tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זה היה דומה למחווה להרמן שמאצי ביצעה עם הבוסטון פופס במאי 2003.
מאצי ובעלה הופיעו בעונת הקברט באזור המפרץ (סן פרנסיסקו) ב-23 באוקטובר 2005, כשביצעו את תוכניתם "מולך".
בנובמבר 2005 הם הוציאו אלבום, "מולך" (Opposite You) (לייבל PS Classics), המורכב משירים שהושרו בתוכנית הקברט שלהם.
מאצי הייתה מועמדת שלוש פעמים לפרס טוני, על הופעותיה כקלרה ב"תשוקה" (1994), האם ב-רגטיים (Ragtime) (1998), ולילי ונסי/קת'רין בסרט "נשקי אותי, קייט" (1999).
על עבודתה ב"נשקי אותי, קייט", מאצי הייתה מועמדת גם לפרס דרמה דסק (Drama Desk) ופרס אוליבייה, והיא זכתה בפרס "מעגל המבקרים החיצוני" (Outer Critics Circle).
מאצי הוכנסה להיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי לשנת 2017, בטקס בתיאטרון גרשווין שנערך בנובמבר 2017. באפריל 2019, הוכרז שמאצי תקבל פרס טוני מיוחד לאחר המוות על מורשתה כתומכת לבריאות האישה.
הערה: בברודוויי אלא אם כן צוין אחרת
אל תוך היער (1987): רפונזל (מחליפה)
מחוץ לעולם הזה (קונצרט מבוים במסגרת סדרת הקונצרטים הדרנים!) (1995): הלן
נשקי אותי, קייט (מחודש)(1999): לילי ונסי/קתרין
איש לה מנשה (מחודש) (2002): אלדונסה (דולצ'יניאה) (מחליפה)
בריגדון (מחודש, לוס אנג'לס) (2004): פיונה מקלארן
קאמלוט (קונצרט מבוים של הפילהרמונית של ניו יורק) (2008): גונבורה
ליד נורמלי (2010): דיאנה גודמן (מחליפה)
קארי (מחודש, מחוץ לברודוויי) (2012): מרגרט ווייט
כדורים מעל ברודוויי (מקורי) (2014): הלן סינקלייר
המלך ואני (מחודש) (2016): אנה לאונוונס (החלפה)
אש ואוויר (מקורי, מחוץ לברודוויי) (2018): מיסיה סרט
מרין ליוביצ'יץ' (בקרואטית: Marin Ljubičić; נולד ב-28 בפברואר 2002 בספליט שבקרואטיה) הוא כדורגלן קרואטי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אוניון ברלין מהבונדסליגה.
ליוביצ'יץ' גדל במחלקת הנוער של היידוק ספליט.
ב-2 במרץ 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–3 על נ.ק.
ב-20 במרץ ערך ליוביצ'יץ' את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הקרואטית, בניצחון 0–1 על שיבניק במסגרת המחזור ה-26 לעונת , בו הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
הוא ערך שבע הופעות ליגה בעונה זו, בהן הבקיע שער אחד.
בעונת ערך ליוביצ'יץ' 30 הופעות ליגה והבקיע שני שערים, והוסיף ארבעה שערים בארבע הופעות במסגרת הגביע הקרואטי, בו זכתה היידוק ספליט.
לקראת עונת הושאל ליוביצ'יץ' לל.א.ס.ק.
ב-16 ביולי 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–9 על שוואץ במסגרת הסיבוב הראשון של הגביע האוסטרי.
הוא הבקיע שלושער במשחק זה.
ב-23 ביולי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 1–3 על אוסטריה קלגנפורט במסגרת המחזור הראשון, בו הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה.
ב-6 באוגוסט הבקיע ליוביצ'יץ' ארבעה שערים בניצחון 1–5 על וולפסברג במסגרת המחזור השלישי בליגה.
ב-26 במרץ 2023 חתם באופן קבוע בקבוצה.
ב-2 בפברואר 2025 חתם באוניון ברלין.
מרים שתל (12 בדצמבר 1903, אמסטרדם - 27 בנובמבר 2006, באר שבע) הייתה ביולוגית, ציירת ומלחינת יצירות מקהלה הולנדית-ישראלית.
שתל נולדה בשם מריאן שיפרה "ג'אני" פינקהוף (Marianne Schifra "Jannie" Pinkhof).
היא הייתה אחותה של קלרה אשר-פינקהוף, לימים סופרת מצליחה שכתבה ספרי ילדים.
בשנת 1929 קיבלה דוקטורט בביולוגיה מאוניברסיטת אמסטרדם.
בגרמניה בשנות ה-30 ניסתה לתווך בסכסוך ציוני בין פנחס רוזנבליט לתנועת הנוער בראשות הנרייטה סאלד.
שתל, ניצולת השואה, עלתה לישראל ב-1948, וכעבור כשנה התיישבה בבאר שבע.
היא אימצה השם הפרטי העברי מרים.
ב-1951 הצטרפה למקהלה בה השתתפה עד 1985. משנת 1956 החלה להלחין למקהלה ומשנת 1968 גם ציירה.
שתל למדה קומפוזיציה אצל חיים אלכסנדר, פאול בן-חיים וארתור גידרון.
בשנת 1930 נישאה שתל לד"ר איזידור "איס" (יצחק) שפנגנטל, אף הוא מאמסטרדם, ולהם נולדו שבעה ילדים.
יצחק היה רופא בבאר שבע ועברת את שם משפחתם לשתל.
בשנת 1988 קיבלה שתל את פרס יקירת העיר באר שבע, בין היתר על תמיכתה בבעלה במתן טיפול רפואי בתנאים קשים.
התכתבותה עם פאול בן-חיים נשמרת בספרייה הלאומית.
נפטרה ב-27 בנובמבר 2006 בבאר שבע בגיל 102, והובאה למנוחות בבית העלמין הישן בעיר .
החיבורים הווקאליים של שתל כוללים:
אל הר גאווה (מותאם למקהלה מעורבת מאת מ.
אני קורא לך (השבעתי אתכן; מקהלת נשים א-קפלה)
שלום עליכם (מקהלה מעורבת א-קפלה)
תהילים ק"ד ד' (ברכי נפשי; מקהלה מעורבת)
תהילים קל"ג ג' (כטל חרמון)
המוזיקה של שתל יצאה לאור בהוצאת מכון למוסיקה ישראלית.
מרים שנייד (1 בינואר 1924, להוסק, פלך מינסק בלארוס – 20 בספטמבר 2012, טורונטו, קנדה) הייתה סופרת ומשוררת ישראלית–קנדית, ופעילה למען זכויות נשים וילדים ולמען השלום.
פרסמה חמישה ספרי שירה ושני רומנים.
מרים (לימים שנייד) נולדה ב־1924 בבלארוס.
בגיל שנתיים (1926) עלתה לארץ ישראל עם משפחתה והתיישבה בחברון.
במאורעות תרפ"ט נרצח אביה והיא (בת 5) ואמה נפצעו קשה מאד.
למרות המאורעות הללו עסקה רבות בשנות חייה בפעילות למען שלום בישראל ומחוצה לה.
למרים היה אח בשם יהודה גולדשמידט.
למדה בתיכון לנערות דתיות בירושלים, הוראה בסמינר המזרחי, וכן תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1945 נישאה לבעלה, נפתלי (אוטו) שנייד, שהיה מבוגר ממנה ב-24 שנים.
ב-1953 החלה לקחת חלק פעיל באירועים למען זכויות נשים וילדים וכן למען השלום.
באותה שנה השתתפה כנציגת חוג הנשים למען השלום בחיפה, במסגרת המשלחת לוועידת קופנהגן.
הוועדה עסקה כאמור במאבקים לזכויות ולשלום לעיל.
כמו כן נשלחה לוועידה העולמית למען אימהות בפריז, 1955.
בסוף שנות ה-50 עסקה במתן הרצאות על אמנות ואמנים ונהגה לפרסם משיריה בעיתונים ובכתבי עת ספרותיים שונים .
ב-1956 פורסם כי בנה, יעקב שנייד, הוציא לאור ספר זכרונות מטיול שערכה המשפחה ליוון.
ב-1957 זכתה בפרס אקו"ם על שיריה, ובאותה שנה תורגמו שיריה לשפה הווייטנאמית והופיעו בעיתונות שם.
ב-1957 פרסמה גם קריאה בעיתון בארץ – שיש להקדיש חג מיוחד לעיר ירושלים, ובכך הקדימה את זמנה.
ב-1960 פרש בעלה מתפקידו כמרצה בטכניון והמשפחה עברה לגור בארצות הברית.
בתקופה זו הירבה בעלה להציג מציוריו ופסליו בתערוכות יחיד באירופה, בארצות הברית ובקנדה.
ב-1964 עברו להתגורר בטורונטו, קנדה, שם עסקה שנייד בהוראת עברית בבתי ספר יהודיים.
בפסטיבל הזמר והפזמון לשנת 1964 הופיעה מקהלת רינת עם השיר של מרים שנייד - "שעה ברוכה".
ב-1973 סיימה תואר שני בישיבה יוניברסיטי, ניו יורק.
עבודת המחקר שלה ראתה אור תחת הכותרת: "בין הנהייה 'אל פרורי השמש' ו'החפצים הקטנים' - מוטיבים משירתה של רנה לי" בהנחיית פרופ' חיים ליף.
שנייד נישאה שלוש פעמים: ב־1945 לנפתלי (אוטו) שנייד, אמן ופרופסור לאמנות יהודית, מרצה בטכניון עד מותו ב-1974.
ב-1976 נישאה בשנית לרב ד"ר אריה אופזיהר לו הייתה נשואה עד לפטירתו ב-1997.
ב-1998 נישאה בשלישית למיקלוס אמהכט, חיה עימו עד יום מותה.
היא נפטרה בביתה בקנדה ב ב-20 בספטמבר 2012
לשנייד היו שני בנים, יעקב ואדם מבעלה הראשון וכן נכדים ונינים.
רומן במכתבים (ירושלים: עמוד, תש"ט)
הצעה להקמת ברית אמהות בינלאומית (חיפה, 1953)
עד תם: שירים (תל אביב: מחברות לספרות, תשי"ט 1959)
שירי סתיו (תל אביב: מחברות לספרות, תשכ"ח)
שעת רצון (ירושלים: הוצאת ראובן מס, 1973)
לילך / יחד עם נפתלי שנייד (תל אביב: טרקלין, 1976) <"חלק מן השירים שכתבנו אחד לשני במשך כל חיינו יחד">
לליובה באהבה (תל אביב: טרקלין, תשל"ח) <שירים>
ירח הדבש (תל אביב: טרקלין, תש"ם 1979) <שירים>
מרין פלמנוב פטקוב (בבולגרית: Марин Пламенов Петков; נולד ב-3 באוקטובר 2003 באטרופולה שבבולגריה) הוא כדורגלן בולגרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת לבסקי סופיה מליגת העל הבולגרית ובנבחרת בולגריה.
פטקוב גדל במחלקתת הנוער של לבסקי סופיה.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הבולגרית.
ב-23 בספטמבר 2022 ערך פטקוב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בולגריה, בניצחון 5-1 על נבחרת גיברלטר במסגרת ליגת האומות 2022/2023. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
מרים שור היא שחקנית אמריקאית.
היא זכתה לפרסום בזכות הופעתה במחזמר הרוק אוף ברודוויי "הדוויג והשארית העצבנית" (1998–2000) ובעיבוד הקולנועי של 2001 באותו שם.
מ-2015 עד 2021, שור כיכבה בתור דיאנה טראוט בסדרת הדרמה הקומית TV Land / פרמאונט+, "יאנגר", עליה קיבלה מועמדות לפרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית.
שור נולדה במיניאפוליס, מינסוטה, ארצות הברית.
היא תיארה את עצמה כ"חצי יהודיה אבל לא ממש דתייה".
הוריה התגרשו כשהייתה בת שבע, והיא עברה הלוך ושוב בין טורינו, איטליה (שם גרה אמה), לפרבר של דטרויט (מגוריו של אביה).
מאוחר יותר למדה באוניברסיטת מישיגן, שם קיבלה תואר ראשון בדרמה.
שור עברה לניו יורק והחלה להופיע על הבמה, ב"הדוויג והשארית העצבנית".
בשנת 2000 היא שיחקה בסיטקום קצר המועד "Then Came You".
בשנת 2000 היא קיבלה תפקידי משנה בסרט הקומדיה המחודשת של הרולד ראמיס "Bedazzled" ובסרט הקולנוע "הדוויג והשארית העצבנית" ב-2001, וחזרה על תפקידה מהמחזה.
במהלך עונת הטלוויזיה 2001–2002, היא שיחקה בסדרה הקומית קצרת המועד "Inside Schwartz", לצד ברקין מאייר ומגי לוסון.
מאוחר יותר שיחקה שור בכמה סרטים עצמאיים ותפקידי אורח בפרקים של "קוראים לי ארל" ו"הבית הלבן".
ב-2006, היא הופיעה ב-"שורטבאס" בבימויו של ג'ון קמרון מיטשל.
בשנת 2006, שור כיכבה בסדרת הטלוויזיה הקומית של ABC "יום גדול" לצד מרלה סוקולוף ו-ונדי מאליק, אך הסדרה בוטלה לאחר עונה אחת.
ב-2008 היא לוהקה לסדרת הדרמה של CBS בפריים-טיים, "עיר ההוללות" בתור ג'נט תומפסון.
התוכנית בוטלה עקב ביקורות מעורבות ורייטינג נמוך.
לשור היה תפקיד חוזר בדרמה המשפטית "Damages" בתור קארי פרסונס והופיע ב"חוק וסדר:כוונה פלילית" וב"רופא להשכיר".
ב-2012 לוהקה שור לתפקיד חוזר ככתבת העיקשת מנדי פוסט בעונה הרביעית של "האישה הטובה".
בשנת 2014 לוהקה שור לקומדיה של TV Land "יאנגר", בהפקת דארן סטאר, ובכיכובה של סאטון פוסטר.
העונה הראשונה עלתה ב-31 במרץ 2015. בשנת 2018 היא קיבלה מועמדות לפרסי איגוד מבקרי הקולנוע לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרה קומית על הופעתה בשנת 2018, היא ביימה לראשונה פרק של "יאנגר".
ב-2015, שור גילמה את מדלן טרו לצד סאטון פוסטר במחזמר "The Wild Party".
היה לה תפקיד חוזר כאריקה האסקרד בעונה האחרונה של סדרת הדרמה התקופתית של FX, "האמריקאים".
יחד עם צוות השחקנים, היא קיבלה מועמדות לפרס גילדת שחקני המסך עבור הופעה יוצאת מן הכלל של אנסמבל בסדרת דרמה.
מאוחר יותר היא כיכבה לצד איימי ריאן בסרט הדרמה "נערות אבודות", שהוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס ב-28 בינואר 2020. היא גם שיחקה התפקיד הראשי בסרט הדרמה הקומדיה "שעת קסם" בבימויה של ג'קלין כריסטי.
בשנת 2020, היא לוהקה לסרט המדע הבדיוני "שמי חצות" בבימויו של ג'ורג' קלוני המבוסס על הרומן באותו שם מאת לילי ברוקס-דלטון.
בשנת 2023, היא גילמה את סינתיה אוניל בסרט הדרמה הביוגרפי "המאסטרו" בבימויו של בראדלי קופר.
עוד באותה שנה הופיעה ב-שומרי הגלקסיה: חלק 3 בתור רקורדר וין, ובסרט הדרמה "מעשייה אמריקאית" .
היא כיכבה כאורחת בדרמה הקומית של HBO Max "פשוט ככה" כאמיליה קארסי, הדייט של מירנדה.
בדצמבר 2023 דווח כי שור אמורה להופיע בסרט "סופרמן" בבימויו של ג'יימס גאן.
שור נשואה לשחקן ג'סטין הגן.
יש להם שני ילדים, רובי ואיריס ילידי 2009 ו-2013.
שנה סרט תפקיד הערות 1997 סמוק סטפני 1999 אנטרופיה פגישה עיוורת תן לזה שלג בֵּית 2000 מבולבל הִמנוֹן 2001 הדוויג והשארית העצבנית יצחק 2002 Set Set Spike אִמָא 2003 Second Born לורה 2004 לב"ס.
שנה משחק תפקיד הערות 2007 ביושוק דיאן מקלינטוק קוֹל
מרין פרדה (ברומנית: Marin Preda; 5 באוגוסט 1922 - 16 במאי 1980) היה סופר, מתרגם, עורך ספרותי ופוליטיקאי רומני, חבר במפלגה הקומוניסטית הרומנית.
פרדה היה חבר בהאספה הלאומית הגדולה של רומניה.
פרדה נחשב לסופר בולט בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ספרו האחרון, הטרילוגיה "Cel mai iubit dintre pământeni" כוללת ביקורת על העשור הראשון של השלטון הקומוניסטי ברומניה.
זמן לא רב לאחר הופעת הספר נאספו עותקיו מהחנויות ומהספריות והסופר נמצא מת במיטתו.
בני משפחה שלו חושדים שמדובר ברצח.
פרדה נולד לאחר מלחמת העולם הראשונה בכפר המצוי בדרום רומניה, במחוז טלאורמן.
להוריו היו כבר ילדים, כל אחד מהם הביא לנישואים ילדים מקשר קודם ולאחר לידת פרדה נולדו להם עוד ילדים וכך נוצרה משפחה עם הרבה ילדים והכנסות קטנות.
הוריו לא החשיבו את הלימודים ובבית הספר הכפרי החסיר פרדה לא מעט שעות לימוד, שעות בהן עבד במשק המשפחתי.
תמונות מההווי הכפרי יופיעו בעתיד בספריו.
הוא התעקש להמשיך ולסיים לימודים בבוקרשט וכבר במהלך לימודיו החל לכתוב.
בסיום לימודיו החליט לא לשוב לכפר, אלא להישאר בבוקרשט ומצבו היה דחוק, לעיתים היה רעב.
ב-1941 הצליח לקבל משרת מגיה בעיתון Timpul (הזמן).
לראשונה פרסם באפריל 1942 את Părlitu בעיתון בו עבד.
בספטמבר עזב את עבודתו בעיתון ולזמן קצר עבד במכון לסטטיסטיקה.
בעזרת המלצה קיבל עבודה כמזכיר מערכת בעיתון Evenimentul zilei (אירוע היום).
פרדה עזב את עבודתו בעיתון ולזמן קצר עבד במכון לסטטיסטיקה.
הודות להמלצה קיבל עבודה כמזכיר מערכת ב-Evenimentul zilei (אירוע היום).
במרץ 1943 פרסם את Colina ב-Vremea războiului (זמן המלחמה) ובעיתון בו עבד פרסם את Rotila.
ב-1945 קיבל את תפקיד המגיה הראשי ב-România liberă (רומניה חופשית) וב-1949 התחיל את כתיבת הכרך הראשון של יצירתו Moromeții, הנחשבת לפסגת יצירותיו.
ב-1952 התמנה להיות עורך של Viața românească (החיים הרומניים) וב-1956 קיבל את פרס המדינה על ספרו Moromeții.
ב-1957 נסע לווייטנאם ובדרך עצר בבייג'ינג.
פרדה נשא לאישה את המשוררת Aurora Cornu ב-1955 והתגרש ממנה ב-1959. התחתן עם Eta Vexler (אטה וקסלר), מבקר ספרות יהודיה, ותרגם יחד איתה לרומנית את ספרו של אלבר קאמי, הדבר.
בשנות השישים של המאה העשרים ניהל פרשת אהבים עם נינה קסיאן, פרשה עליה דיווח לסקוריטטה חברו הוותיק, המשורר יון קאראיון.
פרדה התגרש גם מווקסלר, שהיגרה בהמשך לצרפת.
הוא נשא לאישה את Elena Mitev ואיתה הביא לעולם שני ילדים.
ב-1965 נבחר כנציג רובע של בוקרשט לאספה הלאומית וכעבור שנתיים נבחר לסגן נשיא איגוד הסופרים.
ב-1970 התמנה למנהל ההוצאה לאור Cartea Românească (הספר הרומני), אותה הנהיג עד מותו.
ב-1971 ניתן לו פרס איגוד הסופרים עבור הרומן Marele singuratic (המתבודד הגדול).
ב-1972 נבחר מחדש לתפקיד סגן נשיא איגוד הסופרים ולתקופת מה עבר למגורים בפריז.
ב-1 במרץ 1974 נבחר כחבר מתכתב של האקדמיה הרומנית.
ב-1977 נבחר פעם נוספת לתפקיד סגן נשיא איגוד הסופרים ומקבל את פרס איגוד הסופרים עבור ספרו Viața ca o pradă (החיים כטרף).
ב-1980, בהוצאה המנוהלת על ידו, התפרסם הרומן האחרון שלו, Cel mai iubit dintre pământeni (בן המקום האהוב ביותר), ספר שהכיל ביקורת חריפה על המשטר הקומוניסטי ברומניה.
הספר זכה לביקורות טובות ולביקוש עד שזה נפסק, הוא סולק מהספריות ונעלם מחנויות הספרים.
פרדה עצמו מת כתוצאה מחנק מכני, כדברי הרופא.
יצירות רבות של פרדה זכו לעיבודים קולנועים, כולל ספרו האחרון.
1955 - Moromeții (המורומצים) כרך ראשון
1967 - Moromeții (המורומצים) כרך שני
מרין פונגרצ'יץ' הוא כדורגלן קרואטי יליד גרמניה המשחק בעמדת הבלם בפיורנטינה.
פונגרצ'יץ' התחיל את במחלקת הנוער של באיירן מינכן ובגיל 16 עבר לאינגולשטאדט 04. בקיץ חתם במינכן 1860 בבונדסליגה השנייה.
תחילה הצטרף לקבוצת המילואים של המועדון וב-16 באפריל 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד ס.ו.
בקיץ חתם לארבע שנים ברד בול זלצבורג האוסטרית.
ב-22 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0-2 נגד וולפסברג.
באותו משחק נפצע בשריר הסובך ונעדר כשלושה חודשים מהמגרשים.
ב-5 בנובמבר חזר להרכב הקבוצה במשחק הליגה נגד סנקט פולטן.
בעונתו הראשונה היה שותף להישג השיא של המועדון שהגיע לחצי גמר הליגה האירופית.
בעונתו השנייה במועדון זכה עמו בדאבל.
ב-5 בנובמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בשלב הבתים של ליגת האלופות במשחק בתיקו 1-1 נגד נאפולי.
ב-15 בינואר 2020 חתם לארבע וחצי שנים בוולפסבורג.
ב-8 בפברואר הורחק בתיקו 1-1 נגד פורטונה דיסלדורף.
ב-26 במאי כבש צמד בניצחון 1-4 נגד באייר לברקוזן.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל לבורוסיה דורטמונד עד לסיום העונה.
ב-22 באוגוסט 2022 הושאל ללצ'ה עד לסיום העונה עם אופציה לרכישה.
ב-30 ביוני 2023 לצ'ה החליטה לממש את האופציה עליו.
ב-19 ביולי 2024 פונגרצ'יץ' חתם בפיורנטינה מהסרייה א'.
לפונגרצ'יץ' זאי לייצג את גרמניה וקרואטיה.
בשנת זומן לסגל הנבחרת הצעירה של קרואטיה.
היה צריך להשתתף עם הנבחרת באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 - 2019, אך נגרע מהסגל בשל פציעעה.
ב-17 באוגוסט זומן לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת.
ב-11 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 3-3 נגד .
נכלל בסגל הרחב של הנבחרת לקראת יורו 2020 ומונדיאל 2022, אולם לבסוף לא נכלל בסגל הסופי.
מרין וסילה-גולדברגר (ברומנית: Marin Vasile-Goldberger; 1919 - ?) היה שחקן טניס שולחן יהודי-רומני.
סגן אלוף עולם בטורניר לקבוצות (פראג 1936) ואלוף רומניה ביחידים (1935).
הוא החל לשחק טניס שולחן לאחר 1930 ועבד במועדון הגיבור קלוז' עד 1935. לאחר מכן אימן ב-UEC (Uzinele Electrice Cluj), ארגון ספורט לפיתוח טניס שולחן בקלוז' ולאימון שחקנים שייצגו את רומניה ברחבי העולם.
באליפות רומניה לקבוצות בשנת 1934 זכה בתואר עם קבוצת הגיבור קלוז'.
באליפות רומניה שנערכה ב-1935 זכה באליפות רומניה בטורניר ליחידים ובטורניר לקבוצות בפעם השנייה ברציפות
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1936 זכה במדליית כסף בטורניר הקבוצתי, ביחד עם פרקש פנט, וויקטור ולאדון, ארווין דיאמנדשטיין ויון פופ אחרי אוסטריה.
נוסף לכך הגיע לשלב שמינית הגמר בטורניר ליחידים שבו הפסיד ליהודי-פולני סמואל שיף.
הוא נודע במשחק נגד מישל הגנואר מצרפת בטורניר הקבוצתי שנערך שבע שעות ו-35 דקות, שבו התחלפו שלושה שופטים.
המשחק הופסק לבסוף בתוצאה 5–3 לגולדברגר והוכרע בהטלת מטבע לטובת גולדברגר.
באליפות העום שנערכה בקהיר שנת 1939 הוא סיים במקום חמישי בטורניר הקבוצתי.
לאחר 1950 הוא התיישב בשוויץ, שם סיים את לימודיו קודם לכן.
מרינה סוֹלוֹדקין (31 במאי 1952 ז' בסיון ה'תשי"ב – 16 במרץ 2013 ה' בניסן, ה'תשע"ג) הייתה פוליטיקאית ישראלית שכיהנה כחברת הכנסת מטעם המפלגות ישראל בעליה, הליכוד וקדימה.
בתפקידיה הציבוריים כיהנה בין היתר כיו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה וכסגנית השר לקליטת העלייה.
סולודקין נולדה במוסקבה בירת ברית המועצות.
הייתה בעלת תואר שלישי בתולדות הכלכלה והחברה ובעלת תואר שני בגאוגרפיה פוליטית וכלכלית, מאוניברסיטת מוסקבה.
סולודקין כיהנה כחברת הכנסת בכנסת ה-14 ובכנסת ה-15 מטעם סיעת ישראל בעליה.
בבחירות לכנסת ה-16 זכתה ישראל בעליה בשני מנדטים בלבד, וסולודקין, שהייתה ממוקמת במקום השלישי ברשימת המפלגה, נכנסה לכנסת לאחר שפרש ממנה נתן שרנסקי, עם מינויו לשר בממשלת ישראל ה-30. זמן קצר לאחר מכן התמזגה ישראל בעליה עם סיעת הליכוד.
זמן קצר לאחר הקמת מפלגת קדימה הצטרפה אליה, ונבחרה מטעמה לכנסת ה-17 וגם לכנסת ה-18.
בכנסת ה-14 כיהנה כיו"ר הוועדה לקידום מעמד האישה.
בשנים 1999–2000 כיהנה כסגנית השר לקליטת עלייה, ושבה לכהן בתפקיד בחודש מרץ 2005, כאשר ראש הממשלה, אריאל שרון מינה שרים וסגני שרים כאות תודה על תמיכתם בתוכנית ההתנתקות.
במהלך הבחירות לכנסת ה-17, כחלק ממאמציה של קדימה למשוך מצביעים מהמגזר דובר השפה הרוסית, שימשה כראש מטה עולי חבר העמים במפלגה ומוקמה במקום השישי ברשימתה לכנסת.
סולודקין ותומכיה במפלגה קיוו שיינתן לה תיק הקליטה בממשלה ה-31 בראשותו של אהוד אולמרט, אך היא לא מונתה לבסוף.
סולודקין טענה שמדובר במעשה מרמה כלפי בוחריה יוצאי ברית המועצות של קדימה, סירבה לקבל את החלטתו של אולמרט, והודיעה שאינה רואה עצמה מחויבת לתמוך בעמדות הקואליציה.
הדבר התבטא בהיעדרות מהצבעות חשובות, הימנעות, ואף התנגדות בהצבעות לעמדות הקואליציה.
ב-16 במרץ 2013 נמצאה סולודקין ללא רוח חיים בחדר המלון בו שהתה בעיר ריגה בירת לטביה במסגרת כנס נגד הפאשיזם.
הותירה אחריה בעל ושני ילדים.
הובאה למנוחות בבית העלמין של אשקלון.
בין החוקים שיזמה במהלך כהונתה בכנסת:
תיקון לחוק הטבות לניצולי השואה נזקקים, הקובע כי כספים שמקבלים ניצולי השואה מכוח הסכם שנחתם עם גרמניה ב-1992 לא יוכרו כהכנסה לעניין פקודת מס הכנסה, חוק הביטוח הלאומי, חוק הבטחת הכנסה ועוד;
חוק הזכות לעבודה בישיבה (יחד עם שלי יחימוביץ' וגדעון סער);
תיקון לחוק הבטחת הכנסה, הקובע כי מי שמשמש אפוטרופוס לילד יהיה זכאי לקצבת הבטחת הכנסה כאילו היה הורהו הביולוגי;
תיקון לחוק עבודת נשים, המאפשר לנשים לצאת לחופשה ללא תשלום בתום חופשת הלידה אם עבדו קודם לכן במשך 12 חודשים במקום עבודתן.
ערב התיקון נדרש ותק של 24 חודשים (יחד עם גדעון סער);
חוק הצבת מכשירי החייאה במקומות ציבוריים (יחד עם סטס מיסז'ניקוב וגלעד ארדן).
מרינה אברמוביץ' (בסרבית: Марина Абрамовић; נולדה ב-30 בנובמבר 1946) היא אמנית מיצג סרבית.
עבודותיה חוקרות את היחסים בין אמן מופיע וקהל, גבולות הגוף ואפשרויות המוח האנושי.
אברמוביץ' כונתה לא פעם "הסבתא של אמנות המיצג" בשל פעילותה הארוכה בתחום - מאז תחילת שנות השבעים.
אברמוביץ' אף הצהירה כי שמה לעצמה למטרה ליצור קאנוניזציה של אמנות המיצג כמדיום מקובל בשדה האמנות בכלל ובשדה האמנות העכשווית.
בשנת 2013 הקימה אברמוביץ' את "מוסד מרינה אברמוביץ", חלל מוזיאלי שנועד לשמש חממה ליוצרים בתחומים שונים: מוזיקה, קולנוע, תיאטרון, מדע, אמנות מיצג ועוד.
אברמוביץ' נולדה בבלגרד ביוגוסלביה (כיום בסרביה).
אחיו של סבה היה ברנאבה, פטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, ואחרי מותו הוכרז כקדוש.
גופתו נחנטה והושמה ב"כנסיית סאבה הקדוש" בבלגרד.
שני הוריה, ילידי מונטנגרו היו פרטיזנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
אביה, ווֹיה, היה מפקד שהוכרז כגיבור לאומי אחרי המלחמה ואמה, דניצה שימשה רב-סרן בצבא ובאמצע שנות השישים עבדה כדירקטורית של מוזיאון המהפכה והאמנות בעיר בלגרד.
אביה של אברמוביץ עזב את המשפחה בשנת 1964. בראיון שפורסם בשנת 1998 תיארה כיצד "אמא לקחה אחריות צבאית מוחלטת עלי ועל אחי.
לא הורשתי לעזוב את הבית אחרי שעה 22:00 עד גיל 29...
כל פרפורמנס שעשיתי ביוגוסלביה היה עד השעה 22:00 בלילה, כי בשעה זו כבר הייתי צריכה להיות בבית.
אבל כל זה שאני חותכת את עצמי, מצליפה בעצמי, שורפת את עצמי וכמעט מאבדת את חיי על הבמה בתיאטראות, כל זה נעשה עד 22:00".
בין השנים 1965–1970 למדה אברמוביץ' באקדמיה לאמנויות בבלגרד.
היא סיימה את לימודיה באקדמיה לאמנות בזגרב קרואטיה ב-1972. מ-1973 לימדה באקדמיה לאמנויות בנובי סאד.
בשנת 1976 עזבה את יוגוסלביה ועברה להתגורר באמסטרדם.
בהופעתה הראשונה אברמוביץ בחנה אלמנטים של טקסים ומחוות.
היא השתמשה בעשר סכינים ושני טייפ-ריקרדרים.
היא שיחקה במשחק רוסי בו להב הסכין מכוונת בקצב אל בין האצבעות הפסוקות של כף ידה.
בכל פעם שחתכה את עצמה, היא הייתה מרימה סכין חדשה מהשורה של עשרת הסכינים שהכינה, הקליטה את עצמה וחזרה על הפעולה.
אחרי שחתכה את עצמה עשר פעם, היא השמיעה מחדש את הקלטת, הקשיבה לקולות וניסתה לחזור על אותן התנועות, בניסיון לחזור על הטעויות, תוך שילוב העבר וההווה.
היא הייתה נחושה לחקור את הגבולות הפיזיים והמנטאליים של הגוף – הכאב וקולות הדקירה, בקולות הכפולים מההיסטוריה ומהשחזור.
החל מיצירה זו אברמוביץ החלה לקחת בחשבון את מצב התודעה של אמן המיצג, הפרפורמר.
"ברגע שאתה מכניס את עצמך לתוך הפרפורמנס, אתה יכול לעשות עם הגוף שלך דברים שלא היית עושה במצב נורמלי."
ביצירה זו אברמוביץ חיפשה לעורר מחדש את האנרגיה של סף הכאב של הגוף, במקרה זה על ידי שימוש בנפט אותו שפכה בצורת כוכב על הבמה, אותו האמנית הציתה בתחילת המופע.
בעומדה מחוץ לכוכב, אברמוביץ חתכה את ציפורני ידיה, רגליה ושערה.
כשסיימה עם כל אחד מהם, היא זרקה את מה שגזרה לתוך הלהבות, כך יצרה התפרצות של אור בכל פעם.
שרפת המחומש הקומוניסטי יצג עבורה היטהרות פיזית ומנטלית, תוך התייחסות למנהגים הפוליטיים של עברה.
בשלב האחרון של ההיטהרות, קפצה אברמוביץ לתוך הלהבות, ודחפה את עצמה לעמוד באמצע המחומש הגדול.
בגלל האור והעשן שנוצרו מהאש, הקהל המתבונן לא הבין, שהאמנית שהרגע קפצה לתוך הכוכב, איבדה את ההכרה בגלל מחסור בחמצן.
חלק מהנוכחים בקהל הבינו את מה שהתרחש רק כאשר הלהבות הגיעו קרוב מאוד לגופה אך היא נותרה ללא תנועה.
רופא ומספר צופים התערבו וחילצו אותה מהכוכב הבוער.
מאוחר יותר אברמוביץ הגיבה על ההתנסות: "כעסתי מאוד כי הבנתי שיש מחסום פיזי: כשמאבדים הכרה, אתה לא נוכח, אתה לא יכול להופיע".
על מנת לבחון אם מצב של חוסר הכרה יכול להיות משולב בתוך מיצג, אברמוביץ המציאה פרפורמנס בשני חלקים.
בחלק הראשון, היא לקחה כדור לקטטוניה, זהו מצב פסיכיאטרי של קהות חושים ונוקשות שרירים.
במצב זה האדם נותר במשך שעות ללא תנועה, כיוון ששריריו לא יכולים לזוז.
בהיותה בן אדם בריא, גופה של אברמוביץ הגיב באלימות לכדור, תוך התקפים ותנועות בלתי נשלטות של הגוף, לאורך כל המחצית הראשונה של המופע.
בזמן שאין לה כל שליטה על תנועות גופה, היא עצמה ומוחה נותרו צלולים, כך שהיא יכלה להתבונן במתרחש.
10 דקות אחרי שהשפעת הכדור תמה, אברמוביץ בלעה כדור נוסף, הפעם בעל השפעה הפוכה.
כדור שניתן לאנשים תוקפניים ודיכאוניים שמביא לידי חוסר תנועה כללי של הגוף.
גופנית היא נכחה שם, אך נפשית היא לא הייתה שם בכלל (יותר מכך היא לא זוכרת דבר מהזמן שנעלם).
פרויקט זה היה מרכיב ראשוני בחקירתה את הקשר בין הגוף והנפש, שמאוחר יותר הובילו אותה לטיבט והמדבר האוסטרלי.
בעקבות מיצג זה היא התחילה לפתח במרץ את שאר המופעים שלה ככאלה הבוחנים את הסיבולת וכח הסבל.
על מנת לבחון את גבול מערכת היחסים שבין האמן לבין הקהל, אברמוביץ פיתחה את אחד המופעים הכי מאתגרים (וידועים) שלה.
היא הקצתה לעצמה תפקיד פסיבי, כאשר הציבור יהיה הכוח האקטיבי שיפעל.
אברמוביץ' שמה על גבי שולחן 76 חפצים שאנשים יכלו להשתמש בהם עליה בכל דרך שיבחרו (היה שלט שיידע אותם על כך).
חלק מהאובייקטים הללו יכלו לענג ואחרים יכלו להכאיב ביעילות רבה או להזיק לה.
בין החפצים היו: מספריים, סכין, שוט והמסוכן מכולם, אקדח ובו קליע אחד.
במשך שש שעות האמנית הרשתה לקהל הנוכחים לעשות מניפולציות על גופה ומעשיה.
בתחילה, הקהל הגיב בזהירות וצניעות, אך ככל שעבר הזמן (והאמנית נותרה אדישה) אנשים החלו לפעול באלימות קשה.
כפי שאברמוביץ' תארה זאת מאוחר יותר:
"ההתנסות לימדה אותי שאם משאירים החלטות בידי הציבור, אפשר להיהרג....
הרגשתי מחוללת: הם גזרו ממני את הבגדים, תקעו לי קוצי ורדים בבטן, אדם אחד כיוון את האקדח לראשי, ואחר לקח אותו ממנו.
אחרי שש שעות בדיוק, כמתוכנן, נעמדתי והתחלתי ללכת לעבר הקהל.
כולם רצו החוצה על מנת להימנע מעימות אפשרי".
באמסטרדם פגשה מרינה את אוליי לאייסיפן (Ulay Laysiepen), אמן פרפורמנס גרמני, שהיה ידוע בשמו הפרטי אוליי.
שניהם נולדו באותו יום (הוא בשנת 1943), אם כי במשטרים שונים לחלוטין: תעודת הלידה שלה הוחתמה בכוכב מחומש, ושלו בצלב קרס.
כאשר החלו את שיתוף הפעולה ביניהם, התמקדו השניים בחקירת מושגים מסוימים; אגו וזהות אמנותית.
זו הייתה תחילתו של עשור של עבודה משותפת שהתאפיינה בהשפעה הדדיות של שני האמנים, זה על יצירתו של זו ולהפך.
כל פרפורמר התעניין במסורות שמקורן בירושות התרבותיות שלהם והתשוקה לטקסיות.
כתוצאה מכך, החליטו ליצור ישות משותפת הקרויה בשם "האחר", ודיברו על עצמם כעל חלק מ"גוף דו ראשי".
הם התלבשו והתנהגו כמו תאומים, ובין השניים שררה מערכת יחסים של אמון מוחלט.
בשעה שהגדירו את זהותו של "האחר", נעשו הזהויות האינדיבידואליות שלהם פחות נגישות.
בניתוח של זהויות אמנותיות של הרוח, צ'ארלס גרין ציין כי מעשה זה - העבודה המשותפת - איפשר הבנה עמוקה יותר של האמן כפרפורמר - כאמן מייצג, כיוון שזה הוביל ל"בחינה קפדנית של עצמי הניתן להשגה דרך האני האמנותי".
בדיון על התקופה הזו ביצירתה, אברמוביץ' אומרת: "הבעיה העיקרית במערכת היחסים הזאת הייתה השאלה- מה לעשות עם האגואים של שני האמנים.
הייתי צריכה למצוא דרך להשקיט את האגו שלי, כפי שגם הוא עשה, כדי ליצור משהו כמו מצב אנדרוגני, לו קראנו 'מוות העצמי'".
על מנת ליצור את המצב הזה של "מוות העצמי", שני האמנים יצרו מיצג במסגרתו חיברו בין הפיות שלהם תוך כדי שאיפת החמצן האחד מגופו של השני, עד שלא נותר בריאותיהם חמצן לנשימה.
לאחר 17 דקות בדיוק מתחילת הפרפורמנס נפלו השניים לרצפה ללא הכרה כשריאותיהם מלאות בפחמן דו-חמצני.
יצירה זו ביקשה לבחון את רעיון היכולת של היחיד לספוג את חייו של אדם אחר, תוך כדי תחלופה ויצר ההרס העצמי של היחיד.
בעבודה "האוהבים" משנת 1988, אברמוביץ' ואוליי הם החליטו לעשות מסע רוחני שיסיים את הקשר ביניהם, לאחר מספר שנים של יחסים רוויי מתחים.
השניים צעדו לאורך החומה הסינית, זה מול זה.
כל אחד מהם החל את המסע בצד מנוגד, עד לפגישתם הייעודה באמצע החומה.
אברמוביץ' תארה זאת כך: "הצעידה הזאת הייתה לדרמה אישית מוחלטת.
אוליי התחיל ממדבר גובי ואני מרכס טאנג-שאנג במזרח, מהים הצהוב".
לאחר כשלושה חודשים הסתיים המסע והשניים נפגשו.
אברמוביץ אומרת כי רעיון הצעידה הזו הגיע אליה בחלום.
הוא סיפק לה את מה שהיא החשיבה לדרך מקובלת, לסיום הולם למערכת יחסים רווית מיסטיות, אנרגיה ותשוקה.
מאוחר יותר תארה את התהליך: "היינו צריכים צורה מסוימת לסיים את מערכת היחסים הזו, אחרי ההליכה העצומה והממושכת הזו אחד לעבר השני, זה אנושי מאד.
ניתן לומר שבצורה מסוימת זה יותר דרמטי, זה כמו סיומת של סרט...
כי בסופו של דבר את באמת לבד, לא משנה מה את עושה".
אברמוביץ' מסרה כי במהלך ההליכה שלה על החומה בחנה מחדש את הקשר שלה לעולם הפיזי והטבע.
היא הרגישה כי המתכות באדמה השפיעו על מצבי הרוח שלה וההוויה הקיומית, והירהרה במיתוסים הסיניים בהם מתוארת החומה הסינית כ"דרקון של אנרגיה".
משנת 2000 הפיקה וביימה מספר סרטים קצרים, שבחלקם אף שיחקה בעצמה.
בשנת 2005 הופיעה אברמוביץ במוזיאון גוגנהיים במיצג של ברוס נאומן הנקרא "Body pressure".
היא הציגה את היצירה החל מ-9 בנובמבר 2005 במשך שבעה לילות רצופים.
בלילות אלו היא החייתה את עבודתם של חמישה אמנים משנות ה-60 וה-70, בנוסף להצגת שתי עבודות נוספות שלה, האחת "Lips of Thomas" שהוצגה בשנת 1975 והאחרת "Entering the Other Side" נוצרה במיוחד עבור התערוכה.
רשימת האמנים המלאה של המוצגים שהוצגו על ידי מרינה אברמוביץ בגוגנהיים:
בין התאריכים 14 במרץ ל-31 במאי 2010, התקיימה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, תערוכת רטרוספקטיבה והצגה מחודשת של מופעי פרפורמנס של אברמוביץ'.
זו הייתה התערוכה הגדולה ביותר של אמנות פרפורמנס שאי פעם התקיימה במוזיאון ה-MoMA.
במהלך התקופה בה התקיימה התערוכה, הציגה אברמוביץ' את "האמנית נוכחת", מופע בן 730 שעות ו-30 דקות, בהן ישבה האמנית בשקט מוחלט וללא תנועה ומבקרים הוזמנו להתיישב מולה למשך מספר דקות בכל פעם.
הצלם האיטלקי מרקו אנלי (Marco Anelli) תיעד את המבקרים ויצר פורטרטים של כל אדם שביקר בתערוכה ובחר לקחת חלק במופע ולהתיישב מול אברמוביץ'.
התמונות הללו פורסמו באתר התמונות פליקר, קובצו בספר והוצגו כתערוכה בפני עצמה בגלריית דנציגר בניו יורק.
אברמוביץ' העידה כי הצגת המופע שינתה "לגמרי" את חייה וטענה כי העובדה שליידי גאגא הגיעה לבקר בתערוכה סייעה בהעלאת הפופולריות של התערוכה בקרב קהל צעיר.
"קהל שלרוב לא מבקר במוזיאון, שכלל לא אכפת לו מאמנות פרפורמנס ואפילו לא יודע במה מדובר החלו להגיע בזכות ליידי גאגא".
בן זוגה לשעבר, אוליי לאייסיפן (Ulay Laysiepen), הגיע במפתיע לערב הפתיחה של התערוכה.
התערוכה כולה תועדה בסרט התיעודי "Marina Abramović: The Artist is Present", העוסק בחייה ובמיצג.
הסרט שודר ברשת הטלוויזיה האמריקנית HBO.
ב-2009 כיכבה אברמוביץ' בסרטה של קיארה קלמנט "Our City Dreams" ובספר הנושא את אותו שם.
חמשת האמנים שהוצגו בספר, ביניהם סוון (Swoon), גאדה עמר (Ghada Amer), קיקי סמית' (Kiki Smith) וננסי ספרו, "אוחז כל אחד בתשוקה ליצירה בלתי נפרדת מהמחויבות שלהם לניו יורק", לטענת העורך.
בינואר 2011, כיכבה אברמוביץ' על שער המגזין ELLE בסרביה, כפי שצולמה על ידי הצלם דוסאן רלג'ין (Dušan Reljin).
בספר מדע בדיוני ושמו "2312" שחיבר קים סטנלי רובינסון הוא מכנה מיצגי אמנות בשם "אברמוביצ'ים" (abramovics).
מרינה אשקלון היא מרינה בינלאומית לספנות ולתיירות.
תכנון המרינה החל בשנת 1987 על ידי "החברה הכלכלית לאשקלון", לאחר שבתוכנית מתאר ארצית - תמ"א 13, שאושרה ביולי 1983, הוקצה שטח באשקלון להקמת מעגנה כחלק מתוכנית ארצית להגדלת מספר מקומות העגינה בישראל לסירות קטנות יאכטות וסירות מפרש פרטיות.
המכרז להקמת המרינה פורסם בן יונה 1991.
בדצמבר 1991, זכתה בזיכיון להקמת המרינה קבוצה בה היו שותפים, חברת מרכזי שליטה, בבעלות איש העסקים מוטי זיסר, איש העסקים מוזי ורטהיים וקבוצת האחים עופר.
לצורך הקמת הפרויקט הוקמה שותפות מוגבלת בשם "מרינה אשקלון 1992" (אשר חברת "אחים עופר הנדסה ופיתוח בע"מ" היוותה בה השותף הכללי, מנהל השותפות).
במסגרת הסכם הזיכיון שנחתם בין השותפות לעיריית אשקלון, השותפות בנתה את המרינה וייבשה שטחים בתוך הים, וכחלק מן התמורה, קיבלה 3 מגרשים לבנייה הנמצאים בעורף המרינה.
בשנת 1997 ניהלו משא ומת עם קבוצת קלאב מד ועם חברת הייאט לניהול מלון וכפר נופש כחלק מהפרויקט.
אך במקום זאת מכרו את המגרשים שקיבלו ליזמים אחרים שבנו במקום דירות נופש.
קבוצת האחים עופר יצאה מהפרויקט בשנת 2001.
בשנת 2006, חתם איש העסקים אלי אלעזרא (שניהל את "החברה הכלכלית לאשקלון" בעת שהוקמה המרינה) על הסכם עם "שותפות מרינה אשקלון", על הקמת קניון בן 9,000 מ"ר.
בשנת 1997, פרסמה מבקרת המדינה מרים בן-פורת, דו"ח בו ביקורת על הטבות הניכרות שקיבלו מוטי זיסר, יולי עופר ומוזי ורטהיים בפרויקט.
המבקרת מצאה כי היזמים קיבלו לכיסם 5.25 מיליון דולר, שהיו כמעט כל הסיוע הממשלתי לפרויקט.
בן-פורת קבעה, כי "לאור ההטבות שניתנו ליזמים, היה מקום לפרסם מכרז חדש, אשר יכלול תנאים אלו, כאשר ניתן להניח שבמקרה כזה היו מתקבלות הצעות רבות יותר".
במעגן מקומות עגינה לכ־650 סירות.
המרינה מהווה מרכז ים תיכוני למשטים ולאירועי ספורט שונים ומארחת מעת לעת משטים חשובים ובינלאומיים, כגון: "משט ה־EMYR" ו"משט הערים".
בית מינהלת המרינה מספק את השירותים הדרושים לעוגנים ולמעגנה, בהם אחזקה, שירותי מנהלה ומגדלור המרינה.
במתחם המרינה קומפלקס המשלב דירות נופש, מסעדות, בתי קפה, פעילויות ספורט, מרכז לחינוך ימי, מועדון צלילה ועוד.
כמו כן, פועלת במתחם נקודת משטרה האחראית על ביקורת הגבולות.
במתחם המרינה ישנו קניון קטן ושטחי מסחר שונים כגון מסעדות, בתי קפה, משרד ניהול והסברים על המקום.
קו החוף של אשקלון מצפון למרינה נסוג בין 1987 ל-2017 ב-55 מטר.
בשנת 2009, בדק משרד מבקר המדינה את התמודדותם של השלטון המקומי והמרכזי עם סוגיית הרס המצוקים לאורך חוף הים התיכון בישראל.
דו"ח המבקר מצא שמבנים ימיים, בעיקר המרינות שנבנו באשקלון ובהרצליה, החמירו את הרס המצוקים.
החל משנת 1996 ,משהחלו להתברר ממדי הנזק שנגרם למצוק באשקלון בעקבות בניית המרינה, ביקשו "החברה הכלכלית לאשקלון" ועיריית אשקלון להקים מערכת של שוברי גלים להגן על החוף והמצוק.
הוועדה לשמירת הסביבה החופית דרשה מהעירייה לבצע בדיקות ומדידות ולבחון פתרונות נוספים, אולם העירייה לא ביצעה את הדרישות וזנחה את הטיפול בתוכניות להגנת המצוק בנימוק שאין לה התקציבים הדרושים לכך.
עוד הועלה כי פעולות הניטור והמעקב אחר מצב החוף, שהיה על החברה הכלכלית והעירייה לבצע בעקבות הקמת המרינה, לא בוצעו כנדרש ולא יכלו לשמש בסיס לקבלת החלטה.
במרץ 2005, קיימה הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת, דיון בנושא הרס המצוק באשקלון.
המשרד להגנת הסביבה המליץ לבדוק את האפשרות של התקנת מערכת גיאוטיובים (שוברי גלים מטובעים - גלילי שקים הממולאים בחול ים), להגנה על המצוק מצפון למרינה, זאת בתור פתרון זמני.
אי פיקוח ואי-הקפדה על ביצוע המערכת כנדרש גרמו לכישלונה.
בסוף 2013 הוקמה "החברה הממשלתית להגנות מצוקי חוף הים התיכון", שביצעה ב-2015 הגנה ימית באמצעות הזנת חול בכמה מוקדים לאורך חוף אשקלון, אך ב-2019 התברר שההגנה אינה יעילה ומלון הרלינגטון, הניצב כ-17 מטר מקצה המצוק נמצא בסכנת קריסה.
ממעגנה זו יוצא אחת לשנתיים שיוט הערים המתקיים לאורך חופי ישראל מאז 1939.
מרינה מנישק (1588–1614; בפולנית: Maryna Mniszech, ברוסית: Марина Мнишек) הייתה בתו של וויוודה פולני, אשתו של דמיטרי הכוזב הראשון, שהייתה משתתפת פעילה באירועי תקופת הצרות ברוסיה הצארית בתחילת המאה ה-17.
מרינה מנישק הכירה את דמיטרי הכוזב הראשון בשנת 1604. ככל הנראה הייתה מודעת לכך שאין הוא הנסיך האמיתי, אך תחת השפעת הכמורה הקתולית ורצונה להיות צארינה, הסכימה להתחתן איתו.
במהלך האירוסין הובטח לה שהיא תקבל לשליטתה את ערי נובגורוד ופסקוב, תוכל לשמור על הדת הקתולית ובמידה ודמיטרי לא יצליח לתפוס את השלטון תוכל להתחתן עם מישהו אחר.
ב-3 במאי 1606 היא הגיעה למוסקבה ו-5 ימים מאוחר יותר התחתנה ונהפכה להיות צארינה רוסית.
במהלך המהומות של 17 במאי היא לא נהרגה ונשלחה לאביה.
בהוראת וסילי שויסקי במהלך שנתיים (אוגוסט 1606 - יולי 1608) כל משפחת מנישק התגוררה בירוסלבל.
במסגרת שיחות בין רוסיה הצארית לבין פולין סוכם שמרינה מנישק תחזור למולדתה ותפסיק להיקרא "צארינה רוסית".
במהלך הנסיעה לפולין היא נתפסה על ידי תומכים של דמיטרי הכוזב השני והועברה למחנה שלו.
ב-5 בספטמבר 1608 התקיים טקס בו הודיעה שהוא למעשה בעלה שניצל בנס.
לפי מכתביה למלך פולין ולאפיפיור היא סבלה קשה בתקופה זו.
בתקופה זו נולד לה בן.
בשנת 1610, לאחר ניצחון הכוחות הפולנים על צבא רוסיה הצארית היא הופיעה בפרברי מוסקבה.
לאחר שהאצולה המוסקבאית נשבעה אמונים למלך פולין כצאר רוסי, הוצע למרינה מנישק לוותר על השאיפות שלה ולחזור לפולין.
היא סירבה וכתוצאה מכך, מעתה הייתה צריכה להסתתר גם מהפולנים.
עד לתחילת 1611 היא ובנה התגוררו בקלוגה תחת הגנת תומכי דמיטרי הכוזב השני (שכבר נהרג).
לאחר מכך היא עברה לקולומנה והצליחה לשכנע את תומכי דמיטרי הכוזב השני להכריז על בנה כיורש העצר של רוסיה.
עם התקדמות הכוחות הרוסים שהתנגדו לשליטה פולנית במדינה למוסקבה, היא נמלטה לריאזן ולאסטרחן.
לאחר בחירת מיכאל הראשון, צאר רוסיה לכהונה תושבי אסטרחן דרשו ממנה ומתומכיה לעזוב את העיר.
באזור נהר אוראל היא נתפסה על ידי כוחות הצאר החדש וביולי 1614 הועברה למוסקבה.
בנה וראש תומכיה הוצאו להורג מיד, מועד פטירתה המדויק אינו ידוע.
מרינה הרצליה היא מרינה השוכנת לחופה של העיר הרצליה, מדרום למלון דן אכדיה, ובעורפו של תל מיכל.
המרינה משתרעת על-פני שטח של כ-500 דונם.
על מחצית מהשטח שוכנים המעגן והמספנה, מבני ההנהלה הכוללים בין היתר את מנהלת המרינה, משטרת הגבולות והמכס, מבנים לחינוך ימי, תחנת דלק ובתי מלאכה.
המחצית השנייה כוללת שטחים ציבוריים פתוחים, שטחי נופש ותיירות ושטחי מסחר.
במעגן המחולק לשלושה אזורים, 680 מקומות עגינה לכלי שיט שאורכם המרבי הוא עד 35 מטרים, והמזחים מצוידים בחשמל, מים וטלפון.
כעניין שבשגרה עוגנים במרינה כ-580 כלי שיט.
פתחה של המרינה פונה לכיוון צפון, כדי שלא ייסתם על ידי חול הנישא על ידי זרמי הים מכיוון דרום, ומשני צדדיו ניצבים שני מגדלורים.
המספנה משתרעת על פני שטח של שמונה דונם בדרומה של המרינה, והיא החלה לפעול בחודש ינואר 2000. במקום מתבצעים תיקונים ותחזוקה לכל סוגי כלי השיט, והסירות מועלות אל הרציף בעזרת מנוף המסוגל להרים משקל עד 50 טון, או בעזרת טרקטור הגורר אותן במעלה שיפוע.
ניתן לאחסן במספנה עד 75 כלי שיט.
שטח המרינה פתוח לקהל הרחב, ובכלל זה שובר הגלים שאורכו יותר מקילומטר, והמתפקד גם כמעין טיילת.
במתחם המרינה מערך גדול של דירות נופש, מסעדות, ובתי קפה, וצמוד אליה קניון ארנה הרצליה ובו חנויות ומסעדות.
מספר חברות מקיימות במרינה פעילות ימית ופעילויות ספורט ובידור.
הפרויקט כולל בית מלון מרשת "ריץ קרלטון" עם כ-200 חדרים ודירות נופש, שהושק בשנת 2013.
במרץ 2015 נפתח מלון "הרודס הרצליה" בקצה חצי האי שבמרינה.
את הקמת המרינה יזמו משרד התחבורה ועיריית הרצליה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 כחלק מתוכנית ארצית להגדלת מספר מקומות העגינה בישראל לסירות קטנות, יאכטות וסירות מפרש פרטיות.
עם היבחרו של אלי לנדאו לראשות העירייה בשנת 1983 היה לתומך נלהב של הפרויקט ועסק בקידומו.
באוגוסט 1985 אישרה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה תוכנית שיזם לנדאו להקים במקום מוקד תיירותי ואתר נופש ובילוי ציבורי.
על פי התוכנית, המרינה נועדה להיבנות
במימון גורמים פרטיים בתמורה לזכויות בנייה שיינתנו להם במתחם.
לצורך כך שונה ייעודה של הקרקע במתחם ל"אזור תיירות ונופש", בה מותרת בנייה למלונות אך אסורה בנייה למגורים.
בפברואר 1988 פרסם מינהל מקרקעי ישראל מכרז להקמת המרינה.
על פי תנאי המרכז היזם ייבש שטח של 133 דונם, עליו ניתן להקים מלונות ומרכז תיירות, ובתמורה יממן תחילה הקמת מרינה עם 800 מקומות עגינה.
בזיכיון להקמת המרינה זכתה קבוצה בה היו שותפים חברת ישרס (20%), המיליארדר הדרום-אפריקאי נתן קירש (30%) וקבוצה בראשות איש העסקים מוטי זיסר (50%) באמצעות חברת הבנייה "מרכזי שליטה בע"מ".
לצורך הקמת הפרויקט הוקמה חברה בשם "מרינה הרצליה בע"מ", שליושב ראש מועצת המנהלים שלה מונה שוקי פורר.
ביוני 1990, נתן שר הפנים אריה דרעי את האישור הסופי להקמת הפרויקט והבנייה החלה, לאחר שניתן אישור שהשטח לייבוש יגדל מ-133 דונם ל-147 דונם, השטח הנוסף הוגדר שטח לצורכי ציבור.
בעת ההכרזה על תחילת הפרויקט הודיע מוטי זיסר כי במקום יבנה מלון בן 400 חדרים, מרכז כנסים לכ-4,000 איש ו-1,100 יחידות נופש.
הקמת המרינה, שובר הגלים וייובש השטח תוך שנתיים, עד סוף 1992. אך השלמת תוכנית המתאר המקומית וקבלת אישורי הבנייה במתחם התעכבו מספר שנים, עקב מחלוקת על היקף הבינוי.
במקביל החלה חברת "מרינה הרצליה בע"מ" למכור את זכיות הבנייה במתחם ליזמים אחרים, בהם קבוצת האחים עופר, חברת אזורים, חברת אלמוג ים סוף של המלונאי אלי פפושדו וחברת קנדאל פיתוח.
יזמים אלו החלו לתכנן ולמכור דירות מגורים במקום, למרות שלא ניתן לכך אישור וחלקם עוד לפני התחלת הבנייה בפועל.
בשנת 1996, חשף העיתונאי אריה אבנרי, בסדרת כתבות בשם "קומבינה במרינה" שפורסמה בעיתון ידיעות אחרונות, חשדות לשחיתות בהקמת המרינה, בין השאר בהליך הזכייה במכרז ובהגדלת זכויות הבנייה.
בעקבות כך נפתחה חקירת משטרה ובסופו של דבר הועמדו אלי לנדאו, מוטי זיסר ואחרים לדין פלילי, וזוכו מחמת הספק.
ב-1998 עתרה החברה להגנת הטבע נגד הבנייה במקום בטענה כי היזמים ורשויות התכנון (הוועדה המקומית הרצליה, הוועדה המחוזית תל אביב והמועצה הארצית) חרגו מהוראות תמ"א 13 - תוכנית המתאר הארצית לחופים, האוסרות לבנות למגורים במרחק קטן מ-100 מטר משפת הים.
ובדצמבר 1999 קבע נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, אורי גורן, כי השימוש למגורי קבע בדירות שהוקמו במרינה בהרצליה אינו חוקי.
בעקבות פסק הדין וההתנגדות הציבורית לפרויקט הקפיאה ראש עיריית הרצליה, יעל גרמן (שהחליפה את אלי לנדאו ב-1998), אישורי בנייה במתחם והשלמת השטחים הציבוריים והדרכים.
כמו כן ביקשה לבטל את זכייתה של חברת "מרכזי שליטה" במכרז ההקמה, מאחר שלא עמדה בתנאי המכרז.
המרינה שהוקמה קטנה מהנדרש במכרז (535 מקומות עגינה לעומת 800), הוקטן השטח הימי והוגדל השטח המיובש בניגוד לתוכניות המקוריות.
בנוסף, אופן הבנייה וטיב החומרים היה באיכות נמוכה לעומת תנאי המכרז.
בתגובה הגיש מוטי זיסר תביעה אישית נגד גרמן על סך 15 מיליון שקל.
ואילו העירייה תבעה מזיסר ולנדאו 10 מיליון שקל.
במאי 2003 קבע בית המשפט המחוזי שמוטי זיסר אינו נושא באחריות אישית להפרת תנאי המכרז.
בפועל, אחרי עיכובים רבים, נבנו במרינה עד תחילת המאה ה-21 דירות נופש ושטחים מסחריים, אך לא בתי מלון או מרכז כנסים על פי התוכנית המקורית.
באוגוסט 2003, נפתח במתחם קניון ארנה הרצליה, שבנה זיסר באמצעות חברת אלסינט שהייתה אז בשליטתו.
בספטמבר 2003 נפתח כביש עוקף למרינה באורך של 1.1 ק"מ, מקצה הדרום-מזרחי של המרינה ועד לכביש 2.
המרינה עמדה במרכזה של התדיינות משפטית ארוכה, הנוגעת לחוקיות השימוש במבנים במתחם לשם מגורים.
תחילתה בעתירה של החברה להגנת הטבע, אשר טענה כי על חוף הים להיות נגיש לכלל הציבור.
בית המשפט המחוזי בתל אביב קבע ב-1999 כי אין לעשות בנכסים שימוש כדירות מגורים.
בשנת 2006 אישר בית המשפט העליון את פסק הדין ואסר על השימוש בדירות במרינה למגורים, בקובעו כי על הדירות, למעט אלו שנמכרו לפני חודש דצמבר 1999, לשמש כדירות נופש, שבעליהן יצטרכו להשכירן כיחידות מלונאיות.
בתחילת שנת 2010 הורו משרד התיירות ועיריית הרצליה ל-500 רוכשי הדירות במרינה ליישם את הוראות פסק הדין, ולהעמיד את הנכסים להשכרה מלונאית בתוך כשנה, בדרך של התקשרות עם חברת ניהול מלונאית, שתנהל את ההשכרה.
על פי המתווה שנוסח, החל מ-1 באפריל 2011, חויבו בעלי הנכסים להשכירם לתקופה שלא תפחת מ-9 חודשים מדי שנה.
מחקר שערך פרופ' דב צביאלי, ראש תוכנית המוסמך בניהול משאבי ים במרכז האקדמי רופין, מצא שמאז הקמת המרינה נגרם הרס לרצועת החוף, עקב עצירת החול המגיע מהים מכיוון דרום.
ההרס מתבטא בצמצום רוחב החוף החולי המשתרע בין קו המים לבין צוקי הכורכר שמצפון למרינה, עד כדי גלים המתנפצים ישירות לצוקים.
דבר זה גורם לכרסום בצוקים ולהתמוטטותם, כפי שקרה באפולוניה.
כדי לפתור את בעיית סחף החול והרס רצועת החוף מצפון למרינה, ביוני 2020, הצביעו חברי מליאת הוועדה המקומית של הרצליה בעד תוכנית להקמת שבעה שוברי גלים חדשים לאורך חופי הרצליה.
לתוכנית מתנגדים הטוענים ששוברי הגלים יפגעו במערכת האקולוגית, וכי הם יגרמו נזק לפעילות השייט והגלישה בחופי העיר.
תוכנית זו בוצעה לאחר שנים של מחקר שבוצע על ידי המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית.
מרינה אשדוד היא מרינה השוכנת בחוף ימה של העיר אשדוד, מול רובע המרינה ורובע הקריה ("הסיטי"), המרכז העירוני הראשי של העיר.
בתוכנית מתאר ארצית – תמ"א 13, שאושרה ביולי 1983, הוקצה שטח באשדוד להקמת מעגנה כחלק מתוכנית ארצית להגדלת מספר מקומות העגינה בישראל לסירות קטנות יאכטות וסירות מפרש פרטיות.
"חברת אשדוד - בוני ערים בע"מ", שהייתה בעל הזיכיון להקמת העיר אשדוד, החלה לתכנן הקמתה של מרינה כחלק ממתחם תירות ונופש.
במקביל החלו יזמים שונים לפנות לעירייה ומינהל מקרקעי ישראל בבקשה לחכור את השטח לטובת הקמת המיזם, או להקים בתי מלון סמוך למיקומה המתוכנן.
באפריל 1994, זכתה בזיכיון להקמת המרינה קבוצה בה היו שותפים, קבוצת אשטרום (55%), חברת "מגור החזקות" של איש העסקים עודד רונן (25%) וחברת "דיור ב.פ." (20%) (שהייתה אז בבעלות בנק הפועלים).
לצורך הקמת המיזם הוקמה חברה בשם "המרינה הכחולה בע"מ".
החברה חתמה על הסכם עם עיריית אשדוד, "החברה העירונית לפיתוח אשדוד" ומינהל מקרקעי ישראל, לפיו יוענקו לה זכויות חכירה בקרקע בשטח של כ-208 דונם לבניית שטחי מגורים, מלונאות לסוגיה, מסחר ומשרדים.
בסמוך לחתימת הסכם ההקמה, שילמה החברה למינהל כ-111 מיליון שקל.
על פי הסכם, היה על החברה להקים את המרינה, הכוללת מעגנה לכ-550 כלי שיט, ולתפעל אותה בחכירה למשך 20 שנה.
הקמת המרינה הושלמה ב-1998, אך פתיחתה התעכבה לאחר שעמותת אדם טבע ודין ניהלה מאבק ציבורי ומשפטי נגד היזמים ונגד העירייה.
בטענה, כי בניית המרינה תגרום נזק בלתי הפיך לחופי אשדוד.
בנוסף התנגדה מפקדת חיל הים, באמצעות משרד הביטחון, לאישור לתוכנית "עורף המרינה" במשך כשנתיים וחצי.
מאחר שלטענתה, התוכנית עשויה לפגוע במתקני חיל הים ובפעילותו המבצעית באזור.
בספטמבר 1998, אישרה סופית את התוכנית הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה במחוז הדרום, לאחר שמשרד הביטחון הסיר את התנגדותו.
תוכנית "עורף המרינה" כללה זכויות בנייה בהיקף של 235 אלף מ"ר, לבניית 1,000 חדרי מלון, 1,000 דירות נופש, ועוד 25 אלף מ"ר של שטחים מסחריים ומבני ציבור.
בדצמבר 1999, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה באשדוד, את מיזם המגורים הראשון המתוכנן להבנות בעורף המרינה.
במסגרת המיזם הוקמו בשלב ראשון שלושה מגדלי מגורים בגובה של 20 קומות.
באוקטובר 2002 מכרה "המרינה הכחולה" מגרשים לבנייה במיזם ל-6 חברות, ביניהם בוני התיכון וי.ח.
דמרי בניה ופיתוח, תמורת 32.5 מיליון דולר.
בניגוד למיזם מרינה הרצליה, בה אמורים היו המבנים לשמש למלונות או דירות נופש במרינה באשדוד מבני המגורים ב"עורף המרינה" הם במרחק גדול מהמרינה והחוף ואשרו כדירות מגורים.
חלק גדול מרוכשי הדירות במיזם היו תושבי חוץ, רבים מהם צרפתים.
המרינה הייתה אמורה להשתלב בטיילת העיר אשדוד, ובנוסף לכ-1,000 יחידות דיור שרובן נבנו, היה אמור להיבנות אזור מסחרי, משרדים ובתי מלון, שטח ציבורי פתוח עם גינון וכן אגם מי ים.
אך היזמים ביקשו לשנות את תוכנית המתאר של המיזם ולהגדיל את הבנייה למגורים על חשבון במקום השטחים שנועדו לבתי מלון, מסחר ומשרדים.
ומאז הקמת המיזם, השטח בין המרינה עצמה למיזם המגורים נשאר לא מפותח.
באוגוסט 2019 הודיעה עיריית אשדוד על תחילת העבודות להקמתו של האגם המלאכותי והשטח הציבורי הפתוח סביבו.
בפברואר 2019 פקע הזיכיון של חברת "המרינה הכחולה" להפעלת המרינה, עיריית אשדוד החלה במשא ומתן עם רשות מקרקעי ישראל להעביר לאחריותה את תפעול המרינה.
צורתו של אגן העגינה קרובה לעיגול ובמרכזו רציף הנשלח כזרוע למרכז האגן.
הרציף בנוי בדומה למנורה והוא שולח שלושה רציפי אצבע לכל צד.
במרינה יש כ-550 מקומות עגינה.
חברת אשדוד-ים מפעילה במקום מספנה ובה מנוף בעל יכולת הרמה של 50 טונות, בית ספר למשיטי אופנועי ים וסירות וכן חנות לכלי עבודה, ציוד ימי ציוד דיג וצלילה.
עוד פועלים במרינה שלוחה של בית הספר אורט ימי אשדוד, מספר קבוצות של עמותת זיו נעורים, מועדון גלישה ושיט, מוסך לתיקוני מנועי כלי שיט וכן יאכטות לסיורים לאורך מישור החוף הדרומי.
המרינה גרמה מאז הקמתה לשינויים ברצועת החוף, עקב עצירת החול המגיע מהים מכיוון דרום.
השינוי העיקרי מתבטא בצמצום רוחב החוף וצמצום כמות החול לאורך החופים באזור שמצפון לנמל אשדוד, כך שנותרו בהם רק סלעים.
מכיוון שכך, בוצעה בו הזנת חול מלאכותית.
מצפון למרינה ועד לנמל אשדוד יש תופעה הפוכה של הצטברות חול והגדלת שטח החוף.
מרינה נעמת (בפרסית: مارینا نعمت; נולדה ב-22 באפריל 1965) היא סופרת קנדית ילידת איראן.
נעמת נולדה בטהראן, איראן למשפחה נוצרית.
סבה וסבתה מצד אימה היו רוסים.
ב-1982, בהיותה בת 17, שלוש שנים אחרי המהפכה האיראנית, נעצרה נעמת בגלל מאמר שכתבה לעיתון בית הספר המבקר את הממשלה החדשה.
היא ישבה שנתיים בכלא אווין, בית סוהר לאסירים פוליטיים שפעל עוד מימי השאה.
בזמן מאסרה היא עונתה באכזריות, נידונה למוות ואף הועמדה כבר מול כיתת היורים אולם עלי, סוהר בכיר וחבר משמרות המהפכה, שהחליט שהיא תהיה אשתו, הציל אותה אך אילץ אותה להתאסלם ולהינשא לו בעודה אסירה בכלא.
ברבות הימים נרצח עלי באיראן, אך משפחתו סייעה לה להשתחרר בשחרור מוקדם.
היא נישאה, בניגוד לחוק האיראני עם אהובה-מנוער הנוצרי, והם יצאו מטהראן ב-1991. השניים היגרו לקנדה (דרך הונגריה), הם מתגוררים בטורונטו ולהם שני בנים.
ב-2007 כתבה את ספרה "האסירה מטהראן", שמגולל את קורותיה באיראן.
הספר היה רב-מכר ויצא לאור ב-28 מדינות.
נעמת זכתה על הספר בפרס הכבוד האנושי מטעם הפרלמנט האירופי ובפרס גרינזיין קאבור האיטלקי.
ספרה השני "אחרי טהראן" משנת 2010 מספר על חייה החדשים במערב.
האסירה מטהראן: סיפור חיים (2006), תרגמה מאנגלית: אינגה מיכאלי, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2010.
אחרי טהראן: חיי החדשים (2010), תרגמה מאנגלית: שרה ריפין, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2011.
בהיותה אסירה בכלא אווין אולצה נעמת להתאסלם ולהינשא בנישואין כפויים לסוהר, אותו היא מכנה בספרה עלי מוסאווי.
לאחר שחרורה היא שבה לדתה הנוצרית.
היא מתגוררת בטורונטו, נשואה ואם לשני בנים.
היא מרצה בנושאי מאבק בעינויים, ומלמדת בקורסים לכתיבה יוצרת באוניברסיטת טורונטו.
מרינה בלטוב (נולדה ב-1957) היא כוריאוגרפית, במאית תיאטרון ומורה לתנועה ישראלית.
מרינה בלטוב היא בת להורים מהנדסים.
היא נולדה, גדלה ולמדה בתיכון בעיר ריאזן ברוסיה, אותו סיימה ב-1974. באותה שנה החלה ללמוד בפקולטה להיסטוריה ואנגלית באוניברסיטה הפדגוגית של העיר ריאזן.
ב-1977 החלה לעבוד ככוריאוגרפית עם קבוצת השחקנים "רונד" באוניברסיטה הפדגוגית של ריאזן.
ב-1979 סיימה את האוניברסיטה והתחילה לעבוד ככוריאוגרפית בתיאטרון ילדים ונוער.
ב-1981 החלה ללמוד בפקולטה לכוריאוגרפיה באקדמיה הרוסית לאומנויות התיאטרון (גיטיס) במוסקבה.
ב-1984 התחילה לעבוד ככוריאוגרפית בקבוצת הרקדנים "ג'נג", התחילה לעבוד בקולנוע באולפנים "מוספילם" ו"לנפילם" ולעשות כוריאוגרפיה בתיאטראות המובילים במוסקבה, כגון "לנקום", "מחט", "סוברמניק", במרכז על-שם מרכהולד ובתיאטרון של אולג טבקוב.
ב-1990 עלתה מרינה בלטוב לישראל, ביחד עם בעלה, העיתונאי אדוארד בלטוב.
באותה שנה התחילה לעבוד כמורה לתנועה וכוריאוגרפיה בסטודיו למשחק ניסן נתיב, בו היא מלמדת מאז ועד היום (2012) ועושה כוריאוגרפיה לכל הצגות הסטודיו.
בשנים 1990–1996 הייתה בלטוב מורה לתנועה וכוריאוגרפיה בהפקות בית הספר למשחק בית צבי.
בשנים 1996–1998 שימשה כמורה לתנועה באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן לימדה בסטודיו למשחק של יורם לווינשטיין ובסמינר הקיבוצים.
מרינה בלטוב עשתה כוריאוגרפיה בתיאטראות הקאמרי, בית ליסין, הבימה, גשר, באר שבע, החאן, חיפה, הסימטה, אנסמבל עיתים של רנה ירושלמי, תיאטרון ילדים ונוער, יידישפיל ועשתה כוריאוגרפיה למחזות זמר ולאופרה.
החל משנת 1996 מעניקה בלטוב ייעוץ תנועתי לאנסמבל עיתים של רנה ירושלמי.
בשנת 2006 הקימה את עמותת זיגוטה — המפעילה כיום את מרכז התרבות "המרץ2" בקרית המלאכה, דרום תל אביב.
החל משנת 2005 היא שימשה כבמאית של אנסמבל "זיגוטה" ביחד עם תלמידתה לשעבר נתלי שילמן.
עשתה שתי עבודות ("אוטוטו" ו"מי מצלצל בדלת") ביחד עם במאי התיאטרון אילן תורן.
בלטוב ביימה הצגות בתנועה בסטודיו למשחק ניסן נתיב, בהן כמה שביימה לבד בלי טקסט: "פלונטר" (1997), "פרלמנט שואו" - הפקה משותפת עם תלמידים מבית הספר "L'ecole de passage" מפריז (1998), "קו 5" - הפקה משותפת עם תלמידים מבית הספר "גיטיס" במוסקבה (1999).
עוד כמה שהן פרי עבודה משותפת עם נתלי שילמן "הלו", "התיבה", "הטריפ של ציונה", "עובר ושב", "עד בלי ירח" ו"הדייר חיימוביץ'".
לאחרונה עשתה כוריאוגרפיה למופע של מוזיקה ושירה של להקת "ג'וריתמיקס" (2011), השרה שירים ביידיש בסגנון איטלו-דיסקו ועשתה כוריאוגרפיה לסרטה של תמר ירום "לילה ועוד לילה" (2012).
בלטוב רקדה ועסקה בהתעמלות מגיל שבע עד לאוניברסיטה, אז עברה לעסוק בכוריאוגרפיה.
בישראל רקדה במופעים עם ענת שמגר.
רקדה במופעי אימפרוביזציה עם מוזיקאים שונים, בהם עם מוזיקאי הג'אז סלבה גנלין.
מרינה בלטוב נשואה בשלישית לאיש העסקים רוג'ר גראס, בנו של איש העסקים המנוח אלכסנדר גראס.
לה שני בנים: דניל בורובין, העוסק בתאורה לקולנוע וניקולאי בלטוב, איש הייטק.
פרס התיאטרון הישראלי לכוריאוגרפיה לעונת 2003–2004 עבור ההצגה "צור וירושלים" בתיאטרון בית ליסין.
פרס התיאטרון הישראלי לכוריאוגרפיה לעונת 2000–2001 עבור ההצגה "השטן במוסקבה" בתיאטרון גשר.
פרס התיאטרון הישראלי לכוריאוגרפיה לעונת 1999–2000 עבור ההצגה "ים" בתיאטרון גשר.
הצגה בתנועה על זוגיות בכל מיני צורות, על בגידות ואי-הבנות בתוך הזוגיות.
נעשתה בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
סאטירה פוליטית שמצביעה על כך שאין טעם למלחמה, הצגה אגרסיבית ומינית מאוד.
הפקה משותפת עם תלמידים מבית הספר "L'ecole de passage" מפריז, הופיעה בפריז.
ההצגה עוסקת בילד אהוב שגדל ונהפך לרוצח.
כשילד נולד – כולם אוהבים אותו, יום אחד הוא נכנס לאוטובוס שמלא באנשים שאהבו אותו במסיכות אחרות.
זהו ניסיון להבין איך מילד קטן שכולם אוהבים הוא הופך להיות טרוריסט ומה הוא הורס.
הפקה משותפת עם תלמידים מבית הספר "גיטיס" במוסקבה.
שדרן רדיו שמקבל בתוכניתו שיחות אישיות של מאזינים שמספרים סיפורים על חייהם הפרטיים: אהבה, בגידה, אמא שכותבת מכתב לילדה והוא אינו עונה לה.
זהו מיקס של מבט תל אביבי.
בלטוב ביימה ביחד עם נתלי שילמן שגם כתבה, המלחין היה רן בגנו.
טקסטים של הסופר הסרבי מילוראד פאביץ', שמלאים סוד ושירה.
מספר על אהבתם של טימופיי, פליט סרבי ולילי, בת למשפחה בורגנית צרפתית, המכירים בפריז ומנסים לחיות ביחד ולאהוב.
זוהי תולדותיה של התשוקה בגניאולוגיה של משפחה.
עוסקים במי אני, מי המשפחה שלי ותולדותיה של התשוקה.
בלטוב ביימה ביחד עם נתלי שילמן.
הצגה שמתחילה ביפו העתיקה כמו טיול ואז קהל נכנס לתיאטרון.
העבודה עוסקת באמא ששואלת מדוע היא צריכה לתת את הילד שלה לצבא ויוצרת אנלוגיה עם אנדרומדה, שהיא קורבן למפלצת שבאה כל שנה והעם צריך לתרום אותה.
בלטוב ביימה ביחד עם נתלי שילמן, כתב עומרי ייבין, הלחין אורי פרוסט.
מה זה בן-אדם ממבט של יצור שבא מפלנטה אחרת ומנסה להשתלב בחיי בני האדם.
האנשים הם רגשיים ופועלים מתוך אמוציות בעוד שהוא פועל מתוך ההיגיון ולא מתוך הרגש.
כל זמן שהוא רציונלי לא מבחינים בו, מאוכזב מן היחס הוא כועס, מבולבל ונעלב, ברגע שהוא מביע רגשות, החברה האנושית מתחילה לשים לב אליו והוא מצליח ליצור אינטראקציה עם בני האדם.
המופע שילב קטעי וידאו של נוף עירוני ביחד עם תמונות טבע המלוות במוזיקה ובתנועה.
בלטוב יצרה ביחד עם עומרי יבין וביימה ביחד עם נתלי שילמן.
עשרה סיפורים מן הספרות העברית המודרנית, המתרחשים בתל אביב.
ביימה ביחד עם אילן תורן.
השראה מאיטלו קאלווינו וזאב שצקי.
כל הדברים הרעים בתוך האדם שהגיעו ביחד עם הבנייה של העולם.
בלטוב ביימה ביחד עם נתלי שילמן, הלחין ירון ירקוני.