tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שוולטר פרצה דרך כשכתבה על מסורת הכתיבה הנשית באנגליה כשהיא למעשה טוענת שהכתיבה הזו היא תוצר של תת-תרבות נשית של ערכים, חוויות והתנהגויות שבאו לידי ביטוי בכתיבה הנשית הפורה באנגליה בסוף המאה ה-18 תחילת המאה ה-19.
שוולטר תוארה במילון הביוגרפי הספרותי כאחת ממייסדות הביקורת הפמיניסטית בספרות ואחת מהחשובות והמשפיעות ביותר בתחום זה.
היא טבעה את המושג "גינוקריטיציזם" בחקר הספרות ונודעה במחקריה וברעיונותיה על נשים כסופרות ועל נשים כקוראות.
Feminine – השלב הנשי (1840–1890) שבו נשים כתבו במאמץ רב את ההישגים האינטלקטואליים של התרבות הגברית והפנימו את הנחותיה לגבי טבעה של האישה.
סיום התקופה נקבע על פי מותה של ג'ורג' אליוט.
Femnist – השלב הפמיניסטי (1880–1920) התאפיין בכתיבה של נשים שמחו על הסטנדרטים והערכים הגבריים ובכלל זה עולה גם דרישה לאוטונומיה.
שלב זה הסתיים עם קבלת זכות הבחירה לנשים באמריקה.
Female – תהליך של גילוי עצמי.
נשים בשלב זה דוחות דיכוי ומחאה, שהן שתי צורות של תלות, ופונות במקום זאת לחקור את החוויה הנשית כמקור לאומנות אוטונומית דרך צורות וטכניקות של כתיבה ספרותית.
בין השנים 1975–1981 שוולטר פרסמה שלושה מאמרים בכתבי עת אקדמאיים שהפכו להיות הבסיס של ההשקפה הביקורתית הספרותית שלה והפכו לעקרונות מרכזיים של ביקורת ספרות פמיניסטית אמריקנית.
שוולאטר פרסמה שלוש מסות וריכזה אותן בספר שנקרא: A Literature of their own.
המסה הראשונה פורסמה בשנת (1975) "Literary criticism" בוחנת גישות שונות בביקורת הפמיניסטית ומתבססת על הביקורת של המודל Anti female – מודל שמבוסס על קריאה מסורתית וספרות קאנונית.
במסה זו שוולאטר בוחנת כותבות משניות שמוצגות כתת-תרבות מבחינה רעיונית היסטורית היא מציגה שתי גישות פמיניסטיות שבוחנות את הנחות הבסיס המסורתיות בקריאה של קאנונים ספרותיים, ובחינה מחדש של כותבות סופרות שנחשבו ככותבות שוליות ולמעשה דחיקתן לשוליים ביטאה את הרעיון שקיימת תת-תרבות נשית היסטורית שנדחקה לקרן זווית.
במסה השנייה (1979) "Toward A Femnist Poetics" שפורסמה במקור באנתולוגיה של מרי יעקובוס, הציגה שוולאטר את המושג גינוקריטיציזם – דרך ביקורת פמיניסטית על הספר "ראש העיר קסטרברידג'" של תומאס הרדי.
המסה השלישית (1981) "Feminist Criticism in the Wilderness" התייחסה לתאוריה על הנשים שפותחה באוניברסיטת אוקספורד על ידי שירלי ואדווין ארדנר שטענו שנשים הן קבוצה מושתקת על יד הקבוצה הגברית השלטת ותופעה זו באה לידי ביטוי בכתיבה הספרותית.
במסה זו טוענת שוולאטר שהכתיבה הנשית טומנת בחובה שיח כפול שמביע תמיד את המורשת החברתית ספרותית ותרבותית של המושתק ושל החבר בקבוצה הדומיננטית.
שוולטר בוחנת את הספרות מנקודת מבט תרבותית נשית ולא מתוך נקודת מבט אנדרוצנטרית.
שוולאטר מנסה לחלץ את הכתיבה הנשית מהמקום השולי אליו נדחקה, כפי שנשים נדחקו בתחומים אחרים, או המשיכו חשיבה ומסורת גברית.
שוולאטר טוענת שמבקרות פמיניסטיות חייבות להשתמש בניתוחים תרבותיים כדרכים להבין מה כותבות נשים, ולא להכתיב את מה שהן צריכות לכתוב.
שוולטר לא תומכת בהפרדה של הכתיבה הנשית מהכתיבה הגברית.
היא טוענת שהגישה הנכונה היא התמקדות בטיפוח נקודת מבט תרבותית נשית חדשה של מסורת פמיניסטית בתוך המסורת והתרבות הגברית.
שוולטר טוענת שככל שייחשפו מסורות כתיבה נשיות שהסתתרו תחת הכתיבה הגברית המסורתית, ניתן יהיה לגלות תרשים חברתי חדש של המצב התרבותי של הנשים.
שוולטר טבעה את המושג "גינוקריטיציזם" כדי לתאר ביקורת ספרותית המבוססת על נקודת מבט נשית, כמשקל נגד לביקורת השלטת, שהיא אנדרוצנטרית בעיניה.
בספרהּ לקראת פואטיקה פמיניסטית: (1979) היא הציגה את המושג ג]ינוקרטיציזם.
מושג זה עוסק בביקורת פמיניסטית ושואף לפתח כלים למחקר של הספרות הנשית.
הגינוקריטיזים הוא כלי לניתוח טקסטים ביקורתי המאפשר לראות מבעד לעיניים הגבריות הקאנוניות של הספרות את הקול הנשי שקיים בתוך הכתיבה ומנכיח אותו.
הגינוקריטיציזם מחייב אותנו להפסיק לכרוך את הספרות הנשית יחד עם כבלי הספרות הקאנונית הגברית וכך נוכל ולהתמקד בעולם התרבות הנשי ולהבין שהתרבות הנשית היא אחרת, שונה מהתרבות הגברית ההגמונית השלטת.
שוולאטר אומרת שקיים קושי בלמצוא את הקול הייחודי בכתיבה הנשית וזוהי משימה חלקלקה ותובענית התלויה בהבנה ופרשנות אקטיבית של הטקסט.
הגינוקריטיציזם מבקש להתבונן באישה הכותבת ולהקשיב לתרבות הנשית כפי שהיא נשקפת מאותה כתיבה ובמקביל להתבונן בקורא ולבקש ממנו קריאה אקטיבית.
תהליך קריאה זה של שוולטר מנסה לפענח את היחידות הקטנות שמרכיבות בסופו של דבר את בניית משמעות הטקסט מתבסס "ומתמקד בסקירה ובפענוח של ההקשרים הסמויים בין הטקסטואליות ובין הסקסואליות, בין הכללי לבין המגדר של הקוראת והכותבת" (פלגי-הקר, 2005).
הגינוקריטיציזם מגדיר מסגרת נשית לניתוח ספרות נשים.
מפתח מודלים חדשים שמבוססים על המחקר של חוויה נשית ולא מתאים מודלים ותאוריות קיימות.
הגינוקריטיציזם מבקש להתבונן בהבדלים בכתיבה בין זכר לנקבה ולהבין את הייחודיות של כתיבת הנשים כהיבט מהותי ומרכזי במציאות הנשית.
המחקר עוסק בטקסט כיצירה נשית על המשמעויות שנובעות ממנו בשפה הכתובה ובנשים הכותבות היוצרות בעצמן.
הגינוקרטיציזם מתמקד בקורא ולא רק בכותב.
ההתמקדות היא בשני סוגי קריאה: בקריאה פמיניסטית אקטיבית או בדרך קריאה נשית פאסיבית.
ההבדל בין שני סוגי הקריאה מתמקד בכך שהקריאה הפמיניסטית מתאפיינת במודעות ובמכוונות שמטרתה המוצהרת היא חשיפתה של המניפולציה הגברית.
הקריאה הפמיניסטית מניחה מראש את המוגבלות של הקריאה הנשית .
בניגוד לביקורות המסורתיות הספרותיות הגינוקריטיציזם מנסה ליצור ניתוח ספרות שנכתבה על ידי נשים ולפתח מודלים של פרשנות המבוססים על ניסיון של נשים.
שוולטר מנסה להפוך את התאוריה לפרקטית ומיישמת את המושג בבחינת הכתיבה של כותבות אנגליות מהמאה ה-19.
המושג גינוקריטיציזם שולט עד היום בשיח של הביקורת הפמיניסטית באקדמיה האמריקנית.
משנות ה-80 שבהן וולטר הרחיבה את השקפתה הביקורתית מביקורת ספרות לביקורת והתבוננות בחברה ובתרבות.
היא התמקדה בנושאים של בריאות הנפש וביטויים של נושאים מיניים.
שוולטר טוענת שהפמיניזציה של הטירוף התחוללה במאה ה-19 כשהנשים הפכו לנמענים המרכזיים של הטיפול הפסיכיאטרי.
בספרה שפורסם בשנת 1990 Sexual Anarchy: Gender and Culture at the fin de Siècle מציגה ניתוח ספרותי ותרבותי של המשבר שחל בין השנים 1890–1990 שנגרם עקב השחרור המיני ובא לידי ביטוי לדעתה בתסמיני חרדה יחד עם המחלות שנלוו לכך כמו עגבת ואיידס.
שוולאטר מדגימה כיצד רעיונות תרבותיים על התנהגות נשית ראויה עיצבו את ההגדרה והטיפול של טירוף נשי מהתקופה הוויקטוריאנית ועד ימינו.
שוולאטר ממשיכה לעסוק בספרה Hystories: Hysterical Epidemics and Modern Media בבריאות הנפש, בספר זה היא בוחנת מגוון של תופעות חברתיות שצצו במהלך השנים 1980–1990 שכללו :סינדרום מלחמת המפרץ, התעללות מינית, הופעת חייזרים.
היא מפנה עין ספקנית למגפות חברתיות אלו וטענה שכל התנאים הפסיכוסומטיים משקפים את ההיסטרייה ההמונית שהושפעו מהמדיה התקשורתית.
ספר זה שנוי במחלוקת וקמו לו מתנגדים רבים מעולם בריאות הנפש שטענו כי הספר לא נכתב על ידי אדם שיש לו הידע הרפואי הרלוונטי.
בשנת 2001 פרסמה ספר נוסף – Inventing Herself :Claming a Feminist Intellectual Heritage'', שבו בחנה את המורשת הרוחנית של נשים בולטות מארצות הברית, בריטניה וצרפת ובו מוצגת שורה של אייקונים פמיניסטיים החל ממרי וולסטונקראפט, קמיל פאליה, סימון דה בובואר וכלה בידוענים כמו אופרה וינפרי והנסיכה דיאנה.
שוולטר היא אחת ממניחות היסוד של הביקורת הפמיניסטית הספרותית, בייחוד דרך נקודת המבט ההיסטורית והחברתית של נשים כותבות.
שוררת הערכה גדולה לידע העצום שלה, לניתוח המעמיק ולפרוזה הנגישה שסייעו ללגיטימציה בפיתוח הביקורת הפמיניסטית.
יש מבקרים ההמבקרים טוענים ששוולטר מעלה סוגיות הקשורות לחברה ולתרבות ומציגה שאלות פרובוקטיביות, אך משתמשת בשפע של חומר מבלי לנתח אותו, ואף מתאמצת להתאים את הנושא (לעיתים ללא הצלחה) לתוך מסגרת ביקורתית נוקשה.
טוריל מוי , למשל, מבקרת את שוולטר ואת המושגים שלה לגבי חלוקה של התפתחות הספרות הנשית.
מוי מדברת בעיקר על שלב הנקבה והמושגים של האוטונומיה הייחודית של האישה והחיפוש הפנימי לזהות נשית.
מוי עצמה טוענת שאין עצמי נשי בסיסי.
לדברי מוי הבעיה בתאוריה הספרותית בכלל טמונה בעובדה שהקאנון הגברי מהווה קושי חברתי מעצם קיומו ולא רק בגלל העובדה שהוא גברי.
גם קאנון נשי יהווה קושי חברתי מכיוון שהוא לא יוכל לייצג את מגוון הקולות והנשים.
מוי מתנגדת לכל קביעה שקשורה למגדר.
הכתיבה במגזינים פופולריים על נושאים של תרבות פופולרית יצרו קושי מול מבקרים, בעיקר מקרב האקדמיה, שבאו בטענה על השימוש בסמלים פטריארכליים של קפיטליזם צרכני ושל נשיות מסורתית, כגון בנושאי אופנה.
שוולטר הצהירה כתגובה כי "אל לנו להיתפס לייאוש אפוקליפטי פוסט-מודרני על חוסר התוחלת של פעולה פוליטית או על חוסר האפשרות של תקינות תאורטית כתנאי מוקדם לפעולה".
איליין פייג' היא זמרת ושחקנית אנגלייה המוכרת בזכות עבודתה במחזות זמר.
היא גדלה בבארנט, צפון לונדון, ולמדה בבית ספר איידה פוסטר לאומנויות הבמה.
הופעתה המקצועית הראשונה על במת התיאטרון התרחשה בשנת 1964, כשהייתה בת 16. הופעתה ב-1968 במחזמר "שיער" היא שסימנה את תחילת הקריירה שלה בווסט אנד.
ב-1978, לאחר שהשתתפה במספר הפקות נוספות, נבחרה פייג' לגלם את דמותה של אווה פרון בהפקה הראשונה של המחזמר "אוויטה".
הופעתה בתפקיד זה חשפה אותה לקהל הרחב, והביאה לזכייתה בפרס אוליבייה להופעת השנה במחזמר.
לאחר מכן, היא הייתה הראשונה לגלם את דמותה של גריזבלה במחזמר "קאטס", מתוכו זכה השיר "Memory", בביצועה, להיכנס לעשיריה הראשונה במצעד הפזמונים הבריטי.
ב-1985, יצא לאור השיר "I Know Him So Well", שיתוף פעולה של פייג' עם ברברה דיקסון מתוך המחזמר "Chess", שמחזיק עד היום בתואר השיר הנמכר ביותר בביצוע זוג נשים.
היא השתתפה במחזמר זה בהפקתו המקורית, ובתפקיד ראשי בגרסה למחזמר "Anything Goes", אותה היא הפיקה יחד עם הפזמונאי טים רייס.
ב-1996 הופיעה פייג' לראשונה בתיאטרון ברודוויי, בתפקיד נורמה דזמונד, הדמות הראשית במחזמר "שדרות סאנסט".
היא זכתה בשבחי הביקורות, והמשיכה לתפקיד ב"המלך ואני" ב-2000. כעבור שש שנים חזרה פייג' לבמות הווסט אנד בהפקה "The Drowsy Chaperone".
כמו כן, היא גילמה מספר תפקידים בטלוויזיה.
בנוסף לחמש מועמדויות בפרסי אוליבייה, זכתה פייג' בפרסים רבים על תפקידיה בתיאטרון וכונתה "ֿהגברת הראשונה של המחזמר בבריטניה" הודות לכישוריה ולאריכות הימים של הקריירה שלה.
היא הוציאה לאור 22 אלבומי סולו, מתוכם שמונה הגיעו למעמד אלבום זהב וארבעה אחרים למעמד מולטי-פלטינה.
פייג' מופיעה גם בשבעה אלבומי הפקה, ושרה בהופעות ברחבי העולם.
החל מ-2004 היא מארחת תוכנית רדיו עצמאית ב-BBC Radio 2.
איליין פיינסטיין הייתה משוררת, סופרת, מחזאית, ומתרגמת יהודייה-בריטית.
פיינסטיין נולדה בליברפול וגדלה בלסטר, ואביה ניהל מפעל קטן לרהיטי עץ.
והיא למדה והתחנכה באוניברסיטת קיימברידג' ולאחר מכן עבדה כמרצה באוניברסיטת אסקס בין השנים 1967–1970. פיינסטיין כתבה כ-14 רומנים כ-30 ספרים שונים ומחזות רבים.
פיינסטיין נפטרה ב-23 בספטמבר 2019. הותירה אחריה שלושה ילדים.
יציאת אמברסטון, בעברית: כתר, 1987.
לאהוב את ברכט, בעברית: אור יהודה: הוצאת הד ארצי, תרגמה מאנגלית ורדה ירושלמי, 1999.
וידויה של ליידי צטרלי, בעברית: אור יהודה: הוצאת הד ארצי.
The Russian Jerusalem (ירושלים הרוסית), 2008 (לא תורגם לעברית).
Ted Hughes: The Life of a Poet (טד יוז - חיי המשורר), הוצאת וינפרד וניקולסון 2001 (לא תורגם לעברית).
1971: עץ תפוח הקסם, לונדון, האצ'ינסון.
1987: אם אי פעם אוכל לגעת ברגליים שלי שוב.
1970: פרס לתרגום / המועצה לאמנויות.
1979: פרס לתרגום / המועצה לאמנויות.
1981: פרס לתרגום / המועצה לאמנויות.
1981: חבר באגודה המלכותית לספרות.
אילינצי (באוקראינית: Іллінці; בפולנית: Ilińce; ביידיש: ליניץ) היא עיר קטנה במחוז ויניצה שבאוקראינה, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
אתרה של אילינצי היה מיושב מתחילת הספירה, ובשנת 1448 הוקמה העיר רשמית בידי קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין.
בשנת 1757 הוענקו לאילינצי זכויות עיר.
במהלך המאה ה-19 התפתחה העיר, ובשנת 1866 הפכה לעיר מחוז.
בשנת 1900 נמנו בעיר כ-5,000 תושבים, רובם יהודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חיו באילינצי למעלה מ-5,000 יהודים, רוב תושביה.
בתקופה הסובייטית הצטמצמה האוכלוסייה היהודית בעיר, ונותרו בה ערב מלחמת העולם השנייה כ-2,200 יהודים, רוב תושביה.
בתקופה זו פעלה בעיר מועצה יהודית, והתקיים בה בית ספר יידי.
עם פרוץ מבצע ברברוסה הגיעו לעיר פליטים יהודים רבים ממערב אוקראינה, והקהילה המקומית התגייסה לעזרתם.
עם התקרבות החזית, נמלטו חלק מיהודי העיר מזרחה.
ב-23 ביולי 1941 נכנסו לעיר הגרמנים, ואלו החלו מיד בביצוע מעשי התעללות ביהודיה, ותוך זמן קצר ריכזו את יהודי העיר בגטו שהוקם בשכונה ענייה בה, תוך חיובם בענידת סרט זרוע עם מגן דוד.
בנובמבר 1941 נרצחו 43 גברים יהודים מהגטו בידי שוטרים אוקראינים.
ב-24 באפריל 1942 נרצחו כ-1,000 מיושבי הגטו ליד הכפר הסמוך גוליקובו.
כ-700 יהודים נוספים מהגטו נרצחו בסוף מאי 1942 ביחד עם יהודי ז'ורנישצ'ה שהועברו לגטו בתחילת אותו חודש.
יתר יהודי העיר הועברו בסוף שנת 1942 למחנה עבודה סמוך, וב-15 בדצמבר 1942 הוצתו בתי הגטו, וכל המסתתרים בו נרצחו.
איליין בראון היא פעילה בתחום הכליאה, סופרת, זמרת אפרו-אמריקאית, ויושבת הראש לשעבר של מפלגת הפנתרים השחורים.
היא התמודדה לנשיאות ארצות הברית כמועמדת מפלגת הירוקים ב-2008. היא מתגוררת באוקלנד, קליפורניה, שם היא ממשיכה באקטיביזם פוליטי.
איליין בראון גדלה בשכונות העוני של צפון פילדלפיה, אם אמה החד-הורית.
למרות העוני שחיו בו, אמה, דורותי, הצליחה לדאוג לאיליין לחינוך פרטי, שיעורי מוזיקה, ובגדים יפים.
היא למדה פסנתר קלאסי ובלט בבית ספר ניסיוני שהיה כמעט כולו לבן, כך שכצעירה היו לה רק חברות שחורות מועטות.
לאחר שסיימה תיכון, נרשמה ללימודים באוניברסיטת טמפל, אך נשרה מהלימודים כעבר סמסטר אחד, ונסעה לקליפורניה לנסות ידה בכתיבת שירים.
בקליפורניה, נרשמה ללימודים באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ומאוחר יותר נרשמה גם ללימודי משפטים, אך לא סיימה.
כשהגיעה לקליפורניה עם רק מעט כסף וללא קשרים מקומיים, בראון עבדה בתור מלצרית במועדון חשפנות.
שם, פגשה בג'יי ריצ'רד קנדי, סופר רומנים לבן נשוי, והשניים החלו מערכת יחסים.
קנדי היה הראשון שהכיר לבראון פוליטיקה רדיקלית.
לאחר שלמדה ממנו על קומוניזם, קפיטליזם, והתנועה לשחרור האזרח, נהייתה בראון פעילה בתנועת שחרור השחורים.
בראון וקנדי ניסו להתגורר יחד תקופה, אך נפרדו תוך זמן קצר.
המעורבות הפוליטית של בראון גדלה, והיא התחילה לעבוד בעיתון הרדיקלי Harambee, והייתה לנציגה השחורה הראשונה של אגודת הסטודנטים השחורים לקונגרס השחור בקליפורניה.
ב-1968, לאחר ההתנקשות בחייו של מרטין לותר קינג, היא הלכה לפגישה הראשונה שלה במפלגת הפנתרים השחורים.
ב-1968 הצטרפה בראון למפלגה, והחלה ללמוד תאוריה מהפכנית, למכור עיתונים של המפלגה, לנקות כלי נשק ולמלא משימות אחרות בשירות המאבק.
היא עזרה להקים תוכנית ארוחות בוקר חינם לילדים, וכן תוכנית הסעות לבתי כלא, ותוכנית סיוע משפטי.
באותה שנה, דייוויד היליארד, מנהל המטה של המפלגה, ביקש מבראון להקליט את שירה, והתוצאה הייתה אלבום בשם Seize the Time.
ב-1969, סייעה להנהיג את התא של המפלגה בניו הייבן, קונטיקט, כשאריקה האגינס הייתה בכלא, ופעלה לשחרורה.
מאוחר יותר, נטלה את תפקיד עורכת העיתון של המפלגה בדרום קליפורניה, וב-1971 נהייתה חברה בוועד המרכזי כשרת המידע.
ב-1973, הוציאה בראון אלבום נוסף, הפעם של שיריו של מייסד המפלגה ושר הביטחון בה, יואי פ.
על פי הוראותיו של מנהיג מפלגת הפנתרים השחורים, יואי ניוטון, בראון רצה למועצת העיר אוקלנד ב-1973, ללא הצלחה, ושוב ב-1975.
כשניוטון נמלט לקובה ב-1974, כאשר הוא עומד בפני האשמת רצח, הוא מינה את בראון להנהיג את המפלגה.
האישה היחידה שעמדה בראש הפנתרים השחורים, בראון מילאה תפקיד זה בין השנים 1974 ל-1977. בספר זכרונותיה, A Taste of Power, מ-1992, היא כתבה:
בעת כהונתה, היא התמקדה בפוליטיקה של הבחירות ושירותים קהילתיים.
ב-1977, היא ניהלה את מסע הבחירות המצליח של ליונל וילסון לראשות העיר אוקלנד, השחור הראשון שהגיע למעמד זה.
בראון התפטרה ממנהיגות הפנתרים תוך פחות משנה מעת חזרתו של ניוטון מקובה, ב-1977, כאשר ניוטון אישר את הכאתה של רג'ינה דייוויס, מנהלת בבית הספר של הפנתרים, מכיוון שנזפה בעמית שלא עשה את המוטל עליו.
זה היה הקש ששבר את גבה של בראון, שכבר לא יכלה לשאת את הסקסיזם ודפוסים הפטריארכליים של המפלגה.
היא עזבה את אוקלנד יחד עם בתה, אריקה, ועברה ללוס אנג'לס.
הראשון כולל את "האספה", ההמנון של מפלגת הפנתרים השחורים.
לאחר שעזבה את הפנתרים, בראון החלה לכתוב את זכרונותיה.
מאוחר יותר היא חזרה לפעילות בתנועת שחרור השחורים, והפעם התמקדה בצורך ברפורמות רדיקליות בשיטת הכליאה.
בין 1980 ל-1983 היא למדה משפטים באוניברסיטת סאות'ווסטרן.
משם עברה לאטלנטה, ג'ורג'יה, והקימה את העמותה "Fields of Flowers", שסיפק הזדמנויות חינוכיות לילדים שחורים משכונות מצוקה.
ב-1998, היא הייתה מייסדת שותפה לארגון העממי "Mothers Advocating Juvenile Justice", או אמהות מקדמות צדק לנוער, שניסה למנוע את העמדת בני נוער למשפט כמבוגרים במקום בבית משפט לנוער.
היא גם פעלה למען בני נוער בבתי כלא דרך המשרד לסיוע משפטי על שם מייקל לואיס.
לואיס, שהיה ידוע גם כ"בי הקטן", נשפט למאסר עולם בגיל 14 בגין רצח שבראון האמינה שלא הוא ביצע.
בראון כתבה את סיפורו של לואיס בספר The Condemnation of Little B, שניתח את המקרה של לואיס כחלק מתופעה רחבה יותר של כליאת נוער שחור בארצות הברית.
ב-2003, בראון הקימה את הברית הלאומית לרפורמת בתי הכלא, אשר מסייעת לאלפי אסירים למצוא דיור לאחר שחרורם, ומספקת תחבורה לבני משפחה לבקר את יקיריהם בכלא, עוזרת למשוחררים למצוא תעסוקה, ומגייסת כספים לטובת יכולתם של אסירים לבצע שיחות טלפון ולספק להם מתנות בחגים.
גם ב-2005, עת השתתפה במחאה נגד מפגש ה-G-8, בסי איילנד, ג'ורג'יה, למדה בראון על העוני בעיירה הסמוכה, ברנסוויק.
היא החליטה לרוץ לראש עיריית ברנסוויק, כשהיא מייצגת את מפלגת הירוקים.
היא קיוותה למנף את התפקיד כדי להביא לבמה הלאומית את המקרה של לואיס, וגם לבנות בסיס כלכלי בעיר שתשרת את אוכלוסיית תושביה השחורים.
אף על פי שבסופו של דבר בראון נפסלה מהבחירות מטעמי תושבות, מאמציה אכן העלו את המקרה לכותרות.
מאוחר יותר, הייתה בראון למייסדת-שותפה של אגודת הנשים לפעולה עממית בברנסוויק.
בראון גם מרצה באוניברסיטאות, כנסים, וארגונים אחרים ברחבי ארצות הברית בנושא רפורמת בתי הכלא.
במרץ 2007, בראון הודיעה שהיא מתמודדת על המינוי של מפלגת הירוקים לנשיאות.
היא הרגישה שנדרש קמפיין כדי לקדם את האינטרסים של כל מי שלא מיוצג על ידי המפלגות הגדולות, ובמיוחד נשים מתחת לגיל 30 ואפרו-אמריקאים.
מצע הבחירות שלה התמקד במשפחות ממעמד הפועלים, כאשר היא הציעה תוכניות לדיור בר-השגה, שכר שניתן להתקיים ממנו, שירותי בריאות אוניברסליים, הגדלת תקציבים לחינוך ציבורי, הוצאת כוחות ארצות הברית מעיראק, שימור סביבתי, וקידום של שוויון.
בראון קיוותה למשוך שחורים רבים למפלגת הירוקים דרך הקמפיין שלה, ורצתה שהם יראו במפלגה אלטרנטיבה למהפכה חברתית.
בסוף 2007, היא התפטרה מהמפלגה, לאחר שהסיקה שהלבנים שמנהלים את המפלגה לא באמת מעוניינים להחיל שינוי חברתי אמיתי, ואפילו "יהדפו באגרסיביות ניסיונות להביא שינוי חברתי רחב במסגרת הבחירות".
איליין פוקס היא ביולוגית אמריקאית שמתמקדת בביולוגיה של התא ופרופסור להתפתחות התא ביונקים באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק.
מחקריה עוסקים בתאי גזע של העור ותפקידם ביצירת שיער ועור.
פוקס זכתה בפרסים רבים ובהם המדליה הלאומית למדעים בשנת 2008.
איליין פוקס נולדה בארצות הברית וגדלה בפרוורי שיקגו.
אביה, אחותה ודודתה היו מדענים ועודדו אותה לעבוד בתחום.
בשנת 1972 סיימה תואר ראשון בהצטיינות במדעי הכימיה באוניברסיטת אילינוי.
לאחר קבלת התואר עברה פוקס מאילינוי לאוניברסיטת פרינסטון ושם עבדה על הדוקטורט שלה בביוכימיה כאשר חקרה שינויים בדופן התא של חיידקי מגטריום (Bacillus megaterium) במהלך תהליך הנביגה.
בשנת 1977 הצטרפה להאוורד גרין במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס למטרת לימודי הפוסט דוקטורט שלה, שם התמקדה בהבנת המכניקה הבסיסית של האיזון בין הגדילה והחלוקה של תאי אפידרמיס (נושא שלדבריה, ממשיך לרתק אותה גם היום).
בשנת 1980 עברה לאוניברסיטת שיקגו, שם עלתה בסולם הדרגות עד שהפכה לפרופסורית בכירה לגנטיקה מולקולרית.
בשנת 2002 עברה לאוניברסיטת רוקפלר, כפרופסורית לביולוגיה והתפתחות התא ביונקים.
מחקרה הראשון של פוקס עסק בהבנת ביולוגית תאי העור והסיבה ל"צמיחתם" מחדש כל פעם לאחר שאנו פוגעים בהם.
לשם כך חקרה פוקס את החלבון קרטין וגילתה שהקרטין מקבל צורת סיבים ונצמד לתאי העור כמו רשת ברזל וכך מגן על התאים ומעניק להם חוזק מכני.
פוקס גילתה גם שתאי העור המתחדשים הם תאי גזע.
כיום מעבדתה של פוקס חוקרת את תאי הגזע על מנת למצוא דרך לייצור תרופות המתבססות על מנגנון ההתחדשות של תאי הגזע ובכך להביא לריפוי מחלות עור קשות.
בנוסף מעבדתה של פוקס חוקרת את התהליך של יצירת רקמות עור על מנת להבין איך תהליך זה נפגם כאשר נוצרות מחלות עור גנטיות שונות.
נבחרה לחברה באקדמיה האמריקאית לאומנויות ולמדעים (1994)
נבחרה לחברה בחבר האמריקאי למיקרוביולוגיה (1997)
פרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע (2010)
כיום היא חברה במועצת הקרן "דמון מוניון" לחקר הסרטן.
איליין לן צ'או היא פוליטיקאית אמריקאית ממוצא טאיוואני, חברת המפלגה הרפובליקנית, שכיהנה כמזכירת התחבורה של ארצות הברית בקבינט של הנשיא דונלד טראמפ.
צ'או כיהנה כמנהלת חיל השלום בשנים 1991–1992 וכמזכירת העבודה של ארצות הברית בקבינט של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בשנים 2001–2009. בעקבות ההסתערות על הקפיטול בינואר 2021, הכריזה צ'או על התפטרותה כמזכירת התחבורה.
צ'או נולדה בטאיפיי שבטאיוואן, בת להורים שנמלטו לאי בעקבות מלחמת האזרחים הסינית.
ב-1961 עברה עם אמה ואחיותיה הצעירות לארצות הברית, שם חברו בניו יורק לאביה ששלוש שנים קודם לכן החל ללמוד במדינה.
אביה נהיה לאיל ספנות והקים את תאגיד פורמוסט (Foremost Group) ופילנתרופ.
ב-1975 סיימה תואר ראשון בקולג' מאונט הוליאוק במסצ'וסטס וב-1979 סיימה תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד.
לאחר לימודיה עבדה בסיטיקורפ ובבנק אוף אמריקה.
ב-1983 התקבלה לתוכנית עמיתי הבית הלבן ועבדה עבור ממשל נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
ב-1986 מונתה למשנה לראש מנהל הספנות במחלקת התחבורה של ארצות הברית וב-1988 מונתה לעמוד בראש סוכנות הפיקוח על תחום הספנות.
ב-1989 מונתה לסגנית מזכיר התחבורה סמואל סקינר.
בתקופת מלחמת המפרץ הייתה אחראית על התיאום עם ציי הסוחר לתמיכה במאמץ המלחמתי.
בשנים 1991–1992 כיהנה כמנהלת חיל השלום.
ב-1993 מונתה לנשיאה ומנכ"לית ארגון הסיוע "United Way of America", ושיקמה את הארגון שסבל משערוריית הונאה מצד מנהלו הקודם.
ב-1996 הצטרפה כעמיתה למכון המחקר השמרני "Heritage Foundation".
לאחר היבחרו של ג'ורג' ווקר בוש מונתה צ'או בינואר 2001 למזכירת מחלקת העבודה ומילאה תפקיד זה בכל שמונה שנות כהונתו של בוש כנשיא.
בתקופת כהונתה הביאה לשינוי בחוק תנאי העבודה התקינים, כך שגם עובדי צווארון לבן יכללו בו ויהיו זכאים לתשלום עבור שעות נוספות ושכר מינימום.
ב-31 בינואר 2017 נכנסה לתפקידה כמזכירת מחלקת התחבורה בקבינט של דונלד טראמפ, לאחר אישור מינויה בסנאט (ברוב של 93–6).
על רקע ההסתערות על קומפלקס הקפיטול ב-6 בינואר 2021, הכריזה צ'או ב-7 בינואר 2021 על התפטרותה מהתפקיד.
התפטרותה נכנסה לתוקף ב-11 בינואר, 19 ימים בלבד בטרם הסתיימה כהונתה בין כה וכה.
צ'או נשואה מ-1993 למיץ' מקונל, סנאטור מטעם מדינת קנטקי ומנהיג סיעת המיעוט הרפובליקנית בסנאט.
איליין פייגלס היא היסטוריונית דת אמריקאית, הידועה בשל כתביה על הבשורות הגנוסטיות.
פרופסור לדת באוניברסיטת פרינסטון, מחזיקת הקתדרה ע"ש הרינגטון ספיר פיין.
פייגלס ערכה מחקר מקיף על הנצרות הקדומה ועל גנוסטיקה.
רב-המכר The Gnostic Gospels (1979) בוחן את המחלוקות בתוך הכנסייה הנוצרית המוקדמת, ואת הדרך בה נשים נתפסו במהלך ההיסטוריה היהודית והנוצרית.
"Modern Library" בחרו בספרה בתור אחד מ-100 הספרים הטובים ביותר של המאה העשרים.
פייגלס נולדה ב-13 בפברואר 1943 בקליפורניה לוויליאם הייזי , בוטנאי באוניברסיטת סטנפורד, וללואיז סופיה ון דראטון.
על פי פייגלס, היא הייתה מוקסמת מהבשורה על-פי יוחנן מאז נעוריה, מפני שהיא מצאה אותה "הכי רוחנית מארבע הבשורות".
היא נטשה את הכנסייה האוונגלית שאליה הצטרפה בנעוריה לאחר מותו של ידיד יהודי, שכן הכנסייה הודיעה כי הוא לא "יוולד מחדש".
אך נותרה מוקסמת מכוחה של הברית החדשה.
היא התחילה ללמוד יוונית כאשר התחילה ללמוד במכללה, וקראה את הבשורות בשפתם המקורית, שהייתה עבורה חוויה חדשה.
בשנת 1965. לאחר תקופה קצרה שבה למדה לרקוד בסטודיו של מרתה גרהם, היא החלה ללמוד ל-Ph.D.
בדת באוניברסיטת הרווארד בתור תלמידתו של הלמוט קוסטר והייתה חלק מקבוצה שלמדה את כתבי-היד מספריית נגע חמאדי.
לאחר השלמת הדוקטורט שלה בשנת 1970, היא החלה לעבוד במכללת ברנארד .
מחקרה של פייגלס על כתבי-היד שנתגלו בנגע חמאדי היה הבסיס לספרה "The Gnostic Gospels" ("הבשורות הגנוסטיות"; 1979), מבוא פופולרי לספריית נגע חמאדי.
היה זה רב-מכר, והוא זכה בפרס הספר הלאומי בקטגוריה "דת/השראה", שהייתה קיימת רק בשנת זכייתה; ובפרס מעגל מבקרי הספר הלאומי.
"Modern Library" בחרו בספר לאחד מ-100 הספרים הטובים ביותר של המאה העשרים.
היא נעזרה בתזה הידועה של ולטר באואר, שאותה הציג לראשונה בשנת 1934, שלפיה הכנסייה הנוצרית נוסדה בחברה התומכת בקיומן של השקפות סותרות.
ביקורת על הספר ב-"The Sunday Times" הובילה את Channel 4 הבריטי לשדר סדרה בת שלושה פרקים המבוססת על הספר, בשם "Jesus: The Evidence".
התוכנית עוררה זעם בבריטניה, וסימנה רגע משמעותי בשינויים שעבר השידור בנושאי דת באותה עת.
כתנועה הגנוסטיקה הייתה לא עקבית והיו מספר תחומים של אי-הסכמה בין הפלגים השונים, ובשל אותו חוסר ארגון פוליטי ותאולוגי קרסה לבסוף.
על פי הפרשנות של פייגלס, גנוסטיקה "משכה נשים כי היא התירה השתתפות נקבית בטקסים מקודשים".
ב-1982 עברה פייגלס לאוניברסיטת פרינסטון כפרופסור להיסטוריה של הנצרות הקדומה.
בעזרת מלגת עמיתי מקארתור (1980–1985), היא חקרה וכתבה את הספר "Adam, Eve, and the Serpent" ("אדם, חוה והנחש"), אשר בוחן את בריאת העולם ואת תפקידה בפיתוח של עמדות מגדריות בנצרות המערבית.
גם ב-"The Gnostic Gospels" וגם ב-"Adam, Eve, and the Serpent", פייגלס מתמקדת במיוחד בדרך בה נשים נתפסו במהלך ההיסטוריה היהודית והנוצרית.
באפריל 1987 מת בנה מארק אחרי חמש שנים של מחלה, וביולי 1988 מת בעלה היינץ פייגלס בתאונת טיפוס הרים.
טרגדיות אישיות אלה הובילו אותה להעמיק במודעות רוחנית ואחר כך החלה במחקר שהוביל לספרה "The Origin of Satan".
ספר זה טוען כי דמותו של השטן הפכה לדרך עבור נוצרים לערוך דמוניזציה ליריביהם הדתיים והתרבותיים, כלומר, עובדי האלילים, פלגים נוצריים אחרים ויהודים.
על פרשנותה של פייגלס, הבשורה על-פי תומאס טוענת, כמו בשורות חיצוניות אחרות, שישו לא היה אלוהים, אלא מורה אנושי שביקש לחשוף את האור האלוהי בכל בני האדם.
נקודת המבט החיצונית סותרת את ארבע הבשורות שנכנסו לברית החדשה.
פייגלס טוענת כי הבשורה על-פי יוחנן נכתבה כניסיון סתירה של השקפות המוצגות בבשורה על-פי תומאס, הלא-קאנונית.
היא מבססת את המסקנה שלה על התאוריה שבבשורה על-פי יוחנן, תומאס הקדוש מתואר כבעל אמונה מעטה שאינו יכול להאמין בלי לראות, ועל כך שהבשורה על-פי יוחנן שמה דגש על אלוהותו של ישו כמרכז האמונה, עמדה שלפי ניתוחה של פייגלס היא סימן-היכר של אורתודוקסיה מוקדמת.
"Beyond Belief" כולל גם את מסע החקר האישי של פייגלס למשמעות בתקופה של אובדן ושל טרגדיה.
ב-2012 קיבלה פייגלס את פרס הווארד.
טי ברמן של אוניברסיטת פרינסטון על הישג ייחודי במדעי הרוח, עבור, כפי שאחד מחברי ועדת הפרס כתב, "היכולת שלה להראות לקוראים שהטקסטים העתיקים שהיא לומדת עוסקים בשאלות הגדולות של הקיום האנושי, אף על פי שהם עשויים לדון בהם בשפה מיתולוגית או תאולוגית שונה מאוד משלנו".
פייגלס נישאה לפיזיקאי התאורטי היינץ פייגלס ב-1969. ב-1986 אימצו בת.
באפריל 1987 מת בנם מארק בגיל שש, ולאחר 15 חודשים מת בעלה בתאונת טיפוס.
מלבד בתם המאומצת, אימצו היינץ ואיליין פייגלס בן נוסף לאחר מותו של מארק.
היא נישאה שנית לפרופסור למשפטים קנט גרינאוולט ביוני 1995.
איליין קוסטאנצו דיוק היא עובדת ציבור אמריקאית שכיהנה כסגנית מזכיר המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית.
היא בעלת תואר בוגר אוניברסיטה במנהל עסקים ממכללת ניו המפשייר ותואר מוסמך אוניברסיטה במנהל עסקים מאוניברסיטת צ'מינייד (Chaminade) בהונלולו.
דיוק עמדה בראש חברת ייעוץ עסקי בווירג'יניה (Elaine Duke & Associates, LLC) והיא בעלת 28 שנות ניסיון בעבודה מול הממשל הפדרלי.
החל מחודש יולי 2008 ועד אפריל 2010 כיהנה דיוק בתפקיד תת-מזכירה לניהול במחלקה לביטחון המולדת, תחת הנשיאים ג'ורג' ווקר בוש וברק אובמה.
ב-30 בינואר 2017 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על מועמדותה של דיוק לתפקיד סגנית מזכיר המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית.
ב-10 באפריל 2017 החלה את כהונתה בתפקיד, תחת מזכיר המחלקה ג'ון קלי.
לאחר שמונה קלי לראש סגל הבית הלבן ב-31 ביולי 2017, החלה דיוק לשמש כמזכירה בפועל של המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית.
דיוק הוסיפה להחזיק בתפקיד זה עד מינויה של קירסטן נילסן למזכירת ביטחון המולדת ב-6 בדצמבר 2017.
איליין קסידי היא שחקנית אירית הידועה בעיקר מהופעתה בתפקיד הראשי, אבי מילס, בסדרת הטלוויזיה האמריקאית של CBS "האי של הרפר", בדמות פליסיה בסרט "המסע של פליסיה" לצדו של בוב הוסקינס, בתפקיד ראנט בסרט "תאומי הדיסקו" לצדו של קיליאן מרפי, המשרתת לידיה בסרט "האחרים", וקתרין גלנדנינג בסדרת הדרמה "גן עדן לנשים".
קסידי נולדה בראהני, פרוור של דבלין שבאירלנד.
כשהייתה בת שלוש עברה המשפחה לגור בקילקול (Kilcoole) שבמחוז ויקלו.
הופעתה הראשונה בתפקיד ראשי היה בגיל חמש בהצגה של בית הספר במחזה "פינוקיו".
ב-1996 הייתה קסידי מועמדת לפרס השחקנית המבטיחה ביותר בפסטיבל הסרטים של ז'נבה על תפקידה ב-"The Sun, the Moon and the Stars".
היא שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "המסע של פליסיה" יחד עם בוב הוסקינס, עליו הייתה מועמדת לפרס ג'יני לשחקנית הטובה ביותר.
קסידי זכתה פעמיים בפרס הקולנוע וטלוויזיה האירים (IFTA).
ב-2003 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי על תפקידה בדמות ראנט בסרט "תאומי הדיסקו", וב-2010 זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה על גילום הדמות אבי מילס בסדרה האמריקאית "האי של הרפר" של CBS.
ב-2005 הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר על הופעתה בתפקיד מוד לילי בדרמה "Fingersmith" של ה-BBC.
ב-2007 הייתה מועמדת לפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בדמות סנדרה בסרט הדרמה "ומתי ראית את אביך לאחרונה?" לצדם של ג'ים ברודבנט וקולין פירת'.
ב-2009 הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בטלוויזיה על תפקיד אנני מוקלהי בסרט "Little White Lie".
בתיאטרון שיחקה קסידי ב-2002 במחזה "The Lieutenant of Inishmore", ב-2006 ב"ציד המכשפות" עם הלהקה השייקספירית המלכותית, וב-2007 במחזה "There Came A Gypsy Riding" בתיאטרון אלמיידה.
קסידי הופיעה בווידאו קליפ של השיר "The Scientist" של להקת קולדפליי.
בסדרה "בלי לפגוע" של פול אבוט שיחקה קסידי בתפקיד הבלשית דינה קוולסקה.
קסידי גילמה את מורין בסרט הטלוויזיה "Just Henry" של ITV ששודר לראשונה ב-18 בדצמבר 2011.
קסידי נשואה לשחקן סטיבן לורד אותו הכירה על הסט של הסרט "האמת".
ב-16 בספטמבר 2009 נולדה בתם קילה.
בנם לינוט לורד קסידי נולד בינואר ב-2013. בני הזוג חיים בגריניץ'.
הילמר איליף עמנואל פטרסון (בנורווגית: Hjalmar Eilif Emanuel Peterssen; 4 בספטמבר 1852 – 29 בדצמבר 1928) היה צייר נורווגי.
הילמר איליף עמנואל פטרסן נולד בכריסטיאניה כעת אוסלו, נורווגיה.
הוא למד באקדמיה הלאומית הנורווגית לתעשייה ואמנות, בכריסטיאניה בין השנים 1866–1870. הוא נכנס לבית הספר לציור של יוהאן פרדריק אקרסברג בשנת 1869. הוא התאמן אצל קנוד ברגסליאן ומורטן מולר בסתיו 1870.
בשנת 1871 הוא עזב את אוסלו ללמוד באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות בקופנהגן.
מאוחר יותר באותה שנה עבר לקרלסרוהה, שם היה תלמידו של לודוויג דה קודר באקדמיה לאמנויות יפות, קרלסרוהה.
בסתיו 1873 נסע פטרסון למינכן שם למד באקדמיה לאמנויות יפות, במינכן בהנהלת וילהלם פון דיץ ופרנץ פון לנבאך.
במינכן פגש פטרסון אמנים מפורסמים אחרים כמו ארנולד בוקלין וקארל פון פילוטי.
איליף פטרסון ערך כמה נסיעות לצרפת ולאיטליה.
בשנת 1896 נסע לנורמנדי, שם צייר מספר נופים, ומצרפת נסע יחד עם משפחתו לרומא בשנת 1897. בשנת 1903 ביקר פיטרסן שוב באיטליה וברפאלו ליד גנואה, צייר בסגנון אימפרסיוניסטי מוטיב חורף בדרום.
במהלך פירוק האיחוד בין שוודיה לנורווגיה בשנת 1905 הוזמן פטרסון לתכנן את סמל החדש של נורווגיה.
בשנותיו המאוחרות פטרסון נסע בכל נורווגיה כדי לצייר נופים.
הוא ערך כמה ביקורים בסקוגסטאד בוואלדרס, שם קיבל השראה במיוחד מנוף ההרים הגדול.
בשנים 1920–1921 ערך את נסיעתו האחרונה לפרובאנס שם צייר כמה נופים של הכפרים הקטנים על הגבעות שבין ניס לקאן.
פטרסון פרץ את פריצתו כצייר במינכן עם ציור ההיסטורי "כריסטיאן השני חותם על גזר דין המוות של טורבן אוקס" (1876) שנרכש על ידי החברה ההיסטורית בשטוטגרט.
במינכן הוא צייר גם את אחד מציוריו הגדולים ביותר, מזבח הצליבה (נעלם) לכנסיית יוהנס באוסלו שנהרסה בשנת 1928. מאוחר יותר צייר תשעה ציורי מזבח נוספים (1908– 1909) בכנסיית אולרן באוסלו.
פטרסון מפורסם גם בזכות הדיוקנאות שלו.
במינכן הוא צייר כמה מהדיוקנאות הטובים ביותר שלו, של חבריו האמנים כמו הרייט באקר והנס היירדאהל ושל הציירים הגרמנים אנטון וינדמאייר ואדולף היינריך לייר.
הוא צייר את הנסיכה אנה אליזבת ראוס בארמון שלייז (שלוס שלייז) בגרא במהלך 1878.
לאחר מות רעייתו הראשונה ניקולין בשנת 1882, פטרסן ביקר בסקגן בדנמרק יחד עם קבוצה של ידידיו אמנים דנים, שוודים ונורווגיים.
בקיץ 1883. בסקגן צייר פטרסון כמה מנופיו הטובים כמו ערב קיץ בסקגן (1883).
בקיץ 1884 נשאר פטרסן בסנדו, אי קטן בפיורד אוסלו, שם צייר כמה גרסאות לערב הקיץ, סנדו.
ציורים אלה עם אישה מהורהרת היושבת בחזית השפיעו על הצייר הנורווגי המפורסם אדוורד מונק בציוריו "המלנכוליה" המאוחרים.
במהלך ביקור בוונציה בשנת 1885 יחד עם הצייר הנורווגי פריץ תאולוב, צייר פטרסן כמה מציוריו האימפרסיוניסטיים ביותר, כמו התעלה הגדולה.
ציורים אלה מושפעים בבירור מציירים צרפתים, במיוחד מאנה ומונה.
עם חזרתו לנורווגיה בשנת 1886, צייר פטרסון את ציורו המפורסם ביותר, "ערב קיץ ונוקטורן" (1887).
ערב קיץ הוצג בתערוכות רבות מחוץ לנורווגיה, ביניהן תערוכת "האור הצפוני" באמריקה בשנים 1982–1983.
פטרסון המשיך לצייר דיוקנאות של נורווגים מפורסמים, בהם הסופרים אלכסנדר קילנד (1887), ארנה גרבורג (1894) את הנריק איבסן (1895), צייר כבר בשנת 1875. הוא גם צייר דיוקן את המלחין הידוע אדוורד גריג בשנת 1893.
פטרסון זכה להצלחה בתערוכה העולמית בפריז בשנת 1889 עם דייגי הסלמון.
אחריו הוצגו ציורי נוף ומוטיבים של דייגי סלמון בג'ארן שבדרום נורווגיה, שם שהה פטרסון בקיץ בכפר הקטן סלה.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 פטרסון עשה כמה ציורים שהושפעו מהאימפרסיוניזם, החשוב ביותר הוא "סאנשיין, קלווייה" (1891).
ציור זה גרם למבקר האמנות השוודי אריק וטרגרן להשוות את פטרסן עם האימפרסיוניסט הצרפתי ברטה מוריסו.
בהשראת האמנות הסימבוליסטית והפרה-רפאליטית צייר פטרסון סדרת תמונות עם מוטיבים של אגדה צרפתית מימי הביניים (1905–1907), עבור המוציא לאור ויליאם ניגארד.
הוא צייר סדרה נוספת המבוססת על שיר עם עממי נורווגי (1911), עבור אל הספנות יורגן ברדר סטנג.
הוא גם צייר את האירוע ההיסטורי כאשר המלך כריסטיאן השני חתם על צו המוות של טורבן אוקס בשנים 1874–1876. המלכה מתוארת יושבת בצד שמאל של המלך, מפצירה בו ומנסה להציל את טורבן אוקס.
איליף פטרסון התחתן לראשונה בשנת 1879 עם אינגר בירגיט ססילי ניקולין באצ'ה ראבן (1850–1882), בתו של האלוף יוהאן גיאורג בול גרם (1809–1873).
לאחר שאשתו נפטרה הוא התחתן בפעם השנייה בשנת 1888 עם פרדריקה מגדלנה קילנד (1855–1931), בתו של סגן מפקד ייקוב קילנד (1825–1889).
הוא נפטר בליזאקר בבארום ב־29 בדצמבר 1928.
איליין לוריא היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית, חברת המפלגה הדמוקרטית שכיהנה כנציגת המחוז השני של וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
לוריא נולד בברמינגהאם שבאלבמה בתם של מישל והרברט לוריא.
ב-1997 סיימה תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה מהאקדמיה הימית של ארצות הברית, ב-2004 סיימה תואר שני בניהול הנדסי מאוניברסיטת אולד דומיניון וב-2012 לימודי תעודה ממכללת המלחמה של הצי.
היא שירתה עד 2017 בצי האמריקאי והשתחררה בדרגת קומנדר.
הצבתה הראשונה הייתה במשחתת "USS O'Brien" שנשלחה למזרח התיכון במשימה לסייע באכיפת סנקציות הנפט על עיראק.
בשנת 2000 הייתה לאישה הראשונה שמסיימת קורס הכשרה לספינות מונעות גרעין בצי והוצבה בנושאת המטוסים "הארי טרומן (CVN-75)".
ב-2002 הוצבה כעוזרת מפקד הצי השישי של ארצות הברית כקצינה ב-"(USS Blue Ridge (LCC-19" שהוצבה ביפן.
בשנים 2005 עד 2008 שירתה במשחתת "USS Mason" ובנושאת המטוסים אנטרפרייז (CVN-65) והשתתפה במלחמת עיראק ובמלחמת אפגניסטן.
לאחר מכן הוצבה בנושאת המטוסים דווייט אייזנהאואר (CVN-69).
ב-2013 מונתה לסגנית מפקדת של סיירת הטילים המונחים "(USS Anzio (CG-68" וב-2014 מונתה למפקדת יחידת ACU-2 בווירג'יניה.
ב-2018 התמודדה מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנציגות המחוז השני של וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית וגברה על חבר הקונגרס המכהן סקוט טיילור ברוב של 51%.
בבחירות 2020 גברה על טיילור ברוב דומה.
היא מכהנת כחברת ועדת בית הנבחרים לכוחות המזוינים ובוועדה לענייני חיילים משוחררים.
בבחירות 2022 הפסידה לוריא לנציגת המפלגה הרפובליקנית ג'ן קיגאנס.
לוריא נשואה מ-2005 לרוברט בלונדין ולהם בת אחת משותפת.
הם חברי קהילת בית הכנסת "חוף שלום" בנורפוק.
אוניית הקיטור איליץ' (בכתיב רוסי: Ильич) הייתה אוניית נוסעים ומשא שערכה הפלגות סדירות בין אודסה לאלכסנדריה, ובה הגיעו מרוסיה הסובייטית מספר עולים לארץ ישראל עד שנת 1925.
האונייה הוזמנה ב-1895 על ידי "חברת הספנות והמסחר הרוסית" ממספנת "Wm.
Denny & Brothers" בדאמברטון בבריטניה כאוניית לנוסעים ומטען (packet ship), מס' בנייה 510. כבר באותה השנה הגיעה לנמל עגינה המתוכנן באודסה וקיבלה את השם אימפרטור ניקולאי השני (בכתיב רוסי: Император Николай II).
ב-18 בנובמבר 1895 ביצעה את ההפלגה הראשונה שלה לאלכסנדריה.
בשנות 1897–1898 הוסט להסעת מהגרים מאודסה לולדיווסטוק.
בין השנים 1909–1910 היוותה תערוכה ניידת של המוצרים של האימפריה הרוסית ועברה בנמלי בולגריה, טורקיה, יוון, סוריה, לבנון ומצרים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ב-25 בפברואר 1915 גויסה האונייה ושימשה להובלת כוחות תחת המוביל הצבאי מס' 29 כחלק מן צי הים השחור.
באפריל 1918 לאחר מהפכת פברואר שם האונייה שונה ל"ווצ'ה"(בכתיב רוסי:Вече).
ב-16 בדצמבר צוות האונייה עבר לצד הבולשביקים.
במאי 1918 נתפס על ידי כוחות הכיבוש הגרמניים, בנובמבר אותה השנה נתפס על ידי הצבא הלבן ובדצמבר על ידי כוחות הכיבוש הבריטיים-צרפתיים.
באפריל 1919 חזר לשליטת כוחות הצבא הלבן והובא לשיפוצים.
עשרה ימים לפני כיבוש אודסה על ידי כוחות הצבא האדום המשפצים שתמכו באדומים פתחו קינגסטון וגרמו לטביעה חלקית של האונייה, מה שלא אפשר את שימושה לנסיגת הכוחות הלבנים ופליטים עמם.
לאחר ה-7 בפברואר 1920 שופצה וקיבל את השם איליץ''' על שם האב של ולדימיר לנין.
ב-27 בדצמבר 1921 יצא למסע הראשון שלו מאודסה לסבסטופול ואז לבתומי, שם התגלה צורך בתיקונים בעקבותיהם כמעט טבע בדרך אך הצליח לחזור לאודסה ושופצה.
משנת 1922 הפליגה בקו קרים - קווקז.
בשנת 1923 ביצע הפלגות ליוון ובשנת 1924 לטריאסט, ונציה ובארי.
בקיץ של אותה השנה הוצבה בקו אודסה - אלכסנדריה.
במהלך הנסיעות הללו הגיעו מספר עולים לארץ ישראל המנדטורית.
בדצמבר 1925 הפליגה האונייה לתיקונים בבריטניה וחזרה לאודסה ב-1926. מאז ועד דצמבר 1931 הפליגה בקו אודסה בתומי עד שהתנפצה על חוף ליד איסטנבול.
לאחר שיקום הועברה להובלת עצים בנהר דנייפר והתחפרה כבר בהפלגה הראשונה בגלל החלקים שלא שופצו מקודם.
לאחר השיפוץ הועבר להפלגות במזרח הרחוק ושירתה את הקו ולדיווסטוק - פטרופבלובסק-קמצ'טסקי.
במהלך קרב חלקין גול שימשה כמוביל פצועים.
במסגרת השאל-החכר הובילה ציוד בין ולדיווסטוק ונמלי ארצות הברית עד שהגיע לתיקון בנמל פורטלנד שם טבעה והרגה אחד ממלחיה.
כהכרה באשמה סיפקה תמורתה ארצות הברית שתי אוניות הובלה של ציוד ונוסעים: OTSEGO ו- GENERAL W.C.
GORGAS ששינו את שמם למיכאיל לומונוסוב ואורל'' בהתאמה.
עוצמת המנוע: 3400 ליטרים לשנייה
מקומות ישיבה מדרגה ראשונה (היוקרטית): 61
מקומות ישיבה מדרגה שנייה: 39
מקומות ישיבה מדרגה שלישית: 245
מרגרט איליין וסט (; נולדה בספטמבר 1961) היא מרשל אוויר משנה בחיל האוויר המלכותי (RAF).
האישה הראשונה שהגיעה לדרגה זו בצורה סדירה.
וסט נולדה בשם איליין ברינדלי בספטמבר 1961 וגדלה באזור האגמים.
ב-1978 התגייסה לחיל האוויר המלכותי לנשים (WRAF) כאשת אוויר.
היא התקדמה בהדרגה בסולם הדרגות, וב-1 ביולי 2008 הועלתה לדרגת קומודור אוויר ומונתה לראש השיכון המבצעי של חיל האוויר.
ב-1 באוגוסט 2013 היא הועלתה לדרגת מרשל אוויר משנה.
היא האישה הראשונה בתולדות בריטניה שהגיעה לדרגה זו בצורה סדירה.
במקביל היא מונתה למנהלת פרויקטים והגשת תוכניות בארגון התשתיות הביטחוניות (DIO).
איליי מדמון (נולד ב-23 בפברואר 2003) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בהפועל ירושלים.
מדמון נולד במושב עין הבשור שבדרום, לאביו משה ואימו מיכל.
נכד למשפחת מדמון, משפחת חקלאים מקומית המתמחה בעיקר בגידולי עגבניות.
שיחק במחלקת הנוער של הפועל באר שבע.
ב-4 ביולי 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו, כולל בהרכב הפותח, בקבוצה הבוגרת של הפועל באר שבע, בניצחון הביתי 3–1 על הפועל חיפה בליגת העל לעונת 2019/2020. בסך הכל ערך שלוש הופעות בליגת העל בעונה זו, ובעונת 2020/2021 הוסיף 18 הופעות בליגת העל.
ב-26 בנובמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו במפעל אירופי במדי הפועל באר שבע, כשנכנס כמחליף בדקה ה-81 בהפסד החוץ 4–1 לבאייר לברקוזן הגרמנית, במסגרת שלב-הבתים של הליגה האירופית של UEFA לעונת 2020/2021.
ב-9 בספטמבר 2021 הושאל לעונה לבוגרים של בני יהודה תל אביב מהליגה הלאומית.
ב-13 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בבני יהודה תל אביב, בניצחון 3–1 על בית"ר תל אביב בת ים במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2021/2022. ב-19 בספטמבר 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בבני יהודה תל אביב, בהפסד 4–2 להפועל ראשון לציון במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
בסך הכל, ערך מדמון 34 הופעות ליגה במדי בני יהודה תל אביב, במשך עונת ההשאלה שלו אליה, בה הבקיע גם 2 שערים.
ב-5 בספטמבר 2022 הושאל מדמון לבית"ר ירושלים לעונה אחת.
ב-19 בספטמבר 2024 חתם מדמון לעונה אחת בהפועל ירושלים.
עונה לאחר מכן האריך חוזה לשתי עונות נוספות.
לזכותו שש הופעות במדי נבחרת נערים ב' של ישראל עד גיל 16, ושש עשרה הופעות ואף שער במדי נבחרת הנערים של ישראל עד גיל 17.
מאז 2021 מדמון משמש כקפטן נבחרת הנוער של ישראל עד גיל 19, והיה שותף להעפלתה של הנבחרת לטורניר הסופי של אליפות אירופה בשנת 2022 בפעם השנייה בתולדותיה.
בטורניר הסופי עצמו הבקיע שער אחד בניצחון 4–2 על אוסטריה בשלב-הבתים, ושיחק בכל חמשת משחקי הנבחרת בטורניר הסופי, כולל בהפסד 3–1 לאנגליה בגמר, במשחק שהסתיים בהפסד לאחר הארכה בתוצאה 1–3. מדמון נבחר על ידי אופ"א ל-11 המצטיינים של הטורניר (ביחד עם עמיתיו לנבחרת הישראלית, אוסקר גלוך וסתיו למקין).
לזכותו של מדמון 14 הופעות ושער אחד במדי נבחרת הנוער עד גיל 19.
מדמון, נולד וגדל במושב עין הבשור.
במהלך טבח שבעה באוקטובר, שהה מדמון בבית הוריו, והיה עד למאורעות קרב עין הבשור.
אילימאן שייק בארוי אנדיאייה הוא כדורגלן סנגלי יליד צרפת המשחק בעמדת הקשר ההתקפי באברטון מהפרמייר ליג ובנבחרת סנגל.
אנדיאייה גדל במחלקות הנוער של רואן סאפינס FC, רואן, אולימפיק מרסיי, דקר סקרה קר ובורהאם ווד.
ב-31 באוגוסט 2019 חתם בשפילד יונייטד, ובשנת 2020 הושאל להייד יונייטד מהליגה השביעית, במדיה ערך שש הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-14 במרץ 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בשפילד יונייטד, בהפסד 0–5 ללסטר סיטי במסגרת המחזור ה-28 בפרמייר ליג לעונת 2020/2021. זו הייתה הופעתו היחידה בעונה זו, בסופה נשרה שפילד יונייטד לפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-1 באוגוסט 2023 חתם באולימפיק מרסיי, בה שיחק באחת מקבוצות הנוער.
ב-4 ביוני 2022 ערך אנדיאייה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל, בניצחון 1–3 על נבחרת בנין במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
איליץ' ריבאס (בספרדית: Ilyich Rivas; נולד ב-9 ביוני 1993) הוא מנצח ונצואלי אמריקאי.
רביאס נולד בסן קריסטובל והוא בן למשפחת מוזיקאים.
את הכשרתו הראשונה כמנצח קיבל בהדרכת אביו המנצח אלחנדרו ריבאס, המשמש למעשה כמדריכו עד היום.
הוא זכה בפרס הניצוח על שם ברונו ולטר ובפרס יוליוס בר המעונק בפסטיבל ורבייה לבעלי כישרונות בולטים.
כשהיה בן 16 ניצב ריבאס על דוכן המנצחים של התזמורת הסימפונית של אטלנטה, ומאז הוא מתארח בקביעות על במותיהן של תזמורות מובילות בעולם.
כגון: תזמורות הרדיו של שטוטגרט, פרנקפורט, סטוקהולם, תזמורת סוויס רומנד בשווייץ והתזמורת הפילהרמונית של לונדון, שם היה מנצח משנה ושם ניצח על סדרות מינויים באולם הקונצרטים רויאל פסטיבל הול.
הוא זכה במינוי של מנצח עמית של תזמורת בולטימור לשנתיים ימים וכן נמנה עם עמיתי מכון פיבודי כמנצח שזכה בהדרכתם של גוסטב מאייר ומרין אולסופ.
מייקל טילסון תומאס הזמין אותו לעבוד עם תזמורת בבית האופרה של סידני.
עוד הדריך ריבאס מוזיקאים צעירים בפסטיבל ורבייה בשווייץ, בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון, באקדמיה הלאומית במלבורן, בתזמורת הצעירים של אמריקה ובתזמורת הצעירים של באהיה בברזיל.
בשנים האחרונות ניצח בין היתר על תזמורות באוקלנד (ניו זילנד), ליברפול, ברנו, פוזנן, פריז, תזמורת הרדיו הפילהרמונית הגרמנית, התזמורת הקאמרית של לה סקאלה, ועל התזמורת הפילהרמונית של הנובר.
הוא ניצח בפסטיבל המוזיקה שלזוויג-הולשטיין בגרמניה.
לאחרונה ניצח על התזמורת הלאומית איל-דה-פראנס באולם 'פילהרמוני' בפריז, על התזמורת הלאומית של אירלנד בדבלין, על תזמורת מינסוטה בארצות הברית ועל תזמורות בליון, נורקופינג, ואופסלה באירופה.
במקביל, פיתח ריבאס קריירת ניצוח בבתי אופרה לאחר שצבר ניסיון במשך שלוש שנים כמנצח בפסטיבל גליינדבורן בהדרכת ולדימיר יורובסקי.
בין היתר הוא ניצח על הפקות של האופרות "נישואי פיגארו" ו"הנזל וגרטל" בסיורי להקת האופרה של גליינדבורן; על 'לה טרוויאטה' באופרה המתיירת ההולנדית ועל הפקות של האופרה 'לה בוהם' באופרה נורת' באנגליה.
בישראל ניצח לראשונה על התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
איליין דה קונינג (בהולנדית: Elaine de Kooning; 12 במרץ 1918 – 1 בפברואר 1989) הייתה ציירת אקספרסיוניסטית מופשטת ואקספרסיוניסטית פיגורטיבית בעידן שלאחר מלחמת העולם השנייה.
היא כתבה רבות על אמנות התקופה.
איליין דה קונינג נולדה בשם איליין מארי קתרין פריד ב-1918 בפלטבוש, ניו יורק.
בהמשך חייה היא סיפרה לאנשים שהיא נולדה בשנת 1920. הוריה היו מרי אלן אובריאן, אירית קתולית, וצ'ארלס פרנק פריד, פרוטסטנטי ממוצא יהודי.
אביה צ'ארלס היה מנהל מפעל של חברת בונד ברד.
איליין הייתה הבכורה מבין ארבעה ילדים.
אמה תמכה במאמציה האמנותיים של הבת הבכורה שלה.
אמה של איליין התחילה לקחת את איליין למוזיאונים בגיל חמש ולימדה אותה לצייר את מה שראתה.
חדר ילדותה של איליין היה מעוטר ברפרודוקציות.
בבית הספר היסודי, איליין החלה לצייר ולמכור פורטרטים של ילדים הלומדים בבית הספר שלה.
היא התעניינה והצליחה בספורט וגם באמנות.
איליין למדה בבית הספר התיכון ארסמוס הול בברוקלין.
לאחר התיכון, היא למדה זמן קצר מתמטיקה בהאנטר קולג' בניו יורק, שם התיידדה עם קבוצה של ציירים מופשטים וריאליסטים.
בשנת 1937 היא למדה בבית הספר לאמנות לאונרדו דה וינצ'י והמשיכה ללמוד בבית הספר האמריקאי לאמנים, שניהם בניו יורק.
בזמן שלמדה, איליין הרוויחה כסף בעבודה כמודל בבית ספר לאמנות.
בסתיו 1938 המורה שלה רוברט ג'ונאס הכיר לה את וילם דה קונינג בקפיטריה במנהטן כשהייתה בת 20 והוא בן 34. איליין התפעלה מיצירות האמנות שלו לפני שפגשה אותו.
לאחר הפגישה החל וילם להדריך אותה ברישום וציור.
הם ציירו בלופט שלו ברחוב 143 ווסט 21, והוא נודע בביקורת הנוקבת שלו על עבודתה, "דרש בתוקף שהיא תצייר מחדש דמות או טבע דומם.
הוא אפילו הרס רבים מרישומיה, אך זה "דחף את איליין לשאוף לדייק בעבודתה".
כשהתחתנו ב-9 בדצמבר 1943, היא עברה לגור בלופט שלו והם המשיכו לחלוק חללי סטודיו.
לבני הזוג, היה מה שנקרא מאוחר יותר נישואים פתוחים.
לאיליין היו רומנים עם גברים שעזרו לקדם את הקריירה של וילם, כמו הרולד רוזנברג, מבקר אמנות נודע; או תומאס הס, סופר אמנות ועורך כתב העת ARTnews;.
גם צ'ארלס איגן, הבעלים של גלריית צ'ארלס איגן היה מחזר שלה.
לוילם נולדה בת, ליסה דה קונינג, בשנת 1956, כתוצאה מהרומן שלו עם ג'ואן וור.
איליין ווילם הפכו שניהם לאלכוהוליסטים, מה שהוביל בסופו של דבר להפרדותם ב-1957.בזמן הפרידה, איליין נשארה בניו יורק, נאבקת בעוני, ווילם עבר ללונג איילנד והתמודד עם דיכאון.
למרות המאבק באלכוהוליזם, שניהם המשיכו לצייר.
אף שנפרדו במשך כמעט עשרים שנה, הם מעולם לא התגרשו, ולבסוף התאחדו מחדש ב-1976.
איליין דה קונינג הייתה אמנית נוף ודיוקנאות מוכשרת שפעלה בתנועה האקספרסיוניסטית המופשטת של אמצע המאה העשרים.
היא הייתה חברה במועדון הרחוב השמיני בניו יורק.
המועדון פעל כמרחב לדיון ברעיונות.
בין קבוצת האמנים הזו היו וילם דה קונינג, ג'ימי רוסאטי, ג'ורג'יו ספאונטי, מילטון רזניק, פט פאסלוף, ארל קרקאם, לודוויג סנדר, אנג'לו איפוליטו, פרנץ קלין, קליפורד סטיל והנס הופמן.
איליין קידמה את עבודתו של וילם לאורך מערכת היחסים שלהם.
יחד עם עבודתה כציירת, היא הייתה מחויבת להגביר את ההכרה בעבודתו של בעלה.
היא הייתה רצינית מאוד לגבי עבודתה, והייתה מודעת היטב לכך שלעיתים קרובות עמדה בצל התהילה של בעלה.
בשנת 1952 היא בילתה את הקיץ בביתו של סוחר האמנות ליאו קסטלי בהמפטונס עם וילם דה קונינג.
באפריל 1954 איליין הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה בגלריה סטייבל.
נשים נדחקו לעיתים קרובות לשוליים בתנועה האקספרסיוניסטית המופשטת, ותפקדו כאובייקטים ואביזרים כדי לאשר את הגבריות של עמיתיהם הגברים.
מסיבה זו, היא בחרה לחתום על יצירות האמנות שלה בראשי התיבות שלה ולא בשמה המלא, כדי להימנע מהתיוג של ציוריה כנשיים בתנועה גברית מסורתית, וכדי לא להתבלבל עם בעלה וילם דה קונינג.
איליין דה קונינג הייתה סופרת ומורה חשובה לאמנות.
היא החלה לעבוד במגזין ARTnews ב-1948, וכתבה מאמרים על דמויות מרכזיות בעולם האמנות.
היא כתבה כמאה מאמרים למגזין.
איליין דה קונינג הייתה האמנית האמריקאית הראשונה בשנות ה-50 שלקחה על עצמה את תפקיד מבקרת אומנות.
"כסופרת, היא כתבה על תרבות, אמנות ורעיונות חדשים לדור האמנים והקוראים שלה." אף שאיליין הייתה סופרת מצליחה, היא ראתה את עצמה "ציירת מטבעה."
במהלך חייה כיהנה בתפקידי הוראה במוסדות להשכלה גבוהה.
ב-1957, לאחר שאיליין ווילם דה קונינג נפרדו, היא קיבלה על עצמה שורה של עבודות הוראה קצרות טווח כדי לפרנס את עצמה.
היא לימדה באוניברסיטת ניו מקסיקו באלבקרקי; אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס; באוניברסיטת קרנגי מלון, במכללת סאות'המפטון בלונג איילנד; בקופר יוניון ו-Pratt Institute בניו יורק, אוניברסיטת ג'ורג'יה ובית הספר לסטודיו בניו יורק בפריז.
בין 1976 ל-1978, היא שימשה כפרופסור האורח הראשון לאמנות באוניברסיטת ג'ורג'יה (UGA) באתונה.
ב-1985 היא נבחרה לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחברה שותפה, והפכה לאקדמאית מלאה ב-1988.
בשנת 2016 הייתה דה קונינג אחת מ-12 אמניות שהוצגו בתערוכה "נשים של אקספרסיוניזם מופשט" שאורגנה על ידי מוזיאון דנוור לאמנות (DAM).
מטרת המופע הזה הייתה להדגיש את הכישרונות והפרספקטיבות הייחודיות של אמניות, אשר, כפי שצוין בעבר, לעיתים קרובות הודחו או עמדו בצל על ידי עמיתיהם הגברים.
מאוחר יותר התערוכה נדדה למוזיאון המנטה ולמוזיאון האמנות של פאלם ספרינגס.
איליין דה קונינג יצרה ציורים מופשטים ופיגורטיביים ורישומים של טבע דומם, נופים עירוניים ודיוקנאות כאחד.
עבודתה הושפעה מהאמנים וילם דה קונינג וארשיל גורקי, אמנים שעבדו בצורה מופשטת וגם בצורה פיגורטיבית.
עבודותיה הראשונות היו בצבעי מים של טבע דומם, כולל חמישים רישומים בצבעי מים בהשראת הפסלים בגני לוקסמבורג בפריז.
בהמשך הקריירה שלה, עבודתה התמזגה בין הפשטה למיתולוגיה, דימויים פרימיטיביים וריאליזם.
סגנון הדיוקנאות שלה היה לעיתים קרובות בעיקר פיגורטיבי וייצוגי, ולעיתים רחוקות מופשט גרידא.
היא הפיקה גוף עבודות מגוון במהלך חייה, כולל פיסול, תחריטים ועבודות בהשראת רישומי מערות, והכל בנוסף לציוריה הרבים.
עבודתה מציגה שילוב בין ציור ורישום, משטח וקונטור, צבע ואור, שקיפות ואטימות.
כשנשאלה על הסגנון שלה היא אמרה, "אני מתעניינת יותר באופי מאשר בסגנון.
סגנון מוחל או נכפה על היצירה.
איליין דה קונינג נפטרה ב-1 בפברואר 1989 בסאות'המפטון, ניו יורק, שנה מסרטן ריאות.
אוניית המערכה אילינוי (BB-65) הייתה אוניית המערכה המהירה החמישית מסדרת איווה שהונחה עבור צי ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה בשנות ה-40, למרות שהיא לא הושלמה.
הצי תכנן בתחילה לבנות ארבע אוניות מסדרת איווה ולאחר מכן לפתח אונייה חדשה וחזקה יותר עבור מה שעתיד להיות BB-65. הצורך הדוחק בספינות מלחמה נוספות בפרוץ מלחמת העולם השנייה באירופה הוביל את הצי למסקנה כי תכנונים חדשים יצטרכו להיות בהמתנה כדי לאפשר לתעשיית בניית האוניות להתייצב במספר קטן של עיצובים.
כתוצאה מכך, BB-65 הוזמנה כחלק מסדרת איווה ב-1940. אילינוי הונחה בדצמבר 1942, אך העבודה קיבלה עדיפות נמוכה, ועדיין הייתה בבנייה בסוף מלחמת העולם השנייה.
היא בוטלה באוגוסט 1945, אבל הגוף שלה נשאר כגווה חלקית עד שפורקה ב-1958.
סדרת אוניות המערכה המהירות איווה תוכננה בסוף שנות ה-30 בתגובה לציפיות הצי האמריקני למלחמה עתידית עם האימפריה היפנית.
אוניות המערכה האחרונות שנבנו על ידי ארצות הברית, הן היו גם כלי השיט הגדולים והמהירים ביותר של הצי האמריקאי.
קצינים אמריקאים העדיפו אוניות מערכה איטיות יחסית אך חמושות בכבדות ומשוריינות, אך מתכנני חיל הים קבעו שצי כזה יתקשה להביא את הצי הקיסרי היפני המהיר יותר לקרב, במיוחד את סיירות המערכה מסדרת קונגו ואת נושאות המטוסים של הצי האווירי הראשון.
העברת חוק וינסון השני בשנת 1938 פינתה את הדרך לבנייתן של ארבע אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית ושתי אוניות המערכה הראשונות מסדרת איווה (איווה וניו ג'רזי) עבור צי ארצות הברית.
שני כלי שיט נוספים, מיזורי וויסקונסין, הוזמנו ביוני 1940, והיו אמורים להיות האוניות האחרונות בסדרת איווה.
הצי תכנן בתחילה לפתח עיצוב חדש וחזק יותר עבור אוניית המערכה הבאה, המכונה "BB-65", שתהפוך בסופו של דבר לסדרת מונטנה.
אבל הצורך לאמץ גיוס תעשייתי עם איום המלחמה אילץ את הצי להעמיד עיצובים חדשים בהמתנה, וכתוצאה מכך, הוזמנו BB-65 וספינה שנייה כחלק מסדרת איווה.
אוניות המערכה האחרונות שנבנו על ידי ארצות הברית, אוניות סדרת איווה היו גם כלי השיט הגדולים והמהירים ביותר של הצי האמריקאי.
הדחק האונייה בתפוסה סטנדרטית אילו הושלמה היה מסתכם ב- וגדל ל- במעמס קרבי מלא.
אילינוי הייתה שונה מאחיותיה המוקדמות בכך שהתכנון שלה דרש בנייה מרותכת כולה, שהייתה חוסכת משקל בשל חוזק מוגבר על פני שילוב של גוף מסמרות/מרותך בשימוש בארבע האוניות שהושלמו מסדרת איווה.
האונייה הייתה אמורה להיות מופעלת על ידי ארבע טורבינות קיטור של ג'נרל אלקטריק, שכל אחת מהן מניעה מדחף אחד, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי שמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים בנפט.
הצוות המשוער שלה היה מונה 117 קצינים ו-1,804 מלחים.
האונייה הייתה אמורה להיות חמושה בסוללה ראשית של תשעה תותחי 16 אינץ' (406 מ"מ) /50 קליבר Mark 7 בשלושה צריחים משולשים בקו המרכז, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על קדימה, כשהשלישי מאחור.
הסוללה המשנית המתוכננת כללה עשרים תותחים דו-תכליתיים 5 אינץ' (127 מ"מ) /38 קליבר מותקנים בצריחים תאומים מקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים משני הצדדים.
כפי שתוכננה, האונייה הייתה אמורה להיות מצוידת בסוללת נ"מ של שמונים תותחי 40 מ"מ (1.6 אינץ') וארבעים ותשעה תותחים אוטומטיים בקוטר 20 מ"מ (0.79 אינץ').
חגורת השריון הראשית הייתה בעובי , בעוד שסיפון השריון הראשי היה בעובי .
צריחי תותחי הסוללה העיקריים היו עם חזיתות בעובי , והם הותקנו על גבי ברבטות שהיו מוגנות בעובי 11.3 אינץ' (290 מ"מ) של פלדה.
למגדל הניווט היה דפנות בעובי .
כמו אוניות סדרת איווה ממיזורי ואילך, שריון המחיצה הקדמי הוגדל מ-11.3 אינץ' המקורי עד 14.5 אינץ' (368 מ"מ) על מנת להגן טוב יותר מפני אש מפגיעות חזיתיות.