tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סרטו מעט אנשים טובים בכיכובם של חאבייר סמואל ואוליביה ניוטון-ג'ון יצא בשנת 2012.
אליוט יצא מהארון במהלך הצגתו בטקס פרסי האקדמיה לקולנוע האוסטרליים (AACTA) בסידני ב-31 בינואר 2012. הוא היה במערכת יחסים עם בן זוגו, ויל בווולי, מאז סוף שנות השמונים.
הם נישאו בחתונה אזרחית בלונדון בשנת 2008.
הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר (1994)
סטיבן בנטון אלקינס היה תעשיין ופוליטיקאי אמריקאי.
בין השנים 1891 – 1893 הוא כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית.
הוא כיהן גם כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טריטוריית ניו מקסיקו וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית.
סטיבן בנטון אלקינס נולד ב-26 בספטמבר 1841 ליד ניו לקסינגטון, אוהיו לאביו פיליפ דנקן אלקינס ולאמו שרה פיקט וויתרס.
באמצע שנות ה-40 עברה המשפחה לווסטפורט, שבמיזורי (כיום חלק מקנזס סיטי).
בשנות ה-50 הוא למד בקולג' של הבונים החופשיים שבלקסינגטון, מיזורי וב-1860 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מיזורי שבעיר קולומביה.
לאחר סיום לימודיו הוא עסק בהוראה למשך זמן קצר במחוז קאס שבמיזורי.
בין תלמידיו נמנה קול יאנגר, לימים חבר כנופיית ג'יימס-יאנגר, בהנהגתו של ג'סי ג'יימס.
במלחמת האזרחים האמריקנית התגייסו אביו ואחיו של אלקינס לצבא הקונפדרציה ושירתו תחת פיקודו של סטרלינג פרייס, אך הוא עצמו התגייס לצבא האיחוד.
לפני גיוסו הוא נתקל פעמיים ב"מורדים של קוונטריל"(יחידת גרילה של הקונפדרציה) וניצל ממוות בזכות אביו ואחיו.
אלקינס החל את דרכו בצבא האיחוד כקצין בדרגת קפטן במיליציה של רגימנט הרגלים ה-77 של מיזורי.
הוא שירת תחת פיקודו של קרסי קואטס והקרב היחידי בו הוא השתתף היה קרב לון ג'ק, שלדבריו עורר בו תחושות תיעוב כלפי המלחמה.
אלקינס ציין שמזלו הטוב שבזכותו הוא זכה להגנה מצד מורדי קוונטריל תאם לחשש שהוא ירצח על ידיהם על היותו חייל בצבא האיחוד, שכן הם השתתפו ככל הנראה בקרב זה.
אלקינס החל לעסוק בעריכת דין בעיירה מסילה שבניו מקסיקו ובשנים 1864 – 1865 הוא נבחר למועצה המחוקקת של הטריטוריה.
בין השנים 1866 – 1867 הוא שימש כתובע המחוזי של הטריטוריה.
ב-10 ביוני 1866 הוא נשא לאישה את רעייתו הראשונה, שרה סימס ג'ייקובס.
בין השנים 1867 – 1870 הוא שימש כתובע הכללי של הטריטוריה.
ב-1872 הוא נבחר כנציג ניו מקסיקו לקונגרס של ארצות הברית, ב-1874 הוא נבחר מחדש ובתפקיד זה הוא כיהן מ-4 במרץ 1873 ועד 4 במרץ 1877. ב-1875 הוא הכיר את רעייתו השנייה, היילי דייוויס ונשא אותה לאישה.
הוא המשיך לעסוק בעריכת דין.
הוא היה המייסד והנשיא של בנק סנטה פה וניהל עסקים נרחבים בתחומי הקרקעות, הרכבות, הכרייה והפיננסים, ושימש כנשיא חברת מקסוול לנד גרנט.
בניסיונו לגרש פולשים לקרקעות הוא הואשם בהיותו חלק מקבוצת עורכי הדין "מעגל סנטה פה".
יחד עם גיסו, תומאס ב.
קרטון, השתתף אלקינס במה שהפך לשערוריית ספקולציית הקרקעות הגדולה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
בעשותו שימוש בהשפעתו על פוליטיקאים, כמו חברי קונגרס, שופטים והמודד הראשי של ארצות הברית, עלה בידו של אלקינס לקבל את הזיכיון על הענקות הקרקעות הספרדיות והמקסיקניות על שמו.
באמצעות ייצוג קולקטיבי של הצדדיים בסכסוכי הקרקעות, השפיעו אלקינס וקרטון על מדיניות חלוקת הקרקעות של ממשלת הטריטוריה, תוך הפרה ישירה של הסכם גואדלופה אידלגו.
רעייתו השנייה של אלקינס, היילי דייוויס, הייתה בתו של הסנאטור הנרי דייוויס, מווירג'יניה המערבית.
ב-1878 הוא היה לאזרח של מדינה זו והחל להיות מעורב בעסקי נפט, פחם ותעשיית העץ בשיתוף עם חמו.
בני הזוג בנו את ביתם, "הייליהרסט" במחוז רנדולף ובסמוך נוסדה העיירה אלקינס.
הבית עוצב על ידי האדריכל מניו יורק צ'ארלס ט.
לאחר מותו של אלקינס הועבר הבית והרכוש שסביבו על ידי אלמנתו לקולג' דייוויס ואלקינס המקומי וכיום הוא חלק משטח הקמפוס של המוסד ורשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
אלקינס כיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של הנשיא בנג'מין הריסון מ-17 בדצמבר 1891 ועד 5 במרץ 1893. בין המטרות שהציב לעצמו הייתה חידוש דרגת הקצונה לוטננט גנרל והעלאת השכר של הנגדים בצבא כדי לשפר את איכות שירותם.
הוא גם הרחיב את פעילות חטיבת המודיעין הצבאי.
ב-1895 נבחר אלקינס כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית ולאחר בחירתו הראשונה הוא נבחר לשתי תקופות כהונה נוספות.
בסנאט הוא שימש כיושב ראש הוועדה לסקר גאולוגי וכחבר בוועדת הסחר הבין-מדינתי.
סטיבן אלקינס נפטר בעודו מכהן כסנאטור ב-4 בינואר 1911 בוושינגטון די.
ונטמן בבית הקברות מייפלווד שבאלקינס, וירג'יניה המערבית.
סטיבן איילס היה חבר בולט בלשכת עורכי הדין של וושינגטון די.
ושותף במשרד עורכי הדין "סטפטו וג'ונסון".
הוא כיהן כתת-מזכיר הצבא של ארצות הברית מפברואר 1961 ועד ינואר 1964, ולאחר מכן ועד יולי 1965 הוא כיהן כמזכיר הצבא.
את לימודיו האקדמיים הוא החל באוניברסיטת פרינסטון ולאחר מכן המשיך בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה המערבית, שם הוא היה חבר באחוות "פי-קאפא-פסי".
סטיבן איילס נולד ברומני, שבוירג'יניה המערבית.
הוא למד בבית הספר סקרבורו, שבניו יורק יחד עם אחיו, ובהמשך למד בבית הספר התיכון ההאפיסקופלי שבאלכסנדריה, וירג'יניה, שם הוא סיים את לימודיו ב-1929. ב-1933 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון וב-1936 קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה המערבית.
בין השנים 1937–1940 שימש איילס כעוזר לפרופסור באוניברסיטת וירג'יניה המערבית.
הוא שוחרר משירות צבאי עקב עיוורון צבעים, אך מאוחר יותר הוא הועסק על ידי משרד הפיקוח על המחירים של מנהל החירום בין השנים 1942–1946. ב-1947 הוא שימש כיועץ למשלחת הכלכלית האמריקאית ליוון ולאחר מכן שב לעיסוקו הפרטי בעריכת דין החל מ-1948 ועד כניסתו לשירות הממשלתי.
איילס כיהן כתת-מזכיר הצבא של ארצות הברית מה-9 בפברואר 1961 ועד ה-28 בינואר 1964. לאחר מכן הוא מונה כמזכיר הצבא, תפקיד בו הוא כיהן עד 1 ביולי 1965. לעיתים קרובות נזקפת לזכותו הקמתה של תוכנית סמלי האימונים של צבא ארצות הברית.
הוא ניהל סקירה מרחיקת לכת במשך זמן שכללה מגע עם מגוון רחב של אנשים מנוסים בכל זרועות הכוחות המזוינים וממצאיו כללו חמישה עקרונות מרכזיים, עם המלצות והצעות לחיסול הבעיות בהן הוא נתקל.
פרס סמל האימונים השנתי של פיקוד האימונים וההדרכה של צבא ארצות הברית נקרא על שמו.
בראשית 1965 נמתחה על איילס ביקורת קשה, הן מצד הדמוקרטים והן מצד הרפובליקנים, כאשר הוא ביקש מימון מתת-ועדת ההקצבות של הסנאט להגנה למה שעד מהרה הושם ללעג כ"תוכנית הווטרנים המהירה".
כפי שהמבקרים סיכמו את הצעתו של איילס, עד "8,000 גברים צעירים שלא מסוגלים לעמוד בדרישות הפיזיות והמנטליות לשירות צבאי", עדיין יגויסו ו"יוכלו לשרת יום אחד ואז להשתחרר כווטרנים, יהיו זכאים לזכויות של וטרנים שהשלימו תקופות ארוכות במדים".
איילס העיד שהתוכנית (שתת-הוועדה סירבה לאשר) תעלה בשנה הראשונה 31.3 מיליון דולר בערכים של 1965, שווי של 235 מיליון דולר חמישים שנה לאחר מכן.
לאחר סיום כהונתו כמזכיר הצבא ועד 1970 שימש איילס כראש מועצת העיר הפדרלית, קבוצה של אנשי עסקים, מנהיגים אזרחיים, אנשי חינוך ואחרים שמקדמת את הפיתוח הכלכלי של וושינגטון הבירה.
ב-24 ביוני 1939 נשא איילס את הלן "נלי" וילס ונולדו להם ארבעה ילדים.
הוא נפטר משבץ מוחי בביתו שבבת'סדה, מרילנד ב-30 ביוני 2001. הוא נקבר בעיר הולדתו.
סטיבן צ'ארלס ברחוויין (בהולנדית: Steven Charles Bergwijn; נולד ב-8 באוקטובר 1997) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והקיצוני באל-איתיחאד ובנבחרת הולנד.
ברחוויין נולד באמסטרדם להורים מסורינאם.
עד 2009 שיחק בקבוצת נוער מקומית בשכונה בה התגורר, וב-2009 הצטרף למחלקת הנוער של אייאקס אמסטרדם.
עקב סכסוך עם אחד ממאמניו החליט לעזוב.
באופן מיידי לאחר עזיבתו נציגי פ.ס.וו.
איינדהובן יצרו עמו קשר והביאו אותו למחלקת הנוער.
ב-9 באוגוסט 2014 ערך את הופעתו הראשונה בפ.ס.וו.
ב', במסגרת ליגת המשנה ההולנדית.
את שערו השלישי במדי הקבוצה הבוגרת של פ.ס.וו.
כבש בניצחון 0–3 על אייאקס, ניצחון אשר הבטיח לפ.ס.וו.
את אליפות הולנד של עונת .
בסיום חלון ההעברות של ינואר 2020 חתם ברחוויין בטוטנהאם הוטספר על חוזה ל-5 שנים, בעסקה ששווייה 26.7 מיליון פאונד.
בהופעת הבכורה שלו בפרמייר ליג מול מנצ'סטר סיטי כבש את שער הבכורה שלו בטוטנהאם, בניצחון 0–2, ונבחר לאיש המשחק על ידי סקיי ספורטס.
ב-6 במרץ 2020, במשחק מול ברנלי, נפצע ברחוויין בקרסולו השמאלי, פציעה שהייתה צפויה להשביתו עד לסוף העונה.
עקב השבתת הליגה בזמן התפרצות נגיף הקורונה, היה לברחוויין זמן להתאושש מהפציעה והוא פתח בהרכב במשחק הראשון של טוטנהאם מאז חזרת הליגה, מול מנצ'סטר יונייטד, ואף כבש את השער היחיד לזכות קבוצתו.
ב-7 ביולי 2022 חתם באייאקס עליו היא שילמה 31 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה בקבוצה ב-30 ביולי וכבש שער בכורה בהפסד הקבוצה 3-5 לפ.ס.וו.
איינדהובן במשחק מגן יוהאן קרויף.
ב-14 באוגוסט כבש שערים ראשונים בליגה כשכבש שלושער בניצחון 2-5 על חרונינגן.
ב-3 בספטמבר 2024 חתם באל-איתיחאד מהליגה הסעודית.
ברחוויין ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד הבוגרת תחת המאמן רונאלד קומאן, ב-13 באוקטובר 2018, כאשר פתח בניצחון 0–3 על במסגרת ליגת האומות 2018/2019.
אליפות הולנד - , ,
מגן יוהאן קרויף - ,
שחקן החודש בארדיוויזי - פברואר 2018
כישרון החודש בארדיוויזי - אוגוסט 2018, דצמבר 2018
סטיבן בארלו היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר המפלגה הדמוקרטית בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-18 של מדינת פנסילבניה.
בארלו נולד בעיר רדינג שבקונטיקט בשנת 1779. הוא למד במכללת ייל שבאוניברסיטת ייל.
בשנת 1816, עבר למדוויל שבפנסילבניה, שם למד משפטים, התקבל למשרד עורכי דין והחל לעבוד במדוויל.
בארלו נבחר לקונגרס העשרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1828, בארלו לא נבחר לקונגרס ה-21. לאחר התפטרותו מהקונגרס, חזר לעבוד בתור עורך דין, ובין השנים 1829–1831, כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בארלו שימש בתור שופט במחוז קרופורד שבפנסילבניה, מינואר 1831, ועד מותו.
בארלו נפטר בשנת 1845 בעיר מגוריו, ונקבר בבית הקברות בגרנדייל.
בארלו היה נשוי לאביגיל בארלו, ולהם היה 3 ילדים.
הבכור, פרנסס, נפטר כשהיה בן שש, והבן השני נקרא על שמו, פרנסס.
בתם השלישית של הזוג נקראה סופיה.
סטיבן אלפרד הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת החלוץ בטורפדו ז'ודינו.
אלפרד התחיל את קריירת המשחק שלו בסקסאן מהליגה השנייה במולדובה, ובינואר 2019 הצטרף לסוצ'י מהליגה השנייה ברוסיה.
בתום העונה עלה המועדון לליגת העל הרוסית, אבל ב-5 ביולי 2019 הושאל אלפרד לפיוניק ירוואן מליגת העל הארמנית, ובתום העונה עבר אליה בהעברה חופשית.
ב-26 בינואר 2021 הגיע עם הקבוצה להסכמה על התרת חוזהו, ועבר לשחק בסלוצק מליגת העל הבלארוסית.
בינואר 2022 עבר להפועל חדרה מליגת העל.
בתום העונה האריך את חוזהו בקבוצה בעונה נוספת.
ב-29 ביוני 2023 חתם במכבי הרצליה.
ב-5 ביולי 2024 חתם בדינמו מינסק מליגת העל הבלארוסית.
אייץ' סטיבן בלום הוא גנרל בדימוס אמריקאי-יהודי.
בשנים 2003–2008 פיקד על המשמר הלאומי של ארצות הברית.
בלום נולד בבולטימור, מרילנד, ארצות הברית ב-13 באוקטובר 1946. הוא למד בתיכון פורסט פארק, וסיים את לימודיו שם ב-1963. לאחר מכן למד היסטוריה באוניברסיטת בולטימור, אותה סיים ב-1968. בתום הלימודים התגייס לכוחות המילואים במשמר הלאומי של מרילנד.
עבד כמורה בחטיבת ביניים בולטימור.
במקביל לעבודה למד לתואר שני במדעי החברה באוניברסיטת מורגן.
בשנת 1971 החליט להתגייס לשירות קבע במשמר הלאומי.
ב-28 באוגוסט 1971 סיים בלום קורס קצינים של המשמר הלאומי וקיבל דרגת לוטננט שני.
הוא שירת במשמר הלאומי בתפקידי פיקוד ומטה שונים: מפקד גדוד רגלים קל, מפקד חטיבה, קצין הספקה של דיוויזיה, מפקד הדיוויזיה ה-29, ראש המטה של פיקוד צפון.
בשנים 2001–2002 הוצב בבוסניה והרצגובינה, שם פיקד על דיוויזיה רב-לאומית בכוח הייצוב.
בשנים 2003 - 2008 פיקד בלום על המשמר הלאומי של ארצות הברית.
לאחר מכן מונה לתפקיד סגן מפקד פיקוד צפון של צבא ארצות הברית.
בשנת 2010 סיים את התפקיד ופרש מהשירות הצבאי.
לאחר הפרישה עבד בלום כמנהל בחברת ייעוץ פרטית.
סטיבן אדוארד ביגן הוא דיפלומט אמריקאי שכיהן כסגן מזכיר המדינה של ארצות הברית בשנים 2019–2021 וכשליח המיוחד של ארצות הברית אל קוריאה הצפונית במהלך ממשלו של הנשיא דונלד טראמפ.
בשנת 1984 השלים באוניברסיטת מישיגן לימודי תואר ראשון ברוסית ובמדע המדינה, ובשנים 1992–1994 היה המנהל המקומי של המכון הרפובליקני הבין-לאומי במוסקבה, עיר הבירה של רוסיה.
בנוסף היה ביגן חבר במועצת המנהלים של קרן ארצות הברית–רוסיה (U.S.
Russia Foundation) כמו גם בגופים נוספים, בהם ללימודים פוליטיים במוסקבה; מועצת העסקים של ארצות הברית–רוסיה; הלשכה הלאומית למחקר אסיה; מועצת העסקים של ארצות הברית ואיגוד מדינות דרום-מזרח אסיה ובמלכ"ר הממשלתי "פרידום האוס".
בראשית דרכו המקצועית היה יועץ לענייני ביטחון לאומי עבור הסנאטור ביל פריסט מטנסי.
במהלך שירותו הציבורי מילא ביגן שורה של תפקידים בסוכנויות ממשלתיות בממשלה הפדרלית של ארצות הברית.
בין תפקידים אלה ניתן למנות את המזכיר המבצעי של המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית תחת היועצת לביטחון לאומי קונדוליזה רייס בממשל ג'ורג' ווקר בוש.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008 היה יועץ לענייני מדיניות חוץ עבור מושלת אלסקה שרה פיילין, מועמדת המפלגה הרפובליקנית לתפקיד סגנית נשיא ארצות הברית.
ב-1 במרץ 2018 דווח כי ביגן הוא מועמד מוביל להחלפת היועץ לביטחון לאומי בממשלו של דונלד טראמפ, הנרי מקמסטר.
למרות זאת, ב-22 במרץ אותה שנה הוכרז כי את מקמסטר יחליף ג'ון בולטון.
ב-23 באוגוסט 2018 מינה מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו את ביגן לנציג המיוחד של ארצות הברית בקוריאה הצפונית, תפקיד בו גיבש את המדיניות של ממשל טראמפ בנוגע לקוריאה הצפונית.
ב-7 באוגוסט 2019 דיווח העיתון "וול סטריט ג'ורנל" כי ביגן היה מועמד מוביל להחלפתו של ג'ון האנטסמן כשגריר ארצות הברית ברוסיה.
משהוחלט לשלוח את ג'ון סאליבן למוסקבה במקומו של האנטסמן, מונה ביגן לסגן מזכיר המדינה של ארצות הברית ב-31 באוקטובר 2019. מינויו אושר בידי הסנאט של ארצות הברית ברוב של 90 תומכים מול שלושה מתנגדים ב-19 בדצמבר אותה שנה.
עם ההשבעה של ג'ו ביידן לנשיאות ארצות הברית נחתמה כהונתו במחלקת המדינה של ארצות הברית.
סטיבן אנטונש אאוסטקיו (בפורטוגזית: Stephen Antunes Eustáquio; נולד ב-21 בדצמבר 1996) הוא כדורגלן קנדי ממוצא פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר האחורי בפורטו.
אאוסטקיו נולד בלימינגטון שבקנדה להורים ממוצא פורטוגזי ובגיל שבע חזר עם משפחתו לפורטוגל.
אאוסטקיו התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של נזארנוס, ממנה עבר ללייריה ולאחר מגן לטורנסה מהליגה השלישית.
ב-7 ביוני 2017 אאוסטקיו חתם בליישואש.
ב-23 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–2 נגד אקדמיקו דה ויסאו בסיבוב הראשונה של הגביע הליגה הפורטוגזי.
ב-31 בינואר 2018 אאוסטקיו חתם בצ'אווס מליגת העל הפורטוגזית תמורת חצי מיליון אירו.
ב-14 באפריל כבש את שער הבכורה שלו בתיקו 3-3 נגד בואבישטה.
ב-15 בינואר 2019 חתם בקרוס אסול מליגת העל המקסיקנית.
זמן קצר לאחר שחתם, נפצע ונעדר מהמגרשים וחזר לשחק רק ב-22 בספטמבר, אך התקשה לחזור להרכב הקבוצה.
לכן בדצמבר הושאל לפאסוש די פריירה עד לסיום העונה.
בסיום העונה האריך את תקופת ההשאלה שלו עד לינואר, אז חתם בקבוצה תמורת 2.5 מיליון אירו.
ב-5 באוגוסט 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית בניצחון 0–4 נגד לארנה במסגרת מוקדמות הקונפרנס ליג.
בינואר הושאל לפורטו עד לסיום העונה, עם אופציה לרכישב.
ב-6 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 0–2 לארוקה.
ב-31 במאי החליטה הנהלת פורטו לממש את האופציה על אאוסטקיו והוא חתם לחמש שנים במועדון.
ב-30 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-4 נגד ספורטינג בראגה.
ב-26 באוקטובר 2022 הבקיע בניצחון 0–4 נגד קלאב ברוז' במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות, ואף כבש בניצחון 1–2 נגד אתלטיקו מדריד.
אאוסטקיו גדל בפורטוגל והוריו פורטוגזים, אך משום שנולד בקנדה הייתה באפשרותו לבחור לייצג אחת מבין שני הלאומים.
בנעורותו שיחק בנבחרת הנוער של קנדה, אך בנובמבר זומן לסגל נבחרת הצעירה של פורטוגל ורשם מספר הופעות במדיה.
בפברואר הצהיר כי בגיל הבוגרים ייצג את קנדה.
ב-15 בנובמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–4 ל.
ב-11 ביולי 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–4 נגד .
אאוסטקיו היה שותף להעפלה של הנבחרת למונדיאל 2022 לראשונה מזה 36 שנים ואף נכלל בסגל הנבחרת לקראת המונדיאל.
ליגת האומות של CONCACAF: (מקום שני)
קשר החודש בליגת העל הפורטוגזית: ספטמבר
סטיבן בואן הוא מהנדס ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל של נאס"א.
הוא היה מפקד משימה SpaceX Crew-6.
סטיבן בואן נולד בעיירה במסצ'וסטס.
לאחר סיום בית ספר הוא למד באקדמיה הימית של ארצות הברית אותה סיים עם תואר ראשון בהנדסת חשמל בשנת 1986. בשנת 1993 הוא קיבל תואר שני בבניית ספינות במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בואן סיים קורס אנשי צוללות ושירת מספר שנים כחבר צוות צוללת USS Parche.
בשנת 1997 הוא עבר לשירות בפיקוד המבצעים המיוחדים של ארצות הברית.
בשנת 2000 בואן נבחר לצוות אסטרונאוטים.
בנובמבר 2008 בואן טס לחלל כמומחה משימה במשימה STS-126 במעבורת החלל אנדוור (כריסטופר פרגוסון היה מפקד צוות).
המשימה נועדה להביא ציוד, אספקה, ואשת צוות החדשה לתחנת החלל הבין-לאומית.
בואן ביצע 3 פעמים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 20 שעות וחזר לכדור הארץ לאחר כ-16 ימים בחלל.
במאי 2010 בואן טס לחלל כמומחה משימה במשימה STS-132 במעבורת החלל אטלנטיס (קנת האם היה מפקד צוות).
משימה זו נועדה להביא אל תחנת החלל הבין-לאומית חלקי חילוף בעזרת מנשא מטען משולב.
בנוסף, מביאה המעבורת "מודול מחקר זעיר", מודול רוסי בשם "ראסווט", שהוצמד לחלקו התחתון של מודול "זאריה".
בואן ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 14.5 שעות וחזר לכדור הארץ לאחר כ-11 ימים בחלל.
בפברואר 2011 בואן טס לחלל כמומחה משימה במשימה STS-133 במעבורת החלל דיסקברי (סטיבן לינדזי היה מפקד צוות).
המשימה מיועדת להביא אל תחנת החלל הבינלאומית את המנשא הלוגיסטי EXPRESS 4, ומודול לוגיסטי רב תכליתי.
בואן ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 13 שעות וחזר לכדור הארץ לאחר כ-12 ימים בחלל.
במרץ 2023 בואן טס לחלל כמפקד טיסה במשימה SpaceX Crew-6 בקרו דרגון אנדוור.
צוות החללית הצטרף למשלחת מס' 68 בפיקוד סרגיי פרוקופייב.
בהמשך הם פעלו במסגרת משלחת מס' 69 בפיקוד סרגיי פרוקופייב.
בואן ביצע 3 פעמים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 18.5 שעות וחזר לכדור הארץ לאחר כ-185 ימים בחלל.
סטיבן רו בראדלי היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ורמונט וכנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית בתחילת העשור הראשון של המאה ה-19.
בראדלי נולד ב-20 בפברואר 1754, בחלק של וולינגפורד שבמושבת קונטיקט שכיום הוא חלק מצ'שייר.
הוא היה בנם של מוזס ומרי (רו) בראדלי.
הוא היה נכדו של סטיבן בראדלי, צורף כסף בניו הייבן שהיה אחד מששת האחים ששירתו ב"איירונסיידס" של קרומוול לפני שהיגרו לאמריקה.
בשנת 1775 השלים את לימודיו במכללת ייל.
לאחר סיום לימודיו, הוסמך בראדלי כקפטן במיליציה של קונטיקט ועלה לדרגת מייג'ור.
הוא פיקד על מתנדבי צ'שייר ובדצמבר 1776 שירת כשליש.
הוא קודם לתפקיד אחראי על מכירות פומביות של רכוש אויב ולויאליסטים שנתפס ולאפסנאי, ולאחר מכן שימש כשליש לגנרל ווסטר במהלך המתקפה הבריטית על דנברי ב-27 באפריל 1777 כאשר ווסטר נפצע אנושות.
בראדלי התפטר מתפקידו לאחר הקרב.
בשנת 1778 קיבל תואר שני מאוניברסיטת ייל.
בשנת 1779, הוא עבר לווסטמינסטר, ורמונט ולמד משפטים, אצל טופינג ריב, מייסד בית הספר למשפטים של ליצ'פילד.
בשנת 1779 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בווסטמינסטר, והפך לאזרח חשוב בעיירה.
באוקטובר 1779 בחר בו בית המחוקקים כאחד מחמישה סוכנים לקונגרס האמריקאי מוורמונט; בתחילת 1780, הוא כתב מסכת בשם "הערעור של ורמונט על עולם גלוי ובלתי משוא פנים", שהגן על זכותה של ורמונט לעצמאות מפני תביעות מתחרות של ניו יורק, ניו המפשייר ומסצ'וסטס.
ביוני 1780 מונה בראדלי לתובע המחוזי של מחוז קמברלנד, ורמונט.
הוא מילא את תפקידי רישום הצוואות ופקיד העירייה, ובשנת 1783 כיהן כשופט המחוזי.
הוא גם שירת שבע שנים בבית הנבחרים של ורמונט בשנות ה-80 של המאה ה-18. הוא היה יושב ראש בית הנבחרים של ורמונט במהלך 1785.
בראדלי המשיך לקבל אחריות נוספת במיליציה.
מונה ללוטננט קולונל באוגוסט 1780, הועלה לדרגת קולונל כמפקד הרגימנט הראשון באוקטובר.
מאוחר יותר הועלה לדרגת בריגדיר גנרל כמפקד חטיבה 8, ושירת עד 1791.
הוא כיהן כשופט של בית המשפט העליון של ורמונט במהלך שנות ה-80 של המאה ה-18, ושל בית המשפט העליון של ורמונט ב-1788. בראדלי סייע ליישוב סכסוכי הגבול של ורמונט עם ניו המפשייר.
ורמונט הפכה לחלק מארצות הברית ב-4 במרץ 1791. בראדלי ומוזס רובינסון נבחרו על ידי בית המחוקקים במדינה להיות הראשונים למלא את שני המושבים בסנאט מטעם ורמונט.
בשנת 1791, הוא נכנס לסנאט של ארצות הברית ותמך בסיעה נגד הממשל.
הוא הובס בניסיונו לבחירה מחדש ב-1794, חזר לווסטמינסטר והיה פעיל במשפטים ובפוליטיקה המקומית, וכיהן במועצת העיר.
הוא נבחר מחדש כמועמד ג'פרסוני לסנאט של ארצות הברית בשנת 1800, וכיהן כנשיא הזמני של הסנאט מסוף 1801 ועד לקראת סוף 1802. לאחר שנבחר מחדש ב-1807, הוא שימש שוב בתפקיד הנשיא במשך כמה שבועות בתקופת 1808–1809.
בראדלי השתתף בכתיבת התיקון ה-12 לחוקת ארצות הברית, שהתקבל בקונגרס ב-1803 ואושרר ב-1804. אף על פי שהיה דמוקרטי-רפובליקאי, הוא התנגד למלחמת 1812.
לאחר שפרש מהסנאט ב-1813, הוא פרש מהפוליטיקה וחזר לווסטמינסטר.
הוא חי שם חמש שנים, ובשנת 1818 הוא עבר לוולפול, ניו המפשייר, שם התגורר עד סוף ימיו.
ביתו בוולפול רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
בראדלי מת בוולפול, מחוז צ'שייר, ניו המפשייר, ב-9 בדצמבר 1830 (בגיל 76 שנים, 292 ימים).
גופתו הוחזרה לווסטמינסטר, ורמונט והוא נקבר בבית הקברות בווסטמינסטר.
בראדלי, הידוע כאדם אינטליגנטי ותמהוני, היה עורך דין ונואם טוב.
הוא מונה לעמית על ידי מידלברי קולג' ב-1 בספטמבר 1800, והחזיק בתפקיד עד סוף חייו.
מכללות מידלברי ודארטמות' העניקו לו תואר כבוד.
בראדלי התחתן עם מירב אטוואטר ב-16 במאי 1780. לאחר מותה, הוא התחתן עם גראטיה ת'נקפול טיילור ב-12 באפריל 1789. הוא התחתן בפעם השלישית, ב-18 בספטמבר 1803, לבלינדה וילארד.
היו לו חמישה ילדים, ויותר מתריסר נכדים.
שלוש בנותיו נישאו לגברים בולטים, אחד מהם היה סמואל טיודור.
בנו ויליאם צאר בראדלי, גם הוא פוליטיקאי, כיהן כמה קדנציות בקונגרס.
סטיבן קליף בארטלט הוא יזם ופודקאסטר בריטי.
הוא היה המייסד והמנכ"ל המשותף של Social Chain, אך פרש מתפקיד המנכ"ל ב-2020. בשנת 2021, הוא החל להופיע כמשקיע בתוכנית של BBC One בשם Dragons' Den.
הוא גם מפעיל את הפודקאסט "יומנו של מנכ"ל".
לפי הדירוג של Spotify Wrapped הפודקאסט שלו נכלל ברשימת 10 הפודקאסטים הפופולריים ביותר בעולם בשנת 2023. הוא המייסד של Thirdweb, Flight Story ו־Flight Fund.
בארטלט ספג לא פעם ביקורת על כך שהוא טוען טענות מטעות ומפר תקני פרסומות.
בארטלט נולד ב-26 באוגוסט 1992 בבוטסואנה לאב אנגלי ולאם ניגרית.
אמו עזבה את בית הספר בגיל שבע ולא ידעה קרוא וכתוב; אביו הוא מהנדס מבנים.
סטיבן עבר עם משפחתו לפלימות', אנגליה, בגיל שנתיים.
שם גדל ולמד בבית ספר תיכון Plymstock School, ממנו גורש במהלך תקופת סוף לימודיו בתיכון (Sixth form).
הוא הלך ללמוד באוניברסיטת מנצ'סטר מטרופוליטן, אך נשר לאחר הרצאה אחת.
ב-2013 הקים ברטלט את Wallpark, לוח הודעות מקוון.
בשנת 2014, ברטלט ייסד את Social Chain, חברת שיווק במדיה חברתית שבסיסה במנצ'סטר, יחד עם דומיניק מקגרגור.
הוא יצר סדרת פודקאסט בשם "יומנו של מנכ"ל", בשנת 2017, אשר כללה אורחים ביניהם ליאם פיין וטום בלומפילד.
נכון לשנת 2021, זה היה הפודקאסט העסקי הפופולרי ביותר באירופה מבחינת מספר הורדות, והוא אירח את היזמים הבריטים בן פרנסיס, לי צ'יימברס וגרייס בוורלי, כמו גם אישי ציבור אחרים, כולל שר הבריאות לשעבר מאט הנקוק, הפסיכולוג הקנדי ג'ורדן פיטרסון וההיסטוריון והוגה הדעות יובל נח הררי.
בשנת 2023, על פי טבלת דירוגי הפודקאסט, ל"יומנו של מנכ"ל" (The Diary of a CEO) יש קהל שני בגודלו מבין הפודקאסטים בבריטניה.
בשנת 2019, הפייננשל טיימס דיווח כי סטיבן ו-ואנג'ה אוברהוף ינהלו במשותף את Social Chain AG, ששוויה הוערך ב-186 מיליון אירו בעת מיזוגה עם הקמעונאית המקוונת הגרמנית לומלנד (Lumaland).
החברה נרשמה ב-Xetra ובבורסת דיסלדורף.
בעת הרישום הוערך העסק במעל 200 מיליון דולר.
בנובמבר 2021, Social Chain AG עברה לתקן העיקרי (prime standard) של בורסת פרנקפורט והגיעה להערכת שווי של 600 מיליון דולר.
באתר של בארטלט נאמר בתחילה שהוא הקים חברה בשווי 600 מיליון דולר.
עם זאת, ה"טיימס" דיווח כי בארטלט עזב את העסק בזמן הרישום השני.
ברטלט ציין בפני ה"טיימס" כי הוא שמר על אחזקת מניות "משמעותית" ב-Social Chain AG בזמן הרישום השני וכי היה בחוזה עבודה עם החברה "במגוון עניינים אסטרטגיים" בזמן היותה מוערכת ב-600 מיליון דולר, כולל הרישום ב-Prime Standard של בורסת פרנקפורט, שבגינה קיבל "חבילה נוספת של מניות/אופציות וירטואליות".
בשנת 2019 הוא השתתף בסדרה "המורה הסודי" של ערוץ 4, בה היה מורה סמוי בבית ספר ליד ליברפול.
הוא הקים את קרן ההשקעות הפרטיות Catena Capital, בדצמבר 2020 ואז הצטרף לדירקטוריון של Huel, חברה למיחזור מזון בשווי 72 מיליון ליש"ט, כדירקטור לא בכיר.
בשנת 2021 הצטרף לתוכנית ההשקעות של BBC One בשם Dragons' Den.
בספטמבר 2023, ברטלט ליווה את הנסיך ויליאם בביקורים מלכותיים בבורנמות' לאחר שמונה בתור יועץ לקרן שלו, Homewards.
קימאי (Kimaï) עובדת עם ברטלט וצוותו כדי להגביר את הנוכחות הדיגיטלית שלהם, בתמורה ל-3% מהמניות.
העסקה היא ההשקעה הגדולה ביותר שעשה ברטלט מאז שהצטרף לראשונה לתוכנית "יומנו של מנכ"ל" ב-2021.
במאי 2024, הפודקסט "יומנו של מנכ"ל" השיק ערוץ ייעודי 24/7 ב-Samsung TV Plus.
"יומנו של מנכ"ל" הוא ערוץ הוודקאסט (וידאו פודקאסט) ו-YouTube הראשון מסוגו שנמצא בשותפות עם סמסונג.
"הרשת השלישית" (Thirdweb), סטארט-אפ Web 3.0 שהקים ברטלט, גייסה 5 מיליון דולר בהון ראשוני ו-24 מיליון דולר נוספים בשנת 2022, תשעה חודשים לאחר העלייה לאוויר.
בסבב הגיוס של סדרה A הוערך הסטארט-אפ ב-160 מיליון דולר.
את המימון הובילה קרן הקריפטו של קייטי האון (Katie Haun) בסך 1.5 מיליארד דולר, בהשתתפות משקיעים כולל קוינבייס, שופיפיי ו־Polygon.
החברה שואפת לפשט את תהליך בניית האפליקציות המבוזרות בבלוקצ'יין.
בינואר 2023 השיק ברטלט את Flight Fund, קרן של 100 מיליון דולר להשקעה בטכנולוגיה.
הקרן טוענת לתמיכה במייסדים מגוונים ובסטארט-אפים בעלי צמיחה גבוהה במגזרי בלוקצ'יין, ביוטכנולוגיה, בריאות, מסחר, טכנולוגיה וחלל.
לקרן הייתה מטרה מוצהרת – להשקיע בכ-20 חברות ולהציע חלקים קטנים בהנחות שווי בתמורה לתמיכה ממייסדים קודמים שהם שותפים מוגבלים בקרן.
ה-BBC, שמשדר כיום את The Dragons' Den, נזף ב-2022 בארטלט על הפרת הנחיות ה-BBC בנושא פרסום לאחר שענד תכשיטים בתוכנית של מותג שאותו קידם בפוסטים ברשתות החברתיות.
הם אמרו לרדיו טיימס: "יש לנו קווים מנחים ברורים לגבי הפעילות המסחרית של טאלנט בזמן העבודה איתנו.
בהצהרה, התייחס ברטלט לנושא, והוסיף: "זו הייתה הזנחה מצידי.
רשות תקני הפרסום נקטה צעדים נגד בארטלט באוגוסט 2022 בגין הפרת כללי ה-CAP Code (מהדורה 12) 2.1, 2.3 ו-2.4, שבהם הוא פרסם באופן סמוי את חברת תחליפי הארוחות (Meal replacement) היואל (Huel).
רשות תקני הפרסום קבעה שאסור שהפרסומת תופיע שוב במתכונתה הנוכחית, ובהמשך המליצה לבארטלט ולהיואל "לוודא שהבהירו את הכוונה המסחרית בפרסום תוכן בפודקאסטים בעתיד, למשל על ידי הכללת מזהה ברור ובולט כמו 'פרסומת' ולוודא שההפסקה בין התוכן לבין המודעה זוהתה בבירור ונשמעה".
באוגוסט 2024 הוא צונזר שוב על קידומו של היואל ו-Zoe בפייסבוק, כי יצר רושם של ביקורת עצמאית ובלי שהצהיר על האינטרסים המסחריים שלו בחברות.
בשנת 2020, ברטלט נכנס להיכל התהילה של מנצ'סטר.
באותה שנה הוא נכלל ברשימת פורבס 30 מתחת לגיל 30.
קלייב מרטין, שכתב ב"ניו סטייטסמן" באוגוסט 2024, מתח ביקורת על היעדר אורחים ייחודיים ב"יומנו של מנכ"ל" וקבע שרבים מאורחיו הופיעו בפודקאסטים דומים אחרים כגון The Joe Rogan Experience, לקס פרידמן ודני ג'ונס.
הוא תיאר את ברטלט כ"נמנע, אטום ונוטה למשחק יתר במוניטין" ו"מוכר מדלת לדלת שמשווק לא מוצר אלא דרך להיות – סוחר מכוניות משומשות לנשמה".
זואי ביטי כתבה מאמר ב"אינדיפנדנט" באותו החודש שקבעה כי ברטלט נחשב לדמות מקטבת על ידי הציבור הרחב.
ביטי כתבה שברטלט הואשם בהגזמה בעושרו ובערך של חברת Social Chain שלו, מכיוון שהסטארט-אפ המקורי שהקים נמכר ב-7.7 מיליון ליש"ט בלבד.
ביטי טענה כי ספג ביקורת על כך שיש לו אורחים הקשורים לרפואה אלטרנטיבית בפודקאסט שלו, אשר קביעותיו אינן מגובות בראיות מדעיות.
בשנת 2021, הוציא ברטלט את ספרו הראשון, מיליונר סקסי שמח (Happy Sexy Millionaire), שהיה לרב מכר של סאנדיי טיימס.
בשנת 2023 הוציא ברטלט את ספרו השני, יומנו של מנכ"ל: 33 חוקי העסקים והחיים (The Diary of a CEO: The 33 Laws of Business and Life), שבו אוסף נושאים מהפודקאסט באותו שם, באופן מרוכז.
יומנו של מנכ"ל: 33 חוקי העסקים והחיים, נבחר בתחרות "פרס הספר הבריטי" לספר השנה לאחר שהפך לספר ההתפתחות האישית הנמכר ביותר מאז תחילת איסוף מידע בנושא.
סטיבן בולוק היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס.
בולוק נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרס החמישי, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1797 עד 3 במרץ 1799. הוא היה שופט של בית המשפט לתביעות נפוצות עבור מחוז בריסטול ומ-1803 עד 1805 היה חבר במועצת המושל.
הוא מת בריהובות' ב-2 בפברואר 1816.
סטיבן אוג הוא שחקן קנדי, הידוע בעיקר בזכות תפקידו כטרבור פיליפס במשחק הווידאו Grand Theft Auto V, ועל גילום דמותו של סיימון בסדרת הטלוויזיה הפוסט-אפוקליפטית "המתים המהלכים".
אוג ידוע גם בזכות הופעותיו בסדרות כמו "וסטוורלד", "סמוך על סול" ו"רכבת הקרח", והוא מוכר ביכולתו לגלם דמויות מורכבות ואינטנסיביות.
סטיבן אוג נולד בקלגרי, אלברטה, קנדה, ב-4 בנובמבר 1973.
סטיבן אוג החל את דרכו המקצועית בתיאטרון, והקדיש שנים רבות להופעות על הבמות.
בתחילת שנות ה-90 עבר לניו יורק סיטי, שם החל להופיע בתפקידים קטנים בקולנוע ובטלוויזיה.
הופעת הבכורה הקולנועית שלו הייתה בשנת 1999 בקומדיה הרומנטית "Giving It Up", ולאחריה השתתף בסדרות טלוויזיה פופולריות כמו "חוק וסדר" (2000) ו"משמרת שלישית" (2001).
בשנת 2008 נכנס אוג לראשונה לתחום משחקי הווידאו, כשדיבב את דמותו של ויני במשחק "Alone in the Dark".
השינוי המשמעותי ביותר בקריירה של סטיבן אוג הגיע בשנת 2013, כאשר נבחר לגלם את דמותו של טרבור פיליפס במשחק הווידאו Grand Theft Auto V (GTA V) של חברת רוקסטאר גיימס.
תפקיד זה היה מורכב ודרש מאוג לא רק דיבוב קולי, אלא גם ביצוע מלא באמצעות לכידת תנועה (Motion Capture), מה שאפשר לו להעניק לדמות עומק והבעה פיזית עשירה.
טרבור פיליפס, פסיכופת אלים ובלתי צפוי אך גם בעל רגעים של נאמנות ומורכבות רגשית, הפך במהרה לאחת הדמויות האייקוניות בתולדות משחקי הווידאו.
הביצוע של אוג זכה לשבחים מצד המבקרים והשחקנים כאחד, שציינו את יכולתו להפוך דמות כה קיצונית לאמינה.
הופעתו במשחק זיכתה אותו במועמדויות לפרסים יוקרתיים, כולל פרס באפט"א למשחקים בקטגוריית "השחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי".
ההצלחה של GTA V, שהפך לאחד ממשחקי הווידאו הנמכרים ביותר בכל הזמנים, ולביצועים של אוג בו, פתחה בפניו דלתות רבות בתעשיית הבידור.
תפקיד זה הפך אותו לדמות מוכרת בקנה מידה עולמי והיווה נקודת מפנה בקריירה שלו, שהובילה אותו לתפקידים בולטים נוספים בטלוויזיה ובקולנוע.
לאחר הצלחתו הגדולה כטרבור פיליפס ב-Grand Theft Auto V, סטיבן אוג המשיך לבסס את מעמדו כשחקן מבוקש בתעשיית הבידור, וקיבל מספר תפקידים בולטים בסדרות טלוויזיה וסרטי קולנוע.
אחד מתפקידיו הבולטים והמוכרים ביותר של אוג לאחר GTA V היה דמותו של סיימון בסדרת הדרמה הפוסט-אפוקליפטית "המתים המהלכים".
סיימון, חבר ב"מושיעים" וסגנו של ניגן, התאפיין באכזריותו, אוג גילם את הדמות החל מהעונה השישית ועד העונה השמינית (2016–2018), וזכה לשבחים על יכולתו להציג רוע מחושב לצד רגעים של הומור סרקסטי.
בואו נהיה גיבורים (OK K.O.!
אוג הוא אב חד הורי ומגדל בן בשם בודהי (Bodhi), רכבו האישי של דמותו טרבור פיליפס ב-"Grand Theft Auto V" נקרא על שם בנו.
סטיבן אדמס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים וכסנאטור מטעם מדינת מיסיסיפי.
אדמס נולד ב-17 באוקטובר 1807 בפנדלטון שבקרוליינה הדרומית, והיה בנו של דייוויד אדמס, כומר בפטיסטי.
בשנת 1812 עבר עם הוריו למחוז פרנקלין שבטנסי.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1829 ופתח משרד עורכי דין במחוז פרנקלין.
הוא כיהן בסנאט של טנסי בשנים 1833–1834, ולאחר מכן עבר לאברדין שבמיסיסיפי והתחיל לעסוק בעריכת דין.
ב־19 בפברואר 1852 נבחר אדמס לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות התפטרותו של ג'פרסון דייוויס, וכיהן מ־17 במרץ 1852 עד 3 במרץ 1857. במהלך כהונתו בסנאט שימש כיו"ר ועדת הקיצוצים (במהלך הקונגרסים ה־33 וה־34).
עם סיום כהונתו עבר לממפיס שבטנסי והמשיך לעסוק בעריכת דין עד מותו מאבעבועות שחורות ב־11 במאי 1857. אדמס נקבר בבית הקברות אלמווד.
סטיבן ג'יי גוּלד היה פלאונטולוג יהודי-אמריקאי, וכן ביולוג אבולוציוני, היסטוריון של המדע ומחברם של ספרי מדע ומדע פופולרי רבים.
גולד שימש כפרופסור לגאולוגיה, זואולוגיה ולהיסטוריה של המדע באוניברסיטת הרווארד, ואת מרבית עבודתו המדעית עשה במוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק.
גולד היה אחד הפופולריזטורים החשובים של מדעי החיים, ופרסם סדרת ספרים, רובם אסופות של מאמרים שהופיעו במגזין "Natural History", תחת הכותרת "השקפה זו של החיים".
כתיבתו הפופולרית עוסקת בדרך כלל בנושא האבולוציה, תוך הגנה על הבסיס היסודי של תורתו של צ'ארלס דרווין, אל מול חסידי הבריאתנות.
כתיבתו קולחת, ולרוב מביאה דוגמאות מאוצר רחב של ידע בתחומים שונים, מהיסטוריה ועד בייסבול.
גולד היה הומניסט והקדיש חלק ניכר מזמנו ומעיסוקו האינטלקטואלי לסתירתן של תאוריות המבדילות בין גזעים שונים ובין אנשים ממוצא אתני שונה על בסיס גנטי כביכול, תאוריות אותן כינה "דטרמיניזם ביולוגי".
כהומניסט, ראה את תפקידו כפופולריזטור של מדעי הטבע כשליחות, ומילא תפקיד זה במסירות על אף מחלת הסרטן שבה חלה.
תרומתו העיקרית למדע היא תאוריית "שיווי המשקל המקוטע" שפיתח בשלב מוקדם של הקריירה שלו יחד עם ניילס אלדריג'.
לפי תאוריה זו מינים נמצאים במשך מיליוני שנים בשיווי משקל עם סביבתם ולכן כמעט ואינם משתנים, אך בעת אירועי ספציאציה הם עשויים להשתנות ולהתפתח למינים חדשים בקצב מהיר יחסית (אלפי או עשרות אלפי שנים "בלבד").
התאוריה נועדה להסביר תופעות שונות בממצאי המאובנים, ותרומתה חשובה בכל הקשור לקצב האמיתי שבו מתרחשים שינויים אבולוציוניים.
עם מתנגדיו החשובים בנקודה זו נמנה ריצ'רד דוקינס.
תרומה נוספת שלו היא שותפותו (עם ריצ'רד לוונטין) לניסוח תאוריית הספנדרל הביולוגי במאמרם "הספנדרלים של סן מרקו והפרדיגמה הפנגלוסית", תאוריה לפיה איברים רבים בגופיהם של בעלי חיים התפתחו כי שיפרו תפקוד מסוים, ולאחר מכן "התלבש" עליהם שימוש נוסף - שבהדרגה הפך לשימוש העיקרי.
גולד טבע את המונח "ממלכות בלתי חופפות" (Non-overlapping magisteria), מונח שהוא סיכום הטענה שהמדע עוסק בעובדות, הדת עוסקת בערכים, ואין לערבבם.
ספריו בעברית מסודרים לפי שנת המקור (בסוגריים).
מאז היות דרווין (1977), תרגמה נעמי כרמל, ספריית מעריב, 1983.
שיני תרנגולת ובהונות סוס (1983), תרגם עמוס כרמל, הוצאת דביר, 2002.
חיוך הפלמינגו (1985), תרגמה נעמי כרמל, הוצאת דביר, 2005.
הידד לברונטוזאורוס (1991), תרגם עמוס כרמל, הוצאת דביר, 1994.
שמונה חזירונים קטנים - הרהורים על תולדות הטבע (1993), תרגם עמוס כרמל, הוצאת דביר, 1996.
דינוזאור בערמת שחת - הרהורים על תולדות הטבע (1995), תרגם דוד שחם, הוצאת דביר, 2003.
יד מלאה - התפשטותה של מצוינות, מאפלטון עד דרווין (1996), תרגם עמנואל לוטם, הוצאת דביר, 2003.
הר הצדפות של לאונרדו והדיאט של וורמס - אסופת מאמרים על תולדות הטבע (1998), תרגמה נועה יובל, הוצאת דביר, 2002.
אבני מירמה ממרקש - הרהורים לפני-אחרונים על תולדות הטבע (2000), תרגמה מיכל רון, הוצאת דביר, 2002.
תהפוכות המילניום (1997), תרגם עמוס כרמל, הוצאת דביר, 1999.
כל הספרים, למעט הראשון, יצאו לאור בהוצאת זמורה-ביתן-דביר.
חיים מופלאים: פצלי ברג'ס וטבע ההיסטוריה, יצא לאור בשנת 1991, זכה בפרס החברה המלכותית לאותה שנה.
סטיבן ג'ורג' ג'רארד הוא כדורגלן עבר ומאמן כדורגל אנגלי.
ג'רארד נחשב לקשר הגדול בתולדות הפריימרליג למרות שלא זכה באליפות.
ג'רארד שיחק כקשר, ובמשך שנים רבות היה קפטן ליברפול.
בנוסף שימש כקפטן נבחרת אנגליה בשנים 2010–2014. ג'רארד מדורג במקום השלישי בטבלת שיאני ההופעות של נבחרת אנגליה, עם 114 הופעות, בהן כבש 21 שערים.
הוא ידוע במסירות הארוכות והמדויקות שלו יחד עם סיכון השער בבעיטות מחוץ לרחבת ה-16.
ג'רארד הצטרף לאקדמיה של מועדון הכדורגל ליברפול כשהיה בן תשע.
ב-29 בנובמבר 1998 ערך את הופעות הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת של המועדון בפרמייר ליג, כשנכנס כמחליף בדקה האחרונה של המשחק מול בלקברן רוברס.
בעונת הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, וצוות במרכז הקישור לצידו של קפטן הקבוצה ג'יימי רדנאפ.
בעונה זו כבש את שער הבכורה שלו, בניצחון 1–4 על שפילד ונסדיי.
בעונת הבקיע ג'רארד עשרה שערים בכל המסגרות, נבחר לכדורגלן הצעיר של השנה באנגליה וזכה עם הקבוצה בשלושה תארים - הגביע האנגלי, גביע הליגה וגביע אופ"א.
בתחילת העונה שלאחר מכן זכה עמה גם במגן הקהילה ובסופר קאפ האירופי.
באוקטובר 2003 מונה ג'רארד לקפטן ליברפול, ובעונת שוב זכה עם הקבוצה בגביע הליגה.
בעונת הוליך ג'רארד את ליברפול לזכייה בליגת האלופות לאחר מהפך שבו חזרה מפיגור 0–3 מול מילאן במחצית לשוויון 3-3 תוך שש דקות במחצית השנייה, ולניצחון בבעיטות הכרעה.
ג'רארד כבש את השער הראשון בדרך למהפך, וגרם לפנדל שממנו הבקיע צ'אבי אלונסו את השער השלישי.
בבחירה השנתית של ליגת האלופות נבחר ג'רארד לשחקן המצטיין במשחק הגמר ולשחקן השנה של התאחדות אופ"א.
בתחילת עונת שוב זכה עם ליברפול בסופר קאפ האירופי, ובתום העונה זכה עמה שוב בגביע האנגלי.
בגמר הגביע מול וסטהאם יונייטד בישל ג'רארד שער אחד והבקיע שניים, אחד מהם בדקה ה-90 מ-35 מטרים, ובכך השווה את התוצאה ל-3-3 וגרר את המשחק להארכה ולבעיטות הכרעה, בסופן ניצחה ליברפול.
בעונה זו כבש ג'רארד 23 שערים בכל המסגרות וזכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית על פי בחירת התאחדות השחקנים.
בתחילת עונת שוב זכה עם ליברפול במגן הקהילה.
ב-3 באפריל 2007 שבר ג'רארד את שיא הכיבושים בין שחקני ליברפול באירופה, לאחר שכבש את השער הראשון בניצחון 0–3 על פ.ס.וו.
זה היה השער ה-15 של ג'רארד באירופה ובכך שבר את שיאו של איאן ראש.
בעונה זו הגיע עם ליברפול שוב לגמר ליגת האלופות מול מילאן, אך הפעם הפסידה הקבוצה 1–2.
בעונת הבקיע 24 שערים בכל המסגרות, וזכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית על פי בחירת התאחדות העיתונאים.
בעונת זכה עם הקבוצה פעם נוספת בגביע הליגה.
ב-15 ביולי 2013 חתם ג'רארד על הארכת חוזהו בליברפול בשנתיים נוספות.
ב-19 באוקטובר 2013 כבש את השער ה-100 שלו בליברפול בפרמייר ליג, בפנדל מול ניוקאסל יונייטד.
בעונה זו כבש 13 שערי ליגה והוביל את הקבוצה למאבק על האליפות עד המחזור האחרון, אך לבסוף סיימה הקבוצה במקום השני.
מהפסד האליפות זכורה במיוחד החלקה של ג'רארד במשחק מול צ'לסי, שהובילה לשער של דמבה בה ובדיעבד להפסד במשחק בתוצאה 0–2. אירוע זה נחשב כרגע לא רשמי של אובדן האליפות.
ב-2 בינואר 2015 הודיע ג'רארד כי יעזוב את ליברפול בתום העונה.
ב-7 בינואר 2015 סיכם ג'רארד את תנאיו לשנה וחצי בלוס אנג'לס גלאקסי מליגת ה-MLS בארצות הברית, תמורת שישה מיליון דולר.
ב-24 במאי 2015 ערך את הופעתו האחרונה במדי ליברפול, בהפסד 1–6 לסטוק סיטי, ובסך הכל לזכותו 504 הופעות בפרמייר ליג, בהן כבש 120 שערים.
ב-24 בנובמבר 2016 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
ב-31 במאי 2000 ערך ג'רארד את הופעות הבכורה שלו בנבחרת אנגליה, במשחק מול נבחרת אוקראינה.
באותו הקיץ זומן לסגל הנבחרת ליורו 2000, ושותף במשחק אחד בטורניר.
את שער הבכורה שלו בנבחרת כבש ב-1 בספטמבר 2001, בניצחון 1–5 על נבחרת גרמניה במוקדמות מונדיאל 2002. ג'רארד לא נכלל בסגל הנבחרת למונדיאל 2002 עקב פציעה, אך ביורו 2004 היה שחקן הרכב קבוע בנבחרת האנגלית, ואף כבש שער אחד במהלך הטורניר, בו הודחה אנגליה ברבע הגמר מול פורטוגל.
מונדיאל 2006 היה הראשון בו ג'רארד שיחק, והוא היה הכובש המוביל של נבחרת אנגליה בטורניר, עם שני שערים, אך הנבחרת שוב הודחה ברבע הגמר מול פורטוגל.
במשחקי מוקדמות יורו 2008 מונה ג'רארד לקפטן משנה בנבחרת, שלא הצליחה להעפיל לטורניר.
במונדיאל 2010 שימש ג'רארד כקפטן הנבחרת בעקבות פציעתו של ריו פרדיננד, ולאחר מינויו של רוי הודג'סון למאמן הנבחרת, מונה ג'רארד באופן רשמי לקפטן.
ביורו 2012 הודחה נבחרת אנגליה ברבע הגמר מול נבחרת איטליה, וג'רארד נבחר על ידי אופ"א לנבחרת הטורניר.
ב-14 בנובמבר 2012 ערך ג'רארד את ההופעה ה-100 שלו במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת שוודיה.
ג'רארד שימש כקפטן נבחרת אנגליה גם במונדיאל 2014, בו הודחה הנבחרת בשלב הבתים לאחר שצברה נקודה אחת בלבד.
ב-21 ביולי 2014 החליט לפרוש מהנבחרת לאחר 14 שנים.
בסך הכל ערך ג'רארד 114 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 21 שערים, והוא מדורג במקום השלישי בטבלת שיאני ההופעות של הנבחרת בכל הזמנים, עם הופעה אחת פחות מדייוויד בקהאם ו-11 הופעות פחות משיאן ההופעות פיטר שילטון.
בינואר 2017 מונה ג'רארד למאמן קבוצת הנוער של ליברפול עד גיל 18.
ב-4 במאי 2018 מונה ג'רארד למאמן קבוצת הפאר הסקוטית גלאזגו ריינג'רס, תפקידו הראשון כמאמן קבוצת בוגרים.
בעונת 2020/2021 זכה עם הקבוצה באליפות לאחר עשור בהן לא זכתה.
ב-11 בנובמבר 2021 מונה למאמנה של אסטון וילה מהפרמייר ליג.
במשחק הבכורה ניצחה אסטון וילה 0–2 את ברייטון אנד הוב אלביון.
במחזור הסיום של אותה העונה הפסידה אסטון וילה 2–3 למנצ'סטר סיטי לאחר שהובילה 0–2, ובכך העניקה לה את האליפות ומנעה מג'רארד לעזור לקבוצה בה שיחק בכל הקריירה, ליברפול, לזכות באליפות.
לאחר שניצח שני משחקים ב-12 המחזורים הראשונים של עונת 2022/2023 פוטר ג'רארד מתפקידו ב-20 באוקטובר 2022.
ב-3 ביולי 2023 מונה למאמנה של אל-אטיפאק מהליגה הסעודית.
בספטמבר 2006 פרסם ג'רארד אוטוביוגרפיה.
ב-16 ביוני 2007 נישא בטקס קתולי לאלכס קוראן, ולזוג שלוש בנות ובן.
ביולי 2025 נולד לו נכד ראשון.
בדצמבר 2007 נבחר על ידי המלכה אליזבת השנייה לחבר מסדר האימפריה הבריטית, על תרומתו לספורט.
ב-29 בדצמבר 2008 היה ג'רארד מעורב בקטטה במועדון בליברפול.
ג'רארד זוכה לאחר שהודה במעשה אך כפר באשמה וטען להגנה עצמית.
בשנת 2011 הופיע ג'רארד בתפקיד עצמו בסרט "Will".
ב-2015 פרסם אוטוביוגרפיה, בו הוא ציין בין היתר שהשחקנים הטובים ביותר ששיחקו לצדו היו לואיס סוארס, צ'אבי אלונסו ופרננדו טורס.
קבוצהליגהמתאריךעד לתאריךמאזןמשחקיםניצחונותתיקוהפסדיםאחוזי הצלחהגלאזגו ריינג'רס ליגת העל הסקוטית1 ביוני 201811 בנובמבר 2021193125422664.8אסטון וילה פרמייר ליג11 בנובמבר 202120 באוקטובר 2022401381932.5אל אטיפאק ליגת העל הסעודית3 ביולי 202329 בינואר 20255923162039.0סה"כ292161666555.1
כדורגלן השנה בליגה האנגלית (התאחדות שחקני הכדורגל): 2005/2006
הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית: 2001/2002
כדורגלן השנה בליגה האנגלית (התאחדות עיתונאי הכדורגל): 2008/2009
הכדורגלן הפופולרי ביותר מטעם הפדרציה הבינלאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל: 2006
היכל התהילה של הכדורגל האנגלי: 2017
היכל התהילה בפרמייר ליג: 2021
מאמן העונה בליגת העל הסקוטית: 2020/2021
רוב ההופעות כקפטן ליברפול: 473
מלך השערים בליגת האלופות של ליברפול: 30
סטיבן ג'וזף קאנל היה תסריטאי, מפיק וסופר אמריקני זוכה פרס אמי, שהופיע לעיתים גם בסדרות שבהפקתו.
קאנל נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה לקרולין וג'וזף נאפ קאנל, בעלי רשת חנויות רהיטים.
הוא גדל באחוזה ליד פסדינה וסיים את אוניברסיטת אורגון בשנת 1964 עם תואר בעיתונאות, חרף היותו דיסלקט.
בשנים הראשונות לאחר המכללה, עזר קאנל בעסק המשפחתי לפני שמכר את התסריט הראשון שלו בשנת 1968. או אז, שכרה אותו חטיבת ההפקות לטלוויזיה של סרטי יוניברסל, ועד מהרה כתב קאנל באופן עצמאי לסדרות פשע כמו קולומבו ו"איירונסייד".
הוא קיבל את תפקיד העורך בסדרה "אדם-12", שהייתה בעונתה הרביעית (בשנים 1971-1972).
קאנל יצר והיה שותף ליצירת קרוב ל-40 סדרות טלוויזיה, בעיקר בז'אנר דרמות הפשע, והוא נודע בעקבות כתיבתו המתוחכמת.
במשך הרבה משנות עבודתו היה משכנו באולפני פרמאונט שבהוליווד, אם כי סדרותיו (למעט "האנטר") הופצו על ידי אולפני יוניברסל.
על מנת לחסוך בעלויות הפקה, קאנל פתח אולפן הפקות בוונקובר שבקולומביה הבריטית לקראת סוף שנות ה-80, אשר בה צולמה הסדרה "רחוב ג'אמפ 21".
בשנות ה-2000 הפנה קאנל את תשומת לבו לכתיבת רומנים.
הוא כתב 17 ספרים, 10 מהם עוסקים בדמות הבלש שיין סקאלי ממשטרת לוס אנג'לס.
בשנים 2009-2010 קאנל חי בלוס אנג'לס עם חברת ילדות, לה נישא וממנה יש לו שלושה ילדים.
ב-30 בספטמבר 2010 קאנל מת בגיל 69 מתסביכים של מחלת מלנומה.
סטיבן ארנולד דאגלס היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, יוזם חוק קנזס נברסקה.
הוא היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור, ומועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות של 1860 מול אברהם לינקולן הרפובליקני.
דאגלס ניצח את לינקולן בבחירות לסנאט באילינוי ב-1858, שזכורות בעיקרה בזכות העימותים שנערכו בין שני המתמודדים.
כינויו של דאגלס היה "הענק הקטן" (The Little Giant) בגלל גדולתו הפוליטית וקומתו הקטנה.
כיום מקובל לטעון שגובהו היה כמטר ושישים.
דאגלס היה מנהיג מפלגתי חזק, והיה נואם ומחוקק ממולח.
הוא תמך במודרניזציה בפוליטיקה, ובשינוי סדר העדיפויות הלאומי.
כחלק מתמיכתו בהרחבת הדמוקרטיה, הוא האמין בעיקרון "ריבונות העם": שהאזרחים עצמם הם אלו שצריכים להחליט בנוגע להתרת העבדות בתחומן ובנושא התרחבות טריטוריאלית.
כיושב ראש הוועדה לטריטוריות, דאגלס שלט בסנאט בשנות החמישים של המאה התשע-עשרה.
הוא היה האחראי לפשרת 1850 שהייתה אמורה ליישב את מחלוקות העבדות.
ב-1854, פתח דאגלס את שאלת העבדות מחדש עם העברת חוק קנזס נברסקה, שאפשר הנהגת עבדות בטריטוריות אם האזרחים בהם ירצו בכך.
ההתנגדות לכך הובילה ליצירת המפלגה הרפובליקנית.
דאגלס תמך בפסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד ב-1857. במהלך ניסיונו להיבחר לסנאט מחדש ב-1858, הוא טען שאם העם יחליט, יוכל לבטל את פסק הדין.
בנוסף התנגד לניסיונותיהם של הנשיא ג'יימס ביוקנן ובעלי בריתו הדרומיים לאשר חוקי עבדים פדרליים ולכפות את חוקת לקומפטון, שאישרה את העבדות בקנזס.
ב-1860, העימות בנוגע לעבדות הוביל לפיצול במפלגה הדמוקרטית בוועידה הלאומית.
הדרומיים שתמכו בעבדות התנגדו לדאגלס, ובחרו בסגן הנשיא ג'ון ברקינרידג' כמועמדם לנשיאות, ואילו הדמוקרטים הצפוניים תמכו בדאגלס.
דאגלס תמך בדמוקרטיה, וטען שרצון העם הוא הקובע.
כשמלחמת האזרחים האמריקנית פרצה באפריל 1861, הוא תמך בהישארות בארצות הברית, אולם מת מטיפוס כעבור כמה שבועות.
דאגלס נולד כסטיבן ארנולד דאגלס (Douglass), בברנדון, ורמונט לסטיבן ארנולד דאגלס האב ולשרה פיסק.
מאוחר יותר בחייו, דאגלס שינה את שמו ל"דאגלס" עם S אחת.
אביו, רופא ובוגר מידלברי קולג', מת כמה חודשים לאחר לידתו.
דודו הרווק טיפל בו יחד עם אמו.
דאגלס למד בבתי ספר מקומיים, וכנער, קיבל הכשרה כנגר במידלברי.
אמו התחתנה שוב ב-1830 ועברה למערב ניו יורק.
דאגלס למד בניו יורק בחינוך לא פורמלי עקב מצבה הכלכלי של משפחתו.
הוא החל ללמד בזמן שלמד משפטים.
ב-1833, דאגלס עבר לקליבלנד, ולאחר מכן לווינצ'סטר, אילינוי, שם עבד כמורה וניהל בית ספר במשך שלושה חודשים במחיר של שלושה דולרים לאדם.
לאחר מכן עבר לג'קסונוויל שבאילינוי וסיים את לימודיו.
במהלך חייו, חיזר דאגלס אחרי מרי טוד, שהתחתנה עם אברהם לינקולן לאחר מכן.
דאגלס הפך לחבר בתנועת הבונים החופשיים ב-1839.
במרץ 1847, התחתן עם מרטה מרטין, בתו בת ה-21 של קולונל עשיר מקרוליינה הצפונית.
שנה לאחר מכן, ירשה מרטה מאביה מטע כותנה עם 100 עבדים במיסיסיפי.
דאגלס היה אמור לנהל את המקום, אולם כסנאטור של מדינה חופשית כאילינוי, וכמועמד פוטנציאלי לנשיאות, התקשה דאגלס בניהול המטע בדרום.
הוא שכר מנהל שיתפעל את המטע, וב-20 האחוזים שקיבל מההכנסות קידם את הקריירה הפוליטית שלו.
מרטה דאגלס מתה ב-19 בינואר 1853, לאחר לידת בתה השלישית, שמתה גם היא כעבור כמה שבועות.
ב-20 בנובמבר 1856, שוב נישא דאגלס, לאדל קוטס בת העשרים, אישה דרומית מעיר הבירה.
היא הייתה בת אחיינו של ג'יימס מדיסון.
דודה-רבתא שלה הייתה דולי מדיסון.
היא הייתה קתולית, ושני בניו הומרו בהסכמתו לקתוליות.
כעבור שנה הולידה בת, אלן, שמתה כעבור כמה שבועות.
דאגלס מונה לתובע הכללי של מחוזו ב-1834, ושירת בתפקידו זה עד 1836. בשנים הבאות, הוא הפך למנהיג הסניף של המפלגה הדמוקרטית באילינוי.
הוא נבחר לבית הנבחרים של אילינוי, מונה לרשם המחוז, הפך למזכיר מדינת אילינוי, ובגיל 27 מונה לסגן שופט בבית המשפט של אילינוי.
הוא התפטר מבית המשפט כשנבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1843, ונבחר שוב ב-1844. בקונגרס, תמך בהתרחבות טריטוריאלית ותמך במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
ב-1846, האספה הכללית באילינוי בחרה בו לתפקיד סנאטור.
במהלך המשבר ב-1850, דאגלס היה מהתומכים הבולטים בפשרה.
הוא תמך בהצעותיו של הנרי קליי, למרות הבדליהם המפלגתיים (קליי היה וויגי).
למרות זאת, החוק שהציע קליי לצורך פשרת 1850 נוצח בסנאט בגלל התנגדות לחלקים מתוכו.
בתגובה, פיצל דאגלס את החוק לגזרים והעביר אותו סעיף סעיף, כשכל אחד מהם השיג רוב מצד פלגים אחרים בקונגרס, וכך הצליח להעביר את הפשרה.
ב-1852, נחשב דאגלס למנהיג לאומי במפלגה.
הוא ניסה להיבחר לנשיאות, אולם המועמד המפלגתי שנבחר היה פרנקלין פירס.
ב-1853, נבחר דאגלס מחדש לסנאט בקלות.
הוא תמך במסילות רכבת, וארגן מערכת שתקים מסילות ברזל באילינוי ותקשר בין שיקגו למפרץ מקסיקו.
דאגלס קיווה שהמתיחות האזורית והכלכלות האזוריות יופחתו בעקבות החיבור ברכבת.
מלחמת האזרחים קטעה את העבודות על מסילת הרכבת.
דאגלס אמנם היה בעלים של חלקת קרקע בשיקגו, שהמסילה הייתה מעלה את ערכה, אולם המניעים שלו מאחורי התוכנית היו פוליטיים.
דאגלס היה תומך גדול בדמוקרטיה, וקרא פעמים רבות "לתת לעם לשלוט".
הוא התעקש שהאזרחים עצמם צריכים להחליט בנוגע לעבדות, ולא הממשלה.
דאגלס לא היה איש דתי, אולם תרם 10 אייקרים מאדמותיו לצורך הקמת כנסייה בפטיסטית.
דאגלס גרם לסערה פוליטית עם אישורו של חוק קנזס נברסקה ב-1854. טריטוריית נברסקה, ממערב למיזורי, הייתה בתהליכי יישוב, והקונגרס היה צריך לארגן אותה.
פשרת מיזורי אסרה על העבדות שם (כיוון שהאזור היה מצפון לקו הרוחב '36°30, שהיה גבולה של העבדות), ופשרת 1850 אשררה זאת.
באותה התקופה, הועלו הצעות לסלילת מסילת רכבת לקליפורניה.
הוצע נתיב דרומי מניו אורלינס ונתיב מרכזי משיקגו.
דאגלס היה בעלים של נדל"ן בשיקגו, ולכן היה יכול להרוויח מאוד אם היו בוחרים לסלול את הנתיב המרכזי.
המנהיגים הדרומיים הציעו עסקה: הם יתמכו בסלילת הנתיב המרכזי בתמורה להתרת העבדות בטריטוריות החדשות.
בגרסתו הראשונה של החוק, אפשר דאגלס לתושבי הטריטוריות לבחור ביחסם בנוגע לעבדות, אולם הדרומיים דרשו אישור מידי לעבדות (ודחיית פשרות מיזורי ו-1850).
דאגלס שינה את החוק לטובתם.
דאגלס צחק ואמר שיוכל לטייל מוושינגטון אל אילינוי בעזרת האור שקורן מהאש שבה נשרפות תמונותיו.
למרות זאת, דאגלס הצליח לפייס את מתנגדיו בעזרת עקרון "ריבונות העם".
העיקרון קבע שאנשי הקהילה רשאים להחליט בעניינים אלו בעצמם.
לואיס קאס, דמוקרט מוביל ממישיגן ומועמד בבחירות של 1848, טבע את המונח לראשונה.
דאגלס טען שלכן, אנשי הטריטוריה רשאים בעצמם אם להתיר או לאסור את העבדות בתחומם, ושאין זאת שאלה לקונגרס.
הוא טען שבכל מקרה, הקרקע והאקלים בטריטוריות לא מתאימים לכלכלת העבדים, וכך פייס את הצפון.
דאגלס הגן על ריבונות העם כערך מקודש במסורת האמריקנית, וטען שדבר זה יוציא את העבדות מתחומי הפוליטיקה, לאחר שהשאלה איימה לפלג את האומה.
כך השיג דאגלס שוב את התמיכה בצפון.
מתנגדי העבדות היו מבקרים קולניים של הרעיון.
אחד מהם היה אברהם לינקולן, שתקף את דאגלס בסדרה של נאומים.
כמה דמוקרטים צפוניים, וכל החברים הדרומיים, וויגים ודמוקרטים, העבירו בקונגרס את החוק.
דאגלס לא היה אחראי על ניסוחו.
מתנגדי החוק טענו שהוא ניצחון לבעלי העבדים.
המפלגה הוויגית התפוררה: הוויגים הצפוניים שהתנגדו לעבדות שילבו כוחות עם הדמוקרטים שהתנגדו אליה ויצרו את המפלגה הרפובליקנית.
בבחירות לסנאט באילינוי ב-1855, הרפובליקנים בחרו בלימן טרמבול, דמוקרט שהתנגד לחוק ולדאגלס.
ב-1856, שוב ניסה דאגלס להיבחר להיות המועמד הדמוקרטי לנשיאות, והוא זכה לתמיכה גדולה בוועידה הלאומית, אולם שוב הפסיד.
כשתנועת שאינם יודעים דבר קמה, דאגלס התנגד אליה, אולם סבר שהיא תפלג את הוויגים שהתנגדו לו.
דאגלס המשיך לנסות להשיג פשרות בנושא העבדות.
רעיון "ריבונות העם", לפיו המדינות והטריטוריות יהיו אלו שיחליטו בנוגע לעבדות בתחומן, קסם לדרומיים שלא רצו התערבות בנוגע לעבדות, ולצפוניים שלא רצו לנקוט עמדה בנוגע אליה.
דאגלס טען שלא אכפת לו האם העבדות תאושר או תידחה, כל עוד יהיה זה העם שיעשה זאת.
ב-1857, בית המשפט העליון של ארצות הברית פרסם את פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד, שהכריז שלפי החוקה, לא לקונגרס ולא למועצות של הטריטוריות יש סמכות לאסור על עבדות בטריטוריה.
הדבר חיסל את פשרות מיזורי ו-1850, גרם לכך שחוק קנזס נברסקה יהפוך ללא רלוונטי, ושמט את הקרקע מרעיון "ריבונות העם".
הדרומיים שתמכו בעבדות שיבחו את דאגלס על כך שהקל את ההגבלות על העבדות בחוק קנזס נברסקה.
כעת, תומכי העבדות ביקרו אותו על כך שתמך באיזושהי הגבלה בנושא.
בנוסף לכך, הצפוניים, שהבינו שרעיון "ריבונות העם" גווע, עברו לתמוך ברפובליקנים.
דחיית פסק הדין תגרום לאובדן התמיכה מהדרום, שחפץ בה לקראת הבחירות ב-1860. קבלת פסק הדין תגרום לאובדן התמיכה מהצפון.
הוא ניסה להימנע מהחלטה בעניין, ונתן תמיכה פושרת לפסק הדין תוך שהמשיך להטיף לריבונות העם, מבלי לטעון שבית המשפט טעה.
בנוסף לכך, עלתה בעיה אחרת, שבה דאגלס לקח צד.
הנשיא ג'יימס ביוקנן ובעלי בריתו הדרומיים ניסו לצרף את קנזס לאיחוד כמדינת עבדות.
למרות ניסיונות לשנות את ההצבעה בקנזס, הרוב שהתנגד לעבדות דחה את חוקת העבדות.
דאגלס התנגד למעשיו של ביוקנן והפך ליריב פוליטי מר לנשיא.
אפילו מבקריו הרפובליקנים של דאגלס תמכו בו בעימות, והמתונים בצפון שוב חזרו אליו.
עניין זה היה חשוב לדאגלס, כיוון שתקופת כהונתו בסנאט עמדה להסתיים ב-1859, והוא חפץ להיבחר מחדש.
המועצה המחוקקת באילינוי, שתיבחר ב-1858, הייתה אמורה לבחור בסנאטור ב-1859: דאגלס או יריב רפובליקני.
הבחירות למועצה היו למעשה הבחירות לסנאט, ושתי המפלגות הדגישו את מועמדיהם לסנאט מעל הכל.
דאגלס ניסה להימנע ממפגש עם לינקולן.
הוא נסע ברחבי המדינה, ונאם לטובת הדמוקרטים (ידידו, ג'ורג' מקללן, סיפק לו רכבת פרטית).
לינקולן נסע אחרי דאגלס ברחבי המדינה, וענה לכל נאום של דאגלס בנאום משלו בהפרש של יום או יומיים.
לאחר כמה נאומים כאלה, דאגלס הסכים להופעות משותפות, שנודעו כעימותי לינקולן-דאגלס.
בעימותים, חזר דאגלס על תמיכתו ברעיון "ריבונות העם".
הוא דרש לדעת האם לינקולן יסכים לצרף מדינות עבדות לאיחוד, אם רוב המתיישבים בטריטוריה יתמכו בעבדות.
הוא גינה את טענת לינקולן שהעבדות הייתה עניין מוסרי שהמדינה צריכה לפתור.
דאגלס טען שדבר זה גורם לעימותים בין מדינות חופשיות למדינות עבדות, ויוביל לפילוג ולמלחמה.
בנוסף, טען שלינקולן תמך בשוויון זכויות אזרחי וחברתי בין הגזעים, ורמז שלינקולן הסכים לנישואין בין-גזעיים.
בגיילצבורג, אילינוי, הכריז דאגלס במפורש שהכרזת העצמאות של ארצות הברית לא כוונה לאנשים לא-לבנים.
הוא טען שהממשלה נוסדה בידי האבות המייסדים על בסיס לבן, בידי אנשים לבנים עבור אנשים לבנים ועבור דורותיהם הבאים.
דאגלס גם הדגיש את התנגדותו לצירוף קנזס לאיחוד כמדינת עבדות, ולמעשיו של ממשל ביוקנן (שהריץ מועמדים מול דאגלס למועצה המחוקקת).
בתורו, ביקר לינקולן את דאגלס על חוסר נקיטה בעמדה מוסרית כלפי העבדות, אבל התנגד להתערבות בנושא העבדות בדרום.
הוא נמנע מלהשיב לשאלתו של דאגלס בנוגע לצירוף מדינות עבדות לאיחוד.
הוא גם טען שלמרות הסכסוך בין דאגלס וביוקנן על קנזס, דאגלס, ביוקנן והשופט רוג'ר טוני עבדו ביחד כדי להרחיב את העבדות ולמסדה.
לינקולן התנגד לעמדות הרדיקליות שדאגלס ניסה להצמיד לו בנוגע לשוויון בין הגזעים, אולם טען שיש לשחורים זכות לחירות ולהרוויח את פרנסתם.
שני האישים תקפו אחד את השני על הכרזות קיצוניות של תומכיהם, והאשימו אחד את השני באמונה שגויה, התחמקות מאחריות על הצהרות או בחוסר עקביות.