tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2008 ביים אוסטר את הרימייק של "אומברטו דה", סרטו של ויטוריו דה סיקה.
סרט זה, שכותרתו Un homme et son chien ("אדם וכלבו"), מסמן את חזרתו של ז'אן פול בלמונדו לקולנוע ומאגד שורת שחקנים צרפתים, בהם חפסיה הרצי, ז'אן דוז'רדן, רוברט חוסיין, פייר מונדי, קרוליין סילהול, ברברה שולץ, עמנואל ריבה, מיילין פרסל, ניקול קלפן ואפילו דניאל פרבוסט.
בנובמבר 2015 הוא סיים כתיבת ספר L'énigme Stefan Zweig, עם הקדמתו של אריק-עמנואל שמיט למהדורות Le Passeur.
רייסה נולדה וגדלה בלוס אנג'לס, קליפורניה, לאם מקסיקנית, וירחיניה אלמנדרס, רנן אלמנדרז קואלו (אנ'), איש רדיו ידוע יליד הונדורס.
כמה שנים אחרי שנולדה רייסה, אביה התחיל להשתמש באישיות הרדיו הלטינית החדשה שלו, "El Cucuy".
רייסה בוגרת בית הספר התיכון ע"ש הבישופ אלמאני (אנ') בשכונת מיסיון הילס (אנ') בלוס אנג'לס שם הייתה גם מעודדת.
רייסה החלה לעבוד בעבודות משחק, לדגמן ולהופיע בפרסומות כשהייתה בכיתה י"א.
רייסה הופיעה בקליפ "My Girlfriend" של ליל רומיאו בשנת 2004 ובקליפ "So Big" של Iyaz.
כשהייתה בכיתה י"ב, היא לוהקה לצד היידן פנטייר בסרט "מעודדות צמודות ביותר".
היא השתתפה בסרט של ניקלודיאון, " שרדרמן שולט", שם גילמה את איזבל, ובסדרת הסרטים "אהבה על קרח דק" בתור אלכסנדרה דלגדו.
היא שיחקה את התפקיד של אדריאן לי בדרמה המצליחה של ABC Family, "סודות ההתבגרות", מתחילתה ביולי 2008, ועד סיום הסדרה בתחילת יוני 2013.
בשנת 2009, רייסה כיכבה כאורחת בסדרת הטלוויזיה "שומרת סוד" של רשת USA וכיכבה בסרט קצר בבימויו של דייוויד הנרי בשם "Boo", ששודר ביוטיוב.
בשנת 2013, רייסה כיכבה בסרט בנושא חג המולד "Christmas Bounty" לצד המיז.
מ-2018 עד 2024, רייסה כיכבה בסדרה של Freeform, "בוגרת-כזה".
היא כיכבה בארבע העונות הראשונות של התוכנית, ועזבה עם סיום הלימודים של דמותה בסוף העונה הרביעית.
היא גם שיחקה בסרט הטלוויזיה של Freeform מ-2018, "בובה אמא 2", לצד טיירה בנקס.
במאי 2021, רייסה לוהקה לסדרת הספין-אוף של "איך פגשתי את אמא", "איך פגשתי את אבא", שעלתה לשידור בהולו ב-18 בינואר 2022. שיחקה בשתי עונותיה של הסדרה, עד שהוחלט להפסיק את הפקתה.
בקיץ 2017, רייסה תרמה אחת מכליותיה לחברתה, הזמרת והשחקנית סלינה גומז, שחלתה בזאבת.
בשנת 2023, פרסמה בעמוד האינסטגרם שלה כי אובחנה בתסמונת השחלות הפוליציסטיות.
+שנהסרטתפקידהערות2006מעודדות צמודות 3: הכל או כלום (אנ')לטי2009מעודדים צמודים (אנ')מארלי2010Bulletfaceמריה2013Chastity Bitesקתרין2015Beyond Paradiseשהרזאד2016The Secrets of Emily Blairטארה2017Dirty Liesרמירז
תפקיד אורח (עונות 6–5); 72 פרקים2022–2023איך פגשתי את אבאולנטינה מוראלסתפקיד ראשי (2 עונות); 30 פרקים
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2011פרסי ה-ALMAשחקנית טלוויזיה אהובה: תפקיד ראשי בדרמהסודות ההתבגרות פרס גרייסיכוכבת עולה יוצאת מן הכלל בסדרת דרמה או ספיישל 2012פרסי בחירת הנוערגונבת הסצנות
פרנסיס אמוזו הוא כדורגלן בלגי יליד גאנה המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת גרמיו מליגת העל הברזילאית.
אמוזו החל את הקריירה המקצוענית שלו באנדרלכט.
ב-22 בדצמבר 2017 ערך אמוזו את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1-0 על אויפן במסגרת המחזור ה-20 בליגה לעונת .
ב-10 בפברואר 2025 חתם בגרמיו הברזילאית לשנתיים.
אמוזו הוא חלק מסגל נבחרת בלגיה עד גיל 21.
פרנסואז ז'ילו הייתה ציירת וסופרת צרפתייה, בת הזוג של פבלו פיקאסו ואם שניים מילדיו.
ב-1964 פרסמה ספר זיכרונות בשם "החיים עם פיקאסו" על חייה המשותפים עם האמן.
אביה היה איש עסקים ואגרונום, ואמה הייתה אמנית.
בילדותה למדה אמנות אצל המורה לאמנות של אמה.
למדה ספרות אנגלית באוניברסיטת קיימברידג' ובמכון הבריטי בפריז (מכון אוניברסיטת לונדון בפריז).
ב-1938 סיימה לימודי תואר ראשון בפילוסופיה בסורבון וב-1939 תואר באנגלית באוניברסיטת קיימברידג'.
היא הפכה לאמנית וחברה לבוהמה בפריז, בניגוד לדרישתו של אביה שתלמד משפטים.
תערוכת הציורים הראשונה שלה נערכה בפריז ב-1943.
בגיל 21 פגשה ז'ילו את פיקאסו, שהיה אז בן 61, אמן רב מוניטין.
באותה תקופה החלה להתפרסם כציירת ועבודותיה נמכרו.
פיקאסו שיכנע את ז'ילו לחלוק עמו את ביתו בפריז, הקצה לה סטודיו משלה ועודד אותה לצייר.
ב-1946 היא עברה לגור איתו, והקשר ביניהם נמשך כ-10 שנים שבהם שימשה לו מוזה.
בשנים אלה היא עזרה בניהול הסטודיו שלו במקביל להתפתחותה כאמנית.
בממואר שלה כתבה ז'ילו שפיקאסו הפגין כלפיה עדינות רבה, אך גם חשף אותה להתעללות הרגשית.
לפיקאסו ולז'ילו נולדו שני ילדים משותפים.
פיקאסו היה מופתע מצעדה ואף אמר לה כי "אף אחת לא עוזבת את פיקאסו".
בעקבות כך הוא ניסה לחבל בקריירה שלה והמליץ לגלריות עימן היה בקשר לא לקנות את יצירותיה, וכן נישל את ילדיהם המשותפים מצוואתו.
ב-1964 פרסמה ז'ילו את הספר "החיים עם פיקאסו" (יחד עם מבקר האמנות קרלטון לייק).
אף על פי שפיקאסו פעל נגד פרסומו, הספר היה רב-מכר, ונמכרו למעלה ממיליון עותקים שלו בעשרות שפות.
רווחי הספר סייעו לקלוד ופלומה לנהל הליכים משפטיים כדי להפוך ליורשים החוקיים של פיקאסו.
פיקאסו השפיע על עבודתה של ז'ילו כציירת קוביסטית, ובמקביל היא פיתחה סגנון משלה.
בעבודתה היא נמנעה מהצורות הזוויתיות שבהן השתמש לפעמים פיקאסו, ובמקומן היא השתמשה בדמויות אורגניות.
במשך השנים גדל המוניטין שלה כאמנית ובשנת 2021 נמכר הציור שלה "Paloma à la Guitare", דיוקן של בתה משנת 1965, ב-1.3 מיליון דולר בסותבי'ס בלונדון – פי שבעה מההערכה הגבוהה שניתנה לו.
בכריסטי'ס הונג קונג נמכר הציור "Living Forest" ב-1.3 מיליון דולר.
נכון לינואר 2022 עבודותיה מוצגות במספר מוזיאונים מובילים, כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות והמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, ומרכז ז'ורז' פומפידו בפריז.
תערוכות של עבודותיה נפתחו בסוף 2021 גם במוזיאונים בבודפשט ובניו אורלינס.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20 עיצבה ז'ילו תלבושות, תפאורות במה ומסכות להפקות במוזיאון גוגנהיים בניו יורק..
בשנת 1973 מונתה למנהלת האמנותית של כתב העת "וירג'יניה וולף".
ב-1976 היא הצטרפה למועצת המנהלים של המחלקה לאמנויות יפות באוניברסיטת דרום קליפורניה, שם לימדה קורסי קיץ השתתפה בפעילויות נוספות.
באוגוסט 2018 הוציאה ז'ילו שלושה ספרי סקיצות, שתיעדו את המסעות שעשתה בוונציה, בהודו ובסנגל.
בין 1943 ל-1953 הייתה ז'ילו בת הזוג והמוזה של פבלו פיקאסו.
נולדו להם שני ילדים, קלוד ב-1947 ופאלומה ב-1949.
ז'ילו נישאה לאמן לוק סימון בשנת 1955, בתם אורליה נולדה בשנה שלאחר מכן, ובני הזוג התגרשו בשנת 1962.
בשנת 1969 הכירה את ממציא החיסון נגד מחלת שיתוק ילדים, האמריקאי יונה סאלק.
השניים נישאו ב-1970 בפריז וחיו יחד עד מותו של סאלק ב-1995.
בשנת 2010 זכתה בתואר קצין לגיון הכבוד, אות הכבוד לאמנויות הגבוה ביותר של ממשלת צרפת.
ז'ילו מתה בבית חולים בניו יורק בגיל 101, לאחר שסבלה ממחלות לב וריאות.
נטשה מקלהון גילמה אותה בסרט "אהבותיו של פיקסו" משנת 1996, וקלמנס פוסי גילמה אותה בעונת 2018 של הסדרה "גאונים" שהתמקדה בפיקאסו.
פרנסואז ז'ילו וקרלטון לייק, החיים עם פיקאסו, מקגרו-היל, 1964; Anchor Books/Doubleday, 1989
פרנסואז ז'ילו, Le regard et son Masque, פריז: קלמן-לוי, 1975
פרנסואז ז'ילו, ממשק: הצייר והמסכה, עיתונות באוניברסיטת קליפורניה, פרזנו, 1983
פרנסואז ז'ילו, מאטיס ופיקאסו: ידידות באמנות, דאבלדיי 1990, ניו יורק
פרנסואז אטלן, היא זמרת ואתנומוזיקולוגית צרפתית, בעלת קול סופרן גבוהה.
היא נולדה למשפחה יהודית ספרדית בעיר נרבון, שבדרום צרפת.
אביה היה עורך דין ויליד העיר בג'איה, אלג'יריה.
אמה הייתה פסנתרנית וזמרת לירית.
ב-30 במרץ 2019, היא הייתה אחת משלושת הזמרים ששרו שירים דתיים מוסלמים, נוצרים ויהודיים בליווי התזמורת הפילהרמונית המרוקאית, במהלך ביקור האפיפיור פרנציסקוס בממלכת השריף המרוקאי (מרוקו).
ביולי 2018, היא קבלה אזרחות מרוקאית בצו מלכותי שפורסם בעלון הרשמי של מרוקו מ-2 במאי 2018.
ב-1970 כשפרנסואז אטלן הייתה בת שש, היא התחילה ללמוד פסנתר עם אמה.
ב-1984 היא השלימה את השכלתה המוזיקלית בקונסרבטוריון סנט אטיין ואקס-אן-פרובנס.
בנגינת פסנתר היא סיימה בהצטיינות במקום הראשון, עם מדליית זהב ובשירה קאמרית זכתה במדליית כסף.
מאוחר יותר היא למדה מוזיקולוגיה באוניברסיטת אקס-מרסיי, שם היא גם עברה את המבחנים להוראה.
במקביל היא עבדה על טכניקות ווקאליות בבית הספר לאופרה בפריז עם אנדריאה גיו , בכיתה של רג'ין קרספין שבאופרה.
פרנסואז ניחנה בקול טבעי שפותח כבר בשנותיה הראשונות.
היא שרה "נובות" השמורים בדרך כלל לזמרים גברים.
היא שרה עם גיטריסט הפלמנקו חואן קרמונה, רפרטואר אירופי מימי הביניים, עם האנסמבל של ז'יל בנשואה ועם הקאמרטה של בוסטון.
היא התקבלה בהתלהבות במרוקו (פס, רבאט, קזבלנקה ב-1994), בשווייץ (מונטרה, איברדון-לה-באן ב-1993) ובצרפת במספר אירועים (Abbaye du Thoronet ב-1993 ל-Chants Sacrés de la Méditerranée, ובעיר מץ בפסטיבל Transméditerranéen ב-1994).
היא זכתה לתשואות בבלגרד, טוקיו וקיוטו.
היא השתתפה בהקלטת האלבום Borboréo של הגיטריסט חואן קרמונה.
היא גם קצרה הצלחה בארצות הברית, יפן, ספרד, פורטוגל, איטליה, בריטניה, מרוקו, תוניסיה, יוגוסלביה, ישראל, והמשיכה במחקריה לעסוק ברפרטוארים הים תיכוניים.
בנוסף עסקה ברפרטואר הערבי האנדלוסי הקדום והמסורתי.
פרנסואז אטלן בחרה לחיות ולעבוד במרוקו, במיוחד במרקש.
כשפרנסואז אטלן הייתה חברה ב־Choeur contemporain בניצוחו של רולאן הייראבדיאן, היא התבלטה במוזיקה הווקאלית של המלחין מוריס אוחנה , שהפקיד בידיה את החלק הסולני של קטעי הקאנטיגה שלו.
על שירת הרומנסות של אוחנה, אטלן זכתה בפרס ה-"Grand Prix de l" הצרפתי, מטעם האקדמיה צ'ארלס קרוס (1987).
בשנים 1987 עד 1989, היא הוצגה כסולנית ראשונה בהרכב הווקאלי " Musicatreize ", שהתמחה במוזיקה עכשווית (אוחנה, ליגטי, נונו).
אלבום הבכורה שלה, רומנסות ספרדיות (Romances Sefardies), שהוקלט ב-1992 זכה לשבחי הביקורת.
בשנת 1994 התקליטור השני שלה בשם Entre la Rose et le Jasmin קיבל את הוקרת מבקרי המוזיקה " Diapason d'Or " שהוענק על ידי המגזין הצרפתי Diapason .
היא שרה רומנסות ספרדיות של קהילות יהודיות מצפון אפריקה ואנדלוסיה בלאדינו ואת הקינות העתיקות של הטרובדור באוקסיטנית, אפילו ניגונים ערביים אנדלוסיים בערבית.
עבודתה מ-1990 עד 1998 כזמרת של להקת Aksak, שניגנה רפרטואר של שירים טורקיים, יווניים וארמנייםארמנית, אפשרה לה לעבוד גם על רפרטואר ערבי-אנדלוסי (עם מחמוד גואטאט וטופיק בסטנדיג') וגם יהודי-ערבי.
פרנסואז אטלן נחשבת לאחת המבצעות הטובות ביותר של רומנסות ספרדיות.
היא זמרת בעלת איכות קול אותנטית.
הופעותיה הן תוצאה של מחקר מוזיקולוגי ממצה, היא נותנת כבוד רב למסורות המבוססות על ז'אנר הרומנסות.
שורשיה היהודיים הובילו את אטלן לפתח תשוקה למוזיקה מסורתית, ובמיוחד למוזיקת אגן הים התיכון.
בגישתה לשירה המסורתית, הסגנון הוא השיקול העיקרי שלה.
בעיניה, הסגנון הוא הליבה של היצירה מוזיקלית שלה.
הידע המעמיק שלה במסורת האנדלוסית, המורשת העשירה של היהודים שגורשו מספרד ב-1492 אפשרו לה לפתח סגנון שאין לטעות בו, המשלב טכניקה ווקאלית ורגישות ספרדית.
חידוד הפרשנות שלה של המוזיקה האנדלוסית, חושף את ההשפעות השונות של "ארץ המקלט" בהן שהו הקהילות היהודיות הספרדיות.
הסגנונות המוזיקליים של הקהילות הערביות, המוסלמיות והיהודיות היו בזמנים עברו צבעוניים עם השפעות הדדיות שהדגישו את החיים המשותפים ביניהם.
בתזמורת אנדלוסית, חברי הקהילות הללו ניגנו זה לצד זה, כך שרק מילות השיר אפשרו להבחין במוצא של כל אחת מהקבוצות.
המנגינות הללו בוצעו בשירה נוסטלגית נוקבת וארוכה על רקע קל מאוד של כלי מיתר ותופים.
בשנת 2001, פרנסואז אטלן הייתה מעורבת ביצירתה של המלחינה פלורנס באשט ביצירה, Femmes, בהזמנה של רדיו צרפת, בהשתתפות Ensemble Fa בניצוחו של דומיניק מיי.
באותה שנה, אטלן שרה מוזיקה ארמנית קלאסית ומסורתית (מהמאה ה-5 עד ה-19) בפסטיבל בעיר אמברונאי , בליווי האנסמבל הארמני גוסן.
מאז 2003, פרנסואז אטלן הופיעה על במות רבות, בארצות הברית (קרנגי הול, ניו יורק), יפן, קנדה, הולנד, בלגיה, נורווגיה, ישראל, איטליה, ספרד, קורסיקה, תוניסיה, מרוקו, אלג'יריה, שווייץ, בריטניה, גרמניה ומקסיקו.
באוקטובר 2007, היא הופיעה במכון הצרפתי במרקש במופע "אנדלוסיה, ברוח גרנדה" בליווי יוסף קסימי ג'מאל בעוד ועבדלמונאים ג'אירי בתופים, היא שרה במסע פיוטי ומוזיקלי עדין של שלושת האמונות המונותיאיסטית של אנדלוסיה: יהודית, נוצרית ומוסלמית.
משנת 2007, היא שיתפה פעולה עם אמנים שונים, ביניהם גיטריסט הפלמנקו חואן קרמונה, האחים כימיראניס, בהאא רונדה, סינקו סיגלוס, פאדיה קבר אל-הגה, נטע אלקיים הישראלית ופטריציה בובי.
אמנים אלה הופיעו בקונצרטים שהציגו אינטראקציות של ימי הביניים בין תרבויות באגן הים התיכון.
היא הייתה אחת המנהלות של הפסטיבל האטלנטי למוזיקה אנדלוסית באסואירה, מרוקו, שהוקדש לשירה דתית יהודית ומוסלמית מאל-אנדלוס.
לעיתים קרובות כמורה, היא נבחרה לתת שיעורים במסגרת קורס ההכשרה למחול ומוזיקת עולם "La croisée des chemins", שאורגן בחודשי יולי על ידי "אטליירים ד'אתנומוזיקולוגיה" ז'נבה.
פרנסיס אייסקוף עם נסיך ויילס (לימים ג'ורג' השלישי) ואדוארד אוגוסטוס, דוכס יורק ואלבני הוא ציור שמן מאת האמן הבריטי ריצ'רד וילסון, שנחשב לאחת מיצירות הדיוקן הקבוצתי הבודדות שיצר.
היצירה מתארת את הנסיכים ג'ורג'' ואחיו הנסיך אדוארד, דוכס יורק ואולבני במהלך שיעור פרטי עם מחנכם, ד"ר פרנסיס אייסקוף .
הציור נוצר באמצע המאה ה-18 ונמצא כיום באוסף גלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון.
הציור מציג את הנסיכים ג'ורג' ואדוארד יישובים בעת שיעור, כאשר מאחוריהם עומד ד"ר אייסקוף, לבוש בגלימת כמורה של הכנסייה האנגליקנית.
ידו הימנית מונחת על ספר סגור ובשמאלו הוא מחזיק דף נייר.
לצדו של ג'ורג' מונח ספר עבה שעל כריכתו מופיעה האמבלמה ההרלדית של נסיך ויילס – שלוש נוצות יען בתוך כתר זהב.
לצדו ניצב גלובוס, וסביב הדמויות פריטי ריהוט המלמדים על סביבה חינוכית רשמית.
ברקע נראים בסיסי עמודים סולומוניים המוצבים על כן גבוה – סמל אפשרי לחוכמה ולהדר מלכותי.
העמודים הסולומוניים ברקע מרמזים על רעיון החוכמה, ואולי אף על מקדש שלמה – מוטיב דתי-סמלי מקובל באדריכלות של תקופת הברוק.
האמבלמה של נסיך ויילס על כריכת הספר מדגישה את מעמדו של ג'ורג' כיורש העצר, ואילו הגלובוס והספרים מטעימים את חשיבות החינוך המלכותי ואת אופק ההשכלה המיועד לנסיכים.
הציור נוצר ככל הנראה לפני 22 ביוני 1749, מועד מינויו של הנסיך ג'ורג' לאביר במסדר הבירית, ולפני התקנתו הרשמית ב־12 ביולי 1750. באותה תקופה שימש ד"ר פרנסיס אייסקוף כמחנכם הרשמי של הנסיכים ג'ורג' ואדוארד, לאחר שבעבר כיהן כיועץ הדתי של אביהם, פרדריק, נסיך ויילס.
נוסף על תפקידו החינוכי, אייסקוף כיהן כדיקן קתדרלת בריסטול, ולמד בשנות ה־20 של המאה ה־18 באוקספורד לצד ג'ורג' ליטלון, פטרונו המוקדם של ריצ'רד וילסון, אשר לימים נשא לאישה את אחותו של אייסקוף, אן.
קשרים אלה עשויים להסביר את הקשר האישי והמקצועי בין אייסקוף לוילסון, ואת הסיבה האפשרית להזמנת הציור.
הציור נרכש ככל הנראה על ידי ד"ר אייסקוף והועבר בירושה במשפחתו עד שהגיע לנינתו, ליידי מריאנה אוגוסטה המילטון.
הוא נמסר לגלריה הלאומית בלונדון, אך נמכר לאחר מכן על פי צוואת סר ג'יימס קוקברן.
בשנת 1900 נרכש על ידי תומאס אגניו ונתרם לגלריה הלאומית לפורטרטים בלונדון.
בשנת 1915 פוצל הציור לשני חלקים לאחר שהועלתה השערה כי דמותו של אייסקוף נוספה מאוחר יותר בידי אמן אחר.
בשנת 1976, במסגרת תהליך שימור, אוחדה היצירה מחדש תוך שימוש בתצלום מוקדם לצורך שחזור הקטעים החסרים.
צילומי רנטגן העלו כי הציור הורכב מ־15 חלקי קנבס שונים, בעלי צפיפויות אריגה מגוונות, אולם שכבת הצבע נמרחה ברציפות – עדות לכך שוילסון עצמו יצר את ההרכבה.
בדיקות טכניות הראו כי חלקים שונים של הקומפוזיציה – כולל הדמויות המרכזיות והחלקים הארכיטקטוניים – צוירו על קנבס נפרד, נמתחו בנפרד, ואז חוברו יחד ליצירה אחת.
עם זאת, הרצף בצביעה מעל החיבורים, יחד עם שינויים קומפוזיציוניים (פנטימנטי) שנראו בצילומי רנטגן, מוכיחים כי וילסון היה אחראי לכלל מרכיבי היצירה.
הציור שימש השראה להדפסים מאוחרים של ג'ון פייבר הבן ואנדרו מילר, שהתבססו על הקומפוזיציה כדי ליצור תיאורים של נסיך ויילס.
גרסה מוקדמת ומוקטנת של היצירה, ככל הנראה מודלו, קיימת באוסף מרכז האמנות הבריטית שלאוניברסיטת ייל.
היצירה הוצגה בתערוכות בבנגור ובלונדון בשנת 1925, ובתערוכה "Faces as Art" בגלריה הלאומית לפורטרטים בשנת 1976. היא זכתה להתייחסויות רבות בספרות האמנותית וההיסטורית, ובפרט בספרו של ג'ון קרסלייק Early Georgian Portraits (1977), שם נדונה כחלק מהתפתחות הפורטרט המלכותי במאה ה־18.
סר פרנסיס גולטון היה איש אשכולות אנגלי, מדען, חוקר טבע ואבי תורת האאוגניקה.
גולטון היה בן למשפחת וג'ווד-דרווין, שרבים מבניה היו מדענים, ובהם בן דודו צ'ארלס דרווין.
בצעירותו למד רפואה, אך לאחר מות אביו נטש תחום זה ופנה לעיסוקים מדעיים אחרים.
הוא טייל ברחבי העולם (בעיקר באפריקה).
השתייכותו למשפחה עשירה אפשרה לו להיות חופשי במחקריו ממגבלות דיסציפלינריות או מוסדיות, ולהתמקד בכל פעם בנושא שעניין אותו.
גולטון עסק בסטטיסטיקה, בעיקר ביחס ליישומיה בתורשה, בגאוגרפיה, במטאורולוגיה, בפסיכולוגיה, באנתרופולוגיה, בביולוגיה, בקרימינולוגיה ובצילום.
כמו כן היה גולטון ממכונני שיטת הזיהוי הפלילי בעזרת טביעות אצבעות.
ניסח את המושגים בסטטיסטיקה רגרסיה וקוֹרֶלַצְיָה, וגילה את עקרון התסוגה לממוצע (עקרון הקובע את היחסים בין מדידה שנועדה לחלק את החברה לקבוצות, לבין מדידה שנייה של הקבוצות שנוצרו על ידי המדידה הראשונה).
היה הראשון ליישם שיטות סטטיסטיות במחקר על ההבדלים האנושיים ועל הורשת אינטליגנציה, החדיר את השימוש בשאלונים ובסקרים לשם איסוף נתונים על קבוצות אנושיות, מידע בו השתמש כדי ליצור מחקרים גנאלוגיים וביוגרפיים.
כתב למעלה מ-340 מאמרים וספרים במהלך חייו, שלרבים מהם הייתה השפעה ארוכה על עולם המדע.
צ'ארלס דרווין השפיע השפעה עמוקה על בן-דודו, ובעקבות ספרו "מוצא המינים" החל גולטון לחקור את תורשת האדם.
דרך ניתוח סטטיסטי של אילנות יוחסין ודרגות קרבה של שופטים, מצביאים, אמנים, מדענים, מדינאים וראשי ממשלה הסיק גולטון כי גאונות, כישרון, אופי ותכונות מוסריות הן תכונות מורשות, ולפיכך על האדם להזדווג באופן סלקטיבי כדי להעצים איכויות אלו.
לכל דור יכולת עצומה להשפיע על התכונות הטבעיות של יורשיו, וזוהי חובתנו לאנושות לחקור את טווח הכוח הזה, ולהפעילו באופן שייתן יתרון לדיירים העתידיים של הארץ".
בספר Heredity Genius ניסה גולטון להגדיר ולבחון את התכונות הדרושות לאדם בחברה המתורבתת כדי לשרוד.
בחברה המתורבתת, טען, ליכולת התבונית והחברתית חשיבות השווה ליכולות פיזיות: "בהינתן שתי חיות השוות מכל שאר הבחינות", הדגים, "זו האינטליגנטית יותר תגבר לבטח" (עמ' 336).
עבור גולטון, התפתחות ציוויליזציה מוסרית (כלומר, החברה המערבית) היא בבחינת השתנות תנאי האקלים והמזון בהם חיה החיה האנושית, וכדי לשרוד עליה להתאים עצמה לסביבה החדשה.
בחיבור זה הסמיך גולטון את דעותיו על "מדע" האנתרופומטריה, הקובע את תכונות האדם באמצעות מדידת איברים שונים מן הגוף ובמיוחד הגולגולת (פרנולוגיה).
בשנת 1884 אף הקים מעבדה, בה אנשים היו יכולים לעבור בדיקות אנתרופומטריות עבור תשלום, ולקבל את "ציוניו" של גולטון בנוגע לאיכותם התורשתית.
גולטון אמנם משתמש במונחי התורשה, הברירה הטבעית והאבולוציה, אותם הוא שואל ממחקריו של דרווין, אך זה האחרון התנגד לדעותיו של גולטון, וייחס משמעות לא רק לתכונות התורשתיות אלא גם למאמץ ועבודה קשה.
בשנת 1880 גולטון לראשונה תיאר תופעת אפנטזיה.
עיקר עיסוקו המדעי של גולטון היה בנושא האאוגניקה.
הוא היה מראשי התומכים בהורשה של תכונות הניתנות למדידה, ובהן מנת המשכל.
אמונה זו הביאה אותו להבעת דעות קיצוניות, כגון תמיכה בהגבלת הנישואין על פי תכונותיהם התורשתיות של ההורים.
גולטון לא היה הראשון שהמליץ לשלוט על הזיווגים האנושיים, אך היה הראשון שדן בנושא התורשה והשליטה על הילודה באמצעים סטטיסטיים.
כמו כן, היה הראשון ליישם את תורת האבולוציה והברירה הטבעית על החברה האנושית.
אולם, תחת ידיו פושטה תורת האבולוציה מהשפעות הסביבה על תהליכי הברירה הטבעית, והודגשה חשיבות הפן התורשתי בלבד.
דרך מושגי הברירה הטבעית נראה הדיון על גזעים שונים כתיאור של מלחמת הישרדות שמתחוללת בין הגזעים.
העיסוק בדעיכת הגזע הלבן קיבל כעת פרספקטיבה חדשה ונוסח בטרמינולוגיה מדעית חדשה.
פרספקטיבת המאבק הטעינה את השיח על הגזע בתחושת דחיפות, וברצון לפעול וליישום מסקנות מדעי הגזע על החברה, לנוכח מה שנראה כהתדרדרות מהירה של המין האנושי במאה ה-19.
כיום נראה כי מנת משכל היא עניין מורכב מכדי להיות נמדדת ומכומתת על פי מדדים כגודל הגולגולת, או המרחק בין אחורי הראש וקדמת הראש, וכי לגורמים סביבתיים השפעה על יכולותיו השונות של האדם.
דעותיו של גולטון, שנראה היום כי הן מוטעות, היו בעלות השפעה שלילית על התפתחות מדע הפסיכולוגיה והובילו בעקבותיהן אסכולות שיצרו שינויים חברתיים שליליים, כהגבלות על ההגירה בארצות הברית, עיקורם של בעלי "מנת משכל נמוכה" ותופעות שליליות נוספות, ששיאן בחוקי "השבחת הגזע" בגרמניה הנאצית.
הגדרת האאוגניקה של גולטון די רחבה, ורוב הרפואה הגנטית בת זמננו נופלת לתחומה, אולם לאחר מלחמת העולם השנייה הפך המושג לכינוי גנאי ורוב הגנטיקאים העכשוויים מסרבים לראות בגולטון את מבשר המדע שלהם.
בין עיסוקיו הרבים של גולטון אפשר למנות גם את מחקריו בצילום.
תרומתו המעניינת לתחום נקראת צילום מורכב (Composite photography); שיטה שהמציא להרכבת מונטאז' מפורטרטים שונים זה על גבי זה לשם קבלת ממוצע ויזואלי.
את הפנים המטושטשים והמדומיינים הללו יצר גולטון על ידי צילום רצוף של פורטרטים על גבי אותו הנגטיב, בעזרת מצלמת רפרודוקציה.
הנחתו הייתה שרק קווי המתאר המשותפים לכל הפורטרטים יראו באופן חד וברור, ואילו כל התווים האינדיבידואליים ויוצאי הדופן יטושטשו או ימחקו.
בהשפעת הקטגוריה המושגית של האדם הממוצע שהמציא הסטטיסטיקאי אדולף קטלה, טען גולטון שדימויים אלו, אותם כינה "pictorial statistics", הם הופעה אופטית טהורה של אותו "אדם ממוצע".
אחת ממטרות הצילום-המורכב הייתה ליצור "טיפוסי-משפחה" באמצעות צילום פורטרטים של כמה בני משפחה יחדיו, וכך לחזות מראש את החזות הפיזית של הצאצאים מנישואים אפשריים, וכן כדי ליצור "מאגרים גזעיים טהורים", שיעזרו בעריכת סלקציה של זיווגים נכונים לשם השבחת הגזע.
ב-1902 הוענקה לו מדליית דרווין.
ב-1909 הוענק לו תואר אבירות.
ב-1910 הוענקה לו מדליית קופלי.
פרנסיס בייקון היה פילוסוף, משפטן, סופר ומדינאי אנגלי.
קיבל תואר אבירות ב-1603, נעשה לברון ורולם ב-1618, ולוויקונט של סנט אולבנס ב-1621.
בייקון החל את חייו המקצועיים כעורך דין, אך ידוע יותר כפילוסוף וכמגן על המהפכה המדעית.
יצירותיו מבססות מתודולוגיה אינדוקטיבית למחקר מדעי, שיש הקוראים לה המתודה הבייקונית.
המשמעות של "אינדוקטיביזם" הוא רכישת מידע מעולם הטבע על ידי ניסויים, צפייה ובדיקה של היפותזות.
בזמנו, מתודות כאלה היו קשורות לאלכימיה.
פרנסיס בייקון נולד בבית יורק ברחוב סטרנד שבלונדון.
הוא היה הבכור מבין חמשת בניו של סר ניקולאס בייקון, שומר החותם של אליזבת הראשונה.
אמו, אן קוק בייקון, הייתה אשתו השנייה של סר ניקולאס, וחברה בכנסייה הרפורמית, או הפוריטנית.
היסטוריונים מאמינים כי בייקון קיבל חינוך בביתו בשנותיו הראשונות, וכי בריאותו בזמן זה, כמו לאחר מכן, הייתה רופפת.
הוא התקבל לטריניטי קולג' בקיימברידג' ב-1573, בגיל 13, וחי שם במשך שלוש שנים עם אחיו אנתוני בייקון.
לימודי המדעים בקיימברידג' הביאו אותו למסקנה כי המתודות (ולפיכך גם התוצאות) של המחקר המדעי מוטעות.
הערצתו לאריסטו סתרה את חוסר אהדתו לפילוסופיה האריסטוטלית, שנראתה לו ריקה, וכחנית, ומוטעית במטרותיה.
ב־27 ביוני 1576, התקבלו האחים פרנסיס ואנתוני בייקון להשתלמות ליטיגטורים באכסניית המשפט "גרייז אין" ולאגודת עורכי הדין.
חודשים ספורים מאוחר יותר יצאו האחים לצרפת יחד עם סר אמיאס פולט, שגריר ממלכת אנגליה בפריז.
פרנסיס בייקון קיבל שיעור בפוליטיקה מהמצב המעורער של החברה והממשל בצרפת של אנרי השלישי.
מותו הפתאומי של אביו בפברואר 1579 הצריך את חזרתו של פרנסיס בייקון לאנגליה, והשפיע משמעותית על גורלו.
סר ניקולאס העמיד סכום משמעותי על מנת לרכוש אחוזה לבנו אך מת בטרם הספיק לעשות זאת, כך שפרנסיס נאלץ להסתפק בחמישית הסכום.
הוא לווה כסף ונכנס לחובות.
בעקבות זאת, החל לעבוד בגרייז אין כעורך דין ב-1579.
בייקון מנתח בפרגמנט מכתביו (שנכתב בערך בשנת 1603) את תכונותיו האינטלקטואליות, ומעמיד את מטרותיו, שהיו משולשות: גילוי האמת, שירות ארצו, ושירות כלפי הכנסייה.
מכיוון שידע כי תפקיד בעל יוקרה יקל עליו להשיג את מטרות אלה, ניסה להתקבל, בסיוע דודו לורד בורגלי, לתפקיד בחצר המלכותית.
משנכשל, עבד בשנתיים הבאות בגרייז אין עד שהועלה בדרגה ל"בריסטר" חיצוני ב-1582. ב-1584 קיבל את מושב הפרלמנט של מחוז מלקומב בדורסט.
הוא כתב על מצב המפלגות בפרלמנט, וכן את דעתו על הצורך ברפורמה בפילוסופיה, אך לא הצליח להשיג את התפקיד שהאמין שהוא צריך כדי להצליח.
בתקופה זו התיידד בייקון עם רוברט דברו, רוזן אסקס השני (1567 - 1601), שהיה ממקורבי המלכה אליזבת.
בשנת 1591 היה ליועצו האישי של הרוזן.
הרוזן קיבל מחוז בפרלמנט עבור מידלסקס כאשר המלכה אליזבת ביקשה שהפרלמנט יחקור קנוניה אפיפיורית נגדה.
הרוזן התנגד להצעת חוק שתאפשר גביית מסים מוגברת, והואשם כי הוא מנסה למצוא חן בעיני העם, ולזמן מה הוצא מהחצר.
כאשר משרת הפרקליט הראשי התפנתה ובייקון הציג את מועמדותו לתפקיד, השפעתו של רוזן אסקס לא הספיקה על מנת להשיג לו את התפקיד.
בשנים הבאות מצבו הכלכלי נותר רעוע.
חבריו לא הצליחו למצוא לו תפקיד ציבורי, וגם נישואיו עם אלמנה עשירה בשם אליזבת הטון לא עזרו לו בכך.
עם זאת, מעמדו בעיני המלכה החל להשתפר.
היא החלה להעסיק אותו בענייני הכתר כמה שנים קודם לכן, והוא קיבל בהדרגה מעמד של יועץ, אף כי לא היה לו תפקיד אמיתי והוא לא קיבל משכורת.
מעמדו אצל המלכה השתפר גם בשל כך שהוא ניתק את קשריו עם רוזן אסקס, צעד בר מזל בהתחשב בכך שהאחרון הוצא להורג על בגידה בשנת 1601.
עלייתו לשלטון של ג'יימס הראשון הובילה לעליית מעמדו של בייקון, והוא נעשה לאביר ב-1603. בהמשך נישא לאישה בשם אליס בארנם.
מעט ידוע על חיי הנישואים שלו, וחוקרים מודרניים סוברים שהיה הומוסקסואל.
ג'ון אוברי, בן זמנו של בייקון, העיד בזכרונותיו כי "הוא פדרסט, והגנימדים שלו לוקחי שוחד".
מאמציו של בייקון נשאו פרי ב-1607 כאשר קיבל את משרת הסוליסיטור.
ב-1610 הפרלמנט הרביעי המפורסם של ג'יימס התאסף.
למרות עצותיו של בייקון, ג'יימס והפרלמנט מצאו עצמם פעמים רבות במחלוקות עזות על סמכויות הכתר ועל ההוצאות המופרזות של המלך, והפרלמנט התפזר בפברואר 1611. בכל הזמן הזה בייקון הצליח לתמוך בסמכויות המלך אך גם לשמור על אמונו של הפרלמנט.
ב-1613, בייקון לבסוף נעשה לפרקליט הראשי.
באפריל 1614 הפרלמנט התנגד לנוכחותו של בייקון במושב עבור קיימברידג', והועבר חוק המונע מהפרקליט הראשי לשבת בפרלמנט.
התנגדות זו הייתה בעצם לתוכניות שונות המצדדות במלוכה שבייקון תמך בהן.
ההשפעה החזקה שלו על המלך הולידה קנאה ותרעומת אצל חברי פרלמנט אחרים.
אך בייקון המשיך לזכות באהדתו של המלך, וב-1618 מונה לתפקיד לורד צ'נסלור.
הקריירה הציבורית שלו הסתיימה בחרפה כאשר ב-1621 הוא הורשע בלקיחת שוחד בעקבות השקיעה בחובות.
הוא הודה באשמתו ונאסר לארבעה ימים בלבד, אך נלקח ממנו מעמדו.
מותו של בייקון היה אירוני במידה מסוימת.
הוא ניסה לבדוק את האפשרות של שימור בשר בעזרת שלג.
אולם בעת שמילא תרנגול בשלג הוא נדבק בדלקת ריאות קטלנית, ומת בהייגייט.
ספרו החשוב ביותר של בייקון הוא הנובום אורגנום מ-1620, בו פיתח לוגיקה חדשנית שתהווה בסיס למתודה המדעית המודרנית.
עוד קודם לכן הוא ריכז רעיונות דומים ב־The Advancement of Learning שיצא בשנת 1605.
יצירות מרכזיות נוספות של בייקון כוללות את מאמריו - "הצבעים של הטוב והרע" (Colours of Good and Evil) ו"מחשבות קדושות" (Meditations Sacrae) אשר פורסמו ב-1597. בנוסף כתב הספד למלכת אנגליה ב-1609. הוא חיבר את הרומן האוטופי "אטלנטיס החדשה".
הוא כתב כי במקום השיטה הדדוקטיבית הנהוגה לפיענוח הטבע, יש להשתמש בהיגיון אינדוקטיבי, ולהתקדם מניסוח עובדה מדעית, לאקסיומה, לחוק.
כלומר, יש להתבונן בטבע ו"לאתגר" אותו על ידי ניסויים אינדוקטיביים שיבואו לניסוח חוקים אוניברסליים.
אך לפני שהוא מתחיל באינדוקציה זו, על החוקר לשחרר את מוחו מכל דעות ונטיות שמעוותות את המציאות, כגון דת, אמונות טפלות, ציפיות ופחד משינוי נורמות חברתיות.
המטרה הסופית של האינדוקציה היא גילוי הצורות והדרכים שבהן מתרחשות תופעות בטבע, והגורמים להן.
ידועה אמרתו "תקוותנו היחידה היא באינדוקציה האמיתית".
בייקון היה מהראשונים שטענו שככל שנדע יותר על העולם, כך יהיה לנו קל יותר לשלוט בו ובכך לשפר את חיינו, ולהאריך אותם.
בייקון פיתח מערכת של ערכים המבוססת על מתודות אלו.
הוא הבחין בין חובה לקהילה, שהיא עניין מוסרי, לבין החובה לאל, שהיא עניין דתי בלבד.
כל פעולה מוסרית היא פעולה של הרצון האנושי, שמונהג על ידי היגיון ומומרץ על ידי הרגשות.
הרגלים עוזרים לכיוון הרצון אל הטוב.
אך לא ניתן לנסח חוקים אוניברסליים לגבי מוסר וערכים, כיוון שגם הסיטואציות וגם התכונות של האנשים משתנות.
בייקון הפריד בין דת לבין פילוסופיה, אך קבע שהשתיים יכולות להתקיים זו לצד זו.
פילוסופיה מיוסדת על ההיגיון, ואילו האמונה מיוסדת על ההתגלות, ולכן היא לא רציונלית.
הוא כותב (בעקבות טרטוליאנוס) כי ככל שהמסתורין האלוהי הוא פחות הגיוני ויותר מפליא, כך הכבוד שניתן לאלוהים באמונה בו גדול יותר.
בשנת 1859 העלה סופר אמריקני השערה שמעסיקה את חוקרי הספרות.
טענה נושנה, שהייתה קיימת עוד בחייו של שייקספיר, היא כי ייתכן שלא שייקספיר הוא מחברם האמיתי של המחזות המיוחסים לו.
הסופר טען כי פרנסיס בייקון היה כותבם האמיתי של המחזות.
הוויכוח שהתעורר גרם לחוקרים רבים לתהות האם השערה זו, או השערות דומות לה (למשל, שהמחזות נכתבו על ידי בייקון ואדם שלישי במשותף), נכונות.
פרנסיס בייקון היה שר האוצר של ממלכת אנגליה בימיו של שייקספיר, אך ידוע יותר כאיש מדע, הוגה דעות ומחברן של מסות חשובות.
ויליאם שייקספיר, לעומת זאת, היה בן למשפחה פשוטה ותולדות חייו כה מעורפלות עד שאין אנו יודעים עליו כמעט דבר.
מחזותיו של שייקספיר מעידים על רכישת השכלה מקיפה והכרה טובה מאוד של בריות מסוגים שונים, מן המלך ועד אחרון המשרתים.
בייקון השתייך למשפחת אצולה, היה בעל השכלה רחבה, בקיא בחצר המלכות ומדינאי.
אדם כמוהו יכול היה לראות בחייו את הדברים המפתיעים שאנו פוגשים במחזותיו של שייקספיר.
משחק בתיאטרון וחיבור מחזות לא נחשבו מקצועות מכובדים באותם הימים ואם בייקון כתב אותם, ייתכן שבחר להסתיר את שמו.
סר פרנסיס דרייק היה מגלה ארצות, פריבטיר ויורד ים אנגלי בן התקופה האליזבתנית.
האדם השני שהפליג מסביב לעולם, האנגלי הראשון, הקברניט הראשון, והראשון שעשה זאת שלא בשירות הכתר הספרדי.
כמו כן היה סגן מפקד הצי האנגלי שהביס את הארמדה הספרדית ב-1588.
דרייק נולד בטביסטווק שבדבון לאב שהיה איכר פרוטסטנטי.
פרנסיס היה הבכור מבין שנים עשר ילדים במשפחה.
ב-1549 עברה המשפחה לקנט שבדרום מזרח אנגליה לחופי תעלת למאנש בעקבות מהפכה שהשליטה מחדש באופן זמני את הקתוליות בממלכה.
דרייק הצעיר החל את קריירת הימאות שלו בסביבות גיל 13 על ספינות מטען בים הצפוני.
בגיל 20 כבר היה לרב חובל של אונייתו לאחר מות מפקדו.
ב-1563 הצטרף דרייק למשלחת בראשות בן דודו מדרגה שנייה ג'ון הוקינז מפלימות, משלחת מסחרית שמטרתה הייתה להשתלט על נתח מסחר העבדים האטלנטי, שהיה עד אז בשליטתן המוחלטת של המעצמות הימיות הגדולות – ספרד ופורטוגל.
אך המסע השלישי ב-1568 הסתיים בהתקפת פתע ספרדית בסן חואן דה אולואה שעלתה לאנגלים ברוב ספינותיהם וסחורתם.
דרייק, שכמעט נהרג בקרב, היה לאויב מושבע של הספרדים מכאן ואילך.
למרות הכישלון בסן חואן דה אולואה דרייק שב לאמריקה הספרדית וב-1573 הצליח ללכוד (באזור פנמה של ימינו) את צי האוצר הספרדי ולחזור לממלכת אנגליה עם זהב ספרדי רב, תוך שהשאיר כמויות גדולות של כסף מאחור בגלל מגבלות המשקל של ספינותיו.
במהלך שהותו בפנמה, בתצפית מצמרת עץ גבוה, היה דרייק האנגלי הראשון שראה את האוקיינוס השקט.
בין התומכים במסעותיו היה סר פרנסיס וולסינגהם.
ב-17 בדצמבר 1577 יצא דרייק מנמל פלימות' באניה "פליקן" בראש משלחת בת חמש ספינות ו-150 איש בשליחות אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה למסע לחוף המערבי של אמריקה ששילב מסע מחקר, השתלטות על טריטוריות ומסע כנגד הספרדים.
לאחר שחצו את אמריקה דרך מצר מגלן, נותר דרייק עם ספינה בודדת, "גולדן היינד" ("איילת הזהב"), איתה הפליג צפונה ותקף את הנמלים הספרדים שנקרו בדרכו.
דרייק עשה שימוש במפות ספרדיות עדיפות על שלו שנמצאו על אוניות ספרדיות שלכד.
מאחר שלא הצליח למצוא מעבר צפוני בחזרה לאוקיינוס האטלנטי המשיך דרייק מערבה, לא לפני שעגן, תיקן את ספינותיו וחידש את מלאי המזון והמים בנמל שמיקומו המדויק לא ידוע היום אך משערים שזה היה מפרץ דרייקס.
דרייק קרא לאדמת הנמל, שיש המשערים שהייתה בקליפורניה או אורגון של היום, "אנגליה החדשה" וטען לבעלות אנגלית על האזור.
מסעו של דרייק היווה בדורות שלאחר מכן בסיס לתביעות הטריטוריאליות של אנגליה באמריקה כמו גם לאלה של ארצות הברית לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בדרך מערבה עצר דרייק באינדונזיה של היום וסובב את כף התקווה הטובה.
ביולי 1580 הגיע לסיירה לאון וב-26 בספטמבר השלים את המסע ושב לאנגליה, עם 59 אנשי צוות.
השלל שהביא איתו, תבלינים יקרים ואוצרות זהב וכסף ששדד מספרדים, היה גדול כל כך שחלקה של המלכה בו עלה על כל שאר הכנסות בית המלוכה באותה שנה.
דרייק זכה לתהילה כאנגלי הראשון שהקיף את העולם.
הגיבור העממי אף קיבל מהמלכה תואר אבירות והיה לראש העיר פלימות וחבר הפרלמנט.
ב-1585 לאחר תקופה ארוכה של שלום קר וסכסוכים מקומיים, פרצה מלחמה בין אנגליה הפרוטסטנטית לספרד הקתולית של פליפה השני.
דרייק הפליג שוב לאמריקה הספרדית ופשט על הנמלים של סנטו דומינגו וקרטחנה.
בדרך חזרה כבש את סן אוגוסטין שבפלורידה.
הפעולות האלה עוררו את פליפה השני להורות על תכנון של פלישה לאנגליה.
פעולת מנע של דרייק ב-1587 הצליחה לעכב את הפלישה בשנה; הוא "חרך את זקנו של מלך ספרד" כשכבש את עיר הנמל הספרדית החשובה קדיס והחזיק בה במשך שלושה ימים במהלכם לכד 6 ספינות והשמיד עוד 31 ספינות וכמויות גדולות של אספקה.
כשהגיעה הארמדה לבסוף לאנגליה היה דרייק סגן האדמירל של הצי האנגלי המתגונן, תחת לורד הווארד.
האנגלים הצליחו להדוף את הפלישה ואף לרדוף אחרי הספרדים במנוסתם עד ליבשת ולהשמיד ספינות רבות.
תבוסת הארמדה הספרדית, שהיוותה עבור דרייק נקודת שיא בקריירה, הייתה נקודת מפנה היסטורית שסימנה את ראשית שקיעתה של ספרד ועלייתה של ממלכת אנגליה כמעצמה ימית.
עם זאת, בהמשך המלחמה האנגלים נחלו תבוסות בידי הספרדים, כולל ניסיון כושל של דרייק לשחרר את פורטוגל ב-1589. השינוי המשמעותי במאזן הכוחות העולמי הגיע רק במאות ה-17 וה-18, לאחר מלחמת שלושים השנים.
על אף גילו המתקדם המשיך דרייק לצאת למסעות נגד הספרדים באמריקה.
ב-1595 התאחד שוב עם ג'ון הוקינז בראש צי בן 27 ספינות ו-2,500 איש, במטרה לתקוף בפוארטו ריקו ופנמה וללכוד אוצרות ספרדיים.
במהלך המסע, כחודשיים לאחר שהוקינז חלה, מת ונקבר בים, פגש דרייק גורל דומה.
הוא נפטר מדיזנטריה ונטמן בים לחופי פנמה, בסוף ינואר 1596.
מאז מותו של דרייק וקבורתו בים, ועד היום, מחפשים עשרות דייגים את קברו מדי שנה, אך הקבר לא נמצא מעולם.
בסוף שנות השבעים שודרה בטלוויזיה הישראלית הסדרה הבריטית "סר פרנסיס דרייק" מ-1961-1962, בכיכובו של טרנס מורגן, ובו הוצג כגיבור המנצח את אויביו בהוגנות, נלחם בספרדים השודדים את ארצות מרכז אמריקה ודרומה, וזוכה לכינוי "שודד ים" על אף שלמעשה הוא מייצג את המלכה ונאמן לארצו ולערכיה.
גם בספרו של גבריאל גארסיה מארקס "מאה שנים של בדידות" מתואר סר פרנסיס דרייק כשודד ים.
בסדרת משחקי הווידאו הפופולרית "Uncharted" גיבור המשחק ניית'ן דרייק (במקור מורגן) שינה את שם משפחתו לדרייק מכיוון שרצה להתחיל חיים חדשים כהרפתקן וצייד אוצרות, התעניין מאוד בדמותו של סר פרנסיס דרייק וראה בעצמו צאצא שלו (על אף שלסר פרנסיס דרייק לא היו צאצאים).
השיר "Dragon On The Sea" של פרויקט הפרוגרסיב מטאל "אירייאון" מתאר את שליחתו של פרנסיס דרייק על ידי המלכה אליזבת להגן מפני פלישת הארמדה הספרדית.
פרנסיס בייקון היה צייר בריטי יליד אירלנד, הידוע בציוריו האקספרסיבים, המתארים דמויות אנוש במצבים רגשיים שונים.
פרנסיס בייקון נולד בשנת 1909 ברחוב בגוט תחתון, מספר 63, דבלין, אירלנד.
הוריו – אנתוני אדוורד בייקון (אדי) וכריסטינה ויניפרד פיתט' (ויני).
אביו של בייקון היה יליד אוסטרליה שהשתתף כחייל במלחמת הבורים ולאחר מכן עבד כמאלף סוסי מרוץ.
מקובל שאדוורד בייקון הוא צאצא ישיר של ניקולאס בייקון, אחיו למחצה הבוגר של פרנסיס בייקון, הפילוסוף ואיש הרוח האנגלי המפורסם.
אימו של בייקון, שהייתה יורשת של מכרה ומפעל פלדה בעיר שפילד הייתה ידועה במזגה החם ובאופיה הפרוע, שהיה ניגוד למוצאה המכובד.
בייקון דיבר לעיתים רחוקות על המוצא האצילי שלו, והעדיף לתאר עצמו כמישהו שצריך לפלס את דרכו בעולם בעצמו.
בייקון הוא השני מבין חמשת ילדי המשפחה: אחיו הגדול הארלי, שתי אחיות קטנות – לנת' וווינפריד, ואחיו הקטן אדוארד.
את בייקון גידלה האומנת המשפחתית ג'סי לייטפוט.
בייקון היה ילד חולני שסבל מאסתמה ומאלרגיה חמורה לכלבים וסוסים.
פעמים רבות קיבל מורפיום כתרופה להקלת התקפות המחלה שלו.
משפחתו עברה פעמים רבות בין אירלנד לאנגליה.
בעקבות מצבו הבריאותי והמעברים התכופים של משפחתו בין ארצות, בייקון לא למד לימודים סדירים כמעט לחלוטין ושהה רוב הזמן בביתו.
המעברים התכופים ובידודו עקב המצב הבריאותי תרמו רבות לתחושת חוסר ההתאמה בחברה שליוותה אותו במשך כל חייו.
יחסיו עם אביו היו מעורערים, בייחוד על רקע ביטויי המיניות הראשונים שהפגין, שכללו לבישת בגדי נשים.
בשנת 1926 גורש בייקון מבית אביו לאחר שזה מצא אותו עומד אל מול המראה ולבוש בלבניה של האם.
לאחר שעזב את בית הוריו עבר בייקון ללונדון והתקיים מקצבה בסך שלושה פאונד שקיבל מירושת אימו.
הוא בילה את זמנו בקריאת כתביו של הפילוסוף פרדריך ניטשה, ובעבודות שונות כגון טבחות, טלפנות ומכירה בחנות לבגדי נשים (עבודה שממנה פוטר עקב שליחת מכתב גס למנהל החנות).
בייקון גילה מהר מאוד שישנם גברים עשירים שמוצאים אותו מושך, עובדה שניצל לטובתו תוך כדי שהוא מפתח חיבה ל'חיים הטובים'.
הוא היה מעורב בקשר מיני עם אחד מידידיו של אביו, שביקש ממנו 'לדאוג לבנו'.
באביב 1927 נסעו השניים לברלין, שם שהו ביחד כחודש עד שנפרדו.
בייקון סיפר מאוחר יותר: "כמובן שהוא התעייף ממני תוך זמן קצר ועזב עם אישה...
לא ידעתי מה לעשות, אז חגגתי זמן מה ואז, מכיוון שהצלחתי לחסוך קצת כסף, החלטתי להמשיך לפריז".
לאחר חודש נוסף בברלין נסע בייקון לצרפת ושהה פריז כשנה וחצי, כשהוא נחשף ליצירות אמנות קלאסית ומודרניות.
בין השאר ביקר בהקרנת הבכורה של "נפוליאון" (1927) בבימויו של אבל גאנס.
בסוף שנת 1928 או בראשית שנת 1929 חזר בייקון לאנגליה.
הוא עבד כמעצב פנים ופתח משרד במחסן באזור דרום קנזינגטון.
הוא חלק את הקומה העליונה עם אריק אלדן, מי שיהפוך לאספן הראשון שלו, ועם ג'סי ליטפוט (Jessie Lightfoot) – האומנת שגידלה אותו בילדותו.
באותה עת עבד כמרכזן במועדון.
במקביל הוא פרסם מודעה בעיתון "הטיימס", ובה הציע את שירותיו כ"מלווה גברים" (gentleman's companion).
בין הגברים שפנו אליו היה גם אספן האמנות דגלאס קופר (Douglas Cooper), שקידם את הקריירה של בייקון כמעצב רהיטים.
אדם נוסף שהיה בקשר רומנטי עם בייקון היה אריק הול (Eric Hall), מנהל של חנות כלבו גדולה בלונדון, ששימש גם כמעין פטרון של בייקון.
בחורף 1929 הציג בייקון את תערוכתו הראשונה, שהוקדשה ברובה לעיצוב פנים.
בין המוצגים היו גם "צבע מים" (1929), הציור המוקדם של בייקון ששרד, הקרוב בסגנונו לשטיחים שיצר בייקון בהשפעת המעצב ז'אן לורקט (Jean Lurçat).
בכתבה שכותרתה "המראה של 1930 בעיצוב הבריטי" (The 1930 Look in British Decoration), שפורסמה במגזין "הסטודיו" (The Studio) הופיעו יצירותיו של בייקון לצד יצירתם של מעצבים ב"סגנון הבינלאומי" כגון מרסל ברוייר (Marcel Breuer), לה קורבוזייה ואחרים.
בשנת 1930 חזר בייקון לביקור בגרמניה.
בעת ביקורו שם דגמן עבור הצלם השווייצרי-יהודי הלמר לרסקי.
עבודתו של לרסקי כללה שימוש במראות ובמסכים לשם יצירת תצלומי דיוקן אקספרסיביים.
באנגליה הוא הכיר את רוי דה מטר (Roy de Maistre), צייר אוסטרלי שהפך לידיד קרוב של בייקון.
דרכו הכיר בייקון את הנרי מור, גרהם סטרלנד (Graham Sutherland) ופטריק וייט.
בנובמבר של אותה שנה השתתף בייקון בתערוכה קבוצתית בלונדון.
בייקון הציג ארבעה ציורים והדפס.
יצירה שנמכרה ב-2013 במחיר של 142 מיליון היא ציור שכולל שלושה ציורים שצייר לוסיאן פרויד ובאחד מהם צייר את חברו פרנסיס בייקון.
ההשראה למוטיבים חוזרים ונשנים של פיות צורחות בציורים רבים בייקון בסוף שנות הארבעים ובתחילת שנות החמישים נבעה ממספר מקורות, בהם ספרי לימוד רפואיים, עבודותיו של מתיאס גרינוואלד וצילומי סטילס סצנת "מדרגות אודסה" מתוך הסרט האילם אוניית הקרב פוטיומקין של סרגיי אייזנשטיין.
בייקון ראה את הסרט ב-1935, וראה אותו לעיתים קרובות לאחר מכן.
הוא שמר בסטודיו שלו צילום סטילס של הסצנה, מראה צילום מקרוב של ראשה של האחות צורח בבהלה ובאימה, עם משקפיים שבורים תלויים על פניה המוכתמות בדם.
הוא התייחס לדימוי לאורך הקריירה שלו, תוך שימוש בו כמקור השראה.
פרנסיס האצ'סון היה פילוסוף יליד אירלנד ממוצא סקוטי, ואחד האבות המייסדים של הנאורות הסקוטית.
הוא היה פילוסוף של המוסר, שדגל בגישה התועלתנית הנובעת לדעתו לא מאגואיזם אלא מ"החוש המוסרי הטבעי" של האדם.
האצ'סון נולד בכפר דרומאליג באירלנד ובצעירותו למד פילוסופיה, קלאסיקה וספרות כללית באוניברסיטת גלאזגו בסקוטלנד.
בהמשך סיים תואר בתאולוגיה והוסמך לכומר ומטיף נוצרי-פרסביטריאני.
באותן שנים הוא לימד בגלאזגו פילוסופיה של המוסר, והשפיע מאוד על תלמידו אדם סמית'.
האצ'סון גם תמך בפילוסוף דייוויד יום בראשית דרכו.
בהמשך, עבר האצ'סון ללמד בדבלין, וכתב בין השנים 1725–1728 ארבע מסות חשובות, שהיוו תמצית של הגותו.
בכתביו, הביע האצ'סון התנגדות לתפיסות אגואיסטיות ומטריאליסטיות של טבע האדם שהובעו בכתביהם של תומאס הובס, ברנרד מנדוויל והוגים נוספים, וטען כי "החוש המוסרי" הטבעי והמצפון משחקים תפקיד חשוב בהתנהגות האדם.
לדבריו, מצפייה פשוטה בבני אדם ניתן לראות כי מעשיהם מכוונים פעמים רבות לעשיית המעשה הטוב בעיניהם מבחינה מוסרית וסלידה מעוול, גם כאשר לכך אין כל תגמול חומרי.
בשל כך יש לדעתו לטפח חוש זה, הקשור גם לרגש האמפתיה, וזאת על מנת להביא לחברה מוסרית יותר.
הוא היה מראשוני ההוגים שהדגישו את חשיבות האסתטיקה, המתבטאת בדבריו בשאיפה ליופי, פרופורציה והרמוניה.
פרופ' אלעזר וינריב בספרו "רציונליזם ואמפיריציזם" מציג את האצ'סון כפילוסוף אשר העמיד את עולם המוסר והאסתטיקה על הרגש תוך שלילת התבונה כגורם בתחומים אלה.
האצ'סון גם היה אמפיריציסט אדוק ופיתח חשד לגבי טענות מטאפיזיות שלא התבססו על צפייה או על ניסיון.
סר פרנסיס בל היה ראש ממשלת ניו זילנד ה-20. כיהן בתפקיד זה במשך 20 יום בלבד, במאי 1925 (מ-10 במאי עד 30 במאי).
הוא היה ראש ממשלתה השני של ניו זילנד ממוצא יהודי, וראש ממשלתה הראשון שנולד בניו זילנד עצמה.
בל נולד ב-1851 בעיירה נלסון, שבצפון האי הדרומי של ניו זילנד.
בנו הבכור (מתוך שישה בנים ובת אחת) של סיר פרנסיס דילון בל (1822–1898), נוצרי אנגליקני שהיה יושב ראש בית הנבחרים של ניו זילנד ושר האוצר בממשלת ניו זילנד.
האם, מרגרט יואכים הורט, הייתה יהודייה, בתו השלישית של אברהם הורט, מראשי הקהילה היהודית של העיר ולינגטון, ניו זילנד.
נישואיהם של ההורים, ב-1849, היו נישואין אזרחיים, משום שאף רב או כומר לא הסכימו להשיאם.
האם התנצרה לאחר מכן ועוד לפני שנולד הבן הבכור, ובל ראה את עצמו כנוצרי אנגליקני.
לאחר שבל סיים את לימודיו בבית הספר התיכון, הוא נסע ללימודים בבריטניה ב-1869, השלים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג' ב-1873, ושנה אחר כך התקבל ללשכת עורכי הדין הבריטית.
ב-1875 חזר בל לניו זילנד, והקים עם כמה שותפים את "Colonial Law Journal", הביטאון המשפטי הראשון של ניו זילנד.
הוא הצטרף כעורך דין למשרד עורכי דין בוולינגטון; המשרד עבר לאורך השנים שינויים רבים, אך קיים ופועל עד היום, תחת השם "בל, גאלי ואחרים".
בל עבד לאחר מכן כעורך דין מצליח במשך כ-18 שנים, והשתתף גם בכתיבה ב-"New Zealand law reports", בו התפרסמו החלטות ופסיקות בית המשפט העליון ובית המשפט לערעורים של ניו זילנד.
ב-1878 נישא בל לקרולין רובינסון ונולדו להם שמונה ילדים.
לפני נישואיו הוא נחשב לרודף נשים, אך לא נודעו שמועות כאלו אודותיו אחרי הנישואין.
ב-1891 נבחר בל לראשות עיריית וולינגטון, כמועמד עצמאי שמרני עם דעות ליברליות מאוד בתחומים אחדים, בעיקר בנוגע לזכויות אדם ותחומים חברתיים נוספים.
ב-1893 הוא נבחר לפרלמנט של ניו זילנד, שוב כמועמד עצמאי, כאשר במקביל המשיך בעיסוקיו כעורך דין.
מפלגת השלטון בניו זילנד באותה תקופה הייתה "המפלגה הליברלית" השמאלית, שהייתה גם המפלגה היחידה במדינה.
האופוזיציה השמרנית כללה אז רק נציגים עצמאים, כמו בל, שלא השכילו להתאחד ביניהם.
ב-1909 ייסד ויליאם מאסי את "המפלגה הרפורמיסטית" השמרנית, ובל, כמו גם בנו ויליאם הנרי דילון בל, הצטרפו אליה.
ב-1911 הייתה המפלגה הרפורמיסטית למפלגה הגדולה במדינה (אך עדיין המפלגה הליברלית הצליחה לשמור על קואליציה ורוב בפרלמנט), ואז גם נבחר בנו של בל, ויליאם, לפרלמנט, כנציג המפלגה הרפורמיסטית.
אולם בל הצעיר היה חבר הפרלמנט שלוש שנים בלבד; הוא התפטר ב-1914 כדי להתנדב לשרת בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, הגיע לדרגת קפטן בחיל הפרשים הבריטי ונהרג ב-1917 בקרבות בבלגיה.
ב-1912, שנה אחרי הניצחון היחסי בבחירות, הצליחה המפלגה הרפורמיסטית לגבש רוב בפרלמנט, מנהיגה ומייסדה ויליאם מאסי נבחר לראשות הממשלה, והוא מינה את בל לשר הפנים וההגירה בממשלתו.
ב-1922 כיהן בל כנציג ניו זילנד בחבר הלאומים (שקדם לאו"ם), וב-1923 הוא התמנה לשר החוץ בממשלתו של מאסי.
ב-1924 חלה ראש הממשלה מאסי ובל מילא בפועל את מקומו.
מאסי נפטר ב-10 במאי 1925, ובמשך 20 יום כיהן בל כראש הממשלה (מונה פורמלית ב-14 במאי).
הוא סירב להצעת מפלגתו לרשת את מאסי, וב-30 במאי 1925 מונה במקומו גורדון קואטס לראשות ממשלת ניו זילנד.
ב-1926 התפטר בל מתפקידיו בממשלה וחזר לכהן בחבר הלאומים כנציג ניו זילנד.
כעבור 10 שנים הוא נפטר בוולינגטון, כחצי שנה בלבד לאחר מות אשתו קרולין.
במהלך השנים כיהן בל בתפקידים ציבוריים ופוליטיים רבים נוספים.
הוא קיבל תואר בריטי, סיר במסדר סנט מייקל וסנט ג'ורג', כמו אביו לפניו.
הוא היה יו"ר לשכת עורכי הדין של ניו זילנד, נשיא התאחדות הרוגבי והפוטבול של וולינגטון, נשיא מועדון המרוצים של וולינגטון, "גרנד מאסטר" של "הבונים החופשיים", ועוד.
מ-1893 עד יום מותו הוא היה נשיא התאחדות הקריקט של וולינגטון.
הוא סירב פעמיים להצעות להתמנות לשופט.
בל היה ראש ממשלת ניו זילנד השני ממוצא יהודי.
שני ראשי הממשלה האחרים ממוצא יהודי היו ג'וליוס ווגל, יהודי מאמין שקדם לו בכחמישים שנה וכיהן בתפקיד בשנים 1873–1875 ו-1876; וראש הממשלה ה-38 של ניו זילנד מטעם "המפלגה הלאומית", יורשתה של המפלגה הרפורמיסטית, ג'ון קי, שכיהן בתפקיד זה בשנים 2008-2016.
פרנסיס בייקר היה שופט בריטי שכיהן בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
ישב בדין בבית המשפט העליון המנדטורי, כאחד מהרכב שלושת השופטים שדנו בערעורו של אברהם סטבסקי מנאשמי משפט רצח ארלוזורוב, על הרשעתו בבית המשפט לפשעים חמורים, שבגינה נגזר עליו עונש מוות.
פרנסיס הוראס בייקר נולד באנגליה בשנת 1887. למד משפטים באנגליה ובשנת 1910 הוסמך ל"סוליסיטור" (תוארו של עורך דין המוסמך לעסוק בכל פעילות משפטית אך לא להופיע כטוען בבתי המשפט באנגליה, להבדיל מ"בריסטר" המוסמך להופיע ולטעון בבתי המשפט באנגליה).
בייקר הגיע לארץ ישראל בראשית כיבוש הארץ על ידי הבריטים כמייג'ר – רב-סרן בצבא הבריטי, במסגרת "מנהלת שטח האויב הכבוש" וכבר בשנת 1918 נתמנה לשופט.
בשנת 1920 נתמנה לנשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בפברואר 1927 נתמנה באופן זמני לבית המשפט לערעורים.
בדצמבר 1928 מילא במשך שבועיים את מקומו של זקן השופטים בעת שמייקל מקדונל היה בחופשה.
בתחילת 1929 מונה לשופט בריטי שלישי בבית המשפט לערעורים.
בייקר הוכלל בהרכבים של בתי משפט מיוחדים שהורכבו לצורך דיון במשפטי רצח, ולצורך כך נשלח לבתי משפט במקומות שונים בארץ ישראל.
בייקר ישב בדין במשפטים שהסעירו את היישוב היהודי בשנות ה-30. הוא ישב, למשל, בהרכב בית הדין לערעורים שביטל את גזר דין המוות של שמחה חינקיס והיה אב בית הדין בבית המשפט לעניינים פליליים בשכם במשפטו של אבו ג'ילדה, שודד דרכים ערבי ששמו הפך למושג, שנדון עם שותפו למוות.
בייקר גם ישב בהרכב השופטים בערעור של אברהם סטבסקי על הרשעתו ברצח ארלוזורוב, בו זוכה סטבסקי ב-20 ביולי 1934.
ביוני 1936 עזב השופט בייקר את ארץ ישראל ויצא לניגריה, שהייתה באותה תקופה מושבה בריטית, על מנת לכהן בה כשופט.
לאחר מכן, בסוף 1955 התבקש על ידי מושל גמביה, פרסי וין-הריס, לעמוד בראש ועדת חקירה לבדיקת טענותיו של שר החינוך והרווחה פייר סאר נג'י נגד מפקד המשטרה הבריטית במושבה.
בייקר היה בין השופטים שגילו יחס קולוניאלי אל תושבי הארץ, "הילידים" בעיניהם, ופסקו כי הדין האנגלי אינו חל בארץ ישראל.
פסק דין נודע שהוציא שיקף את גישתו זאת.
היה זה פסק דין שבייקר נתן בשנת 1930 בעניין ד"ר צזר חורי נ' עיריית חיפה.
ד"ר חורי נפל לתוך שוחה פתוחה ונפצע.
השופט בייקר פסק שאין לד"ר חורי זכות לפיצויים על פי המשפט האנגלי, מאחר שהמשפט העות'מאני אינו מכיר בפיצויים לנזקי גוף.
ב 7 בפברואר 1930 התפרסם בעיתון דבר מאמר מערכת בכותרת "אי אימון" ובו קבל העיתון על איפה ואיפה ביחסם של בתי המשפט המנדטוריים אל נאשמים ערבים ויהודים מנאשמי משפטי המאורעות.
העיתון הביא כדוגמה את זיכויים של הנאשמים ברצח בני משפחת מקלף שנרצחו בדם קר, לעומת מעשיהם של שמחה חינקיס ויוסף אורפלי שנעשו כהגנה מפי תוקפים ונדונו למוות.
היועץ המשטי לממשלת המנדט החליט להעמיד לדין את עורך העיתון ברל כצנלסון, אך מאחר שהוא שהה אז בחו"ל הועמד לדין סגן העורך זלמן רובשוב (לימים זלמן שזר נשיאה השלישי של מדינת ישראל).
העבירה עליה הועמד רובשוב לדין הייתה עבירה על פקודת בזיון בית המשפט.
האישום היה על "מאמרים הנוגעים בבירורים משפטיים התלויים ועומדים בבתי הדין, והעלולים להזיק לבירורים אלה ולהבזות את בתי הדין אשר לפניהם הם מתנהלים".
השופטים במשפטו של רובשוב היו מייקל מקדונל ופרנסיס בייקר.
פרנסיס בייקר בעל הגישה הקולוניאלית המתנשאית היה עזר כנגדו.
ב-27 בפברואר 1930 הרשיעו השופטים את רובשוב, קנסו אות בשמונים לירות ארץ ישראליות, סכום כסף גדול באותה עת וחייבו את העיתון לפרסם התנצלות וכן תרגום מלא לעברית של פסק הדין.
בנימוקי ההחלטה הזכירו השופטים החלטה משנת 1899 של הוועדה המשפטית של מועצת המלך בלונדון בה נאמר שבאנגליה עצמה תביעות על בזיון בית המשפט הן נדירות, אך פסקה כי:
"במושבות קטנות, שאוכלוסייהן מורכבים בעיקר מעמים צבעוניים, החיוב על בזיון בית המשפט יכול להיות הכרחי בהחלט, כדי לשמור בקרב ציבור כזה את יחס הכבוד למשפט".
כמו כן נכללה בפסק הדין פיסקה שהייתה בה התנשאות של השופטים על עורכי דבר, ילידי מזרח אירופה בעלי הדעות הסוציאליסטיות:
"דבר מכנה עצמו "עיתון פועלי ארץ ישראל" והצבור שהוא פונה אליו הוא פרולטריון קוסמופוליטי, אשר ייתכן כי בא הנה מארצות שהאמון באי משוא פנים וביושר של בתי הדין איננו נוהג בהן כמו בארצות שתחת השלטון הבריטי".
את הגישה, אותה ביטא במשפט רובשוב, כי ההלכה האנגלית בדבר בזיון בית המשפט אינה חלה על תושבי ארץ ישראל, החיל השופט בייקר גם על פרשת רצח ארלוזורוב, כאשר דן ב 12 ביולי 1934 שלושה עיתונים לקנסות כבדים באשמת עבירה על פקודת בזיון בית המשפט.
האישום הוגש על כך שבכתבות שפרסמו היה כדי להשפיע על בית המשפט בדיון בערעורו של סטבסקי.
את הירדן, ביטאון התנועה הרוויזיוניסטית קנס ב-75 לירות.
את דאר היום, שנהג לבטא אהדה לתנועה הרוויזיוניסטית קנס ב-35 לירות, ואת עיתון מיוחד, שהיה שבועון עסק בפלילים וברכילות קנס ב-40 לירות.
פרנסיס הופקינסון היה סופר אמריקאי, בין החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית כנציג ניו ג'רזי בקונגרס.
שימש גם כשופט פדרלי בפנסילבניה.
הוא מילא תפקיד מרכזי בעיצובו של דגל ארצות הברית הראשון.
פרנסיס הופקינסון נולד בפילדלפיה ב-1737, לתומאס הופקינסון ולמרי ג'ונסון.
ב-1751 התחיל ללמוד בכיתה הראשונה שנפתחה במכללת פילדלפיה (כיום אוניברסיטת פנסילבניה) וסיים את לימודיו ב-1757, סיים את התואר השני שלו ב-1760, ודוקטורט למשפטים (כבוד) ב-1790. ב-1761 הוא היה מזכיר במשלחת של המועצה המחוזית של פנסילבניה אל האינדיאניים, שעשתה הסכם עם הלנאפי וכמה שבטים אינדיאניים אחרים.
ב-1763, התמנה לפקיד מכס בסיילם שבניו ג'רזי.
הופקינסון בילה באנגליה ממאי 1766 עד אוגוסט 1767 בתקווה להפוך לנציב המכס של צפון אמריקה.
אף על פי שלא הצליח, הוא בילה את זמנו שם עם ראש ממשלת הממלכה המאוחדת לעתיד פרדריק נורת' ואחיו למחצה, הבישוף של וסטר ראונלו נורת', ועם הצייר בנג'מין וסט.
לאחר שובו, עסק הופקינסון במסחר בפילדלפיה ונישא לאן בורדן ב-1 בספטמבר 1768, נולדו להם חמישה ילדים.
ב-1 במאי 1772 התמנה הופקינסון לפקיד המכס של ניו קאסל שבדלאוור.
הוא עבר לברודנטאון שבניו ג'רזי ב-1774, הפך לחבר במועצה המחוזית של ניו ג'רזי, וחבר בלשכת עורכי הדין של ניו ג'רזי ב-8 במאי 1775. הוא התפטר מכל מינויו הממשלתיים בשנת 1776, ומ-22 ביוני, ייצג את ניו ג'רזי בקונגרס הקונטיננטלי השני שבו חתם על מגילת העצמאות.
הוא עזב את הקונגרס ב-30 בנובמבר 1776 כדי לשרת במנהלת הצי שבפילדלפיה.
כחלק מהממשלה של האומה הצעירה, הוא היה הגזבר של משרד המילווה הקונטיננטלי ב-1778. התמנה לשופט בית משפט האדמירלי בפנסילבניה בשנת 1779 ושוב ב-1780 ו-1787. סייע לאשרר את החוקה בוועידה החוקתית ב-1787. ב-24 בספטמבר 1789, הוצע שמו על ידי הנשיא ג'ורג' וושינגטון לתפקיד שופט בית המשפט המחוזי בפנסילבניה.
הוא אושר על ידי הסנאט של ארצות הברית, וקיבל את המינוי שלו, ב-26 בספטמבר 1789.
רק שנים מעטות לאחר כניסתו לתפקיד שופט פדרלי, הופקינסון נפטר בגיל 53 מהתקף אפילפטי פתאומי.
הוא נקבר בכנסיית המשיח בפילדלפיה כמו אישים אמריקאים חשובים אחרים כבנג'מין פרנקלין.
בנו של הופקינסון, , היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית והיה גם הוא שופט פדרלי.
הופקינסון היה ממעצבי הדגל האמריקאי, אך לא קיבל הכרה על כך בחייו.
הופקינסון היה סופר חובב ומשורר בתקופה שפילדלפיה, והמושבות בכלל לא היו מעורות באומנות.
הוא כתב חרוזים סאטירות פוליטיות בצורה של שירים וחוברות.
חלקם היו בעלי תפוצה רחבה, שסייעו בעוצמה לעורר ולעודד את רוח העצמאות המדינית שצמחה ממהפכה האמריקנית.
כתביו העיקריים הם סיפור יפה...
"שיטות לניהול מריבה", "מסה על טיוח" ו"למידה מודרנית".
ניתן למצוא רבים מכתביו ב"מסות שונות" ו"כתבים מזדמנים", שפורסמו בפילדלפיה בשלושה כרכים בשנת 1792 .
הופקינסון היה מוזיקאי חובב אך נחשב.
הוא החל לנגן בצ'מבלו בגיל שבע עשרה, ובמהלך שנות החמישים של המאה ה-18. הוא ניגן אריות מועתקות ביד, שירים, וקטעים אינסטרומנטליים של מלחינים אירופאיים רבים.
ב-1759 הוא הוכר כמלחין הראשון שנולד באמריקה, שניצח בתחרות קומפוזיציה לעיתון, עם יצירתו "My Days Have Been So Wondrous Free".
בשנות השישים הוא כבר ניגן מספיק טוב בצ'מבלו כך שיכל להופיע לצד נגנים מקצועיים בקונצרטים.
כמה משיריו הבולטים: "האמנה ", "קרב החביות ", ואת "הגג החדש, שיר על מכניזם פדרלי".
בשנות השמונים, הופקינסון התאים הרמוניקת זכוכית שאפשר לנגן בה עם קלידים והמציא את הבלמוניק, כלי שעבד על ידי צלילים של כדורי מתכת.
בשנת 1788 הוא פרסם אוסף של 8 שירים שהוקדש לידידו ג'ורג' וושינגטון ובתו בשם "שבעה שירים לצ'מבלו " וקול.
הופקינסון טען שעצב את "הדגל הראשון" הרשמי של ארצות הברית וביקש תשלום על עבודתו מהקונגרס.
הקונגרס סירב בתואנה שאנשים רבים היו מעורבים בעיצוב הדגל, ושהופקינסון כבר קיבל תשלום
שיקול נוסף היה שקבלת העיצוב של הדגל ב-1777, שהגדירה את דגלי ארצות הברית הרשמיים,
לא קבעה את סידור הכוכבים.
עיצובים רבים לדגל הרשמי היו בשימוש בזמן שהתקבלה ההחלטה, עם כוכבים מסודרים בריבוע,
זר, שורות, או המעגל המוכר "בטסי רוס".
העיצוב הראשון של כוכבים ופסים שנעשה על ידי הופקינסון, היה שלושה עשר כוכבים מסודרים
מבחינה טכנית הסידור הזה מכונה קווינקוני משום שהוא מבוסס על חזרה על מוטיב
של חמש יחידות- סידור בריבוע ובמרכז.
סידור זה יוצר קשר אלכסוני חזק בין היחידות.
בדגל של שלושה עשר כוכבים, סידור זה יצר את קווי המתאר של צלבי סנט ג'ורג' וסנט אנדרו,
כפי שהם מסודרים גם בדגל הבריטי.
הופקינסון עיצב גם דגל עם כוכבים מסודרים במעגל.
בדומה לדגל הבטסי רוס המוכר,
פרט לכך שהוא משתמש בכוכבי שישה קודקודים ולא חמישה.
פרנסיס הופקינסון סייע לוועדה השנייה שעיצבה את סמל ארצות הברית או החותם הגדול של ארצות הברית.