tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2014 החל להרצות בשורה של מוסדות אקדמאים, בעיקר במכללת המרכז האקדמי פרס], הרצאותיו הן בנושאי שחיתות ציבורית, זכות הציבור לדעת ואתיקה עיתונאית.
ב-2015 פרסם את ספרו "אומץ לב - 25 שנות מאבק בשחיתות השלטונית", ספרו השביעי בנושא שחיתות.
אריה (אלבר) אליאס (1 באפריל 1921 – 7 במאי 2015) היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
זוכה שני פרסי אופיר: האחד על תפקיד ראשי בסרט מסעות ג'יימס בארץ הקודש והשני על מפעל חיים.
"אלה היו ימים יפים מאוד, הייתי מאוד מאושר, היה טוב ליהודים לחיות שם.
בגיל 12 באתי להורים ואמרתי להם שאני רוצה להיות שחקן והם שאלו למה אני מדבר שטויות.
אחר כך הם ראו שאני מופיע בדברים עם כבוד והתחילו לתת לי גב.
עזבתי את בגדאד כשהתחילו שם הבעיות, בניתי לי חיים אחרים ואמרתי לעצמי תודה לאל שעזבתי".
אליאס היה היהודי הראשון שהתקבל לפקולטה לדרמה באקדמיה לאמנויות יפות בבגדאד שבעיראק בשנת 1941. בזמן לימודיו התגורר עם שלושה ציירים והושפע מיצירתם.
אליאס סיים את לימודיו באקדמיה בהצטיינות.
בעקבות הפרעות ביהודים והיחס המפלה מצד השלטונות החליטה המשפחה, בשנת 1947, לעלות לארץ ישראל.
אחותו של אליאס הייתה פעילה במחתרת הציונית בעיראק והצליחה לשחד נהג משאית שיבריח את אריה לארץ ישראל.
הוא בילה חמישה ימים ולילות בתא המטען של המשאית, שהובילה תמרים מבגדאד, ולבסוף הגיע לנמל חיפה.
מיד לאחר עלייתו, שירת בפלמ"ח ובהמשך בצה"ל במלחמת העצמאות.
אליאס נדחה מן הצ'יזבטרון בגלל מבטאו הכבד והצטרף ל"יחידת ש.מ.
2" – יחידת האזנה של המודיעין, שקדמה להקמת יחידה 8200. ביחידה הכיר את אשתו לעתיד, יהודית, ילידת הארץ, שהוריה הגיעו לארץ בעלייה השנייה ממזרח אירופה.
בשנת 1949 הומלץ אליאס, ביחד עם עוד שישה חיילים מיחידתו, לקבלת צל"ש על ידי חיים הרצוג, ראש מחלקת המודיעין בצה"ל באותה עת, אך הצל"ש לא ניתן בעקבות טענתו של דוד בן-גוריון כי המצב בו הייתה שרויה מדינת ישראל היה רגיש מדי.
בסוף שנות החמישים שהה כשלוש שנים בפריז, שם למד קולנוע, עבד בתעשיית הסרטים בצרפת והשתלם באמנות התיאטרון אצל ז'אן-לואי בארו, מרסל מרסו, ז'אן וילאר ורנה סימון.
לאחר שהשתחרר החל אליאס לשחק בתיאטרון, אך ללא הצלחה רבה – לטענתו, מבטאו המזרחי היה לו למכשול בעת מבחני הקבלה לתיאטראות הממוסדים: "הבימה", "הקאמרי" ו"האוהל" – בהם שלטו, באותה עת, המבטאים המזרח-אירופאיים.
יוצאת דופן הייתה השתתפותו, ב-1953, במחזה "תעלולי נאסר א-דין", שהועלה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של יוסף מילוא.
אליאס גילם את המואזין (בעל תפקיד המספר בהצגה), אולם כשהמחזה ירד מהבמות, חזר שוב לשולי הבמה לתפקידים משניים ביותר.
על פי מאגר אנשי במה בישראל, אליאס שיחק בתיאטראות ובהפקות הבמה האלה:
בגלל חוסר הצלחתו להשתלב בתיאטראות הממוסדים באותן שנים, פנה לבימוי במגזר הערבי ועבד עם חובבים בעיילבון, כפר קאסם, כפר יסיף ונצרת.
כמו כן, ביים ושיחק בתסכיתי רדיו בערבית בקול ישראל.
ב-1954 שיחק בסרט "אבן על כל מיל", שכתבו חיים חפר ואריה להולה, שגם ביים.
בשנת 1963 ביים אליאס סרט בשם "אף מילה למורגנשטיין", שכתב אפרים קישון בתור מחזה.
ב-1965 גילם את לוי, אביו המובטל והאלכוהוליסט של נער צעיר בסרט "הילד מעבר לרחוב", שכתבו עדנה שביט ויוסף שלחין – שגם ביים.
בסרט, בו גילם אליאס את אחד משני התפקידים הראשיים, על רקע העוני חסר המוצא, מתקשה האב להתאקלם ולתפקד במציאות הישראלית ומגיע לעימותים עם בנו המתדרדר לפשע.
אליאס טען מאוחר יותר, כי הזדהה בכל ליבו עם התפקיד, דבר אשר סייע לו לגלם את האב באמינות רבה.
הסרט זכה בביקורות מצוינות בעיתונות הישראלית והקהל נהר בהמוניו לסרט.
הסרט אף השתתף וזכה בפרס מיוחד בפסטיבל הסרטים של ונציה.
לאחר "הילד מעבר לרחוב", נפתחה הדרך בפניו של אליאס והוא זכה לתפקידים משמעותיים יותר: ב-1967 גילם את אהרון מזרחי בסרט "עליזה מזרחי", שביים מנחם גולן.
ב-1968 השתתף בסרט "הגמל והילד", שביים משה גז.
בשנת 1969 השתתף בסרטו של גולן "מרגו שלי" ובסרט "לפני מחר", שכתבו יורם קניוק ואלידע גרא, שגם ביימה.
ב-1971, גילם את דמותו של אלברט, באחד מהסרטים המשמעותיים בקריירה שלו – "השוטר אזולאי", שכתב וביים אפרים קישון.
"השוטר אזולאי" היה בין המצליחים בסרטים בהם הופיע אליאס, והיה אחד מהסרטים הישראליים הבודדים שהיו מועמדים לפרס אוסקר וזכה בפרס גלובוס הזהב בארצות הברית, בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר".
באותה שנה כיכב בסרט "אריאנה", שביים ג'ורג' עובדיה.
ב-1972 גילם את חנוכה בסרט נוסף שכתב וביים עובדיה – "נורית".
באותה שנה כיכב בסרט האמריקאי "תיק ירושלמי", שביים ג'ון פלין.
בשנת 1973, גילם את מושיקו בביוף בסרטו של מנחם גולן "קזבלן".
בשנת 1974, גילם את זכי בן-חנניה בסרט "צ'רלי וחצי", שכתב אלי תבור וביים בועז דוידזון.
באותה שנה גילם במאי פרסומות בסרט "שרית", וזה היה שיתוף הפעולה השלישי שלו עם ג'ורג' עובדיה.
ב-1975 גילם את חכם חלפון בסרט "חגיגה בסנוקר", שכתבו אלי תבור ואורי דן וביים בועז דוידזון.
בשנת 1976 החל לגלם את יחזקאל בסדרה "הילדים משכונת חיים", ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
הסדרה, אשר צפייתה הייתה חובה עבור תלמידי זרם החינוך הממלכתי, הכירה את אליאס לדור שלם של ילדים.
באותה שנה השתתף בסרט "רחוב 60", שכתב וביים ג'ורג' עובדיה, וזאת הייתה העבודה הרביעית של השניים ביחד.
בשנת 1977, גילם את חממה בסרט "הרשלה", שכתבו דוד גורפינקל ויואל זילברג – שגם ביים, וגילם את חכם משיח בסרט נוסף של עובדיה – "בדרנית בחצות".
ב-1978 שיחק בסרט "סוסעץ", שביים יקי יושע.
ב-1980 גילם את אליאס בסרט "כוכב השחר", שביים עקיבא ברקין.
ב-1982 גילם את אבא של אליס (ענת עצמון), בסרט "כביש ללא מוצא", שכתב (לצד אלי תבור) וביים יקי יושע.
ב-1983 שיחק בסרט "נורית 2" (סרט ההמשך של "נורית") וגילם את אוסמאט בסדרה "הבית של פיסטוק", שביים מוטי אבירם.
ב-1984 שיחק בסרט "כאסח", שכתב אהרון בכר וביים חיים גיל, וגילם את ר' אברהם בסרט "אריות בירושלים", שכתב וביים חיים גיל (על פי ספרו של שמואל הופרט).
ב-1987 גילם את זכי, בסרט "המובטל בטיטו", שכתבו (על פי מחזה מאת טומי לפיד) ניסים עזיקרי וזאב רווח – שגם ביים.
ב-1988 שיחק בסרט הדרמה "משחקים בחורף", שביים רם לוי, וגילם מבקר מסעדות בסדרה "המסעדה הגדולה".
ב-1989 גילם את ניסים "הדוקטור" בסרט "אבא גנוב 2", שכתבו פיני עדן ושלמה משיח (על פי רעיון של יהודה ברקן) וביים אבי כהן.
באותה השנה גם גילם את מר שלוש בסרט "אש צולבת", שכתב בני ברבש וביים גדעון גנני, ואת הרב בסרט "צמות", שכתב וביים יצחק חלוצי.
ב-1992, הוענק לו תואר "יקיר העיר גבעתיים".
ב-1994 גילם את שלמה בסרט הקצר בית, שכתב וביים דוד אופק.
ב-1995 גילם את אליהו סיטון בסדרת הטלוויזיה "סיטון", שכתב בני ברבש וביים אורי ברבש, וגילם את אבו נאג'י בסדרה "תמונות יפואיות" שכתבו, לצד אביב טלמור, וביימו אריק לובצקי ומתי הררי, על פי ספריו של מנחם תלמי.
ב-1996, גילם את ניסים משולם בסרט "נשים", שכתב (על פי סיפור של יהודה בורלא) וביים משה מזרחי, וגילם את הסב בסרט "לילה לבן" שכתב וביים ארנון צדוק.
ב-1997 גילם את ציולילו בסרט הטלוויזיה "הבחור של שולי", שכתבה דורית רביניאן וביים דורון צברי ובסרט "שקרים לבנים" של יצחק רובין.
ב-2000 גילם את יהודה, ואף השתתף בכתיבת התסריט לצד ירמי קדושי, בסרט "צעדים נואשים" שביים ימין מסיקה.
ב-2003 גילם את הסבא בר-דיין בסרט "הכוכבים של שלומי", שכתב וביים שמי זרחין.
באותה שנה גילם את סאלח בסרט "מסעות ג'יימס בארץ הקודש", שביים רענן אלכסנדרוביץ', ועל משחקו בסרט זכה בפרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר, זאת בנוסף לפרס מפעל חיים שקיבל באותה שנה בטקס זה.
בין השנים 2004–2006, גילם את אליהו סעדה בסדרה "מעורב ירושלמי".
בשנת 2004 שיחק את החלוץ בקליפ מחווה לשירי שנות ה-70 במסגרת העונה השנייה של התכנית כוכב נולד.
בשנות הקריירה המאוחרות יותר, עסק אליאס במקביל, בבימוי תיאטרון בבית הסוהר מעשיהו.
ב-2013, הוענק לו על ידי אמ"י פרס על מפעל חיים.
ב-7 במאי 2015 הלך לעולמו בגיל 94. נטמן בבית העלמין האזרחי מנוחה נכונה כפר סבא.
הותיר אחריו את רעייתו, יהודית, וילדים.
1983 – פרס כינור דוד: שחקן התיאטרון הטוב ביותר
1990 – הדלקת משואה ביום העצמאות
1992 – אות "יקיר העיר גבעתיים"
2002 – פרס אופיר על מפעל חיים
2003 – פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר
דבש תמרים, אוטוביוגרפיה, בעריכת שלומי חסקי, הוצאת אות למופת, 2005
על שמו רחובות בנתיבות וברמלה.
האולם המרכזי של תיאטרון גבעתיים נקרא על שמו.
אריה איבְצַן (5 באוגוסט 1928 בקובנה – 19 ביוני 2013) היה המפקח הכללי השמיני של משטרת ישראל.
איבצן היה בוגר קורס קצינים בכירים, ובוגר בית הספר הגבוה למשפט וכלכלה.
בשנים 1970–1972 היה נשיא הסניף הישראלי של ארגון השוטרים הבינלאומי.
איבצן נולד בשנת 1928 בעיר קובנה שבליטא בשם ליאוניד אַפְּס.
הוא שרד את השואה בגטו קובנה.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1946 ולמד בבית הספר החקלאי בנהלל.
עם תום לימודיו בשנת 1947 התגייס לנוטרים.
כשפרצה מלחמת העצמאות שירת בחזית ירושלים.
בשנת 1948 גויס איבצן למשטרת ישראל.
הוא השתתף בקורס הקצינים הראשון של המשטרה וסיים כחניך מצטיין באוגוסט 1952. איבצן הוצב לשרת במחלקת התכנון במטה הארצי.
בתחילת 1957 הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב ובסוף 1958 הוסמך כעורך דין.
בשנים 1957–1958 שירת במחוז תל אביב בתפקידי שיטור וחקירות שונים ובין השאר היה דובר המחוז.
במרץ 1959 נתמנה לתפקיד סגן מפקד הנפה הצפונית של מחוז תל אביב, שהיה תפקידו הפיקודי הראשון.
אחר כך פיקד על שלוש הנפות של מחוז תל אביב.
הוא מונה למפקד נפת רמת גן במרץ 1962, הנפה הדרומית בסוף 1963 ומפקד הנפה הצפונית (המכונה "מרחב ירקון") בתחילת 1968. באוקטובר 1970 הוא הועלה לדרגת ניצב משנה ולקראת סוף 1972 מונה לסגן מפקד מחוז תל אביב.
ב-1971 נבחר לנשיא הסניף הישראלי של ארגון השוטרים הבינלאומי.
ב-1975 מונה לפקד על המחוז הדרומי של המשטרה שכלל אז את מחוז ירושלים.
במהלך כהונתו פיקד בנובמבר 1977 על מבצע "שער" לאבטחת ביקורו של נשיא מצרים אנואר סאדאת בישראל, טיפל בהפגנות בכביש רמות והיה ראש המטה של המשלחת הישראלית לשיחות האוטונומיה, האחראי לנושאים הלוגיסטיים, בשנים 1979–1980.
החל מתחילת 1979 עלה השם של איבצן כמועמד מוביל לתפקיד המפכ"ל.
איבצן היה אז הניצב הוותיק ביותר במשטרה ותואר כבעל מקצוע מעולה הדורש הרבה מעצמו ומפקודיו, כמשפטן "מכבד חוק באורח קיצוני" וכמייצג הקו השמרני במשטרה.
לבסוף מונה הרצל שפיר, שהובא מחוץ למשטרה, לתפקיד המפכ"ל, ואיבצן נשאר במחוז הדרומי, למרות שעל פי פרסומים בעיתונות הוצע לו להיות ראש אגף החקירות או סגן המפכ"ל.
ב-5 בינואר 1981 נתמנה איבצן לתפקיד המפקח הכללי השמיני של משטרת ישראל.
בתקופתו הוקם מחוז המרכז של המשטרה והוקמו מרחבים ותחנות נוספים.
כמו כן פעל איבצן לחיזוק הקשר בין המשטרה והקהילה.
בתקופתו גם הופעלו סיירות משמר הגבול והמשמר האזרחי בתפקידי השיטור הייעודיים והופעלו הפרויקטים למניעת וחקירת עבירות רכוש ולטיפול בעבירות אונס.
בתחום המינהלי מוסדו בתקופתו הכללים לקידום שוטרים ונקבעו עקרונות הצמדת שכר השוטרים לשכרם של משרתי הקבע בצה"ל.
ב-1984 הורה איבצן לקיים האזנות סתר אצל קצינים בכירים במשטרה, על מנת למצוא מדליפים.
כתוצאה מההאזנות הישעה איבצן את אסף חפץ בטענה שהדליף מידע לעיתונות ובעקבות זאת התפתח דיון ציבורי נרחב בין תומכי חפץ, בהם ניצב צבי בר, לתומכי איבצן.
כנגד איבצן נטען שההאזנות לא היו חוקיות וכי ההדחה הייתה ממניעים זרים.
לאחר פרישתו הצטרף איבצן לסגל הדיפלומטי וכיהן כשגריר ישראל בליבריה ובקניה.
נפטר ביום 19 ביוני 2013 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
מטה מרחב ירקון של המשטרה מנציח את שמו.
איבצן היה נשוי ליוכבד, בתו של הרב חיים יהושע קוסובסקי ולהם שני ילדים.
בנו אמיר הוא עורך דין.
אריה אל-חנני (לעיתים אלחנני; 1898 – 2 בדצמבר 1985) היה אדריכל, מעצב תפאורות וגרפיקאי ישראלי, חתן פרס ישראל לאדריכלות לשנת תשל"ג (1973).
אל-חנני נולד בשם לייב ספוז'ניקוב, בן לאלחנן וחווה, בשנת 1898 בפולטאבה שברוסיה (כיום באוקראינה).
למד אדריכלות וציור באקדמיה בקייב.
בשנת 1922 עלה לארץ ישראל ועיברת את שמו לאריה אל-חנני.
אל-חנני היה פעיל רבות בתחום התכנון והעיצוב בארץ ישראל, לפני הקמת המדינה ואחריה.
אחד מהעיצובים הבולטים שלו הוא סמל הפלמ"ח.
בשנות חייו האחרונות היה שותף במשרד אדריכלים יחד עם האדריכלים ניסן כנען ובנו יגאל אלחנני.
בשנת 1973 זכה בפרס ישראל לאדריכלות לשנת תשל"ג.
עם הפרויקטים הבולטים שתכנן נמנים יריד המזרח בנמל תל אביב, מגרשי התערוכה בצומת בית דגן, וגני התערוכה בשדרות רוקח בתל אביב.
על שמו קרויה "רחבת אריה אל-חנני" במתחם יריד המזרח.
נפטר בסוף שנת 1985, בגיל 87. נקבר בבית הקברות טרומפלדור.
אל-חנני היה נשוי לשרה ולזוג נולדו שני ילדים - יגאל שהיה לאדריכל ושותף של אביו, ומיכל שעסקה בעיצוב פנים ונישאה לזרח גולן שניהל את המשרד המשפחתי.
ארמון "תוצרת חוץ" - "יריד המזרח" בגני התערוכה הישנים שבנמל תל אביב (אל-חנני היה האדריכל הראשי של היריד).
מכלול מבנים זה הורכב למעשה משלושה מבנים: "הביתן האיטלקי", "הביתן הזר" ו"הביתן הצרפתי", שלושת המבנים אופיינו בסגנון מודרני מובהק.
"ביתן האישה" - "יריד המזרח" בגני התערוכה הישנים (בתערוכה של שנת 1936 שימש כ"ביתן נורווגיה").
פסל "הגמל המעופף" - סמל "יריד המזרח" בגני התערוכה הישנים (נהרס).
מלון ירדן (בשיתוף עם האדריכל יעקב ירוסט) בפינת הרחובות בן יהודה 130 /שדרות קק"ל (לימים בן-גוריון 27)
פסל "הפועל העברי" - "יריד המזרח" בגני התערוכה הישנים (שוקם בשנת 1989).
ביתן תל אביב (הביתן העגול) - "גני התערוכה החדשים" (נפתח בשנת 1959 לכבוד "תערוכת 50 שנה לעיר תל אביב" בהם נפתחו גני התערוכה החדשים מעבר לנחל הירקון בשדרות רוקח.
ספריית ויקס (היום: מרכז דוד לופאטי), מכון ויצמן למדע, רחובות, 1957.
ביתן "האטום לצורכי שלום", תערוכת החקלאות, בית דגן, 1954.
"אוהל יזכור" (בשיתוף האדריכלים אריה שרון ובנימין אידלסון) במתחם יד ושם, ירושלים (1957–1961).
בית מעיא (מגדל משרדים, סמוך ל"צומת מעריב") - תל אביב.
בית אליהו (מגדל משרדים ברחוב אבן גבירול) - תל אביב.
מגדל "גן העיר" (מגדל מגורים) - תל אביב.
חידוש בית הכנסת הגדול (תל אביב) (1969).
היכל התרבות בכפר סבא.בניין הספרייה המרכזית''', אוניברסיטת בר-אילן.
הגדה של פסח מאוירת על ידו, יצאה בהוצאת נ.
ליפשיץ בשנת 1930, ומאז יצאה במהדורות נוספות.
אריה אלטמן (6 בינואר 1902 – 21 באוגוסט 1982) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת בשנות ה-50 וה-60 של המאה העשרים מטעם תנועת החרות.
אריה אלטמן נולד בעיר בַּאלטָה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה) בשנת 1902. למד משפטים וכלכלה באוניברסיטת אודסה, סוציולוגיה ומדע המדינה באוניברסיטאות דטרויט וניו-יורק.
בעל תואר דוקטור מאוניברסיטת ניו יורק.
את פעילותו הציונית החל אלטמן ב-1920. ב-1921 הצטרף לצעירי ציון, והיה יו"ר התנועה עד 1924. אלטמן נעצר שלוש פעמים על ידי השלטונות הסובייטים והוגלה.
הצטרף למפלגת הפועל הצעיר, והיה ממייסדי "הסתדרות הציונים העמלנים".
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל, וב-1927 יצא ללימודים בארצות הברית.
ב-1928 הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית (צה"ר) ונמנה עם פעיליה.
אלטמן עמד בראש התנועה הרוויזיוניסטית בארץ-ישראל, וכחבר הנשיאות העולמית של הצה"ר (1938), אחרי מות ז'בוטינסקי עמד בראש הלשכה המדינית של הצה"ר בירושלים (1940).
אלטמן היה חבר הוועד הלאומי בשנים 1939–1940, וב-1943 יצא בשליחות לטורקיה למען הצלת יהודי אירופה.
ב־1945 כיהן כיו"ר הנשיאות של הצה"ר.
לאחר הכרזת העצמאות היה חבר במועצת המדינה הזמנית.
עמד בראש רשימת "תנועת ז'בוטינסקי – ברית-הצה"ר" בבחירות לכנסת הראשונה, שלא עברה את אחוז החסימה.
ב-1949 מונה ליועץ ראש הממשלה לענייני תיירות וב-1951 סיים לכהן בתפקיד זה.
נבחר לכנסת השנייה מטעם תנועת החרות.
כיהן כחבר הכנסת משנת 1951 ועד 1965 מטעם סיעות חרות וגח"ל.
אלטמן היה חבר בוועדות השירותים הציבוריים, ועדת הפנים, ועדת הכנסת, ועדת חוקה, חוק ומשפט ובוועדת החוץ והביטחון.
במקביל, בין השנים 1955–1965, היה חבר מועצת העיר ירושלים.
אלטמן נפטר ב-21 באוגוסט 1982, ונטמן למחרת בבית הקברות בהר הזיתים.
היה נשוי לצפורה לבית קרסנוב ואב לבן ולבת.
על שמו רחובות בשכונת פסגת זאב בירושלים ובשכונת יד אליהו בתל אביב.
אריה אַלוַאִיל (לעיתים נכתב אלוייל, אלויל; Arieh Allweil; 11 במרץ 1901 – 7 במאי 1967) היה צייר ומאייר ישראלי.
חתן פרס דיזנגוף לציור (1937).
אלואיל נולד בעיירה בוברקה (בויבריק) שליד לבוב, בגליציה (אוסטריה; לאחר המלחמה בפולין; כיום באוקראינה).
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, בשנים 1914–1918, עקר עם משפחתו לבירה וינה, שם למד בבית הספר התיכון.
כשחזר לבוברקה, הקים שם את קבוצת השומר הצעיר בעיירה, ובשנת 1920 עלה לארץ ישראל בראשה כחלוץ.
אלואיל היה ממקימי ביתניה עילית, שהייתה ניסיון ההתיישבות הראשון בארץ של השומר הצעיר.
בשנת 1921 נסע ללמוד ציור באקדמיה לאמנויות בווינה.
בזמן שהותו בווינה הציג מספר ציורים בתערוכה של קבוצת ה-Kunstschau מיסודו של גוסטב קלימט.
בשנת 1926 חזר אלואיל דרך פריז ואיטליה לארץ ישראל.
הוא התיישב בתל אביב, אך שהה תקופות ארוכות במקומות שונים בארץ ישראל על מנת לצייר, בעיקר בשפיה, ירושלים, וגבעת המורה.
משנת 1952 בילה תקופות ארוכות במעונו בצפת, במקביל לביתו בתל אביב.
אלואיל היה נשוי 4 שנים למשוררת והסופרת אסתר ראב (1894–1981).
בשנת 1938 נישא לרחל בוגרשוב (1908–1996), ציירת ומורה לילדים בכיתה א', בתו של ד"ר חיים בוגרשוב (מחנך עברי, ממקימי גימנסיה הרצליה, פעיל ציוני וחבר הכנסת השנייה), והיה נשוי לה עד מותו.
אלואיל נפטר בצפת ב-7 במאי 1967. נקבר בבית העלמין בצפת.
אלואיל היה אב לשתי בנות ובן מאשתו השנייה, רחל:
רות שפרלינג (נולדה ב-1939), פרופסור אמריטה לגנטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, אלמנתו ושותפתו המדעית של יוסי שפרלינג (1939–2013), פרופסור לכימיה אורגנית במכון ויצמן; נאוה (נולדה ב-1943); והלל (1947–2002).
אלואיל היה אחיו של המהנדס אשר אלואיל, מבכירי המהנדסים בישראל, ודודו של האדריכל אברהם אלואיל.
בשנת 1970 נקרא על שמו רחוב בצפת.
עבודות האמנות הראשונות של אלואיל הן מן התקופה בה היה חלוץ בביתניה עילית.
בציור שמן משנת 1920, התמונה, בה נראה הצריף הקטן של הקומונה על רקע הרי הגליל והשמים, משקפת את תחושת הבראשיתיות שהרגישו החלוצים אך גם את הבדידות הקשה שאפיינה את חייהם.
אלואיל עיצב שתי מצבות קבר לשני אנשי השומר הצעיר שמתו בנסיבות שונות: דב אופר, שנרצח בידי ערבים, ונתן איכר, עולה מאוסטריה שהתאבד.
למצבתו של נתן איכר בבית הקברות בכנרת חרט אלואיל בשיש ציור המכיל דימויים קשים וביניהם תרנגול כפרות שחוט, יתוש ענק והדימוי המרכזי, פנים מפלצתיות/שטניות.
בשנות לימודיו בווינה, חזר אלואיל לדימויים ולחוויות מתקופת ביתניה בסדרה של שמונה תחריטי אבן בשם "טורא אפורא" (Graues Band).
התחריטים, בעלי סגנון אקספרסיוניסטי גרמני מובהק, מציגים דימויים סיוטיים של עינוי וסבל נפשי.
יש הטוענים כי בציורים אלו מבטא אלואיל את החוויות הטראומטיות של חיי הקומונה בביתניה עילית.
בשנות לימודיו צייר את נופיה העירוניים של וינה וצייר גם בדרזדן.
בזמן שהותו בווינה היה חבר בקבוצת הקונסטשאו (Kunstschau), אשר הציגו בה בין השאר גוסטב קלימט ואגון שילה.
הוא הציג מציורי בתערוכות הקונסטשאו בשנת 1925.
בתקופה זו אלואיל נפגש עם הצייר והסופר אוסקר קוקושקה.
על המפגש כותב אלואיל בהערות אוטוביוגרפיות שכתב בשנת 1956:
"קוקושקא אשר ראה מעבודותי בדרזדן, שלל את אלה מציורי אשר היו בהם נטיות קוביסטיות.
"אינך יכול להרגיש ככה", אמר לי, "בבואך מעירה קטנה בה למדת אצל רבי בישיבה".
יעץ לי ללכת לפאריס וללמוד אצל איזה מורה זקן, ולצייר את הטבע ואותו בלבד."
אריה אלואיל היה ממייסדי אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל וממקימי מוזיאון תל אביב.
עם פתיחת מוזיאון תל אביב, ב-2 באפריל 1932, נערכה תערוכה לציירים הארצישראלים הבולטים באותה תקופה, וביניהם אלואיל.
בשנות הארבעים של המאה העשרים, הציג בתערוכה בגלריה של אגודת האמנים בבית הבימה ובמוזיאון תל אביב.
בשנים אלה התעצב סגנון הציור של אלואיל.
המעבר מאירופה לארץ ישראל השפיע בצורה עמוקה על סגנון ציורו.
במילותיו של אלואיל: "לצייר מיער וינה התכחש הנוף הארצישראלי.
הצבע הסמיך הכחול והאפור הפך קלוש צהבהב.
השמש הלוהטת קרע את תמונותיי הכהות...
נוף ארץ ישראל דחה מציורי כל עקבות קוביזם, גם פוביזם."
בשנות השלושים בילה אלואיל במשך שנתיים בירושלים וצייר את בתי הכנסת ברובע היהודי, את העיר העתיקה וההרים סביבה.
לאחר מכן נטה אלואיל לצייר באזור שפיה, זכרון יעקב וצפת.
הוא פיתח את אהבתו הגדולה לציורי טבע ונוף, שמהם צייר מאות.
ציורי הנוף מאופיינים בקווי מתאר מרוככים ובצבעוניות פסטורלית לרוב.
בציורים ניכרת החיבה העמוקה של אלואיל לנוף הארצישראלי והעניין הבלתי נלאה בפרטיו: גבעות, שדות מעובדים, עצי זית ועוד.
על תהליך הציור כותב אלואיל:
"את תמונות הנוף אני עושה מול הטבע בלבד.
תחילה באופן אבסטרקטי בשטחים מלאים בעיקר של צבע נייטרלי ובסוף בצלילי צבע מרובים וברשום פרטים.
ייתכן ורק עתה התקדמתי בתפיסת הציור והנוף הארצישראלי מזמן שפסקתי ללכת לפאריס."
במקביל לציורי השמן פיתח אלואיל סדרה של עבודות בהדפס לינול שיצאו כספרים.
בספרים עיצב אלואיל את אותיות הטקסט בקליגרפיה אישית וצירף להם איורים, גם הם בטכניקת חיתוך הלינול.
בין הספרים שיצאו בין השנים 1939–1949 נכללים כמה מספרי התנ"ך כמו מגילת רות, מגילת אסתר, מגילת איכה וספר עמוס.
כמו כן הכין אלואיל הגדה של פסח לחיילי צה"ל.
בספרים אלה חיבר אלואיל בין הסיפורים והנבואות המקראיות לבין אירועי אותה התקופה - מלחמת העולם השנייה, השואה, והקמת מדינת ישראל.
בכך היה אלואיל מן האמנים הישראליים הבודדים שהתייחסו ביצירתם לשואה במהלך התרחשותה.
אלואיל אייר כמה ספרים, ביניהם "סיפורי ח.נ.
ביאליק לילדים", שיצא לאור בשנת 1953, וכן הגדה של פסח, ובה 40 ציורים שיצאה לאור ב-1956.
אלואיל היה מורה בגימנסיה הרצליה וכן בבית הספר התיכון העירוני א' בתל אביב.
בין תלמידיו היה אברהם אילת, שהתגורר אצלו בצפת במשך חופשת קיץ אחת וצייר את נופי העיר.
1942 - "תערוכת אלואיל", גלריית בית הבימה, תל אביב
1949 - תערוכת יחיד, מוזיאון תל אביב לאמנות
1956 - "מנופי השומרון וצפת", מוזיאון תל אביב לאמנות
1968 - "תערוכת אלואיל", בית דיזנגוף, תל אביב
1969 - "תערוכת זיכרון", מוזיאון יד לבנים, פתח-תקווה
2011 - "מביתניה לוינה ובחזרה", מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, קיבוץ אשדות יעקב מאוחד
1927 - "תערוכת אמנים מודרניים", צריף "אהל", תל אביב
1928 - "התערוכה השביעית של אגודת אמנים עברית", מגדל דוד, ירושלים
1929 - "אגד אמני ארץ ישראל", דירה ברחוב אלנבי, תל אביב
1932 - "תערוכת אמני ירושלים", מגדל דוד, ירושלים
1957 - "ראשית המודרניזם בישראל", מוזיאון תל אביב
1958 - "עשר שנות ציור ישראלי", מוזיאון תל אביב
1962 - "ציירים ישראליים", תערוכת נשות ויצו לכבוד יום העצמאות, רומא
עיון באמנות: (הציור, הפסול, הבניה): 140 תמונות, רישומים וסכימות; הערות לתמונות מאת א.
אריה אלוייל, טורא אפורה, חמו"ל, 1924
אריה אלוייל, מתור הארץ: 32 פתוחים; עם הקדמה מאת מכס ברוד, תל אביב: אילה על ידי דביר, ת"ש.
אריה אלוייל, היהודי האלמוני: 32 ציורים; עם הקדמה של מכס ברוד, תל אביב: אילה על ידי דביר, ת"ש.
אל החוף: ל"ב ציורים מאת אריה אלואיל; עם דברי-לואי מאת מכס ברוד; ופרקי ספרות ערוכים בידי א.
רוזנצויג, תל אביב: יבנה, תש"ד.
מ[קס] ברוד, י[שראל] מ[איר] לסק, אלואיל, תל אביב: סיני, 1956. (70 רפרודוקציות, מהן 17 בצבע; עם רשימות אוטוביוגרפיות מאת אלואיל) (עברית ואנגלית) (הספר סרוק, להלן)
חיים הררי (עורך), ספר החנֻכה; עורך הנגינות: מנשה רבינא, עורך הציורים אריה אלויל, כרך א של מועדים: סדר ספרים לחגי העם, תל אביב: הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל וחברת אמנות, תרצ"ח.
יד אל יד: שירי ילדים; החרוזים: שרה לוי, הנעימות: עמנואל פוגצוב, הציורים: אריה אלויל, תל אביב: למען הילד, 1941. (תווים)
אפרים צורף, חיי ביאליק; מצֻיר בידי אריה אלואיל, תל אביב: יזרעאל, תש"ב.
אפרים צורף, חיי שאול טשרניחובסקי; מצֻיר בידי אריה אלואיל, תל אביב: יזרעאל, 1945. (הדפסה נוספת: תשכ"ד 1964; תשי"א; תשכ"ד 1964)
שרגא פייבל קלעי (עורך), לזכר קהילת בוברקא ובנותיה; ציורים: אריה אלואיל, ירושלים; ארצות הברית: הוצאת ארגון יוצאי בוברקא והסביבה, תשכ"ד.
(ספר יזכור (עברית ויידיש, עם מדור באנגלית)
איכה; ציורים: אריה אלואיל, תל אביב: הלל – אגודה גרפית להוצאת דפוסי אלואיל, תש"ג.
הגדה של פסח; עִטר: אריה אלואיל, תל אביב: א' מוזס, [תש-].
מגילת רות; כתובה ומצוירת על ידי אריה אלוייל, תל אביב: הוצאת אילה על ידי דביר, ת"ש.
ספר עמוס: הכתב העטור שלשים וארבעה הציורים מאת אריה אלוייל, תל אביב: חברה גרפית הלל, תש"א.
מגלת אסתר; ציֵּר אריה אלואיל, תל אביב: הלל, אגודה גרפית להוצאת דפוסי אלואיל), תש"ב.
לחג החרות תש"ח: פרקים למסיבות פסח; עִטר אריה אלואיל, (תל אביב: דפוס י' שלומי), תש"ח.
הגדה של פסח לחיילי צבא הגנה לישראל: דיני פסח לחייל, תפילת טל; כתב וציֵּר א' אלואיל, תל אביב: הרבנות הצבאית הראשית, תשי"א.
(עברית וצרפתית, עמודה מול עמודה) (הדפסה נוספת: 1967; 1970)
(עברית וגרמנית, עמודה מול עמודה)
מביתניה לוינה ובחזרה – אריה אלואיל; אוצרת: גליה גביש; עיצוב גרפי: ערן צירמן; צילום: רן ארדה; תרגום: יהודית אפלטון, אשדות יעקב מאוחד: מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, 2011.
שם מלחמה משתוללת, כאן שותלים ורוקדים: הדפסים; אריה אלואיל, פאול הניך, אורי כוכבא; אוצר ומעצב התערוכה: אליק מישורי; קטלוג: עורכת: רוני אמיר; תרגום לאנגלית: אליק מישורי; עריכת הטקסט באנגלית: גילה חיימוביץ, רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, 2012. (תערוכה, אוקטובר–דצמבר 2012)
גליה בר אור, אריה אלואיל - אות, דמות, נוף, המשכן לאמנות עין חרוד, 2015
אריה אוֹרגַּד (וֶסטפריד) (נולד ב-17 בדצמבר 1939) הוא שדרן רדיו, מגיש טלוויזיה ובמאי טלוויזיה ישראלי, ממקימי הטלוויזיה הישראלית.
אריה אורגד נולד בישראל בשם "אריה וסטפריד", לבטי והוגו וסטפריד.
אביו היה פקיד באוצר ואמו מורה לתפירה.
הזוג וסטפריד עלה לארץ ישראל בשנת 1936, לאחר שבברלין היו השניים פעילים בתנועה הציונית "החלוץ".
לאחר העלייה, השתלב אביו של אריה כמנהל מס רכוש וקרן פיצויים במשרד האוצר בירושלים, והאם מצאה את מקומה בתחום ההוראה למקצועות האופנה בבתי ספר מקצועיים לנערות.
במסגרת זו בין היתר לימדה תפירה.
את הקריירה הרדיופונית החל אריה בהיותו בן ארבע-עשרה, עת נבחן והתקבל לאולפן הילדים החלוצי של קול ישראל, בהדרכת הבמאי אלף-ארי וולף.
את שירותו הצבאי עשה בחיל הקשר ובגלי צה"ל.
בסיום השרות הצבאי, בחודש מאי 1960, התקבל אורגד לעבודה ב"קול ישראל" כקריין, כתב וכמגיש תוכניות.
בין השנים 1962–1964 עבר אורגד השתלמויות שונות מטעם רשות השידור, לקראת הקמתה של הטלוויזיה הישראלית.
בשנת 1965 זכה אריה מטעם ממשלות ישראל וצרפת במלגת השתלמות ללימודי מקצוע הטלוויזיה, שאפשרה לו לצאת להשתלמות בת שמונה חודשים בטלוויזיה הצרפתית, במטרה לצבור ניסיון מעשי ולהמשיך ולהתפתח בתחום.
בשובו ארצה, הקים יחד עם פרופסור אליהוא כ"ץ, עם חיים יבין, עם טוביה סער ועם אחרים את הערוץ הראשון של הטלוויזיה הישראלית.
עם הקמתו של ערוץ פורץ דרך זה, תפקד אורגד במקביל לעבודתו כבמאי גם כמנהל מחלקת ההגשה וההכשרה של מגישים חדשים:.
הופעתו הראשונה של אריה אורגד מול מצלמה נערכה ב-12 בינואר 1969 במסגרת עבודתו כמגיש מהדורת "מבט לחדשות".
באותו הערב, יום ראשון, מגיש המהדורה חיים יבין איחר להגיע לאולפנים עקב תאונת דרכים ולא נותר מגיש פנוי להגיש את המהדורה.
מנהל מחלקת החדשות שכיהן באותה תקופה, יורם רונן, הזעיק את אורגד ממיטת חוליו בביתו והאחרון ביצע כל מאמץ אפשרי על מנת להגיע בזמן מועד הגשת המהדורה, שנותרה יתומה ממגיש בהיעדרו של יבין.
ב-1 בדצמבר 1970 הממונה על הטלוויזיה נקדימון רוגל הוציא מכתב שבו נאמר שאין לשבץ את אורגד ברשימת מגישי מהדורת "מבט לחדשות", בנימוק שלא זכה בתפקיד במכרז.
במהלך שביתת עובדי רשות השידור באוקטובר–נובמבר 1987 נרשמו שיחות יוצאות רק מהטלפון בחדרו של אורגד, הוא הואשם על ידי המנכ"ל אורי פורת בגנבת שיחות טלפון ונאלץ לשלם כסף לרשות השידור.
תגובת אורגד: "התקשרתי למערכות עיתונים והצעתי מאמרים התומכים בהנהלה".
עד לשנת 1992, תפקד כמגיש בכיר במחלקת החדשות.
במהלך השנים, עסק אורגד גם בבימוי תוכניות אולפן, ולצד זאת בסרטי תעודה שצולמו מחוץ לאולפנים.
אורגד אף הפיק וביים סדרת סרטי דרמות, וכן שחזור פשעים וכתבות לתוכנית "בשידור חוקר".
מעת לעת מילא את מקומם של עורכי ומגישי תוכנית "כלבוטק".
הפיק, ואף ביים ויצר סדרת תוכניות מצלמה נסתרת בערוץ הראשון בשנות ה-70, ה-80. שימש כקריין חדשות בקול ישראל ברדיו, לצד הופעותיו בטלוויזיה.
בשנת 1979 השתתף בתפקיד אורח בסרט "שלאגר" של אסי דיין, ובכיכובם של הגשש החיוור.
לאחר לימודי פסיכולוגיה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית, לצד כל פעילותו, מצא אורגד את מקומו כבמאי בכיר בערוץ הראשון, ולצד זאת הוא מתפקד כקריין בטקסים ממלכתיים.
בזמנו החופשי מתנדב אורגד במשמר האזרחי, וזאת לאחר שסיים בהצטיינות קורס קציני משטרה מתנדבים.
בנוסף לכך, הוא בעל רישיון הפעלה לתחנת חובבי רדיו בדרגה ב'.
בשנת 1993 חדל אורגד מהגשת מהדורות חדשות ועבודתו התמקדה בבימוי.
אריה אורגד נשוי למטי, עורכת סרטים, ואב לשלושה.
אריה אבישר (1926 – 6 במרץ 1968) היה מורה ומחנך, התנדב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, והיה פעיל עלייה אחריה.
לחם במלחמת העצמאות והקים את בית הספר תדמור למלונאות.
אבישר נולד בשכונת בית הכרם בירושלים, בוגר בית חינוך לילדי העובדים.
למד במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין והיה מורה ומחנך.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי יחד עם המתנדבים מהיישוב העברי בארץ ישראל.
הוא הוצב כקורפורל בפלוגת מובילי המים 148 ובשמה הרשמי "PAL) water tank)".
בראשית הקמתה פעלה במדבר המערבי בצפון אפריקה.
הפלוגה נטלה חלק ב"מבצע אוואלאנש", נחיתת בעלות הברית בספטמבר 1943 בחוף סלרנו, דרומית לנאפולי באיטליה.
ב-2 בספטמבר 1944 היה בכוח שחצה את נהר הארנו וכבש את פיזה.
אחד מתפקידי יחידת מובילי המים היה לשקם את מערכת מי השתייה של העיר.
במסגרת תפקידו זה הסתובב ברחבי העיר כולה, אסף יהודים שניצלו ודאג להעבירם לפירנצה.
בהגיעו לרומא, אחרי שבעלות הברית כבשו את העיר, פתח מחדש בעיר את בית הספר העברי ע"ש Vittorio Pollaco וריכז בו 350 תלמידים.
אבישר נטל חלק פעיל בשיקום יהדות פירנצה, הוא פתח מחדש את בית הספר היהודי בפירנצה.
מחוסר מורים תפקד כמנהל בית הספר וצוות המורים כלל את אנשי פלוגת מובילי המים וחיילים יהודיים אחרים שהיו בעיר והיו בעלי כישורים להוראה ולהדרכת נוער.
לאבישר הייתה מחלוקת עם הרב המקומי בנושא מהות החינוך שניתן לתלמידים.
החינוך כלל הכנה לטקסים המקובלים בחגי ישראל וביצועם בפומבי על-פי הנוהג בהתיישבות העובדת בארץ ישראל, בעוד הרב היה מעוניין בטקסים על פי המסורת בלבד.
אבישר היה בין מארגני עליית שארית הפלטה במסגרת לגלית (להבדיל מאנשי עלייה ב' שהתמקדו בעלייה הבלתי לגלית).
בתום המלחמה המשיך לעסוק בפעילות חינוכית באיטליה לפליטים שהגיעו ממזרח אירופה לשם כך, יחד עם חבריו מהחבורה הפקיע בטוסקנה את וילה בנצ'יסטה בפייזולי ששימשה את תנועת הנוער הפשיסטית.
חלק ניכר מפעולות ההצלה של אבישר וחבריו היו איתור ילדים יהודים ברחבי טוסקנה, בכפרים ובמנזרים.
על מקרה אחד מסופר בלקסיקון חסידי אומות העולם שפרסם על ידי יד ושם .
Addolorata בשנת 1997 את אות חסיד אומות העולם.
בין הניצולות היו 12 ילדות מפולין ומבלגיה.
במלחמת העצמאות, השתתף בפריצה לעיר העתיקה של ירושלים יחד עם כוחות "ההגנה".
הוא נמנה עם מפקדי הרובע היהודי ונפצע מירי.
עקב פציעתו פונה מהרובע ולא נפל בשבי, כמו שאר הלוחמים ברובע.
בספטמבר 1948 נישא לחנה לבית הרפז, חברת פלמ"ח ילידת ירושלים.
אחרי הקמת מדינת ישראל ביצע שליחויות מטעם המדינה בדרום אפריקה ובברזיל.
הצטרף לצוות הבכיר של משרד התיירות ומונה למנהל מחלקת ההדרכה, אשר ניסתה להסדיר באופן רשמי את רישוי העוסקים בתיירות.
פתח את בית הספר הראשון למלונאות בית הספר המרכזי לתיירות - תדמור, בהרצליה, אשר נקרא על שמו לאחר מותו.
אבישר הובא למנוחות בהר המנוחות.
יד לזכרו הוצבה בגן של בית הכנסת הגדול של פירנצה.
בארכיון הציוני מצויים מכתבים ששלח לידידתו בארץ.
במכתבים מובאים חוויות צבר ישראלי, בן 19, אשר לראשונה בא במגע עם הגולה.
מועדים וזמנים - אריה אבישר, ספר עזר מנוקד לבתי הספר העבריים בדרום אפריקה המחלקה לחינוך של הקק"ל, הפדרציה הציונית באפריקה הדרומית, יוהנסבורג תשי"ד 1954, 320 עמוד עם ציורים
הבה נגילה / זר שירים לקטן ולגדול, אריה אבישר, ועד החינוך בדרום אפריקה, תשי"ד
אריה אירופי (שם מדעי: Panthera leo europaea) הוא תת-מין של האריה, אשר חי בעבר בדרום אירופה ונכחד ממנה לפני קרוב ל-1,900 שנים.
האריות האירופים משויכים בדרך כלל תחת תת-המין האסייתי (Panthera leo persica), אולם ישנם מדענים הרואים אותם בתור תת-מין נפרד.
בנוסף, ישנה השערה לפיה האריות האירופים הם השריד האחרון של אריה מערות אירופי (Panthera leo spelaea).
אולם, דבר זה נחשב כבלתי סביר מכיוון שבאיורים ובתבליטים היסטוריים נראה האריה האירופי עם רעמה גדולה, בעוד בכל האיורים ההיסטוריים מאויר אריה המערות ללא כל רעמה.
תחום תפוצתו ההיסטורי של האריה האירופי כלל את חצי האי האיברי, אוקסיטניה, איטליה וחבל הבלקן.
עד הכחדתו, היה תת-מין זה בעל התפוצה הצפונית ביותר מבין תת-המינים של האריה.
בית הגידול בו הוא חי היה בעל אקלים ים תיכוני ויערות ממוזגים.
ככל הנראה היה טרפו הביזון האירופי, האייל הקורא, שור הבר, איילים ופרסתנים אירופים נוספים.
בשל הזמן הרב שחלף מאז הכחדתו ידוע אודותיו מעט מאוד.
אריסטו והרודוטוס כתבו כי ניתן למצוא אותו באזור הבלקן בסביבות שנת 500 לפני הספירה.
כאשר חשיארש הראשון עבר במקדוניה בשנת 480 לפני הספירה, מספר גמלי משא שבבעלותו נטרפו בידי אריות אירופים.
מעט לפני שנת 20 לפני הספירה נכחדו האריות האירופים מאיטליה ומהאזורים הסמוכים לה.
בשנה הראשונה לספירה הוא נכחד ממערב אירופה.
בסביבות שנת 70 לספירה הייתה תפוצתו מוגבלת לאזור צפון יוון, באזור שבין הנהרות הליאקמון לנסטוס.
אוכלוסיית האריה האירופי נכחדה סופית עם היעלמותו ממזרח אירופה בשנת 100 לספירה.
לאחר הכחדתו היו האריות האסייאתיים ששרדו באזור הקווקז לנציגים היחידים של האריה שנותרו באירופה, עד למאה ה-10 לערך.
האריה האירופי נכחד עקב ציד, ניצול-יתר ותחרות עם כלבי פאריה.
ציד אריות היה נוהג מקובל בחברה היוונית ובחברה הרומאית וישנן עדויות לכך במיתולוגיה היוונית בסיפורי הרקולס.
מבין תת-מיני האריה, ניצודו דווקא האריות האירופים בשל תפוצתם, שכן הם היו קרובים יותר ליוונים ולרומאים מבחינה גאוגרפית.
זאת ועוד, האריה האירופי התחרה על מזונו יחד עם טורפי-על אירופיים אחרים כמו הזאב וכלבי הבר שצמצמו את המזון שהיה נגיש לו.
האריה האירופי, יחד עם האריה האסייתי והברבארי, נתפס למטרות ניצול בקרבות הגלדיאטורים.
האריה האירופי נאלץ להילחם נגד הגלדיאטורים, טיגריסים כספיים, שורי בר ודובים.
אריה אזולאי (9 ביולי 1933 – 3 באוקטובר 2025) היה איש חינוך ואיש ציבור ישראלי, בעל תואר דוקטור ליהדות מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
כיהן בין היתר כראש העירייה השלישי של אשדוד וכיושב ראש הוועדה הקרואה באופקים.
אזולאי נולד בעיר פאס שבמרוקו ובנעוריו היה חבר בתנועת נוער הבונים, ראש הסניף בפאס ולאחר השתלמות בירושלים בשנת 1952, עמד בראש ההנהגה הארצית של התנועה במרוקו.
הוא עלה לישראל עם רעייתו באפריל 1955 והצטרף לקיבוץ דורות.
אזולאי עבר לקיבוץ ברור חיל והיה הראשון בקיבוץ שיצא ללמוד באוניברסיטה.
לאחר שקיבל תואר ראשון בהיסטוריה ובספרות היה יו"ר ועדת החינוך והיה ממייסדי בית חינוך שער הנגב.
אף על פי שהזדהה עם האידאולוגיה של הקיבוץ, עזב אזולאי מכיוון שלא התאפשר לו להמשיך בלימודים לתואר שני, ועבר לאשדוד.
במסגרת התואר השני כתב עבודה על ביקורו של משה מונטיפיורי במרוקו והשלכות הביקור.
הוא יצא בשליחות תנועת הבונים לארגנטינה, שם סייע למוסד בלכידת אדולף אייכמן ובעקבות זאת גורש מארגנטינה.
לאחר סיום לימודיו ב-1969 יצא בשליחות אגף הנוער והחלוץ של הסוכנות היהודית לפריז, וב-1972 שב לישראל.
באמצע 1978, שב לארגנטינה בשליחות הסוכנות, לאחר פנייתו של מרדכי בר-און, ראש המחלקה לנוער והחלוץ.
הוא היה אחראי גם על הפעילות במדינות השכנות, אורוגוואי, צ'ילה, פרגוואי ופרו.
ב-1980 שב לישראל וחזר לנהל את בית הספר מקיף ג' באשדוד.
בשנת 1992 יצא לשליחות כראש משלחת הסוכנות היהודית בצרפת (עד 1996) והיה חבר בהנהלה הציונית כיו"ר עמית של המחלקה לעלייה וקליטה של הסוכנות היהודית (1997–2006).
ביולי 1973 נענה לבקשת סגן ראש עיריית אשדוד והממונה על החינוך, עדי עם-שלום, ומנהל מחלקת החינוך העל-יסודי, אלישע לוי, להקים ולנהל את תיכון מקיף ג' ע"ש רוגוזין שברובע ד'.
בזמן שליחותו בארגנטינה (1978–1980), החליפוֹ דב גינצבורג בתפקיד בבית הספר, ונערכו שינויים מינהליים, והייתה כוונה למנות מנהל נפרד לחטיבת הביניים.
אזולאי חזר לתפקיד המנהל, וגינצבורג שב לתפקידו הקודם, כסגן המנהל ומורה לטכנולוגיה.
הוא המשיך לכהן בתפקיד עד 1983. באותה עת, מנה בית הספר כ-1,500 תלמידים ו-110 מורים.
בשנת 1981 נבחר לכהן כמזכיר סניף מפלגת העבודה באשדוד ובבחירות המוניציפליות בשנת 1983 נבחר לתפקיד ראש עיריית אשדוד מטעם מפלגת העבודה, תפקיד בו כיהן עד לשנת 1989 במשך קדנציה אחת, ובמקביל כיושב ראש החברה לפיתוח אשדוד (חפ"א).
במהלך כהונתו של אזולאי כראש העירייה, התרחבה אשדוד דרומה לעבר חולות ניצנים ונבנה רובע הווילות רובע ט"ו.
ביוני 1986 נעצר באופן מתוקשר והוחזק במעצר במשך עשרה ימים, במסגרת חקירה בהאשמות של לקיחת שוחד.
לאחר מספר חודשים נסגר התיק לאחר שלא נמצאו ראיות לטענות נגדו ובעקבות העובדה שפעיל של מפלגת העבודה שהעיד נגדו חזר בו מעדותו מספר ימים לאחר שנעצר.
אזולאי טען שהוא נפל קרבן לעלילה מצד יריבים פוליטיים והתלונן על תנאי המעצר המשפילים והעדר נורמות לחקירת אישי ציבור.
בעקבות סגירת התיק דרש מאמר מערכת של מעריב להפיק לקחים מהפרשה בעניין הקלות בה עוצרים חשודים ומאריכים את מעצרם.
ב-1986, במקביל לכהונתו כראש העירייה, הקים את "קרן אשדוד" כעמותה, בהשראה מקרנות דומות שקמו בירושלים ובתל אביב-יפו.
היא הוקמה במטרה לגייס כספים מגופים נטולי אינטרס כלכלי בעיר, בעיקר מיהדות התפוצות וקרנות אחרות.
עם ניצחונו של צבי צילקר בבחירות 1989 לרשויות המקומיות, מונה לראשות הקרן, תחת הסכמה שראש העירייה יהיה בעל הסמכות לעמוד בראש הקרן או למנות אדם מטעמו.
מתוקף אותו הסכם, נקבע תפקידו של אזולאי כיושב ראש מייסד של הקרן.
לאחר סיום כהונתו כראש עיריית אשדוד, כיהן כיו"ר הדירקטוריון של החברה למתנ"סים וכראש המחלקה לעליה ולקליטה של הסוכנות היהודית.
ב-25 בספטמבר 2007 מונה ליו"ר הוועדה הקרואה באופקים על ידי שר הפנים מאיר שטרית.
ביולי 2008 הודיע על התפטרותו מתפקידו כדי להתמקד בכתיבת עבודת דוקטורט.
במקומו, כראש ועדה קרואה, מונה צביקה גרינגולד.
בינואר 2024, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בישראל (שנדחו בעקבות מלחמת חרבות ברזל), הביע את תמיכתו ברשימתו של יניב קקון למועצת העירייה, תנועת "אשדודים".
בוגר תואר ראשון בהיסטוריה של העם היהודי ותואר שני בספרות עברית, שניהם מ"האוניברסיטה העברית" בירושלים.
ביוני 2011 קיבל תואר דוקטור מהחוג ליהדות בת זמננו מהאוניברסיטה העברית בנושא תנועות הנוער היהודיות במרוקו בשנים 1944–1964. העבודה ראתה אור ב-2012 בהוצאת הספרייה הציונית כספר בשם: "נוער בסערה: תנועות הנוער היהודיות במרוקו".
בשנת 2023 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי של אזולאי "ציוני כל הדרך", בהוצאת הספרייה הציונית העולמית, ומוסד ביאליק.
אזולאי כיהן כיו"ר ברית יוצאי פאס.
היה נשוי לרחל, עד פטירתה ב-17 באפריל 2018. לזוג שני בנים ובת.
נפטר ב-3 באוקטובר 2025 בגיל 92, והובא למנוחות בבית העלמין באשדוד.
אריה אגמון (30 ביוני 1938 - פברואר 2004) היה צייר, במאי קולנוע, מפיק טלוויזיה ומרצה ישראלי.
אריה אגמון למד ציור במכון אבני.
לאחר מכן למד אמנות בפריז, והמשיך ללימודי תואר שני ודוקטורט בקולנוע בסורבון שבפריז.
משנת 1969 הופיעו ציוריו בתערוכות בפריז, אנגליה ובישראל.
עסק במחקר על ההיסטוריה של הקולנוע הישראלי.
שימש משנות ה-70 כמרצה לאמנות ולקולנוע באוניברסיטת תל אביב, אוניברסיטת חיפה, סמינרים ומכללות .
משנת 1976 עבד אגמון כבמאי ומפיק בטלוויזיה החינוכית.
יצר עשרות סרטים תיעודיים, תוכניות טלוויזיה וכתבות.
1970 - אמנות וארכיטקטורה בארץ.
סרט תעודי בסיוע משרד התרבות הצרפתי.
1971 - שיטות חינוך חדשות באוניברסיטת Vincennes.
סרט תעודי מוזמן ומופק על ידי חברת AFI, ששודר בערוץ השני בטלוויזיה הצרפתית.
1973 - סרט תעודי על הסלון האווירי ב-Le Bourget בהפקת התעשייה האווירית הישראלית.
1970-1975 - במאי וכתב בתוכנית "שקט, משדרים", בטלוויזיה הכללית.
"בן-גוריון והעלייה ההמונית" - הסרט מנתח את השפעתו של האיש על זירוז העלייה בראשית המדינה.
"שאלוניקי-אושוויץ" - סרט שהופק בעקבות נסיעת ליווי עם ניצולים מקרב יהודי שאלוניקי בביקורם במחנות אושוויץ-בירקנאו.
התוכנית "במעגל פתוח" - קריית החינוך עזתה
"מושגי יסוד ביהדות", סדרה דראמאטית וגם תעודית בנושאים שונים, בין היתר: מצוות בין אדם לחברו ובין אדם למקום.
הפיק במשך תקופה מסוימת את התוכנית "ערב חדש".
"מסרים סמויים וגלויים בסרטי קלנוע
"הקולנוע הציוני והסרט הישראלי", ירחון "מושג" מס' 6, 1976, הוצאת האגודה לקידום אומנות לעם.
1969 - גלריה של האקדמיה Beaux Arts פאריס
1970 - סלון האמנים הצרפתיים Artiste Francais
1970 - תערוכה קבוצתית, גלריה L'Oeil Ecoute פאריס
1972 - סלון החורף (Salon d'Hiver), פאריס
1973 - תערוכת יחיד בגלריה "אנג'ל", ירושלים
1975 - תערוכת יחיד במרכז התרבות היהודית, פאריס
1995 - תערוכת יחיד בגלריה "אפרת", תל אביב.
אריה אורון (שטרן; 1916 – 28 באפריל 1999) היה הנציג הדיפלומטי הישראלי הראשון באיטליה ושגריר ישראל בוונצואלה בשנים 1961–1963. כיהן כמנכ"ל חברת עמידר בשנים 1963–1970, מהנדס במקצועו.
נולד ב-1916 כאריה (לייב) שטרן בלובומל, פולין.
אורון סיים לימודי הנדסת חשמל וכימיה בפקולטה להנדסת חשמל ובפקולטה לכימיה בטכניון וכיהן גם כיו"ר אגודת הסטודנטים שם.
במרץ 1938 ארגן קבוצת סטודנטים מהטכניון, שיחד עמו השתתפו בעלייה לחניתה במסגרת מבצע חומה ומגדל.
בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס לצבא הבריטי ושירת כקצין בארמייה השמינית של הצבא הבריטי במצרים ובלוב.
הוא לחם במערכה נגד כוחות גרמניה הנאצית שלחמו בחזית צפון אפריקה תחת פיקודו של ארווין רומל.
עם תום המלחמה כיהן כיו"ר "המרכז לגולה" באיטליה, שימש כנציג הסוכנות הראשון וריכז את המאמץ לאיסוף שארית הפליטה של יהודי אירופה שם והעלאתם לישראל.
כן פעל במסגרת חסויה להעברת נשק ארצה, ובין היתר אסף ואימן פליטים מוכשרים לקורס טיס של חיל האוויר הישראלי שהיה בראשית דרכו, בהם מפקד חיל האוויר לעתיד מוטי הוד.
ב-29 בנובמבר 1947 (כ"ט בנובמבר) הוביל את שיירת היהודים הראשונה שעברה את שער טיטוס בכיוון ההפוך, של חזרה לארץ ישראל.
לאחר קום המדינה, מונה אורון בינואר 1949 לקונסול הראשון של ישראל ברומא בירת איטליה, עד מרץ 1951. במצוות משה שרת עיברת שמו משטרן לאורון.
עם סיום תפקידו כשגריר שב לארץ עם משפחתו וכיהן כחבר הנהלה בקופת חולים הכללית עד סוף שנת 1960. בשנים 1961–1963 כיהן כשגריר ישראל בקראקס בירת ונצואלה, ובמקביל שימש שגריר בקוראסאו וטרינידד וטובגו הסמוכות.
בהמשך חזר ארצה וכיהן כמנכ"ל חברת עמידר עד אוקטובר 1970, עת מונה לשמש כסגן יו"ר מועצת המנהלים של החברה.
החל בפברואר 1973 כיהן כמנכ"ל חברת "בנייה להשכרה" של ההסתדרות וכמנכ"ל ויו"ר קרן הגמלאות המרכזית של ההסתדרות.
אריה אורון נפטר בשנת 1999 ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק.
הוא הותיר אחריו את רעייתו עבריה אורון (1920–2003), ושני ילדים: צופי מרום (1950), ד"ר לפסיכולוגיה, וחמי אורון (1952), מהנדס אווירונאוטיקה.
אריה אלוטין (20 באוגוסט 1898 – 11 בנובמבר 1979) היה כירורג, ממייסדי ארגון מגן דוד אדום בישראל, מנהל מחלקת ההדרכה במד"א, ומחבר ספרי רפואה.
אלוטין נולד לאלטה ופנחס בקורמה שבפלך מוהילב של רוסיה הלבנה (האימפריה הרוסית).
למד רפואה באוניברסיטה הרפואית לאומית חרקוב בחרקוב, והוסמך ב-1924. באותה תקופה היה פעיל בארגונים ציוניים שהיו אז אסורים; בגלל פעילותו בתנועת "צעירי ציון", נאסר והוגלה לסיביר.
ב-1926 שוחרר ועלה לארץ ישראל עם אשתו חנה לבית אלקנוביץ, ילידת קונוטופ, שסיימה עמו את לימודי הרפואה בחארקוב והייתה רופאת ילדים.
החל לעבוד בבית החולים הדסה ברחוב נחלת בנימין, ולאחר מכן בבית החולים הדסה שנפתח ברחוב בלפור בתל אביב.
תחילה עבד ללא שכר והשלים את הכנסתו במאפייה שבה עבד בלילות.
בהדסה עבר את כל מסלול ההכשרה של כירורג.
לאורך השנים מונה לסגנו של מנהל המחלקה, פרופ' מכס מרכוס, וב-1948 מונה למנהל מחלקת כירורגיה ג'.
עם פתיחת בית החולים איכילוב ב-1961 עבר לנהל את מחלקת כירורגיה ג' שם, עד פרישתו לגמלאות בשנת 1965.
היה ממייסדי מגן דוד אדום בישראל.
בשנות השלושים היה ממייסדי "ארגון תורמי דם מתנדבים בישראל" במסגרת מגן דוד אדום.
במקביל הקים במגן דוד אדום את מחלקת ההדרכה הארצית, הדריך את הקורס הראשון לעזרה ראשונה של הארגון ועמד בראש המחלקה במשך עשרות שנים.
כן היה חבר בהנהלת מד"א..
בשנת 1930 שובץ אלוטין לארגון ההגנה לצוות עזרה ראשונה בתל אביב ככירורג.
הצוות כלל את ד"ר שמעון איינהורן ומרכזו היה שמעון סבוראי.
עד שנת 1934 הצוות פעל כ"ועדה לעזרה ראשונה" רק בתוך שורות הארגון ורק לשם טיפול בנפגעי השורה.
בשנת 1934 הוקם השירות הרפואי של ההגנה לאזור תל אביב.
השירות הרפואי ארגן שרותי רפואה בעיר ותכנונם לצורכי שעת חירום.
מטה השירות הרפואי ששמעון סבוראי היה מפקדו היה מורכב מהרופאים אלוטין ווולף.
במלחמת העולם השנייה היה מופקד על ארגון "גדוד הרופאים לשעת חרום", סגנו היה הד"ר נתן לס.
אלוטין חיבר את ספרי העזרה הראשונה הראשונים שיצאו במדינת ישראל.
ב-1931 יצא ספרו "עזרה ראשונה במקרי אסון" בהוצאת "הרפואה" (עיתון ההסתדרות הרפואית בארץ ישראל).
בשנת 1942הוציא את "עזרה ראשונה בחרוזים" במשותף עם הסופר חנניה רייכמן, ובשנת 1949הוציא את "מדריך לעזרה ראשונה" בהוצאת מד"א.
ספר זה הודפס עד שנות השבעים ב-15 מהדורות, תורגם לאנגלית לצרפתית ולערבית, והופץ ב-65,000 עותקים בעברית וביחד עם ההוצאה העממית בשם "עזרה ראשונה לכל" (20,000 עותקים) והתרגומים, כ- 100,000 עותקים.
בשנת 1960 חיבר את "הנשמה מפה לפה", חוברת שהייתה בסיס לספרי הדרכת שיטת ההחייאה של שנות השמונים ואילך, (הופצה עד 1971 ב-140,000 עותקים).
בראשית שנות ה-30 הרצה בתל אביב במסגרת "המוסד הפדלוגי להורים" בנושאי אנטומיה ורפואה.
משנת 1929 קיים אלוטין קורסים, במסווה של השתלמויות לחברי מגן דוד אדום וזאת בעזרת שמעון סבוראי מפקד הש"ר בסניף תל אביב.
בעקבות מאורעות תרפ"ט נתברר הצורך לקיים שירות ע"ר קבוע שיעמוד לרשות ההגנה.
הוקם מד"א, שהעומדים בראש סניפיו וכמעט כל חבריהם וחברותיהם היו מאנשי ההגנה.
אלוטין ריכז את הרצאותיו ושיעוריו בחוברות ללימוד העזרה ראשונה, שפורסמו והופצו כפרסומי מד"א.
אלוטין העביר מאות קורסים בעזרה ראשונה מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20. ועד לאחר קום המדינה.
בין השאר הרצה על הנושא בצה"ל.
כמו כן, היה בוחן את המסיימים של קורסי עזרה ראשונה.
אלוטין שהשתתף כעוזר שני בניתוח בניסיון להציל את חיים ארלוזורוב בליל ההתנקשות, ב-16 ביוני 1933 מעיד על מה שהתרחש בחדר הניתוח :
"ואז קם רחמים המוכתאר ונשא נאום ברכה והרים כוס לחייהם של הד"ר אלוטין הד"ר אליהו בן-טובים, ולחיי האחיות".
ב-21 באוגוסט 1957 ניתח את המהנדס פיאטלי, שנפצע אנושות במעיו.
אך פיאטלי נפטר לאחר מספר ימים.
פרשת רצח המהנדס פיאטלי הסעירה את המדינה דאז.
בשנת 1961 מחלקת ההדרכה הארצית של מגן דוד אדום שאלוטין עמד בראשה החליטה להמליץ על "הנשמה מפה לפה" בזמן חוסר הכרה והפסקת נשימה.
אלוטין הוציא חוברת מיוחדת על "הנשמה מפה לפה" בשיטה ישירה ובעזרת "נתיב אוויר"
בין תלמידיו היו פרופ' משה סולובייצ'יק ופרופ' מנדל סטבורובסקי, שהמשיכו את דרכו בבית החולים איכילוב כמנהלי מחלקות כירורגיות.
תלמידו פרופ' דב טולצ'ינסקי התמנה למנהל מחלקה כירורגית בבית החולים תל השומר, וד"ר אליהו בן טובים כמנהל מחלקה כירורגית בבית החולים זיו בצפת.
לאחר שפרש אלוטין לגמלאות המשיך לעבוד כמנתח יומיים בשבוע במחלקתו של תלמידו פרופ' מנדל סטבורובסקי, עד הגיעו לגיל 77.
אלוטין היה חתן פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית מטעם עיריית תל אביב לשנת 1962-1963, על מחקריו בתחום.
בשנת 1973 זכה בפרס ע"ש משה פרנקל.
בתו היחידה, ירדנה, הייתה פסנתרנית, מלחינה וקומפוזיטורית.
אלוטין נפטר בשנת 1979. נקבר בבית הקברות קריית שאול.
אריה אמריקני (שם מדעי: Panthera atrox) הוא מין של טורף נכחד הקרוב לאריה מהסוג פנתר שבמשפחת החתוליים.
האריה היה אנדמי לאמריקה הצפונית ולצפון מערב אמריקה הדרומית.
בדיקות גנטיות הראו שהוא קרוב לאריה המערות שחי באותה התקופה באירואסיה.
האריה האמריקני הוא מהחתוליים הגדולים ביותר שהתקיימו אי פעם, גדול ב-25% לערך מהאריה האפריקני של ימינו.
מקור אריה זה הוא אמריקה הצפונית.
עם זאת, מעריכים שהאריות נדדו עד לצפון-מערב אמריקה הדרומית כחלק מהחילוף האמריקני הגדול.
משערים שאורך גופו היה 2.5-1.6 מטרים, וגובה כתפיו היה 1.2 מטרים כשעמד.
כלומר, הוא התחרה על טרף קטן יותר מאשר הדוב קצר-הפנים הענקי, שהיה הטורף הגדול ביותר באמריקה הצפונית בזמנו.
הוא היה בנוי בצורה פחות מאסיבית מאשר הטיגריס השנחרבי, שייתכן והגיע למשקל של 360 ק"ג.
גולגולתו דמתה לזו של היגואר.
כמאה פרטים של אריות אמריקנים אותרו בבורות הזפת בלה בריאה שבקליפורניה, כך שמבנה גופם ידוע היטב.
המאפיינים והשיניים שלהם מזכירים מאוד אריות מודרניים, אך הם גדולים מהם במידה ניכרת.
מעריכים כי האריה האמריקני הוא תת-המין הגדול ביותר של האריה.
האריות הקדומים ביותר באמריקה מדרום לאלסקה חיו בתקופת הפליסטוקן, לפני כ-340 אלף שנה.
לאחר מכן, הם התפשטו בצורה נרחבת מאלברטה עד מרילנד ופרו.
באמריקה הצפונית הם נמצאו ביותר מקומות במערב מאשר במזרח.
נמצאו אף שרידים בדרום, עד לצ'יאפס, שבמקסיקו.
הם לא נמצאו באותם אזורים בהם היגואר היה נוכח, שכן האחרון העדיף יערות וג'ונגלים, בעוד שהאריה האמריקני העדיף אזורים פתוחים.
כמו יונקים גדולים רבים, הם נכחדו בסוף תקופת הפליסטוקן או בתחילת תקופת ההולוקן.
המאובנים האחרונים שנמצאו, באדמונטון, מעריכים את תקופת חייהם לעד לפני 11,350 שנה.
בחלק מהאזורים בהם היו נפוצים, האריות חיו בתנאי אקלים קרים.
קרוב לוודאי שהם השתמשו במערות לצורך מחסה מהקור.
ייתכן והם ריפדו את המאורות שלהם בעלים או בעשבים, בדומה לטיגריס הסיבירי של ימינו.
בבורות הזפת בלה-בריאה נמצאו פחות מאובנים שלהם משל כל טורף אחר, כגון הטיגריס השנחרבי או זאב הבלהות.
הדבר עשוי להצביע על כך שהם היו חכמים מספיק על מנת להימנע מהסכנה.
האריה האמריקני צד איילים, סוסים, גמלים, טפירים, ביזון אמריקאי, ממותות ואוכלי צמחים גדולים אחרים.
עצמותיהם נמצאו באתרים אינדיאניים- עובדה היכולה לרמז שציד על ידי האדם תרם להכחדתם.
האריה האמריקני סווג תחילה כמין רחוק בסוג פנתר, וניתן לו השם המדעי Panthera atrox, שמשמעותו "פנתר אכזר" בלטינית.
כמה כותבי מאמרים מודרניים קיבלו דעה זו, אולם רוב המומחים חושבים כי הוא קרוב של האריה האפריקאי ושל אריה המערות, הנכחד גם הוא.
ישנם פלאונטולוגים מודרניים המסווגים אותו כתת-מין של האריה ולא כמין נפרד, אחרים חוזרים לסברה המקורית ומניחים שהוא מין נפרד שהתפתח באמריקה הצפונית בנפרד משאר האריות, כך שהוא מין עצמאי.
אריה אמריקני הופיע בסדרה "מועדון הקרב הג'ורסי" במהלכה הוא טורף ביזון, אך נהרג על ידי דוב קצר-פנים.
בנוסף הוא הופיע בסדרה "העולם החדש הפראי".
אריה (לייב) (ליאו) אֲבִילֵאָה (ניֶיסבִיזְ'סקי) (נובמבר 1885, רוז'ינוי, פלך גרודנה, רוסיה – יוני 1985, ירושלים) היה פסנתרן ומורה למוזיקה ישראלי, מראשוני הפסנתרנים והמורים לפסנתר בארץ, פרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון של ז'נבה, בקונסרבטוריון 'שולמית' בתל אביב הקטנה ובאקדמיה למוזיקה בירושלים, מחלוצי המוזיקה הקלאסית בארץ ישראל.
אבילאה נולד בשם לייב (לייבל, לייבלי) נייסביז'סקי בעיירה רוז'ינוי בפלך גרודנה שברוסיה (רוסיה הלבנה), החמישי מששת ילדיהם של פייגה ואלכסנדר אליעזר זיסל נייסביז'סקי (1840–1906), חזן (פרסם ספר לחנים לתפילות בשם "המתפלל", 1903).
שניים מאחיו הגדולים היו גם הם מוזיקאים.
כבר בילדותו גילה כישרון מוזיקלי ניכר.
אביו, שהיה באודסה, הביא משם פסנתר בן כמאתיים שנה, בצורת שולחן מרובע, שהיה היחידי בעיירה.
כשהיה בן חמש החל לנגן בפסנתר הישן, התגלה כבעל שמיעה אבסולוטית, למד במהרה לקרוא תווים ואהב לשיר.
בגיל שש ערך את הקונצרט הראשון שלו, בעיר הפלך גרודנה, והתפרסם כילד פלא.
בעזרתו הכספית של בעל בית חרושת לסיגריות שרשבסקי, שהביע את רצונו לתמוך בילד המחונן, הביאו אביו לעיר וילנה ללמוד בבית הספר למוזיקה.
בווילנה זכה לתמיכה בתקופת לימודיו: הוא התקבל לביתה של משפחה מקומית, ששכרה לו מורה והכניסה אותו לבית הספר למוזיקה.
המנהל הרוסי של בית הספר, טרסקין, פטר אותו משכר לימוד והשגיח מקרוב על חינוכו המוזיקלי.
בקונצרט של בית הספר שנערך ב-14 במרץ 1893, שבו השתתפו תלמידים רבים (רובם יהודים), זכה אבילאה בן השמונה לתשואות רמות.
ואולם, חרף ההתפעלות מכישרונו, תמיכתם הכספית של רבים מתומכיו פסקה לבסוף.
כתב העיתון היהודי-רוסי "ווסחוד" בווילנה תהה מעל דפי העיתון על עתידו של הילד.
הוא עבר לעיר ורשה, לאחיו אפרים, שהיה מבוגר ממנו בכחמש שנים, ושם למד בקונסרבטוריון ניצוח על תזמורות צבאיות.
כשהיה בן שלוש עשרה לקח אותו אחיו, לבקשתו, לנשף חנוכה שערכו הציונים, והוא נעשה לציוני.
זמן קצר לאחר מכן שב לווילנה, שם למד נגינה בפסנתר אצל קלרה חונוביץ' (בתו של הצלם חונוביץ'), בוגרת טרייה של הקונסרבטוריון בבירה סנקט פטרבורג.
הוא החל להתפרנס ממתן שיעורי פסנתר ולחסוך כסף כדי לנסוע ללמוד בפטרבורג.
בראשית שנת 1902, בטרם מלאו לו 15, התקבל לקונסרבטוריון הממלכתי בפטרבורג, ומיד קיבל מלגה מאת תורם אלמוני.
בפטרבורג למד אצל הפסנתרנית מארי בֶּנוּאָה (Marie Benois) (תלמידתו של תאודור לשטיצקי) והמלחינים ליאדוב וגלאזוּנוב, והיה אחד התלמידים הבולטים בקונסרבטוריון בזמנו.
בשנת 1908 נמנה עם מייסדי החברה למוזיקה עממית יהודית, ביחד עם יואל אנגל, יוסף אחרון, מיכאיל גנסין, לזר סמינסקי, זוסמן קיסלגוף, אלכסנדר ז'יטומירסקי, אלכסנדר קריין, מיכאל מילנר, שלמה רוזובסקי, אריה פרידמן-לבוב ועוד.
בשנת 1909 נסע לווינה לאחיו, שכיהן שם כמנצח על מקהלת בית הכנסת.
לאחר מכן היה בבודפשט, שב לווינה, ולבסוף נסע לשווייץ להשלים את הכשרתו המוזיקלית אצל ברנהרד סטאוונהאגן , תלמידו של ליסט, בכיתת הווירטואוזיות שבקונסרבטוריון למוזיקה של ז'נבה.
ב-1911 נישא בז'נבה לפֶה (פיי) גֶלֶר, ילידת רוסיה, ובתוך חמש שנים היו בני הזוג להורים לשלוש בנות.
ב-1914 התמנה לראש המחלקה לפסנתר בקונסרבטוריון של ז'נבה, משרה שבה החזיק עד 1922.
ערך קונצרטים והופיע כסולן עם תזמורות באירופה, בחברת גדולי המוזיקאים של ראשית המאה.
בקיץ 1921 נפגש בשווייץ עם משה הופנקו, מנהל בית הספר למוזיקה 'שולמית' בתל אביב הקטנה (בית הספר למוזיקה הראשון בארץ ישראל), שהזמינו להצטרף לסגל המורים.
וכך, בתום 13 שנות פעילות במערב אירופה, עזב את משרתו באקדמיה למוזיקה בז'נבה ועלה ארצה; הוא הפליג מטריאסטה ובינואר 1922 הגיע דרך מצרים ליפו.
הוא התיישב בתל אביב והצטרף לבית הספר 'שולמית', שבו היה ממניחי היסוד לפדגוגיה המוזיקלית בנגינת פסנתר.
במקביל, פתח בראשית אותה שנה סטודיו לפסנתר בשדרות רוטשילד.
בין תלמידיו: המלחינים מרדכי סתר והרברט ברין .
זמן קצר לאחר בואו ארצה ערך רסיטל לפסנתר.
בהפסקה ניגש אליו הזמר יהודה הר-מלח (בַּרגזַלץ), ידיד ותיק מפטרבורג, שעלה ארצה בקיץ 1920; איש מהם לא ידע שחברו בארץ, שכן שניהם פעלו בה תחת שמות מעוברתים.
הפגישה הולידה שיתוף פעולה בין השניים.
אבילאה הצטרף לצוות האופרה שייסד הר-מלח בעזרת הזמר אריה פרידמן-לבוב (בעצמו ידיד של השניים מפטרבורג), בתפקיד מנצח התזמורת.
לקראת פסח 1923 (סוף חודש מרץ) הוחל בהצגת האופרה "פַאוּסְט" לגוּנוֹ, בתרגום אהרן אשמן ובליוויו של אבילאה, וזכתה להצלחה רבה (כך גם הוכשרה הקרקע לבואו של מרדכי גולינקין, שעלה ארצה באביב 1923 וייסד את האופרה הארצישראלית).
באפריל 1924 הגיע לביקור הכנר הנודע יוסף אחרון (שנמנה עם חברי החברה למוזיקה עממית יהודית בפטרבורג), והופיע בארץ עם אבילאה בסדרת רסיטלים שכללו סדרה ארוכה של קטעים וירטואוזיים לכינור.
אבילאה עשה רבות לקידום המוזיקה הקאמרית בארץ.
כבר בשנת 1923 ארגן, לראשונה בתולדות היישוב, סדרה קצרה למנויים באולם גימנסיה 'הרצליה'.
הסדרה, שכללה שלושה קונצרטים (שבהם הופיע גם אבילאה עצמו), הציעה תוכניות עשירות ומגוונות – מוזיקה קאמרית, מוזיקה ווקאלית ויצירות לפסנתר.
בביקורת שכתב א' זַכְּס על אחד הקונצרטים בגימנסיה הרצליה ב-1923, תיאר את אבילאה כ"בעל טכניקה נגינתית ממדריגה ראשונה, מלא אש וטמפרמנט עד כדי התרוממות נפש אמיתית, רגש עז ורך, לבת נגינה אדירה, המתפרצת בסער תשוקות תוססות וששות ומגיעה עד כדי התעלות טרגית מקסימה וליריות פיוטית מעודנת".
בסוף אותה שנה כתב יעקב ויינברג:
מהמנגינה הראשונה שנוגנה בקונצרט, נראה ברור כי הא' אבילאה הוא גם פסנתרן חשוב וגם אמן מוסיקלי חשוב בכלל.