tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ממצאיו ורכישותיו במסעות אלה למען המוזיאון קוטלגו באופן קפדני לפי שם היוצר, שימושו של המוצג, מעמדו החברתי של המוכר, נסיבות הרכישה ומקורה.
ב-1907 איחד וריכז קולין את כל עבודתו במשך 14 השנים האחרונות בספר מרכזי אחד, "המשחקים של האינדיאנים האמריקאים", שבו חילק את המשחקים לשתי קטגוריות, "משחקי מזל" ו"משחקי כישרון".
לאחר פרסום ספרו המקיף הזה החל להראות עניין הולך וגובר באמנות דקורטיבית שכללה לבוש, אופנה וריהוט, וכתב מספר מאמרים בנושא.
קולין יצר במוזיאון ברוקלין, בשיתוף עם מגזין האופנה "בגדי נשים" תערוכה של אופנה בת זמנו, ויצר מספר חדרים במוזיאון לחקר טקסטיל ועיצוב.
בנוסף הוא יצר גם שורה של תערוכות נודדות בנושא.
ב-1920 פרסם קולין עוד ארבעה מאמרים נוספים בנושא המשחקים האסייתיים, ופרש ממוזיאון ברוקלין.
סטייה חברתית היא התנהגות לא קונפורמית.
הקביעה איזו התנהגות יש להגדיר כסוטה, אינה מובנת מאליה עקב היותה משתנה מתרבות לתרבות.
עם זאת, היא מסתובבת תמיד סביב הפרת כללי תרבות נורמטיביים או מוסריים.
האסכולה הפוזיטיביסטית טוענת שהסטייה היא ישות אובייקטיבית.
קיימת הפרדה מוחלטת בין עבריין לשומר חוק.
כלומר, חלק מבני האדם נולדים עם מטען גנטי שהופך אותם לעבריינים.
גישתו של אדווין סאת'רלנד ("תאוריית ההתחברות הדיפרנציאלית") מציגה עמדה שונה: העבריינות היא תופעה נלמדת.
סטייה נוצרת כאשר הלחץ לכיוון הפרת החוק חזק יותר מהגורמים המעודדים שמירה על החוק.
לדעת הנומינליסטים, ההתנהגות האנושית היא תחום מיוחד שאי אפשר לחקור בדרכים בהן חוקרים תופעות בטבע.
לסטייה אין משמעות אובייקטיבית, אלא כזו המבוססת על מחשבות ורגשות.
הסוטה הוא אדם שהדבקנו לו סטיגמה של סוטה, וסטייה היא התנהגות שהוגדרה על ידי החברה כהתנהגות סוטה.
לפי התפיסה הלגליסטית הנורמה היא החוק, והסטייה היא הפרה של חוק.
במילים אחרות, הסטייה נקבעת על ידי נורמות מקומיות ולכן תהיה שונה ממקום למקום.
לטענת המודל הרפואי, הסוטה סובל מפתולוגיה.
יש לו סימפטומים של מחלה, ולכן יש לטפל בו.
תאוריה המבוססת על המודל הרפואי היא התאוריה הפסיכואנליטית של פרויד.
סטייה היא מושג יחסי, קשה לקבוע תקנים או אמות מידה מוחלטות ביחס אליה:
התנהגות שהיא בבחינת סטייה בחברה מסוימת אינה בהכרח סטייה בחברה אחרת.
קיימות אומנם מצוות אוניברסליות התופסות בכל חברה (הריגת אדם, פגיעה חמורה בסדר החברתי), אולם גם לגביהן יש הבדלים בולטים בין חברה לחברה, (בדואים, מוסלמים, יהדות) ואף בתוך חברה אחת במצבים שונים למשל הבדל בין מצבי שלום ומלחמה (בזמן מלחמה פגיעה בלוחם המוגדר כאויב היא מעשה לגיטימי).
כלומר, כדי לקבוע אם נטילת חיים היא בבחינת סטייה, יש להשיב תחילה על כמה שאלות: מי נהרג, באילו נסיבות, על ידי מי ומדוע.
חז"ל הגדירו הגנה עצמית: "(אם) הבא להרגך – השכם להורגו".
יש חברות שנורמות ההתנהגות שלהן מחייבות הריגה על רקע "גאולת דם", "חילול כבוד המשפחה" וכדומה.
חברות רבות מטילות עונש מוות על עבירות פליליות מסוימות, ומעניקות לבית משפט סמכות להחליט על ביצוע ההוראה להרוג בשם הצדק וטובת החברה.
הריגת אדם אינה תמיד התנהגות סוטה הכרוכה בסנקציות.
יחסיות סטייה בולטת על רקע ההבדל בין מערכות חברתיות־נורמטיביות שונות וגם על רקע תהליכי שינוי העוברים על חברה מסוימת אחת, התנהגות סוטה בתקופה אחת יכולה להיות לגיטימית בתקופה אחרת.
כל חברה ממיינת את הנורמות השונות ומקיימת מדרג של צווים וכללים חברתיים.
במקביל פועלים בכל חברה מנגנוני פיקוח חברתי, המבקשים למנוע סטיות ונוקטים סנקציות חברתיות כלפי הסוטה לפי חומרת הסטייה.
סטיוארט קופלנד הוא מוזיקאי, הידוע כמתופף להקת פוליס ומייסדה.
הוא הצעיר מבין ארבעה ילדים של מיילס קופלנד, אמריקאי ששרת בביון האמריקאי במזרח התיכון בעת מלחמת העולם השנייה ושל לוריין קופלנד, סקוטית ששירתה במודיעין הבריטי במזרח התיכון באותה עת ומאוחר יותר הפכה לארכאולוגית.
המשפחה עברה לקהיר שבמצרים כמה חודשים לאחר לידתו של קופלנד, והוא העביר במזרח התיכון את רוב שנות ילדותו ונעוריו.
הוא התחיל לקחת שיעורי תופים בגיל 12, ובגיל 13 הוא ניגן תופים בהופעות הריקוד של בית הספר.
מאוחר יותר, עבר לאנגליה ולמד בבית הספר "מילפילד" מ-1967 עד 1969.
קופלנד למד במכללה בקליפורניה, באוניברסיטת מערב קליפורניה ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הוא חזר לאנגליה ב-1975, וניגן תופים בלהקת רוק מתקדם בשם "Curved Air".
ב-1977, קופלנד הקים את להקת פוליס יחד עם הזמר והבסיסט סטינג והגיטריסט הנרי פדובני (שזמן קצר מאוחר יותר הוחלף באנדי סאמרס).
הלהקה הפכה לאחת הלהקות המצליחות בשנות ה-80.
בתקופה בין התפרקותה של פוליס (1986) ועד לאיחודה (2007), ניגן קופלנד בכמה להקות שונות וחיבר פסקולים לסרטים.
ב-1999 הלחין את פסקול הסרט "יש לה את זה".
בשנותיה האחרונות של "פוליס" מנע לכאורה קופלנד את הופעתה בישראל על רקע התנגדותו למעורבותה במלחמת לבנון הראשונה.
סטיות של פינגווינים היה פנזין קומיקס ומוזיקה ישראלי שיצא לאור בין השנים 1991–1998.
הפנזין הוקם ב-1991 על ידי אייל בן משה ויואב סגל (משנת 1994 הוצא לאור ונערך על ידי ירון ניסקי ואמיתי סנדי מכפר סבא, כששניהם בני 17).
הפנזין הגדיר את עצמו כ"מגזין הרוק והקומיקס לנוער ולגיל הזהב".
הפנזין עסק במין, מסרים פוליטיים שנויים במחלוקת, סאטירה, הומור שחור ואף בקצת נקרופיליה.
חלק מהגיליונות עסקו באמנים ולהקות שהוציאו שירים פרובוקטיביים (ביניהם סדרני הדשא, שגיליון 17 הוקדש להם ועסק בפירוק הלהקה).
סיפורים ידועים מ"סטיות" הם למשל "לזקור ולא לשכוח" המספר על נער עם דרכים משונות להרים את אונו הגברי, ועוד גיבורים כגון "הערפד הפאסיבי", סיפור על ערפד עגמומי בשם דור, ונצח, ציידת ערפדים סקסית.
לאחר כשבע שנים של פעילות, בשנת 1998 הופסקה פעילות הפנזין.
סך הכל יצאו 20 גיליונות, אך האחרון קוטלג כגיליון מספר 21.
הקשר למופע הארנבות של ד"ר קספר
חברי העיתון הושפעו מלהקת "מופע הארנבות של ד"ר קספר".
חברי הלהקה צוירו במספר גיליונות ואף תוכנן לצייר קומיקס המבוסס על הרעיון של האלבום השני של הקספרים, שהיה אמור להיקרא "סיפורה של שילה".
הרעיון היה לספר את סיפורה של נערה הלוקחת סם הזיה ונחטפת למין ארץ פלאות הזויה בתוך ראשה, בה היא מגלה תכונות חדשות בעצמה ומתמודדת פנים מול פנים עם פחדיה.
עוד לפני שניסה העיתון ליצור עיבוד קומיקס לסיפור, ניסו הקספרים לעבד אותו לסרט.
שני הניסיונות עלו בתוהו, ושי להב, סולן וקלידן הלהקה, הסביר את הסיבה: "כל מי שניסה לספר את הסיפור הזה לא מצליח להבין אותו, לקלוע בול".
סטיוארט דייוויד צ'אלנדר היה מנצח אוסטרלי.
צ'אלנדר היה המנצח יליד-אוסטרליה השני של התזמורת הסימפונית של סידני (1987 - 1991), שהחליף את סר צ'ארלס מקקראס.
צ'אלנדר, שהיה הומוסקסואל, היה נשוי למשך זמן מה.
הוא מת במחלה הקשורה לאיידס.
סאטקליף ולנון הם, ככל הנראה, האחראים לשם "הביטלס" ("החיפושיות") וזאת כאשר שם להקת "הצרצרים" אשר ליוותה את באדי הולי, אותו העריצו, שימשה כהשראה.
עוד בתחילת דרכה, הגיעה להקת הביטלס להמבורג שבגרמניה לסדרת הופעות במועדוני רובע השעשועים המפוקפק שלה, ריפרבהן (Reeperbahn).
שם פגש סאטקליף את הצלמת המתלמדת אסטריד קירשהר, איתה ניהל רומן.
בהמבורג עזב את להקת הביטלס ונרשם ללימודים במכללה לאומנויות, שם למד אצל אומן הפופ אדוארדו פאולוצי.
זאת, לאחר שהפסיק את הקריירה שלו כצייר מבטיח שהתחיל במכללה לאומנויות בליברפול בה למד לצדו של ג'ון לנון.
סאטקליף היה צייר מוכשר וציוריו התאפיינו לרוב בסגנון האקספרסיוניסטי המופשט.
ב-10 באפריל 1962 התמוטט סאטקליף בביתה של קירשהר, לאחר תקופה ארוכה שבה סבל מכאבי ראש עזים והבדיקות הרפואיות הרבות לא העלו מאומה.
הוא נלקח מיד לבית החולים שם נקבע מותו - יום אחד בלבד לפני הגעתם של הביטלס להמבורג לסדרת הופעות נוספת והפעם כאשר הלהקה התחילה לעלות על מסלול ההצלחה.
אביו של סטיוארט, צ'ארלס סאטקליף (1905 - 18 במרץ 1966), היה עובד ציבור אשר עבר להתגורר בליברפול בשנת 1943, שם עבד כמכונאי על אונייה ולכן בילה את רוב זמנו בלב ים הרחק ממשפחתו.
הביוגרף של הביטלס, פיליפ נורמן, תיאר את צ'ארלס כשתיין כבד אשר נהג באלימות כלפי אשתו אל מול עיני בנו הצעיר, סטיוארט.
אמו, מילי, הייתה מורה בבית ספר יסודי.
לסטיוארט היו שתי אחיות צעירות ממנו, פולין וג'ויס.
סטיוארט נולד בבית החולים ליולדות ע"ש סימפסון באדינבורו שבסקוטלנד.
בהיותו ילד עברה משפחתו לליברפול שבאנגליה, והתגוררה ברחוב אייגבורת' דרייב מספר 37. הוא למד בבית הספר היסודי פארק ויו שביוטון (1946-1950) ומאוחר יותר בבית הספר התיכון פרסקוט (1950-1956).
משם עבר ללמוד במכללה לאומנויות של ליברפול בה פגש, באמצעות חבר משותף, ביל מוראיי, סטודנט חדש בשם ג'ון לנון.
לנון סיפר מאוחר יותר כי לסטיוארט היה "תיק עבודות מדהים" וכי היה צייר מוכשר שנחשב במכללה לכוכב עולה.
סטיוארט סייע ללנון לשפר את כישוריו האמנותיים וסייע לו להתכונן למבחנים.
פול מקרטני הודה שנים מאוחר יותר שקינא בקשר החברות ההדוק שנוצר בין סאטקליף ללנון.
בימי המכללה חלק סטיוארט דירה ברחוב פרסי מספר 9 בליברפול עם מוראיי.
לקראת סוף 1959 עבר להתגורר ברחוב גמבייר טראס מספר 3. ב-1 באוקטובר 1959 ג'ון לנון הצטרף אף הוא כדייר.
שניהם צבעו את קירות הדירה בצהוב ושחור, דבר שלא מצא חן בעיני בעלת הבית.
מה שעוד פחות מצא חן בעיניה הייתה הדרך ששניהם מצאו להתחמם בלילות החורף הקרים: שריפת הרהיטים שבדירה.
לילה אחד, כאשר שניהם בילו במועדון הקסבה שהיה בבעלות אמו של פיט בסט, מונה, שכנע ג'ון לנון את סטיוארט סאטקליף לרכוש בחנות המוזיקה של הסי'ס גיטרה בס מסוג הופנר פרזידנט 500/5 תמורת 65 לירות שטרלינג - אותם קיבל תמורת ציור שמכר.
כך, בינואר 1960 הצטרף סטיוארט ללהקה שחבריה היו ג'ון לנון, פול מקרטני וג'ורג' האריסון.
למרות מאמציו של סטיוארט, הוא לא הצליח לנגן אלא ברמת בסיסית מאוד.
ביל הרי, חברם של סאטקליף ולנון והעורך המייסד של עיתון המוזיקה "מרזי ביט", אמר לסטיוארט פעמים רבות כי עליו להתרכז בציור ולא במוזיקה.
בעוד שמרבית הביוגרפים של הביטלס מתארים את סטיוארט כנגן בעל כישורי נגינה דלים וביטחון עצמי נמוך על הבמה, כאשר לעיתים ניגן עם גבו מופנה אל הקהל, פיט בסט, המתופף המקורי של הביטלס, מתאר את סטיוארט כמי שהופיע באופן טבעי ופעיל על הבמה.
בתום הופעת הביטלס באודישן שנערך במועדון וויברן שבסיל סטריט בליברפול, בפני האמרגן המפורסם לארי פארנס שחיפש להקת ליווי לזמר בילי פיורי, זה סירב לשכור את שירותי הלהקה אלא אם סטיוארט לא ינגן בה.
סטיוארט תועד בצילומים מאותו אודישן כמי שהפנה אל האמרגן את גבו, ככל הנראה, בעידודו של אלן ויליאמס שלא האמין בכישורי הנגינה שלו.
מאוחר יותר פארנס הכחיש זאת וטען שסירובו לשכור את הלהקה נבע מדאגתו לעובדה שללהקה לא היה מתופף קבוע.
קלאוס וורמן מעיד כי סטיוארט היה נגן בס טוב.
ביולי 1960, העיתון "דה פיפל" פרסם מאמר בשם "אימת הביטניק" ובו הוצגה תמונה שצולמה בדירה שבגמבייר טראס מספר 3 ובה נראה ג'ון לנון הצעיר שרוע על הרצפה וסטיוארט עומד על החלון.
השם ביטלס עלה כאשר הלהקה ערכה חזרות ברנשאו הול וסטיוארט, ג'ון וחברתו, סינטיה פאוול, העלו שמות שהזכירו את שם להקת "הצרצרים" שליוותה את באדי הולי, אותו העריצו.
ב-1960 הגיעה הלהקה להמבורג לאחר שפיט בסט הצטרף אליה כמתופף קבוע ואלן ויליאמס השיג לה חוזה הופעות ברובע השעשועים המפוקפק של העיר, ריפרבהן.
הפופולריות של סטיוארט גברה באותם הימים אחרי שהחל להופיע חמוש במשקפי שמש שחורים ומכנסיים הדוקים, אשר נתנו לו מראה שהזכיר את ג'יימס דין.
במסגרת הופעות הביטלס נהג סטיוארט לשיר את שירו של אלויס פרסלי "אהוב אותי ברכות" ובשל כך זכה לתשואות רבות, גם ביחס לחברי הלהקה האחרים, מה שהגביר את החיכוך בינו לבין מקרטני שסבר שאין בלהקה מקום לסטיוארט בשל כישורי הנגינה הדלים שלו.
גם לנון החל לבקר את נגינתו ולהתבדח על חשבון קומתו הנמוכה ונגינתו הבסיסית.
בהמבורג הכיר סטיוארט את הצלמת המתלמדת אסטריד קירשהר, אשר צילמה אותו ואת יתר חברי להקתו באתרים שונים בעיר.
אסטריד וסטיוארט ניהלו רומן ובסופו של דבר עבר סטיוארט להתגורר בבית אמה.
בדצמבר 1960 הלהקה חזרה לאנגליה לאחר שג'ורג' הריסון בן ה-17 גורש מגרמניה בשל הפרת האיסור שחל על בני 17 ומטה להימצא באזור הריפרבהן אחרי השעה 22:00, ומקרטני ובסט גורשו לאחר שהואשמו בניסיון להצית את הקולנוע במבי קינו, שבו התאכסנו.
בעקבות כך, נסע לנון ברכבת בחזרה לאנגליה וסטיוארט נשאר בהמבורג עם אסטריד.
ב-20 בפברואר 1961 סטיוארט טס חזרה הביתה, אחרי שלווה כסף מחברתו, וב-15 במרץ 1961 חזר להמבורג עם יתר חברי הלהקה לחודשי הופעות נוספים לאחר שגורג' היה כבר בגיר וענייני הוויזה סודרו מחדש.
כשמונה חודשים אחרי שפגש את אסטריד קירשהר, עזב סטיוארט את הביטלס במטרה לחזור לציור.
הוא כתב לאמו מכתב שבו מופיע התאריך 31 באפריל (אף על פי שבאותו חודש יש 30 יום בלבד) ומספר לה כי עזב את הביטלס.
סטיוארט, אשר קיבל מלגה מהמכללה לאמנויות של המבורג, החל ללמוד בה ב-1 בספטמבר 1961 תחת שרביטו של האמן אדוארדו פאולוצי.
אסטריד קירשהר הייתה צלמת מתלמדת שחיה עם אמה האלמנה, נילסה, ברחוב אמביוטלר שטראסה בחלק העשיר של פרבר אלטונה בהמבורג אלטונה.
סאטקליף וקירשהר נפגשו במועדון קייזקלר שבאזור ריפרבהן, שם הופיעו הביטלס.
לאחר שצילמה את הלהקה, הזמינה אסטריד את חבריה לבית אמה לכוס תה והראתה להם את חדר השינה שלה, שקירותיו ורהיטיו היו צבועים בצבע שחור.
סאטקליף החל לצאת עם אסטריד זמן קצר לאחר מכן.
סאטקליף כתב לחבריו שהוא מאוהב בקירשהר.
בסט סיפר כי תחילתה של מערכת היחסים שלהם הייתה, "כמו אחד מאותם סיפורי אגדות".
אסטריד וסטיוארט התארסו ב-30 בנובמבר 1960, והחליפו טבעות, כנהוג בגרמניה.
סטיוארט אמר לאסטריד שהוא רוצה להיות מורה לאמנות בלונדון או בגרמניה.
לאחר שעבר להתגורר בבית משפחת קירשהר החל סטיוארט להתלבש בסגנון הייחודי שלה ולעיתים אף שאל את בגדיה.
הוא לבש מכנסי עור, מעילים עם צווארון וצעיפים ארוכים.
כישרונו האמנותי של סאטקליף התבלט כבר בגיל צעיר.
הלן אנדרסון (עמיתתו לכיתה במכללה האמנויות של ליברפול) זוכרת כי עבודותיו המוקדמות היו מאוד אגרסיביות, עם צבעים כהים וסוערים, לא מה שציפית מתלמיד שקט כפי שסטיוארט הצטייר".
אחד הציורים של סאטקליף הוצג בגלריה לאמנות ווקר בליברפול במסגרת תערוכת ג'ון מור (מנובמבר 1959 עד ינואר 1960).
לאחר התערוכה, מור קנה ציור של סטיוארט ששמו "ציור קיץ" תמורת 65 ליש"ט, שהיה אז שווה ערך לשכר של 6–7 שבועות עבור עובד ממוצע.
רוד מאריי זוכר כי הציור צויר על גבי לוח, לא בד, והיה צורך לחתוך אותו לשני חלקים בגלל גודלו.
מאריי הוסיף כי רק אחד החלקים בעצם הוצג בתערוכה, אך בכל זאת מור קנה את הציור בשביל הבן שלו.
אחרי שסאטקליף פגש את קירשהר הוא החליט לעזוב את הביטלס וללמוד במכללה לאמנות בהמבורג בחודש יוני 1961 (לאחר שלא קיבל תעודת הוראה באמנות מהמכללה של ליברפול), תחת הנחייתו של פאולוצי, שמאוחר יותר כתב דו"ח הקובע כי סאטקליף היה אחד הטובים מבין תלמידיו: "סאטקליף מוכשר מאוד, אינטליגנטי מאוד.
עד כה הוא אחד התלמידים הטובים ביותר שיש לי".
יצירותיו המעטות של סאטקליף ששרדו חושפות השפעה של אמנים מופשטים בריטיים ואירופיים שהיו חלק מתנועת האקספרסיוניזם המופשט בארצות הברית.
סאטקליף היה צייר מופשט עד סוף שנת 1960, לרבות "ציור הקיץ", שנרכש על ידי מור.
עבודותיו של סאטקליף הן בנות השוואה לאלו של ג'ון הוילנד וניקולס דה סטאל, אם כי הם ליריים יותר (סאטקליף השתמש בשם הבמה "סטו דה סטאל" על שם ניקולס דה סטאל, כשניגן עם הביטלס בסיור ההופעות שערכו בסקוטלנד באביב 1960).
תמונתו "המבורג מספר 2" נרכשה על ידי הגלריה לאמנות ווקר בליברפול, והיא אחת מסדרה בשם "המבורג".
האמנים באירופה (כולל פאולוצי) השפיעו גם כן על סאטקליף באותה תקופה.
בבעלות גלריית האמנות ווקר יצירות נוספות של סאטקליף, כגון "דיוקן עצמי" (בפחם) ו"הצליבה".
לנון תלה שניים מציוריו של סאטקליף בביתו (קנווד).
בעודו בגרמניה, החל סאטקליף לסבול כאבי ראש עזים ומרגישות יתר לאור.
אסטריד סיפרה כי חלק מהתקפי כאבי הראש אף עיוורו אותו באופן זמני.
בשנת 1962, התמוטט סטיוארט באמצע הכיתה במכללה לאמנות בהמבורג.
אמה של אסטריד לקחה אותו למספר רופאים שביצעו בדיקות שונות כדי לגלות את פשר כאבי הראש, אך לא הצליחו לגלות מהו בדיוק הגורם להם.
הם הציעו לו לחזור לאנגליה ולהיבדק בבית חולים עם יכולות גבוהות יותר.
סטיוארט עשה כן, אך תשובת הרופאים האנגליים הייתה כי הכל בסדר איתו והוא שב להמבורג.
מצבו של סטיוארט הלך והחמיר, ולאחר ששוב התמוטט ב-10 באפריל 1962, הוא נלקח לבית החולים על ידי אסטריד, סטיוארט מת לפני שהאמבולנס הגיע ליעדו.
סיבת המוות התגלתה כמפרצת, מה שגרם לדימום תוך-גולגולתי.
למחרת, ב-11 באפריל 1962, פגשה אסטריד את חברי הביטלס בנמל התעופה של המבורג וסיפרה להם כי סטיוארט מת זמן קצר קודם לכן.
ג'ון לנון נשבר לשמע החדשות על מות חברו שאותו כל כך אהב.
אמו של סאטקליף טסה להמבורג למחרת עם מנהל הלהקה בריאן אפשטיין כדי לקחת את גופת בנה בחזרה לליברפול.
אביו של סאטקליף לא שמע על מותו של בנו במשך שלושה שבועות, כיוון שהיה על אונייה בדרך לדרום אמריקה.
את החדשות הוא שמע עם הגיעו לבואנוס איירס מפי כומר שהתבקש לעשות כן על ידי המשפחה.
לאחר מותו של סאטקליף, קירשהר כתבה לאמו מכתב ובו התנצלה על היעדרותה מההלוויה שלו בליברפול מפאת מחלה.
היא סיפרה במכתב עד כמה היא ולנון מתגעגעים אליו: "הו אמא, הוא (לנון) במצב רוח נורא עכשיו, הוא פשוט לא יכול להאמין כי יקירו, סטיוארט, לא יחזור לעולם.
ג'ון נפלא אלי, הוא אומר שהוא הכיר ואוהב את סטיוארט כל כך עד שהוא יכול להבין אותי".
סטיארט נקבר בבית הקברות הסמוך לכנסייה של יוטון, ברחוב סטנלי רוד בליברפול.
מספר הקבר שלו הוא 552.
הגורם לדימום תוך-גולגולתי שהביא למותו של סיוארט אינו ידוע, ישנה סברה שהדבר התפתח מפגיעה בראשו שהתרחשה לפני כן.
מכיוון שהוא קיבל בעיטה בראשו, או שראשו נחבט אל קיר במהלך קטטה שהתרחשה מחוץ ללנת'ום הול, ב-14 במאי 1960, לאחר הופעה של הביטלס.
על פי מנהל הלהקה לשעבר, אלן ויליאמס, לנון ובסט חשו לעזרתו של סאטקליף, שהותקף על ידי מתפרעים, וגררו אותו למקום מבטחים.
סאטקליף סירב לקבל טיפול רפואי בזמן, ולא הגיע לבדיקת רנטגן בבית החולים הכללי ספטון בליברפול.
אף על פי שלנון לא נכח ולא שלח פרחים להלוויה של סאטקליף, אשתו השנייה, יוקו אונו, זוכרת כי לנון הזכיר את שמו של סאטקליף לעיתים קרובות מאוד, ואמר כי הוא "האלטר אגו שלו...רוח בעולמו...
לזכרו של סטיוארט, 5 שנים מאוחר יותר, כללו הביטלס את דמותו בין הדמויות המופיעות על עטיפת האלבום "Sgt.
Pepper's Lonely Hearts Club Band".(מספר 35 - שורה שלישית בקצה השמאלי לפני הדמות של האמן אוברי ברידסלי.)
אלבום אוסף של הביטלס, Anthology 1, המורכב בעיקר מהקלטות מהשנים הראשונות של הלהקה שלא פורסמה קודם לכן, ראה אור בשנת 1995. דמותו של סאטקליף מוצגת על העטיפה הקדמית, בפינה הימנית העליונה.
האלבום כולל שלושה שירים שהוקלטו בשנת 1960 ובהם השתתף סאטקליף כנגן הבס של הלהקה: "הללויה, אני אוהב אותה כל כך", "את תהיי שלי", ו"קאיין".
בקולנוע, דמותו של סאטקליף גולמה על ידי דוד ניקולס וילקינסון בסרט "הלידה של הביטלס" (1979) ועל ידי לי ויליאמס ברט "בחייו: סיפורו של ג'ון לנון" (2000).
הסרט "Backbeat" (1994) מספר את סיפורו של סאטקליף כחבר בלהקת הביטלס בתקופתה המוקדמת ואת הגורמים שהביאו אותו לעזוב את הלהקה.
את דמותו מגלם השחקן האמריקני סטיבן דורף.
ארבעה סרטי תעודה שעוסקים בחייו של סטיוארט שודרו בטלוויזיה:
סטיוארט סאטקליף מלאך של חצות (1990);
סטיוארט סאטקליף, החיפושית האבודה (2011);
כמו כן, נכתבו מספר ספרים על חייו של סטיוארט סאטקליף:
Backbeat, סטיוארט סאטקליף, החיפושית האבודה (1994) מאת אלן קלייסון ופאולין סאטקליף;
סטיוארט, חייו ואמנותו של סטיוארט סאטקליף (1995) מאת פאולין סאטקליף וקיי ויליאמס;
הצל של הביטלס, סטיוארט סאטקליף, ומועדון הלבבות הבודדים שלו (2001) מאת פאולין סאטקליף ודאגלס תומפסון;
סטיוארט סאטקליף: מבט לאחור (2008) מאת מת'יו ח.
תינוק בשחור (2010) מאת ארנה בלסטורף;
קרן סטיוארט סאטקליף מוכרת מזכרות ופריטים של סטיוארט, הכוללים שירים שנכתבו על ידו ואקורדים ומילים לשירים שהוא ולנון למדו.
סטיוארט פרקוף הוא משורר יהודי-אמריקאי.
סטיוארט פרקוף היה מהמשוררים הבולטים של התחייה השירית בארצות הברית, בשנות השישים, המכונה גם "תחיית דור הביט".
פעילותו הספרותית התרחשה בעיקרה בשנות החמשים והששים בעיר ווניס, קליפורניה.
הוא היה ידידם של יוצרים ידועים כגון צ'ארלס בוקובסקי, אלן גינזבורג, ריצ'רד בראוטיגן, לורנס פרלינגטי, ג'ק קרואק ואחרים.
סטיוארט פרקוף היה קריין מצוין ולפי עדויות של בני הדור נשפי הקריאה שלו היו מרתקים.
סטיוארט פרקוף שאף להגיע למיצוי החוויות של החיים והאמנות, בין היתר על ידי שימוש בסמים ובאמצעים מעוררים אחרים.
נראה שאיבד עצמו לדעת, לאחר שצרך מנות יתר של הסם הרואין.
סטיוארט פרקוף פרסם כעשרה כרכי שירה, מהם שיצאו לאחר מותו המוקדם.
שירים בודדים שלו תורגמו לעברית בידי עודד פלד, גיורא לשם, משה דור ואחרים.
סטייט בנק אוף אינדיה הוא הבנק הגדול ביותר שפועל בהודו.
הבנק הוקם בשנת 1955 כאשר הבנק האימפריאלי של הודו הולאם על ידי ממשלת הודו.
בזמן ההלאמה הבנק האימפריאלי היה אחד הבנקים הגדולים בהודו ושלט ביותר משליש מהפעילות הבנקאית במדינה.
שורשי הבנק נעוצים במספר בנקים שהוקמו בראשית המאה ה-19 על ידי הראג' הבריטי.
בשנת 1987 ביחד עם חברת ביטוח הודית בנק הקים חברה "Crisil", חברת דיגור אשראי הראשונה בהודו.
נכון לדו"ח השנתי 2012-2013, הבנק הוא הגדול ביותר בהודו עם 17 אלף סניפים, מעסיק כ-230,000 עובדים ובעל פדיון של 36.9 מיליארד דולר.
הבנק עדיין נשלט ברובו (62.31%) על ידי ממשלת הודו.
הבנק מקיים פעילות גם מחוץ להודו עם 186 סניפים שהוקמו ב-34 מדינות.
הסניף הראשון של הבנק בישראל נפתח ב-7 ביוני 2007 והוא ממוקם במתחם הבורסה שברמת גן.
הסניף הישראלי מתמקד בעידוד ההשקעות והמסחר בין חברות ישראליות להודיות, בעיקר בתחום היהלומים.
סר, מסדר האימפריה הבריטית, מסדר האמבט, מסדר ויקטוריה סטיוארט מילנר-בארי היה שחמטאי אנגלי, סופר שחמט, קריפטאנליסט במהלך מלחמת העולם השנייה ועובד בשירות הציבורי.
מילנר-בארי עבד בבלצ'לי פארק במהלך מלחמת העולם השנייה וניהל את "צריף 6", אגף בבלצ'לי פארק שמטרתו הייתה לפענח את צפני האניגמה של הצבא וחיל האוויר הגרמניים.
מילנר-בארי היה אחד מארבעת שוברי הצפנים המובילים בבלצ'לי פארק ובמעמדו זה פנה פניה ישירה לראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל לקבלת משאבים גדולים יותר לביצוע העבודה.
לאחר המלחמה עבד מילנר-בארי במשרד האוצר ולאחר פרישתו ניהל את המערך הבריטי של חלוקת אותות הערכה והוקרה לאזרחים הבריטיים על תרומות שונות למדינה.
בשחמט, ייצג מילנר-בארי את אנגליה בתחרויות בינלאומיות ועל שמו קרויות שלוש הסתעפויות בפתיחות שחמט.
מילנר-בארי נולד בהנדון, לונדון, כילד השני מבין שישה למורה בבית ספר, אדוארד ליאופולד מילנר-בארי שמת בשנת 1917 ולאשתו, אדית מרי.
שחמטאי מוכשר שזכה באליפות בריטניה לנוער בשנת 1923.
כתלמיד בקולג' צ'לטנהם זכה מילנר-בארי במלגה לטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג' שם הצטיין בלימודים קלאסיים.
בקיימברידג' התיידד מילנר-בארי עם שחמטאי אחר, קונל יו אודונל אלכסנדר וחיבר מספר בעיות שחמט.
בין השנים 1929–1938 עבד מילנר-בארי כעמיל בורסה אך לא היה מרוצה מעבודתו.
משנת 1938 היה מילנר-בארי כתב השחמט של עיתון The Times.
בשנת 1945 החליף אותו בתפקידו הארי גולומבק.
בתחרות מרגייט בשנת 1939, מילנר-בארי הגיע למקום החמישי עם 4.5/9. בשנה זו היה כנראה בשיא כוחו ויעידו על כוחו תוצאות התיקו עם קרס, קפבלנקה ופלור.
מילנר-בארי ייצג את אנגליה באולימפיאדות של 1937 ו-1939.
בעקבות הכרזת המלחמה של אנגליה על גרמניה בחודש ספטמבר 1939 פרש מילנר-בארי מהאולימפיאדה וביחד עם אודונל אלכסנדר (באותה עת אלוף אנגליה) והארי גולומבק חזרו לאנגליה.
עם שובם לאנגליה של שלושת השחמטאים הצטרפו במהירות לבית הספר לקודים וצפנים בבלצ'לי פארק.
מילנר-בארי גויס על ידי המתמטיקאי גורדון ולצ'מן שהיה מאותו מחזור בטריניטי קולג', ובתורו גייס את אודונל אלכסנדר.
בתחילת 1940 הצטרף מילנר-בארי לצריף 6 בניהולו של גורדון ולצ'מן.
משימתו הייתה להתגבר על מכונת הצופן "אניגמה" ששימשה את הצבא הגרמני.
בשנת 1993 כתב מילנר-בארי שעד עצם היום הזה איננו יכול לטעון שהוא מבין עד הסוף איך האניגמה פעלה, ולא את כל בעיות שבירת הצופן.
למרות זאת, בזכות ידיעתו את השפה הגרמנית, ביצע מילנר-בארי מחקר של קטעי הגלוי ומצא שהם כוללים תבניות
סְטֶרֵאוֹטִיפּיות ומתכונות פניות שניתן היה לנצל כניחושים מושכלים לתוכן הגלוי של המברק המוצפן.
פעמים רבות חזרו צירופים כגון "אין מה לדווח" או דיווחי מזג אוויר בתבנית אחידה.
התאמה זו בין קטע מוצפן לניחוש הטקסט איפשרה את שבירת המברק כולו, ומשום חשיבותם המציאו להם כינוי - עריסות.
מציאת ניחושי טקסט אמינים הייתה משימה קריטית לצריף 6, משום ששבירת צופן האניגמה התבסס על בומב, התקן אלקטרו-מכני אשר שימש את המפענחים הבריטיים ככלי לפענוח הודעות האניגמה.
מקור השם בומב בהתקן פענוח בשם "בומבה" אשר תוכנן בשנת 1938 על ידי מריאן רייבסקי מהביורו שיפרוב (לשכת ההצפנה).
איור הלקוח מרשימותיו של מריאן רייבסקי.
ניתן להבחין בשלושת הרוטורים, במנוע החשמלי ובמתגים.
בסתיו 1940 מונה מילנר-בארי כאחראי לחדר העריסות.
מילנר-בארי שוכן ביחד עם אלכסנדר שעבד בצריף 8, שבדומה לצריף 6 עבד על מכונת האניגמה של הצי הגרמני.
חברותם הקרובה סייעה להם להתגבר על בעיות ההתמודדות על משאבי הבומבות, שהיו תמיד במחסור.
בחודש אוקטובר 1941 מונה מילנר-בארי לסגנו של ולצ'מן.
באותה עת סבל בלצ'לי פארק ממחסור בפקידים, מחסור אשר עיכב את העבודה על האניגמה.
הנהלת בית הספר לקודים וצפנים לא הצליחה להתמודד על השגת המשאבים הנחוצים.
המחסור השפיע במיוחד על צריף 6 וצריף 8, שנוהל על ידי אלן טורינג ואלכסנדר כסגנו.
ארבעת המנהלים, ולצ'מן, מילנר-בארי, אלן טורינג ואלכסנדר עקפו את כל דרגי הפיקוד וכתבו מזכר ישירות לראש הממשלה, וינסטון צ'רצ'יל ובו תיארו את קשייהם.
על מילנר-בארי הוטל להביא את המזכר אישית לרחוב דאונינג 10, ב-21 באוקטובר 1941. למחרת ענה צ'רצ'יל: "פקודת יום: תנו להם את כל מה שהם צריכים בעדיפות עליונה, ודווחו לי אישית על ביצוע הפקודה".
בתוך חודש נפתרה בעיית המשאבים וכל צורכי כח האדם סופקו במלואם.
בסתיו 1943 התמנה מילנר-בארי למנהל צריף 6, שבאותו זמן מנה 450 עובדים.
ולצ'מן מונה לסגן מנהל המיכון של בלצ'לי פארק.
מילנר-בארי נשאר בתפקידו זה עד סוף המלחמה, כאשר טיפל במספר ניכר של אתגרים טכניים שצצו ככל שהגרמנים הכניסו אמצעי זהירות נוספים למכונת ההצפנה אניגמה, כולל אניגמה UHR.
ה"אוהר" (שעון בגרמנית) - השעון היה קופסה קטנה, שכללה מתג בעל 40 מצבים.
בערך על מילנר-בארי בהוצאת אוקספורד של ביוגרפיות לאומיות מצוין כי "הגם שחש כי צריף 6 עומד על סיפו של כישלון בהמשך פענוח האניגמה, הרי שצריף 6 החזיק מעמד עד סופה של המלחמה, בעיקר בזכותו מנהיגותו המוכשרת".
ההיסטוריה הרשמית של צריף 6 שנכתבה מיד לאחר תום המלחמה מציינת את הישגיו הטכניים החיוניים ביותר במציאת ה"עריסות" ואת כשרונותיו הניהוליים והדיפלומטיים בתפקידו כמנהל צריף 6.
מילנר-בארי הצטרף למשרד האוצר בשנת 1945 בדרגת מנהל.
בשנת 1947 נישא לתלמה טננט ולס ולזוג נולדו בן ושתי בנות.
באותה שנה קודם לדרגת עוזר לשר ובשנת 1954 לתת-שר.
למעט תקופה של שלוש שנים 1958–1960 שהושאל למשרד הבריאות נשאר מילנר-בארי במשרד האוצר עד שנת 1966, שנה בה הגיע לגיל הפרישה הרגיל לעובדי ציבור - 60. הוא שוכנע להישאר בתפקיד ייצוגי של אחראי למערך הבריטי של חלוקת אותות הערכה והוקרה לאזרחים הבריטיים על תרומות שונות למדינה.
בתפקידו זה תמך בהענקת תואר אבירות לפ.
מילנר-בארי פרש לבסוף בשנת 1977. הוא קיבל את אות מסדר האימפריה הבריטית בשנת 1946 בזכות עבודתו במלחמת העולם השנייה, את אות מסדר האמבט בשנת 1962 ואת אות מסדר ויקטוריה בשנת 1975.
לאחר המלחמה חזר מילנר-בארי לשחק שחמט, וייצג את אנגליה בשתי אולימפיאדות נוספות.
מילנר-בארי היה נשיא האיגוד הבריטי לשחמט בין השנים 1970 ו-1973 ועדיין השתתף בתחרויות בהיותו מעל 80. בהספד עליו בעיתון The Independent מצוין סגנונו ההתקפתי היעיל, אשר חודד באמצעות משחקים ידידותיים ברמה גבוהה נגד ידידו הוותיק אלכסנדר.
בשנת 1972 כתב ג'ורג' קולטנובסקי כי סגנונו משך את הצופים משום שתמיד חיפש הסתעפויות מסוכנות ולעיתים קרובות מצא אותן.
שמו של מילנר-בארי מקושר לשלוש הסתעפויות בשלב הפתיחה: הסתעפות מילנר-בארי של ההגנה הנימצו-הודית (E33) על פי האנציקלופדיה לפתיחות השחמט, גמביט מילנר-בארי בהגנה הצרפתית והסתעפות מילנר-בארי בהגנת פטרוב.
הסתעפות מילנר-בארי של ההגנה הנימצו-הודית
מילנר-בארי מת ב-25 במרץ 1995 בלונדון, ויום למחרת התקיים טקס לזכרו במנזר וסטמינסטר.
סטיוארט מילנר-בארי שיחק בנבחרתה האולימפית של אנגליה בארבע אולימפיאדות:
קאופמן הוא מדען יהודי אמריקאי, ביולוג ומומחה למערכת מורכבת.
בשנת 1960 סיים לימודים באוניברסיטת דארטמות', ב-1963 קיבל תואר ראשון בהצטיינות מאוניברסיטת אוקספורד, וב-1968 סיים תואר ברפואה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
בין השנים 1975 ל-1995 הועסק באוניברסיטת פנסילבניה שם כיהן בין השאר כפרופסור לביוכימיה וביופיזיקה.
בשנת 1987 קיבל מענק מטעם הקרן לעידוד מצוינות, עמיתי מקארתור.
ביו השנים 1986 ל-1997 היה קאופמן עמית מחקר במכון סנטה פה לחקר מערכות מורכבות.
מחקריו שם עסקו בניסיון ליצור מודלים בתחומים שונים של הביולוגיה, בהם ביולוגיה התפתחותית, ביולוגיה אבולוציונית, הלימות פני השטח, רשתות גנטיות, וחקר מוצא החיים.
כיום משמש קאופמן כפרופסור לביולוגיה, פיזיקה ואסטרונומיה ולפילוסופיה באוניברסיטת קלגרי אשר בקנדה.
קאופמן מוכר בזכות תאוריה מדעית שפיתח, בה הוא טוען כי האבולוציה לא יכולה להיות מוסברת אך ורק על ידי הברירה הטבעית, אלא בנוסף אליה, קיים גורם של סדר ספונטני, שנוצר הודות לתכונות של חומרים במצבים פיזיקליים מסוימים.
גישה זאת מחפשת למצוא דמיון בין ארגון עצמי של מערכות פיזיקליות וכימיות שונות (כמו גבישים) לבין מערכות ביולוגיות שונות.
At Home in the Universe, יצא בשנת 1995, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד
Origins, יצא בשנת 2000, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד
סטיוארט מאקי יוסטון הוא שחקן ומאמן כדורגל לשעבר.
יוסטון שיחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצות צ'לסי, ברנטפורד, מנצ'סטר יונייטד, שפילד יונייטד וקולצ'סטר יונייטד.
הוא השתתף בכ-250 משחקים במדי מנצ'סטר יונייטד, והבקיע בהם 16 שערים.
יוסטון שיחק גם במדי נבחרת סקוטלנד פעם אחת.
בזמן ששיחק באולד טראפורד הוא סייע למועדון לזכות באליפות הליגה השנייה בעונת 1974/1975, ובגביע ה-FA ב-1977.
החל מ-1990 יוסטון היה עוזרו של מאמן ארסנל ג'ורג' גרהאם, ופעמיים שימש בתפקיד ממלא מקום המאמן: הפעם הראשונה הייתה במשך שלושה חודשים ב-1995 לאחר פיטוריו של גרהאם בפברואר.
יוסטון הוביל את המועדון לגמר גביע המחזיקות, אך המשחק הסתיים לבסוף בהפסד של ארסנל לריאל סרגוסה.
ברוס ריוק התמנה למאמן ארסנל ב-1995, כאשר יוסטון ממשיך לעבוד גם תחתיו.
ריוק פוטר לאחר כשנה בתפקיד, ויוסטון התמנה פעם נוספת למאמן הזמני עד שהמחליף הקבוע ארסן ונגר סיים את חוזהו עם נאגויה גרמפוס.
אולם, יוסטון לא המתין להגעתו של ונגר והתפטר מתפקידו באמצע ספטמבר על מנת שיוכל להתחיל לעבוד בתפקיד המאמן הראשי של קווינס פארק ריינג'רס, כאשר ריוק משמש כעוזרו.
הריינג'רס, שירדו לליגה השנייה עונה אחת קודם לכן, שאפו לחזור אל הליגה העליונה.
אולם, התקופה של יוסטון במועדון לא הייתה מוצלחת והוא פוטר בדצמבר 1997 כשהמועדון היה על סף ירידת ליגה נוספת.
יוסטון וגרהאם חזרו לשתף פעולה כשהאחרון התמנה למאמן של טוטנהאם הוטספר ב-1998, אך יוסטון עזב את טוטנהאם לאחר שגרהאם פוטר במרץ 2001. לאחר מכן הוא עבד בוולסול במשך תקופה קצרה.
באוגוסט 2008 דווח באמצעי התקשורת כי יוסטון חזר לעבוד עבור ארסנל לאחר 12 שנים, ונטען כי הוא משמש כמגלה כישרונות עבור המועדון.
הוא התמחה בשימועים משפטיים בדגש על הגנה על עברייני צווארון לבן.
כמו כן, כיהן גם כעוזר של השופט לורנס סילברמן בבית המשפט לערעורים של וושינגטון די.
סי., בין השנים 1989–1990. בשנת 1986 הוא סיים בהצטיינות את קולג' הרווארד, וב-1989 סיים בהצטיינות את בית הספר למשפטים בהרווארד.
ב-15 בינואר 2009, התבקש מפי הנשיא ברק אובמה לכהן כממלא מקום מזכיר האוצר, עד אשר מועמדו של אובמה, טימותי גייטנר יאושר לתפקיד מטעם הסנאט, וכיהן בתפקיד זה עד ה-26 בינואר.
לאחר מכן, נתבקש להישאר בתפקיד תת-המזכיר לענייני טרור ומודיעין פיננסי.
סטיוארט איאן רובסון הוא כדורגלן עבר אנגלי.
רובסון התחנך בבית הספר הפרטי אלין קורט בווסטקליף שעל הים, ובבית הספר ברנטווד.
רובסון הצטרף לארסנל ב-1978, בעודו בבית הספר.
ב-5 בדצמבר 1981, בגיל 17, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול וסטהאם יונייטד.
תוך זמן קצר הוא זכה למקום קבוע בהרכב של ארסנל.
רובסון הפגין כישורים רבים כבר בגיל צעיר, הן מבחינת גיוון בעמדה שבה שיחק והן מבחינת התחרותיות; הוא הצטיין בעיקר בריצות ובתיקולים.
הוא נבחר על ידי אוהדי ארסנל לשחקן השנה של המועדון ב-1984, והוא זומן לסגל של נבחרת אנגליה.
אולם, התקדמותו נעצרה בעקבות מספר פציעות, והוא סבל מבעיות בעיקר במפשעה ובשרירי מיתר הברך.
בעונת 1985/1986 הוא הושבת למשך שלושה חודשים בסך הכל בגלל פציעותיו.
הוא הודח מההרכב לאחר הגעתו של המאמן החדש ג'ורג' גרהאם, והשתתף בחמישה משחקים בלבד בעונת 1986/1987. לאחר מכן הוא איבד את מקומו כליל לטובת סטיב ויליאמס.
בינואר 1987 הוא הועבר לווסטהאם יונייטד תמורת 650,000 לירות שטרלינג; בסך הכל הוא השתתף ב-186 משחקים במדי ארסנל, והבקיע בהם 21 שערים.
מזלו שפר עליו בתחילת דרכו בווסטהאם, ובמשך השנתיים וחצי הראשונות לשהותו שם הוא שיחק בהרכב באופן קבוע ואף נבחר לשחקן השנה של המועדון ב-1987. אולם, הוא איבד את מקומו בהרכב בעקבות ירידת הליגה ב-1989, ובשנתיים שלאחר מכן השתתף בשמונה משחקים בלבד.
במרץ 1991 הוא הצטרף לקובנטרי סיטי, והספיק להשתתף ב-57 משחקי ליגה עד שנפצע שוב; הוא ספג פציעה קשה בברכו במשחק מול ארסנל בתחילת עונת 1993/1994. בקיץ 1995 הוא הודיע על פרישתו, לאחר שבמשך עונה שלמה הוא לא שיחק בגלל היותו פצוע.
לאחר פרישתו הוא עבד במחלקת הנוער של וימבלדון בתפקיד מאמן, והתקדם בסולם התפקידים עד שקיבל את משרת מאמן קבוצת המילואים ועוזר המאמן של הסגל הבכיר.
בשנת 2003 הוא אימן את סאות'נד יונייטד במשך תקופה קצרה, ובשנת 2004 הצטרף לראשדן ודיאמונדס בתפקיד עוזר המאמן.
לאחר מכן עבד בתפקיד המנהל הטכני של דיאמונדס.
במקביל לקריירה שלו ככדורגלן הוא שיחק קריקט עבור מועדון הקריקט של מחוז אסקס.
סטיוארט א' כהן (נולד ב-1946) הוא פרופסור אמריטוס במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן, המתמחה ביחסים בין-לאומיים, צבא וחברה, בדיפלומטיה ובתולדות הציונות.
כהן נולד באנגליה, ולאחר שהשלים את לימודיו האקדמיים לתואר דוקטור בדיפלומטיה מאוניברסיטת אוקספורד עלה לישראל בשנת 1972 וכיהן כפרופסור מן המניין למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן, וכחוקר בכיר במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים באוניברסיטת בר-אילן.
כן שימש כחוקר אורח באוניברסיטת קייפטאון ובאוניברסיטת אוהיו.
בשנים 2012–2015 כיהן כראש החוג לפוליטיקה וממשל במכללת אשקלון.
נשוי לחוקרת הספרות טובה כהן ואב לארבעה בנים, אחד מהם הוא פרופסור עמיחי כהן, משפטן ב.
כהן הוא כותב פעיל ופורה.
הוא כתב עשרה ספרים, ערך שבעה ספרים נוספים, ופרסם תשעים מאמרים אקדמיים.
הוא כתב בשורה ארוכה של תחומים אקדמיים לאורך הקריירה שלו, המתפרסת על פני יותר מחמישים שנה.
בין היתר כתב מערכי לימוד עבור קורסים של האוניברסיטה הפתוחה.
ב-2005 העלה כהן במסגרת מאמר במערכות את הדעה, בישמו מודל ליחסי הצבא והדרג האזרחי שפיתח א.
לקהאם, כי ביחסים בין הדרג המדיני ובין הצבא במדינת ישראל סובל הצבא מ"כפיפות יתר" העלולה לפגוע בתפקודו.
פרופסור כהן קיבל בפברואר 2022 אות הוקרה על מפעל חיים מטעם אגודת חוקרי צבא חברה בישראל.
את עבודת הדוקטורט, שלאחר מכן התפרסמה בספר The Formulation of British Policy in Mesopotamia, הקדיש כהן להיסטוריה דיפלומטית, ובמיוחד להיסטוריה הדיפלומטית הקולוניאלית של בריטניה בעיראק בראשית המאה ה-20 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כהן לימד נושא זה במשך שנים ארוכות, ובשנת 2019 פרסם בהוצאת למדא של האוניברסיטה הפתוחה מחקר מקיף בשלושה כרכים בנושא ההיסטוריה הדיפלומטית של המחצית הראשונה של המאה ה-20, בשם עולם במלחמה.
העמדה המקובלת במחקר גרסה לאורך שנים כי יהדות בריטניה תמכה בציונות ובהצהרת בלפור.
במחקרו המקיף, המבוסס על מקורות ראשוניים רבים, הראה כהן כי למעשה יהדות בריטניה – המעצמה החשובה בעולם באותה עת – הייתה מפולגת בשאלת הציונות, ולא הייתה בה תמיכה כוללת במתן הצהרת בלפור.
בספרו English Zionists and British Jews שיצא לאור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון תיאר כהן את המחלוקות והפוליטיקה הפנימית של הקהילה היהודית בדרך שהובילה להצהרת בלפור.
מבנים פוליטיים של העם היהודי
האם יש ליהדות עמדה ביחס למבנים פוליטיים?
עד לשנות השמונים לא היה מחקר סדור בנושא זה.
במחקרו של כהן, שנכתב ביחס עם פרופ' דניאל אלעזר, פיתחו כהן ואלעזר בספרם The Jewish Polity (1985) את היסודות לתחום המחקר של מבנים פוליטיים של העם היהודי.
בהתבסס על מקורות יהודיים וחיצוניים, ובשילוב מחקר עדכני בתחום מדע המדינה, פיתחו כהן ואלעזר את רעיון הברית כרעיון היסוד של הפוליטיקה היהודית.
כהן המשיך לפתח רעיונות אלו.
בספרו The Three Crowns, שיצא לאור בשנת 1992 בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' הוא מראה כי תפיסת חז"ל את המבנה הפוליטי הראוי לעם היהודי הייתה מבוססת על רעיון של חלוקת הכוח בין שלושה "כתרים" – כתר תורה, כתר כהונה וכתר מלכות.
כהן מראה כיצד התבטאה עמדת חז"ל בספרות הרבנית, ובמיוחד בתגובתם של חז"ל למאורעות הפוליטיים של זמנם.
מודל ניתוח זה של ההיסטוריה הפוליטית של תקופת חז"ל משמש עד היום כמודל המקובל לניתוח תפיסתם הפוליטית.
תרומה תאורטית חשובה של כהן הייתה בניתוח היחסים בין דת לצבא.
כהן היה מהראשונים בעולם שיישמו מודלים אנליטיים מחקריים לגבי שאלת היחס בין הדת לצבא, ובמיוחד בסוגיה של חיילים דתיים בצה"ל.
(1997) חקר כהן את השירות הצבאי בישיבות ההסדר.
ספר פיתח כהן את המודל של שני "מוסדות תובעניים" - הצבא והישיבה, שתלמיד הישיבה המשרת בצבא כפוף להם.
תרומתו משתרעת גם על הניתוח האקדמי המקיף הראשון של שו"ת (שאלות ותשובות של רבנים) ביחס לשירות בצה"ל, נושא הלכתי שבמשך אלפיים שנות הגלות לא נדון כלל בספרות ההלכתית, והתעורר רק עם הקמת מדינת ישראל.
בהתבסס על שו"תים אלו גם פרסם כהן את המחקרים האקדמיים הראשונים שביקשו לנתח את היסודות האתיים ביחס למלחמה העולים מהמקורות היהודים ומתשובות הרבנים.
מחקריו בתחומים אלו פורסמו בשנת 2013 בספרו Divine Service.
פרופ' כהן הוא מהחוקרים המובילים בישראל בתחום המחקר של היחסים בין הצבא לחברה ובתחום זה יש לו תרומות חשובות ורבות:
בראשית שנות האלפיים הציג כהן במאמרו "כפיפות יתר של צה"ל?" את המודל של "הפיכה במהופך" – על-פיו הגבולות המקוטעים בין החברה לצבא בישראל מובילים למעורבות יתר של החברה הישראלית בנושאים צבאיים, ולפגיעה באוטונומיה הצבאית.
מודל זה, שיצא נגד התפיסה המקובלת באותה עת שלפיה בישראל יש מעורבות יתר של צה"ל בחיים האזרחיים, הפך מאז לבסיס מרכזי של כלל הדיונים בנושא צבא וחברה בישראל.
כהן גם היה מהראשונים שחלקו על הניתוח שלפיו צה"ל הינו "צבא העם".
הוא בחן את ההתפתחויות ביחס לשירות הצבאי, את מקורותיו של המונח, ואף היה מהראשונים שהביעו את העמדה שלפיה לצה"ל נחוץ מרכיב מקצועי נרחב יותר, שלפיו מודל השירות של צה"ל דורש התאמה להתפתחויות הצבאיות והטכנולוגיות החדשות.
את תובנותיו בנושא צבא וחברה בישראל פרסם בשורת מאמרים ובספר Israel and Its Army: From Cohesion to Confusion (2008) שהוא, עד היום, ספר היסוד בתחום מחקר צבא וחברה וחברה בישראל.
במאמר שפורסם בכתב העת היוקרתי Armed Forces and Society ביחד עם עמיחי כהן, הציג כהן בשנת 2023 מודל חדש ליחסי צבא וחברה בישראל.
לפי כהן וכהן, בחברה המקוטבת הישראלית המחלוקת החברתיות חודרות אל תוך הצבא, ולמעשה - אין בישראל פער בין הצבא לחברה (כפי שהיה מקובל להניח בספרות עד אז) אלא יש שורה של בריתות בין קבוצות חברתיות לבין הנציגים שלהן בתוך צה"ל.
מודל זה יושם מאז בכתיבה האקדמית על כמה צבאות במדינות דמוקרטיות שונות.
בית המשפט והביקורת על פעילות ביטחונית
בשורה של מחקרים שפרסם ביחד עם עמיחי כהן, ובמיוחד בספרם המשותף משנת 2011 Israel's National Security Law(ספר שיצא לאור בעברית בשם "יורים ושופטים: ביטחון ומשפט בישראל") נבחנה המעורבות המשפטית בסוגיות ביטחוניות.
כהן וכהן תיעדו את ההתפתחות של החקיקה בישראל ביחס לשאלות ביטחון, ואת ההתפתחות של הביקורת השיפוטית על פעולות ביטחוניות.
ביחס לפסיקת בית המשפט בנושא נוהל שכן כתבו כהן וכהן כי:
בשנת 2025 פרסם כהן בהוצאת למדא של האוניברסיטה הפתוחה את כרך א' של מחקרו המקיף בדבר תולדות המלחמה.
זהו ספר הסוקר את תולדות המלחמה מראשית ההיסטוריה המתועדת ועד ימינו לפי חלוקה לנושאים (לוחמה בים, לוחמה ביבשה, מודיעין, לוגיסטיקה ועוד).
פרופ' אלישבע רוסמן סטולמן, המחלקה למדעי המדינה אוניברסיטת בר-אילן
ד"ר אבי ביצור, המכללה האקדמית בית ברל, לשעבר מנכ"ל המשרד לענייני גמלאים
ד"ר יהושע (שוקי) אמרני, לשעבר מנכ"ל משרד הפנים
ד"ר אהרון (רוני) קמפינסקי, דיקן אקדמי וראש החוג לאזרחות, מכללת אפרתה
ד"ר אורי בגנו, מרכז תורה ומדינה
למדא, ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, כפר סבא, 2019
מבוא לתולדות המלחמה (2 כרכים).
למדא, ההוצאה לאור של האוניברסיטה הפתוחה, כפר סבא, 2025.
לייטננט קולונל סר ג'ורג' סטיוארט סיימס היה איש צבא בריטי ואיש הממשל הקולוניאלי הבריטי ששימש גם כמזכיר ראשי לממשלת המנדט הבריטי.
לאחר מכן שירת כקצין בסודאן וכאיש מנהלה במצרים.
בשנת 1917 הוענקה לו דרגת לוטננט-קולונל.
בשנה זו גם קיבל את עיטור מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, בתחילה כעמית, ובשנת 1931 הועלה לדרגת מפקד במסדר.
בשנת 1920 הגיע לארץ ישראל ושימש מספר שנים כנציב מחוז הצפון, וכממלא מקומו של המזכיר הראשי של ממשלת המנדט, גילברט קלייטון.
בתפקיד זה הראה יחס אוהד ליהודים.
ביוני 1924 מילא את מקומו של המזכיר הראשי.
בשנת 1925 מונה לכהונת המזכיר הראשי לממשלת המנדט, הכהונה השנייה בחשיבותה בשנות המנדט.
בעת מינויו כתבו העיתונים הערבים כי הוא מונה בשל לחצם של היהודים, וכי הוא מונה בחופזה על ידי הרברט סמואל בטרם סיים זה את כהונתו כנציב עליון, על מנת להעמיד את יורשו, הרברט פלומר בפני עובדה מוגמרת.
במילוי תפקידו נחשב על ידי היהודים לפקיד הגון וחסר פניות.
בזכרונותיו כתב כי כשנועץ עם חיים ויצמן כיצד לנהוג ביהודים, השיב לו ויצמן כי יש לנהוג איתם "כאילו היו אנגלים" וכך השתדל לעשות.
הוא סיים את תפקידו בארץ ישראל בשנת 1928.
בין 1928 ל-1931 שב לעדן ושימש שם כמפקד הצבא הבריטי במושבה.
בין 1931 ל-1933 שימש כמושל טנגניקה ובין 1934 ל-1940 כמושל כללי של סודאן האנגלו-מצרית.
בשנת 1939 עוטר בתואר מסדר האימפריה הבריטית.
סיימס היה נשוי, ולו שני ילדים.
בנו, פליקס ג'ון סטיוארט סיימס, נהרג במלחמת העולם השנייה בעת ששירת ביחידת העילית SAS.
סיימס היה בן דודו של הסופר אוולין וו.
בשנת 1946 פרסם ספר זיכרונות בשם "מסע של חובה" (Tour of duty).
סטיוארט פרנסיס ניוקומב היה קצין בריטי אשר התפרסם במיוחד עקב חלקו במרד הערבי, לצידו של תומאס אדוארד לורנס (הידוע בכינוי 'לורנס איש ערב').
ניוקומב נולד למשפחה בעלת קשרים עמוקים לתעשיית הרכבות: סבו ויליאם ליסטר ניוקומב היה המנהל הראשי של חברת הרכבות של המידלנדס, ואביו, אדוארד ניוקומב, עזר לבנות את הרכבות הראשונות ביפן, לפני שחזר לאנגליה ועבד בחברת הרכבות של המידלנדס.
לאחר מותו הפתאומי של אביו בשנת 1866, נשלח סטיוארט ניוקומב ללמוד בפנימיה בלונדון, ומאוחר יותר סיים את לימודיו באסקס.
בשנת 1896 הצטרף לאקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ'.
בזכות הצטיינותו בלימודיו הוענק לו 'חרב הכבוד' (Sword of Honour), והוא הוצב ביחידת המהנדסים הקרביים המלכותית.
בשנים 1899–1900 הוצב ניוקומב בקייפטאון, דרום אפריקה והשתתף במלחמת הבורים השנייה.
על פעילותו במהלך המלחמה הוענקה לו מדליית המלכה.
ב-2 באפריל 1901 הועבר ניוקומב למצרים במסגרת חברת הרכבת הממשלית הסודנית.
במסגרת תפקידו זכה ניוקומב להערכה רבה בתור מודד.
ניוקומב, יחד עם לוטננט ו.א.
לונגפילד, השקיע חודשים רבים במיפוי תואי לרכבת המיועדת לחבר את נהר הנילוס עם הים האדום.
בסוף 1903 מיפה ניוקומב את הגבול בין אתיופיה וסודאן, מלאכה שאותה הוא סיים ב-29 בינואר 1904. ניוקומב המשיך לבצע מיפוי של אזורים באפריקה, ובמיוחד של אזור האגמים בקונגו, בשנים שלאחר מכן.
בנוסף ניצל ניוקומב 'חופשות' על מנת לסייר באזור המזרח התיכון ולרגל אחר התקדמות מסילת הרכבת הבגדאדית ומסילת הרכבת החיג'אזית.
בשנת 1911 חזר ניוקומב לאנגליה לאחר 10 שנות שירות במצרים.
בעזרת השתדלותו של רודיארד קיפלינג שאותו פגש ניוקומב במהלך מלחמת הבורים השנייה, נשלח ניוקומב חזרה למזרח התיכון בשנת 1913, כחלק ממשלחת שמטרתה למפות את צפון סיני ודרום ארץ ישראל.
אזור זה היה בשליטה עות'מאנית, ולכן היה צורך להסוות את המשלחת בתור משלחת מדעית המבצעת סקר ארכאולוגי עבור הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF- Palestine Exploration Fund).
כחלק מסיפור הכיסוי צורפו למשלחת שני ארכאולוגים צ'ארלס לנרד ווּלי, ות.
לורנס - אשר ניהלו את החפירות הארכאולוגיות בכרכמיש.
אזור מדבר צין הוא האזור שבו על פי המקרא שהו בני ישראל ברוב תקופת נדודיהם במדבר בדרך לארץ ישראל, ולכן ווליי ולורנס התבקשו לחפש ממצאים ארכאולוגיים התומכים בסיפור המקראי.
מפה זו, שהייתה בקנה מידה של 1:125,000, כונתה "מפת ניוקומב", והייתה בעלת חשיבות בעת כיבוש צפון סיני ודרום ארץ ישראל על ידי הבריטים ב-1917. מפת ניוקומב שימשה כמסמך בעל חשיבות בקביעת קו הגבול באזור טאבה לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 נשלח ניוקומב לצרפת במסגרת חיל ההנדסה המלכותי, והשתתף בנסיגה ממונס.
לאחר מכן חזר ללונדון שם סיים יחד עם לורנס את הכנת הדוחות והמפות של דרום ארץ ישראל ומדבר סיני, וב-9 בדצמבר הועברו ניוקומב ולורנס לקהיר, שם הוחל בריכוז מומחים לענייני המזרח התיכון.
ניוקומב התבקש להקים יחידת מודיעין צבאי בפיקוד הגנרל גילברט קלייטון שעמד בראש הביון הצבאי והפוליטי במצרים.
לאחר תשעה חודשים בקהיר נשלח ניוקומב לגליפולי שם הוצב ביחידת אנזא"ק; על חילוץ נפגעי גז רעיל שם, ב-29 באוקטובר 1915, הוענק לו אות השירות המצוין (DSO).
לאחר הנסיגה מגליפולי המשיך ניוקומב יחד עם יחידת האנזא"ק לצרפת והשתתף בקרב על הסום.
ב-1916 נשלח ניוקומב חזרה למצרים והועמד בראש המשלחת הבריטית לחג'אז.
לורנס למקשר בין הכוחות הבריטיים לכוחות המרד הערבי, תפקיד אשר עתיד לזכות אותו בפרסום רב כ'לורנס איש ערב'.
יחד עם כוחותיו של ת.א.
לורנס, ופייסל (בנו של חוסיין בן עלי השריף ממכה), עסקה יחידתו של ניוקומב בפעולות חבלה במסילת הרכבת החיג'אזית.
בפעילותו זכה ניוקומב להערכה רבה בזכות אומץ ליבו.
בנובמבר 1917 במהלך קרב עזה השלישי נפל ניוקומב בשבי הטורקים.
ניוקומב עמד בראש כוח רכוב על גמלים אשר הסתנן מעבר לקוי האויב אשר מצפון לבאר שבע במטרה לחתוך את קווי התקשורת העות'מאניים.
הכוח שלו זוהה על ידי הטורקים, כותר ואולץ להיכנע.
ניוקומב נשלח למחנה שבויים בבורסה, בעוד שרבים מחייליו נשלחו רגלית למחנות שבויים באנטוליה.
בעת שהיה מאושפז בבית חולים באיסטנבול עקב מחלת אבעבועות שחורות שבה לקה, פגש באליזבת (אלסא) חאקי, צעירה צרפתייה אשר מאוחר יותר עזרה לו לברוח ממחנה השבויים.
ניוקומב נשאר באיסטנבול, שם הוא הקים במחתרת רשת ריגול והחל לטוות קשרים עם גורמים פוליטיים שונים שם.
ב-16 באפריל 1919 נישא ניוקומב לאליזבת חאקי בלונדון.
בשנת 1920 נולד בנם הראשון, סטיוארט לורנס ניוקומב, אשר נקרא כך על שם ידידותו של אביו עם ת.א.
לורנס, ובשנת 1921 נולדה בתם דיאנה , ששירתה במלחמת העולם השנייה בקבוצת מפענחי הצפנים שפעלה בפארק בלצ'לי וזכתה מאוחר יותר לתואר ברונית בזכות פעולותיה בבריטניה ובמשרד החוץ הבריטי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, במסגרת הסכם ניוקומב-פולה, עסק ניוקומב במיפוי קו הגבול בין המנדט הבריטי בארץ ישראל לבין המנדט הצרפתי בסוריה.
ניוקומב פעל בשנות ה-20 לארגון תנועת יישוב של אנגלים באוסטרליה.
ב-1929 מונה לתפקיד המהנדס הצבאי הראשי במלטה, בה שירת עד פרישתו משרות בשנת 1932. במסגרת שירותו החל להתעניין ולערוך מחקר במערכות חימום ובידוד ביתיות - נושא שהפך לעיסוק מרכזי בחייו.
בשנת 1935 היה אחד מששת נושאי ארונו של ת.א.
לורנס, אשר נהרג בתאונת דרכים.
כמומחה לענייני ערב המשיך ניוקומב להיות מעורב בנושאים פוליטיים במזרח התיכון, ותמך ללא סייג במדינות המוסלמיות.
על אף שהיו לו חברים יהודיים רבים, היה ניוקומב אנטי-ציוני בדעותיו.
בשנת 1937 התמנה כמזכיר כבוד של המרכז למידע על פלשתינה בלונדון.
בשנת 1938 הציע ליישב פליטים מצ'כוסלובקיה (אשר ברחו משם לאחר הסיפוח על ידי היטלר) באוסטרליה.
בשנת 1939 גייס כספים ותמיכה בשיקום העיר הטורקית ארזינג'אן אשר נהרסה ברעידת אדמה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ניוקומב (בגיל 62) השתתף במשלחת ריגול לעיראק, וחזר לשם גם בשנת 1943. ניוקומב עזר בהקמתו של המסגד הראשון בלונדון.
המסגד אשר שימש גם כמרכז לתרבות איסלמית נפתח בשנת 1941, וניוקומב שימש בו כמזכיר כבוד לא-מוסלמי.
ב-18 ביולי 1956 נפטר ניוקומב בביתו באוקספורד.
סטיוארט ליטל הוא סרט קומדיה משנת 1999 של סרטי קולומביה המשלב אנימציה ממוחשבת עם לייב אקשן, אשר מבוסס על ספר בעל אותו שם מאת אלוין ברוקס וייט.
הסרט בוים על ידי רוב מינקוף.
אלינור ליטל (ג'ינה דייוויס), פרדריק ליטל (יו לורי) ובנם ג'ורג' (ג'ונתן ליפניקי) הלכו לאמץ ילד.
בזמן שג'ורג' הלך לבית הספר, נכנסו פרדריק ואלינור לבית היתומים על מנת לאמץ ילד, שם הם התאהבו בעכבר קטן ואנושי בשם סטיוארט (מייקל ג'יי פוקס) בעקבות זאת הם החליטו לאמץ את סטיוארט ולהביא אותו לביתם.
אולם כאשר ג'ורג' ראה את סטיוארט הוא לא האמין שאחיו הקטן הוא עכבר, וחתול הבית סנובל לא האמין שהאדון שלו הוא עכבר.
למרות תשומת הלב הרבה של פרדריק ואלינור, סטיוארט הרגיש שהוא זר במשפחת ליטל, במיוחד כאשר המשפחה מביאה לו מתנות, ג'ורג' הצהיר בפני כולם שסטיוארט הוא בסך הכל עכבר.
כאשר סטיוארט מספר על רגשותיו ועל הבדידות שלו להוריו, הם בקשו מגברת קיפר, מנהלת בית היתומים, לעשות מחקר על המשפחה הביולוגית של סטיוארט.
לאחר שנכנס בטעות לחדר של ג'ורג' במרתף, סטיוארט התיידד סוף סוף עם ג'ורג' ועזר לו לבנות את השלט של הסירה שלו "הצרעה" בשביל מרוץ הסירות השנתי אשר יערך בסנטרל פארק.
אולם כאשר מונטי, חתול רחוב וחברו של סנובול, בא לביקור ומצא את סטיוארט, התחילו החתולים לרדוף אחרי סטיוארט ללא הצלחה.
לאחר מכן מונטי לקח את סנובל אל הרחוב כדי לפגוש את המנהיג סמוקי, חתול מאפיונר, ויחד הם מתכננים תוכנית לחסל את סטיוארט.
סטיוארט וג'ורג' סיימו את "הצרעה" בזמן למירוץ הסירות השנתי, אולם ביום המירוץ השלט של הסירה נשבר תודות ליריב של ג'ורג'.
בעקבות זאת סטיוארט השיט את "הצרעה" בעצמו וניהל תחרות עם הסירה של אנטון, היריב של ג'ורג', מאחר שכל שאר הסירות נפסלו.
סטיוארט ניצח יחד עם "הצרעה" והוא גם זכה בכבוד של ג'ורג' עם כל המשפחה.
אולם בזמן המסיבה, הגיעו שני עכברים, רג'ינלד וקאמיל סטאוס אשר טענו שהם ההורים האמיתיים של סטיוארט.
בעקבות זאת סטיוארט נפרד ממשפחת ליטל וג'ורג' נתן לו במתנה את מכונית הצעצוע שלו.
כעבור כמה ימים, גברת קיפר הגיעה וסיפרה למשפחת ליטל שהוריו האמיתיים של סטיוארט נהרגו לפני שנים רבות עקב תאונה בסופרמרקט.
כאשר הבינו שבנם נחטף משפחת ליטל תלו שלטים ברחבי העיר כדי למצוא את בנם האבוד.
בינתיים, סנובל פגש את סמוקי ואת חתולי הרחוב, וסיפר להם כי סטיוארט נשאר אצל הזוג סטאוס לפי תוכניתם, אולם הזוג סטאוס סיפרו לסטיוארט את האמת ואמרו לו שחתולי הרחוב בעקבותיו ושעליו לברוח.
בעקבות זאת סמוקי החליט לחסל את סטיוארט סופית.
כשחזר הביתה, ראה סטיוארט את סנובל, וסנובל שיקר לו ואמר שמשפחתו לא רוצה לראות אותו יותר בעקבות תמונת הפרצוף של סטיוארט שגזורה מהתמונה המשפחתית בשביל השלטים.
סטיוארט היה נורא עצוב ועזב וסנובל הבין שהוא היה אנוכי.
בסנטרל פארק, חתולי הרחוב לכדו את סטיוארט והביאו את סנובל בשביל הצייד.
סנובל החליט להגן על סטיוארט מפני החתולים וסיפר לסטיוארט שהוא שיקר לו ושמשפחתו אוהבת אותו.
סנובל אמר לסמוקי ולחתולי הרחוב לעזוב את סטיוארט לנפשו.
אולם סמוקי וחתולי הרחוב לא התרשמו במיוחד והחליטו ללכוד את שניהם, ובעזרת ענף רועד הצליח סנובל לנצח את חתולי הרחוב ולהפיל אותם למים, ובזמן שסמוקי עמד לחסל אותם, הפיל סטיוארט את סמוקי למים ולאחר מכן סמוקי נרדף על ידי כלב.
לאחר מבצע ההצלה חזרו סנובל וסטיוארט הביתה בשלום, וסנובל וסטיוארט התאחדו מחדש עם משפחת ליטל בשמחה רבה.
מייקל ג'יי פוקס / גיל ססובר - סטיוארט ליטל (קול)
ג'ינה דייוויס / ענת וקסמן - אלינור ליטל, אמו החורגת של סטיוארט
יו לורי / אוהד שחר - פרדריק ליטל, אביו החורג של סטיוארט
ג'ונתן ליפניקי / לני כהן - ג'ורג' ליטל, אחיו החורג של סטיוארט
נייתן ליין / מיכה אוזין סליאן - סנובול (קול)
צ'אז פלמינטרי / משה איבגי - סמוקי, הנבל הראשי של הסרט (קול)
סטיב זאן / שרון כהן - מונטי החתול (קול)
סטיוארט ליטל 2 הוא סרט קומדיה משנת 2002 של סרטי קולומביה המשלב אנימציה ממוחשבת עם לייב אקשן.
זהו סרט המשך לסרט "סטיוארט ליטל"
שלוש שנים לאחר הסרט הקודם, סטיוארט ליטל כבר לומד בבית הספר.
סטיוארט ניסה להפגין יכולות במשחק כדורגל יחד עם אחיו ג'ורג' ועוד ילדים אחרים, אולם הוא נבעט יחד עם הכדורגל.
סטיוארט היה יותר עצוב כאשר המטוס שג'ורג' הכין נשבר ללא כוונה בגללו.
אביו של סטיוארט, פרדריק ליטל, סיפר לו שלכל בן משפחת ליטל יש "אור בקצה המנהרה", דבר טוב אשר בא מטעות רעה.
כאשר חזר הביתה מבית הספר, סטיוארט הציל קנרית בשם מרגלו אשר נרדפה מידי בז נודד, וסטיוארט ומרגלו הפכו לחברים, אולם מרגלו עובדת בסתר עם הבז כדי לגנוב חפצים מבתים.
כאשר הוא מאיץ בה להביא לו חפץ או ערך יקר מבית משפחת ליטל, מרגלו התנגדה כי היא התאהבה בסטיוארט אולם הבז כעס מאוד ואמר לה שאם היא לא תשיג את הטבעת בשביל הבז הוא יטרוף את סטיוארט.
כשהיא דואגת לשלומו, היא גונבת את טבעת החתונה מאלינור ליטל.
כאשר הליטלים גילו שהטבעת נעלמה, הם חשבו שהיא נפלה לכיור וסטיוארט הלך לבדוק למטה, אולם כאשר החוט נקרע הגיעה מרגלו והצילה אותו, וכאשר סטיוארט הודה למרגלו היא הרגישה רגשות אשמה, ולפיכך היא החליטה לעזוב.
כאשר סטיוארט לא מצא אותה, הוא הבין שהיא נחטפה על ידי הבז והוא יצא לחפש אותה יחד עם החתול הסרבן סנובל והוא ביקש מג'ורג' לא לספר להוריו על מסע ההצלה שלו.
סטיוארט טייל עם סנובל יחד עם מכונית הצעצוע שלו אולם אחרי שהתחממה מכוניתו נשברה.
סטיוארט וסנובל קיבלו מידע ממונטי (חברו הוותיק של סנובל), ומונטי סיפר להם שהמפקדה של הבז נמצאת בגג של בניין פישקין.
הם השתמשו בבלונים כדי שיוכלו לעלות למעלה, להציל את מרגלו מידי הבז ולהחזיר את הטבעת.
הוא ניסה להציל את מרגלו אבל הבז תפס אותו והשליך אותו מעבר לרחוב, אך ניצל על ידי משאית אשפה.
הבז זרק את מרגלו לפחית צבע כעונש שבגדה בו.
בינתיים כשסנובל הצליח לעלות למעלה הוא נעצב לשמוע ממרגלו שסטיוארט חוסל על ידי הבז, בעקבות זאת סנובל מתכנן נקמה.
במשאית האשפה, כאשר סטיוארט התייאש והאשים את עצמו בכול, הוא מצא את המטוס של ג'ורג' שנזרק לאשפה, תיקן את המטוס וטס להציל את מרגלו.
כשהבז עמד להעיף את סנובל מהבניין, מרגלו הגנה עליו כשהיא לקחה את הטבעת וברחה, הבז רדף אחריה אבל סטיוארט השיג אותו והציל את מרגלו כאשר הם מנסים להתחמק מהבז.
כשהליטלים גילו איפה סטיוארט מתחבא הם נסעו למצוא אותו בפארק אולם לאחר שראו את המטוס של ג'ורג' עף בשמיים הם גילו שסטיוארט נמצא במטוס.
כשלא יכל לברוח מהבז, סטיוארט השתמש בטבעת של גברת ליטל כדי לבלבל אותו.
כשסטיוארט נפל מהמטוס לאחר שהמצנח שלו נשבר, הוא ניצל על ידי מרגלו והבז צנח לפח האשפה בתור "האוכל" של מונטי.
כל המשפחה של סטיוארט הריעה לו, וגם מרגלו שנתנה לגברת ליטל בחזרה את הטבעת וגם סנובל התאחד איתם.
לאחר מכן מרגלו נפרדה מכל המשפחה ונסעה עם כל הציפורים לדרום בחורף.
סטיוארט אמר לה שיהיה אור בקצה המנהרה כשהיא תחזור באביב, ומרתה התינוקת הקטנה אמרה את מילותיה הראשונות "להתראות ציפור קטנה" וכל המשפחה נכנסה הביתה.
מלאני גריפית' / סיון שביט - מרגלו הקנרית (קול)
ג'יימס וודס / יורם יוספסברג - בז (קול)
ג'ינה דייוויס / ענת וקסמן - אלינור ליטל, אמו של סטיוארט
יו לורי / אוהד שחר - פרדריק ליטל, אביו של סטיוארט
ג'ונתן ליפניקי / לני כהן - ג'ורג' ליטל, אחיו של סטיוארט
נייתן ליין / דב רייזר - סנובול (קול)
סטיוארט ליטל 3: הזמנה לטבע הוא סרט הנפשה ממוחשבת של סרטי סוני.
זהו סרט המשך לסרטים סטיוארט ליטל וסטיוארט ליטל 2. הסרט הופץ ישירות ל-DVD.
סטיוארט ומשפחתו (כולל מונטי שהתגנב למכונית) נוסעים למחנה.
כשהגיעו לשם סטיוארט וג'ורג' התיידדו עם ילדה בשם ברוק אשר סיפרה להם על "החיה" וסטיוארט התיידד עם בואש בשם ריקו המנסה להשיג אוכל בשביל "החיה".
סטיוארט וג'ורג' הצטרפו ל"צופי האגם" יחד עם הילדה ברוק ועוד ילדים נוספים בעוד אבא שלו הוא עוזר המדריך.
ג'ורג' הצליח מאוד בכישוריו אולם סטיוארט הסתבך בעקבות היותו עכבר אולם בזכות ריקו, סטיוארט למד איך לשרוד בטבע ובתמורה סטיוארט הזמין אותו לארוחה עם כל המשפחה.
ריקו עשה עסקה עם החיה כאשר הוא מביא את סנובל כדי לתפוס אותו וסטיוארט יוצא להרפתקה כדי להצילו.