tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם הכסף נגמר מבלי שבניית בית הכנסת הושלמה, ועל כן שימשה כיתת בית הספר לתפילה.
בשנת 1922, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, חודשו המאמצים לאיסוף כספים להשלמת בית הכנסת.
בינתיים התפילות המשיכו להתקיים בבית הספר.
חיים טפר, הרוח החיה מאחורי השלמת בית הכנסת ארגן את בני המושבה וביחד הם בנו את בית הכנסת, שנחנך בשנת 1926. קירות בית הכנסת עוטרו בציורי קיר של דב קראוזה.
החל מפתיחתו של בית הכנסת הופיעו בו חזנים שונים ומפורסמים, בהם יעקב גוזמן וגרשון סירוטה.
המבנה שימש לא רק לקיום תפילות ואירועים חגיגיים, אלא גם להגנה על התושבים.
בשנת 1929 במהלך מאורעות תרפ"ט התבצרו תושבים בבית הכנסת שבוצר בשקי חול.
בהמשך הוחבא נשק של ההגנה בסליק מתחת לארון הקודש.
בשנת 1933 תיאר הרב של נס ציונה, יעקב גיל, את בית הכנסת כמצטיין ביופיו כלפי כל דרום יהודה.
בבית הכנסת התנהלה התפילה בהברה אשכנזית, בניצוחו של גבאי בית הכנסת, חיים טפר.
בשנת 1941 הוקם במושבה בית כנסת נוסף לנוער, בו התפללו בהברה ספרדית.
בשנת 1942 התמוטטה עזרת הנשים שהייתה עשויה כמרפסת עץ ובשיפוצים שנעשו לאחר מכן נבנתה עזרת נשים מבטון.
בשנת 1950 צייר צבי קמחי ציורי קיר חדשים על הקירות.
לאורך השנים עבר המבנה שינויים, אך הוא המשיך לשמש ברציפות לייעודו המקורי.
לימים, הוזנחה הקומה התחתונה והפכה למחסן אך לבסוף הוסבה למשרדי מפקדת המשמר האזרחי העירוני.
בית הכנסת עבר חידוש יסודי ב-2019.
בית הכנסת הוקם בסגנון האקלקטי שהיה נהוג בארץ ישראל בעת בנייתו.
המבנה הוא מלבני כשצלעותיו הצרות הן במזרח ובמערב, והצלעות הארוכות בצפון ובדרום.
לבית הכנסת 12 חלונות גדולים שבחלקם העליון קשת מחודדת בסגנון האדריכלות האיסלמית, ארבעה חלונות בכל אחת מהצלעות הצפונית, הדרומית והמזרחית.
הכניסה לבית הכנסת היא מן המערב, שקירו הוא בחצי עיגול קשתי.
בצד הצלע המערבית מבנה שירות ובו מדרגות לעלייה לכניסה לעזרת הנשים.
על גג בית הכנסת חזיתות מעוטרות.
בחזית המזרחית גמלון מסוגנן, שבתוכו שני חלונות הנראים כלוחות הברית, כשמעליהם מגן דוד גדול ומצידיו שני מגיני דוד קטנים, כולם מפוסלים בחזית.
מעל למגן הדוד האמצעי מתנוססת חנוכייה.
בחזית המערבית שעל גג המבנה, חזית דומה לחזית המזרחית, אך מעוגלת באופן המשתלב עם הצלע המערבית המעוגלת של המבנה.
החלל הפנימי של בית הכנסת כולל ארבעה עמודי ברזל עם כותרות קלאסיות הנושאות את תקרת האולם.
לבימה צורה של משושה, מעוטרת בגווני תכלת.
ארון הקודש כולל מרכיבים של אדריכלות קלאסית.
מתחת לבית הכנסת, קומה תחתונה המשמשת כבסיס הפעלה של המשמר האזרחי.
בית הכנסת "אהל שרה", הידוע גם בשם "בית הכנסת הגדול" בעיר רחובות נחנך בשנת 1903 והיה לבית כנסת הראשון שנבנה במושבה.
בית הכנסת ניצב בראש גבעה בפינת הרחובות בנימין ומנוחה ונחלה, שהייתה, בהתאם להלכה, הנקודה הגבוהה ביותר במושבה בעת בנייתו.
האתר הוכר כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
כאשר הוקמה המושבה רחובות בשנת 1890 היה צורך במבנה ציבור שירכז את הפעילות במושבה, לשם כך נבנה ה"שלאש" ("צריף עץ" ברוסית).
המבנה חולק לשלושה חלקים: מטבח, מעון לחברי מנוחה ונחלה וחדר אוכל ששימש גם כתלמוד תורה ובית כנסת.
בשנת 1896 הבטיחה סימה, אשת יעקב ברוידא, נדבן וממייסדי המושבה, לתרום 5,000 רובל לבניית בית כנסת, שיקרא על שם אמה, שרה רבינוביץ'.
אבן הפינה הונחה באותה שנה.
ועד המושבה פנה לאדריכל ברוך פפירמייסטר שיתכנן את מבנה בית הכנסת, אך התרומה לא הגיעה והבנייה התעכבה עוד שבע שנים.
בתום הבניה נחנך בית הכנסת בטקס מפואר אליו הגיעו אורחים מכל הארץ, ביניהם גם הרב אברהם יצחק הכהן קוק, שכיהן אז כרבן של יפו והמושבות.
האורחים התכנסו בבית כנסת הישן ב"שלאש" ומשם פנו עם ספרי התורה בתהלוכה לבית הכנסת, שם הוכנסו לארון הקודש החדש שנבנה על ידי מיכאל לוצקי, נגר המושבה.בית הכנסת מעוצב בסגנון אקלקטי.
במהלך השנים נוספו אגפים מצפון ומדרום למבנה המקורי, ששופץ והורחב עם הרחבה שבחזיתו.
בבית הכנסת מתקיימות עד היום שלוש תפילות ביום.
אחת לחודש, בדרך כלל בשבת מברכין, מתארחים בו חזנים ידועים, העורכים את תפילות אותה שבת.
תפילות אלה מושכות אליו חובבי חזנות רבים.
בית הכנסת הגדול ברייקה היה בית הכנסת המרכזי של הקהילה היהודית בעיר רייקה שבקרואטיה משנת 1903 ועד החרבתו על ידי הנאצים בשלהי מלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת הראשון בעיר נבנה במבנה תלת-קומתי.
בשנת 1901 הכילה הקהילה היהודית ברייקה כ-2,600 חברים.
הקמת בית הכנסת החדש החלה לאחר שנאספו תרומות להקמתו.
הבנייה החלה בשנת 1902 ברחוב וִיָּה דֶלְ-פּוֹמֵרִיוֹ 31, ממזרח לנהר וסמוך לנמל המרכזי (כיום סמוך לתחנת הרכבת המרכזית של העיר), בנייתו הסתיימה ב-18 בספטמבר 1903, כ"ו באלול ה'תרס"ג והוא נפתח רשמית ב-22 באוקטובר 1903. פנים בית הכנסת נבנה בסגנון מודחאר.
בית הכנסת נחרב ב-25 בינואר 1944 על ידי הנאצים.
בית הכנסת הגדול באוני (בגאורגית: ონის სინაგოგა) הוא בית כנסת ברחוב וחטנג השישי בעיר אוני שבחבל רצ'ה בגאורגיה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1895, והוא בית הכנסת הפעיל העתיק ביותר בגאורגיה.
בית הכנסת נבנה בשנת 1895 בסגנון אקלקטי.
בית הכנסת אוני הוא בית הכנסת השלישי בגודלו בכל גאורגיה אחרי בית הכנסת הגדול של טביליסי ובית הכנסת כותאיסי.
בית הכנסת עוצב בהשראת בית הכנסת של קהילת לוצק שבפולין.
חבר הקהילה באוני, אליהו אמשיקשוילי אשר נסע לפולין התרשם מבית הכנסת שבלוצק ורצה להעתיק את צורתו לאוני.
בבית הכנסת שלושה ציורי קיר המראים את מעמד הר סיני, ארבעת המינים ומנורת שבעת הקנים.
עמודי בית הכנסת מעוטרים בתבליטי עלים וכיפת בית הכנסת מעוטרת בתבליטי מגן דוד.
במהלך רעידת האדמה החמורה שהתרחשה ברצ'ה בשנת 1991, נפגע בית הכנסת בצורה חמורה וסדקים רבים נפערו בקירותיו.
ארבע שנים לאחר הרעידה, שופץ בית הכנסת וחודש בעזרת כסף שהגיע מהממשלה הגאורגית ומארגון הצדקה היהודי אמריקאי הג'וינט.
בטקס הפתיחה המחודשת השתתף גם נשיא גאורגיה בזמנו, אדוארד שוורדנדזה.
את מלאכת השיפוץ ושחזור בית הכנסת הוביל האדריכל פרופסור שׁוֹתָּה בּוֹסתַנִשווִילִי.
ב-2 בספטמבר 2015 נערך בבית הכנסת טקס לציון מאה עשרים שנה לבית הכנסת.
הטקס נערך בהשתתפות ראש ממשלת גאורגיה, אִירָאקְלִי רָ'רִיבַּאשְוִוילִי .
יהדות גאורגיה מנתה בשיאה כרבע מיליון יהודים שהשתייכו לקהילה עתיקה בעלת מנהגים מיוחדים.
אך, בשנות השבעים והתשעים רבים מבני הקהילו עלו לישראל ובגאורגיה נשארו מספר מועט של יהודים.
בית הכנסת קהל גדול באדירנה (בטורקית: Edirne Büyük Sinagogu) הוא בית כנסת אשר קיים בעיר אדירנה בטורקיה מאפריל 1909. בית הכנסת אשר תוכנן בדומה לבית הכנסת טמפלגאסה הוא הגדול ביותר בבלקן והשלישי בגודלו באירופה לאחר בית הכנסת הגדול של בודפשט ובית הכנסת הגדול של פלזן.
באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20 נזנח המבנה וב-1997 קרסה תקרתו.
ב-2010 החליטה ממשלת טורקיה לשקם ולשפץ את המבנה בעלות של 1.7 מיליון דולר אמריקני וב-2015 הוא נפתח מחדש לקהל הרחב ומשמש מוזיאון ובית תפילה.
תעוד לקהילה יהודית רומניוטית קיים מהמאה ה-6 עת שלטה בעיר האימפריה הביזנטית.
ב-1361 כבשו העות'מאנים את אדירנה והפכו אותה לבירתם.
בשלהי המאה ה-15 ובראשית המאה ה-16 הגיעו לעיר מגורשי ספרד ובהמשך מגורשי פורטוגל.
בראשית המאה ה-17 נמנו בעיר 5,000 יהודים, צביונה של הקהילה השתנה מרומניוטי לספרדי ובניה דיברו לאדינו.
ב-1905 שוב פרצה בעיר אדירנה שרפה גדולה ובמהלכה נשרפו וחרבו כל 13 בתי הכנסת של הקהילה ובכללם בית הכנסת הרומניוטי שהוקם עוד במאה ה-11. לאחר השרפה הוחלט להקים בית כנסת מרכזי לקהילה.
בהמשך, היגרו בני הקהילה גם לארצות הברית ולישראל.
ב-1922 נמנו בעיר 13,000 יהודים, וב-1927 ירד מספרם ל-5,712. ב-1934 פרצו פרעות כנגד בני הקהילות היהודיות בכל מזרח תראקיה ובכלל זה בעיר אדירנה.
ב-1948 נמנו בעיר 2,750 יהודים ומספר זה ירד בהתמדה עד לכדי 100 נפשות בראשית שנות ה-70. ב-1988 חיו בעיר 3 יהודים.
בניית המבנה החלה ב-1907 בסגנון אדריכלי נאו-מורי.
למבנה שלוש חזיתות ושני צריחים.
באולם התפילה מקום ל-900 גברים ובעזרת הנשים מקום ל-300 נשים.
בית הכנסת נבנה בהתאם לתוכניותיו של האדריכל הצרפתי פראנס דפרה, והוא ככל הנראה תכנן אותו בדומה לבית הכנסת טמפלגאסה בווינה.
בית הכנסת נחנך בערב פסח, 5 באפריל 1909, פעל עד 1969 וננטש לחלוטין ב-1983. ב-1995 הולאם המבנה והועבר לבעלות הממשלה.
ב-1997 קרסה תקרת בית הכנסת.
ב-2010 החליטה ממשלת טורקיה לשפץ את המבנה, להופכו למוזיאון ולשמר בתוכו אולם תפילה.
במהלך השיפוצים, בשל המתיחות ביחסי טורקיה–ישראל הכריז מושל אדירנה כי המבנה ישמש רק כמוזיאון והוא אוסר על הקמת אולם תפילה וקיום תפילות בו.
ההכרזה עוררה סערה ובעקבותיה הכריז נציג ממשלת טורקיה כי ייעודו המקורי של המבנה יישמר והוא ישמש גם כבית כנסת.
ב-26 במרץ 2015 נפתח בית הכנסת בטקס חגיגי שכלל תפילת שחרית בראשות הרב הראשי של טורקיה יצחק חליבה.
בטקס הפתיחה נכח סגן ראש ממשלת טורקיה בולנט ארינץ' וראשי יהדות טורקיה.
בית הכנסת הגדול בברנו היה אחד מבתי הכנסת הגדולים בצ'כוסלובקיה בתקופה שבה עמד על תילו, ושימש את קהילת יהודי ברנו בירת מוראביה.
בית הכנסת נחנך ב-1856 ושימש את הקהילה היהודית המקומית בברנו עד שנשרף בידי הנאצים ב-16 במרץ 1939.
לאחר שריפתו, נהרס בית הכנסת והריסותיו פונו.
המגרש שעליו עמד בית הכנסת נותר פנוי, ונכון לסוף העשור השני של המאה ה-21 לא מתוכננת בנייה במקום.
בית הכנסת הגדול בסנטה (בסרבית: Velika Sinagoga u Senta) היה בית כנסת אשכנזי, שפעל בעיר סנטה בצפון סרביה בין השנים 1873–1944. ב-1957 נהרס המבנה, במקומו הוקם מרכז רפואי, והוקם גלעד להנצחת בית הכנסת.
קהילה יהודית נוסדה בסנטה במהלך המאה ה-18. בית קברות יהודי נחנך ב-1775, וב-1817 הוקם במקום מקווה.
במהלך מהפכת 1848 בהונגריה נרצח רב הקהילה איסר אולמן על ידי אנשי מיליציה סרביים.
לאחר הקרע ביהדות הונגריה היו בקהילה שני זרמים: קהל חסידי קטן וקהל אורתודוקסי אשכנזי גדול.
בראשית המאה ה-20 חל פילוג בקהילה האשכנזית, ככל הנראה משום שחלק מהקהל הפך בהדרגה לנאולוגי.
הקהילה האשכנזית בעיר התפצלה לאורתודוקסית ולנאולוגית.
רב הקהילה האשכנזית שלמה קליין נותר עם הפלג האורתודוקסי, ולרב הקהילה הנאולוגית מונה צבי הרמן שווייגר.
בני הקהילה האשכנזית דיברו על פי רוב הונגרית וכך גם נוהלו התפילות, גם בעידן היוגוסלבי.
עד 1915 התפללו החסידים והאשכנזים באותו בית כנסת, אך כאשר גדל מספר הנאולוגים בקהילה האשכנזית, עברו החסידים להתפלל בנפרד.
בתחילה במבנה ארעי ובהמשך, ב-1928 בבית כנסת משלהם.
ב-1932 נבחר לרב הקהילה האשכנזית אלכסנדר אהרנפלד והוא הוביל קו מפשר בין הנאולוגים לאורתודוקסים.
בתקופתו הוקם תלמוד תורה ומקווה בסמוך לבית הכנסת הגדול.
מרבית בני הקהילה האשכנזית היו סוחרים ומקצתם היו בעלי מקצועות חופשיים ופקידים במנגנון הממשל והמסחר המקומי.
ב-1920 הוקמה אגודה ציונית מקומית ואגודת נוער וספורט ציונית בשם "גיבור".
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 פעלו בסנטה תאים של תנועות "תכלת לבן" ובית"ר.
עד למועד הקמת בית הכנסת התפללו בני הקהילה בצריף.
ככל הנראה בית הכנסת הראשון חרב בשל שרפה.
במרץ 1872 פנתה הקהילה לרשות המקומית בבקשה לקבל אישור לבניית בית כנסת חדש וכן ביקשה סיוע תקציבי של 2,000 פורינט לבנייתו, משום שלא תוכל לעמוד לבדה בהוצאות הבנייה.
המבנה המפואר נחנך ב-1 ביולי 1873 ועלות הפרויקט עמדה על 20,000 פורינט.
למבנה היו 8 דלתות כבדות שעשויות מעץ אלון.
החלונות היו באורך של 2.44 מטרים וברוחב של 1.22 מטרים.
עזרת הנשים שכנה בקומה השנייה והובילו אליה שני גרמי מדרגות עשוים מעץ אלון, אחד מכל צד של המבנה.
בעזרת הנשים הותקנו עמודים תומכים ממתכת.
הבניין שכן במנח אורך ממערב למזרח ובקצהו המזרחי של אולם התפילה שכן ארון הקודש.
לבית הכנסת הייתה עליית גג אליה ניתן היה להגיע באמצעות מדרגות לולייניות.
הבימה שכנה במרכז אולם התפילה והייתה מוקפת במחיצת מתכת.
מן התקרה נתלו מספר נברשות לצורך תאורה.
אזור בית הכנסת הפך בהדרגה לקומפלקס של הקהילה האשכנזית, ולצידו נבנו מקווה, אטליז כשר, מאפיה, מרכז קהילתי, מסעדה כשרה, מגורי רב הקהילה ובהמשך בית מדרש.
קהילת סנטה חרבה בשואה, אם בעבודות כפייה שעיקרן פינוי מוקשים בחזית מזרחית, או במחנות ההשמדה כחלק משואת יהודי הונגריה.
כמה עשרות חזרו לסנטה לאחר המלחמה ומרביתם עלו לישראל לאחר הקמתה.
ב-1957 נהרס מבנה בית הכנסת.
בית הכנסת הגדול של העיר רמת גן נמצא בכיכר אורדע שבעיר, ברחוב הרצל מספר 47 (בקרבת רחוב ביאליק).
זהו בית כנסת אשכנזי אורתודוקסי בנוסח ספרד.
חזן בית הכנסת הנוכחי הוא ישראל רנד.
בשבתות, חגים ומועדים מצטרפת לעיתים מקהלת הילדים "קולות מן השמים" (ע"ש שושנה זילברשטיין) בניצוחו של רפי ביטון.
בבית הכנסת נמצאים גם משרדי הרבנות והמועצה הדתית של העיר, וכן ספרייה תורנית.
העדות הראשונה על נוכחות צריף בית הכנסת העומד על תילו ב"עמק" (רחוב ביאליק היום) מצויה בפרוטוקול המועצה המקומית משנת 1926. היו צריפים נוספים ששימשו כבתי כנסת אולם הצריף ב"עמק" קיבל מראשית ימיו את התואר "בית הכנסת המרכזי הגדול".
אבן הפינה לבית הכנסת הונחה ביום ג' טבת תרצ"ה (9 בדצמבר 1934) בסיסמה: "כי ביתי בית תפילה יקרא לכל העמים" (ספר ישעיהו).
כתובת זו, המצויה על הקיר המזרחי הפונה לרחוב הרצל, באה ללמדנו שבית הכנסת המרכזי של רמת-גן פתוח לכל.
אברהם קריניצי, ראש המועצה ולאחר מכן ראש העירייה של רמת-גן ייחס חשיבות רבה לבית כנסת זה ונהג להתפלל בו.
עיריית רמת-גן נטלה על עצמה את מרבית מימון הבנייה ובשנת 1952 הונחה אבן הפינה למבנה החדש והמשוכלל בנוכחות הרב הראשי לישראל הרב הרצוג והתפילה בו התנהלה בנוסח ספרד.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 בוצעו עבודות שיפוץ לחזיתו של בית הכנסת כגון ציפוי אבן בחזית, מדרגות חדשות בכניסה הראשית, ציפוי קירות המבנה בלוחות שיש, שבכות מתכת דקורטיביות לחלונות ואריחי קרמיקה בחזית בית הכנסת, בתכנונו של האדריכל תושב העיר אביאל כ"ץ, שהוסיף למבנה גם מתחם למשרדי המועצה הדתית וספרייה תורנית.
קיר הזיכרון לחללי מערכות ישראל אשר נמצא בבית הכנסת הוקם בעזרת תרומתו של יקיר העיר רמת גן, משה בדנר.
בית הכנסת עבר בשנת 2007 שיפוץ נרחב.
פרויקט השיפוץ כלל בין היתר ריצוף מחדש של האולם הגדול, התקנת מושבים חדשים, בניית במה וארון קודש חדשים, וציור ויטראז'ים עם רקע נופי העיר.
בנוסף, התקבלה תרומה עבור ציורי 12 השבטים אשר נתלו על תקרת בית הכנסת.
בית הכנסת הגדול בברודי הוא בית הכנסת המרכזי בברודי שנבנה במאה ה-18 ושירת את קהילת יהודי ברודי.
בית הכנסת היה בעל צורת מבצר ועמד על תילו עד השואה.
בברודי קמה קהילה יהודית לקראת סוף המאה ה-16, והתעורר צורך בהקמת בית כנסת בעיר.
מכיוון שהקהילה אז לא הייתה מבוססת ובעלת ממון הוחלט להקים בה בית כנסת קטן מעץ.
בשרפה שהתחוללה בעיר בשנת 1742, נשרף בית הכנסת.
בתקופה זו כבר הייתה הקהילה היהודית עשירה ומבוססת במקום, ולכן "נוצלה ההזדמנות" והוחלט לבנות את בית הכנסת מחדש מלבנים.
אבן היסוד של בית הכנסת הונחה בידי רבי יצחק הלוי הורוביץ, אחד מרבני בית הכנסת.
בנייתו של בית הכנסת מומנה בידי יעקב איקוביץ', תושב המקום.
במאי 1859 נפגע בית הכנסת החדש משרפה נוספת שהתחוללה בברודי.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגע בית הכנסת קשות והמבנים הקטנים שמסביבו נהרסו כליל.
חדר התפילה המרכזי של בית הכנסת מוקם בדרום הבניין, וממערב ומצפון עמדו בניינים נוספים נמוכים יותר.
בבית הכנסת השתמרו כלי כסף עתיקים שנרכשו בידי הקהילה היהודית העשירה לטובת קישוט ופיאור בית הכנסת.
על פי עדותו של ש.
אנסקי בית הספר היה עתיק יומין ויפה מאוד מבפנים.
בעדותו לספר זיכרון שנוצר למטרת הנצחת הקהילה אמר על בית הכנסת:
בשנת 2021 קרס גג בית הכנסת.
בשנת 2023 הודיעה עיריית ברודי כי בית הכנסת ישוקם וישוחזר על ידה בשיתוף אוניברסיטת לבוב.
בית הכנסת הגדול של עדן , המכונה גם בית הכנסת מגן אברהם או מגן אברהם נבנה בשנת 1858. בית הכנסת נוסד בעדן בשנת 1860 על ידי מנחם מסה מיהודי עדן.
הוא היה גדול מספיק כדי לאכלס למעלה מ-2,000 מתפללים.
הדוכן היה עשוי שיש טהור, לבן ומלוטש, כאשר 7 מדרגות שיש מובילות אליו.
הרצפה הייתה עשויה מקטעי שיש, בדוגמת שחור ולבן כמו על לוח שחמט.
התיבה נבנתה בנישה של הקיר, וכוסתה בשישה וילונות שזורים במשי ושזורים בספירים בוהקים, מעליהם כתרי התורה.
מגילות התורה עוטרו בכתרים ורימונים, חלקם זהב וחלקם כסף מזוקק טהור.
שני הלוחות של עשרת הדברות משני צידי הדלתות היו עשויים כסף מלוטש.
התקרה הענקית נתמכה על ידי שמונה עמודי עץ, ארבעה מכל צד.
לכל עמודה היה רדיוס של שני מטר וגובהם 12 מטר.
התקרה והחלונות הרבים רצופים ויטראז'ים בצבע בוהק ועשרות פנסים.
לאורך הקיר המזרחי הייתה עזרת נשים עם 200 מקומות.
הכניסה לבית הכנסת הייתה דרך חצר ענקית, ששימשה גם כמקום תפילה בשבת ובימי הקדושה החשובים.
בצד הדרומי של בית הכנסת נבנתה גם מקווה.
בשנת 1947 נהרס בית הכנסת במהלך פרעות עדן.
בית הכנסת הגדול של לודז' (בפולנית: Wielka Synagoga w Łodzi) היה בית כנסת בלודז', פולין, שנבנה בשנת 1881. הוא תוכנן על ידי אדולף וולף ומומן בעיקר על ידי תעשיינים מקומיים כמו ישראל פוזננסקי, יואכים זילברשטיין וקרול שייבלר.
בית הכנסת שימש את הקהילה הרפורמית ובדרך כלל כונה "המקדש".
בית הכנסת נשרף עד היסוד על ידי הנאצים בלילה של 14 בנובמבר 1939, יחד עם ספרי התורה וריהוט הפנים שלו.
הוא פורק בשנת 1940. כיום האתר משמש כחניון.
בית הכנסת הגדול בדוונטר (הולנדית: Grote Synagoguea van Deventer) הוא בית כנסת יהודי בדוונטר שבהולנד משלהי המאה ה-19. בשנת 1999 הוכרז המבנה כמבנה לאומי .
במהלך שנת 2018 התחלפה הבעלות על המבנה והוא חדל מלשמש כבית כנסת.
בית הכנסת נמצא בדוונטר שבמזרח הולנד, חזיתו במערב ברחוב גולסטראט (golstraat) (בין בניין 17 לבניין 19), וצדו הצפוני ברחוב פרינסנפלאץ (prinsenplaats).
במבנה ממוקם עשרות מטרים בסמיכות לכיכר המרכזי "ברינק".
בית הכנסת נבנה ה'תרנ"ב (1892) על ידי האדריכל ג'.א.
מולוק הובר, שהיה אדריכל העיר בין השנים ה'תרמ"ב-ה'תר"ס (1882–1900), ובית הכנסת הקטן שנבנה בעיר כ-100 שנה לפני כן הוסב לבית ספר עבור הקהילה היהודית.
המבנה שימש כבית כנסת מרכזי עד השואה.
בא' באב ה'תש"א (25 ביולי 1941), כשנה לאחר פרוץ הנאצים להולנד במלחמת העולם השנייה, נהרס, חולל והושחת פנים בית הכנסת על ידי נאצים הולנדים, חברי המפלגה הנאצית-הולנדית NSB .
בשנת ה'ת"ש (1940) מנתה הקהילה 590 חברים, ובקיץ של ה'תש"ב (1942) החלו להישלח למחנות השמדה.
401 מחברי הקהילה נרצחו במהלך השואה.
לאחר תום המלחמה, בשנת ה'תש"ז (1947), שופץ בית הכנסת מנזקיו והוא שב לתפקד כבית כנסת במשך כחמש שנים עבור הקהילה המקומית שנותרה.
מבנה בית הכנסת היה גדול מדי עבור הקהילה הקטנה שנותרה, והיא מכרה אותו לכנסייה הרפורמית הנוצרית בהולנד ; בקדמת ההיכל נתלה עוגב, בימתו הוסרה ומדרגות ארון הקודש הובילו לדוכן הטפה .
מלבד זאת, שאר כל הריהוט והציוד נותר כפי שהיה לפני כן.
הכנסייה הרפורמית הנוצרית השתמשה בו החל מסיוון ה'תשי"ב (יוני 1952) ועד לשנת ה'תשס"ט (2009).
מאחר שהכנסייה הרפורמית הנוצרית התאחדה עם הכנסייה הרפורמית המשחוררת והכנסייה הרפורמית ההולנדית (כנסיית הדור השלישי), פינתה הכנסייה את הבניין בשנת ה'תשס"ט (2009).
בשנת ה'תש"ע (2010) הושכר המבנה לקהילה היהודית המקומית "בית שושנה", שנוסדה באותה השנה, ומונה כמה עשרות חברי קהילה.
במהלך השנה שאחרי, שופץ המבנה קלות, ארון קודש חדש הוצב בכותל המזרח שבו, והוכנס אליו ספר תורה בחגיגת טקס חנוכת הבית שנערך בחשוון ה'תשע"ב (נובמבר 2011).
בטקס השתתפו, בין היתר, נציבת המלך באוברייסל אנק ביג'לבד , סגן ראש העיר דוונטר, מנהלי כנסיות ומסגדים מקומיים וארגוני חברה אזרחית אחרים.
עד שנת ה'תשע"ז (2017) היה בית הכנסת חלק מתוכנית בשם "קונצרטים של שבת אחרי צהריים".
בחורף של שנת ה'תשע"ח (ראשית 2018) נמכר המבנה על ידי הכנסייה המאוחדת לאיהאן סהין, יזם טורקי, תוך שהמבנה ממשיך לשמש את הקהילה לפי שעה, עם תקווה כי תוכל להמשיך ולהשתמש במבנה לאורך זמן תחת ההנהלה החדשה.
היזם העביר תוכנית להסב את המבנה למסעדה, כשההיכל ישמש כאולם אוכל, אולם התוכנית נתקלה בהתנגדות חריפה מצד הקהילה, וזאת על פי הבטחה בעת המכירה כי המבנה לא ישמש למטרות מסחריות.
לאחר שהועלתה התוכנית בפני המועצה - נפסלה בקביעה כי היא "אינה עולה בקנה אחד עם אופיו של הבניין".
בכ' באב ה'תשע"ח (1 באוגוסט 2018), זמן קצר לאחר שנדחתה התוכנית על ידי העירייה, פונתה הקהילה היהודית כשהיא נוטלת עמה את ספר התורה ותשמישי הקדושה שבבית הכנסת, ועוברת לבית הכנסת לשעבר של ראלטה.
היזם הצהיר כי ימצא שימושים אחרים למבנה בהתאם לחוק.
המבנה הוא בסגנון נאו-רנסאנס עם השפעה מורית-ספרדית.
במקור היו לבית כנסת סהרונים בראשי הצריחים שמצדיו.
בראש חזית המבנה בנויה צורת לוחות הברית שעליהם כתובים ראשי עשרת הדברות.
במקור התנוסס על גביהם מגן דוד גדול.
המבנה מכיל היכל תפילה גדול ועזרת נשים מקיפה אותו בקומה השנייה משלושת עבריו.
הבניין מוקף לפניו חצר מגודרת בברזל יצוק עם עמודי אבן מעוטרים.
בית הכנסת הגדול ברחוב סוראסקה (Suraska) בביאליסטוק, פולין, היווה את מרכז החיים הקהילתיים של יהודי ביאליסטוק, נחרב בידי הנאצים ביום שישי האדום, ב' בתמוז ה'תש"א, 27 ביוני 1941.
בית הכנסת המכונה "די נייע שטאט-שוהל" (בית הכנסת העירוני החדש), עמד בליבו של הרובע היהודי העתיק של ביאליסטוק (Shulhof).
נבנה בין השנים ה'תרס"ט-ה'תרע"ג, 1913-1909, והחליף את בית הכנסת הישן שנבנה בשנת ה'תקל"ב, 1772. חנוכת הבניין התקיימה ביום כ"ו באלול תרע"ג, 28 בספטמבר 1913.
בית הכנסת היה למקום הייצוגי של יהודי העיר שהתפללו בו בימי שבת ובחגים.
התקיימו בו גם התכנסויות בחגים לאומיים בנוכחות מנהל המחוז, ראש העיר ופקידי ממשל פולנים.
במעמדים אלה היה הרב הראשי, הרב ד"ר גדליהו רוזנמן, נושא את נאומיו הדתיים ולעיתים הפוליטיים המרשימים בשפת המקום.
בתום האירועים הושר המנון פולין והתקוה.
עם כיבוש ביאליסטוק ב-27 ביוני 1941, היום שכונה לימים יום שישי האדום, רצחו גרמנים מגדוד המשטרה 309, כמה מאות יהודים בפאתי העיר.
נוסף עליהם עצרו עוד כ-800 יהודים אשר נכלאו בבית הכנסת הגדול והעלו אותו באש על יושביו.
כך תיאר את האירוע עד הראיה ד"ר שמעון דתנר:
על התכנון והבניה של המבנה המיוחד ניצח האדריכל שלמה יעקב רבינוביץ' (Szlojme Rabinowicz), אביו של הצייר בן-ציון רבינוביץ'.
בראש המבנה ניצבה כיפה גדולה בגובה של כעשרה מטרים, ובנוסף הועמדו שתי כיפות דקורטיביות סימטריות קטנות יותר על גבי האולמות הצדדיים שלו.
בבית הכנסת נעשה שימוש בתערובת של סגנונות אדריכליים, בעיקר נאו-גותי וביזנטי, האופיינית לבתי כנסת רבים שנבנו בתחילת המאה ה-20. כיפת המבנה הפגינה השפעה ביזנטית-מוסלמית, בניסיון לצמצם את המראה הנאו-גותי שהפך למזוהה עם אדריכלות כנסייתית.
ב־16 באוגוסט 1958, במלאת 15 שנים למרד גטו ביאליסטוק, נקבע לוח זיכרון במקום בו עמד בית־הכנסת הגדול, ברחוב סוראסקה 1, שקוע בפינה הדרומית בבנין החדש שנבנה על חורבותיו.
על הלוח נכתב ביידיש ובפולנית:
"דעם ליכטיקן אנדענק / פון דריי טויזנט קדושים / פארברענטע אין דער / גרויסער שול דורך די / היטלעריסטישע מערדער / דעם 24 יוני 1941" (לזכרם הקדוש / של שלושת אלפים קדושים / שנשרפו / בבית הכנסת הגדול בידי / הרוצחים ההיטלריסטים / ב־24 ביוני 1941).
בחודש אוגוסט 1995 נחנכה אנדרטה סמוך למקום בו עמד בית הכנסת, האנדרטה כוללת שריד ממתכת מאחת מהכיפות שעיטרו את גג בית הכנסת, וכן מונומנט עשוי אבן מלבנית שחורה ועליו הכיתוב בפולנית, אנגלית ועברית: "בית קדשנו ותפארתנו היה לשרפת אש, 2000 יהודים נשרפו בו חיים על ידי הצוררים הנאצים 27.6.1941".
בית הכנסת הגדול באוסייק (בקרואטית: Velika Sinagoga u Osijek) היה בית כנסת אשכנזי, שפעל בעיר אוסייק במזרח קרואטיה בין השנים 1869–1941. ב-1950 נהרס המבנה, במקומו הוקם בניין מגורים, והוקם גלעד להנצחת בית הכנסת.
בשלהי המאה ה-19 כיהן ארמנד קמינקא כרב הראשי ליהודי אוסייק ולאחריו כיהן ד"ר שמעון אונגר שכיהן מ-1901 ולמשך 36 שנים כרב הראשי של הקהילה.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל תיאודור שטרן, בנייתו נמשכה במשך שנתיים והוא נחנך ב-1869. בית הכנסת שכן ברחוב המסחרי הראשי בעיר העילית, מול בניין העירייה.
המבנה היה בן שלוש קומות, נבנה מלבנים בעל חזית גבס המעוטרת בעיטורי טרקוטה.
המבנה שילב סגנון אדריכלי נאו-מורי, ואדריכלות נאו-רומנסקית .
בעת שנחנך היה מבנה בית הכנסת הגבוה ביותר באוסייק.
עם הפלישה ליוגוסלביה, ב-10 באפריל 1941 נכנסו לעיר כוחות הוורמאכט בלווי אנשי אוסטאשה.
בסיוע פולקסדויטשה החלו ברדיפות, ביזה ומאסרים בקרב בני הקהילה.
ב-13 באפריל נבזזה תכולת בית הכנסת.
לאחר מכן הושלכו פנימה פצצות תבערה והוא עלה באש.
הגרמנים מנעו מאנשי מכבי האש להגיע למקום, והמבנה חרב עד היסוד.
הקהילה היהודית חרבה בשואת יהודי קרואטיה.
ב-1950 נהרס המבנה, במקומו הוקם בניין מגורים, והוקם גלעד להנצחת בית הכנסת.
בית הכנסת הגדול בלומז'ה היה בית כנסת וקהילה יהודית אורתודוקסית, אשר שכן בפינתה הדרום-מזרחית של הכיכר המרכזית בעיר לומז'ה, בפרובינציית פודלסיה, פולין, בצומת הרחובות גיילצ'ינסקה (Giełczyńska) וסנאטורסקה (Senatorska) של ימינו.
המבנה, שתוכנן בסגנון רונדבוגנסטיל (Rundbogenstil) על ידי האדריכל אנריקו מרקוני, הושלם בשנת 1889 ושימש כבית תפילה עד שנהרס על ידי הנאצים בין השנים 1939–1941, במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקהילה היהודית בלומז'ה הקימה בית כנסת מעץ כבר במאה ה-15.
בית הכנסת החדש נבנה בין השנים 1878–1889 ביוזמת הרב אליעזר-שמחה רבינוביץ', ותוכנן על ידי האדריכל האיטלקי-פולני אנריקו מרקוני, שפעל בתקופת פולין הקונגרסאית.
שנים 1918–1922 שימש יצחק הירשוב (Isaac Hirshow) כחזן הראשי של בית הכנסת.
בית הכנסת הגדול נהרס על ידי הנאצים, ככל הנראה בשני שלבים: תחילה נשרף, ובהמשך נהרס כליל.
אין תיעוד מדויק למועד ההרס, אך קיימות שתי גרסאות עיקריות – האחת טוענת שנהרס כבר בספטמבר 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, והשנייה מצביעה על ספטמבר 1941, זמן קצר לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות והקמת גטו לומז'ה, שבו רוכזו יהודים מהאזור.
או בספטמבר 1941, זמן קצר לאחר ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות והקמת גטו לומזה ליהודים מכפרים ועיירות בסביבה.
לזכר בית הכנסת ניצב כיום לוח זיכרון, ועליו כתובת בפולנית ובעברית:
בית הכנסת הגדול במנהיים ) היה בית הכנסת המרכזי של הקהילה היהודית במנהיים, אחת הקהילות היהודיות החשובות בדרום־מערב גרמניה.
בית הכנסת שימש מוקד דתי, תרבותי וחברתי במשך יותר משמונים שנה, עד אשר הועלה באש והושמד במהלך ליל הבדולח בנובמבר 1938 – פוגרום מאורגן של המפלגה הנאצית נגד מוסדות יהודיים ברחבי גרמניה.
היישוב היהודי במנהיים נוסד במאה ה-17, ובמהלך המאה ה-19 התעצם הן בגודל האוכלוסייה והן במעמד הכלכלי והחברתי של חברי הקהילה.
עם עליית מספר היהודים בעיר וגידול מוסדות הקהילה, התעורר צורך בהקמת בית כנסת חדש ומפואר שישמש מוקד לפעילות הדתית והציבורית של הקהילה הרפורמית.
בית הכנסת נבנה בשנים 1851–1855 בתכנונו של האדריכל הגרמני יוהאן יאקוב רישר, בסגנון נאו־קלאסי עם השפעות ביזנטיות.
המבנה ניצב ברחוב F3 בלב העיר, לא הרחק מהכיכר המרכזית.
הוא תוכנן להכיל מעל 1,000 מתפללים, וכלל אולם תפילה גדול עם כיפה גבוהה, עזרת נשים, בימה, היכל מפואר, ואורגן שהושמע בטקסים דתיים – דבר שהעיד על זיקתה של הקהילה לזרם הרפורמי.
חזית המבנה עוטרה בעמודים קורינתיים ובקשתות עגולות, וחלל הפנים קושט בעבודות עץ מגולפות, ויטראז'ים ותאורה ייחודית.
בית הכנסת נחשב ליצירת מופת אדריכלית בזמנו.
לצד היותו מקום תפילה, בית הכנסת שימש גם מוקד לחיי התרבות והחינוך היהודיים בעיר.
התקיימו בו דרשות, קונצרטים, שיעורי תורה, וחגיגות קהילתיות.
סביבו פעלו מוסדות נוספים כמו בית ספר יהודי, מקווה ומשרדי הקהילה.
ליל הבדולח והשמדת בית הכנסת
בליל 9 בנובמבר 1938, כחלק מהמתקפה המתואמת של הנאצים על מוסדות יהודיים, פשטו אנשי האס־אה (SA) על בית הכנסת הגדול והציתו אותו.
המשטרה המקומית לא התערבה, והיו אף עדויות לשימוש בזיקוקים וחומרי נפץ לצורך חיסול מהיר של המבנה.
אלימלך גלילי (במקור: מקס צילברשטיין), שהיה נער יהודי תושב העיר בעת האירועים, תיאר בעדותו משנת 1997:
אני זוכר שעמדנו ברחוב הראשי וצפינו מרחוק – בית הכנסת הגדול שלנו בער כולו, כמו מדורה ענקית.
היה שם ריח של ספרים נשרפים, של עץ חרוך.
אנשים עמדו וצחקו, חלק אפילו מחאו כפיים.
אני הייתי בן עשר, וראיתי איך כל מה שהכרתי נשרף מול העיניים.
זה היה הלב של הקהילה.
שרידי המבנה פונו במהירות על־ידי השלטונות.
בשנת 1955 נהרסו שאריות הבניין כליל.
הקהילה היהודית במנהיים, שמנתה אלפי נפשות ערב מלחמת העולם השנייה, חדלה כמעט להתקיים במהלך המלחמה.
בשנת 1988 הוצבה לוחית זיכרון במקום שבו עמד בית הכנסת, לציון 50 שנה לליל הבדולח.
בשנת 2010 שוחזר המבנה באמצעים של הדמיה תלת-ממדית, כחלק ממיזם חינוכי להנצחת קהילות יהודיות שנכחדו.
כיום קיימת בעיר קהילה יהודית חדשה ובית כנסת פעיל, אך אין המשך ישיר לבית הכנסת ההיסטורי.
חורבן בית הכנסת הגדול הפך לסמל לאובדן המורשת הרוחנית והתרבותית של יהדות גרמניה.
מבנה זה, שעמד בלב עיר תעשייתית מתקדמת, ביטא את הניסיון לשלב יהדות מודרנית בזהות הגרמנית – ניסיון שנגדע באכזריות על־ידי השלטון הנאצי.
בית הכנסת הגדול הוא קהילה יהודית אורתודוקסית ובית כנסת, הממוקם בכתובת קריסטלגאדה 12, בקופנהגן, דנמרק.
קהילת יהודי קופנהגן נוסדה בשלב כלשהו במאה ה-17 ובית הכנסת הראשון שלה הושלם ב-1766. בית הכנסת הנוכחי הושלם ב-1833 והוא מאופיין בארכיטקטורה ייחודית סביב ארון הקודש.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-19, בתי כנסת המשיכו להיבנות במסורת הקלאסית, אך החל להתחדש השימוש בארכיטקטורה יוונית ורומית.
בית הכנסת הגדול בקופנהגן הוא אחד מבתי הכנסת הבודדים מתקופתו המשתמשים במרכיבים מצריים בעמודים, בתקרה ובקורניז מעל ארון הקודש.
יהודים הגיעו לדנמרק מ-1622 כאשר הוזמנו למדינה על ידי מלך דנמרק.
אף על פי שהם פוזרו ברחבי המדינה, רבים מהיהודים התיישבו בקופנהגן.
אברהם סלומון הפך לרב הראשון במדינה ב-1687. מ-1766 עד 1795, כ-1,500 יהודים התפללו בבית כנסת קטן עד שהוא נשרף.
לאחר שריפת בית הכנסת, התרחשה פילוג בין חברי הקהילה היהודית האורתודוקסים לפרוגרסיביים.
כתוצאה מכך, בניית בית כנסת חדש הופסקה ורבים מהחברים נאלצו להתפלל בבתים שונים.
הפילוג נמשך כ-30 שנה עד שהוא דעך.
בניית בית הכנסת הגדול התרחשה לאחר מכן.
ב-1814, ליהודים החיים בדנמרק ניתנו אותם הזכויות כמו לאזרחים אחרים כתוצאה מצו המלך.
בניית בית הכנסת הגדול הושלמה ב-1833. הוא תוכנן על ידי הארכיטקט הדני גוסטב פרידריך הטש.
בית הכנסת תוכנן בסגנון אדריכלות נאו-קלאסית, המדגים את העיצוב הפשוט של המבנה.
הפנים של המבנה, עם זאת, כולל עיצובים בסגנון התחייה המצרית.
סגנון זה עוזר להעניק לבית הכנסת תחושה מזרח אירופית יותר מאשר התחושה הצפון אירופית המסורתית.
במלחמת העולם השנייה, מגילות תורה של בית הכנסת הוסתרו בכנסיית טריניטטיס והוחזרו לבית הכנסת לאחר המלחמה.
ב-22 ביולי 1985, בית הכנסת הותקף על ידי פצצה שהוטמנה על ידי טרוריסטים פלסטינים.
ירי התרחש מחוץ לבית הכנסת ב-15 בפברואר 2015, והרג חבר קהילה יהודי שהיה אחראי על אבטחה, ופצע שני שוטרים של שירות הביון והביטחון של דנמרק שנורו בזרועות וברגליים.
הירי התרחש כמה שעות לאחר ירי אחר בבית קפה באוסטרברו.
האמן השוודי לארס וילקס נחשב ליעד העיקרי של הירי בבית הקפה.
בזמן הירי, התקיים דיון על תיאורי קריקטורות של הנביא המוסלמי מוחמד.
וילקס קיבל איומי מוות בעבר על תיאורי הקריקטורות שלו של הנביא.
בית הכנסת הגדול של מזכרת בתיה הוא בית הכנסת הגדול והראשי במזכרת בתיה שבשפלה.
נחשב לאחד מבתי הכנסת היפים ביותר בישראל.
בית הכנסת הוא בית הכנסת השני שהוקם במושבה והוא ניתן לתושבי המושבה במתנה מאת הברון רוטשילד ורעייתו הברונית עדה אדליאדה בביקורם החמישי והאחרון בארץ ישראל בשנת 1925.
אבן הפינה של בית הכנסת הונחה ב-1927, ובית הכנסת עצמו נחנך באביב ה'תרפ"ח 1928. על חנוכתו כתב המשורר חיים נחמן ביאליק .
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל פנחס היט.
המבנה כולל שילוב מספר סגנונות בניה; משני צידי המבנה הדו קומתי ניצבים מעין צריחים שמעליהם כיפה בסגנון טירה מזרח אירופאית, האולם הפנימי כולל חלל מרכזי ושני חללים המופרדים בשדרות עמודים המזכירים מבנה של בזיליקה.
בתוך בית הכנסת ניצב ארון הקודש אשר נבנה על ידי הנגר המקומי אהרן זליג לויטה בשנת 1886 והועתק למקומו זה מבית הכנסת הראשון.
בארון שוכנים, בין היתר, ספרי תורה שהגיעו עם מקימי המושבה מכפר מוצאם פאבלובקה, חבל רוז'ינוי, שהיה בשליטת פולין וכיום בבלארוס.
בשנות המנדט הבריטי על ארץ ישראל שימש בית הכנסת גם למקום מפגש ופעילות וכסליק החבאת כלי נשק של המושבה.
עד לשנות העשור הראשון של המאה ה-21 בית הכנסת היה בית הכנסת היחיד במושבה.
בית הכנסת שופץ, שוחזר ונפתח מחדש בספטמבר 2022. נוסח התפילה בבית הכנסת הוא נוסח אשכנז.
בית הכנסת הגדול בשרהורוד (באוקראינית: Синагога в Шаргороді) הוא בית הכנסת עתיק בעיר שרהורוד שבמחוז ויניצה של אוקראינה.
הוא הוקם בשנת 1589 ונחשב לאחד מבתי הכנסת העתיקים במדינה.
הוא שירת את קהילת יהודי שרהורוד עד לאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20. בית הכנסת שרד את הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה.
כיום מוכרז מבנה של בית הכנסת כאתר מורשת ארכיטקטורית של אוקראינה ומוגן על ידי החוק באוקראינה מפני פגיעה או הריסה.
בית הכנסת הגדול של שרהורוד נבנה בשנת 1589 על ידי הקהילה היהודית בשיתוף עם השלטון הפולני.
בית הכנסת נבנה בצורת מבצר: קירות אבן בעובי של 2 מטר, עם קירות גבוהים בהיקף הגג (כולל חריכי ירי בקירות).
בתוך בית הכנסת נבנה מרתף גדול לאחסון מזון, תחמושת.
מתוך המרתף נחפרה מנהרה עם יציאה לשטח במרחק של כמה מאות מטרים מהמבנה.
בית הכנסת שולב במערכת ההגנה של העיר.
בשנת 1595 צרו המורדים הקוזאקים על שרהורוד, כל היהודים הסתתרו בבית הכנסת והצליחו לשרוד את המצור עד לבואו של הצבא הפולני.
במהלך מרד חמלניצקי נכבשה העיירה וכל היהודים בה נרצחו, רק חלק קטן הצליח להימלט.
בית הכנסת עמד נטוש עד לשנת 1672, אז נכבשה העיר בידי הצבא העות'מאני.
הטורקים הפכו את מבנה בית הכנסת למסגד.
בשנת 1699 השתלטו הפולנים חזרה על שרהורוד ובית הכנסת הוחזר ליהודים, ששבו לעיירה.
המבנה שימש כבית הכנסת של הקהילה גם בתקופה, בה האזור השתייך לאימפריה הרוסית.
בתקופת ברית המועצות הופקע המבנה מידי הקהילה היהודית (בתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20).
המבנה הוסב למחסן של מפעל למשקאות קלים בעיר.
רק בשנת 2007 הוחזר המבנה לקהילה היהודית הקטנה של שרהורוד.
מאז הוא משמש כמעין מוזיאון לתולדות הקהילה היהודית בעיירה.
הבית הכנסת הגדול של תוניס , המכונה גם "בית כנסת אוזיריס Temple of Osiris", הוא בניין הקהילה היהודית ובית כנסת, הממוקם בשדרות דה לה ליברטה בעיר תוניס, תוניסיה.
בשנת 1870 הועלתה ההצעה להקמת בית הכנסת בידי המדינאי היהודי־איטלקי בן המאה ה־19, הברון ג'אקומו די קסטלנובו.
בשנת 1907 קיבלה הקהילה היהודית את הקרקע לבנייתו, על פי לצוואתו של דניאל איפלה אוזיריס.
העבודות החלו ביוני 1933 ובית הכנסת נחנך ב־23 בדצמבר 1937. בית הכנסת נסגר בידי גרמניה הנאצית במהלך הכיבוש הגרמני של תוניסיה במלחמת העולם השנייה, אך שב לפעול לאחר שחרור המדינה בידי כוחות בעלות הברית.
בשנת 1967, בעקבות מלחמת ששת הימים, מתפרעים אנטישמים בזזו והרסו את בית הכנסת, הציתו אותו עד שנשרף כליל והשמידו את ספרי התורה שבו, מה שהוביל לנטישת המבנה.
בשנות ה-90 זין אל-עאבדין בן עלי מימן את שיקומו של המבנה.
בשנת 2011 תקפו מתפרעים אסלאמיים קיצוניים את בית הכנסת וגרמו לו נזק, תוך כדי קריאות "ח'ייבר ח'ייבר יא יהוד" במהלך פוגרום.
טאריק אחמד, הברון אחמד מווימבלדון, ביקר בבית הכנסת הגדול במהלך ביקור בן יומיים בתוניסיה בראשית יוני 2022.
ב־24 ביוני 2022 רץ אדם לעבר בית הכנסת ודקר שני שוטרים, ופצע אותם קל.
הרשויות התייחסו לדקירה כפיגוע טרור ואמרו כי מבצע המתקפה נעצר בעבר בשל אישומי טרור ואלימות.
בשנת 1970 הנפיק השירות הבולאי הישראלי בול הנושא את תיאור בית הכנסת הגדול בתוניס, אך בשל הופעת הטטרגרמטון (השם המפורש) "יהוה" על חזית המבנה, פנתה הרבנות הראשית ודרשה את הסרת הבול מן המחזור בנימוק של חילול הקודש ואיסור השימוש החילוני בשם המפורש.
בנוסף, נשקלה באותן שנים אפשרות לבנות העתק של בית הכנסת בנתניה בישראל.
בית הכנסת הגדול הוא בית כנסת אורתודוקסי לשעבר, הממוקם ברחוב קאראימסקה 33 (33 Karaimska Street), ברובע היהודי של לוצק, במחוז וולין, אוקראינה.
בית הכנסת, נבנה בשנת 1626 כמצודה בסגנון הרנסאנס, באיחוד הפולני-ליטאי, והיה מרכז דתי, חינוכי וקהילתי של יהודי לוצק עד לפלישת הנאצים לפולין, במלחמת העולם השנייה.
בית הכנסת נהרס חלקית בשנת 1942 ושוחזר בשנות ה-70 כדי לשמש מועדון ספורט.
הרישומים הראשונים אודות יהודים בלוצק הם משנת 1388, עת ויטאוטאס הגדול, הדוכס הגדול של ליטא, נתן זכויות מיוחדות ליהודי העיר.
עם סיומה של המאה ה-15, הצליחה הקהילה היהודית בלוצק לצבור הון משמעותי והשפעה ניכרת.
עיסוקם העיקרי היה במסחר, כמה מבני הקהילה שימשו כגבאֵי מיסים בכירים, היו בעלי מבשלת בירה ואף הקימו גילדות מקצועיות.
בית הכנסת הראשון הבנוי לבֵנים הוקם במחצית השנייה של המאה ה-16, וככל הנראה הוא נהרס בשריפה במהלך פשיטת הטטרים בשנת 1617.
המלך זיגמונד השלישי, מלך פולין ושוודיה, אישר ב-5 במאי 1626 את ההקמה של בית כנסת ובית ספר חדשים, אך השכנים הדומיניקנים התנגדו בתוקף לבנייה.
המלך עמד על תקפות אישורו, אך קבע כי גובה בית הכנסת לא יעלה על זה של הכנסייה הדומיניקנית הסמוכה.
אולם התפילה בבית הכנסת הוא בצורת קובייה, המשקף את אדריכלות הרנסאנס האיטלקי-פולני.
קירותיו הגיעו לעובי של כ-1.5 מטר.
שני האגפים הנוספים שימשו את עזרת הנשים ואת בית המדרש.
בהוראת המלך, נבנה מגדל הגנה עם פתחי ירי בפינה הדרומית של אולם התפילה והמגדל שולב בחומות העיר, כך שמעבר לתפקידו הדתי והחינוכי של בית הכנסת, הוא גם שימש להגנה על העיר.
בשנת 1869 ניזוק בית הכנסת בשריפה והוא שוחזר רק בשנת 1886. במאה ה-19 השתנה אורח החיים של הקהילה היהודית בלוצק עקב המאפיינים הכלכליים והחקיקתיים של האימפריה הרוסית.
בהתאם למגמות התקופה, הקהילה היהודית התפצלה והוקמו שכונות יהודיות חדשות עם בתי כנסת.
בשכונות הישנות נותרו לגור היהודים העניים שחיו בבתי עץ, בצפיפות גבוהה.
כתוצאה מכך, בית הכנסת הראשי איבד את תפקידו המרכזי, בחיי הקהילה.
בית הכנסת הופגז במהלך מלחמת העולם הראשונה אך לא ניזוק קשות.
ברפובליקה הפולנית השנייה, העיר לוצק הפכה לבירת מחוז ווהלין (1921–1939) ובשנת 1936 תרם הממשל המחוזי כספים לשיקומו.
הסובייטים סיפחו את העיר לברית המועצות, בשנת 1939 יחד עם כל האזור.
לאחר ההתקפה הגרמנית על ברית המועצות, בשנת 1941, ב-22 ביוני 1941, עזבו צעירים יהודים רבים יחד עם הכוחות הסובייטיים הנסוגים.
העיר נפלה לידי הגרמנים ב-26 ביוני, וכמה ימים לאחר מכן נרצחו כ-2,000 מיהודי העיר, בפוגרום שאורגן על ידי המיליציה העממית האוקראינית ובית הכנסת יחד עם הרובע היהודי הוצתו.
ב-4 ביולי, הוצאו להורג עוד כ-3,000 יהודים במבצר לובארט (Lubart's Castle) הסמוך.
גטו לוצק הוקם בדצמבר 1941 ותושביו היהודים סבלו מרעב ומגפות.
באביב 1942 ניסתה קבוצת צעירים יהודים להימלט מהגטו ליערות, אך רובם נתפסו ונרצחו על ידי אוקראינים.
עם זאת, מעטים הצליחו להצטרף לפרטיזנים הסובייטים בפיקודו של סידור קובפק ונלחמו בגרמנים.
הם הובלו לגבעת פולנקה (Polanka Hill), בפאתי העיר, ושם הוצאו להורג.
500 היהודים הנותרים, שהועסקו כבעלי מלאכה במחנה העבודה, הוצאו להורג ב-12 בדצמבר 1942.
ההיסטוריה של בית הכנסת נחקרה על ידי מספר חוקרים ומוזיאונים.
במוזיאון אנו – מוזיאון העם היהודי מוצג דגם של בית כנסת.
המודל חושף פרטים אדריכליים שאבדו במהלך מלחמות העולם.
המרכז לאמנות יהודית באוניברסיטה העברית בירושלים יצר דגם תלת-ממדי של חוץ ופנים בית הכנסת.
ב-30 במאי 1995 הוקם לוח זיכרון המוקדש ליהודים שאבדו על קיר בית הכנסת.
באפריל 2021 דווח כי הרשות העירונית, בעלת הבניין, תעניק את בית הכנסת לשעבר לקהילה היהודית של לוצק, באמצעות עמותה המייצגת את יהודי חב"ד באזור.
בית הכנסת הגדול (באוקראינית: Синаго́га у Підга́йцях) היה בית כנסת לשעבר, ששכן בפודהייצה, מחוז טרנופול באוקראינה.
המבנה, שנבנה לפני שנת 1648, היה בית כנסת מבוצר שננטש במהלך מלחמת העולם השנייה, ושימש לאחר מכן לאחסון תבואה.
בהמשך עמד כחורבה, עד לקריסתו בשנת 2019 והריסתו בעקבות זאת.
האזכור הראשון של בית כנסת בפודהייצה מתוארך לשנת 1552.
בית הכנסת נבנה כבית כנסת מבצר, ובנייתו הושלמה בין השנים 1621 ל-1648. במהלך השנים נוספו למבנה אגפים.
בעקבות הכיבוש הסובייטי ב-1939, הנאצים הגרמניים הרסו חלק ניכר מפנים בית הכנסת ב-4 ביולי 1941, והגרמנים בודדו כ-5,000 יהודים בגטו.
במהלך השואה, הקהילה היהודית המקומית נספתה.
לאחר מכן שימש הבניין כמחסן במשך מספר שנים.
הבניין עמד ריק ובמצב רעוע במשך שנים רבות עד לקריסתו החלקית והריסתו בעקבות כך ב-2019.
המבנה, שנבנה בסגנון הגותי, כלל מבנה עיקרי (אולם התפילה לגברים) שכמעט והיה ריבועי (30.6 על 30.4 מטרים) בחלקו החיצוני.
הוא מוקף בהרחבות בנות קומה אחת ושתי קומות.
ההרחבות הצפוניות והמערביות נבנו כבר במאה ה-17, בעוד אלו שבצד דרום ובצד מזרח נוספו לאחר 1945, כאשר הבניין שימש כמחסן.
מהצד המזרחי נתמך המבנה העיקרי על ידי שתי תמיכות.
עם חלונותיו הגבוהים, הקשתות המחודדות ומסגרות אבן הגיר, המבנה נשא מאפיינים של אדריכלות גותית.
גומחת ארון הקודש ניזוקה קשות והבימה הייתה חסרה.
בשנת 2023 דווח כי חפצים ושרידים מבית הכנסת לשעבר, שעל פי הערכות נגנבו ב-2014, הופיעו במוזיאון לתולדות היהודים במוסקבה, רוסיה.
בשנת 1926 רכשו מהגרים יהודים מפודהייצה בניין בניו יורק וקידשו אותו כבית הכנסת שלהם.
כיום הוא משמש כבית מגורים פרטי.
בית הכנסת הגדול (באוקראינית: Синагога) הוא בית כנסת לשעבר, הממוקם ברחוב בנדרי, במוסטי ויילקיה, במחוז לבוב שבאוקראינה.
בניית בית הכנסת לשעבר הושלמה ב-1911, ומאז הוא ננטש וכיום הוא הרוס.
בזמן שבית הכנסת נבנה, שכן בקרבת מקום בית כנסת נוסף, בית הכנסת הישן.
זה האחרון נהרס במהלך מלחמת העולם הראשונה ופורק מאוחר יותר.
בית הכנסת החדש, שבאותה עת טרם הושלם לחלוטין, נהרס חלקית אך שופץ לאחר המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הגרמנים שרפו בעודם בחיים יהודים מקומיים רבים בתוך המבנה.
לאחר המלחמה הותקן גג חדש לבניין והוא שימש כמחסן לעצמות בקר.
בשנות ה-50 במאה ה-20, סופה הפילה את כל הגג של האולם המרכזי והוא מעולם לא הוחלף.
לאחר מכן המחסן פונה, ומאז הבניין עומד ללא כל שימוש ומצבו הולך ומידדרדר.
בית הכנסת לשעבר, שנבנה בסגנון התחייה הבארוקית, היה מבנה לבנים שהורכב מאולם מרכזי ונרתקס צר ונמוך יותר.
מצפון לבית הכנסת לשעבר נמצא מבנה חד-קומתי הסבורים כי שימש כמקווה.
האולם המרכזי היה כמעט ריבועי (16 מ"ר) וגובהו כמעט 8 מטרים; הנרתקס היה במידות של בערך 8 על 16 מטרים.
פנים האולם המרכזי חולק על ידי ארבע קשתות מרובעות לתשעה מפרצים.
בית הכנסת הגדול של רומא (באיטלקית: Tempio Maggiore di Roma) הוא הגדול והמפואר בבתי הכנסת בעיר רומא שבאיטליה.
בית הכנסת נחנך ב-28 ביולי 1904. שבועות אחדים קודם לחנוכתו ביקר בבית הכנסת מלך איטליה, ויטוריו אמנואלה השלישי.
שלט זיכרון בסגנון מליצי המבטא את הרגשות של יהודי רומא נקבע באולם הכניסה לבית הכנסת.
כך הצליחו יהודי רומא להכריז על עלייתם "מבירא עמיקתא לאיגרא רמא" וחרטו בכתובת האבן:
המבנה הקודם של בתי הכנסת שירת את יהודי רומא עד שנת 1893. היו בו חמישה בתי כנסת עבור כל אחת מהעידות שהיו בעיר.
המבנה הישן ניזוק קשה בשריפה שפרצה בו בשנת 1893 ונהרס סופית התוכניות בניין העיר.
שרידים שניצלו מבית הכנסת, כולל ארונות הקודש, מצויים היום בבית הכנסת החדש.
בתמונה משמאל, אפשר להבחין במסע שהוביל שרידים אלה אל בית הכנסת החדש.
בשטח שהתפנה מצויה כיכר הנושאת את שם בתי הכנסת, כיכר חמשת בתי הכנסת (Piazza dell Cinque Scole).
המבנה תוכנן על ידי וינצ'נצו קוסטה ואוזוואלדו ארמאני בין השנים 1901–1904 על גדת נהר הטיבר.
(המבנה בנוי בסגנון אקלקטי, והוא בולט למרחוק בשל סגנון זה).
בית כנסת בעל סגנון נאו-אשורי ובעל תוכנית נאו-ביזנטי וחזות כללית נאו-קלאסית.
כיפת האלומיניום המרובעת של המבנה היא הכיפה המרובעת היחידה ברומא, והיא ניתנת לזיהוי מכל חלקי העיר.
האולם הראשי של בית הכנסת משמש לתפילה, על פי מנהג איטליה עם השפעה ספרדית מסוימת.
בקומת המרתף מצוי בית כנסת נוסף בו נערכות תפילות בנוסח הספרדים, בגדול לפי מנהגי הספרדים שבמערב אירופה.
בכניסה הנפרדת לבית הכנסת, בצידו של נהר הטיבר, מצויים משרדי הקהילה של רומא (la Comunità Ebraica di Roma) וכן המוזיאון היהודי של רומא.
בכניסה למבנה מצד נהר הטיבר, מצויים לוחות זיכרון ליהודים שנרצחו בשואה.
בשמיני עצרת ה'תשמ"ג (9 באוקטובר 1982), חמישה מחבלים פלסטיניים, מארגון אבו נידאל ככל הנראה, הטילו שלושה רימוני יד ופתחו באש מנשק אוטומטי בכניסה לבית הכנסת.
ילד בן שנתיים נרצח, ו-37 איש נפצעו בפיגוע.
בכניסה לבית הכנסת מצד הגטו הוצב לוח זיכרון להרוג הפיגוע.
מאז הפיגוע נאסר לצלם בתוך המוזיאון או בתי הכנסת השונים במתחם מטעמי ביטחון.
כמו כן, המקום נשמר באופן קבוע על ידי סיורים של הקרביניירי, ובכניסה אליו מוצב שוטר של הקרביניירי.
הכניסה איננה חופשית בניגוד למוזיאונים רבים, והמבקרים מחויבים לעבור בדיקה ביטחונית בכניסה.
ב-13 באפריל 1986 ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני בבית הכנסת, והתפלל עם הרב אליהו טואף - הרב הראשי הקודם של העיר רומא.
ביקור זה היה הביקור הראשון של אפיפיור בבית כנסת מאז ומעולם.
בהתאם לנוהג של יהודי איטליה, אם בית הכנסת אינו כולל ספרי תורה בהיכל, הוא אינו מקום קדוש.
ולכן, בטרם בקר האפיפיור בבית הכנסת הוצאו ממנו ספרי התורה.
ב-17 בינואר 2010 ביקר מחליפו בנדיקטוס השישה עשר בבית הכנסת.
ביקור זה היה שנוי במחלוקת בשל כוונתו להכריז על פיוס השנים עשר כקדוש חרף שתיקתו בשואה ובשל פרשיות נוספות.
ב 2016, ביקר במקום האפיפיור פרנסיסקוס, הוא גינה את מעשי האלימות שמבוצעים בשמו של האל, הדגיש את התנגדותו "לכל צורות האנטישמיות" וקרא ליהודים "אחינו הגדולים".
מסיבות ביטחוניות וחשש מאירועים אנטישמיים, תיירים שאינם חברים רשומים בקהילה ומעוניינים להשתתף בתפילות שבת בבית הכנסת צריכים למלא טופס הרשמה מקוון.
הם צריכים לשלוח את טופס הבקשה עד השעה 14:00 ביום שישי.
בית הכנסת הנאולוגי שברחוב דוהאן (בהונגרית: Dohány utcai Zsinagóga/Nagy Zsinagóga) שבבודפשט, הונגריה, הוא בית הכנסת הגדול ביותר ביבשת אירופה והחמישי בגודלו בעולם.
בית כנסת זה, השייך לזרם הנאולוגי, פעיל למעלה מ-150 שנה, והתקיים בו טקס בר המצווה של תיאודור הרצל, שביתו שכן בסמוך.
כיום בית הכנסת הוא אחת האטרקציות התיירותיות הבולטות בבודפשט ומהווה חלק מקומפלקס שבו גם מוזיאון לתולדות יהודי העיר, בית קברות יהודי, ואתר הנצחה ל-564,500 יהודי הונגריה שנספו בשואה.
פעילות הקהילה היהודית המקומית קטנה בצורה משמעותית עקב העלייה, ההגירה, וההתבוללות, וכך גם פעילות בית הכנסת.
התיישבות היהודים בעיר פשט (שאוחדה עם בודה ואחרות כדי ליצור את בודפשט ב־1873) הוגבלה בראשיתה, בשלהי המאה ה־18, לאזורים בבעלות האצילים שהיו מוכנים לקבלם.
בית־כנסת מאולתר ראשון קם ב־1796 במתחם אורצי.
בעשורים הבאים גברה הנהירה היהודית לבירה, במקביל להתערות הגוברת של הדור הצעיר בחברה הסובבת ובתרבותה.
ב־1827 הקים אחד הפרנסים, גבריאל אולמן, מניין בשם "חסד נעורים" שהנהיג את נוסח וינה.
זה עוצב בעיר הבירה האוסטרית על ידי יצחק נח מנהיימר ותוכנן בקפידה כדי לממש את הדרישות לרפורמה אסתטית מצד הקהל: בין היתר נישאה הדרשה בשפה הגרמנית ובסגנון מודרני במקום בפלפול מהסוג הישן, הבימה קורבה לארון הקודש בחיקוי למה שרווח בכנסיות, לתפילה צורפה שירת מקהלה ועוד שינויים.
כל זאת מבלי לעבור על גבולות ההלכה, כדי לא לקומם את השמרנים.
המשקל הגובר של הפרוגרסיבים בקהילת פשט (הציבור המתחלן והמשתלב בקרב יהודי הונגריה נודע בהמשך כנאולוגים) בא לידי ביטוי עם היבחרו ב־1836 של הרב ליב שוואב לכהן בה.
הלה, יליד מוראביה, היה נציג טיפוסי של הרבנות המשכילה במחוז הולדתו: הוא למד אצל החת"ם סופר והרב מרדכי בנט אך התקרב לרב חיים דייטשמן מקולין, חבר במעגל המשכילים סביב הרב ברוך ייטלס (בעל "טעם המלך") איש פראג, ובכך עורר את חמתם של שני מוריו.
שוואב היה מלומד ומסורתי וריצה את הדתיים השמרנים, אך היה נכון לכל חידוש שלא היה אסור במפורש, ובכך זכה לאהדת הליברלים.
ב־1840 הוסרו כליל מגבלות ההתיישבות מעל היהודים, ושני בתי-הכנסת הקיימים היו כבר צרים מלהכיל את ההמון.
ב־1844 עבר לבעלות הקהילה המגרש שברחוב דוהאני, שנקנה מידי , בתנאי שהיהודים יהיו רשאים להשתמש בו רק להקמת בית כנסת ובית ספר, ובבתים שניצבים עליו באותה עת או עתידים להיבנות שם לא יהיו רשאים לעסוק בכל פעילות שמניבה רווחים, מלאכה, מרזח או מסחר.
כך ב־1844 רכשה הקהילה את חלקות האדמה הריקות האלה לצורך הקמת מבנה חדש.
מחלקת פשט-בודא של הרשות המקומית הקיסרית-מלכותית הוציאה היתר לבניית בית הכנסת ב־10 באוקטובר 1853. להכנת התוכניות הוציאה הקהילה מכרז, ואלה הגישו בו את הצעותיהם: האדריכלים מפשט, לודוויג פרסטר מווינה, וקבוצת אנשים, שחבריה היו , ו.
הילד תכנן בית כנסת בסגנון רומי, השלישייה פסל-גרסטל-קאוזר בסגנון ביזנטי.
הזוכה במכרז היה פרסטר עם הצעתו בסגנון נאו-מורי.
קודם, ב-3 בספטמבר 1845 אימצה ועדת התכנון את המלצת הרב שוואב, שנועדה לספק את כל האגפים בקהילה, כי בית-הכנסת המיועד יתנהל בנוסח וינה.
אולם בית הכנסת לא נבנה רק לפי תוכניותיו של פרסטר.
גם להילד נותר חלק פעיל בבניה.
פרסטר הטיל עליו את ביצוע הבנייה ועל הארכיטקט איגנץ וכסלמן.
עיטורי הבניין תוכננו על ידי פרידייש פסל, הביצוע הוא עבודת שאנדור וינטר, מעצב האבנים.
בית הכנסת הגדול של בודפשט נבנה בשנים 1854–1859, ונחנך בז' באלול התרי"ט (6 בספטמבר 1859).
מתכנן המבנה היה כאמור האדריכל הגרמני לודוויג פרסטר ומעצב הפנים היה ההונגרי , שניהם נוצרים.
בית הכנסת נועד להכיל כ־3,000 מתפללים (כ־1,500 באולם ועוד 1,500 ביציעים), ומיקומו המרכזי ברובע השביעי בבודפשט הקנה לו מקום של כבוד בנוף העיר.
הרב שוואב נפטר כשנתיים לפני החנוכה ולא זכה לראות את המבנה.
בניית בית הכנסת נמשכה כאמור חמש שנים והחלק היותר גדול של ההכנסות לכיסוי הוצאות הבניה הושג ממכירת מקומות התפילה, אך סכום ניכר בא גם מתרומות.
כבר באביב שנת 1859 ניצב הבניין על מכונו, אך חנוכתו חלה רק בסתיו אותה שנה.
העיכוב קרה גם בגלל פרוץ המלחמה עם האיטלקים, שאיימה על הפיכת הבניין, שחנוכתו טרם התקיימה, לבית חולים צבאי.
חנוכת בית הכנסת התעכבה גם כיוון שאחרי פטירת הרב ליב שוואב, לא נמצא לו יורש במשך זמן רב.
אחרי מות הרב ליב שוואב ביקשו פרנסי קהילת פשט מתלמידי החכמים הגדולים של אירופה להמליץ על הרב הראוי להיבחר לדעתם למשרה זו.
איש מבין שנים עשר האישים שהומלצו על ידי רבני מגדבורג, ברסלאוו, וינה, פדובה והמבורג לא נמצא מתאים, ובסופו של דבר, באוגוסט 1859, שנתיים אחרי פטירת הרב שוואב, נבחר רבה של שצ'צ'ין, מייזל פארקאש אלאיוש (בנימין זאב), לשבת על כס הרבנות של פשט.
הוא זכה לכהן כרב הראשי הראשון של בית-הכנסת החדש, אבל הוא גם היה האחרון מרבני פשט שהנהיג את העדה כולה.
מתוך הזכרונות שנכתבו על חנוכת בית הכנסת ברחוב דוהאני, עולה תיאור של מאורע בעל חשיבות רבה, בשיתוף חלק ניכר מתושבי העיר.
"ביום חנוכת הבית, יום ג', 6 בספטמבר 1859 תפסו המוני סקרנים, כבר בשעות המוקדמות של הבוקר, אותו חלק של הרחוב דוהאני שנמשך מרחוב שיפ עד מה שכונה אז בשם אורסאגוט Országút)) "הכביש" - היום שדרות קארוי, והבאים להשתתף בטקס, שרובם ככולם הופיעו בלבוש חגיגי".
בתוך בית הכנסת הצטופפו המוזמנים ובעלי מקומות התפילה.
השתתפו בטקס גם נכבדי העירייה והצבא.
אחרי הצהרים של יום החנוכה, ובימים הבאים ביקרו בבית הכנסת גם אנשי הכנסיות הנוצריות, ושיבחו את היהודים על נדיבות ליבם.
בנוסף למקהלה ולחידושים אחרים, כלל המבנה גם עוגב שנוגן בשבתות ובימים טובים על ידי נכרי.
אפילו הרב עזריאל הילדסהיימר, האורתודוקסי הליברלי ביותר בהונגריה, אסר על כניסה לבתי-כנסת שהפעילו עוגב בשבת.
כדי לרצות את השמרנים יותר בקהילה שהתנגדו לנוסח וינה בכלל והוסיפו להתפלל באורצי הקצו להם הפרנסים מבנה חדש משלהם ברחוב רומבך, שהושלם לבסוף ב-1873. קהילת פשט הגדולה והעשירה הייתה למוקד הציבור הנאולוגי בכל הארץ; מייזל הסתכסך מספר פעמים עם הפרנסים בראשות איגנאץ הירשלר.
בשנות ה-50 וה-60 הלך וגדל הפער בינם ליהודים האורתודוקסים, הן על רקע העימות בין הרבנות הנאולוגית – שרבים בה היו מקורבים לאסכולת ברסלאו של הרב זכריה פרנקל, מבשר היהדות הקונסרבטיבית – להילדסהיימר והן בשל המתח בין המשתלבים בחברה לשומרי המצוות הקפדנים, שהתבטא בסכסוכים בתוך הקהילות.
ב-1867 נפטר מייזל והוחלף על ידי הרב שמואל כהן.
בין 1869 ו-1871 התחולל הקרע ביהדות הונגריה, והאורתודוקסים פרשו מקהילת פשט והקימו גוף נפרד; ב-1879 הם זימנו את הרב הקנאי חיים סופר ממונקאטש לעמוד בראשם.
בתחילה הם התפללו בבניין הישן באורצי, ורק ב-1913 הושלם עבורם מבנה קבע, בית הכנסת ברחוב קזינצי בבודפשט.
הציבור ברומבך לא פרש מהקהילה המרכזית אך התקיים גם בריחוק מסוים ממנה.
בית הכנסת שימש מטרה להתנכלות גורמי הימין הקיצוני ההונגרי.
בשנת 1931 נהרגו שני מתפללים בתקיפה של אקדוחנים.
ב-3 בפברואר 1939, לפני מלחמת העולם השנייה, חברי מפלגת צלב החץ הפשיסטית ההונגרית זרקו רימוני יד מגג בנין שמול בית הכנסת אל שער היציאה של בית הכנסת.
באביב 1944 עם פלישת גרמניה להונגריה, הולאם בית הכנסת בידי הצבא הכובש.
בזכות שני צריחיו הגבוהים ומיקומו המרכזי, הצבא הגרמני לא החריב את בית הכנסת אלא השתמש בו כמוצב פיקוד, ועל מגדליו הותקנו אנטנות.
אדולף אייכמן ביקר במקום מספר פעמים וערך בו את שיחותיו עם היודנראט של בודפשט.
האולם המרכזי שימש במשך חלק מהתקופה כאורווה לסוסי החיילים, והריהוט המקורי של בית הכנסת נערם במרתף במשך כל שנות המלחמה.
הודות לכך ניצלו ספסלי העץ העתיקים, ששמות המתפללים (שמרביתם נספו בשואה) עוד רשומים עליהם.
חלונות בית הכנסת הוטמנו בתוך שקי חול והוסתרו היטב במרתף המוזיאון הלאומי של הונגריה על ידי נכבדי הקהילה לאחר ששיחדו שתי נשים הונגריות, שמאוחר יותר נהרגו במלחמה.
לאחר שנים, אנשי הקהילה פנו לנציגי המוזיאון בבקשה לקבל את החלונות.
מכיוון שהאחרונים לא ידעו על קיום החלונות במוזיאון, הוחלט שהיהודים ימצאו היכן הוסתרו החלונות, והללו יוחזרו לבית הכנסת.
כך אכן היה, וכל חלונות בית הכנסת הם החלונות המקוריים משנת 1859.
בתום המלחמה הושב הריהוט למקומו, אך השלטון הקומוניסטי לא תמך בשיקום המבנה הפגוע, והקהילה הנאולוגית שהלכה והצטמצמה המשיכה להשתמש בבית הכנסת כפי שהיה.
בשנת 1996, שנים ספורות לאחר נפילת השלטון הקומוניסטי בהונגריה, החלה מלאכת שיפוץ בית הכנסת, בתקציב של עשרה מיליון דולרים.
רוב הסכום נתרם על ידי ממשלת הונגריה ועל ידי השחקן ההוליוודי טוני קרטיס ואשת האופנה היהודייה ממוצא הונגרי, אסתי לאודר.
השיפוץ נמשך כשלוש שנים, ובעקבותיו הושב המבנה לייעודו ולהדרו המקורי.
בית הכנסת משמש כאתר תיירות פופולרי בימי השבוע וכבית תפילה לקהילה הנאולוגית בעיר בשבתות ובחגים.
רוברט פרליך מכהן כרב ראשי של בית הכנסת.
בית הכנסת הגדול משתרע על שטח של 60X27 מטרים, ומתנשא לגובה של כ-25 מטרים.
עיצובו החיצוני מושפע מאוד מהאדריכלות אסלאמית, וכולל אלמנטים מוריים רבים.
עיצובו הפנימי (ומעט מן החיצוני) מושפע מהאדריכלות הכנסייתית הגותית.
חזית המבנה כוללת שני מגדלים גבוהים וסימטריים משני צדי הפתח, ובמרכזה חלון שושן (רוזטה) גדול, וחלונות מקושתים המחולקים לשני חלונות מקבילים, כמקובל בכנסייה גותית.
פנים בית הכנסת הוא כמעט העתק של כנסייה, ומחולק לאולם תווך ושתי סיטראות.
ההבדל היחיד הוא שהסטראות אינן מופרדות בשורת עמודים, אלא מודגשות בשתי קומות יציע.
קומות אלו שימשו ומשמשות עד ימינו כעזרת נשים רק בימי החגים, בהם התפוסה בבית הכנסת מלאה.
בשאר השבתות יושבות הנשים בקומת האולם בשתי הסטראות, בנפרד מהגברים, אך ללא מחיצה.
הרצפה מעוטרת בפסיפס המורכב מאלמנטים גאומטריים, ומהתקרה משתלשלות שתי נברשות ענקיות, שמשקל כל אחת מהן מגיע לטון וחצי.
במרכז אולם התפילה, משני הצדדים, ניצבות בימות דרשנים קטנות, אליהן מובילות מדרגות מעוגלות.
בימות אלו הועתקו במדויק ממבני כנסייה, ולא נעשה בהן כל שימוש.
בניגוד לרוב בתי הכנסת האורתודוקסיים בעולם, במת החזן אינה במרכז ואף לא בקדמת אולם התפילה, אלא צמודה לקיר המזרח, בדומה לפְּרֶסְבִּיטֵרְיוּם (במת התפילה) בכנסייה.
הבמה מגודרת במעקה מוזהב בסגנון אר נובו, ושולחן התפילה הצמוד אליו מעוצב בדומה למזבח נוצרי.
שולחן תפילה זה פונה אל הקהל, כמקובל גם בכנסיות, ולא לכיוון ירושלים (עם הגב לקהל), כמקובל בבתי כנסת אורתודוקסים מסורתיים.
הדבר היחיד המשווה לשולחן נופך יהודי הוא הכיתוב: "יְבָרֶכְךָ ה' וְיִשְׁמְרֶךָ" (), המהווה חלק מברכת כוהנים.
בשני צדי הבמה ניצבים דוכני תפילה ("סטנדרים"), ועליהם כיתוב בעברית המנציח את 'האשה החשובה מרת גיטעל עפפינגער' (מבטאים 'אפינגר') משנת תרנ"ח (1898).
ארון הקודש מעוטר מאוד, ומעליו כיפה גדולה, כמקובל בכנסיות.
הוא מכיל כמה ספרי תורה שניצלו והובאו מבתי כנסת אחרים ברחבי הונגריה.
האלמנט הכנסייתי הבולט ביותר בבית הכנסת הוא עוגב גדול, הניצב מאחורי ארון הקודש.
העוגב המקורי של בית הכנסת היה מורכב מכ-5,000 צינורות, והמלחין ההונגרי הנודע, פרנץ ליסט ניגן בו כמה פעמים.
עד היום (2008) מתקיימות התפילות בבית הכנסת הגדול בליווי עוגב, בו מנגנת אשה מקומית לא יהודיה.