tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את הטכניקה פיתחו כותבי המאמר בשנים שחלפו מאז הגילוי.
גלי הכבידה שמתגלים בגלאי מהווים חלק מקרינת הוקינג שפולט זוג החורים השחורים.
תגליות במדבר יהודה היא סדרת הפרסומים הרשמית המונה 40 כרכים, המסכמים את תוכן תגליות מגילות מדבר יהודה.
הסדרה פורסמה על ידי הוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
צוות החוקרים הבינלאומי המעורב בפרויקט הגיע מצפון אמריקה, ישראל ואירופה.
רוב הכרכים נכתבו באנגלית, וכמה כרכים בצרפתית.
הכרכים מכסים טקסטים ממגילות מדבר יהודה ובעיקר מממצאי קומראן, וכן ניתוחים של נתונים ארכאולוגיים ומשימות ארכאולוגיות.
רוב התגליות שנתגלו בשטחי מדינת ישראל עד 1967 לא פורסמו בסדרה זו.
גל הפרסום הראשון התרחש בין השנים 1955 ו-1982. בתקופה זו פורסם חומר מן הממצאים בקומראן על פני שבעה כרכים.
העורך הראשי של חמשת הכרכים הראשונים היה רולאן דה וו.
בתקופה שבין 1962 ל-1968 פורסמה הסדרה (לאורך כרכים 3–4), לזמן מוגבל, תחת השם "תגליות במדבר יהודה בירדן".
דה ווֹ הוחלף על ידי האב פייר בנואה שערך את הכרכים 6 ו-7. תפקידו הסתיים בשנת 1986. הוא הוחלף על ידי ג'ון סטרגנל שערך את כרך 8.
עבודת עריכה חשובה על המגילות התנ"כיות ביצע יוג'ין אולריך, אשר במשך מספר שנים קיבל על עצמו אחריות מיוחדת למשימה זו.
משנת 1985 ואילך פעל אולריך כעורך ראשי של כל הטקסטים המקראיים ממערה 4 בקומראן.
לקראת סוף שנות השמונים התעורר פולמוס בקהילה האקדמית הבינלאומית סביב הקצב האיטי של הפרסום.
שמונה כרכים בלבד פורסמו בשנים 1955–1990, וזכויות המחקר היו נתונות בידי קומץ חוקרים.
הדבר עורר ביקורת מצד חוקרים.
ניתנו כמה הסברים לעיכוב בפרסום כמו היעדר מימון וחוקרים.
הועלו אף תאוריות קונספירציה לפיהן החוקרים מנסים להסתיר מידע רגיש הנוגע לדתות היהדות והנצרות.
לאחר תקופה זו קיבל על עצמו פרופ' עמנואל טוב מהאוניברסיטה העברית בירושלים את תפקיד העורך ראשי.
בהנהגתו של טוב, בתחילת שנות ה-90, צוות המחקר וההוצאה לאור הבינלאומי אורגן מחדש והורחב.
המפעל המחודש נתמך על ידי רשות העתיקות של ישראל.
תקופה זו, שבה פעלו עמנואל טוב וצוותו, הייתה תקופת השיא של פרויקט הפרסום.
צוות החוקרים הבינלאומי הורחב וכלל תשעים ושמונה חוקרים.
בעשר השנים שקדמו לשנת 2001 הפיקו ד"ר טוב וצוותו 28 כרכים.
טוב פרש מתפקידו כעורך ראשי בשנת 2009. בשנה זו ראה אור הכרך ה-40 שסיים את פרויקט המחקר.
תגליות פורטוגזיות מתייחס לשטחים היבשתיים והנתיבים הימיים הרבים שהתגלו על ידי הפורטוגזים כתוצאה מחקירתם הימית האינטנסיבית במאות ה-15 וה-16. מלחים פורטוגזים היו בחזית החיפושים האירופיים מעבר לים, גילו ומיפו את חופי אפריקה, קנדה, אסיה וברזיל, במה שהחל את תחילת עידן התגליות.
משלחות שיטתיות החלו בשנת 1419 לאורך חופי מערב אפריקה בחסותו של הנסיך אנריקה הספן, כאשר בארתולומיאו דיאש הגיע לכף התקווה הטובה ונכנס לאוקיינוס ההודי בשנת 1488. עשר שנים אחר כך, בשנת 1498, הוביל ואסקו דה גאמה את הצי הראשון סביב אפריקה להודו, ונוצר מסלול ימי קבוע מפורטוגל להודו.
חקירות פורטוגזיות המשיכו לדרום-מזרח אסיה, משם הגיעו ליפן בשנת 1542, ארבעים וארבע שנים לאחר בואם לראשונה להודו.
בשנת 1500 הפך האציל הפורטוגלי פדרו קברל לאירופאי הראשון שגילה את ברזיל.
בשנת 1139 ממלכת פורטוגל השיגה עצמאות מליאון, לאחר שהכפילה את שטחה עם הרקונקיסטה תחת שלטונו של אפונסו אנריקס.
בשנת 1297, המלך דניס מפורטוגל התעניין באופן אישי בהתפתחות היצוא, לאחר שארגן את יצוא עודפי הייצור למדינות אירופה.
ב־10 במאי 1293, הוא הקים קרן ביטוח ימי לסוחרים פורטוגלים המתגוררים במחוז פלנדריה, אשר אמורה לשלם סכומים מסוימים לפי גודל המטען, שהצטבר להם.
יין ופירות יבשים מאלגארבה נמכרו בפלנדריה ובאנגליה, מלח היה ייצוא רווחי לצפון אירופה, ויוצאו גם עור, צבע ארגמן.
פורטוגזים ייבאו שריונות ותחמושת, בגדים נאים ומספר מוצרים שהיו מיוצרים מפלנדריה ואיטליה.
בשנת 1317 חתם המלך דניס הסכם עם הספן מג'נובה מנואל פסנו, ומינה אותו לראשונה כאדמירל עם הרשאות לסחר עם מולדתו בתמורה לעשרים ספינות וצוותי מלחמה, במטרה להגן על פורטוגל מפני פשיטות פיראטיות מוסלמיות.
בכך הניח את הבסיס לחיל הים הפורטוגזי ולהקמת קהילת סוחרים מגנואה בפורטוגל.
פורטוגל נאלצה לצמצם את פעילותה בים השחור, רפובליקת ג'נואה פנתה לסחר בצפון אפריקה - סחר של חיטה, שמן זית (גם כמקור אנרגיה) וחיפוש אחר זהב - והם ניווטו גם לנמלי פלנדריה ואנגליה.
במחצית השנייה של המאה הארבע עשרה התפרצויות של מגפת הדבר השחור שהביאה לתמותה גדולה וצימצום אוכלוסין קשה.
הכלכלה הייתה ברמה מקומית והייתה הגירה גדלה מפורטוגל שהובילה לנטישת אדמות חקלאיות והאבטלה בכפרים.
רק הים הציע אלטרנטיבות כלכליות, כאשר רוב האנשים התמקדו בדיג וסחר באזורי החוף.
בין השנים 1325–1357 העניק אפונסו הרביעי, מלך פורטוגל מימון ציבורי לגיוס צי מסחרי ראוי והורה על החקירות הימיות הראשונות, בעזרת רפובליקת ג'נואה, בפיקודו של האדמירל מנואל פסנחה.
בשנת 1341 התגלו באופן רשמי האיים הקנריים, שכבר היו ידועים לאנשי גנואה.
בשנת 1415 נכבשה העיר סאוטה, בצפון אפריקה, על ידי הפורטוגזים במטרה לשלוט על הניווט בחוף אפריקה.
הכיבוש נעשה בברכת האפיפיור להרחבת ההשפעה הנוצרית, ורצון האצולה הפורטוגזית המובטלת למעשי מלחמה לאחר החזרת המלוכה.
הנסיך הצעיר אנריקה הספן, הבין את האפשרויות של רווח בצירי המסחר בסהרה.
מאז 1420 הוא החזיק במונופולים יקרי ערך על משאבים באלגארבה, והשקיע בחסות מסעות לאורך חופי מאוריטניה.
הוא פעל לארגן לו קבוצת סוחרים, בעלי אוניות, שהם בעלי עניין להשתתף בגילוי נתיבי הים.
בהמשך, אחיו הנסיך פדרו, העניק לו מונופול מלכותי של כל הרווחים מהמסחר באזורים שהתגלו.
עד מהרה הגיעו לאיים האטלנטיים מדיירה (1420) והאיים האזוריים (1427).
שם מצאו חיטה ומאוחר יותר טיפחו קנה סוכר כמו באלגארבה, שהפכה לפעילות רווחית.
פעולות אלה עזרו להם להתעשר.
אנריקה הספן מילא את התפקיד הראשי בעידוד החקירה הימית הפורטוגזית עד מותו בשנת 1460. באותה תקופה האירופאים לא ידעו מה נמצא מעבר לכף בוז'דור בחוף אפריקה.
אנריקה רצה לדעת עד היכן משתרעים שטחי המוסלמים באפריקה, והאם ניתן להגיע לאסיה דרך הים.
הוא רצה להגיע למקור המסחר בתבלינים הרווחיים ואולי לאחד כוחות עם הממלכה הנוצרית שאבדה שנים ארוכות, השמועה שהתקיימה אי שם ב"הודו".
בשנת 1419 נסחפו שני קברניטים של אנריקה, ג'ו ז'ונס קארבס וטריסטו ווז טיקסיירה בזמן סערה אל מדיירה, אי לא מיושב מול חופי אפריקה שהיה ככל הנראה ידוע לאירופאים מאז המאה ה -14. בשנת 1420 חזרו זרקו וטייקסיירה עם ברטולומאו פרסטרלו והחלו בהקמת התנחלות פורטוגזית באיים.
ניסיון פורטוגלי לכבוש את גרנד קנרי, אחד האיים הקנריים הסמוכים, שיושב חלקית על ידי ספרדים בשנת 1402, לא צלח וזכה למחאה מקסטיליה.
אף על פי שהפרטים המדויקים אינם ברורים, עדויות קרטוגרפיות מראות כי האיים האזוריים התגלו ככל הנראה בשנת 1427 על ידי אוניות פורטוגזיות ששטו בהוראתו של אנריקה.
הדבר מצביע על כך שהפורטוגלים הצליחו לנווט 1,200 ק"מ מחוף פורטוגל.
בערך באותה תקופה כשהייתה ההתקפה הלא מוצלחת על האיים הקנריים, החלו הפורטוגלים לחקור את חופי צפון אפריקה.
המלחים חששו ממה שנמצא מעבר לקייפ בויג'דור, והאם ניתן לחזור משם.
בשנת 1434 עבר אחד מקברניטי הנסיך אנריקה, גיל איינס, את המכשול הזה.
לאחר חציית המחסום הפסיכולוגי הנ"ל, היה קל יותר לחקור הלאה לאורך החוף.
החקירה מערבה נמשכה באותה תקופה: דיוגו סילבס גילה את באיים האזוריים את האי סנטה מריה בשנת 1427 ובשנים שלאחר מכן פורטוגזים גילו ויישבו את שאר האיים האזוריים.
תוך שני עשורים של חיפושים עקפו אוניות הפורטוגזיות את הסהרה.
אנריקה סבל מכה קשה בשנת 1437 לאחר כישלונה של משלחת לכיבוש טנג'יר, לאחר שעודד את אחיו, המלך אדוארד, לבצע התקפה יבשתית מסיאוטה.
הצבא הפורטוגזי הובס וניצל מחורבן על ידי כניעה לנסיך פרדיננד, אחיו הצעיר של המלך.
לאחר התבוסה בטנג'יר, פרש אנריקה לעיר בקצה הדרומי של פורטוגל ושם המשיך לכוון את התגליות פורטוגזיות עד מותו בשנת 1460.
בשנת 1443 העניק לו הנסיך פדרו, אחיו של אנריקה, את מונופול הניווט, המלחמה והסחר בארצות דרומית לקייפ בויג'דור.
מאוחר יותר יתגשם מונופול זה ויעניק לפורטוגל את המסחר הבלעדי למדינות שהתגלו.
תהליכים אלה הניחו את הבסיס לאימפריה הפורטוגזית.
התקדמות משמעותית שהאיצה את פרויקט התגליות, היה המצאת אוניות מדגם "הקראוול" באמצע המאה ה-15, ספינה שאפשר היה לנווט טוב יותר בכל רוח, ולא היו לה מתחרות אחרת באירופה באותה תקופה.
תוך שימוש בטכנולוגיה ימית חדשה זו, הגיעו הנווטים הפורטוגזים לקווי הרוחב הדרומיים יותר ויותר, והתקדמו דרומה בקצב ממוצע של מעלה אחת בשנה.
חצי האי סנגל וכף ורדה התגלו בשנת 1445. עמדת הסחר הראשונה מעבר לים הוקמה באותה העת בהוראותיו של אנריקה, בשנת 1445 באי ארגין מול חופי מאוריטניה, כדי למשוך סוחרים מוסלמים ולעקוף את הנתיבים שעברו בצפון אפריקה.
התחילה להיווצר שרשרת תחנות הסחר הפורטוגזיות לאורך החוף.
בשנת 1446 התקדם אלברו פרננדס כמעט עד לסיירה לאון של ימינו והגיע למפרץ גינאה בשנות ה-60 של המאה ה-15.
הגילויים אחרי הנסיך אנריקה הספן
כתוצאה מהתשואות הדלות הראשונות של החיפושים באפריקה, בשנת 1469 העניק המלך אפונסו החמישי את מונופול המסחר בחלק ממפרץ גינאה לסוחר פרנאו גומס, תמורת תשלום שנתי של 200,000 ריאל.
גומס נדרש גם לחקור 480 ק"מ נוספים מהחוף בכל שנה במשך חמש שנים.
הוא העסיק את החוקרים ג'ואו דה סנטארם, פדרו אסקובר, לופו גונסאלבס, פרנאו דו פו ופדרו דה סינטרה, ומילא את הדרישה.
בחסותו חצו החוקרים הפורטוגזים את קו המשווה לחצי הכדור הדרומי ומצאו את האיים של מפרץ גינאה, כולל סאו טומה ופרינסיפה.
בשנת 1471 הגיעו האוניות של גומס לאלמינה בחוף הזהב (גאנה של ימינו) וגילו סחר משגשג בזהב בין הילידים לבין סוחרים ערבים וברבריים.
גומס הקים שם עמדת סחר משלו, אשר נודעה בשם "מינה" ("המכרה").
הסחר בין אלמינה לפורטוגל גדל בעשור הבא.
בשנת 1481 החליט ז'ואו השני, לבנות את מבצר סאו חורחה דה מינה (טירת אלמינה) כדי להגן על מסחר זה, שנחשב שוב כמונופול מלכותי.
בשנת 1482, דיוגו קאו גילה את נהר קונגו.
בשנת 1486 המשיך קאו לקייפ קרוס, בנמיביה של ימינו, בסמוך לחוג הגדי.
בשנת 1488 עקף ברטולומאו דיאס את כף התקווה הטובה בקצה הדרומי של אפריקה, כשהוא מפריך את הקביעה שהייתה מאז תלמי כי האוקיינוס ההודי מופרד מהאוקיינוס האטלנטי.
כמו כן, הגיע פרו דה קוויליאן להודו דרך מצרים ותימן, וביקר במדגסקר.
הוא המליץ לחקור את התוואי הדרומי.
כאשר פורטוגלים חקרו את קווי החוף של אפריקה, הם השאירו אחריהם סדרה של פאדרים, צלבי אבן שעליהם חרוט מגן השלטון הפורטוגלי המציין את ריבונותם.
הם בנו מבצרים ומוצבי מסחר.
מבסיסים אלה עסקו הפורטוגלים בסחר העבדים והזהב.
פורטוגל נהנתה ממונופול של סחר העבדים האטלנטי במשך למעלה ממאה שנה, ויצאה מדי שנה כ-800 עבדים.
מרביתם הובאו לבירת פורטוגל ליסבון.
יש שמעריכים כי אפריקאים שחורים הגיעו לכדי 10 אחוזים מהאוכלוסייה.
חוזה טורדסיאס וחלוקת העולם (1492)
בשנת 1492 גילויו של כריסטופר קולומבוס מספרד את "העולם החדש", שלדעתו הייתה אסיה, הגילוי הוביל למחלוקות בין הספרדים לפורטוגזים.
אלה הוחלפו בסופו של דבר על ידי חוזה טורדסיאס בשנת 1494, שחילק את העולם מחוץ לאירופה בדואופול בלעדי בין הפורטוגזים לספרדים, בקו שנמצא 1,560 ק"מ, מערבית לכף איי ורדה.
עם זאת, מכיוון שלא ניתן היה באותה תקופה למדוד נכון את קו האורך, הגבול המדויק נקבע על ידי שתי המדינות רק בשנת 1777.
השלמת המשא ומתן עם ספרד היא אחת מהסיבות מדוע לקח תשע שנים לפורטוגזים לעקוב אחר מסעו של דיאס לכף התקווה הטובה.
המטרה הפורטוגזית ארוכת השנים הייתה למצוא מסלול ימי לאסיה הושגה סוף סוף במסע פורץ דרך שפיקד עליו ואסקו דה גאמה.
השייטת של וסקו דה גאמה עזבה את פורטוגל בשנת 1497, עקפה את הכף והמשיכה לאורך חופי מזרח אפריקה, שם הובא נווט מקומי שהעביר אותם אל האוקיינוס ההודי, והגיע לקליקוט במערב הודו במאי 1498. המסע השני להודו היה בשנת 1500 בפיקודו של פדרו אלווארס קברל.
בעודו עוקב אחר המסלול הדרום-מערבי של ואסקו דה גאמה על פני האוקיינוס האטלנטי, קברל הגיע אל חופי ברזיל.
ככל הנראה היה תגלית מקרית, אך משערים כי הפורטוגזים ידעו בסתר על קיומה של ברזיל וכי היא נמצאת בצד שלהם על פי חוזה טורדסיאס.
קברל המליץ למלך פורטוגל על יישוב הארץ, ומסעות המשך נשלחו בשנת 1501 ו-1503. אדמות נמצאו בשפע בפאו-בראזיל, או ברזילווד, שממנה ירשה את שמה אחר-כך, אך לא הצליחו למצוא זהב או כסף.
לכן בינתיים המאמצים הפורטוגלים התרכזו בהודו.
ב־8 ביולי 1497 עזב הצי, המורכב מארבע אוניות וצוות של 170 איש, את ליסבון.
המסע שהובילו וסקו דה גמה לקליקוט היה נקודת המוצא לפריסה של פורטוגזים בחוף המזרחי של אפריקה ובאוקיינוס ההודי.
הקשר הראשון התרחש ב־20 במאי 1498. לאחר סכסוך כלשהו, הוא קיבל מכתב אישור לסחור מהשליט בקליקוט, והשאיר שם כמה אנשים להקים עמדת סחר.
בתקופה זו איבדו המסעות את התמיכה מההון הפרטי, כי הן נעשו בחסותו הבלעדית של הכתר הפורטוגזי.
זמן קצר לאחר מכן, הוקם קאסה דה אינדיה בליסבון לניהול המונופול המלכותי של הניווט והסחר.
מטרת פורטוגל באוקיינוס ההודי הייתה להבטיח את המונופול של סחר התבלינים.
בניצול היריבות ששררה בין ההודים והמוסלמים, הקימו הפורטוגזים כמה מבצרים ועמדות מסחר בין 1500 ל-1510. במזרח אפריקה, מדינות אסלאמיות קטנות לאורך חופי מוזמביק, קילווה, בראווה, סופלה ומומבסה נהרסו, או שהפכו לבעלי ברית של פורטוגל.
בשנת 1500 הצי השני להודו שהגיע בטעות לברזיל, חקר את החוף המזרח אפריקני, שם גילה דיוגו דיאש את האי אותו כינה סנט לורנס, לימים ידוע בשם מדגסקר.
צי זה, בפיקודו של פדרו אלווארס קברל, הגיע לקליקוט בספטמבר, שם נחתם הסכם הסחר הראשון בהודו.
במשך זמן קצר הוקמה במקום תחנה פורטוגזית, אך היא הותקפה על ידי מוסלמים ב -16 בדצמבר ומספר פורטוגזים, כולל הסופר פרו וואז דה קמינהה, נהרגו.
לאחר שהפציץ כתגמול את קליקוט, עבר קברל לעיר קוצ'ין.
הפורטוגזים נהנו מהיריבות בין המהרג'ה מקוצ'ין לשליט של קליקוט, והתקבלו היטב כבעלי ברית, וקיבלו היתר לבנות מבצר (פורט מנואל) ומוצב מסחר שהיה היישוב האירופי הראשון בהודו.
שם בשנת 1503 הם בנו את כנסיית פרנציסקוס הקדוש.
בשנת 1502 וסקו דה גאמה כבש את האי קילווה בחוף טנזניה, שם בשנת 1505 נבנה המבצר הראשון של מזרח אפריקה הפורטוגזית כדי להגן על אוניות הסחר במזרח הודו.
בשנת 1505 מינה המלך מנואל הראשון מפורטוגל את פרנסיסקו דה אלמיידה למשנה למלך, הראשון של הודו הפורטוגזית לתקופה של שלוש שנים.
הוא הקים את ממשלת פורטוגל במזרח, שבסיסה בקוצ'ין.
באותה שנה כבשו הפורטוגלים את קאנור שם הקימו את מבצר סנט אנג'לו.
לורנסקו דה אלמיידה הגיע לציילון (סרי לנקה המודרנית), שם גילה את מקור הקינמון.
הוא מצא את האי מחולק לשבע ממלכות יריבות, הוא חתם חוזה הגנה עם ממלכת קוט והרחיב את השליטה באזורי החוף, שם בשנת 1517 הוקמה מצודת קולומבו.
בשנת 1506 צי פורטוגזי בפיקודם של טריסטאו דה קונחה ואפונסו דה אלבוקרקי, כבש את סוקוטרה בכניסה לים האדום ומוסקט בשנת 1507, לאחר שלא הצליחו לכבוש את מצר הורמוז, בעקבות אסטרטגיה שנועדה לסגור את הכניסות לאוקיינוס ההודי.
באותה שנה נבנו מצודות באי מוזמביק ובמומבסה בחוף קניה.
מדגסקר נחקרה בחלקה על ידי טריסטאו דה קונחה ובאותה השנה התגלתה מאוריציוס.
בשנת 1509 ניצחו הפורטוגזים בקרב הימי של דיו את כוחותיהם המשולבים של הסולטאן העות'מאני באיזיט השני, סולטאן מגוג'ראט, סולטאן ממליוק מקהיר, סמוטירי ראג'ה מקוז'יקוד, הרפובליקה הוונציאנית והרפובליקה רגוסאן (דוברובניק).
הניצחון הפורטוגלי היה קריטי לאסטרטגיית השליטה שלהם בים ההודי.
הטורקים והמצרים הסיגו את חיל הים שלהם מהודו, והשאירו את הימים לפורטוגזים.
מהלך זה קבע את הדומיננטיות המסחרית של פורטוגל כמעט מאה שנים, וסייע מאוד לצמיחת האימפריה הפורטוגזית.
האירוע סימן גם את תחילת הדומיננטיות הקולוניאלית האירופית באסיה.
קרב דיו השני בשנת 1538 סיים לבסוף את השאיפות העות'מאניות בהודו ואישר את ההגמוניה הפורטוגזית באוקיינוס ההודי.
למרות התקפות בלתי פוסקות, גואה הפכה למקום מושבה של ממשלת פורטוגל, בשם אסטדו דה הודו (מדינת הודו), כאשר הכיבוש קבע את יחסן של הממלכות השכנות.
גוג'אראט וקליקוט פתחו שגרירויות, שהציעו בריתות ומענקים לחיזוק.
אלבוקרקי החל בגואה באותה שנה את ייצוא הנענע הפורטוגזית הראשונה מהודו, וניצל את ההזדמנות להודיע על ההישג.
באפריל 1511 הפליג אלבוקרקי למלאקה במלזיה המודרנית, הנקודה המזרחית החשובה ביותר ברשת הסחר, שם מלאיים פגשו את סוחרי גוג'ראט, סינים, יפנים, ג'וואיים, בנגלים, פרסים וערבים.
מפגש שתואר על ידי טומה פירס תיאור שלא יסולא בפז.
נמל מלאקה הפך לבסיס האסטרטגי להרחבת הסחר הפורטוגזי עם סין ודרום-מזרח אסיה, תחת השלטון הפורטוגזי בהודו עם בירתו בגואה.
כדי להגן על העיר הוקם מבצר חזק, ואחד השערים שלו נותר עומד.
בהכרת השאיפות הסיאמיות ביחס למלאקה, אלבוקרקי שלח מייד את דארטה פרננדס למשימה דיפלומטית לממלכת סיאם (תאילנד המודרנית), שם הוא היה האירופי הראשון שהגיע, וביסס יחסים טובים בין שתי הממלכות.
בנובמבר אותה השנה, כשהוא מתוודע למיקומם של "איי התבלין" כביכול במולוקה, הוא שלח משלחת בראשות אנטוניו דה אבראו כדי למצוא אותם, והגיעה בתחילת 1512. כשהוא יצא ממלאקה, הגיע חורחה אלווארס לדרום סין בשנת 1513.
האימפריה הפורטוגזית התרחבה במפרץ הפרסי כאשר פורטוגל שלטה על סחר התבלינים עם האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1515 כבש אפונסו דה אלבוקרקי את מדינת חוואלה הורמוז בראש המפרץ הפרסי, וביסס אותה כמדינה ווסאלית.
עם זאת, עדן התנגדה למסע של אלבוקרקי באותה שנה, וניסיון נוסף נעשה על ידי יורשו של אלבוקרקי לופו סוארס דה אלברגריה בשנת 1516. בסדרת בריתות משתנה שלטו הפורטוגזים בחלק גדול מהמפרץ הפרסי במאה השנים הבאות.
בהיות מוזמביק על הדרך הימית הקבועה המקשרת בין ליסבון לגואה מאז 1497, האי הפך לנמל אסטרטגי, ושם נבנה מבצר סאו סבסטיאו ובית חולים.
בשנת 1525, ספרד תחת קרל החמישי שלחה משלחת להתיישב באיי מולוקה בטענה שהם נמצאים באזור שלהם על פי חוזה טורדסיאס, מכיוון שלא הייתה גבול מוגדר בין שתי האימפריות במזרח.
הסכסוך עם הפורטוגזים היה בלתי נמנע, והחל עשור של התכתשויות הדדיות.
הסכם חלוקה ביניהם הושג רק עם חוזה סרגוסה (1529), שייחס את איי מולקה לפורטוגל והפיליפינים לספרד.
בשנת 1530 ארגן ג'ון השלישי את הקולוניזציה של ברזיל וחילק אותה לאזורי משנה.
שניתנו לכל מי שרצה לנהל ולחקור אותם, כדי להתגבר על הצורך להגן על השטח.
הצרפתים היו מבצעים פלישות לשטחים הפורטוגזים בברזיל, וכדי להגן על האינטרסים של פורטוגל נבנו העיירות הקולוניאליות הראשונות: סאו ויסנטה בחוף, וסאו פאולו.
מתוך 15 האזורים המקוריים, רק שניים, פרנמבוקו וסאו ויסנטה, שגשגו.
עם ההתיישבות הקבועה שהתבססה על הקמת ענף קני הסוכר ודרישות העבודה האינטנסיביות שלו שמולאו עם עבדים ילידים ואחר כך עבדים אפריקאים.
בשנת 1542 הגיע המיסיונר הישועי פרנסיס קסבייר לגואה לשירותו של המלך ג'ון השלישי מפורטוגל.
באותה העת פרנסיסקו זיימוטו, אנטוניו מוטה וסוחרים אחרים הגיעו ליפן לראשונה.
לדברי פרנאו מנדש פינטו, שטען כי הם היו במסע זה, הם הגיעו לטנגאשימה, שם התרשמו המקומיים מכלי הנשק בשנת 1557 הרשויות הסיניות אפשרו לפורטוגלים להתיישב במקאו באמצעות תשלום שנתי, ויצרו מרכז לסחר המשולש בין סין, יפן ואירופה.
בשנת 1570 קנו הפורטוגזים נמל יפני בו הקימו את העיר נגסאקי, ובכך הקימו מרכז מסחר למשך שנים רבות.
פורטוגל הקימה נמלי מסחר במקומות מרוחקים כמו גואה, הורמוז, מלאקה, קוצ'ין, איי מלוקה, מקאו ונגאסאקי.
כששמרה על הסחר מפני מתחרים אירופיים ואסיאתיים כאחד, פורטוגל שלטה לא רק בסחר בין אסיה לאירופה, אלא גם חלק גדול מהסחר בין אזורים שונים באסיה, כמו הודו, אינדונזיה, סין ויפן.
מיסיונרים ישועים, כמו פרנסיס חאווייר הבסקי, עקבו אחר ההתפשטות הפורטוגזית כדי להפיץ את הנצרות הרומית-קתולית לאסיה בהצלחה מעורבת.
המסעות והניסיון ברציפות של הנווטים הפורטוגזים הביאו להתפתחות מהירה למדי של מדעי האוקיינוסים הפורטוגזי, שיצר אליטה של אסטרונומים, נווטים, מתמטיקאים וקרטוגרפים.
עד המאה ה-15 הוגבלו הפורטוגלים לניווט באמצעות ספינות מטען עתיקות ששימשו באזור הים התיכון.
סירות אלה היו קטנות ושבריריות, עם תורן אחד בלבד עם מפרש ריבועי קבוע ולא היו להם יכולות להתגבר על קשיי הניווט הקשורים לחקר האוקיינוס הדרומי, מכיוון שהרוחות החזקות, וזרמי האוקיינוס החזקים הגבילו את יכולותיהם.
ספינות אלה קשורות לתגליות המוקדמות ביותר, כמו איי מדירה, האיים האזוריים, הקנריים ולחקירה המוקדמת של החוף הצפון-מערבי של אפריקה, דרומית עד למאוריטניה הנוכחית.
הספינה שאפשרה את השלב הראשון של התגליות הפורטוגזיות לאורך החוף האפריקני הייתה מסוג הקרוולה, פיתוח המבוסס על סירות דיג קיימות.
הן היו זריזות וקלות יותר לניווט, עם גודל של 50 עד 160 טון ו-1 עד 3 תרנים, עם מפרשים משולשים ומעוגלים המאפשרים תנועה טובה יותר בים.
הקראוול נהנתה מיכולת התמודדות גדולה יותר.
יכולת המטען והצוות המוגבלת היו החסרונות העיקריים שלהם, אך לא הפריעו להצלחתה.
עם תחילת הפלגה האוקיאנית הארוכה התפתחו גם ספינות גדולות.
"נאו" היה שם נרדף ארכאי לפורטוגזית לכל ספינה גדולה, בעיקר ספינות סוחר.
בשל הפיראטיות שפקדה את החופים, החלו להשתמש בהן בחיל הים וסיפקו פתחי תותחים שהובילו לסיווג הספינה על פי כוחם של התותחנים שלה.
הם הותאמו גם לסחר הימי ההולך וגובר: מגודל 200 טונות במאה ה-15 ועד 500, הם הפכו לאוניות מרשימות במאה ה-16, בדרך כלל עם שני סיפונים, חרטומים נוקשים מקדימה ואחורה, שניים עד ארבעה תרנים עם מפרשים חופפים.
במסעות להודו במאה ה-16 היו אוניות סוחר גדולות עם סיפון גבוה ושלושה תרנים עם מפרשים מרובעים, שהגיעו ל-2000 טון.
במאה השלוש-עשרה כבר היה ידוע על ניווט בעזרת תצפית במצב השמש.
לניווט השמימי, הפורטוגזים, כמו האירופאים אחרים, השתמשו במכשירי ניווט ערבים, כמו האסטרולב.
היו אלה מכשירים פשוטים ויעילים.
הם גם יצרו גם מכשיר למדידת המיקום בים בשיא גובה השמש וכוכבים אחרים.
הצלב הדרומי הפך לסמן ניווט, כאשר הגיעו לשוט בחצי הכדור הדרומי בשנת 1471.
לשם כך השתמשו הפורטוגזים בטבלאות האסטרונומיים (Ephemeris), כלים יקרים לניווט באוקיינוסים, שהשתפרו במאה החמש עשרה.
טבלאות אלה חוללו מהפכה בניווט, אפשרו לחשב קו רוחב.
הטבלאות של אלמנאך פרפאטו, מאת האסטרונום אברהם זכות שפורסמו בשנת 1496, שימשו יחד עם האסטרולב המשופר שלו, את וסקו דה גמה ופדרו אלווארס קברל.
מלבד שייט לאורך החוף, פורטוגזים גם ביצעו משטים באוקיינוס כדי לאסוף מידע מטאורולוגי ואוקיינוגרפי (בהם התגלו הארכיפלגים של מדירה והאיים האזוריים וים סרגאסו).
הידע של דפוסי רוח וזרמי הים - רוחות המסחר והזרמים האוקיאניים באוקיינוס האטלנטי וקביעת קו הרוחב, הובילו לגילוי הדרך הטובה ביותר באוקיינוס חזרה מאפריקה: חציית האוקיינוס האטלנטי בקו הרוחב של האיים האזוריים, באמצעות רוחות וזרמים קבועים המסתובבים בכיוון השעון בחצי הכדור הצפוני בגלל זרימת האטמוספירה והשפעה כוח קוריוליס.
אלה אפשרו לעשות את הדרך לליסבון ובכך עזרו לפורטוגלים לצאת יותר ויותר מתחום החוף - תמרון שנודע בכינוי "וולטה דו מאר".
נהוג לחשוב כי יהודה קרקס, בנו של הקרטוגרף הקטלאני אברהם קרסקס, היה אחד הקרטוגרפים הבולטים בשירותו של אנריקה הספן.
עם זאת, תרשים הים הפורטוגזי העתיק ביותר שקיים הוא פורטולני שנעשה על ידי פדרו ריינל בשנת 1485 ומייצג את מערב אירופה וחלקים מאפריקה, המשקף את הגילויים שנעשו על ידי דיוגו קאו.
עם בנו, הקרטוגרף חורחה ריינל ולופו הום, הם השתתפו בייצור האטלס המכונה "לופו הום-ריינס אטלס" או "מילר אטלס", בשנת 1519. הם נחשבו כטובי הקרטוגרפים של זמנם, והקיסר צ'ארלס רצה שהם יעבדו בשבילו.
בשנת 1517 מסר מנואל הראשון, מלך פורטוגל ללופו הום הסכם המקנה לו את הזכות לאשר ולתקן את כל מחטי המצפן בכלי שיט.
בשלב השלישי של הקרטוגרפיה הימית הפורטוגזית, היא מאופיינת בנטישת השפעת הרעיונות של תלמי לגבי המזרח ודיוק רב יותר בייצוג ארצות ויבשות.
בולט המיפוי של פרנאו ווז דוראדו (גואה ~ 1520 - 1580) שיצא לו מוניטין כאחד הקרטוגרפים הטובים ביותר באותה תקופה.
כמה וכמה תגליות מדעיות שמקורן בישראל או שנעשו על ידי ישראלים בעת ששהו במכוני מחקר מחוץ לישראל, זכו לתהודה עולמית.
גילוי מנגנון הניווט של תאי זרע – הניווט אל אזור הפריית הביצית נעשה באמצעות חיישני חום.
התגלה בידי צוותו של פרופ' מיכאל אייזנבך מהמחלקה לכימיה ביולוגית במכון ויצמן למדע.
פיענוח מנגנון הפעולה של "החיידק הטורף".
אלון מוזס מהמרכז הרפואי הדסה, ועמנואל הנסקי וקרלוס הידלגו-גראס מהאוניברסיטה העברית פענחו את מנגנון הפעולה של "החיידק הטורף" סטרפטוקוקוס A.
פענוח מנגנון הקולטנים של חלבוני גורמי גידול, האחראים להאצה מבוקרת של חלוקת התאים בגוף.
מחקריו של פרופסור יוסף ירדן בתחום זה, הובילו לפיתוח תרופות אחדות מסוג חדש "מוכוון מטרה", שהוכחו כיעילות לריפוי כמה מסוגי הסרטן.
ריצוף הגנום של חיטת הבר - וזיהוי מוטציות שאחראיות לתכונת השיבולים המאוגדות, המאפשרת גידול חקלאי בחיטה המתורבת.
חוקרים מאוניברסיטת תל אביב, בהובלת ד"ר אסף דיסטלפלד, בשיתוף עם חברת nrgene מנס ציונה, ועם מעבדות בגרמניה, באיטליה, בקנדה, בישראל ובארצות הברית.
מיפוי 6,500 גנים זהים המתבטאים באופן שונה בנשים ובגברים.
המיפוי המפורט של ההבדלים בביטוי הגנים מעיד שבגברים ובנשים מתחוללים תהליכי אבולוציה נפרדים, גם אם בעלי תלות הדדית.
פרופ' שמואל פיטרוקובסקי וד"ר מורן גרשוני, מהמחלקה לגנטיקה מולקולרית, ממכון ויצמן.
בידוד לראשונה של מרכיב ה-THC בצמח הקנאביס בצורתו הטהורה, על ידי הכימאים הישראליים רפאל משולם, יחיאל גאוני, חביב אדרעי ועמיתיהם במכון ויצמן למדע.
גילוי תפקידו של החלבון יוביקוויטין – פרופסור אברהם הרשקו ופרופסור אהרן צ'חנובר מהטכניון.
תגלית שבעקבותיה קיבלו פרס נובל לכימיה.
פענוח מבנה הריבוזום – בידי פרופ' עדה יונת, מהמחלקה לביולוגיה מבנית במכון ויצמן למדע.
תגלית שבעקבותיה קיבלה פרס נובל לכימיה.
גילוי גביש כמו-מחזורי בעל סימטריה מחומשת – בידי פרופ' דן שכטמן מהטכניון שבעקבותיה קיבל פרס נובל לכימיה.
בניית אנזים מלאכותי בשיתוף פעולה של מכון ויצמן עם אוניברסיטת וושינגטון.
ניבוי הקווארקים – יובל נאמן מאוניברסיטת תל אביב (במקביל עם מארי גל-מאן האמריקאי).
הערכת האנטרופיה של חור שחור – יעקב בקנשטיין מהאוניברסיטה העברית.
תורה פיזיקלית המתארת מערכות קוונטיות בגדלים בינוניים, על עבודתו בתחום זה זכה פרופסור יוסף אמרי ממכון ויצמן למדע בפרסים רבים בהם פרס ישראל.
גילוי ננו-חלקיקים אי-אורגניים דמויי פולרנים – שהם מבנים חלולים דמויי כלוב.
צוות בהובלת פרופ' רשף טנא ממכון ויצמן.
ניוון תאי מערכת החיסון במוח כגורם להתפתחות דיכאון – מחקר בראשות פרופ' רז ירמיה מהאוניברסיטה העברית ובשיתוף חוקרים נוספים מאוניברסיטת קולורדו.
קשר בין נדיבות לבין גנים – מחקר שהוכיח כי נחקרים שהחומר הגנטי שלהם מכיל גרסה מסוימת של גן הקרוי AVPR1a, נטו להיות נדיבים מאשר אלו שה-DNA שלהם מכיל וריאנט אחר של אותו גן.
בראשות פרופ' אריאל כנפו, עם פרופ' ריצ'רד אבשטיין, ופרופ' גרי בורנשטיין מהמחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
היוריסטיקת הייצוגיות – מצב שבו בני אדם שופטים דברים כדומים על בסיס הדמיון ביניהם "על פניו", לעיתים קרובות על בסיס תכונות שטחיות כמו מאפיינים עיקריים.
זוהתה לראשונה על ידי עמוס טברסקי ודניאל כהנמן.
היוריסטיקת הזמינות – מצב שבו בני אדם טועים בהערכת ההסתברות על בסיס הקלות שבה אפשר לדמיין את התוצאות.
מחקריהם של דניאל כהנמן ושל עמוס טברסקי מהאוניברסיטה העברית, שערערו על ההנחה שרציונליות עומדת מאחורי קבלת החלטות כלכליות.
בעקבות מחקרים אלו קיבל כהנמן בשנת 2002 פרס נובל לכלכלה (טברסקי נפטר לפני כן).
פרופסור ישראל אומן נחשב למייסדם של כמה ענפים בתורת המשחקים.
ובין היתר יצר כלים לטיפול במצבים של ידיעה חלקית.
על עבודתו בתחום זה זכה אומן מהאוניברסיטה העברית, בפרס נובל לכלכלה.
מודל גלאור-זעירא - מודל המתאר את יחסי אי-השוויון-חינוך-צמיחה, המוסברים על ידי מנגנון הגישה הלא שוויונית לחינוך עקב שוקי הון לא משוכללים.
המודל טוען שמנגנון זה עלול להוביל להשפעה שלילית של אי-השוויון על הצמיחה.
נכתב על ידי עודד גלאור מאוניברסיטת בראון ויוסף זעירא מהאוניברסיטה העברית בשנת 1988 ופורסם בשנת 1993.
גילוי כוכב לכת חוץ-שמשי בשם COROT-9b .
פרופ' צבי מזא"ה, אבי שפורר מאוניברסיטת תל אביב וחוקרים נוספים.
הוכחת הלמה של ג'ונסון ולינדנשטראוס.
ויליאם ג'ונסון ופרופ' יורם לינדנשטראוס, נוגעת להיטל של נקודות ממרחב אוקלידי בממד גבוה לממד נמוך.
הוכחה ארגודית של משפט סמרדי, שחיזקה את הקשר בין תורת ההסתברות לקומבינטוריקה.
גילוי הזהויות הסטנדרטיות של אלגברות המטריצות.
פרופ' שמשון עמיצור עם פרופ' יעקב לויצקי.
פיתוח של טורי פורייה עבור פונקציות אוטומורפיות בכמה משתנים, במסגרת תורת המספרים.
איליה פיאטצקי-שפירו מאוניברסיטת תל אביב.
הכללה טופולוגית של משפט החתונה של הול.
תדאוס הוריישס קראווי היה פוליטיקאי חבר המפלגה הדמוקרטית ממדינת ארקנסו שייצג את המדינה תחילה כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1913 ל-1921 ולאחר מכן כחבר הסנאט של ארצות הברית מ-1921 ועד מותו.
קראווי נולד ב-17 באוקטובר 1871 בחווה ליד ספרינגהיל, במחוז סטודארד, בדרום מזרח מיזורי, והיה הצעיר מבין שלושה ילדים.
אביו, טולברט קראווי, היה רופא במדינה וותיק צבא הקונפדרציה; אמו הייתה מרי אלן קראווי.
כשהיה בן חצי שנה, טולברט קראווי נרצח בריב, והמשפחה נותרה מרוששת.
תדאוס עבד כעובד חקלאי מגיל שבע, אחר כך כמחסנאי רכבת, חוכר חווה וכאריס.
הוא למד בלילות ולמד בבתי הספר הציבוריים כנער.
בשנת 1883, עבר עם אמו למחוז קליי, בצפון מזרח ארקנסו.
ב-1896 הוא השלים את לימודיו בדיקסון קולג' בטנסי, ולימד בבתי ספר כפריים עד 1899. הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1900 לאחר שהקים את המשרד שלו באוסלואה שבמחוז מיסיסיפי, במזרח ארקנסו.
מאוחר יותר באותה שנה עבר ללייק סיטי במחוז קרייגהד, ארקנסו, ובשנת 1901 עבר שוב, לג'ונסבורו, מושב המחוז של מחוז קרייגהד.
בכל פעם המשיך בעבודתו כעורך דין.
בשנת 1902, הוא התחתן עם האטי ויאט, אותה הכיר במכללת דיקסון.
ביחד נולדו להם שלושה בנים: רוברט איזלי, פורסט ופול ויאט.
מ-1908 עד 1912, כיהן קראווי כתובע המחוזי של המחוז השיפוטי השני של המדינה.
בקונגרס, היה קראווי פרוגרסיבי ורפורמטור.
הוא היה מבקר קולני של ממשל הרדינג ושל שערוריית טיפוט דום, ועמד בראש ארגון שפעל למען חוקים המחייבים חשיפה של פעילויות על ידי לוביסטים.
הוא היה שותף לכתיבת חוק הסיוע לחוות מקנרי-האוג'ן כדי לספק תמיכות במחירים למוצרי חוות, אך הוטל וטו על החוק בידי הנשיא קלווין קולידג'.
הוא תמך בכניסת ארצות הברית לחבר הלאומים; בונוסים ליוצאי מלחמת העולם הראשונה; ובתיקונים ה-18, ה-19 ה-20. עם זאת, כמו דמוקרטים דרומיים אחרים, קראווי תמך באפליה גזעית נגד אפרו-אמריקאים.
ב-15 במאי 1921, הוא הגיש הצעת חוק לאיסור גיוס אפרו-אמריקאים לצבא ארצות הברית ולצי האמריקני.
יתר על כן, במהלך הקונגרס ה-66, הניח קראווי הצעת חוק להפריד בין תחבורה ציבורית ופרטית בוושינגטון הבירה.
במהלך אותו קונגרס, קראווי העניק חסות להצעת חוק, אשר הנחתה את "נציבי מחוז קולומביה להפריד חלקים מסוימים, רחובות, בלוקים או חלקי בלוקים של מחוז קולומביה שבהם יתגוררו האפרו-אמריקאים בלבד, ועוד חלקים...
הוא כיהן עד מותו ב-6 בנובמבר 1931, מקריש דם בעורק הכלילי שלו, בליטל רוק שבארקנסו.
טקס האשכבה שלו נערך בקפיטול מדינת ארקנסו ב-8 בנובמבר והוא נקבר בג'ונסבורו.
אלמנתו, האטי קראווי, מונתה למלא את מקומו על ידי המושל הארווי פרנל ונבחרה, בסיוע של הסנאטור יואי פירס לונג הבן מלואיזיאנה, למלא את כהונתו, והפכה לאישה הראשונה שנבחרה לסנאט והשנייה בלבד שכיהנה אי פעם כסנאטורית.
למרות הישגיו המרשימים של קרוואי, בימיו הראשונים כסנאטור, הוא גם זכה להכרה ארצית כאדם 'צנוע ומכונס בעצמו', פוליטיקאי עם 'הקורות החיים הקצרים ביותר ב[מדריך] הקונגרס'.
כותרת של כתבה שמפורטת בה הבחנה הזו נמצאה מאוחר יותר מודבקת בספרי זיכרונות אישיים ששמר הסופר האמריקאי האיקוני פ.
סקוט פיצג'רלד, שיצירת המופת שלו 'גטסבי הגדול' מסופרת על ידי ניק קארוויי, דמות ראשית ששם משפחתה היה כתוב במקור כ-'Caraway' בגרסה הראשונה של פיצג'רלד.
תגליות בחלל הוא סרט פנטזיה מדעית אמריקאי משנת 1985, שנכתב על ידי אריק לוק ובוים על ידי ג'ו דאנטה.
בסרט מככבים אית'ן הוק וריבר פיניקס, שניהם בהופעת הבכורה הקולנועית שלהם, וג'ייסון פרסון בתור נערים צעירים הבונים חללית כדי לחקור את החלל החיצון.
הסרט הוכנס להפקה בלחץ ומעולם לא הושלם כראוי.
הבמאי ג'ו דנטה חשף כי האולפן דרש ממנו להפסיק את העריכה ולמהר לצאת לאקרנים ביולי, שם הסרט הועמד בצל קונצרט Live Aid, שהתקיים יום לאחר יציאתו לאקרנים ותחרות קשה מצד "בחזרה לעתיד", שיצא לאקרנים תשעה ימים קודם לכן.
הסרט נכשל בקופות וקיבל ביקורות מעורבות ממבקרים עם יציאתו לאקרנים, אך משך אליו קהל מעריצים עם יציאתו לאקרנים בפורמט VHS.
בן קרנדל הוא נער מתבגר צעיר המתגורר בפרבר בדיוני של מרילנד, אשר חווה חלומות על טיסה דרך עננים ומעל לוח-מעגל עצום דמוי עיר, בדרך כלל לאחר שנרדם תוך כדי צפייה בסרטי מדע בדיוני ישנים.
כשהוא מתעורר, הוא מצייר את לוח המעגל מהחלום ומראה את הסקיצות לחברו, וולפגנג מולר, ילד מחונן.
בבית הספר, בן מפתח חיבה ללורי סוונסון אך אינו בטוח אם היא הדדית.
השלושה מתיידדים גם עם דארן וודס, נער מרדן אך חביב, שמשתף פעולה עמם בפיתוח הרעיון של המעגל.
וולפגנג בונה מיקרו שבב אמיתי המבוסס על ציוריו של בן.
השבב מאפשר יצירת שדה כוח (בועה) אלקטרומגנטי המקיף אזור קבוע מראש.
הבנים מגלים שהבועה מסוגלת לנוע במרחקים ומהירויות כמעט בלתי מוגבלים ללא השפעות שליליות של אינרציה.
הודות לקשריו של דארן במגרש גרוטאות וכישרונו המכני, השלושה בונים חללית מאולתרת מתוך קרון נטוש של מתקני לונה פארק (Tilt-A-Whirl) וקוראים לה "Thunder Road", על שם השיר של ברוס ספרינגסטין.
לאחר שבן חווה שוב חלומות נוספים על לוח המעגל, וולפגנג מגלה דרך לייצר חמצן בר-קיימא בלתי מוגבל; דבר המאפשר טיסות ממושכות, לעומת מגבלת החמצן שהייתה להם קודם לכן עם בלונים רגילים.
הם מגבשים תוכנית סופית לחקור את הגלקסיה בחיפוש אחר חיים חוצניים.
השלושה ממריאים בהצלחה, למרות הפרעות מצד הרשויות (כאשר אחד מהשוטרים אף מאחל להם הצלחה בשקט).
זמן קצר לאחר שהם שוברים את מסלול כדור הארץ, שליטתם בחללית נלקחת מהם על ידי גורם חיצוני.
ה-Thunder Road נמשכת למרחק של שנות אור הרחק מכדור הארץ בעזרת 'קרן טרקטור' ונכנסת לתוך ספינת חלל עצומה.
השלושה יוצאים מהחללית כדי לפגוש את ה"חוטפים" שלהם – ואק וניק: שני חייזרים אשר הידע שלהם על כדור הארץ מבוסס כמעט כולו על תרבות פופ, בעיקר סדרות טלוויזיה ישנות.
החוקרים הצעירים מסתדרים עם המארחים החייזריים שלהם, אך אז הספינה שבה הם נמצאים מיורטת לפתע על ידי חללית חייזרית גדולה עוד יותר.
ואק מפציר בילדים לעזוב במהירות.
בזמן שהם מנסים לחזור ל-Thunder Road הם נקטעים על ידי חייזר ענק שנוזף בואק וניק.
מתגלה שואק וניק הם אח ואחות והיצור הענקי הוא אביהם.
הם גנבו את ספינתו ל"נסיעת כיף", ושלחו את החלומות לילדים בתקווה לפגוש בני אדם.
שידורי סרטים ישנים הרחיקו את האוכלוסייה החייזרית - מלבד ואק וניק הסקרנים - בשל האופן שבו בני האדם מתארים אלימות כלפי חיים חייזרים.
אביהם של ואק וניק מאפשר ל-Thunder Road ולצוותה לעזוב, לאחר שואק וניק נותנים לילדים מתנת פרידה: קמע שלפי החוצנים, הוא "החומר שממנו עשויים חלומות".
הבנים חוזרים בשלום לכדור הארץ, אך תקלה גורמת להם להתרסק עם הספינה באגם השכונתי שלהם.
שבוע לאחר מכן, בן חולם שוב בבית הספר בו הוא מדמיין לוח מעגל ענק נוסף כשהוא עף בין העננים.
הפעם - בזכות הקמע של וואק וניק - מצטרפים אליו בחלום וולפגנג, דארן ולורי.
הם מתפעלים מהמורכבות של המעגל וחושבים לאן הוא עשוי להוביל אותם כאשר יושלם.
לורי מחזיקה את ידו של בן, מחייכת אליו, והשניים חולקים נשיקה בעוד הם עפים יחד.
אית'ן הוק – בן קרנדל
ריבר פיניקס – וולפנג מילר
ג'ייסון פרסון – דארן וודס
אמנדה פיטרסון – לורי סוונסון
דיק מילר – צ'ארלי דרייק
רוברט פיקארדו – סטארקילר / ואק / אביהם של ואק וניק
ג'יימס קרומוול – מר מילר
דנה אייבי – גברת מילר
בובי פייט – סטיב ג'קסון
מישאק טיילור – גורדון מילר
ברוק באנדי – מורה למדעים
תדאוס לדינס בטס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כסגן מושל קונטיקט ה־32 וה־34 בשנים 1832–1833 ובשנים 1834–1835, וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קונטיקט בשנים 1839–1840. קודם לכן כיהן כחבר הסנאט של קונטיקט מטעם המחוז ה־12 וכחבר בית הנבחרים של קונטיקט מטעם נורווק.
הוא השלים לימודי הכנה, ולאחר מכן למד בקולג' ייל וסיים את לימודיו בשנת 1807. הוא למד משפטים ובשנת 1810 התקבל ללשכת עורכי הדין.
את עיסוקו בעריכת דין החל בנורווק.
בשנת 1815 כיהן בטס כחבר בית הנבחרים של קונטיקט, ובשנת 1828 כיהן כחבר הסנאט של קונטיקט כנציג כללי, ובשנת 1830 שב וכיהן כחבר בית הנבחרים של המדינה.
בשנת 1831 כיהן שוב כחבר הסנאט של קונטיקט כנציג המחוז ה־12.
בטס נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הוויגית, וכיהן מ־4 במרץ 1839 ועד מותו בוושינגטון די.
טקס ההלוויה התקיים בבניין הקפיטול, בניהול כמרי הקונגרס, ונכח בו נשיא ארצות הברית מרטין ואן ביורן.
הוא נקבר בבית הקברות יוניון בנורווק, קונטיקט.
לזכרו הוקם גם קנוטף (מצבת זיכרון ללא קבר) בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון.
בפיזיקה, המונח תְּדִירוּת (או תדר) של תופעה מחזורית מציין את מספר המחזורים שמתבצעים בכל יחידת זמן.
דוגמה לכך היא גוף קשיח שמסתובב בחופשיות – תדירותו היא מספר הסיבובים שהוא מבצע בכל פרק זמן קבוע.
את התדירות נהוג לסמן ב-f והיא נמדדת במערכת היחידות הבין-לאומית בהרץ (Hz), כאשר הרץ אחד הוא מחזור אחד לשנייה.
לדוגמה, זרם חילופין: תדר הרשת החשמלית בישראל הוא 50 הרץ, כלומר המתח החשמלי משתנה במחזוריות בקצב של 50 מחזורים בכל שנייה.
אף כי המילים "תדר" ו"תדירות" שקולות במשמעותן, בתחומים מדעיים שונים נהוג להשתמש במילים שונות.
בתחומי האלקטרוניקה והתקשורת נהוג להשתמש במונח תדר, אך בפיזיקה ישנה הבחנה בין תדר לתדירות.
תדר מציין את מספר המחזורים שהמערכת משלימה ליחידת זמן, בעוד שתדירות (שלעיתים נקראת "תדירות זוויתית" ובהקשרים מסוימים, "מהירות זוויתית", ומסומנת ) מבטאת את מחזוריות המערכת במונחי הפונקציות המחזוריות סינוס וקוסינוס.
תופעה מחזורית ניתנת לתיאור על ידי פונקציה מחזורית של הזמן – פונקציה שחוזרת על עצמה עם השהייתה בזמן קבוע שנקרא זמן המחזור ומסומן T.
זהו הזמן שלוקח לתופעה להשלים מחזור אחד.
המשמעות של התדירות הופכית לזו של זמן המחזור, ולכן:
כך ניתן לחשב את התדירות של תופעה מחזורית מתוך זמן המחזור שלה.
במקרה של תנועה מעגלית כדוגמת גוף המסתובב בתדירות , מתבצעים מחזורים לשנייה.
ניתן לחלק כל מחזור (סיבוב) ל- רדיאנים ולומר שהגוף מסתובב בקצב של רדיאנים לשנייה.
זו בדיוק המהירות הזוויתית של הגוף .
לכן ניתן לרשום: , ולהשתמש ב- לתיאור התדירות במקום ב-.
במקרה כזה, בו ל- יש משמעות של תדירות, היא נקראת תדירות זוויתית ונמדדת ברדיאנים לשנייה.
מאחר שהשימוש בתדירות הזוויתית במקום בתדירות ביחידות הרץ מונע את הופעת הקבוע , נעשה בה שימוש נרחב לא רק במכניקה של מערכות מסתובבות אלא בכל תופעה מחזורית ובעיקר בסוגים שונים של מתנד הרמוני.
בגוף מסתובב התדירות הזוויתית זהה למהירות הזוויתית, אך ברוב התופעות אותן מתארים בעזרת תדירות זוויתית (למשל מעגל RLC) כלל אין משמעות למהירות זוויתית.
בתורת הגלים המשמעות של תדר הגל היא מספר הפעמים שהגל חוזר על עצמו ביחידת זמן, בנקודה מסוימת במרחב.
הגל הפשוט ביותר הוא גל סינוסי והוא מתואר על ידי המשוואה: , והתדירות הזוויתית שלו היא ω.
k הוא מספר הגל והקשר שלו לתדירות תלוי ביחס הנפיצה.
מספר הגל מתאר את קצב התנודות כתלות במרחב באותו האופן שבו התדירות הזוויתית מתארת את קצב התנודות כתלות בזמן.
התדירות של גל שווה ליחס בין מהירות הפאזה לבין אורך הגל שלו: .
עבור יחס נפיצה ליניארי: .
ניתן להציג את רוב הפונקציות המחזוריות כסכום של פונקציות סינוס וקוסינוס (או אקספוננטים מרוכבים) בתדרים שונים על ידי טור פורייה, ואת רוב הפונקציות שאינן בהכרח מחזוריות כאינטגרל על ידי התמרת פורייה.
התמרת פורייה נותנת את הספקטרום של הפונקציה – מידת התרומה לפונקציה של כל התדרים שמהם היא מורכבת, ויש לה חשיבות רבה באלקטרוניקה ובתקשורת.
זאת מכיוון שהיחס בין הכניסה והיציאה של כל מערכת ליניארית בלתי-משתנה בזמן תלויה בתדר של הכניסה אם היא סינוסית, או בספקטרום של כניסה כלשהי.
פונקציית התמסורת מתארת את הקשר בין יציאת המערכת לכניסתה כתלות בתדר והיא שימושית במיוחד בהבנת פעולתם של מסננים, שהם אבני הבניין של תחומים רבים באלקטרוניקה.
לתיאור התנהגות המערכת כתלות בזמן קוראים תיאור במישור הזמן, הוא טבעי לנו מכיוון שאנו חיים בו.
לתיאור תגובת המערכת לכניסות סינוסיאודליות כתלות בתדר שלהם קוראים תיאור במישור התדר.
במישור התדר ניתן לתאר את היציאה של כל מערכת כמכפלה של הכניסה אליה בפונקציית התמסורת שלה, בעוד שבמישור הזמן נדרשים לבצע פעולה מתמטית מסובכת – קונבולוציה.
מסיבה זו עובדים בדרך כלל במישור התדר.
ישנם תחומים רבים נוספים בפיזיקה בהם יש חשיבות לתדירות של תופעות:
תהודה – שינוי בהתנהגות המערכת כאשר מפעילים עליה כוח חיצוני בתדירות התנודה הטבעית שלה.
האנרגיה של פוטון – הפיזיקאי אלברט איינשטיין גילה שגל אור הוא בעצם אוסף של פוטונים.
כל פוטון נושא מנת אנרגיה המתכונתית לתדירותו: .
כמו כן, התדירות עוברת טרנספורמציית לורנץ בדיוק כמו האנרגיה.
אפקט דופלר – כריסטיאן אנדראס דופלר גילה שכאשר גופים נעים אחד לעומת השני ישנו שינוי בתדירות של הגל היוצא מאחד מהם ונקלט על ידי השני.
בעזרת אפקט דופלר אפשר לזהות את המהירות של גלקסיות או של רכב המתקרב אל הצופה.
גלי קול – הצליל שאנו שומעים תלוי בתדירות של גל הקול, התדירות שבה משתנה לחץ האוויר או החומר בו מתפשט הגל.
תִּדְהָר הוא מושב בנגב הצפוני-מערבי, מדרום מזרח לנתיבות, ומצפון מזרח לאופקים.
שם המושב הוא מן התנ"ך, בספר ישעיה: "אָשִׂים בָּעֲרָבָה בְּרוֹשׁ תִּדְהָר וּתְאַשּׁוּר יַחְדָּו" (ומכאן שמות היישובים הסמוכים לו).
נוסד ב-1953 על ידי עולים ממרוקו.
שטחו של המושב הוא כ-1,000 דונם, ורוב תושביו עוסקים בחקלאות ובעבודות חוץ.
למושב שתי כניסות, צפונית ודרומית העוברת דרך היישוב ברוש, דרכי הגישה למושב מכביש 25.
בשנת 2000, שיווק המושב הרחבה קהילתית בת 100 מגרשים, המיועדים לתושבי פנים וחוץ.
תדלוק אווירי הוא תהליך של העברת דלק מכלי טיס אחד למשנהו בזמן טיסה.
פעולה זו מאפשרת להגדיל את משך הזמן שכלי הטיס נשאר באוויר, ואת טווח הטיסה.
תדלוק אווירי מאפשר גם להגדיל את כמות הנשק, המטען או אנשי הצוות שכלי הטיס נושא.
ההגדלה המרבית של המטען מתאפשרת על ידי הקטנת כמות הדלק שכלי הטיס נושא בזמן ההמראה, והשלמת הדלק החסר בזמן שכלי הטיס כבר באוויר.
תדלוק אווירי כרוך בעלויות גבוהות ובסיכון גדול יחסית, ומצריך התקנה של ציוד מיוחד על המטוס באופן שמונע שימוש בו למטרות אחרות.
עקב כך מבוצע כיום תדלוק אווירי לצרכים צבאיים בלבד.
בדומה להתפתחויות רבות בהיסטוריה של התעופה, גם התדלוק האווירי הומצא במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20.
התדלוק האווירי הראשון בוצע ב-27 ביוני 1923. מטוס כפול כנף של חברת דה הבילנד מדגם 4B טס ברציפות 37 שעות, כאשר מדי מספר שעות הצטרף אליו לטיסת מבנה מטוס מדגם דומה, והעביר אליו דלק בעזרת צינור שהשליך.
שני המטוסים טסו במהירות נמוכה בהשוואה למטוסים מודרניים והדבר הקל על ביצוע התדלוק.
התקדמות הפיתוח הייתה מהירה: בשנת 1929 ביצעה קבוצה של טייסים מכוחות האוויר של צבא ארצות הברית טיסה רצופה של 150 שעות מעל לוס אנג'לס, במטוס שכונה סימן שאלה.
על המשימה פיקד מייג'ור קארל ספאץ – לימים גנרל בכיר.
ב-1930 ביצעו האחים האנטר טיסה רצופה של 533 שעות ו-40 דקות מעל שיקגו.
בשנת 1935 פיתחו האחים קי צינור תדלוק בעל פיה המונעת שפיכה לא רצויה של דלק, ומיזערו את סכנת התדלוק האווירי.
בעזרת המצאה זו הם שברו את שיאם של האחים האנטר בלמעלה ממאה שעות נוספות, והטיסו מטוס קרטיס רובין למעלה מ-27 ימים ברציפות.
במקביל להתפתחויות בארצות הברית, פיתח באנגליה חלוץ התעופה אלן קובהאם את שיטת התדלוק בעזרת סל , וביצע הדגמות ציבוריות של המערכת החדשה.
בשנת 1934 הוא ייסד את חברת Flight Refuelling Ltd (בראשי תיבות: FRL), ופיתח מערכת תדלוק אוטומטית, ששימשה לתדלוק אווירי של ספינת אוויר מדגם "שורט אמפייר" ממטוס AW.23. החברה קיימת עד היום כחלק מחברת Cobham PLC.
הטיסה הראשונה מסביב לכדור הארץ ללא נחיתה בוצעה בשנת 1949. מפציץ אסטרטגי אמריקאי מדגם B-50 טס במשך 94 שעות מבסיס חיל האוויר קורסוול שליד פורט וורת' שבטקסס, הקיף את כדור הארץ ונחת באותו בסיס.
במהלך הטיסה תודלק המטוס באוויר שלוש פעמים: מעל מערב אפריקה, באזור גואם, ובין הוואי לחוף המערבי של ארצות הברית.
בטיסה זו הוכח כי באמצעות תדלוק אווירי ניתן להאריך את טווח הטיסה של מטוסים ככל הנדרש.
במהלך השנים פותחו דגמים ייחודיים של מטוסים לשימוש כמכליות אוויריות.
רובם היו בנויים על בסיס ההמצאה של האחים האנטר, תוך אפשרות לביצוע התדלוק גם במהירויות גבוהות יותר.
לצד התפתחות כלי טיס ללא טיס פותח מזל"ט מדגם MQ-25 סטינגריי לתדלוק אווירי.
בהיסטוריית התדלוק האווירי פותחו שלוש גישות, ששתיים מהן נמצאות בשימוש כיום:
משתמשת ב"בּוּם" ומבוססת על המצאת האחים האנטר .
משתמשת ב"סל" (מתאם דמוי כדור נוצה) ומבוססת על המצאתו של קובהאם .
שיטה נדירה יותר, שנעלמה משימוש, נקראת תדלוק כנף אל כנף.
הבּוּם , הוא מוט קשיח, ארוך וחלול, שבתוכו נמצא צינור תדלוק טלסקופי, וממוקם על פי רוב בתחתית זנב המטוס.
בקצה הצינור ממוקמת פיה (ה"זכר") בעלת שסתום, המתחברת לפתח התדלוק (ה"נקבה") בכלי הטיס המתודלק, ודרכה מוזרם הדלק רק לאחר שהחיבור פותח את השסתום.
בזמן ההתחברות נשלף החוצה חלק מהצינור ומסייע לנעילת הבום במקום.
ניהוג הבום לכיוון פתח התדלוק מתבצע בשילוב בין שני כנפונים הנמצאים בתחתית המוט, ומערכת הידראולית הנמצאת בבסיס הבום.
פתח התדלוק עצמו ממוקם לרוב בחלקו העליון של המטוס, על קו האמצע של גוף המטוס (אחד מהחריגים הוא מטוס ה-F-15 איגל שבו פתח התדלוק נמצא בשורש כנף שמאל).
תהליך התדלוק מתבצע תוך טיסה במהירות בינונית ומטה (שילוב בין מהירות גבוהה יחסית של המתדלק הכבד, ומהירות איטית יחסית של מטוס הקרב המהיר).
החל מנקודת הפתיחה, נע המתודלק על פי הוראות מהמטוס המתדלק.
בשלב הגישה הסופית מכוון המתודלק על פי הוראות של מפעיל הבום המכונה "בוּמר".
בחיל האוויר הישראלי הבומר הוא מכונן טיס בכיר; בחיל האוויר האמריקאי זהו איש צוות אוויר חוגר.
ההוראות מועברות בעזרת קשר רדיו או באיתות בעזרת מנורות ייעודיות הממוקמות מעל הבום.
מרגע תחילת הגישה ועד סיום התדלוק אחראי הבומר לשליטה על תהליך הגישה וההתחברות, ולבקרה על כמות הדלק שעברה אל המתודלק.
עמדת הבומר שונה ממטוס למטוס.
במטוס KC-135 הבומר שוכב על גחונו כשפניו לכיוון המטוס המתודלק והוא צופה בו ישירות דרך חלון מיוחד.
ב-KC-10 העמדה זהה, אלא שהבומר יושב בכיסא.
במטוסי הבואינג 707 שמחזיק חיל האוויר הישראלי כמטוסי תדלוק, הבומר צופה במטוסים דרך מצלמה תלת־ממדית במעגל סגור.
בגמר התדלוק ננעל שסתום הפיה, והמטוס המתודלק מאט במקצת את מהירות טיסתו על מנת להתנתק מהצינור.
הבום עצמו ננעל בצמוד לגוף מטוס התדלוק כאשר אינו בשימוש.
חילות אוויר המחזיקים מטוסי מכליות תדלוק בשיטת הבום:
הולנד – מטוסי KDC-135 מתוצרת ארצות הברית
ישראל – מטוסי בואינג 707 שהוסבו לדגם תדלוק עם סימול KC – "ראם"/"שקנאי".
המטוסים מופעלים על ידי טייסת 120
טורקיה – מטוסי KC-135R מעודפי חיל האוויר האמריקאי
איראן – משתמשת במטוסי בואינג 747 מוסבים, שהם ככל הנראה מטוסי התדלוק הגדולים ביותר בשימוש בעולם
קולומביה – בואינג 767 שהוסב לדגם תדלוק 767B, על ידי התעשייה האווירית לישראל
ה"עוגן" או ה"משפך" הוא מתאם דמוי כדור נוצה, שמחובר דרך שסתום בקצהו הצר לצינור גמיש וארוך שיוצא מיחידת התדלוק.
למטוס המתודלק יש צינור תדלוק המכונה "דוקרן" או "גשוש" הממוקם לרוב במקביל לאף המטוס או המסוק, שאליו מתחבר העוגן (ה"נקבה").
תהליך הגישה לפני התחברות דומה לשיטת הבום.
המטוס המתודלק ניגש אל המתדלק מאחור, וגולש למהירות טיסה מתואמת.
להבדיל משיטת הבום, כאן אין בומר המכווין את הצינור אל המתודלק, אלא הטייס המטוס המתודלק, מתמרן כך שהדוקרן מתחבר לעוגן.
עקב גמישות הצינור, סכנת ההתנתקות לפני הזמן נמוכה, ויש מרחב תמרון מסוים לכל כיוון גם תוך כדי התדלוק.
בגמר התדלוק מאט המתודלק את מהירות טיסתו, ובכך מתנתק מהצינור.
לחלק ממטוסי התדלוק בשיטת הבום, יש מתאם מיוחד המאפשר הרכבת עוגן על קצה הבום או לחלופין, מערכת משולבת שבה בקצוות הכנפיים יש מערכת בשיטת העוגן, ובמרכז המטוס יש עמדת בום.
כך מתאפשר תדלוק של מטוסים מדגמים שונים בעזרת מערכת אחת.
תדלוק כנף אל כנף היא שיטה הדומה לשיטת הסל, אך מורכבת יותר.
היא הייתה בשימוש במספר מצומצם של מפציצים סובייטיים מדגמי Tu-4 ו-Tu-16 (גרסת המכלית שלו כונתה Tu-16Z), ויצאה כליל משימוש.
בשיטה זו, המתדלק משחרר צינור גמיש מקצה הכנף, כאשר כלי הטיס שלידו צריך לתפוס את הצינור בעזרת נועלן מיוחד המורכב בקצה הכנף שלו.
לאחר שהצינור נתפס וננעל במקומו, הופעלו משאבות הדלק ובוצעה העברת הדלק.
היתרון העיקרי של שיטת הבום הוא היכולת להעביר כמות עצומה של דלק בזמן קצר מאוד (בסדרת ה-KC-135 מדובר על 1,000 גלון בדקה).
זו גם הייתה הסיבה לשימוש בשיטה זו, במפציצים אסטרטגיים מתוצרת ארצות הברית – ככל שזמן התדלוק ארוך יותר, כך גוברת עייפותם של הטייסים (תדלוק אווירי דורש מהמתודלק ריכוז גבוה לאורך זמן).
החסרונות הבולטים של השיטה הם:
היכולת לתדלק רק כלי טיס אחד בכל התחברות, ללא אפשרות לביצוע תדלוק מקבילי.
הצורך באיש צוות מקצועי נוסף לשליטה על הבום.
הסכנה שהבום הקשיח יפגע בגוף המטוס המתודלק ויגרום נזק לבום עצמו או למטוס.
שיטת הסל מאפשרת תדלוק מקבילי, אך היא איטית בהרבה.
בנוסף, היא השיטה היחידה המאפשרת תדלוק של מסוקים (להבי הרוטור העליון של המסוק יפגעו בבום שמגיע ישירות מעל המסוק).
הצינור גמיש, ולא קיימת כמעט סכנת פגיעה במסוק המתודלק.
יתרון נוסף הוא שניתן להרכיב מערכת כזאת על כל כלי טיס, במקרה שאין אפשרות להשתמש במטוס תדלוק ייעודי.
תדיראן טלקום בע"מ היא חברת שירותי תקשורת ותיקה בישראל, העוסקת באינטגרציית מערכות תקשורת לעסקים.
משווקת פתרונות תקשורת עסקית ותקשוב.
בין מוצריה מרכזיות טלפונים, הן מרכזיות Soft switch "מתג תוכנה" וגם מרכזיות coral TDM, מוקדי שירות, פתרונות תקשורת נתונים ואבטחת מידע ותשתיות ענן פרטי וציבורי לעסקים.
משרדה הראשי של החברה נמצא בקרית אריה שבפתח תקווה.
בבעלות חברת אפקון תעשיות, שהיא חלק מקבוצת שלמה.
החברה הוקמה בשנת 1956 על ידי קונצרן כור ליצור מוצרי תקשורת ותקשוב, בעיקר מרכזיות טלפונים, ובמשך שנים רבות חלקה את שוק התקשורת העסקית בישראל עם חברת טלרד.
בשנת 1969 נרכשה חברת "טלקו", שעסקה ביצור טלפונים על ידי תדיראן ובהמשך הפכה לחטיבה "תדיראן תקשורת" בתוך קבוצת תדיראן.
בשנת 1986, הקימה חברת תדיראן בשיתוף עם חברת מוטורולה את החברה הסלולרית הראשונה בישראל - חברת פלאפון תקשורת.
באותה שנה, בשיתוף עם שאול אלוביץ', הקימה חברת תדיראן טלקום את חברת יורוקום.
בשנת 1982, השלימה חברת "תדיראן תקשורת" הנפקה ראשונה לציבור של מניותיה בבורסת הנאסד"ק.
בשנת 1999, מוזגה "תדיראן תקשורת" עם חברת ECI Telecom שבשליטת קונצרן כור תעשיות.
התנפצות "בועת הדוט-קום" הביאה לקשיים גם ב-ECI Telecom.
היא נאלצה לפטר מאות עובדים ולמכור חטיבות מהחברה בתקווה לצמצם את הפסדיה (בין החברות שקמו כתוצאה מכך נמנית תדיראן טלקום).
בשנת 2001, רכש איש העסקים רני ברגמן יחד עם חברת אפריקה ישראל את חטיבת המערכות העסקיות של ECI Telecom (תדיראן טלקום) תמורת 12.4 מיליון דולר.
בשנת 2004, רכשה חברת רובומטיקס את תדיראן טלקום ובשנת 2008, נמכרה לחברת אפקון תעשיות.
כיום, תדיראן טלקום מתחזקת מעל 1,500 לקוחות עסקיים בישראל, 850,000 מבואות ומספקת שירותי Professional Services לכ-200 מרכזי שרות, ברחבי המדינה.
תדיראן פועלת בסטנדרטים גבוהים של טכנולוגיה, הנדסה ושירות לקוחות.
לחברה ידע מצטבר ארוך שנים ותחומי מומחיות ייחודיים בהטמעת פתרונות תקשורת ויכולת ביצוע של פרויקטי תקשורת מורכבים, גדולים כקטנים.
תדיראן היא חלק מקבוצת אפקון החזקות בע"מ, מהקבוצות התעשייתיות הגדולות בישראל המנהלת שש-עשרה חברות, בשליטת "קבוצת שלמה" הבינלאומית שנוסדה על ידי שלמה שמלצר, ומנוהלת כיום על ידי בנו אסי שמלצר.
אפקון החזקות היא חברה ציבורית, שמחזור עסקיה מעל מיליארד ₪ בשנה.
משרדיה של תדיראן נמצאים בישראל, בפתח תקווה.
תדיר ושאינו תדיר – תדיר קודם (או כל התדיר מחבירו קודם את חבירו) הוא כלל בהלכה הקובע כי קיום מצווה שכיחה יותר קודם לקיום מצווה שכיחה פחות.
מקור הכלל, בניסוח שונה מעט, ב: "כל התדיר מחברו – קודם את חברו", ומשמעות הכלל היא שיש להקדים את הקרבתו של קורבן בעל תדירות רבה לקורבן שתדירותו פחותה.
כך למשל, קורבן תמיד, הקרב בכל יום, קודם לקורבן מוסף, קורבן מוסף של שבת קודם לקורבן מוסף של ראש חודש, וקורבן מוסף של ראש חודש קודם לקורבן מוסף של ראש השנה.
הכלל נלמד מהפסוק העוסק בקורבנות המוספין (במדבר כח,=): "מלבד עולת הבוקר אשר לעולת התמיד תעשו את אלה", שמשמעו שיש לעשות את קורבנות המוספים לאחר עולת הבוקר – קורבן תמיד של שחר, שהיא תדירה יותר.
תדיר מחברו כנגד מקודש מחברו
המשנה (זבחים י, ב) מביאה כלל נוסף, לפיו "כל המקודש מחברו קודם את חברו", והגמרא בשני מקומות (שם צ, ב; מנחות מט, א) דנה בהתנגשות בין שני כללים אלה – מה הדין כאשר לפנינו שני דברים, אשר אחד מהם תדיר מחברו והשני מקודש מחברו?
הגמרא אינה מכריעה ספק זה, והרמב"ם (הל' תמידין ומוספין ט, ב) פוסק: "היה לפניו תדיר ומקודש – יקדים איזה מהן שירצה".
במסכת פסחים נחלקים בית שמאי ובית הלל איזו ברכה קודמת, האם ברכת היום (קידוש) או ברכת היין.
בית הלל סוברים שיש להקדים את ברכת היין לברכת היום, וזאת מהסיבה של "תדיר ושאינו תדיר – תדיר קודם", ועל כן יברכו קודם על היין ולאחר מכן יברכו על היום.
טלית ותפילין – מכיוון שטלית נלבשת שבעה ימים בשבוע ותפילין רק שישה ימים, הרי שמדי יום יש להתעטף תחילה בטלית, ורק לאחר מכן להניח תפילין.
תפילת "רצה והחליצנו" ותפילת "יעלה ויבוא" – מכיוון ש"רצה" מזדמנת מדי שבת ו"יעלה ויבוא" רק בימי חג וראש חודש – אמירת "רצה והחליצנו" קודמת לאמירת "יעלה ויבוא".
תדירות מנורמלת (V-number) של מוליך גל היא פרמטר לקביעת מספר אופני התנודה המתקדמים בו.
מספר זה תלוי בפרמטרים גאומטריים של מבנה מוליך הגל, ובמקדמי השבירה של מוליך הגל ושל התווך שבו נמצא מוליך הגל.
למאפיין זה חשיבות רבה בתקשורת אופטית בסיבים אופטיים.
סיב אופטי הוא מוליך גל בעל חתך גלילי (צילינדרי).
התדירות המנורמלת תלויה ברדיוס ליבת הסיב (), במפתח הנומרי (התלוי במקדמי השבירה של ליבת הסיב, , ושל המעטפת ,), ובאורך הגל () המועבר דרך הסיב, בצורה הבאה:
כאשר יתקדם בסיב אופן יחיד (סיב חד-אופן).
עבור ערכים גדולים יותר יתקדמו מספר אופנים (סיב רב-אופן).
כאשר יתקדמו בסיב ארבעה אופנים, וכאשר מספר האופנים יהיה בקירוב .
הקבוע 2.405 נובע מהאפס הראשון של פונקציית בסל, , הנדרשת בגלל הסימטריה הגלילית של הסיב.
עבור מוליך גל מלבני שטוח, התנאי לאופן יחיד הוא ומספר האופנים נקבע לפי אפסים של פונקציית קוסינוס).
אחת הדרכים להגדיר את התדירות המנורמלת עבור סיב היא בעזרת אורך הגל הגבולי שבו הסיב עדיין יהיה חד-אופן, כלומר, אורך הגל שעבורו יתקבל , שאותו מקובל לסמן כ-, ומתוך הגדרה זו מקבלים:
עבור אורכי-גל ארוכים מ- יתקדם בסיב אופן יחיד, ואילו עבור אורכי גל קצרים מ- יתקדמו בסיב אופנים מרובים.
שימוש חשוב נוסף בתדירות המנורמלת הוא חישוב הקוטר האפקטיבי של אלומת האור (MFD - ראשי תיבות של "Mode field diameter") בתוך הסיב.
כאשר הוא רדיוס ליבת הסיב.
תדיראן בע"מ היה קונצרן ישראלי שהתמקד בתחומי מוצרי חשמל, אלקטרוניקה ותקשורת והיה בבעלות חברת כור תעשיות.
בשיאו היה הקונצרן ממפעלי התעשייה הגדולים בישראל.
ב־1998 מוזג עם חברת האם כור תעשיות.
במהלך שנות ה־90 נמכרו חברות בנות של תדיראן לגופים שונים.
בעוד ששם המותג "תדיראן" נשמר על ידי החטיבות השונות, תאגיד תדיראן אינו קיים יותר והחברות השונות הנושאות את השם "תדיראן" נמצאות בבעלות גורמים שונים.
חברת תדיראן הוקמה ב-1960, עם מיזוגם של שני מפעלים - מפעל האלקטרוניקה "תדיר" ומפעל הסוללות "ראן".
מפעל תדיר הוקם בשנת 1951 על ידי גרשון פרסקי (אחיו של שמעון פרס) ושותפים נוספים, ביאזור, והחל בייצור גבישים עבור מוצרי תקשורת אלחוטית באוגוסט 1953. "תדיר" נמכר לחברת סולל בונה (שהייתה אז חברת האם של כור תעשיות) ב-1957. מפעל הסוללות "ראן", הוקם בשנת 1933, באזור המלאכה ברחוב ינובסקי בתל אביב.
החל משנת 1949 הפך מפעל "ראן" לספק הסוללות העיקרי לצה"ל.
בין השנים 1948 עד 1956 קנה משרד הביטחון מראן כ-25% מתוצרתו.
בשנת 1957 נכנס משרד הביטחון כשותף במפעל ורכש 75% ממניות החברה וב-1959 כור תעשיות רכשה 50% מהמניות.
החברה הממוזגת הייתה בבעלות משותפת, בחלקים שווים עם 47% מהמניות, של משרד הביטחון וקונצרן "כור" של ההסתדרות, יחד עם משקיעים מארצות הברית שהחזיקו 6%.
בשנת 1962 עבר מפעל מזגנים שהיה מחלקה ב"כור" לבעלות תדיראן (ועם השנים הפך לקבוצת "תדיראן מוצרי צריכה").