tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בזכות עבודתו זו ואחרות זכה בחברות כבוד באקדמיה האמריקנית למדעים ואמנויות, בפרס טרומן קאפוטה למפעל חיים ובמשרה בקתדרה לשירה באוניברסיטת הרווארד.
"מתווך התרבות המשפיע ביותר הכותב היום בשפה האנגלית" ו"ראש הממשלה של התרבות" הם רק חלק מהסופרלטיבים שהעניקו לו מעריציו.
ספרו הראשון: Tolstoy or Dostoevsky (טולסטוי או דוסטויבסקי): דן בדעות ובגישות המנוגדות, כפי שבאו לידי ביטוי ביצירותיהם של השניים.
The Death of Tragedy (מותה של הטרגדיה) יצא בשנת 1961 והתבסס על עבודת הדוקטור שלו באוקספורד, בודק את הספרות החל מיוון העתיקה ועד אמצע המאה ה-20. ספרו הידוע ביותר הוא: After Babel (לאחר בבל), שיצא בשנת 1975 והיווה תרומה גדולה לתחום התרגום ומקור לתוכנית טלוויזיה.
סטיינר גם פרסם מספר ספרים בתחום הספרות יפה, ספר אוטוביוגרפי, אראטה; מאזן של חיים, (יצא בעברית בשנת 2001), ספרים על השואה וספרים אחרים בנושאים מגוונים.
ג'ורג' סטיינר זכה לפרסי הצטיינות רבים וחברויות כבוד במוסדות אקדמיים רבים.
נפטר ב-3 בפברואר 2020 בקיימברידג' שבאנגליה, שם התגורר.
ג'ורג' ג'וניוס סטיני הבן היה נער אפרו-אמריקאי שהורשע בגיל 14 ברציחתן של שתי ילדות בנות 7 ו-11 ובעקבות כך הוצא להורג בכיסא חשמלי.
בשנת 2014 זוכה מהרצח לאחר שנקבע כי לא ניתן לו הליך משפטי הוגן.
סטיני הוא האדם הצעיר ביותר בארצות הברית שנדון למוות עם תאריך לידה ופטירה ידוע.
סטיני, יליד פיינווד שבקרוליינה הדרומית, הואשם ברצח בטי ג'ון ביניקר בת ה-11 ומרי אמה תיימס בת השבע, שגופותיהן נמצאות במרס 1944 בעיירה אלקולו .
המשטרה עצרה אותו, וטענה כי הודה בפני אנשי המשטרה שביצע את הרצח.
תיעוד של ההודאה לא נמצא, מלבד הערות שסיפק אחד החוקרים.
משפטו, שהתקיים בפני חבר מושבעים המורכב מאנשים לבנים בלבד, לא תועד.
בתוך פחות מעשר דקות הכריעו המושבעים כי יש להרשיע אותו ברצח מדרגה ראשונה; השופט פיליף סטול סירב לשמוע את ערעורו.
הוא הוצא להורג בכסא חשמלי באמצע יוני של אותה שנה.
סטיני הוא האדם הצעיר ביותר שהורשע במשפט ונדון למוות וידוע תאריך לידתו ותאריך פטירתו.
ב-2004 החלו קבוצת עורכי דין ופעילים לדרוש חקירה מחודשת של התיק, ובשנת 2013 עתרה המשפחה בדרישה למשפט חדש.
ב-17 בדצמבר 2014 בוטלה הרשעתו לאחר מותו, 70 שנה לאחר הוצאתו להורג, משום שנפסק כי הוא לא זכה להליך הוגן; לא ניתן לו ייצוג משפטי הולם והזכויות שמקנה התיקון השישי לחוקת ארצות הברית הופרו.
ג'ורג' וושינגטון מקרארי היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם איווה, מזכיר המלחמה של ארצות הברית ושופט בית המשפט לערעורים.
ג'ורג' מקרארי נולד ליד אוונסוויל שבמחוז ונדרבורג שבמדינת אינדיאנה.
ב-1836 הוא עבר עם הוריו למחוז ואן ביורן שבטריטוריית ויסקונסין (בשטח שהשתייך לטריטוריית איווה החל מה-4 ביולי 1838 ולמדינת איווה החל מה-28 בדצמבר 1846).
הוא למד בבתי ספר ציבוריים עד גיל 18, קיבל הכשרה במשפטים במשרד עורכי הדין של מי שלימים יכהן כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, סמואל פרימן מילר וב-1856 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשנתיים הבאות הוא עבד במשרד עורכי דין פרטי בקיאקק, איווה.
ב-1857 הוא היה חבר בבית הנבחרים של איווה, ובין השנים 1858 – 1861 הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין.
בין השנים 1861 – 1865 הוא היה חבר בסנאט של מדינת איווה ושב למשרד עורכי הדין שלו בקיאקק בין השנים 1862 – 1869.
בחודש הראשון לכהונתו בקונגרס זכה מקרארי לתשומת לב בקנה מידה לאומי כשהביע את התנגדותו לסגירת בית המשפט הפדרלי בקיאקק, שעקב החוב הלאומי הגבוה נסגר, שכן הממשל הפדרלי לא היה יכול להרשות לעצמו להחזיק בית משפט כזה בכל מחוז.
בקונגרס ה-44, כחבר בוועדת המשפט של בית הנבחרים, הוא חיבר את הצעת החוק מרחיקת הלכת (שלא עברה) לארגון מחדש של בתי המשפט הפדרליים כך שתתאפשר ביקורת שיפוטית הגיונית ומהירה.
הוא סייע להקמתה של הוועדה שהכריעה במחלוקת על תוצאות הבחירות לנשיאות ב-1876 ושימש כחבר בוועדה שחקרה את שערוריית קרדיט מוביליר.
מקרארי כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בקבינט של הנשיא רתרפורד הייז מה-12 במרץ 1877 ועד להתפטרותו ב-11 בדצמבר 1879. בתפקידו זה הסיג מקרארי את הכוחות הפדרליים שנותרו בקרוליינה הדרומית ובלואיזיאנה וב-1877 עשה שימוש בכוחות בשביתת הרכבות ובמהומות שעל גבול מקסיקו.
אך העימותים הצבאיים הגדולים ביותר בתקופת כהונתו התרחשו במערב ארצות הברית, בקרבות עם שבטים אינדיאנים מסוימים בקולורדו, בניו מקסיקו ובמקומות נוספים.
ב-1 בדצמבר 1879 מונה מקרארי על ידי הנשיא הייז כשופט בבית המשפט השמיני לערעורים בעקבות התפטרותו של השופט ג'ון פורסט דילון.
ב-9 בדצמבר אושר מינויו על ידי הסנאט של ארצות הברית ובאותו יום הוא החל את כהונתו.
תקופת כהונתו כשופט הסתיימה ב-18 במרץ 1884 בעקבות התפטרותו שאותה הוא הסביר בצורך הפיננסי של משפחתו לאחר שנים כה רבות של שירות ציבורי.
לאחר התפטרותו מתפקידו כשופט, חידש מקרארי את עיסוקו בעריכת דין בקנזס סיטי, מיזורי.
הוא שימש כיועץ המשפטי הכללי של חברת הרכבות של אטצ'יסון, טופיקה וסנטה פה עד למותו.
ג'ורג' מקרארי נפטר ב-23 ביוני 1890 בסנט ג'וזף, מיזורי לאחר שסבל מגידול בבטן.
הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבקיאקק.
ג'ורג' לויד מרפי היה פוליטיקאי ואיש קולנוע אמריקאי.
בשנים 1965–1971 היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה.
טרם היבחרו לסנאט, השתתף במחזות זמר ובסרטי קולנוע.
מרפי נולד בניו הייבן שבקונטיקט וגדל על ברכי המסורת הקתולית-אירית, בנם של נורה לונג ומאמן האתלטיקה מייק מרפי.
הוא התחנך בבית הספר התיכון טריניטי-פולינג השוכן במדינת ניו יורק, אחר כך ב"בית הספר פדי" המכין ללימודים גבוהים ולבסוף באוניברסיטת ייל שבעיר הולדתו.
הוא עבד כמכונאי בתאגיד הענק פורד, ובנוסף ככורה, סוכן נדל"ן ורקדן במועדון לילה.
ב-1951 הוענק לו פרס אוסקר לשם כבוד, אם כי מעולם לא הועמד לטקס פרסי האוסקר בקטגוריה תחרותית.
בשנים 1944–1946 היה נשיא גילדת שחקני המסך.
כמו כן, מרפי היה סגן נשיא "דסילו הפקות" וזה של תאגיד הטכניקולור.
בשנים 1953, 1957 ו-1961 היה מנהל הבידור במערך ההשבעות הנשיאותיות.
מרפי נכנס לפוליטיקה של ארצות הברית ב-1953 כשהצטרף להנהגת המפלגה הרפובליקנית בקליפורניה, לאחר שניהל גם את אירועי הבידור בהשבעתם של הנשיא דווייט אייזנהאואר וסגנו ריצ'רד ניקסון.
ב-1964 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית, לאחר שגבר על פייר סלינג'ר, לשעבר מזכיר העיתונות של הבית הלבן בממשל ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון, שמונה מספר חודשים קודם לכן לסנאט כדי למלא את מקומו של קלייר אנגל שנפטר זה עתה.
מרפי הושבע לתפקידו יומיים אחרי ניצחונו בבחירות, כשסלינג'ר התפטר מהסנאט כדי לאפשר יתרון מבחינת ותק.
מרפי מונה אז על ידי מושל קליפורניה הדמוקרטי פט בראון לכהונה בת יומיים במקומו של סלינגר.
היבחרו של מרפי משכה את תשומת ליבו של הסאטיריקן טום לרר, שכתב עליו שיר ואף ביצע אותו, כתגובה להערות גזעניות כלפי אמריקאים ממוצא מקסיקני שנשא הסנאטור מרפי בעת שהביע תמיכה בתוכנית בראסרו: מרפי פעל רבות עבור רפובליקנים אחרים שהתמודדו לתפקידים ציבוריים.
ב-1966 הוא אירח ארוחת ערב באטלנטה שבג'ורג'יה, כאירוע התרמה לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית הווארד "בו" קלאווי, המועמד הרפובליקני הראשון לתפקיד מושל ג'ורג'יה מאז תקופת השיקום.
בבחירות הכלליות, קלאווי גבר על המועמד הדמוקרטי לסטר מדוקס אך לא זכה ברוב קולות הבוחרים, ולבסוף בית המחוקקים של ג'ורג'יה בחר במדוקס לתפקיד.
בשנים 1967 וב-1968 היה מרפי יושב ראש הוועדה הסנאטוריאלית הרפובליקנית הלאומית.
במהלך כהונתו בסנאט אובחן כבעל סרטן הגרון, והיה צורך בהסרת חלק מגרורותיו.
עד סוף ימיו לא יכול היה לדבר אלא ללחוש.
מרפי הצביע בעד חוק זכויות ההצבעה משנת 1965, כמו גם בעד אישור מינויו של ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון של ארצות הברית ובעד חוק זכויות האזרח משנת 1968. ב-1970 התמודד מרפי בבחירות חוזרות לתקופת כהונה שנייה.
הוא ניצב בפני המועמד הדמוקרטי ג'ון טאני, חבר בית הנבחרים בנו של אלוף האיגרוף במשקל כבד ג'ין טאני.
הניתוח של מרפי והתמיכה האיתנה שלו במלחמת וייטנאם המתמשכת פעלו נגדו, כמו גם הדיווחים כי המשיך לקבל שכר מטכניקולור לאחר כניסתו לתפקיד.
מסע הבחירות של טאני לסנאט הניב פירות ובנובמבר 1970 נבחר לסנאט האמריקאי.
אחרי פרישתו מהזירה הפוליטית עבר לפאלם ביץ' שבפלורידה, שם התגורר עד למותו ב-1992 לאחר מאבק במחלת הלוקמיה.
מעברו של מרפי מתעשיית הקולנוע לפוליטיקה סללה את הדרך למספר פוליטיקאים מקליפורניה שעשו דרך דומה, בהם רונלד רייגן וארנולד שוורצנגר.
ג'ורג' סטובס היה צייר אנגלי, שנודע בעיקר בזכות ציורי הסוסים שלו.
סטובס נולד בליברפול, בנו של מעבד עורות, ג'ון סטובס, ואשתו מרי.
המידע על חייו עד גיל 35 לערך הוא דל, ומסתמך כמעט לחלוטין על פרטים שכתב אוזיאס האמפרי, אמן חבר, בספר הזיכרונות הבלתי פורמלי של האמפרי, שלא נועד לפרסום, והתבסס על סדרת שיחות פרטיות שניהל עם סטובס בסביבות 1794, בעת שסטובס היה בן 70, והאמפרי 52.
סטובס עבד במקצועו של אביו עד גיל 15 או 16, אז ביקש מאביו להיות צייר.
בסופו של דבר נעתר אביו לבחירת בנו בקריירה, בתנאי שיוכל למצוא מנטור מתאים.
סטובס פנה לצייר ולחרט של לנקשייר המלט וינסטנלי, והתחבר אליו לזמן קצר ביחסי חניכה, ככל הנראה לא יותר ממספר שבועות.
לאחר שהפגין את יכולותיו והסכים לבצע עבודות העתקה, היה לסטובס גישה והזדמנות ללמוד את אוסף האמנות באחוזה בה התגורר אז וינסטנלי.
עם זאת, עד מהרה הוא עזב לאחר שנכנס לסכסוך עם האמן המבוגר בדבר התמונות שהוא יכול להעתיק.
במהלך הקריירה שלו, סטובס יצר שבע עשרה יצירות בנושא אריה שעוקב אחר סוס או תוקף אותו, דוגמה אחת היא "אריה שתוקף סוס" (1765).
לאחר מכן הוא היה הפך לאמן אוטודידקט.
הייתה לו תשוקה לאנטומיה מילדותו, ובסביבות 1744 עבר להתגורר ביורק שבצפון אנגליה כדי להמשיך בשאיפתו ללמוד את הנושא אצל מומחים.
ביורק, בין השנים 1745–1753, עבד כצייר פורטרטים, ולמד אנטומיה אנושית אצל המנתח צ'ארלס אטקינסון, בבית החולים במחוז יורק, אחת מיצירותיו הראשונות ששרדו היא סט איורים לספר לימוד על מיילדות מאת ג'ון ברטון, שפורסם בשנת 1751.
בשנת 1754 ביקר סטובס באיטליה.
ארבעים שנה אחר כך הוא אמר לאוזיאס האמפרי כי המניע שלו לנסוע לאיטליה היה, "לשכנע את עצמו שהטבע תמיד עדיף על האמנות בין אם היא יוונית ובין אם רומאית, ולאחר שאישש אמונה זו הוא החליט על שובו הביתה".
בשנת 1756 הוא שכר בית חווה בכפר הורקסטו, לינקולנשייר, ובילה 18 חודשים בניתוח סוסים, בסיוע רעייתו השותפה מרי ספנסר.
הוא עבר ללונדון בשנת 1759 לערך ובשנת 1766 פרסם את הספר "האנטומיה של הסוס".
הרישומים המקוריים נמצאים כעת באוסף האקדמיה המלכותית לאמנויות.
עוד לפני פרסום ספרו, הבחינו אנשי אצולה מובילים כי רישומיו של סטובס מדויקים יותר מאלה של ציירי סוסים קודמים כמו ג'יימס סימור, פיטר טילמנס וג'ון ווטון.
בשנת 1759 הזמין ממנו הדוכס השלישי מריצ'מונד שלוש תמונות גדולות, והקריירה שלו זינקה.
בשנת 1763 הוא הפיק עבודות עבור כמה דוכסים ומכובדים אחרים והצליח לקנות בית במרילבון, אזור אופנתי של לונדון, שם התגורר במשך כל חייו.
עבודתו המפורסמת ביותר היא ככל הנראה Whistlejacket, ציור של סוס גזעי המתנשא על רגליו האחוריות, בהזמנת המרקיזה השנייה של רוקינגהם, שנמצאת כעת בגלריה הלאומית בלונדון.
זה ושני ציורים אחרים שבוצעו לרוקינגהאם הם עם רקע פשוט.
לאורך שנות ה-60 של המאה ה-18 הוא הפיק מגוון רחב של פורטרטים אישיים וקבוצתיים של סוסים, מלווים לפעמים בכלבים.
לעיתים קרובות הוא צייר סוסים עם בעליהם, אותם צייר תמיד כיחידים.
הוא המשיך לקבל גם עבודות על דיוקנאות של אנשים, כולל כמה דיוקנאות קבוצתיים.
בין השנים 1761 ל-1776 הציג באגודת האמנים של בריטניה, אך ב-1775 עבר לאקדמיה המלכותית לאמנויות שהוקמה באותה העת, אך כבר הייתה יוקרתית יותר.
סטובס צייר גם בעלי חיים אקזוטיים יותר, כולל אריות, נמרים, ג'ירפות, קופים וקרנפים.
ציורו של הקנגורו היה הצצה ראשונה לחיה זו עבור בריטים רבים מהמאה ה-18. הוא התעסק בנושא של אריה שמאיים על סוס פרא והפיק כמה וריאציות בנושא זה.
עבודות אלה ואחרות התפרסמו באותה תקופה באמצעות חריטות של עבודותיו של סטובס, והן הופיעו במספר הולך וגדל לאורך שנות ה-70 וה-80 של המאה ה-18.
סטובס צייר גם תמונות היסטוריות, אך אלה נחשבות פחות טובות.
מסוף שנות ה-60 של המאה ה-18 הוא הפיק עבודות על אמייל.
בשנות ה-70 פיתח ג'וזיה וודווד סוג חדש וגדול יותר של לוח אמייל לבקשת סטובס.
סטובס קיווה להשיג הצלחה מסחרית עם ציוריו באמייל, אך המיזם הותיר אותו בחובות.
בשנים אלה צייר לראשונה דיוקנאות בודדים של כלבים, תוך שהוא מקבל מספר גדל והולך של עבודות לצייר סצנות ציידים עם חבורות הכלבים שלהם.
הוא נשאר פעיל עד זקנתו.
הוא הפיק סדרה פסטורלית בשם היימקרס וקוצרים, ובתחילת שנות ה-90 הוא נהנה מחסותו של הנסיך מוויילס, אותו צייר על סוסים בשנת 1791.
הפרויקט האחרון שלו, שהחל בשנת 1795, היה תערוכה אנטומית השוואתית מבנה גוף האדם עם מבנה של נמר ועוף שכיח, שחמשה- עשר תחריטים ממנו הופיעו בין השנים 1804–1806. הפרויקט נקטע עם מותו של סטובס בגיל 81 ב-10 ביולי 1806 בלונדון.
הוא נקבר בבית הקברות של כנסיית מרילבון, כיום גן ציבורי.
בנו של סטובס ג'ורג' טאווני סטובס היה חרט ויצר דפוס.
סטובס נותר דמות משנית באמנות הבריטית עד אמצע המאה העשרים.
היסטוריון האמנות בזיל טיילור ואספן האמנות פול מלון התלהבו שניהם מיצירתו של סטובס.
בזיל טיילור הוזמן בשנת 1955 על ידי הוצאת פליקן פרס לכתוב את הספר ציור בעלי חיים באנגליה - מברלו עד לנדסייר, שכלל קטע גדול על סטובס.
בשנת 1959 מלון וטיילור נפגשו לראשונה והתקשרו על רקע הערכתם לסטובס.
הקשר הוביל את מלון להקים את קרן פול מלון לאמנות בריטית עם טיילור כמנהל.
לבסוף צבר מלון את האוסף הגדול ביותר של ציורי סטובס בעולם שיהפוך לחלק מאוסף האמנות הבריטי הגדול יותר שלו שיהפוך למרכז ייל לאמנות בריטית.
האוסף המלכותי הבריטי מכיל 16 ציורים של סטובס.
שני ציורים של סטובס נקנו על ידי המוזיאון הימי הלאומי בגריניץ', לונדון, לאחר פנייה פומבית לגיוס 1.5 מיליון ליש"ט הנדרשים.
שני הציורים, הקונגורו מניו הולנד ודיוקן כלב גדול צוירו שניהם בשנת 1772. המתארים קנגורו ודינגו בהתאמה, הם התיאורים הראשונים של בעלי חיים אוסטרליים באמנות המערבית.
ג'ורג' הארווי סטרייט סר., הידוע בשם ג'ורג' סטריט (נולד ב-18 במאי 1952 הוא זמר קאנטרי, כותב שירים, שחקן, ומפיק אמריקאי.
זכה לכינוי "מלך הקאנטרי" והוא נחשב לאמן מאמני הקאנטרי המצליחים והמשפיעים של כל הזמנים.
הוא ידוע בשל הקאנטרי הלא מסורתי שלו ומלבוש בסגנון קאובוי.
הוא ידוע בתור אחד האמנים הבודדים שעשו מוזיקה קאנטרי שורשית ולא הלכו אחרי הקאנטרי פופ כפי שהיה מקובל החל משנות ה-80.
שיר הפריצה של סטרייט היה השיר "Unwound", שהגיע למקום השישי במצעד הקאנטרי האמריקאי והפך לשיר הראשון שלו לעשות זאת.
במהלך שנות ה-80 שבעה מאלבומיו הגיעו למקום הראשון במצעד אלבומי הקאנטרי האמריקאי.
בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 הוא נבחר לאמן העשור על ידי אקדמיית מוזיקת הקאנטרי ועל ידי היכל התהילה של הקאנטרי ובנוסף באותה שנה זכה בפרס הגראמי הראשון שלו עבור אלבומו Troubadour.
במהלך הקריירה שלו זכה סטרייט ב-17 פרסי אגודת מוזיקת הקאנטרי ובכך הפך לאמן השני בהיסטוריה שזכה במרבית הפרסים בטקס זה, כאשר שלושה מהם הם על הפרס המרכזי, "בדרך השנה".
בנוסף הוא שבר שיא בתור האמן שהיה מועמד הכי הרבה פעמים בטקס זה ושבר שיא בתור האמן שהיה מועמד הכי הרבה פעמים לפרס "בדרן השנה" בטקס והיה גם לאמן שהיה מועמד הכי הרבה פעמים לפרס זה גם בטקס פרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי.
בשנת 2009 הוא שבר את השיא של האמן שהצליח להכניס הכי הרבה שירים אי פעם למקום הראשון במצעד שירי הקאנטרי האמריקאי.
בנוסף הוא גם שבר שיא לאמן שהצליח להכניס הכי הרבה שירים למקום הראשון במצעד כלשהו בעולם.
בנוסף סטרייסט ידוע גם בזכות סיבובי הופעות מצליחים כמו למשל סיבוב ההופעות ובעובדה כי נוהג להופיע באופן שמזכיר פסטיבלים ועל במות עגולות.
ביוני 2014 הוא הופיע מול קהל של כ-105 אלף איש באצטדיון AT&T ובכך שבר שיא לאמן שהופיע מול הקהל הגדול ביותר אי פעם בהופעה בודדת בצפון אמריקה.
במהלך הקריירה שלו מכר כ-100 מיליון אלבומים ושירים מה שהופך אותו לאחד מהאמנים שמכרו הכי הרבה שירים ואלבומים בהיסטוריה ולאחד מאמני הקאנטרי שמכרו הכי הרבה אלבומים ושירים בהיסטוריה.
38 מאלבומיו הגיעו למעמד אלבום זהב בארצות הברית כאשר 33 מתוכם הגיעו למעמד של פלטינה או יותר.
אלבומו הנמכר ביותר הוא האלבום Strait Out of the Box, אשר הגיע למעמד של שמונה פלטינות בארצות הברית אם כי האלבום למעשה היה מארז שהכיל ארבעה דיסקים ולכן בפועל מכר 2 מיליון עותקים מה שהופך את האלבום Pure Country לאלבום הנמכר ביותר שלו עם 6 מיליון עותקים בארצות הברית.
לפי RIAA סטרייט הוא האמן ה-12 שמכר הכי הרבה אלבומים ושירים בהיסטוריית ארצות הברית.
סטרייט מחזיק בשיא של אמן הקאנטרי עם הכי הרבה שירים ואלבומים שהגיעו למקום הראשון במצעד כלשהו בעולם.
בנוסף הוא גם מחזיק בשיא של האמן עם הכי הרבה אלבומי זהב ופלטינה בארצות הברית מבין כל אמני הקאנטרי.
הוא האמן ה-11 בהיסטוריה שהצליח להשיג הכי הרבה מקומות ראשונים במצעדי האלבומים בכל העולם.
בשנת 2010 הוכרז כי הוא האמן ה-12 שהצליח לכמור למעלה מ-70 מיליון אלבומים ושירים בהיסטוריית ארצות הברית.
בנוסף הוא גם מחזיק בשיא של האמן שהצליח להשיג הכי הרבה שירים שהגיעו למקום הראשון במצעד כלשהו בעולם ולחמישייה הפותחת ובנוסף הוא גם האמן היחיד בהיסטוריה שהצליח להכניס בכל שנה שיר למקום הראשון במצעד כלשהו בעולם במשך 30 שנה רצוף.
בנוסף הוא גם האמן השני שמחזיק במרבית השירים שהגיעו לעשירייה העליונה במצעד כלשהו בעולם.
סטרייט זכה עד היום ב-17 פרסי אגודת מוזיקת הקאנטרי ובכך הפך לאמן השני בהיסטוריה שזכה במרבית הפרסים בטקס זה.
בנוסף הוא גם מחזיק בשיא של האמן שהיה מועמד להכי הרבה פרסים בטקס זה ובמרבית השנים ברצף ולאמן שזכה הכי הרבה פעמים בפרס "בדרך השנה" בטקס.
בפעם האחרונה בה זכה בפרס זה היה ב-2013 ובכך שבר שיא של האמן המבוגר ביותר שזכה בפרס זה.
בנוסף הוא גם האמן הגברי שזכה הכי הרבה פעמים בפרס "ווקאליסט השנה" בטקס.
בנוסף הוא גם שבר את השיא של הכי הרבה זכיות ומועמדויות בטקס פרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי.
בשנת 2006 נבחר להיכנס להיכל התהילה של הקאנטרי ובכך הפך לאמן השני בהיסטוריה שנכנס להיכל בעודו פעיל מוזיקלית.
ב-8 ביוני 2010 הוא נבחר על ידי בילבורד לאמן הקאנטרי המצליח ביותר של 25 השנה שקדמו ליציאת הכתבה.
באוקטובר 2008 הוא זכה בפרס אמן העשור מטעם טקס פרסי האקדמיה למוזיקת קאנטרי.
ב-1 ביוני 2013 הופיע מול 70 אלף איש בסן אנטוניו טקסס במסגרת החלק הראשון של סיבוב ההופעות האחרון שלו.
בעקבות כך הכריזה ממשלת טקסס כי ב-18 במאי, יום הולדתו של סטרייט יוכרז בטקסס "יום ג'ורג' סטרייט".
ג'ורג' אלכסנדר סאת'רלנד היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, יליד אנגליה.
הוא היה אחד מארבעת שופטי בית המשפט העליון של ארצות הברית שמונו לכהונתם על ידי הנשיא וורן הרדינג וכיהן בתפקיד בשנים 1922–1937. כחבר המפלגה הרפובליקנית היא גם ייצג את יוטה בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית.
סאת'רלנד נולד בבקינגהאמשייר שבדרום-מזרח אנגליה ובילדותו עברה משפחתו לטריטוריית יוטה.
לאחר שלמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, הוא הקים משרד עורכי דין בעיר פרובו, ונבחר לסנאט המדינתי.
ב-1900 ניצח סאת'רלנד בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית, וב-1905 הוא נבחר לסנאט של ארצות הברית.
בעת כהונתו בקונגרס תמך סאת'רלנד בכמה צעדי מדיניות פרוגרסיבים, אך באופן כללי הוא יישר קו עם האגף השמרני של המפלגה.
ב-1911 הוא נבחר לכהונה נוספות בסנאט, אך הפסיד ב-1916 לדמוקרט ויליאם ה.
ב-1922 מינה הנשיא הרדינג את סאת'רלנד כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ג'ון קלארק שפרש.
סאת'רלנד היה אחד מארבעת הפרשים, קבוצה של ארבעה שופטים שמרנים שלרוב הצביעו נגד חוקי הניו דיל.
ב-1938 הוא פרש מבית המשפט העליון ובמקומו מונה סטנלי ריד.
סאת'רלנד כתב את חוות דעת הרוב בפסקי דין כמו "הכפר יוקליד נגד חברת המקרקעין אמבלר" , "פאוול נגד אלבמה" ו"ארצות הברית נגד תאגיד הייצוא קרטיס-רייט" .
ג'ורג' סאת'רלנד נולד בעיירה סטוני סטרטפורד, מחוז בקינגהאמשייר, שבדרום-מזרח אנגליה, לאלכסנדר ג'ורג' סאת'רלנד, סקוטי במוצאו, ולפרנסס (לבית סלייטר), אנגליה במוצאה.
כמי שהמיר זמן קצר קודם לכן את דתו לדת המורמונית, היגר אלכסנדר סאת'רלנד עם משפחתו לטריטוריית יוטה בקיץ 1863, ובתחילה התיישבה המשפחה בספרינגוויל, אך עברה למונטנה לעסוק בחיפוש זהב במשך כמה שנים ולאחר מכן שבה ליוטה ב-1869 שם הוא עבד בעבודות שונות.
בשנות ה-70 פרשה משפחת סאת'רלנד מהכנסייה המורמונית, וג'ורג' לא הוטבל עד אז.
בגיל 12, הצורך לסייע כספית למשפחתו אילץ את סאת'רלנד לעזוב את הלימודים בבית הספר ולהתחיל לעבוד, בתחילה כפקיד בחנות בגדים ולאחר מכן כסוכן של חברת ולס פארגו.
עם זאת, הוא שאף לרכוש השכלה גבוהה, וב-1879 הוא חסך מספיק כסף כדי להתקבל לאקדמיית בריגהאם יאנג, שם הוא למד בהדרכתו של קארל ג.
מסר, שהשפיע רבות על התפתחותו האינטלקטואלית, בעיקר כשהכיר לו את רעיונותיו של הרברט ספנסר, שהפכו לחלק משמעותי בהשקפת עולמו.
לאחר סיום לימודיו ב-1881, עבד סאת'רלנד בחברת הרכבת המערבית של ריו גראנדה במשך קצת יותר משנה, ולאחר מכן עבר למישיגן כדי ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, שם הוא היה תלמידו של תומאס מ.
סאת'רלנד פרש מלימודיו לפני שסיים את התואר.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין של מישיגן, נשא סאת'רלנד לאישה ב-1883 את רוזמונד לי.
נישואיהם היו מאושרים ונולדו להם שתי בנות ובן.
לאחר נישואיו שב סאת'רלנד לטריטוריית יוטה, שם הוא הצטרף לאביו, שגם הוא היה עורך דין, בשותפות במשרד עורכי דין בפרובו.
ב-1886 הם פירקו את השותפות וסאת'רלנד הקים שותפות חדשה עם סמואל ר.
ת'רמן, לימים נשיא בית המשפט העליון של יוטה.
בהמשך הצטרף אליהם כשותף אדגר א.
ודג'ווד, ששימש כשליש הראשי של המשמר הלאומי של יוטה.
לאחר שהתמודד ללא הצלחה על משרת ראש עיריית פרובו מטעם המפלגה הליברלית, עבר סאת'רלנד ב-1893 לסולט לייק סיטי.
שם הוא הצטרף לאחד ממשרדי עורכי הדין המובילים במדינה, ובשנה שלאחר מכן הוא היה לאחד המארגנים הראשיים של לשכת עורכי הדין של יוטה.
ב-1896 הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של יוטה, שם הוא שימש כיושב ראש ועדת המשפט של הסנאט וקידם חקיקה להענקת סמכויות להפקעה של חברות כרייה והשקיה.
ב-1900 קיבל סאת'רלנד את מינוי המפלגה הרפובליקנית כמועמדה לאיוש המושב של יוטה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בבחירות הכלליות הוא הביס בהפרש צר את המועמד הדמוקרטי המכהן, ושותפו לשעבר במשרד עורכי הדין, ויליאם ה.
קינג, בהפרש של 241 קולות מתוך 90,000 כלל המצביעים.
הוא כיהן בקונגרס ה-57, בו הוא נאבק להמשך גביית המכס על סוכר, והיה פעיל הן בטיפול בענייני האינדיאנים והן בחקיקה שנגעה להשקיית קרקעות צחיחות.
לאחר שנתיים בבית הנבחרים הוא העדיף לא להתמודד לכהונה נוספת ובחר לשוב ליוטה כדי להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית.
בית המחוקקים של יוטה היה בשליטה מחולטת של הרפובליקנים, ולפיכך ההתמודדות של סאת'רלנד על התפקיד הייתה למעשה פנים-מפלגתית מול הסנאטור המכהן תומאס קירנס.
תקופת כהונתו של סאת'רלנד בסנאט התרחשה במהלך התקופה הפרוגרסיבית בפוליטיקה האמריקאית.
הוא הצביע בעד רוב החוקים שהוגשו על ידי תאודור רוזוולט, כולל חוק המזון הנקי והתרופות , חוק הפבורן וחוק אחריות העובדים הפדרליים .
במשך תקופה ארוכה הוא קידם את זכויות הנשים.
הוא הציע לסנאט את התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית, קידם את העברתו של התיקון, סייע לנסח את התיקון לשוויון זכויות, והיה ידידה ויועצה של אליס פול ממפלגת הנשים הלאומית.
בכל אופן, בדרך כלל הוא הצביע עם חוג "המשמר הוותיק" של השמרנים שנאבקו ביריביהם הפרוגרסיבים במפלגה בתקופת נשיאותו של ויליאם האוורד טאפט.
הוא גם היה מעורב בתהליכי החקיקה של אותה תקופה והצטרף לנשיא טאפט בהתנגדותו לצירופם של ניו מקסיקו ואריזונה לארצות הברית בשל הסעיפים בחוקתיהן שאפשרו בחירות חוזרות לתפקידי שופטים.
בחירתו של וודרו וילסון לנשיאות, והשתלטותם של הדמוקרטים על הקונגרס ב-1912, הכניסה את סאת'רלנד ואת השמרנים האחרים לעמדת מגננה.
כמי שהיה אז דמות בולטת ברמה לאומית, הוא התנגד לרבות מיוזמות החקיקה ולמדיניות החוץ של וילסון.
גישתו זו של סאת'רלנד הובילה להפסדו בבחירות של 1916, כאשר הוא התמודד לבחירה מחדש בפעם הראשונה על פי התנאים של התיקון ה-14 לחוקה.
גם הפעם הוא התמודד מול ויליאם ה.
קינג, שמסע הבחירות שלו עמד בסימן התנגדותו של סאת'רלנד למדיניות הנשיא.
בעקבות תבוסתו בבחירות לסנאט, הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין בוושינגטון הבירה, ובשנים 1916–1917 הוא שימש כנשיא לשכת עורכי הדין הארצית.
ב-5 בספטמבר 1922 מונה סאת'רלנד על ידי הנשיא וורן הרדינג כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומו של ג'ון קלארק שפרש.
מינויו אושר על ידי הסנאט באותו יום.
סאת'רלנד הושבע לתפקיד ב-2 באוקטובר.
סאת'רלנד כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "הכפר יוקליד נגד חברת המקרקעין אמבלר" , שפורש כהסכמה כללית לתאימותם לחוקה של חוקי ההפרדת השימושים.
בשנים הראשונות לנשיאותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, היה סאת'רלנד, יחד עם ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, פירס באטלר וויליס ואן דוונטר, אחד מקבוצת ארבעת הפרשים השמרנים, שפעלו באופן בולט נגד חוקי הניו דיל של רוזוולט.
בין פסקי הדין החשובים שכתב סאת'רלנד נמנים פסק הדין "פאוול נגד אלבמה" מ-1932, שהפך על פיו את ההרשעה במשפטם של נערי סקוטסבורו, על בסיס העובדה שמהנאשם, אוזי פאוול, נשללה הזכות להיעזר בעורך דין.
תיק מפורסם נוסף שבו הוא כתב את פסק הדין היה "ארצות הברית נגד תאגיד הייצוא קרטיס-רייט" מ-1936, שבו כתב סאת'רלנד את חוות דעת הרוב שהעניקה לנשיא ארצות הברית את הסמכויות הרחבות לנהל את יחסי החוץ ושבהמשך השפיע רבות על הרחבת סמכויות הרשות המבצעת בנוגע למדיניות החוץ.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד בהגט סינג תינד" , כתב סאת'רלנד את ההחלטה שהתקבלה פה אחד על ידי כל השופטים, ובה נקבע שהסיקים, אף על פי שהם מוגדרים חלק מ"הגזע הקווקזי", לא היו לבנים במשמעותו של חוק האזרחות של 1790, ולפיכך לא היו זכאים לקבל אזרחות אמריקאית.
ב-1937 החל בית המשפט העליון לצדד בצעדי מדיניות מתונים יותר של הניו דיל, שהממשל נקט בהם כתגובה לתיקים משפטיים קודמים, והשפעתו של סאת'רלנד פחתה.
ב-17 בינואר 1938 פרש סאת'רלנד מכס השיפוט כיוון שהוא חש שכבר לא היה לו מקום במאזן הכוחות של בית המשפט.
לאחר פרישתו, מונה סאת'רלנד במינוי מיוחד לבית המשפט הפדרלי בסבב השני שדן בעתירה על ההרשעה בשוחד של השופט לשעבר מרטין מנטון.
סאת'רלנד כתב את החלטת בית המשפט שאישרה את ההרשעה.
ג'ורג' סאת'רלנד נפטר בבוקרו של ה-18 ביולי 1942, כתוצאה מהתקף לב, כאשר שהה עם אשתו בחופשה בסטוקברידג', מסצ'וסטס.
הוא נטמן במאוזולאום אבי שבמחוז ארלינגטון, וירג'יניה.
ב-1958 הוא נטמן מחדש בבית הקברות סדר היל שליד סוויטלנד, מרילנד.
כתינוק, הוטבל סאת'רלנד לכנסייה האנגליקנית.
לעיתים הוא צוין כמאמין של הכנסייה האפיסקופלית.
סאת'רלנד מעולם לא היה חבר בכנסייה המורמונית, שכן הוריו פרשו ממנה בילדותו.
הוא התכחש למסורת המורמונית, במיוחד בשל "השיטוות הכלכליות הקולקטיביסטיות" שלהם, אך הוא למד את תוכני הדת באקדמיית בירגהאם יאנג וקיים את מצוותה להימנעות מצריכת משקאות חריפים.
עם זאת, הוא שמר על יחסי ידידות נאמנים עם הכנסייה, וזכר בחיבה את תקופת לימודיו באקדמיית בירגהאם יאנג.
עורך הדין והפרשן ג'יי ס'קיילו כתב שכמה מהשקפותיו של סאת'רלנד הושפעו מהדת המורמונית.
ג'ורג' ניאנג הוא כדורסלן אמריקאי-סנגלי, שמשחק בקבוצת קליבלנד קאבלירס מליגת ה-NBA, בעמדת הפאוור פורוורד.
ניאנג נולד בעיר לורנס שבמסצ'וסטס, לאב סנגלי ואם אמריקאית.
בשנת 2012 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של איווה, ולאורך 4 עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה היה אחד משחקניה המובילים, לצדם של ויל קלייבורן, מונטיי מוריס, דיאנדרה קיין ועבדל נאדר.
בעונתו האחרונה בקבוצה, 2015/2016, נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American) לאחר שרשם ממוצעים של 20.5 נקודות, 6.2 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק.
בדראפט ה-NBA 2016 נבחר ניאנג על ידי אינדיאנה פייסרס, בבחירה ה-50. בעונתו היחידה בקבוצה שותף ב-23 משחקים, וקלע 21 נקודות בסך הכול.
בקיץ 2017 שוחרר מהפייסרס, והצטרף לקבוצת סנטה קרוז ווריורס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
ב-26 משחקיו בקבוצה הצטיין עם ממוצעים של 18.4 נקודות, 6.7 ריבאונדים ו-4.8 אסיסטים למשחק.
בינואר 2018 חתם ביוטה ג'אז על חוזה כפול, במסגרתו שיחק לסירוגין גם בקבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח – סולט לייק סיטי סטארס.
לקראת עונת הומר חוזהו עם הג'אז לחוזה NBA סטנדרטי.
במשחק האחרון של אותה עונה, ב-10 באפריל 2019, קלע שיא קריירה של 24 נקודות בהפסד קבוצתו מול לוס אנג'לס קליפרס.
במהלך תקופתו ביוטה ביסס את מעמדו כשחקן רוטצייה קבוע, עד שבעונת שותף בכל 72 משחקי קבוצתו, וקלע 6.9 נקודות בממוצע למשחק.
באוגוסט 2021 חתם ניאנג על חוזה לשתי עונות בפילדלפיה 76'.
ב-6 ביולי 2023 חתם ניאנג בקליבלנד קאבלירס.
ג'ורג' קילבון נאש היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אוהיו ה-41 בשנים 1900–1904.
ג'ורג' נאש נולד בעיירה יורק טאונשיפ שבמחוז מדינה, אוהיו, כבנם של אסא נאש ואלקטרה ברנץ' נאש, שהיו חוואים במחוז מדינה ובמקור הגיעו ממסצ'וסטס.
הם היו הוריהם של שלושה בנים שתי בנות.
נאש למד באקדמיית וסטרן ריזרב.
בגיל 20 הוא החל ללמוד ב-אוברלין קולג' ועזב את לימודיו שם לאר השנייה השנייה, כאשר התגייס לרגימנט הרגלים ה-150 של משמר הלאומי של אוהיו במסגרת צבא האיחוד במלחמת האזרחים.
לאחר המלחמה הוא למד משפטים במשרדו של רוברט ב.
וורדן, שהיה שופט בבית המשפט העליון של אוהיו.
ב-1867 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בקולומבוס.
ב-1870 נבחר נאש כתובע של מחוז פרנקלין, ונבחר לכהונה נוספת ב-1872. לאחר מכן הוא שב למגזר הפרטי, וב-1876 הוא ניסה ללא הצלחה להיבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1877 הוא ניסה, גם הפעם ללא הצלחה, להיבחר כתובע הכללי של אוהיו, ובאוקטובר 1879 עלה בידו להיבחר לתפקיד זה.
ב-1881 הוא נבחר לכהונה נוספת כתובע הכללי, וב-1883 הוא מונה כחבר בוועדת הביקורת של בית המשפט העליון של אוהיו למשך שנתיים.
לאחר מכן הוא הקדיש את זמנו לפעילות משפטית פרטית מכניסה, כולל ייצוג של חברות רכבת ומפלגות פוליטיות.
ב-1899 נבחר נאש כמושל אוהיו.
הוא כיהן בתפקיד מינואר 1900, נבחר לכהונה שנייה ב-1901 וכיהן עד ינואר 1904.
בתקופות כהונתו של נאש כמושל נדון דיק פרייס למאסר עולם על מקרים חוזרים ונשנים של פריצת כספות, תחום שהוא היה מומחה בו.
באחד הימים היה צורך לפתוח כספת של חברה בשל אובדן מפתחותיה.
נאש הבטיח להעניק חנינה לפרייס אם הוא יצליח לפתוח את הכספת.
לאחר פתיחת הכספת לא קיים נשא את הבטחתו ולא חנן את פרייס, שנפטר בכלא זמן קצר לאחר מכן.
סיפור זה שימש בסיס לסיפורו של או.
על פי מקורות אחרים, שמו של פורץ הכספות היה ג'ימי קונורס.
ב-1882 נשא נאש לאישה את אדלין איירס, אלמנתו של ויליאם ק.
אדלין נפטרה ב-1886. לזוג נולדה בת אחת, מרי נאש, שנפטרה ב-1897. האם ובתה נטמנו בבית הקברות גרין לון שבקולומבוס, ונאש פקד את קבריהן והניח עליהם פרחים לפני כל אחד משני טקסי ההשבעה שלו כמושל.
ג'ורג' נאש נפטר בקולומבוס ב-28 באוקטובר 1904, כמעט 11 חודשים לאחר סיום כהונתו כמושל.
גם הוא נטמן בבית הקברות גרין לון.
ג'ורג' פטרסון ניי היה פוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אוקלהומה ה-17 וה-22, וכסגן מושל אוקלהומה ה-8 וה-10. הוא היה מושל אוקלהומה הראשון שנבחר לשתי תקופות כהונה רצופות, והראשון שניצח בכל 77 מחוזות המדינה.
בנוסף, שני מקרים של התפנות משרת המושל הובילו לכהונתו של ניי כמושל בעודו מחזיק בתפקידו כסגן המושל.
לאחר תום כהונתו כמושל, שימש ניי כחבר במועצת המנהלים של רשת חנויות הכלבו JCPenney, כנשיא אוניברסיטת מרכז אוקלהומה, וכדירקטור ויועץ ליחסי ציבור בבנק הבין-לאומי למסחר.
לפני שנבחר למשרותיו הפוליטיות היה ניי מורה.
ג'ורג' ניי נולד במקאליסטר, אוקלהומה לווילבר ר.
בשנים 1945–1946 הוא שירת בצי ארצות הברית, וב-1951 סיים את לימודיו בקולג' המדינתי "איסט סנטרל" שבעיר אדה שבאוקלהומה.
ניי נותר רווק עד לאחר סיום כהונתו הראשונה כמושל.
לאחר מכן הוא הכיר את דונה מאשברן, שהייתה אם לבן, ונשא אותה לאישה.
בשנים 1951–1959 שימש ניי לסירוגין כחבר בבית הנבחרים של אוקלהומה וכמורה בבתי הספר הציבוריים במקאליסטר.
במהלך כהונתו כמחוקק, הוא הגיש הצעת חוק לקביעת שיר הנושא מתוך המחזמר אוקלהומה!
ב-1958 התמודד ניי בבחירות על משרת סגן מושל אוקלהומה.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוא הגיע למקום השני לאחר קאובוי פינק ויליאמס עם 80,727 קולות (18.77 אחוזים) שהצביעו עבורו מול 176,171 הקולות (40.97 אחוזים) שהצביעו עבור ויליאמס.
בסבב ההצבעה השני הביס ניי את ויליאמס כאשר זכה בקולותיהם של 302,050 מצביעים (61.32 אחוזים) מול 190,530 הקולות (38.68 אחוזים) שקיבל ויליאמס.
ויליאמס עצמו הגיע גם הוא למקום השני בבחירות המקדימות למשרת סגן המושל של 1954 לאחר סגן המושל המכהן ג'יימס ברי, ולאחר מכן ניצח את ברי בסיבוב ההצבעה השני.
בבחירות הכלליות של 1958 ניצח ניי את מועמד הרפובליקנים ג'ורג' ב.
ניי כיהן כסגן מושל אוקלהומה מ-12 בינואר 1959 ועד 3 בינואר 1963. בהיותו אז בן 31, היה אז ניי לצעיר סגני המושלים בכל מדינות ארצות הברית.
בבחירות למשרת מושל המדינה שהתקיימו ב-1962 הוגבל המושל ג'.
הווארד אדמונדסון מלהתמודד בשל הגבלת כהונה שהייתה נהוגה אז על פי חוקת אוקלהומה.
בשל כך החליט ניי להתמודד בעצמו בבחירות על משרת המושל.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוא הגיע למקום הרביעי עם 84,404 קולות (15.8 אחוזים) שהצביעו עבורו, לאחר המפקד הלאומי של הלגיון האמריקאי פטרסון מור, איש העסקים ו.
אטקינסון, והמושל לשעבר ריימונד גארי.
בסבב ההצבעה השני ניצח אטקינסון, שנוצח בבחירות הכלליות על ידי מועמד הרפובליקנים הנרי בלמון.
אך עדיין לניי הייתה הזדמנות לכהן כמושל.
ב-1 בינואר 1963 הלך לעולמו הסנאטור המכהן והמושל לשעבר רוברט קר.
חמישה ימים לאחר מכן התפטר אדמונדסון כדי לאייש את מושבו של קר בסנאט.
כסגן המושל ירש אותו ניי, ובתוקף סמכותו למנות סנאטור מחליף, הוא מינה את אדמונדסון לאייש את מושבו של קר בסנאט.
ב-14 בינואר הסתיימה תקופת כהונתו הקצרה של ניי לאחר שבלמון הושבע כמושל.
ב-1966 התמודד ניי שוב בבחירות למשרת סגן המושל.
בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לא התייצב מולו שום מתמודד נוסף והוא נבחר ללא התנגדות.
ניצחונותיו בבחירות לשתי תקופות הכהונה הנוספות כסגן המושל היו גדולים יותר, כאשר ב-1970 הוא זכה ב-382,249 קולות (57.41 אחוזים) ובבחירות של 1974 הוא גרף 545,686 (72.36 אחוזים) מקולות הבוחרים.
ניי כיהן כסגן מושל אוקלהומה 16 שנים במצטבר, וכך היה לסגן מושל אוקלהומה השני באורך כהונתו.
ב-1969 סייע ניי לקבוצה של סטודנטים בקולג'ים להקים ולממן את "בית המחוקקים הבין-מכללתי של אוקלהומה" (Oklahoma Intercollegiate Legislature), שעד היום משמש כתוכנית למודל ממשלתי של הקולג'ים, ובו מיוצגים מעל עשרים קולג'ים ואוניברסיטאות מכל רחבי אוקלהומה.
ב-1978, כאשר המושל המכהן דייוויד בורן החליט שלא להתמודד בבחירות לכהונה נוספת, הציג ניי את מועמדותו.
בבחירות המקדימות של הדמוקרטים הוא הגיע למקום הראשון עם 276,910 קולות (49.94 אחוזים), וכמעט הצליח להימנע מסיבוב בחירות שני מול התובע הכללי של אוקלהומה, לארי דרברי, שזכה ב-208,055 קולות (37.53 אחוזים).
בבחירות הכלליות הביס ניי את הרפובליקני רון שוטס לאחר שגרף 402,240 קולות (51.74 אחוזים) מול 367,055 הקולות (47.22 אחוזים) של שוטס, וכך היה לראשון מושלי אוקלהומה שכיהן בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות, אם כי כהונתו הראשונה הייתה מתוקף היותו סגן מושל שהחליף מושל מתפטר.
ניי הושבע כמושל חמישה ימים לפני המועד המתוכנן, כתוצאה מהתפטרותו של המושל דייוויד בורן, שהתפטר כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
ב-1982 הוא התמודד על כהונה שנייה, והיה המושל השלישי שעשה כן.
בבחירות אלו הוא הביס את האופוזיציה הסמלית במפלגה הדמוקרטית וגרף 379,301 קולות (81.63 אחוזים).
בבחירות הכלליות הוא ניצח את מבקר המדינה של אוקלהומה, טום דקסון, כאשר גרף 548,159 קולות (62.07 אחוזים) מול 332,207 הקולות (37.62 אחוזים) של דקסון.
תקדים נוסף שקבע ניי בבחירות אלו היה כאשר הוא ניצח בכל 77 מחוזות המדינה.
הייתה זו גם הפעם הראשונה שבה נבחר מושל מכהן לכהונה שנייה.
בנאום ההשבעה שלו לכהונתו השנייה המלאה, ציטט ניי מתוך רצועת הקומיקס פוגו , "מצאנו את האויב, והוא אנו בעצמנו".
ב-1984 מינה ניי את "ועדת ניי", שהמליצה על שינויים בממשלת המדינה.
במהלך כהונתו כמושל, הוא חתם על חוק הרפורמה ברשות המבצעת של 1986, שחילק את הרשות המבצעת באוקלהומה לקטגוריות של סוכנויות, וכך איחד יותר מ-250 סוכנויות, ועדים ונציבויות.
ניי גם חתם על חוק מס החברות.
לזכותו של ניי נזקפת גם הגדלת מספר בני המיעוטים ששירתו במועצות ובנציבויות המדינתיות, וכן בתפקידי ניהול של סוכנויות המדינה.
הוא מינה את שתי השופטות הראשונות בבית המשפט העליון של אוקלהומה, איבון קרוגר ואלמה וילסון.
לאחר תום כהונתו כמושל, שימש ניי כנשיא אוניברסיטת מרכז אוקלהומה בשנים 1992–1997. בתקופה זו הוא פיקח על מיזמי בנייה שהפכו את המוסד מכזה שמרבית הבאים בשעריו נסעו אליו מדי יום ביומו, לאוניברסיטה אזורית עם מעונות סטודנטים.
ב-1990 הוכנס ניי להיכל התהילה של הקריירה והטכנולוגיה של אוקלהומה (Oklahoma CareerTech Hall of Fame).
ב-1992 הוענק לו פרס ג'ים תורפ למפעל חיים.
מנובמבר 2005 ועד אפריל 2006 שימש ניי כמנהל זמני של מחלקת התיירות והפנאי של אוקלהומה, כאשר נערך חיפוש אחר מנהל קבוע.
ניי ורעייתו דונה הופיעו בתפקיד ביט בפרק ה-19 של אופרת הסבון של רשת NBC, "טקסס" , בתפקיד עצמם כמושל וכגברת הראשונה של אוקלהומה.
הפרק שודר באוגוסט 1980. חברת צוות שחקני הסדרה, ליסבי לרסון, שרה לזוג את השיר "אוקלהומה!".
ב-28 באפריל 2010 נשדדו ניי ורעייתו באיומי אקדח בכביש הגישה לביתם שבצפון-מערב אוקלהומה סיטי.
הם לא נפצעו בתקרית, אף על פי שארנקו של ניי נלקח.
ג'ורג' מרי סרל היה אסטרונום וכומר קתולי אמריקאי.
נולד ב-27 ביוני 1839 בלונדון שבאנגליה.
במהלך ילדותו עברה משפחתו לבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית.
ב-1857 סיים את לימודי התואר ראשון באוניברסיטת הרווארד וב-1860 סיים את לימודי תואר שני.
לאחר לימודיו הוא החל לעבוד במצפה הכוכבים דאלי שבניו יורק, ובספטמבר 1858 גילה את האסטרואיד 55 פנדורה אשר נקרא על שמה של האישה פנדורה מהמיתולוגיה היוונית.
באותה שנה, העניקה לו האקדמיה הצרפתית למדעים את פרס לאלנד בעקבות גילוי האסטרואיד.
בשנת 1862, מונה לעוזר פרופסור באקדמיה הימית של ארצות הברית.
עד שביוני 1866 חזר סרל להרוואד בתור עוזר אסטרונום.
במשך שנות עבודתו גילה סרל שישה גלקסיות:NGC 548, 565, 570, 4058, 4247 ו-5487. בשנת 1862, לאחר שעזב את הרוואד התנצר לכנסייה הקתולית ובשנת 1868 הצטרף למסדר הפאוליסטי והחל ללמד באוניברסיטה הקתולית של אמריקה .
ב-1 בנובמבר 1905 פרסם סרל רעיון לרפורמה בלוח הגרגוריאני בו הציע כי כל השנים יתחילו ביום ראשון, על מנת להפוך את לוחות השנה ברחבי העולם לרב שנתיים.
בשנת 1916 כתב חיבור בשם "האמת על המדע הנוצרי" ("texts The Truth About Christian Science") בו הוא מגנה את תורת המדע הנוצרי של מרי בייקר אדי .
ג'ורג' ויליאם נוריס היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת נברסקה במערב התיכון של ארצות הברית.
הוא כיהן חמש קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית כרפובליקני, מ-1903 עד 1913, וחמש קדנציות בסנאט של ארצות הברית, מ-1913 עד 1943. הוא כיהן ארבע קדנציות כרפובליקני ואת כהונתו האחרונה כעצמאי.
נוריס היה מנהיג למען מטרות פרוגרסיביות וליברליות בקונגרס.
הוא ידוע בעיקר בזכות חסותו על רשות עמק טנסי בשנת 1933 במהלך השפל הגדול.
הסוכנות הפכה לסוכנות פיתוח מרכזית באזור הצפוני של דרום ארצות הברית, שהקימה סכרים לבקרת שיטפונות וייצור חשמל לאזור כפרי רחב.
בנוסף, נוריס נודע במסעות הצלב האינטנסיביים שלו נגד מה שאפיין כ"שגוי ורע", בליברליזם שלו, בהתקוממות נגד מנהיגי המפלגות, מדיניות החוץ הבלתי-התערבותית שלו ותמיכתו באיגודי עובדים.
הנשיא פרנקלין רוזוולט כינה אותו "האביר המושלם והעדין של אידיאלים פרוגרסיביים אמריקאים", וכך התייחסו אליו הביוגרפים שלו.
פאנל מייעץ משנת 1957 של 160 חוקרים העריך כי נוריס הוא אחד מחמשת הסנאטורים הטובים ביותר בתולדות ארצות הברית.
נוריס נולד בשנת 1861 בעיר יורק, מחוז סנדוסקי, אוהיו.
הוא היה הילד האחד-עשר של חקלאים עניים וחסרי השכלה ממוצא סקוטי-אירי והולנדי מפנסילבניה.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת בולדווין וואלס והשיג תואר בשנת 1883 בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ולפראיסו.
הוא עבר מערבה כדי לעסוק בעריכת דין, והתיישב בביבר סיטי, נברסקה.
ב-1889 התחתן עם פלומה לאשלי.
לזוג נולדו שלוש בנות (גרטרוד, הייזל ומריאן) לפני מותה ב-1901. האלמן נוריס התחתן עם אלי לאונרד ב-1903. לא היו להם ילדים.
בשנת 1900 עבר נוריס לעיר הגדולה יותר מקוק, שם הפך פעיל כרפובליקני בפוליטיקה המקומית.
בשנת 1902, בהתמודדות כרפובליקני, הוא נבחר לבית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס החמישי של נברסקה.
בבחירות אלה נתמך על ידי תעשייני מסילות הברזל; עם זאת, בשנת 1906 נפרד מהם ותמך בתוכניותיו של תיאודור רוזוולט להסדיר מכסים לטובת סוחרים כמו אלה שחיו במחוז שלו.
הוא היה "מורד" בולט לאחר 1908, והוביל את המרד ב-1910 נגד יו"ר בית הנבחרים ג'וזף קאנון.
בהצבעה של 191 מול 156, חברי הקונגרס יצרו שיטה חדשה שבה הוותק יקדם את החברים אוטומטית, אפילו בניגוד לרצונה של ההנהגה.
הייתה לכך השפעה מעשית במשך כמה עשורים לתועלת חברי קונגרס דמוקרטיים דרומיים, שהתחזקו בבית ובסנאט כאחד.
מדינות הדרום שללו ייצוג לרוב השחורים על ידי חוקות חדשות, חוקים ומנהגים מפלים בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, וכך היה הדרום אזור של מפלגה אחת, הידוע בשם הדרום המוצק (Solid South), שייצג רק מצביעים לבנים שמרנים.
בינואר 1911, נוריס עזר ליצור את הליגה הרפובליקנית הפרוגרסיבית הלאומית ושימש כסגן הנשיא שלה.
הוא תמך ברוברט לה פולט כשזה התמודד על המועמדות לנשיאות ב-1912, אך לאחר מכן עבר לתמוך בתאודור רוזוולט.
עם זאת, הוא סירב להצטרף למפלגה הפרוגרסיבית של רוזוולט.
במקום זאת התמודד לסנאט כרפובליקני.
כרפובליקני פרוגרסיבי מוביל, נוריס תמך בבחירה ישירה של סנאטורים, שאושררה על ידי המדינות בתיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית.
הוא קידם את הפיכת בתי המחוקקים במדינות למערכת חד-ביתית.
בית המחוקקים של נברסקה העביר את השינוי הזה ב-1934. שאר המדינות שמרו על מערכת של שני בתי מחוקקים.
נוריס תמך בכמה מהתוכניות המקומיות של הנשיא וודרו וילסון, אך הפך לבדלן נחרץ, מחשש שבנקאים דוחפים את המדינה למלחמה.
לנוכח הלחץ מצד התקשורת והממשל, נוריס היה אחד מששת הסנטורים היחידים שהצביעו נגד הכרזת המלחמה על גרמניה ב-1917.
בהסתכלות על המלחמה באירופה, אמר: "אפשר למצוא מקרים רבים של אכזריות וחוסר אנושיות בשני הצדדים".
נוריס האמין שהממשלה רצתה להיכנס למלחמה רק בגלל שהעשירים סייעו לבריטים במלחמה.
הוא אמר לקונגרס שהאנשים היחידים שירוויחו מהמלחמה הם "יצרני אמצעי לחימה, סוחרי מניות וסוחרי אג"ח", והוסיף כי"מלחמה אינה מביאה שגשוג למסה הגדולה של אזרחים פשוטים ופטריוטיים....
מלחמה מביאה שגשוג למהמר המניות בוול סטריט – לאלה שכבר יש ברשותם עושר רב יותר ממה שניתן לממש או ליהנות ממנו."נוריס הצטרף למתנגדים להשתתפות ארצות הברית בחוזה ורסאי ובחבר הלאומים ב-1919. קבוצה זו, ה-Irconcilables, הצליחה למנוע את הצטרפות ארצות הברית להסכם ורסאי ולחבר הלאומים.
לאחר מספר קדנציות, הוותק של נוריס הקנה לו את ראשות ועדת החקלאות, התזונה והיערנות של הסנאט של ארצות הברית ושל ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית.
נוריס היה מנהיג גוש החוואים, דגל בזכויות העבודה, תמך בתיקון העשרים לחוקת ארצות הברית והציע לבטל את חבר האלקטורים.
הוא נכשל בפעילותו לקידום נושאים אלה בשנות ה-20.
באותה תקופה, הוא חסם את הצעותיו של התעשיין הנרי פורד למודרניזציה של עמק טנסי על ידי בניית סכר פרטי ב-Muscle Shoals, והתעקש שזה פרויקט שהממשלה הפדרלית צריכה לטפל בו.
נוריס הצליח פעמיים לגרום לקונגרס להעביר חקיקה לקידום מערכת חשמל פדרלית ב-Muscle Shoals, אך הנשיאים קלווין קולידג' והרברט הובר הטילו וטו.
באמצעות כוח הווטו שלו, הוא השמיד את הצעת החוק של Muscle Shoals – אמצעי שנועד לנצל את הרכוש הממשלתי הגדול ב-Muscle Shoals להוזלת דשן לחקלאות אמריקאית וניצול הכוח העודף לטובת.
אנשי הכוח לא רוצים שייחשפו שיעורי הסחיטה שלהם, אז הובר הרג את הצעת החוק לאחר שהתקבלה בשני בתי הקונגרס.
בשנת 1933 הפך פרויקט Muscle Shoals לחלק מרשות עמק טנסי, שהיא עצמה הייתה חלק מהניו דיל.
למרות שהיה רפובליקני נומינלי (מה שהיה חיוני לוותק שלו), נוריס תקף את המדיניות הרפובליקנית באופן שגרתי והצביע נגד הממשלים הרפובליקנים של וורן הארדינג, קלווין קולידג' והרברט הובר.
נוריס תמך בדמוקרטים אל סמית' ופרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ב-1928 וב-1932, בהתאמה.
הקבועים הרפובליקנים כינו אותו אחד מ"בניו של חמור הפרא".
נוריס נלחם נגד אלכוהול גם כאשר מסע הצלב איבד תנופה במהלך השפל הגדול.
האיסור הסתיים ב-1933. הוא אמר לבוחרים שאיסור "הרוע הגדול ביותר הזה מכל האנושות, מונע [סבל] מבתי העם האמריקני", גם אם זה אומר ש"אנחנו מוותרים על חלק מהזכויות האישיות והפריבילגיות האישיות שלנו".
בשנת 1932, יחד עם פיורלו לה גוארדיה, נציג מניו יורק של המפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים, נוריס הבטיח את העברת חוק נוריס-לה גוארדיה.
החוק אסר על מעסיקים לדרוש מעובדים פוטנציאליים להתחייב לא להצטרף לאיגוד עובדים כתנאי העסקה (מה שנקרא חוזה הכלב הצהוב) והגביל את השימוש בצווי מניעה של בית המשפט נגד שביתות.
נוריס התנגד לחקיקה נגד לינץ', בטענה שהיא אינה חוקתית ותוביל למלחמת אזרחים נוספת.
הוא הצביע ב-1935, בעיקר יחד עם הדמוקרטים, בסנאט, שכן היה מבוי סתום בדיון על חוק קוסטיגן-וגנר.
הצעת החוק נגד הלינץ' הובסה.
נוריס הוביל את המאמצים להוצאה אל מחוץ לחוק של מס גולגולת.
נוריס תמך בתוכניות הניו דיל של הנשיא רוזוולט.
הוא נתן חסות לחוק רשות עמק טנסי משנת 1933. לאות הערכה, סכר נוריס ונוריס, טנסי, עיר מתוכננת חדשה, נקראו על שמו.
נוריס היה התומך העיקרי בסנאט של חוק החשמול הכפרי, שהביא חשמל לאזורים כפריים מוחלשים ברחבי ארצות הברית.
בהתחשב באמונתו של נוריס ב"חשמל ציבורי", שום חברת חשמל בבעלות פרטית לא פעלה בנברסקה מאז סוף שנות ה-40.
נוריס האמין בחוכמת האנשים הפשוטים ובהתקדמות הציוויליזציה.
"כדי להשיג ממשלה טובה ולשמור עליה, יש צורך שעם אוהב חירות, משכיל, אינטליגנטי, יהיה ערני תמיד, ישמור ויגן בקפידה על זכויותיו וחירויותיו", אמר נוריס ב-1934, בנאום "בית המחוקקים המופתי".
אנשים מסוגלים להיות הממשלה, אמר, ואישר את המוניטין הפופוליסטי והפרוגרסיבי שלו.
"פרסום", הכריז, "היא התרופה הגדולה ביותר לרעות שעלולות להתקיים בממשלה".
ב-1936 עזב נוריס את המפלגה הרפובליקנית, מכיוון שהרוב הדמוקרטי צמצם את הכוח שהיה לו כבעל ותק.
הדמוקרטים הציעו לו להיות יו"ר.
באותה שנה נבחר מחדש לסנאט כעצמאי עם תמיכה מסוימת של המפלגה הדמוקרטית.
הוא ניצח עם 43.8% מהקולות את חבר הקונגרס הרפובליקני לשעבר רוברט ג'י סימונס (מקום שני) וחבר הקונגרס לשעבר, הדמוקרט טרי קרפנטר (מקום שלישי).
נוריס התנגד להצעת החוק של רוזוולט לארגון מחדש של מערכת המשפט משנת 1937 כדי להוסיף שופטים לבית המשפט העליון, והתרעם נגד חסות מושחתת.
בסוף 1937, כאשר נוריס ראה את התצלום המפורסם "יום שבת העקוב מדם", המראה תינוק סיני שרוף בוכה בתחנת רכבת מופצצת לאחר הפלישה היפנית, הוא שינה את עמדתו לגבי אי-התערבות בעניינים בין-לאומיים.
הוא התנגד לאלימות היפנית בסין ובקוריאה, וכינה את היפנים "מחפירים, עלובים, ברבריים ואכזריים, מעבר לכוחה של השפה לתאר".
הוא לא הצליח להשיג תמיכה דמוקרטית בשנת 1942, והובס על ידי קנת ורי (Wherry) הרפובליקני.
הוא עזב את תפקידו באומרו, "עשיתי כמיטב יכולתי לפעול נגד השגוי והרע בענייני הממשל".
הרחוב הראשי מצפון לדרום דרך מרכז העיר מקוק (McCook), נברסקה, נקרא שדרת ג'ורג' נוריס.
הבית של נוריס במקוק רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, ומופעל כמוזיאון על ידי החברה ההיסטורית של מדינת נברסקה.
בפברואר 1984, חדר החקיקה המערבי של הסנאט של מדינת נברסקה, בית המחוקקים מאז 1937, נקרא על שם נוריס.
מוסדות נוספים על שמו: בית הספר התיכון ג'ורג' נוריס באומהה, נברסקה; מערכת החינוך על שם נוריס ליד פירת', נברסקה; ובית הספר היסודי נוריס במילארד.
מחוזות אספקת חשמל ציבוריים בדרום מזרח נברסקה התמזגו ב-1941, והמחוז החדש נקרא "מחוז החשמל הציבורי של נוריס".
ב-11 ביולי 1961 הונפק לכבודו בול המתאר, בגוונים של ירוק, סכר של רשות עמק טנסי, עם דיוקנו.
על הבול רשום "אביר עדין של אידיאלים מתקדמים", ציטוט של הערכת דמותו מאת פרנקלין רוזוולט.
ג'ורג' מתיוס היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-20 בשנים 1787–1788 ושוב בשנים 1793–1796. בשנים 1789–1791 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה.
במלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא לחם כקצין בדרגת ייצוג של בריגדיר גנרל בשורות הצבא הקונטיננטלי, והיה מהמשתתפים המובילים במלחמה הפטריוטית של מזרח פלורידה ב-1812.
מתיוס נולד במחוז אוגוסטה שבמושבת וירג'יניה, ובראשית חייו היה סוחר ובעל אחוזת מטעים.
כקצין במיליציה הקולוניאלית, הוא זכה לתהילה ברחבי המושבה בזכות חלקו בקרב פוינט פלזנט במהלך מלחמת הלורד דנמור.
לאחר מכן הוא נבחר לבית השועים של וירג'יניה מטעם מחוז אוגוסטה, אך לא נכח במושב הבית.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, הוא שירת כקולונל ברגימנט התשיעי של וירג'יניה של הצבא הקונטיננטלי.
יחד עם כל חיילי הרגימנט הוא נפל בשבי ב-4 באוקטובר 1777, כאשר לחם ב.
את ארבע השנים הבאות הוא העביר בשבי, כולל שנתיים באוניית כלא בריטית.
בתום המלחמה הוענקה לו דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל.
לאחר המלחמה עבר מתיוס לג'ורג'יה, ועד מהרה הוא נבחר למשרת מושל ג'ורג'יה.
הוא כיהן בתפקיד בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות, הצביע בעד אשרור חוקת ארצות הברית, וכיהן בקונגרס הראשון של ארצות הברית.
תקופת כהונתו השנייה כמושל עמדה בצילה של מעורבותו בשערוריית הקרקעות של יאזו, שהובילה לנפילתו הפוליטית.
לאחר מכן עבר מתיוס לטריטוריית מיסיסיפי, וב-1810 הוא נשלח על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון כסוכן חשאי בעניין סיפוח הטריטורייה הספרדית של מזרח פלורידה לארצות הברית.
מתיוס לא הצליח לקבל את הטריטוריה בדרכי שלום, ובשל כך הוא הקים כוח התקוממות שלכד את פרננדינה ביץ' ואת האי אמיליה והעביר אותם לארצות הברית.
פעולה זו, שכיום קרויה "המלחמה הפטריוטית של מזרח פלורידה" , גונתה על ידי ספרד ועל ידי בעלות בריתה.
הנשיא מדיסון, תחת לחץ פוליטי, התנער ממעשיו של מתיוס.
העמימות שבהוראותיו של מדיסון למתיוס הובילו ויכוח משמעותי בקרב ההיסטוריונים בשאלה אם מתיוס פעל בניגוד למנדט שניתן לו על ידי הנשיא.
ג'ורג' מתיוס נולד במחוז אוגוסטה שבמושבת וירג'יניה כבנם של אן (לבית ארצ'ר) וג'ון מתיוס.
הוריו היגרו לאמריקה במסגרת גל ההגירה של האירים-סקוטים שהתרחש בשנים 1717–1775. אביו היה מראשוני החברים הבולטים של הקהילה במחוז אוגוסטה, שירת כקפטן במיליציה המקומית וכבעל תפקיד במחוז הכנסייתי המקומי.
משפחת מתיוס הייתה חלק מהמיעוט האנגליקני במחוז שרוב אוכלוסייתו הייתה פרסביטריאנית.
למתיוס הצעיר היו שישה אחים וארבע אחיות.
הוא היה "ללא ספק, הכי גס, דינמי, אנרגטי, צבעוני ומוכשר מבין שבעת הבנים במשפחה".
ככל הנראה הוא התחנך בבית הספר המקומי, אף על פי שלאחר כל תקופות הלימודים בחייו הוא נשאר נטול אוריינות עד יומו האחרון.
כנער, שיחק מתיוס משחקים ביערות שמסביב לחוותו של אביו וחקר אותם, ועד מהרה הוא צבר ניסיון בכל שנגע הדבר לסכנות אזור הספר מצידם של שבטי האינדיאנים המקומיים שפלשו ליישובי הספר.
לאחר מות אביו, ירש מתיוס אדמת חווה בשטח של 300 אקרים.
ב-1762, כבר החלו מתיוס ואחיו סמפסון במיזם מסחרי בעיר סטנטון שבווירג'יניה, ועד מהרה הם רכשו רכוש רב לאורך אזור הספר המערבי שהשתרע מערבה עד מחוז גרינברייר (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית).
האחים הקימו מאחזים לאורך השטח הזה, בהם הם מכרו מוצרים שהיו נחוצים באזור הספר, מוצרים מיוחדים ומוצרים מיובאים שהגיעו לשם מעבר לים.
בנוסף עסקו האחים בהעסקת עובדי כפייה, בעיקר במסגרת חוזים להעסקת גולים מאירלנד, אך גם עבדים אפריקאים.
הם היו בין האנשים בווירג'יניה שרכשו גולים מורשעים ישירות מספינות בריטיות בנמל, נסעו איתם לאורך נתיבים מוסדרים, ומכרו אותם לחוואים, בעלי מטעים ואחרים.
ג'ניפר לודין צ'פי טוענת שהיחס של האחים הן לגולים המורשעים והן לעבדים היה מפוקפק, זאת על סמך התדירות של הבריחות של העובדים והעבדים.
ב-1769 דיווחו האחים על שלושה עבדים שנמלטו וב-1773 על עשרה גולים מורשעים.
בסך הכול, המיזמים שלהם היו חלק משמעותי מתנועת המסחר באזור.
ב-1763 נבחר מתיוס לגוף המנהל של הכנסייה במחוז אוגוסטה, וכך הוא הצטרף לאחיו סמפסון שהיה חבר בגוף זה מאז 1761. האחים החזיקו במושביהם בגוף המנהל עד ששינוי במאזן הכוחות הפוליטי הוביל להדחתם בידי הרוב הפרסביטריאני.
ב-1772 נבחרו האחים מתיוס כחברי מועצת העיר סטנטון.
באותה תקופה, הייתה סטנטון מרכז מסחרי חשוב באזור הספר, ויחד עם מרכזים מסחריים אחרים כמו סולסברי שבקרוליינה הצפונית, תרמה תרומה משמעותית להתרחבות הכלכלית של המושבות, כולל פיתוח ערי נמל כמו בולטימור, נורפוק ואלכסנדריה.
שגשוג כלכלי זה של אמצע המאה ה-18 נחשב לגורם מרכזי להתחוללותה של המהפכה האמריקאית.
מתיוס השתתף בהדרגה ביותר ויותר פעילות אזרחית באותה תקופה.
מתיוס זכה לראשונה להכרה משמעותית בפועלו לאחר שהשתתף ב-4 באוקטובר 1774 בקרב פוינט פלזנט .
באותו סתיו, ארגן המושל המלכותי הלורד דנמור פלישה לשטחי האינדיאנים לאורך נהר אוהיו, כשאת הכוחות לפלישה זו הוא קיבץ בעיקר מאזורי הספר של וירג'יניה.
האינדיאנים, בהנהגתו של הצ'יף של שבטי השוואני, קורנסטוק, תקפו את המיליציה של וירג'יניה, בניסיון לבלום את התקדמותה לעבר ארץ אוהיו .
רמברט פטריק תיאר את הקרב כ"קרב אינדיאני טיפוסי בו כל אדם מצא עץ, ומשמעת צבאית על פי עולם המושגים האנגלי לא התקיימה".
מתיוס, שהיה לבוש בבגדי ציד ונעול במוקסינים, הרג תשעה אינדיאנים ולא נפצע כלל.
שיא הקרב הגיע כאשר ביצעו אנשי המיליציה תנועת איגוף לקראת סוף היום, וכך נסוגו האינדיאנים.
הקרדיט לתמרון זה ניתן לאנדרו לואיס או למתיוס.
כמי שהפך לידוען בעקבות הקרב, ניצח מתיוס בבחירות המיוחדות למושב האחרון של בית השועים של וירג'יניה ב-1775. בבית השועים שירת מתיוס לצד סמואל מקדואל והחליף את צ'ארלס לואיס שנהרג בקרב לפני תחילת מושב הבית.
הוא כבר ייצג את מחוז אוגוסטה בוועידה המהפכנית הראשונה של וירג'יניה באוגוסט 1774, לצד לואיס ומקדואל.
על כל פנים, המושל דנמור פיזר את האספה לפני שהיא התכנסה שוב ב-1776.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית, התגייס מתיוס לשירות צבאי.
עם הקמת הרגימנט התשיעי של ג'ורג'יה במסגרת הצבא הקונטיננטלי בינואר 1776, הוא הוצב בו כלוטננט קולונל.
בדצמבר אותה שנה הצטרף הרגימנט לארמייה של הגנרל ג'ורג' וושינגטון, שבו הוא השתתף במערכת פילדלפיה.
בפברואר 1777 קודם מתיוס לדרגת קולונל ברגימנט התשיעי.
הרגימנט של מתיוס לקח חלק בפעולה הקרבית המשמעותית שלו ב-11 בנובמבר 1777 ב.
הקרב שהתנהל בין הארמייה של וושינגטון לבין הארמייה של הגנרל סר ויליאם האו, היה הקרב הגדול ביותר במלחמה, ובו השתתפו כמעט 30,000 חיילים, והקרב הארוך ביותר שנמשך יום אחד, עם לחימה ממושכת של 11 שעות.
הבריטים הביסו את האמריקאים ואילצו אותם לעבור לנסיגה שכמעט והפכה למנוסת בהלה.
הרגימנט של מתיוס היה אחד האחרונים שעזבו את שדה הקרב, וכך הוא זכה לתהילה על כך שהציל את הצבא האמריקאי מתבוסה.
לאחר ניצחונם, הקימו הבריטים מחנה בגרמנטאון.
ב-4 באוקטובר שיגר הגנרל וושינגטון מתקפה על המחנה הבריטי, וכך פתח ב.
מתיוס הוביל את המתקפה בראשית היום שהסתיימה בשבייתם של כמעט מאה חיילים בריטים.
על כל פנים, עם התקדמות היום, חדר מתיוס כה עמוק אל תוך הקווים הבריטים כך שהוא מצא את עצמו מופרד מהארמייה של וושינגטון ומוקף בכוחות אויב.
מצב זה גרם לשבייתם או למותם של כמעט כל חיילים הרגימנט, כשמתיוס עצמו נפצע קשה.
יש הטוענים שהוראתו של וושינגטון לנסיגה לא הגיעו אליו, בעוד שאחרים טוענים שהרגימנט שלו איבד את דרכו בערפל ובעשן הקרב.
ברמה הלאומית הוא זכה לשבחים והמוניטין שלו התחזק כתוצאה מתעוזתו.
מתיוס בילה את רוב הזמן עד לתום המלחמה כשבוי.
בתחילה הוא הוחזק בפילדלפיה, ובהמשך הועבר לאוניית כלא שעגנה בנמל ניו יורק.
חומרת פציעתו של מתיוס גרמה לרופא בריטי להכריז עליו כ"חשוך מרפא".
על כל פנים, ב-1779 כבר החלים מתיוס מפציעתו, הוא קיבל שחרור על-תנאי חלקי והותר לו לחיות בעיר ניו יורק.
הוא כתב למושל וירג'יניה תומאס ג'פרסון ולקונגרס הקונטיננטלי, והאיץ בהם להשיג עסקת חילופי שבויים.
ג'פרסון כתב למתיוס והסביר לו את החלטתו להשאירו בניו יורק כאסיר משוחרר על-תנאי ותחת זאת לבצע חילופי שבויים שסבלו מתנאים הרבה יותר קשים באוניות הכלא.
מתיוס הפנה את תשומת ליבו של ג'פרסון לשיפורים בתנאי המחיה של עמיתיו השבויים, ודאג להקצאת כספים למטרה זו מהקונגרס וממדינת וירג'יניה.