tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'אנלואיג'י ג'למטי (באיטלקית: Gianluigi Gelmetti; 11 בספטמבר 1945 – 11 באוגוסט 2021) היה מנצח איטלקי.
למד ניצוח יחד עם עוד מנצחים מפורסמים, כמו סרג'יו צ'ליבידאקה, פרנקו פררה והנס סווארובסקי.
ניצח לראשונה על תזמורת בגיל 16. הוא ניצח על תזמורת רדיו שטוטגרט בין השנים 1989–1998, ועל התזמורת הפילהרמונית של מונטה קרלו בין 1990–1992. בשנת 2001 התמנה למנצח הראשי של האופרה של רומא, תפקיד שמילא עד שנת 2011, ובין השנים 2004–2008 היה גם המנצח הראשי של התזמורת הסימפונית של סידני.
נפטר ב-11 באוגוסט 2021 במונקו
ג'אני ורסצ'ה (באיטלקית: Gianni Versace; 2 בדצמבר 1946 – 15 ביולי 1997) היה מעצב אופנה ואדריכל איטלקי שהתמחה בהלבשה ובעיצוב תחפושות לקולנוע ותיאטרון.
בסגנונו הוא הושפע מאנדי וורהול, אמנות מופשטת וכן גם מאמנות יוון ורומא העתיקות ומסגנון הבארוק הצרפתי.
הוא ייסד את מותג האופנה היוקרתי "ורסצ'ה" (Versace) ונחשב לאחד ממעצבי האופנה הצבעוניים והיצירתיים ביותר במאה ה-20.
ורסצ'ה נולד ברג'ו די קלבריה, איטליה, שם גדל יחד עם אחיו סנטו ואחותו דונטלה, שני אישים נוספים בתעשיית עיצוב האופנה ושותפים עסקיים בחברת ורסצ'ה.
אמם הייתה תופרת וג'אני בילה זמן רב בילדותו בעזרה לאמו בתפירה אז רכש מיומנויות שהביאו אותו למקצוע מעצב האופנה.
מצבה הכלכלי של משפחתו לא היה טוב כשל משפחות מהן יצאו מעצבי אופנה אחרים בעלי שם עולמי בני תקופתו.
גם העיירה בה גדל סבלה מקשיים כלכליים חמורים אחרי מלחמת העולם השנייה והחברה שייסד לימים ורסצ'ה, שהוערכה בשנת מותו בכמיליארד דולר, נבנתה כולה בזכות עמלו.
בגיל 15 כבר עסק בציור של דגמי שמלות ובגדים שונים עבור אמו.
ורסצ'ה למד אדריכלות אבל בגיל 25 עבר למילאנו שם החל לעבוד כמעצב אופנה וכאדריכל.
באמצע שנות ה-70 גילו ציידי-מוחות במילאנו את כישרונו של ורסצ'ה שניכר בעיצובם של סריגים שונים והוא התברג בחברת "ג'ני" היוקרתית לעיצוב טקסטילים.
כמה שנים מאוחר יותר, בזכות הצלחתו הרבה שם הוציא את קולקציית הביגוד הראשונה שלו לנשים.
לאורך כל הקריירה שלו עבד איתו אחיו סנטו אשר היה למעשה האיש שהוביל את החברה בפן העסקי.
סגנונו של ורסצ'ה היה נועז ומקורי, ועל אף שמבקרי האופנה ביקרו אותו לא פעם, זכה להצלחה רבה במכירת עיצוביו לעשירי אירופה.
השפעת סגנונות האמנות הקלאסיים בשילוב האמנות האוונגרדית של אמצע המאה ה-20 ניכרו בעיצוב התלבושות שלו.
הוא גם נודע כמעצב שנהג לעצב את חלק מבגדיו על הדוגמניות עצמן ללא סקיצות מוקדמות.
בשנת 1978 פתחו שלושת האחים את חברת "ורסצ'ה" בשיתוף פעולה עם ג'יג'י מונטי, יצרן סריגים מאזור פירנצה, אשר היה הראשון למעשה לזהות ולהשקיע בג'אני ורסצ'ה.
החברה הלכה וצמחה, והפכה כבר בסוף שנות ה-70 לשם דבר בענף האופנה באירופה ולמותג עולמי.
בשנות ה-80 בנה ורסצ'ה אחוזה מפוארת ליד אגם קומו באיטליה, וזו הפכה לחלק מהסמל המכונה ורסצ'ה.
מולו ניצב בתקופה זו מתחרהו הגדול ג'ורג'ו ארמני, אשר נהוג היה פעמים רבות להשוות בין השניים.
גם ארמני, מעצב איטלקי נוסף, הקים אימפריית אופנה משלו באותה התקופה, אך קו העיצוב שלו היה מעודן ושמרני הרבה יותר.
ורסצ'ה היה ידוע עם סגנון התבטאות חסר רסן אשר לא סינן בקפידה את דעותיו.
הוא לא חסך את דעותיו כנגד נטייתו המינית והעדיף לשמור את נטיותיו ללא כל רצון להתגאות בכך בציבור.
בין דבריו היו כאשר התראיין למגזין ווג וטען שמרבית ההומוסקסואלים רודפים אחרי מין והכרה בהם כדבר לגיטימי ואינם מסוגלים לבנות מערכת יחסים בריאה, אך מנגד גם טען שיש בודדים שעיקר שאיפתם היא אהבת אמת והוא הגדיר את עצמו כאחד מהבודדים ששואפים לכך.
דבריו עוררו סערה רבה והיו שקראו להחרים את המותג.
בראיון אחר, עורר ורסצ'ה סערה נוספת מבחינה פילוסופית על כך שיש הומוסקסואלים שמאמצים את הנטייה לצורך יצר מיני למרות שהם כלל לא נולדו כך ויש את אלה שמחפשים אהבת אמת ככל הנראה מחסך דמות אב והם אינם נכללים כחוטאים לדבריו.
מאוחר יותר בנה ורסצ'ה אחוזה נוספת במיאמי ביץ', פלורידה, ועבר אליה עם בן זוגו אנטוניו ד'אמיקו, דוגמן ומעצב אופנה גם הוא.
בבוקר 16 ביולי 1997, כאשר חזר לביתו במיאמי, נרצח ורסצ'ה ביריית אקדח על ידי אנדרו קונאנן (Andrew Cunanan), שהתאבד זמן קצר לאחר הרצח.
הרקע לרצח לא היה ברור והוא עדיין בגדר תעלומה עד לימים אלה.
לאחר הירצחו המשיכו אחיו ואחותו לנהל את החברה, שמכירותיה רק גדלו מאז, ואחותו דונטלה ורסצ'ה הפכה למעצבת הראשית של החברה.
ורסצ'ה היה גם איש ברנז'ה המיודד עם סלבריטאים רבים בעולם מתחום התרבות והעסקים, כגון אלטון ג'ון, ג'ון בון-ג'ובי, מדונה, קלאודיה שיפר ואף נודע כידיד קרוב של הנסיכה דיאנה.
לאחר מותו הקדיש אלטון ג'ון לוורסצ'ה את האלבום "The Big Picture".
ג'אנלוקה זמברוטה (איטלקית: Gianluca Zambrotta; נולד ב-19 בפברואר 1977 בקומו, איטליה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדות המגן הימני והשמאלי.
אחרי שסיים את הקריירה ככדורגלן אימן ב-2016 בהודו.
במהלך הקריירה שיחק ביובנטוס, ברצלונה ומילאן ולזכותו 98 הופעות בנבחרת איטליה.
זמברוטה החל את הקריירה שלו בגיל 17 בעיר הולדתו, בקבוצת קומו קלציו בשנת 1994. בעונתו הראשונה עם קומו בליגה האיטלקית השנייה הוא שיחק משחק אחד בלבד.
בשנת 1995, קומו ירדה לליגה השלישית וזמברוטה קיבל יותר דקות משחק בקבוצה הראשונה.
ב-1997, זמברוטה התחיל את דרכו בסרייה א', בקבוצת א.ס בארי.
בשנתו הראשונה בליגה הראשונה, הוא שיחק באגף השמאלי והבקיע שני שערים ב-27 הופעות.
בעונת 1998/99, במחזור הראשון, הוא הבקיע את השער הראשון באותה עונה במשחק נגד ונציה בדקה התשיעית.
זמברוטה המשיך לפרוח והיווה דמות מפתח בהצלחתה של בארי בתחילת העונה.
במחזור השביעי, הבקיע את שער נוסף במשחק נגד אינטר בסן סירו שנגמר בניצחון 3-2. בפברואר 1999, אחרי שהרשים בנבחרת הצעירה,נקרא על ידי מאמן איטליה, דינו זוף לשחק במדי הנבחרת.
הופעת הבכורה שלו הייתה במשחק נגד נורווגיה והוא הפך להיות שחקן בארי הראשון שמשחק בנבחרת הבוגרת אחרי 50 שנה.
במשך עונת 1998/99 הופיע 32 פעמים והבקיע ארבעה שערים.
באמצע העונה עבר זמברוטה ליובנטוס, שהודרכה על ידי קרלו אנצ'לוטי.
מחירו היה 15.85 מיליון אירו.
אחרי המעבר ליובנטוס, המשיך זמברוטה במומנטום החיובי שלו.
הוא הופיע 32 פעמים בעונתו הראשונה שם, והבקיע שער אחד.
ב-14 במאי 2000, ביום האחרון של העונה, החמיצה יובנטוס את האליפות לאחר שהפסידה 0–1 במשחק חוץ לפרוג'יה.
באותו משחק זמברוטה נכנס כמחליף במחצית השנייה והורחק בכרטיס אדום על ידי השופט.
בעונתו השנייה ביובנטוס, עונת , זמברוטה שותף ב-29 משחקי ליגה והבקיע שלושה שערים.
יובנטוס סיימה כסגנית האלופה בשנית.
זמברוטה זכה באליפות הראשונה שלו רק בעונה שלאחר מכן, עונת , עונה בה הופיע 32 פעמים והבקיע שער אחד.
בעקבות פציעה במשחק הנבחרת נגד קוריאה הדרומית בזמן מונדיאל 2002 הוא החמיץ את פתיחת עונת .
בזמן שנעדר יובנטוס החתימה את מאורו קמורנסי, שתפס את מקומו באגף הימני ואף עשה זאת היטב.
כתוצאה מכך, כשחזר לשחק מאמן הקבוצה, מרצ'לו ליפי, החליט להציב את זמברוטה כמגן שמאלי.
זמברוטה הסתגל בזריזות לתפקיד החדש וביצועיו היו טובים מאוד.
הוא נשאר שחקן הרכב קבוע, בזמן שהקבוצה זכתה באליפות שנייה ברציפות והגיעה לגמר ליגת האלופות, בו הפסידה למילאן בבעיטות עונשין.
זמברוטה זכה בשתי אליפויות עם יובנטוס (במקור אלו היו ארבע, אך שתי האליפויות האחרונות הועברו לאינטר מילאנו בשל פרשת הטיית המשחקים), ובשש עונותיו בקבוצה הופיע במדיה 185 פעמים והבקיע שבעה שערים.
בעונתו האחרונה בקבוצה, עונת , זמברוטה החליף את מקומו במגרש למגן ימני.
מאז, הוא שיחק לעיתים כמגן ימני ולעיתים כמגן שמאלי.
בשנת 2005 הוא האריך את חוזהו עד לשנת 2010 אך משום שנגזר על יובנטוס לרדת ליגה, בעקבות פרשת הטיית המשחקים, הוא החליט לעזוב את המועדון, כאשר קבוצות כמו מילאן, צ'לסי, ריאל מדריד וברצלונה חפצות בשירותיו.
בסופו של דבר הוא עבר לברצלונה, אלופת אירופה באותה שנה, במחיר של 14 מיליון אירו.
הוא חתם על חוזה לארבע עונות עם הקבוצה, שם הצטרף לחברו לקבוצה ליליאן תוראם.
ברצלונה קנתה את כרטיס השחקן של זמברוטה בעיקר בגלל העובדה שלא היה לה מגן ימני ראוי, ותפקידו היה להחליף את ז'וליאנו בלטי ואולגר פרסאס החלשים ממנו.
ב-4 באוגוסט 2006, אחרי חופשת המנוחה ממונדיאל 2006, זמברוטה חבר לקבוצתו החדשה ברצלונה בלוס אנג'לס, שם ברצלונה עברה במסע קדם העונה שלה.
הוא התאמן עם חבריו החדשים לקבוצה והופעת הבכורה שלו במדי הבלאוגרנס הייתה במשחק האחרון במסע, ב-13 באוגוסט, נגד ניו יורק רד בולס.
מיקומו בקבוצה היה לא ידוע, אך זמברוטה טען בריאיון שלא אכפת לו היכן ישחק והוא מוכן לעשות כל מה שמאמנו החדש פרנק רייקארד רוצה.
הופעת הבכורה הרשמית שלו הייתה ב-17 באוגוסט במשחק נגד היריבה המקומית אספניול בסופר קאפ הספרדי.
ב-17 במרץ 2007 הוא הבקיע את שערו הראשון בעבור ברצלונה במשחק ליגה נגד רקראטיבו ולבה.
הוא הבקיע גם במשחק נגד אתלטיקו מדריד ונגד ז'ימנסטיק, מה שאומר שהוא הבקיע שיא שערים בעונה אחת - שלושה שערים - כולם במשחקי חוץ.
בתחילת עונתו השנייה בברצלונה, עונת , מעמדו של זמברוטה בקבוצה נחלש: בזמן שנפצע, קרלס פויול הוסט מעמדת הבלם למגן הימני כדי להחליף את זמברוטה.
כאשר חזר לכושר הוא לא חזר לשחק באופן קבוע ופויול נשאר מגן ימני.
לאחר שתי עונות ללא תארים בברצלונה, חתם זמברוטה במילאן ב-1 ביוני 2008. מילאן שילמה עבור דמי העברתו 8.5 מיליון אירו.
בעונת 2010/11 זכה בליגה האיטלקית עם מילאן.
בתאריך 13 במאי 2012 שיחק זמברוטה 90 דקות בניצחון של מילאן על העולה החדשה שירדה בחזרה, נובארה.
אלו היו 90 הדקות האחרונות של השחקן כי חוזהו בקבוצה הסתיים.
ב-19 ביולי 2013 חתם זמברוטה בקיאסו מהליגה השנייה בשווייץ, ושימש כשחקן וכעוזר המאמן בקבוצה, ומאוחר יותר כמאמן בפועל.
זמן קצר אחרי שזמברוטה החל לשחק בליגה הראשונה, הוא הצליח להשיג את תשומת לבם של אנשי הכדורגל באיטליה.
הוא נבחר לשחק במדי הנבחרת הצעירה של איטליה בפעם הראשונה ב-25 במרץ 1998 במשחק נגד מלטה.
במשחק השני שלו בנבחרת הצעירה נגד ווילס ב-22 באפריל 1998 הוא הבקיע את השער השני של איטליה בדקה ה-43 ועזר לנבחרת לנצח 1–2. ב-1998 הוא שותף בכל ששת משחקיה של הנבחרת הצעירה, מתוכם הם ניצחו 5 והאחרון ביניהם היה תיקו נגד ספרד.
הוא קיבל את הכינוי "בתולת הים" בזמן שהיה עם הנבחרת הצעירה, כיוון שהשקיע שעה כל לילה מול המראה בסידור זקן-התיש החדש שלו.
אחרי יכולת מרשימה בנבחרת הצעירה, ובזכות תחילת עונת שבה שיחק היטב, זמברוטה זומן לראשונה ל'אזורי' ב-10 בפברואר 1999, תשעה ימים לפני יום הולדתו ה-2
2. למרות משחק כללי מאכזב, תוצאת תיקו בידידות נגד נורווגיה, זמברוטה שיחק היטב בכל 90 הדקות.
בעונת , זמבורטה המשיך לשחק בנבחרת הצעירה עוד ארבע פעמים, ובמקביל שיחק עם הנבחרת הבוגרת בשישה משחקים.
בסוף העונה, זוף, מאמן הנבחרת הבוגרת, זימן את זמברוטה לטורניר יורו 2000 שנערך ביוני.
זמברוטה שיחק בחולצה מספר 17 בטורניר הגדול הראשון שלו עם האזורי.
בשלב הבתים, איטליה ניצחה בכל שלושת משחקיה נגד טורקיה, בלגיה ושוודיה.
מתוכם זמברוטה שותף בשני הראשונים.
הוא חזר להרכב הפותח ברבע הגמר נגד רומניה ותרם רבות לניצחון איטליה 0–2.
בחצי הגמר איטליה התמודדה נגד הולנד.
בגלל כמה התנגשויות אלימות בין זמברוטה ובודווין זנדן, שניהם קיבלו כרטיס צהוב בשלב מוקדם יחסית של המשחק.
בדקה ה-79 הוא קיבל כרטיס צהוב שני על עבירה על זנדן.
עם עשרה שחקנים שנותרו, איטליה הצליחה להגיע להכרעה בבעיטות עונשין וניצחה 3-1.
זמברוטה היה מושעה בגמר בגלל הכרטיס האדום שקיבל (איטליה הפסידה לצרפת 1–2, בהארכה לפי שיטת שער הזהב שהונהגה באותו מונדיאל).
אחרי היורו המאכזב, זמברוטה חזר לחיק הנבחרת הצעירה שהשתתפה במשחקים האולימפיים בספטמבר.
הוא פתח במשחקים נגד אוסטרליה והונדורדס, בהם איטליה ניצחה.
מכיוון שאיטליה העפילה לרבע הגמר כבר, זמברוטה פתח בספסל במשחק שלב הבתים האחרון, נגד ניגריה, אך עלה בדקה ה-80. זה היה משחקו האחרון עם הנבחרת הצעירה.
הוא שיחק בסך הכל 13 משחקים עם הנבחרת.
איטליה הפסידה לספרד, שמאוחר יותר הגיעה לגמר, במשחק בו זמברוטה לא שותף.
אחרי מינוי של המאמן החדש, ג'ובאני טרפטוני, זמברוטה נשאר שחקן קבע בהרכב הפותח.
הוא שיחק בכל משחקי שלב הבתים במונדיאל 2002, שאחריהם איטליה הגיעה לשמינית הגמר.
בשמינית הגמר איטליה פגשה את קוריאה.
בדקה ה-72 זמברוטה סבל מפציעה חמורה בירך אחרי התנגשות עם מגן קוריאני.
הוא הורד מהמגרש ואיטליה הפסידה במשחק בתוספת הזמן.
ב-2003, אחרי פרישתו של פאולו מלדיני מהנבחרת הלאומית, ובעקבות מעבר מוצלח לתפקיד המגן השמאלי ביובנטוס, זמברוטה היה הבחירה העיקרית לשחק בעמדה זו בנבחרת.
ב-30 במאי 2004 זמברוטה הבקיע את שער הנבחרת הראשון שלו במשחק נגד תוניסיה, בו ניצחה איטליה 0–4. למרות אכזבה גדולה מהנבחרת וכישלונה לעבור את שלב הבתים, זמברוטה היה אחד השחקנים היחידים שזכו לשבחים.
אחרי שני טורנירים רצופים מאכזבים, טרפטוני עזב את תפקיד מאמן הנבחרת.
המאמן החדש היה מרצ'לו ליפי, שבדיוק עזב את תפקידו כמאמן יובנטוס.
בסוף שנת 2005, אחרי שליפי הביא שחקנים חדשים רבים לסגל, הוא שינה את תפקידו של זמברוטה שוב, הפעם לתפקיד המגן הימני.
בעידן ליפי, זמברוטה נותר אחד משחקני הליבה בנבחרת.
הוא שותף בשמונה מתוך עשרת משחקי מוקדמות מונדיאל 2006, בהם עזר לאיטליה להיות ראש הבית.
ב-15 במאי 2006 זמברוטה נקרא לסגל הנבחרת במונדיאל.
בזמן ההכנות האחרונות לגביע העולם, זמברוטה נפצע בירכו השמאלי בזמן משחק אימון ב-28 במאי 2006. היו חששות שלא יוכל לשחק במונדיאל, ודניאל בונרה החל להתארגן להיות מחליפו של זמברוטה במקרה ולא יוכל להשתתף.
סריקות בימים האחרונים לפני תחילת הטורניר הראו שיצטרך להחמיץ רק את משחק הפתיחה.
איטליה פתחה את הטורניר נגד גאנה.
למרות חסרונו של זמברוטה, איטליה ניצחה 0–2. זמברוטה חזר לשחק במשחק השני - נגד ארצות הברית בתור מגן שמאלי.
חברו לקבוצה כריסטיאן זקרדו הבקיע שער עצמי ודניאלה דה רוסי קיבל כרטיס אדום.
איטליה אכזבה והמשחק הסתיים בתיקו.
זמברוטה שיחק בכל ה-90 דקות בלי לתרום דבר חיובי.
במשחק האחרון בשלב הבתים, נגד צ'כיה, איטליה הייתה זקוקה לשוויון בלבד בשביל להעפיל לשלב הבא.
אחרי המשחק העלוב של זקרדו, ליפי החליט לשתף את פאביו גרוסו במקומו.
משום כך, זמברוטה שיחק כמגן ימני.
אחרי שני שערים של המחליפים מרקו מטראצי ופיליפו אינזאגי, איטליה ניצחה 0–2 ועלתה לשלב הבא כראש בית.
בשמינית הגמר איטליה פגשה את אוסטרליה.
אחרי ששיחקה עם יתרון של שחקן בשני משחקים קודמים, הפעם איטליה סבלה ממחסור בשחקן, כיוון שמרקו מטראצי הורחק בדקה ה-50. למרות זאת, איטליה ניצחה בזכות שער בפנדל בדקה ה-95. זמברוטה שותף בכל המשחק כמגן ימני.
במהלך המשחק הוא קיבל כרטיס צהוב, והמשמעות של זה הייתה שכל כרטיס נוסף שיקבל יוביל להשעייתו.
ברבע הגמר ב-30 ביוני 2006, איטליה שיחקה נגד אוקראינה.
זמברוטה פתח כמגן ימני, והבקיע את השער הפותח בדקה השישית בבעיטה שמאלית חזקה.
זה היה שערו השני בנבחרת ושער המונדיאל הראשון שלו.
הביצועים המעולים של זמברוטה המשיכו, והוא הציל שער בטוח בדקה ה-58. ליפי עשה כמה חילופים, וזמברוטה עבר לשחק כקשר שמאלי.
בדקה ה-69 הוא כדרר באגף השמאלי לקצה הרחבה ומסך כדור רוחב ללוקה טוני שהבקיע את השער השני במשחק.
איטליה ניצחה בסוף 0–3. בחצי הגמר איטליה פגשה את מארחת הטורניר גרמניה בדורטמונד.
זמברוטה שוב פתח כמגן ימני.
אף אחת מהקבוצות הצליחה למצוא את השער ב-90 הדקות הרגילות.
בדקה השנייה של ההארכה בדיוק אחרי שאלברטו ג'ילארדינו בעט בקורה, זמברוטה בעט בעוצמה בכדור אך פגע במשקוף.
לקראת סיום המשחק נראה כי המשחק יגיע להכרעה בבעיטות עונשין, אך איטליה הבקיעה שני שערים מאוחרים וניצחה 0–2.
ב-9 ביולי 2006 זמברוטה שותף בגמר הראשון הבינלאומי בקריירה שלו.
איטליה שיחקה נגד צרפת ואף על פי שהייתה בפיגור 0–1 כבר בדקה השביעית, היא הצליחה להשוות לאחר 12 דקות.
התוצאה נשארה זהה עד ההכרעות בבעיטות עונשין.
זמברוטה צפה בנבחרתו מבקיעה את כל חמש הבעיטות ומנצחת 3–5. זה היה גביע העולם הראשון והיחיד של זמברוטה והרביעי של איטליה.
יכולתו של זמברוטה לשחק במספר תפקידים בשני צדי המגרש תרמה לגמישות הרבה של סגל איטליה, וזיכתה אותו במקום בצוות הכוכבים של הטורניר.
זמברוטה שותף בכל משחקי הנבחרת ביורו 2008 עד להדחתה ברבע הגמר.
טעות שלו בשלב הבתים מול נבחרת רומניה הובילה לשער היחיד במשחק של הרומנים, שהסתיים בתיקו 1-1.
ג'אנלוקה באזילה (באיטלקית: Gianluca Basile; נולד ב-24 בינואר 1975) הוא כדורסלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקלעי.
באזילה בעבר היה קפטן נבחרת איטליה, עימה זכה במדליית כסף באולימפיאדת אתונה ב-2004.
באזילה החל לשחק בפלקנסטרו רג'אנה בגיל 16 ואחרי כשנתיים החל את הקריירה המקצוענית שלו כשעלה לקבוצת הבוגרים של המועדון.
לאחר מכן עבר לשחק בפורטיטודו בולוניה וכבר בעונתו הראשונה זכה עם הקבוצה באליפות איטליה.
ב-2004 הגיע עם בולוניה לגמר הפיינל פור של היורוליג שנערך אז בתל אביב, משחק בו הפסידה בולוניה 118-74 למכבי תל אביב.
בעונה שלאחר מכן, השביעית שלו במדי בולוניה, זכה עם קבוצתו באליפות שנייה אך בסיום העונה עזב באזילה לברצלונה.
גם בעת ששיחק בברצלונה הוא הצליח לסייע לקבוצתו להעפיל לפיינל פור האירופי, ב-2006 וב-2009, כאשר בשתי הפעמים הפסידה ברצלונה לצסק"א מוסקבה בחצי הגמר.
בעונת 2006/07 זכה עם ברצלונה בגביע הספרדי וב-2008/09 באליפות ספרד.
עונה לאחר מכן, 2009/10, זכתה ברצלונה בגביע נוסף וכן הוכתרה כאלופת אירופה לאחר שגברה בגמר היורוליג על אולימפיאקוס 86:68. בעונת 2010/11 זכתה ברצלונה בדאבל, אך באזילה לא שיחק משום שהיה פצוע לאורך העונה.
בסוף עונה זו שוחרר מברצלונה וחתם בקאנטו מארץ מולדתו.
בקיץ 2012 עבר לשחק בשורות אולימפיה מילאנו ובתום עונת 2012/13 חתם באורלנדיה בסקט.
באזילה נחשב לאחד השחקנים האיטלקים הטובים ביותר של שנות ה-90 והעשור הראשון של המאה ה-21. מלבד המקום השני באולימפיאדת אתונה, הוביל באזילה את נבחרת איטליה לזכייה באליפות אירופה ב-1999 ובמקום השלישי ב-2003.
באזילה ידוע גם בשל סגנון הזריקות המיוחד שסיגל לעצמו וכינה בשם "איגנורנט שוט" - זריקות ממצבים קשים כאשר היריב לא מצפה להן.
ג'אניקולו (באיטלקית: Gianicolo, בלטינית - יאניקולום - Janiculum) היא גבעה במערב העיר רומא בירת איטליה.
בעבר נקראה הגבעה גם "הר הוותיקן" (Mons Vaticanus).
על אף היותה הגבעה השנייה בגובה בשטח העיר רומא של ימינו (אחרי מונטה מריו), הגבעה אינה אחת משבע גבעות רומא, בשל היותה בגדתו המערבית של נהר הטיבר ומחוץ לשטחי רומא העתיקה.
הגבעה היא מצוק ארוך שמשתרע לגדתו הימנית (המערבית) של נהר הטיבר למול גבעת האוונטין (באזור הנקרא מונטה מאריו) אורכה של הגבעה, מצפון לדרום, כ-5 ק"מ.
מרחקה של הגבעה מהנהר נע בין 100 מטרים (בדרום) לכ-2 ק"מ בצפון.
הנקודה הגבוהה ביותר בגבעה היא בקצהה הצפוני, הנקרא מונטה מאריו, שגובהה 146 מטרים מעל פני הים.
בתקופת הרפובליקה הרומית הייתה הגבעה, הנמצאת ממערב לנהר הטיבר, מחוץ לתחומה של העיר רומא.
הגבעה היוותה אתר מקודש ליאנוס, אל השערים במיתולוגיה הרומית, ונערך בה פולחן אשר כלל צפייה במעוף הציפורים לשם חיזוי העתיד.
תוואי חומת אורליאנוס הקיף חלקים מהגבעה על מנת לכלול בתחום העיר את טחנות המים שהיו עליה.
טחנות אליה שימוש כטחנות הקמח של העיר.
ככל הנראה הטחנות נבנו על ידי הקיסר אורליאנוס בשלהי המאה השלישית.
בשנת 537, בעת המצור של הגותים על העיר, חסמו הגותים את אמות המים שהובילו מים אל התחנות, אולם בתום המצור שוקמו אמות המים, והמשיכו לפעול עד ימי הביניים (ישנן עדויות לפעולתן בתקופת שלטונו של האפיפיור גרגוריוס הרביעי, באמצע המאה התשיעית).
בשנת 1849 נערך על הגבעה ובסמוך לה קרב בין כוחותיו של ג'וזפה גריבלדי לבין הכוחות הצרפתיים שהגנו על האפיפיור ועל שלטונו בעיר רומא.
הצרפתים דחקו את המגינים והצליחו לכבוש מחדש את רומא ולהשיבה לאפיפיור, שבינתיים נמלט לעיר גאטה.
רק ב-1870, כעשור לאחר איחוד איטליה, הצליחו כוחות איטליה בפיקודו של המלך ויטוריו עמנואלה השני לכבוש את העיר ולהכריז עליה כבירת איטליה.
אנדרטה לזכר הקרב ולזכר הנופלים במאבק לעצמאות איטליה הוקמה בראש הגבעה.
בראש האנדרטה פסל של גריבלדי רוכב על סוס.
עד 1929, בעת שהיחסים בין איטליה לבין הוותיקן היו גרועים ומתוחים, פנה הפסל לכיוון מערב, כאילו השגיח על הוותיקן ועל האפיפיור.
לאחר שיושבו ההדורים, סובבו את הפסל ופניו לכיוון מזרח, צופות אל המרכז העתיק של רומא.
מאז שנת 1847 נהגו לירות מדי יום בשעה 12:00 בצהריים על מנת להודיע על השעה.
הירי בוצע מטירת סנטאנג'לו, והועבר בשנת 1904 לתותח שהוצב בראש הגבעה.
מנהג זה נמשך עד שנת 1939 והופסק בשל מלחמת העולם השנייה.
בעקבות לחץ ציבורי, המנהג חודש ב-21 באפריל 1959.
על גבעת ג'אניקולו נמצאת כנסיית סן פייטרו אין מונטוריו שנבנתה במקום בו, על פי האמונה הנוצרית נצלב פטרוס הקדוש.
כמו כן על הגבעה ממוקמת מזרקת אקווה פאולה שנבנתה בסגנון הבארוק בהוראת האפיפיור פאולוס החמישי.
ג'אנפרנקו זולה (באיטלקית: Gianfranco Zola; נולד ב-5 ביולי 1966) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
לזולה 35 הופעות ו-10 שערים במדי נבחרת איטליה.
זולה נבחר ב-1997 לכדורגלן השנה בליגה האנגלית, ולשחקן הטוב ביותר בתולדות צ'לסי.
את הקריירה התחיל זולה בקבוצת נואורסה מהאי סרדיניה בו נולד ב-1984. לאחר נואורסה עבר זולה לקבוצת טורס, גם היא מסרדיניה.
לאחר תקופותיו בשתי הקבוצות מהליגות הנמוכות עבר זולה לנאפולי, בה שיחק באותה תקופה דייגו מראדונה.
בעונתו הראשונה בקבוצה, בתור מחליף של מראדונה, עזר זולה למועדון לזכות באליפות הסרייה א'.
מראדונה השפיע רבות על משחקו של זולה, שאמר שנהג לעקוב אחרי מראדונה ולמד ממנו הכל.
למרות זאת, החליט מאמן הקבוצה בתחילת 1996, קרלו אנצ'לוטי, כי זולה לא מתאים לשיטה של קבוצתו, והוא שוחרר.
בנובמבר 1996 הצטרף זולה לקבוצת צ'לסי האנגלית תמורת 4.5 מיליון ליש"ט.
כבר בעונתו הראשונה במועדון הלונדוני הוא הצטיין, עם כמה הופעות מרשימות שעוררו תגובות נלהבות גם ממאמנים יריבים, כולל סר אלכס פרגוסון, מאמן מנצ'סטר יונייטד.
הופעותיו המרשימות של זולה גם עזרו לצ'לסי לזכות בגביע ה-FA, לאחר ניצחון 0-2 בגמר על מידלסברו באצטדיון ומבלי, כשזולה כובש 4 שערים במפעל הגביע בדרך לאותו גמר.
בסוף אותה עונה נבחר זולה לכדורגלן השנה בליגה האנגלית, כשהוא שחקן צ'לסי הראשון הזוכה בתואר.
בעונת זולה היה שותף לזכייתה של צ'לסי בשלושה גביעים נוספים: גביע הליגה האנגלית, הסופרקאפ האירופי וגביע אירופה למחזיקות גביע.
בגמר גביע המחזיקות נגד שטוטגרט הוא לא פתח בעקבות פציעה, אך 21 שניות לאחר שנכנס כמחליף במחצית השנייה כבש זולה את שער הניצחון.
בעונת , בהופעתה הראשונה של צ'לסי בליגת האלופות, זולה היה שחקן מפתח בקבוצה, וכבש 3 שערים בדרך לרבע הגמר, וזכה עם הקבוצה שוב בגביע האנגלי.
בעונות הבאות קטנה כמות דקות המשחק שלו, עקב הגעתם של החלוצים ג'ימי פלויד האסלביינק ואיידור גודיונסן.
את השער הכי זכור שלו כבש זולה נגד נוריץ' סיטי בגביע, כשבעט אל תוך השער כדור קרן מהאוויר עם העקב, שער שתיאר המאמן שלו קלאודיו ראניירי כ"פנטזיה, קסם".
ב-, עונתו האחרונה בצ'לסי, כבש זולה 16 שערים ועזר לקבוצתו להעפיל שוב לליגת האלופות, ונבחר על ידי האוהדים לשחקן השנה של המועדון.
בסה"כ, שיחק זולה 312 משחקים במדי צ'לסי, בהם כבש 80 שערים.
בתחילת 2003 הוא נבחר על ידי אוהדי הקבוצה כשחקן הטוב ביותר של המועדון בכל הזמנים, ובנובמבר 2004 הוענק לו תואר OBE - קצין במסדר האימפריה הבריטית בטקס מיוחד ברומא.
למרות שהמועדון לא קבע רשמית כי שום שחקן לא ילבש את החולצה מס' 25, אף שחקן לא שיחק עם חולצה זו מאז זולה.
עד עונת 23/24 שבה מויסס קאייסדו עבר לקבוצה ובחר במספר.
בקיץ 2003, שזכור עקב רכישת צ'לסי על ידי המיליארדר רומן אברמוביץ', עזב זולה לקבוצת קליארי, המועדון הגדול ביותר במולדתו של זולה, סרדיניה.
אברמוביץ' רצה את זולה חזרה בצ'לסי, והדיווחים גורסים כי היה מוכן גם לקנות גם את קליארי כשזולה סירב לחזור.
לבסוף שיחק זולה בקליארי והוליך אותה להעפלה לסרייה א'.
ביוני 2005 החליט זולה לפרוש ממשחק פעיל.
בכל הקריירה שיחק זולה 627 משחקים בהם כבש 193 שערים.
זולה שיחק במדי נבחרת איטליה במונדיאל 1994, אך לאחר כמה דקות במשחקו היחידי בטורניר נגד נבחרת ניגריה קיבל כרטיס אדום והורחק, ולא זכה לשחק יותר בטורניר.
הוא שיחק עם הנבחרת גם בטורניר יורו 1996, והחמיץ בעיטת פנדל במשחק מול נבחרת גרמניה, ואיטליה הודחה במפתיע בשלב מוקדם יחסית בטורניר.
את הופעתו האחרונה ערך באוקטובר 1997 נגד נבחרת אנגליה, ופרש מהנבחרת כשלא זומן לסגל לקראת מונדיאל 1998.
ב-2006 מונה זולה לעוזר המאמן של הנבחרת הצעירה של איטליה, תחת המאמן הראשי פיירלואיג'י קזיראגי.
השניים, ששיחקו יחדיו בצ'לסי, הובילו את איטליה הצעירה למשחקים האולימפיים בבייג'ינג 2008, שם הודחה הקבוצה ברבע הגמר על ידי נבחרת בלגיה הצעירה 3-2.
ב-9 בספטמבר 2008 סיכם זולה לשלוש שנים כמאמן וסטהאם יונייטד במקום אלן קרבישלי שהתפטר על רקע חילוקי דעות עם ההנהלה.
זולה מאמן את הקבוצה אף על פי שטרם מחזיק בתעודת מאמן.
בסוף עונת 2009–2010 זולה פוטר מאימון וסטהאם יונייטד ובמקומו מונה אברהם גרנט.
ב-8 ביולי 2012, חתם זולה לשנתיים כמאמן ווטפורד מהצ'מפיונשיפ באנגליה.
ב-24 בדצמבר 2014 חתם כמאמן קליארי האיטלקית.
ב-11 ביולי 2015 חתם כמאמן אל-ערבי מליגת העל הקטרית.
ב-14 בדצמבר 2016 מונה למאמנה של בירמינגהאם סיטי מהצ'מפיונשיפ.
ב-17 באפריל 2017 התפטר מתפקידו.
ב-18 ביולי 2018, לקראת עונת 2018/2019, התמנה זולה לתפקיד עוזר מאמן צ'לסי, תחת המאמן בן ארצו מאוריציו סארי.
ג'אנלוקה ויאלי (באיטלקית: Gianluca Vialli; 9 ביולי 1964 – 6 בינואר 2023) היה כדורגלן ומאמן איטלקי ששיחק בעמדת החלוץ.
ויאלי החל את הקריירה שלו בקרמונזה ב-1980, ובשנת 1984 הוחתם על ידי סמפדוריה, במדיה זכה באליפות סרייה א' אחת ובשלושה גביעי איטליה.
מאוחר יותר שיחק גם ביובנטוס ובצ'לסי האנגלית, עמן המשיך לזכות בתארים רבים.
ויאלי הוא אחד מתשעה כדורגלנים בלבד שזכו בכל שלושת התארים האירופיים המרכזיים – ליגת האלופות, גביע אירופה למחזיקות גביע וגביע אופ"א.
ויאלי שימש בהמשך דרכו כמאמן, וכן בתפקיד מקצועי בנבחרת איטליה שזכתה ביורו, לצידו של חברו הטוב, רוברטו מאנצ'יני.
ויאלי הצטרף למחלקת הנוער של המועדון המקומי קרמונזה ב-1978. הוא החל לשחק בקבוצה הבוגרת, שהייתה באותו זמן בליגות נמוכות באיטליה, ב-1980. בעונתו הראשונה של ויאלי עלתה הקבוצה לסרייה ב', ובעונות הבאות עשה ויאלי את פריצתו קדימה.
בעונת הוא כבש עשרה שערים במדי קרמונזה, ומשך את עיניה של קבוצת סמפדוריה מהסרייה א' שהחתימה אותו בשורותיה.
בתקופתו בסמפדוריה היה ויאלי חלק מצמד התקפי מוצלח בחוד של סמפדוריה יחד עם רוברטו מנצ'יני, שילוב שזכה לכינוי "The Goal Twins".
ויאלי הגיע לתקופת השיא בקריירה שלו, והוביל את סמפדוריה לתקופה המוצלחת ביותר בהיסטוריה שלה.
זמן קצר לאחר ההפסד עם סמפדוריה בגמר גביע אירופה ב-1992, עבר ויאלי ליובנטוס תמורת סכום שיא עולמי של 12.5 מיליון לירות שטרלינג.
בעונתו הראשונה ביובנטוס הוא זכה עם הקבוצה בגביע אופ"א, לאחר ניצחון על בורוסיה דורטמונד בצמד מפגשי הגמר.
באותה שנה הוא ערך את הופעתו האחרונה במדי נבחרת איטליה, ולא הושב יותר לסגלה בשל סכסוך עם המאמן אריגו סאקי.
בשנת 1995 זכה ויאלי עם יובנטוס בדאבל של אליפות הסרייה א' והגביע האיטלקי, לאחר שהבקיע 22 שערים בכל המסגרות במהלך אותה עונה, והפסיד עמה לפארמה בגמר גביע אופ"א.
בעונתו האחרונה ביובנטוס, , הוא זכה לראשונה בקריירה בליגת האלופות, לאחר ניצחון במשחק הגמר על אייאקס אמסטרדם.
בקיץ 1996 הצטרף ויאלי לקבוצה האנגלית צ'לסי תמורת סכום של כמיליון דולר, והיה חלק מפרויקט של המאמן רוד חוליט שנועד לחדש את הקבוצה.
בעונתו הראשונה בצ'לסי הוא היה שותף לזכייה בגביע ה-FA; במהלך אותה עונה ובעונה שלאחר מכן הוא הציג מספר משחקים מרשימים במיוחד, כדוגמת רביעיית שערים נגד בארנסלי ושלושער בניצחון על טרומסה הנורווגית במשחק במסגרת גביע אירופה למחזיקות גביע.
אף על פי כן, ויאלי לא קיבל מחוליט מקום קבוע בהרכב הקבוצה.
לאחר פיטוריו של חוליט בפברואר 1998, מונה ויאלי במקומו לתפקיד המאמן, כאשר היה גם שחקן הקבוצה במקביל.
תחת הדרכתו של ויאלי כמאמן, זכתה צ'לסי בסיום עונת הן בגביע הפוטבול ליג והן בגביע אירופה למחזיקות גביע, ובנוסף סיימה במקום הרביעי בפרמייר ליג.
בעונת הוביל ויאלי את צ'לסי לזכייה בסופר קאפ האירופי, וכן למקום השלישי בליגה, ארבע נקודות בלבד מתחת לאלופה מנצ'סטר יונייטד - ההישג הגדול ביותר של המועדון מאז 1970. ויאלי סיים את דרכו כשחקן בסופה של אותה עונה, וערך את הופעתו האחרונה בקריירה במשחק מול דרבי קאונטי.
בעונה הבאה הגיע ויאלי עם קבוצתו לרבע גמר ליגת האלופות, ואף הובילה לניצחון בשלב זה 1–3 על ברצלונה, לפני הדחה בשל הפסד 1–5 במשחק הגומלין.
באותה עונה הקבוצה סיימה במקום החמישי בלבד בליגה, אך זכתה בגביע ה-FA לאחר ניצחון בגמר על אסטון וילה.
אף על פי כן, ויאלי פוטר מתפקידו חמישה משחקים מפתיחת עונת , בשל יכולת חלשה שהציגה הקבוצה.
ויאלי מונה למאמנה של ווטפורד מהליגה הראשונה של הפוטבול ליג בפתיחת עונת , אך פוטר כבר בסיום העונה לאחר שהקבוצה השיגה את המקום ה-14 בלבד בליגה, ובכך סיים את קריירת האימון שלו.
בשנת 2020 הצטרף ויאלי לצוות המקצועי של נבחרת איטליה, כמנהל טכני לצידו של המאמן רוברטו מאנצי'ני, חברו הטוב עוד מימיהם כשחקנים.
ויאלי היווה השראה לשחקנים בטורניר יורו 2020 ובסרט תיעודי של חברת נטפליקס שליווה את הנבחרת האיטלקית, מתוארת תרומתו לנבחרת ונאומו מעורר ההשראה לפני משחק הגמר, בו גברה איטליה על אנגליה בבעיטות הכרעה מ-11 מטרים.
בשנת 2006 פרסם ויאלי ספר בשם "The Italian Job", שעוסק בהבדלים בין הכדורגל האיטלקי והאנגלי.
ב-2007 הוא הוזכר כמועמד לאימון קבוצת קווינס פארק ריינג'רס לאחר פיטוריו של ג'ון גרגורי, אך סירב להתמנות לתפקיד.
בנובמבר 2018 חשף ויאלי שהוא התגבר בהצלחה על מאבק בן שנה בסרטן הלבלב.
ב-21 בדצמבר 2021 הוא חשף כי הוא נאבק בסרטן הלבלב בפעם השנייה.
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1990
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1998
מלך השערים של הסרייה א': 1991
ג'אנל מונה היא זמרת, פזמונאית, ראפרית, מפיקה, רקדנית ושחקנית אמריקאית.
מונה הייתה מועמדת לשישה פרסי גראמי.
ב-2007 חתמה מונה על חוזה בחברת התקליטים של שון קומבס "Bad Boy Records" והוציאה מיני אלבום בשם "(The Chase) Metropolis: Suite I".
ב-2010 יצא לאור אלבום האולפן הרשמי הראשון שלה הנקרא בשם "The ArchAndroid".
האלבום הוא אלבום קונספט המהווה המשך למיני אלבום של מונה.
אלבום האולפן השני של מונה, "The Electric Lady", יצא לאור בספטמבר 2013.
במרץ 2025, מונה קיבלה את פרס SoundExchange Hall of Fame כאחת היוצרות המושמעות ביותר בדיגיטל ב-20 השנים האחרונות.
בשנת 2016 גילמה את המהנדסת מרי ג'קסון בסרט הדרמה הביוגרפי"מאחורי המספרים" לצידן של טראג'י פ.
באותה שנה שיחקה את תרזה בסרט הדרמה "אור ירח" של בארי ג'נקינס שזכה לשבחים רבים.
בשנת 2018 שיחקה בדרמה "ברוכים הבאים לעולם שלי" של הבמאי רוברט זמקיס.
בשנת 2019 נתנה את קולה לדמותה של מנדי בסרט האנימציה "אגלי דולס", ודיבבה את דמותה של פג בסרט "היפהפייה והיחפן", ובאותה שנה שיחקה בסרט הביוגרפי "הדרך לחופש", אודות חייה של הפעילה הארייט טאבמן.
בשנת 2020 כיכבה בתפקיד הראשי במותחן האימה "אנטבלום", בדמותה של ורוניקה הנלי.
באפריל 2022 יצאה מונה מהארון כא-בינארית, ואמרה כי "אני לא רואה את עצמי כאישה בלבד...
אני רק רואה את כל מה שאני.
שנה סדרה תפקידהערות 2013 אבא אמריקאי קריינית דיבוב; פרק: "The Boring Identity" 2014 רחוב סומסום עצמה פרק: "The Power of Yet" 2017 חלומות חשמליים אליס פרק: "Autofac"2020 הומקאמינג (אנ') ג'קי תפקיד ראשי (עונה 2); 8 פרקים
שנהפרסקטגוריהעבודה מועמדתתוצאהמקור2024פרס גראמיאלבום השנהThe Age of Pleasureאלבום ה-R&B המתקדם הטוב ביותרפרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצההמוזיקאי הטוב ביותרפרס ה-BETבמאי הקליפים של השנהג'אנל מונה ואלן פרגוסון
ג'אנלואיג'י לנטיני (באיטלקית: Gianluigi Lentini; נולד ב-27 במרץ 1969 בקארמניולה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדות הקיצוני השמאלי והקשר ההתקפי.
לנטיני החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של טורינו.
הוא קודם לקבוצה הבוגרת ב-1986, ולאחר שהיה שותף במספר משחקים כמחליף הושאל בעונת לקבוצת אנקונה.
הוא חזר לטורינו כשזו שיחקה בליגת המשנה, וסייע לה להעפיל בחזרה לסרייה א' עוד באותה עונה.
בשנתיים הבאות היה לנטיני שותף להפיכתה של הקבוצה לאחת מהבולטות בכדורגל האיטלקי, כשהשיא היה בעונת , עת סיימה הקבוצה במקום השלישי בליגה והעפילה לגמר גביע אופ"א, שם הפסידה לאייאקס אמסטרדם ההולנדית עקב שערי חוץ לאחר שוויון 2-2 בסיכום שני המשחקים.
לנטיני שיחק לאורך כל שני משחקי הגמר.
הוא הפגין מהירות רבה ויכולת כדרור מרשימה במשחקו, בנוסף לגובהו וחוסנו הפיזי.
לקראת עונת עבר לנטיני למילאן, אותה אימן אז פאביו קאפלו, תמורת 13 מיליון לירות שטרלינג, מה שהיה סכום שיא דאז עבור העברה בתולדות הכדורגל.
לנטיני זכה עם מילאן באליפות בעונתו הראשונה בקבוצה כששותף ב-30 משחקים, אך באוגוסט 1993, כשנהג ברכבו חזרה לביתו מטורניר קדם-עונה בג'נובה, עבר תאונת דרכים בעקבותיה שבר את גולגולתו ומספר מעצמותיו, ושרר בתרדמת במשך יומיים.
על אף שהחלים באופן מלא, התאונה פגעה קשות בקריירה של לנטיני שלא שב להפגין את יכולתו הטובה.
הוא איבד את מקומו הקבוע במדי מילאן, ובמשך שלוש העונות הבאות הוא שותף ב-33 משחקים בלבד בכל המסגרות.
לקראת עונת עבר לנטיני לאטאלנטה, במדיה השתקם ונהנה מתקופה מוצלחת, וכעבור שנה חזר לקבוצת נעוריו, טורינו, ששיחקה אז בליגה השנייה, תמורת שני מיליון ליש"ט.
לאחר ארבע עונות בקבוצה עבר ב-2001 לקונזצה במדיה שיחק שלוש שנים, וב-2004 סיים את דרכו בכדורגל המקצועני ועבר לשחק בקבוצות חובבים בליגות הנמוכות.
לנטיני פרש סופית ממשחק בשנת 2012, כשהיה בן 43.
עם זאת, הוא הוסיף לשחק במדי הנבחרת עד נובמבר 1996, אז ערך את הופעתו ה-13 והאחרונה במדיה.
ג'אנקרלו ג'אניני הוא שחקן קולנוע איטלקי, מועמד פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1976 על הופעתו בסרט "שבע היפהפיות".
מוכר מתפקידיו בסרטים "קזינו רויאל", "קוונטום של נחמה" ו"חניבעל".
ג'אניני נולד בעיר לה ספציה שבצפון מערב איטליה, גדל והתחנך בנאפולי.
למד משחק באקדמיה הדרמטית לאומנויות ברומא, שם גם התנסה בפעם הראשונה על בימת התיאטרון.
התגלה לראשונה בסרטי המלחמה "הסוד של סנטה ויטוריה" ו"אנזו" שעסקו בזווית האיטלקית של מלחמת העולם השנייה.
שיתוף הפעולה רב השנים שלו עם לינה ורטמילר (הבמאית הראשונה שהועמדה לפרס אוסקר) הוליך את ג'אניני לפסגת הקולנוע האירופאי בכלל והאיטלקי בפרט.
בהופעה שהעמידה את ג'אניני לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר גילם את פסקלינו איטלקי שנכלא במחנה ריכוז נאצי ונאלץ לשרוד בעזרת יחסי האנוש שלו עם נשים.
בהופעה ידועה אחרת שהעניקה לו את פרס השחקן הטוב ביותר של פסטיבל קאן בסרט "אהבה ואנרכיה" שיחק ג'אניני את האיכר טונינו המבקש לנקום את מות חברו ולהתנקש בדיקטטור בניטו מוסוליני.
ג'אניני היה לשחקן הקבוע של לינה ורטמילר באמצע ותחילת שנות ה-70 והופיע לא פחות משש מסרטיה; בקומדיה השחורה "פיתויו של מימי", במלודרמה "נקמת דם" (לצידם של סופיה לורן ומרצ'לו מסטרויאני) ובדרמת הקומית "סחף חושים".
ג'אניני הופיע בתפקיד הראשי בסרטו האחרון של לוקינו ויסקונטי "תמים" בתור האריסטוקרט הבוגדני טוליו הרמיל.
ג'אניני עבר להוליווד כדי לשחק בסרט המשותף של פרנסיס פורד קופולה, מרטין סקורסזה ווודי אלן "סיפורי ניו יורק", בעלילה "החיים בלי זואי" בתור אביה של זואי.
המשיך עם תפקידים, בדרמה הרומנטית "אהבה בין הכרמים" בתפקיד אלברטו אביה המגונן של ויקטוריה אראגון ובמותחני האימה "מימיק" ו"חשיכה".
הפרויקט ההוליוודי הגדול הראשון לו היה שותף היה "חניבעל" של רידלי סקוט בו שיחק את מפקד משטרת פירנצה רנאלדו פיצי.
שיחק לאחר מכן במותחן האקשן של טוני סקוט "נקמה בוערת" בתור הסוכן הפדרלי מיגל מנזאנו.
ג'אניני קיבל את מרב החשיפה שלו בעולם בשני שוברי הקופות בסדרת סרטי "ג'יימס בונד", "קזינו רויאל" ו"קוונטום של נחמה" בהם שיחק את רנה מאת'יס איש הקשר של ג'יימס בונד (דניאל קרייג) במונטנגרו.
בשנת 2017 כיכב בסרט הקומדיה ההולנדי "Tulipani, Love, Honour and a Bicycle" לצדה של קסניה סולו.
בשנת 2021 לוהק לסרטה של פאולה אורטיז "מעבר לנהר ואל בין העצים" המבוסס על הספר באותו שם מאת ארנסט המינגוויי.
בשנת 2024, שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "קבריני" בתור האפיפיור ה-256 לאו השלושה-עשר.
בשנת 2025 שיחק בסדרת הטלוויזיה ההיסטורית-אפית "עליית העורב" (אנ') של רשת הטלוויזיה ההונגרית "TV2" (אנ') שם גילם את דמותו של האפיפיור אאוגניוס הרביעי במהלך המצור על בלגרד.
לג'אניני ארבעה ילדים משתי מערכות נישואיו: לשחקנית ליביה ג'אמפלמו ולשחקנית אורילה דל בונו, בנו הוא השחקן אדריאנו ג'אניני.
גָ'אנִי רוֹדָארִי (באיטלקית: Gianni Rodari; 23 באוקטובר 1920, אומניה, פיימונטה, איטליה – 14 באפריל 1980, רומא, איטליה) היה סופר, מחנך ועיתונאי איטלקי הידוע בעיקר בזכות ספרי הילדים שכתב.
רודארי זכה בפרס אנדרסן בשנת 1970 והוא נחשב לאחד מסופרי הילדים האהובים והמוכרים באיטליה בכל הזמנים.
רודארי נולד באומניה, עיירה קטנה במחוז פיימונטה שבצפון איטליה, על גדות אגם אורטה.
אביו, אופה במקצועו, נפטר כשהיה רודארי בן עשר, והוא גודל בידי אמו יחד עם שני אחיו, צֶ'זָארֶה ומריו, בכפר לידתה שבנפת וארזה.
בגיל 14 החל רודארי ללמוד בסמינר בסבזו, ובגיל 17 קיבל תעודת הוראה והתחיל ללמד בכיתות הצעירות בבתי-ספר שונים בכפרים שבנפת וארזה.
באותה תקופה הכיר רודארי לראשונה את יצירותיהם של ניטשה, שופנהאואר, לנין וטרוצקי, ואף ניגן בכינור.
בשנת 1939 למד רודארי תקופה קצרה באוניברסיטת מילנו.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה רודארי פטור מלשרת בצבא האיטלקי בשל בריאותו הרופפת.
מצבו הכלכלי הגרוע הביא אותו לנסות להתקבל לעבודה ממשלתית ב"קאזה דל פשיו", בניין הממשל המקומי בקומו, ובשל כך נאלץ להצטרף למפלגה הפשיסטית.
לאחר ששניים מחבריו הטובים נהרגו ואחיו צ'זארה נשלח למאסר במחנה ריכוז גרמני, הצטרף רודארי בשנת 1944 למפלגה הקומוניסטית האיטלקית ונטל חלק בפעולות המחתרת האיטלקית.
לאחר סיום המלחמה ב-1945 התחיל רודארי לעבוד בעיתון "L'Ordine Nuovo", כתב עת של הפדרציה הקומוניסטית של וארזה, בלומברדיה, וב-1947 עבר למילאנו שם היה כתב בעיתון האיטלקי הקומוניסטי "L'Unità".
ב-1948 החל רודארי לכתוב ספרים המיועדים לילדים, וב-1950 מונה מטעם המפלגה הקומוניסטית לעורך כתב עת לילדים בשם .
ב-1953 נשא לאישה את מריה תרזה פרטי, וממנה נולדה לו, 4 שנים מאוחר יותר, בתו פאולה.
ב-1957 עבר רודארי בהצלחה את המבחן המעניק תעודת "עיתונאי מקצועי" (באיטליה יש להיבחן כדי להיקרא עיתונאי).
בין השנים 1966–1969 עבד רודארי באינטנסיביות על כתיבת מספר ספרי ילדים יחד עם סופרים נוספים, וב-1970 הוענק לו פרס אנדרסן על עבודתו.
הפרס פרסם את שמו של רודארי ברחבי העולם כסופר הילדים האיטלקי המודרני הטוב ביותר וספריו תורגמו לשפות רבות.
בשנת 1979, לאחר שטייל בברית המועצות, הידרדרה בריאותו, שמעולם לא הייתה טובה במיוחד, וב-1980, במהלך ניתוח שהתבצע ברומא, נפטר רודארי.
רודארי כתב עשרות ספרים, רובם ספרי ילדים וחלקם ספרים העוסקים בחינוך.
יצירתו תורגמה לשפות רבות, וביניהן עברית.
כתיבתו לילדים מציגה מצבים לא רגילים ומצבי קסם, המוצגים בעיני הילד החי בעולם טכנולוגי, שעם זאת המכונות בו פועלות באופן אנושי, קסום ומלא הומור.
סיפוריו הם לעיתים סיפורי פנטזיה ונונסנס, שעם זאת מציגים לילד עולם מוכר בו החוקים השתנו אך במעט.
סגנונו אירוני והומוריסטי, אך עם זאת בעלי ערך מוסף חינוכי.
יצירתו המוכרת ביותר היא "צִ'יפּוֹלִינוֹ" (Cipollino), המופיע בשניים מספריו.
צ'יפולינו ("בצלצלון") הוא בצל קטן החי בעולם שבו הפירות מושלים בירקות.
פרט לסיפור ילדים המספר על ילד בעל שמחת חיים, שבשל היותו בצל כולם בוכים כאשר הם רואים אותו, משמש הסיפור גם כמשל פוליטי על מאבקי מעמדות.
סיפוריו של צ'יפולינו זכו להצלחה רבה בברית המועצות.
ב-1972 עובדו לסרט סובייטי בבימויה של תמרה ליסטיאן וב-1973 עובדו לבלט, שאותו הלחין קארם חאצ'טוריאן (אחיינו של אראם חאצ'טוריאן) ואת הכוריאוגרפיה יצר גנריק אלכסנדרוביץ' מיורוב.
בשנת 2007 הועלתה בתיאטרון חולון הצגת-ילדים בשם "צ'יפולינו" המבוססת על הסיפור "הרפתקאותיו של צ'יפולינו" (Il romanzo di Cipollino).
ג'לסומינו בארץ השקרנים / ג'אני רודארי; תרגם: ז' אריאל, תל אביב: מסדה, 1964; תרגם: סביונה מאנה, בן שמן: מודן, קיבוץ בית ניר: אוקיינוס, 2015. [Gelsomino nel paese dei bugiardi]
איש הגשם / ג'אני רודרי, ניקולטה קוסטה; מאיטלקית: אורה איל, תל אביב: מטר, תשס"ו-2006. [L'omino della pioggia]
הקרפיונאים ומגדל פיסה / ג'אני רודארי (תרגם מאיטלקית: אמנון שפירא), [תל אביב : חמו"ל], 2007. [I karpiani e la torre di Pisa]
ליסה בארץ האגדות / ג'אני רודרי; איורים: אנה לאורה קנטונה; נסח עברי: אורה איל, תל אביב: אגם, 2007. [Le Favolette di Alice]
חיות בלי גן-חיות / ג'אני רודארי, אנה לאורה קנטונה; מאיטלקית: יורם מלצר, תל אביב: אגם, 2008. [Animali senza zoo]
מה צריך בשביל --- / ג'יאני רודארי; איורים: סילביה בונאני; עברית: צביה ולדן, תל אביב: אגם, 2008. [Che cosa ci vuole]
סליחה, טעות בסִּפור / ג'יאני רודארי; איורים: אלסנדרו סנה; נסח עברי: אורה איל, תל אביב: אגם, 2008. [A sbagliare le storie]
ספורי טלפון / ג'אני רודארי; נסח עברי: אורה איל; איורים: יאנה בוקלר, תל אביב: אגם, 2009. [Favole al telefono]
ג'אנין פרוסט היא סופרת פנטזיה אורבנית אמריקאית.
ז'אנר כתיבתה הוא פנטזיה אורבנית ורומנטיקה.
יצירותיה המוכרות ביותר הן סדרת "קאת'רין קרופילד: ציידת" (Night Huntress series), סדרת "העולם של ציידת הלילה" (Night Huntress World) וסדרת "נסיך הלילה" (The Night Prince series).
בנוסף לסדרות הספרים, פרוסט כתבה מספר סיפורים קצרים ונובלות שהתפרסמו באנתולוגיות.
זכויות ספריה נמכרו לתשע-עשרה מדינות.
את רעיון הסדרה "קאת'רין קרופילד: ציידת הלילה" הגתה פרוסט מתוך חלום.
"בחלומי, ראיתי גבר ואישה מתווכחים.
איכשהו ידעתי שהאישה חצי-ערפדית ושהאיש ערפד מלא, והם התווכחו כיוון שכעס על כך שעזבה אותו." בסדרה שבעה ספרים, וספר נוסף הכולל פרקים וקטעים שלא פורסמו בעבר.
חמשת הספרים הראשונים בסדרה ראו אור בתרגום לעברית.
שלושת הראשונים בהוצאת הפנטזיה ענתות ספרים, והרביעי והחמישי בהוצאת אהבות.
Outtakes From The Grave, פרקים וקטעים שירדו בעריכה ולא התפרסמו בעבר.
סדרת העולם של ציידת הלילה
טיפה ראשונה של ארגמן .
ראה אור בעברית בהוצאת אהבות שנת 2016.
Eternal Kiss of Darkness, בתרגום חופשי: הנשיקה הנצחית של האפלה.
סדרת נסיך הלילה / ולאד
סדרת מורד הלילה / איאן
נשואה למתיו ומתגוררת במדינת פלורידה.
ג'אניס ברטון, MBE היא שחיינית בריטית.
ברטון מחזיקה ב-20 מדליות פאראלימפיות במשחקים הפאראלימפיים והיא הספורטאית בעלת כמות המדליות הגדולה ביותר בהיסטוריית המשלחת הבריטית.
ברטון אובחנה כחולה במחלת עיניים נדירה, ועד ליום הולדתה ה-21 איבדה את מאור עינייה.
ברטון השתתפה לראשונה ב וזכתה בארבע מדליות פאראלימפיות.
במקצה ל-50 מטרים חזה (קטגוריה B1) היא זכתה במדליית הזהב כשסיימה את המקצה בזמן של 45.85 שניות, לפני בת ארצה מארי אן לאו והקנדית תמרה בוצ'אצ'ו.
ברטון זכתה גם במדליית הכסף במקצה ל-100 מטר גב, עם תוצאה של 1:30.51 דקות, אחרי הקנדית מישל איבטה ולפני הפינית אווה ריטה קוקונן.
היא זכתה במדליית הכסף גם במקצה ל-400 מטר מעורב, עם תוצאה של 7:17.46 דקות, אחרי הקנדית אנדראה רוסי שסיימה בתוצאה של 6:51.27 דקות, ובמדליית הארד במשחה ל-100 מטר חופשי, עם תוצאה של 1:19.68 דקות, ונכנעה לשיא עולם של איבטה עם 1:11.52 דקות.
ב זכתה ברטון בשש מדליות פארלאימפיות נוספות.
היא זכתה במדליית הזהב במקצה ל-50 מטר חופשי, עם תוצאה של 33.82 שניות, במדליית הכסף במשחה ל-100 מטר גב, עם 1:29.13 דקות, במדליית כסף נוספת במשחה ל-200 מטר מעורב עם 3:11.23 דקות, ומדליית כסף שלישית במשחה ל-400 מטר חופשי כשעצרה את השעון על 6:19.80 דקות.
על המדליות האלה הוסיפה ברטון שתי מדליות ארד במקצה ל-100 מטר פרפר עם תוצאה של 1:31.59 דקות, ובמקצה ל-100 מטר חופשי עם תוצאה של 1:21.11 דקות.
היא זכתה בשבע מדליות פאראלימפיות מהן שלוש מדליות זהב אישיות.
במקצה ל-100 מטר גב היא ניצחה עם תוצאה של 1:28.69 דקות, לפני האוסטרלית טרייסי קרוס שסיימה עם 1:30.49 דקות והפינית אווה ריטה פינגרוס שסיימה עם 1:30.97 דקות.
במשחה ל-200 מטר מעורב היא זכתה בזהב עם 3:14.52 דקות, לפני קרוס שסיימה עם 3:20.06 דקות והבריטית לואיס ביילס שזכתה בארד עם 3:20.40 דקות.
במקצה ל-50 מטר חופשי זכתה ברטון במדליית זהב שלישית עם תוצאה של 34.32 שניות.
על שלוש מדליות הזהב הוסיפה ברטון ארבע מדליות כסף פאראלימפיות.
במקצה ל-100 מטר פרפר סיימה שנייה עם 1:29.55 דקות, אחרי פינגרוס שניצחה עם תוצאה של 1:29.10 דקות, ובמשחה ל-100 מטר חופשי עצרה את השעון על 1:18.96 דקות, אחרי קרוס שזכתה בזהב עם 1:18.36 דקות.
במקצה ל-400 מטר חופשי סיימה שנייה עם 6:23.01 דקות, אחרי קרוס שניצחה עם 5:52.89 דקות, ובמשחה השליחים ל-4X100 חופשי זכתה עם נבחרתה במדליית הכסף עם 5:00.56 דקות, ונכנעה למשלחת האמריקאית בהובלתה של טרישה זורן שקבעה שיא עולם של 4:46.85 דקות.
ברטון השתתפה במשחקים הפאראלימפיים בפעם האחרונה ב.
היא זכתה בשתי מדליות ארד אישיות, במקצה ל-100 מטר פרפר עם תוצאה של 1:35.25 דקות, ובמשחה ל-50 מטר חופשי סיימה בתוצאה של 35.16 שניות, אחרי קרוס האוסטרלית שסיימה עם 34.41 שניות ואליה נילסון השוודית שניצחה עם שיא עולם של 33.02 שניות.
במשחה השליחים ל-4X100 חופשי זכתה ברטון עם הנבחרת הבריטית במדליית הכסף בתוצאה של 4:49.65 דקות, אחרי המשלחת הגרמנית שקבעה שיא עולם של 4:33.52 דקות, ולפני המשלחת האמריקאית שסיימה עם 4:57.32 דקות.
ג'אנלוקה פליוקה (באיטלקית: Gianluca Pagliuca; נולד ב-18 בדצמבר 1966 בבולוניה) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בתפקיד שוער.
פליוקה גדל במחלקות הנוער של קבוצת עיר מולדתו, בולוניה, אך את קריירת הבוגרים שלו החל בשנת 1987 בסמפדוריה.
בסמפדוריה שיחק עד שנת 1994, והיה שותף לתור הזהב של הקבוצה, כאשר זכה עימה בזכייה היסטורית בסרייה א' בעונת 1990/1991, בשלושה גביעי איטליה, פעם אחת בסופרקאפ האיטלקי ובגביע אירופה למחזיקות גביע ב-1990. בנוסף לכך, העפיל עם סמפדוריה לגמר גביע אירופה לאלופות 1992, אך שם הפסידו בגמר 1-0 לברצלונה הספרדית.
אחרי 7 עונות מצוינות בסמפדוריה והופעה מצוינת בשער הנבחרת האיטלקית במונדיאל 1994, חתם באינטר מילאנו תמורת סכום שיא דאז עבור שוער על סך 7 מיליון פאונד.
פליוקה שיחק במילאנו במשך חמש עונות, והיה שותף לזכייתה בגביע אופ"א ב-1998, כאשר שימש כקפטן במשחק הגמר בו ניצחה אינטר 3-0 את לאציו.
בקיץ 1999, חתם במועדון נעוריו מבולוניה.
בסוף עונת 2004/2005, ירדו פליוקה וקבוצתו לסרייה ב', הוא המשיך לשחק עם הקבוצה בעונה שלאחר מכן, עד שבקיץ 2006 חתם באסקולי, בה שיחק את עונתו האחרונה ככדורגלן מקצועני.
במהלך עונה זו, ב-17 בספטמבר 2006, פליוקה שבר את שיא ההופעות לשוער בסרייה א', שהיה שייך עד אז לדינו זוף, במשחק נגד מסינה.
פליוקה היה חלק מסגל הנבחרת האיטלקית שסיימה במקום השלישי במונדיאל 1990. לאחר כמה עונות מצוינות בסמפדוריה, עמד כשוער ראשון בשערה של איטליה כאשר סיימה כסגנית במונדיאל 1994 בארצות הברית.
כמו כן, נמנה עם סגלי איטליה לאולימפיאדת 1996 באטלנטה ומונדיאל 1998 בצרפת, בו תיפקד כשוער ראשון.
סך הכל, הופיע 39 משחקים בשערה של הנבחרת האיטלקית.
גַּ'אנְק פוּד, לעיתים נקרא "אוכל זבל" (לפי החלטת האקדמיה ללשון העברית "זְלֹלֶת"), הוא מונח סלנגי מזלזל למוצרי מזון המכילים כמויות גבוהות של קלוריות מסוכרים או של שומן עם מעט חלבונים, ויטמינים או מינרלים.
בין המזונות הנחשבים לג'אנק פוד נמנים חטיפים מלוחים, מסטיקים, סוכריות, קינוחים מתוקים, מזון מהיר שמטוגן בשמן עמוק ומשקאות מוגזים מומתקים.
מאכלים רבים כגון טאקו, פיצה והמבורגר יכולים להיחשב לפעמים בריאים ולפעמים כג'אנק פוד, תלוי במרכיביהם ובדרכי ההכנה שלהם.
הכללתם בקטגוריה של ג'אנק פוד קשורה במידת העיבוד שלהם.
ההגדרה של מהו ג'אנק פוד ומה אינו ג'אנק פוד יכולה להיות תלויה גם במצב החברתי והמצב הכלכלי של האדם, כאשר אנשים ממעמד גבוה יותר יציבו לעצמם גבול ברור לשאלה מהו ג'אנק פוד, ואילו צרכנים בעלי הכנסה נמוכה יחשיבו פחות מאכלים כג'אנק פוד, במיוחד כאשר מדובר במאכלים עממיים.
בניגוד לסיווגו של הג'אנק פוד כ"זבל", אכילה של ג'אנק פוד בדרך כלל לא תגרום לחשש בריאותי מיידי ובאופן כללי בטוחה כאשר יתר הדיאטה מאוזנת.
המונח כנראה נטבע על ידי מייקל ג'ייקובסון, מנהל מרכז המדע לעניין הציבור, בשנת 1972.
אכילה בלתי מתונה של מוצרי מזון הכלולים בהגדרה של ג'אנק פוד נחשבת כגורם המשפיע לרעה על בריאות האדם בכמה אופנים:
אכילת מאכלים מסוג ג'אנק פוד תורמת להתפתחותם של מצבים רפואיים נפוצים ורציניים, כגון טרשת עורקים, יתר לחץ דם, יתר כולסטרול בדם, כבד שומני, עודף משקל - לעיתים עד כדי השמנת יתר, עששת, וכן מצבים רפואיים נוספים.
חלק מן המצבים הרפואיים האלה ידועים כגורמי סיכון משמעותיים לתחלואה, ועלולים להוביל למחלות כרוניות מסוכנות.
מחקרים רבים הראו קשר בין צריכה מוגברת של מזון אולטרה מעובד - שהגדרתו חופפת במידה רבה להגדרה העממית של ג'אנק פוד - ובין סיכון מוגבר ללקות במחלות כרוניות קשות וקטלניות, כגון מחלות לב וכלי דם, סוכרת מסוג 2, דמנציות, אי-ספיקת כליות כרונית, וסוגים מגוונים של מחלת הסרטן.
כמו כן, הוכח קשר בין צריכה מוגברת של מזון אולטרה מעובד ובין הסיכוי לסבול מהפרעות נפשיות מסוימות.
בכללן: דיכאון קליני, והפרעות חרדה.
עקב השפעתה השלילית של צריכת ג'אנק פוד, ובאופן רחב יותר - מזון אולטרה מעובד על בריאות הציבור, במדינות רבות, ממליצים ארגוני בריאות רבים, ממשלתיים ושאינם, למעט בצריכת מוצרי מזון כגון אלה.
מחקר שנעשה על ידי פול ג'ונסון ופול קני במכון המחקר סקריפס בשנת 2008 הציע כי צריכת ג'אנק פוד משנה את פעילות המוח באורח דומה לסמים ממכרים כמו קוקאין או הרואין.
לאחר שבועות רבים עם גישה בלתי מוגבלת לג'אנק פוד, מרכזי ההנאה במוחות של חולדות נהיו פחות רגישים, ונדרש יותר מזון כדי להביא אותם להנאה.
לאחר שהג'אנק פוד נלקח והוחלף במזון בריא, החולדות רעבו במשך שבועיים במקום לאכול אוכל מזין.
מחקר של כתב העת הבריטי לתזונה שנעשה בשנת 2007 מצא שחולדות נקבות שאכלו ג'אנק פוד בזמן הריונן הגדילו את הסבירות להרגלי אכילה לא בריאים של צאצאיהן.
דוח שפורסם בכתב העת של ההסתדרות החברות האמריקאיות לביולוגיה ניסיונית מציע כי תינוקות של אמהות הנוהגות לאכול מאכלים בעלי ריכוז גבוה של סוכר ושומן בזמן הריונן נוטים יותר בעצמם לג'אנק פוד.
המחקר בוצע בחולדות והציע כי צאצאי החולדות "שאמהותיהן אוכלות כמויות מופרזות של ג'אנק פוד עם רמות גבוהות של שומן וסוכר בזמן הריונן או הנקתן, יסבלו מסבירות גבוהה יותר להעדפת מאכלים אלו בחייהם."
בניסיון להפחית את צריכת השומן הרווי, מדצמבר 2011 עד נובמבר 2012 דנמרק הנהיגה את מס המזון השמן הראשון בעולם על ידי הטלת תשלום נוסף על כל המאכלים (כולל רכיבים טבעיים) הכוללים יותר מ-2.3 אחוזים של שומן רווי.
הונגריה הטילה גם מס על מזון ארוז הכולל ריכוזים לא בריאים, כמו משקאות המכילים יותר מ-20 מ"ג קפאין לכל 100 מ"ל.
ג'אנקרלו ג'וזפה אלסנדרו אספוזיטו הוא שחקן אמריקאי יליד-דנמרק.
מוכר בזכות תפקידיו בסדרות "שובר שורות", "סמוך על סול", "מהפכה", הג'נטלמנים, "המנדלוריאן" ובסרטים "עשה את הדבר הנכון", "בוב רוברטס", "מונית לילה", "החשוד המיידי", הרץ במבוך: מבחני הכווייה, והרץ במבוך: תרופת המוות, ובסדרת הטלוויזיה של אמאזון "הבנים".
אספוזיטו נולד בקופנהגן שבדנמרק, לאב נגר איטלקי שמועסק גם מאחורי הקלעים, ולזמרת אופרה ומועדונים אפרו-אמריקאית.
הוא גדל בקופנהגן עד גיל שש, ולאחר מכן היגר עם משפחתו למנהטן שבארצות הברית.
גילם את הגנב מהמשחקייה של "דיקסי בוי" אשר ניצל את טיפשותם של מכונות מזל שהיו מחזירות לו כמות מסחרית פי 40 מהמותר של מטבעות שאותן אפשר היה להמיר חזרה לכסף.
עד שבסופו של דבר מצא את מותו לאחר שמכונת הווידאו חשמלה אותו בכוונה למוות בסרט המדע הבדיוני, מקסימום אוברדרייב.
בתחילת שנות ה-90 שיחק בדרמה הקומית "מונית לילה" של ג'ים ג'ארמוש בעלילה בניו יורק בתפקיד נהג המונית יו יו, בסאטירה הפוליטית של טים רובינס "בוב רוברטס" בתפקיד העיתונאי באגס רפלין, ובסרטים "מלקולם אקס" בתפקיד רביעי עבור ספייק לי, "מרדף בניו יורק" ו"הרלי דייווידסון ואיש המרלבורו".
כמו כן שיחק גם בסדרת המשטרה הקומית "משטרת בייקרספילד" לצידו של רון אלדרד.
אספוזיטו היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1994 על תפקידו בסרט הביכורים של בועז יכין בתור הגנגסטר אסטבן.
ב-1995 השתתף במותחן הפשע המוערך "החשוד המיידי" בתפקיד הסוכן הפדרלי המיוחד ג'ק בר, ובסרטו של פורסט ויטאקר "כמו אוויר לנשימה" לצד ויטני יוסטון.
ב-1997 הופיע בקומדיית הפשע "אין מה להפסיד" בתור הפושע צ'ארלי דאנט.
בשנת 1998 הצטרף אספוזיטו לשתי העונות האחרונות של סדרת המשטרה "רצח מאדום לשחור" בתפקיד הבלש הפדרלי השחור ממוצא איטלקי מייקל ג'יארדלו.
ב-2001 שיחק אספוזיטו בפנטזיה הקומית "מאנקי בון" בתפקיד האל היפנוס ובדרמת הספורט הביוגרפית "עלי" בתפקיד אביו של מוחמד עלי (ויל סמית').
ב-2006 שיחק בדרמה "שרי בייבי" בתפקיד הרננדז קצין המבחן של שרי סוונסון (מגי ג'ילנהול) ובקומדיה "החופשה האחרונה" בתפקיד הסנטור דילינגס.
בשנת 2007 שיחק בדרמה המוזיקלית "להרגיש את הרעש" בכיכובה של ג'ניפר לופז.
בין 2009 ל-2011 זכה אספוזיטו לפופולריות רבה בזכות תפקידו בתור סוחר הסמים גוסטבו פרינג בסדרת הדרמה "שובר שורות", אספוזיטו הועמד על התפקיד לפרסים רבים, לרבות פרס אמי ופרס סאטורן.
במקביל שיחק גם בסדרת הדרמה "עד עצם היום הזה" בתפקיד סידני גלאס.
משנת 2012 מופיע אספוזיטו בסדרת הדרמה המדע-בדיונית "מהפכה" בתפקיד קפטן טום נוויל.
בשנת 2017 הצטרף לקאסט של סדרת הפשע סמוך על סול, סדרת פריקוול לסדרה "שובר שורות", ובה המשיך לגלם את דמותו של סוחר הסמים גוסטבו פרינג.
בשנת 2015 שיחק במותחן הריגול של רשת NBC "Allegiance", גרסה אמריקאית לסדרה הישראלית "תא גורדין" שיצרו רון לשם, עמית כהן ודני סירקין לרשת Yes.
בשנת 2019 החל לגלם את דמותו של צ'ארלי באודאילייר בסדרת הפשע "ג'ט" בכיכובה של קארלה גוג'ינו.
בשנת 2021 גילם את דמותו של אנטון קסטילו במשחק הווידאו Far Cry 6.
בשנת 2022 שיחק בדרמה הרומנטית של נטפליקס "ביוטי" בבימויו של אנדרו דוסונמו.
אספוזיטו כיכב בסדרה בתפקיד גרסיאן פאריש, אדם משפחתי ובעל עסק לשירות רכבי יוקרה בניו אורלינס.
אספוזיטו היה גם מפיק בכיר בסדרה.
יש לו ארבע בנות מגרושתו, ג'וי מק'מניגל, לה היה נשוי בשנים 1995–2015. אספזיטו נאלץ להגיש בקשה לפשיטת רגל וכתוצאה מכך אף שקל לבצע התאבדות לפני שלוהק לסדרה שובר שורות.
ג'אנקרלו גונסאלס (בספרדית: Giancarlo González; נולד ב-8 בפברואר 1988) הוא כדורגלן קוסטה ריקאי המשמש כמגן בקבוצת ספורטינג סן חוסה הקוסטה ריקאית ובנבחרת קוסטה ריקה.
גונסאלס החל את הקריירה שלו בקבוצת אלחואלנסה (Alajuelense) מהליגה הקוסטה ריקאית הראשונה ב-2007 ואתה זכה בשתי אליפויות ב-2010 ו-2011. לאחר מכן גונסאלס עבר לוולרנגה מהליגה הנורווגית הראשונה בה שיחק עונה וחצי.
ב-21 בפברואר 2014 הוא עבר לקבוצת קולומבוס קרו מה-MLS.
ב-26 באוגוסט 2014 חתם בקבוצת פלרמו לארבע שנים.
באוקטובר שיחק לראשונה במדי קוסטה ריקה, ואת שערו הראשון כבש בינואר 2013. הוא שותף בהישג השיא של נבחרתו הלאומית במונדיאל 2014, בה קוסטה ריקה הגיע לרבע הגמר.
ליגת העל הקוסטה ריקאית (3): (אפרטורה), (קלאוסורה), (אפרטורה)
אלסנדרו אלטובלי (באיטלקית: Giancarlo Antognoni; נולד ב-1 באפריל 1954) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
אנטוניוני שיחק במרב הקריירה שלו במדי פיורנטינה.
הוא נחשב לאחד מגדולי שחקני הקבוצה בכל הזמנים, ומחזיק בתואר שיאן ההופעות במדי הקבוצה בכל הזמנים.
הוא ייצג את נבחרת איטליה 73 פעמים, כולל בשני טורנירי מונדיאל, וזכה עימה בתואר אלופת העולם במונדיאל 1982.
אנטוניוני החל את הקריירה בקבוצת אסטי מהליגה הרביעית באיטליה כשהיה בן 16 בלבד.
המודל לחיקוי שלו היה ג'אני ריברה, קשרה הבינלאומי של מילאן.
שנתיים אחר כך, החתים אותו המאמן נילס לידהולם בפיורנטינה, שם השתלב בהרכב כבר בעונתו הראשונה.
אנטוניוני ערך את הופעת הבכורה שלו ב-15 באוקטובר 1972, בניצחון החוץ 2-1 על הלאס ורונה, ועד מהרה התפתח להיות המנהיג של הקבוצה, שהתאפיינה אז במספר רב של שחקנים צעירים.
ב-1975 הוביל את קבוצתו לזכייה בקופה איטליה, לאחר ניצחון 3-2 בגמר על מילאן.
שנה אחר כך, בגיל 22 בלבד, כבר היה אנטוניוני לקפטן הקבוצה, תפקיד אותו מילא במשך 12 שנים עד שעזב את הקבוצה.
בעונת הייתה קרובה פיורנטינה לזכייה באליפות איטליה, אותה הפסידה במחזור האחרון בהפרש של נקודה אחת ליובנטוס.
בשלביה המוקדמים של העונה, ב-22 בנובמבר 1981, נפצע אנטוניוני כשהתנגש בשוער קבוצת גנואה, וסבל משבר בגולגולת, שהציב את חייו בסכנה.
שלוש שנים אחר כך, ב-12 בפברואר 1984, שוב נפצע אנטוניוני בתיקול עם שחקן סמפדוריה, שגרם לו לשבר בשוקית.
אנטוניוני לא חזר לשחק באותה עונה, והחמיץ גם את כל עונת .
בעונת הובילו אנטוניוני והחלוץ רמון דיאס את פיורנטינה להישארות בליגה, לאחר שסיימה במקום העשירי, ארבע נקודות בלבד מהקו האדום.
בסיום העונה, עזב אנטוניוני את פיורנטינה והצטרף ללוזאן מליגת העל השווייצרית.