tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מן ההיבט האונטולוגי, דבר לא יכול, באותו זמן, מקום ונסיבות, לשאת תכונה מסוימת ולא לשאת את אותה תכונה בעת ובעונה אחת; מן ההיבט הלוגי או הסמנטי, טענה אינה יכולה להיות גם אמיתית וגם שקרית, ומן ההיבט הפסיכולוגי, לא ניתן לחשוב מחשבה ואת המחשבה המנוגדת לה בעת ובעונה אחת.
העיקרון מופיע בספר המטפיזיקה של אריסטו כך (ע' בקר 1005b):
חוק השלישי הנמנע - לפיו טענה יכולה להיות או אמיתית או שקרית, ואין שום אפשרות ביניים שלישית.
מכאן, שהלוגיקה בוחנת טענות אך ורק במידה שיש להן אחד משני ערכי אמת: אמת ושקר.
טענות שאינן כאלו אינן מעניינה של הלוגיקה; ובאשר לטענות שהלוגיקה כן עוסקת בהן, אין אופציה נוספת.
לא תיתכן טענה שאינה אמת ואינה שקר, ולכן ביטוי כגון "או שדני אוהב ללכת לבית הספר או שדני לא אוהב ללכת לבית הספר" ייחשב כנכון בהכרח, משום שאחד החלקים של המשפט חייב להתקיים.
חוק אי-הסתירה מאפשר להראות את שקריותה של טענה כאשר ניתן להסיק ממנה דבר והיפוכו; מכאן שבצירוף לחוק השלישי הנמנע, ניתן להראות את אמיתותה של טענה על ידי הוכחת שקריותה של שלילתה.
הוכחה מסוג זה מכונה בלטינית רדוקציו אד אבסורדום (reductio ad absurdum) או הוכחה בדרך השלילה.
מכיוון שבהוכחה כזו ההנחה (שלילתה של טענה מסוימת) מובילה לסתירה, ברור שההנחה אינה יכולה להיות אמיתית.
ומכאן שהטענה המקורית (אותה שללנו כהנחה להוכחה על דרך השלילה) אמיתית.
כללים אלו ברורים מאליהם אך יש מקרים בהם הרלוונטיות שלהם אינה ברורה.
לדוגמה, ישנם משפטים וטענות שאנו משתמשים בהם בחיי היומיום שאין להם בהכרח תשובה מוחלטת של "אמת" או "שקר".
ניקח לדוגמה את השאלה מתי הופכת קבוצה של חפצים לערימה.
למשל, כמה גרגרי חול דרושים על מנת להפוך לערימה?
האם יש מספר מסוים של גרגרים שמעבר לו מדובר בערימה?
או ששאלה זו אינה ניתנת למענה חד משמעי, והטענה כי קבוצה של גרגרי חול היא ערימה אינה כפופה לחוק השלישי הנמנע?
הלוגיקה הקלאסית נמנעת מלעסוק בטענות מסוג זה, שכן היא מקבלת את החוקים הללו כהנחות יסוד.
במאה העשרים התפתח ענף בלוגיקה המכונה אינטואיציוניזם, ובו דוחים את עקרון השלישי הנמנע.
בענף אחר וחדש יחסית של הלוגיקה, לוגיקה עמומה (Fuzzy logic), עוסקים בטענות שאינן אמיתיות או שקריות באופן חד-משמעי.
מנקודת המבט של הלוגיקה המודרנית, ללוגיקה של אריסטו מגבלות רבות, והיא אינה מצליחה להביע את שלל היחסים הלוגיים המופיעים בטענות המשמשים אותנו לשם הסקת מסקנות.
בין השאר, אריסטו הכיר אך ורק במבנה של טענות שיש בהן נושא ונשוא (א הוא ב), ולא הכיר בטענות שצורתן צורת התנאי (אם א אז ב).
הוא אף סבר שבטיעון תקף חייבת להיות יותר מהנחה אחת, ושהמסקנה חייבת להיות שונה מההנחות.
ואולם הגדרתו לטיעון תקף אינה נותנת לנו סיבה לפסול את תקפותו של הטיעון הבא:
אין מצב שבו ההנחה אמיתית ואילו המסקנה שקרית, ועל כן הטיעון תקף (אם כי הוא טיעון שאין בו כל עניין).
אחד ההבדלים הברורים בין הלוגיקה האריסטוטלית לבין הלוגיקה החדשה נוגע להנחת הקיום, אשר מתפקדת אצל אריסטו כך שכל מונח, אשר יכול להופיע בטענה, נחשב כאילו אינו ריק, כלומר כאילו קיימים ישים מסוימים השייכים לו.
למשל, כאשר הטענה היא "כל בני האדם הם בני תמותה", ניתן על פי הלוגיקה האריסטוטלית להסיק "ישנו בן אדם".
בחוק ההמרה השני של אריסטו (ר' לעיל) ישנה הרשאה מפורשת למעבר מן הטענה "כל ב הם א" לטענה "יש א שהוא ב".
לעומת זאת, בלוגיקה החדשה, השימוש בכמת האוניברסלי אינו מבטיח שהפרדיקט אשר מצוי בטווח שלו אינו מציין קבוצה ריקה.
אריסטו גם אינו מכיר באופיים הייחודי של יחסים, דהיינו של פרדיקטים המקשרים שני אובייקטים.
לפיכך, לא ניתן להביע באמצעות הלוגיקה האריסטוטלית את הקשרים הלוגיים שבין הטענות הבאות:
יוני הוא אביו של רוני
רוני הוא אביו של בוני
יוני הוא אביו של אביו של בוני
לו היינו מנסים להביע את הטענות הללו באמצעים אריסטוטליים, היינו מקבלים את הצורה הלא-תקפה הבאה:
בעוד שאופן הניתוח של המבנה היסודי של הטענה אצל אריסטו אינה נדחית לגמרי בצורתו הפשוטה של תחשיב הפסוקים המודרני, הרי שהלוגיקה המודרנית, מאז פרגה, מציעה ניתוחים מתוחכמים בהרבה של המבנה הפנימי של הטענה באמצעות תחשיב הפרדיקטים.
בעוד שאריסטו סבר כי לטענות יש שלושה חלקים: שני מונחים והאוגד המחבר ביניהם, בתחשיב הפרדיקטים של הלוגיקה החדשה הטענה האטומית היא בעלת שני חלקים בלבד: האובייקט והפרדיקט המושת עליו.
בנוסף, הלוגיקה החדשה אינה תופסת את הכמת הלוגי כמאפיין את הטענה כולה או את האוגד, אלא כחל על משתנה מסוים מתוך הטענה.
באמצעות כך שהכמתים יכולים כעת להופיע כחלק מן המבנה הפנימי של הטענה, ובאמצעות כך שניתן כעת לנסח טענות שיש בהם כימות מרובה של מספר משתנים בעת ובעונה אחת, מאפשרת הלוגיקה החדשה להביע עובדות וקשרים שאינם ניתנים להבעה באמצעות הניתוח האריסטוטלי.
כך למשל הצליחה הלוגיקה המודרנית לתת לראשונה תיאור מדויק של מושג הגבול באנליזה המתמטית של פונקציות, שכן לשם הבעת מושג זה יש צורך בטענה מרובת כמתים מן הצורה "לכל ε קיים δ כך ש...".
אריסטו עסק גם בסוגים נוספים של טיעונים, אך לאלו אין את הצורה הלוגית התקפה של הסילוגיזם.
להלן נציג את ההחבר ואת הטיעון האינדוקטיבי.
ההחבר (אנתיממה) הוא צורה מנוונת של הסילוגיזם הלוגי, אשר יש לה שימושים רטוריים נרחבים.
ניתן לתפוס את ההחבר כסילוגיזם שאחת מהנחותיו חסרה.
כיוון שבהחבר הצורה הלוגית של הסילוגיזם היא, במקרה הטוב, אימפליציטית בלבד, ומשום שאריסטו סבר שהחבר נשען על עקרונות השכנוע, על סמך אמונותיו של השומע, ולא על עקרון ההיסק הלוגי, אריסטו ייחד את הדיון בה לכתבים שאינם עוסקים ישירות בלוגיקה, דהיינו בספרי "הרטוריקה" וה"טופיקה".
"הלנה הייתה אצילת רוח, כי כך פסק תזאוס."
ניתן להבין את ההחבר הזה כסילוגיזם שההנחה הראשונה שלו היא "תזאוס פסק שהלנה הייתה אצילת רוח", ההנחה השנייה (המובלעת) היא "מה שפסק תזאוס זה נכון", והמסקנה היא "נכון שהלנה הייתה אצילת רוח".
למעשה סילוגיזם כזה משלב מרכיבים שאינם מוכרים בלוגיקה האריסטוטלית (למשל השימוש במלית "ש" לשם הכפפת טענה אחת לטענה אחרת, ומלית "נכון" לשם חילוצה של הטענה הכפופה לטענה הראשונה).
אולם הוא מדגים כיצד על הנואם להסתמך על אמונותיו של השומע, למשל בכל הנוגע לאמינותו של תזאוס, על מנת לשכנע אותו במסקנה.
בטיעונים אינדוקטיביים אנו עוברים מתצפיות או הנחות פרטיות למסקנה כללית.
הדוגמה הקלאסית לטיעון כזה היא:
"עד עכשיו השמש זרחה כל בוקר"
מכאן נובע: "השמש תזרח גם מחר בבוקר".
לטיעון אינדוקטיבי או היקשי חשיבות רבה במדעים תיאוריים כמו הביולוגיה, אותה אריסטו החשיב כמדע הטבע המופתי.
הטיעון ההיקשי מבוסס על הקשר הסיבתי שבין המדגם והקבוצה הרחבה יותר אליה הוא שייך, ולכן הוא מאפשר לנו להסיק מסקנות החורגות ממה שהוצהר בהנחות.
ההיקש מצביע על התכונות של הקבוצה באשר היא, מעבר לכל הפרטים שניתן לצפות בהם.
ואולם עובדה זו הופכת את הטיעון ההיקשי לפתוח לטעות, כלומר למצב שבו המסקנה שקרית הגם שכל הנחותיו אמיתיות.
ששת חיבוריו של אריסטו על הלוגיקה מאוגדים באופן מסורתי כספר אחד, שתלמידיו הפריפטטים כינו 'אורגנון'.
האורגנון (או החלקים ששרדו ממנו), שימש כמקור טקסטואלי עיקרי בימי הביניים ללימוד לוגיקה, תורגם מן המקור היווני לסורית לערבית וללטינית, ונכתבו עליו פירושים רבים.
כך למשל, פירושיהם הלטיניים של הסכולסטיקאים: תומאס אקווינס, ויליאם איש אוקאם, ג'ון דנס סקוטוס.
כך גם בין היהודים, למשל בתקציר עיקרי הלוגיקה האריסטוטלית, הקרוי 'מילות הגיון' - חיבורו הראשון (בערבית יהודית) של הרמב"ם הצעיר.
בתחום הלוגיקה רבה הייתה השפעת האורגנון של אריסטו אפילו בעידן הנאורות, ורק במאה ה-19 פחתה מאוד השפעת הלוגיקה האריסטוטלית בפילוסופיה האנליטית, בעיקר לאור חידושיה של לוגיקת הפרדיקאטים המודרנית.
הוא סרט קומדיה רומנטית מוזיקלי שמבוסס על מחזמר בעל אותו שם.
הסרט עוקב אחר מעלליה של דולי לוי, שדכנית יהודייה ידועה, בעיר יונקרס שבניו יורק, בה היא מחפשת שידוך ל"רווק החצי-מיליונר" הידוע והקמצן, הוראס ונדרגלדר.
בכך, היא משכנעת את אחייניתו, ארוסה של אחייניתו ושניים מפקידיו של הוראס לנסוע לניו יורק.
הסרט בוים על ידי ג'ין קלי ועובד לתסריט על ידי ארנסט לימן, שגם הפיק אותו.
צוות השחקנים כולל, בין השאר, את ברברה סטרייסנד, וולטר מתאו (זה היה תפקידו היחיד בסרט מוזיקלי), מייקל קרופורד, דני לוקין, טומי טיון, פריץ פלד, מריאן מקאנדרו, אי.
פיקר ולואי ארמסטרונג (שגרסתו לשיר הנושא של הסרט הפכו ללהיט בחודש מאי 1964).
הסרט צולם על סרט 65 מ"מ על ידי הארי סטרדלינג הבן.
ברברה סטרייסנד - דולי לוי
וולטר מתאו - הוראס ונדרגלדר
מייקל קרופורד - קורנליוס האקל
מריאן מקאנדרו - איירין מולוי
דני לוקין - ברנאבי טאקר
ג'ויס אמס - ארמנגרד ונדרגלדר
טומי טיון - אמברוז קמפר
ג'ודי קניז - גאסי גריינר/ארנסטינה סמפל
דייוויד הרסט - רודולף רייזינוובר
פריץ פלד - פריץ, המלצר הגרמני
ריצ'רד קולייר - ג'ו, הספר של הוראס
לואי ארמסטרונג - לואי, מנצח התזמורת
הלהקה הצבאית הארצית (נקראה גם: הלהקה הצבאית המרכזית) הייתה להקה צבאית שפעלה בזמן מלחמת העצמאות.
הלהקה נוסדה באפריל 1948 על ידי המחת"ר (מחלקת התרבות של צה"ל), כשהמטרה הייתה לאחד את כל הלהקות וצוותי הבידור שפעלו באותה עת בנפרד ללהקה אחת מרכזית, על מנת שהמחת"ר יוכל לשלוט עליה ולנתבה בהתאם לצורך.
לצורך כך איחדו שלושה גופים: להקת הצ'יזבטרון של הפלמ"ח שקמה שלושה חודשים קודם לכן, להקת "המשמרת הצעירה" של מפא"י ובוגרי בית הספר הדרמטי של הבימה.
לאחר פרישת הבמאי יוסף מילוא תוך כדי ההכנות לתוכנית הראשונה, התמנו חברי הלהקה שרגא פרידמן לבמאי ושמוליק סגל למנהל הארגוני.
איתם הופיעו גם שושנה רביד, מישה אשרוב, ישראל בקר, רות גלר, שלמה בר-שביט ובתחילה גם חברי הצ'יזבטרון נעמי פולני ושייקה אופיר ועוד.
במאי 1948 החל מופע הבכורה של הלהקה ("תוכנית א'"), שהורכבה מקטעים מוכרים אותם קיבצו שחקני הלהקה, והם החלו להופיע בהצלחה רבה בקרב החיילים הלוחמים ברחבי הארץ.
לאחר כחודשיים וכ-80 הופעות הלהקה התפצלה.
חברי הצ'יזבטרון עזבו אותה והקימו מחדש את להקתם, ואילו חברי "המשמרת הצעירה" הקימו במטה חזית המרכז את להקת איילון.
מי שנותר הם צעירי "הבימה" שאליהם הצטרפו אמנים נוספים.
תוכניתה השנייה של הלהקה, בבימויה של פאני לוביץ' נקראה "אין ספק".
בתוכנית זו בוצע לראשונה השיר "דודו" של חיים חפר שהפך לשיר זיכרון ידוע.
הלהקה התפצלה בהופעותיה לשתי חוליות שפעלו בעיקר בנפרד, אך גם התאחדו בחלק מההופעות.
חוליה ב' העלתה את התוכנית "השיירה העליזה" שהצליחה מאוד.
במרץ 1949 העלתה הלהקה הצגה בשם "ארבעה שיצאו" שעסקה בעולים חדשים שמגיעים לישראל.
ההצגה נחלה כישלון והובילה, יחד עם עזיבת כמה משחקני "הבימה" לטובת ההצגה "בערבות הנגב", להתפרקותה של הלהקה הארצית.
הלודרמה ארסית (שם מדעי: Heloderma horridum) היא מין של לטאה, מבין הלטאות היחידות בעולם בעלות שיני ארס.
היא קרובת משפחתה של הלודרמה מרירית ונפוצה כמותה באזורים טרופיים ומדבריים, בשטח שמשתרע ממקסיקו ועד גואטמלה.
לטאה זו נפוצה יחסית בתחומי מחייתה.
מספר הפרטים של ההלודרמה פוחת בין השאר עקב ציד לא חוקי ופגיעה בבית הגידול של הלטאות.
לטאות מתת-המין הלודרמת גואטמלה, שנפוצות באזור נהר מוטגואה בגואטמלה, פגיעות במיוחד, ומוערך שמספרן, נכון לתחילת המאה ה-21, פחות מ-200.
לטאה זו גדולה יותר מקרובתה (ההלודרמה המרירית): אורכה 57–91 ס"מ בממוצע ומשקלה 2–4 ק"ג, כשהזכרים גדולים מעט מהנקבות.
להלודרמה גוף וראש שחור ולאורך צידי הגוף ישנם קשקשים גרמיים היוצרים כתמי חברבורות צהובות או כתומות בצידי הגוף, על הגפיים והזנב ועל הגב.
הזנב עבה ומשמש לאגירת שומן בעתות רעב, אך איננו יכול להינתק מגופה כמו רוב הלטאות.
הראש רחב ושחור לגמרי, והעיניים קטנות.
כמו לנחשים, ללטאה יש לשון מפוצלת שחורה העוזרת בהרחה ולסתות חזקות עם שיניים אחוריות ארסיות.
לטאה זו מצויה מדרום מדינת סונורה במקסיקו לאורך חוף האוקיינוס, עד לגואטמלה שבמרכז אמריקה.
היא נפוצה במדבריות, ערבות, יערות פתוחים טרופיים ונשירים, חופים והרים סלעיים עד גובה 1,500 מ'.
לטאות ממין זה יוצאות בעיקר בשעות הלילה, בייחוד אלו החיות במדבר.
ההלודרמה הארסית היא טורפת שניזונה בעיקר מביצים של עופות וזוחלים, והיא מחפשת אותם על הקרקע ועל העצים.
הלטאות ניזונות גם מעופות קטנים, זוחלים אחרים כמו לטאות, דוחיים, עכברים, חולדות וחרקים גדולים.
כמו לטאות הכוח, הן לא יימנעו מקניבליות, וההורים נוטשים את צאצאיהם הצעירים אחרי בקיעתם.
בשבי הם אוכלים בעיקר בשר של יונקים, כמו עכברים, בתוספת ביצי עופות.
הלטאה תופסת את טרפה, מטלטלת אותו וכשנוטף דם, הארס מהשיניים מטפטף לפצע והורג את הטרף.
הארס בדרך כלל לא משפיע על בני אדם, אך הוא יכול לגרום לנפיחות האזור, בצקת, דימום פנימי והיפותרמיה.
לטאה זו היא קרובתה של ההלודרמה המרירית הנפוצה באותם אזורים ושניהם המינים היחידים במשפחת ההלודרמיים, הקרובה ללטאות הכוח וקרבה רחוקה לנחשים.
להלודרמה הארסית ארבעה תת-מינים (ע"פ כמה מיונים, חלקם מינים עצמאיים):
Heloderma horridum exasperatum - נפוץ בהרי סיירה מדרה ובנהרות פוארטה ומאיו במדינות סונורה וסינלואה, במקסיקו
Heloderma horridum horridum - נפוצה במדינות אואחאקה וסינלואה במקסיקו
הלודרמיים או פנינעוריים (שם מדעי: Helodermatidae) הם משפחת לטאות ארסיות וגדולות הכוללת סוג יחיד שבו חמישה מינים.
בני המשפחה חיים במדברית של דרום מערב אמריקה הצפונית ומעט באמריקה המרכזית.
לטאות אלה נחשבות ללטאות היחידות (בנוסף לכוח ענק, שהתגלה ככזה בעת האחרונה) שהן בעלות בלוטות ארס איתן הם הורגים את טרפם.
במשפחה סוג אחד, הלודרמה (Heloderma), ובו חמישה מינים:
הוא מחזמר שהלחין וחיבר ג'רי הרמן, המבוסס על מחזהו של טורונטון ווילדר, "השדכנית" (אשר הועלה בתיאטרון הקאמרי גם בשם "השדכנית העליזה").
המחזמר עוקב אחר מעלליה של דולי לוי, שדכנית יהודייה ידועה, בעיר יונקרס שבניו יורק, בה היא מחפשת שידוך ל"רווק החצי-מיליונר" הידוע והקמצן, הוראס ואנדרגלדר.
המחזמר הוא אחד ממחזות הזמר המוצלחים שהועלו בברודוויי, עם ארבע העלאות מחודשות, והצלחה חובקת עולם.
בשנת 1969 יצא אף סרט בכיכובה של ברברה סטרייסנד אשר זכה להצלחה מעטה, אך כיום נחשב לקלאסיקה.
מקור עלילת המחזמר "הלו, דולי!" במחזה בריטי "יום מבוזבז היטב" מאת ג'ון אוקסנפורד.
טורונטון ווילדר עיבד את המחזה ל"השדכנית" (שהוצג בעבר בקאמרי בשם "השדכנית העליזה") בשנת 1955, בה הורחב תפקידה של דולי, אשר גולמה בידי רות גורדון.
"השדכנית" הפך ללהיט ואף עובד לסרט בעל אותו שם משנת 1958 בכיכובה של שירלי בות'.
הסיפור על אלמנה באמצע חייה החותרת למציאת אהבה עבורה ועבור אחרים במסעדה בעיר הגדולה הופיעה עוד במחזמר "טיול לרובע הסיני".
התפקיד של דולי גאלגר לוי במחזמר נכתב במקור עבור השחקנית אתל מרמן, אך מרמן סירבה לתפקיד, בדומה למרי מרטין (אם כי לבסוף שניהם שחקו את התפקיד בשלב יותר מאוחר).
מריק אחר כך בחן את ננסי ווקר.
לבסוף, התפקיד הוענק לקרול צ'אנינג, אשר דולי הפך לתפקידה המזוהה והאהוב ביותר.
הבמאי גאוור צ'מפיון לא הייתה בחירתו הראשונה של המפיק, כי אם האל פרינס, ג'רום רובינס וג'ו לייטון, אך כולם סירבו.
"הלו, דולי!" רץ לראשונה בהצגת ניסיון בדטרויט ווושינגטון די.
לאחר שנכתבו הביקורות, היוצרים עשו שינויים רבים בתסריט ובמוזיקה, כולל הוספת השיר "לפני שעובר המצעד".
השם שניתן תחילה למחזמר היה "דולי, אשה אצילה ומרגיזה" ו-"פנה אל דולי", אך מריק שינה את השם לאחר ששמע את ביצועו של לואי ארמסטרונג לשיר "הלו, דולי!".
המחזמר הפך לאחד ממחזות הזמר הבולטים ביותר של ברודוויי של שנות השישים, ונחשב עד היום לאחד ממחזות הזמר הגדולים של ברודוויי, עם 2,844 הופעות בהרצה הראשונה, ובזמנו אף היה המחזמר שרץ הכי הרבה זמן בהיסטוריה של ברודוויי.
כאשר המאה ה-19 הופכת למאה ה-20, כל העיר ניו-יורק נרגשת עקב בואה של האלמנה דולי גאלגר לוי לעיר ("פנה אל דולי").
דולי מתפרנסת משידוך בין אנשים ולימודי צד, דבר המגדירה אותו כ"בחישה", הכוללים הדרכות ריקוד ושיעורי ריקוד ("אני שמה את היד").
ברגע זה, דולי מחפשת אחר אשה עבור הוראס ואנדרגלדר הזועף, חצי מיליונר מפורסם, אך הדבר נעשה ברור שדולי מתכוונת להינשא להוראס בעצמה.
אמברוז קמפר, אמן צעיר, רוצה להינשא לאחייניתו היבבנית של הוראס, ארמנגרד, אך הוראס אינו מוכן לכך, בטענה שעבודתו של אמברוז לא תספיק למחייתה של ארמנגרד.
אמברוז מבקש את עזרתה של דולי, והשניים יוצאים לכיוון יונקרס, במטרה לפגוש את הוראס, אשר גר שם ובעל חנות משלו.
הוראס מסביר לשני עובדיו, קורנליוס הקל וברנבי טאקר שעליו להינשא, כיוון ש-"אשה דרושה פה" לעשות את כל מטלות הבית.
הוא מתכנן לנסוע יחד עם דולי אל העיר ניו-יורק כדי לצעוד במצעד הרחוב ה-14, ולהציע נישואין לאלמנה איירין מולוי, אשר מחזיקה בחנות כובעים באותה העיר.
דולי מגיעה ליונקרס ומזכירה "בטעות" שייתכן שבעלה הראשון של איירין לא מת מנסיבות טבעיות, ומזכירה בנוסף שהיא מכירה יורשת, ארנסטינה גולד, אשר ייתכן ומעוניינת בהוראס.
הוראס עוזב לניו-יורק ומפקיד את חנותו בידי קורנליוס וברנבי.
קורנליוס מחליט כי עליו ועל ברנבי לצאת מגבולות יונקרס.
עליהם לצאת אל ניו-יורק, לאכול ארוחה טובה, לבזבז את כל כספם, לראות לוויתן ממולא במוזיאון, כמעט להיעצר ולנשק בחורה!
השניים מפוצצים פחיות עגבניות כדי ליצור ריח חזק ואליבי מצוין לסגירת החנות.
דולי מזכירה כי היא מכירה שתי בחורות בניו-יורק אשר מוטב להם לפנות אליהן: איירין מולוי והזבנית שלה, מיני פיי.
היא אומרת לארמנגרד ואמברוז שהיא רושמת אותם לתחרות ריקודי הפולקה במסעדת "גני הרמוניה" בעיר ניו-יורק.
קורנליוס, ברנבי, אמברוז, ארמנגרד ודולי לוקחים רכבת ועוזבים לעיר ניו-יורק ("לבשו בגדי שבת"), באחת מהסצנות הזכורות במחזמר, בו מופיעה רכבת בגודל מלא על הבמה.
איירין ומיני פותחות את חנות הכובעים באחר הצהריים.
איירין רוצה בעל, אך אינה אוהבת את הוראס ואנדרגלדר.
היא מצהירה כי תחבוש כובע מעוטר סרטים כדי להרשים גברים ("אני אלבש סרטים").
קורנליוס וברנבי מגיעים לחנות, ומעמידים פני עשירים.
הוראס ודולי מגיעים אף הם לחנות, וקורנליוס וברנבי מתחבאים מהוראס.
איירין אומרת בטעות כי היא מכירה את קורנליוס הקל, ודולי מספרת לה ולהוראס שחרף היות קורנליוס זבנו של הוראס בשעות היום, בשעות הליל הוא פלייבוי מניו-יורק; "נצר למשפחת הקל" כדבריה.
מיני צורחת כאשר היא מגלה שקורנליוס מתחבא בארון.
הוראס מתכוון לפתוח את הארון בעצמו, אך דולי, איירין ומיני מסיחות את דעתו בשיח על בטסי רוס, קרב גטיסברג וקרב אלמו ("תחי האימהות").
קורנליוס מתעטש, והוראס מתפרץ, בידיעה כי יש אנשים שמסתתרים בחנות, אך אין הוא יודע כי מדובר באנשיו.
דולי גורמת לקורנליוס וברנבי, המעמידים פני עשירים, לקחת את הנשים לסעודה במסעדת "גני הרמוניה", כפיצוי על השפלתן.
היא מלמדת את קורנליוס וברנבי לרקוד, כיוון ששניהם אינם יודעים לרקוד ("אני רוקד").
לאחר מכן, קורנליוס, איירין, ברנבי ומיני רוקדים באושר.
הם הולכים לצפות במצעד הגדול ברחוב ה-14 יחדיו.
לבדה, דולי מחליטה להשאיר את בעלה המנוח והאהוב, אפרים, בעברה ומחליטה להמשיך בחייה, "לפני שעובר המצעד".
היא מבקשת את רשותו של אפרים להינשא להוראס, מבקשת לסימן.
דולי מוצאת את ואנדרגלדר הזועף, אשר פיספס את כל המצעד, ומשכנעת אותו לתת לה עוד הזדמנות למצוא לו שידוך.
היא אומרת לו כי ארנסטינה גולד תהיה מתאימה עבורו, ומבקשת ממנו שיפגוש אותה ב-"גני הרמוניה" בערב.
קורנליוס נחוש להתנשק לפני שהלילה ייגמר, אך ברנבי איננו בטוח כל כך.
כשלשניהם אין די כסף לכרכרה, הם אומרים לבנות כי הליכה למסעדה תראה כי יש להם "אלגנטיות".
במסעדת "גני הרמוניה", רודולף, ראש המלצרים, מכין את צוותו לשובה של דולי גאלגר לוי: שירות הבזק הרגיל שהם, כדבריו, צריך להיות כפול מהרגיל.
הוראס מגיע ופוגש את בת זוגו לערב, אך מוצא אותה כבעלת אופי גועלי, ועוזב אותה, כפי שתכננה דולי.
קורנליוס, ברנבי ובנות זוגם מגיעים למסעדה, בלי לדעת שגם הוראס נוכח בה.
איירין ומיני, מזמינות את הארוחות היקרות ביותר.
קורנליוס וברנבי המתוסכלים מגלים כי בארנקם דולר וקצת לבזבוז.
דולי שבה ביד רמה ל-"גני הרמוניה", ומברכת לשלום את כל אנשי הצוות ("הלו, דולי!").
היא יושבה בכיסא הפנוי בשולחנו של הוראס ואוכלת ארוחה גדולה ויקרה, באומרה להוראס המיואש שלא משנה מה הוא יגיד, אין היא תינשא לו.
ברנבי והוראס קוראים למלצרים בו זמנית, ולאחר מכן כל אחד מהם מפיל ארנק ומרים את של השני.
ברנבי שמח כי יש לו כסף לממון הארוחה, בעוד הוראס מוצא סכום כסף זעום.
ברנבי וקורנליוס מבינים כי הארנק ודאי שייך להוראס.
קורנליוס, איירין, ברנבי ומיני מנסים לצאת החוצה במהלך תחרות ריקודי הפולקה, אך הוראס מזהה אותם ומבחין בארמנגרד רוקדת עם אמברוז.
קורנליוס וברנבי מתוודים שאין להם כסף ומעולם לא ביקרו בניו-יורק.
קורנליוס מצהיר שגם אם ייאלץ לשלם על כך לכל שארית חייו, לעולם לא יישכח את היום, כיוון שהכיר בו את איירין.
קורנליוס, ברנבי ואמברוז מתוודים על אהבתם לבנות זוגם ("דרוש רק הרף עין") דולי משכנעת את השופט כי פשעם היחיד היה היותם מאוהבים.
השופט מוצא את כולם חפים פשע ומזכה אותם מכל אשם, פרט להוראס אשר נמצא אשם ועליו לשלם על כל הנזקים.
דולי מעלה שוב את עניין הנישואין, והוראס מצהיר כי לא היה נישא לה, גם אם הייתה האשה האחרונה עלי אדמות.
דולי, בזעם, אומרת לו "ביי ביי, מותק", ואומרת לו שבזמן שיהיה משועמם ובודד, היא תחייה חיים טובים.
למחרת בבוקר, בחנותו של הוראס, קורנליוס איירין, ברנבי ומיני ואמברוז וארמנגרד קובעים מסלול חדש בחייהם.
הוראס ואנדרגלדר מצהיר סוף סוף כי הוא זקוק לדולי בחייו, אך דולי איננה בטוחה בנישואיה אליו עד שבעלה המנוח שולח לה סימן.
הוראס אומר לדולי שחייו יהיו אומללים בלעדיה, והיא בתגובה מבטיחה ש"כבר לא תלך יותר מכאן" ("הלו, דולי!
שם הדמות אודות הדמות דולי גאלגר לוי אלמנה באמצע חייה, אשר החליטה להתחיל את חייה מחדש.
שדכנית, דוחפת את אפה לעניינים שאינם שלה, ואשה אוהבת אדם.
הוראס ואנדרגלדר חצי מיליונר ידוע, אחד מלקוחותיה של דולי.
קורנליוס האקל זבן המועסק אצל ואנדרגלדר, ואחד מלקוחותיה של דולי.
מחכה להזדמנות לבלות יום אחד בעיר ניו יורק.
בחור אנרגטי ומחפש אחר הרפתקאות.
ברנבי טאקר עוזרו של קורנליוס, בחור תמים, אנרגטי וחביב.
איירין מולוי אלמנה יפה, חכמה וחובבת ריגושים בעלת חנות כובעים בניו יורק.
דולי הועידה אותה להורגס ואנדרגלדר, אך לבסוף מצאה את קורנליוס כבחיר לבה.
מיני פיי נערה צעירה אשר עובדת בחנות הכובעים של איירין.
העוזרת של איירין, תמימה, בשלה וחביבה.
ארמנגרד אחייניתו הצעירה של הוראס ואנדרגלדר.
בוכה לרוב, ורוצה את עצמאותה ולהינשא לאמברוז.
אמברוז קמפר אמן אשר רוצה להינשא לארמנגרד.
ארנסטינה גולד בחורה בעלת מראה אקצנטרי הנעזרת בשירותי השידוך של דולי.
בגרסה המקורית נקראת "ארנסטינה מאני".
רודולף רייזנוובר הבעלים של מסעדת גני ההרמוניה.
המלצרים קבוצת מלצרים במסעדת גני ההרמוניה.
מתרגש מאוד מפרשיות אוהבים, עד לכדי דמעות.
ג'יי פיקר צ'יפ פילדס אלכסנדרה קוריי לורי אן מהאל ביני פלדשטיין ציפי שביט(מחליפה: אביבה בנו)אמברוז קמפר איגורס גבון טומי טיון הווארד פורטר מייקל ק.
ברוקר ג'יימס דראה וויל ברטון משה הרמןארמנגרד אליס פלייטן ג'ויס איימס קרן הובארד פלורנס לאסיי קריסטין דה-ויטו מלאני מור אביבה בנוארנסטינה גולד(ארנסטינה סימפלבסרט מ-1969) מרי ג'ו קטלט ג'ויס איימס בסי רות סקוט פי.
וומיט ג'ניפר סימארד נורית כהן
השירים מוצגים לפי הפסקול העברי של המחזמר שיצא בשנת 1969 תחת חברת CBS.
"פנה אל דולי" – הלהקה
"אני שמה את היד" – דולי
"אשה דרושה פה" – הוראס, קורנליוס, ברנבי ולהקת גברים
"אשה דרושה פה (חזרה)" – הוראס
"לבשו בגדי שבת" – קורנליוס, ברנבי, דולי, אמברוס, ארמנגרד, והלהקה
"אני אלבש סרטים" – איירין
"אני אלבש סרטים (חזרה)" – איירין
"תחי האימהות" – דולי, איירין, מיני פיי והוראס
"אני רוקד" – דולי, קורנליוס, ברנבי, איירין, מיני פיי והרקדנים
"לפני שעובר המצעד" – דולי והלהקה
"סיום מערכה ראשונה: לפני שעובר המצעד" – דולי
"אלגנטיות" – קורנליוס, ברנבי, איירין ומיני פיי
"ריקוד המלצרים" – רודולף והמלצרים
"הלו, דולי!" – דולי, רודולף, מלצרים וטבחים
"ריקוד המלצרים (חזרה)" – רודולף והמלצרים
"תחרות הפולקה" – אמברוס, ארמנגרד, איירין, קורנליוס, מיני פיי, ברנבי והמתמודדים
"דרוש רק הרף עין" – קורנליוס ואיירין, אסירים ושוטרים
"ביי ביי מותק" – דולי
"הלו, דולי!" – דולי וואנדרגלדר
"סוף מערכה 2: הלו, דולי!
/ אני רוקד / דרוש רק הרף עין / לבשו בגדי שבת / הלו, דולי!" – הלהקה
השיר "אלגנטיות", חרף היותו עם קרדיט להרמן, נכתב בידי בוב מריל למופע "נערה חדשה בעיר" משנת 1957, אך נמחק במהלך ההפקה המקורית.
המחזמר, שבויים בידי גאוור צ'אמפיון והופק בידי דייוויד מאריק, החל להופיע ב-16 בינואר 1964, בתיאטרון סנט ג'יימס והסיבוב הסתיים ב-27 בדצמבר 1970, לאחר 2,844 הופעות.
קרול צ'אנינג כיכבה כדולי, עם דייוויד ברנס לצידה בתפקיד הוראס, צ'ארלס נלסון ריילי בתפקיד קורנליוס, איילין ברנן בתפקיד איירין, ג'רי דודג' בתפקיד ברנבי, סונדרה לי בתפקיד מיני פיי, אליס פלייטן בתפקיד ארמנגרד ואיגור גאבון בתפקיד אמברוס.
אף על פי שהסרט עמד בתחרות מול המחזמר "מצחיקונת" בכיכובה של ברברה סטרייסנד, "הלו, דולי!" זכה באותה שנה בפרס הטוני ב-10 קטגוריות שונות (מתוך 11 מועמדויות)
והסרט חלק שיא עם המחזמר "דרום פסיפיק" שיא שנשאר יציב למשך 37 שנים, עד אשר עלה המחזמר "המפיקים" שזכה ב-12 פרסי טוני בשנת 2001.
שני שירים שנגנזו בהפקה המקורית – "World, Take Me Back" ו-"Love, Look in My Window" – שוחזרו להופעות של מרמן.
תלמה קרפנטר גילמה את דולי במקביל להופעותיה של פרל ביילי, יותר ממאה פעמים, שברגע השיא שחקה שבעה שבועות רצופים.
ביבי אוסטרוולד הייתה מחליפתה של דולי בהרצה המקורית בברודוויי, לכלל השחקניות, כולל פרל ביילי, פרט לכך שהייתה בלונדינית כחולת עיניים.
ביילי זכה בפרס טוני מיוחד בשנת 1968.
המחזמר זכה לתשבחות מן המבקרים, במיוחד על "משחקה של קרול צ'אנינג ועבור גאוור צ'מפיון." ההפקה המקורית הפכה למחזמר שרץ הכי הרבה זמן (והמופע השלישי שרץ הכי הרבה זמן) בהיסטוריה של ברודוויי לאותו הזמן, בעודו עוקף את גבירתי הנאווה, והחזיק בשיא עד שעקף אותו כנר על הגג.
ההפקה בברודוויי של הלו, דולי!
הניבה רווחים של 27 מיליון דולר.
ו-כנר על הגג המשיכו להחזיק בתואר זה למשך עשור עד אשר עקף אותם המחזמר גריז.
את דולי גילמו שחקניות נוספות, ביניהן;
דורותי לאמור, אווה אדרן, אן סאות'רן, מישל לי, אדי אדמס ואיוונה דה קארלו במהלך סיבוב ההופעות ברחבי ארצות הברית.
בטי וויט גילמה את גולי בקיץ 1970. מולי פיקון גילמה את דולי בהפקה של 1971 בבוורלי, מסצ'וסטס.
לייני קאזאן כיכבה בהפקה של אטלנטיק סיטי.
טובה פלדשוח ובטסי פאלמר שיחקו בהפקה של ניו ג'רסי.
מרילין מאי כיכבה גם כן במספר הפקות בארצות הברית.
בגרסה העברית, ניסו למצוא לחנה מרון מחליפה, ביניהן נשקלה ליא קניג, אך לבסוף גיורא גודיק החליט כי לא קיים תחליף לחנה מרון.
בין השנים 1968–1970 הועלה המחזמר בהצלחה רבה בתיאטרון גיורא גודיק, בכיכובם של חנה מרון, שרגא פרידמן, ציפי שביט, גדי יגיל, מוצי אביב, שרה אמן ואביבה בנו.
שחקנים:שלמה חרמון בתפקיד רודולף, אבישי כפרי בתפקיד סטנלי וחיים פורמן בתפקיד השופט.
רקדנים: יוני אועמי, רודה אנטמן, הלל ארני, נטע בלומנטל, תמר בליזובסקי, נעמי בן דוד, אפי זמיר, טוביה טישלר, דוד יחיאל, אבישי כפרי, רינה מאיר, משה מושיוף, יוסף מימון, יעקב ממן, אבנר נאור, אברהם סיאני, עמנואלה סמואל, ישראל (יעקובי) עואמי, עמנואל פנטול, אריה פליישר, מרים פסקלסקי ופמלה שרני.
זמרים: אסתר אלקיים, עליזה בחבוט, קורינה בארט, חנה בנימיני, יעקב דואניס, צדוק חיליק, שלמה רוזן, שלמה שדה, ויקטור שוורץ ואסתר שוימר.
תזמורת: יצחק אלמוג, יוסף בורלא, מאיר ברנדסדורפר, מיקל גולד, יובל וולף, רודולף וישנוביץ, יגאל חרד, גדעון טפליץ, אלכסנדר לוסטיג, חיים מהרשק, אברהם מרקוביץ, מרסל פודבן, צבי פופקו, משה פרידרבאום, ברונו קרפן ואברהם שומרוני.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורווסט אנד (2024)פרס אוליבייה2025הפקה מחודשת של מחזמרהשחקנית הטובה ביותר במחזמראימלדה סטונטוןהשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה במחזמראנדי ניימן
הלובי היהודי הוא מושג בפוליטיקה האמריקאית, שמתייחס לקבוצת שדולות פרו-ישראליות, שמטרתן להשפיע בעיקר על מדיניות החוץ של ארצות הברית.
ארגונים יהודיים רבים טוענים שרוב השימוש במושג הוא אנטישמי באופן מגמתי.
המושג הופיע לראשונה במילון הפוליטי שכתב וולטר ג'ון ריימונד בשנת 1992. במילון נכתב שהתקשורת השתמשה במונח בעיקר בהקשר של מלחמת עיראק, כאשר הלובי היהודי הואשם בשידול הקונגרס לצאת למלחמה בניגוד לאינטרסים הלאומיים.
המושג שגור בשיח האקדמי והפוליטי, בעיקר בהקשרים של מדיניות החוץ האמריקאית.
המושג מתאר בדרך כלל קבוצת שדולות אמריקאיות שמקדמות את האינטרסים של יהדות ארצות הברית ושל מדינת ישראל.
ישנה טענה שקידום האינטרסים בא לעיתים על חשבונה של ארצות הברית.
כך למשל, הנשיא ג'ורג' בוש (האב) האשים את איפא"ק, השדולה היהודית-ישראלית הגדולה בקונגרס, שניסתה להביא להכרתה של אמריקה בהתנחלויות ביהודה ושומרון בניגוד לאינטרס האמריקאי.
בישראל מבקרים את הלובי היהודי בטענה שהוא משתמש בהשפעה שלו על מקבלי ההחלטות האמריקאים כדי לכפות ערכים "שמאל-ליברליים" על ישראל.
דוגמה לכך היא הביקורת החריפה שארגונים יהודיים אמריקאים פרסמו בתגובה לניסיונו של בנימין נתניהו להכניס את מפלגת "עוצמה יהודית" לכנסת בבחירות לכנסת ה-21.
הפולמוס סביב שימוש אנטישמי במושג
ארגונים פרו-ישראליים רבים טוענים שהשימוש במושג "הלובי היהודי" הוא אנטישמי.
על פי רוב, נטען ש"הלובי היהודי" הוא אוסף של קבוצות אינטרסים יהודיות שפועל באופן מניפולטיבי ולא חוקי כדי להשיג את המטרות שלו.
כך למשל, ג'יי ג'יי גולדברג, עורך השבועון היהודי-אמריקני "The Forward", תיאר בנאומו "מדיניות החוץ האמריקאית והלובי היהודי" שהלובי היהודי נתפס כגוש אסרטיבי שמשפיע על מדיניות החוץ של ארצות הברית באופן שלילי, וגורם לה להתערב בפעולות לא לה, ובפרט בעימותים עם האסלאם והעולם הערבי.
ארגונים יהודיים ופרו-ישראליים משווים את המיתוס של הלובי היהודי לזה של זקני ציון.
ארגון "בני ברית" טוען שאף על פי שלכל קבוצת אינטרסים יש זכות להקים שדולה שתייצג אותה מול בית הנבחרים, הלובי היהודי נתפס שלא בצדק, כרחב ועוצמתי משהוא באמת.
עוד נטען כי השימוש הרווח במושג מרמז על כך שהלובי היהודי מקדם את האינטרסים של יהודי ארצות הברית ושל מדינת ישראל על חשבון ארצות הברית, ובכך נותן לגיטימציה לעשות מהיהודים שעיר לעזאזל ולהאשים אותם בבעיות סוציו-אקונומיות, במלחמות ובמדיניות חוץ כושלת.
הלודרמת גואטמלה (שם מדעי: Heloderma charlesbogerti) היא מין של לטאה אמריקאית ממשפחת ההלודרמיים, המצויה רק בשטח של 250 קילומטרים רבועים סביב העמקים של נהר מוטגואה שבגואטמלה.
לטאה זו נדירה מאוד ורק 200 פרטים נותרו ממנה בטבע.
היא נחשבת, לפי CITES, לאחת הלטאות הנדירות ביותר בעולם.
הלודרמת גואטמלה היא המין השלישי והקטן ביותר במשפחת ההלודרמיים, לצד ההלודרמה המרירית וההלודרמה הארסית ויש חוקרים הרואים בה תת-מין שלהם.
היא הוגדרה ב-1988 בידי החוקרים ג'ונתן קמפבל וג'יי פי.
ואניני ומשמעות שם המין: "Charlesbogerti" פירושו: "עור משובץ", עקב המבנה דמוי החרוזים שלה.
בדומה לקרוביה, להלודרמת גואטמלה ארס חזק והיא ניזונה בעיקר מעופות שונים וביציהם (לרוב יונים), מכרסמים וזוחלים אחרים.
היא ניזונה גם מחרקים ומביצי זוחלים, כגון איגואנה.
את הטרף היא הורגת בעזרת לסתותיה החזקות בעלות שיני הארס.
הארס מספיק חזק כדי לגרום לשיתוק והרס רקמות אך הוא לא יהרוג אדם, אלא אם הוא אלרגי לארס.
הלובי הסעודי בארצות הברית הוא קבוצה של חברות יחסי ציבור, עורכי דין ולוביסטים מקצועיים שמועסקים ישירות על ידי הממשלה הסעודית על מנת לרתום את המדיניות והממשל האמריקאי על מנת שיהיה מותאם לאינטרסים של ממשלת ערב הסעודית.
לפי הערכת העיתון הכלכלי-אמריקאי "האקונומיסט" "אף שגריר ערבי - אולי אף שגריר כלשהו - לא התקרב להשוות את השפעתו של בן משפחת המלוכה הסעודית והשגריר בנדר בן סולטאן אאל סעוד.
הלובי הסעודי פעל רבות על מנת לגרום לסנאט ולבכירי האמריקאים לאשר את עסקת מכירת מטוסי ה-AWACS לסעודיה וזאת חרף ההתנגדות של הלובי הישראלי , הלובי היהודי ושל סנאטורים בכירים.
בנוסף לכך צוות החשיבה האמריקאי "המועצה האטלנטית" קיבל מיליון דולר מאיחוד האמירויות הערביות ומגורמים המקורבים לממשל הסעודי, אם לא די בכך גם המרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים (ה-CSIS) קיבל ב-2015 סכומים של כ-600,000 דולר מריאד ומאבו דאבי.
בעשור הראשון של המאה ה-21 הסעודים שילמו כ-100 מיליון דולר לחברות אמריקאיות על מנת להיות מוערבים בהחלטות הממשל האמריקאי.
מאז 2015 שילמה סעודיה כ-18 מיליון דולר לכ-145 לוביסטים כדי להשפיע על הממשלה האמריקאית.
קבוצת לופלר (ה-LLP) שבראשותה נמצא טום לופלר , שהיה חבר קונגרס מטעם מדינת טקסס קיבלה מממשלת סעודיה תשלום בסכום שמוערך בכ-10 וחצי מיליון דולרים.
הלובי הארמני בארצות הברית הוא קבוצה של חברות יחסי ציבור, עורכי דין ולוביסטים מקצועיים ש שמועסקים ישירות על ידי הממשלה הארמנית על מנת לרתום את המדיניות והממשל האמריקאי על מנת שיהיה מותאם לאינטרסים של ממשלת ארמניה.
אחת המטרות העיקריות של הלובי היא שארצות הברית תכיר ברצח העם הארמני אך בינתיים לאור השפעת הלובי הטורקי הכרה זו עדיין לא הוכרזה.
עם זאת הגישות בהן נוקטות שתי הקבוצות שונות ולכן הם מתחרות האחת בשנייה, כך למשל ה-AAA פועלים בגישה שדומה לגישתו של הארגון המרכזי בלובי הישראלי, איפא"ק אך ה-AA דוגל בגיוס תרומות גדולות מארמנים בעלי השפעה בארצות הברית.
ב-2000 הודיע יושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית דניס הסטרט שהוא יתמוך ב"תיקון שיף", שנקרא על שמו של המחוקק אדם שיף.
הלובי הארמני אמנם היה אפקטיבי עד סוף המאה ה-20, אך עם חלוף השנים הוא מסורס באופן כמעט מוחלט על ידי הלובי הטורקי שרוצה למנוע את המשכיות ההשפעה הארמנית בארצות הברית לצד האינטרסים הטורקים.
הלובי למלחמה באלימות מינית הוא ארגון לובי אזרחי שהוקם על ידי יעל שרר.
מטרת הארגון היא לדאוג לכך שנפגעי אלימות מינית בישראל יקבלו טיפול מקצועי, מיידי ומותאם מהמערכות הרלוונטיות במדינה.
הלובי למלחמה באלימות מינית מייצג, בגוף ראשון, את הקול של נפגעות ונפגעי אלימות מינית במסדרונות הכנסת ובכל מקום בו מתקבלות החלטות שמשפיעות על גורל הנפגע/ת.
הלובי הוקם באמצעות קמפיין מימון המונים בסוף 2019, ומהווה המשך ישיר לפעילותה של שרר כלוביסטית ואקטיביסטית מול הממשלה והכנסת.
ב-2022 עבר החוק להסדרת אופן נטילת ושמירת ערכות אונס שקודם על ידי הלובי בכנסת, לאחר שמירב בן ארי הגישה את החוק.
החוק מאריך את תקופת הזמן שבה ערכות אונס נשמרות על ידי בתי החולים גם ללא הגשת תלונה במשטרה, משלושה חודשים ל-50 שנה.
יישום חוק החוו"דים: במהלך הכנסת ה-20 קידם הלובי למלחמה באלימות מינית קידם ביחד עם חברת הכנסת איילת נחמיאס ורבין את חוק החוו"דים, שנועד להסיר חסמים משמעותיים העומדים בפני נפגעות ונפגעי אלימות מינית בהגשת תביעת נזיקין למתן פיצויים.
הצעת החוק נוגעת לתביעות אזרחיות המוגשותת לקבלת סיוע, כלכלי ונפשי, בעקבות הנזק שנגרם עקב הפגיעה המינית.
לפני יישום החוק חלק מההליך יצר עול כלכלי ונפשי נוסף, כאשר נפגע או נפגעת שרצו לתבוע נזיקין נאלצו לעבור על פי רוב שלוש בדיקות על ידי מומחים שונים כדי להעריך את הנזק.
מדובר במומחה מטעם הנפגע או הנפגעת, מטעם הנאשם, ומטעם המדינה.
חזרתיות זו הקשתה על התהליך הטראומטי מלכתחילה, בכך שהאריכה ויקרה אותו, עד לעלויות של אלפי שקלים.
הצעת החוק הוגשו לראשונה בשנת 2018 וכבר באותה שנה עבר בקריאה שנייה ושלישית אך לא יושם.
על פי החוק החדש, בית המשפט ימנה מומחה אחד מטעמו, וחוות דעתו תהיה מוסכמת על כל הצדדים.
בגלל חילופי ממשלות תכופים, התקנות שיאפשרו את היישום שלו לא נחתמו במשרד המשפטים באותה שנה.
במהלך הכנסת ה-25, בזכות עבודה מאומצת של הלובי למלחמה באלימות מינית מול שר המשפטים, ח"כ יריב לוין, ויו"ר ועדת חוק חוקה ומשפט, ח"כ שמחה רוטמן, אושרו תקנות החוק והוא החל להיות מיושם בפועל.
הלו, הלו אבא הוא ספר ילדים ישראלי מאת האחיות חנה הורן (טקסט) וברכה פלדמן (איורים).
הספר, המיועד לפעוטות בני 3–4, מציג שיחה טלפונית משעשעת בין ילד לאביו.
הוא ראה אור לראשונה בשנת תשכ"ג 1963 בהוצאת "אצלנו" (הוצאה עצמית) ולאחר מכן בהוצאת יסוד.
שיתוף הפעולה בין האחיות הורן ופלדמן (לבית בוגוסלב) הוליד עשרה ספרי ילדים, שזהו הראשון והמפורסם בהם.
הספר הוקדש לאימן, שרה בוגוסלב, שנפטרה ב-1961.
בספר מתוארת שיחת טלפון בין ילד לאביו.
הילד מתקשר לאביו שנמצא בעבודה, ושואל אותו איזו מתנה הוא יביא לו כשיחזור.
תשובתו הראשונה של האב היא "טרקטור עם כנפיים".
הילד מתקן את האב בטענה שאין טרקטורים עם כנפיים, והאב כנראה התכוון לאווירון.
האב מקבל את התיקון, אך ממשיך להתחכם ולהציע מתנות לא הגיוניות.
המתנה משתנה לאורך הסיפור בהתאם לתגובות הילד.
המתנה הראשונה היא טרקטור, היא הופכת לאווירון, מאווירון לסירה, מסירה לאוטו, מאוטו לרכבת, מרכבת לכלב, מכלב לתיש, מתיש לאיש, ומאיש לאבא.
בשלב הזה, הבן מבין שהוא רוצה יותר מכל לקבל במתנה את אביו.
הוא זכה להצלחה רבה בקרב הילדים, הפך לקלאסיקה ולאורך השנים הודפס פעמים רבות במספר הוצאות ספרים.
בשנת 2018 זכה הספר למהדורה מחודשת המכילה איורים פרי עטה של תמר מושקוביץ.
הספר עובד מספר פעמים לטלוויזיה, בין היתר הופיע בתוכנית "פרפר נחמד" כשבתפקיד האב גילם אותו גדי יגיל.
עיבוד נוסף שנוצר בתוכנית "גן הפלא" גילם את האב שלמה בר שביט.
בשנת 2000 כתבה חנה הורן ספר חדש בעל אופי דומה ושמו "הלו, הלו אמא".
הספר אויר על ידי ליאת בנימיני-אריאל.
הפעם השיחה הטלפונית מתרחשת בין אם לבת, ונסובה סביב דרכי ההתניידות של האם בדרכה הביתה.
הספר מלווה בציורים, וזכה גם הוא להצלחה רבה.
בשנת 2003 פרסמה הורן את הספר "הלו, הלו סבתא", שאויר אף הוא על ידי ליאת בנימיני-אריאל.
בספר זה השיחה מתקיימת בין סבתא לנכד, והם משחקים ומתלוצצים.
הלובי הערבי בארצות הברית היא אוסף של קבוצות פורמליות ובלתי פורמליות ואנשי שדולה מקצועיים בארצות הברית, חלקם פועלים בתשלום על ידי מדינות המפרץ ותורמים פרטיים מטעם מדינות ערב.
.האגודה הלאומית של ערבים-אמריקאים (National Association of Arab-Americans), שנוסדה ב-1972, הייתה קבוצת הסברה פוליטית ראשונה שמטרותיה היו לחזק את יחסי ארצות הברית עם מדינות ערב.
זאת לאחר שבתחילת שנות ה-70 התגברו הרגשות האנטי-ערביים בעקבות הסכסוך הערבי-ישראלי ואמברגו הנפט של 1973. אלה השפיעו במיוחד על הזכויות והאקטיביזם של האזרחים הערבים-אמריקאים.
התגובה הייתה הקמה של קבוצות דוגמת איגוד בוגרי אוניברסיטה הערבית-אמריקאית, הוועדה האמריקאית-ערבית נגד אפליה והמכון הערבי-אמריקאי.
בסוף שנות ה-70 החלה פעילות הלובי הערבי לקבל חשיפה תקשורתית.
בנוסף החלה ערב הסעודית גם לעסוק בפעילות לובי בארצות הברית, עם התגברות עוצמתה הכלכלית.
וגם הארגון לשחרור פלסטין החל לעסוק בפעילות מדינית ושתדלנות בארצות הברית.
באפריל 1978 הלובי הערבי הגיש לראשונה עתירה נגד ישראל לבית־משפט בארצות הברית.
בעתירה נאמר כי ישראל חרגה מהסכמי הנשק שחתמה עם בארצות הברית, שהשתמשה בפצצות־מצרר נגד האוכלוסייה האזרחית בדרום לבנון, במהלך מבצע ליטני, ותבע את הפסקת המשלוחים.
בשנת 1980 ייסדו הסנטור ג'יימס אבורזק והסופר והמרצה ג'יימס זוגבי את "הליגה הערבית נגד השמצה" (American-Arab Anti-Discrimination Committee).
זוגבי עמד בראש הארגון עד שנסגר בשנת 1984. הארגון ביקש לשפר את הדימוי של הקהילה הערבית בתקשורת האמריקאית, ולתת מקום נרחב יותר לעמדה הערבית.
זוגבי ייסד אחר כך את המכון הערבי האמריקאי ("AAI").
פעיל מרכזי נוסף בלובי הערבי בשנות ה-80, היה ג'ון ה.
סנונו, שכיהן כמושל ניו המפשייר בשנים 1983–1989 וכראש סגל הבית הלבן תחת נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש בשנים 1989–1991.
רבים מהפעילים בלובי הערבי מקבלים שכר ישירות מממשלות ערב.
הניו יורק טיימס מתאר אותם כ"קבוצה מובחרת של חברי קונגרס לשעבר, דיפלומטים לשעבר ופעילים שסייעו למדינות המזרח התיכון לפעול בנושאים עדינים כמו עסקאות נשק, טרור, נפט והגבלות סחר".
ממשלות ערב שילמו "עשרות מיליוני דולרים" לחברות לובינג "מובילות" הפועלות להשפיע על הממשלה האמריקאית.
זה כולל את הלובי הסעודי בארצות הברית, הלובי של מצרים והלובי של לוב .
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר, ערב הסעודית שכרה את חברות הלובינג פאטון בוגס וקורביס תמורת 14 מיליון דולר בשנה, במטרה לשפר את התדמית שלה בארצות הברית.
עמלות הלובי שמשלמים ממשלות ערב לחברות בודדות מגיעות לרוב לרמות של 50,000 דולר ומעלה.
בשנת 2009 לבדה הוציאה איחוד האמירויות הערביות 5.3 מיליון דולר, במטרה לקבל אישור לרכישה של טכנולוגיה גרעינית.
ב-2009 מרוקו הוציאה 3 מיליון דולר ואלג'יריה הוציאה 600,000 דולר על לוביסטים בוושינגטון .
לפי אגון התחקירים פרופבליקה 4 מתוך 10 הממשלות המובילות בפעילות לובניג בוושינגטון הן ערביות, מבחינת הוצאות.
איחוד האמירויות הערביות במקום הראשון, לאחר שהוציאה 10,914,002 דולר ב-2007 וב-2008. עיראק, מרוקו וערב הסעודית גם הוציאו יותר מ-3 מיליון דולר, וטורקיה גם הוציאה יותר מ-3 מיליון דולר.
ביוני 2017, קטר החלה ב"קמפיין לובינג מסיבי" בארצות הברית, לאחר שהנשיא דונלד טראמפ צידד בסעודיה, ולאחר שאיחוד האמירויות הערביות ומדינות ערביות אחרות הטילו מצור כלכלי נגד קטר.
עד אוגוסט 2018, קטר שכרה 35 חברות לובי בארצות הברית ושילמה להן סכום כולל של לפחות 19.5 מיליון דולר.
על פי המסמכים שנחשפו, הלוביסטים יצרו קשר עם מאות חברי הקונגרס האמריקני ועשרות עיתונאים ופקידי ממשל טראמפ תוך שהם הוציאו מיליוני דולרים על פרסום שמקדם את קטר כבעלת ברית של ארצות הברית".
ארגוני זכויות אזרח ערבים אמריקאים
הוועדה האמריקאית-ערבית נגד אפליה (ADC) הוקמה בשנת 1980 על ידי הסנאטור ג'יימס אבורזק.
זהו ארגון זכויות האזרח הערבי-אמריקאי הגדול ביותר בארצות הברית.
חברת הקונגרס לשעבר מרי רוז אוקר היא הנשיאה הנוכחית.
המכון הערבי האמריקאי ("AAI"), שנוסד בשנת 1985 על ידי ג'יימס זוגבי, הוא ארגון ללא מטרות רווח שבסיסו בוושינגטון די.סי.
המתמקד בסוגיות ובאינטרסים של הערבים בארצות הברית.
הארגון שואף להגביר את הנראות של המעורבות הערבית-אמריקאית כמצביעים ומועמדים במערכת הפוליטית האמריקאית.
החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 גדלה השפעתו של הלובי הערבי, עם הגידול במספר האזרחים האמריקאים ממוצא ערבי ומוסלמי.
בתדרוך של מרכז העיתונות החוץ של מחלקת המדינה ב-2007, ג'יימס זוגבי מהמכון הערבי-אמריקאי הכחיש ערבים-אמריקאים לעסוק בממשלות ערביות.
הוא אמר לקהל: "יש שדולות ערביות רבות.
כל ממשלה ערבית שוכרת לוביסטים שיעשו את עבודתם עבורם.
ואנחנו הערבים-אמריקאים לא לובי ערבי.
אני חושב שהדבר שמעניין בקהילה היהודית הוא שהקהילה היהודית היא תומכת בישראל וממשלת ישראל עובדת בשיתוף פעולה הדוק מאוד עם גורמים בקהילה היהודית האמריקאית סביב התכנסות של רעיונות וסוגיות ואינטרסים, וזה יצר את התחושה של לובי ישראלי".
זוגבי גם אמר "המציאות לגבי ערבים אמריקאים היא שאנחנו מתגלים כקבוצה פוליטית".
בשנת 2010 הצליחו לוביסטים בתשלום, בשליחותי ממשלת מצרים, למנוע מהסנאט להעביר הצעת חוק הקוראת למצרים לצמצם את הפרת זכויות האדם.
הלובסטר הוא סרט דרמה משנת 2015, בבימויו של יורגוס לנתימוס ובכיכובם של קולין פארל, רייצ'ל וייס, ג'סיקה בארדן, אוליביה קולמן, אשלי ג'נסן ג'ון סי ריילי, לאה סיידו, מייקל סמיילי ובן וישו.
הסרט עוסק בחברה עתידנית דיסטופית שבה כל אדם חייב למצוא בן/בת זוג בתוך 45 ימים, אחרת הוא יהפוך לבעל חיים לפי בחירתו וישוחרר אל הטבע.
הסרט זכה לשבחים רבים על ייחודו, הבימוי המוקפד והמשחק המרשים, והפך לאחד הסרטים הבולטים של לנתימוס.
הסרט הוכרז באוקטובר 2013, כאשר ג'ייסון קלארק לוהק במקור לתפקיד הראשי.
לאחר שקלארק עזב את ההפקה, פארל החליף אותו עד פברואר 2014, כאשר גם וייס הצטרפה לצוות השחקנים לאחר שאליזבת אולסן נשרה.
שאר צוות השחקנים סוכמו במרץ עם תחילת הצילום הראשי, שהסתיים במאי.
הצילומים התרחשו בעיקר בדבלין ובמחוז קרי.
הסרט הוא קופרודוקציה של אירלנד, בריטניה, יוון, צרפת והולנד.
"הלובסטר" הוקרן לראשונה ב-15 במאי בבכורה בפסטיבל קאן 2015, שם התמודד על פרס דקל הזהב וזכה בפרס חבר השופטים.
הסרט יצא לאקרנים בבריטניה ב-16 באוקטובר 2015, והכניס 18 מיליון דולר בתקציב של 4 מיליון דולר.
הוא זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים, עם שבחים על התסריט, ההומור, המקוריות והתוכן הנושאי שלו, והיה מועמד לתסריט המקורי הטוב ביותר בטקס האוסקר ה-89 ולפרס באפט"א לסרט הבריטי הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה הבריטית ה-69.
דייוויד מגיע למלון לאחר שאשתו עוזבת אותו בשביל גבר אחר.
מנהלת המלון חושפת שלרווקים יש 45 ימים למצוא בן או בת זוג או שהם יהפכו לחיה לפי בחירתם (הכלב המלווה את דייוויד הוא אחיו בוב).
דייוויד מתכוון להפוך ללובסטר, אם ייכשל.
דייוויד עורך היכרות עם רוברט, אדם עם ליקוי הגייה, וג'ון, אדם עם צליעה.
אורחים מקובעים במציאת בן זוג שאיתו הם חולקים תכונות שטחיות כמו מחלות קלות, שלדעתם הן המפתח להתאמה.
במלון חוקים וטקסים רבים: אוננות אסורה, אך גירוי מיני על ידי עוזרת המלון הוא חובה, והאורחים משתתפים בריקודים וצופים בתעמולה המשבחת את יתרונות השותפות.
האורחים יכולים להאריך את השהות שלהם על ידי ציד והרגעה של האנשים הרווקים שחיים ביער, כאשר כל "מתבודד" שנתפס מרוויח להם יום נוסף.
בדרך לציד, אישה עם חיבה לביסקוויטי-חמאה מציעה לדייוויד טובות הנאה מיניות, שאותן הוא מסרב.
היא אומרת לו שאם היא לא תצליח למצוא בן זוג, היא תתאבד בקפיצה מחלון המלון.
ג'ון זוכה לחיבתה של אישה עם דימום מתמיד מהאף על ידי ריסוק אפו בכוונה בסתר.
הם עוברים למדור הזוגות כדי להתחיל שותפות ניסיונית של חודש.
מאוחר יותר דייוויד מחליט לחזר אחרי אישה אכזרית הידועה לשמצה בכך שהרגיעה יותר מתבודדים מכל אחד אחר.
השיחה הראשונית שלהם מלווה בצרחות של האישה חובבת הביסקוויטים, שנפצעה בקפיצה מחלון בקומה הראשונה.
דייוויד מעמיד פנים שהוא נהנה מסבלה של האישה כדי לזכות בעניין של האישה חסרת הלב.
מאוחר יותר הוא מצטרף אליה לג'קוזי שבו היא מעמידה פנים שהיא נחנקת בזית כדי לבחון אותו.
כשהיא שמה לב שהוא לא מנסה לעזור לה, היא מחליטה שהם מתאימים, והשניים מועברים לסוויטה של הזוגות.
דייוויד מתעורר בוקר אחד ומגלה שהיא הרגה את אחיו.
בזמן שדייוויד מתאבל עליו בבכי, היא מסיקה שהיחסים ביניהם הם שקר ומנסה לגרור אותו למנהל המלון כדי שייענש, ויהפוך ל"חיה שאף אחד לא רוצה להיות".
הוא נמלט ובעזרת משרתת סימפתית (שנחשפת מאוחר יותר כחפרפרת שעובדת עבור המתבודדים), מרגיע את בת זוגו והופך אותה לחיה לא מוגדרת.
דייוויד בורח מהמלון ומצטרף למתבודדים ביער.
בניגוד למלון, הם אוסרים על כל סוג של רומנטיקה, שעונשה מום.
דייוויד, קצר רואי, מתחיל מערכת יחסים סודית עם אישה שהיא גם קצרת רואי.
הם מפתחים שפת-מחוות שבה הם משתמשים כדי לתקשר.
הם נלקחים למשימות סמויות לעיר הסמוכה, שם הכיסוי שלהם מחייב אותם להופיע כבעל ואישה, ממנו הם נהנים בסתר.
המתבודדים פותחים בפשיטה כדי לחבל במלון.
דייוויד אומר לאישה עם הדימום מהאף שג'ון זייף את שלו.
מתבודדים אחרים מחזיקים את מנהלת המלון ובעלה באיומי אקדח, מרמים אותו לירות באשתו כדי להציל את עצמו, אך האקדח אינו טעון.
הם עוזבים את בני הזוג לעמוד זה מול זה.
מנהיגת המתבודדים משיגה את יומן האישה קצרת הראייה ומגלה את תוכניתו של דייוויד להימלט איתה.
המנהיגה והמשרתת לוקחות את האישה לעיר, לכאורה כדי לעבור ניתוח לרפא את קוצר הראייה שלה, אך במקום זאת הן דאגו לעוור אותה.
האישה מנסה לדקור את המנהיגה, אך המנהיגה משתמשת במשרתת כמגן אנושי ומעמידה פנים שהיא מתה כאשר האישה דוקרת את המשרתת למוות.
דייוויד והאישה מנסים למצוא משהו אחר המשותף ביניהם, ללא הועיל.
בוקר אחד, דייוויד גובר על המנהיגה, ומשאיר אותה קשורה בקבר פתוח כדי שתיאכל בחיים על ידי כלבי בר.
הוא והאישה העיוורת בורחים לעיר ועוצרים במסעדה.
דייוויד הולך לשירותים ומתכונן בהיסוס לעוור את עצמו עם סכין לסטייק.
הסרט "הלובסטר" מציג חברה דיסטופית שבה קשרים רומנטיים אינם רק נורמה, אלא חובה.
הסרט מדגיש את הלחץ החברתי שמופעל על בני האדם למצוא זוגיות ובמקביל מציג את האופן שבו החברה שופטת את אלו שנכשלים בכך.
העולם של הסרט מנוהל על ידי חוקים אבסורדיים, שמשקפים כיצד התמקדות מוגזמת בזוגיות ובדמיון חיצוני בין בני זוג יכולה להוביל לאובדן האינדיבידואליות והאנושיות.
דמותו של דייוויד: דייוויד, שמגולם על ידי קולין פארל, הוא הדמות המרכזית בסרט.
הוא נאלץ להתמודד עם כישלונו במערכת יחסים של 12 שנים, והוא נשלח למלון שבו הוא חייב למצוא בת זוג בתוך 45 ימים, אחרת יהפוך ללובסטר.
הבחירה בלובסטר היא סמלית – לובסטרים חיים זמן רב, פוריים כל חייהם ויש להם "דם כחול" – בדומה לאריסטוקרטים.
הבחירה הזו מראה את שאיפתו של דייוויד "לקנות לעצמו זמן" ולהמשיך לחפש זוגיות גם אם זה אומר לחיות כחיה.
המשמעות של דמיון פיזי: בסרט, הדמויות מוצאות בני זוג על בסיס תכונות פיזיות משותפות, כגון בעיות ראייה או בעיות דיבור.
דייוויד מנסה בתחילה לזייף קשר עם האישה חסרת הלב, אך בסופו של דבר מוצא אהבה אמיתית עם האישה קצרת הראייה (רייצ'ל וייס).
עם זאת, כאשר האישה הופכת לעיוורת, הקשר ביניהם מוטל בספק מכיוון שאין להם עוד את הדמיון הפיזי שהיה הבסיס ליחסיהם.
הסיום הפתוח: הסצנה האחרונה מראה את דייוויד מול המראה עם סכין, מתכונן לעוור את עצמו כדי שיוכל להישאר עם האישה קצרת הראייה.
הסוף הפתוח של הסרט משאיר לצופה את האפשרות לתהות האם דייוויד אכן בוחר לעוור את עצמו או שמא הוא מבין כי אהבה אמיתית לא תלויה בדמיון פיזי.
האם הוא יבחר בפתרון שטחי של התאמה פיזית או יכיר בערך של קשר רגשי עמוק?
הסרט מציג ביקורת נוקבת על החברה המודרנית ועל הדרך שבה מוסדות חברתיים מכתיבים כיצד עלינו לחיות, לאהוב ולהיות במערכות יחסים.
הוא מציב את השאלה אם אפשר למצוא משמעות ואהבה אמיתית בעולם שמקדש את הדמיון החיצוני וההתאמה החברתית.
הסרט "הלובסטר" קיבל ביקורות חיוביות מאוד מצד המבקרים.
הוא זכה לשבחים על ההומור הייחודי שלו, הביקורת החברתית החריפה, והבימוי הוויזואלי יוצא הדופן של יורגוס לנתימוס.
הסרט זכה בפרס חבר השופטים בפסטיבל קאן בשנת 2015, והיה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
הסרט זכה לציון של 87% באתר Rotten Tomatoes עם ממוצע דירוג של 7.8/10, וציון של 82 מתוך 100 באתר Metacritic, המעיד על ביקורות חיוביות ביותר.
הלובי הישראלי בארצות הברית, בשונה מהלובי היהודי בארצות הברית, מתמקד בתמיכה במדינת ישראל ומורכב גם מגופים שאינם יהודים.
הלובי כולל יחידים וקבוצות שמנסים להשפיע על הממשל האמריקני לטובת מדינת ישראל, ובולטים בו ארגונים כמו נוצרים מאוחדים למען ישראל, איפא"ק ועוד.
לעיתים מעורבים חלקים מהלובי גם בקמפיינים נגד פוליטיקאים פרו-פלסטיניים, במטרה למנוע את בחירתם, כמו במקרה של קורי בוש או זה של ג'מאל באומן.
עוד טרם הקמתה הרשמית של התנועה הציונית, כבר היו בארצות הברית שורשים לתמיכה בשיבת העם היהודי לארצו.
כבר במאה ה-19 אפשר למצוא הגות ושדלנות אמריקנית שנועדה להשפיע על הממשל האמריקני למטרה זו.
כך למשל חוקר התנ"ך פרופ' ג'ורג' בוש, פרסם ב-1844 ספר ובו ביקורת על דיכוי העם היהודי וקריאה להחזיר אותו לארץ ישראל (שם, לפי בוש, הוא אמור להתנצר).
כך גם עצומת בלקסטון שיזם הכומר ויליאם יוג'ין בלקסטון בניסיון לשכנע את הנשיא בנג'מין הריסון, להפעיל לחץ על הסולטן העות'מאני למסור את ארץ ישראל לעם היהודי.
בתחילת המאה ה-20 היה השופט היהודי-אמריקני לואי ברנדייס מוביל הקו הפרו-ישראלי בארצות הברית.
ברנדייס ביקר בארץ וגם עמד בקשר חם עם ראשי התנועה הציונית, לרבות דוד בן-גוריון.
בספטמבר 1922, בהשפעתה של הצהרת בלפור, קיבל גם הקונגרס האמריקני החלטה המצהירה על תמיכה בהיותה של ארץ ישראל מולדתו של העם היהודי.
הלובי נמשך גם בזמן ההחלטה על תמיכתה של ארצות הברית בתוכנית החלוקה, והנשיא הארי טרומן צוטט גם כמי שהתלונן על עודף הלחץ שהפעילו עליו העסקנים הפרו-ציוניים לתמוך בהחלטה זו.
ב-1951 הוקמה איפא"ק על ידי ישעיהו (סי.) קנן והיא הפכה לאחת השדולות החזקות והמשפיעות בוושינגטון.
עם השנים, בעיקר לאחר מלחמת ששת הימים, התחממו היחסים בין המדינות, ובהמשך הפכה ישראל למדינה הזוכה לסיוע כספי ניכר במיוחד מארצות הברית, כשחלק ניכר מהתחממות היחסים נזקפת לזכות הלובי הפרו-ישראלי.
הלובי הלא רשמי מורכב מתמיכה של יחידים וקהילות, יהודים ונוצרים: התמיכה בישראל חזקה בקרב נוצרים אמריקאים מזרמים רבים.
תמיכה נוצרית בלתי רשמית בישראל כוללת מגוון רחב של כלים, החל מתוכניות וסיקור חדשות ברשת השידור הנוצרית וברשת הטלוויזיה הנוצרית, ועד לפעילויות רוחניות וציבוריות, למשל, יום התפילה השנתי לשלום ירושלים, אותו מארגן הארגון האוונגליסטי 'כנפי נשרים'.
לובינג בלתי פורמלי כולל גם פעילות של קבוצות יהודיות, מגביות למען ישראל ועוד.
כך למשל, גיוס מיליארדי דולרים במסגרת מלחמת חרבות ברזל, וכך במלחמות אחרות וגם בימי שגרה.
הסופר מיטשל בארד הגדיר את "הלובי הבלתי פורמלי" היהודי כאמצעי העקיף שדרכו "התנהגות ההצבעה היהודית ודעת הקהל האמריקאית" משפיעות על "מדיניות המזרח התיכון של ארצות הברית".
בארד תיאר את המוטיבציה העומדת בבסיס השדולה הבלתי פורמלית באופן הבא:יהודי אמריקה מכירים בחשיבות התמיכה בישראל בגלל ההשלכות הקשות שעלולות לנבוע מהחלופה.
למרות העובדה שישראל מכונה כמדינה הרביעית בעוצמתה בעולם, האיום הנתפס על ישראל אינו תבוסה צבאית, אלא השמדה.
עם זאת, יהודי ארצות הברית פוחדים ממה שעלול לקרות בארצות הברית אם לא יהיה להם כוח פוליטי.
המרכיב הפורמלי של השדולה הישראלית מורכב מקבוצות לובי מאורגנות, ועדי פעולה פוליטיים (PAC), צוותי חשיבה וקבוצות שמתמקדות במעקב אחר התקשורת.
לפי בארד, קיימות שלוש קבוצות לובינג רשמיות מרכזיות:
נוצרים מאוחדים למען ישראל, השדולה הפרו-ישראלית הגדולה בארצות הברית.
הוועדה האמריקאית-ישראלית לענייני ציבור (AIPAC) הפועלת ישירות מול הקונגרס של ארצות הברית.
ועידת הנשיאים של ארגונים יהודיים אמריקאים גדולים, שהיא "הקשר העיקרי בין הקהילה היהודית והרשות המבצעת" של ממשלת ארצות הברית.
נוצרים מאוחדים למען ישראל נותנים "לכל כנסייה פרו-ישראלית את ההזדמנות לקום ולדבר בעד ישראל".
לדברי מייסד וראש הקבוצה, הכומר ג'ון הייגי, החברים "מבקשים מהנהגת הממשלה שלנו להפסיק ללחוץ על ישראל לחלק את ירושלים וארץ ישראל".
לדברי העיתונאית והסופרת האמריקנית מישל גולדברג, "לנוצרים אוונגליסטים יש השפעה מהותית על מדיניות המזרח התיכון של ארצות הברית, יותר מכמה שמות ידועים יותר כמו AIPAC".
חוקרי מדיניות החוץ האמריקנים ג'ון מירשהיימר וסטיבן וולט (מאוניברסיטת שיקגו ומאוניברסיטת הרווארד, בהתאמה) מגדירים את ליבת השדולה כך - AIPAC, מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון, הליגה נגד השמצה ונוצרים מאוחדים למען ישראל.
ארגוני מפתח נוספים שלטענתם פועלים לטובת ישראל, במקרים רבים על ידי השפעה על מדיניות החוץ האמריקאית, כוללים את הקונגרס היהודי האמריקאי, ארגון ציוני אמריקה, הפורום למדיניות ישראל, הוועד היהודי-האמריקאי, המרכז לפעולה דתית ליהדות רפורמית, אמריקאים למען ישראל בטוחה, ידידי הליכוד האמריקאים וההסתדרות הציונית הדסה.
מירשהיימר ווולט גם הוציאו ספר בשם 'הלובי הישראלי ומדיניות החוץ של ארצות הברית' שביקר את הלובי הישראלי ועורר דיון ציבורי על השפעתו.
וגם הוביל להוצאת ספר נגדי של אברהם פוקסמן, יו"ר הליגה נגד השמצה, בשם 'שקרים קטלניים: הלובי הישראלי והמיתוס של השליטה היהודית'.
באפריל 2008, הוקמה ג'יי סטריט, שדולה אמריקאית שמגדירה את עצמה פרו-ישראלית וכזו שפועלת למען פתרון שתי המדינות ומנסה להיות חלופה של חוגי השמאל לאיפא"ק, המזוהה לטענתם עם הימין, אך רבים מהארגונים הפרו-ישראליים בארצות הברית רואים בה ארגון שאיננו פרו-ישראלי.
היבט שהתחדד במהלך מלחמת חרבות ברזל כשג'יי סטריס תמכה בהטלת אמברגו נשק חלקי על ישראל.
האמצעים שבאמצעותם קבוצות לובי הפרו-ישראלי מפעילות השפעה, דומים לאמצעים שבאמצעותם שדולות דומות אחרות, כמו איגוד הרובאים הלאומי וה-AARP (שנודע בעבר כ"האגודה האמריקאית לגמלאים") מפעילות השפעה.
בין האמצעים הללו ניתן למנות לחץ של מצביעים, בעיקר במדינות מפתח, תרומות למסעות קמפיין של פוליטיקאים, הכרת ישראל ועריכת סיורים לימודיים לפוליטיקאים אמריקניים בארץ הקודש, הקמת צוותי חשיבה וניסוח דו"חות מקצועיים שתומכים בישראל כאינטרס אמריקני ופעילות הסברה בקמפוסים ובאוניברסיטאות.
לדברי בארד, "יהודים התמסרו לפוליטיקה בלהט כמעט דתי".
הוא טוען כי "ליהודים יש את אחוז ההצבעה הגבוה ביותר מכל קבוצה אתנית" וכי מהאוכלוסייה היהודית האמריקאית "בערך 94% חיים בשלוש עשרה מדינות מרכזיות", אשר לבדן "שוות מספיק קולות אלקטורליים כדי לבחור בנשיא".
בארד ממשיך וטוען כי עבור חברי הקונגרס של ארצות הברית "אין יתרונות למועמדים הנוקטים עמדה אנטי-ישראלית בגלוי, ויש עלויות ניכרות לעמדה כזו, הן באובדן תרומות לקמפיין והן בהצבעות מיהודים ולא-יהודים כאחד".
"תרומות לקמפיין פוליטי", כותב מיטשל בארד, "נחשבות גם לאמצעי השפעה חשוב; בדרך כלל, יהודים הם נדיבים גדולים".
לדברי בארד, כימות אובייקטיבי שיש להשפעת התרומות לקמפיין על "תוצאות החקיקה, במיוחד בכל הנוגע לנושאים הקשורים לישראל" קשה לבדיקה.
הסיבה לכך היא שניתוח גולמי של סטטיסטיקת התרומות אינו לוקח בחשבון "גורמים לא כספיים" והאם "מועמד הוא פרו-ישראלי בגלל קבלת תרומה, או מקבל תרומה כתוצאה מנקיטת עמדה של תמיכה בישראל".