tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־10:30 הופעלה גם פקודת המגירה "חרב דמוקלס", שבמסגרתה תקף מערך מטוסי הקרב מחסני אמל"ח ומפקדות של חמאס עמוק בשטח הרצועה.
גם אם התקיפות הללו היו יעילות, הן לא היו רלוונטיות לבלימת הפשיטה הקרקעית.
גורמים בחיל האוויר טוענים שבשלב מסוים לאורך היום החלו בחיל להשתמש בשיטת תקיפה חדשה, ומאולתרת: כטמ"מים שריחפו באזור וכבר סיימו את התחמושת שלהם, החלו להכווין מהאוויר מטוסי קרב ששייטו בגזרה בגובה רב.
שיטת העבודה הזו לא תורגלה בחיל מעולם, ובוצעה כמה פעמים לאורך אותו היום.
מערך הכטמ"ם היה כאמור המערך הראשון שפעל בזירת רצועת עזה באותו יום.
בסך הכל ירה מערך הכטמ"מים 240 טילים באותו יום, וגרם ל־350 הרוגים, כך לפי נתוני התחקיר
לפי תחקיר חיל האוויר, עד השעה 11:00 ביצע חיל האוויר 150 תקיפות - 100 של מטוסי ומסוקי קרב ו-50 מצד כטב"מים, מסוקי הקרב ירו עד שעה זו 1,500 פגזים
12:00 - מהווה את שיא המתקפה על ישראל, אחרי שגל שלישי של אלפי מחבלים נוספים ניצל פרצות שטרם נחסמו בתקיפות האוויר.
עד לשלב זה, כ-5,500 מחבלים כבר נכנסו לשטחי העוטף.
עד שעה 12:00 ביצע חיל האוויר 264 תקיפות ב-7 באוקטובר בשעה 12:16 פרסם דובר צה"ל תמונות שבהן נראים כלי טיס פוגעים בכלי רכב, וכי עשרות כלי טיס פוגעים במטרות ברצועה.
בשעה 13:00 - התקפת חמאס נעצרת ברובה, וצה"ל מתחיל לייצב קו הגנה חדש בעוטף עזה.
גם השליטה בכוחות מהבור, שבתחילת הדרך נוהלה רק מתא שליטה אחד, הלכה וגדלה: עד סוף היום נפתחו בבור חיל האוויר 15 תאי שליטה נפרדים, שאוישו באנשי מילואים שזרמו לקריה בהמוניהם.
הופעלו גם כטמ"מי זיק חמושים של חיל התותחנים (שחלקם הגיעו מבסיס פלמחים).
עד 17:00 הכריז פיקוד הדרום כי הושגה שליטה מבצעית בנגב המערבי, ניתן לנוע בצירים, וכי כיסי ההתנגדות האחרונים של מחבלים מכותרים.
עם כי גם לאחר מכן התקיימו קרבות קשים.
לפי תחקיר חיל האוויר, עד חצות היממה הראשונה ביצע חיל האוויר מעל 1,000 תקיפות אווריות, ונורו 12,000 פגזים של מסוקי קרב.
מטוסי החיל הטילו 530 פצצות כבדות במשקל של טון ושיגרו 180 טילים.
על פי התחקיר, במהלך יום הקרב הרג החיל אלף מחבלים.
מפת התקיפות של שעות הבוקר והצהריים מציגה דפוס ברור של תקיפות לפי תוואי הגדר: רוב הפעולות האוויריות נסמכו על השבילים והנתיבים היוצאים מרצועת עזה מזרחה לכיוון ישראל, כאשר תקיפות התרכזו לאורך קו הגבול וכללו פגיעה בסמיכות ליישובים ובבסיסים צבאיים.
על-פי התחקיר של חיל האוויר, 81% מהתקיפות במהלך היממה בוצעו לאורך תוואי הגדר, 12% בסמוך ליישובים וכ־6% בתוך בסיסים צבאיים; אחוז נוסף בוצע בתוך יישובים אזרחיים.
רוב התקיפות של חיל האוויר כוונו לגזרה של החטיבה הצפונית של אוגדת עזה, מאחר שזו הצליחה לתפקד טוב יותר מהחטיבה הדרומית שמפקדה, אלוף־משנה אסף חממי, נהרג בשעות הבוקר המוקדמות וגופתו נחטפה לרצועת עזה.
מקרה מיוחד שנזכר בתחקיר חיל האוויר הוא קיבוץ ניר עוז: עד שעות מאוחרות לא נכנסו אליו כוחות קרקעיים, והתקיפות האוויריות שהתמקדו בעמדות לאורך הגדר ובדרכים המובילות לקיבוץ היו הסיוע הצבאי הבולט היחיד שהתקבל באותו שלב — סיוע שהתברר כמוגבל ביכולתו לעצור את חדירת המחבלים.
תחקיר חיל האוויר מבוסס בין השאר על אוסף נרחב של סרטונים ותיעוד חזותי של גיחות, המציגים שיירות גדולות של כלי רכב ואנשים שחדרו מערבה לעבר היישובים והמוצבים.
המטלות האוויריות, אף שגרמו לנזקים נקודתיים, לא הצליחו לעצור באופן גורף את הגלים ההמוניים של חדירה, בשל גודל התנועה, מגבלות היכולת לזהות ולבחון מטרות מהאוויר והיעדר כוחות קרקעיים מסונכרנים בשלב הראשוני.
לפי תחקיר חיל האוויר, במהלך יום הלחימה של 7 באוקטובר מסוקי הסער של חיל האוויר הנחיתו בגזרת רצועת עזה כ־1,700 לוחמי חיל רגלים (מתוכם 240 לוחמי שלדג), ופינו 157 נפגעים, ב-63 גיחות.
הפינוי הראשון בוצע בשעה 08:10 בבוקר.
חלק מהפינויים הרפואיים הללו בוצעו בילווי יחידת החילוץ 669.
צוות כוננות מטכ"לי של אותה שבת היה מיחידת שלדג.
הצוות שמנה 13 לוחמים החל לנוע לכיוון עזה, אבל מפקדו הבין שהדרכים חסומות.
הצוות פנה חזרה לבסיסו ויצא לדרך במסוק.
בסביבות 8:30-08:45 הנחית המסוק את צוות שלדג באזור בארי.
שלושה מסוקי יסעור הטיסו כמה עשרות לוחמים מחטיבת הצנחנים – גדוד 890 – ונחתו בשדות מושב כפר מימון סמוך לשעה 11:30. רגע לפני הנחיתה הבחינו הטייסים בכוח של עשרות מחבלים בגבעה סמוכה, שהייתה אמורה לשמש נקודת הנחיתה, והעבירו את הנחיתה לשדה חיטה קרוב.
לדברי הטייסים, ההחלטה לנחות תחת אש התקבלה מחוסר ברירה, שכן המחבלים עמדו לכבוש את המושב.
כוח המחבלים, שעד אז ירה על כיתת הכוננות של היישוב ריכז אש רובים ופצצות מרגמה על המסוקים.
לאחר שירדו כל הלוחמים לקרקע, אחד המסוקים נפגע מטיל נ"ט ויצא מכלל שימוש.
הצוות הצליח לצאת מהמסוק לפני שנורה טיל נוסף על המסוק, שהטיל אותו על צידו והוא נותר לבעור בשטח.
צוות המסוק השני חיכה על הקרקע תחת אש וחילץ את אנשי הצוות מהמסוק הפגוע.
עם ההמראה נפצע אחד מחיילי המסוק הראשון מירי מחבלים ופונה לבית חולים.
לוחמי הצנחנים ניהלו קרב עם המחבלים, הרגו עשרות מהם, ובכך מנעו את כיבוש כפר מימון ומושב תושיה הסמוך.
רק בדיעבד נודע להם כי בלחימתם הצליחו להציל את היישובים.
המסוק השלישי שהיה במקום חילץ לוחמי צנחנים פצועים מהקרב.
מסוקי ינשוף מטייסת 123 הטיסו יחידות שונות, בהן יחידת דובדבן, מאזור מעלה אדומים לאזור פרי גן ובארי ועסקו בפינוי פצועים.
תחקיר חיל האוויר מצא כי מרבית הפינויים המוסקים היו של חיילים שנפגעו בעוטף עזה, וכי ואזרחים רבים שנזקקו לטיפול רפואי לא פונו מהיישובים.
בחיל סבורים כי יש להקים מערך שיעסוק בפינוי מוסק של אזרחים עוד לפני החיילים, בניגוד למה שהיה ביום הטבח.
לפי תחקיר חיל האוויר מערך ההגנה האווירית תפקד היטב.
בהיעדר התרעה מודיעינית, בבוקר שמחת תורה הציב חיל האוויר מספר קטן של סוללות כיפת ברזל בצפון ובדרום.
הן נאלצו להתמודד עם 1,000 שיגורים ב–20 דקות, ו–47 מהם כוונו למרכז הארץ.
מטח הפתיחה שירה חמאס לעבר ישראל כלל 1,014 פריטי חימוש (רקטות ופצצות מרגמה), שנורו בתוך 20 דקות בלבד, 47 מהם כוונו למרכז הארץ.
זהו המטח הכבד ביותר שנורה אי פעם לעבר ישראל.
ביחס למספר הזה, אחוזי היירוט של המערך היו גבוהים.
14 בני אדם נהרגו בבוקר המתקפה מפגיעת רקטות, בתרחיש שמערך ההגנה האווירית מעולם לא התמודד עימו עד אז.
במהלך המתקפה נהרגו שלושה לוחמי מערך ההגנה האווירית מגדוד 947 שיצאו למלא סוללת כיפת ברזל באזור מחנה רעים.
בחיל האוויר טענו גם כי יש קושי ליירט את מצנחי הרחיפה שחצו מהרצועה בחסות המטחים הכבדים בשל זמן הטיסה הקצר שלהם, ואמרו כי הדרך היעילה ביותר ליירטם היא מהקרקע.
לאורך היום ירה חמאס 3,700 רקטות ופצמ"רים, ובחלק מסוללות כיפת ברזל אזלו המיירטים.
הכוחות המיוחדים של חיל האוויר
מערך כוחות האוויר המיוחדים, שכולל את יחידות שלדג ו־669, זכה לשבחים בתחקיר חיל האוויר.
יחידת שלדג חתרה למגע יותר מכל גוף אחר בחיל האוויר ב־7 באוקטובר, ו־13 לוחמים שלה היו כוח התגבור הראשון שנחת בשטח, בשעה 8:47 ליד בארי, אם כי כוח זה ספג ביקורת חריפה על תפקודו, בתחקיר נפרד שנערך על הקרב בבארי.
בסך הכל הונחתו בגזרה במהלך היום 270 לוחמי שלדג, כולם על ידי מערך מסוקי הסער של חיל האוויר.
רבים מלוחמי שלדג נפצעו באותו יום, וכמה מהם נהרגו.
תחקיר צה"ל ותחקיר חיל האוויר
חיל האוויר ערך סדרת תחקירים על תפקודו ב־7 באוקטובר, שנערכה על ידי 17 קצינים בכירים, בפיקודו של תת־אלוף.
מדובר בקציני מילואים מנוסים שלא היו שותפים ישירות לשרשרת קבלת ההחלטות באותו יום.
העבודה התחקירית התבססה בין היתר על מסד נתונים רחב שכלל תיעוד מפורט של כל גיחה בגזרת עזה באותו יום, בשילוב יומני הטייסות, וכן סרטונים רבים שצולמו מכלי הטיס.
נתונים אלה שולבו במפה אינטראקטיבית שהציגה לכל גיחה שעה ומיקום מדויקים, סוג כלי הטיס והטייסת, סוג החימוש ותוצאת התקיפה (למשל השמדת כלי רכב).
הדוח הסופי מנה 741 עמודים, וכולל 85 המלצות לחיל האוויר.
והתחקיר המרכזי בדו"ח התמקד בשלוש היממות הראשונות של הלחימה וניצל את המידע המקיף — יומנים, נתוני גיחות ומיפוי מרחבי — כדי לבנות ציר־זמן מפורט ולהעריך את מעורבות החיל בפעילות המבצעית ממצאים עיקריים מהתחקיר פורסמו ב-24 בדצמבר 2024.
חיל האוויר עמד בכוננויות שהוגדרו לחופשת החגים, וחימש טרם היציאה לחג מטוסים נוספים כדי לתת מענה לזמני הכוננות הקצרים.
עם זאת כוננות אלה הן לא התאימו לתרחיש של מתקפת פתע.
עשרות כלי טיס הוזנקו, למרות מטחי הטילים הכבדים, אך האפקטיביות שלהם הייתה מוגבלת.
חיל האוויר לא היה מספיק אפקטיבי לנוכח היקף המתקפה של חמאס.
תמונת המודיעין לא הייתה ברורה מדיווחי כוחות היבשה.
בחיל האוויר מעריכים שגם אם קצב צבירת הסד"כ היה מהיר יותר, הוא לא היה מספיק כדי לבלום את המתקפה.
בשעה 7:08 הכריז האלוף תומר בר על מלחמה והקפיץ את כל חיל האוויר.
בשעה 9:30 קיבל בר החלטה חריגה והגדיר את כל מרחב הגדר כ"שטח הריגה", כך שכל מי שמתקרב אליו ייפגע, גם במחיר של פגיעה בחטופים.
כך תפס חיל האוויר אחריות למרחב הגדר ומנע מתקפות נוספות.
מסקנות תחקיר חיל האוויר קובעות כי "סיבת השורש לכישלון" ב־7 באוקטובר הוא "פער באפקטיביות", שנבע מגורמים שונים:
"חיל האוויר הופתע ממתקפת חמאס ולא היה לו זמן להערכות מוקדמת" - זאת לעומת ציפייה, שהתקיימה הן במלחמת יום הכיפורים והן ב-7 באוקטובר לכך שגורמי המודיעין יספקו לפחות כמה שעות התרעה לפני המלחמה.
"פער מול מתאר היחוס" - צה"ל וחיל האוויר ציפו בעיקר למתקפה מצפון ולא מצד חמאס, ומתאר היחוס המרכזי של מתקפת חמאס היה במתקפה תת-קרקעית ולא מעל הקרקע.
"הבנה איטית של תמונת הקרב ביחס למהלכי האויב".
חמאס הצליח לנטרל חלק משמעותי מסנסורי המודיעין של צה"ל, ומפקדת אוגדת עזה תפקדה באופן גרוע ולפיכך צה"ל התקשה להבין את הערכות האויב.
קושי זה היה חמור במיוחד בחיל האוויר.
תחקיר חיל האוויר בחן גם את השפעת מחאת משרתי המילואים בחיל האוויר על תפקוד החיל ולא מצא שמחאה זו פגעה בכשירות החיל ביום המתקפה.
אחת מהמלצות התחקיר היא לחזק מחדש את מערך המסק"ר, שהתגלה במהלך 7 באוקטובר כיעיל הרבה יותר מכטמ"ם, בין היתר מפני שהוא מאובזר בתותח ומסוגל לבנות טוב יותר את תמונת הקרב.
העיתונאי אבי אשכנזי כתב כי בכוונת חיל האוויר להגדיל את כמות המסוקים הקרב הכשירים שיש בכל טייסת, וכן לרכוש מטוסי סיור והגנה מסוג אייר טרקטור מדגם L3 HARRIS - דגם שפותח הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית.
למטוסים אלה יכולת תצפית ואיסוף מטרות, מקלעים וטילי נגד טנקים המעניקים למטוס כוח אש משמעותי נגד כוחות קרקעיים.
באוקטובר 2025 פורסם כי בעקבות התחקירים שינה חיל האוויר את תוכניות ההגנה שלו, וסימן מראש צירים וצמתים במרחב הגבול, ובתוך שטח מדינת ישראל.
במקרה של פלישת אויב לשטח ישראל, ובתיאום עם האוגדות המרחביות, קיימת אפשרות כי הצירים יפונו מתנועה וחיל האוויר יפציץ אותם, כדי למנוע תנועה של כוחות אויב.
צוות המומחים לבחינת איכות תחקירי צה"ל והפקת הלקחים האינטגרטיביים מאירועי שבעה באוקטובר, בראשות אלוף במילואים סמי תורג'מן, קבע כי חיל האוויר ביצע תחקיר מלא שבוצע היטב ויש לקבל את מסקנותיו.
כמו כן קבע כי חיל האוויר תרם לכישלון במניעת הטבח, כיוון שכשל בבניית מענה להגנה על שמי המדינה ברום הקרוב לקרקע, באי ביצוע תהליכי הערכת מצב באופן סדור במהלך ליל השבעה באוקטובר ובאי בהצלחה להתאים את הפעלתו למתקפה הרחבה שחרגה מתרחישי הייחוס.
חיל האוויר של הרפובליקה הדומיניקנית (בספרדית: Fuerza Aérea de la República Dominicana) הוא אחת משלוש הזרועות של הכוחות המזוינים של הרפובליקה הדומיניקנית, לצד צבא היבשה הדומיניקי וחיל הים הדומיניקי.
חיל האוויר של הרפובליקה הדומיניקנית נוסד ב־5 בפברואר 1948, עם הקמת גוף התעופה הצבאית ומטהו הכללי מכוח צו מס' 4918. במסגרת זו נותק תחום התעופה הצבאית באופן מלא מצבאה של הרפובליקה, והחל לפעול כזרוע עצמאית.
ב־15 בפברואר 1948 מונה קולונל־טייס פרננדו מנואל קסטיו לראש המטה הכללי הראשון.
באותה שנה נקלט צי ראשוני של מטוסי קרב מתוצרת בריטית מדגמי Beaufighter ו־Mosquito, וכן 15 מטוסי אימון מדגם PT-7 "Stearman", שיועדו להכשרה ולמשימות צבאיות שונות.ב־10 בינואר 1949 סיים קולונל קסטיו את תפקידו, ובמקומו מונה תת־אלוף פדריקו פיאיו.
במקביל הגיעה למדינה משלחת צבאית מברזיל, שכללה טייסי הדרכה, מכונאים ומהנדסי תעופה, שנשכרו לצורך הקמת בית ספר מתקדם להכשרת טייסי קרב.
בשנת 1950 מונה הקולונל פרנק פליס מירנדה לראש המטה הכללי של גוף התעופה הצבאית, וב־29 בספטמבר 1950, בצו מס' 6853, שונה שמו של הגוף רשמית ל־חיל האוויר הדומיניקני (Fuerza Aérea Dominicana).
ב־16 בינואר 1951 הוחלף הקולונל מירנדה בידי תת־אלוף פליקס הרמידה, ובמקביל הוענק לרפאל ל.
טרוחיו מרטינס דרגת קפטן של כבוד.
בהמשך, עם קבלת דרגת תת־אלוף, החליף טרוחיו את הרמידה בתפקיד.
בשנת 1952 החל חיל האוויר בתהליך התרחבות משמעותי, בהתאם לשאיפות הפיקוד החדש, והפך לגורם הצבאי המרכזי והעוצמתי במדינה.
בין השנים 1952 ל־1961 נרכשו עבור החיל מטוסים רבים, בהם 42 מטוסי P-51, 25 מטוסי P-47, וכן מטוסי סילון מדגם Vampire.במהלך תקופה זו הוקמו יחידות וגורמים ארגוניים חדשים, ובהם טייסות קרב, טייסות קרב־הפצצה, יחידות חימוש ותחמושת, מערך מבצעים, עניינים משפטיים, טייסות חי"ר, חיל רפואה, טייסת סיור וחילוץ ויחידות מיוחדות.
ב־22 במרץ 1953 נחנך בסיס האוויר המודרני "נשיא טרוחיו", המוכר כבסיס האוויר סן איסידרו.
ב־18 באוגוסט 1958 מונה הקולונל פרננדו א.
סאנצ'ס לראש המטה הכללי של חיל האוויר, וב־29 במאי 1960 הוחלף על ידי תת־אלוף וירחיליו גרסיה טרוחיו, שכיהן עד יולי 1961. לאחר מכן שב סאנצ'ס לתפקיד, והיה לראש המטה הכללי האחרון של חיל האוויר בתקופת שלטון טרוחיו.
לאחר נפילת משטר טרוחיו בנובמבר 1961 נקלע חיל האוויר לתקופה של חוסר יציבות, על רקע הטלטלה הפוליטית במדינה.
בין השנים 1961–1966 התחלפו מספר מפקדים, בהם הקולונלים פדרו ס.
רודריגס אצ'בריה, מיגל אטילה לונה פרס, איסמעיל א.
רומאן קרבוצ'יה וחואן דה לוס סנטוס ספסדס.
בתקופת כהונתו של האחרון חווה החיל את אחד המשברים החמורים בתולדותיו, על רקע עימות מזוין פנימי שהביא לערעור היציבות הלאומית.
ב־26 ביוני 1959 הוקמה מערכת אזורי אוויר, שחילקה את שטח המדינה לשלוש זירות: אזור צפון, אזור דרום ואזור מזרח.
בשנת 1966 שונה שמה של זירת הצפון ל־פיקוד האוויר הצפוני, וב־1990 הועבר מטה הפיקוד מסנטיאגו דה לוס קביירוס לבסיס האוויר בפוארטו פלטה, כחלק מתהליך התרחבות והתאמה אסטרטגית.
כוח המגן העברי של היישוב בארץ ישראל החל לצמוח עוד בטרם הוקמה המדינה, וכך גם הזרוע האווירית העברית, אשר נקראה החל מנובמבר 1947 שרות האוויר.
ב-26 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, הוקם חיל האוויר הישראלי כחלק מצה"ל עם החלטת הממשלה הזמנית על הקמתו בפקודת צבא-הגנה לישראל.
מחשבות אודות בניית זרוע אווירית עברית החלו בשנות העשרים, כאשר יוצאי "השומר" ניסו, ללא הצלחה, לשלוח צעירים מן היישוב ללימודי תעופה בחו"ל.
בניית תשתית אווירית עבור היישוב החלה בשנות השלושים של המאה העשרים.
תחת המנדט הבריטי קמו חברות ומועדוני תעופה שהיו כיסוי לפעילות אווירית של המחתרות.
החשובה מבין החברות האלה הייתה חברת "אווירון", שנוסדה ב-1936, חברת תעופה אזרחית קטנה, אשר הפעילה מטוסים קלים בקווים פנימיים.
החברה נוסדה על ידי הסוכנות היהודית, במטרה לבנות תשתית אווירית עבור היישוב, הכוללת ציוד תעופתי, טייסים ובעלי מקצועות אוויריים אחרים.
חברה זו היוותה למעשה את יחידת האוויר הביטחונית הראשונה של היישוב העברי בארץ ישראל.
בין היתר היא ביצעה סיורים לאבטחת פעולות התיישבות "חומה ומגדל" ובמלחמת העולם השנייה ביצעה משימות עזר שונות עבור הבריטים.
במסגרת ההכנות להקמת צבא סדיר לקראת המלחמה הצפויה, הוכנו מספר תוכניות להקמת חיל-אוויר.
התוכנית החשובה ביותר בהקשר זה הוגשה לישראל גלילי, ראש המטה הארצי (רמ"א) של ההגנה ב־23 באוקטובר 1947. את התוכנית הגישו שניים טייסים מן היישוב: אהרן רמז, טייס לשעבר, בעל ניסיון קרבי בחיל האוויר המלכותי, והיימן שמיר (שכטמן), ששרת כטייס בחיל האוויר האמריקני.
על פי התוכנית יש להתבסס תחילה על מטוסים אזרחיים מוסבים ולגייס את הטייסים וצוותי הקרקע הנמצאים בארץ.
במקביל, כדי לכונן חיל-אוויר של ממש, יש לרכוש מטוסים ולגייס צוותים בחו"ל.
כהכנה להקמת כוח אוויר הוקם שרות האוויר (ש"א) ב-10 בנובמבר 1947. היחידה הוקמה מתוך הבנת מטה ההגנה שיש צורך בכוח אווירי לוחם שיעמוד אך ורק לצורכי ביטחון היישוב.
טייסי הש"א באו מיוצאי חילות האוויר של בעלות הברית, ומקרב אנשי הפלמ"ח.
המטוסים, בעיקר מטוסים קלים חד מנועיים, באו בעיקר מחברת "אווירון".
אלה קבלו תגבור משמעותי עם קנייתם של כ-20 מטוסי אוסטר אוטוקרט שהבריטים התכוונו להשאיר בארץ כגרוטאות.
תפקידם העיקרי היה איסוף מודיעין והובלת אספקה, למשל ליישובים מנותקים: בן שמן, ירושלים, גוש עציון, יישובי הנגב, יחיעם ואחרים.
המטוסים היו בדרך כלל חסרי חימוש והטייס הצטייד בתת-מקלע וכמה פצצות קטנות.
משוחררי חיל האוויר המלכותי היוו את מאגר כוח האדם המיומן הפוטנציאלי הזמין ביותר לצורך הקמת חיל אוויר על ידי היישוב, אלא שזה לא קיים רישום מסודר של יוצאי חיל האוויר המלכותי.
ורק ערב מלחמת העצמאות נעשה ניסיון לאתרם, וגם אלה ברובם לא היו בעלי מקצועות תעופתיים-ייחודיים.
בכל זאת אותרו וגויסו מאות בעלי מקצועות כאלה.
כן נעשה ניסיון דומה לאתר טייסים, ומשאותרו – נפתח קורס טיס ל"רענון" תחת כיסוי אזרחי.
ב-1 בפברואר 1948 נערך בבית ספר תל-נורדוי בתל אביב כנס של כל מי שהיה לו אי-פעם קשר לתעופה, והודעה על קיומו נמסרה קודם לכן בעיתונות.
רבים מהמתכנסים הצטרפו ל"שרות האוויר" בו במקום.
בין הטייסים הראשונים היו עזר ויצמן, בוריס סניור ואדי כהן.
גיחת הקרב הראשונה של שירות האוויר הייתה ב-17 בדצמבר 1947. ביום זה פנחס בן-פורת קיבל הוראה להטיס רופא לבית אשל ובדרך חזרה אסף פצוע מקיבוץ נבטים.
כשהגיע לקיבוץ, הוא ראה קבוצה של כ-200 ערבים שניסו לכבוש את הקיבוץ.
בן פורת נטל יוזמה, לקח במטוס מתנדב מבית אשל שירה בתת-מקלע וזרק פצצות קטנות על ההמון הערבי.
פעולתם גרמה להפסקת ההתקפה הערבית.
הבריטים לא ראו בעין יפה תקריות מעין אלו.
למרות הלחץ הבריטי, הורכבה טייסת באזור תל אביב שבסיסה היה שדה דב.
מטוסי שרות האוויר, אשר כולם היו מטוסים קלים, ולא היו ייעודיים ללחימה, אוגדו עם התמשך המלחמה בטייסת 1. עם גבור הצרכים הורכבה בתחילת מרץ 1948 טייסת חדשה, אשר הסתעפה מטייסת 1, הפעם בגליל (ביבנאל).
בהמשך אותו חודש הועבר מטוס אחד לנגב, צעד אשר בהמשך המלחמה הוביל להקמת טייסת הנגב (מוקמה סמוך לניר עם).
בסוף אותו חודש סייעו מטוסי שירות האוויר בניסיון חילוצה של שיירת נבי דניאל שהותקפה בשובה מגוש עציון.
בתחילת מאי סייעה טייסת הגליל למגיני רמות נפתלי, ובאמצע אותו חודש איבדה "טייסת 1" מטוס, על ששת אנשי צוותו, עת ניסו לסייע בקרבות בדרך לירושלים.
בניית כוחה האווירי של ישראל
עם היסודות שתוארו, בניגוד לחילות השדה, בהם כבר הייתה קיימת תשתית כלשהי, ומסורת בת כמה עשרות שנים, הרי כמעט מכל בחינה מעשית היה צריך היישוב להקים חיל אוויר יש מאין.
בחודשי המלחמה הראשונים, טרם צאת הבריטים את הארץ, היו ברשות שירות האוויר רק מטוסים קלים, ואלה הרכיבו את טייסת 1. אולם מתוך ראייה לעתיד, כבר אז נרכשו 25 מטוסי הקרב הראשונים מסוג אוויה S-199 בצ'כוסלובקיה.
המטוסים נבנו מגוף מסרשמיט Bf 109 עם מנועי יונקרס Jumo 211 ומדחפים של מפציץ היינקל He 111. המטוס היה בעייתי וביצועיו היו נחותים אבל אלו היו מטוסי הקרב היחידים שאפשר היה להשיג אז.
במקביל, רכש בארצות הברית אל שווימר כנציג ה"יישוב", כעשרה מטוסי תובלה "קומנדו".
אלה הוברחו מארצות הברית ובהסכמת שלטונות צ'כוסלובקיה קבעו בסיסם בז'אטץ שממערב לפראג.
בהיותם שם נוצלו, אחר צאת הבריטים, להעברת מטוסי ה"אוויה" לישראל, לשימושה של טייסת הקרב הראשונה 101. בנוסף למטוסי הקרב העבירו מטוסי התובלה ציוד רב אחר.
באוגוסט תבעו שלטונות צ'כוסלובקיה את פינוי ז'אטץ ומטוסי התובלה הועברו לישראל.
הם היוו בה את "להק תובלה אווירית" ולקראת סוף המלחמה את טייסת 106. עוד כעשרים מטוסי "נורסמן" (Norsman) נקנו מעודפי הצבא האמריקני באירופה, והגיעו בחלקם לישראל בין מאי לספטמבר.
אלה צוותו לגף 35, שבהמשך קיבל גם מספר מטוסי אימון "הרוורד" שהוברחו מארצות הברית, והפכו בישראל למפציצי צלילה.
כמה מטוסי "דקוטה" שהוסוו כחברת שכר דרום אפריקנית לוקטו אף הם.
בעיה אחרת הייתה מחסור חמור בצוותי אוויר בפרט ובבעלי מקצועות אוויריים בכלל.
הסיבה העיקרית לכך נעוצה הייתה בכך שבמלחמת העולם השנייה הבריטים כמעט שלא הכשירו צוותי אוויר תושבי הארץ.
היישוב התגבר על המחסור באמצעות גיוס צוותי אוויר בחו"ל, בעיקר בארצות המערב (מח"ל).
רובם היו יהודים, אך גויסו גם עשרות רבות של לא יהודים, שלמעשה היו שכירים.
דרך אחרת להתגבר על המחסור, באופן חלקי, הייתה הכשרת טייסים מן 'היישוב'.
כך הוכשרו כמה טייסי מטוסים קלים בבייקרספילד (Bakersfield), קליפורניה, ואחרים הוכשרו באיטליה ובצ'כוסלובקיה.
אך אלה האחרונים לא הגיעו בזמן המלחמה לרמה המאפשרת הפעלת מטוסי קרב או מטוסים רב מנועיים.
השפעת יוצאי ארצות המערב בחיל האוויר הייתה רבה עד כדי כך שבמהלך חציה השני של המלחמה החייל נוהל, מבחינה מבצעית, בשפה האנגלית.
מבנה חיל האוויר במלחמת העצמאות
טייסת 101 - הוקמה ב-29 במאי 1948, יום יציאתה למשימתה הראשונה - הפצצת הטור המצרי אשר הגיע סמוך ליבנא.
למחרת הפציצה את הטור העיראקי שהתקדם מטול-כרם מערבה.
לשתי הפצצות אלה מיוחסת, על-פי מקורות מספר, חשיבות בעצירת הצבאות הערביים מלהתקדם למרכז הארץ, או מלבתרה לשניים, בהתאמה.
הטייסת חנתה מאז הקמה במאי 1948 בעקרון (תל נוף) ועברה ביוני להרצליה.
בסוף יולי עברה הטייסת למעברות, ששימש גם כשדה עזר להרצליה.
בסוף אוגוסט חזרה להרצליה, כאשר משך זמן מה פעלה משני הבסיסים.
בנובמבר, עם התרחק החזית המצרית, עברה הטייסת לחצור (קסטינה).
מפקדיה היו תחילה הישראלי מודי אלון ואחרי שנהרג ב-16 באוקטובר 1948, סיד כהן, איש מח"ל מדרום אפריקה.
הטייסת השליטה עליונות אווירית ישראלית במבצע יואב, ואחר כך במבצע "חורב", בו הסתיימו הקרבות בנגב.
כל טייסי 101 חוץ מארבעה - ששניים מהם נהרגו - היו אנשי מח"ל.
לדוגמה, ב-29 באוקטובר היו בה תשעה יוצאי ארצות הברית, ארבעה מדרום אפריקה, שני ישראלים, אחד מבריטניה ואחד מקנדה.
שניים מהארבעה שלא היו מח"ל, היו יוצאי דרום אפריקה שעלו לפני 1948. ביו אותם אנשי מח"ל היו טייסים מצטיינים בחילות האוויר של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
הטייסת הפעילה את מטוסי ה"אוויה" אשר נקנו בצ'כוסלובקיה, למרות מגרעותיהם הבולטות.
ביולי הורכב, מגרוטאות מטוסים שהותירו הבריטים, ומשברי מטוסים מצריים שהופלו, מטוס "ספיטפייר" שצורף לטייסת ואחריו מטוס נוסף.
החל מספטמבר נרכשו מטוסי "ספיטפייר" בצ'כוסלובקיה, וטייסי הטייסת הטיסו אותם ישירות לארץ במבצע ולווטה.
לקראת סוף המלחמה הטייסת קיבלה מספר מטוסי מוסטנג שהוברחו מארצות הברית.
טייסת 103 - נוסדה בסוף יוני ותחילת יולי 1948 וחנתה ברמת דוד.
הייתה זו טייסת תובלה והפצצה כאחד.
מצבת מטוסיה כללה ברובה צירוף של מטוסי "דקוטה" ו"בופייטר", ובנוסף כמה מטוסים בודדים מדגמים שונים.
כיוון שכך, הטייסת חולקה לגפים, גף אחד כלל מטוסי קרב 'בופייטר' ו'מוסקיטו'.
גף אחר כלל את ה"דקוטות", שמספר מטוסיו לרוב נע בין שלושה לחמישה.
מקורם של מטוסי הדקוטה הראשונים בחברת התעופה (Pan African Air Charter (PAAC שהופעלה על ידי יהודים מדרום אפריקה, והייתה בבעלותם של יהודים מבריטניה, תחת מסווה גס של 'שירותי דואר' במקום אלה של הבריטים שעזבו.
עם הזמן הושגו מטוסי 'דקוטה' גם ממקומות אחרים.
מפקדי הטייסת היו ג'ימי בלקווד (Blackwood), לא-יהודי מארצות הברית ומספטמבר 1948 דני רוזין מדרום אפריקה.
צוותי האוויר היו בעיקר דרום אפריקנים (14, מהם שלושה טייסים), שמונה אחרים, מהם שישה טייסים, היו יוצאי ארצות הברית (המספרים נכונים ל-29 באוקטובר).
היה בה טייס ישראלי יחיד.
פרט להפצצה עסקה בהספקה, במסגרת מבצע אבק, וכן לסדום המנותקת, למשל.
טייסת 69, שמטוסיה הגיעו לישראל מז'אטץ ביולי 1948, חנתה אף היא ברמת דוד.
היא כללה שלושה מפציצים כבדים ("מבצרים מעופפים" B17) שהוברחו מארצות הברית.
מפקדיה היו המתנדבים ריי קורץ (Kurtz), לשעבר מפקד טייסת B17 בחיל-האוויר האמריקני, ששימש בתפקידו זמן קצר, ואחריו ביל כץ.
צוותי האוויר שהיו בטייסת ב-29 באוקטובר כללו 17 מצפון-אמריקה ותשעה מדרום-אפריקה, יחד עם ארבעה ישראלים, מהם שני טייסים.
הטייסת, עוד בדרכה לישראל מז'אטץ, הפציצה את קהיר ואת רפיח.
אחר-כך הפציצה את ראש-הגשר הסורי במשמר הירדן, את אל עריש, מג'דל (אשקלון), "כיס פלוג'ה" ועוד.
משימה ייחודית שביצעה הטייסת הייתה במסגרת מבצע "שוטר", עת הפציצה מטרות בתוך גבולות המדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה.
גף 35, שנוסד באוגוסט, חנה בעקרון.
הגף הפעיל מטוסי "נורסמן" לתובלה קלה.
מפקדיו היו פיל מרמלשטיין ואחר-כך, מספטמבר, טד גיבסון (Gibson), לא-יהודי, שניהם מארצות הברית.
היו בגף 15 טייסים, מהם שלושה ישראלים.
הגף עסק בעיקר באספקה לסדום.
אחר-כך, משנפתחה הדרך לסדום בנובמבר, הגף החל להפעיל מטוסי אימון "הרוורד", אשר הוסבו להפצצות צלילה, ועסק בהפצצה על כיס פלוג'ה עד לסוף הקרבות נגד המצרים.
טייסת 1 חנתה בשדה דב.
הטייסת כללה את מטוסיו הקלים של שירות האוויר, ועסקה באספקה קלה, סיור ובמשימות תקיפה מאולתרות.
חלק גדול ממצבת מטוסיה היו ה"אוסטֶרים", אשר נקנו כאמור מן הבריטים.
לאלה נוספו מגוון מטוסים קלים שונים, מכל הבא ליד.
טייסת הגליל (מס' 3) התפצלה מטייסת 1 בתחילת מרץ 1948 ובסיסה היה ביבנאל.
טייסת הנגב (מס' 2) הוקמה בסוף מרץ 1948 כאשר התברר שקשה לקיים את הקשר עם הנגב על ידי טיסות מתל אביב, ומטוס אחד הועבר לנגב.
היא חנתה תחילה בניר עם ואחר-כך, מ-19 במאי, בקיבוץ דורות.
אז כללה שני מטוסי קישור, שני טייסים ושלושה-ארבעה אנשי צוות קרקע.
לאחר מכן גדלה לשניים עד ארבעה טייסים ו־8–12 אנשי צוות קרקע.
בדצמבר 1948, עברה הטייסת לבאר שבע ובסוף המלחמה מנתה כ-90 איש, מהם 13 טייסים ושבעה מטוסים.
הטייסת עסקה בפיקוח ושמירה על קו המים לנגב, אספקה, חילוץ פצועים והפצצה בפצצות קטנות באזור הנגב הצפוני.
טייסות הנגב, הגליל, וטייסת 1, אשר היו כולן יותר "ישראליות" באופיין (ללא דומיננטיות של אנשי המח"ל) אוחדו בינואר 1949 לטייסת 100.
טייסת 106 נקראה עד ינואר 1949, וברוב התקופה המתוארת, (ATC ,Air Transport Command) ובעברית, מ-1 ביולי 1948, לת"א (להק תובלה אווירית).
עד אז, בשל הרכבה ואופי פעילותה הייחודי, הייתה גוף עצמאי וייחודי בתוך חיל האוויר.
תחילתה של טייסת 106 בחברות הכיסוי Service Airways ו-LAPSA שנוצרו כדי להבריח את המטוסים והצוותים מאמריקה.
בשל העובדה שאנשי הלהק לא גויסו על ידי חיל האוויר, ולא עבור חיל האוויר, אלא במשימות תובלה על ידי חברה אזרחית, נגרמו חיכוכים ואי-הבנות רבים.
לאחר שהמטוסים והצוותים יצאו את אמריקה והתרכזו בצ'כוסלובקיה הפכו חברות כיסוי אלה ללת"א.
למפקדה נתמנה הישראלי מאיר מרדר (מוניה מרדור), והחליף אותו בתחילת 1949, כבר כמפקד טייסת 106, גורדון לוויט (Levett), בריטי לא יהודי.
בזמן שהותה של לת"א לגלגוליה השונים בצ'כוסלובקיה העמידה לרשותה הממשלה המקומית בסיס בז'אטץ.
בסיס זה נסגר באוגוסט 1948, בעיקר עקב לחץ אמריקני.
ואז עקר לת"א לבסיס עקרון.
הטייסת עסקה בהבאת ציוד לחימה, כולל מטוסים מפורקים, מחו"ל, בעיקר מצ'כוסלובקיה (מבצע "בלק").
בזמן המבצע לת"א זכתה לאוטונומיה ארגונית רבה במסגרת החיל.
בזמן השהות בצ'כוסלובקיה, כל צוותי האוויר (מספרם נע בין 49 ל-56), פרט לשלושה, היו מח"ל, יחד עם צוותי קרקע היו לעיתים למעלה ממאה אנשי מח"ל ביחידה, רבים-יחסית לא-יהודים.
בין אלה הועסקו בטייסת גם כעשרים מכונאים וצוותי אוויר שכירים שוודים.
לאחר המעבר לישראל, נוספו עוד ישראלים ללהק.
הלהק נשא על כתפיו את רוב העול של מבצע "אבק" (סוף אוגוסט עד אמצע אוקטובר 1948).
במהלך פעילותו במלחמת העצמאות ביצע הלהק כ-600 גיחות מבצעיות, ובהן הועברו מעל 3,000 טון מטען ויותר מ-5,000 נוסעים.
רוב אלה - 2,495 טון ו-5,098 נוסעים ב-417 טיסות, ו-417 טיסות חזרה - במבצע "אבק"; וכל זאת בכעשרה מטוסי תובלה, שמעולם לא היו שמישים כולם בעת ובעונה אחת.
בנוסף, עסק הלהק באופן מאולתר בהפצצה בקרבות מול המצרים מאוקטובר 1948. לעיתים עסק הלהק במשימות הצנחת ציוד, למשל, לקבוץ יחיעם הנצור, בתחילת מאי 1948, עת נקרא עדיין בשם LAPSA.
משימה אחרת של הלהק, ואחר-כך הטייסת, הייתה השימוש בהם כחברת התעופה בפועל של ישראל, יחד עם מספר מטוסים דרום אפריקניים, בתקופה הראשונה לקיומה.
רקע - עליונות אווירית ערבית
למרות הצלחותיו נגד האוכלוסייה הערבית המקומית, שירות האוויר לא השתווה לכוחות האוויר המשותפים של מדינות ערב.
חילות האוויר היו בין הזרועות האפקטיביות ביותר של צבאות ערב בתחילת המלחמה, בעיקר בגלל העדר חיל אוויר ישראלי משמעותי שיוכל לגרשם משמי הארץ.
הפצצותיהם היו יעילות למדי ונזק רב נגרם בהתקפותיהם על הערים הישראליות.
הוא כלל מספר ניכר של מטוסי קרב מדגם ספיטפייר ומספר מטוסי תובלה דאגלס C-47 Skytrain אשר כונו דקוטה, שהוסבו למפציצים.
ב-15 במאי, במקביל לפלישה הקרקעית, יצאו המטוסים המצרים לגיחת הפצצה והטילו את פצצותיהם על תל אביב ושדה דב.
מספר מטוסים קלים הושמדו על הקרקע ונגרם נזק לאחרים.
בהתקפה זו איבדו המצרים מטוס ספיטפייר אחד שהופל באש נ"מ ישראלית.
ב-18 במאי הייתה התקיפה הקטלנית ביותר כאשר מספר מפציצים מצרים הפציצו את התחנה המרכזית בתל אביב וגרמו ל-42 הרוגים בקרב האוכלוסייה האזרחית.
החל מן המחצית השנייה של מאי, 25 מטוסי ה'אוויה' שחיל האוויר קנה מצ'כוסלובקיה הוטסו לארץ, בדרך כלל מפורקים, במסגרת מבצע בלק.
עד 29 במאי הורכבו ארבעה מבין אותם מטוסים.
אלה נשלחו לתקוף את ראש הטור המצרי אשר הגיע לגשר עד הלום.
שני מטוסים חזרו בשלום מן הטיסה ואלה נשלחו למחרת לתקוף את ראש הטור העיראקי אשר נראה כמאיים לבתר את ישראל לשניים בשרון.
בשני המקרים עצר הכוח הערבי את התקדמותו.
ב-1 ביוני הפציצו מטוסי חיל האוויר מטרות צבאיות בג'נין, טולכרם וברבת עמון.
ב-3 ביוני 1948 נתקלו חילות האוויר הערביים לראשונה בהתנגדות: באותו יום המריא מודי אלון מפקד טייסת 101 משדה התעופה הרצליה ובאמצעות מטוסו, אוויה S-199, הפיל שתי דקוטות מצריות אשר הפציצו כמעט מדי יום את תל אביב.
בצהרי אותו היום הפציצו ספיטפיירים מצריים את מחנה מטכ"ל, השני למן תחילת המלחמה, על גבעת החלמה ברמת גן ופגעו בלשכת שר הביטחון, עת שהה בה בן-גוריון, ובלשכת הרמטכ"ל ברחוב הסמוך.
הפצצת ראשון לציון באותו יום גרמה ל-25 הרוגים.
באותו היום פגעו מטוסי החיל במשטרת שכם.
ב-4 ביוני 1948 התקרבה הספינה המצרית "אמירה פאוזיה" ואיתה עוד שתי ספינות נוספות לחוף תל אביב, כנראה בכוונה של הנחתת כוחות בחוף.
אח"י "אילת" נשלחה בניסיון לעצרם אך ללא הצלחה.
לאחר מספר דקות של קרב ביקשה הספינה סיוע אווירי.
בתקיפה האווירית מול חוף נבי רובין, השתתפו שלושה מטוסי חיל האוויר מטייסת 1. אחד המטוסים נפגע ונפל לים, ושני טייסיו, דוד שפרינצק ומתי סוקניק נהרגו.
במקביל, החל חיל האוויר להפציץ מטרות בשטח מדינות ערב.
ערי הבירה הערביות הופצצו על מנת להמחיש למדינות ערב כי המלחמה לא תוגבל אך ורק לשטח ארץ ישראל.
ב-1 ביוני, לפנות בוקר, הפציצה טייסת 1 את עמאן.
בהמשך, בליל 10–11 ביוני, כמו גם ב-17 ביולי לפנות בוקר, הופצצה גם דמשק על ידי טייסת 103, ועוד פעם בבוקר ה-18 ביולי על ידי טייסת 69. ב-15 ביולי ניסתה טייסת 69, בטיסתה לארץ מצ'כוסלובקיה, לפגוע בארמון עאבדין, מעונו הרשמי של המלך פארוק והחטיאה.
הופצצו גם מטרות פחות בולטות מערי הבירה הערביות, כמו עזה, רפיח, קוניטרה וראש הגשר הסורי במשמר הירדן ביולי.
החל מקרבות עשרת הימים החלה להסתמן עליונות אווירית ישראלית, וזו גברה והלכה במהלך המלחמה.
באותם קרבות הופלו לראשונה מטוסי יירוט (להבדיל ממטוסי ה'דקוטה' שהופלו בתחילת יוני) של האויב בקרב אוויר.
מספרם של מטוסי האויב שהופלו הלך וגדל במבצעי 'יואב' ו'חורב' ובין שני האחרונים.
בנוסף, אותה עליונות אווירית התבטאה בליווי של מטוסי קרב למטוסים שעסקו במשימות הפצצה.
ואכן, אלה הצליחו למנוע כל הפרעה מצד מטוסי יירוט של האויב למשימות אלה.
בנוסף, למבצעים רבים של צה"ל קדמו או נלוו תקיפות אוויריות: מבצע שוטר, מבצע אגרוף, כפי שכונה חלקו של חיל האוויר במבצע 'יואב', מבצע חירם ועוד.
למבצע 'חורב' ולמבצע חיסול, לקראת סוף המלחמה, נלוו תקיפות יומיומיות של חיל האוויר.
עם זאת, לא הייתה זו עליונות מוחלטת, ועד סוף המלחמה סבלו הישראלים, הן אזרחים, הן צה"ל, מתקיפות מטוסי אויב.
גם הסיוע האווירי הישראלי לא היה יעיל ביותר.
ב־20 בנובמבר 1948 יירט חיל האוויר הישראלי מטוס של חיל האוויר המלכותי, כאשר מטוס מוסקיטו לא מזוהה חדר לשטח ישראל מכיוון גבול ישראל–לבנון באזור חניתה.
המטוס טס מעל רוב שטח המדינה, ולאחר שהתברר כי גובה טיסתו נמצא מחוץ לטווח נ"מ, הועלה P-51 מוסטנג מטייסת 101, שיירט את המטוס באזור קסטינה.
ב-7 בינואר 1949, בסוף מבצע חורב, הפיל חיל האוויר ארבעה מטוסים בריטיים שחגו סמוך לאזורי הקרבות, ועוד אחד הופל באש מן הקרקע.
למשימות התובלה של חיל האוויר הייתה השפעה אסטרטגית ניכרת במהלך המלחמה.
להלן המבצעים והמשימות העיקריים אשר בוצעו על ידי חיל האוויר:
מבצע בלק: במבצע זה, אשר היה למעשה רכבת אווירית מצ'כוסלובקיה לארץ, הועברו כלי נשק ותחמושת וכן מטוסי קרב.
אלה האחרונים היו מטוסי הקרב היחידים של ישראל בחודשיים הראשונים לקיומה.
בעול המבצע נשא להק תובלה אווירית.
מבצע אבק אשר נערך בין סוף אוגוסט לאמצע אוקטובר 1948, נועד להכין את הנגב המנותק לקראת המשך המלחמה.
נוסף לאספקה, הועברו אלפי לוחמים אל הנגב, ואלפים אחרים הוצאו ממנו לצורך התרעננות והתארגנות.
בעול המבצע נשאו להק תובלה אווירית וטייסת 103.
אספקה לסדום במלחמת העצמאות: סדום הייתה מנותקת לחלוטין במשך כשבעה חודשים, אפריל עד נובמבר 1948. את כל הדרוש לה מבחוץ סיפק חיל האוויר.
מאפריל עד אוגוסט הייתה זו טייסת 1, אך זו לא הצליחה לעמוד בדרישות.
לפיכך הוקמה באוגוסט יחידה אווירית ייעודית לאספקה לסדום: גף 35, אשר עד תום הניתוק ביצע משימתו בהצלחה.
סייעה לו בכך גם טייסת 103.
מטוסי התובלה של חיל האוויר שימשו בפועל כחברת התעופה של היישוב ושל מדינת ישראל, עד להקמתה של חברת אל על.
חיל האוויר המלכותי הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של בריטניה.
חיל האוויר המלכותי נוסד ב־1 באפריל 1918 מה שהופך אותו לחיל האוויר העצמאי הוותיק בעולם.
החיל מילא תפקיד מרכזי לאורך ההיסטוריה הצבאית הבריטית ובאופן ניכר במהלך מלחמת העולם השנייה, בעת שהצליח לבלום את הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני) במהלך הקרב על בריטניה.
נכון ל־2024, עם כוח המונה כ־670 כלי טיס וכוח אדם של כ־34,801 איש, חיל האוויר המלכותי הוא אחד מחילות האוויר הגדולים והמתקדמים בעולם.
מהיווסדו ועד מלחמת העולם השנייה
שורשי התעופה הצבאית הבריטית מצויים בשנת 1878, כאשר נערכו ניסויים בבלונים בארסנל וּוליץ', לונדון.
בשנת 1911 הוקם גדוד אוויר של חיל ההנדסה המלכותי, שכלל פלוגות בלונים ומטוסים.
במקביל, האדמירליות החלה להכשיר קצינים ימיים בטיסה במתקני התעופה באיסטצ'רץ', קנט.
ב-13 במאי 1912 הוקם גיס התעופה המלכותי (RFC), המשלב אגפים ימיים וצבאיים תחת פיקוד אחד.
עם זאת, הצרכים המיוחדים של התעופה הימית הובילו לפיצול והקמת שירות האוויר של הצי המלכותי (RNAS) ב-1 ביולי 1914, תוך הפרדתו מה-RFC המבוסס יבשה.
חיל האוויר המלכותי נוסד מאיחוד גיס התעופה המלכותי ושירות האוויר של הצי המלכותי ב־1 באפריל 1918 על ידי ויסקונט טרנצ'רד.
המשימה המבצעית הראשונה בוצעה באותו היום על ידי טייסת 22. בנוסף לייסודו של חיל האוויר המלכותי נוסד גם חיל האוויר המלכותי לנשים (WRAF).
בסוף מלחמת העולם הראשונה היה חיל האוויר המלכותי לחיל האוויר הגדול בעולם עם 22,647 מטוסים ו־103 ספינות אוויר.
במהלך מרץ־מאי 1925 ביצע חיל האוויר המלכותי את הפעולה האווירית העצמאית הראשונה, הפצצת מעוזים של בני שבט מאהסוד בווזיריסטן.
ב־23 בדצמבר 1928 ביצע חיל האוויר המלכותי את הפינוי האווירי הראשון בעולם, באפגניסטן.
באפריל־יוני 1932, בעקבות התקוממות בקנה מידה קטן של השייח' אחמד ברזני בצפון מזרח עיראק, הוביל החיל מבצעים אוויריים קונבנציונליים ופסיכולוגיים שהובילו לכניעת השייח'.
ב־3 בספטמבר 1939, בעקבות הכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה, ביצע החיל צילומי איסוף מידע של בסיס הצי הגרמני בוילהלמסהאפן.
ב־29 בנובמבר יירטו מטוסי ספיטפייר של החיל מפציץ היינקל He 111 מעל לותיאן, הייתה זו ההפלה הראשונה של מטוס גרמני מעל בריטניה.
ב־10 ביולי 1940 החל הקרב על בריטניה.
ב־13 באוגוסט החל הלופטוואפה במבצע נשר להשגת עליונות אווירית על בריטניה, אולם הניסיון כשל ומאזן ההפלות היה לטובת הבריטים באופן ניכר.
בנאום שנשא ראש הממשלה הבריטי וינסטון צ'רצ'יל ב־20 באוגוסט, אמר על הטייסים הצעירים אשר הקריבו קורבן דמים נורא על מנת לנצח בקרב על בריטניה:
ב־15 במאי 1941 בוצעה טיסת הבכורה של מטוס הסילון הבריטי הראשון ה־Gloster E.28/39. ב־24 בדצמבר 1941 נכנס לשירות האוורו לנקסטר, המפציץ העיקרי של החיל במחצית השנייה של מלחמת העולם השנייה.
המאמץ המרכזי של חיל האוויר המלכותי במהלך המלחמה היה מבצעי הפצצות אסטרטגיות בגרמניה.
ב־30 במאי 1942 יצאו למעלה מ־1,000 מפציצים של החיל להפצצות על קלן שבגרמניה וגרמו לעיר נזק קשה.
ב־1 ביוני יצאו כ־1,000 מפציצים להפצצות על אסן, אולם צוותים רבים הפציצו בשגגה גם ערים אחרות.
ב־25 ביוני יצאו כ־1,000 מפציצים להפצצת ברמן, הפצצה שהסבה לעיר נזק קשה והצליחה לפגוע במפעל המטוסים פוקה וולף.
ב־5 במרץ 1943, כחלק מניסיון להשמיד חלק ניכר מהבסיס התעשייתי הגרמני, החל פיקוד המפציצים בהפצצת חבל הרוהר.
ב־16 במאי יצאו מפציצים מסוג לנקסטר מטייסת 617, בפיקודו של מפקד הכנף גאי גיבסון, למבצע להשמדת סכרי הרוהר וגרמו נזק כבד לתעשייה הגרמנית.
ליל 18 בנובמבר היה הלילה הראשון של מבצע הפצצות בן ארבעה חודשים על ברלין.
קיימת מחלוקת היסטורית על האתיות של המתקפות האוויריות הגדולות נגד הערים הגרמניות במהלך החודשים האחרונים של המלחמה, כדוגמת הפצצת דרזדן.
בין מטוסי החיל הבולטים בזמן המלחמה היה הדה הבילנד מוסקיטו, מטוס קרב־מפציץ מהיר עשוי עץ.
בימי מלחמת העולם השנייה התקרבו צבאות רומל לתעלת סואץ ממערב ובצפון, ובסוריה ולבנון, שלטו אנשי וישי ששיתפו פעולה עם הגרמנים.
ארץ ישראל הייתה אז בבחינת מבצר בריטי.
שהו בה מאות אלפי אנשי צבא מבריטניה ומן האימפריה הבריטית ובסיסי חיל האוויר ברמת דוד ובדרום הארץ שימשו את מטוסי חיל האוויר המלכותי.
במסגרת התנדבותם של בני היישוב לצבא הבריטי גויסו חלקם לחיל האוויר המלכותי ואחדים, כריצ'רד לוי־הארשר, עזר ויצמן ואהרן רמז, היו לטייסים בחיל האוויר המלכותי.
בימי מלחמת העצמאות, כאשר הממשלה הבריטית גילתה אהדה למדינות ערב במלחמתן, ניתן לציבור הבריטי חומר למחשבה לגבי הקו של ממשלתו ביחסה למדינת ישראל, באירוע שהתרחש ימים אחדים לפני פתיחת השיחות ברודוס לשם כינון הסכמי שביתת הנשק.
ב־7 בינואר 1949 הפיל חיל האוויר הישראלי 4 מטוסי קרב של חיל האוויר המלכותי, שחדרו לתחומה האווירי של ישראל בכוונה לבלוש על המצב בגבול הישראלי־מצרי.
האירוע עורר הד רב בדעת הקהל הבריטית, שהגיעה להכרה גוברת כי כוחותיה של המדינה הצעירה אכן סיכלו ניסיון לפגוע בתחומה הריבוני.
לאחר מלחמת העולם השנייה בוצע ארגון מחדש בחיל בעקבות התקדמויות טכנולוגיות בלוחמה האווירית.
לאחר פיתוח הנשק הגרעיני על ידי בריטניה נטלו טייסות מפציצי V אחריות בלעדית לנשיאת ההרתעה הגרעינית הבריטית עד לפיתוח הצוללות נושאות טילי הפולריס של הצי המלכותי.
בעקבות הכנסת צוללות הפולריס ב־1968 הצטמצם תפקידו האסטרטגי הגרעיני של חיל האוויר המלכותי והפך יותר לתפקיד טקטי, עם פצצות WE177. התפקיד הטקטי נמשך על ידי מפציצי ה־V במהלך שנות השמונים ועד 1998 על ידי מטוסי טורנדו GR1.
התפקיד המרכזי של חיל האוויר המלכותי במהלך שנות המלחמה הקרה היה הגנה על אירופה נגד התקפה פוטנציאלית מצד ברית המועצות.
עם שקיעת האימפריה הבריטית פחת הצורך במבצעים עולמיים, וב־31 באוקטובר 1971 פורק חיל האוויר המלכותי של המזרח הרחוק.
למרות זאת, חיל האוויר המלכותי לחם בקרבות רבים במהלך תקופת המלחמה הקרה.
היה לו תפקיד משני במלחמת קוריאה ותפקיד חשוב במהלך מלחמת סיני, כשמטוסים המריאו בעיקר מקפריסין וממלטה.
ב־31 באוקטובר 1956 ביצעו מטוסי קנברה של החיל גיחות איסוף מידע ושדות תעופה מצריים הופצצו בלילה הפותח של המערכה האווירית הבריטית־צרפתית של מלחמת סיני.
במלחמת פוקלנד ב־1982 לחמו בעיקר הצי והצבא הבריטי עקב ריחוק שדה הקרב משדות תעופה של מדינות ידידות לבריטניה.
עם זאת נפרסו מטוסי חיל האוויר המלכותי באי אסנשן שבדרום האוקיינוס האטלנטי ועל סיפונן של נושאות מטוסים של הצי.
פעולתו המפורסמת ביותר של חיל האוויר המלכותי במהלך המלחמה הייתה מבצע אייל שחור, שבמסגרתו יצאו מפציצי אוורו וולקן מהאי אסנשן להפצצות נגד עמדות ארגנטיניות באיי פוקלנד.
בנוסף ביצע החיל פעולות נוספות רבות במהלך המלחמה וסייע לוגיסטית למאמצי המלחמה.
ב־1991 השתתפו למעלה מ־100 מטוסי חיל האוויר המלכותי במלחמת המפרץ.
במהלך המלחמה השתמש החיל לראשונה בכמויות גדולות של נשק מונחה.
חיל האוויר המלכותי השתתף גם במבצע שועל המדבר ב־1998, שבמסגרתו הופצצו מטרות צבאיות בעיראק.
מאוחר יותר הביאה מלחמת קוסובו ב־1999 לפריסתו של חיל האוויר המלכותי באירופה, לראשונה מאז מלחמת העולם השנייה.
החיל סייע לארצות הברית במלחמת אפגניסטן ב־2001.
במלחמת עיראק ב־2003 הייתה פריסה גדולה של חיל האוויר המלכותי במפרץ.
האבדות היחידות לחיל היו מתקרית אש ידידותית, כשטיל פטריוט אמריקני הפיל בשוגג מטוס טורנדו של חיל האוויר המלכותי, והטייס ומפעיל מערכות הנשק נהרגו, וכאשר מטוס תובלה הרקולס הופל על ידי נ"מ ועשרת אנשי הצוות שהיו עליו נהרגו.
החל מ־2007 שוכנת מפקדת פיקוד האוויר של חיל האוויר המלכותי (RAF Air Command) בבסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב.
לציון 100 שנים של פעילות החיל בשנת 2018 נערך מטס יובל המאה לחיל האוויר המלכותי.
פיקוד האוויר של חיל האוויר המלכותי
חיל האוויר המלכותי מורכב כיום מחמישה להקים תחת פיקוד האוויר, מתוכם שני להקים מבצעיים (להק 1 ו-2), להק ארגוני (להק 11), להק הכשרות (להק 22) ולהק משלוח אווירי (להק 83).
להק 1 - בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב
בסיס חיל האוויר המלכותי קונינגסבי - טייסת 3, טייסת 11, טייסת 12, טייסת 29, וגף הזיכרון לקרב על בריטניה
בסיס חיל האוויר המלכותי לימינג - טייסת 100 וטייסת 607
בסיס חיל האוויר המלכותי לוסימות' - טייסת 1, טייסת 2, טייסת 6, טייסת 9, וטייסת 602 (העיר גלאזגו)
בסיס חיל האוויר המלכותי מרהאם - טייסת 207, וטייסת 617
בסיס חיל האוויר המלכותי וודינגטון
כנף המודיעין, הסיור והתצפית (ISR) הראשונה (כולל ארבע טייסות)
כוח המודיעין, מעקב, רכישת מטרות והתצפית (ISTAR) (כולל עשר טייסות)
להק 2 - בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב
כוח המנעה אווירית - כולל תשע טייסות תובלה המבוססים על דגמים שונים של מטוסי תובלה
כוח אבטחה אווירית - כולל שלוש כנפות משטרה ואבטחה
כוח ניהול מרחב הקרב - כולל שש טייסות פיקוד ושליטה ובקרה קרקעית
כוח מוכנות ולחימה - כולל ארבע כנפות של כוחות אבטחה המשמשים לאבטחת מתקנים ולחימה קרקעית, הם כוללים גם את האסקדרונים של רגימנט חיל האוויר המלכותי
שירותי רפואה של חיל האוויר המלכותי
כוח סיוע - כולל מספר אסקדרוני סיוע, לוגיסטיקה, שירות חילוץ והצלה, קשר, מוזיקה ומודיעין.
להק 11 - בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב.
להק שהוקם ב-2018 בתור מסגרת ארגונית רב-אזורית וכולל יחידות שליטה ופיקוד, מרכז מבצעים אוויר וחלל, ומטווח לוחמה אלקטרונית.
להק 22 - בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב.
להק האמון על יחידות ההכשרה והאימון של חיל האוויר המלכותי.
הוא כולל מנהלת הכשרה יבשתית, מנהלת הכשרה אווירית, מנהלת הכשרה טכנית, מנהלת ספורט, מכללת חיל האוויר המלכותי קרנוול, ומפקדת שוחרי חיל האוויר המלכותי.
להק המשלוח האווירי 83 - בסיס חיל האוויר אל-עודייד (קטר).
הלהק כולל ארבע כנפות המוצבים במזרח התיכון, בהם כנף המשלוח האווירי 901 (אל עודייד, קטר); כנף המשלוח האווירי 902 (מוסאנה, עומאן); כנף המשלוח האווירי 903 (אקרוטירי, קפריסין); וכנף המשלוח האווירי 906 (אל מינאד, איחוד האמירויות הערביות).
פיקוד החלל של הממלכה המאוחדת
מרכז המבצעים של פיקוד החלל - בסיס חיל האוויר המלכותי היי ויקומב
טייסת התרעת החלל 2 (בסיס חיל האוויר המלכותי פילינגדיילס)
מכללת החלל - מכללת ההגנה של הממלכה המאוחדת
כיום מפעיל חיל האוויר המלכותי מטוסי קרב מהסוגים יורופייטר טייפון (נקלט ב־2006) וF-35B לייטנינג II (נקלט ב־2018).
חיל האוויר המלכותי מפעיל מטוסי תובלה מדגם C-130J סופר הרקולס, איירבוס A400M, British Aerospace 146, בריטן נורמן איילנדר ובואינג C-17 גלובמאסטר III.
הוא מפעיל מטוסי תדלוק מדגם איירבוס A330 MRTT
חיל האוויר המלכותי מפעיל מטוסי שליטה ובקרה מדגם בואינג E-3 סנטרי, מטוסי מודיעין אותות מדגם RC-135, מטוסי תצפית ומודיעין מדגם Shadow R1, ומטוסי סיור ימי מדגם P-8 פוסידון ומל"טים מסוג MQ-9.
חיל האוויר המלכותי מפעיל מסוקים, בעיקר למשימות תובלה.
בין המסוקים שהוא מפעיל CH-47 צ'ינוק, וסטלנד פומה, אגוסטה וסטלנד AW109, ווסטלנד סי קינג ובל גריפין.
חיל האוויר המלכותי מפעיל מטוסי אימון מסוגים שונים לשלבי האימון השונים ביניהם: T-6 טקסאן II, הוק, גרוב G120TP ועוד.
החיל הוקם בשנת 1946 לאחר שסוריה קיבלה עצמאותה מצרפת.
ראשוני המטוסים שקלט החיל היו מטוסי הרווארד שהוסבו למטרות תקיפה ומספר מטוסי אימון.
טבילת האש של חיל האוויר הסורי מול ישראל הייתה ב-15 במאי 1948, בעת שסייע לחטיבה 1 של צבא סוריה כנגד מטרות בעמק הירדן.
בשעה 6:00 ביצע מטוס מסוג הארוורד גיחת הפצצה כנגד עין גב, ולמחרת שש גיחות הפצצה כנגד אפיקים, אשדות יעקב וטבריה.
עד לחודש אוקטובר ביצע חיל האוויר הסורי 425 גיחות מעל ארץ ישראל, כאשר ביתר המלחמה שמישות מטוסיו הייתה כל כך נמוכה שלא התאפשרה פעילות התקפית נגד מטרות ישראליות.
בתחילת שנות החמישים נרכשו מבריטניה 40 מטוסי ספיטפייר ו-23 מטוסי סילון מדגם מטאור.
חיבורה של סוריה למצרים כדי ליצור את הרפובליקה הערבית המאוחדת הביא לצמיחתו של חיל האוויר הסורי.
גם לאחר התפרקות האיחוד, נמשכה ההתעצמות של החיל תחת הנהגתו של חאפז אל-אסד שפנה אל ברית המועצות בבקשות לרכש של נשק ומאז הפכה לספקית הנשק העיקרית של סוריה.
בשנת 1955 לאחר חתימת עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית, הצטרפה לרכישה גם סוריה והזמינה 25 מטוסי מיג 15 ועוד שלושה מטוסי מיג 15 מדגם דו-מושבי להדרכה.
במהלך מבצע קדש, בעת שמשלוח המיגים היה עדיין בהרכבה בשדות התעופה של מצרים, הותקפו השדות מהאוויר על ידי בעלות הברית ורק ארבעה מטוסים שרדו.
לאחר הרכבתם, הועברו הארבעה שנותרו לסוריה.
בשנת 1957 ביצעה סוריה עסקת רכש גדולה יחסית והזמינה 60 מטוסי קרב מתקדמים יותר מדגם מיג 17 על כל הציוד הנלווה להם והקימה מהם שלוש טייסות קרב.
בראשית שנות ה-60 הצטייד חיל האוויר במסוקי תובלה וסער מתוצרת סובייטית מדגם מיל 1 ומיל 4. בהמשך נרכש מטוס היירוט הסובייטי החדיש מיג 21 ומפציצים לטווח בינוני מדגם איליושין 28.
במהלך מלחמת ששת הימים, הושמדו קרוב לשני שלישים ממטוסי חיל האוויר הסורי בעוד שהמטוסים הנותרים פונו לבסיסים מרוחקים מחשש שיושמדו גם הם.
היעדרותו של חיל האוויר הסורי מהמלחמה הקלה על ישראל לכבוש את רמת הגולן, עד כדי שכיבוש הרמה ארך 27 שעות בלבד כאשר חלק מכוחות החי"ר הישראליים הוטסו במסוקים לכיבוש יעדי איכות ברמת הגולן.
במלחמת יום הכיפורים, בניגוד למלחמת ששת הימים, חיל האוויר הסורי בפיקודו של נאג'י ג'מיל מילא תפקיד חשוב ונחל הצלחות.
למרות מספר המטוסים הגדול שהופל בקרבות מול ישראל, והעובדה שבסיומה כבשה ישראל נתח נוסף מאדמת סוריה והגיעה למרחק ירי תותחים מדמשק, סוריה רואה במלחמה ניצחון.
במקביל, מטוסי התובלה נועדו להנחתת כוחות קומנדו מאחורי קו הגבול במטרה לכבוש מספר בסיסים ומוצבי צה"ל חשובים ובראשם מוצב החרמון (שהיה גם היחיד שאליו הצליחו כוחות קומנדו להגיע והיחיד שאכן נכבש).
עם פתיחת האש יצאו 80 מטוסי קרב-הפצצה סוריים בליווי 40 מטוסי קרב מיג-21 אל עבר יעדי התקיפה שלהם, בהם מוצב החרמון, בסיס השליטה בהר מירון, חורשת מסעדה, כפר נפח, הר אביטל והר פרס.
לאורכו של יום הלחימה הראשון ביצע חיל האוויר הסורי 268 גיחות, מתוכן 80 במכת האש הראשונית, 36 בסיוע לכוחות קרקעיים, 4 גיחות מסוקים להנחתת כוחות ו-148 גיחות חיפוי אווירי.
במלחמת לבנון ספג חיל האוויר הסורי אבדות כבדות, ודוקטרינת הלחימה שלו, המבוססת על הדוקטרינה הסובייטית, הוכחה כבלתי יעילה נגד חיל האוויר הישראלי.
חיל האוויר הסורי איבד במלחמת לבנון כ-85 מטוסים בקרבות אוויר (מתוכם 30 דווחו כמטוסי מיג-23), ובנוסף הושמדו לחיל ההגנה האווירית הסורי סוללות טילי קרקע-אוויר רבות, בהן גם סוללות מדגם SA-8 – המודרניות ביותר שהיו ברשותו.
במהלך הקרבות איבדה ישראל מטוסים אחדים בלבד, כולם באש מן הקרקע.
מאז מלחמת לבנון, נמצא חיל האוויר הסורי בנסיגה.
לא בוצעה עסקת רכש משמעותית לחידושו בעשור האחרון, הציוד אינו מתוחזק כראוי וסובל ממחסור בחלקי חילוף.
בנוסף, בעקבות האמברגו שהטילה ארצות הברית על סוריה, החיל סובל ממחסור בדלק למטוסים ומאי יכולת לרכוש נשק.
ניסיונות לרכישת מטוסים מתקדמים כדוגמת סוחוי 27 כשלו עד כה (נכון לאפריל 2007), ככל הנראה בשל לחץ אמריקאי על רוסיה.
לאחר מלחמת לבנון קנה חיל האוויר הסורי סוללות אלמאז S-200, על מנת להצר את חופש הפעולה של חיל האוויר הישראלי בעימותים עתידיים, בעיקר על ידי איום על מטוסי שליטה ומודיעין, להרחקת נתיביהם.
בשנת 2007 הוזמנו מערכות משולבות של תותחים וטילי קרקע-אוויר מסוג פנציר-S1, כחלק מעסקת נשק של כמיליארד דולר, ואספקתם החלה באוגוסט 2007.
ב-23 בספטמבר 2014 יירט מערך ההגנה האווירית של ישראל מטוס סוחוי Su-24 של חיל האוויר הסורי שחדר לשטח ישראל באזור רמת הגולן, באמצעות טיל MIM-104D פטריוט.
הייתה זו הפלת מטוס אויב הראשונה בעולם באמצעות טיל פטריוט.
ב-24 ביולי 2018, מטוס סוחוי Su-24 של חיל האוויר הסורי חדר את המרחב האווירי של ישראל באזור רמת הגולן והופל על ידי זוג טילי פטריוט ששיגר צה"ל.
המטוס נפל בשטח סורי באזור הדרומי של הגבול ברמת הגולן.
בדצמבר 2024, בעקבות נפילת משטר אסד, חלק ניכר מחיל האוויר הסורי הושמד בידי חיל האוויר הישראלי בסדרת הפצצות במסגרת מבצע חץ הבשן.
ב-12 בדצמבר באותו החודש פורסם שחיל האוויר הישראלי השמיד למעלה מ־85% ממערך ההגנה האווירית הסורי, 40% ממטוסי הקרב הסוריים ו-100% ממערך כטב"מי הנפץ של חיל האוויר הסורי.
סד"כ מטוסי חיל האוויר הסורי (עד דצמבר 2024)
עד מבצע חץ הבשן שהתקיים בדצמבר 2024 עמד לרשות הצבא הסורי סד"כ אווירי משמעותי:
חיל האוויר הסורי החזיק כמות לא ידועה של כטב"מים מדגם שמל/מאלאכית.
קציניםקוד נאט"וOF-1OF-2OF-3OF-4OF-5OF-6OF-7OF-8OF-9OF-10 סמל דרגה מוּלַ֫אזֶם מוּלַ֫אזֶם-אַ֫וַואל נַקִ֫יבּ רַ֫אאֶ'ד מוּקַ֫דַּם עַקִ֫יד עַמִ֫יד לִיוַו֫אא'עִימַאדעִימאד-אַ֫וַואלפַרִ֫יקשם בערביתملازمملازم أولنقيبرائدمقدمعقيدعميدلواءعمادعماد اولفريقדרגהמקבילה בצה"לסגן משנהסגןסרןרב-סרןסגן-אלוףאלוף-משנהתת-אלוףאלוףרב-אלוף- אין -(מקבילהלדרגתבצבאות אחרים)- אין -(מקבילהלדרגת גנרלבצבאות אחרים)
חיל האוויר המלכותי הירדני הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של ירדן.
החיל הוקם ב-1955 על ידי המלך חוסיין.
ברשות החיל כ-100 מטוסי קרב מתוצרת מערבית.
מאז הקמתו, חיל האוויר המלכותי הירדני הצטייד בעיקר בנשק מערבי, לרוב מבריטניה.
ההישג הראשון של חיל האוויר המלכותי הירדני היה ב-1964 לאחר שארבעה מטוסים ירדנים הצליחו להפיל מטוס ישראלי ולפגוע בשלושה מטוסים אחרים.
בפעולת סמוע, שנערכה ב-13 בנובמבר 1966, הופל בקרב אוויר מטוס הוקר הנטר ירדני, וטייסו, מואפק סאלטי, מפקד טייסת ההאנטרים, נהרג.
עם פרוץ מלחמת ששת הימים הופעל חיל האוויר הירדני כנגד מטרות בישראל.
מטוסי הוקר האנטר ירדנים תקפו מספר מטרות, בהן מחנה סירקין שם השמידו מטוס מדגם נורד נוראטלס של חיל האוויר הישראלי.
בתגובה תקף חיל האוויר הישראלי את בסיסי חיל האוויר הירדני וזה הושמד כמעט כולו ולא השתתף ביתר הלחימה.
לאחר המלחמה הצטיידה ירדן במטוסי F-104 שנרכשו מארצות הברית ו-F-5 שנרכשו מאיראן.
המלך חוסיין דחה את הצעת סוריה ומצרים להצטרף למלחמה ב-1973.
לאחר חתימת הסכם השלום עם ישראל
בשנות ה-80, כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים, ביצעה ירדן תהליך מודרניזציה שכלל רכישת מטוסי קרב מתקדמים כגון מיראז' F-1. לאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן הסכימה ארצות הברית למכור לירדן את מטוס הקרב F-16 שמהווה כיום המטוס העיקרי של חיל האוויר המלכותי הירדני.
ב-2015 העבירה ישראל לירדן 16 מסוקי קוברה שהוצאו משירות בחיל האוויר, כדי לתגבר את חיל האוויר הירדני במאבקו בדאעש.
בשנת 2014 הצטרפו מטוסי החיל להתקפות שערכו מטוסים ממדינות המערב על מטרות של ארגון המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה.
בדצמבר 2014 הופל אחד המטוסים וטייסו נשבה על ידי אנשי הארגון ונרצח בחודש שלאחר מכן.
בשנים האחרונות תקף חיל האוויר הירדני לא פעם מטרות איראניות בסוריה, בעיקר כאלה שהיו קשורות לסחר בסמים שזורמים לירדן.
באפריל 2024, יירט חיל האוויר המלכותי מספר כלי טיס בלתי מאוישים ששוגרו מאיראן לעבר ישראל, במסגרת המתקפה האיראנית על ישראל.
הכטב"מים יורטו בצד הירדני של בקעת הירדן, והיו בדרכם לסביבת ירושלים.
אחרים יורטו סמוך לגבול ירדן-סוריה.
ב-13 ביוני 2025 חיל האוויר המלכותי הירדני יירט כלי טיס בלתי מאוישים ששוגרו מאיראן לישראל בתחילת מבצע עם כלביא שחדרו למרחב האווירי של המדינה.
ש"ת עמאן (אזרחי/צבאי על שם עבדאללה ה-1) - בסיס האם של מערך התובלה הירדני.
ש"ת מפרק (על שם חוסיין) - בית הספר לטיסה הירדני.
ש"ת אזרק (על שם מואפק סאלטי) - מטוסי קרב מסוג F-16.
ש"ת ג'בל עבאווי (על שם עבדאללה השני) - מסוקי קרב + סער.
ישנם שני שדות תעופה נוספים בירדן: שדה התעופה הבינלאומי ג'יזה ושדה התעופה הבינלאומי בעקבה, המשמשים לעיתים גם את חיל האוויר הירדני.
בסיס חיל האוויר המלך חוסיין משמש בית ספר לטיסה של החיל.
מטוסי חיל האוויר המלכותי הירדני
מיראז' F1 - ברשות ירדן כ-30 מטוסים מדגם זה, אך ב-2007 הוצא המטוס משירות פעיל ורוב המטוסים נמכרו לטובת רכישות נוספות של מטוסי F-16.
F-5 טייגר - משמש גם כמטוס אימונים וגם כמטוס קרב, ברשות ירדן כ-46 מטוסים.
המטוס הוצא משימוש פעיל ב-2015.
F-16 פייטינג פאלקון - מטוס הקרב המתקדם ביותר של חיל האוויר הירדני.
החיל מתפעל כ-104 (89 מדגם A חד-מושבי משודרג וכ-15 מדגם B דו-מושבי למטרת אימונים) מטוסים ומתכנן רכישת מטוסים נוספים מעודפי חילות אוויר אירופאיים.
אייר טרקטור AT-802U (גרסה צבאית) - מטוסי תקיפה בעצימות נמוכה.
קאסה C-101 - מטוס האימון של החיל
XJ 300/אקסטרה 300 - מטוס הפעלולים הירדני - "ROYAL FALCONS"
פיירפליי - מטוס האימון של הביס"ט הירדני - אותו מטיסים כל צוערי הטיס לפני סיווג המגמות.
בולדוג - מטוס אימון מיושן, כבר אינו בשימוש.
AH-1 קוברה - מסוק הקרב העיקרי, ברשות החיל כ-30 מסוקים.
חיל האוויר המצרי הוא הזרוע האווירית של הכוחות המזוינים של מצרים.
חיל האוויר המצרי הוא חיל האוויר הערבי הגדול והחזק ביותר, וחיל האוויר הגדול והחזק באפריקה.
הוא מהווה את אחד מחילות האוויר הגדולים במזרח התיכון, יחד עם חיל האוויר הישראלי, חיל האוויר הטורקי וחיל האוויר המלכותי הסעודי.
ב-1928 הכריז הפרלמנט המצרי על רצונו להקים חיל אוויר.
לצורך כך נבחרו שלושה קצינים שעברו אימונים בבית הספר לטיסה של חיל האוויר המלכותי הבריטי (RAF) באבו סוואייר (Abu Suwayer) באזור תעלת סואץ, ובהמשך נשלחו גם לבריטניה להשלמת האימונים.
ב-1930 הכריז המלך פואד על הקמת חיל האוויר של הצבא המצרי (Egyptian Army Air Force).
החיל הצטייד ב-10 מטוסי אימון מדגם de Havilland Gipsy Moth מתוצרת בריטית.
כמפקד החיל מונה ויקטור הרברט טייט (Victor Herbert Tait), קצין RAF קנדי.
ב-1934 רכשה מצרים עשרה מטוסי אברו 626 (Avro 626) שהיו מטוסי הקרב הראשונים בשירות חיל האוויר המצרי.
בהמשך נרכשו 17 מטוסים נוספים ביחד עם מטוסי הוקר אודאקס.
ב-1937 הופרד החיל מהצבא, הפך לזרוע עצמאית, ושינה את שמו לחיל האוויר המלכותי המצרי (Royal Egyptian Air Force).
חיל האוויר המצרי שימש כחלק מחיל האוויר המלכותי במהלך המלחמה.
לצורך כך קלט החיל מטוסים מתקדמים כגון הוקר הוריקן וקרטיס P-40 וורהוק, לאחר תום המלחמה החיל הצטייד גם במטוסי ספיטפייר.
לאחר הכרזת הקמת מדינת ישראל, הכריזה מצרים על מלחמה.
כבר ב-15 במאי 1948 תקף חיל האוויר המצרי את תל אביב וכעבור שלושה ימים התרחשה הפצצת התחנה המרכזית הישנה של תל אביב.
מספר מטוסי ספיטפייר מצריים אבדו לאחר שפעמיים תקף החיל בשוגג את שדה התעופה ברמת דוד ופגע במספר מטוסים של חיל האוויר המלכותי (RAF).
ב-3 ביוני 1948 ספג חיל האוויר המצרי את אבדותיו הראשונות מידי חיל האוויר הישראלי כאשר מודי אלון הפיל צמד מטוסי DC-3 דקוטה אשר הפציצו את תל אביב.
חיל האוויר המצרי המשיך להשתתף בלחימה עד לסיומה, אם כי איבד את העליונות האווירית, ממנה נהנה בשבועות הראשונים שלאחר הכרזת המלחמה.
בין מלחמת העצמאות (המכונה במצרים מלחמת 1948) ועד אמצע שנות החמישים הצטייד חיל האוויר המצרי במטוסי קרב מערביים בהם מטוסי ומפייר ומטאור.
ב-1955, לאחר מגעים עם ברית המועצות, ביצעה מצרים עסקה ראשונה לרכישת נשק סובייטי.
הייתה זו עסקה בהיקף גדול מאוד שנחתמה עם צ'כוסלובקיה במטרה להותיר את ברית המועצות נייטרלית במזרח התיכון.