tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשיא על הכוונת נחשב לאחד המותחנים הקלאסיים של שנות ה-70, וזכה לשבחים על בימויו המותח והעוצמתי.
הסרט קיבל ביקורות חיוביות רבות על תיאור הריאליסטי של המרדף.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 90%, וב-Metacritic ציון של 80 מתוך 100.
נשיא סורינאם (בהולנדית: President van de Republiek Suriname) הוא ראש המדינה וראש הממשלה של סורינאם, והמפקד העליון של הצבא הלאומי שלה.
נשיאת סורינאם הנוכחית היא יניפר חרלינגס–סימונס, המכהנת בתפקידה מאז 16 ביולי 2025.
משרד הנשיא נוסד עם ב-1975. עד 1987, הנשיאות הייתה ברובה תפקיד סמלי, שמילא את רוב התפקידים שהוטלו בעבר על המלוכה של הולנד.
נשיא סורינאם הראשון היה יוהאן פרייה, מורה בבית ספר ופוליטיקאי ותיק שכיהן כמושל מאז 1968. הוא התפטר מהתפקיד באוגוסט 1980, מספר חודשים לאחר ההפיכה במדינה.
מאז ועד 1988, הנשיאים היו חברים של המפקד הצבא דסי באוטרסה, ששלט כדיקטטור צבאי ללא הפרדת רשויות.
ב-1987, זמן קצר לאחר אישור החוקה הנוכחית, עזב באוטרסה את התפקיד.
הנשיאות הפכה לתפקיד מבצע, עם חובות ואחריות.
ב-24 בדצמבר 1990, יומיים לאחר עזיבתו של בוטרס הכמפקד הצבא, הצבא יצר קשר עם ראמסוואק שנקר כדי להודיע לו שהוא והקבינט שלו הודחו מתפקידו, בהפיכה נוספת; מפקד המשטרה וממלא מקום מפקד הצבא איוון גראנוגסט מונה לנשיא בפועל.
ב-27 בדצמבר 1990, הפך יוהנס קראג לנשיא.
הצבא החזיר את השלטון לאזרחים ב-1991, ומאז הנשיא נבחר בחופשיות.
הנשיא וסגן הנשיא נבחרים על ידי רוב מיוחס של לא פחות משני שלישים מהחברים באספה הלאומית למנדט של חמש שנים.
במהלך תקופת כהונתם, על הנשיא לוותר על כל תפקיד נוסף בפוליטיקה או בעסקים.
על המועמד להיות אזרח סורינאמי (תושב במדינה לפחות שש שנים) שגילו לפחות 30. הוא חייב לזכות לפחות בשני שלישים מהקולות באספה כדי להיבחר.
אם אף מועמד לא זוכה בשני שלישים לאחר שלושה סיבובים, ההצבעה עוברת לקונגרס העממי המאוחד, המורכב מהאסיפה וכולל גם פקידי ממשל מקומיים.
במקרה זה נדרש רוב רגיל.
הוא יכול למנות ולפטר שרים, לחתום על הצעות חוק ולפטר צוותים דיפלומטיים.
הוא יכול להכריז מלחמה ומצבי חירום עם אשרור האספה הלאומית.
בנוסף, הוא ממלא תפקידים טקסיים כגון הענקת פרסים, קבלת דיפלומטים זרים, ומתן חנינות.
נשיא ארצות הברית בקונגרס המאוחד , הידוע באופן לא רשמי כ"נשיא הקונגרס הקונטיננטלי" ומאוחר יותר כ"נשיא קונגרס הקונפדרציה", שימש כראש ישיבות הקונגרס הקונטיננטלי.
גוף זה היה כינוס של נציגים שהתקיים בפילדלפיה ושימש כממשלת המעבר הלאומית הראשונה של ארצות הברית במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
תפקיד הנשיא היה בעיקר סמלי ובעל השפעה מוגבלת.
הנשיא היה חבר בקונגרס שנבחר על ידי שאר הנציגים לתפקד כמתווך דיונים נייטרלי במהלך הישיבות.
תפקיד זה לא היה קשור לתפקיד הנשיא המוכר כיום, נשיא ארצות הברית.
עם אישור "תקנון הקונפדרציה והאיחוד הנצחי" (Articles of Confederation and Perpetual Union) בחודש מרץ 1781, ששימש כחוקה הראשונה של ארצות הברית, הפך הקונגרס הקונטיננטלי ל"קונגרס הקונפדרציה".
חברי הקונגרס השני, יחד עם נשיאו, המשיכו את פעילותם ללא הפרעה כחלק מהקונגרס הראשון של הקונפדרציה.
בין ספטמבר 1774 לנובמבר 1788 שירתו 14 אנשים בתפקיד נשיא הקונגרס.
הם הגיעו מתשע מתוך שלוש עשרה המדינות המקוריות: וירג'יניה (3 נשיאים), מסצ'וסטס (2 נשיאים), פנסילבניה (2 נשיאים), דרום קרוליינה (2 נשיאים), קונטיקט (נשיא אחד), דלאוור (נשיא אחד), מרילנד (נשיא אחד), ניו ג'רזי (נשיא אחד), ניו יורק (נשיא אחד).
בעיצובו, תפקיד נשיא הקונגרס הקונטיננטלי היה מוגבל בסמכויותיו.
הקונגרס הקונטיננטלי, שחשש מריכוז כוח פוליטי בידי יחיד, העניק לנשיא סמכויות מצומצמות עוד יותר מאלה של ראשי הבתים הנמוכים בממשלים הקולוניאליים.
בשונה מחלק מראשי הבתים הקולוניאליים, נשיא הקונגרס לא יכול היה, לדוגמה, לקבוע את סדר היום החקיקתי או למנות חברי ועדות.
הנשיא לא היה יכול להיפגש באופן פרטי עם מנהיגים זרים; פגישות אלו נערכו עם ועדות או עם הקונגרס כולו.
תפקיד הנשיא היה בעיקר טקסי.
לא היה שכר עבור מילוי תפקיד זה.
תפקידו המרכזי של הנשיא היה לנהל את ישיבות הקונגרס, שכלל תיווך נייטרלי במהלך דיונים.
כאשר הקונגרס היה מתכנס כ"ועדת כל הקונגרס" (Committee of the Whole) כדי לדון בנושאים חשובים, היה הנשיא מפנה את מקומו ליו"ר הוועדה.
עם זאת, העובדה שתומאס מקיין, נשיא הקונגרס, שימש במקביל כנשיא בית המשפט העליון של פנסילבניה עוררה ביקורת על כך שצבר יותר מדי כוח.
לפי ההיסטוריון ג'נינגס סנדרס, המבקרים לא הבינו את חוסר הסמכות של תפקיד הנשיא בקונגרס.
הנשיא היה אחראי גם לטיפול בכמות גדולה של תכתובת רשמית, אך הוא לא היה יכול להשיב למכתבים מבלי שקיבל הוראה לכך מהקונגרס.
הנשיאים חתמו, אך לא כתבו, את המסמכים הרשמיים של הקונגרס.
מגבלות אלו היו מתסכלות לעיתים, שכן נציג שהיה נבחר לנשיא למעשה הפחית את השפעתו בקונגרס.
מוריס טען שלמרות האופי הטקסי של התפקיד, חלק מהנשיאים הצליחו להשפיע:"בהיעדר סמכויות מפורשות או קווים מנחים ברורים, הנשיאים של הקונגרס יכלו, עם מעט שיקול דעת, להשפיע על האירועים, לעצב את סדר היום של הקונגרס, ולדרבן את הקונגרס לפעול בכיוונים שנראו להם ראויים.
הרבה תלוי היה באישים עצמם ובנכונותם לנצל את ההזדמנויות שהמשרד שלהם סיפק."עם אישור תקנון הקונפדרציה וסיום מלחמת העצמאות, ירדה חשיבותם של הקונגרס ושל נשיאותו.
נציגים שנבחרו לקונגרס נטו לסרב לכהן, אנשי המפתח בכל מדינה העדיפו לשרת בממשל המדינתי, והקונגרס התקשה להשיג קוורום.
הנשיא ג'ון הנסון רצה להתפטר לאחר שבוע בלבד בתפקיד, אך מאחר שלא היה קוורום לבחירת יורש, נותר בתפקידו.
הנשיא תומאס מיפלין התקשה לשכנע את המדינות לשלוח מספיק נציגים לאשר את הסכם פריז מ-1783. במשך שישה שבועות ב-1784, הנשיא ריצ'רד הנרי לי לא הגיע לקונגרס, אלא הנחה את המזכיר צ'ארלס תומסון להעביר אליו כל מסמך הדורש את חתימתו.
ג'ון הנקוק נבחר לכהונה שנייה בנובמבר 1785, אף על פי שלא היה בקונגרס באותה עת, והקונגרס היה מודע לכך שסביר להניח שלא יגיע.
הוא מעולם לא תפס את מקומו, כשהוא מציין בעיות בריאות, אף שייתכן שהיה חסר עניין בתפקיד.
שני נציגים, דייוויד רמזי ונתנאל גורהאם, מילאו את תפקידו עם התואר "יו"ר".
כאשר הנקוק התפטר לבסוף ביוני 1786, נבחר גורהאם.
לאחר שהתפטר בנובמבר 1786, עברו חודשים עד שהיו מספיק חברים בקונגרס לבחירת נשיא חדש.
בפברואר 1787 נבחר הגנרל ארתור סנט קלייר.
במהלך כהונתו של סנט קלייר העביר הקונגרס את "תקנות צפון-מערב" ובחר בו למושל הטריטוריה הצפון-מערבית.
כאשר החלו תושבי המדינות לדון בחוקת ארצות הברית המוצעת בהמשך 1787, מצא עצמו קונגרס הקונפדרציה במעמד של ממשלת מעבר בלבד.
לא היו מספיק נציגים לבחירת יורש לסנט קלייר עד 22 בינואר 1788, כאשר סיירוס גריפין נבחר כנשיא האחרון של הקונגרס.
גריפין התפטר ב-15 בנובמבר 1788, לאחר שרק שני נציגים הגיעו למושב החדש של הקונגרס.
+תמונהשםמדינהתקופת כהונהמשך כהונהפייטון רנדולףוירג'יניה5 בספטמבר 1774
22 באוקטובר 177447 ימיםהנרי מידלטוןדרום קרוליינה22 באוקטובר 1774
26 באוקטובר 17744 ימיםפייטון רנדולףוירג'יניה10 במאי 1775
29 באוקטובר 1777שנתיים, ו-158 ימיםהנרי לורנסדרום קרוליינה1 בנובמבר 1777
28 בספטמבר 1779292 ימיםסמואל הנטינגטוןקונטיקט28 בספטמבר 1779
5 בנובמבר 1781118 ימיםג'ון הנסוןמרילנד5 בנובמבר 1781
4 בנובמבר 1782364 ימיםאליאס בודינוניו ג'רזי4 בנובמבר 1782
3 בנובמבר 1783364 ימיםתומאס מיפליןפנסילבניה3 בנובמבר 1783
3 ביוני 1784213 ימיםריצ'רד הנרי ליוירג'יניה30 בנובמבר 1784
4 בנובמבר 1785339 ימיםג'ון הנקוקמסצ'וסטס23 בנובמבר 1785
5 ביוני 1786194 ימיםנתנאל גורהאםמסצ'וסטס6 ביוני 1786
2 בפברואר 1787241 ימיםארתור סנט קליירפנסילבניה2 בפברואר 1787
4 בנובמבר 1787275 ימיםסיירוס גריפיןוירג'יניה22 בינואר 1788
נשיא פרגוואי (בספרדית: presidente del Paraguay) הוא ראש הרשות המבצעת של ממשלת פרגוואי, המשמש הן כראש המדינה והן כראש הממשלה על פי .
תואר הכבוד שלו הוא Su Excelencia.
הנשיא המכהן של פרגוואי הוא סנטיאגו פניה, שנכנס לתפקידו ב-15 באוגוסט 2023. מקום מושבו הוא , באסונסיון.
המעון הנשיאותי הוא , גם הוא באסונסיון.
נשיאים שעוזבים את תפקידם מקבלים מעמד של סנאטור לכל החיים על פי החוקה.
סעיף 228 לחוקה קובע כי הנשיא חייב להיות אזרח, בן 35 לפחות ובעל זכויות פוליטיות ואזרחיות מלאות.
סעיף 230 לחוקה קובע כי הנשיא וסגן הנשיא חייבים להיבחר ברשימה משותפת בסיבוב אחד של הצבעה ישירה, בבחירות המתקיימות בין 90 ל-120 יום לפני תום תקופת הכהונה הקודמת של הנשיא (לפי סעיף 229, 15 באוגוסט).
סעיף 229 קובע גם כי הנשיא מכהן לתקופת כהונה אחת של 5 שנים ואסור לו להיבחר מחדש שוב, וכי על סגן הנשיא להתפטר מתפקידו 6 חודשים לפני הבחירות, אם יחליט להתמודד לנשיאות.
האיסור על בחירות חוזרות החל לאחר הדיקטטורה של אלפרדו סטרסנר, שנבחר מחדש ללא הגבלת כהונה.
ניסיון של הסנאט לבטל את הגבלת הכהונה ב-1 באפריל 2017 הביא לגל המחאה שהפך ל והניסיון נדחה בסופו של דבר.
על פי סעיף 238 לחוקה, תפקידי הנשיא הם:
ייצוג המדינה וניהול המנהל הכללי של המדינה.
לציית ולאכוף את החוקה וחוקיה.
וטו לחוקים שאושרו על ידי הקונגרס.
למנות ולהדיח בעצמו את שרי הרשות המבצעת, את התובע הכללי של הרפובליקה ואת פקידי המנהל הציבורי.
ניהול יחסי החוץ של הרפובליקה.
לדווח לקונגרס על המאמצים שבוצעו על ידי הרשות המבצעת, כמו גם לדווח על המצב הכללי של הרפובליקה והתוכניות לעתיד.
להיות המפקד העליון של הכוחות המזוינים של פרגוואי.
חנינה או הקלה בעונשים שהוטלו על ידי השופטים ובתי המשפט של הרפובליקה, עם דו"ח מבית המשפט העליון.
כינוס ישיבות מיוחדות של הקונגרס.
להכין ולהציג את הפרויקט השנתי של התקציב הכללי.
סעיף 234 לחוקה קובע כי במקרה של עיכוב או היעדר במשרות הנשיא וסגן הנשיא, נשיאות הרפובליקה תילקח על ידי נשיא הסנאט, נשיא בית הנבחרים ונשיא בית המשפט העליון לצדק, לפי סדר.
נשיא הרפובליקה וסגנו יכולים להיות מודחים רק בגין ביצוע לקוי של תפקידיהם.
על פשעים שבוצעו במילוי תפקידם או על פשעים נפוצים.
על פי חוקת פרגוואי, ההאשמה תנוסח על ידי בית הנבחרים, ברוב של שני שלישים.
תהיה זו אחריותה של לשכת הסנאטורים, ברוב מוחלט של שני שלישים, לשפוט במשפט פומבי את הנאשמים על ידי בית הנבחרים, ואם יימצאו אשמים, למטרה היחידה של העברתם מתפקידיהם.
במקרים של ביצוע פשעים לכאורה, הרשומות יועברו לבתי המשפט הרגילים.
באסונסיון הוא מעונו הרשמי של הנשיא.
הוא נבנה לראשונה בשנת 1930.
הוא מקום העבודה של הנשיא, הממוקם במרכז אסונסיון.
הוא נבנה לראשונה בהוראת הנשיא הראשון של פרגוואי בשנת 1844, ותוכנן להימסר לבנו ויורשו המיועד, פרנסיסקו סולנו לופס.
הוא הושלם בשנת 1867, בעיצומה של מלחמת הברית המשולשת, ולכן הוא מעולם לא שימש את סולנו.
הארמון ניזוק קשות במלחמה, ורק בשנת 1894 הוא שוחזר ותוקן לבסוף על ידי , שהיה הנשיא הראשון שהפך את הארמון למקום העבודה הרשמי שלו.
נשיא פרו (בספרדית: presidente del Perú) הוא ראש המדינה וראש ממשלת פרו.
הנשיא הוא ראש הרשות המבצעת והוא הראש העליון של הכוחות המזוינים ו.
הנשיא להוא הפקיד הציבורי הבכיר ביותר בפרו.
לפי משנת 1993, הקונגרס של פרו יכול להדיח את הנשיא ללא סיבה, ולמעשה להפוך את הרשות המבצעת לכפופה לרשות המחוקקת.
הנשיא נבחר כדי לכוון את המדיניות הכללית של הממשלה, לעבוד עם קונגרס הרפובליקה ומועצת השרים כדי לחוקק רפורמות, ולהיות מנהל של המדינה, לאכוף את החוקה, הקובעת את הדרישות, הזכויות והחובות הנשיאותיות.
הזרוע המבצעת ממוקמת ב, הממוקם במרכז ההיסטורי של לימה.
הבניין שימש ואוכלס על ידי ראשי המדינה של פרו, עוד מתקופת פרנסיסקו פיסארו ומלכות המשנה של פרו.
בדרך כלל, הנשיא נבחר לתקופת כהונה של חמש שנים, ונאסר עליו להיבחר מחדש באופן מיידי.
נשיא לשעבר יכול להתמודד שוב לאחר שסיים את כהונתו וחלפה קדנציה מלאה נוספת.
חילופי השלטון מתרחשים ב-28 ביולי, שהוא תאריך העצמאות מספרד ולכן חג לאומי, בטקס השבעה בקונגרס.
לקונגרס יש סמכות לסיים את כהונתו של נשיא בטרם עת באמצעות הדחה.
על פי סעיף 113 לחוקה משנת 1993, ניתן להדיח את הנשיא עקב מוות, "נכות מוסרית או פיזית קבועה" שנקבעה על ידי הקונגרס, התפטרות, בריחה מטריטוריה לאומית ללא אישור מהקונגרס, או פיטורין בגין ביצוע עבירות המפורטות בסעיף 117 לחוקה.
ארבעה נשיאים של פרו ניסו להתפטר: (התפטרות כפויה), , אלברטו פוג'ימורי ופדרו פבלו קוצ'ינסקי.
אצל שלושה נשיאים נכשל ניסיון ההדחה, ואילו ארבע הדחות אחרות הסתיימו בהצלחה.
הנשיא האחרון שנבחר ישירות היה פדרו קסטיו, שנבחר לכהונה מ-2021 עד 2026. סגניתו, דינה בולוארטה, עובדת ציבור לשעבר, ירשה אותו לאחר הדחתו לאחר ניסיון הפיכה כושל.
14 נשיאים שהפכו לנשיאים באמצעות הפיכה.
ההפיכה המוצלחת האחרונה בוצעה על ידי אלברטו פוג'ימורי ב-1992, והוא נכלא מאוחר יותר בגין הפרת זכויות אדם ושחיתות.
טקס ההשבעה הנשיאותי מתקיים בקונגרס בעיר הבירה לימה.
טקסי ההשבעה מתקיימים תמיד ב-28 ביולי של השנה הרלוונטית, אם כי במקרה של ירושה חוקתית, ההשבעה היא ביום שבו יורש הנשיא מגיע ללימה.
נשיא הקונגרס מחזיק בדרך כלל את האבנט הנשיאותי לפני שהנשיא הנבחר נשבע לתפקידו.
לאחר שהנשיא נשבע, הוא מוכר על ידי כל זרועות הממשל של פרו כנשיא הדמוקרטי של הרפובליקה של פרו, באמצעות העברת האבנט מנשיא הקונגרס לידי הנשיא.
כל נשיאי פרו היו קתולים ונשבעו לצד התנ"ך, ומול צלב קתולי.
המדינה הפרואנית המודרנית היא היורשת של מלכות המשנה של פרו.
בשנת 1532 הגיעו הכובשים הספרדים לשטח, כפו את ריבונותם והצליחו לבסס תלות ספרדית.
תלות זו החלה כמושלים המקבילים לכובשים, עם התואר מושל.
בשנת 1542 הוקמה מלכות המשנה של פרו, שממשלתה הוחזקה על ידי נציג מלך ספרד בתואר המשנה למלך פרו (ראש הממשלה).
פרנסיסקו דה טולדו היה הראשון שניהל באופן מסודר את המדינה בתפקיד זה.
תקופה זו נמשכה 282 שנים מהקמתה ב-1542 ועד כניעת אייקוצ'ו ב-1824, למרות עצמאותה של פרו ב-1821. היה המשנה למלך הזמני שהיה אחראי על העברת השלטון.
ביולי 1821, במהלך , הכריזו המדינות האוטונומיות השוכנות בפרו על עצמן כעצמאיות וריבוניות מפני השפעה של האימפריה הספרדית.
מתוך הכרה באיום של תגובת נגד ספרדית, החלה מלכות המשנה האוטונומית לנסח חוקה בשיתוף פעולה הדוק עם ב-1822. בעקבות מאמצים אלו נוצרה חוקה רשמית, שנקראה חוקת 1823. , פוליטיקאי פרואני, עמד בראש הקונגרס המכונן של פרו והוביל אותו, מה שהפך אותו לנשיא הבלתי רשמי הראשון של פרו.
החוקה הגדירה את שלוש הסמכויות של הממשלה, הרשות המבצעת, הרשות השופטת והרשות המחוקקת.
מועצת המנהלים, טרמינולוגיה מדוברת ששימשה לסיווג עשרת הפוליטיקאים שכתבו את סעיפי החוקה, הייתה הייצוג הראשון של הרשות המבצעת.
מאוחר יותר, התעוררו דיונים סביב סעיפי החוקה שנתנו לסימון בוליבר כוח מכריע.
זה תמרץ את המנסחים הראשונים של החוקה להאיץ את תהליך הגדרת הסמכויות הביצועיות, לאזן בין שלוש הרשויות ולהתחיל לנסח רעיון לתפקידים ולסמכויות של התפקיד הרשמי של מנהיג המדינה של פרו.
ב-1823 מינה הקונגרס את לנשיא הראשון של הרפובליקה.
במשך תקופה קצרה התחלפה שורה ארוכה של נשיאים וגם החוקה חוותה שינויים, חלקם היו ריכוזיים יותר וחלקם ביזרו את הסמכויות.
ב-1827 גובש מתווה שנועד למנוע דיקטטורה שתיתפס על ידי האוכלוסייה כחזרה למודל של שלטון העריצות הספרדי.
כתוצאה מכך, ב-28 ביולי 1827 נכנס לתפקיד הנשיא הרשמי והפך לנשיא הראשון של פרו שנבחר על ידי האוכלוסייה, מה שסימן את תחילת נשיאותה הסדורה של פרו.
בהתאם לחוקת 1993, נשיא הרפובליקה, בנוסף להיותו ראש המדינה, הוא ראש הממשלה הלאומית.
תפקידיו מפורשים בחוקה ובחוק האורגני של הרשות המבצעת.
לציית ולאכוף את החוקה והאמנות, החוקים והוראות משפטיות אחרות.
לייצג את המדינה, בתוך הרפובליקה ומחוצה לה.
לכוון את המדיניות הכללית של הממשלה.
להבטיח את הסדר הפנימי ואת הביטחון החיצוני של הרפובליקה.
לכנס בחירות לנשיא הרפובליקה ולנציגים בקונגרס, כמו גם לראשי ערים וחברי מועצה ופקידים אחרים המצוינים בחוק.
לזמן את הקונגרס לבית מחוקקים יוצא דופן; ולחתום, במקרה זה, על צו הכינוס.
להפנות מסרים לקונגרס בכל עת ובאופן מחייב, בצורה אישית ובכתב, עם הקמת המועצה המחוקקת הרגילה השנתית הראשונה.
ההודעות השנתיות מכילות הצגה מפורטת של מצב הרפובליקה והשיפורים והרפורמות שהנשיא רואה כנחוצים לבחינת הקונגרס.
המסרים של נשיא הרפובליקה, למעט הראשון, מאושרים על ידי מועצת השרים.
להפעיל את הסמכות להסדיר את החוקים מבלי לעבור עליהם או לפגוע בהם; ובמסגרת מגבלות אלה, להוציא צווים והחלטות.
לציית ולאכוף את פסקי הדין וההחלטות של גופי השיפוט.
למלא ולאכוף את החלטות חבר השופטים של הבחירות הארציות.
מדיניות חוץ ישירה ויחסים בין-לאומיים; לאשרר הסכמים.
למנות שגרירים באישור מועצת השרים, עם האחריות לדווח לקונגרס.
לקבל סוכנים דיפלומטיים זרים ולהסמיך את הקונסולים למלא את תפקידם.
לעמוד בראש מערכת ההגנה הלאומית; ולארגן את העסקת הכוחות המזוינים והמשטרה הלאומית.
לאמץ את האמצעים הדרושים להגנת הרפובליקה, שלמות הטריטוריה וריבונות המדינה.
להכריז מלחמה ולחתום על שלום, באישור הקונגרס.
ניהול משא ומתן על הלוואות
להכתיב אמצעים יוצאי דופן, על ידי צווי חירום, בעניינים כלכליים ופיננסיים, כאשר האינטרס הלאומי דורש זאת ועם אחריות לדווח לקונגרס.
הקונגרס רשאי לשנות או לבטל את צווי החירום הנ"ל.
לאשר לפרואנים לשרת בצבא זר.
הסגרה, באישור מועצת השרים, בעקבות דו"ח של בית המשפט העליון לצדק של הרפובליקה.
לעמוד בראש פורום ההסכמה הלאומית, ולהיות מסוגל להאציל תפקיד זה לנשיא מועצת השרים.
לממש את הפונקציות האחרות של הממשל והמנהל שהחוקה והחוקים מפקידים בידיו.
פעולותיו של נשיא הרפובליקה שאין להן אישור מיניסטריאלי בטלות.
הנשיא עומד בראש מועצת השרים כאשר היא מתכנסת או כאשר הוא משתתף בישיבותיה.
הוא גם ממנה ומפטר את נשיא המועצה ואת השרים האחרים, בהסכמה עם נשיא המועצה.
השרים אחראים באופן אישי למעשיהם ולפעולות הנשיאותיות שהם תומכים בהן.
כל השרים אחראים ביחד ולחוד למעשים פליליים או להפרות של החוקה או של החוקים שנשיא הרפובליקה נושא בהם, אלא אם כן הם מתפטרים מיד.
האבנט הנשיאותי הוא המאפיין המובהק ביותר שהנשיא לובש ונמצא בשימוש מאז תחילת הרפובליקה.
הוא עבר בירושה מהמשנה למלך האחרון.
הצבתו ומסירתו של האבנט הנשיאותי מסמלים חילופי שלטון דמוקרטיים.
האבנט משמשת את נשיא הקונגרס עד להשבעת הנשיא החדש.
האבנט הוא רצועה הנושאת את הצבעים הלאומיים (אדום ולבן), והנלבשת באלכסון מהכתף הימנית לצד שמאל של המותניים.
על הרצועה רקום בחוט זהב סמל פרו.
האבנט מיוצר באופן מסורתי על ידי משפחה מקומית בלימה, והוא נתפר לפי מידה עבור כל נשיא ונעשה בו שימוש רגיל עם חליפה רשמית, טוקסידו או מדים צבאיים.
מאז 2006, המגן – שהיה בתחילה על המותניים – הועבר לגובה החזה.
השרשרת היא סמל הסמכות הגבוהה ביותר במדינה.
היא עשויה זהב ומשובצת יהלומים, ובמרכזה מדליה עם סמל פרו.
השימוש בה הפסיק לאחר ממשלו של פרננדו בלאונדה טרי, והתחדש על ידי אלאן גרסיה בפסגת האיחוד האירופי שהתקיימה בלימה במאי 2008.
נשיא הרפובליקה נושא לוחית בכיס העליון השמאלי של התיק בצורת שרוך עם סמל הפיקוד הצבאי המכיר בו כמפקד העליון של הכוחות המזוינים.
הלוחית זהובה ומצוירת בה שמש קורנת.
מקורו של המטה במנהג הספרדי לסמל כוח באמצעות מקל.
המנהג החל במאה ה-18 בהרי האנדים.
השימוש במקל המסמל את כוחו ומשרתו של הנשיא לא היה נפוץ בהיסטוריה של נשיאות פרו והוחלף אינספור פעמים בחרב.
לפי החוקה הנוכחית, כדי להתמודד לנשיאות על המועמד לעמוד בכמה תנאים, כדלקמן:
נשיא חייב להיות פרואני מלידה, ומעל גיל שלושים וחמש בעת הגשת המועמדות.
אסור לו להיות עם סנקציה פלילית או הצהרה אזרחית על נכות.
האנשים הבאים מנועים מלהתמודד לנשיאות או לתפקיד סגן נשיא הרפובליקה:
השרים וסגני שרי המדינה, החשב הכללי של הרפובליקה והרשויות האזוריות, אם לא התפטרו לפחות שישה חודשים לפני הבחירות.
חברי בית המשפט החוקתי, המועצה הלאומית של הרשות השופטת, הרשות השופטת, המשרד הציבורי, הגופים המרכיבים את שיטת הבחירות ונציב תלונות הציבור, אם לא עזבו את תפקידם 6 (שישה) חודשים לפני הבחירות
נשיא הבנק המרכזי, המפקח על הבנקאות והביטוח, המפקח על מינהל המיסים, המפקח הארצי על המכס והמפקח על מנהלי קרנות הפנסיה הפרטיות, אם לא התפטרו לפחות שישה חודשים לפני הבחירות.
אנשי הכוחות המזוינים והמשטרה הלאומית שלא נסוגו למצב הפרישה לפחות שישה חודשים לפני הבחירות
בן הזוג וקרובי המשפחה בדרגה הרביעית, והקרובים בדרגה השנייה, של מי שהיה נשיא בשנה שקדמה לבחירות.
במהלך יותר מ-190 שנות עצמאותה, פרו נשלטה על ידי מנהיגי הצבא שנלחמו לעצמאות, מנהיגי מלחמת האוקיינוס השקט, נציגי האצולה ומנהיגים שנבחרו באופן דמוקרטי.
כמו כן, ההיסטוריה של הנשיאות כללה מלחמות אזרחים, הפיכות ואלימות.
יותר מפעם אחת, כמה מועמדים טענו לזכות להיות נשיא בו זמנית.
נעשה שימוש בתארים שונים עבור הנשיא, כגון "מגן פרו" (בשימוש על ידי חוסה דה סן מרטין) ו"המגן העליון" (על ידי ).
בהיסטוריה העכשווית, ידוע על שני נשיאים שלא היו ממוצא פרואני ישיר, אלברטו פוג'ימורי ופדרו פבלו קוצ'ינסקי.
פוג'ימורי היה ממוצא יפני וקוצ'ינסקי ממוצא גרמני, יהודי, צרפתי ופולני.
שלושה נשיאים נרצחו בהיסטוריה של פרו – , ו.
נשיא אחד, אלאן גרסיה, התאבד.
נשיא סלובניה, הנקרא באורח רשמי נשיא הרפובליקה של סלובניה (בסלובנית: Predsednik Republike Slovenije) הוא ראש המדינה של סלובניה.
המשרה נוסדה ב-23 בדצמבר 1991, עם חקיקת החוקה החדשה של המדינה לאחר התנתקות סלובניה מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
מאז קבלת העצמאות של המדינה כיהנו בתפקיד חמישה נשיאים.
הנשיאה המכהנת היא נטשה פירץ מוסר, האישה הראשונה בתפקיד זה בהיסטוריה של סלובניה.
מקום העבודה הרשמי של נשיא סלובניה הוא ארמון הנשיאות בליובליאנה.
נשיא סלובניה נבחר בבחירות ישירות על ידי כלל אזרחי המדינה הבגירים (מגיל 18 ומעלה) לתקופת כהונה בת חמש שנים.
כל אזרח סלובני בגיר רשאי להתמודד על התפקיד, אך ניתן לכהן בו לכל היותר שתי כהונות רצופות.
לנשיא אין חסינות חוקית, והוא עשוי להיות מודח מהתפקיד במהלך כהונתו במסגרת הליך הדחה חוקתי.
נשיא הרפובליקה הוא הנציג הרם ביותר של סלובניה, ואינו משתייך לרשות המבצעת, לרשות המחוקקת או לרשות השופטת.
במסגרת זו מייצג הנשיא את סלובניה בזירה הבין-לאומית, מטפח אחדות לאומית בעם, ומפעיל את המסכות העליונה לפיקוד ושליטה בכוחות המזוינים של סלובניה כמפקד העליון.
בתפקידים אלה מחויב הנשיא לשמירה על שלטון החוק, וזאת תוך תיווך וגישור מתמשך המבטיח את רציפות פעילותה הסדירה של המערכת הדמוקרטית במדינה.
תפקיד מייצב ומאחד זה תואם את השבועה הנשיאותית שמדקלם הנשיא בעת השבעתו לתפקיד: "...לשמור על הסדר החוקתי, לפעול לפי מצפוני, ולעשות כל שביכולתי לטובת סלובניה".
חוקת סלובניה קובעת משטר מסוג דמוקרטיה פרלמנטרית, ולכן מוסד הנשיאות הוא ברובו ייצוגי ובעל סמכות פוליטית מוגבלת.
בשונה מרוב הרפובליקות הפרלמנטריות, הנשיא אינו נחשב אף לראש הרשות המבצעת ה"נומינלית"; הסמכות הביצועית במדינה נתונה לממשלה בראשות ראש ממשלת סלובניה.
עם זאת, הממשלה מחויבת על פי תקנונה לעדכן את הנשיא באופן שוטף בנוגע לענייני המדינה, פנימיים וחיצוניים כאחד.
הסמכויות המוענקות לנשיא בחוקה ובחוקי המשנה אינן דורשות את חתימת ראש הממשלה או את עצת הממשלה כדי להיות בתוקף.
לפיכך, מפעיל הנשיא את סמכויותיו בדרך כלל על פי שיקול דעתו הבלעדי, לאחר התייעצות עם הממשלה או על פי הצעתה (עם הזכות לדחות הצעה ולפעול בניגוד אליה אם ניתנה), או בהתאם להגבלות החוקתיות במקרים של סמכויות מנהליות מסוימות.
כינוס האספה הלאומית – לנשיא הרפובליקה נתונה הסמכות לכנס את האספה הלאומית של סלובניה, הן לאחר בחירות כלליות והן לאחר בחירות ביניים.
בהתאם לחוקה, יש לכנס את המושב הראשון של האספה החדשה לכל המאוחר בתוך עשרים יום ממועד הבחירות הכלליות.
כמו כן, על הבחירות הכלליות להיערך לא יאוחר מ-15 יום לפני תום ארבע שנים מהמושב הראשון של האספה המתפזרת.
במקרה בו הנשיא מקיים פיזור מוקדם של האספה הלאומית ובכך מכונן בחירות בזק, על האספה החדשה להיבחר בתוך חודשיים ממועד הפיזור.
כהונתה של האספה המתפזרת מסתיימת בפועל עם כינוס המושב הראשון של האספה החדשה, אותו מחויב הנשיא לזמן.
כינוס מושבים חריגים של האספה הלאומית – נשיא הרפובליקה רשאי לכנס "מושב חריג" (בסלובנית: izredne seje) של האספה הלאומית.
כינוס מושב חריג של האספה מביא לכינוס מחודש של המועצה הלאומית, המהווה את הבית העליון של בית המחוקקים הדו-ביתי של סלובניה.
הבעת דעה בפני האספה הלאומית – הנשיא רשאי, ביוזמתו או לפי בקשת האספה הלאומית, להביע את דעתו בכל נושא בעל חשיבות לאומית.
פרסום חוקים – נשיא הרפובליקה נותן פומבי לכל חוק שאושר באספה הלאומית בתוך שמונה ימים ממועד חקיקתו, אלא אם על החוק הוטל וטו בידי המועצה הלאומית עוד קודם לכן.
לנשיא אין שיקול דעת במיאון לפרסם חוקים שעברו כדין באספה הלאומית ואושרו על ידי המועצה הלאומית.
מינוי ראש הממשלה – הנשיא מציג בפני האספה הלאומית מועמד לראשות ממשלת סלובניה, לאחר התייעצות עם מנהיגי המפלגות המיוצגות בפרלמנט.
האספה הלאומית בוחרת או דוחה את המועמד.
אם לא נבחר ראש ממשלה בסבב הראשון, רשאי הנשיא להציע מועמד אחד או יותר בסבבים נוספים, לרבות מועמד שכבר הוצע בעבר.
תהליך זה נמשך עד שנבחר ראש ממשלה כדין או שהאספה הלאומית מפוזרת.
מינוי בכירים נוספים בשירות המדינה – נשיא הרפובליקה מציג בפני האספה הלאומית מועמדים לשלל תפקידים בשירות הציבורי, ובהם נגיד בנק סלובניה , חברי מועצת הביקורת של סלובניה ונציב קבילות הציבור.
האספה הלאומית מאשרת או דוחה את המועמדים, ואם אושרו – הנשיא ממנה אותם באורח רשמי לתפקידם.
ייצוג סלובניה בזירה הבינלאומית – נשיא הרפובליקה הוא הנציג העליון של סלובניה בכל הנוגע ליחסי החוץ שלה.
מתוקף תפקידו הוא ממנה (ובמקרה הצורך אף משיב אותם חזרה לארצם) שגרירים ונציגים דיפלומטיים, מקבל כתבי האמנה של שגרירים זרים, ומקיים ביקורים רשמיים בסלובניה ומחוצה לה.
בהתאם לחוק יחסי החוץ של סלובניה, הנשיא מחליט גם על פתיחה וסגירה של נציגויות דיפלומטיות לאחר התייעצות עם שר החוץ, אך הוא אינו מחויב לפעול לפי עצותיו או בקשותיו.
בנוסף, הנשיא מאשר בחתימתו אשרור של אמנות בין-לאומיות בשם סלובניה, וזאת בכפוף לאישור מוקדם יותר של האספה הלאומית.
כמו כן, באפשרותו לבקש חוות דעת מבית המשפט החוקתי לגבי התאמתה לחוקה.
אם בית המשפט פוסק כי האמנה עומדת בדרישות החוקתיות, מחויב הנשיא לאשררהּ.
המפקד העליון של הצבא – הנשיא משמש כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של סלובניה, ונושא בסמכות להכריז על מצב חירום או על מלחמה במקרה של מתקפה על המדינה – אך רק כאשר לא ניתן לכנס את האספה הלאומית.
בנוסף, חוק ההגנה של סלובניה מעניק לנשיא סמכויות נוספות, ובהן:
מינוי כל הגנרלים, האדמירלים והקצינים הבכירים בכוחות המזוינים;
אישור הנחיות שנתיות לאסטרטגיה ולבניין הכוח של הכוחות המזוינים, המוגשות על ידי שר ההגנה;
קביעת נהלים לקבלת עדכונים שוטפים על כשירות הצבא ומוכנותו;
קבלת תדרוכים קבועים משירותי המודיעין והביטחון;
חתימה על תקנות בעלות תוקף חוקי בנושאי פעילות הצבא ולרבות משפט צבאי, אך רק לפי הצעת הממשלה;
הוראה על גיוס הכוחות המזוינים והפעלתם, וכן על קיום מבצעים צבאיים ומשימות לוגיסטיות במצבי חירום.
ניפוק צווים בעת משבר לאומי – נשיא הרפובליקה רשאי, לבקשת ממשלת סלובניה, לנפק צווים בעלי תוקף של חוק, שבמקרים חריגים עשויים להגביל זכויות וחירויות המובטחות בחוקה.
סמכות זו נתונה רק כאשר האספה הלאומית אינה יכולה להתכנס ומוכרז מצב חירום או מצב מלחמה.
לנשיא שמורה הסמכות לקבל או לדחות את בקשת הממשלה להוצאת צווים כאלו.
מתן חנינה – נשיא הרפובליקה מוסמך, על פי שיקול דעתו, להעניק חנינות כלליות או מיוחדות; להמתיק עונשים; לדחות ביצוע עונשים או להקל בהם לנידונים בבתי המשפט של סלובניה.
הנשיא רשאי למנות ועדת מומחים לייעוץ בבחינת בקשות לחנינה, אך ההכרעה הסופית נתונה לו גרידא.
מינוי שופטי בית המשפט החוקתי – נשיא הרפובליקה מציג בפני האספה הלאומית את מועמדותם של תשעת שופטי בית המשפט החוקתי של סלובניה , המכהנים בתפקיד לתקופת כהונה אחת בת תשע שנים, ללא אפשרות הארכה.
האספה הלאומית רשאית לאשר או לדחות את המועמדים.
מינוי חברי המועצה השיפוטית – נשיא הרפובליקה ממנה חמישה מתוך 11 חברי המועצה השיפוטית של סלובניה, מתוך מאגר של פרופסורים למשפטים, יועצים משפטיים בכירים, או עורכי דין החברים בלשכת עורכי הדין הסלובנית.
האספה הלאומית בוחרת או דוחה את המועמדים, ואם אושרו הם מכהנים במשך שש שנים במועצה, כאשר מדי שלוש שנים מתחלפים שניים או שלושה מחבריה הממונים על ידי הנשיא.
מינוי שופטים לערכאות בין-לאומיות – הנשיא מציע את מועמדותם של נציגי סלובניה בבית הדין האירופי לצדק, בבית הדין האינטר-אמריקאי לזכויות אדם, ובבית הדין הפלילי הבין-לאומי.
האספה הלאומית מאשרת או דוחה את המועמדים המוצעים.
הענקה ושלילה של עיטורים מדינתיים – נשיא הרפובליקה הוא הסמכות העליונה בהענקת העיטורים המדינתיים של סלובניה.
מתוקף תפקידו הוא מעניק עיטורים על תרומות לחברה האזרחית, לדיפלומטיה וליחסי החוץ של סלובניה, ולביטחון הלאומי.
לפי "חוק העיטורים של הרפובליקה של סלובניה", העיטורים כוללים מדליות ומסדרים לאומיים המוענקים ומבוטלים בצו נשיאותי, ונמסרים לפי שיקול דעתו של הנשיא.
רשויות המדינה, רשויות מקומיות, ארגונים ואזרחים יכולים להציע מועמדים לשיקול דעת הנשיא.
כמו כן, אין אזרח סלובני הרשאי לקבל עיטור זר ללא הסכמת הנשיא.
+נשיאי הרפובליקה של סלובניה מאז 1991מס"דתמונהשם הנשיא/התקופת כהונהמפלגהמערכות בחירותתחילת כהונהסיום כהונה1מילאן קוצ'אן22 בדצמבר 19912 בדצמבר 2002הסוציאל-דמוקרטים1990
19972יאנז דרנובשק2 בדצמבר 200223 בדצמבר 2007דמוקרטיה ליברלית לסלובניה20023דנילו טורק23 בדצמבר 200722 בדצמבר 2012עצמאי20074בורוט פאחור22 בדצמבר 201222 בדצמבר 2022הסוציאל-דמוקרטים2012
20175נטשה פירץ מוסר23 בדצמבר 2022מכהנתעצמאית2022
נשיא קונפדרציית המדינות של אמריקה היה ראש המדינה וראש הממשלה של מדינות הקונפדרציה שהתנתקו מארצות הברית אך לא זכו להכרה בין-לאומית.
הנשיא היה הרשות המבצעת של הממשל הפדרלי והמפקד העליון של צבא הקונפדרציה.
סעיף II בחוקת מדינות הקונפדרציה העניק את הסמכות המבצעת של הקונפדרציה לנשיא.
הסמכות כללה אכיפת חוקים, יחד עם אחריות למינוי בעלי תפקידים ברשות המבצעת, בדיפלומטיה, ברגולציה ובמערכת המשפט, וכן לחתימה על הסכמים עם מדינות זרות באישור הסנאט.
בנוסף, הוסמך הנשיא להעניק חנינות, ולכנס או לפזר את שני בתי הקונגרס במצבים חריגים.
הנשיא נבחר בעקיפין על ידי העם באמצעות מועצת הבחירות לתקופת כהונה של שש שנים.
ב-18 בפברואר 1861, ג'פרסון דייוויס הפך לנשיא הממשלה הזמנית, והיה האדם היחיד שכיהן בתפקיד זה.
ב-22 בפברואר 1862, הוא הפך לנשיא הממשלה הקבועה וכיהן בתפקיד זה עד לקריסתה הצבאית של הקונפדרציה.
ב-5 במאי 1865 הכריזה ממשלת הקונפדרציה על פירוק המדינה, ולאחר מכן דייוויס הפסיק לנסות לממש את סמכויותיו וחובותיו.
לכן נחשב תאריך זה כיום פירוקה הרשמי של מדינות הקונפדרציה של אמריקה (ושל מוסד הנשיאות בה).
דייוויס עצמו נתפס על ידי כוחות של חיל הפרשים של ארצות הברית חמישה ימים לאחר מכן.
סמכויותיו החוקתיות של נשיא מדינות הקונפדרציה היו דומות לאלו של נשיא ארצות הברית.
החוקה של מדינות הקונפדרציה מינתה אותו למפקד העליון של הצבא, הוא גם הוסמך להעניק חנינות והקלות על עבירות נגד מדינות הקונפדרציה.
כמו כן, הוא הוסמך לחתום על אמנות; למנות נציגים דיפלומטיים, שופטים ופקידים אחרים של מדינות הקונפדרציה (כולל ראשי המחלקות) באישור הסנאט של מדינות הקונפדרציה; ולהדיח נציגים ופקידים.
בעת פגרת הסנאט, הוא יכול למלא משרות פנויות אך לא למנות מחדש אנשים שנדחו בעבר על ידי הסנאט.
הוא היה אמור לספק לקונגרס מידע, להמליץ על חקיקה, לקבל שגרירים ושרים ציבוריים אחרים, לוודא שהחוקים הפדרליים נאכפים כראוי, ולמנות את כל הקצינים בצבא ובצי של מדינות הקונפדרציה.
אחת הסמכויות שהיו לנשיא הקונפדרציה וששונה מזו של נשיא ארצות הברית הייתה סמכות הווטו על סעיפים ספציפיים, שלרוב ניתנה למושלים במדינות ארצות הברית.
דייוויס לא השתמש בסמכות זו עד סוף המלחמה.
ב-9 בפברואר 1861, הקונגרס הזמני במונטגומרי בחר פה אחד בג'פרסון דייוויס לנשיא ואת אלכסנדר סטיבנס לסגן הנשיא.
סטיבנס, שהיה נציג בקונגרס ממדינת ג'ורג'יה, הושבע ב-11 בפברואר ודייוויס הושבע ב-18 בפברואר.
דייוויס וסטיבנס נבחרו ביום רביעי, 6 בנובמבר 1861, לקדנציה של שש שנים, כפי שנקבע בחוקה, וההשבעה התקיימה ליד פסל וושינגטון בכיכר הקפיטול ב-22 בפברואר 1862.
היא הטריומווירט המהווה את ראש המדינה בבוסניה והרצגובינה.
לפי חוקת בוסניה והרצגובינה, שלושת חברי הנשיאות הם בוסניאקי, קרואטי וסרבי.
הבוסניאקי והקרואטי נבחרים בידי תושבי הפדרציה של בוסניה והרצגובינה, ואילו הסרבי נבחר בידי תושבי רפובליקה סרפסקה.
הנשיאות נבחרת לתקופת כהונה של ארבע שנים, ומדי שמונה חודשים מתחלפים ביניהם השלושה בתפקיד יו"ר הנשיאות.
הראשון שמכהן הוא מי שזכה במספר הקולות הרב ביותר, אלא אם הוא מכהן באותה עת כיו"ר.
תפקידיה העיקריים של הנשיאות הם:
לנהל את מדיניות החוץ, למנות שגרירים ולייצג את המדינה בפני ארגונים ומוסדות בינלאומיים.
להציע המלצות למועצת השרים בנוגע לתקציב השנתי ולהציגם באספת הפרלמנט.
לדווח לפרלמנט לפחות אחת לשנה, וכן לפי בקשתו, על הוצאות הממשלה.
לתאם בין הארגונים הבינלאומיים והלא ממשלתיים הפועלים בבוסניה והרצגובינה.
מאז נערכו הבחירות הראשונות ב-1996, נבחרו הנציגים המפורטים להלן כחברי הנשיאות:
הנציג הבוסניאקי הנציג הסרבי הנציג הקרואטי 1996 אלייה איזטבגוביץ' מומצ'ילו קריישניק קרשימיר זובאק 1998 אלייה איזטבגוביץ'זכה ב-87% מהקולות.
2002 סוליימן טיחיץ'טיחיץ' זכה ב-37.3% מהקולות, לעומת 34.8% בהם זכה יריבו, חאריס סילייג'יץ'.
מירקו שארוביץ'שארוביץ' זכה ב-35.5% מהקולות, בהפרש ניכר מהמועמדים האחרים.
הוא התפטר מתפקידו ב-2003 לאחר שהסתבך בשערורייה של מכירת נשק לעיראק.
הפרלמנט מינה במקומו את בוריסלב פרבץ.
הוא הודח ב-2005 בידי הנציג העליון פאדי אשדון, בשל חשדות לשחיתות, והפרלמנט בחר במקומו באיבו מירו יוביץ'.
2006 חאריס סילייג'יץ'זכה בכ-62% מהקולות.
הנשיא היוצא, טיהיץ', זכה ב-28% מהקולות בלבד.
ז'לקו קומשיץ'זכה בכ-41% מהקולות, והדיח את יוביץ', שזכה בכ-25% מהקולות.
נבוישה רדמנוביץ'זכה ב-48.9% מהקולות, לעומת 47.3% ליריבו העיקרי.
ז'לקו קומשיץ'זכה ב-60.6% מהקולות לעומת 19.7% למועמד השני בהישגו.
2014 בקיר איזטבגוביץ' מלאדן איוואניץ' דרגאן צ'וביץ' 2018 שפיק ג'פרוביץ' מילורד דודיק ז'לקו קומשיץ' 2022 ז'לקו קומשיץ'
נשיאות הסובייט העליון (פרזידיום) היה הגוף המתמיד של הסובייט העליון שבאופן פורמלי היה השליט של ברית המועצות.
הנשיאות נבחרה על ידי ישיבה משותפת של שני בתי הסובייט העליון כדי למלא את תפקידי הסובייט העליון כאשר הוא בפגרה.
הנשיאות הייתה מורכבת מיו"ר, 15 סגנים (אחד מכל אחת מהרפובליקות של האיחוד), מזכיר ועשרים חברים.
הנשיאות שכנה במבנה בקרמלין שכונה .
יושב הראש של הנשיאות נחשב לנשיא ברית המועצות.
תפקידיו היו טקסיים בעיקרם, שכן השלטון בפועל היה בידי המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
למרות זאת נחשב יושב ראש הנשיאות לתפקיד חשוב וחלק מהמזכירים הכלליים, ברז'נייב, אנדרופוב וצ'רניינקו, נבחרו גם לתפקיד יו"ר הנשיאות.
מזכירים כלליים אחרים, סטלין וחרושצ'וב, בחרו בנוסף לתפקיד המזכיר הכללי לשמש כראשי ממשלה (יושב ראש מועצת השרים).
יושבי ראש של הסובייט העליון
נשיאי שבטי ישראל היו נשיאי השבטים במהלך נדודי בני ישראל במדבר.
בתורה מוזכרים כמה פעמים נשיאי ישראל, בכל פעם בשמות ובהקשרים אחרים; לא הוברר לחלוטין עד כה מהי משמעות "נשיא" בהקשרים אלו - האם אדם מכובד באופן כוללני או בעל תפקיד מוגדר, ומהי משמעות הרשימות השונות.
בספר במדבר, פרשת נשא מתוארים הקרבנות שהביאו נשיאי שבטי ישראל בשנה השנייה ליציאתם ממצרים, כאשר באופן חריג התורה מפרטת בצד שמו של כל נשיא והשבט שממנו בא, גם את קרבנו המפורט - שהיה זהה לכל הקרבנות האחרים.
רשימה נוספת של נשיאים נמצאת בפרשת מסעי, בשנת הארבעים לשהייתם במדבר, לפני הכניסה לארץ.
על פי הספרי, הנשיאים שבתחילת דור המדבר היו מבין השוטרים היהודיים שמינו המצרים בשעבוד מצרים, אותם השוטרים שהוכו על ידי השוטרים המצרים כאשר סירבו לדחוק באחיהם העבדים.
בזמן הקמת המשכן, הנשיאים הם אלו שהביאו את אבני המילואים לחושן; המדרש מספר כי הנשיאים לא מיהרו להתנדב לתרום למלאכת המשכן, וחשבו להשלים את מה שיחסר לאחר שכל השאר יתרמו, אולם בסופו של דבר לא נותר להם לתרום דבר כי אם את האבנים הללו.
בעקבות זאת, על פי המדרש, התנדבו הנשיאים להקריב את הקרבנות המפורטים בפרשת נשא, כדי לכפר על אי-זריזותם בהקמת המשכן.
בספר במדבר (בפרקים א', ב', ז', י') מוזכרים שמות נשיאי ישראל ששימשו כנשיאים בתחילת תקופת המדבר.
אלו הם הנשיאים, לפי סדר קרבנותיהם:
נַחְשׁוֹן בֶּן עַמִּינָדָב, נשיא שבט יהודה לאחר יציאת מצרים.
היה הראשון במקריבי קרבנות הנשיאים, והקריב את קרבנו בא' בניסן (שנת ב'תמ"ט).
אחותו אלישבע הייתה נשואה לאהרן הכהן.
ביציאת מצרים, על פי מסורת חז"ל, היה הראשון שקפץ לים סוף, בטרם נקרע הים לשניים, ובכך הוכיח את אמונתו באלוהים והפך בהיסטוריה היהודית לסמל לראשוניות ולחלוציות.
נְתַנְאֵל בֶּן צוּעָר, נשיא שבט יששכר לאחר יציאת מצרים.
הקריב את קרבן הנשיא שלו ביום השני לחנוכת המשכן, ב' בניסן.
על פי המדרש היה נתנאל תלמיד חכם; ולפי דברי רבי פינחס בן יאיר, היה נתנאל בן צוער הוגה הרעיון של קרבנות הנשיאים.
המדרש (המובא בפירוש רש"י במדבר ז', י"ח) מבוסס על שינוי לשון בולט בפרשתו לעומת אחת-עשרה פרשיות הנשיאים האחרות, החוזרות על עצמן בצורה זהה לגמרי: בעוד שאצל כל הנשיאים נאמר וכו', הרי אצל נתנאל בן צוער נאמר וכו'.
לפי מדרש אחר המובא בספרי, סיבת שינוי הלשון נובעת מערעורו של שבט ראובן שתבע להקריב ביום השני, כבכור השבטים.
לפי מדרש זה, שינוי הלשון רומז בתוכו על תשובת משה לערעור זה, שהייתה שסדר ההקרבה הוא כפי החלטת הקב"ה, ואין מקום לערער עליו; לכן יקריב נתנאל ביום השני, כדבר ה', אף ששבט יששכר הוא התשיעי בשבטים.
הסבר אחר נמצא בילקוט שמעוני, ולפיו הקריב נתנאל ביום השני כיוון שהיה "בן תורה" ולפיכך קדם לשאר הנשיאים.
אֱלִיאָב בֶּן חֵלֹן, נשיא שבט זבולון.
הקריב את קרבנו ביום השלישי לחנוכת המשכן, ג' בניסן.
לפי המדרש, קדם נשיא שבט זבולון לנשיא שבט ראובן, אף כי ראובן הוא בכור השבטים, בזכות שפירנס את שבט יששכר כדי שיוכל לעסוק בתורה (הסכם יששכר וזבולון).
אֱלִיצוּר בֶּן שְׁדֵיאוּר, נשיא שבט ראובן.
הקריב את קרבנו ביום הרביעי לחנוכת המשכן, ד' בניסן.
לפי מדרש רבה ומדרש תנחומא על פרשת קרח, נמנה אליצור בן שדיאור על 250 האנשים שעמדו לצדו של קרח במחלוקתו עם משה על הכהונה; שבט ראובן היה נדבך עיקרי במחלוקת, ואליה הצטרף גם אליצור וככל הנראה אף נשיאים נוספים שלא פורטו בשמותיהם.
לפי מדרש זה מתו אליצור בן שדיאור וחבריו בשעת הקטרת הקטורת, כאשר יצאה אש מלפני ה' ושרפה אותם.
הקריב את קרבנו ביום החמישי לחנוכת המשכן, ה' בניסן.
המדרש המובא בילקוט שמעוני לפרשת פינחס, מזהה את שלומיאל בן צורישדי עם זמרי בן סלוא שנהרג בידי פינחס לאחר שבא על המדינית כזבי בת צור.
הקריב את קרבנו ביום השישי לחנוכת המשכן, ו' בניסן.
הקריב את קרבנו ביום השביעי לחנוכת המשכן, ז' בניסן.
בספר דברי הימים מסופר שבנו היה נוֹן, אבי יהושע בן נון, שירש את מקום סבו כנשיא שבט אפרים בסוף שהותם של בני ישראל במדבר.
על שמו של אלישמע בן עמיהוד נקרא מושב אלישמע, מכיוון שהמושב נמצא בתחומי נחלת שבט אפרים.
הקריב את קרבנו ביום השמיני לחנוכת המשכן, ח' בניסן.
הקריב את קרבנו ביום התשיעי לחנוכת המשכן, ט' בניסן.
המדרש מבאר את שמו כרומז לתולדות בנימין בן יעקב, אבי שבט בנימין.
הקריב את קרבנו ביום העשירי לחנוכת המשכן, י' בניסן.
המושב אחיעזר בשפלה סמוך לעיר לוד קרוי על שמו, היות שהוא נמצא בתחום נחלתו המקורית של שבט דן, שנשיאו היה אחיעזר בן עמישדי.
הקריב את קרבנו ביום האחד-עשר לחנוכת המשכן, י"א בניסן.
אֲחִירַע בֶּן עֵינָן, נשיא שבט נפתלי.
הקריב את קרבנו ביום השנים-עשר והאחרון לחנוכת המשכן, י"ב בניסן.
כיוון שנחלת שבט נפתלי, שאחירע בן עינן היה נשיאו, נמצאת בגליל המזרחי ועמק החולה, הונצח שם אביו של אחירע במספר אתרים באזור, כגון האתר הארכאולוגי עינן, נחל עינן ומאגר עינן.
לאחר שלושים ושמונה שנות נדודים במדבר מתו כל בני הדור הקודם, ואל ארץ ישראל מתעתד להיכנס דור הבנים, "נוחלי הארץ".
בפרשת מסעי מוזכרים שמותיהם של נשיאי דור זה, שינחילו לבני ישראל את הארץ:
נמנה בין שנים עשר המרגלים, ושלא כמותם לא הוציא דיבת הארץ רעה.
רק הוא ויהושע בן נון זכו להישאר בחיים מדור יוצאי מצרים ולנחול את הארץ.
אֱלִידָד בֶּן כִּסְלוֹן, נשיא שבט בנימין.
מזוהה בחז"ל עם אלדד שהתנבא באוהל בסוף פרשת בהעלותך.
על שמו נקרא המושב חניאל, הממוקם בנחלת שבט מנשה.
משבט אפרים היה גם יהושע בן נון, אולם הוא הנהיג את בני ישראל כיורשו של משה ולא היה נשיא שבטו.
על שמו נקרא המושב אחיהוד, הממוקם בנחלת שבט אשר.
לפעמים תחת נשיא השבט הכללי היה נשיא בית אב, נשיא של בית אב אחד מתוך השבט, וכך למשל זמרי בן סלוא מתואר כנשיא בית אב לשמעוני (לפי רש"י היו 5 בתי אב לשבט שמעון, וזמרי היה נשיא לאחד מהם).
למרות שמשבט לוי היו אישים כמשה ואהרן, נשיא השבט היה אלעזר הכהן מבני קהת, שכונה .
אמנם מבמדבר י"ז פסוקים י"ז-יח משמע שאהרון היה הנשיא, ונראה מרש"י שם שאלעזר היה הנשיא על הכהנים, אבל אהרון היה הנשיא הכללי על כל שבט לוי.
בנוסף מנה שבט לוי שלושה בתי אב, שלכל אחד מהם היה נשיא משלו (כשעל הנשיאים כאמור, הופקד אלעזר):
אֶלְיָסָף בֶּן לָאֵל היה נשיא בית-אב למשפחת גרשון בתקופת דור המדבר.
אֶלִיצָפָן בֶּן עֻזִּיאֵל נכדו של קהת והיה נשיא בית-אב למשפחתו בתקופת דור המדבר.
צוּרִיאֵל בֶּן אֲבִיחָיִל היה נשיא בית-אב למשפחת מררי בתקופת דור המדבר.
פירוש השם "צוריאל" הוא "האל הוא חוזקי ומבטחי", כאשר "צוּר" משמש בתנ"ך כסמל לחוזק.
המושב צוריאל, שהוקם על ידי עולי תימן בגליל העליון, קרוי על שמו.
בפרשת שלח לך מסופר שמשה רבינו שלח שנים עשר אנשים לתור את ארץ כנען, .
לא מבואר בתורה האם היו אלו נשיאי השבטים, ושמותיהם אינם זהים לשמות הנשיאים שהוזכרו קודם לכן.
אלו הם ה'נשיאים' המוזכרים כמרגלים (לפי סדר הופעתם בפסוקים):
מוזכר בסוף ספר במדבר כנשיא שבט יהודה בתקופת נוחלי הארץ.
בניגוד לחבריו לא הוציא דיבת הארץ רעה, ולכן זכו הוא ויהושע בן נון להישאר בחיים מדור יוצאי מצרים ולנחול את הארץ.
לאחר השליחות קרא משה את שמו יְהוֹשֻׁעַ.
הנהיג את בני ישראל לאחר מות משה.
בניגוד לחבריו לא הוציא דיבת הארץ רעה, ולכן זכו הוא וכלב בן יפונה להישאר בחיים מדור יוצאי מצרים ולנחול את הארץ.
פַּלְטִי בֶּן רָפוּא, משבט בנימין (בדברי הימים, רָפָא מופיע כאחד מבני בנימין).
נשיא תוניסיה היא המשרה הבכירה ביותר בתוניסיה וראש המדינה.
הנשיא נבחר על ידי העם לתקופת כהונה בת 5 שנים ויכול להיבחר לקדנציה אחת נוספת רצופה או לא רצופה.
הנשיא ממנה את ראש הממשלה ואת שרי הממשל.
התפקיד נוצר ב-25 ביולי 1957 עם הכרזת כינון הרפובליקה התוניסאית.
קודם לכן שלט במדינה שליט תוניסיה מוחמד אל-אמין משושלת חוסייניד.
נשיא המדינה הראשון היה ראש הממשלה חביב בורגיבה, ששלט עד 1987, כשאז הודח על ידי ראש הממשלה זין אל-עאבדין בן עלי שנבחר ברוב קולות ב-1989 והודח גם הוא כעבור למעלה מ-20 שנה לאחר שפרצו מחאות אלימות.
נשיאות הכנסת היא הגוף המנהל את סדרי הדיונים בכנסת.
נשיאות הכנסת מורכבת מיושב ראש הכנסת ומסגניו, והיא מתכנסת לפחות אחת לשבוע בלשכת יושב הראש.
לקבוע את סדר יומה של מליאת הכנסת.
לבחון הצעות חוק פרטיות, ובסמכותה שלא לאשר להעברה אל שולחן הכנסת הצעת חוק השוללת את קיומה של מדינת ישראל כמדינתו של העם היהודי או שהיא גזענית במהותה.
לבחון הצעות דחופות לסדר, ולהעבירן לוועדות הכנסת לדיון מהיר.
הרכב היסטורי של נשיאות הכנסת
נשיאות המגזר העסקי בישראל, שנקראה בעבר נשיאות הארגונים העסקיים וקודם לכן, עד אוגוסט 2013, נקראה לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים) היא אגודה עות'מאנית שמהווה ארגון-גג של מרבית ארגוני המעבידים בישראל.
בין הארגונים החברים: התאחדות האיכרים בישראל, התאחדות הקבלנים, איגוד בתי המלון, איגוד היהלומים, האיגוד הכל ארצי של מפעלי הניקיון והאחזקה בישראל, איגוד הבנקים בישראל ועוד.
באמצע שנות ה-50 של המאה העשרים התאחדות התעשיינים, התאחדות האיכרים, מרכז הקבלנים והבונים ולשכות המסחר הסכימו על הקמת "חטיבת נותני העבודה" מנציגיהם שתייצג אותם במנהלת שירות התעסוקה.
לאחר סיפוק מפעולת החטיבה ובעקבות עליית מס העיזבון בתחילת שנות ה-60 הוקמה ב-1967 לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים.
באוגוסט 2013 שינתה האגודה את שמה ל"נשיאות הארגונים העסקיים".
בעקבות חילוקי דעות על דרך ההתנהלות, בחודש מרץ 2020 פרשו מהאגודה התאחדות התעשיינים בישראל, איגוד לשכות המסחר והתאחדות חקלאי ישראל, והקימו את נשיאות המעסיקים והעסקים בישראל.
לאחר פרישה זו שינתה הנשיאות את שמה לשמה הנוכחי, "נשיאות המגזר העסקי בישראל".
ביולי 2024 חזרו הארגונים הפורשים והתאחדו לנשיאות המגזר העסקי.
מהקמת הנשיאות ובמרבית שנותיה, נשיא התאחדות התעשיינים שימש גם כיו"ר האגודה.
עד תחילת 2015 כיהן בתפקיד צביקה אורן, שהוחלף בידי שרגא ברוש.
יו"ר הנשיאות הנוכחי הוא דובי אמיתי, נשיא התאחדות האיכרים.
ונשיא המגזר העסקי בישראל הוא ד"ר רון תומר נשיא התאחדות התעשיינים
לשכת התיאום של הארגונים הכלכליים קיימה משא ומתן עם ההסתדרות הכללית לחתימה על הסכמים קיבוציים הנוגעים לכלל שוק העבודה בישראל, ושני הארגונים המשיכו בכך גם בשמותיהם החדשים, נשיאות הארגונים העסקיים וההסתדרות החדשה.
הסכמים שנחתמו עוסקים בנושאים כגון דמי הבראה, החזר הוצאות נסיעה מהבית למקום העבודה ובחזרה, קביעת זכות לשכר בחגים ובימי אבל ועוד.
להסכמים אלה הוצאו, בדרך כלל, צווי הרחבה, המחילים אותם על כלל המעסיקים והמועסקים בישראל.
בדצמבר 2014 חתמה נשיאות הארגונים העסקיים על הסכם קיבוצי עם ההסתדרות החדשה, להעלאת שכר המינימום, בשלוש פעימות, ל-5,000 ש"ח.
הארגונים החברים בנשיאות המגזר העסקי בישראל
ארגון חברות לאספקת שירותי משאבי אנוש בישראל
התאחדות חברות לביטוח חיים בע"מ
להב – לשכת ארגוני העצמאים והעסקים בישראל
הנשיא הוא אחד מחברי המועצה הפדרלית והוא נבחר מתוכה על ידי אספת הברית לתקופה של שנה אחת.
תפקיד הנשיא הוא בעיקרו ייצוגי וללא סמכויות נוספות על אלו של חבר מועצה, כיוון שסמכויות הרשות המבצעת ותפקידי ראש המדינה והממשלה חלים באופן שווה על שבעת חברי מועצת הברית.
הנשיא המכהן של שווייץ הוא גי פרמלן, ממפלגת העם, שהחל את כהונתו ב-1 בינואר 2026.
רוב תפקידיו של הנשיא ייצוגיים בלבד.
הנשיא מקבל כתבי האמנה של שגרירים ודיפלומטים, מקבל אורחים ונציגים רמי דרג ממדינות אחרות, ונושא נאומי פתיחה באירועים דוגמת חגיגות יום תחילת השנה, יום החולים והיום הלאומי של שווייץ.
בנוסף חונך הנשיא אירועים גדולים בשווייץ, בהם תערוכת הרכב בז'נבה והיריד החקלאי בסנט גאלן.
הנשיא יושב בראש ישיבות מועצת הברית בת שבעת החברים, המתפקדת כרשות מבצעת, ומשמש בה כלשון מאזניים במקרה של שוויון בהצבעה בין שאר החברים (מקרה נדיר יחסית בשווייץ).
עם זאת, אין לנשיא עדיפות ממשית או סמכות על כל אחד מששת החברים האחרים במועצה, והוא מוגדר כ-"Primus inter pares", ראשון בין שווים.
הנשיא נבחר על ידי שני בתי אספת הברית, הגוף המחוקק השווייצרי.
הבחירה מתבצעת מדי שנה ביום רביעי השני של מושב החורף של האספה, והכהונה מתחילה בתחילת השנה האזרחית ונמשכת שנה אחת.
הנשיא לא יכול להיבחר פעמיים ברציפות, אך יכול למלא את התפקיד מספר פעמים.
מנהג קבוע בבחירה מתייחס לוותק, וקובע שחבר מועצה ייבחר רק לאחר ששימש במועצה תחת נשיאות כל חברי המועצה הוותיקים ממנו.
מלבד הנשיא מתמנה גם סגן נשיא, המחליף את הנשיא במקרי היעדרות ולרוב גם תופס את מקומו בשנה שלאחר מכן.
נשיאת הארון בכתף היא מצוות עשה מדאורייתא, שכאשר מעבירים את ארון הברית ממקום למקום, יישאו אותו דווקא בני שבט לוי על כתפיהם.
כאשר תרמו הנשיאים עגלות לצורך מסע המשכן בנדודי בני ישראל במדבר.
בעוד בני גרשון ובני מררי, שהיו מופקדים על נשיאת מבנה המשכן, קיבלו עגלות, בני קהת, שהופקדו על נשיאת כלי המשכן, ובכללם הארון, לא קיבלו עגלות, ככתוב: .
כאמור, במהלך הנדודים במדבר, נשיאת הארון ושאר כלי המשכן הייתה תפקידם של הלוויים בני קהת.
על אף זאת, כתב הרמב"ם בספר המצוות כי דין זה נהג רק במדבר עקב מיעוט הכהנים, ולדורות, נשיאת הארון מוטלת על הכהנים.
הרמב"ם מוכיח את דבריו ממקרים בהם הארון נישא בידי כהנים ולא בידי לוויים (חציית הירדן, כיבוש יריחו ומרד אבשלום).
הרמב"ן נחלק על הרמב"ם וסובר כי המצווה לא השתנתה, ועודנה מוטלת על כל שבט לוי, והכהנים בכללם, למעט במקרים מסוימים בהם ציווה נביא שדווקא כהנים יישאוהו.
הוא מסתמך על דברי הגמרא: .
כדעת הרמב"ן סובר גם בעל ספר החינוך.
במשנה תורה, הרמב"ם לא מזכיר את דבריו בספר המצוות שהנושאים הם דווקא כהנים, ועל כן כתבו כמה אחרונים (יצחק ירנן והנצי"ב) שהוא חזר בו מדבריו.
כאמור, במהלך נדודי המשכן במדבר סיני נשאו את הארון הלוויים בני קהת.
בחציית הירדן ובכיבוש יריחו, על פי ציווי ה', נשאו את הארון הכהנים.
בתקופת משכן שילה, לא היה צורך קבוע לשאת את הארון כלל, אלא במקרים מיוחדים.
כך למשל, במלחמת ישראל עם הפלשתים באבן העזר, הארון נישא לשדה הקרב בידי חפני ופינחס הכהנים (מה שהוביל לנפילתו בשבי).
כאשר דוד בקש להעלות את הארון מקריית יערים לעיר דוד, בפעם הראשונה הוא נשא את הארון בעגלה רתומה לבקר במקום בכתף.
הארון נטה ליפול מהעגלה, ועוזה בן אבינדב אחז בו כדי שלא יפול ומת במקום.
דוד הבין שאסון זה בא עקב עבירה על מצוות התורה ואי-נשיאת הארון בכתף, ועל כן בפעם הבאה הוא קרא ללוויים שיישאו את הארון לירושלים.
בפעם הבאה הארון נישא על ידי הכהנים שהכניסו אותו לבית המקדש הראשון בחנוכת המקדש בימי שלמה.
אז למעשה הגיע הארון אל מקומו המיועד ולא היה צורך לשאתו עוד.
למרות זאת, המצווה נמנית כמצווה לדורות כי אם יש צורך להוציא את הארון למלחמה או מסיבה אחרת, אזי יש לשאתו בכתף.
על פי הפשט, ציווה יאשיהו להשיב את הארון למקומו לאחר שהוצא מהמקדש בימי המלכים שקדמוהו.
יאשיהו ציווה ללויים לשאת את הארון בכתף למקומו, ולאחר מכן לא יצטרכו לשאתו עוד בכתף.
אולם הפירוש הפשוט בחז"ל לפסוק זה, שיאשיהו ציווה לגנוז את ארון הברית בתוך המקדש כדי שלא ייצא לגלות בבל, ולכן אמר ללויים שמעתה לא יהיה להם משא בכתף בכלל.
זאת בהתאם לדעת רבי יהודה שהארון נגנז, בניגוד לדעת רבי אליעזר.
על פי הכתוב בתורה, בני קהת מצווים לשאת על כתפיהם את כל כלי המשכן, ולאו דווקא את הארון, ואכן המנחת חינוך תמה על הרמב"ם שהזכיר רק את הארון.
יש שכתבו שאכן המצווה היא בכל הכלים, אולם הוזכר רק הארון כי הוא הכלי היחיד שיש צורך לשאת אותו לדורות באופן סדיר, בדומה לכך שהוא הכלי היחיד שאין להוציא ממנו את בדיו.
בביאור דברי הרמב"ם, הסביר הגרי"ז שנשיאת כל הכלים היא חלק מנשיאת המשכן, שאיננה מצווה לדורות אלא רק לתקופת הנדודים במדבר ומוטלת על הלוויים, בניגוד לנשיאת הארון שהיא מצווה עצמאית שנוהגת לדורות (ככתוב בספר דברים) ומוטלת על הכהנים (בהתאם לשיטת הרמב"ם לעיל).
נשיאת הארון והמשכן מוטלת על לוויים בין הגילאים 30 ו-50 בלבד, ויש איסור לעבוד אחר גיל חמשים.
הרמב"ם כתב שמצווה זו היא מצווה לשעה בלבד ולא נוהגת לדורות.
והרמב"ן שם הקשה שהיא נוהגת לדורות בנשיאת הארון.
הרמב"ם כותב, כי הנושאים את הארון צריכים ללכת אחורנית כשפניהם אל הארון ולא להפנות גב אל הארון.
נשיא ארצות הברית הוא ראש המדינה וראש הרשות המבצעת הנבחר של ארצות הברית.
הנשיא מנהיג את הרשות המבצעת ואת הממשל הפדרלי, והוא מוגדר בחוקה כמפקד העליון של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
45 אנשים כיהנו בתפקיד זה (הנשיאים קליבלנד וטראמפ כיהנו שתי כהונות לא רצופות כל אחד).
הנשיא המכהן וה-47 במספר הוא דונלד טראמפ, המכהן מאז 20 בינואר 2025.
הנשיאות הקצרה ביותר הייתה זו של ויליאם הנרי הריסון – 31 ימים בלבד.
האריסון חלה עוד בתחילה כהונתו, ומת תוך חודש בלבד, בשנת 1841. הנשיאות הארוכה ביותר הייתה זו של פרנקלין דלאנו רוזוולט – מעל 12 שנים ברציפות בין השנים 1933 ל-1945. רוזוולט היה הנשיא היחיד שכיהן יותר מפעמיים, ובעקבות כהונתו הארוכה תוקנה החוקה באופן שמגביל את כהונות הנשיא לשתיים.
תשעה נשיאים לא מילאו את כהונתם.
ארבעה נרצחו (אברהם לינקולן, ג'יימס גרפילד, ויליאם מקינלי וג'ון פ.
קנדי), ארבעה מתו שלא ברצח (ויליאם הנרי הריסון, זאכרי טיילור, וורן הרדינג ופרנקלין דלאנו רוזוולט), ואחד התפטר (ריצ'רד ניקסון).
להלן רשימת נשיאי ארצות הברית של אמריקה.
לצד כל נשיא מוצגים המפלגה שכיהן מטעמה, תאריך השבעתו, תאריך סיום כהונתו, ומערכות הבחירות בהן ניצח.
מובאים גם אירועים מרכזיים שאירעו בתקופת כהונתו של כל נשיא ובתחומי שליטתו.
לא מובאת חקיקה של הקונגרס, ולא מובאת פסיקה של בית המשפט העליון (להוציא מקרים חריגים).
(תקופת חיים)מפלגהתקופת כהונהמערכות בחירותאירועים מרכזיים בתקופת הכהונההתחלהסיום1ג'ורג' וושינגטון
17921789 – חקיקת חוק בתי המשפט שיוצר את מערכת המשפט האמריקנית.
1791 – נחקקים עשרת התיקונים הראשונים לחוקה, הידועים בשם מגילת הזכויות.
(1735–1826)פדרליסטית4 במרץ 17974 במרץ 180117961798 – הטלת מיסים פדרליים (מיסים ישירים ומסי קרקע) במהלך שמעורר מחאות נרחבות.
1800 – חתימה על הסכם שלום עם צרפת, שמסיים את המלחמה הבלתי רשמית.
1800 – חנוכת הבית הלבן.3תומאס ג'פרסון
1804 – החוקה מתוקנת בפעם ה-12.4ג'יימס מדיסון
1815 – המלחמה הברברית השנייה.5ג'יימס מונרו
18201819 – המשבר הפיננסי הראשון בארצות הברית.
1823 – הכרזה על דוקטרינת מונרו.6ג'ון קווינסי אדמס
1835 – ניסיון התנקשות בחיי הנשיא.8מרטין ואן ביורן
מת בכהונתו1840מת ביום ה-30 לכהונתו10ג'ון טיילר
1846 – מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
1848 – הסכם גואדלופה אידלגו.12זאכרי טיילור
1856 – חוק קנזס נברסקה.15ג'יימס ביוקנן
1857 – פסק דין דרד סקוט נגד סנדפורד.
1860 – דרום קרוליינה פורשת מארצות הברית ובכך פורצת מלחמת האזרחים האמריקנית.
1861 – מוקמת קונפדרציית המדינות של אמריקה.16אברהם לינקולן
נרצח בכהונתו18601861–1865 – מלחמת האזרחים האמריקנית.
1865 – הנשיא נרצח.האיחוד הלאומי186417אנדרו ג'ונסון
1868 – החוקה מתוקנת בפעם ה-14.דמוקרטית18יוליסס ס.
1870 – מוקם מוסד התובע הכללי של ארצות הברית.
1871 – נכרתת אמנת וושינגטון ובכך נכרת שלום בין ארצות הברית, קנדה ובריטניה.
נרצח בכהונתו1880נורה ביולי 1881 ומת חודשיים לאחר מכן21צ'סטר ארתור
1887 – ארצות הברית מקבלת את פרל הארבור מממלכת הוואי.23בנג'מין הריסון
נרצח בכהונתו18961898 – סיפוח הוואי.
1899 – מלחמת ארצות הברית–ספרד.
1899 – מתחילה מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים.
(1858–1919)רפובליקנית14 בספטמבר 19014 במרץ 19091904 – ארצות הברית רוכשת את השטח של תעלת פנמה ומתחילה לכרות אותה.190427ויליאם הווארד טאפט
1913 – החוקה מתוקנת בפעם ה-16.28וודרו וילסון
1915 – ארצות הברית פולשת להאיטי.
1916 – ארצות הברית רוכשת את איי הבתולה.
1917–1918 – ארצות הברית מצטרפת למלחמת העולם הראשונה ומסייעת למדינות ההסכמה לנצח.
1919 – החוקה מתוקנת בפעם ה-18, נאסר על מכירה של משקאות משכרים.
1920 – החוקה מתוקנת בפעם ה-19, ניתנת זכות הצבעה לנשים.29וורן הרדינג
מת בכהונתו19201922 – שביתת רכבת ארצית, שהייתה השביתה הגדולה ביותר בכל תחום עד אז.30קלווין קולידג'
1933 – החוקה מתוקנת בפעם ה-21, מבוטל האיסור על מכירת משקאות משכרים.
1941 – יפן תוקפת את פרל הארבור, ארצות הברית מכריזה מלחמה על יפן ומצטרפת למלחמת העולם השנייה.
1942 – כליאת התושבים ממוצא יפני.194433הארי טרומן
(1884–1972)דמוקרטית12 באפריל 194520 בינואר 19531945 – גרמניה נכנעת, מלחמת העולם השנייה בזירה האירופית מסתיימת.
1945 – ארצות הברית מטילה את פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי, יפן נכנעת, מלחמת העולם השנייה מסתיימת.
1945 – מתחילה המלחמה הקרה.
1947 – מוצגות דוקטרינת טרומן ותוכנית מרשל.
1948 – ארצות הברית מכירה במדינת ישראל.
1950 – פורצת מלחמת קוריאה.
1951 – החוקה מתוקנת בפעם ה-22, מספר כהונות הנשיא מוגבל לשתיים לכל היותר.194834דוויט אייזנהאואר
1958 – משוגר הלוויין האמריקני הראשון, אקספלורר 1.
1961 – הפלישה למפרץ החזירים.
1962 – משבר הטילים בקובה.
1963 – הנשיא נרצח.36לינדון ג'ונסון
1965 – פורצת מלחמת וייטנאם
התפטר מכהונתו19681969 – ארצות הברית מנחיתה את האדם הראשון על הירח במשימת אפולו 11.
1971 – ביטול ההצמדה לזהב.
1972 – נחשפת פרשת ווטרגייט.
1973 – מסתיימת מלחמת וייטנאם.197238ג'רלד פורד
1975 – חתימה על הסכמי הלסינקי בדבר כיבוד זכויות האדם וריבונות המדינות החתומות.39ג'ימי קרטר
1979 – כינון יחסים דיפלומטיים עם סין העממית.
1979 – משבר בני הערובה באיראן.40רונלד רייגן
1983 – יוזמת ההגנה האסטרטגית
1987 – הסכם פירוק נשק גרעיני לטווח בינוני.41ג'ורג' הרברט ווקר בוש
1991 – ברית המועצות קורסת, המלחמה הקרה מסתיימת בניצחון של ארצות הברית.
1992 – החוקה מתוקנת בפעם ה-27.42ביל קלינטון
1994 – הסכם השלום בין ישראל לירדן.
1994 – הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.
1998 – פרשת מוניקה לווינסקי.
2001 – הפלישה האמריקאית לאפגניסטן.
2003 – ארצות הברית פולשת לעיראק.
2005 – הוריקן קתרינה מכה בארצות הברית ויוצר הרס רב.
2008 – המשבר הכלכלי העולמי.44ברק אובמה