tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את הדיבוב לעברית הפיקה וביימה שפרירה זכאי.
מוצא שושלת בגרט – הבגרטוּנים מארמניה והבגרטיוני מגאורגיה, היו ממשפחות שושלות המלוכה העתיקות ביותר בקווקז, ולמעשה בכל אירופה.
מוצאם משושלות של נסיכים שהגיעו למעמד מלכותי בשתי המדינות במאה ה-9.
הצורות הגאורגיות המוקדמות ביותר של שם השושלת הן: בָּגרַטוֹנִיאַנִי, בָּגרַטוּנִיאַנִי ובָּגרַטוֹבַאנִי, ששונו לאחר מכן לבָּגרַטִיוֹנִי.
שמות אלה, כמו גם השם הארמני בָּגרַטוּנִי והכינוי המודרני בָּגרַטִיד, פירושם "ילדי בָּגרַט" או "ביתו של/שהוקם על ידי בָּגרַט", שהוא שם פרטי ממקור איראני.
מוצא שושלת בגרט נתון לוויכוח בין חוקרים גאורגים וארמנים.
חוקרים גאורגים טוענים שהבגרטיונים היו ממוצא גאורגי, בעוד שחוקרים ארמנים ומערביים מאמינים שהם ענף של הבגרטוּנים הארמני.
על פי המסורת שתועדה לראשונה ביצירתו של רושם הרשומות הגאורגי מהמאה ה-11 סוּמבַּט דָווִיתִיס-דזֶה וחזרה על עצמה מאוחר יותר על ידי הנסיך וחושטי בגרטיוני, השושלת טענה שהם צאצאים של דוד המלך והגיע מארץ ישראל בסביבות שנת 530 לספירה.
מקורם של הבגרטים שנוי במחלוקת.
הסברה המקובלת ביותר גורסת כי לשתי המשפחות יש אותם שורשים, שהתחילו בארמניה והסתעפו מאוחר יותר לגאורגיה.
השושלת הארמנית הראשית נכחדה במאה ה-12. ענף גאורגי קטן של השושלת ממשיך להיקרא עד היום "בית האצולה של גאורגיה".
מקור שורש שם המשפחה של שתי השושלות, שושלת בגרטוני ושושלת בגרטיוני, "בגרט", הוא מהמילה בפרסית עתיקה "בגדטה" (Bagadāta) – "שניתן מידי האל".
התרגום המילולי של שם השושלת בארמניה הוא "בן בגרט", שנובע מהשילוב של בגרט בתוספת "בן" ביוונית עתיקה, ובגאורגיה "בית בגרט".
בתחילה טענו הבגרטים הארמנים כי הם נצר לשושלת האורונטים מהאחשדרפנים האחמנים, שהפכו לדבריהם מאוחר יותר למלכי ארמניה (400 לפנה"ס – 200 לפנה"ס לערך).
היו להם נכסים משפחה מקוריים בבגרוואנד, מחוז היסטורי בצפון-מרכז ארמניה, והם טענו כי מוצאם הוא מאל השמש "אנגל-תורק", האל שהיה האפוטרופוס של האורונטים, עד להתנצרותם.
מאוחר יותר נדחתה טענה זו לטובת הטענה כי מוצאם מהאב הקדמון המיתולוגי של הארמנים, האיק.
מאוחר יותר, בהשפעת התנ"ך, הם אימצו סברה לפיה הם צאצאי העברים (כנראה החבירו), שקיבלו תימוכין מאוחר יותר בכתבי מובסס חורנאצי, המחבר המשמעותי ביותר של "ההיסטוריה של ארמניה בימי הביניים", שטען כי הם צאצאי דוד המלך.
אגדה זו, בגרסה מותאמת, אומצה מאוחר יותר גם על ידי הבגרטים הגאורגים.
על פי חוקרים מודרניים, אין לטענות אלה אחיזה במציאות, אולם סברה זו התקבלה באותן ימים ונתנה יוקרה רבה למשפחה.
האישיות המוקדמת ביותר המוכרת לנו הוא באגאדטס, שהיה מפקד תחת טיגראנס הגדול, המשנה למלך בסוריה ובקיליקיה, בין השנים 83 לפנה"ס – 69 לפנה"ס.
אף על פי כן, על פי סיריל טואומנוף, ההיסטוריון הראשון שבדק את קורות הבגרטים, מופיעים הבגרטים לראשונה בכתובים בשנת 314 כמייסדי ספאר שהייתה באותם ימים בצפון-מערב ארמניה וכיום בצפון-מזרח טורקיה, על יד הגבול האיברי.
מאוחר יותר הם שלטו במחוזות ההיסטוריים של ארמניה, קוגוביט וטמוריק.
שלא כמו רוב משפחות האצולה בארמניה הם החזיקו רק ברצועות צרות של האדמה, בניגוד לממיקוניאן שהחזיקו בשטח המאוחד.
ברור בוודאות, בסריקה דור אחר דור, כי ההיסטוריה של המשפחה מתחילה רק במאה ה-8, כאשר נפילת השבט היריב, הממיקוניאן, עזרה לבגרטידים להתבסס ככוח העיקרי במאבק המתמשך כנגד השלטון הערבי, והם הצליחו להשיג את הכתר המלכותי רק לקראת סוף המאה ה-9.
על פי אמונה רווחת, קרא, במהלך אחת מהמרידות האנטי-ערביות שהונהגו על ידי בגרטידים, בשנת 772, הצליח אחד מבניו של אשוט השלישי העיוור לואסאק בגרטוני, נסיך טארון (Տարոն) בשנים 771–772, לברוח לאיבריה (כיום גאורגיה).
בנו, אדרנסה, קיבל בירושה את הבעלות על קלארג'תי ולאחר מכן הוענקה לו, מידי המלך ארצ'יל, הבעלות על סאמצחה.
בנו של אדרנסה, אשוט, קיבל את השלטון על נסיכות איבריה וייסד את השושלת המלכותית של גאורגיה.
יחד עם זאת, אימצו לעצמם הבגרטים הגאורגים את האגדה הבגרטית המוקדמת לפיה הם צאצאים ישירים של דוד המלך.
הם הסתירו את הקשר הקרוב לבגרטים הארמנים, וציינו את גואראם, נסיך מהמאה השישית, כשליט הבגרטיוני הראשון.
טענה זו נתקבלה באופן כללי במשך מאות שנים.
למרות שהשיוך התנכי של הבגרטים בוטל כיום ברובו, חלק מהחוקרים המודרניים, במיוחד חוקרים גאורגיים, עדיין מחשיבים את גוראם כמייסד השושלת הגאורגית של בית בגרטיוני, שהיה לו, לפי דעתם, קשר רחוק עם הבגרטונים הארמנים.
בהלכה היהודית, מוֹצָאֵי שַׁבָּת (בראשי תיבות: מוצ"ש; נכתב גם מוצש"ק - מוצאי שבת קודש) הוא הזמן שבין צאת השבת, לבין עלות השחר ביום ראשון שלאחר מכן.
מוצאי שבת נחשב לזמן מיוחד, שבו מרבים בתפילה ובבקשות כגון על פרנסה, בריאות, חינוך הילדים, שלום וכו'.
במוצאי שבת נהוג לברך בברכת "שבוע טוב".
במוצאי שבת עורכים את סעודת מלווה מלכה, שנקראת גם "סעודה רביעית" או "סעודת דוד המלך" כדי ללוות את שבת המלכה, שבזמן זה יוצאת.
מנהג לשיר בסעודה זו זמירות מוצאי שבת שסעודה זו היא כנגד דוד המלך שכונה "נעים זמירות ישראל" (משום שחיבר את ספר תהלים).
בפיוטים אלה בולטת בקשת הגאולה, וכן אזכור אליהו הנביא.
יש הנוהגים לספר בסעודה זו סיפורי צדיקים מהבעל שם טוב שמחזקים באמונה.
צאת השבת על פי ההלכה הוא כאשר הגיע הלילה, דהיינו כאשר עבר זמן בין השמשות והגיע זמן צאת הכוכבים, עם תוספת שבת.
בארץ ישראל זמן צאת השבת הרשמי יוצא בין 17:10 בחודש דצמבר ל-20:30 בחודש יוני.
בעניין זמן צאת הכוכבים, ישנם שלושה מנהגים נפוצים בפועל:
המנהג הנפוץ ביותר הוא 18 דקות לאחר השקיעה.
מנהג זה הוא על פי שיטת רבנו תם, ויש הנוהגים כך להחמיר בלבד, וכן נוהגים בעיקר בחוץ לארץ וכן חסידים רבים בישראל ובפרט חסידי סאטמר ו צאנז קלויזנבורג.
יש המחמירים לשיטת רבנו תם לחכות 90 או אפילו 120 דקות (לפי המחלוקת על שיעור מיל).
זהו מנהג בני ברק על פי החזון איש, המיוסד על זמן ראיית הכוכבים בפועל שהוא 30–40 דקות לאחר השקיעה.
מחמת שאין אנחנו כל כך בקיאים בזמנים אלו, כתב השולחן ערוך שלא לעשות מלאכה עד שייראו שלושה כוכבים קטנים וסמוכים, ולכן נוהגים במוצאי שבת לחכות כ-40 דקות אחרי השקיעה (תלוי במקום).
הנוהגים כחזון איש מחכים 45 דקות, והנוהגים כרבנו תם ורבי יוסף קארו (חלק מהחסידים ועדות המזרח וחוג בריסק) נוהגים לחכות 72 דקות או יותר לאחר השקיעה.
לפי ההלכה, לא מספיק שהגיע הזמן שבו יוצאת השבת כדי לעשות מלאכות האסורות בשבת, ולצורך כך יש לעשות הבדלה על יין או בתפילת ערבית (נהוגה גם הבדלה על יין וגם בתפילת ערבית, אך די באחת מהן כדי להתיר עשיית מלאכה), או אמירה בפה כגון "ברוך המבדיל בין קודש לחול".
לאחר שיוצאת השבת, מתפללים תפילת ערבית רגילה של יום חול, שכן למעשה זהו כבר יום ראשון.
יש נוהגים לשיר שני מזמורי תהלים "לדוד ברוך ה' צורי" (פרק קמד) ו"למנצח בנגינות" (פרק סז) קודם ברכו כדי לאחר את צאת השבת.
בתפילת עמידה, בברכת "חונן הדעת", מוסיפים אמירת הבדלה בנוסח "אתה חוננתנו", ולאחר התפילה נהוג לומר ויהי נועם (נוסח הכולל פסוק מתהילים צ', יז, וכן את מזמור צ"א המכונה "שיר של פגעים", מתוך תפיסה שהשבת מוגנת ממזיקים דמוניים אך לא כן ימות החול) ו"קדושה דסידרא".
יש קהילות שאומרות ויתן לך קודם עלינו.
יש נוהגים לעשות הבדלה בבית הכנסת, לפני או אחרי עלינו.
לפי הפסיקה האשכנזית, מי שיש לו אשה, יתכוון שלא לצאת עם ההבדלה בבית הכנסת, ויבדיל בביתו כדי להוציא את אשתו.
את ברכת הלבנה, הנאמרת פעם בחודש, נהוג להעדיף לומר במוצאי שבת לאחר תפילת ערבית.
לאחר מכן אומרים את סדר ההבדלה על היין, שהוא הצעד האחרון להוצאת 'קדושת השבת'.
במקומות שלא אומרים ויתן לך בבית הכנסת, יש נוהגים לאומרו לפני או אחרי ההבדלה.
תחינה מקובלת אחרת למוצאי שבת היא התחינה האשכנזית המוכרת במילותיה הראשונות "גאט פון אברהם".
בתלמוד הירושלמי מובא שמנהגן של חלק מהנשים שלא לעשות מלאכה בכל מוצאי שבת, אינו נחשב למנהג, ואילו מנהג שלא לעשות מלאכה עד סיום התפילה (גם אם האדם הוציא כבר שבת) נחשב למנהג.
בתלמוד הבבלי מובא שמי שעושה מלאכה במוצאי שבת אינו רואה סימן ברכה לעולם.
הסבירו הראשונים שהתלמודים לא חולקים, אלא גם התלמוד הבבלי מכוון לעשיית מלאכה עד גמר התפילה.
אמנם, במגן אברהם מובא בשם האבודרהם שנהגו הנשים שלא לעשות מלאכה כל מוצאי שבת.
במשנה ברורה כתב שעדיף לא לעשות מלאכה עד סעודת מלווה מלכה מכיוון שלא נכון ללוות את השבת לאחר שהסיח את דעתו ממנה.
במוצאי שבת נוהגים לערוך את השולחן פעם נוספת ולאכול סעודה המכונה "מלווה מלכה" "סעודת דוד המלך" או "סעודה רביעית".
סעודה זו נהגו לאכול עד ארבע שעות מצאת השבת לפי חלק מהשיטות או עד חצות או עד הבוקר לפי שיטות אחרות.
בסעודה זו נוהגים לשיר את הזמירות למוצאי שבת.
יש הנוהגים להקל בסעודה זו ולאכול בה רק מיני מזונות או פירות.
בתלמוד מובא שאין אליהו בא לא בערב שבת ולא בערב יום טוב מפני הטורח, וממוצאי שבת והלאה הוא זמן ביאתו.
כתבו בתלמוד "אלמלי שמרו ישראל שבת ראשונה לא שלטה בהם אומה ולשון, שנאמר: "ויהי ביום השביעי יצאו מן העם ללקוט ולא מצאו", וכתוב לאחר מכן "ויבא עמלק וילחם עם ישראל ברפידים".
ועוד נאמר שם: "אמר רשב"י אלמלי משמרין ישראל שתי שבתות כהלכתן מיד נגאלין".
ועל כן אנו אומרים להקב"ה הרי שמרנו את השבת כמו שצויתנו, שלח לנו את אליהו הנביא.
בצה"ל האימונים מושבתים בשבת, ובדרך כלל ההפסקה היא עד יום ראשון בבוקר, ובבסיסי האימונים שוררת אווירה נינוחה.
כאשר החיילים חשים נינוחים יתר על המידה, מזכירים להם מדריכיהם, כי "לכל שבת יש מוצאי שבת".
מוצאי שבת הוא זמן שרבים מתושבי ישראל יוצאים לבלות בו, ומקומות הבילוי הומים אדם.
ישנם מרכזי קניות שאינם פתוחים בשבת, הפותחים שעריהם לקונים במוצאי שבת.
עד להחלת שבוע עבודה של חמישה ימים החל מסוף שנות התשעים, מוצאי שבת נחשב ליום העיקרי לקניות ובילויים.
הדבר השתנה ועסקים שהיו פתוחים בעבר במוצאי שבת (כמו אולמות תצוגה של כלי רכב) לא עושים זאת החל מתחילת המאה ה-21.
ביישובים ובשכונות מסוימות מושמעות בזמן כניסת השבת צפירות המבשרות כי הגיע העת לחדול ממעשים הנחשבים כחילול שבת.
קריית בעלז היא השכונה היחידה בישראל שצפירת שבת מושמעת גם ביציאת השבת דבר המבשר כי ניתן להתחיל לעסוק בפעולות הנחשבות כחילול שבת.
"מוצאי חג" הוא אלבום האולפן ה-38 של המוזיקאית והזמרת הישראלית חוה אלברשטיין, שיצא לאור בשנת 2003.
"מוצאי חג" יצא שנתיים לאחר Foreign Letters שכלל גם שירים ביידיש.
חמשת השירים הפותחים של האלבום, כמו גם השיר "יום שישי בלילה", נוגעים במישרין או בעקיפין בהווי חייהם של העובדים הזרים בישראל.
כל שירי האלבום נכתבו בידי בעלה של אלברשטיין, נדב לויתן, והולחנו על ידי אלברשטיין.
זהו שיתוף הפעולה המוזיקלי הראשון בין בני הזוג, שנמשך גם באלבומה הבא של אלברשטיין, "קוקוס".
האלבום, שהוקלט ב"אולפני די.בי" על ידי אורי ברק והופק מוזיקלית בידי עובד אפרת, זכה לביקורות משבחות בישראל ובעולם ולהצלחה מסחרית.
שמו של האלבום בא משיר הנושא, המספר על זונות זקנות שחוזרות למקום עבודתן במגרש החניה בחוף הקאנטרי במוצאי ראש השנה, ומדליקות מדורה מן הפסולת שהשאירו החוגגים.
השיר "צל", בו התארח ברי סחרוף בגיטרה ובשירה, יצא כסינגל ראשון והשתמש בדימוי הצל לשם תיאור היחס לעובד הזר ("כשהלבן סועד בחופזה חטיף צהריים עם שותפים לעבודה, שוטף הצל את כליו").
"תהילים קטנים" ו"אהבת חסד" עוסקים בחוויותיהן של דמויות מן העולם היהודי הדתי.
האלבום הפך לאלבומה המצליח ביותר של אלברשטיין בישראל מזה זמן רב לאחר ש-14 אלף עותקים ממנו נמכרו ממנו תוך שלושה חודשים.
ההצלחה נתפסה כהפתעה, בין השאר מכיוון שהאלבום נחשב לעגמומי וביקורתי יותר מהמקובל בזמר העברי של התקופה.
בעקבות הצלחתו של האלבום ושל "קוקוס" ו"לעמעלע" שיצאו אחריו חזרה ב-2007 אלברשטיין להופיע בישראל לראשונה מזה שבע שנים.
אבי אפרתי מ"ידיעות תל אביב" כתב על האלבום: "במדינה שקברניטיה מנהלים מדיניות של רדיפת זרים, 'מוצאי חג', שנגע לעומק ובכאב בסוגיית העובדים הזרים, הוא בבחינת מצפן מוסרי.
בלדות יפות ונוגות, המייצגות את אלברשטיין במיטבה, חברו לאמירה הברורה, ליצירת אחד האלבומים האמיצים שנוצרו כאן השנה".
באתר הביקורות הבינלאומי "allmusic" נכתב: "זוהי הקלטה מבריקה ומרגשת ששוחרי הפופ האלטרנטיבי יתהפכו באוויר בשבילה".
"נחל גוסס" הוא שיר מחאה נוקב העוסק בזיהום הנחלים על ידי מפעלים תעשייתיים ("אם נתחיל בסלקציה, מי יתקע לידינו שלא יבוא יומנו?!").
אסף הראל כתב על השיר "הוא אולי אחת הזעקות הסביבתיות הבודדות שנשמעו במוזיקה הישראלית בשנים האחרונות".
כל השירים נכתבו על ידי נדב לויתן והולחנו על ידי חוה אלברשטיין
ביהדות, מוצאי חג או מוצאי יום טוב הוא הזמן שבין צאת החג לבין עלות השחר שלאחר מכן.
בדומה ליציאת השבת, גם הדרך הבסיסית לזיהוי יציאת החג היא הסתכלות בשמים, וחיפוש אחר שלושה כוכבים (כוכבים בולטים מאוד, כגון נוגה, אינם נחשבים בקביעת יציאת השבת).
כאשר אכן ישנם שלושה כוכבים, הרי שהחג יצא.
בימים מעוננים, שבהם לא ניתן היה להבחין בכוכבים, חיכו עד שהחשיכה הבטיחה שבוודאות הופיעו שלושה כוכבים.
בימינו מחשבים מראש את זמני יציאת החג בעזרת מומחי אסטרונומיה.
בדומה למוצאי שבת, גם במוצאי יום טוב עורכים הבדלה, אך אם החג לא חל בשבת מדלגים על ברכת "מאורי האש" (מכיוון שהיא נבראה במוצאי שבת), וכן על ברכת "בשמים" שכן ביום טוב אין נשמה יתירה כמו בשבת.
יש נוהגים לדלג גם על הפסוקים שנהוג לומר לפני הבדלה.
במוצאי היום הראשון של פסח ושל סוכות מתחיל חול המועד.
לעיתים משמשים מוצאי חג לחגיגות משלהם, תוך ניצול העובדה שבזמן זה לא חלים הכללים של קדושת החג:
במוצאי שמחת תורה נחגגות הקפות שניות.
במוצאי שביעי של פסח מתחילות חגיגות המימונה.
מוצאי יום הכיפורים מתאפיינים בסעודה המסיימת את הצום, ויש המתחילים בהם את בנייתה של סוכה.
מוצב אלוף או תצפית האלוף היה מוצב של צה"ל על שפת הים התיכון בין הגבול של רצועת עזה לבין מצרים.
מטרת המוצב הייתה לאפשר הגנה וחסימה של מעבר כלי שיט ואמל"ח (השלשה) דרך הים בין מצרים לשטחי רצועת עזה וכן מניעת העברת מחבלים דרך הים.
בצמוד למוצב מצידו הצפוני היה הכפר השוודי, כפר של פליטים פלסטינים שהוקם ב-1965, בסיוע של גדוד שוודי מכוחות האו"ם ששירתו בגזרה ומכאן בא שמו.
המוצב הוקם בשנת 1982 עם השלמת פינוי חצי האי סיני והעברתו לידי מצרים בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים.
המוצב הוקם בנקודה הצפונית של גבול ישראל-מצרים בין תחומי השליטה שנקבעו וסומנו בהסכם בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הבריטית בשנת 1906 (ידוע גם כקו עקבה–רפיח).
מנקודה זו יצא גם ציר פילדלפי, גדר המערכת והכביש אשר נסלל במקביל לגבול.
שם המוצב נקרא על שמו של אלוף משה בר כוכבא.
בשנת 1990 הורחבה גדר המערכת סמוך למוצב מציר פילדלפי לאורך החוף ועד לתוך הים.
בשנת 1996 התרחשה במוצב "תקרית השחיין" בה ניסו שני שחיינים לחדור למוצב דרך מצרים מהים ונבלמו על ידי לוחמי חיל הים שירו לעברם מעמדות המא"ג המערביות.
החל משנת 1997 חיל הים שילב במוצב כח מיוחד של לוחמים שעברו הכשרה בקומנדו הימי כדי לאפשר השגת מודיעין וביצוע פעולות מעבר לגבול באזור רפיח המצרית ועד לשטח מעגנת דיר אל בלח.
המוצב שילב באופן קבוע ארבעה לוחמים מיוחדים של חיל הים ומש"ק בדרגת סמ"ר, לצד ארבעה לוחמי חי"ר (נח"ל וגבעתי לסירוגין).
בשנת 2000 הכיר חיל הים באופן רשמי בפעילות הייחודית של הלוחמים במוצב זה והעניק להם סיכה ייחודית עבורם.
החל משנת 1998 לוחמי חיל הים החלו לעסוק בעבודה מסווגת של מודיעין והכנת הגזרה הדרומית ליציאה של צה"ל מאזור רצועת עזה, שפונתה בשנת 2005 בתוכנית ההתנתקות.
ההתיישבות היהודית לחופי הים האדום החלה כבר בעת העתיקה.
המקרא מתאר קשרי סחר בין ממלכת ישראל המאוחדת בימי שלמה המלך לאזור זה, ומאוחר יותר בין ממלכת יהודה לבין ממלכת סבא (היא שבא) ואופיר.
אחרי הכיבוש האשורי והבבלי של ארץ ישראל היגרו רבים מבני שבטי ישראל דרומה לחצי האי ערב, למצרים ולממלכת כוש{{הערה|שם=ולדמן1998|מנחם ולדמן, [http://www.herzog.ac.il/vtc/tvunot/mega5_valdman.pdf גולים ויורדים מארץ יהודה אל פתרוס וכוש - לאור המקרא ומדרשי חז"ל], מגדים ה', ניסן תשמ"ח, עמ' 39-44 }}.
משערים כי גלי הגירה אלה הם המקור הראשוני להיווצרות קהילות יהדות תימן וביתא ישראל בשטחי תימן, אתיופיה, אריתריאה וג'יבוטי של ימינו ויותר מאוחר להגירת יהודים מאזורים אלו ויצירת קהילות בני ישראל ויהדות קוצ'ין שבהודו.
רב הנסתר על הגלוי בשאלת מוצאן של קהילות אלה, שדברי ימיהן מצטלבים לתקופות קצרות ושבים ונפרדים עד מחצית המאה התשע-עשרה.
לפי סקירה מדעית משנת 2016, קיימות ראיות מוצקות להגירה אנושית מאירואסיה לקרן אפריקה ככלל ולאתיופיה בפרט לפני כשלושת אלפים שנה.
ההגירה הייתה משמעותית עד כדי כך שכמחצית מהמטען התורשתי של בני תיגראי ואמהרה בימינו הוא אירואסיאתי במקורו.
לדעת החוקרים, ממצאים תורשתיים אלו מתיישבים עם ממצאים ארכאולוגיים על חדירת גידולים שבויתו במזרח התיכון (כגון חיטה, שעורה ועדשים) לקרן אפריקה לפני כשלושת אלפים שנה, כמו גם עם ממצאים בלשניים על חדירת שפות שמיות לקרן אפריקה לפני כשלושת אלפים שנה.
עם זאת, עדיין לא ברור כמה גלי הגירה היו, מה היה עיתוים המדויק ומי היו המהגרים.
בפרט, לא ניתן להכריע על פי הממצאים התורשתיים הקיימים אם גלי ההגירה הנדונים כללו גם יהודים.
אמנם לכל הדעות הייתה ליהדות השפעה עמוקה ומקיפה על התרבות החבשית הקדומה, טרם הגעת הנצרות לאתיופיה, אולם לא ניתן להסיק מכך בוודאות על משקלה המספרי של ההגירה היהודית הקדומה לאתיופיה, מתוך כלל ההגירה האנושית המשמעותית מאסיה לאתיופיה.
מוצא העדה על פי מסורת העדה
על פי מסורת העדה מוצאה ממהגרים יהודים שהיגרו ממצרים לחבש דרך הנילוס ומשם דרך העטברה והתכזה (מזוהה עם הפישון) אל עבר סאמיאן או לחלופין דרך הנילוס הכחול (מזוהה עם הגיחון).
המסורת מספרת כי לאחר חורבן בית ראשון יהודים היגרו למצרים שם הם הקימו קהילות גדולות בייחוד באלכסנדריה ולאחר מכן על גדות הנילוס, במצרים התרחש פולמוס בין שתי עדות שונות לגבי הקרבת קורבנות מחוץ לארץ ישראל.
העדה שצידדה בהמשך עבודת הקורבנות היגרה אל מעבר לנהרות הנילוס והגיעה לחבש.
על פי המסורת מנהיגם של מהגרים יהודים אלו היה אונייה אשר היה כהן, בחירתה של חבש כיעד הייתה מכיוון שהיה ידוע שבאזור זה נשתמרו מנהגים עתיקים מתקופת ממלכת שבא.
כאשר היהודים הגיעו הם התקבלו בשמחה על ידי החבשים והתיישבו סביב העיר אקסום וקידמו את היהדות באזור.
עם הזמן חל נתק בין שתי הקהילות השונות ובכך הקהילה בחבש נשארה מנותקת משאר העם היהודי.
סיפור זה יחד עם מנהגי העדה מראים כי לאחר שנחרב בית ראשון היהודים החלו להקים קהילות במצרים.
קהילות אלו שגשגו בתקופת בית שני.
במאה ה-4 לפנה"ס אזור הלבנט יחד עם מצרים נכבש על ידי אלכסנדר מוקדון וכך מתחילה תקופת התרבות ההלניסטית שבה שלטה התרבות והשפה היוונית במזרח התיכון לרבות מצרים תחת שלטון בית תלמי, בתקופה זו ליהודי מצרים היה בית מקדש בלאונטופוליס שבו השתמרה עבודת הקורבנות.
בשלהי המאה השנייה לפנה"ס כתבי קודש יהודיים רבים לרבות התורה תורגמו ליוונית (תרגום השבעים) שאחד ממטרותיה היו לשימוש בידי יהודים שהשתמשו בלשון היוונית ולא העברית, לאחר תקופה זו התנ"ך נחתם ולא הוכנסו בו ספרים המכונים הספרים החיצוניים.
כנראה בתווך תקופה זו היהודים היגרו אל עבר חבש ושם הקימו את הקהילה היהודית, ייתכן כי השם "סאמיאן" שפירושו "צפון" התכוון לקהילה זו.
במקביל לכך הייתה השפעה יהודית על אזור חבש בגלל השפעותיהם של יהודי תימן על האזור המסביר את היחס הטוב שקיבלו המהגרים היהודים ממצרים בחבש.
מוצא העדה על פי המסורת
במאה ה-9 הועלה לראשונה אזכור כי מוצא העדה הוא משבט דן.
באמצע המאה ה-15 כתבו מספר רבנים כגון רבי עובדיה מברטנורא, הרדב"ז והמוהריק"ש בנושא מוצא העדה: הרב יצחק בן אברהם עקריש, המקובל ר' אברהם הלוי ועוד כתבו שמוצאם משבט דן.
הרב עובדיה יוסף הסתמך עליהם בקביעתו כי הם יהודים וכתב "באתי למסקנא שהפלשים הם צאצאי שבטי ישראל שהדרימו לכוש ואין כל ספק שהגאונים הנ"ל שקבעו שהם משבט דן חקרו ודרשו והגיעו למסקנא זו על פי עדויות וראיות מהימנות ביותר".
במאה ה-16 כתב רבי ישראל מפירושא כי מוצאם של ביתא ישראל הוא מארבעה שבטים: שמעון, יששכר ועוד שניים שכנים לנוצרים.
רבי משה באסולה כתב שחלק מיהודי העדה הם מתקופת בית ראשון וחלק מתקופת בית שני.
הרב מנשה בן ישראל כתב שמוצאם מעשרת השבטים אך לא פירט.
הרב ש"י רמפורט העלה את ההשערה כי מקור העדה הוא מיהודים שישבו בחצי האי ערב ובתימן והיגרו לאתיופיה.
כמו כן הוא העלה השערה נוספת שלפיה הדת היהודית הייתה נפוצה בקיסרות אקסום לפני קבלת הנצרות ב-325.
במהלך השנים הועלו מגוון רחב של דעות לגבי מוצאם של ביתא ישראל באתיופיה.
הדעות העיקריות ביחס למוצא ביתא ישראל הן:
התיישבות ישראלית באזור הים האדום ושער הדמעות בעקבות המסחר בין מדינות האזור.
צאצאי פמליית הישראלים של מנליק בנם של מלכת שבא ושלמה המלך.
בני שבט דן, שגלו לאחר פילוג ממלכת ישראל המאוחדת.
גולי ממלכת ישראל וממלכת יהודה מגלות אשור שהוגלו לכוש.
גולי גלות אשור שהגיעו לאזור בעקבות לחץ צבאות בבל במאות ה-6 וה-5 לפנה"ס.
מהגרים יהודים מתימן שהגיעו לאתיופיה בין המאה ה-2 למאה-6.
מהגרים יהודים ממצרים שהגיעו לאזור לאחר כיבושה של ממלכת כוש על ידי האימפריה החבשית.
בני אגאו שהתגיירו בעקבות חדירת מיסיונרים נוצרים במאה ה-15.
עמים מקומיים כגון סבאים וחבשים שקיבלו עליהם את היהדות.
הגורסים שההתיישבות החלה עוד בתקופת הבית הראשון מביאים סימוכין לעמדתם מדבריהם של הנביאים ישעיהו וצפניה על יהודים שהתיישבו מעבר לנהרות כוש.
על פי חלק מהחוקרים בתקופת בית ראשון, ככל הנראה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-10 לפנה"ס, כבר נדדו אנשים משבטי ישראל ומעממי כנען במורד אגן הים האדום והתיישבו בממלכות השונות שלחופיו, משני עברי שער הדמעות - מצרים, כוש, מרואה, דעמת, סבא, חצרמוות, מעין ועוד.
לנדידות אלה תרמו המניעים הבאים:
קשרי מסחר ימי, באמצעות נמל עציון גבר, עם ממלכות סבא ודעמת וייתכן אף עם העפרים ועמים נוספים באזור.
חיכוכים פנימיים בין שבטי ישראל, כפי שעולה מן המקרא - פילוג ממלכת ישראל המאוחדת והפולמוס בתוך ממלכת יהודה על ריכוז הפולחן בירושלים וחילול הבמות.
הצטרפות למסעות מלחמה אזוריים במסגרת בריתות ארעיות והגליות מידי מלכי מצרים ואשור.
לפי המסורת היהודית המובאת בתלמוד הבבלי, שבנא הסופר הצטרף למסע המלחמה האשורי במצרים ובכוש, כשלצידו מאה ועשרים אלף לוחמים, בעוד שבירושלים הנצורה נותרו כמאה אלף איש לצד המלך חזקיהו.
על פי המקרא, בתקופת שלמה המלך היו קשרי מסחר ענפים בין הממלכות שבשער הדמעות לבין ממלכת ישראל המאוחדת בשיתוף פעולה עם צור.
בתנ"ך כתוב כי שלמה שלח אנשים שיביאו זהב מאופיר.
הסברה המקובלת במחקר ממקמת את אופיר באזור קרן אפריקה או בדרום חצי האי ערב לצד ממלכת שבא (המזוהה עם סבא).
המסחר עם אופיר עמד ברקע ביקורה של מלכת שבא אצל שלמה:
בפרק י' מסופר על ביקורה של מלכת שבא וכן שהיא הגיעה עם אוצרות רבים מאופיר, בפרק זה אנו למדים שהמסחר בין שתי הממלכות העמיק ובראש הצי הישראלי לאופיר ושבא עמד חירם מלך צור שהיה שותף בכיר במסחר:
בספר מלכים א' ובדברי הימים ב' מסופר שיהושפט ואחזיהו מלך ישראל, הקימו צי אוניות להפלגה לאופיר כדי להביא משם זהב.
סערה שהטביעה את הספינות עכבה את התוכנית ויהושפט סירב להצעת אחזיהו לחדש אותה.
תיאור זה מלמד הן על אחיזתה של יהודה בראש מפרץ אילת והן על התנופה המסחרית בימי יהושפט:
האפוס האתיופי-נוצרי כברה נגסת מציג גרסה משלו לזיקה בין בית המלוכה האתיופי לבין בית דוד.
לפי הכברה נגסת, השושלת הסולומונית מקורה בשושלת מנליק שהיא עצמה מוצאה מבנה של מלכת שבא ושלמה המלך, מנליק.
ספר זה גורס כי יחד עם מנליק הגיעו ישראלים רבים.
כשבגר מנליק הוא נסע לבקר את אביו, שלמה המלך, יחד עם אוצרות רבים.
מנליק פגש את המלך ושניהם שמחו מאוד.
כאשר הסתיים ביקורו של מנליק ניסה אביו לשכנעו להישאר ולהיות יורשו.
הוא נתן לו זהב, תכשיטים וכסף רב.
מנליק לא השתכנע ולכן שלמה המליך אותו למלך אקסום.
לאחר שהומלך שלמה ארגן פמליה מבני ישראל שישובו איתו לממלכתו, הפמליה כללה גברים שהיו חלק ממשפחות האצולה שבירושלים, שכללו בין היתר כהנים, לווים וכאלף נציגים מכל אחד משבטי ישראל - כעשרים אלף איש בסך הכל.
האנשים שהלכו עם מנליק היו בעיקר רופאים, שופטים, אנשי דת וכן גם משפחות רבות.
האדם החשוב ביותר בפמלייה היה עזריהו בן צדוק שהיה בנו של הכהן הגדול צדוק, שאר האנשים החשובים בפמליה היו:
אליהו בן ערני - נכדו של נתן הנביא.
עדרם בן ארדרונס - אחד ממנהיגי העם.
אקנחאל בן תופל - בנו הצעיר של אחיתופל.
שמעיה בן אחיטלם - החלילן
פיכרוס בן נאיה - מפקד בצבא שלמה המלך.
לונדוס בן עחירה - מפקד משרתי נמלך.
פכוטן בן עדראי - מפקד הים.
נתן בן בניהו - האחראי על הארמון.
הדדעזר בן חירם - שר המשקאות.דלחם בן מטרם - מפקד חיל הפרשים.
אדריוס בן נדרוס - מפקד חיל הרגלים.
אוסטרן בן יודד - נושא התהילה
מכרי בן אביסא - שופט המלך.
אביס בן קריוס - סגן שר המס.
ליק ונדיוס בן נתנאל - שופט באספת העם.
כרמי בן הדני - מפקד משרתי המלך.
סארניס בן נתנאל - האחראי על ארמון המלך.
שלמה המלך נתן למנליק גם העתק של ארון הברית אך לא ידע שבנו של צדוק הכהן החליף בין הארון האמיתי להעתק.
במהלך שובו לממלכתו מגלה מנליק שהארון שברשותו הוא הארון האמיתי.
שלמה מגלה זאת גם, אך אינו יכול לעשות דבר.
בצר לו פונה שלמה לאשתו, בת פרעה, שתנחם אותו והיא ניצלה זאת והדיחה אותו לעבודת אלילי מצרים.
מנליק הגיע לאתיופיה עם הפמליה הגדולה שאיתה ארון הברית.
המסורת מוסיפה ומספרת שמנליק החל לראות את עוצמתו של הארון ולכן הוא החליט להחביאו באי טאנה קירקוס באגם טאנה, במשמורת הכהנים שבאו יחד איתו וכך הפכו לשומרי ארון הברית.
כיוון שרוב החוקרים מתארכים את הכברה נגסת לתקופה שאחרי המאה ה-7 לספירה, או מאוחר הרבה יותר, הסיפור שעליו מדבר אפוס זה קדום בהרבה לזמן העריכה, דבר העשוי להטיל ספק בנאמנותו.
אלדד ממשיך ומספר שלאחר מות סנחריב שהגלה את שבטי נפתלי, גד ואשר לאשור, שבטים אלו נסעו וגלו מיוזמתם אל מקום מושבו של שבט דן.
כמו כן נמצאים איתם גם בני משה, לפי הרב צמח גאון נדד שבט דן לארץ כוש 135 שנים לפני החורבן.
ההיסטוריון הערבי איבן האוקל כותב שיהודית המלכה מלכתם של ביתא ישראל במאה ה-9 הייתה מלכת "הדנים", עם זה אינו מזוהה באופן חד משמעי ניתן רק לשער כי מדובר בבני שבט דן:
בשנת 722 לפנה"ס כבש סרגון מלך אשור את העיר שומרון, בירת ממלכת ישראל.
רוב תושבי הממלכה הוגלו למחוזות רחוקים באימפריה האשורית אותם מפרט הנביא ישעיהו בן אמוץ, בן התקופה בנבואת נחמה:
כאן מפרט ישעיהו מספר כיווני הגליה:
צפונה ומזרחה לעבר אשור, עילם, שנער וחמת.
דרומה לעבר מצרים, פתרוס המזוהה עם דרום מצרים וכוש
מערבה לעבר איי הים - כנראה אלשיה.
בנוסף מנבא ישעיהו על יהודים שחיו מעבר לנהרי כוש, משמע דרומית לכוש:
ישעיהו בפסוקים אלו מנבא ומתייחס בבירור למעבר לנהרי כוש, בתקופתו היו גבולות ממלכת כוש בין האשד השני לאשד הרביעי של הנילוס, אך כאן כוונתו הייתה לאזורים דרומיים יותר המצויים מעבר ליובלי הנילוס.
בהחלט ניתן לזהות ארץ זו בסמוך לחבש או אף בחבש עצמה, על אותו אזור מנבא גם הנביא צפניה:
נראה שעל פי זה שבתקופם של ישעיהו וצפניה המאה ה-8 לפנה"ס והמאה ה-7 לפנה"ס התקיימה קהילה יהודית באזורים אלו.
בשנת 701 לפנה"ס התארגנה קוליאציה של מספר מדינות שבראשם עמד ככל הנראה חזקיהו מלך יהודה, מדינות אלו פתחו במרד כנגד האימפריה האשורית.
המרד נכשל ומלך אשור החריב את הממלכות המורדות כבש את ערי יהודה וצר על ירושלים, במהלך המצור נשלחים שליחים לתוך העיר על מנת לבקש את כניעתו של חזקיהו.
במדרש מוזכר שגולים אלו גלו ל"הרי החושך" אך ככל הנראה יהודים אלו הקימו קהילות במצרים, פתרוס וצפון כוש.
האשורים שכעת מלכם הוא אסרחדון הצליחו לכבוש את מצרים התחתונה המליכו את פרעה נכו הראשון ודחפו את צבא כוש לאזור מצרים העליונה, כאשר צבא אשור נסג כוש ניצלה את ההזדמנות ופלשה שוב למצרים במקביל לכך מלך אשור מת ובנו אשורבניפל יורש אותו.
אשור הצליחה שוב להסיג את כוש, תהרקה מת אך יורשו תנות אמון המשיך בלחימה וכבש את מצרים כמו כן פרעה נפטר ובנו פסמתיך הראשון על לשלטון ניצח את כוש ואיחד שוב את כל מצרים תחתיו.
כפי הנראה בין שורות החיילים המצרים היו גם יהודים שנלחמו כנגד כוש באיגרת אריסטיאס נכתב כך על היהודים:
הנביא ישעיהו מנבא על היהודים שנלקחו עם צבאות אשור, נראה שלאחר שחרורם של שבויים אלו הם המשיכו לדבוק באמונתם וכן היא התפשטה וגדלה במצרים, פתרוס, צפון כוש ומעבר לנהרות כוש.
תאוריה זו גורסת כי הדיווח של ההיסטוריונים והגאוגרפים הרודוטוס, ארטוסתנס, תלמי, פליניוס הזקן וסטראבון על גדוד מצרי המכונה "אסמח", שמנה 240,000 חיילים והוצב ביב והוגלה או היגר בתקופת פרעה פסמתיך הראשון או פסמתיך השני הוא למעשה מוצאם של היהודים באתיופיה.
התואר "אסמח" משמש עד היום באותה המשמעות המצרית ,"זה שיושב לשמאל המלך", גם באתיופיה.
הגדוד היגר דרך הנילוס והתיישב באזור סנאר שבאי של מרואה ובארץ טניסיס המזוהה עם אזור אגם טאנה, אזורים שלפי מסורת ביתא ישראל והחבשים הנוצרים יושבו בידי יהודים בימי קדם.
אנשי הגדוד כבשו את האזור בו הם התיישבו בתמיכת מלכי כוש וכונו בפני המקומיים בשם "סמבריטה" שמשמעותו זרים.
בזמן זה הקהילות היהודיות במצרים ובדרום חצי האי ערב גדלו וההשפעה היהודית באזורים האלו התרחבה.
היהודים מקהילות אלו החלו להמשיך לסחור עם קרן אפריקה, תימן ויהודיה היו תחת השפעה פוליטית וצבאית חזקה של האימפריה החבשית לא רק שדרום ערב הסעודית (אזור נג'רן והחוף) היה תחת שליטה חבשית ישירה אלא הממלכות בתימן היו כפופות למלך החבשי שיישב באקסום.
בהמשך החבשים נלחמו מספר פעמים בעמי תימן, בפעם הראשונה היה זה התערבות קלה אך בפעם השנייה כל תימן סופחה לאקסום והפכה למלכות משנה בתוכה כך נוצרה למעשה תקופה בה יהדות תימן ויהודי חבש היו תחת שליטה של מדינה אחת.
ככל הנראה הגידול באוכלוסייה היהודית באקסום נוצר הודות למספר גורמים:
הגירה של יהודי תימן במאה ה-3 בייחוד בתקופת שלטונו של גדרט.
כיבוש ממלכת כוש על ידי הקיסר אזנה במאה ה-4 כך שגבולות אקסום מגיעים עד ליב - ייתכן כי הקהילה היהודית באזור וממצרים נדדה דרומה לתוך לב שטח אקסום.
הלחימה של הקיסר האקסומי כלב במאה ה-6 בממלכה המיוהדת חמיר והגליית יהודים לתוך שטח האימפריה החבשית בתור עבדים.
על פי הלכות ביתא ישראל ניתן לראות כי הם התנתקו משאר עם ישראל ויהודי ארץ ישראל ככל הנראה במאה ה-4 לפנה"ס כאשר נפלה ארץ ישראל בידי צבא אלכסנדר הגדול, מלך מוקדון.
בספרי ההיסטוריה היווניים נטען כי אלכסנדר ויתר על כוונתו לכבוש את ממלכת כוש והסתפק בכיבוש מצרים מאחר שקנדקה מלכת כוש איימה על צבאו בראש צבא עצום.
טענה זו שנויה במחלוקת היות שבאותה עת ירדה קרנה של כוש בלחץ צבאות ממלכת אקסום.
על פי אוהב גר לוצאטו הקהילה היהודית באתיופיה נוצרה לאחר גלות בבל אך לפני חורבן בית שני, ככל הנראה בתקופה זו.
כך או כך, קיימת סמיכות היסטורית בין נפילת הממלכה האחמנית הפרסית לבין עליית ממלכת אקסום, עשרות שנים בלבד לפני הנהגת מניין השטרות.
במהלך המאה ה-2 לפנה"ס הוקם בית מקדש בלאונטופוליס שבדלתת הנילוס ונבנה כפי הנראה על ידי חוניו הרביעי, בנו של חוניו השלישי מצאצאיו של צדוק הכהן.
בית מקדש זה היה דומה לבית המקדש השני ושימש את יהודי האזור להקרבת קורבנות.
מקדש חוניו נחרב בסופו של דבר על ידי מושל מצרים הרומית לאחר שזה קיבל איגרת שמצווה אותו להרוסה מאת הקיסר הרומי אספסיאנוס הרקע להריסת מקדש זה הייתה הגעתם של פליטים סיקריים לאחר המרד הגדול שהסיתו כנגד השלטון הרומאי לאזור זה.
מסורת הקרבת הקורבנות שהייתה קיימת גם אצל ביתא ישראל הובילו מספר חוקרים להעריך כי ביתא ישראל הושפעו מיהודים ממצרים.דיווחים: ההיסטוריון יוספוס פלביוס בחיבורו "הפולמוס נגד אפיון" מצטט מקורות רשמיים לפיהם המלך תלמי העביר 100,000 יהודים לשמירה על גבולות מצרים, לוב וכוש.
תמיכה במספר הגדול של היהודים שהגיעו לאזור אפשר לקבל מדבריו של פילון האלכסנדרוני שמוסר כי בתקופתו התגוררו במצרים, לוב וכוש - מיליון יהודים.
בתקופתם של אישים אלו אזור אתיופיה לא היה כפוף לשליטת כוש אלא לקיסרות אקסום ייתכן כי היהודים בכוש היגרו דרומה יותר לאקסום דרך יובלי הנילוס.
מידיעה הכתובה במעשי השליחים אנו למדים על התפשטות והשפעותיה של היהדות בממלכת כוש, שם נכתב כי סריס מטעם מלכת כוש עלה להתפלל בירושלים:
המסורת האתיופית מוסיפה כי שמו של אותו סריס היה 'דרדה' והוא נשלח על ידי המלכה גרסימות קנדק הרביעית (48–58) על מנת לעלות לירושלים על פי חוקי התורה, דבר זה מתיישב עם הדיווחים של יוספוס ופליון על יהודים רבים בכוש.
המאה ה-1 עד המאה ה-3
ממלכות ערב בראשם חמיר וסבא מתחילות להבין את הסכנה בהתפשטות האקסומית ונלחמות כנגד אקסום, למרות הפסדה של אקסום במלחמה זו היא ממשיכה להחזיק בשטחים בדרום ערב.
מלחמה זו היו שבויים רבים לשני הצדדים וכן המשיכו ההגירות בתקופה זו גם של יהודים מתימן ובסדר ההפוך.
עם הסאמיאן: מדיווח שנכתב במאה ה-3 או מאה ה-4 אנו מקבלים פירוט ראשוני על הרכב האוכלוסייה בקיסרות אקסום, בדיווח זה מופיעים גם הרי סאמיאן אשר לא נקראים בשם בכתובת, אלא רק מוזכר שהם הרים בעלי שלג ונמצאים דרומית לנהר הטקזה.
הכיבוש האקסומי של כוש התקיים עד המאה ה-6.הכיבוש החבשי בערב''': מלך חמיר יוסף ד'ו נואס קיבל על עצמו את הדת היהודית וגייר את ממלכתו בהשפעת היהודים המקומיים, והחל בלחימה כנגד הנוצרים בממלכתו.
הטבח הידוע ביותר היה כנגד הנוצרים שישבו בעיר נג'רן בשנת 523 לערך.
טבח נוסף התקיים גם בעיר ט'אפר כנגד חמירים וחבשים.
בעקבות הלחימה כנגד הנוצרים הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון הודיע למלך אקסום כלב לגבי פעולותיו האנטי-נוצריות של יוסף ועודד אותו לצאת לפעולה משותפת כנגד חמיר.
הצי הביזנטי נשלח לעבר ים סוף בנוסף לחיילים חבשים מקיסרות אקסום, הפלישה המשותפת הזו של אקסום וביזנטיון הצליחה וכוחות אלו הביסו והרגו את מלך חמיר יוסף ד'ו נואס.
חמיר עצמה נכבשה וסופחה ב-520 לתוך אקסום ויהודי האזור הוגלו, נלקחו בשבי לאקסום עצמה וצפון אתיופיה.
כך או כך יהודי שני האזורים היו תחת שלטון מדינה אחת, אקסום.
השליטה האקסומית באזור נמשכה עד 570 כאשר אקסום הפסידה את כל שטחיה בדרום ערב לאימפריה הסאסאנית.
מוצ'יקורו (ביפנית: モチコロ) היא סוג של חידת היגיון שפורסמה על ידי ההוצאה לאור ניקולי.
בחלק מהתאים יש מספרים וחלק ריקים.
המטרה היא למלא חלק מהתאים הריקים כך שיתקיים:
לא יכול להיות ריבוע של 2X2 של תאים שחורים.
על התאים הלבנים ליצור "איים" מרובעים; שני איים לא יכולים להיות סמוכים במאונך או במאוזן (כלומר, לחלוק צלע); על כל האיים לחלוק אחד עם השני פינות.
תאים עם מספרים לא יכולים להיות שחורים.
כל תא עם מספר חייב להיות חלק מאי בעל אותו מספר תאים.
בכל אי יכול להיות לכל היותר מספר אחד (אף על פי שיכולים להיות איים ללא מספר).
מוצאים את דורי הוא סרט אנימציה ממוחשבת אמריקאי של חברת וולט דיסני ופיקסאר.הסרט יצא לאקרנים ב-17 ביוני 2016.
זהו סרט המשך לסרט "מוצאים את נמו", המתרחש שנה לאחר הסרט הקודם.
הסרט בוים אנדרו סטנטון ועוקב אחר דורי, אחת הדמויות הראשיות מהסרט הקודם.
בניגוד לסרט הקודם, שדיבובו בוים על ידי שפרירה זכאי ובו שונה שמה של דורי לדוגי, שרית וינו אלעד ושרון כהן השאירו את שמה המקורי בסרט זה.
הדיבוב הוקדש גם לזכרה של רמה מסינגר שנפטרה שנה לפני הפקת דיבוב הסרט.
סרט זה היה הסרט הראשון שדובב באולפנים שהוקמו על ידי שרון כהן לאחר שעזב את אולפני אלרום.
ב-9 באוקטובר חצו הכנסות הסרט את רף מיליארד דולר ובכך הפך לסרט האנימציה החמישי שמכניס סכום זה.
בתחילת הסרט, דורי (אלן דג'נרס, נקראה בדיבוב של הסרט הראשון "דוגי"), דגה כחולה וצעירה, מחונכת על ידי הוריה ג'ני (דיאן קיטון) וצ'ארלי (יוג'ין לוי) כדי שתוכל להתמודד עם בעיות הזיכרון שלה.
יום אחד, דורי מוצאת עצמה בודדה באוקיינוס, והיא מתחילה לחפש אחר הוריה, עד אשר פוגשת במרלין דג הליצן (אלברט ברוקס, נקרא בדיבוב של הסרט הראשון "בר-דג"), ועוזרת לו למצוא את בנו, נמו.
לאחר שנה מאירועי הסרט הראשון, דורי גרה באותה השונית של מרלין ונמו, אך לא מצליחה להשתלב בין חבריהם.
במהלך טיול שטח של בית הספר של נמו בו היא מסייעת למר ריי, בעודם צופים בנדידת הטריגונים, כשדורי שומעת את המשפט "זרם תחתי" היא נזכרת בהוריה, אשר הזהירו אותה מפניו כשהייתה קטנה.
דורי נזכרת רק במקום שבו ראתה אותם לאחרונה, "היהלום של מפרץ מורו, קליפורניה", ומשכנעת את מרלין ונמו לעזור לה למצוא אותם.
הם מגיעים לשם במהרה בעזרתו של קראש, צב הים מהסרט הראשון, בעודם דוהרים על זרמי האוקיינוס (בזהה לז.
- זרם מזרח אוסטרליה מהסרט הראשון) וכשהם מגיעים, דורי מחפשת אחר הוריה באזור נטוש ומאיים, מה שגורם לכך שדיונון ענק רודף אחר השלושה, כמעט אוכל את נמו, ומסבך את דורי בתופסן בקבוקים.
כתוצאה מכך, מרלין, אשר כועס על דורי, אומר לה ללכת לבדה, ודורי מחפשת אחר הוריה, לבדה.
לאחר שדורי עוקבת אחר קולה של סיגורני ויבר מהכרוז של המכון לחקר תת-ימי, מרכז לשיקום דגים והצגתם לראווה, היא נאספת לפתע על ידי שני עובדים, כאשר מרלין ונמו צופים בכך, אחוזי אימה.
לאחר שהיא מגיעה אל מרכז שיקום הדגים, דורי פוגשת בתמנון בשם האנק (אד אוניל), תמנון שרוצה לחיות חיים נוחים יותר באקוואריום של קליבלנד.
הוא מסכים לעזור לדורי בתמורה לכך שתביא לו את התג אשר יתן לו להגיע לאקוואריום (אשר דורי מיועדת להגיע אליו).
הבריחה שלהם נכשלת כאשר דורי נופלת לדלי אשר מיועד ל"דסטיני", והיא, ביחד עם דגים מתים, מושלכת לבריכה, שם היא מתייחדת עם חברתה כרישת הלוויתן, דסטיני (בגרסה העברית נקראת "קארמה").
בבריכה הסמוכה נמצא ביילי (טיי בורל), לבנתן בעל יכולות התמצאות.
האנק עוקב אחר דורי ומנסה לשכנעה לשחות דרך הצינורות המקשרים בין הפארק למרכז התצוגה הימי, אבל דורי, החוששת שתשכח את הדרך, משכנעת את האנק לקחת אותה לשם בעגלת תינוק, תחת סיועם של ביילי ודסטיני.
עם זאת זיכרון נוסף פורץ למוחה של דורי, דבר שמוביל לכך שדורי והאנק מגיעים בטעות ל"בריכת הנגיעות" בה ילדים מנסים לנגוע בהם.
למרות זאת, האנק מגלה כי מרכז התצוגה הימי במרחק מטרים ספורים, ובעזרתו דורי נכנסת לאווקוואריום ומחפשת אחר הוריה.
בינתיים, בחוץ, מרלין ונמו, יחד עם עזרתם של שני אריות ים, פלוק (אידריס אלבה) ורודר (דומיניק וסט) ובקי הצוללנית, הם מגיעים לפארק.
בעוד דורי מחפשת אחר הוריה, היא מבחינה בצדף המוביל אותה אל ביתה אך היא לא רואה את הוריה, ומשלימה עם כך שהוריה כנראה נעלמו.
אך מיד לאחר מכן היא נזכרת כיצד הופרדה מהוריה בכך שכשהייתה קטנה, היא שחתה קרוב לצינור ונשאבה אל האוקיינוס.
בעזרתם של שני סרטנים, שאומרים לה שהוריה נמצאים בדרכם לקליבלנד, היא מגיעה דרך צינורות המבנה אל מרכז השיקום, בעזרת דסטיני וביילי, ומתאחדת בדרך עם מרלין ונמו במהלך דרכה אל המשאית שיוצאת לקליבלנד.
לאחר שהם מגיעים לאקווריום שיש בו דגים מהזן של דורי, בעזרתו של האנק, הדגים מאושרים עקב שובה של דורי, אך חוששים כי צ'ארלי וג'ני עזבו כבר מלפני זמן רב.
בגלל שהאנק חושש שדורי תוכנס למשאית, הוא אוסף אותה בכוס זכוכית, אך משאיר את מרלין ונמו מאחור.
הכוס נופלת ומשברת כשהעובדים מנסים לתפוס אותו, בעוד דורי מובלת בזרמי המים אל תעלה המובילה אותה אל האוקיינוס.
דורי, אשר מנסה למצוא נואשות עזרה, נלחצת ובכך שוכחת מחבריה.
כשהיא נרגעת, היא חוזרת על צעדיה, ומוצאת שורה של צדפות (אשר אימה למדה אותה לעקוב אחר השורה במידה ותאבד) על הקרקע.
בעודה שוחה במסלול הצדפות, היא מוצאת את הוריה, צ'ארלי וג'ני.
לאחר שהיא פוגשת בהם ומתאחדת עם הוריה, נזכרת דורי במרלין ונמו.
דורי והוריה נחלצים לעזרתם, בעזרתם של דסטיני וביילי אשר מדלגים מעל לחומות הבריכה שלהם.
בעודם רודפים אחר המשאית שמובילה את מרלין ונמו לקליבלנד, לדורי עולה רעיון שביילי תשגר אותה ואת הלוטרות שפגשה אל עבר הכביש, ובאמצעות "חמידותם" של הלוטרות, הם עוצרים את הרכבים, ובכך נכנסים למשאית, ומנסים להציל את מרלין ונמו.
עם זאת, דורי משכנעת את האנק לבוא איתה לאוקיינוס.
בעודם חושבים על דרך להגיע בחזרה לאוקיינוס, מרלין מחליט לקרוא לבקי אך המשאית נסגרת על ידי העובדים ברגע שבקי נכנסת.
דורי אומרת להאנק שיעזור לה להשתלט על המשאית באמצעות פתח עליון.
לאחר מכן, האנק מזנק על שמשת המשאית ובכך מבריח את העובדים.
האנק משתלט על הרכב, ודורי נותנת לו הוראות הכוונה על מנת שיגיעו בחזרה לאוקיינוס.
בדרך, אורבת להם משטרה, אך הם עוקפים אותה בכך שהם נוסעים דרך היער ומטביעים את המשאית.
דורי משחררת את כל הדגים ומתאחדת עם כל משפחתה - ג'ני, צ'ארלי, מרלין, נמו, ביילי, דסטיני והאנק.
לאחר מכן, נראה כי כל החבורה חזרה אל השונית, והאנק למעשה מחליף את מר ריי כמורה השטח, כיוון שמר ריי יצא לנדוד.
דורי הולכת אל מדרון השונית, בעוד מרלין עוקב אחריה, מבלי שהיא יודעת.
ברגע שהוא מתקרב אליה, דורי אומרת לו שהיא יודעת שזה הוא ושהיא זוכרת די הרבה מהאירועים ונזכרת בדבר אחרון מעברה, שלא משנה שיש לה בעיות זיכרון, היא עדיין מצליחה לעשות דברים ויש דגים שאוהבים אותה.
הסרט נגמר בכך ששניהם משקיפים ממדרון השונית, ומרלין אומר שהנוף יפה, ובכך, למעשה משלים את בעיית החרדה שלו ממדרון השונית, כפי שנראתה בסרט הראשון.
לאחר כותרות הסיום, נראית חבורת דגי האקוואריום מהסרט הראשון כלואה עדיין בתוך שקיות.
ביניהם: גיל, בלוני, דבי, פלו, באבלס, פיצי, ז'אק וג'ורג', אשר גם הם נאספים על ידי המתנדבים מהמכון התת-ימי.
גרסת הדיבוב של הסרט הוקדשה לזכרה של השחקנית רמה מסינגר, שדיבבה את דורי בגרסה העברית של "מוצאים את נמו" ונפטרה בסמוך להופעת הטריילר הראשון, באוגוסט 2015. במאי 2016, השחקנית טלי אורן הודיעה בחשבון האינסטגרם שלה שתיכנס לנעלים שהותירה אחריה מסינגר ואמרה:
בשנת 2005 נחתם הסכם בין מייקל אייזנר, מנכ"ל דיסני דאז, וסטיב ג'ובס מפיקסאר על הפקת סרטי המשך לסרטי פיקסאר שהופקו בין שנת 1995 ל-2005 במסגרת אולפני אנימציה חדשים.
האולפן החל להפיק את צעצוע של סיפור 3, וסרטי המשך למפלצות בע"מ ומוצאים את נמו.
לאחר מינויו של רוברט איגר למנכ"ל דיסני, הסכמי החוזה נפתחו מחדש - האולפן נסגר, ובוטלו כל הסרטים שהופקו באותו אולפן.
אלן דג'נרס שהביעה פעמים רבות בתוכנית האירוח שלה את רצונה לסרט המשך ל"מוצאים את נמו", הכריזה רשמית על הסרט החדש ושמו "מוצאים את דורי" בתוכניתה באפריל 2013.
באפריל 2013 אישרה דיסני כי סרט ההמשך למוצאים את נמו ייקרא "מוצאים את דורי", וכי אלן דג'נרס תדבב את דורי, ואלברט ברוקס את מרלין.
הסרט תוכנן במקור לצאת לאקרנים ב-25 בנובמבר 2015, אך הפצתו נדחתה ל-17 ביוני 2016, עקב עיכוב בהפצת הסרט הדינוזאור הטוב.
בסוף השבוע הראשון להפצתו בארצות הברית רשם הסרט הכנסות של 140 מיליון דולר.
בכך שבר הסרט את שיאו של הסרט שרק השלישי וקבע שיא הכנסות חדש לסרט מצויר.
כנהוג בסרטי פיקסאר, לפני תחילת הסרט מוצג סרט קצר בשם "פיפר" (Piper), אודות גוזל המפחד מהים.
עם כל הצלחתו הרבה של הסרט, הן הבקורתית והן הכלכלית, הסרט ספג מספר ביקורות על דמותו של ג'רלד, אריה הים, אשר נראה שמשמש כדמות שמקבלת הרבה לעג עקב היותה "אוטיסטית", ונראה כי הוא סובל משאר אריות הים ומנוצל על ידם.
בנוסף עלה חשש מצד גורמים רבים מהביקוש העתיד לבוא לדגי נתחן כחול, ממשפחת הבתרניים (מהזן אליו משתייכת דורי) בשוק חיות המחמד, בדומה להשפעה שהייתה ל"מוצאים את נמו" על דגי הליצן ב-2003 (אז נמדדו כ-40% עלייה בביקוש שלהם בחנויות דגי הנוי).
הבעייתיות עם דגי הנתחן הכחול היא שבניגוד לדגי הליצן הם אינם מתרבים בשבי, ולכן כל דג מסוג זה הנמכר בשוק דגי הנוי נלקח מביתו הטבעי באוקיינוס, מה שעלול להוביל למשבר אקולוגי.
כל זאת בניגוד מוחלט למסר ששני הסרטים ניסו להעביר, והוא כי חייהם של דגים בשבי הוא בגדר סיוט, ותכלית חייהם באקווריום היא לברוח ממנו חזרה אל הים.
כמו כן, יש הטוענים כי זאת הפעם הראשונה שפיקסאר מציגה זוג גאה בסרטם, כמו שנראה בסצנה בה האנק ודורי רוכבים על עגלת תינוק ומתנגשים בטעות באישה שלצידה עומדת, ככל הנראה, בת זוגה.
בסופו המקורי של הסרט, כמה מהדמויות היו אמורות להגיע בסוף לפארק ימי דמוי "סיוורלד" (Seaworld), אולם לאחר שמנהל הקריאטיב ג'ון לאסיטר והבמאי אנדרו סטנטון צפו בסרט התיעודי "בלאקפיש", העוסק בסכנות של החזקת לווייתנים קטלנים בשבי, ושוחחו עם הבמאית שלו, הוחלט לשנות את סוף הסרט.
כמו ב"מוצאים את נמו", גם בסרט ההמשך חזר תומאס ניומן להלחין את פסקול הסרט.
הזמרת סיה שרה את שיר הנושא של הסרט "unforgettable" (בביצוע המקורי- נט קינג קול).
מוצאים את נמו הוא זיכיון של אולפני דיסני ופיקסאר.
הסרט הראשון שבזיכיון מספר על דג שושנון שהלך לאיבוד בים שבו הוא ואביו חיים.
הזיכיון מורכב משני סרטים: מוצאים את נמו (2003) ומוצאים את דורי (2016), צעצועים ועוד מוצרים.
הסרט מתחיל כשנמו, דג שושנון שחי באוקיינוס עם אביו ברדג, יצא ליומו הראשון לבית הספר ואבד בדרך לבית הספר.
רופא שיניים מוצא את נמו, וחוטף אותו.
רופא השיניים תכנן להביא את נמו כמתנת יום הולדת לאחייניתו, הרופא חטף את נמו למרפאתו בסידני, אוסטרליה.
ברדג, החליט לצאת להחזיר אליו את נמו.
הוא נפגש במקרה עם דגה בשם דוגי (באנגלית Dory).
דוגי מצאה את משקפתו של רופא השיניים, וקראה עליה את כתובת המרפאה שבה מוחזק נמו.
ברדג ודוגי יצאו למצוא את נמו בסידני, אך נקלעו ברשת דייגים.
בינתיים, נמו ברח מהמרפאה לאוקיינוס דרך תעלות הביוב.
הוא הגיע לרשת בה נקלעו אביו ודוגי.
נמו שחרר אותם מרשת הדייגים וחזר יחד עם אביו למקום מגוריהם.
בשנת 2005 הודיעו אולפני דיסני על יצירת סרט המשך ל'מוצאים את נמו'.
בשנת 2013 הודיעה אלן דג'נרס בתוכנית האירוח שלה כי בשנת 2015 ייצא לאקרנים הסרט 'מוצאים את דורי'.
לאחר כמה חודשים, הודיעו אולפני דיסני ששחרור הסרט נדחה ל-2016. אולפני דיסני פרסמו בנוסף שהסרט יעסוק בדורי, שתאבד בגלל בעיית הזיכרון שלה מול חופי קליפורניה.
בסרט זה Dory נקראת דורי גם בדיבוב העברי.
ביוני 2016 אולפני דיסני הודיעו כי החברה עובדת על סרט שלישי.
סרט אתר Rotten Tomatoes אתר Metacritic מוצאים את נמו 99% 90% מוצאים את דורי 94% 78% סיכום דירוגים לממוצע 97% 84%
הסרטים קיבלו ביקורות חיוביות ומשבחות בשני אתרי ביקורות הסרטים.
הסרט הראשון בסדרה קיבלו מאתר Rotten Tomatoes ציון של 99%, ציון גבוה ביותר, שבדרך כלל לא מתקבל באתר הזה.
גם באתר Metacritic הסרט קיבל ציון גבוה ביותר ביחס לסרטים אחרים.
חוקרים את השונית (במקור: exploring the reef) הוא סרט תיעודי קומי שביים ז'אן מישל קוסטו על ריף ועל שוניות אלמוגים.
הסרט אורך 7 דקות ועלילתו מתרחשת לאחר עלילת הסרט הראשון.
עלילת הסרט היא שז'אן מישל קוסטו מנסה לביים את הסרט, ולחקור את הריף, ונמו, אביו ברדג ודוגי מפריעים לז'אן מישל קוסטו לביים את הסרט.
בסוף, הדגים משתלטים על הסרט והופכים להיות הבמאים שלו.
ז'אן מישל קוסטו מודיע שדבר כזה מעולם לא קרה לו.
הסרט שוחרר בארצות הברית ב-4 בנובמבר בשנת 2003.
לאחר הצלחת גרסת תלת הממד של הסרט מלך האריות, החליטו חברת וולט דיסני ופיקסאר ליצור גרסת תלת־ממד גם לסרט מוצאים את נמו.
הסרט שוחרר ב-14 בספטמבר 2012. בסוף השבוע בו שוחרר הסרט, הכניס הסרט 16.7 מיליון דולר בצפון אמריקהארצות הברית ו-31 מיליון דולר מחוץ לארצות הברית).
"מסע הצוללת בעקבות נמו" הוא מתקן פופולרי שבפארק דיסנילנד שבקליפורניה.
המתקן נחנך בשנת 2007, והחליף את מתקן "מסע הצוללת", שנסגר בשנת 1998. סיפור המסגרת של המתקן הוא מסעה של צוללת בים, בה נמצאים נוסעים.
הצוללת עוברת ביער, באטלנטיס, בהר געש ובמקומות נוספים.
בסוף, הצוללת מסיימת את מסעה והנוסעים יורדים מהמתקן.
מוצאי שבת ובוקר יום א' הוא סרט דרמה בריטי משנת 1960 בבימויו של קרל רייז ובהפקתו של טוני ריצ'רדסון, עם אלברט פיני, רייצ'ל רוברטס ושירלי אן פילד בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי קרל רייז, והוא מבוסס על רומן בשם זה מאת אלן סיליטו משנת 1958.
הסרט שייך לסדרת הסרטים הבריטים שכונו "דרמות כיור המטבח" שהופקו בשנות ה-50 של המאה ה-20 ומהווים חלק מהגל החדש בקולנוע הבריטי .
סרטים אלה צולמו בשחור-לבן ועסקו במצוקות מעמד הפועלים קשה היום בעיקר הצעירים השואפים להשתחרר משם ולהתמרד נגד המערכת המדכאת.
הראשון שעסק בבעיה זו היה ג'ון אוסבורן במחזה "הבט אחורה בזעם" שעובד ב-1959 לסרט בבימויו של טוני ריצ'רדסון,עם ריצ'רד ברטון בתפקיד הראשי.
ב-1999 בחר מכון הסרטים הבריטי את הסרט במקום ה-14 ברשימת 100 הסרטים הבריטים הטובים ביותר במאה ה-20.
הסרט זכה בשלושה פרס באפט"א לקולנוע:
הסרט הבריטי הטוב ביותר - קרל רייז
השחקנית הבריטית הטובה ביותר - רייצ'ל רוברטס
השחקן הבריטי הצעיר והמבטיח ביותר בתפקיד ראשי - אלברט פיני
ארתור סיטון (אלברט פיני) הוא צעיר הגר עם הוריו בפרבר מוזנח של נוטינגהאם.
רוב השבוע הוא עובד בעבודה משעממת וחדגונית בבית חרושת גדול לאופניים שם הוא מייצר כל הזמן אותו רכיב.
הוא מתנחם בכך שלקראת כל סוף שבוע הוא מקבל שכר של 14 פאונדים שאת חלקו הוא נותן להוריו ואת חלקו האחר הוא מבזבז בבילוי בפאבים עם חברו ברט (נורמן רוסינגטון) בשתיית בירה ואלכוהול ובחיזור אחר בחורות.
הוא מנהל קשר רומנטי עם ברנדה (רייצ'ל רוברטס) המבוגרת ממנו, אמא לילד ונשואה לג'ק (בריאן פרינגל) העובד עם ארתור באותו בית החרושת.
באותו זמן מנהל ארתור קשר עם בחורה רווקה ויפה בשם דורין (שירלי אן פילד).
ברנדה מודיעה לו שהיא בהריון ממנו והוא מבקש מדודתו עדה (הילדה בייקר) שתייעץ לה איך להפסיק את ההריון אך עצותיה לא עוזרות וברנדה מגלה לבעלה את הדבר.
כאשר ארתור מבלה עם דורין בפארק שעשועים עוקבים אחריו שני חיילים חברים של ג'ק ובפינה חשוכה חובטים בו קשות.
ארתור מתאושש בביתו, דורין באה לבקר אצלו והרומן ביניהם מתחמם.
הוא חוזר לעבודתו והם מתחילים לתכנן את נישואיהם אף על פי שיש לו רגשות מעורבים בקשר להקמת משפחה.
מוצא 7 היא סדרת טלוויזיה קומית סעודית העוסקת בהתפתחות החיים בחברה הסעודית, והשינויים המתרחשים בחיים בכלל, בכיכובה של נאסר אל-קסאבי, שנכתבה על ידי חלף אל-חרבי וביים אוו אל שרקי.
הסדרה ספגה ביקורת מצופים בעולם הערבי, בטענה על כך שהיא מעודדת התקרבות לישראל וחימום היחסים איתה.
מוצא (או מקור) של נהר או נחל או קרחון הוא מונח גאוגרפי המתאר את מקום המרוחק ביותר בנהר או בנחל או בקרחון משפך הנהר אל מקווה מים (ים או אגם), או אל נהר או נחל או קרחון אחר.
הסקר הגאולוגי של ארצות הברית מגדיר "אורכו של נהר" הוא המרחק בין שפכו של מוביל מים (כגון נהר/נחל/ או גוף מים אחר) לבין ראשיתו של הגוף המים.
לעיתים מתייחסים למוביל מים יובלי כחלק מאורכו של מוביל המים, ומתייחסים למוצאו של היובל כאל מוצאו של גוף מים (אשר מבנה את שמו במקום בו נשפך מוביל המים אל תוך מוביל המים .
הגדרה חלופית זו משמשת את מכון הסמית'סוניאן, ואת נשיונל ג'יאוגרפיק.
מוצאפר שאה השני (נקרא גם רג'א מודא פרדנה; 1546–1570) היה סולטן ג'והור השני.
הוא הוכתר לסולטן ב-1564 בידי בני אצ'ה אחרי מותו של אביו, הסולטן אלאודין ריאט שאה השני, שנהרג זמן קצר אחרי שנלקח בשבי על ידי סולטנות אצ'ה.
בשנת 1564 פלש סולטאן אצ'ה לארו, אותה הביס.
לאחר מכן הוא יצא להתקפה נגד ג'והור, והצליח לקחת בשבי את הסולטאן אלאודין ריאט שאה השני, שמת באצ'ה זמן קצר אחר כך.
באחת מהחלטותיו כסולטאן קצר ימים, בחר מוצאפר השני ב-1565 להעביר את הבירה לסלויוט, בצעד שסימל עצמאות מסולטנות אצ'ה.
מוצאפר השני נרצח באמצעות הרעלה ב-1570. לאחר מכן בנו, עבדול ג'ליל הראשון, הפך לסולטאן.
למוצאפר השני היו שלוש נשים.
אשתו הראשונה הייתה בתו של טון אסן, מצביא בג'והור.
אשתו השנייה ילדה לו שני בנים: עבדול ג'ליל הראשון ורג'א ראדין.
אשתו השלישית הייתה בתו של סולטאן אצ'ה.
מוצא משותף הוא מושג בביולוגיה אבולוציונית החל כאשר מין אחד הוא האב הקדמון של שני מינים או יותר שהם מאוחרים יותר.
כל היצורים החיים הם צאצאים של אב קדמון ייחודי המכונה בדרך כלל האב הקדמון המשותף האוניברסלי האחרון (LUCA) של כל החיים על פני כדור הארץ, על פי הביולוגיה האבולוציונית המודרנית.
מוצא משותף הוא אפקט של ספציאציה, שבה מינים מרובים נובעים מאוכלוסיית אב אחת.
ככל שלשני מינים יש אב קדמון חדש יותר, כך המינים קרובים יותר זה לזה.
האב הקדמון המשותף האחרון של כל האורגניזמים החיים כיום הוא האב הקדמון האוניברסלי האחרון, שחי לפני כ-3.9 מיליארד שנים.
העדויות המוקדמות ביותר לחיים על פני כדור הארץ הן גרפיט שנמצא בסלעים בני 3.7 מיליארד שנה במערב גרינלנד , ומאובני מחצלת חיידקים שנמצאו באבן חול בת 3.48 מיליארד שנה באוסטרליה המערבית.
כל האורגניזמים החיים כיום על פני כדור הארץ חולקים מורשת גנטית משותפת, אם כי האפשרות של העברה גנטית אופקית משמעותית באבולוציה המוקדמת הובילה לשאלות לגבי המונופילטיות (המוצא הבודד) של החיים.
הרעיון שכל היצורים החיים (כולל דברים שנחשבים לא חיים על ידי המדע) קשורים (Great chain of being) הוא נושא חוזר בתפיסות עולם מקומיות רבות ברחבי העולם.
בשנות הארבעים של המאה ה-18 העלה המתמטיקאי הצרפתי פייר לואי מופרטואי (Maupertuis) את הרעיון שלכל האורגניזמים יש אב קדמון משותף, והם התפצלו דרך שונות אקראית וברירה טבעית.
בספר "מאמר על הקוסמולוגיה" (Essai de cosmologie, 1750), ציין:האם לא נגיד שבשילוב המקרי ובן המזל של יצורי הטבע, מכיוון שלשרוד יכלו רק אותם יצורים שבארגונם הייתה מידה מסוימת של הסתגלות, אין שום דבר יוצא דופן בעובדה שהתאמה כזו נמצאת למעשה בכל המינים הללו.
המקרה, אפשר לומר, הביא למספר עצום של פרטים; חלק קטן מהם אורגנו כך שאיברי החיות יוכלו לספק את צורכיהם.
מספר גדול בהרבה לא הראה הסתגלות ולא סדר; האחרונים כולם נספו....
לפיכך המינים שאנו רואים היום הם רק חלק קטן מכל אלה שגורל עיוור הוליד.בשנת 1790 הפילוסוף עמנואל קאנט כתב ב"ביקורת כוח השיפוט" כי הדמיון של צורות בעלי חיים מרמז על טיפוס מקורי משותף, ולפיכך הורה משותף.
בשנת 1794 סבו של צ'ארלס דרווין, ארסמוס דרווין שאל:האם זה יהיה נועז מדי לדמיין, שבמשך הזמן הרב מאז החל כדור הארץ להתקיים, אולי מיליוני עידנים לפני תחילת ההיסטוריה של האנושות ...
אבל אנלוגיה עשויה להיות מדריך מרמה".
במהדורה שלאחר מכן, טען:"איננו מכירים את כל דרגות המעבר האפשריות בין האיברים הפשוטים והמושלמים ביותר; אי אפשר להעמיד פנים שאנו מכירים את כל אמצעי ההפצה המגוונים במהלך השנים, או שאנו יודעים עד כמה התיעוד הגאולוגי אינו מושלם.
ככל שיהיו קשיים אלו חמורים, לפי דעתי הם אינם מערערים את התורה לפיה המוצא הוא מכמה צורות שנוצרו, עם שינויים לאחר מכן".מוצא משותף הייתה השערה מקובלת בקרב הקהילה המדעית לאחר פרסומו של דרווין.
בשנת 1907, ורנון קלוג העיר כי "למעשה אין חוקרי טבע בעלי עמדה והישגים מוכרים המפקפקים בתורת המוצא המשותף".
בשנת 2008, הביולוג ט' ריאן גרגורי ציין כי:מעולם לא נמצאה תצפית אמינה שסותרת את הרעיון הכללי של מוצא משותף.
אין זה צריך להפתיע, אם כן, שהקהילה המדעית בכללותה קיבלה את המוצא האבולוציוני כמציאות היסטורית מאז תקופתו של דרווין ורואה בה בין העובדות המבוססות והחשובות ביותר בכל המדע.
כל צורות החיים המוכרות מבוססות על אותו ארגון ביוכימי בסיסי: מידע גנטי המקודד ב-DNA, מתומלל ל-RNA, באמצעות השפעת אנזימים ו-RNA, ואז מתורגם לחלבונים על ידי ריבוזומים, עם ATP, NADPH (ר"ת של Nicotinamide adenine dinucleotide phosphate) ואחרים כמקורות אנרגיה.
ניתוח של הבדלי רצף קטנים בחומרים משותפים כמו ציטוכרום c מחזק את סברת המוצא המשותף האוניברסלי.
כ-23 חלבונים נמצאים בכל האורגניזמים, ומשמשים כאנזימים המבצעים פונקציות ליבה כמו שכפול DNA.
העובדה שקיימת רק קבוצה אחת כזו של אנזימים היא עדות משכנעת למוצא יחיד.
זוהו 6,331 גנים משותפים לכל בעלי החיים החיים; ייתכן שהם נבעו מאב קדמון משותף אחד שחי לפני 650 מיליון שנים בפרקמבריון, לפני תקופת הפיצוץ הקמבריוני.
חומצות אמינו לא קוטבי קוֹטבִי בסיסי חומצי קודון עצירה
הקוד הגנטי ("טבלת התרגום" לפיה מידע DNA מתורגם לחומצות אמינו, ומהן לחלבונים) זהה כמעט בכל צורות החיים המוכרות, מחיידקים וארכאונים ועד בעלי חיים וצמחים.
האוניברסליות של קוד זה נתפסת בדרך כלל על ידי ביולוגים כראיה למוצא משותף אוניברסלי.
האופן שבו קודונים (שלישיות DNA) ממופים לחומצות אמינו עבר אופטימיזציה רבה.
ריצ'רד איגל (Egel) טוען שבפרט שרשראות הצד ההידרופוביות (הלא קוטביות) מאורגנות היטב, מה שמרמז שאלו אפשרו לאורגניזמים המוקדמים ביותר ליצור פפטידים עם אזורים דוחי מים המסוגלים לתמוך בתגובות חילופי אלקטרונים (חמצון-חיזור) החיוניות להעברת אנרגיה.
קווי דמיון נייטרליים באופן סלקטיבי
קווי דמיון שאין להם רלוונטיות להסתגלות אינם ניתנים להסבר על ידי אבולוציה מתכנסת, ולכן הם מספקים תמיכה משכנעת למוצא משותף אוניברסלי.
עדויות כאלה הגיעו משני תחומים: רצפי חומצות אמינו ורצפי DNA.
חלבונים בעלי אותו מבנה תלת־ממדי אינם צריכים להיות בעלי רצפי חומצות אמינו זהים; כל דמיון לא רלוונטי בין הרצפים הוא עדות למוצא משותף.
במקרים מסוימים, ישנם מספר קודונים (שלישיות DNA) המקודדים באופן מיותר את אותה חומצת אמינו.
מינים רבים משתמשים באותו קודון באותו מקום כדי לציין חומצת אמינו שיכולה להיות מיוצגת על ידי יותר מקודון אחד, וזוהי עדות לאב קדמון משותף.
אילו רצפי חומצות האמינו היו מגיעים מאבות קדמונים שונים, הם היו מקודדים על ידי כל אחד מהקודונים המיותרים, ומכיוון שחומצות האמינו הנכונות כבר היו במקום, הברירה הטבעית לא הייתה מניעה שום שינוי בקודונים.
סחף גנטי יכול לשנות את הקודונים, אבל זה יהיה מאוד לא סביר לגרום לכל הקודונים המיותרים ברצף שלם להתאים בדיוק על פני שושלות מרובות.
באופן דומה, רצפי נוקלאוטידים משותפים, במיוחד כאשר הם לכאורה נייטרליים, כמו מיקום של אינטרונים ופסאודוגנים, מספקים עדות חזקה למוצא משותף.
האוניברסליות של היבטים רבים של חיי התא הם ראיה תומכת.