tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1 ביולי 2017 חתם טל בסטאד רן מליגת העל הצרפתית.
ב-5 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד טרואה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2017/2018. במשחק זה הבקיע את שערו היחיד במועדון.
בסך הכל ערך טל שש הופעות ליגה במדי המועדון.
בהמשך הושאל לואלנסיין, אורליאן וקן מליגת המשנה הצרפתית.
ב-7 ביולי 2020 חתם טל בקלרמון פוט מליגת המשנה הצרפתית.
בתום עונת העפיל עם המועדון לליגת העל הצרפתית.
בסך הכל שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 48 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-31 בינואר 2022 חתם טל על חוזה לשנה וחצי בגרנובל מליגת המשנה הצרפתית.
הוא ערך 41 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים, ובתום החוזה שוחרר מהמועדון.
ב-1 בספטמבר 2023 חתם בסטאד לאוואל מליג 2.
ב-26 במרץ 2023 ערך טל את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גוואדלופ, בהפסד 1-0 לנבחרת קובה במסגרת ליגת האומות של CONCACAF לעונת .
ב-16 ביוני 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 5-0 על נבחרת אנטיגואה וברבודה במסגרת מוקדמות גביע הזהב 2023.
נכלל בסגל הנבחרת לטורניר גביע הזהב 2023, וערך שתי הופעות בטורניר.
ז'ופיה דנש (במקור דויטש - בשם מלא: Zsófia Stefania Mária Deutsch, בהונגרית: Dénes Zsófia; בודפשט, 14 בינואר 1885 – בודפשט, 23 בינואר 1987) הייתה סופרת, עיתונאית, זוכת פרס אטילה יוז'ף (1981) שהוא הפרס הספרותי הממלכתי הגבוה ביותר בהונגריה.
היא למדה ספרות ותולדות האמנות באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
ארוסתו לשעבר של המשורר אנדרה אדי, אחר כך ידידתו ולאחר מותו בטרם עת הביוגרפית של חייו.
בשל יהדותה וכתיבתה הבקורתית על המשטר היא נכללה במלחמת העולם השנייה בצו הממשלתי של סופרים אסורים שיצירותיהם נאסרו להדפסה, להפצה ולקריאה, לאיסור החזקתם אפילו בספריות ציבוריות ודינם היה גריסתם (בדומה לשריפת הספרים בגרמניה הנאצית).
ז'ופיה דויטש נולדה במשפחה יהודית כבתם של ז'יגמונד דנש (דויטש) יזם יליד זומבה ושל אילונה אלטשול.
היא סיימה את לימודיה התיכוניים ב-1903 ולאחר מכן למדה ספרות ותולדות האמנות באוניברסיטת בודפשט.
ב-15 באוקטובר 1906, ב-Erzsébetváros, בודפשט, היא נישאה לפקיד הבנק דייזה מורז'אני, בנם של נאנדור בוהאטש ושל לאורה גרייס.
משנת 1912, היא הייתה הכתבת בפריז של פשטי נפלו ולאחר מכן של היומון "וילאג" שפירושו "עולם" (Világ).
בסתיו 1913, היא הכירה את אנדרה אדי דרך בלה באלאז', והייתה ארוסתו לזמן קצר, ולאחר מכן את ידידתו עד סוף חייו (נפטר ב-1919 בגיל 42).
אדי רצה להתחתן איתה, אך אמה של ז'ופיה לא התייחסה לכך בעין יפה ומנעה את הנישואים.
ב-29 באפריל 1916, בהסכמת אמה, היא נישאה בבודפשט לקוזמה ביי, רופא, בנו של אחד משרי הסולטן הטורקי (בהונגרית קוזמה מיקלוש פאשה), ולאחר מכן התגוררה עמו בשווייץ, בגרמניה ובאוסטריה.
ב-1918, באמצעות ארווין סאבו, היא הפכה מעורבת בעבודת התעמולה המהפכנית של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית כעורכת של, העיתון האדום" (Vörös Ujság).
בשנת 1919, לאחר נפילת הרפובליקה, היגרה לווינה, שם הפכה לחברת צוות ביומון הפוליטי השמאלי "העיתון ההונגרי של וינה" (Bécsi Magyar Újság).
לאחר מות בעלה חזרה הביתה ב-1925 וב-24 בדצמבר 1928, בבודפשט, נישאה לעיתונאי אנדור נאג', בנם של דויד גרוס ושל אתלקה אסטלוש.
היא פרסמה את דיווחיה האישיים בעיתונים אשטי קוריר ורגל (בוקר בהונגרית) (Reggel), ובין השנים 1934–1936 הייתה עורכת הראשית של העיתון הספרותי בשם המתורגם "חג" (Ünnep).
משנת 1937 חיה מכתיבתה, שהחומר שלה היה יחסיה וחוויותיהעם אנדרה אדידי.
בגיל שמונים נישאה שוב לצייר יוז'ף סלאטנאי, שהיה צעיר ממנה בשלושים שנה, עמו חיה עד מותה, בגיל 102.
האישה בחברה הקומוניסטית ; הוועד העממי לחינוך ציבורי, בודפשט, 1919
הצעיף הבלתי נראה (רומן קצר, בודפשט, 1932)
פרק מחייה של אנדרה אדי ; פנתיאון, בודפשט, 1939
ואז הטיליות פשוט אהבו אותי.
להלך בצד שמאל ; Magvető, בודפשט, 1965
הקרוסלה של פריז ; Magvető, בודפשט, 1966
קשת בענן ; מחשבה, בודפשט, 1970
היה כפי שהיה ; מחשבה, בודפשט, 1974
האמנים החדשים של אתמול ; Egyetemi Ny., בודפשט, 1974 (Cosmos Books)
אל תגנוב את הגברת ; מחשבה, בודפשט, 1978
קשת בענן מפשט לפריז ; מחשבה, בודפשט, 1979
שאנדור גלימברטי וולריה דנש ; הערות אווה הארש; קורווינה, בודפשט, 1979 (הספרייה הקטנה לאמנות)
להלך בצד שמאל ; ערוך מחדש.
פרק מחייה של אדי / אולי נשלח על ידי Hellas.
מכתבים שלא פורסמו לאנדרה אדי ומסמכים אחרים ; דוֹקטרִינָה.
מיקלוש קובלובסקי; 4. שלוחה לְפַרְסֵם.; Magvető, בודפשט, 1980
זיכרונות ומסמכים אגדיים על חייו של אנדרה אדי בווארדה ; תוספת 2, תקן.
הוצאה לאור; מחשבה, בודפשט, 1983
אל תגנוב את רוח הרפאים ו...
אולי נשלחתי על ידי הלאס.
חילופי המכתבים בין אדי, צ'ינסקה וז'ופיה דנש וכמה משיריה המהדהדים של אדי.
מה שנשאר בחוץ מתוך המאה ; מחשבה, בודפשט, 1985
מדליית זיכרון של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית
עיטור מסדר ההצטיינות של העמל דרג זהב
מסדר הדגל של הרפובליקה העממית ההונגרית מעוטר בזר דפנה
ז'ורדי טארס פראמו (בקטלאנית: Jordi Tarrés Páramo; במנדרינית: 佐迪; נולד ב-16 במרץ 1981) הוא כדורגלן עבר ספרדי-הונג קונגי ששיחק בעמדת החלוץ.
אביו איזידורו טארס, גם היה כדורגלן בעברו.
הוא התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של אספניול.
בגיל 16 חתם באיגואלדה ואף שיחק בקבוצת המילואים של אספניול.
בהמשך שיחק גם בקורנייה, סבאדל, הרקולס, טראסה ולורקה דפורטיבה.
ב-26 ביולי 201 טארס חתם בקיצ'י מליגת העל של הונג קונג.
בעונתו הראשונה הבקיע 12 שערים ב-15 משחקים והיה שותף לזכייה של המועדון באליפות הראשונה שלו אחרי 47 שנים.
בנוסף היה מלך שערי הליגה לצידו של אקוסונקה בנגו.
בעונת הבקיע 4 שערים במסגרת גביע ה-AFC.
קיצ'י הגיע באותה עונה לשמינית הגמר של המפעל.
ב-1 במאי 2013 הבקיע שלושער נגד ווריורס.
באותה עונה הבקיע 10 שערים במפעל והשווה את שיאו של יוליס אקושה כמלך שערי הקבקוצה במפעל.
בקיץ הושאל לריינג'רס ושנה לאחר מכן הושאל ללי מאן, אך חזר לקיצ'י ב-9 בינואר 2018. ב-19 ביולי 2019 הושאל בשנית ללי מאן.
ב-11 באוקטובר 2020 קיבל תעודת פרו כמאמן כדורגל והודיע על פרישה מכדורגל והפך לעוזר מאמן בלי מאן.
בקיץ מונה למאמן הטכני של האקדמיה לכדורגל של קיצ'י.
באוקטובר טארס קיבל את הדרכון ההונג קונגי שלו ביחד עם חבריו לקבוצה ולארצו דני קנסלה ופרננדו רסיו.
ב-5 באוקטובר ערךאת הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-4 נגד בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
מגן האתגר של הונג קונג:
גביע השתיל של הונג קונג:
גביע הליגה של הונג קונג:
נעל הזהב של ליגת העל של הונג קונג:
כדורגלן העונה בליגת העל של הונג קונג: , ,
כדורגלן החודש בליגת העל של הונג קונג: ינואר , מאי , מאי
ז'ורדי סולי סולאדיו קנקולו הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת מכבי פתח תקווה מליגת העל הישראלית.
סולאדיו גדל במחלקת הנוער של מכלן, וב-19 ביולי 2018 חתם בדסל ספורט מהליגה הבלגית השלישית, במדיה ערך 22 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים.
לאחר מכן שיחק בפטאניה ובויקטוריה רוספורט מליגת העל הלוקסמבורגית.
ב-1 ביולי 2022 חתם סולאדיו בלייפאיה מליגת העל הלטבית, במדיה ערך 12 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים.
ב-16 בינואר 2023 חתם בסונג לאם נגה אן מליגת העל הווייטנאמית, במדיה ערך 15 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים.
ב-30 באוגוסט 2023 חתם סולאדיו בדנדר מליגת המשנה הבלגית.
בתום עונת , בה ערך 23 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים, העפיל עם המועדון לליגת העל הבלגית.
בסך הכל ערך 36 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-13 בינואר 2025 חתם על חוזה לעונה וחצי במכבי פתח תקווה מליגת העל הישראלית.
ז'וֹפְרֶה קָרֶרַאס פאחס (בספרדית: Jofre Carreras Pagès; נולד ב-17 ביוני 2001) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקיצוני הימני באספניול מהלה ליגה.
קרראס נולד בז'ירונה, קטלוניה, והצטרף למחלקת הנוער של אספניול בשנת 2014. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים במדי קבוצת המילואים ב-10 בפברואר 2019, כשנכנס כמחליף במחצית השנייה בהפסד ביתי 0–1 לאלקויאנו במסגרת הליגה הספרדית השלישית.
קרראס האריך את חוזהו באספניול ב-28 בפברואר 2020, עד 2024. ב-27 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה, כשהחליף את פראן מרידה בניצחון 2–0 בחוץ נגד ריאל אוביידו במסגרת הליגה הספרדית השנייה.
קרראס ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה ב-31 בדצמבר 2021, כשהחליף את אלש וידאל בניצחון 2–1 בחוץ נגד ולנסיה.
ב-14 באוגוסט שלאחר מכן, הוא האריך את חוזהו עד 2026 והושאל למיראנדס מהליגה השנייה לשנה.
אלכסנדר-סזאר-לאופולד ז'ורז' ביזֶה (בשם מלא בצרפתית: Alexandre-César-Léopold Georges Bizet; 25 באוקטובר 1838 – 3 ביוני 1875), היה מלחין צרפתי.
ביזה נולד סמוך לפריז להורים בעלי רקע מוזיקלי.
אביו היה מורה לפיתוח קול ואמו הייתה פסנתרנית.
את יסודות המוזיקה רכש במהירות, ואביו עודד אותו לפנות ל³כיוון ההלחנה.
בגיל עשר התקבל לקונסרבטואר של פריז ובין מוריו היו שארל גונו, אנטואן מרמונטל וז'אק הלוי, שלימים יהיה לחותנו.
במהלך קריירת לימודים מבריקה בקונסרבטואר, זכה ביזה בפרסים רבים, בתחומי הנגינה וההלחנה.
החשוב בהם, בשנת 1857, היה "פרס רומא" היוקרתי, שאיפשר לו לימודים בלי דאגות פרנסה למשך חמש שנים.
ביזה התבלט ביכולותיו הפסנתרניות, אך העדיף שלא לנצל את כישוריו אלה וכמעט לא הופיע בפומבי.
עם שובו לפריז לאחר קרוב לשלוש שנים באיטליה, מצא שבתי האופרה העיקריים בעיר נוטים להעלות את הרפרטואר הקלאסי המקובל ולהתעלם מיצירות של מלחינים חדשים.
גם יצירות שכתב לפסנתר ולתזמורת נדחו ברובן; כתוצאה מכך, קפאה הקריירה שלו על שמריה והוא התפרנס בעיקר מעיבוד והעתקה של מוזיקה מאת מלחינים אחרים.
חסר-מנוחה ומשתוקק להצלחה, החל במספר רב של מיזמי תיאטרון בשנות ה-60 של המאה ה-19, שאת רובם נטש.
ליצירה הראשונה הרצינית שלו נחשבת האופרה דולי הפנינים מ-1863. היצירה זכתה לשבחים מצד מבקרי המוזיקה, אך הקהל הדיר רגליו מן האופרה ואחרי שמונה-עשרה הצגות היא ירדה מן הבמה.
אחרי מלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871, שבה שירת במשמר הלאומי, כתב ביזה אופרה במערכה אחת, "ג'מילה", המתרחשת בקהיר.
האופרה לא נחלה הצלחה, אך סוויטה תזמורתית מתוך המוזיקה למחזה "הנערה מארל" של אלפונס דודה זכתה לפופולריות מיידית.
הפקת האופרה האחרונה של ביזה, "כרמן", שעלילתה מבוססת על סיפור של פרוספר מרימה על חייה הטראגיים של צוענייה, ורצופה מעשי בגידה, מעילה באמון ולבסוף רצח, נדחתה מחשש שנושאיה יפגעו בקהל הצופים.
תגובת הקהל לבכורה של האופרה ב-3 במרץ 1875, שכללה קריאות בוז והשלכת חפצים, גרמה לביזה להשלים עם היותה כישלון חרוץ; הוא מת כתוצאה מהתקף לב כעבור שלושה חודשים ולא זכה לראות בהצלחתה יוצאת הדופן ומאריכת הימים של יצירתו, הנחשבת לאחת האופרות המצליחות ביותר בתולדות המוזיקה.
עם חלוף הזמן נחשבת "כרמן" לאחת האופרות האהובות ביותר על קהל שוחרי האופרה, וקטעים רבים בה הפכו ללהיטים כמו "שיר הטוראדור", וה"הבנרה".
ביזה התקבל לקונסרבטואר ב-9 באוקטובר 1848, שבועיים לפני יום הולדתו העשירי.
כבר בראשית לימודיו הטביע את רישומו, כשלאחר שישה חודשים זכה בפרס ראשון בסולפג', הישג שהרשים את פייר-ז'וזף-גיום צימרמן, מי שהיה הפרופסור לפסנתר בקונסרבטואר.
צימרמן נתן לביזה שיעורים פרטיים בקונטרפונקט ובפוגה, שנמשכו עד מותו של המורה הזקן בשנת 1853.
באמצעות שיעורים אלה, התוודע ביזה אל חתנו של צימרמן, המלחין שארל גונו, שהשפעתו על סגנונו המוזיקלי של התלמיד הצעיר התמידה שנים רבות, אף כי בקשר ביניהם היו לא מעט מתחים בשנים הבאות.
הוא פגש גם אחד מתלמידיו הצעירים של גונו, קאמי סן-סנס בן ה-13, שהיה לידידו הקרוב.
בהדרכת אנטואן פרנסואה מרמונטה, המורה לפסנתר בקונסרבטואר, התפתחה שליטתו של ביזה בפסנתר במהירות; הוא זכה בפרס השני של הקונסרבטואר לפסנתר בשנת 1851, וכעבור שנה בפרס הראשון.
לאחר זמן כתב ביזה אל מרמונטה, "בשיעורים שלך לומדים משהו מעבר לפסנתר; לומדים להיות למוזיקאי".
בסוף שנתו הראשונה בקונסרבטואר, נדרש ביזה להגיש יצירה דתית, אבל בהיותו אתאיסט, סירב וכתב תחת זאת אופרה קומית, שהוועדה קיבלה.
חיבוריו הראשונים של ביזה שהשתמרו, שני שירים ללא מילים לקול סופרן, נכתבו בסביבות 1850. ב-1853 נכנס לשיעורי ההלחנה של ז'אק הלוי והחל להלחין ברמת תחכום ואיכות גדלה והולכת.
שניים משיריו, "Petite Marguerite" ו-"La Rose et l'abeille" התפרסמו בשנת 1854. בשנת 1855 כתב אוברטורה שאפתנית לתזמורת גדולה ועיבד גרסאות לפסנתר בארבע ידיים לשתי יצירות של גונו: האופרה La nonne sanglante והסימפוניה ברה מז'ור.
העבודה על הסימפוניה של גונו העניקה לו את ההשראה להלחין, זמן קצר לאחר שמלאו לו שבע-עשרה, סימפוניה משלו, הסימפוניה בדו, הנושאת דמיון ברור לזו של גונו - תו בתו בקטעים מסוימים.
הסימפוניה של ביזה אבדה, נמצאה מחדש ב-1933 ובוצעה לראשונה ב-1935.
הראשון, ז'אן ריטר (1862–1939), בא לעולם לאחר פרשת אהבים עם מארי ריטר, ששירתה בבית אביו.
עד שנת 1913 נחשב לאחיו למחצה של ביזה עד שאימו, על ערש דווי, גילתה לו את האמת.
ז'אן היה מנהל העיתון היומי Le Temps וקצין בלגיון הכבוד.
בנו השני, ז'אק ביזה (1871–1922), נולד מאשתו ז'נבייב הלוי והתאבד בעקבות סיום רומן סוער.
ז'ורז' שארל ברסנס היה משורר, מלחין וזמר שאנסון צרפתי.
נחשב לאחד המשוררים הפופולריים ביותר בצרפת, בזכות סגנון שיריו הפשוט והישיר אך עם זאת אלגנטי ומגוון.
ברסנס נולד בשנת 1921 בעיר סט (Sète) שבדרום צרפת לז'אן-לואי ברסנס ולאלבירה, בת למשפחת דאגרוזה האיטלקית.
הסבים מצד האם, מיקלה דאגרוזה ומריה דולצ'ה היו מן היישוב מארסיקו נואובו מחבל בזיליקטה.
ברסנס התחיל את הקריירה בשנות ה-40. שיריו מתפרשים על קשת של נושאים.
מידידות ואהבה ועד מוות וזנות.
בשיריו מובעת ביקורת חברתית נוקבת וברבים מהם מוצבת מראה מול החברה, גם אם אינם כוללים מילות תוכחה מפורשות.
בשירים אחרים מציב ברסנס מול הקהל את עובדות החיים המשמעותיות ביותר, כגון מוות ובגידה, וקובע שעל אף שאירועים מסוימים הם חשובים ביותר לפרט, הרי שעל החברה בכללותה ואף על הסביבה הקרובה הם אינם מותירים רושם.
בשיריו הרבה ברסנס להדגיש את האדישות של החברה כלפי סבל ואי צדק והתייחס רבות לסטנדרטים הכפולים הנהוגים בה.
הוא הופיע מחוץ לצרפת אך לעיתים נדירות וזכורה במיוחד הופעתו בלונדון בשנת 1973.
סגנון שירתו בפני קהל מאופיין בהופעה נקייה של זמר עם גיטרה, כאשר הדגש העיקרי ניתן למילים.
לחניו מונוטוניים (חד-גווניים), מעין דקלום, ומובילים את המאזין לשורה התחתונה של המסר מבלי שהלחן מסגיר את העובדה שהשורה התחתונה מתקרבת.
צורת הלחנה זו תורמת להבנת תחושת האפסיות של הסבל מול שגרת העולם.
ברסנס נפטר ב-29 באוקטובר 1981 מסיבוכים של סרטן המעי הגס.
ברסנס פופולרי עד היום בצרפת ובאירופה ותקליטים עם ביצועים משיריו יוצאים בכל תקופה על ידי אמנים צעירים.
בין המבצעים: קרלה ברוני ומקסים לפורסטיה בצרפתית ושל פאקו איבנז בספרדית.
רבים משיריו של ברסנס תורגמו לשפה העברית, רבים מהם בוצעו על ידי יוסי בנאי.
בין המתרגמים בולטים נעמי שמר ודן אלמגור.
בשנת 1969 ובשנת 1974 הקליט יוסי בנאי שני תקליטים משיריו של ברסנס בעברית, ובשנות התשעים חזר בנאי והקליט שוב חלק מאותם שירים בעיבוד חדש.
בין השירים הבולטים של ברסנס ששר בנאי בעברית היו "אין אהבות שמחות" ("Il n'y a pas d'amour heureux", תרגמה נעמי שמר), "הגורילה" ("Le Gorille", תרגם דן אלמגור), "לא אבקש את ידך" ("La non demande en mariage", תרגמה שמר) ו"לאיש חסדי" ("Chanson Pour L'auvergnat", תרגמה שמר).
בשנת 1958 כתב הפזמונאי הישראלי דן אלמגור שיר על פי הלחן של "אשתו של הקטור" (la femme d'Hector) מאותה שנה.
לא היה זה תרגום אלא מילים עצמאיות והשיר נקרא "ויויו גם", שרה אותו להקת הנח"ל.
– השיר הצרפתי המקורי תורגם מאוחר יותר לעברית הן על ידי יוסי בנאי ("אשתו של בנץ"), והן על ידי דן אלמגור עצמו ("אשתו של מר ז'וזו").
שירים בולטים אחרים של ברסנס שתורגמו לעברית הם שני שירים על נערה בשם מרגו.
ז'ורז' ארנסט ז'אן מרי בולנז'ה היה איש צבא צרפתי, ידוע בניסיונו להפיל את הרפובליקה הצרפתית השלישית.
בולנז'ה נולד בעיר רן ונכנס לשירות הצבאי בשנת 1856. הוא שירת בהצטיינות באלג'יריה, איטליה, סין ובמלחמת פרוסיה צרפת.
הוא קיבל דרגת בריגדיר גנרל (המקבילה לתת-אלוף בצה"ל) בשנת 1880. ב-1882 התמנה למנהל מחלקת חיל הרגלים במשרד המלחמה, ונודע כרפורמיסט.
בשנת 1884 מונה למפקד הצבא שנשלח לכבוש את תוניסיה, אך מינוי זה בוטל מטעמים פוליטיים.
הוא שב לצרפת והחל לקחת חלק פעיל בפוליטיקה, תחת הדרכתו של ז'ורז' קלמנסו, בשורות המפלגה הרדיקלית.
בינואר 1886, כאשר הביאה המפלגה הרדיקלית לבחירתו של שארל דה פרייסינה כראש הממשלה, ניתן לבולנז'ה התפקיד של שר המלחמה.
באמצעות הכנסת רפורמות שהיטיבו עם המשרתים בצבא, קצינים וחיילים פשוטים כאחד, ובחיפוש מתמיד אחר פופולריות (שהתבטא בגישה אגרסיבית כלפי גרמניה) ייצב עצמו בולנז'ה בדעת הקהל כמי שעתיד להעניק לצרפת את נקמתה על האסון הצבאי של שנת 1870. בה בעת שימש בולנז'ה ככלי בידי קושרים כנגד הרפובליקה.
גם לאחר תבוסתו של דה פרייסינה בבחירות בדצמבר 1886, ועלייתו של רנה גובלה במקומו, שמר בולנז'ה על תפקידו כשר המלחמה.
בשלב זה התנער ממנו קלמנסו, וניתק את קשריו עמו.
בולנז'ה נהפך לדמות כה דומיננטית בממשלה, עד שלראש הממשלה, גובלה, לא הייתה ברירה אלא להתפטר, על מנת להיפטר מבולנז'ה.
ב-1887 כבר דרש ההמון את "הגנרל האמיץ", אך ראש הממשלה שנבחר, מוריס רובייה, סירב לצרף אותו לממשלתו, ובולנז'ה נשלח למחוז קלרמון-פרן על מנת לפקד שם על גיס.
התנועה ה"בולנז'יסטית" הייתה עתה במלוא תאוצתה.
הבונפרטיסטים, זרם שיש להתחשב בו בימים המוקדמים של הרפובליקה הצרפתית השלישית, העבירו את נאמנותם לגנרל, ואפילו רוזן פריז, תקוותם האחרונה של המלוכנים, המריץ בתומכיו לתמוך בבולנז'ה.
הגנרל וסוסו השחור נהיו לאלילי ההמון הפריסאי, והפצירו בו להיות למועמד ההמון לנשיאות.
לאחר שהתנהגותו הפכה להיות מרדנית יותר ויותר, הוא שוחרר מן השרות בשנת 1888 מן הסיבה שהגיע פעמיים לפריז ללא אישור רשמי.
לבסוף, הסירה אותו ועדת חקירה של חמישה גנרלים, מרשימת המשרתים בצבא.
בולנז'ה נבחר כמעט מיד לבית הנבחרים, מטעם מחוז נורד, בעודדו מצע של תיקונים חוקתיים מקיפים.
בבית הנבחרים היה במיעוט, ומעשיו כוונו לשמירת תדמיתו הציבורית.
כדובר בציבור היה כישלון, ומבוכה נוספת נגרמה לו עת הזמין את יריבו הפוליטי שארל פלוקה, אזרח קשיש ללא רקע צבאי, לדו-קרב, שהתקיים ב-13 ביוני 1888, ממנו יצא פלוקה ללא פגע, בעוד שבולנז'ה נפגע.
למרות זאת היה בולנז'ה הדמות הפופולרית ביותר ברפובליקה, ולאחר שפרש כמחאה על כך שהצעותיו אינן זוכות לתשומת לב, התחרו ביניהם המחוזות השונים מטעם מי ירוץ לבחירות הבאות.
בולנז'ה נבחר לבסוף מטעם מחוז פריז, בינואר 1889, ברוב מוחץ.
הוא הפך עתה לאיום של ממש על הדמוקרטיה הצרפתית.
פריז כולה ציפתה להוראתו לתומכיו (אשר כינו עצמם "ליגת הפטריוטים") כי יפתחו במרידה.
ייתכן שאם היה בולנז'ה מכריז בשלב זה על מרד, היה מצליח להצית את אש המרד ולהפיל את הרפובליקה הצרפתית השלישית, חסרת היציבות והמושחתת, תוך הסתמכות על כל גורמי הימין שעמדו לצידו - הכנסייה, המלוכנים, הבונפרטיסטים, בעלי ההון הגדול, והמתנגדים לרפובליקה.
אך קור רוחו של הגנרל לא עמד לו בשעת המבחן, ושעת הכושר חלפה.
ההיסטוריונית ברברה טוכמן, מצטטת את דברי ראש הממשלה שארל פלוקה שנאמרו בציניות לבולנז'ה: "בגילך, גנרל, נפוליאון היה כבר מת".
הממשלה הצליחה לפעול ביעילות והכינה כתב אישום כנגד בולנז'ה, וחודשיים לאחר הבחירות הוצא צו למעצרו.
לתדהמת ידידיו הוא נמלט ב-1 באפריל מפריס לפני שניתן היה לבצע את הצו.
בתחילה פנה לבריסל ולאחר מכן ללונדון.
היה זה סופה של הסכנה הבולנז'יסטית לרפובליקה.
קולות בולנז'יסטים עוד הדהדו בבחירות ב-1889 ו-1890. בולנז'ה עצמו נשפט בהיעדרו והורשע כבוגד.
הוא חי באי ג'רסי, אך לא זכה לתשומת לבו של הציבור.
בספטמבר 1891 ירה בולנז'ה בעצמו על קברה של אהובתו בבריסל, אשר מתה כחודשיים לפני כן.
קלמנסו העיר, מששמע על מותו של בולנז'ה, כפי שכותבת ברברה טוכמן בספרה, כי בגופו של הפרש האמיץ על הסוס הסתתרה בסך הכול נשמה של סג"ם, ובמשתמע, כי בולנז'ה לא קורץ מן החומר ממנו עשוי דיקטטור.
ז'ורז' בראק היה צייר צרפתי שפעל בראשית המאה ה-20. נחשב יחד עם פבלו פיקאסו למייסד הזרם הקוביסטי באמנות מודרנית.
ז'ורז' בראק נולד ב-13 במאי 1882, בארז'נטיי (Argenteuil), על גדת הסן.
כשהיה בן 8 עברה משפחתו ללה-הבר, וילדותו עברה עליו בסביבת אתרים שהיוו מוקד לציירים מהזרם האימפרסיוניסטי.
כנער, השתעמם בראק בבית הספר ונשר מהלימודים, ובמקביל גילה משיכה לתחום הציור.
את דרכו התחיל כאמן פוביסט, ולאחר מכן, יחד עם פבלו פיקאסו פיתח את הזרם הקוביסטי.
מעבר לעבודתו כצייר, עיצב בראק תלבושות ותפאורות לבלט רוס, יחד עם חברו חואן גריס.
בניגוד ליצירותיהם המודרנית של שני ציירים אלו עיצוביהם היו צמודים לסגנון המסורתי.
בראק היה נשוי למרסל לפרה (Marcelle Lapre), בנישואים מאושרים, לבני הזוג לא היו ילדים.
ניסיונותיו הראשונים של בראק בציור אבדו, מלבד מספר תמונות נוף ופורטרטים של בני משפחתו.
על אף שיצירות מוקדמות אלו היו ראשוניות וגולמיות הן משקפות את יכולותיו הטכניות וכישרונו, וכן זיקתו הייחודית לצבע.
עם הגיעו לפריז נחשף בראק בשיטוטיו לזרם האימפרסיוניסטי.
מפגש בלתי אמצעי זה קנה לו ידע מעמיק בציור ובמתרחש בעולם האמנות של זמנו.
כמו חבריו ראול דופי ואותון פרייז (Othon Friesz) מלה-הבר, בראשית דרכו שאב בראק השראה מהאימפרסיוניזם, ובעקבותיהם גם עבר ליצור ברוח הזרם הקוביסטי.
ב-1906 נלווה בראק לחברו פרייז לאנטוורפן, ושם החל לפרוח כאמן יוצר.
בסתיו של אותה השנה נסע ללסטאק (L'Estaque) שליד מרסיי, שם פעל גם הצייר פול סזאן.
בקיץ שלאחר מכן, שהה בין הצוקים והמערות שליד טולון, שם צייר כמה מיצירות המופת של הפוביזם.
בסוף שהייתו במקום חזר ללסטאק, ושם התחיל את המעבר מצבעוניות קישוטית אסתטית לקונסטרוקציות.
בתקופה זו נחשב בראק כפוביסט, על אף שיצירותיו לא שיקפו בהכרח את עקרונות התנועה, ומאוחר יותר גיבש לעצמו קו ייחודי ועצמאי.
מקובל לומר כי הוא היה הצייר האחרון שהצטרף לפוביזם והראשון לעזוב.
בשנים 1904–1906 תשומת הלב הציבורית שהוקדשה לסזאן צדה את עינו של בראק, ויצירותיו של סזאן עוררו בו רושם עז.
הוא ראה בו מדריך רוחני ואימץ את תפיסתו האמנותית, לפיה הקונסטרוקציה של התמונה משמעותית יותר מהסקאלה הצבעונית.
כעשרים שנה קודם לכן, בשנות השמונים של המאה ה-19, פיתח סזאן שיטת ציור חדשה הדוגלת בחיבור מישורי התמונה באמצעות שבירת הפרספקטיבה המקובלת, תוך שימוש במספר נקודות מבט על אותו חפץ.
האחדות שנוצרה בין אובייקט קרוב לאובייקט רחוק הייתה חידוש צורני וקומפוזיציוני, וניתן לראות את השפעותיה ביצירותיהם של פיקאסו ובראק בקוביזם המוקדם.
הערכתו האישית שרחש בראק לסזאן נשמרה לכל אורך חייו.
בחדרו היה תלוי ציור טבע דומם של סזאן, ובראק, שלא הקיף את עצמו בחפצי אמנות רבים, העיד בכך על קרבתו הרגשית והקשר העמוק שחש כלפי סזאן.
המפגש עם פיקאסו ופיתוח הקוביזם
המפגש הראשון בין בראק לפיקאסו התרחש ב-1907, בסטודיו של פיקאסו במונמארטר (Montmartre).
בראק הובא על ידי גיום אפולינר וסוחר האמנות דניאל אנרי קאהנוויילר.
באותו זמן עמדה בסטודיו יצירתו של פיקאסו, "העלמות מאביניון", שהותירה בבראק רושם רב.
היא ייצגה מגמות חדשניות שהחלו לנבוט גם ביצירתו של בראק - סקלה צבעונית מצומצמת וצורניות מודגשת.
המפגש בין פיקאסו לבראק הוליד שותפות אמנותית מיוחדת במינה שהיו בה קירבה אישית עמוקה והערכה הדדית, לצד פריצות דרך אמנותיות.
יחסי הגומלין ביניהם, הדיאלוג החי ותגובותיהם הכנות איש לרעהו, יחד עם המסקנות הקרובות שהסיקו שניהם מהאמנות הפרימיטיבית ומיצירתו הקונסטרוקטיבית של סזאן, אפשרו לפתח שפה חזותית חדשה, שהיוותה בסיס למודרניזם.
בתקופה זו, בין השנים 1907–1914, פיתחו בראק ופיקאסו את הזרם הקוביסטי.
תגובתו הראשונה של בראק ליצירה "העלמות מאביניון" מתבטאת בציורו "העירומה הגדולה" (1908).
ביצירה זו, תיאר בראק את המודל ממספר נקודות מבט, זאת באמצעות פירוק מבנה גופה והרכבתו מחדש על ידי אוסף גופים בעלי נפח.
בראק שמר על פירוט אנטומי ונשאר נאמן לייצוג הפיגורטיבי, באופן יחסי לפיקאסו שנטה להפשטה עזה יותר.
על ציור זה אמר בראק: "אינני יכול לתאר אישה במלוא יופייה הטבעי… אין לי ולא לאיש הכישרון לכך...
לכן, כדי ליצור יופי זה, אבטא את התרשמותי הסובייקטיבית.
הטבע הוא רק מבוא לקומפוזיציה דקורטיבית ולרגש.
יש בו רגשות ואני מתרגמם ליצירת אמנות.
ברצוני לחשוף את המוחלט ולא את האישה הפיקטיבית".במהלך 1908 עסק בראק בעיקר בציור נופים.
בציורו "בתים באסטק" ניכרת השפעתו של סזאן בהתייחסות אל החלל הציורי.
כבר בתקופה זו התחיל בראק להשתמש באור וצל באופן שרירותי ולא ריאליסטי.
הקצעים, שאימץ כצורות לביטוי הנפחים, היו גדולים יותר ובעלי איכות גאומטרית קובייתית יותר מאלו של פיקאסו.
בסתיו של שנת 1908 ניסה בראק להציג את ציוריו ב"סלון הסתיו" (Salon d'Automne) בפריז, אך יצירותיו לא התקבלו.
באותו זמן פתח קהאנוויילר גלריה חדשה ונאות להציג בה את יצירותיו החדשניות של בראק.
המונח "קוביזם" נקבע בעקבות תערוכה זו, על ידי שימושו של מבקר האמנות לואי ווסקל במילה "קוביות" בתארו את הסגנון החדש של בראק.
במהלך שנת 1910 הגיע בראק ביצירותיו לפירוק והשטחה חריפים יותר.
מושאי עבודותיו היו לרוב טבע דומם המורכב מפריטים וחפצים הזמינים בחיי היום-יום.
בראק תיאר את האובייקטים באמצעות פירוקם לצורות גאומטריות, קצעים קטנים יותר ותרגומם לצורות שטוחות יחסית על פני מישור הציור.
יצירותיהם של בראק ופיקאסו ינקו את השראתם מהמציאות היום-יומית, ותיארו נושאים שגיום אפולינר כינה "ספוגים באנושיות", זאת בניגוד לשימוש בתכנים ספרותיים או אנקדוטיים.
הקוביזם שאף לשקף את האובייקטים בשפתו הייחודית, ולא עסק בעקרונות אלגוריים וסימבוליים.
השפה הקוביסטית, המפרקת את האובייקט לקצעים וקוביות ומתמקדת בהבעת המציאות על הבד, התפתחה מתוך הדיאלוג בין שני האמנים שיצרו והגיבו אחד לשני.
דרכיהם של בראק ופיקאסו נפרדו כאשר גויס בראק למלחמת העולם הראשונה.
המלחמה הגיעה אליהם בעת שהותם בסורְג (Sorgues) באוגוסט 1914. בשנת 1915 נפצע בראק פצעים חמורים, וחזר לצייר רק בשנת 1917, זאת לאחר חודשים ארוכים של אשפוז והחלמה.
בחודשים אלו הרהר בראק במשמעות היצירה שלו וכפי שכינה אותה - הפואטיקה שלו.
בראק הסתגל למצב החדש ובילה תקופה מסוימת עם הצייר חואן גריס וחברו הפסל אנרי לורן.
במהרה שב בראק לסגנון המזוהה עמו, והמשיך לפתח סגנון זה באופן עצמאי.
מנקודה זו והלאה המתודה של בראק הייתה לעבוד על מספר קנבסים במקביל, במהלך כמה חודשים ואפילו שנים.
בשנת 1922, זכה בראק בן ה-40 לכבוד והכרה, ויצירותיו הוצגו ב"סלון הסתיו", אליו לא התקבל בצעירותו.
בשנת 1925 עבר בראק לגור בבית שנבנה על פי דרישותיו על יד פארק מונסורי (Parc Montsouris).
הוא שב לצייר ציורי נוף וצייר מספר ציורים המתארים את הים, המאופיינים ברגישות והתייחסות לאור, שהזכירו בסגנונם תפאורות בימתיות.
בשנים 1933–1938 התמסר בראק ליצירות דקורטיביות מפוארות וציור סדרת תמונות טבע דומם שהוצב על שולחנות, כאשר שם התמונה נקבע על פי צבע המפה עליה הונחו האובייקטים.
בשנת 1938 בחר בראק באובייקטים קישוטיים יותר, ומסביבם עיטורי ערבסקות.
בתהליך היצירה נטו האובייקטים לאבד את זהותם והפכו להיות חלק מרשת של יחסי גומלין.
בשנים 1936–1939, ולעיתים אף עד 1944, צייר בראק קומפוזיציות המתארות דמויות וחללים פנימיים בהם הדמות האנושית מייצגת תפקיד משמעותי, אך אינה מהווה את המוקד המרכזי ביצירת המרחב.
ציור פורטרטים, יצירה שמהותה אפיון של אינדיבידואל, אשר היה מרכזי ביצירותיו של פיקאסו, היה זר לדרכו של בראק.
עובדה זו נובעת מתוך החזון שלו ששאף לעסוק באוניברסלי ולהתעלות מעבר לפרטי ולקונקרטי.
הדמויות, שרובן היו דמויות נשיות, ותוארו בגפן או בזוג, ייצגו את שני תחומי העיסוק המרכזיים שלו: ציור ומוזיקה.
החל משנות הארבעים הוחלפו כלי מוזיקה וחפצים אחרים המסמלים תענוגות ופנאי באובייקטים פשוטים ושגרתיים יותר, כגון: כוס יין, חתיכת לחם, חתיכות גבינה ובשר.
אלו תוארו במנות קטנות כמייצגים רמת חיים בסיסית והסתפקות מצומצמת בהכרחי.
האובייקטים הונחו על מפות פשוטות והוצבו לצד כלים פשוטים ולא מקושטים.
בספטמבר 1944 התחיל בראק את סדרת המופת שלו "שולחן ביליארד".
במהלך ההפסקות בציור, בגלל בריאותו הרעועה, התמסר בראק למדיטציות מזרחיות ועסק בהעלאה על הכתב של תפיסתו ואמונותיו כפי שגיבש ועיצב אותן לאורך השנים.
בשנת 1948 ניאות בראק לפרסם את כתביו.
באותה השנה הוענק לו הפרס הראשון בביאנלה לאמנות בוונציה.
בשנת 1949 אמר: "גיליתי גילוי גדול, אינני מאמין עוד בדבר, חפצים אינם קיימים בעבורי, מלבד ההרמוניה ביניהם, ובינם לביני, כשמשיגים את ההרמוניה הזו, משיגים מעין ריק אינטלקטואלי, בדרך זו הכל נעשה אפשרי, מתאים, והחיים הם גילוי מתמיד, וזוהי שירה אמיתית".
בערוב ימיו המשיך בראק לצייר טבע דומם, תוך התמקדות בדימוי הציפור.
הציפור, המייצגת את העיקרון של התנועה האורגנית עצמה, והסמל האוניברסלי של מרחב החסר משמעויות מלבד המעוף הגורלי, מקשטת את התקרה הקמורה של הגלריה לאמנות אטרוסקית בלובר, שאותה אהב הצייר במיוחד.
את משיכתו ושייכותו הפנימית לאמנות ייחס בראק לסביבתו הראשונית ומורשת משפחתו.
אביו וסבו ניהלו עסק לצביעת בתים, ודרכם, האמין בראק, ירש את יחסם והערכתם לאמנות, ורגישותם לצבע ולאסתטיקה.
בסיס זה היה לדבריו אבן היסוד להתנהלותו כאדם ומצפונו כצייר, ומסורת ורגישות אלו הם שהקנו לו את היכולת לתרום למהפכת הציור שהתרחשה בזמנו.
גישה זו של זרימה ספונטנית מתוך התבוננות, התפתחות ותגובה לסביבה מבלי לבחור כיוון מוחלט, אפשרה את חדשנותו ופריצת הדרך שהוביל, והייתה דרך חיים מתבקשת עבורו.
כפי שהוא עצמו הודה ואמר: "לא החלטתי להיות צייר יותר מאשר החלטתי לנשום".
הציור היה בעבורו כורח ביולוגי ודרך למימוש עצמי.
"אם הייתה לי מטרה אחת היא הייתה לממש את עצמי מיום ליום, ותוך כדי כך יצא שמה שעשיתי נראה כמו ציור, אני הולך בדרכי ואמשיך לעשות כך וזה הכל".
גראפולה, לין, בלט רוס של דיאגילב (הוצאת אסיה: 2012).
הדס, נורית, עיונים באמנות המאה העשרים (חולון: המרכז לחינוך טכנולוגי, 1996).
ז'ורז' אמאדו דה פאריה (Jorge Leal Amado de Faria בפורטוגזית מבוטא "ז'ורז'ה"; 10 באוגוסט 1912 – 6 באוגוסט 2001) היה סופר ברזילאי מודרניסט.
הוא נחשב לסופר הברזילאי הידוע ביותר, ספריו תורגמו לכחמישים שפות ויצאו לאור ב-55 מדינות, וחלקם גם הוסרטו.
הסרט הידוע ביותר שנעשה על פי ספר של אמאדו היה "דונה פלור נשואה לשניים" (1978).
אמאדו מספר בעיקר על חיי התושבים השחורים והמולאטים של באהיה.
ז'ורז' אמאדו נולד בחווה במחוז אִיטַבּוֹנָה, עיר בדרום באהיה.
אביו היה ז'ואו אמאדו דה פאריה, בעל מטעי קקאו, ואמו אולליה ליאל.
כשהיה בן שנה עברו הוריו לעיר אִילִיֶאוּס ושם בילה את ילדותו.
את חינוכו העל־יסודי רכש בסלבדור בירת באהיה, ובתקופה זו החל לכתוב בעיתונים והשתתף בחוגי ספרות בעיר.
בשנת 1931 עבר להתגורר בריו דה ז'ניירו, ושנה אחר כך החל ללמוד משפטים בבית הספר הלאומי למשפטים שבאוניברסיטת ריו דה ז'ניירו, וסיים ב-1935. באותה שנה (1931) יצא לאור גם ספרו הראשון O país do carnaval ("ארץ הקרנבל").
בשנת 1933 התחתן עם מתילדה גרסיה רוסה ונולדה להם בת, לילה.
באותה שנה יצא לאור ספרו השני Cacau ("קקאו").
אמאדו נאלץ לצאת לגלות בארגנטינה ב-1941, ובאורוגוואי ב-1942 בשל פעילותו המיליטנטית במסגרת המפלגה הקומוניסטית.
בתקופה זו הרבה לטייל ברחבי אמריקה הלטינית.
הוא ומתילדה גרסיה רוסה התגרשו כשחזר לברזיל ב-1944.
ב-1945 נבחר לבית הנבחרים כחבר במפלגה הקומוניסטית הברזילאית (PCB) ובמסגרת זו ניסח את החוק המבטיח את חופש הפולחן, התקף בברזיל עד היום.
באותה שנה נישא לזליה גטי.
בשנת 1947, השנה בה נולד בנו ז'ואו ז'ורז', הוצאה מפלגת ה-PCB מחוץ לחוק וחבריה נרדפו ונאסרו.
משפחת אמאדו יצאה לגלות בצרפת, ושם התגוררו עד שהממשל הצרפתי הורה להם לעזוב.
בני הזוג עברו להתגורר בצ'כוסלובקיה מ-1950 ועד 1952 ושם נולדה בתם פאלומה.
כשחזרו לברזיל ב-1955 חדל אמאדו לעסוק בפעילות פוליטית, אם כי נשאר חבר במפלגה הקומוניסטית.
מאז ואילך התרכז בכתיבה בלבד.
ב-1961 קיבל מושב באקדמיה הברזילאית לספרות.
כתיבתו הביאה לו שפע של כיבודים ותוארי דוקטור לשם כבוד (ביניהם מישראל) ואף מועמדות לפרס נובל לספרות.
ספריו עובדו למחזות, לסרטים ולסדרות טלוויזיה, ואף היו נושא במצעדי קרנבל בכל רחבי ברזיל.
ב-1987 הקים את קרן "בית ז'ורז' אמאדו" בסלבדור, באהיה, שבה שיכן את ספרייתו ופתח אותה לחוקרים.
מטרת הקרן היא גם לפתח פעילויות תרבות בבאהיה.
ז'ורז' אמאדו מת בסלבדור ב-6 באוגוסט 2001. גופתו נשרפה, ואפרו נקבר בגן ביתו בסלבדור ב-10 באוגוסט (יום הולדתו ה-89).
הרשימה דלהלן מסודרת לפי השנה בה יצא הספר לאור במקור.
תרגם רמי סערי, הוצאת רימונים, 2018.
תורגם שוב בידי אראלה לרר, זמורה ביתן (2003).
לואיס קרלוס פרסטס אביר התקוה (Vida de Luis Carlos Prestes - 1942).
תרגמה מרים טבעון, זמורה ביתן 1986
תרגם מנשה לוין, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1959.
דרכי הרעב, תרגמה: יונת סנד, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשי"ג.
גבריאלה ציפורן וקינמון (Gabriela, Cravo e Canela – 1958).
תרגמה מרים טבעון, זמורה ביתן 1983.
תרגמה מרים טבעון, הוצאת זמורה ביתן 1986.
תרגמה מרים טבעון, זמורה ביתן 1986.
תרגמה מרים טבעון, זמורה ביתן 1982 (על פיו הוסרט הסרט "דונה פלורה נשואה לשניים" ב-1978).
תרגמה תמרה כץ, זמורה ביתן 1999.
גלימה מדים וכותונת לילה (1979- Farda, fardão, camisola de dormir), מפורטוגזית יורם מלצר, זמורה ביתן 2007.
טוקאיה גרנדי: הצד הנסתר (Tocaia Grande – 1984).
תרגמה רחל עוזיאל, זמורה ביתן 1992.
בשנת 1984 זכה אמאדו בפרס נונינו הבינלאומי.
אמאדו הוא זוכה פרס קמואש לשנת 1994.
ז'ורז' דיאמל (לעיתים מתועתק דימל, דיהאמל, דיהמל; בצרפתית: Georges Duhamel; 30 ביוני 1884 – 13 באפריל 1966), סופר ומשורר צרפתי.
ז'ורז' דיאמל נולד ברובע ה-13 שבדרום פריז למשפחה שפרנסתה הייתה תלויה באב הפכפך ולא יציב.
אחרי נדודים בין מקומות מגורים שונים בילדותו, הצליח בכל זאת לעבור את בחינות הבגרות, והחליט להיות רופא, אם כי נטה לספרות.
בין 1906 ו-1909, יחד עם שארל וידראק (שמאוחר יותר נישא לאחותו) ייסד אגודה של סופרים, משוררים, מוזיקאים וציירים.
ב-1912 שימש כעורך כתב העת "מרקור דה פראנס".
ב-1914, עם הכרזת מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הצרפתי ושימש כרופא מנתח בחזית במשך ארבע שנים.
בהשפעת התנסותו זו, כתב שני ספרים שזכו להצלחה מיידית: "חייהם של קדושים מעונים" ו"ציויליזציה", וקיבל את פרס גונקור ב-1918. כאשר חזר לחיים אזרחיים הקדיש את עצמו לספרות לחלוטין, והטיף בכתביו לחברה בעלת פנים אנושיות.
ב-1919 גילה את עמק הנהר אואז, ואת הכפר ורמנדואה שמצפון לפריז, ובילה שם את חופשותיו.
ב-1935 נבחר דיאמל לאקדמיה הצרפתית.
הוא השתתף בוועידות ופרסם מאמרים שבהם הטיף לחברה המיוסדת על אנושיות ולא על קידמה מדעית.
במשך מלחמת העולם השנייה שימש כמזכיר האקדמיה הצרפתית, והנאצים הכריזו על כתביו כאסורים לקריאה.
הוא התנגד באומץ לב לחברי האקדמיה שתמכו במשטרו של אנרי פיליפ פטן, ששיתף פעולה עם הנאצים, ועל כך זכה מאוחר יותר לשבחים מפיו של שארל דה גול.
ב-1947 נתמנה לנשיא ארגון "אליאנס פראנסז", והמשיך בעבודתו למען התרבות הצרפתית.
הוא ייסד בתי ספר רבים של "אליאנס פרנסז" בכל רחבי צרפת.
החל ב-1960 התערערה בריאותו והוא נאלץ לצמצמם את פעילותו.
ז'ורז' דיאמל מת בכפר ורמנדואה ב-1966.
ז'ורז' דימל, וִדוי של חצות: סיפור; תרגם מצרפתית: א.ל.
יעקובוביץ, תל אביב: מסדה, תש"א.
ז'ורז' דיהאמל, שני אנשים; תורגם מצרפתית בידי חיים אברבאיה, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'), תש"ך 1960. (רומן) (Deux hommes)
ג'ורג' דיהמל, התאומים, או, שפני הניסיון של פרופסור פיפ; תרגמו מצרפתית: משה לזר, רנה שני; ציורים: ברתולד מאן, רמת גן: מסדה, 1968.
ז'ורז' ז'אק דנטון היה פרקליט ועיתונאי צרפתי, ממנהיגיה החשובים של המהפכה הצרפתית בשיאה.
דנטון החל את דרכו הציבורית כראש מועדון הקורדליירים הרדיקלי בפריז, ועלה לגדולה כאחד ממארגניה של הפיכת ה-10 באוגוסט 1792, בה הופלה המלוכה והוקמה רפובליקה.
אז מונה לשר המשפטים, וככזה היה אחראי לטביחות ספטמבר ולהקמת בית-הדין המהפכני המיוחד.
תמך בהוצאתו להורג של לואי השישה עשר והיה האיש החזק בוועד לשלום הציבור בחודשיו הראשונים.
דנטון סימן בהמשך קו מתון יחסית בוועידה הלאומית, וניסה לפשר בין הז'ירונדינים למונטניארדים.
לבסוף התנגש עם מקסימיליאן רובספייר, והוסר מהדרך במשפט ראווה בו הואשם בקשירת קשר ובבגידה ולבסוף נערף בגיליוטינה עם תומכיו.
בבגרותו למד משפטים, עבר לפריז והיה לעורך דין.
בלשכת "הבונים החופשיים", שבה היה חבר, נפגש עם רבים מן המנהיגים העתידים של המהפכה.
ביניהם העיתונאי הצעיר קאמי דמולן, אשר במהלך השנים הפך לידידו.
לדנטון ודמולן היה חלק ביוזמה להקמת "חברת ידידי זכויות האדם והאזרח" (מועדון הקורדליירים) אשר הפכה בסופו של דבר למרכז הרפובליקנים הקיצונים.
בראשית 1790 היה דנטון זמן מה חבר בקומונה, וכן מפקד גדוד של המשמר הלאומי.
אחרי ניסיון הבריחה של המלך, תבע דנטון בגלוי את הדחת המלך.
לאחר זמן מה נסע לאנגליה.
לאחר שובו בסוף 1791 התמנה לסגן פרקליט הקומונה.
דנטון תרם רבות להתגברות על המשבר שפקד את צרפת במפלות בחזיתות המלחמה ובהתקדמות הפרוסים לעבר פריז.
הוא התנגד לפינוי הממשלה מפריז, ועורר את רוח ההתנגדות על ידי הסיסמה המלהיבה שטבע "העזה, שוב העזה ותמיד העזה!"( "il nous faut de l'audace, et encore de l'audace, et toujours de l'audace").
דנטון נבחר לקונבנט כאחד מנציגי פריז.
הוא ישב בשמאל והצביע בעד הוצאתו של המלך להורג.
ב-6 באפריל 1793, נבחר דנטון כחבר ב"ועד לשלום הציבור" ועד יולי של אותה שנה היה האיש המרכזי בו.
ב-4 בדצמבר 1793, הפך מנגנון הטרור לאחד מסמליו של הוועד לשלום הציבור שבו שלטו היעקובינים.
חברי מנגנון הטרור חשדו שההתקפות הקיצוניות של השמאל הקיצוני- האברטיסטים (תומכי אבר), והימין המתון- הדנטוניסטים, הן תוצאה של קשר אריסטוקרטי.
הפילוג החל להיות ברור יותר בחורף 1793 כאשר באגף השמאלי היו האברטיסטים, שדרשו את החמרת הטרור הכלכלי.
לעומתם, הדנטוניסטים ביקשו למנוע את ההקצנה החברתית של הוועד לשלום הציבור, למתן את הטרור ולבסס את הממשל על המעמד הבינוני.
חלק חשוב בחיסול סיעות אלו נטלה פרשה שהסעירה את צרפת כולה באותם ימים, אשר נקראה "פרשת החברה ההודית".
הייתה זו חברה מסחרית גדולה אשר משכה אליה משקיעים רבים.
שחיתויות רבות היו בחברה זו ובאוקטובר נחשפה פרשת השחיתות כאשר כל אחד הלשין על רעהו.
אחד מהאנשים שהיו מעורבים בפרשייה היה פאבר.
פאבר נתמך אז על ידי רובספייר ודנטון.
הפרשה הסתעפה וסיבכה רבים שכיהנו בוועד לביטחון הכללי ובוועדת הכספים.
הפרשה חשפה את מה שכונה "קשר הזרים".
מאז ראשית המהפכה זרמו פליטים לצרפת המהפכנית.
בין הפליטים היו רבים שנכנסו לפעילות המהפכנית בעד הרפובליקה.
כמו כן היו בנקאים עשירים שקשרו קשרים עם היעקובינים והז'ירונדינים, אך כל מטרתם הייתה לעשות הון על חשבון המהפכה.
אותם "זרים" שנחשבו כתומכיה של המהפכה, הפכו לשונאי הרפובליקה ונחשדו כמרגלים אנטי פטריוטיים.
הקונוונט עקב אחר פעילויותיהם ופרשת החברה ההודית גרמה למעצר המוני של רובם עד דצמבר 1793. משמעויותיו היותר עמוקות של קשר הזרים היו שהממשלה נתפסה כנגועה בשחיתות זו.
התחושה כי קשר אריסטוקרטי במימון אנגלי מאיים על הרפובליקה החלה לקנן בליבם של האנשים.
הוועד לשלום הציבור הופתע לא רק מהגילוי עצמו אלא מעוצמת ההד הציבורי שעורר דיון בשאלת הכרחיות הטרור, ובשאלת ההתנגדות לטרור שהחלה להיווצר.
לאחר פרשה זו, החל הוועד לטפל בסכנה שאיימה עליו יותר מכל, האברטיסטים.
האברטיסטים היו קבוצה גדולה ששלטה בקלוב הקורדליירים ובמשרד המלחמה.
מצעם לא היה ברור, אך כלל את העקרונות הבאים: מלחמה בכנסייה בעד כלכלה לאומית ומעורבות המדינה בחיי הכלכלה, שנאת עשירים "מלוכלכים" ומדיניות נוקשה כלפי ספסרים ומפקיעי מחירים.
מול האברטיסטים התייצבו גם רובספייר וגם הדנטוניסטים.
לאחר שדנטון עזב את הוועד לשלום, הוא החל לגלות נטייה הולכת וגוברת של התנגדות לטרור.
דנטון שהיה אז עם אשתו הצעירה בת ה-22 (בארסיס סיר אוב), נאלץ לחזור לפריז ב-17 בנובמבר.
דנטון לא חיכה זמן רב לפני שהחל לתקוף, יחד עם רובספייר, את האברטיסטים.
את התקפתו על האברטיסטים פתח דנטון ב-3 בדצמבר 1793 כאשר תקף את ההצעה כי הקונוונט יממן את הקלובים הפופולריים על חשבון האוצר.
רובספייר הצטרף לדנטון ושיבח אותו.
בזכות ידידם דמולן ועיתונו "הקורדלייר הזקן", תקפו רובספייר ודנטון את "האב דושן" של אבר.
העיתון החל מפרסם מאמרים נגד הרעיון של שלטון הטרור ונראה היה כי ישנם סימנים להרגעת הטרור.
ב-20 בדצמבר הסכים הקונוונט על הקמת "ועדת חנינות" אשר תבדוק שורה של אסירים "חשודים" ותוציא לחופשי את אלה החפים מפשע.
האברטיסטים החלו תוקפים מתקפת נגד בעזרת כתבי אישום מפרשת החברה ההודית.
כך הצליחו לבטל את ועדת החנינות זמן קצר אחרי שנוסדה, ובכך נבלמה מתקפתם של הדנטוניסטים.
לבסוף, ב-13 במרץ הואשמו ראשי האברטיסטים, וב-24 בחודש עלו לגיליוטינה.
זאת הייתה הפעם הראשונה שבה נשלחו לגיליוטינה מנהיגי המהפכה העממית ובכך הוריד רובספייר את כוח מתנגדיו מהצד השמאלי.
לאחר סילוק האברטיסטים מהשלטון, היה על רובספייר לסלק את דנטון, משימה קשה יותר מסילוקו של אבר מכיוון שלדנטוניסטים היו יותר אנשים בקונוונט שתמכו בהם.
בנוסף, הייתה קיימת מערכת יחסים של אהדה בין רובספייר, דנטון ודמולן.
רובספייר זכר כי דמולן היה אחד מאישיה החשובים של המהפכה, מנפילת הבסטיליה, דרך נאומו בדבר מותו של המלך ועד לפרסומיו נגד האברטיסטים ב"קורדלייר הזקן".
למרות כל זאת, היה קשה לרובספייר להבליג על הדברים אשר אמר דמולן נגד מדיניות הוועד לשלום הציבור.
לעומת זאת, היחסים שבין רובספייר לדנטון היו קשים יותר.
רובספייר אומנם לא יכול היה להתעלם מתרומת דנטון להצלחת הרפובליקה כאשר האויב עמד לפלוש לפריז ב-1792, אך מצד שני היה לו קשה להתעלם גם מיחסו הסלחני מדי של דנטון אל כל סובביו.
רובספייר החל להיות יותר ויותר חשדני כלפי דנטון, הן מסיבות אישיות (היה ידוע כי דנטון מאוהב עד מעל לראש באשתו הצעירה, לואיז) והן ממניעים אידאולוגיים.
רובספייר שהיה נחשב לנקי כפיים, כעס על כך שדנטון הסתבך בפרשיות שחיתות.
בנוסף, דנטון, כמו דמולן, ביקש אף הוא להרגיע את הטרור וראה בו דבר מיותר ובלתי אנושי, מה שעורר את כעסו של רובספייר.
ב-22 במרץ נפגשו השניים לארוחת צהריים.
דנטון, שהיה שיכור ביקש מרובספייר להתפייס, אך רובספייר נשאר אדיש ועמד על שלו.
כעבור כמה ימים נראו שניהם בתיאטרון.
כאשר בהצגה הושמעו המילים "מוות לעריץ", קמו דנטון וידידיו וכיוונו אגרופים לכיוון רובספייר.
הצו למאסר דנטון הוצא ב-30 במרץ בישיבה משותפת של הוועד לשלום הציבור והוועד לביטחון הכללי.
להוצאת הצו קדמו רגעים של היסוס, שכן דנטון היה פופולרי מאוד בקונוונט והשאלה הייתה האם קודם להאשימו בפני הקונוונט או קודם לעצרו.
לבסוף הוחלט כי יש תחילה לעצור את דנטון.
על הצו חתמו 18 מתוך 20 נציגי חברי הוועד.
חתימתו של רובספייר הייתה בין האחרונות.
השניים אשר סירבו לחתום היו ריהל, ידידו של דנטון ורובר לינדה אשר ראה בכך שחיתות לשמה.
דנטון לא רצה שיעצרו אותו אל מול אשתו, לכן יצא אל הרחוב והסגיר עצמו לידי רודפיו.
הוא הועבר לכלא לוקסמבורג, שם פגש בדמולן ובעוד חבריו.
המונים קראו לעבר הקונוונט כי יש לשמוע את טיעוניו של דנטון והקונוונט הסכים לשמוע טיעונים של חבריו.
כאשר סיימו חלק מהם את נאומיהם, פרץ רובספייר לאולם ופתח בנאום.
איש מתומכי דנטון לא העז להתנגד לו.
דנטון וחבריו שהו בכלא לוקסמבורג כיומיים.
ב-2 באפריל, הועברו לתא הנידונים למוות בכלא הקונסיירז'רי שממנו הלכו הנאשמים רק לגיליוטינה.
שם גם שמע דנטון את כתב האישום הרשמי נגדו.
משפטו של דנטון היה מראשיתו משפט ראווה ולכך כמה ראיות:
הוועד לשלום הציבור הזהיר את התובע מטעם הוועד, אנטואן פוקייה טינוויל, כמו גם את נשיא בית המשפט, אנטואן ארמן, כי אם לא יצליחו להרשיע את דנטון, ישלמו על כך בחייהם.
חבר המושבעים היה מורכב משבעה אנשים בלבד, היחידים שהיה אפשר לסמוך עליהם שירשיעו את דנטון.
על השופטים היה מוטל לעשות כמעט כל מהלך חוקי כדי לשלול את זכות הדיבור של דנטון מחשש שדבריו יטו את הכף לטובתו.
דנטון וחבריו הושבו על אותו ספסל נאשמים שעליו ישבו נאשמי "החברה ההודית" כדי שהציבור והשופטים יזהו את דנטון כמי ששייך לחבורת הפושעים הקשורה לשחיתות.
למשפט זה לא נשאר כל רישום היסטורי, את רישומיו היו ההיסטוריונים צריכים לרשום על סמך דיווחים של עדי ראייה ורישום חלקי שנעשה בידי אחד המושבעים.
את היום הראשון למשפט העבירו האנשים בתיאור בעיית חברת הודו המזרחית, ולדנטון לא ניתנה שום הזדמנות להשמיע את קולו.
למחרת דרש דנטון את רשות הדיבור.
ההפרעות באולם המשפט הצפוף נמשכו בזו אחר זו עד שהושמעו לבסוף ההאשמות.
דנטון הואשם שזמם להחזיר את המונרכיה ולהמליך את הדוכס מאורליאן.
בסוף ההאשמות פנה דנטון לקהל הרב שהצטופף באולם.
כל אותו יום (ה-3 באפריל), רותק הציבור לנאומו של דנטון ומחיאות הכפיים שקיבל הראו על האהדה לה זכו ביציעים.
ארמן, נשיא בית המשפט, ניסה אומנם להשתיק את דנטון, אך קולו רעם בעוצמה עד שאף ההמון מחוץ לפאלה דה ז'וסטיס שמע אותו.
דנטון המשיך והוקיע את הקנוניה נגדו ותקף את הוועד ה"טמא".
הוא המשיך בטיעונים ששכנעו את ההמון כי ההאשמות נגדו הן חסרות יסוד.
ארמן הודיע לפוקייה-טינוויל כי הוא מתכוון למנוע למשך חצי שעה את דנטון מלהגן על עצמו.
השינוי החפוז בתוכנית חיסל את שמץ החוקיות האחרון במשפטו של דנטון.
נשיא בית המשפט והתובע הוציאו את הנאשמים מהאולם לאחר השתוללויותיו הרבות של דנטון, והמושבעים יצאו כדי לקבל החלטה.
אף על פי שהיו אלה שבעה מאויביו של דנטון שנבחרו בקפידה, חששו ארמן ופוקייה-טינוויל מפני זיכוי.
בצעד אחרון של פאניקה, הם נכנסו, בניגוד לחוק, לחדר שבו התכנסו המושבעים, מוכנים לאיים על המהססים.
המושבעים שבו עם פסק הדין הנדרש.
ארמן הכריז על עונש מוות, והורה לקרוא אותו באוזני האסירים שעמדו להיות מובלים לגיליוטינה ביום המחרת.
לאחר ששמע דנטון את פסק הדין, קרא בקול "רוצחים!
הם רדפו אותנו עד מוות!
ב-6 באפריל הגיע השופט דיקרי והקריא בשנית בפני דנטון וחבריו את פסק הדין.
בכלא נעשו עתה הכנות אחרונות.
עוזרו של סנסון התליין, קרע את חולצותיהם סביב הצוואר וגזז את שערותיהם סביב המקום שעליו תיפול המערפת.
כל ה-16 הועלו על שלושה קרונות והוסעו דרך רחובות פריז לעבר הגיליוטינה בכיכר המהפכה.
בהגיעם לכיכר, כבר המתין להם קהל רב, דומם הפעם.
דנטון הביט בבוז לעבר הקהל, במיוחד לעבר האנשים שבאו מטעם הוועד לשלום הציבור.
דמולן עלה שלישי לגיליוטינה ודנטון היה האחרון.
בהגיע תורו לעלות לגיליוטינה, הוא קרא לעבר סנסון התליין "הראה את ראשי לעם.
דנטון היה בהישלחו לגיליוטינה בן שלושים וארבע.
נבואתו בדבר גורלו של התובע שלו, התגשמה כעבור שלושה חודשים.
רובספייר הלך בעקבות יריבו אל הגיליוטינה.
דנטון נותר אחד מסמליה ודמויותיה המפורסמות של המהפכה בזיכרון ובתרבות.
ב-1835 פרסם גאורג ביכנר את המחזה מות דנטון.
מחזה נוסף, "המקרה של דנטון", נכתב על ידי סטניסלבה פרזיביסגווסקה ב-1929. סרט הקולנוע "דנטון" הופק ב-1983, בכיכוב ז'ראר דפארדיה.
ז'ורז' אוֹריק היה מלחין צרפתי.
כשהיה בן 15 יצאו חיבוריו הראשונים לאור.
עוד לפני שמלאו לו 20 תיזמר וכתב מוזיקה אינצידנטלית לכמה בלטים והפקות בימתיות.
כסטודנט צעיר בקונסרבטואר של פריז בשנת 1920, שראה עצמו כחלק מן האוונגרד, נמנה אוריק עם הקבוצה המפורסמת שהנהיגו אריק סאטי וז'אן קוקטו והִשרו עליה מרוחם, קבוצת השישה.
כחבר בקבוצה, כתב מוזיקה לדברי שירה ולטקסטים אחרים, כמו פזמונים ומחזות-זמר.
כאשר ז'אן קוקטו התחיל ליצור סרטי קולנוע, בראשית שנות ה-30, החל אוריק לחבר מוזיקה לסרטים.
הוא כתב את פסקול המוזיקה למספר רב של סרטים צרפתיים ובריטיים, והודות להצלחתו הגיע גם לקולנוע ההוליוודי.
בין יצירותיו הידועות "השיר ממולן רוז'".
בשנת 1962 חדל מכתיבת מוזיקה לסרטים, כאשר התמנה למנהל האופרה הלאומית של פריז, ואחר ליושב ראש SACEM, האגודה הצרפתית לזכויות הביצוע.
אוריק המשיך לכתוב מוזיקה קאמרית, בעיקר לכלי נשיפה מעץ, עד מותו.
אוריק נקבר בבית הקברות מונפרנאס שבפריז.
ז'ורז' ברנאנוס , סופר צרפתי.
ברנאנוס נולד בפריז לאב שהיה דקורטור ולאם שהייתה קתולית אדוקה, וקיבל את חינוכו ברוח הקתוליות והמונרכיזם.
בילה את ילדותו ונעוריו בכפר פרסאן (כיום במחוז פה- דה קאלה שבצפון צרפת) שבו הייתה לאביו נחלה משפחתית.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הצרפתי ונפצע בקרב מספר פעמים.
ב-1917 נשא לאישה את ז'אן טאלברט ד'ארק (שהייתה קרובה רחוקה של ז'אן ד'ארק) שילדה לו שלושה בנים ושלוש בנות.
עבד בחברת ביטוח על מנת לפרנס את משפחתו הגדולה, אך ב-1924 עקר לנחלת אביו בכפר פרסאן ושם החל לכתוב את הרומנים שלו.
ב-1926, בעקבות פרסום ספרו הראשון "תחת שמש השטן" שזכה להצלחה, החליט לפנות לקריירה ספרותית.
ב-1936 פרסם את "יומנו של כומר כפרי" שזכה ב.
ב-1938, בהשפעת מלחמת האזרחים בספרד, פרסם את "בתי העלמין הגדולים תחת הירח".
מפני עברו האנטי דמוקרטי ונטייתו לתנועת הפעולה הצרפתית (שהייתה מלוכנית מעיקרה), שמהם השתחרר ב- 1932, הוא ראה את הסכנה הנשקפת לעולם מן הפאשיזם והנאציזם וכינה אותם: "מפלצתיות מתועבת".
הוא התאכזב מן הגישה הפייסנית של אנגליה ושל צרפת כלפי היטלר, שבאה על ביטויה בהסכמי מינכן.
ב-1938 עקר לדרום אמריקה, חי בעיקר בברזיל וניסה להקים שם משק חקלאי, אך ללא הצלחה.
הוא לא יכול היה לשרת בצבא משום שהיה נכה מלחמת העולם הראשונה, אך שלושת בניו חזרו לצרפת והתגיסו לצבא הצרפתי.
הוא פרסם מאמרים שבהם תקף את ממשלת וישי ותמך בצרפת החופשית בהנהגתו של שארל דה גול.
אחרי המלחמה דה גול קרא לו לחזור לצרפת ולשמש כחבר ממשלתו.
הוא חזר אך התרחק מן הפוליטיקה.
ז'ורז' ברנאנוס נפטר בפרבר של פריז ניי-סיר-סן ב-1948.
היה פילולוג השוואתי צרפתי, המוכר בעיקר בזכות ניתוחי יחסי ריבונות וכוח בדת ובחברה ההודו-אירופית.
נחשב לאבי אחת השיטות הסטרוקטורליסטיות וההשוואתיות במדעי החברה, ולאחד התורמים המרכזיים למיתוגרפיה.
על בסיס השיטה שפיתח, הגדיר דומזיל שלושה תפקודים חברתיים קבועים ב"ציוויליזציה" ההודו-אירופית: ריבונות, מלחמה וייצור.
ז'ורז' דומזיל נולד בפריז כאחד משני ילדיהם של זאן-אנטול דומזיל (1857–1929), לימים גנרל, ושל מרגריט דוטייה (1860–1945).
סבו מצד האב, בעל מלאכה יוצר חביות מהאזור ז'ירונד, הסכים בזמנו שבנו ימשיך בלימודי תיכון.
ואכן הגנרל דומזיל למד בנעוריו שפות חיות ולטינית ואף נעשה חובב של שירת רומא העתיקה.
הוא הוריש לבנו אהבה זו לשפות ולספרים.
כילד ז'ורז' הצטיין בלימודי יוונית ולטינית וכבר בגיל 9 יודע לקרוא את ה-"אינאיס" של ורגיליוס.
הוא למד בילדותו גם את השפה הגרמנית ובעידוד אביו קרא על המיתולוגיה היוונית.
בעת לימודיו בתיכון אחד מחבריו ללימודים הציג אותו בפני סבו, הבלשן ממוצא יהודי מישל בריאל, שהתרשם מאוד מכישוריו לשפות של דומזיל.
דומזיל התעמק בדקדוק ההשוואתי של השפות ההודו - אירופיות של פרנץ בּופּ (Bopp) שבריאַּל תרגם לצרפתית.
בריאל העניק לו במתנה עותק של מילון סנסקריט-צרפתי שחיבר, והמליץ לו לפנות לתלמידו ויורשו בתחום, אנטואן מייה (Meillet).
עוד לפני כניסתו לאוניברסיטה למד דומזיל סנסקריט וערבית וקרא את כל כתביו של מייה.
דומזיל היה בוגר בית הספר הפריזאי היוקרתי אקול נורמל סופרייר, אליו התקבל בשנת 1916 כראשון בין המועמדים.
מהלך לימודיו נקטע בזמן מלחמת העולם הראשונה, ולאחר שהצליח בבחינות הסיום בשנת 1919, הקדיש את זמנו למחקרים על המיתולוגיות.
בשנת 1921 נשלח כמרצה לצרפתית לאוניברסיטת ורשה.
הוא השלים את עבודת הדוקטורט שלו בשנת 1924, בנושא "משתה האלמותיות: מחקר השוואתי במיתולוגיה הודו-אירופאית".
בין השנים 1925–1931, להזמנתו של נשיא טורקיה, אטאטורק, לימד דומזיל תולדות הדתות באוניברסיטת איסטנבול.
מטורקיה עבר לשוודיה, לאוניברסיטת אופסלה, שם חקר את המיתולוגיה הנורדית.
דומזיל היה גם בלשן, ובמסעותיו הרבים למד שפות שונות, מעבר לשפת אמו, צרפתית: יוונית עתיקה, לטינית, ערבית, גרמנית, סנסקריט, פולנית, רוסית, טורקית, שוודית וקצ'ואה.
דומזיל התמנה לפרופסור באקול פראטיק דה אוטז אטיד (École Pratique des Hautes Études) בפריז בשנת 1933, ונבחר לכהן כראש הקתדרה לציוויליזציה הודו-אירופית בקולז' דה פראנס בשנת 1949, ממנו פרש לגמלאות בשנת 1968. בשנת 1978 נבחר לכהן באקדמיה הצרפתית.
בין תלמידיו בולט הפילוסוף מישל פוקו.
כפי שסיפר בריאיון לדידייה אריבו ב-1987, בעת שירותו בצבא בשנות המלחמה (1918-1917), ואחר כך בשנות העשרים והשלושים, ניהל דומזיל קשרים רומנטיים הומוסקסואליים פעילים.
הוא המשיך בכך בדיסקרטיות גם אחרי נישואיו לאשתו שאותה העריך ואהב.
בדעותיו הפוליטיות היה דומזיל בזמנו אוהד של התנועה הימנית-לאומנית "אקסיון פראנסז".
ז'ורז' בלאן הוא שף צרפתי.
משפחתו עוסקת במסעדנות מ-1872. אבי-סבו ז'אן-לואי פתח בכיכר השוק בכפר ווֹנה שבעמק הרון פונדק שם "מפעל הלימונדה של בלאן הבכור".
ב-1902 הדור השני בנם של המייסדים נשא לאישה את אליזה ז'רווה, הידועה בשמה "מֶר בלאן" ("אמא בלאן" - Mère Blanc), שכונתה על ידי גדול מבקרי המסעדות של התקופה, קורנסקי, כ"טבחית הטובה בעולם".
נולד ב-2 בפברואר 1943 בבורג-אן-ברס בחבל ברס שבצרפת.
בשנת 1962 למד בבית ספר לתיירות בתונון לה בן.
בין השנים 1962 ל-1965 עבד במסעדות הצמרת בצרפת.
לאחר מכן היה דייל באייר פראנס בקווי המזרח התיכון.
שב לעסק המשפחתי בוונה לסייע לאימו.
ב-1968 לקח את המושכות לידיו ונהפך לשף ולמנהל הראשי.
ב-1981 הוענק לו עיטור אביר לגיון הכבוד.
ב-1981 זכתה המסעדה בכוכב השלישי במדריך מישלן (היה זה שיא של החזקה במקום השני, החל מ-1933), בו היא מחזיקה ברציפות עד היום (2011).
באותה שנה היה שף השנה של מדריך הגו מיו.
ב-1985 היה הראשון לו הוענק הציון 19.5 מתוך 20 במדריך הגו מיו.
מסעדתו נכללת במדריך השולחנות הגדולים בעולם כאחת ממאה וארבעים וארבע המסעדות הטובות בעולם.
בלאן ניצל את התמיכה הכספית שהעניקה הממשלה הצרפתית בשנות השבעים לאתרי אירוח לינה והסעדה ובשילוב עם כישרון עסקי ושיווקי שלא יסולא בפז הרחיב את עסקיו לכדי אימפריה בזעיר אנפין.
בבעלות בלאן פרט למסעדת הדגל שלו גם מלון בוטיק רלה אה שאטו וספא.
פונדק של אוכל מסורתי, מעדנייה וביסטרו בעיר מאקון על גדות נהר הסון.
בלאן משתמש רק במוצרים מחבל בראס ואם אין בנמצא מיתר צרפת, בלאן מפליא בהכנת התרנגולות מחבל בראס.
במסעדתו שלושים ושישה מקומות ועשרים אנשי צוות.
במרתף היין הענקי ואחד המובחרים ביותר בעולם שלושת אלפים יינות שונים לבחירה ומאה ושלושים אלף בקבוקים.
הברון ז'ורז'-אז'ן אוסמן היה מתכנן עירוני צרפתי ומושל מחוז הסן מ-23 ביוני 1853 ועד 5 בינואר 1870. בתפקידו זה עמד בראש התכנון והבנייה מחדש של פריז במחצית השנייה של המאה ה-19, בזמן הקיסרות השנייה.
אוסמן נולד בפריז, למשפחה פרוטסטנטית מאלזס.
הוא התחנך בבית הספר היוקרתי קולז' אנרי הרביעי בפריז.
לאחר מכן למד משפטים, ובמקביל למד בקונסרבטוריון של פריז.
התמנה לתת-מושל קהילת נראק (Nérac) בשנת 1830, ועלה מהר בסולם הדרגות של השירות הציבורי עד שבשנת 1853 מונה למושל מחוז הסן.
אוסמן, שהוסמך על ידי נפוליאון השלישי לקדם תוכנית של רפורמות תכנוניות בפריז, תכנן את יער בולון שממערב לעיר, ושיפר רבות את הגנים הקטנים של פריז.
ארמון לוקסמבורג שבגני לוקסמבורג נחצה כדי לאפשר הקמה של רחובות חדשים, ושדרות סבסטופול (Boulevard de Sebastopol), שחוצות את האיל דה לה סיטה וממשיכות דרומה כשדרות סן מישל (Boulevard St Michel), נסללו על פני אזורים מיושבים.
בנוסף, רחובות צרים רבים של פריז שונו והפכו לשדרות (boulevards) רחבות.
מקור מים חדש, מערכת ביוב עצומה, גשרים חדשים, בית אופרה ומבני ציבור נוספים, ניפוח והכללה של אזורים מרוחקים בתוך העיר, כל אלו היו בין הישגיו של המושל, שהושגו בעזרת ניהול נועז של כספי הציבור.
בשנת 1865 ניתנה הלוואה בת 250 מיליון פרנק לעיריית פריז, ועוד 260 מיליון ניתנו בשנת 1869. סכומים אלו לא יכלו לכסות את כל תכנוניו של אוסמן, והדבר הביא לפיטוריו בידי ממשלתו של אמיל אוליבייה.
לאחר נפילת הקיסרות השנייה הוא שהה כשנה מחוץ לארצו, אך חזר לחיים הציבוריים בשנת 1877, כאשר הפך לסגן מושל אז'אקסיו (Ajaccio, עיר צרפתית באי קורסיקה).
לעבודתו הייתה השפעה מכרעת על עיצוב פניה של פריז.
לפי ההערכות עבודתו הרסה חלקים רבים של פריז הימי ביניימית, ועל פי אומדנים שונים, הוא שינה כשישים אחוזים ממבניה של העיר.
בראש ובראשונה עיצב מחדש את כיכר האטואל (Place de l'Etoile) ויצר שדרות רחבות וארוכות שכינסו את נקודת המבט לעבר מונומנטים כגון שער הניצחון והאופרה גרנייה.
אוסמן נבחר לסנטור בשנת 1857, לחבר באקדמיה לאמנויות ב-1867, ועוטר באות לגיון הכבוד בשנת 1862. את שנות חייו האחרונות הקדיש לכתיבת זיכרונותיו.
הוא נפטר בפריז, ונקבר בבית הקברות פר לשז.
על שמו נקראת שדרת אוסמן, שברובע השמיני של העיר.
בין המהפכה של 1789 לבין תוכניתו של אוסמן לשיפוץ העיר פריז בשנות השישים של המאה ה-19 השתנתה תפיסת העיר ממרכז פוליטי בעיקרו למרכז כלכלי וחברתי.
טכנולוגיות מודרניות כמסילות רכבת ונורות גז היו מסוגי הנוחיות שמעמד הבורגנות העולה יכול היה ליהנות מהם בחיי המותרות שלהם.
מרחבים חדשים שנוצרו במהלך השיפוצים עודדו את הבורגנות להתהדר בהונם החדש, וחוללו צמיחה כלכלית חדה.