tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן קהילה חסידית שמורכבת בעיקר מחסידי חב"ד וחסידי צאנז (נשלחו לשם בהוראת הרבי מלובביץ' והרבי מצאנז).
יהודים בהוואי הגיעו לתפקידים בולטים בתחומים שונים מלבד עסקים ופוליטיקה (נכון לשנת 2005, שלושה מתוך ארבעה התובעים הכלליים של הוואי היו יהודים).
היה האיש המשפיע ביותר בכל הוואי.
לא ידוע מהו מוצאו, יש האומרים כי נולד ברוסיה וכנראה התגורר באנגליה ובאוסטרליה, ואחרים טוענים שנמלט מסן פרנסיסקו.
אברהם רוזנברג היה ידידו של המלך דייוויד קלאקאואה (King David Kalakaua) ולפי המסופר הוא העניק למלך שני תשמישי קדושה שהיו ברשותו: ספר תורה ו"יד/אצבע" המיועדת לקריאה בתורה.
שמו אינו מופיע ברשימות הרבנים הידועות ולאחר תקופתו הוא נעלם מהתיעוד ההיסטורי.
המלך למד אצלו עברית ותנ"ך.
היסטוריון בשם אלכסדר כותב כי רוזנברג היה מגיד עתידות שהתחבב על המלך והשפיע עליו רבות.
ולכן, ניתן להניח כי שהה בשנת 1886 באיי הוואי.
ראש הממשלה וולטר מארי גיבסון (Walter Murray Gibson) שכיהן בתקופת המלך קלאקאואה כתב ביומנו בשנת 1887, כי המלך היה שבוי בקסמיו של רוזנברג.
Thurston) הוסיף, כי קצין בחצר המלוכה ששירת את המלך סיפר לו על אדם מסתורי שהגיע להונולולו בערך באותה תקופה, ובילה שעות רבות בחברת המלך.
פרטים רבים על רוזנברג שכונה גם "משה הקדוש" ("Holy Moses"), החלו להופיע בעיתון Hawaiian Gazette.
הכתב שפעל תחת הכינוי פלאניור (Flaneur), דיווח כי רוזנברג היה מסוגל לחזות הורסקופ שלם ובעקבות זאת קיבל מינוי כשמאי מכס.
ביוני 1887, קיבל ככל הנראה מהמלך גביע עשוי כסף ומדליית זהב.
על שני הפריטים נחרת הכיתוב:"הוד מלכותו קלאקאואה הראשון לאברהם רוזנברג".
בצדה האחורי של המדליה הוטבע פרופיל של המלך, ולראשה כתר קטן שאליו היה מחובר סרט כחול.
והעיתונאי תהה מה זיכה את רוזנברג בחסד המלכותי מעבר ליכולתו לנבא עתידות.
רוזנברג עזב את הונולולו ב-1887, ופניו לסן פרנסיסקו, על סיפון ספינת הקיטור "אוסטרליה".
כחודש לאחר הגעתו לסן פרנסיסקו הוא נפטר בגיל 78. נראה, כי קסמיו, שיריו וסיפורי התנ"ך בשפה העברית, שבו את לבו של המלך, אולם לבסוף בחר לעזוב את הוואי ולהתיישב בקליפורניה.
יהודי נוסף המוזכר בהיסטוריה של איי הוואי הוא פאול נוימן, שהיה צאצא למשפחה יהודית גרמנית, אשר שימש כתובע הכללי אצל המלך דייוויד קלאקאואה, הפך לאחד היועצים המלכותיים ומאוחר יותר לידידו האישי של המלך.
ברנרד לוינסון, נשיא הקהילה היהודית בהונולולו בין השנים 1960-1950. בשנת 1954, שינה את שם הקהילה ל-Temple Emanu-El, שימש כשופט בבית המשפט העליון של הוואי.
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון, שימש כמרצה אורח בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הוואי ולימד את הקורס משפט חוקתי.
לאחר מותו, החלה הפדרציה היהודית של הוואי לממן פרס שנתי לזכרו לסטודנט למשפטים שכתב את המאמר הטוב ביותר בנושא משפט חוקתי.
פרס ברנד לוינסון נתמך היום על ידי קרן של אוניברסיטת הוואי.
לינדה לינגל, כיהנה כמושלת מדינת הוואי בשנים 2002–2010, היא היהודייה הראשונה והיחידה עד כה בתפקיד זה, והמושלת היהודייה השנייה בתולדות ארצות הברית כולה.
היא הגיעה לתפקיד באמצעות קלפי דמוקרטי, ושמשה שתי קדנציות בתפקיד זה.
המושל התשיעי של מדינת הוואי.
יליד שנת 1970. במקצוע רופא משפחה.
למד ביולוגיה ואנתרופולוגיה בסווארת'מור קולג' ואת לימודי הרפואה שלו סיים בפאן סטיין.
לאחר שסיים התמחות ברפואת משפחה, זכה במלגת חיל הבריאות הלאומי, ובחר לשרת את הקהילה המוחלשת של קא'ו באי הוואי.
הקריירה הפוליטית שלו החלה בבית הנבחרים של מדינת הוואי בין השנים 2008-2004. לאחר מכן עבר לסנאט המדינה (2018-2008), שם מילא תפקידים שונים.
מילא תפקיד מפתח בהקמת מערכת שירותי הבריאות לטראומה ברחבי מדינת הוואי.
בשנת 2018 נבחר לסגן מושל מדינת הוואי ובשנת 2022 נבחר למושל המדינה.
הוא זכה פעמיים בפרס רופא השנה על ידי האיגוד הרפואי של הוואי, ולאחרונה קיבל פרס שירות ממשלתי מצטיין מטעם האיגוד הרפואי האמריקאי.
הסנאטור והאמריקאי הבכיר והיהודי של הוואי כיום, בריאן שאץ, (Brian Schatz),שהגיע להוואי ממישגן בגיל שנתיים.
הסופרת אלגרה גודמן (Allegra Goodman), גדלה בהוואי.
וחינוכה היהודי משתקף לעיתים קרובות בכתיבתה.
מקואה קאי רותמן (Makua Kai Rothman), יליד אוהאו, נחשב לגולש היהודי הגדול בעולם.
הוא הוכתר לאלוף העולם בשנת 2015, בליגת הגלישה העולמית בגלים גדולים.
השחקנית רוזאן בר היא המפורסמת ביותר של הוואי.
והיא מגדלת בהוואי (האי הגדול) אגוזי מקדמיה.
כוכב הפופ ברונו מארס (Bruno Mars) יליד הוואי, בן לאב פורטוריקני.
אלבומו השני של מארס נקרא "Unorthodox Jukebox", והוא הכיל את השיר "Locked Out of Heaven", שנכתב במשותף, כמו רבים משיריו, על ידי ארי לוין.
במהלך שנות ה-90, הוקמו בתי כנסת יהודיים במאווי, בהוואי (האי הגדול) ובקוואי.
בית הכנסת עמנואל (Temple Emanu-El).
הוקם באי אוהאו, הוא בית הכנסת הגדול והוותיק ביותר באי.
הוא משמש מרכז לחיים היהודים בהוואי.
בית הכנסת מזוהה עם היהדות הרפורמית.
בנוסף למתן שירותי דת, הוא משמש גם כמקום לתרבות יהודית וישראלית, לימוד לימודי יהדות בו מקבלים הילדים חינוך יהודי משלים ולימודי עברית לילדים בכל הגילאים.
בית הכנסת הפך רשמית ל-Temple Emanu-El בשנת 1950, והקהילה קיבלה את ספר התורה של המלך קלקאווה, הספר מוצג בבית הכנסת.
בשנת 1959, עברה הקהילה למבנה חדש והיד נתרמה על ידי נציגה של הנסיכה אביגיל קוואנאקאקואה (Princess Abigail Kawananakoa) את היד העשויה כסף סטרלינג (original sterling silver) שהגיעה בשנת 1886 לאיים יחד עם ספר התורה.
לא ידוע כיצד הגיעו ספר התורה והיד לידי המלך דייוויד קלקאואה.
בשנת 1930, שאלה הקהילה היהודית את ספר התורה והיד מצאצאי בית המלוכה לשימוש בחגים.
ספר התורה והיד נתרמו לאחרונה לבית הכנסת הרפורמי עמנואל, וניתן לראותם בתצוגה.
יד התורה ניתן לבית הכנסת הרפורמי עמנואל עם חנוכת בית הכנסת בשנת 1960, והספר נמסר לקהילה היהודית בשנת 1972. נשיא בית הכנסת בשנים 1960-1950 היה ברנרד ה.
הרב הקבוע הראשון של בית הכנסת היה פרנסיס הווסי (Francis Hevesi), שהיה הרב הראשי לשעבר של הונגריה.
הוא הוכתר לרב בשנת 1951 אולם הספיק לשמש כתשעה חודשים בשל מותו הפתאומי בגיל 53.
בית הכנסת נסגר בשנת 1907, אך הקהילה המשיכה לקיים את תפילות החגים במשך מספר עשורים בבתי משפחות עד שבשנת 1938, ייסדו 35 משפחות בית כנסת חדש.
Aloha Jewish Chapel בית הכנסת הוקם בפרל הארבור ע ידי חיל הים האמריקאי.
בית הכנסת הוקם עבור אנשי צבא בשנת 1950.בשנת 1975, הוקם בפרל הארבור בית הכנסת Aloha Jewish Chapel, עבור חיילים ומשוחררי צבא.
בית הכנסת הקונסרבטיבי.ובשנת 1971, נוסדה קהילת סוף מערב (Congregation Sof Ma'arav), השייכת לבית כנסת קונסרבטיבי.
קהילת "סוף מערב", קהילה שוויונית ושמרנית, נוסדה בשנת 1971. זוג חב"די פרל והרב איצל'ל קרסניאנסקי הגיעו בשנת 1987. הם עברו למיקומם הקבוע, הסמוך למלון אלה מואנה הפופולרי באואהו, בשנת 2010. בשנת 2012, עמנואל איבד 60 מתוך 230 משפחות חבריו עקב פוליטיקה שנויה במחלוקת של בתי כנסת.
הרב פוטר ונבחר דירקטוריון חדש.
הקהילה שהתפרקה הקימה את "אוהנה היהודית באואהו", קהילה רפורמית שנייה.
רבים מהם התיישבו בעיר המתפתחת קיהיי.
מאוחר יותר הוקם בה בית חב"ד, ובראשו, שליח חב"ד, הרב מנדי קרסנינסקי.
בתחילה נהגו אנשי הקהילה לחגוג את השבת והחגים היהודיים בבתי החברים.
בשנות ה-80, גדלה הקהילה מאוד ולא ניתן היה להיפגש בבתי חברים ולכן הועברו המפגשים מרובי הקהל לפארקים מקומיים.
יהדות הודו כוללת כיום קהילות של יהודים: בני ישראל, קוצ'ינים, בגדאדים ובני מנשה.
כיום חיים כ־3,000 יהודים בהודו (כמחציתם במומבאי, כ־1,500 בטהנה, 300 בפונה, ורק עשרות בודדות בקוצ'ין, קולקטה וניו דלהי).
עד לפני מספר עשורים מנו יהודי הודו שלושים אלף.
המקצועות המסורתיים של מקצת מיהודי הודו היו בתעשיית השמן (בני ישראל).
חלקם עסקו בתעשייה קלה (הבגדאדים), שגם הצטרפו לכוחות הביטחון והממשלה ואף הגיעו לעמדות גבוהות, וחלקם עסקו במסחר ובתבלינים (קוצ'ינים מלאברים ופארדסים).
יהודים בודדים השתתפו בתנועת השחרור של המדינה.
עם קבלת עצמאות הודו והקמת מדינת ישראל בשנת 1948 היגרו הרוב מבני הקהילות השונות לישראל וחלקם לבריטניה וקנדה, ורק מיעוט נשאר בהודו.
במהלך ההיסטוריה לא סבלה יהדות הודו מאנטישמיות או רדיפות מצד הלא־יהודים, פרט לאלה שחיו תחת האינקוויזיציה הפורטוגזית.
ההודים עצמם תפסו את היהודים כקבוצה דתית, שיש לה אווטאר משלה, בדומה לקבוצות דתיות אחרות, וכל אחד מהם מייצג בצורה כלשהי את האלוהות העליונה.
לכן לא ראו ביהודים שונים או זרים, ולא חששו מפניהם.
הקהילה היהודית במומבאי נעזרת בגופים שונים, המנסים לעזור לקהילה ולתמוך בה בהמשך דרכה.
כגון הג'וינט, הסוכנות היהודית, אורט, אגודת חזון אלי, וחב"ד הפעילים במקום גם עם ישראלים ותיירים ממקומות שונים בעולם.
כיום יש בבית הכנסת הבגדאדי כנסת אליהו מניין של אנשים שמגיעים בבוקר ובשבת כדי להשלים מניין בשכר.
יש החוששים שלא ירחק היום ובית הכנסת יהפוך למוזיאון.
שאר בתי הכנסת הקהילתיים פעילים במשך ימי השבוע ובשבתות.
בשנת 1970 בבית הספר היהודי היו הילדים היהודיים במיעוט.
נכון לשנת 2019 למדו בבית הספר פחות מעשרה תלמידים יהודים, וכל השאר הינדואים ומוסלמים.
בית הספר מנוהל על ידי ועד הקהילה היהודית אולם לא לומדים בו יהדות.
אחת הבעיות המטרידות את פרנסי הקהילה, היא, תופעת ההתבוללות של צעירי העדה.
צעירים, בעיקר משכילים, מתקשים למצוא בני זוג, בגלל הפיזור הגאוגרפי ומיעוט הצעירים.
שידוך בגיל צעיר, שעזר להגביל התבוללות, כבר אינו מונע את התופעה בגלל סירובם של הצעירים להינשא בנישואים אלו.
בשטחי הודו התקיימו קהילות יהודיות נפרדות, שהתפתחו כל אחת באופן שונה, מכיוון שרוב הזמן לא ידעו זו על קיומה של זו:
קהילת "בני ישראל", שהתיישבה באזור קונקאן שבמדינת מאהאראשטרה של ימינו, באזור החוף המערבי של הודו.
קהילת יהדות קוצ'ין המלברים, שישבה בקרלה שבדרום־מערב הודו, באזור חוף מלבר.
ראשיתה ביהודים המלברים שחיו באזור קודאנגאלור (כארנאגנור) ואחר כך התיישבו ביישובים בסביבות העיר קוצ'י־ארנקולם.
קהילת יהדות קוצ'ין, הפרדסים, יוצאי אירופה והמזרח התיכון שהחלו להגיע להודו מעת הכיבוש הפורטוגלי משנת 1498 ואילך.
אליהם הצטרפו משפחות מן המזרח התיכון.
במאה ה־19 הגיעו "היהודים הבגדאדים", שם כולל לבני עיראק וארצות ערב אחרות, שהחלו להגיע בעיקר למן בואם של הבריטים להודו, משנת 1795 ואילך
יוצאי ארצות אירופה החלו להתיישב בהודו ממאה ה־19 ואילך.
בשנות מלחמת העולם השנייה, הגיעו פליטים רבים מאירופה להודו, רבים מהם היו פעילים ציוניים, הגעתם הפיצה את הציונות בהודו.
קהילות נוספות המאמינות בהשתייכותן ליהדות:
בני מנשה קבוצה של אנשים שבטיים נוצרים במקורם, המייחסים עצמם להיותם מצאצאי שבט מנשה, הגרים בצפון מזרח הודו – במדינות מיזורם ומניפור.
קבוצה זו מוכרת כיהודית על ידי רשויות מדינת ישראל ועל ידי חלק מנציגי הדת הרשמיים
בני אפרים קבוצה של אנשים מהטמאים (האריג'נס / דאליטס) שמאמינה שמקורה בשבט אפרים.
הקבוצה מתגוררת במדינת אנדרה פרדש הקוראים לעצמם גם "בני יוסף".
קבוצה זו אינה מוכרת כיהודית על ידי רשויות מדינת ישראל ונציגי הדת הרשמיים
תולדות היהודים – מקורות מסורתיים
ישנה טענה, שעד היום לא אומתה, כי אופיר המוזכרת בתנ"ך שכנה בחוף המערבי של דרום הודו.
השם אופיר מזכיר שמות של יישובים באזור מפרץ קוצ'ין.
בנוסף, למילים המופיעות בתנ"ך בהקשר למקום המכונה אופיר קיימות מקבילות בשפות דרום הודו.
יש כמובן גם מקומות אחרים המזוהים עם אופיר המיתולוגית שאין אישוש לקיומה ההיסטורי.
היהודים שעדין מצויים בהודו טוענים ששורשיהם מגיעים אל ימי גלות עשרת השבטים בתקופת בית ראשון.
יש הסוברים שהם צאצאים של עשרת השבטים האבודים אשר הוגלו מבירתם שומרון על ידי מלך אשור בשנת 722 לפנה"ס.
ההוכחה היחידה לכך היא שמם: "בני ישראל", המורה לכאורה על שיוכם לממלכת ישראל דווקא.
יש השערה אחרת ש"בני ישראל" הם צאצאי שבט אשר ושבט זבולון.
היהודים בהודו היו יורדי ים וכן עסקו בהפקת שמן זית, מקצועות בהם עסקו בני השבטים.
אין אישוש לטענות אלו בשום מקור היסטורי.
האזכור הספרותי הראשון של יהודים בהודו אפשר לייחס למגילת אסתר, בו מתוארת מלכות אחשוורוש כמשתרעת "מהודו ועד כוש", בעוד היהודים נפוצים "בכל מדינות מלכותך".
ושהניח אותם אחרי הררי החושך ושהם לא שבו בבית שני (פירוש אברבנאל על ירמיהו ג, י"ח).
לפי דעות אחרות, יהודי הודו באו מארצות ערב ותימן בתקופת התלמוד.
לפי הסיפור המקובל בקהילה, ספינה של גולים מארץ ישראל נטרפה ליד חוף קונקאן, דרומית למומבאי.
הניצולים, שבעה זוגות של גברים ונשים, קברו את מתיהם בבית קברות במקום אשר הפך בעתיד לבית הקברות של "בני ישראל" בנווגאון (Navgaon).
בית הקברות הוא כנראה בית הקברות היהודי העתיק מחוץ לארץ ישראל.
השלט בכניסה לבית הקברות מציין: "בית הקברות העתיק ביותר של 'בני ישראל', בן כ־2000 שנה".
הימצאותו של בית קברות יהודי, במדינה בה חלק מהאנשים אינם נוהגים לקבור מתים, היא לדעת בודדים הוכחה לחיים יהודים עתיקים במקום.
מאידך גיסא, בתי קברות עתיקים פזורים בכל רחבי תת־היבשת ההודית.
בבית הקברות יש מצבות עתיקות אולם יש גם מעין "קברי אחים" המסומנים באבנים גדולות אשר לפי המסורת שם נקברו האנשים שהיו בספינות שנטרפו ליד החוף.
בבית הקברות נמצאת אנדרטה בה מופיע הכיתוב הבא: "פה נטמנו האבות של עדת בני ישראל בהודו אשר ספינתם נטרפה בחופי נווגאון לפני כאלפיים שנה".
כתובת זאת חדשה ומנציחה אגדה שעברה מפה לאוזן.
מנווגאון פשטו בני ישראל על כל ארץ הודו.
תולדות היהודים – מקורות היסטוריים
עדות כתובה ראשונה ישנה על לוח נחושת מהמאה ה־10 המקנה זכויות ליוסף רבן ולצאצאיו, שנתן מושל מלבאר.
נוסעים רבים וביניהם בנימין מִטּוּדֵלָה בן המאה ה־12 תיעדו יהודים בהודו.
גלי הגירה לדרום־מערב הודו היו במאה ה־16 מספרד ופורטוגל (כולל אנוסים), מאיראן הגיעו גלי הגירה בתקופת המאה ה־16 לאזור מרכז ומערב הודו ומאזור אפגניסטן הגיעו גלי הגירה במאה ה־16 וה־17, בעיקר לאזור צפון־מערב הודו.
מהכיבוש הבריטי במאה ה־17 ואילך, הגיעו גלי הגירה של יהודים מעיראק לאזור גוג'ראט, מומבאי וקולקטה כדי לעבוד בתעשיות הטקסטיל שקמו שם.
כן הגיעו לקולקטה גלי הגירה גדולים ממערב הודו במהלך המאה ה־19.
במהלך מלחמת העולם השנייה נמלטו יהודים מאירופה להודו ואחדים מהם אף התיישבו במקום.
"בני ישראל" היושבים במדינת מהאראשטרה היו ועודם הקבוצה הגדולה בין יהודי הודו.
"בני ישראל" טוענים כי הם צאצאים ליהודים מאזור הגליל אשר נמלטו מגזרות אנטיוכוס במאה ה־2 לפנה"ס, למרות שאין עדות מוצקה לגרסה זאת.
"בני ישראל" חיו בקהילות סגורות, וכנהוג בהודו כולה, בה ג'אטים הם אנדוגניים, כלומר שאינם מתערבבים בג'אטים אחרים, כך גם בני ישראל לא התערבבו כמעט עם שכניהם ההודים, למרות שחלקם דומים במראם לשכניהם ההודים וחלקם לא.
עם כיבוש הודו על ידי בריטניה במאה ה־17 היגרו יהודים לאזור מומבאי ופגשו ביהודי בגדאד שהגיעו להודו מאזור עיראק של היום, שגם יצרו קשר עם קהילות יהודי קוצ'ין ובמאה ה־19.
בתקופת השלטון הבריטי שגשג היישוב של "בני ישראל" והם החלו לתרגם כתבים רבים לשפת המקום, שפת ה מראטהי ולימודי העברית שגשגו.
כמו כן נפתחו בתי ספר והיגרו לערים החשובות דוגמת אחמדאבאד, פונה, אג'מר, דלהי וקולקטה.
בני הקהילה לא סבלו מאפליה או רדיפות.
ד"ר אליהו מוסס ראג'פורקר, מחברי הקהילה אף כיהן ראש העיר מומבאי בשנים 1937–1938. עם זאת התנועה הציונית התפתחה עם השנים אצל "בני ישראל" ועם הקמת מדינת ישראל היגרו יהודים רבים מ"בני ישראל" לארץ ישראל.
מכ־24,000 יהודים בני עדת "בני ישראל" בשנת 1947 נותרו כיום בהודו מספר אלפים מועט של יהודי "בני ישראל" המרוכזים במומבאי, טהנה, פונה, ואחמדאבאד.
כיום מוערכים מספרם בכ־90,000 כלולים במספר גם הצאצאים לנישואין הבין־עדתיים בין חברי הקהילה לעדות יהודיות אחרות במיוחד מתחילת המאה ה־20.
חיי הקהילה מתוארים בספרים של אסתר דויד המתגוררת בהודו.
על ספריה זכתה דויד בפרס הודו בתחום הספרות.
ספרים נוספים העוסקים בחיי הקהילה פורסמו על ידי סופרים ישראליים בני הקהילה, אילנה שזור ואליעז ראובן־דנדקר.
הקהילות השונות של יהודי קוצ'ין
יהדות קוצ'ין היא קהילה ותיקה באזור עיר הנמל קוצ'ין שבמדינת קרלה בדרום־מערב הודו.
"קהילת יהודי קוצ'ין" היא הקהילה הקטנה מבין קהילות יהודי הודו.
על פי המסורת הגיעו להודו בתקופתו של שלמה המלך.
העדות הראשונה לישיבת יהודים באזור קוצ'ין היא מהמאה ה־10 ועדויות לכך כתובות בשפה הטמילית.
כיבוש אזור קוצ'ין על ידי פורטוגל בתחילת מאה ה־16 הביא אליה גלי הגירת יהודים כמו גם את רדיפת היהודים, אך השליטים המקומיים הגנו על יהודי המחוז.
בקוצ'ין התקיימה הפרדה בין קהילת היהודים "הלבנים" שהיו צאצאי יהודים שהגיעו במאה ה-16 מהמזרח התיכון, ספרד וכנראה גם הולנד לבין היהודים "השחורים" המקומיים מהקהילה העתיקה יותר באזור.
רוב בתי הכנסת המפוארים של הקהילה עודם קיימים ואף בית הכנסת הפארדסי פתוח למבקרים כמוזיאון.
ההחלטה לעלות לישראל נתקבלה בקהילה ב־1918, נבעה בעיקרה מתוך אידיאליזם ציוני ותחושת שליחות.
המשורר בן הקהילה יצחק משה רובי ביטא תחושה זו בשירו מתחילת המאה העשרים:
מרבית הקהילה עלתה במסגרת שנות העלייה הראשונות, ורק מספר מצומצם של משפחות שנשארו באזור קוצ'ין מסייעות לשמר את נכסי הקהילה כולל בתי הכנסת המפוארים.
היהודים מעיראק החלו להגיע להודו כבר בסוף המאה ה־18. בתחילת המאה ה־19 נמלטו יהודים עשירים רבים מעיראק, הידועים שבהם הן המשפחות ששון, יהודה, גבאי ועזרא.
יהודים אלו עזבו את הערים בגדאד ובצרה בגלל רדיפת היהודים בהן ועברו להתגורר בעיקר בערים כלכותה, מומבאי ופונה.
כונו על ידי שאר יהודי הודו בגדאדים או עיראקים בגלל מוצאם העיראקי.
בדרך כלל היו מבוססים ובעלי משרות בכירות ובתפקידים משמעותיים.
להגירה זאת תרמו במיוחד המרת יבוא חמרי הגלם מהודו להקמתה של תעשיית טקסטיל מקומית והרגשת הביטחון היחסי שהושגה לאחר דיכוי המארטים ואחרים והשתלטות הבריטים על מרבית תת־היבשת.
לקהילה זו הצטרפו יהודים יוצאי מדינות נוספות באימפריה העות'מאנית, ביניהם מספר משפחות יוצאות חלב שהגיעו מאוחר יותר להצלחה כלכלית, וכן משפחות מתימן, איראן ואפגניסטן.
ראשוני המהגרים התגוררו בבתי קהילת "בני ישראל" ואף התפללו בבתי הכנסת שלהם ונקברו בבתי העלמין שלהם .
עם הזמן ועם עליית בני הקהילה במעמד ובהון הם הפרידו עצמם מקהילת "בני ישראל" ואף החשיבו אותם לנחותים בשל הידע הפחות שלהם בדת, אסרו עליהם להיכנס לבתי הכנסת שלהם, אסרו עירוב על ידי חתונות בין עדתיות, הקימו בתי עלמין נפרדים, ואף לא החשיבו אותם כחלק ממניין במידה והיה חסר לתפילה.
בשנות ה־30 של המאה ה־20 דברים החלו להשתנות ובמידת מה חזרו למתכונת הישנה וקיבלו את קהילת "בני ישראל" לקרבם.
משפחת ששון הייתה השונה לרוב וגם בתקופת הריחוק בניה למדו אצל יוסף יחזקאל ראג'פורקר המורה והמחנך המפורסם בעל הידע הנרחב בדת במהלך המאה ה־19. נציגי משפחת עזרה קידמו הקמת בית החולים עזרא בשנת 1887.
בקרב קהילת יהודי בגדאד בהודו יצאו לאור מספר עיתונים בערבית יהודית ואנגלית, בהם עיתונו "מגיד מישרים" (כלכותא, 1890–1901) של החכם שלמה תווינא בשפה ערבית יהודית.
החכם תווינא גם הפעיל בית דפוס בו הוציא לאור ספרים רבים בעברית וערבית יהודית.
המהגרים מעיראק, בתמיכת משפחת ששון הידועה, הקימו בית ספר ועליו מתנוסס שלט מיום חנוכת הבניין שבו כתובה בשפה ציורית מה מטרת בית הספר:
תחילה למדו בו רק היהודים מעיראק ולאחר זמן התקבלו בו "בני ישראל".
הקהילה הבגדאדית, פרט לבודדים, עזבה את הודו עם קבלת העצמאות.
חלקם לישראל ורובם לממלכה המאוחדת ולמדינות אחרות בחבר העמים הבריטי.
מהקהילה היהודית בגדאדית היו מספר כוכבות קולנוע שהתפרסמו מאד בתחילת דרכה של בוליווד, בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, הן נודעו בשמות הבמה: נאדירה, פראמילה, סולוצ'אנה, ורמולה.
יהדות הונג קונג היא הקהילה היהודית בהונג קונג, סין.
הקהילה מונה כ-5,000 חברים, ויש בה חמישה בתי כנסת, מקווה טהרה, שלוש מסעדות כשרות ובית קברות יהודי.
הקהילה הקטנה סבבה בעיקר סביב עסקיהם של משפחת ששון ומשפחת כדורי.
בשנת 1857 בנה הסוחר היהודי הברונט יעקב אליאס ששון, בן למשפחת ששון, את בית הכנסת הראשון בהונג קונג "אהל לאה", וייסד את הקהילה היהודית במקום.
בשנים 1906–1920 שימש אליהו יצחק חזן כרב קהילת יוצאי בבל בהונג קונג.
פריצתה של מלחמת העולם השנייה, והכיבוש היפני של הונג קונג, השעתה באופן זמני את הפעילות היהודית באזור.
אולם בזמן זה החלו להגיע להונג קונג יהודים רבים מארצות אירופה, שברחו עקב אימי המלחמה.
בשנים 1964–1973 רב הקהילה ורב הראשי של הונג קונג היה הרב דוד בן חיון שנולד במרוקו והיה רב בקהילות שונות בעולם (בעיקר ברזיל) בשנת 1973 עזב הרב דוד בן חיון ועבר לברזיל.
בית כנסת הוקם לראשונה על ידי יעקב ששון ואחיו ברחוב הוליווד בשנת 1870, ועבר ממקום למקום במהלך השנים.
בשנת 1899 הסכימו בחברת ד.
ששון ושות', כי יש לבנות בית כנסת חדש וקבוע, למלאכת חיפוש השטח הנכון נבחר עמנואל רפאל בלילוס - סוחר יהודי מוצלח שהיה אף חבר בחבר-המנהלים של בנק הונג קונג-שאנגחאי.
עמנואל מצא מקום שהיה לדעתו מתאים לבניית בית הכנסת החדש ברחוב קנדי.
למרות זאת לא הוקם בית הכנסת במקום גם כיוון שלא ניתן היה לאסוף מספיק כסף לקניית הקרקע, וגם עקב חילוקי דעות בינו לשאר חברי הקהילה בעניין כמה מהשטח אכן יוקדש לבניית בית הכנסת, וכמה יישאר בידיו.
לבסוף הוחלט על הקמת בית הכנסת ברחוב רובינזון בעלות של $26,000, ששולמו על ידי משפחת ששון.
אבן הפינה הונחה על ידי אברהם חיים יעקב רחמים, חבר בחברת ד.
ששון ושות' ב-7 באוגוסט 1901. בית הכנסת נקרא "אהל לאה" לזיכרון אמו של המייסד יעקב אליהו דוד ששון, שנפטרה בכח בניסן ה'תרל"ח (1 במאי 1878).
בניית בית הכנסת הסתיימה בשנת ה'תרס"ב – 1902.
בסוף שנות ה-80, דנו חבר הנאמנים של בית הכנסת על אפשרות הריסת בית הכנסת, ובנייתו במקום אחר.
הקרקע עליה נבנה בית הכנסת עלתה בשוויה הרבה מאוד יחסית למחיר בו נקנתה, והיה נראה בעיניהם כי מוטב למכור את השטח ובסכום שיתקבל להקים בית כנסת חדש.
רעיון הריסת בית הכנסת ירד מהפרק, לאחר שאחת הנשים שנכחה במקום עמדה בתוקף על כך שבית כנסת אסור להרסו.
למרות זאת, רעיון מכירת הקרקע לא ירד מהפרק, והקרקע נמכרה לבסוף אולם רק בחציה.
אזור בית הכנסת נותר שלם, בית הכנסת עבר שיפוץ, ועל האזור האחר הוקמו שני בנייני מגורים גבוהים ביותר.
חמש הקומות התחתונות נותרו בבעלות הקהילה היהודית, ובהן מסעדה כשרה למהדרין, בריכה, ספרייה ושאר צורכי הקהילה.
בית הכנסת הוקם על ידי סוחרים עיראקים, המשויכים ליהדות ארצות האסלאם, כך שנוסח התפילה בתחילה היה "נוסח עדות המזרח".
אולם עם השנים בית הכנסת עבר תהפוכות רבות, וכיום נוסח התפילה הוא אשכנזי ("נוסח ספרד") בהיגוי ישראלי.
בבית הכנסת מתקיימות כמעט כל התפילות, למעט תפילות מנחה וערבית בימי החול (לא כולל ימי ראשון וימי פגרה).
קהילת שובה ישראל, הוקמה באוקטובר 1991 על ידי משפחת דרוויש לאחר חילוקי דעות שקמו בין דוד דרוויש, אז ישראלי שהיגר להונג קונג וחזר בתשובה, לבעלי תפקידים אחרים ביהדות הונג קונג, ושלטעמו ולטעם שלושת אחיו שגם הם חזרו בתשובה בעקבותיו הם לא היו דתיים מספיק בעבורם.
"שובה ישראל" יועדה לציבור חרדי יותר.
הרב הראשון של הקהילה היה הרב דוד אברהם.
הקהילה הפעילה גם כולל אברכים ומסעדה כשרה למהדרין.
היא גם קיימה סמינרים בנושא יהדות למטיילים.
לקהילה היה בית ספר חרדי, שנסגר בשנת 2006, כנפטרו שני האחים,אח אחד חזר לישראל,ולא הייתה באפשרותם להמשיך ולאסוף תרומות וגם לתרום בעצמם, להחזקת הבית כנסת.
קהילת שובה ישראל ובית הכנסת לא קיימים יותר.
בית חב"ד (באי הונג קונג)
בית חב"ד בהונג קונג הוקם במהלך שנות השמונים על ידי הרב מרדכי אבצן ואשתו גולדי.
בית חב"ד היה לבית חב"ד הראשון במזרח הרחוק.
בנוסף ייסד את "ליובאוויטש של המזרח הרחוק" (L.I.F.E Lubavitch of the Far East).
הקהילה מקיימת תפילות שחרית בכל ימות השבוע, תפילות וסעודות שבת.
הקהילה שמה דגש על פעילות לילדים, ומקיימת מחנה קיץ שנתי ברוח היהדות, כמו גם פעילויות רבות במשך השנה.
בית חב"ד (בחצי האי קאולון)
בשנת 2009 הוקם בית חב"ד נוסף בחצי האי קאולון על ידי הרב אפצון, בכדי לתת מענה בעיקר לאנשי עסקים ממוצא אשכנזי המבקרים בעיר ושוהים בקאולון, במשך השנים החליף הבית כנסת מספר רבנים, עד שבשנת 2016 הגיע הרב ישראל ליברמן שמנהל את המקום עד היום.
במקום פועלת מסעדה כשרה, סעודות שבת וחג וכדומה.
נשיא בית הכנסת והקהילה היהודית בחצי האי קאולון, היה ד"ר לשם כבוד רפאל אהרוני ז"ל
בית הכנסת הספרדי קהילת ציון (בחצי האי קאולון)
בשנת 1995 הוקם בית כנסת ספרדי בחצי האי קאולון בידי הרב שלמה קצין שליטא ולניהול בית הכנסת הופקד הרב ציון כהן ע"ה ולזכרו נקרא בית הכנסת קהילת ציון.לאחר מכן לאחר שנשלח הרב מעודד בידי הרב קצין שליט"א למלא את מקום הרב ציון כהן,נקרא בית הכנסת גם בשם היכל עזרא.
בית הכנסת ממוקם במרכז הקניות Plaza on Wing בקומה הראשונה.
בית הכנסת על פי הגדרתו העצמית משמש כ"בית רחוק מהבית" עבור אנשי עסקים ותיירים המבקרים מכל רחבי העולם ולכן ממוקם בלב הקהילה העסקית בחצי האי.
בקהילה מתקיימים מניינים יומיים לתפילה.
כמו כן ישנה מסעדת שף בשרית "גלאט כשר" הנקראת "מול הים".
הרב נתנאל מעודד שליט"א, מכהן כרב הראשי של הקהילה הספרדית בהונג קונג ומנהיגה הרוחני של "קהילת ציון".
יהדות הפיליפינים היא קהילה יהודית קטנה המונה כמאתיים משפחות.
מוצאן של המשפחות הוא מארצות הברית, בריטניה, קנדה, צרפת, ארגנטינה וגם מישראל.
רובם אנשי עסקים אשר בחרו לגור בבירת האי מנילה מסיבות עסקיות, ומיעוטם בני משפחות מדורות קודמים של האנוסים וגם צאצאי ניצולי השואה.
תחילת ההתיישבות של היהודים באיים מצוי ברישום משנת 1593. "האחים חורתה ודומינגן רודריגז" ממנילה, נשפטו על ידי האינקוויזיציה במקסיקו, שהאיים היו בתחום שיפוטה.
אשמתם הייתה כי הם "שומרים אדוקים של חוקי משה".
במשך מאות שנים הגיעו לאי יהודים לזמן קצר בשל עסקים, רדיפות והיו שחיפשו הרפתקאות.
הם נשארו באי רק לתקופות קצרות: שנה או שנתיים - והמשיכו לדרכם.
רק במאה השנים האחרונות התגבשה במקום קהילה.
בשנת 1898 עברו האיים לשליטת ארצות הברית, ונוסדה בה קהילה יהודית.
בין השאר הקימו את הקהילה משוחררי הצבא האמריקאי שהחליטו להשתקע באי, אליהם נוספו פליטים ממלחמת האזרחים האמריקנית.
בשנת 1917 הצטרפו לקהילה יהודים מרוסיה שברחו משם בעקבות המהפכה הבולשביקית.
יהודי האי הקימו בבירת המדינה את חנות הכל-בו הראשונה, הם גם היו סוכני המכוניות הראשונים, וכן הקימו את תחנת הרדיו של האי.
השלטונות האמריקאים ראו בקהילה כעין מושבה של ארצות הברית באיי האוקיינוס השקט.
בשנת 1919 הוקם במנילה בית הכנסת הראשון המוכר בשם "טמפל אמיל" (בית הכנסת השתייך לזרם הקונסרבטיבי), והיום קיים בית כנסת חדש, אורתודוקסי-ספרדי.
כ-360 יהודים קבורים בבית הקברות היהודי המקומי, אך נוספים עליהם עוד כ-150 קברים יהודיים הפזורים בינות ל-17,206 קבריהם של אנשי צבא ארצות הברית בבית הקברות האמריקאי במנילה.
בשנת 1941 הביא הכיבוש היפני סבל לקהילה, שמנתה אז 1200 נפש.
השלטון המקומי נדרש לנקוט בצעדים נגד היהודים על ידי היפנים והגרמנים.
ההגבלות חלו רק על היהודים שלא היו יוצאי גרמניה ושאר בעלות בריתה.
יוצאי שאר הארצות נכלאו במחנה מיוחד ושאר היהודים המשיכו בחיים הסדירים.
לדוגמה, הרב והחזן שהיו יוצאי גרמניה המשיכו בתפקידם.
יחסם של הכובשים היפנים היה נוח, והם אפילו סיפקו קמח למצות - למרות המחסור בו, וכן דאגו כי היהודים שנכלאו יוכלו לבקר בחגים בבית הכנסת.
בנובמבר 1944 כבשו היפנים את בניין "טמפל אמיל" והפכו אותו למחסן נשק ובמהלך המלחמה על עצמאותה של מנילה העלו היפנים את הבניין באש.
צבא ארצות הברית שכבש את האי שיקם את בית הכנסת, אך יהודי האי העדיפו ברובם לנטוש אותו.
בשנת 1947 התארגנו היהודים מחדש והקימו את "הקהילה היהודית של הפיליפינים" שכללה כמה מאות יהודים.
לי בלומנטל, מנכ"ל "איגוד יהודי הפיליפינים", מעריך את מספר היהודים בפיליפינים בכ-1,500 איש.
בקהילה היהודית קיימים מניינים במהלך השבוע וגם בשבתות וחגים.
הקידוש של שבת בבוקר מהווה מוקד הכינוס של הקהילה – כ-60 מתפללים ובני משפחותיהם.
הרב לשעבר של הקהילה הספרדית המקומית, הרב אליהו עזריה סיפר כי משפחות של בני המקום, בייחוד מן האי מינדאנאו, מספרות על מסורות יהודיות שנוהגות אצלן.
באזור גרות כיום כ־60 משפחות של צאצאי האנוסים.
אחדות מהן מתארות היטב את חג הפסח, המצות, צום יום הכיפורים והדלקת נרות שבת.
באיי הפיליפינים קיימים בתי חב"ד בערים סבו, קלארק, אל נידו, בורוקאי, שיראגו, בוהול ומקאטי סיטי (מנילה).
בבית חב"ד הקיים יש מניין כל יום, בשבתות ובחגים.
אשתו של נשיא הפיליפינים לשעבר רודריגו דוטרטה, בת לאב יהודי.
במהלך תקופה זו שבין המאה ה-9 למאה ה-15 יהדות העולם שומעת על ממלכה יהודית עצמאית, במאה ה-9 ביתא ישראל נמצאים בתקופת תור הזהב של ממלכתם שהחלה עם תחילת שלטון יהודית המלכה בשנת 858 לאחר כיבוש קיסרות אקסום ומסתיימת בתחילת המאה ה-12 עם עלייתה לשלטון של השושלת הסולומונית.
עדויות כתובות על גדולת הממלכה נכתבות במהמאה ה-12 וכן גם במאה ה-15 לאחר תור הזהב של ביתא ישראל בעדויות אלו נכתב שממלכת ביתא ישראל היא אכן ממלכה יהודית עם מלכים ושרים, לאחר מכן מתוארת נפילת הכוחות היהודים של הממלכה בפרעות מרקוס.
אלדד הדני היה סוחר ונוסע יהודי במאה ה-9 אשר השמיע באוזני יהודי קירואן שבצפון אפריקה סיפורים מרחיקי לכת על שבט דן שממנו הוא בא ועל שבטים אחרים בעשרת השבטים האבודים, הנמצאים "מעבר לנהרי כוש", תחילה מספר על מוצאם של יהודים אלו שבכוש:
אלדד ממשיך ומספר על המסע של שבט דן לארץ כוש, המעבר דרך מצרים ובכיבוש של האזור בו רצו להתיישב:
הסיפור ממשיך ונאמר בו שלאחר מותו של סנחריב שלושה משבטי ישראל אשר הגלה שבט נפתלי, שבט גד, ושבט אשר, הצטרפו לשבט דן שיישב בכוש וממשיכים להילחם באויביהם:
אלדד מספר על גבורתם של שבט ישראל היושבים "מעבר לנהרי כוש":
אלדד מספר על ההלכות השונות שלהם כיוון שלא הכירו את הלכות מתקופת בית שני:
יהודי קירואן אשר לא ידעו אם אלדד הדני דובר אמת שלחו מכתב לרב צמח גאון ושם כתבו את כל אשר אמר להם אלדד ואחרי כן נשאל האם דבריו אמת הם:
הרב גאון משיב להם וכותב שאכן שבט דן לא גלה יחד עם שאר עשרת השבטים אלא גלה לדעתו 135 שנים לפני חורבן בית המקדש הראשון:
הרב ממשיך מציין וסופר את מספר הגלויות שהיו לעם ישראל ומדגיש ששבט דן לא נזכר בשום הגלייה:
בנימין מטודלה היה מגלה ארצות יהודי, בשנת 1165 יצא בנימין למסע ארוך ועבר בחלק גדול של אירופה, אסיה ואפריקה.
הוא החל את מסעו בעיר סרגוסה וסיים אותה גם בעיר זו בשנת 1173, לאחר מסע שארך 13 שנים.
את רשמי מסעו כתב בספרו "מסעות בנימין".
בסיפרו מובא גם אזכור ככל הנראה על יהודים באתיופיה:
הרב אליהו מפרארה כותב באיגרתו משנת ה'קצ"ה (1435) עדויות שקיבל מיהודי שהגיע מהממלכה היהודית באתיופיה.
באיגרת נכתב שממלכת ביתא ישראל היא ממלכה עצמאית ששולטים בה מלכים, שרים ויש לה צבא גדול שאיתו הם נלחמים כנגד החבשים הנוצרים:
הרב אליהו מפרארה ממשיך וכותב על שפתם של היהודים הללו וכן מגלה באיגרת זו שאין להם את התלמוד והמשנה הכתובה, בהמשך מדווח שבחלק מהמנהגים מזכירים את הקראים ובחלק את הרבניים:
בין השנים 1485–1488 פוגש רבי עובדיה מברטנורא שני שבויים יהודים מאתיופיה, שנמכרו לעבדות ונפדו בידי יהודי מצרים.
רבי עובדיה כותב באיגרתו שממלכת היהודים שוכנת בגבולות האימפריה האתיופית והנוצרים הצליחו להכניע את היהודים לאחר קרבות דמים שנמשכו מאות שנים:
הרב ממשיך וכותב על השבויים אש מגיעים למצרים חלק ממנהגי הקהילה שנראה שהם לא קראים אך גם לא רבנים, על מוצאם של יהודים אלו משבט דן וכן על שפתם שהיא אינה עברית אלא שפה ערבית כלשהי:
איגרת נוספת של הרב לאחר שקבל איגרות מיהודי תימן על מצבם הקשה של יהודי אתיופיה לאחר פרעות מרקוס שהתחוללו בין 1465–1472:
באיגרת שכתב ושלח רבי עובדיה לאחיו ב-1489 הוא כותב שביתא ישראל הם עם רב ועצום החיים מעבר לסמבטיון:
במהלך תקופה זו שבין המאה ה-16 למאה ה-18 מגיעות ליהדות העולם עדויות ממקור ראשון על יהודים בחבש.
לרבי דוד בן שלמה אבן זמרא ממגורשי ספרד ששימש כגדול רבני יהדות מצרים מגיעה שאלה הלכתית הנוגעת לאישה עגונה, שאלה זו שמתחילה ככזו נגמרת בפסק הלכה הקורא לפדות את יהודי ביתא ישראל שבויי המלחמה הנמכרים לעבדות והכרה מלאה בעדה בתור עדה יהודית מהמניין:
הרדב"ז לא מסתפק בתשובה ברורה, כותב על היהודים בממלכת ביתא ישראל שהם ככל הנראה משתייכים לקראים:
לאחר שאלה זו מובאת שאלה נוספת לפתחו של הרב לאחר שזה פסק הלכה הנותנת אישור שהקראים יבאו בקהל ישראל, בשאלה זו נשאל על עבד יהודי-אתיופי אשר נקנה על ידי יהודי אחר ומה דינו של עבד זה:
הרדב"ז עונה לאותו יהודי מכיוון שהוא קנה עבד יהודי לא חלים על אותו עבד דיני עבדות וכאשר יהודי זה קנה את היהודי הוא ביצע מצוות פדיון שבויים:
לאור התנגשות בין פסקי ההלכה שהביא הרדב"ז הוא מביא תשובה סופית לגבי השתייכותם של ביתא ישראל לקראים או לרבנים שהרי אין מצווה להחיות את הקראים ולפדותם:
בהמשך מביא הרב בעיית חיתון נישואים עם בני העדה:
הרב יעקב קשטרו (המוהריק"ש) אחד מתלמידיו של הרדב"ז חוזר על פסיקת רבו על ביתא ישראל שאין הם משתייכים לקראים:
הרב גם מביא דוגמאות ומקרים על ילדים שנולדו לגברים אשר לא ידעו שהנשים שפדו הם נשאות ובדבריו מביא תשובה:
רבי ישראל מפירושא כותב באחת מאיגרותיו (1517–1523) על פגישה עם יהודי מאתיופיה שנמכר לעבדות במצרים אך נפדה על ידי יהודי המקום, יהודי זה מספר לרב על מספר יהודי ממלכת ביתא ישראל כמו כן גם על שלטונם:
בהמשך רב זה כותב על חסרונם של התלמוד אצל יהודי אתיופיה כמו כן על השבטים אשר מתגוררים בממלכת היהודים כל זה הוא שמע מהנגיד של יהודי מצרים יצחק הכהן שולאל:
רבי משה באסולה כתב (1521–1523) שפגש יהודי שבוי מאתיופיה שנמכר על ידי הערבים ליהודי מצרים והגיע לירושלים מספר לרב שמוצאם של יהודי אתיופיה הוא ממספר גולים משתי תקופות עיקריות:
המקובל רבי אברהם בן אליעזר הלוי, ממגורשי ספרד שעלה לארץ ישראל וחי בירושלים וכתב על הממלכה היהודית באתיופיה.
הלוי, שהיה מתעסק לרוב בחישובי גאולה ובוא המשיח, חשב שהגאולה קרבה והמלחמה של יהודי אתיופיה כנגד האימפריה הנוצרית הם המבשרים על בואה.
באחת מהאיגרות שלו משנת ה'רפ"ה (1525) כותב הלוי:
על פי הלוי, מיקומה של ממלכת היהודים - הנקראת בפי קיסרי אתיופיה הנוצרית בשם "פלאשה" ובאיגרתו בשם "פלאסה" היא בין שלושה לחמישה ימים מהעיר סואקי"ם המזוהה עם עיר הנמל סואכין הנמצאת בסודאן דהיום.
בספר "קול מבשר" מאת רבי יצחק בן אברהם עקריש (ה'ר"ן-ה'ש"ם, 1490–1580 לערך), שהתחקה אחר ידיעות ששלחו לוחמי האימפריה העות'מאנית כאשר נלחמו כנגד האימפריה האתיופית יחד עם בעלי בריתם המקומיים, בני ביתא ישראל.
בהקדמה לספר מתאר עקריש בפרוטרוט ובשבועה שלוש ידיעות על הממלכה היהודית, מהן שתיים התפרסמו לדבריו במצרים ובקושטנדינא.
תחילה מתאר ר' עקריש את מסעו בספינה מקושטנדינא למצרים בשנת השכ"ב (1562), כיהודי יחיד בין "ישמעאלים ותוגרמים וערביים".
אחד הנוסעים הזקנים האחרים בספינה טען כי לחם מגיל 15 בשירות מושל מצרים דאז סולימאן הראשון.
ר' עקריש מעיד כי לסיפורי הזקן ניכרה השפעה מפתיעה על אחד הנוסעים האחרים בספינה, שביקש מעקריש לתשאל את הזקן.
לאחר דין ודברים ביניהם שואל הנוסע, המזוהה על ידי עקריש כיהודי אנוס, את הזקן:
הזקן החל לתת מידע קצת יותר מפורט ואומר שיש להם זה מלכות גדולה הנמצאת בהרים גבוהים:
בתשובה זו של הזקן אומר לו את המיקום של אותם יהודים אשר חיים באתיופיה, בהרי גבוהים שהם הרי סאמיאן, ממשיך ואומר שאין להם תועלת באנשים אלו אלא רק במקומם מושבם שהוא ממוגן היטב מפני התקפות:
המשנה כאן שואל אותם בבירור מי זה העם הזה והתייר עונה לו שהם יהודים, המשנה צחק ואמר שלא יכול להיות שהם יהודים והם גיברי מלחמה, יועצי המשנה החלו להרהר איך יכול להיות שהאימפריה העות'מאנית שכבשה שטחים רבים אנה יכולה בלי היהודים האלה ולמה היא לא כובשת אותם:
בהמשך מעיד רבי עקריש כי שמע מפי הרופא הרב שמואל סולם במצרים, כי חודש לפני כן זומן הרופא בדחיפות אל השר (כנראה הסולטאן סולימאן הראשון).
לאחר חקירה תקיפה קצרה, מסר לו השר איגרת שהגיעה מ"דושדמור", המזוהה כעוזרמור, מפקד טורקי שלחם בחבשים בימי גלאוודיוס.
באיגרת נכתב כי הכוח העות'מאני ניצל הודות לשר יהודי ששלח לעזרתם שנים עשר אלף פרשים:
אברהם בן יצחק הלוי אבן מיגאש
הרב אברהם אבן מיגאש כותב בספרו "כבוד אלקים" (1585) על ביתא ישראל ועל ממלכתם "פלאסה" כך:
הרב, הדרשן והמדינאי מנשה בן ישראל כותב בספרו "מקוה ישראל" שעוסק בחקר עשרת השבטים כותב על ביתא ישראל מפי עדויות ששמע מנוסעים מאתיופיה שהגיעו לאירופה, בן-ישראל כותב גם על מקור המנהגים היהודים בנצרות האתיופית וכן כותב על מקום מושבם של ביתא ישראל וכן על מלכם:
יהדות ולאכיה הייתה הקהילה היהודית של יהודי נסיכות ולאכיה מראשיתה ועד לאיחוד הנסיכויות הרומניות במסגרת המדינה הרומנית.
יהודים חיו בדאקיה עוד בטרם נכבשה על ידי הרומאים.
ברומניה נמצאו מצבות מתקופת הכיבוש הרומי שקושטו בסמלים יהודים ונחרטו עליהן אותיות עבריות.
בשנת 397 הוזכר שהרומאים ערבו לביטחון היהודים ובתי הכנסת שלהם בדאקיה.
בהיסטוריה של רומניה יש אזכור על כך ששבט יהודי לוחם (כנראה כוזרים) חדר לאזור זה ולמשך מספר שנים הדת היהודית הייתה הדת השלטת באזור.
מאוחר יותר, עם היווצרות הנסיכויות הנוצריות, הורע מצב היהודים והם סבלו מרדיפות מצד שכניהם עד כיבוש השטח על ידי האימפריה העות'מאנית במאה ה-15. תחת שלטון הטורקים הגיעו לרומניה יהודים מגירוש ספרד וגם פליטי גזירות ת"ח ות"ט מאוקראינה, שעברו דרך נסיכות מולדובה.
בספר שאלות ותשובות של רבי שמואל דה מדינה (רשד"ם) מסלוניקי מהמאה ה-16 ושל רבי יוסף קארו מתקופת שהותו בעיר ניקופול (1522-1533) יש שתי תשובות שנשלחו לפרנסי קהילת יהדות בוקרשט בנוגע למקרה רצח שהתרחש במקום.
בצו שלטוני מתקופתו של מירצ'אה החמישי (הרועה), משנת 1550, מוזכרים יהודים בעלי חנויות ויהודים בעלי עיסוקים אחרים.
יהודי בוקרשט נהנו מחסות השלטון העות'מאני, אך גם ניזוקו ממנה - ביום ה-13 בנובמבר 1594, שליט ולאכיה, מיכאי האמיץ, הרג את כל הטורקים שהיו בבוקרשט ויחד איתם גם את היהודים (במיוחד את אלה שהלוו לו כספים).
החכם באשי של נסיכות מולדובה, יצחק בן בצלאל הכהן, שהיה כנראה החכם באשי הראשון שנהנה מכל סמכויות המשרה, זכה לאשרור משרתו על ידי שליט נסיכות מולדובה ב-1758 ופעם נוספת ב-1769. יצחק זכה להכרה בסמכותו גם על יהדות ולאכיה, שם מינה כממלא מקומו את אחיו, ישעיה בן בצלאל הכהן.
ישעיה כיהן בבוקרשט בתחילת שנות השישים של המאה ה-18, שם גם נפטר ב-1765 ונקבר במקום.
אלמוני שהגיע מהונגריה לבוקרשט לאחר שנת 1800 היה הרב הראשון שהוכר על ידי שלטונות נסיכות ולאכיה.
בנו, הרב דוד הלפרין, נולד בבוקרשט ונבחר לתפקיד רב הקהילה של בוקרשט בשנת 1834, תחת שלטונו של אלכסנדרו גיקה.
ב-1856, כשהלפרין נואש מלהשלים עם הסיעה המתנגדת לו, נסע אל קונסטנטינופול ונשאר שם עד מותו.
במקומו של דוד הלפרין בחרה הקהילה היהודית של בוקרשט את עויזר מנדל, מברלד, כדי שישמש כממלא מקום.
יהדות ולאכיה הייתה קטנה יחסית ומושפעת מהקהילות היהודיות הגדולות יותר, שמקרבן יצאו יהודים שהיגרו אל ולאכיה והגדילו את הקהילה.
מהמזרח ומהצפון הייתה השפעה של יהדות פולין ויהדות רוסיה, משם הגיעו השפעות אורתודוקסיות מחמירות והיהדות החסידית.
מהמערב הגיעה רוח המודרנה והקדמה הדתית, ובית הכנסת הגדול של בוקרשט, שנבנה ב-1846, נבנה בסגנון ליברלי עם מקום לעוגב ולמקהלה.
הנסיכויות הרומניות היו וסליות של האימפריה העות'מאנית, אולם האימפריה הרוסית המתרחבת והמתעצמת דחקה בהדרגה את רגלי העות'מאנים והחדירה את צבאה והשפעתה.
ב-1837 השלטון הצבאי הרוסי בנסיכות וולאכיה ובנסיכות מולדובה הביא לקבלת התקנון האורגני, קובץ חוקים שנועד להוות גרעין חקיקה משותף של שתי הנסיכויות.
התקנון האורגני, שנכתב לפי דוגמת החוק הרוסי, החמיר מאוד את מצב היהודים ופגע קשה בסטטוס שלהם.
ב-1848, כאשר לבלבו תנועות מהפכניות ברוח המהפכה הצרפתית גם בנסיכויות הרומניות, היהודים הצטרפו בהתלהבות ובתקווה לקבלת שוויון זכויות.
היהודים נאבקו שכם אחד עם הלא יהודים וסבלו יחד איתם לאחר דיכוי מהפכת 1848 (ולאכיה).
תחילה הייתה ולאכיה חלק מאיחוד הנסיכויות הרומניות וכעבור זמן קצר חלק מהמדינה הרומנית החדשה, רומניה וכך הייתה גם יהדות ולאכיה חלק אינטגרלי מיהדות רומניה.
הקהילה היהודית בהאיטי מונה כיום כ-25 עד 50 נפשות.
עד לפני שנים אחדות הייתה הקהילה מתכנסת באחד הבתים לרגל החגים, אולם עם הצטמצמות גודלה בעקבות בריחת יהודים לארצות הברית ולפנמה בגלל פשיעה ועוני חדל המנהג.
רובם היו אנוסים, ועם הגעתם לאי החלו לעבוד בגידול קני סוכר.
מחקר ארכאולוגי שנעשה לפני שנים אחדות חשף שרידי בית כנסת של אנוסים בעיר ז'רמי המתוארך למאה ה-17 ונבנה, ככל הנראה, בסביבות הגזירה.
קיימים גם אזכורים אחדים למצבות קבר יהודיות בערי הנמל ז'קמל (Jacmel) וקאפ הייטין (Cap Haitien).
בשל הקודקס השחור, שהגביל את פעילותם של כושים חופשיים ואסר על פעילות של כל דת מלבד הדת הקתולית.
למרות הקודקס השחור, מספר מצומצם של יהודים נשארו כפקידים מובילים בחברות סחר צרפתיות, כולל אזרחים זרים (יהודים הולנדים, יהודים דנים ויהודים אנגלים) או בעלי היתרי שהייה מיוחדים.
יהודים אלה התמקצעו במטעים חקלאיים, ויהודים מפורטוגל מבורדו ומבאיון התיישבו בעיקר בחלקה הדרומי של האיטי (ז'אקמל, ז'רמי, לאוגאן, לס קאייס, פטיט-גוב ופורט-או-פרנס) ויהודי קורסאו שהתיישבו בחלק הצפוני (קאפ-האיסיין וסנט לואיס).
ב-1881 דיווח העיתון הצרפתי "לה פפלה" שיצא לאור בבירת האי כי קהל התנפל על קבוצת יהודים בפורט-או-פרנס להכותם אולם פוזר על ידי כוחות צבא, מאורע אותו פסל עיתון המליץ כבדוי כי לטענתו ספק היו יהודים באי בכלל.
בשנת 1915, במהלך כיבוש האיטי על ידי ארצות הברית, חיו בהאיטי כ-200 יהודים.
במהלך 20 שנות הכיבוש, יהודים רבים עזבו את האיטי לארצות הברית ולדרום אמריקה.
בשנת 1937, האיטי הייתה אחראית להצלת כ-70 משפחות יהודיות (כ־300 נפשות) במהלך השואה (על פי הג'וינט), על ידי הנפקת דרכונים ואשרות ליהודים שנמלטו מרדיפות הנאצים.
בהם יהודים אוסטריים, יהודים פולניים, יהודים גרמניים, ומקצתם ממוצא יהודי רומני ויהודי צ'כי.
האיטי מילאה תפקיד קטן אך קריטי בהצלת חיי יהודים במהלך השואה אולם נראה שיהודים נוספים לא הצליחו לרכוש אשרות להאיטי בשל העלות.
האיטי באותה תקופה עדיין שילמה לאחר מרד העבדים פיצויים על חוב עם עמלות וריבית לצרפת דבר שעיכב את מאמציהם להמשיך להנפיק אשרות בחינם.
היו גם כאלה שכלל לא הגיעו להאיטי אבל קיבלו ממנה דרכונים שאפשרו להם לברוח מגרמניה למדינות אחרות.
הודות לממשלת האיטי, רבים מפליטי אירופה שהו בהאיטי עד סוף שנות ה-50 ולאחר מכן רבים מהם עזבו, כדי שילדיהם יוכלו להתחתן עם יהודים אחרים ולא להתבולל, תוך מציאת הזדמנויות כלכליות טובות יותר.
האוכלוסייה היהודית של האיטי ב-1957 מנתה כ-200 חברים.
אמצע המאה ה-20 הייתה תקופה של המשך עזיבתם של יהודים מהאיטי לארצות הברית ולפנמה בגלל התנאים הכלכליים והאלימות האזרחית במדינה.
כיום, הקהילה היהודית מנוהלת על ידי הרב דאגלס לפין, איש עסקים מקומי.
הקהילה היהודית ידועה בשם "Consistoire d'Haiti" (קונסיסטוריה של האיטי) והוכרה כנציגת הקהילה היהודית על ידי משרד הדתות של האיטי כמו כן, הרב לפין הוכר כרב בהאיטי על ידי ממשלת האיטי.
הקהילה קטנה מאוד ומורכבת ברובה מארגונים לא ממשלתיים ודיפלומטים, אם כי יש גם מספר קטן של משפחות יהודיות.
הקהילה דואגת לשחיטה כשרה ומקיימת התכנסויות בחגים יהודיים כמו סוכות ופורים.
יש גם מטעי אתרוג, הדס וערבה כדי לספק את הצרכים המקומיים לחג הסוכות.
הקהילה שוקדת על פיתוח בית כנסת ומרכז קהילתי.
ישנה ספרייה שלמה של ספרי ליטורגיה יהודית, ספרי קודש, וכן ספר תורה ומגילת אסתר בכתב יד.
האיטי הייתה בין המדינות שתמכו בהקמת מדינת ישראל ובתוכנית החלוקה ב-1947.
ב-1975 חיו בבירת המדינה, פורט-או-פרנס, 12 משפחות יהודיות.
יהדות השרירים היא מושג שטבע מקס נורדאו בנאומו בקונגרס הציוני השני שהתקיים בבזל ב-28 באוגוסט 1898. בנאומו דיבר נורדאו על הצורך בעיצובו של יהודי מסוג חדש, בעל עוצמה נפשית וגופנית, שבכוחו להגשים את יעדי הציונות.
מקבילתו הנוצרית והמוקדמת יותר של המושג היא "נצרות השרירים" – תנועה זו צמחה באמצע המאה ה־19 ודגלה בנצרות "בריאה וגברית" ובמודל של צעירים נוצרים המפתחים אופי חזק בשַלבם לימודים ופעילות גופנית.
המושג מתייחס לטיפוח של תכונות נפשיות וגופניות, כגון חוזק וחוסן גופני, זריזות ומשמעת, הנחוצות לתחייתו הלאומית של העם.
תכונותיו של יהודי השרירים הם הפכו הגמור, האנטיתיזה, של היהודי הגלותי, במיוחד במזרח אירופה, כפי שהוצג בספרות האנטישמית ובספרות תנועת ההשכלה.
כמו כן, יהודי השרירים הוא הפכו של היהודי הרבני או המשכיל, איש הרוח והאינטלקטואל; אשר הוצג כמי שעסוק כל ימיו ברכינה על ספרים ובעיסוק בנושאים אזוטריים, ולכן כוחו דל ושריריו חלשים.
נורדאו פרסם את קריאתו לפיתוח יהדות השרירים ביוני 1900, במאמרו בגיליון השני של כתב העת Die Jüdische Turnzeitung.
הוא טען בעד המיתוס של בר כוכבא כ"התגלמות ההיסטורית האחרונה של יהדות למודת קרב ואוחזת בנשק", וכינה אותו "גיבור שסירב לדעת תבוסה".
יהודי השרירים, הם בין השאר לוחמים ללא חת.
נורדאו סבר כי היהודים בזמנו עדיין לא הגיעו לרצוי מבחינה גופנית; אך נמצאו במצב טוב יותר מבני הדורות הקודמים, לפחות מבחינה מנטלית (גם משום שהיהודים שעסקו בפעילות גופנית בעירום מלא כמקובל באגודות ספורט באותה תקופה, לא ניסו להסתיר את עובדת היותם יהודים, ואת העובדה שעברו ברית מילה).
בשנת 1902 כתב נורדאו פרק שני ל"יהדות השרירים", בשם "מהי חשיבותה של ההתעמלות בשבילנו, היהודים?".
עמדתו של נורדאו הצטיינה בניסוח חד ובהיר של נושא שהעסיק רבים מבני דורו.
דעות דומות לעמדתו זו של נורדאו הושמעו על ידי הוגים ויוצרים ציונים, ובוטאו ביצירתם.
כך למשל, ביצירתם של המשוררים חיים נחמן ביאליק ושאול טשרניחובסקי, ביצירותיהם של המדינאים בנימין זאב הרצל וזאב ז'בוטינסקי, בכתביו של נחום סוקולוב ובדבריו בעל פה ובכתב של דוד בן-גוריון.
בעולם הרבני ידועה תגובתו החיובית של הרב אברהם יצחק הכהן קוק לרעיון זה:
פסקה נוספת שעוררה פולמוס רב בעולם הרבני:
מסופר כי בזמן ביקור הרב אברהם מרדכי אלתר בארץ ישראל, הוא שאל את הרב קוק על פסיקתו זו, ובתגובה הרב קוק הראה לו מקור לפסיקתו מכתבי הרמב"ם:
יהדות וורמייזא, כפי שכונתה וורמס בפי היהודים, היא קהילה יהודית בעיר וורמס שבמדינת ריינלנד-פפאלץ בגרמניה, שלה היסטוריה מפוארת בעולם היהודי.
הקהילה הייתה החשובה בין קהילות שו"ם, שלוש הקהילות האשכנזיות הגדולות שעל גדות נהר ריין: שפיירא, וורמייזא ומגנצא (כיום: שפייר, וורמס ומיינץ).
בשנת 2021 הכריזה אונסק"ו על האתרים היהודיים בוורמייזא כאתר מורשת עולמית, בהכרזה משותפת לשפייר ומיינץ – קהילות שו"ם – בשל היותן ערש התרבות היהודית באירופה..
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על יישוב יהודי בוורמס כבר בתקופת השלטון הרומאי.
סביב יישוב זה נפוצו אגדות על כך שמייסדיו הובאו אליו מירושלים בידי מפקד רומי, או לחלופין התיישבו בה כבר לאחר חורבן בית המקדש הראשון (586 לפנה"ס), וכאשר דחק בהם הכהן הגדול לשוב לירושלים, הם השיבו שוורמס היא "ירושלים הקטנה" עבורם ובית הכנסת הוא בית מקדשם.
לפי אגדה נוספת, יהודי וורמס נרדפו על ידי הנוצרים פחות משאר הקהילות, בזכות היותה הקהילה היחידה שהסתייגה מצליבת ישו.
תעודה משנת 960 מזכירה לראשונה עסקי כספים שניהלו יהודי וורמס ומיינץ ביריד בקלן.
כמו כן, באותה שנה שלחו בני הקהילה מכתב לחכמי ארץ ישראל אודות שמועה על ביאת המשיח.
במאה ה-11 התרחב מאוד היישוב היהודי הן במספר והן בהשפעה ובחיי המסחר, ובשנת 1074 מוזכר פטור מתשלומי מיסים שונים שהעניק קיסר וורמס היינריך הרביעי "ליהודים ולשאר בני וורמס", ככל הנראה כהבעת תודה על העזרה שהעניקו לו בתפיסת השלטון.
במאות ה-11 עד ה-13 פעלו בעיר גדולי חכמי אשכנז, הקהילה הייתה אז במלוא זוהרה, וידעה שגשוג רוחני חסר תקדים שמשך אליה מלומדים נודעים, שבזכותם הייתה למרכז רוחני לכלל יהדות אירופה.
הפסיקה והיצירה הספרותית הסתמכה באותה תקופה פחות על המקרא, והתמקדה בפירושים וניתוח סוגיות תלמודיות בשיטת התוספות, וכן בספרות שו"ת, ופייטנות.
כמעט ולא חוברו אז ספרי הלכה, או תאולוגיה.
התיעוד של גודל האוכלוסייה בסוף המאה ה-11 אינו מבוסס דיו.
לפי הערכות שונות מנתה הקהילה כ-1,300 איש, מתוך סך של 7,000 תושבי העיר.
לדעת ההיסטוריון שמעון שוורצפוקס, מספרם היה נמוך יותר, בין 400 ל-600.
באמצע המאה ה-11 חיבר וחידש ר' מאיר בן יצחק ש"ץ, שליח ציבור בוורמייזא, פיוטי תפילה וקינות שהתקבלו כחלק בלתי נפרד מהתפילה עד ימינו.
יעקב בן יקר ממגנצא, שהיה מפוסקי ההלכה הגדולים, כיהן בסוף ימיו כראש ישיבת וורמייזא, ורש"י, שהיה תלמידו, כינהו "מורי הקדוש" והרבה להזכיר אותו בפירושיו.
עם ראשי הישיבה בימי רש"י נמנים ר' אלעזר הלוי, פרשן תלמודי ופוסק; ר' קלונימוס בן שבתאי מרומי, פייטן ופוסק; ור' יצחק בן אלעזר הלוי, שהיה ממחברי נוסח התפילה של קהילות חבל הריין.
בנו, ר' יעקב הלוי, אשר נמנה עם תלמידי ישיבת וורמייזא, הומת עם כל משפחתו בגזירות תתנ"ו (1096), ובאותה עת נרצח גם הפרנס, הפייטן והפרשן ר' שלמה בן שמשון.
מבין ראשי הישיבה הנוספים ניתן למנות את ר' שמואל בן יצחק (נרצח על ידי הצלבנים במסע הצלב השני בשנת 1146), ובין הפייטנים – את ר' מנחם ברבי יעקב.
בעל "הרוקח", ר' אלעזר בן יהודה (1160 לערך - 1238), היה מגדולי הפוסקים והמקובלים באותה תקופה.
היה נצר למשפחת קלונימוס המיוחסת, ותלמידו וקרובו של ר' יהודה החסיד.
הוא פתח ישיבה בביתו בוורמס, שמוריה וגם תלמידיה התגוררו בבית משפחתו.
ר' אלעזר היה מורו של ר' אברהם בן עזריאל, בעל הספר "ערוגת הבושם", שהיגר מאוחר יותר לבוהמיה.
בשנת 1096 התחולל בעיר הטבח בוורמס, כחלק ממאורעות הדמים שכונו "גזירות תתנ"ו".
למרות הידיעות על כנופיות חמושות של צלבנים, אשר נעות מזרחה וטובחות בקהילות יהודיות, מקצת מיהודי העיר נשארו בבתיהם, בסומכם על הבטחותיהם של שכניהם הנוצרים להגן עליהם.
בכ"ג באייר (18 במאי) פשטו על העיר הצלבנים המתפרעים שטבחו ושדדו את יהודי העיר.
שרידי הקהילה התבצרו בארמון ההגמון, אך לאחר שבוע, בא' בסיוון, גם הם נלכדו ואולצו להתנצר או למות.
רבים בחרו להמית את עצמם (כ-800 לפי הראב"ן; 350 שמות מנויים בממורבוך של נירנברג), יהודי צעיר בשם שמחה כהן, שאביו ושבעת אחיו נטבחו, העמיד פנים כמסכים לטבילה, אך כשהגיע לכנסייה שלף פגיון והרג את אחיינו של ההגמון (ככל הנראה כיוון אל ההגמון עצמו).
שני ימי הטבח, כ"ג באייר וא' בסיוון, נקבעו לתעניות ציבור קהילתיות.
מרבית חוקרי התקופה, כולל גרץ ודובנוב, סוברים כי הפגיעה בשלוש הקהילות הייתה אנושה והיוותה נקודת מפנה בתולדות העם היהודי באירופה של ימי הביניים.
ישנה דעה חלוקה ולפיה הרדיפות, למרות חומרתן, לא הכו גלים והיו בעלות אופי מקומי בלבד.
כך מתאר רבי שלמה ברבי שמשון את המאורעות:
במהלך המצור על העיר בשנת 1201 השתתפו היהודים בהגנתה, ומאוחר יותר הוחלפה חובת גיוסם לצבא בתשלום שנועד לביצור העיר.
בשנת 1286 יצא מהר"ם מרוטנבורג, יליד וורמס, עם קבוצה גדולה של יהודים מהאזור על מנת לעלות לארץ-ישראל.
הוא נשבה בדרך ונכלא במבצר אנזיסהיים עד פטירתו ב-1293, לאחר שסירב שיפדוהו.
עצמותיו נפדו רק לאחר כארבע עשרה שנים נוספות, בשנת 1307, על ידי אלכסנדר זיסקינד (בן שלמה) וימפפן מפרנקפורט תמורת כל רכושו, והובאו לקבורה בוורמס.
בשנת 1281 נפטר בוורמס ר' ברוך, אביו של המהר"ם ותלמיד-חכם נודע בזכות עצמו.
בתחילת המאה ה-14 החלה דעיכה רוחנית בקהילה, כמו ביהדות גרמניה בכלל, אך היא נותרה אחת מהקהילות החשובות בגרמניה ובמערב אירופה.
בי' באדר ה'ק"ט (1349) נהרס הרובע היהודי בידי תושבים נוצרים שהאשימו את היהודים בהרעלת בארות שגרמה למגפות המוות השחור.
גם יום זה נקבע לדורות כתענית ציבור.
במהלך המאה ה-15 פעל בעיר יצחק בן אליעזר.
בראשית המאה ה-17 וורמייזא הייתה אחת הקהילות החשובות בגרמניה.
היא מנתה כ-1400 תושבים, והייתה הרביעית בגודלה במרכז אירופה, לאחר פראג, פרנקפורט ווינה.
באספת הקהילות היהודיות בגרמניה, שהתקיימה בפרנקפורט בשנת ה'שס"ג הוחלט על הקמתם של חמישה בתי דין אזוריים, אחד מהם בוורמייזא.
בשנת 1544 העניק קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כתב זכויות לקהילה, שאושר מחדש בידי הקיסר מתיאס לאחר הכתרתו ב-1612.
בשנת 1615 התעורר בוורמס מרד מצד מעמד הפועלים בעיר, ובשביעי של פסח (כ"א בניסן ה'שע"ה), בשעת חזרת הש"ץ של שחרית, התנפלו פורעים על הרובע היהודי, גירשו את כל תושביו, הרסו את בית הכנסת וחיללו את בית הקברות.
יהודים שבו לעיר רק לאחר דיכוי המרד בשנה לאחר מכן, לאחר שתדלנות אצל מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
יום חזרתם, כ"ט בטבת ה'שע"ו נקבע בקהילה לתענית ציבור לזכר הגירוש.
בית הכנסת נחנך מחדש רק בכ"ט באב ה'ש"ף.
אחד מפרנסי הקהילה המתחדשת היה אברהם שמשון וולף אופנהיים, אביו של הרב דוד אופנהיים.
כמו כן חיו בתקופה זו בקהילה שמשון ורטהיימר שהתפרסם בווינה, ושמש הקהילה ר' יוזפא שמש, שתיעד אגדות רבות על העיר בספר "מעשה נסים" (אמסטרדם 1696).
על האגדה המספרת על אמו ההרה של רש"י, שכמעט ונדרסה בידי גדוד חיילים שעבר בסמטה בוורמס עד שחמל עליה אחד מקירות הבתים ונבקע, כתב המשורר שאול טשרניחובסקי את הבלדה "קיר הפלא אשר בוורמייזה".
את השקע המכונה 'כוך רש"י' ניתן לראות בפינה הצפונית-מזרחית לבית הכנסת.
בי"ג בסיוון ה'תמ"ט (1689), הציתו חיילי לואי ה-14, שכבשו את ורמייזא במלחמת תשע השנים, שרפה שכילתה גם את הרובע היהודי ובית הכנסת בוורמס.
לאחר השרפה גורשו יהודי העיר.
עם חזרתם כעשור מאוחר יותר, התמנה לכהן כרב הקהילה הרב יאיר חיים בכרך.
לאחר המהפכה הצרפתית במאה ה-19 הוענקו בהדרגה ל-800 יהודי העיר זכויות ואופשר להם להתגורר מחוץ לגטו היהודי.
הקהילה החלה לשאת צביון ליברלי והשתלבה במהירות שיא בשכבות החברתיות הגבוהות בעיר, ביחס בלתי פרופורציונלי לשיעורה באוכלוסיית העיר.
בשנת 1848 נבחר בוורמס ראש עיר יהודי, פרדיננד אברשטאט, שכיהן בתפקיד שלש שנים.
בשנת 1933, ערב מלחמת העולם השנייה, חיו בוורמס כ-1,144 יהודים.
כאשר הנאצים עלו לשלטון היגרו מהעיר מרבית היהודים, ועד חודש מאי 1939 נותרו רק 363 יהודים מתושבי העיר, יחד עם עשרות יהודים שנמלטו אליה מכפרי האזור.
היהודים שנותרו נשלחו למחנות השמדה, ו-485 מהם נרצחו בשואה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה נהרסו חלקית הרובע היהודי ובית העלמין העתיק בעיר, ובית הכנסת נהרס לחלוטין.
חלק מהיהודים נשלחו למחנה הריכוז אוסטהופן שפעל בקרבת העיר.
הקהילה היהודית בוורמס מנתה ב-2010 140 איש, רובם מהגרים מרוסיה.
ניתן לראות את שרידי העבר המפואר ברובע היהודי המשוחזר.
בפתחי בניינים עתיקים רבים ברובע היהודי ניתן לראות משקופי אבן, ובהם שקעים למזוזות, עדות לחיים היהודיים שנקטעו באיבם.
בסמוך לבית הכנסת נמצאת הכיכר בה נאספו יהודי הקהילה בדרך לשליחתם למחנות ההשמדה.
ברובע היהודי נמצא מוזיאון "בית רש"י", בשטח בו ככל הנראה עמדה בימי קדם הישיבה של רבו של רש"י, יצחק סג"ל, ומוצגות בו תמונות עתיקות המתארות את חיי היהודים במקום.
בית הכנסת בוורמס הוא אחד מהעתיקים בגרמניה.
הוקם לראשונה בשנת 1034, במימונו של יעקב בן דוד ואשתו רחל.
ליד בית הכנסת עמדה ישיבה מפורסמת שהעמידה תלמידי-חכמים ממדרגה ראשונה, ביניהם רש"י.
במהלך מסע הצלב השני וגזירות תתנ"ו נהרס בית הכנסת.
בשנת 1175 נבנה בית הכנסת מחדש בסגנון רומנסקי, ב-1185 נוסף מקווה במרתף שעל ידו, ובשנת 1212 נוסף מצידו הצפוני אגף נפרד לנשים.
הפרנס דוד יהושוע אופנהיים הוסיף בו בשנת 1624 את האגף האחרון, שנועד לשמש כבית מדרש, ושזכה לכינוי 'בית המדרש של רש"י' (אף על פי שנבנה כ-500 שנים לאחר מותו).
באמצע המאה ה-19 עבר בית הכנסת שיפוץ נרחב במהלכו אוחדו אגפי הגברים והנשים ובית הכנסת צויד בעוגב עליו ניגנו נכרים בשבתות וחגים.
ממול למבנה הוקם בית כנסת אורתודוקסי, שנהרס ולא שוקם לאחר המלחמה.
בדצמבר 1961 הוא נחנך בטקס מרשים, בהשתתפותו של ראש הממשלה אדנאואר ואישים מרכזיים בקהילה לשעבר.
בית העלמין בוורמס (מכונה בגרמנית "החולות הקדושים" - Heiliger Sand) שהוקם בסוף המאה ה-11 בקירוב, הוא ככל הנראה העתיק ביותר באירופה שעדיין עומד על תילו, ומהווה עדות אילמת לקהילה היהודית המפוארת.
טמונים בו לפחות אלפיים יהודים, כשהמצבה העתיקה ביותר ששרדה, זו של יעקב הבחור, היא משנת 1076, והאחרונה היא מ-1930. (בית עלמין חדש הוקם בשנת 1911).
חלק מהקברים והמצבות נהרסו בתקופת שלטון הנאצים כדי לסלול "דרך קיצור" בתוך בית העלמין, אך פרידריך אילרט מארכיון העיר הזהיר מהריסה מוחלטת בתואנה שהימלר התרשם מהערך ההיסטורי בעת ביקורו במקום.
לאחר תום המלחמה, ובמהלך שיקום המקום, הוצמדו שרידים של מצבות שבורות לחומת בית העלמין.
בשנת 2010 החלו חוקרים מאוניברסיטת היידלברג לפענח את הכתובת העתיקות והקשות לקריאה שעל המצבות, בעזרת טכנולוגיית סריקה חדשנית בתלת-ממד, אך רבות מהכתובות מופיעות עדיין בבירור ובעברית מדוברת:
מסיבה לא ידועה, המצבות אינן פונות כנהוג לכיוון ירושלים, אלא לכיוון דרום.
מצבה נוספת במקום היא זו שהוקמה לכבוד שנים עשר פרנסי הקהילה, שלפי האגדה ביקשו במהלך מסע הצלב של 1096 הגנה ממועצת העיר, ולאחר שסורבו, הרגו את חברי המועצה, ואז התאבדו יחד בבית הקברות.
מרטין בובר תיאר בשנת 1933 את הליכתו בבית הקברות היהודי העזוב והדומם, תוך מבט על ההרמוניה החזותית של צריחי קתדרלת וורמס המשקיפה מעל:
מחזור ורמייזא הוא מחזור תפילות ופיוטים בן 750 שנה, ששימש את הקהילה היהודית עד מלחמת העולם השנייה.
המחזור מכיל שני כרכים, שנכתבו בשנות 80–1272 בידי שני סופרים נפרדים.