tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט עוקב אחרי אנג'ל (מיגל הראן) במשך ארבע שנים, כיצד הפך ממוסכניק חסר כל שגר בשכונת עוני מחוץ למדריד לאחד הפושעים המתוחכמים בעיר, הניסיון של המשטרה לתפוס אותו, והנשים בהן הוא מתאהב.
מיגל הראן – אנג'ל, מוסכניק שהפך לפושע מתוחכם.
קרולינה יוסט – אסטרלה, חברתו הראשונה.
פטריסיה ויקו – מרסדס, עורכת הדין שעוזרת לו ולחבריו כאשר הם מסתבכים עם המשטרה.
פרננדו קיו – דוקו, השוטר שמנסה לתפוס את אנג'ל.
מרקוס ויניסיוס אוליביירה אלנקר (בפורטוגזית: Marcus Vinicius Oliveira Alenca; נולד ב-7 באפריל 2003 בברזיל), המוכר בקיצור כמרקיניוס (Marquinhos), הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת קרוזיירו מליגת העל הברזילאית.
מרקיניוס גדל במחלקת הנוער של סאו פאולו.
ב-11 ביולי 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על באהיה במסגרת המחזור ה-11 בליגת העל הברזילאית לעונת .
ב-14 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע ליברטדורס, בתיקו 1-1 נגד ראסינג קלוב במסגרת המשחק הראשון בשלב שמינית הגמר של הטורניר לעונת 2021. ב-21 ביולי הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על ראסינג קלוב במסגרת משחק הגומלין בשלב שמינית הגמר של הטורניר.
ב-13 ביוני 2022 חתם מרקיניוס על חוזה ארוך טווח בארסנל.
ב-31 בינואר 2023 הושאל לנוריץ' סיטי עד לסוף העונה.
ב-12 באוגוסט 2023 הושאל לנאנט לעונה אחת.
ב-15 בפברואר 2024 חזר לברזיל והושאל לפלומיננסה.
ב-9 בינואר 2025 הושאל לקרוזיירו.
שיחק בשתי נבחרות הנערים של ברזיל עד גיל 16 ועד גיל 17.
שיחק במדי נבחרת ברזיל בכדורגל עד גיל 20 במונדיאליטו 2023, שם הגיעה הנבחרת לרבע הגמר והודחה על ידי נבחרת ישראל בכדורגל עד גיל 20.
מרקלה קוונה היא שחקנית אוסטרלית.
לאחר שהופיעה במספר תוכניות טלוויזיה, קיבלה קוונה את תפקידה הקולנועי הראשון עם "ההיסטוריה האמיתית של כנופיית קלי" (2019) בתור ג'יין קוטר.
ביולי 2019, היא זכתה לתשומת לב כשלוהקה לתפקיד אלינור "נורי" ברנדיפוט ב"שר הטבעות: טבעות הכוח" (2022), והפכה לשחקנית הראשונה שהוצמדה לפרויקט המתוקשר.
שנה סרט תפקיד הערות 2019 ההיסטוריה האמיתית של חבורת קלי ג'יין קוטר 2020 My First Summer קלאודיהTBAWatch Dogs 100 Nights of Hero
מרקיזות באדן-דורלאך הייתה מדינה מודרנית מוקדמת של האימפריה הרומית הקדושה, בעמק הריין העליון, שהתקיימה בין השנים 1535 ל-1771. היא הוקמה כאשר מרקיזות באדן חולקה בין בניו של כריסטופר הראשון, מרקיז באדן ונקראה על שם בירתה, דורלאך.
החצי השני של הטריטוריה הפך למרקיזות באדן-באדן, ששכנה בין שני חצאי באדן-דורלאך.
באדן-דורלאך הפכה לותרנית במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית, בניגוד לבאדן-באדן, שנותרה קתולית.
באדן-דורלאך כבשה את באדן-באדן מ-1594 עד 1622, אך גורשה לאחר שהובסה בקרב וימפפן, במהלך מלחמת שלושים השנים (1618–1648).
לאחר הכחדת ענף באדן-באדן ב-1771, ירש מרקיז באדן-דורלאך את השטחים שלהם ואיחד מחדש את מרקיזות באדן.
הטריטוריה המאוחדת נקלעה למלחמות המהפכה הצרפתית והנפוליאוניות, ומ-1806 נודעה בתור הדוכסות הגדולה של באדן.
מרקיזות באדן-דורלאך הקיפה אזור על הריין העליון האמצעי סביב הערים פפורצהיים ודורלאך, כמו גם את מרקיזות האכברג סביב אמנדיגן, ואזור המכונה Markgräflerland בחלק הדרומי של אזור הריין העליון, בין מולהיים ולראך.
בפירוט, המרכיבים הטריטוריאליים היו כדלקמן:
המועצה של שטיין / לנגנשטיינבאך
לורדות פרכטאל (שלטון משותף עם פירסטנברג)
לורדות באדנוויילר (גם המועצה העליונה של באדנוויילר)
באדן-דורלאך החזיקה בשתי הצבעות אישיות על הספסל הזמני בדיאט הקיסרי, וכן הצבעה אישית שלישית למרקיזות האכברג.
היה לה אותו ייצוג של הדיאט של החוג הקיסרי של שוואביה.
בשנת 1535 פוצלה מרקיזות באדן למרקיזויות באדן-באדן ובאדן-דורלאך.
קרל השני, מרקיז באדן-דורלאך בחר לתמוך ברפורמציה הפרוטסטנטית ב-1556 והעביר את מקום מגוריו מפפורצהיים לטירת קרלסבורג בדורלאך ב-1565.
בשנת 1594, באדן-דורלאך כבשה את באדן-באדן במה שידוע כיבוש באדן העליונה, לאחר שגאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך תפס את השטח לאור פשיטת הרגל של קרוביו.
לאחר שמעולם לא קיבל אישור קיסרי לתפיסה, גאורג פרידריך הצטרף לאיחוד הפרוטסטנטי במאמץ להגן על טענותיו.
זה הסתיים ב-1622 במהלך מלחמת שלושים השנים, לאחר שגאורג פרידריך הובס בקרב וימפפן ונאלץ להתפטר ולהחזיר את באדן-באדן לקרוביו.
במהלך מלחמת תשע השנים נשרפו פפורצהיים ודורלאך עד היסוד.
משנת 1715 בנה קרל השלישי וילהלם, מרקיז באדן-דורלאך את ביתו החדש, ארמון קרלסרוהה, באזור ריק.
העיר שהתפתחה סביב הארמון הפכה מאוחר יותר לקרלסרוהה.
בשנת 1771 ירש קרל פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך את מרקיזות באדן-באדן, ואיחד מחדש את מרקיזות באדן.
מעון הקיץ של מרקיזי באדן-דורלאך היה ה-Markgräflerhof בבזל, שווייץ, שם היו למרקיזים גם מספר נכסים נוספים.
על פי המרשם הקיסרי, המרקיזות הייתה מחויבת לספק חיילים למעגל השוואבי.
בנוסף לכוחות אלה, המרקיזים גם בנו כוח של חיילי הבית (שומרי ראש).
בשנת 1770, היו למרקיזות בסך הכל 807 חיילים בשירות (כולל גם חיילי המעגל וגם חיילי הבית), המורכבים מארבע פלוגות של גדוד גרנדירים, דיוויזיית רובאים ופלוגת דרגונים.
הכוח הגדול ביותר שגויס בהיסטוריה של באדן-דורלאך גויס על ידי גאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך בשנת 1622 למערכה בפפאלץ במלחמת שלושים השנים.
היא כללה 11,500 איש, שרק מחציתם גויסו מקומית ממיליציית המרקיז, והשאר הושאל מבעלי בריתו של גאורג פרידריך; השטח היה קטן ועני מכדי לשלם עבור חיילים מקצועיים מעבר לשומרי הראש של המרקיז עצמו.
צבאו של גאורג פרידריך חדל מלהתקיים כאשר הובס בקרב וימפן, שרידי הצבא נקלטו על ידי כוחותיו של הרוזן מנספלד.
מרקיזות באדן-באדן הייתה מדינה מודרנית מוקדמת בדרום-מערב גרמניה בתוך האימפריה הרומית הקדושה.
היא הוקמה בשנת 1535 יחד עם מרקיזות באדן-דורלאך כתוצאה מחלוקת מרקיזות באדן.
שטחה כלל אזור ליבה בחלק האמצעי של הריין העליון מסביב לעיר הבירה באדן, וכן לורדות על המוזל והנאהה.
בעוד הפרוטסטנטיות השתלטה בבאדן-דורלאך, באדן-באדן נותרה קתולית ממלחמת שלושים השנים (1618–1648) ואילך.
לאחר ההרס המוחלט של השטח במלחמת תשע השנים (1688–1697), העתיק לודוויג וילהלם את הבירה לראשטט ובנה שם את שלוס ראשטט, ארמון הבארוק הראשון על הריין העליון.
תחת שלטונה של אלמנתו, זיבילה מסקסוניה-לאוונבורג, נבנו מבנים נוספים בסגנון הבארוק.
כשבנה השני אוגוסט גאורג מת ללא יורשים ב-1771, באדן-באדן עברה לשליטת באדן-דורלאך, מה שאיחד מחדש את שתי המרקיזויות.
מרקיזות באדן-באדן כללה אזור ליבה בגדה הימנית של הריין העליון האמצעי, ובמרכזו הערים באדן ורשטאט, וכן טריטוריות נוספות באזור הריין העליון וממערב לנהר הריין.
חלקם השתייכו לחוג הקיסרי השוואבי, אחרים לחוג הרייני העליון.
שטח הליבה השתרע מאטלינגן ועד לשטיינבאך.
היא גבלה בצפון במרקיזות באדן-דורלאך, במערב בנהר הריין, במזרח בדוכסות וירטמברג, ובדרום ב-.
שכנים חשובים נוספים היו נסיכות הבוחר מפפאלץ, נסיכות-בישופות שפייר והעיר הקיסרית החופשית שטרסבורג.
מקום מגוריו ועיר הבירה של המרקיז היו באדן עד 1705 וראשטט לאחר מכן.
הערים אטלינגן, קופנהיים, סטיינבך ושטולהופן שימשו כמרכזים מנהליים, דרכם נוהלו יישובים קטנים יותר והאזור הכפרי.
הערים האלזסיות סלץ ובינהיים על הגדה השמאלית של הריין ממש מול ראשטט השתייכו גם הן לבאדן-באדן.
מאלש, שהייתה בתחילה חלק מוירטמברג, הפכה לחלק מבאדן ב-1603. אילינגן הייתה מובלעת, השייכת לשפייר, אך מוקפת כולה בשטח באדן-באדן.
עד 1660, מחוז אברשטין העצמאי מבחינה תאורטית, שהקיף את הקטע האמצעי של המורגטאל והעיר הראשית שלו בגרנסבאך, היה הלכה למעשה חלק מבאדן-באדן.
לאחר הכחדת ענף אברשטיין ב-1660, באדן-באדן פיצלה את השטח עם שפייר.
ב-1688, שטח הליבה הוארך דרומה ל-Bühl, שהחליף את שטיינבאך כמרכז המנהלי המקומי במהלך המאה ה-18. בתקופה זו, קופנהיים הושלכה גם כמרכז אדמיניסטרטיבי על ידי ראשטט.
עד 1629, באדן-באדן חלקה את השליטה בלהר-מהלברג עם נסאו-זארבריקן.
לאחר מכן, הם חילקו את השטח, כאשר לאהר ניתנה לנסאו-סארבריקן, ואילו מהלברג, קיפנהיים ופריזנהיים נמסרו לבאדן-באדן.
ב-1693 רכש לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן את ליד Durbach.
לאחר שהצרפתים נטשו את קהל, הקיסר ליאופולד הראשון מסר אותה לידי באדן-באדן ב-1698. בשנת 1701, באדן-באדן קיבלה גם את הזכויות על אזור אופנבורג.
על נהרות המוזל והנאה ובנהר הונסרוק, באדן-באדן חלקה את הריבונות על מחוזות פורה והינטר של שפונהיים עם נסיכות הבוחר מפפאלץ וענפים שונים של הפפאלץ.
מחוז הינטר הקיף את המחוזות המודרניים ברנקסטל-ויטליך ובירקנפלד.
המרכזים האדמיניסטרטיביים שלה היו בירקנפלד, אלנבך, שמיר, הרשטיין, וינטרבורג, קסטלאון וטררבך.
מחוז פורה שכן בהונסרוק ועל נהר הנאהה, והשתרע לתוך הסן הריינית.
טריטוריות אחרות ממערב לנהר הריין
המרקיזים שלטו ברודמאכרן, אוסלדינגן והספרינגן בטריטוריה המודרנית של צרפת.
ביער פאלטיני, הם היו הבעלים של לורדות גרפנשטיין, שאותה חלקו עם משפחת ליינינגן עד 1557. לאחר שנחרבה טירת גרפנשטיין ב-1635, העביר המרקיז את הממשל לרודלבן.
מרקיזות באדן-באדן הוקמה בשנת 1535, כתוצאה מחלוקת מרקיזות באדן.
במאה ה-16 היא הושפעה מאוד מבוואריה.
בין השנים 1594 ל-1622, השטח נכבש בידי מרקיזות באדן-דורלאך.
השטח ניזוק קשות במהלך מלחמת שלושים השנים ומלחמת תשע השנים.
השליטים העשירים לודוויג וילהלם וזיבילה שמרו על תרבות חצר יקרה ובנו מבנים חילוניים ודתיים רבים בסגנון הבארוק.
לאחר מותו של אוגוסט גאורג ב-1771, ירש אותו המרקיז קרל פרידריך מבאדן-דורלאך.
מרקיזות באדן-באדן הוקמה כתוצאה משתי חלוקות טריטוריאליות של באדן.
בשנת 1503, כריסטוף הראשון, מרקיז באדן איחד מחדש את מרקיזות האכברג-זאוזנברג עם מרקיזות באדן (שממנה הופרדה ב-1306) ושלט על שטח מפוזר גאוגרפית אך מאוחד פוליטית, שכלל את האזור סביב מקום מגוריו ב-1503. העיר באדן, לורדות בחלק הדרומי של אזור הריין העליון ואחוזות ממערב לנהר הריין.
הוא התכוון להימנע מחלוקה מחדש של המרקיזות על ידי הגדרת בנו, פיליפ, כיורש יחיד.
עם זאת, אחיו הגדול של פיליפ ברנהרד לא קיבל את צוואתו של אביו והוגלה לבורגונדי כעונש.
אחיו הצעיר של פיליפ, ארנסט, מרד גם הוא בעזרת חותנו, פרידריך הראשון, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך.
כריסטוף נכנע לבסוף והגה חלוקה של שטחו לשלושה חלקים ב-1515: ברנהרד קיבל את השטחים ממערב לנהר הריין, פיליפ קיבל את טריטוריית הליבה סביב באדן, וארנסט קיבל את האחוזות מדרום.
כשפיליפ מת ב-1533, ללא יורשים, ברנהרד וארנסט תכננו בתחילה לשלוט בטריטוריית הליבה יחד.
אולם עד מהרה הם נקלעו לעימות והחליטו לחלק אותה.
ברנהרד קבע את קו ההפרדה (שברובו עקב אחרי נהר האלב) וארנסט קיבל את הבחירה במבצרים.
הוא בחר באזור שמצפון לאלב.
השטחים שקיבל כל אחד מהאחים ב-1515 נותרו ללא שינוי בעסקה זו.
לאחר החלוקה החדשה, שלט ברנהרד לפיכך על האזורים שממערב לנהר הריין ועל החלק של טריטוריית הליבה שמדרום לאלב.
ארנסט העתיק את מקום מגוריו לפפורצהיים ולאחר מכן כונה מרקיז באדן-פפורצהיים, בעוד ברנהרד נשאר בבאדן ונקרא מרקיז באדן-באדן.
האחים ניהלו משא ומתן נוסף על פרטי החלוקה וסיימו הסכם רק בתיווכו של לואי החמישי מפלטין בסוף 1536. הסכם זה תועד בהסכם שנחתם בהיידלברג.
יורשיו של ברנהרד, שהמשיכו לשלוט במרקיזות באדן-באדן עד 1771, נקראים "קו ברנהרד" של בית באדן, על שמו.
כשברנהרד מת ב-1536, בנו הבכור, פיליברט, היה בן יומו ובנו השני, כריסטוף, עדיין לא נולד.
ארנסט תבע לעצמו את השטחים של ברנהרד וניסה לטעון את תביעתו בפני ה-Reichskammergericht בשפייר, אך אלמנתו של ברנהרד פרנציסקה מלוקסמבורג ובתו של פיליפ, מריה מבאדן-שפונהיים התנגדו לכך, ודחפו להקמת עוצרות.
יוהאן השני, רוזן פפאלץ-זימרן, וילהלם הרביעי מאברשטיין ווילהלם הרביעי, דוכס בוואריה מונו כעוצרים חוקיים של הנסיכים הצעירים.
פרייהר היינריך מפלקנשטיין מונה ליורש העצר בפועל בבאדן-באדן.
פיליברט גדל במינכן וקיבל את השליטה בממשלה כשמלאו לו עשרים ב-1556. בשנת 1557 הוא נישא למכטהילד מבוואריה, שהייתה מבוגרת ממנו בארבע שנים והכירה אותו מילדות.
הוא לחם בהונגריה נגד סולימאן המפואר ובצרפת נגד ההוגנוטים.
הוא מת ב-1569, במהלך המערכה האחרונה, כשבנו, פיליפ השני, היה רק בן עשר.
האפוטרופוס החוקי של פיליפ השני היה אלברכט החמישי, דוכס בוואריה.
הוא חינך את המרקיז הצעיר באינגולשטאדט על ידי ישועים בתורת הקונטרה-רפורמציה ומינה אותו כשליט באדן-באדן ב-1571, כשהיה בן שתים עשרה.
אוטו היינריך פון שוורצנברג, העוצר בבאדן-באדן משנת 1570 היה תחת שליטתו של אלברכט החמישי.
משנת 1572 עד 1582, מקום מגוריו של פיליפ, הארמון החדש בבאדן-באדן הורחב על ידי האדריכל קספר וינהרט, בסגנון הרנסאנס האיטלקי.
המוזיקה מילאה תפקיד מרכזי בחצר המרקיז.
מדווחים שהיו למעלה ממאתיים כלי נגינה ב-Neues Schloss ב-1582. פיליפ השני נפטר בפתאומיות בשנת 1588 בגיל עשרים ותשע, והותיר אחריו חובות גדולים, אך ללא יורש.
לאחר מותו של פיליפ, בן דודו, אדוארד פורטונאט הפך למרקיז השולט.
הוא היה נכדו של ברנהרד השלישי מבנו כריסטוף השני וגדל בלונדון, וקיבל את שמו מאליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, שהייתה הסנדקית שלו.
בשל אורח חייו היוקרתי, חובותיו של המרקיז גדלו עוד יותר.
אדוארד ביקש לפתור בעיה זו על ידי הענקת חופש לשני איטלקים, פרנצ'סקו מוסקטלי ופול פסטלוצי, בכספות המרתף של יבורג, שם הם היו אמורים לעבוד על אלכימיה וכסף מזויף.
כאשר הקיסר רודולף השני החליט להציב את באדן-באדן תחת ניהול, כתוצאה מחובותיה הגבוהים, הוא מינה את ארנסט פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך כשליט שטח הליבה של באדן-באדן בנובמבר 1594. אדוארד פורטונאט הגיב וביקש משני האיטלקים להרעיל את ארנסט פרידריך.
התוכנית נכשלה עם זאת, והשניים בותרו.
אדוארד פורטונאט נסוג לשטחיו ממערב לנהר הריין, שם מת בתאונה בשנת 1600. הכיבוש של באדן-באדן מכונה "כיבוש באדן העליונה".
גאורג פרידריך, שהפך למרקיז באדן-דורלאך לאחר מות אחיו ב-1604, הוביל את שני חלקי באדן למלחמת שלושים השנים בצד הפרוטסטנטי.
צבא באדן, שהיה מורכב מ-200 פרשים ו-600 חיילי רגלים בשנת 1600, גדל ל-20,000 איש עד 1620. כאשר צבאו של ארנסט פון מאנספלד התקרב אל הריין העליון ב-1622, ביקש גאורג פרידריך למזג את ארמיית באדן עם צבאו של מנספלד.
עם זאת, שני המפקדים לא יכלו להסכים למי מהם צריך להיות המפקד העליון, ולכן נאלץ גאורג פרידריך להילחם בכוחותיו של טילי בקרב וימפפן בכוחות עצמו.
שני הצדדים ספגו אבדות קשות בקרב, שהתרחש ב-6 במאי 1622, אך טילי ניצח.
באותו קיץ, הקתולים המנצחים מינו את וילהלם, בנו של אדוארד פורטונאט, כמרקיז באדן-באדן, מה שסיים את כיבוש באדן העליונה.
ב-1632 כבשו השוודים בפיקודו של המלך גוסטבוס אדולפוס את הריין העליון, כולל באדן-באדן.
הוא החזיר את השליטה בבאדן-באדן לבאדן-דורלאך ב-1633. עם זאת, מיד לאחר שהשוודים ובני בריתם (כולל באדן-דורלאך) הובסו בקרב נורדלינגן ב-1634, השתלט וילהלם פעם נוספת על באדן-באדן, ותפס גם חלק משטחה של באדן-דורלאך.
בשנים הבאות סבלה העיר באדן ממעבר של צבאות מנוגדים – היא נבזזה שלוש פעמים בין 1642 ל-1644. אוכלוסיית המרקיזות ירדה במהלך המלחמה ביותר מ-50%.
בשלום וסטפאליה הוחזר המצב הטריטוריאלי בבאדן למצב שהיה ב-1550. עם זאת, מאחר שצרפת סיפחה חלק ניכר מאלזס, באדן-באדן מצאה את עצמה כעת על הגבול המערבי של האימפריה הרומית הקדושה.
התקופה שלאחר מלחמת שלושים השנים התאפיינה בעלייה ובבנייה מחדש.
בנו הבכור של וילהלם, פרדיננד מקסימיליאן, עבר לפריז, שם התחתן ונולד לו בן, שאותו קרא על שם לואי הארבעה עשר, מלך צרפת.
הבן הזה, לודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן יהפוך לשליט המפורסם ביותר של באדן-באדן, בזכות שירותו כגנרל של האימפריה הרומית הקדושה.
לאחר מחלוקת עם אשתו, פרדיננד מקסימיליאן חזר לבאדן-באדן עם בנו והתחתן בשנית עם מריה מגדלנה מאוטינגן-בלדרן.
פרדיננד מקסימיליאן לא שלט במרקיזות מכיוון שמת לפני אביו בתאונת ציד ב-1669. לודוויג וילהלם, אז בן ארבע עשרה, נשלח לטיול הגדול על ידי סבו שנה לאחר מכן, במהלכו ביקר בין היתר בז'נבה, מילאנו, פירנצה, רומא, ונציה ואינסברוק.
לאחר מכן, הוא חזר לבאדן-באדן, בן 19, והתגייס לצבא הקיסרי, שם עלה במהירות בסולם הדרגות.
לאחר מותו של וילהלם ב-1677, לודוויג וילהלם הפך למרקיז, אך הוא ביקר רק לעיתים רחוקות בבאדן-באדן בגלל חובותיו הצבאיות.
הוא גם נעדר ב-1688, כאשר הצבא הצרפתי חצה את הריין תחת הגנרל מלאק ונכנס למלחמת תשע השנים.
בשנת 1689, מלאק שרף באופן שיטתי את כל הערים והכפרים של באדן, מלבד גרנסבאך.
בזמן שהעיר באדן נשרפה ב-24 באוגוסט 1689, לודוויג וילהלם נלחם נגד הטורקים בבלקן, שם הועלה לתפקיד המפקד העליון של הצבא הקיסרי ב-6 בספטמבר 1689.
על מנת להעניק למפקדו המצליח את המשאבים לבנות מחדש את מולדתו, ניסה הקיסר לאופולד להשיא את לודוויג וילהלם לאנה מריה, בתו הבכורה של יוליוס פרנץ, דוכס סקסוניה-לאוונבורג, שמת בספטמבר 1689, והשאיר את שתי בנותיו עם ירושה משמעותית.
כאשר ביקר אותה ב בבוהמיה בינואר 1690, הוא התאהב במקום זאת באחותה בת הארבע עשרה של אנה מריה זיבילה.
הוא התחתן איתה ב-27 במרץ 1690. זמן קצר לאחר מכן, לואי וילהלם חזר למלחמה.
לאחר קרב סלנקמן, הניצחון הגדול ביותר שלו, הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל וצורף למסדר גיזת הזהב.
לאחר מכן הקיסר העביר אותו לחזית המערבית ונתן את הפיקוד על המלחמה עם הטורקים לבן דודו של לודוויג וילהלם, הנסיך אויגן מסבויה.
לאחר נסיגת הצרפתים חזרו לודוויג וילהלם וזיבילה לבאדן-באדן ב-1693. כתוצאה מקרבותיו עם הטורקים, הוא הביא עושר משמעותי () איתו בני הזוג החלו לבנות מחדש את המרקיזות.
בתחילה, לודוויג וילהלם בנה מחדש את ה-Neues Schloss בבאדן.
עם זאת, מכיוון שהוא לא ראה בכך מקום מגורים מספיק עבור לוטננט גנרל קיסרי, היה לו ארמון חדש בסגנון הבארוק שנבנה על ידי דומניקו אגידיו רוסי בכפר ראשטאט, תמורת כ-12 מיליון גילדן.
כאשר הושלמה הבנייה הראשונית ב-1705, עברו בני הזוג השליטים והחצר שלהם מבאדן לראשטט, שכבר התפתחה לעיר.
שלוס ראשטט היה ארמון הבארוק הראשון באזור הריין העליון.
ארמונות הבארוק הבאים בקרלסרוהה, ברוכסל ומנהיים נבנו כנראה בהשראתו.
לודוויג וילהלם מת ב-Rastatt בינואר 1707 מסיבוכים מפצע שספג בקרב שלנברג במהלך מלחמת הירושה הספרדית.
בצוואתו, לודוויג וילהלם קבע את אלמנתו, זיבילה, כעוצר המרקיזות.
במאי 1707 כבשו הצרפתים את ראשטט וזיבילה נמלטה עם ילדיה לאטלינגן.
בניגוד לעצת הקיסר, שעודד אותה לחזור למולדתה בבוהמיה ב-1707, זיבילה נשארה בבאדן-באדן ולקחה על עצמה את העוצרות.
בחורף 1713/1714 קיימו הנסיך אויגן ומרשל דה וילאר את משא ומתן השלום שהביא לסיום מלחמת הירושה הספרדית בשלוס ראשטט, ולבסוף חתמו על הסכם ראשטט במרץ 1714. הסכם זה לא נכתב בלטינית, כפי שהיה הנוהג אז, אלא בצרפתית והיה אחד הדחפים לפיתוח הצרפתית שפה הדיפלומטית של אירופה.
לאחר כריתת הסכם השלום, חזרה זיבילה לרשטאט וריכזה את האנרגיות שלה בממשלה, בעבודות הבנייה ובחיי חצר השלטון.
היא הייתה עוצרת חזקה ולא אפשרה ליוהאן וילהלם, הנסיך הבוחר מפפאלץ וללאופולד, דוכס לורן, שלודוויג וילהלם כינה כעוצרים החוקיים שלה בצוואתו, לקחת ממנה את השלטון.
היא הפקידה את הפוליטיקה הפנימית בידי קרל, פרייהר פון פליטרסדורף (1633–1727), שכבר עבד בצמוד ללודוויג וילהלם, כראש האוצר.
בפוליטיקה החיצונית, היא התכתבה עם בתי הנסיכות החשובים ביותר באירופה, כולל הקיסר, מלך צרפת והנסיך הבוחר מפפאלץ.
מ-1715, דמיאן הוגו פיליפ פון שנבורן, לימים הנסיך-בישוף של שפייר, שימש כיועץ אישי והיא ניהלה איתו התכתבות פעילה.
זיבילה גם התעסקה באופן אישי בבנייה.
היא פיטרה את רוסי כאדריכל חצר ב-1707 והחליפה אותו בבוהמי בהשראת עלייה לרגל למנזר איינזידלן, נבנה בראשטט בשנת 1715. היא שמה לב במיוחד לתכנון ולקישוט של שלוס פייבוריט, שבנתה ליד ראשטט כמעון קיץ.
עיטור הפנים ואוסף הפורצלן היקר של המרקיז נשארו בשלוס עד היום.
עבודתו האחרת של רוהר כוללת את ארמון אטלינגן, , ברשטאט, ובית ציד בפרמרסברג ליד באדן.
בחצר הוחזק כקאפלמייסטר בוהמי אחר, יוהאן קספר פרדיננד פישר, שהפיק את יצירתו הראשונה שפורסמה ב-1695, בתקופת שלטונו של לודוויג וילהלם, ושמר על התפקיד עד מותו ב-1746.
בשנת 1727, זיבילה העבירה את השלטון לבנה בן ה-25, לודוויג גאורג.
הוא למד לדבר רק בגיל שש ונשאר מתעניין יותר בציד מאשר בממשל לאורך חייו.
האנשים כינו אותו "הצייד לואי" ("Jägerlouis") כדי להבדיל בינו לבין אביו, "לואי הטורקי" ("Türkenlouis").
בתקופת שלטונו, ירש את אחיו כאדריכל חצר ב-1732. הוא בנה את , בניין עירייה, ו בראשטט.
שני בניו של לודוויג גאורג מאשתו הראשונה מתו בילדות ואשתו השנייה נותרה חשוכת ילדים, והוא מת ללא יורשים ב-1761.
לאחר מותו ירש אותו אחיו, אוגוסט גאורג, שהיה בתחילה כומר, אך קיבל אישור לעזוב את הכהונה מהאפיפיור קלמנס השנים עשר ב-1735 והתחתן עם מארי ויקטואר ד'ארנברג.
מכיוון שילדיהם של בני הזוג לא הגיעו לבגרות, היה ברור שמרקיזות באדן-באדן יפסיק להתקיים כאשר אוגוסט גאורג ימות.
מאז הצטרפותו פעל אוגוסט גאורג לארגן הסדר ירושה מקובל.
מכיוון שבאדן-באדן בבירור תעבור לשליטת באדן-דורלאך במותו, הוא ניהל משא ומתן על הסכם עם קרל פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך, שנחתם ב-1765. הסכם זה קבע שרוב שטחה של באדן-באדן יעברו בירושה לבאדן-דורלאך, למעט הרכוש הבוהמי שהובא לרשות המרקיזות על ידי זיביל מסקסוניה-לאוונבורג ויעבור לקרוביה.
האורטנאו, שלודוויג וילהלם קיבל כמתנה קיסרית, תחזור לידי הקיסר.
האמנה גם קבעה שבני משפחת המרקיזות ששרדו ייתמכו כלכלית וכי מוסדות קתוליים, כמו מנזר ליכטנטל והסטיפט של באדן-באדן, ישמרו על רכושם.
על מנת להגן על חופש הדת של נתיניו, אוגוסט גאורג המשיך את הברכה של אביו הקדמון מימי הביניים, ברנהרד השני, שהשיג בהצלחה ב-1769. אוגוסט גאורג בחר בברנהרד כפטרון הקדוש של מרקיזות באדן-באדן ובנה לכבודו את בראשטט.
בשנת 1770, הוא הנהיג חינוך חובה עם פקודת בית ספר לאומי כללי.
קרל פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך ביקש מפרוסיה, אנגליה ודנמרק לפעול כערבים לירושה, בעוד אוגוסט גאורג ביקש מהאפיפיור קלמנס ה-13; אמריך יוזף פון בריידבאך צו בורסהיים, הנסיך הבוחר ממיינץ; ומריה תרזה מאוסטריה.
עם זאת, בווינה, המועצה האולית שזומנה על ידי הקיסר פרנץ המליצה שלא לאשר את ההסכם.
לאחר מותו של אוגוסט גאורג ב-21 באוקטובר 1771, נכנס קרל פרידריך לראשטט.
הוא תבע את הירושה שלו ושירות המדינה נשבע לו אמונים.
אולם, לאחר שקרל פרידריך מינה שני מורים בקולג' הישועי לשעבר בעיר באדן, שאורח חייהם לא תאם את ציפיותיהם של אזרחי באדן, הגישה העיר תלונה למועצה האולית בנוגע לאדונם החדש.
הסכסוך, שבו הייתה מעורבת גם אלמנתו של אוגוסט גאורג מריה ויקטוריה, השתרע מעבר לגבולות גרמניה ונפתר רק בפשרה ב-1789.
מרקיזות מייסן הייתה נסיכות מימי הביניים באזור מדינת סקסוניה הגרמנית המודרנית.
במקור היא הייתה מרקיזות של האימפריה הרומית הקדושה, שנוצרה מתוך ה-Marca Geronis הגדולה (המרקיזות המזרחית הסקסונית) בשנת 965. תחת שלטונה של שושלת וטין, התאחדה לבסוף המרקיזות עם דוכסות סקסוניה-ויטנברג לנסיכות הבוחר מסקסוניה עד 1423.
באמצע המאה ה-9, אזור המרקיזות היה חלק מאזור גבול מזרחי של האימפריה הקרולינגית שנקרא מרקיזות הסורבים (Limes Sorabicus), על שם שבטים סורבים של סלאבים פולאבים שהתיישבו מעבר לנהר זאלה.
בשנת 849, תועד מרקיז בשם תאצ'ולף באנאלס פולדנס.
התואר שלו מוצג כ- dux Sorabici limitis, "דוכס הגבול הסורבי", אך הוא ויורשיו המזרח-פרנקים היו ידועים כדוקס ת'ורינגורום, "דוכסי התורינגים", כשהם החלו לבסס את כוחם על דוכסות תורינגיה במערב.
מרקיזות הסורבים כבר איבדה את חשיבותה בסביבות שנת 900 לספירה; המרקיז האחרון הידוע פופו הודח על ידי המלך ארנולף מקרינתיה בשנת 892 והוחלף בקונרד שהמשיך להופיע כ"דוכס תורינגיה".
קונרד עצמו הוחלף בבורכארד, שתוארו בשנת 903 היה marchio Thuringionum, "מרקיז התורינגים".
עד 928/929 נהרס מבצר גלומאצ'ה הראשי על נהר יאהנה ואדמותיהם עד אגן דרזדן שולבו במארקה גרוניס.
בשנים 928 ו-929, במהלך המערכה האחרונה נגד שבטי גלומאצ'ה, בחר היינריך הצייד, מלך פרנקיה המזרחית מאז 919, בסלע מעל מפגש הנהרות האלבה וטרייביש כדי להקים מבצר חדש, שנקרא טירת מיסני (Misni) על שם נחל מייסה הסמוך.
במאה ה-15 שונה שם הביצורים לאלברכטסבורג.
עד מהרה התפתחה עיירה סביב הטירה.
המלך היינריך, לעומת זאת, לא עשה כל ניסיונות לגרמניזציה של הסלאבים או ליצור שרשרת של עיירות סביב מבצרו.
הוא ישב לבד, כמו ברנדנבורג, עם מעט הגנות או עיירות סביבו; מייסן כנראה נכבשה זמנית על ידי כוחות בוהמיים משנת 936 ואילך.
עם זאת, העיירה שמתחת למבצר גדלה, והפכה בסופו של דבר לאחת הערים החשובות ביותר במארקה גרוניס, שכיבתה את האדמות הסלאביות ממזרח לדוכסות הגזע הסקסונית.
המלך היינריך, ומאוחר יותר בנו ויורשו אוטו הראשון, המשיכו במסעות הסלאבים אל אדמות שבטי הפולאבים מילצ'ני בסביבות באוצן (Budissin), כאשר השטח הנצבר שלהם השתלב בהדרגה במרקיזות המזרחית הסקסונית.
כאשר המארקה גרוניס חולקה בשנת 965 עם מותו של המרקיז גרו, מייסן הפכה למרכז של מרקיזות חדשה במטרה לשלוט באוכלוסייה הסלאבית המקומית.
מרקיז מייסן הראשון, ויגברט ממייסן, מוזכר בכתב יד משנת 968 של הארכיבישוף של מגדבורג.
באותה שנה, הפך מבצר מייסן גם למושב של הבישוף החדש של מייסן.
בשנת 978, הפך הרוזן הסקסוני ריקדג למרקיז מייסן, ושילב את המרקיזויות של מרזבורג וצייץ לתוך מייסן.
עד שנת 982, שטח המרקיזות השתרע עד לנהר קוויסה (Queis) ממזרח ועד מורדות הרי העפר מדרום, שם חלקו גבול עם דוכסות בוהמיה.
בשנת 983, בעקבות תבוסתו של הקיסר אוטו השני בקרב סטילו, שבטי לוטיצ'י הסלאביים הגובלים במזרח סקסוניה מרדו במרד הסלאבי הגדול.
הבישופויות החדשות שהוקמו של האוולברג וברנדנבורג, כמו גם מרקיזות צייץ, הוכרעו על ידי שבטי לוטיצ'י.
המרקיז ריקדג חבר עם מרקיזי לוסאטיה והמרקיזות הצפונית, הבישוף של הלברשטאדט והארכיבישוף של מגדבורג והביס את הסלאבים בגאו של בלסמגאו ליד שטנדאל.
אף על פי כן אבדו שטחים גדולים של המרקיזות הצפונית, והכוחות הגרמניים נדחקו לאחור ממערב לאלבה.
המרקיז אקארד הראשון מתורינגיה ירש את ריקדג כמרקיז מייסן בשנת 985. צאצאיו למשפחת האצולה Ekkeharding שמרו על תואר המרקיז עד 1046. עם מינויו, התחבר אקארד לדוכס מיישקו הראשון מפולין במטרה לכבוש מחדש את טירת מייסן מידי הדוכס בולסאוס השני מבוהמיה שכוחותיו כבשו אותה שנה קודם לכן.
אולם כאשר אקר נרצח בשנת 1002, בנו של מיישקו, המלך הפולני בולסלב הראשון, ניצל את ההזדמנות לכבוש את אדמות המרקיזות ממזרח לאלבה ודרש את כניעת מייסן.
המלחמה הגרמנית-פולנית שלאחר מכן הסתיימה עם שלום באוצן ב-1018, לפיו נאלצה מייסן לוותר על אזור מילצ'ני (לימים לוסאטיה עילית) לפולין.
אולם בשנת 1031, קונרד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הצליח לכבוש מחדש את אדמות מילצ'ני, שהוחזרו למייסן.
בשנת 1046, הרוזן אוטו מוויימאר-אורלמונדה הפך למרקיז, ואחריו אגרט השני מהברונודים עם מותו ב-1067. אגברט השני נכנס לסכסוך ארוך שנים עם הקיסר היינריך הרביעי, שבגללו נאלץ לוותר על אדמות מילצ'ני לדוכס ורטיסלאוס השני מבוהמיה ב-1076, ולבסוף הודח במהלך מאבק האינווסטיטורה ב-1089.
הקיסר היינריך הרביעי העניק אז את מייסן לרוזן היינריך מאיילנבורג מבית וטין.
המרקיזות נשארה תחת שלטון וטין למשך שארית קיומה.
בשנות ה-20 של המאה ה-12 עברה מייסן תהליך של גרמניזציה תחת פיקודו של וויפרכט פון גרויטש.
עד אז, מייסן הפכה למעוז של שושלת וטין, בחשדנות בעיני קיסרי הוהנשטאופן, שבכל זאת לא הצליחו לשלול את כוחם של המרקיזים.
בשנת 1264, במהלך מלחמת הירושה של תורינגיה, המרקיז היינריך השלישי התייצב ברוזנות תורינגיה, שם מת דודו היינריך ראספה ללא ילדים.
בין 1243 ל-1255, היינריך השלישי רכש גם את פליסלנד סביב אלטנבורג במשכון.
בשנת 1307, הניסיון של היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מלוקסמבורג להכניע שוב את מרקיזי מייסן נכשל עם תבוסתו בקרב לוקה.
עד אז, המרקיז היה בלתי תלוי הלכה למעשה בכל רשות ריבונית.
בשנים הבאות, יהיה שלטון משותף של מייסן על ידי מספר חברים משושלת וטין בכל זמן נתון.
בשנים 1382 ו-1445, זה אפילו הוביל לחלוקת המרקיזות, אולם היא התאחדה מיד לאחר כל פעם.
מייסן הוגדלה לעיתים קרובות על ידי נישואים, רכישה או כיבוש, וכך השיגה את הזכויות על הרוזנות העירונית ב-1426.
בשנת 1423, קיבל המרקיז פרידריך הרביעי את דוכסות סקסוניה-ויטנברג שהייתה ללא יורשים, והוחזקה בעבר על ידי בית אסקניה, מהקיסר זיגיסמונד על תמיכתו נגד ההוסיטים.
שליטי וטין הפכו בעקבות כך לנסיכים הבוחרים הסקסונים, שבה הם מיזגו בסופו של דבר את אדמות המרקיזות שלהם ונטשו את מעמדה של מייסן כנסיכות עצמאית; למרות שהם שמרו על תואר המרקיז.
בסוף המאה ה-15 החזיקה השושלת בטריטוריה רציפה גדולה בין נהרות ורה ואודר.
עם זאת, בהסכם לייפציג משנת 1485, אדמות סקסוניה העליונה חולקו שוב בין נכדיו של פרידריך, ארנסט ששלט בוויטנברג ואלברכט, שקיבל את שטח מייסן לשעבר.
ההסכם סימן את תחילת ההפרדה הקבועה של שתי המדינות סקסוניה ותורינגיה.
בסביבות 1068, טירת מייסן קיבלה רוזנות עירונית משלה.
עם הזמן החלה משפחת מיינהרינגר לשלוט ברוזנות.
מרקיזות ורונה ואקוויליה הייתה מרקיזות נרחבת (מחוז גבול) של האימפריה הרומית הקדושה בצפון מזרח חצי האי האיטלקי במהלך ימי הביניים, ובמרכזה הערים ורונה ואקוויליה.
היא נתפסה על ידי אוטו הראשון, מלך גרמניה בשנת 952, הוחזקה בידי דוכסי בוואריה; משנת 976 הייתה באיחוד אישי עם דוכסות קרינתיה.
משטר המארקגראף הסתיים עם הופעת הליגה הלומברדית ב-1167.
המרקיזות כללה בערך את אזורי פריולי וונטו ההיסטוריים מהגבול עם לומברדיה ונהר ה-Chiese במערב ועד הטאגלימנטו והאיזונצו (סוצ'ה) במזרח, עמק סוצ'ה העליון בתוך האלפים היוליאניים הוא היום חלק מאזור גורישקה הסלובנית.
בתחילה היא כללה גם את טרנטינו של ימינו בעלייה עד לנהר אדיג'ה בצפון מערב.
מלבד הלגונות שבשליטת ונציה, היא השתרעה מהים האדריאטי ועד לפסגת הדולומיטים והאלפים הקרניים בצפון, שם גובל אזור קרניה ההררי עם קרינתיה.
האדמות המערביות סביב ורונה כללו את עמק הפו, גבעות יוגניאן ובריצ'י, הקדם-אלפים הוונציאניים ואגם גארדה.
לצד הבירה ורונה ליד הגבול הדרום-מערבי עם טוסקנה, המרקיזות כללה את המושב האפיסקופלי של אקוויליה, את הבירה ההיסטורית של פריוליה אודינה עם Cividale הסמוכה ונמל גראדו במזרח, כמו גם את הערים הגדולות ויצ'נצה, טרוויזו ופדובה, שמילאה תפקיד חיוני בהקמת הליגה הלומברדית.
מרקיזות ורונה היה פרובינציה בעלת חשיבות אסטרטגית, ששלטה בגישות הדרומיות למעברי האלפים המובילים לגרמניה, ומשמעותית בניסיונותיהם - שכשלו בסופו של דבר - של קיסרי האימפריה הרומית הקדושה לשמור על השלטון על איטליה.
ה-Marca Veronensis et Aquileiensis הוקמה על ידי המלך ברנגר הראשון מפריולי בערך בשנת 890 כחלק מארגון מחדש כללי של ממלכתו, כאשר הוא החליף את מרקיזות פריולי הקרולינגית לשעבר, שהוחזקה לאחרונה על ידי איש אמונו של ברנגר, וולפרד.
היא הופרדה מהממלכה האיטלקית לאחר שהמלך הגרמני אוטו הראשון יצא למסע נגד ברנגר השני, מלך איטליה ב-951. בישיבת הרייכסטאג באוגסבורג בשנה שלאחר מכן, ברנגר השני שמר על איטליה, אך נאלץ לוותר על מרקיזות ורונה, שהוצמדה לדוכסות הגזע של בוואריה תחת אחיו של אוטו, הדוכס היינריך הראשון .
באותה תקופה מרקיזות איסטריה הוצמדה לוורונה כרוזנות.
משנת 952 עד 975, הן קרינתיה והן ורונה היו תחת שליטתם של דוכסי בוואריה, ויצרו אגודה איטלקית, גרמנית וסלאבית ענקית שנשלטה על ידי קרובי משפחה של השושלת האוטונית הסקסית.
לאחר מספר מרידות בראשות בני דודיו הבוואריים, הדיח הקיסר אוטו השני בשנת 976 את היינריך השני, דוכס בוואריה והקים את דוכסות קרינתיה תחת הווסאל הלויטפולדינגי הנאמן היינריך הצעיר בשטחים הדרום-מזרחיים.
הוא גם קיבל את ורונה כמרקיזות קרינתית ומאותו זמן, היא הייתה בשליטת הדוכסים הקרינתיים ובפעמים אחרות לא.
כבר בשנת 975 הושכרה קומונה בעיר הבירה, כאשר אוטו השני העביר לורונה את סמכויות המרקיזות.
מזמן זה ורונה וכמה ערים אחרות במרקיזות התפתחו בהדרגה לערי מדינה עצמאיות, ובתמורה התואר מארקגראף ורונה הפך לתואר תורשתי ריק מעיקרו בשושלות הדוכסים של בוואריה וקרינתיה.
מעתה והלאה החלו קיסרי האימפריה הרומית הקדושה למנות ויקארים שייצגו אותם, במקום מרקיזים, בוורונה.
משנת 1004, היינריך השני, מלך גרמניה, לאחר שכבש את ממלכת איטליה, הקצה מספר שטחים ורונזים בעמק אדיג'ה סביב טרנטו (טריינט) לבישופים של טרנט .
יורשו הסלאני, הקיסר קונרד השני, עם הכתרתו בשנת 1027 הפריד את הארצות הללו מהממלכה האיטלקית והעניק לבישופים של טרנט סמכות מיידית, והעלה אותם לדרגת נסיך-בישופים אימפריאליים.
טרנטינו נשאר תחת שלטון אפיסקופלי - בו התמודדו רוזנות טירול - עד לחילונו ב-1803.
בשנת 1061 תקפה הקיסרית אגנס את הרוזן השוואבי ברטולד מבית צרינגן עם קרינתיה וורונה.
אף על פי שלא יכול היה לנצח, לא כדוכס קרינתי ולא כמרקיז ורונזי, הוא הוריש את התואר לצאצאיו מבית באדן, שהמשיכו לשלוט בשטחים השוואביים שלהם כ"מרקיזות".
באותו זמן בשנת 1070, איסטריה הפכה שוב למרקיזות וניתקה מוורונה, בעוד שבמהלך מאבק האינווסטיטורה בשנת 1077 הופרדו שטחי פריולי במזרח, סביב העיר האפיסקופלית אקוויליה מהמרקיזות כדי להעמיד תחת הפטריארכיה הכנסייתית של אקוויליה, כמו טריינט, וסאל מיידי של היינריך הרביעי, מלך גרמניה.
בשנת 1151, קונרד השלישי, מלך גרמניה מבית הוהנשטאופן סילק סופית את היינריך החמישי, דוכס קרינתיה ממרקיזות ורונה שנותרה והתקיף את הרמן השלישי, מרקיז באדן.
עם זאת, בשנת 1164, הערים החשובות ביותר הקימו את ליגת ורונז, אגודת שטדטבונד שמטרתה להגן על עצמאותן מפני המדיניות האיטלקית של אחיינו של קונרד, הקיסר פרידריך ברברוסה .
את הליגה הובילה ונציה; חברות נוספות היו ורונה, פדובה, ויצ'נצה וטרוויזו.
ב-1167 הצטרפו ערי ורונה לליגה הלומברדית; זה היווה את הסוף דה פקטו של המרקיזות, שאושר על ידי הניצחון הלומברדי בקרב לניאנו ב -1176. הקיסרים המשיכו לנקוב בשמות ויקארים, אם כי עד אז התפקיד היה נומינלי בלבד, שכן מהמאה ה-13 ואילך האדונים האמיתיים של ורונה היו הפודסטאסים משושלת סקאליגר (דלה סקאלה).
בשנת 1405 נכנעו אזרחי ורונה לוונציה, שעד 1420 לערך כבשה את רוב שטחה של המרקיזות הקודמת ושילבה אותה בדומיני די טראפרמה.
מרקיזות טוסקנה (באיטלקית: Marca di Tuscia) הייתה מרקיזות של ממלכת איטליה והאימפריה הרומית הקדושה במהלך ימי הביניים.
היא הייתה ממוקמת בצפון-מערב מרכז איטליה, וגבלה במדינות האפיפיור בדרום, בים הליגורי במערב ובלומברדיה בצפון.
היא כללה אוסף של מחוזות, בעיקר בעמק נהר הארנו, ובמקור מרכזה היה בלוקה.
המרקיזות הייתה יצירה קרולינגית, יורשת של הדוכסות הלומברדית טוסקיה.
לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית, טוסקיה משנת 568 הייתה חלק מממלכת הלומברדים האיטלקית (Langobardia Major) עד שבשנת 754 התערבו המלכים הפרנקים בסכסוך עם האפיפיור סטפנוס השני.
המרקיז הטוסקני הראשון היה אדלברט הראשון, שקיבל את התואר הזה בשנת 846. לפניו, אביו וסבו, הרוזן בוניפאציוס הראשון מלוקה ובוניפאציו השני, כנראה ממוצא בווארי, שלטו ברוב המחוזות של האזור והחזיקו גם בתארים גבוהים יותר, כמו נשיא קורסיקה או דוכס לוקה.
בני בוניפאצ'י שלטו במרקיזות עד 931. במהלך סוף המאה ה-9 ותחילת המאה ה-10, תמיכתם של מרקיזי טוסקנה הייתה מכרעת לכל מועמד שרצה להיות מלך איטליה.
בשנת 931, איג מארל, שהמליך את עצמו למלך איטליה, נישל את הבוניפאצ'ים בניסיון לגבש את כל הנחלות החשובות של איטליה בידי קרוביו.
הוא העניק את טוסקנה לאחיו בוסו.
היא נשארה בידי בני המשפחה הידועים בשם הבוסונידים עד שנת 1001. היא גם שמרה על השפעתה לגבי הבחירות המלכותיות.
עוד בשנת 1027 הודח רניירי מהמרקיזות על ידי קיסר האימפריה הרומית הקדושה קונרד השני בגלל שהתנגד לו כמלך.
בשנת 1027 הוענקה הדוכסות לרוזני קנוסה.
בוניפאציו השלישי השתמש בתואר : דוכס ומרקיז.
הוא היה בעל ברית של קיסרים האימפריה הרומית הקדושה, אך כוחו היה כה גדול עד שהוא איים על זה של הקיסרים באיטליה.
הוא איחד את ירושת קנוסה, שהייתה ברובה באמיליה, לטוסקנה והעביר אותה לבתו מטילדה.
מלבד התואר החשוב העצום שלה, רכושה הגדול ביותר היה טוסקנה, המוחזקת באופן פיאודלי, והיא ניצלה אותו לטובת האפיפיור במאבק האינווסטיטורה.
עם מותה של מטילדה ב-1115, חלף עידן הנסיכים הפיאודליים בצפון איטליה, והוחלף בדומיננטיות של מדינות הערים, הרפובליקות הימיות והקומונות.
מרקלינוס קומס היה כרוניקן בשפה הלטינית של האימפריה הרומית המזרחית (הביזנטית).
הוא היה אילירי, ובילה את רוב חייו בחצר הקיסרות של הבירה קונסטנטינופוליס.
חיבורו היחיד ששרד, הכרוניקה (אנלים), מתמקד באימפריה הרומית המזרחית.
הכרוניקה שכתב הייתה המשך ל"תולדות הכנסייה" של אוסביוס.
היא מכסה את התקופה שבין השנים 379–534, וסופר לא ידוע הוסיף המשך עד לשנת 566. למרות שחיבורו בלטינית, הוא מתאר בעיקר את ענייני האימפריה הרומית המזרחית, שהשפה המדוברת בה הייתה יוונית.
מידע מסוים על מערב אירופה, שנשאב מ- Historia adversus paganos של אורוסיוס ומ- De viris illustribus של גנאדיוס ממסיליה , מוצג ככל שהוא מתייחס לקונסטנטינופוליס.
הכרוניקה מלאה בפרטים ואנקדוטות על העיר ועל חצר הקיסרות הביזנטית.
מרקלינוס היה אורתודוקסי ואין לו דברים טובים לומר על כופרים הנזכרים בחיבורו.
מרקסיזם היא תאוריה פוליטית ומדינית עם דגש כלכלי-חברתי, המציעה השקפת עולם כוללת.
היא נקראת כך בשל התבססותה על מרכיבים וטיעונים שהופיעו בהגותו של הפילוסוף קרל מרקס.
תאוריה זו הייתה הראשונה במסגרת המטריאליזם הדיאלקטי ואחת מכמה תאוריות סוציאליסטיות שהתגבשו במאה ה-19. עיקרי התאוריה פורסמו בשנת 1848 על ידי קרל מרקס ופרידריך אנגלס, במניפסט הקומוניסטי, אך עם השנים הוסיף עליהם שכבות נוספות על סמך 'הקפיטל'.
המרקסיזם מתייחס לחברה האנושית כתופעה שאינה חורגת מהחוקיות של שאר המרכיבים בטבע.
התורה המרקסיסטית גורסת שאין קיום לערכים אוניברסליים (דוגמת אמת, צדק, טוב ורע), והיא רואה בהן השתקפות של אינטרסים בלבד.
המרקסיזם מתייחס בביטול לקיומם של עצמים רוחניים כלשהם, ועל כן מתנגד גם לכל גישה אמונית, תאולוגית, או מטפיזית.
לפי השקפה זו, במציאות הקפיטליסטית קיים קונפליקט בין שני כוחות מרכזיים: המדכאים, הם הבורגנים בעלי אמצעי הייצור, ומעמד הפועלים המדוכא שתלוי באמצעים אלה.
השקפה זו מבוססת על ההנחה המטריאליסטית שהמהות של האדם היא ייצור לשם קיום, צריכה ושליטה על הטבע.
לפי גישה פילוסופית זו, הדת, הפילוסופיה, והמוסר אינן מניעות את המציאות, אלא הן השתקפות של יחסי הייצור, דהיינו היחסים המעמדיים, ובמונחים מרקסיסטיים: מבנה העל הוא השתקפות של מבנה הבסיס.
המדינה, לפי מרקס, משמשת ככלי בידי הבורגנים לשימור יחסי הכוחות, והתודעה הכוזבת משמשת ככלי להרדמת תחושות ההתמרמרות של מעמד הפועלים.
אלא שהבורגנות, לשיטתו של מרקס, מכילה בתוכה יסוד של הרס עצמי.
מכיוון שזו מעדיפה תחרות על פני שיתוף, היא מייצרת הרבה יותר ממה שנדרש וממה שהציבור יכול לרכוש.
כתוצאה מכך, נסגרים מפעלים, האבטלה גדלה ושכר הפועלים יורד, מה שמחמיר את מצב השוק.
התשובה הקפיטליסטית לקושי זה היא כיבוש של שווקים חדשים, ושיכלול של אמצעי הייצור על מנת לחסוך בכוח אדם ולייצר יותר ויותר סחורות.
מרקס חזה שבסוף תהליך זה מעמד הפועלים ימצא את עצמו מחוץ לתהליך הייצור, ומכאן הדרך להתפכחות מהתודעה הכוזבת ולמרד בסדר הקיים היא בלתי נמנעת.
מרקס האמין שלפרולטריון, אשר סבל מעוול מתמשך, תהיה תודעה חברתית-כלכלית ולכן הוא יפעל לביטול ההיררכיה המעמדית.
כמו כן, מכיוון שאין לו רכוש הוא לא ירגיש צורך להשתלט על רכוש כמו המעמד הבורגני.
לפי התחזית של מרקס, ישתלט מעמד הפועלים על אמצעי הייצור, יבטל את הקניין הפרטי ויבנה חברה סוציאליסטית שאין בה מנצלים ומנוצלים.
במשך השנים לא נשאר המרקסיזם בצורתו המקורית.
התשתית החשיבתית של המרקסיזם, אמנם לא בצורתו הטהורה, הוסיפה להתקיים, ומורשת המרקסיזם מתקיימת ברוב הזרמים הביקורתיים.
המרקסיזם, כתורה מתחום המטריאליזם הדיאלקטי רואה במבנה החברתי (יחסים בין אדם לסביבתו ובין אדם לאדם) את הגורם המעצב בחברה.
על-פי גישה זו, מערכות חברתיות שונות משמשות לשימור המבנה החברתי הקיים בחברה.
הגישה מתמקדת בהשלכות החברתיות של ההיבטים הכלכליים הטמונים ביחסים שבין הגורמים השונים בחברה, כגון שליט ונשלט, מעסיק ועובדיו.
הסוציאליזם המדעי הוא זרם מחשבתי שהתפתח מתוך תורתם של קרל מרקס ופרידריך אנגלס.
מרקס ואנגלס טענו כי הסוציאליסטים האוטופיים נכשלו מכיוון שהם לא פעלו כנציגים של הפרולטריון שההיסטוריה ייצרה, וכן מכיוון שחזונם היה תלוי ב"איש גאון" שהופיע ב"מקרה מאושר".
כדי להפוך את הסוציאליזם למדע, יש להציבו על "בסיס ממשי" לגלות את חוקי ההיסטוריה המניעים אותו.
היווצרות הסוציאליזם המדעי נתמכה גם בכישלון דרמטי של תנועות רדיקליות קודמות.
מרקס ואנגלס האמינו בגישת הסוציאליזם המדעי.
נאמנים לרוח תנועת הנאורות, שביקשה לתת הסברים רציונליים לכול דבר, הם ניתחו בצורה מדוקדקת את המבנה של החברה והכלכלה, עמדו על פגמיה והציעו הצעה מסודרת ומפורטת כדי לתקנה.
הם כינו את גישתם בשם "הסוציאליזם המדעי" וטענו שהיא יעילה יותר מן הרעיונות של האוטופיסטים שהסתמכו על הרצון הטוב של בעלי ההון והמקובלים בחברה.
בבסיס החברה עומדים כוחות הייצור - כלל האמצעים הטכנולוגיים העומדים לרשות החברה ומכתיבים את כמות וסוג המשאבים שהיא יכולה להפיק ואת אופן הפקתם ויחסי הייצור - יחסי הייצור כוללים את מערכת היחסים בין הגורמים השונים השותפים לעשייה הכלכלית - המעמדות.
יחסים אלה, לפי מרקס, היו תמיד, מבחינה היסטורית, יחסים של ניצול, בהם מעמד שליט כופה את כוחו ומנצל מעמדות נמוכים ממנו.
שאר האלמנטים בחברה האנושית, אלו שאינם כלכליים, מקבלים חשיבות משנית במשנתו של מרקס.
אלו מעוצבים על ידי הבסיס הכלכלי, ואופיים הוא כזה שיצדיק את שליטתו של המעמד העליון.
במבנה העל נכללים אלמנטים רבים שההיגיון הפשוט טוען כי הם אלו שמעצבים את החברה, כמו דת, אידאולוגיה, משפט ותרבות - אך לפי מרקס, לגורמים אלו אין השפעה על המציאות החומרית והם אינם אלא כלי בידי המעמד השליט ליצירת תודעה כוזבת.
החקירה המרקסיסטית רואה בקונפליקט, מאבק ומשא-ומתן את האמצעים המרכזיים לשינוי חברתי ולחלוקת-משאבים.
היא מבוססת על תיאור החברה האנושית כשדה למאבקי כוחות, הנמשכים ללא הרף ומעצבים את מראה החברה.
בסיס החברה, המורכב מהמשאבים וחלוקתם הוא באופיו קובע את חלוקת הכוח בחברה.
מכיוון שיחסי הייצור הם אלו שקובעים את מהלך ההיסטוריה, ניתן לבטא אותה כמאבק מתמיד על חלוקת המשאבים והכוח.
במאבק זה ניתן להבחין בתת-קבוצות להן אינטרס משותף, אלו הן המעמדות.
מעמדות אלו מתחרים ביניהם על השליטה, מאבקים המושפעים רבות מהתפתחות טכנולוגית בלתי פוסקת.
התפתחות זו היא חלק מכריע בהיסטוריה שכן היא משנה את יחסי הייצור, אך גם תוצר של ההיסטוריה ושל מאבקי הכוחות בה.
אף על פי שמרקס הבחין במעמדות רבים אשר פועלים בחברה, הוא מחלק באופן גס ומכליל, לשם ההפשטה, את החברה לשני כוחות מרכזיים אשר עיצבו את ההיסטוריה האנושית, ומהם נגזרת פעולתם של כוחות המשנה: מדכאים ומדוכאים.
שני כוחות אלו מנהלים ביניהם מאבק בלתי פוסק, מאבק שמסתיים בכל פעם בשינוי מהפכני של החברה כולה.
ההיסטוריה על פי המרקסיזם מורכבת ומפותלת, אך ניתנת, כאמור, להפשטה גסה.
התהליכים העיקריים בהם עסק מרקס הם היווצרות האצולה והפאודליזם, יצירת הבורגנות והקפיטליזם, והיווצרותו העתידית של הקומוניזם ושלטון מעמד הפועלים.
דת ולאום כתוצרי המאבק המעמדי
על-פי הניתוח המרקסיסטי הרואה בהשתלשלות ההיסטוריה דינמיקה של מעמדות ויחסי-ייצור, נתפסים חלקים גדולים מהתרבות כמשרתים את יחסי הייצור.
כאלו הם האידאולוגיה המאפיינת את החברה, רעיון הדת ורעיון הלאומיות:
אידאולוגיה תמיד מסלפת או מייצגת בצורה שקרית את תנאי החיים האמיתיים של האדם.
היא מסך כוזב של התנאים האמיתיים בהם אנו נמצאים לטובת המעמד השליט.
האינטלקטואל יוצר את האידאולוגיה – למען המעמד השליט ובשרותו, כלומר האידאות השולטות בכל זמן הן האידאות של המעמד השליט.
יחסה של האידאולוגיה למציאות הוא יחס של היפוך ועיוות - מטאפורה של המראה.
הראי לכאורה משקף את המציאות, אך למעשה מראה אותה בהיפוך, ובאופן דו-ממדי.
כך גם האידאולוגיה מחסירה, מסלפת ומייפה את המציאות.
דת (ליתר דיוק - הדת כפי שהיא באה לידי ביטוי במוסדות הרשמיים) היא היכולת של החברה לשמר את הערכים והצורה החברתית הקיימת, בכך שהיא מנסה לענות על כלל מצוקות האדם.
על ידי אמונה דתית מנסה האדם לפתור את בעיותיו במסגרת הפרקסיס הקיים, על ידי התקרבות לאל ולטוב הרוחני, ואינו מפתח מודעות ואקטיביות כלפי מבנה החברה.
בכך, לדוגמה, מאשרת הדת את ההיררכיה הפאודלית, ומציבה את אושרו של האדם כנובע אך ורק מציות לאל ולשליחיו.
בעולם המודרני, משמשת הדת כשהיא מצמצמת את הפעילות הפוליטית-חברתית של האדם במדינה ומונעת ממנו את הרצון לשנות את החברה על מנת לקדם את אושרו (ומציבה במקומו ניסיון אינדיבידואלי להשגת אושר).
הדת, לפי מרקס, היא "אופיום להמונים".
לאום גורם לכך שהתפיסה החברתית של האדם מתמקדת בשימור והגדלת הכוח של קבוצת האנשים אליה הוא משתייך, בכך הוא נמנע מלחקור את החברה, לבקרה, ולשאוף לשנותה.
לאום מבטא אנרגיות רבות במלחמות, במתחים, ובתחרותיות בינלאומיים, וחוסך אנרגיות אלו ממאבק פוטנציאלי בין המעמדות בתוך החברה.
כמו כן, במצב בו ישנו גיוס למען הלאום, כל מאבק בתוך החברה נתפס כבגידה, ובכך מוקע.
גם הדת משמשת לרוב בפונקציה זו.
המשותף לאידאולוגיה השלטת, לדת וללאום הוא, שעל ידי מניעת שינוי חברתי, הם מסייעים למעמד העליון לשמר את עליונותו, בכך הם משרתים אינטרס ישיר שלו.
שני גורמים אלו ניזונים ממצוקות ואנרגיות שליליות המצטברות בזכות הניכור והניצול בחברה, אך מופנים לכיוון מוטעה, שאינו מביא לפתרון הבעיות האמיתיות.
מרקס בוחן את שעות העבודה של שכיר במשק הקפיטליסטי, ומגיע להבנה כי זמן זה מורכב משני חלקים: זמן עבודה המשמש לסיפוק רמת החיים הנוכחית, וזמן עבודה עודף.
מובן שהחלוקה בין שעות העבודה השונות אינה קיימת בפועל; זהו חישוב מתמטי-תאורטי המבוסס על ממוצע של כל המשק.
למונחים אלו מצטרף המונח פריון עבודה - כמות הייצור לכל שעת עבודה.
לפי מרקס, זמן העבודה העודף נוצר בזכות יעילותם של האמצעים הטכנולוגיים המשתפרים ללא הרף.
ההתפתחות הטכנולוגית מגדילה את פריון העבודה, ובכך מאפשרת לצמצם את זמן העבודה המושקע בסיפוק רמת החיים הנוכחית (ממלכת הכורח), בלא לצמצם את רמת החיים.
ההתפתחות ההיסטורית הזו מגדילה את חלקו היחסי של זמן העבודה העודף.
רמת החיים העולה עם הזמן מאטה את תהליך עלייתו היחסית של זמן העבודה העודף, בכך שהיא דורשת זמן עבודה רב יותר בייצורה.
מרקס מכנה את זמן העבודה המושקע בייצור ברמת החיים הנוכחית בשם ממלכת הכורח.
ממלכת הכורח היא האחראית על ייצור החיים החומריים (בסיס החברה).
זמן עבודה שאינו מושקע בפיתוח החיים החומריים, ולמעשה לא מושקע ביצירת מוצרים חדשים בשוק, מתממש בצורת ממלכת החירות (מבנה העל של החברה).
ממלכת החירות היא המקום בו מתעסק אדם בעיצוב החיים, כלומר שינוי מכוון של החברה, במקום בייצור מוצרי צריכה נוספים.
המערכת הכלכלית בימי הביניים התיכונים והמאוחרים הייתה הפיאודליזם, שהתבסס, ככל המערכות הכלכליות שקדמו לו, בעיקר על חקלאות.
בתחתית המדרג החברתי ניצבו האיכרים הצמיתים, שהיו מוצמתים לאדמה אותה חכרו כאריסים מאדון האחוזה.
מעליהם ניצב במערכת המנוריאלית הווסאל, שהיה אדון האחוזה או אדם חופשי אחר שחכר מאדון האחוזה חלק מאדמתו והחכירה לצמיתים.
מעמדו של הצמית היה שונה מזה של עבד: הוא לא נחשב רכושו של אדון האחוזה ולא ניתן היה לקנות או למכור אותו בנפרד מן האדמה אליה היה מוצמת.
לצמית הייתה זכות לרכוש משלו וזכות להוריש את רכושו ולהלכה היה אדון האחוזה גם מחויב בהגנה עליו מפני אדונים אחרים, מפני פגיעה במלחמה וכאשר היו היבולים ירודים.
הצמית היה כפות לאדמה וכפיתות או צמיתות זו הייתה מוּרשת.
הוא נדרש להעביר חלק נכבד מפרי עבודתו לידי אדון האחוזה, ונדרש גם לעבוד את אדמות אדון האחוזה (הדמסנה).
נוסף על-כך היה הצמית כפוף לתביעות שונות למיסים ותשלומים עבור כל פעולה שנחשבה לפגיעה באדון האחוזה, כמו נישואים עם אדם מחוץ לגבולות האחוזה, מעבר של אחד מבני המשפחה מן האחוזה, וכדומה.
בערי השוק ובערים נוצרו בימי הביניים שפרץ הפורץ היה אז בן 6, שהיו אגודות של בעלי מלאכה או אומנים שעסקו בתחומי מלאכה וייצור כמו סיתות, בניין, סנדלרות, נגרות, ניפוח זכוכית, ציור, ייצור גבינה, וכדומה.
כל גילדה תפקדה כמונופול בתחום שליטתה—כלומר, היא החזיקה בשליטה בלעדית על אספקת המוצר או השירות של הגילדה—וכתב זיכיון מטעם המלך הבטיח את יכולתה למנוע מכל אדם שאינו חבר בגילדה לעסוק במקצוע.
הגילדות כפו מסלול הכשרה ארוך למקצוע, והעניקו לאלו שצלחו את מסלול ההכשרה הממושך תמיכה רחבה, כולל תמיכה לעת זקנה וסיוע לאלמנות וליתומים.
שני מרכיבים חשובים אלו של המשטר הפיאודלי היו תלויים לקיומם בבידוד היחסי של הערים והאחוזות זו מזו.
כל עוד התקיימו האחוזות כישויות אוטרקיות, המספקות את כל צורכי עצמן, וכל עוד תפקדו הגילדות בערים כספקיות בלעדיות של שירותים ומוצרים ללא תחרות מבחוץ, הצליחה השיטה להתקיים.
דבק נוסף לחיזוק המשטר סיפקו שבועות האמונים (ההומגיום) שקשרו בין וסאל אחד לווסאל הכפוף לו, וכן הדגש הרב ששמה הדת הנוצרית—שהייתה אחד מבעלי האדמות העיקריים—על כפיפות וכניעות.
לפי מרקס, התפתחויות טכנולוגיות שהופיעו שינו את שיטות הייצור וגרמו להתפוררותו של הפיאודליזם ולהופעת צורת יחסים כלכליים חדשה.
לדידו, הייתה התפתחות זו כלכלית טהורה.
בחיבור "דלותה של הפילוסופיה" הוא כותב: "מטחנת היד תעניק לך חברה עם אדון פיאודלי; מנוע הקיטור יעניק לך חברה עם קפיטליסט תעשייתי" (עמ' 103).
לתפישתו, טכנולוגיות חדשות הביאו לכך ששיטות ייצור המוני בהן מעט פועלים בעלי מיומנות נמוכה יותר והכשרה פשוטה יותר יכולים לייצר יותר מוצרים ואלו דחקו את רגליהן של שיטות הייצור הישנות.
על פי תפישתו של מרקס, השינויים המתחוללים בהיסטוריה אינם תוצר של פעולות, המצאות או הגות של בני אדם, אלא הכרח הנובע מפעולתה של רוח (geist) הגורמת לבני האדם לפעול באופנים שונים, כדי לקדם את מטרתה הסופית—הקומוניזם.
אופן ההתקדמות ההיסטורי אותו מחוללת הרוח הוא דיאלקטי: תחילה ישנה תזה, הגורמת למצב אחד, אחר כך מופיעה האנטיתזה, שהיא המצב ההפוך, ולבסוף נוצרת סינתזה, שהיא מיזוג של שניהם.
כך, כפי שהוא טוען בעמוד 145 של "דלותה של הפילוסופיה", הופעתה של תחרות הייתה האנטיתזה למונופול הפיאודלי שקדם לה.
לפי מרקס ב"המניפסט הקומוניסטי" "מקרב הצמיתים של ימי הביניים יצאו האזרחים הזעירים של הערים הראשונות; מתוך האזרחות הזעירה הזאת התפתחו יסודותיה הראשונים של הבורגנות".
היינו, הצמיתים היו השורש שממנו התפתחה הבורגנות.
גילוי אמריקה והקפת אפריקה בדרכי הים יצרו כר פעולה חדש לבורגנות העולה, שהייתה המעמד המהפכני של התקופה ההיא.
התפתחות הסחר העניקו למסחר, לספנות ולתעשייה תנופה, ומאחר והגילדות הסגורות לא הצליחו לספק את צריכת השווקים החדשים ירשה את מקומן ה"מנופקטורה"—התעשייה הזעירה, והמעמד הבינוני התעשייתי דחק את רגלי אומני הגילדות; חלוקת העבודה בין הקורפורציות השונות נדחקה מפני חלוקת העבודה בכל סדנה וסדנה.
המשך התרחבות הסחר והצריכה הביאה לכך שגם המנופקטורה לא הספיקה ואז "באו הקיטור והמכונה ושינו את פני הייצור התעשייתי שינוי מהפכני.
במקום ייצור זעיר נוצרה התעשייה המודרנית הגדולה, ובמקום המעמד הבורגני התעשייתי באו המיליונרים התעשייתיים, אנשי צבאות תעשייה שלמים, הבורגנים המודרניים".
חלוקת העבודה השתכללה והלכה, ותפקידו של הפועל המייצר הפך פשוט יותר ויותר וחדגוני יותר ויותר.
המרכיב החשוב ביותר בכוחה של הבורגנות, טוען מרקס, הוא ההון שעל שמו (capital) קרויה השיטה הכלכלית קפיטליזם.
לפי מרקס, המאפיין המובהק של השיטה הקפיטליסטית של הבורגנות הוא העובדה שבניגוד לנוהג המקובל בעבר הוא אינו מושקע כולו או בעיקרו ברווחתו של בעל ההון (לדוגמה, בבניית בתים, בגדי פאר, חגיגות מפוארות, וכיוצא בזה) אלא מושקע פעם נוספת בשיפור הייצור התעשייתי.
מנקודת מבטו של מרקס, ההון שהרוויח התעשיין הבורגני אינו שייך לו: "העבודה השכירה יוצרת את ההון." יתר על כן, אותם עובדים שכירים שיצרו את ההון אינם בעלי הון משל עצמם—הם יוצרים את ההון, אך אינם שותפים בבעלות עליו.
לכן, טוען מרקס, רעיון הקניין הפרטי אינו אלא פיקציה שיצרה הבורגנות כדי להבטיח את יחסי הייצור שיצרה.
ההון הוא "קניינה המשותף של החברה" ולכן הוא שייך לכל חבריה ומכאן הוא מסיק כי יש לבטל את הקניין הפרטי מכל וכל, שכן הדבר היחיד שהוא מבטא הוא את הכוח החברתי שיש לבורגנות, לא זכות ממשית.
על פי מרקס לבורגנות תפקיד מהפכני וחשוב מאין כמוהו.
הבורגנות היא שהחריבה את הקשרים הפאודליים ושינתה את יחסי הייצור מיסודם.
היחסים החברתיים ש"כפתו את האדם לאדוניו הטבעיים" בתקופה הפיאודלית הוחרבו על ידי הבורגנות שלא הותירה "שום קשר בין אדם לחברו זולת האינטרס הערום" והיחסים הכספיים.
הבורגנות מוטטה את הגבולות בין מדינות ויצרה חברה כלל-עולמית שביסודה הסחר, משכה לתחומה של הציוויליזציה את התרבויות הברבריות והברבריות למחצה, גאלה את רוב האוכלוסייה מבערות חיי הכפר, האיצה והגבירה את העיור, שעבדה את כוחות הטבע, הפרתה חלקי תבל שלמים וגרמה להופעתן של "אוכלוסיות שלמות, שכאילו צצו מן האדמה".
אבל הבורגנות הפכה בשלב מסוים לסוג של "אשף ששוב אינו יודע לשלוט בכוחות השאול שהעלה באוב".
כדי לקיים את ההתפתחות והמהפכה המתמדת ביחסי הייצור שהבורגנות חייבת מטבעה לחולל היא בראה מערכת תפישות ואמונות המצדיקה את עמדתה ואת יחסי הייצור שכוננה, וטענה כי יחסים אלו הם נצחיים.
בעיני מרקס, רעיון הקניין הפרטי אינו אלא מעטה רעיוני שמטרתו להצדיק את שליטת הבורגני הקפיטליסט.
אך ימיו של תהליך זה, טען מרקס, קצרים.
ככל שהבורגנות שואפת לשמר את מעמדה, כך היא נאלצת להגביר עוד ועוד את ניצולם של הפועלים, הפרולטריון, ונוצרת סחרחרה של עוני גובר והולך.
הפרולטריון הופך עני יותר ויותר ומכאן, גם מהפכני יותר ויותר, ובתהליך זה הבורגנות שיצרה את הפרולטריון הופכת אותו לפרולטריון מהפכני, בעל תודעה, ומכינה "את קברנה".
הקפיטליזם מבוסס על העקרונות המנחים של רווח וניכוס (שיוך נכסים).
בפרקסיס זה ישנה חלוקה ברורה ומוחלטת בין שני עולמות:
עבודה: התחום בו האדם משקיע מזמנו, זמן עבודה, בייצור דבר מה, אותו הוא מחליף תמורת כסף.
פעילות זו היא פעילות תכליתית, כלומר - האדם אינו מעוניין במוצר אותו הוא מייצר אלא בכסף אותו הוא מרוויח.
צריכה: התחום בו אדם משקיע כסף, על מנת לנכס את הדברים שיספקו לו את צרכיו.
זהו התחום שבו אין האדם אמור להתחשב בחברה, שכן בו מתבטא רצונו החופשי.
כאמור, כל פעילותו של האדם נעשית באופן אמצעי, כלומר- דרך תיווכו של הכסף והניכוס.
בפרקסיס הקפיטליסטי נוצר חוש הניכוס: היכולת לתפוס גורמים במציאות כקניין אשר איתו מסוגל לעשות בעל הקניין בהתאם לרצונו האישי, בלא הגבלה חברתית מלבד הגנה על נכסי אחרים.
בעזרת חוש הניכוס נעשה העולם מורכב מסחורות.
בהגדרה זו כלולים, מלבד המוצרים החומריים, גם מוצרי רוח (אמנות, מידע וכדומה), קרקע, זמן (זמן עבודה, ריבית וכו'), כישרונות (ניתן לקנות כישרונות דרך השקעת כסף, והם שווים כסף בזכות עצמם), ואף רגשות (אפשר "לתת" אהבה, ו"לקבל" תמורתה אהבה, ביטחון, עזרה כלכלית ולהפך).
תיאור היחס בין בני האדם וחלוקת המשאבים ביניהם בחברה הקפיטליסטית, ניתן לביסוס על מספר עקרונות מרכזיים:
הערך של סחורה (מחירה) נקבע על-פי כמות העבודה המושקעת בה.
את ערך השימוש של סחורה (כלומר, התועלת שמביא המוצר) אי אפשר למדוד כמותית, ולכן הערך היחיד הניתן למדידה הוא העבודה, הנמדדת בזמן.
אמנם יש הבדל בין עבודה של פועלים לבעלי מקצוע אבל אפשר לתרגם את כולם למדידה ביחידה אחת, הוא הכסף.
ערך העבודה נמדד על-פי השכר שהקפיטליסט נותן לעובד, והוא שווה ערך לכמות העבודה שצריך על מנת לייצר את מה שצורכים העובד ובני משפחתו, כלומר- השכר הוא עבור קיומו החומרי של הפועל, שהוא רמת החיים במשק.
חלק משעות העבודה של העובד מוקדש לייצור בערך המתאים לשכרו ושאר הזמן למען המעסיק, שכן הארגונים הכלכליים מצויים במצב טבעי של רווח (ואם לא כן, הם נסגרים).
פער זה הוא ההון של המעסיק.
בניסוח אחר, העבודה היא סחורה שמשלמים עליה לפי ערכה אך היא מייצרת יותר מערכה- וכך נוצר עודף.
הערך העודף הוא הכמות שהפועל מייצר מעבר למה שקיבל בצורת שכר, כלומר- רווחי מעסיקו.
שיעור הניצול של המעסיק את העובד הוא היחס בין הערך העודף להון המוצא על שכר (ההון המשתנה).
לקפיטליסט יש אינטרס להגדיל את שעות העבודה או את פריון העבודה.
בכך, לטענת מרקס, מנצל הקפיטליסט את הפועל, שכן הוא לוקח ממנו את ערך העבודה העודף, והופכו להון.
בהון זה משתמש בעליו על מנת להמשיך ולהשקיע בייצור נוסף (שכן רק כך הוא מסוגל לשמר ולהגדיל את הונו), ועל מנת לשלוט בחברה.
מרקס טוען כי החברה הקפיטליסטית, למרות אופייה הליברלי, היא חברה משעבדת.
שעבוד זה בא לידי ביטוי בכך שאין האדם מגשים את עצמו בפעילותו, אלא נמצא במאבק קיומי מתמיד.
מאבק זה מתבטא בכך שעליו להשקיע זמן עבודה בפעילות תכליתית שאת תוצריה אינו מכוון לייצור, ובכך שכל מעשיו נועדו לאפשר לו להשיג את מרב הקניין, חומרי או רוחני, להגדיל את הנאתו ולהקטין את סבלו.
בכך אין האדם עוסק בעיצוב העולם ובעיצובו שלו באופן מכוון, ולכן אינו מסוגל להגשים את עצמו, ולייצר את עצמו באופן בו הוא שואף להיות (למעשה, לאדם כזה אין כלל שאיפה אמיתית לגבי עיצוב עצמו, אלא רק צורך בצבירת אושר ועושר).