tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נודע במחקריו על אודות היהדות האורתודוקסית, ובמיוחד החרדית, מן ההיבט התאולוגי, ההלכתי וההיסטורי.
פרסם ספרים ומאמרים רבים על הפסיקה ההלכתית, תנועת המוסר והחסידות.
במחקריו הוא משלב מושגים, דגמים וכלי ניתוח שמקורם בפילוסופיה הכללית, ובכלל זה בפילוסופיה של המשפט.
כמו כן פרסם שני ספרים בפילוסופיה כללית, האחד בתורת ההכרה ונגזרותיה והאחר באונטולוגיה פורמלית.
בראון נולד בתל אביב וגדל בבני ברק ב'שיכון ההסתדרות', אליה עברה משפחתו בילדותו.
למד בתיכון עירוני דתי רמת גן ('תיכון הרא"ה').
עם שחרורו מצה"ל (1987) נרשם ללימודי משפטים ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופת לימודיו שימש כמבקר מוזיקה קלאסית וספרי עיון של המקומון 'ירושלים', ומדריך סיורים באזור ירושלים.
לאחר שסיים תואר ראשון במשפטים (1993) עבד כעורך דין בתחום המשפט האזרחי, אך לאחר תקופה קצרה חזר ללימודי תואר שני במחשבת ישראל באוניברסיטה העברית, וכן למד בבית מורשה בירושלים.
את עבודת המוסמך שלו, שעסקה ב"דעת תורה ואמונת חכמים בהגות החרדית", כתב בשנת 1997, בהדרכת פרופ' אליעזר שביד.
עבודת הדוקטור שלו נכתבה בהדרכתו של פרופ' אביעזר רביצקי, ואושרה בשנת 2003 תחת הכותרת: "החזון איש – הלכה, אמונה וחברה בפסקיו הבולטים בארץ ישראל (תרצ"ג-תשי"ד)".
בראון כתב ופרסם מאמרים במחקר ההגות החרדית וההלכה, ולימד בשורה של מוסדות להשכלה גבוהה: באוניברסיטה העברית, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן ובבית מורשה.
לאחר הפסקה בת כשנה לשם השלמת לימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטת הרווארד (2004–2005) חזר בראון להוראה אקדמית, והחל לעבוד כחוקר במכון הישראלי לדמוקרטיה בתחום 'דת ומדינה', ולימים במרכז לחברה משותפת.
בשנת 2007 התקבל כמרצה מן המניין באוניברסיטה העברית.
בין השאר הוא מלמד גם פילוסופיה כללית.
בשנים 2023-2016 לימד אחת לשנתיים קורס בפילוסופיה פוליטית מודרנית במסגרת תוכנית הדוקטורנטים של פורום קהלת.
בשנת 2024 סיים את עבודתו במכון הישראלי לדמוקרטיה.
בסוף אותה שנה הצטרף כעמית מחקר בכיר למכון ון ליר בירושלים.
בשנת 1990 נישא לאיריס בראון (לבית הויזמן), העוסקת גם היא במחקר ההלכה והאורתודוקסיה היהודית.
על אף שכמה חוקרים קדמו לו במחקר ההגות החרדית, בראון הוא ככל הנראה החוקר הראשון שעסק בתחום זה באופן מקיף ושיטתי.
עיסוקו חובק את כל זרמי ההגות של היהדות החרדית - חסידים, ליטאים וספרדים - ואת כל תחומי היצירה התורנית: הלכה, מוסר, חסידות, 'השקפה' ועוד.
בכמה ממחקריו טוען בראון כי מרבית ההוגים החרדיים אינם מנסחים משנה תאולוגית סדורה, ואף מציגים את רעיונותיהם באורח מקוטע ומרושל.
עם זאת, לעיתים ניכר כי ביסודם מונחת מערכת מגובשת של אמונות וערכים.
מערכת זו מהווה לדעתו "תאולוגיה שלא מדעת", שאותה נדרש החוקר לחשוף ו"לתרגם" לקוראיו באמצעות הצגה סדורה ושיטתית של שברי הרעיונות המקוריים.
שיטה זו ננקטת בין השאר במאמריו על דוקטרינת דעת תורה, על ההחמרה, על השקפתו של הרב שך ועוד.
גישתו זכתה לתהודה נרחבת בעולם המחקר ומחוצה לו.
כמה ממחקריו צוטטו בפסקי דין של בית המשפט העליון, כגון בפסקי דין של בג"ץ בעניין גיוס בני הישיבות וב'בג"ץ הישיבות הקטנות', וכן בתקשורת, החרדית והכללית.
דעת תורה ומחקר המנהיגות החרדית
במחקריו על "דעת תורה" מתבררת תפיסת המנהיגות במגזר הליטאי, המתבססת על כך שגדול בתורה רוכש לעצמו יכולת לפסוק לא רק בנושאים תורניים והלכתיים צרופים אלא גם בנושאי פוליטיקה, מדינה והלכות חיים בכלל.
בעוד שהמחקרים הקודמים על מושג עדכני זה התמקדו יותר בהיבטים ההיסטוריים-החברתיים של המושג, בראון מציג לראשונה את ההיבטים הרעיוניים שלו: הוא מברר את שורשיו בתפיסות מוקדמות יותר בהגות היהודית, במיוחד ברעיון ה"כולא בה" (לפיו הכל מצוי בתורה), עוקב אחר התפתחותו הרעיונית וקובע כי מדובר בסוג של תאולוגיה פוליטית יהודית.
בספרו הקצר "לקראת דמוקרטיזציה במנהיגות החרדית?" הוא מנתח את השלבים בהתפתחות התפיסה של "דעת תורה", ואת יישומה של התפיסה על ידי המנהיגים חרדים במאה ה-20, בהם החזון איש, הרב שך והרב אלישיב.
כמו כן הוא מעלה אפשרויות לגבי השלב הבא בתפיסת המנהיגות הליטאית: בעוד מנהיגותו של הרב שך התבססה על כריזמה, וחתרה להשלטת קו אידאולוגי אחיד, הרב אלישיב עסק בפרקטיקה ההלכתית ונקט גישה פרגמטית יותר, ולמעשה, הניח בכך ל"טכנוקרטים" שסביבו לשלוט.
בראון חזה את אפשרות פיצולה של המנהיגות הליטאית ליותר מ'גדול' אחד, פיצול המהווה לדעתו צעד בכיוון של דמוקרטיזציה בדפוס המנהיגות החרדי, לאור העובדה שהיא מאפשרת לפרט לבחור את המנהיג המתאים לו ולהשקפתו.
בראון הניח כי לתמורה זו לא יתלווה שינוי בתפיסה העקרונית של "דעת תורה", אלא היא תתקיים ברמת המעשה.
במאמרו 'להשכיל את רצון ה' מן המציאות' משווה בראון בין תפיסות דתיות-ציוניות, שטענו כי את רצון ה' אפשר ללמוד גם מן ההיסטוריה, לבין התפיסה החרדית, ששללה עמדה זו וביקשה ללמוד אותו רק מן התורה ומ'דעת תורה'.
במאמרו על הרב שך פרש בראון את האידאולוגיה שייצגה יותר מכל את 'דעת תורה' בעיני החרדים הליטאים בשלהי המאה ה-20: התפיסה לפיה רק התורה נצחית ועמדה בניסיון ואילו כל האידאולוגיות המודרניות - ובכלל זה גם הציונות והדמוקרטיה - אינן אלא ניסויים בבני אדם.
בשנת תשע"ז יצא לאור הקובץ 'הגדולים: אישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל', בעריכתם של בראון ונסים ליאון.
הספר, שהוקדש ליובלו של פרופ' מנחם פרידמן, כלל מאמרים כלליים על המנהיגות הרוחנית החרדית וכן מאמרים על 28 אישים שדמויותיהם השפיעו במישרין או בעקיפין על גיבוש החרדיות הישראלית, מן החתם סופר ועד הרב עובדיה יוסף.
במבוא לקובץ זה מבטאים בראון וליאון את עמדתם העקרונית, לפיה הכרת מנהיגיה הרוחניים של חברה נחוצה להכרת האידיאלים שלה, ולפיכך מהווה נדבך חשוב בהבנתה, גם כאשר אידיאלים אלה נתפסים מראש כבלתי ניתנים להשגה לרוב רובם של אנשיה.
מחקרי ההלכה של בראון מתמקדים בעיקר ביצירתם של גדולי הפוסקים במאות ה-19 וה-20, ובכללם אישים שכמעט ולא נחקרו בעבר למרות מעמדם הבולט, כגון החפץ חיים והחזון איש.
בראון, עורך דין בעברו ובעל ידע נרחב במשפטים ובפילוסופיה של המשפט, בוחן את הפסיקה שלהם באמצעות חתכים משפטיים כגון תפיסת הסמכות, הפרשנות, מעמד המנהג, מעמד הקבלה, דרכי ההנמקה וכדומה, אך גם באמצעות חשיפת הנחות היסוד הרעיוניות המגולמות בהכרעותיהם.
דוגמה לגישה זו ניתן למצוא במאמרו 'החמרה: חמישה טיפוסים מן העת החדשה', אשר מציג חמישה אישים שהתייחסו באהדה להחמרה: החתם סופר, שאף טבע בהקשר זה את המונח חדש אסור מן התורה, ר' צבי אלימלך מדינוב, ר' יוסף יוזל הורוביץ ("הסבא מנובהרדוק"), החזון איש ו"הרב מבריסק".
לאחר ניתוח תאורטי של מושג ההחמרה, המאמר מראה כיצד למעשה כל אחד מהם מגיע לעמדה זו מתוך הנחת מוצא רעיונית אחרת.
ספרו "החזון איש – הפוסק, המאמין ומנהיג המהפכה החרדית", שיצא לאור בשנת 2011, מבוסס בעיקרו על עבודת הדוקטור של בראון, אך כולל גם כמה חלקים חדשים, ובהם קווים ביוגרפיים.
ההדפסה הראשונה של הספר (1,000 עותקים), נמכרה בתוך שבוע ימים, והדפסה שנייה הופיעה זמן קצר לאחר מכן.
בראון כתב שורה ארוכה של מאמרים על פסיקתו של ר' ישראל מאיר הכהן (החפץ חיים).
לטענתו, החפץ חיים הפך את איסור לשון הרע מאיסור המצוי בתחום ספרות המוסר לאיסור שמקומו בספרות ההלכה.
מנגד, בספרו 'משנה ברורה' החפץ חיים מגלה העדפה ברורה לניסוחים של 'החמרה רכה' (המלצה להחמיר ולא הכרעה חתוכה להחמיר).
בכך הוא מקרב מעט את ההלכה אל המוסר.
מגמת הקירוב בין הלכה ומוסר עולה אצל החפץ חיים גם בכמה מספריו לאוכלוסיות מיוחדות (חיילים, מהגרים, נשים), שבהם הוא מציג פרקי הלכה ופרקי מוסר זה בצד זה.
בגישתו כלפי "פושעי זמננו" (חילונים, רפורמים, משכילים) מגלה החפץ חיים, לפי ניתוחו של בראון, גישה נוקשה בכתביו ההלכתיים ("כגויים לכל דבריהם") וגישה רכה יותר בכמה מכתבי המוסר שלו.
את היתרו של החפץ חיים ללימוד תורה לנשים מפרש בראון לא כמבטא גישה שוויונית או אוהדת-נשים, אלא כחלק ממגמה עקבית שלו לבטל הגבלות או סייגים על מצוות תלמוד תורה, דהיינו כחלק מגישה ליטאית בעיקרה.
חלק מממצאיו על החפץ חיים סיכם בראון במאמר מקיף עליו בקובץ 'הגדולים'.
בראון עסק בהתפתחותם של דיני העבודה ההלכתיים החל משלהי המאה ה-19. לטענתו, ספר 'אהבת חסד' של ר' ישראל מאיר הכהן (החפץ חיים), כבר מציג את ניצניה הבלתי-בשלים של תפיסה כעין מודרנית בתחום דיני העבודה, בין השאר בנטייתו לפסוק את הלכות הלנת שכר במגמה ברורה לטובת הפועל.
במאה העשרים חלה התפתחות נוספת כאשר ההלכה הכירה בזכות השביתה - בלא מקור של ממש בתלמוד ובפוסקים.
בראון סבור כי גם בתחום האמונה יצרה היהדות החרדית חידוש.
בעוד שבשיטות התאולוגיות הגדולות של היהדות - הפילוסופיה והקבלה - האידיאל האמוני היה של 'אמונת דעת', המבוססת על שיטה עיונית מקיפה, ואילו האמונה התמימה הייתה רק תחילת הדרך - החל מן המאה ה-19 החלו שיטות אלה לרדת מכוחן ובמקומן הלך והתייצב אידיאל האמונה התמימה כשיאה ותכליתה של האמונה.
בראון אינו תולה תפנית זו אך ורק במשבר המודרנה.
במרכז אירופה הייתה כאן השפעה ברורה של המאבק בשיירי השבתאות והפרנקיזם, בחסידות הייתה כאן דינמיקה פנימית שנסוגה מן האידיאל המיסטי הראשוני וביכרה אידיאל פשוט ועממי יותר, וביהדות ליטא היה מדובר בתהליך מורכב ולא קצר שהגיע להבשלתו עם החפץ חיים.
לדעת בראון, על אף אופייה ה"ילדותי" של האמונה התמימה היא הניבה סוג מסוים של תאולוגיה (תאולוגיה אנטי-תאולוגית, כלשונו) שתרמה, חרף דלותה היחסית בהשוואה לשיטות הגדולות של העבר, נקודת מבט ייחודית, סוג חדש של פידאיזם יהודי, להגות הדתית של העת החדשה.
מחקריו על החרדיות הספרדית עוסקים בשאלת תגובתה של הרבנות הספרדית למודרנה.
בשני מאמרים שכתב בנושא זה, 'חכמי המזרח והקנאות הדתית' ו'קשת התגובות האורתודוקסיות: אשכנזים וספרדים', טען כי תגובתם המתונה של הרבנים הספרדיים למודרנה אינה נובעת מעמדה עקרונית של מתינות, אלא בעיקר מן האופי המיוחד שלבשו תהליכי המודרניזציה בארצות האסלאם, וזאת בשונה מאופיים באירופה.
לפיכך, כאשר התמודדו הספרדים והאשכנזים בארץ ישראל עם 'גירויים' מודרניים דומים לאלו שבאירופה, היו גם התגובות הרבניות דומות יותר.
מאמריו אלה זכו להתייחסויות רבות, כולל בספרות המחקר על היהדות המזרחית.
בראון טוען כי הקרע בין תנועת ש"ס לרב שך בשנת 1992 איפשר לחרדיות הספרדית לצאת לדרכה העצמאית ולייצב את עצמה כזרם שלישי בחברה החרדית, לצד החסידים והליטאים.
קרע זה גם איפשר לה להינתק מתלותה בחרדיות הליטאית ולעצב גוון משלה לאתוס החרדי, הכולל מתינות הלכתית ואידאולוגית ואימוץ של סממני דתיות עממית.
לדעת בראון, החרדיות הספרדית הייתה זקוקה לדבק המלכד של הרב עובדיה יוסף בתקופתה הפורמטיבית, אך לאחר שקנתה לעצמה שביתה איתנה וביססה את עצמה שוב אין קיומה תלוי באישיותו של אדם זה או אחר, ומעריך כי למרות היחלשותה בעקבות משבר המנהיגות הפוקד אותה היא ממשיכה ותמשיך למלא תפקיד בהתפתחות החרדיות הישראלית.
בשנים 2020–2021 פרסם בראון שני מאמרים בכתב העת 'ציון' העוסקים במה שהוא מכנה 'הפוליטיקה של החסידות המוקדמת'.
המאמר הראשון, 'פולמוס אוסטרהא וחוג הבעש"ט: "החזרה הכללית" לפולמוס החסידים והמתנגדים?' מציג סכסוך ארוך שהחל בפולמוס רבנות בעיר אוסטרהא שבווהלין.
בסכסוך זה ניצבו אנשי חוג הבעש"ט כמחנה אופוזיציוני נגד רב העיר, ר' משולם זלמן אשכנזי (אחיו הצעיר של ר' יעקב עמדין), ופעלו כקבוצה מגובשת ויעילה.
בסכסוך זה נשמעו טענות התנגדות חריפות נגד הבעש"ט, שהגיעו עד כדי ניסיון להטיל עליו חרם.
גם לאחר פטירת הבעש"ט חודש המאבק על ידי ר' יעקב יוסף מאוסטרהא (רב ייב"י), בעידודו ובניצוחו של המגיד ממזריטש.
הוא הסתיים רק בשנת 1777, עם מינויו של ר' מאיר מרגליות לרב העיר, במה שהסתמן כניצחון החסידים.
פרשה זו מלמדת, לדעת בראון, על טיב פעילותו ומנהיגותו של הבעש"ט, על אופי חוגו ועל צמיחתה של התנגדות לדרכו עוד זמן רב לפני פולמוס החסידים והמתנגדים הגדול של השנים 1772–1804.
מאמרו השני, 'עלייתו של המגיד ממזריטש להנהגת התנועה החסידית', מנתח את היווצרותה של מנהיגות הגמונית בתנועה החסידית המתהווה סביב ר' דב בר ממזריטש.
בראון מסכים עם ממצאי 'המחקר החדש' (שראשיתו בעבודתה של עדה רפפורט-אלברט), לפיהם עם פטירת הבעש"ט טרם נוצרה תנועה חסידית מגובשת ולא הייתה לחסידי הבעש"ט הנהגה ריכוזית (וזאת בניגוד לנרטיב החסידי, הקובע כי הבעש"ט העביר את ההנהגה למגיד ממזריטש).
ואולם, הוא חולק על עמדות במחקר זה הטוענות כי מצב זה נמשך גם לכל אורך חייו של המגיד.
לדבריו, ר' דב בר, שתחילה הנהיג רק חוג של תלמידים ומעריצים, הרחיב את כוחו בהתמדה, בין השאר באמצעות מעורבות בסכסוכים שונים שבהם הפגין עוצמה ותקיפות, ולבסוף נעשה למנהיג ההגמוני של כל החוגים בראשות תלמידי הבעש"ט, למעט חריגים קטנים.
את נקודות המפנה מסמן המאמר ב'מחלוקת קוריץ' (המתוארכת על ידיו לשנת תקכ"ז/1767 לערך), שאותה הוא מציין כמחלוקת הצדיקים הראשונה בחסידות.
התאחדותם של חוגי החסידים תחת מנהיגות הגמונית אחת הייתה לדעתו אחד הגורמים העיקריים בהפיכתה של החסידות לתנועה חברתית (ואמנם, סמוך לאחר מחלוקת קוריץ היא כבר מתוארת לראשונה כ'כת'), בהצלחתה בהפצת מסריה וביכולתה לעמוד ברדיפות המתנגדים.
מאמר זה עושה לראשונה שימוש מחקרי בכל ששת מכתביו של המגיד ממזריטש (שלא יצאו עליהם עוררין).
במחקריו על החסידות המאוחרת של המאות ה-19 וה-20, נטען בין היתר כי לאחר שקיעת הערכים המיסטיים של החסידות המוקדמת נוצרו בתנועה זו "תחליפי מיסטיקה" - אידיאלים דתיים שהציבו אתגרים אחרים לחסידים, ואשר קשורים בקשר מושגי עקיף יחסית לאידיאלים המקוריים.
עמדתו של ר' מרדכי יוסף מאיז'ביצה לפיה ראוי לאדם לחרוג משורת ההלכה כאשר הוא יודע בוודאות כי בכך הוא מגשים את רצון ה' - עמדה שמשכה תשומת לב מחקרית רבה בשל נטיות אנטינומיסטיות שיוחסו לה - נדונה אצל בראון כתאורטית גרידא.
הוא הראה מתוך ספר "מי השילוח" כי ההיתר לכאורה לחרוג משורת ההלכה נאמר רק ברבדים אוטופיים - ביחס לדמויות מן המקרא או בתקופת הגאולה - ואילו ברמה המעשית סבור האיז'ביצער כי אנו איננו מסוגלים לדעת בוודאות את רצון ה', ולכן ראוי לנו לדבוק ב"כללים" של ההלכה הפסוקה.
לדעתו, מדובר כאן בדוגמה למצב שבו החזון האוטופי אינו מעודד מהפכה אלא דווקא עמדה שמרנית.
בראון מראה כי ה'שפת אמת' מתאפיין במוניזם מנוטרל בעל אופי דואליסטי, המושפע ממשנתו של המהר"ל מפראג - אשר החזיק גם הוא בתמונת עולם דומה.
לדעת בראון, תמורה רעיונית זו עלתה בקנה אחד עם המגמות החברתיות של החסידות במאבקיה בזרמים מודרניים.
בדצמבר 2017 ראה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון הספר Hasidism: A New History, פרי מאמץ משותף של קבוצת חוקרים מכמה מדינות, המביא את סיפורה של תנועת החסידות מראשיתה ועד ימינו.
בראון הוא מחבר-שותף של ספר זה, והיה חבר בצוות שכתב את החלק העוסק בחסידות במאה העשרים.
באפריל 2018 יצא לאור ספרו של בראון "כספינה מיטלטלת: חסידות קרלין בין עליות למשברים" (מרכז זלמן שזר).
הספר בוחן את תולדותיה של חסידות קרלין מראשיתה ועד תחילת המאה העשרים ואחת.
בראון טוען כי בחסידות קרלין אתגרה כמה פעמים תפיסת הצדיק (מינוי ינוקא לאדמו"ר, מינוי אדמו"ר מחוץ לשושלת, "פיטורי" אדמו"ר, בחירת אדמו"ר בבחירות כעין-דמוקרטיות, ועוד), וכן כי היא שוברת את מה שהוא מכנה "משולש הזהב" בדימוי הרווח על אודות החסידות: התנגדות לעלייה לארץ ישראל, בריחת האדמו"רים בשואה, ושיקום מהיר לאחריה.
בניגוד למשולש זה, קרלין עודדה עלייה לארץ, כמעט כל משפחת האדמו"רים נרצחו בשואה (אחד מאדמו"ריה אף חזר לאירופה ערב המלחמה), והשיקום היה קשה וכאוב.
אחד מחידושיו המתודולוגיים של הספר נעוץ בכך שהוא בוחן לא רק את שושלת האדמו"רים אלא גם את "אליטות המשנה" של החסידות: זקני הקהילה, העסקנים, הפעילים ועוד.
במאי 2024 פרסם בראון את ספרו Holiness and Law, העוסק במנהגי החסידים.
השער הראשון של הספר בוחן כיצד אישים חסידיים שונים מתקופות שונות התייחסו אל המנהגים שחידשה החסידות: נורמה וולונטרית, נורמה קהילתית, הלכה ראויה לכלל ישראל, מנהג סתם, ובמקרים מסוימים - בעיקר בקשר לאיחור זמן התפילה - עבירה לשמה.
השער השני עוסק בנורמות של 'קדושה' - פרישות מינית בחיי הנישואין - הנהוגות בכמה חסידויות בנות זמננו.
מתוך שני השערים הללו מציג בראון תובנות תאורטיות לגבי המעגלים הנורמטיביים של חיי החסידים.
ביוני 2025 יצא לאור ספרו של בראון 'המנהיגות החסידית בישראל – דוקטרינת הצדיק בין עבר להווה ובין רוח לחומר'.
ספר זה סוקר התפתחויות של דרכי האדמו"רות בחסידות, בדגש על התקופה שבין קום המדינה לבין משבר הקורונה.
הוא עומד על התחזקות המימד הפוליטי בהנהגת האדמו"רים בישראל וטוען כי בתפיסת האדמו"רות חל קיטוב: מצד אחד תפיסות קיצוניות דוגמת זו של ר' מנדל'ה מויז'ניץ-מרכז, ומצד אחר ניסיונות לחדש אדמו"רות רכה ברוח קרובה לזו של חסידות פשיסחה, או לעקוף את דגם האדמו"רות השושלתית.
בשנת תשע"ד העביר בראון קורס על תנועת המוסר הליטאית במסגרת האוניברסיטה המשודרת של גלי צה"ל.
הקורס הופיע כספר במסגרת סדרת האוניברסיטה המשודרת, והוא למעשה החיבור הראשון המקיף את כל התפתחותה הרעיונית של התנועה מראשיתה ועד ימינו.
בראון הקדיש מאמר לשאלת יחסו של ר' ישראל סלנטר לקבלה, והראה כי יחס זה היה מסויג בעיקרו.
מרבית מאמריו על אודות תנועת המוסר עוסקים בעיקר בשלבים המאוחרים של התנועה.
ביניהם - מאמר על תמורות בשיטת המוסר של ישיבת סלובודקה ומאמר על הגותו של ר' משה רוזנשטיין מלומז'ה, שאותו רואה בראון כאחד המנסחים הבהירים של תפיסה מסורתנית בהגות היהודית בעת החדשה.
בראון פיתח מתודה השואלת כלים מן הפרגמטיקה בבלשנות המודרנית, ובמיוחד מתאוריית סמני השיח לצורך ניתוח טקסטים מסורתיים.
בתחום ההגות הוא יישם גישה זו על ניתוח המחלוקת בין החסידים למתנגדים, ובתחום ההלכה הוא יישם אותה על כללי ההכרעה של ספר 'יד מלאכי'.
לטענת בראון, תרבות מסורתית וותיקה יורשת טקסטים, אמונות וערכים שהתקדשו, והיא מבקשת לחבוק כביכול את כולם וליצור הרמוניזציה מרבית ביניהם.
לפיכך ההכרעה של ההוגה או הפוסק נעשית לא בדחייה מוחלטת של רעיון אחד מפני משנהו, אלא בהדגשתו המעודנת של רעיון על פני משנהו.
את ההדגשה, הנעשית בדרך כלל באופן בלתי מודע, אפשר לאתר באמצעות סמני שיח ותרמוזות (implicatures), דוגמת המילה 'אבל' (but): כאשר שני היגדים מחוברים באמצעות המילה 'אבל' ביניהם, הדובר מבקש לאשר את שניהם, על אף מתח מסוים ביניהם, ועם זאת לשים את עיקר הדגש על ההיגד האחרון שביניהם.
מאמרו של בראון על ההחמרה הרכה בפסיקת החפץ חיים מגלה גם הוא גישה פרשנית דומה, הגם שאין בו שימוש בתאוריית סמני שיח.
כמה ממחקריו של בראון עוסקים בחרדיות הישראלית של העשורים האחרונים.
בשניים מספריו הקצרים בחן בראון את התמורות במנהיגות הליטאית ואת יחסם של החרדים לדמוקרטיה הישראלית.
בשנת 2017 פרסם בראון את ספרו 'מדריך לחברה החרדית - אמונות וזרמים', המהווה כעין מבוא להכרת החרדיות הישראלית, זרמיה (חסידים, ליטאים, ספרדים, חרדים-קיצונים) והשקפותיה (יחס למדינה, יחס לדמוקרטיה הישראלית, יחס לגיוס לצבא ועוד).
ספר זה זכה לתפוצה נרחבת.
בשנת 2021 פורסם הספר 'חברה בתמורה - מבנים ותהליכים ביהדות החרדית', שהוא כעין ספר המשך לקודם, ובו מתוארים שינויים חברתיים ותרבותיים בחרדיות הישראלית.
גם בחיבורים אלה בולטת גישתו של בראון, המבקשת לעמוד על טיבם של תהליכים כדינמיקה המשלבת בין השקפות עולם, כוחות שטח חברתיים 'ארציים', ורקע היסטורי.
מנעוריו עסק בראון גם בפילוסופיה כללית, במגוון רחב של ענפים, ואף לימד אותה במסגרות שונות.
אף על פי כן, הוא נמנע מלפרסם חיבורים בתחום זה עד לשנתו החמישים.
מכאן ואילך הוא פרסם עד כה שני ספרים בהוצאות ספרים אירופיות.
הספר Thoughts and Ways of Thinking ("מחשבות ודרכי חשיבה"), שראה אור בלונדון בשנת 2017, מציג לוגיקה אפיסטמית חדשה בשם 'תחשיב המקורות' (Source Logic), שסביבה נבנית תיאוריה אפסיטמולוגית, תורת המקורות (Source Theory).
במרכזה של תיאוריה זו – מושג המקור, שהוא הגורם המספק לנו נתונים (data).
הסובייקט מאמץ מקורות מסוימים כמקורות-האמת שלו ובכך הוא קובע אילו נתונים יתקבלו אצלו כאמיתות.
כאשר ישנו יותר ממקור אחד, נדרש "מודל מקורות", המסדיר את "חלוקת העבודה" ביניהם: מידור, היררכיה וכדומה.
שימוש עקבי בתורת המקורות מביא את הספר לעמדה רלטיביסטית, הגוררת אחריה שלושה פרדוקסים.
המוצא מפרדוקסים מגיע בעזרת אוסף כללי פעולה פרגמטיים, המטילים סייגים על יכולת אימוץ המקורות.
מכאן ואילך פונה הספר ליישום התיאוריה על שלושה תחומי דעת: הפילוסופיה של הדת, הפילוסופיה של המשפט והפילוסופיה של הלשון.
כאן הוא מבקש להשיב על שאלות כגון: מדוע מאמינים דתיים ממשיכים לדבוק באמונתם גם כאשר זו עומדת בניגוד לתבונה, בעוד הוגים אתאיסטים פוסלים אותה כ"נונסנס"?
מדוע שופטים שונים מייחסים משקל שונה לערכים מוסריים בפרשנות החוק?
ומדוע אנשים שונים מעניקים מובנים שונים לאותן מילים?
השאלות הללו שייכות כולן לשאלה אחת גדולה: מדוע בני אדם חושבים בדרכים שונות אלה מאלה?
במקומות מסוימים הספר מבקש לא רק להסביר את סיבת קיומם של ההבדלים הללו, אלא גם להציע דרכים להכרעה בהם.
הספר The Foundations of Rational Metaphysics ("יסודות המטפיזיקה הרציונלית"), שראה אור במינכן בשנת 2025, הוא חיבור פילוסופי שיטתי הסוקר את אבני הבניין של העולם דרך שתי שכבות מושגיות, המכונות "המטפיזיקה הראשונה" ו"המטפיזיקה השנייה".
המטפיזיקה הראשונה עוסקת בעקרונות הכלליים של כל עולם שהוא, כמכלול של ישויות רבות.
היא מנתחת מושגים יסודיים המאפשרים לחלק את העולם לאובייקטים נבדלים.
תוך זיקה הדוקה ללוגיקה פורמלית, העוסקת גם היא ב"יש באשר הוא יש", השכבה הזו מפתחת תיאוריות חדשניות של פרדיקציה, שלילה, כימות ועוד.
כמו כן, מוצגת בה "תורת-העל של התלכידים (manifolds)", המהווה מסגרת תאורטית מאחדת למראולוגיה, לתורת הקבוצות ולתורת האוספים (שהיא כשלעצמה חידוש של הספר).
ניתוחים אלה מובילים לפיתוח תחשיב לוגי חדש בשם תחשיב המושגים (Concept Calculus), השונה במידה ניכרת מתחשיב הפרדיקטים המסורתי.
מסגרת זו מאפשרת לנסח שמונה מושגי יסוד של כל עולם באשר הוא, ומזהה את "המחלק הראשון" של העולם.
המטפיזיקה השנייה עוסקת בעקרונות של עולמנו כפי שהוא נמסר באמצעות כלי ההכרה הבסיסיים שלנו.
לפי הצעה זו, עולמנו בנוי מארבעה מרחבים אונטולוגיים: מחשבה, שפה, ממשות ונואומנה.
בניתוח היחסים ביניהם ובאמצעות עיסוק שיטתי במושגים מרכזיים של תורת ההכרה והאונטולוגיה (ובכלל זה הוכחה לקיומה של מציאות חיצונית), מזוהים עשרים וארבעה מושגי יסוד ייחודיים לעולמנו.
שתי השכבות המטפיזיות הללו יוצרות יחד תאוריה כוללת ורחבת היקף—כזו שלעיתים קרובות נעדרת מהפילוסופיה העכשווית—הבנויה על כלים לוגיים ואנליטיים חדשניים.
החזון איש: הפוסק, המאמין ומנהיג המהפכה החרדית ירושלים, הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים 2011
על דעת הקהל: דת ופוליטיקה בהגות היהודית, ספר היובל לכבוד אביעזר רביצקי, בנימין בראון, מנחם לורברבוים, אבינועם רוזנק וידידיה צ' שטרן (עורכים), המכון הישראלי לדמוקרטיה ומרכז זלמן שזר, תשע"ב
תנועת המוסר הליטאית - אישים ורעיונות, הוצאת האוניברסיטה המשודרת (משרד הביטחון), 2014
(בנימין בראון ונסים ליאון עורכים) הגדולים: אישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל, ספר יובל לכבוד פרופסור מנחם פרידמן, הוצאת מאגנס מכון ון ליר, ירושלים תשע"ז
מדריך לחברה החרדית: אמונות וזרמים, הוצאת עם עובד והמכון הישראלי לדמוקרטיה, 2017
חברה בתמורה: מבנים ותהליכים ביהדות החרדית, המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2021
המנהיגות החסידית בישראל: דוקטרינת הצדיק בין עבר להווה ובין רוח לחומר, הוצאת מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים 2025
הרב שך: הערצת הרוח, ביקורת הלאומיות וההכרעות הפוליטיות במדינת ישראל, בתוך נ' הורוביץ (עורך), דת ולאומיות במזרח התיכון, תל אביב: עם עובד, 2002, עמ' 278–342
החמרה: חמישה טיפוסים מן העת החדשה, אריה אדרעי (עורך), דיני ישראל כ-כא (תש"ס-תשס"א), הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב: תל אביב תשס"א, עמ' 123–237
מהתבדלות פוליטית להתבצרות תרבותית: החזון איש וקביעת דרכה של היהדות החרדית בארץ ישראל (תרצ"ג-תשי"ד), מרדכי בר-און וצבי צמרת (עורכים), שני עברי הגשר, מכון בן-צבי: ירושלים תשס"ב, עמ' 364–413
"להשכיל את רצון ה' מן המציאות" - הפולמוס על מקומה של ההיסטוריה בקביעת דרכה של היהדות, אבי שגיא ודוב שוורץ (עורכים), מאה שנות ציונות דתית, כרך ג: היבטים רעיוניים, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן: רמת גן תשס"ג, עמ' 77–105
פולמוס דעת תורה בציונות הדתית בישראל: הרקע, העמדות והמשמעויות, אשר כהן (עורך), הציונות הדתית – עידן התמורות, מוסד ביאליק: ירושלים תשס"ד, עמ' 422–474
קדושת ארץ ישראל בראי פולמוס השמיטה, אביעזר רביצקי (עורך), ארץ ישראל בהגות היהודית במאה העשרים, מכון בן-צבי: ירושלים תשס"ה, עמ' 71–103
דוקטרינת דעת תורה: שלושה שלבים, יהוידע עמיר (עורך), דרך הרוח - ספר היובל לאליעזר שבייד, מחקרי ירושלים במחשבת ישראל יט (תשס"ה), עמ' 537–600
שובה של האמונה התמימה: תפיסת האמונה החרדית וצמיחתה במאה ה-19, משה הלברטל, דוד קורצווייל ואבי שגיא (עורכים), על האמונה – עיונים במושג האמונה ובתולדותיו במסורת היהודית, הוצאת כתר, ירושלים תשס"ה, עמ' 403–443
קשת התגובות האורתודוקסיות: אשכנזים וספרדים, בתוך: אביעזר רביצקי (עורך), ש"ס: היבטים תרבותיים ורעיוניים, הוצאת עם עובד ומרכז יצחק רבין לחקר ישראל, תל אביב 2006, עמ' 41–122
גדלות האדם והקטנתו: תמורות בשיטת המוסר של ישיבת סלובודקה, בתוך: עמנואל אטקס (עורך), ישיבות ובתי מדרשות, הוצאת מרכז זלמן שזר ומרכז דינור של האוניברסיטה העברית בירושלים, ירושלים תשס"ז, עמ' 243–272
המנהג בפסיקה האורתודוקסית: החזון איש כמקרה מבחן, בתוך: אביעזר רביצקי ואח' (עורכים), אורתודוקסיה יהודית - היבטים חדשים, הוצאת מאגנס, ירושלים תשס"ו, עמ' 211–254
על: גרשון בקון, מסורת ופוליטיקה (תשס"ה) (ביקורת ספרים), בתוך: ציון – רבעון לחקר תולדות ישראל, החברה ההיסטורית הישראלית עא:ד (תשס"ו), עמ' 522–527
ערך תלמוד תורה במשנת החפץ חיים ופסיקתו בעניין תלמוד תורה לנשים, בתוך: דיני ישראל כד (תשס"ז), הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב, עמ' 79–118
התורה כמצווה וכהבטחה: חובת האמונה על פי החזון איש, בתוך: בנימין איש-שלום (עורך), בדרכי שלום - ספר היובל לפרופ' שלום רוזנברג, ירושלים תשס"ז, עמ' 377–398
הלנת שכר בפסיקת החפץ חיים: לקראת מודרניזציה של דיני העבודה ההלכתיים?
בתוך: תרביץ – רבעון למדעי היהדות, שנה עה (ניסן-אלול תשס"ו), עמ' 501–538
פורמליזם וערכים: שלושה דגמים, בתוך: אביעזר רביצקי ואבינועם רוזנק (עורכים), עיונים חדשים בפילוסופיה של ההלכה, הוצאת מאגנס, ירושלים תשס"ח, עמ' 233–258
"אל נא נעבור לגדולות ממנו" – התנגדותו של החזון איש להנצחת השואה ומניעיה – בתוך: דינה פורת (עורכת), שואה ממרחק תבוא, מכון בן-צבי: ירושלים תשס"ט, עמ' 210–234
אהבה, שמחה תמימות ומסורתנות: קווים לשיטת המוסר של ר' משה רוזנשטיין מלומז'ה: בתוך: דוד אסף ועדה רפופורט אלברט (עורכים), ישן מפני חדש, הוצאת מרכז זלמן שזר, ירושלים תשס"ט, כרך א, עמ' 251–279
"כחרבות לגוף האומה" – התנגדותם של רבני מזרח אירופה לרעיון הקהילות הנפרדות, בתוך: ד"ר יוסי גולדשטיין (עורך), יוסף דעת, באר שבע תש"ע, עמ' 215–244
הקבלה בפסיקת החפץ חיים, מחקרי ירושלים במחשבת ישראל
ארון הספרים של הלמדנות הליטאית ומשמעותו, בתוך: עמנואל אטקס ואח' (עורכים), דת וחינוך: סמכות ואוטונומיה, הוצאת סכוליון: מרכז רב תחומי בלימודי היהדות באוניברסיטה העברית, המכון למדעי היהדות על שם מנדל באוניברסיטה העברית והוצאת מאגנס, ירושלים תשע"א, עמ' 309–321
מעמדם ההלכתי של "פושעי זמננו" במשנת החפץ חיים, מנחם לורברבוים ואח' (עורכים), על דעת הקהל: דת ופוליטיקה במסורת היהודית – ספר היובל לכבוד אביעזר רביצקי, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר והמכון הישראלי לדמוקרטיה, תשע"ב, עמ' 832-787.
"אינו שייך לי כי איני עוסק בזה": יחסו של ר' ישראל סלנטר לקבלה, מארן ניהוף ואח' (עורכים), וזאת ליהודה – קובץ מאמרים המוקדש לחברנו, פרופסור יהודה ליבס, לרגל יום הולדתו הששים וחמישה, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק והמכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים, תשע"ב, עמ' 439-420.
"שני מיני האחדות": המהר"ל, השפת אמת והמפנה הדואליסטי בהגות החסידית המאוחרת, אלחנן ריינר (עורך), מהר"ל – אקדמות, ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשע"ה, עמ' 448-411.
ה"בעל בית": ר' ישראל מאיר הכהן, "החפץ חיים", בנימין בראון ונסים ליאון (עורכים), הגדולים: אישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל, ירושלים: הוצאת מאגנס ומכון ון ליר, תשע"ז, עמ' 151-105.
"גור בארץ: ה"בית ישראל" ושיקומה של חסידות גור בארץ ישראל (עם חיים שלם), בנימין בראון ונסים ליאון (עורכים), הגדולים: אישים שעיצבו את פני היהדות החרדית בישראל, ירושלים: הוצאת מאגנס ומכון ון ליר, תשע"ז, עמ' 643-617.
פולמוס אוסטרהא וחוג הבעש"ט: "החזרה הכללית" לפולמוס החסידים והמתנגדים?
ציון – רבעון לחקר תולדות ישראל פו:א (תשפ"א), עמ' 98-57.
על: Marcin Wodziński, Historical Atlas of Hasidism (ביקורת ספרים), ציון – רבעון לחקר תולדות ישראל, החברה ההיסטורית הישראלית פד: ג (תשע"ט), עמ' 426-423.
הפוסק כ"היסטוריון" ומחנך: תיאור מאורעות עבר בספר "משנה ברורה", אלפיים ועוד, גיליון 3 (2021), עמ' 231-209 (עם יהושע דגני).
עלייתו של המגיד ממזריטש להנהגת התנועה החסידית (1772-1760), ציון – רבעון לחקר תולדות ישראל פז (תשפ"ב), עמ' 101-37.
תשובות בזק – לקראת ריאליזם הלכתי?
תנועת המוסר והיצר המיני: מבט חדש על פי שני מכתבים של ר' ישראל סלנטר, דעת - כתב עת לפילוסופיה יהודית וקבלה 90 (2021), עמ' 598-573.
ממיעוט מבוטל לכח עולה: החרדים לאחר 1977, קריאות ישראליות 1 (תשפ"ב), עמ' 89-83.
"מחמת ציווי הבורא יתברך": ניצחון ההטרונומיה בחסידות פולין של המאה התשע עשרה בראי מצוות צדקה, לוי יצחק קופר, אריאל אבן-מעשה וצבי מרק (עורכים), מאור ושמש: היסטוריה, הגות, סיפורת, מורשת, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשפ"ד, עמ' 286-263.
נקנה ביושר – משבר מדעי הרוח במערב בן זמננו, קשת ו (תשפ"ד), עמ' 99-88.
""סתירה צורך בנין": תפקידה של מלחמת התרבות בגיבושה של זהות יהודית", אקדמות ג (שבט תשנ"ז), עמ' 7–19
"פרשת דרכים ללא מוצא": ביקורת על ספרו של פרופ' דב שוורץ "אמונה על פרשת דרכים", תל אביב תשנ"ו', אקדמות ב (שבט תשנ"ו), עמ' 85–99
"אמונה בראש" ו"אמונה בסוף": קוים לתפיסת האמונה של שלושה הוגים חרדיים במאה ה-20', אקדמות ד (תשנ"ח), עמ' 31–67
"רצון אמיתי או יצר רע – תפיסת החירות של שני הוגים חרדיים", הגות בחינוך היהודי א (תשנ"ט), עמ' 97–125
"חכמי המזרח והקנאות הדתית: נקודות לקראת בחינה מחודשת", אקדמות י (תשס"א), עמ' 289–324; וכן תגובה לתגובתו של ד"ר צבי זוהר למאמר זה: "מודרניזציה 'אירופית', תגובה אורתודוקסית והקשר הסיבתי", אקדמות יא (תשרי תשס"ב), עמ' 153–160
"המרקם הדתי-חברתי של שכונת מאה שערים", בתוך: גבריאל ברקאי ואלי שילר (עורכים), מאה שערים וסביבתה, אריאל – כתב עת לידיעת הארץ, 163–164 (תשס"ד), עמ' 121–135
"החזון איש: אמונה, ביטחון וציות לדבר ה'", בתוך: נפתלי רוטנברג (עורך), הוגים בפרשה, הוצאת מכון ון ליר, ירושלים, והוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, תשס"ה, עמ' 385–394
"שחרור הלאומיות מכבלי הדת או השתלטות החילוניות על הציונות?" (ביקורת על ספרו של יוסף שלמון, 'אם תעירו ואם תעוררו', ירושלים תשס"ו), אקדמות כ (שבט תשס"ח), עמ' 175–180
הערכים על החזון איש, החפץ חיים, ר' חיים עוזר גרודזנסקי, ר' אברהם דאנציג, ר' יוסף באב"ד, ר' שלמה גאנצפריד, ר' מאיר שמחה הכהן מדווינסק ור' שמעון שקופ באנציקלופדיית ייִוואָ ליהודי מזרח אירופה
גרסה עברית: 'יש אומרים: פרגמטיקה וסמני שיח בכללי הפרשנות ההלכתית של ספר "יד מלאכי"', Studies in Judaism, Humanities and the Social Sciences 2:2 (2019), pp.
גרסה עברית: '"בלי אבל ובלי חבל": המחלוקת הרעיונית בין החסידים למתנגדים בראי תאוריית סמני השיח', רונית עיר-שי ודב שוורץ (עורכים), רוח חדשה בארמון התורה, רמת גן: הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשע"ח, עמ' 118-93.
בנימין (ברנהרד) ברעם (או בר-עם) (20 ביולי 1923 – 18 בפברואר 2012) היה מלחין ישראלי, מרצה למוזיקה ומבקר מוזיקה.
ברעם נולד בשם ברנהרד ברמן (Behrmann) ב-1923 בעיר ויסבאדן שבדרום-מערב גרמניה, בנם של רוזה לבית הֶרמֶר ואיזידור ברמן.
עלה לארץ ישראל בשנת 1936. למד מוזיקה אצל המלחין פאול בן-חיים בתל אביב בין השנים 1945-49 ואחר-כך באקול נורמל סופרייר פריז ב-1950-51 ובמדרשה למוזיקה בתל אביב.
בעיקר שירים לקול ולפסנתר לטקסטים מאת משוררים שונים.
החל משנת 1959 עבד וזאת למשך שנים רבות כמבקר מוזיקה בעיתון "ג'רוזלם פוסט".
בשנות ה-60 וה-70 כיהן כמזכ"ל איגוד הקומפוזיטורים בישראל.
לימד בקונסרבטוריון רון, קונסרבטוריון רמת גן, בחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב ובמדרשה למורים למוזיקה בסמינר לווינסקי.
בין הקורסים הבולטים שלימד: המוזיקה של ריכרד וגנר, המוזיקה של ימי הביניים ומוזיקת רנסאנס, תאוריית המוזיקה, מוזיקה של המאה ה-20, מוזיקה ישראלית, מוזיקה יהודית ועוד.
זכה בפרסים שונים: בין השאר על יצירתו "נכון ליבי" ועל יצירתו "איכה" (פרס אקו"ם 2007).
בנימין ברעם כאב מאוד את עלבונה של המוזיקה הישראלית הרצינית, ובשנת 2002 כתב לשרת החינוך לימור לבנת מכתב גלוי חריף.
המכתב נמצא ברשת כאן, וקטעים מתוכו ציטט חגי חיטרון במספדו על ברעם בעיתון הארץ.
הנה כמה דברים מתוך המאמר הנוגעים ליצירתו אחותי קטנה הפואמה של אבא קובנר:
"רוב יצירותיי שכתבתי בשנים האחרונות זכו לביצועים אך ורק באוסטריה ובעיקר בגרמניה ואילו כאן לא היה כלום.
הרשי לי לספר לך בהקשר זה שיצירתי אחותי קטנה, לפי טקסט של אבא קובנר לקול וכלים זכתה בשנת 2000 לביצוע בכורה יוקרתי ביותר בבית האופרה הממלכתית של בוואריה במינכן, במסגרת הפסטיבל השנתי של האופרה בחודש יולי.
אני מדבר כאן 'פרו דומו' משום שברצוני לציין שאירוע זה היה עבורי מרגש ביותר; הבאתי לקהל גרמני יצירה על השואה, המושרת בשפה העברית ומבוצעת על ידי זמרת גרמניה ונגנים גרמניים.
אבל ההצלחה הגדולה שהיצירה זכתה לה בקהל וגם בביקורות הייתה מלווה גם בתחושת צער עמוק.
היצירה לא זכתה לביצוע בכורה בארץ וגם עד עתה, למרות מאמצים רבים שנעשו על ידי וע"י אחרים, לא זכתה היצירה (למצו-סופרן, כינור, צ'לו, פסנתר) לביצוע בארץ."
אחותי קטנה: לקול אלט, כנור, צ'לו ופסנתר / טקסט מאת אבא קובנר
מוטטה, אלט, בריטון ומקהלה מעורבת ללא ליווי
אשיבה נפשי, מצו-סופרן ופסנתר (1957)
השכיבנו, מתוך שבת מציון, לטנור או בריטון ו-4 קולות מעורבים בליווי עוגב (1962)
ויכולו לחזן (טנור או בריטון), מקהלה ועוגב (1963)
זכרו אותי לקול ופסנתר / טקסט מאת מרים וילנסקי (ילן) שטקליס (מוזיקה: א.
יהיו לרצון לחזן (טנור או בריטון), מקהלה ועוגב (1963)
למען ציון לא אחשה (ישעיהו ס"ב) לקול ולפסנתר (1969)
נכון לבי: קנטטה לאלט ומקהלה מעורבת ללא לווי (תהילים ק"ח, ד-ו) (1970)
קדושה לחזן, מקהלה ועוגב (1970)
קולות למצו-סופרן, קלרינט, קרן, כלי הקשה ורביעיית כלי קשת (1989)
שאת אינך לקול ולפסנתר / טקסט מאת משה טבנקין (1958)
שיר על שלושה חתולים: למקהלת ילדים / טקסט מאת אברהם חלפי (1992)
3 שירים למצו-סופרן ופסנתר: והיה ביום ההוא, כובשי דרך, באנו אליך הנגב (1954-1963)
שירים קטנים לילדים גדולים: למקהלה ללא לווי / טקסט מאת משה הנעמי (1966)
שני שירי התרסה מאת פאול צלאן, מצו-סופרן ואנסמבל קאמרי : הכדים, טנבראה (2002)
שני שירי מתי כ"ץ, סופרן ופסנתר (1969): געגועים; להמשיך כך
סימפוניה "מס' 1" (1990) (יצאה לאור בתקליטור בנגינת התזמורת הסימפונית של מינכן בניצוחו של הייקו מתיאס פרסטר (Förster))
סוויטה זעירה לחלילית וצ'מבלו (1967) (יצאה לאור בתקליטור בביצוע מרינה מינקין בצ'מבלו ודרורה ברוק בחלילית)
אנו נושאים לפידים, מקהלה מעורבת.
/ המלים: זאב; הנעימה: מ.
זעירא; העבוד למקהלה: בנימין בר-עם
החנוך המוזיקלי - חוברת מיוחדת ל"שבועי המוזיקה הישראלית", חוברת י"ז
בנימין בר-עם, גילה אברהמסון, יצחק ינאי, נתן מישורי (עורכים), 20 שנה במוזיקה הישראלית: קובץ מאמרים וראיונות, תל אביב: המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות; איגוד הקומפוזיטורים בישראל, תשכ"ט 1968.
בנימין ברגר (בליטאית: Benjaminas Bergeris; 1881 – 1948) היה רופא, פעיל ציוני, יושב ראש ההסתדרות הציונית בליטא, מראשי הציונים הכלליים, אחד המייסדים של בית החולים היהודי "ביקור חולים" בקובנה ומנהל המחלקה למחלות פנימיות.
הראשון שהביא לליטא את האינסולין והראשון שהשתמש ב.
חבר המרכז של "קרן היסוד" ושל "הקרן הקיימת לישראל", חבר בוועד של רשת החינוך העברית הציונית "תרבות", חבר בחבר הנאמנים של העיתון היידי הציוני "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי').
מיוזמי הקמתה של הגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה.
ב-1941, תחת השלטון הסובייטי, נאסר והוגלה למחנה ריכוז בעומק רוסיה, שם הועסק כרופא של האסירים.
כאסיר ציון מת בשנת 1948, רחוק ממשפחתו, מחבריו, שאתם פעל ולחם כל ימי חייו.
בנימין בן לייב ברגר נולד בשנת 1881 בכפר לוקי שבאוקראינה (אז באימפריה הרוסית).
אביו, איש דתי ושומר מצוות, החזיק מלמד לבניו במשך שנים כדי להקנות להם תורה מילדותם.
התחיל ללמוד ב"חדר" בגיל 4, ובגיל חמש עשרה כבר יצאו לו מוניטין של עילוי, בקיא בתלמוד ונושא כליו.
בשנת 1897 לערך, בהיותו בן שש עשרה, עברה משפחתו לברדיצ'ב, שם נתפס להשכלה והחל ללמוד לימודי חול.
נבחן בחינת בגרות כ"אקסטרן" (חיצוני) בגימנסיה, וגמר בהצטיינות את חוק לימודיו.
המשיך ללמוד באוניברסיטת קייב ובה סיים את לימודיו ברפואה.
מייד לאחר שהוסמך כרופא, התנדב למלחמה במגפת הקדחת בכפרים רוסיים.
בשנים 1915–1918 עבד כרופא בירוסלבל שעל נהר הוולגה, שם ייסד סניף של ההסתדרות הציונית והיה במרכז הפעילות החברתית והלאומית.
היה פעיל בהגשת עזרה לפליטים יהודיים בזמן מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1917 השתתף כציר בכנס הכללי של ציוני רוסיה בפטרוגרד.
בשנת 1918 התחילו הסובייטים לרדוף ולאסור עסקנים ציוניים, וכשנודע לו כי הוא נמצא ברשימה השחורה של "הפושעים הציונים", ברח לווילנה, בה שימש אביו כמנהל בית ההוצאה והדפוס המפורסמים של "האלמנה והאחים ראם".
בשנת 1919 קשר את גורלו עם יהדות ליטא, החל לעסוק ברפואה בעיירה וילקי שעל נהר הניימן (25 ק"מ מצפון מערב לקובנה), והמשיך שם בעבודתו הציבורית כפעיל ציוני.
ד"ר מקס סולובייצ'יק לחץ עליו לצאת מווילקי והביאו לקובנה.
תוך זמן קצר הפך לאחד הרופאים הנודעים בליטא, בין המומחים למחלות פנימיות ואחד הבונים והמייסדים של בית החולים היהודי בעיר "ביקור חולים" ומנהל המחלקה למחלות פנימיות במשך 20 שנה.
כיוון ששאר בתי החולים במדינה היו סגורים בפני הרופאים הצעירים, נעשתה המחלקה שלו מרכז לחולים היהודיים וגם בית ספר מתקדם להשתלמותם של רופאים יהודים צעירים, שהתמחו בו במקצועות רפואיים שונים.
למרות עיסוקיו הרבים מצא תמיד זמן ללימוד ולהשתלמות.
ביקר במרכזים רפואיים שונים באירופה, היה בקיא בספרות המקצועית בשפות אנגלית, גרמנית ורוסית, והיה הראשון שהביא לליטא את האינסולין, והראשון שהשתמש באלקטרוקרדיוגרף ובאמצעים דיאגנוסטיים חדישים אחרים.
נמנה עם צמרת האינטליגנציה היהודית (ביחד עם הד"ר מקס סולובייצ'יק, ד"ר משולם וולף, ד"ר יעקב רובינסון, עו"ד לייב גרפונקל, ד"ר ד"מ שווארץ וראובן רובינשטיין) שנתנה דחיפה קדימה להתפתחות החיים היהודיים בליטא והביאה להישגיה הניכרים בשטח התרבות והחברה.
בשנת 1925 ביקר בפעם הראשונה בארץ ישראל כנציג ההסתדרות הציונית בליטא, ונוכח בטקס הפתיחה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1935 עזב את ליטא ועלה לארץ ישראל, אך מסיבות משפחתיות זמניות חזר לליטא בהחלטה נחושה לשוב ולהתיישב בארץ עם כל משפחתו.
בשנת 1941, תחת הכיבוש הסובייטי של ליטא, נאסר והוגלה למחנה ריכוז בעומק רוסיה, שם הועסק כרופא של האסירים.
במחנה בקוטלאס (Ко́тлас; העיר ממוקמת כ-600 ק"מ מארכנגלסק) עמדה מיטתו בין החולים והגוועים, שהייתה חדרו ומקום עבודתו, ובתנאים אלה עזר לאלפי אסירים בסבלם הגופני והרוחני.
בנו, ד"ר מרדכי ברגר, נעצר על ידי הנאצים בממל ומת בכלא.
בנימין צבי בַּרלֵוִי (28 בדצמבר 1894, ורשה – 6 בדצמבר 1964, תל אביב) היה מו"ל ישראלי, שהתמחה בהוצאת משחקים עממיים וחינוכיים וספרי ילדים.
מחלוצי תעשיית המשחקים בארץ ישראל.
ברלוי הקדיש חמישים שנה מחייו לפיתוחם וליצירתם של משחקים שיועדו להנחיל לילדי ישראל אידיאלים וערכים לאומיים.
ברלוי נולד בשנת 1894 בעיר ורשה שבפולין הרוסית.
אביו מרדכי היה מלמד ב"חדר", וברלוי קיבל חינוך יהודי מסורתי.
בהיותו בן שלוש-עשרה פגעה בו טראם ורגלו נקטעה.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה העברית היה פעיל בתנועת "פועלי ציון", ולפרנסתו עבד כמזכיר בהסתדרות הפקידים של פולין.
בשנת 1919 עזב את ורשה בכוונה לעלות לארץ ישראל, אך קודם לכן התגורר כשנתיים בלייפציג שבגרמניה, שם עבד כשכיר-מתלמד בהוצאת ספרים.
בגיל 27 עלה לארץ ישראל, התיישב בעקבות אחיו במושבה פתח תקווה ועבד כפקיד במועצת הפועלים.
לאחר שנה עבר לתל אביב ופתח בדרך יפו את "סַפרות" – חנות לספרים ומכשירי כתיבה וכן ספריית השאלה, שבסיסה היה ספרייתו הפרטית שהביא עמו מאירופה.
כארבע שנים לאחר מכן עבר ברלוי לחנות מרווחת יותר ברחוב אלנבי 57 בתל אביב.
בְּמודעה שפרסם נאמר שבחנותו מוצע .
באותה מודעה מצוין גם סניפו האחר – "עתיקיה", ברחוב שכן, בית הכהן, ליד תחנת האוטובוסים ליפו, שהיה בית מסחר לספרים משומשים, מכשירי כתיבה ובולים.
החנות "ספרות" נפתחה בשנים שבהן עוצבה מהפכת התרבות העברית-ציונית.
תל אביב הפכה מרכזה התרבותי והכלכלי של ארץ ישראל.
הייתה פריחה תרבותית בתיאטרון, בספרות, באמנויות הפלסטיות ובמוזיקה, שבהם התבטאה החייאת הלשון העברית כאתוס מרכזי.
מהפכת השפה הביאה להקמת הוצאות ספרים ולפתיחת חנויות ספרים.
בשנת 1921 פתחה ברכה פלאי את חנות הספרים "עבר" בשדרות רוטשילד, ב-1924 פתחו ביאליק ורבניצקי את בית המסחר לספרות "מוריה" וייסדו בתל אביב את הוצאת דביר, ושנה לאחר מכן החלה לפעול בארץ הוצאת "אמנות" בבעלותה של שושנה פרסיץ.
באקלים תרבותי זה עשה ברלוי את צעדיו הראשונים כמו"ל, ובשנת 1926 הוציא לאור משחק ראשון לילדים – "טיול בארץ".
לא הייתה זו פעילות יוצאת-דופן בהוצאות הספרים באותה תקופה, שחלקן, כמו "אמנות", הוציאו לאור משחקי ילדים, מחברות לבתי ספר ויומנים, גם אם כפעילות משנית.
אולם ברלוי יצר לעצמו נישה ייחודית – מו"ל העוסק, כהגדרתו, ב"הוצאת משחקים עממיים, חינוכיים וספרי ילדים".
עד לראשית שנות השלושים הוציא ברלוי לאור שבעה משחקים נוספים, שהיו משחקים שדרכם מכיר הילד את הארץ, לומד את השפה, מזהה את החי והצומח ומתוודע לסופרים הלאומיים ויצירותיהם.
בין משחקים אלה היו "קוביות אלף בית" ללימוד עברית; "הספרן" – 48 קלפי משחק עם דיוקנאות תריסר סופרים יהודים ושמות ספריהם; "אלף בית" – אוסף משחקים שונים, בהם "לוטו צמחים" ומשחק הקלפים "מידות" – משחק אמרות ופתגמים שליקט מן המקורות ובו איורים של שמואל עובדיהו (אובדובסקי).
באותן שנים גם הוציא לאור את ספרי הילדים "ניסן" ו"אביב זיו", שכתב בן-ציון רסקין ואייר עובדיהו; את "ספר" – 14 סיפורים לילדים; ואת "ספר האשה" (שהיה מוצר חריג בהוצאת "ספרות", בהיותו מיועד למבוגרים
בשנות השלושים, עם בואם ארצה של עולי מרכז אירופה והתפתחות היישוב העירוני בארץ, התרחבו עסקיו של ברלוי.
הוצאת המשחקים, שנשענה על הפעילות העסקית של החנות למכירה והפצה של מכשירי כתיבה וצורכי שרטוט, החלה להתפתח.
ברלוי רכש את הדירה מעל החנות, חיבר אותה במדרגות לחנות ופתח שם את מפעל המשחקים.
לשם הובאו חלקי המשחק מבתי הדפוס השונים, נאספו, נארזו ונשלחו להפצה בחנויות לספרים, מכשירי כתיבה וצעצועים ברחבי הארץ.
באותן שנים עסקו מספר יזמים נוספים בני העלייה החמישית ממרכז אירופה בניהול חנויות ספרים והוצאה לאור של משחקי ילדים, בהם ד"ר ולטר פרייהן, ולטר קצנברגר, פרץ (פריץ) רושקוביץ וא' הוברמן (הוצאת "דעת").
שנות הארבעים היו שנות הפריחה ל"ספרות", ומדי כמה חודשים הוציא ברלוי לאור משחק חדש.
עם המשחקים שיצאו בשנים אלו נמנים "תור הילד" – משחק המלווה בספרון שנכתב על ידי אנדה עמיר-פינקרפלד; "ריכוז"; "אנו בונים את ארץ ישראל" – משחק בנייה עם קוביות-עץ; "מולדתי" – משחק הרכבה (פאזל) של מפת ארץ ישראל, ועוד עשרות כותרי ספרים ומשחקים.
נוסף למשחקים החינוכיים הייחודיים להוצאה, הוציא ברלוי שלושה משחקים אקטואליים הקשורים למלחמת העולם השנייה שהתנהלה אז: "הקרב על הים", "המלחמה לדגל" ו"על המשמר", שהיו משחקי לוח שהועתקו ותורגמו ממשחקים בריטיים, חלקם היו קיימים כבר במלחמת העולם הראשונה.
ייתכן שריבוי המשחקים דווקא באותן שנים נעוץ בכך שהילדים נאלצו לבלות יותר בתוך הבית מחמת המלחמה שהלכה וקרבה לגבולות הארץ דרך המדבר המערבי והשפיעה על אורח החיים ביישוב.
בשנות הארבעים התקיימו בתל אביב מספר תערוכות תעשייה ומסחר, שבהן השתתף ברלוי כתעשיין – יצרן של משחקים.
בבית בעלי התעשייה נפתחה בשנת 1943 תערוכת צעצועים ומשחקים, שנחשבה להישג תעשייתי ומשקי, וגם בה הציג ברלוי את משחקיו.
באותן שנים תרגם ברלוי כמה ממשחקיו והוציא לאור קטלוגים של מוצריו באנגלית, בניסיון לשווקם לחו"ל, אך הניסיון לא עלה יפה.
בשנת 1947 הופיע קטלוג משותף לכל הוצאות הספרים בארץ, שבו הוקדש פרק נרחב למשחקים.
הוצאת ברלוי בלטה בקטלוג זה בכמות המשחקים בכלל ובריבוי המשחקים התנ"כיים וההיסטוריים בפרט.
למרות הקשיים בהשגת חומרי גלם בשלהי שנות הארבעים ובשנות החמישים (תקופת הצנע), המשיך ברלוי להוציא לאור משחקים חדשים, בהם כאלו המבטאים את האתוסים החדשים – "צבא וביטחון" ו"קיבוץ גלויות".
נושאו של משחק הלוח "שבו שבו" הוא קיבוץ גלויות ועלייתן ארצה; "אל הניצחון – מטוראי לאלוף" הוא משחק נוסף שדרכו מכיר הילד את קרבות מלחמת העצמאות; באמצעות משחק הקלפים "דרגות צבאנו" לומד הילד לזהות את דרגות צה"ל; ו"חזון הדורות" הוא משחק היסטורי.
עם זאת, משלהי שנות הארבעים ואילך חלה ירידה ניכרת בביקוש למשחקיו של ברלוי וזאת מכמה סיבות:
התמורות שחלו בחברה הישראלית לאחר הקמת המדינה, כמעט שלא השתקפו במשחקים שהמשיך להוציא לאור.
ברלוי התאים אמנם את מוצריו הוותיקים למציאות הגאופוליטית החדשה, עדכן את גבולות המדינה במשחקים שבהם מופיעה מפת הארץ, ערך והתאים את הוראות המשחקים ולעיתים עיצב להם אריזות חדשות.
אך המשחקים הוותיקים, התנ"כיים וההיסטוריים, שמטרתם הייתה, בין השאר, טיפוח "אהבת מולדת" והצדקת זכותו ההיסטורית של העם היהודי על ארץ-ישראל, הפכו לא-רלוונטיים.
ברלוי, שלאחר הקמת המדינה תמך בתנועת החרות, המשיך לכתוב את המבואות למשחקים בסגנונו המליצי, בעברית המשובחת אך הארכאית שלו, נטולת ההומור.
באותה נימה, בסגנון שהוא תערובת של מחנך ועסקן, כתב ב"ישראל בתחִיָּתו" (1949), משחק קלפים המבוסס על הביוגרפיות של חברי הממשלה הזמנית ומועצת העם:
ברלוי לא השתחרר מהפאתוס הציוני שעבר זמנו ומהרגשת השליחות החינוכית שליוותה אותו כל חייו, ולא עלה בידו לייצר משחקים חדשים עדכניים, שימשיכו את ילדי דור המדינה הן מבחינת תוכנם והן בשל עיצובם.
המשחק האחרון שהוציא ברלוי לאור היה "משחק העשור לישראל" (1958), והוא שילוב של כמה משחקים שהוציא בעבר.
לוח המשחק המצויר, המתאר את מפת ישראל מעוטרת בסמלי שנים עשר השבטים, לא משך את הילדים שגדלו על סיפורי "חסמבה".
לעומתם, המשחקים החדשים שיצאו בהוצאת "עמרנה", היו אקטואליים בנושאיהם ובשמותיהם, נטולי שליחות "חינוכית", ועיצובם שידר לצרכן מודרניות ואיכות; הם התחרו בהצלחה במשחקיו המיושנים של ברלוי.
פעילותו העיקרית של ברלוי באותן שנים הייתה הוצאתם לאור של ספרי ילדים חדשים, כמו סיפורי הטבע של אברהם שלמון, ספרונים לציור ולצביעה שציירה אלישבע נאדל והדפסת מהדורות חוזרות של חוברות ציור ולימוד כתיבה תמה עברית.
בין משחקי ברלוי שנותרו רבי-מכר היו "ריכוז", "טיול בארץ", "למך", "הטכנאי הצעיר", ו"דגלנו".
בנימין ברלוי נפטר בשנת 1964, ביום הולדתו השבעים.
אלמנתו מרים נפטרה ב-1967 ונקברה לצדו.
לאחר מותו של ברלוי חדלה ההוצאה לאור מפעילותה.
זכויות היוצרים של ספריו נמכרו להוצאת "יסוד", ובנו מרדכי-אבא המשיך לנהל את החנות ברחוב אלנבי עד לסגירתה בשנת 1977.
המקור למשחקים רבים ששווקו בחנויות בארץ היה חנותו של ברלוי, "ספרות", ברחוב אלנבי 57 בתל אביב.
בקומות העליונות של החנות פעל בשנות הארבעים והחמישים בית מלאכה לייצור המשחקים.
לאחר מותו ניהל את החנות בנו, מרדכי-אבא "אבוסיק" ברלוי, שעסק בעיקר במכירת מכשירי כתיבה וציוד משרדי.
ב-1977 נמכרה החנות והפכה לחנות הלבשה.
תכולת הקומה השנייה – חלקי משחקים, אריזות ריקות ודוגמאות הדפסה – פונתה במשאיות לתעשיית מיחזור נייר בחדרה; מוצרים שהיו שלמים נמכרו לסוחרים בשוק בצלאל בתל אביב.
במרתף ביתו של בנימין ברלוי ברחוב פרנקפורט בתל אביב נשמרה יתרת האוסף – קטלוגים מאוירים של משחקים, דוגמאות הדפסה של אריזות ולוחות משחק, איורים, דוגמאות של משחקים מיובאים וחומרים שונים הקשורים לתהליך הייצור וההפקה של המשחקים.
משם אסף את המשחקים האמן דוד טרטקובר.
בשנת 1945 הוציא ברלוי לאור משחק לילדים בשם "דרכנו".
על קופסת המשחק מצוירת קבוצת ילדים עגומי פנים יושבים על דשא ירוק, וברקע - עיר אירופית, עטורת צריחי מגדלים, שממנה מתפתל שביל המוליך אל התיישבות ארצישראלית נוסח "חומה ומגדל".
מטרת המשחק, כפי שנכתב, היא .
המשחק מלווה בשישה ספרונים שנכתבו על ידי ברלוי.
מתואר בהם סיפור עלייתם לארץ של "המהנדס היוצר", "השומר בארצנו", "הפועל הבונה", "הרופא ותכונותיו", "הסוחר המארגן" ו"המורה המחנך".
בספרון ההוראות למשחק מסביר ברלוי את רעיון הסיפורים:
בספרון "המורה המחנך" מתואר המורה המלמד את תלמידיו "תורה ועבודה" ומחנכם לאהבת האדם והמולדת.
, ולאחר יום העבודה היה
בספרון "הסוחר המארגן" מתואר דיוקנו של איש עסקים, יזם, העוסק בין השאר בייצוא תוצרת הארץ ובייבוא "סחורות הדרושות לארץ", מקים בתי-חרושת למשחקי ילדים והוצאת ספרים לילדים ולמבוגרים, יוזם הקמת תעשיית צעצועים לייצוא, אוצר ומארגן תערוכות של אמנות ומשחקים.
שני הסיפורים האלה מתארים את דמותו של מחברם, בנימין ברלוי, שנשתלבו בו הסוחר-היזם והמורה-המחנך.
בכתבה שהתפרסמה לציון עשרים שנות פעילותו כמו"ל, מתואר ברלוי כחלוץ תעשיית המשחקים בארץ, ששאיפתו לייצר משחקים עבריים מקוריים, וכמחנך שבאמצעות משחקיו "לומדים הילדים להכיר את הארץ, את הסופרים העבריים ותולדותיהם, את הנביאים, בעלי חיים, שמותיהם וצורתם".
בכתבה על מפעלו החינוכי הדגיש ברלוי את חשיבותם של משחקים חינוכיים בקירוב הילד למורשת היהודית:
בהוצאתם לאור של משחקי ילדים ממומשים שני התפקידים שברלוי נטל על עצמו - מורה ומחנך.
כמורה המופקד על הנחלת דעת והשכלה, הוציא לאור משחקים לימודיים, דרכם לומדים הילדים חשבון, היסטוריה, תנ"ך, ידיעת הארץ וטבע; כמחנך ניסה להנחיל לילדים אידיאלים וערכים לאומיים.
ברלוי העביר את מסריו האידאולוגיים לקהלו בשתי צורות - באמצעות נושא המשחק ושמו, ובאמצעות דפי "הוראות המשחק" שנלוו למשחקים.
"הספרן", ממשחקיו הנפוצים ביותר של ברלוי, הוא משחק רביעייה, שדרכו מתוודע הילד לסופרים עבריים לאומיים וליצירותיהם, החל מסופרי תקופת ההשכלה ועד ביאליק ושמעוני.
"40 שנה במדבר", "כניסת השבטים לארץ", "דבר הנביאים", "נביאים ראשונים" ו"נביאים אחרונים" הם דוגמאות למשחקים, המבקשים לקרב את הילד לתנ"ך ולהיסטוריה היהודית הקדומה, ולקשר בין העבר לבין המציאות המתהווה.
משחקים כמו "טיול בארץ" ו"אנו עולים הגלילה ויורדים לים המלח" הם ביטויים לחינוך לאהבת הארץ והטבע, שהיו מרכיב מרכזי במערכת החינוך.
משחקי לוח אלו, המבוססים על מפת הארץ, משקפים את האתוס של "כיבוש הארץ".
הטיול על המפה הוא התחליף הביתי של הילדים למסעות ולטיולים של תנועות הנוער באותה תקופה.
משחקיו של ברלוי משקפים גם בשמותיהם את האתוסים של היישוב - "אנו בונים את ארץ ישראל", "ארצנו", "דגלנו", "עמנו" - ובכך מעצימים את תחושת ה"אנחנו" הקבוצתי, שמייחדת ומאפיינת את התקופה.
בדפי "הוראות המשחק" פנה ברלוי ישירות לילד בסגנון מליצי, מלא פאתוס, המזכיר את סגנון הכתיבה של ספרי הלימוד העבריים באותה עת.
כך, למשל, כתב בהקדמה למשחק "ארצנו": כתיבת דפי "הוראות המשחק" אפשרה לברלוי להתבטא כ"סופר" ולהביע את ה"אני מאמין" שלו, החינוכי והפוליטי.
סגנון כתיבתו המליצי משלב ציטוטים מן המקורות, אמרות וסיסמאות.
כמחנך היה מודע לכוחה של סיסמה לשכנע, להעביר רעיון או למכור מוצר.
השימוש שלו בסיסמאות לא נתפס כמניפולטיבי, אלא ביטוי תמים וכן לשליחות החינוכית שנטל על עצמו, אשר כדי לשווקה היה חייב להשתמש בדרכים המקובלות בענף הפרסום.
קהלו של ברלוי היו אמנם הילדים, אך כסוחר-משווק הוא פנה גם למורים ולהורים.
דף "הוראות המשחק" נקרא בדרך כלל לאחר רכישת המשחק, ותפקידו הנוסף היה לחזק את הקונה בנכונות הקנייה.
את רוב המשחקים בנושאי תנ"ך והיסטוריה ערך ברלוי ו"סידר" בכוחות עצמו, מאחר שהיה בקיא בהם.
רוב הרעיונות לנושאי המשחקים החינוכיים היו מקוריים שלו.
אהבתו לתנ"ך וחיבתו לציטוטים מהמקורות משתקפות ברוב המשחקים שהוציא לאור, ביניהם "מדות", "נביאים אחרונים", "נביאים ראשונים", "כי מציון תצא תורה" ו"אבות".
לדבריו, עשה לילות כימים בחיפוש אחר האמרות הנאות ביותר בתנ"ך "כדי להשגירן בפי ילדינו".
בשעת הצורך נעזר במורים ואנשי מקצוע שונים ושיתף אותם בפיתוח משחקים לימודיים, בעיקר במשחקים ללימוד חשבון, קריאה וטבע.
כ"סוחר המארגן" הבין ברלוי, שאין ביכולתו להגשים את חלומו ולהקים תעשיית משחקים המבוססת רק על סוג מוצר אחד - משחקים חינוכיים.
על-כן שילב בין הוצאת משחקים חינוכיים ל"משחקים כלליים", כלשונו - משחקים נטולי מסרים אידאולוגיים-לאומיים, רובם משחקי לוח ידועים בעולם, שהוא שיווק בשמות עבריים, כדוגמת "הנשיאה" (דמקה), "רוץ־רץ", "סולם יעקב", "מסדרה" (מקצת המשחקים המופיעים במודעה של ברלוי מ-13 באוקטובר 1936, שהתפרסמה בעיתון דבר).
פעילותו העסקית של ברלוי, שתואר בזמנו כ"אמן גדול ששירתו חיה על שפתות אלפי ילדים", הונעה על ידי אמונתו בשליחות החינוכית שנטל עליו.
השינויים באידיאלים החברתיים-לאומיים, שחלו בארץ בשנים שלפני הקמת המדינה ולאחריה, הפכו את רוב מסריו לא-רלוונטיים ופחות מסחריים.
למרות זאת, הוא המשיך להחזיק בדעותיו כמחנך ולהפיץ את אמונתו בסגנונו האופייני.
כשנשאל בשנות הארבעים, אם ראה ברכה "ממשית" בעמלו, השיב ברלוי: "בית אין לי אבל יש לי 150 משחקים...".
עד לפטירתו, בשנת 1964, הוציא לאור יותר ממאתיים משחקים וספרים לילדים.
ברלוי כינה עצמו בתואר "המוציא והממציא", אך הוא אינו ממציא במובן של יוצר דבר חדש.
המשחקים שהוציא לאור מבוססים על עקרונותיהן של ארבע תבניות משחק קיימות: משחקי לוח תחרותיים, משחקי לוטו, דומינו ומשחק קלפים.
לתבניות אלו התאים ברלוי את רעיונותיו ועיגן אותם בסביבה התרבותית-חברתית של צרכניו.
בקטלוגים שהוציא חילק ברלוי את מוצריו לשתי יחידות עיקריות, משחקים וספרים.
המשחקים תוארו כ"משחקים כלליים, משחקים לגיל הרך, משחקי לוטו, משחקי דומינו, משחקי רביעיות וכרטיסים, משחקים חשמליים ושונות".
בסגנון כתיבה תמים וילדותי קמעה היה ברלוי מתאר את המשחק: לוטו - "תמונות צבעוניות עם הסברה"; עמך - "משחק ריטש רטש עממי - סבלנות"; ביבר - "משחק מעניין".
מדור הספרים בקטלוג חולק ל"ספרי תמונות עם סיפורים לגיל הרך, ספרי ציור - ספרי עזר לציור ולעבודה, ספרי קריאה לילד ולנוער, ספרי לימוד וספרי עזר, תמונות קיר ושונות".
בריאיון לירחון התאחדות הוצאות הספרים בישראל (1962) התהדר ברלוי בכך שהיה חלוץ בעיצוב עטיפות ספרים צבעוניות ומושכות את העין.
הספרים הראשונים שהוציא לאור הודפסו בהדפסת בלט ללא איורים צבעוניים, בהם ספריו של בן-ציון רסקין שאוירו בידי שמואל עובדיהו.
בשנות השלושים התפרסמה סדרת הסיפורים "עביבים" עם איוריו של ישראל פלדי.
רק בראשית שנות הארבעים יצאה לאור סדרת ספרונים לילדים שכולה בהדפסת צבע.
באותו זמן היה זה נוהג מקובל בהוצאות הספרים להוציא לאור סדרות סיפורים קצרים בחוברות דקות המודפסות בצבע אחד, דוגמת ספרוני "טל" שכתב לוין קיפניס, או ספרוני הוצאות "אמנות" ו"שטיבל".
ייתכן, שברלוי ראה בהוצאת חוברות הסיפורים הצבעוניות את היותו חלוץ גם בעיצוב עטיפות ספרים.
ברלוי, שסחר גם בצורכי ציור ובציוד לציירים, עשה בתחילת דרכו כמו"ל עסקאות חליפין עם ציירים צעירים, כמו פלדי ועובדיהו; הוא שילם להם בצבעים ובבדי ציור תמורת עבודתם.
ברלוי הקפיד לרכוש לצמיתות את זכויות היוצרים מהיוצרים שאיתם עבד.
כך, למשל, השתמש באיוריו של עובדיהו לסיפורי התורה גם כאיור לאריזת המשחק "טיול בארץ", ובאיוריו של עובדיהו לקלפי המשחק "מידות" השתמש גם בלוח המשחק "רוץ רץ".
שימוש חוזר באיורים למוצרים שונים מאפיין את תחילת דרכו של ברלוי כמו"ל.
לאחר מכן, חדל לעבוד עם ציירים מהשורה הראשונה.
הוצאתו, "ספרות", שהייתה במהותה מסחרית, החלה להעסיק מאיירים וציירים לגרפיקה שימושית, שרובם אינו מוכר.
התשלום תמורת ציור לאריזה ולמשחק היה נמוך, ועל כן נמנעו רוב חברי האיגוד המקצועי של הגרפיקאים - אגודת הציירים לגרפיקה שימושית בא"י - לעבוד עם ברלוי, אף כי רובם רכשו אצלו את צורכי עבודתם.
עם המאיירים הבולטים, שעמם עבד ברלוי, נמנו הצייר משה מטוס (מטוסובסקי), איזה הרשקוביץ, דוד גלבוע (המר), ש' צייטלין, אהרון אבעדי, ל' דיקשטיין (עב-אבן), יוסף בס ואחרים.
מבין הציירים לגרפיקה שימושית מוכרים טוביה אהרוני, שצייר ועיצב את חיתוכי הלינול למשחקים; אליהו קורנגולד (קורן) שצייר את מפת ארץ-ישראל; משה אורבאך, שאייר את "ריכוז"; יואל גרבל שצייר משחקי לוטו; ודוד שניאור שאייר את משחק הלוטו בתמונות "ארצי".
רבים מהיוצרים שעבדו עבור הוצאות ברלוי לא חתמו על עבודותיהם, וזיהוי הציירים נעשה במקרים רבים על-פי סגנונם; חלקם נותרו אלמונים.
סגנון הכתיבה של ברלוי קרוב ברוחו לסגנון הציורים במשחקים ובספרי הילדים שהוציא לאור.