tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היישוב נמצא בדרום יהודה, 26 קילומטרים של נסיעה מקריית ארבע, ו-29 קילומטרים של נסיעה ממרכז באר שבע.
בינואר 2019 הוקמה במקום החווה החקלאית חוות יהודה, על ידי אלישיב ורוני נחום.
ב-5 ביוני 2020 הציתו מחבלים ערבים 450 דונם משדות החווה.
בינואר 2023 איים ראש עיריית דאהרייה בהג'ת אלג'בארין על בעלי החווה אלישיב נחום.
באותו שבוע ביצע מחבל פיגוע דקירה בחווה.
המחבל דקר את נחום ופצע אותו באורח בינוני, לפני שחשמלאי ששהה במחיצתו של נחום ניטרל אותו בירי שלושה כדורים מנשקו.
ביום ירושלים ה'תשפ"ה, 26 במאי 2025, החליט הקבינט המדיני-ביטחוני להכשיר את היישוב, לצד 21 יישובים נוספים, על פי תכנונה של מנהלת ההתיישבות.
ועדת השמות הממשלתית אישרה את יונדב, ששימש כשם זמני של המקום.
ב־25 ביולי 2025 מחבל חמוש בסכין ניסה לבצע פיגוע דקירה בחווה, ובהמשך נקבע מותו.
ב־28 בדצמבר 2025 חתם מפקד פיקוד מרכז אבי בלוט על צו המגדיר את יונדב כיישוב וקובע עבורו תחום שיפוט.
יונה (שם מדעי: Columba), היא סוג של עוף ממשפחת היוניים ובתוכו מספר מינים.
בהרבה תרבויות היונה היא סמל לשלום.
קול היונה מכונה בעברית הֶמְיָה.
פירוש מקור השם המדעי של היונה (Columba) הוא "שחייה".
כך מתאר המחזאי היווני אריסטופאנס את היונה כשהיא נראית כ'שוחה' באוויר.
ישנה השערה שגם השם האנגלי 'dove' קשור לשחייה או צלילה, מהשורש בשפות הגרמאניות שממנו נגזרה גם המילה dive.
קוֹלוּמְבַּרְיוּם ('columbarium') מלטינית - מערות לגידול יונים, ניתן למצוא כמה ממערות אלה במקומות שונים בארץ בעיקר באזור בית גוברין, מערות אלה קיימות מהתקופה ההלניסטית.
ישנם כ-318 מינים של יונים.
היונים מונוגמיות, ומחליפות בני זוג רק במקרה של מות אחד מבני הזוג.
ברגע שהקן מוכן, תטיל הנקבה ביצה וברוב המקרים תטיל ביצה נוספת לאחר יום.
הזכר דוגר מהבוקר עד אחר הצהריים והנקבה דוגרת בערב ובלילה.
כל אחד מבני הזוג מאכיל גוזל אחד מחלב יונים אשר נוצר בגרונם.
זמן הדגירה על הביצים הוא עד 20 ימים בקיץ או עד 25 ימים בחורף.
הגוזלים מוכנים לתעופה כעבור שישה שבועות מבקיעתם.
היונים חיות בממוצע כחמש שנים בטבע, אם כי בשבי נצפו יונים שחיו כ-15 שנים.
היונים החיות בערים הן שייכות למין יונת סלעים, ובדרך כלל אינן עפות יותר מ-20 ק"מ ביום.
מאפיין מוכר של היונים הוא הליכתן כאשר הראש פונה קדימה ואחורה בקצב הצעדים.
למעשה, ראש היונה מתנדנד קדימה בלבד ואילו לאחר מיכן גופה מתקדם בזמן שראשה נשאר במקום - מה שנראה כתזוזת הראש לאחור.
נטען כי יש להליכה זו יתרון ליונים מבחינת הגדלת שדה הראייה שלהן, פרט הכרחי להישרדותן בנוגע לקליטת אויבים ולמציאת אוכל ומחסה.
היונים ידועות כנשאיות ומפיצות של מחלות בקרב בעלי חיים ובני אדם.
מרבית המחלות המופצות על ידי יונים מועברות על ידי הלשלשת שלהן ביניהם: אורניתוזיס, דלקת המוח, דלקת ריאות, סלמונלה וטוקסופלזמוזיס.
היונים נעקצות על ידי מספר סוגים של טפילים (וקטורים) כגון פרעושים, כינים, קרדיות, קרציות ממשפחת האקריות (קרציוני עופות), יתושים, וחרקים עוקצים נוספים.
מחלות נוספות המופצות על ידי יונים הן מחלות תלויות וקטור כגון קדחת מערב הנילוס.
היונים מהוות לעיתים מטרד לבני-האדם.
הן מתגודדות בקבוצות גדולות שמייצרות כמות פסולת רבה באזור מגוריהן.
לעיתים קרובות הן מתמקמות בקרבת מגורי האדם במקומות כגון מסתורי כביסה, גגות, מרפסות וכו' וגורמות ללכלוך, ריח רע, והעברת מחלות; הלשלשת יכולה להווה מצע גידול נוח לטפילים; לשלשת היונים חומצית ובעלת תכונות קורוזיביות, כך שהיא גורמת להרס של מתכות מגולוונות כמו מרזבים ושלדי מתכת.
עד ימינו שרדה הדעה העממית גם בקרב מגדלי יונים, שהיונה מטילה בכל חודש זוג ביצים האחד זכר והשני נקבה, עם הפסקה של ארבעה חודשים בחודשי החורף.
מחקר מדעי ישן טרם מלחמת העולם הראשונה מצא שאכן יש בכל תטולה בדרך כלל שתי ביצים, אבל דווקא לרוב, שתי הביצים הן ממין אחד (או שבשתיהן יש זכרים או שבשתיהן יש נקבות).
עם זאת סך הזכרים וסך הנקבות המוטלות בשנה שווה בדרך כלל.
ואמנם כאשר בצמד הביצים ביצה השונה בגודלה באופן ניכר, יש בביצה הגדולה בדרך כלל זכר, ובקטנה יותר נקבה.
הביצה השנייה מוטלת עד יומיים מהטלת הביצה הראשונה.
הזכר דוגר במשמרת בוקר, והנקבה מהצהריים אל תוך הלילה ועד הבוקר שלמחרת.
משך הדגירה עד לבקיעה הוא כשמונה עשר יום.
המינים הנפוצים בארץ ישראל הם:
יונת הסלע, יונת הבית, יונת ענק, יונת עצים.
במסופוטמיה היו היונים סמל האלה איננה־אשתר אלת האהבה, המיניות, והמלחמה.
כבר בתחילת האלף השלישי לפנה"ס ניתן להבחין ביונים המעטרות חפצי נוי.
מטבעות שנמצאו בתחום השפעת ההתרבות המינואית מופיעה אפרודיטה בדמות יונה, וצלמיות בדמות יונים התגלו במקדש אשתר באשור תוארכו למאה ה-13 לפנה"ס המראה הנשקף מן ה-פרסקו המצוי במארי חושף צלמית יונה ענקית המגיחה מתוך ענפי עץ הדקל צלמית זו עשויה להעיד על האמונה העממית בדבר האלה אשתר העוטה לעיתים בדמות יונה.
היונה היא סמלה של האלה הפיניקית – תנית, ובתקופה הפרסית - במצרים וסוריה, שימשו היונים והתורים שליחים של האלים באופן כמעט בלעדי.
בעלילות גילגמש לאחר שגילה אודות הסופה שעתידה להחריב את העולם משחרר אותנפישתים סנונית, יונה, ועורב כדי למצוא אדמה, אולם בסיפור זה העורב הוא זה ש'מסמן' לגיבור כי זעם האל שכך במעופו והתעכבותו מעל הגופות הצפות על פני מפלס המים היורד.
באזור הלבנט הקדום שמשה היונה כסמל האלה הכנענית אשרה, ייתכן שהמילה היוונית העתיקה 'peristera' נגזרת מהביטוי השמי: ציפור-אשתר, היונים נחשבו קדושות גם לאלה היוונית אפרודיטה ובאזור יוון הקדומה בולטת נוכחותה על גבי כלי חרס מעוטרים בציורי יונים, המופיעות גם במקדש אפרודיטה באתונה.
במהלך הפסטיבל המרכזי שנערך לכבוד אפרודיטה היה מקדשה מטוהר באמצעות דם יונה שהוקרבה עבורה, מאוחר יותר השפעתם התרבותית של היונים נדדה גם לאלה ונוס פורטונה.
בקרב המנדעים היה נהוג להקריב לפני טקס קבורה יונה - המסמלת חיי-נצח, רוח הקודש נזכרת במקומות רבים בברית החדשה.
אחד האזכורים החשובים של רוח הקודש, מתייחס לטבילת ישו בידי יוחנן המטביל, שם היא מתוארת כיונה.
היונה מופיעה לעיתים בציורים בנושאים נוצריים כמוטיב המציין את רוח הקודש ומקורה בבשורה על פי מתי ג,16.
דיודורוס סיקולוס מוסר שסמירמיס המלכה האשורית הפכה ליונה ומאז נוהגים האשורים לסגוד ליונה המסמלת את האלה סמירמיס ובהזדמנות אחרת מוסר דיודורוס אודות הסורים הסוגדים ליונה.
הפילוסוף היהודי הלניסטי פילון האלכסנדרוני תיאר את היונה כסמל החוכמה (סופיה) בכתביו מתוארת היונה כלוגוס או כנואוס וכאלגוריה לרוח האל.
בתרבות המוסלמית היוניים מקודשות עד היום, וקיים נוהג לשמור על היונים המקננות בערים, ובמיוחד ביונים המקננות במסגדים או בסמוך להם.
במיתולוגיה היפנית היונה נחשבת לרוחו של האל המגן של יפן (האצ'ימן).
במופעי קסמים הכוללים בעלי חיים נפוץ השימוש בעופות הנקראים בפי הקהל והקוסמים בשם יונים, אולם זה לא מדויק לחלוטין, שכן יונת הקוסם פעמים רבות אינה שייכת לסוג יונה, אלא לסוג תור.
עם זאת, גם התור שייך למשפחת היוניים.
בתרבויות רבות מיוחס ליונים אורח חיים מונוגמי והרמוני, ובשפה העברית הביטוי "זוג יונים" מתאר בני זוג החיים בהרמוניה ומאוהבים זה בזה.
בעקבות הפסוק הזה נוהגים לראות בה כסמל לשלום.
בתנ"ך מוזכרת היונה 32 פעמים, בין היתר, בהקשר של הקרבת קורבנות ב; וב; בבקשה להיות בעל כנף לנדוד למרחק ()
וכן ככינוי חיבה לאהובה: "רעיתי יונתי תמתי" (); ובהקשר זה גם מופיע מקום קינונה "יונתי בחגוי הסלע בסתר המדרגה" ().
התורה מצווה להקריב בני יונה במשכן או במקדש, "ואם מן העוף עלה קרבנו לה' והקריב מן התֹּרים או מן בני היונה את קרבנו" (ויקרא א', י"ד)
לפי ההלכה אסור לקנות ביצי יונים מגויים, בגלל הדמיון של ביצת היונה לביצי הכחל, כי לדעתם הכחל הוא ממיני העורב שביציו אסורות באכילה.
בתרגומי מגילת אסתר לארמית כס שלמה המלך מתואר כמקושט בעיטורי זהב בדמות יונה.
שירתה של היונה המובאת בפרק שירה היא שלא תיזדקק למתנות בשר ודם:
בתלמוד מסכת סנהדרין (דף כד, ב) מוזכרת היונה בעניין יישובו של העולם והזהירות בממון הזולת, אזכור היונה אצל פסולי עדות העוסקים בהפרחת היונים ונקראים "מפריחי יונים" שהם אנשים שמפריחים יונים לשם תחרות, ומי שיונתו קדמה ליונת חברו, זוכה בכסף שהתערבו עליו שמתפרנסים מכסף הבא בקלות.
ויש מפרשים: אנשים המצפצפים ליונים במטרה למשוך את היונים אליהם.
מפריחי יונים - פסולים לדון ולהעיד.
לפי הפירוש השני, סיבת הפסול היא, משום "שחזקתן שגוזלים יונים של אחרים".
בספר הזוהר היונה שלא חזרה לנוח אמורה לחזור ביום מן הימים כשבמקורה כתר המשיח.
רבי יונה אבן ג'נאח (בקיצור: ריב"ג), בשמו הערבי אַבּוּ אלְוַלִיד מַרְוַאן בן ג'נאח (כוּנה רבי מרינוס על ידי אברהם אבן עזרא), היה בלשן, פילולוג ורופא.
הוא חי ופעל בקורדובה ובסרגוסה שבספרד במאות ה-10 וה-11, ונחשב לגדול המדקדקים העבריים בימי הביניים.
אבן ג'נאח נולד בקורדובה או בסביבתה בתחילת הרבע האחרון של המאה העשירית.
שנת לידתו ושנת מותו אינן ידועות בוודאות.
הוא חי בתחילת תור הזהב של יהדות ספרד, ופעל על רקע עולם השירה שהצמיחה יהדות זו.
על פי הערות אוטוביוגרפיות המצויות בספריו מתברר כי בצעירותו רצה להיות משורר, ואף למד שירה אצל המשורר רבי יצחק אבן מר שאול בעיר אליסאנה.
אולם אמנות השירה לא עלתה יפה בידו, ולימים אף העיד על עצמו כי "השיר אינו ממלאכתי והפיוט איננו מעסקי, ואינני מתייחס אליו...
אך אמרתי בימי הבחרות חרוזים, הם נמצאים אצלי ונודעים לי".
לאחר ניסיונות הבוסר שלו בחיבור שירים פנה לעסוק בדקדוק ובמילון של השפה העברית, ועד מהרה הוכר כסמכות בלתי מעורערת בתחום זה.
בתורת הדקדוק המשיך את דרכו של רבי יהודה חיוג', ואחז בשיטתו בעניין השורש השלָשי, בניגוד לתפיסה ששלטה בדקדוק העברי עד חיוג', שלפיה מספר העיצורים בשורש איננו קבוע ויכול לנוע מאחד ועד שבעה.
הוא אף קיבל את כשרותם של השורשים התנייניים (כמו שורש תר"מ שמקורו בגזירה משנית מן המילה תרומה ששורשה רו"ם), ובכך הצדיק את השימוש שעושה בהם לשון חז"ל.
עם הזמן הפך לפוסק החשוב ביותר בענייני "צחות הלשון" בשירה, וקבע כללים שבהם רשאי המשורר לחרוג מכללי הדקדוק המקראי המקובל בגלל אילוצי "דוחק השיר".
ככל הנראה ניסיונו המוקדם כמשורר תרם לנטייה שלו להקל על המשוררים ולהתיר חריגות דקדוקיות מסוימות שלא היו מקובלות על כל המדקדקים בתקופתו.
לאבן ג'נאח הייתה מחלוקת חריפה עם שמואל הנגיד, בגלל ספר השגות שכתב על ספריו של ר' יהודה חיוג', ששניהם (אבן ג'נאח ושמואל הנגיד) היו תלמידיו.
אבן נג'אח חיבר כנראה עשרה ספרים בערבית, בענייני חקר הלשון העברית, ובפירושי המקרא על דרך הפשט.
רוב ספריו אבדו, ונותר רק ספרו מחברת הדקדוק, על שני חלקיו, ספר הרקמה וספר השרשים .
ספרו הראשון, כתאב אלמֻסְתַלְחַק (ספר ההשגה), עוסק בהשלמות ותיקונים לשני חיבוריו של ר' יהודה חיוג', ספר הפעלים בעלי אותיות הרפיון וספר פועלי הכפל.
רסאלה אלתַנְבִּיהּ (איגרת ההערה) היא חיבור קטן, 'איגרת', שבו ענה ריב"ג על חיבור מאת מחברים אנונימיים ובו הם ביקרו את ריב"ג על טעויות שלו בספר ההשגה מצד אחד, ועל חיסורים בהשלמותיו לחיוג' מן הצד השני.
ריב"ג מתייחס אל דבריהם פסקה פסקה, מפריך את טענותיהם ומבהיר את דעתו.
רסאלה אלתַּקְרִיבּ וַאלתַּסְהִיל (איגרת הקירוב והיישור) הוא חיבור מעין דידקטי, ובאופן פורמלי הוא ביאור לעניינים בשני חיבוריו של חיוג'.
כך הוא פותח: "ביקשת ממני, ה' ישמרך, שאחבר ספר שֶׁיְּקָרֵב [לשכל] מה שעלול להיות רחוק מתפיסתו של הלומד המתחיל וְיָקֵל מה שייתכן שהבנתו תהיה קשה למתקדם, בשני ספרי ר' יהודה חיוג', ספר אותיות הרפיון וספר בעלי הכפל".
בפועל חורג חיבור זה במקומות רבים מביאור דברי חיוג' גרידא, ומפליג לדיונים בלשניים ארוכים.
כתאב אלתַּסְוִיה (יש לקרוא תַּסְוִאַה, تَسْوِئَة – ספר התוכחת) הוא חיבור דקדוקי פולמוסי נוסף.
אדם מדרום אנדלוסיה מבני חוגו של שמואל הנגיד השתתף במושב חכמים שהתקיים בסרגוסה בבית אחד מידידיו של ריב"ג.
הוא הודיע לריב"ג על ביקורת מצד בני חוגו על פרטים בספר ההשגה שבהם חלק על מורָם ר' יהודה חיוג' שבדעתם להעלות על הכתב.
בכתאב אלתסויה פירט ריב"ג אותן ההשגות שהשיגו עליו כפי ששמע מאותו אדם ואת תשובותיו עליהן.
בכתאב אלתַּשְׁוִיר (ספר ההכלמה) הגיע הפולומוס הדקדוקי לשיאו.
ספר זה בנוי בארבעה חלקים, וכל אחד כולל תגובות לאחת מארבע האיגרות שנכתבו נגדו על ידי שמואל הנגיד ובני חוגו וכונו "איגרות החברים".
את חיבורו זה החשיב ריב"ג יותר משאר חיבוריו, ובמקומות רבים שבהם הזכירוֹ הפליג בשבחו.
ספרו המפורסם והחשוב ביותר הוא מחברת הדקדוק, ובו שני חלקים: ספר השורשים (כתאב אלאצול), שהוא מילון מלא של השורשים שבמקרא, וספר הרקמה (כתאב אללמע), שהוא תיאור מקיף של הדקדוק המקראי לפי תפיסתו.
בספר הרקמה הוא גם מעיר מפעם לפעם על טעויות דקדוקיות וסגנוניות של פייטנים ומשוררים, בהם דונש בן לברט, יצחק אבן מר שאול ואחרים.
הספרים נכתבו במקור ערבית יהודית, ותורגמו לעברית בידי רבי יהודה אבן תיבון.
מכיוון שנכתבו ערבית, לא יכול היה רש"י, שחי אחרי אבן ג'נאח, לקרוא את הספרים, ולכן ביסס את פירושו לתורה על שיטת הדקדוק המיושנת של דונש ומנחם בן סרוק.
על חיבוריו מסתמכים כל חכמי ימי הביניים שעסקו בדקדוק ובפרשנות המקרא אחריו, ובראשם רבי אברהם אבן עזרא (שמכנה אותו "רבי מרינוס"), והוא אף מוזכר בספר מורה נבוכים של הרמב"ם, ובספר חובות הלבבות של רבנו בחיי.
אבן ג'נאח כתב גם חיבור אחד שאינו עוסק בדקדוק, כתאב אלתלכ'יץ (ספר התמצות).
זהו מעין מילון רפואי המפרט בתמציתיות את שמותיהם ותיאורם של תרופות וצמחי מרפא רבים.
חיבור זה הרים תרומה נכבדת למדע הפרמקולוגיה הכללי של אותה התקופה והוא נזכר וצוטט על ידי רופאים והיסטוריונים ערבים, ואף הרמב"ם עשה בו שימוש נרחב בכתביו הרפואיים.
חיבור זה היה נחשב אבוד עד למאה העשרים.
כתב יד יחיד של החיבור נתגלה באיה סופיה שבאיסטנבול, ובשנת 2020 יצא החיבור לראשונה באותיות ערביות ובתרגום לאנגלית.
מהערות בחיבורו הראשון עולה כי בראשית ימיו חי בקורדובה, עד למצור הבֶּרְבֵּרים על העיר בשנת 1013. בעקבות המצור ברח יחד עם רבים אחרים ועבר לעיר סרגוסה.
בעל המאור מביא בהקדמת חיבורו (ביחס למחלוקותיו שלו עם הרי"ף) מדברי אבן ג'נאח במחלוקתו עם רבי יהודה חיוג':
יונה אפרת (2 באוקטובר 1925 – 4 ביוני 1993) היה אלוף בצה"ל שכיהן כמפקד פיקוד המרכז, עוזר הרמטכ"ל וחבר ועדת כהן.
אפרת נולד בפולין בשם יונה הופרט.
עלה לארץ ישראל בשנת 1935. אפרת היה חבר בארגון ההגנה ובמלחמת העצמאות התגייס לחטיבת גולני בה שימש כלוחם ומפקד.
במהלך הקרבות נפצע אפרת פעמיים והשתתף במבצע עובדה.
בשנת 1950 מונה למפקד סיירת גולני.
במלחמת סיני השתתף בכיבוש שארם א-שייח' ובהמשך מונה למפקד גדוד 51 בחטיבת גולני.
לאחר מכן שימש כקצין קישור עם כוח החירום של האומות המאוחדות בסיני ועוזר ראש מחלקת הדרכה לנושא חיל הרגלים.
ב-1964 מונה למפקד חטיבת כרמלי וב-1966 מונה למפקד חטיבת גולני אותה הוביל במהלך מלחמת ששת הימים בקרבות קשים ברמת הגולן.
ב-1971 מונה לעוזר ראש אג"ם, תפקיד בו כיהן עד אמצע ספטמבר 1973. בסוף ספטמבר 1973 מונה למפקד פיקוד המרכז תפקיד בו נשא עד 1977. אפרת תמך בהפעלת יד קשה כלפי הפרות סדר של הפלסטינים וגרס שזו הדרך היחידה למנוע הסלמה בהפרות הסדר הפלסטיניות.
במלחמת שלום הגליל גויס למילואים והיה עוזר הרמטכ"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל שימש אפרת כמנכ"ל החברה הממשלתית שירותי נפט בע"מ.
היה חבר בוועדת כהן לחקר האירועים במחנה סברה ושתילה.
רפאל איתן כתב שייתכן שמסקנות הוועדה הושפעו מהאיבה הגלויה ששררה בינו ובין אריאל שרון.
בשנת 1987 הוא מונה לנהל את מבצע "אור לגויים", לניתוק חשאי של הצרכנים היהודיים מרשת החשמל של חברת החשמל המזרח ירושלמית וחיבורם לרשת של חברת החשמל לישראל.
נפטר ב-4 ביוני 1993 ונטמן בבית הקברות מורשה ברמת השרון.
יונה אליאן-קשת (נולדה ב-31 במרץ 1950) היא שחקנית ישראלית.
כלת פרס התיאטרון הישראלי ופרס אמ"י על מפעל חיים.
החל מ-2022 מכהנת כיו"ר אמ"י - איגוד אמני ישראל.
אליאן, מהשחקניות הבולטות בתיאטרון הישראלי, הנחתה פעמים רבות טקסים רשמיים, לרבות טקס הענקת פרסי ישראל וטקסי יום הזיכרון.
אליאן נולדה בשם יונה בלה גליצקי ביפו להורים יוצאי פולין, ניצולי שואה, ששהו אחרי המלחמה במחנה עקורים בגרמניה; הם עלו לישראל במהלך מלחמת העצמאות.
אביה, שאיבד את רוב משפחתו בשואה, גוייס ללחימה במלחמת השחרור מייד עם עלייתם ארצה, נפצע ואחר כך עבד כנהג מונית.
אימה הגיעה לישראל עם סבה וסבתה שהתגוררו עימם, והיא דיברה פולנית לפני שלמדה עברית.
את תחילת דרכה בעולם התיאטרון עשתה בחוג דרמה בבית ספרה, תיכון עירוני ז בתל אביב.
אחרי שירותה הצבאי נרשמה ללימודי תיאטרון ופסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, ובמקביל היא עבדה כדיילת קרקע בחברת אל על.
ב-1971, כשהחלה לשחק בתיאטרון הקאמרי, התבקשה לעברת את שמה; היא שינתה את שם משפחתה מגליצקי לאליאן, בהשראת ילדה בשם זה שפגשה במהלך עבודתה כדיילת.
ב-1971, במהלך לימודיה באוניברסיטה, הציע לה השחקן והבמאי עודד תאומי (שלימד בחוג לתיאטרון) לשחק לצידו במחזה "ביוגרפיה", שהועלתה על בימת התיאטרון הקאמרי; הבכורה נערכה באפריל 1971. בהמשך שיחקה במחזה "יום אחד מתעוררים", גם הוא בבימויו של תאומי.
בנוסף, באותה שנה קיבלה שני תפקידי משנה בסרטים "שבע פעמים ביום" ו"תיק ירושלים".
בהמשך אותה שנה נבחרה להחליף את דליה פרידלנד בהצגת "בוטיק השקרים".
פריצתה הגדולה לקהל הרחב הייתה כעבור שנה, בסרט קולנוע בשם "נורית" מאת הבמאי ג'ורג' עובדיה, לצידו של ששי קשת.
אליאן הופיעה בהצגות רבות של התיאטרון הקאמרי, הבימה, תיאטרון חיפה, תיאטרון באר שבע, ובשנות האלפיים נמנתה עם סגל שחקני תיאטרון בית ליסין.
היא הרבתה לשתף פעולה על הבמה עם השחקן ששון גבאי ועם המחזאית גורן אגמון.
כמו כן העלתה עם בעלה, ששי קשת, את תוכנית הבידור "נוסטלגיה זה לא מה שהיה".
בשנות ה-70 וה-80 נחשבה אליאן גם ככוכבת קולנוע ישראלי.
היא שיחקה בסרטים "הצד השני" (בבימויו של ברוך דינר), "נורית", "תיק ירושלים", "קוראים לי שמיל", "שלושה ואחת", "יהיה טוב סלומוניקו", "יהלומים", "רחוב 60", "יופי של צרות!", "בוא נפוצץ מיליון", "החורף האחרון", "כאסח", "בובה", "תלווה לי את אשתך", "האיטלקים באים", "כיכר החלומות", ועוד.
בטלוויזיה השתתפה אליאן בשנות השמונים בתוכנית הילדים "שלוש ארבע חמש וחצי", של הערוץ הראשון לצד בעלה ששי קשת, והנחתה את המגזינים "משהו מהסרטים", "סטייל", וכן את תוכנית הבוקר בערוץ 2 של טלעד.
ב-1991 הופיעה בסדרת האימה "סיפורים לשעת לילה מאוחרת" ששודרה בערוץ הראשון, שיחקה בפרק "העוזרת" גילמה את פרנסיס.
כמו כן שיחקה בסדרות הטלוויזיה "משפט קסטנר", "האישה האחרת", "דבר על מקום הימצאם", "מרחב ירקון", "זינזאנה" ו"ילדות רעות", ובשנת 2011 שיחקה בסדרה "סימני שאלה" בערוץ 2 של רשת.
ב-2003 העלתה אליאן עם בעלה, ששי קשת, מופע אוטוביוגרפי משותף בפסטיבל מספרי סיפורים.
ב-2008 הוציאו אליאן ובעלה ששי קשת תקליטור לילדים בשם "יונה וששי ופנדה וחצי" שהוקדש כולו ליצירותיו של חיים נחמן ביאליק.
ב-2011 השתתפה בסרט הקולנוע "הערת שוליים".
באותה שנה התארחה גם בעונה השלישית של הסדרה "החברים של נאור", ששודרה בערוץ 10; היא הופיעה "בפרק האימה", כשגילמה את מירוונה, בעלת הטירה.
בין 2011–2025 שיחקה בקומדיית מצבים בשם "סברי מרנן" בערוץ 2 של קשת (ובהמשך בקשת 12), כאם המשפחה הספרדית-מזרחית רחל חסון.
מאז 2017 אליאן מופיעה במופע בידור ביחד עם ששי קשת, לרגל 45 שנות נישואיהם, בשם "עדיין נשואים?", בניהול מוזיקלי של בנם אריאל.
ב-2023 השתתפה בסדרה "יהלומים" בנטפליקס.
1984 - פרס כינור דוד בקטגוריית שחקנית השנה בתיאטרון, על הופעתה במחזה "המורה שיגעון".
2008 - פרס שחקנית השנה של תיאטרון בית ליסין.
2016 - פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
2021 - פרס מפעל חיים של אמ"י לשנת תשפ"ב.
2023 - אות יקירת העיר תל אביב.
בנעוריה הייתה חברתו של חיים רמון איתו גדלה יחד ביפו, ואף למדו באותו בית ספר תיכון.
ב-1972, בסט צילומי הסרט "נורית", הכירה אליאן את השחקן והזמר ששי קשת ובינואר 1973 השניים נישאו בחתונה מתוקשרת, רבת משתתפים.
לזוג שני ילדים, והם מתגוררים ביפו.
בנה, אריאל קשת-אליאן, הוא מוזיקאי ומפיק מוזיקלי שניגן במשך תקופה על קלידים בלהקת "בוטן מתוק בקרקס"; הוא חבר להקת הבלוז "פול טראנק", והיה בן זוגה לשעבר של הזמרת גל דה פז.
בתה, מאי קשת היא שחקנית, שנישאה באוקטובר 2021 לתסריטאי והבמאי טל רוזנטל, בנו של מיקי רוזנטל.
יונה בחוּר (28 בנובמבר 1928, קריית מוצקין – 15 בספטמבר 1991, תל אביב) הייתה סופרת, מתרגמת ומבקרת ספרות ישראלית.
בחור נולדה ב-28 בנובמבר 1928 בקריית מוצקין כבת יחידה.
הייתה חברה בתנועת הנוער "השומר הצעיר", והייתה מקורבת לחוגי השמאל.
בראשית שנות ה-50 למדה ספרות ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עד שנות ה-60 הייתה מעורה בחוגי האמנים והבוהמה.
באותה תקופה החלה לפרסם ביקורות ספרים, תרגומים ודברי ספרות קצרים משלה.
במשך עשרות שנים נודעה בעיקר כמבקרת ספרות במוספים הספרותיים של יומוני הארץ ("הארץ", "למרחב, "דבר", "על המשמר", "מעריב" ו"ידיעות אחרונות")
יונה בחור נעלמה מחיי הספרות הציבוריים, חייתה חיי בדידות, ונשכחה מהעולם הספרותי.
הייתה נשואה פעם אחת, ליוסף (ג'ו) גפן, שהיה מורה לאנגלית.
כעבור חצי שנה הם התגרשו ולא היו להם ילדים משותפים.
יונה בחור לא נישאה שנית ולא הקימה משפחה.
נפטרה ממחלה ב-1991 בתל אביב, בגיל 62, ונקברה בבית הקברות שדה יהושע.
סמוך למותה, בשנת 1991, התברר למקורביה שהיא ניהלה יומנים אישיים, במשך קרוב לשלושים שנה.
לאחר מותה עלה שיומניה היו בעצם יצירתה הספרותית העיקרית.
את יומניה ערכו והוציאו לאור מנחם בן ודורון קורן והוציאו תחת השם "ארבע מחברות יומן" ו"ייסורי יונה בחור".
היא מתעדת את ההוויה הישראלית.
הקשבתה לסביבה, לחדשות לפוליטיקה הכללית.
היא מיטיבה לחוש את תת-הזרמים החולפים בשדרתה של החברה הישראלית.
גם כמבקרת ספרות ("רשימות על ספרות", 1993) היא מבטאת רגישות ועין חדה.
בספר "ארבע מחברות יומן", יונה בחור מספרת על חייה בתל אביב ובירושלים ועל אומללותה הגופנית והנפשית עד למותה מסרטן.
כשיצאו לאור היומנים, היא חזרה לתקופת זמן קצרה לתודעה הציבורית.
חלקים מיומניה תוסכתו ושודרו ברדיו.
הבובה: שבעה סיפורים קצרים, תל אביב: עקד, 1973.
רשימות על ספרות, תל אביב: י' גולן, 1993.
שלושה ימים של גשם: סיפורים קצרים; הבאה לדפוס: מנחם בן, תל אביב: י' גולן, 1993.
ארבע מחברות יומן, תל אביב: י' גולן, 1993.
ייסורי יונה בחור: ספר היומנים 1961–1991; בעריכת דורון קורן, תל אביב: י' גולן, תשנ"ו.
"דיוקנו של סופר חכם", יעקב הורוביץ, מעריב, 9 במרץ 1984.
"חשבתי שיופי יכול להגן עלינו", על שירת נתן יונתן, עיתון 77 68–69.
"טבע, חיים, היסטוריה וחידותיהם", הערות לפואטיקה של אריה סיון, מאזנים 4, תשמ"ח.
"מתי אני הכי הכי", על "שירי אהבה" של יונתן רטוש, מעריב, 16 בדצמבר 1983.
קורנליוס ראיין, הקרב האחרון; עברית: יונה בחור, תל אביב: א.
יונה בוגלה רדא, הנקרא גם יונה (בן) נפתלי, (1908 – 14 באוגוסט 1987) היה מחנך ואיש ציבור ישראלי יהודי-אתיופי שהיה מנהלה של רשת החינוך של ביתא ישראל באתיופיה.
במשך שנים פעל לחיזוק הקשר בין יהודי התפוצות לקהילת ביתא ישראל ולמדינת ישראל ולהעלאתם לישראל.
בוגלה נולד ב-1908 בכפר היהודי וולקה, הסמוך לעיר גונדר.
הוריו היו בירו בוגלה ובלטו רדא.
שמות אחיו: מקונן (1890-1978), נגוסה, סלמון (סבה של טהוניה רובל), אקלט, היבסט, איניאו (1922-2021), אטנו, ומטקו (מפקד משטרת מחוז שיוואה).
בילדותו יונה היה רועה צאן, ומאוחר יותר החל ללמוד וכתוב באמהרית ולימודי קודש בבית הכנסת המקומי של ליקה כהנת ברוך אדהנן.
ב-1921 ביקרו בוולקה ד"ר יעקב פייטלוביץ' ופרופ' תאמרת עמנואל, וכאשר עזבו את הכפר, יונה הצטרף אליהם והחל ללמוד בבית הספר העברי שבאדיס אבבה.
ב-1923 נשלח בוגלה יחד עם עוד ארבעה נערים ללמוד בבית הספר תחכמוני שבירושלים, כעבור שנתיים עבר בוגלה יחד עם מקוריה צגיה ללמוד בפרנקפורט שבגרמניה.
ב-1929 החל ללמוד במכון אשר (Institute Ascher) שב ב-Bex שבקנטון וו שבירתו לוזאן שבשווייץ.
לאחר מכן למד בבית הספר של כי"ח שבפריז, צרפת.
ב-1931 שהה יונה בוגלה בגרמניה ולמד לקראת תואר ראשון באוניברסיטת היידלברג.
עם פתיחתו המחודשת של בית הספר היהודי באדיס אבבה, נקרא יונה לשוב לאתיופיה טרם סיום לימודיו על ידי ד"ר פייטלוביץ ופרופ' תאמרת עמנואל.
ב-1931 שב לאתיופיה כדי לשמש מורה בבית הספר העברי תחת הנהלתו של עמנואל.
עם כיבוש אתיופיה בידי איטליה ב-1936, בית הספר סבל מקשיי תקציב ויונה וחברו הטוב היילו דסטה סייעו בתחזוקו עם גיוסם לצבא עבר הניהול למנגיסטו יצחק עד שנסגר.
יונה גויס לחיל הרפואה ושימש כמתורגמן בצלב האדום האתיופי.
עם חזרת השלטון האתיופי ומכיוון שבימים ההם בית הספר באדיס אבבה היה סגור, נאלץ יונה לחפש משרה אחרת.
וב-1941 יונה נבחר לנהל את מחלקת התרגום במשרד החינוך.
יונה נבחר למשרה זו בזכות כישרונו יוצא הדופן לשפות ושליטתו בצרפתית, עברית, אנגלית, גרמנית, יידיש, איטלקית, אמהרית, געז, שפת אורומו, תיגרינית.
תפקידה של המחלקה אותה ניהל היה לתרגם ספרי לימוד שונים משפות אירופיות לאמהרית ולהפיצם לכלל בתי הספר.
במקביל לעבודתו במשרד החינוך, המשיך יונה לעסוק בנושאי הקהילה ונפגש עם אישים מאתיופיה וישראל על מנת להטיב את מצבם של יהודי אתיופיה במקום מושבם באתיופיה.
עם הקמתה של מדינת ישראל ב-1948, יונה החל לפעול ביתר מרץ להקמת מוסדות חינוך ברחבי אתיופיה ללימוד כללי, לימודי יהדות ועברית, דאג לפתיחת מרפאות, הקמת בתי כנסת ומרכזים חקלאיים ובמקביל פעל במרץ תוך יצירת קשר עם גורמים ישראליים לקראת עלייה למדינת ישראל.
ביתא ישראל סבלו מאוד על רקע יהדותם משכניהם וכן מהמיסיון שניסה להמיר את דתם, ויונה יחד עם הקייסים ומנהיגי הקהילה פעלו יחד לשיפור תנאיהם של בני הקהילה.
ב-1953 התפטר מתפקידיו בממשלה והחל ללמד בבית הספר העברי שהוקם באסמרה למען ביתא ישראל, שבוגריו הראשונים נשלחו יותר מאוחר ללמוד בישראל בכפר הנוער כפר בתיה.
כשחזרו נערי כפר בתיה לאתיופיה, נסגר בית הספר באסמרה ובמקומו קמו בתי ספר נוספים בכפרים היהודיים.
יונה בוגלה היה המייסד והמנהל של בתי הספר היהודים באתיופה של הסוכנות היהודית.
ב-1966 הוזמן והשתתף בטקס חנוכת המשכן הכנסת החדש.
ב-1979 הורתה הממשלה האתיופית לסגור את בתי הספר של אורט בטענה של פעילות לאומית-ציונית.
מורי בתי הספר היו מבוקשים ורבים מהם יצאו את גבולות המדינה דרך סודאן והגיעו לישראל.
בימים אלה חייו של יונה היו בסכנה, ולאחר ניסיונות שונים להעלותו ארצה, גם על ידי מדינת ישראל, הוא הצליח להשיג אשרת יציאה בעזרתו של איילה גולטה, ביתא ישראל שהתגורר באדיס אבבה, אשר שימש כערב.
בסיועו של גראנום ברגר, נשיא ארגון הסיוע לביתא ישראל בארצות הברית, נרכשו כרטיסי הטיסה.
לבסוף, ב-19 באוקטובר 1979, עלו יונה, אשתו ובתו לטיסה מאדיס אבבה לאתונה ולמחרת הגיעו לישראל.
עם הגעתו לישראל פעלו בה כבר ארגונים למען עליית הקהילה, הצטרפותו של בוגלה לקריאות העלייה חיזקה והעלתה את המודעות.
ב-15 בנובמבר נאם בוגלה באספה הכללית של הפדרציה היהודית במונטריאול ושבה נכחו כ-3,000 ממנהיגי יהדות צפון אמריקה, והסביר את הצורך בעלייה המונית דחופה של בני קהילתו.
בזכות נאומו התקבלה באותו היום החלטה היסטורית להכרה בזכויותיהם של ביתא ישראל כשאר יהודי התפוצות.
ב-1984 זכה יונה לראות חלק מבני הקהילה שכה אהב ודאג לה, עולים לישראל במסגרת מבצע משה.
יונה עבר בין מרכזי הקליטה לקבל את העולים החדשים ולברך אותם.
באוקטובר 1985, התקיים טקס במעמדו של שלמה הלל – יושב ראש הכנסת, חברי כנסת, שגריר ארצות הברית בישראל, אורחי כבוד ומנהיגים של ביתא ישראל.
בטקס זה קיבל יונה את אות הנגיד תוך הוקרה עבור שנות פועלו, על המאבקים הארוכים והקשים שניהל, על כך שעודד ונתן תקווה לעמו בזמנים שבהם לא הייתה תקווה באופק ועל כך שפעל לאורך כל הדרך ללא משא פנים תוך אמונה שלמה לזכויותיהם של ביתא ישראל.
יונה בוגלה נפטר ב-19 באוגוסט 1987 בגיל 79 ונקבר ליד מורו, פרופ' עמנואל בחלקת גדולי האומה בהר המנוחות בירושלים, סמוך לקברו של הנשיא השני יצחק בן צבי.
בשנת 1945 נישא לטַיִיטוּ קֵלְקֵלה ונולדו לזוג נולדו שמונה ילדים: אפרים, זכריאס (זאוודו), רות, אסתר, עמנואל, ישעיהו, ישראל ואליאס.
רחובות על שמו בנתניה ובראשון לציון
מוסדות חינוך: בנין חינוכי הפנימית תו"מ בחרב לאת, בית-ספר "הדרים ע"ש יונה בוגלה" ברחובות
"גן יונה בוגלה" בפתח תקווה
הגדה של פסח =Hagada sel Pekahe = Passover Haggadah / תרגום וייעוץ: יונה בוגלה ואריה גלעד ; עריכה: יוסף הדנה, 1993
חגי ישראל : ראש שנה יום הכפורים סכות / שמואל בארי, יונה בוגלה, מנחם וולדמן, 1991
סידור ברכת גאולים / תורגם מעברית לאמהרית על ידי הרב יונה בוגלה, הרב יוסף הדנה, 1992
ברכת המזון / תרגום אמהרי - יונה בוגלה, 1991
מילדותי, חברנו - עלון לענייני תלמידים מאת תלמידי בית-הספר 'תחכמוני' בירושלים, ד' אדר א'
מכתבים : למורי, לעוזרי, ולחברים היקרים, חברנו, ט'-י' תמוז תרפ"ד, עמ' ח.
פרקי-אבות - תרגום לאמהרית עם פירוש - בכתב-יד
יונה אלון (5 בינואר 1935 - 29 ביוני 2013) היה סופר, פילוסוף ומשורר ישראלי.
אלון נולד בקיבוץ עין שמר עם אחיו התאום עלי אלון.
בשנת 1958 עבר לירושלים, שם התגורר עד מותו.
למד באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים והשתלם בפילוסופיה אצל פרופ' ישעיהו ליבוביץ ופרופ' מרסל דיבואה.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 פיתח תאוריה מוסרית חדשה , אותה הציג בשני ספריו הראשונים.
לאחר מכן, כתב בעיקר שירה.
חלק משיריו תורגמו לאנגלית בידי ד"ר בן שפירו.
תמצית התאוריה: אין רשעים בעולם
הרשע הוא אדם העושה רע בזדון.
עושה רע בשגגה לא התכוון לעשות רע, או לא ידע שמעשהו הוא מעשה רע.
לכן אינו רשע (לדוגמה: מי שמפיל אבן תוך כדי טיפוס על הר, והאבן פוגעת באחר).
לכן רק מי שיודע שמעשהו רע, ומתכוון לעשותו, הוא הרשע.
טענתו המרכזית של אלון היא: אדם העושה רע ויודע שהוא עושה רע, אינו קיים במציאות.
מנגנון האבולוציה יצר במוחנו מבנה המכוון לטוב.
שיקול הדעת האנושי מכוון תמיד אל הטוב, ולא ייתכן אחרת.
כי אילו היה שיקול הדעת מכוון אל הרע, היה מין האדם נשמד במהרה.
ומכיוון שכך, לא קיים אדם שעושה רע, ויודע שהוא עושה רע.
כי האדם עושה תמיד מה שתודעתו רואה כטוב.
בתגובה לטענה כי יש אדם שעושה את הטוב לעצמו ואת הרע לאחרים, וכך הוא מתקיים – הרי אלון טוען שהטוב לעצמו נחשב בעיניו הטוב העליון, האמיתי.
ומשום כך הוכיחו מחקרים שלפושעים יש סולם ערכים המעמיד בראשו את טובת עצמם.
החברה חייבת לקיים להגנתה סולם ערכים קבוע הכולל טוב ורע, ומדרג את האנשים מבחינה מוסרית.
לפי סולם ערכים זה מי שעושה מעשה רע בניגוד לצדק וליושר, ועושה אותו בזדון – הוא רשע.
לפי סולם ערכים זה קל מאוד להגדיר את הצדיק ואת הרשע.
מספיק להראות שאדם התנגד לחוקים ולמוסר ופעל בניגוד לאמות המידה היסודיות של החברה – ועשה זאת בזדון – וכבר קבעת והוכחת שהוא רשע.
אלא שהחוק והמוסר החברתי הם מבנים מלאכותיים ומוסכמים.
הם מציגים מוסר טהור, בנוי על יסודות התבונה הטהורה, ומייצגים אדם כללי, טהור, סכמטי, שאינו קיים במציאות.
לכן גם מושג הרוע במוסר הוא תוצר של התבונה הטהורה.
הוא נוח מאוד לחברה למימוש מטרותיה וקיום הסדר החברתי, אבל אינו מתאר נכונה את האדם החי, הרלוונטי, הקונקרטי.
האדם הקונקרטי לעולם עושה את מה שתודעתו משיגה כטוב, כאשר הוא פועל בהכרה ובידיעה.
יוצא מכאן, שמושג הרוע הוא מושג טהור, מלאכותי, ללא תוכן קונקרטי.
אדם העושה בהכרה וידיעה מעשה שהחברה רואה בו רע מוחלט – כולל סאדיזם, מזוכיזם, וכו'...
– בתודעתו ייראה מעשהו שונה לגמרי מבתודעת החברה.
גם אדם המשוכנע שעשה רע בכוונה וידיעה, והוא מגדיר את עצמו רשע – קיבל מושג זה בהשאלה מתודעת החברה.
כמובן – כל אדם יכול לשנות את דעתו לאחר מעשה, להתחרט ולשים עצמו רשע.
אבל ברגע הפעולה, תמיד הוא עושה את מה שתודעתו מורה לו כטוב.
המוסר החברתי מול המוסר הקיומי, 1975
בטהובן - מכתבים לאהובה בת האלמוות, 1990
אין רשעים בעולם (כל הכתבים) הוצאת כרמל, 1995
כך להישאר לעולם, הוצאת תשע נשמות, 2018
היום בו יתחילו שירי לדבר, הוצאת תשע נשמות, 2022
בלטמן נולד בירושלים בשנת 1929. במלחמת העצמאות נפצע כאשר ליווה את שיירת נבי דניאל (1948).
מאוחר יותר, סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1956.
במהלך לימודיו ולאחריהם החזיק בתפקידים שונים בלשכת היועץ לענייני ערבים במשרד ראש הממשלה.
בשנים 1950–1958 ריכז את המועצה הכלכלית המייעצת, בראשה עמד השר פרץ נפתלי.
לאחר מכן פנה לעיסוק משפטי.
בשנים 1958-1966 היה בלטמן עוזר וסגן פרקליט מחוז ירושלים וייצג את המדינה בנושאים פליליים בערכאות משפטיות שונות.
בשנת 1962 הופיע כתובע במשפט של הרב מנדלזון ובני הזוג קוט שהואשמו בחטיפת יוסל'ה שוחמכר.
המשפט הסתיים בהרשעה מינורית לאחר שהעד המרכזי של התביעה הודה ששיקר.
בשנים 1966–1970 היה סגן בכיר לפרקליט המדינה ובנובמבר 1978 מונה למשנה לפרקליט המדינה.
בשנת 1982 מונה לתפקיד פרקליט המדינה וכיהן בתפקיד זה עד 1988. בעת כהונתו טיפלה הפרקליטות בפרשת קו 300. ממאי 1984 עד תחילת 1985 כיהן בראש ועדת בלטמן שחקרה את מותם של המחבלים, אך לא הצליחה לאתר את האשמים.
לאחר ששיבוש החקירה על ידי השב"כ נתגלה, והיועץ המשפטי של השב"כ וסגנו קיבלו חנינה, הוביל בלטמן חרם של פרקליטות המדינה על שיתוף פעולה עם היועץ המשפטי של השב"כ, עד הדחתם של מקבלי החנינה.
תפקיד מרכזי שמילא כפרקליט מדינה היה כתובע במשפטו של ג'ון דמיאניוק.
בלטמן הופיע בעצמו בבית המשפט, ושם זכה לחשיפה תקשורתית רבה יחסית לקודמיו.
לאחר פרישתו משירות המדינה היה בלטמן מבקר האוניברסיטה העברית.
בלטמן התגורר בירושלים עם רעייתו אטה בלטמן, והיה אב לשתי בנות ובן.
בנו מנחם נהרג בתאונת דרכים.
אחת מבנותיו, דפנה בלטמן-קדראי, כיהנה כנשיאת בתי משפט השלום במחוז המרכז וכיום היא שופטת בית המשפט המחוזי מרכז-לוד.
יונה היא קבוצת כוכבים לא בולטת בשמי הדרום, דרומית לקבוצת הכלב הגדול.
הקבוצה הוגדרה במאה ה-16 על ידי האסטרונום ההולנדי פטרוס פלאנציוס ונקראה במקור "היונה של נוח" על שם היונה מסיפור המבול התנכי.
α ביונה (פקט) הוא כוכב לבן-כחלחל במרחק של כ-270 שנות אור.
מקור שמו של הכוכב הוא פאחיטה - יונה בערבית.
בהירותו היא מדרגה 2.6 והוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצה והיחידי עם בהירות מדרגה מתחת ל-3.
β ביונה הוא כוכב כתום במרחק של כ-85 שנות אור.
μ ביונה הוא כוכב הסדרה הראשית כחול (סוג ספקטרלי O9.5 V) במרחק של כ-1,300 שנות אור ועם בהירות מדרגה 5.1. זהו כוכב בורח עם מהירות של כ-100 קילומטר לשנייה ביחס לכוכבי הגלקסיה.
הכוכב הוא אחד מתוך שלושה כוכבים בורחים (השניים האחרים הם 53 בטלה ו-AE בעגלון), שנראה שיצאו מנקודה אחת בקבוצת אוריון לפני כ-3 מיליון שנים.
הסבר אפשרי לכך הוא שהכוכבים היו חלק ממערכת של ארבעה כוכבים שאחד הכוכבים בה הפך לסופרנובה והעיף את השלושה האחרים בכיוונים שונים.
יונה בנדמן (6 ביוני 1933 – 1 בספטמבר 2007) היה ראש ענף 6 (ענף מצרים) במחלקת המחקר של אגף המודיעין של צה"ל בתקופה שקדמה למלחמת יום הכיפורים.
בנדמן נחשב לגורם מרכזי בכישלון של אגף המודיעין לתת התרעה על המלחמה הקרבה.
יונה בנדמן נולד בברלין, ועלה ב-1934 עם הוריו לארץ ישראל.
למד בבית הספר "תיכון חדש", היה חבר בנוער העובד ויצא במסגרת זו להכשרת הנח"ל במעגן מיכאל.
התגייס לנח"ל, עבר קורס סיירים והצטרף ליחידה 101 בה שירת עד פירוקה.
ב-1954 סיים קורס קצינים והוצב במודיעין פיקוד הדרום.
במלחמת סיני היה קצין מודיעין באוגדה 38. למד מדע המדינה ולימודי המזרח התיכון באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתום לימודיו עבר קורס קציני מודיעין והוצב במחלקת המחקר, שם התמחה בתחום מצרים.
לאחר מלחמת ששת הימים עסק בחקירת שבויים מצריים.
בנוסף היה בוגר של קורס דו-שנתי בהיסטוריה צבאית באוניברסיטת תל אביב.
בקיץ 1972 מונה לראש ענף מצרים במחלקת המחקר ("ענף 6"), בדרגת סגן-אלוף, ונמנה עם מטפחיה של התפיסה שזכתה לכינוי "הקונספציה", לפיה מצרים לא תפתח במלחמה נגד ישראל לפני שתשיג מערכות נשק מסוימות לצורך השגת איזון אסטרטגי עם ישראל, ואילו סוריה לא תצא למערכה ללא מצרים.
חרף סימנים רבים שהעידו על כוונתה של מצרים לצאת למלחמה דבק באמונה כי אין פניה למלחמה.
בדעה זו החזיקו גם מפקדיו, רמ"ח מחקר, תא"ל אריה שלו, וראש אמ"ן, האלוף אלי זעירא.
ביום השני למלחמה הגיש בנדמן את התפטרותו לזעירא, אך זה דחה אותה.
למחרת, ה-9 באוקטובר, הוחלף על ידי זיזי קניאזר, שהיה ראש ענף 2, ירדן.
בנדמן העיד בפני ועדת אגרנט, ובין השאר סיפר על לקט המודיעין שכתב ב-5 באוקטובר, ובו הסימנים המעידים על מלחמה.
ללקט זה הוסיף בנדמן את סעיף 40, שבו קבע כי למלחמה סבירות נמוכה.
בעניין זה ציין: "את הגרסה הראשונה של הלקט הזה אני כתבתי בלא סעיף 40, ואני הרגשתי לפני כתיבתו שאני צריך ללכת להוסיף את זה...
הרגשתי שאם אני לא אומר את סעיף 40, אני לא ממלא את חובתי".
הוועדה קבעה שאין להעסיק את בנדמן בתפקיד הקשור בהערכה מודיעינית.
הוא עבר למחלקת היסטוריה, שם כתב מאמרים תחת שם העט "אבי שי" (שם זה פורסם רק בשנת 2000).
החל משנות השמונים פרסם מאמרים תחת שמו.
כתב ספר בשם "מתי מפנים את ירושלים?
- העימות בין הדרג הצבאי לנציב העליון בסוגיית הפינוי מירושלים", שיצא לאור בשנת 2004 בהוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
הספר מתאר את המחלוקת שהייתה בשנת 1948 בצמרת הבריטית בשאלה מתי לפנות את ירושלים.
יונה בנדמן נפטר ב-1 בספטמבר 2007 בגיל 74, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת .
המערכה על יפו בתש"ח (עם ארנון גולן, יעקב פלג ואלון קדיש), הוצאת מכון בן־גוריון לחקר ישראל והציונות, 2017.
העימות בין הדרג הצבאי לנציב העליון בסוגיית הפינוי מירושלים, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2004
מלחמת יום הכיפורים - מצרים - מטרות המלחמה ותוכנית המתקפה, אג"מ-מה"ד-היסטוריה, 1981
מצרים לקראת מלחמת יום הכיפורים: מטרות המלחמה ותוכנית המתקפה, מערכות 250 (1976), עמ' 15–38
(עם ישי קורדובה), האיום הגרעיני הסובייטי בשלהי מלחמת יוה"כ, מערכות 266, עמ' 37–42
(עם ישי קורדובה), המאמץ האמריקאי להפסקת אש בשבוע הראשון למלחמת יוה"כ, מערכות 289
ארמייה 3 חוצה את תעלת סואץ, מערכות 296
הלגיון הערבי לקראת מלחמת העצמאות, מערכות 295
יונה אָזֵף היה סוכן כפול: ראש הארגון הטרוריסטי של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית הרוסית, ומרגל האוכרנה.
נולד בעיירה ליסקובה שליד הורדנה בשם יונה רוסקין בשנת 1869 במשפחה יהודית.
בשנת 1903, לאחר מעצרו של גריגורי גרשוני הפך לראש הארגון הטרוריסטי הלוחם של המפלגה, אך בד בבד שימש גם כמרגל מטעם הבולשת הרוסית - האוכרנה, לה גילה פרטים על אודות חבריו למפלגה וחשף את תוכניותיהם.
על מנת להסיר מעליו את חשדות בני מפלגתו תכנן והוציא לפועל מספר התנקשויות בבכירי ממשל רוסיים, כשר הפנים הרוסי - סיפאגין ועוד.
כמו כן הקים אזף בתי דפוס מחתרתיים, אך במקביל מסר מידע אודותם לבולשת הרוסית.
לאחר פרעות קישינב החליט אזף, כיהודי, לנקום בממשל הרוסי שארגן את הפרעות, על ידי רצח הנסיך הגדול סרגיי, דודו של הצאר, ורצח שר הפנים באותה עת, ויאצ'סלב פלבה, אך לפני ביצוע הרצח הודיע באופן חלקי למשטרה החשאית, על מנת לגרום למפעיליו שלא להורגו.
עקב הצטרפותו של אלכסי אלכסנדרוביץ' לופוחין - מפקד המחלקה השלישית באוכרנה, בשנת 1909, לשורות המפלגה המהפכנית, נחשפה זהותו הכפולה של אזף.
במשפט מפלגתי שהתקיים באותה שנה נגזר דינו למות, אך יונה אזף הצליח לברוח לברלין בירת גרמניה, שם נשא אישה וסחר בבורסה.
בשנת 1915 אזף נעצר על ידי המשטרה הגרמנית בחשד שהוא סוכן פעיל של הבולשת הרוסית.
הוא שוחרר רק בדצמבר 1917. בהיותו במעצר הוא חלה במחלת כליות ונפטר זמן קצר לאחר שחרורו באביב 1918 מאי-ספיקת כליות.
בשל מרכיבי סיפורו הפך יונה אזף לדוגמה ולמשל לחפרפרת ולאדם הבוגד בארגונו; כך למשל באצ"ל, כאשר רצו לרמוז על אדם כמרגל (לדוגמה, יעקב חילביץ'), כינוהו "אזף".
יונה אטלינגר (28 במאי 1924 – 24 ביוני 1981) היה קלרניתן שפעל ולימד בישראל, צרפת ובריטניה.
אטלינגר נחשב לנגן קלרינט קלאסי בולט בדורו, והוא מאמני הביצוע החשובים שיצאו מישראל.
אישיותו המוזיקלית, נגינתו והצליל הייחודי שפיתח, עשיר בהבעה אך חסכני בוויברטו, השפיעו רבות על אמנות נגינת הקלרינט בישראל ובאירופה במחצית השנייה של המאה העשרים.
עם תלמידיו של אטלינגר נמנו עשרות קלריניתנים, סולנים ונגני תזמורת מארצות רבות.
אטלינגר נולד ב-1924 במינכן שבגרמניה, וב-1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
המשפחה השתקעה בתל אביב ואטלינגר למד בבית הספר ע"ש א"ד גורדון - בו גם הועסק מאוחר יותר כמורה למוזיקה.
בילדותו ניגן בפסנתר ובנערותו עבר לנגן בקלרינט.
מורהו הבולט היה הקלרניתן צבי ציפין.
את המשך הכשרתו עבר אטלינגר בארצות הברית ובצרפת, שם למד אצל הקלרינטן לואי קהוזאק.
מורהו לקומפוזיציה היה המלחין פאול בן-חיים.
מ-1947 ועד 1964 שימש כנגן ראשון בתזמורת הפילהרמונית הישראלית, שעימה הופיע פעמים רבות כסולן תחת שרביטם של מנצחים כזובין מהטה, סרג'יו צ'ליבידאקה, פול פאריי ואחרים.
בישראל נטל אטלינגר חלק בהקמתם של כמה מההרכבים הקאמריים המובילים, וביניהם רביעיית תל אביב, איתה הופיע והקליט עד מותו.
עם רביעיית תל אביב ועם הפסנתרנית פנינה זלצמן, הופיע אטלינגר בפסטיבלי המוזיקה ובמרכזי התרבות המובילים בארצות הברית, דרום אמריקה, אירופה, אוסטרליה והמזרח הרחוק.
הוא גם הופיע כמנצח עם התזמורת הקאמרית הישראלית והתזמורת הסימפונית ירושלים.
כמה מהמלחינים הישראלים הבולטים בתקופתו חיברו עבורו במיוחד יצירות, ביניהם המלחינים צבי אבני, בן-ציון אורגד, יוסף טל, ומרדכי סתר.
ב-1964 עבר אטלינגר לפריז, שם לימד קלרינט ולמד קומפוזיציה וניצוח אצל המלחינה והמנצחת נדיה בולאנז'ה.
ב-1966 הצטרף לבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון, שם שימש כמנצח התזמורת הסימפונית של בית הספר, וכפרופסור לקלרינט ומוזיקה קאמרית.
יונה אטלינגר נפטר בלונדון במפתיע ב-1981, ממחלת לב, בגיל 57. נקבר בבית העלמין הדרום.
בחייו הופיעו תקליטים של אטלינגר בחברות RCA, Decca ו-'הרמוניה מונדי'.
בנוסף הוקלטו קונצרטים רבים של אטלינגר על ידי קול ישראל.
מהקלטותיו של אטלינגר ידועה במיוחד ההקלטה של חמישית הקלרינט של ברהמס עם רביעיית תל אביב, שהופיעה בשנות ה-60 בתקליט של חברת Decca, ונחשבת על ידי מבקרים לאחד משיאי הביצוע בהקלטות היצירה.
ההקלטה יצאה מחדש בשנות ה-80 על תקליטור בתפוצה מוגבלת של חברת סוני, יחד עם חמישית הקלרינט של מוצרט, גם היא בביצוע עם רביעית תל אביב.
בנוסף לקריירה כסולן, נגן תזמורת, מנצח ומורה, הוסיף אטלינגר לספרות הקלרינט לא מעט עיבודים חשובים מיצירות הבארוק והקלאסיקה המוקדמת:
עיבודים נוספים של אטלינגר לקונצ'רטי מאת פרגולזי, הנדל ווראצ'יני מבוצעים על ידי ממשיכיו הרבים של אטלינגר בישראל ובחו"ל, ואולם לא הופיעו בדפוס עד היום.
יונה אליאן (1923 בערך – 17 ביוני 2011) היה רופא ישראלי, שבשנות ה-50 וה-60 נטל חלק, במסגרת מקצועו, בפעולות חשאיות של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
הוא עלה לארץ ישראל לאחר מלחמת העולם השנייה.
לאחר קום המדינה החל לעבוד בבית החולים תל השומר כרופא מרדים, ולימים מונה למנהל מחלקת ההרדמה בבית החולים.
גויס לפעילות ב"מוסד" על ידי רפי איתן, שהיה איש יחידת המבצעים המשותפת של "המוסד" והשב"כ ולימים עמד בראש היחידה.
אליאן השתתף בפעולות רבות של היחידה עד לסוף שנות ה-60, במקביל לעבודתו הרגילה בבית החולים.
הפעולה הידועה ביותר שבה השתתף הייתה לכידת הפושע הנאצי הנמלט אדולף אייכמן בארגנטינה בשנת 1960. הוא בדק את אייכמן לאחר שנלכד, והזריק לו חומרי הרדמה כדי לטשטשו ולאפשר להעלות אותו בבואנוס איירס למטוס שיצא לישראל.
פעולה שאליאן היה מעורב בה ושהסתיימה בכישלון הייתה מבצע ברן שהתרחש בשנת 1954. במהלך המבצע נחטף בחו"ל סרן אלכסנדר (אבנר) ישראל, מהנדס בחיל הים לשעבר, על ידי יחידת המבצעים של המוסד והשב"כ, לאחר שנודע בישראל כי פנה לשגרירות של מצרים במערב אירופה בהצעה למסור למצרים מידע צבאי.
ישראל הוכנס לארגז שהועלה על מטוס שנשלח מישראל להביאו ארצה, אך במהלך הטיסה מת.
גורמי המוות היו מינון יתר של חומר הרדמה שהזריק לו כנראה אליאן בשילוב עם הטמפרטורה הנמוכה ששררה במטוס.
לפי הוראתו של איסר הראל המריא המטוס שוב עם הגופה שהושלכה אחר כך למימי הים התיכון.
במשך שנים רבות שמר אליאן על שתיקה ביחס לפעילותו במוסד וחשף את עובדת השתתפותו בפעולה ללכידת אייכמן רק כשלוש שנים לפני מותו.
אליאן שם קץ לחייו בתל אביב ב-17 ביוני 2011, בגיל 88 הוא נקבר בבית העלמין במושבה כנרת.
יונה אליאן היה אחיינו של ז'אק אליאס.
הרב ד"ר יונה גודמן (נולד בשנת ה'תש"ך, 1960) הוא איש חינוך ישראלי, לשעבר מזכ"ל תנועת בני עקיבא וכיום מנהל חינוכי של מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
מרצה במכללת אורות ישראל וחבר מועצת החמ"ד.
גודמן נולד בארצות הברית ובמהלך שנות ה-70 עלה לישראל.
בין השנים 1990–1993 שימש ראש מחלקת הדרכה של בני עקיבא.
בשנים 1997–2000 שימש כמזכ"ל תנועת הנוער בני עקיבא.
גודמן עבד במרכז מהו"ת (מרכז היערכות להתמודדות בחירום) ישראל, שם ריכז את הליווי החינוכי-קהילתי של חלק ממפוני ההתנתקות ואת הסיוע החינוכי-רוחני לקהילות שנפגעו באירועי טרור.
החל משנת 1990 מלמד במכללת אורות ישראל ושימש בה במגוון תפקידים.
כעת משמש כראש תחום חינוך אמוני וכן כראש המכון הגבוה ללימודי מנהיגות חינוכית ואמונה במכללה.
בין עיקרי עיסוקיו היום: דרכים להעמקת החינוך היהודי והדתי, טיפוח זהות ציונית-דתית וניתוח תהליכים המתרחשים בחברה הציונית-דתית ואתגרי הורות של גיל הנעורים.
רוב כתיבתו והרצאותיו מתמקדות בנושאים אלו.
גודמן מוציא לאור דף דו-שבועי בו מבט חינוכי ותורני על אתגרי חינוך חדשים, המכונה "בעין חינוכית" המופץ למנויים ולרשתות חינוך.
ב-2012 הוציאה מכללת אורות ישראל את מאה המאמרים הראשונים כספר, אותו גודמן ערך, המכונה: "בעין חינוכית – מבט חינוכי-תורני על אתגרי חיינו המתחדשים".
גודמן גם הגיש פינה בנושא חינוך באתר האינטרנט ערוץ 7.
גודמן נשוי ומתגורר בפדואל שבשומרון.
בעתות חירום הוא משמש כדובר היישוב.
באפריל 2014 מונה על ידי הרב חיים דרוקמן למנהל החינוכי של מרכז ישיבות בני עקיבא.
בסתיו אותה שנה הוציא לאור ספר בשם "ונקדשתי" המציע כיצד ללמד סוגיות הקשורות בתחום הצניעות לתלמידי ישיבות ואולפנות.
בשנת 2021 הוציא לאור גרסה שנייה ומורחבת של הספר, עם מאמרים חדשים.
בשנת 2015 סיים את עבודת הדוקטורט שלו שנכתב בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית.
העבודה עוסקת בדילמות אידאולוגיות בקרב צעירים דתיים-לאומיים ותמורות בזהותם, בדגש על יציאתם מהחממה החינוכית אל משעולי החיים.
באביב 2017 מונה למועצת החמ"ד בה שימש קדנציה מלאה עד 2022. בפרוץ מגפת הקורונה החל להפיץ טיפים על שימושים מתקדמים בזום, להם נרשמו מעל 6,000 מנויים.
ריכוז הטיפים יצאו לאור כספר.
עוסק רבות בממשקים בין בינה מלאכותית לחינוך בכלל וחינוך דתי בפרט - הן בינה מלאכותית כתובה (טקסטואלית) והן תמונות ואף מרצה על כך.
החל משנת הלימודים תשע"ח הוא מוציא לאור כל מוצאי שבת של תקופת הלימודים מאמר עם מבט חינוכי וערכי על אירועי אקטואליה, עליו מנויים כמה אלפי מנהלים, מחנכים ואנשי חינוך.
שלום יונה אטינגר (1935 – 16 במרץ 2023) היה מהנדס חשמל ומדען ישראלי, שכיהן כמנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית בשנים 1987–1992.
יונה אטינגר נולד בירושלים, בנם של אנטה (לבית שרייבמן) ויעקב הלל אטינגר.
למד הנדסת חשמל בטכניון, ואת תואר הדוקטור קיבל באנגליה.
במשך 27 שנים עבד כמהנדס בקריה למחקר גרעיני – נגב.
בשנים 1987 ל-1992 שימש מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית.
לאחר מכן שימש, משנת 1992, יועץ לענייני מדע וטכנולוגיה בשגרירות ישראל בוושינגטון, עד שנת 1996. בין השנים 1992 ל-2005 שימש גם מנכ"ל הקרן הדו-לאומית למדע ארצות הברית-ישראל.
היה חבר במספר ועדות מדעיות, ובהן הוועדה הלאומית לננוטכנולוגיה שליד האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, יוזמת הננוטכנולוגיה הלאומית, והמועצה המייעצת לקרן המדע והטכנולוגיה ארצות הברית-ישראל.
היה חבר הוועדה המייעצת של מוסד שמואל נאמן למחקר מתקדם במדע וטכנולוגיה בטכניון, וחבר ועדת הביקורת של מוסד שמואל נאמן.
באוגוסט 2012 התראיין לעיתון "הארץ" בנושא תוכנית הגרעין האיראנית.
הראיון נערך בעילום שם, אך ניתנו בו רמזים המאפשרים את זיהויו.
נפטר בירושלים ב-16 במרץ 2023, בן 88. נקבר בבית העלמין בקריית טבעון, ליד קבר אמו.
יונה בודדה הוא רומן-מערבון אשר נכתב בידי לארי מק'מרטרי.
הרומן זכה בפרס פוליצר בשנת 1986 והווה בסיס למיני-סדרה טלוויזיונית, ועוד שש סדרות המשך.
הרומן מספר את סיפורם של מספר מובילי בקר (קאובוי'ס) והרפתקאותיהם במהלך המסע להובלת הבקר מטקסס שבדרום למונטנה שבצפון ארצות הברית בתקופה שלאחר סיום מלחמת האזרחים.
על פי דבריו של מקמרטרי, עיצוב הדמויות הראשיות התבסס על דמותם של שני בעלי חוות ומובילי בקר מפורסמים באתוס האמריקני של כיבוש המערב בשם צ'ארלס גודנייט (Charles Goodnight) ואוליבר לאבינג (Oliver Loving).
בכתיבת הספר שילב מקמרטרי אירועים המבוססים על מקרים היסטוריים תקופתיים כגון משלחת סנטה פה (Texas Santa Fe Expedition), הפשיטה הגדולה של 1840 (Great Raid of 1840), ודמויות תקופתיות נוספות מן ההיסטוריה האמריקנית במערב הישן של אמריקה.
קפטן אוגוסטוס מקריי וקפטן וודרו קול הם שני חברי נפש, קציני הטקסס ריינג'רס בדימוס אשר בשנת 1876 עומדים בראש קבוצת מובילי בקר מטקסס למונטנה.
מקריי מתואר כאדם אנושי וחם בעל מזג נוח ואהוב על הבריות ואילו קול, חברו הטוב מתואר כאדם קשוח, קפדן וחסר רגשות אשר מונע מרגשות כבוד וגאווה.
המסע להובלת הבקר יוצא לדרכו בהשפעת חבר של השניים מהעבר הרחוק אשר מפליא באוזניהם תיאורי פלא של ערבות מונטנה כגן העדן של מגדלי הבקר, ומציע להם להוביל עדר בקר לאורך של כ-5000 קילומטרים, ולהיות הראשונים להקים שם חוות לגידול לבקר.
קול נפעם מן האפשרות הרומנטית להקים חוות בקר ראשונה באזור הספר.
מקריי מגלה פחות התלהבות אך מתרצה, ומצטרף לצוות בתקווה לפגוש בדרך את אהובתו מהעבר המתגוררת כעת בנברסקה שנמצאת על מסלולם.
הספר מעניק תיאור שונה מן המקובל בדרך כלל אודות "המערב הפרוע" הרומנטי כפי שהוא מצטייר בסרטי הקולנוע ההוליוודי.
הוא מתואר כמקום קר אכזר שהחיים בו קשים ועלולים להיות גם קצרים במיוחד אך שזורים בו גם רגשות חיבה ואהבה, חברות אמת, פחד ואומץ לב בכל המנעד האנושי.
במקורו נכתב הספר בשנת 1972 כתסריט בשם "רחובות לרדו" עבור סרט קולנוע בכיכובם של ג'יימס סטיוארט, ג'ון ויין והנרי פונדה ובבימויו של פיטר בוגדנוביץ אולם בסופו של דבר הפקת הסרט בוטלה עקב אי הסכמות עם הכוכבים הראשיים.
בשנת 1982 עיבד מקמרטרי את התסריט לרומן אפי אשר הפך לרב-מכר וזכה בפרס הפוליצר.
לאחר הזכייה בפרס התעוררה שוב היוזמה להפקת הרומן כסרט קולנוע על ידי ג'ון מיליוס וג'ון יוסטון אך לבסוף הוחלט על הפקתו כמיני סדרה טלוויזיונית ב-4 חלקים.
הסדרה שביים סיימון וינסר, בכיכובם של רוברט דובאל, טומי לי ג'ונס, דני גלובר, אנג'ליקה יוסטון, כריס קופר, דיאן ליין, רוברט יוריק וריקי שרודר, שודרה לראשונה ברשת CBS ב-5 בפברואר 1989. הסדרה זכתה בשבעה פרסי אמי והייתה מועמדת לשנים עשר נוספים.
בנוסף לכך זכתה הסדרה בשני פרסי גלובוס הזהב ובשישה פרסים נוספים בענף.
בעקבות הסדרה הטלוויזיונית הופקו ארבע סדרות המשך: "בחזרה ליונה בודדה", "רחובות לרדו", "איש מת מהלך" ו"ירח קומנצ'י", ושתי סדרות עוקבות: "יונה בודדה-הסדרה" ו"יונה בודדה-השנים מחוץ לחוק".
יוֹנָה בֶן-אֲמִתַּי הוא דמות מקראית.
הסיפור המקראי אומר כי אלוהים ציווה את יונה ללכת ולקרוא על העיר נינוה "כִּי-עָלְתָה רָעָתָם לְפָנָי".
בפרקי דרבי אליעזר יונה בן אמיתי היה בנה של האישה הצרפתית.
בירושלמי מופיע גם דיון על מוצאו, האם היה משבט זבולון או משבט אשר:
נביא בשם זהה מופיע בספר מלכים כנביא בימי המלך ירבעם בן יואש (המכונה ירבעם השני), ואשר מוצאו בגת החפר.
לפי הכתוב בסדר עולם רבה, נביא זה המוזכר בספר מלכים, משח את יהוא למלך.
מחלוקת קיימת לגבי זמנו של ספר יונה, האם הוא שייך לאותו הנביא שהופיע במלכים או שהספר נכתב בתקופת בית שני והשתמש לעיצובו בדמותו של יונה.
גם על לשון הספר קיים ויכוח האם הוא שייך ללשון של בית ראשון (קויפמן) או לעברית של בית שני (זקוביץ).
בספר מלכים נכתב, שירבעם בן יואש מלך ישראל (מלכים ב,יד' כה') וראו להלן על אודות נבואה זו בספרות חז"ל.
ספר יונה מוקדש לתיאור דמותו ומשימתו של יונה בן אמיתי הנביא.
האל מצווה על יונה ללכת לעיר נִינְוֵה, בירת אַשּׁוּר, ולבשר לתושביה כי עשו הרע בעיני האלוהים.
יונה, בצעד חריג לאנשי הנבואה, מסרב לשליחות האל ובורח דרך נמל יפו לתרשיש.
יש הסוברים שמדובר בטרסוס שבאסיה הקטנה ויש הסוברים כי מדובר בעיר בעלת שם דומה בחצי האי האיברי).
בתחילה, הסיפור המקראי מתאר את בריחת יונה ללא הסבר באשר למניעי הסירוב שלו.
אך בהמשך הספר קורא יונה, מדברים אלו משתמע כי יונה חשש מכך, שעקב נבואתו על פורענות אנשי נינוה יתעוררו תושבי נינוה לשוב בתשובה.
אך לא מוסבר במקרא מדוע חשש מכך יונה.
חז"ל מסבירים, שיונה חשש כי אם ישובו בני אשור בתשובה יתעורר בכך קטרוג על ישראל, אשר על אף כל נביאיהם שהוכיחום השכם והערב לא שבו בתשובה, ומרוב אהבתו לישראל לא הסכים ללכת להתנבא על נינוה.
עוד כתוב במדרש שם, .
עוד סיבה לבריחת יונה הייתה חששו שכאשר ימחל ה' לאנשי נינוה, ולא תהפך עירם, יתחלל בזה שם ה' ולא יאמינו עוד בכוחו, כמו שמסביר המדרש: "אמר לו הקב"ה [ליונה]: אתה חסת על כבודי וברחת מלפני לים, אף אני חסתי על כבודך והצלתיך מבטן שאול".
סיבה נוספת מצויה בפירוש האברבנאל לספר יונה, ולפיה ידע יונה שבעתיד יבוא סנחריב מלך אשור ויגלה את ישראל מארצם, ולכן לא רצה שיחוס עליהם ה'.
חיזוק אפשרי להבנה זו מצוי בספר מלכים, שם נזכר יונה כנביא שליווה ותמך בהתעצמותה של ממלכת ישראל בימי ירבעם השני.
התעצמות זו אכן הגיעה לקיצה לאחר שהאימפריה האשורית שבה למעורבותה באזור בימי תגלת פלאסר השלישי.
לגבי יעד הבריחה, על פי חז"ל, יונה ידע כי "אין השכינה שורה ונגלית בחוצה לארץ", ולכן ברח לתרשיש.
ומוסיפה הגמרא כי יונה לא מצא אף אניה שתקחנו למחוז חפצו, ושילם ארבע מאות אלף דינרי זהב כדי לכסות הוצאות הפלגה שלֵמה לתרשיש.
בלב ים נקלע כלי השיט עליו היה יונה לסערה.
רב החובל מוצא את יונה ישן בירכתי הספינה בעוד המלחים זועקים איש לאלוהיו, ובהמשך מטילים את משא הספינה כדי להצילה, ושואלו: "מַה לְּךָ נִרְדָּם, קוּם קְרָא אֶל אֱלֹהֶיךָ, אוּלַי יִתְעַשֵּׁת הָאֱלֹהִים לָנוּ וְלֹא נֹאבֵד".
המלחים מחליטים להפיל גורלות כדי לברר מי האשם בהתפרצות הסערה, והגורל נופל בחלקו של יונה.
לאחר שנחשף, יונה מספר לצוות שהוא בן לעם העברי וירא את ה', וממנו הוא בורח.
המלחים שואלים אותו מה עליהם לעשות כעת כדי שישקוט הים, והוא משיב שעליהם להטילו למים.
יונה מעדיף למות ולא לבצע את שליחותו.
המלחים מנסים בכל זאת לחתור אל החוף, ומשנכשלו טוענים חז"ל כי ניסו להשליך את יונה אל הים רק למחצה, אך לשווא: "הטילוהו עד טבורו, עמד הים מזעפו.
העלו אותו אצלם, והים הולך וסוער.
הטילוהו עד צווארו, ועמד הים מזעפו.
ומיד העלו אותו אצלם, והים הולך וסוער עליהם; הטילוהו כולו".
במים נבלע יונה על ידי דג, ושהה בקרבו שלושה ימים ולילות; תיאור זה הביא למחלוקת בין הפרשנים המסורתיים, אשר רובם טענו שהאירוע קרה בפועל, לבין פרשנים אחרים כמו רבי יוסף כספי שכתב בשם "יש אומרים" שהאירוע לא התרחש אלא במראה הנבואה.
גם בין המצדדים בכך שהאירוע אירע בפועל יש הטוענים (כדוגמת האברבנאל) שהוא בלתי אפשרי בלא נס.
גם בעת החדשה היו בין המצדדים באמיתות האירועים כלשונם, אשר הביאו תיאורים של מקרים דומים אשר אירעו בזמנם - כגון אחד הכותבים בעיתון "הלבנון", שהביא תיאור של אירוע בו ילד נפל מאניה, נבלע על ידי דג, והמלחים הצליחו להרוג את הדג ולהוציא ממנו את הילד בחיים.
חז"ל הוסיפו כי יונה נבלע בתחילה על ידי דג, ולאחר מכן על ידי נקבת דג - "דגה".
לאחר ששהה בבטן הדג שלושה ימים ושלושה לילות, פונה יונה אל האל בתפילת הודיה ובתחינה לסליחה, והאל אכן מוחל ליונה עם צאתו ממעי הדג ופונה אליו בשנית כדי שילך לנינוה וינבא עליה.
יונה מגיע אל נינוה ומוסר לתושבי העיר שמקץ ארבעים ימים תהפך עירם; תושבי העיר, ובראשם המלך, שבו בתשובה, חדלו מחטאיהם, צמו והתפללו לאל, ואכן ה' מחל להם.
בשומעו על המחילה מבקש יונה מהאל להמיתו - על פי מדרשי חז"ל, כעס יונה על כך שנבואתו הוצגה ככלי ריק, כשלא התגשמה, ושעתה יאמרו עליו שהוא נביא שקר, או כי בני אשור עתידים להתאנות לישראל בעתיד.
יונה בונה סוכה ב-"מִקֶּדֶם לָעִיר"(נינוה).
ה' הצמיח שיח מדברי, קיקיון, המזוהה כיום עם הקיקיון המצוי, ששימש כצל ליונה, ולאחר מכן העלה תולעת שאכלה את הקיקיון.
שוב ביקש יונה את מותו, מתעלף מחום השמש; אז פנה אליו ה' והסביר לו: .
המדרש מוסיף, כי אכן לאחר ארבעים היום שבו אנשי נינוה לחטוא, אף יותר מאשר לפני כן, כפי ששיער יונה.
בבשורה על פי מתי, ישו מזכיר את יונה הנביא כאשר הסופרים והפרושים מבקשים ממנו לראות אות.
הוא עונה להם שהאות היחיד שיראו הוא "אות יונה הנביא":
ישו מזכיר את סיפור יונה בשני הקשרים:
האחד הוא נבואה על הדרך בה ימות ויקום לתחייה.
השני הוא על עניין החזרה בתשובה.
על פי המתואר בברית החדשה בהמשך, ישו מת ונקבר, וביום השלישי קם לתחיה (לוקס 24: 6-7)
יונה שהה בבטן הדג למשך שלושה ימים ושלושה לילות עד אשר אלוהים הורה לדג להקיא אותו.
ישו מזכיר את יונה בתור אות לאשר עתיד לקרות.
המושג "שלושה ימים" שהוא מספר טיפולוגי בתנ"ך חוזר שוב בהמשך ספר יונה: "וְנִינְוֵה, הָיְתָה עִיר-גְּדוֹלָה לֵאלֹהִים--מַהֲלַךְ, שְׁלֹשֶׁת יָמִים" (פרק ג', פסוק ג')
יונה אשר שהה בבטן הדג במשך שלושה ימים ושלושה לילות הוא פרה-פיגורציה לישו שמת ושהה שלושה ימים בקבר.
הקאתו של הדג את יונה ליבשה מושווית לתחייתו של ישו ביום השלישי.