tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב עמרם אבורביע, הוא נכד בנו יצחק.
והרב יעקב גרשון, שכיהן כרב הקהילות הספרדיות בקראקס ובסאו פאולו, הוא נין לבנו יוסף וכן נין לבתו זהרה.
הרב כלפון כתב ספרים רבים, ביניהם:
נגד מלכים - מערכות עניינים לפי סדר הא-ב.
ובתוכו קונטרס ינוקא דבי רב - כללים ויסודות בהלכה לפי סדר א-ב.
שו"ת משפטים צדיקים, ב' חלקים (חלק א וחלק ב).
ובתוכו (בחלק ב) שו"ת חסד ה' - על חושן משפט.
רנו ליעקב שמחה - חידושים על פרשיות השבוע.
ויעמידה ליעקב - חידושים על התורה.
יגל יעקב - פיוטים שחיבר, ופיוטים נוספים, קזבלנקה .
שו"ת נר מערבי, ב' חלקים.
ספרו של הרב יעקב (בן) מלכא, הרב כלפון אסף את החומר, תכנן להדפיסו ואף כתב לו הקדמה, אך הדבר לא יצא לפועל, גם בנו מאיר שהשקיע בכך ממון נפטר, ולבסוף נכדיו הדפיסוהו, ירושלים ה'תרצ"ה.
יעקב כהן (24 בדצמבר 1947, י"א בטבת ה'תש"ח – 29 בדצמבר 2018, כ"א בטבת ה'תשע"ט) היה איש ציבור חרדי, ממייסדי מפלגת ש"ס וסגן ראש עיריית ירושלים מטעמה; מייסדה ובעליה של הוצאת הספרים "שיח ישראל".
כהן נולד בירושלים לשמחה אליגרה ולראובן כהן, מצאצאי החיד"א.
למד בישיבת הרמב"ם בראשות הרב אברהם חפוטא.
מספר שנים לאחר נישואיו הקים את הוצאת הספרים 'שיח ישראל' בשכונת מקור ברוך.
הדפיס את כל ספרי סביו וספרים רבים נוספים.
לוח השנה בהוצאתו, 'לוח שיח ישראל' - הכולל זמני הלכה, מולד הירח וימי זיכרון של חכמי ישראל, זכה להצלחה.
בשנת 1982 הקים עם ניסים זאב ושלמה דיין את מפלגת ש"ס כרשימה שהתמודדה לבחירות בעיריית ירושלים, כדי להילחם באפליה במוסדות החינוך החרדיים, שנשלטו אז בעיקר על ידי אגודת ישראל.
הרשימה זכתה להישג בלתי צפוי כשהכניסה שלושה נציגים למועצת העיר (לעומת שני מנדטים לאגודת ישראל ומנדט אחד למפד"ל).
כהמשך להצלחה המוניציפלית הוקמה מפלגת ש"ס הארצית, ובמהלך ההתמסדות והקמת מועצת חכמי התורה, נדחק יעקב כהן למקום החמישי ברשימה, כשבראשות הרשימה הוצב הרב יצחק פרץ.
המפלגה זכתה לארבעה מושבים בבחירות והוא לא נכנס לכנסת.
לאחר הבחירות פרש מש"ס והתמקד במעשי חסד וסיוע לציבור.
בביתו ברחוב מלכי ישראל הקים מדי שנה בימי חג הסוכות את 'סוכת החסד', שאליה היו מגיעים אנשים שנקלעו לירושלים וסעדו בסוכה.
כהן נפטר ממחלה בשבת, בכ"א בטבת תשע"ט.
לאחר פטירתו עלו ראשי מפלגת ש"ס ובראשם שר הפנים אריה דרעי לקברו, שם הודו לו על פועלו וביקשו מחילה על התנהלות המפלגה כלפיו בראשית ימיה.
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "הבלתי רשמיים" המספר על הקמת מפלגת ש"ס, שבו מגלם שולי רנד את דמותו של יעקב כהן.
רבי יעקב לבית הלוי (מהר"י לבית הלוי; סביב ה'שכ"ה, 1565 לערך – ב' בניסן ה'שצ"ו, אפריל 1636) היה מחכמי איטליה במחצית השנייה של המאה ה-16 ובמחצית הראשונה של המאה ה-17.
נולד בסביבות שנת ה'שכ"ה (1565), כנראה בפטרס שבאימפריה העות'מאנית (כיום ביוון) לאביו רבי ישראל.
אבי אמו היה רבי יעקב שמריה, הידוע כרבי יעקב פאפו, מחכמי העיר שסירב לשאת בתפקיד רבני.
נשא את בתו של הרופא שמואל קורי.
למד תורה בסלוניקי מפי הרבנים אהרן בן חסון, שמואל חיון ודוד בן שושן.
כסבו, סירב אף הוא לעסוק ברבנות, והתפרנס ממסחרו והיה לעשיר ואף היה מקורב לשלטון.
לתקופה קצרה ישב בליפאנטו, וכנראה לימד שם תלמידים.
בסביבות שנת ה'ש"ע היגר לאי זנטי, וגם שם נודע כתלמיד חכם והרביץ תורה.
באותה העת, התעוררה מחלוקת בקרב יהודי זנטי אודות הקמת בית כנסת שלישי באי, עקב גידול האוכלוסייה היהודית שם.
חלק מהיהודים התנגדו להקמת בית הכנסת, ואף פנו לבתי המשפט ולרשויות שיבטלו את הרישיון להקמתו.
רבי יעקב, שתמך בהקמת בית הכנסת, פנה במכתב לקהילת סלוניקי, שהייתה הפטרון הרוחני של זנטי, וכן לקהילת ונציה, ששלטה באותה העת על האי.
לעמדתו הצטרפו רבי לייב סרוואל מוונציה ורבי יצחק ב"ר שלמה לבית הלוי מסלוניקי, ובכך הוכרע הוויכוח.
מזנטי הוגלה למלטה ונאסר שם, בסביבות שנת ה'תע"ד.
חלוקות הדעות בשאלה מה הביא לכך.
יש אומרים שהייתה זו תוצאה של הלשנת שקר, וכשהתבררה חפותו - שוחרר, ויש אומרים שהוגלה על ידי האבירים ההוספיטלרים המלטזים.
ממלטה עבר לוונציה, כנראה בשנת ה'שפ"ו.
גם בוונציה נמנע מלשאת תפקיד רבני רשמי, והתפרנס מייבוא משי מיוון.
אף על פי כן, הוא תפס מקום מרכזי בישיבה המקומית, לצד חכמים כמו ר' לייב סרוואל ובנו ר' נחמיה, ר' יהודה אריה די מודינה, ר' שמחה לוצאטו, ר' עזריה פיגו ועוד, והתפרסם כאחד מגדולי החכמים בעיר.
שאלות הופנו אליו מכל האזור.
קיימים ארבעה כתבי יד שכוללים תרגום עברי של הקוראן, באוקספורד, לונדון, סנקט פטרבורג וספריית הקונגרס בוושינגטון.
משערים שכתבי היד הועתקו כולם מכתב יד יחיד.
בראש כתב היד שנמצא באוקספורד נכתב שהוא הועתק מתרגום שנעשה על ידי "החכם הכולל המהרם יעקב לבית הלוי ז"ל פה ויניציאה השצו [1636]".
משערים שייחוס זה מעיד על כך שיעקב לבית הלוי הוא זה שתרגם את הקוראן מאיטלקית לעברית, ושהמקור האיטלקי הוא בעצמו תרגום של תרגום אחר מערבית ללטינית.
זהו התרגום הידוע הראשון של הקוראן לעברית.
יש שמשערים שמטרתו פולמוסית נגד האסלאם, וקיימים בו אי-דיוקים רבים.
נפטר בוונציה בב' בניסן ה'שצ"ו.
שו"ת מהר"י לבית לוי נדפס עוד בחייו.
המהדורה הראשונה נדפסה בוונציה בשנת ה'שע"ד ומהדורה שנייה עם תשובות נוספות בשנת ה'שצ"ב.
בשנת התשע"ב יצאה מהדורה חדשה בהוצאת מכון זיכרון אהרן בירושלים.
רבי יעקב כהנא (תקכ"ד ~1764 - י"ט באדר ב' תקפ"ו מרץ 1826, וילנה), היה מתלמידי הגאון מווילנה, נודע בשל ספרו גאון יעקב על מסכת עירובין.
נולד בשנת תקכ"ד לרבי אברהם כהנא, אב בית דין ברסטיץ, ולפריידיל, בתו של רבי שאול מאמסטרדם.
בשנת תקל"ז (1777) נישא לרויזע בתו של רבי יששכר בער אחי הגאון מווילנה.
בימי חייו הצניע את תורתו, וזו לא הייתה מוכרת גם בקרב יהודי עירו וילנה.
היה תלמידו של הגר"א במשך עשרים ואחת שנה, עד פטירת הגר"א.
הגר"א, שהיה בכור, פדה את עצמו אצלו.
מנע את עצמו מלשמש ברבנות, ולאחר פטירת חותנו התפרנס מניהול כספי הצדקה של יהודי וילנה.
נפטר בי"ט באדר ב' תקפ"ו ונטמן בווילנה.
יש המייחסים אליו את עריכת פירוש הגר"א לסדר טהרות, ובענוותו סירב להזכיר את שמו על עריכת הפירוש.
חיבר חיבורים רבים בנגלה ובנסתר.
מתוכם הודפס הספר גאון יעקב, על מסכת עירובין.
נערך והוצא לאור לאחר פטירת המחבר על ידי הרב רפאל נתן נטע רבינוביץ.
החיבור מצוטט במשנה ברורה עשרות פעמים ובספרים רבים נוספים.
בתוספתא שבש"ס וילנא מובא פירושו למסכת עירובין "מרא דמתניתא".
פירושו לירושלמי נקרא "תנא ירושלמי".
יעקב כץ הוא עיתונאי וסופר ישראלי-אמריקאי ששימש כעורך הראשי של העיתון ג'רוזלם פוסט.
כץ נולד בשיקגו שבמדינת אילינוי, בארצות הברית ועלה לישראל בנעוריו בגיל 14 בשנת 1993. הוא סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
כץ שימש ככתב ופרשן צבאי בג'רוזלם פוסט מ-2003 עד שנת 2013. במקביל שימש בשנים 2009–2012 ככתב לענייני ישראל במגזין לענייני ביטחון של קבוצת ג'יינס.
(Jane's Defence Weekly) באוגוסט 2012 עד יולי 2013 שימש עמית במרכז ניימן לעיתונות באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן שימש מרצה אורח בבית הספר ללימודי המשך של אוניברסיטת הרווארד עד לשנת 2017.
עם שובו לישראל מונה ליועצו של שר הכלכלה והשר לירושלים והתפוצות נפתלי בנט, כולל בתפקיד מקשר לקהילות יהודיות ברחבי העולם.
בשנת 2016 מונה לעורך ראשי של העיתון ג'רוזלם פוסט.
ושימש בתפקיד עד מרץ 2023.
כץ נשוי לחיה, מנכ"לית מדרשת מת"ן ובתם של הרב אהרון בינה ראש ישיבת נתיב אריה ומלכה בינה מייסדת מת"ן.
"ישראל נגד איראן, מלחמת הצללים" יחד עם יועז הנדל, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2011
"קוסמי הנשק: כיצד הפכה ישראל למעצמת-על של חדשנות צבאית", יחד עם אמיר בוחבוט, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2017
"קוד אריזונה", הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2020
יעקב קופל לוונשטיין היה סופר ורב המחוז בבאדן.
נולד בברוכזאל, גרמניה, בשנת 1799 ליוסף לוונשטיין.
משנת 1813 למד בקרלסרוהה, משנת 1816 במיינץ אצל הרב הירץ שייאר, משנת 1820 בהנאו אצל הרב משה טוביה מזונטהיים, ומשנת 1825 בווירצבורג אצל הרב אברהם בינג.
בשנים 1825 ו-1826 השתלם בלימודי חול באוניברסיטת וירצבורג.
משנת 1829 היה רב בגיילינגן אם הוכריין, שם נולדו 11 מתוך שלושה עשר ילדיו, ומשנת 1852 ועד מותו היה רב המחוז בטאוברבישופסהיים, שם ניהל גם ישיבה.
התכתב עם "בעל השם ממיכלשטאדט", הרב יצחק אריה וורמסר.
יעקב (יענקל'ה) כץ (כ"ה בסיוון ה'תש"ה, 6 ביוני 1945 – א' בתשרי ה'תשפ"א, 9 בספטמבר 2020) היה פרופסור לפסיכולוגיה חינוכית, יו"ר המזכירות הפדגוגית במשרד החינוך, ראש בית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן ונשיא מכללת ירושלים.
יעקב כץ נולד ביוהנסבורג בדרום אפריקה, להוריו אליעזר בן-ציון ורחל, שפעלו במסגרות יהודיות וציוניות.
הוא הקטן מחמשת ילדיהם, התעניין מגיל צעיר במדינת ישראל.
למד בבית ספר תיכון "קינג דייוויד".
בשנת 1963 עלה לישראל, והחל את לימודיו בישיבת ההסדר "כרם ביבנה".
ב-1966 התגייס לצנחנים, ובמלחמת ששת הימים היה ממשחררי ירושלים.
בין השנים 1968–1971 למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה וחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
לאחר מכן למד לתואר שני בייעוץ חינוכי, וסיים את לימודיו ב-1976. במקביל לימד בתיכון בקריית גת.
בשנת 1972 עבר עם משפחתו לאלון שבות ועבד כיועץ בבית הספר האזורי בגוש עציון.
המשפחה יצאה לשליחות חינוכית של 4 שנים ביוהנסבורג מטעם הסוכנות היהודית שם היה מנהל לימודי היהדות בבית-ספר "קינג דייוויד".
באותה תקופה למד לתואר שלישי בפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת ויטווטרסראנד אותו סיים ב-1985.
בשובם ארצה המשיך כץ בעבודתו כיועץ חינוכי בבית הספר האזורי בגוש עציון והיה בין מובילי פרויקט האינטגרציה של ילדי גוש עציון וחבל עדולם.
במקביל התחיל כץ ללמד באוניברסיטת בר-אילן כעוזר מחקר במחלקה לחינוך, והתקדם עד לניהול בית-הספר לחינוך.
כיהן כראש המכון לחקר החינוך הדתי והיה יו"ר המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך בין השנים 2001–2006. אחר פרישתו מבר-אילן, מונה לנשיא מכללת ירושלים.
ב-1995 נוצר קשר עם מועמד הליכוד לראשות הממשלה, בנימין נתניהו והקשר התהדק עם השנים.
בהלווייתו של כץ נשא ראש הממשלה נתניהו הספד.
ב-12 שנותיו האחרונות נחשף כץ לעולם החסידי, התקרב לרב אליעזר שלמה שיק (מוהרא"ש) ולמד את תורת רבי נחמן מברסלב.
נישא לשלומית בת משואות יצחק, בתו של משה מושקוביץ (מושקו) ולהם 7 ילדים, בהם הדיפלומט והיועץ גלעד כץ ונבו כץ.
בשנים הראשונות התגוררו באבן שמואל, ובשנת 1972 עברו לאלון שבות והיו בין המשפחות הראשונות שהקימו את היישוב.
כץ היה חבר בהנהלת גמ"ח אלון שבות ותקע בשופר בחגי תשרי.
יעקב (קוקי) כנעני (נולד ב-10 בינואר 1949) הוא ספורטאי ספורט נכים ישראלי שהשתתף ב.
כנעני נולד ב-1949 לחיה כנעני וגדל בקיבוץ מעגן מיכאל.
בשירותו בצה"ל היה קצין שריון ומפקד פלוגה ברמת הגולן.
בשנת 1974 נפגע מפגיעת פגז שנורה מסוריה ואיבד את מאור עיניו.
במשחקים הפאראלימפיים שנערכו בטורונטו בשנת 1976 התחרה כנעני בשלושה משחים ובשתי תחרויות אתלטיקה: בתחרות קפיצה לרוחק הגיע לגובה 2.54 מטר ודורג במקום העשירי ובתחרות ריצה התחרה למרחק 60 מטר ודורג במקום ה-13 עם זמן סיום של 8.1 שניות.
במשחה בסגנון חופשי ל-100 מטר לא העפיל לשלב הגמר של התחרות, במשחה בסגנון חזה ל-100 מטר סיים ב-1:43.90 דקות ודורג במקום השמיני ובמשחה בסגנון גב ל-100 מטר סיים ב-1:33.92 דקות ודורג במקום הרביעי.
כנעני למד הנדסת ייצור באוניברסיטת תל אביב.
הוא נשוי ואב לארבעה ילדים: אדריכל יובל כנעני, ד"ר נועה שושני - ד"ר לביוטכנולוגיה, אהוד כנעני - מהנדס מכונות ואיתמר כנעני- מהנדס תעשייה וניהול.
רבי יעקב ישראל רבינוביץ (תר"מ, 1840 - תש"ב, 1941) היה האדמו"ר מחרסון, עלה לארץ ישראל והיה האדמו"ר הראשון בתל אביב.
נולד באוקראינה, היה בנו הבכור של האדמו"ר רבי פנחס מקנטיקוזבה, בן אחר בן לרבי גדליה מליניץ.
אמו הייתה שיינה פרל רבינוביץ לבית טברסקי – שניאורסון.
נקרא על שם רבי יעקב ישראל טברסקי מטשרקאס, בנו של המגיד רבי מרדכי טברסקי מטשרנוביל.
הוא היה יחסן, נכד האדמו"רים מליניץ, קוריץ, טשרנוביל, אפטא, ברדיטשוב, בעל התניא, רוז'ין, סאווראן וטשרקאס.
נישא לבלומה רייזל, בת רבי שלמה זלמינא צוקרמן מרשקוב.
בשנת 1910 החל לכהן באדמו"רות בחרסון, ובשנת 1923 עבר לאודסה ואף שם כיהן כאדמו"ר.
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב והיה האדמו"ר הראשון בתל אביב.
הוא התגורר בבית משה ארוך, ברחוב יהודה הלוי 3 בתל אביב.
הוא פתח במבנה "שטיבל", בית כנסת חסידי, שהיה הראשון בתל אביב.
בנו אברהם יהושע השל ובתו חיה חלו בשחפת.
הבן נפטר ממחלה בשנת תש"א ונקבר בהר הזיתים סמוך לאוהל אדמו"רי רחמסטריווקה, הבת נפטרה בווינה לאחר שנסעה לטיפול רפואי.
גיסו היה רבי גדליה אהרן רבינוביץ.
אחיינו היה האדמו"ר רבי יוחנן טברסקי מרחמסטריווקא, שהיה נוהג לבקרו בתכיפות בתל אביב.
רבי יעקב ישראל רבינוביץ נפטר בט"ז חשון תש"ב, 1941, ונקבר סמוך לבנו בבית הקברות בהר הזיתים.
לאחר פטירתו הוציאה הרבנית את ספרו "שארית יעקב".
יעקב כריסטיאן שפר, (31 במאי 1718 – 5 בינואר 1790) היה דיקאן גרמני, פרופסור, בוטנאי, מיקולוג, אנטמולוג, צפר וממציא.
שפר למד תאולוגיה באוניברסיטת האלה, לאחר מכן הפך למורה ברטיסבון.
בעקבות כך, התמנה לכומר ולאחר מכן לדיקאן.
עבודתו במדעי הטבע כוללת כתיבת כרכים מקיפים ומאוירים על צמחים, פטריות, ציפורים וחרקים, כמו כן הצעת מערכות סיווג חדשות.
שפר התנסה אף בחשמל, צבעים ואופטיקה.
הוא ייצר מנסרות ועדשות, והמציא גרסה מוקדמת של מכונת כביסה ומכשירים אחרים.
הוא ערך גם ניסויים בתעשיית הנייר ופרסם ממצאים על מקורות חלופיים לייצור נייר.
מ-1736 עד 1738 למד תאולוגיה באוניברסיטת האלה לפני שהפך למורה ברטיסבון.
ב-1760 העניקה לו אוניברסיטת ויטנברג את התואר דוקטור לפילוסופיה, ואוניברסיטת טובינגן העניקה לו בשנת 1763 את התואר דוקטור לתאולוגיה.
ב-1741 הפך שפך לכומר של הקהילה הפרוטסטנטית בעיר.
בשנת 1779, בעודו כומר, הפך גם לדיקן הקהילה הפרוטסטנטית ברטיסבון.
בשנת 1759 פרסם שפר ספר בוטניקה בנושא השפעות רפואיות של צמחים עבור רופאים ורוקחים.
מ-1762 עד 1764, כתב ארבעה כרכים מאוירים בנושא מיקולוגיה, ב-1774 כתב את Elementa Ornithologica, שבו הציע מערכת של סיווג הציפורים על סמך מבנה רגליהם.
יצירה זו באה בעקבות מוזיאון אורניתולוגיקום בשנת 1789, שבו תיאר את הציפורים באוסף שלו.
מבוא לאנטומולוגיה, Elementa entomologica, הגיע לאחר מכן ב-1789.
שפר ארגן תצוגה עשירה של קוריוזים, במוזיאון Schaefferianum, שנפתח לציבור ושגיתה (1749–1832) ביקר בו ב-1786 בנסיעה שהובילה אותו לאיטליה.
שפר היה גם חבר בחברות מלומדות רבות כמו אלה של גטינגן, מנהיים, סנט פטרסבורג, לונדון ואופסלה.
הוא היה חבר מקביל באקדמיה למדעים של פריז.
שפר ניהל התכתבות עם חוקרי טבע רבים, כולל קרל פון לינה (1707–1778) ורנה אנטואן פרשו דה ראומור (1683–1757).
בפברואר 1764 הוא נבחר כעמית של החברה המלכותית
ההיסטוריה של הטבע לא הייתה התחום היחיד שעניין אותו.
הוא ערך ניסויים בחשמל, בצבעים בואופטיקה.
שפר עסק גם בייצור של מנסרות ועדשות.
הוא המציא את מכונת הכביסה המוקדמת, עבורה פרסם עיצובים כבר בשבת 1767. המצאות אחרות שלו הן מסור ותנורים.
הוא דן, במיוחד, בייצור נייר באמצעות צמחים שונים כמו צפצפה, אזוב וכשות, שבזכותו הן הפכו מהששימוש יצרני של עיסת הנייר.
יעקב (יענקל) נח ליצמן (נולד בכ"ח באב ה'תש"ח, 2 בספטמבר 1948) הוא פוליטיקאי ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת אגודת ישראל בסיעת יהדות התורה, כשר הבינוי והשיכון, כשר הבריאות וכיושב ראש ועדת הכספים.
ליצמן הוא חסיד גור ואחד האישים הבולטים בחסידות זו.
בשנת 2022, ארבעה חודשים אחרי שהודה שניסה למנוע את הסגרת מלכה לייפר הנאשמת בפדופיליה לאוסטרליה, התפטר מהכנסת במסגרת הסדר טיעון, וב-8 באוגוסט 2022 הורשע במרמה והפרת אמונים בפרשה זו, נדון למאסר על תנאי של שמונה חודשים והוטל עליו קנס של 3,000 ש"ח.
ליצמן נולד למשה ולאסתר במחנה עקורים בגרמניה להורים ניצולי השואה מפולין שלא היו חסידים.
בגיל שנתיים, ב-1950, היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה בשכונת איסט ניו יורק ואחרי זה בבורו פארק שברובע ברוקלין.
בגיל 17, ב-1966, עלה לישראל להמשך לימודיו התורניים בישיבת כוכב מיעקב - טשיבין בירושלים.
היה מנהל בית הספר היסודי "בית יעקב - חסידי ירושלים" ויזם הקמת קריה חרדית בבית שמש.
בד בבד התקרב לאדמו"ר מגור הרב שמחה בונם אלתר.
בראשית שנות ה-80 היה עוזרו של אברהם יוסף שפירא.
בשנת 1989 היה יועץ של משה זאב פלדמן, סגן שר העבודה והרווחה.
הוא נחשב אז לאיש אמונו של אברהם יוסף שפירא.
השפעתו של ליצמן, נובעת מהיותו איש סודו של האדמו"ר מגור הרב יעקב אריה אלתר.
ליצמן, לצד חנוך זייברט ויוסף קופרברג, חבר ב"ועדת השלושה", שהוסמכה על ידי האדמו"ר לנהל את כל ענייניה הפוליטיים והחינוכיים של החסידות.
ליצמן נבחר לכנסת לראשונה בבחירות לכנסת החמש עשרה בשנת 1999, וכיהן כחבר כנסת עד ל־2022. בשנים 2001–2003 ושוב בשנים 2005–2007 שימש כיו"ר ועדת הכספים של הכנסת.
במהלך כהונתו יזם מספר חוקים, ובהם חוק מוסדות חינוך תרבותיים ייחודיים וחוק המקנה פטור לבתי כנסת, מסגדים, כנסיות וח'ילוות מתשלום דמי חכירה למינהל מקרקעי ישראל.
ב-15 בנובמבר 2008 הותקף ליצמן על ידי אנשים מחסידות סלונים על רקע מעורבותו במאבקה של חסידות גור נגד בחירת מאיר פרוש לראשות עיריית ירושלים.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה שובץ ליצמן במקום הראשון ברשימת יהדות התורה, אולם לאחר שנבחר לא קיבל לידו את ראשות ועדת הכספים כבעבר, עקב התנגדות של חברי סיעתו.
במקום זאת הוא מונה לסגן שר הבריאות.
בד בבד חדל לשמש יו"ר סיעת יהדות התורה, ובמקומו התמנה לתפקיד חבר הכנסת מנחם אליעזר מוזס.
בממשלת ישראל ה-34 חזר לכהן כסגן שר הבריאות (השר בפועל).
באוגוסט 2015, בעקבות עתירה שהגישה סיעת יש עתיד, קבע בג"ץ כי ליצמן לא יוכל לכהן כסגן שר במעמד של שר ועליו להתמנות לשר.
בעקבות כך, מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל החליטה לשנות החלטה קודמת של המועצה לפיה חברי הכנסת מטעם אגודת ישראל לא יישאו בתפקידי שרים והתירה לליצמן להתמנות לשר הבריאות.
בעקבות כך, החליטה הממשלה למנותו לשר הבריאות ה-29, וב-2 בספטמבר 2015 נכנס לתפקידו.
ב-26 בנובמבר 2017 הודיע ליצמן על התפטרותו מן הממשלה, בשל המשך עבודות רכבת ישראל בשבת, בתחילת 2018 אישרה הכנסת תיקון לחוק יסוד: הממשלה המאפשר כהונה כסגן שר כאשר פורמלית ראש הממשלה הוא השר, דבר שאיפשר את חזרתו של ליצמן לתפקיד סגן שר הבריאות.
בעקבות התפטרות ראש הממשלה בנימין נתניהו מתפקידו כשר הבריאות, מונה ליצמן ב-29 בדצמבר 2019 לשר הבריאות בממשלת מעבר.
ב-17 במאי 2020, עם כינון ממשלת ישראל השלושים וחמש מונה לפי בקשתו לשר הבינוי והשיכון.
ב-22 ביוני 2020 הגיש את התפטרותו מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי" לטובת חבר סיעתו אליהו חסיד.
ב-13 בספטמבר 2020 התפטר ליצמן מהממשלה במחאה על ההחלטה להטיל סגר במהלך חגי תשרי, כחלק מהמלחמה במגפת הקורונה.
הוא חזר לכהן כחבר הכנסת.
ב-18 בנובמבר 2020 חזר לכהן בתפקיד.
באפריל 2021 התפטר מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי".
ושב אליה ב-14 ביוני, עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש.
בדצמבר 2021 הודיע ליצמן בערוץ הכנסת כי לא יתמודד לכהונה נוספת בכנסת, מפאת גילו המבוגר.
ב-1 ביוני 2022, בעקבות הסדר הטיעון בפרשת מלכה לייפר, הודיע ליצמן כי הוא מתפטר מהכנסת.
ההתפטרות נכנסה לתוקף ב-3 ביוני.
במהלך כהונתו במשרד הבריאות, בשנת 2011, התקיימה שביתת הרופאים שנמשכה מספר חודשים.
בתפקידו כסגן שר הבריאות דרש את מימושו של סעיף 8(ד) לחוק מוות מוחי-נשימתי, המאפשר למשפחתו של מי שנקבע כי מת מוות מוחי-נשימתי לדרוש המשך טיפול בו, עד להפסקת פעולת הלב, ביחס לתינוקת חרדית, שנקבע כי מתה מוות מוחי.
בהתערבותו של ליצמן אכן נמשך הטיפול בתינוקת עוד כשבועיים, עד לרגע שבו נדם לבה.
ליצמן דרש להפריד בין נשים לגברים בבתי החולים הפסיכיאטריים.
יזם מימון טיפולי שיניים לילדים מתקציב סל התרופות.
ביחסו לטיפולי הפריה מלאכותית הביא בחשבון גם שיקולי הלכה.
הוא ערך ביקורי פתע בבתי חולים ובתי חולים פסיכיאטרים ברחבי הארץ על מנת לבדוק תלונות שקיבל מאזרחים.
במהלך כהונתו הועבר נושא בריאות הנפש מהמרפאות לקופות החולים.
בשנת 2019, לאור תורים ארוכים לקבלת טיפול, היו חילופי האשמות בין משרדי הבריאות והאוצר לגבי תקציב נוסף שהיה אמור להגיע למשרד הבריאות לצורך תקצוב הרפורמה.
בתחילת שנת 2016 הודיע ליצמן על רפורמת הקפיטריות בבתי החולים בישראל ולפיה עד אמצע חודש מרץ יופעלו בבתי החולים חנויות אוכל מוזלות דוגמת רשת החנויות קופיקס.
בינואר 2016 הופעלה לראשונה בבית החולים איכילוב מכונת ממכר מזון אוטומטית במחיר של עד חמישה שקלים.
באפריל 2016 החלו ליצמן ומשרדו במאבק במאכלים מסוכנים ("ג'אנק פוד").
ליצמן התנגד לחיוב חברות הטבק להציג תמונות הממחישות את הנזקים בריאותיים של עישון טבק על חפיסות הסיגריות שנמכרות בישראל, וטען כי הם יגרמו לכיעור המדינה.
בינואר 2017 טען תחקיר של העיתונאי חיים ריבלין מערוץ 2 כי ליצמן פעל נגד האינטרס הציבורי בתחום מניעת נזקי העישון ובכך סייע לחברות הטבק.
התחקירנים התחזו לנציגים של חברת סיגריות אלקטרוניות מיפן ושילמו לכתב "המודיע" יעקב רייניץ אלפי שקלים כדי לקבוע פגישות עם ליצמן ובכירי משרדו בהתרעה קצרה, בטענה שהם רוצים לפעול בישראל ללא הפרעה.
ליצמן צולם במצלמה נסתרת במהלך הפגישה, והצהיר כי הוא "לא מתעסק בעישון".
בתחקיר נטען גם כי העיתון "המודיע", המזוהה עם חסידות גור, פרסם פרסומות רבות מטעם חברות הטבק, בתקופה שבה החברות היו זקוקות לתמיכת ליצמן בהצבעות בכנסת.
בשנת 2020 נדרש משרד הבריאות לנהל את המאבק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל.
ניהול המאבק היה בהשתתפות בכירי המשרד, וכן בידי ראש הממשלה ושר הביטחון.
בתחילת אפריל, ליצמן ואשתו נדבקו גם הם במחלה.
ענבר טויזר מחדשות 12 פרסמה עדויות אנונימיות שלפיהן ליצמן הפר את הנחיות משרד הבריאות לפני שאובחן, והתפלל בביתו של חסיד גור.
ליצמן הכחיש וטען שלא חרג מההנחיות.
ליצמן גם קידם תוכנית דיור אשר החליף את מחיר למשתכן.
התוכנית חילקה את המדינה לשלושה אזורים - יוקרה, ביקוש ופריפריה - כשבאזורי הפריפריה ובאזורי הביקוש יוצע דיור במחיר מופחת לזכאים חסרי דירה בשיטה של הגרלות, ואילו באזורי יוקרה ישווקו מכרזים לקבלנים בשוק החופשי.
בפברואר 2019 נחקר באזהרה בחשד שהתערב בחוות דעת לקביעת כשירותה של מלכה לייפר החשודה בפדופיליה לעמוד לדין, כדי למנוע את הסגרתה לאוסטרליה.
לפי תחקיר של תוכנית הטלוויזיה "המקור", גם במקרים נוספים פעל ליצמן למען עברייני מין חרדים.
באוגוסט 2019 פורסמה עמדת המשטרה שלפיה יש ראיות מספיקות כדי להעמידו לדין בגין עבירות מרמה והפרת אמונים, הדחת עדות והצעת שוחד, בגין פרשה זו ובגין ניסיון להשפיע על גורמים מקצועיים במשרדו למנוע סגירת מעדנייה סמוכה לביתו עקב ליקויים תברואתיים שהתגלו בה.
במאי 2021 הודיע היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, כי בכוונתו להגיש כתב אישום, בכפוף לשימוע, נגד ליצמן בעבירות של שיבוש הליכי משפט והפרת אמונים.
בחודש יוני 2021 נעצר עוזרו האישי של ליצמן, מוטי בבצ'יק, בחשד למעורבות בפרשת שוחד בה קיבלה חברת תנובה הקלות בסימון מוצריה כחלק מהרפורמה של משרד הבריאות, בתמורה לתרומה לעמותות המקורבות לבבצ'יק.
ב-26 בדצמבר של אותה שנה הודיע שלא יתמודד יותר לכנסת בשל גילו המתקדם.
למרות הכחשתו בעניין, נטען כלפיו שהצהיר זאת לצורך הגעה להסדר טיעון.
ב-27 בינואר 2022, פורסם כי ליצמן חתם על הסדר טיעון עם הפרקליטות, לפיו הודה בעבירת הפרת אמונים בפרשת מלכה לייפר, נמחק סעיף שיבוש מהלכי משפט, ונסגר "תיק המעדנייה", שבו יוחסה לליצמן עבירת שוחד.
העונש המוסכם הוא מאסר על תנאי, תשלום קנס על סך 2,800 שקלים, ופרישתו מהכנסת.
ב-1 ביוני 2022 התפטר ליצמן מהכנסת.
ב-8 באוגוסט 2022 גזר בית משפט השלום בירושלים על ליצמן מאסר על תנאי לתקופה של שמונה חודשים וקנס 3,000 ש"ח.
ליצמן נשוי לחוה, עובדת בעיתון "המודיע", אב לחמישה ומתגורר בירושלים.
אחיו הצעיר, פתחיה, היה ממקורביו הבולטים של האדמו"ר מגור הרב יעקב אריה אלתר אך הורחק מעמדה זו.
יעקב לויצקי (Levitzki; 17 באוגוסט 1904 – 25 בפברואר 1956) היה מתמטיקאי ישראלי, חתן פרס ישראל למדעים מדויקים, ומחלוצי המחקר המתמטי בישראל.
לויצקי נולד בחרסון שברוסיה (כיום באוקראינה) ב-1904 לאלכסנדר הלוי לויצקי ולאטיל בת עוזר חיים קוטלרוב, ועלה לארץ ישראל בשנת 1912. את לימודיו התיכוניים החל לויצקי בבית הספר של חברת "עזרה", ובעקבות מלחמת השפות עבר לגימנסיה הרצליה.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה הרצליה נסע לאוניברסיטת גטינגן שבגרמניה, שם סיים את עבודת הדוקטורט במתמטיקה בהנחייתה של אמי נתר.
לאחר מכן הרצה ולימד מתמטיקה באוניברסיטת קיל ובירושלים.
באוגוסט 1930 יצא ללימודים באוניברסיטת ייל, הודות למלגת הצטיינות שקיבל מקרן סטרלינג לאחר שנתיים חזר לארץ ישראל והצטרף לסגל המכון למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך השנים התקדם בדרגות במכון ואף שימש יושב הראש שלו למשך זמן מה.
לויצקי ידוע בתרומתו המשמעותית למחקר באלגברה מודרנית.
יחד עם צ'ארלס הופקינס הוא הוכיח את משפט הופקינס-לויצקי, הקובע כי כל חוג ארטיני שמאלי הוא גם נתרי שמאלי.
ב-1950 גילה עם תלמידו שמשון עמיצור את הזהויות הסטנדרטיות של אלגברות המטריצות.
משפט עמיצור-לויצקי, שהוא אחת התוצאות הראשונות בתאוריה של חוגים עם זהויות, זכה מיד להערכה רבה, שבשלה קיבלו לויצקי ועמיצור את פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת 1953.
בנו, פרופ' אלכסנדר לויצקי, לימים חתן פרס ישראל למדעי החיים, ייסד על שם הוריו יעקב ושרלוטה ("לוטה") את פרס לויצקי לחוקר ישראלי בתחום האלגברה.
הרב יעקב לנדא (תרנ"ג 1893 – כ"ו בשבט ה'תשמ"ו, 5 בפברואר 1986) היה רב העיר בני ברק ואב בית דין במשך חמישים שנה, בין השנים 1936–1986, שם ייסד וניהל מערכת כשרות והיה חבר בבית דין רבני חב"ד.
נולד בעיירה קורניץ שברוסיה הלבנה להוריו גיטה פייגה ורב חיים משה יהודא ליב לנדא, שהיה רב העיירה.
לאחר פטירת אביו, מונה בגיל 20 לרב המקום בלחצו של הרבי שלום דובער שניאורסון מלובביץ'.
בהמשך ייסד את ישיבת "תפארת בחורים" במוסקבה עבור בעלי תשובה.
לפני נישואיו שימש כרב בקהילת חסידי חב"ד בעיר ליבאו שבלטביה, ובשנת 1930 נשא לאישה את מינה רבינוביץ (אחותו של הרב אברהם אליהו קפלן).
בעת שהותו ברוסטוב שעל נהר הדון, מינה אותו רבי שלום דובער שניאורסון ל"רב החצר".
הוא היה אחראי לבניית המקווה בחצר הבית בשיטת "בור על גבי בור", שהייתה חידוש הלכתי.
הוא פעל גם להפצת היהדות ברוסיה.
מאוחר יותר היה קרוב לרבי יוסף יצחק שניאורסון, הרבי השישי לשושלת חב"ד, וכן לרבי מנחם מנדל שניאורסון.
השניים היו בקשר הדוק והתכתבו בנושאים דתיים ומנהגיים הקשורים לחסידות חב"ד.
לאחר עלייתו לארץ ישראל באלול תרצ"ד, שימש כרב ביישוב רמתיים (היום חלק מהוד השרון) במשך שמונה חודשים.
לאחר מכן התמנה לרב העיר בני ברק, תפקיד בו החזיק במשך חמישה עשורים, מכסלו תרצ"ו ועד לפטירתו.
במהלך כהונתו בבני ברק, הקדיש זמן לפיקוח על תהליך העישון של ירקות והקפיד לעמוד ברחובות העיר בשבתות ולוודא שנשמרים דיני השבת.
כמו כן ייסד את מערכת הכשרות של הרב לנדא, ששימשה את העיר והסביבה.
הוא היה מסביר פנים ומסר שיעורים בהלכה ובספר התניא, כמו כן נאם בשבתות על תורת חסידות חב"ד.
בליל פטירתו ביקש מראש העיר, משה אירנשטיין, שיתמנה בנו, הרב משה יהודא ליב לנדא, לרב העיר, כפי שציווה בצוואתו.
ההלוויה, שהתקיימה בבני ברק, הייתה המונית, והעירייה מינתה את בנו מיד לאחר מכן.
ההלוויה המשיכה לירושלים, שם נטמן בבית הקברות בהר הזיתים, בחלקת חב"ד.
בנו הרב משה יהודא ליב לנדא המשיך את דרכו כרב בבני ברק.
בנו הרב אליהו עומד בראש ישיבת תומכי תמימים בכפר חב"ד.
חתנו הרב שלמה נח קרול.
יעקב לוי מורנו (גרמנית, אנגלית: Jacob Levy Moreno, נולד כיעקב מורנו לוי ב-18 במאי 1889 בבוקרשט – 14 במאי 1974 ביקון, ניו יורק)
היה פסיכיאטר יהודי יליד רומניה, שפעל באוסטריה וארצות הברית, פסיכוסוציולוג, תאורטיקן ומחנך, ממציא הפסיכודרמה, הסוציומטריה ומחלוצי הפסיכותרפיה הקבוצתית.
יעקב לוי מורנו נולד בבוקרשט, רומניה ב-18 במאי 1889 בשם יעקב לוי, במשפחה יהודית ספרדית.
אביו היה מורנו נסים לוי (1856–1925), יהודי יליד פלבן בבולגריה, בן למשפחה יהודית שחיה בעבר בקושטא.
הוא היגר לרומניה, ככל הנראה אחרי המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ועסק בסחר בעץ לייצור ארונות מתים.
בגיל 32 נשא את פאולינה ינקו בת ה-14 לאשה.
יעקב היה הבן בכור ונולד כשאמו הייתה בת 15 וחצי.
אחריו נולדו עוד שלוש אחיות ושני אחים (רחל ויקטוריה, וולף ולריאן ויליאם [1892–], שרלוטה, קלרה לאלה ונורברט בוּבי).
אמו, שנולדה למשפחה עשירה של סוחרי דגן מן העיר קלראש, התייתמה בילדותה ונמסרה למשך שנים רבות על ידי אחיה הרווקים והמבוגרים ממנה בהרבה, לחינוך במנזר קתולי.
לבסוף הוציאו אותה משם לפני שתהפוך לנזירה בעצמה ושידכו אותה למורנו נסים לוי, גבר בגילם, מבוגר ממנה ב-18 שנה.
נישואי בני הזוג עברו מתחים רבים.
פאולינה הצטיירה כאשה בעלת דמיון, אינטואיציה וחוש הומור, דוברת שפות רבות, כולל לאדינו, רומנית, גרמנית וצרפתית, ומספרת מוכשרת.
פאולינה לוי האמינה מאוד ברפואה העממית ובאמונות טפלות ואחד מתחביביה העיקריים היה הגדת עתידות על ידי קריאה בקפה, בעלי תה ובקלפי טארוט.
פעם, לפי סיפור בנה הבכור, ריפאה אותו מרככת על ידי "אמבטיות שמש" על חול, לפי עצות חכמות של מרפאת צועניה.
מצד שני לא היה לה תמיד קל להבין את בנה הבכור השובב ויוצא הדופן.
יעקב, שירש אולי ממנה את שאיפותיה הנבואיות ואת כישוריה התיאטרליים, נקשר אליה יותר מאשר לאביו שהיה מרוחק יותר ונסע רבות לשם עסקיו.
מצד שני האב עורר בילדים יראת כבוד והערצה רבה.
בגיל 4 קיבל יעקב לוי שיעורי תורה אצל הרב הספרדי הראשי של בוקרשט, בכור חיים משה בז'רנו.
בנוסף למסורת היהודית, לפי עדותו, התרשם מאוד בימי ילדותו גם מהמסרים הנוצרים והעממיים - ה"אנימיסטיים" בהשפעת סיפורי אמו על חוויותיה במנזר ומנהגי המשרתת ההונגריה שעבדה בבית הוריו.
כמנהגו, יעקב לוי מורנו יצר בדמיונו סיפור מיוחד וסמלי גם סביב לידתו בנסיבות מורכבות כל כך
למשפחה מסובכת מבחינת היחסים בתוכה והרקעים התרבותיים המתערבבים זה בזה.
הוא דמיין שנולד במפתיע בליל שבת סוער על ספינה שהתקדמה במצרי הבוספורוס בדרך לעיר הנמל הרומנית קונסטנצה.
איש לא ידע תחת איזה דגל שטה הספינה - יווני, טורקי, רומני, איטלקי או אולי ספרדי.
"כך באתי לעולם ללא שם וללא אזרחות", כתב באוטוביוגרפיה שלו.
משנות ילדותו ברומניה מזכיר יעקב לוי מורנו בזכרונותיו את משחקיו עם ילדים אחרים.
באחד מהם, בגיל 4, שיחק את תפקידו של "אלהים" בעוד הילדים האחרים היו ה"מלאכים".
המשחק כמעט נגמר באסון כשערימת הכיסאות שהילדים בנו כדי להגיע למעלה, ל"גן עדן", התמוטטה ברגע שניסו "לעוף".
יעקב עצמו נפל ושבר יד.
את המשחק על אלהים לא שכח גם בבגרותו כשכתב קטע תיאטרון על כך.
פרט למשחק, מגיל קטן אהב יעקב לשיר ולדבר בשפות רבות, כולל לאדינו, השפה שבה אמו הייתה שרה לו מאז היותו תינוק בעריסה.
בגיל 6 בשנת 1895 בגלל קשיים כלכליים עבר יעקב לוי עם משפחתו לווינה.
נהנה מאוד משנותיו שם - למד היטב בבית ספר יהודי ולעיתים הצטרף לאביו במסעות העסקים שלו.
בין היתר ביקרו ביחד באיסטנבול בה הכיר את סביו והייתה לו הזדמנות לבקר באחד מאחרוני ההרמונים.
בגיל 13 עבר את טקס הבר מצווה בבית הכנסת הספרדי של וינה.
עם אחד מאחי אמו עשה טיול נפלא ברחבי איטליה מפיומה ועד רומא ונאפולי.
בפירנצה הרגיש לראשונה מאוהב בנערה אלמונית.
בגלל קשיים כלכליים, בשנת 1904 נדדה המשפחה לברלין ולזמן קצר לכמניץ.
בגלל האווירה העכורה בבית ההורים,
אך מהרה נשלח יעקב הנער בחזרה לווינה להשלים בה את חוק לימודיו.
התפרנס שם לעיתים ממתן שיעורים פרטיים.
זמו לא רב לאחר מכן, בשנת 1906 הוריו התגרשו.
אביו עבר לגור באיסטנבול שם הלך לעולמו, בודד, בשנת 1925.
כמתבגר נתפס יעקב לוי באותה תקופה בחיידק המרדנות.
נטש את התיכון לפני בחינות הבגרות, האשים את אמו בפירוק נישואיה והתרחק מהמשפחה.
עדיין ללא תעודת בגרות, נרשם מורנו לקורסים לפילוסופיה קלאסית ולמתמטיקה באוניברסיטת וינה.
לאחרי שהצליח לעמוד במבחני הבגרות נרשם ללימודי רפואה.
כסטודנט לרפואה (1911 - 1917) נהג, ללא עכבות רבות, להתלבש בצורה אקסצנטרית וגידל זקן.
פעם אחת אף התהלך ברחוב בעירום כביום היוולדו.
יחד עם חבר ללימודי פילוסופיה, חיים קלמר, צעיר יהודי ממשפחת חסידים, הקים בשנים 1908–1914 את "בית המפגש"
Haus der Begegnung, בית מקלט קהילתי שבו מתנדבים נתנו סיוע לפליטים, למהגרים ולחסרי בית.
בתקופה ההיא הכיר הכרות קצרה את פרויד.
בהתחלה התורה הפסיכואנליטית של פרויד עוררה בו עניין אך מהר התחיל להסתייג ממנה והתמקד בפסיכולוגיה של הקבוצות ובתהליכים הקבוצתיים.
בעת לימודיו היו לו עוד כמה חוויות שהפכו למשמעותיות בחייו: עשה היכרות קרובה גם עם אליזבת ברגנר, שחקנית תיאטרון יהודייה לימים מפורסמת בכל עולם דוברי הגרמנית.
בשנים 1907–1913 נהג תכופות לשחק ולאלתר משחקים שונים עם הילדים בפארק אוגרטן, ועשה עבודה טיפולית פסיכוסוציאלית - ניהל יחד עם הרופא ד"ר וילהלם גרין ועם העיתונאי קרל קולברט קבוצות תמיכה עצמית של זונות משכונת שפיטלברג (בשנים 1913–1914).
כאזרח זר לא גויס יעקב לוי מורנו לצבא האוסטרי-הונגרי בימי מלחמת העולם הראשונה ויכול היה להישאר בווינה ולסיים את לימודי הרפואה בשנת 1917 עם עבודת גמר בתחום הפסיכיאטריה (עשה סטאז' במחלקתו של יוליוס וגנר-יאורג אצל אוטו פצל (Pötzl)).
מצד שני נדרש לתקופת מה גם לתרום כחובש במתן עזרה ראשונה לחיילים באזור טירול.
כמו כן, בשנים 1915 -1917, כסטודנט וכרופא צעיר הכיר מקרוב את בעיות ציבור הפליטים מדרום טירול שאכלסו את המחנה שהוקם ביישוב מיטרנדורף אן דר פישה.
יחד עם פסיכולוג איטלקי ערך שם תוכנית עם הצעות לשיפור תנאי המחיה של הפליטים ושלח אותה לשר בממשלה.
עבודה דומה עשה גם במחנה פליטים בעיירה ז'ולנה (כיום ז'ילינה) בסלובקיה.
בימי המלחמה הקודרים פקד מורנו את בתי הקפה הספרותיים של העיר כמו בית הקפה הרנהוף.
כך הכיר הרבה מאנשי הרוח שעשו את תהילתה של וינה האימפריאלית.
יחד עם פרנץ ורפל, מקס ברוד, פריץ למפל, ארתור שניצלר ואלפרד אדלר השתתף בהקמת כתב העת "דר דמון" (Daimon (1918)("הדמון"), בעל
לעיתון תרמו מאמרים גם מרטין בובר, יעקב וסרמן, אוסקר קוקושקה, היינריך מאן ואחרים.
אחרי הקמת הרפובליקה, השתתף בהוצאה גרסה חדשה של העיתון, "הדמון החדש" (1919) יחד עם הסופרים פרנץ ורפל ופטר אלטנברג.
אחרי שקיבל את התואר רופא ב 5 בפברואר 1917, אחרי שעבד זמן מה ביישוב קוטינגברון קיבל את המשרה של רופא קהילתי בבית חרושת לצמר Kammgarnfabrik בעיירת המרחצאות באד פסלאו (Bad Vöslau), כ-40 ק"מ מדרום לווינה.
שם קיבל בשכירות בית מהעירייה הסוציאליסטית של היישוב והכיר גם את אהבתו הראשונה הממשית, המורה מריאנה לרניצו Marianne Lörnitzo.
מחוץ לשעות עבודתו כרופא כללי בבית החרושת עסק יעקב לוי גם בפרקטיקה "פרטית" שהביאה לו שם של עושה נפלאות ושל "רופא העניים" מפני שלא ביקש תמורה ממטופליו.
לימים, בביתו ברחוב מאיטאל התחיל להתעניין יותר ויותר בתחום התיאטרון ויישומיו הטיפוליים.
הפעם פקד את קפה מוזאום, אחד ממקומות העלייה לרגל של אנשי התיאטרון.
בשנת 1921 הקים יעקב לוי, בעזרה כספית מאחיו השני, ויליאם, את תיאטרון הספונטניות
תיאטרון זה, מבוסס על אלתורים, התקיים, ללא הצלחה רבה בקהל, עד שנת 1925. אולם התאריך 1 באפריל 1921 היה בעיני יעקב לוי מורנו יום הולדתה של הפסיכודרמה.
בהצגות התיאטרון שיתף יעקב לוי, בין היתר, את אליזבת ברגנר, את אנה הלרינג ועוד צעיר יהודי מסלובקיה בשם לסלו לוונשטיין שלימים התפרסם בקולנוע ההוליוודי בשם פיטר לורה.
פרט לכך הציג יעקב לוי ברחובות וינה תוכנית בשם ה"עיתון החי" Die lebendige Zeitung שכלל קטעים על חדשות דיומא, ו"שיקופים" של הצופים.
ב-1921 ניהל יעקב לוי גם את הפסיכודרמה הראשונה לקהל הרחב ב"בית הקומדיאנטים" ולאחר מכן כתב על הניסוי אותו ביצע בספר "תיאטרון הספונטניות".
מ-1923 התחיל יעקב לוי לעבוד יחד עם פרנץ, אחיה הצעיר (בן 17) של מריאנה, ולעתיד מהנדס מצטיין, על פיתוח מכשיר להקלטת צלילים ותמונות - ה "רדיו-פילם".
שניהם הוציאו פטנט על ההמצאה בארצות הברית והוזמנו לשם משום כך בשנת 1925.
בשנת 1924 הציג מורנו את הדגם שלו ל"תיאטרון במעגל" (בעזרת האמנים פאול הוניגספלד ופטר גוריאן) בתערוכה עולמית לטכניקות חדשות של תיאטרון שהתקיימה בווינה תחת חסות הממשל הסוציאל הדמוקרטי.
באחד מאירועי התערוכה פרצה שערורייה כשבטקס הפתיחה תקף מורנו מן הקהל את האדריכל ומתכנן התערוכה, פרידריך קיזלר, והאשים אותו בפלגיאט.
קיזלר שנכח בעבר בהרצאות של מורנו, הכיר את רעיונותיו, והיה מיודד עם אליזבת ברגנר, פרנץ ורפל ואחרים מחוג חבריו של מורנו, הציג גם הוא צורה חדשה של תיאטרון במעגל הקרויה Raumtheater - תיאטרון במרחב, עם אפיונים שונים.
בין השניים התנהל לבסוף משפט שיזם קיזלר כדי להגן על שמו.
במשפט, שככל הנראה לא הוכרע לטובת אף אחד מהצדדים, מורנו נאם נאום שהרשים את הקהל .
בתקווה שיצירתיותו ותוכניותיו יוכלו לבוא לידי ביטוי חופשי יותר בניו יורק, החליט מורנו בסתיו 1925 להגר מאוסטריה.
התלבט בין ברית המועצות ובין ארצות הברית שבה היה גר כבר אחיו ויליאם.
בסופו של דבר בחר באמריקה.
אחרי שבאוקטובר 1925 נפטר אביו, הוא נסע דרך המבורג לניו יורק בדצמבר 1925. בהזדמנות הגירתו עשה כמה שינויים דרמטיים בנתוני זהותו.
שינה את שמו מיעקב מורנו לוי ליעקב לוי מורנו.
שם המשפחה החדש שלו, מורנו, רמז אולי גם למעמדו כ"מורה", אולי אף למילה העברית הנטויה "מורנו", כלומר המורה שלנו.
שינוי אחר היה ברישום שנת 1892 כשנת לידתו במקום 1889.יש מקשרים זאת לאסוציאציה עם שנת 1492, שנת גירוש ספרד וגילוי אמריקה, או למחאה נגד תפקידו עד אז של אח בכור ו"ילד הורי" על ידי כך הפך עצמו יותר "צעיר", בשלוש שנים, צעיר מאחיו ויליאם.
זאת בתקופה שהיה זקוק יותר מתמיד לעזרה מאחרים.
תחילת דרכו של מורנו בארצות הברית ידעה מכשולים רבים.
היה חסר כסף, תמיכה וגרין קארד, עוד לא שלט טוב באנגלית אמריקנית וגם להמצאתו שלו ושל פרנץ לורנצו לא היה המשך.
התלבט בין תיאטרון, חקר היצירתיות, סוציולוגיה ורפואה.
בנוסף לאחיו ויליאם שכמו בווינה, גם כאן התגייס לסייע לו מבחינה כספית ומוראלית, השיג לבסוף מורנו את עזרתה של ביאטריס ביצ'ר, אחייניתו של המטיף הנרי וורד ביצ'ר, אחד ממקורביו בזמנו של הנשיא אברהם לינקולן.
ב-31 במאי 1928 התחתן איתה ב"נישואי אינטרס" שסייעו לו בהתאזרחות ובקליטה בארץ החדשה.
יתרה מזו ביאטריס עזרה לו ליישום הפסיכודרמה אצל ילדים ועשתה לו היכרות עם מחנכים ומטפלים חשובים.
בינתיים בשנת 1927 קיבל את הרישיון לעסוק ברפואה בארצות הברית ופתח שתי קליניקות בניו יורק - אחת בשדרת 86 והשנייה בשכונה יהודית במנהטן.
בשנים 1927–1929 הציג את שיטת משחקי התפקידים בבית החולים מאונט סיני בניו יורק ובמקומות אחרים.
השנה 1931 הייתה שנה מלאת הישגים בחייו.
אחרי שבין השנים 1928–1931 עמד לרשותו אחד מאולמות הקרנגי הול, ב-5 באפריל 1931 באולם התיאטרון גילד Guild Theatre (בימינו תיאטרון אוגוסט וילסון) נחנך רשמית מיוזמתו תיאטרון האלתור Impromptu Theatre שם אימן לפי שיטות שלו שחקנים
בתיאטרון הכיר את הלן הול ג'נינגס, סוציולוגית ודוקטורנטית בפסיכולוגיה.
היא הכירה לו את המדריך שלה פרופ' גרדנר מרפי ואת המשורר, המחזאי והמתרגם ג'י.
רובינס, שהפכו למעריציו (רובינס היה המתרגם לאנגלית של ספרו של קונסטנטין סטניסלבסקי).
באותה שנה בשיתוף פעולה עם הלן ג'נינגס עבד כפסיכיאטר יועץ בבית הכלא סינג סינג באוסינינג, ניו יורק.
בעידודו של ויליאם אלנסון ווייט, ערך שם מחקרים לפי עקרונותיו על אוכלוסיות בית הכלא.
חילק למשל את האסירים לקבוצות זיקה (affinity groups) שונות והניח על ידי כך את היסודות לסוציומטריה.
לאחר מכן הציג תוצאות מחקריו בכנס בפילדלפיה של האגודה האמריקנית לפסיכיאטריה בשנת 1932. בכנס זה השתמש לראשונה במושג פסיכותרפיה קבוצתית.
בהמשך הוזמן בשנת 1933 לבצע, שוב יחד עם הלן ג'נינס, מחקר דומה בבית ספר ממלכתי לבנות (New York State Training School for Girls) בעיירה הדסון במזרח מדינת ניו יורק.
המחקר התפרש על שנתיים ועשה שימוש בשיטות שהמציא: סוציומטריה, פסיכודרמה, סוציודרמה ופסיכותרפיה קבוצתית.
את תוצאותיו מורנו הציג בפני כנס של החברה הרפואית בניו יורק ב-4 באפריל 1933, תאריך שהוכרז על ידו כיום לידת התנועה הסוציומטרית.
ב-1931 הקים מורנו גם עיתון בשם "אימפרומפטו" ("Impromptu") שהיה מיועד להפיץ את תורתו התיאטרלית - טיפולית.
מאוחר יותר, בשנת 1937 ייסד עוד כתב עת, "סוציומטריה - עיתון היחסים הבינאישיים" בו פורסמו עבודות חשובות לא רק פרי עטו, אלא גם של מרגרט מיד או גורדון אולפורט.
בשנת 1934 מורנו הוציא לאור את המונוגרפיה המפורסמת שלו "מי שורד?", הנחשבת מעין "תנ"ך" של הסוציומטריה.
במחקריו שנסבו על מבחנים סוציומטריים בבית ספר הציבורי 181 בברוקלין בשנת 1937 מורנו ראה "השלב שני בהתפתחות הסוציומטריה".
בשנת 1936 מורנו התיישב לבסוף בצפון מדינת ניו יורק
בעיירה ביקון, על גדות הדסון, כמאה ק"מ צפונה מניו יורק.
רכש שם בניין בית ספר ישן, המוקף בפארק גדול וייסד בו קליניקה פסיכיאטרית פרטית "בית ההבראה ביקון היל" Beacon Hill Sanatorium עם תיאטרון טיפולי ומרכז לימוד.
בית ההבראה פעל כמו קהילה טיפולית.
עזרה לו מאוד בפרויקט הזה אשה עשירה בשם גרטרודה פרנשו טון, סופרג'יסטית, פעילת שמאל ומיליונרית, אמו של השחקן פרנשו טון.
המטופלים בבית ההבראה התבקשו לשחק (enact) בתיאטרון את חייהם מבעבר וההווה ואת הפנטזיות שלהם על עתידם.
ליד המכון הקים גם הוצאה לאור משלו בשם "ביקון האוס" Beacon House.
בבית ההבראה בביקון היל היו מתכנסים תכופות מורנו, ידידיו וחסידי הגותו ומכאן פרצה תורת הפסיכודרמה ויישומה אל כל רחבי העולם.
אמנם לא קיבל מורנו תפקידי פרופסור קבועים באוניברסיטאות אך התאפשר לו להרצות לתקופות קצובות באוניברסיטאות ניו יורק בבית הספר החדש למחקרים חברתיים (1938-1937) ובאוניברסיטת קולומביה (1940-1939) ולהשתתף באופן פעיל בכנסים ובקונגרסים לפסיכיאטריה.
אחרי גירושיו ב-1936 מביאטריס ביצ'ר, נשא בשנת 1938 לאשה את פלורנס ברידג ( 1912-) ב-25 שנה צעירה ממנו.
מנישואים אלה נולדה לו בשנת 1939 הבת רגינה.
אחרי שבשנת 1934 הנהיג לראשונה את הטיפול בפסיכודרמה בבית החולים הממשלתי סט.
אליזבט בעיר וושינגטון, ב-8 ביוני 1941 הוקם בבית חולים זה תיאטרון לפסיכודרמה ונוצרה משרה למטפל בשיטה זו.
בשנות ה-1940 המאוחרות הפסיכודרמה הונהגה כשיטת טיפול במוסדות פסיכיאטריים שונים ברחבי ארצות הברית, למשל בבית חולים פסיכיאטרי בבוסטון ובבתי חולים המיועדים לנכי הצבא האמריקאי בלוס אנג'לס, במדינות קנזס, ארקנסו ועוד.
בשנת 1941 פגש מורנו את סלין זרקה טומן (ילידת 1917), יהודייה הולנדית, אז בת 24, שהגיעה מארץ שנכבשה על ידי הנאצים וחיפשה טיפול הולם לאחותה שחלתה במחלה פסיכוטית.
זרקה תהפוך ל"מוזה" שלו, יד ימינו בעבודותיו ולאשתו.
ב-1942 כבר כתבו את מאמרם המשותף הראשון.
יחד איתה ייסד מורנו את ASGPP -החברה האמריקאית לפסיכותרפיה קבוצתית ולפסיכודרמה, הארגון המקצועי הראשון למטפלים בפסיכותרפיה קבוצתית.
במסגרת זו הותוו קווי היסוד ללימוד הפורמלי של הפסיכודרמה במכונים לפסיכודרמה.
אז פתח מורנו גם את המכון הסוציומטרי ואת התיאטרון לפסיכודרמה בשדרות פארק 101 (Park Avenue 101) בניו יורק.
זה היה מה שכינה מאוחר יותר השלב שלישי בהתפתחות הסוציומטריה.
התחיל להציג בערבי סוף שבוע, ססיות פתוחות בפני אנשי מקצועות שונים שהיו סקרנים להכיר את שיטותיו.
אלו נמנו דמויות חשובות בהתפתחותה העתידית של הפסיכותרפיה הפרטנית והקבוצתית שמו פריץ פרלס, ס.ה.
מורנו המשיך בפעילות זו עד שנות 1970 המוקדמות.
בשנת 1962 העביר את זירתה לכתובת אחרת בניו יורק: 236 West 78th Street.
משנת 1945 פרסם את עיתונו השני "סוציאטריה" - "Sociatry", מ-1947 "סוציאטריה - עיתון לטיפול קבוצתי ובין-קבוצתי", שהפך לימים ל"עיתון (ג'ורנל) לטיפול קבוצתי, לפסיכודרמה ולסוציומטריה".
בינתיים ביוזמת הנרי מאריי הוקם בשנת 1949 תיאטרון לפסיכודרמה גם באוניברסיטת הרוורד.
בשנת 1949 אחרי שהתגרש שנה קודם לכן מפלורנס, התחתן מורנו עם זרקה טומן.
בשנת 1952 נולד להם בנם, ג'ונתן.
אחרי מלחמת העולם השנייה פעל מורנו להפצת השימוש בפסיכודרמה בעולם.
החל משנת 1950 התחיל סיורים בעולם - בצרפת (1947), בבריטניה, גרמניה, אוסטריה, ספרד, איטליה וצ'כוסלובקיה (1959).
כמו כן שלח את תלמידיו ללמד את תורתו בארצות שונות.
החל מ-1957 עמד מורנו בראש מועצה בינלאומית לפסיכותרפיה קבוצתית, שנקראה לאחר מכן האיגוד הבינלאומי לפסיכותרפיה קבוצתית.
ב-1961 ייסד אקדמיה כלל-עולמית לפסיכודרמה ולפסיכותרפיה קבוצתית.
הקונגרס הבינלאומי הראשון לפסיכודרמה התקיים בשנת 1964 בפריז.
בשנת 1967 נאלץ הזוג להפסיק את עבודתם הטיפולית בקליניקה בביקון אך המשיך יחד עם אשתו את הסמינרים הלימודיים.
בשנת 1973 הקים את האיגוד הבינלאומי לפסיכותרפיה קבוצתית IAGP אך בחר לא להיות יושב ראשו על מנת שייצג את כל המגמות בתחום זה.
יעקב לוי מורנו נפטר ביקון, ניו יורק, ב-14 במאי 1974 אחרי שורה של אירועים מוחיים.
לפי בקשתו גופתו הובאה לשריפה ולקבורה במשפרת זימרינג בווינה.
לאחר מותו המשיכה רעייתו, זרקה, את עבודתו.
אשה יצירתית ואנרגטית, התמודדה בעצמה עם משבר בריאותי קשה כשחלתה בסרקומה בכתפה הימנית ונאלצה לעבור את כריתתה בשנת 1958
באוגוסט 2000 מכרה אלמנתו את הקליניקה בביקון ועברה לגור בצ'ארלוטסוויל על יד בנם,
ג'ונתן מורנו, המכהן כפרופסור לאתיקה רפואית באוניברסיטת וירג'יניה.
בין תלמידיו הבולטים של מורנו נמנים אן-אנסלן שיצנברגר (נולדה 1919) ורימונד קורסיני.
במונוגרפיה "עתידו של עולם האדם" (" The Future of Man's World")
תאר מורנו איך פיתח את תורותיו הסוציולוגיות והפסיכולוגיות תוך כדי ניגוד ל"מטריאליזם הכלכלי של מרקס, המטריאליזם הפסיכולוגי של פרויד והמטריאליזם הטכנולוגי" של העידן התעשייתי המודרני.
עמדתו, כפי שהציג אותה באוטוביוגרפיה, מבוססת על משולש:
הספונטניות והיצירתיות הם הכוחות המובילים את התקדמות האדם, ללא תלות במניעים הליבידינליים והסוציו-כלכליים ומעל ומעבר להם.
זאת אף על פי שהספונטניות והיצירתיות הן כן פונקציה ונגזרות של מניעים אלה.
ב.האהבה והשיתוף ההדדי (mutual sharing) הם עקרונות עבודה הכרחיים בחיים הקבוצתיים.
אנחנו מצווים לתת אמון בכוונות שותפינו בני האדם מעבר למה שכופה עלינו הטבע והחוקים.
ניתן להגשים קהילה סופר-דינמית המבוססת על העקרונות הנ"ל, על ידי טכניקות פסיכו-סוציאליות חדשות.
השפעותיו על התיאטרון ועל תחום הפסיכודרמה
בין השנים 1950–1960 השפיעו רעיונותיו של מורנו על "קבוצת התיאטרון" (Theatre Group),
אף בגרמניה בהשראתו פתח פאול פרטנר Paul Pörtner ב"השתתפויות במשחקים" Mitspiele.
גם עיצובי הבמה של אסכולת הבאוהאוס הושפעו, לפי קסנתי שוואבינסקי, על ידי תורתו של מורנו.
באיטליה בשנות ה-90 הפסיכאנליטיקאים הלקאניאנים פול וז'ני למואן הביאו לראשונה לפירנצה באכסניית "פורטה רוסה" (שבה התארחו בילדותו מורנו ודודו) גרסה פסיכואנליטית של הפסיכודרמה.
בכתב העת האיטלקי "אטי דלה פסיכודרמה" הועלתה סוגיית הקרבה בין רעיונות מורנו ובין אלו של תיאטרון האלתור של לואיג'י פירנדלו.
לפי רוברט וואלדי מאוניברסיטת וינה, תורת המפגש של מורנו ("הזמנה למפגש" 1914) השפיעה על הפילוסופיה של מרטין בובר על היחס "אני-אתה".
- על יסודות הסוציומטריה, הפסיכותרפיה הקבוצתית, הסוציודרמה והסמיודרמה.
1946-1961 - Psychodrama, 1-3, New York: Beacon House - ספרו המרכזי על הפסיכודרמה, בו מתוארת הפסיכוסוציולוגיה של היחסים הדינמיים הבינלאומיים, בין קבוצות ובין פרטים.
כרך א מוקדש לאחיו ויליאם, ובעמודו השני כולל את האמירה: אלהים הוא ספונטניות.
כרך ג דן בהיבטים תאורטיים וטכניים כלליים ובהקשרים מיוחדים כמו פסיכודרמה אצל ילדים ומתבגרים או הפסיכודרמה וההפרעות הנפשיות.
פסיכותרפיה קבוצתית: סימפוזיון - דן באתיקה, בהיסטוריה ובמושגיה של שיטה טיפולית זו.
Progress in Psychotherapy - סדרה בחמישה כרכים - יצירה קיבוצית של מורנו עם צוות עורכים, בהם פרידה פרום-רייכמן, ובין 1956–1960 גם עם ז'ול מאסרמן
רבי יעקב בן יעקב משה לורברבוים מליסא (נודע גם בכנוי: הגאון מליסא או הרב מליסא וכן הנתיבות, על שם ספרו "נתיבות המשפט"; ה'תק"ל, 1770 – כ"ה באייר ה'תקצ"ב, 25 במאי 1832) היה רב, פוסק הלכה, ורבהּ של העיר ליסא (לשנו) שבפולין.
הוא בין הבולטים בין האחרונים, וספריו נלמדים הן במסגרת לימוד עיוני ישיבתי והן במסגרת לימודי ופסיקת הלכה.
רבי יעקב היה בן הרב יעקב משה, צאצא למשפחת רבנים מיוחסת, ונינו של רבי צבי הירש אשכנזי מחבר הספר "חכם צבי".
אביו, ר' יעקב משה לורברבוים (בן ר' נתן, בנו של בעל "חכם צבי"), נפטר בכ"ד בשבט ה'תק"ל, והוא גדל בבית רבי יוסף תאומים אב בית דין בורשטין.
בהמשך הוא למד אצל רבי משולם איגרא מטיסמניץ.
בתחילה כיהן כרב במנוסטריץ', ובשנת 1791 התמנה לרב בקאלוש שבמזרח גליציה, בה כתב רבים מספריו.
היה אב בית הדין של קאלוש ובשנת 1809 התמנה לרבה של ליסא.
בתקופת כהונתו גדלה הישיבה בעיר במאות תלמידים.
בשנת 1821 עזב בפתאומיות את ליסא, ונסע לגליציה.
השערות רבות נאמרו בעניין, החל מבעיות עם פרנסי העיר, ועד המלחמה ברפורמה.
אך מתברר כי נסע על מנת לגרש את אשתו, ומאחר ומכר את נכסיו לא יכול היה לשוב לליסא מכיוון והיה נחשב נתין זר, בשל כך חזר שוב לקאלוש, משם נסע ללבוב.
בשנת 1828 התקבל לרב בסטרי (Stryi) שבגליציה (מאז פירוק ברית המועצות באוקראינה), שם נפטר בכ"ה באייר תקצ"ב (25 במאי 1832).
רבי יעקב נודע במלחמתו חסרת הפשרות נגד היהדות הרפורמית.
במלחמתו שיתף פעולה עם רבי עקיבא איגר מפוזנא וחתנו רבי משה סופר ה"חת"ם סופר" מפרשבורג, עמם היה בקשרים חמים.
פרסומו לדורות בא מספריו ההלכתיים, ובעיקר מספריו "נתיבות המשפט" ו"חוות דעת".
לאחר שפרסם את "נתיבות המשפט", ביאורו על שולחן ערוך חושן משפט, בו הוא חולק פעמים רבות על דברי הספר קצות החושן, פרסם רבי אריה לייב הלר - בעל ה"קצות החושן", קונטרס בשם "משובב נתיבות", בו הוא משיב על השגותיו של רבי יעקב.
בתגובה, כתב רבי יעקב מהדורה חדשה שבה הוא משיב על השגותיו של בעל "קצות החושן" על ספרו.
מהדורה זו נקראה לאחר פטירתו "יאיר נתיב".
ספרים אלו, ובעיקר שני הראשונים, התקבלו כספרי יסוד בעולם התורני כולו.
רבי יעקב לורברבוים זכה לעושר רב ופרנסתו הייתה מצויה לו בריוח גדול.
על פי המסופר, נישא רבי יעקב שלש פעמים, ובשלשתן התגרש.
אשת נעוריו הייתה בתו של הגביר רבי נפתלי הירץ מסטאניסלב.
אשתו השנייה (או השלישית) הייתה מרת שיינדל בתו של ר' יעקיל מרימנוב.
היא נפטרה בבראדי ב-ח' ניסן תקצ"ח.
מאשתו זו, ידוע כי נולדו לפחות שנים מילדיו.
הרב מרדכי יהודה (לייב) לורברבוים - גר בקאלוש, לאחר מכן, בשנת ה'ת"ר בערך, עלה לארץ ישראל והתיישב בצפת.
הרב יוסף משה לורברבוים - בסוף ימיו גר בירושלים.
אך ישנה גרסה שונה, כי רבי יוסף משה, לא היה בנו של רבי יעקב, כי אם נכדו, בן בנו, רבי מרדכי יהודה אריה לייב הנ"ל.
הרב נתן נטע לורברבוים - גר בקאלוש, נפטר בחיי אביו בלא צאצאים.
אחר שנתגרש מאשתו, והיא נישאה בשנית לבן הרב מזבאריז (כמבואר בשו"ת ישועות יעקב אהע"ז סי' כ"ה).
מלבדם היו לו עוד שלוש בנות.
בת אחת בשם חיה - נישאה לרבי צבי הירש תאומים, אב בית דין קאליש.
בת אחת בשם יענטל בריינדל - נישאה לרב אלעזר הכהן, רבה של פולטוסק וסוכטשוב ומחבר "חידושי מהרא"ך".
על שמו רחוב נתיבות המשפט במודיעין עילית וכן רחוב נחלת יעקב בכפר חסידים.
חוות דעת - על שולחן ערוך חלק יורה דעה (1799)
מקור חיים - על שולחן ערוך אורח חיים ועל הט"ז ומגן אברהם (1807)
תורת גיטין - הערות על שולחן ערוך אבן העזר ועל סדר נשים (1813)
קהלת יעקב - על הלכות קידושין והלכות יום טוב (1831)
בית יעקב - הערות על שולחן ערוך אבן העזר ועל מסכת כתובות (1823)
נתיבות המשפט - על שולחן ערוך חושן משפט והשגות הספר קצות החושן של רבי אריה לייב הלר, (1809)
יאיר נתיב - תשובות להשגותיו של בעל "קצות החושן" על "נתיבות המשפט"
סידור דרך החיים, עם הלכות יומיומיות (1828)
נחלת יעקב - ביאורים נחמדים על התורה (מהדורה חדשה: מכון ירושלים, 2013)
אמת ליעקב - על אגדות הש"ס (1855, מהדורה חדשה: מכון ירושלים, 2013)
דרשות מהר"י ליסא (מהדורה חדשה: מכון ירושלים, 2013)
תעלומות חכמה - על מגילת קהלת (1804)
צרור המור – פירוש על שיר השירים (1805)
מגילת סתרים - על מגילת אסתר (1808)
קונטרס תיקון עירובין - בענייני עירובין
צוואת רבינו יעקב מליסא זצלה"ה - הודפסה בסוף ספר תולדות יעקב
יעקב לוריא (28 בינואר 1913 - 22 בפברואר 1966) היה צייר ישראלי, מראשוני גבעת ברנר.
בגיל שלוש עקר עם משפחתו לעיר שַבְלי שבליטא, שם סיים את לימודיו בגימנסיה "תרבות" שכל הלימודים בה התנהלו בעברית.
כבר בגיל צעיר התגלה כישרונו לציור, אך הימים היו ימי ההתעוררות הציונית בליטא ויעקב הצטרף לתנועת הנוער הציונית סוציאליסטית; תחילה לתנועת השומר הצעיר ואחר כך לתנועת החלוץ הצעיר.
עם סיום לימודיו בגימנסיה הצטרף יעקב לתנועת החלוץ וכעבור זמן עבר לעבוד במרכז התנועה בעיר קובנה, שם נשאר עד עלייתו ארצה בשנת 1934.
לאחר הגעתו ארצה היה תחילה חבר פלוגת הקיבוץ המאוחד בהרצליה וכעבור שנה עבר לקיבוץ גבעת ברנר שבו היו כמה מיוצאי תנועת החלוץ בליטא.
כחלוץ חסון וצעיר היה להוט לצאת לעבודות קשות ובין היתר עבד במפעלי ים המלח בסדום, בנמל תל אביב ובקידוח בארות.
בימי מלחמת העולם השנייה נעשה נוטר.
החל בשנות ה-40 הרבה לעסוק בזמנו הפנוי בציור יחד עם עוד שניים-שלושה מבני הקיבוץ, שאליהם הצטרף יצחק פרנקל, שכבר היה צייר ידוע בארץ, והגיע לגבעת ברנר כמורה לציור.
משנת 1949 ריכז את מדור האמנות בוועדת התרבות של הקיבוץ המאוחד שם ריכז את הפעילות בקרב ציירי הקיבוצים, שהתלבטו כיצד לשלב בין עבודה גופנית לחיי אמנות.
בשנת 1951 החל ללמד ציור בבית הספר של גבעת ברנר וב-1953 יצא ללמוד ציור בפריז.
מאז שובו ארצה עסק לוריא לסירוגין בהוראת הציור בגבעת ברנר ובפעילות במזכירות הקיבוץ המאוחד.
לוריא גילה עניין גובר בתיאטרון ובבימוי, והרבה לביים ולצייר תפאורות בהצגות שהועלו בקיבוצו.
כמו כן שמע הרצאות בחוג לאמנות של אוניברסיטת תל אביב כתלמיד שלא מן המניין.
חלק מיצירותיו רוכזו בספר יעקב לוריא שיצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1968.
אחרי הקמת מדינת ישראל, בגיל 73, עלה לישראל והשתקע בקיבוץ גבעת ברנר, שם יצר עוד שנים רבות.
לוצ'אנסקי נולד בעיר ויניצה שבאוקראינה בשנת 1876. בגיל עשרים החל ללמוד פיסול בבית הספר לאמנות באודיסה.
עם סיום לימודיו גויס לצבא הרוסי.
התקבל לאקול נסיונל סופרייר דה בוזאר, שם השתלם ועבד בסדנה של הפסל הצרפתי אנטונן מרסייה (Antonin Mercié).
יצירותיהם של הפסלים אוגוסט רודן, אריסטיד מאיול (Aristide Maillol) ושרל דספיו (Charles Despiau) הותירו בו רושם עמוק.
לוצ'אנסקי הציג את יצירותיו בתערוכות שונות בפריז.
כמו כן ערך מסעות באירופה (בין השאר היה באיטליה, בהולנד ובשווייץ) ובשנים 1931/2 שהה בארצות הברית, שם יצר והציג תערוכות בכמה ערים.
בימי מלחמת העולם השנייה נמלט מפריז לדרום צרפת ומצא מסתור בחווה מרוחקת.
הוא המשיך ליצור גם בתקופה זו, למרות תנאי המחסור והרעב.
עם סיום המלחמה שב לפריז ואף הצליח להעביר לפריז את היצירות שפיסל בימי המלחמה.
זמן-מה אחרי שחזר לשגרת היצירה נפגש בפריז עם כמה אנשים מארץ ישראל ובהם אהרן ציזלינג אשר עוררו בו רצון לעלות לארץ ישראל וליצור בה.
בראשית מלחמת העצמאות שהה לוצ'אנסקי בארץ במשך כמה חודשים ואחר כך שב לפריז כדי לאסוף את רכושו ולשוב לארץ ישראל.
כבר בזמן היעדרו מהארץ נערכו תערוכותיו הראשונות בארץ בבצלאל בירושלים, באולם "ביתנו" בחיפה ובמשכן לאמנות בעין חרוד.
בראשית 1949, בגיל 73, עלה לוצ'אנסקי ארצה והביא עמו את כל רכושו ויצירתו.
מאות מיצירותיו מסר למשכן לאמנות על שם חיים אתר בקיבוץ עין חרוד איחוד.
לוצ'אנסקי עצמו השתקע בגבעת ברנר, שם הוקם בשבילו "בית לוצ'אנסקי" ובו אטלייה ויחידת מגורים.
הוא המשיך לפסל וליצור במשך יותר מעשרים וחמש שנים במקומו החדש.
כיום, (2009), סגור הבית, אך מספר פסלים של לוצ'אנסקי מפוזרים ברחבי הקיבוץ.
בשנת 1976 זכה לוצ'אנסקי בפרס על שם מאיר דיזנגוף לאמנות.
לוצ'אנסקי שם קץ לחייו בשנת 1978 בגבעת ברנר והוא בן 102.
הנושא העיקרי ביצירתו של לוצ'אנסקי היה האדם.
הוא הרבה לפסל דמויות של בני אדם על פי המסורת הקלאסית תוך חדירה אל סוד אידיאל היופי היווני רומאי, ומבחינה זו היה לו ייחוד בין האמנים היהודיים של זמנו.
הדיוקנאות שלו ממזגים את התכונות הגופניות והנפשיות של המודל; הוא מבקש לשלב את התוכן והצורה, לבטא את הממד הנפשי בערכים פלסטיים.
כל אלה מקנים חמימות אנושית ליצירותיו.
בדמויות הנשים שלו יש מידה מסוימת של תעלומה ודומה שהן נמצאות על הגבול שבן המינים.
התמורות הגדולות שהתחוללו בעולם בתקופת יצירתו, ובכלל זאת שתי מלחמות עולם, לא זעזעו את עבודותיו.
לוצ'אנסקי פיסל במגוון רחב של חומרים ובכלל זאת: ברונזה, עץ, בזלת, גרניט, אבן, טֶרָקוֹטָה וגבס.
אויגן קולב, שהיה מנהל מוזיאון תל אביב לאמנות בשנות ה-50, סיכם את יצירתו של לוצ'אנסקי במשפטים אלה:
יעקב לנדאו (20 במרץ 1924 – 12 בנובמבר 2020) היה היסטוריון ומזרחן ישראלי, פרופסור בחוג למדע המדינה בתחום המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים, מופקד הקתדרה על שם גרסטן וחתן פרס ישראל בחקר המזרחנות לשנת התשס"ה-2005. היה עמית מחקר במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
יעקב לנדאו נולד בשנת 1924 בקישינב שברומניה כבן למשפחה ציונית, בנו של מיכאל לנדאו.
בשנת 1935 עלה עם הוריו לארץ ישראל, התיישבו בתל אביב, שם גדל.
למד בתיכון גימנסיה הרצליה, תל אביב וסיים לימודיו ב-1942. עוד בהיותו תלמיד תיכון היה חבר בהגנה, ב-1941 עבר קורס מ"כים בחולדה וב-1944 עבר קורס מ"מים בג'וערה.
בצה"ל שירת בחיל המודיעין, השתחרר ממילואים בדרגת סרן.