tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1689 נשרף הרובע היהודי בפראג כליל ובתוכו גם מתחם בתי הכנסת, הקלויז נבנה מחדש בסגנון הבארוק ובנייתו הושלמה בשנת 1694. בערך באותו זמן נבנו בפראג עוד שלושה בתי כנסת בסגנון דומה אך עם שיפוץ הרובע היהודי בסוף המאה ה-19 נהרסו כולם, ורק הקלויז של מייזל נותר כנציג לסגנון הבנייה בתקופתו.
הקלויז היה לאחד מהמרכזיים שבבתי הכנסת של הקהילה היהודית בפראג.
נישאו בו הספדים על אישים חשובים והתכנסו בו אסיפות עם.
רבני בית הכנסת נמנו עם חשובי הרבנים בקהילת פראג, בהם: רבי אלעזר פלקלס, רבי שמואל קוידר, רבי אפרים ליב טעוועלס ורבי ברוך ייטלס.
בין השנים 1883–1884 שופץ המבנה בידי האדריכל בדְרְזִ'יך מינצברגר (Bedřich Münzberger), נעשו בו שינויים מבניים ונבנתה גלריה רחבה יותר עבור עזרת הנשים.
חלונות הוויטראז' נוספו בתקופה זו, וכך גם עיצוב החזית כפי שהיא נראית עד היום.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הושחת פנים בית הכנסת.
והמבנה שימש כמחסן של המוזיאון היהודי המרכזי, אליו נאספו תשמישי קדושה יהודיים בידי אנשי האס-אס.
לאחר המלחמה נערכו במבנה שיפוצים אחדים.
וכיום הוא משמש כאחד מחללי התצוגה של המוזיאון היהודי בפראג.
הקלעים החופשיים , היו כוח צבאי צרפתי בלתי סדיר, אשר הופעל במלחמת צרפת–פרוסיה.
לעיתים שימש שם זה, בהשאלה, עבור ארגוני התנגדות לכיבוש הגרמני בצרפת, בשתי מלחמות העולם.
בשורת המלחמות, אשר היוו חלק מאירועי המהפכה הצרפתית, פעלו, לצד הגופים הצבאיים הסדירים, כוחות קלים של חיל רגלים, אשר פעלו מחוץ למסגרתם.
אלה כונו בשם 'קלעים חופשיים'.
בשנת 1867, בעת משבר לוקסמבורג, אליו נלווה חשש מפני מלחמה עם פרוסיה, התארגנו בצפון מזרח צרפת מועדוני קליעה אזרחיים.
חבריהם של אלה, היוו גרעין לכוחות רגליים קלים, אשר נועדו להצטרף לכוחות המיליציה באזורי מגוריהם.
לעת עתה הם התארגנו באופן רופף, ללא מדים, ובחרו לעצמם את קציניהם.
כן התנגדו חברי אותם מועדונים לכל הניסיונות להכפיפם לפיקוד צבאי.
עם פרוץ מלחמת צרפת-פרוסיה, ביולי 1870, החל הפיקוד הצבאי הצרפתי בביצוע צעדים שונים שנועדו להכניס את 'הקלעים', אשר אבו לשמור על עצמאותם, תחת סמכותו.
בספטמבר נכנע הקיסר נפוליאון השלישי ובראש הממשלה הרפובליקנית, אשר המשיכה במלחמה, עמד לאון גמבטה.
לזמן מה עלו בקרב ממשלו של גמבטה הרהורים אודות מלחמת גרילה נרחבת, ובה יכולים 'הקלעים' למלא תפקיד חשוב.
על פי אותן דעות, הצבא הסדיר הובס, בעיקר בשל אוזלת ידו של הפיקוד, בעוד החיילים עצמם לחמו היטב.
במלחמה מבוזרת יותר, התלויה פחות בפיקוד הגבוה, יוכל כושרו של הלוחם הצרפתי לבוא יותר לידי ביטוי.
כן נתמכו אותן דעות בכך שהצבא הגרמני, המסודר עד מאוד והמאורגן כהלכה למלחמה סדירה, עשוי, דווקא מסיבות אלה, להתגלות כפגיע לסוג לוחמה כזה.
יתרה מזו, פגיעותו של הצבא הגרמני אמורה לגדול ככל שיעמיק בחדירתו לתחומי צרפת, שכן פריסתו תידלדל בהכרח.
בכל זאת, נתנה הממשלה הצרפתית עדיפות ראשונה להקמת צבא סדיר גדול.
בנוסף, החליטה הממשלה הצרפתית החדשה, ב-29 בספטמבר, להעמיד את 'הקלעים' תחת פיקוד הצבא, ותהליך הכפפתם הושלם עד לנובמבר 1870. 'הקלעים', אשר בשורותיהם התייצבו כ-75,000 לוחמים, גויסו לעיתים ליחידות הצבא השונות, אך לרוב הם הופעלו בקבוצות קטנות, שגודלן נע בין עשרות למאות לוחמים, בשיטות גרילה.
רוב היחידות, אך לא כולן, היו מקומיות.
בין הלוחמים הלא מקומיים היו גם מתנדבים זרים אשר הצטרפו למלחמה לצד צרפת ביוזמתו של ג'וזפה גריבלדי.
ללוחמים לא היו מדים אחידים, ולחלקם לא היו מדים כלל.
כך, 'הקלעים' חיבלו בדרכים ובקווי תקשורת בהם השתמשו הגרמנים.
כן תקפו 'הקלעים', בעיקר בלילה, סיורים ועמדות מבודדות של הגרמנים, ולעיתים נקטו נגדם בטרור אישי.
כן שחררו ה'קלעים', במספר מקרים, שבויים שהולכו בשיירות רגליות.
במספר מקומות, כמו סן-קנטן, 'הקלעים' הצליחו לעכב, לזמן מה, את כיבושם על ידי הגרמנים.
במקומות אחרים, בעיקר כאלה שהיו קשים לגישה ולתנועות, הצליחו 'הקלעים' לגרום לגרמנים קשיים זמניים.
מספר האבדות שגרמו ה'קלעים' לצבא הגרמני היה למעלה מאלף, ו'הקלעים' אכן אילצו את הגרמנים להקצות אחוז ניכר מצבאם - עד רבע ממצבת הכוחות שבצרפת - למשימות שמירה ואבטחה בעורף.
הגרמנים, מצידם, הגיבו ביד קשה, העלו כפרים באש, והוציאו להורג בני ערובה.
'קלעים' שנתפסו לא נהנו מזכויות של שבויי מלחמה, ובכל מקרה, אמנות האג טרם נחתמו באותה תקופה.
מעבר לחוסר הביטחון הכללי, אשר השרו מבצעי 'הקלעים' על הצבא הגרמני, היו להם מספר הישגים נקודתיים.
ב-27 באוקטובר כבשו 'הקלעים' את הכפר לה בורז'ה (בעבר, במאה ה-20, נמל התעופה של פריז), דבר שהיה לו משמעות מורלית בעת שהצרפתים הגנו על בירתם, אלא שהגרמנים חזרו וכבשו אותו לאחר ארבעה ימים.
אחד המבצעים המוצלחים של 'הקלעים', ב-22 בינואר 1871, היה פיצוץ גשר מסילת הברזל בפונטנואה שעל המוזל (Fontenoy-sur-Moselle).
אלא שבשלב זה, בו נכנעה פריז, לא הייתה לכך משמעות צבאית אמיתית.
בצבא הצרפתי לא התגלתה התלהבות באשר לפעילות 'הקלעים', בין היתר, כיוון שעצם קיומם טשטש את האבחנה בין אזרח לחייל, עם כל הבעיות המשמעתיות, המשפטיות ואף המבצעיות, הכרוכות בכך.
ואכן, 'הקלעים', לפחות בחלקם, התגלו כבעלי משמעת לקויה, שלעיתים הגיעה למעשי גזל מן האוכלוסייה שבקרבה פעלו.
כך, רבים מהם התייצבו ביחידותיהם ועזבו אותן כרצונם.
הם לא הצליחו מעולם לנהל מאבק צבאי רצוף, ובעיקר, לא הצליחו לסחוף אחריהם למאבק את העם הצרפתי בכללו.
הצרפתים, כמו הכובשים הגרמנים, העדיפו בדרך כלל את שימור המסגרת והמשמעת האזרחית בצרפת, אשר תופעת 'הקלעים' איימה לערער.
כן נרתעו הצרפתים ממה שנראה להם כאיום להרוס את ארצם בצעדי עונשין גרמניים, ללא תוחלת אמיתית.
בשתי מלחמות העולם חזרו צרפת וגרמניה, יורשתה של פרוסיה, ונלחמו זו בזו, ובשתיהן נכבשה טריטוריה צרפתית נרחבת על ידי הגרמנים.
במלחמת העולם הראשונה הביאה ההתנסות הגרמנית בתופעת 'הקלעים', לידי נקיטת אמצעים חמורים כנגד כל גילוי של תופעת התנגדות צבאית, צרפתית או בלגית, אשר התגלתה לאחר נסיגת הצבאות הסדירים.
הדבר התבטא, בין היתר, בצעדי עונשין, או מניעה, אכזריים, כולל הוצאות להורג בהיקף נרחב, הן של חשודים, הן של בני ערובה מקרב האוכלוסייה האזרחית.
כן גרמו הגרמנים בתגובה להרס רב במקומות יישוב בשטחי הכיבוש.
בפועל, רבים מאותם קלעים חופשיים, כפי שכינו אותם הגרמנים, היו חיילים סדירים בשלבי נסיגה.
הקלעים החופשיים היוו השראה לתנועת ההתנגדות לגרמנים שקמה בהמשך לכיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה.
ביולי 1940, מעט לאחר תבוסת צרפת לגרמנים, הוכרז על הקמת תנועת 'הקלעים החופשיים והפרטיזנים' .
זו הייתה חלק מתנועת המחתרת הצרפתית באותה מלחמה.
הקלות מס לעולים חדשים ניתנות במדינת ישראל במטרה מוצהרת לשם עידוד העלייה.
בתנאים מסוימים מוענקות הקלות מס גם לתושבים חוזרים - בעיקר פטור מדיווח ומתשלום מס על הכנסות בחו"ל למשך 10 שנים - במה שמכונה "חוק מילצ'ן".
על פי , עולה חדש זכאי לנקודות זיכוי נוספות בשנים הראשונות לעלייתו:
1/4 נקודת זיכוי שנתית לחודש – עבור 18 החודשים הראשונים לעלייה.
סה"כ 4.5 נקודות זיכוי שנתיות בגין כל השנה וחצי.
1/6 נקודת זיכוי שנתית לחודש – עבור 12 החודשים שלאחריהם.
סה"כ 2 נקודות זיכוי שנתיות בגין כל השנה.
1/12 נקודת זיכוי שנתית לחודש – עבור 12 החודשים שלאחריהם.
סה"כ נקודת זיכוי שנתית אחת בגין כל השנה.
1/12 נקודת זיכוי שנתית לחודש – עבור 12 החודשים הראשונים לעלייה.
סה"כ 3 נקודת זיכוי שנתית אחת בגין כל השנה.
1/4 נקודת זיכוי שנתית לחודש – עבור 18 החודשים שלאחריהם.
הזכאות מתחילה עם קבלת תעודת עולה ונמשכת גם כאשר אין הכנסה.
אך ניתן לנצל זכאות בחודשי אבטלה להפחתת המיסים באותה השנה בלבד.
ניתן להקפיא זכאות במקרה של גיוס לצה"ל, לימודים במוסד אקדמאי מוכר או עזיבת הארץ לתקופה של בין חצי שנה לשלוש שנים.
מי שעזב את ישראל כקטין וחזר אליה כעבור תקופה של חמש שנים לפחות זכאי לנקודות זיכוי אלה כאילו הוא עולה חדש.
ב-1 בינואר 2003 נכנס לתוקף תיקון מס' 132 לפקודת מס הכנסה, שבמסגרתו תוקן ונקבע בו שגם הכנסתו של תושב ישראל שהופקה או נצמחה מחוץ לישראל חייבת במס הכנסה בישראל.
תוצאה של תיקון זה הייתה שמי שעלה לישראל או שב אליה וחזר להיות תושב בה מצא עצמו חייב במס הכנסה בישראל על הכנסות שהפיק בחו"ל (למשל מנכסים שהשאיר שם) ובחובת דיווח לרשות המסים בישראל (בנוסף לחובות אלה כלפי המדינה שבה הופקה ההכנסה, אך תוך מניעת כפל מס).
כדי למנוע פגיעה זו נכללו בתיקון הקלות מס שונות, לזמן מוגבל, לעולה חדש ולתושב חוזר.
לשר האוצר ניתנה סמכות להאריך את הפטור ממס בעשר שנים נוספות, אך סמכות זו לא מומשה.
עוד נקבע בתיקון זה שסכום המס על פנסיה שמקורה מחוץ לישראל שמקבל עולה חדש או תושב חוזר ותיק בשל עבודתו במדינת חוץ, לא יעלה על סכום המס שהיה משלם על אותה פנסיה במדינה שבה היא משולמת, אילו היה נשאר תושב אותה מדינה.
דברי ההסבר להצעת החוק ציינו: "מטרותיו העיקריות של החוק המוצע הן קליטת עליה, החזרת הון אנושי איכותי למדינת ישראל ועידוד משקיעים בעלי יכולת כלכלית גבוהה להיות לתושבי ישראל".
בהצעת "חוק ההסדרים" לשנים 2013 ו-2014 נכללה הצעה לצמצם הקלות אלה, ובפרט לבטל את הפטור מחובת הדיווח, אך חלק זה בהצעה לא אושר.
בדו"ח מבקר המדינה מ-2013 נקבע שאומנם החוק מעודד תושבים חוזרים אך פותח פתח להלבנת הון.
למרות רצון של משרד האוצר לשנות פטור זה, החוק לא שונה.
אחד הנהנים הנודעים מתיקון זה הוא איש העסקים ארנון מילצ'ן, ועקב כך מכונה התיקון באמצעי התקשורת בשם "חוק מילצ'ן".
בסיכום חקירת תיק 1000, שפרסמה משטרת ישראל בפברואר 2018, נכלל גם הסעיף הבא:
על פי החשד, ראש הממשלה פעל לקדם את הארכת פטור ממס לתושב חוזר, מעל 10 שנים, הטבה שיש לה ערך כלכלי רב עבור מילצ'ן.
על פי החשד, ראש הממשלה פנה בעניין לגורמי משרד האוצר, אולם אנשי האוצר בלמו את קידום הנושא בהסבר כי ההטבה כאמור איננה עולה בקנה אחד עם האינטרס הלאומי ושמירה על הקופה הציבורית.
בעת הדיון בשנת 2008 בתיקון 168 תמכה רשות המיסים בתיקון, אך בדיון שנערך בשנת 2018 בוועדה לביקורת המדינה בהקלת מס זו אמר מנהל רשות המיסים, משה אשר:
החוק הפך את ישראל למקלט מס מהטובים שיש בעולם, לא מצאנו דבר כזה בכל העולם.
אין לנו מידע כמה החוק הזה עולה לנו בגלל חובת הדיווח.
אנחנו חולקים מידע עם מדינות אחרות, במסגרת המאבק בהון השחור.
החוק הזה לא מאפשר לנו להחליף מידע.
ב-OECD דורשים מאיתנו לתקן את זה.
החוק הזה מעודד אנשים עשירים לרדת מישראל לעשר שנים, ואז להשאיר את הכסף שלהם בחו"ל ולא בארץ.
בעיניי לא ראוי שיש קבוצה מיוחסת שמקבלת פטור בלי גבולות לתקופה מאוד ארוכה ולא צריכה לדווח על כלום.
עולה חדש, קטין חוזר, אזרח עולה ומי שהפך לתושב קבע בישראל זכאים לפטור מתשלום מיסים, או תשלום מיסים מופחתים, בעת יבוא לשימושם של חפצים אישיים, חפצי-בית, כלי עבודה ומכונית.
עולה חדש זכאי לביטוח בריאות ממלכתי מיד עם קבלתה של תעודת עולה בהגעתם לנמל התעופה בישראל.
תושב חוזר נדרש לקבל הכרה של המוסד לביטוח לאומי בהיותו תושב חוזר, ובמשך תקופת המתנה של חודשיים עד ששת חודשים הראשונים לחזרתו לישראל עליו לשלם דמי ביטוח לאומי וביטוח בריאות בלי שיהיה זכאי לשירותים הרפואיים מכוח חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
התושב החוזר יכול לפדות תקופת המתנה זו בתשלום בסך 11,460 ש"ח (בשנת 2018).
הקלטה והשמעה של קול נעשים באמצעות ציוד חשמלי או מכני, המאפשר הקלטה והשמעה של גלי קול כגון, דיבור, שירה, מוזיקה אינסטרומנטלית, או אפקטים קוליים.
שני הסוגים העיקריים של טכנולוגיית הקלטת קול הם הקלטה אנלוגית והקלטה דיגיטלית.
הקלטה אנלוגית מתבצעת באמצעות מיקרופון, שמסוגל לזהות שינויים בלחץ אטמוספירי (גלי קול אקוסטיים) ולהקליט אותם כגלי קול בציוד כמו פטיפון (אשר חורט חריצים על גבי תקליטים) או קלטת שמע מגנטית, בה הגלים החשמליים שנקלטים במיקרופון מומרים לתנודות אלקטרומגנטיות.
גלי קול אלקטרוניים יכולים גם להיות מוקלטים ממכשירים כגון גיטרה חשמלית או סינתיסייזר, ללא שימוש באמצעים אקוסטיים ללכידתם.
הקלטה דיגיטלית של צליל משתמשת באותה טכנולוגיה כמו הקלטה אנלוגית בתוספת הדיגיטיזציה של גלי הקול, ומאפשרת לאחסן את ההקלטה באופן דיגיטלי, ולנגן אותה במגוון רחב יותר מכשירים.
לפני הפיתוח של מכשירים שמסוגלים להקליט קול, היו קיימים מערכות מכניות, כגון תיבות נגינה ובהמשך פיאנולות, שאפשרו רישום והשמעה של מוזיקה אינסטרומנטלית.
הקלטת הצליל הראשונה והשמעתה בוצעה באמצעות הפונוגרף המכני שהומצא על ידי תומאס אדיסון בשנת 1877. ההקלטה, ההפצה והמכירה של הקלטות קול הפכו במהרה לתעשייה בינלאומית גדולה, כאשר ההקלטות הפופולריות ביותר מכרו מיליוני יחידות.
הפיתוח של טכניקות ייצור המוני גרמו לכך שבתחילה צילינדרים שימשו כמדיה העיקרית בה צרכנים במדינות המתועשות הקליטו וניגנו קול משנות ה-80 של המאה ה-19 עד העשור השני של המאה ה-20.
במהלך העשור השני של המאה ה-20 המכירות של תקליט ה-78 סל"ד החלו לעקוף המכירות של הצילינדר ולאחר מלחמת העולם הראשונה הצילינדר הפך מיושן.
תקליטים ודיסקים הפכו למדיום העיקרי להקלטות של קול עד סוף המאה ה-20.
הקלטת קול נותרה תהליך מכני במהותו עד 1920 כאשר מספר התפתחויות פורצות דרך בתחום האלקטרוניקה גרמו למהפכה מהותית בתחום תעשיית ההקלטות.
בשנות השלושים המוקדמות ציוד אלקטרוני להקלטה והשמעה של קול הפך לסטנדרט בתעשייה.
תקופה זו גם ראתה את הופעתה של מערכת ההקלטה המגנטית הראשונה, מקליט התיל המגנטי .
מקליטי תיל מגנטיים היו בשימוש נרחב בתקופה שבין מלחמות העולם.
ההמצאה הבולטת הנוספת בתחום של הקלטת קול בתקופה ההיא הייתה מערכת הקלטת קול על סרט צילום , אשר חוללה מהפכה בתעשיית הקולנוע בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, והביאה את עידן הסרטים המדברים.
לאחר מלחמת העולם השנייה תעשיית המוזיקה עברה מהפכה של ממש בעקבות הפיתוח של הסרט המגנטי והרשמקול.
הטכנולוגיות הללו, אשר היוו את הבסיס לכל ההקלטות המסחריות משנות ה-50 עד שנות ה-80, הומצאו בגרמניה בשנות ה-30 והפיתוח שלהם הושלם על ידי מהנדס השמע האמריקני ג'ק מולין וחברת אמפקס בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20.
תקליט הויניל אשר הושק לראשונה בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, ושני הפורמטים העיקריים - תקליט ה-7 אינץ' ותקליט ה-12 אינץ' החליפו את תקליט ה-78 סל"ד במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20.
הפיתוח העיקרי הבא הייתה קלטת השמע שחברת פיליפס פיתחה במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. בעקבות פיתוח זה יצא בסוף שנות ה-70 התקן המוזיקה ה"אישי" הראשון מסוגו - הווקמן של סוני, אשר סייע רבות לעלייה במכירות של הקלטות מוזיקה.
המצאת ההקלטה הדיגיטלית והתקליטור בשנת 1983 הביאו שיפורים מסיביים לאיכות הצליל של הקלטות אודיו שבוצעו על ידי צרכנים.
אחת מההתפתחויות המהפכניות ביותר בתחום הקלטת הקול בעשורים האחרונים הייתה המצאת פורמט ההקלטה האלקטרוני MP3 יחד עם הפיתוח של נגני שמע דיגיטליים המסוגלים לנגן קבצים בפורמט זה, כמו ה-iPod של אפל.
רשימה זו מציגה את 50 כדורסלני ליגת ה-NBA, אשר קלעו את מספר הנקודות הרב ביותר בליגה.
הנתונים מתייחסים לעונה הסדירה בלבד, כמקובל בליגת ה-NBA, אשר מפרידה בין נתונים סטטיסטיים של העונה הסדירה, לבין אלו של פלייאוף ה-NBA.
הקלע המוביל בתולדות ה-NBA הוא לברון ג'יימס, עם 42,184 נקודות אליהם הגיע בסיום עונת 2025-2024, ובכך עקף את שיאו ההיסטורי בן 40 השנים של כרים עבדול-ג'באר.
הנתונים מעודכנים לסיום עונת 2024/2025:
הקליקה הייתה קבוצה של אמנים אנגלים, שהקים ריצ'רד דאד בסוף שנות השלושים של המאה ה-19. חברים נוספים היו אוגוסטוס ביצה, אלפרד אלמור, ויליאם פאוול פרית', הנרי נלסון אוניל, ג'ון פיליפ ואדוארד מתיו וורד.
הם תוארו כ"הקבוצה הראשונה של אמנים בריטים שהתארגנה ביחד והודיעה כי המסורת הגדולה של האקדמיה לאמנות הבריטית לא רלוונטית לדרישות האמנות של זמנם".
מידע על פעילותה של "הקליקה" נובע בעיקר מזיכרונותיו של ויליאם פאוול פרית' וממאמר קצר שפורסם בכתב העת "ארט ז'ורנל" 1898 על ידי גילברט אימרי, שהיה חבר הקבוצה.
שניהם קובעים שהקבוצה כינתה את עצמה בשם זה והקימה מועדון רישומים.
אימרי מתאר את שאיפותיהם של חברים מסוימים בקבוצה ומתאר כי בפגישותיהם היו כולם מציירים רישומים בנושא מסוים ומבקשים שאחרים, שאינם אמנים כמו אימרי, ישפטו לגופם של היצירות.
הם נפגשו יחד בסוף שנות ה-30 והתחלה של שנות ה-40. הקבוצה התפרקה בשנת 1843 כשריצ'רד דאד קיבל מחלת נפש ונכלא לאחר שרצח את אביו.
האחרים, הפכו לחברים מצליחים באקדמיה המלכותית לאמנויות (אם כי אוניל הפך רק לחבר עמית ולא חבר מלא).
עבודותיהם נתמכו על ידי כתב העת החדש שנוצר באותה העת - The Art Journal.
הקליקה התאפיינה בהסתייגות חבריה מאמנות גבוהה אקדמית לטובת ציור ז'אנר.
זאת בעקבות התקדימים של ויליאם הוגארת ודייוויד וילקי.
הרעיון עלה בקנה אחד עם השקפתם כי יש לשפוט את האמנות על ידי הציבור ולא על פי התאמתה לאידיאלים האקדמיים.
בשנות החמישים של המאה ה-19 הפכו רוב חברי "הקליקה" למתנגדים גדולים של התנועה הפרה-רפאלית, והאמינו שאומנותה מייצגת אקסצנטריות ופרימיטיביות.
ויליאם פרית' ואוניל כתבו רבות על התנגדותם לעקרונות תנועה הקדם-רפאלית.
ציור הדיוקנאות של חברי "הקליקה" הוזמן על ידי פטריק אלן-פרייזר לבית האוזפילדפילד בארברואת'.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 התפרסמה קבוצה אחרת של אמנים עם רעיונות דומים בשם St John's Wood Clique .
הקלטה חוזרת היא הקלטה של שיר או אלבום באופן חוזר, בעקבות ביצוע מחדש שלהם.
המונח מתייחס בדרך כלל לאמנים או להקות פופולריים, המקליטים את התקליטים שלהם מחדש.
בניגוד לכך, הוצאה מחודשת היא הוצאת שיר או אלבום שיצאו לפחות פעם אחת בעבר, לפעמים עם שינויים או תוספות.
הקלטות חוזרות מופיעות בדרך כלל בחנויות מוזיקה דיגיטליות ובשירותי סטרימינג, כמו חנות האייטונס וספוטיפיי.
הקלטות חוזרות מונפקות לרוב עשרות שנים לאחר צאת ההקלטה המקורית, תוך שהן יכולות להתקיים במסגרת חוזה עם חברת תקליטים אחרת.
הדבר נחשב לנפוץ בעקבות חוזים שנויים במחלוקת עליהם חתמו אמנים בתחילת הקריירה שלהם, ללא הבנה כי הדבר יוכל לפגוע בהם בהמשך הקריירה, לכאורה.
הקלטות חוזרות יכולות לכלול בתוכן גם שירים חדשים, כדוגמת , בה נכללו 6 רצועות שלא פורסמו קודם לכן.
במהלך ההקלטות החוזרות, יכולות להשתנות האיכות, העטיפה וכדומה.
להלן דוגמאות של הקלטות חוזרות שנעשו במרוצת השנים:
ב-1997 הוציאה לאור יעל בר זוהר את קלטת הווידאו לילדים "רדיו גן", שהופצה על ידי חברת MCI.
זמן קצר לאחר מכן, פרץ סכסוך בינה לבין חברת NMC, שהייתה אמורה להפיץ את הפסקול על גבי תקליטור וקלטת שמע תחת שמה של בר זוהר ובקולה.
על מנת שלא לעכב את הפצתם, גייסו MCI את הזמרת חני דינור (שהייתה חתומה ב-NMC) להקליט מחדש את חלקי השירה של בר זוהר על רקע הפלייבקים המקוריים שהוכנו לה עבור קלטת הווידאו, והם אלו שראו אור בפורמטים אלו.
להקת הביץ' בויז הקליטה מחדש את שירה "Help Me, Ronda" תחת השם "Help Me, Rhonda" מתוך רצון להתאים את השיר לרדיו.
הגרסה השנייה הגיעה למקום הראשון במצעד הבילבורד.
במהלך שנות האלפיים, נמכרו המאסטרינג של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט ללא ידיעתה, מה שהוביל אותה לבצע הקלטות חוזרות לכל ששת אלבומיה הראשונים; מ-Taylor Swift ועד Reputation.
הלהקה דף לפרד הקליטה מחדש חלק גדול מלהיטיה הגדולים ביותר, בגלל סכסוך עם חברת התקליטים יוניברסל מיוזיק גרופ.
ב-2024 הקליט מחדש יוני בלוך את אלבומו הראשון אולי זה אני מכיוון שחברת התקליטים ולא הוא החזיקו בזכויות היוצרים על ההקלטה המקורית.
הקללה של לונו הוא ספר מאת הסופר האמריקאי האנטר ס.
תומפסון המתאר את חוויתיו בהוואי ב-1980. לאחר שפורסם ב-1983, הספר נשאר בהדפסה רק למשך תקופה קצרה.
בשנת 2005 הוא הודפס שנית במהדורה מוגבלת; 1000 עותקים ממוספרים הודפסו וכל אחד מהם נחתם על ידי תומפסון ועל ידי המאייר ראלף סטידמן.
כיום הספר זמין במהדורת כריכה קשה.
הספר נפתח במכתב מעורך המגזין ריצה (Running) המופנה לתומפסון ומבקש ממנו לסקר את המרתון בהונולולו ב-1980, באומרו כי המרתון הוא גם "הזדמנות טובה לקחת חופשה"; תומפסון מבקש ממאייר הספר וחברו הטוב ראלף סטדמן להתלוות אליו.
במהלך הטיסה הוא פוגש אדם בשם אקרמן, הנראה כי הוא בעל קשרים לרשת סוחרי סמים בהוואי.
תומפסון מסקר את המרתון בסגנון הכתיבה האופייני לו המוכר בשם "גונזו" או ניו ג'ורנליזם, משלב את חוויותיו האישיות עם הסיקור הכללי.
לאחר המרתון תומפסון עובר לגור בחלקת חוף שכורה בחוף קונה שבהוואי יחד עם סטדמן ומשפחתו.
מזג האוויר העגום מחמיר והם נכלאים בביתם בגלל גלי ענק.
סטדמן ומשפחתו מתרגזים על תנאי המקום ושבים לאנגליה.
מאוחר יותר תומפסון ואקרמן נפגשים שנית ויוצאים למסע דיג, שבסופו תומפסון תופס דג חרב ענקי אותו הוא מכה למוות עם אלת קרב סמואית.
סירת הדיג חוזרת למזח כשתומפסון צועק בניצחון, "אני לונו!" בהתייחסו ל, האל העתיק של ילידי הוואי, דבר המרגיז את תושבי המקום ובגינו נשלח תומפסון להתחבא בעיר המקלט.
בנובמבר 2017 פורסם כי סטיב פינק עתיד לביים את הסרט על פי תסריט של ג'יי.
ההפקה הייתה אמורה להתחיל ב-2018.
הקלע החופשי היא אופרה גרמנית עם דיאלוגים, בשלוש מערכות מאת קרל מריה פון ובר.
הלברית שנכתבה על ידי פרידריך קינד, מבוססת על סיפור מאת יוהאן אוגוסט אפל.
ופרידריך לאון מאוסף סיפורי רפאים גרמניים (Gespensterbuch) משנת 1811. האופרה הועלתה בבכורה ב-18 ביוני 1821 במה שנקרא היום "היכל הקונצרטים של ברלין" ובשמו אז: Schauspielhaus Berlin.
היא נחשבת ל"אופרה הרומנטית הגרמנית" הראשונה (ז'אנר אופרה גרמנית של תחילת המאה התשע עשרה, שלא התפתח מה"זינגשפיל" הגרמני של המאה השמונה עשרה אלא מהאופרה הקומית של המהפכה הצרפתית).
בסיום הפרטיטורה רשם המלחין: "סוף האופרה.
קבלת הפנים של "הקלע החופשי" עלתה על תקוותיו של ובר, והיא הפכה במהרה להצלחה בינלאומית, עם הפקות בווינה באותה השנה ואחריה בדרזדן, בלייפציג, בהמבורג, במינכן, בקרלסרוהה, בקניגסברג, בפראג ובמרכזים גרמניים אחרים, וכן בריגה ובקופנהגן.
בשנת 1824 התקיימו הפקות בארבעה תיאטראות בלונדון בארבעה עיבודים שונים, וכן עיבוד לא מספק של פרנסואה קסטיל-בלייז בצרפתית, בשם רובין דה בויס בתיאטרון אודיאון.
גרסה בצרפתית עם רצ'יטטיב הוכנה בשנת 1841 על ידי הקטור ברליוז - שהעריץ מאוד את האופרה.
העיבוד של ברליוז עמד שוב בבסיס ההפקה באופרה-קומיק בפריז בשנת 2011. הפתיחה של ובר ו"מקהלת הציידים" ממערכה 3 ("עם הנאה נסיכותית ועיסוק גברי") מבוצעים לרוב גם בנפרד כקטעי קונצרט.
הזמן: זמן קצר לאחר תום מלחמת שלושים השנים
בתחרות קליעה, בחצר בית המרזח עוזר היערן השני, מקס, מפסיד לאיכר, קיליאן, שמוכרז כ"מלך הקלעים" (מקהלה: ויקטוריה!
קיליאן לועג לו בטוב לב (Schaut der Herr mich an als König - "תן לו להסתכל עלי כמלך").
מקס רוצה להתחתן עם אגתה, בתו של היערן הראשי קונו.
מקס נותר לבד, במלנכוליה עמוקה והוא נזכר בימים מאושרים (אריה: "דרך היערות, דרך כרי הדשא").
קספר, עוזר היערן הראשון, מנסה בעורמה לשכר את מקס ביין (Hier im ird'schen Jammerthal - "כאן בעמק הדמעות הזה").
הוא קיווה להתחתן עם אגתה בעצמו, אבל היא דחתה אותו ובחרה במקס, אך יותר מכל רצה קספר את המשרה של קונו.
הנישואין יהפכו את מקס ליורש של קונו שיראה במקס בן.
קספר מבקש לנקום בשלושתם - יריבו, אהובתו לשעבר ואביה.
הוא מגיש למקס את הרובה שלו ומקס, לתדהמתו, מצליח לפגוע בעיט שטס בגובה רב.
קספר מסביר שהרובה הוטען בכדור הקסם האחרון שלו.
הוא משכנע את מקס לפגוש אותו בחצות בתעלת הזאב הנורא ומטיל האימה לירות עוד שבעה מכדורי הקסם.
(שש פוגע, אך השביעי שייך לרשע שיכול להנחות אותו בכל אשר ירצה) הוא מזהיר את מקס שלא לספר לאף אחד על מטרתם כדי לא לסכן אותם.
כשנשאר לבד, קספר חוגג ומתגאה בערמומיותו (אריה: "שתיקה, איש לא הזהיר אותו").
ברגע שמקס יורה בכדור הקסם בטעות, תמונת אבותיה של אגתה התלויה על הקיר נופלת על הרצפה ופוצעת אותה קלות.
בת דודתה ובת לווייתה של אגתה, אנשן מהדקת את הלולאה (דואט: שלם, עצור פסט!
היא משתדלת לעודד את אגאתה ברציחות (Ännchen: Kommt ein schlanker Bursch gegangen - "בא ילד יפה בדרך זו").
אגתה, עדיין מוטרדת, מספרת על פגישתה עם הנזיר.
הוא הצביע על סכנה שממנה הוורדים המקודשים הלבנים שלו יגנו עליה.
אגתה נותרת לבד ומחכה למקס עם הידיעה על הצלחתו.
מקס מגיע, מודה שאמנם הוא לא היה המנצח, אבל הוא הרג נשר.
כיוון שהלילה ירד, הוא צריך לעזוב שוב בכדי להביא אייל שהוא ירה בו בתעלת הזאב (טריו: מי ?
כשהפעמון מצלצל חצות קספר קורא לסמיאל, הצייד השחור, לקבל סיוע ביריית כדורי הקסם.
לאחר שכבר מכר את נשמתו, שתילקח ביום המחרת, קספר מציע את נשמתו של מקס בתמורה להארכת לקיחת נשמתו שלו בשלוש שנים.
אגתה אמורה ליהרג על ידי כדור הקסם של מקס, הייאוש יהפוך אותו אז לשטן.
סמיאל מסכים להצעתו של קספר באופן לא ברור: "אז שיהיה - בשערי הגיהנום!
לאחר שחילק את שבעת הכדורים ביניהם, השתמש מקס בשלושה במהלך הציד בבוקר.
קספר מבזבז את השלושה שלו על שועל.
לפיכך הכדור שנותר של מקס הוא השביעי, כדור השטן.
אגאתה מתפללת (אריה: Und ob die Wolke sie verhülle - "דרך עננים סתומים"), ספקותיה חזרו בגלל חלום של סימן חולה במקום בו הייתה יונה לבנה שמקס ירה בה.
אנצ'ן מנסה לעודד אותה בסיפור מפחיד (אריה: Einst träumte meiner sel'gen Base - "בן דודי שנפטר חלם חלום").
אבל כשהם פותחים אותה הם מוצאים זר לוויה.
אגתה נזכרת בהבטחתו של הנזיר כי הוורדים הלבנים יגנו עליה, ומציעה לחבר אותם לזר הכלה.
הנסיך אוטוקר ממתין למקס באוהל שלו (מקהלת היערנים: Was gleicht wohl auf Erden - "מה אותו דבר עלי אדמות").
כמבחן, מקס מצווה לירות ביונה שהצביע עליה.
מקס מכוון יורה ואגתה שנכנסה זה עתה למקום נופלת כאילו נפגעת (פינאלה: Schaut, o schaut - "See, oh see").
אבל זר הכלה והנזיר שעמד מאחוריה הסיטו את הכדור.
כשקספר רואה נזיר קדוש לצידה, מבין שהוא נכשל.
סמיאל תופס אותו במקום מקס, ואז קספר "מתפוצץ", מקלל את הגיהנום ואת גן עדן.
הנסיך אוטוקאר מורה על השלכת הגופה של קספר לתעלת הזאב.
ואז הוא דורש ומקבל הסבר ממקס שמתוודה על הירי בכדורי קסם.
על אף תחנוני קונו, אגתה, האיכרים והציידים, הנסיך הזועם אוסר על הנישואין ומגרש את מקס מהארץ.
הנזיר מבקש לפייס את הנסיך ולאחר שיסיים שנת ניסיון ללא רבב, מבקש לאפשר למקס להתחתן עם אגתה.
לשמחתם הנסיך מקבל את הבקשה הזו.
לאחר המבחן, הוא עצמו מניח את ידו של אגתה בידו של מקס.
בסופו של דבר, כולם מצטרפים לתפילת תודה.
האופרה נכתבה לתזמורת בגודל סטנדרטי המורכבת מ:
בור התזמורת: 2 פיקולו, 2 חלילים, 2 אבובים, 2 קלרינטים, 2 בסונים, 4 קרני יער, 2 חצוצרות, 3 טרומבונים, טימפני, מיתרים (כינור I ו-II, ויולה, צ'לו, קונטרבס);
על הבמה: 1 קלרינט, 2 קרני יער, 1 חצוצרה, כינורות, צ'לו.
פרנץ ליסט כתב תעתיק לפסנתר של הפתיחה בשנת 1846 (S.575).
קרייוונגר כתב מבוא ווריאציות על נושא מהקלע החופשי לגיטרה בסי.
קטע קצר מתוך תחילת הרצ'יטטיב של מקס במערכה הראשונה ("'Nein, länger trag ich") מושמע בסרט הצרפתי מחוברים לחיים.
הקללה (בסינית: 咒, בפין-יין: Zhou, באנגלית: Incantation) הוא סרט אימה טאיוואני משנת 2022 שצולם בסגנון פאונד פוטג' בבימויו של ידי קווין קו, שגם כתב את התסריט יחד עם צ'אנג צ'ה-ווי.
הסרט יצא לבתי הקולנוע בטאיוואן ב-18 במרץ 2022, הפך לשובר קופות, והופץ לצפייה בין-לאומית בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס" ב-8 ביולי 2022.
אישה בשם לי רונאן מקריינת את הסרט ומפצירה בצופים להתרכז ולזכור סמל דתי המופיע על המסך וכן תפילה שמושמעת ברקע, בטענה שדקלום התפילה יעזור למגר קללה הרובצת על בתה בת השש דודו.
הסמל והברכה מופיעים רבות במהלך הסרט, תוך ציפייה שהצופים יתפללו בזמן הצפייה בו.
האירועים בסרט מוצגים בסדר לא כרונולוגי בעזרת תיעודים ממצלמות וידאו, אך פה הם יוצגו לפי הסדר.
שש שנים קודם לכן, רונאן, בן זוגה דום ובן דודו יואן מפרים טאבו דתי בזמן צילומי טקס עבור תוכנית רשת אינטרנטית בה השלישייה מככבת.
השלישייה נוסעת לכפר נידח בו חי שבט בשם "צ'ן", שהם קרובי משפחתם של דום ויואן החברים בדת שמקורה במחוז יונאן שבסין וסוגדים לישות בשם "אמא-בודהה".
חברי השבט מבקשים מדום ויואן להגיד את שמותיהם לאמא-בודהה.
אחת מזקנות השבט מפצירה ברואן להגיד את שמה של בתה העתידית לאמא-בודהה לאחר שזאת תיוולד.
רונאן, שלא ידעה שהיא בהיריון מופתעת מהבקשה.
באותו הלילה, השלישייה מצלמת בחשאי את חברי השבט מתפללים ומוצאים ילדה קטנה חסרת הכרה אותה השבט תכנן להקריב עבור אמא-בודהה.
אותה ילדה מכוסה בכתבי קודש הכתובים על גופה ומונחת על ידי השבט בכניסה למערה, אליה השבט מונע מהשלישייה להיכנס.
רונאן נשארה בחוץ עם הנערה בזמן שדום ויואן שברו את המחסום שבכניסה למערה ונכנסו אליה.
לאחר מכן, יואן יוצא בבהלה מהמערה וגופתו המתה של דום נגררת מחוץ למערה על ידי אנשי השבט.
צילומי הווידאו שיואן ודום צילמו בתוך המערה ניזוקו ולא ניתן לראותם.
לאחר שדודו נולדה, רונאן השאירה אותה בבית אומנה והחלה לקבל טיפול פסיכיאטרי במטרה להשתקם מהאירוע.
בהווה, רונאן סיימה את הטיפול ולקחה את דודו מבית האומנה לדירתה.
במהרה, תופעות על טבעיות מתחילות להתרחש בבית ודודו מוטרדת מיצורים בלתי נראים בשם "המרושעים".
גופה של דודו מפתח מחלה מסתורית ובריאותה הנפשית של רונאן מתחילה להתדרדר.
כשעובדים סוציאליים מגיעים לקחת את דודו מרונאן, השתיים בורחות בעזרתו של מינג, המנהל של בית האומנה בו דודו חיה קודם לכן.
מינג ורונאן מביאים את דודו למקדש בו איש דת ואשתו גרים ומחליטים לסייע לדודו, תוך סיכון חייהם.
הזוג אוסר על רונאן להאכיל את דודו במשך שבוע, אך כאשר מצבה של דודו מחמיר ואבעבועות מופיעות על גופה, רונאן מאכילה אותה.
בעקבות זאת, איש הדת ואשתו נהרגים באכזריות ורונאן לוקחת את דודו לבית החולים.
בינתיים, מינג נוסע אל מחוז יונאן ומצליח לשחזר את קטעי הווידאו שצולמו בתוך המערה.
בגלל הצפייה בסרט, בריאותו מתדרדרת והוא מחליט לא להראות לרונאן את הצילומים.
בהמשך, מינג מקולל בקללה, שולח את הצילומים לרונאן ולאחר מכן מתאבד על ידי הטחת ראשו מספר פעמים במצלמה.
בסרט שצולם במערה רואים את יואן ודום מגיעים למקדשה של אמא-בודהה, שפניה מכוסות בשמיכה.
דום מסיר את השמיכה ולאחר מכן הופך למקולל ומתאבד בעזרת הטחת ראשו שוב ושוב בקירות המקדש.
יואן עצמו קולל גם הוא ולאחר מכן נהרג בכפר בו השבט חי על ידי ישות בלתי נראית.
בסוף הסרט, רונאן מתוודה שהיא שיקרה לצופים לכל אורכו.
מתברר שאיש דת שחי במחוז יונאן סיפר למינג לפני מותו שאמא-בודהה היא ישות אלוהית מרושעת המקללת את אלו שאומרים לה את שמם.
עוד מתברר שאותה התפילה (אותה רונאן והצופים דיקלמו לכל אורך הסרט) לא אמורה להעלים את הקללה, אלא להפיץ אותה.
כאשר יותר אנשים מקוללים בקללה, כך הפגיעה במקולל הראשון (דודו) נחלשת יותר.
פניה של אמא-בודהה כוסו מכיוון שפניה הן מקור הקללה.
רונאן, שכעת גופה מכוסה בכתבי קודש נכנסת אל המערה ומגיעה אל מקדשה של אמא-בודהה.
שם, היא אומרת לאמא-בודהה את שמה, מבקשת מצופי הסרט להגיד גם כן את שמם ולאחר מכן היא חושפת את פניה של אמא-בודהה למצלמה במטרה לקלל את הצופים.
רונאן לאחר מכן מקוללת ומטיחה את ראשה מספר פעמים בקירות המערה ומתה.
הסרט נגמר כשהצופים רואים סרטון שבו דודו (שכעת לא מקוללת) בריאה ומאושרת, מה שרומז שהקללה אכן הופצה לכל מי שצפה בסרט.
צאי האסואן-יאן - לי רונאן, הדמות הראשית בסרט ואמה של דודו.
הוואנג סין-טינג - דודו, בתה הקטנה של רונאן הסובלת מהקללה.
קאו יינג-האסואן - מינג, מנהל בית האומנה בו חיה דודו המנסה לסייע לרונאן.
שון לין - דום, בן זוגה של רונאן ואביה של דודו.
קיו (וואן צ'ינג-יו) - יואן, בן דודו של דום.
עלילת הסרט הושפעה מאירוע חדשותי בעיר גאושינג בטאיוואן משנת 2005 לפיו בני משפחה בת שש נפשות טענו שהם רדופים על ידי ישויות שקשורות לדת הסינית העממית ובני המשפחה האשימו אחד את השני ברדיפה של שדים.
בני המשפחה שרפו אחד את השני בעזרת קטורת, הכו אחד את השני בעזרת לוחות ועליהן כתבי קודש וכיסו עצמם בשתן וצואה במטרה לגרש את השדים.
בסופו של דבר, בני המשפחה תקפו למוות את הבת הקטנה במשפחה.
חמשת בני המשפחה הנותרים נעצרו על ידי המשטרה והואשמו בהזנחת קטין חסר ישע וגרימה למותו.
האירוע נחשב כאירוע בקטגוריית "היסטריה המונית".
במאי הסרט קווין קו הסביר שהיישות אמא-בודהה, התפילה והסימן המיסטי הם כולם מומצאים לחלוטין.
רוב תקציב הסרט נוצל על עיצוב והפקת האביזרים ועל יצירת הפסל הגדול במקדשה של אמא-בודהה.
האלמנטים הרבים הקשורים לדת המוצגת בסרט שואבים השראה מהבודהיזם הטיבטי וההינדואיזם.
צורתה הפיזית של אמא-בודהה ומספר זרועותיה הושפעו מאלים בהינדואיזם כגון "קאלי" ו-"מאהאקלי".
שמה הסיני של אמא-בודהה הוא התרגום הסיני הישיר לשמה של האלה "מאהאקלי".
הנשים המופיעות כמתפללות בסרט הושפעו מנשים המתפללות לאלה "קומארי" מהמסורת הנאפלית.
פסלי הילדים שמפוזרים ברחבי הסרט מושפעים מהאלה "האריטי" מהדת הבודהיסטית.
הסרט "הקללה" הופץ ברשת NAFF שבטאיוואן במהלך פסטיבל סרטים בדרום קוריאה בשנת 2019 והתקבל בהתלהבות.
הסרט עלה לאקרנים בטאיוואן ב-18 במרץ 2022 ולאחר מכן הוצג בפסטיבל סרטי "המזרח הרחוק" באיטליה.
ביוני 2022, רשת הזרמת המדיה "נטפליקס" הפיצה את הסרט לקהל הבין-לאומי.
נכון ליוני 2022, הסרט הכניס כ-170 מיליון דולר טאיוואני (5,700,000 דולר אמריקני), מה שהפך אותו לסרט הכי רווחי שהופץ בטאיוואן והפך לסרט המכניס בכל הזמנים במדינה.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל 63% דעות חיוביות על סמך 8 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 5.75/10.
זוהי רשימה מלאה של כדורסלני ליגת ה-NBA שקלעו 60 או יותר נקודות במשחק אחד.
הישג זה נעשה 90 פעמים בהיסטוריה של ה-NBA.
שלושים ושמונה שחקנים קלעו 60 נקודות או יותר במשחק, בעוד שרק עשרה שחקנים הצטרפו למועדון 70 הנקודות.
עשרה שחקנים קלעו 60 או יותר נקודות יותר מפעם אחת: וילט צ'מברלין (32 פעמים), קובי בראיינט (6), מייקל ג'ורדן (5), דמיאן לילארד (5), אלג'ין ביילור (4), ג'יימס הארדן (4), קארל-אנתוני טאונס (2), לוקה דונצ'יץ' (2), דווין בוקר (2) וסטפן קרי (2).
צ'מברלין מחזיק בשיא הנקודות למשחק יחיד, לאחר שקלע 100 נקודות במדי פילדלפיה ווריורס נגד ניו יורק ניקס ב-.
בוקר הוא השחקן הצעיר ביותר שקלע לפחות 60 נקודות במשחק עונה סדירה, (70 נקודות בגיל 20 שנים ו-145 ימים), והמבוגר ביותר הוא בראיינט (60 נקודות בגיל 37 שנים ו-234 ימים).
ג'ורדן (63) וביילור (61) הם השחקנים היחידים שקלעו לפחות 60 נקודות במשחק פלייאוף, כל אחד מהם פעם אחת.
הקלטה חיה (Live Recording) היא שיטת הקלטה מוזיקלית שבה מבוצעת ההקלטה בזמן אמת, לרוב עם כל הנגנים או המבצעים יחד באותו חלל ובאותו הזמן.
בשיטה זו, השירים מבוצעים ברצף, לעיתים קרובות ללא עריכה מאוחרת משמעותית, תיקונים דיגיטליים או הפקות נוספות.
מטרת ההקלטה החיה היא ללכוד את הביצוע כפי שהוא מתרחש בפועל – על הספונטניות, האנרגיה והדינמיקה בין הנגנים.
הקלטה חיה יכולה להתבצע באולפן הקלטות, אולם הופעות, או כל חלל אקוסטי אחר.
היא שונה מהקלטת הופעה חיה (Live Performance Recording), אשר מתעדת מופע מול קהל.
בהקלטה חיה באולפן, לעומת זאת, האמנים מבצעים את השירים "כמו בהופעה", אך ללא נוכחות קהל.
שיטה זו נפוצה בעיקר בז'אנרים כמו ג'אז, בלוז, פולק ורוק, אך נעשית פופולרית גם בקרב יוצרים המעוניינים לשמר אופי גולמי, אינטימי או אורגני בהפקה המוזיקלית.
להקלטה חיה יתרונות כמו אותנטיות ואחידות אנרגטית, אך גם מגבלות – כל טעות או חוסר תיאום עלולים לדרוש הקלטה מחדש של כל הקטע.
"הקלטות הנאצים" (Recording Evil) היא סדרה דוקומנטרית בת שלושה חלקים, החושפת עדויות על השואה מפי הנאצים עצמם ובזמן אמת מתחילת מלחמת העולם השנייה.
הפרק הראשון עלה לשידור בתאגיד השידור הישראלי בכאן 11 ב-25 באפריל 2025.
יוצרי הסדרה הם ירון ניסקי, דני ליבר ואודי זמברג.
מפיקים שותפים: דני ליבר וקרן רודרמן.
"הקלטות הנאצים" היא סדרה דוקומנטרית בת שלושה פרקים ששודרה בכאן 11, המבוססת על מבצע מודיעיני בריטי חסר תקדים ממלחמת העולם השנייה, שבו הותקנו מיקרופונים נסתרים באחוזות שבהן הוחזקו שבויי מלחמה נאצים.
ההקלטות חשפו שיחות יומיומיות של חיילים וקצינים גרמנים שתיארו בגאווה ובפרטי פרטים את מעשי הזוועה שלקחו בהם חלק – מהשמדת יהודים ועד שיטות ההרג השגרתיות.
התמלולים המקוריים, שפורסמו רק עשרות שנים לאחר מכן, מציגים את האמת מתוך פי הרוצחים עצמם, ומאפשרים הצצה נדירה אל מאחורי הקלעים של מנגנון ההשמדה הנאצי.
הסדרה חושפת גם את ניסיונות ההכחשה והטשטוש של המעורבים לאחר המלחמה, ומעלה שאלות מוסריות והיסטוריות חריפות שנוגעות גם להווה.
הקמצן הוא מחזה קומי מאת מולייר שהועלה על הבמה ב-1668.
"הקמצן" היא קומדיה קלאסית של מולייר, על אב המנסה לשלוט על אהבותיהם של ילדיו בגלל תאוותו החולנית לכסף.
בשורה של מצבים, מקצתם מצחיקים ומקצתם מעוררי חמלה, מצייר אחד מגדולי מחזאי צרפת את דמותו של הרפגון – אחת הדמויות החריפות והידועות ביותר בתולדות הדרמה ובתולדות התרבות.
המחזה הוצג בעולם כולו, זכה לאין ספור פרשנויות, הן פסיכולוגיות והן פוליטיות, ובכל פעם שעלה מחדש עורר אתגר רציני אצל גדולי היוצרים בתחום התיאטרון.
במחזה זה מולייר הציג את הקמצנות כתכונה המשתלטת על האדם.
במחזה משתמש מולייר בקווי אופי שלקח מניסיונו האישי ומן המציאות של תקופתו.
הוא גם לווה תחבולות מן המחזה "הקדרה" של המחזאי הרומי פלאוטוס.
הרפגון הקמצן, גיבור המחזה, הוא טיפוס מלא חיים, עשיר ובורגני שקמצנותו גורמת למפלתו.
שמו של הרפגון לקוח מהמילה הלטינית harpago, שפירושה שודד.
פירוש שמות שני משרתיו של הרפגון הם: לה מרלוש, שמזכיר במידת מה דג אלתית, אשר בתקופת מולייר נמכר בצורה יבשה; וברנדאוואן, שפירושו "קנה שיבולת-השועל הדק".
שני השמות, יחד עם שמו של הרפגון, רומזים לקמצנותו הגדולה של הרפגון.
המחזה מבוסס על סגנון הקומדיה דל'ארטה ומשתמש בהרבה מוטיבים אמנותיים הלקוחים משם.
כל הדמויות מזכירות את הדמויות הקלאסיות של הקומדיה דל'ארטה (הדוגמה המובהקת לכך היא החשיבות של המשרתים והמאוהבים - מאפיינים בולטים בז'אנר).
הסגנון שבו כתוב המחזה השפיע על במאים רבים להעלות את המחזה בצורה זאת.
תיאטרון החאן בירושלים העלה את ההצגה כשכל התלבושות מאפיינות את הסגנון, וגם המשחק.
הרפגון הוא אלמן, ויש לו שני ילדים: הבן קליאָנט והבת אליז.
להרפגון יש 30 אלף פרנקים שהוא מחזיק בתיבה, ואת התיבה הוא מחביא בתוך בור בגינה שלו.
הרפגון אוהב כסף בצורה אובססיבית ומתקמצן על כל דבר.
קליאנט מאוהב במריאן, בחורה שכעת עברה לגור באזור, ואליז מאוהבת בוואלר, משרתו של הרפגון.
הרפגון מאוהב גם הוא במריאן, והוא וקליאנט נלחמים עליה.
הרפגון רוצה שבתו אליז תינשא למר אנסלם, איש עשיר שמוכן לשאת אותה ללא נדוניה מהרפגון, ואין דבר הגורם להרפגון אושר יותר מאשר חיסכון בכסף.
קליאנט מתכנן לקחת הלוואה של 15 אלף פרנק כדי לשאת לאישה את מריאן, אבל ברגע שהוא מגיע לפגוש את המלווה, הוא מגלה כי המלווה הוא הרפגון, אביו, בכבודו ובעצמו.
הרפגון נבהל וחושש שבנו תופס אותו כמלווה בריבית.
אך כאשר הוא מבין מהי מטרת בואו של קליאנט, פורצת מריבה ביניהם.
לאחר מכן הרפגון מנסה לארגן חגיגה לכבוד הנישואים של אליז לאנסלם ושלו למריאן.
ואלר יודע שהרפגון לא רוצה להניח לאליז להתחתן איתו, ולכן הוא משתדל להתחנף אליו.
מר ז'אק, הטבח והעגלון של הרפגון, משתתף בהכנות לחגיגה.
הרפגון אומר למר ז'אק שהוא דורש ממנו להכין ארוחה במחיר נמוך ובאיכות גבוהה, ומר ז'אק חושב שהרפגון ממש מגזים.
המשרת של קליאנט, עוקב אחרי הרפגון ומגלה את מקום המחבוא של הכסף.
הוא גונב את התיבה של הרפגון ומעביר אותה לידי קליאנט.
כאשר הרפגון מגלה כי התיבה נעלמה, הוא נבהל, משתולל, מתרוצץ לכל עבר, ומתחיל להפוך את כל הבית, כי הוא לא מבין מה קרה לכספו.
ולפתע הוא חושב שתפס את הגנב בידו, אך מתברר לו שזו ידו שלו עצמו.
הרפגון מביא בלשים וחוקרים כדי לתפוס את מי שגנב את אוצרו.
הבלשים והרפגון באים לביתו ושואלים את מר ז'אק האם ידוע לו משהו על הגנבה, ומר ז'אק (שספג מכות קודם לכן מוואלר, וכעת רואה הזדמנות להתנקם בו) אומר שהוא חושד בוואלר.
החוקרים תופסים את ואלר ולוקחים אותו לבית משפט שם הרפגון חוקר אותו.
כאשר הוא שואל אותו, כיצד העז לגזול ממנו דבר כזה, ואלר בטוח שהוא מתכוון לכך שגזל ממנו את בתו אליז.
הרפגון וואלר מנהלים "דו-שיח של חרשים": הרפגון אומר "גזלת ממני אותה" ובדבריו מתכוון לתיבה, ואילו ואלר אומר "לקחתי לך אותה" ומתכוון לאליז.
בסוף המשפט קליאנט מגיע ואומר לאביו שהתיבה בידיו, והוא מוכן להחזיר לו את האוצר בתנאי שירשה לו לשאת לאישה את מריאן ולאליז להינשא לוואלר.
הרפגון כל כך מאושר שקיבל את התיבה עם כספו בחזרה, והוא שוכח הכול, גם את אהבתו למריאן, אך מציב תנאי שכדבריו של ואלר שמר אנסלם הוא אביו של ואלר, הוא ישלם את כל הוצאות החתונה.
גילוי ייחוסם של ואלר ומריאן
בסצנה הסופית מספר ואלר כי הוא בן למשפחת אצולה מנאפולי וכי הוא בנו של האציל דון תומאס ד'לאבורסי.
אנסלם (שהוא למעשה דון תומאס ד'לאבורסי, אביו של ואלר, אשר אינו מזהה אותו) מטיל ספק באמינותו של ואלר ודורש שיספק הסברים לטענתו המופרכת.
ואלר בתגובה מספר כי לפני שש-עשרה שנה, כאשר היה ילד בן 7, עלה על אונייה עם הוריו ואחותו.
במהלך השיט, סערה החלה והאונייה טבעה.
הקברניט, אשר ניצל ביחד עם ואלר, גידל אותו כבן.
רק לאחרונה שמע ואלר כי ייתכן שאביו הביולוגי אכן בחיים, ועל-כן יצא במסע חיפושים אחריו.
מר אנסלם עדיין אינו משוכנע כי זהו בנו, חושד כי ייתכן שבדה את הסיפור מליבו, ודורש הוכחות.
ואלר משיב כי ניתן לשאול את הקברניט שניצל, וכהוכחה נוספת, בבעלות ואלר חותמת אבן-האודם (רובי) של אביו וצמיד מאבני ספיר של אמו.
מריאן מתערבת בשיחה ומצהירה כי היא מאמינה לואלר, כיוון שגם היא ניצלה מאותה ספינה טרופה עם אמהּ.
לאחר שניצלו, מריאן ואמה נשבו על ידי שודדי ים והיו שפחות שלהם למשך 10 שנים.
לאחר תקופת העבדות, שוחררו והגיעו לעיר בה מתרחשת העלילה (פריז) בקושי כלכלי רב.
אנסלם שומע את גרסת שני ילדיו וקורא להם לחבק אותו, מלא אושר על כך שכל משפחתו בחיים.
הוא מסביר כי לאחר שחשב שאשתו ושני ילדיו נספו, החליט לפתוח דף חדש בחייו, ולשנות את שמו, אשר הביא לו כאב כה רב.
הוא ביקש להתחתן מחדש עם "אישה עדינה וישרה" כדבריו.
הַרפָּגוֹן - הקמצן, אביהם הטיראן של קליאנט ואליז.
קְלֶיאָנט - בנו של הרפגון, מאוהב במריאן.
ואלֶר - בנו האובד של אנסלם ואחיה של מריאן, אשר שרד לפני 16 שנה סופה בים ונחשב למת.
פרוֹזין - סרסורית (מתווכת) לכל עניין.
לָה פְלֶש - משרתו של קליאנט.
אדון ז'אק - טבח ועגלונו של הרפגון.
אֶליז - בתו של הרפגון.
סיניור אַנְסֶלם (דון תומאס ד'אלבורסי) - אביהם של ואלר ומריאן.
ברינדוואן ו-לה מרלוש (בתרגום של אהוד מנור: ברבוניה וסרדיניה) - משרתיו של הרפגון.
מריאן - בתו האובדת של אנסלם ואחותו של ואלר.
ניצלה עם אמה מסערה בים מבלי לדעת על גורלם של אביה ואחיה.
גברת קלוד - משרתת של הרפגון.
התרגום הראשון לעברית נכתב על ידי אביגדור המאירי והמחזה הועלה על בימת האהל ב-1938.
הקמצן, תרגם מצרפתית נתן אלתרמן, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1956.
הקמצן, תרגם מצרפתית יהונתן גפן, מרכז ישראלי לדרמה ליד בית צבי, 1985.
הקמצן, תרגם מצרפתית אהוד מנור, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
הקמצן, תרגם מצרפתית: דורי מנור, הוצאת אחוזת בית, 2015.
הקמצן, תרגם מצרפתית אלי ביז'אווי, הוצאת לוקוס, 2016.
הקמצן, תרגמה מצרפתית: פרופ' דבורה גילולה, הוצאת ליון בוקס 2015.
הקמיע מסמרקנד הוא ספר פנטזיה, הראשון בטרילוגיית ברטימאוס מאת הסופר הבריטי ג'ונתן סטראוד.
הספר יצא לאור בשנת 2003, ותורגם לעברית ב-2004 בהוצאת כתר.
הספר מתרחש בלונדון מודרנית, אבל בעולם שבו קסם הוא דבר רגיל.
נתנאל, שולייתו של הקוסם ארתור אנדרווד, מזמן שד בן 5,000 שנה, ברטימאוס, ופוקד עליו לגנוב את הקמיע מסמרקנד מסיימון לאוולייס, קוסם אכזר ושאפתן, אשר פגע בנתנאל בילדותו.
במהרה נכנסים נתנאל וברטימאוס לתסבוכת של קנוניית קוסמים, מרד ורצח - תסבוכת שנתנאל לא חזה כאשר זימן את השד.
הספר כתוב מנקודות המבט של שתי דמויות - נתנאל וברטימאוס.
כאשר הדובר הוא ברטימאוס, בכתיבה משולבות הערות שוליים עוקצניות.
נתנאל נלקח ממשפחתו הביולוגית ועומד להיות קוסם.
כשמתפוגג ההלם הראשוני והוא מתרגל לסביבתו החדשה, נתנאל שואף להפוך לקוסם דגול ורב-עצמה.
בהגיעו לגיל 12 הוא מזמן את ברטימאוס, שד עוקצני עם טינה כלפי משעבדיו הקוסמים.
נתנאל שולח אותו לגנוב מהקוסם סיימון לאוולייס (בו הוא משתוקק לנקום על ההשפלה שספג ממנו כשהאחרון ביקר בבית אדונו), חפץ קסמים בעל כוחות מסתוריים - הקמע מסמרקנד.
הוא מחביא את הקמע מסמרקנד בחדר העבודה של אנדרווד, ללא מודעות לכוחו העצום של החפץ שגנב.
כאשר לאוולייס מגלה היכן הקמע נמצא, הוא מגיע לביתו של אנדרווד על מנת להשיבו, וכשאדונו של נתנאל מנסה להאבק בסיימון לאוולייס, לאוולייס הורג אותו ואת אשתו, ונעלם עם הקמע.
לאחר שאיבד הכל, נתנאל דולק בעקבות לאוולייס על מנת לנקום בו ולסייע לממשלה.
העלילה מגיעה לשיאה כאשר סיימון לאוולייס כולא את צמרת הממשלה - המורכבת ממגוון קוסמים השייכים לאליטה במדינה - בחדר החסום בלחשי קסם.
בהיותו מוגן על ידי הקמע מסמרקנד, מזמן לאוולייס שד בעל עוצמה נוראה (בשם ראמותרא), במטרה לחסל את הנוכחים בחדר ולתפוס את השלטון.
נתנאל נאבק בו, חוטף את הקמיע ומשחרר את השד.
לפני שהשד מתפוגג בחזרה אל הממד ממנו זומן, הוא מחסל את לאוולייס.
בזכות מעשהו האמיץ והצלת הממשלה, נתנאל זוכה לתשבחות רבות והוקרה, וכן הופך לשוליה לקוסמת ידועה בשם ג'סיקה וויטוול.
הספר מסתיים בשחרורו של ברטימאוס.
הקמפנילה של סן מרקו (באיטלקית: Campanile di San Marco) הוא מגדל הפעמונים של בזיליקת סן מרקו בכיכר סן מרקו בוונציה.
צריחו הבוהק באור השמש שימש גם כמגדלור לספינות.
זהו המבנה הגבוה ביותר בוונציה והוא אחד מסמליה המפורסמים של העיר.
גובהו הכולל של הקמפנילה (מ-"Campana" - פעמון באיטלקית) הוא כ-99 מטרים.
בסיסו הוא מגדל לבנים בגובה של כ-50 מטר, שרוחבו ואורכו 12 מטרים.
על הבסיס ניצבת מרפסת תצפית, מעליה תא הפעמונים, ומעליו צריח פירמידלי גבוה שבראשו פסל מוזהב שגובהו שלושה מטרים, של המלאך גבריאל.
הפסל הוא שבשבת - הרוח מסובבת את כנפי המלאך.
לפי אמונה ונציאנית, כאשר המלאך מביט לכיוון בזיליקת סן מרקו, צפויה הצפה בעיר - "אקווה אלטה".
בניית הקמפנילה החלה במאה התשיעית, כמגדל שמירה על הנמל.
עד 1080 נבנה לשליש מגובהו הנוכחי אך אז קרס.
הוא נבנה מחדש במאה ה-12 כשבראשו צריח עשוי עץ.
ב-1489 נהרס הצריח מפגיעת ברק - אחת מני רבות.
ב-1511 ניזוק ברעידת אדמה, שאחריה בנה אותו בעיצובו הנוכחי ב-1513 פייטרו בון.
המבנה לא הכיל אז מדרגות אלא נבנתה בו עלייה מתונה בצורת ספירלה, שלפי הנאמר רוכב על סוס יכול היה לעלות בה לראש הקמפנילה.
בראש המגדל הוצב צריח שצופה בנחושת, ואור השמש שהוחזר ממנו בלט למרחוק.
בון החליט להחליף את הצלב שעמד קודם בראש הקמפנילה, בדמות מלאך מעץ שצופה בזהב.
בצמוד לבסיס המבנה נבנה בין 1537 ל-1549 חדר משמר (Loggia) שתכנן יאקופו סנסובינו.
החדר, שהתווספה לו מרפסת מעוטרת ב-1663, שימש את שומרי ארמון הדוג'ים.
ב-1776 הוסף למבנה לראשונה כליא ברק.
בתחילת יולי 1902 הופיע סדק בקיר הצפוני של המגדל ובבוקר 14 ביולי קרס הקמפנילה כולו, מבלי לגרום לאבדות בנפש או לנזק לבזיליקה הסמוכה.
בכינוס חירום של מועצת העיר באותו ערב הוחלט לבנות את המגדל מחדש "במקום שהיה, כמו שהיה".
הבנייה מחדש החלה באפריל 1903 והמבנה החדש נחנך ב-25 באפריל (יום מרקוס הקדוש) 1912 - כאלף שנים לאחר שהונחו היסודות לראשונה.
הקמפנילה שוחזר לפי אותן התוכניות (אם כי נבנו בתוכו חיזוקים מבניים ומעלית), ותוך שימוש בלבנים מהמגדל שקרס.
את הפעמונים המפורסמים של הקמפנילה ניתן לשמוע בכל רחבי ונציה, הודות לגובהו הרב בהשוואה לשאר הבנייה בוונציה, שהיא נמוכה.
כל הפעמונים, למעט הגדול ביותר, נשברו בהתמוטטות המגדל, ונוצקו מחדש משברי הפעמונים הישנים.
בקמפנילה חמישה פעמונים מברזל יצוק, שלכל אחד מהם צליל ייחודי שסימן לוונציאנים זמן או אירוע מיוחד:
מרנגונה (Marangona, מ-Marangon - נגר) סימן את תחילת יום העבודה ואת סופו, ושימש גם למתן האות הראשון לכינוס המועצה הגדולה.
זהו הפעמון הגדול והכבד ביותר, והוא הפעמון היחיד מחמשת הפעמונים המקוריים ששרד את ההתמוטטות ב-1902. פעמון זה נשמע כיום פעמיים ביממה: ב-12 בצהריים ובחצות הלילה.
טרוטיירה (Trottiera) - שימש לזימון שופטים לארמון הדוג'ים.
נונה (Nona) - סימן את שעת הצהריים.
מזה טרצה (Mezza Terza) או פרגדי (Pregadi) שימש לכנס את הסנאטורים אל ארמון הדוג'ים.
רנגיירה (Renghiera) או מלפיצ'ו (Maleficio - הקללה), הפעמון הקטן ביותר, סימן הוצאה להורג.
הקמפנילה הוא חלק מההיסטוריה של ונציה, והוונציאנים מכנים אותו בשם החיבה "אדון הבית" ("El paròn de casa" בניב הוונציאני).
ב-1609 הדגים גלילאו גליליי את הטלסקופ שלו מהקמפנילה.
המגדל השפיע גם על הסלנג הוונציאני: עד 1872 היו לרגליו דוכני ממכר מזון ויין, ובוונציאנית "אנו הולכים לשתות בצֵל" (המגדל) משמעו "אנו הולכים לשתות יין".
בעבר היו חגיגות הקרנבל נפתחות בטקס "מעוף המלאך" - אקרובט שטיפס על חבל שנמתח מסירה אל קצה הקמפנילה, וירד בחבל אחר שנקשר מהקמפנילה אל חדר המשמר.
מאוחר יותר הוחלף האקרובט ב"יונה" שיורדת ממרומי הקמפנילה ממולאת קונפטי שמפוזר על קהל הצופים, ושם הטקס שונה ל"מעוף היונה".
בשנים האחרונות חודשה המסורת בקרנבל המסכות, ואקרובטים גולשים מהקמפנילה אל כיכר סן מרקו.
הקמיע הוא ספר פנטזיה אורבנית מאת הסופרים סטיבן קינג ופיטר שטראוב.
הספר מספר את סיפורו של ג'ק סוייר בן ה-12, היוצא למסע במקום הנקרא הטריטוריות, כדי להציל את אימו.
כדי להציל את אימו החולה בסרטן, ג'ק סוייר בן ה-12 יוצא למסע כדי למצוא את הקמיע, החפץ היחיד שיכול לרפא אותה.
כדי למצוא את הקמיע, ג'ק חייב לעבור למקום אחר, הנקרא הטריטוריות.
הטריטוריות הן מעין עולם מקביל לעולם שלנו (הקשור לעולם בסדרת הספרים המגדל האפל), הקיים בתקופה המזכירה את ימיי הביניים, בהם לא היה חשמל או טכנולוגיה.
כמעט לכל אדם החיי בעולם שלנו יש תאום מקביל בטריטוריות, וכל פעולה הנעשית שם משפיעה על כל העולמות.
ג'ק, כמו אביו המנוח, נולד עם היכולת להחליק לטריטוריות באופן טבעי, למרות שהוא לא עשה זאת זמן רב.
בעוד הוא יוצא לחפש את הקמיע, מורגן סלואט, שהיה שותפו של אביו, אשר מכונה דודו, מנסה לגרום ללילי, אמו של ג'ק לוותר על חלקה של החברה, אותו ירשה מבעלה.
המקבילה של אימו של ג'ק היא המלכה לאורה דה-לאוסיאן, גם היא חולה.
סלואט, אשר יכול להחליק לטריטוריות, רוצה לנצל את המצב כדי להרוויח עוד כסף ושליטה.
הוא גם רוצה להניח את ידיו על הקמיע לפני ג'ק, והוא לא חוסך באמצעים כדי לנסות להרוג אותו בדרך.
לספר יצא גם ספר המשך, בית שחור.
רשת הטלוויזיה האמריקאית TNT הודיעה שתעבד את הקמיע למיני סדרה בעלת שישה חלקים, שתשודר ב-2008. ב-2006 הודיעו על ביטול הסדרה עקב בעיות תקציב.
ה-G36 הוא רובה סער שתוכנן בשנות ה-90 המוקדמות ומיוצר בגרמניה על ידי חברת הקלר וקוך.
הוא הרובה הסטנדרטי של הצבא הגרמני והצבא הספרדי, בנוסף יש לו גרסאות רבות המשמשות לאכיפת חוק ולשימושים צבאיים אחרים.
כתוצאה מבעיות דיוק שנמצאו ברובה, החל הצבא הגרמני בבחינת חלופות ל-G36 כרובה הסדיר של הכוחות, ב-2022 נבחר ה-הקלר וקוך HK416 שנמצא כיום בתהליך החלפת ה-G36.
הקלר וקוך התחילה לעצב את הרובה בשנת 1990, כשהצבא הגרמני ביקש מהם רובה סער חדש שיחליף את ה-G3 משנות החמישים.
שתי חלופות אחרות ל-G3, ה-G11 וה-G41 נדחו בשנות השמונים.
בשביל פיתוח הרובה החברה שאלה את התכונות מרובים ישנים יותר והוסיפה תכונות חדשות.
מערכת הירי דומה ל-M16, ומשתמשת בגז ובבריח מסתובב.
ה-G36 שימש בסיס לרובה ה-XM8 שפותח לתוכנית הנשק האישי בצבא ארצות הברית.
הרובה לבסוף בוטל בשנת 2005.
G36K - גרסה מקוצרת הזהה ל-G36 הרגיל אך קצרה וקלה ממנו.
G36C - גרסה מקוצרת וקלה עוד יותר המצוידת גם במסילת פיקטיני.
SL8 - גרסה אזרחית חצי-אוטומטית.
- מספר מוגבל של רובים מדגם G36C, בשימוש כוחות מיוחדים.
- מספר מוגבל של רובים, בשימוש כוחות מיוחדים של צבא ומשטרה.
- מספר יחידות משתמשות במספר מועט של רובים.
- בשימוש ה-GIGN וה-RAID (כוח קומנדו צרפתי).
נמצא גם בשימוש המשטרה הגרמנית.
- נמצא בשירות הצבא הגאורגי (יחידות מובחרות), ומשמר הנשיאות.
- נערכים מגעים להזמנה של 112,370 יחידות של דגם ה-G36.
- בשירות הצבא האינדונזי והצי (דגמי G36C ו-G36K).
- בשירות הכוחות המיוחדים של אירלנד.
- בשירות הצבא האיטלקי והכוחות המיוחדים.
- דגם ה-G36C מופעל על ידי הכוחות המיוחדים הירדניים.
- דגם ה-G36KV, הוא הרובה הסטנדרטי של הצבא של לטביה והכוחות המיוחדים.
- בשימוש הצבא המלזי וכוחות המשטרה.
- בשימוש כוחות האכיפה השונים, לרבות הצבא המקסיקני, המשטרה והכוחות הפדרליים.
ב-2009 יקבל הצבא המקסיקני מימון כדי להתחיל לעבוד על דגם ה-G36V.
- בשירות חיל הים והמשמר הנשיאותי.
- המשטרה הפולנית (דגמי G36C ו-G36K), כוחות מיוחדים (G36K, G36), כוחות הקומנדו של הצי (G36KV), משמר ההגנה של הממשלה (G36K, G36KV,G36C), אגרון ההגנה הפנימי (G36C) ולשכת החקירות (G36C).
- בשירות הצי הפורטוגלי, חיל האוויר והמשטרה הצבאית.
- דגם ה-G36KV נמצא בכמה כוחות קומנדו של הצבא הרומני.
- כוחות מיוחדים של סינגפור.
- דגם ה-G36KV וה-G36C נמצאים, במספרים קטנים, בשימוש במשטרה הסלובקית.
- במימוש מצומצם של כוחות הלחימה בטרור של סלובניה.
- ה-G36E נמצא בשירותי הכוחות הספרדיים השונים.
75,219 יחידות נרכשו והחלו להישלח החל משנת 1999, והסתיימו בשנת 2005. 60,000 יחידות בשימוש הצבא הספרדי.
7,660 יחידות בשימוש חיל האוויר הספרדי.
- בשירות הכוחות המיוחדים השוודיים.
- דגם ה-G36C בשירות הצי התאילנדי.
- בשירות הכוחות המיוחדים הבריטיים.
- בשירות כמה מחלקות משטרה, בכמה מדינות בארצות הברית ומספר כוחות צבא (בעיקר כוחות הנמצאים בפעילות בחו"ל).
- כוחות הביטחון של האו"ם (בעיקר דגם ה-Safety).
הקמראטה הפלורנטינית (באיטלקית: Camerata Fiorentina) הייתה קבוצה של הומניסטים, מוזיקאים, משוררים ואינטלקטואלים בפירנצה של סוף תקופת הרנסאנס, שהתכנסו בחסותו של הרוזן ג'ובאני דה בארדי לדון במגמות באמנויות השונות, בעיקר מוזיקה ודרמה, ולהנחותן.
פגישותיהם התקיימו בעיקר משנת 1573 בקירוב עד לסוף שנות ה-80 של המאה ה-16, בביתו של בארדי, ושמם יצא כמי שחשובי הפלורנטינים והמפורסמים שבהם פוקדים את מפגשיהם כאורחים תדירים.
המפגש המוקדם ביותר ברשומות נערך ב-14 בינואר 1573 בבית הרוזן בארדי.
חברי הקבוצה הידועים שנכחו במפגש, פרט לבארדי, היו ג'וליו קאצ'יני, פיירו סטרוצי ווינצ'נצו גליליי (אביו של האסטרונום גלילאו גליליי).
גם אוטאביו רינוצ'יני וג'ירולאמו מיי השתתפו.
הגורם שאיחד אותם הייתה ההשקפה, שהמוזיקה נעשתה מושחתת ושיבה לצורות ולסגנון של היוונים העתיקים תשפר את אמנות המוזיקה ועל ידי כך, גם את החברה.
הדעה הייתה, שהיוונים נקטו בסגנון שבין דיבור לשיר, וזה הסגנון שהפיק הפיתוח הזה.
הם הושפעו מג'ירולאמו מיי, המומחה הראשון במעלה ליוון העתיקה שטען, בין השאר, שהדרמה של יוון העתיקה הוצגה בעיקר בשירה ולא בדיבור.
אומנם, קיימת האפשרות שמיי טעה, אבל התוצאה הייתה פריחה של פעילות מוזיקלית שלא דמתה לשום דבר אחר באותה תקופה, בעיקר בניסיון לשחזר את השיטות הקדומות.
סגנון הרצ'יטטיב, שהיה מקורב במידה רבה לסגנון הדרמטי היווני, הומצא בעקבות הניסויים האלה.
הרצ'יטטיב נקשר בראש ובראשונה עם התפתחות האופרה.
הביקורת שהקמראטה מתחה על המוזיקה של זמנה התרכזה בשימוש-יתר בפוליפוניה, על חשבון בהירות הטקסט המושר והיכולת להבינו.
באופן פאראדוכסלי, הייתה זו אותה ביקורת נגד הפוליפוניה מצד ועידת טרנטו, שהתכנסה בעשורים שקדמו להקמת הקמראטה, אף כי השקפת העולם של שתי הקבוצות הייתה שונה מן הקצה אל הקצה.
התיאורים הקדומים של ההשפעה הרגשית והמוסרית שהייתה לטרגדיה ולקומדיה של יוון העתיקה, שהושרו, לפי תפיסתם של חברי הקמראטה, בקו יחיד עם ליווי אינסטרומנטלי פשוט, שבו את לבם והניעו אותם ליצירת מוזיקה מסוג חדש.
בשנת 1582 ביצע וינצ'נצו גליליי את המוזיקה שחיבר לקינת אוגולינו מתוך "התופת" של דנטה.
היה זה חיקוי גלוי של מה שהיה בעיניו סוג של מוזיקה יוונית עתיקה (המוזיקה לקינה הלכה לאיבוד).
גם קאצ'יני ידוע כמי שביצע כמה משיריו הוא, שהיו, פחות או יותר, שירה מלודית מעל ליווי אקורדים פשוט.
הסגנון המוזיקלי שהתפתח מן הניסויים המוקדמים הללו נקרא מונודיה; הוא התפתח, במשך העשור האחרון של המאה ה-16, באמצעות יצירותיהם של מלחינים כמו יאקופו פרי, שעבד יחד עם המשורר אוטאביו רינוצ'יני, לאמצעי ביטוי דרמטי רחב-יריעה.
בשנת 1598 הפיקו פרי ורינוצ'יני, את "דפנה", אופרה שלמה שהושרה בסגנון מונודי; בכך נבראה והוצגה לראשונה הצורה החדשה שנקראה אופרה.
מלחינים אחרים באו עד מהרה בעקבותיהם ובעשור הראשון של המאה ה-17 כבר הייתה ה"דרמה המוזיקלית" החדשה נפוצה ברבים, בחיבור ובביצוע.
יש לזכור, שהצורה החדשה, האופרה, הסתמכה גם על צורה פיוטית פסטורלית קיימת, שכונתה "אינטרמדיו", בעיקר בכל הנוגע ללבריות; החידוש היה בעיקר בסגנון המוזיקלי.
מכל המהפכות בתולדות המוזיקה, ייתכן שזו הייתה המחושבת והשקולה ביותר: זו אחת מדוגמאות ספורות במוזיקה, לפני המאה ה-20, שההלכה קדמה למעשה.
בארדי, גליליי וקאצ'יני הניחו אחריהם כתבים המבארים את רעיונותיהם.
בארדי כתב את ה-(Discorso (1578, מכתב ארוך אל ג'וליו קאצ'יני, גליליי הוציא לאור את ה-Dialogo della musica antica et della moderna מן השנים 1581-82), ובשנת 1602, הרבה אחרי שהקבוצה התפרקה, כתב קאצ'יני את Le nuove musiche
הקמפיין לזכויות אדם הוא ארגון אמריקאי מסוג קבוצת אינטרס אשר נוסד בשנת 1980, הפועל למען זכויות להט"ב בארצות הברית ובמשך השנים גם ברחבי העולם והוא הגדול והמשמעותי ביותר מסוגו במדינה עם יותר מ-3 מיליון חברים בשטחה ו-9 מיליון תומכים במדינות שונות ברחבי העולם.