tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החכרת עבודת האסירים החלה על ידו ב-1874 ונמשכה עד מותו ב-1894, שנים שהיו שיאה של מערכת החכרת האסירים בג'ורג'יה.
קיומה של מערכת החכרת עבודת האסירים התאפשרה לראשונה במהלך תקופת השיקום תחת ממשלו של המושל הצבאי, גנרל צבא האיחוד תומאס רוגר, שאישר את הסדר ההחכרה הראשון, באפריל 1868. המערכת הורחבה לאחר תום תקופת השיקום, כאשר בית המחוקקים המדינתי, שהיה בשליטה דמוקרטית, העביר חוקים פליליים חדשים.
לאסירים בבתי הכלא של המדינה, שלא היו מסוגלים לשלם קנסות שהוטלו עליהם כחלק מגזר דינם, ניתנה האפשרות לשלם אותם באמצעות עבודה בתקופת מאסרם.
ב-1880, בראון, שהונו הוערך אז בכמיליון דולר, הפיק רווח נקי של 98,000 דולר (2.95 מיליון דולר בערכים של 2024) מחברת הכרייה שלו במחוז דייל.
ב-1886 חברת הכרייה הייתה כבר חברת אם, שבבעלותה היו מספר חברות לכריית פחם וברזל.
צעד לארגון מחדש של החברה ב-1889 הוביל להקמת "חברת הכרייה, הייצור וההשקעות של ג'ורג'יה" (Georgia Mining, Manufacturing and Investment Company).
רוב פעילות החברה נשענה על עבודת אסירים.
מערכת החכרת עבודת האסירים הושוותה על ידי העיתונאי דאגלס א.
בלאקמון כ"עבדות בשם אחר" בספרו שפורסם בשם זה.
בשנה בה מכר בראון את מכרותיו, ביקרה בהם ועדה של בית המחוקקים.
חברי הוועדה דיווחו שהאסירים היו "במצב קשה מאוד...
למעשה היו מורעבים וללא ביגוד ראוי...
היחס אליהם היה אכזרי מאוד".
במיוחד ציינו חברי הוועדה שהנהלת המכרה טענה שהיא החליפה את עונשי ההצלפה בצורת עינוי בו נשפכו מים אל נחיריהם וריאותיהם של האסירים, שכן לאחר העונש הם יכלו לשוב מיד לעבודתם.
על כל פנים, לא ידוע אם התנהלות זו הונהגה עוד לפני שבראון מכר את המכרה או שזו הונהגה על ידי הבעלים החדשים, ג'ואל הארט.
בראון נפטר באטלנטה ב-30 בנובמבר 1894. ארונו הוצב בקפיטול המדינתי ולאחר מכן הוא נטמן בבית הקברות אוקלנד שבעיר.
ב-1928 הוצב פסל שלו ושל רעייתו בשטח הקפיטול המדינתי.
בנו, ג'וזף מקי בראון, היה גם הוא מושל ג'ורג'יה בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות.
בנייתו של אולם ג'וזף א.
בראון בקמפוס של אוניברסיטת ג'ורג'יה באת'נס הושלמה ב-1932. על שמו גם נקרא פארק בעיר מריאטה שבג'ורג'יה.
העיר אמרסון שבג'ורג'יה, ששמה מתייחס לשמו האמצעי של בראון, קרויה על שמו.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 פעל בראון להצלתו של הסמינר התאולוגי הבפטיסטי הדרומי בלואיוויל, קנטקי מבחינה פיננסית.
המוסד הקים לכבודו את הקתדרה לתאולוגיה נוצרית על שם ג'וזף אמרסון בראון.
ב-2020 נסגרה הקתדרה בשל עמדותיו של בראון בנוגע לעבדות ובשל השימוש שעשה בעבודת אסירים מורשעים.
בספרה של מרגרט מיטשל חלף עם הרוח מוזכרת דמותו של המושל בראון במהלך הצעדה אל הים של הגנרל שרמן בג'ורג'יה ב-1864.
ג'וזף אוקורו הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת איסטיקלול דושנבה.
אוקורו שיחק במחלקת הנוער של דינמו קייב.
ב-18 במרץ 2021 חתם בהומל מליגת העל הבלארוסית, אך לא שיחק במדי המועדון.
ב-4 באוגוסט 2021 חתם באולימפ דולגופרודני מהליגה הרוסית הראשונה, במדיה ערך שתי הופעות ליגה.
ב-1 ביולי 2022 שוחרר מהמועדון.
ב-31 במרץ 2023 חתם אוקורו למשך עונת באיסטיקלול דושנבה מליגת העל הטג'יקית.
הוא ערך 20 הופעות ליגה במדי המועדון, וזכה עם המועדון באליפות טג'יקיסטן.
בנוסף ערך שתי הופעות במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות האסיאתית לעונת .
ב-1 בפברואר 2024 חתם בבני יהודה תל אביב מהליגה הלאומית.
ג'וזיה פרקר היה פוליטיקאי אמריקאי, קצין במלחמת העצמאות ובעל מטעים בווירג'יניה שכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם וירג'יניה מהקונגרס הראשון עד הקונגרס השישי וכן ייצג את מחוז האי וייט בשלושה מתוך חמשת הכינוסים המהפכנים של וירג'יניה ובבית הנבחרים של וירג'יניה במשך כמה קדנציות לפני כהונתו הפדרלית.
פרקר נולד ב-11 במאי 1751 באחוזת מקלספילד באי וייט במושבת וירג'יניה.
בשנת 1773, הוא התחתן עם האלמנה מרי פירס ברידג'ר.
נולדה להם בת אחת, אן פירס פרקר, (בערך 1775 – 21 במרץ 1849) שקיבלה גט מבעלה המתעלל לאחר מות האב, אם כי בנה לאופולד קופלנד פרקר קופר ילך בדרכו של סבו מצד אמו לפוליטיקה.
כשהחלה מלחמת העצמאות האמריקאית באפריל 1775, פרקר התגייס לצבא הקונטיננטלי.
הוא מונה מיד למייג'ור ברגימנט וירג'יניה החמישי ב-13 בפברואר 1776, הועלה לדרגת לוטננט קולונל ב-28 ביולי 1777, והפך לקולונל של הרגימנט ב-1 באפריל 1778. הרגימנט שלו שירת בווירג'יניה תחת גנרל צ'ארלס לי עד סתיו 1776, אז הועבר רגימנט וירג'יניה החמישי לצבאו של ג'ורג' וושינגטון.
לאחר מכן, הרגימנט נלחם בקרב טרנטון, קרב פרינסטון, קרב ברנדיווין, קרב גרמנטאון, קרב מונמות' והמצור על צ'ארלסטון.
בקרב טרנטון היה לפרקר הכבוד לקבל את חרב הכניעה של הקולונל ההסיאני יוהאן ראל והוא לבדו מחזיק בחרב בציור, "לכידת ההסיאנים בטרנטון, 26 בדצמבר 1776" מאת ג'ון טראמבל.
הבוחרים בחרו בפרקר לאספה של 1779, והוא שוב כיהן לצד ג'ון סקארסברוק וילס, אם כי שוב הוחלף בסמואל הארדי לאספה של 1780–1781. במהלך מסע המלחמה של קורנווליס בווירג'יניה בשנת 1781, קולונל טרלטון, הידוע לשמצה, שדד את ביתו של פרקר.
באוגוסט 1781, לה פאייט שלח את פרקר לפורטסמות', וירג'יניה לסיור.
הוא גילה שהבריטים יצאו לעיר יורקטאון.
פרקר מצא 25 תותחים שהבריטים הטילו לים כדי למנוע את לכידתם.
מצביעי האי וייט בחרו שוב בפארקר ובווילס כנציגיהם לישיבות האספה הכללית של 1782, ובחרו אותם בשנית את שני הגברים לתפקיד הנציג במשרה חלקית בישיבת האספה ב-1783.
בשנת 1786, פרקר קיבל מינוי קצין בצי האמריקני בפורטסמות', וירג'יניה.
הוא רץ בבחירות לתפקיד ציר בוועידת החוקה של וירג'יניה משנת 1788, מאחר שהתנגד לכניעה על עצמאותה הקשה של וירג'יניה על ידי אשרור חוקת ארצות הברית.
עם זאת, לאחר שווירג'יניה אישרה את החוקה הפדרלית החדשה, הוא נבחר לקונגרס הראשון של ארצות הברית.
הוא גם זכה בבחירה חוזרת לקונגרס השני והשלישי.
הוא התמודד בהצלחה כפדרליסט וניצח בבחירות לקונגרס הרביעי עד השישי.
בהכרזה שהגיע הזמן "למחוק את הסטיגמה" של העבדות שהכתימה את אמריקה, פרקר הפך למחוקק הלאומי הראשון בהיסטוריה האמריקאית שהציג רשמית הצעה נגד עבדות בקונגרס, והיה אחד משבעת הנציגים שהצביעו נגד חוק העבד הנמלט 1793. פרקר חזר לאחר מכן הביתה ועבד כחקלאי במטע שלו במחוז האי וייט.
פרקר מת ב-11 במרץ 1810, ונקבר בבית הקברות המשפחתי במטע שלו, "מקלספילד", במחוז האי וייט, וירג'יניה.
נכדו, לאופולד קופלנד פרקר קופר, שנולד לבתו בשנה לאחר מותו של קולון פרקר, כיהן מספר קדנציות וייצג את מחוז האי וייט בבית הנבחרים של וירג'יניה, וכן הפך לסגן מושל בממשלה המשוקמת של וירג'יניה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
בית הקברות המשפחתי של קולונל ג'וזיה פרקר היה רשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 2004.
אוניית ליברטי ממלחמת העולם השנייה, SS Josiah Parker, נקראה על שמו.
ג'וזיה אוליבר וולקוט היה עורך דין, פוליטיקאי ושופט אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כתובע הכללי של דלאוור וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם המדינה.
וולקוט נולד ב-31 באוקטובר 1877 בדובר, דלאוור, למד באקדמיית ועידת וילמינגטון, כיום ווסלי קולג', בדובר, וסיים את לימודיו באוניברסיטת וסליאן במידלטאון, קונטיקט.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בדלאוור ב-1904 והחל לעסוק בעריכת דין בווילמינגטון, דלאוור.
בבחירות העממיות הראשונות של סנטור אמריקאי בדלאוור, הוא נבחר לסנאט האמריקני ב-1916, תוך שהביס את הסנאטור הרפובליקני המכהן האמריקני הנרי א.
במהלך קדנציה זו כיהן וולקוט עם הרוב הדמוקרטי בקונגרס ה-65, אך היה במיעוט בקונגרס ה-66 וה-67. בקונגרס ה-65 היה יושב ראש הוועדה להוצאות במשרד המסחר.
בין השנים 1918–1919 כיהן בוועדת אוברמן, שחקרה פעילות גרמנית ובולשביקית מרדנית.
בסך הכל, הוא שירת מ-4 במרץ 1917 עד 2 ביולי 1921, בתקופת הממשל של נשיאי ארצות הברית וודרו ווילסון ווורן ג'י הארדינג.
וולקוט היה נותן החסות של הסנאט לחקיקה ליצירת אמנה פדרלית עבור הלגיון האמריקאי.
שותף החסות בבית היה נציג רויאל ג'ונסון מדקוטה הדרומית.
הצעת החוק הוגשה ב-27 ביוני 1919, עברה בבית הנבחרים ב-27 באוגוסט, עברה בסנאט ב-5 בספטמבר ונחתמה על ידי הנשיא וילסון ב-16 בספטמבר 1919.
ב-2 ביולי 1921, וולקוט התפטר מהסנאט האמריקני כדי לקבל מינוי מפתיע מהמושל הרפובליקני ויליאם ד'דני להיות צ'נסלור בית המשפט לדלאוור.
המינוי זכה לכינוי "העסקה" או "העסקה המלוכלכת", ורבים חשדו בתומאס קולמן דו פונט שהוא ארגן אותו כדי להשיג את מושב הסנאט לעצמו ולמפלגה הרפובליקנית.
וולקוט שימש כצ'נסלור למשך שארית חייו.
וולקוט מת ב-11 בנובמבר 1938 בדובר, דלאוור ונקבר שם בבית הקברות האפיסקופלי המתודיסטי של לייקסייד.
מדי שנה, חמישה תלמידים בשנתם האחרונה בבית הספר למשפטים בדלאוור זוכים במלגת ג'וזיה אוליבר וולקוט.
עמיתים של וולקוט עובדים כפקידי משפט שיפוטי בבית המשפט העליון של דלאוור.
ג'וזף אדיסון היה מסאי, משורר, מחזאי מתרגם ופוליטיקאי אנגלי.
שמו מוזכר בדרך כלל יחד עם שם ידידו, ריצ'רד סטיל שיחד איתו הקים את המגזין The Spectator (1711).
הצטיין בסגנון פרוזה פשוט, משוחרר מהמנייריזמים והדימויים הקלאסיים שהיו נהוגים תכופות במאה ה-17.
אדיסון נולד ב-1672 במילסטון, וילטשייר כבן ללנסלוט אדיסון, כומר מלומד אנגלי, שזמן קצר אחרי לידת בנו, התמנה לדקאן של קתדרלת ליצ'פילד.
אדיסון למד בבית הספר צ'טרהאוס בלונדון, שם התוודע לראשונה לידידו, ריצ'רד סטיל, ואחר כך בקווינ'ס קולג' באוניברסיטת אוקספורד.
הוא הצטיין בלימודים הקלאסיים, התפקסם בחרוזיו הנאו-לטיניים והיה לעמית של מודלין קולג'.
ב-1693 הקדיש שיר לג'ון דריידן ופרסם את ספרו החשוב הראשון על חיי המשוררים האנגלים, שפורסם ב-1694.
באותה שנה הוצא לאור גם תרגומו את הגאורגיקה של ורגיליוס.
אחרי שחיבר שיר על הסכם השלום ברייסווייק
דריידן, הלורד סומרס וצ'ארלס מונטגיו, רוזן ראשון של הליפקס שהעריכו את כתיבתו והשיגו עבורו מהמלך ויליאם השלישי קצבה של 300 פאונד לשנה.
קצבה זו אפשרה לו לנסוע בצרפת ואיטליה, כהכנה לתפקידים דיפלומטיים, כאשר בכל הזמן הזה כתב ולמד לימודי פוליטיקה.
שב לאנגליה ב סוף 1703 עם ספר על מסעותיו ועוד ספר נוסף שכתב- "דו-שיח על מדליות" .
ב-1702 בעוד ששהה בשווייץ איבד את קצבתו בעקבות מות המלך כאשר גם המצנטים שלו, הליפקס וסומרס איבדו את מעמדם בחצר.
למשך שנה נשאר מובטל אך אחרי קרב בלנהיים ב-1704 שר האוצר של אנגליה לורד גודולפין ביקש ממנו לכתוב שיר על אותו קרב ואחרי שהשיר, שנקרא "The Campaign" זכה להערכה התמנה אדיסון כנציב לערעורים בממשלה בראשות הליפקס
הספר על מסעותיו באיטליה Remarks on several parts of Italy, &c., in the years 1701, 1702, 1703, פורסם ב-1705 על ידי ג'ייקוב טונסון
ב-1705 כשהמפלגה הוויגית עלתה לשלטון התמנה אדיסון כתת-מזכיר המדינה וליווה את הלורד הליפקס בשליחות דיפלומטית בהנובר בגרמניה.
כפי שכתב פיטר סמיד'רס, אחד הביוגרפים שלו, "בתחום עיסוקיו הדיפלומטיים השקפותיו של אדיסון היו כשל חסיד מסור של ויג.
הוא האמין תמיד שכוחה של אנגליה תלוי בעושרה, שעושרה תלוי בסחר שלה ושהסחר שלה תלוי בחופש דרכי הים ובפיקוחה על כוחן של צרפת וספרד"
ב-1708 ו-1709 כיהן אדיסון כחבר בפרלמנט מטעם הרובע לוסוויד'ייל
(Lostwithiel) .כעבור זמן קצר מונה כמזכיר של ה"לורד לפטננט"ף המשנה למלך של אירלנד, לורד וארטון.
תחת הנהגת וארטון, ב-1713-1709 כיהן אדיסון כחבר בבית הנבחרים האירי מטעם קאוואן בורו.
ב-1710 הוא נבחר לייצג בפרלמנט הבריטי את מלמסברי שבמחוז הולדתו וילטשייר ושמר את הכיסא עד יום מותו ב-1719.
אדיסון פגש באירלנד את ג'ונתן סוויפט ונשאר שם שנה.
מאוחר יותר עזר להקמת המועדון Kitcat וחידש את קשרי הידידות עם ריצ'רד סטיל.
ב-1709 החל סטיל להוציא לאור את המגזין טטלר Tatler
(1709) ואדיסון התחיל לפרסם בו באופן קבוע.
ב-1711 הם הקימו את העיתון The Spectator שבהתחלה היה יומון.
הגיליון הראשון יצא לאור ב-1 במרץ 1711 והוא הופיע עד 20 בדצמבר 1714, עם הפסקה של שנה ב-1713 כשוהחלף על ידי The Guardian.
העיתון האחרון של אדיסון היה העיתון הפוליטי 'The Freeholder ב־1716-1715.
אדיסון כתב את הליברית לאופרה "רוזמונד" של תומאס קלייטון שנחשבה לכישלון ענק בהצגת הבכורה שלה בלונדון ב-1707.
ב-1713 הוצגה הטרגדיה של אדיסון, "קאטו" שהתקבלה בתשואות על ידי הצפוים הויגים והטוריס בבת אחת.
אחריה כתב אדיסון קומדיה בשם "The Drummer" (המתופף) (1716)
הטרגדיה "קאטו, טרגדיה" שנכתבה ב-1712 הייתה יצירתו המפורסמת ביותר של אדיסון.
היא התבססה על סיפור ימיו האחרונים של קאטו הצעיר, מרקוס פורקיוס קאטו אוטיקנסיס ודנה בקונפליקטים כמו בין החופש הפרטית לממשל רודנות, בין רפובליקנים למונרכיזם, בין היגיון מול ריגוש, ומאבקו האישי של קאטו לשמור את אמונותיו מול המוות.
למחזה פרולוג שנכתב על ידי אלכסנדר פופ וכן אפילוג מאת סמואל גראת'.
המחזה הצליח מאוד ברחבי האימפריה הבריטית.
הוא המשיך לקטוף הצלחה באמריקה.
המחזה הזה הוזכר כמקור השראה עבור המכפכנים באמריקה והאבות המייסדים שלה.
בחורף של שנות 1778-1777 בוואלי פורג' מימן הגנרל ג'ורג' וושינגטון את הצגת המחזה "קאטו" בפני הצבא הקונטיננטלי.
לפי העיתונאי ג'ון מילר "אף יצירת ספרות לא הייתה חשובה כמו "קאטו" עבור מנהיגי המהפכה האמריקאית.
כמה ציטוטים מהמחזה הפכו למפורסמים בהקשר המהפכה האמריקאית:
האולטימטום המיוחס לפטריק הנרי:הבו לי חירות או הבו לי מוות!
; במערכה השנייה, בסצנה רביעית).
הביטוי "חירות או מוות" הופיע גם על דגלה של המיליציה קולפפר מיניוטמן (Culpeper Minutemen) מ-1775.
מילות הפרידה של נייתן הייל
מהסצנה הרביעית במערכה הרביעית של "קאטו".
דברי השבח של וושינגטון במכתב שכתב לבנדיקט ארנולד
הדברים מזכירים אופן ברור את המלים מהמחזה "קאטו" בסצנה השנייה, במערכה הראשונה:
ג'וזיה ג'יימס אוונס היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית בין השנים 1853 ל-1858.
אוונס נולד ב-27 בנובמבר 1786 במחוז מרלבורו בקרוליינה הדרומית וחי שם רוב חייו וכן במחוז דרלינגטון, קרוליינה הדרומית.
הוא היה עורך דין ושופט במשך שנים רבות לפני שמונה לסנאטור.
הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מקרוליינה הדרומית בין השנים 1853 ל-1858. הוא מת ב-6 במאי 1858 בוושינגטון הבירה, זמן קצר לפני שהקדנציה הראשונה שלו הייתה אמורה להסתיים.
הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
במהלך כהונתו בסנאט הוא היה יו"ר הוועדות לביקורת הוצאות חירום של הסנאט ותביעות מהפכניות.
הוא קבור ליד בית אבותיו בגבעת סוסייטי, מחוז דרלינגטון, קרוליינה הדרומית.
ג'וזף כריסטופר או'מהוני היה עיתונאי, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
כאיש המפלגה הדמוקרטית, כיהן ארבע קדנציות שלמות כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ויומינג בשתי תקופות כהונה, תחילה מ-1934 עד 1953 ואחר כך שוב מ-1954 עד 1961.
ג'וזף אומהוני נולד ב-5 בנובמבר 1884 בצ'לסי שבמסצ'וסטס, לדניס ואליזבת (לבית שיהאן) או'מהוני, והיה אחד מאחד עשר ילדים.
הוריו היו שניהם מהגרים אירים; אביו, שהגיע לארצות הברית ב-1861, עבד כפרוון.
הוא קיבל את השכלתו המוקדמת בבית הספר הלטיני של קיימברידג'.
הוא למד באוניברסיטת קולומביה בניו יורק מ-1905 עד 1907, ולאחר מכן החל קריירה בעיתונאות.
הוא היה כתב ב-Cambridge Democrat''' לפני שעבר מערבה לבולדר שבקולורדו, שם עבד עבור ה-Herald (1908–1916).
בשנת 1913 התחתן עם אגנס ורוניקה או'לירי.
בשנת 1916 עבר לשאיין, ויומינג, שם מונה לעורך עיתון העיר State Leader, שבעליו היה המושל ג'ון קנדריק.
על אף שתמך בתאודור רוזוולט בבחירות לנשיאות של 1912, כבר או'מהוני למפלגה הדמוקרטית באותה שנה שבה הצטרף לעיתון State Leader''.
המושל קנדריק מונה לחבר הסנאט של ארצות הברית במרץ 1917, ואו'מהוני ליווה אותו לוושינגטון הבירה כמזכירו הביצועי, תפקיד בו כיהן במשך שלוש שנים.
בזמן שעבד בוושינגטון, למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון וקיבל את התואר הראשון שלו במשפטים ב-1920.
או'מהוני התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1920, ולאחר מכן חזר לשאיין כדי להקים משרד עריכת דין.
הוא היה פעיל במיוחד בעניינים משפטיים שנבעו מחוק החכירה המינרלית ובאמצעות עבודתו נודע לו על חוזי חכירה צפויים על שמורת הנפט הימי של טיפוט; הוא עודד את הסנאטור קנדריק לערוך חקירה על חוזי החכירה הללו, אשר חשפו לאחר מכן את שערוריית טיפוט דום.
בשנת 1929 נבחר או'מהוני לוועדה הדמוקרטית הלאומית, וכיהן בה עד 1934. הוא היה ציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1932 בשיקגו, אילינוי, שם היה חבר בוועדת המשנה שהכינה את מצע המפלגה.
לאחר הכינוס מונה לסגן יו"ר ועדת הקמפיין.
לאחר בחירתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט, יו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית, ג'יימס פארלי, נבחר לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית.
כפרס על עבודתו בוועידה של 1932, מונה או'מהוני על ידי פארלי להיות עוזר מנהל הדואר הכללי הראשון, תפקיד בו כיהן ממרץ עד דצמבר 1933.
ב-18 בדצמבר 1933, מונה או'מהוני כחבר הסנאט של ארצות הברית על ידי המושל לסלי מילר כדי למלא את המושב שהתפנה בשל מותו של הסנאטור קנדריק.
הוא נבחר לכהונה מלאה של שש שנים ב-1934, והביס את חבר הקונגרס הרפובליקני וינסנט קרטר בהפרש של 57% לעומת 43%.
הוא נבחר מחדש לכהונה שנייה על פני מילוורד סימפסון ב-1940, והביס את הארי ב.
הנדרסון במסע הבחירות לכהונה שלישית ב-1946.
במהלך כהונתו המוקדמת בסנאט, או'מהוני תמך ברוב תוכניות הניו דיל, למעט "תוכנית האריזה בבית המשפט" של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הוא זכה למוניטין של מתנגד חזק לעסקים גדולים ולמונופולים, והיה מעורב מאוד בחקיקת הגבלים עסקיים.
אחת מפעולותיו הראשונות כסנאטור הייתה הצגת חקיקה המחייבת רישוי פדרלי עבור תאגידים העוסקים במסחר בין-מדינתי.
הוא היה תומך מוביל בהקמת הוועדה הלאומית הכלכלית הזמנית, שבראשה עמד בין 1938 ל-1941. הוא גם תמך בחקיקה בנוגע לצמר, בקר, שמן ושימורים, והעניק חסות לפרויקט הטיוב קספר-אלקובה.
הוא כיהן כיו"ר הוועדה לענייני האינדיאנים (1943–1947), ועדת הפנים והבידוד (1949–1953), וכיו"ר משותף של הוועדה המשותפת לדוח הכלכלי (1949–1953).
או'מהוני היה בין 12 המועמדים בוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1944 לרוץ כמועמד לסגן נשיא לצידו של רוזוולט בבחירות לנשיאות באותה שנה.
ב-1952, כשהרפובליקני דווייט אייזנהאואר ניצח בבחירות לנשיאות בגדול, או'מהוני הובס בפער קטן בניסיונו להיבחר מחדש, על ידי המושל פרנק בארט בהפרש של 52% עד 48%.
לאחר מכן הוא חזר לעסוק בעריכת דין בוויומינג.
בעקבות התאבדותו של הסנאטור לסטר האנט ביוני 1954, נבחרהאו'מהוני בנובמבר שלאחר מכן גם לכהן את שארית כהונתו של האנט וגם לתקופת כהונה מלאה.
הוא ניצח את חבר הקונגרס ויליאם הנרי הריסון השלישי, נינו של ויליאם הנרי הריסון (הנשיא התשיעי של ארצות הברית) ונכדו של בנג'מין הריסון (הנשיא ה-23 של ארצות הברית), בהפרש של 51% לעומת 48%.
עם שובו לסנאט, הפך אומהוני למתנגד נחרץ לחוזה דיקסון-ייטס, אשר סיפק לחברה פרטית לבנות תחנה לספק חשמל לרשות עמק טנסי (TVA) כדי להחליף את החשמל שמכרה TVA לוועדה לאנרגיה אטומית.
הוא תמך בחקיקה אשר דרשה מ"תחומים מרוכזים" להודיע לציבור ולהסביר העלאות מחירים, לאסור על יצרני מכוניות להפעיל חברות מימון, להעניק לאלסקה והוואי מעמד של מדינה, ולדרוש מהמועמדים למשרות שיפוט פדרליות להישבע לפני האישור שהם לא יתנו החלטות מנוגדות לחוקת ארצות הברית.
התמיכה שלו במשפטי חבר מושבעים בתיקים של זכויות אזרח סייעה להשיג מספיק קולות כדי להעביר את חוק זכויות האזרח של 1957, והוא התנגד לאישורו של לואיס סטראוס כמזכיר המסחר של ארצות הברית.
אחת מהצעות החוק האחרונות שהציג הייתה לבטל את גוף תעריפי הביטוח של מחוז קולומביה, אותו ראה כמי שמבטיח שיעורים גבוהים לחברות ביטוח במקום לדאוג לרווחת הציבור.
לאחר שלקה בשבץ מוחי ביוני 1959, או'מהוני החליט שלא להיבחר מחדש ב-1960. הוא נשא את נאומו האחרון במליאת הסנאט ב-29 באוגוסט 1960, והובא למליאה בכיסא גלגלים על ידי הסנאטור ויין מורס, שחזה שאו'מהוני ייזכר כסנאטור "היעיל והמסוגל ביותר" לנסות להגן על יוזמה חופשית.
הוא חידש את עבודתו בעריכת דין בוושינגטון ובשאיין.
או'מהוני מת ב-1 בדצמבר 1962 בבית החולים של הצי בבת'סדה, מרילנד, בגיל 78, ונקבר בבית הקברות הר הזיתים בשאיין.
ג'וזף ג'ון אורוסמל היה פוליטיקאי מיקרונזי שכיהן כנשיא מיקרונזיה השישי בין השנים 2003–2007.
אורוסמל נולד באי ווליאי במדינת יאפ שבמקירונזיה ב-19 במרץ 1952. הוא למד בבית ספר תיכון באי טרוק בבית הספר התיכון קסאווייר, מוסד ישועי.
הוא סיים את לימודיו ב-1976. אורוסמל השלים תואר ראשון באמנויות בקולג' רוקהרסט בקנזס סיטי, מיזורי, ארצות הברית.
לאחר סיום הלימודים, הוא קיבל משרה בממשלת מחוז ג'קסון, מיזורי, כולל במחלקת בתי הסוהר של המחוז, עד שחזר למיקרונזיה ב-1982. לאחר שובו למיקרונזיה, הוא הפך למורה ויועץ הכוונה בבית הספר התיכון לאיים החיצוניים ביאפ מולדתו.
אורוסמל נבחר לכהונה של ארבע שנים בקונגרס החמישי של המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה ב-1987. הוא נבחר כנציג הכללי של יאפ.
אורוסמל התקדם לתפקידי הנהגה במהלך הקריירה הפרלמנטרית שלו.
הוא כיהן כמנהיג פרלמנטרי במשך שתים עשרה שנים, מהקונגרס השביעי עד השנים עשר של ה-FSM.
במהלך קריירה הפוליטית שלו כנציג יאפ, כיהן אורוסמל במספר ועדות קונגרס, כולל הוועדות לבריאות, חינוך ועניינים חברתיים, וכן הוועדה לשיפוט ותפעול ממשלתי.
נשיא וסגן נשיא המדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה נבחרים ישירות על ידי הקונגרס וחייבים להיות חברים נבחרים כדין בעת הבחירה.
עקב הפסדו של הנשיא המכהן דאז, ליאו פלקם, בבחירות הקודמות, פלקם לא יכול היה להתמודד מחדש.
ב-11 במאי 2003 בחר הקונגרס באורוסמל לנשיא, והוא נכנס לתפקידו מיד.
ב-11 במאי 2007, התכנס הקונגרס ה-15. נערכו בחירות לנשיאות, ומאני מורי נבחר לנשיא.
אורוסמל היה נשוי לגברת הראשונה לשעבר אולניה לטילילאם, שמקורה בסאטאוול.
לזוג היו ארבעה ילדים: בי.ג'יי, טרסיס, קרייג ואלניטה.
ג'וזייה סטודרד ג'ונסטון היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן הן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית והן כסנאטור מטעם לואיזיאנה.
ג'ונסטון נולד ב-24 בנובמבר 1784 בסולסברי שבקונטיקט, ובשנת 1788 עבר עם אביו לקנטקי.
מאוחר יותר שב לקונטיקט כדי ללמוד בבית ספר יסודי.
בשנת 1802 השלים את לימודיו באוניברסיטת טרנסילבניה שבלקסינגטון, קנטקי, למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק בעריכת דין בעיר אלכסנדריה שבטריטוריית אורלינס.
בשנים 1805–1812 כיהן כחבר בבית המחוקקים הטריטוריאלי, ובמלחמת 1812 גייס וארגן רגימנט להגנת ניו אורלינס – אך הגיע לעיר רק לאחר הקרב.
לאחר מכן עסק בחקלאות וכיהן כשופט מחוזי מטעם המדינה בשנים 1812–1821.
ג'ונסטון נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־17 וכיהן בין 4 במרץ 1821 ל־3 במרץ 1823. בשנת 1822 ניסה להיבחר שוב אך לא הצליח.
בשנת 1824 מונה לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של הסנאטור ג'יימס בראון שהתפטר.
שנה לאחר מכן נבחר רשמית לסנאט מחדש, ונבחר שוב בשנת 1831. הוא כיהן בסנאט מה־15 בינואר 1824 ועד מותו – שנגרם מפיצוץ בספינת הקיטור "ליאונס" (Lioness) על הנהר האדום שבלואיזיאנה, ב־19 במאי 1833.
במהלך כהונתו בסנאט שימש יו"ר ועדת המסחר (במהלך הקונגרס ה־19).
הוא נטמן בבית הקברות ראפידס שבעיר פיינוויל, לואיזיאנה.
אחיו למחצה, אלברט סידני ג'ונסטון, היה גנרל בצבא הקונפדרציה בזמן מלחמת האזרחים האמריקאית.
סטודרד ג'ונסטון (1833–1913), היה עיתונאי ועורך, שירת גם הוא במלחמת האזרחים, ולימים כיהן כמזכיר המדינה של קנטקי.
ג'וזף קרטר אבוט היה קולונל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית, אשר קיבל דרגת כבוד של בריגדיר גנרל.
לאחר המלחמה כיהן כסנאטור רפובליקני מטעם קרוליינה הצפונית בשנים 1868–1871. בחייו האזרחיים היה עורך דין, עורך עיתון ואיש עסקים.
הוא גם כיהן כגובה מכס בנמל וילמינגטון, מפקח דואר לאורך החוף הדרומי בתקופת ממשל רתרפורד הייז, וסוכן מיוחד במשרד האוצר של ארצות הברית.
אבוט נולד ב-15 ביולי 1825 בקונקורד שבניו המפשייר, לארון קרטר אבוט וננסי באדג'ר.
הוא למד באקדמיית פיליפס באנדרובר וב־1846 השלים את לימודיו.
לאחר לימודי משפטים בקונקורד הוסמך לעריכת דין ב־1852. בין 1852 ל־1857 היה בעלים ועורך של עיתון Daily American במנצ'סטר, ניו המפשייר, ובהמשך (1859–1861) עורך העיתון הבוסטוני Boston Atlas and Bee.
אבוט שימש כשליש כללי של מדינת ניו המפשייר בשנים 1855–1861, ותמך במפלגת שאינם יודעים דבר.
הוא השתתף גם בוועדה שקבעה את גבול ניו המפשייר–קנדה וכתב רבות בנושאי היסטוריה.
בדצמבר 1861 מונה אבוט ללוטננט קולונל של רגימנט המתנדבים ה־7 של ניו המפשייר, ולחם בקרבות פורט רויאל, גבעת סנט ג'ונס, פורט פולסקי ופורט וגנר.
בנובמבר 1863 קודם לקולונל ופיקד על הרגימנט בקרב אולוסטי ובמערכה בווירג'יניה.
במהלך מצור פיטרסברג פיקד על חטיבה בפעולות בצ'אפי'נס פארם ובדרביטאון–ניו־מרקט.
בהמשך הועברה חטיבתו לקורפוס ה־24 והשתתפה בקרב השני על פורט פישר ובכיבוש וילמינגטון.
על אומץ ליבו בפורט פישר הומלץ לדרגת כבוד של בריגדיר גנרל, מינוי שאושר בידי הסנאט בפברואר 1865. את סוף המלחמה עשה בווילמינגטון.
לאחר המלחמה נשאר אבוט בקרוליינה הצפונית והיה פעיל בפוליטיקה של תקופת השיקום.
הוא היה ציר בוועידת החוקה המדינתית ב־1868 והסתמך פוליטית בעיקר על תמיכת האוכלוסייה השחורה, שאותה ארגן והדריך פוליטית — דבר שגרר איומים מצד לבנים מקומיים.
ב־1868 נבחר לסנאט של ארצות הברית, כנציג קרוליינה הצפונית הראשון מאז פרישת המדינה מן האיחוד.
הוא כיהן עד מרץ 1871. בתקופת כהונתו עסק בנושאי זכויות הצבעה, בניהול ענייני הצבא ובהשקעה בפיתוח נמל וילמינגטון.
הישגו הבולט ביותר היה הטלת מכס על ייבוא בוטנים.
הוא לא נבחר לכהונה נוספת.
אבוט היה חבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית (1870–1872) אך נחשד בקשרים עם "טבעת" פוליטית שהשפיעה על עמדותיו.
לאחר סיום כהונתו פעל בתעשיית העץ וערך את העיתון Wilmington Post.
הוא קיבל מינויים פדרליים מהנשיאים הייז וגרנט, ביניהם גובה מכס ומפקח דואר בחוף הדרומי.
כמו כן ייסד את העיירה אבוטסבורג בקרוליינה הצפונית.
אבוט נפטר ב־8 באוקטובר 1881. הוא נטמן תחילה בבית הקברות הלאומי בוילמינגטון, ומאוחר יותר הועבר לעיר הולדתו במנצ'סטר, ניו המפשייר.
אף שנישא שלוש פעמים, לא הותיר אחריו ילדים.
מורשתו הפוליטית נחשבת דלה, ובספרות ההיסטורית של קרוליינה הצפונית הוא מוזכר פעמים רבות בשלילה.
ג'וזיה ויליאם ביילי היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קרוליינה הצפונית בין השנים 1931–1946. ביילי שינה את עמדותיו במהלך הקריירה: בשנות ה־10 של המאה ה־20 היה רפורמטור מוביל, שקידם את תחום החינוך ותוכניותיו של וודרו וילסון.
כסנאטור, תמך בתחילת הדרך בניו דיל, אך החל מ־1938 הפך לאחד מראשי האגף הדרומי הדמוקרטי שהתנגד למדיניות זו.
כשענני מלחמת העולם השנייה החלו להופיע ב־1939, עבר לתמוך במדיניות החוץ ההתערבותית של רוזוולט.
הוא תמך גם במדיניות הפנים בתקופת המלחמה, אך התנגד לאיגודי העובדים.
ביילי נולד ב-14 בספטמבר 1873 בוורנטון שבקרוליינה הצפונית, גדל בראלי וסיים את לימודיו במכללת וייק פורסט (כיום אוניברסיטת וייק פורסט).
לפני שפנה לקריירה משפטית, שימש ביילי כעורך העיתון Biblical Recorder, עיתון של הבפטיסטים בקרוליינה הצפונית.
בשנת 1908 שימש כחבר בחבר האלקטורים לנשיאות.
ב־1930 נבחר לסנאט של ארצות הברית לאחר שהביס את הסנאטור הוותיק פרניפולד מקלנדל סימונס.
במהלך כהונתו רכש לעצמו מוניטין של שמרן.
בשנת 1937 היה שותף לכתיבת "המניפסט השמרני", מסמך דו־מפלגתי שתקף את הניו דיל של הנשיא פרנקלין רוזוולט והציע אלטרנטיבות שמרניות יותר, ובהן הפחתת מיסים וצמצום הוצאות.
באותה שנה נשא נאום נלהב נגד "תוכנית האריזה" של בית המשפט העליון שהציע רוזוולט.
נאומו השפיע על לפחות שלושה סנאטורים רפובליקנים חדשים – שהיו צפויים לתמוך במהלך – לשנות את עמדתם ולהתנגד לו.
ביילי תמך בהפרדה גזעית ובעליונות לבנה, ובשנת 1938 ערך פיליבסטר שמנע העברת חוק פדרלי נגד לינץ'.
במהלך כהונתו כיהן כיו"ר ועדת התביעות ויו"ר ועדת המסחר של הסנאט.
ביילי נפטר בראלי שבקרוליינה הצפונית במהלך מילוי תפקידו ב-15 בדצמבר 1946.
ג'וזף אגלסטון היה חקלאי, חייל ופוליטיקאי אמריקאי, אשר ייצג את וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית משנת 1798 ועד 1801.
הוא היה דודו של ויליאם ארצ'ר.
בשנת 1759 עברו הוריו לבית מטעים חדש שנבנה אז ונקרא Egglestetton במחוז אמיליה.
ג'וזף התחנך בבית באמצעות מורים פרטיים ולאחר מכן למד במכללת ויליאם ומרי, שם סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1776.
באותה שנה הצטרף למלחמת העצמאות האמריקאית כחלק מיחידת פרשים בפיקודו של הנרי 'Light Horse Harry' לי.
אגלסטון מונה לדרגת קפטן כאשר לי ארגן בשנת 1778 יחידה לא סדירה משלו בצבא הקונטיננטלי, שנודעה כ'הלגיון של לי'.
הוא שירת ביחידה זו לאורך כל המלחמה, והצטיין במיוחד במערכה הדרומית.
הוא צוין לשבח על גילוי אומץ לב בקרב גיילפורד קורט האוס ב־15 במרץ 1781. בהמשך זכה לשבחים נוספים במהלך המצור על אוגוסטה ביוני, וכן לקידום לדרגת מייג'ור.
ההצלחה האמריקאית הראשונית בקרב יוטו ספרינגס בספטמבר נבעה מהתקפתו של מייג'ור אגלסטון על יחידות החלוץ הבריטיות.
עם זאת, תוצאת הקרב הייתה בלתי מכרעת, אף על פי שמספר האבדות הבריטיות היה כפול מזה של הכוחות האמריקאיים.
לאחר המלחמה שב אגלסטון לביתו שב־Egglestetton, וב־23 בפברואר 1788 נישא לשרה 'סאלי' מיד.
במהלך השנים רכש קרקעות נוספות והרחיב את אחזקותיו ל־730 אקרים (כ־3.0 קמ"ר).
סאלי אגלסטון נפטרה בשנת 1794. בשנת 1798 נישא ג'וזף בשנית, לבת דודתו הראשונה אן קארי אגלסטון, בתו של דודו ג'ון.
מנישואים אלו נולדו לו שני ילדים נוספים.
בית המטעים Egglestetton נוסף למרשם הלאומי של אתרים היסטוריים בשנת 1980.
אגלסטון נבחר מספר פעמים לבית הנבחרים של וירג'יניה כנציג מחוז אמיליה.
הוא כיהן בסנאט המדינתי כאשר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ויליאם ברנץ' ג'יילס התפטר מתפקידו ב־2 באוקטובר 1798. בבחירות מיוחדות שנערכו לאחר מכן, זכה אגלסטון בהשלמת תקופת הכהונה.
לאחר מכן ניצח גם בבחירות הרגילות לתקופה הבאה, ושירת בבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס השישי.
אגלסטון סירב להתמודד מחדש בשנת 1800, ולכן תקופת כהונתו בקונגרס נמשכה מ־3 בדצמבר 1798 ועד 3 במרץ 1801.
לאחר פרישתו שב לביתו, אך מונה לשופט שלום במחוז אמיליה וכיהן בתפקיד זה עד מותו ב-13 בפברואר 1811. ג'וזף נפטר בביתו ונקבר בחצר כנסיית סנט ג'ון האפיסקופלית, שנודעה גם בשם 'St.
בית הקברות נקרא כיום בית הקברות גרוב היל.
הבית המרכזי ב־Egglestetton עומד עד היום בדרך Egglestetton (כביש 630), כ־4 ק"מ מצפון לבית המשפט של אמיליה.
הבית רשום במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים, אך משמש כיום כמעון פרטי.
הגנרל ממלחמת האזרחים האמריקאית, ג'וזף אגלסטון ג'ונסטון, נקרא על שמו, מאחר שאביו של ג'ונסטון שירת תחת פיקודו של אגלסטון במלחמת העצמאות.
ג'וזף ג'ון תומסון , הידוע בכינוי ג'יי.
תומסון, היה פיזיקאי אנגלי, מגלה האלקטרון וחתן פרס נובל לפיזיקה בשנת 1906.
תומסון נולד ב-1856 בצ'יטהאם היל (פרבר של מנצ'סטר) שבאנגליה, להורים ממוצא סקוטי.
למד הנדסה באוונס קולג' שבמנצ'סטר ועבר לטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1884 מונה למנהל מעבדת קוונדיש בקיימברידג' ושימש בתפקיד זה עד 1918. אחד מתלמידיו היה ארנסט רתרפורד שהחליפו בתפקיד.
תומסון הושפע מעבודותיהם של ג'יימס קלרק מקסוול ווילהלם רנטגן בנושא קרני רנטגן.
הוא הסיק כי הקרינה הנפלטת מקתודה מורכבת מחלקיקים טעונים מטען שלילי, להם קרא "גופיפים" (corpuscles), שהיום ידועים כאלקטרונים.
ג'ונסון סטוני שהעלה השערה בדבר קיומו של האלקטרון כיחידת מידה באלקטרוכימיה, אבל תומסון שיער שהאלקטרון הוא חלקיק תת-אטומי, הראשון שנתגלה.
תגליתו התפרסמה ב-1897 ועוררה התרגשות בקהילייה המדעית, והובילה בסופו של דבר לזכייתו בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1906. בנו, סר ג'ורג' פאג'ט תומסון, זכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1937 על תגליתו שהאלקטרון הוא גם גל.
על סִפּה של מלחמת העולם הראשונה היה תומסון אחראי לתגלית אחרת, אשר היוותה פריצת דרך נוספת, קיומם של איזוטופים שונים של אותו יסוד.
בשנים 1915–1920 כיהן כנשיא החברה המלכותית.
בשנת 1918 מונה למנהל טריניטי קולג' שבקיימברידג' ושימש בתפקיד עד מותו ב-1940.
תומסון קבור בכנסיית וסטמינסטר בסמוך לפיזיקאי דגול אחר, אייזק ניוטון.
תומסון נולד ב-18 בדצמבר 1856 במנצ'סטר שבאנגליה.
את השכלתו המוקדמת רכש בבתי ספר פרטיים, וכבר אז גילה עניין עמוק במדע וסומן ככשרון מבטיח.
כשהיה בן 14, החל ללמוד הנדסה בקולג' אוונס, אך מכיוון שאביו מת בשנת 1873 ואמו לא יכלה לתמוך בו כלכלית בזמן התמחותו נקטע מסלול חייו כמהנדס.
כתוצאה מכך החל תומסון ללמוד פיזיקה ומתמטיקה בעזרת מלגה (מענק כספי) שקיבל מאוניברסיטת קיימברידג'.
עד מהרה הכירו מוריו בכישוריו המיוחדים, ובעידודם הוא פרסם סדרת מאמרים במתמטיקה, באופן חריג לסטודנט לתואר ראשון.
מספר מדענים, כגון ויליאם פראוט (William Prout) ונורמן לוקיטר (Norman Lockyr), הציעו שאטומים בנויים מיחידה יותר בסיסית, אך סברו כי היחידה הזאת תהיה בגודל של האטום הכי קטן, מימן.
תומסון, ב-1897, היה הראשון להוכיח שישנו חלקיק תת-אטומי, הקטן ביותר מפי 1,000 מהאטום, חלקיק שכיום ידוע כאלקטרון.
תומסון גילה זאת דרך מחקריו על שפופרת קרן קתודית.
תומסון הציג את התאוריה שלו ב-30 באפריל 1897 בעקבות הגילוי שקרני קתודה (באותו זמן ידועות כקרני לנארד) יכולות לנוע דרך האוויר הרבה יותר רחוק ממה שאפשרי לחלקיק בגודל אטומי.
הוא קרא לחלקיקים האלה "קורפסל" (corpuscles), אבל לאחר מכן מדענים העדיפו את השם אלקטרון, שהוצע על ידי ג'ורג' ג'ונסטון סטוני ב-1891, עוד לפני הגילוי של תומסון.
באפריל 1897, לתומסון היו רק סימנים מוקדמים שקרניים קתודיות יכולות להיות מוסטות על ידי שדה חשמלי (חוקרים קודמים כמו היינריך רודולף הרץ חשבו שזה לא אפשרי).
חודש לאחר ההצהרה של תומסון על הקורפסל (אלקטרון), הוא מצא שהוא יכול באופן אמין להסיט את הקרניים על ידי שדה חשמלי אם הוא יוצר לחץ נמוך מאוד בשפופרת הקתודית.
על ידי השוואה של סטיית הקרניים הקתודיות בהשפעת שדה מגנטי ושדה חשמלי הוא השיג מדידות יותר ודאיות של יחס מטען למסה ואישש את ההשערות הקודמות שלו.
זו הפכה לשיטה קלאסית למדידת המסה והמטען של האלקטרון.
תומסון האמין שהקורפסלס (אלקטרונים) הגיעו מהאטומים של הגז שנותר בשפופרת לאחר שאיבתה.
לפיכך, הוא הסיק שהאטומים ניתנים לחלוקה, ושהקורפסלס הם מאבני הבניין שלהם.
ב-1904 תומסון הציע מודל של האטום, לפיו האטום הוא כדור של חומר טעון חיובית ובתוכו מפוזרים האלקטרונים, כך האלקטרונים בעלי המטען השלילי מאזנים את המטען החיובי של החומר בתוכו הם נמצאים ולכן המטען הכולל של האטום הוא נייטרלי.
המודל נקרא "עוגת הצימוקים" ובשמות נוספים דוגמת "פודינג שזיפים" (plum pudding).
בתוכו האלקטרונים נראים משובצים בתוך תווך בעל מטען חיובי כמו שזיפים בפודינג שזיפים (למעשה במודל של תומסון האלקטרונים לא היו נייחים אלא נעו במהירות בהתאם לכוחות האלקטרוסטיים באטום).
ב-1912, כחלק ממחקרו על הרכב זרמים של חלקיקים טעונים חיובית, שנקראו אז קרני תעלה (canal rays), תומסן ועוזר המחקר שלו פרנסיס ויליאם אסטון, תיעלו זרם של יוני ניאון דרך שדה מגנטי וחשמלי ומדדו את ההיסט על ידי הנחת לוח צילום במסלול הזרם.
הם זיהו שני אזורים של אור על לוח הצילום, כלומר שני היסטים שונים, והסיקו שהניאון מכיל אטומים משתי מסות אטומיות שונות (ניאון 20 וניאון 22), כלומר שני איזוטופים.
זו הייתה ההוכחה הראשונה לאיזוטופים של יסוד יציב; קדם להם פרדריק סודי שהציע את קיומם של איזוטופים כדי להסביר את הדעיכה של יסודות רדיואקטיביים מסוימים.
ההפרדה של איזוטופים על בסיס המסה שלהם הייתה הדוגמה הראשונה של ספקטרומטר מסה, שבאופן הדרגתי שופר והתפתח לשיטה כללית על ידי פרנסיס ויליאם אסטון וארתור ג'פרי דמפסטר.
ג'וזף בל, היה רופא ומנתח סקוטי, פרופסור בבית הספר לרפואה באוניברסיטת אדינבורו במאה ה-19. נודע בעיקר כאדם עליו מבוססת דמותו של הבלש הספרותי שרלוק הולמס.
בל התחנך באקדמיית אדינבורו וסיים את לימודי הרפואה בשנת 1859 באוניברסיטת אדינבורו.
את קריירת המנתח החל כמנתח ביתי.
בשנת 1887 מונה למנתח הראשון במחלקת הכירורגיה החדשה בבית החולים המלכותי לילדים.
באותה שנה גם מונה לנשיא הקולג' המלכותי לרפואה באדינבורו.
הסופר ארתור קונאן דויל היה תלמידו של בל כשלמד רפואה באוניברסיטת אדינבורו.
משנת 1887 שימש כמזכירו האישי של ד"ר בל במרפאה המלכותית של אדינבורו.
פרופסור בל היווה את ההשראה לתלמידו ומזכירו לדמותו של הבלש דק האבחנה שרלוק הולמס.
כמרצה לרפואה הוא שם דגש על חשיבות ההתבוננות באבחנה.
לשם הדגמה היה נוהג לבחור באופן שרירותי אדם מהרחוב ועל ידי התבוננות קבע את מקצועו, פעולותיו האחרונות ואפיונים נוספים של אותו אדם.
בזכות מיומנות זו נחשב בל לחלוץ בתחום הזיהוי הפלילי (בעיקר ברפואה המשפטית), זאת על אף שבתקופתו לא נעשה שימוש נרחב בזיהוי פלילי בחקירות מקרי פשע.
פרופסור בל שימש גם כרופאה האישי של המלכה ויקטוריה בעת ביקוריה בסקוטלנד.
בחייו כתב בל מספר ספרי לימוד בנושאי הרפואה, שימש כעורך כתב עת רפואי בסקוטלנד והיה בעל מספר תארים בריטים מכובדים.
בשנת 2001 נפתח מכון לזיהוי פלילי על שמו של ד"ר בל בגלאזגו בסקוטלנד.
ה- BBC הפיקה סדרת סרטי טלוויזיה בשם "חדרי מסתורין" המציגה באופן בדיוני את התקופה בה דויל שימש כמזכירו האישי של בל ברמה כזו שדויל מוצג בה כד"ר ווטסון ודמותו של ד"ר בל קרובה מאוד לדמותו של שרלוק הולמס יותר מאשר הייתה כך במציאות.
את ד"ר בל מגלם השחקן איאן ריצ'רדסון.
בשנת 2005 יצא לאור ספר ילדים מאויר בשם "ד"ר בל – שרלוק הולמס האמיתי" הספר נכתב על ידי היסטוריון מקנט, ד"ר רוברט יום, אשר כתב בעבר ספרים על כריסטופר קולומבוס ופרקין וורבק.
פרק בסדרת הטלוויזיה דוקטור הו - הדמות הראשית המכונה הדוקטור, נוסע בזמן מזדהה כתלמידו של ד"ר בל בפני המלכה ויקטוריה.
הסדרה האוס - הסדרה מציגה את חייו של דוקטור גרגורי האוס, שנחשב ל"שרלוק הולמס" של הרפואה ויש הטוענים כי דמותו מבוססת על ג'וזף בל.
ג'וזף ארלנגר היה רופא ופיזיולוג יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל בפיזיולוגיה ורפואה לשנת 1944 על תגליתו כי סיבים שונים הנמצאים בתוך עצב אחד הם בעלי תפקודים שונים.
ארלנגר הוא מאבות תחום האלקטרופיזיולוגיה.
ארלנגר נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה להרמן ושרה ארלנגר.
הוא סיים לימודי תואר ראשון בכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ולימודי רפואה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור מרילנד בשנת 1899. לאחר שהשלים שנת השתלמות בעבודה בבית חולים החל לעבוד כעוזר מחקר במחלקה לפיזיולוגיה של בית הספר לרפואה בג'ונס הופקינס.
בשנת 1906 התחתן עם איימי הירשטל ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1906 קיבל משרת פרופסור לפיזיולוגיה בבית ספר חדש לרפואה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, שם החל מחקרו על תפקוד סיבי העצב.
עד לשנת 1910, חקר ארלנגר בוויסקונסין יחד עם תלמידו גסר (Gasser), עמו המשיך לעבוד בשיתוף פעולה משך עשרות השנים הבאות.
בשנת 1910 קיבל משרת פרופסור לפיזיולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ושם ניסה דרכים ליישום פיתוחים בתחום האלקטרוניקה (תחום חדש באותם הימים) למחקר בתחום הפיזיולוגיה.
בשנת 1922 הצליח ארלנגר להגביר את האות החשמלי מסיב עצב בודד, כך ניתן היה לנתח את האות בעזרת אוסצילוסקופ.
זו הייתה הפעם הראשונה בה ניתן היה לנתח את האות החשמלי של תגובה עצבית על גבי מסך מכשיר הניטור.
בשנת 1932 ארלנגר וגסר גילו כי עצבים מוליכים אותות חשמליים במידה שונה בהתאם לעוביים, סיבים שונים בתוך אותו עצב מובילים אותות חשמליים שונים ולכל סיב יש רמת גירוי שונה הגורמת לו להוביל אות חשמלי.
על תגליותיהם אלה חלקו ארלנגר והרברט ספנסר גסר את פרס נובל לרפואה בשנת 1944.
בשנת 1946 פרש ארלנגר לגמלאות.
רוברטס נולד בנורפוק, וירג'יניה, והיגר לליבריה בשנת 1829. הוא פתח חנות מסחר במונרוביה, ומאוחר יותר נכנס לפוליטיקה.
כאשר ליבריה קיבלה עצמאות בשנת 1847 הוא נבחר לנשיא הראשון של ליבריה וכיהן בתפקיד עד לשנת 1856. בשנת 1872 נבחר לנשיא שוב והיה בכך לנשיא השביעי של ליבריה.
רוברטס נולד בנורפוק, וירג'יניה, כבן הבכור מבין 7 ילדים לזוג הורים עם ייחוס מעורב.
אמו אמיליה הייתה שפחה אשר נהייתה חופשייה רק בשנת 1804 בעודה בת 23. ואביו היה ג'יימס רוברטס, אפרו-אמריקאי חופשי (Free Nagro) לג'יימס רוברטס היה בעל עסק לסירות בנהר ג'יימס, אשר בווירג'יניה.
לרוברטס היה רק סבא אפריקאי אחד, והוא היה בלמעלה מ-50% בעל שורשים אירופאים, כפי שכתב בשנת 1926 ההיסטוריון הליברי אביומי קרנגה (Abayomi Karnga) "הוא לא היה באמת שחור, הוא היה אוקטורון והיה יכול להיחשב בקלות כאדם לבן".
כילד הוא החל לעבוד בעסק המשפחתי על סירה שטוחה אשר העבירה מטען מפטרסבורג, וירג'יניה לנורפוק שבנהר ג'יימס.
לאחר מותו של אביו בשנת 1823 משפחתו עברה לפטרסבורג, וירג'יניה.
הוא המשיך לעבוד בעסק המשפחתי, אך גם שימש כשוליית ספר במספרה.
בעל המספרה ויליאם קולסון (William Colson) היה גם כומר והיה אחד מהאזרחים האפרו-אמריקאים המלומדים ביותר שהיו בווירג'יניה.
והוא נתן לרוברטס את הגישה לספרייה הפרטית שלו, אשר היוותה מקור לרוב ההשכלה המוקדמת של רוברטס.
לאחר ששמע את התוכניות של חברת ההתיישבות האמריקנית להתיישב בחופי אפריקה ב-Cape Mesurado היכן שנמצאת כיום מונרוביה.
משפחתו של רוברטס החליטה להצטרף למשלחת.
הסיבות להחלטה זו אינם ידועות, אולם ללא ספק ההגבלה שהביאו חוקי השחורים (Black Code) בווירג'יניה שיחקו חלק חשוב בהחלטה.
עוד סיבה סבירה למדי שהביאה להחלטת משפחת רוברטס להגר היו האמונות הדתיות שלהם והרצון להפיץ את הנצרות והציוויליזציה בקרב הילידים באפריקה.
ב-9 בפברואר 1829 יצאו לדרך ב"הריאט" (Harriet).
באותה ספינה היה גם ג'יימס ספריגס פיינה (James Spriggs Payne), שלימים ייבחר לנשיא ליבריה.
הספינה יצאה לדרך מנהר אליזבת לכיוון מערב אפריקה, והגיעה למונרוביה ב-24 במרץ מספר ימים לאחר שרוברטס חגג את יום הולדתו ה-20.
אמו בהגיעה לאפריקה כתבה לידיד שהיא "מרוצה מהמדינה", ו"שאין בה את התשוקה הקטנה ביותר לחזור לווירג'יניה".
במונרוביה המשפחה הקימו עסק בעזרתו של ויליאם קולסון בפטרסבורג.
החברה שהקימו ייצאה לארצות הברית מוצרים מעץ הדקל, שנהב, וייבאה סחורה אמריקאית לחנות החברה במונרוביה.
בשנת 1835 היגר גם קולסון לליבריה, אבל מת זמן קצר לאחר שהגיע לליבריה.
העסקים התרחבו במהירות, ומשפחת רוברטס הפכה לחברה מצליחה בממסד המקומי.
בזמן הזה אחיו של ג'וזף, ג'ון ורייט רוברטס (John Wright Roberts) נכנס למשרד של הכנסייה המתודיסטית הליברית ובהמשך נעשה לבישוף.
האח הצעיר ביותר במשפחה הנרי רוברטס (Henry Roberts) למד רפואה ב"בית-ספר לרפואה ברקשייר" אשר במסצ'וסטס וחזר לליבריה כדי לעבוד שם בתור רופא.
בשנת 1833 כשהוא בן 24 בלבד, מונה רוברטס לשריף הראשי (high sheriff) של המושבה.
חלק מהאחריות שהייתה עליו הייתה ארגון מיליציה של מתיישבים כדי לאסוף מיסים מהילידים שבאפריקה ולדכא מרידות.
ב-1838 הוא מונה לסגן המושל על ידי "חברת ההתיישבות האמריקאית".
שנתיים לאחר מכן, לאחר מות המושל "תומאס בוצ'אנן" (Thomas Buchanan) הוא מונה כמושל ליבריה ובכך היה מושל ליבריה הראשון שלא היה "לבן".
בשנת 1846 רוברטס ביקש מבית המחוקקים להכריז על עצמאות ליבריה, אבל גם להמשיך ולשמור על שיתוף הפעולה עם "חברת ההתיישבות האמריקאית".
משאל עם נעשה והיה בעד עצמאות.
ב-26 ביולי 1847 הוא הכריז על עצמאות ליבריה.
הוא זכה בבחירות הראשונות ב-5 באוקטובר 1847. והושבע לתפקיד כנשיא הליברי הראשון ב-3 בינואר 1848.
במהלך התקופה הראשונה שלו בתפקיד ניסה רוברטס להשיג הכרה דיפלומטית של ארצות הברית ומדינות אירופה בליבריה.
ב-1848 הוא נסע לאירופה כדי לפגוש את המלכה ויקטוריה וראשי מדינות אחרים.
בריטניה הייתה המדינה הראשונה אשר הכירה בליבריה, כאשר צרפת הכירה בליבריה לאחר מכן.
בשנים שלאחר מכן הכירו בליבריה גם הערים הגרמניות: המבורג, ברמן, ולובק, כמו כן, הכירו בליבריה גם פורטוגל, ברזיל, סרדיניה, והאימפריה האוסטרית.
הוא לא הצליח להשיג הכרה מארצות הברית במהלך כהונתו, חוסר ההכרה בליבריה מצד ארצות הברית נמשך עד לשנת 1862. במהלך כהונתו כנשיא הוא הרחיב את גבולותיה של ליבריה לכיוון החוף ואף ניסה לשלב את הילידים שבמונרוביה לתוך הרפובליקה.
רוברטס נבחר שלוש פעמים ברציפות ושירת כנשיא במשך שמונה שנים עד שהפסיד בבחירות ב-1856 לסגנו סטפן אלן בנסון (Stephen Allen Benson).
רוברטס תואר כמנהיג מוכשר בעל כישורים דיפלומטיים.
המנהיגות שלו שימשה כאמצעי אשר הביא לליבריה את עצמאותה וריבונותה.
לאחר תקופת הנשיאות רוברטס שימש כאלוף בצבא ליבריה בנוסף לייצוגו הדיפלומטי בצרפת, ובריטניה.
בנוסף הוא גם היה מעורב בייסוד אוניברסיטת ליבריה, שהיה לה לנשיא הראשון בשנת 1862. הוא נסע בתדירות רבה לארצות הברית כדי לגייס כספים לאוניברסיטה.
עד למותו היה לו פרופסורה בתורת המשפט ובחוק הבינלאומי.
בשנת 1871 הנשיא אדוארד ג'יימס רוי (Edward James Roye) הודח על ידי גורמים הנאמנים למפלגה הרפובליקנית על בסיס זה שהוא תכנן לבטל את הבחירות שהיו בפתח.
רוברטס שהיה אחד המנהיגים של המפלגה הרפובליקנית, זכה בבחירות שבאו בעקבות כך וחזר לכהן כנשיא בשנת 1872 16 שנה לאחר שהפסיד בבחירות.
הוא כיהן בתפקיד עד לשנת 1876. רוברטס מת ב-24 בפברואר 1876, פחות מחודשיים לאחר שכהונתו השנייה כנשיא הסתיימה.
בצוואתו הוריש 10,000$ ואת שאר רכושו לטובת מערכת החינוך בליבריה.
נמל התעופה הראשי של ליבריה, נמל התעופה הבינלאומי רוברטס, העיירה רוברטספורט, ורחוב רוברטס שבמונרוביה נקראים על שמו ולכבודו של "ג'וזף ג'נקינס רוברטס".
פניו גם עיטרו את שטר העשר דולר הליברי שהונפק בשנת 1997 ואת השטר הישן של החמש דולר שהופץ בין השנים 1989 ל-1991.
יום הולדתו, 15 במרץ, היה יום חג לאומי בליבריה עד לשנת 1980.
ג'וזף בוידן הוא סופר קנדי.
בוידן גדל באזור טורונטו שבפרובינציית אונטריו, למד בבית ספר תיכון ישועי, ולאחר מכן למד כתיבה יוצרת באוניברסיטת יורק.
כיום הוא מלמד באוניברסיטת ניו-אורלינס, ומחלק את זמנו בין ניו-אורלינס לבין טורונטו.
ספריו של בוידן מאופינים בכתיבה על חייהם של בני האומות הראשונות: מורשתם, מסורתם, וכן ההתנגשות התרבותית והפיזית בינם לבין הממשל הקנדי והקנדים הלבנים.
ברומן "Three Days Road" הוא מספר את סיפורים של שני בני שבט הקרי (Cree) שהצטרפו לכוחות הקנדיים במלחמת העולם הראשונה.
הסיפור שואב השראה מסיפורו האמיתי של פרנסיס פגמגבו (Francis Pegahmagabow), בן שבט האוג'יבווי (Ojibwe) ששירת במלחמה זו כצלף ואף זכה לעיטורים רבים.
הרומן השני שלו, "Through Black Spruce", מגולל את סיפור בנו של אחד החיילים מהרומן הראשון, והוא מתרחש בזמננו.
בוידן גם פרסם קובץ סיפורים בשם "Born With a Tooth".
ספרו "וונג'ק" מספר על ילד אחד מתוך 150,000 ילדים ילידיים שנחטפו על ידי הממשלה והועברו לפנימיות נוצריות מרוחקות, דבר שהביא למותם של רבים.
וונג'ק, תרגמה רוית ליכטנברג יקותיאל, הוצאת האם הגדולה 2021
מבעד לעצי האשוחית, תרגמה אורטל אריכה, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2011
סר ג'וזף בנקס היה חוקר טבע ובוטניקאי בריטי, ופטרון לפעילות המדעית בבריטניה.
בנקס נולד בלונדון, לוויליאם בנקס שהיה חבר בבית הנבחרים הבריטי ואדם אמיד, ושרה, בתו של ויליאם בייט.
כילד נהג לשוטט במרחבי לינקולנשייר ובטיולים אלה פיתח את ההתעניינות בטבע, בבוטניקה ובהיסטוריה.
בנקס למד באיטון קולג' החל משנת 1756, ובאוניברסיטת אוקספורד החל מסוף 1760. לימודיו באוניברסיטת אוקספורד לא התמקדו כמקובל בלימודים הקלסיים אלא בעיקר במדעי הטבע.
הוא השתוקק ללמוד בוטניקה ולצורך כך שילם מכספו לבוטניקאי מקיימברידג' כדי שיתן סדרת שעורים באוניברסיטת אוקספורד.
בנקס השתתף במסעו הראשון של קפטן קוק להקפת כדור הארץ.
בנקס הביא לאירופה לראשונה מספר רב של מינים, בהם האקליפטוס, השיטה והמימוזה.
כיום קרויים על שמו 80 מינים.
כמו כן קרויים על שמו האי בנקס בקנדה, וחצי אי בניו זילנד.
בנקס היה נשיא החברה המלכותית במשך 42 שנים (1820-1778), יותר מכל אדם אחר.
בנקס היה חבר במסדר הבונים החופשיים.
הוא היה אח בלשכת "אינברנס" מס' 4367. לפי הרשומות הוא הצטרף ללשכה זמן קצר לפני שיצא למסע הראשון של קפטן קוק.
ג'וזף ברקלי פנטלנד היה חוקר טבע, גאוגרף ומגלה ארצות אירי.
פנטלנד נולד באירלנד, התחנך בעיירה ארמה ולמד באוניברסיטת פריז.
בפריז הוא נפגש עם חוקר הטבע ז'ורז' קיווייה שהתרשם מהידע שהפגין פנטלנד באנטומיה השוואתית והם הפכו לידידים.
בשנים 1826–1827 נלווה פנטלנד לחוקר הטבע הבריטי (והדיפלומט לעתיד) וודבין פאריש (Woodbine Parish; 1882-1996) במסעו בהרי האנדים של בוליביה בחלקים שאירופאים כמעט שלא ביקרו בהם.
הוא ערך תצפיות נרחבות על קו שלג העד וחישב את גובהם של ההרים, מרביתם הרי געש רדומים.
הוא היה ראשון למדוד את גובהם של ההרים גולטיירי (Gualtieri), ארקיפה (Arequipa), צ'ירקויבמבה (Chirquibamba), אילימני (Illimani) וסוראטה (Sorata), אם כי חוקרים שבאו אחריו סבורים כי התוצאות שאליהן הגיע גבוהות מהמספר הנכון.
כמו כן הוא קבע את הגובה הממוצע של שלג העד באנדים על 16,990 רגל (5,178 מטרים), וכי רכס הרי האנדים כה גבוה עד שהגובה הממוצע של מעברי ההרים עולה על 14,650 רגל (4,465 מטרים).
במהלך מסעותיו הוא מצא מאובנים מתקופת הסילור בגובה 5,180 מטרים, ואבן גיר מתור הקרבון בגובה 4,300 מטרים מעל פני הים.
בביקורו באגם טיטיקקה גילה פנטלנד כי הנהר דסאגואדרו (Desaguadero) מנקז את האגם בניגוד לציון בכל המפות של תקופתו שלפיהם הוא נשפך לאגם.
את מסעותיו הוא סיכם בספר "דו"ח על בוליביה" (Report on Bolivia) שיצא לאור ב-1827.
ב-1827 התמנה פנטלנד למזכיר בקונסוליה הכללית של בריטניה בפרו, ובין השנים 1836 ל-1839 הוא שימש כקונסול הכללי של בריטניה בבוליביה.
ב-1838 סייר בחלקה הדרומי של פרו, כולל הבירה העתיקה קוסקו ואת רשמיו סיכם במאמרים ובאיורים ששלח לביטאון החברה הגאוגרפית המלכותית.
מ-1845 ואילך הוא נהג להתגורר ברומא בתקופת החורף.
מסיוריו בעיר הוא הפך למומחה לעיר ועתיקותיה ולכן נבחר לשמש כמדריך לנסיך מוויילס בשני ביקוריו ברומא.
הוא ערך כמה ממהדורות מדריכי הטיולים של המו"ל ג'ון מורי (John Murray) בנושאי רומא, צפון איטליה ודרום איטליה.
כמו כן סייע לארכיטקט ג'יימס פרגסון (James Fergusson; 1886-1808) בספרו "איורים של עתיקות קוסקו" (Sketches of the Antiquities of Cusco ולחוקרת הטבע מרי סמרוויל (Mary Fairfax Somerville; 1872-1780) בספרה "גאוגרפיה פיזית" (Physical Geography) במידע על הגאולוגיה של אמריקה הדרומית.
ג'וזף ברקלי פנטלנד מת ב-12 ביולי 1873 ונקבר בבית הקברות ברומפטון (Brompton).
על שמו של פנטלנד קרויים:
המינרל פנטלנדיט - נתגלה על ידי פנטלנד במכרה הנחושת קרייגנור, שבסמוך לעיירה אינוורארי (Inveraray), במחוז ארגייל וביוט בסקוטלנד ב-1856.
השמות המדעיים של שני עופות ממשפחת הטינמיים השוכנים באנדים בגובה רב: טינמו האנדים (Nothoprocta pentlandii) וטינמו הפונה (Tinamotis pentlandii)
ג'וזף כריסמס אייווס היה חייל, בוטנאי וחוקר נהר הקולורדו ב-1858.
אייווס נולד בניו יורק בחג המולד 1829 וסיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית ב-1852. כקצין זוטר הוא הוקצה על ידי צבא ארצות הברית ליחידת הטופוגרפיה והוצמד כמשנה לסגן אמיאל ויפל (Amiel Weeks Whipple; 1863-1818) בסקר שנערך לאורך קו הרוחב 35 במטרה לאתר נתיב למסילת הברזל הטרנס קונטיננטלית.
בשנים 1857–1858 פיקד אייווס על משלחת שמטרתה לחקור את נהר הקולורדו מהשפך במפרץ קליפורניה.
הוא תכנן, בנה ובדק ספינת קיטור בעצמו, ואז דאג לשנע אותה לדלתה של הקולורדו.
באתר הנחיתה הקרוי Robinson's Landing הוא הרכיב מחדש את הספינה והשתמש בספינה בת 16 המטרים בשם "אקספלורר" (Explorer) למפות ולסקור את הנהר.
במשלחת השתתף הגאולוג, ג'ון ניוברי (John Strong Newberry; 1892-1822) חבר מוסד הסמית'סוניאן.
אייווס הוביל את המשלחת במשך חודשיים של שיט מסובך במעלה הקולורדו עד לקניון השחור של הקולורדו, שם נתקלה הספינה בסלע וננטשה.
איווס והמשיך רגלית לפורט דפייאנס (Fort Defiance) באריזונה.
אייווס דיווח על ממצאיו בספרו מ-1861 "דו"ח על נהר הקולורדו שבמערב" (Report upon the Colorado river of the West).
משלחת אייווס הפיקה את אוסף המפות המוקדמות החשובות של הגרנד קניון שאוירו בידי פרדריק פון אגלופשטיין (Frederick Wilhelm von Egloffstein; 1885-1824), הטופוגרף של המשלחת.
ג'וזף בוננו אשר נודע בכינוי ג'ו בננות (Joe Bananas) או דון פפינו (Don Peppino; 18 בינואר 1905 – 11 במאי 2002) היה מאפיונר אמריקני ממוצא סיציליאני, ראש משפחת הפשע "בוננו" שפעלה במסגרת המאפיה האמריקאית.
עמד בראש הארגון במשך 30 שנה, והפך אותו לאחד מחמשת הארגונים החזקים ביותר במדינה, עד שנת 1960, שבה נאלץ "לפרוש" עקב ניסיון כושל שלו לתפוס את השלטון על כל הפשע המאורגן בניו יורק (מה שנודע כ"מלחמת הבננה").
בוננו נולד ב-18 בינואר 1905 בשם ג'וזפה קרלו בוננו, בעיירה קסטלמארה דל גולפו על החוף הצפון מערבי של סיציליה.
בכפר זה נולדו גם שני מאפיונרים מפורסמים נוספים: סלבטורה מרנזנו וסטפנו מגדינו.
הוריו נקראו קתרינה וסלבטורה, ומשפחתו הייתה משפחה עשירה, אשר הייתה מקושרת למאפיה הסיציליאנית והשפעתה הורגשה היטב באזור.
ב-1908, כשהיה בן שלוש, היגרה משפחתו לארצות הברית והשתקעה בשכונת ויליאמסבורג בברוקלין.
ב-1911 חזרה המשפחה לסיציליה כדי לחזק את כוחה מול משפחות הפשע האחרות.
אביו של ג'וזף, שרת כחייל בצבא איטליה במלחמת העולם הראשונה, ונהרג.
אמו נפטרה כמה שנים לאחר מכן, והוא נלקח תחת חסות בן דודו סטפנו מגדינו, אשר צרף אותו אל עולם הפשע.
בוננו היה לאחד המאפיונרים המבטיחים בקרב בני גילו, אולם לאחר עליית המפלגה הפאשיסטית לשלטון באיטליה, החליט בניטו מוסוליני לפרק את ארגוני הפשע בסיציליה.
ב-1924 נמלט בוננו מסיציליה בדרך חזרה אל ארצות הברית.
בוננו טען לימים שהסיבה לכך שעזב את סיציליה הייתה התנגדותו לפאשיזם, אולם נראה שהסיבה האמיתית לכך הייתה צעדיו של מוסוליני נגד המאפיה שגרמו לו לחשוש לעורו.
בוננו ניסה להגיע לפלורידה בצורה לא חוקית, באמצעות סירת דייגים שיצאה מקובה.
הוא נתפס בידי השלטונות האמריקאיים ונעצר, אולם שוחרר ביוזמת דודו מגדינו.
באותה תקופה, שלח ויטו קשופרו, אחד המאפיונרים החזקים בסיציליה, את סלבטורה מרנזנו כדי שהלה ירחיב את "עסקיו" גם בברוקלין.
מרנזנו היה ידיד קרוב של אביו של בוננו, מה שפתח בפני בוננו הצעיר את הדלתות בארגון הפשע של מרנזנו.
הוא נודע כמבריק ואנרגטי, ובעל כישרון ארגון מעולה.
עד מהרה הוא היה לבן טיפוחיו של מרנזנו.
אולם לאחר שקשופרו נכלא באיטליה, מצאו את עצמם אנשי מרנזנו ללא הנהגה והוראות.
ג'וזפה מסרייה, שהיה אז בוס הפשע הגדול ביותר בניו יורק, החליט שהגיעה השעה להיפטר מהארגון.
מסרייה היה מנהיג המאפיונרים מהדור הקודם אשר כונו "הפיטים המשופמים" והוא ראה בעין רעה את חדירת המאפיונרים החדשים אשר נמלטו מאימת מוסוליני ונגסו בשלטונו.
מעשי האיבה בין אנשי מרנזנו, אשר כונו "קסטלמארזים" לבין אנשי מסרייה, החלו בשנת 1930 וכונו "מלחמת הקסטלמארזים".
במלחמה זו, היה בוננו סגנו של מרנזנו, והוא סייע להתהוות הקשרים בין הקסטלמארזים לבין קבוצה שלישית בהנהגתו של לאקי לוצ'יאנו אשר כונתה "הטורקים הצעירים".
ב-15 באפריל 1931 רצחו אנשיו של לוצ'יאנו את מסרייה, ובכך הסתיימה המלחמה ומרנזנו נהפך לבוס הפשע החזק ביותר בניו יורק.
מרנזנו התווה תוכנית שנועדה לרכז תחת שליטתו את הפשע המאורגן הסיציליאני-איטלקי בארצות הברית כולה.
על פי תוכניתו, יחולקו ארגוני הפשע ל-24 כנופיות אשר כונו "משפחות", אשר בראש כל אחת מהן יעמוד בוס.
בראש הארגון כולו יעמוד ה"קאפו די טוטי קאפי" ("הבוס של כל הבוסים") כלומר מרנזנו עצמו.
תוכנית זו לא סיפקה חלק מהמנהיגים, במיוחד לא את לוצ'יאנו.
ב-10 בספטמבר 1931 נרצח מרנזנו ביוזמת לוצ'יאנו.
בוננו טוען בזיכרונותיו שהרצח בא עליו בהפתעה, אולם ככל הנראה הוא ידע עליו, וייתכן שאף השתתף בו.
כך או כך, הוא התפייס עם לוצ'יאנו במהירות.
במקום הנהגת "הבוס של כל הבוסים" שחזה מרנזנו, לוצ'יאנו הקים "ועדה" שבה כל אחת מהמשפחות יוצגה בידי הבוס שלה.
כל משפחה הפכה לאוטונומית באזורה, והוועדה שימשה כבוררת בסכסוכים בין המשפחות.
לטענתו של בוננו בזיכרונותיו, מוסד זה גרם לשלום יחסי של יותר מ-20 שנים במאפיה.
בוננו הפך למנהיגה של אחת מחמש המשפחות בניו יורק, אשר כונתה "משפחת בוננו" על שמו.
הוא היה בן 26 בלבד באותה תקופה.
הוא כונה בלעג בידי העיתונות האמריקאית "ג'ו בננות" (Joe Bananas).
הוא סלד מהכינוי, והעדיף את כינוי החיבה "דון פפינו" (Don Peppino) אשר הוא שיבוש של שמו האיטלקי.
בנובמבר 1931 הוא נישא לפיי לאברוזו, ושנה לאחר מכן נולד בנם הראשון, סלבטורה אשר כונה לימים "ביל".
משפת בוננו הפעילה עסקי הימורים והגרלות רבים, ואנשיה אספו כסף גם באמצעות הלוואות בריבית קצוצה, סחיטות, ועסקים מפוקפקים אחרים.
הארגון היה קטן יחסית למשפחות הפשע האחרות, וכלל רק 350 "חיילים".
עם זאת, הוא היה מלוכד ומאורגן הרבה יותר, וכמעט שלא סבל מהטרדות מצד ארגונים אחרים ומסכסוכים פנימיים.
ב-1938 עזב בוננו את הארץ וחזר שוב כדי לקבל אזרחות אמריקאית.
עוד לפני כן הוא כבר היה מולטי-מיליונר.
לבוננו היו גם עסקים חוקיים רבים.
בבעלותו היו שני מפעלי טקסטיל, מכבסה, מפעלי גבינה, חברת הובלות השקעות נדל"ן ועוד.
היה לו אף בית לוויות, אשר בו השתמש גם כאמצעי לסילוק גופות של אנשים שנרצחו בידי אנשיו.
לקוחות בית ההלוויות שלו היו מקבלים ארונות קבורה כפולים, ובעוד בתא העליון היו מניחים את יקיריהם, בתא תחתון נסתר הונחה גופה נוספת.
לא ידוע כמה קורבנות נקברו בשיטה זו, אולם על פי ההערכות מדובר בכמה מאות.