tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא עשה מתקפה אינטנסיבית על הסדר הקיים בתרגומו ל-"Sokrates mainomenos oder die Dialoge des Diogenes von Sinope" ("סוקרטס מינומנוס או הדיאלוגים של דיוגנס מסינופה") מאת כריסטוף מרטין וילנד שיצא לאור בשנת 1793. השקפת עולמו השלטת משקפת בספר ביהירותם של אנשי הדת, את נטישת החברה הקיימת, והבריחה מהעולם הזה.
תרגום זה נאסר להפצה במהירות.
מניהרט סוליובסקי (Menyhért Szulyovszky), חבר בתנועה היעקובינית של , מסר לו את ה-"Forradalmi Káté" (דוקטרינות מהפכניות) במהלך אספת המחוז.
במפגש לרגל מינויו של ראש האישפאן של נאג'קארולי (היום קאריי ברומניה), התווכחו פרנץ קזינצ'י ואחיו דיינש קזינצי, יחד עם פרנץ סנטמאריי (Ferenc Szentmarjay) וגיורג'י סלבי (György Szlávy), על עובדת הצטרפותו לתנועה היעקובנית של איגנץ מרטינוביץ'.
בהתחלה קזינצי חש חוסר ביטחון להעתיק את ה-Forradalmi Káté, אבל סנטמאריי הפיג את חששותיו.
קזינצי אהב את רעיון "המהפכה חסרת הדם" שהתנועה הפיצה.
הוא נעצר ב-14 בדצמבר 1794 בבית אימו באלשורגמץ.
הוא הובא לבודה ונאלץ להמתין לפסק הדין במנזר הפרנציסקני של בודה.
ב-8 במאי 1795, בית הדין גזר עליו עונש מוות.
ההחלטה אושרה על ידי מועצה של שבעה אנשים.
במשך שלושה שבועות הוא חי בצל מוות בטוח.
ואז, בין היתר, בהתערבות קרובי משפחתו, שינה הקיסר את עונשו למאסר לתקופה ללא הגבלה.
הוא שהה בבודה עד 27 בספטמבר.
לאחר מכן נלקח לברין (היום ברנו בצ'כיה), לכלא של לשם הגיע ב-7 באוקטובר.
הוא חי בתא כלא תת-קרקעי לח ונהיה כל כך חולה שהוא לא יכול היה לקום ממיטתו.
לפעמים נלקחו ממנו את כלי הכתיבה שלו; אחר כך הוא כתב עם צבע חלודה ולעיתים רחוקות עם הדם שלו.
הוא השתמש כעט בחתיכת פח מהחלון.
כשהורשה לו להשתמש בעט ובדיו ישב ליד שולחנו ותיקן תרגומים קודמים שלו או עבד על תרגומים חדשים.
מאוחר יותר השתפרו תנאי מאסרו.
בהוראת הארכידוכס יוזף הוא הועבר לקומה עליונה ב-21 בדצמבר, שם יכול היה לחיות על חשבונו ויכול להשתמש בספריו.
ב-6 בינואר 1796 הובא לכלא אוברוביץ (היום זברדוביץ', צ'כיה) ליד ברנו, וב-22 ביוני 1799 הועבר ל.
מפחד מהצבאות הצרפתיים המתקרבים העבירו אותו שוביו ב-30 ביוני 1800, תחילה לברטיסלבה, ולאחר מכן לפשט ולבסוף למונקאץ (היום מוקצ'בו, באוקראינה).
ב-28 ביוני 1801 קיבל קזינצי חנינה מהמלך, ששחרר אותו ואפשר לו לחזור הביתה.
הוא בילה בסך הכל 2,387 ימים (בערך 6 וחצי שנים) בכלא.
הוא הנציח את החלק הזה בחייו בספרו "Fogságom naplója" ("יומן השבי שלי").
לאחר שחרורו מהשבי קיבלו אותו חבריו הסופרים בשמחה.
כאשר נכלא היה שווי רכושו כעשרים אלף פורינט, שחלק ניכר ממנו הוצא על מימון חייו בכלא.
לא היה לו אלא שדה הענבים שלו והגבעה שלו בקישבניאצקה ליד שאטוראליאויהיי שאותה כינה "Széphalom" (ספהלום, "גבעה נחמדה").
בחורף 1804 הוא שוב חלה במחלה קשה, אך למזלו נרפא על ידי יוז'ף סנטגיורג'י (József Szentgyörgyi), הרופא הראשי של דברצן, באותה שנה הפך סנטגיורג'י להיות חבר שלו ולכן הם התכתבו הרבה בשנים מאוחרות יותר.
בשנת 1806 התיישב בספהלום, שם רק שלושה חדרים היו מוכנים מהאחוזה החדשה.
אהבת אימו ושמחתה במשפחה הגדלה פיצו במידת מה על הסבל שלא הסתיים עם שחרורו.
הוא נאבק ללא הרף בקשיים כלכליים, שכן לאחר מאסרו נאלץ להתמודד את האשמות בהם הואשם, ובהמשך היה צריך לגדל את ילדיו.
זמן קצר לאחר מכן נשא לאישה את סופי טרק, בתו של פטרונו לשעבר, ופרש לאחוזתו הקטנה בספהלום ליד שאטוראליאויהיי (ספהלום היא כיום חלק משאטוראליאויהיי), במחוז זמפלן.
ב-1828 לקח חלק פעיל בוועידות שנערכו להקמת האקדמיה ההונגרית, שבחלקה ההיסטורי שלה הפך לחבר הראשון.
קזינצי, הידוע כבעל סגנון רב יופי, קיבל השראה רבה מיצירות המופת של לסינג, גתה, וילנד, קלופשטוק, לה רושפוקו, , מולייר, מטסטאזיו, שייקספיר, סטרן, קיקרו, סאלוסטיוס, אנאקראון ועוד רבים אחרים.
הוא גם ערך את יצירותיהם של שנדור ברוצי (פשט, 1812, 8 כרכים) ושל המשורר מיקלוש זריני (1817, 2 כרכים), ואת שיריהם של (1813, 3 כרכים) ושל יאנוש קיש (János Kis 1815, 3 כרכים).
קזינצי היה מראשי המחדשים של השפה ההונגרית ולוחם לרעיונות הקדמה.
בגישתו החיובית ליהודים וליהדות הוא היה הראשון בין הסופרים ההונגרים.
מהדורה של אסופה של יצירותיו, המורכבת ברובה מתרגומים, יצאה לאור בפשט, 1814–1816, בתשעה כרכים.
יצירות מקור (Eredeti Munkái), המורכבות ברובן ממכתבים, נערכו על ידי ו בפשט, 1836–1845, בחמישה כרכים.
בשנת 1873 נבנה בספהלום אולם זיכרון (מאוזוליאום) נאו-קלאסי ובית קברות לזכרו, על פי תוכניותיו של האדריכל מיקלוש איבל.
כאן מיועד לקום מוזיאון השפה ההונגרית, שאבן הפינה שלו הונחה בפארק.
ב-11 בנובמבר 1804 נשא לאישה את בתו של מנהל בית הספר שלו לשעבר, הרוזן לאיוש טרק (Lajos Török) בנאג'קזמיר (Nagykázmér, כיום בסלובקיה).
אשתו, סופי טרק, הייתה צעירה מקזינצי ב-21 שנים ובאה ממשפחה עשירה וחשובה.
קזינצי החשיב עצמו במשך שנים כלא מתאים לה.
הוא כותב ביומנו מדוע בחר בסופי:
סופי נישאה לקזינצי בגלל אהבה, ואביה התייחס לבעלה של בתו כאל חבר שלו.
הם חיו יחד כמעט 27 שנים, לעיתים קרובות נאבקו בבעיות כלכליות חמורות, אך לפי היומנים והמכתבים שלהם חייהם המשותפים היו מאושרים.
נולדו להם ארבעה בנים וארבע בנות.
לרוע המזל, הבת הבכורה נפטרה בינקות ב-1806.
בזמן שקזינצי ארגן את חיי הספרות ההונגרים, עסקה סופי בעיקר בתחזוקת הבית ובגידול ילדים.
היא גם לימדה ילדים אחרים של חברים מלבד שלה.
על פי כתביו של קז'ינצי היא הכירה היטב את צמחי המרפא ואת ההכנה של תרופות תוצרת בית ולכן יכלה לעזור לאנשים נגועים רבים במהלך מגפת הכולרה של 1831.
בנו הצעיר של קזינצי הפך לחייל ואחר כך לקולונל של הצבא.
הוא לחם במלחמת העצמאות ההונגרית בשנים 1848–1849 ולאחר תבוסת המרד הוא הוצא להורג.
לאחר מכן הוא כונה .
פֶרֶנְץ קראוס (בהונגרית: Krausz Ferenc; נולד ב-17 במאי 1962) הוא פיזיקאי הונגרי-אוסטרי העוסק ב, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2023. חבר הנהלה במכון מקס פלאנק לאופטיקה קוונטית ופרופסור לפיזיקה ניסויית באוניברסיטת מינכן בגרמניה.
צוות המחקר שלו יצר ומדד את פולס האור הראשון בסקאלת זמן של אטו-שניות והשתמש בו למדידה של תנועת האלקטרונים בתוך אטומים, שהיא מושא מחקר עיקרי בחקר הפיזיקה של אטו-שניות.
קראוס למד פיזיקה תאורטית באוניברסיטת אטווש לוראנד והנדסת חשמל באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
לאחר לימודיו באוניברסיטת וינה לטכנולוגיה, הוא התמנה לפרופסור באותו מוסד.
ב-2003 הוא התמנה לחבר הנהלה במכון מקס פלאנק לאופטיקה קוונטית בגרכינג וב-2004 הפך למופקד הקתדרה לפיזיקה ניסויית באוניברסיטת מינכן.
בשנת 2006 הוא ייסד את המרכז לפוטוניקה מתקדמת במינכן (MAP) והפך לאחד מחברי ההנהלה שלו.
פרנץ קראוס וצוות המחקר שלו היו הראשונים שיצרו ומדדו פולס אור שנמשך פחות מפמטו-שנייה אחת.
החוקרים השתמשו בפולסי האור האלה של אטו-שנייה כדי להפוך את התנועה הפנים-אטומית של אלקטרונים לניתנת לצפייה בזמן אמת.
תוצאות אלו היוו אבן דרך משמעותית בראשית תחום הפיזיקה של אטו-שניות.
בשנות ה-90, הבסיס לציון דרך זה הונח על ידי פרנץ קראוס וצוותו, שפעלו להמשך הפיתוח של טכנולוגיית לייזר הפמטו-שנייה עד לגבולותיה האולטימטיביים - לקראת פולסי אור הנושאים את החלק העיקרי של האנרגיה שלהם במחזור אחד בודד של השדה האלקטרומגנטי.
תנאי הכרחי ליצירת פולסי אור קצרים כאלה הוא בקרת דיוק גבוהה של ההשהיה של אורכי הגל השונים של אור פס רחב (לבן) על פני אוקטבה אחת שלמה.
כמו כן, התקן שימושי בשם chirped mirrors נולד משיתוף פעולה של פרנץ קראוס ורוברט ספיץ, ודבר זה אפשר שליטה ודיוק ההכרחיים למערכות לייזר הפמטו-שנייה הנפוצות בימינו.
בשנת 2001, פרנץ קראוס וקבוצתו הצליחו לראשונה ליצור ולמדוד פולסי אור אולטרה-סגול באורך מאות אטו-שניות באמצעות פולסי לייזר חזקים וקצרים.
בעזרת זה, זמן קצר לאחר מכן הם גם הצליחו להתחקות אחר תנועת האלקטרונים בקנה מידה תת-אטומי בזמן אמת.
היכולת לעצב את חזית הגל של פולס האטו-שניות שהדגימו פרנץ קראוס וצוותו, אפשרו את ביסוס טכניקת המדידה של האטו-שניה כבסיס הטכנולוגי לניסויים רבים.
קראוס ועמיתיו הצליחו לשלוט באלקטרונים במולקולות ולראשונה, לצפות בזמן אמת במספר רב של תהליכי אלקטרונים בסיסיים כגון מנהור, מעבר מטען, פליטת אור אולטרה-סגול קוהרנטית, אפקט פוטואלקטרי מושהה, תנועת אלקטרוני ערכיות ובקרה על המאפיינים האופטיים והחשמליים של חומרים דיאלקטריים.
תוצאות אלו הושגו באמצעות שיתופי פעולה בינלאומיים.
קראוס וצוותו משתמשים בטכנולוגיית לייזר פמטו-שנייה כדי לפתח ספקטרוסקופיית אינפרא-אדום עבור יישומים ביו-רפואיים.
פרנץ פרקש (בהונגרית: Farkas Ferenc; טרגו מורש, 4 בנובמבר 1903 – בודפשט, 22 בינואר 1966) היה פוליטיקאי יהודי-הונגרי, עורך עיתון ומוציא לאור, שר ממשלתו של אימרה נאג', מומחה כלכלי מספר אחד של מפלגת האיכרים הלאומית ההונגרית, מילא מספר תפקידים כלכליים חשובים בין 1945 לבין 1949 חבר האספה הלאומית ההונגרית (פרלמנט).
פרקש נולד במשפחת יהודית של מגדלי וסוחרי עצים.
הוא למד בבית ספר יסודי ובתיכון בעיר הולדתו, ומשנת 1916 בבודפשט, שם סיים את לימודיו ב-1921 ולמד כלכלה באוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה.
לאחר סיום לימודיו, קיבל עבודה כפקיד בנק.
הוא היה ממייסדי חזית מארס ב-1937 ושל מפלגת האיכרים הלאומית ב-1939. בין 1938 לבין 1944 עבד כעורך ומוציא לאור של כתב העת "מילה חופשית" (Szabad Szó).
ב-1939 נישא לגרפיקאית אנה פ.
בין 1945 לבין 1949, הוא היה חבר באספה הלאומית הזמנית ולאחר מכן באספה הלאומית.
מילא תפקידים שונים במפלגת האיכרים והיה חבר בגופים המובילים.
בתחילה הוא ייצג ותמך בקו שמאלני בלתי תלוי בקומוניסטים, בהמשך הפך לתומך במדיניותו של פרנץ ארדאי.
בין השנים 1945–1949 כיהן גם בתפקיד נשיא ומנכ"ל המכון הלאומי לאשראי מקרקעין
משנת 1945 היה חבר במועצה הלאומית לכלכלה
משנת 1947 במועצה לכלכלה מתוכננת
מ-1948 במועצה הראשית של הבנק הלאומי ההונגרי
וכן מילא כמה תפקידים כלכליים חשובים (למשל יו"ר קביעת השכר הלאומית.
הטיהורים שאורגנו לפני, במהלך ואחרי הבחירות ב-1949 הפחידו אותו עד כדי כך שהוא ניסה להתאבד ב-1950 מחשש לרדיפה.
על אף שהוא שרד ללא נזק לבריאותו, הוא נשאר בחופשת מחלה עד 1953. ביולי אותה השנה מונה לראש בנק החיסכון של המורים והסטודנטים שפעל במסגרת בנק החיסכון הלאומי(OTP).
בתחילת הסתיו של 1956 השתלב שוב בחיים הציבוריים והפך לחבר בחזית העם הפטריוטית.
במהלך המרד ההונגרי (בהונגריה מכונה מהפכת 1956), הוא השתתף בארגון מחדש של מפלגת האיכרים הלאומית תחת השם מפלגת פטפי.
ב-1 בנובמבר 1956 הפך למזכיר הכללי של מפלגת פטפי ונכנס לממשלתו של אימרה נאג' כשר המדינה יחד עם אישטוואן ביבו.
הוא השתתף בכתיבת התזכיר מה-8 בדצמבר, שתמך בריבוי מפלגות בהונגריה שנמסר לשגריר הודו במוסקבה.
ב-9 במאי 1957 התפטר מתפקידו כמזכ"ל המפלגה, משום שהתברר לו כי מפלגות שאינן מפלגת המדינה אינן יכולות לפעול במדינה.
הוא פרש מתפקידו ב-OTP (בנק החיסכון הממלכתי הגדול והיחיד בהונגריה אז) ב-1958 ולאחר מכן חי בבידוד מוחלט עד מותו.
פרנץ קוֹנרַד היה קצין אס אס אוסטרי שהיה אחראי על "רישום חפצים יקרי ערך" בגטו ורשה ואף זכה לכינוי "מלך גטו ורשה".
קונרד הוא זה שצילם את תמונת הילד היהודי מגטו ורשה, שהייתה לאחת התמונות המפורסמות ביותר של השואה.
קונרד הוצא להורג בתלייה בוורשה במרץ 1952.
אביו של קונרד היה כורה.
לאחר סיום לימודיו קיבל תואר במנהל עסקים.
הוא עבד כמנהל חשבונות במספר חברות יצוא.
ב-1932 נתפס גונב כסף ממעסיקו.
הוא איבד את עבודתו ואף הועמד לדין בגין גנבה וישב שלושה חודשים בכלא.
בינואר 1933, לאחר שחרורו מהכלא, סייע לו עורך דינו לשעבר להצטרף לאס אס האוסטרי, שפעילותו הייתה אז בלתי-חוקית.
לאחר מכן הצטרף גם ל.
קונרד, שהיה שותף ללבנסבורן, התחתן ב-1931 והביא לעולם שלושה ילדים.
ב-19 ביוני 1933 אסרה אוסטריה רשמית את פעילות המפלגה הנאצית.
שנה אחר כך השתתף קונרד בפוטש יולי.
הוא נעצר ושוחרר בדצמבר 1934. ביולי 1935 נמלט לגרמניה הנאצית ונכנס למחנה של האס אס לצורך ביצוע אימונים צבאיים.
בעקבות האנשלוס שב לאוסטריה באפריל 1938. בינואר 1939 הועלה לדרגת אונטר-שטורמפיהרר.
בנובמבר 1939, לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, גויס קונרד כקצין מנהלה במשרה מלאה באס אס וכ בוואפן אס אס בוורשה.
בהמשך היה אחראי על בניית והקמת מגורים לחיילים, וכן על רכישת סחורות עבור אלה בוורשה.
ביוני 1941 צורף לחיל הפרשים של הרמן פגליין שהשתתף במבצע ברברוסה.
ביולי 1942 חזר לוורשה והיה למנהל אדמיניסטרטיבי לרכישת רכוש ומיטלטלין יהודי בגטו ורשה, שם גם זכה לכינוי "מלך גטו ורשה".
הוא שירת תחת פיקוחו הישיר של מפקד האס אס והמשטרה פרדיננד פון סמרן-פרנקנג, שהיה אחראי לתפיסה, מיון וניתוב של נכסים, כספים, ציוד ומכונות בבעלות של יהודים.
ב-1 באפריל 1943 הוצב בלובלין תחת פיקודו של גרופנפיהרר אודילו גלובוצניק.
לאחר מכן חזר לשרת בגטו ורשה תחת פיקודו של סמרן-פרנקנג.
קונרד אף השתתף בדיכוי מרד גטו ורשה.
במהלך המרד אף צילם את תמונת הילד היהודי מגטו ורשה, שהייתה לאחת התמונות המפורסמות ביותר של השואה.
בשארית השנה סקר את מחנה השבויים בוולודבה, שהוסב למחנה עבודה.
בנוסף היה מעורב ברכישת חפצים יקרי ערך בגטו ביאליסטוק.
מ-3 בינואר 1944 שימש ראש המנהלה של משרד האס אס בטירת פישהורן.
לאחר המלחמה נעצר קונרד והורשע במשפטי דכאו בגין השתתפותו בחיסול גטו ורשה.
במהלך משפטו טען קונרד שצילם במהלך המרד רק כדי שיוכל לדווח על אכזריותו של יירגן שטרופ כלפי אדולף היטלר.
הוא הורשע ברצח של שבעה יהודים וגירוש 1,000 אחרים למחנות השמדה.
הוא הוצא להורג בתלייה בוורשה יחד עם שטרופ ב-6 במרץ 1952.
פרנץ קסאבר וינטרהאלטר היה צייר וליתוגרף גרמני, שהתפרסם בזכות דיוקנאות מחמיאים של מלכים ובני אצולה בתקופה האמצעית של המאה ה־19. שמו הפך מזוהה עם דיוקנאות אופנתיים של חצרות מלוכה באירופה.
בין יצירותיו המפורסמות: הקיסרית אז'ני מוקפת בגברות הכבוד שלה (1855) ודיוקנאות של הקיסרית אליזבת מאוסטריה (1865).
וינטרהאלטר נולד בכפר הקטן מנצנשוואנד (כיום חלק מזנטק בלאזיין) שביער השחור, ב־20 באפריל 1805, בן שישי לפידל וינטרהאלטר, איכר ומפיק שרף, ואווה מאייר, בת למשפחה ותיקה באזור.
הוא שמר על קשר קרוב עם משפחתו, במיוחד עם אחיו הרמן, שגם היה צייר.
וינטרהאלטר עזב את כפר הולדתו בגיל 13 ולמד רישום וליתוגרפיה בפרייבורג.
ב־1823 עבר למינכן, שם למד באקדמיה לאמנות.
הוא נתמך בידי הפטרון התעשיין ברון פון אייכטל ומאוחר יותר קיבל מלגת לימודים מידי הדוכס הגדול של באדן.
וינטרהאלטר הפך לצייר החצר של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ויצר סדרת דיוקנאות נרחבת לבני משפחתו.
הצלחתו בחצר הצרפתית הפכה אותו למבוקש בקרב חצרות מלוכה רבות באירופה, ובהן אנגליה, בלגיה, רוסיה, מקסיקו, גרמניה וספרד.
מ־1842 עבד באנגליה וצייר דיוקנאות רבים של המלכה ויקטוריה, הנסיך אלברט וילדיהם.
הוא יצר למעלה מ־120 דיוקנאות בעבורם, רבים מהם מוצגים עד היום באוספים המלכותיים.
ב־1864 ביקר בפעם האחרונה באנגליה.
הוא חזר לגרמניה והתיישב בבאדן-באדן.
במהלך חייו המאוחרים ביקר תכופות באיטליה, שווייץ וגרמניה.
ב־1873 חלה בטיפוס בפרנקפורט ונפטר בגיל 68.
וינטרהאלטר נודע ביכולתו להחמיא למושאיו, לשלב מציאות עם אידיאליזציה ולהעביר בדיוק את מראה הבדים, התכשיטים והפריטים הדקורטיביים.
הוא הרבה לצייר ישירות על הבד ללא סקיצות מקדימות, והעדיף קומפוזיציות רומנטיות עם נגיעות של סגנון רוקוקו מחודש.
מבקרי האמנות בזמנו נטו לזלזל בעבודתו ולראות בה שטחית, אך הוא היה נערץ מאוד על ידי לקוחותיו האצילים.
הקיסרית אז'ני מוקפת בנשות החצר שלה (1855)
דיוקן הקיסרית אליזבת מאוסטריה (1865)
ועוד עשרות דיוקנאות של אצולה אירופית.
פרנץ פטר שוברט היה מלחין אוסטרי שפעל בתקופה הקלאסית המאוחרת והרומנטית המוקדמת.
בין יצירותיו המפורסמות נמנות: הסימפוניה השמינית ("הבלתי גמורה"), הסימפוניה התשיעית, חמישיית דג השמך, רביעיית כלי הקשת מספר 14 ("המוות והעלמה"), מחזור השירים "הטוחנת היפה" והפנטזיה בפה מינור לפסנתר בארבע ידיים.
אביו, שהיה מנהל בית ספר, טיפח במיוחד את הנגינה בצוותא.
את ראשית חינוכו המוזיקלי קיבל מאביו, שלימד אותו נגינה בכינור, ומאחיו הבכור, שממנו למד נגינה בפסנתר.
בשנת 1808, כשהוא בן 11, התקבל שוברט לבית הספר של הכנסייה הקיסרית (Stadtkonvikt) כנער מקהלה, שם חי בתנאי פנימייה, ואף זכה למלגת לימודים.
הוא למד תאוריה ונגינה בעוגב, והתוודע למוזיקה התזמורתית של היידן, מוצרט ובטהובן.
בבית הספר היה שוברט גם כנר, ועד מהרה נעשה לכנר הראשי.
מפעם לפעם, כשנעדר מנצח התזמורת, מילא שוברט את מקומו.
בשנים אלו התמסר גם להלחנה, ובסתר החל לחבר את יצירותיו הראשונות: קטעי פסנתר ל-4 ידיים, 3 רביעיות כלי קשת, מספר פתיחות ואופרטה בלתי גמורה.
בשנת 1813 עזב את בית הספר, והמשיך ללמוד באופן פרטי אצל אנטוניו סליירי.
במקביל רכש גם את מקצוע ההוראה, ומשנת 1814 שימש מורה עזר בבית הספר של אביו, משרה בה החזיק עד 1818.
השנים בהן עסק בהוראה היו פוריות והניבו יצירות רבות: עד שנת 1815 חוברו שורה ארוכה של יצירות, בהן 5 רביעיות כלי קשת, 3 מיסות, 3 סימפוניות ואופרה ראשונה.
ב-1814 הלחין שוברט את השיר "גרטכן ליד הכישור" לטקסט מתוך המחזה פאוסט מאת גתה.
שיר זה הוא אחד השיאים בתולדות ה"ליד" (השיר הגרמני האמנותי).
במהלך השנה העוקבת הלחין למעלה מ-150 שירים אחרים, בהם "שר היער", "ורד בר" ואחרים.
בשנים 1816–1817 התגורר שוברט בבית ידידיו.
הוא התמסר להלחנה וכתב את הסימפוניה הרביעית בדו מינור ("הטרגית"), את הסימפוניה החמישית בסי במול מז'ור, את המיסה הרביעית וכן מספר סונאטות וקטעים אחרים לפסנתר.
בשנת 1818 עזב את ההוראה ומאז חי חיי אמן, ללא פרנסה קבועה, ועבר לגור עם המשורר מאיירהופר.
הוא הלחין במהירות רבה ועד שנת 1820 הספיק לחבר מעל 500 יצירות.
בשנת 1822, בגיל 25, לקה במחלת העגבת, שהביאה אותו לכדי ייאוש ודיכאון, שנבע גם מכישלונו בתחום האופרה, אך לא פגעה בכושרו היצירתי.
מסיבות כלכליות נאלץ לשוב ולשמש מורה למוזיקה בבית אסטרהאזי בעונת הקיץ של 1823–1824.
השנתיים האחרונות בחייו הקצרים של שוברט (1827–1828) היו פוריות במיוחד; הוא הוציא מתחת ידיו שורה ארוכה של יצירות מופת, בהן מחזור השירים "מסע החורף", שנחשב לאחד משיאי הלידר, חמישיית כלי הקשת בדו מז'ור, והסימפוניה מס' 9 בדו מז'ור ("הגדולה").
שוברט מת ב-19 בנובמבר 1828, בן 31. סיבות המוות היו ככל הנראה מחלת העגבת ומחלת הטיפואיד.
בחייו הקצרים הספיק שוברט לכתוב 9 אופרות, 7 מיסות, 9 סימפוניות, 15 רביעיות, 2 חמישיות, 3 שלישיות, חיבורים רבים לפסנתר (סונאטות, כלי סולו, דואטים ועוד) וכ-600 שירים.
שוברט היה מיוצריו החשובים של הליד (השיר האמנותי הגרמני),
בו מתמזגים מנגינת השיר, מילות השיר והפסנתר המלווה לכלל אחדות מלאת הבעה.
יצירתו של שוברט משקפת את המעבר מהתקופה הקלאסית לתקופה הרומנטית במוזיקה.
אף שהושפע מהמודל הקלאסי של צורת הסונאטה, סגנונו של שוברט מבוסס יותר על התפתחות מלודית ופחות על התפתחות הרמונית.
המנגינות הארוכות והפיוטיות שחיבר מצאו את דרכן לא רק לשיריו אלא גם ליצירותיו האינצידנטליות (מוזיקת ליווי) ולסימפוניות.
הייתה לו השפעה ניכרת על מלחינים רומנטיים שבאו אחריו כמו רוברט שומאן ויוהנס ברהמס.
בימי חייו של שוברט רק יצירות בודדות מפרי עטו זכו לצאת לאור או להיות מבוצעות בקונצרט פומבי, בין אלה היו רבים משיריו, בהם מחזורי השירים הטוחנת היפה ומסע החורף, שאותם שר חברו זמר הבריטון יוהאן מיכאל פוגל בליוויו של שוברט עצמו בפסנתר.
רבות מיצירות המופת שחיבר התגלו רק עשרות שנים לאחר מותו וכך, בהדרגה, היה שוברט למלחין פופולרי שיצירותיו מבוצעות שוב ושוב.
יצירותיו של שוברט (כאלף במספר) קוטלגו ומוספרו בשנת 1951 בידי אוטו אריך דויטש.
מהדורה חדשה ומעודכנת של הקטלוג התפרסמה בשנת 1978. רשימת היצירות קרויה על שם יוצרה: רשימת דויטש (רשימת D).
עוד בחייו של שוברט החלה מסורת של מסיבות רעים שבהן מנגנים ושרים מיצירותיו של שוברט (לעיתים קרובות בהשתתפות המלחין עצמו).
עם הזמן החלו להתייחס לאירועים אלה בשם "שוברטיאדה", בהשראת התמונה "שוברטיאדה בבית יוזף פון שפאון" של הצייר הווינאי מוריץ פון שווינד.
בתמונה יושב שוברט ליד הפסנתר, מוקף ידידים וביניהם הצייר (התמונה צוירה בשנות השישים של המאה ה-19).
כמאה שנים לאחר מותו של שוברט החלו לערוך במקומות שונים בעולם "שוברטיאדות", חלקן ביום הולדתו של שוברט שחל ב-31 בינואר.
כיום ה"שוברטיאדה" היא כינוי נפוץ לפסטיבלים או לקונצרטי מרתון שבהם מנגנים מיצירותיו של שוברט.
בישראל התקיימה "שוברטיאדה" כזו לראשונה ב-2007.
הציור שוברט ליד הפסנתר (1899), מאת הצייר האוסטרי גוסטב קלימט, מתאר את שוברט במהלך נגינה אינטימית מול קבוצת מאזינים, כשהוא מואר באור נרות.
היצירה, שהייתה אחת ההמחשות המפורסמות ביותר של שוברט בתרבות האוסטרית, צוירה בסגנון אר נובו, ונהרסה בשריפה בטירת אימנדורף בשנת 1945. כיום שרדה רק תמונתו המצולמת של הציור המקורי.
(המספור של הסימפוניות של שוברט נתון למחלוקת ועשוי להשתנות בין מקורות שונים)
סימפוניה מס' 1 ברה מז'ור דויטש 82
סימפוניה מס 2 בסי במול מז'ור דויטש 125
סימפוניה מס 3 ברה מז'ור דויטש 200
סימפוניה מס 4 בדו מינור דויטש 417 "הטראגית"
סימפוניה מס 5 בסי במול מז'ור דויטש 485
סימפוניה מס 6 בדו מז'ור דויטש 589 "הקטנה"
סימפוניה מס 7 במי מז'ור (תוזמרה ופורסמה לאחר מותו לאחר גילוייה במאה ה-20)
סימפוניה מס 8 בסי מינור דויטש 759 "הבלתי גמורה"
סימפוניה מס 9 בדו מז'ור דויטש 944 "הגדולה"
סימפוניה מס 10 ברה מז'ור דויטש 936/708א (תוזמרה ופורסמה לאחר גילוייה במאה ה-20)
פתיחה וקטעי מוזיקה למחזה "רוזמונדה מקפריסין"
שתי פתיחות "בסגנון איטלקי" (ברה מז'ור דויטש 590 ובדו מז'ור דויטש 591)
פתיחה במי מינור דויטש 648
פתיחה בסי במול מז'ור דויטש 470
חמש עשרה רביעיות לכלי קשת:
רביעייה מס' 1 בדו מינור / סי במול מז'ור לכלי קשת דויטש 18 (בסולמות מתחלפים)
רביעייה מס' 2 בדו מז'ור לכלי קשת דויטש 32
רביעייה מס' 3 לכלי קשת בבסי במול מז'ור דויטש 36
רביעייה מס' 4 בדו מז'ור לכלי קשת דויטש 46
רביעייה מס' 5 בסי במול מז'ור לכלי קשת דויטש 68
רביעייה מס' 6 בדו מז'ור לכלי קשת דויטש 74
רביעייה מס' 7 בדו מז'ור לכלי קשת דויטש 94
רביעייה מס' 8 בסי במול מז'ור לכלי קשת דויטש 112
רביעייה מס' 9 לכלי קשת בסול מינור דויטש 173
רביעייה מס' 10 במי במול מז'ור לכלי קשת דויטש 87
רביעייה מס' 11 במי מז'ור לכלי קשת דויטש 353
רביעייה מס' 12 בדו מינור לכלי קשת דויטש 703 (פרק אחד)
רביעייה מס' 13 בלה מינור לכלי קשת דויטש 804 "רוזמונדה"
רביעייה מס' 14 ברה מינור לכלי קשת דויטש 810 "העלמה והמוות"
רביעייה מס' 15 בסול מז'ור לכלי קשת דויטש 887
פרק רביעייה בדו מינור דויטש 103
חמישיית דג השמך בלה מינור לפסנתר, כינור, ויולה, צ'לו וקונטרבאס דויטש 667
חמישייה בדו מז'ור לשני כינורות, ויולה ושני צ'לי דויטש 956
שלישייה מס' 1 בסי במול מז'ור לפסנתר, כינור וצ'לו דויטש 898
שלישייה מס' 2 במי במול מז'ור לפסנתר, כינור וצ'לו דויטש 929
פרק שלישייה, "נוטורנו", לכינור, פסנתר וצ'לו במי במול מז'ור דויטש 897
שלישייה בסי במול מז'ור בפרק אחד (סונאטה) דויטש 28
שלישייה בסי במול מז'ור לכלי קשת דויטש 581
שלישייה בסי במול מז'ור לכלי קשת דויטש 471 (פרק אחד)
פנטסיה לכינור ופסנתר בדו מז'ור דויטש 934
שמינייה למיתרים וכלי נשיפה בפה מז'ור דויטש 803 (שני כינורות, ויולה, צ'לו, קונטרבס, קלרינט, בסון, קרן)
מינואט וסיום לשמיניית כלי נשיפה בפה מז'ור דויטש 72 (שני קלרינטים, שני אבובים, שתי קרנות, שני בסונים)
שלוש סונטינות לכינור ופסנתר (דו מז'ור דויטש 384, לה מינור דויטש 385, סול מינור דויטש 408)
סונאטה "גראנד דואו", לכינור ופסנתר
סונאטה בלה מינור לארפג'ונה ופסנתר דויטש 821 (כיום מבוצעת בעיקר בצ'לו או ויולה)
מבוא ווריאציות על השיר "פרחים נובלים", לחליל ופסנתר
סונאטה בסי במול מז'ור דויטש 960
סונאטה במי מז'ור דויטש 154
סונאטה במי מז'ור דויטש 157
סונאטה בדו מז'ור דויטש 279
סונאטה במי מז'ור דויטש 459
סונטה בלה מינור דויטש 537
סונאטה בלה במול מז'ור דויטש 557
סונאטה במי מינור דויטש 566
סונאטה ברה במול מז'ור דויטש 567
סונאטה במי במול מז'ור דויטש 568
סונאטה בפה דיאז מינור דויטש 571
סונאטה בסי מז'ור דויטש 575
סונאטה בדו מז'ור דויטש 613
סונאטה בפה מינור דויטש 625
סונאטה בדו דיאז מינור דויטש 655
סונאטה בלה מז'ור דויטש 664
סונאטה במי מינור דויטש 769A
סונאטה בלה מינור דויטש 784
סונאטה בדו מז'ור דויטש 840
סונאטה בלה מינור דויטש 845
סונאטה ברה מז'ור דויטש 850
סונאטה בסול מז'ור דויטש 894
סונאטה בדו מינור דויטש 958
סונאטה בלה מז'ור דויטש 959
3 קטעים לפסנתר (מס' 459A ברשימת דויטש)
4 אימפרומפטי לפסנתר (מס' 899 ברשימת דויטש)
4 אימפרומפטי לפסנתר (מס' 935 ברשימת דויטש)
6 מומנטים מוזיקליים לפסנתר (מס' 780 ברשימת דויטש)
3 קטעים לפסנתר (מס' 946 ברשימת דויטש)
פנטסיית "הנודד" בדו מז'ור דויטש 760
שוברט הלחין מעל 600 שירים (Lieder).
מחזור השירים "הטוחנת היפה" (מס' 795 ברשימת דויטש)
השיר "גרטכן ליד הכישור" (פרנץ ליסט הכין גרסה לפסנתר של היצירה)
השיר "הרועה על הסלע" (לסופרן, פסנתר וקלרינט)
פנטסיה בפה מינור דויטש 940
"גרנד דואו", בדו מז'ור דויטש 812
דיברטיסמן בסגנון הונגרי דויטש 818
דיברטיסמן בסגנון צרפתי דויטש 823
אלגרו בלה מינור דויטש 947 "סערות החיים"
6 מצעדים צבאיים דויטש 819
רונדו בלה מז'ור דויטש 951
3 מארשים צבאיים דויטש 733
סונאטה בסי במול מז'ור דויטש 617
מיסה מס' 1 בפה מז'ור
מיסה מס' 2 בסול מז'ור
מיסה מס' 3 בסי במול מז'ור
מיסה מס' 4 בדו מז'ור
מיסה מס' 5 בלה במול מז'ור
מיסה מס' 6 במי במול מז'ור
"טוב להודות לה'" דויטש 953, לפי תהלים צ"ב בעברית (נכתב עבור החזן הוינאי זולצר)
מפרצון שוברט באי אלכסנדר שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של פרנץ שוברט.
פרנץ פאול שטנגל (גרמנית: Franz Paul Stangl; 26 במרץ 1908 – 28 ביוני 1971) היה פושע מלחמה נאצי וקצין באס אס בדרגת האופטשטורמפיהרר, מפקד מחנות ההשמדה סוביבור וטרבלינקה שבפולין, שאחראי למותם של מאות אלפי יהודים.
הורשע בגרמניה בעוון פשע מלחמה, ומת מהתקף לב מספר חודשים לאחר תחילת מאסרו בכלא.
בשנת 1923 סיים את הכשרתו המקצועית כאורג.
בתחילת 1931 התקבל למשטרה האוסטרית והחל בהכשרה בת שנתיים כשוטר.
בעקבות גילוי מחסן נשק של הנאצים זכה לעיטור וקודם באוקטובר 1935 לתפקיד מפקח במדור הפוליטי בעיר ולס.
במרץ 1938 הצטרף למפלגה הנאצית ולאס אס.
המדור הפוליטי שבו שירת הפך לחלק מן הגסטפו והועבר ללינץ, והוא קיבל שם תפקיד במחלקה לענייני יהודים.
בנובמבר 1940 מונה למפקח הכללי של המשטרה של מכון האותנסיה במצודת הרטהיים, במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה שבמסגרתה הוציאו הנאצים להורג אנשים מוגבלים, חולים במחלות קשות וחולי נפש.
במבצע זה שיתף פעולה עם הרמן מישל.
ממרץ 1942 היה מפקד מחנה המוות סוביבור בפולין, ומספטמבר 1942 עד אוגוסט 1943 היה מפקד מחנה ההשמדה טרבלינקה.
בספטמבר 1943, לאחר מרד האסירים בטרבלינקה, הועבר שטנגל כמו רוב אנשי מבצע ריינהרד לאזור המבצעי החוף האדריאטי.
הוא עמד תחת פיקודו של כריסטיאן וירט ופיקד על יחידות באודינה וברייקה שפעלו נגד פרטיזנים ויהודים.
לקראת סוף המלחמה שב עם יחידתו לגרמניה.
בשל השתייכותו לאס אס הוא הוחזק על ידי הצבא האמריקני במחנה שבויים, מבלי שאלו ידעו דבר על פעילותו בתוכנית ההשמדה.
לאחר כשנתיים וחצי שוחרר ונשלח בשנת 1947 לאוסטריה.
שם הוחזק בלינץ במעצר על מעורבותו בתוכנית האותנסיה.
בשנת 1948 החל המשפט נגד מבצעי התוכנית, ובעקבות הפצרותיה של אשתו נמלט שטנגל ב-30 במאי עם סגנו לשעבר, גוסטב וגנר, דרך פירנצה לרומא.
לאחר מכן, בסיוע הגמון מהוותיקן בשם אלויס הודאל, שארגן לו דרכון של הצלב האדום, ברח לסוריה.
שם השתקע בדמשק ועבד כאורג.
במאי 1949 הצטרפה אליו משפחתו.
בשנת 1951 היגר עם משפחתו לברזיל והשתקע בסאו פאולו.
תחילה עבד כאורג ומאוחר יותר כמהנדס.
בפברואר 1967 נתגלה עם בני משפחתו בברזיל הודות למאמציו של צייד הנאצים שמעון ויזנטל.
נאצי אחר הסגיר אותו לידי ויזנטל תמורת כסף.
בדצמבר 1970 נידון למאסר עולם באשמת שותפות באחריות לרצח 900,000 יהודים, בעת שהיה בטרבלינקה.
כעבור חצי שנה, ב-28 ביוני 1971, מת בכלא מהתקף לב.
בעקבות הרשעתו וראיון שהעניק, נחשף בברזיל גם סגנו, גוסטב וגנר.
ההיסטוריונית הבריטית גיטה סרני כתבה את ספרה "אל תוך האפילה" (Into That Darkness) בעקבות ראיון שערכה עם שטנגל בכלא.
בראיון נשאל שטנגל בין היתר איך התייחס אל היהודים שהגיעו למחנה.
שטנגל השיב שלא התייחס לקורבנות שהגיעו להשמדה כאל בני אדם יחידים אלא כאל מסה, שאותה נדרש לחסל.
פְרַנְץ (לֵוִי) רוֹזֶנצְוַויְיג היה פילוסוף יהודי-גרמני, מחנך ומתרגם.
רוזנצווייג פיתח פילוסופיה דתית שהיא דגם לחידוש המחשבה הפילוסופית מתוך עמידה נוכח מקורות היהדות.
יצירתו היא בעלת מאפיינים אקזיסטנציאליסטיים מובהקים.
הוא ייחס שוויון ערך ושותפות ליהדות ולנצרות, והניח בכך תשתית לדיאלוג בין-דתי.
רוזנצווייג היה שותף למרטין בובר בתרגום התנ"ך לגרמנית, ובתרגומם התייחסו השניים למילה המנחה בסיפור המקראי.
בגיל 27 החליט להטביל עצמו לנצרות הפרוטסטנטית; ההחלטה נבעה לא מטעמי נוחות אלא מאמונה פנימית שהיהדות היא אידאה, והדרך הנכונה להגשימה היא באמצעות הנצרות הפרוטסטנטית.
אולם לאחר שלושה חודשים קיבל רוזנצווייג החלטה נחרצת להישאר יהודי, בין היתר בעקבות השתתפות מקרית בתפילת יום הכיפורים בקהילה האורתודוקסית בברלין; או לפי גרסה אחרת, השתתפות בתפילת נעילה של יום הכיפורים בשטיבל חסידי בפאתי ברלין.
פרשה יוצאת דופן זו מהווה רקע להבנת יצירתו, ובעיקר להבנת ספרו "כוכב הגאולה".
רוזנצווייג גדל כבנם היחיד של גאורג רוזנצוויג, תעשיין וחבר מועצת העיר קאסל, ושל אשתו אדלה.
משפחתו הייתה אמידה ושררה בה רוח של התבוללות, תוך זיקה מסוימת ליהדות הליברלית.
את הקשר ליהדות חיה וממשית ייצג עבורו אחי סבו, אדם-אברהם רוזנצווייג, שהתגורר עם המשפחה.
בהשפעת אדם רוזנצוויג פיתח פרנץ הצעיר שאיפה לחיים דתיים ועניין ביהדות.
הוא ביקש (וקיבל) כמתנת בר-מצווה שיעורים בעברית, והיה היחיד מבני משפחתו שנכח בבית הכנסת ביום הכיפורים ("כדי להיות עם אחיי היהודים", כפי שהעיד).
ב-1905, בהיותו בן 18, החל ללמוד רפואה, תחילה באוניברסיטת גטינגן ואחר כך במינכן ובפרייבורג, במטרה לרצות את אביו העסקן.
הוא למד רפואה במשך כחמישה סמסטרים ואף ניגש לבחינות, על אף שלא רצה להמשיך בלימודים אלו.
בשנת 1907 שינה את תחום לימודיו, ומכאן למד היסטוריה ופילוסופיה בפרייבורג ובברלין, אצל הפרופסורים פרידריך מיינקה והיינריך ריקרט.
כחלק משיטת הלימוד דאז, למד רוזנצווייג שפות אירופיות, לימודים קלאסיים וכן את הגות אבות הכנסייה והברית החדשה.
רוזנצווייג העריך מאוד את המשורר גתה ואת הפילוסופים קאנט וניטשה.
בשנת 1908 התוודע לראשונה לכתבי הגל, ובמשך ארבע השנים הבאות עסק במשנתו, ובפרט בכתביו שפורסמו לאחר מותו.
בשנת 1912 השלים עבודת דוקטורט בנושא "הגל והמדינה", בהנחיית פרופ' פרידריך מיינקה.
בקיץ 1913 הכריע רוזנצווייג הכרעה כפולה: ראשית, לדבוק בחיים דתיים; שנית, לעשות זאת דרך טבילה לנצרות הפרוטסטנטית, וזאת בהשפעת חברים וקרובי משפחה שהתנצרו לפניו, ובמיוחד ידיד המשפחה אויגן רוזנשטוק ובן דודו של פרנץ, רודולף אהרנברג.
ההכרעה הראשונה עיצבה את חייו באורח מעמיק וההשתרשות בחיים הדתיים הייתה גורם מכריע בהגותו.
ההחלטה השנייה, להתנצר, נראתה לו מלכתחילה כקשה ומזעזעת, ורוזנצווייג אף עמד בגינה על סף התאבדות.
לאחר שלושה חודשי התלבטות קשים, ייתכן כי בעקבות השתתפות מקרית בחוויית תפילת יום הכיפורים בבית כנסת של הקהילה האורתודוקסית בברלין או לפי גרסה שנייה השתתפות מקרית בתפילת נעילה של יום הכיפורים בשטיבל חסידי בפאתי ברלין, הכריע רוזנצווייג לחזור בו מהחלטתו להמיר את דתו.
ההתנצרות לא נראתה לו עוד הכרחית כדי לדבוק בדת חיה וממשית, ולכן גם נהייתה בלתי אפשרית בשבילו.
הוא פנה להעמיק בלימוד המקורות היהודיים והמיר את התעניינותו בהיסטוריה, בהתעמקות הולכת וגוברת בשאלות פילוסופיות ותאולוגיות.
מספר חודשים למד אצל הפילוסוף הרמן כהן בברלין, והקשר ביניהם היה משמעותי מאוד לשניהם.
בשנת 1914, בברלין, פגש לראשונה את מרטין בובר ונקשרה ביניהם ידידות עמוקה.
במלחמת העולם הראשונה היה רוזנצווייג בין המתנדבים לצבא הגרמני ושירת כסניטר.
מאוחר יותר גויס באורח מלא ושירת בחיל התותחנים (בסוללת תותחי נ"מ).
החל מ-1916 העז לראשונה ליצור מגע עם רוזנשטוק (ידיד המשפחה שהתנצר) וניהל אתו חליפת מכתבים סוערת, שפורסמה מאוחר יותר על ידי האחרון (באנגלית) תחת הכותרת "יהדות למרות הנצרות".
בשנת 1917 פרסם את מאמרו הראשון, "עת לעשות", איגרת גלויה ששלח למורו הרמן כהן ובה קרא לחדש את החיים היהודיים בגרמניה דרך שיקום ועיצוב מחודש של הוראת הדת היהודית בבתי הספר הממלכתיים.
ספרו "כוכב הגאולה" החל להתהוות בשורה של גלויות ששלח להוריו מהחזית המקדונית.
הספר עצמו נכתב בשנת 1918 ותחילת 1919, לאחר שחרורו של רוזנצווייג מהצבא הגרמני ולאחר פטירתו של הרמן כהן, וראה אור בשנת 1921. ביצירה פילוסופית זו ביקש רוזנצווייג לפתח באורח שיטתי וכולל את "הַמַּחְשָׁב החדש" (Das neue Denken) שלו, היינו אקזיסטנציאליזם דתי המעמיד אדם, אלוהים ועולם במערכת יחסים מורכבת ודינמית.
בשנת 1920 עבר רוזנצווייג לפרנקפורט ושם ניהל אורח חיים דתי בהשפעת הרב נחמיה נובל ובהשפעת נישואיו לאדית האן.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התקרב רוזנצווייג עוד יותר לאורח חיים יהודי ולשמירת מצוות, גם אם לא אורתודוקסית ואדוקה מאוד, והעמיק עניינו בחינוך היהודי.
את גישתו הייחודית למצוות ביטא במאמרו "הבונים", שבו התפלמס עם עמדתו העקרונית, שוללת ההלכה, של מרטין בובר.
גם יחסו לציונות הלך והעמיק, ואף על פי שלא נעשה ציוני הסתייג מעמדות אנטי ציוניות, והכיר בערכו של המעשה הציוני לשימור קיומו של עם ישראל.
לאחר השלמת "כוכב הגאולה" התמקד רוזנצווייג בתחום החינוך היהודי.
גולת הכותרת של מאמץ זה הייתה הקמתו של בית מדרש פתוח ללימודי יהדות – "בית המדרש היהודי החופשי" (Das Freie Jüdische Lehrhaus) בפרנקפורט.
בית מדרש זה נועד לקדם תחייה יהודית מודרנית, בחברה פתוחה ולא אורתודוקסית בעיקרה.
בין המרצים בה, נוסף על רוזנצווייג, נמנו מרטין בובר, זיגפריד קראקאוור, נחמיה אנטון נובל, אריך פרום, עקיבא ארנסט סימון ורבים אחרים.
רוזנצוויג ייחס חשיבות רבה לתרגום הטקסטים היהודיים לשפה הגרמנית, במסגרת מגבלותיו וכוחו לקדם חיים יהודיים מודרניים.
תחילה ניסה את כוחו בתרגום תפילות (סדר תפילות ליל שבת בבית הכנסת ובבית, וברכת המזון).
אך מפעלו החשוב ביותר בתחום זה היה תרגום התנ"ך לגרמנית יחד עם חברו מרטין בובר.
רצונם של בובר ורוזנצווייג היה לתרגם את התנ"ך ליהודים בני דורם, באופן שיעניק ללשון המתורגמת את מרב הגמישות ואת ריבוי הקולות העולה מהטקסט העברי ומפרה את הפרשנות היהודית שבתוך המקרא עצמו, וזו שנפרשה לאורך הדורות.
הם ביקשו שהתרגום יאפשר את המשך הדיאלוג המתמיד עם ספר זה ועם המצוות העולות ממנו.
הם לא היו צמודים למבני לשון הקיימים בגרמנית, אלא פעלו באורח יצירתי מבחינה לשונית, מתוך הקשבה מלאה לפשט הכתוב, על רבדיו השונים ומתוך פתיחות לאפשרויות הפרשניות שמעניקים הדרש המסורתי מזה וביקורת המקרא מזה.
מפעל נוסף של רוזנצווייג היה תרגום מבחר משירי יהודה הלוי (שרוזנצווייג ראה את עצמו כגלגולו המודרני), שלווה בהערות פרשניות והגותיות רבות ערך של רוזנצווייג.
בשנת 1922 חלה רוזנצווייג במחלת ניוון שרירים שגרמה לו להפרעות תנועה ודיבור קשות.
הוא נאלץ לפרוש מניהול בית המדרש.
ניוון השרירים שהלך והתגבר מנע בעדו להשלים כתבים מתוכננים רבים.
למרות מחלתו הופיעו תרגומיו ל"מזמורים ושירים של יהודה הלוי" וכן החלקים הראשונים של תרגום המקרא לגרמנית עליו שקד עם מרטין בובר, שהשלים לאחר מותו של רוזנצווייג את המלאכה.
בשנותיו האחרונות הכתיב רוזנצווייג חלק ניכר מכתביו בעזרת סימנים, בעיקר לחברו מרטין בובר.
את מאמרו הפילוסופי "הַמַּחְשָׁב החדש" (1925) הכתיב לאשתו בעזרת מצמוץ בעיניו, לאחר שגופו כבר היה משותק לגמרי.
ב-10 בדצמבר 1929, בטרם מלאו לו 43 שנה, נפטר רוזנצווייג מניוון שרירים בפרנקפורט ע"נ מיין.
בנו של פרנץ רוזנצווייג, רפאל, עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער והשתקע בקיבוץ מעברות במסגרת גרעין השומר הצעיר.
הוא היה חקלאי, כלכלן ויועץ, ופעיל פוליטי במפלגת העולם הזה (עבד עם אורי אבנרי).
הוא נישא לאינס כהן, חברה במחתרת שהצילה ילדים בהולנד במלחמת העולם השנייה.
הם הכירו כששירת בברגידה היהודית ונולדו להם שני ילדים, יואל רוזנצוויג ודיתה לירון רוזנצווייג.
הוא התחתן בשנית עם כריסטה גוט, סטודנטית גרמניה, לימים רחל רוזנצווייג (בת אדם), מהסטודנטים הראשונים שהגיעו מגרמניה לישראל בראשית נשות השישים לחילופי סטודנטים.
היא התגיירה, ערכה יחד עם אדית, אלמנתו של פרנץ רוזנצווייג, את כתביו והשלימה דוקטורט ביהדות באוניברסיטה העברית.
לזוג נולדו שלושה ילדים: עמנואל רוזנצווייג (אביה של השחקנית אלה רוזנצווייג), רונית שי ומיכה רוזנצווייג.
כל הנכדים חיים בישראל והקימו משפחות.
רפאל נישא בשלישית לאורסולה קייזר, אזרחית שווייצרית.
הוא נפטר בגיל 79 ונקבר בציריך, שם חי בשנותיו האחרונות.
לאורך כל חייו קיים חיים יהודים מחד וחילוניים לחלוטין מאידך, והחזיק במשנתו של אביו בגרסה משלו.
מדי שנה מוענקת בגרמניה מדליית בובר-רוזנצווייג על ידי "ארגון הגג של העמותות לדיאלוג יהודי-נוצרי" לאנשים שתרמו תרומה משמעותית לדיאלוג יהודי-נוצרי.
הקרקע ההגליינית לצמיחתו של רוזנצווייג
במחצית השנייה של המאה ה-19 שלטה בעולם הפילוסופי של אירופה השיטה האידיאליסטית של הגל.
הגל ניסה לאחד בין הרוח לבין העולם הפיזי.
הוא טען כי מלבד הממד הרציונלי שבו, העולם הוא גם המקום שבו מתגלמת הרוח.
הוא סבר שהעולם נמצא בתהליך מתמיד של התגלות התבונה בו, והאמין שככל שיגדלו ערכי התבונה בעולם כך יהפוך העולם לטוב יותר, נעדר מלחמות וסבל.
הנחה זו קרסה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והפילוסופיה האירופית נקלעה למשבר.
לפילוסופיה האידיאליסטית לא היה מענה לזעקתו של ה"אני" הבודד לאחר המלחמה.
המשבר הזה ניצב ביסוד חשיבתו הפילוסופית של רוזנצווייג.
מול הפילוסופיה שקרסה תחת אירועי המלחמה הציב לעצמו רוזנצווייג אתגר: לקומם את ה"אני" הפרטי של האדם מהריסות המלחמה.
והיות שה"אני" הוא האתגר הגדול ביותר של הפילוסופיה, אתגרו של רוזנצווייג היה לתת מענה אקזיסטנציאליסטי לאותו "אני" פרטי שבור ומרוסק שלאחר המלחמה.
הפילוסופיה של רוזנצווייג יצאה מנקודת מוצא הגליאנית וטענה כי על האדם לוותר על צורת המחשבה שראתה בעולם אחדות (בין עולם למחשבה), וליצור שפה ומתודה חדשה של יחס בין הדברים (ריבוי במקום איחוד).
לצורך כך בנה רוזנצווייג את המתודה הסיפורית.
התפיסה האידיאליסטית הותירה חותם עמוק על הגותו של רוזנצווייג, שכתב את עבודת הדוקטורט שלו על הגל.
לצד זה הושפע רוזנצווייג גם מהתפיסה האקזיסטנציאליסטית.
ולכן ניתן לומר שרוזנצווייג הושפע בכתיבתו משני קטבים: האידיאליסטי והאקזיסטנציאליסטי.
השפעתו של הגל על הגותו של רוזנצווייג הייתה מכרעת.
השיטה הדיאלקטית של הגל תופסת מקום נרחב ב"כוכב הגאולה", ורבים מרעיונותיו של רוזנצווייג צמחו מתוך היכרותו והתנגדותו לרעיונותיו של הגל.
התפיסה האקזיסטנציאליסטית של רוזנצווייג צמחה מתוך מאבקו באידיאליזם.
רוזנצווייג פנה אל עבר התורה הקיומית, שהייתה עדיפה בעיניו על האידיאליזם.
רוזנצווייג יצא נגד הרעיון האידיאליסטי שהמוות אינו מאיים על האדם, שכן הוא חלק מן ההוויה ואינו אלא שינוי מצבו של הגוף.
סיסמתו של רוזנצווייג היא "אל החיים מן המוות".
כלומר: מתוך הבנת משמעות המוות, על ידי הסרת העמעום שאותו הטיל האידיאליזם על המוות, ניתן לממש את החיים.
אמירה זו מתיישבת עם עקרונות ההגות הקיומית.
על ידי הדבקות בחיים, רוזנצווייג מבקש לקעקע את הרעיון האידיאליסטי.
כבר בתחילת ספרו "כוכב הגאולה" מבקש רוזנצווייג להסיר את הפילוסופיה ההגליאנית ואת הרעיונות האידיאליסטים, על מנת לבנות את "הַמַּחְשָׁב החדש".
בניגוד לאידיאליזם ההגליאני, המעמיד את שאלת המהות על שאלת האל, החומר או האדם – כל אחד בנפרד ולא בדין וחשבון משולב – רוזנצווייג העמיד את העולם על שלושה יסודות שאינם ניתנים לרדוקציה: אל, עולם ואדם.
רוזנצווייג לא קיבל את הצמצום האידיאליסטי, והציג במקומו ריבוי.
האדם אינו יכול להיות מהות כשלעצמה.
האדם הוא ישות מתהווה ויש לו קשרי זיקה.
המהלך של רוזנצווייג מעמיד במרכז את האדם הממשי החי, בניגוד לאידיאליזם המעמיד במרכז את החשיבה ואת ההשתאות הפילוסופית.
רוזנצווייג מתעמת עם האידיאליזם מתוך עולמו שלו, מתוך ההקשר היהודי.
ההתגלות מבטאת את קשרי הזיקה בין האדם לאל.
אלה שני יסודות בלתי תלויים, הנפגשים בהווה, בעולם.
רוזנצווייג סבר כי הסיפור הוא מקום שבו הקיום בא לידי ביטוי.
במקום מושגים מופשטים שאמורים לתת מענה לקיום האנושי בא הסיפור.
הסיפור מטבעו הוא ריבוי, הוא מבטא יחסים, הוא דרמה.
כדי להבין את הקיום האנושי הדרמטי יש לפנות לטקסטים דרמטיים.
לדעתו של רוזנצווייג, הניסיון לצמצם את הספרות לפילוסופיה חוטא לקיום האנושי.
לשיטתו של רוזנצווייג, סיפור הבריאה הוא הדרך המדויקת ביותר לבטא את היחסים בין האל לעולם.
הוא ראה את סיפור הבריאה כ"דרמה של היחסים בין האל לעולם"; את סיפור ההתגלות – כדרמה בין האל לאדם; ואת הגאולה – כדרמה בין האדם לעולם.
בהקשר זה יש להבין את יחסו של רוזנצווייג אל המקרא.
במאמרו "הכתוב והדיבר" (נהריים, עמ' 20–25) טוען רוזנצווייג שהספר טפל לדיבור.
הסכנה האיומה לחיי הרוח הוא שהטפל הפך לעיקר.
העיסוק ב"פשט" התורה עלול לערער את השיח שחייב להתקיים בין האדם לבין המקרא.
לדברי רוזנצווייג: "האדם מבקש לפי טבעו להתיר עצמו מן הקללה.
עם שהתורה נקבעת בכתובים, מיד מסתעפת ממנה תורה שבעל פה."
מערכת היחסים: בין אקטיביות לפסיביות
נקודת המוצא של רוזנצווייג היא היחס שבין גורם אקטיבי לגורם פסיבי.
החידוש שלו הוא היכולת לעמוד מול מישהו באופן פסיבי, היכולת לשמוע ולקבל – שיחה בין אנשים היא תמיד יחס בין אלמנט אקטיבי לאלמנט פסיבי.
בכל מערכת יחסים האחד שומע והשני מדבר.
על פי רוזנצווייג, היכולת לעמוד מנגד ולקבל היא החידוש שטומן בחובו הדיאלוג (כמו הדיאלוג האפלטוני שבו סוקרטס מקבל מבן שיחו תשובות לשאלותיו).
בבריאה – האל פעיל, העולם סביל.
בהתגלות – האל פעיל, האדם סביל.
בגאולה – האדם פעיל, העולם סביל.
העולם תמיד סביל והאל תמיד פעיל; האדם הוא היחיד שיש בו שני מרכיבים – הוא גם נותן וגם מקבל.
המעבר מסבילות שלילית לסבילות חיובית
לאורך ההיסטוריה של הפילוסופיה האדם נתפס לרוב כפעיל (הפילוסופיה לא רוצה ולא מסוגלת להבין מושג של סבילות באל).
אולם רוזנצווייג טוען שהמפגש עם המוות הוא הוא שמעורר את האדם לפעולה.
וזעקת ה"אני" הבודד – זו פסגת הסבילות.
מה שהפילוסופיה מנסה לעשות זה להתגבר על המוות.
רוזנצווייג גילה שה"אני" (גוף ונפש) נולד מתוך סבילות.
הסבל הוא תמיד – שלי.
אליבא דרוזנצווייג קיים קשר סמנטי בין סבילות לסבל.
כיצד יכול האדם לעבור מהפסיביות השלילית לחיוביות?
כיצד הוא יכול לעבור מסבילות מקפיאה לסבילות מפרה?
האם ניתן לחיות את הסבל ולא רק למות אותו?
תשובתו של רוזנצווייג נמצאת בחלקו השני של ספרו "כוכב הגאולה", במעבר מסיפור הבריאה להתגלות.
בסוף סיפור הבריאה האל בורא את האדם (שמכונה בפי רוזנצווייג "דבר") ומוציאו מעולם הדברים לעולם ההתגלות (עולם היחסים עם האל).
הדלת שנפתחת להתגלות היא היא המעבר בין הסבילות השלילית לסבילות החיובית.
כדי להסביר את דבריו פונה רוזנצווייג לפרש את הפסוק: "וירא אלוהים והנה טוב מאוד".
הוא אומר כי "טוב" היא מילת העיקר של הבריאה.
אך גם המוות הוא בריאה.
רוזנצווייג טוען שאם האדם לא היה סופי, העולם כפי שאנו מכירים אותו לא יכול היה להתקיים.
עולם היחסים אפשרי רק על בסיס יש סופי שבתוך סופיותו קיים דבר מה המוביל אותו אל מעבר לסופיותו.
המוות הוא המוציא את היש מגדרו.
עובדת המוות היא האפשרות היחידה להיפתח לסבילות חיובית.
רוזנצווייג מוסיף ומצטט משיר השירים: "עזה כמוות אהבה" (המשפט הראשון בספר השני של החלק השני של "כוכב הגאולה", עמ' 190).
אליבא דרוזנצווייג, הפסיביות החיובית היא באהבה.
מלבד המובן השגור של אהבה בין איש לאישה קיימת גם אהבה בין האל והעולם.
המעבר מבריאה להתגלות הוא מעבר מפסיביות שלילית לחיובית – מחוויית מוות משתיקה, לחוויית אהבה.
אומות העולם מול העם היהודי
פעמים רבות בדבריו מנסה רוזנצווייג לעמוד על היסוד המבדיל את היהודי משאר אומות העולם.
בספרו "כוכב הגאולה" הוא כותב:
רוזצוויג סבר כי ההבדל בין היהודי לשאר האומות נעוץ בשורש ההגדרה העצמית.
אומות העולם מגדירות את עצמן על פי חלקת אדמה, כלומר הארץ שבה הן מתקיימות, על פי השפה המדוברת ועל פי חוקיהן ומנהגיהן, כלומר על פי מרכיבים שנמצאים מחוצה להן ואינם תלויים בהן אלא ברוחות הזמן, ומשום כך – זמניים.
למעשה, אומות העולם תולות את קיומן בזמן נתון.
אם ינדדו העמים לארצות שונות, אם הלשונות ישתכחו ויאבדו, לא יהיה דבר שיוכלו להיאחז בו.
לעומתן היהודי שכבר איבד את ארצו, את לשונו, את חוקיו – מתנשא מעל לזמן.
הוא השריש את אותם המרכיבים בפנימיותו ואין הדבר מאיים עליו אם בזמן נתון הם בהישג ידו או לא.
ארץ ישראל, ירושלים הבנויה, חוקי התורה ולשון הקודש הפכו למרכיבים נצחיים בזהותו.
הוא יכול לנוע ולנוד בין ארצות, לשונות וחוקים שונים במשך אלפי שנים מבלי שהדבר יגע בו, היות שזהותו מושרשת בפנימיותו.
"היהודי בוטח בנצח", הוא מביט על רוחות הזמן מגובה הנצח.
כבר נלקח ממנו כל שהזמן יכול לקחת, והוא סמוך ובטוח כי אין ההיסטוריה יכולה לקחת ממנו דבר מפני שהוא נצחי.
עבור היהודי קיים רגע היסטורי נצחי אחד ויחיד: בכל רגע עליו לראות את עצמו כאילו הוא נוכח בין היוצאים ממצרים.
מרגע קבלת התורה היהודי מתקיים במרחב על היסטורי – נצחי.
לעומתו, "אומות העולם צופות למיתתן בשעה מן השעות, תהה זו שעה רחוקה שברחוקות.
ולא עוד אלא שאהבתן לעצמן ספוגה מתק וכובד מתחושת מוות העתיד הזאת.
מתוקה מאוד היא האהבה רק אל מה שבן תמותה הוא...".
אומות העולם חיות בחרדה תת-מודעת תמידית.
אותו היום שבו "לשונן תהיה קבורה בספרים, ומנהגיהן ותוקפיהן יאבדו את תוקפן החי" מאיים עליהן ומסתחרר כחרב מעל ראשן.
הן יודעות שיבוא היום שבו ההיסטוריה תמחק את כל התשתית לקיומן ותחושה זו גורמת להן להיאחז בגורמים חיצוניים (ארץ, שפה, חוק) ביתר שאת ובחרדה, כאדם שלא מאמין בהמשכיות לאחר המוות ולכן נאחז בחיים בכל כוחו ותשוקתו.
רוזנצווייג מסביר את התהליך הפנימי שהוביל את היהודי אל מעבר לזמן בעזרת המתח שבין קודש לחול:
בסופו של דבר, אותם המרכיבים (ארץ, שפה, לשון, חוק ומנהג) הופכים את היהודי לעם ואת אומות העולם לעמים.
אולם היחס אל מרכיבים אלה הוא שמבדיל את היהודי משאר האומות.
היהודי קידש את השפה והפך אותה לשפת קודש, קידש את הארץ והפך אותה לארץ הקודש, קידש את תורתו והפך אותה לתורה הקדושה – ובכך ייחד את המרכיבים האלה מכל שאר הדברים הקיימים בעולם והשריש אותם בפנימיותו, משום שהוא מטא-היסטורי, מטא-סטטי.
היהודי הבדיל קודש מחול ולכן יש ביכולתו להתעלם מימי החול ולהתקשר למרכיבים המגבשים את זהותו.
לכן כל עוד היהודי מקיים את הקשר הקדוש, המייחד אל ארצו, לשונו וחוקיו – הוא אוחז בנצח.
היהודי חי את הנצח ובכך הוא שונה מהנוצרי ההיסטורי.
היהודי שונה מהנוצרי בכך שהוא א-היסטורי וא-פוליטי.
היהודי חי את הגאולה ואת הנצח.
רוזנצווייג הושפע מהרמן כהן, אך בניגוד לכהן הוא רחש כבוד לתנועה הציונית.
עם זה, עמדתו הייתה מנוכרת לציונות ושונה בתכלית מעמדתו של בובר, שהשתייך לזרם הציונות הרוחנית.
בעוד רוזנצווייג התקרב עוד ועוד למסורת, בובר עשה בדיוק את ההפך.
אך למרות המחלוקת ביניהם בנוגע לציונות ולמסורת, שני הנושאים המרכזיים בעולם היהודי של תחילת המאה ה-20, שררה ביניהם חברות איתנה והם קיימו שיתוף פעולה אינטלקטואלי פורה.
רונצוויג סבר שלמדינה יש להתייחס בניכור, שהיא אמצעי בלבד ולא מטרה, ושאין בה צורך ממשי מבחינתם של היהודים.
לא פעם אמר שאין זה סוד שהיחס הציוני הדתי למדינה, כאל מטרה בפני עצמה, יוצר בעיות רבות.
אף על פי כן הוא לא פיתח את עמדותיו מתוך תפיסה חרדית, אלא מתוך תורות מדינה כלליות.
הוא הבין את מהותה של המדינה המודרנית ואת תפקידה של הפעילות הפוליטית בחברה המודרנית מתוך תורות אלה, והציב גבול בין מדיניות לבין דתיות.
התזה של רוזנצווייג מזכירה תפישה חרדית אנטי ציונית ומתנגדת באופן מהותי לציונית.
ערעורו על התפיסה הציונית נובע מטענתו, שהמקרא עצמו אינו מאפשר לתפוס את הארץ תפיסה רגילה, כפי שעושים עמים אחרים.
מקור ינקותם הלאומי של עמים אחרים הוא הזיהוי בין ארץ מסוימת לבין לאום מסוים, אך לעם ישראל אין זיקה ישירה לארצו – לדוגמה: אבי האומה, אברהם, היה גר; הרוחניות היהודית התפתחה בבבל ומצרים, ועל כן הגעגועים לארץ ישראל בתקופת התורה היו למעשה געגועים לארץ שהיהודים מעולם לא חיו בה.
הקשר של עם ישראל בינו לבין עצמו הוא קשר דם, ולא קשר לאומי הכרוך סביב מולדת משותפת, כמו קשר לאומי רגיל אצל אומות העולם.
התשתית הלאומית היהודית היא התשתית המשפחתית, המוזכרת כבר במקרא.
הארץ היא על תנאי – היא מובטחת לאדם על פי תנאים רוחניים.
בכל הנוגע לעם עצמו – הוא קשור בקשר דם.
תזה זו יצרה מרחק רב בין רוזנצווייג לבין הציבור הציוני, ולכן העיסוק ברוזנצווייג בקרב ציבור זה לא היה רב.
הציונים לא הסכימו עמו ולכן לא קראו את ספריו, והחרדים שצידדו בתפיסתו לא קראו בו בגלל המתודות המודרניות שבהן נקט.
לשיטתו של רוזנצווייג, הקשר המיוחד של עם ישראל למולדתו הוא שהופך אותו לעם מיוחד ונבדל מכל לאום.
במילים אחרות: ארץ ישראל ועם ישראל מנהלים מערכת יחסים שונה ממערכת יחסים רגילה שבין עם לארץ לאום.
רוזנצווייג קובע כי קיימים שלושה יסודות ביהדות שמבטאים את המכלול והם: אלוהים, עולם ואדם.
יהודים רבים תפסו את אלוהים כאלוהים שלהם – של העם היהודי; ואת העם תפסו כעם היחיד בארץ; האדם הוא היהודי (והאחרים אינם נחשבים).
רוזנצווייג יצא כנגד קביעות אלה וטען כי המושגים האמורים אינם פרטיקולרים אלא אוניברסליים.
הייחוד היהודי טמון בכך שמושגי היסוד של היהדות הם פרטיקולריים ואוניברסליים כאחד.
הארץ היא ארצנו – אך כל הארץ שייכת לאלוהים; האדם היהודי הוא יהודי – אך כל בני האדם נבראו בצלם; אלוהים הוא של עם ישראל, אלוהינו – אך הוא גם האל של כל בני האדם (כדוגמה לכך מצביע רוזנצווייג על ניגוד הקיים בכל ברכה שאומר היהודי המאמין: ברוך אתה...
אלוהינו, מלך העולם – האל הוא גם אלוהינו וגם מלך העולם).
שלושת המרכיבים האלה הם בעלי תוכן אוניברסלי ופרטיקולרי בו זמנית.
התפיסה היסודית של רוזנצווייג היא תפיסת הניגודיות החיה ביהדות ביחס לשלושת המושגים הבסיסיים של הדת.
על רקע זה צמחה תפישתו את המשיח, שלדעתו הוא דמות אוטופית עולמית-אוניברסלית הפורצת את כל הגבולות.
תשובה לשפינוזה בנוגע לניגודיות שבין הפרטיקולריות לאוניברסליות ביהדות
שפינוזה הצביע על האנטי אוניברסלית של המושג עם בחירה.
רוזנצווייג חוזר אל הפרדוקס שבין הייחודיות לבין האוניברסליות בבשורה היהודית, ומציג את פתרונו: שני הניגודים חיים ביחד זה לצד זה.
ניכר שרוזנצווייג הכיר את טיעוני שפינוזה.
הוא טוען נגדו שאין כאן כל פרדוקס, והתפיסה היהודית מכילה בתוכה את הניגוד ללא סתירה.
אליבא דרוזנצווייג, כדי לבשר את בשורת היהדות נדרשה בשורה פרטיקולרית לצד בשורה אוניברסלית.
או במילים אחרות, היהודי משחק משחק כפול שאין בו ניגוד.
טענתו של רוזנצווייג היא, שהיהדות מייצגת ערכים אוניברסליים שאומצו על ידה לעם מסוים, בעוד שעמים אחרים מגדירים את לאומיותם על פי השתייכות טריטוריאלית.
לדבריו, לא ניתן להגדיר את עצמך לפי ארץ מושבך ובד בבד להיות אוניברסלי.
המשותף ליהודים ללא ארץ ושפה משותפת
בדומה להיסטוריון היהודי-הגרמני צבי גרץ ולחוקרי יהדות נוספים, רוזנצווייג ניסה להבין מהי "המהות היהודית", מה הופך את היהודים לעם אחד (ללא ארץ ושפה, שהם הסממנים של כל אומה אחרת).
לשיטתו, התשובה לשאלה זו קובעת את ייחודו של העם היהודי.
רוזנצווייג טען כי בשונה מעמים אחרים, העם היהודי אינו זקוק לשפה ולארץ כדי להיות עם בעל בשורה אוניברסלית החי את אידיאל אחרית הימים, על אף שהוא מקיים את בשורתו באופן פרטיקולרי.
לטענתו של רוזנצווייג, בכך טמון ייחודו של העם היהודי.
רוזנצווייג טוען שליהדות אין מהות אחת, אלא כל הרעיונות קיימים ביהדות במערך כלשהו, שבמסגרתו הם סותרים זה את זה מדי פעם.
במערך זה מצויות תפיסות פרטיקולריות המאוזנות על ידי אידיאות אוניברסליות.
הוא סבר שהקריטריונים של הציונות להגדרת הזהות היהודית (שפה וארץ) פשוט אינם מספיקים.
במקום קריטריונים אלה הוא הציב את לוח השנה היהודי.
לדבריו, לוח השנה ומחזור החגים משמשים כגורם המאחד בין היהודים (המתאחדים בחגים לחברותות) ומגדיר את זהותם.
לוח השנה היהודי מאפשר ליהודי חיים שאינם נעים סביב היסטוריה לאומית, אלא סביב חגים הנושאים ערכים.
מחזוריות לוח השנה היא הנצח שבו חי העם היהודי – מערך המשקף את ערכי היהדות הפרטיקולריים והאוניברסליים כאחד.
"כוכב הגאולה" מורכב משלושה יסודות: אל, עולם ואדם, ומשלוש מסילות: בריאה, גאולה והתגלות.
ההתגלות היא המסילה, היא הציר עליו מתקיים הקשר בין האל לבין האדם.
זירת המפגש היא העולם, אך המפגש הוא בין האל לאדם, ובין האדם לאל.
אופיו, צורתו ותכניו של המפגש מתגלמים בהתגלות.
בנוסף לשני השילושים – יסודות ומסילות, ישנו שילוש נוסף – ציר הזמן: עבר, הווה ועתיד.
שלוש המסילות של "כוכב הגאולה" מתייחסות אל צירי הזמן: בריאה=עבר, גאולה=עתיד, התגלות=הווה.
ההתגלות היא ציר ההווה ומכאן מרכזיותה.
רוזנצווייג הוא פילוסוף אקזיסטנציאליסטי, ובתור שכזה הוא מכיר ומדגיש את ההווה כזירת ההתרחשות, את העולם, ואת המציאות שאנו חיים בה.
ההתגלות היא האלמנט המרכזי והמכריע בחייו של האדם ובתודעתו.
על פי רוזנצווייג, כל מה שקורה בהווה הוא חשוב, כל התרחשות בהווה היא חלק מן ההתגלות.
"הַמַּחְשָׁב החדש" הוא אקזיסטנציאליסטי ביסודו, ומניח זהות מוחלטת בין המחשבה והמציאות.
משום כך ההווה הוא המרכיב המהותי ביותר וההתגלות היא הציר המרכזי בחיי האדם.
רוזנצווייג מכנה את ההתגלות, בכותרת לספר השני בחלק השני של "כוכב הגאולה": "הלידה המתחדשת-בכל-עת של הנפש".
כיצד מתגלה האל, שהוא יסוד רוחני?
תשובתו של רוזנצווייג היא שזירת המפגש עם האל היא מופשטת, זירה פסיכולוגית.
הרוח אינה רוח האני אלא רוח האל.
המפגש הוא בין שתי ישויות נפרדות, ולפיכך הדרך היחידה לפגוש את האל היא דרך ההתגלות.
רוזנצווייג הוא פילוסוף דיאלוגי, עבורו השפה היא הכלי להכרת העולם.
ההתגלות עם האל מתממשת דרך השפה.
הדיאלוג הוא הכלי להגיע אל ההתגלות ולממשה.
כאשר לא מתקיים דיאלוג אין אינטראקציה עם האל, אך אין פירוש הדבר שהאל אינו קיים ללא התגלות.
בתורת הדיאלוג היחס הוא תמיד בין שניים.
השני הוא אתה או כל מה שאינו אני.
ישנן דרכים רבות ושונות לעמוד בזיקה עם השני, ובהקשרה של ההתגלות, ישנן דרכים רבות לעמוד ביחס של זיקה לאל.
בדיאלוג אין ביטול של אחד מן הצדדים, וההתגלות היא מעין שותפות, ברית בין שניים.
האל נמצא בדיאלוג בכל פעם שהוא מדבר עם האינדיבידואל.
את רעיון ההתגלות מניח רוזנצווייג גם על אדן האהבה.
האהבה היא היחס החשוב ביותר למימוש ההתגלות.
האדם פועל וחי תחת הצו "ואהבת".
בשונה מן התפיסה האידיאליסטית של הגל, רוזנצווייג תופס את האל כיש קיים.
משום שהאל הוא יש קיים מתאפשר לאדם לבקש את הפגישה עמו, ופגישה זו היא ההתגלות.
האל מתגלה לאדם דרך פעולותיו בעולם, כלומר כפעילות חווייתית המתרחשת בהווה.
רוזנצווייג היה פילוסוף קיומי שפעל מתוך האמונה היהודית וביסס את שיטתו על הדיאלוג.
לדידו הבסיס לשילוב זה הוא הצו האלוהי: "ואהבת":
על מנת להגיע ליחס של זיקה עם האל, להיות במצב דיאלוגי בתוך העולם ולהגיע להתגלות, האדם צריך להיענות לצו "ואהבת".
עבור רוזנצווייג פסוק זה הוא הבסיס ליחס של האדם עם האל.
על האדם לשאוף ליחס של זיקה מתוך צו "ואהבת" ולהסיר מכשולים המונעים ממנו להיות ביחס זיקה זה.
כל מצב המונע מן האדם לממש את צו האהבה ביחס לאל הוא מצב לא רצוי.
על האדם לדחות מצבים אלו ולקרב את מצבי האהבה.
רוזנצווייג רואה בצו "ואהבת" מצווה ראשונה שממנה נגזר כל השאר.
האהבה היא תנאי להתגלות ויחס מקדים להתגלות האל בפני האדם.
אך האם עוצמתה של ההתגלות תלויה בעוצמת האהבה, האם ההתגלות היא אירוע מתמשך או שמא רצף של אירועים דיסקרטיים?
האם היא אירוע המתממש ליחיד מסוים?
תשובה חלקית נותן רוזנצווייג בקטע הבא:
היא אינה אירוע מתמשך אלא רצף של אירועים: לעולם צעירה היא, לעולם ראשונה היא.
ההתגלות היא אירוע המתרחש ליחיד, והיא תלויה ביחס הזיקה האינדבדואלי של צו האהבה.
זהו אירוע המתרחש בהווה והוא המשכו של הציווי "ואהבת" בפסוק העוקב בספר דברים: .
האהבה והצו "ואהבת" אינם מופנים כלפי האל בלבד.
רוזנצווייג רואה את האהבה שהאדם מקבל מן האל, בתור האהוב, כאהבה שעליו להעביר הלאה, מתוקף הצו הנוסף: "ואהבת לרעך כמוך".
הציר של אדם–עולם הוא הציר המוביל לגאולה, והוא גם הציר שבין אדם לחברו.
זאת לעומת הציר אל–אדם, ציר ההתגלות, שהוא הציר שבין אדם למקום.
ציר ההווה, ההתגלות, שהוא גם הציר שבין אדם למקום, בין האדם לאלוהיו, בנוי על הצו "ואהבת" ומחולל את הציר השייך לעתיד, ציר הגאולה.
צו האהבה מניע את היחס של "ואהבת לרעך כמוך", שאותו רוזנצווייג מכנה גאולה.
על האדם למסור לעולם, לזולת, את האהבה שקיבל מן האל.
הגאולה היא בתפיסתו של רוזנצווייג מטלתו של האדם, והיא באה מן ההתגלות.
האל מבקש מן האדם שיאהב אותו.
ההתגלות גורמת לאדם להיות כאדם מאוהב, היא אירוע בו אדם חווה את אהבתו של האל, וחוויה זו גורמת לו שיחפש שוב, בכל רגע, את ההתגלות על מנת לחוות שוב את אהבתו של האל.
יחס האהבה הוא מערכת היחסים התמידית שבין האדם לבין האל, מערכת יחסים בתוך העולם.
האדם מבקש לאהוב ולהיות אהוב על ידי זיקתו אל האל בעולם, על ידי מפגשו עם האל בעולם.