tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בימי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) בזימניצ'ה חצה הצבא הרוסי את הדנובה על מנת לגרש אחרי קרבות קשים את הצבא העות'מאני.
יש שמשערים כי בימי הדאקים נקראה העיר "זימנידאווה", שהפכה ב-1385 ל"דזימניקוס".
העיר נחשבת ליישוב הקדום בכל דרום רומניה, לצידה של רושיורי דה וודה.
בתקופה הביזנטית נקראה העיר דמניציקוס, מאוחר יותר - דזימנס, דזימניקוס או דזימינקוס.
העיר פרחה בימי הביניים כעיירת-סחר ששכנה סמוך לדרכי המסחר שקישרו את הבלקן עם מרכז אירופה.
במאה ה-14 מקורות היסטוריים מאשרים קיומו של כפר רומני על אתר היושב הגטי-דאקי הקדום.
שמה של העיר תועדה לראשונה בשנת 1385 ביומני מסע של עולי הרגל הנוצרים, פטר ספראנו ואולריך טנשטאט שחצו את הדנובה מסבישטוב אל זימניצ'ה בשובם מביקור בירושלים.
בשנת 1457 שליט ולאכיה, ולאד המשפד נאבק באימפריה העות'מאנית לאורך הדנובה, ועבר גם דרך בשנת 1595 שליט נוסף, מיכאל האמיץ ניהל כאן קרבות עם הטורקים.
בשנת 1791 מציינים בזימניצ'ה 116 בתים.
בשנת 1835 היו כבר 531 משקים והעיירה, הידועה גם כתחנת מכס וכמרכז מסחרי, נחשבה ה-12 לפי סדר הגודל בוולאכיה.
לפרק זמן קצר הייתה העיר בירת המחוז טלאורמן בין השנים 1838-1837 עד שנאלצה לוותר על המעמד לטובת העיר טורנו מגורלה.
בשנת 1860 מצוינת שוב זימניצ'ה כתחנת מכס.
שוב הייתה העיירה בירת המחוז בתקופה קצרה בשנים 1878-1877. אז היא שיחקה תפקיד חשוב במלחמה העות'מאנית-, הקרויה גם מלחמת העצמאות של רומניה.
היא ארחה את מפקדת הצבא הרוסי שלחם בטורקים בשטח בולגריה.
על ארגון בניית הגשרים מעל הנהר היה אחראי הדוכס הגדול אלקסיי אלקסנדרוביץ', מפקד הכוחות הימיים הרוסים על הדנובה.
בשנת 1916, במלחמת העולם הראשונה, להפך, דרך זימניצ'ה חדרו משטח בולגריה חלק מהכוחות הגרמנים שתקפו את רומניה.
ב-4 במרץ 1977 לפי הצהרות השלטונות, 80% מן העיר נהרסה על ידי רעידת אדמה שמוקדה המרכזי היה בהרי וראנצ'ה.
מאז עברה העיר תהליך של בניה מחדש.
לאחר רעידת האדמה גם הרשויות המקומיות יזמו הריסות של בתים רבים מתוך כוונה לשנות את פני העיר.
גרמניה ואוסטריה התגייסו לסייע במימון הבניה מחדש של העיר.
אולם איכות הבנייה החדשה לא עמדה תמיד ברמה הנדרשת, וחלק ממנה נשארה בלתי גמורה עד היום.
כתוצאה מכך יש אזורים רבים בעיר שאינם מאוכלסים.
בשנת 2010 הוחלט על שינוי סמל העיר.
הסמל בצורת מגן כולל חרבות מוצלבות המזכירות את הקרבות מבעבר ואת היות היישוב תחנה בדרך הטורקים אל קורטיה דה ארג'ש.
יסוד אחר של הסמל הוא חומה המרמזת על המבצר הגטו-דאקי מן המאה ה-4 לפנה"ס, הנחשב המבצר הקדום ביותר בחבל ולאכיה (מונטניה).
בחלק העליון ישנו כתר כסף עשוי קטע חומה עם שלשה מגדלים וחרכי ירי.
בחוד התחתון של המגן רואים עוגן בצבע כסף המסמל את קיום הנמל ומצדיו שני דגים גם כן בצבע כסף, הרומזים על ענף בדיג המפותח בעיר.
שינויי האוכלוסייה בין השנים 1834–2006
הרכב התושבים לפי נתוני המפקד בשנת 2002:
216 דוברי השפה רומאני כשפה ראשונה (1.4%)
אחרים (ביניהם 2 אתאיסטים ו-4 מוסלמים)
בימי הדיקטטורה של המרשל אנטונסקו כשאורגנו גרושים של בני המיעוט הצועני
לטרנסניסטריה, רבץ איום הגרוש גם על יד פתחם של תושבים צוענים בזימניצ'ה.
באוקטובר 1941 127 תושבי העיירה כתבו עצומה לאנטונסקו עם בקשה שלא יגרש את בעלי המלאכה ממוצא צועני מן היישוב, בנימוק שמוצאם הצועני הוא כבר מרוחק, ושהם מועילים לכלכלת המקום.
הנמל נמצא במקום שבו הייתה קיימת נקודת מעבר, מכס ומסחר בתקופות הקודמות.
אחרי שנת 1918 נבנה רציף האבן של הנמל.
החל משנת 2000 הנמל ידע תחייה וצויד במתקנים מודרניים לפריקה-טעינה.
בין זימניצ'ה ובין סבישטוב שבבולגריה, קיים קו סדיר של מעבורות החוצות את הדנובה.
הדרך הלאומית 51: זימניצ'ה - איזבאורלה - אלכסנדריה (40 ק"מ)
הדרך הלאומית 51 A: זימניצ'ה - סוהאיה - טורנו מגורלה (60 ק"מ)
הדרך הלאומית 5 C: זימניצ'ה - פייטרושאן - ג'ורג'יו (60 ק"מ)
506 זימניצקה - בוז'ורו - ברגדירו - אלכסנדריה (50 ק"מ)
9 צומת עם הדרך הלאומית 51 A - ויאישוארה (5 ק"מ)
הדרכים לעיל אינן מכוסות אספלט, בנויות על אבן ויש להן תעלות משני הצדדים.
בשנת 1901 נחנכה תחנת הרכבת זימניצ'ה.
מסילת רכבת: זימניצ'ה נמל - זימניצ'ה - אלכסנדריה - רושיורי דה ודה (80 ק"מ).
מתחנת רושיורי דה ודה מתחברים לקו הרכבת הלאומי מס.
9 בוקרשט צפון - טימישוארה.
בתקופת השלטון הקומוניסטי הוקמו בעיר מפעלים רבים לצינורות מלבניים ומולחמים, רהיטים, לוחות טרומיים מבטון, בתחום הטקסטיל והמזון, תעשייה לניצול הזיבורית מבנייה, חממות לגידול ירקות וחוות לגידול בקר וצאן.
בזימניצ'ה קיימת תעשייה בתחום הרהיטים, הבטון, הטקסטיל, כמו כן ענף גידול בעלי החיים.
ב-2009 נבנה מפעל לדלק על בסיס צמחי - ביו-אתנול.
חלק רב מהמפעלים נסגרו אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי בגלל חוסר רווחיות.
העיר פטורה ממסים מסוימים בגלל הימצאותה באזור הנחשב נחשל.
בעיר קיימות 9 יחידות חינוך כולל בית ספר תיכון עיוני (בשנים האחרונות של המשטר צ'אושסקו היה לו פרופיל אלטקרוטכני, מכני ומטלורגי), 4 בתי ספר (כולל בית הספר ע"ש מירון ראדו פאראסקיבסקו, ובית הספר ע"ש מרין פרדה) ו-5 גני ילדים.
בית ספר התיכון הוקם בשנת 1951. בניינו החדש הוקם בשנת 1977 בעזרת סיוע של ממשלת שווייץ, בעקבות רעידת האדמה שאירעה ב-4 במרץ אותה שנה.
בעיר קיים בית תרבות וספרייה עירונית שהוקם בשנת 1952 ונקרא החל משנת 1989 ע"ש המשורר "מירון ראדו פאראסקיבסקו".
בספרייה אגף של 246 ספרים איטלקיים שנתרמו על ידי היישוב התאום באיטליה, פייבה אמנואלה.
זימניצ'ה היא מקום הולדתו של המשורר והעיתונאי הרומני מירון ראדו פאראסקיבסקו.
בקרבות להגנת זימניצ'ה נהרג ב-10 בנובמבר 1916 במלחמת העולם הראשונה, מבקר הספרות ממוצא יהודי יון טריבאלה (בשמו האמיתי - יוסף נצלר).
האתר הארכאולוגי (מוגן) "גבעת המצודה" (Dealul Cetăţii) - מצודה גטו-דאקית מן המאה ה-4 לפני הספירה, 1200 מ' מערבית ממרכז העיר, על שטח של 93 דונם.
שפת הדנובה עם מקומות לשיזוף ושחייה ולספורט ודיג, מגרש טניס וכדורגל, בסיס לכלי שיט
שני מלונות בני שניים ושלושה כוכבים
אנדרטת הגבור האלמוני - עשויה מברונזה, הוקמה בשנת 1930 - לזכר החיילים שנפלו במלחמת העצמאות של רומניה (1878-1877), המלחמה הבלקנית (1913) ומלחמת העולם הראשונה (המלחמה לאיחוד הלאום) (1918-1916)
אנדרטת שיקום העיר - לזכר ההתמודדות עם רעידת האדמה ועם אירועים קשים אחרים, כולל מלחמת העולם השנייה
מקום מחנה הקיץ לשעבר - בדרך לנמל.
כנסיית השליחים הקדושים פטרו ופאבל
בית הקברות "ארואילור" ("של הגבורים")
- ב-1 בפברואר - חג היין והגפן "זרזאן" (Zărezan) - עם השתתפות אורחים מבולגריה השכנה
סוף יוני- התחלת יולי - ימי הדנובה
שבת ויום א' באמצע אוקטובר - חגיגת יין "ברומרלול" (Brumărelul)
זימניצ'ה היא עיר תאומה של הערים:
זימקס היא תוכנת מחשב המיועדת לתכנון אופטי.
התוכנה משווקת בידי חברת ראדיאנט זימקס (Radiant Zemax), ונכתבה החל משנת 1988.
באמצעות התוכנה ניתן לתכנן מערכות אופטיות שונות, ובפרט מערכות של עדשות, מראות ותאורות.
התוכנה מאפשרת תכן עוקב (sequential) כמו גם תכן לא עוקב, ואפיונים אופטיים שונים של מערכות אופטיות כגון פונקציית תמסורת אופטית ועוד.
בשנת 2016 שונה שם התוכנה מ-Zemax ל-OpticStudio.
בשנת 2021 נקנתה Zemax על ידי חברת Ansys.
זינדי הוא מונח קולקטיבי המתייחס אל שישה גזעי חייזרים פיקטיביים בסדרת הטלוויזיה המדע בדיונית "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז".
הם ילידי כוכב הלכת זינדוס, אשר נמצא באזור של החלל המכונה "המרחב הדלפי".
הם מורכבים מחמישה מינים נפרדים, כל אחד מהם בעל דמיון לבעל חיים שונה מכדור הארץ (דבר נדיר עבור גזעי חייזרים בסדרה "מסע בין כוכבים"), כאשר המין השישי דומה לבני אדם.
כל העונה השלישית של הסדרה התמקדה בקבוצה זו של חייזרים, אשר קודם לכן לא היה ידוע כלל על קיומם.
בתחילה, הם נראו כמו אויבים אלימים שאינם מעוניינים באינטראקציה עם האנושות, אבל בהדרגה התפתח מכנה משותף, כאשר צוות האנטרפרייז חשף כי הזינדי תומרנו לחוש איבה כלפי בני-האדם על ידי גזע חייזרים מהעתיד, המכונים "בוני הספירות".
העונה שודרה בשנים 2003-2004. הזינדי הפכו לדמויות חוזרות חשובות, ככל שהתפתחה עלילת הסיפור המתוארת לאורך כל פרקי העונה.
קיומם של הזינדי נחשף לראשונה בפרק סיום העונה השנייה של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", בפרק "The Expanse", שבו הזינדי שיגרו חללית שתקפה את כדור הארץ בחודש אפריל 2153, והרגה שבעה מיליון בני אדם ברצועה של הרס המשתרעת מפלורידה ועד ונצואלה.
הם הופיעו שוב בפרק פתיחת העונה השלישית, "Xindi", עונה אשר במהלכה ישחקו תפקיד מרכזי בעלילה.
"הזינדי" הם שישה מינים שונים של גזעי חייזרים אינטליגנטיים אשר התפתחו בו זמנית על אותו כוכב הלכת - זינדוס.
בעלי-הכנף נכחדו, אבל כל יתר חמשת המינים האינטליגנטיים האחרים ממשיכים להתקיים.
למרות המראה השונה בתכלית של כל ששת המינים, לכולם רכסים זהים עצמות לחייהן, ויש להם DNA דומה מאוד.
כל ששת המינים האינטליגנטיים של זינדוס היו מעורבים במלחמה שנמשכת כ-100 שנים והסתיימה בשנות ה-30 של המאה ה-21. בריתות בין מיני הזינדי השונים זויפו ושונו לעיתים תכופות לאורך כל המלחמה, עד כדי כך ש-50-60 שנים לאחר שפרצה, רוב הזינדי שכחו מדוע התחילה מלכתחילה.
עם זאת, כולם זוכרים איך זה נגמר.
באקט של ייאוש, החרקים הזינדים והזינדי הזוחלים פוצצו מספר מטענים מתחת ל-8 הסדקים הסייסמיים הגדולים ביותר מבחינה גאולוגית של כוכב הלכת זינדוס, הידוע בחוסר-יציבותו.
המהלך הוביל לחורבן, ובסופו של דבר - להכחדה של הזינדי בעלי-הכנף.
לאחר המלחמה, הזינדי התפזרו במרחב למספר מושבות.
ככלל, יש להם להט ותשוקה להקים כוכב בית חדש ולאחד את כל הזינדי, אבל ישנם חילוקי דעות חריפים על איך להשיג זאת ומי יהיה זה אשר יחזיק, בסופו של דבר, במושכות של הכוח.
בתחילת שנת 2153, הזינדי דנו כיצד להתמודד עם האיום מצד האנושות, והחליטו לתכנן נשק ביולוגי המבוסס על הפרופיל הגנטי האנושי.
אולם בסופו של דבר, הצעה זו נדחתה על ידי מועצת הזינדי (הזינדי הזוחלים המשיכו לפתח בעצמם את הנשק, אולם מאמציהם סוכלו) ולפיכך - הם החלו לפתח כלי נשק שנועד לפוצץ את כדור הארץ (מבחינה טכנית - הם הצליחו.
עם זאת, ציר הזמן לא הושפע).
עם זאת, בעזרת הידע של קפטן ארצ'ר אודות שיתוף הפעולה העתידי בין בני-האדם ולבין הזינדי, כנגד בוני הספירות, מועצת הזינדי החלה לדון לעומק בשאלה האם "השומרים" היו אויב האמיתי או לא.
זה עזר במיוחד לדולים, נציג זינדי זוחלים למועצה, אשר הרג את נציג הזינדי פרימטים דגרה.
בעזרתם של בוני הספירות, הזוחלים והחרקים השתלטו על הנשק המוגמר והחלו בדרכם אל כדור הארץ, ובכך החלה מלחמת אזרחים חדשה בין מיני הזינדי.
ספינת חלל אחת, ועליה שוכני-עצים, פרימטים ובני אדם, יצאה במרדף אחרי הנשק.
בדרכו לכדור הארץ, קרע הופיע בברית שבין הזוחלים לחרקים, כאשר החרקים הציעו לעכב את הרס כדור הארץ לאור של דבריו של קפטן ארצ'ר, על טבעם האמיתי של בוני הספירות.
הזוחלים, נחושים בדרכם ואינם מוכנים לקחת סיכון כי דבר מה יסכן את השלמת המשימה, משמידים את ספינת החלל של החרקים, המתלווה אליהם.
ספינת החלל הרודפת אחרי הנשק מצליחה ליירט את מסלול, סמוך לכדור הארץ.
ספינת חלל אנדוריאנית, בפיקודו של שרן, מצטרפת למערכה באופן בלתי צפוי ותוקפת את ספינת הזוחלים, ובכך מאפשרת לבני-האדם לתפוס את הנשק הזינדי ולהשמיד אותו.
לאחר השמדת הנשק הזינדי, מועצת הזינדי מתכנסת (הזוחלים הסתייגו מכינוס המועצה, אולם בסופו של דבר שוכנעו, חזרו ולקחו בה חלק).
הזינדי החליטו לנטוש את כל כוונות העוינות שלהם כלפי בני אדם.
על פי ציר הזמן של דניאלס, במאה ה-26 אנשי צוות זינדי משרתים בפדרציית הכוכבים המאוחדת.
המרחב הדלפי (במקור: Delphic Expanse), המכונה בקיצור "המרחב", הוא מקום ההתרחשות של כל העונה השלישית של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז", אשר הוקרנה לראשונה בשנים 2003-2004.
המרחב נפרש על פני כ-2,000 שנות אור, מוקף בעננים תרמובארים עבים.
הקצה שלו ממוקם כ-50 שנות אור מכדור הארץ, והוא משמש כמקום מחייתם של גזע חייזרים עוין הידוע בשם הקיבוצי "זינדי".
יחד עם זאת, צוות האנטרפרייז NX-01, מגלה שהזינדי תומרנו לחוש איבה כלפי בני-האדם על ידי כוחות אחרים באזור, עם אינטרסים משלהם.
עיוותים אינטנסיביים בכבידה, בדומה לסינגולריות קוונטית, עשו את המעבר דרך המרחב לקשה מאוד, שכן נראה כי המרחב איננו מציית לחוקי הפיזיקה הידועים.
העוברים דרך המרחב מסתכנים בפציעות, עיוותים או מוות, במידה וספינת החלל שלהם איננה מצופה במתכת מגן מסוג Trellium-D.
בין זני החייזרים הילידים למרחב ניתן לכלול את הלוקקה (Loque'eque), הסקגרנס (Skagarans), הטריאנון (Triannon) והזינדי (Xindi).
בין המקומות הידועים שבמרחב ניתן לכלול את כוכב הלכת אזתי-פריים (Azati Prime) ומערכות הכוכבים קלינדרה (Calindra), אורנ'טאקו (Oran'taku), טריאנון (Triannon) וזינדוס (Xindus).
זינדי ימיים דומה לתחשאים של כדור הארץ - הם שוחים מתחת למים ומתקשרים בצורת סונארית.
יש להם מוניטין כמי שלוקח להם הרבה מאוד זמן כדי להגיע להחלטה, אבל ניתן לשכנעם בקלות רבה מאוד באמצעות עדויות חזותיות.
הזינדי אומרים ש-"קל יותר לספור את הכוכבים מאשר שזינדי-ימי יגיע להחלטה".
אף על פי שהימיים הם שלווים בהווייתם, יש להם צבא חזק.
ספינות המלחמה שלהם דומות לדג סחוס גדול ממשפחת הבטאים, והן מלאות במים.
עם זאת, יש אזור אחד לפחות של הספינה שהוא חתום ומלא באוויר, ומיועד לחייזרים יבשתיים.
חדר זה כולל גם חלון, כך שהמבקרים יכולים לתקשר עם צוות הזינדי הימיים.
ספינות מימיות נושאות נשק חזק מאוד בהשוואה לזה של הזוחלים או החרקים.
ספינות מלחמה של זינדי הימיים הן ענקיות, ואחת מהם נשאה את ה-Enterprise NX-01 לכדור הארץ בתוך אחד מחדריה, לאחר שנשק הזינדי הושמד.
הגודל של החדר הוא כגודל רציף חלליות, בהשוואה לספינת החלל של הזינדי הימיים.
ספינות חלל של הזינדי הימיים יכולות לפלוט שדה שמשבש מיקוד סורקים.
יכולת זו יכולה לסייע לצורך הגנה על ספינות אחרות.
עם זאת, הספינות שלהם הן מאוד איטיות ולא יכולות לטוס במהירות גבוהה יותר מאשר עיוות 2.
המראה החיצוני של הזינדי הימיים עוצב בהשראת מוזאזאורוס (זוחלים קדומים מקבוצת הקשקשאים).
זינדי שוכני-עצים מכוסים בשיער, ודומים לעצלנאים של כדור הארץ.
הם מפעילים מתקנים לייצור קמוסייט ברחבי המרחב הדלפי.
גראליק, זינדי שוכן-עצים, נתן לדגרה משלוח של קמוסייט שלא זוקק כהלכה, על מנת לחבל בייצור של אב טיפוס של נשק שאותו מעוניינת להשיג מועצת הזינדי.
הם הראו שמץ של עניין בהשמדת האנושות.
ג'אנר היה חברו של דגרה, ובעל-בריתו של קפטן ארצ'ר.
זינדי בעלי-כנף היו מין זינדי דמוי עופות, עם היכולת לעוף, אף על פי שכל מה שאי פעם נראה מזן זה על המסך בסדרה "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז" הוא גולגולת אחת, זהה לזה של ג'ירף.
פעם הם החשיכו את השמים של זינדוס, כוכב הבית של הזינדי.
הם נחשבים למין נכחד, לאחר שהזוחלים והחרקים הטמינו מטעני חבלה אשר הרסו את זינדוס, לאחת מלחמת אזרחים שנמשכה כ-100 שנה.
בעלי-הכנף, שהיו בעלי טכנולוגיות פרימיטיביות בלבד, לא יכלו לעזוב את כוכב הלכת שלהם, ולפיכך - נמחו מעל פני האדמה.
בגלל זה, אומרים הזוחלים כי למאורה שלהם, בהם מתכנסת מועצת הזינדי, יש "ריח של כישלון".
חרקים זינדים דומה במראה שלהם להכלאה בגובה מטר של גמל שלמה, זבוב ונמלה של כדור הארץ.
הם מדברים ביניהם בשפת נקישות, שבה יש 67 דיאלקטים.
לחרקים יש איקונוגרפיה שונה בתכלית מזו של מיני הזינדי האחרים.
יש להם ברית ארוכת שנים עם הזוחלים, אשר יחד איתם הם הרסו את זינדוס - כוכב הבית של הזינדי - לאחר מלחמת אזרחים שנמשכה מאה שנה.
השמות האישיים של החרקים משתנים ומתארכים עם גיל.
יש להם מוניטין של מי שממהרים לקבל החלטות.
לחרקים זינדים יש תוחלת חיים ממוצעת של 10-12 שנים.
הם הרמאפרודיטים, ומתרבים על ידי הטלת ביצים, אשר לוקחות כשבוע עד בקיעתן.
שקי ביצים משתלשלים מתקרה, וצינוריות המחוברות אליהם מרססות כימיקלים על עוברי אורח, אשר גורמות לתהליך של החתמה-הפוך (בכך - עוברי האורח נקשרים אל הצאצאים, ומגינים עלים כאילו היו הצאצאים שלהם).
גוזלים הם כל כך חשובים לחרקים, כך שעל סיפונן של ספינות החלל שלהם מותקנות מדגרות, המוגנות בכבדות.
במקרה של בעיה עם הספינה, צוות החרקים יהיה מוכן להקריב את עצמו כדי לשמור על הצאצאים שטרם נולדו.
ספינות החלל של החרקים מתוכננות באופן שונה מזה של ספינות החלל של המינים האחרים.
אין להם אזור אחד המיועד לתפקידי גשר; תפקידי פיקוד מופצים בכל רחבי הספינה.
רכב-סער מעוצבים על פי האנטומיה של החרקים, ולא דמויי-אדם.
כמו כן, כיסאות החרקים אינם בנויים לדמויי-אדם.
זינדי-פרימטים דומים במראם לבני האדם מכדור הארץ ויש להם מבנה מוח דומה לזה של הזינדי זוחלים.
הם היו אחד ממיני זינדי הראשונים (לרבות הזוחלים) אשר נודע להם על "האיום" שהאנושות מציבה בפניהם.
על המדען דגרה, זינדי-פרימאטי, הוטל לפתח נשק שיהיה מסוגל להרוס את כדור הארץ.
בשלהיי 2153, צוות של האנטרפרייז לכד ספינת חלל של הפרימטים וחקר את אנשי הצוות.
בפרק "Stratagem", קפטן ארצ'ר מגלה שמושבה של זינדי-פרימטים נמצאת על כוכב הלכת אזתי-פריים, וכי שם נבנה הנשק.
כמו לבני אדם, לזינדי-פרימטים יש גוני עור שונים.
יו"ר מועצת הזינדי היה זינדי-פרימטי.
זינדי זוחלים דומים במראה החיצוני שלהם לתוצאה של הכלאה בין כמה מינים שונים של לטאות של כדור הארץ.
מין זה הוא האחראי למתקפה המקדימה על פני כדור הארץ בשנת 2153. הם עושים שימוש בנשק עם תאי-כוח ביולוגיים הנטענים-מחדש, שאינם ניתנים להפעלה על ידי חייזרים ממינים אחרים.
הזוחלים מעדיפים להיות קרובים לקרקע, ומסתייגים מבניינים רבי קומות.
הם משתמשים בתאים תרמיים על סיפון הספינות שלהם כדי לשמור על האנרגיה שלהם.
הם הגזע האגרסיבי ביותר של הזינדי ונראים מעוניינים יותר מהגזעים האחרים בהשמדת כדור הארץ.
יחד עם החרקים זינדים, הם אחראים להרס זינדוס - כוכב הבית של הזינדי.
ההנהגה הצבאית של הזוחלים נראית כאובססיבית בנוגע להשבחת הגזע.
קומנדר דולים היה זינדי-זוחל חזק ובעל-השפעה.
בעזרתם של בוני הספירות, חייזרים טרנס-ממדים, הזוחלים חזרו לשנת 2004 על מנת לאסוף דגימות דם של בני אדם לצורך בניית הנשק הביולוגי שלהם בעתיד, אבל משימתם סוכלה על ידי ג'ונתן ארצ'ר וט'פול.
החרקים זינדים הם הגזע הזינדי שהזוחלים הם הכי קרובים אליו.
טייסות הקרב, הנראות באזתי-פריים, מורכבות כל אחת משתי ספינות חלל של הזוחלים, ושתי ספינות חלל של החרקים.
מועצת הזינדי היא הגוף השלטוני המשותף של 5 גזעי זינדי.
גוף זה נראה בפרקים רבים של העונה השלישית של "מסע בין כוכבים: אנטרפרייז".
המועצה הוקמה לאחר חורבן זינדוס, כוכב הבית של הזינדי, בשנות ה-30 של המאה ה-21. המועצה כוללת 5 מיני זינדי: שוכני-עצים, ימיים, חרקים, פרימטים וזוחלים.
לכל גזע יש שני נציגים.
המועצה הוקמה על מנת למצוא כוכב בית חדש לכל גזעי הזינדי.
עם זאת, אף על פי שהם מצאו כמה כוכבי לכת מתאימים, הם לא היו יכולים להגיע להסכמה על בחירה סופית.
אולם המועצה נמצא על כוכב לכת מרחק של כ-15.6 שנות אור מאזתי-פריים.
הגזעים היבשתיים יושבים מסביב לשולחן עגול גדול אשר נמצא במרכזו של החדר, כאשר הגזע הימי מסתכל מתוך אקווריום גדול אשר בחדר הצמוד, דרך חלון.
האולם, אשר נבנה על ידי הזינדי בעלי-כנף בטרם נכחדו מעל לפני האדמה, כולל ציוד טכנולוגי משוכלל המאפשר הולוגרפיה, טלמטריה ועוד.
שמותיהם של נציגי המועצה לא נחשפו עד לפרק העונה השלישית המאוחר "המועצה", ואלה הם:
מועצת הזינדי גזע נציג בעלי-כנף אין (המין הוכחד) זוחלים דולים חרקים לא ידוע / לא ניתן לבטא על ידי בני-אדם ימיים קיאפט אמנ'סור פרימטים דגרה שוכני-עצים ג'אנר
בשנת 2152 בקירוב, המועצה גילתה כי בני האדם הולכים להרוס אותם בעוד 400 שנה.
בפאניקה, הם הטילו על הזינדי הפרימטי המדען דגרה משימה - לבנות נשק להשמדת כדור הארץ.
לאחר מספר מחלוקות, המועצה פוזרה.
על מנת למלא אחר רצונם של בוני הספירות, הזוחלים והחרקים פרשו מהפרימטים, מהשוכני-עצים ובסופו של דבר גם מהימיים.
מלחמת אזרחים בסופו של דבר פרצה, כאשר דולים הרג את דגרה.
לאחר שדגרה נהרג, הזינדי החלו לפקפק באמונם בדבריהם של בוני הספירות, הנשק הזינדי הושמד על ידי בני האדם והמועצה התכנסה מחדש.
קסיק (Kessick) - פרימטי - משועבד במכרה לכריית Trellium-D
ת'אלן (Thalen) - פרימטים - עוזרו של דגרה
גראליק (Gralik) - שוכן-עצים - טכנאי ראשי במתקן לייצור קמוסייט
זימנה ברהני (1940 – 21 בפברואר 2015) היה מחלוצי המאבק להעלאת קהילת "ביתא ישראל" למדינת ישראל ולפתיחת שערי הארץ בפניהם.
הוא היה איש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים שהקים את התשתית הארגונית במחנות הפליטים בסודאן להעלאת יהודי אתיופיה ארצה.
זימנה ברהני נולד כבן חמישי להוריו, בֵּרְהַנוּ לוי ואִמו – אַבַטֶץ' אַיֶנְאוּ, בכפר אזזו הסמוך לעיר גונדר באתיופיה.
המשפחה הייתה בעלת מעמד מיוחס בקהילת ביתא ישראל, ובילדותו העתיקה את מגוריה לכפר סרמלה שליד הכפר אמבובר, שהיה מרכז יהודי חשוב למן שנות החמישים של המאה העשרים.
להוריו נולדו עשרה בנים ובנות, ואחותו, אלמיתו ברהנו, נישאה לקייס הגדול הדנה (רפאל) טקויה, אביו של רבם הראשי של יהודי אתיופיה, יוסף הדנה.
דודתו אסתר לוי נישאה לליקה כהנת ברהן ברוך אביהם של אבבה ברהן ועקיבא ברהן.
דודו, מקונן לוי, שהיה מתלמידי ד"ר יעקב פייטלוביץ', למד בבריטניה, ובן דודו הוא אברהם קהת, מנערי כפר בתיה הראשונים.
בהיותו כבן 15 הגיע ברהני בקבוצה הראשונה של תריסר נערים יהודים מאתיופיה לכפר בתיה במסגרת תוכנית חינוכית של הסוכנות היהודית.
פעיל עליית יהודי אתיופיה, ד"ר יעקב פייטלוביץ', הגה את "תוכנית כפר-בתיה" שנועדה להכשיר את בני הנוער להוראת עברית ולהנחלת החינוך הציוני בקהילותיהם הכפריות באתיופיה.
הנערים נפגשו עם נשיא המדינה יצחק בן-צבי שאמר להם: "אתם יוצאים בשליחות לאומית כדי לשמש גשר ראשון.
אתם חוזרים [לאתיופיה] להכין את האחים שלכם לעלייה".
בשלהי 1957 שבה הקבוצה לאתיופיה כדי להגשים את ייעודם הציוני.
ברהני שימש כמורה בכפרים באזור ווזבה עד שנת 1960, כאשר נאלץ להתפטר בגלל הקיצוצים בתוכנית.
הוא עבר לעבוד במשרות ממשלתיות באתיופיה.
בעקבות היעדר החלטה חיובית בממסד הישראלי על העלאת יהודי אתיופיה הגיע ברהני בשנת 1965 לישראל בשנית כתייר.
כאשר הגיע ארצה הבין שהתגבשה התנגדות נרחבת לעליית יהודי אתיופיה, ושהוועד הציבורי למען הפלאשים בראשות פרופ' אריה טרטקובר איבד מכוחו לאחר פטירת פרופסור תאמרת עמנואל והנשיא יצחק בן-צבי, ששימש כנשיא הכבוד של הוועד.
ברהני שב לאתיופיה ועבד בחברת סולל בונה שעסקה שם במיזמי בנייה, אולם נקלע לעימות קשה עם יונה בוגלה, שניהל את רשת החינוך של ביתא ישראל באתיופיה.
בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, שב לישראל להכשרה מקצועית במסגרת עבודתו.
עם עלייתו הוא נקלט בקיבוץ נצר-סרני, התגייס לצה"ל ונפצע במלחמת ההתשה.
ברהני נישא והקים את ביתו בלוד, ומנישואים אלו נולדו לו שלושה ילדים.
לימים התחתן בשנית ומנישואים אלה ונולדה לו בת נוספת.
ברהני פעל להעלות את הוריו וחלק מאחיו ארצה.
מכאן ואילך הקדיש ברהני את חייו למפעל העלאת יהודי אתיופיה ארצה.
זימנה ברהני הלך לעולמו בשבת, ב' באדר תשע"ה, 21 בפברואר 2015, ונטמן בבית העלמין בלוד, כאשר קהל אלפים חלק לו כבוד אחרון.
כחודש לפני פטירתו, כשכבר היה חולה מאוד, נערך לכבודו באוניברסיטת בר-אילן טקס הוקרה במעמד אפרים הלוי, ראש המוסד לשעבר, שארגנו העיתונאי דני אדינו אבבה ואיש המוסד דני לימור.
בשנת 1971 הצטרף ברהני לקבוצה של כמה עשרות יהודים מאתיופיה שחיו בישראל – לפני שהמדינה הכירה ביהדותה של הקהילה, ולכמה מבוגרי כפר בתיה שחיו בארץ, לשם הקמת התאחדות יהודי אתיופיה בישראל בראשות רס"ר חזי עובדיה.
העולים הבודדים שהגיעו בשנים האלו הוגדרו כשוהים לא חוקיים, ונאלצו לברוח מאימת פקחי משרד הפנים בגלל החשש שיגורשו.
בשנת 1974 פרש ברהני מההתאחדות לאחר סכסוך עם ראשיה, ויחד עם זכריה יונה והרב הדנה הקים את "ארגון יהודי אתיופיה".
הם הפעילו לחץ ציבורי על הממשלה להכיר ביהודי אתיופיה ולהעלותם לישראל וברהני היה מהפעילים המרכזיים.
ברהני הנהיג את המאבק הציבורי למען העלאת יהודי אתיופיה מראשיתו.
בשנת 1973 נרשמה הצלחה ראשונה, כשהרב עובדיה יוסף, הראשון לציון, פסק כי יהודי אתיופיה הם צאצאי שבטי ישראל וחייבים להצילם.
בשנת 1977 החליט ראש הממשלה מנחם בגין שמדינת ישראל תתגייס להעלאת יהודי אתיופיה ארצה.
"ברהני, שהיה מעורב בפעולות עלייה רבות, הוא ששכנע את בגין שהדבר אפשרי.
בזכותו בגין נתן את ההוראה להעלות את יהודי אתיופיה", העיד מיכה פלדמן, לשעבר ראש משלחת הסוכנות היהודית באתיופיה.
בשנת 1977 התאחדו שני הארגונים תחת שמו של הראשון, וברהני התמנה ליושב ראש התאחדות יהודי אתיופיה בישראל.
באביב 1980 גויָס ברהני ל"מוסד" ונשלח להחליף את פרדה אקלום במחנות הפליטים בסודאן.
במשך כשנה חי כפליט במחנות הפליטים בסודאן כדי שיוכל להיטמע בקהילה ולהפעיל את אנשיה בזמן היָעוּד.
הוא הניח את התשתית לפעילות שהמשיכה בשנים שלאחר מכן.
הוא פיקח על מבצעים רבים מסודאן שבוצעו באמצעות מטוסי הרקולס ובאמצעות הספינה "בת גלים".
בשנת 1985 השתתף ב"מבצע משה" שבו הועלו ארצה כ-7,000 מיהודי אתיופיה, לאחר מסע רגלי קשה ורצוף סכנות מאתיופיה לסודאן, משם הועלו על מטוסים.
לאחר מכן מונה לסגן מנהל האגף לעולי אתיופיה שהוקם בסוכנות היהודית, וב-1990 שב לאדיס-אבבה באתיופיה כסגן קונסול ובהמשך כקונסול ישראל ושליח עלייה.
בתפקידיו אלה השתתף בהעלאת יהודי קווארה (1992) ובהמשך בהעלאת הקבוצות הראשונות של בני שארית יהודי אתיופיה (הפלשמורה).
בהיותו סגן קונסול ישראל באתיופיה יצא ברהני עם ישראל קמחי ממשרד הפנים ועם הרב מנחם ולדמן מהרבנות הראשית לסייר בכפרים של שארית יהודי אתיופיה על מנת לבחון את מצבם.
ברהני המשיך לפעול ללא הרף לשימור המורשת היהודית של יהודי אתיופיה, נרתם לשימור בית הכנסת העתיק בכפר היהודי אמבובר ולפדיית ספר 'אורית' (תורה) שהיה מצוי אצל נוצרים מקומיים.
לאחר פעילותו בסודאן שב לישראל ופעל לקליטת יהודי אתיופיה במשך שנים רבות.
פרס בן-גוריון לשנת תשנ"ב (1991) על פועלו למען העלייה
הדליק משואה בטקס הממלכתי בהר הרצל בירושלים ביום העצמאות תשנ"א (1991)
זינאן קורט הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר.
קורט הצטרף לבורוסיה מנשנגלדבך בגיל 11 ושיחק בה בקבוצות הילדים והנוער, אך לא עלה לקבוצה הבוגרת, אלא רק לקבוצת המילואים.
עם זאת, הציג יכולת מרשימה בקבוצות הנוער, וכבש 31 שערים ובישל 21 ב-52 משחקים.
היכולת הקנתה לקורט מקום בקבוצת המילואים ששיחקה בליגה האזורית המערבית (הרביעית בהיררכיית הליגות בגרמניה).
באוגוסט 2014 הודיע קורט כי קיבל הצעה מבאיירן מינכן וביקש לעבור.
ראשי גלדבאך סירבו לאשר את ההעברה ודרשו מקורט להישאר עד תום החוזה בסיום עונת 2016. מנהלת הליגה הגרמנית מצאה שהחוזה החתום אינו חוקי, מאחר שקורט היה מתחת לגיל 16 בעת חתימתו, ולכן פקע באופן מיידי, וקורט שוחרר לבאיירן מינכן.
באוגוסט 2014 באיירן מינכן החתימה את קורט על חוזה לארבע שנים, והוא עבר לשחק מיד בקבוצת המילואים.
באוקטובר 2014 ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבכירה, בניצחון הביתי 1-0 על הרטה ברלין.
ב-7 בינואר 2016 חתם קורט על חוזה בהרטה ברלין עד שנת 2019. במסגרת החוזה, הוסכם כי לבאיירן מינכן תינתן זכות ראשונים אם תבחר לרכוש אותו בחזרה.
קורט לא השתלב היטב בהרטה ברלין, ערך שתי הופעות בונדסליגה בלבד במשך שתי עונות וחצי בקבוצה הבוגרת, ושיחק בעיקר בקבוצת המילואים של המועדון.
בפברואר 2019 עבר קורט לסברובסקי ואטנס מהליגה האוסטרית הראשונה, שהיא השנייה בהיררכיית הליגות באוסטריה.
לאחר חצי עונה בקבוצה, בה ערך 13 הופעות והבקיע שער אחד, שוחרר קורט מהקבוצה.
זיינב פוואז הייתה סופרת, משוררת, עיתונאית והיסטוריונית מצרית ממוצא לבנוני.
התחילה לכתוב בשלהי המאה ה-19. בכתיבתה הביעה עמדות פמיניסטיות.
היא קראה לשחרור האישה, תמכה בזכות הנשים לצאת לעבודה ובשוויון זכויות ושוויון הזדמנויות בין גברים ונשים למרות השוני הביולוגי ביניהם.
זינב פוואז נולדה בכפר תבנין (تبنين) בהר עאמל בדרום לבנון, למשפחה ממעמד הביניים הנמוך.
הוריה לא ידעו קרוא וכתוב והחליטו לשלוח אותה לעבוד ולגור אצל משפחת ה-ואלי (الوالي - המושל).
לפי גרסה אחרת, הוואלי עלי ביק אל אסעד, בחר בה להיות החברה והידידה של בתו זיינב, בשל היותן באותו גיל, ומאחר ולמדו באותו בית ספר יסודי בכפר אל-קלעה.
סיבה אפשרית אחרת הייתה שלא היו בנות בגילה שגרו בארמון.
תקופה זו בבית הואלי תרמה רבות להרחבת השכלתה והכשרתה האינטלקטואלית.
היא התקרבה לאשתו של עלי, פאטמה ח'ליל, שהייתה משכילה ולימדה את פוואז את יסודות הקריאה והכתיבה בשפה הערבית ואת הקוראן.
בביתו של עלי ביק הייתה ספריה גדולה של המדען האיראני קאשאני (Mohsen Fayz Kashani) שהכילה ספרים בעלי ערך ספרותי גבוה.
פוואז מצאה עניין רב בספרים אלו שעודדו אותה להמשיך לקרוא.
היא אפילו לקחה חלק מהספרים לביתה בתבנין לאחר עזיבת קאשאני את הכפר.
לקראת סוף התבגרותה חזרה לגור בבית משפחתה.
בתקופה זו התחתנה עם איש שהיה מקורב למשפחת הואלי, שהשכלתו הייתה פחותה בהרבה משלה.
הם חיו ביחד תקופה קצרה והתגרשו עקב השוני התרבותי, החברתי והמנטלי ביניהם.
הגירתה למצרים העניקה לה אפשרויות נוספות, שלא נמצאו בלבנון, להמשיך בדרכה ללמוד ולהתפתח.
כמו כן המעבר למצרים אפשר לה להכיר סופרים, עיתונאים, ומשוררים מצריים ומכל בלאד אל-שאם.
חלקם התוודעו אליה דרך הפרסומים שלה בעיתונות המצרית.
על רקע פעילותה הספרותית ופרסומיה בעיתונים החלה הכרות והתכתבות עם הסופר הסורי אדיב נזמי ולבסוף נישאה לו.
לאחר שחתמה על חוזה הנישואים במצרים, נסעה לסוריה לכפר (שייח' סעד- בחורן) מגוריו של בעלה.
הם היו נשואים כשלוש שנים ולאחר מכן התגרשו.
במהלך שהותה בחורן הכירה קצין צבא מצרי, התחתנה איתו וחזרה איתו למצרים.
משלושת הנישואים שלה לא היו לה ילדים.
בסוף ימיה חלתה במחלת עצבים שלא אפשרה לה לסיים כתיבת שני ספרים שלא הודפסו.
היא הלכה לעולמה ב-27 בינואר 1914.
במקביל לבת תקופתה עאישה תיימור, פוואז הייתה אחת הנשים הערביות הראשונות שכתבו ופרסמו את יצירותיהן.
פעילותה הספרותית והעיתונאית נחשבה להישג נשי גדול.
היא ניצלה את מעמדה כדי להביע את דעתה ולקרוא לשחרור האישה.
היא הצביעה על הצורך לתת לנשים זכויות בסיסיות, וקראה לחוקק בדחיפות חוקים שיסדרו את חיי האישה המדיניים, הפוליטיים, והחברתיים, ובמיוחד את הזכות ללמוד ולעבוד.
פוואז החלה את דרכה הספרותית בפרסום מאמרים בכתבי עת שיצאו במצרים.
תחילה כתבה בשם בדוי (דוראת אלשארק ואמרא'א מצריה).
בשנת 1890, פרסמה את מאמרה הראשון בכתב עת "אלמואייד" אשר קרא לתת זכויות לנשים.
כך גם המאמרים שכתבה בהמשך התייחסו לסוגיות הפוליטיות, המדיניות, והחברתיות שקשורות בנשים ערביות.
בנוסף לפרסום מאמרים כתבה פוואז גם רומנים, סיפורים, שירה ומחזה, היא נחשבת לאישה הערבייה הראשונה שכתבה מחזה.
זאת בנוסף לתרגומים מאנגלית וצרפתית לערבית.
היא כתבה בסגנון ספרותי מסורתי שהיה מיוחס לגברים, כניסיון לבסס את המושג פמיניזם בהיבט הנשי ערבי שלו.
חלק מיצירותיה הודפסו ופורסמו בכתבי עת ועיתונים מצריים כמו עיתון (אל-מואיד, אל-ניל, אל-אהלי ואל-פתא) ועוד.
נשים וגברים מכל השכבות החברתיות קראו את יצירותיה של זינב פוואז במצרים ובלאד אל-שאם.
היצירות הפופולריות ביותר שקיבלו התייחסות של המבקרים בזמנה וגם אחר כך:
הפנינים המפוזרים בשכבות של עקרות הבית – "אלדור אלמנת'ור פי טבקאת רבאת אלח'דור", 1893. מילון ביוגרפי של 456 נשים שחיו לפני תקופת האסלאם ואחריו, מזרחיות ומערביות, נשים שאיישו ומילאו תפקידים חשובים והייתה להן השפעה חיובית על מעמד האישה.
היא התחילה בכתיבת הספר ב-7 באוקטובר 1891, והוא פורסם בשנת 1893. היא הסתמכה על כ־40 ספרים בכתיבתו, בנוסף למה שפורסם בכתבי העת ובעיתונים.
באותה שנה השתתפה בתצוגת ספרים בקולומביה.
היא נחשבה לאישה הערבייה השנייה שכתבה ביוגרפיה של אנשים; הראשונה הייתה מרים נופל.
טיב ההשלכות והעדינה היפה - "חסן אלעואקב או ג'אדא אלזהראא", 1893 היה הרומן הראשון שנכתב בשפה הערבית.
הרומן מתעד תקופה היסטורית חשובה באזור הר עאמל ומתייחס לקונפליקט הפוליטי בין תושבי תבנין לבין תושבי (בינת ג'ביל).
ד"ר בות'ינה שעבאן, מצהירה בספרה "מאה שנים על הרומנים הנשיים הערביים" (1999) שזהו הרומן הראשון שנכתב בשפה הערבית.
הוא נכתב בשנת 1885 ופורסם בשנת 1892, זאת אומרת 25 שנה לפני פרסום הרומן "זינב" מאת חוסן הייכל.
מכתבים "זינביים" – "רסאא'ל זינביאה" – קובץ מאמרים שפורסמו בעיתונות.
רסאאיל זינביאה - קובץ מאמרים שפורסמו ב-17 כתב עת ועיתון בין השנים 1890 עד 1899, דבר זה מעיד שפוואז התעסקה בשחרור האישה לפני קאסם אמין שכתב הספר שחרור האישה (תחריר אלמראה), בשנת 1899.
המלך קורוש – "אלמלכ קורוש", 1905 - רומן היסטורי.
חשיפת הכפתורים על מה שמחביא השטן – "כשף אל-אזראר ען מחבאת אלזאר", קובץ שירים שלא הודפס.
האהבה והאמונים – "אלהוא ואלפאא" - 1893 מחזה.
תפיסות השלמות בהסברי הגברים - "מדארכ אלכמאל פי תראגם אלרגאל" – ביוגרפיה של גברים, לא הודפס.
הכתר התכשיט במעשים הטובים של המלך הטוב – "אלגאוהר אלידיד פי מאאת'ר אלמלכ אלחמיד" – שיר, לא הודפס.
כל היצירות של פוואז הודפסו במצרים.
הן הודפסו לפני כמאה שנה.
חלקן הלכו לאיבוד, ולא נמצאים אפילו בספריות הגדולות בעולם הערבי.
ביוזמתו של יו"ר המועצה התרבותית הלבנונית (אלמגליס אלת'אקאפיא לובנאני), הסופר חביב סאדק, והסופרת פוזיאה פוואז, הודפס מחדש הרומן "חוסן אלעואקב" והמחזה "אלהווא ואלופאא", בשנת 1984. הם הדפיסו מחדש את היצירות לאחר שגילו שחלק ניכר מהחוקרים והסופרים הסורים שמעו על פוואז, אך לא מכירים את יצירותיה.
הוגים ואינטלקטואלים שונים בני זמננו מסבירים כי ההתעלמות מפוואז ומיצירותיה, תרומתה לחברה וקריאתה לקידום מעמד האישה, נובעת מכך שמוצאה ממשפחה ענייה.
זאת לעומת ההכרה בעאישה תיימור וורדאה אליאזיגי, שהיו מהמעמד הגבוה וזכו להתייחסות חיובית והערכה גדולה יחסית.
סופרים ידועים באותה תקופה התייחסו לפוואז לדוגמה: אל-שיח' אחמד עארף אלזין, בעל כתב עת "אל-עירפאן", כתב בכרך 6 שנת 1923 שאין אדם שלא שמע עליה במצרים, סוריה וכל מדינות ערב.
הוא הוסיף שהיא כתבה והתייחסה לנושאים שהיו מעניינים את הקוראים.
הוא מתח ביקורת עליה בזה שקראה לשחרור האישה בכל התחומים ופריצת כל הגבולות וגם להשתתף בכל הפעילויות החברתיות.
בספרה רסאאיל זינאביאה, ענתה לו בטענה שהוא טעה במחשבותיו, לפיהן האישה אינה יכולה לתפקד כמו גבר בכל התחומים מאחר שנשים מערביות הוכיחו שהאישה יכולה לתפקד כמו גבר אפילו יותר טוב, החיג'אב, לא מונע אותנו מלתפקד בכל התחומים.
הסופר והפילוסוף חסן חוסני, עורך עיתון "אל ניל", העריך את הרומן הראשון שלה ואמר שזהו רומן מפורסם, בעל ערך ספרותי גבוה ונכתב ברמה גבוה.
המשורר עבד אל לאפריג כתב שיר שבח ליצירתה והזכיר את הערך הספרותי של הרומן וזה התפרסם בכל מדינות ערב.
השיח מחמד עבדו (אל-שיח' מוחמד עבדו) המליץ לקרוא את היצירות שלה מאחר שהן נוגעות לכל אחד, והיא כותבת על דרכים לקדם את החברה שלנו.
אישהא לתאים וריאה, כתבה שיר שבח העריכה את היצירה אלדור אלמנת'ורפי טבקאתרבאת אל ח'דור.
סופרים בני זמנינו גם כתבו על זינב פוואז, פאוזיה פוואז - סופרת, משוררת וחוקרת לבנונית כתבה שהשם של זינב פוואז נזכר על ידי היסטוריונים וסופרים גדולים בעולם הערבי.
הם מסתמכים על הספרים שלה כמקורות בכתיבה שלהם.
ד"ר בות'אינה שעבאן, בעלת תואר שלישי, בשפה וספרות אנגלית כתבה, שהמייחד את זינב פוואז, שדרך החשיבה שלה המתמקדת בשחרור האישה קדמה אפילו למחשבתן של נשים מערביות בנושא.
בנוסף להיותה הערבייה הראשונה שראתה במאבק נגד דיכוי נשים הוא מאבק עולמי ולא רק ערבי.
אמייל נסר אללא סופרת לבנונית אמרה, מה שמאפיין זינב פוואז שהיא קבעה לעצמה חזון, דרך חשיבה והגיעה לאן שהיא רצתה בזכות עצמה ולבדה.
העוני שהיא חוותה בילדותה לא השפיע עליה.
פוואז הייתה מבין הדמויות הבולטות של תקופת התחייה הערבית (אלנהדה אלערביה אלחדית'ה), ואף תרמה לבניית יסודות אלנהדה אלפקריה, עם שאר האינטלקטואלים והסופרים שחיו בתקופתה כמו: בוטרוס אלבוסתאני, פארס אלשידיק, גמאל אלדין אל-אפג'אני, מוחמד עבדו, קאסם אמין, מוסטפא כאמל, עאישה תיימור, לביבה האשם, עפיפה קרם, ג'אדא עמשית ומאי זיאדה, ועוד.
מימי ילדותה עד לבגרותה זכתה פוואז לחיות בביתו של עלי אל אסעד ולהיות שותפה פסיבית בוויכוחים, הדיונים וחילוקי דעות שהתרחשו בסלון הספרותי של עלי אל אסעד אשר הגיעו אליו אינטלקטואלים מכל אזור הר עאמל ובלאד אל שאם.
אחרי שהיגרה עם משפחתה למצרים, היא הכירה את הסופר חסן טובראני, בעל כתב העת אל-ניל, ממנו למדה את יסודות הדקדוק והתחביר.
כמו כן גם הכרותה עם השיח' מוחמד שיבלי שהוא סופר ידוע המפורסם בהפצת השפה הערבית והספרות שלה, ומוחיי אלדין אלנבהאני שהיה אחת מבין סוגי האנשים שהשפיעו בצורה גדולה מאוד על השפה הערבית ואשר לימד את פוואז את הדקדוק והחיבור, העשירה את ידיעותיה ומיומנותה בתחום זה.
שלושתם תמכו בה ועודדו אותה לכתוב על בעיות נשים ועזרו לה בפרסום המאמרים שכתבה.
כאשר פוואז חזרה לסוריה והתחתנה עם הסופר אדיב נזמי, גרו בכפר שיח'סעד עד שהבין שקשה לה בכפר, הוא דאג לעבור לדמשק על מנת שיעזור לאשתו להתאקלם ולהתקדם.
ההשתתפות שלה הייתה מאחורי הקלעים, מתוך כבוד למוסכמות והמנהגים החברתיים באותה תקופה.
פוואז ניצלה את מעמדה בקהילה הספרותית ואת פרסומיה בעיתונות כדי להביע את דעותיה בנושאים שונים, בעיקר בנוגע לשיפור מעמד האישה מבחינה חברתית, פוליטית בכל העולם הערבי.
היא טענה שהתקדמות החברה תלויה בחינוך והתקדמות האישה בהיותה המחנכת של הדור הבא, לפיכך היא נדרשה לסוגיות המרכזיות:
הפרדה בין המינים – היא לא פרשה רעיון זה כמצדיק את ההדרה של נשים והרחקתן משוק העבודה.
היא מזכירה בספרה "רסאאיל זינאביאה", שנשים מהמעמד הנמוך עובדות כמו גברים ועם גברים, עובדים ביחד בשדות.
תופעת הפוליגמיה (ריבוי נשים) - לאחר שהסכימה להתחתן עם הסופר אדיב נזמי ונסעה לסוריה, גילתה שהיא אחת מתוך ארבע נשים להן נשוי הסופר ומתגוררות בביתו של הסופר.
הדבר הטבעי ביותר שהיא תבקש גירושין וזה אכן מה שקרה.
בעקבות ניסיונה זה מתחה פוואז בכתיבתה ביקורת על הפוליגמיה: לדעתה זהו זה צו מוות לאישה וגם בגידה מצד הגבר, לדעתה הפוליגמיה היא תופעה שלילית והרסנית לשני המינים.
בין אם זאת מאחר שהיא מעוררת קנאה בקרב הרעיות ובין הילדים של הנשים השונות אך גם מפני שמובילה לאומללות לאורך כל החיים בקרב גברים.
למרות הביקורת על הפוליגמיה היא לא קראה לשנות את ההלכה (השריעה) לגביה או לפעול בניגוד אליה.
גירושים - היא קראה לצמצום סמכות הגבר בכל מה שקשור לגירושים, מאחר שזה נותן לאישה הרגשה של חוסר אמון וביטחון כלפי בעלה אם הוא ירצה לגרש אותה בכל רגע.
היא קראה לשינוי חוזה נישואים על ידי רישום הזכויות הלא כספיות שהאסלאם נתן לנשים כמו הזכות לגירושים לחינוך ולעבודה.
אל-חג'אב - היא הצהירה שהחג'אב שהוא כיסוי הגוף מלבד כפות הידיים והרגליים והפנים הוא חובה דתית, אך לא הח'מאר שכולל כיסוי הגוף כולל כפות הרגליים והידיים והפנים.
החג'אב לא מונע מנשים ללמוד, לעשות קריירה, לעבוד, להתקדם ולהשתחרר.
היא הלכה עם החג'אב לאורך כל ימיה.
פעילותה ותרומתה לחברה של פוואז לא הסתכמה בפעילותה הספרותית ותמיכתה בשינוי מעמד האישה.
היא גם הייתה מעורבת במאבק הלאומי.
פוואז תמכה במפלגת המולדת, אלחיזב אלואטני, ושמרה על קשר טוב עם מנהיגה מוסטפא כאמל.
בכתיבתה התנגדה לקולוניאליזם הבריטי וקראה לבני האומה להתנגד לבריטים ולסלק אותם מארץ המולדת לצורך קבלת העצמאות.
זאת נחשבה לקריאה הראשונה מאישה ערבייה באותה תקופה.
המושג גבירותיי ורבותי (סיידאתי וסאדתי), נאמר פעם ראשונה בהיסטוריה על ידי מוסטפא כאמל באחד הכנסים של המפלגה בגלל נוכחותה של פוואז ואחרות.
פעילותה הפוליטית באה לידי ביטוי גם במישור הפמיניסטי: פוואז גם הייתה מהראשונות שייסדו התנועה הנשית במצרים ועוד כמה ארגוני נשים שמטרתם שחרור האישה.
חשיבות שחרור האישה בעינה בלטה בקריאתה לנשים בנות האומה שלה להשתתף בעמותות ובכנסים בינלאומיים במיוחד כנס האיגוד הנשי הבינלאומי שהתקיים בסנטיאגו בשנת 1893 מטרת המשתתפים לדון בענייני נשים וזכותן ללמוד.
המשתתפות בכנס הצביעו נגד ההצעה ואמרו שצריך להגביל את החופש של האישה לרכוש השכלה של האישה מאחר שתפקידה הוא רק בבית ולמען המשפחה.
פוואז התנגדה בתוקף להחלטה זו והצהירה שצריך לתת לאישה לפרוץ כל הגבולות, ולהשתתף בכל הפעילויות החברתיות והפוליטיות במיוחד בתחום המדע.
בספרה "רסאאל זינביאה" כתבה על "האישה והפוליטיקה" ובעמוד 19 היא הגיבה לגברת הנאא קוראני, נציגת נשים מסוריה שתמכה בהחלטה של משתתפות הוועידה בסנטיאגו בדבר הגבלת השכלתן של נשים וגם כתבה על זה בעיתון "לבנון".
בתשובתה טענה פוואז שהאישה והגבר שווים מבחינה שכלית אך כל אחד משלים את השני ואי אפשר בלי שני הצדדים.
לפיכך היא אינה מבינה מדוע אסור שהאישה תשתתף עם הגבר גם בפוליטיקה, כל עוד יש לה את המיומנויות והיכולות?
שני המינים שווים זה לזה, הפחתת ערכה של האישה ודיכויה הביא אותה להיות עם פחות כוחות מזה של הגבר.
לרוב, אינטלקטואלים מפרשים עימות זה בין שתיהן לעימות בין מסורתיים וליברלים בעוד שפוואז ייצגה את הזרם הליברלי.
זִנא (ערבית: زِنَاء, زِنًى או زِنًا) הוא מושג במשפט האסלאמי אשר מתאר יחסי מין לא כשרים.
זינאידה גרצ'אני (ברומנית: Zinaida Greceanîi; נולדה ב-7 בפברואר 1956) היא פוליטיקאית מולדובית, שכיהנה כראש ממשלת מולדובה בשנים 2008–2009.
זינאידה גרצ'אני נולדה בכפר במחוז טומסק.
משפחתה הוגלה לסיביר בשנת 1945, לאחר שהשטח שוחרר מכיבוש גרמני, על ידי השלטונות של מולדובה הסובייטית שהייתה חלק של ברית המועצות.
רק בשנת 1957 המשפחה הורשתה לחזור למולדתה.
זינאידה גרצ'אני סיימה לימודים באוניברסיטת קישינב בתחום הכלכלה.
בתקופת 1974–1991 היא עבדה בהנהלת חשבונות של מחלקת תקציבים במוסדות מקומיים.
בשנת 1994 היא עברה לקישיניב והחלה לעבוד באגף התקציבים של משרד האוצר של מולדובה.
בשנת 1996 היא התמנתה למנהלת אגף התקציבים ובשנת 2000 קיבלה משרת סגן שר האוצר.
בשנת 2002 אושרה כהונתה לשר האוצר.
בשנת 2005 במקביל לתפקידה היא כיהנה כסגנית ראש הממשלה.
בשנת 2005 זינאידה גרצ'אני השתתפה בבחירות לראש העיר קישינב.
היא זכתה בבחירות, אך מכיוון ששיעור התשפפות היה נמוך (פחות משליש הבוחרים) התוצאות בוטלו.
בשנת 2008 היא התמנתה לראש הממשלה במקום וסילי טרלב.
בשנת 2009 זינאידה גרצ'אני הייתה מעומדת של המפלגה הקומוניסטית לתפקיד נשיא מולדובה.
בהצבעה היא קיבלה 60 קולות (לעומת דרישה של 61 קולות) ולא נבחרה.
בשנת 2011 היא עזבה את המפלגה הקומוניסטית והקימה מפלגה חדשה.
בבחירות של שנת 2014 המפלגה זכתה ל-25 מקומות בפרלמנט ועתה היא הסיעה הגדולה בפרלמנט של המדינה.
בשנת 2015 היא השתתפה פעם נוספות בבחירות לראש העיר קישיניב, אך בסיבוב השני והמכריע צברה רק 46.46% מהקולות (ראש העיר מכהן צבר 53.54%).
נכון ליוני 2019 היא מכהנת כיושב ראש הפרלמנט.
זינגר וולוג היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית האופנועים והמכוניות הבריטית Singer Motors אשר יוצרה בין השנים 1961–1970 בבריטניה.
בין השנים 1963–1966 יוצר הדגם באוסטרליה על ידי Rootes Australia , חברת בת של "Rootes Group" ושווק בשם "Humber Vogue".
דור ראשון יוצר בין השנים 1961–1967, סדרה ראשונה יוצרה בין השנים 1961–1963, סדרה שנייה יוצרה בשנת 1963, סדרה שלישית יוצרה בשנת 1964, סדרה רביעית יוצרה בין השנים 1965–1967.
דור ראשון של דגם "זינגר וולוג" אשר יוצר בין השנים 1961–1967 התבסס על דגם הילמן סופר מינקס.
דור שני של דגם "ניו וולוג" אשר יוצר בין השנים 1967–1970 התבסס על דגם הילמן הנטר.
זינגר SM 1500 היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית האופנועים והמכוניות הבריטית Singer Motors אשר יוצרה בין השנים 1948–1954 בבריטניה.
דלתות אחוריות - "דלתות התאבדות" (ציר פתיחת הדלת מנוגד לכיוון תנועת הרכב).
מושבים קדמיים: ספסל עם משענת יד (אופציונלית: כיסוי עור למשענת יד).
בשנת 1952 הדגם עבר מתיחת פנים.
משנת 1952 - יחידת חימום לתא הנוסעים.
בין השנים 1951–1957 יוצרו 46 יחידות מדגם "זינגר SM 1500" בתצורת מכונית מרוץ.
זינגר הנטר היא מכונית משפחתית מתוצרת יצרנית האופנועים והמכוניות הבריטית Singer Motors אשר יוצרה בין השנים 1954–1956 בבריטניה.
סורג הרדיאטור היה מסורתי, ומכסה המצנפת היה בנוי מפיברגלאס.
מחיר היחידה בשנת 1948, בבריטניה עמד על 1,199 לירה שטרלינג (דגם בסיסי).
באוסטרליה הדגם היה קרוי "זינגר 14/50".
זינב בנת ג'חש הייתה אחת הנשים של מוחמד, נביא האסלאם.
לפני שנישאה למוחמד, היא הייתה נשואה לזיד בן חארת'ה.
בת דודתו ואחת מנשותיו של הנביא מוחמד, התאסלמה והגרה אל המדינה "אלמדינה אלמונוארה".
השתתפה בקרבות רבים של הנביא נגד עובדי האלילים, הייתה האישה הראשונה מנשותיו של הנביא שנפטרה אחריו, בגיל 25–53 למותה.
זינב נולדה בשנת 590 לג'חש בן ריאב משבט "בנו אסד", ואומיה בנת עבד אל-מוטאלב שהיא דודתו של הנביא מוחמד.
היא השתייכה לשכבה עשירה ובעלת רמה חברתית גבוהה, רוב האחים שלה היו מראשוני המתאסלמים וזה נתן לה מעמד דתי ופוליטי חזק אצל הנביא.
זינב היגרה ליתרב "אלמדינה אלמונורה" אחרי שהנביא היגר אליה.
ביתרב הנביא אירס אותה לבנו המאומץ זיד אבן חרת'ה אל־כלבי, היא סירבה בהתחלה עד שירד הפסוק האומר שאם אלוהים והשליח שלו קבעו דבר על המאמינים והמאמינות לציית למה שנקבע, ואם יסרבו אז הם פסלו את האמונה שלהם באלוהים ובדת, לכן זיינב הסכימה על החתונה מזייד כצו מהשמיים.
שמו של בעלה הראשון אינו ידוע, אך ידוע שהוא נפטר בשנת 622.
בשנת 625, מוחמד הציע לזיינב להתחתן עם בנו המאומץ זיד בן חארת'ה.
תחילה היא דחתה את ההצעה, אך לאחר מכן הסכימה, ונישאה לו.
כעבור שנה, בשנת 626, הם התגרשו.
בקיץ של שנת 641, כ-9 שנים לאחר פטירתו של מוחמד, נפטרה זיינב.
נקברה על ידי בני משפחתה כאות כבוד לה ממשפחתה.
היה לזיינב מעמד גבוה בעיני מוחמד.
היא הייתה נאמנה לנביא, מקיימת מצוות, ומובילה שוויוניות בין בני אדם ובין נשים לגברים.
הייתה ידועה באהבתה למעשי צדק וצדקנות עד שקראו לה האמא של המסכינים (" אום אלמסאכין").
היא מסרה מהנביא הרבה " חדית' " (התורה שבעל פה באסלאם, על פי האמירות של מוחמד), לכן יש לה מעמד גבוה בחיי היום יום של המוסלמים.
הדוגמה של זיינב וגירושין מיוזמה אישית
ההשפעה של סיפור הנישואים של זיינב בנת ג'חש הוא שיש לאפשר לנשים לבחור את בעליהן, לא להשפיע על תהליך בחירת בעליהן או לא לכפות עליהן חיי נישואים שאינן רוצות בהם.
הדוגמה של זיינב ומעמדה של האישה הגרושה
זינב בנת חוזימה , אשר כונתה "אם המסכנים" (أم المساكين) ואם המאמינים (أم المؤمنين), הייתה אחת מנשותיו של מוחמד, נביא האסלאם.
אביה היה חוזימה בן אלחארת' בן עבדאללה בן עמרו בן עבד אלמנאף בן הלאל בן עאמר בן צעצעה בן מעאוויה בן בכר בן הוואזן בן מנצור בן עכרמה בן ח'צפה בן קיס עילאן בן מדר בן נזאר בן מעד בן עדנאן.
אחיותיה היו סלמא בנת עמיס, מימונה בנת אלחארת', לבאבה אלצע'רא, אסמא בנת עמיס.
בעלה הראשון היה טופייל בן חארת', אף על פי שיש הגורסים כי הוא היה חוסיין בן חארת'.
ישנה מחלוקת לגבי האופן שבו הסתיימו הנישואים הראשונים שלה, כשחלק מההיסטוריונים גורסים כי היא התגרשה, בעוד אחרים טוענים כי היא התאלמנה.
בעלה השני היה עוביידה אבן אלחארת', אחיו של בעלה הראשון.
עוביידה נפטר בשנת 624. בעלה השלישי היה עבדאללה בן ג'חש, אשר נפל בקרב אוחוד.
זינב נפטרה בשנת 629, ונקברה באל-מדינה.
זַיְנַבּ בִּנְת עַלִי הייתה בתם של עלי בן אבי טאלב ופאטמה בת מוחמד.
סבהּ היה מוחמד, ולכן היא חלק מאהל אל-בית.
בדומה לבני משפחתה האחרים, היא נחשבת לדמות של הקרבה, כוח ואדיקות הן באסלאם הסוני והן באסלאם השיעי.
נולדה בשנת 626, זינב הייתה השלישית מבין ילדיהם של עלי ופאטמה.
כמו שני אחיה הגדולים, חסן וחוסיין, גם זינב קיבלה את שמה מסבה, מוחמד.
משמעות השם זינב הוא "קישוט האב" או "עיטור האב".
לעלי הייתה עוד בת שנקראה זינב, ולכן זאת כונתה לעיתים קרובות "זינב הגדולה" בעוד האחרת נודעה כ"זינב הצעירה" או "זינב הקטנה".
פאטמה נפטרה ב-632, עת הייתה זינב רק בת שש.
לאחר פטירתה של פאטמה, זינב לקחה על עצמה את תפקיד האם, והחלה לדאוג לאחיה.
כאשר המושל של כופה דן למוות את האחיין שלה, עלי בן חוסיין זין אל-עאבדין, זינקה זינב על אחיינה והגנה עליו בגופו, תוך כדי שהיא זועקת "באלוהים, אני לא אעזוב אותו.
אם אתה הולך לרצוח אותו, תצטרך לרצוח גם אותי ביחד איתו!".
בעקבות המעשה שלה, החליטו המוציאים להורג לחוס על חייו של זין אל-עאבדין.
זינב ואחרים מצבאו של חוסיין בן עלי ששרדו את קרב כרבלאא', הובלו אל דמשק, שם הם הוחזקו בשבי.
אחת הסברות ההיסטוריות היא שמפני שאנשיו של יזיד רצו להשפיל את זינב ולרמוס את כבודה עד הסוף, הם הפשיטו אותו לחלוטין והובילו אותה כל הדרך כשהיא ערומה.
כאשר הם הגיעו לדמשק, הם הובלו אל חצרו של יזיד, שם הוצגו לראווה ראשיהם הערופים של הנופלים בקרב כרבלאא'.
זינב החלה להתנגד לנוכח המראה של ראשיהם של בני משפחתה, ויזיד הבחין בכך, ושאל את אנשיו "מי זאת האישה היהירה הזאת?".
זינב נעמדה איתנה ואמרה "מדוע אתה שואל אותם?
אני הנכדה של מוחמד, אני הבת של פאטמה".
תאריך הפטירה המדויק שלה נתון במחלוקת, אם כי הדעה הרווחת היא שזינב נפטרה בשנת 682, כחצי שנה לאחר חזרתה לאל-מדינה.
יש האומרים שהיא נפטרה ממחלה, בעוד שאחרים גורסים כי היא נרצחה על ידי חייליו של יזיד הראשון.
באיראן, יום ההולדת שלה נחגג כ"יום האחות" (אחות במובן הסיעודי).
זאת מפני שהיא טיפלה בבן של חוסיין בן עלי, וגם מפני שהיא טיפלה בפצועים בקרב כרבלאא'.
במהפכה האיראנית, נשים רבות ראו בזינב דוגמה ועמדו לצד כוחות המהפכה.
זימרינג הוא הרובע ה-11 של וינה, אוסטריה.
הרובע גובל בדנובה והוכרז כרובע בשנת 1892. ברובע ישנם אתרים רבים, מוזיאונים, טירות ישנות וארבעה בתי קברות, אחד מהם הוא בית הקברות המרכזי בווינה, אחד מבתי הקברות הגדולים באירופה.
הממצאים הראשונים להתיישבות בסימרינג הן משנת 1028. מבשלת בירה הוקמה במקום בשנת 1605 והמשיכה להניב הכנסות לאזור במשך יותר מ-300 שנה.
זימרינג נותרה קטנה עד שנת 1860, אז נבנה בית המגורים רינבקהאוזר (Rinnböckhäuser), שהיה בזמנו השני בגודלו בווינה, והביא לצמיחה מהירה באזור.
קייזרברסדורף (שנודע קודם לכן בשם אברסדורף) היה אחד הכפרים המקוריים ברובע ושיכן בתוכו את מגוריה של שושלת אבנדורפר.
קיסר האימפריה הרומית הקדושה מקסימיליאן השני צד תכופות באזור והמיר את בית המגורים לבקתת הציד נויגבאודה.
ב-1 בינואר 1892 זימרינג, קייזרברסדורף וכמה חלקים קטנים מאוד של קלדרינג, שווכאט ואלברן, שולבו בווינה כמחוז ה-11.
הממצאים הראשונים של העיירה הקטנה אלברן מקורן ב-1162. העיירה הייתה קטנה לאורך כל ההיסטוריה שלה.
היה צורך להזיז אותה וליישב אותה פעמיים עקב שיטפונות מהדנובה.
ב-15 באוקטובר 1938 הועברה העיירה לרובע ה-23 לשעבר של שווכאט.
אבל לאחר מלחמת העולם השנייה, היא הועברה לרובע השני לאופולדשטאדט כדי שבתי הזיקוק שלה יהיו שייכים לאזור הכיבוש הסובייטי של וינה.
ב-1955, באמנת המדינה האוסטרית העיירה הפכה לחלק מזימרינג.
הרובע שוכן בחלקה הדרומי של וינה.
הוא גובל בתעלת הדנובה והדנובה במזרח ובמסילת הרכבת המזרחית במערב.
מבין כל המחוזות, זימרינג הוא הרובע הנמוך ביותר מבחינת גובה.
זימרינג הייתה תמיד צומת תחבורה חשובה לדרום ולמזרח.
הרחוב הראשי של זימרינג מתוארך כדרך רומאית.
בהמשך חצתה את זימרינג תעלה ויינר-נוישטאדט, באלברן ישנו נמל לדגנים, קווי רכבת רבים עוברים ברובע, וכן הכביש המהיר A4 לנמל התעופה הבינלאומי של וינה (והלאה להונגריה) מתחיל בזימרינג.
"זינגרלה" ("Zingarella" – "נערה צוענית") הוא במקור שיר קרואטי שנכתב בידי ז'לקו פאביצ'יץ (Željko Pavičić), הולחן בידי ג'ורג'ה נובקוביץ' (Đorđe Novković), ובוצע לראשונה ב-1983 בידי דארקו דומיאן (Darko Domijan).
שרית בר נס תרגמה את השיר לעברית, יעקב למאי עיבד אותו, ובארץ הוא הפך ללהיט הגדול של להקת הפסגות ושל הסולן איציק זמיר מאז שנות ה-80. השיר התפרסם מאוד גם בגרסתו בצרפתית מ-1988 של הזמר היהודי-אלג'יראי אנריקו מסיאס.
בשנת 1987 קיבל לידיו איציק זמיר, סולן להקת 'הפסגות', קלטת מחבר שחזר מטיול ביוגוסלביה, ובה שיר על צוענייה.
זמיר, שהיה עסוק בהופעות, לא התפנה לקלטת עד אשר פגש בזמר חופני כהן, שסיפר לו שקיבל את אותו השיר, והוא עתיד להיות בקרוב להיט גדול.
שרית, גרושתו של זמיר, כתבה את המילים לשיר, יעקב למאי כתב את העיבוד המוזיקלי, והלהקה הקליטה למחרת את השיר, שחררה אותו לרדיו, ועד מהרה הוא הפך ללהיט ענק.
לשיר שלל ביצועים בשפות רבות:
סטפקה ברובה ויורדן מרצ'ינוב (1984) –
זינאידה מרטינובנה פורטנובה הייתה פרטיזנית סובייטית וגיבורת ברית המועצות (1958).
היא ידועה בכך לקחה חלק במעשי חבלה נגד הנאצים, והייתה אחראית להרעלת בסיס של חיילים גרמניים במהלך מלחמת העולם השנייה היא נתפסה, עונתה, והוצאה להרוג בגיל 17 בלבד.
פורטנובה נולדה בלנינגרד ב-20 בפברואר 1926. היא הייתה בת למשפחה בלארוסית ממעמד הפועלים.
היא הייתה תלמידת כיתה ז' בבית הספר ה-385 בלנינגרד ב-1941.
הוריה שלחו אותו מלנינגרד להתגורר עם סבתה בכפר באזור ויטבסק.
חיילים נאצים ניסו להחרים את הבקר של המשק המשפחתי, הכו את סבתה והרגו אותה.
בעקבות כך, זינאידה החליטה לנקום בנאצים.
בשנת 1942 הצטרפה פורטנובה לפרטיזנים בבלארוס, והפכה לחברה בארגון המחתרת המקומי קומסומול באובול, אזור ויטבסק, בשם הנוקמים הצעירים.
היא החלה בהפצת עלוני תעמולה סובייטים בבלארוס, איסוף והסתרת נשק עבור חיילים סובייטים ומעקב אחרי תנועות חיילים גרמנים.
בהמשך למדה איך להשתמש בנשק וחומרי נפץ מהחברים המבוגרים בקבוצה, והפכה ללוחמת מן המניין.
במסגרת זו פורטנובה השתתפה בפעולות חבלה במשאבה, בתחנת כוח מקומית ובמפעל ללבנים.
על פי ההערכות, פעולות אלו הרגו למעלה מ-100 חיילים גרמנים.
בשנת 1943, פורטנובה החלה לעבוד כעוזרת טבח בבסיס צבאי גרמני, מתוך כוונה לחבל בפעילותו מבפנים.
באוגוסט היא הרעילה את המזון המיועד לחיל המצב הנאצי שהוצב שם.
כדי להתחמק מחשדות הנאצים, היא אכלה בפני חיילים מהאוכל המורעל בעצמה, וכך הצליחה להתחמק בהתחלה מהחשדות.
לאחר שחזרה לביתה, היא החלה להקיא אך בסופו של דבר הצליחה להתנקות מהרעל באמצעות שתיית מי גבינה.
בסופו של דבר, הגרמנים עלו על עקבותיה והיא ברחה והצליחה להתאחד חזרה עם חבריה הפרטיזנים ביער.
היא הפכה לסיירת של יחידת הפרטיזנים על שם קלימנט וורושילוב.
במכתב ששלחה להוריה בחזרה ללנינגרד הנצורה באותו חודש, היא כתבה כי היא "ביחידה פרטיזנית.
יחד איתך, אנחנו מכים את הכובשים הנאצים".
באוקטובר 1943 הצטרפה פורטנובה ל-VLKSM.
בדצמבר 1943 או בינואר 1944, היא נתפסה על ידי חיילים נאצים.
במהלך חקירת הגסטפו היא הצליחה להשתלט על האקדח של הקצין, ואז ירתה בו והרגה אותו.
כששני חיילים גרמנים נכנסו לאחר ששמעו את היריות, היא ירתה גם בהם.
לאחר מכן היא ניסתה להימלט מהמתחם ורצה לתוך היער, שם נתפסה ליד גדות נהר.
לאחר שנתפסה מחדש, פורטנובה נקלחה לחקירות ועברה עינויים רבים, אך לא הסגירה פרטים על הפרטיזנים.
היא הוצאה להורג על ידי הנאצים ב-15 בינואר 1944.
ב-1 ביולי 1958, פורטנובה הוכרזה לאחר מותו כגיבורת ברית המועצות על ידי הנשיאות של הסובייטי העליון, האישה הראשונה והצעירה שזכתה באות ההוקרה.
כמו כן, הוענק לה גם את מסדר לנין.
ב-1969 נחנך בכפר צויה שלט הנצחה לכבודה.
ברחבי ברית המועצות לשעבר הוקמו גם מספר אנדרטאות לזכרה, וכן הנפיקה הממשלה הסובייטית בול מיוחד לזכרה ב-1976.
זינאידה (זינה) קולסניצ'נקו (באוקראינית: Зінаїда Колесніченко; 7 באוקטובר 1925 – 28 במרץ 2013) הייתה חסידת אומות העולם מאודסה באוקראינה שהצילה יהודים בתקופת השואה.
זינה נולדה וגדלה באודסה עם הוריה, אחיה הגדול, ואחותה הקטנה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה אביה ואחיה הגדול גויסו לצבא בתחילת המלחמה, והיא נשארה בבית עם אמה ואחותה.
זינה הכירה את אנטולי ברייטשניידר שהיה חבר של אחיה.
אנטולי עבד כטכנאי בבית הקולנוע אוטוצ'קין באודסה.
המורה שלו, אלכסנדר ניקולסקי, היה נשוי ליהודיה בשם צילה גיטמן.
כאשר פרצה המלחמה אלכסנדר גויס לצבא האדום ונלקח לחזית.
אשתו היהודיה צילה, פנתה לאנטולי בבקשה שיחביא אותה.
אנטולי הסתיר את צילה בקומה השנייה של בית הקולנוע בו עבד ושיתף בדבר את זינה.
זינה שיתפה פעולה עם אנטולי ועזרה להסתיר את צילה.
היא נהגה לבקר אותה מדי יום, ולהביא לה אוכל ולכבס את בגדיה.
לאחר שבית הקולנוע חזר לשימוש, אנטולי מצא לצילה מקום מסתור חדש בעליית הגג של בית ברחוב מורוזליבסקיה 36–38, וזינה המשיכה לבקר את צילה ולהביא לה אוכל ובגדים נקיים.
בחורף 1941 זינה שיתפה את אמה במצבה של צילה, וקיבלה אישור להביא אותה הביתה ולהסתיר אותה שם.
המים והשירותים היו מחוץ לבית ולכן צילה הייתה צריכה לצאת כשהיא מכוסה במטפחת על פניה.
השכנים חשבו שזו זינה שחולה במחלת הטיפוס.
כעבור כמה חודשים זינה הצליחה להשיג עבור צילה מסמכים מזויפים, והבריחה אותה לכפר קפוסטאני.
צילה נשארה בכפר עד לשחרור האזור, ולאחר מכן חזרה להתגורר באודסה.
זינה המשיכה לגור באודסה ועבדה בחנות בעיר.
ב-1946 נישאה ליהודי טויבה אברבוך.
זינה נשארה בקשר קרוב מאוד עם צילה במהלך חייה.
צילה שינתה את שמה לזינה מכריהם נהגו לכנותן זינה הקטנה (זיניאדה) וזינה הגדולה (צילה).
בשנת 1997 עלתה זינה עם בעלה לישראל והתיישבה בחולון.
לאחר שנכדתה, טטיאנה, עלתה לישראל שנה קודם בשנת 1996 בעקבות פרויקט של הסוכנות היהודית.
זינה נפטרה ב-28 במרץ 2013, בגיל 87, והיא הובאה למנוחות בבית העלמין קריית שאול.
צילה מסרה עדות על סיפור הצלתה לסוכנות היהודית, ובעקבותיה זינאידה הוכרה על ידי יד ושם כחסידת אומות העולם ב־29 במאי 1995 בטקס שנערך בקייב באוקראינה.
הדבר מאוד ריגש זינה על פי דבריה של נכדתה בראיון לוואלה: "סבתא [זינה] מאוד התרגשה מהעניין, על אף שהיא מעולם לא נתנה לזה חשיבות."