tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רש"י ורד"ק כותבים על פי התרגום, שמדובר במקום שבו ישב כמהם, וייתכן שזהו המקום שהעניק לו דוד, סמוך למקום הולדתו של דוד, העיר בית לחם.
אדם נוסף שפגש את דוד לפני חציית הירדן הוא ציבא משרתו של מפיבושת.
נכסי מפיבושת הועברו לציבא בעת שדוד ברח מירושלים, ועם תום המרד מיהר ציבא לנסות ולחזק את התמיכה בו - לפני הפגישה הצפויה בין דוד ומפיבושת בירושלים.
דוד פנה מיד אל מפיבושת: הרב אמנון בזק מוצא בפנייה זו, ובכל המפגשים במערכת היחסים החד-סיטרית בין שתי דמויות תנ"כיות אלו, הד למערכת היחסים בין דוד ליהונתן שנקטעה עם מות יהונתן וכותב כי "דומה שבמשפט זה מסתתרת זעקה עמוקה יותר: 'למה לא הלכת עמי, יונתן?
למה לא הלכת עמי, מפיבושת?
למה לעולם אין אתם לצדי דווקא בשעה שאני זקוק יותר מכול לתמיכה מאנשים נאמנים?
למה?!" הסבריו של מפיבושת והצהרת הנאמנות שלו לא מצליחים להניא את דוד מפסק דינו: ואברבנאל מפרש: "יחסו הכתוב עליו לרמוז שדוד לא התנהג עמו בזה כבן יהונתן, אשר אהבת נפשו אהבו, כי אם כבן שאול".
חז"ל ביקרו קשות את החלטתו של דוד: "אמר רב יהודה אמר רב: בשעה שאמר דוד למפיבשת , יצתה בת קול ואמרה לו: רחבעם וירבעם יחלקו את המלוכה.
אמר רב יהודה אמר רב: אילמלי לא קיבל דוד לשון הרע, לא נחלקה מלכות בית דוד ולא עבדו ישראל עבודה זרה ולא גלינו מארצנו"
המקרא מתאר בפסוק אחד, תוך תיאור מהלך מרד שבע בן בכרי את שעלה בגורל עשר הפילגשים שנשארו לשמור על הארמון בירושלים ונבעלו על ידי אבשלום, לאחר חזרתו של המלך לירושלים נלקחו הפילגשים ל"בית משמרת".
שם דאגו לכל מחסורן, אך הן נותרו באלמנות מלאכותית עד יום מותן: רבי ישעיה די טראני ביאר את מצבן לפי האיסור המוטל על פילגש מלך, למי שאינו מלך בעצמו:: "שלא ינשאו לאחרים; ואליהם לא בא, שהיה מואס בהן מפני שבא בנו עליהן".
רד"ק דן בשאלה האם אסור היה לדוד לבוא עליהן, או שמא זו גזירה שקיבל על עצמו: "נחלקו רז"ל: מהם אמרו כי מותרות היו לו, אלא שכבש את יצרו מהם, תמורת מה שהשביע יצרו במה שהיה אסור לו מנע עתה יצרו ממה שהיה מותר לו.
ומהם אמרו: אסורות היו לו, אמרו: ומה כלי הדיוט שנשתמש בו מלך אסור להדיוט, כלי מלך שנשתמש בו הדיוט, אינו דין שיהא אסור למלך?".
לפי פירוש זה הייתה קיימת מחלוקת בקרב חז"ל: דעה ראשונה גרסה כי דוד גזר על עצמו שלא לבוא על נשותיו כתשובה ומשקל נגד לחטאו עם בת שבע.
לפי הדעה השנייה, כפי שמחמת כבודו של המלך אסור למי שאינו מלך לשכב עם מי שהייתה פילגשו, כך אסור למלך עצמו לשכב עימה אם אחר בא עליה באיסור.
סיפור אבשלום מוזכר בתנ"ך בספר תהלים מזמור ג:
ומבואר- שהמאבק של דוד עם אבשלום בנו המכונה בגמרא "תרבות רעה" - מהווה סמל למאבקו של האדם עם יצרו הרע המקומם עליו מתוך ביתו.
בספר הזוהר נכתב: "רבי יהודה פתח ואמר מזמור לדוד בברחו וגו', מקרא זה העירו החברים, אבל למה אמר שירה, אם משום שבנו שקם עליו ולא זר, היה צריך להיות יותר גדולה, כי אדם מתמרמר יותר על רעה מועטת מיד קרוביו, משמתמרמר על רעה מרובה מידי אחרים.
אלא מזמור לדוד שכן רצה דוד, שמקודם חשב שהקב"ה יענישו על חטאיו בעולם הבא, כיוון שראה שבעולם הזה רוצה להפרע ממנו היה שמח ואמר שירה."
רש"ר הירש כתב על האמור בפרק: "דוד המלך, נתפס בתאוות היצר, הפר את המוסר ואת אושרו המשפחתי של אחד מנתיניו והוא נושא עתה את עוונו בבריחתו מפני בנו, עצמו ובשרו, שגזל ממנו את כס מלכותו וביתו.
ב מוזכר קיומם של שלושה בנים של אבשלום, ששמם לא ידוע, ובת אחת, ששמה תמר, והיא מתוארת כיפה מאוד.
הסיבה לכך היא שככל הנראה שבניו ובנותיו מתו בחייו.
להקמת מצבה לאדם בעודו בחיים מקבילות בקרב הפיניקים.
אסכולות אחרות שהתפתחו במהלך החלק השני של המאה העשרים ערערו על הקונצנזוס אודות זמן חיבורם של סיפורי דוד ואבשלום ועל מהימנותם ההיסטורית.
היו חוקרי מקרא שהחלו לראות בהם יצירה ספרותית בדיונית מעיקרה שנכתבה בהדרגה בתקופות מאוחרות יותר, כמו תקופת יאשיהו, גלות בבל והתקופה הפרסית.
מגמה זו הצטרפה למגמה מקבילה בארכאולוגיה, שקראה תיגר על הנחת קיומה של ממלכת ישראל המאוחדת כפי שהיא מתוארת במקרא כרקע לפעילותם של דוד ואבשלום.
נכון לעשור השני של המאה ה-21, עצם קיומה של שושלת בית דוד מוסכמת על החוקרים, אך ישנה מחלוקת בדבר אמיתות תיאור עלילתו של אבשלום ויתר בני משפחת המלוכה.
הטענות כנגד אמיתות סיפורי אבשלום מתבססות על הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו נכון לשנת 2013, שלפיהם כמות התושבים שהייתה באזור ממלכת יהודה לפני היווסדה נעה בין מאות לאלפי אנשים, וכן לא מעידים הממצאים, למשל, על מערכת בירוקרטית מתקדמת המאפיינת ממלכה מסודרת.
האוניברסליות של סיפור אבשלום, לצד גילויי הרגש העזים המתוארים בפשטות ובבהירות, היו אבן שואבת ליוצרים בסוגות מגוונות.
וסיפור אבשלום הפך למשל ידוע; סמלים ממנו נלקחו ליצירות בתרבות העולם המערבי, אשר שואב ומשוחח בחלק ניכר מערכיו ויצירותיו עם הברית הישנה.
עלילותיו של אבשלום גם נתנו השראה ליצירות אמנות בציור: בצבע ובהדפס בכתבי יד ועל בד ונייר, בפיסול ובאריגה; רוב יצירות האמנות עם דימויי אבשלום שנשתמרו הן מימי הביניים ואילך.
הביטוי עצת אחיתופל מתייחס לעצות אחיתופל הגילוני לאבשלום ואף על פי שהיו אלו עצות טובות ולמרות המוניטין של אחיתופל הפך הביטוי לסמל עצה רעה ובמסורת המאוחרת נעשה אחיתופל כינוי ליועץ נוכל, בוגד ומסית ובמשנה הוא נמנה עם אלה שאין להם חלק בעולם הבא.
וקבע מדרש האגדה: "דואג ואחיתופל דוברי כזב הן" ובתלמוד הירושלמי נאמר: "דואג ואחיתופל, שהיו להוטין אחר לשון הרע"
גם קינתו של דוד זכתה לציטוטים רבים, עגנון למשל השתמש בקינה על אבשלום פעמיים: פעם אחת בסיפורו "מעשה העז" תוך צירופה לקינת יעקב על יוסף, ופעם שנייה בסיפורו "הנעלם", בקינת אם על בנה.
בספרו של משה שמיר כבשת הרש מוצג אבשלום באור חיובי למדי.
על פי הספר, מתוקף היותו יורש העצר אבשלום מוּדע לחטאיו של דוד - קודם בבת שבע ולאחר מכן באוריה, ואף מתריע בפני אוריה בעוד מועד על הגורל אותו מייעד לו דוד.
מהסיפור עולה כי החלטתו של אבשלום למרוד באביו הייתה פועל יוצא של תיעובו כלפי חטאי אביו.
עוד שיר על אבשלום/נתן יונתן
שיר שכתב המשורר נתן יונתן כעין המשך של קינת דוד על אבשלום בנו ומספר על אהבתו אליו ועל מניעת המלוכה ממנו כרצונו של דוד להציל את אבשלום מהמלוכה.
בראיון שנתן המשורר למגזין המקוון מגזין במה אמר:
השיר "עוד שיר על אבשלום" נכתב חמש שנים לפחות לפני שנפל בני ליאור במלחמת יום הכיפורים.
לפיכך אמירתך שאני מתייחס לבני כשם שדוד התייחס לאבשלום אין לה קשר אל השיר הזה.
כתבתי אותו מתוך הזדהות עם אבלו של אב שהיה בריב נורא עם בנו אבל אהבתו הייתה גדולה מכל ריב.
לאחר מלחמת יום הכיפורים ראו קוראים רבים, ואני ביניהם שיש משהו בגורל שלי שמחבר אותי אל מה שקרה ב"עוד שיר על אבשלום".
בכתיבת השיר השתתפו פרט לחנוך אנשי חבורת לול בועז דוידזון, אריק איינשטיין, צבי שיסל, אורי זוהר ויהונתן גפן.
השיר כלול ב"שבלול", אלבומם המשותף של אריק איינשטיין ושלום חנוך, שיצא ב-1970 ומבוסס על סרט הקולנוע "שבלול".
הטקסט נקרא תחילה כשיר על אגדות ילדים, אך בבית האחרון משתנה הטון "אַבְשָׁלוֹם, אַבְשָׁלוֹם/כְּמוֹ חֲלוֹם, כְּמוֹ חֲלוֹם בַּקַּיִץ/לָמָּה לֹא, לָמָּה לֹא,/לָמָּה לֹא יבוֹא כְּבָר עַכְשָׁו/מָה שֶׁבֶּטַח יבוֹא מָחָר." על השיר אמר שלום חנוך בראיון "היינו בפירוש הומניסטיים.
העניין של השלום היה אז בכל העולם ופה הוא היה ממוקד ובפירוש חיפשנו דרכים לעשות משהו כאן, ישראלי, שידבר על הדבר הזה".
שירה של יונה וולך, שנכתב לאחר אירוע הפלה מלאכותית בגיל 21, הוא קינה דמיונית של אם אבשלום המבכה את מותו.
על השיר כתב אליעז כהן במגזין נאמני תורה ועבודה "כעת אוכל להציע כי בשיר זה, כבשיר פרידה בשל ומפוכח, מבטאת יונה הצעירה את חוסר יכולתה להרות מחדש את אביה המת (אב-שלום) אך גם את אפשרויות המגע בגלגול דמותו בדמויות קרובות אחרות שעתידות להופיע במהלך חייה.
ואולי יעבור קול הגעגועים את הסף"
שיר של רות חשמן שהולחן על ידי יאיר קלינגר ובוצע על ידי מוטי פליישר.
בשיר שובצו מילותיו של דוד המלך בקינתו עם תיאור דמיוני של אבשלום כרודף נשים, מרד אבשלום מוצג מנקודת מבטן של נשות ישראל והמילים דנות בקשריו של אבשלום עם נשים בכלל ופילגשיו של דוד בפרט.
"רבים הבנים שהיו לדוד/ אך בנו אבשלום מיוחד ויחיד/ חסון כאלון ויפה עד חמדה/ ואין עוד כמוהו בכל יהודה./ ידו האחת הוא הושיט למלוכה/בעוד השנייה לנשים נשלחה..."
את שערו של שמשון/נתן זך
שיר של נתן זך על שערו של שמשון ושערו של אבשלום, ההבדל ביניהם והמקום של השיער בדמותו של כל אחד מנזירים אלו.
אבשלום ואחיתופל / ג'ון דריידן
פואמה סאטירית מאת המשורר ג'ון דריידן, שיצאה לאור בשנת 1681, ועוסקת בתיקון חטאים תוך תיאור מרד אבשלום כאלגוריה למאורעות פוליטיים באנגליה בתקופת צ'ארלס השני.
שיר שכתב ופרסם בשנת 1956 המשורר היהודי-קנדי לאונרד כהן באסופת השירים Let Us Compare Mythologies ובו מתואר לכאורה מסע של המשורר בסערה והיעלמותה של השמש כמות אבשלום:
אבשלום, אבשלום / ויליאם פוקנר
רומן גותי משנת 1936 מאת הסופר האמריקאי זוכה פרס נובל לספרות ויליאם פוקנר ובו מתוארות שלוש משפחות מדרום ארצות הברית במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, במרכז הסיפור תומאס סוטפן ויחסיו עם בנו.
זעקי ארץ אהובה / אלן פטון
"זעקי ארץ אהובה" היא נובלה מאת הסופר הדרום אפריקאי אלן פטון אשר פורסמה לראשונה בשנת 1948. הספר מגולל את סיפורו של סטיפן קומאלו, כומר אנגליקני שחור בעיירה כפרית באזור נטאל שבמזרח דרום אפריקה, אשר יוצא לחפש את בנו אבשלום בעיר יוהנסבורג.
הספר מתמקד במערכת היחסים הבעייתית בין האב לבנו על רקע האפרטהייד.
הספר מסתיים עת קומאלו יושב על ראש גבעה, והשחר מפציע על יום הוצאתו להורג של אבשלום.
התרגום העברי לספר, מאת אהרן אמיר, יצא לאור בהוצאת עם עובד.
גרסה נוספת לנוער יצאה לאור בהוצאת עופרים ובתרגומה של גילה ברגיל וולף.
בשנת 1951 הספר עובד לראשונה לסרט קולנוע בבימויו של זולטן קורדה, כאשר פטון עצמו כתב את התסריט.
קנדה לי גילם את דמותו של קומאלו, צ'ארלס קארסון את ג'ארויס וסידני פואטייה את מסימאנגו.
גרסה קולנועית נוספת יצאה לאקרנים ב-1995 בבימויו של דארל רודט.
ג'יימס ארל ג'ונס שיחק את קומאלו וריצ'רד האריס את ג'ארויס.
"יד אבשלום" היא מצבה מונומנטלית הנמצאת בנחל קדרון, בין הר הזיתים והר הבית.
היא שוכנת סמוך לצלע הר הזיתים, לצד מבני קבורה מפוארים נוספים כקבר בני חזיר וקבר זכריה.
שֵׁם המצבה מצביע על מסורת המקשרת אותה למצבה שנבנתה בידי אבשלום, בנו של דוד המלך, אך לפי המחקר הארכאולוגי, זהו קבר המתוארך לתקופת המאה ה-1 לפנה"ס, מאות רבות של שנים לאחר זמנו של אבשלום.
מסורת יהודית קדומה מקשרת את המצבה עם מצבתו של אבשלום, עליה מסופר בספר שמואל:
"ואבשלֹם לקח, ויצב לו בחייו את מצבת אשר בעמק המלך, כי אמר אין לי בן בעבור הזכיר שמי; ויקרא למצבת על שמו, ויקרא לה יד אבשלום עד היום הזה" מיקומה של המצבה אינו מזוהה, לבד מהקביעה שהיא נמצאת ב"עמק המלך", שמקומו אינו מפורט.
בשלהי תקופת בית שני כבר הצביעה המסורת הארץ-ישראלית על אתר בסביבות ירושלים וזיהתה אותו עם יד אבשלום מתקופת התנ"ך.
יוסף בן מתתיהו מיקם את המצבה במרחק "שני ריסים מירושלים", אולם לא מסר מיקום מדויק.
שמו של אבשלום בן דוד שב ועלה במאה ה-10 או ה-11, ב"מדריך ירושלים" שהתגלה בגניזה הקהירית.
מכאן ואילך, אף כי שמות קדושים אחרים צצו מדי פעם, מרבית התיאורים קראו למצבה בשם יד אבשלום, עמוד אבשלום או מצבת אבשלום.
מנהג קדום, שנהג על ידי המקומיים בני כל הדתות הוא סקילת המצבה.
תיאור מרתק במיוחד של מנהג זה מספק הצליין פליקס פברי, בשלהי המאה ה-15:
"קיים מנהג, שכל הילדים העוברים ליד מצבה זו, בין אם הם ילדים יהודיים ובין אם הם ילדים סרציניים או נוצריים, מרימים אבנים מן הארץ ומשליכים אותן לעומת המצבה...
אם יש למישהו בירושלים בן-סורר, הוא מוליכו לשם ומכריחו באיומים ובמלקות להשליך אבנים אל המצבה ולקלל את אבשלום, והוא מספר לבנו את פרשת-רשעותו ומותו של אבשלום...
כתוצאה מזריקת אבנים זו בידי ילדים כה הרבה, נערמו ליד המצבה צרורי האבנים לערמות גדולות.
ואילולא היו מסירים אותן משם מפעם לפעם, היה מקום זה מזמן רב מכוסה כולו באבנים."
מנהג זה המשיך ונהג במהלך הדורות, וערמות האבנים נערמו מחוץ למצבה עד שפונו בשנת 1924 על ידי משלחת החפירות של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, בראשותו של נחום סלושץ.
גם בשנות ה-40, נצפו אנשים שהמשיכו לאחוז במנהג.
Presl) היא סדרה גדולה ורבגונית של צמחים במחלקת הדו־פסיגיים הכוללת 22 משפחות כ־377 סוגים וכ־15,000 מינים.
בין נציגי הסדרה ניתן למצוא צורות חיים רבות, הן עצים ושיחים והן צמחים עשבוניים ומטפסים.
לצד צמחים אוטופיטיים רגילים הסדרה כוללת צמחים מיקוטרופיים נטולי כלורופיל כמו Sarcodes sanguinea, וצמחים טורפים כמו הסוג Sarracenia.
מיקוריזה היא אחד ממאפייני האברשאים.
קיום סימביוטי עם פטריות שורשים נפוץ למדי בקרב הסדרה, וישנם אף שלושה סוגי מיקוריזה הבלעדיים לאברשאים (Ericoid, arbutoid and monotropoid mycorrhiza).
כמו כן, במספר משפחות ניכרת היכולת לאגירה מוגברת של אלומיניום בתוך הרקמות.
אזורי תפוצה של משפחות בודדות מגוונים מאוד – בעוד שמשפחות אחדות מוגבלות לאזורים טרופיים, האחרות מתקיימות באזורים קרים.
סך מניין המינים בסדרה הוא מעל 8,000. משפחת האברשיים (Ericaceae) היא הגדולה בסדרה, המונה 121 עד 126 סוגים וכ־5,500 מינים.
עם מספר מינים הנע בין 2,000 ל־4,000, בהתאם להערכות שונות.
בארץ ישראל ייצוג האברשאים מוגבל מאוד, ומונה עשרה מינים בלבד המפוזרים בין שלוש משפחות.
הצמח החשוב והמוכר ביותר בסדרה הוא התה השחור (Camellia sinensis (L.) Kuntze) ממשפחת התה.
פירות המאכל המצויים בסדרה כוללים קיווי (Actinidia chinensis var.
רבים מנציגי הסדרה הם בעלי פרחים יפים, וגדלים בתרבות כצמחי נוי.
סדרת האברשאים כוללת על־פי המיון המודרני את 22 המשפחות הבאות:
Actinidiaceae (אקטינידיים) - המשפחה כוללת 3 סוגים וכ-450 מינים.
התפוצה הטבעית משתרעת מההימלאיה ועד המזרח הרחוק של רוסיה ומלזיה, סין, אסיה הטרופית והסובטרופית, וכן ממקסיקו ועד דרום אמריקה הטרופית.
Balsaminaceae (בושמתיים) - המשפחה כוללת שני סוגים עיקריים: האחד, Hydrocera – סוג זה כולל מין אחד בלבד, שתפוצתו הטבעית משתרעת מהאי היינאן שבסין ועד לאסיה הטרופית.
השני, בושמת (Impatiens) – זהו סוג גדול בהרבה, הכולל כ-1,120 מינים.
תפוצתו הטבעית של הסוג הזה משתרעת על פני העולם הישן (אירופה, אסיה ואפריקה), וכן על צפון ומרכז אמריקה.
בנוסף, מינים מסוימים של בושמת התפשטו גם למזרח אוסטרליה ולאמריקה הדרומית.
בושמת היא סוג רב-גוני ביותר, וכולל צמחים הנפוצים במגוון רחב של אזורי אקלים וסביבות גידול.
Clethraceae - (קלטריים) - המשפחה כוללת 2 סוגים וכ-99 מינים.
התפוצה הטבעית של הסוג הזה משתרעת על פני דרום אמריקה הצפונית עד דרום אמריקה, קארונזיה (קבוצת איים בצפון האוקיינוס האטלנטי), וכן באסיה הטרופית והסובטרופית.
Cyrillaceae - המשפחה כוללת 2 סוגים וכ-11 מינים.
התפוצה הטבעית מדרום-מזרח ומרכז דרום ארצות הברית ועד אמריקה הטרופית.
Diapensiaceae - המשפחה כוללת 6 סוגים וכ-19 מינים.
באופן כללי, המשפחה נפוצה במגוון אזורים גאוגרפיים, הכוללים את תת-הארקטי, מזרח ההימלאיה, סין, וייטנאם, יפן, וארצות הברית, במיוחד באזורי האקלים הממוזג והטרופי.
Ebenaceae (אפרסמוניים) - המשפחה כוללת 3 סוגים ו-803 מתוכם 779 מינים שייכים לסוג אפרסמון (Diospyros).
המשפחה נפוצה במרבית ארצות העולם.
Ericaceae (אברשיים) - המשפחה כוללת 121 סוגים ו-3,550 מינים.
Primulaceae (רקפתיים) - המשפחה כוללת 56 סוגים וכ- 3,395 מתוכם 5 סוגים בישראל ותשעה מינים בלבד.
Sapotaceae (ספוטיים) - , ביניהם קניסטל
Sarraceniaceae (נבליתיים) - ביניהם הדרלינגטוניה
אבשלום (אבו) וילן (נולד ב-11 בפברואר 1951) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מרצ, שימש גם מזכ"ל התאחדות חקלאי ישראל.
וילן נולד בקיבוץ נגבה ליעקב (קובה) וילן, שהיה מפקד כוחות ההגנה על נגבה במלחמת העצמאות.
אבשלום וילן שירת בצה"ל כלוחם בסיירת מטכ"ל.
הוא בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בכלכלה ובפילוסופיה.
בצעירותו שיחק בקבוצות הכדורעף של הפועל נגבה והפועל חצור בליגה הלאומית.
בשנת 1978 היה אחד ממייסדי שלום עכשיו.
בשנים 1993–1996 כיהן כשליח השומר הצעיר והקיבוץ הארצי לצפון אמריקה.
בשנת 1996 נבחר למזכיר הקיבוץ הארצי וכיהן בתפקיד עד 1999, כאשר נבחר לכנסת מטעם מרצ.
בכנסת ה-15 נבחר וילן ליו"ר ועדת החקירה הפרלמנטרית בנושא האלימות בספורט, תפקיד בו החזיק גם בכנסת ה-16. חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט, ועדת הכלכלה והוועדה לקידום מעמד האישה.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מרצ משנת 1999 ועד 2009. נחשב לאנשי הציר המתון במפלגה, בין היתר כיוון שתמך ביוזמת ז'נבה ובפינוי התנחלויות.
לתפישתו חלוקת הארץ וחתימת הסכם קבע עם הפלסטינים היא מימוש החזון הציוני המדבר על מדינה "יהודית ודמוקרטית", וללא הגעה לפתרון זה קיימות שתי אפשרויות שאינן תואמות את החזון הציוני ושיובילו ל"חורבן בית שלישי".
האחת היא שישראל תהפוך למדינה דו-לאומית ומכך מדינה שאיננה יהודית, והוא מוסיף ואומר שהמדינות הדו לאומיות ברחבי העולם לא עבדו, השנייה שנהפוך למדינת אפרטהייד "תסמונת דרום אפריקה" ומכך מדינה שאיננה דמוקרטית.
ב-2006 הגיש לכנסת ביחד עם מפלגתו את הצעת חוק זכות יוצרים (מדיה דיגיטלית) האוסרת הורדה או העתקה של כל יצירה המוגנת בזכות יוצרים, אולם לאחר מאבק ציבורי ההצעה הוקפאה.
בכנסת השבע עשרה כיהן וילן כחבר הוועדה לענייני ביקורת המדינה וכממלא מקום קבוע בוועדת הכספים, הוועדה המשותפת לתקציב הביטחון וכממלא מקום בוועדת הכלכלה.
במהלך כהונתו בכנסת יזם, בין היתר את החוקים הבאים:
חוק שירות המילואים (יחד עם דני יתום; ההצעה שולבה בהצעת חוק ממשלתית).
תיקון לחוק החיילים המשוחררים (החזרה לעבודה), לפיו גובה הפיצוי שניתן לפסוק לזכות עובד שפוטר עקב שירות מילואים יהיה בסכום של פי חמישה מהשכר הממוצע במשק או פי חמישה משכרו של העובד, הגבוה מבין השניים.
תיקון לחוק הבטיחות במקומות ציבוריים, האוסר על הכנסת חפצים מסוימים למקומות שמתקיימים בהם אירועי ספורט ועל קריאות גזעניות באירועי ספורט, וכן מרחיב את סמכות בתי משפט להוציא צווי הרחקה לאוהדים מתפרעים עד לתקופה של 3 שנים.
בהמשך יזם, יחד עם רונית תירוש את חוק איסור אלימות בספורט, המחליף את ההסדרים הקודמים וקובע גם הוראות בדבר האחריות לבטיחות באירועי ספורט.
חוק המרחיב את תקופת הצינון הנדרשת ממשרתים בכוחות הביטחון בטרם יתמודדו על מקום בכנסת או בממשלה מחצי שנה לשלוש שנים (יחד עם יובל שטייניץ).
וילן מוקם במקום השישי ברשימת התנועה החדשה מרצ בבחירות לכנסת ה-18 ולא נבחר מחדש לכנסת, שכן המפלגה קיבלה 3 מנדטים בלבד.
לאחר כהונתו בכנסת נבחר לכהן כמזכ"ל התאחדות חקלאי ישראל בשנים 2009–2023. בבחירות לאיגוד הכדורסל בשנת 2012 נבחר כנציג בהנהלת האיגוד מטעם סיעת עוז שבראשות צביקה שרף ושאול אייזנברג.
לפני הבחירות לכנסת ה-19 נבחר וילן לעמוד במקום השביעי במרצ.
היות שהמפלגה קיבלה שישה מנדטים, לא נכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים נבחר למקום התשיעי ברשימת המפלגה לכנסת וגם אז לא נכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום ה-114 ברשימת מפלגת מרצ.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים הוצב במקום ה-114 ברשימת המחנה הדמוקרטי.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש הוצב במקום ה-104 ברשימת העבודה-גשר-מרצ.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום ה-111 ברשימת מפלגת מרצ.
ולקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-108 ברשימת מפלגת מרצ.
לקראת תום כהונת הכנסת ה-20, פעל וילן במסגרת תפקידו בהתאחדות החקלאים מול שר האוצר משה כחלון במטרה למנוע את חיוב החקלאים בישראל מלהפריש חלק מהזכויות הסוציאליות של עובדים הזרים לקרן הפיקדון שבניהול המדינה.
בעקבות כך משך השר כחלון את הסכמתו למהלך.
ארגוני זכויות עובדים כגון קו לעובד טענו כי הדבר נועד לאפשר את המשך הפגיעה המתמשכת שהם עדים לה בזכויותיהם הסוציאליות של עובדים זרים אלו.
וילן נשוי לנעמי ואב לשניים.
חבר מחתרת האצ"ל שנתפס על ידי הבריטים במבצע הפריצה לכלא עכו והוצא להורג.
אבשלום חביב נולד ב-ו' בתמוז תרפ"ו, 18 ביוני 1926, בחיפה, בן לרבקה ואליעזר.
הוא גדל וקיבל את חינוכו בירושלים והתגורר עם משפחתו ברחוב שטראוס.
בצעירותו למד בבית הספר "תחכמוני" ובהיותו תלמיד בתיכון בבית הכרם התקרב אל הרעיונות הלאומיים.
בחיבוריו בבית הספר הביע את דעותיו על הגשמת הציונות ומדיניות ממשלת המנדט.
בחיבור שנקרא "שאיפותיו של נער עברי" כתב בין היתר:
בגיל 16 הצטרף למחתרת האצ"ל, וקיבל על עצמו את הכינוי המחתרתי "אליהו".
כשסיים את לימודיו בתיכון פנה לשנה של שירות בפלמ"ח.
במהלכה השתתף בפעילות של שחרור מעפילים שהיו עצורים במחנה המעצר בעתלית.
אחד המשוחררים היה יעקב וייס, אשר עתיד היה להיות אחיו לתלייה.
כשסיים את שנת השירות בפלמ"ח החל את לימודיו באוניברסיטה העברית ובמקביל, בקיץ 1943, חזר אל האצ"ל.
בהדרגה פעל יותר ויותר במסגרת הח"ק, חיל הקרב של הארגון, ועקב כך עצר את לימודיו האקדמיים.
בפעולות רבות שימש חביב כמקלען.
הוא השתתף בעיקר במבצעי התקפה של מרכז הבולשת שישב בירושלים ומשרדי מס ההכנסה הממשלתיים.
כמו כן השתתף חביב בניסיון האצ"ל לשחרור אסירי מחתרת מבית הסוהר המרכזי בירושלים ששכן במגרש הרוסים.
אחת הפעולות בהן בלט הייתה פיצוץ "מועדון גולדשמיט" שהתקיימה ב-1 במרץ 1947. היה זה יום שבת, וחביב, שהיה מסורתי אדוק, עזב את בית הכנסת בזמן התפילה.
בפעולה הופקד עליו לחפות על הפורצים במקלע "ברן".
חביב נכווה משמעותית בידו מן הקנה הרותח של המקלע אך המשיך בירי מדויק ביד אחת במשך כל הפעולה המחתרתית.
פעולתו האחרונה הייתה פיקודו על עמדת חסימה שפיזרה מוקשים במבצע הפריצה לכלא עכו ב-4 במאי.
במהלכה נשבה עם ארבעה לוחמי אצ"ל נוספים לאחר שאזלה התחמושת בעמדתם.
היו אלה מאיר נקר, יעקב וייס, אמנון מיכאלוב ומנחם אוסטרוביץ.
המשפט החל ביום רביעי, 28 במאי 1947, וזאת לאחר שנדחה ביומיים בשל מחלה של יעקב וייס.
הנאשמים קיבלו את חברי בית הדין בשירת "התקווה".
עורכי הדין נעמדו בעת השירה, וננזפו לאחר מכן על ידי אב בית הדין בכך שתרמו לביזיון בית המשפט.
חביב ביקש לקרוא הצהרה במקום תשובה לשאלת השופט, והוסה על ידי נשיא בית הדין כי עליו לענות לשאלות ולא להקריא הצהרות.
כשהתעקש חביב צוו שני שוטרים להושיב אותו בכוח.
בהמשך שיבשו הנאשמים את מהלך המשפט.
הם לא ענו לשאלות השופט, ביקשו את חבריהם שיענו במקומם, ולחלופין קמו ממקומם או העמידו פני מתנמנמים.
בזמן הזמנת העדים שוחחו הנאשמים בינם לעצמם והחליפו ביניהם הלצות.
במקרים בודדים התייחסו הנאשמים לאירועים שקדמו להבאתם לדין.
חביב קם ושאל את אחד העדים, חייל בריטי אשר נכח במעצרו: "האם תוכל להסביר לי במדויק למה התכוונת כשאמרת לי 'תאי הגזים הם משחק לעומת מה שצפוי לכם בארץ ישראל'?".
כשלא הפנו שאלה מאשימה, המשיכו הנאשמים בשיחה בינם לבין עצמם וציירו קריקטורות של אנשי בית הדין.
35 עדים זומנו, ואזי הגיעה שעת צד הסנגוריה.
הנאשמים אשר מלכתחילה התנגדו לסמכות בית המשפט לדון אותם, התנגדו גם לקיום הליכי הגנה.
עם זאת הכין כל אחד הצהרה ארוכה ובה דברים נגד שלטון העריצות הבריטי.
את הצהרותיהם נשאו הנאשמים ב-10 ביוני 1947. בהצהרתו השווה חביב בין המרד האירי בבריטניה לבין המאבק המחתרתי בארץ ישראל.
ב-16 ביוני התכנס בית הדין בהרכב של קולונל פל, מייג'ור לי הנטר וקפטן ברקר בשעה 11:10. במעמד נכחו גם לוטננט קולונל נורמן, סגן מפקד הצבא הראשי בארץ, וראש הבולשת בארץ.
עורכי הדין נכנסו באיחור של 15 דקות בהתלוננם בפני נשיא ביה"ד כי נערך בהם חיפוש גופני "מדוקדק, ממושך ומביש".
הדבר היווה חלק מטבעת האבטחה הכבירה שהושמה על האולם וסביבת בית הדין.
החיפושים כללו אף את קופסאות הסיגריות והגפרורים ועטים נובעים.
באולם נכחו עיתונאי חוץ רבים.
בתאם, ישבו הנאשמים כבולים ושרו משירי בית"ר.
השירים אף תורגמו עבור העיתונאים הזרים.
הם הוכנסו אל האולם תחת משמר כבד כשהם אזוקים בידיהם ורגליהם.
סופר כי חביב סירב להרים את רגליו כדי שיסירו ממנו את אזיקי הרגליים ובקול רם ענה לשוטר הבריטי: .
רק מספר רגעים לפני כניסת הרכב ביה"ד הוסרו הכבלים.
את משפחותיהם הרגיעו הנאשמים: .
נשיא ביה"ד, הקולונל פל, הכריז כי הנאשמים נמצאו חייבים בכל ההאשמות.
בפני השופטים הביאו עורכי הדין תעודות בדבר גילם הצעיר של אמנון מיכאלוב ומנחם אוסטרוביץ.
קרוב לשעתיים ארכה ההתייעצות על פסק הדין.
הקהל והעיתונאים הועברו על ידי המשטרה למרפסת מסורגת תחת השמש.
התמרמרות העיתונאים על ה"כליאה" לא הועילה.
מקץ השעתיים נכנס נשיא ביה"ד לאולם כשלראשו כובע אדום, סימן לפסקי דין מוות.
הנשיא הודיע כי השלושה, מאיר נקר, יעקב וייס ואבשלום חביב, נידונים "לתליה עד שתצא נשמתם".
מיכאלוב ואוסטרוביץ נידונו למאסר "עד שיחליט הנציב לשחררם" וזאת מפאת גילם הצעיר.
בהשמע גזר הדין פרצו הנידונים בשירת "התקווה" אליה הצטרף הקהל באולם.
מיד אחר כך הושם שוב כל הקהל במרפסת המסורגת במשך שלושת רבעי שעה עד ליציאת חברי ביה"ד.
נאמר לקהל כי כל מי שינסה לצאת החוצה "יירה בו במקום".
הנידונים הועמסו על משוריין שעשה דרכו אל בית הסוהר בעכו.
אימו של חביב שמרה על קור רוח בעת הקראת גזר הדין ולא אמרה דבר.
מעדות של עיתונאי "דבר" שביקר בביתו של חביב עולה כי משפחתו החזיקה בתקווה להצלתו, וזאת בשל ביקורה של ועדת האו"ם בארץ באותם ימים.
ב-כ"ט בתמוז, יום פטירתו של מצביא האצ"ל, זאב ז'בוטינסקי, הועלו בדרגות שלושת הנידונים וחביב קודם מדרגת ר"ק (ראש קבוצה) לדרגת סמל.
האצ"ל הגיש לוועדת האו"ם תזכיר כדי שיפעל לביטול עונש המוות, וזאת לאור קריאת האו"ם לכל הצדדים להימנע ממעשי אלימות בתקופת החקירה (וגם על סמך מקרה דומה שאירע ביוון) ובשל העובדה כי איש מכוחות הביטחון לא איבד את חייו בהתקפת כלא עכו פרט ללוחמי מחתרת.
בוועדת החקירה אכן התגבש רוב התומך בהתערבות בעניין, אולם לאחר שהובא העניין ליו"ר הוועדה ולאחר דיונים סוערים בדלתיים סגורות, הוחלט ב-23 ביוני שלא לנקוט עמדה נגד החלטת ממשלת המנדט.
עם זאת, תשובת ממשלת המנדט לוועידה בעניין שלושת הנידונים הפתיעה אותה בעוינותה, החריפה את היחסים בין הצדדים, ואף גררה את קיצור משך שהיית הוועדה בארץ ישראל.
אל הנציב העליון פנו גם דוד בן-גוריון, חיים ויצמן והרבנים הראשיים בבקשות חנינה.
אליהם הצטרפו גופים רבים שקראו לחנינה, בהם ועד העדה הספרדית, מועצת רמת גן, סנטורים אמריקאיים, ואף הניו יורק פוסט והעיתונות הצ'כית (בשל מוצאו של וויס).
בזה אחר זה נדחו הפניות והלחצים.
את זמנם בתא הנידונים העבירו השלושה בלימודים וקריאת תהילים.
כשהיה מבקרם רב האסירים אריה לוין היו מקבלים בשמחה את פניו ומבקשים כי ימסור שמצב רוחם איתן.
ב-8 ביולי בשעה 01:00 אישר מפקד הצבא את פסק הדין.
בהמשך האצ"ל חטף שני סרג'נטים בריטיים כבני ערובה, ואיים כי אם ימומש גזר הדין, ייתלו הסרג'נטים בבחינת "עין תחת עין".
בערב של יום ב', 28 ביולי, שמעו אסירי הכלא בעכו את שירת "התקווה" בוקעת מכיוון תא הנידונים למוות.
מיד נפוצה השמועה כי הודיעו לנידונים שבאותו לילה תתבצע תלייתם.
כל הלילה שרו השלושה את שירי המחתרות והמרד.
בשעה 02:00 הגיע אליהם הרב הראשי הספרדי לחיפה, נסים אוחנה.
הוא שהה איתם כרבע שעה כדי לעודדם, אך למעשה הם שעודדו אותו.
אמנון מיכאלוב, שנשפט עימם והיה בכלא עכו אותה עת מסר בעדותו הכתובה:
מיכאלוב סיפר כי מאוחר יותר אותו לילה נפתחו דלתות המסדרון ולכיוון תא הנידונים התקדמו התליין, כמה שוטרים, רופא צבאי ומנהל בית הסוהר בשכם.
זמן מה אחר כך, שמעו לפתע אסירי הכלא שירה חזקה של "התקווה" בוקעת מאזור הצינוק.
אז הצטרפו אליה כל האסירים היהודיים בשירה שמילאה את כותלי הבניין.
לאחר עשרים דקות, בשעה 04:00 של יום ג', שמעו האסירים את קול שירתו של חביב.
באמצע השיר נקטע קולו, כאשר יצאה ממנו נשמתו.
הקול הבא אחריו זיהה אותו כמאיר נקר, שאף הוא שר עד רגעיו האחרונים.
לאחר עשרים דקות הוצאה גופתו, ובשעה 04:25 הועלה לגרדום יעקב וייס, ששר את "התקווה" גם הוא כשאסירי הכלא מצטרפים אליו.
למחרת, ב-30 ביולי, ב-10 בבוקר, יצאה הלווית השלושה ממשטרת הר כנען לכיוון בית הקברות בצפת בשיירה שבראשה רכב צבאי ואחריה מכונית בני המשפחה ו"חברה קדישא".
ראשון נקבר נקר, אחריו וייס והשלישי חביב.
הזעזוע בארץ היה עמוק, וזאת בנוסף לפרשייה שכבר התחוללה אותם ימים ויצרה סערה ביישוב - של אוניית אקסודוס.
באותו היום התפטר מתפקידו צ'רלטון, מנהל כלא עכו.
נודע כי הוא סירב לבצע את התליות בעצמו ועל כן הובא לו מחליף.
בנוסף לאלו, בעקבות תלייתם של השלושה, ביצע ב-30 ביולי האצ"ל את שאיים ותלה את שני הסרג'נטים שחטף.
יש הסבורים כי פעולה זו, שזעזעה את בריטניה (למרות האיום המפורש שהוצב בפניה), היא שחתמה את הגולל על תליית יהודים בארץ ישראל.
מאיר נקר, יעקב וייס ואבשלום חביב היו האחרונים לעלות על הגרדום הבריטי בארץ ישראל.
על שמו נקראו רחובות בערי ישראל הבאות: תל אביב - יפו, באר שבע, ירושלים ואשקלון).
בתאריך 22 בדצמבר 1982, דאר ישראל הנפיק גיליון מזכרת של 20 בולי דאר שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה".
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של חביב שדיוקנו מופיע עליו.
האמנית רות בקמן מלכא עיצבה את הדיוקן והאמן אריה גלזר עיצב את הגיליון.
בבית הקברות היהודי העתיק בצפת הוקמה אנדרטה לשבעה עולי הגרדום.
על שמו נקרא כוח מילואים שהוקם בעת מלחמת חרבות ברזל.
אבשלום כורש אליצור (נולד ב-30 במאי 1957) הוא מדען והוגה דעות ישראלי.
כאוטודידקט חסר תעודת בגרות או תואר אקדמי, התקבל לדוקטורט באוניברסיטת תל אביב במסלול אקדמי עוקף תעודת בגרות, וקיבל מטעמה תואר דוקטור בפיזיקה.
מחקריו עוסקים בארבעה תחומים: פיזיקה, ביולוגיה, פסיכולוגיה ופילוסופיה.
במשותף עם לב ויידמן הגה את ניסוי אליצור-ויידמן.
הרצה באוניברסיטאות אחדות מחוץ לישראל.
בין מאי 2017 לאפריל 2018 היה פרופסור אורח באוניברסיטת צ'פמן בקליפורניה.
אליצור נולד בכרמאן שבאיראן למשפחה יהודית דתית.
כשהיה בן שנתיים עלתה המשפחה לישראל והתיישבה ביבנה לזמן קצר, ואחר כך עברה לרחובות.
בנעוריו החל לעבוד במעבדה במכון ויצמן.
למד בישיבה התיכונית "אדר"'ת" בבת ים.
ב-1987 הוציא לאור את ספרו "לפני ולפנים – עיונים פסיכואנליטיים במקרא וביהדות".
למרות היותו אוטודידקט חסר כל השכלה אקדמית ואף חסר תעודת בגרות, התקבל אליצור למסלול לתואר דוקטור בפיזיקה בהמלצתו של פרופ' יקיר אהרונוב מאוניברסיטת תל אביב, לאחר ששמע הרצאה שלו במכון ויצמן על מכניקת הקוונטים.
זמן קצר לאחר פרסום ספרו, אהרונוב היה המנחה שלו.
אליצור היה מקורב אליו במשך שנים רבות, ואף ניסח חלק ממאמריו.
אליצור סיים את הדוקטורט ב-1999 במכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן, ובחוג לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
פרופ' שניאור ליפסון ממכון ויצמן מינהו ליועצו.
בשנים 1987–1988 היה אליצור יועץ ומנהל של המרכז למדעים מתקדמים באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה.
בשנים 1988–1995 היה יועץ במחלקה לפיזיקה כימית במכון ויצמן, ומ-1997 הוא יועץ לגנטיקה מולקולרית במכון ויצמן.
ב-1993 הגה אליצור, יחד עם לב ויידמן, ניסוי במכניקת הקוונטים הקרוי על שמם – ניסוי אליצור-ויידמן.
ב-1999 התמנה למרצה, ומ-2001 עד 2006 היה מרצה בכיר בפקולטה ללימודים בינתחומיים באוניברסיטת בר-אילן, אך פוטר בטרם קיבל קביעות.
את פיטוריו הציג בהמשך כלא-מקצועיים, תוך האשמת קולגות כמו משה קוה ואבי שגיא בשחיתות ובפלילים.
בשנים 1998–1999 לימד כמרצה אורח באוניברסיטת תל אביב ובשנת 2000 שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת בירלה במומבאי שבהודו.
הוא חבר הוועד המנהל של המרכז ללימודים חדשניים באוניברסיטת טמפל בפילדלפיה.
ב-2008 שהה כפרופסור אורח באוניברסיטת ז'וזף פורייה בגרנובל שבצרפת.
הוא פועל, עם מדענים ישראלים נוספים, במסגרת שיתוף פעולה וירטואלי בשם "אייר – המכון הישראלי למחקר מתקדם".
אליצור משמש בחבר השופטים של פרס Origin-of-Life Prize, ויועץ לחברה הבינלאומית לחקר הסימטריה ISIS-Symmetry.
אליצור פרסם מאמרים רבים בתחומי פיזיקה שונים, בביולוגיה, בפסיכולוגיה ובפילוסופיה, ומרצה בתחומים אלה.
הוא היה עורך מדור מדעי הטבע בכרך מילואים ג' של האנציקלופדיה העברית, ועורך מדעי הטבע בלקסיקון האנציקלופדי החדש.
אליצור הוא יו"ר ארגון "מכנף דרום לציון", העוסק בעליית הפלשמורה לישראל.
פרט לפעילותו במסגרות אקדמיות, הוא נוהג להרצות לעיתים קרובות בפני הקהל הרחב.
הרצאותיו מאופיינות בשימוש בשפה הומוריסטית ובדוגמאות פשוטות, ההופכות גם נושאים סבוכים בפיזיקה מתקדמת או בפילוסופיה גבוהה לנגישים וברורים.
אליצור היה פרופסור אורח באוניברסיטת צ'פמן בקליפורניה, בין מאי 2017 לאפריל 2018.
בעבר היה בן זוגה של העיתונאית תימורה לסינגר, ולהם בן.
אבשלום אליצור חוקר בארבעה תחומים: פיזיקה, ביולוגיה, פסיכולוגיה ופילוסופיה.
כמאה ממאמריו פורסמו בכתבי-עת מדעיים ובספרים מקצועיים בתחומים אלה.
מחקריו המדעיים של אליצור בפיזיקה תאורטית עוסקים בבעיות יסוד: אי-מקומיות קוונטית, אנטרופיה, ממה נובע חץ הזמן, ובעיות בתורת היחסות הפרטית ובתורת היחסות הכללית.
אחד ממאמריו הראשונים יחד עם פרופסור לב ויידמן מאוניברסיטת תל אביב הציג לראשונה את ניסוי אליצור-ויידמן, המאפשר לדעת על קיומו של גוף בלי ליצור איתו אינטראקציה ממשית.
מאמרים מאוחרים יותר עם שחר דולב חידדו פרדוקסים שונים בתורת הקוונטים והציעו תחזיות נסיוניות.
אליצור, דולב והפיזיקאי האוסטרי אנטון ציילינגר פרסמו מאמר על "EPR מהופך", גרסה פרדוקסלית של ניסוי איינשטיין-פודולסקי-רוזן (EPR) שבה האירוע המקשר בין שני חלקיקים רחוקים נמצא דווקא בעתיד שלהם ולא בעבר.
בהמשך הציעו אליצור ודולב מודל ראשוני בשם "דינמיקת המרחב-זמן".
המודל מנסה לשלב את העקרונות הסותרים של תורות הקוונטים והיחסות על יסוד ההנחה כי מעבר הזמן אינו סובייקטיבי, כמו שטוענים רוב הפיזיקאים, אלא תכונה אובייקטיבית של הזמן שטרם הוסברה.
אליצור ודולב ערכו ספר בהוצאת שפרינגר, ""
ובו מאמרים בשאלה "לאן הולכת מכניקת הקוונטים" שנכתבו על ידי פיזיקאים מובילים וחתני פרס נובל.
אליצור הצטרף למאיר שיניצקי ממכון ויצמן ולחוקרים ישראליים אחרים בכמה מאמרים על תופעות לא מוכרות הקשורות בהבדל בין מולקולות כיראליות (מולקולות שלא ניתן ליצור חפיפה בינן לבין "מולקולת המראה" שלה על ידי סיבוב במרחב).
בכמה מעבודותיו של אליצור יש גוון הומוריסטי או שנון.
ניסוי אליצור-ויידמן נוסח במקור כשיטה לבדיקת פצצות בלי לפוצץ אותן, ואליצור השתמש לשם כך בהבחנה בין nothing ו-gurnisht לציין שני סוגי מדידות עם תוצאה שלילית.
מאמר המרחיב את משמעות ניסוי איינשטיין-פודולסקי-רוזן, שכתב עם פופסקו ורורליך, פורסם כשאליצור מחבר ראשון, וכך זכה המאמר לכינוי EPR.
הספר "זמן ותודעה" של אליצור בהוצאת אוניברסיטה משודרת מסביר בשפה פשוטה בעיות קשות בתורת הקוונטים ובפיזיקה של הזמן.
עבודותיו במדעי החיים משתמשות במושגים מתחומי התרמודינמיקה, תורת האינפורמציה וחקר מערכות מורכבות למחקר תהליכים ביולוגיים.
יחד עם גורן גורדון חקר את התהוותו של המצב המורכב, הנמצא בין שני המצבים הקיצוניים הידועים בתרמודינמיקה כ"סדר" ו"אי-סדר".
לפי התוצאה אותה קיבלו, קל יותר ליצור מצב מורכב דווקא על ידי יצירת מצב בעל סדר גבוה יותר תחילה, וממנו "לרדת" (בעזרת החוק השני המחייב את עליית האנטרופיה) אל המצב המורכב.
ספרו הראשון, ולמעשה פרסומו הראשון, הוא לפני ולפנים – עיונים פסיכואנליטיים במקרא וביהדות, שראה אור ב-1987. זהו ניסיון שאפתני לתת פירוש פסיכואנליטי מקיף לתנ"ך בפרט וליהדות בכלל.
את מחקריו הפסיכואנליטיים ביהדות המשיך בכמה מאמרים שפורסמו במקומות שונים ובגרסה מורחבת ברשת:
"מִבְּשָׂרִי אֵחֱזֶה אֱלוֹהַּ: התבוננויות פסיכודינמיות בחוויית ההתגלות ובאמונה הדתית" מסביר את חוויות ההתגלות והנבואה כתגובות אבל לא-תקין על אובדן אב ופגיעות נרקיסיסטיות.
"אבל אשמים אנחנו על אחינו: דמות האחר בספר בראשית" הולך בדרך הפוכה ומחפש את מקורות הדמויות השליליות בתרבות או דת כלשהי.
"זכר עמלק וטעם החזיר: האנטומיה של השנאה המטפיזית" מקצין כיוון חקירה זה ומתמקד במושאים השנואים ביותר ביהדות ובתרבויות אחרות.
כאן הצביע אליצור על קווי-דמיון רבים בין מושא השנאה לבין השונא עצמו, איתם השונא לא מסוגל להתמודד.
פרסם מאמרים בנושאים כלליים יותר בפסיכולוגיה ובפסיכואנליזה.
על אף שאינו מטפל, לא נמנע מעיסוק גם בנושאים קליניים.
יחד עם פרופ' חיים עומר כתב את המאמר "מה תאמר לאדם שעל הגג?
הצעה לטקסט למניעת התאבדות בזמן אמת".
המאמר הציג, לראשונה בספרות המקצועית, "מסר מניא" פשוט המכוון אל אדם העומד להתאבד, אף אם הוא אינו מוכר לזה המנסה להצילו ואפילו אם המציל אינו איש מקצוע, בהתבסס על שני עקרונות עיקריים: הבעת סימפתיה ולא נייטרליות או התרסה, והבעת סיבות נגדיות להתאבדות לתודעת המתאבד במקום הסתפקות בסימפתיה זו.
המאמר פורסם ברשת גם באנגלית, בגרמנית וברוסית ועורר הדים רבים.
לדעתו של אליצור, הומוסקסואלים יכולים בעזרת פסיכולוגים לעבור טיפול המרה, אך הוא אינו מתנגד להומוסקסואליות, שאותה תיאר כבחירה לגיטימית.
ככלל, אליצור מתנגד חריף למה שהוא מכנה "ביולוגיזציה" מופרזת של תחומי בריאות הנפש והתדלדלות הפסיכותרפיה.
בבעיית גוף-נפש, למרות היותו מטריאליסט, פרסם מאמרים שבהם הוא מציע הוכחה לטובת הדואליזם (התורה הטוענת שהתודעה נבדלת מהתהליכים המוחיים).
הוא מתייחס לפוסטמודרניזם כגיבוב הבלים, ובמאמרו "על שמונה הבלים פוסט-מודרניסטיים", מנה שמונה טיעונים שהוא מזהה עם הפוסטמודרניזם תוך הצגת טיעוני נגד.
מספר פרקים מתוך ספרו "לחזות בתפארת: התפתחות הפיזיקה בהשראת אידיאל היופי" נכתבו ופורסמו ברשת.
בספר זה הוא מציג את התפתחות הפיזיקה מימי יוון העתיקה ועד המאה העשרים ואחת כחיפוש אחרי צורות יותר ויותר עמוקות של יופי.
אחרי סקירת התורות השונות של הפיזיקה הוא עובר בסוף הספר להציג את עבודותיו והשערותיו שלו לגבי התורה העתידית.
בספר מופיעים מספר קטעים אוטוביוגרפיים.
ב-2016 החל לפרסם בעמוד הפייסבוק שלו קריאות כנגד פרשת ילדי תימן; ב-2022 הקים לצד חבריו המשתייכים למכחישי הפרשה אתר אינטרנט בשם "מרכז המידע לגבי פרשת ילדי תימן".
ב-2017 התחיל אליצור בפעילות אקטיבית נגד בנימין נתניהו.
לפי עדותו הטריגר היה פרשת אום אל-חיראן.
הוא חבר למני נפתלי והתחיל להגיע באופן קבוע למחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט בכיכר גורן בפתח תקווה, בדרישה שיגיש כתבי אישום נגד נתניהו.
אליצור טבע למחאה זו את הכינוי "מחאת החטיארים", בגלל הגיל הממוצע של המוחים.
ב-2020 הצטרף למוחים בבלפור, ובין היתר העביר הרצאות בקבלות שבת שם.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע התמודד בפריימריז של המפלגה הדמוקרטית ושובץ במקום ה-14.
בשנת 2023 נמנה עם מייסדי התנועה הדמוקרטית האזרחית.
לפני ולפנים – עיונים פסיכואנליטיים במקרא וביהדות, תל אביב, "ירום"-אליצור, 1987
ארווין שרדינגר, מה הם החיים?, (תרגום לעברית בידי גל מנלה ורונה אבירם), הוצאת מאגנס, 2024
מִשְׁפַּחַת הָאַבְרָשִׁיִּים (שם מדעי: .Ericaceae Juss) היא משפחה ענפה של צמחים דו-פסיגיים בסדרת האברשאים, הכוללת 121 סוגים ו-3,550 מינים.
משפחת זו עשירה במינים, במיוחד בבתי גידול הרריים באמריקה המרכזית והדרומית, וכן באזור מלזיה.
לעיתים קרובות, היא נפוצה גם מעבר לקו העצים, כלומר, היא מופיעה בגבהים שבהם עצים אינם מצליחים לגדול יותר.
בנוסף, אזור כף התקווה הטובה בדרום אפריקה גם הוא בית גידול חשוב עבור מיני האברשיים, בשל האקלים המגוון והקרקע הייחודית של האזור.
סוגים רבים במשפחה זו כוללים מינים המשמשים כגידול חקלאי למזון ומסחר, כגון חמוציות, אוכמניות, אזליאה ועוד.
קטלב מצוי הוא הנציג היחיד בצמחיית הבר בישראל לסוג קטלב ולמשפחה זאת.
שמה של המשפחה בעברית ובאנגלית לקוח מהסוג אברש (Erica, או בשמה המוכר Heather).
סוג זה אינו מקומי לארץ ישראל, אך בתפוצה נרחבת באירופה ואמריקה, ומינים ספורים בו מופיעים בחלקות בגן הבוטני בירושלים.
הגבעולים (נעדרים בחלק ממיני Monotropoideae) זקופים או שרועים עד מזדקפים (decumbent), קרחים או שעירים, (גבעולים על-קרקעיים צומחים לפעמים מגבעול שרוע תת-קרקעי, קני שורש או פקעות), ליבת הגבעול אטומה (בלתי נבובה) ובמיני Agarista הן נבובות עם מחיצות.
העלים פשוטים (דלילים או נעדרים בחלק ממיני Monotropoideae), בדרך כלל ערוכים לאורך הגבעול, או לעיתים רחוקות כשוֹשֶנֶת (rosette) כלומר מרוכזים בצורה מעגלית ולוליינית מסביב לבסיס הגבעול (בתת-משפחה Monotropoideae).
בדרך כלל העלים מסורגים או דמוי דור, לעיתים רחוקות נגדיים או, לעיתים רחוקות, דוריים.
הלוואים נעדרים; הפטוטרת קיימת או נעדרת; טרף העלה שטוח או דמוי מחט, לעיתים קרובות גלדניים, לעיתים דוקרניים מאורכים עד מעוגלים, שולי העלה תמימים או משוננים, שטוחים או כפופים כלפי מטה, לכיוון צדו התחתון של העלה (revolute).
התפרחות ערוכות בקצות או בחיק הגבעולים, והן מסוג: אשכול סוכך, דמוי סוכך, מכבד, אגודה, שבולת או פרח בודד.
הפרחים על פי רוב דו-מיניים, לעיתים רחוקות חד-מיניים (בתת-משפחה Ericoideae) ונכונים רב-סימטריים (לעיתים כמעט דו-סימטריים בתת-המשפחה Monotropoideae ובתת-המשפחה Ericoideae).
עלי העטיף והאבקניים עיליים (תחתיים בחלק ממיני Vaccinioideae).
עלי גביע על פי רוב נעדרים או בעלי 4 או 5 אונות לעיתים רחוקות 2 או 7 אונות ((2-)4-5(-7)), אונות הגביע מופרדות או מאוחות בבסיסם.
עלי כותרת על פי רוב 4 או 5 או לעיתים רחוקות 2 או 8 ((2-)4-5(-8)), לעיתים נדירות עלי הכותרת נעדרים או שמספרם מצומצם מאוד.
עלי הכותרת מופרדים או מאוחים ואינם דביקים (מכוסים בהפרשה דביקה במיני Bejaria).
הכותרת חסרה או גלגלית (פרושה) עד משפכית, פעמונית, צינורית, כדורית, או כדית (דמוית מסמר במיני Epigaea).
טבעת צופן מצויה בתוך דור האבקנים או נעדר.
לעיתים קרובות בראש המאבק בליטות דמוי קרניים.
המאבקים נפתחים על ידי נקבוביות או חריצים קצרים שבאים לידי ביטוי בקודקודם או בחריצים בצידיהם;
שחלה עילית (תחתית בחלק ממיני האוכמניות) ומורכבת מ-4 עד 5 עלי שחלה ומ-5 עד 10 מגורות לא מושלמות, לעיתים רחוקות שניים, או מגורה אחת בחלק ממיני מונוטרופיה (Monotropa).
היא לעיתים קרובות עם תלמים או אונות הפונות החוצה.
הביציות הפוכות (אנטרופיות), עם מעטה אחד, גוף הביצית קטן, ללא רקמה עוטפת (tenuinucellate).
עמוד העלי אחד, ישר או מכופף (מעוקל (curved) באליוטיה) וחלול; צלקת אחת, כיפתית או בין שטוחה לקעורה, בדרך כלל בעלת 5 אונות.
הפירות מסוג הלקט שפתיחתם מסוגים שונים: חוצת מגורה, חוצת חיץ או שוברת חיץ.
כמו כן, הפירות הם מסוג בית גלעין (ציר סיבי או רך בחלק ממיני-Monotropoideae) או ענבה (לעיתים נדירות כל ענבה מוקפת בגביע משתייר אשר גדל עם הפרי או מוקף בגביע בשרני במיני Gaultheria) שאינם נפתחים.
הזרעים 1 עד 10, לעיתים רחוקות רבים מאוד, צבעם שחום עד חום צהבהב או חום, צורתם אליפסואידי, דמויי ביצה, כדוריים, בצורת עדשה שקצותיה מחודדים עד גוף פחוס, שקצותיו שטוחים, או צורתם מוארכת באופן שאורכם גדול פי 2 או יותר מרוחבם וצדדיהם כמעט מקבילים.
קליפת הזרע דקה (גרמית במיני subfam.
העובר בדרך כלל ישר, כישורי (מחודד בקצוות), לעיתים נדירות זעיר ובלתי מובחן.
האברשיים נפוצים בעיקר באזורים ממוזגים וקרים ובאזור הטרופי.
אחדים ממיניה מאכלסים אזורי כבול וקרקעות חומציות.
אחרים אוהבים קור וגדלים באזורי הרים גבוהים.
הנציגים שלה מוכרים בדרום אפריקה, דרום-מזרח אסיה ובעיקר במלזיה, יפן, מערב הרפובליקה העממית של סין, מזרח אוסטרליה ואירופה.
בארץ ישראל צומח מין בר יחיד של משפחת האברשיים, מסוג קטלב, הוא קטלב מצוי ומין גר המשמש כעץ נוי - קטלב משונן שמוצאו בעיקר מארצות מערב הים התיכון.
העלים שלהם מסורגים, בעלי פטוטרת ארוכה וטרף רחב.
בישראל שני מיני תרבות מסוג אברש: אברש עצי (Erica arborea L), שמוצאו הי-התיכון ואברש ים תיכוני (Erica mediterranea L) שמוצאו מאירופה המערבית.
עליהם בדרך כלל בדור של 3 עד 6, קטנים ודמויי מחטים.
מיני רודודנדרון אחדים מגודלים בגינות נוי וחלקם, מהסוג המכונה "אזליאה", נמכר בעציצים.
מינים נוספים במשפחה, כגון חמוציות ואוכמניות, מגודלים בארץ כגידול מיובא.
על פי מחקר של קבוצת APG במאמרה מ-2003, משפחת האברשיים כוללים את הסוגים הבאים:
Monotropa - כולל את מונוטרופה אוניפלורה
Vaccinium - כולל את החמוציות והאוכמניות.
אַבְרָשׁ (שם מדעי: Erica) הוא סוג צמחים ממשפחת האברשיים.
בסוג אברש קיימים כ-500 מיני שיחים ובני-שיח המצויים באזורים הממוזגים של כדור הארץ כשרובם בדרום אפריקה 8 מינים באפריקה הטרופית והשאר באירופה ובאזור הים התיכון.
האברש הוא צמח בעל תלות מועטה בפוריות הקרקע, ולכן הוא מכסה שטחים נרחבים של אדמה סלעית, שטחי ערבה ואדמות כבול.
רבים ממיני האברש משמשים כצמחי נוי בשל פרחיהם הנאים.
עצתו של האברש משמשת לעבודות חרטות כמו בתעשיית מקטרות וכלים דומים.
מיני אברש אחדים נמכרים בישראל כצמחי תרבות, בהם אברש אמירי ואברש ים-תיכוני.
האברש נחשב בגרמניה לסמל של מורשת טבע, והוא אף עמד בבסיסו של שיר הלכת הצבאי "אריקה", שהיה פופולרי בגרמניה הנאצית.
אַבֶּרקְרוֹמְבִּי אֶנד פִיץ' הוא מותג אופנה אמריקאי יוקרתי שנוסד על ידי המעצבים דייוויד אברקרומבי ועזרא פיץ' בשנת 1892. הוא כולל את חמשת המותגים: אברקרומבי אנד פיץ', אברקרומבי קידס, הוליסטר, גילי היקס ו־RHUEL No.
925. המותג פועל בעיקר בארצות הברית, קנדה ובריטניה.
אברקרומבי ופיץ' נוסד על ידי היזם האמריקאי דייוויד אברקרומבי ב־4 ביוני 1892 בניו יורק, תחילה כחברה לציוד ספורט שנקראה "Abercrombie Co.".
בשנת 1900 הצטרף אליו שותפו עזרא פיץ' והחברה הפכה ל-Abercrombie & Fitch Co (החברה מוכרת גם כ"A&F", "ANF" ו"AF".).
בשנת 1907, לאחר מחלוקת בין שני השותפים, עזב דוד אברקרומבי את החברה והשאיר אותה לידי עזרא פיץ'.
מרגע זה אופייה של החברה השתנה וזו הפכה לחברת אופנה, תחילה לביגוד נשים.
ב-1920 נפתחה החנות הראשונה של המותג, בשדרה החמישית במנהטן, ניו יורק (חנות הפועלת עד היום).
במשך הזמן המותג התבסס כאחד המותגים החמים ביותר בשוק האופנה בארצות הברית.
ב־15 באוקטובר 2004 הפכה החברה לראשונה שהחרימה את הצמר האוסטרלי (בשל התעללות בכבשים).
ב־2007 נפתחה החנות הראשונה של המותג מחוץ לצפון אמריקה, בלונדון.
בסוף שנת 2008 חלה ירידה של כמעט שליש במכירות של החברה, בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, ובשל העובדה שבניגוד ליריבותיה, החברה סירבה להוריד מחירים.
ב־אוקטובר 2009 נפתחה חנות דגל במילאנו שבאיטליה, וכן נפתחה חנות דגל בטוקיו, שהיא החנות הגדולה ביותר של המותג בעולם, והגבוהה ביותר במזרח, בעלת 11 קומות.
בפברואר 2012 הודיעה הרשת כי תסגור 180 סניפים בארצות הברית בגלל האטה במכירות, אך תתרחב באסיה.
בדצמבר 2014, מנכ"ל אברקרומבי אנד פיץ', מייקל ג'פריס, שהפך את חברת הביגוד לצעירים ממותג ספורט אפרורי לאייקון אופנתי, פרש מתפקידו אחרי יותר משני עשורים.
לאחר שספג ביקורות על אמירותו ואחרי שנכשל לקלוע לטעם הלקוחות הצעירים, שעוברו לקנות ברשתות אופנה מתחרות.
לאחר שהכנסותיה ירדו בעקביות, החליטה החברה ב-2015 לחדול מהמסר השיווקי המיני שהיה מזוהה עמה ומהעסקת עובדים על בסיס מראה חיצוני.
ב-2017 הועמדה הרשת למכירה, לאחר צניחה של 50% במחיר המניה שלה.
אחר כך הודיעה על תוכנית ארגון מחדש.
בשנת 2020 דווח כי פראן הורביץ, מנכ"לית אברקרומבי אנד פיץ' יש את היחס הגבוה ביותר בין שכרה לשכר עובדיה מכל חברה אחרת בעולם.
חבילת השכר של הורביץ הסתכמה בקרוב ל-12 מיליון דולר ב-2019, פי 6,565 מהשכר החציוני של עובדי החברה.
החברה מייצרת בגדים בבסיס יומיומי הנחשבים על ידיה ועל פי טענתה לאיכותיים ונשמרים לאורך זמן.
החברה אינה מייצרת ביגוד ערב אלגנטי, אלא ביגוד ליום יום בעיצוב צעיר.
פעמים רבות החברה התחילה אופנות משלה.
בנוסף לבגדים רגילים, מייצרת החברה גם בגדי ספורט, כגון כפכפים, כובעים, תכשיטים, בשמים ועוד.
סמליל המותג הוא ציור של אייל קורא.
לאברקרומבי ופיץ' שיטת שיווק מיוחדת.
לפי השיטה, החברה פותחת מספר מצומצם של חנויות, מה שהופך את המותג למסתורי ולקשה להשגה, וחנויותיה הייחודיות הופכות לפופולריות ועמוסות במיוחד.
בנוסף, בחנות המקוונת נמכרים כמעט ורק עודפים.
למרות המחירים הגבוהים במיוחד של מוצריה, אלה נמכרים בקצב גבוה, והמותג נחשב למותג המצליח ביותר בארצות הברית.
החברה הייתה לחברה הראשונה בעולם שמפרסמת באמצעות קטלוגים שנמכרים בכסף.
הקטלוגים של החברה מאופיינים בצילומי דוגמנים בשחור לבן, ובהם דוגמנים המוצגים באופן מיני.
שיטת שיווק זו הוכחה רבות כשיטת שיווק יעילה ביותר.
דוגמני החברה נבחרים מדי שנה מתוך המוכרים בחנויותיה, שבהן מקפידים להעסיק מוכרים לפי המראה החיצוני שלהם (דבר הגרם למספר לא קטן של תביעות כנגד החברה).
חנויות הדגל של החברה ממוקמות בניו יורק, בלוס אנג'לס, בלונדון, במילאנו ובטוקיו, ואלו מפורסמות בשל התורים הארוכים בכניסה לחנות.
החנויות של החברה מעוצבות באופן ייחודי; מרבית החנויות חשוכות ומושמעת בהן מוזיקת דאנס בעוצמה גבוהה, אולם אינן בולטות מבחוץ.
החנות המפורסמת ביותר של החברה היא חנות הדגל בשדרה החמישית במנהטן, ניו יורק.
חנות בעלת 4 קומות ומפורסמת בעיקר בגלל התור הארוך במיוחד המשתרך בכניסה אליה ובעלת העיצוב החשוך והמוזיקה החזקה וריח הבושם המפורסם של החברה.
לאורך השנים המותג צבר תאוצה ועם זאת החלו השערוריות.
באמצע 2013 נפתחה מחאה אינטרנטית ויראלית שסחפה אחריה המוני גולשים זועמים על היחס של החברה אל קבוצות בחברה.
באחד מראיונותיו אמר מייק ג'פריס, מנכ"ל החברה כי: "בחברה יש ילדים מגניבים ויש ילדים לא מגניבים, אנחנו הולכים עם הילדים המגניבים".
ג'פריס גם אמר כי החברה לא מייצרת בגדים מעל המידה הבינלאומית LARGE, ולכן חלק מהאוכלוסייה לא יכול ללבוש את בגדי המותג.
אחרי הריאיון של ג'פריס התחילה מחאה אינטרנטית ויראלית שנקראה Fitch The Homeless, במטרה לגרום למותג להיות נגיש לכל שכבות האוכלוסייה.
אחרי שספגה ביקורת על מדיניותה וירידה חדה במכירות, הכריזה החברה כי תתחיל למכור בגדים לנשים במידות גדולות; אולם הבגדים נמכרו רק דרך האינטרנט ולא בסניפים.
בשנת 2002 החברה קיבלה קנס על כך שדיווחים על הגדלת פעילותה לא היו אמינים.
החברה הייתה מעורבת במספר סוגיות משפטיות קשורות עם מדיניות תעסוקה וטיפול בלקוחות.
בשנת 2002 היא האשימה את "אמריקן איגל אאוטפיטרס" שהיא מייצרת בגדים דומים מאוד למותגים של אברקרומבי אנד פיץ'.
הנושא נסגר בבית משפט לטובת אמריקן איגל.
בשנת 2019 החברה הואשמה בכך שהיא ניצלה מוצר של חברה ישראלית "גלאסבוקס" לקבלת ושמירת מידע על לקוחותיה ללא ידיעתם.
באוגוסט 2011 הודיעה החברה כי היא מוכנה לשלם לכוכבי תוכנית המציאות "חוף ג'רזי", בלבד שיפסיקו ללבוש את בגדיה.
זאת בטענה כי משתתפי הסדרה פוגעים בתדמית ה"שאפתנית" שלה.
בשנת 2008 קיבלה קבוצת סקאל את הזיכיון לייבוא ושיווק חלק מקולקציית המותג בישראל, אך לא קיבלה זיכיון לפתיחת חנויות נפרדות של המותג.
היא שיווקה את המוצרים כפינות מכירה ברשת חנויות האופנה שלה "אמפוריום".
ב-6 ביוני 2011 נפתחו שלוש חנויות של המותג בקניון רמת אביב, קניון ארנה הרצליה ובממילא בירושלים, בידי קבוצת סקאל.
אולם הם לא היו חנויות רשמיות של המותג.
מסיבה זו החנויות בישראל, בניגוד לחנויות במדינות אחרות, פעלו בשם: A&F Brands Factory Store ולא Abercrombie & Fitch.
בנוסף בחנויות בישראל שווקו גם בגדי המותג העילי Hollister Co, המותג הצעיר של החברה, ובהמשך גם את מותג הלבשה התחתונה של החברה: Gilly Hicks.
אחר כך נפתחו סניפים נוספים של הרשת בפארק הקרח באילת, בקניון הזהב בראשון לציון ובגרנד קניון בבאר שבע.
סניפים אלו מצטרפים לסניפים הקיימים בקניון ארנה בהרצליה, קניון רמת אביב ושדרת ממילא בירושלים.
ב־2013 נפתחה החנות השמינית של המותג בגראנד קניון שבאר שבע.
בשנת 2014 נסגרה החנות בקניון רמת אביב.
מראה החנויות בישראל שונה מחנויות הדגל בעולם: גודלן של החנויות בעולם עולה על 1000 מ"ר ובישראל גודל החנויות נעות בין 50 מ"ר–300 מ"ר בלבד.
אבשלום היה התנחלות ויישוב בפתחת רפיח שבחצי האי סיני, אשר ננטש עם פינוי סיני בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1982.
אבשלום הוקם ב-1973, דרום מזרחית לימית.
תחילה נקרא "מרכז שדות", ולאחר מכן "יד און" (לזכר לוחמי המחתרות הלאומיות היהודיות נגד המנדט הבריטי שהיו כלואים באזור רפיח).
ב-1975 נקבע כי היישוב ישמש כמרכז כפרי למושבי הסביבה.
השם הסופי של היישוב נקבע ב-1979 כ"אבשלום", על שמו של אבשלום פיינברג, אשר נרצח ונקבר באותו אזור.
בשנה זו גם החל יישוב קבע.
ב-1990 הוקם בחבל שלום יישוב באותו שם.
האברתיים (שם מדעי: Pteridaceae; נקרא גם: Adiantaceae) היא משפחה של צמחים מסדרת השרכיים.
במשפחה זו כ-20 סוגים, ביניהם:
שערות שולמית (Adiantum) - המין שערות שולמית מצויות מצוי בישראל.
אברה (Pteris) - המין אברה ארוכת עלים חשוד כנכחד מישראל.
לאברתיים יכולת לנטרל ולאחסן ארסן, הרעיל לצמחים אחרים, והודות לה הם חסינים לריכוזי ארסן גבוהים בקרקע.
"אבשלום" (26 בדצמבר 1964, אשדוד – 10 באוקטובר 1993, פריז) הוא כינויו האמנותי של מאיר אשל, אמן ופסל ישראלי-צרפתי.
מאיר אשל, הבכור מארבעת ילדיהם של אלי ואדל אשל, נולד בשנת 1964 בעיר אשדוד.
בגיל 14 עבר ללמוד בבית הספר הטכני של חיל האוויר בחיפה ועם סיום לימודיו, בשנת 1982, התגייס לצה"ל, ושירת כטכנאי מטוסים בבסיס חיל האוויר בחצרים.
בין השנים 1985–1987, לאחר שרותו הצבאי, חי אשל בדיונות מדרום לאשדוד, שם בנה לעצמו בקתת עץ והתפרנס מעשיית תכשיטים.
בראיון מאוחר תיאר אבשלום את תקופה זו: מתקופה זו נותרו מספר מועט של עבודות שיצר.
יצירות אלו נושאות אופי בריקולאז'י.
ב"תרבות" (1986), לדוגמה, יצר אשל דגמים עשויים עץ ונייר של סכין, מזלג, כף וכפית, התלויים בעזרת חוט בתוך קופסת קרטון כמעיין ממצאים אתנוגרפיים.
בשנת 1987 היגר לפריז, צרפת, בעזרת כסף שחסך ממכירת התכשיטים.
לאחר זמן קצר עבר להתגורר בביתו של ז'אק אוחיון (Ohayon), חוקר אדריכלות ודודו של אשל, ששכן ברחוב הטמפל (Rue de Temple) ברובע השלישי של פריז.
דרך אוחיון הכיר אשל מספר אמנים ככריסטיאן בולטנסקי ואנט' מסאז'ה.
הוא החל ללמוד אמנות בבית הספר הגבוה לאמנויות פריז-סרז'י וכן השתתף בשיעורו השבועי של בולטנסקי בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות (הבוז'אר).
בתקופה זו אימץ לעצמו את השם "אבשלום" (Absalon), שניתן לו ככינוי על ידי אחת מידידותו של דודו והתייחס לאבשלום המקראי.
בעידודו של בולטנסקי, השתתף אבשלום לראשונה בתערוכה קבוצתית שנערכה בשנת 1987 ב"וילה פזייה" בפריז.
בין השנים 1987–1991 יצר אבשלום סדרה של עבודות שבסיסן היה סידור של אובייקטים בחלל נתון.
בעבודותיו המוקדמות מן הסדרה השתמש אבשלום בחפצי רדי מייד שנצבעו או שפוזרה עליהם אבקת גבס.
במיצב "חדר בודד" (1987), לדוגמה, שהוצג בתערוכה קבוצתית ב"וילה אלזיה" בפריז, הציג אבשלום חלל מגורים שרוקן מכל ממד אישי.
הקירות והרהיטים הבסיסיים שנותרו בו נצבעו בצבע לבן, שהעניק לחלל מראה נזירי.
משנת 1988 ואילך החל אבשלום לייצר בעצמו חפצים ואובייקטים כאלו.
ב"הצעה למגורים" (1990) לדוגמה, יצר מכל לבן ובו סודרו אלמנטים גאומטריים עשויים עץ קרטון וגבס וצבועים לבן.
בשנת 1989 גילה אבשלום כי הוא נושא את נגיף ה-HIV בדמו.
בנוסף, סעד את דודו, שנפטר אף הוא ממחלות הקשורות לנגיף ה-HIV.
בשנת 1990 הכיר את האמנית מארי-אנז' גיימינו, בעת ששניהם השתתפו בתערוכה קבוצתית בקליסון (Clisson).
גיימינו הפכה לבת זוגו לתקופה מסוימת.
בשנת 1991 עבר להתגורר ולעבוד באטלייה ששימש בעבר את הפסל ז'ק ליפשיץ.
החלל הועמד לרשותו על ידי קרוב משפחה.
היה זה חלל שמוקם בקומת הקרקע של מבנה בסגנון מודרניסטי שעיצב לה קורבוזיה באזור בולון.
אבשלום שיפץ את החלל על ידי התקנת קירות גבס סביב הקירות הבנויים וריהוטו במספר מצומצם של רהיטים.
באותה עת כבר התפרצה מחלת האיידס בגופו של אבשלום.
תחת הידיעה על מחלתו, וכשהוא מסתיר אותה מרוב מכריו, החל אבשלום ליצור פרויקט גדול ממדים שבבסיסו בנייה של שישה מבני מגורים שתכנן עבור עצמו.
מבנים אלו, אותם כינה "תאים", יועדו להיות מוצבים בשישה מרכזי ערים ברחבי העולם (פריז, ציריך, ניו יורק, תל אביב, פרנקפורט וכנראה טוקיו) ולהוות, כדברי אבשלום בית ה"תפור לפי מידותי".
אבשלום העיד כי העיצוב האנונימי של האדריכלות נועד ליצור ניכר "עד שהקיום שלי בו יהיה ממשי יותר מתמיד.
[...] בעצם העובדה שאחיה בו, אצור אי-סדר במבנה; בעצם הנפח שאתפוס בו, חיי יתעצמו".
בעזרת יונה פישר, הוצגה בשנת 1992 במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכת יחיד שלו.
לרגל תערוכה זו הגיע אבשלום לראשונה לישראל מאז עזב אותה.
בין המוצגים הבולטים בתערוכה הייתה העבודה "הצעה למגורים" (1992), שהציגה מבנה של חללים מרובעים המחוברים ביניהם בצינורות מעבר, ומעלים על הדעת תצורת מחילות.
כל ששת ה"תאים" נבנו כאב טיפוס בגודל 1:1 על פי תוכניותיו של אבשלום והוצגו כמכלול בתערוכת היחיד האחרונה של אבשלום במוזיאון לאמנות מודרנית של פריז בשנת 1993. מבין ששת ה"תאים", רק שנים נבנו בפועל.
לצד "תא מס' 1", שהיה אמור להיות מוצב ברובע השלישי בפריז, אולם לא הוצב עקב בעיות רישוי.
הושלמה בנייתו של "תא מס' 2" בשנת 1993, זמן קצר לפני מותו של אבשלום.
ב-10 באוקטובר 1993 נפטר אבשלום ממחלה הקשורה לנגיף ה-HIV.
בשנת 2010 הוצגה תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו במרכז לאמנות עכשווית KW בברלין (Kunst-Werke Berlin).
התערוכה הוצגה גם בהולנד (2012) ובביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו בתל אביב (2013), ועוררה התעניינות מחודשת ביצירתו.
הקרנת הבכורה של הסרט "שבע השנים של אבשלום", בימוי ותסריט דוד אופק ועמית עזז, התקיימה ב-29 במאי 2022, בסינמטק תל אביב.
הסרט זכה ב"פרס חבר השופטים" בפסטיבל הסרטים הדוקומנטריים הבינלאומי דוקאביב 2022 והיה מועמד לפרס אופיר 2022, בקטגוריית הסרט התיעודי הטוב ביותר.
בחודש מאי 2022, הושק על ידי משפחתו של אבשלום, אתר רשמי המכיל ארכיון של כלל יצירתו.
1987 בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות פריז-סרז'י, פריז, צרפת