tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף טענות מד"א משנת 2007 כי "מעולם לא נאסר על אתיופים ילידי ישראל לתת תרומת דם", עמדה ועדת נבון עוד בשנת 1996 על האבסורד שבפסילת דמם של ילידי הארץ רק בשל מוצא הוריהם והמליצה פה אחד לבטל הנחיה זו, אולם המלצותיה לא יושמו.
בדצמבר 2013 סירב צוות מד"א להתרים דם מחברת הכנסת פנינה תמנו-שטה, שעלתה מאתיופיה בגיל 3, בתואנה כי לבני העדה האתיופית יש "סוג דם מיוחד".
בעקבות זאת סילק יו"ר הכנסת יולי אדלשטיין את צוות מד"א מהכנסת והושמעו גינויים חריפים מצד נשיא המדינה, ראש הממשלה, שרים ונבחרי ציבורי נוספים.
מנהלת שירותי הדם של מד"א טענה כי צוות המתרימים נהג על פי נוהלי משרד הבריאות, אשר פוסלים לקיחת דם ממי ששהה שנה או יותר במדינה שבה שכיחות האיידס גבוהה.
בעקבות המחאה הציבורית, שהקיפה הפעם גם מגזרים נוספים מלבד ציבור העולים מאתיופיה, מינתה שרת הבריאות יעל גרמן ועדה מקצועית במשרדה לצורך "בחינת תרומות דם מאוכלוסיות המוגדרות כיום כאוכלוסיות בסיכון", בראשות פרופסור מנפרד גרין.
הדרת יוצאי אתיופיה משכונות מגורים
בינואר 2012 פורסמה כתבה בחדשות ערוץ 2 שבמסגרתה סיפרו תושבי קריית מלאכי כי הם אינם מעוניינים שבסביבתם יתגוררו תושבים מבני העדה האתיופית, בשל חשש מירידת ערך מחירי הדירות וההשפעה שתהיה, לדבריהם, לתושבים אלו על איכות המגורים בסביבה.
בתוך כך, פורסם בכתבה על סירובם של כמה בעלי בתים בקריית מלאכי למכור דירות לבני העדה האתיופית.
אחד מהם אמר כי "לאתיופים יש ריח של פצצת אטום".
לאחר הפרסום, ב-10 בינואר 2012 הפגינו כאלפיים מבני הקהילה האתיופית בקריית מלאכי ועמם אזרחים רבים קיימו תהלוכה לכיוון הרחבה המרכזית בעיר, שם התקיימה הפגנה נגד הגזענות כלפי יוצאי העדה האתיופית.
המפגינים נשאו שלטים עליהם נכתב בין היתר "שחור זה רק צבע", "גזענות זה לא גזעי" ו"מכירים את ה-KKK?".
כן התקבלו דיווחים כי כתובות "תג מחיר נגד אתיופים" רוססו על גבי מכוניות ועל קירות בתים ברחובותיה.
שרת הקליטה סופה לנדבר מסרה לקראת ההפגנה כי "צר לי לשמוע שבשנת 2012 קמים בציבור הישראלי גורמים עוינים לעולים החדשים, אשר לוקחים חלק פעיל במפעל הציוני".
לנדבר ציינה כי בהיסטוריה הלא רחוקה "כולנו התחלנו כעולים בישראל, ואני מתביישת לגלות שבתוך עמנו מתגלים סימנים של חוסר סובלנות כה בוטה".
עוד נמסר כי משרד הקליטה רואה בחומרה כל ביטוי אלים כלפי עולים חדשים וקורא לרשות המקומית כמו גם לציבור להוקיע תופעות כאלו מקרבם.
ב-18 בינואר כ-5,000 מפגינים, רובם בני העדה האתיופית, צעדו מרחבת הכנסת במחאה על הגזענות כלפיהם, וקיימו עצרת בגן העצמאות בירושלים.
המפגינים נופפו בדגלי ישראל ונשאו שלטים שעליהם נכתב "כאן גרים בכיף גזענים", "היום זה אני, מחר זה אתה" ו"די לגזענות".
כמו כן, הם צעקו "דור חדש דורש שינוי", "מי שלא קופץ גזען", "לא ניתן לשחור להיות מסכן".
אירוע הכאת החייל דמאס פיקדה (2015)
ב-27 באפריל 2015 פורסם סרטון המתעד תקרית בחולון, בו נראה שוטר יס"מ ומתנדב מכים את דמאס פיקדה, חייל ממוצא אתיופי.
לאחר המקרה נעצר החייל פיקדה בגין תקיפת שוטרים.
לימים תיאר השופט יורם דנציגר את האירוע:
"המתלונן הגיע למקום האירוע כשהוא אוחז באופניו, והתקרב אל השוטר.
השוטר הורה למתלונן להתרחק מהמקום, אולם המתלונן נותר לעמוד ולא מילא אחר הוראות השוטר.
השוטר ניגש למתלונן, החזיק באופניו, דחף אותם ואת המתלונן לאחור והתרחק מעט.
במעמד זה, אמר המתלונן לשוטר אמירה שתוכנה אינו ידוע.
בתגובה, פנה השוטר לעבר המתלונן ודחף אותו ואת אופניו.
תוך כדי, הדף המתלונן את השוטר.
בשלב זה, אחז השוטר את צווארו של המתלונן באמצעות שתי ידיו, ונתן למתלונן מכה באמצעות ברכו.
בעקבות זאת, התפתח בין השניים מאבק פיזי, שהסתיים בכך שהמתלונן נפל ארצה, והשוטר אחז בו, יחד עם שוטר נוסף.
בהמשך, השתחרר המתלונן מאחיזתם, והניף לעברם אבן שהייתה במקום.
בתגובה, שם השוטר את ידו על נשקו ואמר למתלונן להניח את האבן, וזה עשה כן."
בעקבות פרסום הסרטון השוטר הושעה והמתנדב שהיה באירוע הוצא משירות המשטרה.
המקרה הועבר לחקירת המחלקה לחקירות שוטרים.
בעקבות ההתעניינות הציבורית הועבר המקרה לבחינה אישית של היועץ המשפטי לממשלה, יהודה ויינשטיין, אשר סגר את התיק הפלילי שנפתח נגד השוטר, בנימוק שהמתלונן היה ראשון להשתמש בכוח פיזי נגד השוטר.
העניין הועבר לטיפול משמעתי במשטרה.
בינואר 2017 החליט היועץ המשפטי הנכנס, אביחי מנדלבליט, לפתוח מחדש את תיק החקירה בנימוק שמבחינה עובדתית השוטר היה הראשון לפעול בכוח נגד המתלונן וכי לא ננקטו כל צעדים משמעתיים נגד השוטר, מכיוון שהוא פוטר מסיבות אחרות שלא קשורות לאירוע.
בהמשך, הוצע לשוטר הסדר מותנה על פיו יודה השוטר בעובדות האירוע ולא יוגש נגדו כתב אישום.
באפריל 2019, בתום ארבע שנות הליכים משפטיים, נסגר התיק נגד פיקדה מחוסר אשמה.
בעקבות הסרטון נערכו הפגנות סוערות ברחבי ישראל במחאה על יחס המשטרה ליוצאי אתיופיה בישראל, יחס שלטענתם נגוע בגזענות ולוקה בשיטור יתר.
כדוגמאות נוספות ליחס זה הביאו מנהיגי המחאה את פרשת השמדת מנות הדם של עולי אתיופיה, הדרה של תלמידים ותלמידות ממוצא אתיופי ממוסדות חינוך, ואת פרשת מותו של יוסף סלמסה.
מפגינים אחדים עטו חולצות עם הכיתוב "איפה אברה?", שרמזו על חטיפתו של אברה מנגיסטו עליה הוטל איפול באותה עת.
ב-30 באפריל נערכה הפגנה בת כאלף משתתפים בירושלים.
בין היתר הפגינו המפגינים מול המטה הארצי של משטרת ישראל, ברחוב המלך ג'ורג', חסמו את כביש 1 ואת תנועת הרכבת הקלה בירושלים.
אף על פי שכוונת מארגני ההפגנה הייתה לקיים הפגנה לא-אלימה, ההפגנה נהפכה למהומה בעקבות מספר מפגינים שהפעילו אלימות.
14 בני אדם נפצעו במהלך ההפגנה, בהם 11 אזרחים ושלושה שוטרים.
המפגינים ניסו להניע את המחאה אל מול בית ראש הממשלה בירושלים, אך המשטרה מנעה זאת.
דמאנו שאטה, מדוברי המפגינים, אמר: המפגינים טענו כי כוחות המשטרה רואים ביוצאי אתיופיה חשודים מיידיים באופן סיסטמטי, וכי חלה עלייה באירועי האלימות המשטרתית נגד יוצאי אתיופיה.
טענות אלה באו לידי ביטוי גם בדיווחים על שהתרחש בהפגנה זו עצמה: בין היתר, דווח כי המשטרה השליכה רימוני הלם לעבר המפגינים והשתמשה כנגדם בגז מדמיע.
גם חברת הכנסת פנינה תמנו-שטה, שהשתתפה בהפגנה, טענה שהמשטרה השתמשה בכוח מופרז ולא מידתי, ואמרה: שוטר לשעבר ממוצא אתיופי טען בעקבות ההפגנה: "האצבע על ההדק קלה עד בלתי-נסבלת".
ב-3 במאי נערכה אחר הצהריים הפגנה ליד מגדלי עזריאלי, שאליה הגיעו, בנוסף לבני העדה האתיופית, חברי הכנסת, סופרים, עיתונאים ואזרחים שביקשו להזדהות עם המאבק.
לאחר כשעה וחצי נעו המפגינים, שמספרם הגיע לכאלפיים, לכיוון נתיבי איילון וחסמו אותם.
כתוצאה מכך נוצר פקק תנועה כבד.
המשטרה נמנעה מלהתעמת עם המפגינים שחסמו את הכביש והורתה לנהגים לחזור על עקבותיהם נגד כיוון התנועה.
אף על פי שמנהיגי המפגינים הצהירו שכוונתם הייתה לקיים הפגנה לא-אלימה, מספר מפגינים ניסו לפרוץ לבניין עיריית תל אביב, ניפצו חלונות ראווה של בתי עסק באזור, פגעו בכלי רכב והשליכו לעבר השוטרים לבנים, אבנים ובקבוקים.
בתגובה פיזרו השוטרים את כלל ציבור המפגינים בעזרת ירי רימוני הלם וגז בכינון ישיר, הסתערות פרשים והתזת זרנוקי מים.
לטענת המשטרה, בהפגנה נפצע שוטר אחד באורח בינוני, וכן נפצעו עוד 55 שוטרים באורח קל ו-12 אזרחים נוספים.
43 מפגינים נעצרו, 19 מתוכם הובאו למחרת להארכת מעצר ובית המשפט האריך את מעצרם של 15 מהעצורים.
בדיון הארכת המעצר שנערך למחרת בבית המשפט, טען נציג משטרת ישראל כי מגמת המשטרה הייתה להפגין איפוק מול ההתפרעויות, אך אלו "עברו קו אדום".
מנגד טענו המפגינים כי המשטרה הכתה גם מפגינים תמימים ונמנעה מהגשת עזרה רפואית לפצועים.
בהערכת מצב שקיים המפכ"ל בעקבות ההתפרעות, הוחלט להקים צוות חקירה מיוחד לאיתור הפגינים שהפרו את הסדר.
ב-6 במאי הגישה פרקליטות תל אביב כתבי אישום נגד ארבעה יוצאי אתיופיה שהשתתפו בהפגנות, באשמת אלימות ותקיפת שוטרים.
ב-4 במאי נערכה הפגנה של יוצאי אתיופיה בקריית גת.
ב-7 במאי נערכה הפגנה של יוצאי אתיופיה באשקלון.
המפגינים צעדו משכונת עתיקות, שבה ריכוז גבוה של יוצאי אתיופיה, עד לבית העירייה.
ב-12 במאי נערכה הפגנה של יוצאי אתיופיה בחיפה.
המפגינים צעדו מגן האם אל כיכר ספר שבאחוזת שמואל.
ב-3 ביוני נערכה הפגנה של יוצאי אתיופיה בתל אביב ליד מגדלי עזריאלי.
המפגינים ניסו לחסום את התנועה הזורמת לכיוון רחוב קפלן חרף התנגדות המשטרה.
בעימותים עם כוחות המשטרה נעצרו שני מפגינים.
תגובת הממשלה – הקמת הצוות למיגור גזענות נגד יוצאי אתיופיה
הממשלה הגיבה לאירועים אלו, בקידום של מדיניות ממשלתית לקידום שילובם המיטבי של יוצאי אתיופיה בחברה הישראלית, תוך שילוב מספר משרדי ממשלה לרבות: משרד החינוך, משרד הרווחה והשירותים החברתיים, משרד הבריאות וצוות יישום ומעקב אחר התוכנית בעלות כוללת של 192 מיליון ש"ח.
הצוות שהוקם נקרא "הצוות למיגור גזענות נגד יוצאי אתיופיה", הוגדר כצוות בינמשרדי, שכולל נציגי ממשלה, נציגי נציבות שירות המדינה ומשטרת ישראל ונציבת שוויון הזדמנויות בעבודה במשרד הכלכלה והתעשייה.
יו"ר הצוות נקבעה כאמי פלמור, מנכ"לית משרד המשפטים.
הדו"ח המסכם של "הצוות למיגור גזענות נגד יוצאי אתיופיה", שנודע גם כ"דו"ח פלמור" הוגש בחודש אוגוסט 2016 וכלל סקירה ושיקוף של האירועים המשמעותיים שחוו יוצאי אתיופיה כגילויי גזענות ואפליה.
הצוות בראשות פלמור הציג למעלה מ-50 המלצות, אותן אימצה ותקצבה הממשלה.
בשנת 2019, בעקבות פרשת הריגתו של סלומון טקה, טענה שולה מולא, יושבת ראש אגודת יהודי אתיופיה כי ליחידה למאבק בגזענות במשרד המשפטים אין סמכות אמיתית.
פרשת הריגתו של יהודה ביאדגה
ב-18 בינואר 2019 יצא יהודה ביאדגה, צעיר הלוקה בנפשו לרחוב כשהוא עטוף בטלית ונושא סכין.
משפחתו הזעיקה משטרה, וכארבעים וחמש דקות לאחר הקריאה, הגיעו שני שוטרים למקום.
אחד מהם, שעמד מטרים ספורים מביאדגה, צעק לעברו לזרוק את הסכין.
ביאדגה החל להתקדם לעברו עם הסכין בידו והשוטר, בתגובה, ירה בו מטווח קצר.
ב-30 בינואר 2019 הפגינו כעשרים אלף איש בתל אביב בדרישה להעמיד לדין את השוטר היורה ולחדול משיטור יתר אשר קיים לדבריהם כלפי צעירי העדה.
בניגוד להפגנות משנת 2015, התאפיינה הפגנה זו ביחס מאופק הן מצד המשטרה והן מצד המפגינים, שהונהגו על ידי כהני העדה.
מפקד מחוז תל אביב של המשטרה, ניצב דוד ביתן, טען כי "האירוע הוא גאווה גדולה לדמוקרטיה, תעודת כבוד לקהילת יוצאי אתיופיה ולשיתוף פעולה של המארגנים עם המשטרה".
עם זאת, לקראת תום ההפגנה נעצרו 11 מפגינים לאחר שהשחיתו רכוש ופגעו בשישה שוטרים.
לטענת המפגינים חסמה המשטרה את כל צירי התנועה באזור ההפגנה, וכן כיתרה את אחרוני המפגינים באמצעות מאות שוטרי יחידת הסיור המיוחדת של המשטרה.
פרשת מותו של סלומון טקה
ב-30 ביוני 2019 נהרג סלומון טקה כתוצאה מירי של קצין במשטרת ישראל שהיה בלבוש אזרחי.
מותו הוביל לחידוש הפגנות יוצאי אתיופיה ברחבי ישראל; כשהמוחים טוענים נגד שיטור יתר, אלימות משטרתית והטיית ירי כלפיהם.
ב-1 ביולי, למחרת הריגתו של טקה, מאות יוצאי אתיופיה הפגינו בחיפה ובקריות, שרפו צמיגים וקראו קריאות בגנות המשטרה.
בתוך כך, ניסו חלק מהמפגינים לפרוץ לתחנת משטרת זבולון ובתגובה נורו לעברם רימוני הלם.
בין הנפגעים מרימוני ההלם היו גם עיתונאים, רועי ינובסקי מ'כאן', כתב ynet אמיר אלון, אוריה אלקיים מ"כאן" ויהושע בריינר מ'הארץ'.
בהמשך אותו ערב, התרחבה המחאה ונערכו הפגנות באשקלון, בקריית גת ובקריית עקרון וכן כביש 4 נחסם לתנועה.
ב-2 ביולי התגברו המחאות וכללו אלפים מבני העדה.
מפגינים חסמו צירי תנועה מרכזיים במוקדים שונים ברחבי הארץ, ובחלק מהמקומות אירעו עימותים עם שוטרים.
אזרחים אשר ניסו להמשיך לנסוע בכבישים החסומים, הותקפו פיזית על ידי המפגינים.
אירוע אלים אירע בצומת עזריאלי בתל אביב כאשר נהג שפרץ את המחסום וניסה לחצות את המפגינים עם רכבו, הותקף וחולץ על ידי שוטרים סמויים ומכוניתו נשרפה.
בנוסף, לפי הודעת המשטרה, המפגינים יידו בקבוקי תבערה, אבנים ובקבוקים, שרפו צמיגים וגרמו נזק לרכוש.
אבנים יודו לעבר אוטובוס בפתח תקווה ושמשותיו נופצו, בקריית מלאכי נרגמו ניידות משטרה באבנים ובעפולה הותקפו שוטרים אחרי חצות, ואחד מהם ירה באוויר.
בקריית אתא, הפכו המפגינים ניידות, ניפצו את שמשותיהן ואף הציתו אחת מהן.
בתחילה נקטה המשטרה במדיניות של הכלה על מנת שלא לדרדר את האירוע, אך לאחר שעות של חסימת כבישים ושיבושים שגרמו לעומסי תנועה כבדים – כוחות המשטרה החלו לפזר בכוח את ההפגנות.
בסך הכל על-פי נתוני המשטרה, נפצעו 83 אנשים מתוכם 47 שוטרים, 26 מפגינים וכבאי אחד.
נשיא המדינה ראובן ריבלין קרא למפגינים לשמור על איפוק, ואמר: "אין לאיש מאיתנו דם סמיך יותר, ולעולם לא יהיו חיי אחינו ואחיותינו הפקר".
ב-3 ביולי התחדשו המחאות בעוצמה פחותה.
בתל אביב חסמו כ-200 מפגינים את רחוב בגין ופונו בכוח, ובתוך כך נתיבי איילון נחסמו לכ-40 דקות ונפתחו.
בראשון לציון וביבנה מפגינים יידו אבנים לעבר שוטרים.
ביום זה נעצרו 14 במוקדי המחאה.
ב-8 ביולי, בגמר השבעה על סלומון טקה, חודשו הפגנות המחאה.
בתל אביב חסמו המפגינים בצהריים את רחובות קפלן ואבן גבירול.
בערב התאספו כאלף מפגינים בכיכר רבין.
בנוסף נחסמו כבישים בפתח תקווה, רחובות ונתניה.
ב-8 ביולי 2019 התקיימה פגישה במשרדו של היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בהשתתפות המשנה ליועמ"ש עמית מררי, מנכ"לית משרד המשפטים אמי פלמור, ראשת היחידה הממשלתית לתיאום המאבק בגזענות אווקה-קובי זנה, נציגים נוספים ממשרד היועץ, פרקליטות המדינה ומשרד המשפטים.
כן השתתפו בפגישה מנכ"לי הארגונים אגודת יהודי אתיופיה, טבקה, פידל ועורכי הדין של משפחת טקה.
ב-15 ביולי 2019 נערך דיון מיוחד בזמן הפגרה בעקבות בקשתם של למעלה מ-25 חברי כנסת, לדון בהצעה לסדר בנושא "הכישלון הלאומי המתמשך בקליטת יהודי אתיופיה".
יושב ראש הכנסת יולי אדלשטיין אמר בפתח הדיון: .
שר העלייה והקליטה יואב גלנט השיב בשם הממשלה.
במקביל לדיון נערכה הפגנה מול משכן הכנסת, 13 מפגינים נעצרו לאחר שההפגנה עברה לצומת ליד בית המשפט העליון ולאחר מכן לרחוב יפו.
החל מסוף חודש יולי 2019, החלו פעילים לעמוד במשמרות מחאה מול בתיהם של שר הפנים, ראש מח"ש, היועץ המשפטי לממשלה ופרקליט המדינה.
בסוף אוגוסט נערכה עצרת "הסיפורים מאחורי השמות" ברחבת מוזיאון תל אביב, בה סיפרו משפחות על בניהם שנהרגו בעקבות אלימות משטרתית.
בכנס של לשכת עורכי הדין שעסק ב"שוויון זכויות ומיגור הגזענות" בהשתתפות ראש מח"ש שהתקיים ב-28 באוקטובר 2019 מנעו פעילים ישראלים אתיופים את התנהלותו התקינה של הכנס.
כמו כן, מנעו את יציאתה של עורכת דין קרן בר מנחם במחאה על הטיפול הכושל, לטענתם, בחקירת מותו של טקה.
היא הוצאה מבית הפרקליט בתל אביב בליווי שוטרים.
מחאת צדק לרפאל החלה בעקבות פרשת דריסתו ומותו של הילד רפאל אדנה בן ה-4. המפגינים מחו כנגד האלימות המשטרתית, הגזענות והאפליה שחווים בני ובנות העדה האתיופית בישראל.
בחודש מאי 2023 דרסה קרול פסלר את רפאל אדנה בעת שנהגה ברכב פרטי, וכן את אחיו הגדול מתניה ואת סבו, בעת שחצו את שדרות בן-גוריון בנתניה.
שלושתם נפצעו ורפאל נספה בזירת הדריסה.
נהגת הרכב הפוגע הפקירה את הנפגעים והמשיכה בנסיעה מבלי להגיש עזרה או לדווח לרשויות על התאונה.
למחרת הובאה בתה לחקירה במשטרה, הואיל וזו הייתה הבעלים הרשומה של הרכב.
לאחר שהתברר שברכב נהגה קרול, התיק נגד ביתה נסגר.
הפרקליטות ציינה כי בכוונתה להעמיד לדין את הנהגת בגין עבירת הפקרה, נוכח קשיים משפטיים בהאשמה בהריגה.
הובהר כי על-פי ממצאי תיק החקירה, בוחני התנועה קבעו שהנהגת נהגה במהירות המותרת ולא יכלה להימנע מפגיעה באדנה.
לפי דיווח בעיתון "הארץ", במשטרה ובפרקליטות אף שקלו לחקור באזהרה את הסבא לאור התנהלותו, אולם לאור הטרגדיה ו"הנסיבות המורכבות של המקרה", וכן לאור מדיניות התביעה שבמקרים מסוג זה לא מעמידים לדין קרוב משפחה - הוחלט להימנע מכך.
כחודשיים לאחר התאונה, עקב העיכוב שבהגשת כתב האישום כנגד מבצעת הדריסה וההחלטה לא להגיש כתב אישום נגד הבעלים הרשום של הרכב (שלא שהתה ברכב בעת ביצוע התאונה), התעוררה מחאה ציבורית.
בין היתר טענה המשפחה כי החקירה לא הייתה יסודית, היו תצלומי אבטחה שלא נבחנו ועדים שלא נחקרו; כמו כן, טענה המשפחה כי הנהגת הדורסת ובתה פעלו לשבש הליכי חקירה.
חרף ממצאי החקירה ובניגוד לעובדות, מנעד טענות בדויות החלו תופסות תאוצה ברשתות החברתיות.
במסגרת הבדיות הפופולריות, נטען כי בתה של קרול היא זו שפגעה באדנה, אף שהחקירה העלתה שאין לה קשר לכך.
עוד נטען כי קרול וביתה החליטו לשבש את החקירה, ולקחו את הרכב למוסך על מנת להסתיר את סימני התאונה.
נגד המשטרה נטען כי זו גבתה עדות מהסבא רק לאחר חודש וחצי, וכי העלימה מצלמת אבטחה שתיעדה את התקרית.
עוד נטען, בסתירה לבדיית הטיוח, כי המדינה נמנעה מלהגיש כתב אישום כנגד הבת בשל גזענות.
טענות אלו קנו להן שביתה בקרב רבים, והדבר הביא לידי כך שאלמונים השחיתו את מרפאת השיניים של ביתה של קרול.
ב-21 באוגוסט 2023 חסמו המפגינים את כבישי איילון לתנועה תוך כדי שהם דורשים צדק עבור רפאל.
בתגובה שוטרים השתמשו ברימוני הלם ומכתזיות בכדי לפזר את קהל המפגינים ועצרו כעשרה מהם.
בעקבות המחאה, ובצעד חריג, הפרקליטות אישרה למשפחת אדנה לצפות במצלמות מזירת האירוע.
הפארקים הלאומיים של קנדה הם פארקים לאומיים, אתרים, שמורות טבע, פארקים עירוניים לאומיים ואזורי טבע בבעלות ממשלת קנדה, המוגנים מכוח חוק הפארקים הלאומיים של קנדה.
האתרים מנוהלים במטרה להגן על אזורי הטבע למען הדורות הבאים, ולחנך למען הגנת הסביבה, באמצעות נופש ופנאי.
האתרים מנוהלים על ידי רשות הפארקים של קנדה - רשות ממשלתית השייכת למשרד להגנת הסביבה של קנדה.
הפארק הלאומי הראשון של קנדה הוכרז בשנת 1885, באמצעות דבר המלך במועצה במטרה להגן על שטח של 26 קמ"ר סביב האתר ההיסטורי הלאומי קייב אנד בייסין.
בהשראתו של הפארק הלאומי ילוסטון, בארצות הברית נחקק בשנת 1887 חוק פארקי הרי הרוקי, שהקים את פארק הרי הרוקי (כיום הפארק הלאומי באנף).
פארק לאומי זה הפך לפופולרי ביותר, ומשרד הפנים הקנדי החל לשקול הקמת פארקים לאומיים נוספים לאורך מסילת הרכבת הקנדית פסיפית (הפארק הלאומי יוהו); ולאורך מסילת הרכבת גראנד טראנק פסיפיק (הפארק הלאומי ג'ספר).
חוק פארקי הרי הרוקי בוטל בשנת 1911 והוחלף בחוק שמורות הטבע והפארקים של הדומיניון, אשר הקים את רשות הפארקים הלאומית הראשונה בעולם, במטרה שזו תנהל את הפארקים.
בשנת 1922, הוקם הפארק הלאומי ווד באפלו, שנועד להגן גם על האומות הראשונות שפעלו בשיטחו (בדומה לשמורות האינדיאנים בארצות הברית).
בשנת 1972 הגדירה רשות הפארקים של קנדה את שמורות הפארק הלאומי; אדמות המנוהלות על ידי הסוכנות שנועדו להפוך לגנים לאומיים בהמתנה להסדר זכויות על אדמות האומות הראשונות והסכמים להמשך השימוש המסורתי באדמות.
נכון לשנת 2019, ישנם 38 פארקים לאומיים, 10 שמורות פארקים לאומיים (אתרים המוגנים במטרה להפוך בעתיד לפארקים) ופארק עירוני לאומי המשתרעים על שטח כולל של 328,198 קמ"ר (שהם 3.3% משטחה הכולל של קנדה) ומייצגים 30 מתוך 39 אזורי הטבע בקנדה.
ישנו לפחות פארק לאומי אחד בכל אחד מהפרובינציות והטריטוריות של קנדה.
בין השנים 17–2016, ביקרו בפארקים 15,449,249 מבקרים, ומהם למעלה מ-4 מיליון מבקרים בשטח הפארק הלאומי באנף (העמוס מבין הפארקים) ורק שני מבקרים בשטח הפארק הלאומי טוקטוט נוגייט.
הפארקים הלאומיים ושמורות הפארקים הלאומיים
שמורות הפארק הלאומי מסומנות על ידי "(שמורה)" ליד שם הפארק.
הפארקים העירוניים הלאומיים מסומנים על ידי "(עירוני)" ליד שם הפארק.
שםתצלום מיקום תאריך הקמה שטח (2017) אזורתיאורהרי מילי(שמורה)201510,700 קמ"רהחוף הצפון מזרחיאזור זה כולל את הרי מילי, החל מאגם מלוויל ועד מפרץ סנדוויץ', וכן מספר חופים לחוף ים לברדור.אולאביק199212,200 קמ"רהשפלה הארקטית המערביתהפארק ממוקם על חופי הצפוני של האי באנקס.
אזור זה הוא שפלה חסרת עצים, ובה מספר בעלי חיים בסכנה הכחדה (ובהם כבש המושק ואייל פירי).אויואיטאוק200119,089 קמ"ראזור דייוויס הצפוניאחד הפארקים הלאומיים הגדולים בקנדה.
הפארק ממוקם כולו בתחום החוג הארקטי, על האי באפין, ומשמר נוף פראי אנטארקטי, ואת הפסגות הגבוהות ביותר של אזור "המגן הקנדי".באנף ‡ אגם מוריין 18856,641 קמ"רהרי הרוקי הקנדיים הפארק הלאומי הראשון אשר הוקם על ידי הממשלה הפדרלית של קנדה.
הפארק כולל את עמק עשר הפסגות, שדה הקרח ואפטה, שדה הקרח ואפוטיק ואת העיירות לייק לואיז ובאנף.
הפארק מהווה חלק מאתר המורשת העולמית הפארקים בהרי הרוקי הקנדיים, יחד עם הפארק הלאומי קוטניי, הפארק הלאומי יוהו, והפארק הלאומי ג'ספר.חצי האי ברוס 1987125 קמ"רשפלת סנט לורנסהפארק כולל אזורים אשר תוכננו להיכלל בשטח הפארק הפרובינציאלי אגם סיפרוס בפרובינציית אונטריו.
הפארק משמר את קו החוף הייחודי של אזור ניאגרה, ומהווה חלק מאזור ניאגרה המוגן על ידי אונסקו.
שביל ברוס, אחד משבילי ההליכה הארוכים ביותר בקנדה עובר דרך הפארק הלאומי הזה.
הפארק מגן על אוכלוסיית נחשי הפעמונים מסוג מאסאסאוגה, המצוייה בסכנת הכחדה, וכן הפארק מכיל את אוכלוסיית הדובים השחורים, הדרומית ביותר בקנדה.רמות כף ברטון1936 948 קמ"רהרמות האקדיות שלחוף האוקיינוסהפארק הלאומי הראשון הקנדי שהוקם באזור האוקיינוס האטלנטי.
הפארק מגן על יערות אקדיים ויערות צפוניים באזור רמות כף ברטון.
כשליש משביל אבוט עובר במרכזו של הפארק.
רוב אוכלוסיית השונרים של קנדה מצויה בפארק זה, ולחופיו מצויי הלווייתן הצפון אטלנטי, המצוי בסכנת הכחדה.
בפארק מצויים איילי קורא מסוג Alces alces andersoni, אשר הובאו לפארק בין השנים 1947 - 1948, לאחר שהאוכלוסייה האזורית של איילים אלה במערב קנדה נכחדה.האי אלק1913 194 קמ"ר דרום המישורים הצפונייםשמורת טבע שמטרתה להגן על האייל הקנדי ועל ביזון היערות וכן היא מהווה שמורת שמיים חשוכים.
פורילון1970240 קמ"רהרי נוטרה דאם ומגאנטיקאדמות פארק זה (הפארק הראשון בקוויבק), היו אדמות הציד והדיג של האומות הראשונות מיקמאק ואירקווי שגרו באזור.
|איי גאלף(שמורה) 200337 קמ"רשפלת מצרי ג'ורג'יההפארק מייצג את אזור השפלה של מצרי ג'ורג'יה, כמו כן הפארק כולל 6 קמ"ר של אזור ימי ו-15 איים.גוואי האנאס והיידה‡ 19881,474 קמ"רהרי חוף האוקיינוס השקטהשמורה מהווה את החוף הדרומי של ארכיפלג היידה גוואי.
הפארק הוא הקצה המערבי של קנדה, וכולל 138 איים.
|איבאביק19849,750 קמ"ר צפון יוקון הפארק צמוד לפארק הלאומי וונטוט, ולאזור הבר הלאומי הארקטי של ארצות הברית; הפארק משמר טונדה ארקטית, שלא הייתה מכוסה קרחונים בעידן הקרח האחרון.ג'ספר‡ 190711,228 קמ"ר הרי הרוקי חלק מאתר המורשת העולמית של הרי הרוקי הקנדיים.
הפארק צמוד לפארק הלאומי באנף, ולפארקים הפרובינציאליים הר רובסון, והאמבר שבקולומביה הבריטית.
פארק זה כולל את שדה הקרח קולומביה, מפל אתבסקה, מפלי סאנואפטה ואגם מאליין.הפארק הלאומי קג'ימקוג'יק 1967404 קמ"ר מישור החוף האטלנטי האזור המקיף את אגם קג'ימקוג'יק נרכש על ידי הממשל הפדרלי במטרה להקים במקום פארקט לאומי, בשנת 1967. בשנת 1985 נוסף לפארק אזור חוף ששטחו 22 קילומטרים רבועים.
שמורות לאומיות מוצעות לפארקים לאומיים
שם מיקום שטח אזור טבעי שפלות מניטובה משוער כ־5,000 קמ"ר שפלות מניטובה דרום אוקנגן משוער כ־284 קמ"ר מישור קולומביה
שמורות טבע ימיות לאומיות היא תוכנית שהוקמה בשנת 2002 במטרה לשמור על מערכות אקולוגיות ימיות המייצגות את 29 האזורים הימיים של קנדה.
להלן 29 האזורים הימיים של קנדה:
הערה: # שמורת טבע ימית לאומית קיימת * שמורת טבע ימית לאומית מוצעת
שם תצלום מיקום תאריך הקמה שטח (2017) אזור ימי תיאור פאתום חמש 20 ביולי 1987 114 קמ"ר מפרץ ג'ורג'יאן המקביל הימי לפארק הלאומי ברוס , פאתום חמש, נקרא על שם קו ב"הסערה" של שייקספיר.
היחידה הימית הראשונה במערכת הפארקים הלאומיים משמרת סביבה ימית ייחודית וכמה איים קטנים כולל "אי העציצים" .
המים הצלולים בצורה יוצאת דופן וספינות טרופות רבות על שרטוני מפרץ ג'ורג'יאן הופכים את הפארק ליעד פופולרי עבור צוללנים.
גוואי האנאס (שמורה) 11 ביוני 2010 1,500 קמ"ר מצר הקט, אגן המלכה שרלוט יחד עם שמורת הפארק הלאומי באותו שם, גוואי האנאס מגן על שטח המשתרע מקרקעית האוקיינוס של מצר הקט ואגן המלכה שרלוט ועד להרי היידה גוואי.
השמורה הימית משמרת את השימוש המסורתי של אנשי היידה במים תוך הגנה על האזור מפני חיפושי נפט ודיג מסחרי.
ימת סופיריור 1 בספטמבר 2015 10,880 קמ"ר ימת סופיריור אגם סופריור סמוך לפארק הלאומי אייל רויאל בארצות הברית ולכמה פארקים פרובינציאליים באונטריו, ומהווה חלק משמורת המים המתוקים הגדולה בעולם.
8 ביוני 1988 1,245 קמ"ר שפך נהר סנט לורנס ממוקם במפגש הנהרות סגואני וסנט לורנס ובצמוד לפארק הלאומי פיג'רד סגנואי של קוויבק, סאגנאי - סנט לורנס מגן על חלק משפך סנט לורנס, שטח הזנה משותף ליונקים ימיים כמו לוויתן הבלוגה בסנט לורנס.
אזורי שמורות טבע ימיות לאומיות מוצעות
אזור מחקר מיקום שטח אזור ימי איי מגדלנה 16,500 קמ"ר גדות מגדלנה דרום מצר ג'ורג'יה (שמורה)
1,400 קמ"ר מצר ג'ורג'יה טולורוטיפ אימנגה
אתרי מורשת לאומיים היא תוכנית שהוקמה בשנת 1978 במטרה להגן על מאפייני טבע ספציפיים הנחשבים "יוצאים מן הכלל, יוצאי דופן, ייחודיים או נדירים למדינה זו.
מאפיינים טבעיים אלה יהיו בדרך כלל ישויות מבודדות ובעלי עניין מדעי."
שם תצלום מיקום תאריך הקמה שטח (2017) תיאור פינגו 25 ביולי 1984 16 קמ"ר ממוקם על חוף האוקיינוס הארקטי, אתר המורשת הלאומי היחיד בקנדה משמר שמונה גבעות ליבות קרח המכונות פינגו , כולל איביוק פינגו הגדולה ביותר בקנדה, יחד עם תצורות קרקע וקרח אחרות המיוחדות לסביבת הקפאת-עד.
הפארקים הלאומיים של רוסיה הם פארקים לאומיים, אתרים, שמורות טבע ואזורי טבע בבעלות ממשלת רוסיה, המוגנים מכוח חוק "שטחי הטבע המוגנים המיוחדים".
האתרים מנוהלים במטרה להגן על אזורי הטבע למען הדורות הבאים, לחנך למען הגנת הסביבה הטבעית, באמצעות נופש ופנאי ומנוהלים על ידי סוכנות היערות הפדרלית.
נכון לשנת 2018 בשטחה של רוסיה 55 פארקים לאומיים, שטחם הכולל מגיע לכדי 21.29 מיליון דונם או 14.12 מיליון הקטאר, לא כולל שטחי המים, אשר מהווים 0.82% משטח רוסיה.
על ניהול ואבטחת הפארקים אחראית סוכנות היערות הפדרלית שגם מתפעלת את גופי החילוץ וההצלה במקרה של שרפות יער.
הפארק הלאומי הראשון ברוסיה הוקם רק בתקופת ברית המועצות, עם הקמת הפארק הלאומי לאחמהה, שהוקם בשנת 1971 בתחומי אסטוניה הסובייטית.
ב-1981 התקבל רשמית צו ממשלתי על מעמדם של הפארקים הלאומיים.
ב-1983 הוקמו פארקים לאומיים ברוסיה הסובייטית, כדוגמת סוצ'י ולוסיני אוסטרוב.
לקראת סוף 1990 כבר התקיימו 11 פארקים באזורים המתוירים במדינה.
בשנת 2018 נפתח הפארק הלאומי עמודי לנה ומספר הפארקים הלאומיים הגיע ל-55.
המשרד למשאבי טבע של רוסיה החל בתוכנית ממשלתית בתחום הפיתוח האקולוגי שבמסגרתו יוקמו בשנים 2013—2020 19 פארקים לאומיים חדשים, ביניהם שלושה פארקים לאומיים באזור הארקטי של הפדרציה הרוסית.
שם תמונה מיקוםתאריך הקמת הפארקשטח בקמ"רהערות אלניהרפובליקת צפון אוסטיה18 בפברואר 1998549,26 אלחנאיעבר הבאיקל15 במאי 19991382,34 אניואיסקימחוז חברובסק15 בדצמבר 20074293,7 בשקיריהרפובליקת בשקורטוסטן11 בספטמבר 1986832 ברינגיהצ'וקוטקה17 בינואר 201318194,54 לוסיני אוסטרובמוסקבה, מחוז מוסקבה24 באוגוסט 1983128,81
הפגזת מיינילה (בפינית: Mainilan laukaukset; ברוסית: Ма́йнильский инциде́нт) הייתה תקרית צבאית שהתחוללה ב-26 בנובמבר 1939. במהלך תקרית זו כוחות הצבא האדום הפגיזו במו ידיהם את הכפר הסובייטי מיינילה ב על מנת לספק עילה למלחמה כנגד פינלנד.
ברית המועצות האשימה את הכוחות הפינים בהפגזה זו והשתמשה באירוע בתור דגל כוזב על מנת לשכנע את הציבור הסובייטי כי יש לבטל את הסכם אי התקיפה בין המדינות ולהכריז מלחמה על פינלנד, דבר שאכן קרה לאחר 4 ימים עם תחילת מלחמת החורף.
בשנת 1809, בעימות בין האימפריה הרוסית ובין הממלכה השוודית, צבא האימפריה הרוסית כבש את פינלנד, וזו סופחה לרוסיה כדוכסות גדולה.
מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר שהתחוללה ברוסיה ב־1917, הביאו לקריסת האימפריה הרוסית וב־6 בדצמבר 1917 הכריז הפרלמנט הפיני על עצמאותה של פינלנד.
הבולשביקים שעלו לשלטון ברוסיה התנגדו לאימפריאליזם והאמינו בזכותם להכרה עצמית של עמי האימפריה הצארית לשעבר ולכן מיהרו להכיר בעצמאות פינלנד זמן קצר לאחר ההכרזה.
ב-28 בינואר 1918 פרצה מלחמת אזרחים בין המשמרות האדומים הקומוניסטים בסיוע לוגיסטי של ברית המועצות ובין המשמרות הלבנים בתמיכת כוחות האימפריה הגרמנית, יגרים פינים וקבוצות מתנדבים שוודים.
לאחר ניצחון המשמרות הלבנים במלחמת האזרחים, הממשלה הפינית תלתה עצמה ביציבות האימפריה הגרמנית אך קריסתה של זו בעקבות סיום מלחמת העולם הראשונה הובילה את הממשלה להכיר בחשיבות הקשר המדיני מול ברית המועצות על אף תמיכתה במשמרות האדומים במהלך מלחמת האזרחים.
עקב כך, ב-14 באוקטובר 1920 חתמו נציגי פינלנד וברית המועצות על הסכם טרטו שהסדיר הסכמי סחר וגבולות בין פינלנד לברית המועצות.
לאחר מכן בשנת 1932 חתמו פינלנד וברית המועצות על הסכם אי התקיפה הרוסי-פיני שעל פיו ברית המועצות ופינלנד מתחייבות לכבד זו את גבולותיה של זו וכן שלא ישתתפו באף קונפליקט מדיני או צבאי אחת כנגד השנייה.
לאחר מכן בשנת 1934 האריכו שתי המדינות את תוקף ההסכם עד 31 בדצמבר 1945.
לצד הסכמים אלה, מתח שרר בין המדינות באופן קבוע.
גם לאחר הסכמי טרטו, ברית המועצות אפשרה לפעילים פינים קומוניסטים לפעול מתוך שטחיה ללא הפרעה.
גם במדיניות הפינית המצב היה דומה ומסוף שנת 1921 ועד שנת 1922 אפשרה פינלנד למתנדבים פינים להצטרף למרד של כוחות בדלנים בקרליה בצד הסובייטי של הגבול, דבר שהוסיף למתח בין המדינות.
גם בתחום המסחר היחסים לא שגשגו, כאשר בשנות ה-30 בזמן שהמסחר הבינלאומי הפיני היה בצמיחה משמעותית רק אחוז אחד מהמסחר היה מול ברית המועצות.
כבר בראשית דרכה של פינלנד כמדינה עצמאית יוסיף סטלין, שליט ברית המועצות, לא ראה בה גורם חיובי.
הוא התאכזב מכך שברית המועצות לא הצליחה למנוע את עצמאות פינלנד ומכך שלא הצליחה להוביל אל ניצחון המשמרות האדומים במלחמת האזרחים.
בנוסף, סטלין הביע חשש מכך שפינלנד יכולה להוות בסיס קדמי עתידי לפלישה אל ברית המועצות ובכך להוות איום על לנינגרד שהייתה במרחק קצר מהגבול הפיני וקרובה מאוד לאזורים בתוך רוסיה שבהם השתתפו כוחות פינים במרד הבדלני בקרליה.
לאחר הטיהורים הגדולים מדיניות החוץ של ברית המועצות הפכה תקיפה יותר והחלה לדבר על החזרת כל אדמות האימפריה הרוסית ובתוכן פינלנד לידי ברית המועצות.
השלטון הסובייטי האמין כי שטחי פינלנד צריכים להוות מרחב ביטחוני שיגן על לנינגרד מפני כוחות מאיימים חיצוניים ובעיקר מפני האיום העולה בדמות גרמניה הנאצית.
באפריל 1938 ברית המועצות יצרה קשר עם הממשל הפיני באמצעות סוכן נ.ק.ו.ד.
והבהירה כי מלחמה כנגד גרמניה הנאצית עתידה לפרוץ ובמקרה כזה ברית המועצות תאלץ לשלוח כוחות אל תוך שטחי פינלנד על מנת להתגונן כראוי כנגד גרמניה.
פינלנד ענתה בתגובה כי היא לא תאפשר מהלך שכזה.
לאחר מכן הציעה ברית המועצות החלפת שטחים שתהווה עבור ברית המועצות עמדת התגוננות משופרת אך גם להצעה זו סרבה ממשלת פינלנד.
באוגוסט 1939 חתמו ברית המועצות וגרמניה הנאצית על הסכם ריבנטרופ-מולוטוב.
ההסכם הבטיח לברית המועצות את השליטה על שטחי מזרח אירופה ובתוכם על פינלנד.
אסטוניה, ליטא ולטביה חתמו על הסכמים המאפשרים לברית המועצות להכניס אליהן את כוחותיה אך פינלנד לא הייתה מוכנה לחתום על הסכם שכזה והחלה בגיוס כוחות צבא.
ברית המועצות החלה בגיוס כוחות וריכוזם בקרבת הגבול עם פינלנד עוד קודם לכן ולכן היו לה כוחות זמינים באזור הגבול.
ברית המועצות הגישה בפני פינלנד הצעה נוספת לחילופי שטחים והזזת הגבול בין המדינות וכן אישור להקים בסיס צבאי בתוך השטחים שיינתנו לה אך פינלנד סרבה להצעה.
פינלנד הציעה חילוף שטחים קטן יותר אך הפעם היה זה תורה של ברית המועצות לסרב וזו החליטה כי תמו ניסיונות המשא ומתן.
ב-26 בנובמבר 1939, 7 פגזי ארטילריה נורו לעבר עמדת שמירה על יד הכפר מיינילה השוכן בצד הגבול הסובייטי בין המדינות.
על פי הודעת הכוחות הסובייטים 4 חיילים נהרגו ועוד 9 חיילים נוספים נפצעו.
שר החוץ הסובייטי, ויאצ'סלב מולוטוב הטיל על פינלנד את האחריות לאירוע ודרש את הסגת הכוחות הפינים 25 קילומטרים מהגבול.
פינלנד סרבה להכיר באחריותה לאירוע ואכן על פי יומני הקרב של סוללות הארטילריה הפיניות הראו שהעמדה שהופגזה הייתה מחוץ לטווח שלהן מאחר כי אלה נסוגו לאחור על מנת למנוע תקריות גבול.
מיד לאחר ההפגזה הציעה פינלנד להקים ועדת חקירה נטרלית לבדיקת נסיבות האירוע.
ברית המועצות סרבה להצעה, ב-28 לחודש היא נתקה את כל הקשרים הדיפלומטיים מול פינלנד, ב-29 בנובמבר הודיעה על סיומם של כל ההסכמים בין המדינות וב-30 בנובמבר כבר התחילה את ההתקפה הראשונה שלה במלחמת החורף.
יומנים מאוחרים יותר מאותה התקופה וביניהם הארכיון האישי של אנדריי ז'דאנוב מצביעים על כך שהתקיפה תוכננה בפירוט על ידי הסובייטים והוצאה לפועל על ידי יחידות של הנ.ק.ו.ד.
במטרה להציג את פינלנד כזאת שתקפה ראשונה ולהצדיק נסיגה סובייטית מהסכמי אי התקיפה שנחתמו בין המדינות.
מיד לאחר ההפגזה הפינים הקימו ועדת חקירה מטעמם.
נמצא כי על פי פקודה של מפקד הצבא מנרהיים כל הכוחות הפינים אכן נסוגו מהגבול ולא הייתה ביכולתם לפגוע בעמדה המדוברת .
בנוסף, על פי עדותם של שומרי הגבול הפינים הם שמעו את ירי הארטילריה מבעד לגבול ולא מתוך שטח פינלנד.
ההיסטוריון הרוסי פאבל אפטקר ניתח את דוחות הנפגעים מיום ההפגזה ומצא כי לא דווח על נפגעים באותו היום בחזית מול פינלנד.
המסקנה שלו מכך הייתה שכל האירוע היה מבוים.
בזיכרונותיו של ניקיטה חרושצ'וב כתב חרושצ'וב שהפעולה אורגנה על ידי גנרל הארטילריה הסובייטי לשעבר, ובתחילת מלחמת החורף סגן שר ההגנה, גריגורי קוליק.
בשנת 1994 נשיא רוסיה בוריס ילצין כינה את מלחמת החורף מלחמה תוקפנית לא מוצדקת שאינה נובעת מהגנה עצמית.
הפגנות נגד רוסיה עקב הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 התרחשו במקומות רבים ברחבי העולם.
ב-25 בפברואר, צהובון סלובקי פרסם את תמונתו של פוטין שנערכה כך שתראה כמו היטלר עם כיתוב פוטלר על השער.
תמונות דומות פורסמו גם על ידי הצהובון הבריטי דיילי סטאר ועל ידי העיתון האיטלקי La Ragione .
הפגנות פרו-אוקראיניות התרחשו בסמוך לנציגויות הדיפלומטיות של רוסיה במדינות אלו:
באיראן ההפגנות התקיימו בשגרירות אוקראינה.
הפגנות נערכו גם בעמאן, ברן, הונג קונג, איסטנבול, לוקסמבורג סיטי, ניקוסיה, סידני, טוקיו ווינה בוולנסיה, ונצואלה.
במהלך משאל עם בבלארוס, מפגינים במינסק קראו "לא למלחמה" בקלפיות.
על פי נתוני משרד הפנים בבלארוס, נעצרו באותו יום 800 בני אדם.
ב-26 בפברואר התאספו אוקראינים בסיאול דרום קוריאה, והתפללו לשלום מולדתם.
לאחר התפילה, יצאו מהכנסייה והניפו את דגל אוקראינה ושלטי מחאה.
למחרת, כ-300 בני אדם, אוקראינים המתגוררים בדרום קוריאה ותומכיהם, מחו בסמוך לשגרירות רוסיה בסיאול נגד רוסיה.
הפגנות נוספות נערכו ב-26 בפברואר באסטוניה בערים בטאלין, בטארטו ובנרווה.
משטרת אסטוניה העריכה ש-30,000 בני אדם השתתפו בהפגנה בטאלין .
זו הייתה המחאה הגדולה ביותר במדינה לאחר 1991, כאשר היא החזירה את עצמאותה.
ב-27 בפברואר, יותר מ-100,000 התאספו בברלין כדי למחות נגד פלישת רוסיה לאוקראינה.
ב-28 בפברואר, התאספו בעיר קלן יותר מ-250,000 ובמקום לחגוג את הקרנבל המסורתי, שבוטל עקב COVID-19 כמה ימים קודם לכן, צעדו בצעדת שלום כדי למחות נגד הפלישה הרוסית.
ב-25 בנובמבר 2023, אלפים התאספו בברלין כדי למחות על הפלישה לאוקראינה ועל משלוחי הנשק שהממשל הגרמני שולח לאוקראינה.
ב-27 בפברואר, טאראס אוסטצ'וק, מכונאי אוקראיני, נתבע בבית המשפט של מיורקה באשמת הטבעה של יאכטה בשווי 7 מיליון דולר בה עבד.
הוא טען שהבוס שלו ניהל אספקה של מוצרים צבאיים בבעלות ממשלתית רוסית וכי הוא כעס מהמחשבה שהחברה של הבוס שלו סיפקה את הטיל שפגע בבניין דירות קייב בו צפה בטלפון הסלולרי שלו.
בנוסף הצהיר, "בשביל מה אני צריך עבודה אם אין לי מדינה?", ואמר לבית המשפט, "אני לא מתחרט על שום דבר שעשיתי, והייתי עושה זאת שוב".
ב-14 במרץ קבוצה בשם 'London Maknovists' על שמו של האנרכיסט האוקראיני נסטור מאכנו, הודיעו שהם פולשים לאחוזה במרכז לונדון במטרה לסייע לפליטים אוקראינים.
על פי ההערכות, הנכס שייך לאולג דריפסקה, ידידו של פוטין, שממשלת בריטניה הטילה עליו סנקציות.
מפגינים רבים תלו כרזות על הבית ואמרו לכתבים; " מייקל גוב אמר שיש להפקיע את בתיהם של אוליגרכים כדי לשכן פליטים אוקראינים.
אנחנו עושים עבורם את עבודת הממשלה.
שינוי שמות רחובות בהם שוכנות נציגויות דיפלומטיות של רוסיה
מספר עיריות, בהם טירנה, פראג, וילנה, ואוסלו, שינו את שמות הרחובות בהם שוכנות נציגויות דיפלומטיות רוסיות לשמות כמו רחוב עצמאות אוקראינה, כיכר אוקראינה ורחוב גיבורי אוקראינה.
ברוסיה נערכו הפגנות נגד המלחמה ובמהלכן נעצרו יותר מ-6,500 בני אדם.
מאז תחילת המלחמה ועד 6 במרץ נעצרו כמעט 13,000.
רבים כולל עובדי טכנולוגיה, עובדים רפואיים, אדריכלים, מורים, אמנים, מדענים, שחקנים, ואישיויות אחרות חתמו על מכתבים פתוחים הקוראים לממשלת פוטין להפסיק את המלחמה.
כמה רוסים שחתמו על עצומות נגד מלחמת רוסיה באוקראינה איבדו את מקום עבודתם.
למעלה מ-280,000 רוסים חתמו על עצומה להדחת פוטין.
על פי דיווחים ב-9 במרץ, אדם אלמוני שרף לשכת גיוס בלוקוביצי (מחוז מוסקבה) במטרה להרוס את התיקים האישיים של המתגייסים כדי למנוע את שליחתם למלחמה.
גרסה של Troitsky (הידועה גם בשם TrV-Nauka), עיתון רוסי עצמאי למדע פופולרי, פרסם מכתב פתוח נגד מלחמה שנחתם על ידי יותר מ-7400 מדענים רוסים, כולל אקדמאים מפורסמים רבים וחברי האקדמיה הרוסית למדעים.
אולג אניסימוב, מדען מרוסיה, התנצל בפני עמיתו מאוקראינה בוועידת האקלים של האו"ם.
מיכאיל גלפנד ביואינפורמטיקאי וחבר באקדמיה האירופית, הצהיר גם הוא נגד מלחמה.
1,200 סטודנטים, סגל וצוות של המכון הממלכתי של מוסקבה ליחסים בינלאומיים, המזוהה עם משרד החוץ, חתמו על מכתב פתוח לפיהם הם "רואים שזה בלתי מקובל מבחינה מוסרית להישאר בצד ולשתוק כאשר אנשים מתים בסביבה שכנה.
הם מתים באשמתם של אלה שהעדיפו נשק במקום דיפלומטיה שלווה.
דורות רבים של דיפלומטים עתידיים יצטרכו לבנות מחדש את האמון ברוסיה ואת היחסים הטובים עם שכנינו שאבדו." סטודנטים, סטודנטים לתארים מתקדמים, מורים, צוות ובוגרי האוניברסיטה הוותיקה ביותר ברוסיה, אוניברסיטת מוסקבה על שם MV Lomonosov - 7500 איש בסך הכל - חתמו גם הם על מכתב פתוח נגד "המבצע הצבאי המיוחד".
ב-24 בפברואר, פעיל זכויות האדם פתח עצומה במחאה על הפלישה, העצומה אספה יותר מ-1.5 מיליון חתימות עד 3 במרץ.
מספר יזמים, אנשי עסקים ומיליארדרים רוסים, ביניהם אולג דריפסקה, מיכאיל פרידמן, אולג טינקוב, מיכאיל חודורקובסקי (מבקר הקרמלין), ניקולאי סטורונסקי, ולדימיר ליסין, אלכסיי מורדשוב ואנדריי מלניצ'נקו התבטאו נגד הפלישה, וקראו להסיג את כוחות הצבא הרוסי מאוקראינה.
הפלישה גונתה על ידי מגישת הטלוויזיה קסניה סובצ'ק, כוכבת הפופ ולרי מלדזה, הסופר דמיטרי גלוחובסקי, העיתונאי והיוטיובר יורי דוד, במאי הסרטים רומן וולובייב, הראפר נויז MC, חלוץ דינמו מוסקבה פיודור סמולוב, השחקנית צ'ולפן חמאטובה מנחה הטלוויזיה איבן אורגנט.
תוכנית הלילה המאוחרת של אורגנט נעלמה לאחר מכן מהתוכניות המתוכננות בתחנת הטלוויזיה הממשלתית בערוץ הראשון.
עשרות אמנים רוסים אחרים, מגישי טלוויזיה וסלבריטאים אחרים התבטאו ברשתות החברתיות נגד הפעולות הצבאיות של רוסיה באוקראינה.
הראפר הרוסי Oxxxymiron ביטל שישה קונצרטים במוסקבה ובסנט פטרסבורג, והצהיר, "אני לא יכול לבדר אותך כאשר טילים רוסיים נופלים על אוקראינה.
כאשר תושבי קייב נאלצים להסתתר במרתפים ובמטרו, בזמן שאנשים מתים."
אלכסנדר אובצ'קין, שחקן הוקי קרח ב-NHL, מתח ביקורת על הפלישה של רוסיה לאוקראינה.
הטניסאים דניאל מדבדב, אנדריי רובלב ויבגני קפלניקוב וספורטאים רוסים אחרים הצהירו גם הם נגד המלחמה.
המחליקה האמנותית יבגניה מדבדבה דיברה בחשבון האינסטגרם שלה, וכתבה "אני מקווה שהכל יסתיים בהקדם האפשרי, כמו חלום רע".
על פי דיווחים צוטט מפקד חטיבת הרובאים הממונעים ה-74 של רוסיה: "לא התכוונו להילחם - אספנו מידע" לאחר שעל פי דיווחים נלכדה כל המחלקה בצ'רניהיב.
נראה שההערות הללו מהדהדות בסרטונים שפרסם הצבא האוקראיני, של חיילים רוסים שבויים, החיילים בסרטון העירו הערות כגון; "לא ידעתי שאנחנו נוסעים לאוקראינה, רימו אותי".
על פי הדיווחים, אחרים חיבלו בציוד שלהם כדי להימנע מקרב, בעודם סובלים ממחסור במשאבים וממורל נמוך.
מייסדי תנועת ההנצחה "רגימנט האלמוות", (שבמסגרת פעילותה מקימת צעדות מדי שנה לציון יום הניצחון של מלחמת העולם השנייה ב-9 במאי) קראו לפוטין "להפסיק אש", ותיארו את השימוש בכוח כ"לא אנושי".
פעיל האופוזיציה הרוסי הכלוא אלכסיי נבלני גינה את המתקפה של רוסיה על אוקראינה וכינה את אלו שפתחו במלחמה "שודדים וגנבים".
פעילת האופוזיציה הרוסית והפוליטיקאית מרינה ליטבינוביץ ' קראה להפגנות נגד המלחמה בערים רוסיות.
היא נעצרה על ידי המשטרה הרוסית.
סגן הדומא הממלכתי, מיכאיל מטבייב, שהצביע בעד הכרה ברפובליקות העממיות של דונצק ולוהנסק, אך מאוחר יותר גינה את הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, וקבע "הצבעתי בעד שלום, לא בעד מלחמה.
רציתי שרוסיה תהפוך למגן כדי שדונבאס לא יופצץ, לא כדי שקייב תופצץ."
סגן דומא הממלכתי, אולג סמולין, אמר שהוא "הזדעזע" מהפלישה.
ליזה פסקובה, בתו של דוברו של פוטין דמיטרי פסקוב, שיתפה תמונה עם ההאשטאג "לא למלחמה" באינסטגרם.
יותר מ-100 צירי עירייה רוסים חתמו על מכתב נגד המלחמה עם אוקראינה.
אחד הצירים, אלכסנדר בודברג, שלח בקשה לדומא להדחתו של ולדימיר פוטין.
זוכה פרס נובל לשלום הרוסי דמיטרי מוראטוב הודיע כי העיתון נובאיה גאזטה יפרסם את המהדורה הבאה שלו באוקראינית וברוסית.
העיתונאי מיכאיל מוראטוב זיגר, הבמאי ולדימיר מירזוייב ואחרים חתמו על מסמך שטוען שאוקראינה אינה מאימת על רוסיה וקורא לאזרחים רוסים "להגיד לא למלחמה הזו".
אלנה צ'רננקו, עיתונאית בקומרסנט, הפיצה מכתב ביקורתי נוסף עליו חתמו 170 עיתונאים ואנשי אקדמיה.
ב-10 במרץ, בשידור בערוץ רוסיה-1, קראה יוצרת הקולנוע קארן שחנאזארוב, שתמכה בתחילה בפלישה, להפסיק אותה, ואמרה שהמצב בסכנה להפוך ל"אסון הומניטרי מוחלט", וכי אין אפשרות ריאלית עבור הכוחות הרוסיים להשתלט על קייב וערים גדולות אחרות באוקראינה.
סמיון בגדסרוב חבר הדומא הממלכתי תיאר את המצב עם אוקראינה כ"אפגניסטן נוספת, אך גרועה אף יותר".
הוא הוסיף כי בצד האוקראיני, "יש יותר אנשים והם מתקדמים יותר בטיפול בנשק שלהם [מהרוסים]", וסיכם: "אנחנו לא צריכים את זה.
ב-14 במרץ, שידור חי של הערוץ הראשון ברוסיה הופרע על ידי עורכת החדשות מרינה אובסיאניקובה כשהיא מחזיקה כרזה שבה נכתב "אין מלחמה.
תפסיק את המלחמה, אל תאמין לתעמולה, הנה משקרים לך.
רוסים נגד מלחמה." וצועקים "תפסיקו את המלחמה.
בעקבות מחאתה של אובסיאניקובה, על פי פרסומים מקור אנונימי שעובד בחברת השידור הממלכתית של הטלוויזיה והרדיו של כל רוסיה הצהיר כי רוב עובדי הטלוויזיה הממלכתית הרוסית מתנגדים לפלישה, ואובסיאניקובה רק השמיעה בקול את הרגשות הכלליים של עמיתיה.
מאז 24 בפברואר, מספר עובדים, כולל ליליה גילדייבה, ז'אנה אגלקובה, מריה בארונובה וכמה כתבי RT אחרים, התפטרו מהטלוויזיה הממלכתית במחאה על הפלישה; כמה מהם עזבו לאחר מכן את הארץ.
מכתבים פתוחים נגד המלחמה פורסמו גם על ידי איגודים מקצועיים של רופאים ועובדי בריאות, עובדים לא ממשלתיים, עורכי דין, פסיכולוגים ופסיכיאטרים, מורים, סטודנטים, כלכלנים, עובדי חברות IT, עובדים של תרבות ואמנות, קומיקאים, עובדים בתעשיית היופי והאופנה, יוצרי קולנוע, תעשיות הפרסום והמשחקים, מעצבים, ואדריכלים.
דגל הלבן-כחול-לבן (бело-сине-белый флаг) משמש כסמל המחאה וההפגנות נגד הפלישה הרוסית לאוקראינה, שהפך לוויראלי ברשתות החברתיות מחוץ לרוסיה.
את הרעיון של הדגל הלבן-כחול-לבן יצרו באופן עצמאי, כמעט בו-זמנית זמן קצר לאחר שהחלה הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-24 בפברואר 2022. מעצב חוויית משתמש (UX) בברלין, קאי קטונינה, מנהל אמנות מרוסיה עם השם הבדוי "צלילי דגים" הידוע גם בשם "AssezJeune".
אחת הסיבות להחלפת הפס האדום של דגל רוסיה בפס לבן היא הסרת הקשר עם "דם ואלימות".
AssezJeune, אחד מיוצרי הדגל, הצהיר: "האדום בדגל הרוסי המודרני קשור לא רק לדם, אלא לכוח הצבאי ולעוצמתה של רוסיה.
הוא דגל אוטוריטרי היסטורי שהוצג על ידי רוסיה הצארית.
הוא שימש לראשונה ברשתות מדיה חברתיות ב-28 בפברואר 2022 והיה מקובל על ידי כוחות האופוזיציה הרוסית.
לדברי פעילים המשתמשים בדגל, הוא מסמל את המאבק לשלום ולחופש המחשבה.
האנלוגיה עם דגל בלארוס הלבן-אדום-לבן שהיה בשימוש נרחב במהלך המחאות בבלארוס 2020–2021, והדמיון לדגל של נובגורוד, שבו השתמשה ממשלת רפובליקת נובגורוד היה בעל מוניטין של פיתוח ממשל דמוקרטי, נתפסים גם כמניעים לדגל.
הפס הכחול האמצעי קרוב בגוון לדגל הרוסי בעידן הפוסט-סובייטי של בוריס ילצין, שהיה בשימוש בין 1991 ל-1993.
הדגל שימש בהפגנות נגד המלחמה בטביליסי, גאורגיה וכן בגרמניה, בקפריסין, יקטרינבורג, רוסיה ופראג, צ'כיה.
ב-6 במרץ 2022, אנה דובקובה, תושבת מוסקבה, נעצרה על ידי שוטר בגלל הדגל הלבן-כחול-לבן שהוצב על מכוניתה.
בפרוטוקול נכתב כי הדגל הוא סמל "...
להפגנות נגד המלחמה, הנפוצות בקרב כוחות האופוזיציה".
דובקובה נידונה על ידי בית המשפט למעצר לתקופה של 15 ימים לפי סעיף 19.3 לקוד העבירות המנהליות.
אף על פי שלא אומץ על ידי ארגון מסוים, הדגל זוכה לשימוש נרחב בקרב מפגינים המתנגדים למלחמת רוסיה-אוקראינה ויש לו אתר רשמי שמסביר את עצמו במספר שפות.
מבנים מוארים בצבעי דגל אוקראינה
כמה מבנים מרכזים ברחבי העולם הוארו בצבעי דגל אוקראינה כהצהרת סולידריות.
הפגזת אלג'יר הייתה הפגזה של נמל העיר אלג'יר, מערכי ההגנה שלו, והספינות בו, על ידי צי אנגלו-הולנדי בפיקודו של אדמירל אדוארד פליו הוויקונט אוקסמוט , ב-27 באוגוסט 1816, בניסיון של בריטניה והולנד שנועד לשים קץ למדיניות העבדות המדינה, בראשותו של עומר אגה, ה"דיי מאלג'יר".
ההפגזה הייתה חלק מקמפיין ממושך של ציים אירופיים שונים והצי האמריקני לדכא את הפיראטיות של מדינות הברברים בצפון אפריקה נגד אירופאים ולבנים.
בשנת 1783, ו-1784 צי ספרדי הפגיז את העיר ללא כל השפעה על המדיניות.
בשנים 1801–1804, התקיימה המלחמה הברברית הראשונה שבה ארצות הברית נלחמה מול טריפוליטניה, אלג'יריה העות'מאנית ומרוקו, בדרישה להפסיק את הפשיטות של שודדי ים ברברים על אוניות סוחר אמריקאיות ששטו בים התיכון ושבו את הנוסעים לצורך מכירתם כעבדים באימפריה העות'מאנית.
המלחמה הסתיימה בחוזה שלום בו שליט טריפוליטניה התחייב להימנע מלפגוע בספינות ומלחים אמריקאים, אך חוזה זה לא כובד בהמשך.
בשנת 1815 התקיימה מערכה קצרה יותר המכונה המלחמה הברברית השנייה.
המטרה הספציפית של משלחת הפגזת אלג'יר הייתה לשחרר עבדים נוצרים ולהפסיק את הנוהג של שעבוד אירופאים לעבדות באלג'יריה.
הפעולה הצליחה בצורה חלקית, מכיוון שהדי מאלג'יר שחרר כ-3,000 עבדים בעקבות ההפגזה וחתם על הסכם נגד עבדות של אירופים.
עם זאת, מדיניות העבדות של לבנים לא הסתיימה לחלוטין עד הכיבוש הצרפתי של אלג'יריה.
במשך מאות שנים שודדי הים הברברים פשטו על ספינות בים התיכון ואף על חופי אירופה כדי להשיג עבדים.
המלחמות הנפוליאוניות הסתיימו ב-1815, ולאחריהן הצי המלכותי הבריטי לא נזקק עוד למדינות ברבריות כמקור אספקה לגיברלטר ולצי בים התיכון.
הדבר שחרר את בריטניה להפעיל לחץ פוליטי ניכר כדי לאלץ את המדינות ברברי להפסיק את הפיראטיות שלהן ואת הנוהג של שעבוד נוצרים אירופים.
בתחילת 1816, אקסמות' לקח על עצמו משימה דיפלומטית לתוניס, טריפולי ואלג'יר, בגיבוי שייטת קטנה של ספינות הקו, כדי לשכנע את ה-דייס להפסיק את נוהג ציד העבדים ולשחרר את העבדים הנוצרים.
הדייס של תוניס וטריפולי הסכימו ללא כל התנגדות, אבל הדיי של אלג'יר התעקש והמשא ומתן היה סוער.
אקסמות' האמין שהצליח לנהל משא ומתן על הסכם להפסקת עבדות הנוצרים וחזר לאנגליה.
עם זאת, עקב פקודות מבולבלות, חיילים אלג'יריים טבחו ב-200 דייגים קורסיקאים, סיציליאנים וסרדיניים שהיו תחת הגנה בריטית מיד לאחר חתימת ההסכם.
הדבר גרם לזעם בבריטניה ובאירופה, והמשא ומתן של אקסמות' נתפס ככישלון.
כתוצאה מכך, אקסמות' נצטווה לשוב לים כדי להשלים את העבודה ולהעניש את האלג'יראים.
הוא אסף שייטת של חמש ספינות קו, פריגטה אחת בעלת 50 תותחים, ארבע פריגטות רגילות, וארבע ספינות הפגזה .
HMS Queen Charlotte בעלת 100 תותחים הייתה ספינת הדגל שלו.
אדמירל משנה דייוויד מילן היה השני בפיקוד, על סיפון HMS Impregnable שהייתה בעלת 98 תותחים.
הפגזת אלג'יר ב-1784 הייתה סדרת הפגזות של העיר אלג'יר על ידי מדינות אירופאיות שהתרחשה בין 12 ל-21 ביולי 1784. צי ספרדי-נפוליטני-מלטזי-פורטוגלי משותף בפיקודו של האדמירל הספרדי אנטוניו ברצלו הפגיז את העיר, שהייתה הבסיס העיקרי של הקורזארים הברבריים, במטרה לאלץ את העיר להפסיק את פעילותם.
הזו הייתה הפגזה שנייה בעקבות מתקפה דומה בשנה הקודמת.
ההפגזה הייתה חלק מקמפיין ממושך של מעצמות אירופאיות ובהמשך גם ארצות הברית לעצור את הפשיטות של שודדי ים ברברים על ספינות סוחר מערביות לשם מכירת אנשי הצוות כעבדים ברחבי העולם הערבי והאימפריה העות'מאנית.
באוגוסט 1783, בתגובה למעשי פיראטיות שיצאו מהעיר, צי ספרדי בהשתתפות מלטזית בפיקודו של אנטוניו ברצלו הפגיז את אלג'יר במשך 8 ימים.
המבצע הצבאי הסתיים בכישלון עם כמה נפגעים, הוצאה עצומה של תחמושת וללא השפעה מדינית.
תומכי המבצע ביצעו תעמולה כדי להציג את המתקפה כהצלחה, אך היא גרמה רק לנזקים קלים והיא ותוארה על ידי בית המשפט הספרדי כ"פסטיבל יקר מידי של זיקוקים וארוך מדי עבור מעט הבידור שהוא סיפק למורים".
בתגובה, בספטמבר 1783 חמישה פריבטרים אלג'יריים תפסו שתי ספינות סוחר ספרדיות ליד פאלמוס (Palamós) בספרד כמחווה של התרסה.
הגנות אלג'יר תוגברו במבצר חדש של 50 תותחים, באנטוליה גויסו 4,000 חיילים מתנדבים טורקים, ונשכרו יועצים אירופאים לסייע בבניית הביצורים והסוללות.
בנוסף, לפחות 70 כלי שיט הוכנו להדוף את הספרדים, ופרס של אלף זהב הוצע על ידי ה-דיי לכל מי שיכבוש ספינה מהצי התוקף.
הפגנת חיבה פומבית היא פעולה פיזית אינטימית של הבעת חיבה המבוצעת במקום ציבורי או במקום בו אנשים אחרים עשויים להיות עדים לכך.
מקרים של הפגנת חיבה פומבית יכולים לכלול צורות שונות של מגע, חיבוק, החזקת ידיים, נשיקות או ביטויים אחרים של חיבה רומנטית או מינית.
הקבלה והסובלנות של החברה כלפי מקרים של הפגנת חיבה פומבית יכולים להשתנות באופן מהותי ממדינה למדינה בהתאם לנורמות התרבותיות והערכים החברתיים.
במדינות מערביות רבות, למשל ארצות הברית, קנדה ומדינות רבות באירופה, מקרים של הפגנת חיבה פומבית כמו החזקת ידיים במקום ציבורי או נשיקות קלות במקום ציבורי לרוב מקובלים, ובמיוחד במיקומים כמו פארקים, מסעדות או באירועים חברתיים.
בחברות שמרניות או מסורתיות יותר, כמו מדינות רבות באסיה, באזור המזרח התיכון ובאפריקה, ישנה הקפדה רבה יותר על צניעות, ומקרים של הפגנת חיבה פומבית עלולים להיחשב בלתי מקובלים.
במדינות כמו ערב הסעודית, הודו ואינדונזיה, נשיקות או חיבוקים באזורים ציבוריים עלולים להיחשב לא הולמים, או אפילו פוגעניים מבחינה מוסרית, ובמקרים מסוימים האנשים שנתפסים עשויים להידרש לשלם קנס, להיכנס למעצר או לקבל עונשים אחרים.
בדובאי ישנם חוקים נוקשים נגד מקרים של הפגנת חיבה פומבית, ולאורך השנים היו תיירים שביקרו בדובאי וקיבלו עונשי מאסר משום שהתנשקו בפומבי.
לדוגמה, בשנת 2009 זוג בריטי שנתפס מתנשק בפומבי בדובאי נאלץ לרצות על כך עונש מאסר של שלושה חודשים ולאחר מכן הם גורשו מהמדינה.
זוג הודי לא נשוי שביקר במדינה נידונו לשנת מאסר על חיבוק ונשיקה במונית, לאחר שנהג המונית הסיע את בני הזוג ישירות לתחנת משטרה ודיווח על כך לרשויות האכיפה.
התיאור של מערכות יחסים רומנטיות ואינטימיות בסרטים, בטלוויזיה ובמדיה חברתית השפיע רבות לאורך השנים על השינוי ביחס של הציבור במדינות רבות ברחבי העולם כלפי מקרים של הפגנת חיבה פומבית, ובמיוחד בקרב הדורות הצעירים, וסייע בנרמול מקרים של הפגנות חיבה פומבית בתרבויות מסוימות בהן בעבר הדבר נחשב לטאבו.
הפגישה עם הגורל הוא סרט קצר קומי אמריקאי בהנפשה קלאסית משנת 2020, המבוסס על סדרת הטלוויזיה המונפשת "משפחת סימפסון".
זהו הסרט הקצר הראשון של "משפחת סימפסון" שיצא לאקרנים לאחר רכישת אולפני המאה ה-20 (לשעבר פוקס המאה ה-20) על ידי חברת וולט דיסני.
מגי סימפסון נלקחת לגן שעשועים על ידי מארג'.
כאשר תינוק נוסף יורד במגלשה וכמעט מתנגש בה, היא ניצלת על ידי תינוק בשם הדסון.
מגי מתאהבת בהדסון ומביאה לו את הסרט הכחול שלה כמחווה.
השניים משחקים יחד משחקים, אותם מגי מפנטזת כרומן סוער.
בלילה של אותו היום היא חולמת על האדסון.
למחרת, מגי מתכוננת בציפייה כדי להיפגש שוב עם האדסון אך למכונית נכנס הומר שמטפל במגי במקום במארג' באותו היום, ומחליט לקחת אותה לפארק אחר עם משאיות אוכל.
מגי רואה את הדסון מחכה לה בפארק הסמוך, ומנסה נואשות למשוך את תשומת ליבו, אך נכשלת כאשר הומר מושך אותה משם לפני שהיא יכולה.
באותו לילה, מגי מטביעה את יגונה בפורמולה לתינוקות ומתייגעת מכך שאינה יכולה לראות את הדסון.
למחרת, הומר שוב שומר על מגי.
לפני שהוא מספיק לקחת אותה לאותו פארק כמו ביום הקודם, מגי אוחזת בהגה המכונית ומנווטת אותה אל תוך הפארק שבו פגשה את הדסון.
היא רואה אותו עולה על רכבת לילדים ורצה על פני הפארק כדי להדביק אותו.
כאשר הדסון רואה את מגי מנסה להשיג את הרכבת, הוא מושיט אליה את ידו עם הפפיון הכחול שלה, אך כשהיא תופסת את הפפיון שלה, ידו של האדסון משתחררת והרכבת יוצאת כך שמגי לא הצליחה לתפוס אותה.
מגי מאמינה שהדסון עזב לנצח, אך אינה מודעת לכך שהרכבת (שנוסעת על מסילה מעגלית סגורה) מקיפה את עצמה לתחנה ממנה יצאה לדרך.
מגי והדסון מתאחדים על תופס הפרות של קטר הרכבת, ומחליפים מוצצים (במקום נשיקה).
כריס אדג'רלי בתור צפרדע פונית
עלילת הסרטון הוצעה על ידי כותבי הסדרה "משפחת סימפסון", טום גמיל ומקס פרוס, כחלק מהפרק של עונה 31, " הקלות המדהימה של להיות תינוק".
הם החלו לעבוד על הפרק, והמפיק בפועל ג'ים ברוקס הציע להשתמש בעלילה לסרט קצר במקום זאת.
לאחר רכישת "פוקס המאה ה-21" על ידי דיסני, צוות "משפחת סימפסון" שלח את Playdate with Destiny לבוב אייגר ולצוות דיסני.
לדברי אל ג'ין, הם שאלו "האם נוכל בבקשה, בבקשה לעמוד מול סרט של פיקסאר?" לאחר שאושר, הם ביקשו שיוצגו להם "משהו תואם"; הצוות היה "אקסטטי" כשהציעו להם את הסרט "קדימה".
הרכישה של אולפני פוקס המאה ה-20 על ידי דיסני באה לידי ביטוי בהקדמה של הסרט הקצר, המציגה צללית של מיקי מאוס לפני המעבר להומר סימפסון המחזיק שתי דונאטס.
באופן דומה, הלוגו של גרייסי פילמס שנראה בסוף הסרט הקצר מחליף את אחד הפטרונים במיקי מאוס.
הסרטון הוכרז לראשונה לציבור באינסטגרם הרשמי של התוכנית ב-27 בפברואר 2020. נחשף כי הסרט הקצר יוקרן בבתי הקולנוע בארצות הברית לפני הקרנות הסרט "קדימה", החל מ-6 במרץ 2020.
הוא הופץ לשירות הסטרימינג דיסני+ ב-10 באפריל 2020.
הפגנת החרדים נגד גיוס בני ישיבות (המארגנים כינו אותה "עצרת המיליון" או "עצרת זעקת התורה") הייתה עצרת מחאה ותפילה רחבת היקף שהתקיימה בכניסה לירושלים ב-30 באוקטובר 2025, במחאה על גיוס החרדים לצה"ל ומעצרי תלמידי ישיבות חרדים בגין אי התייצבות לשירות בצה"ל ועל מהלכים לקידום הסדרי גיוס מחייבים לציבור החרדי.
סוגיית גיוס בני הישיבות בישראל נמצאת במוקד הדיון הציבורי מאז שנותיה הראשונות של המדינה.
לאורך עשרות שנים אפשרו הסדרים שונים לדחות את שירותם של תלמידי ישיבות.
במלחמת חרבות ברזל גבר הצורך בהגדלת מספר הלוחמים בצה"ל.
העומס הכבד על מערך המילואים החריף את סוגיית אי גיוס חרדים.
ביוני 2024 פסק בית המשפט העליון כי לא ניתן להמשיך להסתמך על הסדרי דחיית השירות ללא הסדרה בחוק, וכי יש לקבוע מתווה אחיד ושוויוני בחקיקה ראשית.
בעקבות פסיקה זו גובשו בממשלה הצעות שונות להסדרת מעמד תלמידי הישיבות, ובהן מתווים שקבעו יעדי גיוס מדורגים, מסלולי שירות מותאמים, ומנגנוני תמיכה תקציבית מותנית.
הצעות אלה עוררו ויכוח ציבורי פנים חרדי.
הנהגת הזרם הליטאי המרכזי ורוב החסידויות ביקשו לקדם מתווה שיאפשר להסדיר את הפטור תוך שמירה על מוסדות התורה.
במהלך 2025 התרבו מחאות סביב מעצרי בחורי ישיבות שלא התייצבו בלשכות הגיוס.
על רקע זה נקבעה עצרת תפילה המונית בירושלים, בשם עצרת זעקת התורה.
מארגני האירוע הדגישו כי מטרת העצרת היא מחאה רוחנית ותפילתית בלבד, ללא נאומים פוליטיים, וכי מטרתה להצהיר כי לימוד התורה איננו נתון למשא ומתן פוליטי או למדידה כמותית.
תכנון מוקדם לעריכת הפגנה כזו באוגוסט 2025 נדחה והתקיימו עצרות מקומיות בהיקף קטן.
לאחר שבשלהי אוקטובר 2025 נעצר תלמיד ישיבת עטרת שלמה, שנחשבת בליבת המיינסטרים החרדי, והחרפת המתח הפוליטי, מנהיגי הזרם הליטאי, הרב דב לנדו והרב משה הלל הירש, החליטו לקיים עצרת מרכזית.
לאחר קבלת ההחלטה הוקמה וועדה משותפת של עסקני המפלגות החרדיות שכללה את מנחם שפירא מדגל התורה, חנוך זייברט ומאיר פרוש מאגודת ישראל וחיים ביטון מש"ס, וסוכם על קיום העצרת ב-30 באוקטובר 2025.
ב-28 באוקטובר, יומיים לפני מועד ההפגנה, פורסמה בעיתונות החרדית קריאה של הרב דב לנדו, ובה נקראו אברכי הכוללים ובחורי הישיבות הגדולות להשתתף בעצרת, בחורי ישיבות קטנות הונחו להשתתף רק בצורה ממוסדת מטעם ישיבתם.
נשים נקראו שלא להשתתף, למעט אלו הגרות בירושלים, ובמתחם מופרד ממתחם העצרת הכללית.