tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נתבונן על הגמישות הנקודתית בין התפוקה () לבין בנקודה , כלומר נתבונן על בנקודה :
אם הגמישות גדולה מ-1 () - פונקציית הייצור מקיימת תשואה עולה לגודל בנקודה .
אם הגמישות קטנה מ-1 () - פונקציית הייצור מקיימת תשואה יורדת לגודל בנקודה .
אם הגמישות שווה ל-1 () - פונקציית הייצור מקיימת תשואה קבועה לגודל בנקודה .
פונקציית ייצור המקיימת תשואה עולה (יורדת) לגודל באופן נקודתי עבור כל נקודה בתחום הגדרתה, בהכרח מקיימת תשואה עולה (יורדת) לגודל בכל תחום הגדרתה.
ביחס למושגים אחרים בתורת היצרן
יתרון לגודל וחיסרון לגודל הם מונחים המקבילים לתשואה עולה או יורדת לגודל בהתאמה, אם כי הם אינם זהים להם בהגדרה.
יתרון או חיסרון לגודל משווים את שיעור השינוי בתפוקה ביחס לשיעור השינוי בהוצאות, ולכן הם תלויים בין היתר במחירי התשומות, בניגוד לתשואה לגודל שאינה תלויה בהם.
מאמרים אקדמיים שפורסמו במהלך השנים הוכיחו שבהינתן שמחירי התשומות הם קבועים, קיים בפועל קשר הדוק בין יתרון לגודל לבין תשואה לגודל:
הוכח שבנקודת ייצור מסוימת (כלומר, עבור כמויות מסוימות מדויקות של תשומות) מתקיימת תשואה עולה לגודל אם-ורק-אם מתקיים יתרון לגודל, ובאופן דומה הוכח לגבי תשואה יורדת לגודל וחיסרון לגודל.
הוכח שאם בין שתי נקודות ייצור (שתי כמויות של תשומות, שכל אחת מהן מייצגת את האופציה הזולה ביותר לייצור הכמות המיוצרת) מתקיימת תכונת יתרון (חיסרון) לגודל, בהכרח פונקציית הייצור מקיימת תשואה עולה (יורדת) לגודל בחלק מתחום הגדרתה.
עם זאת, בהינתן שמחירי התשומות אינם קבועים, אלא לפירמה יש השפעה עליהם (ייתכן שעקב עלייה בביקוש, בחירת הפירמה לרכוש כמות גדולה יותר תגרום לעלייה במחירם, או ייתכן שדווקא אם היא תרכוש כמות גדולה היא תוכל לקבל הנחת כמות) - הקשר בין שני המושגים כבר אינו כל כך הדוק.
תשואה עולה או קבועה לגודל אינה עומדת בסתירה לתפוקה שולית פוחתת; זאת משום שתפוקה שולית פוחתת מתייחסת לשינוי בכמות של תשומה (גורם ייצור) אחת בעוד האחרות נשארות קבועות, בעוד התשואה לגודל נבדקת על ידי שינוי כמויות כל התשומות ביחד באותו שיעור.
למשל, בדוגמה ב לעיל, אם , אבל ו-, אז מתקיימת תשואה עולה לגודל על אף שעבור כל אחת משתי התשומות מתקיימת תפוקה שולית פוחתת.
מצד שני, אם עבור כל אחת מהתשומות התפוקה השולית היא עולה בכל תחום הגדרתה, בהכרח מתקיימת תשואה עולה לגודל.
תשבו כעין תדורו הוא כלל הלכתי לפיו מצוות הישיבה בסוכה צריכה להתקיים באופן מקביל לנוהג המקובל בעת מגורי האדם בביתו הקבוע.
משמעות הכלל נוגעת לדרך קיום מצוות אכילה בסוכה, שינה בסוכה ומעשים שונים אחרים שבשגרה, שדרך קיומם בסוכה נגזרת מכלל זה.
מקור דין 'תשבו כעין תדורו' הוא לימוד מהפסוק: , אותו דרשו חכמים: , כלומר כפי שאדם רגיל לדור בביתו, כך ישב בסוכתו.
על פי הכלל 'תשבו כעין תדורו' נעשית בהלכה הבחנה בין ארבעה סוגי פעולות:
דברים שרגילים תמיד לעשות בבית, ואותם חובה לעשות בסוכה.
דברים שבדרך כלל עושים בבית אך לעיתים עושים מחוץ לבית, ואותם ראוי לעשות בסוכה אך אין בזה חובה.
דברים שבדרך כלל עושים מחוץ לבית, ואותם מותר לעשות מחוץ לסוכה.
דברים מאוסים או בזויים כהתפנות או שטיפת כלים משאריות האוכל, שאותם אין לעשות בסוכה כלל.
בתלמוד הבבלי במסכת סוכה מבואר שכדרך שאדם אוכל סעודת קבע בביתו, כך יש לאכול את סעודות הקבע בחג הסוכות - בסוכה.
אך אכילה ארעית שאדם אוכל לעיתים מחוץ לביתו, רשאי לאכול גם בחג הסוכות מחוץ לסוכה.
ישנה מחלוקת אמוראים מהי סעודת קבע ומהי סעודת ארעי.
להלכה נפסק שסעודת ארעי היא אכילת דבר מאפה כשיעור של עד כביצה.
דין נוסף המבואר במסכת סוכה הוא דין השינה.
היות שבשאר ימות השנה אדם אינו רגיל לישון מחוץ לביתו ברשות הרבים, כך אין לישון מחוץ לסוכה.
אמנם כיוון ש'אין קבע לשינה', וגם שינה מועטה לעיתים מרווה את האדם ומפיגה את העייפות, גם שינת ארעי אסורה מחוץ לסוכה.
תפילה במניין דרכה להיעשות בכל השונה בבית הכנסת, ולכן גם בחג הסוכות מתפללים בבית הכנסת ולא בסוכה.
וכן שיעורי תורה הנלמדים בבית הכנסת ובבית המדרש, מותר לקיימם בבית הכנסת או בבית המדרש כפי הרגילות בכל השנה.
על פי ההלכה, היחס לסוכה צריך להיות כאל החדר המכובד שבביתו של אדם.
לכן תשמישים בזויים אין לעשות בסוכה, כגון להתפנות או אף לשטוף כלים.
אמנם תשמיש המיטה מותר בסוכה, אם ניתן לעשותו באופן מוצנע.
כמו כן, מבואר בתלמוד שכלי אוכל שסיימו להשתמש בהם בסעודה, יש לפנותם בהקדם מן הסוכה, כיוון שהישארותם בה עם שאריות האוכל שבהם נחשבת לגנאי.
אך כלי שתייה מותר להשאיר בסוכה כיוון שאינם מאוסים.
דינים נוספים הנלמדים מכלל זה
שהייה בסוכה ושימוש בכלים ומצעים נאים
בברייתא במסכת סוכה מובא שעיקר ישיבתו של האדם במשך שבעת ימי חג הסוכות צריכה להיות בסוכה, ועל כן עליו להכניס אליה את כליו היפים:
קביעת שתי סעודות קבע בסוכה מדי יום
במשנה במסכת סוכה מובאת מחלוקת בין התנא רבי אליעזר לחכמים.
לדעת רבי אליעזר, חובה לאכול שתי סעודות בסוכה בכל יום מימי חג הסוכות, ובסך הכל חובה לאכול ארבע עשרה סעודות בסוכה.
חכמים חולקים על רבי אליעזר וסוברים שאין חובה כזו, ומלבד החובה הכללית לאכול סעודה ביום טוב, אין חובה לקבוע סעודה בסוכה, ומי שרוצה להסתפק באכילת פירות וירקות מחוץ לסוכה, רשאי.
בתלמוד הבבלי מבואר שמחלוקתם נעוצה בהבנת הדרשה 'תשבו כעין תדורו'.
לדעת רבי אליעזר כשם אדם רגיל לסעוד בביתו שתי סעודות ביום, אחת בבוקר ואחת בערב, כך ישנה חובה לאכול בכל יום מימי הסוכות שתי סעודות, בבוקר ובערב.
ודעת חכמים, כשם שבביתו אדם יכול להחליט אם רוצה לאכול סעודת קבע או לא, כך גם בסוכה הוא רשאי לבחור אם רוצה לקבוע סעודה ולאוכלה בסוכה, או לאכול אכילת ארעי מחוצה לה.
להלכה נפסק כדעת חכמים, אך יש אומרים שישנו הידור לקיים את דברי רבי אליעזר ולאכול שתי סעודות קבע בסוכה בכל יום מימי חג הסוכות.
כנגזרת נוספת של הכלל 'תשבו כעין תדורו', בארו חכמים בתלמוד הבבלי שהמצטער מהשהייה בסוכה פטור מן הישיבה בה.
שכשם שאדם הסובל משהות בביתו, מוצא לעצמו מקום חלופי זמני עד שיחלוף גורם הצער, כך אדם הסובל מן השהות בסוכה, פטור מלשהות בה ורשאי לשהות בביתו עד חלוף גורם הצער שבסוכה.
פטור זה קיים רק בהינתן שמעבר מהסוכה לבית יפטור את האדם מן הצער, אך אם בביתו ימשיך לסבול אותו הצער, אלא שייהנה מן התנאים המשופרים של הבית ביחס לסוכה, אינו נפטר מחובת הישיבה בסוכה.
למשל, אדם שסובל מיתושים בסוכה ובבית, אלא שבסוכה הוא סובל יותר היות שהתנאים בסוכה מלכתחילה פחות נוחים, אינו נפטר בשל כך מן הישיבה בסוכה.
אך אם בסוכה הוא סובל מאוד מן היתושים, ובביתו ירווח לו מהם, הוא פטור.
ובלבד שעשה כל שביכולתו למנוע הימצאות יתושים בסוכתו, ולא התרשל ובנה מלכתחילה את סוכתו בסמוך למאגר מים המהווה מקור פורה ליתושים.
תשאלו את ויקטור היא סדרת טלוויזיה מונפשת צרפתית בת 26 פרקים ו-5 קטעים בכל פרק, אשר שודרה בשנת 1996.
הסדרה הופקה על ידי חברות Saban International Paris ו-Saban Entertainment ושודרה במקור בערוץ France 3 בצרפת ובכל שאר אירופה בערוץ Fox Kids.
בישראל הסדרה שודרה בשנת 1998 בדיבוב עברי בערוץ הילדים (כשמציגים כל קטע בנפרד) ובשנת 2001 בערוץ Fox Kids (כשהוצגו כל הפרקים במלואם).
בתחילת כל פרק ויקטור מספר על מה כל אחד מבני משפחתו יראו לו במהלך הפרק, אשר מתפצל לחמישה חלקים.
בכל חלק ויקטור שואל שאלה את אחד מבני משפחתו, והם עונים לו על השאלה בדרך מדעית.
לפני סוף כל פרק, מקס שואל את ויקטור "ובכן ויקטור, מה למדת היום?" והוא אומר "המון דברים חשובים" ומספר על כל הדברים שלמד במהלך הפרק.
מקס עונה "נשמע שהיה לך יום גדול" וויקטור עונה גם "נכון, אבל יש לי עוד מלא שאלות לפעם הבאה".
ויקטור (איילת לוין) – תינוק סקרן אשר שואל שאלות ובני המשפחה עוזרים לו.
מקס (חן חגי) – אביו של ויקטור, מכונאי ומתקן העוסק בטכנולוגיה ואלקטרוניקה.
ונילה (אורית אמיר) – אמו של ויקטור, עוסקת בבוטניקה וזואולוגיה.
קוויק וקוואק – הציפורים של ונילה, נוהגים לריב זה עם זה.
ארת'ה (אורנה כץ) – סבתא של ויקטור, עוסקת בגאוגרפיה, גאולוגיה ומטאורולוגיה
בסלט (תומר יוסף) – הדרקון של ארת'ה, בעל מבטא בריטי, חמדן, ויכול לשנות צורה לכל מיני כלי רכב.
מיקרו וסקופו (דור צויגנבום וניר רון) – הדודים של ויקטור, הדמויות הקומיות בסדרה, עוסקים בביולוגיה וגוף האדם.
מיקרו הוא קטן וחכם בעל כובע של בוקר וסקופו הוא גדול ומטורף.
מייטיק (איציק סיידוף) – סבו של ויקטור, עוסק באסטרונומיה והיקום.
זייגו (שי זורניצר) – כלבו של מייטיק.
"תשאל את המים" הוא סינגל של הזמרת הישראלית יובל דיין, שיצא לאור ב-27 בנובמבר 2017, כסינגל ראשון מתוך אלבומה הנושא את אותו השם.
יובל דיין כתבה והלחינה את השיר בעצמה בעקבות שברון לשב שחוותה בעצמה.
השיר עובד והופק בידי גלעד שמואלי.
ב-2 בינואר 2018 שוחרר לסינגל קליפ אשר בוים בידי חן מכלוף.
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב והעניק לו ארבעה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
"תשבור לי ת'לב" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אודיה.
הוא יצא לאור ב-30 בינואר 2022, על ידי חברת התקליטים הליקון ארומה מיוזיק, כסינגל מתוך אלבום האולפן השני שלה, האמת.
השיר נכתב על ידי אודיה והופק על ידי משה בן אברהם ואופק בן יקותיאל.
היא ביצעה אותו בהופעתה הראשונה בקיסריה.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-860 אלף השמעות.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-30 בינואר 2022. הוא נוצר על ידי AVOXVISION, שהכין גם את עטיפת הסינגל.
נכון לאוגוסט 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-5 מיליון צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם30 בינואר2022הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתהליקון ארומה מיוזיק
תשב"ץ קטן (או בשמו המקורי: תשב"ץ) הוא חיבור הלכתי מרבי שמשון בן צדוק (בן המאה ה-13, חי לקראת סוף תקופת בעלי התוספות), תלמידו ומשמשו של מהר"ם מרוטנבורג, שכתב וערך את תוכן הספר מתוך פסיקותיו והנהגותיו של רבו המהר"ם.
החיבור הוא מבין ספרי פוסקי אשכנז המפורסמים, ומובא רבות אצל הפוסקים שאחריו; הוא מהווה גם בסיס להלכות רבות בשולחן ערוך.
השם הוא ראשי תיבות של "תשובת שמשון בן צדוק".
השם "תשב"ץ" מופיע כבר בתוך סימני הספר, ולפי כמה מכתבי היד של החיבור - השם "תשב"ץ" ניתן על ידי המהר"ם עצמו.
השם "תשב"ץ קטן" נועד להבדילו משו"ת רשב"ץ שנכתב על ידי רבי שמעון בן צמח דוראן.
החיבור מכיל פסקים של המהר"ם מרוטנבורג בנושאים שונים, ברוב מהדורות הספר שהודפסו מספר סימניו עומד על 590. בחיבור המקורי היו פחות סימנים; אלו הנוספים מקורם ממקומות שונים.
תפוצתו הרבה הביאה לכך שרבים הוסיפו לשולי כתבי היד הגהות והוספות שונות, ואלו נוספו לתוך החיבור על ידי המעתיקים השונים.
כך גם סדר הסימנים משתנה בין כתבי היד הרבים.
רוב הפסקים נכתבו על ידי רבי שמשון על סמך הנהגות שראה או הלכות ששמע מהמהר"ם, ומעט מהם הם פסקים שנוסחו בידי המהר"ם בעצמו.
החיבור נכתב בתקופת שהייתו של המהר"ם במאסר בטירה המלכותית שבעיר איינזיסהיים .
בספר קיימות הוספות שנכתבו על ידי רבי פרץ מקורביל, בן דורו של המהר"ם, שהוסיף לחיבור הבדלים בין מנהג יהדות צרפת למנהג יהדות אשכנז, וכן הלכות שבהן אין המנהג כמו המהר"ם.
הוספות אלו קיימות בתוך הטקסט של החיבור, והן מאופיינות בתוספת המילה "הג"ה" לפניהן.
לספר קיימות גם הוספות שונות מאוחרות, שזהות מחברן אינה ידועה.
בספר מופיעה מן האמרות המפורסמות של מהר"ם מרוטנבורג, לפיה: .
גודלו של החיבור, שנחשב ביחס לחיבורים אחרים כקטן, הקל על העתקתו, וגרם לתפוצתו הרבה ביהדות אשכנז וביהדות אירופה בכלל.
מספר ההעתקים בכתב יד ששרדו וקיימים כיום עומד על כ-120.
החיבור מוזכר אצל רבי מרדכי בן הלל ("המרדכי"), מתלמידי המהר"ם מרוטנבורג, ועל פי הקבלות ציטוטים נראה כי היה מצוי גם אצל עוד מתלמידי המהר"ם מרוטנבורג.
תפוצתו החלה מיד לאחר חיבורו, והוא מוזכר רבות בדברי גדולי הדור שלאחר חיבורו, כמו בספר כל בו ורבי אורחות חיים (מר"א מלוניל) שמצטטים ממנו רבות.
גם אצל רבי יעקב בן אשר, בספרו ארבעה טורים, הוא מוזכר מספר פעמים.
מלבד העתקי כתבי היד הרבים שהיו לספר תשב"ץ קטן, הוא גם הודפס פעמים רבות ובמהדורות שונות:
מהדורת קרימונה ה'שט"ז (1556) - מהדורת הדפוס הראשונה של החיבור, שהודפסה כ-250 שנה לאחר כתיבתו, בדפוס ויצינצו קונטי.
במהדורה זו (וממנה ואילך) הכיל הספר 590 סימנים.
מהדורת תקע"ו (1816) - מהדורה שהתבססה על מהדורת קרימונה, עם הגהות קלות.
מקום הדפוס הוא ככל הנראה בקאפוסט.
מהדורת לבוב תרי"ח (1858) - הודפסה בבית הדפוס של דוד צבי שרֶנצְל.
מהדורת ורשה תרל"ו (1875) - הודפסה בבית הדפוס של יצחק גולדמן.
במהדורה זו צונזרו מן הספר הסימנים תט"ז (תי"ו) ותי"ז.
כמו כן הסימנים תקי"ב ותקי"ג אוחדו לסימן אחד (תק"י).
כדי להשלים את מספר סימני הספר ל-590, כמו במהדורות שלפניו, הסימנים תקפ"ג ותקפ"ד חולקו לחמישה סימנים (תק"פ–תקפ"ד).
השמטות אלו ואחרים גרמו לשיבוש מספּוּר סימני הספר, בסימנים שבתווך.
שיבושי סימנים אלו המשיכו גם במהדורות הבאות.
במהדורת ורשה גם לא השוו מול המהדורות הראשונות, והמהדירים הכניסו שינויים בספר לפי ראות עיניהם, לשם "תיקון הטעיות".
בשנים שלאחר מכן הודפסה מהדורה נוספת זהה באותה הוצאה, ובהמשך - בשנת תרמ"ב (1881) - הודפסה בוורשה עוד מהדורה המתבססת על מהדורת תרל"ו (לא ידוע בית הדפוס).
מהדורת לוין-אפשטיין - ורשה תרס"ב (1902).
מהדורה זו התבססה על מהדורת ורשה תרל"ו.
מהדורה נוספת יצאה על ידי לוין-אפשטיין בוורשה בשנת תר"ף, שהתבססה על קודמתה משנת תרס"ב.
על בסיס מהדורה זו האחרונה יצאה מהדורה שלישית בהוצאת לוין-אפשטיין, בירושלים תשי"א.
בהמשך הודפסו מהדורות נוספות, הכוללות לרוב פירושים או הערות:
מהדורת ורשה תרס"א - כוללת פירוש "שבעת הנרות" מרבי משה בצלאל לוריא.
הודפסה בבית הדפוס של יעקב זאב אונטרהנדלר.
מהדורת ירושלים תשל"ד - מהדורת צילום של מהדורת ורשה תרס"א, בתוספת כמה השמטות והוספות, הערות רבי ירוחם פישל פערלא, וכן הערות וביאורים (בסוף הכרך הודפס נספח של קונטרס בעניין אחר)
מהדורת שניאורסון - בהוצאת מכון תורה שבכתב, ירושלים תשס"ה, בתוספת מבוא והערות.
מהדורה זו הודפסה על פי נוסח כתב היד שהיה בידי רבי יהודה בן אליעזר הלוי מינץ (מהר"י מינץ) ורבי יוסף קארו ("הבית יוסף"), וייתכן שאותו נוסח כתב היד היה גם בידי רבי שלמה לוריא ("הרש"ל").
הערות רבי ירוחם פישל פערלא מופיעות גם במהדורה זו.
סימנים חדשים על הלכות פסח המופיעים במהדורה זו, אינם מהמהר"ם עצמו, אלא ליקוט מדברי הראבי"ה.
מהדורת מכון ירושלים - ירושלים תשע"א, בתוספת מבוא, הערות, מקבילות (מדברי הראשונים בני אותה התקופה, ובעיקר מבית מדרשו של המהר"ם) והשלמות, עם מפתח עניינים.
מהדורה זו מבוססת על הדפוס הראשון (קרמונה שט"ז), עם מדור "שינויי נוסחאות" להשוואה מול מספר כתבי יד.
מהדורת ירושלים תשע"ה - מהדורת צילום של מהדורת ורשה תרס"א, בתוספת הערות בסוף הספר מאת הרב שמריהו שולמן
תִּשְׁבִּי צֳרִי לְבָבִי הוא פיוט להבדלה חיברו כנראה רבי יעקב אדהאן ממקנס שבמרוקו שפעל באמצע המאה ה-17, וחתם שמו באקרוסטיכון, על פי המחקר משוער ששם אביו אשר כפי חתימת האקרוסטיכון האחרון הבן אשר.
נהוג לשיר את הפיוט בעיקר בקהילות יהדות צפון אפריקה כפי שנהגו בהיותם בצפון אפריקה בעת ההבדלה או בעת סעודת מלווה מלכה בצפייה לאליהו התשבי הבא מגלעד.
הלחן המוכר ביותר הוא בסולם האלג'ירי סחלי על פי השיר של הזמרת התוניסאית לואיזה תונסייה (סעדון).
אולם השיר מבוצע גם בשירת הבקשות ושירי ידידות של יהדות אלג'יריה ויהדות מרוקו בפרשיות פרשת מקץ ופרשת בא בנובת חיג'אז אל-כביר.
בפיוט צועק המשורר מנהמת ליבו ומייחל ומצפה לישועה ולגאולה, שישלח את אליהו הנביא מבשר הגאולה (לפי מלאכי פרק ג, פסוק כג) וימחל על חטאיו.
בבית הראשון עם ישראל נמשל לילד הנמצא בסכנה בים, אולם הוא לא חושש, משום שיש לו הבטחה שיינצל.
המשורר מסתמך על הברית בין האל לבין אבות האומה כמו שנאמר; וזכרתי את ברית יעקב וגו' וכן לברית בין האל לבין עם ישראל.
יֶשַׁע לְבֶן אֲמָתְךָ, וכן בבית הראשון אמר; אַל יַאֲרִיךְ זְמָן כלומר שיחיש הגאולה, לאחישנה ולא בעיתה;
ביהדות, תְּשׁוּבָה היא תהליך של תיקון פנימיות האדם, עילוי מוסרי, לשם הטבתו בימיו ובאחריתו, מכל מדרגה בה הוא נמצא– צדיק, רשע, ומה שביניהם.
על פי הרמב"ן התשובה והווידוי הכרוך בה היא מצוות עשה.
מקור השם "תשובה" הוא בתורה, מלשון "שיבה" אל אלוהים והשבה אל הלב.
המקור הקדום ביותר של המושג תשובה מצוי במספר מקומות בספר דברים.
ביניהם ראויה לציון מיוחד פרשיית התשובה, שנקשרת אל תשובה לאומית כללית ואל גאולת ישראל ().
רעיון התשובה מופיע גם במקומות רבים בדברי הנביאים.
נביאי ישראל נשלחו לעם ישראל וקראו לו לתקן את דרכיו, על בסיס האמונה ביכולתה של התשובה למחוק את חטאיו של האדם והעם במקרה של חרטה ועזיבת החטא, למנוע את האסון המתקרב או לגאול את העם מגלותו לאחר החורבן.
ספר יונה רובו ככולו מוקדש לרעיון כי התשובה מועילה להעביר את רוע הגזרה, גם כאשר מדובר בחטאים חמורים, ולא רק בישראל אלא גם באומות העולם.
בספר יחזקאל, למשל כתוב בפירוש שהאל חפץ בתשובה ומבטיח חנינה וחיים לאלו שיעזבו את הרע ויבחרו בטוב:
על פי מספר ראשונים מפרשני המקרא הרי שהתשובה היא מצווה ממצוות התורה, אחת מתרי"ג מצוות וסימוך לכך נמצא בתורה בפרשת ניצבים:
לפי הרמב"ן, בפירושו על התורה, "המצווה הזאת" מכוונת למצוות התשובה.
אף בספר העיקרים פירש כן, והוסיף שגם הכתוב באותה פרשה "אֲשֶׁר אָנֹכִי מְצַוְּךָ הַיּוֹם לְאַהֲבָה" (שם, טז) מוסב על ציווי התשובה.
כן פירשו גם האברבנל והספורנו.
אלא שהרמב"ם, בין בספר המצוות ובין בהלכות תשובה ביד החזקה, אינו מונה את מצוות התשובה מפסוק זה של "ושבת".
יתרה מזאת, לא התשובה עצמה היא השם של המצווה אלא הווידוי.
וכך מגדיר הרמב"ם את המצווה:
אדם שחזר בתשובה נקרא בעל תשובה, חז"ל משבחים את החוזר כדברי רבי אבהו, שאמר: .
כבר בנביאים קיימת התפלמסות עם גישות שסברו כי התשובה איננה אפשרית:
עם זאת, אף שנקבע שאין דבר העומד בפני התשובה, ישנם דפוסי התנהגות או חטאים חמורים שמעכבים או שנועלים את דרכי התשובה בשל חומרתן או בשל הקושי להתנער מהן.
הרמב"ם מסווג 24 דברים שמעכבים את התשובה לפי קטגוריות שונות:
בכלל העבירות החמורות הוא מונה את האדם ה והמטה חברו מדרך טובה לדרך רעה, כגון מסית ומדיח, או מי שאומר אחטא ואשוב או אחטא ויום הכיפורים יכפר.
בכלל עבירות הנועלות הוא מונה את הפורש מן הציבור, החולק על דברי חכמים, והמלעיג על המצוות.
בכלל העבירות שקשה לפרוש מהם הוא מונה בין היתר בעל לשון הרע, בעל חמה, ובעל מחשבה רעה.
אף על פי שהתשובה מכפרת על הכול, על פי התלמוד (), לעיתים תהליך של כפרה גמורה מצריך עוד דברים.
ישנם חטאים קלים שמתכפרים מיד לאחר תשובה.
ישנן גזרות של חז"ל שנעשו על מנת להקל את התשובה, כמו לא לקבל החזר מידי גזלנים ומלווים בריבית, שאם ידעו שהם צריכים להחזיר לא יעשו תשובה.
התלמוד מבחין בין שתי מדרגות של תשובה: תשובה מיראה ותשובה מאהבה:
על פי הפרשנות שנתן לכך הרב קוק בתשובה מיראה האדם מתחרט על החטא בשל התוצאות הצפויות ממנו.
אפילו אם בעבר בחר בחטא במודע, הוא מגיע להכרה שבחירה זו הייתה מוטעית, ולפי הכרתו החדשה החטא הוא בבחינת שגגה - טעות.
אבל הנטייה למעשה האסור ממשיכה להעיב על נפשו של האדם.
לעומת היראה מהאל שהיא בבחינת פירוד, אהבת ה' היא בבחינת ייחוד, ואדם שהגיע למדרגה זו רואה את כל שעבר עליו בעולמו של ה' כמוביל לטוב.
לפיכך גם הרע מצטרף לטוב, והזדונות נעשות כזכויות.
אף שזמנה של התשובה הוא בכל השנה וכדברי הרמב"ם: "שהתשובה והצעקה יפה לעולם", ישנה תקופה המיוחדת לה, והיא התקופה שבין ראש השנה ליום כיפור מיועדת במיוחד לתשובה, ונקראת עשרת ימי תשובה, שבה התשובה מיד מתקבלת, ועל ימים אלו נכתב .
ולבסוף יום כיפור הוא יום התשובה, הסליחה והכפרה החשוב ביותר בשנה.
ישנה בתלמוד תפיסה כי יום כיפור עצמו מכפר, אף מבלי שהאדם עשה תשובה ומבלי שהוא התענה – "עיצומו של יום מכפר", אך להלכה נפסק שעיצומו של יום מכפר אבל רק בתנאי שעשה תשובה.
לעיתוי התשובה במהלך חייו של האדם ישנה גם חשיבות.
ככלל, התשובה נחשבת למעולה יותר כשהיא נעשית בתנאים שאינם מגבילים את האדם מלחטוא שוב, כמו זקנה, מחלה או בית כלא.
הרמב"ם מסביר את מהות התשובה כעזיבה מוחלטת של החטא, הן במעשה הן במחשבה:
על תהליך התשובה לכלול את המרכיבים הבאים כדי להחשב ככזה:
עזיבת החטא: האדם צריך מבחינה מעשית לעזוב את החטא, אחרת ייחשב ל"טובל ושרץ בידו".
על פי גישת חז"ל, מספיק שהאדם הרהר בתשובה, הדבר הזה גורם לו להיות צדיק באותו רגע.
כך שאדם שמוחזק כרשע, אם אמר לאשה, "תתקדשי לי, על מנת שאהיה צדיק גמור", מקודשת מספק, שמא הרהר בתשובה באותו רגע.
באותו עניין הם אמרו, שאם ראית תלמיד חכם חוטא בלילה, אל תהרהר אחריו ביום, כי לבטח עשה בינתיים תשובה ונמחל לו.
בנוסף לכך הרמב"ם מאפיין בעל תשובה אמיתי באפיונים נוספים, שמעידים עליו שעבר מהפך רוחני עמוק, כמו תפילה מרובה, עשיית צדקה, התרחקות מהחטא שחטא בו, ואף שינוי שמו ויציאה לגלות:
"מדרכי התשובה להיות השב צועק תמיד לפני ה', בבכי ובתחנונים, ועושה צדקה כפי כוחו, ומתרחק הרבה מן הדבר שחטא בו.
ומשנה שמו, כלומר שאני אחר ואיני אותו האיש שעשה אותן המעשים; ומשנה מעשיו כולן לטובה, ולדרך ישרה.
וגולה ממקומו - שגלות מכפרת עוון, מפני שגורמת לו להיכנע ולהיות עניו ושפל רוח." (הלכות תשובה ב' ד')
תשובה, על כלל מובניה, מתרחשת בתווך שבין האדם למקום.
ומכיוון ש"ה' יראה ללבב", אין עיקר התשובה תלוי אלא בעומק הלב.
לסממן חיצוני, שיבטא את התשובה, אין צורך.
שונה היא התשובה המבוארת בפרק ג' במסכת סנהדרין, פרק זה בורר.
המדובר הוא בהכשרו של מי שנפסל לעדות על ידי עבירה.
התשובה אמנם מכשירתו, אך אין לחברה כלים לבדוק ששב באמת ובתמים ("האדם יראה לעיניים" ויש לחוש "דילמא איערומי קא מערים").
על מנת להשיב לאדם את נאמנותו מצד בית הדין תיקנו חז"ל שיש למבצע העבירה לעשות פעולה המורה על התרחקות יתירה מאותו החטא שנפסל על ידו:
"החשוד על הטרפות אין לו תקנה עד שילך למקום שאין מכירין אותו ויחזיר אבדה בדבר חשוב או שיוציא טרפה מתחת ידו בדבר חשוב משלו"; "המשחקים בקוביא משישברו את פספסיהן ויחזרו בהן חזרה גמורה דאפילו בחנם לא עבדי"; "מלוה ברבית דאפילו לעכו"ם לא מוזפי".
חז"ל ככלל הפליגו במעלתה של התשובה, וטענו שיש בה גדולה מיוחדת שאין בדבר אחר.
רבי אבהו סבר כי התשובה קדמה לבריאת עולם, על פי הפסוק "בטרם הרים יולדו - תשב אנוש עד דכא.".
רבי לוי סבר שגדולה תשובה שמגעת עד כיסא הכבוד.
רבי יהושע סבר כי תשובה גדולה מן הצדקה, שהצדקה, פעמים שהוא נותנה למי שאינו כדאי, אבל התשובה מעצמו הוא נותן.
רבי יונתן סבר שגדולה תשובה שמקרבת/שמביאה את הגאולה, ושמארכת שנותיו של אדם, רבי מאיר סבר כי גדולה תשובה שבשביל יחיד שעשה תשובה מוחלין לכל העולם כולו, רבי יוחנן סבר כי גדולה תשובה שדוחה את לא תעשה שבתורה, וריש לקיש סבר כי גדולה תשובה שזדונות נעשות לו כשגגות או כזכויות.
רבי יוחנן סבר עוד כי גדולה תשובה שמקרעת גזר דינו של אדם ורבי חמא ברבי חנינא סבר כי גדולה תשובה שמביאה רפואה לעולם.
חז"ל זיהו דמויות מקראיות כמו קין ודוד עם רעיון התשובה.
רבי יוחנן בשמו של רבי שמעון בן יוחאי ראו את חטאיהם של דוד בבת שבע ודור המדבר בחטא העגל כלא ראויים להם מצד עצמם, שנעשו רק על מנת שיהיה קיים בעולם רעיון התשובה, שאם יחטא יחיד יאמרו לו ללמוד לעשות תשובה מדוד, ואם יחטאו רבים יאמרו להם ללמוד מדור המדבר.
דמות תלמודית שמובאת בהקשר של תשובה, היא רבי אלעזר בן דורדיא, שמסופר עליו שלא הניח בעולם זונה שלא בא עליה.
בסיפור זה דווקא הזונה היא המעוררת את בן דורדיא לתשובה: "בִּשְׁעַת הֶרְגֵּל דָּבָר הֵפִיחָה.
בכתבי חב"ד נפוצה ההבחנה בין שתי רמות של תשובה: "תשובה עילאה" ו"תשובה תתאה".
שם ה' כולל בתוכו ארבע אותיות, ומתוכם שתי אותיות ה"א.
תשובה תתאה - מוסבר בקבלה - עניינה 'תשוב ה' תתאה', כלומר תשוב אות ה"א התחתונה (האחרונה מארבע האותיות) אל אות הוי"ו שמעליה.
ותשובה עילאה עניינה 'תשוב ה' עילאה', כלומר תשוב אות ה"א העליונה (השנייה מארבע האותיות) אל אות היו"ד הקודמת לה.
רבי שניאור זלמן מלאדי, מדייק שבפרטיות ישנן ארבע רמות בתשובה, שכן כל אחת משתי החלוקות הנזכרות כוללת בתוכה דרגת "תשובה" ודרגת "בעל תשובה".
הוא מסביר בכללות את החילוקים בין דרגות אלו בעולמות העליונים ובעבודת האדם, ובספרי אדמור"י חב"ד שאחריו מבוארים עניינים אלו באריכות רבה.
הרבי מנחם מנדל שניאורסון כתב שכל תשובה - אף ברמה הנמוכה ביותר - כוללת בתוכה את כל ארבעת השלבים.
רבי נחמן מברסלב סובר שהתשובה צריכה להיות תמידית, במעין מהלך ספיראלי, מכיוון שאין אפשרות לעשות תשובה בטהרת לב מבלי שמעורבים בה מניעים אישיים כלשהם, ולכן לאחר שהאדם עשה תשובה פעם אחת, הוא צריך לעשות תשובה על תשובתו הראשונה שהייתה פגומה בכוונה, וחוזר חלילה בכל פעם תשובה על התשובה הקודמת.
הוא גם סובר שאף אם האדם מגיע לתיקון הכוונה לגמרי, עדיין הוא צריך לעשות תשובה על תשובתו, מכיוון שבתשובתו הראשונה, תודעתו הייתה במקום נמוך מכפי שהיא נמצאת עכשו, והתשובה הייתה תלויה בתודעה, ולכן והוא צריך לעשות תשובה על שהגשים את רוממות האלוהות בתשובתו הראשונה ביחס למצבו הנוכחי.
בדומה לדרכו רבי צדוק הכהן מלובלין סובר שעיקרה של התשובה הוא שינוי תודעתי של האדם, שיכיר שאלוהותו של ה' פרושה על הכול - רע כטוב, "שיכיר ויבין שכל מה שחטא, היה גם כן ברצון השם יתברך" ולכן זדונות נחשבות כזכויות, מכיוון שאף הם נעשו ברצון האל.
על פי ר' צדוק מדובר בהשגה גבוהה ביותר שלא פשוט להגיע אליה, ומה שמייצג לדעתו אב טיפוס לתפיסה הזו הוא מצוות השעיר המשתלח ביום כיפור, שאילולי ישראל נצטוו לבצע אותו היה נחשב לאקט של עבודה זרה, אך מכיוון שיש ציווי אלוהי, העבירה לכאורה הופכת למצווה.
לעומת פרידריך ניטשה שטען שהגיבורים האמיתיים אינם המתחרטים והמתייסרים, אלא "הפושעים שעמם דוסטויבסקי חי בבית הכלא...
כל כולם טבעים איתנים", שלא חזרו בתשובה, "העולים בערכם" על מי שנשבר ('הרצון לעוצמה', עמ' 233).
הרב אברהם יצחק הכהן קוק ראה בבעלי תשובה אמיתיים את "גיבורי התרבות".
הוא טען כי "התשובה מייסדת את אופיו של האדם על יסוד האצילות...ובעל תשובה של אמת מביא לעולם נשמות מאירות, שהאור האידיאלי של הקדושה העליונה ספוג בהם" (אורות התשובה ט' א').
הרב קוק בספרו "אורות התשובה" שהוקדש לעניין זה, מדבר על התשובה כעל רעיון מרכזי של היהדות, ותהליך קוסמולוגי כללי שעובר כל העולם בהתפתחות הרוחנית שלו של התעלות והתקשרות לאידאת החירות.
על פי הרב קוק כל המהלך ההיסטורי של העולם, הוא מהלך של תשובה ושל תיקון.
התשובה היא אידאה קוסמולוגית של שיפור, השתכללות ותיקון, שאיננה חייבת להיות קשורה לחטא קונקרטי.
בתהליך השיבה של עם ישראל אל ארצו, ובהתפתחות הרפואה והמדע, כמו גם בהתפתחותה המוסרית של האנושות, ראה הרב קוק תהליך של תשובה.
בהקשר של האדם הפרטי הוא כותב, בהתאם לתפיסתו שהטוב גנוז בהווית העולם והאדם, כי התשובה המרכזית היא התבוננות עצמית ושיבה של האדם, העם והאנושיות אל עצמם, להיות כפי שהם באמת.
"כששוכחים את מהות הנשמה העצמית, כשמסיחים דעה להסתכל בתוכיות החיים הפנימיים של עצמו, הכול נעשה מעורבב ומסופק.
התשובה הראשית שהיא מאירה את המחשכים מיד, היא שישוב האדם אל עצמו ומיד ישוב אל אלוקיו...
ודבר זה נוהג בין באיש יחידי, בין בעם שלם, בין בכל האנושיות, בין בתיקון כל ההויה כולה, שקלקולה בא תמיד ממה שהיא שוכחת את עצמה".
את תהליך הסליחה של התשובה הוא מסביר שכאשר מתוקן היסוד הנפשי שגרם את החטא, מתבטל רישומו של החטא בנפש, אף שתוצאותיו במציאות לא התבטלו.
יתרה על כך, לעיתים המעשה הרע עצמו נעשה זרז וכוח מניע לעשייה של מעשים חיוביים.
בתשובה הוא רואה לא רק מענה על חטא אלא אף שבירת דפוסי פעולה שגרתיים וקבעונות שמצמצמים את האדם ומגבילים את יכולתו ואת מימוש הפוטנציאל הגלום בו.
תשוקות היא אופרת סבון של רשת NBC האמריקנית.
משודרת בארצות הברית ובמדינות נוספות ברחבי העולם החל משנת 1999; "תשוקות" עלתה למסכים בארצות הברית בקיץ 1999, והיא נמכרה לרשתות שידור וערוצים רבים ברחבי העולם, ובכללם ערוץ 3 בישראל (2002).
הסדרה זכתה לשיעורי צפייה נמוכים וירדה מהמסכים ב-2008.
הסדרה עוקבת אחר קורות חייהם של מספר משפחות המתגוררות בעיירה קטנה בניו אינגלנד העונה לשם "הרמוני" (הרמוניה).
משפחת קריין העשירה (ג'וליאן קריין, אייבי קריין ובנם איתן קריין הם מהדמויות הראשיות) משפחת בנט (בפרק הראשון של הסדרה מתמנה אב המשפחה לשריף העיירה); משפחת לופז-פיצג'רלד בני המעמד הנמוך; משפחת ראסל (איב ראסל היא רופאה ובעלה הוא מורה לספורט).
חלק נכבד מהסדרה מתרכז במכשפה המקומית, טאביתה לנוקס (המגולמת על ידי השחקנית הבריטית ג'ולייט מילס), המנסה להביא הרס וחורבן לתושביה של הרמוני.
בשנת 2002, השחקן ג'וש ריאן אוונס, שגילם את טימי, הבובה של הדמות טאביתה לנוקס, עזב את הסדרה על מנת לעבור סדרה של טיפולים רפואיים.
בסדרה כתבו את מותו ותכננו להחזיר אותו מן המתים לאחר מספר חודשים.
אולם, באותו היום שבו שודר הפרק שבו טימי מת, מת גם ריאן אוונס שגילם אותו מסיבוכים בניתוח.
מקרה דומה קרה עם שחקן אחר של הסדרה: לאחר 5 שנים בהן צופי הסדרה רק שמעו את קולו של אליסטר קריין, ולא ראו את פניו, הוחלט בהפקה לגייס שחקן שישחק את הדמות.
השחקן הנבחר, דייוויד ביילי, הפך ללהיט בקרב המעריצים, אך בחג ההודיה של שנת 2004 טבע השחקן בבריכת שחייה.
גם מקרה זה אירע באותו היום שבו שודר הפרק בו דמותו מתה.
לבסוף הוחלט להביא שחקן אחר (ג'ון ריילי) שיגלם את דמותו של אליסטר.
"תשוקות", סדרת רכש בולטת של ערוץ הוט 3, ירדה מהמסך בישראל לאחר כארבע שנים בשל אחוזי צפייה נמוכים וקיצוצים.
זאת, לאחר התראה קצרה של שישה ימים בלבד.
ב-26 במרץ 2006, שודר "הפרק האחרון" בסדרה (לפי הודעת הערוץ), כשבפועל הסדרה עדיין מצולמת ומשודרת מדי יום בארצות הברית.
הפרק האחרון ששודר בישראל הוא פרק מספר 780.
רבים ממעריצי "תשוקות" זעמו לגלות את הבשורה שבוע לפני הורדת התוכנית על ידי פרסום בפורומים באינטרנט, ולתדהמתם גילו שנותרו להם שישה פרקים לצפייה.
זאת, לאחר צפייה בסדרה במשך ארבע שנים, חמש פעמים בשבוע.
רק שישה ימים לפני הורדת הסדרה, הערוץ המשדר, הוט 3, פרסם כתובית קצרה שהודיעה על תאריך השידור האחרון של הסדרה, והופיעה למספר שניות מועט.
מעריצי הסדרה ארגנו מחאות למיניהן, הקימו אתרי אינטרנט בניסיון להציל את הסדרה, ואף שלחו מכתבים לעיתונות.
נעשתה פנייה לערוצים שונים על ידי המעריצים על מנת שאלה ירכשו לשידור את המשך הסדרה, אך ללא הצלחה.
תשחץ הוא סוג של תשבץ, שבו ניתנות ההגדרות בתוך מסגרת התשבץ וכיוון רישום המילים מסומן בחץ כיוון.
ההגדרות יכולות להירשם במלל או להינתן כאיורים.
מלל ההגדרות בתשחצים נרשם בדרך כלל בכתב זעיר בתוך משבצת סמוכה (בדרך כלל, אך לא תמיד) למשבצת בה צריכים לכתוב את האות הראשונה של המילה המוגדרת.
המקום בתוך המשבצות מוגבל ומשפיע על היכולת של המחבר לפרט ולהעמיק את ההגדרה.
היתרון הגדול של התשחץ, לעומת התשבץ הרגיל, נעוץ בכך שהפותר אינו צריך להעביר את מבטו מאזור ההגדרות לאזור כתיבת המילים, הלוך וחזור.
בתשחץ בידורי, עובדה זו הופכת את פתירת התשחץ לנעימה יותר.
בתשחץ לימודי, שנועד לסייע לחזור על חומר נלמד או ללמוד איות בסיסי של מילים, עובדה זו חוסכת זמן ומקלה על התלמיד.
אם התלמיד ברמת ראשית קריאה או שיש לו לקות למידה קשה, עובדה זו יכולה להיות קריטית להצלחת הלימוד בעזרת התשחץ.
עבור תלמידים בראשית קריאה, שמשתמשים בתשחץ כדי ללמוד איות בסיסי, תשחץ מאוייר, במקום כזה שיש לקרוא בו את ההגדרות, עשוי להיות מועיל יותר מתשחץ שההגדרות כתובות בו.
בישראל הפופולריות של התשחצים גבוהה מאוד ומספר חוברות התשחצים, הנמכרות לציבור הרחב, עולה על מספר כל יתר סוגי התשבצים גם יחד.
הפופולריות תלויה גם בקושי שהתשחץ מציב מול הפותר - חוברות קשות פחות פופולריות
יש ארצות בהן מה שמכונה בישראל "תשחץ" נושא אצלם את השם "תשבץ שוודי".
יש גם גרסה מיוחדת של "תשבץ שוודי", בה במקום הגדרה נרשמות אותיות המילה המבוקשת, אך לא בסדר המקובל במילה, אלא בסדר אלפביתי.
הופעת התשבץ השוודי התחילה דווקא בדנמרק והם שכיחים בארצות סקנדינביה, אך לא רק.
העיתון Berlingske Tidende הגיש ב-1948 בקשה לפטנט על פורמט התשחץ והצליח לשמור לעצמו זכויות בלעדיות עד 1952, כשבקשת הפטנט נדחתה.
איכותו הטכנית של תשחץ בידורי נמדדת ממבט ראשון לפי שלושה מבחנים עיקריים:
קיומם של מערכים רצופים של משבצות שחורות/משבצות המכילות הגדרות, שמחלקים את התשחץ למספר תשחצים קטנים יותר מעיד על איכות נמוכה.
מספר גדול יחסית של משבצות שחורות/משבצות המכילות הגדרות מעיד על איכות נמוכה.
היחס מחושב על ידי חלוקת סה"כ משבצות התשחץ במספר המשבצות השחורות/המשבצות המכילות הגדרות שיש בו.
למשל תשחץ ברוחב של 13 משבצות ובאורך של 18 משבצות מכיל סה"כ 234 משבצות.
אם יש בו 50 משבצות שחורות/משבצות המכילות הגדרות זה יחס של 4.68=234:50, יחס טוב למדי, אך אם היחס יהיה מספר נמוך בהרבה כמו 3.25=221:68 זה תשבץ באיכות טכנית נמוכה.
מספר גדול יחסית של אותיות סגורות (אות המהווה חלק ממילה אחת בלבד ולא משתי מילים), מכביד בצורה טכנית על הפותרים, אך מקל את מלאכת המחברים.
מספר גדול יחסית של אותיות סגורות, הוא תוצאה מתבקשת של ריבוי המשבצות השחורות או המכילות מידע, ועל כן מעיד על איכות נמוכה יותר.
מחברי התשחצים יכולים לקבוע את הקושי שלהם על ידי שיבוץ מילים או מושגים פחות שכיחים או על ידי מתן הגדרות כלליות יותר או מתחכמות או על ידי קביעת מספר הנקודות השחורות או המכילות מידע.
בניגוד לזאת, תשחץ לימודי נמדד בהכלת המושגים הנלמדים, שהוא מסייע לחזור עליהם, ובחוסרן של מילים לא רלוונטיות.
תשואות ראשונות הייתה תוכנית רדיו ששודרה ב"קול ישראל" משנת 1965 ועד 1980, בעריכתו ובהפקתו של יוסף (פפו) אריה.
מטרת התוכנית הייתה גילוי כישרונות צעירים בתחום השירה, והיא הייתה הגרסה הרדיופונית המוקדמת של "כוכב נולד".
התוכנית אפשרה לזמרים אלמונים להופיע בשידור חי בפני קהל בליווי תזמורת ועיבודים מקצועיים.
את התוכנית ערכו והפיקו יוסף (פפו) אריה ועפרה סמואל, שאף הנחתה את התוכנית מראשיתה.
מערכת התוכנית כללה את עפרה סמואל, יוסף (פפו) אריה, דליה און-פריזנט ואבי קורן.
עשרות צעירים מכל רחבי הארץ הופיעו בפני חברי הצוות והתמודדו על הזכות להשתתף בתוכנית ולהופיע בשידור.
התוכנית נערכה בבית המורה בתל אביב, והוקלטה באיכות מוזיקלית גבוהה.
המנהל המוזיקלי היה שמעון כהן, ובהמשך גם לסלו רוט ויצחק גרציאני.
בין המעבדים היו חנן וינטרניץ ומרטין מוסקוביץ'.
ראשון המשתתפים בתוכנית הראשונה בשנת 1965, היה הזמר הצעיר בן ה-14, גדעון גרייף, אז בעל קול הסופרן, שביצע שני שירים: "מתוך הרגל" ו"הצריף הקטן".
רבים ממשתתפי "תשואות ראשונות" היו לימים אמנים מובילים בתחום הזמר והמשחק בישראל.
בין האמנים שהתגלו בה: גלי עטרי, עפרה חזה, חוה אלברשטיין, דורית ראובני (שם גילה אותה מוני אמריליו), גדעון גרייף, ירדנה ארזי, ארז הלוי, אבי טולדנו, מתי כספי ושולי נתן (משם "שלפה" אותה נעמי שמר לבצע את השיר "ירושלים של זהב").
תשומה – מונח בכלכלה המתאר את גודל השימוש במשאבים בתהליך מוחשי או מופשט.
לרוב מדובר בסך המשאבים, העבודה והעלויות הכרוכים בתהליך או בפעילות כלכלית, בהקשר לנושאים הקשורים למקרו-כלכלה.
להבדיל מהתשומה, התפוקה מתארת את סך התוצרים הסופיים המוחשיים או המופשטים המופקים מתהליך.
בתחום החינוך התשומות מתייחסות לכלל המשאבים המושקעים בתלמידים מטעם מערכת החינוך.
חוק לימוד חובה נוסד מתוך רצון להגיע לשוויון הזדמנויות, אך האופן שבו הוא מיושם מושפע מהגדרת המושג שוויון.
בתחילה הייתה נפוצה הגישה שהשוויון הוא תוצרה של השקעת תשומה זהה עבור כל תלמיד.
עם זאת, קיומם של הבדלים בין אישיים מוביל לכך שתשומות זהות מובילות לתפוקות שונות בקרב תלמידים שונים.
בעקבות זאת החלו להתפתח גישות המעריכות את מידת השוויון על פי התפוקה של מערכת החינוך.
כלומר, על פי הידע והמיומנויות שהתלמיד רוכש בעקבות תהליך ההוראה.
אחת ממטרות החינוך היא לאפשר לבוגרי בית ספר תיכון לרכוש השכלה גבוהה כדי להשתלב בשוק העבודה.
על פי הגישה הרואה בתפוקה את המדד לשווין יש לקבוע את התשומה המושקעת בחינוך על פי הצרכים האישיים של כל תלמיד.
תשואה על הנכסים (ROA) היא מדד פיננסי שמסביר כמה שקלים של רווח תפעולי תפיק חברה מכל שקל שהושקע בנכסיה (מבנים, מכונות וכדומה).
נתון זה משמש לצורך ביצוע השוואות רווחיות ותשואה בין חברות מתחרות באותו ענף.
בענפים שונים התשואה המקובלת שונה.
לחברות שדורשות השקעה ראשונית גבוהה בדרך כלל יהיה שיעור נמוך של תשואה על הנכסים.
תשואה על הנכסים (ROA) = רווח תפעולי ממוצע סך הנכסים
התשואה על הנכסים מציגה רווחיות מבלי לקחת בחשבון את המינוף הפיננסי של החברה ועל כן לחישוב משתמשים ברווח התפעולי שהוא לפני הוצאות המימון, זאת בניגוד לחישוב התשואה על ההון (ROE) שהיא הרווח הנקי חלקי ההון העצמי.
ההיגיון בבסיס מדדי תשואה אלו הוא בחינת רמת התשואה שהניבה השקעה מסוימת, לכן במכנה של השבר יוצב סכום ההשקעה ובמונה השבר יוצב סכום הרווח הנובע מהשקעה זו.
התשואה על הנכסים מחשבת את התשואה באחוזים שהניבה ההשקעה בנכסים ועל כן הרווח שיוצב במכנה הוא הרווח התפעולי שנוצר כתוצאה מההשקעה בנכסים.
ניתן להשוות את התוצאה לתשואות אלטרנטיביות, למשל אם תוצאת המדד היא 10% ניתן להשוותה לאלטרנטיבה כגון השקעת כסף באפיק פיננסי כלשהו כגון פיקדון בנקאי שיניב 3% בלבד.
התשואה על הנכסים, בדומה למדדים פיננסיים אחרים, עשויה להיות מדד לא מדויק.
כך למשל במקרה שנכסיה של חברה מוצגים על בסיס עלות, ולא לפי שווי הוגן, הם אינם משקפים את מחירי השוק לנכסים אלו והמדד עשוי להיות פחות רלוונטי.
חישוב נוסף אפשרי הוא שימוש ברווח הנקי במקום ברווח התפעולי, אולם יש לזכור כי פירות ההשקעה בנכסים הם הרווח התפעולי שהוא התוצר של הפעלת הנכסים בפני עצמם.
על כן ראוי יותר לחשב יחס זה תוך שימוש ברווח התפעולי.
נהוג להשתמש ברווח תפעולי לפני ניכוי הוצאות/הכנסות מימון.
תשואה על ההון היא מדד לרווחיות של עסק ביחס להון העצמי שלו.
תשואה על ההון נחשבת לאחד מהיחסים הפיננסיים החשובים ביותר של חברה שמודד את היעילות של החברה ביצירת רווחים מהנכסים נטו.
המדד גם ממחיש את צפי הגידול ברווחים במקרה של גיוס הון.
תשואה על ההון שקולה לרווח השנתי הנקי מחולק בהון העצמי.
תשואה על ההון (ROE) = רווח נקי ממוצע סך ההון עצמי
לא כל חברה בעלת תשואה גבוהה על ההון מבצעת בהכרח השקעות נבונות ומוצלחות בכספי בעלי המניות.
בענפים מסוימים, לדוגמה חברות ייעוץ, אין צורך בהשקעות הון כדי להשיג תשואה.
לעומתם ישנם תעשיות, כמו תעשיות זיקוק הנפט שזקקות לתשתיות יקרות לפני שיכלו להתחיל לייצר, לכן לא ניתן להסיק חברה מהווה השקעה טובה רק משום שיש להן תשואה על ההון גבוהה.
באופן כללי, לעסקים שזקוקים להשקעות הון גדולות יש חסמי כניסה גבוהים ולכן גם פחות חשופות לתחרות בהשוואה חברות שלא זקוקות לו.
באופן כללי חברות עם צורך מועט בהשקעות הון תהיה תשואה על ההון גבוהה אך חסמי כניסה נמוכים ומכאן שחברות אלו חשופות יותר לסיכונים עסקיים, כי מתחרים יכולים לשכפל את הצלחותיהן ללא צורך במימון חיצוני נרחב.
כמו ביחסים פיננסיים רבים השימוש הנכון בתשואה על ההון הוא בהשוואת חברות באותו הענף.
לתשואה גבוהה על ההון אין תועלת מידית משום שמחירי מניות מושפעים יותר מקריטריון הרווח למניה.
המשקיע ישלם מחיר כפול במונחי רווח למניה על חברה עם תשואה על ההון של 20% ביחס לחברה עם תשואה על ההון של 10%.
התועלת תצמח מכך שהרווחים יושקעו מחדש בחברה בתשואה גבוהה על ההון, שייתן מצדו לחברה שיעור צמיחה גבוה.
מודל הצמיחה של חברות מראה כי כאשר חברות משלמות דיבידנדים, מהירות הצמיחה מואטת.
לדוגמה, אם שיעור הדיבידנד המחולק הוא 20%, קצב הצמיחה יהיה רק 80% מההחזר על ההון העצמי.
קצב הצמיחה יהיה קטן יותר אם הרווחים יושקעו לקניה חוזרת של המניות.
אם לדוגמה המניות נרכשות במחיר גבוה פי 3 ממחירן בספרי החברה, הגידול השולי בהכנסות יהיה רק חלק זה (תשואה על ההון חלקי 3).
השקעות חדשות עשויות להיות רווחיות פחות מאלו הקיימות.
יש לזכור שתשואה על ההון מחושבת מנקודת ראות החברה ועל סך פעילויותיה.
משום שניתן לבצע מניפולציות פיננסיות על ידי הנפקת מניות חדשות או קנייתן בחזרה משוק ההון, יש תמיד לשחזר את החישוב ולהגיע לנתון ביחס למניה בודדת.
נוסחת DuPont, המוכרת גם כ"מודל הרווח האסטרטגי", היא דרך מקובלת לפרק את ROE לשלושה מרכיבים חשובים, כך שיהיה קל יותר להבין את מהות השינויים שחלים בתשואה על ההון לאורך זמן.
רווח שולי X מחזור הנכסים X מנוף פיננסי
רווח שולי = רווח נקי / מכירות
מחזור הנכסים = מכירות / נכסים
מנוף פיננסי = נכסים / הון עצמי
תשואה על ההון (ROE) = רווח נקי * מכירות * נכסים מכירות נכסים הון עצמי
באופן דומה, אם מחזור המכירות יהיה מהיר יותר, החברה תייצר יותר מכירות על כל ₪ של נכסיה, ומכאן שהתשואה על ההון תהיה גבוהה יותר.
מכאן, פרופורציה גבוהה של חוב במבנה ההוני של החברה מביאה לתשואה גבוהה על ההון.
חוב גדול יתרום תרומה חיובית לתשואה על ההון של החברה רק אם התשואה על הנכסים (ROA) גבוהה יותר משיעור הריבית על ההלוואה.
תשוקה (ידועה גם כתאוות בשרים) היא תחושה של דחף ורצון להשיג את מושא ההשתוקקות.
תשוקה מתייחסת לרוב להיבט המיני, אך היא יכולה להיות מופנית גם כלפי אוכל ועוד.
ראשיתה של התשוקה ברצון להשיג דברים שחפצים בהם ובכך להגיע להרגשה של מיצוי עצמי.
ברגע שמושא התשוקה הושג, מיד מתחילה התשוקה להתפוגג.
האדם משיג את מושא תשוקתו ובכך הוא מוריד את המתח ואת התשוקה הקיימים אצלו.
התשוקה היא תהליך שכיח בחוויה האנושית שכן היא נמצאת בכל מקום: תשוקה לשקט, לרגיעה, להורדת מתח, לאוכל, תשוקה מינית ועוד.
המילה "תשוקה" מופיעה במקרא, בהטיות שונות, שלוש פעמים בסך הכל.
בבראשית ג' נאמר בעקבות חטא אכילת פרי העץ הדעת: , בבראשית ד' נאמר אל קין לאחר שמנחתו לא נענתה: .
המופע השלישי הוא בשיר השירים ז': .
המורכבות של פירוש המילה 'תשוקה' נובעת הן ממיעוט המופעים שלה, הן מהאניגמטיות של חלק מההקשרים בה היא מופיעה והן בגלל הסנטימנט השונה כל כך בין ההקשרים של המופעים הללו – בבראשית המילה נושאת מטען רגשי שלילי ואילו בשיר השירים נראה כי למילה יש סנטימנט חיובי דווקא.
גישה פרשנית אחת, מפרשת את המילה "תשוקה" במשמעות של 'משיכה' (desire) ובעיקר משיכה בעלת אופי מיני.
יש ניואנסים בקרב מחזיקי גישה זו – חלקם תופסים את המשיכה בצורה מינית יותר ואחרים מזהים אותה כמשיכה וכתלות גופנית או נפשית של האישה באיש.
גישה זו באה לידי ביטוי מובהק בתרגומים מודרניים שונים למקרא והיא מבוססת בחלקה על המופע של המילה 'תשוקה' בשיר השירים, שם למילה יש הקשר ארוטי מובהק והן על שימושים מאוחרים במילה תשוקה.
השלכת גישה זו, בין היתר, היא שהכתובים בספר בראשית מזהים את המשיכה האירוטית שבין האיש לאישה כמרכיב בעונשה של האישה.
קריאה אחרת, מפרשת את המילה 'תשוקה' בהקשר של 'תשובה' (return) או פנייה של האישה חזרה אל האיש שלה.
לקריאה זו יש ביסוס הן מתוך תרגומי המקרא הקדומים לשפות שונות (שמקבלים ביטוי גם בפרשנות המקרא הנוצרית והיהודית המוקדמת) והן מתוך עיון בהקשר המקומי של הכתובים בבראשית.
בראשית ג' מתאר את העונש שלוקה בו האדם לאחר חטאו, העונש אצל האדם היא שיבתו אל העפר ממנו נוצר.
תשוקת האישה מקבילה לשיבת האדם אל האדמה כי האדם נוצר מן האדמה ואילו האישה נוצרה מהאדם.
הביטוי "נפש שוקקה" במובן של אדם שמתאווה למזון, מופיע מספר פעמים במקרא: "וְהִנֵּה עָיֵף וְנַפְשׁוֹ שׁוֹקֵקָה" (ישעיה כ"ט ח').
שפינוזה הגדיר את התשוקה כ"יצר יחד עם המודעות לו".
תשובות הרמב"ם הוא שם כולל לכל התשובות ההלכתיות ששלח הרמב"ם בימי חייו לשואלים.
שמו של הרמב"ם התפרסם עוד בימי חייו כגדול הדור, והוא החל לקבל שאלות בנושאי הלכה ובנושאי השקפה מכל רחבי העולם היהודי.
את תשובותיו בנושאי השקפה נהוג לכנות אגרות הרמב"ם, עקב אורכן ורב גוניותן, אך בידינו מצויות כ־3,000 תשובות הלכתיות שהרמב"ם כתב בכל ענפי התורה.
תשובות אלו לקוחות בעיקר מן הגניזה הקהירית, שהרמב"ם פעל בסמיכות אליה.
עקב כך נמצאו בגניזה כתבים רבים של הרמב"ם אף בכתב ידו.
תשובותיו של הרמב"ם קצרניות ופסקניות.
בניגוד לסגנון הנפוץ של התשובות בתקופות יותר מאוחרות, אין הרמב"ם דן בנושא השאלה בגוף התשובה, אלא מוסר את המסקנה הסופית במהירות.
דבר זה גרם במהלך הדורות ללימוד מצומצם יחסית של תשובותיו, עקב מיעוט החידוש בהן, לכאורה.
התשובות הופיעו לראשונה כקובץ מודפס בקושטא בשנת ה'רע"ד (1514) כשבו ארבעים וחמש תשובות הלכתיות ומספר של אגרות, מאז נדפס הקובץ כמה פעמים.
הוצאה מורחבת בהרבה, הכוללת 158 תשובות מכתב יד שהעתיק רבי סעדיה אבן דנאן והיה בידי רבי יעקב ששפורטש ועבר לנכדו שהיה בעל שם זהה, יצאה לאור באמסטרדם בשנת ה'תקכ"ה (1765), בשם "פאר הדור".
חלק מהתשובות שבהוצאה זו היו כתובות בערבית והן תורגמו על ידי רבי מרדכי תמה המעיד כי אינו בקיא בשפה, עובדה שניכרת היטב בתרגומו.
מהדורה מקיפה יותר יצאה באותה ההוצאה בההדרת פרופסור יהושע בלאו, בין השנים ה'תשי"ח (1958) – ה'תשכ"ה (1965).
מהדורה הכוללת את התשובות שבמהדורת בלאו, בתוספת תשובות שפורסמו בבמות שונות, יצאה בהוצאה תורנית (ולא מדעית כמהדורתו של בלאו) על ידי מכון ירושלים, בשנת ה'תשע"ו, בשני כרכים.
המהדיר, הרב דוד יוסף בנו של הרב עובדיה יוסף, התבסס בין השאר על ההוצאות המדעיות של קודמיו וצירף ציונים והערות.
הלימוד של תשובותיו עדיין נמצא בשלבים התחלתיים, בעיקר עקב הזמן הקצר שעבר מאז גילוין של רבות מהן.
בדורות קודמים לא הרבו ללמוד את תשובותיו המפורסמות, עקב סגנונן הקצרני, והתאמתן לפסיקותיו של הרמב"ם ב"משנה תורה".
סיבה נוספת למיעוט הלימוד היא היעדר בית מדרש שהמשיך את דרך הפסיקה של הרמב"ם באופן ישיר, שכן רצף בית מדרשו שלו נקטע כמאתיים שנה לאחר מותו, ולאחר היעלמות צאצאיו שהמשיכו את דרכו אחריו.
חשיבות לימוד התשובות היא ביכולת להשוות בין התייחסותו של הרמב"ם לשאלות נקודתיות, לעומת ניסוחו הכללי במשנה תורה.
השוואה זו יש בה ללמד על גישתו בפסיקת ההלכה, ובהתייחסות למציאות משתנה.
לימוד זה מקבל משנה חשיבות, היות שהרמב"ם לא הספיק לכתוב מקורות לספרו "משנה תורה", ולכן הצלבת תשובותיו עם פסקיו הכלליים יש בה כדי לשפוך אור נוסף על המקורות, בנוסף למלאכה שביצעו בנושא מפרשי הרמב"ם לאורך הדורות, שלא היו בידיהם תשובותיו, ולפעמים נאלצו להסתפק בהשערות.
תשוקה מינית היא יצר במערכת ההורמונלית והנפשית של האדם.
מערכת זו היא שקובעת את תכיפות הצורך של כל אחד מבני המין להגיע לפורקן מיני.
ההנחה גורסת כי בני האדם שונים במינוני התשוקה.
הספרות מתייחסת לשתי גישות בתשוקה:
לפי גישה זו, השתוקקות לדבר מה מתבטאת בעוררות פסיכולוגית וגופנית.
במפגש עם אדם שאליו קיימת משיכה (גופנית או אחרת), קיים פרץ כמעט מידי של תשוקה.
עוררות זו מתגברת במהירות אך גם דועכת באופן מהיר יחסית.
בשיאה של העוררות, התשוקה פוחתת ובהדרגה אנו "מתרגלים" לרגשותינו בכל הנוגע לאותו אדם.
התשוקה היא חלק ממעגל התגובה המינית האנושית - ארבעה שלבים המרכיבים את מערכות היחסים אצל כל בני האדם, כאשר אחד מהשלבים זוהי התשוקה.
טענה זו תוקפה בעזרת מדדים רבים על ידי חוקרים בתחום.
המסקנה הייתה שיש שלב שבו האדם חווה הרגשת תשוקה וזה מובע באמצעות הפרשה של הגוף או בהתנהגות מגוונת של האדם.
פרויד טען שגם הפיזיולוגיה וגם הפסיכולוגיה שלנו מוליכות אותנו לדחפים ותשוקות ומדובר בתהליך נפשי פיזיולוגי מולד ולא תלוי חברה.
גישה זו גורסת כי תשוקה היא חוויה תלוית הקשר.
נשיקה למשל, תקבל משמעויות שונות בתרבויות שונות.
אם אדם מסוים יקיים יחסים עם מספר אנשים, כל אדם שהוא יקיים יחסים עמו, יקבלו משמעות שונה.
הסקסולוג אלפרד קינזי טען כי תשוקה היא טבע פזיולוגי הנובע בתוכנו אך לחברה השפעה רבה; היא משפיעה על תחושות האדם ותשוקותיו ולמעשה מגדירה לנו משהו ספציפי בו נחשוק.
קינזי מבחין בין שני סוגי תשוקות:
תשוקה פרטית - כל הדברים אליהם האדם מרגיש תשוקה.
תשוקה חברתית - ממוקדת ולעיתים מכוונת - למשפחה למשל, יש הרבה השפעה למי נמשך ועם מי נהיה, במיוחד בעקבות השידוכים שהיו נהוגים דאז.
תאוריית הרדט לסיווג תשוקות מיניות
גילברט הרדט הוא אנתרופולוג המתמחה במיניות וזהות מגדרית - תלויות תרבות ופרופסור למיניות באוניברסיטת סן-פרנסיסקו.
אחד ממחקריו הגדולים נערך בגינאה החדשה על שבט ה'סמביה' (שם בדוי לשבט שחקר), שם הוא בחן את השפעותיהן של התרבות והחברה על יצירת משמעויות מיניות והתנהגות על פיהן.
הרדט מציין שלושה סוגים של תשוקה:
תשוקה מינית – במובן של במי אנו חושקים:
האובייקט אליו אנו נמשכים; גבר, אישה, גבוה, נמוך וכדומה.
הטכניקה המסוימת לה אנו נמשכים.
תשוקה חברתית - איזה סוג של מערכת יחסים אנחנו רוצים שתהיה לנו: שתלטנות, שוויון וכו'.
תשוקה לאובייקטים חברתיים ולסמלי סטטוס - איפה אנחנו מדמיינים את עצמנו?
הטענה היא כי הבחירה איך נחיה היא השילוב בין שלושת השלבים שהוזכרו.
אצל רוב בני האדם השלבים משתלבים יחדיו כאשר שני השלבים הראשונים מופיעים בדרך כלל בשלבים יותר מוקדמים של החיים בעוד שהשלב השלישי מופיע מאוחר יותר.
עדות מחקרית חדשה מייחסת הבדלים אינדיבידואליים בתשוקה המינית של בני אדם לשונות גנטית.
ממצאי המחקר עשויים לסייע לבני אדם להבין את מיניותם וכן לטפל בהפרעות מיניות.
המחקר מספק לראשונה נתונים המראים כי הבדלים פשוטים ברצף ה-DNA משפיעים על התשוקה המינית, על העוררות ועל התפקוד המיני ומובילים להבדלים ולגיוון בתכונות הגנטיות הנראות לעין.
מעט מאוד ידוע על הבסיס הביולוגי להבדלים בין בני אדם בהתנהגות מינית נורמלית.
השינויים המשמעותיים ביותר בביטוי המיניות האנושית מיוחסים היסטורית להתנהגות נלמדת או לבעיות פסיכולוגיות.
מחקרים מראים כי להבדלים אינדיבידואליים בהיבטים רבים של המיניות האנושית, בדומה לתכונות אנושיות אחרות, יש בסיס מוצק בתחום מדעי המוח.
המחקר הוא פרי מאמצים משותפים של חוקרים בראשותו של הפסיכולוג פרופ' ריצ'רד אבשטיין, ראש מרכז שיינפלד לגנטיקה אנושית בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית ומבית חולים הרצוג ושל קבוצת מחקר בראשותו של פרופ' חיים בלמקר מהיחידה לפסיכיאטריה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
הפרעות בתשוקה המינית עלולות להיגרם עקב גורמים פסיכולוגים או נפשיים של אחד מבני הזוג או בעקבות מערכת היחסים בין בני הזוג.
לעיתים, הפרעה בתשוקה היא סימפטום ראשוני להתחלה של מחלת הדיכאון.
גם מצבי לחץ יכולים לגרום לירידה ואף להעלמות תחושת יצר התשוקה.
גורם נוסף שיכול להפריע לתשוקה המינית הם ההורמונים המיוצרים על ידי הבלוטות בהפרשה פנימית; לא ידוע בדיוק כיצד הם פועלים על מנגנון התשוקה אך מה שידוע הוא כי האנדרוגנים הזכריים דוגמת הטסטוסטרון הנוצרים באשכים (ובשחלות) קשורים ביצר המיני אצל שני המינים.
מכאן, שהפרעה בתשוקה מינית עלולה להיווצר בעקבות רמת טסטוסטרון נמוכה מהתקין.
תופעה זו מופיעה בדרך כלל בגיל מבוגר בשלב בו הגוף מייצר, באפן טבעי, פחות הורמונים.
במהלך חילוף החומרים של הטסטוסטרון הוא עלול להיהפך לאסטרוגן ובכך לגרום לירידה בתשוקה המינית.
סיבות נוספות לירידה בתשוקה המינית הן סיבות נפשיות שבדרך כלל נובעות מגורמים סביבתיים: שומן, גודל חזה, חרדות והשפעות שלאחר הלידה.
הוא מאמר מאת הפילוסוף עמנואל קאנט שפורסם בגיליון דצמבר 1784 של הירחון הברלינאי Berlinische Monatsschrift.
חיבורו של קאנט היה תשובה לשאלה "מהי נאורות?", שהעלה מעל דפי הירחון שנה קודם לכן הכומר יוהאן פרידריך צֶלְנֶר , חבר קבוצת ההוגים הליברלים "אגודת יום רביעי הברלינאית" (שבין חבריה היה משה מנדלסון), שהירחון שימש במה לדיוניהם.
צלנר פרסם בגיליון דצמבר 1783 תגובה למאמר שפרסם מוקדם יותר באותה שנה אחד מעורכי העיתון, אשר הציע לבטל את מעורבות הכמורה באישור בריתות נישואים.
בהערת שוליים למאמרו, שאל צלנר בהתרסה: "מהי נאורות?
מן הראוי לענות על שאלה זו, שחשיבותה לא נופלת מן השאלה 'מהי אמת?', בטרם יתחילו לעסוק !".
במאמרו, "מהי הנאורות?" (1784), הגדיר קאנט את הנאורות כשחרור האדם מכבליו.
קריאתו לטפח את חרות המחשבה – "העז לדעת!" – הייתה למוטו של עידן הנאורות.
קאנט נותן במאמר שלוש דוגמאות למצבים המאופיינים ב"חוסר בגרות": כאשר אדם מניח לספר לחשוב במקומו, למדריך רוחני להחליף את מצפונו ולרופא לקבוע את תזונתו.
במרכזן של שלוש הדוגמאות, שניתן לזהות בהן ייצוג של שלוש הביקורות של קאנט, עומד מחדל, הנובע מכניעה לרצון לתלות את הסמכות במקור חיצוני במקום בתבונה האישית.
סיבה אחת לניצחונן של הדעות הקדומות היא הפחד לצעוד לבד, בלי עגלת התינוק המכוונת והמגבילה שמטילים על בני האדם אפוטרופוסים למיניהם, אשר מעודדים את פחדם של האנשים משימוש עצמאי בתבונה, ומצביעים על הסכנות הכרוכות בסטייה מהדרך שהותוותה להם.
סמכותם של אותם אפוטרופוסים אינה תלויה בהצדקה ראויה; וכאן סיבה נוספת: השימוש העצמאי בתבונה הוא עול, ואנשים הם עצלים.
להמון קל יותר לשמוע בקולן של אוטוריטות – דתיות, מוסריות או חברתיות – ועל כן קל לאחדים לשים עצמם שומרי ומגיני העם.
בספירה האזרחית, שבה ממלא האדם פונקציה של רכיב במכונה, ההוראה "אל תשקלו בדעתכם!" מפי קצין הצבא, גובה המיסים או איש הכמורה, פירושה גם "צייתו!".
כלומר, ציות (בספירה הפרטית) אינו מגביל את הנאורות, אלא להפך: רק בחברה שבה מבטיח הציות את הסדר החברתי, עשוי להתאפשר השימוש הראוי בתבונה.
למשל, אם יתחיל גנרל להתפלפל בדבר תועלתה או תכליתה של פקודה שניתנה לו, לא יבצע את תפקידו, ועלול להיגרם נזק רב.
באופן מקביל, אל לו לכומר להטיל ספק בעיקרי הכנסייה בפני עדת מאמיניו, שכן בכך הוא חוטא לתפקיד שקיבל על עצמו.
בספירה הפרטית חובה על האדם לציית לסמכות שאותה הוא משרת; אם יטיל ספק איש הציבור בעודו משמש בתפקידו, ימעל בתפקידו.
קאנט רואה בשימוש פרטי בתבונה פוטנציאל לפריעת הסדר החברתי, ורואה לנכון להשית על האדם בשעה שהוא ממלא תפקיד בחברה ("איבר ממכונה") עמדה פאסיבית.
וממילא רק השימוש הציבורי בתבונה הוא שבכוחו לכונן נאורות בקרב בני האדם, והוא שיש להגן עליו.
לדעת קאנט, כל מניעה של חשיבה עצמאית בספירה הציבורית, כמו קביעת עקרונות שאין להרהר אחריהם, היא "פשע נגד הטבע האנושי", כלומר, כנגד הטבע התבוני של בני האדם.
ניתן לקבוע חוקים ועקרונות רק בתנאי שמותר יהיה למלומדים להרהר אחריהם ולהביע דעתם, ובכך לאפשר יצירת תהליכים אטיים של שינוי, בלי פגיעה באלו ה"מבקשים לשמור על הסדר הקיים".
האוריינטציה של קאנט היא אליטיסטית, לפחות בתחילת התהליך: השימוש בתבונה מיועד למלומד הפונה בכתב לציבור קוראים מלומדים; אין זו קריאה לפשוטי העם להשתמש בשכלם – לפחות לא תכף ומיד: "הנטייה והייעוד למחשבה חופשית...
טיעוניו של קאנט בעד השימוש הפומבי בתבונה חלים גם על המדינה: תפקידו של השליט הוא לשמור על הסדר האזרחי, ומתן חופש לביקורת על חוקיו.
עם זאת, יודגש כי הבגרות – הנאורות – אינה מצב שבו בטלה החובה לציית, כי אם מצב שבו מתקיימים, זה לצד זה, ציות ושימוש בתבונה כתכלית בפני עצמה.
לדעת קאנט, המשטר הנאור, כלומר משטר המאפשר נאורות, מצוי בנקודת איזון שבין חופש אזרחי וציות, היוצר "מרחב המניח לרוח זו להתפשט כפי יכולתה":
הנאורות מצטיירת במאמר כתהליך של שיפור האנושות – הן של האנושות כקיבוץ והן של האנושיות שבכל אדם: הפיכת האדם לחופשי יותר.
תשטיפי פסולת הם תמיסות של חומרים שונים המצויים בפסולת, או הנוצרים בתהליכי התפרקותה, החל מחומרים אורגניים וכלה במתכות כבדות.
הם מחלחלים בכוח הכבידה דרך קרקעות וסלעים, ועלולים להגיע למי התהום ולזהם אותם.
לחלופין עלולים התשטיפים לזרום אופקית על פני שכבות אטימות למים, להגיע לנחלים ולזהם גם אותם.
כמות הפסולת המוצקה המיוצרת בישראל הולכת וגדלה משנה לשנה, עם העלייה ברמת החיים, והגידול במספר התושבים – הנובע מקליטת עלייה וריבוי טבעי.
מצבורי פסולת הם מקור למפגעים סביבתיים חמורים שעיקרם זיהום המים, מפגעי ריחות ועשן, מטרדי ציפורים, חרקים מעופפים, מכרסמים, לכלוך ברשות הרבים ומפגעים חזותיים.
המענה הנפוץ ביותר כיום לצורך להיפטר מפסולת ביתית ותעשייתית הוא ריכוז והטמנה באתרי סילוק פסולת.
בשיטה זו הפסולת משונעת לאתרים המיועדים לכך, מרוכזת בבורות ומכוסה.
הטמנת פסולת כפתרון "קצה" (פתרון לבעיה העולה בסופו של תהליך, במקרה זה טיפול בפסולת) מולידה שלוש בעיות סביבתיות חדשות: פליטת ביו-גז, היווצרות תשטיפים, וסכנה ליציבות המדרונות והר הפסולת כולו.
תוצר נוסף של פירוק הפסולת הוא תשטיפים העלולים לגרום לזיהום קשה של הקרקע ומי-התהום.
המקור העיקרי למים בתשטיפים הוא מי גשמים המחלחלים לגוף הפסולת, ומים הנוצרים בתהליכי הפירוק הביולוגיים של הפסולת האורגנית.
מכיוון שהטמנת פסולת מסוכנת היא מאוד יקרה, חשוב לדרג ולסווג את הפסולת.
סיווג זה מבטיח הטמנה בטוחה מחד, והפחתה של תשלום על פסולת "נקיה" מאידך.
לפיכך, במדינות מפותחות נוהגים להפריד את סוגי הפסולת על פי קטגוריות ולהטמין אותן במטמנות מתאימות.
באירופה, המטמנות מחולקות ל-4 קטגוריות עיקריות: מטמנה לפסולת אינרטית (A), מטמנה לפסולת לא מסוכנת (B), מטמנה לפסולת מסוכנת (C) ומטמנה תת-קרקעית לפסולת מסוכנת (D).
אחד הפרמטרים שקובעים באיזה מטמנה ניתן להטמין סוגי פסולת שונים הוא פרמטר התשטיפיות שנבדק בבדיקת תשטיפיות.
בדיקת תשטיפים Toxicity characteristic leaching procedure היא שיטה למיצוי מדוגמת קרקע לאנליזה כימית, שמשמשת כשיטה אנליטית לסימולציה של יצירת תשטיפים במטמנה.
השיטה בודקת אם הפסולת מסווגת כמסוכנת.
המיצוי עובר אנליזה לריכוזי חומרים שונים על פי הפרוטוקול, כגון מתכות כבדות,
מטרת בדיקת התשטפיות היא לקבל ריכוז מרכיבים בפאזה הנוזלית, שמשתחררים כאשר החומר מועבר למטמנה.
בבדיקה מעבירים נוזל כלשהו דרך הדוגמה ומודדים את ריכוזי החומרים השונים בתשטיף (אלואט).
הפרקציות של התשטיף שיעברו אנליזה מחושבות על פי יחס נוזל השטיפה (L) למשקל הדוגמה (S), והן L/S=2 ו- L/S=10 ליטר נוזל לקילוגרם דוגמה.