tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החיילים השחורים השתייכו לרגימנט השישי של ארטילריה צבעונית כבדה ולחלק מהרגימנט השני של ארטילריה צבעונית קלה (שנודעה בעבר בשם ארטילריה קלה של סוללות ממפיס), תחת פיקודו הכללי של מייג'ור ליונל פ.
בות', ששהה במבצר רק שבועיים.
בות' קיבל פקודה להעביר את הרגימנט שלו מממפיס לפורט פילו ב-28 במרץ כדי לתגבר את כוח הפרשים, שכבש את המבצר מספר שבועות קודם לכן.
רבים מהרגימנט היו עבדים לשעבר שהבינו את המחיר האישי של הפסד לקונפדרציה – במקרה הטוב, חזרה מיידית לעבדות במקום להתייחס אליהם כאל שבויי מלחמה.
הם שמעו שכמה מחברי הקונפדרציה איימו להרוג כל חייל שחור של צבא ארצות הברית שיתקלו בו.
החיילים הלבנים היו בעיקר מגויסים מגדוד ברדפורד, יחידה של צבא ארצות הברית ממערב טנסי בפיקודו של מייג'ור ויליאם פ.
פורסט הגיע לפורט פילו בשעה 10:00 ב-12 באפריל.
בשלב זה, צ'אלמרס כבר הקיף את המבצר.
כדור תועה פגע בסוסו של פורסט, הפיל את הגנרל שנחבל.
זה היה הראשון מבין שלושה סוסים שאיבד באותו יום.
הוא פרס צלפים סביב השטח הגבוה שצפה על המבצר, ישירות לקו האש שלהם.
כדור של צלף בחזה הרג את מייג'ור בות', וברדפורד קיבל את הפיקוד.
עד 11:00, הקונפדרציה כבשה שתי שורות של צריפים (כ - 140 מטר) מהקצה הדרומי של המבצר.
חיילי צבא ארצות הברית לא הצליחו להרוס את המבנים הללו לפני שהקונפדרציה כבשה אותם, והם ירו באש קטלנית על חיל המצב.
אש רובים וארטילריה נמשכה עד השעה 3:30, אז שלח פורסט פניה ובה דרישה לכניעה: "התנהגותם של הקצינים והחיילים המשמרים את פורט פילו הייתה כזו שמקנה להם זכות להתייחסות כאל שבויי מלחמה.
אני דורש את כניעה ללא תנאי של כל חיל המצב, ומבטיח לכם שנתייחס אליכם כאל שבויי מלחמה.
אנשיי קיבלו זה עתה אספקה חדשה של תחמושת, וממיקומם הנוכחי יוכלו בקלות לתקוף ולכבוש את המבצר.
אם דרישתי תידחה, לא אוכל להיות אחראי לגורל הפיקוד שלכם."
ברדפורד השיב, בהסתירו את זהותו, מכיוון שלא רצה שהקונפדרציה תדע שבות' נהרג, וביקש שעה לשקול ההצעה.
פורסט, שהאמין שכוחות תגבורת יגיעו בקרוב ליד נהר, השיב שיאפשרו רק 20 דקות, וכי "אם בתום זמן זה המבצר לא ייכנע, אתקוף אותו." ברדפורד סירב להזדמנות זו בתשובה סופית: "לא אכנע." פורסט הורה אז לחצוצרה שלו לתקוע את אות ההסתערות.
המתקפה של הקונפדרציה הייתה נחושה.
בעוד הצלפים המשיכו לירות אל תוך המבצר, הגל הראשון חדר לתעלה ועצר, בעוד הגל השני השתמש בגבם כאבני דריכה.
הגל השני סייעו לאנשי הגל הראשון לטפס על מדף שעל הסוללה.
זה התנהל בצורה מושלמת ועם מעט מאוד ירי, למעט הצלפים וסביב האגפים.
האש נגד ספינת התותחים אלצה את למלחים לסגור את פתחי התותחים שלהם ולעצור את הירי.
כאשר הצלפים קיבלו אות לעצור את האש, האנשים על המדף עלו מעל הסוללה, וירו כעת בפעם הראשונה אל תוך המגינים.
חיל המצב נלחם לזמן קצר אך לאחר מכן פרץ ונמלט אל הרחבה למרגלות הצוק, שם נאמר להם שספינת התותחים של חיל הים האמריקאי תחפה את נסיגתם על ידי ירי.
מכיוון שפתחי התותחים שלה נותרו אטומים, ספינת התותחים לא ירתה ולו ירייה אחת.
החיילים הנמלטים ספגו אש מאחור ומאגף.
אחרים הגיעו לנהר רק כדי לטבוע או להיירות במים על ידי צלפים על הצוק.
אף על פי שמקורות קונפדרציה טוענים שכוחותיו של פורסט המשיכו לירות מתוך הגנה עצמית, דיווחים רשמיים אמריקאים מדגישים כי התרחש טבח מכוון.
ניצולי צבא ארצות הברית אמרו שאף על פי שכל חייליהם נכנעו, אנשיו של פורסט טבחו בהם בדם קר.
שורדים מהמוצב אמרו שרוב אנשיהם נכנעו והשליכו את נשקם, רק כדי להיפגע מירי או כידון על ידי התוקפים, שצעקו שוב ושוב, "אין רחמים!
דווח כי נשים וילדים נהרגו, אך ד"ר סי.
פיץ', שהיה מנתח בחיל המצב של פורט פילו, טען כי הדבר לא היה נכון: "מוקדם בבוקר כל הנשים וכל הלא-לוחמים נצטוו לעלות על דוברות, ונגררו על ידי סירת תותחים במעלה הנהר כדי שאף אחד לא יפגע." עדותו של קפטן מרשל תומכת בכך.
הוא הצהיר שכל הנשים, הילדים והחיילים החולים הועברו לאי לפני תחילת הקרב.
העדות החזקה ביותר לכך שהקונפדרציה לא הרגה את הנשים והילדים היא שאף אחד לא דיווח שראה גופות של נשים וילדים בין ההרוגים.
הוועדה המשותפת לניהול המלחמה חקרה את התקרית, שזכתה לפרסום נרחב בעיתונות האמריקאית.
כתבות הופיעו ב-16 באפריל בניו יורק טיימס, ניו יורק הראלד, ניו-יורק טריביון, שיקגו טריביון, סינסינטי גאזט וסיינט לואיס מיזורי דמוקרט, בהתבסס על דיווחי טלגרף מקהיר, אילינוי, לשם התקשרה ספינת הקיטור פלאט ואלי, שנשאה ניצולים, כדי שיוכלו להילקח לבית חולים במאונד סיטי הסמוכה.
ואת אלו שמתו על הספינה להביא לקבורה.:47–50 בדו"ח שלהם, שממנו נלקחו הציטוטים הקודמים, הם הסיקו כי הקונפדרציה ירו ברוב חיל המצב לאחר שנכנע.
מכתב שכתב אחד הסמלים של פורסט, אכילס ו.
קלארק, לאחיותיו ב-14 באפריל, מתאר:
"אנשינו היו כל כך מתוסכלים מאיומי הינקים שלא ירחמו עליהם, עד שהם לא ריחמו עליהם כלל.
אין מילים לתאר את המראה.
העבדים המסכנים והמתועבים רצו אל אנשינו, נפלו על ברכיהם, הרימו את ידיהם והתחננו לרחמים, אך הם נצטוו לקום על רגליהם ואז נורו.
גורל הגברים הלבנים לא היה טוב בהרבה.
המצודה הפכה לזירת טבח גדולה.
דם, דם אנושי, נקווה בשלוליות, וניתן היה לאסוף מוחות בכמויות גדולות.
אני וכמה אחרים ניסינו לעצור את הטבח, ובשלב מסוים הצלחנו חלקית, אך הגנרל פורסט הורה לירות בהם כמו בכלבים, והטבח נמשך.
לבסוף, אנשינו נגעלו מהדם והירי פסק".[24]:44
מחקר שנערך בשנת 2002 על ידי אלברט קסטל הגיע למסקנה כי חייליו של פורסט הרגו מספר רב של אנשי חיל המצב "לאחר שהם הפסיקו להתנגד או לא היו מסוגלים להתנגד".
ההיסטוריון אנדרו וורד הגיע למסקנה בשנת 2005 כי אירעה זוועה במובן המודרני בפורט פילו, אך האירוע לא תוכנן מראש ולא אושר רשמית על ידי מפקדי הקונפדרציה.
היסטוריונים עדכניים מסכימים כי התרחש טבח.
זה בהחלט קרה, בכל מובן המילוני של המילה." ג'ון קימפריץ' קובע, "הפרדיגמה החדשה בגישות חברתיות והשימוש המלא יותר בראיות הזמינות העדיפו פרשנות של טבח....
הוויכוח על זיכרון האירוע הזה היווה חלק מסכסוכים גזעיים וסכסוכי חלוקה במשך שנים רבות לאחר המלחמה, אך הפרשנות המחודשת של האירוע במהלך שלושים השנים האחרונות מציעה תקווה מסוימת שהחברה תוכל להתגבר על חוסר הסובלנות מהעבר."
סגן דניאל ואן הורן מהרגימנט הכבד השישי של ארצות הברית (צבעוני) הצהיר בדו"ח הרשמי שלו, "מעולם לא הייתה כניעה של המבצר, הן קצינים והן חיילים הצהירו שלעולם לא ייכנעו או יבקשו רחמים".
עם זאת, קצין אחר ביחידה, והקצין היחיד שנותר בחיים מגדוד ברדפורד, אישר את התיאור לפיו חיילים לא חמושים נהרגו בעת כניעתם.
אנשיו של פורסט התעקשו כי החיילים האמריקאים, אף על פי שנמלטו, שמרו על נשקם ולעיתים קרובות פנו לירות, מה שאילץ את חיילי הקונפדרציה להמשיך לירות מתוך הגנה עצמית.
טענתם עולה בקנה אחד עם מציאת רובים רבים של צבא ארצות הברית על הצוקים ליד הנהר.
דגל ארצות הברית עדיין התנופף מעל המבצר, מה שהעיד על כך שהכוח לא נכנע רשמית.
דיווח עיתון בן התקופה מג'קסון, טנסי, קובע כי "הגנרל פורסט התחנן בפניהם להיכנע", אך "לא ניתן הסימן הראשון לכניעה".
דיווחים דומים דווחו הן בעיתונים הדרומיים והן בעיתונים הצפוניים באותה תקופה.
ההיסטוריון אלן נווינס כתב כי אף על פי שפרשנות העובדות "עוררה מחלוקת מסוימת".
גרנט ציטט את דבריו של פורסט בזיכרונותיו האישיים והעיר: "לאחר מכן, פורסט כתב דו"ח שבו השמיט את החלק שמזעזע את האנושות לקריאה."
בזמן הטבח, גנרל גרנט כבר לא היה בטנסי, לאחר שעבר מזרחה כדי לפקד על כל חיילי צבא ארצות הברית.
מייג'ור גנרל ויליאם טקומסה שרמן, מפקד הדיוויזיה הצבאית של המיסיסיפי, שכללה את טנסי, כתב:
"הטבח בפורט פילו התרחש ב-12 באפריל 1864, והיה נושא לחקירת הקונגרס.
אין ספק שאנשי פורסט התנהגו כברברים, כשהם ירו בחיילים השחורים חסרי הישע לאחר שהמבצר נפל לידיהם; אך נאמר לי שפורסט עצמו מכחיש כל מעורבות פעילה בהתקפה, ושהוא הפסיק את הירי ברגע שיכל.
אני גם מניח כמובן מאליו שפורסט לא הוביל את ההתקפה בעצמו, ולכן הוא היה מאחור, מחוץ לטווח הראייה, אם לא מחוץ לטווח השמיעה באותו זמן, ומאות מאנשינו, שהיו בשלב זה או אחר שבויים בידי פורסט, סיפרו לי שהוא היה בדרך כלל מאוד אדיב כלפיהם.
תחת פיקודו היו אנשים נואשים, ובאותה עת אין ספק שהרגש של תושבי הדרום היה אכזרי ביותר בנוגע לעובדה שהפכנו את עבדיהם לשעבר לחיילים, וייתכן שפורסט שותף לרגש זה."
מספר האבדות בקרב הקונפדרציה היה נמוך יחסית (14 הרוגים ו-86 פצועים), ומספר האבדות בקרב חיילי הצפון היה גבוה.
ג'ורדן, באמצע המאה ה-20, טען כי מקרי המוות של האמריקאים היו מוגזמים.
היסטוריונים מסכימים כי מספר האבדות בקרב המגינים השתנה במידה ניכרת בהתאם לגזע.
לא כל האסירים שנורו היו שחורים; ככל הנראה, מייג'ור ברדפורד היה בין אלה שנורו לאחר כניעתם.
חיילי הקונפדרציה פינו את פורט פילו באותו ערב ולא הרוויחו הרבה מהקרב מלבד גרימת שיבוש זמני בפעולות צבא ארצות הברית.
כוחות ארצות הברית השתמשו ב"טבח פורט פילו" כקריאת התאחדות בחודשים שלאחר מכן.
עבור רבים, הדבר חיזק את נחישותם להביא את המלחמה לסיומה.
ב-17 באפריל 1864, בעקבות פורט פילו, הורה גנרל גרנט לגנרל בנג'מין פ.
באטלר, שניהל משא ומתן על חילופי אסירים עם הקונפדרציה, לדרוש כי חיילים שחורים יטופלו באופן זהה ללבנים בחילופי אסירים וביחס אליהם.
הוא הורה כי אי-ביצוע פעולה זו "יחשב כסירוב מצדם להסכים לחילופי אסירים נוספים, ו"יטופלו" כך על ידינו".
דרישה זו נדחתה; מזכיר המלחמה של הקונפדרציה, ג'יימס סדון, כתב ביוני 1864:
"אני בספק, עם זאת, אם חילופי כושים תמורת חיילינו ייתקבלו.
באשר לקצינים הלבנים המשרתים עם חיילים כושים, אסור לנו להטריח את עצמנו עם אסירים כאלה."
ארצות הברית כבר קבעה מדיניות להרתעת הרג ושעבוד שבויי מלחמה.
ב-30 ביולי 1863, לפני הטבח, כתב הנשיא אברהם לינקולן את צו התגמול שלו:
"לפיכך, נקבע כי על כל חייל של ארצות הברית שנהרג בניגוד לחוקי המלחמה, יוצא להורג חייל מורד; ועל כל אדם שנשבה על ידי האויב או נמכר לעבדות, יוטל על חייל מורד עונש של עבודות פרך בעבודות ציבוריות, והוא ימשיך בעבודות אלה עד שהאחר ישוחרר ויקבל את היחס המגיע לשבוי מלחמה."
מדיניות זו לא הובילה לפעולה כלשהי, אך האיום בפעולה הוביל את צבא הקונפדרציה להתייחס באופן מרומז לחיילי צבא ארצות הברית השחורים כחיילים לגיטימיים, ולא כאנשים משועבדים לשעבר, למשך שארית המלחמה.
אף על פי כן, אותה התנהגות חסרת רחמים הפגינו כוחות הדרום לאחר קרב המכתש ביולי 1864, שם נורו חיילים אמריקאים שחורים שנכנעו במקום להילקח בשבי.
ב-3 במאי 1864 ביקש לינקולן מחברי הקבינט שלו לחוות דעתם על האופן שבו על ארצות הברית להגיב לטבח.
צ'ייס המליץ ללינקולן לאכוף את צו התגמול שלו מ-30 ביולי 1863. שר הצי גדעון וולס רצה להמתין עד שהוועדה הקונגרסית תשיג מידע נוסף.
וולס הביע את חששותיו ביומנו: "בטח יש משהו בדיווחים הנוראיים האלה, אבל אני לא סומך על ועדות הקונגרס.
סטנטון ושר המשפטים אדוארד בייטס רצו לנקום.
אשר כתב כי "אין זה נבון לנקוט בצעדים קיצוניים" ורצה שהקצינים בפיקודו של פורסט יישאו באחריות.
שר הדואר מונטגומרי בלייר רצה שה"עבריינים בפועל" יקבלו "עונש מיידי עם תפיסתם".
בלייר ציטט את עמוד 445 בספר "המשפט הבינלאומי, או כללים המסדירים את היחסים בין מדינות בזמן שלום ובזמן מלחמה", שנכתב על ידי הנרי וו.
האלק (רמטכ"ל צבא ארצות הברית), כהצדקה לנקמה.
סוורד רצה שהמפקד הכללי של צבא ארצות הברית יתעמת עם המפקד הכללי של צבא הקונפדרציה בנוגע להאשמות.
לינקולן החל להגיב לסטנטון, אך לא נקט בשום צעד נוסף משום שהיה "מוסח" בעניינים אחרים.
בסופו של דבר, לינקולן בחר שלא לנקוט בשום צעד בעניין, כפי שציין בעצב בפני פרדריק דוגלס: "אם נתחיל, אין לדעת היכן [התגמול] יסתיים".
לינקולן הוסיף ואמר שרק ניצחון יביא צדק אמיתי, שכן ניתן "להגיע אל העבריינים ביעילות רק באמצעות ניהול מוצלח של המלחמה".
פורט פילו, שנשמר כפארק ההיסטורי הממלכתי פורט פילו, הוכרז כאתר היסטורי לאומי בשנת 1974.
בית הקברות הלאומי של ממפיס
שרידי ההרוגים הועברו לבית הקברות הלאומי של ממפיס בשנת 1867. 109 קברים זוהו.
מכיוון שהשלטים באתר פורט פילו כמעט ואינם מזכירים את החיילים השחורים שנהרגו, נערך ב-12 באפריל 2017 טקס הנחת זרים, עם משמר כבוד ו-21 יריות כבוד, בבית הקברות כדי להנציח את זכרם.
ג'יימס לוקט השווה את מדיניות הקונפדרציה כלפי חיילים שחורים בצבא ארצות הברית – "ללא רחמים" – עם לינצ'ים ואלימות אחרת כלפי שחורים לאחר המלחמה.
לדעתו של סופר זה, בתפיסתם של תושבי הדרום, כשם שבעבר עבדים לא יכלו להיות מצביעים או בעלי משרות ציבוריות, כך הם גם לא יכלו להיות חיילים, ולכן לא טופלו, בפורט פילו ובמקומות אחרים, כחיילים שנכנעו.
קרב קאנאי (ידוע גם בתעתיק שגוי מלטינית כקרב קנה) היה אחד הקרבות הגדולים והחשובים ביותר במלחמה הפונית השנייה.
הקרב נערך ב-2 באוגוסט 216 לפנה"ס, בין צבא הרפובליקה הרומית ובעלות בריתה לבין צבא קרתגו בפיקודו של המצביא חניבעל, ליד העיירה הרומית קאנאי על גדת נהר אַוּפִידוּס (כיום אופנטו), בחבל הארץ אפוליה (כיום פוליה) בדרום-מזרח חצי האי האפניני.
הקרב נערך בשנה השלישית של המלחמה הפונית השנייה, לאחר מספר קרבות קודמים, בהם הביס צבאו של חניבעל כוחות צבא רומיים.
הרומאים, שהכירו בעליונותו הטקטית של חניבעל כמצביא, גייסו כוח חסר תקדים בגודלו במטרה להבטיח את השמדת צבא קרתגו, אולם הדבר לא מנע את ניצחונו של חניבעל, ורק תרם להגדלת היקף האבדות של הצבא הרומאי.
ניצחונו המכריע של חניבעל בקרב, למרות נחיתותו המספרית הניכרת, הקנה לו מקום של כבוד בקרב המצביאים הגדולים בהיסטוריה, וקרב קאנאי הפך למטבע לשון ולמודל חיקוי בזכות התמרון שהביא לחניבעל את הניצחון בקרב – איגוף כפול של כוחות האויב באמצעות כוחות ניידים, כיתורם והשמדתם.
הסיבות לפרוץ המלחמה הפונית השנייה בשנת 218 לפנה"ס, נעוצות במלחמה הפונית הראשונה, בשאיפותיה של קרתגו להחזיר לידיה את השליטה באגן המערבי של הים התיכון, ובחששותיה של רומא מפני התעצמותה המחודשת של קרתגו בעקבות כיבוש היספניה על ידי הצבא הקרתגני.
לפני פרוץ המלחמה חיזק חמלקרת ברקה את אחיזתה של קרתגו בחצי האי האיברי, והרחיב את שליטתה בו.
עם מותו הפך חותנו עזרובעל ליורשו, ועם מותו של האחרון בחר הצבא הקרתגי בחניבעל, בנו של חמלקרת, למצביא.
מינוי זה קיבל גם את אישור הרשויות הקרתגיות.
העילה הרשמית לפרוץ המלחמה הייתה פרשת סגונטום.
באירוע זה כבש חניבעל את העיר סגונטום (כיום סגונטו בספרד), בעלת בריתה של רומא וסיפק בכך את העילה לפרוץ מעשי האיבה.
לאחר מצור בן חודשים אחדים נהרסה העיר, רבים מתושביה נטבחו ואחרים נמכרו לעבדות.
בתגובה על הפגיעה בבעלת בריתה, הכריזה רומא מלחמה על קרתגו.
התוכנית הרומית הייתה לשגר שני צבאות, האחד לחצי האי האיברי והשני ישירות לאפריקה, ולהביא לסיום מהיר של המלחמה.
בתחילת המלחמה הוא הפתיע את הרומאים בחציית הרי האלפים בחורף בראש צבא גדול.
מייד עם הגיעו לאיטליה זכה בשני ניצחונות – האחד בקרב טיקינוס והשני בקרב טרביה.
הרומאים נאלצו לזנוח את תוכניות הפלישה לאפריקה, אך בכל זאת שלחו צבא לחצי האי האיברי.
בשנה שלאחר מכן נפל כוח צבאי רומאי גדול למארב מתוכנן היטב של חניבעל בקרב טראסימני והושמד.
בצר להם פנו הרומאים לפאביוס מאקסימוס ומינו אותו לדיקטטור.
פאביוס התחמק מקרב הכרעה, מתוך הכרה בעליונותו הטקטית של חניבעל.
הרומאים, שהיו רגילים לאסטרטגיה התקפית, מינו את פאביוס לדיקטטור תוך תקווה שיביס את חניבעל ולא יזנב בצבאו, כפי שעשה בפועל.
בשנת 216 לפנה"ס, שנת קרב קאנאי, בחרו הרומאים הנהגה אחרת, שהבטיחה מדיניות תקיפה יותר.
הסנאט דרש משני הקונסולים החדשים שנבחרו להשיג הכרעה ברורה במערכה נגד חניבעל והורה על גיוסו של צבא גדול באופן יוצא דופן במונחים של הרפובליקה הרומית לשם כך.
הצבא הרומי בקרב קאנאי הורכב משני יסודות עיקריים: צבאה של העיר רומא שהושתת על אזרחים בעלי רכוש, וכוחות מבעלות בריתה של רומא שהיו קשורים עמה בחוזי הגנה.
הרומאים תרמו בעיקר את הלגיונרים – רגלים כבדים מעולים שנלחמו במסגרת יחידתית של לגיון.
בנוסף תרמו הרומאים חלק מחיל הפרשים ואת הווליטים – חיילים רגלים קלים החמושים בכידוני הטלה.
בעלות הברית תרמו חילות עזר (auxilia) שהורכבו מחיילים מאיכות משתנה, בהתאם לאזור שממנו גויסו.
מספר חיילי בעלות הברית היה דומה למספר הרומאים.
בנוסף לחילות בעלות הברית מאיטליה, התייצבו למערכה 1,000–1,500 חיילים רגלים קלים מסירקוסאי שנשלחו על ידי היירון השני.
חילות העזר היו מגוונים הרבה יותר מהלגיונות, והם השלימו את יכולות הלגיונות בעזרת מיומנויות מקומיות שנשאו אנשיהם.
חלקם היו לוחמי הרים מעולים, אחרים היו קשתים טובים, וכן הלאה.
בקרב נערכו הלגיונות הרומיים במבנה שחמט מסורתי, כאשר המאניפולים של הדרג השני והשלישי הוצבו מאחרי הרווחים של הדרגים שלפניהם.
הדרג הראשון של הלגיון הורכבה מההאסטאטים, הדרג השני מהפרינקיפים, והשלישי מהטריאריים (בקרב קאנאי נשארו הטריאריים לשמור על המחנה העיקרי, שהיה מצידו השני של הנהר).
הלגיונות שהורכבו מאזרחים רומיים נערכו במרכז המערך, ואילו כוחות בעלות הברית האיטלקיות הוצבו משני עבריהם.
האגף השמאלי של הרומאים היה מוגן בכ-4,800 פרשים של בעלות הברית, והאגף הימני היה מוגן על ידי הנהר וכ-1,600 פרשים רומאים.
קיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי מספר הלוחמים הרומאים בקרב.
רוב החוקרים, וביניהם וולבנק, מאמצים את גישתו של פוליביוס וטוענים שהיו בקרב 8 לגיונות רומאים ועוד 8 לגיונות של בעלות הברית, סך הכול כ-80,000 רגלים וכ-6,000 פרשים.
לעומתם, דה סנקליס ובעקבותיו גם ברנט המסתמכים על טיטוס ליוויוס, טוענים שבקרב השתתפו רק 4 לגיונות מתוגברים מאזרחי רומא, ועוד כמספר הזה מצד בעלות הברית.
לשיטתם של החוקרים האלה, כלל הצבא הרומאי רק כ-55,000 חיילים.
למרות הפירושים המאוחרים של ההיסטוריונים המודרניים למה שנכתב אצל ליוויוס, גם הוא נקב במספר גדול בהרבה מהערכותיהם לגבי גודלו של הצבא הרומאי, והעמיד אותו על 87,200 לוחמים חרף המחלוקת, מרבית ההיסטוריונים מאמצים את גישתו של פוליביוס ומונים בצד הרומי 80,000 רגלים ו-6,000 פרשים.
ברפובליקה הרומית לא הייתה הפרדה בין הדרג הפוליטי לפיקוד צבאי.
לפי מיקום הפרובינקיה היה הקונסול מקבל כוחות צבא לפי הצורך.
לעיתים נדירות, כפי שהתרחש בקרב קאנאי, התייצבו שני הקונסולים לקרב אחד בכוחות משולבים.
אם שני הקונסולים היו נוכחים, היה הפיקוד נתון לאחד מהם לפי הטלת גורל יומית, או שהתחלף מדי יום – כמו שקרה בקרב קאנאי: בימים הזוגיים פיקד אחד הקונסולים, ובימים האי-זוגיים חברו.
קיימת מחלוקת מסוימת גם בקשר לזהות המפקד הרומי ביום הקרב.
פוליביוס מוסר שהפיקוד היה נתון בידיו של גאיוס טרנטיוס וארו, שבחר להילחם בתנאים לא נוחים לרומאים.
פוליביוס מהלל את הקונסול השני, לוקיוס אמיליוס פאולוס ואת גבורתו, ומציג את וארו כטיפש שהביא את התבוסה על הרומאים ואף ברח בסוף הקרב על מנת להציל את נפשו.
אלו הסוברים שפאולוס פיקד על הצבא ביום הקרב, טוענים שפוליביוס מייחס את התבוסה לווארו עקב קשריו עם פובליוס קורנליוס סקיפיו איימיליאנוס, נכדו של פאולוס.
לכן, כך נטען, היה לו מניע לשבח את סבו של חברו ופטרונו.
עם זאת, פוליביוס לא חושש למתוח ביקורת על בני המשפחה, וגם מקורות אחרים תומכים בכך שווארו פיקד באותו יום.
יתר על כן, נראה שההחלטה לצאת לקרב התקבלה על ידי הסנאט ולא על ידי אחד המפקדים.
מרבית החוקרים מסכימים שווארו הוא שפיקד על הצבא הרומי בקרב זה.
בקרב עצמו פיקד וארו על פרשי בעלות הברית באגף הימני של הקו הרומי.
פאולוס לקח על עצמו את הפיקוד על הפרשים הרומים באגף השני.
שני הקונסולים של השנה שעברה פיקדו על חיל הרגלים במרכז המערך הרומי.
הצבא הקרתגי היה מגוון הרבה יותר מהצבא הרומי.
רק חלק קטן של הלוחמים הקרתגים באו מן העיר קרתגו עצמה, ואילו הרוב המכריע היו שכירי חרב בני ארצות רבות ושונות זו מזו.
השליטה על צבא כזה, שהורכב מערב רב של לוחמים יוצאי רקעים שונים ודוברי שפות שונות, לא הייתה עניין של מה בכך.
כישרונו של חניבעל כמפקד היה בכך שהצליח לצקת זהות לתוך תערובת לאומית זו ולהפיח בקרבה דבקות במשימה, נאמנות ועמידת גבורה נוכח הקשיים האדירים שהציבה בפניהם המלחמה בארץ זרה, בשירותה של מדינה שלא ראו מימיהם.
מרבית שכירי החרב שהרכיבו את הצבא היו גאלים ואיברים.
הגאלים תרמו בעיקר לוחמים רגלים אימתניים, שהיו טובים בהתקפה, אך נטו לאבד במהרה את הלהט אם ההתקפה הראשונה לא צלחה.
הם היו חמושים בחרב גדולה ובמגן גדול, אך לרוב חסרי שריון גוף.
לצד החיילים הרגלים תרמו הגאלים גם פרשים כבדים.
האיברים, בני עמים שונים, תרמו בעיקר חיל רגלים קל, אך גם רגלים החמושים בחרבות ובמגנים ומוגנים בשריון גוף.
לצד הגאלים שירתו בחיל הרגלים קלעים בליאריים שנודעו בכושר הקליעה המעולה שלהם, וגדודים של בני קרתגו.
לא ידוע מה היה החימוש המדויק של בני קרתגו, אך משערים שהיה דומה לחימוש ההופליט היווני.
בני קרתגו לא שירתו בדרך כלל מחוץ לאפריקה וחיל הרגלים הכבד שליווה את חניבעל לקרב גויס, ככל הנראה, מקרב נתיניה של קרתגו מאפריקה ולא מבני קרתגו עצמם.
בשלב זה של המלחמה, חיל הרגלים הכבד היה מצויד בנשק רומי שנלקח שלל בקרבות קודמים.
הן הגאלים והן האיברים תרמו את עיקר חיל הפרשים הכבד של חניבעל.
חימושם היה אופייני לתקופה וכלל מיני כידוני הטלה, חרבות, שריון גוף ומגנים.
בני קרתגו תרמו אף הם כמה מאות פרשים כבדים לצבא.
הנומידים, שהיו בין טובי הרוכבים באגן המערבי של הים התיכון בעת העתיקה, השלימו את מצבת הפרשים בצבא ותרמו את עיקר חיל הפרשים הקל שחימושו העיקרי כידוני הטלה.
פילי המלחמה ששרדו את המעבר דרך הרי האלפים נהרגו כבר בקרבות קודמים, ובקרב קאנאי לא השתתף אף פיל בצד הקרתגי.
לפי ההערכה המקובלת מנה צבאו של חניבעל בסך הכול כ-10,000 פרשים, מתוכם כ-4,000 פרשים נומידים קלים, כ-2,000 פרשים איברים ועוד כ-4,000 פרשים גאלים כבדים.
כ-10,000 חיילים רגלים כבדים באו מלוב והיתר, כ-30,000 במספר, שכירי חרב כמפורט לעיל.
מתוך 40,000 רגלים, מעריכים שכ-10,000 עד 12,000 היו קלים (קלעים, קשתים, מטילי כידונים וכיוצא באלה), כך שחיל הרגלים שהוצב במרכז המערך הקרתגי כלל כ-6,000 איברים והיתר גאלים – כ-12,000 עד 14,000 במספר.
איכותם של החיילים האלה נפלה משמעותית מזו של יריביהם הרומאים.
הערכה אחרת טוענת שהמספר של 40,000 רגלים מתייחס רק לרגלים שסודרו בקו המערכה העיקרי, ולא מתייחס לרגלים קלים שמספרם נע, לפי הערכה זו, סביב 8,000 חיילים.
הפיקוד היה נתון בידיו של מצביא שקיבל רק הוראות כלליות ביותר מקרתגו והיה חופשי, למעשה, לפעול בכל דרך שימצא לנכון.
בקרב עצמו היה הפיקוד בצד הקרתגי נתון בידיו של חניבעל.
הוא הגה את תוכנית הקרב והיה אדריכלה הראשי.
לצידו עמדו עזרובעל (אין להתבלבל עם עזרובעל האחר, אחיו של חניבעל) בפיקוד על הפרשים הכבדים באגף הימני (השמאלי של רומאים), ומהרבעל שפיקד על הפרשים הנומידים באגף השני.
מיקומו של שדה הקרב הידוע בשם "קרב קאנאי" עדיין שנוי במחלוקת.
תיאור הקרב, כפי שמופיע בכתבי ההיסטוריונים העתיקים פוליביוס וליוויוס, מבלבל ומעורפל בנקודה זו, ומותיר מקום רב לפרשנויות שונות, ולעיתים מנוגדות.
שניהם כותבים שהקרב נערך על גדתו של נהר אופידוס (Aufidus), במרחק קצר מהנקודה בה הוא נשפך לים האדריאטי.
רוב המחקרים המודרניים העוסקים בקרב מזהים את נהר אופידוס עם נהר אופנטו (Ofanto), הנמצא במחוז פוליה בדרום-מזרח איטליה, אולם מספר חוקרים סבורים, שהקרב נערך סמוך לנהר פורטורה (Fortore), שאף הוא נשפך לים האדריאטי, בגבול הצפוני של מחוז פוליה (אפוליה).
המיקום המקובל של היישוב קאנאי הוא על גבעה בגדה הדרומית של נהר אופנטו, כ-9 ק"מ ממערב לים האדריאטי.
מתיאור הקרב המופיע אצל פוליביוס קשה להבין אם הקרב התרחש בגדה הצפונית או בגדה הדרומית של הנהר.
לפי תיאורו הקרב התרחש בגדה המזרחית של הנהר, לא רחוק משפכו לים האדריאטי, כאשר הצבא הרומאי נערך כשפניו כלפי דרום, ואילו הצבא הקרתגני נערך כשפניו כלפי צפון (היערכות שגרמה לכך שאף אחד מהצדדים היריבים לא סונוור מהשמש, כאשר זו עלתה במזרח).
ליוויוס מוסיף פרט נוסף לתיאור זה, וכותב שהצבא הקרתגני היה בגבו לרוח יבשה המכונה בשם "וולטורנוס" (רוח הנושבת מכיוון דרום-מזרח), שנשאה עימה אבק רב, והגבילה את הראות של הצבא הרומאי, כאשר זה התקדם במהלך הקרב.
רמז נוסף למיקום שדה הקרב ניתן למצוא בהזכרת שמות היישובים אליהם נמלטו שרידי הצבא הרומאי לאחר תבוסתו בקרב.
יישובים אלו, קנוסיום וונוסה, נמצאים בגדה הדרומית של נהר אופנטו, מדרום-מערב למיקום המשוער של שדה הקרב.
תיאור שדה הקרב מתבסס בעיקר על כתבי ההיסטוריון פוליביוס, שכתב כשני דורות לאחר האירועים.
לפי תיאורו הקרב נערך במישור ללא מכשולים טבעיים, כאשר האגף השמאלי של הצבא הקרתגני, והאגף הימני של הצבא הרומי נשענו על נהר אופידוס, ששימש להם עוגן.
לפי מספר מחקרים מודרניים, האגף הרומאי השמאלי נשען על שרשרת גבעות, שעוברת מדרום לנהר.
הם מניחים שהפיקוד הרומי בחר לערוך את הקרב בגדה הדרומית של הנהר, בשטח המישורי הצר שבין הנהר לקו הגבעות, כדי למנוע מרחב תמרון מכוח הפרשים העדיף בכמות ובאיכות של חניבעל, וכדי לא לאפשר להם לאגף את הצבא הרומאי.
בסך הכול, למעלה מ-70 אלף רגלים ופרשים רומיים ואיטלקיים (כעשרת אלפים חיילים נוספים נותרו במחנה הרומאי הראשי מצפון לנהר אופידיוס, ולא מילאו תפקיד פעיל במהלך הקרב) נדחסו לחזית צרה, שרוחבה לא עלה על כ-3,000 מטר, עובדה שהגבילה במידה רבה על יכולת התמרון של הלגיונות הרומיים, ולא איפשרה להם להתפרס כהלכה.
סופה של שנת 217 לפנה"ס ותחילתה של 216 לפנה"ס התאפיינו בתקריות קלות ובקרבות לא משמעותיים.
חניבעל העביר את החורף בגרוניום שבאפוליה, ויצא ממנה בתחילת יוני כדי לצבור אספקה מכפרי הסביבה.
ברומא סיימו הדיקטטורים את כהונתם, וצבאותיהם עברו לידי הקונסולים של אותה שנה – אטילוס רגולוס וסרווילוס גמיניוס.
הקונסולים של השנה היוצאת קיבלו הוראה להימנע מקרב עם חניבעל, ולהמתין לכניסת הקונסולים החדשים לתפקידם.
בתחילת האביב נערכו בחירות ברומא.
פאביוס, הדיקטטור של השנה שעברה, ניסה את מזלו מול הבוחר אך כשל.
גאיוס טרנטיוס וארו זכה באמון הבוחר, וסיבוב נוסף נערך על מנת לבחור את עמיתו.
אף שפעמים רבות מתואר וארו בספרות העתיקה כטיפש ממוצא נחות (וליוויוס אף מזכיר מסורת מפוקפקת שלפיה אביו היה קצב) שהיה אחראי על תבוסת הרומאים בקרב, לא נכון להניח שהוא פעל בניגוד לעמדת ההנהגה ברומא.
למעשה, הסנאט הרומאי הוא שלחץ על הקונסולים לתקוף את צבאו של חניבעל וליזום את הקרב.
למרות התבוסה בקרב, הקריירה הפוליטית של וארו לא נפגעה, והוא המשיך ליהנות מאמון הסנאט גם לאחריו.
הוא אף זכה בפיקוד צבאי בשנים 208 ו-207 לפנה"ס והוביל את המשלחת לחצרו של פיליפוס החמישי בשנת 205 לפנה"ס.
בסופו של דבר נבחר לצידו לוקיוס אמיליוס פאולוס לכהונה המקבילה.
המבנה המקובל של הצבאות בתקופה הנדונה היה להציב את הרגלים במרכז המערך, ואת הפרשים בשני האגפים.
חניבעל שינה במקצת את הפריסה המקובלת של כוחות הרגלים שלו.
הוא הציב במרכז המערך של צבאו את הלוחמים האיבריים והגאליים, שרובם לא היו מצוידים בשריון גוף, ואת הרגלים הכבדים שלו (הלובים מאפריקה), שהיו בעלי חימוש ומיגון טוב יותר, הציב בשני האגפים של מרכז צבאו, בנקודות החיבור בין הרגלים שלו לבין הפרשים, שהוצבו באגפים.
מרבית הפרשים של חניבעל, כולל הפרשים הגאליים הכבדים, הוצבו באגף השמאלי של הצבא הקרתגני, בצמוד לנהר ומול כנף הפרשים הרומיים (החלשה יחסית), ואילו הפרשים הנומידיים הקלים הוצבו מול הפרשים של בעלות הברית האיטלקיות באגף הקרתגני הימני.
ההיסטוריון היווני פוליביוס אשר תיאר את הקרב, כתב שכוחות הרגלים במרכז המערך הקרתגני הוצבו במבנה דמוי חצי סהר (או קשת), הפונה כלפי חוץ מול מרכז המערך של הצבא הרומאי.
שלב ראשון – קרב הפרשים
הקרב החל, בהתאם למקובל באותה תקופה, בהתכתשות של החיילים קלי החימוש משני הצדדים.
בקרב קאנאי פרשו היריבים את חייליהם הקלים במרחק ניכר מהכוח העיקרי, כדי שאלו יספקו מסך הגנה שמאחוריו יוכל להתפרס הצבא העיקרי.
מטרה אחרת של ההתכתשות המקדימה בין הכוחות הקלים הייתה לפגוע ככל הניתן בחיילי האויב בעזרת קלעים, כידוני הטלה וחצים.
ההתכתשות בין החיילים הקלים הסתיימה תוך זמן קצר וללא יתרון לצד כלשהו והחיילים הקלים נסוגו לאחור, על מנת לאפשר לכוח העיקרי לפתוח בקרב.
במקביל להתכתשות המקדימה בין החיילים קלי החימוש, הסתערו הפרשים הכבדים של חניבעל, שהוצבו באגף הצמוד לנהר, על הפרשים הרומים שניצבו מולם.
מניתוח השוואתי של קרב הפרשים עולה, שהרומאים היו ערוכים בעומק של 10 שורות, בחזית שרוחבה כ-500 מטר, בעוד הפרשים של חניבעל נערכו במבנה עמוק בהרבה (כ-25 שורות).
הקרב נפתח במטח כידונים שהטילו הפרשים הקלטים על הפרשים הרומאים.
בעקבותיו הסתערו הפרשים הקלטים והאיברים, שנהנו מעדיפות מספרית גדולה על יריביהם.
לאחר פרק זמן קצר של לחימה קשה ועקובה מדם בשטח צר, שלא אפשר תמרון, הובסו הפרשים הרומים ושרידיהם נמלטו משדה הקרב.
לפי פוליביוס, כמעט כל הפרשים הרומאים נהרגו בקרב ובמרדף שבא בעקבותיו, אך ככל הנראה תיאור הקרב אצל ליוויוס, לפיו רק כמחצית מהפרשים אבדו, אמין יותר.
לאחר שהפרשים הקלטים והאיברים הביסו את הפרשים הרומאים הם לא המשיכו במרדף אחריהם כמקובל, אלא נעו מסביב למערך הצבא הרומאי ותקפו מהעורף את פרשי בעלות הברית הרומאיות באגף השמאלי של הצבא הרומאי, שרותקו לחזית שלהם על ידי הפרשים הנומידים של חניבעל.
אף שהנומידים נהנו מיתרון מספרי קל על יריביהם (כ-4,000 לעומת 3,600) הם לא ניסו להסתער עליהם, אלא ניצלו את השטח הרחב שעמד לרשותם, שלא הוגבל על ידי מכשול טבעי כמו הנהר, ונקטו בטקטיקה המועדפת עליהם: התקפות פגע וברח תוך הטלת כידונים קלים על יריביהם.
מטרת הפרשים הנומידים לא הייתה להבקיע את מערך האויב, אלא למנוע מפרשי בעלות הברית הרומאיות מרחב תמרון ולרתק אותם למקומם.
הסתערות הפרשים הקלטים והאיברים הכבדים על עורפם של פרשי בעלות הברית שברה את שורותיהם, ושרידיהם נסו משדה הקרב.
עזרובעל שלח את הפרשים הנומידים למרדף אחר פרשי בעלות הברית הנמלטים, ואלה טבחו בהם ביעילות כזו שפוליביוס מזכיר רק 300 פרשים מקרב בעלות הברית שהצליחו לחמוק משדה הקרב.
לפי ליוויוס, מעט יותר מ-1,000 פרשים הצליחו להימלט.
כך או כך, אין מחלוקת על כך שמרבית הפרשים של בעלות הברית נהרגו או נשבו.
הפרשים הכבדים לא הצטרפו למרדף, אלא תקפו את חיל הרגלים הרומי מעורפו.
שלב שני – קרב הרגלים
בזמן שפרשיו של חניבעל הביסו את פרשי הצד השני, ניטש קרב קשה בין כוחות הרגלים של הצדדים היריבים, כאשר הלגיונות הרומיים תקפו את הרגלים הקלטים והאיברים במרכז המערך של הצבא הקרתגני.
שמירת התקשורת בין היחידות השונות במסגרת הצבאות העתיקים הייתה בעייתית ביותר, והקשתה על המפקדים לשמור על שליטה בכוחותיהם במהלך הקרב.
מכיוון שהיה קושי לשמור על מבנה מסודר במהלך הסתערות על כוחות האויב, והיות שהשמירה על מבנה חצי הסהר של כוחות הרגלים שלו הייתה מרכיב חשוב מאוד בתוכנית הקרב של חניבעל, סביר להניח שהוא הורה לכוחותיו להישאר בעמדותיהם, ולחכות עד אשר הכוחות הרומיים יתקרבו לטווח הטלת הכידון.
בדרך כלל היו קווי הצבאות היריבים מקבילים זה לזה, אך לא במקרה זה.
בתחילה ניטש הקרב רק בנקודת ההשקה הצרה יחסית בין חצי הסהר הקרתגני לקו הרומי.
בגלל צורת הפריסה הקרתגית, לא יכלו הרומאים להשתמש בכידוני הפילום שלהם בצורה יעילה.
בדרך כלל הטילו כל החיילים בקו הרומי הראשון את כידוניהם בכוחות האויב בראשית הקרב, אך הפעם נמצאו רוב כוחות הרגלים של חניבעל מחוץ לטווח הטלת פילום, ולכן לא הושגה המטרה של ריכוך כוחות האויב לפני תחילת ההסתערות עליו.
יתר על כן, בשל עומק המערך הרומי – עשרות שורות – נמנע מחיילי השורות האחוריות להטיל את כידוניהם.
גרגורי דאלי חוזר על הערכתו של גולדוורת'י שרק שש השורות הראשונות היו יכולות להטיל את כידוניהן בבטחה, ללא חשש פגיעה בחיילים הרומאים בשורות הקדמיות.
גם הקלטים והאיברים היו חמושים בכידונים, אך השפעתם על הצד השני הייתה פחותה עקב המיגון הכבד יחסית של הרגלים הרומאים.
לאחר מטח הכידונים באה ההסתערות.
החרבות הרומאיות הקצרות הצטלבו עם החרבות הארוכות של הקלטים ועם חרבותיהם של האיברים.
החרבות הקלטיות הארוכות התאימו יותר לחיתוך מאשר לדקירה, והקלטים ניסו לפגוע ביריביהם בעיקר בראש ובצוואר, שלא היו מוגנים על ידי השריון והמגן.
האיברים השתמשו בחרבות הדומות לאלו שהיו בשימוש הרומאים, אך בניגוד ליריביהם, לא היו מצוידים בדרך כלל בשריון גוף.
איכות המיגון והחימוש של הלגיונרים הרומיים והעדיפות המספרית שלהם החלו לתת את אותותיהם.
הרגלים הקלטים והאיברים נאלצו להתפרס על חזית רחבה יותר, משום שלא היו ערוכים בקו ישר כמקובל, ולכן המערך שלהם לא היה עמוק דיו.
הם לא היו מסוגלים לעמוד מול הלחץ שהפעילו עליהם עשרות אלפי הלוחמים הרומיים ובעלי בריתם, שהיו ערוכים בעומק רב, והחלו לסגת בהדרגה לאחור בהתאם לתוכנית הקרב של חניבעל.
קודקוד חצי הסהר החל להתכופף לאחור עד אשר הפך לקו ישר, ובהמשך לחצי סהר הפוך שקודקודו המאיים להישבר פונה לכיוון השני.
היה זה אחד מרגעי השיא של הקרב – אילו נשבר מרכז הקו הקרתגני, היו הרומאים יכולים לתקוף את כוחותיו של חניבעל מעורפם ולהביסם.
גם אלמלא הצליחו הרומאים לתקוף את הקרתגנים מעורפם אחרי פריצת שורותיהם, הרי שהיו מצליחים לחמוק מהמלכודת שהכין להם חניבעל.
לפי תיאור הקרב אצל ליוויוס ופוליביוס, הקו הקרתגני נפרץ לפחות במקומות אחדים, והלגיונרים הרומיים נמצאו בעיצומו של מרדף אחרי הרגלים הקלטים והאיברים הנסוגים, אולם סביר יותר להניח שהקו הקרתגני במרכז התכופף, אך לא נשבר לחלוטין.
שלב שלישי – כיתור והשמדה
התקדמות הלגיונות הרומיים לעומק המערך של הצבא הקרתגני, חשפה את אגפיהם להתקפת נגד.
הם לא שמו לב לכך שהם נדחקים בהדרגה לתוך טריז הולך וצר, שנתחם משני עבריו על ידי גושי הרגלים הלובים הכבדים של חניבעל, שהיו ממוגנים היטב וחמושים בנשק רומי שנלקח שלל בקרבות קודמים.
הקרתגנים לא נסוגו תחת הלחץ הרומאי, ושמרו על מיקומם המקורי בשדה הקרב.
כאשר נראה היה שהמרכז הקרתגני עומד להישבר, הם ביצעו פנייה של 90 מעלות ותקפו את הרגלים הרומיים באגפיהם.
גרגורי דאלי מעריך שמטח כידונים הקדים את הסתערות הלובים.
התקפת הנגד שיבשה לחלוטין את מערך הלגיונות הרומיים, וכאוס השתרר בשורותיהם.
הצפיפות הרבה לא אפשרה ליחידות המשנה של הלגיונות לתמרן כהלכה, לשנות את מערכן כדי להתייצב מול המתקפה הקרתגנית, והקשתה עליהן להתגונן ביעילות.
ייתכן שהצבא הרומאי היה מצליח להתאושש, להתארגן מחדש ולהדוף את ההתקפות על אגפיו, אך זמן קצר לאחר מכן הצטרפו למתקפה הפרשים הכבדים של חניבעל, תקפו את הלגיונות הרומיים מעורפם והשלימו את כיתורם.
מה שהתרחש לאחר מכן דמה יותר לטבח מאשר לקרב של ממש.
החיילים הרומיים, שהצטופפו בתוך שטח צר והותקפו מכל עבר, לא יכלו להתגונן ביעילות, ודרסו זה את זה במהומה שנוצרה.
רוב המפקדים נהרגו או נפצעו ושרשרת הפיקוד הרומית השתבשה לחלוטין, באופן שלא אפשר היחלצות מהמצב הקשה אליו נקלעו.
עד רדת החשיכה חדל הצבא הרומאי מלהתקיים ככוח לוחם.
לפי תיאורו של פוליביוס, התחולל במקביל לקרב העיקרי גם קרב משני בעברו השני של נהר אאופידוס.
הפיקוד הרומאי השאיר במחנה הראשי שלו כעשרת אלפים רגלים, שנועדו להשתלט על מחנהו של חניבעל ועל שיירת המטען שלו, ובכך להשלים את הניצחון על הצבא הקרתגני.
כאשר החל הקרב העיקרי תקף הכוח הרומאי שהושאר במחנה את חיל המצב שחניבעל השאיר במחנה שלו והיה קרוב לכבוש אותו.
אולם בשלב זה כבר הוכרע הקרב העיקרי וחניבעל חש לעזרת חיל המצב שלו, הביס את הכוח הרומאי וכבש את מחנהו.
בקרב זה נהרגו 2,000 חיילים רומיים וכ-8,000 חיילים נפלו בשבי.
האבדות הרומיות בקרב היו גדולות.
הן כללו, בין השאר, את הקונסול אמיליוס פאולוס, שני הקונסולים הקודמים, 80 סנטורים (כשליש מכלל חברי הסנאט הרומי), 29 טריבונים צבאיים, ומספר רב של אריסטוקרטים פטריקים, חברי האליטה הפוליטית והצבאית של הרפובליקה הרומית.
על מנת להרשים את ההנהגה של קרתגו בגודל הניצחון (ולשכנע אותה לשלוח תגבורות לצבאו באיטליה), שלח חניבעל סלים מלאים בטבעות החותם של האריסטוקרטים הרומיים שנהרגו בקרב לקרתגו, והורה להציג אותם בפני "מועצת הזקנים" והסנאט הקרתגני.
קיימים הבדלים ניכרים בין המספרים בהם נוקבים המקורות הראשוניים השונים (בעיקר ליוויוס ופוליביוס) לגבי אבדות הצדדים היריבים במהלך הקרב.
לפי פוליביוס הושמד הצבא הרומאי כמעט לחלוטין.
כ-70 אלף חיילים נהרגו, כעשרת אלפים נפלו בשבי (8,000 רגלים ו-2,000 פרשים), ורק 3,000 רגלים וכ-400 פרשים הצליחו להיחלץ בשלום משדה הקרב.
לפי ליוויוס, אבדות הצבא הרומאי היו קטנות בהרבה, וכללו כ-48 אלף הרוגים וכ-4,500 שבויים (3,000 רגלים ו-1,500 פרשים).
אולם מספר השבויים המופיע אצל ליוויוס, לא כולל את החיילים שנפלו בשבי בימים שלאחר הקרב.
לפי תיאורו כ-19 אלף חיילים נמלטו משדה הקרב, ורובם מצאו מחסה במחנה העיקרי ובמחנה המשני של הצבא הרומאי, והתבצרו בהם.
מתוכם רק כ-4,000 רגלים וכ-200 פרשים הצליחו להגיע בשלום לעיר קאנוסיום, בה התרכזו שרידי הצבא הרומאי.
שאר החיילים, שחלקם היו פצועים, נכנעו לחניבעל, לאחר שהטיל מצור על שני המחנות, בתמורה להבטחה שיאפשר להם לצאת לחופשי תמורת תשלום כופר.
כלומר, המספר הכולל של השבויים הרומיים, לפי ליוויוס, היה 15–20 אלף חיילים.
אבדות הצבא הקרתגני היו קלות יחסית.
לפי פוליביוס הם כללו פחות מ-6,000 הרוגים, רובם לוחמים קלטים, ואילו ליוויוס נוקב במספר 8,000 הרוגים.
היו כמה גורמים עיקריים לניצחונו של חניבעל בקרב על אף נחיתותו המספרית.
שיטת הפיקוד הרומית הייתה לא יעילה – הקונסולים התחלפו מדי יום והצבא חסר מפקד ראשי.
בנוסף לכך, הקונסולים, אף ששירתו בצבא בעברם, לא היו קצינים מקצועיים, ונבחרו לא בזכות כישרונם הצבאי אלא בעיקר בזכות ייחוסם ומעמדם הפוליטי.
בקרב עצמו היה המערך המניפולרי אמור להבטיח מידה מסוימת של גמישות, אך דבר זה לא קרה.
ראשית, המפקד בפועל, הקונסול טרנטיוס וארו, הטיל לקרב את כל כוחותיו בדרג הראשון, כדי לשבור את מרכז המערך הקרתגני, ולא שמר כוח בעתודה, ולכן לא עמדו לרשותו כוחות שיכלו לספק מענה להתקפה האגפית של הרגלים הכבדים הלוביים.
שנית, כשהלובים תקפו את אגפי הכוח הרומי, הם התנגשו עם הכוחות הפחות איכותיים של הצבא הרומאי, הלגיונות שגויסו מקרב בעלות הברית האיטלקיות של רומא, שכן הלגיונות הרומיים המנוסים יותר הוצבו במרכז מערך הלגיונות, במטרה לפרוץ במהירות את הקו הקרתגני.
בנוסף, עצם ההתקפה האגפית שיבשה לחלוטין את המערך הרומי ואת שרשרת הפיקוד.
הרומאים נאלצו לפנות ב-90 מעלות כדי לפגוש את האיום החדש, פעולה קשה מאוד לביצוע בתנאי קרב.
פוליביוס מציין שהרומאים פנו לעבר הלובים כיחידים וביחידות קטנות, אך גם אילו הצליחו יחידות משנה מסוימות לשנות את מערכן ולפנות כדי לקדם את המתקפה הקרתגנית, הרי שהמניפולים שהוצבו מאחורי המניפולים שלחמו בקו הראשון, היו דחוסים בצורה כזאת שלא היו יכולים לבצע את התמרון הנדרש, ופערים היו חייבים להיווצר בקו הרומי.
גם פרשיו הכבדים של חניבעל, שתקפו את עורפו של הכוח הרומי, גרמו שם למצב דומה.
יחידות דחוסות שחסרו מרחב תמרון נאות שיאפשר להם להתגונן ביעילות נגד האיום החדש.
יתרה מכך, העורף הורכב בשלב זה מווליטס – חיילים קלי חימוש שהוצבו בתחילת הקרב בחזית המערך הרומאי, ואחרי סיום ההתכתשות הראשונית נסוגו לעורפו.
חיילים אלה היו בעלי מיגון קל בלבד, ולכן לא יכלו לעמוד מול הפרשים הקלטיים והאיבריים הכבדים.
הם נסוגו לכיוון האפשרי היחיד מבחינתם – לתוך מרכז המערך הרומי, וכך שיבשו עוד יותר את המערך של הלגיונות.
במהומה שנוצרה, חיילים רבים איבדו את הקשר עם יחידות האם שלהם, היות שהמערך של הצבא הרומאי השתבש לחלוטין ואיבד את הלכידות שלו, ולכן הם לא יכלו להגן על עצמם ביעילות.
חיילים רבים איבדו את הרצון להילחם והיו מבועתים עד אימה.
רבים מהם לקו בהלם ואחרים נפלו לקרקע, אחרי שנפצעו פצעים קלים ונדרסו תחת רגלי חבריהם.
אף שלתבוסה הרומית בקרב קאנאי לא הייתה השפעה מכריעה על מהלך המלחמה בזירת חצי האי האפניני, היא גרמה להנהגה הרומאית לאמץ אסטרטגיה של התשה במלחמה נגד חניבעל ולהימנע מקרב הכרעה נוסף נגד צבאו, ואפשרה לצבאו של חניבעל להמשיך להחזיק בחלקים מדרום איטליה במשך 12 השנים הבאות.
בין ההשפעות הנוספות ניתן למנות גם את נטישת כל קמפניה את בריתה עם רומא.
שתי הערים הגדולות באיטליה אחרי רומא, קפואה וטרנטום (כיום טאראנטו), עברו לצידו של המצביא הקרתגי, אך לא הייתה לכך השפעה של ממש על המלחמה.
הרומאים הצליחו לבודד את בעלות בריתו החדשות של חניבעל ולהכניע אותן בזו אחר זו.
חניבעל, עם צבאו הקטן, לא יכול היה להיות בכל מקום בכל זמן, ולכן לא הצליח למנוע זאת.
בסופו של דבר נאלץ חניבעל לפנות את צבאו מאיטליה כדי להגן על מולדתו מפלישה רומית, שהביאה בסופו של דבר לסיום המלחמה הפונית השנייה.
לאחר הקרב שלח חניבעל את אחיו מאגו לקרתגו, במטרה לשכנע את הסנאט הקרתגי לשלוח לו כוחות נוספים.
מאגו שפך בפני חברי המועצה טבעות שנלקחו מסנטורים רומאים שנהרגו בקרב במטרה להרשימם, אולם מתנגדם הפוליטי של משפחת ברקה חנו הגדול תקף אותו בתגובה בסדרת שאלות שהביכו אותו.
גם הכוחות שהצליח מאגו לגייס לא הגיעו לחניבעל אלא נשלחו לחזית בספרד, לאחר שאחיו עזרובעל הובס בקרב דרטוסה.
בעקבות הניצחון בקאנאי נחתמה האמנה המקדונית-קרתגית בין חניבעל לפיליפוס החמישי, מלך מוקדון.
פיליפוס חשש מהמעורבות הרומית באיליריה, ולאחר קרב קאנאי סבר שגורלה של רומא נחתם, ולפיכך רצה להבטיח שלאחר הניצחון הקרתגי תיכלל מוקדון בהסכמי השלום ותקבל את השטחים הנחוצים לה בבלקן.
חניבעל מצידו היה זקוק לתגבור צבאי, אולם בשל פעולות נמרצות מצד הצי הרומאי לא זכה לסיוע ממשי ממוקדון.
גילוי האמנה בידי הרומאים הביא לפרוץ המלחמה המוקדונית הראשונה בין רומא למוקדון.
ייתכן שלחניבעל לא היה ציוד מצור ראוי לשמו, וצבאו לא התאים למצור ארוך על כרך גדול כרומא.
אפילו המצור על סגונטום, עיר קטנה בהרבה מרומא, לקח לצבאו שמונה חודשים.
בעיה חמורה נוספת הייתה העדר בסיס שיוכל לספק אספקה לצבאו ולהאכילו במשך המצור הארוך.
יתר על כן, כל האסטרטגיה של חניבעל הושתתה על הכרעת רומא בקרבות שדה ולא במצור, מתוך תקווה שבעלות בריתה ינטשו אותה.
משלא נטשו, לא הייתה לחניבעל אפשרות לנצח במלחמה, ובסופו של דבר הפסיד בה בגלל מאגר כוח האדם העצום שעמד לרשות רומא.
אף שלרומאים אבדו כ-200,000 חיילים בשורת התבוסות שספגו בשנים הראשונות של המלחמה נגד חניבעל, עדיין יכלו לגייס מאות אלפי חיילים חדשים.
לקרתגו לא היו משאבים בסדר הגודל הזה, והשליטה הרומית המוחלטת בזירה הימית הקשתה מאוד על העברת אספקה ותגבורות לצבאו של חניבעל באיטליה.
בקרב יחיד זה אבדו לרומאים בין 50 ל-70 אלף לוחמים.
רוב המדינות בעת העתיקה היו מתמוטטות אחרי אבדות קשות כל כך, מה עוד שאלה הצטרפו לאבדות הכבדות שספגו הרומאים בקרבות קודמים נגד חניבעל, ועל כן הישרדותה של רומא היא עדות לחוזקה הכלכלי והדמוגרפי כמדינה.
אבדות הרומאים בקרב זה שניות רק לאבדותיהם בקרב אראוסיו, כמאה שנה לאחר מכן, במהלך מלחמת הקימברים והטווטונים.
בראייה היסטורית ארוכת טווח, משחר ההיסטוריה האנושית ועד ימינו אנו נחשב קרב זה לאחד מ-50 הקרבות העקובים ביותר מדם.
לקרב קאנאי הייתה השפעה גדולה על הטקטיקה של הצבא הרומי ועל מבנהו.
הצבא הרומי בקרב קאנאי התפרס במבנה המניפולרי, ששילב יחד מספר שורות חיילים מסוגים שונים.
המבנה המניפולרי אומנם הוכיח עצמו כמוצלח במיוחד אך עדיין סבל מחולשות מבניות, ואותן ידע חניבעל לנצל.
על אף גמישותו, היה המערך פגיע להתקפה מן האגף והיה קטן מכדי לעמוד במשימה עצמאית.
אם אוגף, נאלץ הלגיון לפנות ולהילחם כאשר צידו מופנה אל האויב.
המניפולים בקווים האחוריים לא הצליחו לפנות בצורה יעילה וללכד את שורותיהם אל מול האויב.
בהמשך המלחמה חלו שינויים בטקטיקה של הצבא הרומי, והמבנה המניפולרי נוצל בצורה טובה יותר.
גם הרכב הצבא השתנה; במקום הסתמכות בלעדית כמעט על כוחות אזרחיים שגויסו אד הוק, עבר הצבא להסתמכות רבה יותר על יחידות ותיקות ששירתו שנים רבות בצבא.
כך הפך הצבא הרומי בהדרגה מצבא אזרחי לצבא מקצועי שאפיין אותו בימי הרפובליקה המאוחרת וימי הפרינפיקט.
בעקבות הקרב חלו שינויים גם במבנה הפיקודי של הצבא הרומי.
הפיקוד הכפול שנגזר מהמבנה הפוליטי של הרפובליקה הרומית התפתח לפיקוד יחידני של מפקד עליון שקיבל את הפיקוד על כל הכוחות בזירה מסוימת.
שינויים אלה ואחרים נמשכו בצבא הרומי עד הרפורמות של מאריוס בסוף המאה ה-2 לפנה"ס, כמאה שנים לאחר הקרב.
כאמור, לקרב לא הייתה השפעה מכרעת על המלחמה הפונית השנייה, וכל שתרם הוא להרחיק את הקץ הקרתגי.
אך הניצחון המלא של חניבעל, ובייחוד תנועת המלקחיים המושלמת שבה הושמד צבא הגדול בהרבה מהצבא המכתר, מהווים הישג חסר תקדים בהיסטוריה הצבאית.
שם הקרב משמש עד היום שם נרדף למבצע כיתור מושלם, ומבצעי כיתור רבים נקראים בשם "קאנאי" או "קאנאי רבתי".
כך נקראת למשל תוכנית שליפן לכיתור הארמיות הצרפתיות במלחמת העולם הראשונה.
קרב צושימה הוא קרב ימי שניטש במצר צושימה ב-27 וב-28 במאי 1905 והיה אחד הקרבות המכריעים במלחמת רוסיה–יפן.
הקרב, שהיווה תבוסה הרסנית לצי הרוסי הקיסרי היה הקרב המכריע היחיד שנערך אי פעם בין אוניות מערכה מודרניות מפלדה מדגם פרה-דרֶדנוט.
לקחי קרב צושימה השפיעו רבות על התפיסה החדשה של בניית הדור הבא של אוניות המערכה, ובעקבותיו הופיעה בזירות הים אוניית המערכה המהפכניות מסוג דרדנוט.
במהלך מלחמת רוסיה–יפן נלכדו רוב ספינות צי האוקיינוס השקט של רוסיה בנמל פורט ארתור, שהיפנים הטילו עליו מצור.
לכן החליט הפיקוד הרוסי לשלוח לעזרה חלק גדול מאוניות הצי הבלטי, בפיקודו של תת-אדמירל זינובי רוז'סטבנסקי, כדי לסייע לצי הרוסי במזרח הרחוק.
כוח התגבורת, שאורגן בשתי שייטות - השייטת השנייה של צי אוקיינוס השקט והשייטת השלישית של צי האוקיינוס השקט - הגיע לזירת האוקיינוס השקט לאחר מסע ימי ארוך (מסע הצי הבלטי) סביב כף התקווה הטובה.
במצר צושימה שבין קוריאה ליפן נתקל הצי הרוסי בצי הקיסרי היפני המשולב בפיקודו של האדמירל היהאצ'ירו טוגו, ובקרב שפרץ הובסו הרוסים ואיבדו את השליטה הימית בזירה.
כדי לרכז כוח של ממש באוקיינוס השקט, החליט הפיקוד הרוסי העליון להעביר חלק ניכר מכוחו בים הבלטי לאוקיינוס השקט ולשכנו בנמל ולדיווסטוק.
הפיקוד הרוסי העליון חשב שדי בכוח זה כדי להתגבר על הצי היפני, המתקדם יותר מבחינה טכנולוגית, באוקיינוס השקט.
שני הצדדים האמינו כי הקרב הזה יקבע את כיוון המלחמה כולה.
ניצחון רוסי יוביל לשליטה רוסית על הים ממערב לאיי יפן וכתוצאה מכך לשליטה על מעבר סחורות ואנשים ליבשת אסיה.
דבר זה היה יכול לאפשר לצבא האימפריה הרוסית למחוץ את כוחות היבשה היפנים במנצ'וריה ולהכריע את המלחמה.
לכוחות הימיים הרוסים תחת פיקודו של זינובי רוז'סטבנסקי היה יתרון כמותי משמעותי במספר אוניות המלחמה ובתותחים בעלי קוטר גבוה, שני גורמים בעלי משמעות רבה בקרב ימי.
היו לו 41 תותחים בקוטר 254 ו-305 מ"מ (10 ו-12 אינץ') בעוד שלאדמירל טוגו היו רק 17 תותחים בעלי קליבר זהה.
לעומת זאת ליפנים היה יתרון משמעותי בכמות התותחים בקוטר בינוני וכן בכמות המשחתות (16 לעומת 8) וכמות ספינות הטורפדו (69 לעומת 9).
יתרון משמעותי נוסף ליפנים היה המהירות: אוניות המערכה היפניות יכלו לנוע במהירות של 15 קשר לעומת 11 או פחות של הרוסים.
כלי השיט היפנים היו באיכות בנייה גבוהה יותר והיפנים עצמם היו בעלי מוטיבציה ורוח לחימה גבוהה יותר משל הרוסים.
האימונים היפניים היו אינטנסיביים יותר ומעל לכל היה להם ניסיון קרבי מקרב הים הצהוב, יתרון משמעותי שהיה קשה להעריך את תרומתו לפני שהקרב הסתיים.
אדמירל טוגו קיבל מידע סדיר ורציף על התקדמות הצי הרוסי ותכנן להתעמת איתו ברגע שיגיע לקרבת יפן.
הוא העריך כי רוז'סטבנסקי יעבור דרך מצרי צושימה ולכן החליט למקם את הצי שלו באזור לפני הגעת הרוסים.
רוז'סטבנסקי אכן החליט לעבור דרך מצרי צושימה ולאחר ששלח את ספינות האספקה שלו לשאנגחאי, חילק את אוניותיו לשני טורים.
בטור המזרחי מוקמו שבע אוניות המלחמה העיקריות כשבראש הטור הובילו ה"קניאז סובורוב", "אלכסנדר השלישי", "בורודינו", "אוריול" וסיירת נוספת, בעוד בטור השני שטו במקביל כל שאר כלי השיט כשבראשם אוניית המלחמה "אוסליאביה" תחת פיקודו של תת-אדמירל ניקולאי נבוגטוב.
ערפל כבד כיסה את אזור המעבר המשוער של הצי הרוסי במשך יותר מ-10 ימים, בניגוד לכל התוכניות של טוגו, מה שגרם לו לאבד מביטחונו העצמי.
אך ב–26 במאי 1905 הצליחה אחת מהספינות היפניות לזהות את הצי הרוסי ומיד קראה לתגבורת.
במשך הבוקר כולו ליוו הספינות היפניות את השייטות הרוסיות החזקות אך המגושמות, בעוד אדמירל טוגו צובר כח ללא הפרעה.
הרוסים הבחינו בכוחות היפנים בערך בשעה 13:15 ב-27 במאי 1905, ובשלב זה טוגו ועיקר הכוח שלו כולל ארבע אוניות המערכה שלו, מיקאסה, שיקישימה, אשאי ופוג'י ובנוסף שתי סיירות משוריינות: קשוגה ונישהין, פנו דרומה.
טור הספינות היפני נע בכיוון 90 מעלות לחרטום השיירה הרוסית ואז ביצע תמרון מסוכן הידוע בשם חציית ה-T: הצי היפני ביצע פניה מתוזמנת תוך שהוא משלים את המעבר הקלאסי לטור במיקום מושלם.
הצי הרוסי בפיקוד רוז'סטבנסקי נכשל בריכוז אש לנקודה זו והחמיץ את נקודת המפנה האפשרית.
כשהוא נהנה מיתרון המהירות, טוגו החל שוב בחציית הטור הרוסי כשהוא שוב מנסה להגיע לתצורת ה-T הקלאסית מול הצי הרוסי בדיוק כפי שביצע בעבר בהצלחה חלקית בלבד בקרב הים הצהוב.
לאחר הפנייה הצטרפו אליו השייטת השנייה תחת פיקודו של תת אדמירל קמימורה היקונוג'ו.
הקו היפני המחוזק ריכז בתחילה אש לכיוון האונייה הרוסית הראשונה בכל טור הקניאז סובורוב והאוסליאביה.
רוז'סטבנסקי הגיב בניסיון לשנות כיוון למזרח אולם ספינת הדגל שלו נפגעה קשות ויצאה מחוץ למעגל הלחימה.
האוסליאביה טבעה בשעה 14:45. כתוצאה מכך, האונייה אלכסנדר השלישי קיבלה את הובלת הכוח הרוסי, וניסתה לחצות מאחורי הטור היפני במאמץ להגיע לוולדיווסטוק.
טוגו הגיב בשינוי קורס למסלול חלופי שאילץ את הרוסים לפנות דרומה.
המרחק בין הכוחות עמד כעת על בערך 1,500 מטר אולם הראות הייתה לקויה עקב הערפל שכיסה את הזירה.
כתוצאה מכך, כאשר הרוסים פנו שוב צפונה בערך בשעה 17:00 איבדו היפנים באופן זמני מגע עם הרוסים.
הצי הרוסי, ללא מפקדו, איבד עוד הזדמנות להחלץ מהקרב.
לאחר שעה טוגו איתר שוב את ספינות הקרב הרוסיות ופתח שוב באש.
הנפגעת הראשונה הייתה אלכסנדר השלישי שנפלה בשבי, בורודינו התפוצצה כאשר פגז פגע במחסני התחמושת שלה והקניאז סובורוב הוטבעה על ידי טורפדו.
רוד'סטבנסקי, שהיה פצוע קשה ומחוסר הכרה כבר משלב הלחימה המוקדם הועבר קודם לטביעת האוניה למשחתת "בואיני".
עם ירידת החשיכה הורה טוגו ליחידות המשחתות וספינות הטורפדו לתקוף את אוניות המלחמה הרוסיות הישנות באמצעות טורפדו.
בשלב הזה הנברין טבעה והסיסוי ווליקי נפגעה קשות וחוררה מאוחר יותר.
מגורל דומה סבלו הסיירת הוותיקה וולדימיר מונומך ואדמירל נחימוב שהוטבעו למחרת בבוקר.
במהלך הלילה, מספר ספינות רוסיות התנתקו מהכוח הכללי תחת פיקודו של ניקולאי נבוגטוב.
נכון לסוף יום 28 במאי 1905, אלו היו היחידים מבין האוניות הרוסיות הכבדות ששרדו.
למראה הכוח היפני שהופיע באופק בשעה 10:00, החליט ניקולאי נבוגטוב להיכנע.
כתוצאה מכך גם רוז'סטבנסקי נפל לידי היפנים כאשר המשחתת בדובי, אליה הוא הועבר נכנעה באותו יום אחה"צ.
הוא היה חסר הכרה בכל מהלך התבוסה והכניעה הרוסית.
רק מספר קטן של כלי שיט רוסיים כגון 3 סיירות קלות עליהם פיקד תת-אדמירל אוסקר אנקוויסט הצליחו להימלט למנילה.
כל אוניות המלחמה הרוסיות הושמדו: 8 הוטבעו ו-4 נלקחו בשבי.
רק שתי משחתות והיכטה החמושה אלמז הצליחו להשלים את המסע ולהגיע לוולדיווסטוק ללא פגע.
במהלך הקרב נהרגו 4,380 חיילים רוסים ויותר מ-5,917 נשבו.
רוב השבויים היו פצועים ונכללו בהם שני אדמירלים, ו-1,862 אנשי צוות שהוחזקו בהסגר בנמלים נייטרליים.
כמעט כל כלי השיט הרוסיים שהשתייכו לצי הבלטי הוטבעו או נלקחו בשבי על ידי האויב.
בעקבות ההפסד, איבדו הרוסים את כח הרצון להמשיך במלחמה והם פתחו במשא ומתן לשלום שהוביל להסכם פורטסמות' שנחתם שלושה חודשים מאוחר יותר.
במהלך הקרב נהרגו 117 חיילים יפנים ו-587 נפצעו.
היפנים איבדו 3 ספינות טורפדו בלבד, ואף לא אחת מאוניות המלחמה הכבדות, אף על פי שכמה מהן ספגו פגיעות קשות.
יוקרתה של רוסיה בעיני העולם נפגעה קשות.
כמעט כל הצי הרוסי אבד בקרב צושימה, רק שתי המשחתות, הגרוזני והבראווי, והיאכטה אלמז הצליחו להגיע לוולדיווסטוק.
ניתן לומר שההשפלה הפוליטית וההפסד במלחמה תרמו לקיום המהפכה הרוסית ב-1905.
לניצחון היו השפעות פוליטיות ותרבותיות ביפן, זו הייתה הפעם הראשונה בה מעצמה מערבית מובסת על ידי מדינה אסיאתית תוך שימוש בטכנולוגיות מודרניות.
הניצחון הביא את הצי היפני למעמד של הכוח השישי בגודלו, בעוד שהצי הרוסי ירד מגדולתו.
הניצחון עודד את חיזוק כוחה הפוליטי והצבאי של יפן.
קרב צושימה סיפק את הניסיון המבצעי הנדרש להוכחת התפיסה החדשה של בניית הדור הבא של אוניות מערכה, הופעתה של אוניית המערכה המהפכנית אה"מ דרדנוט.
בקרב זה הצי היפני שהיה מצויד באוניות מודרניות יותר, רובן מתכנון וייצור בריטי, הביס את הצי הרוסי.
04:45 שיננומרו (יפן) מבחינה בצי הבלטי ושולחת הודעת טלגרף
05:05 הצי היפני המשולב עוזב את הנמל ושולח טלגרף למטה "היום מזג האוויר טוב, אך הגלים גבוהים"
13:39 הצי היפני המשולב מבחין בצי הרוסי בעיניו ומניף את דגל הקרב.
14:05 במרחק: 8,000 מטר, הצי היפני מתחיל בתפנית שמאלה.
הצי הרוסי מתחיל לירות בתותחים.
14:10 במרחק: 6,400 מטר, כל הספינות היפניות משלימות את הסיבוב.
14:16 במרחק: 4,600 מטר, הצי היפני מרכז כוח אש לעבר קניאז סובורוב.
14:43 אוסליביה וקניאז סובורוב נפגעות, עולות באש ושוברות את הקו.
14:50 אוניית הקרב הקיסר אלכסנדר ה-III מתחילה לפנות לצפון ומנסה לעזוב את קו הלחימה.
15:10 האוסליביה טובעת, והקניאז סובורוב מנסה להימלט.
19:03 הקיסר אלכסנדר ה-III טובעת.
19:20 הקניאז סובורוב, בורודינו, וסיסוי וליקי מוטבעות.
09:30 הצי היפני המשולב מאתר את הצי הרוסי שוב.
10:34 המפקד הרוסי מאותת "XGE" הקוד המקובל באותם ימים שאומר "אני נכנע".
10:53 הצד היפני מקבל את הכניעה.
ב-1969 יצא סרט בשם הקרב של ימת יפן (日本海大海戦) אשר מתאר את הקרב.
בסרט השחקן היפני טושירו מיפונה גילם את היהאצ'ירו טוגו.
את האפקטים המיוחדים של הסרט ביצע אייג'י צובוראיה, אמן האפקטים המיוחדים של הסרט גודזילה.
קרב פרידלנד הוא קרב שהתחולל ב-14 ביוני 1807 בין צבא צרפת בפיקודו של נפוליאון לבין צבא רוסיה בפיקודו של הגנרל בניגסן בעיירה פרידלנד אשר בצפון מזרח פרוסיה (כיום פרבדינסק במחוז קלינינגרד).
הקרב הסתיים בתבוסה קשה של הצבא הרוסי.
בתחילת הקרב נאמד גודלו של הצבא הצרפתי, הגרנד ארמה, בכ-80 אלף לוחמים, כאשר גודלו של צבא רוסיה נאמד בכ-60 אלף לוחמים.
הקרב נפתח בשעה 3 לפנות בוקר כאשר בחלק הצרפתי של שדה הקרב נמצא קורפוס אחד בלבד של המרשל ז'אן לאן (Jean Lannes).
תחילה הסתפק בניגסן בהרעשה ארטילרית על הכוח הצרפתי ונמנע מהתקפה רגלית עד השעה 7 בבוקר, למרות העובדה שהחזית הצרפתית מנתה 26 אלף לוחמים בלבד, המנסים לשמור על העמדות שלהם עד להגעתו של נפוליאון.
האחרון התייצב בשדה הקרב מעט אחרי השעה 12 בצהריים ולקח על עצמו ישירות את הפיקוד מידי לאן.
לקראת השעה 4 אחר הצהריים, היו כבר הגאוורדיה הקיסרית וחלק מהבריגדה הקדמית בחזית הקרב.
נפוליאון החליט כי בידיו מספיק לוחמים, כ-80 אלף, להכרעת הקרב הגורלי לטובתו.
מנגד, נפרסו הרוסים לאורך קו של כ-7 קילומטרים בשתי גדותיו של נהר האלה (Alle), כאשר בגדה השמאלית כוחם היה מצומצם יותר.
שם בדיוק החליט נפוליאון לתקוף.
ב-5:30 בבוקר נמוג לפתע השקט שעטף את זירת הקרב, עם רעש סוללות הארטילריה הצרפתית, אשר כללו כ-20 תותחים.
זהו היה סימנו של נפוליאון למישל נה לפתוח במתקפה כוללת.
בחזית ההתקפה הצרפתית נעה דיוויזיה של הגנרל מרשאן, משמאלו נעו חי"ר של הגנרל ביסון.
סגר את הכוח חיל הפרשים הקיסרי בפיקודו של הקולונל לה טור מובור (La Tour Moubourg de Fay).
בראותם את כוחות נפוליאון, החלו הרוסים לסגת לאחור.
מרשאן החליט לנצל זאת, והטה מעט את כוחותיו ימינה כדי להדוף את הרוסים הנסים אל תוך הנהר.
מהלך זה הצטייר בעיני בניגסן כתזמון מצוין ליציאה למתקפת נגד.
למתקפה זו נשלחו כוחות רבים של קוזאקים ומספר חטיבות של חיל פרשים סדיר, תחת פיקודו של הגנרל קולוגריבוב.
מטרתם העיקרית הייתה להרחיב את הפרצות והחלל הנוצר בין שתי הדיוויזיות הצרפתיות.
מהלך זה לא הניב שום תוצאה משמעותית, בעיקר הודות לפרשי הדיוויזיה של לה טור מובור שהגיחו במהרה, כדי לתת מענה למתקפה הרוסית.
תחת אש מאסיבית, משלושה כיוונים, נאלצו הרוסים לסגת לאחור.
הצרפתים המשיכו בהתקפה, אך בהמשך נתקלו באש חזקה לא פחות מן האגפים.
את האש ייצרו חיילי תותחנים של דיוויזיית המילואים ה-14 של הרוסים, אשר התמקמו בחלק המזרחי של הנהר.
הצרפתים נכנסו להלם ובלבול רב, במיוחד אחרי שבניגסן תגבר את מתקפת הארטילריה עם מספר גדודי פרשים, כשאלה נעים לאגף השמאלי של ביסון.
ברגע קריטי, כשנדמה היה כי המתקפה הצרפתית מגיעה למבוי סתום, שלח נפוליאון קורפוס חדש לחיזוק הדיוויזיות של נה תחת פיקודו של המרשל וויקטור, כשעל החלק החשוב והעיקרי של הקורפוס מופקד הגנרל דיופון (Dupont de L'etang).
יחד עם פרשיו של מובור, תנועה זו של דיפון הניבה תוצאות חשובות, כאשר חיילי סוללות התותחים הרוסיות נאלצו להימלט לכיוון חיל הרגלים שלהם.
הפאניקה, ששררה בקרב החיילים הרוסים, הפכה אותם למטרה נייחת אל מול כוחות חי"ר צרפתיים שהיו מצוידים היטב בחרבות וכידונים והכו בכוחות החי"ר של הרוסים.
אט אט הצטמצם המרחק בין סוללות התותחים לבין כוחות החי"ר מ-1,500 מטרים ל-140 מטרים ולבסוף ל-20 מטר בלבד.
שרידיו של חיל הפרשים הרוסי ניסו לסייע לחיל הרגלים שלהם, אך במקום זאת הם הפכו בעצמם ל"בשר תותחים" של כוחות החי"ר הצרפתיים, כאשר סוסים ובני אדם נפגעים ללא הרף.