tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נמצאו תעודות שונות בין השנים 508-554 לפנה"ס מהיישובים הסמוכים לעיר – תל-גובי וזזנה, המזכירים יהודאים בפעילות עסקית, בירורים משפטיים וחוזה נישואין.
סביב העיר ניפור, דרום מזרחית לבבל, נמצאו מספר אוספים של תעודות בבליות עם שמות גולים יהודאים.
יחד, הם מסמנים מרחב גדול סביב ומדרום לעיר בו כנראה התיישבו גולים יהודאים, הן ביישובים הומוגניים והן יחד עם בני עמים אחרים:
איסין – עיר הממוקמת דרום מערבית לניפור.
נמצאה תעודת טין מתוארכת לשנת 509 לפנה"ס בה מוזכר עד יהודאי בשם יהודינה בחוזה חכירת מטע דקלים.
נמצאו תעודות בין השנים 9–557 ובהן עדים יהודאים בשם מלכיהו, מלכירם וחנניהו
אוסף מורשו – זהו המקבץ הגדול ביותר שנמצא עד שנות ה-2,000. מדובר באוסף עסקי-פרטי של משפחת אנשי עסקים אמידים בבלים בעיר ניפור.
רוב האזכורים הם ברשימות העדים להסכמים וקיימות תעודות בודדות בלבד בהם היהודאים עצמם הם הצדדים להסכמים.
מתעודות אלה קשה לקבל תמונה ברורה לגבי מעשיהם ומעמדם של גולי בבל, מעבר לעובדה שבסביבת העיר ניפור השתכנו יהודים רבים.
אוסף תעודות אל יהודו – רק בתחילת שנות ה-2000 התגלה במחקר אוסף תעודות העוסק באופן דומיננטי בחייהם של גולי יהודה במרחב שמדרום מזרח לעיר ניפור, כולל יישובים בעלי דומיננטיות יהודאית ובראשם, היישוב אל-יהודו ("עיר יהודה", באכדית).
אף שלא פורסם מידע על נסיבות גילוי התעודות, תוכנן מספק רמזים באשר למקום הימצאותם של היישובים המוזכרים בהם ישבו הגולים.
מדובר במרחב שמדרום מזרחית לעיר ניפור.
אזור פריפריאלי בדרום מזרח בבל שגבולותיו הם ניפור בצפון, כש (Kesh) במזרח, שורופק בדרום ועדבילו במערב.
היישובים המרכזיים שהוזכרו בתעודות אל יהודו הם:
אל-יהודו – היישוב הדומיננטי בתעודות.
בתעודה הקדומה ביותר באוסף, משנת 572 לפנה"ס, מכונה עיר זו אל-יהודאיה – "עיר היהודים" בבבלית, אולם בשאר התעודות מכונה כבר "אל-יהודו".
שמו של היישוב מתורגם מבבלית ל"עיר יהודה".
מושג זה נמצא בכרוניקות הבבליות ומשמעותו היא העיר ירושלים.
כלומר, על פי שמו, מדובר ביישוב של גולי יהודה בבבל שנקרא ירושלים.
בית נשאר (Bit-Nashar) – ייתכן, על שם נשר.
ככל הנראה לא רחוק מאל-יהודו.
יישוב מעורב, שגרו בו גם יהודאים.
מושלו של היישוב, המופיע ברבות מהתעודות, הוא אחיקר בן רימות, אשר היה ככל הנראה גם יהודאי במוצאו.
בית אבירם (Bit-Abi-ram) – ייתכן, על שם אברהם.
אמנם יישוב זה נמצא בזיקה לאל-יהודו, על בסיס זהות הצדדים להסכמים, אולם לא נמצאו בו כלל אנשים בעלי שמות יהודאים ולא ברור אם גרו בו יהודים.
הדמות המוזכרת ביותר ביישוב זה היא זבבה שר-אוצור, כלכל אחוזת יורש העצר הבבלי.
הכפר של טוביהו (Uru Sha Tubiyama) – ייתכן על שם טוביהו בן מוכיאהו, מייסד הכפר.
אל חזתו (Al-Hazatu) – יישוב של גולי עזה הפלשתים.
עדבילו – על פי שמה, כנראה עיר ערבית.
באוסף נמצאו גם תעודות מערים בבליות מוכרות כ־כש (Kesh), ניפור, בורסיפה, כרכרה, בבל העיר ואף תעודה שנחתמה על גדות נהר כבר.
המקור העיקרי למעמדם של הגולים בבל הוא אוסף תעודות אל יהודו.
טווח השנים שהתעודות מכסות כולל כמעט את כל תקופת הגלות תחת הבבלים ו-60 השנים הראשונות תחת השלטון הפרסי.
על פי התעודות הוגדרו היהודאים במעמד "שושנו" (Shushanu).
מעמד זה מוכר גם מתעודות אחרות מהתקופה ומתייחס לגולים זרים שהוגלו לבבל, בעיקר במטרה לשקם ערים ואזורים חרבים ממלחמות עבר.
גולים אלה קיבלו אדמות חכירה לפרנסתם במתכונת של שירות תמורת אדמה.
כלומר, תמורת שירות למען הממלכה של מספר שנים, קיבלו הגולים, על משפחותיהם, אדמות מלך לחכירה.
אמנם ניתן להשוותם למעמד של אריסים צמודי אדמה, אולם נראה שהם נהנו מחופש תנועה, הם הוגדרו כישויות עצמאיות בפני החוק הבבלי והפרסי ונהנו ממוביליזציה חברתית וכלכלית.
סוג השירות שנדרש מהגולים מוזכר בתעודות, הן בהקשר כינוין של אדמות החכירה והן באופן ישיר, בעבודות שנדרשו הגולים לבצע כחלק מתשלום מיסים.
בחלק מהתעודות כונו אדמות היהודאים כ"אדמות קשת" (Alu Sha Kashti) או "אדמות אשפת חצים" (Azzanu).
על בסיס זה מעריכים חוקרי התעודות, שלפחות חלק מהגולים ששוכנו באזור אל-יהודו באו מקרב חיילי צבא ממלכת יהודה (קשתים) שלא נהרגו במהלך הכיבוש הבבלי, ולמעשה גויסו לצבא הכובש, ייתכן שאף ביחידות אורגניות והומוגניות.
על בסיס תעודות אחרות העוסקות בתשלום מס או שירות למען הממלכה לאחר התיישבותם, נראה שגולים אחרים הועסקו בעבודות פיזיות (שכונו בבבל Pirku – עבודות פרך).
אלה כללו עבודות בנייה וחפירת/תחזוקה של תעלות ההשקיה.
ייתכן שמבין אלה היו רבים מ"החרש והמסגר", שהוזכרו בקשר לגלות יהויכין בשנת 597 לפנה"ס.
אופי השירות שתואר, מצביע כנראה גם על הגבלה שהוטלה עליהם בתנועה ובמידה מסוימת, ייתכן שהיו בתקופה זו במעמד דומה ל"עבד נייד" (Cattle slave).
אפשר שתקופה זו משתקפת בשורות המפורסמות מספר תהילים פרק קל"ז על הגלות.
מהמידע המשתקף בתעודות אל יהודו ותעודות בבליות אחרות על גולים, נראה שמעמד של עבדות בקרב אוכלוסיית הגולים לא היה נפוץ והתרחש בעיקר בנסיבות כלכליות כגון חדלות פירעון.
ייתכן שבסביבת המקדשים בבבל פעלו גולים במעמד עבדים בעבודות הדרושות למקדש ובחסות הממלכה, אולם לא ידוע על יהודים שהיו במעמד כזה.
מרבית היהודאים המופיעים בתעודות התפרנסו מחקלאות.
על האדמות שחכרו גידלו בעיקר תמרים ושעורה, אולם הוזכרו בתעודות גם גידולי חיטה, תבלינים ופשתן.
ניתוח סכומי הכסף של העסקאות המופיעות בתעודות מלמד שהיו במעמד כלכלי נמוך, יחסית לממלכה.
השוואה של ההסכמים הכלכליים בתעודות מול תעודות מאוספים אחרים בבבל, מצביעה על השתלבותם של היהודים בחיים הכלכליים בממלכה, וככל נראה שפעלו במישור הכלכלי היום-יומי כשאר הבבלים, ולא בהכרח על פי חוקי המקרא (לדוגמה, בנושא עבדים ודיני ירושה).
כמו שאר אריסי השושנו בבבל, גם גולי יהודה שילמו מסי חכירה ומיסים על הכנסותיהם.
תשלום המיסים נעשה בשלושה אופנים:
בשקלי כסף טהור ששילמו באמצעות מתווכים ונותני אשראי בקהילה.
בשירות נוסף עבור הממלכה – שירות מילואים צבאי או שירות עבודות פרך למספר חודשים.
בתעודות מופיעים מספר מקרים בהם אנשים שילמו רכוש וכסף טהור לשלטונות, כדי להימנע משירות נוסף, ואף מקרה בו שילם יהודאי לגוי, כדי שהלה יצא במקומו לשירות חפירת תעלות.
מבין הגולים, בולטים בתעודות מספר יהודאים בעלי מעמד כלכלי איתן.
הללו (כגון, רפאיהו בן סמכיהו ובנו) פעלו כמתווכים וספקי אשראי לאוכלוסייה היהודית והצליחו לצבור הון משמעותי.
מתווכים אלה סיפקו שקלי כסף טהור לריכוז תשלומי מיסים של יהודאים שונים וסיפקו אמצעי ייצור חקלאים, כגון בהמות חרישה וגרעיני תבואה.
במסמכים מופיעים גם מספר בעלי תפקידים מנהליים יהודאים.
הדוגמאות הבולטות הן גובי המיסים יהואדיר בן טובשלם ועזריקם, ומושל היישוב בית נשאר, אחיקר בן רימות.
נראה, שעמדה בפני הגולים האפשרות להשתלב באדמיניסטרציה המקומית ואף להתקדם בה.
יש בכך להעיד על הסיבה למעמדו הבכיר של נחמיה בחצר המלוכה הפרסית, עוד לפני מינויו למושל יהודה.
בתעודות הארכאולוגיות שנמצאו בבבל לא נמצא מידע רב בנושא הנהגת הקהילה, ועיקר התובנות נגזרות מהתיאור המקראי ומהיכרות היסטוריונית עם מבנה החברה והממסד הבבלי והפרסי.
מכלל המידע נראה שבקרב קהילת הגולים היהודאים בבבל פעלו מספר מסגרות רשמיות ולא רשמיות של הנהגה.
ישובם של הגולים בריכוזים הומוגניים יחסית בוודאי סייעה בשימור הנהגה וחיים קהילתיים שבאו ליד ביטוי מאוחר בהתארגנות לשיבת ציון.
משפחת המלוכה ופמלייתה (ייתכן שיחד עם הכהונה הבכירה) שהו בעיר בבל ונראה מהתארגנותם המהירה לחזרה ליהודה, שגם שמרו על מעמדם.
אולם, לא ברור אם מעמדם זה תורגם לקשר ישיר ושוטף עם קהילות הגולים בפריפריה.
בקרב היהודים בפריפריה התגבשה, כנראה, הנהגה המורכבת הן ממנהיגי קהילה מלפני הגלות והן מגולים שעלו במעמדם (הכלכלי והממלכתי) בעת הגלות.
בספר יחזקאל מוזכרים "זקני ישראל" בבבל.
מוסד זה של מועצת מנהיגי קהילה מוכר בהיסטוריה היהודית, אולם היה נהוג ומקובל גם בשאר הממלכות באזור (מוכר כ-Shibuti).
כלומר, יש יסוד להניח שהשלטון הבבלי עצמו קיבל את הלגיטימציה של הסמכות הקהילתית של מוסד זה.
יתרה מזו, בבבל, חלק מההרכבים המשפטיים המקומיים בממלכה נוהלו בהשתתפות זקני עדה אלו ולהשפעתם המעשית היה תוקף שלטוני וסביר שנוהג זה לא היה שונה לגבי אוכלוסיית הגולים היהודאים.
גם אזכור של "ראשי האבות ליהודה ובנימין" כמי שיצאו ליהודה לאחר הכרזת כורש מצביע על קיומה של הנהגה מסורתית של הגולים במתכונת כלשהי.
עצם פועלו של יחזקאל, ככוהן ונביא, ומהעובדה שגל הגולים הראשון כלל כוהן גדול (ישוע בן יהוצדק), מצביעים על שימורה של הנהגה דתית בקרב הגולים, הן בעיר בבל, עם משפחת המלוכה, והן בקרב הגולים בפריפריה.
היותו של מושל היישוב בית-נשאר באזור ניפור, יהודי (אחיקר בן רימות, המוכר מתעודות אל יהודו), ובוודאי מעמדם של עזרא ונחמיה בממסד הממלכתי הפרסי, מצביעים על קיומה גם של מנהיגות שמקורה בממסד הממלכתי עצמו.
אורח חיים יהודי ויחס לציון
במקרא, יש אינדיקציות לא מעטות לכמיהת הגולים לציון, השאיפה לגאולה והחתירה להמשך חיים יהודיים כפי שמשתקף בספר יחזקאל.
המטען הרוחני העשיר עמו הגיע עזרא ליהודה בוודאי מחזק תחושה זו.
עם זאת, בתעודות הארכאולוגיות, נושא זה מופיע רק במרומז.
על שמירת הזהות היהודית ניתן ללמוד מרצף מתן השמות היהודאים לבני המשפחות לאורך לפחות ארבעה דורות, העובדה שלא נמצאו תעודות שנחתמו בימי חג יהודיים ואף טענה שחישוב תאריכים מעלה שגם לא נחתמו מסמכים בימי שבת.
אין בתעודות הארכאולוגיות סימנים ליציאת אנשים ליהודה בתקופת שיבת ציון (445-538 לפנה"ס), אולם נמצאו לפחות שני יהודאים אשר שמם מרמז על כמיהה לציון ולעליה אליה:
אדם בשם ישוב צדיק, אשר נראה ששמו ניתן לו בתקווה שישוב לארץ הקודש.
אדם בשם יעליהו, המצביע על שאיפה של הוריו שהלה עוד יעלה ארצה.
זאת, בהתייחס למושג "ויעל" שמצוי בהכרזת כורש משנת 538 ומתייחס לעליה ארצה של הגולים.
כיבוש בבל בידי הפרסים והכרזת כורש
בשנת 539 לפנה"ס כבש כורש, מלך פרס מהשושלת האחמנית את ליבת הממלכה הבבלית – בבל העיר וסביבתה.
באחת, למעשה השתלט כורש על כל שטחי האימפריה הבבלית ובתוך כך, גם על היהודאים – הגולים, והנשארים ביהודה.
על פי המסופר במקרא, שנה לאחר כיבוש בבל פרסם כורש הכרזה המוכרת כהכרזת כורש הקוראת לחזרת גולים לארצות מוצאם ובעיקר לשיקום מקדשי הפולחן הדתי של העמים תחת השלטון הפרסי ומתן אוטונומיה דתית לעמים אלה.
אמנם, אין אישור ארכאולוגי להכרזת כורש ליהודים, אולם מוכרים מספר תעודות המכונות "גליל כורש" ובו הצהרה כמעט זהה לבבלים.
מטקסט שתי ההצהרות משתקפת האסטרטגיה של כורש לניהול האימפריה – גיוס של האלוהויות המקומיות בכל רחבי האימפריה לשם נטילת לגיטימציה שלטונית.
כלומר, הכרה באוטונומיה הדתית של כל עם באזור, ואף סיוע להם לקיימה, תמורת הכרה של העמים הללו בהיותו של כורש, השליט הנבחר של האלים (או אלוהים, במקרה היהודי).
עבור גולי בבל היהודים היה זה האות לשיבת ציון.
אמנם, צעד זה לא חסך מהשלטון הפרסי את הצורך להתמודד בעתיד עם מרידות רבות בכל רחבי האימפריה, אולם סייע בהשתלטות חלקה, יחסית, בשלב הראשוני.
במישור אופן ניהול האימפריה בכלל וממלכת בבל בפרט, מחקרים הראו שהמוטיב המרכזי של ההשתלטות הפרסית, היה שימור והמשכיות כמעט בכל מרכיבי השלטון המקומיים, כולל במישור הפרסונלי.
תהליך השינוי באופן ניהול האימפריה ואופיו של השלטון התרחש באופן הדרגתי ואיטי במיוחד במהלך עשרות שנים.
גם בתעודות אל-יהודו ניכרת יציבות ברורה במעבר בין שתי האימפריות ולמעשה לא ניכרים כל שינויים מהותיים באורח חייהם של יהודי היישובים היהודיים במרחב ניפור, ונראה שגם במרחבים אחרים.
עם השנים, לפחות על בסיס התיאור המקראי, אנו עדים להשתלבות משמעותית יותר של יהודים בדרגי השלטון, עד כדי תפקידים בכירים בחצר המלך הפרסי, כגון נחמיה ועזרא.
מבחינה אדמיניסטרטיבית, בארבע השנים הראשונות, ניהול בבל נשאר בידיו של "הממונה על האדמות" (Shakin Temi) הבבלי.
בשנת 535 הוקם מחוז אדמיניסטרטיבי גדול (בראשית מה שנקרא במקרא אחשדרפן) המכונה "בבל ועבר הנהר".
זה כלל את כל שטח ממלכת בבל עצמה ואזור "עבר הנהר" – כל השטח ממערב לנהר הפרת עד לים התיכון.
כלומר, בשלב זה ועד 522 לפנה"ס האחשדרפן הממונה על המחוז, המפקד הצבאי שכבש את בבל, גובארו, היה אחראי הן על גולי יהודה בבבל והן על פחוות יהודה שהוקמה לאחר ההשתלטות הפרסית.
בעקבות סדרת מרידות בבליות בפרסים בשנת 520 לפנה"ס, פוצל התפקיד ומונו שני תתי-אחשדרפנים תחת מושל בבל ועבר הנהר – אחד לבבל ושני לעבר הנהר.
מושל העל שמונה מעליהם, אושתנו, הופיע גם בתעודות אל יהודו כאחראי על השטח, אולם על יהודה כבר היה אחראי באופן יותר ישיר אדם בשם תתנאי, המוזכר גם במקרא בהקשר של סכסוך היהודים בפחווה עם שכניהם.
כלומר, משלב זה חל פיצול חלקי באחריות הפרסית על יהודה מצד אחד ועבר הנהר מצד שני.
לא ברור אם היה בכך גם להשליך על הקשר בין שני מוקדי האוכלוסייה היהודית.
בשנה הראשונה למלך חשיארש הראשון (כנראה אחשורוש ממגילת אסתר), בעקבות מרידות נוספות בבבל, פוצל מחוז בבל ועבר הנהר סופית לשני מחוזות נפרדים תחת שני אחשדרפנים שונים.
נראה, אם כן שהמעבר מהשלטון הבבלי לפרסי עבר באופן חיובי יחסית לאוכלוסיית גולי יהודה בבבל, הן מעבר חלק של השלטון והן מתן אוטונומיה דתית בעלת הפוטנציאל לגאולה לאומית.
שיבת ציון למעשה מסיימת את תקופת גלות בבל.
היא לא התרחשה כאירוע אלא כתהליך.
על פי התיאור המקראי כללה השיבה מספר שלבים:
גל ראשון של שיבה בראשות "הנשיא ליהודה" – ששבצר, נצר בית דוד – זרובבל בן שאלתיאל, והכהן ישוע בן יהוצדק.
קבוצה זו חידשה את עבודת הפולחן ואת עבודת הלווים בירושלים והחלה בבנית המקדש.
הבניה נתקלה במכשולים רבים והושלמה לבסוף רק ב-516 לפנה"ס.
תקופת ההתבססות בארץ וניהול קונפליקטים עם הסביבה המיידית – אוכלוסיית הנשארים בארץ והפחוות מסביב ליהודה.
במהלך תקופה זו ניהלו השבים דינמיקה של קשר גם עם היהודים בגלות, שבאה לידי ביטוי בהתייחסות של נחמיה במקרא למצבם הגרוע של השבים בירושלים.
גלי עליות נוספים של עזרא ונחמיה, כ-80–100 שנה לאחר הכרזת כורש במחצית המאה החמישית לפנה"ס ולמעשה, הקמתה של הנהגה יהודית אוטונומית שתעצב מחדש את היהדות.
היקף החזרה מהגלות וגורל היהודים הנשארים ביהודה במהלך הגלות מהווים סוגיות חשובות לתיחום תקופת גלות בבל.
בסוגיה זו קיים פולמוס בין שלוש אסכולות מרכזיות:
האסכולה המסורתית אשר מתייחסת לכתוב במקרא כלשונו.
כלומר, חורבן מוחלט של יהודה בכיבוש הבבלי ובאירועים שאחרי רצח גדליה בן אחיקם, ואקום יהודי בשטח שהיה ממלכת יהודה, 70 שנות גלות, וגלי שיבה גדולים של 42,690 איש.
אומדן זה מבוסס גם על רשימות השבים בספרי עזרא ונחמיה.
על פי אסכולה זו, תחילת גלות בבל היא בהגליית יהויכין ב-597 לפנה"ס וסיומה ב-538 לפנה"ס עם חזרת הגולים בגל הראשון.
בבבל נשאר מספר לא ידוע של גולים יהודיים.
אסכולת ההמשכיות ביהודה (כוללת בעיקר היסטוריונים מהאסכולה המינימליסטית של תולדות עם ישראל) הגורסת שהחורבן הבבלי הותיר כ-40,000 תושבים ביהודה מוקטנת, בעלת מרכזים עירוניים בבנימין וישובים יהודיים (חקלאיים בעיקר) בגבולות של בית צור בדרום, מצפה בצפון, עין גדי במזרח וחדיד במערב.
בתקופה הבבלית התקיימה פחווה פעילה שקיומה נמשך עם הקמת הפחווה הפרסית ביהודה.
על פי אסכולה זו, תהליך שיבת ציון כלל קבוצה קטנה (מאות עד אלפים בודדים) של הנהגה דתית ולאומית שנטלה את רסן השלטון בפחווה בגיבוי פרסי וביצעה שינוי תודעתי משמעותי בזהות הלאומית והדתית של העם היהודי.
על פי אסכולה זו החלה הגלות ב-597 לפנה"ס עם הגליית יהויכין ולמעשה, לא הסתיימה, אלא אחרי 2,600 שנה, עם הקמת מדינת ישראל.
כלומר, קריאת תיגר על מה שהם מכנים "מיתוס הארץ הריקה" ו"מיתוס השיבה".
אסכולת ביניים הגורסת שאמנם חורבן יהודה לא היה מוחלט, אולם כלל את חורבנן של כל הערים חוץ מבאזור בנימין ובמרחבים כפריים רבים והותרה של אוכלוסייה יהודית קטנה מאוד, בעלת אופי כפרי וללא הנהגה לאומית, דתית או אידאולוגית משמעותית.
ב-538 לפנה"ס החל תהליך הדרגתי של חזרת גולים במספר גלים שניתן לראות את השלמתם בתקופת עזרא הסופר, ב-458 לפנה"ס, והתבססות פחוות יהודה כישות יהודאית מגובשת בעלת הנהגה דתית ולאומית משמעותית.
מבחינת אסכולה זו, החלה הגלות ב-597 לפנה"ס עם הגליית יהויכין וסיומה באמצע המאה החמישית בתקופת עזרא ונחמיה.
בבבל נשאר מספר משמעותי של גולים, אך זה קטן בתהליך השיבה.
השפעת הגלות על התרבות והדת היהודית
מטבע הדברים, לאירוע כה משמעותי בהיסטוריה היהודית השלכות רבות, הן לטווח הקצר והן ולטווח הארוך.
עד לימינו, חורבן בית ראשון וזיכרון הגלות נחשבים לאחת הטראומות המרכזיות בהיסטוריה היהודית.
ההשפעות המוכרות ביותר הן בתחום השפה ובלוח השנה:
עם הגעת הגולים לבבל היו שתי שפות שגורות בפי תושבי הממלכה – הבבלית כשפה הרשמית והמשפטית וארמית כשפה השגורה בפי תושבים רבים בכל המרחב האימפריאלי.
בתקופת שלטונו של דריווש הראשון (סביב תחילת המאה החמישית לפנה"ס) אף הוכרזה הארמית כשפת האימפריה הפרסית.
אין עדויות למידת השליטה של גולי יהודה בשפה הבבלית ובכתב היתדות שלה.
כל התעודות המנהליות והמשפטיות שנמצאו בהן שמות של יהודאים נכתבו בידי סופרים בעלי שמות בבליים.
אין הדבר מצביע בפירוש שאלה לא היו יהודאים, שכן חלק מהגולים אימצו שמות מקומיים וייתכן שרכישת מיומנות השפה כללה גם כינוי או שם בבלי, אבל אין ראיות לכך.
יתרה מזו, בתעודות ספורות נראו חריטות של כתב עברי או ארמי שנחרטו כנראה בידי יהודאים שרצו לסמן את התעודות או להעיר עליהן בשפה המוכרת להם.
במהלך השנים לאחר תחילת הגלות החלו גולי יהודה לאמץ את הארמית כשפתם.
במהרה התפתח ניב ארמי־יהודי – בלשון ובכתב.
שפת הכתיבה בספר עזרא משקפת כנראה את המעבר הזה ואת הפיכתה של העברית לשפת קודש, לעומת הארמית כשפה שגרה עיקרית.
עדות לכך ניתן למצוא בספר נחמיה לעניין קריאת התורה בידי עזרא כנראה עם תרגום: .
הכתב הארמי היהודי הפך עם השנים לכתב העברי המרובע הנהוג גם בשפה העברית המודרנית.
בספרי התנ"ך מתקופה זו (זכריה, אסתר, עזרא ונחמיה), מצוינים שבעה חודשים (ניסן, סיוון, אלול, כסלו, טבת, שבט ואדר) בשמם המעוברת מבבלית.
ייתכן שאזכורים אלה משקפים את אימוץ שמות החודשים הבבליים ללוח העברי.
אין הדבר אומר שלוח השנה עצמו היה בבלי או שלוח השנה העברי המודרני כבר התעצב במלואו בתקופת עזרא.
הלוח העברי היה גמיש, ונקבע לפי הכללים המוכרים רק בין המאה הרביעית לשמינית לספירה.
בנוסף להשפעה על לוח השנה של הזרם המרכזי, החשיפה לאסטרונומיה הבבלית הביאה ליצירת לוח השנה במגילות קומראן על ידי כתות בדלניות.
עם זאת, נראה שההשפעה המרכזית של תקופת הגלות עד לשיבת ציון נוגעת דווקא לממד הרוחני.
כבר בתיאור המקראי ניכרים השינויים הדתיים שהחיל עזרא הסופר על העם בארץ ונראה שאלה התגבשו כבר בשנות הגלות כלקח מהחורבן וההגליות:
הקראת התורה בפומבי ובראש השנה.
הקפדה על החגים, בעיקר בתשרי.
סוגיית "זרע הקודש", היחס המחמיר לנישואי התערובת וההיבדלות מהעמים הנוכריים.
ריכוז הפולחן בבית המקדש בירושלים.
הצגת ספר דברי מצוות ה' וחוקיו.
במשתמע, החזרת ספר התורה למוקד ההוראה הדתית.
במחקר ביקורת המקרא יוחסה אף חשיבות רבה יותר לתקופת גלות בבל בעיצובה של היהדות ושל כתבי הקודש המוכרים לנו.
תקופת גלות בבל, ופעילותו של עזרא בעקבותיה, נחשבות בקרב חוקרי מקרא רבים כאחד מהשלבים המרכזיים של עריכת ספר התנ"ך ואף כתיבת חלק מספרי התורה.
בין היתר מייחסים חוקרים לתקופה זו את:
עריכה וכתיבה של חלק מפרקי החקיקה בתנ"ך (ויקרא, דברים, במדבר).
עיצוב דמותו של משה כמחוקק.
גיבוש נרטיב היחס לארץ הקודש ולסוגיות שכר ועונש מול האל, תוך יצירת נרטיב מתאים לסיפור ההגליות והגלות של יהודה.
הטמעת מצוות הקשורות לפולחן, טהרה ולחגי ישראל.
עיצובה של גישה אנתרופומורפית של האל ומונותאיזם מוחלט בדת.
בכך, רואים חוקרים אלה את התקופה כמרכזית בעיצובה של היהדות כפי שהתפתחה בתקופת בית שני.
כמו כן, מוצאים חלק מחוקרי המקרא שילוב של השפעות מסופוטמיות מתקופת הגלות על טקסטים מקראיים וגישות דתיות, כגון השפעת הדת הזורואסטרית על מצוות ביהדות (טהרה, היבדלות מהסביבה ואפילו מונותאיזם) בעקבות מגע בין הזורואסטריות ליהדות או השפעת מיתולוגיות בבליות על סגנון הטקסט המקראי, כגון זה שבספר דברים.
במישור האידאולוגי הציבו טקסטים מקראיים את הבסיס הערכי לכמיהה לארץ הקודש באמצעות שירי קינה וטקסטים נבואיים.
גָּלוּת היא הכינוי ביהדות להיעדרותו של רוב עם ישראל מארץ ישראל, הנתפסת לפי היהדות כמולדתו הנצחית.
במקרא מתוארת הגלות בתור העונש הקשה ביותר שנגזר על עם ישראל בשל חטאיו.
כמו כן, השיבה מהגלות מוזכרת במקרא כהבטחה לגאולה באחרית הימים.
המסורת היהודית מונה ארבע גלויות: גלות מצרים, גלות אשור, גלות בבל וגלות אדום.
כמיהתם של יהודים רבים בגולה לעלות לארץ ישראל נשמרה לאורך הדורות, והוגברה על ידי אנטישמיות שהביאה יהודים רבים להגר מארצות לידתם, ברצון או בכפייה.
בעברית מודרנית, המילה "גּוֹלָה" מתייחסת בדרך כלל למצב אובייקטיבי של חיי יהודים מחוץ לארץ ישראל, בעוד שהמילה "גָּלוּת" מתייחסת למצב הסובייקטיבי של יהודים בגולה.
על פי אייזן, מוטיב הגלות שב ועולה כבר בסיפורים האוניברסליים של ספר בראשית – בהקשר לאדם, לקין, לנוח, לאברהם, יצחק, יעקב ויוסף:
אדם מגורש מגן עדן – כלומר מפני האל – בשל אכילתו מעץ הדעת.
כתוצאה מכך, האדמה מקוללת והאנושות מגורשת מגן העדן.
גלות זו שמה קץ לשלמות, לתמימות ולחיי הנצח, וכן היא מלווה בהסתר פניו של הבורא (בראשית ג:יז-יט).
קין מקולל בגלל חטא הריגת הבל, ונגזר עליו לנוע ממקום למקום כזר בעיני קרוביו וכן לאכול בזיעת אפיו (בראשית ד).
לאחר שאברהם נוטש את ארצו, מולדתו ובית אביו, וסוף סוף מגיע לארץ כנען - הוא נאלץ לרדת מצרימה בגלל הרעב (בראשית יב).
יוסף נמכר למדיינים בעקבות קנאת אחיו וגולה במצרים, ובעקבותיו יורד יעקב מצרימה וגר שם (בראשית לז).
הגלות מתוארת במקומות רבים במקרא כעונש על חטאי העם - לדוגמה:
בניגוד לגלויות אחרות, שהיית בני ישראל במצרים לא הייתה כתוצאה מחטא (אף כי יש פרשנים דוגמת הרמב"ן הסבורים שהיא נעשתה בגלל אחד מחטאיו של אברהם אבינו, או על חטאם של אחי יוסף שמכרו אותו לישמעאלים).
המפרשים למדו מהפסוק כי גלות מצרים נועדה לזכך ולגבש את עם ישראל.
רש"י פירש: "מכור - הוא כלי שמזקקים בו את הזהב".
הגליית יושבי ממלכת ישראל הצפונית ועבר הירדנית בידי תגלת פלאסר השלישי מלך אשור ב-733 לפנה"ס, והשלמתה בידי סרגון השני עם החרבת הממלכה ב-722 לפנה"ס, לאחר סיום מצור בן 3 שנים שפתח שלמנאסר החמישי על שומרון.
גלות בבל היא גלות ממלכת יהודה, שהחלה בשנת 597 לפנה"ס על ידי נבוכדנצאר והושלמה ב-586 לפנה"ס עם הגלייתו של המלך צדקיהו.
הגלות הסתיימה לאחר 70 שנה עם הכרזת כורש מלך פרס, בשיבת ציון.
עליית עזרא והשר נחמיה ובניית ירושלים ובית המקדש מחדש.
גלות אדום היא הגלות אליה נקלע עם ישראל תחת שלטון האימפריה הרומית והממלכות הנוצריות שירשו אותה.
גלות זו לא החלה בהגליה מרוכזת אלא בשורת אסונות לאומיים, שיחד עם עוינות השלטונות רופפו בהדרגה את הנוכחות היהודית בארץ ישראל, והעבירו את כובד המשקל שלה לארצות אחרות.
עם זאת, גם לאחר מרד בר כוכבא, יהודים רבים נותרו בארץ ישראל, כולל בתקופה הביזנטית.
התלמוד הירושלמי נחתם במאה הרביעית ושרידים רבים של בתי כנסת נמצאו מתקופה זו.
בן-ציון דינור, המחויב לציונות המעשית, כותב בספרו ישראל בגולה: "את תקופת 'ישראל בגולה' אני מתחיל מימי כיבושה של ארץ ישראל על ידי הערבים.
לא קודם" זאת מפני ש"עד אז היו תולדות ישראל בעיקר תולדות האומה היהודית היושבת בארצה" והגלות מתחילה למעשה "רק מאותו הזמן שבו חדלה ארץ ישראל להיות ארץ של יהודים, מפני שאחרים באו...".
המסורת היהודית טוענת כי גלות אדום היא הגלות האחרונה, שאחריה ישוב עם ישראל לארצו ולא יגלה שוב.
אמירה זו מבוססת על הפסוק: "תם עוונך בת ציון, לא יוסף להגלותך" וכן על הפסוק: "ושבתי את שבות עמי ישראל ובנו ערים נשמות, וישבו...
ונטעתים על אדמתם ולא ינתשו עוד מעל אדמתם".
בשיר השירים רבה מקבלים בהיקף וחשיבות הגלות:
אומר לישראל: בחדש הזה אתם נגאלין.
אומרים לו: היאך אנו נגאלין?
ולא כבר נשבע הקדוש ברוך הוא שהוא משעבדנו בשבעים אומות?...
ואומר להם: אחד מכם גולה לברבריה.
בעקבות ההשקפה המוצגת בתלמוד בדבר שלוש השבועות, האוסרות על כל ניסיון יהודי להתנגד לגלות ולדחוק את קיצה, התאפיין יחסם הטיפוסי של יהודים במשך מאות רבות של שנים בפסיביות לאומית כלפי ריחוקם הנוכחי מריבונות מדינית וטריטוריאלית.
רמב"ם יעץ לנהוג בסובלנות, ודיבר נגד מחשבי הקיצין.
לעומתו, בספר הכוזרי, כותב רבי יהודה הלוי כי קיום העם היהודי בארץ ישראל הוא מרכז קיומו, ובגלות עם ישראל הוא כעצמות יבשות, אך ישנה נחמה כי העצמות היבשות יקומו לתחייה כחזון העצמות היבשות של הנביא יחזקאל.
עם זאת, בפועל בכוזרי הוא גוער את עם ישראל, על שאינו מנסה אפילו לחזור לארץ ישראל.
המהר"ל מגדיר במדויק את המציאות הגלותית: עם ישראל אינו בביתו, אינו מכונס יחד ואינו עצמאי משלטון זר.
המודל הרעיוני הדומיננטי קשר את סיום הגלות עם בואו הפיזי של משיח ספציפי.
משום כך בדרך כלל הופיעה חריגה מיחסם הטיפוסי של היהודים למצב הגלות רק בצמוד להופעתו של יהודי המציג עצמו כמשיח (למשל: דוד הראובני, שבתי צבי).
התחזקות הפצתה של הקבלה ורעיונותיה, ובעיקר הופעת השלב הלוריאני בקבלה שלאחר גירוש ספרד, בצפת של המאה ה-16, הציבה מודלים חדשים לאקטיביות רוחנית כנגד מצב הגלות, בשאיפה להשפעה ריאלית על המציאות ודחיקת קץ הגלות.
על פי השקפתו של האר"י 'הגלות' נתפסת כמעין 'שבירת הכלים' – משבר מכריע בעולם האלוהים כמו בבריאה כולה, הכרוך באבדן הסדר הטבעי.
לדידו 'דבר שאינו במקומו הוא בגלות'.
לפיכך, כל ההווייה זקוקה לגאולה, ועל האדם להביא את התיקון.
בהמשך, גרשם שלום רואה בתופעה הקבלית את הגרעין ללידתה של התנערות יהודית אקטיבית ממצב הגלות, כפי שניכרה בעת החדשה בהתעוררותה של לאומיות יהודית פוליטית, ובלידתה של התנועה הציונית.
שפינוזה ומנדלסון הציעו שלושה שינויים להבנת מושג הגלות.
נחמן קרוכמל, מראשוני תנועת ההשכלה, משלב בספרו מורה נבוכי הזמן, את ההיסטוריה היהודית במבנה המקובל בהגות זמנו - צמיחה, חוזק וכליון בחייו של עם - אם כי לדעתו ביהדות מבנה זה חוזר על עצמו לנצח.
על פי גישה זו, הוא קובע את שלב ההתדרדרות בימי בית שני בתקופה שממלכות הורדוס ועד למרד בר כוכבא, שהוא הניצוץ האחרון לריבונות יהודית, וממנו מתחילה למעשה הגלות.
על פי אהרון אופנהיימר, התפיסה הרואה בחורבן בית שני את התחלת הגלות נעוצה בגישה נוצרית עתיקה, עוד מימי יוסטינוס מרטיר וטרטוליאנוס, שהציגה את חורבן הבית כסימן לכך שקרבנו של ישו הוא השלמתה ותכליתה של עבודת הקורבנות.
על פי גישה זו, הנקראת תאולוגיית החילופין, היהודים שדחו את ישו ונאחזו בחזון המקדש מרדו באל, ולכן תפסה הכנסייה את מקומו של עם ישראל כנציגת רצון אלוהים בעולם.
למעשה בתקופה שאחרי חורבן בית שני הייתה עדיין לעם ישראל אוטונומיה מבחינה דתית, כלכלית ותרבותית.
מרד בר כוכבא המחיש את אחדות עם ישראל ועוצמתו המדינית הצבאית בתקופה ההיא.
מיתוס שלילת הגלות בתפיסה הרעיונית הציונית מתייחס לדחייה תרבותית ומהותית של הגלות כמקום וכתקופה של היהודי הגלותי, לעומת הגאולה של שיבת ציון.
תפיסה זו באה לידי ביטוי הן בפלגים הסוציאליסטים המהפכניים והן בציונות הדתית אשר ראתה בשיבת ציון ומיזוג הגלויות אתחלתא דגאולה.
במקביל למיתוס שלילת הגלות התפתח בציונות מיתוס היהודי החדש.
יש האומרים כי תהליך הגאולה, כמו הירידה לגלות, הוא תהליך ממושך וכל קביעה של תאריך מסוים לתחילתה או סיומה, הוא שרירותי, להבדיל מדעת הראשונים והאחרונים שהביעו דעה נחרצת בנושא זה.
במסורת העממית התקבע מושג "אלפיים שנות גלות" אך העובדות ההיסטוריות מלמדות כי תקופה זו הייתה קצרה יותר, היות שיהודים רבים נותרו בארץ לאחר חורבן בית שני עוד מאות שנים.
גלות (באכדית: Galitu – גירוש, הגליה) היא עקירה, בדרך כלל מאולצת, של אדם או קבוצה ממולדתם.
ההגליה נחשבת עונש חמור ביותר ועד למאה העשרים אף שימשה לעיתים קרובות כתחליף לעונש מוות.
ההגליה נחשבת עונש חמור במיוחד בשל העובדה שהגולה מנותק ממשפחתו (אלא אם כן היא מוגלית יחד עמו) ומתרבותו ונאלץ להסתדר בסביבה שהיא לעיתים קרובות עוינת.
ההגליה משמשת לעיתים קרובות כדרך למנוע ממנהיגים בלתי רצויים להשפיע על הציבור.
בעת העתיקה השתמשו אימפריות כגון אשור, בבל ורומא בהגליה המונית של עמים שלמים כעונש על מרידות בהן וזאת מתוך הנחה כי עם המנותק מארצו יתפורר ויעלם.
מרבית העמים אכן לא שרדו בעקבות ההגליה, כשהחריג הבולט הוא עם ישראל שהצליח בחלקו לשרוד לאחר גלות בבל, וגלות רומי.
פרס לעומת זאת נקטה בטכניקה הפוכה של החזרת עמים גולים כדרך להבטחת נאמנותם לאימפריה.
לפי התורה וההלכה על הורג נפש בשגגה לגלות לעיר מקלט עד מותו של הכהן הגדול.
עניין זה ניתן להבין או בתור עונש, או בתור כפרה.
בעת החדשה השתמשו אימפריות רבות בהגליה של מנהיגי מדינות שכבשו ושל פושעים.
כך הוגלה נפוליאון לאי אלבה ולאחר מכך לסנט הלנה וכך נוסדה אוסטרליה כמושבת עונשין של האימפריה הבריטית.
בתקופה המודרנית נעשה שימוש נרחב בחילופי אוכלוסין שהם סוג, מוסכם אמנם, של הגליה המונית.
יוסיף סטלין הגלה עמים שלמים לסיביר בשל חששו משיתוף פעולה שלהם עם גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
גם מדינות הציר ובמיוחד גרמניה הנאצית השתמשו בהגליות המוניות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, התקבלה אמנת ז'נבה הרביעית האוסרת על גירוש תושבי שטח כבוש.
לאחר מלחמת העולם השנייה חלה ירידה חדה בהגליות לארצות זרות וזאת בעקבות התפתחות התקשורת שאפשרה לגולים להישאר בקשר עם הקהילות מהן הוגלו.
עם זאת הגליה פנים מדינית לאזורים נידחים נשארה טכניקה פופולרית של ענישה במדינות דיקטטוריות.
גֶלְזֵנְקִירְכְן (, ב־IPA: ; לעיתים כותבים את שמה בטעות כגלזנקירשן) היא עיר במחוז נורדריין-וסטפאליה, בחלקו הצפוני של חבל הרוהר.
העיר נמצאת בתוך השטח העירוני המאוכלס ביותר בגרמניה (מגלפוליס) וגובלת בערים הרנה, בוכום ואסן.
העיר תועדה לראשונה בשנת 1150, אך נותרה כפר זעיר עד המאה ה-19, כאשר המהפכה התעשייתית הביאה לצמיחה של האזור כולו.
כאשר כריית פחם החלה בשנת 1840, התגוררו בעיר כ-6,000 תושבים.
בתחילת המאה ה-20 נחשבה גלזנקירכן לעיר החשובה ביותר באירופה עבור כריית פחם ואף כונתה בפי המקומיים כ"עיר אלף המדורות", בגלל הלהבות של הגזים אשר האירו אותה בלילה.
במהלך התקופה הנאצית גלזנקירכן נשארה מרכז חשוב לייצור פחם וזיקוק נפט, ומסיבה זו היא הופצצה רבות על ידי ההפצצות האוויריות של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
עם השנים העיר הצליחה לשקם את עצמה וכיום היא מרכז אזורי חשוב למדע ותקשורת אך מעל הכל העיר ידועה כמרכז לטכנולוגיה סולארית הגדול ביותר בגרמניה וכאן ממוקמת תחנת הכוח הגדולה במדינה.
העיר נחשבת לעיר הרביעית "הידידותית-לעסקים" בגרמניה ועסקים גדולים רבים, דוגמת THS Wohnen ו-Shell Solar Deutschland GmbH קבעו כאן את מקום מושבם.
גלזנקירכן היא ביתו של מועדון הכדורגל המפורסם שאלקה 04, אשר קרוי על שם רובע שאלקה בעיר, ושל האצטדיון הכדורגל פלטינס ארנה הממוקם בשכונת ארלה.
בנוסף, בעיר פועל גן החיות היחיד בחבל הרוהר, אשר מושך אליו מבקרים מכל האזור.
ראש העיר המכהנת מאז 2020 היא קארין וולג' (Karin Welge) מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (SPD).
גלזנקירכן ממוקמת בדרום-מערב וסטפאליה, על המדרונות השטוחים של עמק אמשרטל (Emschertal).
ליבת העיר נמצאת דרומית לתעלת המים ריין-הרנה, כשהמחוז העירוני של הורסט ושבע שכונות של מחוז בואר ממוקמים צפונית למים.
אורכם הכולל של גבולות העיר הוא 68 ק"מ והיא גובלת בערים הרנה, בוכום ואסן.
35% משטח העיר תופסים שטחים ירוקים, פארקים, יערות ושדות חקלאיים, מה שמציב את העיר בשורה העליונה של הערים ה"ירוקות" של גרמניה.
עדויות ראשונות להימצאות בני אדם באזור משויכת לתקופה הברונזה, כאלף שנה לפנה"ס.
אלה היו כנראה שבטים של ציידים אשר גרו בחוות קטנות שנאספו זה ליד זה.
הרומאים פלשו לאזור מאוחר יותר ובשנת 700 התיישבו בעיר הסקסונים.
העיר תועדה לראשונה בשנת 1150. בערך באותה שנה נבנתה בעיר הכנסייה הראשונה, באזור אשר שייך כיום לרובע Buer.
עם זאת, בפועל בתקופת ימי הביניים חיו באזור רק כמה עשרות תושבים, בהתיישבויות קטנות.
עד המאה ה-19 האזור היו מיושב בדלילות על ידי כמה חוות חקלאיות קטנות.
בשנת 1815, לאחר שייכות זמנית ל, הועברה השליטה בעיר לממלכת פרוסיה, אשר צירפה אותה לפרובינציית וסטפאליה.
לאחר שבשנת 1840 התגלה באזור הרוהר פחם - אשר כונה בשם "הזהב השחור", והתיעוש שהגיע בעקבותיו, מסילת הברזל של קלן-מינדן ותחנת הרכבת הראשית של גלזנקירכן נפתחו.
בשנת 1868 הפכה העיר למושב של Amt בתוך מחוז בוכום.
התעשיין פרידריך גרילו ייסד את התאגיד לתעשייה כימית (Aktiengesellschaft for Chemische Industrie) ברובע שאלקה בשנת 1872, וכן את התאגיד .Vogelsang & Co יחד עם משפחת גרוול.
כמו כן הוא ייסד את ארגון "הכרייה ועבודות הברזל של שאלקה" ושנה לאחר מכן, שוב באותו הרובע, הוא ייסד את המפעל לייצור זכוכית ומראות (Glas-und Spiegel-Manufaktur AG).
לאחר שגלזנקירכן הפכה למרכז חשוב של תעשייה כבדה, היא קיבלה מעמד של עיר בשנת 1875 ובשנת 1896 מעמד של עיר עצמאית.
בשנת 1928, תחת הרפורמות של השלטון הפרוסי המקומי, אוחדו הערים של גלזנקירכן ובואר יחד עם Amt של הורסט והפכו יחד לגלזנקירכן-בואר אשר השתייך למחוז הממשלתי של מינסטר.
בשנת 1930 הוחלט לשנות את שם העיר לגלזנקירכן.
באותה תקופה מנתה העיר כ-340 אלף איש.
במהלך פוגרומים של "ליל הבדולח" ב-9 בנובמבר 1938 נהרסו בעיר בתי עסק יהודיים, בתי מגורים ובתי קברות, וכמו כן בית הכנסת של בואר ובית הכנסת אשר עמד במרכז העיר גלזנקירכן.
בית הכנסת החדש של גלזנקירכן נפתח לציבור שוב רק ב-1 בפברואר 2007.
בגלל היותה אחד ממרכזי הייצור החשובים בגרמניה עבור כלי נשק ובנזין, גלזנקירכן הייתה ליעד חשוב של הפצצות אסטרטגיות במלחמת העולם השנייה, בייחוד במהלך קרב על הרוהר ב-1943 וקמפיין הנפט.
75% מהמבנים בעיר נהרסו במהלך ההפצצות.
מחנה הריכוז גלזנברג הוקם בשנת 1944 ועבדו בו בעבודות כפייה כ-2000 נשים ונערות הונגריות עבור חב' גלסנברג-בנזין-אג.
כ-150 מהן נהרגו במהלך ההפצצות האוויריות בספטמבר 1944 וזאת מכיוון שנאסר עליהן להיכנס למקלטים ותעלות ההגנה.
מ-1933 עד 1945, ראש העיר של העיר היה חבר המפלגה הנאצית קרל אנגלברט בומר.
בשנת 1994, המכון להיסטוריה של העיר פתח את מרכז התיעוד "גלזנקירכן תחת השלטון הנאציסטי" ("Dokumentationsstätte Gelsenkirchen im Nationalsozialismus").
"בית הספר המקיף הראשון בצפון הריין וסטפאליה" נפתח בעיר בשנת 1969. Scholven-Chemie AG (מפעל הידרוגנציה הישן) התמזגה עם "גלסנברג-בנזין-AG" כדי ליצור את התאגיד החדש VEBA-Oel AG.
בשנת 1987, האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקר בעיר ונשא דרשה בפני 85,000 אנשים באצטדיון העירוני.
האפיפיור גם הפך לחבר כבוד של קבוצת הכדורגל FC Schalke 04.
מכרה הפחם האחרון בעיר נסגר באפריל 2000. כיום מהווה גלזנקירכן מרכז חשוב למדעים, שירותים וייצור.
הקהילה היהודית של גלזנקירכן נוסדה רשמית בשנת 1874. עם צמיחתה של העיר במחציתה השנייה של המאה העשרים גדלה גם אוכלוסייתה היהודית, ובשנת 1880 התגוררו בעיר כ-120 יהודים.
בית הכנסת הראשון בגלזנקירכן הוקם בשנת 1885. עם צמיחת הקהילה נבנה בניין גדול יותר והוא שימש כבית הספר הקהילתי.
הקהילה המשיכה לגדול וכ -1,100 יהודים התגוררו בגלזנקירכן בשנת 1901. בשנת 1933 מספר היהודים בעיר הגיע לשיא של 1,300 איש.
בתחילת המאה העשרים הייתה הקהילה היהודית הרפורמית הדומיננטית ביותר בכל הקהילות היהודיות בעיר, ואחרי שהורכב עוגב בתוך בית הכנסת, ורוב התפילות נעשו בעיקר בגרמנית במקום בעברית מסורתית, החליטה הקהילה החרדית להפסיק את נוכחותה בבית הכנסת וניסתה להקים קהילה אורתודוקסית חדשה, בראשות ד"ר מקס מאיר, ד"ר רובנס ואברהם פרוליך.
כמו כן, נמצאה בעיר עוד קהילה יהודית אורתודוקסית של יהודי פולין.
ב-1908 נרכש מגרש על רחוב ואנר שטראסה והוא שירת את הקהילה כבית הקברות עד 1936. בית קברות נוסף נבנה בשנת 1927 בפרבר של אוקטנדורף .
החיים היהודיים בגלזנקירכן המשיכו להיות שקטים למדי גם לאחר עלייתו של היטלר ושל הנאציונל-סוציאליזם לשלטון ב־1933. באוגוסט 1938 היו רשומים בעיר עדיין 160 עסקים יהודיים, ואולם באוקטובר 1938 הגביל האיסור הרשמי את העסקים, וכל הרופאים היהודים הפכו למובטלים.
באותו חודש גורשה הקהילה היהודית.
במהלך "ליל הבדולח" נהרס בית הכנסת של העיר.
מעל 60% מאוכלוסיית יהודי העיר כבר עזבו את גלזנקירכן בתקופה זו .
ב-27 בינואר 1942 גורשו לגטו ריגה 350 מתוך 500 היהודים שנותרו בעיר.
מאוחר יותר גורשו היהודים הנותרים למחנות הריכוז של ורשה וטרזיינשטט.
רוב המגורשים הללו נהרגו מאוחר יותר במחנות המוות השונים ברחבי פולין המודרנית.
בשנת 1946, 69 יהודים חזרו לגלזנקירכן וב -1958 נבנו בית כנסת ומרכז התרבות עבור הקהילה הנותרת.
בעשור האחרון של המאה העשרים הגיע לעיר מספר יהודים שהיגרו מברית המועצות לשעבר.
מצב זה דרש להרחיב את בית הכנסת.
בסופו של דבר נבנה בית כנסת חדש, גדול יותר, שנועד לשרת את הקהילה היהודית ההולכת וגדלה של גלזנקירכן.
גלזנקירכן מעצבת את עצמה בעשרים השנים האחרונות כמרכז של טכנולוגיה סולארית, כשהחברות הגדולות הפועלות בתחומיה הן Shell Solar Deutschland GmbH ו-Scheuten Solar Technology.
על פי המחקר האחרון של קרן ברטלסמן, גלזנקירשן היא העיר הרביעית "הידידותית לעסקים" בגרמניה (לאחר לייפציג, קרלסרוהה וברמן).
לגלזנקירכן נמל תעשייתי ומסחרי עם מחזור שנתי של שני מיליון טון מטרי ומשטח מים של כ-120 דונם, והוא אחד מנמלי הים הגדולים והחשובים ביותר בגרמניה.
רחוב Bahnhofstraße אשר מחובר לתחנת הרכבת הראשית של העיר הוא רחוב הקניות הגדול והחשוב ביותר בחבל הרוהר ואחד מ-30 רחובות הקניות הפופולריים ביותר בגרמניה.
בעיר פועלים שלושה קווים של רכבת חשמלית, קו אחד של הרכבת הקלה וכ-50 קווים של אוטובוסים.
לגלזנקירכן 51 בתי ספר יסודיים (36 בתי ספר ציבוריים-חילוניים, 12 קתוליים, 3 פרוטסטנטים), ו-25 בתי-ספר תיכון.
במכללה של גלזנקירכן Gachenkirchen Fachhochschule, אשר נוסדה בשנת 1992, מלמדים את מקצועות כלכלה, מדעי המחשב, הנדסת פיזיקה, הנדסת חשמל, הנדסת מכונות והנדסת אספקה וסילוק.
בעיר ישנו Volkshochschule לחינוך מבוגרים כמו כן שלושה סניפים של ספרייה עירונית.
המכון לתשתית תת-קרקעיות, שנוסד ב-1994 ומשויך לאוניברסיטת רוהר בוכום, מספק מגוון רחב של שירותי מחקר, הסמכה ושירותי ייעוץ.
פארק המדע שהוקם בשנת 1995 מספק דרך לבנייה מחדש של הכלכלה המקומית מענפי פחם ופלדה לאנרגיה סולארית וניהול פרויקטים.
בגלזנקירכן שישה מוזיאונים, כשהגדול הוא "המוזיאון לאומנות של גלזנקירכן" (Kunstmuseum Gelsenkirchen) אשר ממוקם במרכז רובע בואר.
המוזיאון נפתח בשנת 1984 לאחר שנתיים של בנייה.
אוסף המוזיאון כולל כ-1,300 יצירות של מודרניזם קלאסי, קונסטרוקטיביזם, קינטיקה ואמנות עכשווית, וכמו כן אוסף ציורים של הצייר אנטון סטנקובסקי.
בכל שנה מתקיימות בין שש לשמונה תערוכות מתחלפות.
"תיאטרון המוזיקה" שבגלזנקירכן נחשב לאחד מבנייני התיאטרון החשובים ביותר בתקופה שלאחר המלחמה.
בחסותו של האדריכל ומתכנן העיר ורנר רונאו נבנה קומפלקס בן שני מקומות, הכוללים אולם גדול הכולל 2504 מקומות ישיבה ואולם קטן עם 336 מושבים.
התיאטרון נפתח ב-15 בדצמבר 1959 לאחר 41 חודשי בנייה, והוא מארח מאז אופרות, מחזות זמר, סימפוניות והופעות בלט.
מנהל הכללי של התיאטרון הוא מיכאל שולץ מאז 2008. בנוסף ישנם בעיר עוד 5 תיאטראות, כולל "בית הפילהרמונית החדשה של וסטפאליה" אשר נפתח בשנת 1996.
בגלזנקירכן ממוקם אחד הגנים הזואולוגיים המודרניים ביותר בגרמניה- ZOOM Erlebniswelt Gelsenkirchen .
גלוריה מארי סטיינם היא פמיניסטית, עיתונאית ופעילת זכויות אדם ממוצא יהודי.
סטיינם נחשבת מנהיגה ודוברת התנועה הפמיניסטית האמריקאית החל מסוף שנות השישים.
היא הייתה מעורבת ביוזמות ובארגונים פמיניסטיים רבים.
סטיינם כתבה טורים ב"מגזין ניו יורק", ובעיתונים נוספים, והייתה שותפה מייסדת של "מגזין Ms.".
ב-2013 עוטרה במדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
סטיינם נולדה בעיר טולדו שבאוהיו, ארצות הברית.
אמה רות נונוילר היא נוצרייה-פרסביטריאנית ממוצא גרמני וסקוטי.
אביה ליאו הוא יהודי, בנם של מהגרים מגרמניה ומפולין, היה סוחר עתיקות נודד (עם קרוואן שאליו הצטרפה משפחתו).
סבתה מצד האב, פאולין פרלמוטר סטיינם, הייתה יושבת הראש ועדת החינוך של אגודת הנשים הסופרג'יסטיות הלאומית , נציגה במועצת הנשים הבינלאומית ב-1908, והאישה הראשונה שנבחרה לוועדת החינוך בטולדו ובתה של החזן היימן הירש פרלמוטר מאיכנהאוזן.
משפחת סטיינם התגוררה והתניידה בקרון, שממנו ביצע ליאו סטיינם את עבודתו כסוחר עתיקות נודד.
לפני שסטיינם נולדה, אמה רות, שהייתה אז בת 34, עברה אירוע נפשי קשה שהותיר אותה עם יכולות תפקוד נמוכות.
היא יצאה ונכנסה ממוסדות פסיכיאטריים.
המשפחה התפצלה ב-1944, כשסטיינם הייתה בת 10, אביה נסע לקליפורניה כדי למצוא עבודה, בעוד היא ואמה המשיכו לחיות יחד בטולדו אוהיו.
סטיינם לא למדה בצורה מסודרת בבית ספר יסודי עד שהייתה בת 11. הוריה התגרשו בעקבות מחלתה של אמה, וסטיינם טיפלה באמה וסייעה לתמוך במשפחתה, כשאמה התקשתה למצוא עבודה קבועה.
בספרה, Outrageous Acts and Everyday Rebellions, היא מתארת את הקשיים שעמן התמודדה אמה, כמרכיב מרכזי בהבנתה עוולות חברתיות.
סטיינם סיימה את לימודי התיכון בוושינגטון די.
לאחר שעברה לגור עם אחותה הגדולה סוזן סטיינם פטץ'.
היא סיימה תואר ראשון במכללת סמית', מכללה פרטית לנשים.
היא מימנה את הלימודים בעצמה ובסיוע מלגות.
לאחר סיום הלימודים, נסעה סטיינם להודו כמלגאית (Chester Bowles Asian), לשנתיים.
לאחר שהמלגה הסתיימה היא נשארה בהודו וכתבה עבור עיתונים מקומיים.
בין השנים 1958–1962 עבדה סטיינם במשרה מלאה במכון המחקר העצמאי Independent Research Service שמומן על ידי תורם אנונימי.
בדיעבד, התברר שתורם זה היה ה-CIA.
במסגרת מרכז המחקר נשלחו צעירים אמריקאים לפסטיבלים בינלאומיים, כדי להציג את הערכים הדמוקרטיים האמריקאים באור חיובי, לעומת התפיסה הקומוניסטית הסובייטית.
בשנת 1975 הואשמה סטיינם על ידי ארגונים סוציאליסטיים וסוציאל-דמוקרטיים כי היא עדיין עובדת בחשאי עבור ה-CIA, וסטיינם הכחישה זאת.
ב-1960 החלה סטיינם לעבוד כעיתונאית האישה הראשונה במגזין הסאטירי Help!, אשר עד אז כתבו בו רק גברים.
סטיינם החלה את עבודתה כעיתונאית בראיונות עם ידוענים ואז הוטל עליה לכסות את מרוצו לנשיאות של ג'ורג' מקגוורן, דבר שהוביל למשרה במגזין "ניו יורק".
במאמרה מ-1962 בכתב העת "אסקווייר" דנה סטיינם אודות הדרך לפיה נשים מאולצות לבחור בין קריירה לנישואים, מאמר שקדם לספרה של בטי פרידן "המסתורין הנשי" שראה אור שנה לאחר מכן.
ב-1963, בעת שעבדה במגזין show, לצורך הכנת כתבה, סטיינם הועסקה כשפנפנת פלייבוי במועדון פלייבוי בניו יורק.
המאמר, שפורסם בשם "סיפורה של שפנפנה", וכלל שני חלקים ונכתב בצורת יומן, תיאר את היחס לנשים במועדונים הללו וכלל תמונה של סטיינם במדי המועדון.
סטיינם כתבה שהיא גאה בעבודת התחקיר שעשתה ובפרסום תנאי העבודה הנצלניים של הנשים במועדון ובמיוחד חשיפת הדרישות לשירותי מין, אשר היו על גבול החוקיים.
עם זאת, במשך תקופה קצרה לאחר פרסום המאמר, סטיינם התקשתה לקבל תחקירים נוספים; לדבריה, זה היה "כי עכשיו הפכתי להיות שפנפנה - וזה לא משנה מה הסיבה לכך".
סטיינם עבדה בכתיבה לתוכנית הסאטירית "זה היה השבוע שהיה" (That Was The Week That Was) ב-NBC וכתבה במגזין ניו יורק.
באפריל 1969, סטיינם פרסמה במגזין ניו יורק מאמר בשם "אחרי הכח השחור, שחרור האישה" שהביא לה פרסום לאומי כמנהיגה פמיניסטית.
במאמר היא פנתה לגברים והסבירה מדוע הם לא צריכים לפחד מתנועת הנשים.
ב-1972 היא ייסדה את המגזין הפמיניסטי "Ms." עם דורותי פיטמן יוז; מיז' התחיל כמהדורה מיוחדת של מגזין ניו יורק, וקליי פלקר, העורך ועיתונאי של המגזין מימן את הגיליון הראשון.
מהדורת הניסיון הראשונה, שכללה 300,000 עותקים נמכרה בתוך שמונה ימים ו-20,000 מכתבים למערכת.
המגזין נמכר לקרן הרוב הפמיניסטי (Feminist Majority Foundation) בשנת 2001; סטיינם נשארה כאחת משש העורכות המייסדות ומכהנת גם במועצה המייעצת לעיתון.
באותה השנה, סטיינם הייתה האישה הראשונה שנאמה במועדון העיתונאית הלאומי, ארגון אמריקאי לעיתונאים ואנשי תקשורת.
ב-1978 פרסמה סטיינם במגזין קוסמופוליטן מאמר בשם, "אם גברים היו מקבלים וסת", שבו היא מתארת עולם דמיוני בו גברים מדממים פעם בחודש במקום נשים.
היא מסכמת במאמר כי בעולם כזה, הווסת הייתה הופכת למקור של כבוד בשעה שגברים היו המשווים את הסבל היחסי שלהם, ולא מקור לבושה כפי שווסת היא לנשים.
סטיינם הפכה פעילה פוליטית בתנועה הפמיניסטית ונדמה היה כי כלי התקשורת מתייחסים אל סטיינם כמנהיגה פמיניסטית רבגונית.
סטיינם הביאה פמיניסטיות ידועות אחרות לקדמת הבימה וחרשה את הארץ לאורכה ולרוחבה בצוותא עם עורכת הדין פלורנס ריי "פלו" קנדי.
ב-1971 הייתה מייסדת שותפה של הוועידה הלאומית הפוליטית לנשים כמו גם את "ברית הנשים הפעילות".
ב-1972 היא סייעה לייסד את כתב העת הפמיניסטי "מיז" וכתבה עבור המגזין עד למכירתו ב-1987. ב-1991 ייסדה את כתב העת Choise USA, אשר נרכש על ידי התאחדות הרוב הפמיניסטית ב-2001. סטיינם נותרה בראש התורן כאחת משש העורכות מייסדות ושירתה במועצה המייעצת.
בניגוד לסברה הרווחת, סטיינם לא טבעה את מטבע הלשון "אשה זקוקה לגבר כפי שדג זקוק לאופניים", אלא אירינה דאן טבעה אותה.
סטיינם הייתה ב-1974 מייסדת שותפה של קואליציית איגוד העבודה לנשים, והשתתפה בוועידה הלאומית לנשים ביוסטון שבטקסס ב-1977. היא נהייתה עורכת מייעצת של המגזין מיז כשהוא הוחיה ב-1991, והיא הוכנסה להיכל התהילה לנשים הלאומי ב-1993.
במאמר ב"ניו יורק טיימס" מ-1998 חיוותה סטיינם דעתה על שימוע ההדחה לביל קלינטון.
היא סירבה לגנות את קלינטון על יחסיו עם מוניקה לווינסקי, ונתנה פרשנות מקלה להאשמות של פאולה ג'ונס שקלינטון הטריד אותה מינית שכיהן כמושל ארקנסו.
ביקורת על עמדותיה של סטיינם הופיעו בטיימס עצמו ובעיתונים נוספים.
כעשור לאחר פרסום המאמר שנשאלה סטיינם האם היא מתחרטת על המאמר שכתבה היא השיבה שלא הייתה מגנה על קלינטון בצורה כה נמרצת אך היא סירבה להתנצל או להביע חרטה על המסה השנויה במחלוקת, אך ציינה שהיא כנראה "לא הייתה כותבת את אותו הדבר עכשיו".
ב-1970 כשארגון NOW החזיר לסדר היום הציבורי בארצות הברית את התיקון לשוויון זכויות בחוקת ארצות הברית, סטיינם העידה בפני ועדת המשפט של הסנאט של ארצות הברית בעד התיקון.
ב־10 ביולי 1971 סטיינם, בלה אבצוג, בטי פרידן, שירלי צ'יזהולם ומירלי אוורס-ויליאמס ועוד כ-300 נשים שהקימו את הקואליציה הפוליטית הלאומית של נשים (NWPC).
הקואליציה שמה לעצמה למטרה לגייס להכשיר ולתמוך בנשים השואפות להיבחר לתפקידים ציבוריים ופוליטיים בארצות הברית.
כשותפה מייסדת בקואליציה, היא נשאה נאום באירוע בשם "קריאה לנשות אמריקה" שהפך לטקסט מכונן:
בשנת 1977, סטיינם הייתה מהתומכות הראשונות במכון נשים לחופש העיתונות (WIFP).
ארגון ללא מטרת רווח הפועל לשלב נשים בתקשורת באמצעות מחקר, חינוך ופעילות ציבורית.
ב-1984 נעצרה סטיינם יחד עם מספר מחברי קונגרס ופעילי זכויות אדם, על ידי שוטר סמוי, ליד שגרירות דרום אפריקה בארצות הברית בשעה שמחו על האפרטהייד בדרום אפריקה.
בתחילת מלחמת המפרץ, בשנת 1991, סטיינם, יחד עם הפמיניסטיות רובין מורגן וקייט מילט, התנגדו בפומבי לפלישה למזרח התיכון וטענו כי המטרה לכאורה של "הגנה על הדמוקרטיה" היא העמדת פנים.
במכתב לעורך הניו יורק טיימס הן כתבו: "כפמיניסטיות אנחנו כותבות, אנו מתנגדות לכל מלחמה במפרץ הפרסי, שבה צעירים וצעירות משליכים את חייהם בתבערה שמחירה דם ודולרים שיש למנוע אותה.
אנחנו זוכרות את [מלחמת] וייטנאם.
אנו זוכרות שארצות הברית חימשה את סדאם חוסיין ולא התערבה במהלך בטבח הכורדים באמצעות לוחמה כימית".
בשנת 2005, סטיינם, ג'יין פונדה ורובין מורגן ייסד את מרכז מדיה לנשים (Women's Media Center), הפועל כדי להגדיל את הנראות של נשים בתקשורת.
ב-2005 הופיעה סטיינם בסרטה התעודי של ג'ניפר באומגרדנר וגילאין אולדריץ בשם "הייתה לי הפלה".
בסרט תיארה סטיינם את ההפלה שהיא עברה כאישה צעירה בלונדון, שם התגוררה למשך זמן קצר, טרם לימודיה בהודו.
סטיינם הייתה גם חברה בתנועה הסוציאל-דמוקרטית של אמריקה, וחברה בוועדה המייעצת של Women's Voice ו-Women's Vote.
ב-2014 התארחה בתפקיד עצמה בסדרת הדרמה-המשפטית "האישה הטובה", בעונה 6, פרק 3.
ב-1986 אובחנה סטיינם בסרטן השד וב-1994 היא אובחנה עם תסמונת העצב המשולש.
ב-3 בספטמבר 2000, בהיותה בת 66, נישאה סטיינם לדייוויד בייל , אביו של השחקן האנגלי זוכה פרס האוסקר, כריסטיאן בייל.
החתונה נערכה בביתה של חברתה וילמה מנקילר, שהייתה לפני כן הצ'יף האישה הראשונה של שבט צ'רוקי.
הזוג היה נשוי במשך כשלוש שנים, עד למותו של בעלה דייוויד בייל מגידול בראשו, ב-30 בדצמבר 2003, בגיל 62.
רשימה חלקית של הפרסים וההוקרות שסטיינם קבלה:
1993: היכל התהילה הלאומי לנשים
1995: פרס ארגון הסופרים של האומות המאוחדות
2010: מדליית רדקליף, מכון רדקליף ללימודים מתקדמים בהרווארד
2012: הומניסטית השנה מהאיגוד ההומניסטי האמריקני
2014: פרס מטעם פדרציית הנשים של ניו יורק
2015: פרס דייטון לספרות שלום
המשורר והזמר הקנדי דייוויד אשר (David Usher), כתב שיר בשם "Love Will Save the Day" שכלל sound bites מנאומיה של סטיינם.
פתיחת השיר מכילה את הצהרתה כי "זוהי באמת מהפכה", והסיום נקטע בהינתן הציטוט "אנו מדברים על חברה שבה לא יהיו שום תפקידים אחרים מאשר אלו שנבחרו או אלו שמשתכרים עבורם, אנו באמת מדברים על הומניזם".
גם בקרדיטים לסרט "ונדטה" מוזכר נאום אחרון זה.
גלות הצ'רקסים או רצח העם הצ'רקסי (Tsitsekun) היה ניסיון ההכחדה המכוון והשיטתי של האוכלוסייה הצ'רקסית על ידי האימפריה הרוסית בתום המלחמה הרוסית-צ'רקסית.
על פי ההערכות יותר ממיליון צ'רקסים נספו בין השנים 1860–1864. רצח העם הצ'רקסי, נחשב על ידי היסטוריונים שונים כמסע הטיהור האתני הגדול הראשון שקרה בעידן התעשייתי של המאה ה-19.
הצ'רקסים הם קבוצת שבטים שישבה בעבר באזור גאוגרפי נרחב בצפון הקווקז וחלקה תרבות, היסטוריה ושפה משותפות.
הצ'רקסים לא היו חלק מישות פוליטית אחידה כמעט מעולם, וגם הנהגתו הפנימית של כל שבט הייתה לרוב מבוזרת.
הסברות הרווחות גורסות שמוצאם של השבטים הצ'רקסיים מהעם החאתי שהתקיים באזור טורקיה באלף השלישי לפנה"ס והיגר לצפון הקווקז בעקבות כיבוש החתים.
בתקופה מאוחרת יותר קיימו הצ'רקסים הקדומים קשרים פוליטיים ומסחריים עם היוונים והרומאים.
המונח "צ'רקסים" ניתן להם כנראה על ידי המונגולים שפלשו לשטחם במאה ה-13, ומשמעותו במונגולית "חוסם דרך" (ג'רקס).
הרוסים אימצו את השם מאוחר יותר.
בדגל הצ'רקסי מופיעים שנים עשר כוכבים, המציינים שנים עשר שבטים, אך בפועל קיימים יותר משנים עשר שבטים צ'רקסים.
אדיגיאה שכונתה צ'רקסיה על ידי שכנותיה השתרעה על שטח נרחב בצפון מערב הקווקז: גבולה המערבי היה ים אזוב; אסטרחן וצ'צ'ניה גבלו בה במזרח; מצפון גבולה היה נהר הקובאן, הנהר הגדול ביותר שמתנקז מהרי הקווקז האדיגים; מדרום – אבחזיה, גאורגיה ודאגסטן; ומדרום-מזרח תחם אותה חוף הים השחור.
מרכיב השטח המרכזי ביותר להבנת חבל הארץ ויושביו הוא רכס הרי הקווקז שמתחיל להתרומם בשטחה של צ'רקסיה ותופס את רוב החצי המערבי שלה.
המשקעים בהרי הקווקז, ובאזור זה במיוחד, רבים מאוד.
אופיו הררי והקור העז השורר בו רוב השנה מקשים על היושבים בו לגדל תוצרת חקלאית, על כן החקלאות נחשבה אלמנט מקודש לבעליה, וחלק גדול מהפרנסה הגיע מרעיית צאן ובקר.
צ'רקסיה הייתה מחולקת לצ'רקסיה המזרחית, או קבארדה, שבה ישב שבט הקַבַּרְתָאי ולצ'רקסיה המערבית, שבה ישבו שאר השבטים.
אורח החיים בהרי הקווקז הוביל את העם הצ'רקסי ליצור תרבות המאופיינת בכללים נוקשים, שבה ציות למבוגרים וכבוד עצמי נחשבים מקודשים ובה בעת השלטון חופשי ומבוזר, וזאת על מנת לאפשר לקבוצות חברתיות קטנות לשרוד במקומות מבודדים.
בצ'רקסיה פשיטוֹת ופלישוֹת היו חלק בלתי נפרד מהחיים: אומות וצבאות פלשו אליה במטרה לכבוש שטחים ונקודות אסטרטגיות.
שבטים וחמולות תקפו ופלשו במטרה להשיג ממון ואמצעי מחיה.
תנאי חיים אלו דרשו מאנשי ההרים להתאים את אורחות חייהם: הכפר הצ'רקסי הורכב מקבוצת בתים הבנויים בצפיפות מעץ וקש, והוסווה לרוב בעלים וענפים כדי להטעות את האויב.
כך היה אפשר להעביר מידע במהירות ובקלות במקרה של מתקפת פתע.
היחס לאזור המגורים היה רופף: כפרים היו ננטשים בנקל עם הגיע איום ונבנו במקום בטוח יותר עד יעבור זעם.
למעשה התרבות הצ'רקסית כולה הייתה תרבות של לוחמים: כל ילד וילדה אומנו וחונכו מגיל צעיר להיות לוחמים, וכל גינוני החיים הותאמו למוכנות לתקיפה.
את תקופת הלחימה ניתן לחלק לשלושה פרקי זמן כרונולוגיים: התקופה הראשונה, החל מ-1763, שבמסגרתה החלה הפלישה וההיאחזות הרוסית בקווקז; התקופה השנייה, שבמסגרתה הושלם כיבוש מזרח הקווקז והפלישה למערב הקווקז; והתקופה השלישית, החל מ-1822, שהסתיימה בכיבוש הקווקז, הגליית העמים המתנגדים תוך כדי ביצוע טיהור אתני.
ב-1763 החלו הרוסים לבצר את הערים שישבו במזרח הקווקז.
ב-21 באוגוסט 1765 קרא הגנרל הרוסי דה-מדם לתושבי הקווקז לקבל את מרותה של הצארות הרוסית.
הלחימה התגברה ונעשו ניסיונות רוסיים לבצע מספר פלישות תחת הנהגתו של הגנרל יאקובי.
ב-29 בספטמבר 1779 תקפו הרוסים את קברדיה.
ב־1804 התאחדו הקברדינים יחד עם עמים קווקזים נוספים (בין היתר הבלקרים, האינגושטים, הקאראצ'ים, האוסטים, הצ'צ'נים והאבזינים) בלחימתם מול הרוסים.
ההתנגדות המשותפת הצליחה להדוף את הכוחות הפולשים ואף לאיים על מבצר קיסלובודסק.
על אף הלחימה, המשיכו הרוסים לנסות ולהשפיע על הנסיכים הקברדינים שאיתם ניהלו יחסים לאורך שנים.
למרות הלחימה עזה, הצליחו הרוסים להשלים את כיבוש מזרח הקווקז.
הגנרל הרוסי סטאל הוביל את ההתקפות על מערב הקווקז ב-1819. ב-1820 החלו הרוסים ליישב את האזור במתיישבים, ברובם קוזאקים הנאמנים לרוסים, ובמקביל הרוסים עסקו בניסיונות להפריד ולמשול בעמי האזור.
עם הפלישה למערב הקווקז החלו הטורקים להתערב בלחימה ותמכו בלוחמים הקווקזים.
הרוסים החלו להתבצר ולחזק את כוחם באזור ובנו מספר קווי הגנה וקרבות התרחשו במישורי קובאן.
עם המשך הפלישה הרוסית, הלוחמים הצ'רקסים החלו לקבל אספקה מהעות'מאנים ומהאנגלים.
ב-1837 החלו הרוסים בפלישות מהים.
בהובלתו של האדמירל אסמונט ובסיוע כוחות קרקעיים של הגנרל וולכובסקי, נבנה מבצר קייפ אדלר.
ב-1813 נחתו הכוחות הרוסיים בסוצ'י ובטואפסי.
למרות אבדות כבדות, הצליחו הכוחות הרוסים לנחות ולבסס את שליטתם לאורך החוף.
ב-1840 הצליחו הלוחמים הצ'רקסים לכבוש ולהשמיד את מבצר לרוב.
הכיבוש המוצלח הפיח תקווה בקרב הלוחמים הצ'רקסים שכבשו גם את מבצר וליאמינובסקי ותקפו את מבצר מיכיילובסקי.
ב-1857 כתב דמיטרי מליוטין, מפקד בצבא הרוסי שהיה מקורב למפקד הקווקז, אלכסנדר בריאטינסקי, מזכר שכותרתו .
במזכר גורס מליוטין שיש שתי דרכים לכבוש שטח: להכניע את האוכלוסייה המקומית ולהופכה לנאמנה לשלטון או להחליף אותה באוכלוסייה אחרת הנאמנה מראש.
לשיטתו, הדרך הראשונה לא הייתה אפשרית במקרה של העם הצ'רקסי כיוון שאופיו אנרכי מדי, ולעולם לא יסכים להיות כפוף למשטר אחיד.
הוועדה שדנה בתוכנית התנגדה לאמצעים אלו בתוקף בטענה שתוכנית כזאת משמעותה היא השמדת העם הצ'רקסי, שכן קשריו של העם לארץ יביאו לכך שחבריו יעדיפו למות מאשר להתפנות.
מספר מסמכים מעידים על כוונותיהם האמיתיות של מליוטין ובריאטיסנקי: מליוטין נשא איתו מזכר משנת 1863 שבו גרס ש"אם אי אפשר להכניע את הצ'רקסים, יש להשמידם".
במכתב ששלח בריאטינסקי למליוטין בנובמבר של אותה השנה נכתב: .
ב-1860, בישיבה של מפקדי הקווקז, הוסכם על תוכנית היישוב מחדש.
יבדוקימוב שהיה קרוב בדעותיו לבריאטינסקי הוביל את התוכנית, ובריאטינסקי ומליוטין תמכו בה.
היחיד שהתנגד לה, ותמך בסיפוח על בסיס קניית הנאמנות הצ'רקסית במקום מלחמה, היה הגנרל גרגורי פיליפסון, ראש המטה של הקווקז.
יבדוקימוב נבחר להיות המפקד המבצע של התוכנית.
ב-16 במאי 1861 מונה מליוטין לשר המלחמה במקום שר המלחמה הקודם שהתנגד לרעיונותיהם של מליוטין ובריאטינסקי.
באותה השנה החליף בריאטינסקי את פיליפסון, שהציע סיפוח באמצעים אזרחיים, במפקד בשם קראטסוב.
כך הודחו מתנגדי התוכנית לטובת תומכיה.
עתה לא נשאר איש בעמדת כוח שיתנגד להשמדה.
גם כאשר הייתה בידיהם השליטה בתוכנית הכיבוש, נזהרו מפקדי הקווקז בניסוחיהם, והסתירו את כוונותיהם האמיתיות: התוכנית גרסה שהצ'רקסים יוכלו לבחור אם יקבלו עליהם את מרותה של רוסיה ולהגר צפונה מהקובאן למקום שהרוסים יבחרו, או להיות מגורשים לטורקיה.
בפועל קיימות מספר עדויות שיבדוקימוב תכנן מלכתחילה להחיל את הגירוש בכוח לטורקיה גם על שבטים שייכנעו.
כך אכן קרה עם הבֵּיסְלָנִים, האָבְּדזָאח, החָאתִיקוָּאי וקבוצות נוספות.
ב-10 במאי 1862 אישר הצאר אלכסנדר השני את התוכנית של מפקדי הקווקז.
בפועל לא המתינו האחרונים לאישור, והחלו לפעול מיד אחרי החלטת הפיקוד בשנת 1860. כך יצאה רוסיה לחלק האחרון במלחמה: רצח הצ'רקסים וגירושם מאדמות הקווקז.
בשנת 1859 החלו הרוסים בכיבוש המעוזים הצ'רקסיים, ואף כי הושגה הפסקת אש עם חלק מהשבטים, נמשכה התקיפה.
עד 1860 כבר נכנעו רבים מהשבטים הפריפריאליים וקיבלו רשות להישאר בשטחם.
למרות זאת, נמשך הכיבוש הרוסי והעמיק לתוך צ'רקסיה.
בעקבות הפרות הסכמי הכניעה הוקמה ב-25 ביוני 1861 ממשלה רשמית לכל הצ'רקסים שעסקה בניסיון לאחד את הצ'רקסים, ובשליחת בקשות עזרה לאומות העולם.
בניגוד להבטחות הרבות מצד הבריטים, שום עזרה כזאת לא נשלחה.