tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסביבות העיר התקיימו כרמי גפנים והראקי (משקה אלכוהולי) שיוצר בה זכה לתהילה.
בשנת 1923 הועברו הנוצרים תושבי העיר ליוון במסגרת חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה.
בזכות הקרבה לאיסטנבול וקלות התחבורה (שעתיים נסיעה בכביש מהיר) נבנו בעיר בתי קיט רבים לתיירות פנים על שפת הים ולתיירים הונגרים רבים המבקרים בה.
ב-2006 נפתחה בעיר האוניברסיטה על שם נאמיק כמאל.
לטקירדא 9 ערים תאומות והן:
טקיבּוּלי (בגאורגית: ტყიბული) היא עיירה במחוז אימרתי שבמערב גאורגיה; העיירה מהווה מרכז מנהלתי של נפת טקיבולי.
טקיבולי ממוקמת בגובה 590 מ' מעל פני הים - בחלקו הצפוני, ההררי של אימרתי; העיירה מופרדת מחבל רצ'ה שמצפון לאימרתי על ידי הר נַכֵּרַלַה (1,570 מ') שבדרום רכס רצ'ה (אחד הרכסים הדרומיים של הקווקז הגדול).
טקיבולי מרוחקת ב-42 קילומטרים מהעיר כותאיסי שמדרום-מערבהּ.
העיירה היא התחנה האחרונה בקו הרכבת כותאיסי-טקיבולי.
טקיבולי מקושרת לכותאיסי (דרך העיירה תרג'ולה) גם על ידי כביש בעל חשיבות ארצית; אותו כביש נמשך מצפון לטקיבולי ומקשר אותה עם העיירה אמברולאורי.
לפי נתונים משנת 2014, אוכלוסיית טקיבולי מנתה אז 9770 נפש.
טקיבולי (או טקוויבולי) מוזכרת במקורות הכתובים החל מהמאה ה-13. בתקופת ימי הביניים הייתה העיירה כפר, שהשתייך למשפחת האצולה אגיאשווילי.
בשנת 1825, בתקופת שלטונה של האימפריה הרוסית, התגלו בעיירה מרבצי פחם; בשנת 1846 החלה כריית הפחם וטקיבולי הפכה לעיירה תעשייתית.
תחת השלטון הסובייטי, פעלו בטקיבולי ארבעה מכרות פחם ומפעל להעשרת פחם.
הצרכנים העיקריים של הפחם מטקיבולי היו מפעל המתכות של רוסתווי ותחנת כוח מבוססת פחם של טקווארצ'לי.
אחרי חידוש עצמאותה של גאורגיה (1991), מכרות הפחם הפסיקו לפעול, ואילו המפעל להעשרתו נהרס.
בשנת 2006 שניים ממכרות הפחם של טקיבולי חזרו לפעול; גם המפעל להעשרת פחם הוקם מחדש.
ענף הפחם מעסיק כ-1,000 מתושבי העיירה.
בנוסף, בטקיבולי ישנו מפעל לעיבוד תה.
בטקיבולי פועל תחנת הכוח ההידרואלקטרית של שַׁאוֹרי, שמקבל את מימיו ממאגר המים של שאורי; ההספק הממוצע של תחנת הכוח הוא 28 מגה-ואט.
בטקיבולי פועלים בית-חולים, מרכז אבחון ותחנת עזרה ראשונה.
בטקיבולי ישנם חמישה בתי-ספר ציבוריים ושישה גני ילדים.
מוסדות התרבות של העיירה כוללים חמש ספריות, מרכז תרבות (תיאטרון עממי) בן 500 מושבים, היכל התלמידים והצעירים, בית-ספר לאמנות ואולפן כוראוגרפי לילדים.
בטקיבולי פועל מועדון הכדורגל "מֵשַׁחטֵה", שהוקם בשנת 1930 ומשנות ה-70 של המאה ה-20 מארח את משחקיו באצטדיון עירוני בעל תכולה של 6,300 צופים.
קבוצת הכדורגל "משחטה" טקיבולי משחקת בליגה הראשונה של גאורגיה (הליגה השנייה בחשיבותה - אחרי ליגת העל).
במהלך השנים התפתחו טקטיקות שונות ומהלכים שקבוצות ושחקני כדורסל מבצעים כדי לייעל את המשחק שלהם.
זהו אחד המהלכים הנפוצים והיעילים ביותר בכדורסל: כאשר קבוצה תוקפת והכדור נמצא אצל השחקן שלה, מגיע שחקן אחר מהקבוצה ועושה "חסימה" בעזרת הגוף לשחקן השומר על מוביל הכדור, וכתוצאה מכך יכול מוביל הכדור לעוקפו.
במקביל לכך השחקן החוסם ממשיך בתנועה לכיוון הסל או למקום נוח לזריקה, ומקבל מסירה ממוביל הכדור.
בשל הבלבול שמהלך זה יוצר בהגנת היריב, פעמים רבות מקבל השחקן החוסם את הכדור במצב נוח בקרבת הסל, או פנוי לזריקה חופשית.
המסירה אינה מחויבת המציאות, וייתכן שמוביל הכדור ישתמש ב"חסימה" ככלי עבורו.
ישנם גם כמה סוגי חסימות ב"פיק אנד רול":
חסימה של גבוה לנמוך - כאשר הכדור נמצא אצל שחקן נמוך, מי שמגיע לחסום את השומר שלו הוא שחקן גבוה מקבוצתו.
חסימה של נמוך לגבוה - כאשר הכדור בידיו של שחקן גבוה ומי שבא לעשות חסימה לשומרו הוא שחקן נמוך.
"חסימה" של נמוך לנמוך ו"גבוה לגבוה" כשמן כן הן.
חסימה של גבוה לגבוה נדירה ביותר וכמעט לא משתמשים בה בכדורסל המודרני.
הנפוצה ביותר היא חסימה של גבוה לנמוך.
מצב בו שחקן מקבל את הכדור לא רחוק מהסל עם הגב לסל כאשר השומר נמצא בין השחקן ובין הסל, ומשתמש בגופו תוך כדי כדרור במטרה להתקרב לסל ולהגיע לאפשרות זריקה נוחה.
בדרך כלל השחקנים המבצעים את המהלך הם גדולים ובעלי כוח פיזי רב אותו הם מנצלים כדי לדחוק את השומר ולהתקרב לסל.
השחקנים סופוקליס (סופו) שחורציאניטיס ושאקיל אוניל הצטיינו בפוסט אפ בזכות ממדיהם הפיזיים.
אפ אנד אנדר הוא כמו לייאפ, אך במהלך זה השחקן מטעה את המגן שלו ולאחר שהרים את ידיו אל הלייאפ הוא מחזיר אותם מטה, ומעלה חזרה ללייאפ חדש.
מהלך זה נעשה כולו באוויר ודורש יכולות אקרובטיות גבוהות.
אחד השחקנים המפורסמים והטובים במהלך זה הוא קיירי אירווינג, המשחק בדאלאס מאבריקס.
טיפ-אין הוא מהלך אשר שחקן זורק לסל ומחטיא את הזריקה אך הוא או שחקן אחר מאותה קבוצה מכניס אותה חזרה בנגיעה קלה.
ישנם שחקנים אתלטים אשר עושים זאת בהטבעה ("פולו-דאנק").
מהלך זה נחשב גם כריבאונד התקפה.
בדרך כלל זריקה מחוץ לצבע, מתחילה בקפיצה ומסתיימת בשחרור הכדור מהיד לכיוון הסל.
רוב השחקנים בעמדות הגארד מצטיינים בזריקה זאת.
הצעד וחצי הוא אחד המהלכים הפופולריים והבסיסיים ביותר בכדורסל.
המהלך מתבצע בכניסה לסל בשני צעדים קטנים והגשה או זריקה מידית לסל.
המהלך מתבצע בדרך כלל בתוך הצבע.
הטבעה היא הכנסה ישירה של הכדור לטבעת הסל באמצעות יד אחת או שתי ידיים.
הטבעות יכולות להיות מהלכים מרהיבים הדורשים יכולת אתלטית גבוהה.
בליגת ה-NBA וכן בליגה הישראלית, מתקיימת כל שנה תחרות ההטבעות כחלק מ-"סוף שבוע האולסטאר".
אלי הופ הוא סוג של הטבעה המבוצעת כששחקן אחד זורק את הכדור לכיוון אזור טבעת הסל ושחקן אחר מקבוצתו קופץ, תופס את הכדור באוויר, ומטביע מהאוויר.
בעבר ההטבעה נחשבה לעבירה, ולבסוף נקבע חוק לאישור ביצוע הטבעות.
זריקת וו או הוק שוט היא זריקה לסל ביד אחת המאופיינת בכך שהשחקן מיישר את יד אחת ומשחרר את הכדור כשידו מתוחה.
הזריקה מבוצעת כשגוף השחקן הזורק מפריד בין הזורק לבין השומר שלו והסל ובכך הוא מונע מהשומר להפריע ליד הזורקת.
בעקבות התפקיד החשוב של הגוף בחציצה בין השומר לבין היד הזורקת הזריקה מבוצעת בעיקר על ידי שחקנים גדולים וגבוהים.
לרוב היא נזרקת מתוך תחום הצבע.
אחד השחקנים הנודעים בזריקת הוו הוא כרים עבדול-ג'באר.
זוהי סוג שמירה של "אחד על אחד", שחקן ההגנה שומר על שחקן היריב ומנסה למנוע ממנו לפתח את משחקו.
הוא רודף אחרי השחקן ומופקד עליו ברוב שלבי המשחק בדרך כלל.
הוא מנסה לחטוף לו את הכדור, לחסום אותו ולהקשות עליו את הקליעה.
זהו סוג השמירה הנפוץ ביותר ב-NBA.
זהו סוג שמירה מיוחד ומשתמשים בו כאשר הקבוצה רוצה למנוע משחקני היריב להגיע לאזור ה"צבע" ולקלוע מקרוב.
בשיטה זו כל שחקן הגנה אחראי על אזור מסוים ולא על שחקן זה או אחר.
החיסרון המרכזי של שמירה זו הוא הקלות היחסית בה ההתקפה יכולה להגיע לזריקה נוחה מטווח רחוק, ובמיוחד מטווח שלוש הנקודות.
שמירה זאת שומרים פעמים רבות קבוצות ששחקניהן חלשים במשחק ההגנה ולא טובים ב"שמירה אישית" וכדי לחפות על חולשה זאת כולם מצופפים את ההגנה אך מפקירים אזורים מרוחקים מעט.
זהו סוג שמירה קבוצתית משוכללת הדורשת תיאום רב בין השחקנים ויכולת חשיבה גבוהה.
זהו שילוב של שמירה אזורית ושמירה אישית.
ההגנה מתחילה באזורית אולם היא משתדלת לא להשאיר אף שחקן חופשי על ידי חילופים רבים בשמירה בין השחקנים.
ההגנה האזורית הופכת לפתע לאישית "לוחצת" ומיד אחר כך חוזרים לצפיפות.
השמירה מצריכה גם כושר גופני ברמה גבוהה.
זהו מצב כאשר שני שחקנים מהקבוצה המגינה שומרים על שחקן אחד של הקבוצה התוקפת.
המטרה היא לרוב ריכוז שמירה על השחקן הבולט של הקבוצה היריבה, אשר שחקן הגנה אחד יתקשה לעצרו.
משתמשים בשמירה הכפולה גם כדי ליצור לחץ על מוביל הכדור במטרה לייצר חטיפה או איבוד כדור.
ניתן לבצע את המהלך גם בעזרת שלושה שחקנים, אז הוא נקרא בשם 'שמירה משולשת' או "טריפל-אפ".
מהלך בו ההגנה מבצעת במכוון עבירה על שחקן שהוגדר מראש שאחוזי הקליעה שלו בזריקות עונשין הוא נמוך במיוחד.
טקיג'ירו אונישי (ביפנית: 大西 瀧治郎; 2 ביוני 1891 – 16 באוגוסט 1945) היה אדמירל בצי הקיסרי היפני במהלך מלחמת העולם השנייה, הנחשב לאבי הקמיקזה.
אונישי נולד בכפר אשידה במחוז היוגו.
הוא סיים את לימודיו במחזור ה-40 של האקדמיה הימית הקיסרית בשנת 1912, במקום ה-20 מתוך 144 צוערים.
בעת היותו פרח קצונה שירת אונישי על סיפון הסיירת "סויה" ועל סיפון סיירת המערכה "צוקובה", ולאחר שקיבל דרגת אנסיין עבר לשרת על סיפון אוניית המערכה "קוואצ'י".
בהיותו לוטננט מדרג זוטר עבר אונישי לשרת על סיפון נושאת המטוסים הימיים "וקאיאמה", שם סייע בהקמת
שירות האוויר של הצי הקיסרי היפני.
ב-1918 נשלח לאנגליה ולצרפת על מנת ללמוד אודות ההתפתחויות האחרונות בקרבות אוויר לאחר מלחמת העולם הראשונה.
עם שובו ליפן הוא קיבל את דרגת הלוטננט, והוצב בפיקוד האווירי של הבסיס הימי ביוקוסוקה.
לאחר מכן המשיך לשרת בתפקידי מטה שונים, ואף שימש מדריך טיסה, וב-1924 קיבל דרגת לוטננט קומנדר.
בשנת 1928 עבר לשרת על סיפון נושאת המטוסים שוהו, בה פיקד על טייסת האונייה.
ב-15 בנובמבר 1932 התמנה אונישי לקצין המבצעים של נושאת המטוסים קאגה, ושנה לאחר מכן קיבל דרגת קפטן.
ב-15 בנובמבר 1939 הוא קיבל דרגת אדמירל משנה והיה לראש מטה הצי האווירי ה-11.
בראשית המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט עמד אונישי בראש מחלקת פיתוח התעופה הימית במשרד החימוש, והיה אחראי על היבטים טכניים של ההתקפה על פרל הארבור, יחד עם מינורו גנדה.
לאחר מכן מילא הצי האווירי ה-11 תפקיד מרכזי בכיבוש הפיליפינים מידי האמריקנים.
ב-1 במאי 1943 קיבל אונישי דרגת תת-אדמירל, ובאוקטובר של השנה לאחר מכן קיבל את הפיקוד על הצי האווירי הראשון בבסיסו שבצפון הפיליפינים.
לאחר אובדן איי מריאנה ב-1944 קיבל אונישי הוראה להשמיד את נושאות המטוסים האמריקניות, והחל לשלוח טייסי קמיקזה כנגד אוניות בעלות הברית.
בעת פגישה ב-19 באוקטובר אמר אונישי לפקודיו שהדרך היחידה להפיק את המקסימום מכוחותיהם הנחותים היא לערוך התקפות התאבדות תוך שימוש במטוסי A6M זירו חמושים בפצצות במשקל 250 קילוגרם, שיצללו לתוך אוניות האויב.
במאי 1945 נקרא אונישי לשוב לטוקיו, שם לסגן ראש מטה הצי הקיסרי.
גם בימים האחרונים של המלחמה קרא אונישי להמשך המאבק בבעלות הברית ואמר שאם המדינה תקבל על עצמה 20 מיליון קורבנות, הניצחון יהיה שלהם.
אונישי התאבד במגוריו ב-16 באוגוסט 1945, לאחר כניעת האימפריה היפנית ללא תנאים.
במכתב ההתאבדות שלו הביע אונישי צער על 4,000 הטייסים ששלח אל מותם, וביקש מהאזרחים ששרדו לסייע בשיקום יפן ובהשגת שלום.
הוא הציע את חייו ככפרה על הפגיעה בטייסי הקמיקזה ובמשפחותיהם.
לאחר מכן ביצע ספוקו בעצמו, ולא נעזר במי שיערוף את ראשו.
הוא מת מפצעיו כעבור 15 שעות.
הפגיון בו השתמש אונישי כדי להתאבד נמצא במקדש יסוקוני בטוקיו, ואפרו נטמן במקדש הזן סוג'י ג'י שביוקוהמה, ובבית הקברות הציבורי בכפר הולדתו אשידה.
טָקָמָאצוּ (ביפנית: 高松市) היא עיר נמל בצפון האי שיקוקו ביפן, בירתו של מחוז קאגווה.
העיר שוכנת לחוף הים הפנימי סטו, ונמלה הוא הנמל הקרוב ביותר לאי הונשו.
היא הוכרזה על ידי ממשלת יפן כעיר ליבה.
העיר נוסדה רשמית ב-15 בפברואר 1890. בזמן מלחמת העולם השנייה הופצצה העיר רבות על ידי חיל האוויר של ארצות הברית, זאת מכיוון שנחשבה ליעד אסטרטגי בשל התעשייה הצבאית שבה.
טקטקנז (בהונגרית: Taktakenéz) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בטקטקנז חיו מעט יהודים ובמקום היה בית קברות יהודי.
טקטסדה (בהונגרית: Taktaszada) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית טקטסדה נמצאת בירידה שנים רבות מ-2,112 תושבים בשנת 1990 עד 1,863 תושבים בשנת 2018 (ירידה של מעל 10%).
בטקטסדה חיו מעט יהודים ובמקום היה בית קברות יהודי.
טקילה סאנרייז (Tequila Sunrise) הוא סרט פשע רומנטי אמריקאי משנת 1988 בבימויו של רוברט טאון, עם מל גיבסון, קורט ראסל, מישל פייפר וראול ג'וליה בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי רוברט טאון והוא על שני חברים, אחד סוחר סמים וחברו שוטר שרוצה להגן עליו ובאמצע אישה ששניהם מאוהבים בה.
הסרט צולם במנהטן ביץ' שבקליפורניה וזכה להצלחה מסחרית גדולה.
הצלם קונרד הול היה מועמד לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
"מאק" מקיוסיק (מל גיבסון) הוא אסיר משוחרר שמנסה לשקם את עצמו.
הוא גרוש משליין (אן מגנוסון) ומשלם מזונות עבור בנו קודי (גבריאל דמון).
ניק פרשיה (קורט ראסל) הוא שוטר במשטרת לוס אנג'לס וידיד ותיק של מאק.
הוא משגיח עליו ושומר עליו שלא יחזור לעסקי סמים.
כאשר מאק רוצה למכור קוקאין לעורך הדין שלו לין לינדורף (אריה גרוס) הוא מגיע למקום ומונע את מעצרו.
ניק עובד בצמוד עם הול מגווייר (ג'י טי וולש) איש המנהל לאכיפת הסמים שעוקב כל הזמן אחרי מק ומקווה לתפוס אותו בעסקת סמים עם ברון הסמים המקסיקני קרלוס .
ג'ו אן ולנרי (מישל פייפר) היא ידידה של מאק.
ניק השוטר מתאהב בה ורוצה לקבל דרכה מידע על פעילותו של מאק.
מגווייר עובד עם מפקד משטרה מקסיקני בשם אסקלנטה ולא יודע שהוא בעצם ברון הסמים קרלוס.
ג'ו אן כועסת על ניק שמנסה לסחוט ממנה מידע עם מאק.
היא מתאהבת במאק והם מקיימים יחסים.
קרלוס משכנע את מאק "לעשות מכה"
בפעם האחרונה להברחת קוקאין לזכר ימים עברו ומאק משתכנע.
בן דוד של מק גרג לינדורף (ארליס הווארד), מצטרף לקרלוס אבל זה מגלה שהוא סוכן של המנהל לאכיפת סמים ורוצח אותו.
בלילה מגיעה הסירה של קרלוס עם מטען גדול של קוקאין.
מאק מחבל בסירה ומגוויר פותח עליהם באש.
הסירה עולה באש וקרלוס נהרג.
מגוויר יורה לעבר מאק אבל ניק יורה לעברו ופוצע אותו.
מאק מצליח להימלט ולבסוף נפגש עם ג'ו אן בשפת הים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמל גיבסון"מאק" מקיוסיקמבריח סמיםקורט ראסלניק פרשיהבלש משטרהמישל פייפרג'ו אן ולנריבעלת מסעדהראול ג'וליהאסקלנטה/קרלוסברון סמיםג'י טי וולשהול מגוויירסוכן המנהל לאכיפת הסמיםארליס הווארדגרג לינדורףסוכן המנהל לאכיפת הסמיםאריה גרוסאנדי לאונרדעורך דיןאן מגנוסוןשליין מקיוסיקאשתו של מאקגבריאל דמוןקודי מקיוסיקבנו של מאק
טקלמריאם שנקו בלצ'ה (באמהרית: ተክለማርያም ሻንቆ; נולד ב-2 בינואר 1998 בבאטו שבאתיופיה) הוא כדורגלן אתיופי המשחק בעמדת השוער בקבוצת סידמה קופי מליגת העל האתיופית ובנבחרת אתיופיה.
טאסו שיחק בקבוצות אדיס אבבה סיטי, האווסה סיטי וקפה אתיופי מליגת העל האתיופית.
ב-12 ביולי 2021 חתם בסידמה קופי מליגת העל האתיופית.
ב-10 בדצמבר 2017 ערך טאסו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אתיופיה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת אוגנדה במסגרת אליפות מזרח ומרכז אפריקה.
טקליק אבח (בספרדית: Tak'alik Ab'aj) הוא אתר ארכאולוגי פרה-קולומביאני בגואטמלה.
ייתכן ששמו העתיק היה קוחה (Kooja).
זהו אחד מכמה אתרים מסו-אמריקאים עם מאפיינים של אולמקים ומאיה כאחד.
האתר שגשג בתקופות הקדם-קלאסיות והקלאסיות, מהמאה ה-9 לפנה"ס ועד לפחות המאה ה-10 לספירה, והיה מרכז מסחר חשוב, כשהמסחר התנהל עם ו.
חקירות גילו שזהו אחד האתרים הגדולים ביותר עם מונומנטים מפוסלים במישור החוף של האוקיינוס השקט.
פסלים בסגנון אולמק כוללים ראש ענק אפשרי, פטרוגליפים ואחרים.
באתר יש את אחד הריכוזים הגדולים ביותר של פיסול בסגנון אולמקי מחוץ למפרץ מקסיקו.
טקליק אבח מייצג את הפריחה הראשונה של תרבות המאיה שהתרחשה בערך בשנת 400 לפני הספירה.
האתר כולל קבר מלכותי של המאיה ודוגמאות של שהן מהמוקדמות מאזור המאיה.
במקום נמשכות החפירות; הארכיטקטורה המונומנטלית והמסורת העקבית של פיסול במגוון סגנונות מצביעים על כך שהאתר היה בעל חשיבות.
ממצאים מהאתר מצביעים על קשר עם המטרופולין הרחוק של טאוטיווקאן ב ומרמזים שטקליק אבח נכבש על ידו או על ידי בעלי בריתו.
טקליק אבח היה מקושר לנתיבי סחר ארוכי טווח של המאיה שהשתנו עם הזמן אך אפשרו לעיר להשתתף ברשת סחר שכללה את ומישור החוף של האוקיינוס השקט ממקסיקו לאל סלוודור.
אתר טקליק אבח היה עיר גדולה שהארכיטקטורה העיקרית שלה מקובצת בארבע קבוצות עיקריות הפרוסות על פני תשע טרסות.
בעוד שלחלק מאלו היו מאפיינים טבעיים, אחרות היו קונסטרוקציות מלאכותיות שדרשו השקעה עצומה בעבודה ובחומרים.
האתר כלל מערכת ניקוז מים מתוחכמת ושפע של מונומנטים מפוסלים.
אתר טקליק אבח הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-17 בספטמבר 2023 בשם "הפארק הלאומי הארכאולוגי טקליק אבח" (National Archaeological Park Tak'alik Ab'aj) במהלך המושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית בריאד בערב הסעודית.
טקליק אבח פירושו "אבן עומדת" ב (קבוצה אתנית מקומית המשויכת למאיה), בשילוב שם התואר "טקליק" שפירושו "עומד", לבין שם העצם "אבח" שמשמעותו "אבן" או "סלע".
המקום נקרא בתחילה אבח טקליק על ידי הארכאולוגית האמריקאית , תוך שימוש בסדר המילים בספרדית.
זה היה שגוי מבחינת הדקדוק של שפת קיצ'ה; ממשלת גואטמלה תיקנה את זה רשמית לטקליק אבח.
האנתרופולוג רוד ואן אקרן (Ruud Van Akkeren) הציע ששמה הקדום של העיר היה קוחה (Kooja), שמה של אחת משושלות העילית הבכירות ביותר של בני הקבוצה האתנית של המאיה; קוחה פירושו "הילת הירח".
האתר שוכן בדרום-מערב גואטמלה, כ-45 קילומטרים מהגבול עם מדינת צ'יאפס במקסיקו ו-40 קילומטרים מהאוקיינוס השקט.
טקליק אבח ממוקם בצפון המועצה העירונית , בצפון הקיצוני של , כ-190 קילומטרים מגואטמלה סיטי.
האתר שוכן בין חמישה מטעי קפה על המורדות התחתונים של הרי : מטעי סנטה מרגריטה, סן איסידרו פיידרה פרדה, בואנוס איירס, סן אליאס ודולורס.
טקליק אבח שוכן על רכס העובר מצפון לדרום, והולך ומתנמך לכיוון דרום.
רכס זה גובל במערב בנהר נימה (Nimá I) ובמזרח בנהר איסצ'איה (Ixchayá), שניהם זורמים מ.
האיסצ'איה זורם בנקיק עמוק, אך נקודת חציה מתאימה שלו נמצאת בסמוך לאתר.
מיקומו של טקליק אבח בנקודת מעבר זו היה כנראה חשוב בייסוד העיר, שכן הוא הבטיח שדרך האתר עברו דרכי מסחר חשובות והוא שלט בגישה אליהם.
טקליק אבח שוכן בגובה של כ-600 מטרים מעל גובה פני הים באזור אקולוגי המסווג כיער סובטרופי גשום.
הטמפרטורה בדרך כלל משתנה בין 21 ל-25 מעלות צלזיוס.
האזור זוכה לכמות גשמים שנתית גבוהה, הנעה בין 2,136 ל-4,372 מילימטרים, עם כמות משקעים שנתית ממוצעת של 3,284 מילימטרים.
כביש באורך 30 קילומטרים, המכונה 6W, החולף על פני האתר, מחבר בין העיירה ל במחוז .
טקליק אבח ממוקם במרחק משוער של 100 קילומטרים מהאתר הארכאולוגי בן תקופתו של , 130 קילומטרים מ ו-60 קילומטרים מ שבמקסיקו.
הסגנונות המשתנים של האדריכלות והאיקונוגרפיה בטקליק אבח מרמזים על כך שהאתר היה מיושב על ידי קבוצות אתניות משתנות.
הממצאים הארכאולוגיים של התקופה הקדם-קלאסית התיכונה מצביעים על כך שאוכלוסיית טקליק אבח הייתה מזוהה עם התרבות האולמקית של אזור שפלת חוף המפרץ, שמשערים כי דיברו .
בתקופה הקדם-קלאסית העליונה הוחלפו סגנונות אמנות אולמקים בסגנונות מאיה, וככל הנראה לשינוי זה לווה בזרם של מאיה אתנים, הדוברים שפת מאיה.
יש כמה רמזים מהכרוניקות הילידים שייתכן שתושבי האתר היו ה"יוק קנצ'ב", ענף של המאם מאיה.
ייתכן שמקורה של שושלת הקוחה של המאם, שושלת אצילים עתיקה, בתקופה הקלאסית בטקליק אבח.
טקליק אבח היה אחד מסדרה של אתרים מוקדמים במישור חוף האוקיינוס השקט או בקרבתו שהיו מרכזים מסחריים, טקסיים ופוליטיים חשובים.
ניכר כי הוא שגשג מייצור קקאו ומנתיבי המסחר שחצו את האזור.
בזמן במאה ה-16 האזור היה עדיין חשוב בשל ייצור הקקאו שלו.
מחקר של אובסידיאן שהתגלה בטקליק אבח מצביע על כך שרובו מקורו באל צ'איאל (El Chayal) וב ברמות גואטמלה.
כמויות קטנות יותר של אובסידיאן מקורן במקורות אחרים כגון טחומולקו, ופצ'וקה.
אובסידיאן היא זכוכית וולקנית טבעית ששימשה ברחבי מסו-אמריקה לייצור כלים וכלי נשק עמידים, כולל סכינים, ראשי חנית, ראשי חץ, כלים ל, להבים בצורת מנסרה לעבודות עץ וכלים רבים אחרים לשימוש יום-יומי.
השימוש באובסידיאן על ידי המאיה הושווה לשימוש בפלדה בעולם המודרני והוא נסחר באופן נרחב בכל אזור המאיה ומחוצה לו.
שיעור האובסידיאן ממקורות שונים השתנה לאורך זמן:
לאתר הייתה היסטוריה ארוכה ומתמשכת של התיישבות, כאשר תקופת ההתיישבות העיקרית נמשכה מהקדם-קלאסית התיכונה ועד התקופה הפוסט-קלאסית.
ההתיישבות המוקדמת ביותר הידועה בטקליק אבח מתוארכת לקראת סוף הקדם-קלאסית התחתונה, בערך 1000 לפני הספירה.
עם זאת, רק בתקופה הקדם-קלאסית התיכונה עד העליונה החלה הפריחה האמיתית הראשונה שלה עם גידול ברור בכמות המבנים האדריכליים.
מתקופה זו ואילך ניכרת המשכיות של תרבות והתיישבות אוכלוסין, כפי שמיוצגת על ידי התמדה של הסגנון המקומי של כלי החרס (הנקרא אוקוסיטו – Ocosito) שנשאר בשימוש עד התקופה הקלאסית העליונה.
סגנון האוקוסיטו נעשה בדרך כלל עם משחה אדומה ופומיס והתרחב מערבה לפחות עד , דרומה לנהר , ומזרחה לנהר .
בשלהי התקופה הקלאסית העליונה, החלו להופיע כלי חרס הקשורים לסגנון כלי החרס שנוצרו ברמות על ידי בני הקבוצה האתנית של ה, מעורבבים עם כלי החרס של אוקוסיטו.
כלי החרס בסגנון אוקוסיטו הוחלפו כולם במסורת כלי החרס של הקיצ'ה בתקופה הפוסט-הקלאסית התחתונה.
טקליק אבח יושב לראשונה בסוף התקופה הקדם-קלאסית התחתונה.
שרידי אזור מגורים קדם-קלאסי קדום נמצאו ממערב לקבוצה המרכזית, על גדת נחל אל צ'ורו (El Chorro).
בתים ראשונים אלה נבנו עם רצפות עשויות מחלוקי נחל וגגות סכך קנים הנתמכים על מוטות עץ.
ניתוח אבקת פרחים העלה כי התושבים הראשונים נכנסו לאזור כשהיה עדיין יער עבות, אותו החלו לבער על מנת לגדל תירס וצמחים אחרים.
למעלה מ-150 חתיכות של אובסידיאן נמצאו באזור זה, המכונה "אל אסקונדיטה" (El Escondite), שמקורן בעיקר מאל צ'איאל (El Chayal) ומסן מרטין חילוטפקה.
טקליק אבח יושב מחדש בתחילת התקופה הקדם-קלאסית התיכונה.
כנראה על ידי תושבים דוברי , כפי שמעיד שפע הפסלים בסגנון אולמקי באתר המתוארך לתקופה זו.
בניית מבנים ציבוריים החלה כנראה בתקופה הקדם-קלאסיקה התיכונה; המבנים המוקדמים ביותר היו עשויים מחימר, שלעיתים נשרף חלקית כדי להקשיחו.
כלי חרס מתקופה זו השתייכו למסורת האוקוסיטו המקומית.
מסורת כלי חרס זו, אף על פי שהייתה מקומית, הראתה זיקה חזקה לסגנון כלי החרס של מישור החוף, ולמרגלות אזור .
המבנה הוורוד (בספרדית: Estructura Rosada) נבנה כבמה נמוכה במהלך החלק הראשון של התקופה הקדם-קלאסית התיכונה, בתקופה שבה העיר ייצרה פסלים בסגנון אולמקי, ו שגשגה על חוף המפרץ של מקסיקו (בערך 800–700 לפני הספירה).
במהלך החלק האחרון של התקופה הקדם-קלאסית התיכונה (בערך 400–700 לפני הספירה), המבנה הוורוד נקבר תחת הגרסה הראשונה של המבנה העצום מספר 7. בתקופה זו הופסק השימוש במבנים טקסיים של האולמקים, והפסלים של האולמקים נהרסו, מה שמסמן תקופת ביניים לפני תחילת שלב המאיה המוקדם של העיר.
המעבר בין שני השלבים היה הדרגתי, ללא שינויים פתאומיים.
בתקופת הקדם-קלאסית העליונה (300 לפנה"ס - 200 לספירה) התפתחו אתרים שונים באזור חוף האוקיינוס השקט לערים אמיתיות; טקליק אבח היה אחד מאלה, עם שטח של יותר מ-4 קילומטרים רבועים.
הפסקת ההשפעה של האולמקים על אזור חוף האוקיינוס השקט התרחשה בתחילת התקופה הקדם-קלאסית העליונה.
בתקופה זו הופיע טקליק אבח כמרכז חשוב בעל סגנון אמנות ואדריכלות מקומי כנראה; התושבים החלו ליצור פסלים החקוקים בסלעים ולהקים אסטלות ומזבחות נלווים.
בתקופה זו, בין 200 לפנה"ס ל-150 לספירה, הגיע מבנה 7 לממדיו המרביים.
הוקמו מונומנטים בעלי משמעות פוליטית ודתית כאחד, בחלקם נשאו תאריכים בסגנון מאיה ותיאורים של שליטים.
המונומנטים המוקדמים הללו של המאיה מגולפים עם מה שעשוי להיות בין הכתובות ההירוגליפיות המוקדמות ביותר של המאיה ושימוש ב.
התאריכים המוקדמים באסטלות 2 ו-5 מאפשרים לקבע את סגנון הפיסול הזה בצורה בטוחה יותר בזמן בין סוף המאה ה-1 לתחילת המאה ה-2 לספירה.
גם מה שנקרא סגנון הופיע בתקופה זו.
הופעתו של פיסול בסגנון מאיה והפסקת הפיסול בסגנון אולמקי עשויים לייצג חדירה של המאיה לאזור שיושב בעבר על ידי בני המיחה-סוקה.
אפשרות אחת גורסת שאליטות מאיה נכנסו לאזור כדי להשתלט על סחר הקקאו.
עם זאת, בהתחשב בהמשכיות הברורה בסגנונות כלי החרס המקומיים מהתקופה הקדם-קלאסית התיכונה ועד העליונה, ייתכן שהשינוי בסגנון מאולמקי למאיה היה יותר אידאולוגי מאשר מעבר פיזי.
אם הם הגיעו ממקום אחר, הממצאים של אסטלות מאיה וקבר מלכותי של מאיה מעידים על כך שהמאיה היו בעמדה דומיננטית, בין אם הגיעו כסוחרים או ככובשים.
ישנן עדויות למגע הולך וגובר עם , שהופיע כמרכז עיקרי בתקופה זו, שקישר את נתיבי הסחר בחופי האוקיינוס השקט עם תוואי הנהר , כמו גם קשר הולך ומתחזק עם אתרים אחרים לאורך חוף האוקיינוס השקט.
בתוך נתיב הסחר המורחב הזה, נראה שטקליק אבח וקמינלחויו היו שני המוקדים העיקריים.
סגנון הפיסול המוקדם של מאיה התפשט ברחבי רשת סחר זו.
בתקופה הקדם-קלאסית העליונה נבנו מבנים באמצעות אבן וולקנית המוחזקת יחד עם חרסית, כמו בתקופה הקדם-קלאסית התיכונה.
עם זאת, הם התפתחו לכלול מבנים מדורגים עם פינות מחורצות וגרמי מדרגות מחופים בחלוקי נחל מעוגלים.
במקביל, פסלים ישנים בסגנון אולמקי הועברו ממקומם המקורי והוצבו מול המבנים בסגנון החדש, ולעיתים נעשה שימוש חוזר בשברי פסלים בחזית האבן.
אף על פי שמסורת כלי החרס של אוקוסיטו המשיכה להיות בשימוש, כלי החרס מתקופה הקדם-קלאסית העליונה בטקליק אבח היו קשורים מאוד למעגל ההשפעה של כלי החרס מיראפלורס שכלל את אסקואינטלה, עמק גואטמלה ומערב אל סלוודור.
מסורת כלי חרס זו כוללת כלים אדומים מעולים המזוהים במיוחד עם קמינלחויו ונמצאים בכל רחבי דרום-מזרח הרמות של גואטמלה ובמדרון הסמוך אל האוקיינוס השקט.
בתקופה הקלאסית התחתונה, מסביבות המאה ה-2 לספירה, סגנון האסטלה שהתפתח בטקליק אבח והיה קשור להצגת דמויות היסטוריות אומץ ברחבי שפלת המאיה, במיוחד ב.
במהלך תקופה זו חלק מהמונומנטים הקיימים הושמדו בכוונה.
בתקופה זו, היה שינוי בסגנון כלי החרס עם כניסתו של סגנון סולנו (Solano) מהרמות, מסורת כלי חרס זו מזוהה בעיקר עם אתר סולאנו בדרום-מזרח עמק גואטמלה והסוג האופייני ביותר הוא כלי אדום מכוסה ב על בסיס נציצים בצבע כתום בוהק, לעיתים צבוע בעיטור ורוד או סגול.
סגנון זה של כלי חרס נקשר עם הקיצ'ה מאיה מהרמות.
כלי החרס החדשים הללו לא החליפו את סגנון האוקוסיטו הקיים, אלא התערבבו איתו.
חקירות ארכאולוגיות הראו שהרס של המונומנטים והפסקת בנייה חדשה באתר התרחשו במקביל להגעתה של מה שנקרא כלי חרס בסגנון נרנחו (Naranjo), שנראה כי הוא קשור לסגנונות מהמטרופולין הגדול של טאוטיווקאן ב הרחוק.
מסורת הקדרות של נרנחו אופיינית במיוחד לחוף האוקיינוס השקט המערבי של גואטמלה בין הנהרות ו.
הצורות הנפוצות ביותר הן כדים וקערות עם משטח שהוחלק בבד, שהותיר סימנים מקבילים, ובדרך כלל מצופים בתמיסה דלילה לבנה או צהובה.
במקביל, השימוש בכלי חרס מקומיים של אוקוסיטו דעך.
השפעה זו של טאוטיווקאן מתארכת את הרס המונומנטים למחצית השנייה של התקופה הקלאסית התחתונה.
נוכחותם של הכובשים הקשורים לכלי החרס בסגנון נרנחו לא הייתה לטווח ארוך ומצביעה על כך שהכובשים הפעילו שליטה מרחוק באתר, והחליפו את השליטים המקומיים במושלים משלהם תוך השארת האוכלוסייה המקומית על כנה.
כיבוש טקליק אבח שבר את נתיבי הסחר העתיקים העוברים לאורך חוף האוקיינוס השקט ממקסיקו לאל סלוודור, אלו הוחלפו בנתיב חדש העובר במעלה ואל הרמות הצפוניות-מערביות של גואטמלה.
בתקופה הקלאסית העליונה נראה שהאתר התאושש מהתבוסה הקודמת שלו.
כמות כלי החרס בסגנון נרנחו פחתה מאוד והיה גידול בבנייה חדשה בקנה מידה גדול.
מונומנטים רבים שנשברו על ידי הכובשים הוקמו מחדש בתקופה זו.
אף על פי שהשימוש בכלי החרס המקומיים המקומיים בסגנון אוקוסיטו נמשך, חלה חדירת כלי חרס של קיצ'ה מהרמות בתקופה הפוסט-קלאסית, מרוכזת במיוחד בחלק הצפוני של האתר אך התרחבה לכיסוי כולו.
הדיווחים הילידיים של הקיצ'ה עצמם טוענים שהם כבשו את האזור הזה של חוף האוקיינוס השקט, מה שמרמז שנוכחות כלי החרס שלהם קשורה לכיבוש טקליק אבח.
נראה כי כיבוש הקיצ'ה התרחש בסביבות שנת 1000 לספירה, כארבע מאות שנים מוקדם יותר ממה שהיה אמור לפי חישובים המבוססים על דיווחי הילידים.
לאחר הגעתם הראשונית של הקיצ'ה נמשכה הפעילות באתר ללא הפסקה, והסגנונות המקומיים פשוט הוחלפו בסגנונות הקשורים לכובשים.
זה מצביע על כך שהתושבים המקוריים נטשו את העיר שבה ישבו במשך כמעט אלפיים שנה.
הדיווח הראשון שפורסם הופיע ב-1888, ונכתב על ידי גוסטב ברול (Gustav Bruhl).
האתנולוג וחוקר הטבע הגרמני תיאר את אסטלה 1 ב-1894 לאחר שראה אותה לצד הדרך בה טייל.
מקס פולמברג (Max Vollmberg), אמן גרמני, צייר את אסטלה 1 וציין כמה מונומנטים נוספים, שמשכו את התעניינותו של ולטר להמן .
בשנת 1902 התפרצות הר הגעש סנטה מריה הסמוך כיסתה את האתר בשכבה של אפר געשי שעובייה נע בין 40 ל-50 סנטימטרים.
להמן החל את חקר הפסלים של טקליק אבח בשנות העשרים של המאה ה-20. בינואר 1942 ביקר הארכאולוג האנגלי באתר עם ויליאם וב (William Webb) וראלף ל.
Roys) מטעם מכון קרנגי למדע תוך כדי מחקר על החוף האוקיינוס השקט, ופרסם את דיווחיו ב-1943. חקירות נוספות בוצעו על ידי סוזנה מיילס, לי פרסונס ו.
החפירות באתר בשנות ה-70 של המאה ה-20 נערכו בחסות אוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הם החלו ב-1976 ובוצעו על ידי ג'ון א.
עונה ראשונה זו חשפה 40 מונומנטים חדשים, כולל אסטלה 5, תוספת לבערך התריסר שכבר היו ידועים.
החפירות של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי נמשכו עד 1981 וחשפו עוד יותר מונומנטים באותה תקופה.
משנת 1987 נמשכו החפירות על ידי בניהולם של מיגל אורגו (Miguel Orrego) וכריסטה שיבר (Christa Schieber), ומונומנטים חדשים ממשיכים להיחשף.
בשנת 2002 הצטרף טקליק אבח לרשימה של אתרי מורשת עולמית מוצעים של אונסק"ו, תחת הכותרת "המפגש בין המאיה לאולמקים".
הוא הוכרז רשמית כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 2023 תחת השם "הפארק הלאומי הארכאולוגי טקליק אבח".
ליבת האתר משתרעת על פני כ-6.5 קילומטרים רבועים וכוללת שרידים של כ-70 מבנים מונומנטליים הממוקמים סביב תריסר כיכרות.
בטקליק אבח יש שני מגרשים למשחק הטלאצ'טלי ולמעלה מ-239 מונומנטים ידועים מאבן, כולל אסטלות ומזבחות מרשימים.
הגרניט ששימש לייצור מונומנטים בסגנון האולמקים והמאיה המוקדמים שונה בהרבה מאבן גיר רכה ששימשה בערי פטן (Petén).
האתר ידוע גם במערכות המים שלו, כולל או אמבט סאונה עם ניקוז תת-קרקעי, וקברים מהתקופה הקדם-קלאסית שנמצאו בחפירות מסוף שנות ה-90 ואילך על ידי ד"ר.
מריון פופנו דה האץ', כריסטה שיבר דה לווארדה ומיגל אורגו, ממשרד התרבות והספורט (Ministerio de Cultura y Deportes) של גואטמלה.
המבנים בטקליק אבח פרוסים בין ארבע קבוצות; הקבוצות המרכזית, הצפונית והמערבית מקובצות יחד, אך הקבוצה הדרומית ממוקמת כחצי קילומטר מדרום.
האתר ניתן להגנה באופן טבעי, כשהוא גובל בנקיקים תלולים.
האתר מתפרש על פני סדרה של תשע טרסות, שרוחבן משתנה בין 140 ל-220 מטרים וגובה קיר התמך של הטרסה משתנה בין 4.6 ל-9.4 מטרים.
הכיוון של טרסות אלו אינו אחיד, במקום זאת כיוון פניהן תלוי בפני השטח המקומי.
שלוש הטרסות העיקריות התומכות בעיר הן מלאכותיות, כאשר במקומות משתמשים יותר מ-10 מטרים של מילוי.
כשטקליק אבח היה בהיקף הגדול ביותר, הארכיטקטורה המרכזית בעיר השתרעה על שטח של כ-2 על 4 קילומטרים, אם כי גודל השטח עבור בנייה למגורים לא נקבע.
הקבוצה המרכזית – משתרעת על טרסות 1 עד 5, אשר מיושרות באופן מלאכותי.
הקבוצה מכילה 39 מבנים המסודרים סביב רחבות הפתוחות בצד הצפוני והדרומי.
הקבוצה המרכזית יושבה לראשונה בתקופה הקדם-קלאסית התיכונה ומכילה ריכוז של יותר מ-100 מונומנטים מאבן.
הקבוצה המערבית – כוללת 21 מבנים בטרסה 6, שגם היא מפולסת באופן מלאכותי.
המבנים מסודרים סביב רחבות שנותרו פתוחות בצד המזרחי.
בקבוצה זו נמצאו שבעה מונומנטים.
הקבוצה המערבית גובלת בנהרות נימה במערב ובסן איסידרו במזרח.
ממצא בולט בקבוצה המערבית היה גילוי כמה מסכות ירקן.
הקבוצה המערבית הייתה מיושבת מהתקופה הקדם-קלאסית העליונה ועד לפחות התקופה הקלאסית העליונה.
הקבוצה הצפונית – הייתה מיושבת משלהי התקופה הקלאסית העליונה ועד לתקופה הפוסט-קלאסית.
המבנים של קבוצה זו נבנו בשיטה שונה מאלה שבקבוצה המרכזית, ונבנו מחימר דחוס ללא בנייה באבן או חזית מחפה באבן.
הקבוצה משתרעת על הטרסות 7 עד 9, העוקבות אחר קווי המתאר של הטרסות הטבעיות הנוכחית ואינן מציגות עדות ליישור מלאכותי משמעותי.
בשילוב עם היעדר ניכר של מונומנטים מפוסלים, שיטות הבנייה והמכלולים הקרמיים השונים הקשורים לקבוצה זו מרמזים על יישוב הקבוצה הצפונית על ידי קהילת התיישבות חדשה שהגיעה בתקופה הקלאסית העליונה, ככל הנראה קיצ'ה מאיה מהרמות.
הקבוצה הדרומית – ממוקמת מחוץ לליבת האתר, כחצי קילומטר דרומית לקבוצה המרכזית, כ-2 ק"מ (1.2 מייל) מערבית לאל אסינטאל, היא כוללת כ-13 תלוליות מבנה היוצרות קבוצה מפוזרת.
מערכת המים כללה תעלות אבן, שלא שימשו להשקיה אלא לתעל נגר ולשמירה על השלמות המבנית של המבנים העיקריים.
תעלות אלו שימשו גם להובלת מים לאזורי המגורים של העיר, וייתכן שהתעלות שימשו גם מטרה פולחנית הקשורה לאל הגשם.
במקום נמצאו שרידי 25 תעלות.
התעלות הגדולות יותר ברוחב של 25 סנטימטרים ובעומק של 30 סנטימטרים, תעלות משניות היו כמחצית מממדים אלו.
ישנן שתי שיטות בנייה המשמשות לתעלות המים.
תעלות חימר מתוארכות מהתקופה הקדם-קלאסית התיכונה ואילו תעלות אבן מתוארכות מהתקופה הקדם-קלאסית העליונה ועד לתקופה הקלאסית, כאשר תעלות האבן מהתקופה הקלאסית העליונה הן התעלות הגדולות ביותר שנבנו באתר.
ההנחה היא שתעלות החימר לא היו יעילות מספיק, ובכך הובילו לשינוי בחומרי הבנייה ולהטמעת תעלות מחופות באבן.
בתקופה הקלאסית העליונה נעשה שימוש משני בחלקים של מונומנטי אבן שבורים בבניית תעלות המים.
טרסה 2 נמצאת בקבוצה המרכזית.
מבנים בטרסה זו מתוארכים עוד לתקופה הקדם-קלאסית התיכונה וכוללים דוגמה מוקדמת של מגרש למשחקי טלאצ'טלי.
טרסה 3 נמצאת בקבוצה המרכזית.
החזית ייצגה פרויקט בנייה גדול ומתוארכת לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
משערים כי החלק הדרום-מזרחי של טרסה 3 היה הרחבה הקדושה ביותר בעיר, בהתבסס על ריכוז הפסלים בה, ובמיוחד על נוכחותו של מבנה 7 בצד המזרחי של הרחבה.
אזור זה של העיר העתיקה כונה על ידי ראש עיריית אל אסינטאל "תנמי ת'נם" ("לב העם" בשפת מאם מאיה).
בבסיס מבנה 8, בצד הדרום-מערבי של הרחבה, הוקמה שורה של 5 מונומנטים מצפון לדרום, ושורה נוספת של 5 פסלים עוברת מזרח-מערב במקביל לקצה הדרומי של הטרסה, עם 2 פסלים נוספים מעט.
טרסה 5 נמצאת בצד המזרחי של האתר מיד מצפון לקבוצה המרכזית.
גודלה 200 מטר ממזרח למערב ו-300 מטר מצפון לדרום.
טרסה 5 נמצאת במטע סן איסידרו פיידרה פרדה ומשמשת כיום לגידול קפה.
הצד התומך של הטרסה נבנה מחימר דחוס במהלך התקופה הקדם-קלאסית העליונה ודרש השקעה גדולה של עבודה.
טרסה זו המשיכה להיות בשימוש עד התקופה הפוסט-קלאסית.
טרסה 6 תומכת ב-16 המבנים של הקבוצה המערבית.
אורכה 150 מטר ממזרח למערב ו-140 מטר מצפון לדרום.
הטרסה נוצרה בכמה שלבי בנייה שונים, היא חופפת תשתית הבנויה מגושי בזלת גדולים מעובדים, המתוארכת לתקופה הקדם-קלאסית העליונה, שלבי בנייה מאוחרים יותר מתוארכים לתקופה קלאסית העליונה ובטרסה יש עקבות של התיישבות בתקופה הפוסט-קלאסית של האתר.
הטרסה שוכנת בתוך מטעי סן איסידרו פיידרה פרדה ובואנוס איירס והאדמה משמשת כיום לגידול גומי וקפה.
דרך מודרנית חותכת את הפינה המזרחית של טרסה 6.
טרסה 7 היא טרסה טבעית התומכת בחלק מהקבוצה הצפונית.
כיוונה מזרח-מערב ואורכה 475 מטר.
יש עליה 15 מבנים המתוארכים משלהי התקופה קלאסית ועד התקופה הפוסט-קלאסית וקשורים להתיישבות הקיצ'ה באתר.
טרסה זו שוכנת בין מטעי בואנוס איירס וסן אליאס, והחלק המזרחי נחתך בכביש מודרני.
טרסה 8 היא טרסה טבעית נוספת בקבוצה הצפונית.
גם כיוונה ממזרח למערב ואורכה 400 מטר.
דרך מודרנית חתכה את החלק המזרחי של הטרסה ואת הצד המערבי של מבנה 46 על קצהו.
הטרסה תומכת רק במבנה זה ובאחד אחר מצפון (מבנה 54).
הטרסה הייתה כנראה אזור מגורים עם אדמה מעובדת הקשורה לקבוצה הצפונית.
טרסה זו קשורה להתיישבות הקיצ'ה באתר משלהי התקופה קלאסית ועד התקופה הפוסט-קלאסית.
טרסה 9 היא הטרסה הגדולה ביותר בטקליק אבח ותומכת בחלק מהקבוצה הצפונית.
אורכה כ-400 מטר ממזרח למערב ו-300 מטר מצפון לדרום.
קיר התמך של הטרסה עובר צמוד מצפון למתחם הראשי של הקבוצה הצפונית במחצית המערבית של טרסה 7 לאורך 200 מטר, בקצה המזרחי של קטע זה הוא פונה צפונה מעל טרסה 8 למשך 300 מטר לפני הפניה לאורך 200 מטר מזרחה, מה שמגביל את טרסה 8 בצדה המערבי והצפוני.
טרסה 9 תומכת רק בשני מבנים עיקריים (מבנים 66 ו-67).
דרך מודרנית חותכת את הצד המזרחי של טרסה 9, חפירות שבהן חתכה הדרך את הטרסה חשפו שרידים אפשריים של מגרש טלאצ'טלי.
מגרש הטלאצ'טלי ממוקם בדרום-מערב טרסה 2 ומתוארך לתקופה הקדם-קלאסית התיכונה.
כיוונו מצפון-לדרום אזור המשחק ברוחב 4.6 מטר וגבולותיו תת מבנה 2 ותת מבנה 4. אורכו של המגרש הוא קצת יותר מ-22 מטרים עם שטח משחק של 105 מטרים רבועים.
הגבול הדרומי של מגרש הכדור נוצר על ידי תת מבנה 1, קצת יותר מ-11 מטרים מדרום לתת מבנים 2 ו-4, ויוצר אזור קצה דרומי הנמשך מזרח-מערב ואורכו 23 על 11 מטרים בשטח בן 264 מטרים רבועים.
מבנה 5 הוא פירמידה גדולה בצד המערבי של טרסה 3 הוא נבנה ברובו במהלך התקופה הקדם-קלאסית התיכונה.
הוא מהווה את הקצה המערבי של שלושה מבנים, האחרים הם מבנים 6 ו-7.
מבנה 6 הוא במה מלבנית מדורגת המהווה את אמצע טרסה 3. הוא נבנה לראשונה בתקופה הקדם-קלאסית התיכונה, אך הגיע להיקף הגדול ביותר במהלך התקופה הקדם-קלאסית העליונה ותחילתה של התקופה הקלאסית התחתונה.
זהו אחד המבנים הטקסיים החשובים ביותר בקבוצה המרכזית.
מבנה 7 הוא במה גדולה הממוקמת ממזרח לרחבה בטרסה 3 בקבוצה המרכזית ונחשבת לאחד המבנים הקדושים ביותר בטקליק אבח בשל שורה של ממצאים חשובים הקשורים אליו.
מבנה 7 בגודל 79 על 112 מטר ומתוארך לתקופה הקדם-קלאסית התיכונה, אם כי הוא לא הגיע לצורתו הסופית עד לחלק האחרון של תקופה הקדם-קלאסית העליונה.
על החלק הצפוני של מבנה 7 בנויים שני מבנים קטנים יותר, המוגדרים כמבנים A7 ו-B7 מהתקופה הקלאסית העליונה, מבנים 7, A7 ו-B7 חופו כולם מחדש באבן.
מבנה 7 תומך בשלוש שורות של מונומנטים מצפון לדרום, שייתכן ששימשו כמצפה כוכבים אסטרונומי.
הוא מתוארך לתחילת התיישבות הקיצ'ה באתר.
גובהו 50 סנטימטרים ורוחבו 30 סנטימטרים בבסיסו.
הוא נמצא יחד עם כמות גדולה של מנחות אחרות כולל כלי חרס נוספים וחלקים של פסלים שבורים.
המבנה הוורוד (Estructura Rosada) היה במה טקסית קטנה שנבנתה על הציר המרכזי של מבנה 7 לפני שהאחרון הוקם מעליו.
משערים שתשתית זו הייתה בשימוש במקביל ליצירת הפסלים בסגנון אולמקי הן בטקליק אבח והן ב שבלב האזור האולמקי במדינת וראקרוס שבמקסיקו.
מבנה A7 הוא מבנה קטן היושב על חלקו הצפוני של מבנה 7. הוא מתוארך לתקופה הקדם-קלאסית התיכונה והוא נחפר.
הקבר המלכותי מהתקופה הקדם-קלאסית העליונה המכונה קבר 1 נמצא במרכזו.
מנחה גדולה של מאות כלי קרמיקה נמצאה בבסיס המבנה והיא קשורה לקבר.
מבנה A7 עבר בנייה מחדש משמעותית בתקופה הקלאסית התחתונה ושונה שוב בתקופה הקלאסית העליונה.
מבנה A7 בגודל 13 על 23 מטרים ומתנשא לגובה של כמעט מטר אחד ארבעת צדדיו היו מחופים באבנים עומדות והיה מוקף במדרכה.
מבנה B7 הוא מבנה קטן הממוקם בצד המזרחי של מבנה 7. כמו מבנה A7, ארבעת הצדדים היו מחופים באבנים עומדות והוקפו במדרכה.
מבנה 8 ממוקם מדרום-מערב לרחבה בטרסה 3, מיד ממערב למדרגות הגישה.
חמישה מונומנטים מפוסלים הוקמו בשורה בבסיס הצד המזרחי של המבנה; הארבעה שנחפרו הם מונומנט 30, אסטלה 34, אסטלה 35 ומזבח 18.
הוא היה מכוסה בגושי סלעים מעוגלים המוחזקים יחד בחימר.
הוא ממוקם ממערב לרחבה באזור הדרומי של הקבוצה המרכזית.
מבנה 12 שוכן ממזרח למבנה 11. גם הוא נחפר, ובדומה למבנה 11, הוא מכוסה בגושי סלעים מעוגלים המוחזקים יחד בחימר.
הוא שוכן ממזרח לרחבה באזור הדרומי של הקבוצה המרכזית.
המבנה הוא במה תלת-קומתית עם גרמי מדרגות בצד המזרחי והמערבי.
השרידים הגלויים מתוארכים לתקופה הקלאסית התחתונה, אך הם מונחים על הבנייה הקדם-קלאסית העליונה.
שורת פסלים שוכנת בצד המערבי של המבנה, כולל שישה מונונמטים, אסטלה ומזבח.
מונומנטים נוספים ניצבים בצד המזרחי, שאחד מהם עשוי להיות ראש של תנין, האחרים פשוטים.
פסל 69 ממוקם בצד הדרומי של המבנה.
מבנה 17 ממוקם בקבוצה הדרומית, במטע סנטה מרגריטה.
הוא הכיל מטמון מהתקופה הקדם-קלאסית העליונה של 13 להבי אובסידיאן בצורת מנסרה.
מבנה 32 ממוקם ליד הקצה המערבי של הקבוצה המערבית.
מבנה 34 נמצא בקבוצה המערבית, בפינה המזרחית של טרסה 6.
למבנים 38, 39, 42 ו-43 מצטרפים במות נמוכות בצד המזרחי של רחבה בטרסה 7, בכיוון צפון–דרום.
מבנים 40, 47 ו-48 נמצאים בצד הדרומי, המערבי והצפוני של רחבה זו.
המבנים 49, 50, 51, 52 ו-53 יוצרים קבוצה קטנה בצד המערבי של הטרסה, הגובלת בצפון בטרסה 9. מבנה 42 הוא המבנה הגבוה ביותר בקבוצה הצפונית, בגובה של כ-11.5 מטרים.
כל המבנים הללו הם תלוליות.
מבנה 46 הוא תל בקצה טרסה 8 בקבוצה הצפונית ומתוארך משלהי התקופה הקלאסית ועד לתקופה הפוסט-קלאסית.
הצד המערבי של המבנה נחתך בכביש מודרני.
מבנה 54 בנוי על טרסה 8, מצפון למבנה 46, בקבוצה הצפוני.
הוא מוקף בשטח פתוח ללא תלים שהיה כנראה אזור מגורים וחקלאי מעורב.
הוא מתוארך משלהי התקופה הקלאסית ועד לתקופה הפוסט-קלאסית.
מבנה 57 הוא תל גדול בגבולה הדרומי של הקבוצה המרכזית עם תצפית מצוינת על פני מישור החוף.
המבנה נבנה בתקופה הקדם-קלאסית העליונה ועבר שלב שני של בנייה בתקופה הקלאסית העליונה.
מבנה 61, תל A61 ותל B61 נמצאים כולם בצד המזרחי של טרסה 5, במטע סן איסידרו.
מבנה 61 נבנה בתקופה הקלאסית התחתונה והוא מחופה באבן, הוא נבנה על בנייה קודמת המתוארכת לתקופה הקדם-קלאסית התחתונה.
אסטלה 68 נמצאה בבסיס תל A61 ליד מזבח שבור.
ייתכן שמבנה 61 והתלים הקשורים אליו שימשו לשליטה על הגישה לעיר בשיא כוחה, תל A61 היה בשימוש חוזר במהלך ההתיישבות בתקופה הפוסט-קלאסית של האתר.
ממצאים מהתקופה הקלאסית התחתונה מתל A61 כוללים ארבעה כלי חרס וארבעה להבים בצורת מנסרה מאובסידיאן.
מבנה 66 ממוקם בטרסה 9, בקצה הצפוני של הקבוצה הצפונית.
היה לו נוף מצוין על פני כל העיר וייתכן ששימש כתחנת משמר השולטת בגישה לאתר.
מבנה 67 הוא במה גדולה בטרסה 9 שייתכן שהייתה קשורה לאזור מגורים אפשרי על אותה טרסה וממוקמת מצפון לקבוצה הצפונית.
מבנה 68 נמצא בקבוצה המערבית.
חלק מהצד המערבי של המבנה נחתך בכביש מודרני.
הכביש חשף רצף של מבנים מחימר קבורים מתחת למבנה המתוארכים לתקופה הקדם-קלאסית העליונה, המבנה חופה באבן בתקופה הקלאסית התחתונה.
מבנה 86 נמצא ממערב למבנה 32, בקצה המערבי של הקבוצה המערבית.
השלב הראשון של הבנייה מתוארך לתקופה הקלאסית התחתונה, בין השנים 150 ל-300 לספירה, כאשר הוא לבש צורה של פטיו שקוע, עם גרמי מדרגות היורדים באמצע הקירות ההיקפיים שלו.
במרכז הפטיו הוצבו מזבח חרס ואבן, שסביבם ועל פני שאר הפטיו הוצבו מספר עצום של מנחות המורכבות מכלי חרס, רובם ממסורת סולאנו.
שרידים אפשריים של מגרש טלאצ'טלי שני נמצאו מצפון לקבוצה הצפונית וייתכן שהיו קשורים להתיישבות של אותה קבוצה משלהי התקופה הקלאסית ועד לתקופה הפוסט-קלאסית.
הוא נבנה מחימר דחוס ונמשך מזרחה-מערבה, המבנה הצפוני היה בגובה 2 מטר והמבנה הדרומי היה בגובה של 1 מטר, שטח המשחק היה ברוחב 10 מטרים.
נכון לשנת 2006 נמצאו בטקליק אבח 304 מונומנטים מאבן, רובם נחצבו מסלעי אנדזיט מקומיים.
מתוך מונומנטים אלה 124 מגולפים והשאר רגיל; הם נמצאים בעיקר בקבוצות המרכזית והמערבית.
ניתן לחלק את המונומנטים המעובדים לארבעה סיווגים רחבים: פסלים בסגנון אולמקי, המהווים 21% מהמונומנטים, פסלים בסגנון מאיה המייצגים 42% מהמונומנטים, פסלים בסגנון כרס (14%), וסגנון הפיסול המקומי המיוצג על ידי דמויות בעלי חיים (23%).
רוב המונומנטים בטקליק אבח אינם במקומם המקורי אלא הועברו והוצבו במועד מאוחר יותר, לכן תיארוך המונומנטים באתר תלוי לעיתים קרובות בהשוואות סגנוניות.
דוגמה לכך היא סדרה של ארבעה מונומנטים שנמצאו ברחבה מול במה מהתקופה הקלאסית, כאשר לפחות שניים מתוך הארבעה (מזבח 12 ומונומנט 23) מתוארכים לתקופה הקדם-קלאסית.
ישנן כמה אסטלות מפוסלות בסגנון המאיה המוקדם הכוללות טקסטים הירוגליפים עם הממקמים אותן בתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
סגנון פיסול זה הוא קדום לסגנון הקלאסי של שפלת המאיה.
בטקליק אבח יש מונומנטים שונים בסגנון הקרוי "דמויות בעלות כרס" המייצגות דמויות אנושיות שמנות שמפוסלות מסלעים גדולים, מסוג שנמצא ברחבי מישור החוף של האוקיינוס השקט, המשתרעת מאיסאפה במקסיקו ועד אל סלוודור.
תפקידם המדויק אינו ידוע, אך נראה שהם מתוארכים לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
הפסלים הרבים בסגנון אולמקי, כולל מונומנט 23, ראש ענק שגולף מחדש לדמות בגומחה, מעידים על נוכחות פיזית ושליטה של האולמקים, אולי תחת מושל אולמקי.
הארכאולוג ג'ון גרהם קובע כי:
פיסול אולמקי באבח טקליק כמו מונומנט 23 משקף בבירור את נוכחותם של פַּסָלים אולמקיים הפועלים עבור פטרונים אולמקיים ויוצרים אמנות אולמקית עם תוכן אולמקי בהקשר של פולחן אולמקי.
אחרים פחות בטוחים: הפסלים בסגנון אולמקי עשויים פשוט לרמוז על איקונוגרפיה משותפת של כוח בחופי האוקיינוס השקט והמפרץ.
בכל מקרה, טקליק אבח היה בהחלט מקום חשוב עבור האולמקים.
הפסלים בסגנון אולמקי בטקליק אבח מתוארכים כולם לתקופה הקדם-קלאסית התיכונה.
למעט מונומנט 1 ו-64, רובם לא נמצאו במיקומם המקורי.
יש יותר מ-30 מונומנטים בסגנון המאיה המוקדם, המתוארך לתקופה הקדם-קלאסית העליונה, מה שהופך אותו לסגנון הנפוץ ביותר המיוצג בטקליק אבח.
הכמות הגדולה של פיסול המאיה הקדום והנוכחות של דוגמאות מוקדמות לכתב הירוגליפים של מאיה מצביעות על כך שלאתר היה חלק חשוב בהתפתחות האידאולוגיה של המאיה.
ייתכן שמקורותיו של סגנון הפיסול של המאיה התפתחו בתקופה הקדם-קלאסית בחוף האוקיינוס השקט ומיקומו של טקליק אבח בקשר של נתיבי סחר מרכזיים יכול היה להיות חשוב בהפצת הסגנון ברחבי אזור המאיה.
סגנון המאיה המוקדם של המונומנטים בטקליק אבח קשור קשר הדוק לסגנון המונומנטים בקמינלחיו, ומראה השפעה הדדית.
סגנון מקושר זה התפשט לאתרים אחרים שהיוו חלק מרשת הסחר המורחבת ששתי הערים הללו היו המוקדים התאומים שלה.
פסלים בסגנון בעלי כרס נמצאים לאורך כל חוף האוקיינוס השקט מדרום מקסיקו ועד אל סלוודור, כמו גם רחוק יותר באתרים בשפלת המאיה.
אף על פי שכמה חוקרים העלו השערה שסגנון זה הוא קדם-אולמקי, חפירות ארכאולוגיות בחוף האוקיינוס השקט, כולל אלו בטקליק אבח, הראו שסגנון זה הופיע בסוף התקופה הקדם-קלאסית התיכונה והגיע לשיאו במהלך הקדם-קלאסית העליונה.
פסלים בסגנון בעלי כרס בטקליק אבח מתוארכים כולם לתקופה הקדם-קלאסית העליונה ודומים מאוד לאלו ב באסקואינטלה וקמינלחיו בעמק גואטמלה.
פסלים בסגנון בעלי הכרס הם בדרך כלל פסלים גסים שמראים שונות ניכרת בגודל ובמיקום הגפיים.
הם מתארים דמויות אנושיות שמנות, בדרך כלל ישבו ברגליים משוכלות עם זרועותיהם על הבטן.
יש להם לחיים נפוחות או תלויות, עיניים עצומות והם ממגדר בלתי מוגדר.
פסלים בסגנון מקומי הם בדרך כלל סלעים מגולפים בצורות זואומורפיות, כולל ייצוגים תלת־ממדיים של צפרדעים, קרפדות ותנינים.
מעבר אולמק למאיה: אל קרגאדור דל אנססטרו
"קרגאדור דל אנססטרו" (Cargador del Ancestro, "נושא האב הקדמון") מורכב מארבעה שברי פסל שנעשה בהם שימוש חוזר בחזיתות של ארבעה מבנים שונים במהלך החלק האחרון של התקופה הקדם-קלאסית העליונה.
מונומנטים 215 ו-217 התגלו בשנת 2008 במהלך חפירות של מבנה A7, בעוד שברי אסטלה 53 ו-61 נחשפו בחפירות קודמות.
ארכאולוגים גילו שאף על פי שמונומנטים 215 ו-217 היו בעלי נושאים שונים ובוצעו בסגנונות שונים, הם למעשה השתלבו זה בזה בצורה מושלמת והיוו חלק מפסל בודד שעדיין לא היה שלם.
זה גרם לעדכון של שברי פסלים שנמצאו בעבר והביא לגילוי של שני חלקים נוספים, שנמצאו במקור במבנים 12 ו-74.
נמצא כי ארבעת החלקים מרכיבים עמוד מונומנטלי אחד בגובה 2.3 מטרים עם שילוב יוצא דופן של מאפיינים פיסוליים.
החלקים העליונים והתחתונים הקיצוניים פגומים ולא שלמים והפסל כולל שלושה חלקים.
החלק התחתון ביותר הוא עמוד מלבני עם טקסט הירוגליפי מוקדם על שני הצדדים ודמות מאיה מוקדמת בחזית בלבוש עשיר.
הדמות עונדת כיסוי ראש בצורת תנין או כלאיים של תנין-חתול עם הלסתות פעורות לרווחה שמהן צצות פנים של אב קדמון.
החלק התחתון של חלק זה פגום וחלק מהטקסט וגם מהדמות חסר.
החלק האמצעי של העמוד, היוצר סוג של כותרת, הוא פסל בעל תבליט גבוה של ראש עטלף שמבוצע בקווים המעוקלים של סגנון המאיה, עם עיניים קטנות וגבות שנוצרו על ידי שני וולוטות קטנות.
האף בצורת עלה מאפיין את העטלף ערפד מצוי (Desmodus rotundus).
הפה פתוח, חושף את הניבים שהשתמרו בחלקם, ולשון בולטת משתלשלת כלפי מטה.
פס של משולשים כפולים מקיף את הפסל עם חוט או חבל מגולפים ועשוי לסמל את כנפי העטלף.
החלק העליון של העמוד הוא דמות מפוסלת של אדם גוץ ויחף הניצב על ראש העטלף.
הדמות לובשת אזור חלציים קשור בחגורה ומעוטרת בסמל U גדול.
עיטור חזה מגולף בקפידה עם דוגמת שזירה יורד מהצוואר עד המותניים.
הסגנון נוקשה במקצת ומזכיר פיסול רשמי של האולמקים, ואלמנטים שונים של תלבושות דומים לאלה שנמצאו על פסלים אולמקיים מחוף המפרץ של מקסיקו.
לדמות יש עיניים סגלגלות ותליוני תנוכים גדולים, האף והפה של הדמות פגומים.
הוא עונד שתי רצועות שמצטלבות על הגב ומחוברים לחגורה ולכתפיים, הן תומכות בדמות אדם קטנה הפונה לאחור.
המיקום והמאפיינים של דמות קטנה יותר זו דומים מאוד לאלו של פסלי תינוקות אולמקיים, אם כי הפנים הם של קשישים.
דמות משנית זו לובשת סוג של חצאית ארוכה המשתרעת מטה אל החלק האמצעי של העמוד, וממשיכה עד מחציתו בחלק האחורי של ראשו של העטלף.
מיקום הכתפיים והפנים של הדמות הראשית אינם נכונים מבחינה אנטומית, מה שהוביל את הארכאולוגים למסקנה ש"הפנים" הם למעשה עיטור חזה וכי הראש האמיתי של הדמות הראשית חסר.
אף על פי שהחלק העליון של העמוד מכיל אלמנטים אולמקיים רבים, הוא חסר גם כמה מאפיינים בולטים שנמצאים באמנות אולמקית אמיתית, כמו הדמות החתולית המתוארת לעיתים קרובות.
הפסל קודם לשנת 300 לפני הספירה, המבוסס על סגנון הטקסט ההירוגליפי, ונחשב כמונומנט של המאיה הקדומים שנועד לייצג שליט מאיה קדום (בבסיס) שנשא את העולם התחתון (כלומר את העטלף) ואת אבותיו.
(הדמות הראשית למעלה נושאת דמות קטנה יותר על גבה).
הפסל בן המאיה השתמש באלמנטים סגנוניים אולמקיים הזכורים למחצה על דמות האב בצורה של סינקרטיזם מאיה-אולמקים, ויצר פסל היברידי.
ככזה הוא מייצג את המעבר משלב תרבותי אחד למשנהו, בנקודה שבה התושבים האולמקים הקודמים טרם נשכחו ונחשבו כאבות קדמונים רבי עוצמה.
מזבח 1 נמצא בבסיס אסטלה 1. צורתו מלבנית עם יציקה מגולפת בצדו.
מזבח 2 הוא ממוצא לא ידוע, לאחר שהועבר מחוץ לבית המנהל במטע סן איסידרו פיידרה פרדה.
אורכו 1.59 מטרים, רוחבו כ-0.9 מטרים וגובהו כחצי מטר.
הוא מייצג בעל חיים המזוהה באופן שונה כקרפדה או כיגואר.
גוף החיה פוסל כדי ליצור חלל בקוטר 85 סנטימטרים ועומק של 26 סנטימטרים.
מזבח 3 הוא מזבח שטוח ועגול מעובד גס שרוחבו כמטר אחד וגובהו 30 סנטימטרים.
כנראה היה קשור במקור לאסטלה אבל מיקומה המקורי לא ידוע, הוא הועבר ליד בית המנהל במטע סן איסידרו פיידרה פרדה.
מזבח 5 הוא מזבח עגול פשוט פגום המשויך לאסטלה 2.
מזבח 7 נמצא סמוך לקצה הדרומי של הרחבה בטרסה 3, שם הוא אחד מחמישה מונומנטים בקו העובר ממזרח למערב.
מזבח 8 הוא מונומנט פשוט הקשור לאסטלה 5, הממוקמת בצד המערבי של מבנה 12.
מזבח 9 הוא כס מלכות נמוך בעל ארבע רגליים המוצב מול מבנה 11.
מזבח 10 היה קשור לאסטלה 13 ונמצא על קבוצת גדולה של מנחות של כלי חרס הקשור לאותה אסטלה ולקבר המלכותי במבנה A7. המונומנט היה במקור כס מלכות עם תמיכות גליליות ששימש מחדש כמזבח בתקופה הקלאסית.
מזבח 12 מגולף בסגנון מאיה קדום וארכאולוגים רואים בו דוגמה מוקדמת במיוחד המתוארכת לחלק הראשון של התקופה הקדם-קלאסית העליונה.
בגלל הגילופים בחזיתו העליונה של המזבח, יש להניח שהמונומנט הוקם במקור כאסטלה אנכית בתקופה הקדם-קלאסית העליונה, ושימשה שימוש משני כמזבח אופקי בתקופה הקלאסית.
בשלב זה נחרתו 16 הירוגליפים סביב השפה החיצונית של המזבח.
הגילוף על פניו העליונים של המזבח מייצג דמות אנושית עומדת המתוארת בפרופיל, הפונה שמאלה.
הדמות מוקפת בשתי סדרות אנכיות של ארבעה גליפים.
דמות פרופיל קטנה יותר מתוארת מול הדמות הראשונה, מופרדת ממנה על ידי אחת מסדרות הגליפים.
הדמות המרכזית מתוארת עומדת על פס אופקי המייצג את כדור הארץ, ולצדה שתי מפלצות אדמה.
מעל הדמות רצועה שמימית שבמרכזה נראה חלק מראשה של ציפור קדושה.
16 הגליפים על שפת המונומנט נוצרים על ידי דמויות אנתרופומורפיות מעורבות באלמנטים אחרים.
מזבח 13 הוא עוד מונומנט מוקדם של המאיה המתוארך לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
כמו מזבח 12 הוא כנראה הוקם במקור כאסטלה אנכית.
בשלב מסוים הוא נשבר בכוונה, עם נזק חמור שנגרם בחלקו העיקרי של הפסל, תוך הרס החלק המרכזי והתחתון.
במועד מאוחר יותר נעשה בו שימוש משני כמזבח אופקי.
ניתן לראות שרידים של שתי דמויות שמאגפות את החלק התחתון של המונומנט ואת הראש הגדול של הציפור הקדושה ששרד מעל אזור הנזק.
הדמות הימנית לובשת חצאית שזורה והיא כנראה נקבה.
מזבח 18 היה אחד מחמישה מונומנטים שיצרו שורה מצפון לדרום בבסיס מבנה 8 בטרסה 3.
מזבח 28 ממוקם ליד מבנה 10 בקבוצה המרכזית.
זהו מזבח בזלת עגול בקוטר של קצת יותר מ-2 מטרים ועובי חצי מטר.
על השפה הקדמית של המזבח גילוף של גולגולת.
על המשטח העליון שני גילופי תבליט של רגלי אדם.
מזבח 30 מוטבע במדרגה הרביעית של מדרגות הגישה לטרסה 3 בקבוצה המרכזית.
יש לו ארבע רגליים נמוכות התומכות בו והוא דומה למזבח 9.
מזבח 48 הוא דוגמה מוקדמת מאוד לסגנון הפיסול של המאיה הקדומה, המתוארכת לחלק הראשון של התקופה הקדם-קלאסית העליונה, בין 400 ל-200 לפני הספירה.
הוא ממוקם בסמוך לקצה הדרומי של טרסה 3, שם הוא אחד משורה של 5 מונומנטים שכיוונה מזרח–מערב.
הוא מגולף על פניו העליונים ומכל ארבעת הצדדים.
המשטח העליון נושא את העיצוב המורכב של תנין שגופו בצורת סמל המייצג מערה ומכיל דמות של מאיה יושבת לבושה באזור חלציים.
צידי המונומנט מגולפים בצורה של הירוגליפים של מאיה קדומה, נראה שהטקסט מתייחס ישירות לאדם המתואר על המשטח העליון.
מזבח 48 כוסה בקפידה על ידי אסטלה 14. הופעתו של שליט מאיה מגופו של התנין מקבילה למיתוס לידתו של , המגיח מקונכיית צב.
ככזה, מזבח 48 עשוי להיות אחד התיאורים המוקדמים ביותר של המיתולוגיה של המאיה המשמשת למטרות פוליטיות.
מונומנט 1 הוא סלע געשי עם פסל תבליט של שחקן טלאצ'טלי, כנראה מייצג שליט מקומי.
דמות זו פונה ימינה, כורעת על ברך אחת עם שתי ידיים מורמות.
הפסל נמצא סמוך לגדת הנהר בנקודת חצייה של נהר איסצ'איה, כ-300 מטרים ממערב לקבוצה המרכזית.
גובהו הוא בערך 1.5 מטר.
מונומנט 1 מתוארך לתקופה הקדם-קלאסית התיכונה והוא בסגנון אולמקי מובהק.
מונומנט 2 הוא פסל בעל כרס שנמצא במרחק של 12 מטרים מהכביש העובר בין מטעי סן איסידרו ובואנוס איירס.
הראש שחוק מאוד ונוטה מעט קדימה, זרועותיו כפופות מעט עם הידיים כפולות כלפי מטה והאצבעות מסומנות.
מונומנט 2 מתוארך לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
מונומנט 3 מתוארך גם הוא לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
הוא הועבר בעת המודרנית לאזור ייבוש הקפה של מטע סנטה מרגריטה.
לא ידוע היכן היה במקור.
זוהי דמות בעלת כרס וראש גדול; הוא עונד שרשרת או תליון תלויים על החזה שלו.
גובהו כ-0.96 מטר ורוחב 0.78 מטר בכתפיים.
המונומנט פגום וחסר את חלקו התחתון.
מונומנט 4 הוא כנראה פסל של שבוי, נוטה מעט קדימה וכפות הידיים קשורות מאחורי גבו.
הוא נמצא על אדמות מטע סן איסידרו, אך לא ידוע היכן בדיוק.
הוא הועבר למוזיאון הלאומי לארכאולוגיה ואתנולוגיה בגואטמלה סיטי.
מונומנט זה מתוארך כנראה לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
מונומנט 5 הועברה לבית המנהל של מטע סן איסידורו פיידרה פרדה; המקום בו הוא נמצא במקור אינו ידוע.
גובהו הוא 1.53 מטר ורוחבו 0.53 מטר בנקודה הרחבה ביותר.
זהו פסל של שבוי עם זרועות קשורות ברצועת בד הנופלת על הירכיים.
מונומנט 6 הוא פסל זואומורפי שהתגלה במהלך סלילת הכביש העובר במקום.
גובה הפסל הוא קצת יותר ממטר אחד ורוחבו 1.5 מטר.
זהו סלע חצוב בצורת ראש חיה, כנראה של קרפדה, וסביר להניח שהוא מתוארך לתקופה הקדם-קלאסית העליונה.
מונומנט 7 הוא פסל פגום בצורת ראש ענק.
גובהו 0.58 מטר ונמצא במחצית הראשונה של המאה ה-20 באתר של הגנרטור של מטע סנטה מרגריטה ועבר קרוב למשרד המנהל.
לפסל פנים גדולות ושטוחות עם גבות בולטות.
סגנונו דומה מאוד לזה של מונומנט שנמצא בקמינלחיו ברמות.
מונומנט 8 נמצא בצד המערבי של מבנה 12. זהו פסל זואומורפי של מפלצת בעלת מאפיינים חתוליים המוציאה דמות אנתרופומורפית קטנה מפיה.
מונומנט 9 הוא פסל בסגנון מקומי המייצג ינשוף.
מונומנט 10 הוא מונומנט נוסף שהוזז ממיקומו המקורי; הוא הועבר לאחוזת מטע סנטה מרגריטה והמקום בו הוא נמצא במקור אינו ידוע.
גובהו כחצי מטר ורוחבו 0.4 מטר.
זהו פסל פגום המייצג שבוי כורע עם הידיים קשורות.
מונומנט 11 ממוקם באזור הדרום-מערבי של טרסה 3, ממזרח למבנה 8. זהו סלע טבעי חצוב בסדרה אנכית של חמישה הירוגליפים.
בהמשך משמאל יש הירוגליף בודד והגליפים למספר 11. פסל זה נחשב בסגנון מאיה מוקדם במיוחד ומתוארך לחלק הראשון של התקופה הקדם-קלאסית העליונה.
הוא אחד משורה של 5 מונומנטים בכיוון מזרח–מערב לאורך הקצה הדרומי של טרסה 3.
מונומנט 14 הוא פסל שחוק בסגנון אולמקי המתוארך לתקופה הקדם-קלאסית התיכונה.
הוא מייצג דמות אנושית כורעת, אולי נקבה, חובשת כיסוי ראש ובעלת קישוט תנוכים.
תחת זרוע אחת היא אוחזת בגור יגואר, מתחת לשנייה היא נושאת עופר איילים.