tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב"אנטומיה של איסור" מציין הרב קמנצקי כי "גידולו של גדול" היה אמור להיות הכרך הראשון בסדרה שתהווה מערכה היסטורית רחבה על התהוותו של "עולם התורה" במאה ה-20; אולם בעקבות המאורעות שחווה סרה מעליו חדוות היצירה, ו"אינני יכול לאזור חיל וליטול על עצמי את המשך המלאכה".
בין המאורעות שעליהם תכנן לכתוב:
במימון, גידור היא אסטרטגיית השקעה שבאמצעותה ניתן לנטרל, לצמצם או לבקר הפסדים פוטנציאלים העלולים להיווצר מההשקעות השוטפות.
המקור הלשוני הוא במילה האנגלית hedge – 'גדר'; ואכן הגידור הוא למעשה הצבת גבולות ברורים וידועים מראש לסיכון.
גרסה נוספת למקור המונח היא המשפט "hedge your bets", הקשור להימורי רולטה, והמתייחס להנחת ז'יטונים בגבול שבין שני מספרים כדי לפזר את הסיכון.
תחום זה התפתח כבר במאה ה-19 ובמקור נועד להגן מפני התנודות במחירי הסחורות.
עם השנים התרחב תחום הגידור להגנה מפני שינויים בשוקי המתכות, הריביות ומטבע חוץ.
קיימים מכשירים פיננסים רבים בהם ניתן לגדר: חוזים, אופציות, חוזים עתידיים, סוואפ, מניות ועוד.
הסיכונים השכיחים להפחתה הם סיכוני שוק וסיכוני מטבע.
קיימת אוכלוסייה מגוונת העשויה להשתמש בגידור: חברות עסקיות, המעוניינות להקטין את רמת אי הוודאות בניהול העסקי, עבורן הגידור הוא חלק ממכלול ניהול סיכונים פיננסיים; גופים מוסדיים המנהלים השקעות עבור אחרים, שלהם עניין בהפחתת רמת הסיכון; קרנות השקעה, קרנות גידור ואנשים פרטיים.
באמצעות הגידור ושימוש במכשירים הפיננסים הנכונים, ניתן להגן על השקעה בעולם הסחורות, המניות, הריביות ועוד.
מדינת ישראל, שהנפיקה בעבר איגרות חוב בדולרים, ניצלה במהלך שנת 2008 את שערו הנמוך של הדולר, וביצעה מהלך של רכישת הגנה כנגד החוב.
הגידור נעשה על ידי עסקאות עתידיות (פורווארד) ועסקאות החלף (סוואפ).
חברת "חומוס 166" מייצרת חומוס במפעל, אי שם בצפון הארץ, ומייצאת אותו לארצות הברית במחיר 10$ לקופסה.
אין אפשרות להעלות את המחיר כיון שאז יעדיפו הצרכנים בארצות הברית את תוצרת המתחרים: "חומוס זה הכי אחי" המיוצר בארצות הברית או את "אכבר חומוס" המיוצר בלבנון.
החברה מעסיקה עובדים בארץ וחומרי הגלם כולם נרכשים בארץ.
לפיכך, העלויות המשמעותיות הן בשקלים ואילו ההכנסות בדולרים.
עלות היצור של קופסת חומוס היא 45 ש"ח.
שער הדולר שקל עומד כיום על 5 שקלים לדולר.
מכאן שההכנסות מכל קופסה הם 50 ש"ח והרווח עבור כל קופסת חומוס עומד על 10% שהם 5 שקלים.
בעקבות העלאת הריבית בישראל, התחזק השקל וכעת דרושים 4 ש"ח בלבד לרכישת 1 דולר.
נתון חיצוני זה השפיע על רווחיה של חברת "חומוס 166".
עלות הייצור נשארה 45 ש"ח, המחיר לקופסה נשאר 10$ (אי אפשר להעלות את המחיר) אך כעת ההכנסות בשקלים הן 40 ש"ח בלבד ומכל קופסה נוצר הפסד של 12.5%.
במצב בו לחברה הוצאות בשקלים (כוח אדם, חומרי גלם וכדומה) והכנסות בדולרים, נוצרת חשיפה לשער הדולר-שקל וכל שינוי בו משפיע על רווחי החברה.
גידור הסיכון על ידי שימוש באופציות, חוזים עתידיים וכדומה ימנעו או יצמצמו הפסדים העלולים להיגרם מחשיפה זו.
כך, למשל, חוזה עתידי הוא התחייבות לספק או לרכוש נכס כלשהו (כלומר, לקיים חוזה) במועד עתידי, כאשר המחיר (או שער חליפין במקרה של מטבע חוץ) נקבע מראש והתשלום מתבצע במועד מסירת הנכס או הסחורה.
במקרה בו הצדדים קבעו מראש כי התשלום לא יהיה צמוד לשער החליפין, אלא ייקבע בהתאם לשער חליפין קבוע מראש, שינויים בערך הדולר לא ישפיעו על הסכום אותו תקבל החברה.
כלי זה מאפשר לחברה להתנהל באופן יציב ומבלי לחשוש משינויים בשוק המטבע חוץ.
בשלבים המוקדמים היה הגידור צורה פשוטה להגנה על השקעה.
אולם, עם הזמן הפכו המכשירים הפיננסים למתוחכמים יותר ומורכבים יותר עם אסטרטגיות שונות, והשוק נפתח לספקולנטים המפיקים רווח מהתנודות בשווקים.
ישנן שתי צורות לקנייה של מכשירים פיננסים: בבורסה בה מתנהל מסחר על פי ביקוש והיצע על ניירות המקנות זכויות לרכש/מכר במחירים משתנים ו"מעבר לדלפק" (OTC) בה נתפרים עבור הלקוחות מכשירים בהתאם לדרישה.
גידולים חקלאיים לא מנוצלים הם צמחי מזון בעלי ערך קלורי אשר אינם משמשים עתה בחקלאות הקונבנציונלית המודרנית, אך ניתן להשתמש בהם עבור מזון, סיבים, מרעה, שמן, רפואה ותבלינים.
לרוב גידולים מסוג זה אינם מגודלים בקנה מידה גדול כפי שמקובל בחקלאות המודרנית ולעיתים אף נאספים ישירות מהבר.
מבין כלל מיני הצמחים המוכרים למדע, כ-7,500 מינים שונים מוכרים כצמחי מאכל.
למרות זאת, כ-95% מכלל כמות המזון בעולם מתבססת על שלושים מינים בלבד, בראשם חיטה, אורז ותירס.
גידולים עתירי יבול אלו דחקו את קבוצת גידולי החקלאות הלא-מנוצלים, שרבים מהם שימשו בחקלאות המסורתית בעבר, אשר לא התבססה על שיטות אגרו-טכניות והשקיה.
לרוב מותאמים גידולים השייכים לקבוצה זו לגידול על אדמות שוליות ובתנאי סביבה קיצוניים.
גידור הוא התהליך במשפט המקובל, שיטת המשפט שמקורה בבריטניה, שבו קרקע שבה יש לציבור זכויות הופכת לקרקע בבעלות פרטית מלאה ולשימוש פרטי.
קרקע שבה יש לציבור זכויות (באנגלית Common Land) היא קרקע בבעלות פרטית, שלאנשים אחרים יש בה זכויות מסורתיות מסוימות, כמו הזכות לעיבוד חקלאי של הקרקע או לרעיית עדרים.
בתהליך הגידור, בונים גדר מסביב לקרקע, וכל הזכויות על הקרקע עוברות לידי הבעלים.
באנגליה ובוויילס, בהן התחולל התהליך תחילה, החל תהליך של גידור כבר במאה ה-12, ומהלכו הואץ במאות ה-15–17 והגיע לשיאו מ-1750 לערך.
באמצע המאה ה-19 כבר הושלם התהליך במידה רבה.
באדמות הבלתי־מגודרות, היו רצועות נחלה פזורות ברחבי האדמה המנוריאלית, כשבעליהן החזיק בשליטה בלעדית עליהן בעונת הגידול, ואחרי הקציר היו האדמות פתוחות למרעה עבור כלל האיכרים, עד תחילת העונה הבאה.
תהליך הגידור בשלביו הראשונים (עד המאה ה-17) הונע בין היתר משאיפתם של בעלי אדמות מנוריאליות להגדיל את שטחי המרעה הקבועים שלהם.
מהמאה ה-18 ואילך היה המניע העיקרי לגידור השאיפה לנצל באופן יעיל יותר את האדמה החקלאית.
התהליך הונע בעיקר בפועל על ידי הפרלמנט הבריטי בהוראות הגידור ועם חוקי האיחוד של 1707 התחיל במאה ה-18 גם בסקוטלנד ובין השנים 1604 ל-1914 6.8 מיליון אקר של אדמה חקלאית עברו תהליך של גידור.
תהליכים של גידור התרחשו במדינות אירופה האחרות בשלב מאוחר הרבה יותר, בעיקר מאמצע המאה ה-18, אז הונהגה מדיניות של עידוד הגידור בצרפת ודנמרק.
במזרח אירופה החל תהליך הגידור רק במאה ה-19.
מחקרים מוקדמים שעסקו בגידור, ביניהם בולטים אלו של סלייטר, ובייחוד ספרם המשפיע של ג'ון וברברה האמונד, ראו בגידור תופעה שהתרחשה בעיקר החל מ-1740, והשפיעה עמוקות על החקלאים, ובמיוחד על האיכרים הזעירים, עובדים בעלי אדמות (cottager) ונטולי אדמות (squater).
האיכרים בכפר אמנם נשאו בעלויות כבדות של מעשר, מס עובד (קורווה) ודימה, אך "היו שייכים לקהילה שיכלה לעמוד בפני הסניור".
הגידור דחק את רגליהם של אותם איכרים, נטל מהם את מקור פרנסתם, וגרם להם לנטוש את הכפרים לטובת הערים והעבודה במפעלי התעשייה החדשים שהוקמו בתקופת המהפכה התעשייתית.
בנוסף, תהליך הגידור בבריטניה במהלך ולפני המהפכה החקלאית הבריטית אפשרו תמריצים לחקלאים להשבחת בקר בקנה מידה מסיבי באמצעות ברירה מלאכותית.
עקב ההשפעה המסיבית של המהפכה החקלאית הבריטית ועזיבת חקלאים את האדמות המשותפות בחיפוש אחר חיים בעיר, רבים מצביעים על תהליך הגידור כאחד הגורמים המשמעותיים ביותר להתפתחות המהפכה התעשייתית.
היסטוריונים מאוחרים דחו בחלקם טענה זו, בהצביעם על היעדר קשר סיבתי ברור בין תהליכי הגידור לתיעוש המוקדם.
וורדי הראה כי תהליך הגידור התקיים לאורך מאות שנים, וכי עד שנת 1700 כבר גודרה כ-70 אחוז מהאדמה.
על תהליכים איטיים וממושכים, שאין להם קשר לתיעוש מצביעים גם ברדלי ותומפקינס, ותפישה דומה עולה גם ממחקריהם של מרטין, ילינג ואחרים לפי גולדסטון סיבה משכנעת יותר להאצה וההאטה בתהליכי עיור ואובדן בעלות על אדמה הייתה שינויים במחירי האדמה ולא תהליכים של גידור.
גידולי ריאה הם גידולים בריאה הנובעים מחלוקה לא תקינה של רקמת תאים.
קיימים גידולים שפירים, אך רוב גידולי הריאה המוכרים לרפואה הם ממאירים ומכונים "סרטן הריאה", והם בין גורמי התמותה הראשיים בעולם המערבי, הן אצל גברים והן אצל נשים.
גידולים שפירים בריאה נדירים, ורק מעטים מהם מגיעים לגודל המאפשר גילוי קליני.
אחד הגידולים השפירים השכיחים בריאה הוא tumorlet: מורכב מתאי אפיתל כישוריים.
גידול שפיר נוסף הוא פפילומה, וישנם גם גידולים ממקור מזנכימאלי (נדיר), למשל המרטומה כונדרואידית, גוש של המרטומה המורכב מסחוס, שומן וחלקים המצופים באפיתל ברונכיאלי.
הגידול הריאתי המרכזי בריאה הוא קרצינומה, בעל קשר מובהק לעישון אשר הוכח חד משמעית.
גורמי סיכון נוספים הם זיהום תעשייתי כגון קרינה מייננת, חשיפה לאזבסט, או חשיפה לרדון.
קרצינומה מתפתחת במרבית המקרים מהאפיתל המצפה את חלל סמפּונות או הברונכיאולות , אולם לרוב לא מן האלבאולי .
זיהוי מוקדם של קרצינומה: ניתן לבצע בדיקת כיח, אולם אצל מעשנים מעל ל-10 שנות חפיסה, בדיקה ציטולוגית של הכיח אינה יעילה, מאחר שהסרטן נמצא בשלב מאוחר מדי.
לכן מבצעים באותם חולים בדיקת spiral CT: נסרקים חתכים דקים ומרובים מכיוונים שונים של הריאה (זוהי בדיקה אשר יכולה להציל חיים, כי כריתה של נגע בשלב מוקדם יכולה להאריך משמעותית את חיי החולה).
אם זוהה נגע ריאתי, ניתן לבחון אותו באמצעות ביופסיה (למשל על ידי ברונכוסקופ, ביופסיית מחט או ניקור פלאורלי – אם הנגע הריאתי מלווה בתפליט פלאורלי), או בטכניקת BAL (Broncho alveolar lavage) – החדרה של נוזלים לברונכוס תחת טשטוש, שאיבת הנוזל, ריכוזו ובדיקה ציטולוגית שלו.
גידולים בריאה גורמים למספר תסמינים קליניים, כגון:
חסימה של דרכי האוויר על ידי הגידול (חסימה מלאה תביא לתמט של הריאה בעוד שחסימה חלקית תביא לניפוח יתר)
מצב בו נוצר לחץ על הווריד הנבוב העליון (svc syndrome) וכתוצאה מכך מתפתחת בצקת קשה בפלג הגוף העליון
תסמונת הורנר: מצב בו הגידול פוגע בפלקסוס הסימפטתי וגורם לצניחת העפעף, כיוון האישון וחוסר הזעה באזור הפגוע.
תסנין של מקרופאגים קצפיים אל החללים האלוואולרים לאחר שבלעו שרידי תאים גידוליים; המקרופאגים מצטברים בחללים האלבאולריים ויוצרים תמונה המזכירה דלקת ריאות – lipid pneumonia).
נהוג לסווג את הקרצינומות של הריאה ל-4 קבוצות:
קרצינומה קשקשית (קרצינומת תאי קשקש) מהווה 25%–40% מכלל הקרצינומות בריאה.
מבחינה היסטולוגית, ניתן להבחין בפניני קרטין ודסמוזומים (גשרים בין תאיים).
הקרצינומה הקשקשית מתחילה לרוב ברירית של ברונכוס גדול בקרבת שער הריאה – על רקע של מטפלזיה קשקשית של אפיתל הברונכוס כתוצאה, לרוב, מעישון, והיא צומחת באופן איטי יחסית.
הגידול נוטה להתמקם באזורים מרכזיים של הריאה וקיים נמק (במקרה של גידול פריפרי, משערים שבין הסיבות לכך הוא עישון סיגריות עם פילטרים הגורמים להתפזרות פריפרית יותר – בברונכיולות).
קיימות מספר רמות של התמיינות הגידול: ברמת התמיינות נמוכה (למשל, מצבים בהם יש קרצינומה ממאירה עם סיווג בעייתי) נהוג לסווג את הקרצינומה כקרצינומה של small cells או קרצינומה של non small cells (מאחר שהגישה הטיפולית בין שני סוגי הגידולי שונה).
מבחינה קלינית, לרוב מגלים את הגידול בשלבים מתקדמים: החולה סובל משיעול, פליטת כיח, גניחת דם וקוצר נשימה.
הסמנים האונקוגניים המזוהים עם קרצינומה של הריאה הם חלבוני P53.
אגדנוקרצינומה היא השכיחה ביותר אצל נשים ואצל אנשים שאינם מעשנים.
היא מהווה כ-25%–40% מכלל הקרצינומות בריאה (בדומה לקרצינומה קשקשית).
ההתמיינות של תאי הגידול גבוהה יותר, הגידול הוא חודרני, אך לא חודר סחוס.
מאחר שהגידול נוטה להיות פריפרי וגורם למעט סימפטומים, הוא מתגלה מאוחר יחסית והפרוגנוזה שלו אינה טובה.
הגידול מאופיין במוטציות בגן – k-ras.
לרוב הגידול פריפרי, עם פרוגנוזה מעט יותר טובה מאשר אדנוקרצינומה.
ההתפשטות של הגידול היא לאורך חללים מבלי להרוס מבנים, lepidic growth (המושג נגזר מיוונית ומשמעותו עור/ממברנה; בניגוד למה שנכתב במאמרים רבים, אין למושג קשר עם פרפרים).
זהו גידול ממאיר מאוד, אשר קיים בכ-25% מהמקרים, ומקורו בתאים נוירואנדוקריניים של הריאה.
גידול זה צומח במהירות רבה ושולח גרורות בשלב מוקדם מאוד, בעיקר למוח, מוך העצם, כבד ולבלוטת יתרת הכיליה (adrenal).
רקמת הגידול היא לבנה ורכה עם אזורים של נמק.
התאים דומים ללימפוציטים, אך גדולים פי 2, ודומים לזרעי שיבולת שועל (oat cells) כישוריים.
התאים לא מייצרים קרטין אלא ממלאים משטחים דיפוזיים בתאי גידול.
במקרים רבים קיים נמק מרכזי.
קיים קשר הדוק לעישון סיגריות; רק אחוז קטן מאוד מהגידולים האלה מופיע באנשים שאינם מעשנים.
הגידול גורם באופן שכיח יחסית לסינדרום הפרה-נאופלסטי: הוא מאופיין בהפרשה אקטופית (הפרשה מחוץ למקום) של הורמונים שונים.
הוא מאופיין במוטציות בגנים c-myc ו-bcl2.
הסינדרום הפרה-נאופלאסטי: זהו מצב שבו תאי גידול מפרישים חומר הורמונלי או חומר דמוי הורמונים.
סינדרום זה לרוב מרמז על כך שקיים גידול, כאשר הגידול השכיח ביותר הוא small cell carcinoma.
גידול זה יכול להפריש הורמונים כגון ADH, ACTH, PTH ועוד, ולגרום למספר רב של תופעות קליניות (למשל, היפונתרמיה [חסר נתרן], היפרקלצמיה [יתר סידן] ועוד).
זוהי הקרצינומה הפחות שכיחה מתוך כלל הקרצינומות של הריאה.
ההתמיינות התאים נמוכה ולכן המקור לא תמיד ידוע; מניחים שהגידול מייצג צורה אנאפלסטית של קרצינומה קשקשית או של אדנוקרצינומה.
מדובר בתאים גדולים (ומכאן השם) עם ריבוי של מיטוזות.
מקור הגידול בברונכים הגדולים או הסגמנטליים.
זוהי קבוצה של גידולים שאינם קרצינומה אלא גידולים אחרים ממקור נוירואנדוקריני.
העיקרי בהם הוא ה-carcinoid tumor שמקורו בתאי אפיתל נוירואנדוקריניים (דומה ל-small cell carcinoma אולם הגישה אליו והפרוגנוזה שלו שונות מאד).
גידול זה אופייני באנשים מתחת לגיל 40 שרובם אינם מעשנים – מתבטא כפוליפ אשר בולט לתוך הברונכוס וגורם לשיעול.
מורפולוגיית הגידול ייחודית – הכרומטין הוא בצורה של "salt & pepper" ללא גרעינונים, הארכיטקטורה של הגידול היא בצורה של רוזטות.
אין מאפיינים משמעותיים של ממאירות (אחוז התאים אשר עוברים פרוליפרציה הוא רק 30%–40% לעומת כמעט 100% במצב של small cell carcinoma).
חושדים בו כאשר יש תהליך דלקתי או אינטרסטיציאלי המאופיין בתסנין לימפואידי כבד.
זהו גידול שפיר, מוגבל היטב, אשר מורכב מרקמות שונות הנמצאות באופן רגיל בריאה, אך לא בצורתן הנורמלית.
גרורות לריאה שכיחות יחסית ויכולות להופיע במוקדים מרובים כתוצאה מאספקת הדם העשירה שמגיעה אל הריאה.
ישנם גידולים אשר חודרים ישירות לרקמת הריאה (ואל דרך הדם) כגון תימומה (גידול של התימוס), גידולי בלוטת התריס ועוד.
כללי – staging של גידול
האפיתל בדופן של הברונכוס הוא רב שכבתי מדומה עם cilia .
במצבי נזק לאפיתל, כגון עישון של סיגריות, ישנם מספר דרגות לשינויים באפיתל עצמו:
מטפלזיה: מדובר במצב הפיך, שבו האפיתל הופך לרב שכבתי קשקשי.
אם הנזק (למשל, העישון) לא נפסק, מתפתחת דיספלסיה קלה; זהו מצב קדם סרטני: נראה גרעינים גדולים והיפר כרומטיים, בעיקר בשכבה של הממברנה הבזאלית ולא מעליה, עם מיעוט של מיטוזות.
דיספלסיה בינונית: נראה אפיתל, שמחציתו מראה שינויים דיספלסטיים, ואולם על פני השטח ניתן לראות תאים יחסית נורמליים.
דיספלסיה קשה: זוהי דיספלסיה הכוללת את כל שכבות האפיתל.
היא מכונה גם carcinoma in situ, אשר טרם חדרה את הממברנה הבזאלית ולכן אין לה עדיין פוטנציאל מטסטטי.
לרוב עדיין מדובר בשלב א-סימפטומטי (חסר סימנים קליניים) ולכן לא מאבחנים אותו בזמן.
גידולי ההיפופיזה הם גידולים שפירים ברובם מסוג אדנומה.
זהו גידול שפיר, מוגבל היטב, בו התאים דומים לתאים המקוריים.
הגידול יכול להיות בצורות שונות מבחינה היסטולוגית: צורה פפילרית, צורת סרטים (ribbon), או צורות אחרות.
האדנומה מוגבלת מיתר רקמת ההיפופיזה, אולם לא על ידי קופסית אלא על ידי יצירת לחץ.
הגידול בנוי ממשטח גדול של תאים וביניהם אספקת דם (fibro-muscular core).
התאים הומוגניים, ובעלי גרעין קטן ומרכזי, וניתן להבחין בכלי דם באופן בולט.
הגידול יכול להפריש הורמונים או שלא.
כדי לדעת האם הגידול מפריש הורמונים ניתן להיעזר באימונוהיסטוכימיה (באמצעות נוגדנים להורמונים שונים) או על ידי התבוננות במיקרוסקופ אלקטרוני לזיהוי גרנולות הפרשה.
בצביעה לרטיקולין אשר צובע את רשת כלי הדם ניתן להבחין בצביעה המאפיינת את תאי הדם של הגידול.
תאי הדם לא גדלים במבנה של קורים כפי שקיים ברקמה התקינה.
קיים סוג חודרני של אדנומה (micro invasive adenoma) גידול אשר נחשב לגידול שפיר אולם גבולותיו אינם ברורים, ויש חדירה לתוך הדורה- בעיקר בחלק הקדמי של ההיפופיזה.
גידול שפיר שכיח יחסית הוא קרניופרינגיומה (Craniopharyngioma) מקור הגידול הוא ב-Rhatke pouch המהווה את המקור האמבריונלי ממנו נוצרה ההיפופיזה הקדמית (בלוע העליון).
הגידול יכול להגיע לגודל של כ-5 ס"מ (לשם השוואה, גודל ההיפופיזה כ-1 ס"מ) כך שנוצר לחץ על ההיפופיזה.
הגידול גדל לאט, מתפשט לאיברים מסביב וחודר לעצם (בגלל ההתפשטות שלו קשה להוציאו בניתוח).
חלק מהגידול מצופה ברקמת דורה וחלקו פורץ את הדורה אל ההיפותלמוס.
הסימן הראשון לגידול הוא כאבי ראש והפרעות בראייה.
מבחינה היסטולוגית, הגידול מאופיין באפיתל עמודי קשקשי, אשר תוחם חללים ציסטיים המכילים נוזל שומני.
בנוסף לכך קיימים אזורים בגידול של אפיתל רב שכבתי שטוח.
גידול זה מלווה פעמים רבות בסוכרת תפלה מרכזית- או כתוצאה מניתוח להסרת הגידול אשר גורם לפגיעה בהפרשת ההורמון ואזופרסין, או כתוצאה מכך שהגידול עצמו מייצר חומר אשר עובד כאנטגוניסט על הקולטן (רצפטור) לווזופרסין.
גידולים ממאירים של ההיפופיזה הם יחסית נדירים.
גרורות בהיפופיזה יכולות להגיע מאיברים מאוד מרוחקים כגון כליה, שחלה ואיברים אחרים.
הגרורה יכולה להגיע דרך נוזל הלימפה ולחדור אל כלי הדם שבהיפופיזה.
גידול בעצמות הוא גידול סרטני של רקמה ניאופלסטית.
גידולים יכולים להיות או שפירים (לא-סרטניים) או ממאירים (כן סרטניים), לחלופין.
גידול בעצם מסווג כ"גידול ראשוני" שמקורו בעצם או כ"גידול משני" (גרורה) שמקורה באיברים אחרים ששלחו גרורות לשלד.
גרורות הם פי מאה יותר שכיחות מסרטן ראשוני בעצמות.
סרטן העצמות הוא פחות שכיח מתוך מחלות הסרטן ומתפתח בדרך כלל אצל צעירים.
אוסטאוסרקומה היא השכיחה ביותר ומאובחנת בעיקר בגילאי העשרה.
גידולים ראשוניים מתחלקים לגידולים שפירים וגידולים ממאירים.
המקום הנפוץ ביותר לצמיחת גידולים ראשוניים הוא בעצם השוקה ובעצם הירך.
בין הגידולים הממאירים יש שכיחים יותר ופחות.
אוסטאוסרקומה היא השכיחה ביותר ומתפתחת במטפיזיס, אזור הגדילה של העצם.
כונדרוסרקומה הוא גידול ראשוני המתפתח מרקמות עדינות המרכיבות את הסחוס.
כורדומה הוא גידול המתפתח ממיתרי הגב.
גידול ראשוני פחות שכיח הוא סרקומה ע"ש יואינג.
גידול זה מתפתח ברקמות עדינות של אגן הירכיים, צלעות, עצם הזרוע ו-עצם הירך.
פיברוסרקומה הוא גידול ראשוני ברקמות החיבור של העצמות.
גידול זה מתאפיין בגידול תאי פיברובלסט.
גידול חיידקי ראשוני, נוצר בעצם העָצֶה (כמו בטרטומה) או בעצם הזנב.
מכיוון שגידול שפיר מתוקף הגדרתו אינו שולח גרורות, כל הגידולים המשניים בעצמות הם גידולים ממאירים.
גידולים ממאירים אלו הגיעו מאיברים אחרים הנגועים בסרטן.
בין סוגי הסרטן הנפוצים ששולחים גרורות לעצמות ניתן למנות את סרטן הערמונית, סרטן השד וסרטן הריאות.
סטטיסטיקות אמינות אודות השכיחות והתמותה בגידולים ממאירים בעצם קשות למציאה, בעיקר באוכלוסייה המבוגרת (בני 75 ומעלה) מכיוון שגידולים ששלחו גרורות לעצם נרפאים לעיתים נדירות ולכן ביופסיות לגילוי מקור הגידול לא נעשות כמעט.
הסימפטומים של סרטן העצמות משתנים על פי גודל הגידול ומיקומו.
הסימפטום הנפוץ ביותר לגידול בעצם הוא כאב שהולך ומחריף עם הזמן ועם צמיחת הגידול.
חולים רבים לא ירגישו בשום סימפטום מלבד כאב.
האזור הסמוך למקום הגידול יהיה רגיש יותר ולכן ייווצרו סימפטומים נוספים בהתאמה.
תחושת הכאב גוברת בדרך כלל בשעות הלילה.
נפיחות באזור הגידול מופיעה רק כאשר הגידול גדול מאוד.
קושי לזוז קורה כאשר הגידול מתפשט לאזור מפרק.
חלק מהגידולים בעצם נוטים להחליש את העצם ובכך עלולים לגרום לשברים פתולוגים (שברים שמרחשים באופן ספונטני ולא בעקבות גורם חיצוני).
אבחון ראשוני של סרטן העצם מבוסס על תסמינים וסימנים שכיחים.
אבחון אובייקטיבי יתבצע לאחר ביופסיה של מח עצם ובדיקות רנטגן.
הטיפול בסרטן העצם משתנה ותלוי בסוג הסרטן.
באופן כללי ישנם שלושה סוגי טיפול:
כימותרפיה והקרנות יכולות להיות יעילות ביותר בחלק מסוגי הסרטן (כדוגמת הסרקומה של איוויג) אך עשויות להיות בלתי מועילות בסוגים אחרים (כמו כונדרוסרקומה).
טיפול בעזרת אולטרה-סאונד ממוקד יכול להיות יעיל בהקלת הכאב הנגרם מגידולים ממאירים (ראשוניים ומשניים) ובגידולים שפירים.
אחד החששות העיקריים בסרטן העצמות הוא בריחת עצם ודלדול העצם.
ישנן תרופות המגדילות את חוזקן של העצמות.
תרופות נוספות ניתנות להקלה על הכאב.
לעיתים טיפול בסרטן משלב ניתוח לקטיעת חלקית או מלאה של אחד או יותר מהגפיים.
בניתוח קטיעה חלקית מסירים רק את העצם הנגועה בסרטן.
עצם זו מוחלפת בשתל עצם ממקום אחר בגוף או בעצם מלאכותית.
במקרים של קטיעה מלאה אפשר להשתמש בפרוטזות.
תחזית הריפוי תלויה מאוד בסוג הסרטן, במיקומו ובמידת התפשטותו אך באופן כוללני ניתן לומר כי גידולים שפירים בעצם הם בעלי אחוזי ריפוי גבוהים (אף כי גידולים אלו עלולים להפוך לממאירים), כמו גם גידולים ממאירים מקומיים (שלא שלחו גרורות).
גידול תא נבט של השחלה כולל מספר תת-סוגים של גידולי שחלה שפירים וממאירים שמקורם בתאי נבט (התאים היוצרים את הגונדות): דיסגרמינומה, גידול ממקור אנדודרמל סינוס, קרצינומה אמבריונאלית, כוריאוקרצינומה, טרטומה, פוליאמבריומה וגידול תא נבט מעורב.
בניגוד לסרטן שחלות ממקור תאי אפיתל המופיע בדרך כלל בעשור השישי לחיים, גידולי תא נבט בדרך כלל מופיעים בעשור השני או השלישי לחיים ומאופיינים בפרוגנוזה טובה יותר.
רבים מהגידולים בסוג זה מפרישים סמנים ביוכימיים, באמצעותם ניתן לעקוב אחרי מהלך הגידול והשפעת הטיפול.
הטיפול בגידול תא נבט הוא בדרך כלל כירורגי ומערב הסרה של השחלה הנגועה ללא דגימה או הסרה של השחלה הבריאה.
דיסגרמינומה של השחלה היא המקבילה הנקבית לסמינומה אצל הזכר.
גידול זה מופיע לרוב אצל נשים צעירות ומהווה 30-40% מגידולי תא הנבט.
בכ-90% מהמקרים הגידול הוא חד צדדי.
מבחינה היסטולוגית חדירה של לימפוציטים לתוך הגידול נחשב סמן פרוגנוסטי חיובי.
לעיתים ניתן לקבל עליית HCG בדם.
גידול זה נוטה לשלוח גרורות מבודדות לבלוטות לימפה אגניות ולכן חשוב לדגום אותם בעת הניתוח להסרת הגידול.
דיסגרמינומה הוא הגידול הרגיש ביותר לרדיותרפיה אך בדרך כלל מעדיפים לטפל בו באמצעות כימותרפיה כדי לנסות לשמר את פוריות האישה.
לחולות עם גידול מסוג זה שרידות ל-5 שנים של 95%.
גידול מסוג אנדודרמל סינוס, בעבר נודע כגידול שק החלמון, הוא גידול תא הנבא השלישי בשכיחותו.
כמעט בכל המקרים הוא מופיע באופן דו-צדדי והוא מתייחד בכך שהוא הגידול המהיר ביותר מכל הגידולים בגוף.
החולות בדרך כלל מופיעות לראשונה עם תסמיני בטן חריפה.
הממצא ההיסטולוגי המאפיין באופן חד משמעי את הגידולים מסוג זה הוא גופיף שילר-דובל, פפילה בודדה המצופה תאי גידול עם כלי דם מרכזי.
גידול זה בדרך כלל כולל תאים המפרישים חלבון עוברי, מה שיכול לשמש כמרקר למעקב אחרי התגובה לטיפול.
לחולות עם גידול מסוג זה שרידות ל-5 שנים של 60-70%.
טרטומה לא בשלה של השחלות היא המקבילה הממאירה של הטרטומה הציסטית (דרמואיד ציסט).
מדובר בגידול תא הנבט הממאיר השני בשכיחותו.
מופיעות בדרך כלל אצל נשים מתחת לגיל 20 לרוב באופן חד צדדי, אך לעיתים יחד עם טרטומה ציסטית בשחלה השנייה.
בדרך כלל מלווה בעלייה ברמות AFP בדם.
תחת המיקרוסקופ הגידול נראה כערבוב של רקמות משלוש שכבות הנבט יחד עם מרכיבים אמבריונאליים לא בשלים מסוג נוירואקטודרם.
סיווג הגידול נעשה על פי כמות תאי הנוירואקטודרם מאחד עד שלוש.
סיווג זה קובע את הפרוגנוזה וכן את הצורך בטיפול כימותרפי.
בניגוד לגידול הראשוני הגרורות יכולות להיות מתאים נוירואקטודרם בשלים, מה שלא מעלה את סיווג הגידול.
טרטומות בשלה או דרמואיד הוא גידול שחלה שכיח המופיע בדרך כלל אצל נשים בעשור השלישי לחיים.
מדובר בגידול הנפוץ ביותר המתגלה בהריון.
פחות מ-1% מהטרטומות מתגלות כממאירות.
קרצינומה אמבריונאלית הוא גידול שחלה נדיר מאוד המופיע בממוצע בגיל 15. מדובר בגידול אלים ביותר המתפשט במהירות.
אצל החולות בדרך כלל חלה עלייה ברמות HCG ו-AFP בדם ולעיתים גם ברמות אסטרוגן היכול לשמש כמרקר.
כוריאוקרצינומה של השחלה הוא גידול נדיר שאינו קשור להריון.
בניגוד לכוריאוקרצינומה של ההריון, גידול זה מאופיין בעלייה מתונה יותר ברמת HCG בדם.
גידול זה יכול להשפיע באופן אנדוקריני ולגרום להתבגרות מינית מוקדמת, דימום רחמי או אמנוריאה (חוסר דימום ווסתי).
מבחינה מיקרוסקופית הגידול מורכב מתאים שלייתים.
גונדובלסטומה של השחלה הוא גידול הדיר המורכב מקינים של תאי נבט יחד עם תאי sex cord עטופים ברקמת חיבור.
גידול שכיח יותר בשחלה הימנית ומופיע בדרך כלל בעשור השני לחיים אצל נשים בעלות התפתחות גונדות לא תקינה בנוכחות כרומוזום Y.
גידולי תא נבט מעורב מהווים כ-10% מגידולי תא הנבט.
מדובר בשילוב של שניים מרכיבי נבט או יותר.
השילוב השכיח ביותר הוא של דיסגרמינומה עם גידול אנדודרמל סינוס.
לעיתים כימותרפיה שונה נדרשת עבור כל מרכיב של הגידול.
פוליפיברומה של השחלה הוא גידול נדיר מאוד המופיע בדרך כלל אצל נערות לפני הופעת הווסת בעלות סימני התבגרות מינית מדומה.
הגידול מפריש AFP ו-HCG ודומה למבנה שלוש שכבות הנבט של ההתפתחות העוברית המוקדמת.
גידולים אנדוקריניים משולבים אלו אוסף של תסמונות אנדוקריניות בהן יש גידולים שונים בהם מעורבים לפחות שני איברים אנדוקריניים שונים (בלוטת התריס, הלבלב, בלוטת האדרנל וכדומה), אצל מספר בני משפחה.
תסמונות אלו מחולקות לתתי קבוצות: MEN1, MEN2 (שמחולקת ל- MEN2A ו-MEN2B) וכן תסמונות משולבות אחרות.
בימינו, ניתן למפות תסמונות אלו באופן גנטי.
תסמונת MEN 1 מאופיינת בגידולים שונים של בלוטות הפראתיירואיד, הלבלב ומערכת העיכול וכן את בלוטת יותרת המוח (ניתן לזכור לפי שלושת ה-P: Parathyroid, Pancreatic, Pituitary).
אך ייתכנו גם גידולים שונים אחרים בחלק מן המקרים.
התסמינים הקליניים קשורים להפרשות יתר של הורמונים אלו והטיפול הרפואי נגזר מהתהוותם של הגידולים הללו.
במרבית המקרים יש לטפל באמצעות ניתוח להסרת הגידול או בשילוב תרופתי שנועד להקטין את השפעת ההורמונים המופרשים בעודף.
תסמונת זו, המורשת באופן אוטוזומלי דומיננטי, נגרמת עקב מוטציה בגן MEN1. גן זה מקודד לחלבון בגרעין התא הנקרא Menin.
מוטציה זו נמצאה אצל מעל 90% מהמשפחות הנושאות את התסמונת.
אצל ילדים שנמצאו נשאים של הגן ניתן לעשות בדיקות סקירה לאיתור מוקדם של גידולים שונים כפי שיתוארו בהמשך.
תסמונת MEN1 היא הנפוצה ביותר מכלל תסמונות ה-MEN השונות.
הסיכוי של תינוק לחלות במחלה במידה ואחד מהוריו חולה עומד על 50%.
עם זאת, המחלה מופיעה בתדירות משתנה ולא כל אותם התסמינים הקליניים יהיו דומים בין בני משפחה, מה שהופך את האבחנה המבדלת של המחלה למאתגרת.
היפר-פראתיירואידיזם ראשוני (יתר פעילות של בלוטת הפראתיירואיד) - זהו התסמין הקליני הנפוץ ביותר של חולים אלו.
מצב זה בא לידי ביטוי בהיפרקלצמיה (עודף סידן בדם) כבר בגיל ההתבגרות וזוהי למעשה ההפרעה הראשונה בתסמונת אצל מרבית החולים.
הפגיעה בבלוטות הפראתיירואיד מתרחשת במספר בלוטות, כאשר ברוב המקרים יש היפרפלזיה של הבלוטות, המפרישות את ההורמון PTH ביתר.
על כן, הטיפול הכירורגי במחלה הופך מורכב יותר.
כתוצאה מהיפרקלצמיה הנובעת מהפרעה זו, יש שכיחות גבוהה יותר של אבני כליה, אי-ספיקת כליות, הפרעות עצם שונות (אוסטאופורוזיס, osteitis fibrosa cystica) ותלונות הקשורות למערכת העיכול ולשרירי השלד.
גידולי לבלב ומערכת העיכול - מהווים את התסמין הקליני השני הכי נפוץ ומתרחשים בכ-50% מן המקרים כש-30% מהגידולים הללו הם גידולים ממאירים.
מרבית הגידולים הללו מפרישים הורמונים שונים המביאים לתמונה קלינית ספציפית, כאשר חלק מן הגידולים לא מפרישים הורמונים ("גידולים שקטים").
אצל שליש מן החולים המחלה הופכת גרורתית.
מבין הגידולים הללו, הגידול השכיח ביותר הוא גסטרינומה.
הוא בא לידי ביטוי בהפרשת יתר של ההורמון גסטרין ולמעשה לתסמונת זולינגר אליסון שמתבטאת בעודף הפרשה של גסטרין.
באופן הפוך, כרבע מהחולים עם תסמונת זולינגר אליסון חולים בתסמונת MEN1. עודף הגסטרין מביא לכיב פפטי בתריסריון, לגירוי הוושט כתוצאה מעודף החומצה (ולהיווצרות אסופגיטיס), לשלשולים ולכיבים המתרחשים אף במעי הדק שלאחר התריסריון, הג'ג'ונום.
ניתן לאתר גידולים אלו באמצעות ביצוע בדיקות הדמיה שונות, לרבות אבחון עם סריקת אוקטראוטיד.
גידול נוסף הוא אינסולינומה - גידול המפריש אינסולין מתאי בתא בלבלב בעיקר, כאשר התסמין הקליני הנפוץ לו הוא היפוגליקמיה.
זאת מאחר שאינסולין מופרש ביתר, מביא להכנסת גלוקוז לתאים וכתוצאה מכך לירידה ברמת הגלוקוז בדם.
מרבית גידולי האינסולינומה הם שפירים (75%) וניתן לאבחנם באמצעות אולטראסאונד אנדוסקופי או דגימת רמות האינסולין מעורקי הלבלב.
גידול נוסף הוא גלוקגונומה, הבאה לידי ביטוי בהיפרגליקמיה, פריחה בעור הקרויה necrolytic migratory erythema, ירידה במשקל, אנמיה, דיכאון, שלשול ועוד.
ייתכנו גם מצבים אחרים בהם יש שלשול מימי, היפוקלמיה, מיעוט כלור וחמצת מטבולית, לעיתים הן נקראים גם התסמונת על שם Verner-Morrison, ונגרמים ככל הנראה לאור יצור יתר של ההורמון VIP.
גידולי בלוטת יותרת המוח (או היפופיזה) - מתרחשים אצל 20% עד 30% מן החולים בתסמונת ונוטים להיות אגרסיביים ופולשניים יחסית.
הגידול העיקרי בהיפופיזה הוא פרולקטינומה ולאחר מכן אקרומגליה כתוצאה מהפרשת יתר של הורמון גדילה מההיפופיזה, מחלת קושינג כתוצאה מהפרשת יתר של ההורמון ACTH.
לעיתים קיימים גידולים אחרים בתסמונת, כמו למשל גידולי לבלב ומערכת עיכול, המפרישים הורמונים אלו (ACTH למשל) ביתר, ועל כן האבחנה הופכת מסובכת יותר.
תסמינים נוספים: גידולים בבלוטת האדרנל (שמרביתם אינם מפרישים הורמונים), גידולים מסוג קרצינואיד המתרחשים לרוב בשלב מאוחר יותר במחלה, וכן ליפומות (גידולי רקמת שומן, לרוב שפירים) וליומיומות, אנגיופיברומה של העור וכן קולגנומות.
הטיפול בתסמונת משלב טיפול בגידולים השונים, וכולל בין היתר ניתוחים להסרת הגידולים, כאשר לרוב יש צורך במספר פרוצדורות ניתוחיות כיוון שלגידולים יש נטייה לחזור.
הטיפול יכלול ניתוחים להסרה של בלוטות הפראתיירואיד במידה ונמצאת עדות להיפרקלצמיה ותסמיניה כשאלו מבוצעים בשתי גישות עיקריות: האחת, הסרה של כל 4 הבלוטות של הפראתיירואיד כאשר חלק מרקמת הפראתיירואיד מושתלת בזרוע כדי להמשיך את ייצור ההורמונים.
במידת הצורך, ניתן להסירה אם קיימת עדות בהמשך לגידול המתהווה בה ומפריש את הורמון ה-PTH ביתר).
השנייה, הוצאת 3-3.5 בלוטות והשארת כ-50 מ"ג של רקמת פראתיירואיד במקומה.
מאחר שלעיתים מיקום חלק מן הבלוטות עלול להיות שונה, יש צורך בביצוע CT ברזולוציה גבוהה טרום הניתוח על מנת לאתר את מיקום הבלוטות עצמן.
גידולים הקשורים ללבלב בתסמונת MEN1 הם מסובכים יחסית לטיפול לעומת גידולים אנדוקריניים רגילים בלבלב.
זאת כיוון שהם נוטים להתמקם במספר מקומות, ונוטים להיות ממאירים בכשליש מן המקרים.
כריתה מלאה של הלבלב כטיפול אף היא בעייתית מאחר שהיא דנה את החולה לסוכרת על שלל סיבוכיה השונים.
לכן, נכון ל-2012 מקובל להחליט בהתאם לסוגי הגידולים עצמם.
משמע, גידולים המפרישים אינסולין, גלוקגון, וכן הורמונים כגון VIP, GHRH או CRH אלו גידולים שהטיפול התרופתי בהם אינו אפקטיבי ולכן יש אינדיקציה לכרות אותם.
לעומת זאת, גידולים המפרישים גסטרין (גסטרינומות) אלו גידולים הניתנים לטיפול באמצעות תרופות סותרות חומצה בחלק מן המקרים.
נוסף על כך, במשפחות בהן נמצא שיעור גבוה של גידולים ממאירים בלבלב, יש לעיתים אינדיקציה לכריתה מלאה של הלבלב בגילאים מוקדמים יחסית.
עם זאת כריתה מלאה של הלבלב לא מונעת לחלוטין התהוות של גידולים חוץ-לבלביים.
כאשר גידולים הופכים להיות גרורתיים, הטיפול בהם מסובך עוד יותר וכולל בין היתר מתן תרופות שונות שמטרתן לחסום את ההפרעות האנדוקריניות, כגון סומטוסטטין, טיפול כימותרפי, everolimus ועוד.
גידולים הקשורים להיפופיזה מטופלים או בניתוח או בטיפול תרופתי, בהתאם לסוג הגידול.
כך למשל, בגידול המפריש פרולקטין ניתן לנסות לטפל באמצעות אגוניסטים לדופאמין (ברומוקריפטין, קברגולין); אלא אם יש גם תסמינים של "אפקט מסה", משמע, הגידול גדל ומביא ללחץ על איברים סמוכים, שאז יש אינדיקציה לניתוח לצורך הוצאתו.
גידולים המפרישים ACTH, GH - יכולים להיות מטופלים על ידי ניתוח טרנס-ספנואידלי להוצאתם כאשר ניתן בנוסף לשלב מתן אוקטראוטיד המפחית את מסת הגידול ומקטין את הפרשות ההורמונים השונות.
טיפול בהקרנות נמצא כיעיל לאחר הוצאת הגידול לצורך מניעת הישנויות של הגידול.
תסמונת MEN2 מחולקת לשתי תתי-תסמונות:
MEN 2A - מקושרת עם קרצינומה מדולרית של בלוטת התריס, היפר-פראתיירואידיזם ופאוכרומוציטומה.
MEN 2B - מקושרת אף היא עם קרצינומה מדולרית של בלוטת התריס ופאוכרומוציטומה וכן סממנים מרפונאידיים (קומה גבוהה, גפיים ארוכות, כפות ידיים ורגליים ארוכות) ונוירומות כמו גם גנגליונוירומות במערכת העיכול.
מבחינה גנטית, תסמונת זו מקושרת עם מוטציות ב-RET (סוג של פרוטו-אונקוגן, המקודד לרצפטור לטירוזין קינאז).
למרבית החולים בתסמונת MEN2 יש מוטציה בגן זה, כאשר המחלה עצמה מועברת בתורשה אוטוזומלית דומיננטית ומרבית החולים סובלים ממוטציות בקודונים ספציפיים האופייניים לתתי-הווריאציות של המחלה.
מאפיינים עיקריים של תסמונת MEN 2A
קרצינומה מדולרית של בלוטת התריס היא סוג של סרטן בלוטת התריס ומהווה את התסמין השכיח ביותר אצל חולים עם MEN 2A.
הגידול מתחיל לרוב בגיל הילדות ומאופיין בהפרשה עודפת של קלציטונין המיוצר בתאי C של בלוטת התריס.
גידולים הגדולים מ-1 ס"מ מקושרים לרוב עם יכולת לשלוח גרורות מקומיות או מרוחקות.
פאוכרומוציטומה - גידול המפריש קטכולאמינים ונחשב נדיר יחסית.
הוא מתרחש אצל כמחצית מהחולים עם MEN 2A וגורם לתסמינים קלאסיים הכוללים פעמת, כאבי ראש, הזעות וחרדות.
לעומת פאוכרומוציטומות המתקיימות אצל אנשים ללא התסמונת, הרי שחולים עם MEN 2A נוטים לפתח פאוכרומוציטומה בשתי בלוטות האדרנל (מחלה דו-צדדית) בכמחצית מן המקרים.
בנוסף לכך, הגידול עצמו נוטה להפריש יותר אפינפרין בהשוואה לנוראפינפרין - בשונה מגידולי פאוכרומוציטומה אצל אנשים ללא התסמונת.
היפר-פראתיירואידיזם (יתר פעילות של בלוטת יותרת התריס, כלומר בלוטת הפראתיירואיד) נוטה להתרחש אצל כ-15% עד 20% מן החולים, ולרוב בעשורים השלישי והרביעי לחיים.
העלייה בפעילות נוצרת על ידי היפרפלזיה של הבלוטות.
כתוצאה מיתר הפעילות, מופרש ההורמון PTH בעודף ומביא לעליה ברמות הסידן בגוף ולהיווצרות היפרקלצמיה וכן להיפו-פוספטמיה (ירידה ברמות הזרחן), היפרקלציאוריה (עליה ברמות הסידן בשתן אשר עלולה להביא ליצירת אבני סידן כלומר אבני כליה).
תסמונת MEN 2A כוללת מספר מאפיינים ייחודיים.
ראשית, ישנם חולים, אצלם נמצא רק קרצינומה מדולרית של בלוטת התריס, ללא הופעה של מחלות אחרות.
במקרים אלו, חשוב לשלול קיומם של גידולים כפאוכרומוציטומות למשל, לפני שיש ביסוס אבחנתי.
שנית, ניתן למצוא חולים בהם אנו רואים את התסמונת עצמה יחד עם מחלת הירשפרונג.
סוג שלישי של חולים במחלה, מאופיינים על ידי קיום התסמונת יחד עם הפרעה עורית הקרויה cutaneous lichen amyloidosis.
תסמונת MEN 2B מאופיינת על ידי קרצינומה מדולרית של בלוטת התריס ופאוכרומוציטומה, זאת בדומה ל-MEN 2A, אולם יחד עם נוירומות מוקוזליות וכן מבנה גוף מרפנואידי (בדומה לתסמונת מרפן).
קרצינומה מדולרית של בלוטת התריס מתרחשת אצל חולים אלו מוקדם יותר מאשר חולים עם MEN 2A, והיא אגרסיבית יותר.
תועדו מקרי מחלה גרורתית של סרטן בלוטת התריס כבר לפני גיל שנה, ומוות כתוצאה מהמחלה עלול להתרחש במהלך העשור השני או השלישי לחיים.
עם זאת, זיהוי הגידול וכריתתו בזמן מעלה את הסיכויים במידה ניכרת ומקושר עם פרוגנוזה מצוינת.
פאוכרומוציטומה מתרחשת אצל יותר ממחצית החולים והיא דומה במאפייניה לפאוכרומוציטומה אצל חולי MEN 2A.
נוירומות הן אחד מסמני ההיכר של חולים אלו והן סוג של גידולים של תאי עצב היכולים להיות במקומות שונים בגוף כגון על קצה הלשון, מתחת לעפעפיים ובתוך מערכת העיכול.
נוירומות במערכת העיכול עלולות להביא לכאבי בטן עוויתיים, שלשולים ומקרים המדמים חסימת מעיים בתקופת הילדות.
סממנים מרפנואידיים מאפיינים חולים אלו, אלו יכולים לבוא לידי ביטוי בגפיים ארוכות, אצבעות ארוכות, גמישות יתר במפרקים וכדומה.
ניתוח להסרת בלוטת התריס יכול למנוע תמותה כתוצאה מסרטן מדולרי של בלוטת התריס.
על ילדים במשפחה הנושאים את המוטציות בגן RET, ובמיוחד מוטציות המקושרות עם התסמונת MEN2B, לעבור כריתה מלאה של בלוטת התריס כולל בלוטות לימפה שכנות במהלך החודשים הראשונים לחיים או מיד עם זיהוי התסמונת.
במצבים אחרים ניתן לחכות עם הניתוח עד לגיל 6 או לגיל מאוחר יותר, בהתאם לסוג המוטציה ותוך ביצוע מעקב הכולל בדיקת רמות קלציטונין בדם.
מעקב שנתי לאיתור פאוכרומוציטומה אצל חולים עם תסמונת MEN2 צריך להתבצע על ידי מדידת רמות קטכולאמינים ומטא-נפרינים בפלסמה.
במידה ויש עדות לגידול, תעלה השאלה האם להסיר את שתי בלוטות האדרנל או רק את זו עם הגידול (לאור עליה בשכיחות לגידולים דו-צדדיים), או לחלופין להוציא את מדולת האדרנל ולהשאיר את הקורטקס של האדרנל החופשי מגידול.
הוצאה של שתי בלוטות האדרנל בשלמותן מחייבת מתן סטרואידים ומינרלוקורטיקואידים לכל החיים.
מדידת רמות סידן בדם ורמות ההורמון PTH רלוונטית לצורכי מעקב בכל שנתיים-שלוש (ולעיתים כל שנה) אצל חולים הסובלים מתסמונת MEN2A, לאור היפר-פרא-תיירואידיזם הקיים אצל חלק מהחולים הללו.
כריתת בלוטות הפראתיירואיד מתבצעת בדומה לתסמונת MEN1. כלומר, מאחר שבמרבית המקרים מדובר בהיפרפלזיה של רוב הבלוטות, מקובל להוציא 3.5 בלוטות ולהשאיר את היתרה באזור נגיש אחר.
קיימות מספר תסמונות אנדוקריניות נוספות השונות מ-MEN המאופיינות אף הן בגידולים שונים, חלקם במערכת האנדוקרינית.
תסמונת וון היפל לינדאו - תסמונת המקושרת עם מוטציות בגן הנקרא VHL, בה יש גידולים במערכת העצבים המרכזית, קרצינומה של הכליה, פאוכרומוציטומה וכן גידולים של איי לבלב.
בתסמונת זו כמעט ואין יתר-פעילות של בלוטות הפרארתיירואיד, מה שמבדיל אותה מתסמונת MEN.
תסמונות נדירות אחרות כוללות את מחלת קאודן, גידולים משפחתיים של הורמון גדילה ופרולקטין או גידולי קרצינואיד משפחתיים, וכן Carney complex המערב גידולים שונים בלב, בעור ובשד וכן גידולים אנדוקריניים שונים.
גידול תינוקות בלי חיתולים הוא שיטה שבה המטפלים בתינוק משתמשים במודעות לזמנים קבועים, באינטואיציה ובתקשורת עם התינוק כדי לסייע לו להתפנות מצרכיו שלא בתוך חיתול, אלא במקום מתאים אחר (שירותים, סיר וכו').
המונח המקובל באנגלית הוא Elimination Communication, ובעברית משתמשים מיישמי השיטה במונחים "בלי חיתולים", "שיטת הקשב", "שיטת חיתולס" או "פשפושים".
הרעיון המרכזי בשיטה הוא לזהות סימנים לא מילוליים של התינוק המעידים על הצורך שלו להתפנות, ולהיענות להם בהתאם.
כמו כן המטפל מעודד את התינוק לפתח עוד את תשומת הלב לצורך שלו להתפנות, לדעת כי המטפל קשוב אליו ולפיכך לסמן לו על כך, ולהתרגל להתפנות גם בזמנים קבועים (למשל עם ההתעוררות משינה) או בתגובה להצעה מילולית של המטפל.
מחקרים רבים מוכיחים כי לתינוקות מודעות אינסטיקטיבית לצורך שלהם להתפנות, והם מסמנים זאת כבר מיום היוולדם.
עד גיל 4 חודשים יש חלון הזדמנויות לשימור האינסטינקט הטבעי, אך גם לאחר מכן אפשר ליישם את השיטה, במלואה או בחלקה.
השיטה איננה זהה לגמילה מחיתולים, כיוון שאין מרגילים את התינוק לחיתולים ואחר כך גומלים אותו מהם, אלא משמרים יכולת טבעית שלו.
במובן זה מקובל להשוות אותה להנקה – תינוק שינק בחודשי חייו הראשונים איננו צריך להיגמל מהאכלה בבקבוק.
מקורות השיטה והפצתה בעולם המערבי ובישראל
שמירה על תינוקות נקיים בלי חיתולים הוא הרגל מקובל בתרבויות רבות בעולם, בעיקר בקרב המדינות הלא מתועשות.
השיטה לגדל תינוקות בלי חיתולים והמונח Elimination communication החלו להיות מוכרים בארצות הברית בעקבות אינגריד באואר, שפרסמה בשנת 2001 את ספרה "Diaper Free!
באואר נחשפה לשיטה במסעותיה בהודו ובאפריקה, וגידלה על פיה את ילדיה.
לאחר מכן היא החלה לשתף את הידע שצברה בקרב הורים ומטפלים בתינוקות.
חלוצה נוספת בהבאת השיטה לארצות המערב היא לורי בוקה, שפרסמה ספר ראשון בנושא כבר בשנת 1979, וספרים נוספים בהמשך.
בוקה הושפעה בנושא מחברה הודית, ובפרסומיה ניסתה להתאים את השיטה לאורח החיים המערבי.
בישראל נפוצה השיטה לראשונה דרך תרגומיה של בשמת אבן-זהר שפורסמו באתר האינטרנט "באופן טבעי".
אבן-זהר נחשפה למחקרים וכתבים בנושא, תרגלה את השיטה עם בנה מיום היוולדו, ומפיצה את הידע להורים נוספים משנת 2003. מאוחר יותר נפתחה קומונת אמהות באתר תפוז, בה ניתן להתייעץ בנושא ולקבל תמיכה בעת יישום השיטה.
בשנת 2011 עלה אתר האינטרנט "חיתולס" של לריסה גינת, שנחשפה למאמרים מדעיים וספרים בנושא והחלה לעסוק בהפצת הידע דרך הרשתות החברתיות וכלי תקשורת נוספים.
נכון ל-2013 ישנם כבר מאות הורים בארץ שמתרגלים את השיטה באופן מלא או חלקי, והמודעות לנושא גדלה.
תינוק שגדל עם שימור בסיסי של המודעות הטבעית הקיימת בו, יכול להיות עצמאי בנושא הצרכים מהרגע שהוא רוכש יכולת תנועה, בזחילה או הליכה.
המשמעות היא שהוא "גמול מחיתולים" בגיל צעיר מאוד ביחס למה שמקובל בתרבות המערבית המודרנית - מה שמאוד נוח, נקי וחסכוני למטפלים בו.
כאשר התינוק יודע שקשובים לצורך שלו להתפנות, נוצרת תקשורת מיוחדת בינו לבין מי שמטפל בו - המבוגר מצליח להבין את התינוק בצורה טובה יותר, למנוע בכי, להרגיע ואף להרדים אותו בקלות.
התינוק גדל עם מודעות גבוהה וחיבור טוב יותר לגוף שלו - כיוון שהוא לא עבר את שלב התנוונות האינסטינקט הטבעי.
תינוק בלי חיתולים אינו סובל מתפרחות חיתולים וגירודים על גבי העור (אלה נוצרים במגע של השתן והצואה על העור בתוך החיתול).
גידול תינוקות בלי חיתולים חג פעמיים הוא אקולוגי - חוסך קילוגרמים רבים של אשפה שאינה מתכלה.
גביש הוא חומר מוצק שהאטומים, המולקולות או היונים המרכיבים אותו מסודרים בתבנית חזרתית המשתרעת בכל שלושת ממדי המרחב.
גידול גבישים הוא תחום העוסק בשלב המרכזי בתהליך ההתגבשות, ומורכב מהוספת אטומים, יונים או שרשראות פולימרים חדשים לסידור האופייני של הסריג הגבישי כדוגמת סריגי בראבה.
תהליך הגידול עוקב, בדרך כלל, אחר השלב הראשוני של גרעין הומוגני או הטרוגני (מזרז פני השטח), אלא אם כן כבר קיים גביש "זרע", שנוסף במכוון כדי להתחיל את הגדילה.
פעולת צמיחת הגבישים מניבה מוצק גבישי שהאטומים או המולקולות שלו צמודים, עם מיקומים קבועים במרחב זה ביחס לזה.
מצב הצבירה הגבישי מאופיין בקשיחות מבנית מובהקת ועמידות גבוהה מאוד בפני מעוות (כלומר, שינויי צורה ונפח).
לרוב המוצקים הגבישיים יש ערכים גבוהים הן של מודול יאנג והן של מודול הגזירה בתחום האלסטי.
עובדה זו מנוגדת לרוב הנוזלים והזורמים, שהם בעלי מודול גזירה נמוך, ובדרך כלל מציגים את היכולת לזרימה צמיגית מקרוסקופית.
תהליך ההתגבשות מחולק לשני שלבים: התגרענות וגדילה.
בשלב ההתגרענות הראשונית נוצר גרעין קטן המכיל את הגביש החדש שנוצר.
התגרענות מתרחשת באיטיות יחסית מכיוון שמרכיבי הגביש הראשוניים חייבים לפגוע זה בזה בכיוון הנכון ובמיקום הנכון על מנת להידבק זה לזה וליצור את הגביש.
לאחר היווצרות מוצלחת של גרעין יציב, מתחיל שלב הגדילה בו חלקיקים חופשיים (אטומים או מולקולות) נספגים אל הגרעין ומפיצים את המבנה הגבישי שלו החוצה מאתר הגרעין.
תהליך זה מהיר משמעותית מתהליך היווצרות הגרעין.
הסיבה לגדילה מהירה זו היא שגבישים אמיתיים מכילים נקעים ופגמים אחרים, המהווים כזרז להוספת חלקיקים למבנה הגבישי הקיים.
לעומת זאת, גבישים מושלמים (חסרי פגמים) יגדלו באיטיות רבה.
מצד שני, זיהומים יכולים לפעול כמעכבי גדילת גבישים ויכולים גם לשנות את צורת הגבישים.
גרעין עשוי להיות הומוגני, ללא השפעת חלקיקים זרים, או הטרוגני, עם השפעה של חלקיקים זרים.
בדרך כלל, התהליך בו נוצר גרעין הטרוגני מתרחש מהר יותר מכיוון שהחלקיקים הזרים פועלים כ"פיגום" לצמוח עליו, ובכך מתבטל הצורך ביצירת משטח חדש ודרישות האנרגיה של פני השטח הראשוניים.
גרעין הטרוגני יכול להיווצר במספר שיטות.
כמה מהאופייניים ביותר הם תכלילים קטנים, או חתכים, בכלי הקיבול שעליו מגדלים את הגביש.
זה כולל שריטות בצדדי ובתחתית כלי הזכוכית.
נוהג נפוץ בגידול גבישים הוא הוספת חומר זר, כגון חוט או סלע, לתמיסה, ובכך לספק אתרי גרעין להקלה על צמיחת הגביש ולצמצם את זמן ההתגבשות המלאה.
באופן זה ניתן גם לשלוט על מספר אתרי הגרעין.
אם נעשה שימוש בחתיכת כלי זכוכית או מכל פלסטיק חדש לגמרי, ייתכן שלא ייווצרו גבישים מכיוון שמשטח המכל חלק מכדי לאפשר היווצרות גרעין הטרוגני.
מצד שני, מכל שנשרט בצורה קשה יגרום לשורות רבות של גבישים קטנים.
כדי להשיג מספר מתון של גבישים בגודל בינוני, מכל בעל כמה שריטות יעבוד בצורה הטובה ביותר.
כמו כן, הוספת גבישים קטנים שנוצרו בעבר, או גבישי "זרע", לפרויקט גידול גבישים תספק אתרי גרעין לפתרון.
הוספה של גביש זרע אחד בלבד אמורה לגרום לגביש יחיד גדול יותר.
הממשק בין גביש לאדים שלו יכול להיות חד מבחינה מולקולרית בטמפרטורות שנמוכות בהרבה מנקודת ההיתוך.
משטח גבישי אידיאלי גדל בעזרת התפשטות של שכבות בודדות, או באופן שווה ערך, על ידי התקדמות לרוחב של שלבי הגדילה התוחמים את השכבות.
עבור קצבי גדילה מורגשים, מנגנון זה דורש כוח מניע סופי (או דרגת קירור-על) על מנת להוריד את מחסום הגרעין במידה מספקת כדי שגרעין יתרחש באמצעות תנודות תרמיות.
בתיאוריה של צמיחת גבישים מההמסה, הבחינו ברטון וקבררה בין שני מנגנונים עיקריים:
המשטח מתקדם על ידי תנועה רוחבית מדורגת בפסיעות והיא יוצרת מרווח בין מישורי אחד בגובה (או כפולה אינטגרלית כלשהי שלהן).
רכיב של המשטח אינו עובר שינוי ואינו מתקדם נורמלי ביחס לעצמו אלא במהלך "מדרך" המדרגה, ואז מתקדם ב"רום" המדרגה.
יש המתייחסים לשלב זה כמעבר בין שני אזורים סמוכים של המשטח, המקבילים זה לזה ובכך זהים בתצורתם - הזזים זה מזה במספר אינטגרלי של מישורי סריג.
ישנה אפשרות מובהקת כי המדרגה תהיה במשטח מפוזר, למרות שגובה המדרגה יהיה קטן בהרבה מעובי המשטח המפוזר.
המשטח מתקדם נורמלי ביחס לעצמו ללא צורך במנגנון גדילה במדרגות.
משמעות הדבר היא שבנוכחות כוח מניע תרמודינמי מספיק, כל רכיב של פני השטח מסוגל לשינוי מתמשך התורם לקידום הממשק.
עבור משטח חד או בלתי רציף, שינוי מתמשך זה עשוי להיות פחות או יותר אחיד על פני שטחים גדולים בכל שכבה חדשה ברציפות.
למשטח מפוזר יותר, מנגנון גדילה מתמשך עשוי לדרוש שינוי על פני מספר שכבות עוקבות בו-זמנית.
גדילה רוחבית לא אחידה היא תנועה גאומטרית של פסיעות - בניגוד לתנועה של כל פני השטח נורמליים לעצמו.
לחלופין, גדילה נורמלית אחידה מבוססת על רצף הזמן של רכיב על פני השטח.
במצב זה, אין תנועה או שינוי, למעט כאשר עובר דרך שינוי מתמשך.
החיזוי של איזה מנגנון יפעל בכל סט נתון של תנאים הוא בסיסי להבנת צמיחת הגבישים.
שני קריטריונים משמשים לביצוע תחזית זו:
בין אם פני השטח מפוזרים ובין אם לאו: משטח מפוזר הוא כזה שבו השינוי משלב אחד לאחר הוא מתמשך, המתרחש על פני מספר מישורים אטומיים.
זאת בניגוד למשטח חד שעבורו השינוי העיקרי בתכונה (למשל צפיפות או הרכב) הוא בלתי רציף, ובדרך כלל מוגבל לעומק של מרחק בין מישורי אחד.
בין אם המשטח הוא יחיד ובין אם לאו: משטח יחיד הוא כזה שבו מתיחת פני השטח כפונקציה של כיוון יש מינימום מדויק.
גדילה של משטחים יחידים דורשת שלבים, בעוד שבדרך כלל מקובל כי משטחים שאינם יחידים יכולים להתקדם ברציפות באופן נורמלי לעצמם.
בהתחשב בדרישות הנדרשות בשלב הבא להופעת גדילה לרוחב, ניכר כי מנגנון הגדילה הצידי יימצא כאשר כל אזור על פני השטח יכול להגיע לשיווי משקל לא יציב בנוכחות כוח מניע.
לאחר מכן הוא נוטה להישאר בתצורת שיווי משקל כזו עד למעבר של צעד.
לאחר מכן, התצורה תהיה זהה פרט לכך שכל חלק של המדרגה יתקדם בגובה המדרגה.
אם פני השטח לא יכולים להגיע לשיווי משקל בנוכחות כוח מניע, אז הוא ימשיך להתקדם מבלי לחכות לתנועה הצידית בפסיעות.
לפיכך, קאן הגיע למסקנה כי המאפיין המבחין הוא יכולתו של פני השטח להגיע למצב שיווי משקל בנוכחות הכוח המניע.
הוא גם הגיע למסקנה שלכל משטח או ממשק בתווך גבישי, קיים כוח מניע קריטי, שאם יחרוג ממנו, יתאפשר למשטח או לממשק להתקדם נורמלי לעצמו, ואם לא יחרוג ממנו, ידרוש מנגנון הגדילה הצידי.
לפיכך, עבור כוחות מניעים גדולים מספיק, הממשק יכול לנוע בצורה אחידה ללא היתרון של מנגנון גרעין הטרוגני או ספירלי.
מה שמהווה כוח מניע גדול מספיק תלוי בדיפוזיות של הממשק, כך שבממשקים מפוזרים במיוחד, כוח מניע קריטי זה יהיה כל כך קטן שכל כוח מניע שניתן למדוד יחרוג ממנו.
לחלופין, עבור ממשקים חדים, הכוח המניע הקריטי יהיה גדול מאוד, ורוב הגדילה תתרחש על ידי מנגנון הצעדים הצידיים.
בתהליך התמצקות או התגבשות טיפוסי, הכוח המניע התרמודינמי מוכתב על ידי מידת הקירור העל.
מקובל לחשוב שהתכונות המכניות ואחרות של הגביש רלוונטיות גם לנושא, ושמורפולוגיה של הגביש מספקת את הקשר החסר בין קינטיקה של גדילה לתכונות פיזיקליות.
המנגנון התרמודינמי הדרוש סופק על ידי מחקרו של ג'וסיה וילארד גיבס על שיווי משקל הטרוגני.
הוא סיפק הגדרה ברורה של אנרגיית פני השטח, שבאמצעותה מושג מתח פני השטח מיושם על מוצקים כמו גם על נוזלים.
הוא גם העריך שאנרגיה חופשית משטח אנאיזוטרופית מרמזת על צורת שיווי משקל לא כדורית, שיש להגדיר תרמודינמית כצורה שממזערת את האנרגיה החופשית הכוללת של פני השטח.
תיאוריה זו פותחה בהמשך על ידי פייר קירי, ו למשפט וולף ולצורה של גבישים בשיווי משקל.
זה עשוי ללמד כי צמיחת ויסקר (Whisker) מספקת את הקשר בין התופעה המכנית של חוזק גבוה בויסקר לבין מנגנוני הגדילה השונים שאחראים למורפולוגיות הסיביות שלהם.
(לפני גילוי ננו-צינוריות פחמן, ויסקר חד-גביש היה בעל חוזק המתיחה הגבוה ביותר מכל החומרים הידועים).
מנגנונים מסוימים מייצרים ויסקר נטולי פגמים, בעוד שלאחרים עשויים להיות נקע בודד לאורך ציר הגדילה הראשי - מייצרים ויסקרים בעלי חוזק גבוה.
המנגנון שמאחורי צמיחת ויסקר אינו מובן היטב, אך נראה שהוא מעודד על ידי מאמצי דחיסה מכניים, כולל מתחים מושרים מכנית, מתחים הנגרמים על ידי פעפוע של אלמנטים שונים ומתחים מושרים תרמית.
ויסקר מתכת שונה מדנדריטים מתכתיים במספר היבטים.
הדנדריטים הם בצורת שרך כמו ענפי עץ, וגדלים על פני המתכת.
לעומת זאת, הויסקרים הם סיביים ויוצאים בזווית ישרה אל פני השטח של הגדילה, או המצע.
נפוץ מאוד כאשר רווית העל (או מידת הקירור) גבוהה, ולפעמים גם כאשר היא אינה גבוהה, קינטיקה של הגדילה עשויה להיות מבוקרת פעפוע.
בתנאים כאלה, צורת הגביש הפוליהדרלית תהיה לא יציבה, היא תצמיח בליטות בפינותיה ובשוליה שבהן מידת רווית העל היא ברמה הגבוהה ביותר.
קצות הבליטות הללו יהיו בבירור נקודות הרוויה הגבוהה ביותר.
נהוג לחשוב שהבליטה תהיה ארוכה יותר (ודקה יותר בקצה) עד שהשפעת האנרגיה החופשית של הממשק בהעלאת הפוטנציאל הכימי מאטה את צמיחת הקצה ושומרת על ערך קבוע לעובי הקצה.
בתהליך העיבוי שלאחר מכן, מתקיימת אי יציבות מתאימה לצורה.
גבשושיות או "בליטות" קטנות עשויות להיווצר בשיעור מופרז - ולהתפתח לענפים צדדיים הגדלים במהירות.
במצב לא יציב (או מטה-יציב) כזה, דרגות מינוריות של אנאיזוטרופיה צריכות להספיק כדי לקבוע כיווני הסתעפות וגדילה משמעותיים.
ההיבט המושך ביותר של טיעון זה, כמובן, הוא שהוא מניב את המאפיינים המורפולוגיים העיקריים של גדילה דנדרטית.
מעבדות גידול גבישים ואפיטקסיה בישראל
המרכז הישראלי לפוטוניקה מתקדמת במרכז למחקר גרעיני - שורק
ב-16 בינואר 2003, החל האסטרונאוט הישראלי הראשון, אל"ם אילן רמון, לבצע ניסוי בשם הגן הכימי במעבורת החלל "קולומביה" במשימת STS-107.
גידול ירקות הוא ענף בחקלאות העוסק בגידול ירקות למטרות צריכה של בני האדם.
"ירקות" הוא מונח מתחום הקולינריה והתזונה המתאר חלקים אכילים מצמחים.
במשמעות הקולינרית של המושגים, מבחינים בין ירקות ופירות על פי הטעם.
על פי רוב ירקות הם בעלי טעם מריר, חריף, או חסרי טעם ופירות הם בעלי טעם מתוק או חמוץ.
עם זאת, מבחינה בוטנית מתייחסים לפירות כמשמעותם: פרי הצמח, לעומת ירקות שמהווים מרכיב אחר כמו פקעת (בצל הגינה, תפוח אדמה), עלים (חסה, ברוקולי) או גבעול (אספרגוס, סלרי).
לפי ההגדרה הבוטנית, ישנם ירקות שהם פירות, כמו עגבנייה ומלפפון.
בשנת 2023 הופקו בעולם 383 מיליון טון תפוחי אדמה, 333 מיליון טון קסאווה ו-192 מיליון טון עגבניות.
גידול ירקות קלאסי נעשה על גבי חלקת אדמה, בה נזרעים או נשתלים הירקות בשורות או במקבצים.
בעבר היה גידול הירקות חלק מ ונועד לצריכה עצמית של המגדלים; כל חווה או משק בית גידלו כמה סוגים של ירקות, ואם נותרו ירקות ניתן היה למכרם.
ביישובים וקהילות גדולים יכלו התושבים להתמחות בייצור ירקות מסוימים, ובשל המרחק הקצר משוקי הירקות יכלו איכרים להעביר את הירקות למכירה בעודם עדיין טריים.
האינדיאנים באמריקה נהגו לשתול שלושה סוגי ירקות (שיטת "שלוש האחיות") – תירס, שעועית ודלעת, שעודדו זה את גדילתו של זה.
בחקלאות המודרנית נשתלים הירקות בשורות ארוכות, המאפשרות למיכון החקלאי לעבד את הקרקע ובכך להגביר את כמות ואיכות התוצרת.
עם זאת, בשל המגוון הרחב של גידולי הירקות, נדרש מגוון של טכניקות עיבוד לשם גדילה אופטימלית של כל ירק.
לפיכך עברו חלק מהמשקים החקלאיים במדינות המפותחות להתמחות בגידול ירק אחד או בסוגי ירקות בודדים על פני שטח רחב, ורובם המכריע נשלח לשווקים.
במדינות מתפתחות ובחקלאות נישה, דוגמת חקלאות אורגנית, משקים חקלאים רבים עדיין מגדלים מגוון רחב של ירקות.
בשל חשיבות העברת הירקות לשיווק בעודם טריים, דבר המחייב את אסיף התוצרת, מיונה ואריזתה לשיווק בפרק זמן קצר יחסית, ובשל העובדה שבחלק מסוגי הירקות טרם פותח אסיף מכני והאסיף מתבצע בצורה ידנית, קיים ביקוש גבוה לעובדים בתחום גידולי הירקות.
במדינות המפותחות ישנם חקלאים מעטים שפותרים את הבעיה באמצעות שיטה בה הצרכנים מגיעים לשדה וקוטפים את הירקות לצריכה אישית בעצמם.
אך רוב החקלאים באותן מדינות מנצלים שיטות טכנולוגיות שפותחו כדי להביא להבשלה מתאימה של הירק וכן שיטות קירור מתקדמות, שהפחיתו את בעיית הטריות והביאו לכך שהתוצרת מגיעה כיום לשיווק במצב טוב יחסית.
כיום, חלק מהמשקים החקלאים מגדלים כמות גדולה של ירקות ומוכרים אותם לשווקים גדולים בסיטונאות, דבר הדורש יכולת תפעול רחבה בגידול הירקות.
משקים חקלאים אחרים, הקטנים בהיקפם בדרך כלל, מוכרים לצרכנים מקומיים, דבר הדורש מאמצים גדולים בתחום ההפצה.
הדבר גם תלוי בסוג הירקות, מידת ההבשלה ואורך חיי המדף שלהם.
גידול צמח הקנאביס בקיבוץ דפנה היה גידול ניסיוני של קנאביס לצרכים תעשייתיים ב־1942, במהלך מלחמת העולם השנייה.
למרות ההצלחה החקלאית ותוכניות להרחבת הגידול, הניסיון הופסק לאחר שנה אחת בלבד, עקב התנגדות השלטון הבריטי שנאבק באופן מחמיר בהברחות חשיש לארץ, וחשש לשימוש בתוצרת לצורכי סמים.
ניסיון גידול הקנאביס בקיבוץ דפנה
במהלך מלחמת העולם השנייה החל ניסיון גידול קנאביס לצרכים תעשייתיים בקיבוץ דפנה שבצפון עמק החולה.
חרף העובדה שהגידול נועד לצרכים תעשייתיים ולא נועד לייצור חשיש ולהשתלבות בסחר הסמים באזור, רשויות השלטון הבריטיות קישרו אותו לתחומים אלו וניהלו פיקוח מחמיר אחריו.
ניסיון הגידול היה חדשני וחסר תקדים בארץ ישראל המנדטורית.
קיבוץ דפנה ממוקם בצפון עמק החולה, בסמוך לגבול לבנון, כ-7 ק"מ צפון-מזרחית לקריית שמונה.
הקיבוץ הוקם ב־1939 על ידי עולים יהודים ממרכז ומזרח אירופה, והיה בין ראשוני יישובי 'חומה ומגדל' באזור.
מרב המאמצים בשנותיו הראשונות של הקיבוץ הוקדשו להכשרת קרקע ועיבודם של גידולים שונים.
במהלך שנותיו הראשונות נערכו בקיבוץ ניסיונות שונים ליצירת מקורות הכנסת מגוונים.
בין גידולים אלו, נערך בין השנים 1943-1942 גידול ניסיוני של צמח הקנאביס, לצורך עיבודו לכדי ייצור תעשייתי של חבלים.
ניסיון זה היה ביוזמת תעשיינים פרטיים והמרכז החקלאי, על רקע מחסור בחומרי גלם בתקופת מלחמת העולם השנייה (קודם לכן יובא קנבוס כחומר גלם מחו"ל) וניסיון לפיתוח ענפים חקלאיים חדשים.
בספטמבר 1941, הציע גורם לא ידוע (ייתכן שאלו האחים חיים ודן ירושלמי או אחד מבאי כוחם, תעשיינים פרטיים שמימנו את הניסוי בהמשך) לקיבוץ לשכור ממנו 150 דונם קרקע חקלאית לגידול קנאביס, ובנוסף התחייבו לשלם שכר עבודה יומי עבור פועלים חקלאיים שיספק הקיבוץ.
ההצעה נדחתה על ידי מזכירות הקיבוץ, מאחר שלא נראתה כדאית מספיק, ומשום שהקיבוץ לא יכול היה לספק את כוח העבודה הדרוש לשם מפעל מסוג זה בתקופה זו.
אולם במהלך החודשים הבאים החל רעיון הגידול לקרום עור וגידים, אם כי על פני שטח קטן יותר.
בחודש מרץ 1942 החלה הכנת קרקע בשטח של 25 דונם לגידול הקנאביס.
שטח מצומצם זה נבחר עקב חוסר בידיים עובדות שיוכלו לטפל בו, וכן בגלל חוסר הוודאות לגבי הצלחתו, שכן היה זה אחד הניסיונות הראשונים לבצע בארץ גידול תעשייתי מסוג זה.
זריעת הקנאביס החלה באפריל 1942. היוזמה והמימון לגידול היו של המרכז החקלאי והאחים ירושלמי, תעשיינים מתל אביב שבבעלותם היה מפעל לעיבוד קנבוס לחבלים.
מהלך עבודות הגידול לווה בחרדות ובספקות מצד אנשי הקיבוץ.
מצבו של הגידול נתפס על ידי הפועלים כקשה, ונצפו הפסדים ונזקים לגידול עקב חוסר בידיים עובדות ובעקבות זאת דחיית עבודות דחופות.