tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סלאמה ערך חמש שביתות רעב בבתי כלא בישראל בדרישה לתנאי מעצר טובים יותר.
הוא גם נישא לע'פראן זמל, אישה משכם, בשנת 2010. הוא חיבר שני ספרים: "פעולות הנקמה הקדושות על מות הקדושים של המפקד יחיא עייאש" ו"חמשת אלפים ימים בעולמו של הברזאך" (2022).
ישראל סירבה לשחרר את סלאמה מהכלא בעסקת שליט באוקטובר 2011, ובעסקאות החטופים במהלך מלחמת חרבות ברזל (בינואר ובאוקטובר 2025).
באפריל 2024 במהלך מלחמת חרבות ברזל, נהרג אחיו של סלאמה, אכרם עבד א-רחמן חוסיין סלאמה, בכיר במנגנון ביטחון הפנים של חמאס שכיהן במספר תפקידי מפתח בארגון בהם סגן ראש מחוז בח'אן יונס.
חסן באסם סרור הוא כדורגלן לבנוני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת אל-ח'ודוד מליגת העל העיראקית ובנבחרת לבנון.
סרור נולד בחרת חריכ שברובע הדאחייה, ביירות.
גדל במחלקת הנוער של אל-עהד.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הלבנונית.
ב-30 בדצמבר 2022 ערך סרור את הופעת הבכורה שלו בנבחרת לבנון, בהפסד 1-0 לנבחרת איחוד האמירויות במשחק ידידות.
חסן דואן פיקר (בטורקית: Hasan Doğan Piker; נולד ב-25 ביולי 1991) הוא פרשן פוליטי, סטרימר, אושיית רשת, ופעיל פוליטי פרוגרסיבי טורקי-אמריקאי.
פיקר נודע במיוחד בזכות הפרשנות שלו, שנוטה לעיתים רבות להיות שנויה במחלוקת, אודות נושאים פוליטיים וחברתיים שונים, וכמו גם בזכות הפעילות שלו בפלטפורמת הסטרימינג הפופולרית Twitch.
פיקר עבד בעבר כפרשן ומפיק בתוכנית החדשות והפוליטיקה המקוונת הפרוגרסיבית "The Young Turks" והיה בעל טור בהפינגטון פוסט.
נכון לדצמבר 2023 פיקר הוא אחד מהסטרימרים הנצפים ביותר ב-Twitch ומהסטרימרים שיש להם הכי הרבה עוקבים, ושם הוא נוהג באופן תדיר לסקר אירועי חדשות, לשחק בשידור חי במגוון משחקי וידאו שונים, ולדון בפוליטיקה מנקודת מבט סוציאליסטית.
פיקר נולד להורים טורקים בעיר ניו ברונסוויק שבמדינת ניו ג'רזי, ובמהלך ילדותו הוא גדל בטורקיה בעיר איסטנבול.
לטענתו במהלך לימודיו בבית הספר הממלכתי בטורקיה תלמידים אחרים הציקו לו בין היתר בשל יחסו הביקורתי לאסלאם.
פיקר חזר לבסוף לארצות הברית ולמד באוניברסיטת מיאמי, ולאחר מכן באוניברסיטת ראטגרס, ושם הוא סיים בהצטיינות לימודי תואר שני במדע המדינה ותקשורת בשנת 2013.
בשנת 2013, במהלך שנתו האחרונה באוניברסיטה, פיקר היה מתמחה ברשת/תוכנית החדשות והפוליטיקה המקוונת הפרוגרסיבית "The Young Turks" שנוסדה על ידי דודו צ'נק אויגור.
לאחר סיום לימודיו פיקר התקבל לעבודה במחלקת מכירות המודעות והעסקים של The Young Turks.
במהלך אותה התקופה פיקר ביקש להנחות את התוכנית בימים בהם היה צורך בממלא מקום למגישים הקבועים, ובהמשך הוא אף הפך למגיש קבוע ומפיק.
בשנת 2016, פיקר יצר והגיש את הסדרה "The Breakdown" ברשת The Young Turks ששודרה בפייסבוק ואשר הציגה את פרשנותו הפוליטית שהייתה מכוונת בראש ובראשונה לקהל התומכים הצעיר של ברני סנדרס.
בשנת 2018 הסדרה הייתה מועמדת לפרס בקטגוריית "סדרת האינטרנט הטובה ביותר" בטקס פרסי שורטי.
בין השנים 2016 ל-2018 פיקר כתב גם מאמרים בנושאים פוליטיים עבור אתר החדשות האמריקאי הפינגטון פוסט.
בינואר 2020 פיקר הודיע שהוא עומד לסיים את השותפות עם רשת The Young Turks על מנת להתמקד בקריירה כסטרימר ב-Twitch.
פיקר החל לעסוק בסטרימינג ב-Twitch במרץ 2018, בעת שעבד במקביל עבור רשת The Young Turks.
פיקר ציין שהוא בחר להתמקד ב-Twitch במקום פייסבוק על מנת להגיע לקהל צעיר יותר, ומשום שהוא הרגיש שישנה כמות יתר של פרשנים פוליטיים בעלי הטיה פוליטית ימנית בפלטפורמה יוטיוב וישנו חיסרון מובהק של פרשנים פוליטיים בעלי הטיה פוליטית שמאלנית בקרב הסטרימרים ב-Twitch.
בינואר 2020 פיקר הפסיק לעבוד ברשת The Young Turks על מנת לעסוק בסטרימינג ב-Twitch במשרה מלאה.
עם השנים הצליח פיקר להפוך לאחד מהפרשנים הפוליטיים הפופולריים ביותר ב-Twitch עם הטיה שמאלנית.
ערוץ היוטיוב של פיקר מכיל מקטעים נבחרים מהסטרימים של פיקר ב-Twitch ובמהלך שנת 2022 היו לערוץ היוטיוב שלו מעל ל-1,000,000 עוקבים.
בסטרים שלו ב-Twitch פיקר משחק גם בשידור חי במשחקי וידאו שונים בעודו מדבר על כך עם הצופים.
במהלך העימות הראשון בין טראמפ לביידן אשר נערך באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב שבקליבלנד ב-29 בספטמבר 2020, מעל ל-125,000 צופים צפו בסטרים של פיקר שסיקר את העימות - מספר הצופים הגבוה ביותר במהלך עימותים נשיאותיים ב-Twitch.
ב-20 באוקטובר 2020 חברת בית הנבחרים של ארצות הברית אלכסנדריה אוקסיו-קורטז שיתפה פעולה עם פיקר, הסטרימרית המרוקאית-קנדית Pokimane, וחברת בית הנבחרים אילהאן עומאר בסטרים ב-Twitch בו הם וסטרימרים פופולריים רבים אחרים שיחקו במשחק מרובה המשתתפים הפופולרי Among Us במסגרת קמפיין ההמרצה "Get out and vote".
בסטרים צפו בסך הכל בסביבות 700,000 אנשים.
ב-2020 כ-230,000 צופים צפו בו זמנית בסטרים של פיקר ב-Twitch בו הוא עסק בתוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2020 וזה המקור השישי הנצפה ביותר שסיפק סיקור לתוצאות הבחירות לנשיאות ארצות הברית בפלטפורמות YouTube ו-Twitch.
בנוסף, פיקר היה הסטרימר הנצפה ביותר ב-Twitch במהלך השבוע של הבחירות - בסטרים שלו שנמשך באותו השבוע בסך הכל כ-80 שעות נצפה במצטבר במשך 6.8 מיליון שעות על ידי כ-75,000 צופים.
במהלך ההסתערות על הקפיטול ב-6 בינואר 2021 הסטרים של פיקר הגיע לשיא חדש כאשר צפו בו במקביל כ-231,000 צופים.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה פיקר וארגון Care International הצליחו לגייס ב-Twitch מעל ל-200,000 דולרים לקרנות סיוע אוקראיניות בעת שהוא שיחק בשידור חי במשחק הווידאו Elden Ring בעוד שבמקביל הוא סיפק סיקור על הפלישה הרוסית לאוקראינה - שידור בו צפו בסביבות כ-70,000 אנשים.
ביוני 2022 פיקר ומשפיענים אחרים הוזמנו לדון בנושא בריאות הנפש יחד עם ראש שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית ויווק מרת'י.
לאחר רעידת האדמה ההרסנית שאירעה ב-6 בפברואר 2023 בטורקיה ובסוריה פיקר ניהל קמפיין גיוס כספים למען הנפגעים ברעידת האדמה כאשר ליוזמה הצטרפו גם סטרימרים נוספים כולל ג'קספטיקאיי, Valkyrae, לודוויג אהגרן ו־IShowSpeed .
נכון ל-10 בפברואר 2023 פיקר הצליח לגייס מעל ל-1,200,000 דולרים אותם הוא העביר לארגוני צדקה כמו הסניפים של ארגון Care International בטורקיה ובסוריה וכן שני ארגונים לא ממשלתיים טורקיים - AKUT Search and Rescue Association ו-Ahbap.
במהלך מלחמת חרבות ברזל ב-2023 פיקר ניהל קמפיין גיוס כספים בערוץ ה-Twitch שלו הצליח לגייס נכון ל-21 באוקטובר 2023 מעל למיליון דולרים, עבור קרן הסיוע לילדי פלסטין, הארגון החוץ ממשלתי American Near East Refugee Aid, ארגון הצדקה Medical Aid for Palestinians, וארגון הסהר האדום הפלסטיני.
הוא התראיין במהלך מלחמת חרבות ברזל גם ב-BBC News ובתוכנית של פירס מורגן כאשר במקביל מורגן ראיין את ראש ממשלת ישראל לשעבר אהוד ברק.
מאז 2021 פיקר הוא המגיש של הפודקאסט "" יחד עם הסטרימר וויל נף.
במהלך 2023 הסטרימרים QTCinderella ו-AustinShow הפכו גם למגישים בפודקאסט זה.
בין ה-26 בספטמבר 2021 עד 12 באוקטובר 2023 פיקר הנחה את הפודקאסט הפוליטי "Leftovers" יחד עם היוטיובר האמריקני-יהודי איתן קליין.
אף על פי כן, בעקבות טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל השניים הפסיקו את שיתוף הפעולה ביניהם.
פיקר תואר כדוגל בפרוגרסיביזם, פוליטיקה שמאלנית, סוציאליזם דמוקרטי, אנטי-מלחמה, אנטי-ציונות ואנטי-אמריקניזם.
לאורך השנים פיקר הביע את תמיכתו בדמוקרטיה תעסוקתית, שירותי בריאות אוניברסליים, הצטלביות פמיניסטיות, זכויות להט"ב, זכויות האוכלוסייה המוסלמית בארצות הברית, ורגולציה קפדנית לכלי הנשק בארצות הברית.
בנוסף לכך הוא מתנגד לאימפריאליזם אמריקאי, אסלאמופוביה, עליונות לבנה, פשיזם, קפיטליזם וציונות.
פיקר ציין בעבר שמשום שגדל בטורקיה תחת שלטונו של הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן הדבר השפיע רבות על השקפותיו השמאלניות ועל נכונותו לדבר עליהן.
פיקר תמך בעבר בקמפיינים של המועמד הדמו-סוציאליסט ברני סנדרס בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית הן ב -2016 והן ב-2020, והוא ביקר בגלוי הן את המפלגה הדמוקרטית והן את המפלגה הרפובליקנית.
ב-2017 הוא גם הביע את התנגדותו לאיסור הכניסה לארצות הברית של מבקרים ממדינות מוסלמיות רבות (אשר חל במהלך תקופת כהונתו של דונלד טראמפ), והוא הביע גם לאורך השנים ביקורת על מקרים של אסלאמופוביה, סטריאוטיפים פוגעניים, עוינות ועמדות שליליות כלפי מוסלמים.
פיקר הביע תמיכה נמרצת במוסלמים ובזכויותיהם, ובמיוחד עבור הקהילה המוסלמית בארצות הברית.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר פיקר ציין כי לפלסטינים יש "עילה חוקית" לחזור לבתיהם, גם אם באלימות, והדגיש כי יש תינוקות המתגוררים בהתנחלויות.
אופיו הבוטה ונכונותו לעסוק בנושאים רגישים הובילו לאורך השנים לכך שפיקר ספג לא מעט ביקורת ברשתות החברתיות.
במהלך הסטרים שלו ב-Twitch ב-20 באוגוסט 2019 פיקר מתח ביקורת על נציג בית הנבחרים האמריקני דן קרנשו, אשר היה בעבר לוחם ביחידת אריות הים ואיבד את עינו במהלך שירותו הצבאי במלחמת אפגניסטן.
פיקר מתח ביקורת על כך שקרנשו תמך בהתערבות צבאית אמריקאית מעבר לים ואמר על קרנשו, "מה לעזאזל לא בסדר עם הבחור הזה?
האם הוא לא יצא למלחמה ואיבד שם את העין שלו משום שאיזה מוג'אהדין אמיץ דפק לו חור בעין עם הזין שלו?".
באותו השידור פיקר מתח גם ביקורת על מדיניות החוץ האמריקאית והעיר הערות שנויות במחלוקת בנוגע לפיגועי 11 בספטמבר, כולל "פיגועי 11 בספטמבר היו מוצדקים בהתחשב במעשיה של ארצות הברית".
הצהרותיו עוררו זעם ברשתות החברתיות וסוקרו על ידי רשת פוקס ניוז וכלי תקשורת שונים אחרים.
קרנשו ציין שפיקר הביע תמיכה בהערותיו ב"מתקפת הטרור של ה-11 בספטמבר שבוצעה נגד אמריקאים".
המנחה של The Young Turks ודודו של פיקר צ'נק אויגור ציין שהערותיו של פיקר היו פוגעניות מאוד, והזמין את פיקר להופיע בתוכניתו על מנת שיתנצל.
פיקר בחר שלא לחזור בו והדגיש כי מדיניות החוץ האמריקאית מקדמת את התנאים שתרמו להיווצרות של אירוע כמו פיגוע ה-11 בספטמבר, אך ציין כי הוא היה צריך להשתמש בשפה "מדויקת יותר".
Twitch בחרו לחסום אותו לשבוע אחד בעקבות הערותיו לגבי קרנשו ופיגועי 11 בספטמבר.
באוגוסט 2021 פיקר רכש בית בשווי 2.7 מיליון דולרים בעיר ווסט הוליווד שנמצאת בחלק המערבי מחוז לוס אנג'לס.
הרכישה זכתה לביקורת באינטרנט מצד אנשים שציינו כי אורח חייו המפואר של פיקר עומד בניגוד לעמדותיו הסוציאליסטיות.
ביקורת דומה הופנתה כלפיו בפברואר 2022 לאחר שהתברר שפיקר רכש מכונית פורשה טייקאן.
בנוסף לכך פיקר ספג גם ביקורת בעקבות דליפת מידע רב מ-Twitch אודות הרווחים הכספיים של פיקר בהשוואה לסטרימרים האחרים ב-Twitch.
ב-13 בדצמבר 2021 Twitch בחרו לחסום את פיקר לשבוע אחד משום שהוא השתמש באופן חוזר ונשנה בכינוי הגנאי הגזעני "Cracker" (כנוי גנאי ללבנים) במהלך השידור החי ב-Twitch.
פיקר טען כי אין לראות במונח השמצה מכיוון שקבוצת האנשים שאומרים את כינוי הגנאי הם "חסר כוח" או "דוכאו מבחינה היסטורית וזו הדרך שלהם להפיג מתח".
בנוסף, הוא טען שלא מדובר במילת גנאי באותו האופן כמו מילות גנאי שמופנות כלפי קבוצות אוכלוסייה אחרות.
הוא ממוצא טורקי ואחיינו של איש התקשורת הטורקי-אמריקאי צ'נק אויגור.
פיקר גר כיום בעיר ווסט הוליווד שנמצאת בחלק המערבי מחוז לוס אנג'לס.
חסן פדלאללה הוא פוליטיקאי שיעי לבנוני.
החל משנת 2005 הוא חבר הפרלמנט הלבנוני המייצג את מחוז בינת ג'בייל.
הוא חבר מחנה 8 במרץ של חזבאללה.
פדלאללה נולד בעיינתא שבדרום לבנון.
את השכלתו היסודית והתיכונית קיבל במספר בתי ספר בעיינתא ובביירות.
הוא סיים את התיכון הציבורי בורג' אל-בראג'נה ב-1985. הוא החל ללמוד בפקולטה לתקשורת המונים באוניברסיטה הלבנונית, וקיבל תואר בעיתונאות ב-1989. הוא קיבל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת סן-ז'וזף ב־1999. הוא קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת סן-ז'וזף בביירות ב-2009. פדלאללה מרצה באוניברסיטת לבנון, הפקולטה לתקשורת המונים, לתואר שני.
החל מסוף שנות ה-80 הוא עומד בראש מחלקת התקשורת של חזבאללה.
הוא שימש כמנהל חדשות ומנכ"ל של רדיו נור מ-1988 עד 1998, היה העורך הראשי של העיתון אל-עהד ב-1995, והיה מנהל החדשות של תחנת הטלוויזיה אל-מנאר מ-2001 עד 2005.
הוא מונה לחבר במועצה המדינית של חזבאללה במשך שתי קדנציות רצופות, ושימש בתפקיד מ-1998 עד 2004. בשנת 2005 נבחר כחבר הלשכה המדינית של חזבאללה במחוז בינת ג'ביל, ובשנת 2009 נבחר מחדש.
בנוסף, הוא משמש כיו"ר ועדת התקשורת ב וחבר ועדות הכספים, התקציב, החינוך, ההשכלה הגבוהה והתרבות.
נשוי לאישה ממשפחת פקיה, ואב לארבעה ילדים.
בנו נהרג בהתפוצצות זימוניות חזבאללה.
חסן שריעתי ניאסר (בפרסית: حسن شریعتی نیاسر; נולד ב-21 במרץ 1933) הוא אייתוללה ופוליטיקאי איראני ששימש הוא היה חבר במועצת המומחים האיראנית, וייצג את פרובינציית אספהאן בקדנציה הרביעית שלה.
ניאסר נולד בניאסר, עיר בפרובינציית אספהאן למשפחה דתית.
בילדותו למד בבית הספר "גוזר באבא ואלי" בכאשאן, ולאחר מכן יצא לאראכ כדי להתחיל את לימודי האסלאם.
לאחר שסיים את לימודי היסוד שלו באראכ, ניאסר עבר להתגורר בקום כדי ללמוד בסמינר קום.
הוא למד שיעורים מתקדמים, שם השלים את רמת הדרסה חריג' (לימודי אסלאם ברמה מתקדמת).
במהלך שהותו בקום, הוא השתתף בשיעורים של כמה מלומדים בולטים ובהם מוסא א-סדר, מוחמד סדוקי, מורטזה מוטהארי, לקאני רשטי, מירזה ג'וואד תבריזי, עלי משקיני והשייח' עבדול ג'וואד סאדי ג'בל אמל.
הוא לקח שיעורי פיקה מרוחאללה חומייני, מוחמד תגי בורוג'רדי, מורטזה הארי יזדי ומירזה אבולפזל זהדי.
הוא לקח שיעורי פילוסופיה אסלאמית כמו גם ופרשנות הקוראן אצל מוחמד חוסיין טבאטבאי.
הוא נסע למשהד כדי ללמוד שם זמן קצר תחת שייח' האשם קזוויני, וגם נג'ף תחת מוחמד האדי מילאני.
הוא התמודד בבחירות לכינוס החמישי של מועצת המומחים אך לא הצליח להיבחר.
חסן שלגומי (ערבית: حسن شلغومي צרפתית: Hassen Chalghoumi, נולד ב-1972) הוא אימאם מהמסגד העירוני של דראנסי שבמחוז סן-סן-דני שליד פריז.
לאורך השנים הופיע תכופות בתקשורת הצרפתית כמייצג של אסלאם מתון ורפובליקני וכמתנגד למגמות איסלמיסטיות.
נולד ב-1972 בתוניס לאב וטרינר ולאם עקרת בית, וגדל בעיירה לה ברדו במשפחה שתיאר כ'מוסלמית אבל ליברלית'.
היחיד מבין ארבעה אחים שבחר בלימודי דת, עזב את תוניסיה לסוריה ומשם לטורקיה בשנת 1992 לאחר שנעצר על ידי המשטרה.
למד שלוש שנים במדרסה סופי בפקיסטן ושנה נוספת של הכשרה תאולוגית מתקדמת בהודו והוכשר כאימאם.
בהודו נחשף לרעיונותיו של מהטמה גנדי והושפע מהם ולרעיון של הפרדת דת ומדינה והגנה על מיעוטים.
ב-1996 הגיע לצרפת והתיישב עם אחיו בסן-סן-דני ובשנת 2000 התאזרח.
בשנה לאחר מכן החל להטיף בבתי ספר של מהגרים מוסלמים.
בשנת 2003 נחשד על ידי המשטרה כפונדמנטליסט בעקבות דברים שאמר לכאורה בשבח הג'יהאד בדרשה, האישור הביטחוני שלו לעבודה בשדה התעופה שבו עבד באותה התקופה בוטל, והוא היה מועמד לגירוש.
יש הטוענים גם כי בתקופת לימודיו בפקיסטן וכן במשך מספר שנים לאחר שנת 2000 היה חבר בתנועה הפונדמנטליסטית Tablighi Jamaat, וכי הוא מוסיף להיות מקורב לה.
שלגומי הכחיש את הטענות כי היה קיצוני בעברו, וטען כי לימודי הדת שלו היו סופיים.
סגן ראש עיריית דראנסי ז'אן כריסטוף לגארד נעמד לצידו וטען כי דו"ח המשטרה נכתב משום ששלגומי סירב לשמש כמודיע משטרתי וכי הבדיקה שערך טרם מתן האזרחות לשלגומי העלתה כי מדובר במטיף מתון.
בשנת 2009 הקים את מועצת האימאמים - ארגון שמטרתו לפרסם פתוות עבור ציבור המוסלמים המתגורר בצרפת, לקדם שיח בין דתי ואסלאם מתון.
חלק ממתנגדיו מכנים אותו 'האימאם של היהודים' על פעילותו האקטיביסטית בשיתוף עם המועצה המייצגת של המוסדות היהודיים הצרפתיים.
ב-2006 נאם לפני האנדרטה באתר שילוח היהודים מתקופת השואה בדראנסי והכיר בפומבי בייחודיות השואה.
כמה ימים אחר כך הושחת ביתו.
ב-2012 הוביל שלגומי ביקור של 16 אימאמים צרפתים מתונים בישראל, לרבות ביקור ביד ושם, ביקור בשומרון עם ראש המועצה האזורית שומרון יוסי דגן ומפגש עם רבנים.
בעקבות התגובות לסיור, נדרש להגנה משטרתית לאורך כל שעות היממה.
ביוני 2019 הגיע פעם נוספת לישראל, התארח בכנסת ונפגש עם השר לשיתוף פעולה אזורי איוב קרא.
שלגומי חריג גם ביחסו לנשים באסלאם.
הוא נוהג ללחוץ ידיהן של נשים.
ב-2010 תמך בהצעת החוק שקידם נשיא צרפת ניקולא סרקוזי לאסור על חבישת בורקה.
שלגומי כינה את הבורקה "כלא לנשים, כלי לשליטה סקסיסטית ולאינדוקטרינציה איסלמיסטית".
בעקבות כך ובעקבות קשריו עם ארגונים יהודיים, פרצו 80 רעולי פנים למסגד בדראנסי והביעו איומים וקללות כנגדו.
בראיון לעיתון Le Parisien הביע את הדעה שאסור לאפשר לגברים לסרב לכך שנשותיהם ייבדקו על ידי רופאים גברים.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, גינה בחריפות את חמאס ואמר: "חמאס אינו העם הפלסטיני, הם קבוצה של טרוריסטים.
חמאס זה טרור שמשתמש באותן שיטות כמו דאעש.
ראיתי את סרטוני הזוועה של עריפת ראשים, כיצד הם שרפו משפחה שלמה ברכבם, הם משוללים כל שביב של אנושיות".
ב-7 ביולי 2025 הגיע שלגומי לביקור בישראל בראש משלחת של אימאמים מאירופה, ונשא מסר של שלום ודו-קיום בין מוסלמים ויהודים.
הביקור התקיים ברקע המלחמה המתמשכת מאז השביעי באוקטובר 2023.
נשוי עם חמישה ילדים שהתחנכו כולם בבית ספר קתולי.
חסנאת אחמד ח'אן הוא מנתח לב וריאות בריטי-פקיסטני.
הוא ידוע ברבים בזכות מערכת היחסים הרומנטית שלו עם דיאנה, הנסיכה מוויילס, מ-1995 עד 1997.
ח'אן נולד ב-1 באפריל 1958 בג'הלום, עיר במחוז פנג'אב בפקיסטן.
אביו, רשיד ח'אן, בוגר בית הספר לכלכלה של לונדון, ניהל מפעל זכוכית.
חסנאת ח'אן הוא בן דוד רחוק של עימראן ח'אן, ראש ממשלת פקיסטן לשעבר.
עד 1991 עבד ח'אן בסידני, אוסטרליה ולאחר מכן החל לעבוד בלונדון .
הוא עבד בבית החולים המלכותי ברומפטון בלונדון בין השנים 1995 ל-1996, ואז החל לעבוד בבית החולים "לונדון צ'סט".
בשנת 2000 עבד בבית החולים סנט ברתלמי, ולאחר מכן שירת בבית החולים הארפילד.
בנובמבר 2007, הוא התפטר והחל את עבודתו כמנהל בית חולים לבבי במלזיה.
החל מאוגוסט 2013, ח'אן עובד כמנתח לב-חזה ויועץ בבית החולים האוניברסיטאי בסילדון.
מערכת יחסים עם הנסיכה מוויילס
לח'אן הייתה מערכת יחסים של שנתיים עם דיאנה, הנסיכה מוויילס, שאומרים שתיארה אותו כ"מר נפלא".
ח'אן אמר למשטרה ב-2004 שהוא מטיל ספק שהיא הייתה בהריון כשמתה, כי היא תמיד נטלה גלולות למניעת הריון.
במרץ 2008, הוא אמר בהצהרה בכתב לחקירה של הלורד השופט סקוט בייקר על מותה של דיאנה כי מערכת היחסים ביניהם החלה בסוף קיץ 1995, והם דיברו על נישואים.
ח'אן הצהיר גם שהוא מאמין שתאונת הדרכים שגרמה למותה של דיאנה הייתה תאונה טרגית.
ח'אן התחתן בפקיסטן עם הדייה שר עלי בת ה-28, צאצאית משפחת המלוכה האפגנית, במאי 2006. ביולי 2008, ח'אן ועלי הגישו בקשה לגירושין במועצת הבוררות המקומית של אסלאמאבאד.
מאוחר יותר הוא החל מערכת יחסים עם ד"ר אלכסנדרה פנגולאס, מנתחת לב עמיתה בבית החולים.
לאחר מכן התחתן עם סומי סוהיל, המכונה "סומי ח'אן".
מערכת היחסים בין ח'אן לדיאנה, הנסיכה מוויילס, מתוארת בסרט "דיאנה" (2013), בבימויו של אוליבר הירשביגל.
הסרט מבוסס על ספרה של קייט סנל "דיאנה: אהבתה האחרונה" משנת 2001. את ח'אן מגלם נובין אנדרוז, ואילו את דיאנה מגלמת נעמי ווטס.
חסן מוחמד אחמד עספור הוא פוליטיקאי, עיתונאי ואיש עסקים פלסטיני.
חסן מוחמד אחמד עספור נולד ב-24 באפריל 1950 בעיירה הקטנה עבסאן א-סע'ירה שבמחוז ח'אן יונס במזרחה של רצועת עזה.
הוא סיים את לימודיו בהנדסה חקלאית באוניברסיטת בגדאד בעיראק בשנת 1973. כמו כן, למד פילוסופיה במכון למחקר חברתי במוסקבה בין השנים 1977-1979.
עספור נשוי ואב לשתי בנות.
הבכורה, הודה, היא בעלת תואר דוקטור בהנדסה ביו-רפואית באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ומוזיקאית.
עספור הצטרף ב-1969, ולאחר מכן למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה עד 1994. בגלל קשריו עם המפלגה הקומוניסטית, גורש עספור ממדינה ערבית אחת לשנייה.
הוא עזב את ירדן ב-1969 כדי לנסוע לעיראק, ולאחר מכן נאלץ לעזוב את עיראק ב-1975 כדי לנסוע לסוריה.
בסוריה הוא נעצר וישב בכלא 16 חודשים.
לאחר מכן גורש ב-1977 ללבנון, הוא עבר ללבנון ועבד בתקשורת הפלסטינית המקומית מ-1979 ועד 1982. הוא היה ראש מחלקת החדשות ברדיו הפלסטיני לפני ובמהלך המצור על ביירות.
לאחר תקופה מסוימת של נדודים הוא השתקע בתוניסיה, שם הפך לחבר פעיל בארגון לשחרור פלסטין.
בתחילה היה המתאם בין תנועת הפת"ח למפלגה הקומוניסטית, ולאחר מכן ב-1987 קיבל לידיו ניהול סניף של הארגון.
עם הזמן הצטרף למעגל הפנימי של יאסר ערפאת וריכז את המשלחת הפלסטינית לוועידת מדריד ב-1991. הוא היה גם מעורב משמעותית בהכנת הסכמי אוסלו.
ב-1984 הוא נבחר כחבר בהנהגת האיגוד הכללי של הסטודנטים הפלסטינים, כמייצג של המפלגה הקומוניסטית הפלסטינית.
ב-1987 בתוניס, הוא קיבל את האחריות למנהלת לשלום וסולידריות במחלקה ליחסים ערביים ובינלאומיים בראשות מחמוד עבאס.
מאוחר יותר עבר להתגורר במצרים.
עספור כתב ופרסם מספר ספרים.
בשנת 2006 הקים את מערכת ההוצאה לאור והתקשורת של דר אל מוסטקבל.
באפריל 2007 השיק את אתר החדשות אמד מדיה, הנחשב אתר אוהד למוחמד דחלאן, ידידו של עספור, ואשר נטען כלפיו כי הוא מפרסם גם מידע שאינו אמין אם זה משרת אינטרסים פוליטיים שלו.
במסגרת קשריו עם דחלאן, שמו שורבב גם לתביעות הקשורות לעסקי הקזינו ביריחו.
נטען כלפיו גם כי קיבל שליטה חלקית בתחום הדלק וייצור השמנים במסגרת השחיתות ברשות הפלסטינית.
בין השנים 1984–2018 היה עספור חבר המועצה הלאומית הפלסטינית.
עספור נבחר למועצה המחוקקת הפלסטינית לאחר הבחירות הכלליות ברשות הפלסטינית (1996), בהן קיבל 12,761 קולות במחוז חאן יונס כמייצג של תנועת הפת"ח.
הוא הפך לשר בממשלת הרשות הפלסטינית בשנת 1998, ולאחר מכן מונה לתפקיד השר לענייני משא ומתן בשנת 1999. התפקיד שונה לשר לענייני חברה אזרחית בשנת 2000. במסגרת תפקידו, השתתף גם במשא ומתן על הסכם ואי בשנת 1998 ובמשא ומתן בוועידת קמפ דייוויד בשנת 2000.
עספור התנגד למינויו של מחמוד עבאס לתפקיד ראש הממשלה הפלסטיני בסוף 2002, ולאחר שעבאס נבחר לתפקיד נשיא הרשות הפלסטינית הוא התפטר ופרש לעיסוקים במגזר הפרטי.
עוד קודם להתפטרותו, הדיח אותו עבאס מצוותי המשא ומתן עם ישראל.
בשנת 2000 אמר בראיון כי גילויי האלימות בשטחים חשפו את פרצופו האמיתי של "המשולש הנאצי הפושע: אהוד ברק, השר בן עמי והרמטכ"ל מופז", וכי "המשולש הזה מנסה להפיק תוצאות, שלא הצליח במשא ומתן, על ידי שימוש באלימות - בצורה נאצית.
כל טיפת דם תוסיף לנחישות שלנו.
לא ניתן לפושעי מלחמה לשבור אותנו".
באותה שנה, אחרי הפיגוע באוטובוס הילדים אמר בראיון לרדיו מונטה קרלו: "הכנופיה הצבאית השלטת בישראל לא נתנה את מרחב הפעולה הדרוש לתהליך השלום ותגובתנו היא התנגדות בכל הצורות, כולל פעולות שחיילי הכיבוש ומתנחלים ראויים להם...
אני סבור כי זוהי תגובה טבעית של העם הפלסטיני על מלחמת התוקפנות והפשע...
טבעי שתהיה תגובה כזאת נגד חיילי הכיבוש ונגד המתנחלים".
במהלך שנת 2002 הותקף באלימות ברמאללה על ידי אלמונים, גדודי חללי אל-אקצא נטלו את האחריות למעשה, אולם עספור עצמו האשים את ישראל.
נטען כי האלימות נגדו הייתה מסר לעספור עצמו ולדחלאן ומוחמד רשיד ידידיו, כדי שלא ינסו לחזק את כוחם ביהודה ושומרון.
ב-2022 פרסם מאמר ששיבח פיגוע טרור בירושלים, הוא כינה את הפיגוע "מבצע אל-בוראק אלקודסיה", ותיאר אותו כך: "בפעולה נועזת ומדויקת, הוא עזב את מקום ההוצאה להורג ללא בלבול, מותיר את צבא האויב וכוחות הביטחון מתנשפים מהשפעת הפעולה הפלסטינית, ורודפים אחר היורה".
ב-2023 ביקר את ארגון הטרור חמאס על ארגון צעדות מחאה לכיוון גבול ישראל, בטענה שהם שולחים צעירים פלסטינים אל מותם.
חסן שעלאן הוא עיתונאי ערבי-ישראלי העוסק בתחום העיתונות מאז 2003. שעלאן עובד באתר החדשות המקוון "ynet" ובעיתון "ידיעות אחרונות" בתור כתב לענייני ערבים.
בכתבותיו, שעלאן מתעסק בסיקור החברה הערבית בישראל, לרבות בנושאי הפשיעה והאלימות במגזר הערבי.
במסגרת עבודתו, שעלאן השתתף בין היתר בסיקור גל המהומות שפרץ ביישובים ערביים וביישובים בהם מתגוררת אוכלוסייה יהודית לצד אוכלוסייה ערבית במהלך מבצע שומר החומות.
השלכות החשיפה הציבורית על חייו
בעקבות עבודתו של שעלאן בתור עיתונאי המסקר את נושאי האלימות, הפשיעה והרציחות בחברה הערבית, הוא ומשפחתו ניצבים בפני איומים על חייהם בעקבות עבודתו כעיתונאי.
ב-2020, שעלאן קיבל איומים על חייו, שיחות טלפון והודעות מאיימות.
ביוני 2021 ירו שני רעולי פנים עשרות כדורים על ביתו ומכוניתו בטייבה.
מספר מהכדורים פגעו בחדר של ילדיו של שעלאן, הם לא נפגעו.
שבועיים לאחר מכן התפוצץ מטען חבלה בביתו החדש של שעלאן בבאקה אל גרבייה.
המטען גרם לנזק ברכוש, אך שעלאן ומשפחתו לא שהו בבית ולא היו נפגעים.
בדצמבר 2024, בעת סיקור הלוויה של צעיר ערבי-ישראלי, שעלאן נפצע מרימון הלם שנזרק לעברו.
ביוני 2024, על רקע הודעת דובר צה"ל כי רס"ם מחמד אלאטרש נהרג ב-7 באוקטובר 2023 וגופתו נחטפה לעזה, מספרי אתרי תקשורת דיווחו על גורלו של אלאטרש ופרסמו בדיווחם תצלום של חסן שעלאן.
ככל הנראה, בעקבות כתבה ששעלאן פרסם על מחמד אלאטרש מוקדם יותר, חיפוש של התמונה של אלאטרש הוביל בשוגג לתמונה של שעלאן.
התמונות של שעלאן הוסרו מאתרי התקשורת, והוחלפו בתמונה של אלאטרש.
באוקטובר 2024, פרסם פעיל הימין אריאל דנינו פוסט ברשתות החברתיות שבו הופיעה תמונה משנת 2017 ובה נראים העיתונאים הערביים-ישראלים חסן שעלאן ומוחמד מג'אדלה (כתב חדשות 12) לצד אשרף אבו עלי.
אשרף אבו עלי הוא ערבי ישראלי שהואשם מספר פעמים בגין הסתה לטרור וגילוי הזדהות עם ארגון טרור.
הפוסט לווה במסר תקיף כלפי העיתונאים וטען לקשרים לכאורה בינם לבין פעילים בארגוני טרור.
חסן שייח' מואמין (בסומלית: Xasan Sheekh Muumiin, בערבית: حسن شيخ مؤمن; 1931 – 16 בינואר 2008) היה משורר, מחזאי, שדרן, שחקן ומלחין סומלי.
מואמין נולד בשנת 1931 בעיירה זליה בצפון מערב סומליה, שהייתה אז חלק ממדינת החסות סומלילנד הבריטית.
כשהיה בן תשע, הוא ומשפחתו עברו ל, שם סיים את לימודיו בבית הספר ופקד את המדרסה המקומית.
מואמין הצטרף לליגת הנוער הסומלית (SYL), המפלגה הפוליטית הראשונה של סומליה שנוסדה בתקופה שלפני קבלת העצמאות.
הוא כתב ופרסם את שירו הראשון לכבוד עצרת SYL בבוראמה בתחילת שנות ה-50.
לאחר שסומליה קיבלה את עצמאותה בשנת 1960, מואמין עבד ברדיו מוגדישו בין השנים 1965 ו-1968 כמשורר הבית, מחזאי ומרצה קבוע.
בהמשך מילא תפקיד במחלקה הלאומית לחינוך ותרבות.
בעקבות ההפיכה הצבאית של 1969, בה עלתה לשלטון המועצה המהפכנית העליונה (SRC), נאסרו יצירות תרבות שונות, ביניהם שיריו של מואמין.
לאחר מכן הוא עזב את מוגדישו ועבר לג'יבוטי השכנה, לפני שהתיישב שוב בבורמא.
יצירתו החשובה ביותר של מואמין היא "Shabeelnaagood" (1965), העוסקת בנושאים כמו מעמדן החברתי של נשים, עיור, שינויים במנהגים מסורתיים ובחשיבות החינוך בתקופה טרם עצמאות המדינה.
אף על פי שהבעיות שהיא מתארת תוקנו מאוחר יותר במידה מסוימת, היצירה נחשבת לקלאסיקה של הספרות הסומלית.
"Shabeelnaagood" תורגם לאנגלית בשנת 1974 תחת הכותרת "נמר בין הנשים" ("Leopard Among the Women") בידי , חלוץ בלימודי סומליה שגם כתב את ההקדמה.
מואמין גם הלחין את המוזיקה למחזה.
היצירה נכללת באופן קבוע בתוכניות לימודים שונות ברחבי העולם, למשל באוניברסיטת אוקספורד, שפרסמה לראשונה את התרגום לאנגלית בבית ההוצאה לאור שלה.
בשנת 1997, מואמין כתב והלחין את השיר "Samo ku waar", שהפך להמנון הלאומי של סומלילנד.
חסן שייח' מואמין נפטר ב-16 בינואר 2008 באוסלו, נורווגיה.
הוא הובא לקבורה עשרה ימים לאחר מכן במאוזוליאום של אביו, הממוקם ברובע אחמד גוראי בבורמא.
אנשים רבים נכחו בטקס הלווייה, ביניהם שרים, מנהיגי אופוזיציה, משוררים, זמרים ומשלחת בת 12 חברים מג'יבוטי.
לאחר מותו הוענק למואמין פרס התרבות מטעם ממשלת ג'יבוטי.
חסן פכרוואן (או פאכרוואן, 4 באוגוסט 1911 - 11 באפריל 1979) היה דיפלומט ושר בממשלת מוחמד רזא שאה פהלווי, ממשלת השאה האחרון שלפני המהפכה באיראן.
פכרוואן בלט לא רק בשל מעורבותו הפוליטית בממשלתו של מוחמד רזה שאה פהלווי ובסאוואכ, אלא גם בשל קשריו עם המנהיג הרוחני והפוליטי רוחאללה ח'ומייני.
חסן פכרוואן, בנם של פתחוללה ואמינה פכרוואן, נולד בטהראן ב-4 באוגוסט 1911 (13 במורדאד 1290 לספירה על פי הלוח הפרסי).
אביו מילא תפקידים ממשלתיים בכירים רבים, בין היתר היה מושל מחוז ח'וראסאן והשגריר באיטליה.
אמו שהייתה ממוצא אירופאי מעורב, הייתה פרופסורית באוניברסיטת טהרן.
היא זכתה בפרס ריברול הצרפתי היוקרתי, אותו מעניקה ממשלת צרפת לסופרים לא צרפתים הכותבים בשפה הצרפתית.
קרובי משפחתה היו משליטי השושלת המלכותית בית הבסבורג של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בילדותו פכרוואן התלווה עם משפחתו הגרעינית לקהיר בעקבות מינוי של אביו לשמש כנציג דיפלומטי שם.
הוא למד בבית הספר היסודי בליסיה פרנסס ולאחר שסיים את לימודיו בבית הספר היסודי הוא נשלח לעיר לייז' בבלגיה, שם למד גם בתיכון ובאוניברסיטת לייז'.
לאחר מכן למד פכרוואן בבית הספר לתותחנים בעיר פואטייה, צרפת, וב-Ecole d'Application d'Artillerie במחוז פונטנבלו.
בין השנים 1940 ו-1970, חסן פכרוואן מילא תפקידים שונים, רובם היו תפקידים בעלי חשיבות פוליטית, צבאית ודיפלומטית.
+התפקידשניםהערות שולייםנספח צבאי בפקיסטן1949–1950ראש המודיעין הצבאי1951–1953נספח צבאי בהודו1954–1957סגן ראש ארגון המודיעין והביטחון הממלכתי, האחראי על יחסי חוץ1957–1961סגן ראש הממשלה וראש הסאוואכ1961–1965שר ההסברה1965–1966שגריר בפקיסטן1966–1969שגריר בצרפת1969–1973יועץ בכיר במשרד בית המשפט1974–1979
פכראוון נודע כבעל חמלה רבה יותר בהשוואה לשאר מנהלי מחלקת הביטחון הלאומי והמידע.
עם זאת, בשנת 1965 החליט מוחמד רזא שאה להחליף את פכראוון בחבר ילדות שלו, נמטאללה נסירי.
פכראוון חזר לאיראן בשנת 1976, והוחלט להחזירו בחזרה לתפקיד למרות שכבר היה בגמלאות, כחלק ממאצי השאה לבלום ולרסן את השחיתות שפשתה בחצר המלוכה.
מי שהיו מתומכיו של פכראוון נהגו לציין לטובה את האופי האריסטוקרטי שלו בנוסף לאינטליגנציה והאומץ המוסרי שלו, כדבר שהיווה מקור לנחמה עבור רבים בשנים 1978–1979, בתקופה בה בעקבות המהפכה האיראנית התבצעה השתלטות על האופוזיציה ותפיסה של השלטון.
אחת מהחלטותיו הראשונות כראש הסאוואכ הייתה להימנע מכל צורה של עינויים במהלך חקירות.
בממואר שכתבה אשתו של פכראוון, היא מתארת בפירוט את ארוחות הצהריים השבועיות שנהג לסעוד בעלה ביחד עם האייתוללה רוחאללה ח'ומייני בשנת 1963 כשח'ומייני היה נתון במעצר בית.
לדברי פכראוון: "האייתוללה נהג לומר בסגנון מזרחי-מלבב: תימסר [גנרל], אני סופר את הימים עד שנגיע ליום ארוחת הצהריים שלנו'".
הוא תיאר את האייתוללה כאדם נאה מאוד, בעל נוכחות יוצאת דופן, כוח פיתוי וכריזמה רבה.
השניים שוחחו ביניהם על דת, פילוסופיה והיסטוריה.
הגנרל פכראוון גם מציין שהוא תפס את האייתוללה כאדם שאפתן וסודי מאוד.
"עד כדי כך שזה גרם לי לסמר את השיער.
זה היה מפחיד", אמר לאשתו.
אשתו של חסן פכראוון כתבה בזכרונותיה גם על הסיפור שפורסם, על פיו בעלה הוא זה שהציל חייו של האייתוללה ח'ומייני בשנת 1963. הוא נידון לעונש מוות והגנרל פכראוון היה נסער מכך, והיה סבור כי אם ח'ומייני יוצא להורג תקום מחאה מצד פשוטי העם באיראן.
הוא היה מודע לכך שרוב אוכלוסיית המדינה מבוססת עליהם ולא על האליטות.
את הטיעונים האלו פכראוון הציג בפני השאה ולאחר ששכנע אותו, הוא פנה גם לאייתוללה מוחמד-כאזם שריעתמדרי שהיה אז אחד המנהיגים הדתיים הבכירים של איראן, וביקש את עזרתו.
האייתוללה שריעתמדרי הציע למנות את חומייני לאייאתוללה גדול ובעקבות כך הוחלט להוציא צו פתווה שהתקבל על ידי הגנרל פכראוון וסעיד ג'לאל טהראני בפני השאה.
לאחר המהפכה האיראנית, פכראוון היה מראשוני פקידי השאה שהוצאו להורג.
לא אושרה לו גישה להתייעצות עם עורך דין והאישומים שהוגשו נגדו היו מעורפלים.
בהתחשב בעובדה שפרש לגמלאות בזמן המהפכה, הוצאתו להורג נראתה כלא-מוצדקת.
פכראוון היה שחקן מפתח בשכנוע השאה להמתיק את גזר דין המוות של חומייני ב-1963, שנשלח בסופו של דבר לגלות במקום להוציאו להורג.
ח'ומייני נשלח תחילה לטורקיה ולאחר מכן לעיראק, שם שהה עד להגלייה לצרפת ב-1978.
בזיכרונות שכתבה אשתו של פכראוון מתאת את המעצר, המאסר וההוצאה להורג של בעלה על ידי בית המשפט של המהפכה האסלאמית.
היא טוענת כי הגנרל פכראוון נלקח מביתו ליעד לא ידוע.
כאשר בנו ניסה ליצור איתו קשר, נאמר לו שהגנרל כלל לא נעצר אלא שהוא אורח של האייתוללה, אך למעשה הוא נשלח לכלא זמן קצר לאחר מעצרו.
לאחר שגזר דינו הוכרע ונפסק לו עונש מוות באמצע אפריל 1979, אמר פכראוון לשופטים שהוא קיבל על עצמו את כל האחריות אז, והוא מקבל על עצמו אותה כעת.
חסן פִּירניָא (בפרסית: حسن پیرنیا; 1871 – 1935), בעל תואר מושיר-א-דוואלה (תרגום: יועץ המדינה), היה פוליטיקאי באיראן של תחלת המאה ה-20. במהלך הקריירה הפוליטית שלו, הוא מילא עשרים וארבע תפקידים וכיהן ארבע פעמים כראש ממשלת איראן.
הוא היה גם היסטוריון, והיה שותף להקמת החברה למורשת הלאומית של איראן.
חסן היה בנו הבכור של מירזה נסראללה חאן , שהיה ראש הממשלה הראשון, בעידן החוקה, תחת השושלת הקאג'ארית.
הוא השלים את לימודיו באיראן, והמשיך ללמוד במוסקבה, בבית הספר הצבאי, שם סיים בהצטיינות יתרה והמשיך ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה.
כשחזר לאיראן, הצטרף למשרד החוץ כמזכיר בכיר ומתרגם.
פירניא שימש מתרגם מלכותי במהלך סיורו השני של מוזפר א-דין שאה קאג'אר באירופה ומאוחר יותר מונה לציר איראן בחצר המלוכה הרוסית.
לאחר ששב לאיראן ייסד בשנת 1899 את בית הספר למדעי המדינה בטהראן.
לאחר מות אביו, ירש את התואר מושיר א-דולה ומילא תפקיד מרכזי בניסוח החוקה הפרסית של שנת 1906 .
בין השנים 1907–1908 כיהן פירניא בתפקיד שר החוץ, ובתקופה זו הכריז על ביטולו האמנה האנגלו-רוסית, שנועדה לחלק את איראן לאזורי השפעה אימפריאליים.
בהמשך הוא כיהן עוד שתי קדנציות שר חוץ, שבע קדנציות שר משפטים, שתיים שר החינוך וההקדשים, שלוש שר מלחמה, ותקופה אחת שר המסחר, הדואר והטלגרף.
בשנת 1915 מונה לראשונה לתפקיד ראש הממשלה, תפקיד אליו חזר בשנים 1920, 1922 ו-1923. במהלך כהונתו פעל למניעת יישומו של ההסכם האנגלו-פרסי מ-1919. בכהונתו האחרונה מינה את מוחמד מוסאדק לשר החוץ והותיר את רזא שאה פהלווי, בתפקיד שר המלחמה.
כהונותיו בראשות הממשלה היו בעתות משברים, כמו: מלחמת העולם הראשונה, מרד מוחמד ח'יאבאני.
בענייני פנים הוא היה רפורמטור ובמדיניות החוץ, הוא תמך בנייטרליות ובעצמאות המדינה.
לאחר פרישתו, פרסם פירניא ספר מחקר היסטורי, בן שלושה כרכים, על תולדות איראן הטרום-אסלאמית, תחת הכותרת "תאריך-י איראן-י באסטן" (היסטוריה של איראן העתיקה).
גרסה מקוצרת של מחקר זה, שפורסמה בשנת 1928, הפכה לספר לימוד סטנדרטי לסטודנטים באיראן.
בשנת 1922 הקים פירניא, יחד עם עבד אל-חוסיין תימורטש ומוחמד עלי פורוע'י, את החברה למורשת הלאומית של איראן.
אחיו הצעיר של חסן, חוסיין פירניא , היה יושב ראש המג'לס של איראן.
הוא כיהן בתפקיד שר החינוך בשנת 1918 וכשר ללא תיק בשנת 1920. הוא נבחר לכל מושבי המג'לס, משנת 1906 וכיהן כיושב ראש הפרלמנט במשך שנים רבות.
בשנת 1943 הוא נבחר מטעם טהראן למושב ה-14 של המג'לס, אך סירב לכהן.
פירניא שלט בצרפתית, אנגלית, ערבית, רוסית ויוונית קלאסית.
בגיל 58 לימד את עצמו גרמנית, כדי ללמוד טקסטים, ממקור ראשון.
בשנת 1907 הוענק לפירניא תואר אבירות מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, מטעם הכתר הבריטי.
חסרי זנב (שם מדעי: Anura; מילולית: חסרי-זנב; מיוונית: an – בלי, oura – זנב) היא סדרת דו-חיים מודרניים מפותחים בעלי רגליים חזקות איתן הם מקפצים.
בסדרת חסרי הזנב ישנם שתי קבוצות לא-טקסונומיות של יצורים: צפרדעים וקרפדות; חלוקה זו בין הצפרדעים לקרפדות אינה נחשבת לטקסונומית והן נבדלות זו מזו במאפיינים חיצוניים ובדפוסי התנהגות.
מבין המשפחות הרבות שבסדרת חסרי הזנב, ישנן שתיים הנקראות צפרדעיים וקרפדיים, אך גם מיני חסרי זנב שאינם במשפחת הקרפדיים מכונים "קרפדות", וכך גם לגבי הצפרדעיים.
בקרב הציבור הרחב מכונות לרוב כל חברות סדרת חסרי הזנב "צפרדעים".
המאפיינים של חסרי זנב בוגרים הם רגליים אחוריות ארוכות, גוף קצר, רחב ונמוך יחסית, אצבעות שקרומי-שחייה מתוחים ביניהן, עיניים בולטות וגדולות יחסית והיעדר זנב.
לרוב חסרי הזנב אורח חיים מימי-למחצה, אך הם מתניידים בקלות על היבשה בעזרת ניתור או טיפוס.
הנקבה מטילה כמות גדולה מאוד של ביצים, לרוב במקווי מים – בשלוליות, באגמים או בבריכות.
לאחר בקיעת הביצים, מגיעים חסרי הזנב לשלב הלרווה – ראשנים בעלי זימים החיים במים בלבד.
בשלב הבא בהתפתחותם הם מפתחים ריאות ומסוגלים לחיות הן במים והן ביבשה, אך הזנב עדיין קיים.
בשלב האחרון הזנב מתכנס אל תוך הגוף וחסר הזנב מגיע לבגרות.
חסרי הזנב הבוגרים הם טורפים, ותזונתם מתבססת על פי רוב על פרוקי-רגליים, תולעים טבעתיות וחלזונות.
חסרי הזנב נפוצים מאוד ברוב שטחי כדור הארץ, החל מאזורי אקלים טרופיים ועד לסוב-ארקטיים, אך רוב המינים חיים ביערות גשם טרופיים.
עם כ-7,700 מינים ידועים, חסרי הזנב הם בין הקבוצות הגדולות ביותר בקרב בעלי החוליות, אף על פי שאוכלוסיות של מיני חסרי זנב מסוימים מצטמצמות בצורה מדאיגה ואף מגיעות לסף הכחדה.
סדרת חסרי הזנב כוללת כ-5,250 מינים ידועים, המחולקים ל-33 משפחות.
שלוש המשפחות הגדולות ביותר הן הלפטודקטיליים (leptodactylidae; כוללת כ-1,100 מינים), האילניתיים (hylidae; כוללת כ-800 מינים) והצפרדעיים (ranidae; 750).
חסרי הזנב הם הקבוצה הגדולה ביותר מבין הדו-חיים: כ-88% אחוז מכלל מיני הדו-חיים הם חסרי זנב.
חלוקת חסרי הזנב ל"צפרדעים" ו"קרפדות" אינה נעשית על בסיס טקסונומי.
מנקודת מבט טקסונומית, כל חברי סדרת חסרי הזנב הם צפרדעים ורק חברי משפחת הקרפדיים נחשבים ל"קרפדות אמיתיות".
השימוש הרווח במילה "צפרדע" מתייחס לרוב למינים מימיים או מימיים-למחצה בעלי עור חלק או לח; לעומתו, השימוש במילה "קרפדה" מתייחס למינים הנוטים להיות יבשתיים בעלי עור יבש ומכוסה יבלות.
יוצאת דופן היא הצפרדע Bombina bombina, אשר עורה דומה אומנם לעור קרפדה, אולם היא מעדיפה סביבה מימית.
צפרדעים וקרפדות מסווגות לשלוש תת-סדרות: ארכאובטרכיה (Archaeobatrachia), המכילה 4 משפחות של צפרדעים קדומות; מזובטרכיה (Mesobatrachia), המכילה 5 משפחות של צפרדעים מפותחות יותר אבולוציונית; וניאובטרכיה (Neobatrachia), תת-הסדרה הגדולה ביותר, המכילה את 24 משפחות הצפרדעים הנותרות של צפרדעים "מודרניות".
האחרונה כוללת את המינים הנפוצים ביותר של צפרדעים בתבל.
תת-הסדרה Neobatrachia מחולקת לאילניתיים (hylidae) ולצפרדעים (ranidae) חלוקה זו מתבססת על מאפיינים מורפולוגיים, כמו מספר החוליות, מבנה חגורת החזה ואנטומיה של הראשנים.
אומנם חלוקה זו היא המקובלת בדרך כלל, אך טיב היחסים בין משפחות חסרי הזנב עדיין אינו ברור.
מחקרים עתידיים בתחום הגנטיקה המולקולרית צפויים לשפוך אור על קשרים אלו.
בהשוואה לשתי הסדרות האחרות במחלקת הדו-חיים, חסרי הרגליים ובעלי הזנב, המורפולוגיה של חסרי הזנב ייחודית בכך שהם חסרים את אחד מהמאפיינים הבולטים של יתר הדו-חיים, הוא הזנב, ורגליהם מותאמות לניתור יותר מאשר להליכה.
מבחינה פיזיולוגית חסרי הזנב דומים לשאר הדו-חיים (אך שונים מבעלי החוליות) מפני שחמצן יכול לעבור בקלות דרך עורם החדיר והם יכולים לנשום דרכו.
מכיוון שהחמצן מתמוסס בקרום מימי על עור חסר-הזנב ומשם עובר לדם, עורם חייב להישאר לח כל הזמן.
תכונה זו לא מביאה לחסרי הזנב תועלת בלבד, אלא גם מספר חסרונות.
כך, למשל, הם רגישים מאוד לרעלים בסביבתם כי גם הם, כמו החמצן, יכולים להתמוסס דרך העור ולעבור לזרם הדם.
דבר זה יכול להביא להדלדלות אוכלוסיית חסרי הזנב.
לא כל המאפיינים הפיזיולוגיים והאנטומיים משותפים לכל 5,250 מיני חסרי הזנב הקיימים.
אף על פי כן, ניתן להבחין בבירור במאפיינים אחדים שמייחדים אותם משאר הדו-חיים.
חסרי הזנב מותאמים היטב לקפיצה ולכן יש להם רגליים אחוריות ארוכות עם עצמות קרסול מוארכות.
עמוד השדרה שלהם קצר וקיימות בו לכל היותר 10 חוליות חופשיות.
בסופו של עמוד השדרה ממוקמת עצם הזנב (urostyle או coccyx – עצם העוקץ), שבסופה, על פי רוב, לא קיים זנב.
ממדי גופם של חסרי הזנב יכולים להשתנות מאוד ממין למין: בעוד שאורכה של ה-Paedophryne amauensis מפפואה גינאה החדשה אינו עולה על 7 מילימטרים, וגודלן של ה-Brachycepahlus didactylus הברזילאית וה-Eleutherodactylus iberia הקובנית אינו עולה על 10 מילימטרים, הרי שצפרדע גוליית (Conraua goliath) הקמרונית מגיעה לאורך של 30 סנטימטרים.
עורם תלוי ברפיון על גופם בשל היעדרה של רקמת חיבור.
מרקם עורם משתנה גם הוא: הוא יכול להיות חלק, בעל יבלות או מקופל.
לחסרי הזנב שלושה קרומים המכסים על עיניהם: אחד שקוף, שנועד להגן על העיניים מתחת למים, ושניים אחרים אשר נעים בין רמת שקיפות בינונית לבין אטימות.
יש להם אוזן אחת בכל צד של הראש, ולעיתים אלו מכוסות בעור.
מבנה הרגליים וכפות הרגליים של חסרי הזנב משתנה ממין למין ולרוב תלוי בסביבת החיים של המין – ביבשה, במים או על עצים.
לחסרי הזנב נחוצה יכולת לנוע בזריזות בסביבת המחיה שלהם על מנת לתפוס את טרפם וכן להתחמק מטורפיהם.
מספר תכונות פיזיולוגיות עוזרות להם בכך.
לחסרי זנב רבים, ובייחוד לאלו החיים במים, קרומי שחייה בין האצבעות.
אחוז כיסוי הקרומים בין האצבעות תלוי ישירות במשך הזמן היחסי ביממה בו הפרטים שוהים במים.
לדוגמה, הHymenochirus האפריקנית, שחיה בסביבה מימית לחלוטין, היא בעלת קרומי שחייה שמכסים את מרבית המרווח בין האצבעות; לעומתה, לאילנית האוסטרלית הלבנה (Litoria caerulea), אשר חיה מרבית הזמן על עצים, קיימים קרומים קטנים פי כמה, המכסים רבע עד מחצית ממרווח זה.
חסרי זנב בני משפחת האילניתיים מפתחים רפידות בכף הרגל, המסייעות להם באחיזת משטחים אנכיים.
רפידות אלו, הממוקמות בקצות האצבעות, אינן עובדות לפי עקרון הוואקום.
במקום זאת, הרפידות מורכבות מתאים בעלי יכולת נעילה, שהמרווחים ביניהם קטנים ביותר.
כאשר חסר הזנב מפעיל לחץ על הרפידות, הרווחים בין התאים מצטמצמים אף יותר ומותירים צינורות דקיקים המלאים ריר שאוחז במשטח האנכי בכוח ה.
מינים רבים במשפחת האילניתיים מפתחים בליטה קטנה בכל אצבע ובכך מגדילים את שטח המגע שלהם עם העץ.
בנוסף, כיוון שניתור בין ענפי העצים עלול להיות מסוכן, מינים מסוימים מפתחים מפרק ירך ייחודי, המאפשר הן ניתור והן הליכה.
חסרי הזנב החיים על העצים הגבוהים נוטים אף לפתח קרומים בין אצבעותיהם, בדיוק כמו חסרי הזנב המימיים.
אף על פי כן, מטרתם של אלו שונה – הם מתפתחים על מנת לאפשר לחסרי הזנב לצנוח, ואף לנווט את הדאייה, בזמן הניתור בצמרות העצים.
בניגוד לחסרי הזנב המימיים והעציים, חסרי הזנב היבשתיים אינם מפתחים התאמות ייחודיות.
רק מעטים מהם, אשר נוהגים לחפור באדמה לעיתים קרובות, נוטים לפתח גבשושית קטנה בסוף האצבעות על מנת שתעזור להם בחפירה.
הרגליים האחוריות שלהם שריריות יותר מאשר אלו של חסרי הזנב המימיים והעציים.
חסרי זנב רבים יכולים לספוג מים דרך עורם, בייחוד באזור אגן הירכיים.
עם זאת, חדירותו של עור חסר-הזנב היא דו-כיוונית, וכך הם נתונים בסכנה של אובדן מים והתייבשות.
חסרי זנב עציים אחדים מצמצמים את אובדן המים בעזרת שכבה לא-חדירה למים.
אחרים אימצו לעצמם דפוסי התנהגות חסכניים במים, למשל פעילות לילית ולא יומית וכן תנוחות מיוחדות; בתנוחה אחת, לדוגמה, חסר-הזנב עומד כך שכפות רגליו מכוסות על ידי גופו וסנטרו, וכך הוא מקטין את שטח הפנים.
חסרי זנב אחרים נחים בקבוצות גדולות כאשר הפרטים בקבוצה נוגעים אחד בשני, כך ששטח המגע עם האוויר היבש קטן, יחסית, ופחות מים אובדים.
התאמות התנהגותיות אלו מספיקות לחסרי זנב עציים, אך לחסרי זנב החיים באזורים צחיחים יותר דרושות התאמות נוספות.
תפקיד נוסף של העור קשור להסוואה, שהיא שיטת הגנה רווחת אצל חסרי הזנב.
מרבית חסרי הזנב המשתמשים בהסוואה פעילים במהלך הלילה, דבר המסייע להסוואתם.
במשך היום מוצאים חסרי זנב אלו את המיקום המיטבי לשם הסוואה.
חסרי זנב מסוימים אף בעלי יכולת לשנות את צבע עורם, אך יכולת זו מוגבלת לרוב לגוון אחד או שניים של אותו צבע (האילנית האוסטרלית הלבנה, לדוגמה, יכולה לשנות את צבעה מירוק לחום).
סממנים הסוואתיים נוספים, כמו יבלות וקמטים, מאפיינים את מרבית חסרי הזנב היבשתיים, שכן עור חלק לא יסתירם היטב מפני טורפיהם.
לעומתם, חסרי הזנב העציים נוטים לפתח עור חלק, היכול להסוות אותם בתור עלים.
מינים מסוימים משנים את צבע עורם ביום ובלילה, בזכות השפעתם של האור והלחות על גודל התאים המכילים פיגמנטים.
מינים רבים של חסרי זנב מייצרים רעל היכול להפוך אותם לטורפים.
לכל הקרפדות, לדוגמה, יש בלוטות רעל גדולות, הממוקמות בחלק העליון של הראש מאחורי העיניים.
חסרי זנב מסוימים, כמו צפרדע חץ רעילה, הם רעילים במיוחד.
המבנה הכימי של הרעלים של חסרי הזנב משתנה והוא יכול להיות חומר הגורם לגירוי, הלוצינוגן, חומרים שגורמים לעוויתות, רעלן עצבי ואף חומר המצר את כלי הדם.
טורפי חסרי זנב רבים הסתגלו והפכו עמידים לרמות הרעל שקיימות אצל חסרי הזנב אותם הם טורפים.
בעלי חיים אחרים, כולל האדם, עלולים להיפגע חמורות.
חלקם לא מייצרים אותו, אלא מקבלים אותו מנמלים ופרוקי-רגליים אחרים אותם הם אוכלים; מינים אחרים, כמו ה-Pseudophryne האוסטרלי, יכולים לייצר את הרעל מאלקלואידים שאינם מופקים מתזונתם.
חסרי זנב רעילים נוטים "לפרסם" את רעילותם בעזרת צבעים זוהרים או בוהקים, המשמשים כצבעי אזהרה.
קיימים לפחות שני מינים לא רעילים של חסרי זנב באמריקה הטרופית, שמחקים את צבעם של מינים רעילים על מנת לנצל את הרתיעה של הטורפים הפוטנציאלים מצבעי האזהרה (חקיינות בטסיאנית).
מכיוון שהרעלנים של חסרי הזנב מגוונים למדי, הם עוררו את התעניינותם של ביוכימאים, שהגדירו אותם כ"בית מרקחת טבעי".
האלקלואיד אפיבדיטין, משכך כאבים החזק פי 200 ממורפיום, הוא אחד המרכיבים של הרעלנים של כמה חסרי זנב.
כימיקלים אחרים שבודדו מעורם של חסרי הזנב גילו התנגדות לנגיף האיידס.
בשל כך נבדקת השפעתם הרפואית של מרכיבים מסוימים ברעלי חסרי הזנב.
הפרשות העור של מספר קרפדות, כמו Bufo alvarius וקרפדת קנים, מכילות רעלים מיוחדים, שחלקם משפיעים על המוח, ובשל כך שימשו כסמי הנאה.
בדרך כלל מייבשים ומעשנים את ההפרשות הללו.
מסוכן ביותר ללקק את העור, ואף נוצרה על כך אגדה אורבנית.
עורו של חסר הזנב חדיר לחמצן ולפחמן דו-חמצני, כמו גם למים.
מספר כלי דם ממוקמים בסמוך לעור באופן המאפשר לחסר הזנב לנשום גם כאשר הוא נמצא מתחת למים, שכן החמצן עובר מהמים ישירות לזרם הדם.
על פני היבשה, חסרי זנב בוגרים משתמשים בריאותיהם על מנת לנשום.
אלו דומות לריאות האדם, אך בכל זאת שונות מהן: שרירי החזה אינם מעורבים בתהליך הנשימה, והסרעפת והצלעות אינן קיימות כלל.
במקום אלו, תהליך הנשימה שלהן מורכב מלקיחת אוויר דרך הנחיריים (מה שגורם להתרחבות הגרון וללחיצת קרקעית הפה.
עקב כך נכנס האוויר לריאות בשל הפרשי הלחצים.
לחסרי הזנב לב בעל שלושה חללים בלבד (לשם השוואה, לב האדם מורכב מארבעה חללים), מבנה אותו הם חולקים עם בעלי ארבע רגליים, אך לא עם עופות ויונקים.
דם עשיר בחמצן, המגיע מהריאות, ודם עשיר בפחמן דו-חמצני, המגיע מיתר התאים בגוף, נכנסים ללב מעליות שונות.
משם, דרך שסתום מיוחד, הם מובלים לכלי הדם המתאים – אבי העורקים לדם העשיר בחמצן, ועורק הריאה לדם העשיר בפחמן דו-חמצני.
מנגנון ייחודי זה חיוני לשם הפרדה טובה ככל הניתן בין הדם העשיר בחמצן לבין הדם העשיר בפחמן דו-חמצני.
הפרדה זו הכרחית, שכן היא מאפשרת לחסרי הזנב קצב חילוף חומרים גבוה יותר, וכך הם יכולים להיות פעילים יותר.
מחזור החיים של חסרי הזנב, בדומה לזה של שאר הדו-חיים, מורכב מארבעה שלבים עיקריים: ביצה, ראשן, שלב ביניים בין ראשן לבוגר, וחסר-זנב בוגר.
בשני השלבים הראשונים: ביצה וראשן, נחוצה לחסרי הזנב סביבה מימית.
צורך זה מוביל למגוון מנהגים הקשורים לרבייה, כמו הקול המיוחד שמשמיע הזכר על מנת למשוך את הנקבה לאזור שהוא בחר לעצמו לרבייה.
חסרי זנב אחדים אף שומרים על ביציהם, ובמקרים מסוימים גם על הראשנים.
חסר הזנב מתחיל את חייו כביצה.
הביצים מוטלות בדרך כלל במים, ונקבת חסר זנב בודדת יכולה להטיל גושי ביצים המכילים מאות ואף אלפי ביצים.
גושים אלו נקראים צברי ביצים.
הביצים חשופות במידה גבוהה לטורפים, ולכן חסרי הזנב פיתחו שיטות להבטחת הישרדותו של הדור הבא.
הנפוצה שבהן היא הטלה סינכרונית של הביצים, כלומר חסרי זנב רבים מטילים את ביציהם בו-זמנית.
עקב כמות הביצים העצומה נבצר מן הטורפים לטרוף את כולן.
אומנם מרבית הביצים ייטרפו על ידי טורפים, אולם סביר שביצים רבות יותר ישרדו.
שיטה נוספת לשמירה על הביצים היא הטלתן על עלים הנמצאים על פני המים.
בשיטה זו חסר הזנב מטיל את הביצים על עלים, כאשר קרום דביק ולח עוטף אותן ושומר על הלחות.
בחלק מהמינים המשתמשים בשיטה זו יכולות הביצים לזהות תנודות של צרעות או נחשים קרובים, ובמצב כזה הן יבקעו מוקדם מהצפוי על מנת להתחמק מטריפה.
מינים אחרים, כמו קרפדת קנים (Bufo marinus), מטילים ביצים רעילות על מנת לצמצם במידת האפשר את כמות הביצים הנטרפות.
אף על פי שמשך שלב הביצה תלוי במין המסוים ובתנאים סביבתיים, ביציהם של חסרי זנב מימיים בוקעות כעבור שבוע ימים.
לאחר בקיעת הביצים ממשיכים הראשנים את חייהם.
הראשנים חיים במים, חסרים רגליים קדמיות ואחוריות.
הם בעלי זימים לנשימה וסנפיר-זנב המתמשך גם על הגב.
רובם של הראשנים צמחוניים, לפיכך הם אוכלים בעיקר אצות.
לעומתם, הראשנים של חלק ממיני חסרי הזנב הם טורפים, ולפיכך ניזונים מחרקים ודגים קטנים, ואף מראשנים אחרים, קטנים יותר.
הסכנה העיקרית הנשקפת לראשנים היא שייטרפו על ידי דגים, סלמנדרות, שחייניות חיפושניות ועופות כמו שלדגים.
גם קניבליזם נצפה בקרב הראשנים.
מינים רבים של ראשנים ארסיים אף הם.
שלב הראשן עשוי להיות קצר ולהימשך שבוע ימים, אך מינים מסוימים עשויים לבלות את החורף כראשן ולעבור לגלגול הבא רק לאחריו.
בסוף שלב הראשן עוברים הראשנים מטמורפוזה (שינוי צורה), בה הם הופכים לחסרי זנב בוגרים.
המטמורפוזה כוללת שינויים מורפולוגיים ופיזיולוגיים גדולים: הראשנים מפתחים רגליים אחוריות ואחריהן את הקדמיות, מאבדים את הזימים ומפתחים ריאות.
המעיים שלהם מתקצרים, שכן תזונתם תהפוך, בעיקרה, למבוססת מזון מן החי.
העיניים מתרחקות אחת מהשנייה, דבר המגדיל את טווח הראייה ומסמל למעשה את ההפיכה מנטרף לטורף.
הראשן אינו זקוק לטווח ראייה רחב, משום שעיקר השימוש בעיניו הוא זהירות מטורפים, ואילו חסר הזנב הבוגר זקוק לטווח ראייה רחב למטרות ציד.
השלב האחרון בהתפתחות כולל מעבר מחסר זנב צעיר לחסר זנב בוגר, ומעורב בו תהליך אפופטוזה (מות תאים מתוכנן) וספיגה של הזנב.
לאחר המטמורפוזה יכולים חסרי זנב צעירים לעזוב את הסביבה המימית ולהתפזר בסביבות גידול יבשתיות, או להמשיך לחיות בסביבה המימית כבוגרים.
רובם המוחלט של מיני חסרי הזנב ניזונים בבגרותם ממזון מן החי: הם אוכלים חסרי חוליות כגון פרוקי-רגליים וחלזונות.
מינים גדולים יותר יאכלו אף דגים וחסרי זנב קטנים יותר.
חסרי זנב אחדים משתמשים בלשונם הדביקה על מנת ללכוד טרף מהיר תנועה, בעוד אחרים תופסים את הטרף ומכניסים אותו לפיהם בעזרת הגפיים הקדמיות.
אף על פי כן, מינים מועטים בלבד אוכלים בעיקר צמחים.
חסרי זנב בוגרים מהווים טרף לציפורים, דגים גדולים, נחשים, שועלים, גיריות, חוטמנים ובעלי חיים אחרים.
חסרי זנב אף נאכלים על ידי בני אדם.
ברגע שחסרי הזנב מגיעים לבגרות הם יתאספו במקור מים, כמו אגם או נחל, על מנת להתרבות.
מקום ההזדווגות של חסרי זנב רבים הוא מקום לידתם, עובדה היוצרת מצב של הגירה המונית, הכוללת אלפי פרטים, של חסרי זנב בתקופת ההזדווגות.
בעבר חלק גדול מחסרי הזנב "המהגרים" נדרסו למוות בכבישים, אך במקומות רבים באירופה הוקמו בימינו גדרות ומנהרות מיוחדות בנתיבי ההגירה לשם מטרה זו.
עם הגעתם לאזור ההתרבות משמיעים הזכרים קולות קרקור נמוכים על מנת למשוך את הנקבות.
הקרקור שמשמיע הזכר ייחודי למין שלו והוא ימשוך רק נקבות מאותו המין.
במינים אחדים אף קיימים זכרים שאינם משמיעים קרקורים, אלא מפריעים לנקבות שמתקרבות לזכרים המקרקרים האחרים.
לאחר מכן הזכר והנקבה מתחילים בחיבוק הכלולות.
הם שוחים יחדיו ובמהלך השחייה הנקבה מטילה את ביציה, והזכר מפרה אותן בהפריה חיצונית – תא הביצה ותא הזרע נפגשים במים (ולא בתוך גופו של חסר-הזנב).
הביצים הולכות וגדלות ומפתחות כיסוי המגן עליהן.
צבען של הביצים הוא בדרך כלל חום או שחור, והן עטופות בחומר דמוי ג'לטין.
מרבית מיני חסרי הזנב מתרבים בין סוף הסתיו ובין תחילת האביב.
טמפרטורת המים בתקופות אלו נמוכה יחסית, בממוצע בין 4 ל-10 מעלות צלזיוס.
ההתרבות בתקופה זו עוזרת לראשנים הקטנים והמתפתחים, שכן ריכוז החמצן במים הוא הגבוה ביותר כשהמים קרים.
בנוסף לכך, המזון שיכולים הראשנים לאכול נמצא בעיקר בעונה זו.
על אף שאין ידע רב על הדרך שבה מטפלים חסרי הזנב בצאצאיהם, מעריכים כי למעלה מ-20% ממיני הדו-חיים דואגים לצאצאיהם, וצורת הטיפול והדאגה ההורית שונות ומגוונות.
מינים אחדים של צפרדע חץ רעילה מטילים את ביציהם בין העצים ומגינים עליהן מפני טרף ושומרים על לחותן.
חסר הזנב יטיל את מימיו על הביצים במקרה שאלה יתייבשו במידה מסוכנת.
לאחר בקיעתן, אחד ההורים ישא את הביצים על גבו ויעביר אותן לברומליה אוגרת מים.
לאחר מכן ההורה אף יטיל ביצים לא מופרות לתוך הברומליה, על מנת לספק לראשנים מזון עד שיעברו מטמורפוזה.
חסרי זנב אחרים נושאים את הביצים על גבי רגליהם האחוריות או על גבם, אחרים מגינים על הראשנים בתוך גופם שלהם.
כך, לדוגמה, לזכר של המין Assa darlingtoni יש כיסים בצד גופו, ובהם הוא שם את הראשנים עד אשר יעברו מטמורפוזה.
נקבת הצפרדע האוסטרלית (Rheobatrachus silus), שהוא מין שכנראה נכחד, פעלה באופן דומה, בבולעה את הביצים מיד לאחר הטלתן.
ראשני הצפרדע האוסטרלית גדלו בקיבתה החומצית (לקיבה מופרשות חומצות כמו חומצת מימן כלורי) הודות לחומר מיוחד שמפרישים הראשנים, המנטרל את הפרשת החומצות.
בשל אכסון צאצאיה בבטנה, הצפרדע האוסטרלית אינה אוכלת בתקופה זו ובסיומה היא "מקיאה" את הצאצאים.
קול הקרקור של חסר הזנב ייחודי למין שלו.
חסרי הזנב מקרקרים על ידי הזרמה של אוויר דרך בית הקול שבגרון.
ברוב המינים המקרקרים עוצמת הקרקור מוגברת באמצעות שקי קול, קרומי עור בגרון ובפינת הפה המתנפחים בזמן השמעת קול על מנת להגבירו.
למינים אחדים, כמו המינים מהסוגים Heleioporus ו-Neobatrachus, אין שקי קול, אך הם עדיין יכולים לקרקר בעוצמות גבוהות.
במינים אלו חלל הפה גדול יחסית ומעוצב בצורת כיפה, וכך הפה מתפקד בתור תיבת תהודה המגבירה את הקרקור.
מינים ללא שקי קול וחסרי יכולת להפיק קרקורים רמים נוטים להתיישב ולאכלס אזורים הסמוכים למים זורמים.
רעש המים גובר על כל הקולות והקריאות, ולכן הם חייבים לפתח אמצעי תקשורת חלופיים.
לקרקור של חסרי הזנב מספר תפקידים, המרכזי שבהם הוא קריאת הזכרים לנקבות בעת תקופת החיזור.
הזכרים מקרקרים לנקבותיהן הן באופן אישי והן באופן קבוצתי.
נקבות ממינים רבים מפיקות קרקורים הדדיים לזכרים, עובדה שלעיתים מגבירה את פעילות הרבייה באזור ההתרבות.
מינים מסוימים של חסרי זנב החיים באזורים טרופיים מפיקים קולות מיוחדים המזהירים מבוא הגשם, בהסתמך על שינויים בלחות הקודמים לממטרי הגשם.
בנוסף, מינים רבים משמיעים קרקורים "טריטוריאליים", שמטרתם להבריח זכרים אחרים שפלשו לנחלתם.
הקרקורים הללו מופקים כאשר פיהם של חסרי הזנב סגור.
מינים מסוימים משמיעים קריאות מצוקה בעת סכנה, אותן הם מפיקים כשפיהם פתוח ויוצרים כך טון צורם גבוה יותר.
יעילותה של קריאה זו אינה ידועה; עם זאת, הדעה הרווחת היא שקריאות אלו נועדו למשוך טורפים אחרים לאזור, ובכך להסיח את דעתם לזמן המספיק להימלטות.
תפוצתם של חסרי הזנב רחבה מאוד; ניתן למצוא אותם בריכוזים שונים כמעט בכל האזורים בכדור הארץ, למעט אנטארקטיקה ומרבית האיים באוקיינוסים.
מגוון חסרי הזנב הגדול ביותר נמצא ביערות הגשם ובאזורים אחרים בהם שורר אקלים טרופי.
זאת משום שהמים, החיוניים לקיומם של רוב מיני חסרי הזנב, נמצאים באזורים אלו בשפע.
מינים אחדים מחסרי הזנב גדלים באזורים צחיחים, כמו מדבריות, שם המים אינם נפוצים.
מינים אלו הסתגלו במהלך השנים לתנאי שטח אלו ופיתחו תכונות התנהגותיות ופיזיולוגיות ייחודיות שמסייעות להן באקלים זה.
כך למשל, מינים מסוימים חופרים מאורה מתחת לחול החם ונשארים בה לתקופה ארוכה (לדוגמה רינופריניים): בתקופת היובש הם ישנים שנת חורף, וכשיורד גשם הם מגיחים מהמאורה, תרים אחר שלולית או אגם קטן ומתרבים.
במינים אלו התפתחות הביצה והראשן מהירה מאוד ביחס ליתר חסרי הזנב, שכן עליהם להספיק להיהפך לבוגרים לפני התייבשות מקווי המים המעטים.
בניגוד אליהם, קיימים מינים, כמו צפרדע העץ, המותאמים לקור וחיים בחוג הקוטב.
מינים אלו מתחבאים אף הם מתחת לפני הקרקע, ורוב גופם נכנס למצב דמוי-קיפאון.
אוכלוסיית חסרי הזנב הידלדלה משמעותית מאז שנות ה-50, כאשר שליש מהמינים נחשבים בסכנת הכחדה, ו-120 מינים כנראה הוכחדו מאז שנות ה-80. בין מינים אלו נמצאים הקרפדה הזהובה (Bufo periglenes) מקוסטה ריקה והצפרדע האוסטרלית.
סיבה מרכזית לכך היא צמצום משמעותי בבתי הגידול הזמינים עקב פעולות האדם.
גורמים נוספים, אך משניים יותר, הם חומרים מזהמים, שינויי אקלים, הכנסת מינים פולשים לבתי הגידול שלהם, וכן התפשטות מחלות כמו כיטרידיומיקוסיס (Chytridiomycosis) – מחלה אשר פגעה באופן חמור באוכלוסיית הדו-חיים בעולם.
ארץ ישראל היא אזור בעל אקלים צחיח יחסית לאזורים אחרים שבהם המגוון הביולוגי של הדו-חיים רב יותר.
מקורות המים בארץ דלים באופן יחסי.
מסיבה זו, לא התפתחו בארץ ישראל מיני דו-חיים רבים, ועבור חלקם זהו גבול תפוצתם הדרומי.