tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1950 הועמד קריגר לדין בפני בית דין מערב גרמני לדה-נאציפיקציה (בית דין שנועד לקבוע אם אנשי רשות גרמניים היו מעורבים מרצון בפשעי הנאצים) וזוכה לאחר שהוצגו בפני בית הדין תצהירים של אחדים מהאסירים מצוות הזייפנים שנותרו בחיים, בהם העידו כי הציל את חייהם.
תיבות, ובהן הכסף המזויף שנוצר במבצע ברנהרד, הוטלו לאגם טופליץ.
ב-29 באפריל 1945, לקראת סיום המלחמה, הוטלו גם תיבות ובהן זהב נאצי, הזהב שנבזז על ידי הנאצים ממדינות אירופה הכבושות.
המקום מושך מאז סיום מלחמת העולם השנייה ציידי אוצרות.
ביולי 1959 הצליח צוות חיפוש במימונו של השבועון הגרמני שטרן לשלות ממימי האגם תיבות ובהן שטרי כסף מזויפים בסכום של 72 מיליון לירות שטרלינג וכן מסמכים סודיים של האס אס הנוגעים לשיטות ייצור הכסף המזויף.
מבצע החילוץ נקטע באיבו מסיבות פוליטיות (בעיקר החשש מפני מה שעלול להתגלות במסמכים שחולצו), כשארגזים רבים עדיין מצויים על קרקעית האגם.
ב-1963 יזמה ממשלת אוסטריה מבצע נוסף למשיית הארגזים, שנחל הצלחה חלקית וספג ביקורת ציבורית בגלל עלותו הגבוהה.
בשנת 2000 התנהל מבצע חילוץ נוסף שכלל שימוש בטכנולוגיות חדישות לאיתור הארגזים הנותרים.
גם במבצע זה חולצו ארגזים רבים ובהם שטרות מזויפים.
החל משנת 2005 מתנהל באגם מבצע חיפושים של צייד אוצרות אמריקאי שנשכר לשם כך על ידי החברה הממשלתית האוסטרית המנהלת את האגם, בתקווה לגלות גם את מטילי הזהב.
בנק אנגליה עמד על קיומם של שטרי הכסף המזויפים עוד במהלך המלחמה, כאשר אחד מפקידי הבנק גילה שטר שהוצג לפירעון, שלפי רישומי הבנק נפרע כבר קודם לכן (שטרי הכסף הבריטיים היו לא רק בגדר הילך חוקי אלא גם שטר חוב שבנק אנגליה התחייב לפורעו וניהל רישום על כך).
בתום המלחמה נתגלו פרטי המזימה במלואם.
מכיוון שהשטרות המזויפים לא הופצו בבריטניה בעת המלחמה באופן המוני, כפי שזממו הנאצים, לא נגרם לבריטניה נזק כלכלי ממבצע ברנהרד, כך שכאשר הבי בי סי הפיק סדרת טלוויזיה על מבצע ברנהרד, בחר שירות השידור הבריטי דווקא בסדרה קומית כדי להעלות מנבכי העבר את המזימה הנאצית.
הסדרה בת ששת הפרקים שנקראה "טוראי שולץ" (Private Schulz) שודרה בבריטניה בשנת 1981. עם זאת, שטרות ברנהרד כן גרמו נזק כלכלי משמעותי במספר מדינות שבהן הוחזקו יתרות מטבע חוץ ופיקדונות בשטרות של ליש"ט שהתגלו כמזויפים.
הכלכלה הצ'כית עברה משבר פיננסי חמור בשנות ה-50 וה-60 כתוצאה מגילוי כמות משמעותית של שטרות ברנהרד.
גם בשווייץ ספגו בנקים נזקים כספיים ניכרים משהתברר כי חלק מייתרות מטבע החוץ שלהם כוללים שטרות ברנהרד.
בקרב אספני שטרות קיים מסחר ער בשטרות מבצע ברנהרד.
שטרות מזויפים במצב טוב בעריכים של 5 ו-10 ליש"ט נמכרים במחירים שנעים בין 200 ל-400 דולר ארצות הברית.
שטרות בעריכים של 20 ו-50 ליש"ט נמכרים באלפי דולרים ליחידה.
ישנם מספר אמצעים לזיהוי שטר ברנהרד, כשהנפוץ מכולם הוא בחינת סימן המים מתחת לסריף השמאלי התחתון של האות N הראשונה במילה England.
בשטרות המקוריים הקו העובר מתחת לאות נוטה לצד שמאל בעוד שבשטרות מזויפים הקו התחתון מתחבר בדיוק לאמצע הסריף השמאלי התחתון.
ישנם עוד מספר סימנים ובכללם:
השפה התחתונה של בריטניה דקה יותר בזיוף.
המבט בעיני בריטניה נראה מטושטש יותר בזיוף.
הדיוק בפרטי הכתר על ראשה של בריטניה רב יותר במקור וניתן להבחין בפרטי הצלב שבו בבירור.
הרקע מסביב לכד משמאלה של בריטניה נחלק במקור לשני גוונים ברורים, בעוד שבזיוף החלוקה הזו מטושטשת יותר.
בשנת 2007 הופק באוסטריה הסרט "הזייפנים" (Die Fälscher) בבימויו של סטפן רוזוביצקי.
הסרט עוסק במבצע ברנהרד ומתבסס על זכרונותיו של אדולף בורגר, שנמנה עם האסירים שנאלצו להשתתף במבצע.
הסרט עוסק בעיקר בדילמה המוסרית של הגיבור ושל שאר האסירים: האם לסייע למלחמתם של הנאצים כדי לשרוד.
לאחר שהסרט זכה בפרס האוסקר, רואיין בידיעות אחרונות אברהם זוננפלד מגבעתיים, אחד משלושת היהודים האחרונים שנותרו בחיים מבין אלו שהנאצים העבידו במבצע ברנהרד, והוא אישר את נכונות העובדות המוצגות בסרט.
בישראל התקבל הסרט בביקורות מעורבות.
היו שטענו כי הוא מייפה את זוועות השואה, ומצניע סצנות אכזריות.
כמו כן, נטען כי חלק גדול מדמויות היהודים והנאצים הוצגו באופן סטריאוטיפי.
בסדנת הזיופים בזקסנהאוזן זויפו מסמכים נוספים מלבד שטרות כסף.
בשנת 1943 נאלצו האסירים יהודים בבלוקים 18/19 לזייף בולים בריטיים בהוראת הימלר במבצע שנקרא "גלי מים" שבו זויפו כתשעה מיליון בולים.
מטרת הזיוף הייתה תעמולתית בעיקר: "בדרך זו אנו זורעים באנגליה שנאה נגד יהודים ורוסים", התבטא אחד מאנשי האס אס המעורבים בזיוף.
הבולים המזויפים דמו לבולים בריטיים בעלי עריכים זהים אך הכיתוב והעיצוב שונו באופן מגמתי.
כך למשל הצלב שמופיע בראשו של כתר המלוכה הוחלף במגן דוד, ואילו הכיתוב "יובל הכסף" הוחלף ב"זוהי מלחמה יהודית".
באופן דומה, בול בריטי שהונפק ב-1937 לכבוד הכתרת ג'ורג' השישי זכה לגרסה מזויפת שבה הוחלפה המלכה האם (רעייתו של ג'ורג' השישי) בדמותו של סטלין ותאריך ההכתרה 12 במאי 1937 שונה לתאריך 28 בנובמבר 1942 שבו התכנסה ועידת טהראן.
איכות הבולים המזויפים הייתה ירודה עקב שימוש בנייר גס ועבה ששימש במקור להדפסת בולים גרמניים להקצבת מזון.
במקביל, זויפו גם חותמות הדואר שהוטבעו על הבולים והן כללו כתובות אנטישמיות כגון World Judaism (יהדות עולמית), סימני מגן דוד או כתובות שנועדו לזרוע דמורליזציה בציבור כגון England Has Lost the War (אנגליה הפסידה במלחמה) ועוד.
הבולים המזויפים הופצו בבריטניה, צרפת, שווייץ, טורקיה ושוודיה.
מבצע דוידקה היה פשיטה מוסקת שבוצעה על ידי סיירת צנחנים ב-13 באוקטובר 1973, ביומה השביעי של מלחמת יום הכיפורים בקטייפה בעומק סוריה, צפונית מזרחית לדמשק.
המבצע הופסק ובוטל במהלך התנועה אל היעד לאחר שהכוח נתגלה על ידי כוחות סוריים.
הכוח חולץ על ידי מסוק תחת אש.
בלילה שבין 11 ל-12 באוקטובר תקפה סיירת חטיבת הצנחנים, בפיקוד רס"ן שאול מופז, יחידות של חיל המשלוח העיראקי שהיו בתנועה בשטח סוריה.
המבצע, שנקרא מבצע כותונת, היה מוצלח, ובעקבותיו הוחלט במטכ"ל לבצע בלילה שלמחרת פשיטה דומה.
הפעולה המתוכננת נועדה להתבצע בעומק של כ-250 קילומטר מגבול ישראל, במטרה לשבש את תנועת אמצעי הלחימה שהוזרמה לסוריה ברכבת האווירית הסובייטית.
הכוונה הייתה להרוס גשר בציר חומס-דמשק, באזור קטייפה, שעליו הייתה אמורה לעבור השיירה, וכן ביצוע מארב לשיירת האספקה עצמה.
בשונה מאתר הפשיטה שבוצע בלילה הקודם, שהיה מדברי ולא מיושב, היה אזור הפשיטה הפעם סמוך לכפרים.
בשל לחץ הזמן לא הספיק הכוח לבצע תרגול ויצא למסוק מיד לאחר התדריך.
ב-12 באוקטובר שעה 19:30, עם אור אחרון, המריאו 40 לוחמים במסוק יסעור מטייסת דורסי הלילה צפונה לכוון סוריה.
הלוחמים נשאו עליהם, מלבד כלי הנשק האישיים, גם חומרי נפץ ומטולי נ"ט במשקל של כ-30 ק"ג ללוחם.
במהלך הטיסה נאלצו הטייסים לתכנן מסלול טיסה חדש מאחר שבמסלול שנבחר הייתה עננות, ובהמשך הטיסה נתגלה כי גם במסלול החדש שנבחר קיימת עננות רבה.
הטייסים החליטו לטוס מעל העננים, תוך סיכון בגילוי המסוק על ידי מכ"ם.
פרופיל הטיסה והשינוי במסלול הקשו על הניווט והטייסים התקשו באיתור מיקומם המדויק.
הטייס, יובל אפרת, הבהיר למפקד הסיירת מופז שבעקבות השינוי בנתיב לא הצליח לאתר את נקודת הנחיתה המדויקת.
לאחר התייעצות הוחלט לנחות בנקודה משוערת ולנוע רגלית אל היעד.
לאחר הנחתת הכוח נתגלה כי נקודת ההנחתה הייתה מדרום לקטייפה, במרחק כ־10 קילומטרים מהיעד.
לאחר תנועה של כשני קילומטרים זיהה הכוח משאית שהגיעה לקרבתם ומתוכה ירדו 15-20 חיילים שהתמקמו במטע זיתים סמוך.
הסורים זיהו את תנועת חילי הסיירת ופתחו באש לכיוונם.
בשל המשקל שאותו נשאו חיילי הסיירת החליט מופז שלא להסתער על הכוח הסורי אלא להשיב במכת אש כבדה ממקלעי מא"ג, מרגמות 52 מ"מ ורקטות כתף M72 לאו.
לאחר ההיתקלות נע כוח הסיירת במהירות לגבעה שולטת והתמקם בה, תוך כדי שהכוח הסורי ממשיך בירי.
מאותה הגבעה היו חיילי הכוח יכולים להבחין באזור הגשר שאותו היה עליהם לפוצץ.
משאיות נוספות המשיכו להגיע לאזור, ומתוכן פרקו חיילים סוריים נוספים, מצוידים בציוד תאורה, והצטרפו לירי לעבר הכוח הישראלי.
כן נשלחו לאזור שריוניות וכלבים.
מופז פקד שלא להשיב באש לכוון הירי מחשש לחשיפת מיקומו המדויק, וכדי לא להיקלע לניהול קרב אבוד כנגד כוחות עדיפים, הרחק בעומק סוריה.
מופז העריך שמולו ניצב כוח של מאות חיילים סורים וסבר כי הסיכוי לבצע את המשימה קלוש.
הוא הודיע שנתקל וביקש חילוץ מטייס המסוק שהיה בדרכו חזרה לבסיסו.
הטייס הודיע לכוח שכמות הדלק שבמסוק לא תספיק לחילוץ אלא לאחר תדלוק בבסיס.
בעוד הכוח שוהה על הגבעה הוזנק מטוס קרב סורי שהטיל פצצות תאורה מעל האזור.
כדי לשפר את סיכויי השרידות של הכוח החליט מופז על נוהל מילוט: הכוח יתפצל לשניים, האחד בפיקודו והשני בפיקוד סגנו אודי שלוי (לימים תת-אלוף).
שני הכוחות יסתתרו בשטח למשך מספר שעות (ואף עד ללילה שלמחרת) עד להגעת חילוץ מוסק.
בדרך זו, אם יתגלה אחד הכוחות ויאלץ לנהל קרב אבוד תוכל מחצית הכוח האחרת להמתין לחילוץ ולהינצל.
מסוק היסעור נחת בבסיס רמת דוד ולאחר תדלוק המריא שוב לחלץ את הכוח.
הפעם עשה את הנתיב המקורי וניווט את דרכו לאזור קטייפה.
קברניט המסוק יצר קשר עם מופז לאחר שהסיירת התפצלה והחלה בתנועה צפונה.
שני הכוחות התקבצו שוב לכוח יחיד לצורך האיסוף המוסק, והתרכזו בראש גבעה כאשר הם מוקפים משלושה עברים בחיילים סוריים.
הכוח כוון את המסוק לעברם מכוון צפון והנחית אותו באמצעות כיבוי והדלקה של פנס קטן בלבד (שלא כמקובל בהנחתת מסוק).
בעת הנחתת המסוק נורתה עליו אש כבדה ממנה נפגע המסוק, אך הטייסים המשיכו בנחיתה.
הכוח נכנס במהירות לבטן המסוק כשהמפקדים היו אחרוני העולים.
40 הלוחמים נספרו במהירות על ידי המכונאי המוטס והמסוק המריא מיד, עדיין תחת אש כבדה, ועדיין סופג פגיעות.
מהאש הכבדה נפצע אחד הלוחמים קל מקליע.
הטייס הודיע על הפגיעות במסוק ועל חששו שיאלץ לבצע נחיתת אונס, ובשל כך הוזנק מסוק נוסף לחילוץ במידת הצורך.
לאחר הנחיתה נמצאו במסוק כחמישים פגיעות של קליעי פגזים ברוטור, בבידוני הדלק ובמכסי המנוע אך ככל הנראה השריון המותקן במסוק מנע פגיעה חמורה יותר בו ואפשר הגעתו ללא תקלות טכניות לישראל.
הכוח חולץ בשל תעוזתו של קברניט המסוק, סא"ל יובל אפרת, עוד באותו הלילה, ללא אבדות לצה"ל.
"דוגמן 5" היה שם הקוד לפקודת מבצע לתקיפה נרחבת של מערך סוללות טילי הנ"מ של צבא סוריה ברמת הגולן על ידי חיל האוויר הישראלי.
המבצע בוצע ביומה השני של מלחמת יום הכיפורים, ב-7 באוקטובר 1973, ונכשל.
חיל האוויר ספג במבצע פגיעות באנשי צוות אוויר, אובדן של שישה מטוסי פנטום, ופגיעה במטוסים נוספים.
בין מלחמת ההתשה למלחמת יום כיפור בנתה סוריה בעזרת ברית המועצות מערך נ"מ מתנייע שהורכב מטילי קרקע אוויר מסוג SA-2, SA-3 ו-SA-6 וגובה בתותחי נ"מ בקטרים שונים ובהם תותחים מונחי מכ"ם מסוג "שילקה" ובטילי כתף מדגם SA-7.
מערך הטילים הסורי כלל כ-30 סוללות טילים שנפרסו בשתי רצועות: 5 סוללות באגן דמשק ו-25 סוללות באזור רמת הגולן.
רוב מערך הטילים הסורי (15 מתוך 25 סוללות) היו טילי SA-6 שביו מוכפפות לדיוויזיות החי"ר והשריון ותוכנננו לנוע איתם מערבה בפריצת מלחמה.
תורת הלחימה שהתגבשה בחיל האוויר הישראלי בתרחיש של מלחמה כוללת בתקופה זו הייתה פתיחת המלחמה במכה מקדימה רחבת היקף שתפגע במערך הנ"מ של מדינות העימות באופן שיאפשר לחיל האוויר לסייע לכוחות הקרקע במהלך המלחמה בצורה אפקטיבית תוך שליטה בשמיים.
כדי להתמודד עם סוללות הטילים הסוריים, הכין צה"ל תוכנית מגירה שנקראה "דוגמן" לתקיפת המערך.
התוכנית כללה מאמץ משולב ומתוזמן של טייסות של מטוסי תקיפה ולוחמה אלקטרונית (ל"א) בסיוע כוחות תותחנים.
בסך הכול נדרשו לביצוע המבצע כ-235 גיחות: 60 גיחות במטס מקדים לדיכוי תותחי נ"מ, 87 גיחות לתקיפת סוללות הטילים, 8 גיחות של מטוסי סיוע ו-80 גיחות של מטס ציד סוללות משלים.
התכנון היה לנתיבי טיסה מוגדרים של מטוסי תקיפה שיטוסו בגובה נמוך מאוד ובדממת אלחוט אל המטרות.
בהגיעם למטרות יבצעו המטוסים "יעפי חטף" שבהם ינסקו למשך 40 - 45 שניות ויצללו אל המטרות.
במהלך הצלילה יזהו הטייסים את המטרות, יטילו את כל מטען הפצצות בהטלה אחת וישובו מערבה לבסיסם.
תוכנית "מבצע דוגמן" עודכנה מפעם לפעם.
התוכנית האחרונה עודכנה במאי 1973 ונקראה "דוגמן 5".
התוכנית המקבילה לתקיפת מערך טילי קרקע-אוויר במצרים נקראה "תגר 4".
בבוקר 6 באוקטובר 1973 הצטברו ידיעות מודיעיניות על כוונת מצרים וסוריה לפתוח במלחמה בשעות הערב של אותו יום.
משהופצה ההערכה החדשה למטכ"ל, המליץ מפקד חיל האוויר האלוף בני פלד על מכה מקדימה בסוריה.
בשעה 7:00 לערך הורה פלד למטה חיל האוויר להיערך להפעלת מבצע דוגמן 5 בשעה 10:30 עד 11:00 בטרם יפתחו המצרים והסורים בהתקפה, וזאת במידה שתאושר מכה מקדימה על ידי הממשלה.
סמוך לאחר הוראת פלד הודיע קצין החיזוי כי מעל רמת הגולן צפויה עננות עד שעות הצהריים.
בעקבות זאת הורה פלד על שינוי המשימה והיערכות למבצע "נגיחה י"א" להפצצת שדות התעופה הצבאיים בסוריה.
אולם הממשלה החליטה בשעה 12:30 לא לאשר ביצוע מכה מקדימה.
בשעה 21:30 כשבע וחצי שעות לאחר פרוץ מלחמת יום הכיפורים הוחלט לבצע בבוקר המחרת את מבצע תגר 4 לפגיעה במערך הטילים המצרי.
לפנות בוקר יום המחרת 7 באוקטובר, התברר שחטיבות שריון סוריות פרצו לדרום רמת הגולן, וכי מצב כוחות צה"ל בחזית סוריה קשה.
בשל החשש מפריצת השריון הסורי לבקעת הירדן, החליט המטכ"ל על הפסקת מבצע תגר בחזית המצרית ועל הפעלת דוגמן 5. בשעה 06:57 הורדה פקודה לטייסות על הפסקת תגר והפעלת דוגמן 5ב', וזאת בסד זמנים צפוף כאשר שעת ה-"ש" היא 11:30.
במבצע השתתפו 64 מטוסי קרב:
13 מטוסי F-4 פנטום מטייסת 69 המריאו מבסיס רמת דוד לתקיפת שש סוללות טק"א.
לאחר הנסיקה לצורך השלכת הפצצות גילו הטייסים להפתעתם כי המחפורות ריקות.
אחד המטוסים זיהה בעודו מבצע יעף נסיקה סוללת טק"א הממוקמת מתחתיו.
הטייס אהוד חנקין והנווט שאול לוי ניסו לתקוף אותה למרות המיקום שאיננו נוח לתקיפה וזאת תוך ביצע תמרון חריף והתרסקו עם מטוסם מבלי שהספיקו לנטוש.
אף סוללה לא נפגעה בתקיפה של טייסת 69.
15 מטוסי F-4 פנטום מטייסת 119 המריאו מתל נוף, וטסו בנתיב ישיר מעל צפון רמת הגולן לתקיפת שש סוללות טק"א.
בנתיב הטיסה הספיקו להתמקם כוחות נ"מ סוריים.
בעת ביצוע יעפי התקיפה גילו הטייסים כי חלק מהמטרות לא נמצא במחפורת.
אחד מהמטוסים נפגע מאש נ"מ ביציאה מהיעף.
הטייס אבי ברבר והנווט צבי אפיק נטשו את מטוסם הפגוע ונפלו בשבי.
אף סוללה לא נפגעה בתקיפה.
17 מטוסי F-4 פנטום מטייסת 201 המריאו מחצור, וטסו בנתיב ישיר ממערב למזרח מעל דרום רמת הגולן באזור צומת רפיד לתקיפת שלוש סוללות טק"א ניידות מדגם SA-6 ושני אתרי מכ"ם.
בקשת הטייסת ומפקד הכנף לשינוי נתיב סורבו על ידי מחלקת המבצעים בשל מורכבות המבצע.
בדרכם ליעדים ספגו המטוסים אש נ"מ כבדה שממנה נפגעו שני מטוסים וארבעת אנשי הצוות שבהם נטשו ונשבו.
4 מטוסים נוספים נפגעו במהלך התקיפה ואחריה והצליחו לשוב פגועים לנחיתה בישראל.
9 מטוסי F-4 פנטום מטייסת 107 המריאו מבסיס חצרים, וטסו בנתיב שעקף את מערך הטילים מדרום דרך שטח ירדן לתקיפת ארבע סוללות טק"א.
בעת התקיפה גילו הטייסים שכל המחפורות ריקות.
עם זאת, אחד המבנים שבהובלת רן גורן החליט להסתכן ולחפש סוללה אחרת לתקיפה ותקף בהצלחה סוללת טילי SA-3 והשמיד אותה.
התקיפה הסתיימה בשעה 14:30 לערך.
המשימה שאליה נועד המבצע לא בוצעה.
הרוב המכריע של המחפורות שהותקפו התגלו כריקות, שכן סוללות הטק"א שהיו בהן כבר דילגו מערבה עם עוצבות הקרקע הסוריות.
מתוך 30 סוללות שיועדו לתקיפה הושמדה רק סוללת טילים אחת מסוג SA-3 וסוללה אחת מסוג SA-2 נפגעה.
אבדות של חיל האוויר הישראלי במבצע היו כבדות.
הופלו שישה מטוסי פנטום ישראלים, שלושה בדרך ליעד ושלושה בחזרה ממנו.
המטוסים נפגעו מתותחי נ"מ בנתיב טיסתם מעל אזורים שבהם שהו כוחות סוריים או בעת יעף התקיפה שבו המטוסים הגביהו וכיוונו לקראת שחרור הפצצות.
שני אנשי צוות אוויר, ו נהרגו בהתרסקות מטוסם כאשר ביצעו ניסיון חוזר לתקוף מטרה, לאחר שגילו אותה במקום שונה מן הצפוי.
שניהם עוטרו לאחר מותם בעיטור העוז.
שמונה אנשי צוות נוספים נפלו בשבי הסורי, וצוות אחר נטש בשטח ישראל וחולץ.
טייסת 201 ("האחת") נפגעה קשה במיוחד בתקיפה: ארבעה ממטוסיה ננטשו, ושני מטוסים נוספים נפגעו ונאלצו לנחות נחיתת חירום בבסיס רמת דוד (ולא בבסיס האם של הטייסת בחצור).
בעקבות הכישלון המבצע לא נעשה ניסיון נוסף לתקוף את מערך הטק"א ברמת הגולן, והיא נותרה אזור מוגן נ"מ עד סוף המלחמה, עובדה שהגבילה את יכולת הסיוע האווירי הקרוב והאמנעה של מטוסי חיל האוויר.
כישלון המבצע השפיע באופן שלילי על מורל טייסי חיל האוויר הישראלי ועל הדרג הפיקודי.
מנגד, חיל ההגנה האווירית הסורי ראה בכישלון הישראלי הישג גדול, וקבע את תאריך המבצע כיום מערך הנ"מ.
השפעות מאוחרות של כישלון המבצע
בתום המלחמה נמתחה ביקורת על מפקד חיל האוויר, האלוף בני פלד, שלא עמד בלחץ שהפעילו עליו שר הביטחון והרמטכ"ל בכך שלא התעקש על השלמת מבצע תגר כמתוכנן.
מבצע תגר הופסק לאחר שהחל, והכוח האווירי הוסט לרמת הגולן ללא היערכות נאותה.
כמו כן נמתחה ביקורת על מפקד הבסיס עמוס לפידות שלא שינה את נתיב הטיסה של מטוסי טייסת 201 שעבר מעל עוצבות הצבא הסורי שחדרו אליו ביממה הראשונה למלחמה והפכו אותו מסוכן.
כישלון דוגמן 5 המחיש את הקושי הרב בהתמודדות עם טילי הנ"מ, והמריץ את חיל האוויר למצוא פתרונות מבצעיים לבעיה.
פתרונות אלו, שכללו נשק לתקיפה מרחוק ואמצעי לוחמה אלקטרונית, פותחו בעשור הבא, ובאו לידי ביטוי במבצע ערצב-19 שבו הושמדו סוללות הטילים הסוריות בבקעת הלבנון במהלך מלחמת לבנון הראשונה, וזאת ללא נפגעים.
קשיי התפקוד של חיל האוויר הישראלי במהלכי הפתיחה של מלחמת יום הכיפורים לא נחקרו על ידי ועדת אגרנט, והמסקנות מהם לובנו רק בתחקירים פנימיים של החיל.
העדר מודיעין עדכני - מערך הטילים הסורי כלל 25 סוללות SA-6 שניידותן גבוהה.
הצלחת ההבקעה של כוחות הקרקע הסוריים ותנועתן מערבה, גררה בעקבותיה דילוג של מערך הנ"מ אל מחוץ למחפורותיהן שהיו יעד לתקיפה.
עומס הזמנים ועננות כבדה מנעו ביצוע גיחת צילום חדשה, וחיל האוויר הסתמך על צילום אווירי מ-5 באוקטובר - צילום שלא היה עדכני.
טיסה בנתיב גישה מסוכן - במהלך ההכנות לתקיפה התברר כי קיים ריכוז נ"מ בנקודת החצייה המתוכננת של טייסת 201 את הגבול הסורי מעל תל פארס.
מטה חיל האוויר ומפקד בסיס חצור, עמוס לפידות, התבקשו לאשר נתיב חלופי, אך סירבו עקב מורכבות התכנון וקוצר הזמן.
נוהל קרב חפוז ולחוץ - בסיום יום הלחימה הראשון, הוחלט במטה הכללי כי צריך להתמודד ראשית עם מערכי הנ"מ של מצרים.
השלב הראשון של המבצע להשמדתן, שכונה "תגר 4", בוצע בשחר 7 באוקטובר, והמשכו תוכנן להמשך היום.
אולם עקב פריצת צבא סוריה בדרום רמת הגולן, שנתפסה כמסוכנת אצל מקבלי ההחלטות, ובעיקר בקרב שר הביטחון משה דיין שונו הפקודות והמבצע הופסק.
במקום זאת הוחלט לתקוף את סוללות הנ"מ של סוריה, בהתאם לפקודת "דוגמן".
היעדרות מערך ל"א - יחידות מוסקות של לוחמה אלקטרונית שיועדו למבצע, כאשר תפקידן היה להטעות ולהעמיס על אמצעי הגילוי של האויב, לא שולבו במבצע כיוון שלא הספיקו להגיע מן הגזרה הדרומית, בה נועדו לפעול ב"מבצע תגר".
מוצב החרמון שבו אמצעי ל"א נכבש בידי הסורים.
סוללות תותחים ישראליות לא היו יכולות לסייע - סוללות התותחים שהיו מוצבות בגזרה השתתפו בקרבות ההדיפה של כוחות סוריים קרקעיים ולא היו יכולות ללסייע בארטילריה על סוללות טק"א קרובות ולא יכולות היו לשגר פגזי מוץ.
חוסר תיאום בהפעלת מערך הפיתיונות - טייסת 200 שנפרסה ברמת דלתון ערב המלחמה, התכוננה לביצועו של מבצע דוגמן בשעות הבוקר של יום 7 באוקטובר, כפי שהיה אמור להתקיים בפקודות המלחמה המקוריות.
הטייסת לא עודכנה על שינוי במועד הפעלת דוגמן 5, והדבר הביא לכך שהטייסת שיגרה את המל"טים ששימשו כפיתיון שנועדו "לבזבז טילים" לסוללות הנ"מ אל מול המערך הסורי בבוקר.
במהלך מבצע דוגמן שהתקיים בשעות הצהריים, הטייסת נשארה ללא מל"טים וכך לא ביצעה את תפקידה.
מבצע גראפל (Operation Grapple) היה הכינוי לסדרה של תשעה ניסויים אטמוספיריים שערכה בריטניה בפצצות מימן.
הניסויים נערכו ממאי 1957 ועד ספטמבר 1958 באיי מולדן וקיריטימטי שבמרכז האוקיינוס השקט (כיום חלק ממדינת קיריבטי).
באחד מהניסויים הושגה עוצמת התפוצצות השקולה ל-3 מגאטון TNT – הגבוהה ביותר בתולדות תוכנית הגרעין הבריטית.
הניסויים ביססו את מעמדה של בריטניה כמעצמה התרמו-גרעינית השלישית בעולם ותרמו לחתימת הסכם ההגנה המשותף בינה לבין ארצות הברית בשנת 1958.
הניסויים בפצצות מימן נערכו לאחר 9 ניסויים גרעיניים בריטיים קודמים בפצצות גרעיניות, אשר נערכו באוסטרליה בשנים 1952–1956.
ניהול ניסויי פצצות המימן הצריך פעולה משולבת של מדענים אזרחיים ואנשי צבא מכל זרועות הכוחות המזוינים הבריטיים.
ההיערכות לניסויים החלה במאי 1956. האזרחים והחיילים הראשונים הגיעו לאי קירימטי בדרך הים והשמישו את מסלול הטיסה הישן שהיה באי.
דרכו הגיעו לאי משם ואילך יתר אנשי סגל הניסוי.
הם הוטסו לשם דרך קנדה והוואי (בחלק מהדרך באמצעות טיסות אזרחיות).
הצי המלכותי בנה בקירימטי מתקן להתפלת מי ים, שסיפק לשוהים באי מים לשתייה ולרחצה.
מטען ואספקה עבור הניסויים ואנשי הסגל שלהם הגיעו אל האיים בדרך הים ובטיסות של חיל האוויר המלכותי דרך בסיס חיל האוויר של ארצות הברית היקאם שבהוואי.
אנשי סגל לניסוי הוצבו גם באי מולדן, 330 קילומטרים מדרום לקירימטי, שבשמיו נועדו המתקנים התרמו-גרעיניים להתפוצץ.
אנשי סגל נוספים הוצבו באי פנרין (Penrhyn), 320 קילומטרים מדרום לאי מולדן.
אי זה נועד להשתתף במעקב הטכני אחר הניסויים וכן הופעלה בו תחנה מטאורולוגית.
המתקנים הגרעיניים הוטלו בשבעה מהניסויים ממפציצי ויקרס וליאנט.
בשני ניסויים נוספים נתלו הפצצות מבלוני מחסום שחוברו אל הקרקע בכבלים.
שלושת הניסויים הראשונים נערכו במאי ויוני 1957 מעל האי מולדן ().
הם היוו אכזבה, שכן לא הפיקו את עוצמת ההתפוצצות המקווה של מגאטון אחד.
למרות זאת תיארה אותם הממשלה הבריטית כהצלחה והכריזה על עצמה כמעצמה תרמו-גרעינית.
הניסוי הבא, גראפל X, נערך בנובמבר 1957. על מנת לחסוך בזמן ובכסף בוצע הניסוי (וגם אלו שבאו אחריו) מעל האי קירימטי ().
הופעל מתקן תרמו-גרעיני חדש, שנבנה על סמך הלקחים משלושת הניסויים הקודמים.
הניסוי נחל הצלחה רבה, כאשר עוצמת ההתפוצצות שהושגה הגיעה ל-1.8 מגאטון – כ-80% יותר מהמצופה.
עם זאת, רוב העוצמה הופקה מהשלב הראשון (ביקוע אורניום) של הפצצה ולא מהשלב השני, של היתוך מימן.
עוצמת ההתפוצצות הסבה נזק למבנים על האי.
ניסוי גראפל Y התקיים כחצי שנה לאחר מכן, באפריל 1958. הוא נחל הצלחה מלאה, כאשר עוצמת ההתפוצצות שהושגה הייתה 3 מגאטון, בהתאם לתחזית המדענים.
היא גם נבעה ברובה מהשלב השני של המתקן, כפי שקיוו.
היה זה הניסוי רב העוצמה ביותר שקיימה בריטניה במהלך כל הפרויקט הגרעיני שלה.
קבוצת הניסויים האחרונה בסדרה - גראפל Z - נערכה באוגוסט ובספטמבר 1958. מטרתה הייתה לנסות ראשי נפץ חדשים, בעלי משקל קל יותר והקשחה מפני נזקי קרינה מפצצות אחרות.
שתי פצצות (בניסוי הראשון והאחרון) נתלו מבלונים.
שתי האחרות, החזקות יותר, הוטלו ממפציצים.
העוצמה הרבה ביותר הושגה בניסוי השני - מגאטון אחד.
בספטמבר ואוקטובר 1957, במקביל למבצע גראפל, נערך במרלינגה (Maralinga) שבאוסטרליה מבצע אנטלר (Antler) - שלושה ניסויים שנועדו לבדיקת מרכיבים של פצצות המימן.
הושגה בהם עוצמה של 930 טון עד 26.6 קילוטון.
הסכם ההגנה המשותף עם ארצות הברית
בניסויים הגרעיניים שנערכו בשנים 1952–1958 הדגימה בריטניה את כוחה כמעצמה גרעינית.
זאת ביחד עם שיקולים פוליטיים נוספים (כמו הרצון לשפר את היחסים עם בריטניה לאחר משבר סואץ) הביאו את ארצות הברית לאמץ עם בריטניה הסכם הגנה הדדי ב-1958, שעסק בשיתוף פעולה בין המדינות בתחום הנשק הגרעיני.
ההסכם העניק לבריטניה את היתרונות הבאים:
החלפת מידע מסווג בינה לבין ארצות הברית אודות נשק גרעיני וייצורו.
הדבר אפשר לבריטניה להוזיל את עלויות ייצור הנשק הגרעיני שלה על ידי אימוץ דגמי תכנון אמריקאים.
עריכת ניסויים גרעיניים באתר הניסויים נבדה בארצות הברית.
עריכת עיסקות חילופין של חומרים בקיעים (אורניום אמריקאי תמורת פלוטוניום בריטי).
תוקף ההסכם הוארך עם השנים ושיתוף הפעולה והדיאלוג לפיו בין המדענים והמעבדות של תעשיית הנשק הגרעיני בשתי המדינות נמשך עד היום.
במסקנות מחקר של משרד ההגנה הבריטי שנערך ב-2010 נטען כי הנשורת מן הניסויים הגרעיניים במבצע גראפל לא תגיע לריכוז אשר ישפיע בצורה משמעותית על הטבע באתר הניסוי ובקרבתו.
במחקר של אוניברסיטת מאסי (Massey) מניו זילנד נטען ב-2005 שימאים של הצי המלכותי, הצי המלכותי של ניו זילנד וצי פיג'י שצפו בניסויים מאוניותיהם נחשפו לנשורת ממנו וסבלו עקב כך ממחלות ממאירות ומשינויים גנטיים אצל ילדיהם שנולדו לאחר מכן.
תובענה ייצוגית של ותיקי הניסויים שטענו כי נפגעו הוגשה בעקבות המחקר נגד משרד ההגנה הבריטי.
המחקר הסטטיסטי על מחלות בקרב ותיקי הניסויים לא העמיד תשובה ברורה וחד משמעית בנושא.
מבצע בְּרֶן היה מבצע של "המוסד" בשנת 1954 לחטיפתו ולהבאתו לישראל של קצין צה"ל שעמד להעביר ידיעות למצרים.
אלכסנדר ישראל עלה ארצה מבולגריה ב-1949 לאחר שסיים שם לימודי הנדסה.
הוא התגייס לצה"ל, קיבל דרגות קצונה הוצב כסרן בחיל הים.
שם נחשב לקצין מצטיין ועסק בפיתוח אמצעי לחימה ובלוחמה אלקטרונית.
הוא עברת את שמו הפרטי לאבנר וב-1953 התחתן עם עולה מבולגריה בשם כרמלה ארדיטי, והזוג התיישב בחיפה.
במשך הזמן נאשם בהתחזות ומעשי רמאויות שונים.
הצטברו נגדו מספר תיקים במשטרה והוא נתבע להתייצב בבית המשפט.
בינתיים הכיר פקידה בקונסוליה האיטלקית בחיפה והציע לה נישואים.
היא התנתה את הסכמתה בכך שיתנצר.
הוא הסכים ושניהם נסעו לירושלים שם עבר הטבלה לנצרות.
בעזרת הכנסייה שינה את שמו לאלכסנדר איבור וקיבל דרכון על שמו החדש.
עם הדרכון הזה הצליח לעזוב את הארץ למרות שלא היה לו אישור יציאה.
ב-4 בנובמבר 1954 טס לרומא בלי ידיעת אשתו וארוסתו.
ב-17 בנובמבר 1954 דֻווח למוסד כי קצין ישראלי בשם אלכסנדר איבון או איבור מנסה למכור חומר צבאי לנספח המצרי ברומא.
כעבור מספר ימים התקבלה ידיעה שהוא מכר למצרים תוכנית של בסיס צבאי גדול בישראל וקבל מִפְרָעָה של 1,500 דולר, אותם הפקיד בבנק קרדיט סוויס בציריך.
הוא הבטיח למצרים אינפורמציה נוספת והביע נכונות להגיע לשם כך למצרים.
כעבור זמן קצר התקבלה ידיעה שהשגרירות המצרית הזמינה שני מקומות טיסה למצרים בטיסה של חברת התעופה טראנס וורלד איירליינס.
היה ברור לאנשי המוסד שהם מיועדים לנספח הצבאי ולקצין הישראלי.
איסר הראל הורה לאנשי המוסד למנוע בכל דרך את הגעתו של אבנר ישראל לקהיר.
הוא שיגר בדחיפות יחידה מבצעית של המוסד בראשות רפי איתן ועמו עמנואל טלמור ונחמיה מאירי.
התברר שהידיעה על הטיסה למצרים לא הייתה מדויקת.
אבנר ישראל עזב את רומא ואנשי המוסד חיפשו אותו, עד שנתגלה בווינה.
סוכני "המוסד" עקבו אחריו כשעלה על מטוס שהמריא מווינה לפריז.
לידו התיישבה צעירה שהייתה אשת המוסד.
היא פתחה איתו בשיחה לבבית.
היא אמרה לו שבשדה התעופה ממתינים לה חברים והציעה לו טרמפ לפריז והוא הסכים לכך.
בדרך נעצרה המכונית ליד מספר אנשי המוסד שחטפו את ישראל, הרדימו אותו במטלית ספוגה בכלורופורם והביאו אותו לדירת מסתור בפריז.
בחקירה גילה שהמניע העיקרי שלו היה בצע כסף.
איסר הראל הורה להחזיר את ישראל לישראל שם יעמוד למשפט.
הוא הוכנס לארגז והועלה על מטוס דקוטה של חיל האוויר הישראלי שטס אחת לשבוע לפריז.
במטוס, פרט לאנשי הצוות היה הרופא המרדים ד"ר יונה אליאן.
המטוס עצר לתדלוק ברומא ובאתונה.
לאחר ההמראה מאתונה החל ישראל לפרפר ולנשום בכבדות.
ניסיונות החייאה על ידי ד"ר אליאן כשלו והוא נפטר עוד לפני הנחיתה בישראל.
איסר הראל הורה לצוות האוויר להמריא שוב עם הגופה ולהשליך אותה לים התיכון, וכך נעשה.
המקרה דווח לראש הממשלה משה שרת.
הוא הטיל על קדיש לוז ויעקב שמשון שפירא להקים ועדת חקירה על כך.
הם חקרו עדים ועיינו במסמכים ומסקנתם הייתה שאנשי "המוסד" פעלו כשורה ומקור התקלה היה ברופא שהזריק מנה גדושה מדי של סמי הרדמה.
ד"ר אליאן טען אחר כך כי פעל לפי המקובל אז וכי המוות נגרם על ידי שילוב של הסמים, קור והפרשים בלחץ האוויר.
עמדתו הייתה מקובלת על ידי ראשי המוסד שגייסו אותו שוב כרופא מרדים ב-1960 לחטיפת אייכמן, שהסתיימה בהצלחה.
המבצע נשמר בסוד יותר מחמישים שנה גם מכלל הציבור וממשפחתו של אבנר ישראל.
בעיתונות תואר הסיפור כ"הקצין אבנר ישראל נמלט מהארץ לאחר שהסתבך בחובות ובפרשיות רומנטיות על כן התנצר וברח".
מבצע ברקלי (Operation Barclay), היה מבצע הטעיה רב ממדים, במלחמת העולם השנייה שמטרתו הייתה להסיט את תשומת לב גרמניה הנאצית מהכוונה לפלוש לסיציליה במבצע האסקי.
בוועידת קזבלנקה בינואר 1943 החליטו נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, שהשלב הבא במלחמה, לאחר הצלחת מבצע לפיד, יהיה מה שכונה בהמשך מבצע האסקי - פלישת בעלות הברית לסיציליה, שהחל בלילה שבין 9 ביולי ל-10 ביולי 1943.
לסיציליה הייתה חשיבות למאמץ הגרמני.
היו בה בסיסי לופטוואפה, שמספרם הלך וגדל במשך הזמן לשלושים, שסייעו לרומל בצפון-אפריקה.
חשיבות הכוח האווירי גרמה להם להיות מטרות להתקפות ולכיבוש על ידי בעלות הברית ולכן היו ממוגנים היטב.
האחראי על הגנת סיציליה היה גנרל אלפרדו גוצוני, מפקד הארמייה השישית של צבא איטליה.
הוא היה כבר שנתיים בפרישה לפני כן, בן 66 ולפני כן לא היה בסיציליה.
האיטלקים היו משוכנעים שהנחיתות יתבצעו בחלקו הדרום מזרחי של האי, ואילו הגרמנים, שידעו שהארמייה השמינית הבריטית שלחה תגבורות ליוון באביב 1941 ציפו שהארמייה השמינית תשוב אל הבלקן, שכונה על ידי וינסטון צ'רצ'יל "שיפולי הבטן הרכים של אירופה".
בנוסף, הבסיסים והמפקדות ליד קהיר נראו לגרמנים מתאימים לסייע לבעלות הברית במבצע כזה.
כדי לאשש אצל מדינות הציר את התפיסה שהפלישה תהיה לבלקן ואת ההיערכות הרצויה מצדן, שצריכה להיגזר מתפיסה כזו, פתחו בעלות הברית ב-"מבצע ברקלי" - מבצע הונאה צבאית רב ממדים שכלל כמה מרכיבים ומבצעי משנה שונים:
המפורסם שבמבצעי המשנה היה מבצע קציצה (או מבצע בשר קצוץ).
יואן מונטגיו עמד בראש צוות שעשה שימוש בגופת חסר בית שמת באנגליה.
הגופה הולבשה במדי קצין בחיל הנחתים המלכותי שנשא עליו "מסמכים מסווגים" מזויפים, לפיהם תהיה הפלישה ביוון או בסרדיניה.
הגופה נפלטה לחוף בספרד ב-30 באפריל 1943, והמידע שנמצא עליה הגיע מהספרדים לידידיהם באבווהר.
נערך "מבצע מפל" (), שעשה שימוש בריכוזי טנקי דמה ומטוסי דמה במזרח הים התיכון, כדי ליצור מצג שוא של הכנות לפלישה ליוון.
נערך "מבצע בעלי חיים" () שכלל מעשי חבלה באתרים שונים ביוון, כדי ליצור רושם לפעילות מוגברת של פרטיזנים כהכנה לפלישה.
בחופי האי זנטה הונחתו כוחות שמטרתם הייתה להשאיר לסיורים הגרמנים סימנים ברורים לנוכחותם ולעניין המוגבר שגילו בעלות הברית באי.
בתאום של ועדת XX נעשה שימוש ברשתות הסוכנים הכפולים, בראשם זו של חואן פויול גארסיה ("גארבו").
פויול הפעיל סוכן משנה מומצא ("דיק" - סוכן 6) דרום אפריקאי, השולט בשפות רבות ש"פעל" בתוך מפקדת בעלות הברית באלג'יר.
(דיק "נספה" בהתרסקות מטוס בצפון אפריקה, עקב מותו האמיתי של הקצין בעל כתב היד הייחודי שכתב את מכתביו של דיק.)
הופעל סוכן כפול צרפתי, אנדרה לייתהם, שגויס לאבווהר בפריז ב-1942 והיה חלק מרשת ריגול גרמנית בצרפת.
ב-8 במאי 1943 הוא התייצב בפני המודיעין הצרפתי בצפון אפריקה והציע לשמש כסוכן כפול.
כינויו היה "ז'ילבר" והוא דיווח למפעיליו הגרמנים על התכנסות כוח פלישה גדול בנמל ביזרטה בתוניסיה, שהורכב למעשה מאסדות נחיתה מזויפות.
במפקדתו של גנרל ג'ורג' פטון ברזילאן, בקרבת החוף בצפון אפריקה, הייתה תלויה על הקיר מול הכניסה מפת סרדיניה, באופן שעובדים אזרחיים, שעשויים היו להדליף מידע, אשר עברו בחצר, יכלו לראות אותה מבעד הפתח.
ב-12 במאי הוציא היטלר פקודה לפיה יש לצפות לתקיפת בעלות הברית ביוון ובסרדיניה.
שבועיים אחרי הפלישה לסיציליה עדיין האמין היטלר, שהפלישה העיקרית תהיה ליוון.
ב-25 ביולי הוא שלח את ארווין רומל לפקד על הכוחות הגרמנים ביוון ושלח את דיוויזיית הפאנצר הראשונה מצרפת לאזור העיירה טריפוליס ביוון.
בסוף חודש מאי השלימו הגרמנים הנחת שלושה שדות מוקשים מול חופי יוון.
ובראשית יוני העבירו שייטת ספינות טורפדו מסיציליה אל הים האגאי.
ההונאה נועדה להניע את הגרמנים והאיטלקים להאמין, שבסיציליה תהיה התקפת הסחה שמטרתה להסתיר את הפלישה העיקרית לסרדיניה.
פלישה לסרדיניה הייתה, לכאורה, הגיונית מבחינת גרמניה ואיטליה, כי זו נמצאת מרחק קצר מרומא.
כמו כן, נחיתה עתידית ברומא תסכן את הצבא הגרמני בסיציליה ובדרום איטליה.
גנרל-פלדמרשל אלברט קסלרינג ביקר בסיציליה במאי 1943, לדון בסדרי ההגנה.
סוכם שארבע דיוויזיות גרמניות יגיעו לאי, אך מתוכן היו מוכנות בעת מבצע האסקי רק שתיים:
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 בחלקו המערבי של האי.
דיוויזיית פאנצר מוצנחת הראשונה הרמן גרינג, שעמדה לקבוע את מפקדתה בקלטג'ירונה.
הצלחת ההונאה סייעה לבעלות הברית בפלישתן לסיציליה, בשל הזזת חלק ניכר מכוחות התגבור הגרמניים מהאי האיטלקי אל יוון וסרדיניה.
מבצע דוד היה מבצע פשיטה של צה"ל ב-1948 להטבעת האונייה "איגריס" בנמל ביירות, מתוך חשש שהיא תחומש ותשמש את חיל הים המצרי.
הספינה שימשה בתקופת מלחמת העולם השנייה את חיל הים הגרמני, ובסיום המלחמה פורקה מהציוד הצבאי ונמכרה לגורם פרטי ששלח אותה למזרח התיכון.
ההיסטוריה של ה"איגריס" / "גריליה"
האוניה "איגריס" (Igris או Egris) היא אוניית משא צבאית מדגם Aviso .
נבנתה במספנות Blohm & Voß בנמל המבורג ב-1934, הושקה ב-15 בדצמבר אותה שנה ונמסרה לחיל הים הגרמני ב-20 במאי 1935. עם השקתה נקראה "גרילה" (Grille) על שם אונייתו של מלך פרוסיה שהושקה ב-1889 וטבעה ב-1920. אורך האונייה היה כ-125 מטר, משקלה כ-3,240 טון ומהירותה כ-26 קשר.
לצורך התאמתה לשירות צבאי הותקנו בה 4 תותחי נ"מ 37 מ"מ, 2 תותחי נ"מ 20 מ"מ ו-2 מקלעים כפולים 12.7 מ"מ וכן התקן לאחסון 280 מוקשים ימיים.
עד פתיחת מלחמת העולם השנייה שימשה האונייה את ראשי ההנהגה הנאצית, כולל אדולף היטלר וורנר פון בלומברג, ולכן כונתה "היאכטה של היטלר".
בין השאר השתמשו בה בכירים בצבא הגרמני להפלגות לאיסלנד ולטקס הכתרתו, בלונדון, של המלך ג'ורג' השישי ב-12 במאי 1937.
עם תחילת המלחמה חוזקה האונייה בציוד צבאי נוסף ונשלחה להניח מוקשים בים הצפוני ולאורך חופי אירופה.
ב-1940 היא סופחה לכוח הפלישה לאי האנגלי עד שהמבצע בוטל.
ב-1942 נשלחה לנורווגיה כספינת פיקוד כוח הספינות והצוללות (U-Boats) של אזור נורווגיה, שם שהתה עד תבוסת גרמניה.
ב-1945 נשבתה האונייה על ידי חיל הים הבריטי ונלקחה לאנגליה, שם פורקה מכל הנשק.
ב-1946 היא נמכרה לאיש עסקים בריטי תמורת 125,000 פאונד, ולאחר שנתיים (ב-1948) היא נמכרה לתעשיין הטקסטיל הלבנוני ג'ורג' ערידה תמורת 375,000 פאונד, כשבפועל מאחורי הקנייה עמד פארוק הראשון מלך מצרים.
לאחר הרכישה הועברה האונייה לנמל ביירות.
ההערכה היא שלאחר שנרכשה שונה שמה מ"גריליה" ל"איגריס".
בחודש ספטמבר 1948 נודע למפקדי חיל הים הישראלי על עגינת האונייה בנמל ביירות, וסוכני מודיעין מיחידת "השחר" (המחלקה הערבית) שישבו בביירות התבקשו להביא יותר פרטים על מטרת עבודות השיפוץ שבוצעו באונייה.
מעטה הסודיות שאפף את פעילות השיפוץ של הספינה העלה חשש שהעבודות נועדו להפוך את האונייה לספינת קרב שתימסר לחיל הים המצרי ותחזק מאוד את כוחו, ולכן החל תכנון פעולת מנע במטרה לפגוע בספינה בעודה שוהה בנמל.
הסוכנים אספו מידע והגישו תוכנית פעולה, וזו עובדה על ידי מפקדי חיל הים ובהם אליעזר טל (קליין), פרץ גורדון, יוסף דרור (מפקד הצוללנים) ושלמה אראל.
כמפקד המבצע מונה שלמה אראל, ויוסף דרור החל לאמן קבוצה של צוללנים ולבסוף בחר באליהו ריקה לביצוע המשימה.
לצורך ביצוע החבלה תכנן חיל הים לצייד את ריקה בשני מוקשי עלוקה מגנטיים (לימפד).
כל מוקש כזה צויד בשני נפצים: נפץ השהיה רגיל ונפץ "מניעת הורדה" שמיועד לפוצץ את המוקש בזמן ניתוק המוקש מהאונייה.
תכולת כל מוקש הייתה כ-5 ק"ג של ט.נ.ט
ב-29 בנובמבר 1948, אחר הצהריים, הפליגה אח"י פלמ"ח (מ-19), בפיקודו של שלמה אראל, עם הלוחמים, מנמל חיפה והגיעה לקרבת חוף ביירות בערב.
את הדרך מ"פלמ"ח" לחוף עשו על גבי סירת גומי.
על החוף חיכו להם הסוכנים יצחק שושן, יעקובה כהן ושאול כרמלי.
משם נסעו במכונית לנקודת הירידה למים, שם פגשו את ג'מיל גמליאלי שחיכה להם.
בנקודה זו הכין ריקה את שני המוקשים לירידה למים, ואז גילה שאחד מנפצי ההשהיה חסר.
על אף זאת לקח ריקה את המוקש הפגום ושחה לספינה, שהייתה מרוחקת כ-500 מטר מהחוף, שם הצמיד את שני מוקשים לדופן האונייה, הפעיל את נפץ ההשהיה במוקש התקין וקיווה שמנגנון "מניעת הורדה" יפעיל את המוקש הפגום.
לאחר מכן שחה חזרה לחוף ומשם הסוכנים החזירו אותו ל"פלמ"ח".
בדיעבד התברר שנפץ ההשהיה לא פעל, ורק ב-17 בדצמבר התפוצצו המוקשים ופערו פרצה בגודל 1.5 על 2.5 מטר בדופן הספינה.
ורק פעולה מהירה של אנשי הספינה מנעה את טביעתה.
לאחר החבלה בנמל ביירות הפכה האונייה ללא כשירה, ולכן איבד המלך פארוק עניין בה.
ערידה השיט אותה לשיפוץ בניו יורק במטרה להופכה לספינת טיולים והימורים, אולם עלות העגינה ועלות השיפוץ גרמו לבעלים לוותר על תוכנית זו.
ב-1951 היא נמכרה לגרוטאות, והועברה לרציף בניו ג'רזי שם פורקה.
מבצע "גיבור חיל" היה מבצע של צה"ל שנערך ב-27–28 בפברואר 1972 בדרום לבנון נגד ארגוני טרור פלסטיניים ב'פתחלנד' בתגובה למתקפות טרור שהפרו הסכם רגיעה בין ישראל לארגוני הטרור.
המבצע הוביל לתקופת רגיעה של ארבעה חודשים בגבול הצפון.
בחודש דצמבר 1971 גברה פעולות ארגוני הטרור הפלסטיניים כנגד ישראל, בין השאר ירי רקטות על נהריה בפעם הראשונה מזה שנה, וחדירת מחבלים לשטח ישראל שירו רקטות על צפת.
לאחר מספר פשיטות של צה"ל, פנתה ישראל לממשלת לבנון והזהירה אותה כי ישראל תכבוש שטחים בדרום לבנון אם ימשיכו המחבלים לתקוף.
ממשלת לבנון הפעילה לחץ על הארגונים ובפגישה שהתקיימה ב-14 בינואר בין ראש ממשלת לבנון, סאיב סלאם, ומפקד צבא לבנון, איסקנדר גאנם, לבין מנהיג אש"ף יאסר ערפאת ועוזרו אבו יוסף הסכימו הפלסטינים להפסיק את המתקפות משטח לבנון ולהתמקד רק במתקפות מה"שטח הכבוש" (כלומר, אזור יהודה ושומרון ורצועת עזה).
על פי העיתון הצרפתי "לה מונד", ערפאת הושפע על ידי שר החוץ של ערב הסעודית בהסכם עם לבנון.
ארגוני הטרור הפלסטינים אכן הפסיקו את האש, אך לאחר 40 יום הפרו את ההסכם ובלילה שבין 23 ל-24 בפברואר חדרה לישראל חוליית מחבלים והגיעה לאזור כברי והטמינה מטענים.
בדרכה חזרה ירתה רקטת נ"ט על רכב אזרחי בכביש הצפון והרגה זוג נשוי ממושב זרעית.
למחרת ירו מחבלים טילי נ"ט על רכב של צה"ל על יד נטועה ועל רכב של משמר הגבול שהגיע לעזרת הרכב הראשון.
שני חיילים ושוטר מג"ב נהרגו, ועוד 5 שוטרי מג"ב נפצעו.
בעקבות הפיגועים הוחלט על ביצוע שתי פעולות תגמול.
הראשונה הייתה מבצע "קלחת 4 מוקטנת", בו פשטו כוחות משוריינים על הכפר עינתא, ממנו יצאה החוליה שהרגה את הזוג הנשוי.
במבצע נהרסו 19 בתים ונהרגו 6 מחבלים.
המבצע השני והגדול יותר היה מבצע גיבור חיל, שהתמקד בכפרים שבגזרת ה'פתחלנד' שמצפון להר דב.
ב-25 בפברואר נכנסו כוחות של חיל ההנדסה אל תוך לבנון והחלו לפתוח צירים עבור כוחות צה"ל.
בבוקר 27 בפברואר חצה את הגבול צוות קרב גדודי משוריין (טנקים וחרמ"ש) בפיקודו של אברהם ברעם, שכלל גם כוחות מחטיבת גולני, חיל ההנדסה וסיור.
הכוח נע כשבראשו דחפורים שהכשירו את הדרך אל עבר כפר שובא, שנמצא נטוש.
הכוח המשיך אל הכפרים כפר חמאם וראשיא אל-פוח'אר בהם הרס בתים ובונקרים של מחבלים.
הכוח המשיך צפונה ושיתק באש טנקים מוצב בתל א-סניבר.
בערב התרחש קרב בין הכוח הישראלי לכוח שריון של צבא לבנון באזור ג'סר שקעא.
הכוח המשיך מזרחה לכיוון הכפר הדרוזי פרידס.
תושבי הכפר יצאו לקראת הכוח והודיעו כי אין מחבלים בכפר.
הכוח המשיך ובדרכו לכפר הבארייה נתקל פעמיים במחבלים והרג שבעה.
הכוח עצר בשטח בלילה, כאשר כוח נוסף חצה את הגבול ופילס את הדרך למבואות הבארייה מדרום.
בשעות הבוקר כבש הכוח של ברעם את הכפר תוך התנגדות מועטה ופוצץ 8 מבנים.
שני הכוחות חברו זה לזה ושבו לשטח ישראל.
במקביל למבצע הקרקעי, תקפו מטוסי חיל האוויר הישראלי את מפקדת הארגונים בא-נבטיה וינטא.
כוחות מחיל התותחנים חיפו על הפעולה הקרקעית ותקפו גם הם מטרות של הפלסטינים בעומק דרום לבנון.
במבצע נהרגו כ-50 מחבלים (מתוכם 17 בפעולה הקרקעית והשאר בהפצצות חיל אוויר והפגזות חיל התותחנים) ונפצעו כ-80. צה"ל הרס כ-30 מבנים של בתים ובונקרים של מחבלים, חלקם היו ממולכדים.
בנוסף הכוחות לקחו שלל רב.
לצה"ל היו בין 2 ל-11 פצועים.
פריצת הדרך של כוחות ההנדסה הגדילה את חופש הפעולה של צה"ל במרחב 'פתחלנד'.
ב-28 בפברואר פנתה לבנון למועצת הביטחון של האו"ם, שאישרה פה אחד את החלטה 313 שדרשה מישראל לסגת מיד משטח לבנון ולהפסיק את כל הפעולות הצבאיות.
במקביל לנסיגת כוחות צה"ל מהכפרים, הכניסה ממשלת לבנון ל'פתחלנד' גדוד של הצבא ששימש כחיץ בין ישראל לבין ארגוני הטרור.
הנוכחות הלבנונית הובילה לרגיעה שנמשכה עד ליוני 1972, כאשר הארגונים הפלסטיניים חידשו את המתקפות על ישראל, אשר הובילו למבצע קלחת 4 מורחבת בספטמבר 1972.
מבצע דדלייט נערך על ידי הצי המלכותי הבריטי לאחר תום מלחמת העולם השנייה, מנובמבר 1945 ועד פברואר 1946. במהלכו הוטבעו באוקיינוס האטלנטי 116 צוללות של הצי הגרמני, שהוסגרו לידי בריטניה לאחר תום המלחמה באירופה.
לאחר כניעת גרמניה ב-8 במאי 1945 נכנעו צוותיהן של 156 צוללות והסגירו את עצמם ואת כלי השיט שלהם לידי כוחות בעלות הברית משני צידי האוקיינוס האטלנטי - בקרבת בריטניה, בנורווגיה, בדנמרק, בגרמניה, בגיברלטר ובספרד וכן בקנדה, בארצות הברית ובארגנטינה.
138 מהצוללות הועברו לבריטניה ורוכזו בשני נמלים, בסקוטלנד ובצפון אירלנד.
ממשלת בריטניה גמרה אומר להביא להשמדת צי הצוללות של גרמניה לאחר המלחמה.
במהלך ועידת פוטסדאם באביב 1945 הסכימו מנהיגי ארצות הברית, בריטניה וברית המועצות כי מרבית הצוללות שנכנעו יוטבעו.
במסגרת ההסכם נקבע כי שלושים מהצוללות השבויות לא יוטבעו ויימסרו כשלל מלחמה לשלוש המעצמות.
ועדה ימית שבה היו חברים נציגים של בריטניה, ארצות הברית וברית המועצות הורכבה ובדקה את הצוללות שנשבו.
ב-10 באוקטובר 1945 היא בחרה מהן את הצוללות לשימור (מקצתן נמצאו בארצות הברית).
ב-29 באוקטובר קבעה הוועדה ש-116 הצוללות הנותרות שהוחזקו בבריטניה יוטבעו בים הפתוח בעומק של 100 מטר לפחות וזאת עד 15 בפברואר 1946. מיד לאחר ההחלטה ניגש הצי המלכותי הבריטי לתכנון מבצע ההטבעה ולביצועו.
התכנון למבצע קבע כי מרבית הצוללות שהוסגרו ייגררו על ידי אוניות לשלושה אתרים כמאה ושישים קילומטרים מצפון-מערב לאירלנד, אשר כונו XX, YY ו-ZZ.
אתר XX נועד להיות מקום ההטבעה העיקרי, ו-36 צוללות יועדו לגרירה לאתר ZZ כדי לשמש שם כמטרות להתקפות מטוסים.
עוד נקבע כי אם תנאי מזג האוויר יאפשרו זאת יועברו צוללות מאתר XX לאתר YY ושם יוטבעו על ידי אש של יחידות שטח ימיות.
שיטת ההטבעה שנקבעה לצוללות שלא נועדו לשמש כמטרות לאוניות או למטוסים הייתה פיצוץ מטעני נפץ בתוכן, והטבעה באש של אוניות כשיטת גיבוי.
כאשר החל המבצע התברר כי רבות מן הצוללות היו במצב גרוע ביותר לאחר שעגנו במשך חודשים במעגנים החשופים לאיתני הטבע.
כמו כן מזג האוויר באתרי ההטבעה היה סוער.
לבסוף הוטבעו רק שתי צוללות באמצעות מטעני נפץ על מנת שלא לסכן ימאים בעת התקנתם בצוללות.
שבע צוללות הוטבעו באמצעות טורפדות שנורו מצוללות ו-13 הוטבעו באמצעות אש ממטוסים.
מהצוללות הנותרות טבעו כמעט מחצית בשל מצבן הרעוע עוד במהלך הגרירה אל אתרי ההטבעה.
שאר הצוללות הוטבעו באש תותחים ימיים.
ההטבעה הראשונה במבצע נערכה ב-27 בנובמבר 1945 והאחרונה - ב-11 בפברואר 1946.
בשלהי שנות ה-90 ביקשו חברות מסחריות היתר מבריטניה למשות חלק מן הצוללות הטבועות.
הן ביקשו זאת על מנת להשתמש במתכת שלהן, שיוצרה לפני העידן הגרעיני ולכן לא הייתה חשופה לזיהום רדיואקטיבי.
ככזו היא הייתה שימושית למטרות מחקריות מסוימות.
היתר משייה לא ניתן להן לאור התנגדות ארצות הברית ורוסיה.
בשנים 2001-2003 איתר הארכאולוג הימי הבריטי אינס מקארתי (Innes McCartney) 14 מהצוללות הטבועות וערך סקר שלהן.
בשנת 2007 ביקשה מועצת העיר דרי שבצפון אירלנד למשות את אחת הצוללות (U-778) כדי להציבה במוזיאון ימי חדש בעיר.
באותה שנה נספה צוללן אירי במצולות כאשר צילם את הצוללת הטבועה.
התוכנית ננטשה ב-2009 בשל מחסור במשאבים כספיים.
מבצע דדסטיק היה מבצע קומנדו בריטי שנערך במהלך מלחמת העולם השנייה, כהקדמה לפלישה לנורמנדי, ונערך ב-6 ביוני 1944. מטרת המבצע הייתה להשתלט על שני גשרים שעל נהר אורן ועל גשר נוסף שעל התעלה מקן לים, ושהיו חיוניים להתקדמות הכוחות הנוחתים.
על פי המודיעין שנאסף, שני הגשרים היו מוגנים היטב, וכי היה מנגנון השמדה עצמית של הגשר.
לאחר שהגשרים נתפסו, היה צורך להחזיק בהם במשך מספר שעות עד שיגיעו כוחות נוספים.
המבצע היה חיוני להצלחת מבצע טונגה, הנחיתה הבריטית הכוללת בנורמנדי.
במקרה של אי-תפיסת הגשרים בשלמותם, או אי-מניעת השמדתם, הייתה הדיוויזיה המוטסת השישית הבריטית נשארת מנותקת מיתר צבאות בעלות הברית.
אם הגרמנים היו משאירים בידיהם את הגשרים, הם היו יכולים לשמש את אוגדות השריון שלהם כדי לתקוף את בעלות הברית בעת הנחיתה.
האחריות על המשימה הוטלה על חיילי פלוגה D, הגדוד המוטס השני, האוקספורדשייר והבקינגהאמשר (האוקס אנד באקס) וחלק מהחטיבה המוטסת השישית.
הכוחות טסו מדרום אנגליה באמצעות שישה דאונים מדגם איירספיד הורסה, שחוברו למטוסי הנדלי פייג' הליפקס, שהתנתקו מהם בכניסה לשטח האווירי של צרפת.
באמצעות מה שתואר לאחר מכן כאחד מ"ההישגים המעולים הבולטים של המלחמה", הדאונים העבירו את הכוחות ליעדם, ללא שימוש באמצעי ניווט, ולאחר חילופי אש קצרים בני כמה דקות, נתפסו שני הגשרים, והחזיקו מעמד נגד טנק, סירות תותחים והתקפות חיל רגלים, עד שהגיעו כוחות בריטיים נוספים.
בשלב התכנון של הנחיתה בנורמנדי, הוחלט להטיל על הדיוויזיה המוטסת ה-6 (בפיקודו של מייג'ור גנרל ריצ'רד גייל) את האחריות לאגף השמאלי של חופי הנחיתה, בין נהר אורן לנהר דייווס.
המשימה העיקרית של הכוחות במבצע דדסטיק הייתה לתפוס את שני הגשרים שעל תעלת קן לה מאר ונהר אורן על מנת למנוע התקפה גרמנית אפשרית על הכוחות הנוחתים.
כישלון תפיסת הגשרים יותיר את הדיוויזיה המוטסת ה-6 מנותקת בלב שטח האויב, ולכן חטיבת הצנחנים ה-5 נועדה להגן על הגשרים מפני מתקפת נגד.
גייל החליט כי הדרך היחידה להשתלט על הגשרים הייתה באמצעות דאון.
לאחר מכן הוא ביקש מבריגדיר גנרל יו קינדרסלי מחטיבה 6 להטיל על המחלקה הטובה ביותר שלו את האחריות למבצע.
פלוגה D, הגדוד המוטס ה-2, האוקס אנד באקס וקפטן בריאן פרידאי, נבחרו לבצע את המשימה.
הפלוגה החלה באימונים בעצימות גבוהה, והפכה לחזקה ביותר בגדוד; במהלך אימוניה ניצלה הפלוגה אזורים עירוניים שנפגעו כדי לתרגל קרבות רחוב עם תחמושת חיה.
המפקד האוורד צפה נחיתה בשעות הערב, והכין את אנשיו בהתאם.
במשך שבועות קמו החיילים ב-20:00 והשלימו תרגילים, אימונים וניירת במשך כל שעות הלילה בטרם הלכו לישון ב-13:00. גייל בחן את הפלוגה באמצעות שני אימונים בהם המשימה הייתה להשתלט על הגשרים, בהם התברר כי הפלוגה לא תצליח לכבוש את הגשרים לבדה, הוחלט לבחור שתי מחלקות נוספות שיסייעו לה בכך.
האוורד בחר בשתיים מפלוגה B בפיקוד לויטננט פוקס וסמית'.
על הטיפול בחומרי הנפץ שנמצאו על הגשרים הופקדו 30 מהנדסים מפלוגת השדה 249 בפיקודו של קפטן ג'וק נילסון.
לאחר מכן בוצעו שינויים בתוכנית המבצעית שכעת כללה שש מחלקות.
הן חולקו לשתי קבוצות של שלוש מחלקות, כשכל אחת מהן אחראית לתקיפת גשר אחר בו-זמנית.
במשך שישה ימים ולילות תרגלו החיילים את מבצע כיבוש הגשרים בדרום-מערב אנגליה, שם נמצאו שני גשרים דומים ליעד.
הטסת הכוחות לנורמנדי תוכננה להתבצע בשישה דאונים מדגם איירספיד הורסה, שהוטסו בידי 12 טייסים מרגימנט טייסי הדאונים הבריטי.
לדאון מדגם זה יש מוטת כנפיים באורך 27 מטרים, אורכו 67 מטרים, והוא מסוגל להטיס עד 7,140 קילוגרם, או מקום לשני טייסים, 28 חיילים או ציוד שכולל שני ג'יפים, תותחים ארטילריים ונגררים.
הטייסים התאמנו בנחיתות על רצועת אדמה צרה ובניווט בעזרת שעונים.
במהלך מאי 1944, הטייסים ביצעו 54 גיחות אימונים, וטסו בכל מזג אוויר, ביום ובלילה.
מפקד המבצע, ג'ון האוורד, לא הכיר את פרטי המבצע במלואם עד 2 במאי 1944. פקודותיו היו לתפוס את שני הגשרים שעל תעלת קן לה מאר ונהר אורן בלא שייפגעו, ולהחזיק בהם עד שיגיעו יתר הכוחות.
כוח הסיוע היה בתחילה פלוגה מגדוד הצנחנים השביעי בפיקודו של האוורד.
דיוויזיית החי"ר ה-3 ומפקדי חטיבת הקומנדו הראשונה היו מיועדים לנחות בחופי נורמנדי ב-06:00 בבוקר המחרת, ולאחר מכן להתקדם לגשרים אליהם הם היו צפויים להגיע ב-11:00.
בסוף מאי 1944 עזבה פלוגה D את מחנה הגדודים בבלפורד ועברה לבסיס חיל האוויר המלכותי שבראשטון.
בבסיס שהיה מאובטח תדרך האוורד את כל החיילים בדבר המבצע, והציג תמונות ומודלים של האזור לחיילים.
מפקד הדאונים, סמ"ר ג'ים וולוורק, אמר להאוורד שעם מטען מלא בחיילים, תחמושת, סירות תקיפה וציוד עבור המהנדסים, יהיה עומס על הדאון עד כדי סיכון.
בשל כך החליט האוורד לקחת עימו רק סירת תקיפה אחת, ולהשאיר מאחור שני חיילים מכל מחלקה.
ברגע האחרון, ד"ר ג'ון ווהן החליף פצוע באחת המחלקות.
ב-5 ביוני 1944 עשתה הפלוגה את ההיערכות הסופית למבצע.
כל אחד מהחיילים קיבל כלי נשק אישיים ותחמושת, וכן עד תשעה רימוני יד וארבעה מקלעים מדגם ברן.
לכל מחלקה הייתה גם מרגמה ומקלט רדיו.
זמן קצר בטרם החיילים עלו לדאונים, הועברו הקודים: פירוש "Ham" היה כי גשר התעלה (בנוויל) נתפס ו"Jam" משמעו כי הגשר שעל הנהר (רנוויל) נתפס.
תפיסה והרס של הגשר שעל התעלה סומנו ב"Jack", ו-"Lard" סימן גורל דומה לגשר שעל הנהר.
גשר רנוויל חוצה את נהר אורן וגשר בנוויל חוצה את תעלת קן לה מאר למערב.
הם נמצאים במרחק 8 ק"מ מהחוף, ואחראים על דרך הגישה היחידה לעיר קן.
הכביש הראשי בין שתי הקומונות חוצה את הגשרים ולאחר מכן ממשיך מזרחה לנהר דייווס.
בגובה 190 רגל (58 מטר) וברוחב 3.7 מטרים, הגשר על תעלת קן נפתח כדי לאפשר מעבר דרך התעלה.
עומק התעלה הוא 8.2 מטרים, וברוחב של 46 מטרים, עם אדמה ומרצפות בגובה 1.8 מטרים.
משני צידי התעלה ממוקמים מסלולי אספלט צרים.
בין שני הגשרים ממוקמת רצועת קרקע מתפתלת ברוחב 500 מטר, המפוצלת באמצעות תעלות ונחלים קטנים.
גשר רנוויל הממוקם מעל נהר אורן נמצא בגובה 110 מטר, רוחבו 6.1 מטרים, ויכול לעלות כדי לאפשר לתנועה בנהר לזרום.
רוחב הנהר נע בין 49 ל-73 מטר, בעומק ממוצע של 2.7 מטרים.
לנהר גדות בוץ בגובה ממוצע של 1.1 מטרים.
ממערב לנהר נמצאים מספר בתים קטנים, המחוברים באמצעות מסלול ברוחב 2.4-3 מטרים, המשתרע לאורך שתי גדות הנהר.
את הגשרים אבטחו 50 חיילים גרמנים שהשתייכו לרגימנט הגרנדירים ה-736 ולדיוויזיה ה-716. על היחידה פיקד גנרל מיור הנס שמידט, ובסיסה היה ברנוויל, 1.9 ק"מ ממזרח לנהר אורן.
האוגדה ה-716 הייתה סטטית והוצבה בנורמנדי ביוני 1942. שמונת גדודי חיל הרגלים של הדיוויזיה התפרסו כדי להגן על 34 הקילומטרים של החומה האטלנטית.
הדיוויזיה צוידה בנשק זר, וכללה חיילים מפולין, ברית המועצות וצרפת, בפיקוד גרמני.
חייליו של שמידט קיבלו פקודה לפוצץ את שני הגשרים אם הם יהיו בסכנה.
אוגדה נוספת, דיוויזיית הפאנצר ה-21, עברה לאזור במאי 1944. אחת מהחטיבות בה, הפאנצרגרנדיר ה-125, בפיקודו של קולונל הנס פון לוק, הועברה לווימונט, מזרחה מקן.
גדוד נוסף, אחד מגדודי רגימנט הפאנצרגרנדיר ה-192, מוקם בקומונה ממערב לגשרים.
קולונל פון לוק אימן את הרגימנט שלו להיערך לפלישה.
הוא גם איתר נקודות פלישה סבירות וסימן נתיבי התקדמות, אזורי מנוחה ותדלוק, ותותחים נגד מטוסים.
דיוויזיית הפאנצר ה-21 שנבנתה על חורבות קורפוס אפריקה שהתפרק בצפון אפריקה.
הדיוויזיה אף הייתה מצוידת במגוון טנקים ישנים ושאר כלי רכב משוריינים, קציני אגף ותיקים ו-2,000 חיילים מהקורפוס שירתו בה.
בנוסף, במרחק צעידה באורך יום אחד מהאזור, היו גם חטיבת הפאנצר ה-12 בליוש ודיוויזיית הפאנצר להר שבשארטר.
על הגדה המערבית של גשר בנוויל היו שלוש עמדות מקלעים, ועל הגדה המזרחית מקלע ותותח נ"ט.
מצפון היו עוד שלושה מקלעים ותיבת בטון.
מגדל מטוסים מצויד במקלעים היה דרומית לגשר.
בגשר רנוויל, בגדה המזרחית שמדרום לגשר הייתה עמדת פילבוקס מצוידת בתותחי נ"ט ובאקדחים.
מצפון לגשר היו שני מקלעים.
בשני הגשרים הוצבו מערכות תעלות לאורך הגדה.
ב-5 ביוני 1944 בשעה 22:56, שישה דאונים שנגררו על ידי מפציצי הנדלי פייג' הליפקס המריאו מבסיס RAF Tarrant Rushton.
דאון ההורסה מספר אחת נשא בבטנו את האוורד וסגן דן ברדג'רידג', בדאון השני טסה המחלקה של סגן דייוויד ווד, ובדאון השלישי מחלקתו של סגן סמית'.
בדאון הרביעי טסה המחלקה של סגן הופר.
בחמישי מחלקתו של סגן פוקס, ובשישי מחלקתו של טוד סוויני.
בכל דאון טסו גם חמישה מהנדסים.
ששת הדאונים חצו את חופי נורמנדי בשעה 00:07, ובשעה זו שוחררו לדרכם מהמפציצים.
בשעה 00:16 התנגש הדאון הראשון בגדר התיל שהקיפה את הגשר.
שני הדאונים הבאים נחתו כעבור דקות אחדות.
הדאון השני נחצה לשניים ונעצר על שפת בריכה גדולה בקרבת מקום.
אחד החיילים, פרד גרינהאלד, איבד את הכרתו לאחר הנחיתה הקשה ועף מהדאון, נפל לתוך מי הבריכה וטבע.
כך, עוד בטרם החל הקרב, הפך לנפגע הראשון של המבצע.
מחלקותיהם של בראדג'רידג' וסמית' פנו לגשר, שעה שהמחלקה של ווד נעה לעבר התעלות שבצדו הצפוני-מזרחי.
הגרמנים ידעו כי פלישת בעלות הברית קרובה, גם אם לא ידעו היכן תהיה; למייג'ור שמידט, שהיה מפקד הגשרים, נאמר כי אלו מהנקודות החשובות ביותר בנורמנדי.
עם זאת, המגינים לא היו בכוננות מלאה, ורק שני זקיפים היו בתפקיד בשעה שהדאונים נחתו.
קול היריות התריע בפני שני הזקיפים שבגשרים, וכשהתקרבה המחלקה של בראדג'רידג', רצה מחלקה אחת לפרצה וצעקה "צנחנים", בעת שהשנייה ירתה על מנת להזהיר את המגינים הסמוכים.
בראדג'רידג' ירה בעוד חברי מחלקה אחרים דאגו לרוקן את עמדת הפילבוקס באמצעות רימונים.
בהמשך, פתחו המקלעים הגרמניים באש לעבר האנשים שעל הגשר, ופצעו את בראדג'רידג' כשהשליך רימון.
הרימון הצליח לעצור את אחד המקלעים, ואחד אחר נוטרל מהאש של הברן.
מחלקה 1 חצתה את הגשר כדי לתפוס עמדת הגנה על שפת הגדה המערבית.
לאחר מכן המהנדסים של דאון מספר 1 חיפשו מטעני חבלה וחתכו את חוטי הפתיל כשמצאו כל אחד מהם.
מחלקתו של סמית' חצתה את הגשר השני, והחליפה יריות עם המגינים הגרמניים, בהם נפצע סמית' מרימון.
אחרי חילופי היריות, המחלקות החלו לנטרל את התעלות והבונקרים באמצעות תת-מקלעים ורימונים.
בשעה 00:21 נפסקה ההתנגדות הגרמנית בגדה המערבית של גשר התעלה.
כאשר בדקו חייליו של בראדג'רידג' את השטח, הם גילו כי מפקדם נפצע.
הוא לא הצליח להתאושש ונפטר מפצעיו כעבור זמן קצר, וכך הפך לחייל בעלות הברית הראשון אשר נהרג בהיתקלות עם אש האויב בעת הפלישה.
בגדה המזרחית טיהרה מחלקתו של ווד את התעלות והבונקרים מהגרמנים.
ווד נפצע ברגלו ממכונת ירייה בזמן שהורה למחלקה להסתער על ההגנות הגרמניות.
כך כל שלושת מפקדי המחלקות נהרגו או נפצעו במבצע.
בסביבות אותה שעה, נחתו חיילים נוספים מפלוגת המצנחים ה-22 בין נהר אורן ונהר דייבס.
בריגדיר נייג'ל פואט, מפקד חטיבת הצנחנים החמישית, יחד עם קבוצה קטנה, ליווה את הכוחות המצטרפים.
מבולבל אחרי הנחיתה, שמע פואט את אקדח הסטן של בראדג'רידג' ויצא לגשרים עם חייל אחד.
אונטראופיצר ובר, הגרמני היחיד שהצליח לחמוק מההתקפה של מחלקה D, ברח לגשר בנוויל ועדכן כי גשר רנוויל נתפס.
הדאון של המחלקה בפיקודו של פוקס (דאון מספר חמש), היה הראשון שנחת במרחק 300 מטרים מגשר רנוויל בשעה 00:20, שעה שדאון ארבע דווח כנעדר.
כאשר פתחו הגרמנים באש MG34, הגיבה המחלקה בירי מרגמת 51 מ"מ וחיסלו את המקלע בפגיעה ישירה.
לאחר מכן הם חצו את הגשר ללא התנגדות נוספת.
בשעה 00:21, דאון מספר שש נחת במרחק 700 מטרים מקצה הגשר.
סוויני, מפקד המחלקה, השאיר את אחת הכיתות בגדה המערבית ולאחר מכן חצה יחד עם יתר המחלקה את הגשר כדי לתפוס עמדות הגנה בגדה המזרחית.
מהמפקדה החדשה שלו, בתעלות שעל הגדה המזרחית של תעלת קן, קיבל האוורד את הדיווח כי גם גשר הנהר נתפס.
קפטן נילסון, מיחידות המהנדסים שצורפו לחיילים, דיווח כי אף על פי שהגשרים היו ערוכים להשמדה עצמית, המטענים לא היו מחוברים.
האוורד הורה לו להעביר את המילים "Ham" ו-"Jam", המבשרות כי שני הגשרים נתפסו.
אחרי העברת ההודעה, שלח האוורד את מחלקתו של פוקס מעבר לגשר התעלה, ומיקם אותם בצומת הדרכים של בנוויל וצומת לה פורט, כמחלקה הקדמית של החטיבה.
בשעה 00:50 הופיעו מטוסים שעליהם הייתה יתר הדיוויזיה המוטסת השישית, והצנחנים נחתו באתרים מסומנים.
באותו זמן, החל האוורד לשרוק את האות 'V' בקוד מורס, כדי לעזור לגדוד הצנחנים השביעי להגיע אל הגשרים.
הצנחנים הראשונים שהגיעו בשעה 00:52 היו בריגדיר פואט והחייל שלקח איתו.
בעת התדריך שהעביר להם האוורד, הם שמעו טנקים ומשאיות נוסעים באזור בנוויל וצומת לה פורט.
באזור הצניחה, רק כמאה חיילים מגדוד הצנחנים השביעי הגיעו לנקודת ההתכנסות, אולם כל ציוד הקשר, המקלעים והמרגמות היו חסרים.
פיין-קופין, שידע כי הגדוד שלו הוא היחידה הבודדה שהוקצתה לעמדות ההגנה ממערב לגשרים, החליט שהוא לא יכול להמתין עוד, ובשעה 01:10 עזב את הגשרים.
בערך באותו זמן החליט מיור שמידט לסייר בגשרים ולהתרשם.
הוא פנה אל הגשר ב-Sd.Kfz.
שני הרכבים נסעו במהירות גבוהה ללא ידיעה על הקו הקדמי של פלוגה D, ועלו על הגשר; בשלב זה פתחו הבריטים באש.
החייל שעל הזחל"ם נהרג והזחל"ם הועף מהכביש.