tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלן קנת' מקנזי קלארק היה היסטוריון וסופר בריטי שהרבה לכתוב בתחום ההיסטוריה הצבאית.
בנוסף, היה פוליטיקאי, חבר הפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית וכיהן במספר תפקידים זוטרים בממשלת בריטניה, בין היתר, במחלקת התעסוקה, במחלקת המסחר ובמחלקת ההגנה.
ב-1991 היה לחבר במועצה המלכותית.
קלארק נולד בלנקסטר גייט, פרוור של לונדון, בנם הבכור של ההיסטוריון של האמנות קנת' קלארק ואשתו אליזבת'.
בגיל שש נשלח אל בית ספר בתנאי פנימייה במרילבון (מעין מכינה המסייעת בידם להתקבל לבתי ספר פרטיים ויוקרתיים כמו איטון), ושלוש שנים אחר כך לבית ספר נוסף.
במאי 1939, לאחר שפרצה שרפה במבנה, חולץ יחד עם חבריו לכיתה.
בספטמבר 1941 הועבר על ידי הוריו, שחששו מפני מתקפה של הלופטוואפה (חיל האוויר הגרמני) באזור, למקום מבטחים – צ'לטנהאם קולג'.
בהמשך למד באיטון ובאוניברסיטת אוקספורד, שם רכש תואר ראשון בהיסטוריה.
בתום לימודיו קסמה לו האפשרות להיות עורך דין, אך לבסוף גמר אומר להיות היסטוריון צבאי.
ספרו הראשון, The Donkeys (1961), היה סקירה מהפכנית של מהלכי חיל המשלוח הבריטי במלחמת העולם הראשונה, החל במערכות של החזית המערבית, עבור בקרבות שניטשו בלוס, בנב שאפל ובארמנטייר וכלה בפיטוריו של סר ג'ון פרנץ', המפקד העליון של הכוח, והחלפתו בדאגלס הייג.
הספר כלל ביקורת נוקבת על הגנרלים במלחמה ותלה בהם את האשמה לאבדן החיים הרב.
שמו של הספר הוא פרפרזה על הביטוי האנגלי "Lions led by donkeys" (ביטוי רווח בימי מלחמת העולם הראשונה שגרס כי החיילים (האריות) הובלו למותם על ידי הגנרלים (החמורים)).
הספר עוסק באופן נרחב בתככים הפוליטיים מאחורי הקלעים כאשר מפקדים נלחמו על השפעה, לדוגמה יחסיו הרעועים של סר ג'ון פרנץ עם בעלי בריתו הצרפתים ועם הוריישו קיצ'נר.
עבודתו הושפעה מאוד מארתור לי, ידיד המשפחה, שזכר את האנדרלמוסיה ואזלת היד ששררו בשורות חיל המשלוח.
במהלך עבודתו התיידד עם ההיסטוריון באזיל לידל הארט, שהיה למנטור שלו.
עם צאתה לאור ספגה היצירה קיתונות של רותחין, בעיקר מהיסטוריונים תומכיו של הייג, אך בה בעת לשבחים בין השאר מפי מקס איטקן, הברון הראשון מביוורברוק, הטייקון הבריטי, מהעיתון "הטיימס" וכן מפי ברנרד לו מונטגומרי שציין אותה לטובה על תפישתה המדויקת את הכישלון המהדהד של המנהיגות הצבאית.
הספר היה מקור השראה למחזמר הסאטירי "Oh!
What a Lovely War", בבימויו של ריצ'רד אטנבורו.
קלארק הוציא מתחת לידיו ספרים נוספים על מלחמת העולם הראשונה ועל מלחמת העולם השנייה, ובכלל זה מבצע ברברוסה שעסק במבצע ברברוסה ובחזית המזרחית, בטרם שם פעמיו אל הפוליטיקה.
ב-1993 יצא לאור הכרך הראשון של יומנו, אחד משלושה, וגרם למבוכה זוטא בקרב הגוורדיה השמרנית הוותיקה, ובפרט לפוליטיקאים כמו מייקל הזלטיין, דאגלס הרד וקנת' קלארק עקב הדברים שנכתבו עליהם.
שני הכרכים הנוספים סוקרים את פעילותו הפרלמנטרית למן ראשית עד סופה.
גרסתו על השתלשלות העניינים שהובילו להתפטרותה של מרגרט תאצ'ר מראשות הממשלה זכתה לשבחים מפי היסטוריונים פוליטיים ונחשבת למהימנה ביותר.
עם זאת, עמדותיו בנושאים שונים נותרו לרוב לוטות בערפל כיוון שנהג לתבל אותן בהתלוצצויות רבות.
קלארק נבחר לראשונה לפרלמנט הבריטי מטעם מחוז הבחירה פלימות' סאטון בבחירות הכלליות בפברואר 1974. במהלך חמש שנותיו הראשונות בפרלמנט הייתה מפלגתו, מפלגת השמרנים, באופוזיציה.
אף שהוא נשא חן בעיני מרגרט תאצ'ר, אותה העריץ, היא מעולם לא מצאה לנכון להפקיד בידיו משרה פוליטית רמת מעלה.
תפקידו המיניסטריאלי הראשון היה זה של תת-שר למסחר, הממונה על אשרור הרגולציות הנוגעות לחוק שכר שווה בידי בית הנבחרים.
נאומו בבית נערך אחרי טעימת יינות, וניכר היה שזו השפיעה עליו.
עד היום הוא חבר הפרלמנט היחיד שהואשם כי נאם בעודו שיכור בהיותו על דוכן הנואמים.
ב-1986 מונה לשר במחלקת המסחר והתעסוקה, והיה אחראי על המסחר.
ב-1989 עבר למחלקת ההגנה, והיה אמון על הרכש הביטחוני.
קלארק נפטר ב-1999 מסרטן המוח, ונטמן בטירת סולטווד.
מבצע ברברוסה, הוצאת מערכות, 1970<div style="direction: ltr;">
אלן סטיבן רודולף הוא במאי קולנוע ותסריטאי אמריקאי.
רודולף כתב את התסריט לרוב סרטיו.
הסרטים עוסקים בדרך כלל באנשים בודדים משולי החברה ומושם בהם דגש על עבודת צוות עם מספר שחקנים המופיעים ברבים מסרטיו, בהם קית' קאראדין וז'נבייב בוז'ולד .
את הפסקול לרוב סרטיו כתב המוזיקאי מארק אישאם.
בנו של אוסקר רודולף, במאי טלוויזיה ושחקן קולנוע.
היה תלמידו של רוברט אלטמן והיה עוזר במאי שלו בסרטו נאשוויל.
סרטו הבא, בעקבות הכרך ( Trouble in Mind ; 1985), הוצג בפסטיבל ברלין וזכה לשבחים.
בסרט מככבים לצד בוז'ולד וקאראדין גם כריס כריסטופרסון, לורי סינגר ואישיות הדראג קווין דיוויין.
סרטו "המודרניים" הוא סרט תקופתי המתרחש בפריז ב-1926 ובו אמריקאי החי בפריז (קאראדין) מבקש את אהבתה של אשתו לשעבר (לינדה פיורנטינו), הנשואה לאספן אמנות גס ובור (בגילומו של ג'ון לון).
אלן קינג היה קומיקאי, שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה, סופר, מפיק סרטים והצגות תיאטרון, ופילנתרופ יהודי אמריקאי.
קינג נולד ב-1927 בברוקלין, ניו יורק, להורים יהודים שהיגרו מרוסיה לארצות הברית, ברנרד (בנימין) קניברג ומיני לבית סולומון.
שמו המקורי היה אירווין אלן (יצחק מאיר) קניברג, והוא היה הילד הצעיר ביותר במשפחה מרובת ילדים.
גדל בויליאמסבורג, ניו יורק ולאחר מכן במנהטן.
בגיל 14 הופיע לראשונה בתחרות קומיקאים במסגרת תוכנית חובבים ברדיו ("שעת החובבים של מייג'ור בואוס") וזכה בפרס, אף כי לא במקום הראשון.
בגיל 15 נשר מהלימודים והחל להופיע בבתי מלון ובמועדוני לילה בארצות הברית ובקנדה, במקביל לניסיון לפתח קריירת אגרוף מקצועני.
במהרה נטש את האגרוף והחל להתמקד בהופעות כקומיקאי, אך גם שימש לעיתים כשומר סף במועדונים בהם הופיע.
קינג החל בפעילותו כתלמידו של הקומיקאי היהודי מילטון ברל , אך ככל שהתבגר, החל ליצור סגנון הופעה ייחודי, ובעקבותיו הלכו לאחר מכן קומיקאים רבים ובהם בילי קריסטל, ג'רי סיינפלד, ביל קוסבי ואחרים.
ב-1955 הופיע קינג בסרטו הראשון - Hit the Deck, בתפקיד קטן, ולאחר מכן הופיע בשורה ארוכה של סרטים, תחילה קטנים ולאחר מכן יותר ויותר מרכזיים, בהם "קזינו" (1995) ו-Mind the Gap (2004), שהיה סרטו האחרון.
הקריירה של קינג נסקה בעקבות הופעותיו בסדרת תוכניות אירוח טלוויזיוניות, בין השאר אלה של אד סליבן, פרי קומו, גרי מור ובייחוד ג'וני קרסון.
הוא הופיע בתיאטרון ואף הפיק מספר הצגות תיאטרון.
ב-1961 היה המנחה של מסיבת ההכתרה של הנשיא ג'ון קנדי, וב-1972 היה אחד המנחים של טקס קבלת פרסי אוסקר.
ב-1988 זכה קינג בפרס ההומור היהודי האמריקאי מטעם "הקרן הלאומית לתרבות יהודית", שנוסדה ב-1960. הוא היה הראשון שקיבל פרס זה ולאחר מותו שינתה הקרן את שם הפרס וקראה אותו על שמו.
ב-1991 היה המארח של תוכנית אירוח הומוריסטית משלו - "Alan King: Inside the Comedy Mind".
בשנות חייו האחרונות הפך קינג לפילנתרופ, ובין השאר הקים את "המרכז הרפואי על שם אלן קינג" בירושלים.
קינג נישא ב-1947, בגיל 20 בלבד, לג'נט לבית ספראנג, ונישואיהם החזיקו מעמד עד ליום פטירתו, כעבור 57 שנים.
שעת שיא 2 (2001) (תפקיד משנה, ג'קי צ'אן וכריס טאקר בתפקידים הראשיים)
Sunshine State (2002) (תפקיד משני, אנג'לה באסט בתפקיד הראשי)
אלן רוב-גרייה היה סופר, במאי ותסריטאי צרפתי.
אלן רוב-גרייה נולד בברסט שבצרפת למשפחת מהנדסים ומדענים.
בגיל 21, בין השנים 1943–1944, נלקח על ידי הנאצים לעבודות כפייה בנירנברג, שם עבד כמכונאי.
עבודתו הותירה לו זמן פנוי רב, שאותו ניצל לביקורים בתיאטרון ובאופרה.
ב-1945 השלים את לימודיו במכון הלאומי לאגרונומיה, ובהמשך עבד כאגרונום במרוקו, מרטיניק, גוואדלופ וגינאה הצרפתית.
ב-1977 חתם רוב-גרייה על עצומה שניסח מישל פוקו בנוגע לדה-קרימינליזציה של יחסי מין בהסכמה עם קטינים וביטול גיל ההסכמה (גיל ההסכמה בצרפת היה אז, ונותר, 15).
ב-25 במרץ 2004 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית, אך סירב לשאת נאום בטקס הענקת התואר ואף סירב ללבוש את הלבוש המקובל (פראק ירוק), שהחשיבו למיושן.
רוב-גרייה היה נשוי לקתרין רוב-גרייה.
הוא נפטר בקאן בשנת 2008, בגיל 85, בשל בעיות בליבו.
ספרו הראשון של רוב-גרייה פורסם בשנת 1953, ובעקבות פרסומו הוא התמסר לחלוטין לכתיבה.
עבודתו המוקדמת זכתה לשבחי המבקרים, בהם רולאן בארת ומוריס בלנשו.
עם פרסום הרומן השני שלו, הוא מונה ליועץ ספרותי של המגזין Les Editions de Minuit והמשיך בתפקיד זה עד 1985.
לאחר שפרסם 4 רומנים חבר ב-1961 לאלן רנה, וכתב עבורו את התסריט לסרט אשתקד במרינבד.
לאחר מכן כתב וביים סרטים משלו.
ב-1963 פרסם את הרומן החדש (Pour un Nouveau Roman), אוסף כתבים תאורטיים העוסקים בתפיסת הרומן.
בין השנים 1966–1968 היה חבר בוועדה להגנת השפה הצרפתית, בנוסף הוביל את המרכז לסוציולוגיה של הספרות באוניברסיטה בצרפת, ובשנים 1991–1995 שימש כפרופסור באוניברסיטת ניו יורק והרצה על הרומנים שלו.
רוב-גרייה זכור במיוחד בשל כתיבת התסריט לסרט אשתקד במרינבד.
הסרט הפך לסרט פולחן ונחשב לאחד הסרטים הצרפתיים המשובחים ביותר שנעשו בשנות השישים של המאה העשרים.
הוא ביים בהמשך את "אדם שמשקר" (L'Homme qui ment, 1968), "משחקים באש" (1975 ,Le jeu avec le feu), "השבויה היפה" (1983 ,La belle captive) וסרטים רבים אחרים.
בניגוד להוקרה ולהערכה לה זכה כסופר, סרטיו לא זכו להצלחה רבה.
רוב-גרייה כתב את הרומן הראשון שלו, "רצח מלך" (Un régicide), בשנת 1949. הרומן נדחה על ידי הוצאת גלימאר ופורסם מאוחר יותר, בשנת 1978, בתיקונים קלים, על ידי הוצאת Les Editions de Minuit.
הרומן הראשון שפורסם היה Gommes, בשנת 1953, רומן בלשי המבוסס על סיפורו של אדיפוס.
גיבור הרומן הוא בלש המחפש את הרוצח ברצח שעדיין לא התרחש, ומגלה שגורלו הוא להיות הרוצח.
הרומן הבא, המוערך ביותר שלו, הוא "המציצן" (Le Voyeur), שפורסם לראשונה בשנת 1955 ותורגם לאנגלית בשנת 1958 על ידי ריצ'רד הווארד.
"המציצן" הוא סיפורו של מתיאס, סוכן נסיעות, שחוזר אל האי בו גדל.
כמו רבים מן הרומנים של רוב-גרייה, העלילה סובבת סביב רצח לכאורה: מתיאס מגלה גזיר עיתון שבו מתוארים פרטי הרצח של נערה צעירה וגילוי גופתה בין הסלעים על חוף הים.
הקורא אינו יודע אם מתיאס הוא הרוצח או שהוא רק מפנטז על הרג.
מעשה הרצח עצמו נעדר מן הטקסט.
שורת הפתיחה של הספר מעידה על הנימה של הרומן: "זה היה כאילו אף אחד לא שמע".
בשנת 1957 כתב רוב-גרייה את "הקנאה" (La Jalousie).
בניגוד לרוב הרומנים שלו, המתרחשים בעיר, רומן זה מתרחש במטע בננות.
בשנה הראשונה לפרסומו נמכרו רק 746 עותקים של הרומן (למרות הפופולריות של "המציצן"), אך בחלוף הזמן הפך גם "הקנאה" להצלחה ספרותית גדולה.
הוא תורגם בין השאר גם לעברית, על ידי אילנה המרמן.
לדברי רוב-גרייה, הרומן, המסופר בגוף שלישי, הוא סיפורו של בעל קנאי המתבונן מהצד ביחסים המתפתחים בין אשתו (המכונה בספר א.) ובין שכנו, פרנק.
אלן שאטר הוא פוליטיקאי וסופר יהודי אירי, שכיהן כשר ההגנה והמשפטים בממשלת אירלנד בשנים 2011-2014. היה חבר הפרלמנט האירי (הדאל אירן) מטעם מפלגת המרכז-ימין פינה גייל בשנים 1981-2002, 2007-2014. בתקופתו היה היהודי היחיד בפרלמנט האירי.
שאטר נולד ב-1951 בדבלין, בירת אירלנד, לראובן ואיליין שאטר, זוג יהודי שהיגר מאנגליה זמן קצר קודם לכן.
הורי אביו היו גם הם מהגרים.
הם הגיעו ממזרח אירופה, ככל הנראה מפולין, ללונדון (איסט אנד), בראשית המאה העשרים.
שאטר גדל ברובע אמיד יחסית בדרום דבלין.
אביו היה בעל חנות לבגדי ילדים.
האנטישמיות באירלנד של אותם ימים הייתה נפוצה, וגם שאטר עצמו נתקל בה, אבל זה אירע לדבריו רק לעיתים נדירות.
עם זאת, בהמשך הדרך, ככל שהתקדם בסולם הפוליטי, רבו גילויי האנטישמיות כלפיו.
הוא למד בבית ספר ד'ה הייסקול , בית ספר תיכון פרוטסטנטי בדבלין (הקתולית), והיה קפטן נבחרת האתלטיקה הבית ספרית במשך שנתיים.
לאחר מכן למד משפטים בטריניטי קולג' המפורסם, וקיבל תואר ראשון.
גם כאן היה בנבחרת האתלטיקה של הקולג' (ריצה).
שאטר גילה דעות ליברליות בנושאים חברתיים שונים, כבר בתקופת לימודיו בקולג'.
היה חבר במרכז לייעוץ משפטי חינם והפך בהמשך ליושב ראש שלו.
השתתף ולאחר מכן אף ניהל גוף סטודנטיאלי שפעל למען ילדים עניים.
והחל מתקופה זו ובמשך שנים רבות אחר כך, היה נשיאו של גוף שפעל כנגד סוגי ספורט הכרוכים בשפיכות דמים, כגון ציד וכו' (The Irish Council against Blood Sports).
שאטר אף נענש בהזדמנות מסוימת בהיותו כבר חבר הפרלמנט, בשל הצבעתו כנגד דעת הרוב במפלגתו, בעד הצעת חוק לאיסור ציד ארנבות.
המשיך בלימודי משפטים, מדע המדינה וכלכלה באוניברסיטת אמסטרדם וב-1976 קבל רישיון עריכת דין.
שנה לאחר מכן הקים עם שותף, משרד עורכי דין, שהפך לידוע מאוד.
שאטר נשוי משנת 1982 לקרול אן לבית דנקר ואב לשני ילדים.
ב-1977 יצא לאור ספרו הראשון של שאטר - Family Law in the Republic of Ireland, ספר מקצועי משפטי אשר זכה להצלחה רבה, הופיע עד היום בארבע מהדורות ומצוטט בפסקי דין רבים.
במהלך שנותיו בפרלמנט האירי לאחר מכן, יישם שאטר בחקיקה, חלק גדול מהרפורמות המשפטיות שהציע בספרו.
ספרו השני, Family Planning Irish Style יצא לאור ב-1979. גם בספר זה היה אמנם אלמנט משפטי חזק, משום שהספר עוסק ותוקף בצורה סאטירית את חוקי תכנון המשפחה ואיסור ההפלות באירלנד באותה תקופה, אבל הפעם היה זה יותר ספר קריאה, והוא אף הפך באירלנד לרב-מכר.
ספרו השלישי של שאטר יצא לאור ב-1989, כשהוא כבר היה חבר פרלמנט ותיק.
הספר, רומן בשם Laura: A Novel You Will Never Forget, הפך גם הוא לרב-מכר באירלנד.
שאטר הצטרף למפלגת פינה גייל, מפלגת מרכז-ימין, ונבחר מטעמה לראשונה לפרלמנט האירי, ביוני 1981, כנציג מחוז מגוריו בדרום דבלין.
הוא שב ונבחר מטעמה שוב ושוב, במשך יותר מעשרים שנה, עד יוני 2002. במהלך תקופה זו גם כיהן במשך כשמונה שנים (1991–1999) כחבר מועצת עיריית דבלין.
בבחירות הכלליות שקיימה אירלנד ב-2002 הוא הובס, אך כעבור חמש שנים, במאי 2007 שב לפרלמנט האירי והוא מכהן בו עד היום.
עד מינויו לשר היה שאטר פעיל פרלמנטרי נמרץ והצליח להעביר חקיקה ענפה בתחומים שונים, בעיקר בכל הקשור לדיני משפחה, אך גם בבריאות, ספורט ועוד.
הוא יזם בין השאר גם את הקמתה של הוועדה ליחסי חוץ בפרלמנט, היה חבר בה מאז הקמתה ב-1992, כמעט ללא הפסקה, ובמשך כחצי שנה (דצמבר 1996 - יוני 1997) אף כיהן כיו"ר שלה.
בבחירות הכלליות שקיימה אירלנד בפברואר 2011 ניצחה פיין גייל, לראשונה אחרי 14 שנה ומנהיגה אנדה קני הרכיב את ממשלת הקואליציה האירית השלטת גם כיום (2013).
הוא מינה את שאטר לתפקיד כפול בממשלתו, כשר ההגנה וכשר המשפטים (השם המדויק של המשרד האחרון הוא - "משרד השוויון והצדק").
שאטר נכנס לתפקידו ב-9 במרץ 2011.
ביולי 2011 התפרסם בדו"ח האירי הרביעי בנוגע למקרי התעללות מינית, אודות מספר כמרים שהתעללו בילדים בקהילותיהם.
הדו"ח עסק גם בהתעלמות או הפחתה בערך המעשים הללו מצד ראשי הכנסייה הקתולית באירלנד, אשר לא דיווחו על חלק מהאירועים למשטרה ולא סילקו את הכמרים הסוטים ממשרותיהם.
שאטר, גם בתוקף תפקידו, עמד במרכז מאבקה של מפלגתו, כנגד הכנסייה הקתולית, לחקיקת חוק שיחמיר את הענישה על אי דיווח על מקרים מעין אלה.
במאי 2014 התפטר מתפקידו כשר ההגנה והמשפטים.
בשנת 2016 נערכו בחירות כלליות באירלנד בהן איבד שאטר את מקומו.
בתור היהודי היחיד בפרלמנט האירי ספג שאטר גילויים אנטישמיים מצד עמיתיו לבית הנבחרים.
לא אחת קראו לעברו חברי פרלמנט יריבים "לחזור למולדתו", כשהם מתכוונים לישראל, וגילויים אנטישמיים נוספים.
הוא עצמו, במסגרת חברותו בפרלמנט, היה פעיל גם בנושאים יהודיים.
הוא אף נסע ב-1985 לברית המועצות דאז ונפגש שם עם דיסידנטים יהודים, מסורבי עלייה לישראל.
בינואר 2007, כשהיה שאטר עדיין עורך דין פרטי, בין שתי תקופות הכהונה הנפרדות שלו בפרלמנט, הוא הביא להתנגדות של מפלגתו כולה למתן היתר כניסה לאיש חזבאללה, שהוזמן על ידי ארגון פרו פלסטיני אירי לסבב הרצאות במדינה.
כחבר ועדת החוץ של הפרלמנט האירי הוא התבלט במיוחד בעמדותיו הפרו ישראליות, כנגד הרוב האנטי ישראלי בוועדה ובפרלמנט בכלל.
בייחוד בלטה הגנתו על ישראל כנגד מתקיפיה בתקופת מבצע עופרת יצוקה בעזה (דצמבר 2008 - ינואר 2009).
בתקופה זו הגיע לכדי התנגשות מילולית שזכתה לפרסום רב למול הישראלי לשעבר אילן פפה וספג (יחד עם שגריר ישראל לאירלנד), מחברי פרלמנט אנטי ישראלים, עלבונות אנטישמיים, שהגיעו עד כדי כינויים כמו "גבלס" ועוד.
במאי 2012, כשנה לאחר מינויו לשר, תקף שאטר את פעילותו של ארגון אירי פרו פלסטיני, שגרם באיומים ובהסתה לביטול ביקורה בישראל של להקת "דרוויש" (Dervish).
מדובר בלהקה אירית ידועה, שהייתה בשעתו נציגת אירלנד לאירוויזיון 2007 (הגיעה אמנם למקום האחרון).
שאטר כינה את דרך הפעילות של אותו ארגון אירי פרו פלסטיני - "פשיזם תרבותי".
כחודש אחר כך, ביוני 2012 הוא היה אחד הקולות הבודדים באירלנד שהתנגדו למשט השני לעזה, שנה אחרי אירועי המשט לעזה (2010).
במרץ 2013, הודיעה בולגריה, שהחזבאללה היה זה שביצע את הפיגוע באוטובוס בנמל התעופה בורגס, בולגריה, ביולי 2012. בעקבות ההוכחות לכך, שסיפקה בולגריה למדינות האיחוד האירופי, החל ויכוח בתוכן, האם להכריז על ארגון חזבאללה כולו כעל ארגון טרור, או רק על "האגף הצבאי" שבו.
האיחוד האירופי החליט בסופו של דבר להכריז רק על "האגף הצבאי" של החזבאללה כעל ארגון טרור.
שאטר היה בין הקולות האירופים החזקים הבודדים שתמכו בהכרזה כזו על הארגון כולו, כאשר טען שאין בחזבאללה כל הפרדה בין אגף מדיני לצבאי.
בנובמבר 2013 התגלו תלויות על גשר בעיר לימריק במערב אירלנד, כרזות אנטישמיות נגד שאטר, בשל יהדותו.
עיר זו, הרביעית בגודלה באירלנד, נודעה עוד בראשית המאה ה-20, בשל האירוע האנטישמי ביותר באירלנד, שאירע בה, חרם לימריק.
בכרזות נאמר בין השאר כי "שאטר למד מהמולדת שלו כיצד לצלוב עם קטן", "ההשפעה היהודית מביאה לאירלנד את הייאוש של הפלסטינים", ועוד.
אלן קלמט הוא פוליטיקאי, ומחליק אמנותי על קרח צרפתי-יהודי.
הוא זכה לכבוד להדליק את הלפיד האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת גרנובל (1968).
קלמט כיהן כשר הנוער והספורט של צרפת (1984 - 1986) וכראש עיר (ליברי-גרגן).
קלמט נולד בפריז למשפחה יהודית.
הוא החל להחליק על הקרח בגיל 9.
באולימפיאדת קורטינה ד'אמפצו (1956) סיים קלמט בתחרות לגברים במקום תשיעי.
באולימפיאדת סקוו ואלי (1960) סיים קלמט בתחרות לגברים במקום שישי.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בוונקובר, קנדה, זכה קלמט במדליית ארד בתחרות לגברים.
באליפות אירופה בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בז'נבה מרץ 1962 זכה קלמט לראשונה במדליית זהב בתחרות לגברים לפני קרול דיבין מצ'כוסלובקיה ומנפרד שנלדורפר ממערב גרמניה.
כשבועיים לאחר מכן, באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה הוא זכה במדליית ארד בתחרות לגברים, אחרי דונלד ג'קסון מקנדה וקרול דיבין.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בקורטינה ד'אמפצו, איטליה בשנת 1963, זכה קלמט במדליית כסף בתחרות לגברים.
באולימפיאדת אינסברוק (1964) זכה קלמט במדליית כסף בתחרות לגברים, אחרי מנפרד שנלדורפר ולפני סקוט אלן מארצות הברית.
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בדורטמונד, מערב גרמניה הוא זכה במדליית כסף בתחרות לגברים, אחרי מנפרד שנלדורפר ולפני קרול דיבין מצ'כוסלוביה.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בקולורדו ספרינגס, ארצות הברית בשנת 1965, זכה קלמט במדליית זהב בתחרות לגברים, לפני סקוט אלן מארצות הברית ודונלד נייט מקנדה.
קלמט למד רפואה והתמחה בכירורגיה.
הוא השתתף בצוות שפיתח את השתלת הלב הראשונה בצרפת.
קלמט חבר במפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
בשנים 1984–1986 הוא כיהן כשר הנוער והספורט בממשלתו של לורן פביוס.
בשנים 1986 - 1993 הוא נבחר לבית המחוקקים מטעם מחוז שר, שבמרכז צרפת.
בשנת 1995 כיהן כראש עיריית ליברי-גרגן, 15 ק"מ צפונית מזרחית לפריז.
בשנת 1997 הוא נבחר לאספה הלאומית הצרפתית וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2002. הוא נבחר מחדש לראשות עיריית ליברי-גרגן בשנת 2001 ושימש בתפקיד זה עד לשנת 2014.
אלן לסטר קראב השלישי הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע.
קראב נולד בלוס אנג'לס שבקליפורניה, הוא הצטיין בכדורסל במדי נבחרת התיכון שלו ונבחר למר כדורסל של התיכונים במדינת קליפורניה לשנת 2010. בשנים 2010–2013 שיחק כדורסל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ורשם במהלכן ממוצעים של 15.7 נקודות ו-5.7 ריבאונדים למשחק.
בעונתו האחרונה בליגת המכללות נבחר לשחקן העונה בליגת ה-Pac-12.
בדראפט ה-NBA של 2013 נבחר בסיבוב השני במקום ה-31 סך הכל על ידי קליבלנד קאבלירס והזכויות על החתמתו הועברו מיד לפורטלנד טרייל בלייזרס תמורת שתי בחירות דראפט עתידיות בסיבוב השני.
בעונתו הראשונה בקבוצה מיעט לשחק ובמהלכה הועבר מספר פעמים לשחק בליגת הפיתוח.
בעונתו השנייה שותף ב-51 משחקים מהם פתח בחמישייה בתשעה.
בעונתו השלישית כבר הפך לחלק חשוב ברוטציה של הטרייל בלייזרס, שיחק ב-26 דקות בממוצע למשחק והשיג ממוצע של 10.3 נקודות למשחק בעונה הסדירה ו-9.5 נקודות בממוצע למשחק בפלייאוף.
לפני חתם על חוזה חדש בקבוצה לתקופה של ארבע שנים ועל סך 75 מיליון דולר.
ב-25 ביולי 2017 עבר קראב בטרייד לברוקלין נטס בתמורה לאנדרו ניקולסון.
ב-6 ביולי הועבר יחד עם ניקיל אלכסנדר-ווקר לאטלנטה הוקס, בתמורה לטוריאן פרינס.
בינואר 2020, לאחר 28 משחקים בלבד באטלנטה, הועבר בטרייד למינסוטה טימברוולבס בתמורה לג'ף טיג וטרביון גראהם.
לאחר תשעה משחקים במינסוטה שוחרר קראב מהקבוצה.
אלן מקגרגור קרנסטון היה פוליטיקאי ועיתונאי אמריקאי שכיהן כסנאטור מטעם מדינת קליפורניה, משנת 1969 עד 1993.
הוא נולד בפאלו אלטו, קליפורניה, ועבד כעיתונאי לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת סטנפורד.
לאחר ששימש כחשב הכללי של מדינת קליפורניה, זכה קרנסטון בבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1968. הוא הפך למצליף הסיעה הדמוקרטית בשנת 1977 והחזיק בתפקיד זה עד 1991. בשנת 1984, קרנסטון התמודד למועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית, וקרא לפירוק נשק גרעיני בשלביה המאוחרים של המלחמה הקרה.
הוא יצא מהמירוץ לנשיאות לאחר הסדרה הראשונית של הבחירות המקדימות.
בשנת 1991, ועדת האתיקה של הסנאט נזפה בקרנסטון על תפקידו במשבר החיסכון וההלוואות כחבר ב"חמישיית קיטניג".
לאחר שאובחן כחולה בסרטן הערמונית, החליט שלא להתמודד לכהונה חמישית.
לאחר פרישתו מן הסנאט, כיהן כנשיא המכון לביטחון גלובלי, וקרא לפירוז הנשק הגרעיני בעולם.
קרנסטון נולד בפאלו אלטו, קליפורניה, בנם של קרול (לבית דיקסון) וויליאם מקגרגור קרנסטון.
הוא למד במכללת פומונה במשך שנה אחת, למד מחוץ לארצות הברית באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו לפני שסיים את חוק לימודיו באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1936 עם תואר אקדמי באנגלית.
הוא נולד למשפחה אמידה מצפון קליפורניה שעסקה בתחום הנדל"ן.
אשתו הראשונה, ז'נבה מקמאת, הייתה אם בניו, רובין, שמת בגיל צעיר בתאונת דרכים, וקים, ששרד את התאונה.
קרנסטון נישא מאוחר יותר לנורמה וינטראוב.
קרנסטון היה כתב בשירות החדשות הבינלאומי בשנתיים שקדמו למלחמת העולם השנייה.
כאשר יצא לאור תרגום מקוצר לאנגלית של הספר "מיין קאמפף", פרי עטו של הצורר אדולף היטלר, שהשמיט חלק מן האנטישמיות והמיליטנטיות של היטלר, פרסם קרנסטון תרגום אחר (עם ביאורים), שלדעתו שיקף בצורה מדויקת יותר את תוכן הספר.
בשנת 1939, ההוצאה לאור של מיין קאמפף תבעה אותו על הפרת זכויות יוצרים בקונטיקט; השופט פסק לטובת ההוצאה לאור של היטלר ופרסום הספר הופסק.
לפני שהתגייס לכוחות המזוינים של ארצות הברית ב-1944 כטוראי (הוא החזיק בדרגת סמל בעת שחרורו), עבד כעורך וכותב בכתב העת "קומון גראונד" ולאחר מכן עבד ב"משרד למידע על המלחמה של ארצות הברית".
בשנה שלאחר מכן הוא כתב ספר שני, "הרג השלום", המגולל את ההצעה הכושלת אשר הוצעה לארצות הברית להצטרפות לחבר הלאומים מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה.
קרנסטון, תומך ברעיון ממשלה עולמית, נכח בוועידה ב-1945 שהובילה להצהרת דבלין, והיה לנשיא האיגוד הפדרליסטי העולמי ב-1948. הוא דחף בהצלחה את בית המחוקקים של מדינתו במטרה לאמץ את ההחלטה הפדרליסטית העולמית ב-1949, הקוראת לקונגרס האמריקני לתקן את חוקת ארצות הברית כדי לאפשר את השתתפותה של ארצות הברית בממשלת עולם פדרלית.
גם בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 החל קרנסטון לאמץ את התנגדותו הממושכת לנשק גרעיני.
ב-1968 הוא נבחר בפעם הראשונה אל הסנאט של ארצות הברית, כאשר הביס את מקס ראפרטי הרפובליקני בבחירות הכלליות.
ראפרטי השמרני ניצח את תומאס קושל הליברלי, בבחירות הפנימיות במפלגתו.
הבחירות הכלליות עצמן לוו בהכפשות והשמצות רבות.
סופר שמרני, פרנק קאפל, כתב עלון שהעיד על כך שלקרנסטון היו אולי נטיות קומוניסטיות בנעוריו, וכי במהלך כהונתו במשרד למידע על המלחמה הוא עזר לשכנע את פרנקלין דלאנו רוזוולט כי גרמניה הנאצית ביצעה את טבח יער קאטין.
רבים מאותן הטענות היו מוחזרו במאמר שפורסם באגודת ג'ון ברץ' ב-1974 בשם "אלן קרנסטון: הצל בסנאט".
(כותרת המאמר התייחסה ללמונט קרנסטון, האלטר אגו של הדמות הבדיניות "הצל").
בשנת 1974, קרנסטון ניצח את ה.ל.
ריצ'רדסון הרפובליקני, לשעבר חבר שמרני בסנאט של קליפורניה המזוהה עם אגודת ג'ון ברץ'.
מסע הבחירות שלו ב-1980 היה ראוי לציון מאחר שבמהלכו להקת האיגלס הופיעו בפעם האחרונה מזה 14 שנים.
במהלך האירוע הודתה אשתו של קרנסטון לנגן הלהקה דון פלדר על ההופעה, ולה השיב פלדר, "תודה ...
סולן הלהקה, גלן פריי, הסתייג מתגובתו של פלדר, מה שהוביל למריבות על הבמה ולפירוק של הלהקה מיד לאחר ההופעה.
ה"הניו יורק טיימס" אפיין אותו כאדם "קירח, צנום מראה, לא-כריזמטי מדי".
קרנסטון נבחר שוב ב-1986 כאשר ניצח את חבר הקונגרס האמריקני אד זשאו.
קרנסטון היה מצליף המפלגה הדמוקרטית הסנאט מ-1977 עד 1991.
הוא התמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1984. הוא היה לראשון שהכריז על מועמדותו ב-1 בפברואר 1983. למרות גילו (69) והופעתו שנראתה מבוגרת עוד יותר (הוא צבע את מעט שערו הלבן שנותר מעט בכתום), הפך קרנסטון במהרה למועמד מוכר.
תמיכתו החריפה בפירוק נשק גרעיני זיכתה אותו בתמיכתם של פעילים אנטי-גרעיניים.
עם זאת, כניסתו של ג'ורג' מקגוורן לתוך המירוץ בספטמבר 1983 החלישה את התמיכה בקרנסטון.
הוא סיים במקום הרביעי באספות הבחירה באיווה בפברואר 1984 ופרש רשמית מהמירוץ כעבור שבוע לאחר שסיים במקום השביעי בפריימריז בניו המפשייר, עם שני אחוזים בלבד מהקולות.
קרנסטון ננזף על ידי ועדת האתיקה של הסנאט בגין "התנהגות לא נאותה" ב-20 בנובמבר 1991, לאחר שחברת "לינקולן חסכונות" של צ'ארלס קיטינג, תרמה 850 אלף דולר אמריקני לקבוצות רישום הבוחרים הקשורות באופן הדוק לסנאטור.
קיטינג רצה שהרגולטורים הפדרליים יפסיקו "לרדוף" את חברות החיסכון וההלוואה שלו.
הוועדה אמנם מצאה כי "לא הוצגו בפני הוועדה ראיות לכך שהסנאטור קרנסטון אי פעם הסכים לסייע למר קיטינג בתמורה לתרומה", אך סברה כי התנהגותו של קרנסטון הייתה הגרועה ביותר מבין חמישיית קיטינג, שכללה בין היתר את הסנאטורים ג'ון גלן וג'ון מקיין.
קרנסטון החליט שלא לרוץ לכהונה חמישית, בעודו נלחם בסרטן הערמונית.
הוא הקדיש את גמלאותו לפירוק הנשק הגרעיני בעולם, תחילה באמצעות יוזמת חיסול הנשק הגרעיני של מדינת העולם, ולאחר מכן כנשיא המכון לביטחון גלובלי, אשר ייסד בשנת 1999.
הוא התגורר בלוס אלטוס, קליפורניה, מפרישתו עד מותו ב-31 בדצמבר 2000.
אלן מייקל ריצ'סון הוא שחקן, דוגמן וזמר אמריקאי, אשר מוכר בשל תפקידו כקווין דוולין "ת'אד" קאסל בסדרה "בלו מאונטיין סטייט" של רשת סרטי פרמאונט, בשל תפקידו כהאנק הול/הנץ בסדרת גיבורי העל "טיטאנים" כחלק מהיקום הקולנועי של DC ובתור ג'ק ריצ'ר בסדרה "ריצ'ר" מבית פריים וידאו.
ריצ'סון נולד בגרנד פורקס, דקוטה הצפונית כאמצעי מבין שלושה בנים לויקי, מורה בתיכון ודייוויד ריצ'סון, שהיה רב-סמל בחיל האוויר האמריקאי.
במהלך ילדותו, משפחתו עברה להתגורר במחוז שמפיין, אילינוי.
בגיל 10 משפחתו של ריצ'סון התיישבה לבסוף בעיר ניסוויל, פלורידה.
הוא למד בבית הספר התיכון בניסוויל וסיים את לימודיו בשנת 2003. מ-1999 עד 2003, הוא למד במכללה הקהילתית "Northwest Florida State College" עם תואר באמנויות כחלק מלימודי תעודה.
הוא החל לדגמן לקטלוג של אברקרומבי אנד פיץ' ובנוסף הוא דגמן הלבשה תחתונה לחנות לבגדי גברים אלקטרונית.
הופעתו הראשונה בטלוויזיה הייתה ב-2004 כשנבחן לעונה השלישית של תוכנית המציאות "אמריקן איידול" כמועמד מוביל לנבחרת.
הוא ביצע מופע חשפנות באחד הפרקים והודח בשלב המעבר להוליווד.
בשנת 2004 שיחק את הדמות החוזרת אקוומן בסדרה סמולוויל, והפך לשחקן הראשון שמשחק את הדמות בלייב אקשן.
שותפו לסט, ג'סטין הארטלי, גם שיחק את הדמות בפיילוט לסדרת סולו שמעולם לא שודרה.
ב-2006 שיחק תפקיד קטן של קצין בצבא בסרט טלוויזיה של ערוץ הולמרק "Though None Go with Me" לצד שריל לאד.
באותה שנה שיחק בסרט האימה "הקצב" העוסק בחמישה סטודנטים המגיעים בטעות לעיירה נידחת בדרך ללאס וגאס.
ב-2009 שיחק בסרט הטלוויזיה "Midnight Bayou" לצד ג'רי אוקונל המבוסס על רומן מאת נורה רוברטס.
באותה שנה שיחק בסרט הקומדיה "מעודדים צמודים".
מ-2010 ועד 2011 שיחק בתפקיד ראשי את ת'אד קאסל, קפטן קבוצת הפוטבול בסדרת הנעורים "בלו מאונטיין סטייט".
ב-2016 שיחק בסרט "עירוני בלו מאונטיין: עלייתו של תאדלנד", המבוסס על הסדרה.
ב-2018 גילם את בוב בקומדיה "מרד במשרד" לצד ברנטון ת'ווייטס, ובאותה שנה החל לככב בסדרת הטלוויזיה "טיטאנים".
ב-2019 שיחק בסרט הפנטזיה "Above the Shadows".
ב-2020 שיחק בסרט "רוחות מלחמה" גם הוא לצד ת'ווייטס.
בשנת 2022 החל לגלם את ג'ק ריצ'ר בסדרת הטלוויזיה מבית פריים וידאו "ריצ'ר" המבוססת על רב המכר הבינלאומי, "כסף קטלני" מאת לי צ'יילד.
באוקטובר 2024, פורסם כי הספר "Counting Miracles" מאת ניקולס ספארקס יעובד לסרט באולפני אמזון, בכיכובו של ריצ'סון.
בנוסף, ריצ'סון יפיק וישחק בסרט חג משפחתי של אמזון בשם "The Man With The Bag", לצד ארנולד שוורצנגר.
כמו כן, הוא יחזור לגלם את דמותו של איימס בסרט ה-11 בסדרת הסרטים "מהיר ועצבני".
באותו החודש, פורסם כי ריצ'סון ישתתף בסרט הפעולה "Painter", המיועד להפוך לזיכיון פעולה חדש.
הסרט גם יופק על ידי ריצ'סון.
ב-13 במאי 2006 נישא לתסריטאית והמפיקה קת'רין קמפבל.
לבני הזוג יש שלושה בנים, קאלם (יליד 2012), עידן (יליד 2014) ובנם השלישי, אמורי טריסטן נולד ב-6 בדצמבר 2015.
לריצ'סון ואשתו יש בבעלותם חברת הפקות "AllyCat Entertainment".
תפקיד ראשי (עונות 3-2); 18 פרקים2018אלכסה וקייטירוביפרק: "Thanksgiving"2019ברוקלין תשע-תשענורם סקאלי הצעירפרק: "Hitchcock & Scully"סופרגירלהאנק הול/הנץפרק: "המשבר בעולמות האינסופיים: חלק 1"2020אגדות המחרפרק: "המשבר בעולמות האינסופיים: חלק 5"2022-הווהריצ'רג'ק ריצ'רתפקיד ראשי; 8 פרקים
אלן מייקל שוגר הוא איש עסקים יהודי בריטי, אישיות תקשורתית, פוליטיקאי ויועץ פוליטי.
על פי רשימת העשירים של "סאנדיי טיימס", שוגר הפך למיליארדר ב-2015. ב-2016, הונו נאמד ב-1.15 מיליארד ליש"ט, והוא דורג במיקום ה-95 ברשימת הבריטים העשירים ביותר.
שוגר הנחה את המהדורה הבריטית של התוכנית "המתמחה" אשר מופקת על ידי ערוץ ה-BBC משנת 2005 ואילך.
בשנת 2000, הוענק לשוגר תואר אביר (סר), כחלק ממסדר האימפריה הבריטית.
שוגר נולד ברובע האקני שבמזרח לונדון למשפחה יהודית.
אלן "אלי" קנדזיורה היא אתלטית יהודיה-גרמניה, אלופת המכביה השנייה (1935) בריצת 100 מטר.
קנדזיורה התאמנה בקבוצת "הכח" קלן.
בתחרות שנערכה בברלין ב-2 בספטמבר 1934 היא קבעה בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 13.2 שניות.
ביום הספורט הבינלאומי של מכבי ברלין שנערך ב-16 ביוני 1935 זכתה קנדזיורה במדליית כסף בריצת 100 מטר אחרי לורה מאייר.
אלן ואלאס שארפלס הייתה ציירת אנגליה, שהתמחתה בפורטרטים בפסטל ובמיניאטורות בצבעי מים על שנהב.
היא הציגה חמש מיניאטורות באקדמיה המלכותית בשנת 1807, והקימה את האקדמיה לאמנות בריסטול בשנת 1844.
אלן ואלאס נולדה בבאת' או בירמינגהם למשפחה של קווייקרים.
היא למדה רישום אצל ג'יימס שארפלס בבאת', הכשרת האמנות היחידה הידועה שלה, והתחתנה איתו בשנת 1787. לזוג נולדו שני ילדים, שניהם היו גם ציירים: ג'יימס שארפלס, ג'וניור (נולד ב-1788) ורולינדה שארפלס (נולדה ב-1793).
לג'יימס, שהתאלמן פעמיים לפני כן, נולדו שני בנים מנישואיו הקודמים, ג'ורג' עם אשתו הראשונה, ופליקס (נולד ב-1786, גם הוא אמן) עם אשתו השנייה.
בני הזוג היגרו לארצות הברית בסביבות 1794 בהפלגה מסובכת, בה נתפסה ספינתם על ידי הצרפתים.
המשפחה הייתה כלואה בברסט במשך שבעה חודשים, ולימים כתבה אלן על המצוקה ביומנה.
בסופו של דבר הם הגיעו לאמריקה בתזמון נכון, כי היה ביקוש גובר לציורי פורטרטים בעולם החדש.
גם בוושינגטון הבירה, בעלה ג'יימס זכה להצלחה רבה בציור דיוקנאות של מנהיגים אמריקאים, בהם גם ג'ורג' וושינגטון.
בסביבות 1797, בזמן שהם התגוררו בפילדלפיה, התחילה אלן לצייר דיוקנאות באופן מקצועי על מנת להשלים את הכנסות המשפחה.
כמענה לדרישה הגדולה להעתקים במחירים סבירים, הקריירה של אלן שגשגה בהעתקת הדיוקנאות המקוריים שהיו בהזמנה מבעלה.
העתקים המיניאטוריים שלה תומחרו כמו של בעלה.
הדיוקנאות הקטנים, היו אלטרנטיבה משתלמת לדיוקנאות הרשמיים בקנה מידה גדול של גילברט סטיוארט וג'ון טרומבול.
התחרות מצד ציירי פורטרטים קטנים אחרים הייתה קשה, ובחיפוש אחר הזדמנויות להזמנות, המשפחה יצאה למסעות.
הם גרו ועבדו בפילדלפיה ובעיר ניו יורק, ונסעו דרך ניו אינגלנד בכרכרה שנבנתה במיוחד שהובילה את המשפחה, את האוסף שלהם ואת הציוד שלהם.
כשהיו צעירים מאוד, ילדי שארפלס החלו לצייר, ואלן החלה להכשיר באופן אישי את בתה, רולינדה, באמנות הציור והרישום.
הילדים הצטרפו למפעל המשפחתי כשעוד היו בגילאי העשרה, פליקס בגיל 17, ג'יימס ג'וניור בגיל 15 ורולינדה בגיל 13.
בשנת 1801 חזרה המשפחה לבאת' בגלל חששם מהמלחמה הצרפתית-אמריקאית.
חלק ניכר מהמידע הידוע על המשפחה בתקופה זו מקורו ביומניה ובמכתבי של אלן שארפלס.
היא הדריכה את ביתה בלימודים כלליים ובציור.
בתקופת ביניים זו הציגה אלן גם את מיניאטורותיה באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בשנת 1806 תכננה המשפחה לחזור לאמריקה, אך ספינתם נפגעה בסערה והיא נאלצה לחזור לנמל.
פליקס וג'יימס ג'וניור קיבלו אישור לחזור בשלב זה, וג'יימס, אלן ורולינדה הצטרפו אליהם שלוש שנים אחר כך.
במהלך שהותם השנייה באמריקה הם התגוררו בניו יורק, ניו ג'רזי ופנסילבניה והמשיכו בעבודת הדיוקנאות שלהם.
ג'יימס שארפלס חלה בשנת 1810, ובחורף 1811 הוא נפטר.
לאחר שקראו את הצוואה חזרו אלן, רולינדה וג'יימס ג'וניור לאנגליה, ופליקס בחר להישאר באמריקה ועסק בקריירה כאמן פורטרטים.
חיי הנדודים של אלן הסתיימו לאחר מות בעלה, והיא התיישבה לצמיתות בקליפטון, שם שכרו דירה, ג'יימס ג'וניור ורולינדה.
שלושת בני המשפחה התרכזו בהקמת עסק לפורטרטים.
הקריירה של רולינדה קיבלה כיוון אחר ושאפתני יותר, שכן היא החלה לצייר דיוקנאות גדולים וסצנות קבוצתיות מסובכות בצבעי שמן.
ג'יימס ג'וניור, שחי חיים עצמאיים יותר מאימו ואחותו, המשיך לצייר דיוקנאות.
התייחסויות היומן של אלן לפליקס מסתיימות בשנת 1823, והיא לא הזכירה שילדיה אי פעם נישאו.
המשפחה הצליחה, אך שני ילדיה נפטרו לפניה: רולינדה נפטרה מסרטן השד בשנת 1838, וג'יימס ג'וניור נפטר משחפת בשנת 1839.
כאשר אלן נפטרה בשנת 1849 היא השאירה נכסים משמעותיים בסך 4,000 ליש"ט לאקדמיה של בריסטול לקידום האמנויות, אשר שימשה למימון גלריית האמנות הראשונה של בריסטול, כעת האקדמיה המלכותית במערב אנגליה.
היא סייעה בהקמת האקדמיה מספר שנים קודם לכן בתרומה בסך 2,000 לירות שטרלינג.
אלן שארפלס החלה את הקריירה האמנותית שלה כשהכינה העתקים מדיוקנאות הפסטל של בעלה.
בין השנים 1794–1810, העותקים שלה היו במתכונת דומה לשלו על נייר אפור או חום.
היא לימדה את עצמה כיצד להכין עותקים זעירים בצבעי מים על שנהב, ובין השנים 1803–1810 היא יצרה דיוקנאות זעירים מתוך עותקים או בציור מהחיים.
ההכנסה מציורי אלן וילדיה הפכה את המשפחה לאמידה.
לאחר 1810 אלן כבר לא מזכירה את עבודותיה ביומניה, אך המשפחה המשיכה להתאמן בציור פורטרטים בבריסטול.
הנושאים של אלן כללו את ג'וזף פריסטלי, מרתה וג'ורג' וושינגטון, בנג'מין ראש, ג'ון וגברת בארד, אלינור פארק קוסטיס, אלכסנדר המילטון, סר ג'וזף בנקס והמרקיז דה לה פאייט.
בימינו ניתן למצוא את עבודותיה במוזיאונים רבים בארצות הברית, כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, הגלריה הלאומית לאמנות.
היא נפטרה בגיל 80 בצ'שייר.
בתה של אלן רולינדה שארפלס הפכה לציירת צבעי שמן בעלת שם.
אחת מיצירותיה הגדולות ביותר הייתה "משפטו של קולונל ברטון", שצויר בשנת 1834, המוצג בבריסטול.
אלן קנדי הוא כדורגלן עבר אנגלי, ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
כבש את שער הניצחון עבור ליברפול בגמר גביע אירופה לאלופות ב-1981.
קנדי נולד ב-31 באוגוסט 1954 באנגליה.
את הקריירה הוא התחיל בניוקאסל יונייטד בגיל 18, והגיעה עימה עד לגמר הגביע האנגלי ב-1974, אותו הפסידה לליברפול.
כמגן שמאלי עבר קנדי לליברפול ב-1978 תמורת סכום של 330 אלף לירות שטרלינג, סכום שיא בריטי לאותה העת.
הוא כבש בגמר הגביע נגד וסטהאם יונייטד ב-1981, וליברפול ניצחה במשחק חוזר לאחר 1–1. שנתיים אחר כך קנדי כבש פעם נוספת בגמר הגביע, הפעם נגד מנצ'סטר יונייטד, וקבוצתו המשיכה לניצחון בתוספת הזמן.
בשנת 1986 הוא עזב את ליברפול כשהוא זוכה עימה ב-5 תוארי אליפות, 4 גביעים ופעמיים בגביע אירופה לאלופות.
אחרי התקופה בליברפול עבר קנדי לסנדרלנד.
לאחר תקופה קצרה בה שיחק במועדונים מהרמה הנמוכה עד סיום הקריירה.
קנדי הופיע בתחנת הטלוויזיה Sky Sports ובעוד כמה אחרות.
בנוסף לכך הוא עובד באתר הרשמי של ליברפול והוא מנהל בית ספר לכדורגל.
אלן רובינס הייתה מאיירת בוטנית אמריקאית מהמאה ה-19 הידועה בציורי פרחי בר ועלי סתיו.
היא הייתה אחת התורמות לתערוכה השנתית הראשונה של האגודה האמריקאית לצבעי מים ב-1867/1868.
אלן רובינס, ילידת 1828 במסצ'וסטס, הייתה הילדה הצעירה ביותר של בעל מפעל שמת כשהייתה עוד קטנה.
המפעל שלו נשרף לאחר מכן, ושילוב האירועים הותיר את המשפחה במצוקה.
רובינס החלה לנסות לעזור לכלכלת המשפחה על ידי קבלת עבודה עוד כשהיה צעירה מאוד.
לאחר שניסתה אומנויות ביתיות שונות, היא פנתה לציור בצבעי מים.
אף שהיא קיבלה הכשרה מסוימת מאמן בשם סטיבן סולסברי טאקרמן, היא הייתה במידה רבה אוטודידקטית.
בשנות העשרים לחייה, רובינס החלה לייצר ספרים של איורי פרחים ולמכור אותם בסכום נכבד של 25 דולר כל אחד.
הצלחתה עם אלה הביאה אותה להתרחב מפרחים לעלי הסתיו.
היא הייתה ידועה בעבודה מדויקת.
באופן דומה, ציורי העלים שלה עדיין נתפסים לפעמים בטעות כעלים אמיתיים על ידי הצופים.
היסטוריון האמנות סמואל בנג'מין ראה בה "אחד מציירי הטבע הדומם המשובחים באמריקה."
בנוסף לפרסום ספרים, רובינס מכרה ציורים מקוריים דרך חנות בבוסטון.
עבודתה הפכה לאופנתית גם באמריקה וגם באנגליה, והיא החלה לצייר עיצובים בוטניים על קרמיקה ואפילו רהיטים עבור לקוחותיה.
בשנות הארבעים של המאה ה-19 היא החלה ליצור עיצובי טקסטיל, וכן עיצובים לאריחים ולעבודות רקמה.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 החלה גם ללמד ציור בצבעי מים.
בסוף שנות ה-60, לאחר המצאת הכרומוליטוגרפיה, שכר אותה הליטוגרף לואיס פראנג ליצור סדרה של פרחים ועלי סתיו במיוחד כדי להימכר כהדפסים.
באמצעות קשרים בין תושבי בוסטון חשובים כמו הנרי וורד ביצ'ר, היא הוזמנה ליצור אפריז בוולסלי קולג' מחוץ לבוסטון.
עם הצלחה הולכת וגוברת, הצליחה רובינס לנסוע לאירופה בקיץ, ואף בילתה לעיתים קרובות במיין עם הסופרת סיליה ת'אקסטר.
היא הפכה לאחת הנשים הראשונות מתוך סדרה של אמנים בולטים שהתארחו במלון אפלדור האוס שם ציירה את הפרחים בגינה המפורסמת שלו.
כתובת על אחד מציוריה מעידה שהיא נישאה ב-1858, אך שמו של בעלה אינו מתועד.
ב-1896 היא פרסמה סדרת מאמרים במגזין ניו אינגלנד המשקפת את חייה, בשם "זכרונות של ציירת פרחים".
אלן שארפ היה סופר ותסריטאי סקוטי.
הוא פרסם שני רומנים בשנות ה-60 של המאה ה-20, ולאחר מכן כתב תסריטים עבור כעשרים סרטים, שרובם הופקו בארצות הברית.
בכתבה על מותו בניו יורק טיימס נכתב כי "העלילות הידועות ביותר שלו יצרו ולאחר מכן פירקו ציפיות קהל לגבי כל האמיתות ההוליוודיות הרגילות, ובפרט ניצחון הצדק, האהבה, והידידות".
שארפ גדל בגרינוק, סקוטלנד, בן לאם חד הורית, אשר אומץ בגיל שישה שבועות על ידי מרגרט וג'וזף שארפ, עובד במספנה.
הוריו המאמצים השתייכו לכנסייה של צבא הישע.
בגיל 14 עזב אלן שארפ את הלימודים כדי להתלמד במספנה, הראשונה מתוך סדרה ארוכה של עבודות מזדמנות.
הוא עבד גם כעוזר לבלש פרטי, כמורה לאנגלית בגרמניה, פועל בניין, שוטף כלים, מוקדן לילה בחברת אבטחה, אורז בחברת שטיחים, ותפקיד פקידותי כלשהו בחברת IBM.
משהשתחרר חזר לגרינוק, נישא, והתכוון ללמוד הוראה.
עם זאת, כשהגיע מענק הלימודים שלו, נתן את הכסף לאשתו ועזב לגרמניה.
לאחר מכן עקר ללונדון מתוך כוונה להפוך לסופר.
תסריט מאת שארפ הופק ושודר בטלוויזיה הבריטית ב־1963, ומחזהו "A Knight in Tarnished Armour", המבוסס על תקופתו במספנה, הופק ושודר ב־1965.
באותה שנה ראה אור הרומן הראשון שלו, "A Green Tree in Gedde", והתקבל היטב, ואף זכה בפרס מועצת האמנויות הסקוטית לשנת 1967. עם זאת, הספר גם נאסר בסקוטלנד לזמן מה, בשל תוכן מיני שבו.
הרומן היה החלק הראשון של טרילוגיה מתוכננת, ושארפ פרסם את הרומן השני, The Wind Shifts, ב־1967. הרומן השלישי, ששמו בטיוטה היה The Apple Pickers, נותר בכתובים כאשר שארפ היגר להוליווד וחדל לעסוק בו, לטובת כתיבת תסריטים.
שארפ נישא בשנית, ובמקביל ניהל מערכת יחסים עם הסופרת בריל ביינברידג', שאיתה הוליד בת בשם רות, שלימים נתכנתה רוּדי.
מאוחר יותר אמרה ביינברידג', "הוא הופיע ללידה של רודי, אבל אז אמר שהוא הולך להוציא ספר מהמכונית וירד למטה ומאז לא חזר".
כששארפ עבר להוליווד הצהיר שברצונו לכתוב סרטי בלשים ומערבונים.
"הם עמדו בקריטריונים של ניתוק מתוכן אישי ועדיין אפשרו לי לכתוב על נושאים שעניינו אותי", אמר.
הוא כתב את הסרט The Last Run, שאותו כינה "ניסיון להשתמש במרדף הפשע המלודרמטי כדי להתמודד עם מה שמעסיק את הגיבור, יהא אשר יהא".
לאחר מכן כתב סדרה של מערבונים, כגון Ulzana's Raid ו"בילי שני כובעים".
את Night Moves, סרט שכּתב, תיאר כ"ניסיון להשתמש בתבנית הבלשית הקלאסית – הבלש הפרטי – אבל להציב אותו בנוף שבו לא הצליח לפתור את התעלומה".
משנות ה־80 של המאה ה־20, חיבר שארפ תסריטים בעיקר עבור הפקות טלוויזיה אמריקאיות.
תסריט הטלוויזיה שלו משנת 1993 (עם וולטר קְלֶנְהרד) ל"The Last Hit" היה מועמד לפרס אדגר אלן פו (בקטגוריית סרט הטלוויזיה או המיני־סדרה הטובים ביותר).
עוד חיבר את התסריט ל"The Osterman Weekend" (שירת הברבור של הבמאי סם פקינפה ב־1982), רוב רוי (1995) ו"Dean Spanley" (2008) על פי הנובלה מאת לורד דנסייני.
הוא הכריז על כוונה לחבר סרט על חיי כריסטופר מארלו, וכן על רוברט ברנז, אך שני סרטים אלו לא הופקו בסופו של דבר.
השחקנית רודי דייוויס היא בתם של שארפ ושל הסופרת בריל ביינברידג', אשר עיצבה דמות ראשית ברומן Sweet William (1975) בהשראת שארפ.
גם בריאן פנדריי שאב השראה מדמותו של שארפ עבור הסיפור "Sometimes She'll Dance", שפורסם במקור כסיפור קצר ב־2012 ושימש בהמשך, בשינויים, חלק הסיום של הרומן The Man in the Seventh Row and Related Stories of the Human Condition, שראה אור בשנת 2020.
בת נוספת, רייצ'ל מיני שארפ, אף היא שחקנית לזמן קצר, הייתה נשואה ללוק פרי.
שארפ הותיר אחריו את אשתו הרביעית, הרייט שארפ, ובסך הכל שישה ילדים, שני בנים חורגים ו־14 נכדים, כולל המתאבק המקצועי 'ג'אנגל בוי' ג'ק פרי.
בכתבה על מות שארפ בטיימס נכתב בין היתר כי "הוא מעולם לא הפך ידוע לכל.
היו לו חיים ואורח חיים שמהם נהנה, ונראה היה שזה הספיק לו.
היה לו כישרון עצום, אבל לפעמים נדמָה שהוא חסר שאפתנות, או שנרתע מלהתחייב, או נראה אכול ספקות לגבי יכולותיו שלו, ופטר את עבודתו כ'פסטיש'."
בשנות ה־70 הפכו שישה תסריטים של שארפ לסרטים הוליוודיים בולטים, רובם על דמויות ונושאים אמריקאים מובהקים.
וולטר צ'ו כתב על תסריטי שארפ מתקופה זו, "בכוח התסריטים שלו [...], הסופר הסקוטי אלן שארפ נראה שייך ל[שכבת ה]סופרים והבמאים הידועים והמוערכים יותר של הקולנוע האמריקאי החדש.
התסריטים של שארפ ניחנים במורכבות נרטיבית ובסיטואציות עתירות משמעויות וגורל נגזר."
מבקר הקולנוע של טיים אאוט לונדון, טרבור ג'ונסטון, כתב כי "אפשר לטעון שסקוטי מסוים בן שבעים ומשהו הוא אולי התסריטאי החי הגדול ביותר של בריטניה.
נוהגים לתפוס את הוליווד של שנות ה-70 שלפני מלחמת הכוכבים כסוג של תור זהב של צלולואיד, ואלן שארפ היה שם בעובי הקורה, עבד עם הטובים ביותר, ויצר רקורד שאליו רק תסריטאים בריטים ספורים יכולים להשתוות."
דייוויד נ' מאייר שילב הערה על כתיבתו של שארפ בביקורת שלו על Night Moves (בבימוי ארתור פן ב־1975).
לאחר תיאור של סצנת פיתוי חשובה מהסרט, מוסיף מאייר: "הרגעים הנהדרים והרעילים האלה – העוגיות המלאות בארסן – מוגשות לנו הודות לתסריט הארסי, המתעתע, והמעגלי באופן מושלם של אלן שארפ.
קשה שלא להתייחס אליו – ולא אל פן – כמנוע העוצמה הבלתי־מתיישנת של [סרט זה]."
קוונטין קרטיס כינה את התסריט של "רוב רוי" "אחד התסריטים הטובים ביותר בעשור האחרון".
אֶלֶן קרולינה סופיה קֵיי (בשוודית: Ellen Karolina Sofia Key; 11 בדצמבר 1849 – 25 באפריל 1926) הייתה סופרת פמיניסטית שוודית שכתבה על נושאים רבים בתחומי חיי המשפחה, האתיקה והחינוך, והייתה דמות חשובה בתנועת .
היא הייתה חסידה מוקדמת של גישה ממוקדת בילד לחינוך והורות, וגם הייתה סופרג'יסטית.
היא ידועה בעיקר בזכות ספרה על החינוך "המאה של הילד" (Barnets århundrade, 1900) שתורגם לאנגלית ב-1909.
אלן קיי נולדה באחוזת סונדסהולם (Sundsholm) בסמולנד בשוודיה.
אביה היה , מייסד המפלגה האגררית השוודית.
אמה הייתה סופי אוטיליאנה פוסה, שנולדה למשפחת אצולה מהחלק הדרומי ביותר של סמולנד.
אימיל קנה את סונדסהולם בזמן חתונתו; עשרים שנה מאוחר יותר הוא מכר אותה מסיבות כלכליות.
קיי התחנכה בעיקר בבית, שם לימדה אותה אמה דקדוק וחשבון והאומנת הזרה שלה לימדה אותה שפות זרות.
מאוחר יותר ציינה את הקריאה בספר מאת קמילה קולט ואת מחזותיו של הנריק איבסן , "ברנד" (1865) ופר גינט (1867) כהשפעות על ילדותה.
כשהייתה בת עשרים, אביה נבחר לריקסדאג והם עברו לסטוקהולם, שם היא נצלה את הגישה לספריות.
קיי גם למדה בסמינר לנשים הפרוגרסיבי.
לאחר התכתבות עם , שכתב את "Protestantismens Maria-kult" (הפולחן הפרוטסטנטי של מריה, 1874), היא כתבה ביקורת על הספר עבור כתב עת, תחת השם הבדוי רובינסון.
ספרו העניק לה מבנה למחשבותיה, ועזר להגדיר את אמונותיה לגבי תפקידן של נשים כאימהות ומכלכלות.
קיי קיוותה שפייליצן יעזוב את אשתו, מכיוון שהם לא חלקו תחומי עניין דומים, אך הוא סירב.
בקיץ 1874 נסעה קיי לדנמרק וחקרה את המכללות העממיות שלהם.
מכללות עממיות היו מוסדות להשכלה גבוהה עבור צעירים מהכפר.
אחת משאיפותיה המוקדמות הייתה להקים בית ספר תיכון עממי שוודי, אך במקום זאת היא החליטה, בשנת 1880, להיות מורה בבית הספר לבנות של בסטוקהולם.
זמן קצר לאחר שעברה לסטוקהולם, היא התיידדה עם , שהייתה העורכת של , שנוסד ב-1859 על ידי אודלשפרה ו.
בשנת 1874 פרסם כתב עת זה את מאמרה הראשון.
המאמר היה על קמילה קולט, ועד מהרה הגיעו מאמרים נוספים.
היא גם ערכה כמה מחקרים ביוגרפיים על ג'ורג' אליוט ואליזבת בארט בראונינג.
"", ארגון הנשים הליברלי, נוסדה בשנת 1884. רבות מהכותבות של כתב העת לבית היו חברות בה.
ב-1883 החלה קיי ללמד בבית הספר החדש של אנטון ניסטרם (Anton Nyström), המכון העממי, שנוסד ב-1880. היא גם עזרה לארגן את "השתים-עשרה", קבוצה של שתים עשרה נשים מהמעמד הגבוה שנתנה חסות וארגנה פעילויות חברתיות כדי לעזור לשפר את הנימוסים של נשים ממעמד הפועלים.
בשנת 1885, היא הייתה אחת מחמש החברות המייסדות של אגודת הנשים , יחד עם , , ואמלי ויקסטרם (Amelie Wikström).
היא גם דיברה ב"קבלות הפנים של קורמן", סלונים ספרותיים שנערכו מספר פעמים בשנה, ובהם השתתפו מספר מאנשי הרוח של התקופה.
אף על פי שקיי חלקה הרבה אמונות דומות עם חברות "אגודת פרידריקה ברמר", שתי סוגיות עיקריות גרמו לה להתנגד לקבוצה באמצע שנות ה-80 של המאה ה-19: חשיבות המיניות והמשמעות החברתית של ההבדלים הביולוגיים בין נשים וגברים.
בשנת 1886 פרסמה קיי את המאמר "Om reaktionen mot kvinnofrågan" (על הריאקציה נגד השאלה הנשית) שהיה ביקורתי ביותר וטען נגד הנטיות השוויוניות של תנועת הנשים השוודית.
המאמר פורסמה בכתב העת של "Revy i litterära och sociala frågor" (סקירה של סוגיות ספרותיות וחברתיות).
כמו כן, ב-1886, היא כתבה ביקורת על מאת בכתב העת שפעל למשך תקופה קצרה "Framåt" (הקידמה).
היא מתחה ביקורת על היצירה בשל הניסיון של אישה אחת לשלב נישואין, אימהות וקריירה כאמנית.
בשנת 1886, היא הפכה לאחת המייסדות של .
קיי תרמה מאמרים לשלושה כתבי עת, כולם עם השקפות שונות על זכויות האישה: "Tidskrift för Hemmet" (כתב העת לבית), "Dagny" ו-"Framåt" (הקידמה).
האחרון נערך על ידי אלמה אוקרמרק (Alma Åkermark) מגטבורג וכלל מידע שהיה אז בחזקת טאבו, כולל פרסום טקסטים על עגבת, וסוציאליזם.
הרומן "Pyrrhus-segrar" (ניצחונות פירוס) של , שפורסם ב-1886 תחת השם הבדוי סטלה קליווה (Stella Kleve), היה שנוי מאוד במחלוקת בקרב אינטלקטואלים סקנדינביים.
הסיפור עסק בצעירה גוססת, שמקוננת שאם הייתה עושה את הדברים שרצתה לעשות, ייתכן שהיא לא הייתה גוססת.
גם ב-"Naturenliga arbetsområden för kvinnan" (תחום העבודה הטבעי של האישה) וב-"Kvinnopsykologi och kvinnlig logic" (פסיכולוגיה ולוגיקה נשית, 1896) קיי כתבה ש"מערכת יחסים הטרוסקסואלית מונוגמית שמטרתה לידות היוותה את עיקר האושר וההגשמה של אישה".
Bergen, samt om yttrande och tryckfrihet" (כמה מחשבות על האופן שבו מתחילות ריאקציות, כתשובה למאמרו של ד"ר קורל ו.
באריין, וכן על חופש הביטוי והעיתונות), מה שסימן אותה כרדיקלית חברתית, שהיא מעולם לא הכחישה.
קיי גדלה באווירה של ליברליזם, ולאורך שנות ה-70 של המאה ה-19 האמונות הפוליטיות שלה היו ליברליות באופן קיצוני.
היא הייתה בעלת תודעה רפובליקנית, ולרעיון החופש היה חשיבות עצומה עבורה.
ככל שהתקדמו שנות ה-80 של המאה ה-19, החשיבה שלה הפכה קיצונית עוד יותר, והשפיעה תחילה על אמונותיה הדתיות ולאחר מכן על השקפותיה על החיים בחברה בכלל.
זו הייתה תוצאה של קריאה מקיפה.
במהלך החלק האחרון של שנות השמונים ובמיוחד בשנות התשעים של המאה ה-19, היא החלה לקרוא ספרות סוציאליסטית ופנתה יותר ויותר לכיוון הסוציאליזם.
קיי גדלה במשק בית נוצרי נוקשה, אבל בזמן שגדלה היא החלה לפקפק בדעותיה.
מ-1879 למדה את צ'ארלס דרווין, הרברט ספנסר ותומאס הנרי האקסלי.
בסתיו של אותה שנה פגשה בלונדון גם את האקסלי וגם את ארנסט הקל, הביולוג והפילוסוף הגרמני.
עקרון האבולוציה, שבו החלה קיי להאמין, היה אמור להשפיע גם על השקפותיה החינוכיות.
היא מצוטטת כמי שאמרה: .
בסוף שנות השמונים – תחילת שנות התשעים של המאה ה-19, החליטה קיי לכתוב ביוגרפיות של נשים שהיו להן תפקידים בולטים בחיי האינטלקטואלים השוודים; הן היו: , וסוניה קובלבסקי.
היא גם כתבה על יוהאן וולפגנג פון גתה ו.
השבועון "" שיוצא לאור בקיימברידג' ציין ב-19 באוקטובר 1912 כי בירחון האטלנטיק, .
הספר "תנועת האישה" של קיי יצא לאור בשוודית בשנת 1909, ובתרגום לאנגלית בשנת 1912.
לאחר שפרשה מהוראה, היא פגשה ועזרה למשורר הצעיר ריינר מריה רילקה.
היא צוירה מאוחר יותר על ידי חנה פאולי.
"Die Antifeministen" (האנטיפמיניסטים, 1902) מאת ציטטה גם את קיי וגם את לו אנדריאס-סלומה כאנטי-פמיניסטיות.
היא נפטרה ב-25 באפריל 1926 בגיל שבעים ושש.
קיי התחילה את דרכה כסופרת באמצע שנות ה-70 של המאה ה-19 עם מאמרים ספרותיים.
היא נודעה לציבור גדול באמצעות החוברת "על חופש הביטוי וההוצאה לאור" (1889).
שמה וספריה הפכו אז לנושא של דיונים ערים.
הספרים שבאו אחר כך הבה התמקדו בדעותיה על חינוך, חופש אישי והתפתחות עצמאית של הפרט.
בנושא חינוך, המאמר המוקדם ביותר שלה עשוי להיות "מורים לתינוקות בבית ובבית הספר" בכתב העת "כתב העת לבית" (1876).
חיבורה הראשון הידוע יותר, "ספרים לעומת ספרי קורסים", פורסם בכתב העת "ורדנדי" (1884).
מאוחר יותר, באותו כתב עת, היא פרסמה מאמרים אחרים "הצהרה על חינוך משותף" (1888) ו"רצח הנפש בבתי ספר" (1891).
בשנת 1906 הגיע "חינוך עממי עם התחשבות מיוחדת בפיתוח החוש האסתטי".
בספרים האחרונים קיי ראתה את האסתטיקה, כיופי ואמנות, מההיבט של התרוממות האנושות.
כמה מכתביה של קיי תורגמו לאנגלית על ידי , בתקופת הרומן שלה עם פרנק לויד רייט.
בין יצירותיה הידועות ביותר שפורסמו באנגלית:
אהבה ונישואין (1911, הדפסה חוזרת עם הערות ביקורתיות וביוגרפיות מאת הבלוק אליס, 1931)
היא נתנה השראה לסופרים כמו סלמה לגרלף, מריקה חנסטט (Marika Stjernstedt), ואלין וגנר.
מריה מונטסורי כתבה שהיא חזתה שהמאה ה-20 תהיה המאה של הילד.
האבלוק אליס כתב באופן חיובי על מחקריה על המיניות האנושית.
קיי טענה כי האימהוּת כה חיונית לחברה שהממשלה, ולא בעליהן, צריכה לתמוך באימהוֹת ובילדיהן.
רעיונות אלה בנוגע לתמיכה של המדינה בילדים השפיעו על החקיקה הסוציאלית במספר מדינות.
אוסף משמעותי של הכתבים של קיי נמצא בספרייה המלכותית בסטוקהולם.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, הזמינה קיי את בית סטרנד שתוכנן על ידי האדריכל .
בשנות ה-90, זה היה "מרכז לאוונגרד האינטלקטואלי והאמנותי הרדיקלי מבחינה פוליטית של סטוקהולם".
ביתה של קיי הפך למוקד ונקודת תיירות.
אלן דניאל קנדלר היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-56 בשנים 1898–1902. לפני כן הוא כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה, כחבר הסנאט שלה, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעמה וכמזכיר המדינה ה-14 שלה.
אלן קנדלר נולד בעיירה אורריה (כיום עיירת רפאים), עיירת כורים באזור ההררי של מחוז למפקין שבג'ורג'יה, כבכור מבין 12 ילדיהם של דניאל גיל קנדלר וננסי קרוליין מתיוס.
הוא התחנך בבתי ספר כפריים ולאחר מכן למד באוניברסיטת מרסר שבמייקון, שם סיים את לימודיו ב-1859. קנדלר למד משפטים למשך תקופה קצרה ולאחר מכן עסק בהוראה בבית ספר.
במאי 1862 התגייס קנדלר כטוראי לצבא הקונפדרציה.
הוא הוצב ברגימנט הרגלים המתנדבים ה-34 של ג'ורג'יה ומיד קיבל מינוי כלוטננט ראשון.
קנדלר לחם בכמה מהקרבות הקשים של מלחמת האזרחים האמריקאית, כולל המצור על ויקסבורג, קרב רכס המיסיון , , , ו.
עד תום המלחמה הוא כבר התקדם לדרגת קולונל תחת פיקודו של הגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון ב בקרוליינה הצפונית.
בקרב הר קנסו הוא נפצע ובקרב ג'ונסבורו הוא איבד עין.
בתום המלחמה הוא התלוצץ על כך שהוא היה בר מזל בהשוואה לרבים מחבריו לנשק - "ראיתי את עצמי כעשיר למדי [עם] ...אישה אחת, תינוק אחד, עין אחת ודולר כסף אחד".
לאחר המלחמה התיישב קנדלר בג'נוסבורו, ג'ורג'יה, ולאחר מכן בגיינסוויל, ג'ורג'יה.
הוא פנה לעיסוק בחקלאות, ולאחר מכן לפוליטיקה.
הוא היה אחד מהדמוקרטים השמרנים שפעלו להשיב את השליטה על המדינה מממשלת המדינה הרפובליקנית של תקופת השיקום, שקיבלה גיבוי משלטונות הכיבוש של צבא האיחוד.
ב-1872 הוא נבחר כראש עיריית גיינסוויל.
ב-1873 הוא נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה, בו הוא כיהן עד לבחירתו לסנאט של ג'ורג'יה ב-1878, שם הוא כיהן במשך שנתיים בלבד.
במהלך תקופה זו היה קנדלר מעורב בפעילות תעשייתית והיה נשיא של חברת רכבות.
ב-1882 נבחר קנדלר לבית הנבחרים של ארצות הברית, בו הוא כיהן בשנים 1883–1891. ב-1886 הוא גרם לעימות בקרב הקהילה כאשר הגיש הצעת חוק בשם חלק מציבור בוחריו.
החוק היה אמור להקצות כספי פנסיות פדרליות "עבור רווחת כוחות הרגימנט הראשון של ג'ורג'יה", רגימנט שהתארגן על ידי קצין צבא האיחוד ג'יימס ג.
בראון ב-1864. מיד לאחר הגשת הצעת החוק על ידו, פתחו אנשי צפון ג'ורג'יה במחאת זעם.
במהלך תקופת כהונתו השלישית בבית הנבחרים, היה קנדלר יושב ראש ועדת החינוך של בית הנבחרים.
בבחירות של 1890 הוא החליט שלא להתמודד על כהונה נוספת.
בשנים 1894–1898 כיהן קנדלר כמזכיר המדינה של ג'ורג'יה.
הוא התפטר כדי להתמודד על משרת מושל ג'ורג'יה.
הוא ניצח לאחר שזכה ב-70 אחוזים מהקולות מול מועמד המפלגה הפופוליסטית ג'.
ב-1900 הוא נבחר לתקופת כהונתו השנייה לאחר שהביס את מועמד המפלגה הפופוליסטית ג'ורג' ו.
בעוד שהוא הנהיג פנסיות לאלמנות צבא הקונפדרציה, הוא קיצץ הן במיסים והן בהוצאות הממשלה.
הוא קידם את הנהגת הבחירות המקדימות שבהן הצביעו לבנים בלבד, בהתבסס על הטענה שהמפלגה הדמוקרטית הייתה ארגון פרטי ולפיכך לא כפופה לתיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, שהעניק לכל אזרחי ארצות הברית את זכות ההצבעה, ללא קשר לגזעם.
מאחר שהמפלגה הדמוקרטית הייתה בעלת השליטה היחידה במדינות הדרום, נבחרו למעשה בעלי המשרות הציבוריות בג'ורג'יה בבחירות המקדימות לקראת הבחירות הכלליות שהתקיימו בסתיו.
הדמוקרטים ניצחו בבחירות לכל המשרות הציבוריות החל מתום תקופת השיקום ב-1871 ועד לשנות ה-70 של המאה ה-20.
תקופת כהונתו של קנדלר כמושל חפפה לכמה ממעשי הלינץ' האלימים ביותר בהיסטוריה של ג'ורג'יה.
אף על פי שבאופן פומבי הוא גינה את אלימות ההמון, בה בעת הוא האשים את קורבנות מעשי הלינץ' במעשי פשע ובזעם שהלך וגבר בקרב הלבנים כלפי שחורים שדרשו שוויון זכויות.
בתקרית שהסלימה במעשה הלינץ' הידוע לשמצה שבוצע בסאם הוס ב-1899, הוא עקץ את "בני המעמד הגבוה של השחורים" על כך שלא סייעו לרשויות במעצרו.
השקפותיו אלו פורסמו בהבלטה בעיתוני אטלנטה לצד מאמרי המערכת שעודדו את מבצעי מעשי הלינץ'.