tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
(1991) המיליונר הזה הוא עני
(1989) לא ראיתי לא שמעתי (שותף בתסריט)
(1986) ירח דבש מכושף (גם במאי ותסריטאי)
(1984) האישה באדום (גם במאי ותסריטאי)
(1979) רבי אברהם במערב הפרוע
(1977) המאהב הגדול בעולם (גם במאי ותסריטאי)
(1975) ההרפתקאה של אחיו החכם יותר של שרלוק הולמס (גם במאי ותסריטאי)
(1974) פרנקנשטיין הצעיר (גם שותף בתסריט)
(1974) הנסיך הקטן (בתפקיד השועל)
(1974) קרנפים (לצדו של זירו מוסטל, שותפו ל"המפיקים")
(1972) כל מה שרצית לדעת על מין ולא העזת לשאול
(1971) וילי וונקה ומפעל השוקולד
(1970) התחילו את המהפכה בלעדי
יוג'ין אלן "ג'ין" הקמן היה שחקן קולנוע אמריקאי, זוכה שני פרסי אוסקר ושלושה פרסי גלובוס הזהב, וגם סופר.
הקמן, שפרח בקולנוע האמריקני בשנות השבעים, נקט גישה שונה מזו של כוכבי התקופה האחרים כגון ג'ק ניקולסון, רוברט דה נירו, דסטין הופמן ואל פצ'ינו.
בעוד אלו התמקדו בתפקידים ראשיים ובסגנון משחק זיקתי, הקמן הרבה לקחת תפקידי משנה ולא סלד מלגלם את דמות הנבל, דבר שגרם לקריירה שלו להיות מהיציבות, הרווחיות והנחשבות בהיסטוריה עד לפרישתו בשנת 2008.
לא מעט שחקנים צפון-אמריקנים ראו בהקמן מודל חיקוי בריא לקבלת החלטות וניסו לתמרן בין תפקידים ראשיים למשניים.
אלו כוללים את רוברט דובאל, ג'ון ווייט ודונלד סאת'רלנד, ומאוחר יותר את כריסטופר ווקן ואד האריס.
הקמן נולד בסן ברנרדינו, קליפורניה שבארצות הברית.
הוריו הם ליידה (לבית גריי) ויוג'ין עזרא הקמן.
הם התגרשו כשהיה ילד, והוא התגורר במספר מקומות עד שעבר לגור עם סבתו בדנוול, אילינוי.
בגיל 16 התגייס לחיל הנחתים האמריקני, ושירת בו במשך ארבע שנים וחצי.
בתום שירותו הצבאי, בשנת 1951, החל לעבוד בעבודות מזדמנות עד אשר החל ללמוד הפקת טלוויזיה ועיתונאות באוניברסיטת אילינוי, אבל עזב ועבר לקליפורניה.
בגיל 30 החליט הקמן להתמסר לעבודה כשחקן, ולהצטרף לבית הספר למשחק, שם גם למד עוד שחקן העתיד להיות כוכב גדול – דסטין הופמן, ומשם החלה הידידות רבת השנים ביניהם.
הקמן עבר להתגורר עם אשתו בניו יורק.
בניו יורק החל הקמן להופיע בכמה הצגות "אוף ברודוויי", עד שב-1964 קיבל הצעה לשחק בברודוויי, ובעקבותיה קיבל הצעות להופיע בקולנוע.
תפקידו הראשון בקולנוע היה בתפקיד קטן בסרט Mad Dog Coll בשנת 1961. בשנת 1964 הופיע בסרט לילית כשבתפקיד הראשי מופיע וורן ביטי.
תפקיד זה הגיע אחרי שורה של תפקידים בסדרות טלוויזיה (ובהן "אני מרגל").
סרטו הבא, "הוואי" (1966), על פי הרומן של ג'יימס מיצ'נר, שבו שיחק לצד ג'ולי אנדרוז.
סרט זה הביא הכרה ראשונה להקמן כשחקן.
סרטו המשמעותי הראשון היה בסרט הפשע "בוני וקלייד" (1967), שביים ארתור פן עמו ישוב הקמן לשתף פעולה עוד מספר פעמים, סרט שהביא לו מועמדות ראשונה לפרס האוסקר, בקטגורית שחקן משנה.
עד לסוף עשור זה הופיע הקמן בסרטים כמו דרמת המדע בדיוני "צל על הארץ" וב"גלישה מסחררת", לצד רוברט רדפורד, וגם בסרט "צנחנים בשחקים" (1969) שבו אף הופיע, לראשונה, בפוסטר הסרט, לצד שני כוכביו הגדולים ברט לנקסטר ודברה קר.
סרטו הראשון בשנות השבעים, הדרמה "מעולם לא שרתי לאבי" (1970) זיכתה אותו במועמדות שנייה לאוסקר, כשחקן משנה.
שנה אחר כך ב-1971 גילם במותחן הפשע "הקשר הצרפתי" את דמותו של פופאי דויל, שוטר נחוש ואלים, המנסה לעצור משלוח הרואין מצרפת.
על תפקיד זה זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, והייתה זו פריצתו הגדולה לתודעת הקהל.
ב-1972, שנה אחר כך, כיכב בדרמת האסונות הידועה "הרפתקה בפוסידון" שהביאה לו מועמדות לפרס באפט"א.
ב-1973 כיכב בדרמה "הדחליל" לצד אל פצ'ינו, שזכתה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן.
כעבור שנה, ב-1974, עוד סרט בכיכובו של הקמן זכה בפרס "דקל הזהב", היה זה מותחן הפשע של פרנסיס פורד קופולה "השיחה", תפקיד זה זיכה אותו במועמדות לפרס באפט"א פעם נוספת.
בגיל 45, בשנת 1975 יצאו לבתי הקולנוע ארבעה סרטים בכיכובו.
"הקשר הצרפתי 2" (French Connection II) של ג'ון פרנקנהיימר, "חקירה באפילה" (Night Moves) של ארתור פן (על שניהם היה מועמד לפרסים), בדרמה הקומית "ליידי בת מזל" של במאי המיוזיקלס סטנלי דונן ובסרט "בשן חורקת", מערבון מרשים שכתב וביים ריצ'רד ברוקס.
ב-1977 שיחק בשלושה סרטים בולטים: בסרט המלחמה גשר אחד רחוק מדי של ריצ'רד אטנבורו, במותחן "עיקרון הדומינו" של סטנלי קריימר (שוב לצד קנדיס ברגן) וב"לצעוד או למות" (עם טרנס היל וקתרין דנב, סרט שצילומיו הופסקו והתעכבו, לאחר שסוס שעליו רכב הקמן השליך אותו מעל גבו, והשחקן נפצע).
הקמן היה מועמד לפרס גם על תפקיד המשנה המבריק שגילם כלקס לות'ר בשובר הקופות "סופרמן" (1978) של ריצ'רד דונר.
בתפקיד זה הפגין הקמן יכולות קומיות בלתי מבוטלות (הוא חזר לגלם את דמותו של לֶקְס לות'ר גם בסרט ההמשך סופרמן 2 ב-1980).
הקמן כבר הוכר במהלך שנות השמונים כשחקן מוערך, אך גם השתתף בתפקידי משנה.
כך היה ב"אדומים", אפוס רחב היריעה של וורן בייטי שגרף 12 מועמדויות לאוסקר, בסרט ההמשך ל"סופרמן" בתפקיד לקס לות'ר, ב"עוצמה" של סידני לומט, ב"שכר האמת", ב"מטרה" של ארתור פן ובהחבילה של אנדרו דייוויס.
כמו כן, הופיע בסרטו של וודי אלן "אישה אחרת", ובדרמות "פעמיים במשך החיים", "ימים של תהילה" (1986) ו"מיסיסיפי בוערת" (1988), עליו קיבל מועמדות לאוסקר, לראשונה מזה 17 שנים ו"ללא מוצא" עם קווין קוסטנר.
במהלך שנות התשעים הרבה לככב בסרטי פעולה ומתח, כגון: "מעברים צרים", "עסקי ריגול", "אחד מבריק שני מדליק", "הפירמה", "תפוס את שורטי", "כוננות מיידית", "התא", "כוח להשחית" "אויב המדינה" ו"מהלך מסוכן".
כמו כן כיכב במספר קומדיות, כגון: "גלויות מהחיים", "כלוב הציפורים", שניהם של מייק ניקולס ו"עבודת נמלים", סרט אנימציה מאת אולפני דרימוורקס, שבו תרם את קולו.
ב-1992 כיכב בסרטו זוכה האוסקר של קלינט איסטווד "בלתי נסלח", שם גילם שריף סאדיסטי, ועל תפקיד זה זכה בפרס האוסקר השני שלו, לשחקן המשנה.
במהלך תחילת שנות האלפיים מיעט הקמן לככב בסרטים.
שיחק בסרט המלחמה מאחורי קווי האויב, בקומדיות "משפחת טננבאום", עליו קיבל את פרס גלובוס הזהב, וב"שוברות הלבבות", לצד סיגורני ויבר.
כיכב גם בשני סרטי פשע: "השוד", של דייוויד מאמט ובדרמה על פי ספרו של ג'ון גרישם "משחק המושבעים", שבה כיכב לראשונה לצד חברו הטוב, דסטין הופמן.
ב-2004 הופיע בקומדיה זניחה בשם "המרוץ לראשות העיר", שבה גילם את נשיא ארצות הברית, לצד ריי רומנו.
באותה שנה קיים ראיון אצל לארי קינג ברשת CNN, ובו אמר כי אין לו פרויקטים קולנועיים עתידיים ושהוא מאמין שקריירת המשחק שלו הסתיימה.
ג'ין הקמן כתב חמישה ספרים בסגנון ספרות יפה היסטורית.
בשנת 1956 נישא הקמן לפיי מלטז, להם נולדו בן אחד ושתי בנות.
בשל עבודתו, לרוב נעדר הקמן מהבית בשנות ילדותם.
בשנת 1991 נישא הקמן בשנית לפסנתרנית הקלאסית בטסי אראקווה.
ב-26 בפברואר 2025 הקמן, אשתו ואחד משלושת כלביהם נמצאו מתים בביתם שבסנטה פה אשר בניו מקסיקו, לאחר שמתו ימים אחדים קודם לכן.
קוצב הלב שבגופו הפסיק לפעול תשעה ימים לפני שגופתו התגלתה.
ב-7 במרץ 2025 פרסמו חוקרי המכון לרפואה משפטית בניו מקסיקו כי אשתו מתה מנגיף ההנטה אשר מועבר על ידי עכברים, בעוד שהקמן מת כשבוע אחריה, ב-18 בפברואר 2025, ממחלת לב וממחלת אלצהיימר.
החוקרים שיערו שהקמן, שהיה בן 95, לא היה מודע באופן מלא למותה של אשתו, בעקבות מחלת האלצהיימר המתקדמת ממנה סבל.
ג'ין קרופה היה מתופף ג'אז שניגן בלהקות ביג בנד אמריקאיות, בין היתר בזו של בני גודמן.
קרופה נחשב לאחד המתופפים המשפיעים בהיסטוריה, ולפורץ דרך כאשר הביא אל קדמת הבמה את מערכת התופים בצורתה המודרנית.
ג'ין קרופה נולד בשיקגו להורים פולנים.
הוא החל לנגן בתופים באופן מקצועי באמצע שנות העשרים.
פריצת הדרך הגדולה שלו הייתה ב-1927 כשהצטרף להרכב טלמה טרי והפליבויים שלה.
ההקלטה הראשונה של קרופה הייתה תחת נגן הבנג'ויסט המוביל אדי קונדון.
הקלטות הללו נחשבת כיום ליצירת זרם "השיקגו הלבן".
כמו כן הקלטות הללו נחשבות להקלטות הראשונות בעלות מערכת תופים שלמה.
ב-1928 הופיע קרופה בשש הקלטות של הפלייבויים.
ב-1929 עבר קרופה להתגורר בניו יורק ועבד בלהקתו של רק ניקולס.
ב-1934 הוא הגיע לפרסום, כשעבד בביג בנד של בני גודמן בתור המתופף הראשי.
לאחר ריב קשה עם גודמן על במה בפילדלפיה בשנת 1938 הוא עזב את הלהקה ועבר לקריירה יותר עצמאית.
בנוסף להיותו מוביל של כמה הרכבים, הוא עבד הרבה עם הזמרת אניטה אודיי והחצוצרן רוי אלדרידג'.
ב-1941 הופיע קרופה יחד עם להקתו בסרט "כדור האש" שם ניגנו את השיר של קרופה "Drum boggie".
בשנת 1943 נעצר קרופה בגין החזקת מריחואנה ובילה שמונים וארבעה ימים במאסר.
לאחר שחרורו הרכיב מחדש את הלהקה שלו שכללה מספר רב מאוד של כלי מיתר ואת הסקסופוניסט צ'ארלי ונטורה.
הלהקה הייתה אולי הלהקה הגדולה ביותר של מוזיקת ריקודים באותה תקופה.
ההרכב קטן עם הזמן, וב-1952 הוביל קרופה הרכבים קטנים יחסית שמנו בין שלושה לחמישה אנשים.
הרכיביו זכו להצלחה רבה והופיעו פעמים רבות בהופעות הג'אז בפילהרמונית.
קרופה עזב את עולם המוזיקה כמעט לחלוטין באמצע שנות השישים, והיה מופיע לעיתים נדירות מאוד, עד שמת מלוקימיה ב-16 באוקטובר 1973.
קרופה נחשב בעיני רבים כמתופף הלבן הטוב ביותר בהיסטוריה של הג'אז.
מתופפים רבים הושפעו ממנו רבות, ביניהם באדי ריץ', קית' מון וג'ון בונהם.
בנוסף להיותו מתופף, היה קרופה מלחין והוביל להקות שונות במשך חייו.
קרופה גם המציא ופרסם טכניקות מצילות רבות שנהיו סטנדרטיות בינתיים ולפי עדויות חולקות היה בין ממציאי מצילת ההיי-האט.
השיר "Drummer man" של אניטה אודיי נכתב עליו.
רבים מחשיבים את קרופה כממציא מערכת התופים המודרנית.
בשנת 1927, היה הראשון שהשתמש בפדל לתוף הבס (שהומצא על ידי ויליאם פ.
קרופה גם הגה את השיטה ליצירת טמטמים בעלי עור שניתן לכוון.
בזמן עבודתו עם חברת המצילות המפורסמת זילדג'יאן הוא תכנן את הסטנד להיי האט וקבע את שמן של מצילות רבות כגון הרייד, שעד אז כמעט שלא היו בשימוש, ומאז נמצאות בכל מערכת תופים.
קרופה ידוע בנגינת הסווינג הווירטואוזית שלו.
אחד המאפיינים שלו הוא השימוש הנרחב בתוף הסנר יחד עם שימוש נרחב בטכניקות שונות של הקפצת מקלות ואם זאת, בהרבה מגרסאות הקטע "Sing Sing Sing" של בני גודמן, קרופה משתמש בתוף הפלור טם-טם (דוד), עליו הוא מאלתר לאורך הקטע.
זריזות הידיים של קרופה ויכולתו ליצור מקצבים מעניינים על ידי דגשים ברולים אפיינה מאוד את הסולואים שלו.
כמו כן קרופה השתמש ביותר מצילות מרוב מתופפי הג'אז.
ג'ין ובסטר הייתה סופרת אמריקנית, הידועה בעיקר בזכות ספרה "אבא-ארך-רגליים".
אליס ג'יין צ'נדלר ובסטר נולדה בעיירה פרדוניה שבמדינת ניו יורק וגדלה כשהיא מוקפת ספרים, הן בזכות אביה שהיה מוציא לאור והן בזכות אמה שהייתה אחייניתו של הסופר המפורסם מארק טוויין.
הסיפורים הראשונים שכתבה נדפסו כשהייתה סטודנטית במכללת ואסר, אחת המכללות היוקרתיות של אותה תקופה ויועדה לבנות עשירים.
ג'ין ובסטר כתבה על חיי סטודנטיות ועל נערות מתבגרות.
בבגרותה הייתה פעילה בעניינים חברתיים באמריקה ולחמה למען עניים ולקידום נשים.
ובסטר הרבתה לנסוע בעולם וכתבה ספרים ומחזות.
ספרה המפורסם ביותר, 'אבא ארך רגליים', שנכתב בעקבות פעילותה למען ילדים חסרי בית, תורגם לשפות רבות והיה לקלאסיקה עולמית.
הספר מספר על נערה יתומה שנשלחה לקולג' על ידי מיטיב אלמוני.
בספר ניכרות שאיפתה של המחברת לשוויון זכויות האישה ודעותיה הסוציאליסטיות.
ג'ין ובסטר מתה בגיל 39, שעות ספורות לאחר שילדה את בתה הבכורה, שנקראה על שמה.
רוב מהומה אודות פיטר (1909)
אבא-ארך-רגליים (1912) – קורותיה, חוויותיה והרהוריה של חניכה בבית-יתומים, מסופרים בגילוי-לב רווי הומור ורגשנות בשורת מכתבים ואיורים (מעשה-ידי המחברת) ששולחת הנערה למיטיבה האלמוני, המכונה בפיה "אבא-ארך-רגליים" (שהוא גם שמו של מין עכביש).
ג'ין קירקפטריק הייתה שגרירת ארצות הברית באו"ם, והאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
קירקפטריק נולדה באוקלהומה וסיימה לימודים לתואר ראשון בברנרד קולג' , מכללת נשים הקשורה לאוניברסיטת קולומביה, בשנת 1948. היא קיבלה תואר שני מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1950 והגישה דוקטורט במכון למדע המדינה פריז.
הייתה מרצה למדע המדינה באוניברסיטת ג'ורג'טאון החל משנת 1967 ובשנת 1973 קודמה לדרגת פרופסור.
בשנת 1975 היא פרסמה ספר על נשים בפוליטיקה.
קירקפטריק הייתה חברת המפלגה הדמוקרטית ותמכה במדיניות חוץ נצית.
בתחילת 1977 שמה עלה כמועמדת לשגרירת ארצות הברית בישראל.
אולם בהמשך נשיאותו של קרטר היא ביקרה אותו בחריפות על מדיניות החוץ שלו, במאמר בקומנטרי.
המאמר הובא לידיעת רייגן במהלך מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1980, ורייגן הזמין אותה לפגישה ממנה היא יצאה תומכת של רייגן.
בכך הייתה מקבוצה של נאו-קונסרבטיבים שעברו למפלגה הרפובליקנית לאור ביקורתם על ממשלו של ג'ימי קרטר ובשל תמיכתם במדיניות החוץ הנצית של רייגן.
במהלך ימי ההכנה לתחילת כהונתו של רייגן כנשיא היא נקבעה כמועמדת לתפקיד שגרירת ארצות הברית באו"ם.
קירקפטריק נודעה ביותר בשל המאמר שלה Dictatorships and Double Standards ("דיקטטורות וסטנדרט כפול") שנחשב לאחד מהטקסטים הקנוניים של הנאו-קונסרבטיבים.
בשנת 1985 העניק לה הנשיא רייגן את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
קירקפטריק נפטרה בביתה ב-7 בדצמבר 2006 לאחר שסבלה מאי-ספיקת לב.
ג'ין מנסון , זמרת, דוגמנית ושחקנית אמריקנית החיה ופועלת בצרפת.
שיא הקריירה של מנסון היה בשנות ה-70, אז זכתה להצלחה גדולה במדינות דוברות צרפתית באירופה.
מנסון נולדה בקליבלנד, אוהיו, לאב סופר ולאם זמרת.
חלק ניכר מילדותה עשתה במקסיקו, שם למדה בבית הספר האמריקני.
לאחר שובה לארצות הברית למדה במכללת אורנג' קוסט בקוסטה מסה, קליפורניה , קיבלה תואר במוזיקה, ולמדה משחק בסטודיו השחקנים המפורסם בניו יורק אצל הבמאי והמפיק לי סטרסברג.
היא קיבלה תפקידים אחדים בסדרות טלוויזיה, אך התפרסמה לראשונה בקנה מידה נרחב עם היבחרה לככב כ"נערת החודש" בגיליון אוגוסט 1974 של המגזין הארוטי פלייבוי.
הקריירה שלה כזמרת ושחקנית קיבלה פריצת דרך עם מעברה לצרפת זמן קצר לאחר הופעתה בפלייבוי, שם הפכה לכוכבת וזכתה לפופולריות ברחבי אירופה, בעיקר במדינות הפרנקופוניות, עם מכירות תקליטים בלמעלה מ-20 מיליון עותקים.
היא הוציאה אלבומים במגוון סגנונות, ממוזיקת פופ דרך גוספל ועד קאנטרי.
במרץ 1979 הופיעה בבנייני האומה בירושלים כנציגת לוקסמבורג בתחרות האירוויזיון ה-24 שאירחה ישראל, והגיעה למקום ה-13 עם השיר J'ai déjà vu ça dans tes yeux ("כבר ראיתי זאת בעיניך").
היא גם קיבלה תפקידים במספר סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה.
בשנות ה-90 שיחקה לאורך זמן באופרת סבון יומית מצליחה בצרפת בשם "ריביירה", וכן אירחה מספר תוכניות טלוויזיה בצרפת.
מנישואיה השניים למפיק הקולנוע הצרפתי-יהודי ממוצא אלג'יראי אנדרה ג'אווי נולדה בתם ג'ניפר ג'ין, כיום זמרת מפורסמת בזכות עצמה המחוברת מאוד לשורשיה היהודיים ופועלת בשם הבמה העברי שיראל ביתן.
שיראל התמודדה בעונה השלישית של The Voice ישראל.
בשנת 1981 נישאה לשחקן רוברט ויהארו .
ג'ין אליזבת' סמארט היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית, זוכת שישה פרסי אמי ושלושה פרסי גלובוס הזהב.
סמארט נולדה וגדלה בסיאטל, וושינגטון, ב-13 בספטמבר 1951, בתם של קתלין מארי "קיי" (סאנדרס) ודאגלס אלכסנדר סמארט, מורה.
היא השנייה מבין ארבעה ילדים.
סמארט אובחנה עם סוכרת מסוג 1 כשהייתה בת 13.
בשנת 2018 השתתפה בפרק של תוכנית הטלוויזיה "מי אתה חושב שאתה?", שם סמארט גילתה שהיא צאצאית מצד אמה של דורקס הואר (אנ'), אחת הנשים שהורשעו בכישוף במהלך ציד המכשפות בסיילם ולבסוף ניצלה.
היא בוגרת תיכון באלארד (אנ') בסיאטל בשנת 1969; שם היא גילתה עניין במשחק בתוכנית הדרמה.
לאחר מכן היא למדה באוניברסיטת וושינגטון שם סיימה תואר ראשון באמנויות יפות.
בין השנים 1986–1991, שיחקה סמארט בסדרה הקומית של CBS "Designing Women" בין התפקידים הראשיים לצידן של דיקסי קרטר ודלתה בורק עד שפרשה סמארט בתום העונה החמישית.
ב-1998 כיכבה בסיטקום "Style & Substance" של רשת CBS, אשר בוטלה לאחר עונה אחת.
בהמשך שיחקה גם בסדרות "המרובעים" ו"פרייז'ר", בסדרה "סמנתה מי?", ובסדרה "High Society" שבוטלה לאחר כמה פרקים.
בסדרה "24" גילמה את מרתה לוגאן, הגברת הראשונה.
סמארט זכתה בשלושה פרסי אמי, לשחקנית האורחת הטובה ביותר עבור תפקידה בסדרה פרייז'ר בשנים 2000 ו-2001, ושחקנית המשנה הטובה ביותר ב-2008 עבור תפקידה בסדרה "סמנתה מי?".
בשנת 2010 גילמה את המושלת פטרישיה ג'יימסון בעונה הראשונה של סדרת המשטרה "הוואי חמש-אפס" ברשת CBS.
בשנת 2018 שיחקה בתפקיד משני של ארליין הארט בסדרת הפשע "ג'ון הנבל" של רשת הטלוויזיה "בראבו".
באותה השנה שיחקה גם בסרט הדרמה הפסיכולוגי של דן פוגלמן, "החיים האלה" ובסרט הקומדיה השחורה "בקשה מסתורית".
בשנת 2019 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "השומרים", בסיטקום "משפחה בהפרעה" ששודרה בנטפליקס ובחידוש לסדרה "משתגעים מאהבה".
בשנת 2020 שיחקה בסרט "סופר אינטליגנציה".
בשנת 2021 שיחקה בסדרת הדרמה הבלשית של HBO, "הסודות של איסטאון" בכיכובה של קייט וינסלט.
באותה שנה החלה לגלם את הדמות הראשית הקומיקאית האגדית דברה ואנס, בסדרה הדרמה-קומית "Hacks" של רשת HBO Max.
על תפקידה בסדרה זכתה בפרס אמי, פרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך.
בשנת 2022 שיחקה בסרט ההתבגרות "לגדול עם ההורים" בבימויו של מאט סמוקלר.
סמארט פתחה את העונה ה-50 של סאטרדיי נייט לייב כמנחה ב-28 בספטמבר 2024, עם האורח המוזיקלי ג'לי רול.
ג'ין סימונס הוא מוזיקאי ואישיות טלוויזיונית אמריקאי-ישראלי-יהודי הוא מוכר בעיקר כבסיסט וזמר בלהקת "Kiss", להקת רוק כבד אותה הקים בשנות השבעים.
חיים ויץ נולד בטירת כרמל, ישראל.
הוריו עלו לארץ כניצולי שואה מהונגריה.
אימו פלורה "פלורנס" קליין ואחיה לארי היו הניצולים היחידים במשפחתם.
אביו יחיאל "פרי" ויץ, היה נגר במקצועו.
כשהיה בן 8 התגרשו הוריו.
אמו פלורה היגרה לניו יורק, שם גר אחיה, ואילו אביו נשאר בישראל, התחתן בשנית ונולדו לו בן נוסף ו-3 בנות.
בארצות הברית אימו נאלצה לעבוד בשני מקומות עבודה במקביל כדי לפרנס את המשפחה.
בארצות הברית חיים ויץ שינה את שמו ליוג'ין קליין, ומאוחר יותר לג'ין קליין, ובכך אימץ את שם נעוריה של אימו.
הלהקה הראשונה בה היה סימונס חבר עוד בנעוריו הייתה Lynx (בהמשך שונה שמה ל-The Missing Links).
מאוחר יותר הקים את הלהקה "The Long Island Sounds".
בתקופה בה ניגן סימונס בלהקות הללו הוא עבד בעבודות מזדמנות על מנת להתקיים, בהן יצירת פנזינים ומכירת ספרי קומיקס משומשים.
לאחר מכן הוא הצטרף ללהקה חדשה בשם "Bullfrog Bheer".
בתחילת שנות השבעים הקים סימונס את להקת הרוק Wicked Lester יחד עם סטנלי הארווי אייסן (כיום ידוע בשם פול סטנלי) והקליט עמו אלבום אשר מעולם לא יצא לשווקים משום שסימונס לא היה שבע רצון מהצליל והמראה של הלהקה.
סימונס וסטנלי החליטו לעזוב את הלהקה תוך ויתור על חוזה עם חברת התקליטים Epic Records.
הם החליטו להקים את להקת הרוק האולטימטיבית ובעקבות כך החלו לחפש מתופף ללהקה.
סימונס וסטנלי מצאו מודעה אותה פרסם פיטר כריס, אשר ניגן במועדונים בברוקלין באותה העת.
הם הצטרפו אליו והופיעו בתחילה כשלישייה.
פול פרשלי הצטרף אל הלהקה לאחר שפגשו אותו בעקבות מודעה אותה פרסמו בה הם ציינו שהם מחפשים גיטריסט ללהקה.
בשנת 1974 פרסמה להקת קיס את אלבום הבכורה שלה.
בשנת 1983, עקב ירידה בפופולריות, החליטו חברי הלהקה להופיע ללא האיפור אשר הפך לסימן המסחרי של הלהקה, ובעקבות כך הלהקה זכתה לתחייה מחודשת שנמשכה לתוך שנות התשעים.
חברי הלהקה החליטו לצאת למופע עולמי אשר נמשך במהלך השנים 1996 - 1997. בשנת 1998, הלהקה הוציאה לשווקים את האלבום "Psycho Circus", האלבום הראשון שלה מזה 20 שנים אשר נוצר על ידי חברי ההרכב המקורי של הלהקה.
מאז, ההרכב התחלף, כאשר טומי תאייר החליף את אייס פרשלי כנגן הגיטרה ואריק זינגר (אשר ניגן בלהקה בין השנים 1992 עד 1996) החליף את פיטר כריס על התופים.
ב-2009 התארח בסרט "משאלוגיה" מתוך הסדרה "קסם של הורים" שהופק על ידי בוץ' הארטמן.
באותה שנה שיחק בסרט הקומי "תמצית" בתפקיד עורך הדין ג'ו אדלר.
סימונס, חי בבוורלי הילס שבקליפורניה.
באוקטובר 2011 התחתן עם הקנדית וכוכבת מגזין פלייבוי לשעבר שאנון טוויד, לאחר זוגיות שנמשכה 28 שנים.
סימונס תמך באביו שנשאר בישראל עד יום מותו.
סימונס דובר ארבע שפות - אנגלית, הונגרית, עברית וגרמנית.
לסימונס יש משפחה בישראל, אח למחצה ושלישיית אחיות למחצה איתם חידש את הקשר בביקור בישראל (מולדתו) במרץ 2011, במסגרת הסדרה הדוקומנטרית המצולמת בערוץ דיסקברי והסוקרת את חייו וחיי משפחתו.
במהלך ביקורו נאם באנגלית וגם בעברית, ובנוסף זכה לפרס יקיר העיר חיפה.
סימונס פיתח קשר קרוב עם חייל צה"ל שנפצע במלחמת לבנון השנייה ונותר רתוק לכיסא גלגלים, רון ויינרייך (בוגר "כוכב נולד") שגם הוא אזרח אמריקאי, ואף הקליט עבורו קליפ וידאו בו הוא מופיע במסגרת להקתו של רון ויינרייך.
לפני כן שלח הודעת תמיכה בטלוויזיה בעברית ובאנגלית בו קרא לו "גיבור אמיתי".
ב-2011 סימונס התראיין לערוץ החדשות האמריקאי CNBC, והביע תמיכה במדיניות ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בכל הקשור לצורך בשליטה ישראלית על שטחי רמת הגולן ויהודה ושומרון, והבהיר שיצביע לליכוד.
ג'ין דורותי סיברג , הייתה שחקנית אמריקאית.
סיברג הופיעה ב-34 סרטים בהוליווד, וכן בצרפת.
בנוסף, הייתה תומכת נלהבת של מאבק האפרו-אמריקנים לשוויון זכויות בכלל, ושל תנועת הפנתרים השחורים בפרט.
ג'ין סיברג נולדה במרשלטאון, איווה שבארצות הברית, בעיירה קטנה.
אמה הייתה מורה מחליפה ואביה רוקח.
סיברג רכשה השכלה באוניברסיטת איווה.
בגיל 17 לוהקה לתפקיד ז'אן ד'ארק בסרטו של אוטו פרמינגר, "Saint Joan" ("סיינט ג'ואן"), המבוסס על מחזהו ההיסטורי של ג'ורג' ברנרד שו.
סיברג נבחרה לתפקיד מבין יותר מ-3,000 מועמדות אחרות.
על אף שהסרט נקטל על ידי מבקרי הקולנוע, הוא הזניק את הקריירה של סיברג שהפכה לכוכבת בן-לילה, ולוהקה לסרט נוסף של פרמינגר, "Bonjour Tristesse" ("שלום לך, עצבות") שיצא כשנה לאחר מכן.
ב-1959 הופיעה בסרט הבריטי "The Mouse that Roared" ("העכבר ששאג") לצידו של פיטר סלרס.
ב-1960 היא הופיעה בסרטו הצרפתי של ז'אן-לוק גודאר - "À bout de souffle" ("עד כלות הנשימה"; מוכר גם בשמו האנגלי "Breathless").
הסרט, בו כיכבה סיברג לצידו של ז'אן-פול בלמונדו, זכה להצלחה גדולה ברחבי העולם, וסימן את תחילתו של הגל החדש בקולנוע הצרפתי.
סיברג הפכה לידוענית ולסמל אופנה הן בצרפת והן בהוליווד, והחלה לזכות בתפקידים בכירים בתעשיית הקולנוע, כשהחשוב שבהם הוא בסרט "Lillith" ("לילית"), סרטו האחרון של רוברט רוסן בו כיכבו גם וורן בייטי, פיטר פונדה וג'ין הקמן.
בשנים לאחר מכן דעכה במקצת הקריירה שלה, והיא הופיעה יותר בסרטים אירופיים ובעיקר צרפתים.
ב-1969 הופיעה בתפקיד הנשי הראשי בסרט המכורים לזהב, המבוסס על המחזמר "צבע את עגלתך" של לרנר ולווה, לצדם של לי מרווין וקלינט איסטווד, אם כי בשירים דובב קולה.
תפקידה הגדול האחרון היה בסרט האסונות "Airport" ("נמל תעופה (1970)"), בו כיכבו כמה מן הכוכבים הגדולים של התקופה - ברט לנקסטר, דין מרטין ועוד.
סיברג אף שיחקה בשני סרטיו היחידים של בעלה השני רומן גארי, "Oiseaux vont mourir au Pérou, Les" ("הציפורים באות למות בפרו") ו-"!Kill" ("הרג").
חייה האישיים של סיברג זכו גם הם לפרסום רב, ובייחוד נישואיה לסופר הצרפתי רומן גארי, בעלה השני מתוך ארבעה, ואבי בנה, אלכסנדר דייגו גארי .
באותה התקופה בה הייתה נשואה לגארי, שנות השישים של המאה העשרים, היא התחילה להיות מעורבת בפוליטיקה האמריקאית הרדיקלית.
היא תמכה בגלוי במאבק האפרו-אמריקאים לשוויון זכויות ובפרט בתנועת הפנתרים השחורים, בה תמכה כלכלית וציבורית.
ה-FBI ראה בפנתרים השחורים, הארגון החמוש ובעל האג'נדה המהפכנית, איום ממשי על ביטחונה של ארצות הברית, ופתח בסדרה של מבצעים לא חוקיים כדי לפגוע בארגון ובתומכיו (תוכנית COINTELPRO).
סיברג, שהצהירה על תמיכתה בארגון ועל כך שתרמה לו כסף רב בפרהסיה, הפכה גם היא למטרה.
ה-FBI החל לצותת לשיחותיה בטלפון ולעקוב אחר תנועותיה.
גם ארגוני שחורים אחרים, שלא ראו בעין יפה את מעורבותה של האישה הלבנה במאבקם, איימו ומיררו את חייה.
בשנת 1970, כשהייתה בהריון עם ילדה השני, הפיץ ה-FBI בראשותו של ג'ון אדגר הובר ידיעה שקרית על כך שאביו של הילד אותו נושאת סיברג ברחמה אינו גארי אלא אחד מראשי הפנתרים השחורים.
ה-FBI קיווה בכך לפגוע במעמדה הציבורי.
הידיעה השקרית פורסמה בלוס אנג'לס טיימס, במגזין ניוזוויק ובעוד כ-100 עיתונים ברחבי ארצות הברית וזכתה לתהודה תקשורתית רבה.
סיברג נכנסה בעקבותיה לטראומה וילדה טרם זמנה, כשהפג מת כעבור יומיים בלבד.
היא האשימה במוות את ה-FBI, ובמסיבת עיתונאים שקיימה זמן מה לאחר מכן הציגה לעיתונאים ההמומים את גופתו של בנה, והדגישה את צבע עורו - לבן, כך שלא ייתכן שאביו היה שחור עור.
הצעד הקיצוני שם קץ לשמועות, אולם הוא לא מנע מה-FBI להמשיך ולעקוב אחריה, ולסיברג לשקוע בדיכאון.
נישואיה עם גארי הסתיימו והיא עזבה את ארצות הברית ועברה לפריז.
קריירת המשחק שלה אמנם השתקמה קמעה, ברם היא ניסתה להתאבד עוד מספר פעמים בימי השנה למותה של התינוקת.
באחת הפעמים אף קפצה אל מתחת לגלגליה של הרכבת התחתית של פריז.
כמו כן, היא התמכרה לאלכוהול ולתרופות, והחלה לצאת עם גברים מפוקפקים ואלימים, שניצלו אותה כספית ורגשית.
באוגוסט 1979 דווח על היעדרותה.
לאחר 11 ימים של אי-בהירות נמצאה גופתה במושב האחורי של מכוניתה, שחנתה ברובע השישה-עשר של פריז.
המשטרה דיווחה כי סיברג מתה לאחר שבלעה מנת יתר של כדורי הרגעה.
בעלה השני, רומן גארי, שקע בדיכאון בעקבות מותה והתאבד אף הוא כשנה לאחר מכן (למרות שציין במכתב כי אין קשר בין התאבדותו להתאבדותה).
בשנת 2019 אמזון הוציאה את הסרט "סיברג" , המבוסס על חייה של השחקנית ומתמקד במעקב שנערך אחריה על ידי האף בי איי.
את דמותה של סיברג מגלמת קריסטן סטיוארט.
ג'ין לינדזי טורן מארש הייתה שחקנית ותסריטאית אנגלייה.
יצרה בשיתוף עם איילין אטקינס את סדרות הדרמה "על אדונים ומשרתים" ו"בית אליוט".
ב-1975 זכתה בפרס אמי על תפקידה כרוז באק בסדרה "על אדונים ומשרתים".
מארש נולדה בסטוק ניואינגטון שבלונדון.
אמה, אמלין סוזאנה ניינטינגל פופי, הייתה ברמנית ומלבישה בתיאטרון.
אביה, הנרי צ'ארלס ג'ון מארש היה איש תחזוקה.
במהלך שנות החמישים והשישים הופיעה מארש פעמים רבות בתוכניות טלוויזיה בריטיות ואמריקאיות, ביניהן "אזור הדמדומים", בה שיחקה בת-לוויה רובוטית בפרק "The Lonely".
היא הופיעה פעמים אחדות בסדרת המדע הבדיוני של ה-BBC "דוקטור הו".
בשנת 1965 שיחקה לצידו של ויליאם הרטנל, בתור העלמה ג'ואנה, אחותו של ריצ'רד לב-הארי בסדרה "The Crusade" שבעונה השנייה.
בהמשך חזרה לסדרה כשרה קינגדום, המלווה של הדוקטור בסדרה "The Daleks' Master Plan" שבעונה השלישית.
מארש גילמה את דמותה של שרה קינגדום גם בתסכיתי אודיו של "דוקטור הו" בשנים 2007–2009. כמו כן השתתפה בסדרה "Battlefield" משנת 1989, ובתסכית "The Wishing Beast".
מארש גילמה את דמותה של ברטה מייסון, אשתו המטורפת של רוצ'סטר, בעיבוד לרומן "ג'יין אייר" בסרט שיצא ב-1970 בכיכובם של ג'ורג' סי סקוט וסוזאנה יורק, ובבימויו של דלברט מאן.
מארש יצרה את סדרת הדרמה התקופתית "על אדונים ומשרתים" יחד עם השחקנית איילין אטקינס, היא גילמה את דמות המשרתת רוז באק לאורך כל הפרקים בסדרה, שנמשכה משנת 1971 עד 1975. הסדרה הייתה פופולרית בארצות רבות כולל ארצות הברית.
בשנת 1975 זכתה מארש בפרס אמי על תפקידה בסדרה, והייתה מועמדת לפרס גם בשנים 1974 ו-1976. כמו כן הייתה מועמדת פעמיים לפרס גלובוס הזהב על אותו התפקיד.
עוד הופיעה בטלוויזיה בתפקידי אורח שונים, ובתפקיד משנה בסדרה "9 עד 5", שלא זכתה להצלחה רבה.
בקולנוע היא הופיעה בסרטו של אלפרד היצ'קוק "פרנזי" ובסרט "הנשר נחת" בתפקיד גברת גריי.
בסרטי הפנטזיה "בחזרה לארץ עוץ" ו"וילו והנסיכה" גילמה את דמות המלכה בברמודה המרושעת.
מארש ואטקינס יצרו סדרת דרמה תקופתית נוספת בשם "בית אליוט" שהופקה בשנים 1992-1991. מארש לא שיחקה בסדרה, אך כתבה את התסריט לפרקים אחדים.
ב-1994 כיכבה בהפקה מחודשת של סדרת המדע הבדיוני לילדים " The Tomorrow People" של ערוץ ניקלודאון.
בין 2000 ל-2002 הופיעה בסדרה "The Ghost Hunter".
ב-2007 שיחקה בתיאטרון הווסט אנד בחידוש למחזה בואינג בואינג.
ב-2007 השתתפה בעיבוד מחודש של ה-BBC של תבונה ורגישות מאת ג'יין אוסטן.
כמו כן הופיעה בסדרה "עור רגיש" לצידה של ג'ואנה לאמלי.
בדצמבר 2008 הופיעה במיני סדרה "Crooked House".
מארש הייתה נשואה לשחקן ג'ון פרטווי (שהיה הדוקטור השלישי בסדרה דוקטור הו) מ-1955 עד לגירושיהם ב-1960. היא התגוררה בברקשייר עד 2006 ואחר כך עברה לברמונדסיי שבדרום לונדון.
ביוני 2012 קיבלה תואר אבירות, בדרגת "קצינת מסדר האימפריה הבריטית" (OBE).
ג'ין סימונס הייתה שחקנית אנגלייה.
ב-1957 שיחקה לצידו של פול ניומן בסרט "עד שירימו עוגן".
ב-1958 שיחקה לצידו של גרגורי פק במערבון "האדמה הגדולה" וב-1959 לצידו של רוק הדסון בסרט "אדמה זו שלי היא".
ב-1960 שיחקה בסרט "הדשא ירוק יותר" לצדו של קרי גרנט.
ב-1967 שיחקה בסרט "גירושין בנוסח אמריקה" לצידו של דיק ואן דייק.
סימונס שיחקה גם בתפקיד הראשי בסרט "הסוף המאושר" (1969), עליו הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב ולפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנותיה המאוחרות שיחקה גם בסדרות טלוויזיה, ואף זכתה בפרס אמי על משחקה במיני-סדרה "ציפורים מתות בסתר" (1983).
סימונס נישאה ב-1950 לשחקן סטיוארט גריינג'ר.
ב-1960 התגרשה ממנו ונישאה לבמאי ריצ'רד ברוקס.
ב-22 בינואר 2010 נפטרה סימונס בגיל 80, בשל מחלת הסרטן.
ג'ין אריק לאנג, הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר בליגת ה-NFL.
את קריירת הפוטבול החל לאנג באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
לאחר שסיים את לימודיו נבחר בדראפט של שנת 1984 על ידי דנוור ברונקוס.
ב-1988 עבר לשחק באטלנטה פלקונס שם שיחק עד שפרש ב-1990.
ויקי ג'ין רובינסון הוא הבישוף התשיעי של הכנסייה האפיסקופלית בדיוקסיית ניו המפשייר שבארצות הברית.
רובינסון נבחר בשנת 2003 ונכנס לתפקיד ב-7 במרץ 2004, לאחר שמילא את תפקיד העוזר לבישוף באותה הדיוקסה.
רובינסון זכה להכרה רחבה בהיותו הכומר הראשון בהיסטוריה של הנצרות שהוא הומוסקסואל מחוץ לארון אשר מונה אי פעם לתפקיד בישוף בזרם נוצרי מרכזי.
נטייתו המינית הייתה ידועה בחוגים קטנים כבר בשנות ה-70 כאשר למד במדרשה, הוסמך, נישא והקים משפחה.
הוא הצהיר ברבים על נטיותיו המיניות בשנות ה-80 והתגרש מאשתו.
מאז חי רובינסון עם בן זוגו, מארק אנדרו.
כאשר עלתה הסמכתו לבישוף לדיון בוועדת הכנסייה האפיסקופלית על מנת לאשרר את המינוי, הפך הדיון לסוגיה שנויה במחלוקת ועורר ויכוח עז אך לבסוף אושרר המינוי ברוב של 62 תומכים מול 45 מתנגדים.
המינוי עורר תרעומת בקרב חברי הכנסייה בכל רחבי העולם, אך בעיקר בקרב המאמינים באפריקה, המהווים רוב בקרב חברי הכנסייה האנגליקנית בעולם.
מנהיג הכנסייה, הארכיבישוף מקנטרברי רואן ויליאמס, פרסם בעקבות המינוי דוח מיוחד ובו קרא לכנסייה בארצות הברית להקפיא את מינויים של הומוסקסואלים נוספים.
לאחר מינויו פרשו כמה קהילות שמרניות מהכנסייה ועברו להשתייך לבישוף אחר שמחוץ לה, מהלך שכונה "ההיערכות האנגליקנית המחודשת".
פרשת מינוי התקדימי סוקרה בהרחבה בכלי התקשורת בארצות הברית ובעולם, ועל סיפור חייו נכתב ספר והוא הובא בסרט "כתוב בתורה".
בינואר 2009 נבחר רובינסון על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה להיות איש הדת שיפתח את אירועי שבוע ההשבעה לנשיאות.
באותה שנה זכה רובינסון בפרס הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה.
ג'ין וולף היה סופר מדע בדיוני ופנטזיה ומהנדס מכונות אמריקאי.
יצירתו החשובה ביותר היא מחזור "ספר השמש החדשה" (נקרא גם "מחזור אוּרת'" ו"המחזור הסולארי"), סדרה בת ארבעה ספרים, ספר נוסף ומספר נובלות המתרחשים באותו עולם.
סדרה זו זכתה בפרס נבולה.
סופרת המדע הבדיוני אורסולה לה-גווין כינתה אותו "הרמן מלוויל שלנו", ניל גיימן טען בחייו של וולף שהוא "הסופר החי הטוב ביותר.
נקודה." והוא הושווה גם לחורחה לואיס בורחס, לצ'ארלס דיקנס, לוויליאם שייקספיר ולג'יימס ג'ויס, מחבר יוליסס.
ב-2013 היה הסופר ה-29, שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
וולף נולד למשפחה קתולית בניו יורק והוא החזיק באמונה הקתולית, שהשתקפה בספריו.
הוא למד הנדסת מכונות באוניברסיטת טקסס A&M ובמקביל החל לחבר ולפרסם סיפורים קצרים ונובלות מדע בדיוני.
לפי תיאוריו הוא התמיד מאז בכתיבה יומיומית של לפחות שעה ביום בכל יום.
לאחר שתי שנות לימוד עזב את האוניברסיטה ונלחם כחייל במלחמת קוריאה.
לאחר מכן השלים את לימודיו באוניברסיטת יוסטון והיה למהנדס מכונות.
שיא קריירה זו היה כאשר פיתח את המכונה לייצור החטיף פרינגלס.
בשנים אלה התכתב עם ג'ון רונלד רעואל טולקין, במסגרת התכתבות זו החליט שלא להמציא שפה, כפי שעשה טולקין, אלא להשתמש במילים נידחות ומשלבי-דיבור היסטוריים על מנת ליצור את האווירה הנדרשת לו.
ב-1970 פרסם את הרומן הראשון שלו, "Operation Ares" וב-1972 פרסם את הספר "ראשו החמישי של קרברוס", שהיה מועמד לפרסי נבולה והוגו.
בין 1980 ל-1983 פרסם את ארבעת כרכי הטטרלוגיה "ספר השמש החדשה" ("צל המענה", "טופר המפשר", "חרב הליקטור" ו"מצודת האוטרך").
בשנת 1980 פרסם גם את ספר הסיפורים "האי של ד"ר מוות וסיפורים אחרים; וסיפורים אחרים", הסיפור "המוות של ד"ר איילנד (אי)" מתוכו זכה בפרס נבולה.
בשנים אלה ביסס את סגנונו הייחודי, ששילב חשיבה טכנולוגית ומדעית עם שפה ספרותית ומיתולוגיה עשירה בביטויים ייחודיים ומילים נשכחות באנגלית, לטינית, עברית, יוונית ושפות נוספות.
ב-1978 כתב את הפואמה "The computer iterates the Greater Trumps", הסובבת סביב נושא עשרים ושניים קלפי טארוט.
על פואמה זו זכה בפרס ריזלינג.
ב-1982 כתב את "טירת האוטר" וב-1987 פרסם את "אוּרת' של השמש החדשה", שהשלים ופתר חידות רבות בסדרת השמש החדשה, להנאת מעריציו הרבים.
בשנת 1994 יצא לאור הספר "Lexicon Urthus: A Dictionary for the Urth Cycle", ספר שנכתב על ידי מעריצים כלקסיקון לעולם שיצר וולף בסדרה זו.
הסדרה אף זכתה למחקר אקדמי שיצא בספר "Attending Daedalus: Gene Wolfe, Artifice, and the Reader" בהוצאת אוניברסיטת ליברפול.
בין 1993 ו-1996 כתב את ארבעת ספרי סדרת "השמש הארוכה" ובין השנים 1999 ו-2001 יצאו לאור ספרי סדרת "השמש הקצרה".
וולף התגורר עם אשתו רוזמרי בפרבר של שיקגו.
אף על פי שוולף סווג כסופר מדע בדיוני, אופי כתיבתו, סגנונה ותכניה השתרעו הרחק ממגבלות הסוגה ושילבו מיתולוגיה, תאולוגיה ותובנות על פילוסופיה, היסטוריה, ארכאולוגיה וספרות ששולבו בעולמות הייחודיים פרי דמיונו והמצאתו.
רבים מסיפוריו הובאו כדיווחים בגוף ראשון ובשפה עשירה אופיינית.
במהלך סיפוריו זרע וולף חידות רבות, רובן נפתרו במסגרת הסיפור, פעמים רבות באופן מפתיע ומקורי, אך חלקן נותרו פתוחות והיוו כר נרחב לדיונים ותאוריות מעריצים (כבר בראשית ימי האינטרנט, ב-1996, נוצר פורום אינטרנטי לדיון ביצירותיו המכיל אלפי דיונים).
וולף תיאר עצמו לעיתים כ"מתורגמן" של כתבי יד שהגיעו אליו (מן העתיד) בשפה לא מוכרת ועל כן הוא "נאלץ" לתרגמם לאנגלית של המאה ה-20 ולהמציא לצורך כך מילים וביטויים.
למשל ב"הערה למתרגם" בשולי "צל המענה" כתב וולף לגבי מספר נושאים שהמחבר הדובר בספר בגוף ראשון, סווריאן, אינו יודע או אינו מבחין בנושאים מסוימים ועל כן וולף, המתרגם, נאלץ להותיר את הקורא בחוסר ביטחון לגבי פרטים מסוימים.
The Shadow of the Torturer (1980) - צל המענה, יצא בהוצאת אופוס, 2004, עברית: ורד טוכטרמן
The Claw of the Conciliator (1981) - טופר המפשר, יצא בהוצאת אופוס, 2004, עברית: ורד טוכטרמן
The Land Across (בדפוס, טרם נקבע תאריך)
Letters Home (1991) (אוסף מכתבים לאמו, שעה שהיה חייל במלחמת קוריאה)
ג'ין מרי אואל היא סופרת אמריקאית.
היא ידועה בזכות סדרת הספרים "ילדי האדמה", שהראשון והידוע מביניהם הוא שבט דוב המערות, המתרחשת באירופה הפרה-היסטורית ועוסקת, בין השאר, ביחסים בין האדם המודרני, ההומו ספייאנס, לבין הניאנדרטלים.
נכון לשנת 2010 נמכרו ספריה בלמעלה מ-45 מיליון עותקים ברחבי העולם.
אואל נולדה בשיקגו למשפחה ממוצא פיני.
היא למדה באוניברסיטת פורטלנד והצטרפה למנסה.
לאחר מכן, בשנים 1965–1976, עבדה ככותבת טכנית ומנהלת אשראי בטקטרוניקס .
בשנת 1976 קיבלה תואר שני במנהל עסקים בשנת 1976.
בשנת 1977 החלה אואל בתחקיר היסטורי לקראת כתיבת ספריה.
היא קראה על עידן הקרח ועל התפתחות האדם, ביקרה באתרי ארכאולוגיה פרה-היסטוריים ברחבי אירופה והתייעצה עם מומחים עולמיים בנושא.
מחקרה כלל קורסים בכישורי הישרדות, שכללו בניית מערות קרח, הדלקת אש, עיבוד עורות, וסיתות כלי נשק מאבן.
ספרה הראשון, שבט דוב המערות, משנת 1983, זכה להצלחה רבה והיה מועמד לפרס לספר ביכורים מאיגוד מוכרי הספרים האמריקאי.
בשנת 1986 עובד הספר לסרט קולנוע באותו השם.
בעקבות הצלחת הספר היא כתבה חמישה ספרים נוספים בסדרה, האחרון שבהם הוא "ארץ המערות המצוירות", שיצא בשנת 2011.
על הישגיה קיבלה אואל תוארי דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה של פורטלנד, פסיפיק יוניברסיטי, פורטלנד סטייט יוניברסיטי, אוניברסיטת מיין ואוניברסיטת מאונט ורנון.
אואל מתגוררת בפורטלנד, אורגון ואם לחמשה ילדים.
שבט דוב המערות, הוצאת מעריב, 1983. תרגם: יורם שרת.
עמק הסוסים, הוצאת הד ארצי, 1985.
ציידי הממותות, הוצאת מעריב, 1986.
ערבות המעבר, הוצאת מעריב, 1991. תרגמה: צילה אלעזר.
מושבות האבן, הוצאת כתר, 2005.
ארץ המערות המצוירות, הוצאת כנרת, 2012.
ג'ין מארי טריפלהורן היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה אמריקאית.
טריפלהורן נולדה בטולסה, אוקלהומה, בתם של סוזן וטום טריפלהורן, ששימש כגיטריסט בלהקה "גארי לואיס ונערי השעשועים".
כשהייתה בת שנתיים הוריה התגרשו.
היא השלימה את לימודיה בתיכון אדיסון בשנת 1981 וסמסטר נוסף למדה באוניברסיטת טולסה.
מאוחר יותר, טריפלהורן נרשמה ללימודי משחק בבית הספר "ג'וליארד" והצטרפה ללימודי המחזור ה-19 שכלל בין היתר את השחקנית לורה ליני.
טריפלהורן התפרסמה בעיקר הודות לתפקידה במותחן "אינסטינקט בסיסי" לצד מייקל דאגלס, בסרט "הפירמה" לצד טום קרוז ובסרט "עולם המים" לצדו של קווין קוסטנר, בנוסף ידועה בתור דמותה של "לידיה" בסרט "דלתות מסתובבות".
בשנים 2006–2011 השתתפה כשחקנית ראשית בסדרת הדרמה "אהבה גדולה" של רשת HBO.
מלבד הקריירה הקולנועית והטלוויזיונית השתתפה טריפלהורן בתיאטרון ברודוויי במחזות "שלוש אחיות" ו"טרו" ומאוחר יותר שיחקה לצד ואל קילמר במחזה "Tis Pity She's a Whore".
טריפלהורן השתתפה בעונות 8 ו-9 של סדרת הדרמה והפשע "מחשבות פליליות".
ב-2020 תעלה המיני-סדרה "גברת אמריקה" ברשת FOX, בכיכובה של טריפלהורן לצד קייט בלאנשט ורוז ביירן.
בשנת 2022 החלה לשחק בסדרת הדרמה התקופתית "העידן המוזהב" מבית היוצר של ג'וליאן פלוז לרשת HBO.
טריפלהורן התארסה בעבר לשחקן בן סטילר אך השניים נפרדו.
כיום היא נשואה לשחקן לילנד אורסר ולשניים נולד ילד בשנת 2002. סבתה של טריפלהורן, ג'ין נילי, הופיעה בסרט "מציאות נושכת" שגם טריפלהורן הופיעה בו.
ג'ין סטייפלטון הייתה שחקנית טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון אמריקאית, עם קריירה שהשתרעה על פני יותר מחמישה עשורים.
נודעה בעיקר בזכות גילום דמותה של אדית' בנקר בקומדיית המצבים "הכל נשאר במשפחה".
זכתה בשלושה פרסי אמי ובשני פרסי גלובוס הזהב.
סטייפלטון נולדה במנהטן שבניו יורק, בתם של סוכן המכירות ג'וזף מאריי וזמרת האופרה מארי סטייפלטון.
לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון, למדה במכללת האנטר, ועבדה כמזכירה לפני שהפכה לשחקנית.
הופעת הבכורה שלה הייתה בתיאטרון "גרינווד פלייהאוס" במיין, ולאחר מכן השתתפה בהצגה "American Gothic" באוף ברודוויי.
לאורך השנים הופיעה במספר מחזות זמר מצליחים על במות ברודוויי: "יאנקיז ארורים" (ב-1955, והשתתפה גם בסרט הקולנוע שהתבסס על המחזמר ב-1958), "הפעמונים מצלצלים" (ב-1956, והשתתפה גם בסרט הקולנוע שהתבסס על המחזמר ב-1960), "ג'ונו" (1959), "מצחיקונת" (1964) ו"רעל ותחרה" (1986).
בשנות החמישים והשישים הופיעה מספר פעמים בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה.
ב-1968 לוהקה על ידי המפיק נורמן ליר להשתתף בפיילוט שיצר עבור רשת ABC, בשם "צדק לכול" ("Justice For All"), שהתבסס על הסדרה הפופולרית של ה-BBC "עד שהמוות יפריד בינינו" ("Til Death Us Do Part").
סטייפלטון גילמה בפיילוט את התפקיד הנשי הראשי של אדית', אשתו של ארצ'י ג'סטיס, גזען חביב אך מעורר מחלוקת.
לאחר שלושה פיילוטים שצולמו בין השנים 1968 ל-1970, מעבר לרשת CBS, ושינוי שם המשפחה של הדמויות הראשיות לבנקר, ניתן האישור לצילום עונה שלמה של קומדיית המצבים, שהשם שניתן לה לבסוף היה "הכל נשאר במשפחה" ("All in the Family").
העונה הראשונה של הסדרה עלתה לשידור בראשית 1971. הסדרה זכתה להצלחה גדולה, דורגה במקום הראשון בטבלת הרייטינג במשך חמש העונות הראשונות שלה, והייתה התוכנית הנצפית ביותר בטלוויזיה האמריקאית (הישג שחזר לאחר מכן רק בסדרה "משפחת קוסבי").
על גילום דמותה של אדית' בנקר זכתה סטייפלטון בשלושה פרסי אמי בקטגוריית השחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרה קומית (בשנים 1971, 1972 ו-1978), וכן בשני פרסי גלובוס הזהב בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית או מוזיקלית (בשנים 1972 ו-1973).
הסדרה "הכל נשאר במשפחה" הגיעה לסיומה ב-1979, לאחר תשע עונות ו-206 פרקים.
סטייפלטון המשיכה לגלם את דמותה של אדית' בנקר גם בסדרת הספין אוף "הבר של ארצ'י בנקר" ("Archie Bunker's Place"), שעלתה לשידור ב-1979, חודשים ספורים לאחר סיום הסדרה "הכל נשאר במשפחה", אך זכתה לזמן מסך מוגבל.
לבקשתה של סטייפלטון, שטענה שעייפה מגילום התפקיד, דמותה של אדית' נפטרה משבץ מוחי בסוף העונה הראשונה.
ב-1982 גילמה את דמותה של אלינור רוזוולט בסרט טלוויזיה על חייה המאוחרים של הגברת הראשונה.
ב-1998, ובמשך מספר שנים לאחר מכן, חזרה לגלם את דמותה של רוזוולט במופע יחיד על הבמה.
בשנים 1991–1990 הופיעה לצדה של וופי גולדברג בסדרת הטלוויזיה "קפה בגדד" , שהתבססה על סרט הקולנוע המצליח משנת 1987. בשנים 1997–1992 הופיעה בסדרת הטלוויזיה החינוכית לנוער "עולמו של ביקמן", בה גילמה את אמו של ביקמן.
ב-1996 השתתפה לצדו של ג'ון טרבולטה בלהיט הקולנועי של נורה אפרון "מייקל".
ב-1998 השתתפה לצדה של מג ראיין בסרט הקולנוע "יש לך הודעה", ובאותה שנה דיבבה את דמותה של גברת ג'נקינס בסרט ההמשך של "פוקהונטס", "פוקהונטס 2: מסע לעולם חדש".
היא הופיעה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "הדחליל וגברת קינג" (1984), "כולם אוהבים את ריימונד" (1996), "מרפי בראון" (1996) ו"מגע של מלאכים" (2000).
סטייפלטון הופיעה בתוכניות אירוח רק לעיתים נדירות.
אחת מהן הייתה באפריל 2000, בתוכנית האירוח של דוני ומרי אוסמונד, כשהתאחדה לראיון משותף עם בן זוגה בסדרה "הכל נשאר במשפחה" קרול או'קונור, כשנה לפני מותו של או'קונור.
ב-1956 התחתנה סטייפלטון עם ויליאם פוטץ', והשניים נותרו נשואים עד למותו של פוטץ' ב-1983. בעלה ניהל תיאטרון בפנסילבניה, וסטייפלטון נהגה להופיע בו מדי פעם, לצדם של שחקניו הקבועים.
לבני הזוג נולדו שני ילדים: השחקן והבמאי ג'ון פוטץ' והשחקנית פמלה פוטץ'.
סטייפלטון נפטרה בנסיבות טבעיות בביתה שבניו יורק ב-31 במאי 2013. הייתה בת 90 במותה.
ג'ין אילייזה טירְני הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אמריקאית.
היא הייתה ידועה בגילומה את דמות הנושא בסרט "לורה" (1944) והייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט "בצבת הקנאה" ("Leave Her to Heaven", 1945).
ג'ין טירני נולדה בברוקלין, ניו יורק, להווארד שרווד טירני ובל לאבינה טיילור.
היא נקראה על שמו של דודה מצד אמה, שמת מסוכרת בגיל 17. היו לה אח בוגר ואחות צעירה.
אביה היה סוכן ביטוח מצליח ממוצא אירי ואמה הייתה מדריכת חינוך גופני לשעבר.
עוד בנעוריה החלה בכתיבת שירה והמשיכה בכך במהלך חייה.
היא בילתה שנתיים באירופה, בלימודים בבית ספר בין-לאומי בלוזאן, שווייץ, שם למדה לדבר צרפתית שוטפת.
בשנת 1938 היא חזרה לארצות הברית ולמדה בקונטיקט.
בזמן שטיילה עם אמה ואחיה בחוף המערבי, היא ביקרה באולפני האחים וורנר והבמאי אנטולי ליטבאק, שנשבה ביופייה של טירני בת ה-17, אמר לה שהיא צריכה להיות שחקנית.
האחים וורנר רצו להחתים אותה על חוזה, אבל הוריה יעצו לה לדחות את ההצעה, בעיקר בגלל המשכורת הנמוכה יחסית.
טירני למדה בסטודיו קטן למשחק בגריניץ' וילג', נו יורק, והפכה לבת טיפוחיו של הבמאי והמפיק ג'ורג' אבוט.
בשנת 1938 קבלה טירני את תפקידה הראשון בברודוויי במחזה "!What a Life", בו היא חצתה את הבמה כשהיא נושאת דלי מים.
מבקר המגזין "וראייטי" כתב על כך: "הגברת טירני היא ללא ספק נושאת המים היפה ביותר שראיתי מימי".
באותה שנה שימשה גם כשחקנית מחליפה בהצגה "The Primrose Path".
בשנת 1939 הופיעה בתפקיד שחקנית הקולנוע האמריקאית מולי אודיי , בהפקה "Mrs.
אביה של טירני הקים חברה בשם "Belle-Tier", לצורך מימון וקידום קריירת המשחק שלה ובשנת 1939 החתימה אותה חברת "סרטי קולומביה" על חוזה לחצי שנה.
היא פגשה את הווארד יוז, שניסה לפתות אותה ללא הצלחה, עקב היותה ממשפחה אמידה, כך שלא התרשמה מעושרו.
למרות הדחייה, הפך יוז בסופו של דבר ידיד לכל החיים.
לאחר שצלם יעץ לה להוריד מעט ממשקלה, היא כתבה למגזין האופנה "הרפרס בזאר" לגבי דיאטה, עליה הקפידה במשך 25 השנים הבאות.
ב-1940, כאשר "סרטי קולומביה" נכשלו במציאת פרויקט בשביל טירני, היא שבה לברודוויי וכיכבה בהצגה "The Male Animal", שנחלה הצלחה מסחרית וגם בקרב המבקרים.
טירני הפכה לכוכבת של ברודוויי לפני יום הולדתה ה-20. ההצגה הייתה להיט ותמונותיה של טירני הופיעו על שער המגזין "לייף" (1941) ובמגזינים "הרפרס בזאר", "ווג" ו-"Collier's Weekly".
מנהל חברת "פוקס המאה ה-20", דריל זאנוק, ראה את ג'ין טירני ומיהר להציע לה חוזה.
טירני דרשה וקבלה חוזה מיוחד, שונה מהחוזים של שחקניות אחרות באותה התקופה.
תנאי החוזה הבטיחו שלא תישאר חסרת תעסוקה בין סרט לסרט, שתוכל לחזור לברודוויי בכל שנה כדי לשחק במחזות, שלא תצטרך לשנות את האורך או הצבע של שיערה ושלא תצטרך לתקן את שיניה העקומות קמעה.
מלבד השיניים, לטירני הייתה גם לסת עליונה בולטת מעל התחתונה (overbite ).
מאוחר יותר קבע דריל זאנוק שהיא "ללא ספק האישה היפה ביותר בתולדות הקולנוע".
ג'ין טירני חתמה על חוזה עם "פוקס המאה ה-20" וסרטה הראשון (1940) היה המערבון של פריץ לנג, "The Return of Frank James", לצדו של הנרי פונדה.
הופעתה בקומדיה הקלאסית של ארנסט לוביטש, "השמיים יכולים לחכות" (1943), סימנה תפנית חיובית בקריירה של טירני והפופולריות שלה גדלה.
בשנת 1944 כיכבה בתפקידה המפורסם ביותר – דמותה של לורה האנט בסרט הפילם נואר של אוטו פרמינגר, "לורה".
בשנת 1945 שיחקה את דמותה של הפאם פאטאל הקנאית והנרקיסיסטית אלן ברנט הארלנד, בסרט על פי הרומן רב המכר "Leave Her to Heaven" (בצבת הקנאה) לצידו של קורנל ויילד.
על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
ב-26 באוקטובר 1946, כיכבה טירני בעיבוד רדיו לרומן "בדליה" (Bedelia) , בסדרת הדרמה האנתולוגית "Hollywood Star Time" .
בשנת 1946 כיכבה בסרטו הראשון כבמאי של ג'וזף ל.
מנקייביץ', "Dragonwyck", לצדו של וינסנט פרייס.
Muir" לצד רקס הריסון ובשנת 1948 שיחקה בקומדיה "That Wonderful Urge".
בשנת 1949 שוב שיתפה פעולה עם פרמינגר כשכיכבה בסרט הפילם-נואר הקלאסי שלו "Whirlpool", לצד חוזה פרר.
בשנת 1951 הושאלה טירני לחברת הסרטים "סרטי פרמאונט", שם עשתה קטע קומי יוצא דופן בסרט "החותנת בירח הדבש" לצדה של תלמה ריטר.
באותה שנה שיחקה בסרט "Close to My Heart" של חברת "האחים וורנר", לצד ריי מילאנד.
בשנת 1952 פג תוקף החוזה שלה עם "פוקס המאה ה-20" ובאותה שנה כיכבה בסרט של חברת "מטרו גולדווין מאייר", "Plymouth Adventure", לצד ספנסר טרייסי, שבמקביל גם ניהלה איתו רומן.
בשנת 1953 שיחקה לצדו של קלארק גייבל בסרט "Never Let Me Go", שצולם באנגליה ונשארה באירופה לצילומי הסרט "Personal Affair" של חברת "יונייטד ארטיסטס".
בעודה באירופה החל רומן בינה ובין הנסיך עלי ח'אן , אבל תוכניותיהם להינשא נתקלו בהתנגדות חריפה מצד אביו, אגא ח'אן השלישי .
טירני חזרה לארצות הברית לככב בסרט "Black Widow" לצדה של ג'ינג'ר רוג'רס.
בראשונה ב-1 ביוני 1941 לאולג קסיני , מעצב אופנה ותלבושות, איתו ברחה להתחתן בלאס וגאס.
הוריה התנגדו לנישואיהם, מכיוון שנולד באירופה למשפחה רוסית-איטלקית.
נולדו להם שתי בנות, אנטואנט דריה קסיני (15 באוקטובר 1943 – 11 בספטמבר 2010) וכריסטינה "טינה" קסיני (נולדה ב-19 בנובמבר 1948), שנולדה לאחר גירושיהם הראשונים.
ביוני 1943, בעודה בהריון עם דריה, טירני חלתה באדמת.
היא נדבקה בה ככל הנראה כשהייתה אורחת כבוד במופע שהוצג בפני חיילי מארינס בסן פרנסיסקו, על ידי נשיקה מחיילת החולה במחלה, שהפרה את הוראות ההסגר כדי להפגש עם השחקנית הנערצת עליה.
דריה נולדה טרם זמנה בוושינגטון די.
סי., במשקל 1.42 קילוגרם, ונזקקה לעירוי דם מלא.
האדמת גרמה לנזק גנטי: דריה הייתה חירשת, עיוורת באופן חלקי עם קטרקט ובעלת פיגור שכלי קשה.
היא מאוחר יותר הוכנסה למוסד למשך חלק נכבד מחייה.
הווארד יוז, ידידה של טירני, שילם את ההוצאות הרפואיות על דריה.
טירני וקסיני נפרדו ב-20 באוקטובר 1946 והתגרשו סופית באופן רשמי רק ב-13 במרץ 1948. הזוג התפייס באוגוסט 1948, אבל לא נישא מחדש.
ב-1946, בזמן שהיו פרודים, טירני פגשה את ג'ון קנדי הצעיר, בוגר מלחמת העולם השנייה, שביקר בסט של הסרט "דרגונויק".
הם ניהלו רומן, אותו סיימה בשנת 1947 אחרי שקנדי אמר לה שלעולם לא יוכל להתחתן איתה בגלל שאיפותיו הפוליטיות.
בשנת 1960 שלחה לו טירני הודעת ברכה לרגל ניצחונו בבחירות לנשיאות.
טירני נישאה מחדש לקסיני, אבל הם התגרשו שוב ב-1952. קסיני הבטיח בזמן הגירושים שיכתוב צוואה שבה יוריש לבנותיו חצי מהונו.
מאוחר יותר הוא הוריש 500,000 דולר לדריה ומיליון דולר לכריסטינה קסיני וטירני נשארו ידידים עד מותה.
בשל האירועים העצובים בחייה, נאבקה טירני במשך שנים עם מקרי דיכאון.
ב-1953 סבלה מבעיות בריכוז שהשפיעו על עבודתה בקולנוע.
היא עזבה את הסרט "Mogambo" והוחלפה על יד גרייס קלי.
ב-1955, בזמן שהצטלמה לסרט "The Left Hand of God" לצד המפרי בוגרט, טירני חלתה ובוגרט עזר לה עם הטקסט ועודד אותה לבקש טיפול.
היא פנתה למוסד פסיכיאטרי בנו יורק ואחר כך בקונטיקט.
לאחר 27 טיפולים בנזעי חשמל (שוקים חשמליים) שנועדו להקל על הדיכאון הקשה, טירני ברחה מהמוסד אבל נתפסה והוחזרה אליו.
ניסיון זה הפך אותה למתנגדת גלויה לטיפול בשוק חשמלי, בטענה כי הדבר הרס חלקים משמעותיים מהזיכרון שלה.
בדצמבר 1957 יצאה טירני מדירת אמה לאדן החלון בקומה ה-14 ועמדה שם כ-20 דקות, מה שנחשב כניסיון התאבדות.
הוזמנה משטרה ומשפחתה של טירני הכניסה אותה למרפאה בקנזס.
ב-1958 שוחררה מהמוסד לאחר שעברה טיפול בדיכאון ועבדה זמן מה כמוכרנית בחנות בגדים מקומית, כחלק מהשתלבותה מחדש בחברה.
זיהויה על ידי לקוחה הפך לכותרות שערורייתיות בעיתונים.
בהמשך אותה שנה, "פוקס המאה ה-20" הציעה לה את התפקיד הראשי בסרט "Holiday for Lovers", אבל המתח הכריע אותה.
מספר ימים בלבד לאחר תחילת הצילומים, היא עזבה את הסרט וחזרה למרפאה לזמן מה.
בשנת 1958, פגשה טירני את ברון הנפט הטקסני וו.
Howard Lee), שהיה נשוי לשחקנית הדי לאמאר מאז 1953. הם התגרשו ב-1960 לאחר קרב ארוך על תשלום מזונות ולי התחתן עם טירני ב-11 ביולי אותה שנה באספן (קולורדו).
הם התגוררו ביוסטון (טקסס) ופלורידה והיו נשואים עד מותו ב-1981.
ב-1962, "פוקס המאה ה-20" הודיעה שטירני תשחק את התפקיד הראשי בסרט "Return to Peyton Place", אבל טירני עזבה את הפרויקט לאחר שנכנסה להריון.
בשנת 1962 שבה טירני למסכים עם הסרט בכיכובה "הסנאט ימליץ ויאשר", בו צפתה עם בעלה בהקרנה פרטית בבית הלבן, ובשנת 1963 שיחקה בסרט "צעצועים בעליית הגג" וזכתה לשבחי הביקורת על הופעותיה.
למרות שנראה היה שהקריירה שלה חזרה למסלולה, ב-1964 טירני שוב פרשה.
בשנות ה-60 כתבה טור על חיי חברה בעיתון ביוסטון ורק בשנת 1969 היא שבה לככב בסרט הטלוויזיה "Daughter of the Mind" עם דון מארי וריי מילאנד.
הופעתה האחרונה הייתה בשנת 1980, במיני-סדרה הטלוויזיונית "Scruples".
בשנת 1979 פרסמה ג'ין טירני את האוטוביוגרפיה שלה, "דיוקן עצמי" ("Self-Portrait"), בה כתבה על חייה, הקריירה שלה ומחלת הנפש שלה.
ב-17 בפברואר 1981 טירני התאלמנה כשהווארד לי נפטר לאחר מחלה ארוכה.
בשנת 1986 קיבלה טירני, לצדו של השחקן גרגורי פק, את פרס דונוסטיה הראשון למפעל חיים בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאן, ספרד, אליו הוזמנה כאורחת כבוד.
בנוסף לכך, על תרומתה לתעשיית הקולנוע, לטירני יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, בשדרת הוליווד 6125.
ג'ין טירני מתה בשנת 1991, כשבועיים לפני יום הולדתה ה-71, ביוסטון.
בהשפעת חברת "פוקס", היא התחילה לעשן לאחר הקרנת סרטה הראשון, כדי להנמיך את קולה.
טירני הפכה למעשנת כבדה ומתה מנפחת (מחלת ריאות חסימתית כרונית).
היא קבורה בבית העלמין גלנווד ביוסטון.
בתה דריה מתה ב-2010 בגיל 66 ונקברה לצד אמה.
מסמכים שונים הקשורים לסרטיה של טירני שמורים בארכיון הסרטים של אוניברסיטת וסליאן, אליו יש נגישות מלאה.
ג'ין טירני הייתה גיבורה של רומן שיצא בשנת 1947 בשם "ג'ין טירני ומתנת הנישואין הבלתי-נראית".
טירני דורגה במקום ה-71 ברשימת "100 כוכבי הקולנוע הסקסיים של כל הזמנים" של מגזין "פרמייר" .
שנה הצגה סוגה תפקיד במאי 1938 What A Life!
קומדיה נושאת מים ג'ורג' אבוט 1938 The Primrose Path דרמה קומית שחקנית מחליפה ג'ורג' אבוט 1939 Mrs O'Brien Entertains קומדיה Molly O'Day ג'ורג' אבוט 1939 Ring Two קומדיה Peggy Carr ג'ורג' אבוט 1940 The Male Animal קומדיה Patricia Stanley הרמן שמלין
מנקייביץ' וולטר יוסטון, וינסנט פרייס 1946 חוד התער/ על חוד התער The Razor's Edge Isabel Bradley Maturin אדמונד גולדינג טיירון פאוור, אן בקסטר, ג'ון פיין 1947 הדמות המאצילה The Ghost and Mrs.
עצמה מנחה: דינה שור 1980 Scruples Harriet Toppington לינדזי וגנר מיני-סדרה טלוויזיונית 1999 ביוגרפיה עצמה (חומר ארכיוני) מנחה: פיטר גרייבס תוכנית דוקומנטרית ביוגרפית (26 במרץ) – "Gene Tierney: A Shattered Portrait"
סינת'יה ג'ין שאהין היא פוליטיקאית אמריקאית מהמפלגה הדמוקרטית, המכהנת כסנאטורית מטעם מדינת ניו המפשייר, מאז 2009. לפני כן כיהנה כמושלת ניו המפשייר, בשנים 1997–2003.
שאהין נולדה בשם סינתיה ג'ין באוורס (Cynthia Jeanne Bowers) בסנט צ'ארלס שבמיזורי, פרבר של העיר סנט לואיס.
היא גדלה בפנסילבניה וסיימה שם את התיכון.
לאחר מכן למדה לתואר ראשון באנגלית באוניברסיטת שיפנסבורג בפנסילבניה וכן לתואר שני באוניברסיטת מיסיסיפי.
היא לימדה בתיכון במיסיסיפי ועברה להתגורר בניו המפשייר ב-1973, שם לימדה גם כן בתיכון והחזיקה בחנות תכשיטים יחד עם בעלה ביל שאהין.
בבחירה שלא לרוץ לכהונה רביעית כמושלת, התמודדה לסנאט ב-2002, אך הפסידה ליריבה הרפובליקני ג'ון סונונו.
באפריל 2005 מונתה למנהלת המוסד לפוליטיקה שבאוניברסיטת הרווארד, עד שבחרה לשוב לפוליטיקה והתמודדה בבחירות לסנאט מטעם ניו המפשייר בנובמבר 2008, כאשר הפעם הביסה את יריבה הקודם ג'ון סנונו.
בכך הייתה שאהין לנציגה הדמוקרטית הראשונה בסנאט מטעם ניו המפשייר מאז ג'ון דקרין, ששירת במשרה זו בשנים 1975–1980. בכך גם הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה של ניו המפשייר אשר מכהנת גם כמושלת וגם כסנאטורית.
בנובמבר 2014 נבחרה לכהונה שנייה.
בנובמבר 2024 הייתה אחת מ-19 סנאטורים דמוקרטים ועצמאים שתמכו באמברגו נשק על ישראל.
בקונגרס ה-119 של ארצות הברית החלה לשמש כחברה הבכירה בוועדת החוץ של הסנאט.
ב-13 במרץ 2025 הודיעה שאהין כי אין בכוונתה להתמודד לתקופת כהונה רביעית בבחירות 2026.
שאהין נשואה לביל ואם לשלושה ילדים.
ג'ין קילבורן (נולדה ב-4 בינואר 1943) היא סופרת, דוברת ויוצרת קולנוע אשר זכתה להכרה בינלאומית על עבודתה בנושא דימויין של הנשים בעולם התקשורת והפרסום, וכן בזכות מחקריה פורצי הדרך אודות אלכוהול וטבק בעולם הפרסום.
היא אחראית על החדרת הגישה המכירה בחשיבות חינוך על אוריינות מדיה על מנת למנוע בעיות שלראייתה מקורן בתקשורת המונים מסעות פרסום.
היא ערכה הרצאות על הנושא, וסרטיה הדוקומנטריים (כגון הורגים אותנו ברכות סדרה) המבוססים על הרצאות אלו, מוצגות ברחבי העולם.
היא בוגרת וולסלי קולג', בעלת תואר דוקטור בחינוך מטעם אוניברסיטת בוסטון, וכן בעלת תואר דוקטור של כבוד שקיבלה ממכללת ווסטפילד, בעבור "מחקרה [ו] התובנות [אשר] הובילו אותנו מתרבות צרכנית לתרבות מודעת."
בשלהי שנות ה-60, ג'ין קילבורן חקרה את הקשר בין עולם הפרסום לבין תחלואה ובעיות בריאותיות בקרב הציבור, כולל אלימות נגד נשים, הפרעות אכילה, וגם התמכרות, והשיקה תנועה לקידום אוריינות מדיה כדי למנוע בעיות אלה.
טיעונים ורעיונות אלו, שנחשבו באותה תקופה יוצאי דופן, מהפכניים וקיצוניים, נהיו למיינסטרים כיום, בעשור השני למאה ה-21, והם בעלי תפקיד משמעותי בתכנון תוכניות למניעת תחלואה של משרד הבריאות.
קילבורן הרצתה בכמחצית מכלל מכללות ואוניברסיטאות ארצות הברית, ולעיתים קרובות משמשת כדוברת הראשית במגוון רחב של כנסים, ביניהם כנסים בנושא התמכרויות והקשר לבריאות הציבור, אלימות נגד נשים, אוריינות מדיה ועוד.
ב-1993, ג'ין קילבורן מונתה על ידי שר הבריאות ושירותי הסיעוד הלאומי של ארצות הברית להיות יועצת למועצה הלאומית למלחמה בהתמכרות אלכוהול ואלכוהוליזם.