tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הניסיונות המגושמים שלו להרשים אותה נכשלו, למרות היותו בסביבה סגורה איתה במשך שעות מרובות.
במהלך טיול קמפינג עם לאונרד וראג', שבו הם נעשו מסטולים לגמרי על ידי אכילת עוגיות עם סמים (ככל הנראה מריחואנה), גילה הווארד שהוא איבד את בתוליו לג'יני בת דודה שלו מקרבה שנייה לאחר ההלוויה של דודו, דבר שגרם להם לצחוק עליו ללא הרף.
חרף העובדה שלהווארד יש ללא ספק אובססיה עם נשים, הוא מואשם בכך שהוא נמצא במערכת יחסים הומוסקסואלית עם ראג'.
בסדרה, דבר זה צוין על ידי ד"ר בוורלי הופסטטר, אמא של לאונרד אשר לדבריה, הם נמצאים "בתחליף נישואים הומוסקסואליים".
למרות הכחשותיהם, לראג' והווארד היו קטעים משעשעים שבו ראג' תופס את התפקיד "הנשי" הקלישאתי בוויכוחים רבים עם הווארד ומאשים אותו שוב ושוב בבריחה ממנו לכל אדם קצת יותר טוב ממנו.
עם זאת, מערכת היחסים של ראג' והווארד היא ברובה קרובה.
ראג' לעיתים קרובות לוחש הערות להווארד כאשר פני נמצאת בחדר, דבר שמאפשר לתקשר, בהתחשב בחוסר היכולת הכרוני שלו לדבר עם נשים או ליד נשים.
בעונות האחרונות, הוא נמצא במערכת יחסים רומנטית עם ברנדט רוסטנקובסקי (מליסה ראוש), בוגרת בית-הספר למחקרי מיקרוביולוגיה.
ברנדט הוצגה על ידי פני להווארד מכיוון שברנדט עבדה עם פני כמלצרית.
תחילה היא והווארד לא הסתדרו, ונראה שלא היה להם דבר במשותף.
עם זאת, כאשר השניים גילו שלשניהם יש אמהות שתלטניות הם מיד הרגישו חיבור.
הם שמחו במיוחד על כך שכאשר ייוודע הקשר ביניהם הוא יכעיס גם את אמו היהודיה של הווארד וגם את אמה הקתולית של ברנדט.
הם גם ציינו ששניהם איבדו את בתוליהם ברכב טויוטה.
לאחר מכן, הווארד הבין שברנדט מייצגת הזדמנות אמיתית לפתח מערכת יחסים שתשרוד ולכן, באופן אימפולסיבי, הוא הציע לה נישואים.
כיוון שברנדט דחתה את ההצעה שלו, הם נשארו ביחד עוד קצת זמן אבל אחר כך הם נפרדו.
לעיתים קרובות יש בדיחה חוזרת בין לאונרד והווארד שלועגת לראג' על היותו בודד, ללא חברה.
בפרק "The Plimpton Stimulation", הווארד ציין בקצרה שהוא וברנדט נפרדו כמה שבועות קודם לכן, אך לא הזכיר את זה אז מפני שהוא "מחכה לזמן הנכון".
מאוחר יותר התגלה שהקשר נגמר כי ברנדט תפסה את הווארד באמצע סייבר סקס עם "הטרולית גלסינדה" ב-וורלד אוף וורקראפט (מאוחר יותר התברר שהטרולית שוחקה על ידי עמית של החבורה מהאוניברסיטה).
עד סוף הפרק, השניים דנו בבעיות שלהם ושיקמו את מערכת היחסים שלהם.
בפרק "The Herb Garden Germination", הווארד הציע נישואים לברנדט מול החברים שלו והיא הסכימה, למורת רוחו של ראג' שפיתח בסתר רגשות לברנדט.
עם זאת, במהלך אירוסיו, לברנדט הוענק תואר הדוקטורט שלה והיא קיבלה עבודה בחברת התרופות שהבטיחה.
לה סכום נכבד של שכר.
הווארד אמנם טען שהוא תומך בקריירה החדשה שלה, אך חבריו של הווארד לעגו לו על כך שאין לו דוקטורט וארוסתו מרוויחה יותר ממנו.
המצב הגיע לנקודת השבירה שלו כאשר לברנדט ולהווארד היה ויכוח לאחר שהיא קנתה לו רולקס, מתנה שהוא פירש כסימן לכך שהיא תהיה המפרנסת העיקרית.
הקרע ביחסים רק החמיר כאשר הווארד שמע שראג', בנוסף לכך שהוא ישן עם פני, כותב שירי אהבה לברנדט, דבר שגרם להווארד לחוסר אמון בברנדט ולחשש מכך שהיא עלולה לבגוד בו עם ראג'.
בעונה הרביעית הציג הווארד "נטיות הומוסקסואליות מוסתרות" כשג'ורג' טאקיי הופיע בתור עצמו בשיחה דמיונית עם ברנדט וקייטי סאקהוף על מצב היחסים שלו עם ברנדט.
היו רמזים לכך בפרקים לפני שאולי יש לו תחושה כזו כלפי ראג', כפי שצוין גם על ידי אמא של לאונרד.
הווארד ארל גרדנר הוא פסיכולוג התפתחותי יהודי אמריקאי המכהן כפרופסור לקוגניציה ולחינוך באוניברסיטת הרווארד.
גרדנר ידוע בזכות תאוריית האינטליגנציות המרובות שפיתח.
גרדנר רכש את עיקר השכלתו באוניברסיטת הרווארד.
בעקבות קריאת כתביו של ז'אן פיאז'ה החליט ללמוד פסיכולוגיה התפתחותית ובמקביל למד נוירופסיכולוגיה.
בלימודי התואר הראשון עבד עם הפסיכולוג אריק אריקסון ולאחר מכן עם הפסיכולוג-בלשן רוג'ר בראון.
גרדנר התעניין בכישורים קוגניטיביים וסמלים אצל ילדים רגילים ומחוננים וכן בפגיעות מוחיות אצל מבוגרים.
בניסיון לשלב בין תחומי העניין פיתח את תאוריית האינטליגנציות המרובות.
התאוריה פורסמה בספרו "Frames of mind" בשנת 1983.
גרדנר היה עמית מקארתור בשנת 1981. קיבל את מלגת גוגנהיים בשנת 2000. הוא זוכה פרס אסטוריאס במדעי החברה לשנת 2011. נבחר על ידי המגזינים Foreign Policy ו-Prospect לאחד ממאה האינטלקטואלים המשפיעים בעולם בשנים 2005 ו-2008. גרדנר קיבל ד"ר לשם כבוד מ-28 אוניברסיטאות ומכללות ברחבי העולם, כולל בישראל.
גרדנר נשוי כיום לאלן וינר ויש להם ילד אחד.
יש לו גם שלושה ילדים מנישואים קודמים וארבעה נכדים.
תאוריית האנטליגנציות המרובות גורסת כי לאנשים יש מספר דרכים שונות ללמידה ולעיבוד מידע וכי דרכים אלו אינן תלויות זו בזו.
תאוריה זו עומדת בניגוד לתפיסה של אינטליגנציה כללית אשר כוללת כישורים הקשורים זה בזה.
גרדנר זיהה שמונה סוגי אינטליגנציות: לשונית, לוגית-מתמטית, מוזיקלית, מרחבית, תנועתית, בינאישית, אישית ונטורליסטית.
הוא סבור כי ישנה גם אינטליגנציה תשיעית, קיומית, אשר עוסקת בשאלות הגדולות, אך עד כה לא הכליל אותה.
גרדנר מעורב ברפורמת החינוך בארצות הברית מאז שנות השמונים.
למרות שהתאוריה שלו לא התקבלה בפסיכולוגיה יש לה השפעה רבה בחינוך.
בתי הספר מתמקדים באופן מסורתי בפיתוח אינטליגנציות לוגיות ולשוניות אשר נמדדות במבחני אינטליגנציה סטנדרטיים כמו מבחן IQ.
לפי גרדנר מבחנים אלו מודדים חלק קטן מהאינטליגנציות הקיימות אצל תלמידים.
אצל כל אדם היחס בין האינטליגנציות הוא שונה, דבר המשפיע על הדרך בה הלמידה שלו תהיה אפקטיבית יותר.
גרדנר סבור כי תלמידים ילמדו טוב יותר על ידי שימוש במתודולוגיות שונות, תרגילים ופעילויות אשר יתייחסו לכל סוגי האינטליגנציות ולא רק לאלו הלשוניים ולוגיים.
בשנת 1967 פילוסוף האמנות נלסון גודמן התחיל פרויקט חינוכי "פרויקט זירו" באוניברסיטת הרווארד.
מטרת הפרויקט היא להבין ולחזק למידה, חשיבה ויצירתיות בתחומי אמנות, לימודים הומניים ומדעיים.
גרדנר ודייוויד פרקינס ניהלו את הפרויקט בשנים 1972-2000. כיום גרדנר משמש כמנהל שותף של "פרויקט עבודה טובה".
הוֹוארד מלטון וב, MBE הוא שופט כדורגל אנגלי לשעבר.
וב שפט משחקים באנגליה וכן משחקים בין-לאומיים במפעלים של אופ"א ופיפ"א.
ב-2010 היה וב לשופט הראשון ששופט באותה שנה גם את גמר ליגת האלופות וגם את גמר המונדיאל.
אביו, בילי וב, היה שופט גם הוא במשך 35 שנה.
לפני שהפך את שיפוט הכדורגל למקצוע היה סמל במשטרת דרום יורקשייר.
את הקריירה כשופט החל הווארד וב ב-1993 כששימש כקוון בליגת הכדורגל של המחוזות הצפון מזרחיים באנגליה וב-1995 החל לשמש כשופט ראשי.
וב חזר לעמדת הקוון כשהתקדם לפוטבול ליג ב-1996 ולפרמייר ליג ב-1998. במקביל לתפקידו כקוון בפרמייר ליג שימש וב גם כשופט ראשי בפוטבול קונפרנס.
בשנת 2000 עזב את תפקידיו הקודמים והחל לשמש כשופט ראשי בפוטבול ליג.
בשנת 2003 עבר לשפוט בפרמייר ליג בה הוא שופט עד היום.
לצד משחקיו בליגה שפט וב גם במשחקים במפעלים אחרים באנגליה.
ביניהם בולטים: מגן הקהילה של שנת 2005, גמר גביע הפוטבול ליג של 2007 וגמר גביע ה-FA של 2009.
המשחק הבין-לאומי הראשון אותו שפט וב היה משחק ידידות בווינדזור פארק בין ל ב-2005.
ב-2006 נמנה בין שופטי טורניר אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 שהתקיים באותה השנה בפורטוגל.
וב שפט שני משחקים בשלב הבתים, ניצחון 0-1 של צרפת על פורטוגל וניצחון באותה תוצאה של איטליה על אוקראינה.
וב שפט גם את אחד ממשחקי חצי הגמר, ניצחון בפנדלים של אוקראינה על סרביה ומונטונגרו לאחר 0-0 בתום תשעים הדקות, והיה השופט הרביעי במשחק הגמר של הטורניר.
ב-26 בספטמבר בהמשך השנה, לאחר הטורניר, שפט לראשונה משחק בליגת האלופות: ניצחון חוץ של ליון 0-3 על סטיאווה בוקרשט בשלב הבתים.
ב-2007 היה וב בין חמשת השופטים שנשלחו מאופ"א לשפוט במשחקי אליפות העולם בכדורגל עד גיל 20. הוא שפט שלושה משחקים בשלב הבתים, את משחק רבע הגמר בו הביסה צ'ילה את ניגריה 0-4 כשכל השערים נכבשו בהארכה, ואת חצי הגמר בו נצחה צ'כיה את אוסטריה 0-2.
מ-2008 הפך וב לחבר קבוע בין השופטים בטורנירים הבין-לאומיים הבכירים בעולם.
מלבד להמשך פעילותו במשחקי ליגת האלופות, הוא היה בין שופטי יורו 2008, גביע הקונפדרציות 2009, מונדיאל 2010, יורו 2012, גביע הקונפדרציות 2013 ומונדיאל 2014.
ב-2011 הוכתר לחבר במסדר האימפריה הבריטית (MBE) על תרומתו לכדורגל.
באוגוסט 2014 הודיע וב על פרישה משיפוט, ומונה להיות המנהל הטכני של איגוד השופטים האנגלי.
הווארד גוביוף היה מדען מחשב אמריקאי, שהתמחה בחומרה ובמערכות קבצים.
באוניברסיטת קרנגי מלון השלים את עבודת הדוקטור שלו בנושא דיסקים מאובטחים מחוברים למערכת קבצים מבוזרת.
בשנת 1999 הצטרף לחברת גוגל, שהייתה אז חברת הזנק ובה כ-40 עובדים, ועבד על מערכת הפרסום ועל מערכת סריקת הרשת ובניית האינדקס של מנוע החיפוש.
בשנת 2004, כשכיהן כמנהל מחלקת הפיתוח בגוגל, יזם והוביל את פתיחת מרכז המחקר ופיתוח של גוגל בטוקיו.
על שמו (יחד עם אחרים) רשומים 11 פטנטים.
גוביוף היה אחד ממתכנני מערכת הקבצים של גוגל, שהיא מערכת קבצים מבוזרת קניינית שפותחה בגוגל לשימוש החברה.
במאמר המדעי שחיבר על המערכת עם עמיתיו, הוא מתאר את עקרונות התכנון שהנחו אותם, ומוסר מדדים ותרחישי שימוש מן המערכת הפועלת בגוגל.
מערכת הקבצים המבוזרת של מיזם האדופ נגזרה במקורה מן העקרונות שתוארו באותו מאמר.
המערכת המבוזרת, ביחד עם עקרונות חישוב מבוזר, מאפשרת חישובי ענק שלא היו אפשריים לפני כן.
בשנת 2007, חודשים ספורים לפני שנפטר בפתאומיות מלימפומה, יסד גוביוף קרן נדבנות, והציב לה כמטרה "להפוך את העולם למקום טוב יותר".
הקרן מציעה מענקים ומיקרו-מענקים בתחומי החינוך, האמנויות, וזכויות האדם.
הקרן פועלת בעיקר באזור טמפה במדינת פלורידה בארצות הברית, ותומכת במגוון מיזמי אמנות בסביבה זו.
הווארד הברווז הוא דמות בדיונית של גיבור-על חייזרי המופיע בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Fear #19 מדצמבר 1973 ונוצר בידי הכותב סטיב גרבר והמאייר ואל מאייריק.
כשמו, הווארד הוא ברווז מיקום חלופי בשם "עולם הברווזים", הידוע גם כארץ-791021. הוא זומן לארץ-616 בידי השד ת'וג, ונפגש בין היתר עם יצור-אדם וג'ניפר קייל.
הוא השתקע בקליבלנד והחל להגן על העיר מפני פושעים ונבלי-על, פגש את ספיידרמן, למד אמנות לחימה בשם "קוואק-פו" ונעשה למתאבק.
מארוול החלה לפרסם כותר סולו להווארד, אשר היה ברובו סאטירי והומוריסטי.
הווארד חלק דירה ונעשה חבר וידיד קרוב של בת-האנוש בוורלי סוויצלר, הועמד לנשיאות ארצות הברית, זכה לכוחותיו של הלסטורם זמנית, נלחם לראשונה בדוקטור בונג ואולץ להתחתן עם בוורלי.
הוא נלחם בקרקס הפשע בהנהגת רינגמאסטר, התגרש מבוורלי, ונלחם בדוקטור בונג בחליפת "איירון דאק" המשוכללת.
הווארד נלחם בדרקולה, ופגש בין היתר את הענקית הירוקה, סקרלט ספיידר, הדינוזאור השטני ומון-בוי, גוסט ריידר וקבוצת Generation X.
לאחר כמה הרפתקאות וביהן פגישה עם נאמור, הוא עבר ניסוי שינוי-צורה בידי בונג.
הווארד הפך בטעות לעכבר, ובונג בצורתו האזרחית טען שבניינו הותקף בידי "אוסמה הברווז".
הרצה זו ביצעה פארודיות על דמויות חותם "ורטיגו קומיקס" של DC קומיקס, ביניהן ג'ון קונסטנטין וספיידר ג'רוזלם, אך גם על ויצ'בלייד ועל אישים כאופרה וינפרי ופיל מק'גרו.
הווארד עלה לגן עדן ונפגש עם האל, ולבסוף חזר לצורתו כברווז.
הווארד ניסה להירשם לחוק רישום העל-אנושיים במלחמת האזרחים ביקום מארוול, אך נדחה היות שאינו אדם.
הוא נראה לוחם בכוחות גזע הסקרול באירועי "פלישה סודית", וגויס בידי סוכנות A.R.M.O.R.
הוא ואיש המכונה נסעו ברחבי המולטי-יקום בציד זומבים, והוא הרכיב באירועי "הפחד עצמו" צוות מיוחד נגד יצור-אדם.
הוא ודאם דאם דוגאן החלו להנהיג צוות מיוחד, "תריסר הברווזים", שמטרתו להילחם בזומבים מרחבי המולטי-יקום.
הוא הופיע בחוברות "דופ", ובמהלך אירועי "החטא הקדמון", גילה שיש לו הפוטנציאל להיות הישות האינטליגנטית ביותר בעולם הברווזים.
בשנת 2015 כיכב הווארד הברווז בהרצת חוברות חמישית, בכתיבתו של צ'יפ זדארסקי ובאיורו של ג'ו קינונז, בה הוא מתפקד כחוקר פרטי.
את דמותו בסרט הלייב אקשן "הווארד הברווז" מ-1986 דיבב השחקן צ'יפ זאיין.
את דמותו בסרטי הלייב אקשן "שומרי הגלקסיה" ו"שומרי הגלקסיה: חלק 2" ובסדרת האנימציה "מה אם...?" דיבב השחקן-קומיקאי סת' גרין.
הדמות הופיעה בהופעת קמע ללא קול בסרט "הנוקמים: סוף המשחק".
הווארד וולטר פלורי היה מדען חוקר אוסטרלי בתחומי פיזיולוגיה, פתולוגיה וחקר חומרים אנטי בקטריאליים.
בשנת 1945 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על עבודתו בפיתוח הפניצילין ביחד עם אלכסנדר פלמינג וארנסט צ'יין.
פלורי נולד באדלייד שבאוסטרליה, לג'וזף וברטה מארי פלורי.
למד בבית הספר הקולגיאלי של סנט.
פטר ולאחר מכן באוניברסיטת אדלייד, שאותה סיים כ-M.B.
וכ S.B.; בשנת 1921 זכה למלגת רודס ללימודים באוניברסיטת אוקספורד וסיים בה לימודים לתוארי B.A., B.Sc.
ו-M.A., בבית הספר לפיזיולוגיה הכיר את צ'ארלס שרינגטון, שהפך מדריך רב השפעה בעבורו, וחבר קרוב.
בשנת 1924 עבר פלורי ללמוד באוניברסיטת קיימברידג' (Ph.D., M.A.), לאחר מכן נסע ל-10 חודשים לארצות הברית, וחזר לעבוד בלונדון.
עוד כשהיה סטודנט באדלייד, פלורי פגש את מרי אתל הייטר, ולאחר התכתבות ממושכת היא הצטרפה אליו בלונדון, שם נישאו ב-19 באוקטובר 1926.
החל מ-1927 הרצה פלורי במחלקה לפתולוגיה בקיימברידג' שם עבד על הדוקטורט שלו בנושא זרימת הדם והלימפה.
בשנת 1931 התמנה לפרופסור לפתולוגיה באוניברסיטת שפילד.
ארבע שנים מאוחר יותר עבר לתפקיד דומה בבית הספר סר ויליאם לפתולוגיה באוקספורד, ושם הוא נשאר עד 1962, אז התפטר לטובת משרת מנהל קווין קולג'.
מתוך הכרה בצורך במומחיות ביוכימית על מנת לטהר את האנזימים, פלורי גייס את ארנסט צ'יין לצוות המחקר שלו.
בשנים 1938–1939 פלורי וצ'יין יזמו חקירה שיטתית של המאפיינים הביולוגיים והביוכימיים של חומרים אנטי בקטריאליים, ובסופו של דבר החליטו לחקור את הפניצילין, שהתגלה על ידי אלכסנדר פלמינג בשנת 1928.
על תרומתו לפיתוח הפניצילין לתרופה קיימת, זכה פלורי לפרסים רבים.
בשנת 1944 קיבל תואר אבירות, בשנת 1945 זכה ביחד עם פלמינג וצ'יין בפרס נובל לפיזיולוגיה ורפואה.
כמו כן זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי ב-1946.
הפניצילין הוא התרופה האנטיביוטית הראשונה.
הפניצילין פועל על דופן התא של החיידק, הוא מתקשר לאנזימים היוצרים את דפנות התאים, ומעכב את גידולו ואת ההתרבות של החיידק בדרך החלוקה.
יתר על כן, הוא מעורר לפעולה אנזימים אחרים, שמפוררים את דופן התא.
משום כך, הוא יעיל רק נגד אותם חיידקים שיש להם דפנות תא.
הוא התגלה על ידי פלמינג 1928 כתוצאה מתצפיות על תבנית שהתפתחה בכמה צלחות פטרי, אך הוא לא הצליח לבודד את החומר הפעיל, ולכן הנושא ננטש.
בשנת 1939, פלורי וצ'יין עמדו בראש צוות של מדענים בריטיים, אשר הצליחו לבודד את התרופה, אך לא לייצר ממנה כמות מספיקה.
לאחר שהצליחו לשכנע את הממשל הבריטית בחשיבותה של התרופה להציל חיי אנוש, והממשלה העבירה משאבים לטובת פיתוח התרופה, הם הצליחו לפתח תרופה בכמויות מספיקות, והצילו חיי אדם רבים ממלחמת העולם השנייה ואילך.
הווארד גראהם באפט הוא איש עסקים אמריקאי, פוליטיקאי לשעבר, נדבן, צלם, חקלאי, ושוחר איכות הסביבה.
הוא הילד האמצעי של המיליארדר וורן באפט.
הוא קרוי על שם סבו הווארד באפט, ובנג'מין גראהם, הפרופסור האהוב על וורן באפט.
באפט היה סגן נשיא ועוזר ליושב ראש חברת ארצ'ר דניאלס מידלנד, מ-1992 ועד 1995, ודירקטור בחברה משנת 1991 עד 1995, דירקטור של קבוצת GSI מ-1995 עד 2001, דירקטור של ConAgra Foods מ-2002 עד 2006, דירקטור אגרו טק מזון עד 26 באוקטובר 2006, ודירקטור בסלואן אימפלמנט.
הוא קיבל מינוי דירקטור של תאגיד לינדזי ב-1995, שימש יו"ר כשנה מ-2002 עד 2003. בשנת 2008, הודיע שהוא יפרוש כדירקטור בינואר 2010.
משנת 1992 הוא דירקטור בתאגיד הענק של אביו, ברקשייר האת'וויי, ונשיא חברת חווֹת באפט.
הוא היה דירקטור של חברת קוקה-קולה מ-9 בדצמבר 2010. מ-1993 עד 2004 הוא היה דירקטור של חברת קוקה קולה אנטרפרייזס, המבקבק הגדול ביותר בעולם של קוקה קולה.
בדצמבר 2011 אמר וורן באפט לחדשות CBS שהוא מעוניין שבנו הווארד יירש אותו כיושב ראש ברקשייר האת'וויי.
הווארד אליוט אשמן היה פזמונאי ומחזאי יהודי-אמריקאי שעבד בשיתוף פעולה עם אלן מנקן מספר פעמים, שהמוכרות בהן היו שלושה סרטי הנפשה של דיסני, בהם אשמן כתב את המילים ומנקן הלחין את השירים והנעימות שבסרט.
אשמן ומנקן החלו את דרכם בשנת 1979 במחזמר "יברך אותך אלוהים, אדון רוזווטר", שאותו אשמן ביים וכתב.
המחזמר הבא של הצמד, "חנות קטנה ומטריפה" (1982), בוים ונכתב גם כן בידי אשמן הפך להצלחה מסחררת שהובילה להפקת סרט הקאלט "חנות קטנה ומטריפה".
שיתוף הפעולה הראשון של השניים עם חברת וולט דיסני היה בסרט "בת הים הקטנה" (1989), ולאחריו הסרט "היפה והחיה" (1991).
לאחר מותו, נעשה שימוש בחלק משיריו של אשמן בסרט נוסף של דיסני – "אלאדין" (1992).
בשנת 2018 הופק עליו סרט תיעודי בשם "המוזיקה של הווארד".
אשמן נולד בבולטימור, מרילנד, בנם של שירלי תלמה (לשעבר גלאס) וריימונד אלברט אשמן, אשר עבר במפעל ליצור גביעי גלידה.
אשמן החל את לימודיו באוניברסיטת בוסטון ומכללת גודארד, ולאחר מכן המשיך לקבלת תואר שני מאוניברסיטת אינדיאנה בשנת 1974.
לאחר שסיים ללמוד באוניברסיטת אינדיאנה בשנת 1974, עבר אשמן לגור בניו יורק ועבד כעורך ב-Grosset & Dunlap (חברה בת של "ברטלסמן").
שני המחזות הראשונים שלו; "Cause Maggie's Afraid of the Dark" ו-"Dreamstuff" לא זכו לאהדת הקהל וקיבלו ביקורות מעורבות.
מחזהו "The Confirmation" הופק ב-1977 בתיאטרון פרינסטון מקארטר בכיכובו של הרשל ברנרדי.
בשנת 1977 הפך לבמאי האמנותי בתיאטרון WPA בניו יורק.
אשמן עבד לראשונה עם אלן מנקן בשנת 1979 במחזמר "יברך אותך אלוהים אדון רוזווטר", המבוסס על ספר בעל שם זהה.
נוסף על כך, שיתפו פעולה במחזמר "חנות קטנה ומטריפה", כאשר אשמן שימש כבמאי, פזמונאי וליבריתן, מחזמר אשר זיכה אותו במספר פרסים.
אשמן היה הבמאי, הליריקן והמחבר של המחזמר "חייכי" משנת 1986 מברודוויי (עם מוזיקה מאת מרווין האמליש).
בנוסף לזאת, בשנת 1986, אשמן כתב את התסריט עבור עיבוד הקולנוע של פרנק אוז למחזמר "חנות קטנה ומטריפה", ובנוסף כתב שני שירים חדשים; "Some Fun Now" ו-"Mean Green Mother From Outer Space", כאשר השיר האחרון היה מועמד לאוסקר.
בשנת 1986, אשמן התבקש לכתוב שיר עבור הסרט "אוליבר וחבורתו" של חברת וולט דיסני.
בזמן אותו הפרויקט, נודע לו על פרויקט נוסף; הסרט "בת הים הקטנה", הסרט הראשון מזה 30 שנה המבוסס על אגדה.
אשמן, יחד עם אלן מנקן, כתבו את כל השירים עבור הסרט.
אשמן הפך לאחד מהאנשים המשמעותיים בתחילת הרנסאנס של דיסני.
אשמן ניהל פגישות ואמר איך כל סצנה אמורה להיראות הוא אף היה מעורב בדמותה של אריאל וביקש מהאנימטור הראשי שאריאל צריכה להיות עם עיניים כחולות.
הוא ידע בדיוק איך כל סצנה אמורה להיראות ולהתבצע ומדוע על חברת דיסני להמשיך להפיק סרטים מוזיקליים.
נוסף על כך, היה בעל סמכות וטו בהחלטות על ליהוק המדבבים, הנגנים והמלווים.
"בת הים הקטנה" יצא בנובמבר 1989 וזכה להצלחה מסחררת.
אשמן ומנקן קבלו שתי מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ושלוש מועמדויות עבור פרס האוסקר שתיים עבור השירים "נשק אותה" (Kiss the Girl) ו"בתוך הים" (Under the Sea), כאשר האחרון זכה גם בפרס, בנוסף לפס הקול של הסרט.
בשנת 1988, עת שעבד על "בת הים הקטנה", אשמן הציע לחברת דיסני לעשות עיבוד מוזיקלי מונפש של "אלאדין".
לאחר שכתב מספר שירים עם שותפו אלן מנקן והצעה למבנה הסרט, נכתב תסריט בידי לינדה וולברטון, אשר כתבה גם את התסריט עבור היפה והחיה.
אז הבמאים ג'ון מוסקר ורון קלמנטס הצטרפו להפקה.
הסיפור עבר מספר רב של שינויים וחלק מהדברים שהופיעו ברעיון הראשוני נגנזו.
מתוך 16 השירים שהכינו אשמן ומנקן עבור הסרט "אלאדין", נכללו בסרט המוגמר רק שלושה משיריו של הווארד, אשר הופץ לאחר מותו.
במהלך שלבי ההפקה המוקדמים של "אלאדין", אשמן ומנקן החלו לסייע בהצלת ההפקה של "היפה והחיה", אשר נפל בהפקות בהיותו סרט לא מוזיקלי.
אשמן, שהעדיף להתמקד ב-"אלאדין", הצטרף בעל כורחו.
באותו הזמן מצבו הבריאותי החל להתדרדר עקב מחלתו.
לבסוף, הספיק להשלים את מילות השירים של "היפה והחיה" לפני שנכנע למחלתו.
הסרט הופץ מספר חודשים לאחר מותו והוקדש לזכרו.
יחד עם מנקן, זכה אשמן בשני פרסי גראמי, שני פרסי גלובוס הזהב ובשני פרסי אקדמיה.
כשאשמן "קיבל" את פרס האקדמיה השני שלו עבור הסרט "היפה והחיה", ויליאם פ.
"ביל" לאוץ' שותפו ובן זוגו לחיים, קיבל את הפרס במקומו.
בליל טקס פרסי האוסקר ה-62, כאשר זכו אשמן ומנקן בפרס האוסקר עבור המוזיקה של הסרט "בת הים הקטנה" ובעבור השיר "בתוך הים", אשמן סיפר למנקן שקיבל תוצאות חיוביות על הימצאות נגיף האיידס בגופו.
הוא אובחן כחולה איידס בשנת 1988, במהלך ההפקה של "בת הים הקטנה".
במהלך ההפקה של "היפה והחיה", אמני ההנפשה של חברת דיסני הוטסו לעבוד עם אשמן בביתו בפישקיל, ניו יורק, שם נוכחו לגלות את מצב מחלתו המתקדם.
אשמן נעשה חלש יותר ויותר אך נשאר פעיל לכל אורך ההפקה והמשיך בכתיבת השירים.
לאחר ההקרנה הראשונה של "היפה והחיה" ב-10 במרץ 1991, אמני ההנפשה ביקרו את אשמן בבית החולים.
משקלו היה 80 פאונד, הוא התעוור ובקושי יכול היה לדבר.
אמני ההנפשה והמפיק דון האן סיפרו לו כי הסרט זכה לשבחים מהקהל.
ב-14 במרץ, אשמן, בגיל 40 הלך לעולמו מסיבוכים הנובעים ממחלת האיידס, בעיר ניו יורק.
מחווה לאשמן נכללה בסוף כתוביות הסיום של הסרט "היפה והחיה" ובה נכתב: "לידידנו, הווארד, שהעניק לבת ים את קולה ולחיה את נשמתו, נהיה אסירי תודה לעד.
אשמן נאבק על חייו לצד בן זוגו ביל לאוץ', אחותו שרה אשמן-גיליספי ואמו שירלי תלמה גלאס.
מקום קבורתו של אשמן בגן הזיכרון "אוהב שלום" בבולטימור, מרילנד.
להאשמן קרובי משפחה רחוקים המתגוררים בחלקם בארצות הברית ובישראל
"יברך אותך אלוהים, אדון רוזווטר" (1979) (פזמונאי, ליבריתן ובמאי)
"חנות קטנה ומטריפה" (1982) (פזמונאי, ליבריתן ובמאי)
"חייכי" (1986) (פזמונאי, ליבריתן ובמאי)
"חנות קטנה ומטריפה" (1986) (פזמונאי ותסריטאי)
"אוליבר וחבורתו" (1988) (מילים לשיר "אי שם בניו יורק סיטי")
"בת הים הקטנה" (1989) (פזמונאי, מפיק, אחראי דיאלוגים)
"היפה והחיה" (1991) (פזמונאי, מפיק בפועל) ("הוקדש לזכרו")
"אלאדין" (1992) (מילים לשירים "לילות ערב", "ג'יני – לא היה לך חבר כמותי", ו-"הידד לנסיך עלי").
"היפה והחיה" (2017) – עיבוד לייב-אקשן של סרט ההנפשה המקורי משנת 1991. נעשה שימוש חוזר בשיריו, כולל שורות גנוזות בשירים "גסטון", "שיר ההמון" ו-"היפה והחיה" (פזמונאי, לצד טים רייס)
הווארד הנרי בייקר הבן היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי שכיהן כסנאטור רפובליקני מטנסי ומנהיג הרוב בסנאט.
לאחר מכן שימש בייקר כראש סגל הבית הלבן תחת הנשיא רונלד רייגן.
בוושינגטון הבירה נודע בתור "המפייס הגדול", ובייקר נחשב לאחד הסנאטורים המצליחים ביותר מבחינת תיווך ופשרות, חקיקת חוקים ושמירה על נימוסים.
בייקר היה שמרני מתון שזכה להערכה רבה על ידי רוב עמיתיו חברי המפלגה הדמוקרטית.
המשיך בקריירה משפטית לאחר שסיים את חוק לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת טנסי.
אביו, הווארד בייקר האב, ייצג את טנסי בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנות החמישים.
בבחירות לסנאט ב-1966, הביס בייקר את המושל פרנק קלמנט, והפך לרפובליקני הראשון שייצג את טנסי בסנאט מאז תום תקופת השיקום.
לאחר פרישתו של יו סקוט מהסנאט, הפך בייקר למנהיג הרפובליקנים בסנאט, כאשר שימש כמנהיג המיעוט או מנהיג הרוב בסנאט בשנים 1977–1985.
בייקר התמודד למועמדות הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית ב-1980, אך יצא מהמירוץ לאחר הסדרה הראשונה של הבחירות המקדימות.
הוא לא ביקש להיבחר מחדש לסנאט ב-1984. בשנים 1987–1988 כיהן כראש סגל הבית הלבן בעת כהונת הנשיא רייגן.
לאחר שעזב את הבית הלבן, עבד כשדלן ויועץ במשרד עורכי דין.
הוא שירת גם במועצת המנהלים של "מרכז המדיניות הדו-מפלגתית" וב"שותפות לאמריקה בטוחה".
בשנים 2001–2005 היה שגריר ארצות הברית ביפן.
אשתו הראשונה, ג'וי, הייתה בתו של מנהיג המיעוט לשעבר בסנאט, אוורט דירקסן.
לאחר מותה של ג'וי ב-1993 נישא בייקר לסנאטורית ננסי קאסבאום, בתו של מועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות לנשיאות 1936, אלף לנדון.
בייקר נולד בהאנטסוויל שבטנסי, לדורה אן (לבית לאד) והווארד בייקר האב.
אביו, חבר המפלגה הרפובליקנית, היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1951 עד 1964, כנציג מחוז רפובליקני מסורתי במזרח טנסי.
בייקר למד בבית הספר מקלי (McCallie), ולאחר שסיים את לימודיו שם, החל ללמוד באוניברסיטת טולנה שבניו אורלינס, לואיזיאנה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא אומן במתקן חיל הים של ארצות הברית בקמפוס של אוניברסיטת הדרום בסוואני במסגרת תוכנית אימון V-12 של צי ארצות הברית.
הוא שירת בצי מ-1943 עד 1946 וסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת טנסי בשנת 1949. באותה שנה, הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת טנסי והחל לעבוד כעורך דין.
הרוטונדה בבית הספר למשפטים באוניברסיטת טנסי נקראת עכשיו על שמו של בייקר.
בעודו נושא נאום בתחילת טקס סיום הלימודים של נכדו באוניברסיטת המדינה של מזרח טנסי בג'ונסון סיטי ב-5 במאי 2007, לבייקר הוענק תואר דוקטור לשם כבוד.
בייקר החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1964, כאשר הפסיד לדמוקרט הליברלי רוס באס בבחירות לסנאט על מקומו של הסנאטור המנוח אסטס קאפובר.
בבחירות לסנאט 1966, הפסיד באס בבחירות המקדימות הדמוקרטיות את מועמדותו לסנאט למושל לשעבר פרנק קלמנט, ובייקר זכה במועמדות הרפובליקנית כאשר ניצח את קנת רוברטס עם 112,617 (75.7%) לעומת 36,043 (24.2%) קולותיו של רוברטס.
בייקר זכה בבחירות הכלליות, כשהוא מנצל את כישלונו של קלמנט להמריץ את הבסיס הדמוקרטי.
בבחירות עצמן זכה בייקר ב-55.7% מהקולות.
בייקר הפך אז לסנאטור הרפובליקני הראשון מטנסי מאז תקופת השיקום והרפובליקני הראשון שנבחר באופן פופולרי לסנאט ממדינה זו.
בייקר נבחר מחדש ב-1972 ושוב ב-1977, ותקופת כהונתו נמשכה מה-3 בינואר 1967 עד ל-3 בינואר 1985. ב-1969 הוא כבר היה מועמד לתפקיד מנהיג המיעוט בסנאט, שהתפנה עם מותו של חותנו, אוורט דירקסן, אך בייקר הובס ברוב של 19–24 על ידי יו סקוט.
בתחילת הקונגרס הבא בשנת 1971, בייקר התמודד שוב לתפקיד זה, והפעם הפסיד לסקוט ברוב של 20-24.
הנשיא ריצ'רד ניקסון ביקש מבייקר ב-1971 למלא אחד משני המושבים הריקים בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
לאחר שבייקר התמהמה עם ההצעה, שינה ניקסון את דעתו ומינה את ויליאם רנקוויסט במקום זאת.
בשנים 1973–1974 הפך בייקר לחבר המיעוט החשוב ביותר בוועדת הסנאט, בראשותו של הסנאטור סם ארווין, שחקרה את פרשת ווטרגייט.
בייקר התפרסם על ששאל, "מה הנשיא ידע?
כאשר יו סקוט פרש מהקונגרס של ארצות הברית, נבחר בייקר למנהיג המיעוט בסנאט בשנת 1977 על ידי עמיתיו הרפובליקנים, תוך שהוא מביס את רוברט גריפין, ברוב של 18–19. בייקר מילא שתי תקופות כהונה כמנהיג המיעוט בסנאט (1977-81) ושתי כהונות כמנהיג הרוב בסנאט (1981–1985).
בייקר הוזכר לעיתים תכופות על ידי גורמים פנימיים כמועמד אפשרי לסגן נשיא ארצות הברית כעמיתו למרוץ של הנשיא המכהן ג'רלד פורד בשנת 1976. על פי מקורות רבים, בייקר היה מועמד מוביל למשרה זו, עד שחשף כי אשתו, ג'וי, הייתה אלכוהוליסטית שהשתקמה.
פורד בחר לבסוף בסנאטור מקנזס בוב דול.
בייקר התמודד לנשיאות ארצות הברית ב-1980, אך פרש מהמירוץ למועמדות הרפובליקנית לאחר שהפסיד לג'ורג' הרברט ווקר בוש באספות הבחירה באיווה.
טד סטיבנס שימש כמנהיג המיעוט בפועל במהלך מסע הבחירות הראשי שלו.
בייקר לא ביקש להיבחר מחדש לסנאט ב-1984. את מקומו בסנאט ירש חבר הקונגרס הדמוקרטי ולימים סגן הנשיא אל גור.
בשנת 1984 עוטר בייקר במדליית החירות הנשיאותית.
כעדות למיומנותו של בייקר במשא ומתן וכמתווך ישר, מינה אותו הנשיא רונלד רייגן לראש סגל הבית הלבן במהלך כהונתו השנייה (1987–1988).
רבים ראו בכך צעד של רייגן לתיקון יחסיו העכורים עם הסנאט, שהידרדרו במקצת בתקופת כהונתו של ראש הסגל הקודם, דונלד ריגן.
בשנת 2003 הוקם "המרכז למדיניות ציבורית ע"ש הנרי ה.
סגן הנשיא דאז, דיק צ'ייני, נשא נאום בטקס הפתיחה משכן המרכז.
עם השלמת המבנה ב-2008 סייעה שופטת בית המשפט העליון, סנדרה דיי או'קונור, בהקדשת המבנה על שמו של בייקר.
בשנים 2001–2005 כיהן כשגריר ארצות הברית ביפן.
נפטר ב-26 ביוני 2014 בהאנטסוויול, טנסי.
הווארד בריל , היה אתלט יהודי-אמריקאי, מקום רביעי באליפות ארצות הברית ומקום 11 בעולם (1938) בהדיפת כדור ברזל.
בריל נולד וגדל בניו יורק למשפחה יהודית.
בתחרות שנערכה בניו יורק ב-28 במאי 1938 קבע בריל בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 15.74 מטר.
שבוע לאחר מכן, באליפות IC4A שנערכה בניו יורק ב-2 ביוני הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.62 מטר ובאליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה הוא סיים במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 15.26 מטר.
הווארד צ'ארלס הוא שחקן בריטי הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד פורתוס בסדרה "המוסקטרים", עיבוד לרומן "שלושת המוסקטרים" מאת אלכסנדר דיומא.
בין שנת 2000 ל-2005 למד בקינגסטון קולג' וקיבל תעודה באמנויות הבמה.
אחר כך למד לתואר BA במשחק ובמדיה.
את הכשרתו המקצועית רכש בדרמה סנטר לונדון שם זכה בפרס הדרמה על שם ליידי רות'רמיר ובמלגת לימודים על שם לברהולם.
הווארד הת'וויי אייקן היה מדען מחשב אמריקאי, עם שורשים גרמניים.
אייקן היה אחד מחלוצי מדע המחשב שתכנן את המחשב הרווארד סימן 1 של חברת IBM.
אייקן נולד בעיר הובוקן, ניו ג'רזי כבנם היחיד של דניאל אייקן, בן למשפחה אמידה מאינדיאנה ושל מרגרט אמילי לבית מיריש, ממוצא גרמני.
ההורים התחתנו במנהטן שנה קודם.
התמכרותו של האב לאלכוהול העיבה על ילדותו.
בשנת 1911 המשפחה עברה לאינדיאנפוליס.
שם נרשם אייקן לתיכון הטכני "ארסנל" הוקם זה עתה בשנת 1912 בבניין של ארסנל ממלכתי לשעבר.
יום אחד כשהאב השיכור תקף את אמו, גירש אייקן בן ה-14 עם מחתה ביד את אביו מהבית.
הוא ואמו התנתקו לחלוטין מהאב ומשפחתו ונאלצו להתפרנס לבדם.
בנסיבות אלה עזב אייקן את התיכון והתחיל לעבוד בהתקנת טלפונים באינדיאנפוליס.
ניסה בו זמנית להשלים את לימודיו על ידי קורסים בהתכתבות.
בהתערבות אחד ממוריו בתיכון שהתרשם מהפוטנציאל שלו, השיג אייקן עבודה כמפעיל מרכזייה משמרת לילה בחברה לתאורה ולהסקה וחידש בשעות הבוקר את לימודיו בתיכון "ארסנל".
על אף הקשיים וההפסקה בעבר הצליח אייקן לסיים את התיכון בעזרת מבחן מיוחד שעבר מיוזמת מנהל התיכון, מיילו סטיוארט.
בעזרת אותו המנהל הועסק אייקן במשרה חדשה בחברה לחשמל ולגז של מדיסון.
הוא עבר עם אשתו לעיר זו ועבד במשמרת ערב.
נרשם ללימודי הנדסת חשמל באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ועבד גם כעוזר של פרופסור לפיזיקה.
כסטודנט חי חיי עוני והתגורר בשותפות עם עוד 2–3 סטודנטים, בעוד ששכר דירה נפרדת לאמו.
אחרי שסיים את לימודיו בפקולטה המשיך לעבוד בחברה לחשמל וגז במדיסון, הפעם כמהנדס חשמל האחראי על התכנון השיפוץ של תחנת הכוח של החברה.
אחרי קבלת התואר קודם כמהנדס ראשי, תפקיד שבו כיהן 4 שנים ותרם רבות לשיפור התפוקה.
בשנת 1927 הוא עזב את מדיסון ועבר לשיקגו כמהנדס כללי ב
בתחנה הראשית של החברה החשמלית ולייצור וסטינגהאוס.
שם עסק בתכנון תחנות כוח.
בשנת 1931 התמנה למנהל מחוזי ב-Line Material Company בדטרויט.
אף על פי שהרוויח טוב התגעגע למחקר המדעי.
עבד שם שנה ונרשם ללימודי פיזיקה אוניברסיטת שיקגו.
כשלא אהב את תוכנית הלימודים שם בשנת 1933 העדיף לעבור לאוניברסיטת הרווארד ועבר יחד עם אמו לגור בקיימברידג' (מסצ'וסטס)
בשנת 1939 סיים אייקן את הדוקטורט בהרווארד.
בתקופתו בהרווארד נתקל במשוואות דיפרנציאליות היכולות להיפתר רק בשיטה דיגיטלית.
אז הוא המציא כלי חשמלי-מכני ללחישוב שאפשר לו לבצע את רוב הטרחה.
מחשב זה נקרא תחילה ASCC -Automatic Sequence Controlled Calculator ומאוחר יותר כונה מחדש "הרווארד סימן 1".
בעזרת חברת IBM הושלמה בניית מחשב זה והוא הותקן בהרווארד בפברואר 1944.
בשנת 1947 השלים אייקן את עבודתו על מחשב נוסף: הרווארד סימן 2. כמו כן עבד על הרווארד סימן 3 - הרווארד סימן 4.
סימן-3 השתמש בכמה מרכיבים אלקטרוניים בעוד שסימן-4 היה כולו אלקטרוני.
סימן 3 וסימן 4 השתמשו בזיכרון של תוף מגנטי, בעוד סימן 4 מצויד גם בזיכרון גרעין מגנטי.
בשנת 1947 הנהיג אייקן בהרווארד את תוכנית הלימודים למדעי המחשב, כעשור לפני אוניברסיטאות אחרות.
מדעני מחשב רבים עשו עבודת דוקטור בהנחייתו.
אחרי שפרש לגמלאות התגורר אייקן בפורט לודרדייל בפלורידה.
הוא המשיך לתרום למחקרים טכנולוגיים.
הקים את Howard Aiken Industries Incorporated, חברת ייעוץ שסייעה לעסקים בסכנת כישלון.
בעת שהותו בפלורידה הצטרף לסגל אוניברסיטת מיאמי כפרופסור למידע.
העניק ייעוץ לחברות כמו לוקהיד מרטין ומונסנטו.
אייקן נפטר בגיל 73 בשנת 1973 בשנתו בעת שביקור בעיר סנט לואיס, מיזורי.
הווארד אייקן היה נשוי שלוש פעמים: ללואיז מנסיל, אחר כך לאגנס מונטגומרי ובשלישית - למרי מקפרלנד.
נולדו לו שתי בנות: קייצ'ל אן, מאשתו הראשונה ואליזבת' (בטסי) מהנישואים השניים.
אלמנתו מרי נפטרה בשנת 2013.
הוא שירת במילואים כמפקד בחיל הים של ארצות הברית.
1947 - חבר באקדמיה האמריקאית למדעים ולאמנויות
1958 - פרס להנדסה של המכללה להנדסה ויסקונסין-מדיסון
1964 - אייקן היה הראשון שזכה בפרס הרי מ.
גודי (מדליה ואלפיים דולר) על תרומתו המקורית למחשבון האוניברסלי, שהוביל לייצור המחשב הדיגיטלי האוניברסלי.
1970 - מדליית אדיסון - מטעם המכון למהנדסי חשמל ואלקטרוניקה בארצות הברית IEEE - על התרומה המצטיינת והחלוצית לפיתוחם ויישומם של מחשבים גדולים דיגיטליים
תואר דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות ויסקונסין, ויין והמכון הפוליטכני בדרמשטאט.
הווארד אלכסנדר סמית' (בשם מלא באנגלית: Howard Alexander Smith; 30 בינואר 1880 – 27 באוקטובר 1966) היה פוליטיקאי, משפטן ואקדמאי אמריקאי שייצג את מדינת ניו ג'רזי בסנאט של ארצות הברית בשנים 1944–1959. סמית' היה דודו של פיטר דומיניק, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת קולורדו.
הווארד אלכסנדר סמית' נולד בניו יורק לאברם אלכסנדר וסו לן (לבית בנדר) סמית'.
סמית' למד בבית הספר קאלטר שבניו יורק ואז נרשם לאוניברסיטת פרינסטון בניו ג'רזי.
בפרינסטון הוא למד משפטים, מדע המדינה ואת המשפט המקובל כאשר וודרו וילסון היא נשיא האוניברסיטה.
ב-1901 קיבל תואר ראשון, ובהמשך קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קולומביה ב-1904. ב-1902 נישא סמית' להלן דומיניק, אותה הכיר בעת לימודיו באוניברסיטת קולומביה, ונולדו להם שתי בנות ובן.
בת אחת, הלן סמית' שומייקר (1993-1903), הייתה סופרת, פסלת ומנהיגה בכנסייה.
היא בעצמה נישאה לכומר אנגליקני הנודע סם שומייקר ב-1925.
סמית' התקבל ללשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק ב-1904 והחל לעבוד כעורך דין בניו יורק בחברה לסיוע משפטי.
בשל בריאות לקויה, הוא עבר לקולורדו ספרינגס שבקולורדו, שם המשיך לעבוד בעריכת דין עד לשנת 1917. במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא עבד במִנהל המזון של ארצות הברית בקולורדו ולאחר מכן בוושינגטון הבירה.
ב-1919 עבר לניו ג'רזי, ושימש כמזכיר מנהלי (עוזר לנשיא האוניברסיטה) באוניברסיטת פרינסטון בשנים 1920–1927. לאחר מכן שימש כמרצה בפקולטה לפוליטיקה של אוניברסיטת פרינסטון (1930-1927).
הוא לימד יחסים בינלאומיים ומדיניות חוץ.
בעודו ממשיך להתגורר בניו ג'רזי, חידש סמית' את עבודתו כעורך דין בעיר ניו יורק.
הוא נבחר מחדש ב-1946 וב-1952 וכיהן בסנאט עד 3 בינואר 1959. הוא כיהן כיו"ר ועדת העבודה והרווחה הציבורית של הסנאט האמריקאי בשנים 1953–1955, והיה שותף לניסוח חוק סמית'-מונדט שהגדיר את התנאים בהם ממשלת ארצות הברית רשאית לעסוק בדיפלומטיה ציבורית.
הלקראת הבחירות לסנאט ב-1958 בחר שלא להתמודד לסנאט, אך שימש כיועץ מיוחד לענייני חוץ למזכיר המדינה של ארצות הברית מ-1959 עד 1960.
באוקטובר 1966 הלך סמית' לעולמו בפרינסטון, בן 86 במותו.
הוא נטמן בבית העלמין של העיר.
הווארד דויטש הוא במאי קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי.
דויטש נולד בניו יורק להורים יהודיים.
דודו הוא השחקן רוברט ולדן.
אחרי סיום לימודי התיכון, הוא למד באוניברסיטת המדינה של אוהיו, ומאז הוא החל לעבוד במחלקת הפרסום של חברת התקליטים "United Artists Records" שם שימש אביו כמנהל.
הוא ביים קליפים לשירים של אמנים כמו בילי איידול ובילי ג'ואל.
הסרט הראשון באורך מלא שביים הוא "יפה בוורוד" משנת 1986 שזכה להצלחה, אחרי כן ביים שני סרטים נוספים שנעשו על פי תסריטו של ג'ון יוז: "משהו נפלא" ו-"The Great Outdoors".
בשנות התשעים הוא ביים את הסרטים "משתגעים על אהבה" (1995) ו"הזוג המוזר 2" (1998) שהיוו סרטי המשך לסרטים אחרים.
הוא ביים פרקים של מספר סדרות טלוויזיה וביניהן "אגדות מעולם המסתורין" ואת פרק הבכורה של "מלרוז פלייס".
בשנת 2023 ביים שלושה פרקים של סדרת הדרמה המשטרתית "וויל טרנט" (אנ') של רשת ABC.
הוא מלמד משחק ובימוי ב-"Beverly Hills Playhouse", בית ספר למשחק בבוורלי הילס.
ב-1989 התחתן עם השחקנית ליאה תומפסון ולהם שתי בנות, השחקניות זואי דויטש ומדלין דויטש.
הווארד מורטון מצנבאום היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, שבמשך כעשרים שנה כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אוהיו בשנת 1974 ובשנים 1976–1995. טרם חברותו ב היה מצנבאום חבר בית המחוקקים המדינתי באוהיו.
מצנבאום נולד למשפחה ענייה בראשית יוני 1917 בקליבלנד שבאוהיו, בנם של אנה (לבית קלפטר) וצ'ארלס מצנבאום.
סבו וסבתו מצד אביו היו מהגרים יהודים מפולין ומצרפת, בעוד הורי אמו היו יהודים הונגרים.
הוא למד בבית הספר התיכון גלנוויל, שם שיחק בנבחרת האתלטיקה הקלה, בעודו עובד בעבודות מזדמנות לאחר שעות הלימודים.
את לימודיו הגבוהים השלים באוניברסיטת המדינה של אוהיו, שם קיבל תואר ראשון בשנת 1939 ותואר שני במשפטים ב-1941. במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 עסק בעריכת דין בקליבלנד.
אחרי שבראשית דרכו נאבק באפליה דתית על רקע שורשיו היהודיים, את ייעודו מצא כנציגם של איגודי עובדים גדולים, תחילה לצד ארגון עובדי התקשורת באמריקה ואחר כך לצד איגוד המכונאים הבין-לאומי.
באמצעות השקעות צבר מצנבאום הון לא מבוטל, במיוחד דרך נדל"ן בסמוך לשטחי נמל התעופה הבינלאומי קליבלנד הופקינס .
מצנבאום ושותפו העסקי הראשון, אלווה "טד" בונדה, חזו את השווי העתידי של קרקעות אלה, שלימים תהיינה לחניונים רווחים מוארים במיוחד הפועלים עשרים וארבע שעות ביממה.
העסק התרחב וחיש מהר נהפך לחברת חניוני התעופה של אמריקה (APCOA Parking), חברת החניונים הגדולה בעולם.
עד 1970 הוא מכר את חלקו ב-APCOA Parking תמורת 20 מיליון דולר אמריקאי.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 היה מצנבאום בעלים משותף של רשת השבועונים "Sun Newspapers", שאת עיתוניה הפיצה בקליבלנד רבתי, ולאחר הפסדו בבחירות לסנאט תמה פעילות הרשת.
מ-1943 עד 1947 היה מצנבאום חבר בית הנבחרים של אוהיו.
לאחר מכן שירת בסנאט המדינתי בשנים 1947–1951. בשנת 1958 ניהל את מטה הבחירות של חבר הסנאט האמריקאי סטיבן יאנג, שבמהפך מרשים ניצח את הסנאטור המכהן ג'ון בריקר, מועמד המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגן הנשיא במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1944. מצנבאום שב וסייע ליאנג במסע הבחירות לתקופת כהונה נוספת ב-1964.
בשנת 1970 התמודד מצנבאום על אחד משני מושביה של אוהיו בסנאט אותו ייצג יאנג, שבחר שלא להתמודד לכהונה שלישית.
הוא ניצח את האסטרונאוט ג'ון גלן בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית ברוב דחוק בן 51% לעומת 49 האחוזים של גלן, אך הפסיד בבחירות הכלליות למועמד הרפובליקני המיוחס רוברט טאפט ג'וניור.
ב-1974, כשהסנטור ויליאם בארט סקסבי התפטר מהסנאט לשם מינויו לתובע הכללי של ארצות הברית, מושל אוהיו ג'ון ג'יי גיליגן מינה את מצנבאום למלא את מקומו של סקסבי.
מצנבאום הכריז על התמודדותו בבחירות המיוחדות למילוי שארית תקופת כהונתו של סקסבי, אך במערכה העיקשת מול גלן בבחירות המקדימות נחל תבוסה, ובבחירות הכלליות גלן נבחר לסנאט.
מצנבאום הציב את המוניטין העסקי שלו כנגד עברו של גלן בצבא ובנאס"א, וטען כי יריבו "מעולם לא עבד לפרנסתו".
תשובתו של גלן התפרסמה כנאום "אמהות כוכב הזהב" (Gold Star Mothers).
גלן אמר למצנבאום ללכת לבית חולים של יוצאי צבא ו רבים חשו שהנאום של גלן הביא לו את ניצחונו בבחירות המקדימות, בהן זכה עם 54% מקולות הבוחרים.
בשנת 1976, מצנבאום התמודד בשנית מול טאפט ג'וניור.
המירוץ בין השניים היו צמוד פעם נוספת, אך הפעם הוא ניצח וניצל את ניצחונו של ג'ימי קרטר בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה.
טאפט התפטר מהסנאט ימים אחדים טרם סיום כהונתו, ובכך איפשר למצנבאום להישבע לתפקידו מוקדם יותר כדי לצבור ותק על פני עמיתיו שנבחרו במחזור 1976. מצנבאום נבחר מחדש ב-1982 ובקלות גבר על פול פייפר, חבר בסנאט של אוהיו.
באותה שנה התמודדה בת דודתו של מצנבאום, סגנית מושל מיזורי הארייט וודס , נגד הסנאטור הרפובליקני ג'ון דנפורת', אך כשלה בהתמודדות זו.
ב-1981 הוטח עלבון במצנבאום באולם מליאת הסנאט כאשר הסאנטור פריץ הולינגס מקרוליינה הדרומית כינה אותו "הסנאטור מבני ברית", כלעג לשורשיו היהודיים של מצנבאום.
בהמשך התנצל הולינגס בפני מצנבאום והדברים נמחקו מהפרוטוקול.
ב-2 בדצמבר אותה שנה נמנה מצנבאום בין ארבעת הסנאטורים שהצביעו נגד תיקון להצעת טילי ה-MX של הנשיא רונלד רייגן, שנולד לתקצב את מערכת הטילים בכ-334 מיליון דולר ולמסד הקצבה נוספת לשיטות מחקר אחרות שיאפשרו להציב טילי ענק בבסיסים צבאיים.
בשלהי שנות ה-70 ובראשית שנות ה-80 של המאה ה-20 מערכת היחסים בין גלן למצנבאום הייתה עכורה ומתוחה.
כאשר מצנבאום הביע תמיכה במועמדותו של גלן לנשיאות ארצות הברית לקראת הבחירות הנשיאותיות בשנה העוקבת, חלה הפשרה וחמימות ביחסים.
בשנת 1988 התמודד מצנבאום לתקופת כהונה שלישית בסנאט.
יריבו הרפובליקני היה ראש עיריית קליבלנד ג'ורג' ווינוביץ'.
ווינוביץ' האשים את מצנבאום בנקיטת גישה רכה כלפי פורנוגרפיית ילדים, האשמות שנמתח עליהן ביקורת בידי רבים, בהם הסנאטור ג'ון גלן, שמסר הצהרה לעיתונות בה ניסה להפריך ולסתור את טענותיו של ווינוביץ'.
מצנבאום ניצח בבחירות ביחס של 57% מול 43%, על אף ניצחונו של סגן הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש באוהיו בבחירות לנשיאות שהתקיימו במקביל.
עשר שנים לאחר מכן נבחר וויינוביץ' למושבו של גלן בסנאט, לאחר שהאחרון פרש מהחיים הפוליטיים.
בסנאט היה מצנבאום ליברל מובהק.
הוא היה ידוע בכינויו "סנאטור לא" (כינוי שחלק עם הסנאטור השמרן ג'סי הלמס מקרוליינה הצפונית) ו"הווארד הדליין" (Headline Howard) בשל יכולתו לבצע פיליבסטר להצעות חוק תוך מתן ציונים ולבלום חקיקות שמאחוריהן עומדות קבוצות אינטרס.
מצנבאום התעניין במיוחד בסוגיות הגבלים עסקיים והגנת הצרכן, ופעמים תכופות איים לבטל את הפטור מחוק ההגבלים העסקיים שניתן ללליגת הבייסבול הבכירה.
מאז פרישתו הסוגיה נותרה ללא התמסרות של אחד הסנאטורים האחרים.
מצנבאום התפרסם בזכות חברותו בוועדת המשפט, במיוחד בגלל מאמציו לשמור על חוקי ההגבלים העסקיים ועל תמיכתו הבלתי-מסויגת בהפלות.
מצנבאום היה ספקן כלפי תאגידים וארגונים המקדמים סחר באספרטם.
במהלך כהונתו עלתה האשמה כי החברה "G.D.
Searle, LLC" ניסתה להפיץ את האספרטם בשוק ולקבל את אישורו של מנהל המזון והתרופות האמריקאי באמצעות הגשת נתונים כוזבים.
Searle, LLC" על זיוף הנתונים והוסיף לגעור בהתאחדות הרפואה האמריקאית (AMA), שכתב העת שלה "JAMA" דיווח (לצד תְּנָיַות פְּטוֹר שונות) כי אספרטם בטוח עבור רוב האנשים.
בשנת 1985 התכנס הסנאט לשימוע עדויות הנוגעות לתיקון חקיקתי של מצנבאום המחייב לפרט את כמות האספרטם במוצר.
מצנבאום לא התמודד לתקופת כהונה רביעית ב-1994. חתנו, ג'ואל הייאט, היה מועמד המפלגה הדמוקרטית להחליפו, אך הייאט הפסיד לסגן המושל מייק דה ויין, שנבחר ב-1990 לסגן המושל לתפקיד כעמיתו למרוץ של וויונוביץ'.
לאחר שעזב את הסנאט ב-1995 כיהן מצנבאום כיושב ראש התאחדות הצרכנים של אמריקה.
הוא נפטר בבית מגוריו ששכן באוונטורה שבפלורידה, ב-12 במרץ 2008. הוא נטמן בבית העלמין מייפילד שבקליבלנד הייטס באוהיו.
הווארד ברטון אונרו היה רוצח המונים אמריקאי אשר ירה למוות בשלושה עשר בני אדם במהלך טיול שגרתי בן שתים עשרה דקות שערך לאורך השכונה בה התגורר בקמדן, ניו ג'רזי, ארצות הברית, ב-6 בספטמבר 1949. הטבח הקצר נודע מאוחר יותר בשם צעדת המוות.
לאחר מעצרו אובחן כסכיזופרן, ובשל כך הוגדר כבלתי כשיר לעמוד למשפט.
הוא הועבר לבית חולים פסיכיאטרי בניו ג'רזי, בו נותר בבידוד קבוע ותחת שמירה כבדה עד למותו בגיל שיבה, כעבור שישים שנה.
אונרו נולד ב-21 בינואר 1921 בעיר קמדן, ניו ג'רזי, ארצות הברית, בנם הבכור של סמואל שיפלי אונרו ואשתו פרדה אי.
הוא ואחיו הצעיר, ג'יימס, גדלו בחזקתה של אמם לאחר שהוריהם נפרדו.
בנעוריו החל ללמוד בחטיבת הביניים קריימר, אולם סיים את לימודיו כבוגר בינואר 1939. ספר המחזור של אותה שנה תיאר אותו כטיפוס ביישן אשר שאף למצוא עבודה בשורות הממשלה.
מספר שנים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס אונרו לצבא האמריקאי, ב-27 באוקטובר 1942, והחל לשרת כאיש צוות בטנק אשר סופח לזירה האירופית.
כהן, תיאר אותו בתור חייל משכמו ומעלה אשר מעולם לא שתה משקאות חריפים, קילל, או חיזר אחר נשים, ובילה את מרב זמנו הפנוי בקריאת ספר תנ"ך וכתיבת מכתבים ארוכים לאמו.
כמו כן נהג לכתוב רבות ביומנו, בו תיאר את חווייותיו בשדה הקרב תוך הקפדה על פירוט רב אודות גופות אויביו.
בתום המלחמה הוענקו לאונרו , מדליית הניצחון במלחמת העולם השנייה, ו, בטרם שוחרר בכבוד ושב להתגורר עם אמו בניו ג'רזי.
הן אביו והן אחיו הצעיר של אונרו סיפרו כי הלה חזר משדה הקרב בתור בן אדם שונה מאוד, יותר מצוברח, עצבני, ומנותק.
במשך תקופה קצרה לאחר שובו עבד בתור פועל לעיבוד יריעות מתכת, בטרם נרשם לאוניברסיטת טמפל שבפילדלפיה, ממנה פרש לאחר חודש בשל מה שכינה .
הודות לתמיכתה הכלכלית של אמו, אשר עבדה במפעל לסבונים, היה יכול להישאר בביתה בחוסר מעש לאורך החודשים הבאים, כאשר מעת לעת נהג לתלות את המדליות הצבאיות שלו במקומות שונים בסלון, לקרוא בתנ"ך, ואף להתאמן בירי במרתף ביתם, אותו הפך למטווח מאולתר.
באותה העת החלו לראשונה יחסיו עם שכניו להתדרדר, לדבריו בעקבות .
אחיו הצעיר, ג'יימס, סיפר מאוחר יותר על סכסוך כלשהו שהתפתח בינו לבין אחד משכניהם, רוקח בשם מוריס כהן, וזאת לגבי מנהגו של אונרו להיכנס לבית אמו דרך החצר של הלה.
כמו כן, במקרה אחד שב אונרו מבית הקולנוע בשעת לילה מאוחרת וגילה כי השער שהתקין קודם לכן באותו היום נעלם, דבר שככל הנראה האשים בו את כהן.
בסביבות השעה 07:00 בבוקר ה-6 בספטמבר 1949 סעד אונרו את ארוחת הבוקר שהכינה לו אמו, אשר מיד לאחר מכן עזבה את ביתם לצורך ביקור אצל אחת השכנות, קרולינה פינר.
אונרו עזב את הבית אף הוא לקראת השעה 09:20 באותו הבוקר בעודו חמוש באקדח מסוג לוגר, מחסנית עם שמונה כדורים, ותחמושת נוספת שתחב לכיסיו, בדרכו לכיוון רחוב ריבר רואד בקמדן.
תחילה נתקל הלה במשאית שהובילה לחם, ולאחר שהתקרב אליה הכניס את אקדחו מבעד לדלת הפתוחה וניסה לירות בנהג מטווח קצר, אולם פספס את הירייה במעט.
הנהג הצליח להימלט ואף ניסה להזהיר עוברים ושבים מפני המפגע, אך ללא הועיל.
לאחר מכן המשיך אונרו לחנותו של אחד משכניו, הסנדלר ג'ון פילרצ'יק, וירה בו למוות.
משם המשיך למספרה של שכן נוסף, קלארק הובר, אשר סיפר באותה העת את אוריס סמית' בן השש.
אונרו ירה לעברם ופגע בראשו של הובר ובצווארו של סמית', פציעות שהותירו אותם במצב אנוש והובילו בהמשך למותם.
הוא עזב את המקום בריצה לכיוון בית המרקחת של מוריס כהן, השכן האמור כלפיו חש שנאה תהומית, אולם נתקל בדרכו באיש מכירות בשם ג'יימס הוטון, וירה בו למוות לאחר שסירב לסור מדרכו.
כאשר הגיע לאחורי בית המרקחת ראה את כהן ואשתו רוז רצים במעלה המדרגות לתוך דירתם שבקומה השנייה.
כאשר נכנסו פנימה טיפס כהן מבעד לחלון ולעבר גג המרפסת שלהם, בזמן שרוז התחבאה יחד עם בנם בן השתים עשרה, צ'ארלס, בשני ארונות בגדים נפרדים.
אונרו מצא את הארון בו התחבאה רוז וירה בו שלוש פעמים מבלי שפתח כלל את הדלתות, ולאחר שפתח אותן ירה כדור נוסף שפגע בפניה.
בעודו מסתובב בדירתם נתקל באמו של כהן, מיני בת השישים ושלוש, בזמן שניסתה להתקשר למשטרה, וירה בה מספר פעמים.
לאחר מכן המשיך בעקבותיו של כהן לעבר גג המרפסת וירה בו בגבו, כך שהלה נפל מטה ופגע במדרכה בעוצמה רבה לפני שמת.
בן הבית היחיד שחייו ניצלו מהטבח היה בנם של הזוג כהן, צ'ארלס.
עם יציאתו מבית הרוקח צעד אונרו למרכז הרחוב והחל לירות לכיוון רכב בעל מרכב סדאן שהתקרב לעברו.
הוא פגע בנהג, אלווין דיי, אשר סטה הצידה באיטיות עד שגלגלי הרכב נתקלו במדרכה, ומת במקום מושבו.
משם המשיך אונרו לחנותו של חייט בשם תומאס זגרינו, אולם הלה לא נכח במקום באותה העת, ובמקום זאת ירה למוות באשתו, הלגה.
זגרינו היה היחיד מבין מטרותיו הממוקדות של אונרו אשר ניצל מהטבח.
בשובו לרחוב הראשי התקרב אונרו לרכב שהמתין בצומת דרכים והחל לירות לעבר שלושת בני המשפחה שישבו בו: אמה מאטלק, בתה הלן וילסון, ונכדה הצעיר ג'ון.
שתי הנשים מתו באופן מידי, ואילו הילד מת מאוחר יותר ב.
ללא כלי רכב נוספים באופק נותר אונרו בחוסר מעש והחל לירות לעבר חלון אחת הדירות הסמוכות, פוגע בתומאס המילטון בן השנתיים.
המטפלת של הפעוט, איירין רייס, קרסה למראה גופתו, ונזקקה בהמשך לטיפול רפואי עבור הלם.
מאוחר יותר טען אונרו כי לא זיהה את האנשים שראה מבעד לחלון, או האם הצליח לפגוע בהם.
אונרו התמקד ברכב נוסף שהגיח לכיוונו, אולם שני יושביו, צ'ארלס פיטרסון וג'יימס קרופורד, הצליחו להימלט לפאב קרוב.
אחד מיושבי הפאב, פרנק אנגל, יצא החוצה ופתח בקרב יריות עם אונרו, אולם לאחר שחשב כי החטיא אותו נמלט חזרה פנימה.
למעשה, צלף הלה ברגלו של המפגע, פציעה בה הבחינו הן אונרו והן גורמי החוק רק זמן מה לאחר מעצרו הסופי, ובתום חקירה ארוכה.
בתום קרב היריות הפנה אונרו את תשומת לבו לכיוון מספר עוברים ושבים שצעדו בעברו השני של הרחוב, אך חרף מאמציו לא הצליח לפגוע בהם.
לאחר מכן נתקל במדלין האריס ובנה ארמנד בזמן שתלו שמיכות על מתלה כביסה מחוץ לביתם.
הוא ירה לכיוונם ופצע אותם קלות, אך השניים שרדו.
למשמע קולות האזעקה הצורמים של ניידות המשטרה שהחלו לפלח את האוויר שב אונרו חזרה לדירתו, אשר הוקפה במהרה בידי רשויות החוק.
השוטר הראשון שהגיע לזירה היה הבלש ויליאם אי.
קלי האב, עמו ניהל אונרו קרב יריות קצר, שבמהלכו הצליח עיתונאי בשם פיליפ בקסטון מעיתון ה לשים את ידו על מספר הטלפון של אונרו דרך חיפוש קצר במנהלת התקשורת המקומית, וחייג אליו.
אונרו ענה לשיחתו בקול אותו תיאר העיתונאי מאוחר יותר כ, וניהל עמו שיחה קצרה:
קרבות הירי תמו לאחר שהשליכה המשטרה שני רימוני גז מדמיע לתוך הדירה.
הרימון השני התפוצץ ומילא את החדר בו שהה אונרו בגז מחניק, כאשר במקביל עלו לקומה הראשונה שני שוטרים חמושים, צ'ארלס האנס ואוורט ג'וסלין, והחלו לקרוא לעברו קריאות אזהרה, , אליהן הגיב הלה, .
הוא יצא מתוך חדרו ודשדש במורד המדרגות עד שנאזק בידי השניים ונעצר.
השוטרים הראשונים שנכנסו לתוך דירתו תיארו אותה במה שכינו בשם .
באחת המגירות נמצאו מספר מדליות שהוענקו לאונרו עבור הישגי הצליפה שהפגין במהלך המלחמה, ובמרתף התגלה המטווח המאולתר שבנה.
על אחד השולחנות נמצא כרך ביבליה פתוח בספר הבשורה על-פי מתי פרק כ"ד.
במקום נמצאו גם מספר כרכים אשר נגעו להיגיינה במהלך יחסי מין.
במהלך חקירתו מסר אונרו הודאה מפורטת אודות מעשיו, אשר פורסמה מאוחר יותר בידי התובע המחוזי של קמדן, מיטשל כהן.
רק בתום שיחותיהם הממושכות הבחינו השוטרים כי אונרו נפצע מקליע שחדרו לירכו, ופינו אותו לבית החולים קופר לצורך קבלת טיפול רפואי, אליו הגיע גם ג'ון וילסון בן התשע, הקורבן השלושה עשר והאחרון של אונרו, אשר נשם באותה שעה את נשימותיו האחרונות.
שלושה עשר אישומי רצח הוגשו נגד אונרו באשמת בנוסף לשלושה אישומי תקיפה בגין , אולם לאחר שעבר בדיקה פסיכולוגית אובחן כסכיזופרן וכנגזר מכך גם כלא שפוי, מצב אשר הקנה לו חסינות מפני הליכים משפטיים.
כאשר שוחרר מבית החולים קופר נשלח לבית החולים למשוגעים של ניו ג'רזי, כיום המוסד הפסיכיאטרי טרנטון, בו הושם בתא פרטי באחד הבניינים שנועדו עבור חולים בעלי סיכון ביטחוני גבוה.
הוא נותר בין כותלי המקום עד למותו ב-2009. דבריו האחרונים אשר הגיעו לידי הציבור נמסרו במהלך ראיון שהעניק לפסיכולוג: .
בסך הכל רצח אונרו שלושה עשר אנשים ופצע שלושה נוספים במהלך הטבח.
טווח הגילאים של הנרצחים הוא בין שנתיים לשישים ושמונה שנים, מתוכם מספר ילדים בעשור הראשון לחייהם.
אחד הניצולים הבודדים של הטבח, בנם בן השתים עשרה של מוריס ורוז כהן, צ'ארלס, הצליח לשרוד את האירוע מאחר שהתחבא בתוך ארון בגדים.
בהמשך חייו הפך לסב של קארלי נובל, אחת הניצולות של הטבח בתיכון מרג'ורי סטונמן דאגלס, שהתרחש ב-14 בפברואר 2018. נובל שרדה את התקרית לאחר שהתחבאה בארון בגדים, בדומה לצ'ארלס.
הלה מת בגיל שבעים ושתיים, ב-4 בספטמבר 2009, ונקבר כעבור יומיים, ב-6 בספטמבר, יום השנה לטבח ממנו ניצל בצעירותו, וחודש בלבד לפני מותו של הרוצח, הווארד אונרו, בין כותלי בית החולים הפסיכיאטרי בו שהה.
העיתונאי האמריקאי זכה בפרס פוליצר בקטגוריית לשנת 1950 עבור הסיקור בן ארבעת אלפים המילים שכתב אודות הווארד אונרו והטבח שביצע בעיתון הניו יורק טיימס.
הווארד פאוול סנט-רוס אולאנו הוא כדורסלן קובני המשחק בעמדת הסמול פורוורד במורסיה מליגת העל הספרדית בכדורסל.
סנט-רוס החל לשחק כדורסל ברמת נוער וחובבים באיטליה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-2011, ב-SG בראונשווייג מהליגה הגרמנית השלישית, קבוצת המילואים של לובן בראונשווייג מהבונדסליגה.
ב-29 ביוני 2015 חתם סנט-רוס לשנתיים בנימבורק הצ'כית.
הוא עזר לקבוצה לזכות בגביע הצ'כי ב-2017 ובאליפויות ליגת העל הצ'כית ב-2016 ו-2017. ב-30 ביוני 2017 הצטרף סנט-רוס לסגל ליגת הקיץ של דנוור נאגטס מה-NBA.
ב-20 ביולי 2017 חתם סנט-רוס לשנה בדרושפאקה הטורקית.
ב-52 משחקים (בליגת העל הטורקית וביורוקאפ) במהלך עונת 2017/18 הוא העמיד ממוצעים של 7.3 נקודות, 4.6 ריבאונדים ו-3.6 אסיסטים בליגה, ו-8.6 נקודות, 4.2 ריבאונדים ו-3.9 אסיסטים ביורוקאפ.
סנט-רוס זכה בעונת 2017/2018 ביורוקאפ עם קבוצתו.
אתונה מליגת העל היוונית לעונת 2018/19. עם א.א.ק.
הוא זכה ב ב-2019 ונחשב לשומר ההיקף הטוב ביותר בקבוצה.
הוא העמיד ממוצעים של 6.6 נקודות, 2.4 אסיסטים ו-1.2 חטיפות עם א.א.ק.
ב-14 ביולי 2019 האריך סנט-רוס את חוזהו במועדון עד 2021.
ב-11 בינואר 2020 חתם סנט-רוס בקבוצת היורוליג הרוסית צסק"א מוסקבה עד עונת 2022/23, לאחר שזו רכשה אותו מא.א.ק.
ב-19 ביולי 2020 ביטלה צסק"א את חוזהו של סנט-רוס ושחררה אותו.
ב-21 ביולי 2020 חתם סנט-רוס בפנאתינאיקוס היוונית לעונת 2020/21 עם אופציה לעונה נוספת.
ב-16 באוגוסט 2021 הוא האריך את חוזהו במועדון היווני עד 2023. בעונתו השנייה עם הירוקים הוא העמיד ב-32 משחקי ליגה ממוצעים של 7.2 נקודות, 3.8 ריבאונדים, 3.5 אסיסטים ו-1.5 חטיפות בכ-24 דקות למשחק.
בנוסף, ב-31 משחקים בעונת 2021/2022 ביורוליג הוא העמיד ממוצעים של 7.2 נקודות, 3.1 ריבאונדים, 2 אסיסטים ו-1.2 חטיפות בכ-23 דקות למשחק.
ב-24 באוגוסט 2022 נפרד סנט-רוס מהמועדון היווני לאחר שתי עונות.
ב-27 באוגוסט 2022 חתם סנט-רוס בבאסקט סרגוסה מליגת ה-ACB הספרדית, וב-21 ביולי 2023 חתם במורסיה.
הווארד וולאס פולוק היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אלסקה.
פולוק נולד ב-11 באפריל 1920 בשיקגו שבאילינוי לאולגה (לבית דבלן) ולאוסקר טוביאס פולוק, וגדל בניו אורלינס.
הוא למד בתיכון בפרקינסטון, מיסיסיפי וסיים את לימודיו במכללה הזוטרה – Perkinston Junior College.
הוא התגייס כימאי בצי ארצות הברית ב-1941 ופרש בדרגת לוטננט קומנדר ב-1946. במהלך שירותו במלחמת העולם השנייה, הוא איבד את האמה הימנית שלו בתאונת רימון בזמן אימון בדרום האוקיינוס השקט ב-1944.
הוא למד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סנטה קלרה ובאוניברסיטת יוסטון, ולאחר מכן עשה קיבל תואר שני בניהול תעשייתי הMIT.
הוא היה עורך דין פעיל.
פולוק שירת בבית המחוקקים הטריטוריאלי של אלסקה מ-1953 עד 1955. מאוחר יותר כיהן בסנאט של אלסקה בין השנים 1961–1963 ו-1965–1966; ונבחר כרפובליקני לקונגרס, בו כיהן במהלך הקונגרסים ה-90 וה-91, מ-3 בינואר 1967 עד 3 בינואר 1971, בהיותו הרפובליקני הראשון שנבחר לקונגרס מאלסקה.
הוא לא הועמד לבחירה מחדש ב-1970 לקונגרס ה-92, אלא היה מועמד לא מוצלח למועמדות הרפובליקנית למשרת מושל אלסקה.
פולוק היה גם נשיא של איגוד הרובאים הלאומי.
משנת 1998 ועד מותו בינואר 2011, פולוק היה תושב ארלינגטון, וירג'יניה.
הווארד הנרי בייקר האב היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שנבחר לשבע קדנציות רצופות כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטנסי בין השנים 1951 ל-1964.
הוא היה אביו של מנהיג הרוב בסנאט האמריקני לעתיד וראש הסגל של הבית הלבן הווארד בייקר הבן.
בייקר נולד בסאמרסט, קנטקי, ב-12 בינואר 1902 לג'יימס פ.
בייקר, עורך דין ומוציא לאור של עיתונים בהאנטסוויל, טנסי, וילידת קנטקי, הלן קין בייקר.
המשפחה עברה להאנטסוויל, טנסי, בשנת 1909, ובייקר בילה את רוב ילדותו במחוז סקוט.
המשפחה עברה לנוקסוויל ב-1918, באותה שנה שבה נכנס בייקר לאוניברסיטה שם.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת טנסי ב-1922 ואת בית הספר למשפטים שלה ב-1924; הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בטנסי ב-1923. בייקר הוא בוגר של סניף אפסילון אטה של אחוות סיגמא נו.
לאחר לימודי משפטים, בייקר התחתן עם דורה לאד וחזר להאנטסוויל כדי להיות שותף במשרד של אביו.