tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוקולוב, וכן פרישמן, גם מציינים שצוויפל הוא אבי הסגנון החדש של הספרות העברית.
אליעזר שביד מדגיש את ראשוניות של צווייפל בניסיון לפרסם משנה סדורה של הפלגים השונים ביהדות ובחתירתו לאיחוד ביניהם.
שמואל פיינר קובע בפשטות שכל מחקר היסטוריוגרפי מודרני בחסידות צריך להתחיל בספרו של צווייפל: "שלום על ישראל".
רחל אליאור, חוקרת החסידות והקבלה, מציינת בספרה על הבעל שם טוב, שהמשכיל אליעזר צווייפעל, מחבר "שלום על ישראל", היה ראשון המשכילים הליטאים שטרח לקרוא בספרי החסידים ולא רק בכתבי מתנגדיהם.
מינים ועוגב; והם הערות במקראי קודש בנוסח התפילות ובדברי חז"ל, מעט מחקר וביקורת...
מעט מליצה ושיר..., וילנה, תרט"ז
והשני רבי יהודה אבן תבון לבנו..., ז'יטומיר, תרכ"ה
ילקוט חדש; ספריית האגדה לקידום החינוך בקרב יהודי רוסיה..., וילנה, תרי"ח
תושיה (סיפורים מתורגמים מרוסית וגרמנית), ז'יטומיר, תרכ"ז
ליקוטי צבי; דברי תורה וחכמה...
שלום על ישראל; מעניין הבעש"ט ותלמידיו..., תרכ"ח - תרל"ג
ספר מוסר השכל (ספר מוסר ביידיש), וילנה, תרמ"ב
חשבונו של עולם; להגיד כי ישר ה'...
נצח ישראל; על ארך והתמדת קיום האומה הישראלית...
סנגור; מליץ יושר ופרקליט לעם ישראל ותורתו מול מגידי פשעיהם..., ורשה, תרמ"ה
הרב אליעזר קוגל (כ"ד בטבת ה'תרפ"ד, 1 בינואר 1924, תל אביב – ז' בתשרי ה'תשפ"ג, 2 באוקטובר 2022, ירושלים) היה ראש ישיבת שבות עמי, מראשי התנועה להפצת תורה, עסק גם בלימוד תורה לעולים מחבר המדינות.
נולד בנווה שאנן שבתל אביב כבן יחיד לקריינדל ולחזן צבי קוגל שעלה מרוסיה.
למד בצעירותו בין היתר אצל הרב אברהם ישעיהו קרליץ והרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
את עיקר לימודיו עשה בישיבת לומז'ה בפתח תקווה, שם למד עם הגר"ש רוזובסקי והיה לתלמידו הקרוב של הרב אליהו דושניצר, שהרצה בפניו באופן אישי שיחת מוסר שבועית, אותה נתבקש לכתוב.
בתקופת לימודיו בישיבה זו מונה על ידי רבני הישיבה לחונכו של הרב חיים קניבסקי, והם שמרו על קשר למשך שנים רבות.
היה קשור אז ל'חזון איש' והרב יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
נשא לאישה את שרה עשקא, בתו של הרב שמואל אהרן יודלביץ, ונכדתו של הרב אריה לוין.
לאחר נישואיו עבר לירושלים והתגורר בסמוך לחותנו.
המשיך לשקוד על תלמודו בכולל של מכון הרי פישל בירושלים, שם מסר שיעורים במשך שישים שנה.
שם יצר קשרים הדוקים עם דודה של רעייתו הרב יוסף שלום אלישיב, חתן הרב אריה לוין.
בשנות ה'תש"ך (1960) הקים את התנועה להפצת תורה (תל"ת), הארגון הראשון שפעל להפצת תורה בעיירות הפיתוח ובישובים מרוחקים.
במסגרת פעילות הארגון גייס משאבי עתק למימון פעילותם של עשרות אברכים, שנסעו מדי יום ביומו לעיירות הפיתוח ומסרו שם שיעורי תורה והדרכה.
פעילות הארגון הרחבה, כללה בתחילה בעיקר את העיר בית שמש ואת יישובי האזור.
בהמשך הורחבה הפעילות לכל רחבי הארץ, ומאות אברכים ובני ישיבות שמשו כחברים בארגון ובפעילותו.
התנועה להפצת תורה הקימה את כתב העת התורני "מוריה", ויו"ר התנועה הרב קוגל, שימש כאחד מחברי המערכת במשך עשרים הגיליונות הראשונים.
בגיליונות אלו הוקדש מדור מיוחד לתיאור פעילות התנועה.
כמו כן ייסד הרב קוגל את המכון המדעי טכנולוגי להלכה.
קשר מיוחד היה לו בכל אותן השנים עם הרב שך שאף קם בפניו כשהוא מציין שהוא פועל רבות למען יהודי רוסיה.
משנת ה'תשמ"א (1981) שימש כראש "ישיבת שבות עמי" שיסד בנו, הרב אברהם מנחם קוגל בירושלים, ופעל להפצת יהדות בין היהודים העולים ממדינות חבר העמים של ברית המועצות.
הרב אליעזר קשתיאל הוא ראש הישיבה לבוגרי צבא במוסדות בני דוד ורב שכונת היובל ביישוב עלי.
גדל באלון שבות, למד בישיבת מרכז הרב שם למד אמונה אצל הרב יהושע צוקרמן וגמרא אצל הרב אברהם אלקנה שפירא, חינך במכינות קדם צבאיות.
משנת תשס"ט מכהן לצד הרב אוהד תירוש כראש הישיבה לבוגרי צבא במוסדות בני דוד.
עמד גם בראש מדרשת דניאלי בכפר תפוח, המכשירה בנות לקראת שירות לאומי, וכיום הוא רב המדרשה.
מלמד גם במדרשת הרובע, במכון אורה, בשלוחת מעלה אפרים של בני דוד, בישיבת ברכת יוסף, בישיבת שבי חברון,בישיבת אבינועם אביתר, ועוד.
למד בחברותא עם רועי קליין והיה לרבו המובהק, לאחר נפילתו בקרב כתב עליו ספר, "בכל לבבך".
בנו נשוי לבתו של ראש השב"כ והאלוף במיל' דוד זיני.
אחיו הוא הרב עקיבא קשתיאל, ראש הישיבה הגבוהה במוסדות בני דוד.
שיעורי הרב ותורתו מופצים בקבוצות הווטסאפ, ערוץ הטלגרם וערוץ היוטיוב של תלמידיו.
במסגרת יוזמה של יאיר נהוראי לפרסום התבטאויות ממאגר ההקלטות של מוסדות עלי, צוטטו בכלי התקשורת מספר פעמים דברים שאמר הרב קשתיאל בשיעורים שבמאגר.
לדוגמה צוטטו דבריו: "כן, אנחנו גזענים.
יש גזעים בעולם ויש תכונות גנטיות של עמים – וזה דורש מאיתנו לחשוב איך לעזור להם", וכן: "יש מסביבנו עמים עם בעיות גנטיות.
הערבי רוצה להיות תחת הכיבוש כי יש להם בעיה גנטית, הם לא יודעים לנהל מדינה, הם לא יודעים לעשות כלום.
[...] הם יודעים את זה, אז בוא נקרא לילד בשמו ונגיד בואו תהיו עבדים שלנו".
כשנשאל על דבריו אמר שהם הוצאו מהקשרם: "זה היה שיעור מלפני הרבה שנים שהנושא שלו היה לנסות לתת תרגום מודרני למושג העבדות התנ"כי.
כשאנחנו קוראים על המושג עבד בתנ"ך אנחנו מיד מתקוממים ובצדק כי זה זר לנו.
אנחנו כאנשים דתיים מתמודדים עם המושג עבדות והביטוי 'בחר בנו מכל העמים' והמשמעות המודרנית הסוציאליסטית שלהם [...] כשאדם אומר בקידוש: 'כי בנו בחרת ואותנו קידשת מכל העמים' למה הוא מתכוון?
הוא אומר שאנחנו עם שהאלוהים בחר בו.
לא בשביל להתנשא אלא בשביל להביא ברכה לכולם".
בכל לבבך: צוהר למידותיו של רס"ן רועי קליין, עלי, בהוצאת מכון בניין התורה.
את הספר ערך הרב נתנאל אלישיב.
שיעורי הרב אליעזר קשתיאל על מסילת ישרים, הקדמה וביאור, חובת האדם בעולמו.
הוצאה לאור בני דוד, 2016
אשר בחר בנביאים טובים, על ספר יהושע (תשע"ב), ספר שופטים (תשע"ד) וספר שמואל א' (תשע"ט), עלי, מכון בניין התורה.
בנפש השבת - קובץ דברי תורה לפרשת השבוע ומועדים.
בנפש התשובה - שיעורים בספר אורות התשובה, מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שני כרכים.
בנפש התורה - שיעורים בספר אורות התורה, מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שלושה כרכים.
סימן לבנים - שיחות לפרשת השבוע.
על חמישה חומשי תורה ומועדי השנה, חמישה כרכים.
עֹלת חדש בחדשו: בעקבות חודשי השנה - נר זיכרון לארז מרחבי, עורך - עזרא הימן; עורך ספרותי - ארנן מייזלס
יפרח כשושנה - פירוש למגילת אסתר, 120 עמודים.
לב מלך ביד ה' - פירוש לספר דניאל.
יסוד המעלה - פירוש לספר עזרא.
תחת השמש - פירוש לקהלת.
בונה החומה - פירוש לספר נחמיה.
עת דודים - פירוש שיר השירים.
על אלה אני בוכיה - פירוש למגילת איכה.
אחרי הקוצרים - פירוש למגילת רות.
בריתי הייתה איתו - פירוש לספר מלאכי .
את צנועים חכמה- שיעורים על ערך הצניעות שהועברו במוסדות בני דוד ובכלל.
ויקדש אותו - העמקה בעניין השבת.
בית הבחירה - ביאור לשבע ברכות.
רבי אליעזר צבי ספרין (תק"ץ - כ"ד באייר תרנ"ח) היה האדמו"ר השלישי בשושלת חסידות קומרנה.
נולד בעיר סמביר לרבי יצחק אייזיק ספרין ולמרת גיטל בת רבי אברהם מרדכי מפינטשויב.
בילדותו למד תורת הנסתר עם אביו.
בשנת תר"א נישא לחנה שרה, בתו של הרב יוסף שעהנר חתנו של המגיד הרב מנחם מאניש מדרהוביטש מגזע היחס לרבי נתן נטע שפירא (ה'מגלה עמוקות').
נסע ללמוד אצל דודו של אביו רבי משה מסאמבור (ה'תפלה למשה') ובנו רבי יהודה צבי מראזלא בעל ה'דעת קדושים', ואצל בן דודו רבי יצחק אייזיק מזידיטשויב ועוד.
בח' באייר תרל"ד, יומיים קודם פטירת אביו קרא רבי יצחק לאשתו הרבנית ואמר לה: "הנה, בני רבי אליעזר צבי ישב על כיסאי, והוא ראוי למלאות את מקומי בהמשכת השושילתא קדישא, והלבישו אותו בבגד לבן כמנהג תלמידי הבעש"ט".
לאחר פטירת אביו קיבלו החסידים את רבי אליעזר להמשיך ולנהל את החסידות.
בתחילת הנהגתו היה נוסע לרבי חיים מצאנז.
נפטר בכ"ד באייר ה'תרנ"ח ונטמן בעיר קאמארנא.
את מקומו מילא בנו רבי יעקב משה.
בנו רבי מנחם מאניש מפלאשטין
בנו רבי אברהם מרדכי מקאמרנא
בנו רבי יעקב משה מקאמרנא, ממשיך דרכו
בנו רבי פנחס נתן מרודיק.
חתנו רבי יהודה צבי טויב
חתנו הרב רבי משה משאץ.
דמשק אליעזר, פירוש על ספר הזוהר הקדוש, שבעה חלקים
ראש ביתו פירוש על התיקוני זהר
בן ביתי על התורה וחמש מגילות
זקן ביתו על פרקי אבות
אור עיניים מפתח לערכי הקבלה בסדר א-ב, 2 חלקים
זקן ביתו על סיום הש"ס
לוי אליעזר קלונסקי (קלאנסקי) (ה'תרכ"ג, 1863 – א' באדר ה'תרע"ז, פברואר 1917) היה סוחר ב בשלהי התקופה העות'מאנית ואחד מאישי הציבור הבולטים בו.
נולד בשצ'דרין שבפלך מינסק, כאשר הייתה חלק מהאימפריה הרוסית.
אביו נפטר בהיותו ילד, וקלונסקי גדל בבית סבו.
בשנת 1870 עלה לארץ ישראל, יתום וחסר כל.
לאחר נישואיו עבר קלונסקי להתגורר בחברון והקים שם תעשייה של גבינה, שהתבססה על חלב שרכש מערביי הסביבה.
בהמשך הקים ביחד עם אלתר ריבלין את הפירמה "ריבלין את קלונסקי" שעסקה בשיווק אקספורט אימפורט לצמר, וצמוקים ושעורה לתעשיית בירה.
באותן שנים היה קלונסקי הראשון שקיבל זיכיון מהפחה הטורקי להפקת אשלג מחוף ים המלח.
קלונסקי העסיק פועלים הערבים שלקטו את האשלג והעבירו אותו לחברון, וקלונסקי שיווק אותו לארצות חוץ.
במקביל ניהל קלונסקי עסק של צביעת בדים.
קלונסקי עסק אף בייבוא מאנגליה, סקוטלנד, ושוודיה, והתקשר עם סוכנים רבים בסוריה ובלבנון.
משה מני הגדיר את קלונסקי "הבולט שבין סוחרי היהודים".
בהמשך הקים קלונסקי עם ריבלין את הבנק הראשון (והיחיד בתקופתו) בחברון.
לאחר שקלונסקי רכש את חלקו של ריבלין בבנק, כונה הבנק בפי ערביי חברון "אליעזר אל-בנק".
בשנת 1895 תרם קלונסקי משמעותית לביסוס המושבה מוצא שהוקמה שנה קודם לכן.
קלונסקי נטל חלק בכל ענייני הציבור בחברון והיה העסקן הבכיר בקהילת חב"ד.
ב- 1909 נבחר קלונסקי לראשון משלושת חברי ועד היישוב היהודי האשכנזי בחברוןוהוגדר "נשיא הוועד".
בפברואר 1914 נפגש קלונסקי בירושלים עם הברון רוטשילד כנציג הקהילה היהודית בחברון, והברון קבלו "בכבוד ובידידות".
בין היתר נטל קלונסקי חלק מרכזי בייסוד בית החולים "חסד לאברהם" בחברון, ובייסוד ישיבת "מגן אבות" בחברון.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה סייע קלונסקי רבות ליהודים במצוקה וניהל את "ועד הסיוע של חברון".
בשבט ה'תרע"ו (1916) חתם על מכתב מטעם היישוב בחברון ל"ועד הכללי" בירושלים, לצד רבני חברון; החכם באשי סלימאן מנחם מני, הרב חנוך חסון, הרב מאיר שמואל קסטל ורבי יעקב יוסף סלונים.
בשעה שהמלחמה הביאה לעיר רעב ומוסדות הקהילה החברונית התמוטטו, קלונסקי האכיל את הרעבים ופרנס את העניים מרכושו.
דו"ח מאותה עת תיאר את קלונסקי "כלבא שבוע השני".
בתקופת המלחמה התגורר קלונסקי בדירת פאר בפרברי חברון, ואירח בה חיילים יהודים רבים שגויסו בכפייה לצבא הטורקי.
פעילות זו זכתה להערכה רבה מהאוכלוסייה הערבית המקומית.
ישראל הורוביץ (תר"מ-תקע"ח) מתאר בספרו "ארץ ישראל ושכנותיה - אנציקלופדיה גאוגרפית-היסטורית": .
כאשר ג'מאל פחה גזר עונש מוות בתליה על 12 חיילים יהודים, גייס קלונסקי 1,200 לירות (הון עתק באותם ימים) ויחד עם החכם בשי הרב סלימאן מנחם מני הצליחו בעזרת השלמונים לפדות את היהודים.
קלונסקי נטמן בבית העלמין העתיק בחברון.
לאחר טבח חברון (תרפ"ט) המצבה חוללה עם שאר מצבות בית העלמין בחברון, ובמקום ניטע כרם ענבים.
בשנת 1968 החל חתנו של קלונסקי, ר' יוסף חיים אורנשטיין, את השיקום הראשוני של בית העלמין ואף חידש את מצבתו של קלונסקי.
בירחון הפרוזדור שפורסם בירושלים לאחר פטירתו הופיע הספד ארוך:.
בתאריך 24 בפברואר 2017, במלאת 100 שנה לפטירתו של קלונסקי, נערך בחברון כנס של צאצאיו.
אליעזר (לייזר) ראוכברגר (נולד בכ"ט טבת ה'תשכ"ג, 24 בינואר 1963) הוא איש ציבור ועיתונאי חרדי.
משמש כממלא מקום וסגן ראש העיר ירושלים, יו"ר הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה ויו"ר מפלגת דגל התורה בעיר.
ראוכברגר נולד בחיפה לרב משה (רב שכונת בת גלים ולימים חבר מועצת הרבנות הראשית) וללאה לבית סגל, נינת הסבא מנובהרדוק.
אימו נהרגה בתאונת דרכים כשהיה בגיל שנה וחצי.
בצעירותו למד בישיבת חברון בשכונת גבעת מרדכי בירושלים.
בשנת 1988 היה שותף בהקמת מפלגת דגל התורה ובבחירות לכנסת באותה שנה שימש כמנהל המטה הארצי של המפלגה.
בשנים 1990–1992 שימש כדובר סיעת דגל התורה בכנסת.
בשנת 1991 החל לעבוד כעיתונאי בביטאון החרדי-ליטאי יתד נאמן ככתב לענייני ירושלים וככתב פוליטי.
במשך שנים רבות כתב את הטור "פוליטיקה".
בשנת 1996 נבחר כיושב ראש תא הכתבים של הכנסת, ובשנת 2000 נבחר לקדנציה נוספת בתפקיד בו כיהן עד שנת 2004.
בשנת 1995 התמנה על ידי שר הפנים, אהוד ברק, לחבר במועצה הממונה של העיר אלעד.
ראוכברגר כיהן כחבר מועצה בעיר בשנים 1995–1996.
בשנת 2002 נבחר לחבר הנהלת המינהל הקהילתי בשכונת הר-נוף בירושלים ומונה למחזיק תיק הכספים וכוח אדם במינהל הקהילתי.
בהמשך נבחר ליושב ראש המינהל הקהילתי.
פרש מראשות המינהל הקהילתי עם בחירתו למועצת עיריית ירושלים.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 2013 התמודד למועצת העיר ירושלים מטעם דגל התורה במסגרת סיעת יהדות התורה.
ראוכברגר נבחר למועצת העירייה והתמנה ליושב ראש ועדת המכרזים, ומחזיק תיקי נכסים ומבני ציבור.
בנוסף, כיהן ראוכברגר כיושב ראש סיעת יהדות התורה, שמנתה שמונה חברים והייתה הסיעה הגדולה ביותר במועצת העיר.
בשנת 2013 מונה על ידי מנהיגי הציבור החרדי-ליטאי לאחראי מטעם מפלגת דגל התורה על נושא בחירת רבנים ודיינים.
בתפקידו זה הביא לבחירתו של הרב דוד לאו לתפקיד הרב הראשי לישראל, וכן היה מעורב במינוי עשרות דיינים על ידי הוועדה למינוי דיינים.
בנוסף, כיהן כדירקטור ברשות לפיתוח ירושלים, בצוות אב לתחבורה האמונה על תכנון מערכת התחבורה ומערכת הסעת המונים בירושלים וסביבותיה, ובראשם פרויקט הרכבת הקלה.
בבחירות לרשויות המקומיות שנערכו בשנת 2018, התמודדה דגל התורה בנפרד מסיעת אגודת ישראל.
ראוכברגר הוצב בראש הרשימה ונבחר בשנית למועצת העירייה.
ראוכברגר הוביל את מפלגתו להישג בלתי רגיל כשמפלגת דגל התורה בראשותו קיבלה 6 מנדטים והפכה לסיעה הגדולה ביותר בקואליציה העירונית.
ראוכברגר התמנה לסגן וממלא מקום ראש העיר, מחזיק תיק תכנון ובניה ויושב ראש הוועדה המקומית לתכנון ובניה.
כמו כן התמנה לממלא מקום יושב ראש דירקטוריון חברת מוריה, חברת בת של עיריית ירושלים המבצעת את כלל עבודות התשתית והפיתוח של העיר, וממלא מקום יושב ראש דירקטוריון חברת עדן, האמונה על פיתוחה הכלכלי של ירושלים.
בתפקידו כיושב ראש הוועדה המקומית קבע שיא ארצי חדש בוועדות סטטוטוריות עירוניות ומחוזיות, כאשר כינס את הוועדה המקומית לתכנון ובניה לישיבה במשך 15 וחצי שעות.
ראוכברגר נשוי לתיקי, אב לחמישה ילדים ומתגורר בשכונת הר נוף בירושלים.
אביו, הרב משה, (נפטר באוקטובר 2020), היה מרבני העיר חיפה, חבר מועצת הרבנות הראשית לישראל במשך 14 שנה ויושב ראש ועד רבני השכונות בישראל.
אליעזר רבינוביץ (נולד ב-27 במאי 1946 בירושלים) הוא פיזיקאי ישראלי, נשיא מועצת CERN, מומחה בפיזיקת אנרגיות גבוהות, פרופסור אמריטוס במכון רקח לפיסיקה של האוניברסיטה העברית בירושלים, לשעבר ראש הוועדה הלאומית לאנרגיות גבוהות של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
קיבל תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה בשנת 1969, ותואר שני בפיזיקה בשנת 1971, שניהם באוניברסיטה העברית.
בשנת 1974 קיבל תואר דוקטור בפיזיקה ממכון ויצמן למדע בהנחיית פרופ' חיים הררי.
בשנים 1975–1976 היה בפוסט-דוקטורט בפרמילאב, ובשנה האקדמית 1976/77 שהה בפוסט-דוקטורט במעבדה הלאומית לורנס ברקלי בקליפורניה.
ב-1977 הצטרף לסגל מכון רקח לפיסיקה של האוניברסיטה העברית כמרצה בכיר, ב-1981 מונה לפרופסור חבר, וב-1985 מונה לפרופסור מן המניין.
ב-2005 הופקד על הקתדרה למדע ע"ש ליאון ועדה מילר.
כיהן במשך שלוש שנים כראש מכון רקח לפיסיקה, ובשנים 2005–2012 כיהן כראש המכון הישראלי ללימודים מתקדמים.
בשנת 2003 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, וב-2014 היה מדען אורח ב-KITP שבאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
רבינוביץ היה עמית המכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון, ופרופסור אורח במספר אוניברסיטאות ומכוני מחקר.
מספטמבר 2015 הוא חוקר ב-IHES בצרפת.
בשנים 2004–2020 כיהן כראש הוועדה הלאומית לאנרגיות גבוהות של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 2004 מונה לאחד מנציגי ישראל במועצת CERN, ובשנים 2016–2018 כיהן כסגן נשיא מועצת CERN.
בספטמבר 2021 נבחר לנשיא מועצת CERN, ונכנס לתפקיד ב-1 בינואר 2022.
מאז 1997 נמנה עם מובילי מיזם הקמת סינכרוטרון האור למדע ניסויי ויישומי במזרח התיכון (SESAME) בירדן.
בשנת 2019 הוענק לו פרס "דיפלומטיה באמצעות המדע" של האיגוד האמריקאי לקידום המדע (AAAS) , על חלקו במיזם זה.
תחום מחקרו של רבינוביץ הוא פיזיקת אנרגיות גבוהות תאורטית, ובמיוחד תורת השדות הקוונטית ותורת המיתרים.
פרסם יותר מ-150 מאמרים מדעיים.
אליעזר פרלמוטר (1807, ה'תקס"ז – כ"א בטבת ה'תרמ"ז, 17 בינואר 1887, לודז') היה חזן ומלחין יהודי-פולני.
שימש כחזן בקהילות שונות בפולין.
נולד בשנת 1807 משפחתו הייתה משפחה רבנית, אביו, רבי משה (הנקרא "משה שערשאווער") בן ר' יעקב אהרן שהיה רב בבריסק שבליטא.
ואמו הייתה נכדת ר' יחיאל היילפרין ממינסק.
תחילה למד אצל אביו, ולאחר מכן המשיך את לימודיו במינסק.
ולמד שם חזנות מהחזן סנדר מינסקר.
לפני שנת 1839 התמנה לחזן בעיר לונטשיץ.
בסביבות 1850 נתמנה לחזן בית הכנסת בשייראדז, שבפרובינציית לודז' בפולין.
משנת 1856 ואילך שימש כחזן בקהילות היהודיות בלודז', בצאנז ושוב בלודז'.
בשנת 1859 הדפיס את הספר "אבן משה" על התורה, אשר זכה להסכמתו היחידה של האדמו"ר מנחם מנדל מקוצק.
נפטר בגיל 80 בלודז' ב-כ"א בטבת ה'תרמ"ז, 17 בינואר 1887, ונקבר בבית העלמין היהודי הישן בעיר, שאינו קיים עוד.
נספד על ידי רבה של העיר אליהו חיים מייזל.
פרלמוטר היה נשוי לליפשא חוה (חיה לובצ'ה), וממנה נולדו לו חמישה ילדים:
בנו, הרב אברהם צבי פרלמוטר, היה רב ומנהיג קהילה
אליעזר קפלינסקי (1936 – 28 באוקטובר 2025) היה קרדיולוג ישראלי, פרופסור, מנהל מכון הלב במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר בשנים 1988–2001 ודקאן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב בשנים 1992–1999.
אליעזר קפלינסקי נולד ב-1936 בסלונים שבפולין (כיום בבלארוס), בן לזהבה (לבית יוסלביץ) ולגינקולוג נח קפלינסקי.
עלה עם אמו לארץ ישראל בתחילת 1943 עם ילדי טהראן, ונקלט בקיבוץ חולדה.
באוקטובר 1945 הגיע גם אביו לארץ ישראל.
בילדותו למד נגינה בכינור, בין השאר אצל אילונה פהר.
למד רפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים, שם גם הכיר את אשתו.
בינואר 1962 התגייס לצה"ל ושירת כרופא בגדוד צנחנים, עד אפריל 1964.
התמחה בקרדיולוגיה וב-1969 החל לעבוד בבית החולים שיבא.
בהמשך ניהל את מכון הלב בבית החולים מאיר בכפר סבא.
בשנים 1988–2001 ניהל את מכון הלב בבית החולים שיבא.
בשנים 1992–1999 היה דקאן הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
הוא המשיך ללמד באוניברסיטת תל אביב עד גיל 84. עד גיל 80 לימד גם בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היה חבר כבוד באיגוד הקרדיולוגי בישראל.
אליעזר קפלינסקי נישא בינואר 1959 לנעמי קפלינסקי, ראומטולוגית ומנהלת מחלקה פנימית בבית החולים איכילוב, ונולדו להם שישה ילדים.
נעמי קפלינסקי נהרגה בתאונת דרכים ב-26 באפריל 2005, בהיותה בת 68, יחד עם בנם, בועז קפלינסקי, בן ה-36.
קפלינסקי היה כנר חובב ברמה גבוהה, וניגן כסולן בקונצרטים שנועדו להתרמה למכון הלב ולארגון לב אל לב, וכן ברביעיית כלי קשת.
בנו, עו"ד יובל קפלינסקי, כיהן כמנהל המחלקה הבינלאומית בפרקליטות המדינה.
אחותו הצעירה, יוכבד קפלינסקי, היא פסנתרנית, מנהלת המחלקה לפסנתר בבית ספר ג'וליארד בניו יורק.
אחות נוספת, דולי, נספתה בשואה.
נפטר ב-28 באוקטובר 2025 והובא לקבורה בירושלים.
אֱלִיעֶזֶר צוּקֶרְמַן היה מהפכן סוציאליסטי וסופר עברי-יידי.
נמנה עם חלוצי הסוציאליזם העברי ופעל בקרב חוגי המשכילים והמהפכנים היהודים ברוסיה ובאירופה במחצית השנייה של המאה ה-19.
צוקרמן נולד בשנת 1852 במוהילב (כיום בבלארוס) למשפחה אמידה ומיוחסת; אביו, יוסף, היה אחיו של עסקן הציבור שמריהו צוקרמן.
בנעוריו קיבל חינוך מסורתי, אך נמשך לתנועת ההשכלה היהודית ואף ניסה לברוח לבית המדרש לרבנים בז'יטומיר, ויצר קשר עם אליעזר צבי צווייפל שעמד בראש המוסד, אבל הניסיון סוכל על ידי אביו.
בצעירותו הצטרף לחוג מהפכני שהקים פאבל אקסלרוד במוהילב.
לאחר נישואיו עבר לסנקט פטרבורג ולמד את מלאכת הדפוס והתגרש מאשתו.
ב-1874 עבר לווינה, שם עבד בבית הדפוס של פרץ סמולנסקין וסייע בהדפסת כתב העת "השחר".
משם המשיך לברלין, עבד בבית חרושת לסבון וחבר לחוג מהפכנים יהודים שחיו חיי שיתוף (קומונה), והיה לידידו הקרוב של אהרן שמואל ליברמן.
צוקרמן היה שותף מרכזי בהוצאת העיתון הסוציאליסטי העברי הראשון, "האמת", וסידר את גיליונותיו לדפוס.
בשנת 1878 עבר לז'נבה והיה בין מנסחי הכרוז של "קבוצת סוציאליסטים יהודיים" (Союз еврейских социалистов), שקרא לפעולה סוציאליסטית בקרב היהודים בשפת היידיש.
עם הקמת בית הדפוס המחתרתי של תנועת "נרודניה ווליה" (רצון העם), חזר לרוסיה ועבד בדפוס המחתרתי בסנקט פטרבורג.
בשנת 1880 נחשף בית הדפוס, וצוקרמן נעצר ונכלא במבצר פטרופבלובסקיה.
הוא נשפט במשפט שנודע כ"" באוקטובר 1880 ונידון ל-15 שנות עבודת פרך, שהומרו ב-8 שנות מאסר וגירוש.
הוא הוגלה לסיביר, לכלא קארה.
לאחר 5 שנים הוא הוגלה לכפר קטן במחוז יקוטסק על גדות הנהר , ושם קץ לחייו בטביעה.
צוקרמן החל את דרכו הספרותית בכתיבת מאמרים, כתבות וסיפורים בעיתונים העבריים של התקופה, בהם "המליץ", "המגיד" ו"השחר".
כתיבתו התאפיינה בביקורת חברתית ובשאיפה לתיקון עולם.
בנוסף לכתיבה עברית, חיבר שירים ביידיש.
כתביו נאספו לראשונה בספר רק לאחר מותו.
הספר "כתבי אליעזר צוקרמן", בעריכת צבי קרול, יצא לאור בתל אביב בשנת 1940 וכלל את יצירותיו העבריות, שירים ביידיש (עם תרגום לעברית מאת אברהם לוינסון) ומונוגרפיה על חייו.
אליעזר (אלי) שקדי (נולד ב-16 באוגוסט 1957) הוא אלוף במילואים, מרצה ומנהל ישראלי.
שירת כטייס קרב וכיהן כמפקד ה-15 של חיל האוויר הישראלי (2004–2008).
שקדי נולד ברמתיים למשה שקדי, ניצול משואת יהודי הונגריה ששרד בבית הזכוכית, ולנחמה, שעלתה לישראל ממצרים.
שני הוריו היו אנשי חינוך שניהלו את מוסד גבעת הוד לילדים ממשפחות מצוקה.
שקדי גדל בהוד השרון ובכפר סבא.
בנעוריו היה כדורגלן במחלקת הנוער של הפועל כפר סבא, למד בתיכון כצנלסון ובבית הספר למחוננים של אריקה לנדאו באוניברסיטת תל אביב.
הוא בעל תואר ראשון במתמטיקה ובמדעי המחשב מאוניברסיטת בן-גוריון, ותואר שני בניהול מערכות מבית הספר ללימודי מוסמכים של הצי שבמונטריי בקליפורניה בארצות הברית.
שקדי התגייס לקורס טיס בשנת 1975, וסיים אותו בשנת 1977 במגמת קרב כחניך מצטיין.
הוא שירת כטייס A-4 סקייהוק ("עיט") במשך שנה, ביצע הסבה להטסת מטוס מיראז', ושירת בטייסת 253 ("טייסת הנגב") בבסיס חיל-האוויר איתם שבסיני.
בשנת 1980 השתתף בקורס ההסבה הראשון למטוס F-16 ("נץ") שנערך בישראל, והוצב בטייסת 117 ("טייסת הסילון הראשונה") בבסיס רמת דוד.
בשנת 1981 עבר לבית הספר לטיסה שבחצרים, ושירת כמדריך וכמפקד קורס שלב מתקדם במגמת קרב.
בשנת 1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, כאשר הטיס את F-16 נץ 107, הפיל בקרבות אוויר שני מטוסים סוריים מדגם מיג-23.
בשנת 1986 סיים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון, ומונה לסגן מפקד טייסת 116, טייסת A-4 סקייהוק בבסיס נבטים.
בשנת 1987 היה חבר בצוות ההקמה של טייסת ה-F-16D ("ברק") הראשונה של החיל, טייסת 101 ("טייסת הקרב הראשונה"), בבסיס חצור, והיה סגן מפקד הטייסת.
בשנת 1989 מונה למפקד מגמת קרב בבית הספר לטיסה.
בשנת 1991 עמד בראש צוות ההקמה של טייסת F-16D חדשה, טייסת 109 ("טייסת העמק"), ברמת דוד, ופיקד עליה עד שנת 1993.
בשנת 1993 מונה לראש ענף קרב במחלקת מבצעים שבלהק אוויר, ובשנת 1994 הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לראש המחלקה.
בשנת 1998 שב מלימודי תואר שני בארצות הברית, ומונה למפקד בסיס רמת דוד.
ביולי 2000 הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה לראש להק אוויר (רל"א).
בפברואר 2002 מונה לראש מטה החיל (רמ"ט).
במהלך שירותו צבר מעל 3,000 שעות טיסה, במגוון מטוסים ומסוקים.
ב-4 באפריל 2004 הועלה לדרגת אלוף, מונה למפקד חיל האוויר הישראלי והחליף את האלוף דן חלוץ שמונה לסגן הרמטכ"ל.
על בחירת שקדי לתפקיד הגיב האלוף במיל' הרצל בודינגר, מפקד החיל לשעבר, .
במאי 2005 הוענק לשקדי עיטור "אות לגיון ההצטיינות" בדרגת מפקד על ידי מפקד חיל האוויר האמריקאי, הגנרל ג'ון פ.
תחת פיקודו המשיך חיל האוויר בביצוע סיכולים ממוקדים ושיפר את ביצועיו תוך פגיעה ביותר מחבלים והורדה ניכרת של מספר האזרחים הבלתי מעורבים שנפגעו בתקיפות: ב-2007, על כל כ-30 מחבלים שנהרגו בסיכולים ממוקדים נהרג אזרח אחד (לפי שקדי עצמו, עם סיום תפקידו ב-2008 היה היחס 1:24).
חיל האוויר השתלב ב"טקטיקת הבועה" בסיוע לכוחות הקרקע בלוחמה בשטח בנוי, בהשמדת חוליות נ"ט וחוליות קסאם, דבר שהתבטא היטב במבצע ימי תשובה ובמבצע גשמי קיץ.
שקדי פיקד על חיל האוויר בתקופת מלחמת לבנון השנייה, בה ביצעו מטוסי ומסוקי הקרב של החיל אלפי גיחות הפצצה, ומסוקי הסער ביצעו עשרות גיחות לחילוץ פצועים.
על פעולות אלו הוענק צל"ש יחידתי לשתי טייסות הבלקהוק.
אחד ההישגים העיקריים של חיל האוויר במלחמה היה מבצע משקל סגולי להשמדת מערך הרקטות ארוכות הטווח של חזבאללה בימים הראשונים של הלחימה.
כמו כן פיקד שקדי על מבצע חד וחלק, שבמהלכו ערכו כוחות של סיירת מטכ"ל ויחידת שלדג פשיטה על מרפאת השדה "דר אל חיכמה" של ארגון חזבאללה בבעלבכ שבבקעת הלבנון ב-2 באוגוסט 2006. שקדי התנדב לפקד על המבצע ממוצב הפיקוד העליון כשלצידו טל רוסו כיועץ להפעלת כוחות מיוחדים.
על הכוח בשטח פיקד אלוף-משנה ניצן אלון, יוצא סיירת מטכ"ל.
בתקופת כהונתו כמפקד החיל התבצע מבצע "מחוץ לקופסה" ב-6 בספטמבר 2007, תקיפה אווירית בסוריה שבה השמיד חיל האוויר הישראלי כור גרעיני בשלבי בנייה, שהוקם בעזרתה של קוריאה הצפונית.
שקדי פיקד על התכנון וההכנות לתקיפת הכור ועל התקיפה עצמה מחדר השליטה ב"בור".
שקדי היה ממקימי המיזם שח"ר כחול לשירות חרדים בחיל האוויר, ביחד עם רב החיל, הרב משה ראב"ד.
היוזמה הייתה לסיפור הצלחה עוד בתוך כהונתו של האלוף שקדי, הורחבה לחילות נוספים, והפכה לפרויקט כלל צה"לי.
ב-13 במאי 2008 הוחלף על ידי אלוף עידו נחושתן בטקס רשמי בבסיס רמת דוד.
לאחר שחרורו היה שקדי אחראי על תכנון התקיפה האווירית המסיבית בתחילת מבצע עופרת יצוקה.
התקיפה נחשבה להצלחה ונפגעו בה מאות מטרות טרור ונהרגו מעל 300 פלסטינים, רובם פעילי חמאס (מחבלים ושוטרים במשטרה האזרחית של חמאס).
ב-21 באוקטובר 2009 בחרה בו מועצת המנהלים של חברת אל על למנכ"ל החברה, במקומו של חיים רומנו.
בזמן כהונתו כמנכ"ל החברה הקים את פרויקט שגרירי אל על, המקדם הסברה ישראלית של טייסי ודיילי אל על ברחבי העולם.
ב-1 בדצמבר 2013 הודיע על התפטרותו.
דוד מימון החליף אותו ב-20 במרץ 2014.
שקדי מכהן כנשיא ארגון "מסע ישראלי".
באוגוסט 2021 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי, "למה מי זה מייקל?!", בהוצאת ידיעות ספרים.
בספר הוא מתאר 148 אירועים מתולדות חייו.
בינואר 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל מונה על ידי שר הביטחון יואב גלנט לראש הצוות לשילוב תכליתי של חרדים בצה"ל.
הצוות הגיש את מסקנותיו במאי 2024.
אליעזר שקדי נשוי לרופאה ד"ר ענת שקדי, ואב לשני בנים ובת.
בנו הקטן עומר שירת אף הוא כטייס בחיל האוויר.
בנו הבכור נמרוד הוא בוגר תוכנית תלפיות.
אחותו, יעל שקדי, מפעילה סדנה לצורפות בכפר סבא.
ביוני 2025 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אריאל.
אליעזר שינדלר (בכתיב יידי: שינדלער; 28 באפריל 1892, טיצ'ין, גליציה – 10 באוקטובר 1957, ווסטר, מסצ'וסטס) היה סופר יידיש, סופר ילדים, מחזאי ומורה.
אליעזר שינדלר נולד בעיירה טיצ'ין שבגליציה בשנת 1892. קיבל חינוך מסורתי במקביל ללימודים בבית ספר פולני.
כשהיה בן 15 היגרה המשפחה לווינה ושינדלר עבר ללמוד בבית ספר טכני.
הוא נתפס לפעילות נוער ציונית והיה בין מייסדי תנועת הנוער הדתית "בני יהודה".
שם גם החל בפעילותו כמחזאי והעלה מהצגותיו וערבי קריאה ומשחק.
בעת מלחמת העולם הראשונה גויס שינדלר לצבא אוסטר-הונגרי.
הוא נפל בשבי הרוסי ונשלח למחנה שבויים בסיביר.
בשבי המשיך בפעילות ספרותית, ערך והוציא עלוני שבי במחנה.
לאחר ששוחרר מסיביר, התעכב באסטרחן שלחוף הים השחור, התערה בקהילת גֵרים ושימש להם מורה לעברית.
שינדלר נדד מערבה בין ערי אירופה והתפרנס מרוכלות ומסחר זעיר והרצה על שנות השבי ברוסיה ובסיביר.
פעל כמחזאי במאי וכשחקן של מחזותיו.
בגיל 35 הפך לחרדי, הצטרף ל"אגודת ישראל", ובין השאר גם ערך ספרי לימוד לרשת החינוך החרדית "בית יעקב".
הוא גם כתב המנון לתנועת בית יעקב, אשר תורגם לימים לעברית ופותח במילים "אנו כפרחים יפים".
בשנת 1938 היגר לארצות הברית, השתקע בניו ג'רזי, והפך לאיכר בעיר לייקווד.
שינדלר נפטר בווסטר, מסצ'וסטס ב-22 בספטמבר 1957.
שינדלר פרסם מאות שירים, סיפורים, מערכונים ועיבודי מעשיות ביידיש.
יצירותיו נדפסו בכתבי עת, חוברות וקונטרסים רבים.
בכתיבתו בולטים חוויות השבי, נדודיו הארוכים ונופי יערות לייקווד.
יצירתו של שינדלר כונסה בלמעלה משלושים כרכים ביידיש.
לעברית תורגם רק ספר אחד משלו, שיצא במקור לאור ביידיש בלודז' בשנת 1931, ובתרגום העברי בירושלים בשנת 1979. אחדים מספריו גם תורגמו לאנגלית.
בנו הוא הרב הרפורמי, ממנהיגי הרפורמים בארצות הברית, אלכסנדר שינדלר.
מעשהלעך פון ארבע פינות העולם, וילנה: גרינינקע ביימעלעך, 1937.
צווישן חדקל און גאנגעס: אריענטאלישע מעשהלעך, וילנה: גרינינקע ביימעלעך, 1937.
יידיש און חסידיש: לידער (מוזיק פון יהושע ווייסער; הקדמה פון בנימין מ.
קאדער; אריינפיר עסיי אין ענגליש פון חוה עליז), ניו יורק: שולזינגר ברידער, תש"י-1950.
בממלכת הילדות (תרגם וערך: שמואל אבישי (שטוקהמר); ציורים נעמה נוטמן (כי-טוב)), ירושלים: משאבים, תש"ם-1979.
אליעזר שׂמֹאלי (ט"ו באב תרס"א, 15 באוגוסט 1901 – ח' בניסן תשמ"ה, 30 במרץ 1985) היה מחנך וסופר ילדים נודע בתקופת היישוב ובימי ראשית המדינה.
חתן פרס ישראל לספרות ילדים לשנת תשי"ז.
אליעזר שמאלי נולד בשנת 1901 בעיירה רוז'ישץ' בפלך ווהלין שבאימפריה הרוסית (בתחומי אוקראינה של ימינו).
בגיל 11 התחיל לכתוב שירים וסיפורים, ובגיל 16 יצא ללמוד בישיבת אודסה שמיסודו של הרב שמחה אסף.
בשנת 1920 עלה לארץ ישראל כחלוץ מראשוני העלייה השלישית.
שמאלי שאף לעסוק בהוראה וחינוך, ופנה ללימודי הוראה בבית המדרש למורים העברי בירושלים שהקים וניהל דוד ילין, אותו הוא מכנה בספריו "רבנו דוד ילין".
בתקופת לימודיו בירושלים התגורר בביתה של משפחה מיוצאי תימן, עליה הוא מספר- בכינויים שונים- בכמה מסיפוריו.
הערכתו הרבה ל'אחינו התימנים' מתבטאת בהמשך בעשרות סיפורים שפרסם לאורך השנים, בהם מאופיינים בני העדה ברגש ציוני עז, באמונה דתית בלתי מעורערת, בנכונות לעמל, בהסתפקות במועט, ובתערובת של תמימות ופשטות עם חריפות וחכמת חיים.
חיבה זו לבני העדה הוא תולה במספר מקומות ב"אימוצו" על ידי המשפחה שבביתה התגורר בשנות לימודיו בירושלים.
מספר מקומות בארץ היו משמעותיים בחייו ובכתיבתו של אליעזר שמאלי.
הראשון הוא כפר גלעדי, שאליו הגיע ישר מהסמינר בירושלים ב-1923. בתקופתו שם, עלה מדי פעם לחרמון ללקט צמחים, ולן אצל הדרוזים במג'דל שמס ובחצביה.
כמה מסיפוריו עוסקים במקומות אלה.
בכפר גלעדי גם פגש לראשונה את אלכסנדר זייד, ונוצרה ביניהם חברות עמוקה.
על בסיס היכרות זו כתב שמאלי את ספרו 'חיי ראשונים' וכמובן את 'אנשי בראשית', הידוע.
החברות עם משפחת זייד נמשכה גם לאחר הירצחו של זייד בשנות ה-30.
מקום נוסף שהשפיע משמעותית על חייו ועל כתיבתו הוא נשר על יד חיפה, לשם עבר באמצע שנות ה-20. שם חינך את ילדי היישוב, וכדרכו, נקלע לסכסוך אידאולוגי.
הוא התעקש ללמד את הילדים בטבע, וכמה מאנשי היישוב חשבו שככה הילדים לא לומדים.
בסכסוך הזה הוא קיבל את תמיכתו של רופא היישוב ד"ר זלמן צייטלין, ונוצרה ביניהם חברות עמוקה.
צייטלין היה רוויזיוניסט אדוק ושמאלי – מפא"יניק.
הם היו יושבים וצועקים אחד על השני וצוחקים.
בסוף שנות העשרים לימד שמאלי בכפר יחזקאל, ושם נולדה ב-1930 בתו הבכורה, שולמית שמאלי-ויתקון.
מנשר, שמאלי ורעייתו שושנה עברו להתגורר בתל אביב, ושמאלי החל ללמד בבית חינוך לילדי עובדים א'.
בית ספר זה נוסד על ידי ההסתדרות הכללית ב-1924, להורי ילדים עובדים.
בבית החינוך לימד את הכיתה המפורסמת של יצחק רבין, שהפכה להיות כיתת בני היורה.
מכאן אפשר להבין שהספר נכתב בהשראת כיתה זו.
יצחק רבין, שהיה תלמידו של שמאלי, כתב עליו לימים:
בשנת 1936 פרסם שמאלי את ספרו "בני היורה", הכתוב כיומנה של תמר, תלמידה בכיתה בה למד רבין, ומתאר שנה בחיי כיתה זאת בבית החינוך.
לימים נוסף לספר ערך נוסף, כספר שתיאר את רקע גידולם של הנערים שהפכו בתש"ח ללוחמי מלחמת העצמאות.
הספר זכה להדפסות חוזרות ונשנות גם אחרי קום המדינה, בתוספת פרקי מסגרת שמסופרים מפי בתה של תמר, המספרת כיצד הגיעו לידיה יומני בית הספר של אמה המספרים על אותם ימים שחלפו.
בנוסף, במהדורות האחרונות של הספר נוסף גם מבוא מאת רב-אלוף יצחק רבין, חבר הכיתה.
התחנה הבאה בחייהם של אליעזר ושושנה שמאלי בשנים 1934–1936 הייתה ברלין, לשם הגיעו לאחר שכתב מאמר ב"דבר" נגד בן-גוריון, ונשלח לחו"ל, על ידי תנועת העבודה, להירגע.
בברלין, שמאלי עסק בהכשרתם החקלאית של צעירים יהודים יוצאי גרמניה שהתכוננו לעלות לארץ, ולמד מדעי הטבע באוניברסיטת ברלין, אצל דמות שהפכה להיות משמעותית מאד בחייו, פרופסור הרינג.
הרינג היה אנטי נאצי, ומאוחר יותר נרצח על ידי הנאצים.
שמאלי הזכיר את שמו עד סוף ימיו.
כשחזר לארץ החל לעסוק בטיבוע עופות, תחום שלמד בברלין, והיה הראשון שעסק בזה בארץ ישראל.
לשמאלי גם ספר שלם בנושא ציפורים.
מברלין עברה משפחת שמאלי לכפר ילדים בגבעת המורה על יד עפולה.
שם היה בית הספר של המושבים בלפוריה ומרחביה.
החיים בגבעת המורה לא היו קלים.
לכל דבר היו צריכים לנסוע לעפולה.
למרות זאת, זו הייתה תקופת פריחה לשמאלי ולשושנה רעייתו, שאהבו מאוד את אנשי העמק והחיים בעמק.
לרמתיים הגיעו שמאלי ומשפחתו בשנת 1942. בשנת 1943 נולדה בת הזקונים, תמר שמאלי-בן יוסף.
שמאלי ניהל את בית הספר של זרם העובדים בכפר מל"ל והטביע את חותמו על בית הספר.
הוא עזב בסוף שנת 1949, כאשר בתו תמר נכנסה לכיתה א', אז התמנה למפקח על בתי הספר באזור השרון, והתמיד בכך עד לפרישתו לפנסיה בסוף שנת 1963.
שמאלי החל בכתיבה לילדים בסוף שנות ה-20 ועסק בכך עד שנותיו האחרונות.
כתב שירים וסיפורים והיה משתתף קבוע ב"דבר לילדים" החל מיום היווסדו בשנת 1931. לרוב פרסם שמאלי סיפורים קצרים שנועדו לילדים.
סיפוריו עוסקים במגוון נושאים: תולדות עם ישראל וארץ ישראל, החי והצומח, חברת הילדים, דמויות ורגעים מן ההווה הציוני אותו חי ומן המורשת היהודית אותה ביקש להנחיל לדורות הבאים.
הסיפורים נדפסו לראשונה ב"דבר לילדים", ובהמשך כונסו לכרכים שהודפסו ונמכרו בפני עצמם.
בין ספריו הנודעים היה סיפור חייו של השומר אלכסנדר זייד, שהפך למיתוס, בספרו "אנשי בראשית" שראה אור בשנת 1933. על זייד כתב גם את הביוגרפיה לילדים 'שומר בישראל'.
מיתוס ציוני נוסף שלהפצתו היה שותף הוא סיפור תל חי ודמותו של יוסף טרומפלדור, אליהם התייחס במספר רב של סיפורים.
בינואר 1936 זכה שמאלי בפרס מוסד ביאליק לספרות ילדים על "אנשי בראשית".
לאחר הקמת המדינה מונה למפקח על בתי הספר בשרון.
בין השנים 1942 עד 1969, שמאלי ומשפחתו גרו ברמתיים.
ביום העצמאות תשי"ז-1957 הוענק לשמאלי פרס ישראל לספרות ילדים.
בנימוקי ועדת הפרס נאמר: "אליעזר שמאלי כיוון כמעט את כל יצירתו אל הקורא הצעיר.
בשנת תשמ"ג הוענק לו פרס אקו"ם על מפעל חיים בספרות ילדים.
לפני פטירתו שמאלי גר בדיור מוגן ברעננה, לפני כן בתל אביב.
אליעזר שמאלי נפטר בשנת 1985 ונקבר בבית הקברות של "אגודת השומרים" בקריית טבעון.
בנותיו הן שולמית ויתקון ז"ל ותמר בן יוסף, כלכלנית ועיתונאית.
לאליעזר שמאלי נולדו ארבעה נכדים, יעל וגדעון ילדיה של שולמית, ודפנה ונועה, בנותיה של תמר.
אדם ובהמה, ירושלים : הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל (מולדתנו י"א), 1933.
עביבים: סיפורי ילדים, תל אביב : ספרות, 1933.
בזכות המנצח קלבריני : אם ובנותיה, תל אביב: יבנה, (1940s).
רוזה כהן, תל אביב: תל אביב : המרכז לחנוך / מועצת פועלי תל אביב ויפו, 1940.
חיי ראשונים : מיומני אלכסנדר זייד, תל אביב: עם עובד, 1942.
צפרים בארץ : שוכני החצר והמטע, תל אביב: מסדה, 1943.
צפרי החרף בארץ : מסעיהן וחייהן, תל אביב: מסדה, 1945.
בין זריחה לשקיעה : ספורים, תל אביב: יבנה, (1946).
מחזור הצומח והחי בארץ ישראל, תל אביב: מסדה, 1953-1948, 2 כרכים.
יפה את, ארצנו : ספורים על החי והצומח, תל אביב: יבנה, 1948.
בדרך לבית החינוך : מיומנו של מורה, תל אביב: אורים המרכז לחינוך (ספריה פדגוגית קטנה כ'), 1953.
חג הסוכות : לגננות ולמורים במוסדות חינוך ממלכתיים, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, 1957.
ימים נוראים : לגננות ולמורים במוסדות חינוך ממלכתיים, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, 1957.
צפרים בישראל : חרפיות, יציבות וקיציות, תל אביב: מסדה, 1959.
חג השבועות : לגננות ולמורים במוסדות חינוך ממלכתיים, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, 1959.
חג הפסח : לגננות ולמורים במוסדות חינוך ממלכתיים, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, 1960s
סיפורים: מחיי העולים, תל אביב: מוציא לאור לא ידוע, 1960.
בקצה הזרת : קובץ סיפורים, תל אביב: מסדה, 1961
אל המבוע : סיפורים, תל אביב: עמיחי, 1962.
כיסופי גאולה, תל אביב: עמיחי, 1962.
בין חרמון וגלבוע: ספורים ואגדות, תל אביב: יבנה, 1968.
שומר בישראל : אגדת אלכסנדר זייד, רמת גן: מסדה, 1970.
אלכסנדר זייד: דמות ותקופה, ירושלים: המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, 1971.
החלוצים : חוקרי הטבע של ארץ-ישראל, תל אביב: עם עובד, 1972.
ויהי המבול על הארץ : גילוי יומן תיבת נח, רמת גן: מסדה, 1972.
צפרים בישראל: צפרי מסע חרפיות, צפרי מסע חורפיות, רמת גן: מסדה, 1973.
הרועה הנאמן : מבחר סיפורים, תל אביב: עם עובד, 1976.
בשכנות טובה / אליעזר שמאלי, תל אביב: ספרית פועלים, 1979.
אבטיחים : הנער אמיץ הלב, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, המרכז לתוכניות לימודים, 1979.
סיפורים וציפורים, תל אביב: עם עובד, 1980.
זהב בירושלים, תל אביב: זמורה ביתן מודן, 1980
הרב אליעזר שלמה שיק (מכונה בפי תלמידיו מוהרא"ש והצדיק מיבנאל) (כ"א באייר ה'ת"ש, 29 במאי 1940 – י"ז בשבט ה'תשע"ה, 6 בפברואר 2015) מחסידות ברסלב, היה מייסדה של קהילת "היכל הקודש" ביבנאל ובניו יורק.
נולד בארץ ישראל וגדל בירושלים.
בנם של מלכה והרב מנחם זאב, אב בית דין של העיר טוקאי, שעלו לארץ ישראל מהונגריה בתחילת מלחמת העולם השנייה.
למד בתלמוד תורה "עץ חיים".
בגיל 14 עבר עם משפחתו לארצות הברית.
למד חמש שנים בישיבת 'ערוגת הבושם' ולאחר מכן בישיבת תפארת ירושלים של הרב משה פיינשטיין.
בחורף תשי"ז, בהיותו כבן 16, הוא נתקל לראשונה בספר "משיבת נפש" שלוקט על ידי הרב אלתר מטעפליק מכתביהם של רבי נחמן מברסלב ורבי נתן מברסלב, ומאז התקרב לחסידות ברסלב.
לדבריו, כשראה את הקושי להשיג ספרים נוספים ואת מחירם הגבוה החליט שלאחר חתונתו ידפיס את ספרי רבי נחמן מברסלב באלפי עותקים וימכרם במחיר השווה לכל נפש.
לטענתו, בעקבות מעשה זה החלה המחלוקת בגינו מצידם של רבני ברסלב האחרים.
בי"א בשבט תשכ"ב נשא את הרבנית יחנא שפרה (ה'תש"ד-ה'תשע"ה) בת רבי אשר ישעיה הלוי רוטנברג, האדמו"ר מקאסאן.
את חופתו ערך הרב משה פיינשטיין, אחיו, הרב בנימין, כיהן כאב"ד טוקאי בפלטבוש.
החל משנת ה'תשכ"ד החל בהדפסת ספרי ברסלב בכמויות גדולות כדי להפיצם.
שנתיים לאחר נישואיו החלו להגיע אליו בחורי ישיבות ואברכים על מנת ללמוד אצלו, ובמקביל החל להתכתב עם מתייעצים רבים שפנו אליו מארצות הברית, מאנגליה ומישראל.
מכתבים אלו לוקטו בהמשך לסדרת ספריו המרכזית - שו"ת "אשר בנחל" המונה כמאתיים שבעים ושניים כרכים.
אחד מתלמידיו הדפיס את קובץ המכתבים הראשון ללא ידיעתו וקיבץ אותם לחוברת בשם "נועם אשר בנחל".
מאוחר יותר שונה שם הסדרה לשמה הנוכחי, כאשר בשם הסדרה רמוזים ראשי התיבות של שמו - רבי אליעזר שלמה.
הרב שיק סייע בהקמת בית מדרש של חסידי ברסלב בשדרה ה-16 בשכונת בורו פארק, והוא מסר שם שיעור שבועי .
בשנת תשכ"ו (1966) נסע לראשונה לקברו של רבי נחמן באומן.
בנסיעתו עבר דרך ישראל ונפגש לראשונה עם חסידי ברסלב חשובים כמו הרב שמואל הורביץ והרב לוי יצחק בנדר.
בשנת תשל"ג החל להדפיס גם ספרי חיזוק שכתב בעצמו.
הראשונים שהודפסו היו "קריאת שמע שעל המיטה" עם פירוש וספר "ארך אפיים".
הוא הדפיס והפיץ גם את ספרי רבי נחמן מברסלב בכמויות גדולות ובמחירי קרן.
בתחילת שנת תש"ל יצאו נגדו מנהיגי ברסלב בירושלים בראשות הרב לוי יצחק בנדר וכתבו על ספריו "שאין רוח חכמים נוחה מהם" אך למרות זאת, בראש השנה תשל"ו השתתף הרב שיק בקיבוץ חסידי ברסלב ב"שול" (בית המדרש) בירושלים, שם מסר שיעור בראש השנה.
ב-1976 התעורר פולמוס פנים ברסלבי סביב דרכו בהפצת כלל כתבי ברסלב לעומת הנוהג הארוך בשנים של העברת מסורות מפה לאוזן והסתרה בדברים כתובים.
באשר לספרו הביוגרפי על רבי נחמן מברסלב, הנקרא 'פעולת הצדיק', ציין צבי מרק את בקיאותו הגדולה של הרב שיק בספרות ברסלב והעובדה שנמצאים בידיו כתבי יד חשובים, אך סייג שבקרב שאר חסידי ברסלב נטען שהוא ממלא פערים בידע הקיים ללא מקורות.
כמו כן, לדברי מנדל פייקאז' יש בכתביו דברים שלא עברו במסורת ברסלב אלא הם קביעות של חוקרים שונים.
בתחילת שנת תשל"ז הקים בית מדרש עצמאי בשדרה התשיעית בבורו פארק, בשם "היכל הקודש – חסידי ברסלב".
בין מקורביו אז היו גם רבי יצחק מאיר מורגנשטרן, הרב חיים קרמר, הרב ניסן דוד קיוואק, הרב אליהו גודלבסקי ועוד.
החל משנת תש"מ נהג להגיע מספר פעמים בשנה לישראל לבקר את חסידיו בירושלים, בני ברק, טבריה ובעיקר בצפת - שם הקים את בית מדרשו לפני שהגיע ליבנאל .
בינואר 1986 דחתה המועצה המקומית יבנאל בקשה של הרב שיק להקצות קרקע להקמת בית מדרש במקום.
הרב שיק, שכבר רכש בית במקום, התיישב במקום עם קבוצה מחסידיו מה שגרם למתיחות במקום.
כעבור עשרות שנים גם נטען כי הקהילה נהגה באלימות רבה כלפי מי שעמד בדרכה.
במקום, שהפך למרכז קהילתו, מתגוררות כ-400 משפחות של חסידיו.
לקהילה יש מוסדות קהילתיים שונים ובית תבשיל שבו סועדים מאות אנשים מדי יום.
בשנת תשע"ב (2012) חנכו ביבנאל את בית הכנסת היכל הקודש דחסידי ברסלב.
בתי מדרש של חסידיו קיימים בירושלים, בני ברק, אשדוד, בת ים, נתיבות, אשקלון, תל אביב, באר שבע ועכו.
בארצות הברית, מקום מגוריו של הרב שיק במהלך רוב השנה, קיים ריכוז נוסף של תלמידיו.
מלבד בית מדרשו המרכזי בבורו פארק, הקימו תלמידיו בתי מדרש במונרו, במונסי ובוויליאמסבורג.
בשנת תשע"א (2011) הקימו חסידיו, בראשות תלמידו הרב יואל ראטה, בוויליאמסבורג את "מרכז חסידי ברסלב" שבו שוכנים תלמוד תורה, בית ספר לבנות, בית מדרש, ישיבה ובית דפוס המדפיס את ספריו של רבי נחמן מברסלב ותלמידיו ואת ספרי הרב שיק.
בי"ז בשבט תשע"ה (2015) נפטר ממחלת הסרטן כ-8 ימים לאחר שנתגלתה.
הלווייתו יצאה מבית מדרשו בבורו פארק והוא נקבר ביבנאל.
כתב בצוואתו: "לא אנוח ולא אשקוט עד שיהיה למי שבא לקברי להתפלל וללמוד ישועה שלימה מן השמים.
ובפרט בחור ובחורה שצריכים למצוא את זיווגם ויאמרו את כל ספר התהלים בלי להפסיק - אני מבטיח שימצאו את זיווגם מן השמים.
נוסח דומה נחקק על קברו לבקשתו.
מספר חודשים לאחר פטירתו קיבלו עליהם חלק מתלמידי הרב שיק את הרב יצחק לעזער כרבם.
תלמיד נוסף בולט הוא הרב יואל ראטה.
בנו של הרב שיק, הרב נחמן, עורך טישים ומקבל קהל.
ספריו ממשיכים לצאת לאחר פטירתו על ידי תלמידיו.
כתבי ידו ממשיכים לצאת לאחר פטירתו על ידי תלמידו יחיאל לודמיר - שמונה על ידו לשם כך.
בתי מדרש "היכל הקודש" של תלמידיו קיימים בישראל, בערים יבנאל, בני ברק, אשדוד, מודיעין עילית, באר שבע, תל אביב, רמת גן, הוד השרון, הרצליה ועכו.
בארצות הברית ישנם בתי מדרש בבורו פארק, ויליאמסבורג, מונרו, מונסי ובלומינגראוו.
בכתביו מדגיש הרב שיק את הנוכחות האלוהית הממלאת את כל הבריאה ומאפשרת לכל יהודי להתחבר אליו בעזרת שיחה איתו ואמירת אותיות התורה.
הרב שיק הנהיג את תלמידיו על פי פרשנותו בדברי רבי נחמן מברסלב בדגש על כמה נקודות עיקריות:
הקפדה על "שלום בית": חשיבות ההרמוניה והכבוד ההדדי בחיי הנישואין (על פי שיחות רס"ג-רס"ד בשיחות הר"ן).
לימוד יומי קבוע בחמישה עשר מקורות תורניים: חומש, רש"י ותרגום אונקלוס של פרשת השבוע; תנ"ך; משנה; תלמוד בבלי; תלמוד ירושלמי; תוספתא; מדרש רבה; מדרש תנחומא; רמב"ם; טור; שולחן ערוך; זוהר; תיקוני זוהר; ליקוטי מוהר"ן; ליקוטי הלכות (על פי שיחות כ"ח ו-ע"ו בשיחות הר"ן וקונטרס סדר-דרך-הלימוד).
לימוד נרחב בכתבי רבי נחמן, בבקיאות ובעיון.
הרב שיק תיקן לוח לימוד שבעזרתו מסיימים את לימוד הספר ליקוטי מוהר"ן מדי חודש.
הפצה: עידוד תלמידיו להפיץ לרחובות את ספרי ברסלב במחיר הקרן, וכן את הקונטרסים שחיבר.
מראה חיצוני: חליפה ארוכה ומגבעת חסידית (בדומה לחסידי בעלז וויז'ניץ), פיאות מסולסלות ולא מפוזרות (על פי ליקוטי מוהר"ן חלק א' סימן קכ"ז, חיי מוהר"ן סימן תק"ז).
הקפדה על "כיבוד הורים": אף שחלק מתלמידיו הם חוזרים בתשובה ממשפחות חילוניות, מורה הרב שיק לתלמידיו להימנע ככל האפשר ממחלוקות עם ההורים ובני המשפחה.
התבודדות: שיחה אישית עם הקב"ה, בכל הזדמנות ובכל מקום (על פי שיחות הר"ן סימן סח), ולא רק בזמן מסוים שבו מתארגנת קבוצה לצאת ליער וכדומה.
נישואין בגיל צעיר: עודד הרב שיק את חסידיו להשיא את ילדיהם בגילאים צעירים מאוד (סביבות 15), כדי למנוע מהם פיתויים של יצר הרע בנושאי מין.
בשל כך נפתחה נגדו חקירה פלילית ובמשך שלוש שנים הוא נעדר מהארץ מחשש שייעצר בידי רשויות החוק.
החקירה הסתיימה בשנת 2006 ללא הגשת כתב אישום.
לרב שיק חמישה ילדים, שני בנים ושלוש בנות, המתגוררים בארצות הברית.
בנו הבכור, הרב נחמן שיק, ממשיך בעריכת טישים, תפילות באומן, קבלת קהל, כתיבת מכתבים, וסיורים במוסדות ברחבי העולם.
בנו הקטן, משה (מוישי) נודה מהקהילה לאחר שניסה לעמוד בראשה.
ב-2018 פורסמה, בתוכנית "קשר השתיקה", עדות של חברת קהילה בשם פייגי מיימוני, על כך שנאנסה ועברה התעללות מינית מתמשכת על ידי דוד שלה, דמות בולטת בקהילה.
חרף המקובל בקהילה, בחרה מיימוני להתלונן במשטרה, וכתוצאה מכך, מאז הגשת התלונה נגד הדוד סבלו הוריה מהטרדות קיצוניות, כולל הפצת פשקווילים מבזים, חרם, נידוי, השלכת רימון, שריפת מכוניות ואף איומים ברצח.
הפשקווילים עסקו בהגנה על כבודו של הרב שיק, נגד השקרים, לדבריהם, שמפיצה המתלוננת ומשפחתה.
באחד הפשקווילים נכתב: "מי שאוהב את הצדיק צריך לשמור את הצדיק שלא יצא עליו שם רע.
זהו אותו האיש אשר דיבר רע כנגד הקהילה הקדושה וכן דיבר סרה על מורינו ורבינו מוהרא"ש הקדוש זצוק"ל.
בתוכנית נחשפו על ידי צוות התחקיר עדויות ומקרי אונס נוספים, שהוגדרו על ידי כתב מעריב: "מתברר כי גילוי עריות והתעללות מינית במשפחה הם בגדר "נורמה", וכי נהוג "לטשטש" ולהשתיק את המקרים הללו".
במרץ 2023 פרסם "כאן 11" סדרה תיעודית "בשם האב" העוסקת בחיים בקהילה לאחר פטירתו של הרב שיק.
העדות המרכזית בסדרה היא של אישה שעזבה את הקהילה ויצאה בשאלה.
כחלק מפרסום הסדרה היא התראיינה גם לתוכנית "כאן מקשיבים" וחזרה על עדותה, לפיה היא נאנסה תקופה ארוכה בעבודתה במטבח בקהילה, והרב שיק ניסה לשכנע אותה להתחתן עם האנס, כשהיא בת 14. לאחר שסירבה, היא שודכה לגבר עם הפרעות נפשיות ידועות שהכה ואנס אותה במהלך נישואיהם.
כמו כן סיפרה האישה שבגיל 15 ילדה את ילדה הראשון.
שם הסדרה נגזר מראיונות עם משה שיק, בנו של הרב שיק, בהן הוא העלה טענות על כך שעבר פגיעה מינית על ידי רב בכיר, ואביו בתגובה אמר לו שעליו לשתוק, ולא הרחיק אותו מהפוגע, שלאחר מכן אף שהה עמו ביחידות בביתם ביבניאל, שם פגע בו שוב.
מעבר לכך, מתח ביקורת מקיפה על הנהגתו של אביו, אך הבהיר כי מעשיו נבעו מתוך רצון טוב.
בין משה שיק לבין הקהילה מתנהלים משפטים מזה שנים, ובפסק דינו של השופט טל נמתחה ביקורת חריפה על החוזה שנחתם בין שתי עמותות בקהילה לבין משה שיק, לפיו יקבל 20,000 דולר בחודש בתמורה ל'שירותי ייעוץ' שאותם לא סיפק מעולם, ולמעשה ניתנו לו רק כדי שלא יעורר מהומות.
אליעזר שְבַיְד (ב' באלול תרפ"ט, 7 בספטמבר 1929 – ט"ז בשבט תשפ"ב, 18 בינואר 2022) היה פרופסור למחשבת ישראל באוניברסיטה העברית.
מחשובי חוקרי מחשבת ישראל, הוגה דעות ומחנך, חתן פרס ישראל בחקר מחשבת ישראל לשנת ה'תשנ"ד 1994.
אליעזר שביד נולד וגדל בירושלים והתחנך בבית ציוני-סוציאליסטי להורים אנשי העלייה השלישית.
אביו, צבי ישראל שביד, יליד גליציה, היה משורר עברי, סופר ומתרגם, שעלה לארץ ישראל מברלין, שבה קנה את השכלתו האוניברסיטאית.
אמו, אסנת רוזין, הייתה מחנכת ועלתה כחלוצה מרוסיה במסגרת תנועת "פועלי ציון".
בעממי למד בבית הספר לילדי עובדים על שם חיים ארלוזורוב.
בגיל עשר הצטרף לתנועת הנוער החלוצית "המחנות העולים".
הוא המשיך את לימודיו בבית הספר התיכון של "זרם העובדים" בירושלים (בית חינוך - תיכון עירוני ג' (ירושלים)).
בשנת 1947 סיים את לימודיו בהצטיינות ויצא, במסגרת "התנועה המאוחדת" (איחוד פלג של "המחנות העולים" עם תנועת "גורדוניה"), להכשרה חקלאית בקיבוץ כפר בלום שבצפון עמק החולה, ולשירות בפלמ"ח (פלוגה ב' של הגדוד השלישי, חטיבת יפתח).
כאשר פרצה מלחמת העצמאות לחם במסגרת מחלקתו וגדודו בגליל העליון (הגנה על השיירות, קרבות נבי-יושע, ליל הגשרים, שחרור צפת), אחר-כך בחזית המרכז (כיבוש לוד ורמלה, פרוזדור ירושלים ולטרון) ולבסוף בקרבות על משלטי הנגב.
עם סיום המלחמה נמנה שביד עם מייסדי קיבוץ צרעה שבפרוזדור ירושלים.
כחבר הקיבוץ היה פעיל ב"מרכז" של "איחוד הקבוצות והקיבוצים" ובוועדת התרבות המרכזית של תנועה זו ועמד בראשות מחלקת ההדרכה של "התנועה המאוחדת".
בתפקיד זה חיבר חלק ניכר מתוכניות החינוך לשכבות הבוגרות של התנועה.
בשנת 1951 התחיל לפרסם מאמרים על לקחי מלחמת השחרור, על עתיד התנועה הקיבוצית לאחר הקמת המדינה ועל החינוך היהודי בישראל, וכן מאמרי ביקורת על הספרות העברית החדשה ועל סופרי ומשוררי דור הפלמ"ח.
הבמות שבהן פרסם את מאמריו היו כתבי העת "שדמות", "ניב הקבוצה", "הפועל הצעיר" ו"מולד".
בהמשך דרכו, עם התחלת לימודיו באוניברסיטה העברית, פרסם מאמרים בנושאי חינוך וחברה, יהדות וציונות וביקורת הספרות בכמה כתבי-עת חדשים: "מבואות", "משא" (המוסף הספרותי של העיתון "למרחב"), "בטרם", "כיוונים", "כיוונים חדשים" ו"גשר".
היה חבר המערכת של כתבי העת: "שדמות", "מבואות", "בטרם" ו"גשר".
אחרי מלחמת ששת הימים הצטרף למערכת כתב העת לענייני יהדות "פתחים" ופרסם בו מאמרים רבים, כן השתתף במחלקת החינוך של ההסתדרות הציונית, בסמינרים למדריכים ובהוצאת סדרת חוברות של "מקורות הציונות" בצירוף מבואות.
רבים ממאמריו תורגמו ליידיש ולאנגלית בכתבי העת של ההסתדרות הציונית.
שירת במילואים, תחילה בחיל הקשר ואחר כך במסגרת הפעילות של קצין חינוך ראשי עד 1980. הרצה במוסדות החינוך של צה"ל וביחידות, שימש יועץ לחינוך יהודי וציוני לקצין חינוך ראשי ופרסם מאמרים בנושאים אלה בכתב העת של צה"ל "סקירה חודשית".
בשנת 1953 התחיל ללמוד באוניברסיטה העברית בחוגים: פילוסופיה עברית, קבלה ותולדות עם ישראל (תקופת בית שני וימי הביניים).
מוריו העיקריים היו הפרופסורים שלמה פינס, גרשום שלום ויצחק בער.
למד גם שעורים בתלמוד אצל פרופסור אפרים אלימלך אורבך, שיעורים בפילוסופיה אצל פרופסור נתן רוטנשטרייך ובספרות יידיש אצל פרופסור דב סדן.
סיים את לימודי המאסטר בהצטיינות יתרה בשנת 1961. עבודת הדוקטור שלו נכתבה בהדרכת פרופסור שלמה פינס.
הנושא: "הביקורת המושכלת על האריסטוטליות אצל פילוסופים יהודים בימי הביניים".
היא אושרה על ידי סנט האוניברסיטה בשנת 1963 ומאז התחיל ללמד במסגרת החוג לפילוסופיה עברית וקבלה כמדריך.
בשנת 1967 עלה לדרגת מרצה בכיר, בשנת 1972 התמנה לפרופסור חבר, בשנת 1976 הופקד על הקתדרה על שם ג'ון וגולדה כהן לפילוסופיה יהודית חדשה, ומאז התרכזה עבודת המחקר וההוראה שלו בתחום הפילוסופיה היהודית החדשה.
תחום זה לא נלמד עד אז במסגרת החוג באוניברסיטה העברית ולא בשום מוסד יהודי להשכלה גבוהה בישראל ומחוצה לה, והמחקר בו היה מצומצם למדי.
לאחר מיזוג החוג לפילוסופיה עברית וקבלה עם המדור של ספרות המוסר היהודית והקמת החוג הרחב למחשבת ישראל, עמד בראש החוג בשנותיו הראשונות וניהל את עיצוב הדיסציפלינה ותוכנית הלימודים.
בשנת 1984 התמנה לפרופסור מן המניין.
במשך תקופה זו שהה כמה שנים בשבתונים באוניברסיטאות סטנפורד, ייל והמכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת אוקספורד, וכיהן בהם כמרצה אורח.
השתתף בהקמת מכון שכטר ללימודי היהדות בראשית שנות התשעים ולימד בו עד שנת 2007.
הוראה ופיתוח תוכניות לימודים במשרד החינוך
במקביל למשרתו באוניברסיטה העברית לימד בכמה בתי ספר, מוסדות להשכלה גבוהה ואוניברסיטאות ישראליות, בכל אחד מהם במשך 4–6 שנים.
להלן רשימת מוסדות אלה כסדר עבודתו בהם: "בית הספר התיכון של זרם העובדים" בירושלים, סמינר עליית הנוער" בירושלים, "המכון להשכלה ומחקר" בבית ברל, "סמינר המורים הקיבוצי" בבית ברל, אוניברסיטת חיפה בארבע שנות ייסודה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב בחמש השנים הראשונות לייסודה, בית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
בשנת 1980 עשה שנת שבתון בקריית שמונה ולימד במסגרת מכללת תל חי ובית-ספר תיכון ממלכתי.
בתחילת שנות השמונים, עם פרוץ הוויכוח סביב רפורמת ההפרטה והאקדמיזציה, השתתף בתכנון, ייסוד, הקמה והוראה של "מכון כרם" להכשרת מורים במגמה הומניסטית-יהודית, שבה יוכלו ללמוד יחד דתיים לאומיים וחילוניים.
הוא לימד במוסד זה במשך עשר שנים.
במקביל לפעילות ההוראתית-חינוכית השתתף במסגרת הייעוץ של משרד החינוך: הוועדה לתכנון הלימודים לקראת הרפורמה בראשית שנות השמונים, יושב ראש הוועדה לחינוך יהודי-ציוני באמצע שנות השמונים.
במשך כעשר שנים כיהן כראש "ועדת המקצוע" של "מחשבת ישראל" במשרד החינוך לגיבוש תוכניות הלימודים והכשרת המורים במקצוע, יזם את הקמת "ועדת שנהר" שפעלה בשנים 1991–1994 והשתתף בה באורח פעיל.
הוועדה הציעה תוכנית מקפת לרפורמה בהוראת לימודי היהדות כתרבות בבתי הספר הממלכתיים הכלליים, תוכנית שאומצה על ידי משרד החינוך אבל לא יושמה.
במסגרת פעילות זו פרסם מאמרים רבים בנושאי חינוך בכתבי העת ובקובצי המאמרים של הסתדרות המורים.
בשנת 1998 פרש לגמלאות, אך המשיך ללמד שנים רבות לאחר פרישתו.
את מאמריו-מסותיו האחרונים פרסם ברבעון "האומה" של המסדר על שם זאב ז'בוטינסקי, שבו ראה אכסניה מתאימה להגותו בענייני השעה, כגון: מגפת הקורונה, השפה האנגלית באוניברסיטה העברית, הדתה וכפייה חילונית, "מדינת כל אזרחיה" והאקטיביזם השיפוטי.
שביד זכה בפרס ישראל בחקר מחשבת ישראל לשנת התשנ"ד-1994, וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד במדעי היהדות מטעם הסמינר התאולוגי היהודי בניו יורק (1996), דוקטור לשם כבוד מההיברו יוניון קולג' (2007) ויקיר ירושלים לשנת 2015.
בשנת תשס"ה חצא לכבודו ספר יובל בשם "דרך הרוח - ספר היובל לאליעזר שביד", בשני כרכים של כתב העת "מחקרי ירושלים במחשבת ישראל".
לאחר מותו נתרמה ספרייתו למדרשה למנהיגות "עין פרת", בה הוקם חדר זיכרון ללימוד המכיל את ספרייתו המקורית.
המדרשה הצהירה על כוונתה להוציא מחדש את חלק מכתביו.
אליעזר שביד היה נשוי עד לפטירתו לסבינה לבית פוקס, מדריכה לחינוך בתולדות האמנות בחוג לחינוך של האוניברסיטה העברית ובבית הספר לעובדי הוראה בכירים של משרד החינוך.
נולדו להם שתי בנות ובן, ועשרה נכדים ונכדות.
אליעזר שביד פרסם כארבעים ספרים וכ-850 מאמרים.
שלוש אשמורות (בספרות העברית החדשה), הוצאת עם עובד תשכ"ז.
הספר מציג את ההתפתחות התמטית, החווייתית, והרעיונית הגלומה במעבר מגולת מזרח אירופה לארץ ישראל ביצירת שלושה דורות בספרות העברית מן הגולה לארץ ישראל: א.
דור מכונני "ספרות התחייה" שבטאו את תקוות התחייה הלאומית בארץ ישראל מן הפרספקטיבה של הגולה (מיוצג על ידי ח"נ ביאליק, ש"י עגנון וחיים הזז).
הספר מתעד תהליך של מעבר שהסתיים בהתנתקות מן המורשת היהודית ה"גלותית" על רקע האידאולוגיה של "שלילת הגולה".
התוצאה: חיתוך השורשים והתהוות של חלל ריק המחייב מהלך של שיבה.
הערגה למלאות ההוויה: פרקי עיון בשירת ח"נ ביאליק וש.
בעיות הנוער והחינוך היהודי בחברה הישראלית
"לאן נעלם ערך העבודה של החברה הישראלית?"; "קריסת מערכת החינוך במדינת ישראל והדרך לתיקונה" (בתוך הספר "מסות גורדוניות חדשות", בהוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב 2005).
דיון בבעיות החברה והחינוך של מדינת ישראל על רקע כלכלת השוק החופשי.
"להיות בן העם היהודי" (מבט אישי), תל אביב: הוצאת עקד, 1992. הספר מתמודד עם משבר הזהות היהודית הישראלית מזווית ההסתכלות של תודעת ההשתייכות לעם היהודי, הוא בוחן את מהותה של ההשתייכות לישות קיבוצית המבוססת על רציפות דורות, זיכרון ותודעת יעוד היסטורי ואת השלכותיה על עיצוב האישיות, השקפת עולמה ואורחותיה.
היהודי הבודד והיהדות, תל אביב: הוצאת עם עובד, 1974. הספר מעלה את בעיות ההשתייכות והזהות הרוחנית הבאות לידי ביטוי במרקם הזיקות החברתיות והתרבותיות של יהודי בזמננו: המשפחה, הקהילה והעם, התודעה ההיסטורית, הזיקה למקורות הקאנוניים של התרבות, בעיית האמונה על רקע תהליכי החילון.
הספר מציע דרך של התמודדות יצירתית עם בעיות אלה.
אמונת עם ישראל ותרבותו, אסופת מאמרים, הוצאת ש.
זק, ירושלים, 1976. נכלל בה מאמר המגדיר את "היהדות כתרבות" ומנתח את מרכיביה, מאמר המתאר את מקומה של האמונה בתרבות היהודית ומאמר הדן בהנחלת היהדות כתרבות בבית הספר הממלכתי.
נביאים לעמם ולאנושות (נבואה ונביאים בהגות היהודית של המאה העשרים), הוצאת מאגנס, 1999. הספר מתאר את התחדשות הנבואה כתהליך רוחני מרכזי של תחיית התרבות היהודית המודרנית ממקורותיה הקאנוניים ותוך עימות עם תהליכי ההתפרקות של הוויית העם היהודי במאה העשרים.