tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנער הנהיג את לימודי המגרב באוניברסיטה העברית.
הוא עשה שבתונים במרכז ללימודים ים-תיכוניים באקס-אן-פרובאנס, באוניברסיטת פריז ובמכון הלאומי לשפות ולתרבויות המזרח (INALCO ) בפריז.
ב-1983 יצא לפנסיה כפרופסור מן המניין.
על שמו נקרא בסיס "שנער" (מקודם: בבל) של יחידה 848 שפעל בבסיס אום חשיבה בסיני בשנים 1969–1979 ועסק באיסוף מודיעין תקשורת מילולית (מדוברת וכתובה) (קומינט).
בנו הבכור דוד שנער הוא פרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון לארגונומיה והמדען הראשי של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
בנו הצעיר יוסי (ג'וזף) שנער הוא פרופסור מן המניין לפיזיקה באוניברסיטת מדינת איווה.
נכדו אדם שנער הוא חבר סגל בבית הספר למשפטים ע"ש רדזינר באוניברסיטת רייכמן בהרצליה.
פסח שנער עסק בעיקר בשלושה תחומים: האחד הוא תולדות הספרות הערבית הקלאסית למן תחילתה עד המאה ה-12–13, חורבנה של בגדאד בידי המונגולים ב-1258. התחום השני היה תרבות האסלאם ובראש ובראשונה דת האסלאם לחלקיה השונים ולדיניה, למוסדותיה וגלגוליה בפוליטיקה ובהלכה.
התחום השלישי היה המגרב, הכולל את ארבע המדינות הערביות המצויות ממזרח לאוקיינוס האטלנטי: מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה ולוב.
תקורת הלאומנות הערבית באפריקה הצפונית המערבית
זהו שם עבודת הדוקטורט של פסח שנער שעסקה בתנועה הלאומית הערבית בצפון אפריקה המוסלמית.
הלאומנות במגרב התפתחה מתוך מגמה דתית רפורמית, ותנועה זו נקראה בראשית המאה ה-18 "סלפיה".
תפישתם הייתה כי כל דת מתקלקלת בראשיתה, ויש צורך לתקן, והם התכוונו לתת דוגמה לאסלאם תקין, טהור וצודק.
התנועה הרפורמית נוסדה בידי ג'מאל א-דין אל-אפגאני ועורר תנועות דומות בארצות שונות כמו איראן, טורקיה ועוד.
אפגני שהה במצרים שם גייס את מוחמד עבדו, שהיה שר החינוך וראש אוניברסיטת אל-אזהר, וביקש לתקן את האסלאם מהצד החינוכי ולא הפוליטי.
מוחמד עבדו היה האדם החשוב ביותר בתנועה הסלפית הזו ואת מקומו ירש מוחמד רשיד רידא שהוציא לאור כתב עת חדש בשם אל-מנאר, המגדלור בעברית.
שניהם הוציאו יחדיו פירוש חדש לקוראן ברוח הסלפית, שביחד עם אל-מנאר היו אבני היסוד לתנועה שהשפעתה הגיעה לאינדונזיה במזרח ולאפריקה במערב.
בקונסטנטין שבאלג'יריה קם מנהיג בשם עבד אל חמיד אבן באדיז, וקיבל את השכלתו באוניברסיטת אלזיתונה שבתוניס.
הוא היה בורגני והקים תנועה שחבריה הם אנשי ממשלה ואנשי רוח והקנה לה גוון פוליטי, שם התנועה היה שיהאב, שפירושו כוכב שביט.
אבן באדיז ייסד ב-1925 עיתון בשם אל מנקתד, בעברית המבקר.
הצרפתים אסרו על קיום התנועה כשנה מיום היווסדה משום אופייה הפוליטי.
התנועה היוותה במה לכל מנהיגי התנועה בצפון אפריקה.
ב-1935 זימן אבן באדיז קונגרס פן-מוסלמי באלג'יריה, מדינה שנהייתה מוקד התנועה הלאומית הצפון אפריקאית.
אבן באדיז מת בשנת 1940 ואת מקומו ירש אברהימי.
הדוקטורט מגיע עד למרד הגדול כנגד הצרפתים בשנת 1954, שארך שמונה שנים ובסיומו הסכים שארל דה גול להעניק לאלג'יריה עצמאות במרץ 1962.
ספר זה Modern Islam in the Maghrib ("האסלאם המודרני במגרב") הוא קובץ מאמרים פרי עטו של פסח שנער.
שלושה מאמרים בצרפתית עוסקים ביהודי המאגרב ואילו 13 באנגלית עוסקים בנושאים מוסלמיים של מוסלמי צפון אפריקה.
חוקר את חגיגות הולדת הנביא, שהיה חידוש באסלאם, כי יום הולדתו, להבדיל מזה של ישו, לא נחוג באסלאם, עד שהחלו בדבר במאה ה-12 בעיר אירביל.
עוסק בשניים מהחשובים שבמנהיגי האסלאם.
האחד עבד אל קאדר מוחיה אלדין במאגרב באלג'יריה שהקים תנועה בתגובה לכיבוש הצרפתי.
השני הוא המרוקאי הריפי עבד אל קרים, שהנהיג את התנועה הלאומית המוסלמית בצפון מרוקו.
מנהיגים אלו נבדלים מאוד באופיים ובמגמתם הפוליטית.
עבד אל קאדר רצה להקים באלג'יריה מדינה לפי דוגמת המדינה שהקים מוחמד במדינה ואילו עבד אל קרים היה בעל מגמה פרקטית יותר ופוליטית מובהקת.
הוא ביקש להקים רפובליקה (ג'ומהוריה בערבית) מוסלמית, אבל מודרנית.
ביבליוגרפיה נבחרת ומוערת של האסלאם המאגרבי בן ימינו
הוא הסקירה המקיפה ביותר בנושא.
זהו הספר הראשון הסוקר לא רק ספרים העוסקים בחקר המאגרב, כי אם גם מאמרים.
לכל מאמר או ספר מצוין נושאו ומובאת ביקורת על תוכנו.
מבוא לתולדות הספרות הערבית הקלאסית
זהו כרך מבוא כללי לספרות הערבית הקלאסית המיועד לסטודנט.
הספר עוסק בשפה הערבית, התהוותה, ראשיתה, הפצתה, חלקה בתרבות הערבית וחלקה בתרבות האסלאם.
הספר פורש בפני הקורא את המושגים שהיו מקובלים בחברה הבדווית, מה היו ערכיה, מה הייתה ההיסטוריה שלה מבחינת היחסים הבין שבטיים, כיצד נלחמו ועשו שלום, הדינים התרבותיים שלהם, נקמת הדם שלהם, סדרי קבורה, אמונותיהם באלים ועוד מה שנדרש להקים חברה כזו.
אוצר מלות היסוד בעיתונות היומית הערבית/ ערוך בידי משה בריל; בהשתתפות דוד נוישטדט, פסח שוסר.
ירושלים: חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, ת"ש.
קציר העיתונות הערבית/ מאת יעקב יהושע, פסח שוסר.
לוח הפעל הערבי: על בניניו וגזרותיו/ מאת יעקב יהושע (בן חנניה) ופסח שוסר (שנער).
מלון ערבי-עברי ללשון הערבית החדשה/ מאת דוד נוישטדט, פסח שוסר, בהשתתפות משה בריל.
ירושלים: חברה להוצאת ספרים על-יד האוניברסיטה העברית, תש"ז 1947 (זכה ל-22 מהדורות ומצוי החל משנת 2006 באתר שהוקם לו על הרשת)
קיצור תולדות הספרות הערבית/ מאת יצחק יהודה (איגנאץ) גולדהיצר; תרגם מקרואטית פסח שנער.
ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשי"ב, מהדורה שלישית בתשל"ט.
היבטים אסלאמיים בסכסוך ישראל-ערב/ מאת זאב ברינר, פסח שנער, נחמיה לבציון.
מבוא לתולדות הספרות הערבית הקלאסית/ פסח שנער.
ירושלים: אקדמון, תשל"ד-תשל"ו, מהדורה רביעית: תשס"ה 2005
הכרך כולל מאמרים מאת בכירי החוקרים בתחום האסלאם, הערבית והמאגרב: עמיקם אלעד, גרט בוס, יהושע בלאו, סולימאן בשיר, מרים הקסטר, נחמיה לבציון, אריה לוין, אהרון ליש, חווה לצרוס-יפה, מיכאל לקר, משה פיאמנטה, יהושע פרנקל, מרים רוזן-איילון ופרנץ רוזנטל.
את הכרך פותח מאמר הקדמה מאת דוד איילון הסוקר את פועלו של שנער ואת תרומתו למחקר האקדמי.
פסח קפלן (בכתיב יידי: קאפּלאן; 4 בספטמבר 1870 – 1943) היה סופר, מתרגם ועיתונאי עברי ויידי.
כתב שירים וסיפורים לילדים ולמבוגרים בעברית וביידיש, ועסק בתרגום.
תרגם בביאליסטוק בשנת 1913 את מחזהו של דוד פינסקי "עלובי החיים" לעברית.
קפלן תרגם את שיריו של מרק ורשבסקי (בהם השיר הידוע והאהוב "אויפן פריפעטשיק", המוכר בתרגומו של קפלן כ"חדר קטן, צר וחמים").
תרגם את משלי קרילוב ליידיש (ביאליסטוק 1918), וכן תרגם לעברית וליידיש יצירות רבות נוספות מספרות העולם.
במלחמת העולם השנייה עמד בראש מחלקת ההשכלה ביודנראט של גטו ביאליסטוק.
קפלן ניהל יומן שבו תיאר את קורות הגטו.
לאחר מותו נמצא היומן, ופורסם בחלקו בעיתון "ביאליסטאקער שטימע" בניו יורק.
ספר הזמירות: שירי מופת לזמרה ממבחר השירה הכללית עם תוספת שירי ישראל ושירי ילדים, ורשה: אחיספר, תרע"ג.
הצעד הראשון: ספור אמיתי, ורשה תרנ"ט.
אח ואחות: ספור לילדים, ורשה תרנ"ז.
כפרת פשע: ספור הסתורי מן המאה הארבע עשרה, ורשה 1893.
ליעדער-בוך : א זאמלונג פון געזאנגען פאר כאר און סאלא, ורשה 1914.
פסחא של הסוסים או יום חמישי של הסוסות (ברומנית: Paştele cailor או Joia iepelor בבולגרית: Konski Veligden) הוא ספק מנהג, ספק חג מקובל ביישובים שונים ברומניה.
על פי אגדה נוצרית הסוסים הרעישו בעת שמרים, אם ישו ילדה אותו, לכן קוללו שיהיו תמיד רעבים, חוץ מיום אחד בשנה, ביום בו נחוג פסחא של הסוסים.
ביום זה מאכילים היטב את הסוסים, לא מעבידים אותם ולא רותמים אותם לעגלות ובעבר, באזורים מסוימים, נהגו לערוך טקסים דתיים בהם ביקשו בריאות טובה לבעלי חיים אלה.
פסחא של הסוסים נחוג בעיר טרגובישטה שברומניה על ידי המיעוט הבולגרי החי בה, בכל שנה בשבת הראשונה של צום הפסחא, אך במקומות אחרים יש לחג מועד אחר.
המועד המשתנה של החג, לפי המנהגים המקומיים, גרמו לכך שקשה לעקוב ולדעת מראש מתי החג מתקיים ומכאן נגזר הניב הרומני "La paştele cailor" (בפסחא של הסוסים), שמשמעותו: במועד לא ידוע בעתיד, כנראה אף פעם.
לדוגמה: "מתי משה יחזיר את חובו?", "בפסחא של הסוסים!" (אף פעם).
הרב פסח פרוסקין (תרל"ט, 1879 – י"א בחשוון ת"ש, אוקטובר 1939) היה רבה של קוברין (כיום בבלארוס ואז בפולין), ומייסדה של "ישיבת קוברין".
נולד בעיירה קושכין שליד קוברין לאחר פטירת אביו ששמו היה פסח, ונקרא על שמו.
אביו היה מבני משפחתו של רבי משה מקוברין.
אמו הייתה נכדתו של הרב משה צבי רבינוביץ אב"ד הורודץ ולימים רבה של אנטופול, ובילדותה גדלה אצלו.
גם לאחר שהתאלמנה נסעה עם ילדיה להתגורר אצלו.
בנו של ר' משה צבי, ישראל מיכל רבינוביץ (שהיה אח של פרידה גרינברג, סבתו של הרב פרוסקין), נהה אחר תנועת ההשכלה.
הוא נסע לפריז ונעשה פרופסור לפילוסופיה.
לאחר שהוריו נפטרו ראה שאחייניתו רחל, אם ר' פסח, חיה בעוני רב עם ילדיה והציע לקחת את ילדיה לפריז כדי שיחיו בתנאים מרווחים.
האם הסכימה והדוד לקח איתו שלושה בנים (אחד מהם הוא מוריס סרגיי, אביו של ג'סטון פלבסקי) ושתי בנות, למעט פסח שהיה קטן מדי.
לאחר כמה שנים הגיע שוב הדוד לליטא כדי להשתתף במשלחת אל הצאר, כדי לבטל גזירה נגד היהודים.
הוא הציע לקחת איתו גם את פסח, שהיה כבן שמונה.
האם הסכימה, אך הילד סירב בתוקף באמרו שעליו ללמוד בחדר ובישיבה.
הדוד לא קיים את הבטחתו לגדל את הילדים באווירה דתית.
לאחר עשרות שנים פגש הרב פרוסקין את שני אחיו ונזקק למתורגמן כדי לשוחח עמם.
למד אצל החפץ חיים בישיבת ראדין ואצל הרב נתן צבי פינקל בישיבת כנסת ישראל בסלבודקה.
היה אחד מארבעה-עשר התלמידים ששלח הרב פינקל כדי להקים את ישיבת סלוצק, בראשות הרב איסר זלמן מלצר.
למד גם אצל הרב שמחה זיסל זיו מקלם ב"תלמוד תורה" בקלם במשך למעלה משנה.
בישיבות בלט ביראת שמים ודקדוק במצוות.
בישיבת ראדין למד בתנאים קשים ובחרפת רעב ולא החליף את בגדיו.
הוא נענה להפצרות חבריו לנסוע לבית אחותו הנשואה בפריז.
הוא התקבל שם בחביבות וגיסו היה מוכן לתמוך בו כלכלית אם יעבור ללמוד בגימנסיה.
פסח עזב את ביתם ולא הסכים להיפגש יותר עם אחותו וגיסו כל חייו.
נשא לאישה את ציפורה, בת ר' זאב וולף ליפשיץ מלאישין.
כדי לפרנס את משפחתו עסק בשמירת פרדסים ובמסחר.
בהמשך שימש במשך תקופה קצרה כמגיד שיעור בישיבה הקטנה בפינסק שהקים הרב דוד פרידמן, שהיה קרוב משפחתו.
הרב איסר זלמן מלצר ביקשו לשמש כמנהל רוחני ומשגיח בישיבת סלוצק.
בתחילה סירב, עד שאחד מבניו חלה מאוד, והוא נדר נדר שאם יחלים יקדיש כל זמנו לתורה.
באותה תקופה ביקר לעיתים קרובות את הרב חיים הלוי סולובייצ'יק מבריסק ולמד את שיטת הלימוד המיוחדת שלו.
מסופר כי באותה תקופה עדיין לא היה גדול כל כך בתורה, ופעם העיר הערה למדנית שתלמידים מובחרים התייחסו אליה בגיחוך.
הוא הצטער על כך ובכה בכי מר עד שנרדם.
בחלום נאמר לו שהקב"ה יעזור לו לפתוח את שכלו ללימוד ושיתחיל ללמוד בעיון את מסכת בבא קמא שלומדים בישיבה.
לאחר שהתעורר מהחלום והחל ללמוד בעיון את המסכת, ראה שכך אכן קרה.
עם הזמן התפרסם בלימודו והחל להעביר בישיבה שיעורים שמשכו אליהם תלמידים רבים.
בשנת 1908 התגלעה מחלוקת בינו לבין הרב מלצר, והם הלכו ל"דין תורה" אצל רבה של אוזדא, הרב דוד פיינשטיין (אביו של הרב משה פיינשטיין), שהתיר לרב פרוסקין לייסד ישיבה חדשה עם שישה מתלמידי הישיבה.
הוא עבר לשקלוב עם שישה תלמידים, בהם הרב משה פיינשטיין שראה בו את רבו המובהק, וייסד בה ישיבה.
בהמלצת הרב חיים מבריסק נבחר לכהן כרבה של אמצ'יסלב שבמחוז מוהילב ברוסיה הלבנה וגם שם הקים ישיבה שלא פסקה מתלמודה גם בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן הקים שם תלמוד תורה שבו למדו כ-90 ילדים.
בעקבות עליית הקומוניסטים לשלטון ברח לקוברין ובשנת תרפ"ג הקים את "בית אולפנא רבתא דקוברין" שכלל ישיבה גבוהה ששכנה בבית המדרש "חיי אדם", וישיבה קטנה ששכנה בשטיבל של החסידים במקום.
מתרפ"ד כיהן גם כרב המקום.
בתר"ץ נסע לארצות הברית כדי לאסוף תרומות למוסדותיו.
כמשגיח בישיבתו מונה הרב יוסף לייב ננדיק, מגדולי תלמידי הסבא מקלם.
לאחר שבתרצ"ו עבר הרב ננדיק לישיבת קלצק, החליפו בתפקיד בנו של הרב פסח, הרב אברהם.
כר"מים נוספים מונו בנו הרב נתן-נטע וחתנו הרב שלמה מאטות.
שיעוריו של הרב פרוסקין הצטיינו בבהירות ובעמקות והתבססו על שיטת הרב חיים מבריסק.
כשעלתה הצעה להקים ישיבה מרכזית בארץ ישראל המליץ הרב חיים מבריסק להעמיד בראשות הישיבה את הרב פרוסקין, שהיה אז אברך צעיר.
שנים לאחר מכן כשנועץ משה בלוי ברב חיים עוזר גרודזינסקי לגבי מועמד לרבנות העדה החרדית בירושלים, הציע הרב גרודזינסקי גם את הרב פרוסקין.
בניגוד ליחסו האישי הרך בדרך כלל, היה תקיף בעניינים ציבוריים.
בתרפ"ה השתתף במשלחת רבנים שבאו אל ה"חפץ חיים" שהתכוון לעלות לארץ ישראל, במטרה לשכנעו שלא לעזוב.
במשלחת השתתפו עמו הרב ברוך דב ליבוביץ, הרב אלחנן בונם וסרמן, הרב אליעזר יהודה פינקל והרב ירוחם ליבוביץ.
בסופו של דבר בגלל מחלת רעייתו התבטלה עליית החפץ חיים.
בקוברין עודד את הורי ילדי ה"חדר" לשלוח את בניהם לישיבה קטנה לאחר תום לימודיהם ב"חדר".
לאחר שמונה לרב העיירה פעל להקמת מוסדות חינוך נוספים כמו "בית יעקב" לבנות.
כשהוקם בית ספר חילוני של רשת "תרבות" נלחם בו.
הצטרף לפעילות אגודת ישראל והשתתף בכינוסיה הגדולים.
חלה לאחר פטירת רעייתו בי"א בחשוון תרצ"ט.
נפטר בדיוק במלאת שנה לפטירתה בת"ש, כחודשיים לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הרב אברהם פרוסקין - היגר לארצות הברית וכיהן כראש ישיבת רבי חיים ברלין.
הרב נתן-נטע פרוסקין - נפטר בחיי אביו, בכסלו תרצ"ה.
הרב יהודה פרוסקין - חתן הרב משה רוזנשטיין, מנהל רוחני של ישיבת לומז'ה.
אשת הרב שלמה מאטות שנספה בשואה.
רבקה, אשת הרב חיים דב זוכובסקי, משגיח בישיבת סלובודקה (קובנה) ובישיבת לומז'ה בפתח תקווה.
בנם הוא הרב נתן זוכובסקי מראשי ישיבת גאון יעקב, חבר ועדת הרבנים של דגל התורה ומראשי הוועדה הרוחנית של יתד נאמן.
כתביו ניצלו מאבדון בשואה בידי בנו הרב אברהם.
חלקם יצאו לאור בשני חיבורים:
חידושי מרן רבי פסח פרוסקין מקוברין זצ"ל - על מסכתות מסדר נשים ונזיקין.
יצא לאור בידי נכדו הרב נתן זוכובסקי.
שעורי מרן ר' פסח מקוברין - שיעורים שהועברו בישיבת קוברין בשני כרכים, בהוצאת משפחתו, בני ברק תשכ"ט-תשל"ב.
החלק הראשון כולל שיעורים על מסכתות יבמות, כתובות, נדרים וגיטין וקידושין, מסדר נשים, והחלק השני כולל שיעורים על מסכתות בבא קמא, בבא מציעא ובבא בתרא ועל עניינים שונים מסדר מועד.
יצא בדפוס צילום בתשמ"ט עם הוספות.
קונטרס שחיבר על הלכות שבת ושגגות נספח לחלק ההלכתי של זבד טוב: בהלכה ומוסר מאת חתנו, חיים דב זוכובסקי, ירושלים תשי"ח.
פאסטוב (באוקראינית: Фа́стів; ברוסית: Фастов) היא עיר במחוז קייב, במרכז אוקראינה.
העיר משמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של נפת פאסטוב.
העיר עצמה היא נפה נפרדת בתוך נפת פאסטוב.
מספר התושבים המוערך (נכון ל-2022) הוא 44,014. העיר שוכנת על גדות הנהר יאנובה.
בעת בניית בית הספר המקיף קומרוב (מס' 4), נמצא שלד אדם מן התקופה הפלאוליתית המאוחרת, שהיה צייד סוסים וממותות.
העיר מוזכרת לראשונה בשנת 1390, אז הנסיך ולדימיר תבע את בעלותו על העיר ממשפחת הנסיך רוזונובסקי.
העיר התפתחה תחת שלטונם של הנסיך אולג ואיגור, אז נשלחו בנאים מקייב על מנת לבנות ולפתח את העיר.
עקב מיקומה בצומת מסילות רכבת, פסטוב היא תחנה חשובה במסלול הרכבת ממרכז אירופה אל רוסיה ואסיה.
בעיר פועלת תעשיית בירה ומכונאות.
אם כי רוב התושבים הם עובדי חברת הרכבות האוקראינית.
פאסטוב היא עיר היסטורית, ששרדה את מלחמות הקוזקים (כולל תקופת חורבן והתיישבות מחדש).
מקומות בולטים בעיר: פוקרובסקה צרקבה (כנסייה אורתודוקסית מהמאה ה-17, על שם מנהיג קוזקי סימון פלאיי), וכנסייה קתולית (מראשית המאה ה-20).
בעיר פעל במשך תקופה קצרה, רבי אברהם המלאך, שאף קבור במקום.
בשנת 1919 התרחש טבח פסטוב, שבו חיילי הצבא הלבן הרגו כ-1,500 יהודים.
בשנת 1941 הרגו הנאצים כ-1,500 מיהודי העיר, היהודים נקברו בקבר אחים בבית הקברות היהודי.
שמות 229 מהם, שחברי הקהילה היהודית היו מסוגלים להזכר חקוקים על אנדרטה שהוקמה על קברם.
האנדרטה הוקמה במימונו של יליד העיירה מיכאל פולק שהיגר לשיקגו.
פסח אישטוון עיר-שי (אירשאי) (בהונגרית: Irsai István; 6 באוקטובר 1896 – 31 ביולי 1968) היה מעצב גרפי, צייר קוביסטי וטיפוגרף ישראלי-הונגרי.
נמנה עם הגרפיקאים המובילים בארץ., יצר סגנון עיצוב מודרני חדשני, תרם רבות לגרפיקה הארץ-ישראלית בראשיתה ועיצב את גופן האות העברית המודרנית, "חיים".
בין היתר עיצב כרזות של הנהגת היישוב ומוסדות המדינה, סמלילים של חברות, כרזות פרסומת ותעמולה ועוד.
שנים ראשונות ועיצוב גופן "חיים"
עיר-שי נולד בשם אישטוון אירשאי בשנת 1896 בעיר בודפשט שבהונגריה, בנם של הרמינה (לבית נוימן) ואדולף אירשאי.
שירת כקצין זוטר בצבא האוסטרו-הונגרי.
על שירותו במלחמת העולם הראשונה קיבל בשנת 1918 את עיטור הגבורה וארבע מדליות צבאיות.
למד אדריכלות באוניברסיטה הטכנית של בודפשט.
לאחר סיום לימודיו עבד כמעצב גרפי.
בהיותו פעיל בארגונים ציוניים, שילב את מומחיותו הטיפוגרפית עם לימוד השפה העברית ויצר גופן חדיש ומודרני, כיוון שלא היה בנמצא גופן עברי לשימושים גרפיים ככרזות וכותרות עיתונים.
הגופן, שנקרא "חיים", עוצב בהשפעת סוגי הכתב החדשים של אותה התקופה, שאופיינו באותיות פשוטות וחסרות תגים (סן-סריף), ותאמו את אסכולת הבאוהאוס.
חידוש נוסף בעיצוב הגופן הוא בכך שעובי הקווים האופקיים והאנכיים ברוב האותיות זהה.
עיר-שי הותקף על חדשנותו, אך שאב עידוד מחיים נחמן ביאליק, ועל כן קרא לגופן על שמו.
בשנת 1925 נישא לאורלי לפקוביץ, והיה אב לרוברט ומריאנה.
לאחר פטירתה נישא בשנת 1961 להילדה שטיין.
ב-1925 עלה עיר-שי לארץ ישראל.
בארץ עיצב עבודות גרפיות, כותרות עיתונים וכרזות שבלטו ברחובות תל אביב עם אותיות "חיים" המקוריות.
הטיפוגרף יאן לוויט, שביקר בארץ ישראל ב-1929, הכליל את האות בקובץ טיפוגרפי פרי עטו, ועל כן היא רשומה במקרים רבים על שמו של לוויט.
יחד עם אביגדור המאירי ואליעזר דונת היה עיר-שי שותף לייסוד התיאטרון הסאטירי העברי הראשון, "הקומקום".
בתוך כך עִברת את שמו, "אירשאי" (Irsai), ל"עיר-שי".
ב-1929 שב עיר-שי להונגריה והיה לאחד המעצבים החשובים בתנועה המודרניסטית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נותר בבודפשט וסבל את אימי שואת יהודי הונגריה.
עיר-שי הוא מניצולי "רכבת קסטנר".
כמו כל ניצולי הרכבת היה כלוא במחנה הריכוז ברגן-בלזן, שם צייר ממראות המחנה; הציורים נמצאים בארכיון בית לוחמי הגטאות שבקיבוץ לוחמי הגטאות.
בשנת 1945 עלה שנית לארץ ישראל והתיישב בתל אביב, המשיך בעבודתו כגרפיקאי וכתב מאמרים על טיפוגרפיה ועיצוב.
בשנת 1952 זכה עיר-שי בתחרות האו"ם לציור בול זכויות האדם.
נפטר בשנת 1968 ונקבר בבית העלמין הדרום.
בינואר 2026 נפתחה במוזיאון ישראל, ירושלים התערוכה "כרזות ואות: מלאכת העיצוב של פסח עיר-שי" (אוצר: רמי טריף), ובה הוצג לראשונה בארץ מבחר מיצירתו.
פסטורלה אמריקנית , הוא רומן מאת הסופר היהודי-אמריקאי פיליפ רות.
במרכז הספר עומדת דמותו של סימור "השוודי" לבוב, יהודי-אמריקאי, שגילם בחייו את התגשמות החלום האמריקני של המעמד הבינוני.
אידיליית החיים של לבוב מתוארת על רקע שנות השגשוג של אמריקה לאחר מלחמת העולם השנייה: העוצמה, השאננות והביטחון העצמי בעליונות המוסרית ובצדקת הדרך.
לעומת זאת, בחלק השני מתוארת ההתרסקות של לבוב על רקע המבוכה הנוראה של שנות ה-60: המחאה הפוליטית-חברתית, ההסתבכות במלחמת וייטנאם ופשעי המלחמה שנחשפו בה, תחילתו של מיתון כלכלי, מאבק האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות, ונדידת התעשייה האמריקנית למזרח הרחוק.
הספר זכה בפרס פוליצר לשנת 1998 ונכלל ברשימת מאה הרומנים הטובים ביותר של מגזין Time.
בשנת 2006 הוא נכלל ברשימת המתמודדים על התואר "היצירה הטובה ביותר בספרות האמריקנית ב-25 שנים האחרונות" שערך מוסף הספרות של הניו יורק טיימס.
ב-2016 יצא לאקרנים הסרט "פסטורלה אמריקנית" בו מככבים יואן מקגרגור וג'ניפר קונלי.
סיפור המסגרת של הרומן הוא פגישת מחזור של בוגרי תיכון מזדקנים שבה משתתף נתן צוקרמן, דמות המספר, שחוזרת בכמה מספריו האחרים של רות ומשמשת לו מעין אלטר אגו.
פגישת המחזור מתרחשת ב-1995, ובמהלכה צוקרמן פוגש את חברו לכיתה ג'רי לבוב.
ג'רי מגולל בקצרה את קורות חייו הטראגיות של אחיו הגדול, סימור "השוודי" לבוב, שמהלוויתו הוא מגיע.
הכול התחיל כשמרי, בתו בת ה-16 של סימור, הפעילה פצצה בבית הדואר השכונתי, במחאה על המעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם, והרגה עובר אורח ביש מזל.
כתוצאה מכך היא ירדה למחתרת וניתקה את הקשר עם הוריה.
חייהם של ההורים אחוזי הטראומה לא שבו עוד למסלולם.
המשך הספר מתאר את ניסיונו של צוקרמן לכתוב את סיפור חייו של סימור לבוב מנקודת מבטו של לבוב עצמו.
צוקרמן מתבסס על שני מפגשים שהיו לו עם לבוב לפני מותו, ועל קטעי עיתונות בני התקופה שאסף במהלך מחקרו.
הסיפור של צוקרמן מסתיים ב-1973, עם חשיפת פרשת ווטרגייט, בשעה שחייהם של כל גיבורי הפרשה מתפרקים לרסיסים.
הרב פסח קוקיס (תרס"ג, 1903 – י"ב באלול תשמ"א, ספטמבר 1981) היה רבה הראשי של בת ים במשך למעלה מארבעים שנה.
נולד ברוסיה, בנם של זאב ובתיה קוקיס.
למד בישיבת כנסת בית יצחק.
בשנת תרפ"ה (1925) עלה לארץ ישראל ונמנה עם ראשוני ישיבת חברון בחברון.
ניצל מטבח חברון במאורעות תרפ"ט, והעיד במשפטו של אחד הפורעים.
בשנת תר"ץ (1930) נישא לאילה, בתו של הרב רפאל קצנלבוגן.
זמן קצר לאחר נשואיו נמנה עם קבוצת בוגרי ישיבת חברון שהקימה את ישיבת היכל התלמוד בתל אביב.
באמצע שנות ה-30 התמנה לרבה של בת ים וכיהן בתפקידו עד מותו.
הקים את ישיבת בת ים ושימש כנשיאה.
נפטר בשנת תשמ"א, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
על שמו קרוי רחוב במערב בת ים.
לאחר פטירתו הוציאו בניו את כתביו לאור.
בנו הבכור מרדכי - (חתנו של הרב אליהו מאיר קובנר, ראש ישיבת פורת יוסף ברחובות) מחבר הספר "שיח מרדכי" - מאמרי הגות ומוסר על סדר פרשיות התורה.
פרסם מאמרים וביוגרפיות תחת שם העט מרדכי בן פסח.
הרב זאב - מבני ברק.
ר"מ בישיבת רבינו חיים עוזר.
רחל - אשת ד"ר חיים פוברסקי, בנו של הרב דוד פוברסקי.
בלהה - אשת הרב נפתלי חדש, בנו של הרב מאיר חדש ומשגיח בישיבת אור אלחנן.
רות - אשת יעקב שחר מרחובות.
ברכת פסח – על התלמוד
ברכת פסח – מאמרי מוסר ודרשות על סדר פרשיות התורה
פסטאווי (בבלארוסית: Паставы; בפולנית: Postawy, פוסטאווי; ביידיש: פּאָסטאָוו) היא עיר בבלארוס, כ-180 ק"מ מצפון למינסק, על גבול ליטא, ועל קו מסילת הרכבת ויטבסק-וילנה.
בעיר מוזיאון אורניתולוגי וגלריה לאמנות.
העיר מוזכרת לראשונה במסמכים היסטוריים משנת 1409 כיישוב בשם Posadnik.
במאה ה-16 היה זה יישוב פרטי בשם אשמיאני (כיום זהו שמו של יישוב אחר, המצוי כ-120 ק"מ מדרום מערב לפסטאווי).
בשנת 1522 נבנתה בפסטאווי כנסיית עץ על שם מרים הבתולה.
(הכנסייה חרבה, נבנתה שוב ב-1760 אך חרבה שוב ולא שוקמה.) במלחמת ליבוניה במאה ה-16 הייתה פסטאווי בסיס ממנו שלח הנסיך סטפאן באטורי תגבורות לחזית.
בתקופה זו התפרנסו תושבי העיר ממסחר וממלאכה.
בסמוך לעיר היו אחוזת אצילים מקומית וכן כנסייה ומנזר פרנציסקנים, שלא קיימים כיום.
במלחמת רוסיה-פולין במאה ה-17 נפגעה העיר ושיקומה נמשך עשרות שנים.
הבעלות על העיר עברה בין אצילים שונים, והתעשייה בה התפתחה.
תעשייה זו כללה תוצרת נייר, בדים, חגורות, טחנות קמח, מפעל בורסקאות וחנויות שונות.
בעת חלוקת פולין השנייה, ב-1793, נכללה פסטאווי בשטח האימפריה הרוסית ומעמד העיר נשלל ממנה.
עם זאת, בסוף המאה ה-19 הואץ קצב התפתחותה של העיר, נבנו בה תעשיות נוספות, מספר תושביה עלה והיא חוברה לרשת מסילות הרכבת.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, עם הקמת פולין העצמאית, נכללה פסטאווי בשטחה, בתור עיר במחוז וילנה.
משנת 1939 השתייכה העיר לבלארוס הסובייטית.
לפני מלחמת העולם השנייה היו בפסטאווי כ-850 יהודים.
לאחר כיבוש מערב פולין על ידי הוורמכט בספטמבר 1939 הגיעו לעיר כאלפיים פליטים מהאזורים שנכבשו על ידי גרמניה.
ביוני 1941 כבשו הגרמנים את פסטאווי עם פלישתם לברית המועצות ובאוגוסט הוקם בעיר גטו.
חלק מהצעירים בגטו הצליחו לארגן מחתרת ולברוח ליערות, ואף שבו לגטו כדי לגייס יהודים נוספים מהגטו, אך נכשלו בנסיונותיהם אלה.
בדצמבר 1942 נרצחו יהודי הגטו בירי, חלקם בכיכר העיר וחלקם בבורות מחוץ לעיירה.
איפייני פסטוס אזילי-אנדולו הוא כדורסלן עבר ניגרי, אשר שיחק בקבוצת גולדן סטייט ווריורס מליגת ה-NBA בין השנים 2012–2016. נחשב לשחקן אגרסיבי וקשוח בעל אוריינטציה הגנתית.
אזילי נולד בבנין סיטי שבניגריה, כבן למשפחה בת שישה ילדים.
את לימודיו התיכוניים סיים בגיל 14, ובשנת 2004 נשלח לחיות אצל דודו בעיר יובה סיטי, קליפורניה, על מנת להגשים את שאיפתו ללמוד רפואה.
עם הגיעו לארצות הברית החל אזילי לקחת שיעורים בתיכון בסקרמנטו, ובמקביל ניסה לראשונה לשחק כדורסל, בעצת דודו.
צעדיו הראשונים ככדורסלן, בגובה 2.03 מטרים, היו במסגרת ליגת החובבים, ואת נקודותיו הראשונות בקריירה קלע בטעות לסל של היריבה.
בראיון שהעניק בשנת 2011 סיפר על הקשיים בלימוד משחק הכדורסל: "לא ידעתי מה אני עושה...
כולם היו מתוסכלים ממני, וגם אני נהייתי מתוסכל מזה".
בגיל 16 החל אזילי ללמוד באופן חלקי במכללה הקהילתית יובה והתאמן עם קבוצתה, במקביל להשתתפותו בליגת החובבים.
בכך שלמד באופן חלקי בלבד, שמר על זכאותו לארבע שנות לימוד אקדמיות נוספות.
בשנת 2008 החל ללמוד באוניברסיטת ואנדרבילט, ממנה קיבל מלגת כדורסל.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצת הכדורסל של הקבוצה שימש כמחליף וקלע 3.8 נקודות למשחק בלבד.
בשתי העונות הבאות שדרג אזילי את משחקו, הפך לסנטר הפותח של הקבוצה, ורשם ממוצעים של 11.7 נקודות, 6.1 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק.
בסיום עונת ה שלו נבחר לחמישייה השנייה של המחוז הדרום-מזרחי ("second-team All-SEC").
אזילי נבחר על ידי גולדן סטייט ווריורס בבחירה ה-30 של דראפט ה-NBA 2012. בתחילת עונת הרוקי שלו שימש כשחקן ספסל, אך בעקבות פציעה ממושכת של הסנטר הפותח, אנדרו בוגוט, פתח אזילי ב-41 משחקים.
ממוצעיו באותה עונה עמדו על 2.4 נקודות ו-4.0 ריבאונדים ב-14.4 דקות למשחק.
ביוני 2013 נפצע אזילי בברכו הימנית ועבר ניתוח שהשבית אותו למשך כל עונת .
בעונת חזר לשחק בשורות הווריורס, אך החמיץ במהלכה 36 משחקים בעקבות פציעה בקרסולו השמאלי.
גולדן סטייט סיימה את העונה הסדירה עם המאזן הטוב בליגה, 67-15, ובסיום העונה זכתה באליפות ה-NBA.
אזילי השתתף ב-20 מתוך 21 משחקי הפלייאוף של הווריורס בעונת האליפות, כולם כשחקן ספסל, ורשם בהם ממוצעים של 3.5 נקודות ו-3.1 ריבאונדים למשחק.
ב-6 בנובמבר 2016 קלע שיא קריירה של 16 נקודות בניצחון קבוצתו על דנוור נאגטס.
בפברואר 2016 עבר אזילי ניתוח בברכו השמאלית, שהשבית אותו במשך כחודשיים.
בעונת שיפר את ממוצעיו ל-7.0 נקודות, 5.6 ריבאונדים ו-1.1 חסימות למשחק, ועזר לקבוצתו לסיים את העונה הסדירה עם המאזן הטוב בתולדות ה-NBA, 73-9.
ביולי 2016 חתם אזילי על חוזה לשנתיים בפורטלנד טרייל בלייזרס, עבור כ-15 מיליון דולר.
כחודש לאחר החתימה על החוזה נפצע בברכו השמאלית, ומכיוון שלא החלימה כמצופה נאלץ אזילי לעבור ניתוח ולהחמיץ את כל עונת , ובסיום העונה נופה מסגל הקבוצה בטרם הופיע במדיה ולו פעם אחת.
נולד במונטווידאו שבאורוגוואי בשנת 1954, הבכור במשפחה בת ארבעה ילדים.
בגיל 11 עלה עם משפחתו לישראל אשר השתקעה בקריית ים.
בשנת 1979 סיים את לימודי הרפואה בטכניון והחל התמחות בבית חולים העמק בעפולה.
בשנת 1982 היה ממקימי המחלקה הראשונה לרפואת משפחה בשירותי בריאות כללית בבית חולים העמק, וכיהן כסגן מנהל המחלקה.
באותה תקופה גם עבד כרופא משפחה בקיבוץ הזורע.
ב-1987 עבר לנגב להקים את המחלקה לרפואת משפחה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
במסגרת פעילותו בנגב, ניהל בין השנים 1988 ל-2017 את מרפאה ט' בבאר שבע ואת המחלקה לרפואת משפחה בשירותי בריאות כללית במחוז דרום (1987–2022), היה יו"ר החטיבה לבריאות בקהילה (1998–2010) באוניברסיטת בן-גוריון (תפקיד אליו חזר בשנת 2019).
משנת 2000 ייעץ בנושא כאב למחלקת אונקולוגית ילדים בבית החולים סורוקה, וניהל את המרפאה לכאב של כללית במחוז הדרום.
בין השנים 2017–2022 ניהל את היחידה הפליאטיבית בבית חולים סורוקה.
החל משנת 2022 עבד ביחידה הפליאטיבית במחוז דן בפתח תקווה, והיה מנהל רפואי בהוספיס בית מעוז.
הוא היה מעורב גם בשלבי ההקמה של היחידה הפליאטיבית בבית החולים שניידר.
במסגרת השקפתו בדבר חשיבות הנגשת השירותים לקהילה ואיכות החיים של המטופלים, ייסד בשנת 1993, ביחד עם ד"ר דני בונה, את הוספיס בית במסגרת מחוז הדרום של כללית, ולראשונה התאפשר לחולים הנוטים למות לקבל תמיכה של צוות רפואי בביתם עם בני משפחתם.
התגורר ברמת גן, היה נשוי לבטי, אב לחמישה ילדים (יניב שוורצמן הוא בנו).
במסגרת פעילותו הציבורית הקים שוורצמן בשנת 2000 במסגרת אוניברסיטת בן-גוריון ובעזרת תרומתם של משפחת פרידמן מניו יורק את "מעגן – מרכז קהילתי לתמיכה בחולי סרטן ובני משפחתם", מוסד בו כיהן כיו"ר עד מותו.
בשנת 2004, בעקבות התנגדות של תושבים בשכונת רמות להקמת המרכז בשכונתם, ניהלה האוניברסיטה בהובלת שוורצמן מאבק משפטי וזכתה.
כיהן כיו"ר איגוד רופאי המשפחה בישראל בשנים 1995–1997, וכיו"ר מייסד של החברה לרפואה פליאטיבית.
כמו כן כיהן כחבר נשיאות המועצה המדעית ויו"ר ועדת חינוך במועצה המדעית (1990–2010) ושימש כיו"ר ועדת ערר במועצה המדעית.
בנוסף, שימש כיו"ר הוועדה להכרה בחלוצי מקצוע הרפואה הפליאטיבית.
החל משנת 2019 כיהן כיו"ר האיגוד לרפואה פליאטיבית.
במהלך השנים השתתף בעשרות ועדות לקביעת מדיניות ולקידום המקצוע, לרבות:
חבר ועדת סל התרופות של משרד הבריאות בשנים 2013–2014.
חבר הוועד המנהל של האגודה למלחמה בסרטן מאז 2005.
חבר ועדה לשימוש מושכל באופיואידים.
חבר ועדת החולה נוטה למות.
נוסף לכך, ניהל את ESMO designated Palliative Care Center Sorok ואת תוכנית INPACT להכשרה כלל ארצית לטיפול פליאטיבי (2001–2016).
שוורצמן העמיד דורות של סטודנטים ומתמחים, שרבים מהם הגיעו לעמדות בכירות במערכת הרפואה בארץ.
בנוסף להוראת סטודנטים ומתמחים, הקים בשנת 2004 בית ספר ארצי לכאב לרופאי משפחה בראשו עמד, יזם קורס בנושא כאב בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, עמד בראש עשרות כנסים ברחבי ישראל והעולם, וניהל במשך שנים את בית הספר ללימודי המשך.
במהלך שנות עבודתו כתב ופרסם למעלה מ-250 מאמרים ופרקים בספרים, חלקם בעיתונות המובילה ברפואת המשפחה ובעיתונות הרפואית בכלל בארץ ובעולם.
זכה במענקי מחקר ובפרסים רבים על הצטיינותו בתחום המחקר שערך.
בשנת 1996 הקים את מרכז סיאל – מרכז מחקר לרפואת משפחה ורפואה ראשונית, היחיד מסוגו בארץ.
במסגרת מרכז המחקר מתקיימים עשרות מחקרים, ורופאי משפחה ורופאים ראשונים מקבלים תמיכה בתכנון ובביצוע מחקר.
בשנת 2016 ערך וכתב את הספרון "פרקים ברפואה פליאטיבית".
עם פרוץ מגפת הקורונה, הועלה הספר לרשת.
נכון לאוקטובר 2023, ישנה מהדורה חדשה הצפויה לצאת.
שוורצמן שימש כיו"ר המרכז הפליאטיבי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב על שם אריק וקאפי פלאנדרס.
בנוסף, שימש שוורצמן כעורך כתב העת הישראלי לרפואת משפחה ועיתון לרפואת כאב ורפואה פאליטיבית, והיה חבר במערכת העיתון Journal of Pain and Symptom Management.
פסח (פאבל) לְבוֹב Рувимович Львов; בכתב לטיני: Lwow או Lvov; 1880 – 22 בפברואר 1913) היה מלחין, מעבד מוזיקלי ופסנתרן יהודי-רוסי.
פסח פאבל לבוב נולד בשנת 1880 בעיר קייב שבאימפריה הרוסית (כיום בירת אוקראינה) במשפחה יהודית.
למד נגינה בפסנתר ותורת המוזיקה אצל סיגיזמונד בלומנפלד בבית הספר למוזיקה של קייב.
הואיל וביקש לקנות לעצמו זכות ישיבה מחוץ לתחום המושב, למד רפואת שיניים.
בשנת 1903 השתלם מספר חודשים אצל סרגיי טאנייב במוסקבה, עד שנאלץ לעזוב את העיר ועבר לבירה סנקט פטרבורג, ושם למד בקונסרבטוריון קומפוזיציה, תזמור ותורת המוזיקה מפי ניקולאי רימסקי-קורסקוב, אלכסנדר גלאזונוב, אנטולי ליאדוב ומקסימיליאן שטיינברג .
בשנת 1911 סיים את לימודיו בקונסרבטוריון בהצטיינות (מדליית כסף גדולה).
בשנת 1908 היה לבוב ממייסדי החברה למוזיקה עממית יהודית בסנקט פטרבורג.
הוא עיבד עבורה ניגונים עממיים יהודיים, וביחד עם אלכסנדר ז'יטומירסקי ערך את העיבודים המוזיקליים לקובץ השירים העממיים שפרסמה החברה ב-1912, "לידער-זאַמלבוך: פֿאַר דער יידישער שול און פֿאַמיליע" (קובץ שירים: לבית הספר ולמשפחה היהודיים), בעריכת זוסמן קיסלגוף.
חיבר מספר סימפוניות, פואמה סימפונית ויצירות קאמריות.
בשנת 1911, בהיותו כבן 31, עבר התקף לב חמור ובעקבותיו רותק במשך זמן רב למיטתו.
נסע עם אחותו להתרפא באיטליה, ונפטר ב-1913 בנרווי בעקבות התקף לב נוסף.
פסח ליכטנברג הוא פסיכיאטר ישראלי, מנהל מחלקה בבית חולים הרצוג לשעבר, פרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית ומנהל מחלקה ג' בבית החולים כפר שאול, ובעברו ראש החוג לפסיכיאטריה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
ליכטנברג למד רפואה בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין של הישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
מחזיק בתואר שני בפילוסופיה מאוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
ליכטנברג מרצה בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית ושימש כראש החוג לפסיכיאטריה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה.
נחשב לאחד ממובילי המאבק לצמצום השימוש בקשירה ובתרופות אנטי-פסיכוטיות כפרקטיקה להרגעת חולי נפש.
בספטמבר 2016 ייסד פרופ' ליכטנברג את בית סוטריה הראשון בישראל.
לאחר שש שנים בהן שימש כמנהל בית סוטריה עבר ליכטנברג לבית החולים לבריאות הנפש כפר שאול בירושלים, והקים מחלקה חדשה בבית החולים.
מנהל את מחלקה ג' בבית החולים כפר שאול.
ליכטנברג נשוי לבתיה, פסיכיאטרית אף היא.
פסטוס גונטבאני מוגאה הוא פוליטיקאי מבוטוסוואנה ששימש כנשיא השלישי של בוטסואנה בשנים 1998–2008. לפניו בתפקיד כיהן קואט מאסיר כנשיא, ומוגאה החליף אותו ב-1998 ונבחר מחדש שוב באוקטובר 2004; לאחר עשר שנות כהונתו, הוא התפטר ב-2008 והוחלף על ידי יאן קאמה.
מוגאה למד כלכלה בבריטניה, תחילה באוניברסיטת אוקספורד, ולאחר מכן באוניברסיטת סאסקס.
הוא חזר לבוטסואנה כדי לעבוד כפקיד ציבור לפני שהשתתף בתפקידים עם קרן המטבע הבינלאומית ועם בנק בוטסואנה.
הוא היה סגן נשיא בוטסואנה בשנים 1992–1998.
מפלגתו של מוגאה, המפלגה הדמוקרטית של בוטסואנה (BDP), שמרה על כוחה בבחירות הכלליות באוקטובר 1999, ומוגאה הושבע לתקופה של חמש שנים ב-20 באוקטובר 1999 על ידי השופט ג'וליאן נגנונו באצטדיון הלאומי בגאבורונה.
באירוע זה הוא הבטיח להתמקד במאבק בעוני ובאבטלה.
בעקבות ניצחון מפלגתו (BDP) בבחירות הכלליות באוקטובר 2004, הושבע מוגאה לתקופת כהונה נוספת ב-2 בנובמבר 2004. הוא הבטיח להתמודד עם עוני ואבטלה, ובנוסף גם עם התפשטות מחלת האיידס (HIV), אשר הוא התחייב לעצור בבוטסואנה עד 2016.
הוא התחיל את המאבק בסטיגמה הקשורה ל-HIV, והניח את אחת התוכניות המתקדמות והמפותחות ביותר באפריקה לטיפול במחלה, והתוצאה הייתה ירידה בשכיחות ה-HIV גם לאחר שעזב את תפקידו.
ב-14 ביולי 2007, מוגאה אישר את כוונתו להתפטר תשעה חודשים מאוחר יותר.
הוא התפטר מתפקידו כנשיא ב-1 באפריל 2008, והוחלף על ידי סגן הנשיא יאן קאמה.
ב-5 אוגוסט 2008 מוגאה הקים קבוצה של מנהיגים אפריקאים ידועים הקוראים לעמיתים שלהם לחשוב מחדש ולהגביר את המאמצים כדי למנוע את התפשטות HIV.
מוגאה משמש כיום כנציג של המזכיר הכללי של האו"ם בשינוי האקלים, ובנוסף הוא משמש גם כיו"ר קבוצת המרכולים "צ'ופיס", שם זכה ב-529,000 פולה בשנת 2011. בשנת 2010, הוא הצטרף למועצה המייעצת של מלכ"רים ללא מטרות רווח בארצות הברית.
ב-2013, יחד עם הנשיא לשעבר, בנימין מקאפה מטנזניה, קיים מוגאה דיון פומבי רב משתתפים על פיתוח בר-קיימא, בהנחיית מכון 'אונגוזי' בשיתוף עם מועדון מדריד.
ארגון אשר מקאפה גם חבר בו.
בנובמבר 2015 הוא תיפקד כיו"ר דרום סודאן של ועדת הפיקוח וההערכה המשותפת.
פסטוס מוגאה התחתן עם ברברה מוגאה ב-1967. יש להם שלוש בנות, שנולדו בין השנים 1970 ו-1987.
למוגאה הוענק 'הצלב הגדול' של לגיון הכבוד על ידי נשיא צרפת ניקולא סרקוזי ב-20 במרץ 2008 על "מנהיגות למופת" ושהפך את בוטסואנה ל'מודל' של דמוקרטיה ממשל טוב.
ב-2008 זכה מוגאה בפרס אברהים בהישגו במנהיגות אפריקאית, וקיבל 5 מיליון דולר בפריסה של 10 שנים, ו-200,000 דולר לשנה לכל החיים.
בעירייה בלונדון, ב-20 באוקטובר 2008, הצהיר מזכ"ל האו"ם לשעבר, קופי אנאן, כי "ההנהגה הבכירה של הנשיא מוגאה הבטיחה את המשך יציבותה ושגשוגה של בוטסואנה מול מגפת האיידס, שאיימה על עתיד ארצו ואנשיו".
מוגאה היה ממונה על קרן רודוס משנת 2010. בשנת 2016 מונה מוגאה לחבר כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
פסח מלובני (נולד ב-22 באפריל 1945) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה.
שירת באמ"ן בתחומי האיסוף (יחידה 8200) והמחקר (חטיבת המחקר) ובאגף המחקר/מודיעין ב"מוסד".
תחום התמחותו העיקרי הוא במחקר צבאות ערב ומלחמותיהם, שירותי המודיעין הערביים, וכן המעורבות הסובייטית/רוסית והמעורבות האיראנית באזור.
פרסם ספרים ומאמרים בנושאים הקשורים למלחמות ישראל ומלחמות אחרות באזור, שבהן ישראל לא הייתה מעורבת ישירות.
מלובני נולד בברית המועצות, להורים ילידי פולין שברחו ממנה לפני הכיבוש הנאצי.
בשנת 1949, בגיל 4, עלה עם משפחתו, לאחר שהייה של מספר שנים במחנות עקורים בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
סיים תואר ראשון בהיסטוריה כללית, בהיסטוריה צבאית ובלימודי המזרח התיכון באוניברסיטת תל אביב.
שירת ביחידה 515 של חיל המודיעין כקצין בינה רשתית (קב"ר) במלחמת ששת הימים, במלחמת ההתשה ובמלחמת יום הכיפורים.
ערב מלחמת יום הכיפורים ובמהלכה שימש ראש מדור דיווח והתרעה במפקדת היחידה.
לאחר המלחמה עבר לשרת בחטיבת המחקר, כקצין מחקר בתחומים הסובייטי, הסורי, העיראקי והמודיעין הטכני/טכנולוגי, בתפקידי ראש מדור (רמ"ד) וראש ענף (רע"ן).
חזר ליחידה 8200 ושירת בה כראש זירת מודיעין בתקופת מלחמת שלום הגליל.
המשיך לתפקיד במחלקת קשרי החוץ של צה"ל ולחטיבת המחקר בתפקיד ראש הזירה הטכנית/טכנולוגית.
לאחר פרישתו מצה"ל עסק במחקר צבאי באגף המחקר והמודיעין ב"מוסד".
מאז פרישתו מ"המוסד" הוא עוסק כחוקר עצמאי במחקר היסטוריה צבאית של מדינות האזור.
בשנת 2010 פרסם את הספר מלחמות בבל החדשה - עלייתו ונפילתו של הצבא העיראקי, על צבא עיראק ומלחמותיו.
בשנת 2014 פרסם את ספרו מצפון תפתח הרעה: צבא סוריה - עלילותיו ומלחמותיו - מבט מדמשק על צבא סוריה ומלחמותיו.
בשנת 2017 פרסם את הספר דגל אדום מעל המזרח התיכון: המעורבות הצבאית הסובייטית באזור בתקופת ברית המועצות בשנים 1955–1991 וסיפורה של "מסרגה" ביחידה 8200, על המעורבות של ברית המועצות באזור המזרח התיכון, והתמודדות "מסרגה" ביחידה 8200 מולה.
ביחד עם ד"ר יוסף ברגר, פרסם ב-2017 את המחקר מבצעי הקומנדו והכוחות המיוחדים הסוריים ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, על מבצעי הנחתת כוחות הקומנדו הסוריים ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
בשנת 2018 פרסם ביחד עם אברהם זוהר את הספר מלחמת ששת הימים - 50 שנה אחרי - דעת חוקרים על המלחמה, ואת מחקרו קרב סולטן יעקב 1982 מנקודת המבט הסורית.
הספר "מלחמות בבל החדשה" והמחקר על מבצעי הקומנדו הסורי במלחמת יום הכיפורים התפרסמו גם באנגלית ב-2017 וב-2018 בהתאמה.
בשנת 2022 פרסם את הספר "מלחמת השחרור" של אוקטובר 1973 בחזית הסורית שעוסק בהכנות הצבא הסורי לקראת מלחמת יום הכיפורים, בשיתוף הפעולה שהתפתח עם מצרים ובמלחמה עצמה.
מפרסם מאמרים רבים בביטאון המרכז למורשת המודיעין - "מבט מל"מ", בכתב העת "מערכות", בכתב העת "יד לשריון", ב"עלי זית וחרב", באתר משמר המורשת הימית, באתר nrg, ובאתר IsraelDefense.
משמש מדי פעם כפרשן לענייני צבאות סוריה ועיראק ברדיו, ברשת ב' ובגלי צה"ל.
סייע במידע מהמקורות הערביים על לחימת האויב, בעיקר במלחמת יום הכיפורים, בסיפורי הקרבות של חטיבות צה"ל, הן ברמת הגולן (פאנל מחט"ים באתר יד לשריון, ואירועי חטיבות 7, 179, 205 ו-679) והן בסיני (חטיבות 14 ו-421).
מסייע להצגת סיפורי הלחימה של חיל הים מההיבט הערבי.
מסייע לחוקרים ישראלים במחקריהם, בעיקר על מלחמת יום הכיפורים, בהכרת הצד הערבי, מסייע לחוקרים זרים הכותבים על מלחמות עיראק - מלחמת איראן–עיראק ומלחמת המפרץ - על הצד העיראקי בהן.
מרצה במסגרת העמותה להיסטוריה צבאית, במרכז למורשת המודיעין (מל"מ), באירועי "צוות" - ארגון גמלאי צה"ל, ועוד.
סייע באיסוף ובכתיבת חומרים עבור אתר הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה ביד לשריון.
מלובני חושף בראיונותיו כיצד הצבאות הערביים פעלו כמעט במדויק לפי הספרות הצבאית הסובייטית ("תורת הלחימה"), וכיצד הבנה של תורה זו הייתה יכולה לשנות את פני המערכה.
עוד הוא מתמקד ב"זווית הנגדית": בניגוד לרוב ספרי המלחמה הישראליים המתבססים על ארכיוני צה"ל, המידע שמביא מלובני מבוסס על מקורות ראשוניים, בעיקר מסוריה ומצרים (ספרים, זכרונות גנרלים ומסמכי שלל).
בין המייסדים של המכון לחקר מלחמות ישראל.
חבר בוועדת השופטים של קרן ענבר מבית המרכז למורשת המודיעין.
בשנת 2010 זכה מלובני בפרס יצחק שדה לספרות צבאית על ספרו "מלחמות בבל החדשה - עלייתו ונפילתו של הצבא העיראקי", ובתעודת הערכה על ספר זה מטעם פרס מולדובן לספרות צבאית של אוניברסיטת אריאל.
בשנת 2012 זכה בציון לשבח במסגרת פרס ע"ש סא"ל מאיר ורחל צ'צ'יק למחקרים בביטחון ישראל על ידי המכון למחקרי ביטחון לאומי על ספרו "מלחמות בבל החדשה".
בשנת 2019 זכה בפרס ע"ש סא"ל מאיר ורחל צ'צ'יק למחקרים בביטחון ישראל לשנת 2018, שניתן לו על ידי המכון למחקרי ביטחון לאומי על ספרו "דגל אדום מעל המזרח התיכון".
כן זכה בציון מיוחד מטעם פרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 2019.
מלחמות בבל החדשה - עלייתו ונפילתו של הצבא העיראקי, הוצאת משרד הביטחון, 2010
מצפון תפתח הרעה: צבא סוריה - עלילותיו ומלחמותיו - מבט מדמשק, תל אביב: הוצאת המכון לחקר מלחמות ישראל, וקונטנטו, 2014
דגל אדום מעל המזרח התיכון: המעורבות הצבאית הסובייטית באזור בתקופת ברית המועצות בשנים 1955–1991 וסיפורה של "מסרגה" ביחידה 8200, אפי מלצר הוצאה לאור, המרכז למורשת המודיעין, 2017
פסח מלובני ד"ר יוסף ברגר, מבצעי הקומנדו והכוחות המיוחדים הסוריים ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים, בהוצאת המרכז למורשת המודיעין, יד לשריון, אפי מלצר בע"מ, מחקר והוצאה לאור, 2017
מלחמת ששת הימים - 50 שנה אחרי - דעת חוקרים על המלחמה, אברהם זוהר ופסח מלובני (עורכים), הוצאת המכון לחקר מלחמות ישראל, 2018
קרב סולטן יעקב 1982 מנקודת המבט הסורית, בהוצאת המרכז למורשת המודיעין, יד לשריון, אפי מלצר בע"מ, מחקר והוצאה לאור, 2018
"מלחמת השחרור" של אוקטובר 1973 בחזית הסורית, 2021
הפלישה לכווית - הזווית העיראקית, מערכות, גיליון 444, אוגוסט 2012, עמ' 48–54
כוח המשלוח העיראקי במלחמת העצמאות, עלי זית וחרב, עמוד האש, כרך יב, המרכז לחקר כוח המגן, 2012, עמ' 164–184
הלחץ הסורי על מצרים לפתח את התקפתה בסיני מזרחה, מנקודת מבט מצרית, ידיעון תקופתי של מכון "חץ", מספר 4, אפריל 2013
השריון שהכריע במלחמת יום הכיפורים בראייה ערבית, שריון 44, ספטמבר 2013, עמ' 156–165
האיום הסובייטי על ישראל במלחמת יום הכיפורים, מערכות, גיליון 451, אוקטובר 2013, עמ' 63–69
כך הצילה החשיכה את מפקד ארמייה 3 וקציני מטהו משבי, מבט מל"מ 67, נובמבר 2013, עמ' 67–69
המלחמה האחרונה של סדאם: מודיעין וקבלת החלטות, מבט מל"מ 69, יולי 2014, עמ' 16–21
המעורבות הסובייטית במהלך מלחמת יום הכיפורים בסוריה, מערכות (כתב עת) 468-469, נובמבר 2016, עמ' 4–8
מלחמת ששת הימים – נקודת המבט הערבית, נקודת המבט הסובייטית, חמישים שנה למלחמת ששת הימים - אסופת מאמרים, עורך: ד"ר אל"ם (מיל.) שאול שי, המכון למדיניות ואסטרטגיה, המרכז הבינתחומי הרצליה, יוני 2017, עמ' 7–12
תפקיד סאדאת במלחמת יום הכיפורים מנקודת מבט מצרית, מערכות, גיליון 474–475, פברואר 2018, עמ' 84–89
"ידיעת הזהב" וההתקפה המצרית שלא הייתה, מבט מל"מ 81, יולי2018, עמ' 4–9
כשטייסי חיל האוויר המצרי פגשו את ג'מאל עבד אל-נאצר, מבט מל"מ 81, יולי 2018, עמ' 32–33
השריון בצבא מצרים במלחמת ששת הימים, שריון 53, אוקטובר 2018, עמ' 52–54
התקיפה שהשיבה את הביטחון למצרים, מבט מל"מ 82, אוקטובר 2018, עמ' 38–42
כיצד הצילה מלחמת ששת הימים את המשטר הסעודי?, מערכות (כתב עת) 482, ינואר 2019, עמ' 58–65
פרשת הריגול שכמעט וקלקלה את היחסים המתהווים בין מצרים לארצות הברית, מבט מל"מ 83, אפריל 2019, עמ' 8–11
מעללי המודיעין המצרי הכללי, חלק א', חלק ב', מבט מל"מ
רפאל אופק ופסח מלובני, פעילות איראן מאחורי הקלעים במלחמת לבנון השנייה, עיונים בביטחון המזרח התיכון מס' 182, מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים, אוניברסיטת בר-אילן, 2020
נקמתו של סדאם חוסיין, (יחד עם פרופ' אמציה ברעם), ידיעות אחרונות, 14 יוני 2012
פרסומי פסח מלובני באתר "משמר המורשת הימית"
פרסומי פסח מלובני, באתר IsraelDefense
פרסומי פסח מלובני, באתר IsraelDefense באנגלית
פרסומי פסח מלובני ונחמיה בורגין, באתר IsraelDefense
פרסומי אמציה ברעם ופסח מלובני, באתר IsraelDefense
פרסומי פסח מלובני וד"ר רפאל אופק, באתר IsraelDefense
ערן זינגר, "המתקן שהותקף הלילה הוא אחד משניים שהוקמו בסיוע איראני", כאן ב'
ערן זינגר, "הסורים חטפו מכה קשה בתקיפות ישראל", כאן ב'
סמדר פרי, 51 שנים למלחמת ששת הימים: המלחמה נחתה על האויבים בהפתעה גמורה, אתר גלי צה"ל, 5 ביוני 2018
שתי מלחמות ושתי פלישות, במסגרת הסכת עולמי עם יצחק נוי, תאגיד השידור הישראלי - כאן, 11 בנובמבר 2021
מחוז משנה פסטאווי (בבלארוסית: Пастаўскі район; ברוסית: Поста́вский райо́н) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר פסטאווי.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה פסטאווי 39,487 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 36,442 בני אדם.
החיבור הושלם בערך בשנת 370 לספירה, והוא עוסק בכל ההיסטוריה של המדינה הרומית מאז הקמת העיר רומא ועד 364 לספירה.
הספר מורכב משלושים פרקים המטפלים באירועים בהיסטוריה הרומית בסקירה תמציתית, המתמקדת בעיקר בסכסוכים צבאיים ופוליטיים.
החיבור מוערך כיצירה באיכות נמוכה מאוד.
פסטוס מטרידנטום (כיום טרנטו) שימש כאחראי על הארכיון (magister memoriae) של הקיסר ואלנס אחרי אוטרופיוס והיה פרוקונסול ידוע לשמצה בנוקשותו של מחוז אסיה, לשם נשלח כדי להעניש את המעורבים בקשירת הקשר של תיאודורוס.
חיבורו מחולק לשני חלקים, גאוגרפי והיסטורי.
פסטוס מזכיר בחיבורו שלוש פעמים את ארץ יהודה כנכבשת על ידי הרומאים.
בפרק 14 הוא כותב ש"הערבים והיהודים בפלשתינה הובסו" ובפרק 16 הוא מזכיר במפורש את פומפיוס, ש"לאחר שכבש את יהודה, תפס את ירושלים".
"פֶּסַח כָּאן" הוא שיר ילדים לפסח, שנכתב והולחן על ידי המשוררת נעמי שמר.
השיר הופיע לראשונה בתוכנית "לספר ביציאת מצרים" 1992, והוא בוצע בשיתוף ילדי בית הספר לאומנויות תל אביב.
השיר מתאר את האווירה והסימנים לקראת הפסח - עם בוא האביב, ואת ההכנות לליל הסדר: ריח שיבולים, ריח ניקיון, בגד חג, אפיקומן ועוד.
בשיר מתוארות חוויות של פסח בקיבוץ: מראות, ריחות, טעמים, מילים וציונים מפורשים של הסדר הקיבוצי.
השיר נכתב על ידי נעמי שמר במבנה של בית ופזמון חוזר.
פסח סלַבּוֹסקי היה צייר ישראלי.
עבודתו מאופיינת במשיכות מכחול חופשיות ובשימוש בחפצים שונים כמצע לציוריו.
סלבוסקי נולד בדטרויט שבמישיגן, ארצות הברית.
בגיל 15 נכרתה ידו הימנית לאחר שחלה בסרטן העצמות, ובגיל 30 עבר ניתוח להוצאת גידול ממאיר בו נכרת מיתר קולו השמאלי.
הוא למד אמנות באוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, ובבית הספר לאמנות של מוזיאון ברוקלין, אצל מורים מזרמים שונים, ובהם: , , ו.
בשנת 1978 עלה לישראל והתיישב בשכונת המושבה הגרמנית בירושלים.
היה נשוי לאמנית נעמי בריקמן ולזוג נולדו שני בנים: המוזיקאי והמפיק דניאל סלבוסקי והאמן יושי סלבוסקי, שעוסק גם בתחומים מגוונים וביניהם: ריקודי אש, מוזיקה מוקלטת, בישול ועיצוב.
לצד פועלו האמנותי, עסק גם בכתיבה על אמנות, אצר תערוכות ולימד במחלקה לאמנות בבצלאל, במכללת קלישר ובמכללת אמונה.
סלבוסקי גם עסק במוזיקה, והיה חלק מאנסמבל המוזיקה "שלישיית אותו עולם".
הוא נפטר בשנת 2019 לאחר שלקה פעם נוספת בסרטן, וב-2020 התקיימה לזכרו תערוכה קבוצתית בגלריה ברבור בירושלים, אותה אצרו אורי הולבן ונעמי טנהאוזר.
יצירותיו של סלבוסקי משלבות בין ציור מופשט ובין טכניקות פיסוליות תלת-ממדיות כגון אסמבלאז'.
ציוריו מאופיינים באימפסטו כבד, במשיכות מכחול חופשיות ובשימוש במצעים שונים שמקבלים מימד של אובייקטים.
בין נושאיו: תיאורי טבע דומם וציורים מופשטים.
הוא הושפע מהאמנות הפיגורטיבית והמושגית בארצות הברית, ומידידו האמן משה קופפרמן אותו הכיר כשעלה לישראל.
הוא החשיב את עצמו אמן "יהודי" ולאורך עשייתו האמנותית נדד בין "כאן" לבין "שם" - אמריקה מולדתו.
בעבודתו משנת 1995 "מי מפחד מאדום, צהוב וכחול", ניתן להבחין בהשפעה של האמנות האמריקאית של שנות ה-50 וה-60. העבודה היא מחווה לעבודותיו של בארנט ניומן, בהן לצבע תפקיד מעבר לציור ומכיל בתוכו תכונות מטאפיזיות.
יצירה זו מורכבת מבד שנמתח על שתי מסגרות ריבועיות זהות, שהונחו זו על גבי זו בהסתה של 45 מעלות לקבלת כוכב מתומן, מכוסה בשכבות צבע המסמנות שלוש רצועות אנכיות מורכבות, שבסיסן אדום, צהוב וכחול.
המרקמים בציור עבים וצבעי הייסוד עברו תהליך של מהילה וערבוב עם שכבות צבע תחתונות.
עבודה זו מאזכרת את היצירה "כוכב"(1954) של האמן האמריקאי ג'אספר ג'ונס.
הציור שמצויר על מצע לא קונבנציונלי נהיה לאובייקט עם מרקם רב שכבתי שמתעתע את הצופה.
בשנת 1996 הציג סלבוסקי את העבודה "איקונה בתערוכה הקבוצתית כל הג'ינס הזה" בגלריה שלוש, באוצרות מרי שק.
בעבודה זו הוא צייר מעל ומתחת לבד ג'ינס שנפרש, נגזר, קופל ונבצע, בעוד שהג'ינס כמעט ואינו נראה כבמקור.
הג'ינס הוא חלק מזיכרונותיו של סלבוסקי מהבית.
סלבוסקי סיפר על עבודה זו: "בשבילי ג'ינס מסמל את הבית, את אמריקה.
הכנסת ג'ינס בציור זה כאילו שאני מזמין את הציור הביתה".
סלבובסקי העניק חשיבות למשך העבודה בסטודיו, לפעולה וגם להפסקות הפעולה, וכך תיאר את תהליך היצירה: "...(העבודה) טמונה בלחכות יממה לפני ששבים ומניעים את המכחול על הבד; כל יום, חוץ משבת.
דע כי כאמן עתות העבודה שלך ועתות אי-העבודה שלך נותנות יחדיו גוף וצורה לזמן".
פעמים שרבות חתם את שמו על העבודה וכך ציין עבורו שהעבודה גמורה.
הסטודיו של סלבוסקי היה מלא באובייקטים רבים ומגוונים, ששימשו אותו כתבניות לעבודה.
האובייקטים היו רצופי מהמורות שמאתגרות את עשיית הציור, בהם שברי רהיטי עץ, מגוון בדים, חלקי מתכת ופרחים יבשים, ועליהם הפעיל מניפולציות שונות של הדבקה חיתוך, פירוק וניסור.
בעבודתו סלבובסקי השתמש רבות בקטעי משפטים אותם שמע באקראי בבתי קפה או משכניו.
משפטים אלו פעלו ביצירתו כאלמנטים ויזואליים, וגם כביטוי להד הצליל המוזיקלי של המילה.
בעבודות "זה החלום השלישי שאני זוכר" (2017) ו"יד של אישה" (אחרי 2010), ניתן לראות את השימוש במילה הכתובה על הציור.
הוא ייחס חשיבות לפרשנותו של הצופה: "חשוב שזכויות הצופה, המתבונן, יהיו שוות לאלה של האמן"
ב-2019 זכה בפרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום.
בנימוקי השופטים לבחירה נכתב כי "סלבוסקי הוא אמן הניגודים: יצירתו הייחודית אותה פיתח במשך 50 שנות יצירה אינה מתמסרת בקלות לקטגוריות מקובלות.
יצירותיו נעות בין הפיסול לציור, בין אובייקט חסר צורה מוגדרת לציור דו־ממדי מסורתי.
עבודותיו מעידות על אנינות טעם, תחכום וידע אך באותה נשימה על ישירות, נאיביות ופראיות פורעת סדר."
סלבוסקי כתב רבות על אמנות, ופרסם טור קבוע בכתב-העת "סטודיו" תחת הכותרת "אמן מקצועי".
ב-1993 ראה אור ספרו הראשון "ההשראה חוזרת לתיקונה" בהוצאת בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, אותו הועיד לתלמידי אמנות.
בהקדמתו לספר הוא כתב: "כאמן בעל השראה משהו מובע דרכך, אתה נותן לו צורה ואף על פי כן אין הוא אתה".
סלבובסקי היה פעיל גם כמוזיקאי.
למרות הניתוח שעבר במיתרי קולו, המוזיקה הייתה מרכזית בחייו.
בשנותיו האחרונות הקים את אנסמבל "שלישיית אותו עולם" יחד עם אבי סבח ואבי קריכלי, שניהם אמנים-מוזיקאים.
בהרכב זה ניכרה ההשראה שקיבל ממוזיקת הג'אז.
בהופעות בירושלים ותל אביב השתתף פסח בהרכב בשירה, הקראה, הקשה ונגינה בחליל צד ובמסור.
1969-1965: אוניברסיטת קולומביה, ניו-יורק, ארצות הברית
1975-1971: בית הספר לאמנות של מוזיאון ברוקלין, ברוקלין, ניו-יורק, ארצות הברית
1999-1998 בית הספר לאמנות הציור בתל אביב ע"ש מרגושילסקי, תל אביב-יפו
2003-2002 מכללה להדרכה טכנית, תל אביב-יפו
2003 ואילך בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1990 "איסלנד בישראל", גלריה בוגרשוב, תל אביב
1996 "מי מפחד מאדום, כחול וצהוב, 1995″, גלריה גבעון, תל אביב
1998 "ההמשכיות העיקשת של החיים הביולוגיים", גלריה גבעון, תל אביב
2001 "להשתמש בכישרון לטובת האנושות", גלריה גבעון, תל אביב
2003 "ההמשכיות העיקשת של החיים הביולוגיים 2″, מוזאון הרצליה לאמנות
2009 "תרבות היא סמל בצורת מצוף", גלריה גבעון, תל אביב
2011 המחלקה לזכוכית וקרמיקה, אקדמית בצלאל, ירושלים
2013 גלריה גבעון, תל אביב
2020 "פסח סלבוסקי | גלוי כנגד נסתר | החלום השלישי", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית
1983: פרס גלבר לעולה חדש, איגוד ציירים ופסלים של ירושלים
1987: פרס אוסקר הנדלר, קיבוץ לוחמי הגטאות
1993: פרס קרן התרבות אמריקה-ישראל ע"ש ג'ורג' וג'נט ג'פן על הצטיינות באמנות הפלסטית
1995: פרס ישראכרט, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
1999: פרס משרד המדע, התרבות והספורט
1999: פרס סנדברג לאמן ישראלי, מוזיאון ישראל, ירושלים
2008: פרס עידוד היצירה, משרד המדע, התרבות והספורט
2019: פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש שלום
ההשראה חוזרת לתיקונה, הוצאת בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים 1989
נולד בפשמישל שבגליציה (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום בפולין) למשפחה דתית ציונית.
למד חינוך באוניברסיטת לבוב, וכן למד עברית.
עבד כמורה וכמנהל בית הספר העברי בבולחוב הסמוכה.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה היה פעיל בהתאחדות פועלי ציון.
לאחר פרוץ המלחמה חי עם אשתו ובנו התינוק בגטו, עד שאיכר אוקראיני דאג להסתרתם עד תום המלחמה.
ב-1945 שב לפולין במטרה לעלות לארץ ישראל, אך כשהגיע לאזור שלזיה עילית מצא בה ריכוז גדול של פליטים יהודים, והוא החל לעסוק שם בפעילות ציבורית ותרבותית.
ב-1946 נמלט מפולין בשל פוגרום קיילצה, וייסד בתי ספר וגני ילדים במחנה העקורים בזלצבורג שבאוסטריה.
באוסטריה התבלט כאחד מפעילי ההגנה המרכזיים.
זמן קצר לאחר קום המדינה, ב-31 בדצמבר 1948, עלה לישראל והתיישב במעברת בית יעקב.
זמן קצר לאחר בואו ארצה התמנה על ידי שר הפנים יצחק גרינבוים וראש הממשל הצבאי אלוף אלימלך אבנר ליו"ר הוועדה הקרואה בעיר העולים המתחדשת לוד.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת1950 נבחר לראשות העירייה במסגרת רשימת מפא"י.
בבחירות השניות בשנת 1955 זכתה שוב רשימת מפא"י במרב הקולות והוא נבחר לקדנציה נוספת.
הוא הנהיג את העיר כעיר קולטת עלייה מחד, וכעיר שתושביה הערבים שבו אליה לאחר המלחמה מאידך.
הוא יזם את הרחבתה מעבר לגבולות העיר הערבית, ובתקופתו ידעה העיר תנופת בנייה מסיבית, תוך הריסת חלקים ישנים ומוזנחים של העיר הישנה, והחלו לפעול בה מפעלי תעשייה.
כמו כן, ייסד פנימייה של עליית הנוער בעיר, לאחר שרבים מילדיה עברו לפנימיות של המיסיון ברמלה וביפו.
בשנת 1958 הגיש את התפטרותו מהתפקיד בשל סכסוך פנימי בסניף מפא"י המקומי ל, אך לבקשת מזכיר המפלגה גיורא יוספטל המשיך בתפקידו למשך כשנה נוספת, עד לשנת 1959.
לאחר התפטרותו כיהן כיו"ר כוח האדם של בנק לאומי לישראל.
נפטר ב-20 בינואר 1970 (י"ג בשבט ה'תש"ל), ונקבר בבית עלמין הדרום.
פסטול הוא מותג של כלים חשמליים מתקדמים מגרמניה.
KG" (שמה המלא) בוֶנדלינגן והיא חברת בת של חברת האחזקות TTS Tooltechnic Systems.
החברה ידועה בגישה המערכתית שלה לכלים חשמליים וכן התמקדות שלה בהנדסת מכונות הממקסמת את יעילות החילוץ ושאיבת אבק.
החברה נוסדה על ידי גוטליב סטול ואלברט פזר בשנת 1925 תחת השם Fezer & Stoll.
החברה ייצרה את המסור הנייד הראשון בעולם בשנת 1927. שמה של החברה קוצר ל Festo ב-1933. Festo הקימה את Festo Tooltechnic בשנת 1992, וחטיבת הכלים החשמליים פוצלה לחברה עצמאית, Festool, בשנת 2000. החברה נותרה בבעלות פרטית של משפחתו של המייסד השותף גוטליב סטול.
נכון לאוקטובר 2017, פסטול מפעילה חברות בת ב-26 מדינות כולל בריטניה, ארצות הברית, קנדה, צרפת, הולנד ורוסיה.
בסוף 2017, היא הקימה את חברת הבת הראשונה שלה באסיה בדרום קוריאה.
מוצרי פסטול מיוצרים בעיקר בניידלינגן (גרמניה), אילרטיסן (גרמניה) וצ'סקה ליפה (צ'כיה).
ביולי 2017, Festool פתחה את קו הייצור הראשון שלה בצפון אמריקה במתקן שלה בלבנון, אינדיאנה, שם היא מייצרת בעיקר מסילות ההכוונה למערכת מסורי המסילה שלה.
עיצוב הכלים החשמליים המבוססים על המערכת של פסטול כולל שימוש במכלי פלסטיק מודולריים, המכונים "systainers ", המיוצרים על ידי חברת האחות TANOS, וחלקים רב-פונקציונליים כגון מסילות לעבודה נייחת וכלים חשמליים.
גלריה - כלי עבודה מבית פסטול
הרב פסח יוסף קראהן (נולד בט"ו בשבט ה'תש"ה), הוא רב חרדי, מוהל, סופר ודרשן, מחבר סדרת ספרי "המגיד" בהוצאת ArtScroll.
קראהן נולד בשכונת ויליאמסבורג שבברוקלין, ניו יורק, לאביו הרב אברהם זעליג קראהן.
בגיל שבע עבר עם משפחתו לשכונת קיו גארדנס, שם שימש כמדריך במקהלת "פרחי" של קיו גארדנס.
נשוי למרים, אחת המנהלות בבית הספר התיכון "Shevach" בקיו גארדנס הילס, קווינס, ניו יורק.
הקשר עם רבי שלום שבדרון
הרב קראהן ידוע כמי שכתב את סדרת ספרי "המגיד" בהשראת סיפורי רבי שלום שבדרון, שהיה נושא את דרשותיו לציבור כל ליל שבת מאז שנת ה'תשי"ב עד ה'תשנ"ב, בשטיבלאך 'זיכרון משה' בירושלים.