tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המערכת היא מאמץ משותף של קבוצות בריאות רבות, אך היא מפורסמת על ידי, ובעלת הסימן המסחרי של האקדמיה האמריקאית לרדיולוגיה (ACR).
המערכת נועדה לתקנן את הדיווח ומשמשת אנשי מקצוע רפואיים כדי להעביר למטופלת בצורה ברורה את הסיכון שלה לפתח סרטן שד, במיוחד עבור מטופלות עם רקמת שד צפופה.
המסמך מתמקד בדו"חות הרפואיים המשמשים אנשי מקצוע רפואיים, ולא בדו"חות מקוצרים המסופקים למטופלים.
מערכת זו מקובלת לשימוש קליני ומחקרי בכל העולם ואף תורגמה לשפות רבות כולל ערבית, ספרדית, יפנית, גרמנית, צרפתית ואיטלקית.
ה-BI-RADS מפורסם על ידי ACR בצורה של "אטלס BI-RADS".
החל מ-2013, ה"אטלס" מחולק לשלושה פרסומים:
בעוד BI-RADS היא מערכת בקרת איכות, בשימוש יומיומי המונח BI-RADS מתייחס לקטגוריות הערכת ממוגרפיה.
אלו הם קודים מספריים סטנדרטיים המוקצים בדרך כלל על ידי רדיולוג לאחר פענוח ממוגרפיה.
זה מאפשר הבנה תמציתית וחד משמעית של רישומי המטופלים בין מספר רופאים ומספר מוסדות רפואיים.
קטגוריות ההערכה פותחו בתחילה עבור ממוגרפיה ובהמשך הותאמו לשימוש עם ממצאי MRI ואולטרסאונד.
הסיכום של כל קטגוריה, המובא להלן, כמעט זהה עבור כל שלושת השיטות.
קטגוריה 6 נוספה במהדורה הרביעית של BI-RADS.
קטגוריות ההערכה של BI-RADS הן:
6: ממאירות ידועה שהוכחה בביופסיה
סיווג לא שלם (BI-RADS 0) מחייב מאמץ למצוא בדיקות דימות קודמות לשם השוואה, או הזמנת המטופלת לחזור לצילומים בזוויות שונות, או באיכות גבוהה יותר.
סיווג BI-RADS של 4 או 5 מחייב ביופסיה כדי להעריך את הנגע החשוד.
הסיווג היחיד של BI-RADS 4 אינו מעביר כראוי את הסיכון לסרטן לרופאים וקיים סיווג משנה:
4A: חשד נמוך לממאירות, > 2% עד ≤ 10% סבירות לממאירות
4B: חשד בינוני לממאירות, > 10% עד ≤ 50% סבירות לממאירות
4C: חשד גבוה לממאירות, > 50% עד < 95% סבירות לממאירות
החל מהמהדורה החמישית של BI-RADS:
ישנם אזורים מפוזרים של צפיפות פיברוגלנדולרית
השדיים צפופים בצורה הטרוגנית, דבר שעלול לטשטש גושים קטנים
השדיים צפופים ביותר, דבר המוריד את רגישות הממוגרפיה
BET (ראשי תיבות של Black Entertainment Television) הוא ערוץ כבלים אמריקאי המיועד לקהל אפרו-אמריקאי.
הערוץ בבעלות קבוצת המדיה BET, חברה בת של קבוצת CBS של פרמאונט גלובל.
הערוץ הושק במקור כחלק מתוכנית ב-25 בינואר 1980, ולבסוף הפך לערוץ עצמאי ב-1 ביולי 1983.
נכון לנובמבר 2023, BET זמין לכ-67 מיליון משקי בית בעלי טלוויזיה בתשלום בארצות הברית, ירידה משיאו ב-2011, אז היה זמין ב-92 מיליון משקי בית.
לאחר פרישתו כלוביסט של תעשיית הכבלים, רוברט ל.
ג'ונסון, יליד פריפורט, אילינוי, החליט להקים רשת טלוויזיה בכבלים.
ג'ונסון קיבל הלוואה של 15,000 דולר (שווה ערך ל-55,648 דולר ב-2023) והשקעה של 500,000 דולר (שווה ערך ל-1,854,921 דולר ב-2023) ממנכ"ל המדיה ג'ון מלון כדי להקים את הרשת.הרשת, שנקראה Black Entertainment Television (BET), הושקה ב-25 בינואר 1980. שריל ד.
מילר עיצבה את הלוגו של הרשת, שהכיל כוכב לסמל את "כוח הכוכב השחור".
בתחילה שודרה הרשת שעתיים בשבוע כחלק מתוכנית של רשת הספורט מדיסון סקוור גארדן (ששינתה את שמה ל-USA Network שלושה חודשים לאחר השקת BET), והמערך של הרשת כלל וידאו קליפים ושידורים חוזרים של קומדיות שחורות פופולריות.
ב-1983, הפכה BET לערוץ עצמאי, לא תלוי בשום ערוץ או תוכנית אחרת, אף על פי שהמשיכה לחלוק מקום בערוץ עם רשתות כבלים אחרות במערכות כבלים מקומיות עקב מחסור במקומות לערוצים בלוח השידורים שלהם, עד לתקופת הכבלים הדיגיטליים שאפשרה קיבולת ערוצים גדולה יותר.
בחלק מהשווקים, הערוץ לא הגיע כלל עד לתחילת שנות ה-2010, ו-ויאקום ראתה חובה בניהול משא ומתן לנשיאת ערוצי BET יחד עם רשתות המדיה של ויאקום, עקב טענות חלק מהספקים כי היה חוסר ביקוש כללי לערוץ, או שהייתה אוכלוסייה אפרו-אמריקאית נמוכה עד לא קיימת בתחום השירות שלהם.
BET השיקה תוכנית חדשות, BET News, ב-1986, עם פול ברי כמגיש הראשון שלה.
ברי היה גם מגיש מקומי ב-WJLA-TV בוושינגטון, באותה תקופה.
אד גורדון הפך למגיש ב-1988. גורדון הנחה מאוחר יותר תוכניות ואירועים מיוחדים אחרים ב-BET, כמו For Black Men Only: The Aftermath, הקשור למהומות לוס אנג'לס ב-1992, ותוכנית ראיונות חוזרת, Conversations with Ed Gordon.
ב-1996, תוכנית האירוח BET Tonight החלה עם טוויס סמיילי כמנחה; ב-2001, אד גורדון החליף את סמיילי כמנחה התוכנית.
ב-1991 הפכה הרשת לחברת הטלוויזיה הראשונה בשליטה שחורה שנרשמה בבורסה של ניו יורק.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 התרחבה הרשת עם השקת רשתות כבלים דיגיטליות: מה שהוא כיום ערוץ כללי בשם BET Her הושק במקור כ"BET on Jazz" (מאוחר יותר בשם "BET Jazz", "BET J", ו-"Centric"), שנוצר במקור להציג תוכניות הקשורות למוזיקת ג'אז, במיוחד של מוזיקאים שחורים אמריקאים.
ב-1997, BET נכנסה למיזם משותף עם Starz (אז בבעלות Liberty Media של ג'ון מלון, אך מאוחר יותר נרכשה על ידי Lionsgate) כדי להקים שירות רב ערוצי של ערוץ הפרימיום המציג סרטים המיועדים לשחורים אמריקאים בשם "BET Movies: Starz!
3" (מאוחר יותר בשם "Black Starz" לאחר ש-BET פרשה מהשותפות לאחר רכישתה על ידי ויאקום, אז הבעלים של המתחרה שואוטיים, וכיום בשם "Starz InBlack").
ב-2001 נרכשה הרשת על ידי תאגיד המדיה ויאקום (שמאוחר יותר הפכה לחלק מפרמאונט גלובל) תמורת 3 מיליארד דולר.
ב-2005, ג'ונסון פרש מהרשת, והעביר את תאריו של נשיא ומנכ"ל לסגנית הנשיא לשעבר של BET, דברה ל.
ב-2002, הרשת השיקה שני ערוצים מוזיקליים נוספים: BET Hip-Hop ו-BET Gospel.
בנוסף השיקה סדרות מקוריות באותה תקופה, כולל תוכניות ריאליט, תוכנית תחרויות, ותוכנית דיון.
נשיא הבידור של הערוץ רג'ינלד הדלין התפטר מהרשת ב-11 בספטמבר 2008. הוא הוחלף על ידי סטיבן היל, שגם היה סגן נשיא בכיר לתוכניות מוזיקה וכישרונות.
BET הודיעה במרץ 2010 כי אד גורדון יחזור לרשת להנחות "מגוון תוכניות חדשות ואירועים מיוחדים".
במרץ 2017, נשיא התוכניות סטיבן היל וסגנית הנשיא הבכירה לתוכניות מקוריות זולה מאשריקי התפטרו שניהם.
קוני אורלנדו, סגנית הנשיא הבכירה לתוכניות מיוחדות, מוזיקה וחדשות, מונתה לנשיאת התוכניות הזמנית.
ביולי 2017, ויאקום חתמה על עסקאות פיתוח סרטים וטלוויזיה חדשות עם טיילר פרי לאחר פקיעת ההסכם הקיים שלו עם חברת דיסקברי.
ב-2019. כחלק מעסקה זו, פרי יפיק את The Oval ו-Sistas עבור BET וישותף בבעלות על שירות הסטרימינג החדש של הרשת, BET+.
BIPV - פוטו־וולטאיקה משולבת בבניין היא טכנולוגיה שבה נעשה שימוש בחומרים פוטו־וולטאיים כתחליף לחומרי בניין מסורתיים בחלקים ממעטפת הבניין - קיר מסך, כגון גג, סקיילייטים וחזיתות.
מערכות אלו מוטמעות עוד בשלב התכנון והבנייה, ומשמשות כמקור אנרגיה עיקרי או משני לייצור חשמל.
בנוסף, קיימת אפשרות לשלב טכנולוגיה זו גם בבניינים קיימים באמצעות התאמות (Retrofit).
היתרונות של BIPV לעומת מערכות אנרגיה סולארית חיצוניות המותקנות על גבי הבניין (שאינן משולבות):
היכולת לבנות בניין ירוק המייצר את האנרגיה שלו בעצמו – NET ZERO BUILDING.
ניתן לייצר הכנסות מייצור חשמל.
העלות הראשונית של BIPV יכולה להתקזז עם החיסכון בעלויות חומרי הבניין והעבודה, שכן המודולים הפוטו־וולטאיים מחליפים רכיבי בנייה קיימים.
היכולת לשלב מערכות אלו באדריכלות המבנה מבלי לפגוע באסתטיקה, בניגוד לפאנלים סולאריים על גבי מתלים.
דירוג התקן האמריקאי לבנייה ירוקה LEED גבוה יותר.
המונח פוטו־וולטאיקה מיושמת בבניין , מתאר מערכות שאינן משולבות בתהליך הבנייה אלא מותקנות לאחר סיום הבנייה.
בפועל, רבות מהמערכות המוגדרות "משולבות" הן למעשה מערכות BAPV.
חלק מהיצרנים והקבלנים מבחינים בין BIPV (בנייה חדשה) ל-BAPV (התקנה לאחר הבנייה).
רוב מוצרי ה־BIPV מבוססים על שלוש טכנולוגיות:
קריסטליין – זכוכית צבועה המסתירה את התאים ומאפשרת מעבר אור לייצור אנרגיה.
CIGS – תאי נחושת-אינדיום-גליום-סלניום, בעלי גמישות גבוהה ומתאימים לשימוש ביריעות דקות ולחיפויי מתכת.
Amorphous Silicon – סיליקון אמורפי, זול יחסית לייצור ובעל שקיפות חלקית, אך נצילותו נמוכה יותר בהשוואה לטכנולוגיות אחרות.
מערכות גג אינטגרליות – מחליפות רעפים או כיסויי גג.
מערכות חצי-שקופות – לחלונות, סקיילייטים וחממות.
מערכות חיפוי חזיתות – מותקנות אנכית כחלק מהקירות החיצוניים.
רעפים ושינגלים סולאריים – מחליפים חיפוי גג מסורתי.
למינציות גמישות – יריעות דקות הנצמדות לגגות או מתכות.
הוא מגדל משרדים בן 15 קומות בשכונת Zuidas באמסטרדם, שתכנן משרד PLP לשימוש Deloitte, והושלם בשנת 2014. נבחר על-ידי כלי תקשורת כמו Bloomberg כ"בניין החכם והבר־קיימא ביותר בעולם", ואף קיבל את הדירוג הגבוה ביותר בכל הזמנים מטעם (98.36%–98.4%) BREEAM..
חזית הבניין הדרומית והגג מצוידים בלוחות סולאריים רחבי-ממדים, שהופכים את The Edge למבנה נטול-אנרגיה ואף יוצר עודף חשמל.
הבניין עושה שימוש בלמעלה מ־28,000 חיישנים לניהול תאורה, מיזוג אוויר וניהול חללים באמצעות אפליקציית מובייל אישית לעובדים.
בישראל השימוש בפוטו־וולטאיקה משולבת בבניין עודנו בחיתוליו, אך קיימות מספר דוגמאות בולטות.
אחת המוכרות שבהן היא בית הורד בגבעתיים, מגדל משרדים שנחשב לחלוץ בשילוב חיפוי פוטו־וולטאי כחלק אינטגרלי ממעטפת המבנה.
חזיתות המגדל חופו בלוחות זכוכית־פוטו־וולטאיים כחלק מן הארכיטקטורה, באופן שאפשר ייצור חשמל לצד שמירה על מראה אסתטי ייחודי..
בנוסף יש שימוש במערכות BIPV בקירות מסך במגדל ECO Tower בתל אביב וכן מגדל TOHA 2.
+ רגולציה ותמריצים ל־BIPV בעולם מדינה/אזור סוג תמיכה/רגולציה פרטים מקור האיחוד האירופי חובה רגולטורית BIPV הפך לחובה בבנייה חדשה ובשיפוץ בנייני רב-קומות.
צרפת תמריץ כספי 0.25 אירו לקוט"ש כתוספת לתעריף ההזנה הרגיל (2006).
איטליה תעריף מועדף תוספת 0.04–0.09 אירו לקוט"ש למערכות משולבות.
בריטניה תעריף מועדף 4.18 פני לקוט"ש למערכות משולבות.
ארצות הברית תמריצים והטבות מס זיכוי מס פדרלי (Federal ITC) ותוכניות משתנות ברמת מדינות.
סין פרויקט Golden Sun סובסידיה של 50%–70% מההשקעה, בהתאם לסוג הפרויקט.
נכון לשנות ה-2020, שוק ה-BIPV העולמי מוערך בלמעלה מ-50 מיליארד דולר בשנה וצומח בהתמדה.
פוטו-וולטאיקה משולבת ברכב (ViPV) – תאים סולאריים המשולבים בגגות כלי רכב ובחלקים חיצוניים נוספים לייצור אנרגיה.
BMW (נהגה: בֶּה.אֶם.וֶה; ראשי תיבות של Bayerische Motoren Werke - "מפעל מנועים בווארי" בגרמנית) היא יצרנית מכוניות יוקרה ואופנועים גרמנית.
החברה הוקמה במקור בשנת 1916 כיצרנית מנועי מטוסים, אך בהמשך התרחבה גם לתחום הרכב.
החברה שולטת ביצרניות הרכב הבריטיות מיני ורולס-רויס.
בשנת 1913 הקים קארל ראפ מפעל לייצור מנועי מטוסים בשם Rapp Motorenwerke.
המפעל מוקם בעיר מינכן שבגרמניה, זאת בשל קרבת המקום למפעל ייצור מטוסים שפעל באזור.
פעילות החברה התרחבה במהירות כתוצאה מהזמנות צבא גרמניה במלחמת העולם הראשונה אם כי מנועיה, שתוכננו על ידי ראפ, סבלו מבעיות התאמה למטוסים צבאיים והסכמי הייצור עם הצבא לא חודשו.
ב-1916 עסק המהנדס האוסטרי פרנץ פופ בחיפוש אחר חברה שתייצר עבור צבא אוסטריה-הונגריה מנועים מתכנון אוסטרי.
פופ מצא את מפעלו של ראפ כמתאים ושכנע אותו ואת השלטונות האוסטריים להתחיל בייצור.
כחלק מהעסקה אולץ ראפ להכניס שותפים לחברה, ופופ הפך לדמות דומיננטית בהנהלת המפעל.
פופ דאג לגייס לחברה את מקס פריץ, מהנדס אוסטרי צעיר, אשר עבד קודם לכן עבור מפעל מטוסים באוסטריה.
כישרונו של פריץ הוביל בתוך כשנה לייצור מנוע שהתבסס על תכנונו של ראפ, אך פתר את בעיות ההתאמה למטוסים, ואף הפך בהמשך למנוע ששבר שיאי גובה טיסה.
הדומיננטיות של פופ והעובדה שמנועי החברה התבססו מאותה עת על תכנוניו של פריץ, הובילו לעזיבתו של ראפ בשנת 1917. עם עזיבתו שונה שם החברה ל-BMW (ב.מ.וו), וכך קרויה החברה עד היום.
כיום נוהגת החברה לקבוע את שנת יסודה ב-1916, אך זו היא שנת היסוד של חברה בווארית גדולה בשם BFW שעסקה בייצור מטוסים.
BFW הוקמה על ידי חברת מאן הגרמנית, על בסיס מפעלו של גוסטב אוטו, בנו של ניקולאוס אוטו, ממציא מנוע ארבע הפעימות.
ב.מ.וו הייתה בקשרים עסקיים עם BFW במהלך המלחמה, אך כאשר תמה המלחמה ושעסקיה של BFW קרסו, יזם פרנץ פופ ב-1922 את מיזוגה של ב.מ.וו לתוך BFW תוך שהוא מנצל את נכסיה ועובדיה של החברה, בעוד השם ב.מ.וו ממשיך לייצג גם את החברה הממוזגת.
חוזה ורסאי, שנחתם בשנת 1919 אחרי תבוסתה של גרמניה, אסר עליה לייצר מטוסים.
מפעלי המטוסים נסגרו, ומפעל ב.מ.וו החל לייצר מעצורים לרכבות.
באותה שנה החלה החברה לתכנן מנוע אופנוע ששימש אופנוע בשם 'ויקטוריה' שיוצר על ידי חברה גרמנית אחרת.
בשנת 1923 בנתה החברה את האופנוע הראשון שלה.
היה זה דגם בשם R32 שהשתמש במנוע דו צילינדרי בנפח 500 סמ"ק ובתצורת 180 מעלות המכונה 'בוקסר'.
תצורת מנוע זו ליוותה את החברה עוד שנים רבות עד ימינו כשב.מ.וו היא היחידה שמייצרת אופנועים בעלי מנוע בתצורה זו.
שמות דגמי הבוקסר מתחילים תמיד באות R, אך המינוח בוקסר הפך לשמם השני.
חידוש נוסף באופנוע היה השימוש בגל הינע במקום שרשרת.
גם מאפיין זה נשמר באופנועי ה-R עד לימינו.
בשנת 1928 החלה החברה לייצר מכונית קטנה, בשם 3/15. הייתה זאת אוסטין שבע, מכונית בריטית, שיוצרה ברישיון בגרמניה.
בשנים הבאות החלה החברה לייצר מכוניות מקוריות, שנחשבו מתקדמות ומהירות מאוד לתקופתן.
ביניהן היו ה-327 (סלון) וה-328 (רודסטר), ולשתיהן היה מנוע בנפח 2 ליטר.
בשנת 1935 הציגה החברה חידוש בתחום מיתלי האופנועים.
דגמי ה-R12 וה-R17 צוידו לראשונה במזלג טלסקופי על בסיס הידראולי.
חידוש זה שיפר את אחיזת הכביש של האופנוע והגביר באופן משמעותי את בטיחותו.
עד היום, רוב דגמי האופנועים בעולם עושים שימוש בטכנולוגיה זו.
באותה שנה מכרה החברה למעלה מ-10,000 אופנועים.
חברת ב.מ.וו הייתה ספק עיקרי של מנועי מטוסים ואופנועים לצבא הגרמני.
מעל 30 אלף מנועי מטוסים חזקים (דגם 801) יוצרו עד שנת 1945. החברה עסקה גם בפיתוח מנועי סילון, ובפיתוח טילים לשימוש צבאי.
החברה סיפקה ליחידות ממונעות של הצבא הגרמני במהלך המלחמה אופנועים מדגמי R75 ו-R12. לעיתים קרובות נעשה שימוש באופנועים אלו עם סירת צד.
החברה הודתה שהעסיקה במהלך המלחמה בין 25 ל-30 אלף עובדי כפייה, שהיו אסירים במחנות ריכוז (בעיקר בדכאו) ובמחנות שבויים.
לקראת סוף המלחמה, הופצצו מפעלי החברה בצורה מסיבית.
המפעלים המזרחיים (במזרח גרמניה) נכבשו על ידי הצבא האדום, והמפעל במינכן נהרס כמעט לחלוטין.
בעלות הברית אסרו על החברה לפעול במשך שלוש שנים.
חברת בריסטול הבריטית (יצרנית מטוסים) בחנה את המפעל, ובשנת 1947 החליטה לייצר מכונית סלון ספורטיבית יוקרתית (בשם "ארבע מאות"), שהייתה מבוססת ברובה על ה-327 של ב.מ.וו.
בשנת 1952 השיקה ב.מ.וו את המכונית הראשונה שלה בעידן שאחרי המלחמה, אך הניסיונות למכור מכוניות יוקרה בהצלחה נכשלו.
לקראת סוף העשור, החברה התמקדה במכוניות עירוניות קטנות וחסכוניות, ב.מ.וו.
בשנת 1959 שקל בעל השליטה בחברה, הרברט קוונדט, מיזוג עם יצרנית המכוניות הגרמנית המתחרה - מרצדס-בנץ - אבל יו"ר מועצת המנהלים של החברה, קורט גולדה, שכנע אותו לשמור על עצמאות ב.מ.וו.
באותה שנה השיקה החברה את דגם "שבע מאות" - מכונית קטנה, עם מנוע בוקסר אחורי מקורר אוויר, בנפח 700 סמ"ק, שנלקח מאופנוע ה-R67. המכונית עוצבה בסגנון ספורטיבי, על ידי מעצב איטלקי.
דגם מיוחד (RS) יוצר עבור מרוצים, וזכה להצלחה רבה.
הדגם הזה ביסס את מעמדה של החברה כיצרנית מכוניות סלון ספורטיביות - מעמד שנשמר עד היום.
בשנת 1961 הציגה החברה את דגם 1500 - מכונית סלון קטנה, חזקה ומתקדמת.
הדגמים החדשים יותר כונו 1600 ו-1800. בשנת 1966 הוצגה גרסת קופה (שתי דלתות), ובשנת 1967 הוצגה גרסת גג נפתח.
הדגמים הללו כונו "סדרה 02", והם המקור ממנו התפתחה "סדרה 3" הנוכחית.
ב-1969 הציגה החברה את אופנועי סדרת "5/".
הוצגו דגמים בנפחים שונים ולראשונה מאז המלחמה הוצג מנוע בנפח 750 סמ"ק.
שינוי חל גם במדיניות השיווק כשדגמי הסדרה שווקו ככלים לתרבות הפנאי ולא כאלטרנטיבה זולה לכלי תחבורה אחרים.
שנות השבעים והשמונים: שגשוג במכירות
בשנות ה-70 של המאה ה-20 התחיל תור הזהב של החברה.
מכירותיה גדלו בתחום המכוניות והאופנועים כשהשוק האמריקאי היווה את מנוע הצמיחה העיקרי.
בדצמבר 1971 עבר מטה הנהלת החברה למגדל חדש בעיר מינכן, שם הוא שוכן עד היום.
מגדל זה עוצב בצורת ארבעה גלילים בהשראת צורתן של בוכנות מנוע.
בשנת 1972 לקראת משחקים האולימפיים במינכן פותחה מכונית קונספט "ב.מ.וו טורבו".
בשנת 1972 הוצגה "סדרה 5" (קטגורית סלון בינונית), בשנת 1975 הוצגה "סדרה 3" (קטגורית סלון קטנה) ובשנת 1977 הוצגה "סדרה 7" (קטגורית סלון גדולה).
את הקופה הגדולה, CS, החליפה "סדרה 6".
בכך השלימה החברה מיתוג מחדש של דגמי המכוניות.
המיתוג הסתבר כמוצלח מאוד וכינויי הסדרות משמשים את דגמי החברה עד היום.
דגמי המכוניות הספציפיים מורכבים משלוש ספרות כשהראשונה מייצגת את הסדרה והשתיים האחרות עשויות לייצג בקירוב את נפח המנוע ודירוג פנימי בין הדגמים בסדרה כשהמספר הגבוה יותר מייצג דגם חזק יותר.
לדוגמה, דגם 323 מייצג מכונית מסדרה 3 עם מנוע של 2300 סמ"ק בקירוב.
למרות המעבר של יצרנים אחרים לשימוש במערכות הנעה קדמית במכוניות הנוסעים, המשיכה ב.מ.וו לדבוק בייצור מכוניות בעלות הנעה אחורית והיא ממשיכה בכך עד היום.
בשנת 1983 הציגה החברה לראשונה אופנוע בעל מנוע ארבעה צילינדרים.
שישים שנה לאחר ה-R23 בהן יוצרו רק אופנועים מטיפוס ה-R עם מנוע בוקסר מקורר אוויר, מוצג מנוע מקורר מים ו-4 צילינדרים.
הפעם זהו אינו מנוע בוקסר אלא ארבעה צילינדרים בשורה, אך ב.מ.וו מחליטה להציב אותו בצורה ייחודית לאורך האופנוע, בניגוד ליצרנים אחרים שמציבים מנוע ארבעה בשורה לרוחב האופנוע.
הדגם הראשון שנשא מנוע זה היה ה-K100 בנפח 1000 סמ"ק.
בשנת 1987 מוצג מנוע חדש בתצורת V12 עבור דגם ה-750. זהו ה-V12 הגרמני הראשון מאז המלחמה והוא מפיק יותר מ-300 כוחות סוס מנפח של 5,300 סמ"ק.
שנה לאחר מכן מוצג חידוש בתחום האופנועים כשב.מ.וו.
היא היצרנית הראשונה להציג מערכת למניעת נעילת גלגלים (ABS) באופנוע.
בשנת 1993 הוצג עבור סדרת אופנועי ה-R מנוע בוקסר חדש לאחר שנים של עדכונים מינוריים.
ב.מ.וו רצתה בתחילה לבטל את סדרת ה-R לחלוטין ולהשאיר רק את ה-K, אך התגובות מהשווקים שכנעו את החברה בכדאיות ייסוד שושלת R חדשה.
מנועי ה-R החדשים היו מודרניים עם 4 שסתומים לצילנדר אך עדיין מקוררי אוויר (בתוספת קירור שמן).
לראשונה התקרבו הספקי מנועי ה-R לרמת ה-100 כ"ס.
דגם התיור שטח של משפחה זו R1200GS הפך לאופנוע הנמכר ביותר של ב.מ.וו ואף לאופנוע הנמכר ביותר במספר ארצות באירופה במחצית השנייה של העשור הראשון של המאה ה-21. באותה תקופה החלה ב.מ.וו לפתח מספר רב של דגמים חדשים בקטגוריות שלא פעלה בהן בעבר.
ב-2006 הציגה ב.מ.וו לראשונה אופנועי אנדורו שפותחו בשיתוף עם חברת אפריליה האיטלקית, וב-2009 הציגה החברה את דגם S1000RR שהתחרה בקטגוריית אופנועי הספורט עם אופנועי הדגל של היצרנים היפנים.
האופנוע, שהתחרה גם באליפות הסופרבייק העולמית, הונע במנוע ארבעה צילינדרים שמוקמו לראשונה אצל ב.מ.וו לרוחב, בדומה למתחרים היפניים.
ייחודו של האופנוע היה במערכות אלקטרוניות שהוצגו לראשונה באופנועים סדרתיים, כדוגמת מערכת בקרת אחיזה לגלגל האחורי המתחשבת בזווית ההטייה של האופנוע.
בשנת 1994 נפתח מפעל בדרום קרוליינה, ארצות הברית.
המפעל העסיק כ-4,700 עובדים, וייצר כ-500 מכוניות בכל יום, מדגמי X5 (רכבי שטח) ו-Z4 (רודסטר).
בשנת 1995 נפתח מפעל בדרום-אפריקה, והוא ייצר מעל 50 אלף מכוניות מסדרה 3 לייצוא.
בשנת 2003 נפתח מפעל בסין, בשיתוף יצרן רכב מקומי.
המפעל מייצר מכוניות מסדרות 3 ו-5 לשוק המקומי.
רובר - בשנת 1994 רכשה ב.מ.וו את "קבוצת רובר" הבריטית תמורת 1.4 מיליארד דולר, כחלק מניסיון להרחיב את סל המוצרים של החברה, מעבר לשוק רכבי היוקרה גם לשוק המכוניות המשפחתיות והקומפקטיות.
המהלך הסתמן תחילה כהצלחה, ומכירות ב.מ.וו הגיעו לשיא של כ-31 מיליארד דולר ב-1996. אולם לאחר ארבע שנים שבהן הוזרמו סכומי כסף גדולים לשדרוג מפעלי "קבוצת רובר" ופיתוח דגמים חדשים, הקבוצה צברה הפסדים כבדים.
המפעל הראשי של הקבוצה בלונגברידג' בבירמינגהאם העסיק 14,000 עובדים, אך פעל בתפוקה נמוכה.
במרץ 2000, במסיבת עיתונאים לסקירת תוצאותיה הכספיות של BMW ב-1999, אמר מנכ"ל החברה, יואכים מילברג, כי ההשתלטות על "קבוצת רובר" הייתה כישלון.
היא מחקה את ההשקעה ברובר והכריזה על הפסד של 2.4 מיליארד דולר.
ב.מ.וו מכרה את "קבוצת רובר", בשנת 2000 למעט המותג "מיני", לקבוצת משקיעים פרטית בראשות המנכ"ל לשעבר, תמורת 10 ליש"ט.
קבוצת המשקיעים רכשה בפועל רק את המפעל הראשי של החברה ואת הזכויות לייצור רכבי רובר ו-MG, והחלה לפעול כחברה חדשה בשם "MG רובר".
חטיבת רכבי השטח לנדרובר נמכרה לחברת פורד תמורת 3 מיליארד דולר.
רולס-רויס - בתחילת שנות ה-90, החלה ב.מ.וו לשתף פעולה עם היצרנית הבריטית רולס-רויס, וסיפקה מנועים לדגמי "סילבר-שרף" (רולס-רויס) ו-"ארנז'" (בנטלי).
בשנת 1998 רכשה ב.מ.וו את המותג היוקרתי רולס-רויס מבעלת הזכויות שלו, והציע לרכוש חברת "רולס רויס מוטור" מחברת ויקרס הבריטית תמורת 571 מיליון דולר, שיצרה את הרכבים בפועל והייתה חברה נפרדת.
לבסוף חברת פולקסווגן רכשה את "רולס רויס מוטור" לאחר שהציע סכום של כ-793 מיליון דולר.
בהמשך הוסכם כי פולקסווגן תייצר את רכבי רולס-רויס עד 2003, כאשר ב.מ.וו תמשיך לספק לה מנועים.
וב-2003 המותג המותג היוקרתי-ספורטיבי בנטלי יעבור לפולקסווגן וב.מ.וו תייצר את רכבי רולס-רויס.
בשנת 2003 הוצגה הרולס-רויס החדשה מבית ב.מ.וו, בשם "פנטום" (Phantom).
וב-2009 את "בייבי פנטום" המבוססת על שלדת ב.מ.וו סדרה 7.
במסגרת ליגת הפורמולה 1, יצרה ב.מ.וו מנועים למכוניות קבוצת ויליאמס, שזכתה להצלחה רבה במרוצים.
בסיום עונת 2005, עקב חילוקי דעות קשים עם קבוצת וילאמס, שותפתה הוותיקה של ב.מ.וו, החליטה ב.מ.וו לנתק את כל הקשרים עם קבוצת ויליאמס, ובמקום זאת רכשה את קבוצת הספורט המוטורי השווייצרית סאובר, ויצרה את קבוצת ב.מ.וו-סאובר.
הקבוצה התחרתה לראשונה בעונת 2006 והשיגה תוצאות נאות למדי - מקום חמישי באליפות היצרנים, ושני מקומות על הפודיום.
בעונת 2007 השתפרה הקבוצה אף יותר, וסיימה במקום השני באליפות היצרנים עם 101 נקודות, ונהגיה, ניק היידפילד ורוברט קוביצה, סיימו במקומות החמישי והשישי בהתאמה באליפות הנהגים.
קבוצות פורמולה 1 נוספות להן סיפקה בעבר ב.מ.וו מנועים הן בנטון, ארווס (Arrows) וברבהאם.
נהגים נודעים אשר החלו את קריירת הפורמולה 1 שלהם עם בשיתוף עם ב.מ.וו הם ג'נסן באטון, חואן פאבלו מונטויה וסבסטיאן פטל.
ביולי 2009 חברת ב.מ.וו הודיעה כי היא פורשת ממרוצי הפורמולה 1 בתום עונת המרוצים 2009. לעונת המרוצים 2010 נמכרה בחזרה הקבוצה לבעלים הקודם פיטר סאובר, אשר השאיר את שמה המסחרי של ב.מ.וו בקבוצה עקב חילוקי דעות בנוגע להסכם חסות אשר חתמה החברה.
בעונת 2011 הוסר שמה לחלוטין מן הקבוצה.
חברת ב.מ.וו מספקת רכיבים רבים לחברות שונות בתעשיית הרכב.
בין היתר סיפקה לחברת מקלארן את מנוע המקלארן F1, וכיום מספקת מנועים לחברת וייסמן.
בשנת 2011 הושק המותג BMW i כמותג משנה של BMW לכלי רכב חשמליים.
תחילה הושקו שני דגמים תחת מותג זה, מכונית i3 החשמלית ו-i8 רכב היברידי נטען.
גרסאות הקונספט של i3 ו-i8 הוצגו בתערוכת הרכב של פרנקפורט ב-2009. ייצור סדרתי של ה-BMW i3 עבור לקוחות קמעונאיים החל בספטמבר 2013, וההשקה בשוק האירופי התקיימה בנובמבר 2013, עם המסירות הקמעונאיות הראשונות בגרמניה.
BMW i8 הושק בגרמניה ביוני 2014 ובישראל ב-2016. במקביל הושקה גרסה ההיברידית-נטענת של סדרה 3 ושל סדרה 7.
ה-iX3 קרוסאובר חשמלי הושק בסוף שנת 2020. בשנת 2022 הושק דגם ב.מ.וו iX1.
במיזם משותף עם פורשה, יפתחו ב.מ.וו ופורשה עמדות טעינה שיוסיפו לסוללה 100 ק"מ ב-3 דקות.
מיזם זה פותח עקב יותר ויותר מכוניות חשמלית שנמצאות על הכביש ושיגיעו בהמשך השנים.
בשנת 2007 רכשה לראשונה מערכת התרעה מפני סכנות בנהיגה של חברת מובילאיי, והחלה לשלב אותה בכלי הרכב שהיא מייצרת כעבור מספר שנים.
בנובמבר 2012 הודיעה מובילאיי כי תשדרג את הטכנולוגיה שלה כך שתאפשר נהיגה אוטונומית.
ב-1 ביולי 2016 הודיעה BMW רשמית על הקמת מיזם משותף עם החברות מובילאיי ואינטל, לפיתוח מכונית אוטונומית שתוצג בשנת 2021. בדצמבר 2016 הוכרז גם כי מובילאיי תשתתף בחברת המיפוי של BMW.
בדצמבר 2020 החלו ניסויים של המכונית האוטונומית ברחובות העיר במינכן.
סמל החברה בצורת עיגול בדומה לסמל חברת "Rapp Motorenwerke" שממנה התפתחה BMW.
צבעי הסמל, כחול ולבן, לקוחים מדגל בוואריה.
בפרסומות, החל מ-1929, הוצג הסמל כלהבי מדחף הנעים בשמים הכחולים, אך זהו אינו מקור הסמל.
עושים שימוש בנומנקלטורה המורכבת בדרך כלל משלוש ספרות ואותיות.
שלוש הספרות מורכבות מהספרה הראשונה המייצגת את הסדרה ושתי הספרות האחרונות המייצגות את נפח המנוע בסנטימטרים מעוקבים חלקי מאה בקירוב.
לעיתים חולקים שני דגמים מנוע בנפח דומה עם הספק שונה ואז שתי הספרות האחרונות של אחד הדגמים אינן מייצגות באופן ישיר את נפח המנוע.
האותיות המוצמדות לספרות מסמלות את המאפיינים הבאים:
A - רכב בעל תיבת הילוכים אוטומטית
C - קופה (רכב בעל 2 דלתות)
c - קבריולה (רכב בעל גג נפתח)
d - רכב בעל מנוע דיזל
g - רכב בעל גז טבעי דחוס
i - הזרקת דלק ישירה
L - בסיס גלגלים ארוך
T - תיור (רכב בעל מרכב סטיישן)
ב.מ.וו סדרה 1 - קומפקטית ספורטיבית, מתחרה בפולקסווגן גולף ובאאודי A3.
ב.מ.וו סדרה 2 - גרסאות הקופה וקבריולה של סדרה 1.
ב.מ.וו סדרה 3 - רכב מנהלים.
הדגם הנמכר ביותר של החברה.
מתחרה ברכבים כגון אאודי A4 ומרצדס C-קלאס.
ב.מ.וו סדרה 4 - סדרת הקופה של סדרה 3.
ב.מ.וו סדרה 5 - סלון בגודל בינוני.
ב.מ.וו סדרה 6 - קופה או קבריולה גדולה.
ב.מ.וו סדרה 7 - סלון בגודל מלא, מפוארת.
ב.מ.וו סדרה 8 - ספורט במרכב קופה, קבריולה וגראן קופה מחליפת סדרה 6.
ב.מ.וו סדרה Z - סדרה של רודסטרים.
ב.מ.וו X1 - קרוסאובר קומפקטי.
ב.מ.וו X2 - קרוסאובר קומפקטי בתצורת קופה, המבוסס על ה-X1.
ב.מ.וו X3 - רכב פנאי (SUV) בגודל בינוני.
ב.מ.וו X4- רכב פנאי בעיצוב קופה, מבוסס על ה-X3.
ב.מ.וו X5 - רכב פנאי יוקרתי.
ב.מ.וו X6 - רכב פנאי ספורטיבי בתצורת קופה.
ב.מ.וו X7 - רכב פנאי במרכב קרוסאובר, מתחרה במרצדס GLS-קלאס.
ב.מ.וו Z4 - רודסטר (רכב ספורט דו-מושבי, עם גג נפתח), וקופה.
ב.מ.וו i8 - מכונית ספורט היברידית, נועדה להתחרות בניסאן GT-R ובאאודי R8.
ב.מ.וו i3 - מכונית מיני חשמלית.
ב.מ.וו iX3 - קרוסאובר חשמלי המהווה כגרסה החשמלית ל-X3.
ב.מ.וו i4 - מכונית סדאן חשמלית המיוצרת משנת 2021.
ב.מ.וו ix - קרוסאובר חשמלית, ספינת הדגל הטכנולוגית של ב.מ.וו.
ב.מ.וו i3 - סדאן חשמלית המהווה כגרסה החשמלית לסדרה 3.
ב.מ.וו M8 - גרסת הביצועים הגבוהים של סדרה 8.
G450X - אנדורו בעל צילינדר בודד מקורר מים
G650 Xchallenge - דו שימושי בעל צילינדר בודד מקורר מים
F650GS - רב תחומי בעל מנוע 800 סמ"ק דו צילינדרי מקביל
F800GS - דו שימושי בעל מנוע דו צילינדרי מקביל
R1200GS - דו שימושי מוטה כביש בעל מנוע בוקסר (קיימות גרסאות אדוונצ'ר ו-HP2 מוטות שטח)
F800ST - דו צילינדרי מקביל לתיור קל
R1200RT - בוקסר תיור מאובזר
K1200GT - ארבעה צילינדרי לאורך לתיור מאובזר
K1200LT - ארבעה צילינדרי לאורך לתיור כבד ומאובזר מאוד
G650 Xmoto - סופרמוטו בעל צילינדר בודד מקורר מים
F800S - דו צילנדרי מקביל לרכיבה עם נטייה ספורטיבית
R1200S - בוקסר ספורטיבי (קיימת גרסת HP2 קיצונית יותר)
HP2 Megamoto - סופורמוטו עם מנוע בוקסר
K1200S - ארבעה צילינדרי לרוחב עם 167 כ"ס ופיירינג מלא
K1200R Sport - ארבע צילנדרי לרוחב, חצי פיירינג
S1000RR - סופרבייק בעל מנוע ארבעה צילינדרי בשורה
BMP-1 הוא סימולו של נגמ"ש לחימה אמפיבי מתוצרת ברית המועצות שהוצג בשנות השישים, והיה הכלי הראשון בעולם שהציג את תפיסת נגמ"ש הלחימה ככלי נושא גייסות בעל כח אש רב המשתווה לזה של טנק קל.
פירוש ראשי התיבות BMP ברוסית הוא Боевая Машина Пехоты, "בוייבייה משינה פחוטי" ("רכב קרבי של חיל הרגלים").
הנגמ"ש הוחלף בדגם ה-BMP-2, בעל מיגון עמיד יותר.
ה-BMP-1 נצפה לראשונה במערב בצילומים ממצעד ה-7 בנובמבר 1967 במוסקבה, ועורר תדהמה בחדשנותו כרכב לחימת חיל רגלים בעל עבירות וכח אש רבים יחסית למקובל באותו זמן.
למעשה היה ה BMP-1 נגמ"ש הלחימה המודרני הראשון.
נגמש זה ונגמשי הלחימה שהופיעו בעקבותיו החליפו, במידה רבה, את הדור הקודם של הנגמשים שהיו מוגבלים לתובלת לוחמים ממוגנת (כפי שמעיד שמו - נושא גייסות).
שריונו של ה BMP-1 משופע בתלילות בחזיתו ועמיד כנגד קליעי מקלעים כבדים בקוטר 0.5 אינץ' של נגמש"י נאט"ו, בעוד תותח 73 המ"מ חלק הקדח שלו מהווה איום משמעותי על אלו האחרונים, כמו גם על רכב קל ועמדות רגלים, ויכולתו לשגר טילי "סאגר" עושה אותו יריב מסוכן גם לטנקי מערכה.
הניסיון המבצעי שרכשו הסובייטים במלחמת אפגניסטן הביא לפיתוח ה BMP-2 המשופר שהוצג בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20. זה התאפיין בצריח לשני לוחמים עם תותח 30 מ"מ ומשגרים חיצוניים לטילי נ"ט AT-4 "ספיגוט" או AT-5 "ספנדרל".
הופעת ה-BMP-1 סימנה מפנה בגישה לגבי תפקיד הנגמ"ש בשדה הקרב, ובישרה את עידן נגמ"שי הלחימה.
ברית המועצות פיתחה נגמשי לחימה נוספים, כמו ה-BTR-50, שהיה למעשה הסבה של הטנק הקל PT-76 לנשיאת גייסות, ובהמשך הדורות הבאים במשפחת BMP - ה-BMP-2, ואחריו BMP-3.
ארצות הברית פיתחה את הבראדלי, פרויקט שהתעכב מספר פעמים, ובסופו של דבר נכנס לשירות ב-1981, ומהווה כיום את הנגמ"ש העיקרי של צבאותיה.
מדינות נוספות פיתחו ומפתחות נגמשי לחימה, ומשדרגות נגמשים קיימים על ידי הוספת חימוש, כמו טילי נ"ט, תותחים, מרגמות, מקלעים כבדים וכן הלאה, במקביל לשיפור המיגון, כדי להעניק לכלים יכולות לחימה, מעבר לחימושה של יחידת הרגלים שהכלי נושא.
רבים הולכים בעקבות ה-BTR, והסבו טנקים קלים וטנקי מערכה שיצאו מהשירות לנגמשי לחימה.
צבא הגנה לישראל והתעשיות הצבאיות בישראל הסבו ומסבים את יחידת הנשיאה (תובה, מזקו"ם, מנוע ותמסורות) של טנקי שו"ט ומרכבה לנושאי גייסות ייעודיים שונים, ובהם גם נגמש"י לחימה, ובעולם פותחו ונכנסו לשימוש עשרות דגמי נגמשי לחימה המבוססים על טנקים.
סדרת ה-BMP מיועדת לתעבורת חיל רגלים מהירה בשדה הקרב, תוך הגנתם מנשק קטן קליבר ומתן חיפוי אש בעת פריקתם מהנגמ"ש.
חימושו של ה-BMP-1 הכולל תותח וטילי נ"ט הופכים אותו לכלי לחימה חשוב בדיוויזיה הממוכנת.
תותח ה-73 מ"מ שלו יורה פגזי מטען חלול (HEAT) איטיים ומעליו מותקן משגר לטיל סאגר.
הטיל נטה ליפול לעיתים מעל המשגר, ולכן אוחסן בדרך כלל בבטן הנגמ"ש בעתות שגרה.
טיל חדש הוטען על המשגר ידנית, דרך פתח הטענה קטן בצריח.
בעת שהוצג היה ה-BMP-1 כלי מאיים היכול להביס אף טנקי מערכה בחימושו.
כיום הוא נחשב נחות אל מול נגמש"י חי"ר מודרניים כבראדלי האמריקאי או הווריור הבריטי ואינו יכול לאיים באופן משמעותי על טנקי מערכה חדישים.
התותח שלו אינו בעל מערכת בקרת אש מתקדמת, וסיכויי הפגיעה בעת שה-BMP-1 בתנועה קטנים למדי.
כמו כן טיל הסאגר איטי מאוד, קשה לשליטה ודורש ניהוג מתמיד עד הפגיעה.
גם ראש הקרב שלו אינו מסוגל לחדור טנקים חדישים.
ציוד נפוץ נוסף שהונפק לצוותי BMP-1 היה מטולי RPG-7, טילי כתף "סטרלה"/"איגלה" נגד מטוסים ורובי צלפים "דרגונוב".
ה-BMP-1 אמפיבי ללא כל הכנה מוקדמת.
הוראות ברית ורשה לעתות שגרה היו שכל BMP הנכנס למים חייב להיות מצויד במשדר רדיו פועל למקרה של היסחפות בזרם בגמר הדלק.
שריונו של ה-BMP-1 בחזית ובצדדים עמיד לקליעי 0.5 אינץ' ואש תותחים קלים, למשל האורליקון 20 מ"מ.
הדלתות האחוריות של הנגמ"ש הן גם מכלי דלק, מה שמהווה סיכון מסוים של התלקחות.
בעת קרב מכלים אלו ניתנים לניתוק ממערכת הדלק הראשית של ה-BMP-1.
לנגמ"ש זה קיימת גם גרסה יבילת אוויר בציון BMD-1 שרובה בנויה מאלומיניום, בעלת מזקו"ם הידראולי שגובהו ניתן לכיוון ושינויים הנדסיים נוספים.
לדגם ה BMP-1 המקורי היו מספר בעיות בתחום המיגון, שנתבררו במלוא חומרתן רק לאחר תחילת מלחמת אפגניסטן ב-1979. בקדמת צידו השמאלי של הכלי ישב הנהג, ומאחוריו המפקד כשמימינם ממוקם המנוע.
מאחורי המנוע, במרכז הנגמ"ש, מוקם צריח חמוש ללוחם בודד, שבו ניצב תותחן הנגמ"ש.
סידור ישיבה זה, בו המפקד והנהג יושבים בסמיכות ומעל לקדמת זחל שמאל, התגלה כנקודת תורפה חמורה בשרידות נגמ"ש ה BMP-1 בכל האמור בהתמודדות עם מוקשים נגד טנקים.
הסיבה לכך נעוצה בעובדה שבמקרה שבו זחל שמאל של הכלי עולה על מוקש נגד טנקים, הרי שקיימת סבירות גבוהה שפיצוץ המוקש יחדור לחלל הנגמ"ש שמעל לקדמת הזחל ויפגע הן בנהג והן במפקד הכלי היושב מאחוריו.
במקרה כזה, הנגמ"ש נותר ללא ניהוג וללא פיקוד ולמעשה הופך למטרה סטטית ופגיעה.
בנוסף לכך, התקלות במוקשים מיושנים נגד טנקים מסוג "tilt rod", שבהם מראש המוקש בולט מוט קצר שהטייתו יוזמת את פיצוץ המוקש, הייתה קטלנית במיוחד.
הסיבה לכך הייתה ששיפועו החד של השריון בחזית הכלי הטה את מוט המוקש עד למקסימום וזה התפוצץ כאשר המוקש כבר היה מתחת מרכז הכלי, מה שהרג בדרך כלל מידית את שני אנשי הצוות.
ב BMP-2 המשופר תוכנן הצריח מחדש עם שריון רב יותר ומקום למפקד ולתותחן.
עמדת הנהג הוגדלה ומושב הנהג שוריין.
גם גחון הכלי צויד בשריון נוסף.
חיסרון משמעותי נוסף היה קשור לתפיסה הסובייטית שלפיה כח האש של נגמ"ש החי"ר מספיק כשלעצמו ואין צורך שהחיילים המוסעים בו יירו ממנו תוך כדי תנועה.
רוב מגויסי החי"ר לא הוכשרו כלל בירי מתוך נגמ"ש נוסע וממילא בטן הכלי הייתה צפופה מאוד ופתחי הירי קטנים ובלתי נוחים.
שריונו הבסיסי של ה-BMP נחדר בקלות על ידי רקטות נגד טנקים, לכן נהגו חיילים סובייטים רבים באפגניסטן לנסוע על נגמש"י BMP כשהם יושבים על הסיפון החיצוני ולא בבטן הנגמ"ש, כך הם יכלו להגיב באש במהירות ולא להסתכן שפגז RPG אחד יהרוג את כל נוסעי הכלי.
חסרונות אלו, יחד עם עלות האחזקה הגבוהה ביחס לנגמ"שים גלגליים כ BTR-80, הביאו לזניחתו של ה BMP בחלק מצבאות ברית ורשה לאחר התפרקות ברית המועצות.
במלחמת יום הכיפורים תפסה ישראל מספר נגמ"שי BMP-1 והסבה חלק מהם ככלי רכב משוריינים נושאי מרגמות.
BRM-1 או BMP-R - דגם סיור.
BRM-1K - דגם סיור ופיקוד, עם מכ"ם "Tall Mike".
BMP KShM - דגם פיקוד, בדרך כלל למפקדי רגימנטים.
BMP-1P - נושא טילי נ"ט AT-4 "ספיגוט" (פאגוט).
BMP-1PK - דגם פיקוד של BMP-1P.
BMP-2 - (שנות השמונים המוקדמות) דגם משופר עם תותח אוטומטי 2A42 בקוטר 30 מ"מ.
PRP-3 - דגם לבקרת אש ארטילרית, נושא מכ"ם איכון.
כל גדוד ארטילריה צויד בכלי כזה.
BMI הייתה חברת תעופה בריטית, שבסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הית'רו בלונדון.
החברה הפעילה טיסות ליעדים באירופה, אמריקה, המזרח התיכון וצפון אפריקה.
בשנת 2012 נקנתה הפעילות שלה בהית'רו על ידי חברת בריטיש איירוויז.
חברות הבת "Bmibaby " ו-"BMI Regional" נמכרו למשקיעים פרטיים, ופשטו את הרגל בשנת 2019.
החברה החלה לפעול בשנת 1938, כבית ספר להכשרת טייסים מתנדבים לחיל האוויר המלכותי.
עיריית דרבי פנתה למייסד קפטן רויי הרבן בהצעה להפעיל שדה תעופה חדש בבנייה סמוך לברנסטון מדרום לעיר, שתוכנן להפוך בסופו של דבר לשדה תעופה בינלאומי.
סר קינגסלי ווד, מזכיר המדינה האווירי, פתח רשמית את שדה התעופה כ"שדה התעופה העירוני של דרבי" ב-17 ביוני 1939, שיהיה לבסיס של החברה.
אימוני טיסה צבאיים נמשכו בשדה התעופה לאורך כל תקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1946 הוקמה חברת האם "דרבי תעופה" ("Derby Aviation Limited"), שהחזיקה בבית הספר לטיסה ורכשה ושילבה את פעילות חברת "Wolverhampton Aviation", חברה שהפעילה טיסות מטען, טיסות שכר ושרותי תחזוקת מטוסים.
בשנת 1953 הפסיקה "דרבי תעופה" את אימוני הטיסה, לאחר שקיבלה רישיון להפעלת טיסות סדירות מברנסטון לאי ג'רזי.
הטיסה הראשונה נערכה ב-18 ביולי 1953, באמצעות מטוס "דרקון ראפייד".
בשנת 1955 רכשה את מטוס DC-3 דקוטה הראשון שלה, מעודפי הצבא.
שירותי הטיסה הבינלאומיים שלה החלו בשנת 1956 עם טיסה לאוסטנדה בבלגיה, ואחר כך החלו גם טיסות נופש מבריטניה ליעדים ברחבי אירופה.
החברה גם הובילה עבור חברת רולס רויס מנועי מטוסים ללקוחות ברחבי העולם.
בשנת 1959 החלה להפעיל טיסות סדירות פנים ארציות בתוך בריטניה.
בשנת 1964 שינתה החברה את שמה ל"בריטיש מידלנד איירווייז" (BMA), לאחר שרכשה את חברת התעופה "מרקורי איירליינס", שפעלה מנמל התעופה מנצ'סטר.
באותה שנה גם העבירה את הפעילות מברנסטון לנמל התעופה מזרח המידלנדס.
צבעי הארגון של כחול לבן אומצו באותה תקופה, יחד עם מטוס הטורבופרופ הראשון, Handley Page Dart Herald.
בשנת 1970 קנתה החברה מטוסי סילון ראשונים מהדגמים BAC-1-11 ובואינג 707. עם כניסתה של בריטניה לשוק האירופי המשותף החלה להפעיל טיסות סדירות לאירופה ולא רק טיסות שכר.
בשנת 1987 קנתה חברת סקנדינביאן איירליינס (SAS) חלק ממניות החברה.
בשנת 1999 קנתה חברת לופטהנזה חלק ממניותיה של SAS בחברה ולאחר מכן החברה הצטרפה לברית חברות התעופה סטאר אלייאנס.
בשנת 2001 שינתה החברה את שמה ל-BMI בריטיש מידלנד.
בשנת 2003, החלה במשא ומתן על מיזוג עם חברת וירג'ין אטלנטיק, באותה עת מייסד החברה ריצ'רד ברנסון, החזיק ב-51% מהון המניות וסינגפור איירליינס החזיקה ביתר המניות של וירג'ין.
ואילו בבריטיש מידלנד החזיקה לופטהנזה בכ-30% מהמניות, ו-SAS הסקנדינבית ב-20% ובעל השליטה, מייקל בישופ, החזיק 50%.
בינואר 2009 רכשה לופטהנזה את חלקו של מייקל בישופ והפכה לבעלת השליטה בחברה.
בשנת 1998 החלה בשיתוף פעולה עם חברת אל על לטיסת המשך לנוסעים מנתב"ג לנמל התעופה לונדון הית'רו.
באפריל 2002, פתחה החברה נציגות בישראל, כדי לשווק טיסות המשך בתוך אירופה, דרך השותפות עם לופטהנזה.
בספטמבר 2007, הודיעה כי נבחרה על ידי רשות התעופה האזרחית של בריטניה להיות חברת התעופה הסדירה השנייה שתפעל בקו מנמל התעופה הית'רו בלונדון לנתב"ג, לצד בריטיש איירוויס, ותפעיל בו טיסה יומית.
זאת לאחר חתימה על הסכם תעופה חדש בין ישראל לממלכה המאוחדת אך משרד התחבורה ורשות התעופה האזרחית לא אישרו את לוח טיסותיה לישראל, עד אשר תהיה הדדיות שתאפשר לחברות תעופה ישראליות נוספות גם לטוס לנמל התעופה הית'רו בלונדון.
מאחר שמועדי נחיתה () בנמל התעופה הית'רו הם בתפוסה של 100% הדבר לא התאפשר.
לבסוף הושג הסדר והחברה החלה לטוס לישראל במרץ 2008.
למרות הצלחות הטיסות הם לא היו רווחיות עבור החברה.
במרץ 2011, החברות הבת של קבוצת לופטהנזה מיזגו את הפעילות בישראל והחלו לפעול מערך מכירות משולב של לופטהנזה, אוסטריין איירליינס ובריטיש מידילנד בישראל.
|+ צי המטוסים של החברה נכון לאוקטובר 2011: (גיל הצי הממוצע 8.8 שנים)
|אחד המטוסים הופעל עבור לופטהנזה
|שני מטוסים הופעלו עבור לופטהנזה
BLU הוא משקה אנרגיה מתוצרת חברת BLU הפולנית.
המשקה הושק לראשונה בשנת 2000 בפולין.
כיום יותר מ-100 מיליון פחיות BLU נמכרות מדי שנה, ביותר מ21 מדינות.
המשקה משווק בישראל החל מ-2008 על ידי חברת "צ'צל משקאות בע"מ".
היא שיווקה את המשקה XL, איבדה את הזיכיון למשקה לטובת חברת "סידס", והתחילה לשווק את המשקה BLU בישראל.
אחרי חצי שנה של שיווק, הצליחה "BLU" לנגוס בנתחי השוק של XL ולהתמקם במקום השני, עם נתח שוק של 26%, אחרי XL, שלה נתח שוק של 56%.
בשנת 2018 היוו מכירות המשקה כ-34% משוק משקאות האנרגיה בישראל.
המוצר מופץ על ידי חברת "דובק", ובפרסום מטפלת חברת "סמא" מנצרת.
פעילות הפרסום מתמקדת בעיקר במסיבות ובחיי לילה, בניגוד למתחרה השנייה שלה, רד בול, שמתמקדת בעיקר בספורט.
המשקה משווק בישראל בגרסאות משקה BLU רגיל, BLU נטול סוכר, ובטעמים חמוציות, למון ליים ופסיפלורה.
עם הזמן הגיעו גם טעמים חדשים - מוחיטו, אבטיח, בזוקה וענבים.
כמו כן ישנה גרסה BLU DAY בעלת צבע כחול והיא מתוקה יותר, היא תפסה פופולריות רבה בקרב הישראלים.
BLT הוא כריך שמרכיביו העיקריים הם בייקון, חסה ועגבנייה; שמו נגזר מראשי התיבות של מרכיביו באנגלית: Bacon, Lettuce, Tomato.
זהו הכריך השני בפופולריות שלו ברחבי ארצות הברית אחרי כריך שינקן.
בכריך המסורתי יש מספר רצועות של בייקון עשויות היטב, עלי חסה (לרוב מהזנים המכונים בישראל אמריקאית או ערבית) ופרוסות של עגבנייה; מרכיבים אלה נתונים בין שתי פרוסות של לחם, לרוב קלוי.
מיונז מלווה פעמים רבות את המנה כממרח.
הסברה היא שמוצאו של הכריך הוא בארוחות התה מהתקופה הוויקטוריאנית המאוחרת.
בין שנות השלושים לשנות החמישים של המאה העשרים הייתה גבינה מרכיב רווח במתכונים לכריך זה בספרי בישול רבים.
הכריך נהיה פופולרי לאחר מלחמת העולם השנייה בשל התפשטותם המהירה של סופרמרקטים אשר הפכו את הרכיבים לזמינים לכל אורך השנה.
השימוש בראשי התיבות של הכריך החל כנראה בתעשיית ההסעדה האמריקאית.
BM-25 המוכר גם בכינוי מוסודאן (בקוריאנית: 무수단, על שם אתר הניסויים והשיגורים בצפון קוריאה) או הוואסונג-10 (בקוריאנית: 《화성-10》형) הוא טיל בליסטי מתוצרת צפון קוריאה.
הטיל מבוסס על הטיל הבליסטי הסובייטי R-27, ששוגר במקור מצוללות.
הטיל הוצג לראשונה במצעד הצבאי שקיימה צפון קוריאה לציון 65 שנים לייסוד המפלגה הקומוניסטית של מדינה זו.
צפון קוריאה מכרה 19 טילים מסוג זה לאיראן, שם שימשו רכיבים שלו לפיתוח משגר הלוויינים האיראני סאפיר.
הנתונים הטכניים של הטיל משוערים מכיוון שצפון קוריאה לא פרסמה נתונים רשמיים.
משקל הראש הקרבי: 1000 ק"ג
סוג הראש הקרבי: גרעיני או קונבנציונלי
רכב נשיאה, הזקפה ושיגור: משאית 12 אופנית המבוססת על המשאית הכבדה מתוצרת רוסיה MAZ-547
עם קריסתה של ברית המועצות, החלה צפון קוריאה במבצע נרחב לגיוס מהנדסי טילים סובייטים - על מנת לפתח את תוכניותיה הטיליות.
קבוצת מהנדסים ומומחי הנעה ממשרד התכנון מקייב הגיעו לצפון קוריאה בראשית שנות התשעים של המאה העשרים.
משרד תכנון זה היה אחראי לפיתוח הטיל הבליסטי המשוגר מצוללת R-27, ששימש כבסיס לפיתוח הטיל BM-25 מוסודאן.
במשך שנים לא היה ידוע מה השינויים שהוכנסו על ידי צפון קוריאה בטיל המקורי, עד להצגת הטיל במצעד ב-2010. לאחר הצגתו בפומבי ניתן היה לקבוע כי הטיל הצפון קוריאני ארוך יותר מהמקור הרוסי, וטווחו הוגדל משמעותית.
במשך שנים נטען במקורות מגוונים כי איראן השיגה מספר לא ידוע של טילים אלה, ואף שילבה את המנועים שלו במשגר הלוויינים מפיתוחה.
מסמכים שהודלפו על ידי ויקיליקס, מעידים כי 19 טילים מסוג זה הועברו על ידי קוריאה הצפונית לאיראן.
בספטמבר 2017 הציגה איראן את הגרסה שלה לטיל, הקרויה על שם העיר ח'וראמשהר..
הוא יכול לשאת ראש קרב במשקל 1,800 ק"ג ולהגיע לטווח של 2,000 ק"מ.
BMP-3 הוא סימולו של נגמ"ש לחימה אמפיבי מתוצרת סובייטי שהוכנס לשירות בשנת 1987 ונראה לראשונה במערב בשנת 1990. ה-BMP-3 הוא הגרסה הממשיכה של נגמ"שי BMP-1 ו-BMP-2. כמו קודמיו הוא תוכנן ומיוצר במפעל בעיר קורגן על ידי המהנדס אלכסנדר בלאגונראבוב (1933-2020).
פירוש ראשי התיבות BMP ברוסית הוא Боевая Машина Пехоты, "בוייבייה משינה פחוטי" ("רכב קרב לחיל רגלים").
כל אלה מותקנים במקביל בצריח.
לכל אלה זווית הגבהה של 5º- עד 65º.
בנוסף נושא הנגמ"ש עוד 2 מקלעים בקוטר 7.62 מ"מ, בעלי 2000 כדורים כל אחד.
ה-BMP-3 מסוגל לתקוף מטרות במרחק 6000-5000 מטר בעזרת מערכת טילי הנ"ט שלו (9K116-3 Basnya).
הדגמים הראשונים צוידו במנוע UTD-29 בעל 450 כ"ס, אך רוב הדגמים הנמצאים בשימוש משתמשים במנוע UTD-29M בעל 500 כ"ס.
המנוע מצוי בחלקו האחורי ימני של הנגמ"ש, כתוצאה מכך הנהג ועוד 2 חיילי חי"ר נמצאים בחלל שבקדמת הכלי.
5 החיילים הנוספים יושבים מאחורי התותח, הדורש 2 מפעילים.
ל-BMP-3 תחתית כפולה כאשר המנוע ומכלי הדלק נמצאים מתחת לתחתית הראשונה במטרה להעניק לכלי יכולת שרידות גבוהה יותר.
BMP-3 - הדגם הבסיסי ביותר.
BMP-3M - דגם משופר בעל מנוע ותותח משודרגים.
לתותח מערכת ירי חדשה הכוללת מחשב דיגיטלי ואפשרות לירות פגזים מונחי לייזר וחימוש מתקדם נוסף.
המנוע שודרג למנוע UTD-32 בעל 660 כ"ס.
הגרסה החדשה נקראת לעיתים גם BMP-4.
BMMP - דגם של החי"ר הימי המצויד בתותח של ה-BMP-2.
BMP-3K - דגם פיקוד טקטי.
בעל צוות של 3 + 3 לוחמים.
BMP-3F - דגם מיוחד המיועד למבצעים בים.
מסוגל לפעול עד 7 שעות בפעילות ימית.
BRM-3K Rys - דגם סיור, מצויד במערכות תצפית וראייה טרמית, במכ"ם עקיבה, במחשב ובמערכת ניווט.
9P157 Krizantema-S - דגם נ"ט בעל 2 טילי 9M123 כריזנטמה.
- 598 בעלי מערכת טרמית "Namut".
עשויים להיות משודרגים בנוסף גם לבעלי מיגון מודולרי "Kaktus" ומנוע UTD-32.
BNP פריבה היא קבוצת בנקאות גלובלית, בעלת מטה בינלאומי ראשי בפריז ומטה בינלאומי נוסף בלונדון.
באוקטובר 2010 BNP פריבה דורגה על ידי בלומברג ופורבס כחברה והבנק הגדולים ביותר בעולם מבחינת נכסים, עם נכסים בשווי מעל ל-3.1 טריליון דולר.
החברה הוקמה באמצעות המיזוג של Banque Nationale de Paris ו-Paribas בשנת 2000. באפריל 2009, BNP פריבה רכשה נתח של 75% מבנק פורטיס הבלגי, ובכך נהפך BNP לבנק הגדול ביותר בגוש האירו מבחינת הפיקדונות אותם הוא מחזיק.
BNP פריבה חמקה ממשבר האשראי העולמי יחסית בלי פגע, בדיווחה על רווחים נטו בסך 3 מיליארד אירו עבור שנת 2008, ו-5.9 מיליארד אירו עבור שנת 2009, בעיקר בזכות רווחים מחטיבת התאגידים וההשקעות של הבנק, BNPPCIB.
חברת BNP פריבה היא בעלת דירוג אשראי מהגבוהים ביותר עבור חברות מהקטגוריה שלה, עם דירוג חוב לטווח ארוך עבור הקבוצה של AA לפי סטנדרד אנד פורס, Aa2 לפי מודי'ס ו-AA- לפי סוכנות פיץ'.
הפירמה היא למעשה בנק בינלאומי המפוצל לשלוש יחידות עסקיות אסטרטגיות: יחידת בנקאות פרטית, יחידת בנקאות תאגידית ובנקאות השקעות, ויחידת פתרונות השקעות (יחידה שכוללת ניהול נכסים, שירותי משמורת, ושירותי נדל"ן).
ארבעת השווקים המקומיים של BNP פריבה הם צרפת, איטליה, בלגיה ולוקסמבורג.
כמו כן, לבנק פעילות בנקאות פרטית בארצות הברית, פולין, טורקיה, אוקראינה וצפון אפריקה, כמו גם פעילות של בנקאות השקעות בהיקפים גדולים בניו יורק, לונדון, הונג קונג וסינגפור.
בשנת 2014 שילמה הקבוצה קנס של כ-9 מיליארד דולר על הפרת הסנקציות של ארצות הברית נגד סודאן, איראן וקובה.
סכומים ניכרים הועברו על ידי הקבוצה לשליט סודאן עומר אל-בשיר ושימשו, בין השאר, למימון רצח העם בדארפור.
בדו"ח של ועדת ה-FBI שחקרה את פעילויות הקבוצה נכתב: "החברה צפצפה במכוון על החוק ואפשרה למדינות סוררות, במיוחד לסודאן, גישה חיונית למערכת הפיננסית העולמית, שסייעה לשלטון הדיקטטורי לרדוף ולהרוג את בני עמו.
עלינו להקפיד על כך שמוסדות פיננסיים ייענשו בחומרה על מקרים של הפרת חוקי הסנקציות, המסכנים את האינטרסים של הביטחון הלאומי שלנו."
BMP-2 (ר"ת של Боевая Машина Пехоты;בתירגום: "רכב קרבי של חיל הרגלים") הוא נגמ"ש לחימה אמפיבי ואופני מתוצרת ברית המועצות.
ה-BMP-2 פותח כמחליף ל-BMP-1 והוא נחשב לאחד מכלי הרכב הצבאיים הנמכרים בעולם.
כיום משתמשות בו כ-31 מדינות.
עיצובו המוצלח הביא לכך שהיה בייצור ברוסיה בין 1980 ל-2008.
במלחמת יום הכיפורים שהייתה טבילת האש של נגמ"שי BMP-1, נפגעו נגמ"שי BMP-1 של צבאות ערב ממקלעי 12.7 מ"מ נאט"ו בצדדים ומאחור וכן מפגזי תול"ר 106 מ"מ צה"ליים.
התותח (2A28 Grom) הציג אי דיוקים בתנאי שטח מעבר ל-500 מטר, וטילי הסאגר היו קשים להכוונה מעמדתם על הצריח.
הצוותים הטכניים הסובייטים הוטסו לסוריה כדי לבחון כלים שעברו את הלחימה, ומתוך הלקחים והתובנות שנלמדו פותח מחליפו ה-BMP-2.
תחילה ברית המועצות הוציאה שיפור ל-BMP, ה-BMP-1P , שנועד לשמש כממלא מקום כדי לטפל בבעיות החשובות יותר שנתגלו בעיצוב הקיים.
נוספו ל-BMP מדוכות עשן וטילי ה-9M14 מליוטקה הוחלפו בטילי ה-9M111 פאגוט בעלי הנחיה חצי אוטומטית., כל דגמי ה-BMP-1 שודרגו ל-BMP-1P בהדרגה במהלך שנות השמונים.
באופן כללי ה-BMP-2 זהה ל-BMP-1. השינויים המשמעותיים היו:
צריח חדש המופעל על ידי 2 אנשי צוות, מפקד ותותחן (בניגוד לצריח ה-BMP-1 שכלל איש צוות יחיד), והיה מאובזר בתותח אוטומטי 30 מ"מ 2A42 בעל קצב אש הניתן לבחירה (איטי : 200 פגזים לדקה או מהיר : 550 פגזים לדקה).
בפועל נעשה שימוש בקצב האיטי בלבד שכן בקצב מהיר הצטברות הגזים בצריח עולה על יכולת המאווררים לפנותם.
חסרון נוסף בתותח היה זמן הטעינה הארוך שלו בתחמושת, שאורך כשעתיים.
הצריח נושא משגר לטילי 9M111 פאגוט או 9M113 קונקורס.
מקום ל-7 לוחמים, לעומת 8 ב-BMP-1. שישה מתוכם יושבים גב אל גב בתא הלוחמים והשביעי מאחורי הנהג.
שתי דלתות מאחור המקלות על כניסה ויציאה מהנגמ"ש.
ה BMP-2 כבד מעט מקודמו, אולם מנוע מחוזק מפצה על כך.
בברית המועצות ה-BMP-2 היה בדרך כלל בשימוש ביחידות ממוכנות, ביחידה ממוכנת היה BMP אחד וביחידות שריון היו שני נגמ"שי BMP.
במדינות ברית ורשה ה-BMP-2 היה נפוץ.
לדוגמה, במזרח גרמניה בכל יחידה ממוכנת היו שלושה BMP.
פולין תכננה להחליף את כל ה-BMP-1 שלה ב-BMP-2 אך בגלל בעיות כספיות התכנון לא יצא לפועל.
1994 - מלחמת האזרחים בתימן
2003 - מלחמת המפרץ השנייה
2008 - המלחמה בדרום אוסטיה
2014 - עד היום - מלחמת האזרחים באוקראינה
BM-14 המכונה גם RPU-14 הוא משגר רקטות סובייטי רב-קני (כ-16 קנים), שיוצר על ידי ברית המועצות.
הרקטות של ה-BM-14 יכולות להתחמש בראש נפץ כימי, עשן או קונבנציונלי.
הרקטות יכולות להגיע עד כ-9.8 ק"מ בערך וראש הנפץ שלהן שוקל 8 ק"ג.
ל-BM-14 גרסאות בעלות 17 קנים.
המשגר לא מדויק בגלל שחסרה מערכת כוונון אך הוא יעיל מאוד בהפצצות שטח.
(BM-14M (2B2 - גרסה משופרת, מוצבת בדרך כלל על משאית ZIL-157
(BM-14MM (2B2R - הגרסה המשופרת והיעילה ביותר, מוצבת בדרך כלל על משאית ZIL-131
(RPU-14 (8U38 - משגר 16 קנים בעל יכולת גרירה, וו הגרירה מבוסס על זה של תותח ה-D-44. שימש בעיקר את חיל הצנחנים הרוסי והוחלף על ידי הגראד (BM-21V).
מדינות בהן השתמשו ב BM-14
- הצבא האינדונזי משתמש במשגרי BM-14-17
- כמה משגרים נהרסו במלחמת האזרחים באנגולה
- המשגרים עברו למדינות ברית המועצות לשעבר
- כ-200 משגרים, המשגרים נרכשו בשנת 1967. באוגוסט 2013, במתקפה הכימית בע'וטה נעשה שימוש במשגר, אך רבים מהכלים נשארו בשטח והמורדים לקחו אותם כשלל.
BM-24 היא רקטה ארטילרית סובייטית.
היא מסוגלת לירות רקטות 240 מ"מ מ-12 קני שיגור.
ישנן 2 גרסאות ל-BM-24, הראשונה היא משגר שנישא על ידי משאית ZiL-151 6X6 ועלייה משגר והשנייה היא משגר שנישא על ידי טרקטור ארטילרי AT-S.
רוב המערכות הותקנו על משאיות מתוצרת זיל.
ייצור המערכת נמשך עד לשנות ה-80 של המאה ה-20.
- היו מספר משגרים שנלקחו כשלל ממצרים במלחמת ששת הימים והיו בשימוש עד מלחמת לבנון הראשונה.
BM-27 "אוראגן" (רוסית: "РСЗО 9К57 "Ураган) הוא משגר רקטות שיוצר בברית המועצות וכיום מיוצר ברוסיה.
השימוש ב־BM-27 החל בצבא האדום בברית המועצות.
פירוש המילה הרוסית "אוראגן" הוא הוריקן.
ה"אוראגן", או מערכת ה-BM-27 כוללת משגר רב-קני 220 מ"מ.
ה"BM-27" מוצב על משאית ZIL-135 והוא כמעט זהה לפרוג-7. ה-BM-27 מונע באמצעות שני מנועי בנזין והוא מגיע עד ל-65 קמ"ש על הכביש.
מנוע אחד מניע את ארבעת הגלגלים הימניים והשני את ארבעת הגלגלים בצד שמאל.
תא הנהג ב-ZIL-135 מוגן מפני אב"כ, כך שאם הצוות יורה טילים כימיים הוא לא ייפגע מפני חומרים מסוכנים.
לפני הירי, חייב הצוות להכין את ה-ZIL-135 לירי בעזרת שקעים לייצוב המשאית ובעזרת מגן הדף מאחורי תא הנהג.
המשגר בעל 16 קנים, והוא יכול לירות ראשי נפץ קונבנציונליים ולא קונבנציונליים (אב"כ).
קצב האש הוא 20 שניות.
בגלל גודל ראש הנפץ, ה-BM-27 יעיל מאוד בהנחת מוקשים, כשהוא יכול להניח ממספר מוקשים בודדים ועד שדה מוקשים שלם.
טקטיקות מסוג זה היו בשימוש ברית המועצות במלחמת אפגניסטן.
כאשר כל 16 הרקטות שוגרו, 9T452 (עוד משאית מבוססת ZIL-135) מסייעת בהטענת המשגר, הטענת המשגר כולו לוקחת בערך 20 דקות.
צבא אוקראינה משתמש במשגר אך על משאיות מסוג KrAZ בעלת 6 גלגלים והם הופעלו באופן נרחב במהלך מלחמת האזרחים באוקראינה.
- מס' משגרים לא ידוע
- מס' משגרים בודדים, התקבלו ב-2011 מרוסיה
BM-25 הוא משגר רקטות סובייטי רב קני שפותח בברית המועצות ויכול לשגר רקטות בקוטר של עד 250 מ"מ ב-6 קנים.
המשגר פותח בשנת 1957 ושימש בשירות צבא רוסיה עד שנות ה-70 ומשמש עד היום בתימן.
BNT 1 ׁׁ(בבולגרית: БНТ 1) הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי בולגרי שנוסד בשנת 1959. הוא החל לשדר ב-26 בדצמבר אותה שנה.
המשרד הראשי של הערוץ נמצא בסופיה בירת בולגריה.
הערוץ מנוהל על ידי הטלוויזיה הבולגרית הלאומית, שהיא גוף השידור הציבורי הבולגרי.
בשנת 2016 נתון הרייטינג הממוצע של הערוץ היה 4.05%.
השידור הראשון של טלוויזיה בבולגריה בוצע ב-7 בנובמבר 1959 והוא היה שידור ישיר של הפגנת 7 בנובמבר.
השידור הרשמי בוצע ב-26 בדצמבר אותה שנה מסופיה.
בשנת 1964 הוקם ארגון "הרדיו והטלוויזיה הבולגרית", ובשנת 1971 הופרדו שני הארגונים.
החל מ-1 ביוני 2016 הערוץ החל לשדר בפורמט שידור של HDTV.
שידורי הערוץ מבוצעים על ידי 20 משדרים עיקריים ברחבי המדינה.
הוא משודר דרך כל רשתות הטלוויזיה בכבלים ומשודר גם דרך הלוויין ברחבי אירופה, ורבות מהתוכניות ניתן למצוא באתר ארגון "הטלוויזיה הלאומית הבולגרית".
בקיץ 2005 הערוץ החל בשידורים ניסיוניים בפורמט דיגיטלי של DVB-T.
BNT 2 הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי בולגרי המשודר במסגרת הטלוויזיה הלאומית הבולגרית (BNT).
הערוץ בגלגולו הנוכחי הושק ב-16 באוקטובר 2011 והחליף את חמשת ערוצי הטלוויזיה האזוריים של BNT, על ידי שילוב התוכניות של הערוצים האלו בערוץ.
הערוץ משדר תוכניות מקוריות, חדשות ואירועי ספורט.
באפריל 2017 עמד נתון הצפייה הממוצע של הערוץ על 0.41%.
על פי החלטת מועצת השרים של בולגריה ל"א 189 ב-18 במאי 1974, הוקם ערוץ טלוויזיה נוסף בבולגריה שהחל לשדר ב-9 בספטמבר 1975.
בשנת 1999 הוחלט במועצת השרים של בולגריה כי רשת הטלוויזיה הלאומית השנייה תופרט.
עקב כך בשעה 21:10 ב-31 במאי 2000 נפרד הערוץ מצופיו לאחר 25 שנות שידור, עם שידור סרט הפרידה "BNT 2 - זיכרון", ו-40 דקות אחרי השעה חצות הסתיימו השידורים רשמית.
ב-1 ביוני 2000 החלו השידורים הפרטיים בערוץ.
בסתיו 2007 נודע כי ב-BNT מתכננים לחדש את שידורי הערוץ השני, דבר שאכן קרה ב-16 באוקטובר 2011.
BNT World הוא ערוץ הטלוויזיה הבינלאומי של בולגריה, המופעל על ידי הטלוויזיה הלאומית הבולגרית BNT.
השידור הראשון של הערוץ היה ב-2 במאי 1999. ב-20 בדצמבר 2010, שונה שם הערוץ ל"BNT World".
הערוץ משודר כיום באמצעות לוויין תקשורת.
השידור הראשון של הערוץ התקיים ב-2 במאי 1999, תחת השם "הטלוויזיה הבולגרית".
מנהל התוכניות הראשון היה אגנס וסילב.
בראשית שידוריו שודרו בערוץ סרטים בולגריים מהארכיון של BNT ותוכניות מוזיקה.
לערוץ יש מספר הפקות מוצלחות דוגמת "שגרירי בולגריה" ו"כל הלילה".
ב-14 בספטמבר 2008 שונה שם הערוץ ל-BNT Sat.
ב-20 בדצמבר 2010 שוב שונה שם הערוץ ל-BNT World.
הערוץ משודר בחינם דרך הלוויין וכמו כן דרך אתר BNT.
שידורי BNT מתבצעים בעזרת הלוויינים אסטרה 12, 3B ו-Hellas Sat 2, שמאפשרים לערוץ להיקלט בכל רחבי אירופה.
BNNVARA הוא גוף שידור הולנדי שנוסד ב-1 בינואר 2014. הוא מורכב ממיזוג של BNN (שנוסד ב-1997) ו-VARA (שנוסד ב-1925), שני גופי שידור ציבוריים הולנדיים.
BNNVARA נהנה ממעמד של גוף שידור מוביל במערכת השידור הציבורי בהולנד.
בשנת 2011 הודיעו BNN ו-VARA כי יתמזגו.
ב-6 בנובמבר 2011 הצביעו חברי הנהלת VARA בעד המיזוג, שבוע לאחר שמועצת המנהלים של BNN עשתה כן שבוע קודם לכן.
ב-8 בפברואר 2012 הודיעו שני הגופים כי החלטתם להתמזג תצא לפועל.
מנכ"ל BNN מארק אדריאני התמנה למנהל הכללי של הגוף החדש.
מנהל המדיה הוא פרנס קליין שהחזיק בתפקיד זהה ב-VARA.
לאחר המיזוג שני הגופים המשיכו להשתמש במותגים הנפרדים שלהם, עד שב-24 באוגוסט 2017 הוכרז כי שני הגופים יושקו תחת מותג חדש שנקרא BNNVARA.
BNN ו-VARA לא מוזגו לחלוטין.
רק פעילות השידור עצמו הועברו לגוף השידורים החדש החל מ-1 בינואר 2014.
בשנת 2018 סערה התעוררה בשל פרודיה על שירה של נטע ברזילי, "Toy" שבה שונו מילות השיר ונטען כי מדובר בפרודיה אנטישמית.
בעקבות שידור הפרודיה הגישה מדינת ישראל מחתה בפני משרד החוץ של הולנד.
BMO (ראשי תיבות: Break Me Off; בעברית: נתק אותי) הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת האמריקאית ארי לנוקס.
השיר יצא לאור ב-6 באוגוסט 2019, כסינגל הרביעי מתוך אלבום הבכורה של ארי לנוקס, Shea Butter Baby, על ידי חברות התקליטים דרימוויל רקורדס ואינטרסקופ רקורדס.
השיר נכתב על ידי ארי לנוקס, אומן, אליט, רון גילמור, גאלט מקדרמוט והופק על ידי אומן, אליט, גילמור.
השיר הוא בסגנון הרית'ם אנד בלוז.
השיר מסמפל את שירו של גאלט מקדרמוט , "Space" משנת 1969, אשר סומפל גם בשירו של באסטה ריימס משנת 1996, "Woo Hah!!
השיר עלה לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, בסמוך לצאת האלבום, תוך שצבר למעלה מ-21 מיליון השמעות.
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר הועלה לערוץ היוטיוב של לנוקס ב-6 באוגוסט 2019, בסמוך לצאת הסינגל.
לנוקס הצהירה כי הווידאו קליפ מהווה מחווה לכמה מההשפעות הגדולות ביותר שלה, מיסי אליוט וטוטאל.
נכון לאפריל 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-6 מיליון.
ב-27 במרץ 2020, הוציאה לנוקס רמיקס לשיר בשיתוף הראפרית דוג'ה קאט, כחלק ממיני-אלבום הרמיקסים .
BMC Software, Inc היא חברת תוכנה המספקת פתרונות בתחומים הכוללים מחשוב ענן, ניהול שירותי מערכות מידע, ניהול מערכות מחשוב, אוטומציה, ומיינפריים.
BMC היא חברה רב לאומית פרטית הפועלת בצפון אמריקה, דרום אמריקה, אוסטרליה, אירופה ואסיה.
המטה הבינלאומי של החברה ממוקם ביוסטון, טקסס, ארצות הברית.
החברה הוקמה בשנת 1980 ביוסטון, טקסס, על ידי סקוט בולטה, ג'ון ג'יי מורס ודן קלואר, שראשי התיבות של שמות המשפחה שלהם אומצו כשם החברה BMC.
מורס שימש כמנכ"ל הראשון של החברה.
השלושה עבדו קודם יחד במחלקת המחשוב של תאגיד הנפט רויאל דאטש של.