tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתקופת הקורונה התפצל המניין המרכזי והתפתחו תתי מניינים לא רק על פי מרחק מבית הכנסת, אלא גם על פי נוסחים שונים של התפילה.
רוב התושבים עובדים בירושלים, ומיעוטם מועסק בתוך הכפר.
חינוך וענפי השירותים השונים: מזכירות, צרכניה, בריכה.
מבנה מלאכות נקיות ובו משרדים ובתי-מלאכה ממפעל צורפות ועד מספרה.
אזור המלאכה הכבדה ובו מפעלים שונים כגון מפעל לשימורי זיתים, מסגרייה, נגריות, יצור תכלת, תחנת דלק ושני מוסכים.
בחקלאות - ביישוב ישנם כרם זיתים, מטע צבר ללא קוצים, משתלה, כלבייה וחוות סוסים.
שכונת הקבע הראשונה - השכונה הראשונה של בתי קבע שנבנתה ביישוב.
רוב אוכלוסייתה מבוגרת וכוללת את מקימי היישוב.
בשכונה נמצא בית הכנסת, ובית הספר.
שכונת ישראלה (או שכונת עמוס) - בשכונה נמצא מגרש ספורט של היישוב, ממוקמת דרומית לשכונת הקבע הראשונה.
בשנת 2007, הורחבה השכונה, ונבנו בה עוד כחמישה בתים.
השלוחה הדרומית (או שכונת עלי) - בנויה על השלוחה הדרומית של היישוב, ובה כ-20 בתים.
שכונת בית אחד ( או שכונת מרגלית) - שכונה קטנה בה כ-15 בתים, נמצאת בדרום-מזרח היישוב.
שכונת הדיר - השכונה הממוקמת בכניסה ליישוב (מכיוון דרום), ובה כ-30 בתים, ובריכת שחייה.
בקרוב ייבנה באזור השכונה, אולם אירועים.
שכונת הקרוואנים - שכונה הממוקמת במערב היישוב, ובה כ-40 קרוואנים.
מאוכלסת בעיקר על ידי זוגות צעירים, ומשפחות חדשות ביישוב.
הגבעה המערבית - שכונת הקבע החדשה ביותר והגדולה ביותר ביישוב, ובה כ-100 בתים.
נבנתה על ידי חברת אמנה, ובשנת 2006 הופסקה הבנייה בהחלטת היישוב.
בסוף 2007, חזרה חברת אמנה לבנות בשכונה את השלב הרביעי בפרויקט.
השכונה ממוקמת בצדו המערבי ביותר של היישוב, הקרוב ביותר ליישוב נופי פרת.
השכונה החדשה - שכונה חדשה הנמצאת בבנייה.
ממוקמת צפונית לשלוחה הדרומית, ומזרחית לשכונת ישראלה.
שכונת הקרוואנים החדשה - שכונה ובה כ-20 קרוואנים, מחציתם חדשים ומחציתם הועברו משכונת הקרוואנים הישנה, בעקבות עבודות סלילת כביש רחב לגבעה המערבית.
השכונה נמצאת בצדו המזרחי ביותר של היישוב, והיא גובלת במדרשת עין פרת.
חלקם קשורים לבעלי החיים והצמחים באזור היישוב, וחלקם קשורים להיסטוריית ואידאולוגית היישוב (לדוגמה, רחוב "עם אחד" מסמל את היות היישוב מעורב לדתיים וחילוניים, ורחוב "דרך פרת" על שם נחל פרת הסמוך).
כפר אוריה הוא מושב של תנועת המושבים השייך למועצה אזורית מטה יהודה.
המושב נמצא בשפלת יהודה, מחוז ירושלים וממוקם צפון מערב לעיר בית שמש, ומערבה לעיר ירושלים.
המקום נקרא במקור "קריית משה", על שמו של משה מרדכי מניסביץ', מראשי אגודת ביאליסטוק, אך שונה ל"כפר אוריה" בעקבות דמיון הצלילים לשמה של ח'רבת כַּפְרוּרְיֶה, חורבה הממוקמת מדרום-מערב למושב, ובה גת חצובה, רצפת פסיפס ומערות קבורה.
משמעות השם בערבית הוא "חורבת כפיר האריות"; במקום, על פי מסורת מקומית, שיסע שמשון את האריה בדרכו להוריו בתמנה.
ערביי הסביבה מכנים את ח'רבת כפרוריה גם בשם ח'רבת אַל-אַסַד, כלומר "חורבת האריה".
בדצמבר 1912 התפרסם בהצפירה שעִסקה לרכישת המקום אושרה על ידי הפחה, למרות האיסור על היהודים לרכוש קרקעות, מכיוון שהרכישה נעשתה על ידי מנשה מאירוביץ ואחרים מראשון לציון, רחובות וגדרה, שעל פי הפחה הם איכרים אמיתיים, שעליהם האיסור אינו חל.
המקום, בשטח של כ-5000 דונם, נרכש משלושה אחים נוצריים.
"מחציתו אדמת מישור ובקעות פוריות, בין הררי יהודה המוכשרות מאוד לזריעת תבואה, ומחציתו אדמת טרשים המסוגלת למטעי זיתים ושקדים.
בכפר זה יש גם מעיינות מים, שאפשר להשקות במימיהם שדות מספוא ולהתעסק עי"ז בגידול בקר.
נמצאים בו גם בניינים אחדים המוקפים עצי זית ושקדים ומינים אחרים במספר איזה מאות".
בפועל, המקום נרכש על ידי חברת גאולה.
על פי המתואר על ידי שמואל דיין, הרכישה התבצעה קודם לכן, ובמשך זמן מה הוחכרו השדות לערביי הסביבה.
בתחילת שנת 1913 הזמין מאיר רוטברג את "חבורת סג'רה", שכללה 13 חברים ושלוש חברות, לבוא וליישב את המקום תחת הנהלה ציבורית של המשרד הא"י.
החבורה התגוררה בחאן כפר אוריה ושהתה בו קרוב לשנה וב-2 בנובמבר 1913, עזבו את המקום עקב העברת השטח לניהול פרטי.
באמצע 1913 נמכר המקום לשלושים משפחות של יהודי ביאליסטוק שרכשו אותו בעזרת החברה הברלינית ליישוב ארץ ישראל (איק"א).
בעקבות זאת מונה אליעזר קרסנר למנהל המקום והוא הביא פועלים להקמת משקים עבור הבעלים.
קבוצה ראשונה של פועלים עזבה את המקום בטענה שקרסנר אינו יודע לנהל ובמקום זאת עוסק בכפייה דתית.
בפברואר 1914 סבל המקום מהתקפה של ערביי הסביבה.
במאי 1914 פוטר אליעזר קרסנר ובמקומו הובאה משפחת משגיחים.
ביולי 1914 עבדו בחווה 25 פועלים יהודים ו-20 פועלים ערביים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעה למקום קבוצת עבודה של לוי אשכול ששהתה במקום במשך כשנתיים.
בראשית 1920 שהתה במקום קבוצה של 14 פועלים.
בשנת 1920 הם עברו לדגניה ב' לרגל התיישבות בעלי הקרקע במקום.
בשנת 1920 עלו למקום נציגים של 5 משפחות מיהודי ביאליסטוק וב-1921 היו במקום שמונה משפחות מתוך 30 איש שהחזיקו בבעלות על האדמה במקום.
11 נוספים מבעלי האדמות היו בארץ ישראל אך לא בכפר והשאר היו בחוץ לארץ.
מצב זה גרם לכך שהצטברו חובות מיסים על האדמות שלא עובדו.
ניסיונות למצוא חוכרים יהודים לאדמות כדי לשלם את המס לא צלחו והייתה כוונה להחכיר את האדמות לערבים.
בשנת 1922 החליטו התושבים להעביר חלק מהאדמות לקרן הקיימת כדי שיביאו למקום מתיישבים נוספים.
למקום הובאה קבוצה לא דתית, למורת רוח תושבי המקום.
לאחר זמן מה הוחלט להחליפם באנשי המזרחי.
בשנים 1923–1927 שהתה במקום קבוצה של פועלים של הפועל המזרחי אולם הם נאלצו לעזוב בהוראת המוסדות המיישבים ועברו לכפר חסידים.
בשנת 1929 התגוררו בכפר שש משפחות שכללו 15 נפש.
לקראת מאורעות תרפ"ט, הגיע ערבי מליפתא לאחד המתיישבים, והודיע לו על הכוונה של הערבים לפרוע בתושבי הכפר.
התושבים עזבו את הכפר אל ביתו של שייח' איסמעין שבגבעה ממול הכפר, שהבטיח להם שיגן עליהם.
כ-300 ערבים התנפלו על הכפר שדדו את תכולתו ושרפו את בתיו.
למחרת הועברו אנשי המקום בכלי רכב לרחובות ואחד האנשים שנשכח במקום הלך ברגל מחופש לערבי לחולדה.
לאחר כשבועיים יצאו שניים מתושבי הכפר בלויית אנשי משטרה לסיור בכפרים לזהות רכוש שדוד ופורעים שהשתתפו בהתנפלות על הכפר.
על הכפרים מהם יצאו מחריבי כפר אוריה, בהם בית ג'יז ובית סוסין הוטל קנס קיבוצי של 1650 לירות.
הכפר נותר בשממונו והאדמות הוחכרו לערבים לעיבוד.
ניסיונות לחדש את היישוב במקום לא צלחו משום שהאדמות היו פרטיות, ולא בחזקת הקרן הקיימת לישראל, ולכן קיבוצים כמו קריית ענבים סירבו להשקיע במקום.
המושב הוקם מחדש על חורבות המושב הישן ב־1944 על ידי יהודים דתיים יוצאי כורדיסטן, והפעם כמושב עובדים.
המקום הוקם בסיוע של יהודי ארגנטינה דרך חברת בנים לגבולם והמזרחי שסייע בבניית בית כנסת ומקווה.
במרץ 1947 נהרג רועה ערבי מיריות נוטרי כפר אוריה לאחר שהרועים עלו על שדות הכפר עם עדריהם והמון מבית ג'יז איים על הנוטרים.
ב-10 בינואר 1948 הותקפה שיירת של אנשי החי"ש שנסעו מן הכפר לעבר חולדה, שניים מן המגינים שבשיירה נהרגו מאש שנפתחה לעברם מח'רבת בית פאר.
למחרת, ב-11 בינואר, הותקף הכפר על ידי המון ערבים.
מגיני כפר אוריה יצאו למתקפת נגד על הערבים בח'רבת בית פאר והעלו באש את בתיה.
במהלך התקפת הערבים נהרגו שלושה ממגיני המקום ושניים נפצעו.
על פי ההערכות נהרגו 25 תוקפים, בהם אנשי הלגיון הערבי ונוטרים ערבים.
מתקפת הנגד של מגיני כפר אוריה זכתה לתשבחות ביישוב היהודי כדרך הנכונה להתמודד עם התוקפים.
במהלך מלחמת השחרור היה המושב נתון במצור במשך 5 חודשים, והאספקה הייתה מוצנחת שלוש פעמים בשבוע ממטוס.
לאחר הכרזת העצמאות פונו לכפר אוריה אנשי המושבה הרטוב (בפעולה בפיקוד שלמה להט), אך בהמשך מלחמת העצמאות ננטש המושב, ו-30 המשפחות הועברו למחנה צבאי בריטי נטוש, "מחנה יעקב" בנתניה.
בקשתם לחזור לכפר אוריה לא נענתה.
באפריל 1949 התיישבו במקום עולים מבולגריה, ובמרץ 1950 התגוררו במקום כ-60 משפחות.
אליהם הצטרפו משפחות אחדות של יוצאי מרוקו ותימן.
בספטמבר 1954, בעקבות דרישת הסוכנות היהודית מהמתיישבים לחתום על חוזים בהם התחייבו להחזיר את חובותיהם כשהם מוצמדים, החל המושב להתפרק.
חלק מהתושבים מכרו את רכושם והחלו לעזוב והשדות הוזנחו.
בעקבות זאת הוחלט שהמעוניינים בכך יוכלו לעזוב ובמקומם יובאו מתיישבים חדשים, בעיקר עולים מהודו וצפון אפריקה.
בסוכנות טענו למתיחות בין ותיקים וחדשים במושב ובעל המשמר טענו שהמתיישבים הועזבו מפני שלא היו נאמנים למפא"י.
בראשית 1955 נותרו בכפר אוריה 7 משפחות מיוצאי בולגריה והצטרפו אליהם עולים מצפון אפריקה שחלקם הגיעו ישר מהאונייה.
עם השינוי בהרכב האוכלוסייה הונהג גם שינוי בענפי התעסוקה.
בניגוד למתיישבים הקודמים שגידלו פרות, המתיישבים החדשים גידלו כבשים.
השינויים לא עזרו ושוב ננטש המושב על ידי רוב תושביו ונותרו בו רק 10 משפחות.
בתחילת תשי"ט (סתיו 1958) הגיעו אליו מתיישבים חדשים במסגרת התנועה מן העיר אל הכפר, אך מקורות מחייה מספיקים לא היו להם והמושב שקע בחובות.
בשנת 1950 נסלל כביש גישה ליישוב וב-1955 חובר המושב לרשת החשמל.
בשנת 2009 החל איוש שכונת הרחבה בכפר אוריה.
במושב ישנם כשלושה גני ילדים.
רוב תלמידי היסודי לומדים בבית הספר השחר בטל שחר ורוב בני הנוער במושב לומדים בבית הספר "הרטוב" בקיבוץ צרעה.
ישנם נערים אשר לומדים גם בבית הספר "צפית" אשר נמצא בקיבוץ כפר מנחם.
בשנת 2013 פרצה שרפה בגבעות שליד המושב שכילתה את רובה של הצמחייה עליהן.
כְּפַר בִּיל"וּ הוא מושב ליד רחובות השייך למועצה אזורית גזר.
שטח המושב נחצה על ידי כביש 40 לשניים - החלק הצפוני גובל בעיר רחובות (ביל"ו א'), והחלק הדרומי גובל במועצה המקומית קריית עקרון (ביל"ו ב').
כפר בילו גובל במערבו בכביש 412 ובדרומו בקריית עקרון.
ממזרח לכפר ביל"ו המושבים רמות מאיר ויציץ.
צומת דרכים חשוב סמוך למושב (הצטלבות כביש 40 וכביש 412) נקרא על שמו צומת ביל"ו.
המושב הוקם בסוכות תרצ"ג (אוקטובר 1932) במסגרת התיישבות האלף, על ידי קבוצת פועלים בשם "חבורת הדרום" שהתארגנה החל מ-1926 ברחובות.
על הקבוצה נמנו 30 משפחות, ביניהן רבקה גובר ומשפחתה ואליעזר מילרוד, ששימש כמנהל הקבוצה.
הבאר הראשונה נחפרה כבר בשנת 1930.
שם היישוב ניתן לציון 50 שנה לעליית הביל"ויים.
כפר ביל"ו נבנה כקילומטר וחצי דרומית למושבה רחובות וחצץ בינה לבין הכפר הערבי עג'ר (עקיר).
אדמות כפר ביל"ו נרכשו מערביי הסביבה באמצעות הקרן הקיימת לישראל כשחברי הכפר מימנו חלק ניכר מרכישות הקרקע ומההשקעה בתשתיות.
שנת הייסוד הרשמית של הכפר היא 1933 אך הפרדסים הראשונים נטעו כבר ב-1932. ביולי 1933 היו במושב 39 משקים כשבכל אחד מהם היה בית, רפת וכ-12.5 דונם שברובם שימשו לפרדסים.
בנוסף היו במושב 11 בתים ללא משק.
המתיישבים התארגנו באגודה החקלאית כמושב עובדים.
האגודה מנתה 50 יחידות משק והיא נוהלה על ידי מזכירות, מועצה ואספה כללית.
תמונות כל 50 הזוגות המייסדים משנת 1933 ניתן לראות בהערת שוליים זו
ב-1950 הורחב הכפר על ידי תוספת של 50 משפחות עולים שקבלו מאדמות הכפר עאקיר.
ב-1995 הורחב הכפר ב-107 יחידות דיור עבור בני הכפר והפך בכך ליישוב קהילתי.
ב-2004 היו ביישוב 209 יחידות דיור (102 יחידות חקלאיות המאוגדות באגודה החקלאית ו-107 יחידות דיור בשיכון בנים).
נכון ל-2023 אופי היישוב הוא קהילתי-חקלאי.
ענפים חקלאיים בולטים בכפר ביל"ו הם פרדסים, כוורנות, פרחים, פיטאיה ופסיפלורה.
ב-1995 הוסב בית אריזה בכניסה לכפר למתחם מסחרי אשר השימוש בו למסחר הוסדר במסגרת היתר לשימוש חורג.
ניסיון להביא להיתר קבוע לשימוש בשטח למסחר נדחה על ידי המועצה הארצית לתכנון ובנייה מתוך רצון לשמר את האופי הכפרי של כפר ביל"ו.
ביוני 2017 הוכרזה תוכנית תמ"ל 1074 העוסקת בחלקה המזרחי של קריית עקרון, בשטחים הפתוחים שבין כפר ביל"ו וגני יוחנן.
הבאר הראשונה בכפר בילו נחפרה ב-1930 והייתה במשך שנים מקור המים היחיד לתושבי הכפר ולהשקאת הפרדסים.
כמו כן סיפקה הבאר מים למחנה הצבאי הבריטי - ביל"ו, לרמת אהרון, לשכונת חבצלת, ולקבוצת "שבולת" שישבה בקרבת נען.
הבאר נמצאת במזרח כפר בילו, בקצה רחוב "דרך הפרדסים"..
אנדרטה לבני המקום שנפלו במערכות ישראל
האנדרטה מנציחה את בני המושב אשר נפלו בכל מערכות ישראל.
האנדרטה נמצאת בלב מדשאה במרכז המושב.
זהו פסל מגולף באבן לבנה המתנשא לגובה 3 מטרים מעל בסיס בטון.
הפסל מעוצב בצורת נֶבל, סמל לשירת חיי הנופלים שנפסקה.
ההנצחה ביוזמת משפחות הנופלים ואנשי המושב.
בוצעה ב-1963 על ידי הפסל מרדכי כפרי.
מבין בני המושב שנפלו במערכות ישראל נודעו עובד לדיזנסקי וארלוזור לב (זוריק).
כמו כן ידועים שני האחים למשפחת גובר (אפרים וצבי) שנהרגו במלחמת העצמאות, בנים לרבקה ומרדכי גובר (על שמם נקרא כפר אחים).
מגדל המים הוקם בשנת 1934.קוטרו כ-6 מטרים וגובהו כ-12 מטרים.
על גג המגדל הייתה עמדת ביטחון ובה פעל זרקור גדול.
במרכז העמדה היה פעמון ברזל גדול לאזעקות במקרה הצורך וכן להודעות על אירועים מיוחדים.
כיום המגדל אינו פעיל ומשמש כמקום זיכרון בלבד.
ב-1934 הוקם בכפר "הבית הציבורי", מבנה שהיום משמש כארכיון הכפר.
הוא נבנה בסמוך למגדל המים ושימש בעבר לצורכי ציבור כמו: גן ילדים, מרפאה, ספרייה, אסיפות כלליות ואירועים שונים.
בארכיון נמצא היום אוסף של חומרים מתולדות כפר ביל"ו: פרוטוקולים, מפות, תעודות, עדויות אישיות וחומרים נוספים הקשורים לתולדות היישוב.
כפר אלדד הוא התנחלות קהילתית בהרי יהודה השייכת למועצה אזורית גוש עציון.
היישוב נמצא דרומית-מזרחית להרודיון וצופה על מדבר יהודה.
היישוב שוכן צפונית-מערבית למאחז מעלה רחבעם וצפונית-מזרחית לנוקדים.
כפר אלדד הוקם ב-1994 במקום בו הוקם היישוב נוקדים ב-1982. היישוב שכן בקרוואנים, וב-1992 הוקמו מבני הקבע עבור נוקדים מדרום-מזרח ליישוב, והמקום ננטש.
בחלק הישן של היישוב קרוואנים שבעבר היו שייכים ל ובהם התגוררו תושבי נוקדים הראשונים.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 הוקמה שכונת 'ארץ הצבי' על שם מזכיר היישוב צבי אנוש.
בשנת 2021 נבנו עוד כ-80 יחידות דיור בשכונת 'עלי דפנה', על שם דפנה מאיר.
נכון לשנת 2023 נבנית שכונת מדורגים בשם 'עלי זית'.
היישוב כלול באופן רשמי בשטח היישוב נוקדים.
תוכנית הבנייה העתידית של הכפר כוללת את חיבורו עם היישוב הסמוך נוקדים תוך בניית יותר מ-2,000 יחידות דיור.
הגרעין הראשון שיישב את המקום ב-1982 נקרא בתחילה "אל-דוד" על שמם של שניים מתושבי תקוע: , שנפל במלחמת לבנון הראשונה ודוד רוזנפלד, שנרצח בעת שאירח בדואים מהסביבה תוך כדי עבודתו כשומר בהרודיון, אך השם הקבוע של הנקודה היה נוקדים.
עם הקמת היישוב מחדש ב-1994 הוא נקרא כפר אלדד, על שם ישראל אלדד, ממנהיגי לח"י.
אוכלוסיית היישוב מורכבת מילידי הארץ ומעולים, בעיקר מרוסיה, ובהם חילונים ודתיים.
ביישוב מתגוררות (נכון לשנת 2023) כ-280 משפחות.
את פרנסתם מוצאים מרבית התושבים בירושלים, המרוחקת כשבעה קילומטרים בקו אווירי.
ביישוב שלושה בתי כנסת, מקווה, ספריה, משחקייה, גני שעשועים, שתי כיתות מעון וחמישה גני ילדים.
ילדי היישוב לומדים בבתי ספר יסודיים ביישובים הסמוכים.
בחודש נובמבר מתקיימת פריחה נרחבת של פרח החלמונית בוואדי אבו מוחרייב שבין כפר אלדד למעלה רחבעם.
רחובו הראשי של כפר אלדד נקרא רחוב החלמונית והפרח אף מצוי על סמל הכפר.
כְּפַר אַחִים הוא מושב במישור חוף יהודה, ממוקם כקילומטר צפונית מזרחית לעיר קריית מלאכי בסמוך לקטע כביש בין צומת מלאכי (קסטינה) לצומת מסמיה (ראם) בו חופף כביש 3 לאורך כ-4 קילומטרים לתוואי של כביש 40. המושב שייך למועצה אזורית באר טוביה.
היישוב הוקם בשנת 1949 על ידי עולים דתיים מרומניה, צ'כוסלובקיה והונגריה בסמוך לחורבות הכפר הערבי קסטינה ובשטחי אדמותיו.
הגרעין המייסד כלל עשרה זוגות צעירים, ללא ילדים.
המושב נקרא בתחילה "קסטינה א'" וגם "יחיאל" עד שנקבע השם "כפר אחים" על ידי המתיישבים עצמם, על שמם של האחים ו גובר, בניהם של מרדכי ורבקה גובר מהמושב הסמוך כפר ורבורג, שנפלו במלחמת העצמאות.
המושב היה המושב הדתי הראשון שהצטרף להסתדרות.
בשנת 1949 חברי המושב נמנו עם סיעת העובד הדתי בהסתדרות.
בתחילה הושיבה הסוכנות היהודית את העולים על שטח המחנה הצבאי הבריטי ששכן סמוך לקסטינה (אין מדובר בשדה התעופה הבריטי הסמוך).
המתיישבים בקשו להקים משק חקלאי המספק חלב.
לכל משפחה ניתנה פרה והוקצו 3.5 דונם, שטח שהוגדל בהמשך ל-6 דונם.
אולם, ב-1950 הוקמה באותו שטח עצמו מעברת קסטינה, שהפכה לימים לקריית מלאכי.
תחילה נעשה ניסיון לשלב בין ההתיישבות החקלאית והמעברה החדשה, אך המעברה התפתחה בעיקר בתחום התעשייה והמשק החקלאי התקשה להשתלב במקום.
לבעיה נמצא פתרון בדמות יוזמה של ממשלת שוודיה לממן הקמת יישוב עבור ניצולי השואה.
במימון השוודי (כמיליון קרונות) הוקם כפר חקלאי מספר קילומטרים מצפון למעברה, וב-1953 הועברו מתיישבי קסטינה א', כפי שנקראה אז, אל הכפר השוודי.
לאחר ההעברה נקבע שמו של הכפר כ"כפר אחים".
המושב נחנך ב-30 בנובמבר 1953, ובחנוכתו נכחו נציג שוודיה בישראל נס מאלינג , חברי פרלמנט שוודים, וראש עיריית סטוקהולם.
במיקומו החדש של המושב, התגוררו במושב 69 משפחות, וכל אחת קיבלה 27 דונם.
ב-2007 הוקם בכפר אחים מסלול הפאמפטרק הראשון בישראל.
על בני המושב נמנים בני גנץ וישראל כ"ץ.
כְּפַר בְּיַאלִיק הוא מושב (כפר שיתופי) באזור הצפון השוכן בסמיכות לקריית ביאליק בתחומה של המועצה האזורית זבולון והוא היישוב הצפוני ביותר שבה.
היישוב קרוי על שמו של המשורר חיים נחמן ביאליק, שנפטר כחודש לפני הקמת היישוב.
המושב נוסד בשנת 1934 על אדמות הקרן הקיימת לישראל על ידי עולים מגרמניה, בארגון המשרד להתיישבות יהודי גרמניה, כאגודה שיתופית חקלאית.
בשנת 1941 התגוררו בכפר ביאליק 28 משפחות על שטח של 500 דונם.
הענף העיקרי בכפר היה הרפת, בה היו כ-100 פרות.
בנוסף אליו היו 100 דונם עצי פרי ו-100 דונם ירקות.
בשנת 1962 התפתח סכסוך קרקעות בין כפר ביאליק לקיבוץ אושה על שטח של כ-67 דונם.
בכפר ביאליק התגוררו בשנות ה-90 של המאה ה-20 כ-130 חברים.
בעקבות החלטות 727 ו-737 של מינהל מקרקעי ישראל, ניסה ועד האגודה לקדם הרחבה של היישוב בכ-90 יחידות דיור ופרויקט בנייה משותף עם גד זאבי.
אולם בגלל חוסר הסכמה של אחד ממחזיקי הקרקע, חוסר הסכמה עם עיריית קריית ביאליק על מגרש כדורגל שהיה באזור שיועד להרחבה, ובשל סכסוכים פנימיים בין חברי היישוב, לא קודמה ההרחבה במהירות נדרשת, ולאחר שבג"ץ ביטל את החלטה 737 של המינהל בעתירה של הקשת המזרחית, בוטלו התוכניות.
מראשית ההתיישבות במקום, הסמוך למרכזי התפתחות עירוניים, עמדה על הפרק שאלת הצורך בפינוי השטחים החקלאיים לצורך פיתוח עירוני עתידי.
כבר בתחילת שנות ה-40 עמדה הקרן הקיימת על כך שבחוזה החכירה של השטחים החקלאיים יוסכם שבמקרה הצורך יפנו החקלאים את השטחים החקלאיים לצורך בנייה עירונית.
בשנת 2016 דחה בית המשפט המחוזי את התנגדות תושבי כפר ביאליק להרחבת שכונת גבעת הרקפות בקריית ביאליק בטענה שההרחבה תפגע בחקלאות של הכפר.
בית המשפט קיבל את טענת ועדת התכנון שהקרקעות ניתנו לכפר ביאליק באופן זמני וכי זכותה של המדינה לדרוש את הקרקעות חזרה לצורך בנייה.
בשנת 2019 אושרה תוכנית מתאר ארצית על פיה תורחב קריית אתא בכ-11,000 יחידות דיור.
במסגרת התכנית נקבע שכפר ביאליק תידרש להשיב למדינה כ-1,428 דונם מתוך משבצת הקרקע של הכפר, ששטחו 2,004 דונם, ש-1,032 מהם ייועדו לפארק והשאר לבנייה.
בשנת 2023 הורה בית המשפט העליון למועצה הארצית לתכנון ובנייה לשקול מחדש את היקף נטילת הקרקעות מכפר ביאליק, לאור הפגיעה העמוקה באופיו החקלאי אם יינטלו רוב קרקעותיו.
החל משנת 1935, פועל בשטח הכפר מוסד "אהבה" לילדים ונוער.
בתחומי המושב נמצא התיכון הטכנולוגי "יעדים" וכן המשתלה הגדולה ביותר בישראל "משתלת שפר".
כפר הוא מחזה ישראלי מאת יהושע סובול.
עלילת המחזה מתרחשת על רקע ארץ ישראל של שנות ה-40, בין סוף מלחמת העולם השנייה למלחמת העצמאות.
כאשר המחזה כולו מסופר דרך עיניו של יוסי, נער תמים שעוד לא התבגר, הצופה על העולם בתמימות ובלי להבין את האירועים שקורים סביבו.
חיים – אביו של יוסי
רבקה – אימו של יוסי
עמי – אחיו של יוסי ואהובה של דסי, משתתף בקורס מ"מים של "ההגנה"
לאה – סבתו של יוסי
יצחק – דודו של יוסי
ד'ר ארדה – רופא הכפר
קלרה – אשתו של ד'ר ארדה, מנהלת רומן עם קפטן דרורי
דסי – בתם של ד'ר ארדה ואשתו, אהובתו של עמי
ברמן – אדם דתי, כותב את עלילותיהם של אנשים גיבורים
הרב שץ – רב הכפר
קפטן דרורי – קצין בריטי
סעיד – פלאח מן הכפר הערבי הסמוך
אלברטו ורוברטו – זוג שבויים איטלקים
דיצה – עז וחברתו הטובה ביותר של יוסי
המחזה עלה ב"תיאטרון גשר" ב-18 בפברואר 1996, בבימויו של יבגני אריה.
הביקורות הללו את הבימוי של אריה ומצד שני מתחו ביקורת על דלות הטקסט.
תאורה: אבי יונה בואנו (במבי)
ייעוץ להפעלת הבובות: יצחק פקר
עמי: מארק איווניר, אמנון וולף, גלעד קלטר, הנרי דוד
חיים: לאוניד קנייבסקי, מיקי לאון
רבקה: לבנה פינקלשטיין, נטשה מנור, מיכל ויינברג
יצחק: בוריס אחנוב, אלכסנדר סנדרוביץ'
רוברטו: ולדימיר פורטנוב, עידו מוסרי
דרורי: איגור מירקורבנוב, יחזקאל לזרוב
דיצה: דורית לב ארי, נתלי שילמן, שירי גדני
ההצגה זכתה בחמישה פרסי התיאטרון הישראלי:
יבגני אריה – במאי השנה
סשה ליסיאנסקי – מעצב תפאורה של השנה
ישראל דמידוב – שחקן השנה
אבי בואנו יונה (במבי) – מעצב תאורה של השנה
המחזה עלה מחדש ב"תיאטרון גשר" ב-30 במרץ 2013.
כְּפַר אַהֲרוֹן, כיום שכונה בדרום נס ציונה.
המקום נקרא על שם הבוטנאי והאגרונום הנודע אהרן אהרנסון.
הכפר הוקם ליד נס ציונה על ידי בני איכרים חברי אגודת בני בנימין באמצעות חברת הנוטע, ביום 2 ביולי שנת 1926. בין המשפחות המקימות היו משפחת ניימן, לרר והוכברג.
דוד ניימן הוא בנו של מרדכי ניימן, מאנשי העלייה הראשונה, מחלוצי החקלאות בארץ ישראל וממקימי מזכרת בתיה.
הוא עבר לכפר אהרון יחד עם אשתו ברכה.
מייסד נוסף היה דוד פניק.
בראשיתו כלל הכפר 23 נחלות של 20 דונם כל אחת, שנועדו בעיקר לנטיעת פרדס.
עד שנת 1928 הוקמו במקום 12 בתים ושאר המתיישבים התגוררו במושבה הסמוכה נס ציונה.
איחוד עם נס ציונה ושכונות חדשות
בראשית 1947 הוחל בקידום תוכנית להקמת בתים על שטח של כ-200 דונם שנרכש מהתושבים על ידי הקרן הקיימת.
אולם מחלוקת בין הקרן הקיימת לכפר על השאלה האם השכונה תהיה כפרית עם משקי עזר או עירונית, הביאה לגניזת התכנית.
כך נותרה המושבה בשנת 1949 עם כ-10 משפחות בלבד.
בראשית 1950 הורחב הכפר על ידי הוספת 50 בתים, שברובם השתכנו עולים מבולגריה.
באותו זמן סופח כפר אהרן לנס ציונה.
בשנות החמישים המאוחרות הקימו עולי בולגריה מושב בצמוד לכפר, בשם "כפר אהרון המתיישב", שנוסד על ידי יצחק אלפנדרי, פעיל הציונים הכלליים, אשר הוטל עליו לחפש מקום להתיישבות בחלק הצפוני של הכפר.
היום השכונה מחולקת לשני חלקים ה"מושב" של המתיישב בחלק הצפוני, וה"כפר הישן", החלק הדרומי.
החל משנות השבעים, הצריפים ומשקי העזר פינו את מקומם לבתים פרטיים.
הרחובות בכפר אהרון הישן: התמר, התאנה, הזית, הרימון, ואיתמר בן-אב"י, בשכונה כ-100 משפחות בערך.
הרחובות בכפר אהרון "המתיישב": פרג, מרגנית.
בשטחו נמצא גן משחקים אחד, ובעבר היו במקום פרדסים רבים.
לאחר מאבקים רבים לשמור על הצביון הכפרי של האזור, נמכרו הפרדסים שהיו ממערב לשכונה ובמקומם הוקמה שכונה חדשה בשם הלועזי "Valley" בת כ-650 יחידות דיור עירוניות.
כיום שונה שמה של השכונה ל"העמק" בתרגום ישיר לשם הלועזי הקודם.
פרדסים נוספים שנמכרו שימשו להקמת מרכז מסחרי גדול המכונה Big Fashion.
כפר אונו היה ישוב יהודי ששכן בבקעת אונו שבנפת יפו, אשר הוקם בשנת 1939 על אדמות שנרכשו מן הכפרים הערבים כפר עאנה ואל-ח'ירייה, ומנה כ-40 משפחות (למעלה מ-200 תושבים).
ב-1950 עקב עליית היהודים ששהו בגולה, רבים מהם עברו לגור בכפר או בשאר יישובי הבקעה וכך גדלה אוכלוסיית הכפר.
באותה שנה הצטרף הכפר למועצה אזורית קריית אונו (לימים שטחי המועצה האזורית אפעל שפורקה בשלהי 2007) ולאחר מכן לבקשת התושבים (1954), החליטו להפריד את הכפר מהמועצה, וכך הכפר הפך למועצה מקומית בשם קריית אונו.
בין המתיישבים הראשונים בכפר, הייתה משפחתו של מיכאל וולך שבתו היא המשוררת יונה וולך.
על שמו של וולך קרוי כיום רחובו הראשי של הכפר דאז, המצוי כיום בצפון קריית אונו.
בשנת 1992 הוכרזה המועצה כעיר.
בִּרְעָם (בסורית: ܟܦܪ ܒܪܥܡ; בערבית: كفر برعم, בתעתיק מדויק: כפר בִּ֫רְעַם) היה כפר מרוני בגליל העליון.
תושביו פונו ממנו במלחמת העצמאות ולא הורשו לחזור אליו.
מאז, הם מנהלים מאבק משפטי משותף עם עקורי הכפר איקרית, במטרה לשוב לאדמותיהם.
על אדמות הכפר הוקמו היישובים היהודיים דובב וברעם.
על פי ממצאים ארכאולוגיים, התקיים באתר יישוב יהודי בתקופת בית שני, ובתקופת המשנה והתלמוד.
יש הסוברים כי מדובר ביישוב היהודי ברעם, וכי היישוב המרוני משמר את שמו.
כפר בירעם היה כפר נוצרי מרוני בגליל העליון, כ-11 קילומטר צפון-מערבית לצפת וכ-4 קילומטר דרומית לגבול הצפון המפריד בין ישראל ללבנון.
הכפר השתרע על גבעות בגובה 750 מטרים מעל פני הים.
בין בתי הכפר נמצאו חורבות של יישוב יהודי מימי המשנה והתלמוד, ושרידי בית כנסת עתיק.
המשכיל הצרפתי ויקטור גרן אשר ערך מסעות מחקר וכתב ספרים שהיו סיכומי מסעותו החקר הגאוגרפיים וארכאולוגיים שלו, כתב על בירעם המרונית:
ב-1945 היו בכפר 710 תושבים, רובם הגדול מרונים.
הכפר שכן על 12,250 דונם, ש-1,200 מהם היו שייכים לכנסייה המקומית.
אדמות אלה הופקעו בשנת 1953. תושבי הכפר עסקו בעיקר בחקלאות, במספר רב של שטחים חקלאיים שהיו בבעלותם ובהם היו מטעי עצי פרי וכרמי זיתים.
ב-29 באוקטובר 1948, במלחמת העצמאות, נכבש הכפר, ללא התנגדות התושבים, על ידי חטיבה 7 של צה"ל.
ב-7 בנובמבר נערך לתושבי הכפר מפקד אוכלוסין, אשר נשמר במשרד המיעוטים, דאז בצפת.
חלק מהתושבים אכן גלו ללבנון, אך הצבא התיר לחלק אחר לעקור לכפרים ערביים אחרים בישראל, רחוקים יותר מן הגבול.
עשרות מהם נשארו באזור הכפר והסתתרו בוואדיות ובמערות בציפייה שצה"ל יאפשר להם לשוב לבתיהם.
ב-20 בנובמבר 1948 נפגשו נציגי התושבים עם שר המיעוטים, השר בכור-שלום שטרית, שהיה בביקור בכפר השכן ג'ש (גוש חלב).
בפגישה נמסר לנציגים כי על התושבים לעבור לכפר גוש חלב, אשר נמצא במרחק של כ-4 קילומטרים מכפרם.
וזאת, על פי עדות התושבים, מספר נציגי מדינה - השר שטרית, המושל הצבאי סולץ, נציג משרד הביטחון יוסף יעקובסון וקצין הקשר עמנואל פרידמן - הבטיחו להם שהם יוכלו לחזור לכפרם כעבור שבועיים, והוצאתם נובעת מהמצב הביטחוני הרעוע בצפון ובשל החשש להתקפות פתע מכיוון לבנון.
צה"ל אישר לעשרה שומרים, תושבי הכפר, להישאר בתחומו על-מנת לשמור על רכוש התושבים שפונו.
שומרים אלה גורשו על ידי המשטרה לאחר כשישה חודשים מיום הצבתם.
באפריל 1949 הוחכרו שטחי היבול של הכפר, על-אף התנגדות התושבים בעלי הקרקעות, לחברה יהודית.
הפועלים שהועסקו היו ערבים מהגליל.
ב-21 ביולי 1949 נפגשו נציגי תושבי כפר בירעם עם השר בכור-שלום שטרית ותבעו את מימוש הבטחתו להשיבם לכפר.
השר ענה במברק אשר הגיע ב-30 ביולי אותה השנה, ובו נכתב: "אנא התאזרו במעט סבלנות".
באוקטובר 1949 ביקשו נציגי כנסיית בירעם להשתמש באדמות הכנסייה בכפר.
הממשל אישר לאנשי הכמורה להחכיר את האדמות לעונה אחת, חורף 1949 בלבד.
למעשה, עד תום הממשל הצבאי לא הורשו העקורים לבקר בכפר, ולא בשטחים הפרטיים אשר בבעלות הכנסייה המקומית.
בדצמבר 1949 הוכנה תוכנית לגירוש אנשי הכפר שהתגוררו בג'ש, יחד עם יישובים ערביים נוספים, אך היא לא יצאה לפועל עקב התנגדותם של משה שרת ואליעזר קפלן.
באוגוסט 1951 פנו נציגי כפר בירעם למספר משרדים ממשלתיים, בהם משרד הדתות, בבקשה להשתמש באדמותיהם על-מנת לקיים את משפחותיהם.
התשובה הגיעה באותו החודש מדוד ענת, קצין הקשר לעדות הנוצריות, ובה נאמר, בין השאר, כי "מר סתוי, המושל הצבאי בגליל, בירר את עניין האדמות עם משרד החקלאות ונקבע שתושבי הכפר רשאים לקבל פיצויים על התקופה שאין ביכולתם ליהנות מיבולים אלה".
לאחר מלחמת ששת הימים החלו עקורי הכפר לבקר בשרידי הכפר, לקיים במקום אירועים וטקסים דתיים ולראשונה הביאו את מתיהם לקבורה במקום.
בית הקברות פעיל גם כיום, ובו מצבות קבורה משפחתיות מונומנטליות.
הכנסייה השוכנת בתחומי גן לאומי ברעם, נפתחת לקהל בעת חגים ואירועים.
כמו כן, הם נוהגים לקיים מדי שנה בגן הלאומי קייטנה לילדים ממשפחות העקורים.
כפר אוריאל היה מיזם ליישוב ושילוב בתעסוקה של עולים עיוורים ובני משפחותיהם בגדרה.
בין השנים 1950–1967 שוכנו עולים בעלי ליקויי ראייה בשיכון מגורים שבסמוך לו פעל מפעל תעסוקתי.
על אף היותו מיזם חד-פעמי ויחיד מסוגו, כפר אוריאל שיקף את קוויה הכלליים של המדיניות שננקטה בשנותיה הראשונות של ישראל בסוגיית קליטת עולים בעלי מוגבלויות ראייה.
כיום מהווה הכפר שכונה רגילה בגדרה המאוכלסת עדיין ברובה על ידי תושביו המקוריים של הכפר וצאצאיהם.
העולים שהגיעו לכפר היו בני 60 משפחות יוצאות תימן, עיראק, פרס, בולגריה ופולין.
במסגרת גל העלייה הגדול שהגיע לישראל לאחר הקמת המדינה, נמצאו בין העולים בעלי נכויות פיזיות שונות ובהם עיוורים וכבדי ראייה.
עולים אלה לא יכלו להשתלב בתהליך הקליטה הרגיל במעברות, שכלל מעבר הדרגתי לעצמאות כלכלית, ועל כן נזקקו לפתרונות אחרים.
בשל האינטרס המשותף למדינה ולעולים עצמם לקיום עצמאי, רוכזו העיוורים תחילה בכמה מחנות הכשרה בעין שמר, בראש העין, בבית ליד ובירושלים, שם עברו הכשרה מקצועית למלאכות כמו ייצור מזרנים, מטאטאים, מחצלות ועוד.
בשנת 1949 הקים ארגון הג'וינט את "מלב"ן" (מוסדות לטיפול בעולים נחשלים) - מרכז שירותים לטיפול בעולים חולים, קשישים ונחשלים.
בין היתר, טיפל מלב"ן בעיוורים, עבורם הקים בתי חינוך ומפעלים מוגנים.
פרויקט הדגל של מלב"ן היה הקמת כפר ייעודי עבור העיוורים בו יחיו עם משפחותיהם ויעבדו, בהתאם לתפיסות שרווחו עד המחצית השנייה של המאה העשרים וראו בהקמת מסגרות נפרדות עבור בעלי נכויות שיטה מיטבית לשיקומם.
בשנת 1950 הוצע על ידי אחד מפקידי הסוכנות היהודית להקים בגדרה כפר עבור מאה משפחות שראשיהן עיוורים.
על פי התוכניות, הגברים העיוורים יעבדו במפעל, בעוד הנשים, שהיו פיקחות ברובן, יקבלו לטיפולן משק עזר קטן.
באתר המיועד הוקמו צריפי עץ שוודיים קטנים, תנאים משופרים לעומת שכונות הפחונים במעברות הסמוכות.
כמו כן, הוקמו חמישה מבנים שנועדו לשמש כמפעל.
לקראת סוף שנת 1950 החלו הסוכנות היהודית ומלב"ן לערוך רשימות של עיוורים שחיו במחנות העולים, על מנת לבחור מתוכם מועמדים המתאימים לפרויקט מהבחינות הבאות: מצב בריאותי, גיל, מצב משפחתי וארץ מוצא.
אכלוס הכפר נעשה במדורג עד שבסוף שנת 1951 חיו בו 73 משפחות, כמחצית מהן יוצאות תימן (36 משפחות), כשליש יוצאות עיראק (22) והיתר יוצאות בולגריה (16).
כמעט כל ראשי המשפחות בכפר היו עיוורים, מרביתם כתוצאה מתאונה או מחלה.
תחילה כונה הכפר "כפר העיוורים" או "שיכון העיוורים", עד שבמרץ 1951 בחרה המועצה המקומית של גדרה בשם הסמלי "כפר אוריאל" כשמו של השיכון.
משמעות השם היא כי גם בהיעדר מאור עיניים האל הוא אורם של התושבים.
למנהלו של הכפר התמנה ניסן הגל, עורך דין ודוקטור למשפטים יליד פולין (1908), שהתעוור ממחלה בשנות ה-30 לחייו ועלה לישראל בשנת 1949. הגל התגורר יחד עם אשתו בתו ובנו באחד מצריפי הכפר בשנותיו הראשונות ועבר לאחר מכן לבית אבן במושבה גדרה.
בשנת 1961 עבר לרמת גן משם היה מגיע לעבודתו בכפר מדי יום.
הרב מאיר צובירי התמנה לרב הכפר וסיפק את צורכי הדת של התושבים, הדתיים ברובם.
בהתכתבויותיו עם משרד הדתות הציג הרב צובירי את היקף עבודתו ותפקידיו ואת הקשיים הייחודיים הנובעים מהיות תושבי הכפר עיוורים.
אחד התושבים, שהיה כבד ראייה, התמנה לעגלון של הכפר ובאחריותו היו פינוי האשפה, הובלת מצרכים וקרח ועוד.
בתחילת פעילותו של הכפר ליוו מדריכים חקלאיים את הקמת משקי העזר.
הכפר תוכנן מראש כך שיתאים לצרכיהם הייחודיים של תושביו העיוורים.
בניגוד לשיכוני עולים אחרים, נסלל בכפר כביש אספלט כבר מראשיתו, הודות ללחצים מצד משרד העבודה ומלב"ן על מועצת גדרה.
כמו כן, הוקם מעקה, לטובת העיוורים, לאורך השבילים שחיברו בין צריפי המגורים למפעל, וב-1963 אף הוצב רמזור מיוחד שנשלט על ידי העיוורים אשר ביקשו לחצות באמצעות מפתח שקיבלו לרשותם.
נוסף על אלה, הוקמו בשכונה שירותים נוספים, בנפרד מהשירותים שקיבלו יתר תושבי המושבה, כדוגמת מרפאה, צרכנייה, מקווה טהרה, בתי כנסת ובית תרבות.
בסיועם של משרד החינוך וארגון ויצו הוקם גן ילדים במיוחד עבור ילדי השכונה וכן הוקם על גבול הכפר בית ספר יסודי ששימש גם ילדי שכונות אחרות בגדרה.
רווחתם של העובדים הייתה חשובה למלב"ן שדאג לספק להם מוצרים כמו תנורים ושמיכות במחיר מוזל, שלח אותם לבתי הבראה מדי שנה ואף העניק להם, הודות לתרומות מחו"ל, מוצרים מיוחדים לעיוורים כמו שעונים ומכשירי רדיו ייעודיים.
בספרו נער האופניים מתאר הסופר אלי עמיר את החיים בכפר בראשית שנות החמישים.
התיאור ממחיש את קשיי המחייה האובייקטיביים בשנים הללו בכפר וגם את הקיפוח, ההשפלה וההזנחה שחש הסופר, הוריו, שלוש אחותיו ושלושת אחיו מצד המוסדות, לרבות הניכור שחשו מצד מרבית בני המושבה גדרה הסמוכה.
המפעל כלל חמש מחלקות שייצרו מזרנים, מטאטאים, סלים, נברשות ומחצלות.
כל מחלקה לוותה בידי מדריך מן החוץ, ובהמשך בידי כמה מהעובדים שהיו כבדי ראייה.
למעט כמה מתושבי הכפר שהיו חלשים מדי, מרבית הגברים בכפר עבדו במפעל, חלקם בשכירות על בסיס יומי וחלקם בקבלנות.
כמה מנשות הכפר הועסקו אף הן במפעל במלאכות שדרשו יכולת ראייה ונשים אחרות עבדו בעבודות חקלאיות או במשקי בית.
הטיפול במכירת התוצרת של הכפר הופקד בידי משרד הסעד ולקוחותיו העיקריים היו משרד הביטחון והסוכנות היהודית.
בשנותיו הראשונות היווה הכפר מודל לשיקום מוצלח של העיוורים והפיכתם לעובדים יצרניים המתפרנסים בכבוד מעמל כפיהם.
הכפר והמפעל אף היוו מוקד תיירותי עבור אנשים שביקשו לחזות במיזם הייחודי במו עיניהם.
בין המבקרים בכפר בשנותיו הראשונות היו אשת נשיא ארצות הברית לשעבר, אלינור רוזוולט, והפעילה החברתית העיוורת-חירשת הלן קלר.
שנות קיומו של הכפר לא התנהלו על מי מנוחות והיו רוויות קשיים מסוגים שונים.
ראשית, סבלה השכונה משרפות רבות, בייחוד בבתיהן של משפחות בהן שני בני הזוג היו עיוורים.
בראשית שנת 1953 ביקשו נציגי הכפר בפגישתם עם שרת העבודה גולדה מאירסון לבנות עבורם בתי קבע מלבנים.
השרה התחייבה לסייע לממש צורך זה, אך דבר לא נעשה בנידון במשך כמה חודשים.
תושבי הכפר הפגינו מול משכן הכנסת ומלב"ן הודיע כי במצב עניינים זה, בכוונתו לפרק את הכפר ולפזר את תושביו במעברת גדרה.
לאור החשש מסגירת הכפר והפיכת תושביו למעמסה על גב המועצה, נחלצה גם המועצה המקומית להתערב ולפעול למען הקמת בתי קבע.
במשא ומתן שהתנהל בין נציגי משרד השיכון לנציגי כפר אוריאל סירבו הראשונים לאפשר את מכירת הבתים לתושבים במחיר מוזל וסיכמו על דמי שכירות נמוכים במיוחד (5 - 9 ל"י לחודש).
בשנת 1956 בנתה חברת "עמידר" 52 יחידות דיור בנות 50 מ"ר כל אחת, אך התושבים סירבו לשלם את דמי השכירות.
המאבק בין הצדדים נמשך מבלי שמשרד השיכון הסכים להפחית את מחירי הבתים מסכום של 4,500 ל"י ליחידה (מהן 2,500 עבור פינוי הצריפים) עד שבראשית 1958 פלשו תושבי הכפר לבתי הקבע תוך שהמשיכו להחזיק בצריפים הישנים כקלפי מיקוח.
משרד השיכון נכנע לבסוף ללחצי העיוורים וקבע את מחיר הבתים בסך של 1,200 ל"י שנפרסו לעשרה תשלומים, זאת לאחר הפחתת הזיכוי עבור הצריף.
מלבד השריפות, נפגעו כמה עיוורים במהלך עבודתם במפעל ואחד מהם אף נהרג במהלך פריקת סחורה.
נוסף על אלה, לכל אורך התקופה התגלעו מחלוקות בין הפועלים העיוורים לבין סגל המפעל ומלב"ן בטענות על קיפוח שכרם של העובדים, גם בתקופת היות המפעל רווחי.
העובדים ניהלו מאבקים להטבת שכרם ולקבלת תוספת יוקר, ולטענתם הפער בין הצדדים נבע מכך שבעוד העיוורים ראו במפעל מקום עבודה לכל דבר, התייחסו הרשויות אל המפעל כאל מוסד תעסוקתי שיקומי.
מלבד המאבקים מול מלב"ן והנהלת המפעל, ניהלו תושבי הכפר מאבקים רבים מול מועצת גדרה, בשל אי טיפול בצינורות המים של השכונה, אי השתתפות באחזקת גן הילדים ועוד, שנבעו מטענת המועצה כי הכפר הוא בגדר מוסד סגור שהאחריות עליו איננה מוניציפלית אלא ברמה הממשלתית הארצית.
עם בעיות אלו ואחרות התמודדו תושבי הכפר באמצעות התארגנותם והקמת ועד שנבחר בהצבעה כללית של העובדים ובו לפחות חבר אחד שאיננו כבד ראייה היכול לקרוא ולכתוב מסמכים.
הוועד טיפל ביחסים עם הרשות המקומית ועם משרדי הממשלה ואף הביא לכך שהשתייכות גן הילדים תוסב מהזרם הממלכתי לזרם הממלכתי דתי.
כמו כן, היה הוועד אחראי על פעילות חברתית שהתנהלה בבית התרבות.
במסגרת תקופת הצנע ותחושת המחסור בשנותיה הראשונות של המדינה לא התקשה המפעל לשווק את תוצרתו ברווח, זאת בייחוד לאור ההקלות במסים והפטורים ממכס על חומרי הגלם שקיבל המפעל.
עם השנים החל מצב זה להשתנות: ביטול ההקלות הממשלתיות, צמצום הכנסותיו של הג'וינט, הפסקת ההזמנות של מוצרי המפעל מצד הסוכנות ומשרד הביטחון לצד הופעתם של מוצרים זהים וזולים יותר בשוק - אלה ועוד הביאו לכך שגירעון המפעל הלך ותפח.
בשנת 1955 נקבעו נורמות מקסימום של עבודה עבור העובדים כדי להגביל את תוצרת המפעל.
ב-1956 ביקשה הנהלת המפעל לבטל את מחלקת קליעת הסלים לאור העדר הביקוש, אך נתקלה בשביתה של פועלי המפעל שהתנגדו למהלך.
האפשרות להסב את תחומי הייצור נפסלה על הסף בשל מגבלות העובדים, ומלב"ן החל לנקוט במספר פעולות על מנת להציל את המפעל.
נציגי מלב"ן שכנעו 17 מהעובדים להסכים על פרישה מרצון עבור פיצויים, שעות העבודה הצטמצמו ותקני הפקידות קוצצו.
עם השנים הלך היקף פעילות המפעל והצטמצם - בשנת 1960 הועסקו במפעל 66 עובדים ואילו בראשית 1967 נותרו במפעל 50 פועלים בלבד.
בצעדים אלה לא היה די וסגירת המפעל נראתה בלתי נמנעת.
בשנה זו הודיע מלב"ן על כוונתו לחדול מניהול המפעל בטענה כי הכספים המושקעים במפעל אינם פרופורציונליים ובאים על חשבון תמיכה במוגבלים במקומות אחרים.
לסגירת המפעל התנגדה מועצת גדרה, מחשש הן ש-400 תושבי הכפר יהפכו למעמסה על כתפי שירותי הסעד של המועצה והן שדימוייה של גדרה יפגע ושייווצר משבר חברתי שיגרמו פיטורים כלליים אשר יהפכו את הפועלים העיוורים ללא יצרניים.
גם העיוורים תושבי הכפר התנגדו לכוונה לסגור את המפעל.
במרץ 1967 ביקרה בכפר ועדת השירותים הציבוריים של הכנסת כדי לעמוד על תנאי המקום ולאחר הביקור הופיעו בפניה בכנסת נציגי העיוורים ודרשו למנוע את סגירת המפעל.
תושבי הכפר אף יצאו להפגין מול משרדי מלב"ן בתל אביב, שם ערכו שביתת שבת בטענה שאי יעילותו של מלב"ן, היא המביאה לגרעונות המפעל.
בהופיעם בפני ועדת השירותים של הכנסת באפריל 1967 הציגו מנהלי מלב"ן את שיקוליהם בדבר סגירת המפעל:
הדיונים שהתקיימו בין כל הנוגעים בדבר לא צלחו ובספטמבר 1967 נסגר המפעל.
לאחר סגירת המפעל בשנת 1967 נותרו צריפי המפעל שוממים עד להריסתם בסוף שנות השבעים.
במקום בו עמדו נבנו כ-70 יחידות דיור, בחלקן התיישבו בני הדור השני של אנשי הכפר.
גן הילדים והמרפאה נהרסו אך הצרכנייה עודה פעילה וכך גם בית הכנסת העיראקי ובתי הכנסת התימניים שאחד מהם התמקם בבית התרבות.
הבנייה בשכונות הסמוכות חיברה את כפר אוריאל עם יתר חלקי גדרה וכיום כפר אוריאל הוא בגדר שכונה רגילה לכל דבר.
עם זאת, בראשית שנות ה-2000 כשני שלישים מאוכלוסיית השכונה היו עדיין בני הדור הראשון, השני והשלישי של קהילת העיוורים, תושביו המקוריים של הכפר.
על בסיס הנחה זו הוקמו, בדרך כלל, מוסדות שיקומיים בפאתי מרכזי ההתיישבות.
בארץ ישראל, למשל, הוקמו מאז המאה ה-19 מוסדות מסוגים שונים שטיפלו בחולים ונכים, רובם הרחק מהמרכזים העירוניים.
כך הוקמו בירושלים מוסדות כמו בית החולים למצורעים, בית החולים לחולי רוח וחשוכי מרפא, בית חינוך עיוורים - אלה ועוד, כולם בפאתי העיר.
גם כפר אוריאל הוא דוגמה, מאוחרת יחסית, לאותו קונספט שיקומי, קונספט מתקדם בעיני הוגיו ולפיו שיקומם של העיוורים יוכל להתבצע בצורה המיטבית כאשר יחיו במעטפת המשלבת עבורם מגורים, תעסוקה, שירותים וחיים קהילתיים.
במכתב שכתב פקיד הסוכנות שהציע את הקמת הכפר, ראה הכותב את מטרת הכפר בכך "שיתן לעיוור לחיות עם אחיו בגורל".
במסגרת הכנת מאמר העוסק בכפר אוריאל, ערכו המחברות, פרופ' מרים ביליג ורחל שרעבי, סדרת ראיונות עם ותיקי הכפר ובני הדור השני.
התושבים תיארו את היחס האמביוולנטי שהיה מנת חלקם, הן מצד מלב"ן, הן מצד הד"ר הגל והן מצד מועצת גדרה, אך הדגישו את הנוחות והיתרון שבחיים המשותפים בכפר.
אחת התושבות אמרה כי -
תושבת אחרת אמרה אף כי "זה היה תענוג שהיינו ביחד...
כולם אחים כי היינו עיוורים".
התושבים תיארו כיצד סייעו להם החיים המשותפים בשיקום ובפיתוח עצמאות תוך עזרה הדדית.
ההתרשמות החיובית מהחיים בכפר אוריאל הייתה גם נחלת בני הדור השני שהעלו רשמים חיוביים מילדותם בכפר ומהיותם מלוכדים.
בניגוד ליזמים של הכפר שסברו כי הקמתו הייתה טעות, תושבי הכפר טענו כי הטעות לא הייתה בהקמת הכפר שסיפק להם איכות חיים ודאג להצלחת דור ההמשך, אלא באופן ניהולו ובאי ההקפדה על זכויותיהם.
כך גם סברה מועצת גדרה וועדת השירותים של הכנסת.
כפר אקולוגי הוא כינוי לצורת התיישבות רצונית ששמה לה למטרה להיות בת קיימא מבחינה חברתית, כלכלית ואקולוגית.
רוב הכפרים האקולוגיים מיועדים לאוכלוסייה של בין 50 ל-150 אנשים, מאחר שגודל זה נחשב לגודל המקסימלי של רשתות חברתיות על פי ממצאים של מחקרים סוציולוגיים ואנתרופולוגיים.
למרות זאת, כפרים אקולוגיים גדולים יותר, עד לגודל של 2,000 אנשים, יכולים להתקיים כרשתות של "רשויות מקומיות אקולוגיות" או "תת-קהילות", במטרה ליצור מודלים של כפרים אקולוגיים שמאפשרים רשתות חברתיות עם בסיס תמיכה רחב יותר.
תושבי הכפר האקולוגי מאוחדים על ידי ערכים אקולוגיים, חברתיים או רוחניים משותפים, בדומה לתושבים של קהילה רצונית.
כפר אקולוגי מורכב לעיתים קרובות מאנשים שבחרו בו כחלופה למערכות פוליטיות ריכוזיות, ולמערכות מים וביוב ריכוזיות.
יש הטוענים כי מתרחשות תופעות של התמוטטות צורות ההתיישבויות הקהילתיות המקוריות, אורח חיים צרכני בזבזני, הרס שטחי מחיה טבעיים, תהליכי עיור בלתי נשלטים, בחקלאות תעשייתית, ובתלות-יתר בדלקי מאובנים, כמגמות שחייבות להשתנות על מנת למנוע אסון אקולוגי.
הם רואים בקהילות קטנות, עם השפעה אקולוגית מינימלית כחלופה לתופעות אלו.
קהילות כאלו משתפות פעולה לעיתים קרובות עם כפרים דומים ברשתות משלהם (לדוגמה, ברשת העולמית של כפרים אקולוגיים).
מודל זה של פעולה קולקטיבית דומה לזה של ארגון "עשרת אלפים כפרים", שתומך בסחורות סחר הוגן ברחבי העולם.
בשנת 1991, הגדיר רוברט גילמן כפר אקולוגי, הגדרה שהפכה לאמת מידה קובעת.
גילמן קבע מספר אמות מידה שחייבות להתקיים בכל כפר אקולוגי:
קנה מידה אנושי מתייחס לגודל אוכלוסייה בו אנשים מסוגלים להכיר אנשים אחרים, ולהיות מוכרים לאחרים בקהילה, ובו כל חבר בקהילה מרגיש שהוא או היא מסוגלים להשפיע על התנהלות הקהילה.
על פי גילמן, ישנן עדויות לכך שגם בחברה התעשייתית וגם בחברות אחרות, הגבול העליון לקהילה כזו הוא כ-500 איש.
במצבים יציבים מאוד ומבודדים, הגבול יכול להגיע ל-1,000 אנשים, בעוד שבמצבים טיפוסיים לחברות תעשייתיות מודרניות הגבול הוא לעיתים קרובות נמוך יותר, ויכול להגיע לפחות מ-100 איש.
כפר המספק את כל הצרכים הבסיסיים
יישוב המספק את כל הצרכים הבסיסיים הוא יישוב בו כל התפקודים העיקריים של חיי היומיום - מגורים, אספקת מזון, ייצור, פנאי, חיי חברה ומסחר - קיימים במידה מאוזנת.
במרבית היישובים בעולם המערבי, בין אם בסביבה עירונית, פרברית או כפרית - ישנה חלוקה על פי ייעוד: חלק מהאזורים מיועדים למגורים, חלק מיועדים למסחר, חלק מיועדים לתעשייה וכו'.
אזורים אלה בדרך כלל גדולים מידי בשביל להיות בקנה מידה אנושי, אפילו במסגרת ייעוד אחד.
בניגוד לכך, הכפר האקולוגי אומר להוות מיקרוקוסמוס של חברה שלמה, ולכלול את כל הייעודים בכפר אחד.
עיקרון זה לא מחייב את הכפר האקולוגי לספק את צרכיו עצמו בצורה מלאה, או להיות מבודד מהקהילה הסובבת.
מבחינה אידיאלית, בכפר האקולוגי יהיה מספר מקומות העבודה, כמספר האנשים המועסקים הגרים בכפר, אך במציאות, חלק מתושבי הכפר יעבדו מחוצה לו, וחלק ממקומות העבודה בכפר יאוישו על ידי אנשים מבחוץ.
על פי גילמן, ישנם שירותים מקצועיים שלא יכולים להיות ממוקמים בכפר אקולוגי - בתי חולים, שדות תעופה וכו'.
עם זאת, באמצעות שיתוף פעולה בין כפרים, כל מוסד גדול יכול להיות מנוהל בהצלחה על ידי גושי יישובים ורשתות, וכך לאפשר לחברה מודרנית מתפקדת להיות מורכבת בעיקר מיחידות של כפרים אקולוגיים.
כפר בו פעולות אנושיות משתלבות בצורה בלתי מזיקה בעולם הטבעי
עיקרון זה מתייחס לאופי האקולוגי של הכפר האקולוגי.
אחד ההיבטים החשובים של עיקרון זה הוא אידיאל השוויון בין בני אדם וצורות אחרות של חיים, כך שבני אדם לא ינסו לשלוט על הטבע, אלא למצוא את מקומם בתוכו.
היבט חשוב נוסף הוא השימוש המעגלי במשאבים חומריים, המהווה חלופה לגישה ליניארית של "להשתמש פעם אחת ולזרוק לנצח".
כפועל יוצא מכך, הכפר האקולוגי משתמש במקורות של אנרגיה מתחדשת (אנרגיה סולארית, אנרגיית רוח וכו'), כחלופה לדלקי מאובנים.
בנוסף לכך, הכפר האקולוגי עושה שימוש ברקבובית, כך שפסולת אורגנית תוחזר לאדמה במקום להזרק למזבלה, ממחזר את מרבית החומרים בהם נעשה שימוש, ונמנע משימוש בחומרים המזיקים לסביבה.
כפר התומך בהתפתחות אנושית בריאה
עיקרון זה מכיר בעצם בעובדה שכפר אקולוגיים הם בסופו של דבר, קהילות אנושיות, ושללא שהדאגה לבריאות אנשים תהיה במרכז, קהילות אלו לא יוכלו להתקיים בהצלחה.
הכוונה ב"התפתחות אנושית בריאה" היא התפתחות מאוזנת ומשולבת של כל ההיבטים של חיים אנושיים - פיזיולוגיים, רגשיים, שכליים ורוחניים.
צרכים התפתחותיים אלו צריכים להיות מבוטאים לא רק בחיי היחיד, אלא בחיי הקהילה כגוף אחד.
כפר שיכול להמשיך להתקיים בהצלחה ללא הגבלת זמן
מטרתו של עיקרון זה הוא להזכיר שכפר אקולוגי אמור להתקיים לטווח ארוך.
עיקרון זה מביא איתו מחויבות עמוקה להוגנות והתנגדות לניצול - כלפי חלקים אחרים בעולם, אנשים ובעלי חיים, וכלפי החיים בעתיד.
העקרונות עליהם מבוססים הכפרים האקולוגיים ניתנים ליישום בסביבה עירונית, כמו גם בסביבה כפרית, במדינות מפותחות, כמו גם במדינות מתפתחות.
חסידי הרעיון תומכים בעצמאות בתשתיות ואורח חיים בר-קיימא (למשל, פשטות מרצון) של המתיישבים עם מינימום של מסחר מחוץ לאזור המקומי, או האזור האקולוגי.
כפרים אקולוגיים הנמצאים בסביבה כפרית מבוססים בדרך כלל על חקלאות אורגנית, פרמקלצ'ר וגישות נוספות שמקדמות תפקוד של מערכות אקולוגיות ומגוון ביולוגי.
חלק מהכפרים האקולוגיים משלבים את עקרונות העיצוב של שיכונים שיתופיים, אך עם מיקוד אקולוגי ותהליך יותר "אורגני", שהוא טיפוסי לעיצוב של פרמקלצ'ר.
כפר אקולוגי מתבסס בדרך כלל על:
בנייה עצמאית או בתים צמודים, על מנת לצמצם את טביעת הרגל האקולוגית
שיכונים שיתופיים או צורות אחרות של קהילות תומכות
מטרת רוב הכפרים האקולוגיים היא לקיים סביבת מחיה מקיימת המספקת את רוב צורכי התושבים על בסיס מקומי.
הארגון שלו תלוי בדרך כלל על הון חינוכי כלשהו או ערכים מוסרים, המתוארים לעיתים כאקו-אנרכיזם:
קניית תוצרת מקומית במטרה לתמוך בכלכלה מקומית
צרכנות מוסרית, על מנת להימנע מקניית מוצרים הכרוכים בפגיעה כלשהי בטבע או באדם
כפפת רחצה (בהולנדית: Washandje) היא פיסת אריג מגבת עשויה ככיס המשמשת לשטיפת הגוף באמצעות הכנסת היד לתוכה, לדוגמה לשפשוף הגוף בסבון ולהסרתו ללא שטיפה.
כמו כן עשויה לרענון הפנים (להבדיל ממגבת שעשויה בדרך כלל לניגוב ולא לשטיפה).
בצרפתית נקראת הכפפה gant de toilette.
כפפה העשויה מבד או מסיב צמחי כמו לופה נקראת בצרפתית gant de crin.
כפפת הרחצה מלופה מוזכרת ברומן להפך (1884) מאת הסופר הצרפתי ז'וריס-קרל הויסמנס.
בצרפתית קנדית הכפפה מכונה débarbouillette (רמז לרחצה מהירה).
כפפת הרחצה מיועדת גם לאנשים המעוניינים לחסוך במים, ובשימוש בה אפשר להסתפק בהרטבתה פעם אחת במשך הרחצה.
כמו כן היא שימושית לאחיות ולמטפלים השוטפים את המטופלים בעודם במיטה.
אפשר למלא את כפפת הרחצה בקרח לשימוש כתיק קרח במקרי חבלה או פציעה.
מקובל שמקורה של כפפת הרחצה בהולנד, והשימוש בה נפוץ גם בגרמניה, בבלגיה, בצרפת, בקוויבק ובאיראן.
כפר אשמדים הוא ספר אימה לבני נוער שנכתב בידי אנתוני הורוביץ.
הספר יצא לאור באנגלית לראשונה בשנת 1988, ותורגם לעברית בידי אלי שרייבר.
הספר יצא לאור בישראל בסדרת "מרגנית" של הוצאת זמורה-ביתן בשנת 2001. כמו רבים מספריו של הורוביץ, גם ספר זה עוסק בחיי פנימייה נוקשים תוך שילוב הומור, מתח ואימה.
במקור יועד הספר להיות הראשון בסדרה, אולם בינתיים יצא רק ספר המשך אחד בשנת 1999, שנקרא "הגביע הלא קדוש" (תרגום חופשי), ולאחר מכן, ב-2003 שונה שמו ל"החזרה לכפר אשמדים" (תרגום חופשי).
הורוביץ הודיע כי לאור הדמיון הרב עם סדרת הארי פוטר הוא לא מתכוון להמשיך את הסדרה לספר שלישי.
דייוויד אליוט הוא ילד בריטי בן 12, הבן השביעי של בן שביעי.
דייוויד הוא בנם של איילין ואדוארד אליוט, אשר מאמינים בחינוך פנימייתי נוקשה שכולל אלימות כלפי התלמידים והשפלתם.
דייוויד אינו עונה לדרישות שהוריו מציבים בפניו, שכן הוא תלמיד כושל ומסולק מבתי ספר בקביעות.
העלילה פותחת כאשר דייוויד מגיע לביתו לחופשת חג המולד.
מתברר כי הוא נכשל בכל המקצועות בשליש האחרון, והוא סולק מבטון קולג', פנימייה הנחשבת לטובה ביותר בארץ.
למחרת, הוריו של דייוויד מקבלים מכתב מבית ספר לנערים הנקרא כפר אשמדים, המצוי על אי פרטי שנקרא "האי סקראל", מול החוף של נורפוק.
סגן המנהל של בית הספר, ג'ון הרוגדל, מבטיח כי בפנימייה חינוך נוקשה וכן רק חופשה אחת בשנה, ולכן הוריו של דייוויד שמחים לשלוח אותו לשם.
ברכבת אל נורפוק, דייוויד פוגש בשני חברים שאף הם מיועדים ללמוד בכפר אשמדים, ג'יל גרין וג'פרי יוזף.
הם משתפים זה את זה בחוויותיהם ובנסיבות שהביאו אותם לכפר אשמדים, ומבינים כי משהו חשוד כיוון שלכל אחד הוצגה הפנימייה בצורה שונה לחלוטין.
כומר נודד מנעים את נסיעתם של השלושה לנורפוק, אך משהם מספרים לו כי הם הולכים ללמוד בכפר אשמדים, הוא חוטף התקף לב.
בשל המאורעות המחשידים, דייוויד, ג'יל וג'פרי נשבעים להחזיק מעמד יחד בכפר אשמדים, ולתמוך אחד בשני במטרה לברוח בסופו של דבר מן האי.
הכפר נראה לשלושת התלמידים החדשים חשוד מהרגע הראשון.
מי שאוסף אותם מתחנת הרכבת הוא אדם מבעית למראה, גיבן עם עין אחת, שנקרא גרגור.
את המעבורת לפנימייה מוביל קפיטן דמודאם שאף הוא דמות מרתיעה במיוחד.
הילדים נחשפים למקום אפל ומסתורי למדי.
בין הדברים המוזרים שקורים במקום הם שהם נאלצים בשעת הקבלה לחתום את שמם בדם אצל סגן המנהל.
המורים במקום נראים כאוסף של רוחות רפאים, זומבים ואנשי זאב.
גם התלמידים בכפר אשמדים מתנהגים בצורה מוזרה מאוד.
הם שקטים ולא מרעישים אף פעם, לא מתייחסים כמעט לסובב אותם, ובזמנם החופשי הם תמיד הולכים לישון.
כמו כן דייוויד חושב כי כל השמות שלהם הם בכלל שמות בדויים.
בנוסף, כולם עונדים לאצבעותיהם טבעות שחורות.
לאט לאט ג'פרי מתקרב יותר ויותר אל הילדים האחרים בפנימייה, וזונח את דייוויד ואת ג'יל.
לילה אחד דייוויד חולם שהוא קם יחד עם כל ילדי בית הספר, כולם נכנסים יחד לספרייה ונעלמים לתוך מערה בקצה האי.
שם, ג'פרי עובר איזהשהוא טקס ובסופו הוא עונד את הטבעת השחורה שמזוהה עם כל ילדי בית הספר.
מבינים כי ג'פרי עבר לצד של בית הספר, ג'יל ודייוויד מאיצים את נסיונותיהם לברוח מכפר אשמדים.
ג'יל מנסה להתחבא בסירה של קפטן דמוידאם אך הוא תופס אותה ומחזיר אותה חזרה לבית הספר.
השניים מנסים לשלוח מסרים בבקבוקים לחוף כדי שיצילו אותם.
דבר זה אכן מצליח, ומפקח מגיע כדי לבדוק את המקום.
אחרי שכל בית הספר מעמיד פנים בפני המפקח כאילו הפנימייה משובח מאוד, ג'יל ודייוויד מצליחים להעביר לו פתק כדי שייצור אתם קשר ויבין מה באמת קורה בכפר אשמדים, אך הוא לא מספיק לדבר איתם והוא מת לפני שהגיע למקום הפגישה שיצאו.
מיואשים מהמצב, ג'יל ודייוויד גומרים אומר לגנוב את הסירה של קפטן דמוידאם בפעם הבאה שיעגון באי.
במאבק משותף, מצליח דייוויד לברוח, אך ג'יל נשארת על האי בידי גרגור וקפטן דמוידאם.
דייוויד מגיע עד לעיירה הסמוכה, הנסטנטון, שם הוא נתפס על ידי גרגור.
דייוויד מושב אל האי, שם הוא מגלה כי אף ג'יל עונדת כעת טבעת שחורה.
היא מספרת לו כי המאבק שלהם היה לחינם, וכי אנשי כפר אשמדים רק ניסו לעזור להם.
מתברר כי כל בן שביעי של בן שביעי ניחן ביכולות קסומות, ולכן אם בגיל 13 בדיוק הוא עובר את הטקס ההולם, הוא נעשה מכשף.
כפר אשמדים הוא "האקדמיה של הכישוף" המקנה את הכח לשלוט בכוחות הכישוף.
מר הרודגל מציב בפני דייוויד, שיום הולדתו ה-13 הגיע, שתי אפשרויות: להפוך למכשף ולחיות בכפר אשמדים או למות.
דייוויד בוחר להיות מכשף, מצטרף לילדי כפר אשמדים, ומתלמד בסודות הכישוף.
דייוויד אליוט - גיבור הספר.
מגיע לכפר אשמדים לאחר שסולק מבטון קולג'.
מתוודע למאורעות המסתוריים שמתרחשים בכפר אשמדים, ומנסה לרקום יחד עם ג'יל מזימה כיצד לברוח משם.
לבסוף הוא גונב את הספינה של קפטן דמוידאם ומצליח לברוח עד לעיירה הסמוכה, שם הוא נתפס בידי גרגור ומושב אל האי.
לבסוף מתברר לו כי הוא יכול להיות מכשף, והוא מצטרף אל המכשפים בכפר אשמדים.
יום הולדתו חל ב-4 במרץ.
ג'יל גרין - בתם של דיפלומט בדרום אמריקה ושחקנית אשר היו עסוקים מדי בקריירה שלהם מכדי להתפנות אליה.
הוריה רצו שג'יל תתחנך ותלמד הליכות ונימוסים, ולכן שלחו אותה לבתי ספר פרטיים שמלמדים זאת.
ג'יל ברחה משני בתי הספר הראשונים, וסולקה מהשלישי, וכך מצאה את עצמה בדרך לכפר אשמדים.
היא נחושה עוד לפני שהגיעה לאי סקראל לברוח מהמקום בהזדמנות הראשונה שתינתן לה.
יחד עם דייוויד היא מנסה לפתור את התעלומה שאופפת את כפר אשמדים.
היא מנסה לברוח פעם אחת אך נתפסת בידי קפיטן דמודאם.
יום הולדתה חל ב-2 במרץ.
ג'פרי יוזף - ג'פרי הוא ילד שמנמן ומגמגם, הילד הטיפוסי להיות מושא ההשמצות הכיתתי.
לפני שהגיע לכפר אשמדים, למד ג'פרי בלוממינים שבצפון סקוטלנד, פנימייה אשר הקפידו בה על כושר גופני והייתה אמורה לחטב את ג'פרי, אך הוא סולק בגלל שנתפס מעשן.
בכפר אשמדים, ג'פרי הוא הראשון משלושת הגיבורים להישבר ולשתף פעולה עם המורים והתלמידים, והוא מתרחק יותר ויותר מדייוויד ומג'יל.
הוא הראשון מבין השלושה שנעשה מכשף.
יום הולדתו חל ב-25 בדצמבר
מנהל הראשים - מנהל בית הספר.
הוא נקרא מנהל הראשים מפני שמדובר למעשה בשני אנשים שונים - מר באוש ומר טינשיר, אשר בניסוי לא מוצלח התלכד הגוף שלהם, אך נותרו להם שני ראשים.
מר הרודגל - ערפד שאחראי על לימודי הלטינית בבית הספר.
כמו כן הוא משמש כסגן המנהל.
גברת פדיקור - המורה לאנגלית.
זקנה מאוד, עד כדי שהכירה את ויליאם שייקספיר באופן אישי.
הר וולף - המורה לגרמנית.
אינו מלמד כשיש ירח מלא מפני שהוא איש זאב (פירוש שמו בגרמנית, Herr Wolf, הוא "מר זאב").
מרת פלוצקר - אחות בית הספר.
הטיפולים שלה מסממים את דייוויד וגורמים לו לעשות דברים בניגוד לרצונו.
רונלד אדוארד קואל - המורה לדת.
היחיד בבית הספר שנראה כמו בן אדם רגיל, למרות שהוא מריח כמו אצות ים.
קפיטן דמודאם - מפעיל הסירה שמקשרת בין האי סקראל לבין היבשה.
גרגור - איש גיבן עם עין אחת, מחריד למראה, שמשמש כאב הבית של בית הספר.
ויליאם רופוס - מתיידד רבות עם ג'פרי לאחר שהלה נעשה מכשף.
כל שמות תלמידי בית הספר הם למעשה שמות בדויים, אשר ניתנים לתלמידים בגיל 13. השמות מייצגים שמות רבי עצמה של מכשפים ידועים מההיסטוריה.
הוריו של דייוויד - איילין ואדוארד אליוט, שני הורים המאמינים בחינוך נוקשה וחריף, ולכן שולחים את בנם למסגרות פרטיות מאוד קפדניות.
אדוארד הוא אדם חם מזג, שאביו חינכו בצורה ברוטלית ואכזרית, מה שגרם לנכותו ולהזדקקותו לכיסא גלגלים.
איליין היא רגישה וסובלת תכופות מהתקפי הזעם של בעלה.
הכומר המזמר - אדם שמצטרף אל דייוויד, ג'יל וג'פרי בקרון הרכבת בדרכם לכפר אשמדים.
לאחר שהם מספרים שזהו יעדם, הוא חוטף התקף לב וג'יל חושבת אותו למת.
ישנו דמיון רב בין העקרונות העומדים בבסיס עולם הקסמים של כפר אשמדים ושל הארי פוטר.
כך למשל, בית הספר לכישוף (כפר אשמדים והוגוורטס) נמצא בפנימייה במקום מרוחק ומבודד מאוכלוסייה "רגילה".
בשני הספרים ישנה מגבלת גיל על יכולת הכישוף (בכפר אשמדים בגיל 13, ובהארי פוטר בגיל 17).
כמו כן בשני הספרים מתוארות דמויות הזזות בתוך התמונות של בתי הספר, ובשניהם קיים מורה שהוא למעשה רוח רפאים.
עלילתו של הספר הבא בסדרה של כפר אשמדים מתאר מכשף שמגיע לבית הספר ומתמנה למורה, אך למעשה כוונתו לגנוב חפץ קסום רב עוצמה מבית הספר.
דבר זה דומה לנסיונותיו של וולדמורט להתמנות למורה להתגוננות מפני כוחות האופל, כאשר מטרתו האמיתית היא גנבת החפצים של ארבעת מייסדי הוגוורטס.
כפר אולימפי הוא מרכז מגורים, שנבנה עבור המשחקים האולימפיים, בדרך כלל בתוך הפארק האולימפי או בכל מקום אחר בעיר המארחת.
מטרת הכפרים האולימפיים היא לשכן את כל הספורטאים המשתתפים באולימפיאדה, כמו גם אנשי הנהלה ומאמני ספורט.
לאחר טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן הכפרים נעשו מאובטחים ביותר.
רק ספורטאים, מאמנים ובעלי תפקידים מורשים לישון בכפר, אם כי כניסתם של בני משפחה וספורטאים אולימפיים לשעבר (בדרך כלל במטרה לפגוש ולברך ספורטאים נוכחיים כחלק מהמשלחת הלאומית) מותרת אם יש להם אישורים מיוחדים.
העיתונות והתקשורת מנועים מלהיכנס לכפר.
את הרעיון לכפר האולימפי הגה פייר דה קוברטן, עד למשחקים האולימפיים בפריז בשנת 1924, הוועד האולימפי המקומי שכר מקומות ברחבי העיר המארחת למשתתפים ממדינתם, דבר שגרם להוצאה גבוהה לוועדים הלאומיים.
אולם עבור אולימפיאדת פריז המארגנים בנו בקתות בסמוך לאצטדיון האולימפי איב-דו-מנואר כדי לאפשר לספורטאים גישה קלה למקומות בהם שחקו.
הכפר האולימפי של אולימפיאדת 1932 בלוס אנג'לס שימש מודל לכפרים האולימפיים המודרניים בהם יש קבוצה של בניינים עם חדרים נגישים לספורטאים מכל המדינות המשתתפות בתחרות.