tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא פתח בלבנון בסדרת חטיפות של בני ערובה צרפתים, איטלקים, רוסים, בריטים, ספרדים ואמריקאים.
ב-3 בדצמבר 1984 חטפו ארבעה שיעים לבנונים בהוראת מורנייה את מטוס חברת התעופה הכוויתית בטיסה 211 מדובאי לקראצ'י.
המטוס אולץ לנחות בטהראן, שם הרגו החוטפים שני עובדי ממשל אמריקאים.
לאחר כישלון החטיפה החליט מורנייה לנסות ולהפעיל לחץ על הצרפתים, בתקווה שהם יוכלו לשכנע את הכוויתים לשחרר את גיסו משורת הנידונים למוות.
כך, חטף במרץ 1985 שני דיפלומטים צרפתים, חוקר ועיתונאי, בביירות.
לאחר שמשפחת המלוכה הכוויתית שבה וסירבה לשחרר את העצורים, התנגש מתאבד שיעי עם מכוניתו בשיירת המכוניות של האמיר ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, בכווית סיטי ב-25 במאי 1985. שני שומרי ראשו נהרגו.
החטיפה, בהוראת מורנייה, נועדה לשחרר את קבוצת אל דעווה, בראשות בדר א-דין.
במהלך החטיפה נרצח צוללן מהצי האמריקאי.
המטוס הוסט לעבר המזרח התיכון, ותחנתו הראשונה הייתה נמל התעופה של ביירות, שם שהו מספר שעות.
אחר הצהריים המשיך המטוס לכיוון אלג'יר שבצפון אפריקה, שם שוחררו 20 נוסעים במהלך חניה של חמש שעות, לפני שהמטוס חזר לביירות.
ב-24 בדצמבר 1986 חוליית חזבאללה שפעלה ברומניה ניסתה לחטוף מטוס נוסעים עיראקי, בתקווה לשחרר לוחמי חזבאללה לבנונים שהיו כלואים בכווית.
הרשויות הרומניות עצרו את החוליה לפני שהצליחה לבצע את תוכניתה.
ב-25 בדצמבר 1986 חוליה אחרת חטפה את טיסה 163 של חברת התעופה העיראקית.
מטוס הבואינג 737 שהיה בדרכו מבגדאד לירדן נחטף על ידי ארבעת החוטפים.
הם ירו לכל עבר, וזרקו שני רימונים בתא הטייס.
המטוס התרסק ליד ערער בערב הסעודית, 250 מיילים דרומית-מערבית לבגדאד.
החוטפים הגיעו לבגדאד מיוגוסלביה, ונשאו דרכונים לבנוניים.
לאחר החטיפה האשימה עיראק את איראן באחריות לפיגוע.
ב-5 באפריל 1989 חטפו כמה לבנונים שיעים את טיסה 422, מטוס בואינג 747 של חברת התעופה הכוויתית, שהיה בדרכו מבנגקוק לכווית, על 111 הנוסעים והצוות.
בין נוסעי המטוס היו בני משפחת המלוכה הכוויתית.
החוטפים חייבו אותו לטוס למשהד שבצפון-מערב איראן, שם הצטרף אליהם מורנייה.
בחטיפה השתתפו 6 או 7 חוטפים, ובראשם עמד חסן עז א-דין, אחד מחוטפי טיסה 847 של TWA.
מאוחר יותר הוטס המטוס ללרנקה שבקפריסין, שם נורו שני נוסעים כוויתים וגופותיהם הושלכו אל מסלול ההמראה.
לימים סיפר דייוויד ג'ייקובסון, אחד מהחטופים בלבנון, בריאיון ל"טיים" בשנת 1988 על מורנייה כי .
כל הניסיונות לא הביאו לביטול פסק דין המוות שהוטל על בדר א-דין, אך שליט כווית נמנע מלחתום על פסק הדין, ובכך עוכב ביצועו.
באוגוסט 1990, לאחר שנכבשה כווית בידי המשמר הרפובליקני של סדאם חוסיין, כחלק מבריחת 1,300 אסירים מהכלא בכווית, ניצלו האיראנים את הכאוס שנוצר ושלחו את אנשיהם לשחרר את מוסטפא בדר א-דין.
הוא הסתתר בשגרירות איראן בכווית.
בית הדין הפלילי המיוחד של האו"ם שהוקם לאחר רצח רפיק אל-חרירי, ראש ממשלת לבנון לשעבר, ב־2005, האשים את בדר א-דין ועוד שלושה פעילי חזבאללה בתכנון וביצוע הרצח, והוציא נגדם צווי מעצר בין-לאומיים.
בעקבות בקשות ההסגרה נגדו, ירד מוסטפא בדר א-דין למחתרת, והמשיך לתכנן וליזום פיגועים נגד מטרות מערביות, ערביות-סוניות, וישראליות.
לאחר חיסול עימאד מורנייה ב־2008 מונה מוסטפא בדר א-דין לאחראי על מנגנון החוץ של חזבאללה.
אל-האדי חמדה, שהיה עד אז מפקד יחידה 71 הסודית של חזבאללה, העוסקת בריגול נגדי וביטחון פנים, מונה לעוזרו של בדר א-דין.
מקורות סעודיים מעריכים כי אחת הסיבות העיקריות לכך שהדבר לא פורסם ברבים היא שבדר א-דין היה אחראי לניסיון החיסול של שליט כווית, ג'אבר אל-אחמד אל-ג'אבר א-סבאח, ב-25 במאי 1985, באמצעות מכונית תופת.
על פי הודעה של משרד האוצר האמריקאי, שלוותה בהטלת סנקציות אישיות נגד בדר א-דין, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה היה בדר א-דין אחראי לפעולות הארגון בשטח סוריה, וליווה את מנהיג חזבאללה חסן נסראללה בפגישותיו עם נשיא סוריה בשאר אל-אסד.
ב־2013 הוביל את ניהול המערכה על אזור קוסייר שבגבול לבנון–סוריה.
ב-12 במאי 2016 נהרג מוסטפא בדר א-דין בפיצוץ במתקן של חזבאללה באזור דמשק.
פרשן "מעריב" יוסי מלמן טען כי ההתנקשות מיוחסת למוסד הישראלי.
עם זאת, ארגון חזבאללה טען כי בדר א-דין נהרג בהפגזה של קבוצה סונית חמושה.
אך ב-21 במרץ 2017 טען הרמטכ"ל גדי איזנקוט כי בדר א-דין נרצח על ידי מפקדיו בחזבאללה.
מוסטפא (ביי) אל-ח'אלדי היה ראש עיריית ירושלים בשנים 1938–1944. קודם לכן כיהן כשופט בבית הדין העליון בארץ ישראל.
אל-ח'אלדי, בן למשפחת ח'אלדי, למד בבית הספר ראשידיה בביירות, ולאחר מכן סיים לימודי משפטים באוניברסיטת איסטנבול.
בשנת 1906 נתמנה למנהל הבנק החקלאי בירושלים.
בשנים 1913–1915 היה מפקד המשטרה בביירות ולבנון.
לאחר מכן, עד כיבוש ביירות בידי הצרפתים היה ראש התביעה בעיר.
ביולי 1920 מונה לשופט בבית הדין לערעורים של ממשלת המנדט ובשנת 1926 קודם לשופט בית הדין העליון.
באוגוסט 1938, כשנה לאחר גירוש ראש העירייה הקודם, אחיינו, ד"ר חוסיין אל-ח'אלדי, נתן הסכמתו להתמנות לראש עיריית ירושלים במקומו.
ח'אלדי מונה לתפקיד באופן רשמי בתחילת ספטמבר 1938 ושימש בתפקיד עד מותו באוגוסט 1944, אף על פי שבספטמבר 1943 נפוצו שמועות על כוונתו להתפטר בגלל בריאות לקויה.
ח'אלדי נקבר בבית הקברות ליד שער האריות.
באופן כללי, מהיותו שופט, לא היה מעורב ח'אלדי בפוליטיקה.
אולם במאי 1944 השתתף בכינוס של ראשי ערבים ערבים ביפו שקרא להפסקת עלייה ולאסור מכירת קרקעות ליהודים, דבר שעורר את חמתם של הנציגים היהודים בעירייה ותמיכה מצד אישים ערביים.
לאחר מותו הוספד בעיתון הד המזרח:
"אנו משתתפים בצער הצבור הירושלמי על פטירתו של מוסטפא ביי כאלדי ראש העירייה, אשר במשך שנים רבות שירת את הארץ בתפקידים גבוהים שונים, ומת על משמרתו כראש העירייה.
אם כי היו לנו, היהודים, טענות נגדו, איננו יכולים בכל זאת להתעלם מן העובדא שהוא השתדל, מדי פעם בפעם, להתרומם מעל כל נטיות עדתיות, ואף עשה לא מעט כדי להתקרב לעדה היהודית בירושלים, שלא כבן משפחתו - הד"ר חוסין כאלדי שבתקופתו הפכה עיריית ירושלים למבצר ומרכז הפוליטיקה הערבית בארץ."
בנו נתמנה בשנת 1945 לשופט שלום בג'נין ובית שאן.
ח'אלדי התגורר בשכירות, תקופה מסוימת, בקומה השנייה של בית גארבאדיאן (רחוב עמק רפאים 33).
כיום (2023), תלוי במקום שלט הנצחה המספר את ההיסטוריה של הבית, ובו הוא נזכר.
מוסטפא כאמל או מוסטפא כאמל פאשה ; 14 באוגוסט 1874 – 10 בפברואר 1908) עורך דין, עיתונאי ומהפכן מצרי, אשר נחשב על-פי רוב לאחד מאבותיה ומבשריה של התנועה הלאומית המצרית.
מוסטפא כאמל נולד בשנת 1874 לקצין צבא בן המעמד השליט המצרי-עות'מאני.
בדומה לשני הוריו, למד גם הוא במערכת החינוך המודרנית שייסד שליט מצרים מחמד עלי ולא במערכת החינוך המסורתית של אל-אזהר.
בשנת 1891 החל ללמוד משפטים בבית הספר הצרפתי בקהיר והשלים את חוק לימודיו בשנת 1894 באוניברסיטת טולוז שבצרפת.
כבר לפני סיום לימודיו בצרפת הפך כאמל למנהיג קבוצת סטודנטים מצריים שעתידים להפוך ל"מפלגה הלאומית" ("חזב אל-וטני").
במהלך תקופת שהותו בצרפת נשא כאמל מספר הרצאות בהן הביע את השאיפות הלאומיות של מצרים, יצר קשרים עם פוליטיקאים מקומיים, ואף נתן מספר הצהרות לתקשורת הצרפתית בהן הביע את דרישתו לסילוק המידי של הבריטים ממצרים.
כאשר שב למולדתו הוביל מתקפה על משרדי העיתון "אל-מוקטם" אשר תמך בגלוי בשלטון הקולוניאלי.
עיקר משנתו הלאומית של כאמל הייתה סיום הכיבוש הבריטי על מצרים באמצעות עזרה מצד שלישי בדמות הצרפתים, אויביהם המרים של הבריטים, או האימפריה העות'מאנית, שמצרים עדיין נחשבה כחלק ממנה, אם כי רק באופן פורמלי.
כלומר כאמל גרס כי יש תחילה לגרש את הבריטים ממצרים ורק אז לכונן מדינה ריבונית, וזאת בניגוד לדעותיהם של הוגים לאומיים מצריים אחרים כגון אחמד לוטפי א-סייד שביקשו להשיג את העצמאות למצרים כחלק מתהליך ארוך ובאופן הדוק עם השלטונות הבריטים.
את תפישתו של כאמל בנושא ניתן ללמוד מתוך דבריו הבאים:
כאמל סבר כי האומה המצרית היא עובדה קיימת, והאמין כי היא חלק מתוך האימפריה העות'מאנית, העולם המוסלמי והמזרח כולו, ולכן עליה לחזק את קשריה עם אותם גורמים.
כאמל האמין בממשותו של רעיון האיחוד הכלל אסלאמי שיתכונן מחדש תחת הכתר העות'מאני וישמש שוב כמוקד הזדהות רוחני ופוליטי לתושבי מצרים.
מבחינתו, חובת הנאמנות לאימפריה העות'מאנית נגזרת מחובת הנאמנות ללאום המצרי.
את עיקר רעיונותיו בנושא הפיץ בעיתון "אל-ליווא" (הדגל) אותו ייסד בשנת 1900 בערבית ובהמשך הוציא מהדורות באנגלית ובצרפתית.
כך כתב כאמל בפברואר 1900 במאמר המערכת של עיתונו:
דרך מאמריו הנחרצים ב"אל-ליווא", ובזכות כושר הביטוי המצוין והכריזמה בה ניחן, הצליח כאמל לסחוף אחריו רבים מצעירי מצרים המשכילים של התקופה.
תרמה למוסטפא כאמל גם תמיכתו של החדיו של מצרים, עבאס חלמי השני, אשר ראה בכאמל וברעיון הלאומיות המצרית כלי להחלשת מעמד הבריטים במצרים וחיזוק כוחו שלו.
עם זאת כאמל הבין מהר מאוד כי לחדיו של מצרים אין ממש עניין בעצמאות ממשית למצרים, ולכן הטיף יותר ויותר בנאומיו לעם המצרי לקום כאיש אחד ודרוש את עצמאות ארצו המיוחלת.
לצד זאת, האמין כאמל, כמו אחמד לוטפי א-סייד, כי האמצעי המרכזי לחיזוק האומה המצרית ולבניית דור צעיר המונע על ידי אהבת ארצו טמון ברכישת השכלה מודרנית (כאמל אף ייסד את "בית הספר הלאומי" בקהיר אשר לא האריך ימים).
את דברים אלו ניתן ללמוד מתוך נאומו המפורסם ביותר של כאמל, "חיי העם בידי העם" בו טען בין השאר כי:
תקרית דינשאווי משנת 1906 העלתה על פני השטח את הרגשות הלאומיים במצרים מחדש והובילה לייסודה של "המפלגה הלאומית" בידי כאמל ותומכיו שנה לאחר התקרית.
עם עלייתם של הרעיונות והרגשות הלאומיים במצרים של תחילת המאה ה-20, כאמל כבר הוביל את ציבור הסטודנטים ואת דעת הקהל של האליטות המשכילות בארץ הנילוס, וודאי היה הופך למדינאי מוביל, אלמלא מותו הפתאומי בפברואר 1908 ממחלה קצרה.
מותו והנצחתו בזיכרון הלאומי המצרי
מותו הפתאומי של מוסטפא כאמל הותיר אחריו חלל עמוק בקרב ההנהגה הלאומית המצרית לצד מוניטין מעורפל.
מחד גיסא, ישנם מצרים אשר רואים בו עד היום כגדול נושאי דגל הלאומיות המצרית בעת החדשה, העולה אפילו על סעד זע'לול, ומנגד ישנם מצרים מקרב בני דורו שראו בו דמגוג ותו לא.
עם זאת, כאמל היה "המנהיג הלאומי הראשון" שידעה מצרים המודרנית, והראשון אשר הפך את המאבק כנגד השלטון הקולוניאלי למאבק לאומי ציבורי רחב היקף.
קריאתו לסילוק הבריטים ממצרים וליצירת "קהילה מצרית מדומיינת" נשמעו בפעם הראשונה בנאומיו והטפותיו, ואין ספק שכאמל תרם לגיבוש תודעת המאבק הלאומי שעתיד להתפרץ במהומות 1919 במצרים שהובילו לבסוף לעצמאותה הממשית של מצרים.
כמו כן, העובדה שמשנתו הלאומית הייתה בעת ובעונה אחת גם פרו-עות'מאנית בבסיסה, וככזאת שכללה יסודות ברורים של הזדהות פן-אסלאמית, היוותה בסיס לזהויות העל-מצריות שעתידות לתפוס מקום מרכזי בשיח התרבותי והפוליטי של מצרים בשנים שלאחר קבלת העצמאות והלאה.
טקס הלויתו של כאמל היה לטקס המוני ברוח הלאומיות המצרית הראשון בהיסטוריה.
בהלוויה נכחו מאות אלפי מצרים מכל שכבות העם, הן מקרב תומכיו והן מקרב יריביו.
מותו בגיל 34, כשהוא בשיא כוחו, הפך את הלווייתו למקור לגיוס המונים בשם רעיון הלאומיות ומשך מצרים רבים ללכת בדרכו הפוליטית.
כמו כן מקובל להניח כי המנון מצרים הנוכחי נכתב בהשראת אחד מנאומיו המפורסמים של כאמל, בו הביע את אהבתו למצרים: .
מוסטפא מוראר (مصطفى مرار) (28 בפברואר 1929 - 14 בדצמבר 2021) היה סופר פלסטיני, ערבי-ישראלי.
לאורך יותר מ-70 שנה הוא חיבר יצירות שמתארות את חיי הכפר הפלסטיני הטיפוסי בכלל ואת כפרו שלו במיוחד.
נולד בכפר ג'לג'וליה למשפחת עובדי אדמה.
התחיל את לימודיו היסודיים ב"חדר" שבכפר, והשלים אותם בכפר ג'מאל.
את לימודיו העל יסודיים סיים בהצטיינות בעיר קלקיליה.
לאחר מכן, הוא הוכרח לחזור לכפר כדי לעזור להוריו בעבודת האדמה, ועבד במחנות המנדט הבריטי.
ב-1948 נפגע מפיצוץ, איבד את רגלו, וטופל בעיר שכם עד 1949. בחזרתו לכפר מצא שרוב המורים בבתי הספר של הכפר עזבו את עבודתם, ודבר זה פתח בפניו דרך לעולם הכתיבה שבו עסק עד מותו.
שייח הכפר בזמנו ביקש ממנו ללמד בבית הספר, ועיסוק זה נתן לו את האפשרות להשלים את לימודיו האקדמיים.
ב-1952 הוא התחיל את לימודיו בבית ספר להכשרת מורים ביפו, ואת הלימודים האקדמיים הגבוהים עשה באוניברסיטת בר-אילן.
ב 1975 סיים תואר ראשון בלשון וספרות ערבית ובמדע המדינה.
לאחר לימודיו נתמנה מנהל בית-הספר היסודי ע"ש א-ראזי בג'לג'וליה.
במשך עבודתו כמורה וכמנהל בכפר התחיל לגלות את אהבתו לעולם הילד, והתחיל להביע אהבה זו בסיפורים שכתב.
בין השנים1956 - ערך והגיש את תוכניות פינת-הנוער בקול ישראל בערבית והשתתף בהכנת המשדרים לבתי-הספר.
הוא יצא לפנסיה בשנת 1982.
סיפורי מוסטפא מוראר התמקדו בחיי הכפר הערבי, בפערי הדורות והמעמדות ובשינויים שחלו בחברה הערבית.
סיפורו הראשון נדפס ב-1952 בשבועון "חקיקת אלאמר".
התאנים והשטנים, (1974, 3 מהדורות) - סיפורי ילדים בשבח הצדק, האמת ואהבת הזולת
למרות הערפל, (1976. פרס הוועד הבינדתי) - סיפור קצר בשבח אחוות העמים והעדות
ריחאנה, נסיכת הבוסתנים ,(1978, פרס המועצה לתרבות ואמנות) - מחזה לילדים שהוצג 100 פעמים
סלסלת אוראק מטרוד אל-חלואני, (1997)
מסיפוריו תורגמו לעברית על ידי חנה עמית- כוכבי, טוביה שמוש (בתוך "סיפורים ערביים", 1972), מרדכי טביב, מחמוד עבאסי (בתוך "מפגש", 1965 - 1966) ואליהו אגסי.
סיפורו "אבו עודה" נכלל באנתולוגיה העברית לנוער "כולם בסנדלים" (1973).
מוסטפא זאזאי (נולד ב-9 במאי 1993) הוא כדורגלן אפגני המשחק בעמדת הקשר.
זאזאי נולד בקאבול שבאפגניסטן, ובגיל צעיר עבר להתגורר בגרמניה.
הוא שיחק במחלקות הנוער של המבורג, קונקורדיה המבורג ו-VfB ליבק.
בעונת החל לשחק בקבוצה הבוגרת של VfB ליבק, וערך 23 הופעות, בהן הבקיע 3 שערים.
בסוף העונה עבר לשחק בפ.צ.
סנט פאולי II, קבוצת המילואים של פ.צ.
בינואר 2016 חתם ב-TSG ניוטרליץ.
ב-23 בינואר 2019 חתם בקלאנטן מליגת העל המלזית.
ב-14 במאי 2014 זאזאי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אפגניסטן בהפסד 3-2 ל.
ב-16 במאי 2015 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד .
מוסטפא דואן (בטורקית: Mustafa Doğan, נולד ב-1 בינואר 1976 באספרטה שבטורקיה) הוא כדורגלן עבר גרמני ממוצא טורקי ששיחק בעמדת הבלם.
את מרבית הקריירה העביר דואן בבאייר אורדינגן, פנרבחצ'ה ובשיקטש.
דואן ערך שתי הופעות בנבחרת גרמניה.
דואן נולד בטורקיה, ובנעוריו היגר לגרמניה, ושיחק כילד במועדון אסברג הגרמני.
בשנת 1989, כאשר היה בן 13, החל דואן לשחק בבאייר אורדינגן, מועדון מצליח בגרמניה באותם ימים.
בעונת 1993/94 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של אורדינגן, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה, וערך שתי הופעות בעונה זו, בה העפילה הקבוצה לבונדסליגה.
גם בעונת 1994/95 מיעט דואן לשחק, אך הפך לשחקן משמעותי בעונת 1995/96, בה שיתף פעולה בהגנה עם השוער ברנד דרהר ושחקני השדה יאן היינצה, שטפן פסלאק והלמוט ראנר.
בתום אותה עונה, נשרה אורדינגן בחזרה לבונדסליגה השנייה, ודואן עזב את המועדון וחתם בפנרבחצ'ה הטורקית.
דואן הפך עם הגעתו לפנרבחצ'ה לשחקן מפתח בהגנת הקבוצה, שכללה אז את השוער רושטו רצ'בר ואת שחקני השדה יס הוג, אוצ'ה אוקצ'וקוו וקמלטין שנטורק.
פנרבחצ'ה בתקופת דואן הייתה קבוצת צמרת ובשש העונות הראשונות שלו בקבוצה לא ירדה מהמקום הרביעי, אך מיעטה לזכות בתארים מקומיים.
דואן זכה באליפות אחת בשנת 2001 בה שיתף פעולה בהגנה בעיקר עם זוראן מירקוביץ' היוגוסלבי.
בשתי עונותיו האחרונות בקבוצה, פחתה כמות ההופעות של דואן.
בקיץ 2003, לאחר עונת שפל בה פנרבחצ'ה סיימה שישית, עזב דואן את המועדון לאחר שצבר 165 הופעות ליגה בהן הבקיע שער אחד, וחתם בפ.צ.
דואן שיחק עונה אחת בקלן, בה ערך 25 הופעות והבקיע שער אחד בניצחון 1-0 על פרייבורג, אך הקבוצה סיימה במקום האחרון ונשרה אל הבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2004, לאחר עונה אחת בקלן, חזר דואן לטורקיה וחתם בבשיקטש, יריבה מושבעת של קבוצתו לשעבר פנרבחצ'ה.
דואן שיחק שלוש עונות בבשיקטש, אך ערך הופעות מעטות בגין סדרה של פציעות שגרמו לו להיעדר לתקופות ארוכות.
למרות זאת, זכה דואן פעמיים ברצף בגביע הטורקי.
בעונת 2005/06 לאחר ניצחון 2-3 בגמר על פנרבחצ'ה, ובעונת 2006/07 לאחר ניצחון 1-0 בגמר על קייסריספור.
בתום עונה זו, פרש דואן ממשחק פעיל בגיל 31 בלבד, בגין ריבוי הפציעות.
דואן שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה וערך מספר הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. בשנת 1999 ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה, כששיחק 90 דקות בהפסד 2-0 לנבחרת ארצות הברית במחזור האחרון בשלב הבתים של גביע הקונפדרציות 1999, שבסיומו הודחה גרמניה מהטורניר.
שלושה חודשים מאוחר יותר, ערך דואן את הופעתו השנייה והאחרונה, בתיקו 0-0 מול נבחרת טורקיה במסגרת מוקדמות יורו 2000. דואן היה יכול לבחור אם לייצג את טורקיה בה נולד, או את גרמניה בה גדל, ובחר לבסוף לייצג את גרמניה.
לאחר שפרש ממשחק פעיל, החל דואן לעבוד כפרשן כדורגל בטלוויזיה הטורקית.
אליפות ליגת העל הטורקית: 2000/01
מוסטפא כמאל מדבולי הוא מהנדס ופוליטיקאי מצרי המכהן כראש ממשלת מצרים ה-54 וכשר השיכון והבינוי של מצרים אשר מונה על ידי נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי ב-14 ביוני 2018 כמחליפו של שריף אסמאעיל אשר התפטר בעקבות בחירותו המחודשת של א-סיסי בבחירות 2018.
מדבולי הוא דוקטור להנדסה במקצועו מאוניברסיטת קהיר, את התואר השני בהנדסה סיים ב-1988 ואת הדוקטורט ב-1997 מספטמבר 2009 ועד נובמבר 2011 שימש כיושב ראש הרשות הארצית לתכנון ערים במשרד השיכון המצרי וכמנהל מכון ההדרכה ללימודים עירוניים במרכז לחקר הבינוי והשיכון במשרד השיכון.
מנובמבר 2012 ועד פברואר 2014 שימש כמנהל האזורי של מדינות ערב בתוכנית האו"ם להתיישבות.
במרץ 2014 מונה לשר השיכון בממשלתו של אבראהים מחלב והמשיך בתפקיד גם בממשלתו של שריף איסמאעיל.
בספטמבר 2015. במהלך כהונתו כשר השיכון, יצא לדרך פרויקט "מיליון יחידות הדיור", והיה אחד הפרויקטים הלאומיים הגדולים שנכנסו לתוקפם לאחר כניסת הנשיא סיסי לתפקידו, למרות שהפרויקט הוצע על ידי שר השיכון לשעבר מוחמד פתחי אל-בראדעי.
מסיבות פוליטיות וחברתיות, הפרויקט, שהוצע על ידי אל-בראדעי ב-2011, נעצר בתקופת שלטון האחים המוסלמים, מה שגרם לדחיית הפרויקט עד לכניסת מדבולי לתפקידו.
בנובמבר 2017 מונה מדבולי לראש הממשלה זמני, בעקבות יציאתו של שריף איסמעיל לגרמניה לטיפול רפואי.
ב-7 ביוני 2018 מונה לראש ממשלת מצרים על ידי הנשיא א-סיסי וב-14 ביוני החל לתפקד בפועל כראש הממשלה לאחר הרכבת הממשלה החדשה והשבעתו.
ב-9 ביוני 2018 החליט מדבולי לפטר שמונה שרים ביניהם שר העתיקות, שר ההגירה כוח האדם, החקלאות והקרקעות, שר הבריאות ושר השכלה גבוהה והמחקר האקדמי.
יממה לאחר מכן הודיע כי בממשלתו יכהנו שמונה שרות, שיא כל הזמנים בייצוג נשים בממשל המצרי.
ב-3 ביולי 2018 פרסם מדבולי רשמית את הצהרת המדיניות שלו לפרלמנט המצרי.
בהצהרה כי 85% מתוכנית הרפורמה הכלכלית שלו הושלמה.
ההצהרה נשלחה לאחר מכן לוועדה פרלמנטרית בראשות סגן יו"ר הפרלמנט המצרי, אשר לאחר מכן תלווה בהצבעה של אמון.
לפי סעיף 146 לחוקה אשר קובע, כי ראש ממשלה שימנה זה עתה ממשלה חדשה ימסור הצהרת מדיניות לפני הפרלמנט, ולאחר מכן על חברי פרלמנט להצביע על המדיניות, תוך תהליך שיסתיים עד 30 יום מההצבעה.
ב-11 ביולי 2018, סגן ראש הפרלמנט המצרי, אל-סייד אל-שריף, שעמד בראש הוועדה הפרלמנטרית הממונה על סקירת הצהרת המדיניות של מדבולי, הודיע כי ועדתו סיימה את סקירתה והמליצה על הצבעת אמון ב-15 ביולי.
ב-25 ביולי 2018, עשרה ימים לאחר המועד המתוכנן, אישר הפרלמנט המצרי את שינוי הממשלה של מדבולי ואת הצהרת המדיניות שלו בהצבעה.
מֻסְטַפַא אל-כאזמי היה ראש ממשלת עיראק בין השנים 2020–2022. בשנים 2016–2020 היה ראש שירות המודיעין הלאומי בעיראק והוביל את המודיעין העיראקי בענייני ביטחון הפנים ומדיניות חוץ.
לאל-כאזמי מעל 15 שנות שירות בעיראק, תוך התמקדות בפתרון סכסוכים.
מוסטפא אל-כאזמי נולד בבגדאד, בירת עיראק, בשנת 1967. יש לו אזרחות בריטית נוסף על זו העיראקית.
ביוני 2016 התמנה לראשות שירות המודיעין הלאומי.
אל-כאזמי היה אחראי על רפורמה לייעול בשירות ועמידה בסטנדרטים בינלאומיים.
הוא פיקח על הפסקת הפוליטיזציה של השירות, על יישום שיטות מתקדמות לאיסוף וניתוח מודיעין, וכן על קביעת סדרי עדיפויות להרחבת היקף עבודתו של שירות המודיעין הלאומי.
בתקופתו שירות המודיעין הלאומי הרחיב מאוד את תפקידו, בפרט במלחמה בטרור הפנימי וכן מחוץ לעיראק.
כמו כן מילא תפקיד עיקרי במלחמתה של עיראק נגד המדינה האסלאמית.
סוכנותו מילאה תפקיד מפתח במצוד אחר מנהיג המדינה האסלאמית, אבו בכר אל-בגדאדי.
אל-כאזמי התנגד לדיקטטורה של משטר סדאם חוסיין וחי בגלות במשך כמה שנים, אף על פי שלא היה קשור לאף מפלגה בפוליטיקה העיראקית.
בין השנים 2003–2010 ניהל את "קרן הזיכרון העיראקית" בלונדון.
מטרת הקרן הייתה תיעוד פשעי משטרו של סדאם חוסיין ואיסוף קטעים מקורבנות המשטר במדינות שונות.
בנוסף, אל-כאזמי היה בעל טור ועורך מחלקת עיראק בעיתון באל-מוניטור.
הוא פרסם מספר ספרים ומחקרים, הידוע שבהם הוא "שאלת עיראק".
לאחר חודשים של הפגנות שפרצו ברחבי עיראק באוקטובר 2019 והתפטרות ראש הממשלה עאדל עבד אל-מהדי וממשלתו, אל-כאזמי הפך למתמודד מוביל על ראשות הממשלה.
ב־9 באפריל 2020, הוא נקרא על ידי הנשיא ברהם צאלח לתפקיד ראש הממשלה, האדם השלישי שנקרא להנהיג את המדינה תוך 10 שבועות בלבד.
כאזמי נקרא לאחר שראש הממשלה המיועד הקודם, עדנאן א-זורפי, הודיע שלא הצליח להשיג מספיק תמיכה כדי להקים ממשלה.
הוא נכנס לתפקיד ב־7 במאי 2020.
ב־7 בנובמבר 2021 ניצל מהתנקשות באמצעות מתקפת מל"טים ממולכדים על ביתו בבגדאד.
אף ארגון לא נטל אחריות על ההתנקשות, אך קיים קונצנזוס מודיעני שההתקפה בוצעה על ידי מיליציות פרו-איראניות.
ב־27 באוקטובר 2022 החליף אותו מוחמד שייע אל-סודאני בתפקיד ראש ממשלת עיראק.
מוסטפא ח'ליל היה מהנדס אזרחי ופוליטיקאי מצרי שכיהן בשנים 1978 עד 1980 כראש הממשלה ה-40 של מצרים.
בטרם בחירתו לראש ממשלה כיהן כיושב ראש מפלגת איחוד הסוציאליסטים הערבים (מפלגתם של הנשיא נאצר והנשיא סאדאת) והיה חבר בפמליית הנשיא סאדאת בביקורו בישראל בנובמבר 1977. ח'ליל היה מאדריכלי הסכמי קמפ דייוויד ב-1978, שסללו את הדרך להסכם השלום בין ישראל למצרים, שנחתם במרץ 1979 במדשאות הבית הלבן.
ח'ליל נולד במחוז אל קליוביה שבמצרים התחתונה (צפון המדינה) ב-18 בנובמבר 1920. בשנת 1941 סיים תואר ראשון בהנדסה אזרחית באוניברסיטת קהיר.
בשנת 1948 סיים תואר שני וב-1951 דוקטורט באוניברסיטת אילינוי.
לאחר עבודה עם חברות רכבת בארצות הברית ובמצרים, החל ח'ליל ללמד הנדסה בין השנים 1951–1956 באוניברסיטת עין-שמס בקהיר.
עם כינון הרפובליקה המצרית ב-1953 החל ח'ליל בייעוץ לממשלה החדשה, אליה הצטרף ב-1958 כשר התחבורה והתקשורת.
הוא החזיק מספר משרות שרים, כולל תפקיד סגן ראש הממשלה בשנים 1964–1966, בטרם מונה לראש הממשלה של מצרים.
בעת ביקורו ההיסטורי של הנשיא אנואר סאדאת בישראל בנובמבר 1977, היה ח'ליל חבר בפמליית הנשיא סאדאת מתוקף תפקידו כיושב ראש מפלגת איחוד הסוציאליסטים הערבים של הנשיא סאדאת.
ב-1978 מונה לראש ממשלת מצרים.
בתקופת כהונתו נטל חלק משמעותי בהסכמי קמפ דייוויד שסללו את הדרך להסכם שלום כולל בין ישראל למצרים, שנה לאחר מכן על מדשאות הבית הלבן.
מזכ"ל האו"ם לשעבר, בוטרוס בוטרוס ראלי, שהיה גם הוא חבר במשלחת המצרית שהגיעה לישראל לביקור ההיסטורי ב-1977 אמר כי: "חליל תרם את חלקו בשירות המדינה במשך למעלה מחמישים שנה והשתתף בעשיית שלום ובהנחת הבסיס לפיתוח".
בשנותיו האחרונות כיהן כסגן יושב ראש מפלגת השלטון, המפלגה הדמוקרטית הלאומית של מצרים, הוא עזב את תפקידו בנובמבר 2007. הוא נפטר בבית החולים בקהיר ממחלה ב-7 ביוני 2008. הוא הותיר אחריו אישה ושני ילדים.
בהלווייתו השתתפו נשיא מצרים דאז חוסני מובארק, גמאל, בנו של מובארק, וראש הממשלה דאז אחמד נזיף.
מוסטפא אקינצ'י (בטורקית: Mustafa Akıncı; נולד ב-28 בדצמבר 1947) הוא פוליטיקאי צפון-קפריסאי ששימש כנשיא המדינה בין אפריל 2015 לאוקטובר 2020, כסגן ראש הממשלה וכראש עיריית לפקושה הראשון.
אקינצ'י נולד ב-28 בדצמבר 1947 בלימסול, ובצעירותו למד אדריכלות בטורקיה.
הוא חזר לקפרסין בשנת 1973 והתחתן כשנה מאוחר יותר.
במאי 1976 נבחר לראשונה לכהן כראש עיריית לפקושה עם כמעט 49% מהקולות.
הוא נבחר שוב לתפקיד בבחירות שהתקיימו בשנים 1980 ו-1986. שנות שלטונו בעיר התאפיינו בשיתוף פעולה עם עיריית ניקוסיה.
בשנים 1993–2001 כיהן אקינצ'י כחבר באספה הלאומית של צפון קפריסין.
בשנת 1995 ניסה אקינצ'י להתמודד לנשיאות, ללא הצלחה, לאחר שקיבל כ-14% מהקולות והגיע למקום ה-4. בשנת 2000 התמודד שוב לנשיאות, וקיבל 11.7% מהקולות והגיע למקום השלישי.
בשנת 2003 הקים אקינצ'י את מפלגת התנועה הסוציאליסטית לדמוקרטיה.
המטרות העיקריות של המפלגה היו קידום איחוד קפריסין בהתבסס על תוכנית של המזכיר הכללי של האומות המאוחדות קופי אנאן והצטרפות לאיחוד האירופי.
ב-19 באפריל 2015 התמודד אקנינצ'י לנשיאות, והגיע למקום השני עם כרבע מהקולות.
בסיבוב השני רוב הקולות שהועברו בסיבוב הראשון לסיבל סיבר עברו אליו.
הוא השיג יותר מ-60 אחוזי תמיכה ובכך נבחר לתפקיד.
מיד לאחר הבחירות הביע נשיא קפריסין ניקוס אנסטסיאדיס תקווה כי הבחירה באקינצ'י תוביל לאיחוד בין המדינות.
הוא תומך ותיק של איחוד קפריסין והתנגד להשפעתה הגוברת של טורקיה בארצו.
מוסטפא אדיב עבד אל-ואחד, הידוע יותר בשם מוסטפא אדיב הוא מדען, דיפלומט ופוליטיקאי לבנוני.
כיהן כראש ממשלת לבנון במשך כחודש.
כיהן כשגריר בגרמניה בשנים 2013–2020. הוא מוסלמי סוני.
אדיב קיבל תואר דוקטור למדעי המדינה מאוניברסיטת מונפלייה בצרפת.
בשנת 2000 הוא החל ללמד באוניברסיטת לבנון ומאז 2010 הוא פרופסור למשפט חוקתי, משפט בינלאומי פומבי, מפלגות פוליטיות, שתדלנות, יחסים בינלאומיים ומדעי המדינה.
בשנים 2000–2004 שימש מוסטפא כיועץ למיליארדר, השר לעבודות ציבוריות ולתחבורה נג'יב מיקאתי ובשנים 2011–2013, כשמיקאתי היה ראש ממשלת לבנון, הוא עמד בראש לשכתו.
בשנת 2013 מונה לשגריר לבנון בגרמניה.
ב-4 באוגוסט 2020 אירעו שני פיצוצים חזקים בנמל ביירות שגרמו לאבדות רבות וב-10 באוגוסט הודיע ראש הממשלה חסאן דיאב על התפטרות ממשלתו.
ב-31 באוגוסט 2020, מוסטפא אדיב התגלה כדמות פשרה עבור מרבית סיעות הפרלמנט הלבנוני כמועמד לתפקיד ראש הממשלה (הוא נתמך על ידי 90 מתוך 120 חברי פרלמנט) והנשיא מישל עאון מינה אותו לראשות הממשלה והורה לו להקים קבינט.
משקיפים ציינו כי המינוי של ראש הממשלה החדש התקיים ערב ביקורו השני ללבנון של נשיא צרפת עמנואל מקרון מאז תחילת אוגוסט, שקרא ליישם תוכנית בינלאומית של סיוע ללבנון, אשר עוברת משבר כלכלי ומחאה ציבורית גוברת.
בערב 31 באוגוסט החל נשיא צרפת את ביקורו השני בלבנון מאז 6 באוגוסט בביקור בביתו של הזמרת פיירוז, הנחשבת לאחד הסמלים הבודדים של אחדות לאומית, בפרברי ביירות והגיש לה את מסדר לגיון הכבוד.
הקהל שהתאסף מחוץ לקוטג' עמד עם כרזות "לא לממשלת התיקונים הקוסמטיים", "לא לממשלת המתנקשים או המתנקשים" וקרא בצרפתית: "Nous sommes un peuple libre, Mustapha Adib, non!" (אנחנו אנשים חופשיים, לא למוסטפא אדיב).
ב-26 בספטמבר 2020 הודיע על התפטרותו מתפקיד ראש ממשלת לבנון.
מוסטפא אל-כאמל היה אחד מנגני העוד התוניסאים הבולטים.
אל-כאמל עבד עם מוזיקאים בולטים כמו עלי דרוויש, קדור אל סאררפי וסאלח אל מהדי.
הוא עבד ברדיו ולאחר מכן החל את הקריירה שלו כשהצטרף ללהקתו של עלי ריהי.
בנוסף לנגינה, מוסטפא אל-כאמל התאמן בשירה, ובין המשוררים הבולטים ביותר שאת שיריהם שר נמנים מחמוד בורגיבה ואחמד ח'יר אלדין.
הוא הצטרף גם למספר קבוצות תיאטרון, ביניהן "הרנסאנס הערבי", "איחוד התיאטרון" ו"תוניסיה הצעירה".
מוסטפא מוחמד אחמד עבדאללה הוא כדורגלן מצרי המשחק בעמדת החלוץ בנאנט ובנבחרת מצרים.
מוחמד התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של א-זמאלכ.
בקיץ הושאל לאל-דאח'ליה, כעבור שנה לטנטא ולאחר מכן לטלאיע אל-ג'יש, במדיה כבש 12 שערי ליגה.
ב-23 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בא-זמאלכ בניצחון 0-1 נגד אל-איתיחאד, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
ב-1 בפברואר 2021 הושאל לגלאטסראיי מליגת העל הטורקית עם אופציה לרכישה.
יממה לאחר מכן, הבקיע בניצחון 0-3 נגד איסטנבול באשקשהיר.
4 ימים לאחר מכן, הבקיע בניצחון 0-1 בדרבי נגד פנרבחצ'ה.
ב-27 בדצמבר 2021 חתם לארבע שנים במועדון.
בצעירותו, מוחמד זכה עם הנבחרת הצעירה של מצרים באליפות אפריקה בכדורגל עד גיל 23 בשנת ואף היה מלך שערי הטורניר.
ב-23 במרץ 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 1–1 נגד .
ב-5 בספטמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1–1 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. מוחמד השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2021, בו הפסידה בגמר ל.
מוחמד נכלל בסגל נבחרת מצרים לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023, בשלב הבתים הוא שותף בשלושת המשחקים והבקיע שער אחד בכל משחק.
ב-10 ביוני 2020 מוחמד התחתן עם חיאת סלאמה.
גביע אפריקה לאומות עד גיל 23:
נעל הזהב בגביע אפריקה לאומות עד גיל 23:
מוסטפא טארק משעל הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת א-סד מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
טארק גדל במחלקת הנוער של א-סד מליגת העל הקטרית.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
טארק היה חלק מסגל נבחרת קטר עד גיל 23 בטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2022, וערך שלוש הופעות בטורניר.
ב-26 באוגוסט 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בתיקו 1-1 נגד נבחרת ג'מייקה במשחק ידידות.
מוסטפא כמאל פאשא (בטורקית: Mustafakemalpaşa) היא עיר ותת-נפה בנפת בורסה, במחוז מרמרה שבצפון-מערב טורקיה.
העיר שוכנת על גדות .
לפי אומדן רשמי משנת 2023 התגוררו בעיר 103,944 בני אדם.
נהוג לחשוב כי השם היווני העתיק של המחוז היה קרמאסטה (Κρεμαστή ביוונית עתיקה, קירמאסטי בטורקית מודרנית), תחת ממלכת ביתיניה, אך במחקר טענה זו אינה מקובלת.
בסביבות שנת 300 לספירה, העיירה הפכה לדיוקסיה נוצרית.
בשנת 1336 אורהן הראשון הכניס את העיר לאימפריה העות'מאנית.
בשנים 1867–1922 הייתה קירמאסטיחלק ממחוז הודא-ונדגאר (Hüdavendigâr vilayet).
במהלך מלחמת יוון–טורקיה סבלה העיר מהרס רב.
בשנת 1925, בתום מלחמת העצמאות של טורקיה, החליטה מועצת העיר לשנות את שמה של העיר לכבוד המנהיג מוסטפא כמאל אטאטורק.
כלכלת העיר נסמכת בעיקר על חקלאות, גידול בעלי חיים, ודייג באגם אולואבאט.
האזור עשיר במחצבים שונים: בור, ליגניט, ומעיינות עשירים במינרלים.
העיר מפורסמת גם בקינוחים הרבים המיוצרים בה, בעיקר הקינוח מוסטפא כמאל פאשא.
בעיר נמצאים מספר מסגדים, שרידי מצודה ביזנטית, ושרידים ארכאולוגים שונים: סרקופגים, כתובות וחפצי אמנות.
אתרי תיירות שונים בתחומי העיר:
מוסטפא מוחמד-נג'אר (בפרסית:مصطفی محمدنجار; נולד ב-2 בדצמבר 1956) הוא פוליטיקאי איראני ואיש משמרות המהפכה בדרגת בריגדיר גנרל.
כיהן בעבר כשר הפנים ושר ההגנה של איראן, והוטלו עליו עיצומים במדינות רבות בעולם.
נולד ב-2 בדצמבר 1956 בטהרן שבאיראן.
הוא בוגר המכון הטכנולוגי ע"ש נסיר א-דין טוסי משנת 1977.
עם הקמת משמרות המהפכה בשנת 1979 הוא הצטרף לארגון, ושירת, בין השאר, בלבנון.
על פי דיווחים שונים הוא שירת גם בכורדיסטן האיראנית במהלך מלחמת איראן-עיראק.
עד פרישתו הגיע לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-9 באוגוסט 2005 מונה לשר ההגנה על ידי מחמוד אחמדינז'אד.
הוא כיהן בתפקיד עד 3 בספטמבר 2009.
לאחר הבחירות ב-2009 בהן נבחר אחמדינז'אד לתקופת כהונה נוספת, הוא מינה את אחמד וחידי לשר ההגנה, ואת מוחמד-נג'אר לשר הפנים.
הוא כיהן בתפקיד שר הפנים מ-3 בספטמבר 2009 עד 15 באוגוסט 2013. כשר הפנים כיהן כסגן המפקד העליון של כוחות ביטחון הפנים באיראן, והיה אחראי לדיכוי אלים של הפגנות, והגברת המעקב אחר רשתות האינטרנט באיראן.
ב-2023 הוזכר כמועמד אפשרי להחליף את עלי שמח'אני בתפקיד מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי.
בעקבות פעילותו כשר הפנים לדיכוי אלים של הפגנות (ובמסגרת זו ההפגנות לאחר הבחירות ב-2009 והרג המפגינים בהפגנות ביום העשוראא ב-27 בדצמבר 2009) הוטלו עליו עיצומים בכמה מדינות בעולם, ביניהם ארצות הברית וכמה ממדינות אירופה.
הוא נשוי ואב לארבעה (שלוש בנות ובן).
מוסי רז (נולד ב-19 בדצמבר 1965 כ"ה בכסלו תשכ"ו) הוא איש שמאל ישראלי, פעיל שלום, סביבה וזכויות אדם.
בעבר כיהן כחבר הכנסת מטעם מרצ.
נולד בירושלים בשם משה מזרחי, בן בכור למזל וניסן, ילידי ישראל בני העדה הכורדית.
כשהיה בן 4 שינו הוריו את שם משפחתם לרז, ולאחר כניסתו לכנסת, שינה את שמו במשרד הפנים למוסי, הכינוי אותו הצמידו לו הוריו מיום היוולדו.
שם משפחתו המקורי היה סולקרה והשם "מזרחי" ניתן לסבו על ידי פקיד ישראלי.
למד בבית ספר יסודי "מעלות דפנה", ולאחריו בבית הספר רנה קסין.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1984 התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח (שבאותם ימים כונה "גדוד 50").
בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם וקורס מ"כים חי"ר, ולאחר מכן יצא לקורס קציני חי"ר.
בתום הקורס מונה רז למפקד צוות ביחידת מגלן שהוקמה באותה עת, והיה לאחד ממפקדי הצוותים הראשונים שבה.
הוא השתחרר בדרגת סגן משנה, המשיך לשרת ביחידת המילואים של היחידה וקודם לדרגת רב-סרן.
רז הוא בוגר האוניברסיטה העברית בכלכלה וראיית חשבון.
בזמן לימודיו באוניברסיטה שימש כיו"ר מועצת הסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה העברית.
לאחר מכן כיהן בין השאר כמזכיר סיעת "מרצ" בכנסת (בשנים 1991–1994), מזכ"ל תנועת "שלום עכשיו" (1995–2000) ומנהל עמותת "עיר שלם".
בשנת 2000 נכנס לכנסת ה-15 ובכך היה לחבר הכנסת הצעיר ביותר.
בכנסת היה חבר בוועדת הכספים ובוועדת הפנים והגנת הסביבה.
ב-2002 היה הח"כ הראשון שהתבטא בעד רעיון הלגליזציה של סמים קלים.
במהלך כהונתו התבלט רז בטיפול בנושאים סביבתיים.
הוא העביר את "חוק ייצוג גופים ציבוריים שעניינם בשמירת איכות הסביבה", שיזם ארגון הגג "חיים וסביבה", ושקבע ייצוג בוועדות התכנון והבנייה ובגופים נוספים העוסקים בנושאי הסביבה לנציגי ארגונים סביבתיים.
במסגרת פעילותו הפרלמנטרית חוקק את התיקון לחוק השיפוט הצבאי לאיסור הטרדה מינית, אשר החיל את החוק האזרחי נגד הטרדות מיניות גם על חוק השיפוט הצבאי.
לאחר סיום כהונתו בכנסת ה-15 שימש כסמנכ"ל סמינר גבעת חביבה ויו"ר פורום ארגוני השלום.
מאוחר יותר נמנה עם מייסדי רדיו כל השלום, תחנת רדיו ישראלית-פלסטינית המשדרת תוכניות מלל ומוזיקה בעברית ובערבית, וכיהן כמנכ"ל משותף של התחנה.
בשנת 2009 הצטרף כחבר לוועד המנהל של עמותת "תחבורה היום ומחר", הארגון לקידום תחבורה בת קיימא בישראל.
בשנת 2010 החל לכהן כיו"ר הוועד המנהל של "חיים וסביבה", ארגון הגג של ארגוני הסביבה בישראל.
בנוסף, כיהן כיו"ר ארגון בזכות, מרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלות, וכחבר בוועד המנהל של עמותת "עובדים", מרכז למימוש יכולות ואפשרויות בעבודה.
מאוקטובר 2015 ועד מאי 2018 כיהן כמזכ"ל מרצ.
במהלך השנים הללו כשלו ניסיונותיו להיבחר לכנסת.
רז תמך בהבטחת ייצוג לנשים ולערבים ברשימת מרצ, על אף שבאופן אישי הביאה לדחיקתו אל מחוץ לכנסת.
בבחירות הפנימיות במפלגה בשנת 2008, לקראת הכנסת ה-18, נבחר למקום השלישי ברשימת מועמדיה.
לאחר השריונים לאנשי "התנועה החדשה", הוא הוצב במקום החמישי ברשימת התנועה החדשה מרצ לכנסת, ולא נבחר מחדש, מאחר שזו זכתה בשלושה מנדטים בלבד.
בבחירות הפנימיות במרצ בשנת 2012, לקראת הכנסת ה-19, נבחר למקום החמישי והוצב במקום השמיני ברשימה, אך לא נכנס לכנסת מאחר שמפלגתו זכתה בשישה מנדטים.
בינואר 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, נבחר למקום השישי ברשימת מרצ לכנסת, אך רשימתו זכתה לחמישה מנדטים בלבד בבחירות, והוא נותר מחוץ לכנסת.
עם זאת, לאחר התפטרותה של זהבה גלאון מחברותה בכנסת, ב-22 באוקטובר 2017, שב לכהן כחבר כנסת, לתקופת כהונה חלקית.
גם בקדנציה זו, כיהן רז כחבר בוועדת הכספים.
כמו כן, היה חבר בוועדה לקידום מעמד האישה ובוועדת הרפורמות.
רז נטל חלק בשדולה החילונית, בשדולה לקידום מעמד השפה הערבית, השדולה לעצירת ייצוא ביטחוני למדינות מפירות זכויות אדם, השדולה לקהילה הגאה והשדולה לחיזוק העם היהודי.
בנובמבר 2017, במלאת 100 שנה להצהרת בלפור, שלח רז עם פעילי שמאל נוספים מכתב לממשלת בריטניה, הקורא לה להנפיק הצהרה נוספת, המכירה בזכות הפלסטינית להגדרה עצמית לצד המדינה היהודית.
רז פעיל למען זכויות אדם בישראל ובשטחים.
בפברואר 2018 טס לרואנדה ואוגנדה, יחד עם ח"כ מיכל רוזין, כדי להתחקות אחר נתיב העזיבה של מבקשי המקלט מישראל.
כמו כן, הוא מקדם את הרעיון של ביטול גיוס החובה בישראל והקמתו של צבא מקצועי בשכר.
ביוני 2018 ערך בכנסת כנס בנושא צבא מקצועי תחת הכותרת "צבא חצי העם", בשיתוף ח"כ יהודה גליק.
ביולי 2018, בתגובה לחוק המכונה "חוק שוברים שתיקה", סיפר במליאת הכנסת על מקרה שאירע במהלך שירותו הצבאי, בו גילה כי הדיווח התקשורתי על שני מבוקשים הרוגים היה שקרי ולמעשה היה מדובר על הרג של מבוקש ועובר אורח.
ארגון "שוברים שתיקה" פרסם את קטע הווידאו בעמוד הפייסבוק שלו וכתב כי רז "שבר שתיקה במליאת הכנסת".
בשנים 2019–2021 נערכו בישראל בתקופה קצרה של שנתיים ארבע מערכות בחירות.
רק ברביעית הצליח רז להיבחר לכנסת.
בתקופה זו המשיך רז בפעילותו הציבורית-אקטיביסטית ולקח חלק במחאת הגשרים ו"הדגלים השחורים".
בבחירות לכנסת ה-21 הוצב במקום השביעי ברשימת מרצ.
כיוון שהרשימה קיבלה ארבעה מנדטים, לא נבחר לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת ה-22 הודיע שיתמודד על ראשות המפלגה לצד עיסאווי פריג', להנהגה משותפת יהודית-ערבית.
ב-17 ביוני 2019, לאחר שוועידת מרצ דחתה את ההצעה לשינוי התקנון, כך שיתאפשר לשני יו"רים לכהן במשותף, הודיעו רז ופריג' על תמיכתם ביו"ר מרצ שכיהנה אז, תמר זנדברג.
בבחירות המקדימות לרשימה, שנערכו ב-11 ביולי, רז נבחר למקום החמישי ברשימת מרצ לכנסת, אך לאחר ההחלטה על הקמת "המחנה הדמוקרטי", נדחק למקום ה-12 ברשימה ולא נבחר לכנסת.
בבחירות לכנסת ה-23, נדחק פעם נוספת למקום ה-14 ברשימת "העבודה-גשר-מרצ" ולא נבחר לכנסת.
בבחירות לכנסת ה-24, הוצב במקום ה-6 ברשימת מרצ ונבחר מטעמה לכנסת.
לראשונה כיהן רז בכנסת מראשית כהונתה, והוא נחשב לסמן השמאלי בקואליציית גוש השינוי.
בכנסת זו נבחר לעמוד בראשות הוועדה המיוחדת לעניין הקרן לאזרחי ישראל.
כמו כן היה חבר בוועדת הכספים, ועדת הפנים והגנת הסביבה והוועדה למיזמי תשתיות ושירותי דת.
רז חשף לציבור את יומנו האישי ואת הצהרת ההון שמסר לכנסת, וטען כי "שקיפות היא אבן יסוד בדמוקרטיה".
באוקטובר 2021 יזם רז כנס, בשיתוף עם ח"כ עידית סילמן והלובי למלחמה באלימות מינית, בו ציינה הכנסת לראשונה בתולדותיה את יום המלחמה באלימות מינית.
ועדות הכנסת דנו במלחמה באלימות מינית, ובכנס שנערך בהנחיית גל גברעם הובאו עדויות של נפגעות.
בנובמבר, יזם כנס תחת הכותרת "עוצרים את אלימות המתנחלים", בשיתוף עם חברי הכנסת אבתיסאם מראענה ואוסאמה סעדי, בעקבות התגברות מקרי תקיפת פלסטינים ופעילי שלום ביהודה ושומרון.
חקיקה שיזם: במאי 2022 התקבלה הצעת חוק של רז ושל ח"כ עופר כסיף, לאסור לחלוטין פרסום של מוצרי טבק ועישון.
רז הגיש הצעת חוק לאיסור פרסום מוצרי טבק עוד בכנסת ה-15. ב-2018 נאסר פרסום מוצרי טבק במסגרת חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק, אולם על העיתונות הכתובה חלה החרגה.
רז וכסיף גיבשו עם קבוצות הארץ ו'ידיעות' מתווה להפחתת הפרסום בעיתונות הכתובה באופן הדרגתי, על פיו יופסק הפרסום לחלוטין עד 2029. חוק נוסף שאושר בכנסת, אותו יזם רז עם ח"כ יצחק פינדרוס, הוא חוק האוסר לפרסם את פרטיהם של נפגעים והרוגים בטרם נמסרה למשפחותיהם הודעה רשמית.
בנוסף יזם רז עם חברת הכנסת אפרת רייטן תיקון לחוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, הקובע כי ההוראות לגבי אדם עם עיוורון המלווה בכלב נחייה, יחולו על הנעזרים בחיות שירות בשל כל מוגבלות, כדוגמת הלומי קרב, וחולי סוכרת ואפילפסיה.
באוגוסט 2022 דורג ראשון במדד ה'פרלמטר' של שקוף, הבוחן שימוש של חברי כנסת בכלים פרלמנטריים, ביחד עם חברי הכנסת מהאופוזיציה ינון אזולאי ואוסאמה סעדי.
באותה שנה היה רז בין הח"כים היחידים ששיתפו עם הציבור את יומן הפגישות ואת הצהרת ההון שלו.
באוקטובר 2022 דורג במקום שני במדד ה'פרלמטר' של שקוף, על פעילות בסוגיות אקלים וסביבה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-25, התמודד רז בבחירות המקדימות במרצ ודורג שני ברשימת מרצ.
בבחירות עצמן, המפלגה לא צלחה את אחוז החסימה ועל כן רז לא נבחר לכנסת זו.
ב-31 ביולי 2023 הצטרף רז לפאנל "הפטריוטים" בעכשיו 14. ב-31 באוגוסט 2023 הודיע שיפסיק להשתתף בתוכנית בשל התבטאות של ינון מגל.
רז נשוי ליעל רז (פולק), סמנכ"לית בחברת קינדריל, ואב לבן ולבת.
ביוני 2014, אימץ אורח חיים טבעוני.
מתוך אידאולוגיה ירוקה הוא נוסע בתחבורה ציבורית, וכן ביטל את מנויי העיתונים המודפסים שמקבלים חברי הכנסת.
אחיו הוא מדען המחשב פרופ' רן רז.
מוסטפא סנדל (בטורקית: Mustafa Sandal; נולד ב-11 בינואר 1970, ידוע גם בכינויו מוסטי) הוא זמר פופ טורקי.
סנדל נולד באיסטנבול, טורקיה אך למד בבית ספר תיכון בז'נבה ובאוניברסיטת ניו המפשייר בארצות הברית.
עם סיום לימודיו חזר לאיסטנבול, ועסק בכתיבת שירים לזמרים טורקים שונים, כגון זרין אזר, הקאן פקר, יונג'ה אווג'ימיק ואייסגול אלדינץ'.
ב-1994 הוציא את אלבומו הראשון, "Suç Bende", ממנו נמכרו 1.7 מיליון עותקים, שהפכו אותו לאלבום הנמכר ביותר בטורקיה באותה שנה.
במקביל, המשיך לכתוב שירים לזמרים אחרים ואף עסק בהפקת אלבומים.
ב-1996 נסע ללונדון והקליט את אלבומו השני, "Gölgede Aynı".
אלבום זה הצליח אף יותר מקודמו, ונמכר ב-2.6 מיליון עותקים.
בעקבות הצלחת האלבום, יצא סנדל לסיבוב של 140 הופעות ברחבי טורקיה.
לאחר שהקים חברת תקליטים משל עצמו, "יאדָה פרודקשנס", הקליט באמצעותה את אלבומו השלישי, "Detay", ב-1998. הצלחתו של טרקאן בצרפת, הביאה גם את סנדל לחתום על חוזה עם השלוחה הצרפתית של חברת המוזיקה של סוני בשנת 2000, ובמסגרתה הוציא את האלבום "Araba", שכלל כמה מלהיטיו הגדולים.
באותה שנה הוציא את אלבומו הרביעי בטורקיה, "Akışına Bırak", אך זה לא זכה להצלחה כקודמיו.
בשנת 2001 סגר סנדל את חברת המוזיקה שהקים, לאחר שהחברה עימה הייתה שותף בבעלות עליה פשטה את הרגל.
ב-2002 הקליט את האלבום "Kop", שזכה להצלחה רבה.
בין 2003 ל-2005 הקליט מספר סינגלים ששווקו באירופה.
אחד מהם, "İsyankar", קיבל מעמד של אלבום זהב בגרמניה והגיע למקום הרביעי במצעד הפזמונים השווייצרי.
בשנת 2005 הקליט מחדש את אלבומו "Seven" תחת השם "Seven Reloaded", אך אלבום זה נחל כישלון.
עקב כך, הודיע סנדל כי הוא לוקח פסק זמן בקריירה.
במהלך השנים הבאות השתתף במסע פרסום של חברת התקשורת הסלולרית הטורקית "טורקסל" ובקמפיין למען נהיגה בטוחה.
לאחר דחיות רבות, הוציא ביוני 2007 את אלבומו השמיני, "Devamı Var".
מאלבום זה נמכרו כ-200,000 עותקים כבר בשבוע הראשון להופעתו בחנויות, ומספר העותקים הכולל בשנת 2007 הגיע ל-2.3 מיליון.
בשנת 2009 הוציא את אלבומו האחרון, "Karizma".
בשנים 2011–2013 שימש מוסטפא כמנטור בגרסה הטורקית של תוכנית המציאות "The Voice" בשתי עונותיה הראשונות.
ב-13 בינואר 2008 נישא לזמרת הסרבית אמינה יחוביץ', אחותו של הכדורסלן מירסאד טורצ'אן.
ב-3 ביוני 2022 סנדל נישא בשנית למאליס סאטסורופ בשגרירות טורקיה ברומא, איטליה.
מוסטפא חסן עבוד (סמואלי) (1922 - 10 במרץ 1956) היה תושב ירדן, שנהג להסתנן לאזור פרוזדור ירושלים בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 לצורכי שוד ורצח.
נולד בכפר נבי סמואל בשנת 1922, והתגורר בו (ומכאן כינויו – סמואלי), דודו היה מוכתר הכפר.
בנעוריו עבד בירושלים וכך למד לדבר עברית.
החל משנת 1949 שימש מורה דרך לכנופיית גנבי בהמות בראשות אברהים אל-ג'וג'.
בשנת 1949 נהרגו חברי הכנופיה וסמואלי הפך עצמאי.
במשך 6 שנים נהג לחדור בלילות, בראש חוליות קטנות, לפרוזדור ירושלים, לעיתים תוך חצייתו מצפון לדרום.
הם שדדו צאן ורכוש ורצחו אזרחים וחיילים כשהם נוטלים את כלי נשקם.
רוב מעשי הרצח בוצעו במארב ומטווח קרוב.
לצד מניעיו הפליליים, פעל סמואלי כנראה גם מתוך מוטיבציה לאומנית.
נפוצו שמועות שהוא נשבע להרוג 100 יהודים כנקמה על מות אחיו במלחמת העצמאות, גרסה אחרת טוענת שרצה לנקום את מות חותנו שנהרג במהלך הסתננות.
בהדרגה הפך סמואלי למבוקש מרכזי של המודיעין הישראלי ולגיבור עממי בקרב האוכלוסייה הפלסטינית.
הוא התחמק ממארבים רבים (בהם ייתכן שנפצע), ואף פרסם מודעות אבל בדבר מותו כדי להטעות את רודפיו.
בין השנים 1952–1953 הוא נמנע מהרג יהודים, וייתכן ששימש כמודיע ישראלי.
אחר כך, במקביל לעיסוקיו הפליליים, הפך גם לסוכן איסוף של הלגיון הירדני.
במאי 1953 שב סמואלי לפעילות עוינת ורצח שני שומרים במושב אבן ספיר.
ב-9 ביולי 1953, פרצו סמואלי ועוזריו למחנה סטף של חטיבה 16 הרגו שני זקיפים, ו, וגנבו משם תת-מקלעים סטן.
בתגובה, אורגנה ב-12 ביולי 1953 פעולת תגמול צבאית למחצה כדי לפגוע בו.
אריק שרון היה אז סטודנט באוניברסיטה העברית ושובץ למילואים במסגרת החטיבה הירושלמית, המח"ט מישאל שחם הציע לו לנסות לחסל אותו.
אריק גייס חמישה מחבריו: שלמה באום, גוליבר, יהודה דיין, יוסף סעדיה, יורם לביא, וכן את האחים עוזי ויהודה פיאמנטה מחטיבה 16 לפשיטה על ביתו של סמואלי בנבי סמואל.
הפעולה נכשלה מאחר שסמואלי לא נכח במקום..
על בסיס המשתתפים בפעולה נוסדה באוגוסט 1953 יחידה 101.
החל מ-1954 קיבלו יחידות של משמר הגבול שהוקם זה מכבר את האחריות על אזורי הספר סביב ירושלים.
סמואלי המשיך לבצע מעשי שוד ורצח, בין השאר בכסלון, מוצא, מעוז ציון, עגור, משמר איילון וקריית משה.
ב-10 במרץ 1956 רצח סמואלי יהודי במושב נחם, במהלך שוד כבשים.
כוחות משמר הגבול הציבו לו מספר מארבים על הגבול הירדני ופצעו אותו כשניסה לשוב לכפרו.
סמואלי ניסה להיכנע, אך כשהכוח לא נעתר לבקשתו, פתח באש ונהרג.
מפקד הכוח שחיסל אותו היה איסמעיל קבלאן, מראשוני הלוחמים הדרוזים בכוחות הביטחון, שהגיע מהר הבשן והצטרף לצה"ל אחרי קרב רמת יוחנן.
על גופתו של סמואלי נמצא תת-מקלע אמריקאי מסוג M3 ("גריז") בעל משתיק קול.
בניגוד למנהגם עם גופות מסתננים, ביקשו שלטונות ירדן לקבל את גופת סמואלי מיד, עובדה שנתפסה בישראל כאישור שסמואלי פעל בשליחות הלגיון הירדני.
גופתו הועברה דרך מעבר מנדלבאום והוא נקבר בלוויה צבאית רבת משתתפים בירושלים העתיקה.
בנאומו בכנסת לקראת הסכם השלום עם ירדן הזכיר יצחק רבין את סמואלי כדוגמה לתקופות בהן שררה עוינות בין העמים.
במהלך ההפגנות בלוב בלט בתקשורת כמי שעמד כנגד הפרות זכויות אדם שונות במדינה.
לאחר התפטרותו והצטרפותו למהפכה, עומד אל-ג'ליל בראש הממשלה הזמנית שהוקמה בעיר בנגאזי, אשר נשלטה בידי גורמי האופוזיציה לקדאפי, כמו אזור קירנאיקה (מזרח לוב), לעומת הבירה טריפולי ורוב מערב המדינה שעדיין נשלט באותה עת על ידי קדאפי.
מוסטפא פאשה אל-ח'ליל היה ראש העירייה הרביעי של חיפה, הוא כיהן בתפקיד בין השנים 1885–1903.
מוצאו ממשפחה ערבית מוסלמית שהתגוררה בכפר לאם שבמישור החוף הצפוני (מושב הבונים של היום).
הוא היה סוחר תבואה וגבינה, אשר במסגרת עיסוקיו הגיע לחיפה ורכש שטחי אדמה גדולים באזור; ובהמשך הפך גם לחוכר מיסים של השלטון העות'מאני.
בעקבות העלייה במעמדו קיבל מן השלטונות העות'מאניים את התואר פאשה.
בשנים 1880, ו-1905 היה חבר במועצת המינהל של מחוז חיפה.
אל-ח'ליל בנה את ביתו בעיר העתיקה של חיפה בקרבת השכונה היהודית חארת אל-יאהוד.
הבית קיים עד היום ונקרא על שמו: מתחם אל-פאשה.
זהו בית מגורים גדול ומפואר ועל שמו נקרא הרחוב בו שוכן הבית 'חמאם אל-פאשה'.
במסגרת תפקידו כראש העירייה דאג לשיפורים רבים בחזות העיר: הוא בנה בקרבת ביתו את "חמאם אל-פאשה" שהיה בית מרחץ ציבורי לתושבי העיר, דאג לשיפור חזות מסגד אל-ג'רינה, המסגד הגדול של העיר, ובהמשך להוראתו של הסולטאן עבדול חמיד השני בנה במסגד את מגדל השעון בן שש הקומות.
בתקופת כהונתו כראש העירייה היה אהוד מאוד על הקהילה היהודית ששכנה בקרבת מקום מגוריו.
חלקם התגורר בבתים בבעלותו, נהג לבקר אותם בימי חג ופעל כבורר בסכסוכים בין היהודים והמוסלמים.
אל-ח'ליל תרם מגרש שעליו נבנו שני בתי כנסת לקהילה היהודית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה נהג לחלק חיטה בחינם לבני כל העדות בחיפה.
בתו פאטמה הייתה נשואה לחסן שוכרי שכיהן פעמיים כראש עיריית חיפה, בנו, אברהים אל-ח'ליל, כיהן כראש העירייה בין השנים 1913-1911.
אל-ח'ליל נפטר בסוף מלחמת העולם הראשונה ונקבר בחלקת הקבורה של המשפחה הנמצאת מול כיכר פייסל בשכונת ואדי סאליב בעיר התחתית של חיפה.
מוסי זראי (נולד ב-1975) הוא כומר אריתראי המתגורר בשווייץ, פעיל למען מהגרים ופליטים אפריקאים.
זראי נולד באסמרה, אז תחת שלטון אתיופיה.
בגיל 5 מתה אמו ושנתיים לאחר מכן נמלט אביו לאירופה מאימת המשטרה החשאית.
זראי גדל אצל סבתו הקתולית.
בגיל 14 קיבל מקלט מדיני באיטליה וקיווה לחבור לאביו, אך האב נישא בינתיים מחדש ועבר לניגריה.
הוא נותר לבדו באיטליה ועבד במשך שנים בדוכן פירות ברומא.
בגיל 35 הצטרף למסדר קתולי ולמד במוסד הכנסייה הקתולית בפיאצ'נצה ולאחר מכן ברומא.
זראי היה פעיל לאורך השנים למען מהגרים אפריקאים, ב-2003 החל להפיץ את מספר הטלפון שלו בכלי תקשורת מקומיים על מנת שיעזרו בו כמתורגמן לראיונות עם פליטים מאריתריאה.
מספר הטלפון החל להיות נפוץ גם בקרב מבקשי המקלט והוא הפך למוקד סיוע עבורם.
ב-2006 הקים את ארגון "Agenzia Habeshia" הפועל למען זכויות פליטים מצפון אפריקה.
פעילותו התגברה בעקבות האביב הערבי וזרם המהגרים שניסו להגיע לאיטליה בספינות מלוב, תוניסיה ומדינות נוספות.
הוא הקים את מוקד הסיוע "Watch the Med" אליו פונים בטלפון לווייני מסירות מהגרים שנקלעו למצוקה.
מהמוקד מועברים הדיווחים ומיקום הסירות, למשמר החופים האיטלקי על מנת להושיעם, ולכלי תקשורת על מנת שיפעילו לחץ על רשויות החוק המקומיות לקלוט ולסייע להם.
מוסטפא קמר (נולד בשם מוסטפא אחמד קמר; בערבית: مصطفى أحمد قمر; נולד ב-22 בספטמבר 1966; נהגה בלהג המצרי מוסטפא אַמַר) הוא מוזיקאי ושחקן מצרי.
מוסטפא קמר נולד באלכסנדריה, מצרים ב-22 בספטמבר 1966. הוא אהב מוזיקה מאז שהיה ילד קטן, ונהג לנגן במנדולינה בבית הספר.
יום אחד קנה לו אביו גיטרה מספן ספרדי, אשר למד לנגן בה.
הוא ניגן בגיטרה ובפסנתר במכללה באלכסנדריה למוזיקה, הנקראת הקונסרבטוריון.
קמר התקבל לאוניברסיטת אלכסנדריה ללימודים.
באוניברסיטה, הוא הביע את כישרונו בשירה ובהלחנה מוזיקלית.
הוא נשאר באוניברסיטה עד גיל 28 כיוון שהיה עסוק בעבודה על שירים.
באוניברסיטה הוא פגש את סאמח אל-אגמי שכתב את רוב שיריו של קמר, ואת ח'אלד עבד אלעטף שהפך למנהלו של קמר.
מוסטפא קמר נשוי לג'אדה קמר, ולזוג שני בנים, איאד וטייאם.
השיר הראשון של קמר היה "Wala Yabou Khad Gameel", הוציא לאור אלבום קולקטיבי.
בשנת 1990 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, "Wassaf".
בשנת 1992–1993, הוא הוציא אלבום שני, "Layaleki", אשר זכה להצלחה במכירות.
קמר שיתף פעולה עם השחקנית נילי ("פאפא נואל"), ובשנת 1993 הוא הוציא את האלבום השלישי שלו, "skeet el 3ash2een".
בנוסף לכתיבת המוזיקה שלו, הוא הלחין לזמרים ערביים אחרים, כגון אהאב תופיק ועלי אל הגר.
(Aisheen (2000 (עם הג'יפסי קינגס)
עלייתו להכרה לאומית החלה ב-2011, כאשר נבחר כמועמד הברית הדמוקרטית לראשות העיר יוהנסבורג בבחירות המוניציפליות בשנת 2011. בבחירות, מיימנה סייע להגדלת בסיס הבוחרים במידה ניכרת, אך לא נבחר לתפקיד ראש העיר.
לאחר מכן שימש כמנהיג האופוזיציה במועצת העיר יוהנסבורג עד מאי 2014. בנוסף לקריירה הפוליטית שלו, הוא גם כומר ובכיר בכנסיית ליברטי המאוד שמרנית
מיימנה נולד ב-6 ביוני 1980 בבית החולים לראטונג שבקרוגרסדורפ.
אמו אתל גידלה אותו לבדה בקופימוואבה שבכף המזרחי, קסוסה ומוצאה משבט סידלויי.
אביו, סיימון מיימנה, נולד בסווטו, והוא ממוצא שבט באפוקנג.
הוריו נפגשו בשנת 1977, הם נישאו ב-1980 בדובסונוויל, סווטו.
מיימנה גדל בוואקום ולמד בבית הספר תיכון עד 1997. הוא סיים את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה של דרום אפריקה (בפסיכולוגיה) ולמד גם באוניברסיטת ויטווטרסראנד (תואר במנהל ציבורי), אוניברסיטת בנגור, ויילס (תואר בתאולוגיה).
בשנת 2010 מיימנה הורץ כמועמד למועצת העיר יוהנסבורג מטעם הברית הדמוקרטית לבחירות לראשות העיר של יוהנסבורג.
בבחירות עצמן התנועה השיגה 34.6% מהקולות עם 752,304 קולות.
בעוד מועמד אחר נבחר לראשות העיר מיימנה הפך לראש האופוזיציה בעיר.
במועצה, מיימנה שימש בוועדת הכספים, ובוועדת ממשל שאורגנה ביוזמתו האישית.
מאוחר יותר הוא נבחר בתור הדובר הארצי של הברית הדמוקרטית בשנת 2011.
ב-2012 הקונגרס הפדרלי של המפלגה בחר בו כסגן ליושב ראש הפדרלי של הברית הדמוקרטית.
מיימנה הורץ גם כמועמד לראשות מחוז חאוטנג ב-2013 וב-2014.
ב-18 באפריל 2015, בקונגרס הכף המערבי מיימנה הודיע כי הוא ירוץ לתפקיד המנהיג הפדרלי של הברית הדמוקרטית בבחירות הפנימיות במפלגה במאי 2015 והוא נבחר לבסוף ברוב קולות ב-10 במאי 2015, עם תמיכה של כמעט 90% מהמצביעים.
מיימנה נשוי לנטלי מיימנה, לבנה דרום אפריקאית, מאז 2005. יש להם שני ילדים.
עדיל עלאם , הידוע יותר בשם הבמה שלו, מוסטפא עלי הוא מתאבק אמריקאי ממוצא פקיסטני.
לפני חתימתו ב-WWE, עלאם התאבק בעיקר בארגוני ההיאבקות העצמאיים מאז הופעת הבכורה שלו בענף בשנת 2003, כשבד בבד עבד כשוטר בפרוורי העיר שיקגו במשך ארבע שנים.
בשנת 2016, הוא השתתף בטורניר ה-Cruiserweight Classic אשר קבע את אלוף ה-WWE במשקל קל כאחד מהמשתתפים המחליפים.
לאחר שנקרא לדגל והחליף את אחד המשתתפים הפצועים ובעקבות הופעותיו, הוא קיבל חוזה למשרה מלאה בארגון ה-WWE.
תחילה, הוא התאבק בעיקר במחלקת משקל הקל של הארגון כחלק מהמותג 205 לייב, הבלעדי למחלקה זו.
בדצמבר 2018, הוא הועבר למותג סמאקדאון.
ביולי 2020, הוא הועבר למותג Raw.
בחודש אוקטובר של אותה השנה, הוא חשף את עצמו כמנהיג קבוצת הנבלים רטרביושן, מה שביסס את דמותו לראשונה כדמות רעה.
עלאם התאבק במגוון ארגונים עצמאיים, כולל הארגון Dreamwave, שבו היה אלוף פעמיים בשתי קטגוריות שונות.
כמו כן, התאבק במספר ארגונים אחרים, שבהם גם זכה באליפויות.
ב-25 ביוני 2016 לאחר שהמתאבק הברזילאי, זומבי, לא יכל ליטול חלק בטורניר המשקל קל בעקבות בעיות באשרה, ה-WWE החליטו שעלי יחליף אותו.
ב-20 ביולי הודח עלי בסיבוב הראשון על ידי לינסה דוראדו.
ב-17 באוגוסט, עלי הופיע בתוכנית NXT, שם הפסיד בקרב להידאו איטמי.
ב-28 בספטמבר עלי ודוראדו השתתפו בטורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס, שבו הודחו בסיבוב הראשון על ידי קוטה איבושי ו-TJ פרקינס.
ב-13 בדצמבר עלי ערך את הופעת הבכורה שלו במסגרת דיוויזיית משקל קל במסגרת התוכנית 205 לייב, שם נלחם נגד לינסה לוראדו, בקרב שנגמר בספירת חוץ כפולה.
שבועיים לאחר מכן עלי ניצח את ג'ון יורנט.
ב-23 בינואר 2017, עלי ערך את הופעת הבכורה שלו בתוכנית Raw, כשחבר לשורות TJ פרקינס וג'ק גלאגר וביחד הם ניצחו את דרו גולאק, טוני ניס וארייה דבארי.
בחודש מרץ נכנס לפיוד נגד גולאק, כשהאחרון החל בקמפיין "נגד המתאבקים בעלי היכולת להתעופף בזירה".
הפיוד הסתכם בקרב שתיים מתוך שלוש הכרעות ב-18 ביולי, שבו עלי ניצח.
במשך שארית שנת 2017, עלי נאבק נגד ארייה דבארי ואנזו אמורה.
בחודש דצמבר פיתח חברות עם סדריק אלכסנדר.
לאחר שאליפות ה-WWE במשקל קל נלקחה מאנזו אמורה בעקבות אישומי האונס שהוגשו נגדו והובלתם לפיטוריו, עלי התחרה בטורניר להכתרת האלוף החדש.
בסיבוב הראשון ניצח את ג'ק גלאגר, ברבע הגמר גבר על באדי מרפי, בחצי הגמר על דרו גולאק ובגמר פגש את סדריק אלכסנדר לקרב על אליפות ה-WWE במשקל קל הפנויה באירוע רסלמניה 34, בקרב זה עלי הפסיד לאלכסנדר.
ב-8 במאי עלי הפסיד למרפי.
שבוע לאחר מכן, במסגרת הקרב המרכזי של 205 לייב, עלי, אלכסנדר ופלאש מורגן וובסטר ניצחו את דרו גולאק, ג'יימס דרייק וג'וסף קונרס.
ב-12 ביוני עלי ניצח את טוני ניס.
שבוע לאחר מכן בקרב המרכזי של התוכנית, עלי התחרה בקרב משולש נגד באדי מרפי והידאו איטמי, בקרב זה עלי הוצמד לניצחון על ידי איטמי.
ב-3 ביולי עלי ניצח את מרפי בקרב ללא פסילות.
ב-24 ביולי עלי התחרה בקרב מרובע נגד דרו גולאק, הידאו איטמי ו-TJ פרקינס בקרב אשר קבע את זהות המועמד לאליפות ה-WWE במשקל קל.
בקרב זה גולאק הכניע את עלי לניצחון.
ב-7 באוגוסט, עלי הפסיד להידאו איטמי.
ב-25 בספטמבר, עלי ואיטמי נאבקו בקרב שנגמר בספירת חוץ כפולה, אך ב-24 באוקטובר, עלי הצליח לגבור על איטמי בקרב ספירות בכל מקום.
שבוע לאחר מכן, עלי ניצח את טוני ניס והפך למועמד לתואר אליפות ה-WWE במשקל קל של באדי מרפי.
באירוע סדרת ההישרדות, שנערך ב-18 בנובמבר, עלי כשל בניסיונו לזכות בתואר האליפות לאחר שהפסיד לבאדי מרפי.
ב-28 בנובמבר, עלי ואלכסנדר ניצחו בקרב זוגות את מרפי וניס.
ב-11 בדצמבר, עלי ערך את קרב הבכורה שלו בתוכנית סמאקדאון שבו הפסיד לאלוף ה-WWE, דניאל בריאן, כתוצאה מהכנעה.
שבוע לאחר מכן, עלי ו-AJ סטיילס ניצחו בקרב זוגות את דניאל בריאן ואנדרדה "סיין" אלמאס במסגרת הקרב המרכזי של התוכנית, כשעלי הוא זה שהצמיד לניצחון את בריאן.
ב-25 בדצמבר, עלי ניצח את אנדרדה "סיין" אלמאס.
ב-1 בינואר 2019, עלי התחרה בקרב מחומש אשר כלל את AJ סטיילס, רנדי אורטון, ריי מיסטריו וסמואה ג'ו וקבע את זהות המועמד לאליפות ה-WWE, שבסופו סטיילס ניצח.
ב-22 בינואר, עלי הפסיד לסמואה ג'ו כתוצאה מהכנעה.
באירוע הרויאל ראמבל, שנערך ב-27 בינואר, עלי התחרה בקרב הרויאל ראמבל המסורתי, כשנכנס לקרב כמספר ה-13, הספיק להדיח את שינסקה נקאמורה וסמואה ג'ו, אך הודח על ידי ניה ג'קס.
ב-5 בפברואר, עלי נוצח בקרב יחידים על ידי רנדי אורטון.
עלי היה אמור להתחרות בקרב תא ההדחות על אליפות ה-WWE באירוע תא ההדחות (2019), לעומת זאת, הוא הוסר מהקרב לאחר שספג פציעה, והמחליף שלו בקרב היה קופי קינגסטון.