tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפועלים, להם מיוחס הצבע האדום, הנוצרים להם מיוחס הצבע הירוק, והאינטלקטואלים להם מיוחס הצבע הלבן.
הכוכבים סימלו על פי יוצרי הדגל את שבעת המשוררים הפרסים־טג'יקים הגדולים ביותר.
נכון להיום מסמלים הכוכבים את שבעת המחוזות התרבותיים ההיסטוריים של טג'יקיסטן.
הדגל מעוצב כך שרוחב הפס הלבן גדול פי אחד וחצי מרוחב הפסים הירוק והאדום.
דגל זימבבואה אומץ ב-18 באפריל 1980 הציפור על הדגל מסמלת פסלון סטיאטיט של ציפור שנמצא בהריסות זימבבואה הגדולה.
היא מסמלת את ההיסטוריה של זימבבואה, ואילו הכוכב האדום מאחריה מסמל את השלום.
רשמית, משמעות צבעי הדגל היא כדלהלן:
ירוק: החקלאות והאזורים החקלאיים של זימבבואה;
אדום: הדם שנשפך במהלך מלחמת השחרור;
שחור: המסורת והמוצא האתני של האפריקאים ילידי זימבבואה.
דגל טוגו אומץ ב-27 באפריל 1960, עם הקמתה של המדינה.
הדגל כולל חמישה פסים אופקיים - ירוקים וצהובים לסירוגין (הצבע הירוק מופיע בחלקו העליון והתחתון של הדגל).
כוכב לבן בן חמישה קצוות על רקע אדום מופיע בחלקו העליון של הדגל, הקרוב לניצב (בקנטון הדגל).
צבעי הדגל הם הצבעים הכלל-אפריקאיים שמקורם בדגל אתיופיה, אולם הדגל דומה בעיצובו לדגל ליבריה (המבוסס על דגל ארצות הברית).
הדגל תוכנן על ידי אהיי פאול (Ahyi Paul).
דגל ונואטו אומץ ב-13 בפברואר 1980 לאחר שהאי זכה בעצמאותו.
צבעי הדגל - אדום, ירוק, ושחור, הם צבעי מפלגת ואנואאקו שפעלה והביאה לעצמאות האי.
ועדה פרלמנטרית בחנה הצעות של אמנים מקומיים על בסיס דגלים אלה ובחרה את דגל המדינה.
הירוק מסמל את העושר של האיים, האדום - צבע הדם מסמל את אנשי האי, והשחור מסמל את צבע העור של התושבים.
הצהוב נוסף לבקשת ראש הממשלה באותה עת על מנת להדגיש את הצבע שחור, והוא מסמל את ה"אור" של הברית החדשה - 75% מתושבי האי הם נוצרים.
בקרבת הניצב, במרכז המשולש השחור ישנו סמל המורכב מחטים של חזירי בר - סמל השפע אשר תושבי האי נוהגים לענוד כחלק משרשראות.
במרכז החט מופיעים שני עלים של שָׂרָך, אשר להם יחד 39 עַלְעַלִּים המסמלים את 39 חברי האספה המכוננת של ונואטו.
בדגל טונגה נעשה שימוש משנת 1864 אולם הוא אומץ רשמית רק ב-4 בנובמבר 1875.
הדגל של טונגה היה בעבר זהה לזה של הצלב האדום, אך שונה על מנת למנוע בלבול.
כיום חוקת טונגה אוסרת על שינוי הדגל.
דגל מדינת ויומינג הוא דגל כחול שבמרכזו צללית לבנה של ביזון אמריקאי.
סביב השדה הכחול מצויה מסגרת לבנה ואדומה.
במרכז צללית הביזון מצוי סמל מדינת ויומינג כמעין חתימת בקר.
הדגל הנוכחי נבחר בשנת 1917 לאחר תחרות שנערכה במדינה.
דגל ויילס הוא הדרקון האדום (בוולשית: Y Ddraig Goch, אי דרייג קוך) אשר מתאר דרקון אדום פוסע על שדה לבן וירוק.
כמו מטענים הרלדיים רבים, צורתו של הדרקון אינה מתוקננת וקיימות לו גרסאות רבות.
הדגל קיבל מעמד רשמי כדגל ויילס בשנת 1959, אך הדרקון האדום עצמו מקושר לוויילס כבר מאות בשנים ולעיתים נטען כי הדגל הוא הדגל הלאומי העתיק ביותר, אף על פי שמקורותיו אבדו בנבכי ההיסטוריה והפכו למיתוס.
על פי אחת הסברות, הסמל הגיע לוויילס של ימינו על ידי הרומאים כדגלם של הפרשים הרומים, אשר בעצמו הושפע כנראה מסמלי הפרתים או הדאקים.
הפסים הלבנים והירוקים שעל הדגל נוספו על ידי בית טיודור, שושלת ולשית אשר החזיקה בכס אנגליה משנת 1485 ועד 1603. לבן וירוק הם צבעי הכרישה, הצמח הלאומי של ויילס.
האזכורים הראשונים של הדרקון כסמל ויילס הם בהיסטוריה בריטונום אשר נכתב בשנת 830 לערך, אך הוא נחשב לדגל הקרב של המלך ארתור או מנהיג קלטי/רומי-בריטי עתיק אחר.
הדרקון מוזכר עוד קודם לכן בשירה הוולשית ומקושר לקד'וולאדר אפ קדוולון (655–682).
אגדות רבות מזכירות את הדרקון הוולשי.
המפורסמת ביותר משייכת אותו לנבואתו של הקוסם מירדין (מרלין) על קרב ארוך בין דרקון לבן לדרקון אדום.
על פי הנבואה, הדרקון הלבן ישלוט בקרב אך יובס לבסוף בידי הדרקון האדום.
ניצחון זה, יחד עם תפיסת השליטה על לואגר (Lloegr) (בריטניה) מיוחס למאב דרוגאן (בן הנבואה, אשר יגרש את האנגלו-סקסונים מבריטניה וישיב את שלטון הקלטים) - נבואה המשויכת כיום לסכסוך בין הקלטים הבריטים (אשר הפכו במרוצה הזמן לוולשים) לפולשים הסקסונים במרוצת המאות החמישית והשישית לספירה.
ניתן לראות את הדגל מונף על בניין האספה הלאומית של ויילס בקארדיף ועל משרד ויילס בווייטהול, לונדון מדי יום.
דגלה של ויילס הוא דגל הלאום היחיד מבין ארבע האומות המרכיבות את הממלכה המאוחדת שאינו שותף בדגל האיחוד.
זאת כיוון שוויילס סופחה לממלכה אנגליה על ידי אדוארד הראשון עוד בשנת 1282 ומאז חוקי ויילס 1542–1535 היא נחשבה חלק מממלכת אנגליה.
לאחרונה הועלו הצעות שונות לכלול את סמל הדרקון האדום או את צלב דייוויד הקדוש בדגל האיחוד אך הן לא זכו להצלחה.
ויילס ובהוטן הן שתי המדינות היחידות בעולם כיום שעל דגלן מופיע דרקון.
בעבר, דגל שושלת צ'ינג הסינית הכיל גם הוא דרקון.
בשנת 2007 ג'ורג' הארגראבס , יוצרה של המפלגה הנוצרית של ויילס, פתח במערכה במסגרת הבחירות לאספה הלאומית של ויילס, ואמר כי אם ייבחר לאספה, דגל הדרקון האדום יוחלף בדגל דייוויד הקדוש.
מאחר שטוקלאו היא טריטוריה של ניו זילנד הנתונה לחסותה ואינה מנהלת את ענייניה בעצמה, דגל ניו זילנד שימש כדגל הרשמי עד אשר הפרלמנט המקומי אימץ, במאי 2008 דגל והמנון לאיים.
דגל לא רשמי ואלטרנטיבי לדגל ניו זילנד הופיע כהצעה לדגל לאיים.
שלושת הכוכבים והטבעות הצהובות מייצגים את שלוש שוניות האלמוגים אשר מרכיבות את איי טוקלאו.
ביוני 2007 הפרלמנט המקומי (הגנרל פונו) החליט על דגל, המנון וסמל לאומי עתידיים לאיי טוקלאו.
הדגל המוצע מתאר קנו פולינזי מסוגנן וארבעה כוכבים.
הכוכבים מייצגים את שלושת האיים המרכזיים ואת האי סוואן אשר בשליטת ארצות הברית אך על בעלותו טוענת טוקלאו.
כיוון וסוגיית הממשל העצמי לא נפתרה במשאל העם בשנת 2007 הדגל לא אומץ רשמית.
במאי 2008, הפרלמנט אישר את הגרסאות הסופיות של הסמלים הלאומיים של טוקלאו.
עיצובו של הדגל מתבסס על ההצעה מ-2007 עם שינוי מזערי במיקומם של הכוכבים, הצלב הדרומי משמש כאזכור למיקומה הדרומי של קבוצת האיים.
דגל ואליס ופוטונה הרשמי הוא דגל צרפת, ובו עושים שימוש גופי הממשל השונים של האיים.
עם זאת, קיים דגל לא רשמי בו עושים התושבים המקומיים שימוש.
דגל זה מורכב מסאלטייר (צלב אלכסוני) אדום על ריבוע לבן שנמצא על רקע אדום.
בקנטון הדגל (הקצה העליון הקרוב לניצב) נמצא דגל צרפת.
בגרסה אחרת של הדגל, מצויר צלב לבן במקום הסלטייר.
דגל ויקטוריה הוא הדגל הרשמי של מדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
הדגל הוא נס כחול בריטי שעליו הצלב הדרומי ומעליו כתר אדוארד הקדוש.
הכוכבים בצבע לבן, ומספר קצותיהם משתנה מחמישה קצוות לשמונה קצוות.
הדגל אומץ רשמית בשנת 1877. נערכו בו מספר שינויים קטנים, האחרון שבהם בשנת 1953.
הדגל הראשון של ויקטוריה אומץ בשנת 1870 - דגל זה אף הוא נס כחול בריטי שעליו הצלב הדרומי.
אימוץ הדגל נעשה מאחר שוויקטוריה הייתה המושבה הראשונה של בריטניה לה הייתה ספינת מלחמה, ולכן, בהתאם לחוק ההגנה הימית הקולוניאלי משנת 1865 חייבת הייתה אונייה זו לשאת דגל המבדיל אותה מאוניות אחרות של בריטניה.
דגל זה שונה בשנת 1877 לדגל הנוכחי עם הוספת הכתר האימפריאלי.
כתר זה שונה מספר פעמים, הראשונה לאחר עלייתו לשלטון של המלך אדוארד השני - הכתר הקיסרי הוחלף ב"כתר טיודור", והשנייה בשנת 1953 לבקשת המלכה אליזבת השנייה שהכתר הוחלף בכתר אדוארד הקדוש.
דגל מדינת ויסקונסין מורכב מרקע כחול כהה שבמרכזו סמל המדינה, מעליו שם המדינה "Wisconsin" ומתחתיו שנת ייסוד המדינה - 1848.
דגלה הראשון של ויסקונסין עוצב בשנת 1863 עבור חיילי ויסקונסין שלחמו במלחמת האזרחים האמריקנית.
מאז, עבר הדגל מספר גלגולים עד שהגיע למצבו הנוכחי, למעט הכיתוב, בשנת 1913. הכיתוב מעל ומתחת לסמל הוספו רק בשנת 1979 על מנת למנוע בלבול בינו ובין דגל מדינת ניו יורק.
סמל ויסקונסין מציג מלח וכורה המחזיקים שלט צהוב שעליו מחרשה המייצגת את החקלאות, מכוש ואת המייצגים את הכרייה, יד המחזיקה בפטיש המייצג את החרושת ועוגן המייצג את הספנות.
באמצע השלט נראים הפסים והכוכבים של דגל ארצות הברית.
מעל לשלט מוצגת המוטו של המדינה "קדימה".
דגל מדינת וושינגטון מציג את סמל המדינה, עליה תמונתו של ג'ורג' וושינגטון, במרכז של רקע ירוק.
דגל וושינגטון הוא הדגל היחיד של מדינה בארצות הברית עם רקע ירוק, והיחיד בו מוצגת תמונה של אדם מסוים.
דגל מדינת ורמונט מציג את חותם המדינה במרכז רקע כחול.
בתחתית שלט האצולה מופיע סרט אדום עליו רשום שם המדינה ומוטו המדינה: "חופש ואחדות" (Freedom and Unity).
על החותם מופיע תמונת נוף כשבמרכזו עץ אורן.
עם הצטרפותה של ורמונט לארצות הברית בשנת 1791, לא היה לה דגל רשמי.
ב-1804 אומץ דגל הדומה לדגל ארצות הברית, אך כלל 17 פסים ו-17 כוכבים, כמספר המדינות אז, ואת השם ורמונט.
ב-1837 אומץ דגל הדומה לדגל ארצות הברית בעל 13 הפסים, אך כולל את סמל ורמונט בתוך כוכב גדול ברביע השמאלי העליון.
הדגל הנוכחי אומץ באופן רשמי בשנת 1923. לפני כן, מאז 1830 לערך, שימש בתור דגל המושל.
דגל חבר העמים הבריטי כולל את סמל חבר העמים הבריטי בצבע זהב על רקע כחול.
מקורו של הדגל בדיגלונים למכוניות שיוצרו לראשונה באוטווה שבקנדה במהלך כנס של ראשי חבר העמים בשנת 1973.
הדגל מונף מעל בית מארלבורו שבלונדון - מושב מזכירות חבר העמים הבריטי, וכן במקומות בהם נערכים אירועים של חבר העמים הבריטי או מפגשים של מנהיגי מדינות חבר העמים הבריטי.
החניתות המקיפות את הגלובוס במרכז הסמל יוצרות את האות האנגלית "C" - האות הראשונה במילה "Commonwealth".
סי., המשמש גם כדגל מחוז קולומביה, מורכב משני פסים אופקיים אדומים על רקע לבן ומעליהם שלושה כוכבים אדומים.
הדגל מבוסס על סמל משפחתו של ג'ורג' וושינגטון.
במשך שנים רבות, לא היה לוושינגטון דגל רשמי והונפו בה דגלים לא רשמיים; החשוב שבהם היה דגל המשמר הלאומי של וושינגטון הבירה.
בשנת 1938, מינה הקונגרס של ארצות הברית ועדה לבחירת דגל בעיצוב מקורי.
הוועדה בחרה את העיצוב של צ'ארלס דון, מעצב גרפי במקצועו.
העיצוב הנבחר הוכרז רשמית כדגל וושינגטון הבירה ב-15 באוקטובר 1938.
בשנת 2002, דנה מועצת העיר של וושינגטון הבירה בשינוי הדגל כמחאה על העובדה שאין לעיר ייצוג בקונגרס.
החלטת השינוי הציעה להוסיף את הכיתוב "מיסוי ללא ייצוג" לדגל העיר, בתוך הפסים האדומים.
למרות שהחלטת השינוי עברה ברוב של 10 נגד 2 במועצת העיר, לא חתם ראש העיר על ההחלטה והיא נזנחה.
דגל מדינת וירג'יניה הוכר בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית ב-31 בינואר 1861. הוא כולל את חותם המדינה על רקע כחול.
הדגל כולל סיסמה לטינית "Sic semper tyrannis" (כך תמיד לרודנים).
אמירת הסיסמה מיוחסת למרקוס יוניוס ברוטוס בזמן רצח יוליוס קיסר.
האישה מייצגת את מדינת וירג'יניה.
האיש המשתטח מייצג את הרודנות - ראו כתר מצד ימין.
דגל וירג'יניה המערבית מהווה סמל המדינה במרכז על רקע לבן ומסביבו פס כחול.
סמל המדינה מסמל את העיסוקים המרכזיים ומשאבי טבע של המדינה.
החלק העיקרי של הסמל כולל שם המדינה המדינה ואת המוטו שלה: Montani Semper Liberi (אנשי ההרים תמיד חופשיים).
זוג האנשים - חקלאי וכורה עומדים בצד אבן בה צוין יום הצטרפות המדינה לארצות הברית (20 ביוני 1863).
לפני האבן ממוקמים זוג רובים וכובע החירות.
הצד התחתון של הסמל מעוטר על ידי רודודנדרון (פרח המדינה).
דגל טורונטו הנוכחי נבחר על ידי ועדה שהוקמה ב-18 באוגוסט 1974 לבחירת דגל לעיר, בעקבות תחרות שנערכה בעיר לעיצוב הדגל.
ב-6 בנובמבר באותה שנה, בחרה הוועדה פה אחת את הדגל שעוצב על ידי רנאטו דה סאנטיס (Renato De Santis) בן ה-21, שהיה באותה עת סטודנט במכללת ג'ורג' בראון.
דגל זה שימש את העיר העתיקה של טורונטו עד איחוד רבעי העיר רבתי לעיר אחד בשנת 1997. בשנה זו פנתה מועצת העיר לציבור בבקשה לעיצוב דגל חדש, אולם ההצעות השונות שהוצעו נידחו.
לבסוף ביצע דה סאנטיס שינויים קלים בדגל הקיים, והדגל המחודש אומץ רשמית באוקטובר 1999.
הדגל מציג את שני המגדלים של בניין עיריית טורונטו על רקע כחול.
בין המגדלים, בתחתיתם מופיע עלה עץ אדר המופיע על דגל קנדה.
עלה זה מסמל את אולם המועצה הנמצא בבסיס המגדלים.
צורת המגדלים יוצרת את האות "T" - האות הראשונה של שם העיר.
דגל ויניפג המשמש את העיר ויניפג, בירת פרובינציית מניטובה שבקנדה אומץ רשמית ב-1 באוקטובר 1975.
במרכז הדגל מצוי עיגול לבן (בהרלדיקה: דיסק) שעליו סמל ויניפג.
בחציו השמאלי העליון של הדגל מופיע משולש כחול, ובחציו הימני התחתון של הדגל משולש צהוב, כאשר פס לבן מפריד בין שני המשולשים.
המשולש הכחול מסמל את השמים הכחולים של העיר, והמשולש הצהוב מסמל את שדות החיטה שעליהם התבססה בעבר כלכלת העיר.
בשנת 1974 (קודם לאימוץ הדגל) הוכרזו הצבעים צהוב וכחול כצבעים הרשמיים של העיר, כחלק מחגיגות 100 שנה להכרזתה של ויניפג כעיר.
הדגל הרשמי עצמו אומץ בהצבעה במועצת העיר ב-1 באוקטובר 1975, ונרשם כסימן מסחרי ב-7 באפריל בשנה שלאחר מכן.
ב-18 בינואר 2001, העיר וויניפג אימצה לוגו חדש כחלק מיוזמת מיתוג, שהותאם לדגל לוגו בפרופורציות 1:2. דגל זה משמש כיום למטרות קידום מכירות, בניגוד לשימוש של הדגל הרשמי למטרות טקסיות ורשמיות.
דגל הלוגו משתמש בצבעים שנמצאים על הדגל הרשמי, כמו גם אחרים.
יש לו שדה כחול כהה (רקע) עם "וויניפג" באותיות שרשרת לבנות, במרכז השדה התחתון.
מעל האותיות קשת בצבע כחול-בינוני, מעליה שני סהרונים: צהוב משמאל, פונה ימינה וכחול כהה מימין, בתוך הצהוב, פונה שמאלה.
בתוך הסהר הזה יש עיגול אדום או צורה דמוית טיפה, שנועדו לסמל את ה'לב' של קהילת ויניפג ואנשיה.
לפי הסיטי, הלוגו, בכללותו, "דומה לשמש זורחת מעל האופק וגם מחקה צורה של דמות מדלגת."
דגל ונקובר משמש דגלה של העיר ונקובר בפרובינציית קולומביה הבריטית שבקנדה.
הדגל, שעוצב על ידי רוברט ואט (Robert Watt), מנהל מוזיאון ונקובר באותה עת, אומץ על ידי מועצת העיר ב-17 במאי 1983.
בסמוך לניצב הדגל מצוי משולש (שברון) ירוק, ובמרכזו מגן בצבע זהב שעליו מצוירים כתר ובו גרזן ומשוט (הכתר ובו הגרזן והמשוט מהווים את "תג העיר").
הכתר מסמל את איחוד חלקיה השונים של ונקובר לעיר אחת.
הגרזן והמשוט מזכירים את התומכים של סמל העיר ומסמלים את ענפי הכלכלה העיקריים עליהם התבססה בעבר כלכלת העיר - כריתת עצים ודיג.
הצבע הירוק מסמל את היערות הרבים הצומחים סביב העיר.
ביתר חלקי הדגל מצוירים פסים תכולים ולבנים בצורת גלים, המסמלים את האוקיינוס השקט ואת הנהרות הרבים המקיפים את העיר.
פסים גליים אלה מקורם בדגל קולומביה הבריטית.
דגל זנזיבר הוא הדגל המשמש את המחוז האוטונומי של זנזיבר מאז ה-9 בינואר 2005. מאז איחודה של זנזיבר עם טנגניקה והקמתה של טנזניה ב-1964 ועד אימוצו של דגל זה, לא היה לזנזיבר דגל נפרד.
הדגל מורכב מ-3 פסים אופקיים, כחול, שחור וירוק, כדגלה של הרפובליקה קצרת הימים של זנזיבר, בהבדל אחד - בפינה השמאלית העליונה הוסף דגלה של טנזניה, המורכב מפסים אלכסוניים, ירוק שחור וכחול, המופרדים בפסים צהובים.
הדגל הוצג לראשונה על ידי נשיא זנזיבר, אמאני קארומה, והנפתו לוותה במטח כבוד של 21 יריות.
לפי חוקי זנזיבר, העונש על ביזוי הדגל הוא 5 שנות מאסר או קנס של 700,000 שילינג טנזני.
דגל טביליסי הוא דגל בירתה של גאורגיה.
הדגל הוא מלבני עם צלב נורדי בצבע כחול עם פסים בצבע ענבר בשפת הצלב.
במרכז הצלב ניצב ריבוע עם הסמל של טביליסי מוקף בשבעה כוכבים בצבע זהב המקיפים את הריבוע בותו נמצא הסמל בצורת חצי סהר.
דגל האוויר האזרחי של ניו זילנד הוא דגל המייצג את התעופה האזרחית של ניו זילנד, ניתן להניפו על שדות תעופה בניו זילנד, על מטוסים בבעלות ניו זילנדית ועל המשרדים הראשיים של חברות תעופה אשר בבעלותם מטוסים ניו זילנדיים.
עיצובו של הדגל מבוסס על עיצובו של דגל האוויר האזרחי של הממלכה המאוחדת, צלב לטיני כחול כהה ממוסגר בלבן על שדה כחול בהיר והיוניון ג'ק משובץ בקנטון ומושחת בצלב הדרומי בצבע אדום כפי שהוא מיוצג בדגל ניו זילנד ברביע השמאלי התחתון.
עיצובו המקורי של הדגל הוצע למלך ג'ורג' השישי בידי המושל הכללי של ניו זילנד, הלורד גאלוואי.
ב-16 בנובמבר 1938, הונף הדגל לראשונה ולאחר מכן "זוהה כצבעים הלאומיים המתאימים למטוסים אזרחיים הרשומים בניו זילנד"
דגל האוויר האזרחי של אוסטרליה הוא הדגל אשר בשימוש רשות התעופה האזרחית של אוסטרליה.
עיצובו של הדגל מבוסס על עיצובו של דגל האוויר האזרחי של הממלכה המאוחדת, צלב לטיני כחול כהה ממוסגר בלבן על שדה כחול בהיר והיוניון ג'ק משובץ בקנטון.
כאשר הדגל אומץ לראשונה בשנת 1935, הוא הושחת בכוכבים אשר משובצים בדגל אוסטרליה בצבע צהוב והצלב הדרומי נטוי בזווית של 45 מעלות (זאת אומרת שהכוכב הקטן שובץ בתוך אחת הזרועות של הצלב הכחול).
בשנת 1948 שונה צבע הכוכבים ללבן.
על פי התכנון המקורי, נועד הדגל להיות מונף בשדות תעופה ועל מטוסים אזרחיים חונים.
כאשר המנהג להניף דגלים על מטוסים חונים פסק, אומץ הדגל על ידי סוכנויות אוסטרליות כגון רשות התעופה האזרחית ובשימוש משרד התחבורה האוסטרלי.
דגל האוויר האזרחי הוא דגל המייצג את התעופה האזרחית בממלכה המאוחדת ובכמה מממלכות חבר העמים הבריטי כמקבילו האווירי של הנס האדום המונף על ספינות צי הסוחר של הממלכה המאוחדת.
דגל האוויר האזרחי של בריטניה הוא הדגל אשר מונף על שדות תעופה ברחבי הממלכה המאוחדת ועל מטוסים בריטיים אשר חונים על הקרקע.
הדגל מורכב מצלב לטיני כחול כהה ממוסגר בלבן על שדה כחול בהיר.
היוניון ג'ק משובץ בקנטון (הרביע הימיני העליון).
דגל האוויר הוכנס לשימוש בעקבות דבר המלך במועצה ב-11 באוגוסט 1931. הודעת המועצה מציינת כי: "הדגל המכונה דגל האוויר האזרחי הוא הצבעים הלאומיים הנכונים להנפה על מטוסים, יזמות אוויריות ועל שדות תעופה".
השפעות עיצוב הדגל על דגלי מדינות נוספות
דגל חבל הבסקים או בכינויו ה"איקוריניה" (Ikurriña) הוא סמל הבסקים ודגלה של הקהילה האוטונומית הספרדית חבל הבסקים.
הדגל עוצב על פי התבנית של דגל הממלכה המאוחדת על ידי מייסדי המפלגה הלאומנית הבסקית - לואיס וסאבינו אראנה, והוא נחשב כדגל הלאומי והלא-רשמי של ארץ הבסקים.
ניתן לראותו בתפוצה רבה בחבל הבסקים הצרפתי וכחלק מהסמל של סן-פייר ומיקלון, הקהילה הצרפתית שלחופי קנדה אשר יושבה בידי מתיישבים בסקים-צרפתים ומלחים בסקים-ספרדים.
השפעתו של דגל הממלכה המאוחדת על עיצובו של דגל הבסקים מוסברת בקשרים הכלכליים אשר שררו בין בריטניה לבילבאו בתקופה שהדגל עוצב לראשונה.
הדגל עוצב בשנת 1894 על מנת להציג את הפרובינציה הבסקית ביסקאיה בדגל עבור כל אחת משבע הפרובינציות הבסקיות.
אך כיוון שפעילי המפלגה הלאומנית הבסקית היו נדירים מחוץ לגבולות ביסקאיה, רק דגל ביסקאיה זכה להכרה רשמית.
דגל הבסקים אומץ כדגל המפלגה ובשנת 1933 הוצע כדגל למחוז כולו.
בשנת 1936 אומץ הדגל כדגל הקהילה על ידי הממשלה הבסקית, אולם משטרו של פרנסיסקו פרנקו אסר להניפו משום שעורר התנגדות למשטר החדש (הדגל המשיך להיות בשימוש מצידו הצרפתי של הגבול).
לאחר מות פרנקו והדמוקרטיזציה של ספרד, זכה הדגל להכרה חוקית בשנת 1977 ואומץ כדגל חבל הבסקים ב-18 בדצמבר 1978.
השדה האדום מסמל את העם הבסקי, הסאלטייר הירוק מסמל את עץ האלון של גרניקה - סמל לחוק ולחירות של ביסקאיה, והצלב הלבן מסמל את הקתוליות הבסקית.
ועל כן האדום-ירוק-לבן הם הצבעים הלאומיים הבסקיים.
דגל חבל הסאר הוא דגלה של המדינה הגרמנית חבל הסאר.
עיצובו של הדגל מתבסס על עיצוב דגל גרמניה – טריקולור אופקי בצבעי שחור-אדום-זהב ובמרכזו מוטבע סמל חבל הסאר.
לאחר הפרדת חבל הסאר מגרמניה בעקבות חוזה ורסאי אשר שם קץ למלחמת העולם הראשונה, אימץ לעצמו החבל דגל בעיצוב טריקולור שחור-לבן-כחול.
שילוב צבעים זה היה שלוב הצבעים של פרוסיה (שחור-לבן) ובוואריה (כחול-לבן), עיצוב אשר סימל את חלקי המחוזות אשר מהם הוקם החבל.
עם סיפוחו מחדש לגרמניה הנאצית בשנת 1935 הופסק השימוש בדגל.
ניצחון בעלות הברית בסיומה של מלחמת העולם השנייה הוביל לכיבוש צרפתי בחבל הסאר, כיבוש אשר נמשך 12 שנה עד 1957. מעל שטחי הכיבוש התנוסס דגל צלב נורדי לבן על רקע כחול ואדום - כצבעי דגל צרפת.
דגל זה בוטל עם איחוד חבל הסאר לגרמניה בשנת 1957 והפיכת החבל למדינה גרמנית.
דגל חיל הים הישראלי הוא דגלה הצבאי הימי של ישראל אשר מונף על אניות חיל הים, בסיסיו ונמליו.
עיצובו של הדגל הוא עיצוב דגל כחול בעל משולש לבן אשר בסיסו צמוד לתורן ובמרכזו מוטען מגן דוד כחול.
הדגל הוכרז כדגל ישראלי רשמי ב-19 במאי 1948 עם קבלת פקודת אניות (לאומיות ודגל), תש"ח-1948, ולאחר מכן בחוק הספנות (כלי שיט), תש"ך-1960, ובכך הוקנה לו מעמד שווה לדגל לאום.
על חייל אשר עולה על אניית חיל הים עליה מונף דגל חיל הים חלה חובת הצדעה לדגל.
לדגל קיימת גם גרסה אשר מוטען בה סמל חיל הים בצידו הימני-תחתון של הדגל, גרסה זו משמשת את החיל והצבא בטקסים שונים כתרגילי הסדר בטקס הדלקת המשואות.
דגלים היסטוריים של חיל הים
דגל חיל האוויר הישראלי הוא דגלו הרשמי של חיל האוויר של צבא הגנה לישראל.
עיצוב הדגל מבוסס על עיצובו של דגל ישראל.
את הדגל הגה מפקדו הראשון של בסיס תל נוף, אלכס זילוני, והוא הונף לראשונה כדגל הבסיס.
הדגל צבוע תכלת ועליו שני פסים כחולים מקבילים שבתוך כל אחד מהם פס לבן.
הפסים נמתחים לכל אורכו של הדגל.
במרכז הדגל רונדל חיל האוויר הישראלי - דסקה לבנה ובתוכה מגן דוד כחול מלא, אשר בניגוד לרונדל אשר צבוע על מטוסי החיל, בסמל זה קצות הקרניים של הכוכב נוגעות בקצה הדסקה אשר לה גבול בצבע כחול כהה.
את דגל זה, יחד עם חפצים נוספים, נשא האסטרונאוט הישראלי אילן רמון למשימת החלל במעבורת קולומביה, אשר התרסקה.
הדגל נשרף בחלקו אך נמצא באתר ההתרסקות של מעבורת החלל קולומביה.
דגל ולנסיה (בספרדית: La bandera de la Comunidad Valenciana - מילולית: דגל הקהילה של ולנסיה) הוא דגלה של הקהילה האוטונומית ולנסיה ושל העיר ולנסיה המשמשת כבירתה.
עיצובו מבוסס על הסניירה ההיסטורי, דגלה של ממלכת אראגון, דגל זהב עליו ארבעה פסים אדומים אופקיים, המושחת בפס כחול הנמשך על פני 1/4 מרוחבו של הדגל, עליו עיטורי זהב ואבני חן המדמים כתר מלכות.
הדגל חייב להיות מונף מעל כל בניין השייך לממשלת הקהילה האוטונומית.
כאשר מונף לצידו של הדגל הלאומי הספרדי, האחרון יונף במיקום של כבוד בימין השורה.
דגל הקהילה לעולם לא יהיה גדול יותר מן הדגל הספרדי, ולעולם לא יהיה קטן יותר מכל דגל אחר אשר יונף לצידו.
דגל חזבאללה הוא דגלו של ארגון הטרור השיעי-לבנוני חזבאללה.
לדגל רקע צהוב בדרך כלל והוא מורכב מלוגו הארגון בצבע ירוק, וטקסט בצבע אדום או ירוק.
הלוגו עצמו הוא ייצוג מסוגנן בכתב כופי של שם הארגון حزب الله (חזבאללה) שפירושו "מפלגת האל" כאשר האות הראשונה של המילה "אללה" גבוהה ומצוירת כיד האוחזת רובה סער.
הלוגו משלב חפצים אחרים: ספר קוראן, חרב, גלובוס וענף בעל שבעה עלים.
הטקסט מעל הלוגו הוא ציטוט מהקוראן: فإن حزب الله هم الغالبون שפירושו: "רק עדת אללה הם המנצחים".
מתחת ללוגו נכתב المقاومة الإسلامية في لبنان שפירושו: "ההתנגדות האסלאמית בלבנון".
לדגל דמיון רב לדגל משמרות המהפכה האסלאמית ומעיד על הקשר האידאולוגי בין הארגון לאיראן.
באופן דומה, תנועת צאברין בעזה אימצה דגל כמעט זהה לדגל חזבאללה, המעיד על אותה קרבה.
דגל חמאס הוא דגלו של ארגון הטרור חמאס, תנועה אסלאמיסטית-סונית פונדמנטליסטית פלסטינית שהוקמה בשנת 1987.
הדגל, בדומה לדגל ערב הסעודית, מורכב מכיתוב בצבע לבן בקליגרפיה ערבית של השהאדה – הכרזת האמונה האסלאמית (لَا إِلٰهَ إِلَّا الله مُحَمَّدٌ رَسُولُ الله - "אין אלוהים מלבד אללה; מוחמד שליח אללה") על רקע ירוק חלק – הצבע המסורתי שמזוהה עם האסלאם.
בדומה לדגלים אסלאמיים אחרים, הצבע נגזר, על פי המסורת, מהגלימה הירוקה שעטה הנביא מוחמד.
ברצועת עזה, הנשלטת על ידי הארגון, נעשה בדגל שימוש במקביל לדגל הפלסטיני וכן במפגני תמיכה של הארגון ביהודה ושומרון ובחלקים אחרים של העולם הערבי.
מחוץ לחמאס וללא קשר אליו, דגל דומה משמש כמה מארגוני הג'יהאד הסלפי, ביניהם כמה משלוחותיו של ארגון אל-קאעידה, רק ששם הכיתוב בצבע לבן מופיע על רקע שחור ולא ירוק.
ב-2014, היועץ המשפטי לממשלה, יהודה וינשטיין, הנחה את גורמי אכיפת החוק לפעול להעמיד לדין כל מי שיניף דגלים של ארגוני טרור כגון דאעש, חמאס וחזבאללה במקומות ציבוריים.
דגל זיילנד (בהולנדית: Vlag van Zeeland) הוא דגל מחוז זיילנד שבהולנד.
במרכז הדגל מצוי סמל זילנד.
על הדגל קווים כחולים המייצגים את גלי הים ואת המאבק המתמיד של הולנד נגד הים הצפוני.
בדגל ארבעה קווי גלים כחולים – קו אחד יותר מאשר על הסמל (וזה בעקבות התעקשות של שורר, מטעמים אסתטיים.
לדבריו הגלים ממסגרים את הדגל).
דגל חלדרלנד (בהולנדית: Vlag van Gelderland) הוא דגל מחוז חלדרלנד שבהולנד.
הוא טריקולור אופקי של כחול, צהוב (זהב) ושחור.
חלדרלנד היא אחד המחוזות הגדולים והעתיקים ביותר בהולנד.
שלט האצולה של חלרה (משנת 1190) כלל שלושה מעגלים אדומים על רקע זהב (צהוב).
בשלהי המאה ה-12 הוחלף הסמל בשלושה שושנים על רקע זהוב.
בראשית המאה ה-13 שונה הסמל לאריה מוזהב על רקע כחול עם מלבנים מוזהבים - סמל ששימש את הרוזנים של חלרה.
בשנת 1339 הרוזן של חלרה קיבל תואר דוכס והמלבנים הוסרו מהסמל (נותר עליו אריה אדום על רקע מוזהב, כאשר לאריה שני זנבות וכתר).
בעקבות מלחמות ב והמאה ה-16 שונו גבולות המחוז, והסמל הועבר בשנת 1543 למחוז זוטפן.
בשנת 1802 אומץ של האבירים הנוכחי של חלדרנד.
הדגל אומץ רשמית ב-15 באפריל 1953 על ידי מועצת המחוז (ה-Provinciale Staten).
צבעיו מקורם בסמל חלדרלנד אשר בתורו התבסס על שלט האצולה של חלרה .
דגל חרונינגן (בהולנדית: Vlag van Groningen) הוא דגל מחוז חרונינגן, שבהולנד.
יחס הדגל הוא 2:3 רוחב:אורך (בהתאמה); זהה ליחס דגל הולנד.
במרכז הדגל צלב לבן שרוחבו 1/3 מגובה הדגל; במרכז הצלב הלבן צלב ירוק (לכל אורכו ורוחבו של הצלב הלבן) שרוחבו 1/9 מגובה הדגל.
צבעו של הרביע הימני התחתון והשמאלי העליון הוא אדום.
צבעו של הרביע השמאלי התחתון והימני העליון הוא כחול (הצלב מפריד בין הרביעים).
הדגל מבוסס על דגלה של העיירה חרונינגן ועל שלט האצולה של אזור אומלאנדן.
הצבעים אדום, לבן וכחול נגזרים משלט האצולה של אוממלנדן, והלבן והירוק מוצגים בדגל העיר חרונינגן.
צבעי העיירה נמצאים במרכז הדגל כדי לייצג את המיקום המרכזי של העיר חרונינגן, שהיא בירת המחוז.
בשנת 1913 הציע ואן דר לארס (Van der Laars) להשתמש בדגל עבור מחוז חרונינגן.
הצעתו הייתה דגל שהתבסס על דגל אוממלנדן.
הפס הכחול במרכז השתנה לירוק הדגל מהעיר חרונינגן.
הוא יצר שתי הצעות נוספות בהן השתמש בצבעי שלט האצולה של מחוז חרונינגן.
את העיצוב הנוכחי של הדגל עיצב יאן טויין (Jan Tuin), חבר מועצת המחוז, ולימים ראש עיריית חרונינגן.
העיצוב התקבל רשמית ב־17 בפברואר 1950 על ידי מועצת המחוז, וההחלטה פורסמה רשמית שישה ימים לאחר מכן (ב-23 בפברואר 1950) בגאזט הרשמי (ה-Provinciaal Blad" nr.
דגל ירדן הוא דגלה הלאומי של ממלכת ירדן.
הדגל מבוסס על דגל המרד הערבי נגד האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הדגל מורכב משלושה פסים אופקיים (שחור, לבן וירוק) שמחוברים על ידי משולש אדום בקצה השמאלי.
הפסים האופקיים מייצגים את הדגל השחור ששימש את מוחמד, ואת דגלי הח'ליפויות בית אומיה (לבן) ובית פאטִמה (ירוק).
המשולש האדום מייצג את השושלת ההאשמית והמרד הערבי.
לכוכב בן שבעת הקודקודים משמעות כפולה: הוא מייצג את שבעת הפסוקים בסורת אל-פאתחה (הסורה הראשונה בקוראן), וכן את האחדות של האומה הערבית.
בנוסף לדגל הלאומי, יש לירדן גם דגל מלכותי, שמונף בנוכחות המלך בלבד.
הדגל המלכותי כולל במרכזו את הדגל הלאומי בגרסה מוקטנת, כשבמקום הכוכב מופיע כתר מלכותי.
ברקע הדגל הלאומי המוקטן משורטטים פסים בצבעים הלאומיים, ומסודרים בצורת קרני אור.
הדגל הפלסטיני זהה לדגל הירדני, למעט הכוכב שאינו מופיע בגרסה הפלסטינית.
דגל המרד הערבי, ובעיקר צבעיו שהם צבעי הלאומיות הכלל-ערבית, שימש בסיס גם לדגלי מצרים, סוריה, עיראק, כווית, איחוד האמירויות, סודאן, תימן ורפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית.
דגל טנזניה אומץ בשנת 1964. הוא נגזר מדגל טנגנייקה ודגל זנזיבר הקודם.
הדגל מחולק באלכסון על ידי רצועה שחורה שקצותיה צהובים היוצאת מהחלק התחתון של צד המוט.
המשולש העליון (בצד המוט) הוא ירוק והמשולש התחתון הוא כחול.
טנזניה היא אחת ממדינות יבשת אפריקה שדגלן מתאפיין לרוב על ידי צבעים של אדום, שחור, ירוק, לבן וכחול.
מחקרים מראים כי קיים קשר בין המיקום של המדינה במערכת המודרניזציה העולמית לבין מנהגיה אשר משפיעים על סמליה, בהם, בין היתר, דגל המדינה.
בזמן שלטון האימפריה העומאנית היה דגל טנזניה דגל אדום פשוט.
ב-1891 השתלטה הקיסרות הגרמנית על טנזניה ומיזגו אותה עם בורונדי ורואנדה ליצירת מזרח אפריקה הגרמנית.
הדגל שהונף בתקופה זו היה שדה לבן עם צלב שחור ובחלק השמאלי העליון היה ריבוע אדום עם חמישה כוכבים מחומשים.
אחרי נפילת הגרמנים, השתלטה בריטניה על טנזניה, והדגל שהונף בזמן שלטונה היה אדום כאשר בפינה השמאלית למעלה דגל בריטניה, ובפינה הימנית למטה תמונה של ג'ירפה בתוך עיגול לבן.
ב-1951 הפכה טנזניה למדינה ריבונית ואומץ דגל חדש בצבע ירוק ושחור עם פסים צהובים.
הדגל עבר עוד מספר גלגולים עד לדגל הסופי.
דגל זה, ירוק וכחול עם פס שחור אלכסוני עם גבול צהוב.
הירוק מייצג את הצמחייה, השחור מייצג את האנשים, כחול הוא האוקיינוס וצהוב הוא העושר.
דגלה הלאומי של טרינידד וטובגו , נקבע בשנת 1962. צבעיו אדום, שחור ולבן.
האדום מסמל את "נדיבות האנשים ואור השמש", הלבן את "השוויון והים" והשחור את "העקשנות והתכלית של אחידות".
על פי הגדרות הדגל הרשמיות (בלאזון), הדגל אדום, ועליו יש רצועה שחורה ממוסגרת בצבע כסף.
דגל יוון הוא דגלה הלאומי של יוון.
עיצובו מורכב מתשעה פסים אופקיים שווים בצבעי כחול ולבן לסירוגין.
יחס הממדים הרשמי של הדגל הם 2:3.
הצלב מסמל את הכנסייה היוונית אורתודוקסית, דת המדינה הרשמית.
תשעת הפסים מסמלים כל אחד את 9 ההברות של המוטו הלאומי "חופש או מוות" ביוונית (אֶ-לֶפ-תֶ'-רִי-אָה אִי תָ'-נָ-טוֹס).
הצבע הכחול מסמל את הים, והשמיים.
הצבע הלבן מסמל את הטוהר של לוחמי החירות היוונים.
בתחילת המאה ה-19 התבסס הדגל על צלב כחול בלבד, אולם בשנות העשרים של המאה ה-19 נכנס לשימוש מערך הצבעים הכחול-לבן, עיצוב שהושפע מדגל ארצות הברית.
הדגל שימש בעבר, על רקע כחול עמוק יותר, את צי הסוחר היווני.
עד לשנת 1978 שימש הדגל הנוכחי לסירוגין עם דגל אחר, שהורכב מצלב לבן על רקע כחול, כדגל הרשמי של יוון.
בשנת 1978 אומץ סופית העיצוב הנוכחי כדגל הלאומי של יוון.
דגלים וכרזות עם סמל הצלב היו בשימוש כבר בתקופת הקיסר הרומי קונסטנטינוס הראשון (הגדול) אשר פעל רבות לקידום הנצרות באימפריה הרומית.
לאחר כיבוש האימפריה הביזנטית על ידי העות'מאנים שימשו דגלים עם סמל הצלב על ידי היוונים בתקופות שונות ובעיתות מהומות.
משירי עם של המאה ה-17 וה-18 עולה כי היו להם דגלים עם צלב וסמלים דתיים אחרים.
לדוגמה, שיר עם על הורמופולוס הצעיר (1683) בתרגום חופשי:
סומילאס מגיע יחד עם מידניס
שהוא גאוות המורדים גאוות הרי אגרפה
מנופפים את הדגל עם הצלב במרכז
(סומילאס, מידניס, הורמופולוס - שמות אנשים.)
דגלי המהפכה היוונית והאסיפה הלאומית הראשונה
מלחמת העצמאות היוונית מהעות'מאנים פרצה ב-25 במרץ 1821. בשנה הראשונה למהפכה היוונית לא היה ממשל אחד וכל גוף צבאי נשא דגל משלו.
הדגלים המהפכניים של האיים היו או תלת צבעיים (לבן-שחור-אדום) עם סמלי האגודה הידידות (כמו ציפור הפניקס המתחדש מאפרו, או עוגן של אוניה או סמלים אחרים).
המיליציות ביבשת יוון נשאו צלב עם קדושים או נשר דו ראשי, בעוד כפרים רבים התקוממו תחת דגל כנסיית הקהילה שלהם.
ב-1 בינואר 1822 נציגי האומה, זקני וחכמי הדור, בעלי תפקידים, לוחמים ונציגי קבוצות יווניות שונות התכנסו באפידאורוס, והכריזו בשם הקודש והשילוש הקדוש על "הקמת ישות פוליטית ועצמאות האומה היוונית מול האל אנשי העולם".
אספה זאת נשארה בהיסטוריה בשם האספה הלאומית ההלנית הראשונה.
האספה אף קבעה את חוק הממשל הזמני (המכונה גם החוק האורגני של אפידוראוס) - שהיא למעשה החוקה הראשונה של יוון – בחוקה זו נקבעה הצורה והצבעים (כחול-לבן) של דגל יוון הרשמי.
על בסיס זה, נשיא הוועד המנהל, אלכסנדרוס מברוקורדטוס, הוציא את צו 540 בקורינתוס ב-15 במרץ 1822.
שני הפרקים שמתייחסים לדגל בצו זה הם:
עבור כוחות היבשה, הדגל יהיה בצורה מרובעת בכחול מחולקת לארבעה מרובעים זהים.
יהיו שני דגלי ים, אחד עבור ספינות המלחמה (חיל הים) והשני עבור ספינות הסוחר.
לגבי ספינות המלחמה הדגל יחולק לתשעה מקבילים אופקיים, שזורים עם לבן וכחול, ובפינה הפנימית העליונה של אזור זה יהיה ריבוע כחול וצלב לבן.
(דומה מאוד לדגל יוון הנוכחי) עבור ספינות הסוחר הדגל יהיה כחול עם ריבוע לבן בפינה הפנימית העליונה עם צלב כחול.
שינויים בדגל יוון במשך השנים
מאז קביעתו במרץ 1822 ועד ימינו, עבר דגל יוון מספר שינויים קלים, המשקפים בעיקר את השינויים החוקתיים של המערכת הפוליטית במדינה.
ב-30 ביולי 1828, בהחלטה IB΄, מספר 3529, החליט המושל יואניס קפודיסטריאס להשוות את דגל צי הסוחר לזה של צי חיל הים, בטענה שהיה זה עוול גדול לצי הסוחר להניף דגל שונה, לאור תרומתו למאבק לעצמאות.
על פי צו מלכותי מ-4 באפריל 1833, הסדיר המלך אותון בפירוט את נושא הדגלים הימיים.
ב-20 באפריל 1841, בצו מספר 3658 של מזכירות חיל הים של המדינה, מוסדרים פרטי הייצור וממדי הדגלים.
על פי צו מלכותי מ-28 באוגוסט 1858 (ביחס לדגל הצבאי והמסחר היווני) מוסדר השימוש בסמלים השונים של הדגלים, כמו כן המידות והפרופורציות של הדגלים.
ב-28 בדצמבר 1863, הוציא המלך גאורגיוס הראשון צו מלכותי חדש המגדיר את צורתו ופרופורציות של דגל המלוכה הרשמי, כשהוא מוסיף את הכתר המלכותי למרכז הצלב בדגלים השונים.
המידות המדויקות של הדגל נכללו בצו מלכותי נוסף ב-26 בספטמבר 1867. במהלך תקופה זו הוגדרו בצווים שונים תצורות נוספות המוסיפות פרטים מייחדים עבור שימושים שונים ביחידות צבאיות שונות.
ב-31 במאי 1914 הוחלט בצו מלכותי חדש כי האזרחים יניפו דגל זהה לדגל הימי אך ללא סמל המלכות או סמל אחר כלשהו.
בצו מוגדרים מפרטים פרטניים לדגלים השונים של יחידות צבא, הים ושימושים נוספים.
ב-1924 הודח המלך, וצו מה-25 במרץ של אותה שנה ביטל את סמל הכתר מכל הדגלים.
השלטון החדש הוא דמוקרטיה ללא מלך.
כאשר הממשל שונה שוב עם החזרתו של המלך וקביעת דמוקרטיה מלכותית, הושב הכתר על הדגל בצו חדש ב-10 באוקטובר 1935.
באפריל 1967, לאחר ההפיכה על ידי החונטה (משטר צבאי) והדחה של המלך, הוסר הכתר מהדגלים, ואילו בשנת 1969 ביטלה החלטה חדשה את דגל היבשה וקבעה את דגל הצי לדגל היחיד הרשמי של יוון.
בצו זה לא הוגדר הגוון המדויק של הצבע הכחול בדגל.
נקבע כי כל הדגלים צריכים להיות בצבע "הסטנדרטי" הזהה לדגל המונף ביחידה ממשלתית מסוימת באותם ימים.
אם לשפוט על פי הדגלים שנעשו בשנים 1970–1975, עלינו להסיק שהדגלים ה"סטנדרטיים" היו מעט כהים.
בעקבות נפילת החונטה ביולי 1974 חוקק חוק מספר 48/1975 "על דגלה הלאומי של יוון וסמל הרפובליקה ההלנית", ואילו צו נשיאותי 515/1975 מסדיר את פרטי צורתו וממדיו.
חוק 851 / 21-12-1978 "על דגל הלאום, דגלי המלחמה והתג המובהק של נשיא הרפובליקה" פירטו את הדגל הלאומי הרשמי שהיה נהוג עד היום, וכן את המפרט הטכני והפורמלי שלה.
התורן הרשמי להנפת הדגל מוגדר באותו חוק כלבן עם צלב לבן בקצהו העליון.
הגוון הכחול הוא בהיר יותר - כחלחל.
למעט הפסקאות לעיל, לא נמצאה שום אינדיקציה, צורה, חוק או תקנה נוספים כדי להאיר את ההנמקה העומדת מאחורי קביעת סוגי הדגל (אחד ליבשה ושניים לים) ובחירה זאת של צבעים וצורות לדגלי המדינה.
כל ניסיון בהסבר משמעות הדגל הוא תוצאה של ניתוח מחקר היסטורי ואתנולוגי ואגדות רומנטיות פופולריות
השימוש בצלב כמאפיין העיקרי של שלושת הדגלים
הצלב היה הסמל שאיחד את היוונים בכל מקום בעולם, וזיהה אותם עם הנצרות האורתודוקסית וביזנטיון להבדיל מהכובשים העות'מאנים המוסלמים.
הכנסייה, בשנים הקשות והאפלות של ההלניזם המשועבד, הייתה נקודת התמיכה היחידה שלה, שתמכה בלחץ האימפריה העות'מאנית ותמכה באומה בחומר, ברוחניות ובכל דרך אפשרית אחרת.
ישנן גרסאות רבות ושונות שמנסות לפענח את המשמעות של שני הצבעים: הכחול - לבן השולט מסמל את השמיים ואת הים הכחולים.
הים מקיף את יוון ואת העננים הלבנים והקצף הלבן של גלי הים.
גרסה אחרת נושאת את הלבן המסמל את טוהר המהפכה היוונית, את מטרתם הטהורה והבלתי מתפשרת של היוונים, ואילו הכחול מייצג את הכוח השמימי שהגן על לוחמי החופש (בצבע שמיים וכשושן שדה לבן).
עם זאת, אותם צבעים במהלך המהפכה היוונית סימנו "צדק ואמונה בכחול, מוסר מטוהר ובורות לבנה של מטרה".
ניתן לומר גם כי לבן מסמל את ההרים המושלגים ואת הכחול של העם היווני.
נטען כי שני הצבעים מגיעים מהעת העתיקה היוונית הקלאסית של אתונה, מאחר שלבן וכחול היו צבעי הרעלה של האלה אתנה.
אותה תצוגה קושרת את דגל היבשה עם דגלו של ניקיפורוס השני פוקאס ודגל הים עם דגל הקלרגידס (שהיו צאצאיו של ניקפורוס פוקאס), ואילו עבור השילוב הכחול-לבן הוא מתייחס למדים הביזנטיים הרשמיים ודגל הצי הביזנטי.
ניקולאוס זפיריו מזכיר כי כחול היה הסימן (דגל) של כוחות אלכסנדר מוקדון, נאמר כי בברית החדשה הבחינו והבדילו היהודים את היוונים בביגודם הלבנים עם פסים כחולים.
בגדים כאלו לבשו גם תלמידי ישו הנוצרי וזאת הסיבה שהיהודים האשימו אתם כמתיוונים.
כחול לבן היה הדגל של האימפריה הביזנטית בתקופת שושלת הקיסרים המקדונים (מאות 9 - 11) וגם בתקופת שושלת הקיסרים הפלאולוגון (מאות 13 - 15) וכמו כן צבעי כס הפטריארך האקומני בקונסטנטינופל.
משמעות 9 הפסים בדגל הים (ודגל יוון הנוכחי)
על פי תאוריה אחת, הם רצו להימנע מאדום וירוק, כלומר מצבעים הקשורים לאסלאם ולאימפריה העות'מאנית, בעוד שלפי תאוריה אחרת הצבעים נבחרו לסמל את הכחול של הים האגאי והלבן את הגלים.
עם זאת, התאוריה הנפוצה ביותר על ריבוי הפסים היא שהם מסמלים את הברות הביטוי "חופש או מוות", חמש ההברות התכולות "Ε-λευ-θε-ρι-α" (אלפטריה - חופש) וארבע הבהרות בלבן "η-θα-να-τος" (אי תנתוס - או מוות) כרזות הלוחמים המהפכניים.
וריאנט של גרסה זו נושא את מספר הפסים את מספר האותיות של המילה חופש (Ε-Λ-Ε-Υ-Θ-Ε-Ρ-Ι-Α).
הגרסה הסבירה ביותר, לעומת זאת, מתייחסת לדגל האחים קלרגיס, צאצאי הקיסר ניקיפורוס פוקאס.
השוני בין דגל הים לספינות מלחמה (חיל הים) לצי סוחר
גם לנושא זה אין מידע מבוסס.
ידוע כי רבים מלוחמי החופש ורבים מהאיים היווניים, (לפני צו הדגל האחיד) השתמשו בדגל לבן עם צלב כחול - כמו הדגל של צי הסוחר.
דגל זה שורשיו בדגל ציי הים של האימפריה הביזנטית.
החג הלאומי לדגל יוון חל ב-27 באוקטובר.
דגל יוון מונף בחג זה על ידי האזרחים והוא ערב יום השנה לפתיחת מלחמת העולם השנייה בשביל יוון (מלחמת איטליה–יוון) כאשר צבא איטליה פתח בתקיפה על יוון מאלבניה ב-1940.
דגל טורקיה, המכונה בטורקית: Ay Yıldız ("כוכב (ו)ירח"), הוא הדגל הלאומי של הרפובליקה הטורקית.
הדגל זהה לדגל האימפריה העות'מאנית.
דגל טורקיה מבוסס על דגל האימפריה העות'מאנית.
הדגל העות'מאני הרשמי הראשון אומץ ב-1844, לאחר שבמאה ה-18 החלו העות'מאנים להבחין בין דגלי מוסדות חילוניים שצבעם היה אדום, לבין דגלי מוסדות דתיים שהיו בצבע ירוק – צבעו של האסלאם.
הדגל היה גרסה לדגל הצי העות'מאני, שהונף לראשונה ב-1793.
אגדה מספרת כי סמל הכוכב והסהר נוצר על ידי הסולטאן מוראט השני, לאחר שחזה בהשתקפות ירח חובק כוכב, בבריכות דם לאחר בשנת 1448 (הקרב בו הביסו העות'מאנים את הכוחות הנוצריים והקימו את האימפריה העות'מאנית במזרח אירופה עד סוף המאה ה-19).
אגדה אחרת מדברת על חלום של עות'מאן הראשון שבו הופיעו סהר וכוכב מחזהו והתרחבו, ובכך בישרו את כיבוש קונסטנטינופול על ידי השושלת.
ישנן לפחות שלוש אגדות נוספות באשר למקור הדגל.
אגדות אחרות טוענות שסהר וכוכב נראו בליל נפילת קונסטנטינופול לידי מהמט השני בשנת 1453. על פי אמונה אחרת, מייצג הסמל של הסהר והכוכב אירוע אסטרונומי נדיר, במהלכו נצפה כוכב הלכת נגה בקרבה רבה לירח – אירוע הנתפס כחיזיון מלא יופי.
לאחר הקמת הרפובליקה הטורקית ב-1923 אימצה המדינה החדשה את דגל האימפריה העות'מאנית כדגלה.
מדינת האטיי, שהכריזה על עצמאותה מהמנדט הצרפתי על סוריה בספטמבר 1938 וסופחה לטורקיה ביוני 1939, השתמשה כדגלה בדגל טורקיה בו הכוכב הוא חלול.
הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין השתמשה בדגל טורקיה כדגלה לאחר הכרזת העצמאות ב-1983 עד אימוץ דגל רשמי ב-1984. גם לאחר אימוץ הדגל, נקבע כי הדגל הטורקי "ימשיך להוות דגל רשמי של הרפובליקה הטורקית של קפריסין", וכי ניתן להניף את דגל טורקיה לצד דגל צפון קפריסין על מבני ממשל ברפובליקה..
סמליו הם סמלים המזוהים עם טורקיה והאימפריה העות'מאנית כבר מאות בשנים: הצבע האדום הוא צבעה של טורקיה (או האימפריה לפניה) כבר מהמאה ה-13. הסהר והכוכב, שהם סמלים מוסלמיים, היו בשימוש כבר לפני שנים באסיה הקטנה, גם לפני עליית האסלאם.
הדגל היה במקור סהר על רקע ירוק, אך דגל זה שונה בשנת 1793 כשהסולטאן סלים השלישי שינה את הרקע לאדום (והפריד בין דגל הח'ליפות הירוק – שנשמר לגורמי הדת; ודגל הסמכות ה"חילונית" האדום).
בשנת 1844, עם רפורמות הטנזימאט באימפריה, הוסף הכוכב בצורתו הנוכחית.
סמל הכוכב מגיע מתקופת קונסטנטין ונחשב לסמל של מרים, אם ישו באותה תקופה.
מספר מדינות מוסלמיות אימצו בדגליהן את מוטיב הסהר והכוכב בדגל הטורקי, ובהן הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, אזרבייג'ן, טורקמניסטן, לוב, אוזבקיסטן, אלג'יריה, תוניסיה, קומורו, פקיסטן, מלזיה, מאוריטניה והמלדיביים.
דגל הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין עשוי כהיפוך הדגל הטורקי: הכוכב והסהר אדומים, והרקע לבן.
על הדגל נוספו שני קווים אדומים לרוחבו.
דגל יפן, הידוע בשמו הרשמי נישוקי (日章旗, מיפנית: דגל סימן השמש) או בשמו הנפוץ הינומארו (日の丸, דיסקית שמש) הוא דגלה הלאומי של יפן.
הדגל שימש דה פקטו כדגלה הלאומי של יפן משנת 1870 אולם קיבל הכרה רשמית וחוקית רק לאחר חקיקתו של חוק הדגל וההמנון הלאומיים ב-13 באוגוסט 1999.
הכרזת ראש הממשלה מספר 57 משנת 1870 הכילה שתי הוראות הקשורות בדגל הלאומי.
ההוראה הראשונה ציינה מי רשאי להניף את הדגל, מתי וכיצד.
ההוראה השנייה לעומת זאת, ציינה כיצד יש לייצר את הדגל.
אגדה מספרת שמקורו של הדגל הוא בימי הפלישה המונגולית ליפן במהלך תקופת קמקורה (המאה ה-13), כשהנזיר הבודהיסטי ניצ'ירן הגיש את דגל השמש לקיסר יפן, שנחשב לצאצא של אלת השמש אמטראסו.
למעשה, סמל דיסקת השמש היה בשימוש כבר במניפות שנשאו סמוראים שהיו מעורבים בסכסוך בין השבטים טאירה ומינאמוטו במאה ה-12. הסמל היה בשימוש נרחב בנסים צבאיים בתקופת סנגוקו במאה ה-15 ובמאה ה-16.
השימוש הרשמי הראשון בדגל נעשה באוגוסט 1854, כאשר יפן הקימה נציגויות דיפלומטיות בארצות אירופה.
הדגל שימש גם ספינות יפניות.
עד תקופת הרסטורציה של מייג'י בשנת 1868, הדגל כבר הפך לדגל הלאומי.
במרץ 1931 ניסתה ממשלת יפן האימפריאליסטית להביא לאימוצו הרשמי של הדגל.
ההצעה עברה בבית התחתון של הפרלמנט היפני, אך נתקעה בבית העליון.
הוא לא אומץ רשמית כדגל הלאומי עד 13 באוגוסט 1999 בצו רשמי, שאף הגדיר את ממדיו המדויקים: יחס הממדים הוא 2:3 כאשר הדיסקה היא בקוטר שלוש חמישיות מגובה הדגל, ומרכזה בדיוק במרכז הדגל.
גרסה שונה מוכרת של הדגל היא 'דגל השמש העולה', בו 16 קרניים אדומות יוצאות מהדיסקית.
דגל השמש הזורחת שימש בעיקר את הצי היפני עד תום מלחמת העולם השנייה.
כיום הוא משמש כדגל כוחות ההגנה של יפן.
הדגל היפני שימש כבסיס לעיצוב דגל לאוס, שהוקמה כמדינה חסות של האימפריה היפנית בשלהי מלחמת העולם השנייה.
בדגל נעשה כהיפוך דגל יפן: דיסקית לבנה על רקע אדום.
דגל נוסף המשתמש בעיצוב הדגל היפני הוא דגל האוונקס , הכולל בשורתו העליונה את דגל יפן.
דגל טורקמניסטן הוא הדגל הלאומי של טורקמניסטן.
הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית אימצה ב-1 באוגוסט 1953 דגל בו הוספו לדגל ברית המועצות שני פסם כחולים בהירים בחלק התחתון.
הדגל שימש את טורקמניסטן את 27 בינואר 1992, כשטורקמניסטן אימצה את הבסיס לדגלה הנוכחי.
ב-1997 הוסף בתחתית הקו האדום שני ענפי עץ זית, לסמל שלום.
הדגל קיבל את עיצובו הנוכחי ב-24 בינואר 2001, כשהיחס שונה מ-1:2 ל-2:3, והגוון הירוק הוחלף בגוון בהיר יותר.
הדגל הוא ירוק ובו פס אנכי בצבע אדום ליד צד התורן, המכיל חמש דוגמאות המשמשות בהכנת שטיחים המסודרות בערמה מעל שני ענפי זית מוצלבים, בדומה לדגל האומות המאוחדות.
ליד הפס בפינה העליונה מופיעים חמישה כוכבים וסהר, בצבע לבן.
חמשת השטיחים מייצגים את חמשת השבטים המרכזיים בטורקמניסטן - טקה, יומוט, ארסרי, צ'ודור וסאריק - מלמעלה למטה.
שבטים משניים יותר, לרבות שבט הסאליר שירד מגדולתו בתבוסה צבאית לפני העת החדשה, אינם מיוצגים בדגל.
הסהר בדגל מסמל את האסלאם וחמשת הכוכבים מסמלים את חמשת המחוזות במדינה.
דגל זה מכיל את הריכוז השני בגודלו של הצבע הירוק (אחרי דגל ערב הסעודית) – 83.5% ממנו צבועים בירוק.
הדגל מתואר לעיתים קרובות כדגל המפורט ביותר בעולם.
דגל כווית אומץ ב-7 בספטמבר 1961 והונף באופן רשמי בפעם הראשונה ב-24 בנובמבר 1961.
מקורה של משמעות צבעי הדגל הוא בשיר של צאפי א-דין אל-האלי:
ירוק הוא בתי האביב שלנו
כמו כן אלו גם צבעי הלאומיות הכלל-ערבית
במאוזן: הפס הירוק צריך להיות עליון
במאונך: הפס הירוק צריך להיות בצד ימין של הדגל
דגל מדינה או דגל לאומי הוא דגל המסמל או מייצג לאום.
לרוב הוא דגל רשמי של מדינה.
דגל המדינה מונף לרוב במוסדות ציבוריים, כמו בתי ספר ובתי משפט, וכמו כן בטקסים ממלכתיים ובחגים מסוימים, כמו בימי עצמאות.
ספינות מניפות את הדגל הלאומי שלהן על מנת לסמל לאיזו מדינה הן שייכות.
לרוב מורכב הדגל מסמלים וצורות המסמלים את ההיסטוריה של המדינה, את האידאולוגיה העומדת מאחוריה, את המוטו שלה וכן הלאה.
לדוגמה, בדגל ישראל מופיעים סמלים יהודיים כמו מגן דוד וטלית, ובדגל ארצות הברית ישנם 50 כוכבים, המסמלים את 50 מדינות ארצות הברית.
אזרחי המדינה רוחשים כבוד רב לדגל הלאום: כאשר דגל לאומי מונף יחד עם דגלים אחרים, הוא יורם ראשון ויורד אחרון.
כאשר הוא מונף בין דגלים של מדינות אחרות, הוא לרוב יהיה במרכז.
תליית דגל לאומי הפוך היא לרוב סימן מצוקה.
הורדת הדגל לחצי התורן נחשבת לסימן של אבל לאומי.
נהוג להקפיד כי הדגל לא יגע בקרקע.
עם זאת, שריפת דגל לאום היא מעשה מחאה: בישראל היא אסורה ונחשבת לפגיעה בסמלי השלטון ואילו בארצות הברית היא חוקית ואפילו לצופים בארצות הברית יש דרכים לשרוף את הדגל.
רוב דגלי העולם מורכבים משלושה צבעים, כאשר הרכב הצבעים הנפוץ ביותר הוא כחול, לבן ואדום, צבעי המהפכה הצרפתית (הטריקולור) אשר מסמלים את הדמוקרטיה.
צבעים אלה מופיעים, למשל, בדגלי צרפת, ארצות הברית, רוסיה, סרביה, הולנד, קרואטיה, סלובניה, סלובקיה, צ'ילה, בריטניה ועוד.
בכל דגלי העולם למעט בדגל ג'מייקה ובדגל סרי לנקה מופיע לפחות אחד משלושת הצבעים הללו.
הצבע האדום נמצא בדגלים רבים ומסמל בדרך כלל את המאבק לעצמאות, סימן לדם.
ישנם דגלים שהשפיעו על עיצובים של דגלי מדינות אחרות, כגון:
דגל דנמרק, שהוא דגל הלאום העתיק ביותר אשר עודנו בשימוש, השפיע על עיצוב הצלב של מדינות סקנדינביה: נורווגיה, שוודיה, פינלנד, איסלנד והדגלים האזוריים של איי פארו, אולנד, ו ועל שורה ארוכה של דגלים אזוריים במדינות האזור.
רבות מן המושבות השאירו את הדגל הבריטי על דגלן כדי לשמר את עברן הקולוניאלי, למשל אוסטרליה, פיג'י, ניו זילנד, טובאלו, וכמו כן הפרובינציות הקנדיות מניטובה, אונטריו, קולומביה הבריטית וניופאונדלנד ולברדור וכן הוואי האמריקאית.
דגל ארצות הברית, המכונה גם "הפסים והכוכבים".
באותה הדרך בה מדינות רבות נשאו את עיניהם אל עבר צרפת והושפעו מעיצוב דגלה, כך גם מדינות רבות הושפעו מרעיונות המהפכה האמריקאית, השפעה אותה ביטאו בדגלם.
לדוגמה: קובה, ליבריה, צ'ילה, אורוגוואי, מלזיה, ודגל המחוז הצרפתי ברטאן.
דגל רוסיה – טריקולור נוסף, הוא מקור הצבעים הפאן-סלאביים אשר אומצו על ידי רבות מהמדינות הסלאביות כגון סלובקיה, סרביה, קרואטיה, סלובניה ועוד.
הדגל האיראני, הוא מקור הצבעים הפאן-איראניים (ירוק-לבן-אדום) אשר אומצו על ידי מדינות הודו-איראניות רבות, למשל טורקמניסטן, כורדיסטן, ודגל רפובליקת אררט.
כתוצאה מכך, הפך דגלה למקור הצבעים הכלל-אפריקאיים – ירוק-צהוב-אדום.
דגל רפובליקת קולומביה הגדולה אשר נוצר על ידי המהפכן פרנסיסקו דה מירנדה כסמל לתנועת העצמאות ב כנגד השלטון הספרדי.
צבאות אחרים (כגון צבא ארצות הברית) עושים שימוש בדגלם הלאומי כדגל הצבא, ואילו הצבא הפיליפיני מניף את דגל הלאום ובזמן מלחמה, הדגל מונף בצורה הפוכה – זהו המקרה היחידי בו דגל המונף הפוך, מסמל מלחמה (ולא אבל לאומי).
דגל כף ורדה אומץ ב-22 בספטמבר 1992 ומסמל את ניתוק היחסים מגינאה ביסאו, שאיתה כף ורדה הייתה מאוחדת.
הכוכבים של הדגל מסמלים את האיים הראשיים של האומה (שרשרת איים מחוץ לחופי אפריקה).
בפסים ביחס של 6:1:1:1:3, והמעגל של הכוכבים ממורכז ביחס של 3/8 לאורך הפסים.
דגל ירושלים הוא שמה של תנועה רוחנית ופוליטית שניסה לייסד הרב אברהם יצחק הכהן קוק, לשם השלמת הצדדים הרוחניים שבתחייה הלאומית היהודית.
התנועה נוסדה, על פי דברי הרב קוק, כדי לטפל בעניינים הרוחניים של גאולת ישראל, בעוד שהציונות דאגה לצדדים החומריים שלה.
הרב קוק שלח כחודשיים אחרי פרסום הצהרת בלפור קול קורא לתפוצות ישראל להצטרף לתנועה זו.
באיגרת אחרת הוא מנסה להסביר את ההבדלים שבין תנועת המזרחי לבין תנועת דגל ירושלים, ואת הנחיצות של שתיהן, ואת הסיוע שתוכל תנועת המזרחי לקבל מדגל ירושלים.
במיוחד חרתה לרב קוק האמירה שרווחה בהסתדרות הציונית כי "הציוניות דבר אין לה עם הדת", והוא ניסה לדרבן מספר פעמים את אנשי תנועת המזרחי למחות כנגדה ולהתנער ממנה.
הרב קוק שלח את בנו, הרב צבי יהודה, למסע בכל רחבי אירופה בין רבני הפלגים השונים לקנות תמיכה בתוכניתו החדשה.
במסעו של הרב צבי יהודה הוא נפגש עם כל גדולי הרבנים של הקהילות השונות.
מיעוט קטן מאוד מהרבנים התנגד לתוכנית באופן אידאולוגי; הם ראו איסור הלכתי בהשתתפות במהלך לאומי חילוני.
מהעבר האחר היו מעט רבנים שנרתמו לתוכנית והעלו את קהילותיהם לארץ ישראל.
רובם של הרבנים הודיעו שהם תומכים בתוכנית אך חוששים מתוצאותיה.
הם לא ידעו אם היהדות תוכל לשמור על עצמה בזעזוע כזה של ניתוק מהעיירה הקלאסית הסגורה, ששימשה כעין בועה החוסמת השפעות זרות.
סניפים לתנועה נוסדו באנגליה, הולנד, שווייץ וארצות הברית, אך הרב קוק נתקל הן בהתנגדות של המפלגות הדתיות, והן באינטרסים צרים של חברי הסניפים, והן מפאת חוסר יכולתו המעשית להרים ארגון כזה, דברים שגרמו לו לוותר על הקמת התנועה.
ראשי התנועה בשווייץ היו הרב שלמה זלמן פינס והרב ד"ר יחיאל מיכל הלוי אשר.
בשלב מסוים כותב הרב קוק מספר פעמים כי הוא מעכב את הפעילות של דגל ירושלים בהיבטים שונים כדי לא לפגוע בתנועת המזרחי, שלא תהיה תחרות בין שתי התנועות, שתביא לרפיון ידיים לתנועת המזרחי, במיוחד לאור העובדה שאנשי המזרחי עוסקים במרץ בענייניהם.
בסופו של דבר התוכנית עצמה לא קיבלה תמיכה מספקת.
דגל טריטוריית יוקון שבקנדה הוא טריקולור בצבעים ירוק, לבן וכחול, אשר במרכזו מופיע סמל יוקון מעל זר של ערברבה צרת-עלים (fireweed), הפרח הרשמי של הטריטוריה.
הוא נבחר בתחרות עיצוב אשר נערכה ברחבי הטריטוריה בשנת 1967, באותו העשור בו עוצבו דגל קנדה ודגלי פרובינציות נוספים.
דגל יוקון אומץ ב-1 במרץ 1968 לאחר תחרות עיצוב אשר נערכה ברחבי הטריטוריה ב-1967 כחלק מחגיגות המאה של קנדה.
התחרות אורגנה על ידי ענף וייטהורס של הלגיון המלכותי הקנדי ולזוכה הובטח פרס של 100 דולר קנדי.
לוועדה הוגשו 137 הצעות כאשר ההצעה הזוכה הוגשה על ידי בוגר הקולג' של יוקון לין למברט, אשר הגיש עשר הצעות שונות שמיתוכן אחת עלתה לשלישית הזוכים אשר הוגשה לבחירת הוועדה.
גרסת אב טיפוס נשלחה לאוטווה על מנת לקבל עיצוב הרלדי מקובל והדגל הוחזר לווייטהורס עם תיקונים קלים.
הדגל נקבע כדגל הטריטוריה על ידי חוק דגל ב-1 בדצמבר 1967.
הדגל מחולק לשלושה שדות צבועים.
הירוק מסמל את יערות יוקון.
הכחול מסמל את נהרותיה ואגמיה של יוקון.
במרכז השדה הלבן מופיע שלט האצולה של יוקון מעל זר של ערברבה צרת-עלים, הפרח הלאומי של הטריטוריה.
בציצה מופיע כלב המזחלות אלסקן מלמוט, חית עבודה טיפוסית לטריטוריה, על גבעונת של שלג.
המגן של הסמל מכיל בחלקו העליון את צלב ג'ורג' הקדוש האנגלי עליו דיסקה עם תבנית ואיר (פרווה הרלדית).
במרכז המגן יורדים שני קווים גליים לבנים המסמלים את נהרות הטריטוריה על רקע כחול ושני משולשים אדומים המיצגים את הרי הטריטוריה ועיגולי זהב כסמל למחצבי הטריטוריה.
יחס האורך/רוחב של דגל יוקון הוא 1:2 כאשר (בדומה לדגל קנדה) ורוחבו של הפס הלבן המרכזי הוא אחד וחצי מרוכבם של שני הפסים הצבעוניים הצדדיים (1 - 1.5 - 1).
על פי מושגי הדגלים הדגל הוא טריקולור, דגל המורכב משלושה צבעים.
אך הדגל אינו טריקולור אמיתי וזאת כיוון שהוא מוטען בסמל יוקון במרכזו, בעוד שטריקולור אמיתי חלק מכל סמל.
דגל כורדיסטן הוא דגל המשמש את העם הכורדי.
יש האומרים שהוא נוצר בשנות ה־20 של המאה ה־20 על־ידי ארגון הח'ויבון.
הדגל נאסר לשימוש באיראן ובסוריה.
הדגל הכורדי נוצר על ידי התנועה לעליית כורדיסטן ב-1920.
הדגל הכורדי הראשון הונף במהלך מרד כורדי בעיראק המנדטורית בין מאי ליוני 1919. הדגל, ששימש לאחר מכן גם את ממלכת כורדיסטן , מדינה כורדית קצרת ימים שהתקיימה בין 1921 ל-1925, היה דגל ירוק שעליו עיגול אדום ובתוכו סהר.
רפובליקת אררט, מדינה כורדית בלתי־מוכרת שהתקיימה במזרח טורקיה בשנים 1927–1930, השתמשה לדגלה בדגל דומה לדגל הכורדי, אך עיגול השמש שברכזו עוצב בצורה שונה.
דגל נוסף ששימש את הרפובליקה כלל עיגול זהוב ובתוכו שני הרים לציון הר אררט.
הרפובליקה של מאהבאד, מדינה כורדית שהתמכה על ידי ברית המועצות, שהתקיימה בצפון־מערב איראן ב־1946, הציבה את זריחת השמש בתוך סמליל סובייטי.
בדגל עיראק בשנים 1959-1963 יוצגו הכורדים על ידי שמש במרכז הדגל.
הדגל הוא דגלה הרשמי של כורדיסטן העיראקית, אוטונומיה כורדית נרחבת בצפון עיראק, מאז הקמתה הרשמית ב־1992. יום הדגל מצוין ב־17 בדצמבר.
ב-2006 הורה נשיא כורדיסטן העיראקית מסעוד בארזאני על הסרת הדגל העיראקי, שכלל בתוכו סמלי בעת', בשל מבצע אל-אנפאל, בו ביצע ממשל סדאם חוסיין טבח בכורדים.
לאחר הסרת הסמל הבעת'י מהדגל ב-2008, הותרה הצגת הדגל העיראקי לצד דגל כורדיסטן בכורדיסטן העיראקית.
המנהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה, ישות כורדית מוכרת למחצה בצפון מזרח סוריה, אימצה דגל בו מוצג סמלה על רקע לבן.
דגל נוסף המשמש את האזור הוא טריקולור בצבעי צהוב, אדום וירוק.
דגל כורדיסטן הוא טריקולור ירוק-לבן-אדום, צבעי הלאומיות הכלל־אירנית.
הצבעים מסמלים גם את הטבע בכורדיסטן (ירוק) שלום (לבן) ודם לוחמי העצמאות הכורדית (אדום).
במרכז הדגל מוטבע שמש בעל עשרים ואחת קרניים, המסמל את זריחת ועליית כורדיסטן.
גרסאות קודמות של הדגל הציגו שמונה עשרה קרניים בשמש
דגל האי נורפוק אומץ רשמית ב-17 בינואר 1980.
הדגל מחולק לשלושה חלקים - צבע הדגל ירוק בצדדיו ולבן במרכזו, כאשר במרכז השליש הלבן (האמצעי) מצויר בצבע ירוק אראוקריה רמה (Araucaria heterophylla) המסמל את האי.
הדגל דומה במעט לדגל קנדה בכך שיש בו שני צבעים, ובמרכז סמל דומיננטי, אולם הדגל מחולק לשלושה חלקים, ואין מדובר בשטח בהיר קנדי.
דגל טריטוריית הבירה האוסטרלית אומץ רשמית על ידי האספה המכוננת של טריטוריית הבירה האוסטרלית בשנת 1993.
דגל טריטוריית הבירה שונה מדגלי אחרים של מדינות אוסטרליה בכך שהדגל אינו גרסה של הנס הכחול.
הדגל דומה בעיצובו לדגל הטריטורייה הצפונית.
צבעי הדגל הם צבעי העיר קנברה - כחול וזהב.
בצד הנס של הדגל (הצד של התורן עליו מונף הדגל) מתואר הצלב הדרומי בלבן על רקע כחול, ובמרכז הדגל, על רקע מוזהב, מופיע סמל הטריטוריה.
הדגל עוצב על ידי איבו אסטין.
על אף שטריטוריית בירת מדינת אוסטרליה נוסדה בשנת 1911, ניתן לה שלטון עצמי רק בשנת 1989, ורק אז הוחלט כי לטריטורייה צריך להיות דגל.
בשנים 1988 ו-1992 נערכו תחרויות בין אומנים לקביעת הדגל, והדגל הזוכה בתחרויות (הדגל הנוכחי) אומץ רשמית על ידי האספה המחוקקת של הטריטוריה בשנת 1993.
"דגל כחול" היא סדנת הדגל של מערך הקרב של חיל האוויר הישראלי.
הסדנה מתקיימת בבסיס עובדה שבנגב.
הסדנה נמשכת שבועיים ומשתתפים בה עשרות מטוסי קרב מטייסות הקרב של חיל האוויר הישראלי.
הסדנה מתקיימת בחיל-האוויר מדי שנתיים, מאז שנת 2013. מקורם של התפקידים והחוקים בסדנה שאולים מתרגיל הרד פלאג האמריקני.
על התרגיל אחראית טייסת תעופה בבסיס.
צוותי האוויר מתחלקים לשתי טייסות: ה"כחול", שמייצג את הכוח האווירי של מדינה ידידותית דמיונית, וה"אדום", המייצג מדינת אויב.
הטייסים נלחמים זה בזה בקרבות אוויר, ומתרגלים תקיפות מטרות קרקע באזורים מוכי טיל קרקע-אוויר (אזור מוגן-טילים).
(בדגש השתתפות ראשונה) הערות2013 חיל האוויר הישראלי
חיל האוויר היווני2015 חיל האוויר הישראלי
חיל האוויר היווניבתרגיל השתתפו 54 כלי טיס, וצפו משקיפים מ-34 מדינות.
דומה "תרחיש לחימה מתגלגל"2017 חיל האוויר הישראלי
חיל האוויר ההודיזו הפעם הראשונה מאז מלחמת העולם הראשונה שמטוסי חיל האוויר הגרמני טסו בשמי ישראל.
השתתפו כ-100 מטוסים מדגמי טורנדו, מיראז', יורופייטר, F-15, F-16 ועוד.
בסדנה ניתן דגש על תרחישים כמו התמודדות עם סוללות נ"מ, הפלת מל"טים, קרבות אוויר, והטלת חימוש ממרחק רב.
כלל משקיפים ממספר מדינות, בהם בכירי חיל האוויר המלכותי וחיל האוויר האוסטרי.2019 חיל האוויר הישראלי
חיל האוויר הגרמני כללה לראשונה מטוסים מדגם F-35. בין השאר, תורגלה התמודדות עם מערכת הטילים הרוסית S300.2021
"בלו גרדיאן" חיל האוויר הישראלי
חיל האוויר הגרמני תרגיל בינלאומי ראשון להפעלת כטמ"מים, במהלכו הוטסו הרמס 450 "זיק" של חיל האוויר הישראלי .2021 חיל האוויר הישראלי