tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלטר קיבל תואר ראשון באנגלית (אוניברסיטת קולומביה, 1957), ותואר שני (1958) ודוקטורט (1962) בספרות השוואתית מאוניברסיטת הרווארד.
הוא החל את דרכו ככותב מאמרים ואחר כך כעורך בירחון קומנטרי (Commentary).
הוא כתב עשרים ושלושה ספרים, ואת תרגומו של כל התנ"ך לאנגלית.
הוא מרצה בנושאים שונים מהמקרא ועד המודרניזם של פרנץ קפקא והספרות העברית.
תרומתו העיקרית לחקר המקרא היא זיהוי ותיעוד מושג סצנת דפוס בתנ"ך.
כאשר הדוגמה המרכזית שעליה הוא מבסס את ספרו "אמנות הסיפור במקרא" (1987) היא סצנת הדפוס של "הפגישה ליד הבאר".
סצנות דפוס נוספות שסקר כוללות את "הבשורה על הולדת בן גיבור לאישה עקרה", את "מינוי השליח", את "הברכה או הצוואה על ערש דווי" ואת "הסכנה במדבר ומציאת באר".
בשנת 2001 יצא לאור בעברית ספרו "הנאות הקריאה", בו נרתם להגנת הספרות והכוח הייחודי הגלום בה, במיוחד בעידן שבו אנשים מוקפים אמצעים אלקטרוניים, המסיחים את הדעת.
בנוסף יצא נגד אינטלקטואלים שהכריזו לדעתו מלחמה על הקריאה, על הקאנון, ועל מושג הספרות עצמו (דוגמת אנשי הסטרוקטורליזם, הפוסט-סטרוקטורליזם והנאו-מרקסיסטים).
אלטר הוא חבר הפורום הבינלאומי של הספרייה הלאומית של ישראל.
אמנות הסיפור במקרא, תרגום: שושנה צינגל, מולי מלצר; עריכה: רונית קליין; אדם מוציאים לאור, תשמ"ח.
הנאות הקריאה בעידן אידאולוגי, תרגום מאנגלית - דוד שחם, עריכה: אבנר הולצמן, הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, תשס"א/ 2001.
רוברט ויליאם אפטון היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו המפשייר, שייצג אותה לקצרה בסנאט של ארצות הברית בשנים 1953–1954. הוא היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
אפטון נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס, למד בבתי הספר הציבוריים שבעיר, ובשנת 1907 השלים לימודי משפטים באוניברסיטת בוסטון.
באותה שנה התקבל ללשכות עורכי הדין של ניו המפשייר ומסצ'וסטס, ולאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין בקונקורד, בירת ניו המפשייר.
במהלך 1911 היה חבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר, ובשנים 1918, 1930, 1938 ו-1948 היה ציר בוועידות החוקה המדינתיות בניו המפשייר.
בשנה האחרונה אף הוסיף לכהן כנשיא הוועידה.
ב-14 באוגוסט 1953 מונה אפטון אל הסנאט של ארצות הברית למלא באורח ארעי את מקומו של הסנאטור צ'ארלס טובי, שנפטר בעודו מכהן.
כהונתו נפרשה מיום מינויו עד ל-7 בנובמבר 1954. בבחירות המקדימות של הרפובליקנים לקראת הבחירות המיוחדות שהתקיימו למילוי שארית כהונתו של טובי, הפסיד אפטון לעמיתו הרפובליקני נוריס קוטון.
משתמו חייו הפוליטיים שב אפטון לעריכת דין.
בערוב ימיו היה חבר במועצה המעורבת לחנינות וערעורים בבון שבגרמניה המערבית ב-1956, והיה שגריר מיוחד של ארצות הברית בליבריה באותה השנה.
הוא פרש מעיסוקיו המשפטיים בשנת 1970, וב-1972 הלך לעומלו בקונקורד.
אפטון נטמן בבית העלמין בלוסום היל (Blossom Hill Cemetery).
רוברט אלטון האריס היה רוצח אמריקאי אשר הוצא להורג באמצעות תא הגזים ב-1992 בבית הסוהר סן קוונטין, קליפורניה, בגין רציחתם של שני נערים במהלך שנת 1978 בסן דייגו.
הוצאתו להורג הייתה הראשונה שהתבצעה במדינת קליפורניה מאז 1967.
האריס נולד בפורט בראג שבקרוליינה הצפונית, החמישי מבין תשעת ילדיהם של קנת ואוולין האריס.
אביו היה סמל בצבא ארצות הברית אשר קיבל את עיטורי כוכב הכסף ולב הארגמן עבור שירותו במלחמת העולם השנייה.
שני הוריו היו אלכוהוליסטים, ורוברט נולד בלידה מוקדמת כשהוא סובל מתסמונת אלכוהול עוברית כתוצאה מכך שאביו הכה את אמו בבטנה.
הוא ספג התעללות רבה מצד אביו אשר האמין כי היה בנו של גבר אחר.
ב-1962 עברה המשפחה לגור בווייסייליה, קליפורניה, לאחר שחרורו של קנת האריס מהצבא.
ב-1963 נשלח קנת למאסר בן שמונה-עשר חודשים וכעבור שנה למשך תקופה נוספת בגין אונס בנותיו.
בזמן שהותו בכלא עברה המשפחה בין בתי מגורים שונים בעמק סן חואקין.
בגיל 13 נתפס האריס גונב רכב ונשלח למוסד לעבריינים צעירים למשך ארבעה חודשים, שם נאנס מספר פעמים.
כעבור שנה נטשה אותו אמו בסקרמנטו והותירה אותו לבדו.
לאחר שהגיע לאוקלהומה שם גרו אחיו ואחותו, גנב רכב ונעצר בפלורידה.
הוא נשלח חזרה למוסד לעבריינים צעירים לתקופה של שלוש שנים, ומשהגיע לגיל 19 הועבר לבית סוהר בצ'ולה ויסטה.
ביוני 1973 התחתן וכעבור שנה נולד לו בן, רוברט האריס ג'וניור.
ב-1975 הכה למוות את שותפו לדירה של אחיו, רוברט ווילר, ומאוחר יותר טען כי עשה זאת בכדי להגן על אשתו.
לאחר שקבע בית המשפט כי מעשיו בוצעו ללא כל התגרות מצד המנוח הורשע האריס בהריגה ונכלא בבית סוהר בסן לואיס אוביספו, ממנו שוחרר על תנאי ב-1978. במהלך מאסרו התגרשה ממנו אשתו.
בין החודשים מאי ליוני 1978 ביקש האריס את עזרת אחיו, דניאל, בתכנון שוד בנק.
ב-2 ביוני גנב דניאל שני אקדחים משכנו בוייסייליה, ובאותו הלילה נסעו השניים לסן דייגו.
ביומיים הבאים רכשו תחמושת ותרגלו את ביצוע השוד באזור לא מיושב ליד אגם מיראמר.
ב-5 ביולי נתקלו שני האחים בג'ון מיאסקי ומייקל בייקר בני ה-16 במגרש חנייה במירה מסה, יושבים ברכבם ואוכלים צ'יזבורגרים.
מיאסקי ובייקר היו חברים טובים ותכננו לבלות את היום בדיג לרגל קבלת רישיון הנהיגה של מיאסקי.
רוברט נכנס לרכבם וציווה עליהם תחת איומי אקדח לנסוע לכיוון אגם מיראמר, בעוד אחיו דניאל עוקב אחריהם ברכב נוסף.
הוא הסביר בפניהם כי הם הולכים להשתמש ברכבם על מנת לשדוד בנק, ושאף אחד לא יפגע.
כשהגיעו לאגם פקד על השניים לרדת על ברכיהם, ומשעשו זאת החלו להתפלל.
בתגובה אמר להם, "תפסיקו להתבכיין ותמותו כמו גברים", וירה בשניהם למוות.
לאחר מכן חזרו הוא ואחיו לביתו במירה מסה וקינחו בצ'יזבורגרים האכולים למחצה בעודם מתבדחים על הרציחות.
כעבור שעה שדדו האחים את סניף מירה מסה של בנק סן דייגו טראסט, לא הרחק מהמקום בו חטפו את מיאסקי ובייקר, ונמלטו עם שלל בסך אלפיים דולר.
אחד העדים עקב אחריהם לכיוון ביתם ודיווח על מיקומם למשטרה.
הם נעצרו תוך פחות משעה מביצוע השוד.
אחד השוטרים שהשתתף במעצר היה סטיבן בייקר, אביו של מייקל בייקר המנוח, שבאותו הזמן כלל לא היה מודע לכך שבנו נרצח, על אחת כמה וכמה בידי האנשים שזה עתה עצר.
משרד התובע המחוזי של סן דייגו הגיש נגד רוברט האריס סעיפי אישום בגין גניבת רכב, פריצה, חטיפה ורצח, בעוד שמשרד התובע הפדרלי הגיש נגדו אישום בגין שוד בנק.
ב-6 במרץ 1979, נשפט רוברט בבית המשפט העליון של סן דייגו והורשע בשני סעיפים של רצח מדרגה ראשונה בנסיבות מיוחדות ושני סעיפי חטיפה, ונידון למוות.
אחיו, דניאל, הורשע בחטיפה ונידון לשש שנות מאסר, ויצא לחופשי ב-1983.
ב-1990 הוציא השופט הפדרלי לערעורים ג'ון ת.
נונאן ג'וניור צו עיכוב ביצוע כנגד גזר דינו של האריס במענה לעתירתו, בה טען שנזק מוחי הנגרם לו בילדותו מנע ממנו כושר שיפוט בריא בזמן ביצוע פשעיו.
הוצאתו להורג של האריס נקבעה לבסוף ל-21 באפריל 1992, אולם ב-18 באפריל הוציאה השופטת מרלין הל פטל צו מניעה זמני כנגד ההוצאה להורג, וזאת בכדי לשקול את טיעוני התביעה שהגיש בדבר חוסר החוקתיות של תא הגזים.
ב-20 באפריל ביטל בית המשפט העליון את הצו והורה להמשיך בהוצאה להורג כמתוכנן.
מאוחר יותר באותו הערב התערב בית המשפט הפדרלי התשיעי והורה לעצור את ההוצאה להורג בזמן שהשופטים ישקלו האם להשיב את צו המניעה הזמני.
כעבור מספר שעות הוציא בית המשפט העליון של ארצות הברית צו פר קיוראם המבטל את החלטת בית המשפט הפדרלי התשיעי ברוב של שבעה שופטים מתוך תשעה, והורה להמשיך בהוצאה להורג.
ב-21 באפריל נלקח האריס לתא הגזים בשעה 03:49 לפנות בוקר.
שניות לפני הזרמת הגז פנימה, נעצרה ההוצאה להורג בידי השופט הארי פרגרסון בטענה כי האריס זכאי להגיש תביעה משפטית נוספת.
כעבור שעתיים ביטל בית המשפט העליון את החלטתו והורה באופן מפורש, "הוצאתו להורג של רוברט אלטון האריס לא תיעצר שוב פעם בידי אף הוראה מידי בתי המשפט הפדרליים אלא אם כן ניתנה בידי בית משפט זה".
האריס הוצא להורג ב-21 באפריל 1992, בבית הסוהר סן קוונטין באמצעות תא הגזים.
מותו הוכרז בשעה 06:21 לפנות בוקר.
לארוחתו האחרונה ביקש דלי עם 21 חתיכות עוף KFC, שתי פיצות גדולות של דומינוס, שקית סוכריות גומי, שישיית פפסי וחפיסת סיגריות קאמל.
רוברט אנינג בל היה אמן ומעצב אנגלי.
רוברט אנינג בל נולד בלונדון, בנם של רוברט ג'ורג' בל, מוכר גבינה, ומרי שרלוט נייט.
הוא למד בבית הספר האוניברסיטאי, בקולג' וסטמינסטר לאמנות ובתי הספר של האקדמיה המלכותית, ואחריהם היה תקופה בפריז.
בשובו מפריז, הוא חלק אולפן עם ג'ורג' פרמפטון, שאיתו יצר סדרה של עיצובים למזבח שהוצג באגודת התערוכות לאמנויות ומלאכות ולאחר מכן הותקנה בכנסיית סנט קלייר, ליברפול.
מ-1895 עד 1899 בל היה מדריך בבית הספר לארכיטקטורה של אוניברסיטת ליברפול.
במהלך תקופה זו הוא הפך למזוהה עם כלי החרס של דלה רוביה בבירקנהד וגם הפך למעצב ספרים ומאייר.
ב-1911 מונה בל לראש מדור העיצוב בבית הספר לאמנות של גלאזגו, ובין 1918 ל-1924 היה פרופסור לעיצוב בקולג' המלכותי לאמנות.
אוליב בילר הייתה בין תלמידיו.
הוא המשיך לצייר ולהציג באקדמיה המלכותית, במועדון האמנות האנגלית החדשה ובאגודה המלכותית של ציירים בצבעי מים, וכן בתערוכה הראשונה של האגודה לאמנות גרפית ב-1921. ב-1921 הוא נבחר לתפקיד מאסטר של גילדת פועלי האמנות.
הוא עיצב את הפסיפס הגדול בקתדרלת וסטמינסטר מסקיצות שהשאיר האדריכל ג'ון פרנסיס בנטלי; העבודה הסתיימה ב-1916. בל עבד מ-1922 על פסיפסים עבור ארמון וסטמינסטר.
בלובי המרכזי הוקמו פסיפסים של פטריק הקדוש מאירלנד ואנדרו הקדוש מסקוטלנד; באולם סנט סטפן הוקם פאנל אחד המתאר את סטפן הקדוש, המלך סטפן ואדוארד המתוודה, ולוח אחר מציג את אדוארד השלישי מציג את העיצוב של קפלת סנט סטפן בפני המאסטר מייקל מקנטרברי.
האחרון מבין הפסיפסים הללו נחשף ב-1926.
אשתו השנייה הייתה שותפת ליצירתו - האמנית לורה ריצ'רד, שאתה התחתן ב-1914 (הוא נישא לפני חן לאיימי קרוליין דיצ'ם ב-1900).
לא היו לו ילדים מאף אחת מהן; לורה איבדה את בנה היחיד (צ'ארלס אנטואן ריצ'רד טרנסי) מבעלה הקודם (האמן אמיל טרנסי) במלחמת העולם הראשונה.
רוברט בל מת בלונדון ב-27 בנובמבר 1933, בן 70, ואפרו נקבר בכנסיית סנט ג'יימס פיקדילי.
רוברט אליבקיאן הוא צייר ארמני.
רוברט אליבקיאן נולד בטביליסי, גאורגיה.
ב-1960 עבר לארמניה והתיישב בירוואן.
1960-1965 למד במכון לאמנויות ותיאטרון בירוואן.
מאז 1970 אליבקיאן חבר באיגוד האמנים של ארמניה.
במשך שנים רבות אליבקיאן מעורב בהצלחה בעיצוב במה בתיאטראות של ארמניה ומחוצה לה.
במקביל הוא עבד כמעצב ומפיק של מספר סרטים שצולמו בסטודיו ארמן.
אביו- וגרשק אליבקיאן, אמן מכובד של גאורגיה.
אמו- פלורה אליבקיאן, אחיו - הנרי אליבקיאן, אמן.
אשתו - מרי הייטאיין-אליבקיאן, מורה.
ילדיו- ירוואנד אליבקיאן, רופא, וארג אליבקיאן, אמן.
הציורים של אליבקיאן מוצגים במוזיאונים מפורסמים ובאוספים פרטיים כמו הגלריה הלאומית של ארמניה, המוזיאון לאמנות מודרנית של ירוואן, גלריית טרטיאקוב והמוזיאון לאמנויות המזרח במוסקבה, מוזיאון אלכס מנוגיאן בדטרויט, ארמון אליזה בפריז, הבית הלבן בוושינגטון, מוזיאון צימרלי בניו-ג'רזי, ועוד.
התערוכות של אליבקיאן אורגנו והתקיימו לא רק בארמניה, מוסקבה, וילנה וערים אחרות של ברית המועצות לשעבר, אלא גם במרכזים הגדולים בעולם: גלריית סוליי, מונטריאול, גלריה ארטימה, גלריה קתרין גוארד, וגלריה קלוד בסארד, פריז.
בגלריות באנטוורפן, בלוס אנג'לס, דטרויט ובבוסטון.
1977 - עובד אמנות מכובד של הרפובליקה של ארמניה, 1981 - פרס המדינה של הרפובליקה של ארמניה, 2001 - מדליית Movses Khorenats, 2008 - אמן העם של הרפובליקה של ארמניה.
רוברט אנדריך הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת באייר לברקוזן מהבונדסליגה הגרמנית ובנבחרת גרמניה.
אנדריך החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הרטה ברלין.
בהמשך שיחק בדינמו דרזדן, ווין ויסבאדן ופ.צ.
ב-17 ביוני 2019 חתם אנדריך על חוזה ל-3 שנים באוניון ברלין שעלתה לבונדסליגה.
הוא שיחק באוניון ברלין במשך שתי עונות.
ב-16 באוגוסט 2021 חתם אנדריך בבאייר לברקוזן על חוזה ל-5 שנים.
ב-16 באוגוסט 2024 האריך אנדריך את חוזהו בלברקוזן בשלוש שנים נוספות עד יוני 2028. ב-14 באוגוסט 2026 מונה אנדריך לקפטן הקבוצה.
באוקטובר 2023 זומן אנדריך לראשונה לסגל נבחרת גרמניה.
ב-21 בנובמבר ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת בהפסד 0–2 ל במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת גרמניה לטורניר יורו 2024 ובטורניר עצמו פתח בכל שלושת משחקי שלב הבתים שבסופו סיימו הגרמנים במקום הראשון בבית והעפילו לשמינית הגמר.
רוברט אליס אוראל הוא זמר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
ב-1980 חתם על חוזה הקלטות עם חברת RCA רקורדס.
באותה שנה הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו, Fixation."I Couldn't Say No", דואט עם קרלין קרטר, היה הסינגל הראשון שלו שדורג בין 40 השירים הפותחים במצעד הבילבורד הוט 100. עד 1990 ביסס את מעמדו כפזמונאי, והתפרסם בזכות שני סינגלים שניצבו בראש פסגת המצעד האמריקאי.
שנתיים אחר-כך פרסם אלבום קאנטרי ראשון בשם Flying Colors.
לאחר מכן חבר לקרטיס רייט, ויחד הקימו צמד כותבים.
אולם ב-1994 החליטו השניים להיפרד.
מאז חזר אוראל לקריירה שלו כסוליסט, וכתב סינגלים רבים עבור טיילור סוויפט, ריבה מקנטייר ולינדזי לוהן.
אוראל, שנולד בוינתרופ שבמסצ'וסטס, החל את דרכו המוזיקלית במועדוני לילה באזור בוסטון.
בשנת 1980 חתם על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים RCA רקורדס כאמן רוק.
במהלך תקופת החוזה שלו הוציא שלושה אלבומים: Fixation, Special Pain ו-Contain Yourself.
הלהקה שליוותה אותו כללה את קוק לאורי בגיטרה, דון וולדן בבס, דייוויד סטפנלי בתופים ובריאן מיס בקלידים.
השיר "I Couldn't Say No", דואט עם קרלין קרטר מתוך האלבום Special Pain, הגיע למקום ה-32 בבילבורד הוט 100, והפך לסינגל הראשון של שניהם שדורג בין 40 השירים הפותחים במצעד.
קרטר, כמו אוראל, פיתחה בהמשך הקריירה שלה הצלחה כזמרת מוזיקת קאנטרי.
אוראל פנה בהמשך דרכו המוזיקלית לכיוון מוזיקת הקאנטרי, וזכה לפרסום בז'אנר בזכות שיתופי פעולה עם אמנים כמו סטיב ארל, לייל לאבט ופוסטר אנד לויד.
בעקבות זאת, עבר לנאשוויל שבטנסי, במטרה להתמקד בכתיבת שירים ובהפקה מוזיקלית.
אחד משיריו הראשונים שהצליחו בסוגה היה "Next to You, Next to Me" של להקת שננדואה, אותו כתב יחד עם קרטיס רייט.
זמן קצר לאחר הצלחת השיר שלו במצעדים החליט עם חברת ההפצה שלו, BMG מיוזיק, להתחיל להופיע עם שיריו בקפה בלובירד.
בעקבות הפרסום הרב שצבר החליטה RCA רקורדס להחתים אותו על חוזה הקלטות נוסף, הפעם בהתאמה לז'אנר הקאנטרי.
אלבום הקאנטרי הראשון שלו, Flying Colors, יצא לאור ב-1993. אוראל הפיק ממנו שלושה סינגלים שנכנסו למצעדים, כולל "Boom!
בשנת 1994 חברו אוראל וקרטיס רייט והקימו צמד מוזיקלי משותף על שמם.
הם הקליטו אלבום אחד עבור ג'יאנט רקורס, והצליחו להכניס שני שירים למצעדי הבילבורד: "She Loves Me Like She Means It" ו-"If You Could Say What I'm Thinking".
אוראל ורייט היה מועמד לפרס "צמד השנה" מטעם איגוד מוזיקת הקאנטרי (CMA).
בשלהי אותה שנה התפרק הצמד.
אוראל המשיך לעסוק בכתיבת שירים ובהפקת אלבומים עבור אמנים אחרים.
בין יצירותיו הבולטות: "What If It's You" עבור ריבה מקנטייר, "Ultimate" עבור לוהן, ו-"The Swing" עבור ג'יימס בונמי.
הוא גם כתב מספר שירים עבור מייקל פיטרסון, כולל הלהיט "From Here to Eternity" שהגיע למקום הראשון במצעדים.
בנוסף לקריירה המוזיקלית שלו, אוראל החל לעסוק בציור וקיים תערוכות יחיד ברחבי נאשוויל.
הוא מיוצג על ידי גלריית אסטל.
בשנת 2002 הקימו אוראל ושני בניו, ג'ייק וג'אמין, חברת תקליטים עצמאית לז'אנר הרוק בשם אינפיניטי קאט רקורדינג.
להקת מונקי בול בה היה אוראל חבר תחת השם בוב סאמת'ינג הוחתמה תחת החברה החדשה.
בשנת 2004 הפכה למוקד התעניינות רב בכלי התקשורת האמריקאיים בעקבות הוצאת "Al Gore", שנכתב על אל גור, סגן נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
בין האמנים החתומים בחברה נמנית להקת ג'ף דה בראת'רהוד, המורכבת מבניו של אוראל ושני חברים נוספים.
על-אף שלא שימש ככותב בחברה הנדס וביצע מיקסינג לאלבומים שיצאו דרכה.
בתחילת המאה ה-21 המשיך אוראל לכתוב שירים עבור אמנים אחרים, כולל "Wrong Baby Wrong" של מרטינה מק'ברייד.
הוא היה שותף להפקת אלבום הבכורה של הזמרת טיילור סוויפט, Taylor Swift.
בשנת 2012 הוציא אלבום אולפן בשם Space.
רוברט אמט היה מנהיג מורדים רפובליקניים איריים.
לאחר דיכוי המרד האירי של 1798, הוא ביקש לארגן ניסיון מחודש להפיל את הכתר הבריטי ואת העלייה הפרוטסטנטית באירלנד, ולהקים ממשלה ייצוגית לאומית.
אמט קיווה לסיוע צרפתי מיידי ולתיאום עם מיליטנטים קיצוניים בבריטניה.
באירלנד, רבים מהוותיקים ששרדו ב-1798 היססו להעניק את תמיכתם, והתקוממותו בדבלין ב-1803 הוכחה ככישלון.
הכרזתו של אמט על הממשלה הזמנית לעם האירי, נאומו מתא הנאשם ו"הקרבתו" על הגרדום נתנו השראה לדורות מאוחרים יותר של רפובליקנים אירים.
פטריק פירס העלה את זכרו והכריז ב-1916 שוב על הקמת ממשלה זמנית בדבלין.
בני הזוג אמט היו מסודרים מבחינה כלכלית, חברי העלייה הפרוטסטנטית עם בית בסנט סטפן גרין ובית מגורים כפרי ליד מילטאון.
ד"ר אמט תמך במטרה לעצמאות ארצות הברית והיה דמות ידועה בשולי התנועה הפטריוטית האירית.
תאובלד וולף טון, ידידו של אחיו הבכור של אמט, תומאס אדיס אמט , ותומך ברפורמות רדיקליות יותר, כולל האמנציפציה הקתולית , היה מבקר בבית.
כך גם, ידיד של אביו, ד"ר ויליאם דרנן , המציע המקורי של "הקונספירציה הנדיבה - מזימה למען העם" שהייתה אמורה לקרוא לעצמה, לפי הצעתו של טון, "אגודת האירים המאוחדים" .
רוברט אמט התחנך תחילה בבית הספר של אוסוולד בדאפינג קורט, ליד גולדן ליין, ולאחר מכן ב"בית הספר לדקדוק האנגלי" של סמואל וייט ברחוב גרפטון 75, בית ספר נודע בו למדו ילדיהם של נכבדי דבלין, שם הוא למד נאום, סייף, אסטרונומיה, מוזיקה וכו'.
אחד מחבריו לספסל הלימודים היה המשורר הלאומי תומאס מור ; ארתור ולסלי היה תלמיד כמה שנים קודם לכן.
לאחר מכן הוא קיבל הדרכה על ידי הכומר מר לואיס מרחוב קמדן.
אמט נכנס לטריניטי קולג' בדבלין באוקטובר 1793 בגיל 15 והצטיין כסטודנט להיסטוריה וכימיה.
בדצמבר 1797 הוא הצטרף לחברה ההיסטורית של המכללה.
אחיו תומאס ו-וולף טון, שקדמו לו בחברה, שמרו על המסורת התוססת שלה (שהחלה עוד בימי אדמונד ברק) של קריאת תיגר על צו המניעה של הקולג' שלא לדון בשאלות של "פוליטיקה מודרנית".
חבר האגודה תומאס מור סיפר ש-"אנשים בעלי מעמד מתקדם ומוניטין של נאומים, באו להשתתף בדיונים שלנו, במפורש כדי לענות ל[רוברט] אמט.
מה, חוץ מלמשוך את 'הממשלה' אל העם?" רוברט אמט מתואר על ידי בני דורו כבעל אישיות קלה; תווי פניו היו רגילים, מצחו גבוה, עיניו בהירות ומלאות הבעה, אפו חד, דק וישר, החלק התחתון של פניו מנוקד מעט, גוון עורו חיוור.
שליח להנהלה האירית המאוחדת החדשה
באפריל 1798 נחשף אמט כמזכיר של ועדה סודית של קולג' לתמיכה באגודת האירים המאוחדים (שאחיו וטון היו חברי הנהלה מובילים בה).
במקום להיכנע לחקירה תחת שבועה שעלולה להאשים אחרים, הוא פרש מטריניטי.
אמט לא השתתף בהתקוממות האירית המאוחדת כאשר פרצה במחוזות מדרום ומצפון לדבלין במאי 1798, אך לאחר דיכוי המרד בקיץ, ובקשר עם אסירי המדינה שהוחזקו בפורט ג'ורג' בסקוטלנד (כולל אחיו), הצטרף אמט לוויליאם פטנאם מקייב בהקמה מחדש של ארגון אירי מאוחד.
הם ביקשו לבנות מחדש את האגודה על בסיס צבאי קפדני, כאשר חבריה ייבחרו באופן אישי על ידי ישיבת המנהלים שלה.
בעקבות הדוגמה לא רק של טון אלא גם של ג'יימס קויגלי , מטרתם הייתה לבקש שוב פלישה צרפתית על סמך הכוח הצפוי הן של התקוממות באירלנד והן של קונספירציה קיצונית בבריטניה.
לשם כך יצא מקייב לצרפת בדצמבר 1798, ועצר תחילה בלונדון כדי לחדש את הקשר עם רשת היעקובינים האנגלים, הבריטים המאוחדים.
בהנהלה האירית המאוחדת החדשה בדבלין, סייע אמט ליוצאי צבא תומאס רייט (מאפריל 1799, מודיע) ולמלאכי דילייני (קצין לשעבר בצבא האוסטרי) עם מדריך על טקטיקות המורדים.
בקיץ 1800, כמזכירו של דילייני, הוא יצא למשימה סודית לתמוך במאמציו של מקייב בפריז.
באמצעות שר החוץ שלו, טליראן, העניקו אמט ודלייני לנפוליאון מצבת זיכרון שטענה כי האיחוד הפרלמנטרי עם בריטניה, שנכפה בעקבות המרד, "לא הקל בשום אופן על חוסר שביעות הרצון של אירלנד", ועם לקחים מהכישלון של 1798, האירים המאוחדים היו מוכנים שוב לפעול על פי החדשות הראשונות על עלייה צרפתית לשטח.
בקשתם לכוח פלישה כמעט כפולה מזו שפיקד עליה לואי לזאר הוש במשלחת בנטרי הצרפתית שבוטלה ב-1796. לקונסול הראשון היו סדרי עדיפויות אחרים: הבטחת הפוגה זמנית מהמלחמה (הסכמי לונוויל ב-1801 ואמיין במרץ 1802) ושעבוד האיטי מחדש.
קשר עם אנגליים קיצוניים ועם צרפת
בינואר 1802 הגעתו של ויליאם דאודל לדבלין, לאחר שחרורו מפורט ג'ורג', הפיחה חיים חדשים ב"אירים המאוחדים", ובמרץ חודש הקשר עם הרשת הבריטית המאוחדת באנגליה.
ביולי, כשחזר מקייב לפריז מביקור בדבלין, הביא למנצ'סטר חדשות שהאירים המאוחדים מוכנים להתקומם מחדש ברגע שהמלחמה היבשתית תחודש.
בציפייה זו הוגברו ההכנות באנגליה, כולל בלונדון, שם ביקש אדוארד דספרד לגייס לקונספירציה הרפובליקנית חיילי גדוד המשמר שהוצב בווינדזור ובמצודת לונדון.
באוקטובר נשלח אמט (אחד הבודדים בגלות שנגדם לא היו תלויים ועומדים כתבי אישום באירלנד מפריז כדי לסייע לדאודל בהכנות לדבלין.
בנובמבר 1802 החליטה הממשלה לתקוף את הקושרים בלונדון.
היא לא גילתה את מלוא היקף המזימה, אך ייתכן שמעצרו של דספאר והוצאתו להורג בפברואר 1803 החלישו את התמיכה האנגלית.
שליחיו של אמט מדבלין מצאו בלונדון ובעיירות הטחנה לנקשייר ויורקשייר קבלת פנים צוננת יותר מכפי שציפו.
במאי 1803 חודשה המלחמה עם צרפת.
נראה כי מקייב נהנה מחסדו של נפוליאון והיו לו הבטחות על כוונתו לסייע לאירלנד להבטיח את עצמאותה.
מראיונות שלו עם נפוליאון ועם טאליראן בסתיו 1802, אמט לא השתכנע.
הוא השתכנע שהקונסול הראשון שוקל לחצות את התעלה באוגוסט 1803, אך בתחרות עם אנגליה לא תהיה התחשבות באינטרסים של אירלנד.
מתוך אהדה למטרה, דניס טאפ הציע שאם אי פעם צרפת תשתלט על אירלנד, היא תחליף אותה באי סוכר במערב הודו.
בוויכוח עם ארתור או'קונור, שהתעקש בפריז על ערבות לנחיתה צרפתית, כאשר המלחמה התחדשה, שלח אמט את שליחו שלו, פטריק גלאגר, לפריז, כדי לבקש "כסף, נשק, תחמושת וקצינים", אך לא מספר גדול של חיילים.
לאחר שההתקוממות בדבלין נכשלה, וללא סיכויים נוספים בבית, באוגוסט שלח אמט את מיילס ביירן לפריז כדי לעשות כל שביכולתו כדי לעודד פלישה.
אך במשפטו, אף על פי שהוא הודה כי "קשר עם צרפת אכן נועד", הוא היה אמור להיות "רק ככל שהאינטרס ההדדי ידרוש": אסור לאדם "להשמיץ" את זכרו על ידי האמונה שהוא "קיווה לחופש מממשלת צרפת".
מייקל פיין, קושר קשר מקילדייר, העיד מאוחר יותר כי אמט השתמש בדיבורים על סיוע צרפתי רק כדי "לעודד את המעמדות הנמוכים של העם", שכן הוא שמע אותו לעיתים קרובות אומר שעד כמה שממשלה אנגלית גרועה, היא טובה יותר מצרפתית", וכי מטרתו הייתה "מדינה עצמאית שהוקמה על ידי אירים בלבד".
לאחר שובו לאירלנד באוקטובר 1802, בסיוע אן דוולין (לכאורה עוזרת הבית שלו), ועם ירושה של 2,000 לירות שטרלינג שהותיר לו אביו, הכין אמט את ההכנות להתקוממות.
על פי זיכרונותיו המאוחרים יותר של מיילס ביירן, ביום פטריק הקדוש, ב-17 במרץ 1803, נשא אמט נאום מרגש בפני בני בריתו בו הצדיק את השימוש המחודש בנשק.
אם לאירלנד הייתה סיבה ב-1798, הוא טען שהיא רק הוחמרה על ידי האיחוד המחוקק עם בריטניה.
כל עוד אירלנד שמרה בפרלמנט שלה על "שריד של ממשל עצמי", אזרחיה יכלו להשתעשע בתקווה לייצוג ולרפורמה.
אבל עכשיו "כתוצאה מהאיחוד הארור": לשבע שמיניות מהאוכלוסייה אין זכות לשלוח חבר מגופם לייצג אותם, אפילו בפרלמנט זר, והחלקים האחרים של האוכלוסייה הם הכלים ובעלי המשימות, הפועלים למען הממשלה האנגלית האכזרית ועליונותם האירית – מפלצת גרועה עוד יותר, אם אפשר מעריצות זרה.
בדבלין, אמט האמין שידו נכפתה ב-16 ביולי כאשר אבק שריפה במחסן הנשק של המורדים ברחוב פטריק התפוצץ בטעות, ועורר את חשדם של הרשויות.
הוא שכנע את רוב ההנהגה להקדים את מועד ההתקוממות לערב שבת, 23 ביולי, יום חג, שיספק כיסוי לאיסוף כוחותיהם.
התוכנית, ללא כל התחשבות נוספת בסיוע הצרפתי, הייתה להסתער על טירת דבלין, להפוך את המועצה המלכותית לבת ערובה ולאותת למדינה להתקומם.
אמט פרסם הצהרה בשם "הממשלה הזמנית".
הוא קרא לעם האירי "להראות לעולם שאתה כשיר לתפוס את מקומך בין האומות...
כמדינה עצמאית", הבהיר אמט בהצהרה שהם יצטרכו לעשות זאת "ללא סיוע זר": "האמון הזה שאבד בעבר על ידי האמון בתמיכה חיצונית...
התחייבנו הדדית זה לזה להסתכל רק על הכוח שלנו".
ההצהרה הכילה גם "רמיזות להרחבת האג'נדה הפוליטית של אמט והאירים המאוחדים לאחר הכישלון של 1798".
בנוסף לרפורמה הפרלמנטרית הדמוקרטית, ההכרזה הכריזה על ביטול המעשר והלאמת אדמות הכנסייה הממוסדת של אירלנד.
זה, כך נטען, סימן את השפעתו של תומאס ראסל על אמט על אמט אם כי כפעיל רדיקלי למען רפורמה כלכלית וחברתית, ייתכן שראסל היה רוצה ללכת רחוק יותר.
אמט נשאר נחוש להעניק להתקוממות משיכה אוניברסלית על פני חלוקות מעמדיות ועדתיות כאחד: "אנחנו לא נגד רכוש – אנחנו לא נלחמים נגד שום כת דתית – אנחנו לא נלחמים נגד דעות או דעות קדומות מהעבר – אנחנו נלחמים נגד השליטה האנגלית".
ב-11 בבוקר ב-23 ביולי 1803 הראה אמט לאנשי קילדייר ארסנל של כידונים, רימונים, רקטות וקורות חלולות עמוסות אבק שריפה (אלה היו אמורים להיגרר לרחובות כדי למנוע הסתערות פרשים).
הם ציינו רק את היעדרם של כלי נשק מוכרים ולא התרשמו מאמט, "צעיר" שחוסר ניסיונו יניח "את החבל סביב צווארם של אנשים הגונים".
הם עזבו כדי להחזיר מורדים אחרים של קילדייר בדרך לדבלין.
התוכנית להפתיע את טירת דבלין ולתפוס את המשנה למלך נכשלה כאשר התוקפים חשפו את עצמם בטרם עת.
בערב אמט, מלאכי דילייני ומיילס ביירן (שהגיעו לאירוע במדים ירוקים מעוטרים בזהב) היו מחוץ לארסנל שלהם ברחוב תומאס - עם 80 איש בלבד.
מאדן מתאר "אוסף מגוון של אנשים חמושים, שרבים מהם היו, אם לא שיכורים, תחת ההתרגשות הברורה של השתייה".
מבלי לדעת שג'ון אלן מתקרב עם חבורה של 300 איש, על פי אחד העדים ומזועזע למראה דרגון בודד שנשלף מסוסו ודוקר למוות, אמר אמט לאנשים להתפזר.
הוא כבר הצליח לדכא קבוצות מורדים גדולות שהשתרעו על הכבישים הראשיים בפרברים באמצעות איתות שנקבע מראש, טיל בודד.
אמט נמלט מהעיר והגיע לרת'פרנהאם עם קבוצה של 16 איש.
כששמע שוויקלומן עדיין מתכננים להתקומם, הוא הוציא צו נגדי כדי למנוע אלימות מיותרת.
במקום זאת הוא הורה לביירן לנסוע לפריז כדי לשדל שוב את הצרפתים.
בזמן שאמט הסתתר בראת'פרנהאם, יומן ביקש לחלץ מידע מאן דוולין, דחף אותה בכידונים ותלה אותה למחצה עד שהתעלפה.
למלא התעקש להיפרד מארוסתו שרה קורן (בתו של ג'ון פילפוט קורן) היה מצליח להצטרף לדאודל ולביירן בצרפת.
אמט נתפס ב-25 באוגוסט ונלקח לטירה, ולאחר מכן הועבר לקילמיניהם.
נעשו מאמצים נמרצים אך חסרי תועלת להשיג את בריחתו.
אמט נשפט והורשע בבגידה חמורה ב-19 בספטמבר.
הראיות נגדו היו מוחצות, אך הכתר נקט באמצעי זהירות נוסף ותבע את עורך דינו, לאונרד מקנלי, תמורת 200 ליש"ט ופנסיה.
לא ניתן היה לקנות את עוזרו של מקנלי, פיטר בורוז, והוא ייצג את אמט כמיטב יכולתו.
עם זאת, הוראתו של אמט לא הייתה להציע הגנה: הוא לא יזמן עדים, "או יגזול את זמנו של בית המשפט".
כאשר הודיע על כך, הציע מקנלי שהמשפט יסתיים, התובע ויליאם פלונקט קם על רגליו.
במה שנחשב בעיני רבים כהתקפה מיותרת על אדם שנגזר עליו גורל, פלונקט, שעתיד היה לראות את עצמו מונה ליועץ המשפטי לממשלה, לעג לאמט כמנהיג ההזוי של קונספירציה הכוללת את "הבנאי, איש הבגדים הזקן, הודמן והמארח".
נאומו של אמט מתא הנאשם זכור במיוחד בזכות דברי הסיום שלו.
ההיסטוריון פטריק גאוגן זיהה למעלה משבעים גרסאות שונות של הטקסט אך בהדפסה מוקדמת (1818) המבוססת על הערות שנרשמו על ידי בורוז, אמט מסכם:אני כאן מוכן למות.
אסור לי להצדיק את האופי שלי; איש לא יעז להצדיק את אופיי; וכאשר נמנע ממני להצדיק את עצמי, אל יעז איש להשמיץ אותי.
תן לאופיי ולמניעיי לנוח בערפל ובשלווה, עד שזמנים אחרים ואנשים אחרים יוכלו לעשות איתם צדק.
אז האופי שלי יצדק; אז מי ייתן ותיכתב הכתובת שלי.נשיא בית המשפט העליון, לורד נורברי, גזר על אמט עונש של תלייה, גרירה וביתור, כפי שהיה נהוג בהרשעה בבגידה.
למחרת, ב-20 בספטמבר, אמט הוצא להורג ברחוב תומאס מול כנסיית סנט קתרין.
מילותיו האחרונות של אמט היו מיועדות לתיין שלו, בבקשה לחכות מעט עם התלייה באמירת המשפט: עוד לא...; בפעם השלישית שעמד להגיד זאת, נקטע באמצע על ידי התליין בכך שתלה אותו עם הגרדום.
הוא נתלה ואז ראשו נערף לאחר מותו.
מכיוון שבני משפחה וחברים של רוברט נעצרו גם הם, כולל כאלה שלא היה להם כל קשר למרד, איש לא ניגש לתבוע את שרידיו מחשש למעצר.
ערב הוצאתו להורג, כתב אמט מקילמיניהם למזכיר הראשי של אירלנד, ויליאם ויקהאם, שהכיר ב"הגינותו".
נראה שהוא עשה רושם עמוק.
בדצמבר התפטר ויקהאם מתפקידו, והודה בפני חבריו ש"שום התחשבות עלי אדמות" לא תוכל לגרום לו "להישאר לאחר שהרהר בבגרות" בתוכן הפתק שקיבל.
הוא לא יכול היה לאכוף חוקים "לא צודקים, מדכאים ולא נוצריים" ובלתי נסבלים לזכרו של אדם שהוא "נאלץ לרדוף אחריו עד מוות".
ויקהאם היה משוכנע שאמט ניסה להציל את אירלנד מ"מצב של דיכאון והשפלה", וכי אילו הוא עצמו היה אירי, הוא "ללא ספק היה צריך להצטרף אליו".
המרד של אמט עורר את זעמו של לורד קסלרי מכיוון שהוא "לא יכול היה לראות את השינוי שהמהלך הגדול שלו עצמו חולל האיחוד באירלנד".
למרות הכישלון הקשה כל כך, ההתקוממות של 1803 רמזה שחוק האיחוד לא הולך להיות המקל של קסלריי וראש הממשלה ויליאם פיט.
קסלרי יעץ כי "הדבר הטוב ביותר יהיה לא להיכנס לפרטים כלשהם על המקרה, כדי לשמור על הנושא עומד בבירור על הבסיס הצר שלו של התקוממות בזויה ללא אמצעים או מנהיגים מכובדים הוראה שנראה כי פלונקט מילא בתביעתו של אמט.
זו הייתה אמורה להיות עמדה שננקטה לא רק על ידי פעילי האיגודים.
דניאל או'קנל, שהיה אמור להוביל את המאבק למען האמנציפציה הקתולית ולמען ביטול האיחוד בעשורים שלאחר מותו של אמט, גינה בתוקף את השימוש ב"כוח פיזי".
תוכניתו של או'קונל עצמו לגיוס דעת הקהל, המונעת על ידי רטוריקה אלימה לפעמים והוצגה ב"פגישות מפלצתיות", עשויה לרמוז שחוקתיות וכוח פיזי משלימים זה את זה ולא מנוגדים.
אך או'קונל נותר מרוצה מפיטוריו של אמט ב-1803 כמסית לשפיכות דמים שוויתר על כל טענה ל"חמלה".
השיקום הפוליטי של אמט מתחיל בשנות הרעב של שנות ה-40 של המאה ה-19 עם האירים הצעירים.
ב-1846 הם נפרדו סופית מאו'קונל והכריז שאם הביטול לא יוכל להתבצע באמצעות שכנוע מוסרי ואמצעים לא אלימים, פנייה לנשק תהיה "מהלך מכובד לא פחות".
המו"ל האירי הצעיר, צ'ארלס גוואן דאפי, הדפיס שוב ושוב את ספרו הפופולרי של מייקל ג'יימס ויטי "החיים, המשפט והשיחות של רוברט אמט" (1836), וקידם את "חייו וזמנו של רוברט אמט" (1847) של ר.ר.
מאדן, שלמרות התיאור ההרסני של הפיאסקו ברחוב תומאס, היה הגיוגרפי.
בהמשך המסורת של רפובליקניזם בכוח פיזי מהתבוסה של "מרד הרעב" של האירים הצעירים ב-1848, האחווה הרפובליקנית האירית (הפניאנים) המשיכה גם היא את ההערצה לאמט.
על איגרות החוב של 20 דולר שהם הנפיקו ב-1866 בארצות הברית בשם הרפובליקה האירית, הפרופיל שלו מופיע הפוך לזה של טון.
אחיו הבכור של רוברט אמט, תומאס אדיס אמט, היגר לארצות הברית זמן קצר לאחר הוצאתו להורג של רוברט.
בסופו של דבר הוא שימש כתובע הכללי של מדינת ניו יורק.
צאצאיו (שכללו את ציירי הדיוקנאות האמריקאים הבולטים לידיה פילד אמט, רוזינה אמט שרווד, אלן אמט ראנד וג'יין אמט דה גלן) עזרו לקדם את מעמדו בקרב הפזורה האירית, מה שבתורו היה אולי אחד הגורמים להבטחת היותו אחד מ"רוחות הרפאים" שהוזכרו לקראת התקוממות חג הפסחא של 1916.
בנאום הזיכרון לאמט שנשא בניו יורק במרץ 1914, פירס תיאר כיצד רוח הפטריוטיות האירית קראה לאמט "לחולם" ו"העירה איש פעולה"; נקרא ל"תלמיד ומתבודד" והביא "מנהיג של אנשים"; "נקרא למי שאהב את דרכי השלום" ומצא "מהפכן".
אמט היה אדם שלא היה מוכן "לוותר על שמץ או שמץ של תביעתנו לחופש אפילו בתמורה לכל ברכות השלום הבריטי".
ניסיונו ב-1803 לא נתפס ככישלון אלא כ"ניצחון לדבר הנצחי שאנו מכנים הלאומיות האירית".
כשפירס ניהל משא ומתן עם הבריטים על תנאים בסוף שבוע הפסחא של 1916, נזכר מפקדו בדבלין, ג'יימס קונולי, שוכב פצוע בבית ברחוב מור עם דיוקן של אמט תלוי על מיטתו.
רוברט ביצ'ר האוול היה פוליטיקאי אמריקאי.
האוול נולד ב-21 בינואר 1864 בעיר אדריאן שבמישיגן.
בשנת 1885 השלים את לימודיו באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס שבמרילנד.
לאחר מכן למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת דטרויט מרסי.
בשנת 1888 עבר לאומהה שבנברסקה, מטעמי בריאות.
כחבר המפלגה הרפובליקנית הפרוגרסיבית בנברסקה, כיהן תחילה כמהנדס המדינה (1895–1896), ולאחר מכן מהנדס העיר אומהה (1896–1897).
במלחמת ארצות הברית–ספרד שירת כלוטננט בצי ארצות הברית.
בשנים 1902–1904 כיהן כסנאטור בבית המחוקקים של נברסקה.
משנת 1904 ועד 1923 כיהן במועצת המים של אומהה ולאחר מכן ברשות השירותים המטרופוליטניים, שבה עמד בראש המוסד בשנים 1912–1923. בנוסף נבחר כחבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית בשנים 1912, 1916 ו־1920.
ב־1914 התמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל נברסקה.
בשנים 1917–1923 שירת כלוטננט בכוח המילואים של הצי האמריקאי.
בשנת 1921 מונה ליושב ראש ועדת הרדיו של מחלקת הדואר של ארצות הברית.
בשנת 1922 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם נברסקה וכיהן בתפקיד עד מותו ב־11 במרץ 1933. במהלך כהונתו שימש יושב ראש ועדת התביעות (1927–1933).
הוא היה נשוי לאליס סי.
רוברט בויל היה מדען אירי, שנודע בעיקר בשל מחקריו בכימיה ובפיזיקה.
בויל נולד בטירת ליזמור שבמחוז מוּנסטר באירלנד.
הוא היה הילד הארבעה-עשר (והבן השביעי) של הרוזן ריצ'רד בויל.
עוד בילדותו למד לדבר לטינית וצרפתית, וכבר בגיל שמונה נשלח למכללת איטון, שבראשה עמד אז סר הנרי ווטון, חברו של אביו.
לאחר שלוש שנים במכללה נסע לחו"ל עם מורה צרפתי.
הוא שהה כמעט שנתיים בז'נבה, ובמהלך ביקור באיטליה בשנת 1641 החליט להישאר בחורף של אותה שנה בפירנצה ולחקור את "הפרדוקסים של צופה-הכוכבים הדגול" גלילאו גליליי (שמת בקרבת העיר בתחילת 1642).
בשובו לאנגליה ב-1644 מצא בויל כי אביו הלך לעולמו, והותיר לו את אחוזת סטלברידג' שבמחוז דורסט, ואדמות באירלנד.
משלב זה הקדיש את חייו למחקר מדעי, ובמהרה תפס מקום מרכזי בקבוצת חוקרים שנודעו בשם "המכללה הבלתי-נראית" (Invisible College), והקדישו את עצמם לטיפוח "הפילוסופיה החדשה".
הם נפגשו לעיתים תכופות בלונדון, בדרך-כלל במכללת גרשם; חלק מהחברים נפגשו לפעמים גם באוקספורד, וב-1654 עבר בויל לגור בעיר זו.
לאחר שקרא ב-1657 על משאבת האוויר של אוטו פון גריקה, החל לחפש שיפורים בתכנונה, בעזרתו של רוברט הוק.
תוצאת השיפורים, אותה כינה "The Machina Boyleana" ("המכונה הבוילית") או "המנוע הפנאומטי", הושלמה ב-1659, ובעזרתה החל בויל לחקור את תכונות האוויר.
דו"ח על המחקרים שביצע בעזרת המכונה פורסם בשנת 1660.
אחד ממבקרי הדעות שפרסם בדו"ח היה ישועי בשם פרנסיסקוס לינוס (1595-1675), ובמהלך ניסיון לענות על השגותיו של לינוס ניסח בויל את מה שמכונה כיום במרבית העולם "חוק בויל": נפח הגז משתנה ביחס הפוך ללחץ.
בשנת 1663 הפכה "המכללה הבלתי-נראית" להיות "החברה המלכותית של לונדון לשיפור הידע במדעי הטבע", וכתב האמנה של ייסוד חברה זו, שהוענק בידי המלך צ'ארלס השני, מנה את בויל כחבר במועצה.
בשנת 1680 נבחר לנשיא החברה, אולם הוא סירב להצעה בשל חששו משבועות-אמונים.
בשנת 1668 עזב את אוקספורד ועבר ללונדון, שם התגורר אצל אחותו קתרין ג'ונס, ברחוב פל מל.
בויל מעולם לא היה בריא במיוחד, והחל משנת 1689 החלה בריאותו להדרדר.
הוא פרש מעיסוקיו הציבוריים, הפסיק את התקשרותו עם החברה המלכותית, ופרסם את רצונו להימנע ממבקרים, "למעט במקרים מיוחדים עד מאוד", בימי שלישי ושישי לפני הצהריים, ובימי רביעי ושבת אחר הצהריים.
בשעות הפנאי שקיבל באופן זה ביקש "לחזק את רוחו, לסדר את ניירותיו", ולהעמיק בכמה חקירות חשובות בכימיה שתכנן להשאיר אחריו "כסוג של מורשת למדנית לתלמידים השקדנים של אמנות זו", אולם מבלי שפרסם את טיבן.
בריאותו הדרדרה עוד יותר ב-1691, והוא הלך לעולמו ב-30 בדצמבר באותה שנה, שבוע לאחר מותה של אחותו, עמה חי יותר מעשרים שנה.
הוא נקבר בחצר כנסיית סנט מרטין בשדות (St Martin's in the Fields) בלונדון; טקס האשכבה נערך בידי חברו ההגמון בורנט.
בצוואתו תרם סדרה של הרצאות שנודעו כ"הרצאות בויל"; ההרצאות תוכננו כפורום בו יכלו אקדמאים בולטים לדון בקיומו של אלוהים.
ההרצאה הראשונה נתנה בשנת 1692 בידי ריצ'רד בנטלי.
מעלתו הגדולה של בויל כחוקר מדעי נעוצה בהצמדותו לעקרונות שתיאר פרנסיס בייקון בספרו "Novum Organum".
עם זאת, הוא לא ראה בעצמו חסיד של בייקון, או של כל מדען אחר.
הוא ציין בכמה הזדמנויות כי ניסה להותיר את שיקול דעתו בלתי מושפע, במידת האפשר, מתאוריות מדעיות מודרניות בטרם היו לו עדויות נסיוניות שיעזרו לו לשפוט ביניהן.
לשם כך נמנע מללמוד את התורה האטומית ואת המערכת הקרטזית, ואפילו את "Novum Organum" לא קרא, אם כי הודה שבכמה מקרים "נועץ בהם באופן זמני" בדבר פרטים שונים.
דבר לא היה זר למזגו המחקרי יותר מטווית היפותזות.
הוא התייחס לצבירת ידע כאל יעד בפני עצמו, ובשל כך נהנה מנקודת מבט רחבה יותר על מטרות המחקר המדעי מאשר מרבית קודמיו במשך מאות רבות של שנים.
אך אין פירוש הדבר שלא התייחס לשימושים מעשיים של המדע, או שבז לידע בו נהג להשתמש.
הוא עצמו היה אלכימאי, והיות שהאמין באפשרות להתמיר מתכות, ביצע ניסויים במטרה להצליח בכך.
ב-1689 היה לו חלק חשוב בביטול התקנה שהתקין הנרי הרביעי נגד הכפלת זהב וכסף.
למרות כל הישגיו החשובים בפיזיקה - ניסוח חוק בויל, גילוי חלקו של האוויר בהתפשטות הקול, מחקריו על כוח ההתרחבות של מים בעת שהם קופאים, על הצפיפות היחסית של החומר ועל שבירה, על גבישים, על חשמל, על צבע, על הידרוסטטיקה, ועוד - תחום המחקר החביב עליו היה דווקא הכימיה.
ספרו הראשון בנושא זה היה "הכימאי הספקן", שפורסם בשנת 1661 ובו מתח ביקורת על "אלכימאים המוניים הנוהגים לנסות ולהציג את המלח, הגופרית והכספית כחומרי היסוד האמיתיים".
עבורו הכימיה הייתה המדע של הרכב החומרים, ולא רק נספח לאומנויות האלכימיה והרפואה.
הוא התקדם לעבר תפיסה מודרנית של היסודות כמרכיבים בלתי ניתנים לפירוק של גופים; ובהבינו את ההבדל בין תערובות לתרכובות, השיג התקדמות של ממש בשיטות לגילוי מרכיביהן, תהליך אותו כינה "אנליזה".
הוא אף הניח שהיסודות עצמם מורכבים מחלקיקים בסוגים וגדלים שונים, אולם לא ניתן לפרק את היסודות לחלקיקים אלה באף דרך ידועה.
הכימיה השימושית חבה לו חוב על שיטות המחקר המשופרות שפיתח, ועל המידע המקיף שגילה בדבר חומרים שונים.
הוא חקר גם את הכימיה של הבעירה והנשימה, וערך ניסויים ברפואה, אולם שם עמד לו לרועץ "טבעו העדין" שמנע ממנו לבצע ניתוחים אנטומיים, בעיקר בבעלי-חיים חיים, אף על פי שידע שניתוחים אלה "מרבים ידע מאוד".
בנוסף להיותו חוקר טבע עסוק, הקדיש בויל זמן גם לתאולוגיה, שם הראה נטייה חזקה לצד המעשי של הדברים ואדישות לפולמוסים ולמחלוקות.
הוא הוציא סכומים גדולים על קידום והפצת הנצרות, ובכלל זה תרומות לארגונים מיסיונריים, והוצאות על תרגום התנ"ך והברית החדשה, או חלקים מהם, לשפות שונות.
בצוואתו הורה על הקמת מוסד "הרצאות בויל", כדי לעזור לדת הנוצרית נגד "כופרים ידועים, דהיינו אתאיסטים, דאיסטים, פגנים, יהודים ומוסלמים", בתנאי שמחלוקות בין הנוצרים לא יוזכרו.
מבחינה גופנית היה בויל גבוה, רזה ובעל ארשת-פנים חיוורת.
בריאותו הייתה רחוקה מלהיות טובה, ובמהלך חייו סבל רבות מבעיות בריאות וממצבי-רוח רעים.
עבודתו המדעית יצרה לו מוניטין נהדר בקרב עמיתיו, ואופיו האישי, נימוסי החברה שלו, שנינותו וכושר השיחה שלו חיבבוהו על מעגל רחב של חברים אישיים.
בויל היה כותב פורה ביותר, ופרסם ספרים רבים.
רוברט סטיבנסון סמית' באדן פאוול, הברון ה-1 באדן פאוול היה חייל, סופר ומייסד תנועת הצופים העולמית.
לאחר שחונך בבית ספרו Charterhouse בסארי, שירת באדן פאוול בצבא הבריטי משנת 1876 עד 1910 בהודו ובאפריקה.
בשנת 1899, במהלך מלחמת הבורים השנייה בדרום אפריקה, באדן-פאוול הגן בהצלחה על הכפר במצור על מייפקינג (הפעולה הצבאית המפורסמת ביותר של צבא בריטניה באותה מלחמה).
רבים מספריו הצבאיים, שנכתבו לטובת הכשרה וסיור צבאי ולהכשרת צופים בשנותיו באפריקה, נקראו גם על ידי נערים צעירים.
בהתבסס על אותם ספרים ראשונים, הוא כתב את הספר "צופיות לבני הנעורים", שיצא לאור בשנת 1908 על ידי סר ארתור פירסן, לקהל הקוראים הצעירים.
בשנת 1907, קיים באדן-פאוול את מחנה הצופים הראשון באי בראונסי (Brownsea), אשר נתפס כהתחלה הרשמית של הצופיות.
אירוע הצופים הראשון (Scout Rally) נערך בקריסטל פאלאס בשנת 1909, בו הופיעו מספר בנות לבושות במדי צופים, שאמרו לבאדן-פאוול שהן "Girl Scouts", אז באדן-פאוול ואחותו אגנס באדן-פאוול ייסדו את תנועת הצופות הבנות.
לאחר נישואיו ב-30 באוקטובר 1912 לאוליב סנט-קלייר סואמס, באדן-פאוול ואשתו פעלו למתן הדרכה לתנועות הצופים והצופות.
באדן-פאוול חי את שנותיו האחרונות בניירי, קניה, שם הוא נפטר ונקבר בשנת 1941.
באדן פאוול נולד בפדינגטון, לונדון, ב-1857. הוא היה השישי בשמונת הבנים שבין עשרת הילדים של פרופסור לגאומטריה באוקספורד.
משפחתו וחבריו קראו לו סטיבי.
אביו, הכומר הארי באדן פאוול, מת בהיותו בן שלוש; ואימו, הנרייטה גרייס היא שגידלה אותו.
היא הייתה אישה חזקה ונחושה לגבי הצלחתם העתידית של ילדיה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר רוז היל בעיירה טנברידג' וולס אשר במחוז קנט, זכה באדן פאוול במלגה לבית הספר הפרטי צ'ארטרהאוס.
התוודעותו הראשונה לכישורי הסיירות הייתה עקיבתו אחרי בעלי חיים, והתחמקותו ממורים, באזורים מיוערים סמוכים לבית הספר אשר היו אסורים לגישה.
הוא גם ניגן בפסנתר וכינור, היה אמן בעל כישרון מה, ונהנה ממשחק.
את חופשותיו בילה לרוב במסעות של שיט יאכטות או סירות עם אחיו.
ב-1876 הצטרף באדן פאוול לבריגדת הפרשים ה-13 בהודו.
ב-1895 היה בשירות מיוחד באפריקה, וב-1897 חזר להודו כדי לפקד על משמר הפרשים ה-5.
באדן פאוול שיפר את כישורי הסיירות שלו בקרב בני שבט זולו בשנות 1880 המוקדמות במחוז נטל (Natal) בדרום אפריקה, שם הוצב הגדוד שלו.
כישוריו הרשימו את הממונים עליו, ועד מהרה הוא הועבר לשירות החשאי הבריטי.
לעיתים קרובות הוא נע במסווה של אספן פרפרים, בהחזיקו תוכניות צבאיות במארזים לשימור פרפרים.
באדן פאוול שירת שלוש שנים כקצין מודיעין לאזור הים התיכון, במלטה.
לאחר מכן הוא פיקד על מערכה מוצלחת במדינת אשאנטי באפריקה (כיום אזור גאנה).
בגיל 40, שנת 1897, הוא מונה לפיקוד על משמר הפרשים ה-5. מספר שנים לאחר מכן הוא כותב מדריך קטן שכותרתו "עזרה בסיירות", ובו תקצירי הרצאות שנשא בנושא סיירות צבאית באימוני טירונים.
בעזרת טכניקות אלו, היה אפשר לאמנם לחשוב באופן עצמאי, להשתמש ביוזמה אישית, ולשרוד באזורי הבר.
הוא חזר לדרום אפריקה לפני מלחמת הבורים ועסק במספר פעולות צבאיות נגד הזולו.
בזמן המלחמה הוא קודם לדרגת קולונל, והיה לצעיר ביותר בדרגה זו בצבא אנגליה.
באחריותו היה ארגון תושבי אזורי הספר לסיוע לצבא הסדיר.
בעודו עוסק בכך, נלכד באדן פאוול במצור על מפקינג, אשר הוקפה בלמעלה מ-8,000 אנשי צבא הבורים.
למרות הנחיתות המספרית הגדולה, החזיקו אנשי חיל המשמר במשך 217 ימי מצור, רבות בשל תכסיסים צבאיים ערמומיים של באדן פאוול שפיקד על חיל המשמר.
במקום הונחו מוקשי שדה מזויפים, וחייליו הונחו להעמיד פנים שהם נמנעים לעבור בין גדרות תיל שאינן קיימות באזור החפירות.
באדן פאוול ביצע את מרבית עבודת איסוף המידע המבצעי בעצמו, והקים קבוצת נערים ילידי המקום שיעמדו על המשמר, יעבירו עבורו ידיעות לאנשי המשמר, ואף יחצו אל מעבר לקוי האויב.
רבים מהנערים קיפחו את חייהם בתפקיד הזה.
באדן פאוול התרשם עמוקות מאומץ לבם וקור רוחם בבצעם את משימותיהם.
המצור תם בשחרורה של מפקינג ב-16 במאי 1900. באדן פאוול מונה לדרגת אלוף (Major General) והפך לגיבור לאומי.
לאחר שארגן את חיל השוטרים הדרום אפריקאי, חזר באדן פאוול לאנגליה כדי לשמש מפקח כללי על חיל הפרשים, ב-1903. הוא הגיע לדרגת לוטננט-גנרל.
בחוזרו לאנגליה, גילה באדן פאוול כי מדריך הסיירות שלו הפך לרב מכר, והיה בשימוש מורים וארגוני נוער.
לאחר פגישה עם מייסד בריגדת הנערים, סיר ויליאם אלכסנדר סמית', החליט באדן פאוול לכתוב מחדש את המדריך כך שיתאים לקריאה לצעירים.
ב-1907 קיים מחנה באי ברונזיאה ל-22 נערים מרקעים חברתיים שונים, כדי לבחון כמה מרעיונותיו.
המדריך "צופיות לבני הנעורים" יצא לאור ב-1908 בשישה כרכים.
באופן ספונטני, ארגנו בנים ובנות קבוצות נוער ובאופן לא מכוון קמה תנועת הצופים, בהופכה ל"שיגעון" לאומי, ולאחר מכן ל"שיגעון" בינלאומי.
תנועת הצופים קיימה קשרים חברותיים עם בריגדת הנערים.
אספה עבור חברי הצופים התקיימה בארמון הקריסטל בלונדון ב-1908, ובה גילה לראשונה באדן פאוול את הבנות הצופות.
תנועת הבנות הצופות קמה לאחר מכן ב-1910 בעידודה של אחותו של באדן פאוול, אגנס באדן פאוול.
למרות שאין ספק כי יכול היה להתמנות לדרגת פילדמרשל, החליט באדן פאוול לפרוש מן הצבא ב-1910 בעצתו של המלך אדוארד השביעי, אשר רמז כי הוא יוכל לשרת את ארצו ביתר נאמנות על ידי קידום תנועת הצופים וקידום רוח התנועה.
בינואר 1912 פגש באדן פאוול את רעייתו לעתיד אולייב סומס באוניית נוסעים בדרך לניו יורק, היכן שעמד להתחיל מסע עולמי בנוגע לצופים.
היא הייתה אישה בת 23, בעוד הוא בן 55, והם חלקו את אותו יום ההולדת.
הם התארסו בספטמבר אותה שנה, ביוצרם סנסציה תקשורתית.
כדי להימנע מחדירת התקשורת לעניין, נישאו השניים בחשאי ב-30 באוקטובר 1912. נאמר כי באדן פאוול, אשר לא חווה הרפתקאות עם נשים לפי כן, יזם את הנישואים המאוחרים לאישה אשר הייתה צעירה מספיק כדי להיות ביתו, כדי להדוף שמועות אודות הומוסקסואליות.
כל אחד מצופי אנגליה תרם פני אחד כדי לקנות לבאדן פאוול מתנת חתונה - רולס-רויס.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, התנדב לסייע למינסטריון המלחמה, אולם לא ניתן לו תפקיד פיקוד.
כפי שהעיד לורד קיצ'נר: "הוא יכול היה לשים ידו על מספר תפקידים הולמים של אלופי דוויזיות, אך לא יכול היה למצוא אף אדם שיטול על עצמו את העבודה רבת הערך בעניין הצופים." הייתה שמועה רחבת היקף כי באדן פאוול נכנס לענייני ריגול, וקציני מודיעין אף עודדו שמועות אלה.
באדן פאוול נעשה לבארונט ב-1922, והיה לברון באדן פאוול, על גילוול אשר במחוז אסקס ב-1929, היכן ששוכן פארק גילוול שהפך למרכז בינלאומי לאימון מנהיגי צופים.
הוא צורף ל"מסדר ההצטיינות" (Order of Merit) ב-1937, וקיבל 28 עיטורים במדינות זרות.
תחת פיקודו הנאמן גדלה תנועת הצופים.
עד 1922 היו למעלה ממיליון צופים ב-32 מדינות, וב-1939 מספר הצופים עלה על 78 מיליון.
לזוג באדן פאוול היו שלושה ילדים, בן ושתי בנות.
זמן קצר לאחר נישואיו, החלו אצל באדן פאוול בעיות בריאותיות, בסובלו ממספר התקפי מחלה.
הוא התלונן על כאבי ראש תכופים, אשר רופאיו העריכו כנובעים מבעיה פסיכוסומטית וטיפלו בו באמצעות בדיקת חלומות.
כאבי הראש מנעו ממנו ללון לצד אולייב, והוא עבר לחדר שינה זמני במרפסת ביתו.
ב-1934 הוצאה ממנו הערמונית, וב-1939 הוא עבר למגורים בקניה, ארץ אשר בה שהה כבר בעבר כדי להתאושש.
באדן פאוול מת בקניה, בניירי, ליד הר קניה, ב-8 בינואר 1941.
צופים מציינים את ה-22 בפברואר כיום המחשבה יום הולדתם המשותף של רוברט ואולייב באדן פאוול, כדי לזכור ולהוקיר את מייסד תנועת הצופים.
שני ביוגרפים מודרניים של באדן פאוול, מייקל רוזנטל מאוניברסיטת קולומביה וטים ג'יל, סוברים כי באדן פאוול היה הומוסקסואל מודחק.
עבודת החקר של ג'יל נמשכה למעלה מ-5 שנים, פורסמה בהוצאת אוניברסיטת ייל, וקיבלה ביקורות חיוביות מהניו יורק טיימס והוושינגטון פוסט.
כחלק מפיסות רבות של עדויות לטענותיו, מציג ג'יל כהמחשה אירוע שאירע בנובמבר 1919 בו הביע באדן פאוול התעניינות מסוימת בתמונות בהם תועדו בעירום נערי בית ספר כחלק מעבודת צילום.
עם זאת נראה כי יצר זה לא הגיע לידי ביטוי ממשי ובאדן פאוול אף הביע את דעותיו בנושא שליטה ביצרים מיניים.
רוברט ארון בורק היה שופט, משפטן וסופר אמריקני.
הוא כיהן כפרקליט המדינה של ארצות הברית ה-35 מ-1973 ועד 1977, ולאחר מכן כשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
ב-1987 ניסה הנשיא רונלד רייגן למנותו לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בתום מאבק מר ונוקב סירב הסנאט לאשר את המינוי, והמילה "Bork" הפכה למטבע לשון בפוליטיקה האמריקאית, שפירושו לסכל את מינויו של שופט עליון.
בורק רכש השכלה משפטית באוניברסיטת שיקגו.
אחרי שירות במארינס פנה לעריכת דין פרטית.
מ-1962 ועד 1975 היה פרופסור למשפט באוניברסיטת ייל.
מ-1972 עד 1977 שירת כפרקליט המדינה של ארצות הברית.
מ-1973 עד 1974 שירת כתובע הכללי של ארצות הברית בפועל.
בעקבות רצף הפיטורים הסדרתי שערך הנשיא ריצ'רד ניקסון לפרקליטיו ב"טבח מוצאי שבת" לאחר שסירבו להדיח מתפקידו את ארצ'יבלד קוקס, התובע המיוחד בפרשת ווטרגייט, הגיע תורו של בורק לעמוד בפני ההוראה, הוא בחר לציית לה ולא להתפטר.
ב-1982 מינה רונלד רייגן את בורק לשופט בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
בורק גיבש לעצמו מוניטין של שופט שמרן במיוחד, המפרש את החוקה בצמצום.
הוא נחשב לתומך נלהב של אוריגינליזם וקרא לפרש את החוקה באופן שבו התפרשה בעת כתיבתה.
תפיסה מרחיבה, דהיינו, אקטיביזם שיפוטי, על פי בורק, אינו אלא ביזיון שלטון החוק וכפיית דעותיו של השופט על הציבור.
בורק טען בין השאר שחופש הביטוי המובטח בתיקון הראשון לחוקה מתייחס אך ורק לביטוי פוליטי.
לא למדעי, אומנותי או אחר.
בורק סבר שאין זכויות נוספות שנגזרות מהזכות לפרטיות מעבר לאלו הקיימות בתיקונים ספציפיים בחוקה.
לטענתו החוקה לא שוללת אך גם לא מבטיחה אפילו את הזכות להשתמש באמצעי מניעה עבור זוג נשוי , בוודאי שלא את הזכות להפלות (פסק דין רו נגד וייד) או ליחסי מין חד-מיניים (פסק דין לורנס נגד טקסס).
הוא טען שהעדפה מתקנת אסורה וביטול ההפרדה הגזעית (חוק זכויות האזרח 1964) היה לא חוקתי.
מאוחר יותר, ב-1987, חזר בו מדבריו.
בורק נודע בהתנגדותו לאופן שבו יושמו חוקים להגבלים עסקיים, אשר לטענתו היו מוגזמים ופגעו בצרכנים.
הוא הצטייר כמי שתומך ללא סייג בתאגידים הגדולים.
למרות שרוב הביקורת כלפי בורק הגיעה מהצד השמאלי של המפה הפוליטית, היו לו גם מבקרים ימנים.
בורק עצמו תמך בתיקון השני לחוקה, המגן על הזכות של תושבי ארצות הברית לשאת נשק, אך התנגד, לפי דבריו, לפרשנות המתירנית של איגוד הרובאים הלאומי.
בורק האמין שהמטרה האמיתית של התיקון השני הייתה להגן על הזכות של כל האזרחים לשאת נשק במסגרת מיליציות ממשלתיות.
לבורק הייתה השפעה על הפלג השמרני ביותר של בית המשפט, בו נמנו השופטים ויליאם רנקוויסט, אנטונין סקאליה וקלרנס תומאס.
ביולי 1987 הודיע הנשיא רייגן כי הוא מביא בפני הסנאט את מינויו של בורק לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בתוך פחות משעה מהודעת הנשיא נשא הסנאטור טד קנדי את נאומו המפורסם: "אמריקה של רוברט בורק", שפתח את המסע למניעת אישור המינוי בסנאט.
בתגובה לנאום השיב בורק כי "לא הייתה בו שורה אחת מדויקת".
הקבוצות שהתנגדו לבורק השתמשו בפרסומות טלוויזיה לגיוס דעת הקהל.
כך למשל, בשל התנגדותו של בורק להגנה על הזכות לפרטיות מעבר למקרים המפורטים בחוקה, מתנגדיו חשפו את רשימת הסרטים ששאל מספריית הווידאו אליה היה מנוי (אם כי אלו התבררו כלא שערורייתיים).
במהלך השימוע שערכה ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית נשאל בורק לגבי עמדות שנויות במחלוקת שהביע בעבר, קרי; טענתו שחוק זכויות האזרח אינו חוקתי, תמיכתו במס קלפי ובוחן קריאה לבוחרים, חובת תפילה בבתי ספר ועוד.
בורק ענה בהרחבה ותיאר התמתנות בחלק מהשקפותיו.
הסנאט, שהיה בעל רוב דמוקרטי, דחה את מינויו ברוב 42–58. שני דמוקרטים הצביעו בעדו, שישה רפובליקנים הצביעו נגדו.
בהמשך מועמד אחר של רייגן נפסל גם הוא לאחר שהתברר כי נהג לעשן מריחואנה.
בסופו של דבר מונה אנתוני קנדי, שנתפס כבעל עמדות מתונות.
לאחר שלא הצליח להפוך לאחד מהשופטים העליונים ביכר בורק לפרוש מבית המשפט לערעורים והצטרף למכון היוזמה האמריקני, גוף חשיבה שמרני.
הוא שב לאקדמיה והוציא שלל ספרים ומאמרים בהם פרש את השקפותיו.
בספרו "צעידה לקראת עמורה" תקף בחריפות את תנועת שוויון הזכויות, עליית הפמיניזם, המהפכה המתירנית בשנות השישים והתנועה ההומוסקסואלית.
על פי השקפתו, הערכים הליברליים שהשתלטו על ארצות הברית חותרים תחת ערכיה של תרבות המערב.
ההחלטה המשפטית הליברלית-אקטיביסטית היחידה שבה הביע תמיכה הייתה פסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
כדי למנוע מבית המשפט לכפות את השקפותיו על הציבור הציע בורק תיקון חוקתי שיאפשר לקונגרס לבטל את החלטותיו.
בשנת 2003 המיר בורק את דתו לקתוליות.
על בית המשפט העליון של ישראל
בורק לא צמצם את התעניינותו למשפט האמריקני בלבד.
אחת מהתקפותיו החריפות ביותר הופנתה כלפי בית המשפט העליון של ישראל ונשיאו, אהרן ברק, שאותם הוא ראה כמופת וכסמל ל"השחתה המשפטית הבינלאומית" ואף כינה את גישתו של ברק "אימפריאליזם שיפוטי".
רוברט בירד היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית מאז ינואר 1959 ועד פטירתו ב-2010 כשהוא מייצג את וירג'יניה המערבית.
כיהן בין היתר כמנהיג הרוב בסנאט בשתי קדנציות נפרדות, בין השנים 1977-1981 ובין השנים 1987-1989. בין שתי קדנציות אלה כיהן כמנהיג מפלגת המיעוט בסנאט.
תקופת כהונתו בסנאט (51 שנים) הייתה הארוכה ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית ותקופת כהונתו בקונגרס בכלל (57 שנים) הייתה הארוכה ביותר עד שנת 2013, בה ג'ון דינגל עקף אותו וכיהן עד שנת 2015, ובסה"כ 59 שנים.
בטרם נבחר לחבר בסנאט כיהן שלוש קדנציות (1953–1959) בבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מדינת וירג'יניה המערבית.
בצעירותו היה חבר בארגון הגזעני הקו קלוקס קלאן וב-1964 בהיותו חבר הסנאט, התנגד לחוק זכויות האזרח והיה חבר מרכזי בפיליבסטר ממושך של סנאטורים דרומיים על מנת לעכב את קבלתו.
בין 1971 ל-1977 כיהן כמצליף הסיעה הדמוקרטית בסנאט, ובין 1977 ל-1989 היה מנהיג הדמוקרטים בסנאט כמנהיג הרוב או המיעוט לסירוגין, ונודע בשליטתו בתקנות הסנאט ובניצולן לטובתו.
בשנת 1976 התמודד בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית בניסיון לזכות במועמדותה לנשיאות ארצות הברית אך זכה להצלחה מועטה מאוד.
בבגרותו שירת כקצין בצבא הלבן בזמן מלחמת האזרחים ברוסיה שאחרי מהפכת אוקטובר.
לאחר שנכנעו "הצבאות הלבנים" היגר אל שאנגחאי בסין.
שם מילא תפקיד של מפקד גדוד בדרגת קולונל באזור השליטה הבריטי.
כמו כן כיהן כנציב בית"ר בסין.
ביטקר לא ידע עברית, ולא הכיר את המציאות ביישוב היהודי.
עם זאת ניסיונו הצבאי ודרגתו הגבוהה הביאו את זאב ז'בוטינסקי לאשר את בחירת מפקדת הארגון למנותו למפקד האצ"ל במפגש שנערך באלכסנדריה.
אולם כאשר נכנס לתפקידו "לא מצא מסילות אל לב פקודיו".
במשך מספר חודשים פיקד על הארגון וארגן אותו מחדש לאחר "הפילוג הראשון".
הסיבה הישירה הייתה מעורבותו בגיוס כספים לארגון על ידי ניסיון כושל של שוד סניף בנק הפועלים בתל אביב ב-12 בספטמבר 1937. המשתתפים בפעולה לא היו אנשי אצ"ל, וההסכם נעשה עימם ללא ידיעת מפקדת הארגון.
כך לאחר השוד הכושל הועמד האצ"ל באור מביש.
ביטקר נקרא לבירור בוורשה ואולץ להתפטר מתפקידו.
תחתיו התמנה למפקד הארגון משה רוזנברג אשר כיהן לפני כן כ"ראש המפקדה" ומפקד מחוז תל אביב.
ביטקר עבר להתגורר בארצות הברית ובה נפטר.
רוברט וילהלם אברהארד בונזן (גרמנית: Robert Wilhelm Eberhard Bunsen; 30 במרץ 1811, גטינגן - 16 באוגוסט 1899, היידלברג) היה כימאי גרמני.
בונזן היה מהחלוצים בחקר הפליטה הספקטרוסקופית של גופים חמים בעזרתם גילה יחד עם גוסטב קירכהוף את היסודות צסיום (ב-1860) ורובידיום (ב-1861).
כמו כן שיכלל את "מבער בונזן" הקרוי על שמו (אשר הומצא למעשה על ידי מייקל פאראדיי).
בין תלמידיו שלושה חתני פרס נובל בהם פריץ הבר.
בשנת 1860 זכה במדליית קופלי.
בשנת 1877 היה לזוכה הראשון (יחד עם גוסטב קירכהוף) במדליית דייווי מטעם החברה המלכותית בלונדון.
רוברט באראני היה רופא אוסטרי ממוצא יהודי הונגרי.
בשנת 1914 קיבל פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על מחקריו בתחום הפיזיולוגיה והפתולוגיה של מערכת שיווי המשקל של האוזן הפנימית.
באראני נולד בווינה, אביו, ממוצא יהודי, היה מנהל חווה ואילו אמו הייתה בתו של מדען ידוע מצ'כיה.
הוא היה בן זקונים מבין שישה ילדים.
בגיל צעיר חלה בשחפת העצמות, עובדה שעוררה את סקרנותו למקצוע הרפואה.
בשנת 1900 הוא סיים לימודי רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וינה והתמחה בניתוחי האוזניים והראש.
כרופא בווינה ברני נהג להזריק נוזלים לאוזן הפנימית של חוליו כדי להפחית התקפי סחרחורת.
כאשר הוזרק נוזל בטמפרטורה קרה מדי (ביחס לחום הגוף), החולה חש סחרחורת ותנועות בלתי רצוניות של העין.
כאשר חימם ברני את הנוזל טרם הזרקה הוא ראה תנועות בלתי רצוניות של העין בכיוון הנגדי.
באראני שיער כי הנוזל בשבלול האוזן הפנימית שקע כאשר הנוזל המוזרק היה קר מדי ועלה כאשר הנוזל המוזרק היה חם, ולכן כיוון הזרימה של הנוזל בשבלול האוזן אותת על עמדתו לאיבר הוסטיבולרי.
לאחר תצפית זו הוא ערך שורה של ניסויים על מה שהוא כינה בשם "התגובה הקלורית".
מסקנות מחקריו אפשרו את התפתחות הטיפול הכירורגי במחלות האוזן הפנימית.
באראני אף חקר היבטים אחרים של מנגנון שיווי המשקל, כולל פעילות הצרבלום.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה שירת באראני בצבא האוסטרי כרופא-אזרח ונפל בשבי הצבא הרוסי.
כאשר זכייתו בפרס נובל הוכרזה, באראני שהה במחנה שבויים רוסי.