tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלה שראו בחיל הספר בית ספר מצוין לרכישת ידע וניסיון צבאי.
על אף הקשיים רכשו אלה, בהדרכתם של מיטב אנשי הסגל הפיקודי, שיכול היה חיל קולוניאלי כמו חיל הספר להעמיד, ידע צבאי נרחב בתחומים שונים.
היו כאלה שרצו לנצל את שירותם בחיל במחיצתם של ערבים, להכרת המנטליות, המנהגים ובאותה הזדמנות אף לרכוש את השליטה בשפה הערבית.
היו כאלה שראו בגיוסם לחיל הספר ביטוי לשוויון הזכויות והחובות שלהם כנתיני ארץ ישראל.
על הסוג השני נמנים אלה שהתגייסו על רקע כלכלי או תעסוקתי.
המשכורת בחיל הספר לא הייתה גבוהה במיוחד, אך הייתה יפה מאוד יחסית לשכר שהיה נהוג בארץ באותה תקופה לעובדי כפיים.
מה עוד שהיה מדובר על שירות קרוב יחסית לארץ.
רבים מאלה שניתן לשייכם לסוג זה היו בעלי מקצוע שונים, בעיקר מכונאי רכב שאותרו במוסכי רכב שונים על ידי קצינים ששוטטו באזורי התעשייה והמלאכה בערים הגדולות בארץ.
הסוג השלישי לא כלל רבים, ייתכן שמדובר על כמה אחדים בלבד.
והכוונה לאלה שנשלחו מסיבות מודיעיניות על ידי ארגוני המחתרת השונים.
היו גם כאלה שנשלחו על ידי האצ"ל והלח"י אבל ברוב המקרים אופי שירותם לא עלה בקנה אחד עם מטרות שליחותם.
בייחוד בתקופת הגיוס הכללי שהוכרז בימי מלחמת העולם השנייה, בולטים אלה שראו בחיל הספר את האלטרנטיבה הנוחה ביותר.
גזרת הפעולה של חיל הספר הייתה בארץ ישראל, בעבר הירדן, בסוריה, בעיראק, באיראן ובכל מקרה לא חרגה מתחומי המזרח התיכון.
באותה תקופה הייתה למעשה ארץ ישראל תחת מצור.
ממערב איים לפלוש "קורפוס אפריקה" בפיקודו של הפילדמרשל ארווין רומל, מצפון שרר המשטר הפרו נאצי של צרפת הוישאית בסוריה, וממזרח התחולל המרד הפרו נאצי בעיראק.
הקריטריונים לגיוס לחיל הספר היו מחמירים פחות, יחסית לכוחות האחרים שעמדו על הפרק.
הכוונה בעיקר לבדיקת זהות וגיל שהייתה שטחית מאוד בעת הגיוס.
חלק לא מועט מן המתגייסים היו בגיל צעיר מדי לגיוס בכוחות הצבאיים האחרים, שהקפידו יותר על בדיקת גיל המתגייסים על פי תעודות מזהות ואלה שהיו צעירים מדי נדרשו להביא אישור להסכמת הוריהם.
משלא היה ברשותם מסמך כלשהו להוכחת גילם או שלא קיבלו את הסכמת הוריהם, פנו אלה לחיל הספר שבלשכות הגיוס שלו לא הקפידו יתר על המידה על קריטריון זה, או לחלופין הסתפקו בהצהרה בעל פה של המועמד לגיוס על גילו.
במסגרת מאמציהם של מוסדות היישוב להכניס יהודים לחיל הספר, בלטה באמצע שנות השלושים פעילותם המשותפת של המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית ושל התאחדות עולי גרמניה.
זו האחרונה שמה בראש מעייניה לדאוג לתעסוקתם של יהודי גרמניה שהחלו להגיע לארץ במספרים גדולים והולכים לאורך כל שנות השלושים מאז עליית הנאציזם לשלטון בגרמניה.
תהליך מציאת העבודה בארץ הן לעולים והן לוותיקים התבססה אז בעיקר על לשכות העבודה של ההסתדרות ושל האיגודים המקצועיים.
מקומות העבודה הפנויים שאליהם הופנו מבקשי העבודה היו בעיקר בבניין ובחקלאות.
בקרב עולי גרמניה היה אחוז האקדמאים גבוה.
רבים מהם היו רופאים, עורכי דין, מורים, מהנדסים, רוקחים ובעלי מקצועות מדעיים שונים.
מאחר שלא נמצאה לכולם עבודה בארץ היה צורך להעביר חלק גדול מהם הסבה מקצועית.
חלק ניכר מההסבות המקצועיות האלה היו בעיקר לתחומי הבניין והחקלאות, אולם חוסר גיוון זה בהפניות להסבות מקצועיות נבע בעיקר מהעובדה שהאיגודים המקצועיים העדיפו לא לקבל לשורותיהם חברים חדשים.
לשכות העבודה של ההסתדרות העדיפו לטפל קודם בדורשי עבודה וותיקים.
כמו כן הם לא יצרו קשר עם כל מגזרי המעסיקים והמדובר בעיקר על המגזר הממשלתי.
ההסתדרות העדיפה לעבוד רק עם מגזר המעסיקים היהודיים.
התאחדות עולי גרמניה, במסגרת פעולתה למציאת מקומות עבודה לעולי גרמניה, מצאה לפיכך ואקום תעסוקתי שאליו לא נכנסה ההסתדרות, ויצרה קשר עם גורמים שיכלו להשיג מקומות עבודה לעולי גרמניה בשירות הממשלתי.
אחוז היהודים המועסקים באותה תקופה בשירות הממשלתי על סוגיו היה נמוך.
התופעה הייתה קיימת באופן בולט יותר במצבת כוח האדם של משטרת ארץ ישראל ועוד יותר מכך בחיל הספר.
לצורך כך נוצר קשר עם גורמים במחלקה המדינית של הסוכנות עם פעילים מרכזיים בהתאחדות עולי גרמניה.
מי שהיה המושך העיקרי בחוטים בנושא זה בהתאחדות עולי גרמניה היה משה ברכמן (לימים שילה), מן הפעילים המרכזיים בהתאחדות עולי גרמניה בתחום תעסוקת העולים.
הוא ניהל תכתובות מסועפות עם גורמים בסוכנות היהודית ויצר קשרים שבזכותם הצליחו למצוא עבודה בשירות הממשלתי אנשים לא מעטים מקרב עולי גרמניה.
פרוץ המאורעות של 1936 - 1939 הגביר את הצורך בהגדלת כוחה של המשטרה, זו חיפשה מתגייסים חדשים ואיכותיים שיצטרפו לשורותיה.
במקביל, המשבר הכלכלי שפרץ באותה שנה גרם למשבר בענף הבניין והמחסור במקומות עבודה שנגרם עקב כך, הביא לראייה חיובית יותר של העבודה בשירות הממשלה בעיניהם של העוסקים בהפניית דורשי עבודה למקומות התעסוקה.
התאחדות עולי גרמניה הציעה לגייס מעולי גרמניה למשטרה.
היה צורך בהכנה מוקדמת יסודית של האנשים לפני הפנייתם לעבודה זו.
מדובר היה באנשים שהעברית עדיין לא הייתה שגורה על פיהם, המנטליות של הארץ הייתה עדיין חדשה להם והאווירה של השירות הציבורי בארץ הייתה, כצפוי, שונה בתכלית השינוי מזו שהייתה נהוגה בארץ מוצאם.
חיל הספר באותן שנים היה בעיצומו של תהליך מיכון, כלומר חלק גדול ממנו הוסב ליחידות ממוכנות שחייליהם נעו בשטח ברכבים.
שינוי זה הצריך גם תוספות של כוח אדם מיומן במקצועות טכניים שונים.
מאחר שאלה לא נמצאו בכמויות מספקות במגזר שממנו גויסו רוב החיילים בחיל הספר, המגזר הערבי, חיפשו גורמי כוח האדם בחיל מועמדים לתפקידים אלה ביישוב היהודי.
מדובר היה במכונאים, חשמלאים, נהגים ואלחוטנים.
אלה נמצאו בשפע בקרב יהדות גרמניה שהחלה לעלות בשנים אלה ארצה ומצבם התעסוקתי של אנשיה פורט מעלה.
כבר בשנת 1933 הופנו מהנדסי חשמל על ידי לשכת העבודה של התאחדות עולי גרמניה, לשירות בחיל הספר כחשמלאים אשר היו אחראים על תפעול ותחזוקת הגנרטורים ורשתות החשמל במחנות החיל.
כאשר החלו גורמים בהסתדרות לראות בעין יפה יותר את העסקתם של יהודים בשירות הממשלתי בכלל וכתוצאה מזה במשטרה ובחיל הספר בפרט, החל שיתוף פעולה בעניין של ההסתדרות עם התאחדות עולי גרמניה.
ביוני 1936 שיגר משה ברכמן מכתב ממוען לחברים דוד רמז, אליהו גולומב וראובן זסלני בוועד הפועל של ההסתדרות.
במכתבו זה מפרט ברכמן את הפעולות שננקטו עד כה ואת הגורמים שעסקו בגיוס חיילים יהודים לחיל הספר ולמשטרה בכלל וגיוס של עולי גרמניה בפרט.
בין האישים שנטלו חלק בעניין היו גם אישים ביטחוניים כמו אליהו גולומב וישראל גלילי.
ברכמן פרט את הצעותיו להמשך הפעולה.
בין השאר הציע להקים ליד הוועד הלאומי "ועדת משטרה וחיל הספר", שתהייה מורכבת מנציגים של גורמים ביישוב שיהיו מעוניינים בנושא.
כמו כן הציע את הקמתו של משרד מרכזי שינהל את העבודה השוטפת הכרוכה בגיוס יהודים לחיל הספר ולמשטרה ומעקב ומגע שוטף עמם גם לאחר גיוסם.
בשלב הראשון דיבר ברכמן על הכנתם הפיזית והרעיונית של המועמדים לשירות.
תנוהל כרטסת שוטפת שתתבסס על שאלונים שימלאו מועמדים לגיוס וכך ניתן יהיה למיינם בצורה יעילה.
במקביל ידאגו המוסדות להכין את המועמדים לבחינות שהם יהיו אמורים לעבור בכניסה למשטרה לפני כניסתם לבית הספר לשוטרים ולחיל הספר לפני כניסתם לשירות.
לאחר שהמועמדים יקבלו תשובה חיובית מגורמי הגיוס הממשלתיים, הם יעברו גם הכנה חינוכית ורעיונית מטעם מוסדות היישוב.
במסגרת זו הם יוכנו גם הכנה פיזית במסגרת אימונים קדם צבאיים לפיתוח הכושר הגופני.
כמו כן הם יקבלו רקע בידיעת הארץ כולל על ההיסטוריה, הגאוגרפיה והרכב האוכלוסייה.
חלק חשוב ביותר בהכנה זו היו, כצפוי, שעורי עברית, שכן רבים מהמועמדים האלה, לפחות אלו שהופנו על ידי התאחדות עולי גרמניה לא שלטו כלל בעברית.
גם לאחר הגיוס היו אמורים הגופים המוצעים הללו לשמור על קשר עם המתגייסים.
הכוונה הייתה לשמש למשרתים בחיל הספר צינור שדרכו יועברו חומרים ופעילויות תרבותיות.
למשל, משלוח ספרים ועיתונים, ארגון קונצרטים, ביקורים של נציגי המוסדות במקומות השירות של החיילים בחיל הספר ועוד פעילויות שונות.
דובר על העסקתם של "עובדים תרבותיים" בחיל הספר ועל הקמתו של גן ילדים ובית ספר לילדיהם של בעלי המשפחות שגרו עם משפחותיהם בזרקא.
דרישה אחרונה זו הועלתה גם בפגישתו של לודמר עם ברכמן, אפשטיין וזסלני בינואר 1935. פניות אלו הושבו בסופו של דבר ריקם.
בית ספר או גן לא הוקם מעולם בזרקא.
אפילו ניסיונות הקמתה של כיתת לימוד עבור ילדי זרקא שנעשה על ידי אשתו של לודמר לא צלחו.
במקביל לכל אלה דובר על קיומו של מסע הסברה בקרב הציבור שממנו יכולים להגיע מועמדים מתאימים לשירות.
במסגרת מסע הסברה זה יפרסו בפני הציבור האפשרויות הגלומות בשירות בכוחות הביטחון והרקע הרלוונטי הדרוש למתגייסים בפוטנציה כדי להגיע להחלטה לפנות ולהתגייס.
סיפוק צורכי התרבות של המגויסים לחיל הספר מקרב עולי גרמניה כלל גם ארגון קונצרטים במחנות חיל הספר.
בדצמבר 1935 מועלת הצעה לקיים קונצרט בניצוחו של ברוניסלב הוברמן, מיסדה של התזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית, בזרקא.
הרעיון, לפחות באותו עיתוי לא יצא אל הפועל עקב האבל שהיה אז בחיל הספר עקב מותו של סגן מפקד החיל.
עם סיפוחה של אוסטריה על ידי גרמניה במרץ 1938 ונפילתה של צ'כוסלובקיה ב-1939 והקמת הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה על אדמתה, החלו להגיע ארצה גם עולים יהודים מארצות אלו.
כמה מהם גם מצאו את מקומם בחיל הספר ואף שירתו בחיל בתקופת המלחמה.
יוצאי ארצות אלו בנוסף לעולי גרמניה איבדו את אזרחותם המקורית עם עליתם ארצה.
חלקם הגדול התגייסו לחיל הספר עוד בטרם קיבלו את אזרחותם הארץ ישראלית.
בפברואר 1940 כתב הנציב העליון לארץ ישראל, הרולד מקמייקל לשר המושבות, מלקולם מקדונלד, בו הוא שטח בפניו את מצוקתם זו של אותם חיילים.
באותם הימים היה מספר החיילים היהודים בחיל הספר באחת מתקופות השפל שלו ובעיה זו הייתה, וכך גם ציין מקמייקל במכתב הנ"ל, נחלתם של כעשרה אנשים בלבד.
כדי לפתור את בעייתם הציע הנציב לשנות את פקודת ההתאזרחות הארץ ישראלית כדי שתתאפשר להם קבלת אזרחות.
לפי סעיף 7 לפקודת ההתאזרחות הארץ ישראלית משנת 1925 היה צורך במגורים בארץ למשך שנתיים רצופות עד לקבלת האזרחות.
אותם אנשים עליהם היה מדובר גויסו לחיל הספר זמן קצר יחסית לאחר עלייתם ארצה.
חלקם אף שירתו חמש או שש שנים וכל אותו הזמן לא התגוררו כלל וכלל בארץ אלא שהו בעבר הירדן במסגרת שירותם.
הצעתו של מקמייקל לשר המושבות, הייתה לתקן את פקודת ההתאזרחות כך שתקופת שירות במסגרת ממשלתית, כולל בחיל הספר, גם אם היא מתבצעת מחוץ לגבולות הארץ, תחשב לתקופת מגורים בארץ ישראל לצורך אותו קריטריון לקבלת האזרחות.
הצעתו זו של הנציב מקמייקל נענתה בחיוב.
בנובמבר אותה שנה פורסם צו מלכותי לפיו תוקנה בהתאם פקודת האזרחות הארץ ישראלית.
יחסי האנוש בתוך חיל הספר
יחסם של הבריטים ליהודים בחיל הספר
מלכתחילה היה אמור הגיוס לחיל הספר להיות מחולק לשלושה חלקים כאשר החלק הראשון יהיה מורכב מערבים, החלק השני מיהודים והחלק השלישי יורכב מבני העממים האחרים של המזרח התיכון.
כבר בשנות השלושים של המאה ה-20 היה בהרכב כוח האדם של חיל הספר חוסר איזון שסתר את תקנת החלוקה לשלושה חלקים.
החלוקה האתנית של החיילים בחיל הייתה כך שמחציתם היו ערבים-מוסלמים, והמחצית האחרת הייתה מורכבת מנוצרים, דרוזים, צ'רקסים, צ'צ'נים ואחרים.
היהודים בכל מקרה היוו תמיד אחוז מזערי בחיל הספר.
גם כאשר החל גיוס מסיבי של יהודים בשנת 1941, היה במקביל גיוס מסיבי של ערבים, שהסיבה לקיומו הייתה הרחבת משימותיו של החיל, הן בכמותן והן בפריסה הגאוגרפית הנרחבת שלהן בכל רחבי המזרח התיכון.
כלומר גם אז לא היוו היהודים אחוז גבוה יותר מאשר קודם לכן.
ייתכן שלבריטים הייתה אולי גם כוונה נוספת באי שיתוף חיילים יהודים בחיל הספר.
הבריטים, למרות הצהרותיהם שחיל הספר לא ישלח לפעול בארץ ישראל המערבית, התכוונו בהחלט שחיל הספר ישמש כעתודה לכוחות ביטחון הפנים בארץ ישראל, ולכן הם העדיפו שכוח שכזה, שייתכן ובמסגרת משימותיו יהיה לו מגע עם האוכלוסייה היהודית, לא יכלול בתוכו יהודים.
גישה זו נבעה כנראה הן מהסיבה שהבריטים לא רצו שחיל הספר יהיה "יותר מדי נייטרלי" במגעו עם היישוב היהודי, והן מהעדפתם שפעולות כאלה לא תגרומנה לחיכוכים בין יהודים לבין ערבים בתוך החייל.
הבריטים ראו ביהודים, לפחות בתחילת הדרך, בני ברית נאמנים יותר מאשר הערבים.
הם ידעו כי היהודים, לפחות בחלקם, מתגייסים לחיל הספר מסיבות אידאולוגיות ומתוך כוונה כנה לקחת חלק בהגנת שטח המנדט הבריטי.
לגבי הערבים, היה ברור לבריטים, כי הם מתגייסים לחיל הספר מסיבות כלכליות, או מתוך רצון להוות גרעין לצבא ערבי לאומי, דבר שהבריטים לא היו מעוניינים בו כלל וכלל וגם לא היה בכלל ממטרות ההקמה של חיל הספר.
ולמרות כל זאת, מאותם שיקולים פוליטיים שפורטו מעלה, המעיטו הבריטים במספר היהודים שלהם אפשרו להתגייס לחיל הספר.
לא הייתה זו הסיבה היחידה למיעוט היהודים בחיל.
ניתן לתלות זאת גם במידה מסוימת באוזלת ידם של מוסדות היישוב היהודי אשר כנראה לא עשו מספיק כדי לעודד צעירים יהודיים להתגייס לחיל.
גם כאשר החלה התעוררות בהנהלת הסוכנות להתחיל ללחוץ על הבריטים להגדיל את מספר היהודים בחיל הספר, גם כאשר לעובי הקורה נכנסו אישים כמו ארלוזורוב, שרתוק, בן צבי ואף חיים ויצמן, היה זה מאוחר מדי.
רשימות ההמתנה לגיוס לחיל הספר היו כבר ארוכות מדי וכמעט לא היו בהם יהודים או שלא היו בכלל.
רק צירוף ההזדמנויות של מרד ראשיד עלי אל כילאני בפרט, ושל הרחבת משימותיו של חיל הספר בכלל, גרם לבריטים לגייס יותר ויותר אנשים לחיל וממילא בתוך זה גם הרבה יהודים.
גם כאשר הייתה היעתרות מצדם של הבריטים לגייס יהודים בכל אחת מן התקופות כמעט תמיד הם לא הופנו לשירות קרבי, בגלל חוסר רצון ליצור חיכוך יתר בין יהודים לבין ערבים.
רובם ככולם של היהודים היו במקצועות טכניים.
תופעה זו התרחשה לא רק מהסיבה הפוליטית, אלא גם מתוך כך שהבריטים ידעו כי יקשה עליהם למצוא כוח אדם מיומן במקצועות אלה מקרב האוכלוסייה הערבית.
ולראיה, יוצאי חיל הספר מציינים כי החלוקה האתנית בתוך אותן יחידות מקצועיות שבהן הם שירתו, הייתה הרבה יותר שוויונית מאשר ביחידות הלוחמות ושיקפה יותר את הרכב כוח האדם כפי שהותווה בעת הקמתו של החיל.
ביחידות מסוימות, כמו סדנאות רכב, היוו היהודים בתקופות מסוימות, רוב.
בנוגע ליחסים היומיומיים בין הקצונה הבריטית לבין החיילים היהודים חלוקות הדעות.
חלק מיוצאי החיל ציינו כי הבריטים היו כולם אנטישמיים מובהקים, לפחות כלפי פנים.
אחרים ציינו כי לא הייתה אנטישמיות כלל, לפחות לא מצדם של הבריטים.
ככל הנראה, היו בריטים ששנאת ישראל פיעמה בתוכם, אך התנהגותם הייתה הוגנת בהחלט.
מאידך גיסא, היו קצינים בריטים שלא הסתירו את האנטישמיות שלהם כלל וכלל.
ניתן להדגים את גישתם של אלה האחרונים בעיקר על ידי יחסם לדת היהודית.
היו מקרים שהיהודים רצו להתארגן כדי לחוג חג יהודי כלשהו והתארגנות זו הייתה כרוכה ביציאה מחוץ למחנה והייתה כרוכה באישור המפקד הבריטי.
במקרים כאלה קרה שהמפקד אסר על היהודים לצאת מהמחנה לצורך זה ותוך כדי כך השתמש בביטויים אנטישמיים שונים, אך ברוב המקרים מסוג זה הייתה היענות חיובית לבקשותיהם של היהודים לצאת ולחגוג את חגיהם מחוץ למחנות.
הדוגמה המובהקת למקרים כאלה הייתה התארחותם של היהודים ששירתו בצפון סוריה, אצל יהודי חלב.
הם זכו מצדם להזמנות להתארח אצלם בלילות שבת ואף היו מקרים של הזמנות לליל הסדר ולראש השנה.
במקרים אלה לא מנעו הקצינים הבריטים את יציאתם של היהודים לצרכים אלה גם מפני שחששו מתגובתם של גורמי פיקוד בכירים אשר יקבלו עליהם תלונות מצדם של גורמי דת יהודיים, ותלונות כאלה אכן היו.
היו גם בריטים שיחסם לדתם של חייליהם היהודים היה חיובי.
בסך הכול מציינים רוב יוצאי החיל כי ללא כל קשר לדעתם על היהודים או על הערבים, יחסם של רוב הקצינים או הנגדים הבריטים היה הוגן.
היחסים בין היהודים לבין הערבים בחיל הספר
היחסים בין היהודים לערבים בחיל הספר לא התנהלו על מי מנוחות.
ניתן לבסס זאת ראשית על רקע המאבק על הגיוס ועל ההשקפה שהייתה לבריטים על אופיו של חיל הספר מבחינת הרכבו האתני.
רבים מהערבים ראו בחיל הספר גרעין לצבא ערבי לאומי.
לכן, ראו הערבים ביהודים נטע זר בחיל.
הם היו מוכנים לקבל כל אחד מבני הלאומים של המזרח התיכון ואף בני עמים במעגל רחב יותר כפי שהיו באמת בחיל, כמו קפריסאים, רוסים, טורקים, יוונים ועוד רבים אחרים.
אבל את היהודים שהיוו עבורם מתחרים של ממש על ארץ ישראל הם קיבלו בשאט נפש כאשר אלה באו להצטרף לחיל.
חיל הספר השתתף בתקופות שונות בפעולות ביטחון פנים שונות בתוך ארץ ישראל ובהגנה על גבולותיה.
תפקידי ביטחון פנים אלו כללו בין השאר, חיפושים ומחסומים שבהם באו החיילים במגע עם יהודים, סיוע לכוחות המשטרה והצבא הבריטים בפעולתם נגד המחתרות היהודיות ואף שמירה על מחנות שבהם נאסרו אסירים פוליטיים יהודים.
ההגנה על הגבולות כללה לרוב מניעת הברחות ובעיקר מניעת הברחתם של מעפילים יהודיים בדרך היבשה שניסו לחצות את גבולה הצפוני של הארץ שם היה מוצב חיל הספר.
החיילים הערבים בחיל הספר השתתפו במשימות אלו בחדווה יתירה.
גם על רקע התקדמותם של מדינות הציר לכיוון המזרח התיכון בכלל ואל ארץ ישראל בפרט שררה מתיחות רבה בין היהודים ובין הערבים בחיל הספר.
היטלר היה דמות נערצת על הערבים והתקדמותם של צבאות הציר לכוון ארץ ישראל בראשית שנות המלחמה גרמה להם קורת רוח והשפיעה על מערכות היחסים בין היהודים ובין הערבים.
היחסים בין היהודים לבין בני העמים האחרים
בין היהודים לבין בני העמים האחרים ששירתו בחיל הספר כמו הדרוזים, הצ'רקסים, הצ'צ'נים, הארמנים, הכורדים ורבים אחרים, היו בדרך כלל טובים.
רבים מיוצאי חיל הספר ציינו דמויות שונות מבני עמים אלה שהיו המפשרים בין היהודים לבין הערבים ובמקרים מסוימים אף הצילו יהודים מהסתבכות בצרות על רקע זה.
לא מעטים מבני עמים אלה שמשו כקצינים וכנגדים בחיל הספר.
כאשר אחד מאלה היה מפקד על יחידה שבדרך כל רוב חייליה היו ערבים ובהם מיעוט יהודי היה אותו קצין או נגד הוגן מאוד כלפי היהודים.
בין השאר סופר על מקרה שבו יהודי שהיה טירון בחיל הספר, קרא לעבר קבוצת טירונים חדשים שהגיעה למחנה, כי התנאים בחיל הספר גרועים וכדאי להם להתחרט ולעזוב עוד לפני שיחתמו על חוזה השירות.
כששמעו זאת המפקדים הבריטים, מיד אסרוהו כמעורר מרד וכפוגע במאמץ המלחמתי הבריטי.
בצר להם פנו חבריו היהודים של אותו טירון לסמל דרוזי שהיה מיודד אתם.
הוא אמר להם כי אותו טירון עשה מעשה שטות והוא ידאג לשחררו, אך באותה הזדמנות הזכיר להם כי השירות בחיל הספר היא הזדמנות נהדרת עבורם, היהודים, להכשרה צבאית של ממש ולהיכרות קרובה עם הערבים.
אותו דרוזי שירת לימים ביחידת המיעוטים של צה"ל.
היחסים בקרב היהודים בחיל הספר
גם בתקופות שבהם היו בחיל הספר כמה עשרות בודדות של יהודים, היו הבדלי מעמדות בין הקצינים היהודיים לבין החיילים.
דוגמה שמשקפת מערכת יחסים זו ניתן למצוא בדמותו של חיים הנרי לודמר, הקצין היהודי הבכיר ביותר ששירת בחיל הספר.
לודמר נולד בצפת בשנת 1902 ושירת במשטרה מימי הקמתה.
עם הקמת חיל הספר עבר לשרת בו ושימש כקצין תשלומים (Paymaster).
למעשה הוא ריכז הרבה מנושאי כוח האדם של החיל והיה בקשר מתמיד עם גורמים בסוכנות היהודית והתאחדות עולי גרמניה בימי המאבק על הגיוס לחיל הספר.
לודמר, כמו בעלי משפחות אחרים ששירתו שנים בחיל הספר, התגורר בשיכון המשפחות שהיה בזרקא (ילדים יהודים לא מעטים גדלו בזרקא).
הוא היה בעל מעמד מכובד מאוד בחיל ובמידה מסוימת חשו כלפיו החיילים היהודיים יחס של ריחוק.
זאת, אף על פי שיש עדויות שהוא נהג לארח חיילים יהודיים בביתו בזרקא בימי חגים.
מקומות השירות של היהודים בחיל הספר
בבסיס הראשי של החיל בזרקא הייתה סדנא גדולה לתיקוני רכב אשר שירתה לא רק את מצבת הרכב של החיל, אלא אף שימשה תחנת שירות תיקונים לכוחות רבים של בעלות הברית שחלפו שם בדרכם, למשל, מעיראק לארץ-ישראל.
חלק ניכר מהחיילים ששירתו בסדנא זו היו מכונאים יהודים.
בצמוד לבסיס זה הוקם מעין שיכון משפחות אשר בו הותר לקצינים ולסמלים לשכן את משפחותיהם.
אפשרות זו נוצלה על ידי יהודים לא מעטים, ובזרקא גדלו ילדים אשר אבותיהם שירתו בחיל.
חוות הסוסים בג'יסר אל מג'מע
בבסיס אחר של החיל, בג'יסר אל מג'מע (ליד קיבוץ גשר), הוקמה חווה לגידול סוסים של החיל.
את החווה ניהל ד"ר חיים אפלבאום, הווטרינר הראשי של החיל, אשר תפקידו היה לדאוג לאספקה סדירה של סוסים לפלוגות החיל, תוך הקפדה על ריבוי סייחים בצבעים המתאימים, שכן, נהוג היה שלכל פלוגה יהיו סוסים בצבע שונה.
חיילי חיל הספר אחרי שחרורם
עם שחרורם השתלבו רבים מיוצאי חיל הספר בכוחות ההגנה ומאוחר יותר בתפקידים שונים בצה"ל.
ניתן היה לראותם משרתים בחיל החימוש, בחיל הקשר, בחיל האוויר (שם שירת יעקב שלמון (סלומון) שהגיע לדרגת אל"ם ולימים התמנה למנהל נמל התעופה בן-גוריון).
הכישורים שקנו בשטח הקשר וההאזנה איפשרו להם לתרום במסגרת אגף המודיעין.
בוגרי היחידה כראובן בלום ואברהם אילוני השתלבו במסגרת יחידה 515, המכונה "יחידת האיסוף המרכזית של צה"ל" וקרויה מאז שנות ה-70 "יחידה 8200", ואף היו למפקדיה.
חלק מהם שירתו במשטרת ישראל.
מדינת ישראל הכירה בשירותם ובתרומתם של המשרתים היהודים בחיל הספר וקבעה כי מי ששירת במסגרת זו חצי שנה זכאי לשאת את אות המשמר, ובלבד שהשירות בחיל הספר נעשה על דעתם של מוסדות היישוב היהודי בארץ ישראל.
החיים בינתיים הוא סרט דרמה ישראלי (100 דקות) בבימויו של ענר פרמינגר משנת 2012. זהו אחד הסרטים הישראליים הבודדים שעוסקים בהשלכות הסכסוך הישראלי פלשתינאי מנקודת ראות של האזרחים בעורף.
הסרט מתמקד בהוריו של החייל ובמשפחתו בעורף, בליבה של העיר, שהופכת לחזית בתקופת הפיגועים.
הדרמה המרכזית איננה של החייל בשדה הקרב, אלא של האם החרדה בבית.
ד"ר אודיה כהן-רז כתבה על הסרט:
איימי קורניש בחרה ב"החיים בינתיים" כאחד משבעת הסרטים המומלצים של שנת 2013.
הסרט מספר על חיי משפחה ירושלמית בתקופת האינתיפאדה השנייה בסוף שבוע אחד, במשך 48 שעות.
רותי רוזן (חגית דסברג) עורכת קניות בשוק מחנה יהודה, שם היא נקלעת
היא אינה נפגעת פיזית, אבל חווה זעזוע קשה.
בנה הבכור, עופר, (מתן פרמינגר), מפקד טנק בשירות חובה, יוצא הביתה לחופשה מהצבא ונקרא לחזור בבהילות לבסיס.
בתה הצעירה, נעה (תמר פרמינגר), מתכננת לצאת לבילוי בערב והאב, יואל (אייל נחמיאס), מתכוון לצאת לריצה עם חבריו.
כשהמשפחה ישנה שנת צהריים, רותי מצטיידת במזון, ונועלת את הבית.
היא אף מנתקת את הבית מתקשורת חיצונית ומחביאה את הטלפונים הניידים של בני ביתה.
כשבני המשפחה מתעוררים, והאב מתכוון להסיע את בנו לצבא, רותי מודיעה שאף אחד לא עוזב את הבית.
בני הבית מנסים, כמובן, להתמרד.
הסרט מתמקד בדינמיקה המשפחתית הסוערת שמתפתחת ומשתנה ממצב קיצוני אחד למשנהו במהלך סוף השבוע המיוחד שנכפה על גיבוריו, עד שהדלת נפתחת בנסיבות בלתי צפויות.
בשלהי שנת 2001, בנה הבכור של התסריטאית אורית קימל סיים קורס מפקדי טנקים.
שעות ספורות לאחר שובו הביתה הוא נקרא לצבא בדחיפות.
היא כתבה מכתב לראש הממשלה דאז אריק שרון, מכתב שלא נשלח, אך במקומו עלה במוחה הרעיון לסרט "החיים בינתיים" והיא קיבלה תקציב פיתוח מ"קרן מקור" לכתיבת התסריט.
ב-2006 קיבל ענר פרמינגר גרסה ראשונית של התסריט.
בשנים 2007-2006 פיתחו קימל ופרמינגר ביחד את התסריט.
באוגוסט 2007 הוגשו בקשות תמיכה לקרנות, אולם ב-2008, במקום להמתין לשלבי המיון של הקרנות, החליט פרמינגר להפיק את הסרט באופן עצמאי.
ביחד עם פרופ' אבנר פיינגלרנט, ראש המחלקה לקולנוע במכללה האקדמית ספיר, הוחלט על פרויקט משותף שנקרא: "סדנת פיצ'ר ענר-ספיר".
מכללת ספיר אפשרה להקים סדנה שנתית של תלמידים ובוגרים נבחרים בהנחייתו של פרופ' פרמינגר.
כמו כן, מכללת ספיר סיפקה את מרבית ציוד הצילום, התאורה וההקלטה, את חדר העריכה ותשתיות משרדיות.
פרמינגר התחייב להפיק את הסרט, כשתלמידי הסדנה הם השותפים המרכזיים לעשייה הטכנית של הסרט, ולסיים את הפקתו בכל מקרה, כשהוא משלים בעצמו את מימון ההפקה.
בשנת 2010-2009, לאחר תהליך מיון התלמידים והבוגרים המצטיינים, נפתחה הסדנה הלימודית.
בסדנה שוחחו על הסרט, ניתחו את התסריט, והחלו בעבודת הטרום הפקה (פרה-פרודקשן).
במהלך אביב 2010 התקיימו בירושלים חמשת ימי הצילום הראשונים במרבית אתרי החוץ של הסרט.
הצלם הראשי, רוני כצנלסון (אף הוא מורה לצילום במחלקה לקולנוע במכללת ספיר) וענר פרמינגר, הבמאי, היו אנשי המקצוע המנוסים והוותיקים היחידים.
אליהם הצטרף צוות התלמידים והבוגרים של הסדנה, וביחד התגבשו לצוות הרמוני.
בינואר 2010 בעיצומה של טרום ההפקה, הצטרפה קרן הקולנוע הישראלי בראשותו של כתריאל שחורי לפרויקט במסלול הפרינג' שלה (גרילה).
כל אנשי הצוות, והשחקנים עבדו בתנאי דיפר (הסכם הקובע כי הצוות והשחקנים יקבלו את שכר עבודתם מרווחי הסרט העתידיים לאחר שכל הוצאות ההפקה וההפצה יכוסו).
זהו אחד הסרטים הישראלים הבודדים שהראו בהם פיגוע שאכן צולם באתר צילום ממשי ולא בתנאי אולפן באזור נטוש ובלתי פעיל.
על אף הקשיים, התעקש פרמינגר לצלם בשוק מחנה יהודה, כדי להשיג את האותנטיות הדרושה, וכן בשל היותו של השוק חלק חשוב ממרקם החיים וההווי הירושלמי.
לצורך כך נדרשו אישורים מוועד השוק, מכל בעלי הבאסטות ברחוב המרכזי בשוק בו נערכו הצילומים, כמו גם מהמשטרה וממכבי האש.
הצילומים התאפשרו ביום ראשון עד עשר בבוקר, בשעות הכי חלשות של השוק.
לצורך הפקת הפיגוע החלה העבודה כבר במוצ"ש, כאשר צוותי התפאורה, ההפקה והצילום הכינו את השוק לצילומים.
עשרות הניצבים הגיעו לפנות בוקר, עברו איפור ספציפי לפציעות והולבשו בהתאם.
החזרות עם הניצבים התקיימו עד לתחילת הצילומים השכם בבוקר, כאשר על עיצוב הפעלולים היה אחראי ראשיד אבו רביע.
זו הייתה הפקה נפרדת שנמשכה יומיים באוקטובר 2010.
כדי להגביר את האותנטיות של הפיגוע ובמיוחד כדי להדהד אותו פעמים מספר בסרט כשבני המשפחה נמצאים בבית, פרמינגר השתמש גם בצילומי ארכיון טלוויזיוניים מפיגוע אמיתי שהיה בשוק מחנה יהודה באפריל 2002, שלפיו נקבע זמן עלילת הסרט.
אתר הצילומים המרכזי של הסרט הוא דירת המגורים של המשפחה.
מבנה הדירה, גודלה ואפשרויות הצילום בה, היו קריטיים והציבו דרישות הפקה גבוהות.
צילומי הדירה התקיימו ברמת בית הכרם בירושלים.
צוות הסדנה שעבד על עיצוב התפאורה בדירה לא עמד במשימה ולכן, כשבוע לפני מועד התחלת הצילומים, פנה פרמינגר ליואל הרצברג וניר אלבה, מעצבים מקצועיים, שהתגייסו למאמץ והצליחו להפוך את הדירה הריקה לדירת משפחתית חמה ומלאת חיים תוך מספר ימים.
הצילומים בדירה, שכללו 90% מצילומי הסרט, נערכו במהלך 19 ימים רצופים במהלך חודש אוגוסט 2010.
בסרט רואים גם את הנוף מחוץ לבית, והנוף הניבט מחוץ לבית בו צילמו לא התאים.
לכן, הנוף מחוץ לבית צולם מבית אחר, בשכונת קטמון.
החלונות בבית כוסו במסכים ענקיים שעליהם הודפסו מראש תמונות הנוף שצולם מאזור צילומי החוץ של הבית בקטמון.
צילומי החוץ במרביתם נעשו במשך 3 ימי צילום באפריל 2010 ובשני ימי צילום במאי 2010. צילומי בית הסבא והסבתא (הסצנות עם רבקה מיכאלי ויוסי גרבר) נעשו ביום צילום אחד בספטמבר 2010. בתוספת לעשרים וארבע שעות בשוק מחנה יהודה ו-19 ימי הצילום פנים באוגוסט, בסה"כ, הסרט הופק ב-26 ימי צילום.
צוות השחקנים היה מוכר לפרמינגר היטב מעבודתו בסרטיו הקודמים.
אם המשפחה, חגית דסברג, שחקה את תפקידה הקולנועי הראשון בסרט הקולנוע הראשון של פרמינגר "גולם במעגל", שבו היא זכתה לפרס אופיר עבור השחקנית הטובה ביותר, 1993 ובפרס המבקרים בפסטיבל חיפה, 1994.
אב המשפחה, אייל נחמיאס, שיחק תפקיד מרכזי בסרטו של פרמינגר מ-1999, "הגרעין הקשה".
לתפקידי הילדים ליהק פרמינגר את בנו, מתן, שחקן בראשית דרכו, ואת בתו הצעירה, תמר, שזו לה הופעתה הראשונה כשחקנית.
בחירה זו אפשרה לפרמינגר לעבוד עם כל צוות השחקנים מתוך היכרות אינטימית.
בנוסף, היותם של השחקנים הצעירים אחים ביולוגיים, מקנה לסרט אותנטיות נוספת.
החזרות האינטנסיביות עם ארבעת השחקנים במשך מספר חודשים בנו יחסי משפחה, שיש לה היסטוריה ומתקיימים בה קשרים קרובים ומורכבים.
פרמינגר ניצל גם באופן ייחודי את הנגישות שהליהוק אפשר לו לחומרי ארכיון של כל השחקנים.
הוא השתמש בתמונות של ילדיו שנראים בסרט, כמו גם בצילומי וידאו משפחתיים מהעבר.
כשדסברג מתבוננת פעמיים במראה ובבואתה מנעוריה ניבטת אליה, מתוך חומרים שצולמו ל"גולם במעגל" (1993) בו כיכבה.
כך גם, כשהיא נזכרת שהכירה את בעלה כחייל, מובאת תמונה מ"הגרעין הקשה" (1999), בו נחמיאס גילם חייל.
עריכת הסרט נעשתה באולפני העריכה של מכללת ספיר, במהלך 2011 על ידי העורך דורי ריבקין, בוגר מכללת ספיר ותלמידו לשעבר של פרמינגר.
עריכת הפסקול נעשתה באולפני דיבי, על ידי יוסי אפלבאום, אף הוא מורה לעיצוב פסקול במכללת ספיר.
ביוני 2012 הסרט הוקרן בהקרנת טרום בכורה בפסטיבל קולנוע דרום, ולאחר מכן בהקרנת בכורה באוקטובר 2012 בפסטיבל חיפה.
החל מדצמבר 2013, הוקרן הסרט ברחבי הארץ: בסינמטק תל אביב, בתיאטרון ירושלים, ביס פלאנט ראשון לציון וחיפה ובעשרה בתי קולנוע של גלובוס גרופ.
מפיצי הסרט בישראל הם פרמינגר ויונה שחר, בסיוע תמיכת הפצה של קרן הקולנוע הישראלי ושל הקרן לעידוד הסרט הישראלי מיסודה של התאחדות ענף הקולנוע בישראל.
ההפצה הבינלאומית של הסרט נעשית על ידי המפיצה חדוה גולדשמידט
הפקה: פורה הפקות בשיתוף המכללה האקדמית ספיר, אבנר פיינגלרנט.
מפיקות שותפות: נועה חביב, אורית קימל.
מפיקים בפועל: נועה חביב, חגי בן כוזרי, מתן מלך.
פיתוח תסריט: ענר פרמינגר ואורית קימל.
אפקטים מיוחדים: באשיר אבו רביע.
שיר הנושא של הסרט: מילים: אייל נחמיאס; מוזיקה: אורן סלע; שירה: אסנת הראל.
הדמות השחקן רותי חגית דסברג יואל אייל נחמיאס עפר מתן פרמינגר נעה תמר פרמינגר
הדמות השחקן הסבתא רבקה מיכאלי (תפקיד אורח) הסבא יוסי גרבר (תפקיד אורח)
החיים בקבר: ספר המלחמה הוא ספר (רומן מלחמתי) אנטי-מלחמתי אודות מלחמת העולם הראשונה מאת הסופר היווני סטראטיס מיריביליס.
הספר ראה אור באתונה ב-1930 ומוזכר לרוב יחד עם "במערב אין כל חדש" מאת אריך מריה רמרק כאחד מספרי החיילים המשובחים אודות מלחמת העולם הראשונה.
מן הספרים הבולטים המתארים את זוועות מלחמת החפירות מתוך חיי היום-יום של הלוחמים.
הספר ראה אור בעברית בהוצאת עם עובד (ספריה לעם) בשנת 1997 בתרגומו של יחיאל קמחי, שאף זכה על תרגומו זה בפרס שר המדע, התרבות והספורט.
המחבר, יליד לסבוס, התנדב ב-1915 לצבאו של אלפתריוס וניזלוס, שנלחם, למרות הנייטרליות המוצהרת של יוון לצד בריטניה וצרפת כנגד בולגריה, גרמניה וטורקיה.
מיריביליס לחם כ בחזית המקדונית ובמלחמת יוון–טורקיה שפרצה מיד לאחר תום מלחמת העולם הראשונה ובה נחלו היוונים תבוסה קשה.
ב-1922 שב ללסבוס לאחר עשר שנים כמעט רצופות של שירות קרבי פעיל.
בין אפריל 1923 לינואר 1924 פרסם מיריביליס את זכרונות המלחמה שלו בשבועון קבאנה (Καμπάνα; "הפעמון") אותם חיבר במהלך המלחמה ואחריה.
בכתביו הביע את חוסר התוחלת שבמלחמה ותיאר את זוועותיה.
ב-1930 נערכו הפרסומים ויצאו לאור בהוצאת Εκδόσεις Εστία כספר שהפך מיד את מיריביליס לסופר חשוב בארצו ולסמל של הפרוזה היוונית המודרנית.
גיבור הספר הוא סמל קוסטולאס, בן דמותו כביכול של המחבר וסמל לכל החיילים הצעירים במלחמה.
קוסטולאס נשרף באש להביור ובתיבת חפציו נמצאו מכתבים וזכרונות שכתב לאהובתו שבאי לסבוס ותיאורים של חבריו המובאים בסדרת פרקים קצרים ורבי עוצמה.
חלק ניכר מהרשמים הוא תיאור ריאליסטי מפורט של חיי היום-יום בשוחות, עיסוקי החיילים, תקוותיהם ותשוקותיהם, געגועיהם ומחשבותיהם הן הבנאליות ביותר והן הנאצלות.
מאידך, ובאותו טון ריאליסטי, מתוארים באדישות-של-הרגל התנאים ההיגייניים המזעזעים, חולדות האוכלות גוויות חיילים, זעקות פצועים, התעללות המפקדים, החרדה הבלתי-נשלטת בהשמע שריקות הפגזים וריח אבק השריפה ושרירותיות המוות הבא במפתיע.
בניגוד לתיאורי זוועות מלחמת החפירות מציג המחבר ביד חומלת ועדינה תמונות חדות ואידיליות של חיי השלום ותיאורי טבע הנגלה באופן אבסורדי בלב התופת.
הוא מעלה על נס את ההגיון והרגש של אמהות משני הצדדים לעומת הטמטום והאטימות של המדינאים והגנרלים.
"החיילות" הוא טריפטיכון מאת האמן הישראלי ניר הוד.
הוא מציג שלושה תצלומים מעובדים של חיילות צה"ל.
על ידי שימוש במגדר ובקיטש, מהווה העבודה ביקורת אירונית כנגד תפיסות רווחות בחברה הישראלית.
"החיילות" מציג דימויים של שלוש חיילות צה"ל המופיעות על רקע חלק, בגווני צהוב-אדום.
אחת החיילות, האוחזת בידה טלפון אלחוטי, היא למעשה דמותו של האמן בלבוש דראג.
הוד בחר להעצים את הצבעים בתצלום, בעזרת עיבוד ממוחשב, כך שמתקבלת תחושה נוסטלגית.
היא מועצמת על ידי קיטש, המתבטא בהתייחסות אל תצלומים היסטוריים של חיילות צה"ל ועל ידי שימוש במסגרות מוזהבות.
העבודה הוצגה בשנת 1994 בתערוכה "מטא-סקס" שהתקיימה במשכן לאמנות על שם חיים אתר.
בשנת 2008 הוצגה העבודה בתערוכה "ובסוף נמות - אמנות צעירה בשנות התשעים בישראל" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
בשנת 2006 נמכרה היצירה במכירה פומבית של סותבי'ס בניו יורק בעבור 48 אלף דולר.
החיים בזמן מלחמה הוא סרט המשך לאושר (סרט) משנת 2009 שנכתב ובוים על ידי הבמאי היהודי-אמריקאי טוד סולונדז.
בסרט מככבים אליסון ג'ני, קירן היינדס ושירלי הנדרסון.
הסרט עוקב אחר שלוש האחיות מ"אושר": טריש (אליסון ג'ני), ג'וי (שירלי הנדרסון) והלן (אלי שידי).
מאז עלילת "אושר" ג'וי התחתנה עם שכנה של אחותה הלן, אלן, הממשיך להתמודד עם הדחף שלו לשיחות הטרדה טלפוניות.
טריש ממשיכה לגדל את שלושת ילדיה, בילי (שנמצא כבר באוניברסיטה), טימי וקול.
היא התחילה לצאת עם הגרוש הטרי הארוי ויינר, בתקווה שהוא הגון.
בעלה לשעבר של טריש, ביל (קירן היינדס) שוחרר מבית הכלא אחרי מאסרו על התעללות מינית בילדים, והוא בדרכו לפלורידה כדי לבקר ולראות איך משפחתו, במיוחד בנו הבכור, מתמודדים עם החיים.
הוא מוצא נחמה קצרה בסטוץ של לילה אחד עם ז'קלין, המתארת את עצמה כ"מפלצת" המלאה בבדידות ושנאה עצמית כמוהו, אך מסלקת אותו בבוקר שלמחרת אחרי שתופסת אותו גונב את כספה מהארנק.
הבן האמצעי של טריש, טימי מתכונן לבר מצווה שלו בניסיון לפענח מה המשמעות של להפוך לגבר.
טריש שנים מספרת לטימי וקול שביל מת, כדי להימנע מלספר להם שהוא פדופיל.
אך בכל זאת, טימי מגלה את האמת וכועס על אימו על כך ששיקרה לו.
כשהוא התחיל לשאול אותה על מכניקת האונס טריש אומרת לו להעז לצעוק ברגע שגבר יגע בו.
בינתיים, ג'וי לוקחת הפסקה מאלן, ונוסעת לפלורידה כדי לבלות זמן עם טריש.
היא מתחילה לקבל חזיונות של אנדי (בן זוג לשעבר שהתאבד בעקבות פרידתם).
היא נוסעת בקצרה לקליפורניה לבקר את אחותה הלן, שנהפכה לתסריטאית מצליחה, ומתקשרת לבעלה (אלן) להודיע שהיא חוזרת הביתה, בזמן זה הצופים רואים שאלן התאבד על ידי יריית כדור בראשו.
היא חוזרת לפלורידה כדי להינכח בבר המצווה של טימי.
בזמן זה, ביל מתגנב לביתה של טריש כדי לקבל את הכתובת של בילי, ומפתיע את בילי בביקור לא צפוי בו הם מדברים על עברם ועל הזמן בו שהה ביל בכלא.
בפרט, ביל שואל את בנו שאלות בוטות לגבי חיי המין שלו.
ביל מבקש את סליחתו של בילי אך מסרב לענות ואומר לאביו כי המעשים שהוא עשה הם בלתי נסלחים.
ביל לאחר מכן נעלם שוב עם הידיעה המרגיעה כי בילי לא יהיה כמוהו.
הארוי מביא את בנו המבוגר מארק לארוחת ערב אצל טריש, שם הוא וטריש עושים הכרות בין כולם.
לפי בקשתו של טימי הארוי עולה לחדרו כדי לנהל איתו שיחה ובשיחה טימי שואל את הארוי בגלוי האם הוא גיי או פדופיל.
הארוי מכחיש את היותו שניהם, וחושד כי טימי עבר התעללות ומחליט לנחם אותו בנגיעה בכתפו עם ידו וחיבוקו של טימי המפוחד.
טימי נזכר במה שאימו אמרה לו ומתחיל לצעוק.
טריש האמינה כי הארוי ניסה להטריד את טימי ונפרדת ממנו.
טימי חוגג את הבר מצווה, שבמהלכה מקבלת ג'וי חזיונות של אנדי ואז של אלן, המעודד אותה להתאבד כמו שהוא עשה אך היא מסרבת ומגרשת אותו מחייה.
טימי עוזב את הקבלה כדי למצוא את מארק, הבן של הארוי.
הוא מתחנן בפני מארק כדי שיסלח לו על הטעויות שלו לפני הבר מצווה.
מארק סולח לו אך מציין כי מחוות כאלו הן חסרות משמעות.
טימי אחרי זה אומר שכל מה שהוא רצה זה את אביו ובזמן זה ביל מופיע ברקע כמו החיזיון של אנדי, אך ממשיך ללכת עד שאינו נראה עוד במסך בסיומו של הסרט.
החייל הרברבן הוא מחזה רומי מאת פלאוטוס.
תחילת המחזה נפתחת בדיאלוג בין החייל (פירגופלינקס) לבין עבדו המתחנף, פאלאייסטריו.
החייל "מצטנע" בעודו מדגים את יכולות הלחימה שלו וקהל המעריצים מקיף אותו, כאשר עבדו הנאמן ממשיך להחמיא לו.
העבד מספר לקהל איך הגיע לידי אדונו הנוכחי - הוא נשבה בידי ספינת שודדי ים כאשר ניסה להודיע לאדונו הקודם (פלאוסיקלס) שהיצאנית אותה אהב נחטפה.
כאשר העבד מועבר לאדונו הוא פוגש את אותה יצאנית ושולח לפלאוסיקלס הודעה כי מצא את אהובתו.
פלאוסיקלס המאוהב מפליג אליו ומתאכסן בביתו של זקן המתגורר ממול לבית החייל הרברבן.
העבד קודח חור בקיר כך ששני האוהבים יכלו להפגש בסתר.
העלילה מסתבכת כאשר אחד העבדים (סקלדרוס) מגלה על התכסיס והעבד נאלץ למצוא פתרון לבעיה.
הוא מחליט להערים על החייל הרברבן באמצעות "תאומה" ליצאנית שמגיעה עם אמה לבקר בעיר.
כאשר סקלדרוס מספר לפאלאייסטיו את שראה, האחרון מנסה לשכנע כי טעות בידיו ומצליח לבלבל אותו עם היצאנית באמצעות החור שקדח בקיר ולגרום לו להאמין כי מדובר על שתי נשים שונות.
בעת התכסיס, היצאנית מספרת לשני העבדים כי חלמה חלום על אחותה התאומה שהגיעה לחפש אותה.
גם הזקן המארח עוזר בתחבולה וכועס על העבד, סקלדרוס, משום שהעליב את האורחות שלו, היצאנית המחופשת ואמה.
כדי לאחד את זוג האוהבים נאלץ העבד למצוא תכסיס נוסף - למצוא אישה לזקן שכביכול תתאהב בחייל הרברבן.
החייל שנופל לתכסיס מודאג מאחר שאינו יודע כיצד להכניס לביתו את שתי פילגשותיו ללא בעיות.
פאלאייסטרו מנסה לשכנע אותו לסלק את היצאנית מביתו תחת התירוץ שאמה ואחותה הגיעו לעיר.
כך היצאנית עולה לספינה עם אהובה חזרה לאתונה.
הקומדיה הרומנטית מבוססת על סוף טוב ואשליה.
היא מעמידה במרכזה את היכולת להתגבר על מכשולים באמצעות אהבה, שהרי מספיק לאדם אחד להתאהב וכל גורלו ישתנה.
בפועל הסיכוי ששינוי כזה יתרחש ללא מאמץ יוצר באדם אי רצון לשינוי.
הקומדיות הרומנטיות העתיקות הציגו שני סיומים: או שהאדון מתאהב בבת חורין שיקשה עליו להנשא לה (בגלל ההורים, אינה מודעת להיותה בת חורין וכו'), או שהוא מתאהב ביצאנית צמרת (שלעיתים אוהבת שני גברים - אחד המכלכל אותה והשני שאוהב אותה).
צירוף מקרים בעל סבירות נמוכה מאוד - העבד שהפליג להודיע לאדונו על חטיפת היצאנית, נחטף ומוצא אותה.
ידיעת העתיד - השחקן יודע את העתיד אך הדמות לא.
הקהל נהנה בהצגה בזכות הידע אותו מעביר השחקן על תחבולות ותכסיסים.
תיאטרון בתוך מציאות - השחקנית משחקת בשני תפקידים כפולים.
דמויות קבועות כמו מלחך הפנכה.
ביוון התפקיד היה ליטרלי, כלומר היה ליצן שהיה מוזמן לסעודה כדי להתחנף ולבדר - הוא היה מקבל צלחת ומלקק אותה.
בשלב מסוים התפקיד הפך למטאפורי והציג חנופה בעבור כסף.
הקהל הרומי אינו מכיר את התיאטרון
המחזה "החייל הרברבן" חושף בפני הקורא את הפער התרבותי בין החברה היוונית לרומית.
הקהל הרומי אינו מכיר את התיאטרון.
הפרולוג מציג את מבנה הבמה להבדיל לדוגמה ממחזותיו של טרנטיוס אשר יעזר בהם עבור פולמוס.
מקור העלילה מיצירה יוונית בשם "אלזון", בלטינית "מילוס גלוריוסוס"
במערכה הראשונה יש המון הסברים ותיאורים על הדמויות מעבר לנחוץ.
לדוגמה, במהלך הדיאלוג בין האדון לעבד, מבקש הראשון מהאחרון לנקות את רגליו, אף על פי שברור מהדיאלוג מי האדון ומי העבד.
בנוסף פרטים רבים על העלילה מוצגים וכן הרחבה על האדון העכשווי והאדון הישן.
שימוש במקומות ידועים - אפסוס אליה נלקחה היצאנית היה מקום בו חיו יצאניות רבות אשר בחלקן העמידו פנים כמכובדות ולכן חוקקו נגדם חוקים כמו לבוש כדי להימנע מאותו בלבול.
תיאור בפרולוג על תוכן ההצגה.
הסיבה לכך לא רק נועצה מחוסר הכרת התיאטרון אלא כיוון שברומא, להבדיל ביוון, תחרויות שימשו כבידור לקהל ולמעשה התחרו עם התיאטרון.
פאלאייטריו מתייחס אל עצמו כבמאי: הוא אומר לקהל המשועמם לפנות מקום, מתאר את התיאטרון, מה שעתיד לקרות, לדוגמה הוא אומר , מחמיא לשחקנית על המשחק הכפול והתלבושות, ועל ידי כך הוא מגדיר לקהל הרומאים מה היא קומדיה מוצלחת.
מוטיב העין - ביוון היה קשר הדוק בין ראייה והבנה ששניהם מהשורש θαυ.
היכולת לראות, היא גם הצורך להפעיל את הראש ולהבין כי המחזה שלפנינו הוא מחזה בתוך מחזה אשר היצאנית שהיא שחקנית, מתחפשת בהצגה עצמה לאחותה התאומה.
במחזה עולה הפער בין ראייה והבנה, מה באמת ראה העבד סקלדרוס?
האם את היצאנית או לא?
השאלות האלו מזכירות לצופה עצמו שהוא נמצא ויושב בתיאטרון וכל מה שהוא רואה מבוסס על עיניים ותעתוע.
התיאטרון הוא אשליה בין מציאו לאמת.
האם מה שאנחנו רואים הוא אמיתי?
מוטיב העין בא לידי ביטוי גם באמצעות פאלאייטרו המתפקד כבמאי.
הדובר הוא דמות במחזה המזכירה לקהל כי מדובר במחזה, הוא מספר על מה עתיד לבוא אך כדמות אינו יודע דבר.
בקומדיות יווניות נהגה המקהלה לשבור את הבידיון.
מוטיב האוניה - מוטיב האוניה פותח וסוגר את העלילה.
המחזה משוואה לאוניה הבנויה היטב ומכניסים אומדים רומאים מוכרים.
בתקופה המדובר רומא בנתה את הצי הימי שלה כנגד קרתגו ולכן היא נחשבה לכלי נשק טוב ומחמאה עבור המחזה.
עבד הוא רכוש וכך גם השחקנים.
ברומא הייתה בעיתיות רבה בנושא מאחר שעבדים שנחשבו לנחותים היו פעמים רבות יוונים אשר תרגמו יצירות, כלומר הם אלו שהביאו את התרבות לרומא.
במחזה העבד מוצג מצד אחד דמות חתרנית ומנגד דמות חסר ישע כמו למשל סקלדרוס אשר ראה את היצאנית מנשקת את אהובה ומפחד שיצליבו אותו.
מנגד אותו העבד מתואר כמי שחטטן אשר הציץ לבית ממול בעת רדיפה אחר קוף.
מאותו רגע בו ראה העבד את היצאנית כל פעולה שתעשה תוביל אותו לצרה.
אם סיפר על כך - הוא יענש מאחר שלא שמר עליה מספיק טוב, אך אם לא יספר על המעשה והדבר יתברר לבסוף - הוא יוצא להורג.
ההקבלה בין תפקיד העבד לבני והתיאורים של חוויות אשר עוברים העבדים מרמזים לקהל כי המחזאי עצמו עבד ומכיר את החוויות באופן אישי.
הרומאים לא יכלו להכיר בכך שעבד יכול היה לתחמן את האדון שלהם ולכן העלילה מתרחשת בעולם יווני.
בנוסף יש דגש רב בעלילה על גמול כנגד גמול - החייל הרברבן שתחמן וחטף את היצאנית מקבל את עונשו.
במהלך העלילה נחשפת המיזוגניה והיחס כלפי נשים.
הדיאלוג בין הזקן לצעיר - הזקן שאינו מעוניין להינשא מאחר שהאישה מוציאה כסף - גם אם עבור הבית בלבד - מסומנת כבזבזנית חסרת אחריות.
מנגד, ללא אישה אין למי להוריש את הכסף.
כלומר כל הדיון על אישה מנקודת מבטו של הזקן קשורה לאגואיזם האישי שלו - הוא רוצה משהי שתדאג לו לבדו ובו בזמן תעניק לו יורשים "זולים".
באופן כזה הזקן מציג מה מצופה מאישה "טובה" - לדאוג ולנהל את כלכלת הבית.
בנוסף, השיח הוא בין שני גברים המנסים למצוא הנאות אישיות.
במהלך השיחה הצעיר מודע לבעייתיות של כסף ואהבה, בייחוד כאשר מדובר בהיטארה אשר לא רק מבזבזת את הכסף אלא גם אינה מביא ילדים לגיטימיים אשר להם נתן להוריש כסף.
כלומר התעסקות עם היצאנית אינה נאהבת מ"אהבת אמת" שתוביל לנישואים אלא לסקס בלבד.
הצעיר שחי על כספי הזקן והחייל הרברבן אותו גונבת היצאנית מיצג שוב את הסטראוטיפ כי מי שצריך לעסוק ולספק תענוגות היא האישה.
סטרוטיפ האישה הרעה והתחבלנית - היצאנית מתואר כתחבולנית ורעה.
היא מנצלת את החייל הרברבן ומתעתעת בו.
הסטראוטיפ הזה משולב עם האמונה הרומי כי מי שנמצא בתחתית, הגיע לשם, כי מגיע לו.
דימוי מהעולם הצבאי - היצאנית מתוארת כחיילת שמנהלת מערכה צבאית בעוד החייל מוצג כנשי ולא גברי.
Asmodea או חזון פנטסטי (ספרדית: Vision fantástica) הם השמות שניתנו לציור פרסקו שהושלם ככל הנראה בין השנים 1820-1823 על ידי האמן הספרדי פרנסיסקו גויה.
הציור מראה שתי דמויות מרחפות מעל הנוף הנשלט על ידי הר גדול.
הציור הוא אחד מ-14 "ציורים שחורים" של גויה — הסדרה המרכזית האחרונה שלו, אותה צייר מתוך ייאוש נפשי ופיזי בסוף חייו.
ציורים אלו צוירו ישירות על גבי קירות ביתו ב-Quinta del Sordo, שמחוץ למדריד.
לא נשאר תיעוד בכתב או בעל פה למשמעות סדרת הציורים, וסביר כי הם מעולם לא נועדו להראות על ידי צופים שמחוץ למעגל המכרים הקטן והמיידי שלו.
גויה לא נתן שמות לכל עבודות הסדרה; שם הציור Asmodea ניתן מאוחר יותר על ידי חברו, הצייר הספרדי אנטוניו ברוגדה.
השם הוא ככל הנראה גרסה נשית לשמו של מלך השדים אשמדאי (Asmodeus) המופיע בספר טוביה.
אשמדאי מופיע גם במיתולוגיה יוונית כטיטאן פרומתאוס, אשר האלה מינרווה נשאה אותו להרי הקווקז.
שתי דמויות, גבר ואישה, מוצגות באוויר, מרחפות מעל רחבת נוף.
האישה לובשת שמלה לבנה המכוסה בגלימה אדומה.
שניהם נראים מפוחדים, היא מכסה את החצי התחתון של הפנים שלה עם החלוק, הפנים שלו נראים מוטרדים.
כל אחד מהם מחפש בכיוונים מנוגדים, בעוד הוא מצביע על העיר העליונה של ההר בצד ימין של הבד.
מבקר האומנות אוון קונל מציין כי להר צורה דומה לגיברלטר אשר היווה מקלט לספרדים ליברלים לאחר מלחמת חצי האי.
בחזית, שורה של חיילים צרפתים, שמזכירה את אלה של גויה מ-1814 בשלושה במאי, 1808, מכוונת את רוביה לעבר קבוצה של אנשים העוברת נמוך יותר ומלווה בסוסים ועגלות.
אולי מדובר בקבוצת פליטים הנמלטת מהמלחמה עם צרפת, מלחמה שאת קורבנותיה הכיר גויה מקרוב ושתוארה בסדרת ציוריו אסונות המלחמה.
הסופר ריצ'רד קוטרל, ציין את דמיון הצביעה הכחלחל של השמים עם עוד עבודה מתוך "סדרת הציורים השחורה" בציור הכלב.
העבודה נושאת דמיון גם ל:' Atropos ו צליינות לסן איסידרו, משום שהוא מנצל מכשיר אליפטי חזותי כדי לעוות את נקודת המבט של הצופה.
במקרה זה הגלימה של הזכר המרחף מביאה אותו כמעט מחוץ לבד וקרוב בהרבה אל הצופה מאשר הנקבה המרחפת.
כמו Atropos, עבודה זו היא אחת מתוך סדרת ציורים שבה המשמעות המיועדת ניתנת להסקה מהמקורות הקלאסיים.
עבודה זו נוצרה במקור על בד תלוי על קיר.
כמו רוב האחרים בסדרה, היא צוירה על גרסה קודמת של הסצנה.
גויה הציב את העבודה על קירות הקומה העליונה של ה-Quinta.
מאוחר יותר הועבר הציור לבד, וכיום הוא בתצוגת קבע עם שאר עבודות מתוך הסדרה ב" Museo del Prado, מדריד.
על פי הסופר רולף קנטיש, זוהי דוגמה של גויה בה מצויה,
"רב גוניות והיכולת לשקף קבוצות גדולות וקטנות, חושך ואור, עירום ולבוש, נוף ופנים, חיות, נושאי חיי יום-יום ונושאי דמיון ולפעמים תערובת משונה של שניהם."
תיאור ציור החיזיון מוזכר בשירו של אהוד בנאי מהאלבום קרוב "החיזיון לפרנצ'סקו גויא" שמילותיו נכתבו על ידי פנחס שדה, השיר מבוצע בדואט עם יהודית תמיר.
החיים בדם קר היא סדרת-טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC.
סדרה זו מתמקדת במיני הזוחלים והדו-חיים המודרניים שהם בעלי דם קר ואינם יכולים לשמור על חום גוף קבוע.
נצפים בסדרה מינים שונים של זוחלים ודו-חיים כולל מינים נדירים ובעלי התנהגויות מרשימות, מלווים בהסבריו של החוקר ויוצר הסרטים דייוויד אטנבורו.
האמת על החיים בדם קר - הפרק הפותח סוקר את עולמם של הזוחלים והדו-חיים ומראה איך הם מצליחים לשרוד בעולם.
הפלישה ליבשה - פרק זה עוסק בדו-חיים עלו מהים לראשונה והתפתחו מדגי ריאות.
ענקים משוריינים - בפרק נראים הזוחלים בעלי השריון - צבים ותנינאים.
צב גלאפגוס ענקי, צב סגיר מתגונן מראקון, צב גופר החופר מחילות באדמה, צב אף-חזיר הבוקע מביצה ישר למים, צבי ים מזדווגים, אליגטור אמריקני קורא לנקבות, תניני ים תופסים דגי קיפון באוסטרליה, קיימן רחב חרטום מטפל בצאצאים ונקבת קיימן ממושקף המגוננת על צאצאי קיימן ועוזרת להם לנוע ברגל עד למקווי מים.
החיים בסבך היא סדרת-טבע תיעודית שהופקה על ידי ה-BBC המלווה בהסבריו של החוקר ויוצר הסרטים דייוויד אטנבורו.
סדרה זו לאורך חמשת פרקיה עוסקת על חייהם והרגליהם של חסרי החוליות היבשתיים: חרקים, עכבישים, עקרבים, מרבי רגליים, חלזונות ועוד.
הפלישה ליבשה - הפרק הראשון מספר כיצד חסרי החוליות הפכו ליצורים הראשונים שייסדו מושבות על היבשה.
אבותיהם היו יצורי ים שהיו בעלי שריון ומקוטעים שהיו לפני 400 מיליון שנה.
ואז, יצורים מסוימים עברו אל היבשה כדי שביציהם יהיו בטוחות יותר מפני טורפים, כמו שסרטני הפרסה, צאצאיהם של אותם יצורים אלה, עושים עוד היום.
יצורים מסוימים נטשו לתמיד את הים כשהארץ נעשתה ירוקה עם אצות, טחבי עלים וטחבי כבד.
אבותיהם של מרבי-הרגליים, הטחביות היו בין החיות היבשה הראשונות.
כמה מהם, כמו הקפזנבאים, ניחנו בהגנות שיעזרו להם כנגד הסכנות החדשות של האדמה.
חלזונות הגינה מעדיפים מזג אוויר רטוב מאשר יבש, לכן כשמגיע גשם הם מתעוררים לחיים.
חלק מיצורים אלה היו טורפים כמו נושאי ציפורניים, עקרבישאים ורבנדל אמזונאס ענק המחפש במערות בוונצואלה עטלפים והורג אותם עם עקיצה ארסית.
נראים גם הזדווגות של חשופית נמרית (Limax maximus), תולעי אדמה באורך של כמעט 2 מטר בדרום אוסטרליה, קוצרים המשגיחים על קיניהם מטורפים ועקרבים בהזדווגות בלילות מדבר בארצות הברית.
ממריאים אל האוויר - הפרק עוסק בחרקים מעופפים.
פרפרים ועשים מטילים ביצים קשות יותר והם בעלי כנפיים רחבות היכולות להעביר מסרים אחד לשני.
כמו כן פרפרים מסוימים נודדים למרחקים גדולים מאוד.
הרפרפיים הם יונקי צוף המתמרנים עם כנפיהם בדיוק לפרחים שהם מחפשים.
דבורת הבומבוס נאלצת לחמם את שרירי כנפיה הקטנים בהרבה כל בוקר כדי לעוף והזבובים בעלי "בוכנות" תעופה קטנות המכווינות אותם תוך כדי תעופה.
נראים טיפולתיים, זבובי בית נוחתים בדייקנות הפוך על ענף ורחפניים יונקי צוף המרחפים בדיוק באוויר ומזדווגים בו.
חיפושיות הן כבדות מדי לעופף ללא הרף וכנפיהם החיצוניות הפכו ל"כנפי חיפוי" מגוננים.
הדבר עוזר לכמה מינים כמו יקרונית טיטאנית (Titanus giganteus) מהאמזונאס להגיע לאורך 17 ס"מ, כך שהיא מהכבדה שבחרקים.
לצידם הציקדות גם כבדות יחסית וחלקם כמו ציקדה מחזורית עולות לפני השטח רק פעם בשבע עשרה שנים להזדווגות.
טווי המשי - הפרק עוסק בעכבישים ופרוקי רגליים אחרים הטווים קורים.
במערות ניו זילנד זחלי ארכנוקמפה מפרישים משי חזק התופס בריומים הנמכים לאורם, נקבת עינפז מטילה ביצים על ענף בתטולות של משי, המרחיקות אותם מנמלים טורפות וחרקים מסדרת האמבאים (Embioptera) חיים במושבות העטופות ב"אוהלי משי" מגוננים, מהם הם לא יוצאים.
מכל משתמשי המשי היעילים מכולם הם העכבישים.
עכבישי ליפיסטידיים במלזיה ממתינים לטרף במחבוא ועטים עליו מ"דלתות-מלכודת" עם חישתם בתנועה על קורים דביקים.
גלגלניים מייצרים רשתות ענקיות ודביקות והנפיליים בעלי רשתות גדולות וחזקות מספיק ללכוד ציפורים, אך בתוכם עכבישים טפילים מהסוג Argyrodes.
עכביש Hyptiotes ממשפחת הגיבנניים מפיל על קורבנו סיבים נוספים ברגע שנתפס, מה שמקשה על הימלטות והדינופידיים מטילים רשת דביקה מבין זרועותיהם על טרפם.
אלמנה אוסטרלית תופסת נמלים באמצעות קורים המחוברים לקרקע עד למגע, להקת עכבישים קטנים ברשתות ענק מכריעה חגב ועכביש בולאס לוכד עשים באמריקה.
נקבת כסופי ענקית לוכדת וטורפת את בן זוגה לאחר הזדווגות ורבייה של עכבישת זאב הנושאת פקעת ביצים.
כאשר צעירי העכבישים בוקעים הם מטפסים על שיחים ובאמצעות חוטי משי ארוכים הם ממריאים בידי רוחות לשטחים חדשים.
יחסים אינטימיים - הפרק מתאר את מערכת היחסים האינטימיים של חסרי חוליות עם סביבתם.
צמחים מייצרי זרעים יכולים להפוך למזינים לצרעות עפצים המתגוררות בהם וגם מושכות צרעות פרזיטואידים אחריהם.
חלק מצרעות העפצים מושכות נמלים באמצעות צוף ואלה מרחיקות את הצרעות הפרזיטואידיות.
נמלים גם רועים כנימות מגן ומגוננים עליהם ממושיות ושאר טורפים.
הם גם יוצרים יחסים עם עצים ותוקפים אוכלי עלים המתקרבים אליו ואף עצים הצומחים לידו ועוזרים להפצת ביצי מקלונאים המוסווים בקיניהם.
פרחים מחפשים חרקים יונקי צוף אך על חלקם ממתינים במארב סרטבישיים ותופסים חרקים.
הטורפני האוסטרלי מהמין Ptilocnemus lemur מפתה נמלים למותם באמצעות פרומונים.
בקליפורניה זחלי רפואניתיים מחכים לדבורים מהשבט Anthophorini, עולים על גופם ומובלים לכוורת שלהם.
אסטריתיים משתמשים בזבובי בית כמפיצי ביצים, המגיעות לפרות וחודרות לעורם.
עכביש ממשפחת הפגיוניים נטפל בידי זחל צרעה ההורג אותו.
צרעות אחרות קטנות מטילות ביצים לתוך ביצי חרקים כמו חיפושיות מים.
הצרעה Methocha מהמשפחה Tiphiidae משתקות זחלי גדיתים וסותמות את מחילתם.
זחלי כחליליים מתרבים במושבות נמלים, אך הצרעה הטפילה Ichneumon מאתרת אותם גם בתוך קן נמלים וביצירת הסחה פרומונית מצליחה להטיל ביצים על כמה מהם.
הגלמים הללו לא בוקעים אלא משמשים מזון לצרעות צעירות.
חברות-על -עוסק בחרקים המרכיבות חברות-על לרבות דבורים, נמלים, צרעות וטרמיטים.
ממינים יחידאים כמו צרעות חול (Bembicini) עברו הצרעות למינים חברתיים יותר כמו פלכית (Polistes).
חלקם הפכו לדבורים יונקות צוף כמו הבומבוסים החיים במחילות באדמה, אחרות כמו דבורת דבש אסייתית (Apis cerana) הקימו כוורת ענק אך רפרף גולגולת המת מצליח לגנוב מהם דבש תוך חיקוי הריח שלהם.
צרעות אחרות הפכו לנמלים כמו נמלת יער (Formica), החיה בקהילות גדולות ויכולה להפריש חומצת נמלים חריפה, נמלים מנגרובים בצפון אוסטרליה נאלצות להתמודד עם גאות תמידית, במדבריות אמריקה נמלי קציר (Pogonomyrmex) מלקטות המוני זרעים אך בלילה נפגעים מנמלה מסוג Novomessor, החוסמת את חוריהם ומלקטת את הזרעים כך לעצמה.
נמלי הגדוד של ג'ונגלי אפריקה ואמריקה הדרומית מחסלים כל יצור קטן בנדודיהם ביער, טרמיטים מהסוג Amitermes בצפון אוסטרליה בונים תלי מצפן מיוחדים ובאפריקה טרמיטים מהסוג Macrotermes בונים תלים גבוהים המווסתים את הפחמן והחמצן ביעילות.
מושבות טרמיטים אלה מותקפות בידי הנמלת מגפונרה.
החיים הוראות שימוש הוא רומן מאת הסופר הצרפתי ז'ורז' פרק, שיצא לאור בשנת 1978.
"החיים הוראות שימוש" הוא רומן רחב יריעה.
הוא משתרע על למעלה מ-600 עמודים, ב-99 פרקים, בלווית נספחים רחבים וכולל מאות דמויות.
הספר נכתב תוך ציות לשורה של אילוצים ומגבלות מתמטיות שכפה המחבר על עצמו ברוח תנועת אוליפו אליה השתייך.
הוא מתאר בית דירות ברחוב סימון-קרוּבֶּליֶה 11 - כתובת דמיונית בפריז, ועובר בשיטתיות על פני כל החדרים בבית ומתאר את סיפורם.
הבית המתואר מוצג בפנינו מנקודת ראותו של וולן הצייר, אחד הדיירים.
הקיר הקדמי כביכול "הוסר" ממנו וכל החדרים נגלים כמו בבית בובות.
כל פרק מתאר חדר אחר בבית, את תכולתו ואת דייריו בהווה ובעבר.
כל סיפורי החדרים מצטרפים ליצירה אחת כמו חלקיו של פאזל.
לתיאור זה, של בנית והרכבת פאזל יש מקום מרכזי גם בתכנו של הספר, כלומר תכנו מתאר את מבנהו.
בכתיבת הספר כמו גם בקריאתו שזור אלמנט חזק של משחק.
פרקי הספר כתובים בסגנונות שונים ובסוגות שונות.
הספר מוקדש לזכר רמון קנו, המייסד של חבורת אוליפו, וכולל סדרת אילוצים ברוח החבורה.
חזית הבית הפתוחה בפנינו מכילה 100 חדרים שפרקי הספר מתארים 99 מהם.
על חדר אחד הוא מדלג.
החדר החסר, כמוהו כחלק החסר בפאזל.
סדר הפרקים-החדרים שרירותי ומדמה את תנועת הפרש בחידת מסע הפרש - חידה מתמטית שבה אמור פרש שחמט לנוע על פני לוח משובץ כך שיגיע לכל המשבצות ויבקר בכל משבצת פעם אחת בדיוק.
הסיפור בכל חדר מבוסס על רשימת מרכיבים ואילוצים מחולקים לפי נושא שנבחרים מתוך רשימות.
כך למשל יכולה רשימה להכיל יצירה מוזיקלית, חפץ, צבע ותאריך מסוים, וכל אלה חייבים להופיע בפרק.
הספר כולל נספח המסביר את אותם אילוצים.
ב-1993 פורסמה חוברת המטלות המפורטת ששימשה את פרק בתהליך הכתיבה.
הספר "מצלם" את מצב הבניין ומה שנמצא בחדריו ברגע נתון, 23 ביוני 1975, בשעה 20:00. הוא גדוש תיאורים מפורטים של אלפי פריטים, רהיטים, חפצים, יצירות אמנות, קטלוגים, מאכלים, וכולל תערובת מתעתעת של דמויות מקומות ואירועים אמיתיים, בדויים וספרותיים, ציטוטים, רמיזות והעתקות מיצירות אחרות שכולם מצטרפים למעין פאזל עצום.
כל פרק-חדר הוא סיפור נפרד, יחידת טקסט שעומדת בפני עצמה.
חלק מהסיפורים עומדים במנותק, ואילו סיפורים רבים אחרים נשזרים זה בזה ויוצרים תמונה רחבה.
כאמור סדר הכתיבה שרירותי לחלוטין ובהתאם לכך הסדר והאופן בו מתחברים הסיפורים.
ניתן לקרוא את הפרקים בכל סדר אחר, ולהיעזר לשם כך בנספחים שבסוף הספר שהם חלק בלתי נפרד ממנו.
בכך דומה מבנה הספר לקריאה ומעבר בין קישורים כמו באינטרנט.
פרקי הספר מכילים כ-2,000 דמויות, אך שלוש מתוכן הן העיקריות והעלילה סובבת סביבן.
ברטלבות - אנגלי עשיר שבגיל 20 הציב לעצמו תוכנית לחיים.
10 שנים ללמוד לצייר באקוורל.
20 שנה לעבור בין ערי נמל בעולם, בכל שבועיים לעצור בעיר אחרת ולצייר את הנמל שלה, בסך הכל 500 ציורים.
את הציורים לשלוח לאמן שירכיב מהם פאזלים ובשובו ממסעותיו לשבת בבית ובמשך 20 שנה להרכיב את הפאזלים, פאזל בכל שבועיים.
בסיום התהליך ימחקו כל הציורים ויושמדו.
הוא מגשים את תוכניתו כמעט במלואה כשהוא יושב בחדרו וממשיך להרכיב את הפאזלים אף שהתעוור כמעט לחלוטין.
וולן - וולן הוא צייר המתגורר בבנין ומלמד את ברטלבות לצייר.
באחרית ימיו הוגה וולן תוכנית - לצייר את הבניין בו הוא גר כפי שהוא נראה ברגע אחד מסוים, כשהקיר הקדמי נעלם והבית גלוי לעין כמו בית בובות.
בכל חדר יצייר את כל פרטי הפרטים של כל פריט וחפץ ואת האנשים כפי שהם נמצאים בחדר באותו הרגע ואת כל הזכרונות הנוגעים אליהם.
בין היתר יצייר גם את חדרו שלו, ובו יראה וולן הצייר כשהוא מצייר את הציור האמור.
הספר במידה רבה הוא תיאור מפורט של היצירה של וולן.
וינקלר - וינקלר הוא חרש עץ אמן והוא מתכנן ומכין עבור ברטלבות את 500 הפאזלים, 750 חלקים כל אחד.
הוא מתכנן את החלקים כך שיהיו קשים ומתעתעים יותר ויותר לפתרון ולהרכבה.
הפאזל ה-439 כבר כל כך מסובך שברטלבות נתקע ומסיים את חייו, אוחז חלק בצורת האות Y כשלפניו פאזל שלם שחסר בו רק חלק אחד, בצורת האות X.
הספר כולל מספר נספחים שמסייעים לקורא להתמצא במרחב המסובך.
נספחים אלה הם חלק בלתי נפרד מהיצירה.
תוכנית הבניין, שרטוט המציג את חזית הבניין על כל חדריה ושמות הדיירים בעבר ובהווה.
מפתח מפורט בן למעלה מ-70 עמודים הכולל את השמות בספר, אמיתיים, ספרותיים ומומצאים כאחד.