tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לוסרו אוגזה לאון (בספרדית: Lucero Hogaza León; נולדה ב-29 באוגוסט 1969 במקסיקו סיטי, מקסיקו) היא זמרת ושחקנית טלנובלות מקסיקנית ידועה, מוכרת בשמות לוסרו, "לוסריטו" ו"הכלה של אמריקה" (La novia de América).
לוסרו נולדה במקסיקו סיטי, מקסיקו, ללוז מריה לאון סובינט ואנטוניו אוגזה לופז, כבת הזקונים במשפחה ולה אח אחד בוגר.
היא החלה את הקריירה האמנותית שלה כלוסריטו בגיל 10, בתוכניות הטלוויזיה "Alegrías De Mediodía" ו"Chiquilladas" של רשת "טלוויסה" המקסיקנית.
בשנת 1982, כשהייתה בת 12, הקליטה לוסרו את אלבומה הראשון, "Te prometo" והשתתפה בטלנובלה הראשונה שלה, "Chispita" בתפקיד ראשי.
בשנת 1984, כשהייתה בת חמש עשרה, הקליטה את אלבומה השני, "Con tan pocos años" ששימש כפסקול לסרט "Coqueta" בו שיחקה בתפקיד רוסיו.
באותה שנה השתתפה בסרט נוסף, "Delincuente".
בשנת 1985 חברה לזמר לואיס מיגל ושיחקה ושרה לצידו בסרט "Fiebre de amor" ובאלבום הנושא שהופק על פיו.
בשנים 1985–1990 היא הוציאה ארבעה אלבומים נוספים, שיחקה בשלושה סרטים, בהצגת תיאטרון ובטלנובלה בתפקיד אורח.
בשנת 1990 קיבלה לוסרו את התפקיד הראשי הראשון שלה בטלנובלה כשחקנית בוגרת, איזבל ב-"Cuando llega el amor", היא אף שרה את שיר הנושא של הטלנובלה.
על תפקיד זה זכתה בפרס ה-Premios TVyNovelas לשחקנית הטובה של שנה זו.
במקביל לקריירת המשחק שלה המשיכה לוסרו גם את קריירת הזמרה שלה.
היא הוציאה עד כה 18 אלבומי אולפן, שני אלבומי הופעה, השתתפה בתשעה אלבומים משותפים ובשישה פסקולים.
בשנת 1997 התחתנה עם הזמר מנואל מיחארס בחתונה דתית ששודרה במקסיקו ברשת טלויסה ובארצות הברית ברשת יוניויזיון.
לשניים שני ילדים, חוזה מנואל מיחארס אוזגה ולוסרו מיחארס אוזגה.
השניים הודיעו על פרידה רשמית ב-4 במרץ 2011.
בארץ היא מוכרת בתפקיד היפוליטה בטלנובלה התקופתית "הזר" (Alborada), בתפקיד ברברה גרקו בטלנובלה "מחר ולתמיד" (Mañana es para siempre) ובתפקיד ולנטינה ויאלבה בטלנובלה "אשת הברזל" (soy tu duena) לצד פרננדו קולונגה (Fernando Colunga).
2012- בשבילה אני אווה - הלנה מורנו (תפקיד ראשי)
2010 - אני הבעלים שלך - ולנטינה ויאלבה (תפקיד ראשי)
2009-2008 - מחר ולתמיד (Mañana es para siempre) - ברברה גרקו דה אליסלדה/רבקה סנצ'ז
2006 - הזר (Alborada) - היפוליטה דיאס דה גוזמן (תפקיד ראשי)
2000 - Mi destino eres tú - אנדראה סאנויסנטה פרננדס (תפקיד ראשי)
1996 - Lazos de amor - בתפקיד הראשי המשולש של מריה גואדלופה ריוואס איטורבה, מריה פרננדה ריוואס איטורבה ומריה פאולה ריוואס איטורבה.
1993 - Los parientes pobres - מרגריטה סנטוס (תפקיד ראשי)
1983 - Chispita - איזבל "צ'יפיסטה" (תפקיד ראשי)
לוסנה (בספרדית: Lucena; בספרות התורנית מכונה אליסנה) היא עיר בדרום ספרד, במחוז קורדובה, באנדלוסיה, 60 ק"מ דרומית מזרחית לקורדובה.
אוכלוסיית לוסנה מונה כ-42,000 תושבים והיא העיר השנייה בגודלה במחוז אחרי בירת המחוז, קורדובה.
הפילוסוף המוסלמי אבן רושד הוגלה בשנת 1195 לעיר לתקופת זמן קצרה בשל פרשנותו לכתבי אריסטו שסתרו לדעת שלטון ח'ליפות אלמוחד את כתבי הקודש.
לוסנה הייתה עיר יהודית שצמחה מתוך אחת המושבות שבנו הגולים היהודים שהוגלו מאזור ירושלים ובית לחם על ידי טיטוס קיסר רומא, בתקופת בית המקדש השני.
העיר נקראה במקור אליאוסנה (Eliossana או Eli Ossana) וייתכן ששמה הוא שיבוש של המילים "אלי הושע-נא" בעברית.
רוב רובם של תושבי העיר היו יהודים עוד מהמאה התשיעית, והם כינוה "פנינת ספרד", או עיר החכמה והשירה.
בתוך חומות העיר חיו רק תושבים יהודים, והם התפרנסו מזיתים, כרמים, וממסחר.
באמצע המאה התשיעית התגורר באליסנה רב אלעזר בר שמואל אלוף, החכם התלמודי הראשון הידוע בספרד.
בדור הראשון של הראשונים רבי יצחק אבן גיאת, פוסק פייטן ומפרש המקרא, שימש כראש ישיבת אליסנה.
עם תלמידיו הנודעים נמנים בנו רבי יהודה אבן גיאת, רבי משה אבן עזרא, רבי יוסף אבן צדיק, ורבי יוסף אבן סהל.
הרי"ף, בעקבות רדיפה בעיר הקודמת שבה התגורר, ברח לקורדובה ומשם עבר לאליסנה, בה שימש כראש הישיבה אחר פטירת רבי יצחק אבן גיאת, ובה שהה עד יום מותו.
עם תלמידיו נמנים רבי יהודה הלוי ורבי יוסף אבן מיגאש, ששימש ראש הישיבה אחריו.
בגירוש ספרד התפזרו תושבי העיירה למדינות צפון אפריקה ומדינות אירופה, וחלקם חזרו לארץ ישראל.
בית הקברות היהודי של העיר לוסנה נתגלה בשנת 2006 בעת עבודות לצורך סלילת כביש.
הוא זוהה כבית הקברות היהודי על ידי צורת הקבורה היהודית, וגיל העצמות שהתגלו בקברים שהתאים לתקופה בה חיו באזור יהודים המאה האחת עשרה.
מתוך כ-300 קברים נמצאו כ-170 גופות שהוצאו מקבורתם.
בבית קברות זה נקברו ככל הנראה גם חכמי לוסנה ובניהם הרי"ף.
לא שרדה אף מצבה מבית הקברות (למעט שתי מצבות) בעקבות ההיתר של ממשלת ספרד להשתמש במצבות בתי קברות יהודים לצורכי בנייה.
הסופר מואיז בן הראש מתאר את תהפוכות הפרק היהודי בקורות העיר, ברומן ההיסטורי פרי עטו "לוסנה".
לוסינדה ויליאמס היא זמרת ומשוררת אמריקאית בסגנון פולק, רוק ובלוז.
אלבומיה הראשונים שהוקלטו בשנים 1978 ו-1980 קיבלו מעט מאוד תשומת לב מהתקשורת והציבור.
בשנת 1988 הוציאה ויליאמס אלבום הנושא את שמה ששם אותה על המפה.
בשנת 1998 הוציאה את אלבומה המצליח ביותר "Car Wheels on a Gravel Road", עליו זכתה בפרס גראמי.
מאז אלבום זה, הוציאה עוד שבעה אלבומים שלא זכו לאותה הצלחה מסחררת.
בשנת 2002 נבחרה על ידי מגזין טיים למשוררת האמריקאית הטובה ביותר.
ויליאמס נולדה בלייק צ'ארלס, לואיזיאנה, בתם של משורר ופרופסור לספרות מילר ויליאמס ופסנתרנית חובבנית.
הוריה התגרשו באמצע שנות ה-60, כאשר אביה זכה במשמורת עליה ועל אחיה הצעירים.
בדומה לאביה, גם היא סובלת מספינה ביפידה.
ויליאמס מעולם לא סיימה תיכון, אבל התקבלה ללימודים באוניברסיטת ארקנסו.
ויליאמס החלה לכתוב בגיל 6 והראתה משיכה למוזיקה בגיל צעיר.
היא החלה לנגן בגיטרה בגיל 12. ההופעה החיה הראשונה של ויליאמס הייתה בגיל 17 במקסיקו סיטי כחלק מצמד ביחד עם חברה, נגן בנג'ו בשם קלארק ג'ונס.
לוסרטן היא תרופה השייכת לקבוצת תרופות הנקראות חוסמי הקולטן לאנגיוטנסין II (Angiotensin Receptor Blockers = ARBs), והיא משווקת בישראל תחת השמות המסחריים: לוסרטאן-טבע (Losartan Teva), לוסרדקס (Losardex), לוסרטה (Losarta), לוטן (Lotan), אוקסאאר (Ocsaar).
היא קיימת גם כמרכיב בתכשירים המכילים הידרוכלורותיאזיד, וזאת משום ששילוב עם הידרוכלורותיאזיד נועד ליצור איזון טוב יותר של לחץ הדם במטופלים עם יתר לחץ דם.
לוסרטן אושרה לשימוש לראשונה בארצות הברית ב-1995) והיא התרופה הראשונה שיצאה לשוק ממשפחת ה-ARB, ובתור שכך היא מעין המקור הראשוני לתרופות האלו.
המחקרים הראשונים על התרופה נעשו בתחילת שנות ה-90, ולאחר שיווקה היא נבחנה במספר גדול של מחקרים קליניים (כגון RENAAL, LIFE, ELITE, ELITE II), שהראו יעילות של התרופה במצבים שונים שאליהם התרופה מותווית לשימוש .
מחקר ה-LIFE שהשווה מתן של לוסרטן מול מתן אטנולול היה המחקר הראשון שהראה את היעילות של לוסרטן במניעת אירועים קרדיו-וסקולריים כולל שבץ בחולים עם יתר לחץ דם וחולים עם אי תפקוד של חדר שמאל של הלב.
מבחינת הפרמקוקינטיקה של התרופה, לוסרטן עוברת מטאבוליזם בכבד ליצירת מטאבוליט פעיל E3174, שיש לו פעילות חזקה יותר (עד פי 40 חזקה יותר) מלוסרטן בעיכוב מערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון.
כפי שנצפה במחקרים קליניים, התרופה הייתה פחות יעילה באוכלוסיית השחורים במניעת שבץ ואירועים קרדיו-וסקולריים.
כמו כן, במחקרים שנעשו ביפן נצפה כי לתרופה יש זמן מחצית חיים קצר יותר בהשוואה ללבנים.
לוסרטן חוסמת את הקולטן מסוג AT1. פעילות זאת מונעת מהחומר שנקרא Angiotensin II לפעול ולגרום לכיווץ כלי דם.
החומר Angiotensin II הוא מכווץ כלי דם חזק והוא חלק ממערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוסטרון.
עיכוב פעילותו של Angiotensin II גורם לשתי השלכות חשובות:
הרחבת כלי דם - ירידה בתנגודת ההיקפית וכתוצאה מכך ירידה בלחץ הדם
מניעת שחרור של אלדוסטרון מבלוטת יותרת הכליה.
בהשוואה לתרופות אחרות ממשפחת ה-ARB (כגון: candesartan, telmisartan, valsartan) ללוסרטן יש גם פעילות אוריקוזורית, שמעודדת הפרשת חומצה אורית בשתן, גם כאשר התרופה ניתנה ביחד עם הידרוכלורותיאזיד (שעלול להעלות רמות חומצה אורית בדם ולגרום לגאוט) ובכך היא יכולה להועיל במטופלים שיש להם היפראוריצמיה עם יתר לחץ דם.
לוסרטן גם מתאימה כאופציה לחולים שמקבלים טיפול במעכבי ACE ומפתחים שיעול על רקע הטיפול.
בישראל התרופה רשומה להתוויות הבאות:
הפחתת הפרשת חלבון בשתן אצל חולי סוכרת הסובלים מפגיעה כלייתית על רקע הסוכרת
הפחתה של אירועי קרדיו-וסקולריים ובעיקר מניעת שבץ במטופלים עם יתר לחץ דם או מטופלים עם אי תפקוד של חדר שמאל של הלב
היריון - מתן התרופה בהיריון כרוך בנזק לעובר ומוות כתוצאה מהתרופה.
ה-FDA הוציא על כך אזהרה בשנת 2011 המתייחסת להפסקת הטיפול בתרופה זאת מיד עם אבחון של היריון.
רגישות יתר ללוסרטן או לאחד מהמרכיבים הלא פעילים
אי ספיקת כבד בדרגה חמורה
מתן יחד עם התרופה aliskiren
יש להזהר במתן של לוסרטן ולעקוב אחרי תופעות לוואי במצבים הבאים:
חולים שסובלים מרמות גבוהות של אשלגן בדם (היפרקלמיה) וזאת מאחר שלוסרטן עלולה לגרום להיפרקלמיה
חולים עם הצרות של עורקי הכליה
חולים עם אי ספיקת כליות מתקדמת
חולים הנוטלים תרופות נוספות שמעכבות את מערכת הרנין-אנגיוטנסין-אלדוספירון (כגון מעכבי ACE) - השילוב עלול לגרום להחמרה בתפקוד הכליות, היפרקלמיה, תת-לחץ דם והתעלפויות
חולים הסובלים מהצרות של המסתם האורטלי או המיטרלי
הנקה - מאחר שלא ידוע כמה התרופה מופרשת בהנקה, ההמלצות הן להימנע ככל המתן ממתן התרופה לנשים מניקות.
התרופה פחות יעילה בהורדת לחץ דם ומניעת שבץ באוכלוסיית האפרו-אמריקאים, שגם נוטים לפתח יותר תופעות לוואי כתוצאה מהשימוש בלוסרטן.
במטופלים עם אי ספיקת לב, יש להתחיל את הטיפול עם מינונים נמוכים של התרופה (12.5-25 מ"ג ליום) ולהעלות את המינון בהדרגה תוך מעקב צמוד אחרי המטופלים.
ללוסרטן יש לא מעט תופעות לוואי חשובות.
מטופלים שסובלים מסוכרת וממחלת כליה סוכרתית נוטים לחוות יותר תופעות לוואי כתוצאה מהשימוש בתרופה.
אלו הן תופעות הלוואי העיקריות והחשובות ביותר:
היפרקלמיה - עלייה ברמות האשלגן בדם.
מצב זה עלול להיות חמור אם נוטלים תרופות נוספות שמעלות את רמות האשלגן, כגון משתני משמרי אשלגן ומעכבי ACE.
אנגיואדמה - תופעת לוואי אלרגית/ אימונולוגית המתבטאת בבצקת בשכבות העמוקות של העור (בעיקר באזור הפנים, העפעפיים והשפתיים, שק האשכים ודרכי הנשימה העליונות).
זוהי תופעת לוואי נדירה שבעיקר תוארה עם מעכבי ACE, אך גם תוארה עם לוסרטן.
אנגיואדמה תוארה גם בחולים שקיבלו לוסרטן ביחד עם התרופות everolimus, sirolimus הניתנות לטיפול בדחיית איברים מושתלים.
ירידה בלחץ הדם, סחרחורות, עייפות, חולשה
תופעות לוואי במערכת העיכול: שלשולים, כאבי בטן, שינויים בחוש הטעם
שיעול- למרות שלוסרטן גורמת הרבה פחות לשיעול בהשוואה למעכבי ACE, חלק מהמטופלים שמפתחים שיעול כתוצאה מנטילת מעכב ACE, מפתחים שיעול יבש וטורדני גם על רקע נטילת לוסרטן.
אנמיה - בעיקר במטופלים עם אי ספיקת לב
היפוגליקמיה - ירידה ברמות הגלוקוז בדם (תופעת לוואי שיכולה להיות מיטיבה עם חולי סוכרת)
מעכבי ACE - יש להימנע ממתן עם מעכבי ACE מאחר שמתן בו זמנית עלול להחמיר את התפקוד הכלייתי ולהפחתת היעילות של לוסרטן.
תרופות נוגדות דלקת שאינן סטרואידים - תרופות אלו עלולות לגרום לעלייה בלחץ הדם, פעילות שנוגדת את הפעילות של לוסרטן.
תרופות לטיפול בסוכרת מסוג SGLT2: מתן יחד עם לוסרטן עלול לגרום להתייבשות, לתת לחץ דם ולתופעות אלקטרוליטריות.
יש לעשות מעקב אחרי אלקטרוליטים בדם.
תרופות שמעלות רמות אשלגן בדם, כגון: מעכבי ACE, משתנים משמרי אשלגן, ציקלוספורין, נוגדי קרישה מסוג הפרין בעל משקל מולקולרי נמוך
ליתיום - יש לעקוב אחרי רמות ליתיום ואלקטרוליטים בדם.
תרופות לטיפול ביתר לחץ דם - מתן עם תרופות נוספות ליתר לחץ דם יכול להיות בעל ערך טוב, אבל גם תיתכן ירידה גדולה יותר בלחץ הדם עד כדי התפתחות של תת-לחץ דם.
יש לנטר היטב את ערכי לחץ הדם בשילוב עם תרופות נוספות לטיפול ביתר לחץ דם.
בזמן הטיפול בתרופה יש לעקוב אחרי לחץ הדם והדופק, רמות אלקטרוליטים בדם (אשלגן, נתרן, מגנזיום), רמות גלוקוז בדם, תפקוד כלייתי (קריאטינין בדם, אוריאה, קצב פינוי קריאטינין) וספירות דם.
לוסין היא ספריית תוכנה לאיתור ואיסוף מידע (IR) חינמית בקוד פתוח.
לוסין נתמכת על ידי קרן התוכנה אפאצ'י, ומופצת תחת רישיון אפאצ'י.
התוכנה המקורית נכתבה על ידי דאג קטינג בג'אווה, אולם מאז הוסבה לשפות תכנות אחרות כולל Object Pascal, Perl, C#, C++, Python, Ruby ו-PHP.
על בסיס לוסין נבנו מוצרים רבים, בעיקר מנועי חיפוש, כולל:
לוסיל אלקסיה גראהן-יאנג (בדנית: Lucile Alexia Grahn-Young 30 ביוני 1819 - 4 באפריל 1907) הייתה הבלרינה הדנית הראשונה שהשיגה פרסום בינלאומי ואחת הרקדניות הפופולריות של תקופת הבלט הרומנטי.
גראהן למדה מגיל צעיר בבית הספר הדני המלכותי לתיאטרון בקופנהגן, דנמרק אצל אוגוסט בורנונביל.
היא סיימה את לימודיה בתיאטרון באופן רשמי בשנת 1834, וקיבלה את התפקיד הראשי של אסטריד בבלט "ולדמאר" של בורנונביל בשנת 1835. היחסים בין בורנונביל לגראהן התחילו להחמיץ תוך זמן לא רב, משום שהיא השתוקקה לרקוד בבלט הנודע לתהילה של האופרה של פריז.
בסופו של דבר ניתן לה היתר מלכותי לעזוב.
לאחר יציאתה מדנמרק בשנת 1836, לא חזרה לשם שוב לעולם.
בשנת 1839 הסתיימה התקופה שאושרה לגראהן באופן רשמי, והיא הוסרה מרשימות העובדים של הבלט המלכותי הדני; היא הופיעה אז עם בלט האופרה של פריז.
משנת 1839 עד 1845 הרחיבה גראהן את בסיס קהל צופיה, ורקדה בכמה ערים גדולות, בהם לונדון, סנקט פטרבורג ומילאנו.
בשנת 1845, הוכר מקומה בקרב הסולניות המקובלות של זמנה, כאשר הוזנה לרקוד את "פה דה קאטר" של ז'יל פרו לצד הרקדניות, שזכו כבר לפרסום, פאני צ'ריטו, קרלוטה גריזי ומארי טליוני.
אחרי 1846, סיירה גראהן בחלק גדול מאירופה, לא רק כרקדנית, אלא גם כמפיקה של כמה בלטים, לרבות חידוש של "קטרינה" מאת ז'יל פרו, ואפילו מחזה פרי עטה, "בכחוס ואריאדנה".
גראהן עברה להמבורג בשנת 1848 וגרמניה התחבבה עליה כל כך, עד שבנתה לה שם בית במינכן.
גראהן פרשה מן הריקוד בשנת 1856 ונישאה לפרידריך יאנג.
היא מתה במינכן ב-1907, וציוותה את עזבונה הנכבד לעיר.
לוסיל קרו הוא הרכב מוזיקלי ישראלי שמקורו בתל אביב.
בראש ההרכב עומדים המפיק המוזיקלי ישגב דותן והמתופף יוסי עדי.
הלהקה הוקמה ב-2012 בתל אביב, ישראל על ידי המפיק והגיטריסט ישגב דותן.
מאז שהוקמה, החלה להוציא מוזיקה ולהופיע בפסטיבלים ומועדנים שונים ברחבי העולם, כמו פסטיבל סיגט , פסטיבל פיוז'ן, ליברפול סאונד סיטי , ועוד.
ב-2014 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, "Lucille".
ב-2015 הוציאה הלהקה את המיני-אלבום הראשון שלה, "Restless Mind / Exhausted Body", שזכה להצלחה רבה ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי כאשר צבר למעלה ממיליון האזנות כוללות.
ב-2017, הוציאו את המיני-אלבום השני שלהם, "Respect the Dawn", שזכה גם הוא להצלחה.
ב-2020 הוציאה הלהקה את האלבום השני שלה, "Slowburn".
נפת לוסינואוסטרובסקי היא נפה של המחוז הצפון-מזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
בנפה ישנם מוסדות רפואיים גדולים (שני בתי הבראה, האחד מיועד לילדים, השני הוא בית הבראה סבטלנה; בית חולים לוותיקי מלחמה עם בית חולים ומרכז ייעוץ ואבחון; בית חולים ליולדות).
ישנם כמה גנים ופארקים, כאשר הגדול שבהם הוא פארק בבריכת דז'אמגרובסקי, אשר הוקם באתר מחצבה בחול בשנות השישים כתוצאה מהקמת סכר בנחל איצ'קה.
מבחינת השטח, בריכת דז'אמגרובסקי היא אחת הגדולות במוסקבה.
בתחנת הרכבת לוסינואוסטרובסקאיה צולמו סצנות מהסרטים "תחנה לשניים" , "רומן בעבודה" ו"מקום המפגש אינו ניתן לשינוי".
לוסיין לוי-דהורמר היה צייר ואמן ארט-נובו יהודי-צרפתי.
לוסיין לוי נולד למשפחה יהודית באלג'יר.
בשנת 1879 החל ללמוד רישום ופיסול בפריז.
הוא הציג לראשונה ב"סלון פריז" בשנת 1882, שם הציג פלאק קרמיקה קטן.
בשנת 1887 לוי החל להתגורר ליד קאן שבדרום צרפת, ופיקח על עיצוב קרמיקה.
בין השנים 1886 עד 1895 עבד ביצירות קרמיקה, ולאחר מכן כמנהל אמנותי של הסטודיו של קלמנט מסייר.
בסביבות 1892 הוא יצר את יצירות הקרמיקה העצמאיות הראשונות שלו, שהושפעו מהאמנות האיסלמית.
בשנת 1895 הוא עזב לפריז כדי להתחיל קריירה בציור.
בערך בתקופה זו ביקר באיטליה והושפע עוד יותר מאמנות הרנסאנס.
בשנת 1896 הציג את הציורים הראשונים שלו בשם לוסיין לוי-דוהרמר; הוא הוסיף את שתי ההברות האחרונות של שם הנעורים של אמו 'גולדהורמר', כדי להבדיל את עצמו מאנשים אחרים בשם לוי.
עד מהרה הפכו ציוריו לפופולריים.
הוא צייר נופים בשמן ובפסטל, בסגנון דומה לויסלר ומונה.
בשנת 1914 נשא את אמי פורנייה, שהייתה עורכת העיתון הפמיניסטי "לה פרונד" ("La Fronde").
נפטר בשנת 1953 בלה-וסינט שבמערב פריז.
לוסיל לה ורן הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית.
לה ורן נולדה בנאשוויל, היא התחילה לשחק כילדה בתיאטרון מקומי.
כנערה המשיכה לשחק ובגיל ארבע עשרה שיחקה את יוליה ברומיאו ויוליה ואת ליידי מקבת' במקבת'.
יכולות המשחק שלה שכללו ביצועים של סוגי תפקידים שונים ומגוונים של אישים רבים בתחום עסקי השעשועים וב-1888 הופיעה לראשונה בברודוויי, בין המחזות ששיחקה הוא "אוהל הדוד תום", היא גם הייתה ידועה בהופעותיה שכללו השחרת פנים.
היא גם יצאה לסיבובי הופעות ברחבי ארצות הברית ובאירופה ומלבד המשחק בברודוויי עסקה גם בכתיבה ובבימוי.
ב-1921 שיחקה בסרט הראינוע יתומות הסערה על המהפכה הצרפתית, ב-1923 שיחקה בסרט "Zaza" המבוסס על מחזה צרפתי.
ב-1931 שיחקה בסרט הפשע הקיסר הקטן, ב-1935 הופיעה בסרט בין שתי ערים.
היא ביצעה את הדיבוב לדמות המלכה הרעה בסרט הראשון של דיסני "שלגיה ושבעת הגמדים", ותפקיד זה היה התפקיד הקולנועי האחרון אותו ביצעה בחייה.
לוסיל אלזה רויבל-אלרד היא פוליטיקאית אמריקאית, שכיהנה כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-40 של מדינת קליפורניה.
מאז התכנסות הקונגרס ה-113 של ארצות הברית ועד לפרישתה ב-2023 ייצגה את מחוז הקונגרס ה-40.
רויבל-אלרד נולדה בשכונה בויל הייטס שבמזרח לוס אנג'לס, בתם של אדוארד ר.
רויבל, חבר הקונגרס של ארצות הברית 1963-1993, ולוסיל ביסרה רויבל.
היא למדה בבית הספר התיכון מנזר ראמונה באלהמברה (Alhambra) שבקליפורניה, וסיימה את לימודיה בשנת 1959. לאחר רויבל-אלרד השלימה את לימודיה הגבוהים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
במקצועה, הייתה בעבר אשת יחסי ציבור ומנהלת גיוס כספים.
בשנים 1987–1992 הייתה חברת האספה המדינתית של קליפורניה, הבית התחתון בבית המחוקקים, לאחר שב-12 במאי 1987 נבחרה בבחירות ביניים למלא את מקומה של גלוריה מולינה שנבחרה בעצמה אל מועצת העירייה של לוס אנג'לס.
בשנת 1992 זכתה רויבל-אלרד במועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז הקונגרס ה-33 של קליפורניה בבית הנבחרים של ארצות הברית, שכלל חלקים מאזור אשר ייצג אביה במשך 30 שנה.
ביום הבחירות הכלליות שבנובמבר נבחרה בקלות, ומאז נבחרה מחדש למעלה מ-13 פעמים ללא התנגדות מהותית במעוז הדמוקרטי-לטיני.
המחוז שלה נספר מחדש כמחוז הקונגרס ה-34 לאחר מפקד האוכולסין בשנת 2000, ולבסוף כמחוז ה-40 אחרי המפקד ב-2010. נכון למפקד האוכלוסין לשנה זו, רויבל-אלרד מייצגת את המחוז הלטיני ביותר בארצות הברית, עם רוב לטיני בן 86.5 אחוזים.
עד 2013 ייצגה חלק ניכר ממרכז העסקים הראשי של לוס אנג'לס.
רויבל-אלרד היא הלטינית הראשונה שהייתה לחברה בוועדת ההקצבות של בית הנבחרים האמריקאי.
היא גם האישה הראשונה שישבה בראש השדולה ההיספנית בקונגרס, האישה הראשונה שישבה ראש המשלחת הדמוקרטית של קליפורניה בבית הנבחרים ומייסד ומייסדת קבוצת הנשים העובדות לרפורמה בהגירה.
היא נמנית בין יוזמי "חוק האמת המפוכחת למניעת אלכוהול בקרב קטינים" (STOP), ששימש להפחתת שתיית אלכוהול בקרב קטינים.
במסגרת חברותה בוועדת ההקצבות של בית הנבחרים, היא הובילה מיזמים פדרליים רבים שיצרו מקומות עבודה במחוז הקונגרס אותו ייצגה, כולל הקמת בית משפט פדרלי חדש במרכז העיר לוס אנג'לס, הרחבת הרכבת התחתית בעיר ועוד.
בשנים 1998–1999 הוסיפה לכהן כיו"ר המשלחת של קליפורניה לבית הנבחרים.
נוסף על כך, רויבל-אלרד היא האישה הדמוקרטית הראשונה ממוצא מקסיקני בקונגרס; היא ונידיה ולאסקז מניו יורק היו הלטיניות השנייה והשלישית בקונגרס אחרי אליאנה רוס-לאטינן.
במרוצת השנים הציגה עשרות הצעות חוק, בהן "חוק להעסקה אחראית של ילדים" (CARE) במטרה להתמודד עם שיטות העבדה פוגעניות ונצלניות בעולם החקלאות בקרב ילדים.
בקונגרס ה-117 היא יו"ר ועדת המשנה של ועדת ההקצבות לענייני ביטחון לאומי.
ב-20 בדצמבר 2021 הכריזה רויבל-אלרד על פרישתה מן החיים הפוליטיים לקראת בחירות האמצע ב-2022, וכהונתה נחתמה לאחר 30 שנה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית בראשית ינואר 2023.
לוסינדה ריילי הייתה שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה וסופרת צפון אירית שכתבה ספרות היסטורית ורומנטית.
לוסינדה ריילי לבית אדמונדס נולדה בליסבורן , צפון אירלנד, להוריה, ג'נט ודונלד אדמונדס.
עד גיל חמש התגוררה עם הוריה בכפר דרמברג סמוך לבלפסט, אז העתיקה המשפחה את מגוריה ללסטרשייר, מחוז הנמצא בצפון מזרח אנגליה.
אמה הייתה שחקנית ואביה עבד בחברת טקסטיל.
בגיל 14 החלה לוסינדה ללמוד בלט ותיאטרון באקדמיה לאמנויות התיאטרון של איטליה קונטי Italia Conti Academy of Theatre Arts בלונדון.
כשהייתה בת 16 קיבלה את התפקיד המרכזי הראשון שלה כשחקנית ב-BBC בסדרה "מחפשי האוצר" שנכתבה על ידי סופרת הילדים אדית נסביט.
היא המשיכה לשחק עוד כשבע שנים.
במהלך תקופה זו נישאה לשחקן אוון ויטקר.
הזוג התגרש לאחר שנולד להם בן.
קריירת המשחק שלה נקטעה כשחלתה במונונוקלאוזיס זיהומי, אז החלה לעסוק בכתיבה.
בשנת 1992 יצא לאור ספרה הראשון "אוהבים ושחקנים".
בשנת 1998 חזרה לוסינדה לאנגליה (לאחר שהתגוררה באירלנד מספר שנים), שם נישאה בשנית בשנת 2000 לסטיבן ריילי, שינתה את שם משפחתה לריילי וילדה שלושה ילדים.
את תקופת גידול הילדים הקדישה לכתיבת שלושה רומנים.
ב-2013 החליטה ריילי לכתוב סדרה בת שבעה ספרים המבוססת אלגורית על המיתוסים והאגדות של הפליאדות ובעלה הפך לסוכנה ומנהלה הספרותי.
ב-2015 רכשה ריילי חווה במערב קורק באירלנד, שם כתבה את חמשת ספריה האחרונים.
בשנת 2016 רכשה המפיקה רפאלה דה לורנטוס את זכויות הטלוויזיה לסדרת הרומנים "שבע האחיות".
בשנת 2017 אובחנה לוסינדה ריילי כחולת סרטן ובשנת 2021 נפטרה ממחלתה.
שלושה שבועות לפני מותה התפרסם ספרה "האחות הנעדרת", הספר השביעי בסדרת "שבע האחיות".
הספר השמיני והאחרון בסדרה "אטלס - סיפורו של פא סולט" הושלם לאחר מותה על ידי בנה הארי ויטקר.
ספרים שכתבה תחת השם לוסינדה אדמונס
ספרים שכתבה תחת השם לוסינדה ריילי
בית הסחלבים (ידוע גם בשם פרח חממה) (2010) תורגם לעברית בשנת 2019
האור מאחורי החלון (הידוע גם בשם גן הלבנדר) (2012)
הנערה האיטלקית (שכתוב של אריה) (2014)
עץ הזית (פורסם גם כסוד הלנה) (2016)
מכתב האהבה (שכתוב של לראות כפול) (2018)
אחות הצללים (2016),תורגם לעברית בשנת 2020
אחות הפנינים (2017), תורגם לעברית בשנת 2021
אחות השמש (2019) תורגם לעברית בשנת 2022 (הספר בקטלוג ULI)
האחות החסרה (2021) - תורגם לעברית בספטמבר 2022
ספריה של ריילי היו מועמדים לכמה פרסים:
פרס Premio Bancarella באיטליה ופרס הספרים היפים בגרמניה.
בשנת 2020 זכתה ריילי בפרס הפלטיניום בהולנד על 300,000 עותקים של רומן אחד בשנה אחת, פרס שזכה בו גם הספר הארי פוטר.
לוסיין לזר היה חבר במחתרת היהודית במסגרת הרזיסטאנס בצרפת ופרסם מחקרים רבים בנושא זה וכן בנושא חסידי אומות העולם.
לזר גדל בעיר מץ, השלים את לימודיו התיכוניים בליון במהלך הכיבוש הנאצי בצרפת במלחמת העולם השנייה.
הוא היה חבר בתנועת הצופים היהודים בצרפת.
הוא הצטרף לרשת המחתרת "השישית" (La Sixième) מ-1942 עד 1944, היה לוחם בפלוגת מארק אגנו מהמאקי והשתתף בהצלת ילדים יהודים.
לזר למד ב"ישיבת חכמי צרפת" באקס-לה-בן ב-1948. הוא עבר לפאריס והתחתן ב-12 במרץ 1949 בשטרסבורג עם ז'נין המנדינגר, פסיכולוגית ילידת שטרסבורג, 1928.
לזר לימד בצרפת ובבלגיה והיה העורך הראשי הראשון של Hamoré (המורה), עלון הביקורת הרבעונית של מורים יהודים, החל מ-1957. לזר היה מזכיר הקהילה היהודית של שטרסבורג (CIS).
הוא השלים דוקטורט בהיסטוריה באוניברסיטת שטרסבורג ב-1967.
בשנת 1968 עברו לזר ומשפחתו לישראל.
הוא הקים בירושלים את בית הספר רנה קסין והיה מנהלו בין השנים 1971–1978 (לפי מקורות אחרים, עד 1983).
הוא חבר ב ביד ושם בירושלים.
בשל העמדות הפוליטיות שנקט חתנו אברהם בורג (בתו של לזר, יעל לזר, נישאה לבורג ב-1978 בירושלים) ובשל העובדה שפרסם אותן בתרגום צרפתי, בעיתון לה מונד, לזר הוחרם על ידי קהילתו לתקופת-מה.
יחד עם סימון וייל יזם לזר את הנצחתם של חסידי אומות העולם הצרפתים ב ב-2007.
המחתרת היהודית בצרפת (יד ושם, ירושלים, 2012).
לוסיל רנדון , הידועה גם בשם האחות אנדרה , הייתה האישה המבוגרת ביותר בעולם, החל מ-19 באפריל 2022 ועד מותה.
רנדון הפכה לאדם החי המבוגר ביותר בגיל 118 שנים ו-78 ימים, לאחר מותה של היפנית קנה טנקה.
היא הייתה המחלימה המבוגרת ביותר ממגפת הקורונה, לאחר שנמצאה חיובית לנגיף SARS-CoV-2 פחות מחודש לפני יום הולדתה ה-117, כשהיא כמעט ללא תסמינים קלינים.
רנדון התגוררה בבית אבות בטולון, צרפת.
היא הייתה נזירה קתולית שהמירה את דתה לקתוליות בגיל צעיר, ולפני פרישתה בגיל 75 עבדה כאומנת, כמורה וכמיסיונרית.
רנדון נולדה ב-11 בפברואר 1904 באלס, צרפת, לפול רנדון ולאלפונסין דלפין יטה סוטול.
היו לה שני אחים גדולים ואחות תאומה בשם לידי שמתה בגיל שנה.
היא גדלה במשפחה פרוטסטנטית וסבה היה כומר.
היא הפכה לאומנת לשלושה ילדים במרסיי כשהייתה בת שתים עשרה, ב-1916. שש שנים אחר כך, ב-1922, היא התקבלה למשרת אומנת ומורה אצל משפחה בולטת בוורסאי.
בגיל 19 המירה את דתה לקתוליות.
רנדון המשיכה לעבוד כאומנת ומורה בוורסאי עד לשנת 1936. שמונה שנים מאוחר יותר, הצטרפה למסדר הקתולי "בנות הצדקה", ואימצה את הכינוי "האחות אנדרה" לזכר אחיה שנפטר.
לאחר מלחמת העולם השנייה, יצאה רנדון למיסיון בבית חולים בעיר וישי, שם עזרה ליתומים ולזקנים.
מסע המיסיון שלה נמשך 18 שנים, וב-1963 נשלחה לשירות לילה בבית חולים אחר בדרומה.
היא פרשה בגיל 75, ב-1979, ועברה להתגורר בבית האבות EHPAD במחוז סבואה בצרפת, שם התגוררה במשך 30 השנים הבאות.
ב-25 באוקטובר 2009 עברה לבית אבות בטולון.
רנדון התעוורה בשנות ה-2010. כאשר מלאו לה 115, האפיפיור פרנציסקוס שלח לה מכתב אישי שהכיל את תפילת המחרוזת.
ביום הולדתה ה-118, רנדון קיבלה פתק שהכיל ברכת יום הולדת מנשיא צרפת, עמנואל מקרון.
ב-19 באוקטובר 2017, לאחר מותה של אונורין רונדלו, הפכה רנדון לאדם החי המבוגר ביותר בצרפת.
ב-16 בינואר 2021 נמצאה רנדון חיובית לקורונה בהתפרצות בבית האבות שבו התגוררה, שהדביקה 81 מתוך 88 הדיירים.
רנדון הייתה א-סימפטומטית ונמצאה שלילית בבדיקה שנערכה מספר ימים לפני יום הולדתה ה-117.
ב-19 באפריל 2022, לאחר מותה של קנה טנקה, הפכה רנדון לאדם החי המבוגר ביותר בעולם שגילו אומת.
רנדון היא האדם הכי מבוגר שהחל לשאת את תואר האדם החי המבוגר ביותר (גילה היה 118 כאשר קיבלה את התואר), והאדם הרביעי שהגיע לגיל 118 באופן מוכח.
לאחר מותה הפכה מריה ברניאס מוררה לאדם החי המבוגר בעולם.
מוצאה האתני וכן אזור מגוריה לאורך חייה, מזכיר את הביוגרפיה של ז'אן לואיז קלמן, האישה המבוגרת ביותר בהיסטוריה המתועדת.
לוסמילה קרפיו היא יוצרת וזמרת בוליביאנית.
בנוסף, קרפיו כיהנה כשגרירת בוליביה בצרפת בשנים 2006–2010.
לוסמילה קרפיו נולדה בשנת 1949 בקאלה קאלה שבבוליביה, סמוך לעיירת המכרות פוטוסי.
כבר מגיל צעיר למדה את השפה והשירים של תרבות הקצ'ואה, תרבותם של ילידי אזור האנדים.
אמה של קרפיו, אשר עבדה מגיל צעיר במכרות על מנת שתוכל לפרנס את משפחתה ולגדל את קרפיו ואת אחיה, עודדה את ילדיה לעסוק במקצוע שתואם את התשוקות ואת השאיפות שלהם.
היא מספרת שהחלה לשיר בגיל 11, בתוכנית רדיו אשר אפשרה לילדים להופיע פעם בשבוע.
אולם כשהתחילה לשיר בשפת אמה, קצ'ואה, הפסנתרן צעק עליה ואמר "זה מה שאינדיאנים שרים!
חזרי כשאת יודעת לשיר בספרדית!".
קרפיו עזבה את האולפן, אבל החליטה לחזור בשבוע שאחרי.
בשנות העשרה המוקדמות שלה היא שרה בספרדית כחלק מלהקה באוניברסיטה הטכנית של אורורו, אך משיכתה למסורת הקצ'ואה הייתה חזקה, ולכן בגיל 15 היא הצטרפה ללהקה מקצועית בשם "Los Provincialos" ששרה בספרדית ובקצ'ואה.
קרפיו כותבת ומקליטה בעיקר בשפת האם שלה, ופועלת למען שימור תרבות הקצ'ואה.
המוזיקה שלה מאופיינת ביחסים העמוקים של תרבות הקצ'ואה עם הטבע ועם "פאצ'ה מאמא" ("אמא אדמה").
קולה של קרפיו גבוה במיוחד, ומזכיר לעיתים צליל של חליל.
קרפיו הקליטה לראשונה בשנת 1969 עם להקת "Los Provinicialos".
בטיול לאירופה בשנת 1979, שם הוזמנה לנאום ולהופיע, היא הכירה מומחה מים של UNICEF בשם חוסה אנטוניו זולטה, שעמד בראש פרויקטים להשבת מים באזור פוטוסי בבוליביה.
באמצעות זולטה, הפכה קרפיו להיות פעילה ב-UNICEF, במיוחד למען אוריינות הקצ'ואה.
בין השנים 1991 ל-1995, קרפיו הוזמנה על ידי פרויקט אוריינות בשם "Yuyay Jap'ina" להקליט סדרה של שירים מסורתיים ומקוריים.
שירים אלו הפכו לזמינים בחינם בספריות ובמרכזי למידה בבוליביה ואף חולקו בחינם בכ-250 כפרים באזור רמות האנדים.
Yuyay Jap'ina Tapes נבחר על ידי המגזין "רולינג סטון" לאחד מעשרת האלבומים הלטיניים הטובים ביותר לשנת 2015. המגזין התייחס לקרפיו כ"אמנית הילידים הפורה ביותר בדרום אמריקה".
בשנת 2015, הוציאה את השיר, "Warmikuna Yupay Chasqapuni Kasunchik", (יש לכבד נשים), בשיתוף פעולה עם להקת המטאל הבוליביאנית, "Alcoholica LC".
על שיתוף פעולה זה אמרה קרפיו "זו הדרך שלי להעביר את המסרים שלי לבני הנוער.
כל עוד אני בחיים אני צריכה להעיד ולספר מה חוויתי כאדם יליד וכאישה".
מאוחר יותר באותה שנה, הוציאה חברת התקליטים ZZK Records רמיקס למוזיקה של קרפיו באלבום בשם Luzmila Carpio meets ZZK.
האלבום זכה לשבחי המבקרים ותואר כ"שמאניזם עתידני" על ידי המגזין הקנדי Vice,וכ"מיזוג של מסורת ועתידנות, של עבר והווה, של צלילים אורגניים ומקצבים דיגיטליים" על ידי תחנת הרדיו הצרפתית RFI.
קרפיו עדיין מופיעה וכותבת באופן פעיל.
ב-21 באפריל 2006, מינה נשיא בוליביה באותה תקופה, אבו מוראלס, את קרפיו לשגרירה של בוליביה בצרפת.
היא כיהנה בתפקיד זה במשך ארבע שנים, עד 31 במרץ 2010. בשנת 2011 העניקה ממשלת צרפת לקרפיו את איתור כבוד של l'Ordre National du Mérite.
קרפיו הוציאה יותר 26 אלבומים והלחינה יותר מ-120 שירים וביניהם:
לוסיל אייכנגרין הייתה ניצולת גטו לודז' ומחנות הריכוז הגרמניים אושוויץ, נוינגמה וברגן-בלזן.
היא עברה לארצות הברית ב-1946, נישאה, ילדה שני בנים ועבדה כסוכנת ביטוח.
היא הרבתה להרצות על השואה בספריות, בתי ספר ואוניברסיטאות בארצות הברית ובגרמניה.
היא השתתפה בסרט תיעודי של אוניברסיטת גיסן על החיים בגטו, עליו הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד.
אייכנגרין נולדה בהמבורג, גרמניה, הבכורה מבין שתי בנותיהם של סוחר היין יליד פולין בנימין לנדאו ואשתו סלה (שרה) לבית באומוולשפינר.
היא תיארה את ילדותה כ"נעימה מאוד, מאוד נוחה" לפני עליית היטלר לשלטון ב-1933. לאחר מכן נחשפו היהודים לצעדי דיכוי הולכים וגוברים מצד הנאצים וכן לעלבונות ותקיפות מצד האוכלוסייה המקומית.
לאחר שחזר המבורג באביב 1939, נעצר בנימין לנדאו על ידי הגסטפו ב-1 בספטמבר של אותה שנה במהלך ההתקפה על פולין, כ"אויב זר".
הוא הובא לכלא משטרתי בפולסביטל (Fuhlsbüttel), לאחר מכן למחנה הריכוז אורניינבורג ולבסוף למחנה הריכוז דכאו, שם נרצח ב-31 בדצמבר 1940. למשפחה נודע על מותו רק בפברואר 1941, כאשר הגסטפו הביא את אפרו לדירתם, "בקופסת סיגרים עם גומייה", כדברי אייכנגרין:
ב-25 באוקטובר 1941 גורשה אייכנגרין בת ה-16 לגטו לודז' עם אמה ואחותה הצעירה קארין.
בגטו אמה מתה ברעב ב-13 ביולי 1942. לוסיל מצאה עבודה.
היא טיפלה בקארין אך קארין הופרדה ממנה בגיל אחת עשרה, בספטמבר 1942, גורשה למחנה ההשמדה חלמנו ונרצחה.
לוסיל עבדה כמזכירה של העיתונאי והסופר אוסקר זינגר.
בשנת 1943 נפגעה באוזן שמאל במהלך חקירה במשטרה הנאצית, והתחרשה באוזן זו.
באוגוסט 1944 גורשה לאושוויץ, שם עברה סלקציה.
כמה שבועות לאחר מכן, כשעברה סלקציה נוספת, שלח אותה יוזף מנגלה למחנה הלוויין של נוינגמה, דסאואר אופר (Desauer Ufer), שם עבדה בכפייה בבנייה ובפינוי פסולת מנזקי ההפצצות.
מאוחר יותר שובצה בעבודה משרדית, שם הייתה חשופה להתעללות הממונים.
במרץ 1945 גורשה למחנה הריכוז ברגן-בלזן.
אייכנגרין הייתה היחידה ממשפחתה הקרובה ששרדה את השואה, אם כי רק ב-1947 הוברר לה שאחותה נפטרה.
לאחר שחרור ברגן-בלזן על ידי הצבא הבריטי, הייתה כמה חודשים במחנה העקורים ברגן-בלזן, ועבדה כמתרגמת עבור הבריטים.
היא עזרה לבריטיים לזהות 40 אנשי אס אס שעבדו במחנה הריכוז נוינגמה, מה שהוביל למעצרם ולמשפטם.
לאחר שקיבלה איומי מוות, עברה לארצות הברית, שם נישאה למהגר יהודי מהמבורג, דן אייכנגרין.
היא נאבקה בהשפעות האירועים הטראומטיים של נעוריה וסבלה מסיוטים.
ב-1995 חזרה לפולין ולגרמניה לראשונה מאז 1945, כולל ביקור בהמבורג, לאחר שקיבלה הזמנה של הסנאט של המבורג.
היא גם חזרה לאושוויץ ולאזור בו היה בתקופת השואה גטו לודז'.
אחד משני בניה הוא הכלכלן האמריקאי בארי אייכנגרין.
היא נפטרה ב-7 בפברואר 2020, זמן קצר לאחר יום הולדתה ה-95.
בשנות ה-90 אייכנגרין החלה לכתוב את זיכרונותיה לפרסום.
ספרה מאפר לחיים: זכרונותי מהשואה פורסם בארצות הברית בשנת 1994. לאחר ביקור ראשון בגרמניה, היא הרצתה בבתי ספר, באוניברסיטאות ובאירועי הנצחה.
היא עבדה עם יחידת המחקר לספרות השואה באוניברסיטת גיסן על הכרוניקה של גטו לודז', טקסט הנותן דין וחשבון על החיים בגטו.
על מעורבותה הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד בתחום השפה, התרבות והספרות מטעם האוניברסיטה במאי 2007
בתערוכה ב-2009 בהמבורג תחת הכותרת "נשלחו למוות: גירוש יהודים, רומה וסינטי מהמבורג, 1940 עד 1945" (In den Tod geschickt.
בשנת 2015 יצא לאור כרך הנצחה (Festschrift) לכבוד יצירתה.
לוסין ארקדייבנה גבורקיאן (בארמנית: Лусинэ Геворкян; נולדה ב-21 בפברואר 1983) היא הסולנית של להקת ה-נו מטאל הרוסית טרקטור באולינג ולהקת הרוק / פאנק האלטרנטיבי "לונה".
גבורקיאן הייתה אחת החברות המייסדות של הלהקה הרוסית "ספרה ויליאניה", אך עזבה את הקבוצה שנה לאחר הקמתה.
מאוחר יותר, היא נבחרה כסולנית של פרויקט אחר, "טרקטור באולינג", שהפך ללהקת מטאל די פופולרית ברוסיה.
ב-2008 היא הקימה להקה נוספת, לונה.
בגיל שנתיים עברה עם הוריה לעיר סרפוצוב, רוסיה.
בילדותה למדה פסנתר בבית ספר למוזיקה.
בשנת 2001 סיימה את לימודיה באוניברסיטה הטכנית הממלכתית של מוסקבה "MAMI" (המחלקה לכלכלה), ובשנת 2006 - MGUKI (המחלקה לניהול וטכנולוגיות מידע חברתיות).
בשנת 2005, גבורקיאן החלה לצאת עם הבסיסט של להקת טרקטור באולינג, ויטלי "ויט" דמידנקו.
ב-31 באוקטובר 2014, לזוג נולד בן, מקסים.
לגבורקיאן היה אח צעיר שנפטר מסרטן בגיל 19. את השירים "זמן" ו"אני זוכרת...", שנכללו באלבום "טרקטור באולינג" (2010) של קבוצת "טרקטור באולינג", שכתבה לאחר מות אחיה והקדישה לזכרו.
בעלה ויטלי דמידנקו הוא יהודי, שקיבל יחד עם גבורקיאן אזרחות ישראלית בשנת 2016 במסגרת חוק השבות.
בני הזוג יחד עם בנם מתגוררים בישראל החל משנת 2022. בישראל גבורקיאן המשיכה בקריירה המוזיקלית שלה, כזמרת אורחת במספר הופעות של להקות מטאל ישראלי, בהופעות יחיד וגם במסגרת להקת Louna.
הקריירה המוזיקלית של גבורקיאן החלה בשנת 2003 כשהיא הפכה לחברה בלהקת הרוק "ספייר אוף אינפלואנס (טווח ההשפעה)".
ב-2004 היא הצטרפה ללהקת הרוק טרקטור באולינג, והחליפה את סולנית הלהקה לודמילה "מילה" דמינה.
בשנת 2008, יחד עם הבסיסט של להקת "טרקטור באולינג" ויטלי "ויט" דמידנקו, הקימה גבורקיאן את להקת הרוק "לונה", שבה התמקדו לאחר מכן, עקב הבדלים יצירתיים עם חברים אחרים ב"טרקטור באולינג", בעודם נשארים חברים בקבוצה עד להתפרקותה הסופית ב-2017.
בסוף 2012 הייתה להקת לונה מועמדת לפרס תריסר המצעד בשש קטגוריות ולאחר מכן נכנסה לסיבוב השני של ההצבעה בשתיים מהן - אלבום וסולן.
ב-24 בפברואר 2013, על סמך הצבעת פופולריות, נבחרה גבורקיאן כסולנית הרוק הטובה ביותר במדינה ובמהלך טקס חלוקת הפרסים במועדון Stadium Live היא קיבלה את פרס הסולנית הטובה ביותר מידיו של השחקן ניקיטה ויסוצקי.
החל מינואר 2021, גבורקיאן מלמדת שירה, שירת רוק, שירת פופ-ג'ז ושירת אקסטרים.
במהלך השנים היא לימדה כיתות אמן שונות בשירת רוק, כולל בבית הספר למוזיקה של MuzKlass.
סטודנטים שגויסו באינטרנט במהלך מגפת הקורונה.
גבורקיאן היא הנציגה הרוסית הרשמית של מותגי מוזיקה שונים, כולל מיקרופונים ומערכות ניטור אוזניים של סנהייזר, סינתיסייזרים של רולנד ומעבדי קול TC-הליקון.
(תעשה את זה חזק יותר!) אלבום 2011 לונה Кому веришь ты?
(למי אתה מאמין?) סינגל 2012 לונה Время X (זמן X) אלבום 2012 לונה Mama (אמא) סינגל 2013 לונה Проснись и пой!
2005טרקטור באולינגЧерта (תְכוּנָה)קליפ2006טרקטור באולינגШаги по стеклу (מדרגות על זכוכית)קליפ2006טרקטור באולינגДва шага до… и год после
ושנה אחרי)DVD דוקומנטרי2007טרקטור באולינגТвоя (שלך)קליפ2008טרקטור באולינגOutside (בחוץ)קליפ2008טרקטור באולינגВремя (זְמַן)קליפ2009לונהАрмагеддон (ארמגדון)קליפ2010טרקטור באולינגМы (אנו)קליפ2010טרקטור באולינגШрамы (צלקות)קליפ2010לונהЗачем?
(תעשה את זה חזק יותר!)קליפ2011טרקטור באולינגНичья (לצייר)קליפ2011לונהКарма мира (קארמה עולמית)קליפ2011לונהМой рок-н-ролл (в 3D-формате)
(הרוקנרול שלי) (בתלת מימד)קליפ2012לונהМама (אִמָא)קליפ2012לונהЛюди смотрят вверх (אנשים מסתכלים למעלה)קליפ2013לונהBusiness (עֵסֶק)קליפ2013לונהUp There (שם למעלה)קליפ2013לונהНочь, дорога и рок (לילה, דרך וסלע)קליפ2014לונהМы — это Louna (אנחנו לונה)DVD דוקומנטרי2014לונהС тобой (איתך)קליפ2016לונהПесни о мире (feat Globalis)
(שירים על העולם (הישג גלובלי)DVD של קונצרט2016טרקטור באולינגСмерти нет (אין מוות)קליפ2016לונהОбычный человек (אדם פשוט)קליפ2017לונהРодина (מוֹלֶדֶת)קליפ2018לונהПолюса (מוטות)קליפ2018לונהИскусство (אומנות)קליפ2020לונהСтанем стеной (בואו נהפוך לקיר)קליפ2021לונהНезабудка (אל תשכח אותי)קליפ
לֹעַ-אֲרִי סִיצִילִי (שם מדעי: .Antirrhinum siculum Mill) הוא עשב רב-שנתי או בן-שיח זר ונדיר, שפרחיו צהובים בהירים (לא בגווני סגול) בסוג לוע-ארי ממשפחת הלחכיים (בעבר שויך למשפחת הלועניתיים).
מין נדיר זה גדל בסדקים של קירות בתים ישנים, חומות וכתלים בעיקר בירושלים וסביבותיה, ברמלה, ביפו ובחיפה.
בעבר נצפה גם בתל אביב.
ההבחנה ראו בערך לוע-ארי על שלושת המינים שלו.
בני שיח (או עשבים רב-שנתיים) שגובהם 15 עד 30 ס"מ.
העלים תמימים, אורכם עד 10 ס"מ או יותר, אלה שקרובים לבסיס – נגדיים, ואלה שרחוקים מהבסיס – מסורגים.
הפרחים דו-מיניים, צבעם צהוב חיוור עם פסים סגולים על השפה העליונה (בשונה מפרחי לוע-ארי גדול שצבעם לילך או ארגמן).
הגביע בעל 5 אונות שוות כמעט, דמויות אזמל וקצרות מצינור הכותרת.
אונות הגביע חדות או חדות כמעט.
הכותרת שאורכה 17 עד 25 מ"מ (30 עד 45 מ"מ בלוע-ארי גדול), מאוחת עלים, דו-שפתנית (בעל 2 שפתיים וצינור ברורים מאוד).
לוע הכותרת סגור על ידי קיפולי השפות, בסיסה מורחב בדמות שק.
הפרי הוא הלקט דמוי ביצה או אגס, קירחים או לא קירחים, בעל 2 מגורות בלתי שוות בעלי זרעים רבים.
הפריחה מתחילת פברואר עד תחילת אוקטובר.
לוע-ארי סיצילי נחשב כצמח גר שמקורו מדרום מערב איטליה, סיציליה ומלטה.
לפי אתר POWO הוא לא נחשב כצמח זר בישראל.
הוא לא נמצא בבתי-גידול טבעיים כמו סלעים וצוקים בחלקי הארץ השונים.
לוע הארי (בוונציאנית: Boche de Leon, באיטלקית: Bocca di Leone - בוקה די לאונה), ברפובליקה של ונציה, הוא כינוי לתבליטי קיר בדמות פנים מפחידות, שבהם פתח דמוי לוע, שנועדו לשמש כמלשינונים.
מאחורי הפתח היו כלי קיבול, בדומה לתיבות הדואר של היום, שנועדו לאסוף תלונות המופנות אל השופטים.
התיבות הללו פזורות ברחבי העיר ובפרט בקרבת כנסיות ובתוך ארמון הדוג'ה, מאז ימי הביניים.
אנשים הכניסו ללוע את טענותיהם כלפי יריבם, בכתב ולכאורה באנונימיות.
המואשם זומן למשפט, ולעיתים יצא משערי בית המשפט דרך גשר האנחות לכלא.
השם "לוע הארי" נובע מכך שתיבות המכתבים הללו מפוסלות במראה של לסתות פעורות לרווחה, ומתחתן כיתוב המפרט את סוג התלונות שנועדו לאסוף.
בארמון הדוג'ה, למשל, היה הכיתוב מתחת ללועː "גינויים סודיים נגד כל מי שיסתיר טובות הנאה ושירותים או ישתף פעולה כדי להסתיר את ההכנסות האמיתיות מהם".
מקור השם הנפוץ, boche de León, נעוץ בעובדה שהפיות הללו היו לעיתים קרובות מפוסלים בדמות פני אריה, המזכירים את האריה של מרקוס הקדוש, סמל המדינה הוונציאנית.
עם נפילת הרפובליקה הוונציאנית בידי נפוליאון ב-1797 פורקו רבות מתיבות הדואר הללו.
הדיווחים, על אף שאמורים היו להיות אנונימיים ולהישמר בסודיות, לא יכלו להיות אנונימיים לחלוטין.
הלשנות על עבירות חמורות שעונשן כבד היו חייבות להיות חתומות, ולהכיל את שמותיהם של שלושה עדים.
במקרה זה הייתה על מערכת המשפט החובה לבצע בדיקה מדוקדקת לפני שתמשיך.
תלונות היו יכולות להתייחס למספר סוגים של עבירות, כמו למשל חילול השם והעלמת מס, וכל עבירה ספציפית הותאמה לבוקה המסוימת אליה שולשלה.
בעוד שכל אחד יכול היה להכניס פתק לתוך התיבות בכל שעה ביום או בלילה, תלונות חתומות קיבלו עדיפות.
כל אחת מהן נקראה וטופלה על ידי מחלקת המדינה הרלוונטית.
תלונות שנחתמו ונתמכו על ידי עדים נבדקו לעיתים קרובות על ידי אחד הגופים המנהליים הראשיים של ונציה, מועצת העשרה.
לכל מחלקת מדינה הייתה תיבה משלה.
כמו כן, תיבות שונות ברחבי העיר התייחסו לנושאים שונים - כגון מיסים, הונאות שוק או סכסוכי סחר - בהתאם למיקומם.
היה זה חלק משיטת הממשל הנהוגה אז, רפובליקה אוליגרכית בראשות הדוג'ה, וידועה באופן מקומי בשם לה סרניסימה (הרפובליקה השלווה של ונציה).
מה שהפך את תיבות התלונות של ונציה ליעילות היה העובדה שעל פי חוק, הוקעות אנונימיות התקבלו רק נגד פקידי ציבור, ולא נגד אנשים פרטיים.
הן שימשו כדי להזמין הוקעה נגד קציני ממשלה שניצלו לרעה את כוחם.
הדבר עזר, לפחות בתיאוריה, ליצור רפובליקה חזקה, מכיוון שדעותיהם של ונציאנים מן השורה נלקחו ברצינות.
בעקבות איסוף וחקירה של ראיות משמעותיות, להלשנה היו השלכות, הן על המואשם והן על המאשים, אם נמצא כי האחרון משקר.
על הפשעים החמורים ביותר נענשו הפושעים בכליאה בבתי הכלא הידועים לשמצה של העיר, בגלות או אפילו במוות.
לאורך המאה ה-17 נודעה ונציה כבעלת מערכת משפטית קפדנית - בין השאר בגלל תיבות התלונות הללו, שנקראו גם "bocche che Parla" ("פיות מדברים").
הבוקה די לאונה שעדיין קיימת בקיר של כנסיית סנטה מריה דלה ויזיטציונה בדורסודורו שימשה לתלונות על אשפה בתעלות.
נכתב שם: "תלונות הקשורות לבריאות הציבור עבור ה-Sestiere of Dorsoduro".
המערכה הראשונה של האופרה "לה ג'וקונדה" מאת אמילקארה פונקיילי נקראת "La bocca del leone" מכיוון שאחת הדמויות, ברנבה (בריטון), במהלך המונולוג "O monumento!", משלשל תלונה לבוקה די לאונה המאשימה את שני האוהבים אנצו ולורה.
הלופה (שם מדעי: Luffa; נקראת לעיתים ליפה) היא סוג של צמח מטפס הגדל באזורים טרופיים וסובטרופיים כולל אמריקה הטרופית, אפריקה הטרופית, דרום-מזרח אסיה, הודו, חצי האי ערב ואוסטרליה.
הפירות של אחד מהמינים הקרוי לופה גלילית או במיה סינית,
משמש בתור מאכל פופולרי באסיה ובאפריקה.
מקובל לזהות את מין הדלעת "קַרְמָל" המופיע בספרות חז"ל עם הלופה.
הלופה היא המקור החשוב ביותר לייצור ספוג מן הצומח ומפורסם בישראל בתור "ספוג רחצה", וספוגי אמבטיה מכונים לעיתים "ליפה".
הצמח משמש גם בתור חומר גלם לייצור רהיטים.
מיץ הצמח משמש כתרופה טבעית נגד צהבת.
לוף ארץ ישראלי (שם מדעי: Arum palaestinum; בערבית מכחלת אלע'ולה), הוא גאופיט בן משפחת הלופיים.
בסוג לוף 12 מינים בעלי תפוצה ים תיכונית ותפוצה אירנוטורנית.
ארבעה מינים גדלים בארץ ישראל והם: לוף מנומר, לוף ארץ ישראלי, לוף ירוק ולוף מארך.
הלוף גדל בישראל בהרי יהודה וסביבתם.
ללוף תפרחת קטיפתית בצבע בורדו הדומה לצבע חציל .גובה הצמח 10 עד 25 סנטימטר.
התפרחת משמשת ללכידת חרקים מאביקים.
השחלות תופחות לאחר ההפריה ומאדימות לקראת ההבשלה.
הפרי מכיל מספר זרעים והוא מופץ על ידי ציפורים.
הזרע בצבע חום בעל קליפה קשה.
הצמח מפריש חומר בעל ריח חזק של פירות תוססים, כל מין של לוף מפריש ריח אחר.
החרקים נתפסים על ידי הצמח כדי להבטיח האבקת הפרחים הנקביים.
הפריחה של פרח הלוף נמשכת יממה אחת מבוקר עד בוקר ומתרחשת בחודש מרץ.
בחלק התחתון פרחים נקביים ולמעלה פרחים זכריים.
באמצע מוקף עמוד התפרחת בזיפים ארוכים.
החרקים המאביקים מחליקים למבנה דמוי כד.
האבקה נושרת מהפרחים הזכריים ומכסה את החרקים.
החרקים יוצאים מהכד שדפנותיו נעשות פחות חלקות ועוברים לצמח אחר שרק נפתח, שם הם מאביקים את הפרחים הנקביים.
בכרנך, מצרים העתיקה - נמצא תבליט ובו מוצג צמח הלוף כשלל ממסע תחותמס השלישי בכנען ('סוריה').
הלוף הוא צמח רעיל, אך משמש למאכל אחרי הריסת הרעל בקליה או בישול ממושך.
הרעל חריף, גורם להקאות, והוא נמצא הן בפקעת והן בעלים.
בימי קדם השתמשו בפקעות כדי לגרום להפלה מלאכותית.
בעלים ישנו חומר מגרה נוסף-אוקסלאט הסידן.
ברפואה העממית משמש הלוף כתרופה לשיעול עם ליחה, טחורים, תולעים בבטן, עצירות בדרכי השתן ופצעונים בעור.
אכילת החלקים טריים מהצמח גורמים לצריבה, נפיחות ואף לחנק.
הלוף מוזכר במשנה כגידול תרבות, שיש שאכלו את העלים שלו ויש שאכלו את הפקעת שלו.
באזורים הטרופיים מגדלים עדיין את הלוף כדי לאכול את הפקעת שלו.
השימוש בחלקי הלוף ובעיקר בפקעות לאכילה היה נפוץ במזרח התיכון, אך צומצם כאשר הגיעו תפוחי האדמה לאזור.
בדומה לתפוחי האדמה, גם הלוף מכיל כמות רבה יחסית של עמילן, המעניק לו ערך תזונתי חשוב.
העמילן בלוף מסייע ליצור תופעה ייחודית בעולם הצומח והיא היכולת להעלות את הטמפרטורה שלו מעל לטמפרטורת הסביבה.
לוֹפַּדוֹטֵמַכוֹסֵלַכוֹגַלֵאוֹקְרַניוֹלֵיפְּסַנוֹדְרִימִיפּוֹטְרִימַּטוֹסִילְפִיוֹקַרַבּוֹמֵלִיטוֹקַטַקֵכוּמֵנוֹקִיכְלֶפִּיקוֹסּוּפוֹפַטּוֹפֵּרִיסְטֵרַלֵקְטְרוּוֹנוֹפְּטוֹקֵפַלִּיוֹקִיגְקְלוֹפֵּלֵיוֹלַגוֹסִירַיוֹבַּפֶטְרַגַנוֹפְּטֵרוּגוֹן הוא שמו של מאכל בדיוני המוזכר בקומדיה מהפכת הנשים מאת המחזאי היווני אריסטופאנס, בין השורות 1169 ו-1175.
מילה זו היא הארוכה ביותר בשפה היוונית ולה 170 אותיות ולמעלה מ-70 הברות.
עד המאה ה-19 הייתה זו המילה הארוכה ביותר בכל השפות בעולם, אז החליפו אותה שמות של תרכובות בכימיה.
זו עדיין המילה הארוכה ביותר בספרות.
מאכל זה כולל כ-20 מרכיבים ובהם: חלקי דגים, דג תריסנית, דג הכלב, שומר, סרטן או סרטן הנחלים, נשר, גבינה, דבש, יונת עצים, "יונת בית", קיכלי, תרנגולת, ראש ציפור צלויה, יין, עז או פירות, ארנבת, וכנף של ציפור.
שם המאכל הוא הלחם מילים ומורכב מהמילים הבאות המהוות למעשה את המתכון להכנת המאכל:
טמאכוס - Τέμαχος (חתיכות דגים)
גאלֵאוס - Γαλεός (דג הכלב - גילדן כלבי)
דרימיס - Δριμύς (בעל טעם עז)
הימוטרימה - Ὑπότριμμα (מאכל המכיל מספר מרכיבים שנטחנו יחד ובהם:)
קאראבוס - Κάραβος (סרטן או סרטן הנחלים)
טירו, מהמילה טירוס - Τυρός (גבינה)
אפי (מעל) קוסיפוס - Κόσσυφος (דג ים או קיכלי)
פאטה - Φάττα (יונת עצים)
פריסטרוס - Περιστερός (יונת הבית)
אופטו, מהמילה אופטוס - Ὀπτός (לטגן או לאפות)
קפאליון - Κεφάλιον (ראש קטן של)
קינקלוס - Κίγκλος (סוג של תרנגולת) או פלייה מהמילה Πέλεια (יונה)
לאגוס - Λαγῶς (או Λαγώς - ארנבת)
סיראיון - Σίραιον (יין לבן שבושל עד צמצום)
טראגאנוס - Τραγανός ("תיש" או Τραγάλιον "פירות לא מבושלים")
פליקס לופה דה וגה אי קרפיו (בספרדית: Félix Lope de Vega y Carpio; 25 בנובמבר 1562 – 27 באוגוסט 1635) היה מחזאי ומשורר ספרדי, מגדולי המחזאים בתקופת הבארוק.
מבין הסופרים הספרדים הקלאסיים, יצירתו נחשבת שנייה רק לזו של סרוונטס, ועודנה פופולרית בימינו.
פריונו היה ללא תחרות: מעריכים שכתב בין 1500 ל-2500 מחזות, שמהם שרדו עד ימינו 425, ולצד זה חיבר יצירות דרמטיות קצרות ושירה.
לופה דה וגה נולד במדריד.
כבר בגיל צעיר התגלה כישרונו: בגיל עשר תרגם בתי שיר מלטינית ובגיל 12 כתב את מחזהו הראשון.
התחנך בבית ספר ישועי, ולאחר שהשתתף במסע מלחמה בפורטוגל הפך בן חסותו של הבישוף מאווילה שהכיר בכישרונו ודאג להכנסתו לאוניברסיטה של אלקאלה דה אנרס.
לאחר שסיים את לימודיו, תכנן לופה דה וגה ללכת בדרכי פטרונו ולהצטרף לכמורה, אך התאהבות טרפדה תוכניות אלה.
ב-1583 הצטרף לצי הספרדי, ואף השתתף בלחימה באיים האזוריים.
לאחר שחרורו שב למדריד והחל לעסוק במחזאות ברצינות.
באותה עת התאהב באלנה אוסוריו, שחקנית ובתו של בעל תיאטרון.
כאשר החליטה לזנוח אותו לאחר רומן של חמש שנים, סיבכו אותו מתקפותיו החריפות עליה בתביעה בגין לשון הרע.
הוא נשלח לכלא ונגזרה עליו גלות מקסטיליה למשך שמונה שנים.
דה וגה יצא לגלות, מלווה באיסבלה דה אורבינה, נערה בת 16, בתו של יועץ בכיר בחצר המלך פליפה השני, שדה וגה נאלץ לשאתה לאישה.
שבועות אחדים לאחר הנישואין הצטרף לתקופת שירות נוספת בצי.
השנה הייתה 1588, והארמדה הספרדית נערכה לפלישה לאנגליה.
מזלו של דה וגה שיחק לו וספינתו "סן חואן" הייתה בין המעטות ששבו לנמל לאחר טביעת הארמדה.
עם שובו התיישב בעיר ולנסיה ושב לעסוק במחזאות.
ב-1590 נעשה מזכירו של דוכס אלבה ולשם כך עבר לטולדו.
ב-1595 מתה איסבלה, ומשעברו שמונה שנים מהגלייתו, שב למדריד.
שוב הסתבך בפרשיות אהבים ושערוריות אחרות.
אנטוניה טריו דה ארמנטה זיכתה אותו בתביעה נוספת.
מיקאלה דה לוחאן עוררה בו השראה לשורת סונטות וילדה ארבעה מילדיו.
ב-1598 נשא לאישה את חואנה דה גוארדו, בתו של קצב אמיד.
אף על פי כן נמשכו קשריו עם נשים, בהן מיקאלה דה לוחאן.
בעשור הראשון של המאה ה-17 הגיעה תפוקתו היצירתית לשיא.
לצדה הועסק, כמזכיר וגם בתפקידים אחרים, על ידי הדוכס מסֶסה.
בסופו של אותו עשור הורע מצבו האישי.
בנו האהוב מחואנה, קרלוס, מת וב-1612 חואנה מתה במהלך לידה.
בערך באותו זמן נעלמת גם מיקאלה מקורות חייו.
דה וגה, עטוי יגון, מקבץ את ילדיו משתי הנשים תחת גג אחד.
בשנים שלאחר מכן הוא מתחיל לעסוק בדת בכתיבתו, וב-1614 מצטרף לכמורה.
על אף שקיבל את נדרי הכמורה, לא חדל דה וגה מלנהל רומנים.
הבולטת והארוכה שבמערכות היחסים שלו בשלב זה היא זו שניהל עם מרתה דה נֶבָרֵס, עד מותה ב-1632.
שתי טרגדיות פקדו אותו ב-1635: מותו של לופֵה, בנו ממיקאלה ומשורר בזכות עצמו, בטביעת אונייה מול חופי ונצואלה, וחטיפתה ולאחר מכן נטישתה של בתו הצעירה והאהובה אנטוניה.
ב-27 באוגוסט אותה שנה מת לופה דה וגה בשנתו, במדריד.
מבט על יצירתו של לופה דה וגה
לופה דה וגה היה מחזאי ומשורר ספרדי שחי בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17. הוא היה אחד הסופרים הפוריים בתקופתו, ויצירותיו נחשבות לגדולות בשפה הספרדית.
לופה דה וגה כתב מחזות במגוון רחב של ז'אנרים, כולל קומדיות, טרגדיות ודרמות היסטוריות.
מחזותיו ידועים בדיאלוג תוסס, דמויות מורכבות ועלילות מורכבות.
הוא היה אמן באמנות המתח הדרמטי, ומחזותיו מציגים לעיתים קרובות תפניות ותפניות בלתי צפויות ששומרות על הקהל על קצה מושבו.
אחת היצירות המפורסמות ביותר של לופה דה וגה היא "מעיין הכבשים" ("Fuente ovejuna"), מחזה המספר את סיפורו של כפר קטן בספרד שמתקומם נגד אדון עריץ.
המחזה בולט בתיאור כוחו של העם להתנגד לדיכוי, והוא זכה לשבחים על הדמויות הנשיות החזקות שלו והצגתו את מאבקי מעמד הפועלים.
יצירה מפורסמת נוספת מאת לופה דה וגה היא "הכלב באבוס", קומדיה שסאטירה את המוסכמות החברתיות של אותה תקופה.
המחזה מגולל את סיפורה של אשת אצולה שמתאהבת במזכירתה, אך מסרבת לאפשר לה להינשא למישהו אחר.
המחזה בולט בדיאלוג השנון שלו ובפירושו על הצביעות של המעמדות הגבוהים.
בסך הכל, העבודות של לופה דה וגה זוכות לכבוד העומק, המורכבות והתובנה שלהן לגבי המצב האנושי.
מחזותיו ממשיכים להיות מוצגים ונלמדים כיום, והוא נחשב לאחד מגדולי הסופרים בשפה הספרדית.
דה וגה נחשב לאחד מגדולי המשוררים הספרדים של זמנו, לצד לואיס דה גונגורה ופרנסיסקו דה קוודו.
בשנות השמונים והתשעים של המאה ה-16, הצליחו מאוד שיריו על נושאים פסטורליים ומוריים.
דה וגה עצמו מופיע בשירים אלה, כמורי בשם זאיד וכרועה בשם בלארדו, ומרכיבים מחיי האהבה הסוערים שלו עצמו מתוארים בהם.
ב-1614 הופיעו שיריו הדתיים בספר בשם רימאס סאקראס, חרוזים קדושים, שזכה גם הוא להצלחה מסחרית רבה.
ב-1634 התפרסם Rimas humanas y divinas del licenciado Tomé de Burguillos, שנחשב לספר השירה המודרני ביותר בשירת המאה ה-17. לופה יצר בספר זה הטרונים, תומא דה בורגיוס, מלומד עני שמאוהב בכובסת ושמה חואנה, וצופה בחברה האנושית בציניות ובמבט מפוכח.
על אף שהיה יוצר רב-תחומי, שמו נודע יותר מכל כמחזאי.
הוא עצמו ראה בכתיבה הקומית אוּמנות צנועה, ומחה כנגד אלו שהניחו כי כתב מחזות קומיים לשם תהילה ולא עבור כסף.
הדרמה הספרדית, אם אינה כולה יצירתו של לופה דה וגה, חבה לו את צורתה המובהקת - הקומדיה בשלוש מערכות - המנותקת מתפיסותיהן של אסכולות בנות הזמן.
עמדתו של דה וגה כלפי הגישה הנכונה ליצירה חצויה: מחד הוא דגל בחשיבות של כתיבה שתהיה מובנת לקהל, בשפת הדיבור הספרדית קסטליאנית.
מאידך, הספרים שקרא, הקשרים הספרותיים שלו, והחשש מפני המבקרים האיטלקים, שנחשבו אז לקובעי הטון בעולם הספרותי, משכו את יצירתו לכיוון ההפוך, וגרמו לו לנטות למנייריזם ושימוש במליצות.
השכלתו הספרותית הייתה איטלקית-לטינית, ועל אף שהגן על המסורת הלאומית ועל פשטותה של הקסטליאנית, עדיין היה חשוב לו שלא ייתפס כאדם חסר-ידע, כסופר נטול השכלה קלאסית.
הוא הדגיש במיוחד את העובדה שלמד באוניברסיטה, ומטעים את ההבדל שבין דוברי הלטינית והבורים שאינם שולטים בה.
סיבה נוספת הייתה ללופה להמעיט בערך מחזותיו: רובם המכריע נכתבו בחופזה רבה ועל פי הזמנה.
הוא לא היסס להודות כי יותר ממאה מן הקומדיות שלו עברו מן המוזות אל אולמות התיאטרון בתוך פחות מיממה.
הביוגרף שלו, פרז דה מונטאלבאן, מספר כי במקרה מסוים, בטולדו, חיבר לופה חמש עשרה מערכות בתוך חמישה עשר ימים: כלומר קצב של חמש קומדיות בשבועיים.
רשימותיו של לופה מצביעות על כך שעד 1604 הוא חיבר, בקירוב, לא פחות מ-230 מחזות בשלוש מערכות.
637 מחזות ידועים לנו בשמותיהם, אך רק הטקסטים של כ-450 נמצאים בידינו.
מהדורות אלה, שלא נעשו על דעתו של דה וגה, אינן יכולות להיחשב כאותנטיות לחלוטין.
סיווגם של מחזות כה רבים הוא משימה קשה.
המושגים המקובלים, כגון טרגדיה, קומדיה וכדומה אינם הולמים את מרבית יצירותיו, ונדרשת איפה גישה אחרת לסיווג.
במחזותיו של דה וגה, העלילה היא הכוח השלט, יהא הנושא אשר יהיה.
מרבית הנושאים נשאבים מן ההיסטוריה, בעיקר הספרדית.
לא קל למצוא נושא לאומי שאינו מופיע באחד ממחזותיו, החל ממלכים קדומים ואגדתיים למחצה ועד ההיסטוריה של זמנו.
עם זאת, המחזות הנודעים ביותר של דה וגה משתייכים לסוגה המכונה בספרדית capa y espada - "גלימה וחרב", שבהם העלילה מערבת תמיד פרשיות של אהבה ושל כבוד, על-פי רוב בקרב האצולה הנמוכה בספרד של ימי הביניים.
בחלק ממחזותיו שואף דה וגה לבסס חוק מוסרי, ולהדגים מה קורה כאשר הוא מופר.
כך למשל המסר כי העוני איננו פשע מטופל במחזה Las Flores de Don Juan - הפרחים של דון חואן.
במחזה זה משמש סיפורם של שני אחים להדגמת ניצחון העוני בעל המידות הטובות על פני חוסר המוסר הטובל בעושר.
בה בעת, אך בעקיפין, משמש המעשה לתקיפת מוסד הפרימוגנטורה (הורשת כל הון המשפחה ונכסיה לבן הבכור בלבד), אשר תכופות הפקיד את כל רכושה וכבודה של המשפחה אצל אדם לא ראוי, אף על פי שאחיו הצעיר ממנו מתאים לכך הרבה יותר.
עם זאת, במרבית המחזות אין מוסר השכל, ועיקר כוונתו של דה וגה היא לבדר ולעורר את הציבור.
הוא נטה פחות להעסיק עצמו בחינוכו של הקהל, והתמקד מעל הכול בעלילה.
הדרמה בזמנו של דה וגה הייתה מאורגנת באופן לקוי.
מחזות כללו לעיתים שלוש מערכות ולעיתים ארבע.
הם נכתבו בחריזה, אך דפוס החריזה נקבע במידה רבה על ידי גחמותיו של המחזאי.
כיוון שהקהל אהב זאת, אימץ דה וגה באופן כללי את הסגנון של זמנו.
עם זאת, את המסגרת הנושאית המצומצמת הוא הרחיב ללא היכר, כשהוא שואב נושאים מכל מקור אפשרי: המקרא, המיתולוגיה העתיקה, חיי הקדושים, ההיסטוריה הספרדית, אגדות ימי הביניים, הספרות האיטלקית, אירועי הזמן, וחיי היומיום בספרד של המאה ה-17.
לפני זמנו, שרטטו המחזאים רק בקווים גסים את תנאי החיים של בני האדם ואת אופיים; באמצעות התבוננות מקיפה יותר ותיאור דקדקני יותר, לופה דה וגה יצר טיפוסים בעלי ממשות, והעניק לכל קבוצה חברתית את השפה והמאפיינים ההולמים אותה.
הקומדיות שלפני זמנו היו חסרות צורה וחריזתן הייתה מרושלת; דה וגה הכניס סדר בכל צורות השירה הספרדית, מהרומנסות ועד לצורות ליריות נדירות שמקורן באיטליה.
רוב רובה של יצירתו הענפה של דה וגה טרם תורגם לעברית.
לעומת זאת, המחזה "מעיין הכבשים" - Fuente Ovejuna, תורגם שלוש פעמים והועלה על הבמה פעמיים.
המחזה בתרגום רפאל אליעז הוצג ב-1951 (תיאטרון הבימה) ויצא לאור כספר ב-1978. ב-1994 יצא לאור תרגום של רנה ליטוין.
ב-2002 הועלה המחזה על הבמה בנוסח עברי של מאיר ויזלטיר.
לוף הוא כינויו של בשר משומר שיוצר בלעדית עבור צה"ל על ידי "ריכרד לוי", והפך לאחד מהמאכלים המזוהים ביותר עם צה"ל.
מקור השם בשיבוש הביטוי האנגלי "Meat Loaf" שפירושו "קציץ בשר".
המילה "לוף" הפכה בעברית לשם גנרי לקציץ בשר משומר.