tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאורעות הקרב הונצחו בספרו של מארק באודן "בלאק הוק דאון" ובסרט בעל אותו שם המבוסס על הספר.
נפילת משטר הדיכוי של סיאד בארה בסוף ינואר 1991 הובילה למאבקי שלטון אלימים.
סומליה הגיעה למצב של אנרכיה ותושביה סבלו מאלימות ומרעב.
בתגובה למשבר ההומניטרי, התקבלו באו"ם מספר החלטות שהביאו להקמת כוחות סיוע הומניטרי ושמירה על השלום בסומליה.
ב-1993 נחת בסומליה כוח של האו"ם, קואליציה של כוחות ממדינות שונות ובראשן ארצות הברית.
אחד ממנהיגי הכוחות המקומיים שפעל בסומליה, היה מוחמד פארח איידיד, מנהיג שבט חבאר גידר, לשעבר ראש המטה הצבאי של בארה ושגרירו בהודו.
איידיד וה-SNA (Somali National Alliance), הזרוע הפוליטית-צבאית של החבאר גידר, לקחו חלק מרכזי בהפלת שלטונו של בארה, וכעת ביקשו לשלוט במדינה.
השבטים האחרים, החלשים יותר, ביקשו להשתתף במאמצי האו"ם להשבת השלום ולהקמת דמוקרטיה.
כוח האו"ם, ה-UNITAF (Unified Task Force – כוח משימה מאוחד), רובו מורכב מנחתים אמריקאים ומהדיוויזיה ההררית העשירית, הצליח להשתלט על מלחמות השבטים.
אך לאחר עזיבתם של הנחתים ב-4 במאי וירידה בפעילות הדיוויזיה ההררית, שב המצב והתדרדר.
ב-5 ביוני עלה המון סומלי מהחבאר גידר על כוח של חיילי או"ם פקיסטנים.
עשרים וארבעה חיילים נהרגו ותוקפיהם התעללו בגופותיהם.
בתגובה הכריז האו"ם על ה-SNA כעוין וקרא לעצור ולשפוט את האחראים למארב.
ב-12 ביולי תקפו מסוקי קרב אמריקאים בשליחות האו"ם, אספה של מנהיגי חבאר גידר.
באספה נכחו מכובדי וזקני השבט ומפקדים של הכוחות הצבאיים של ה-SNA.
המסוקים שיגרו טילים על המבנה שבו נערכה האספה, וירו ממקלעיהם על הנוכחים.
חמישים וארבעה ממכובדי חבאר גידר נהרגו וארבעה עיתונאים זרים שהגיעו לסקר את התקרית, נרצחו על ידי המון זועם.
ההתקפה גרמה למנהיגי השבטים האחרים להתאחד מאחורי איידיד.
מבחינת הסומלים, ההתקפה היוותה הכרזת מלחמה עליהם מצד האו"ם ומצד ארצות הברית בפרט.
לאחר שארבעה חיילים אמריקאים נהרגו מפגיעת מטען ובאירוע אחר נפצעו שבעה נוספים, הורה נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון, על שליחת כוחות מיוחדים לסומליה במטרה ללכוד את איידיד.
ב-23 באוגוסט הגיע לסומליה כוח המורכב מחיילי עילית של ארצות הברית במטרה ללכוד את איידיד ולהרוס את מנגנון השליטה שלו.
הכוח כונה כוח משימה ריינג'ר (Task Force Ranger או בראשי תיבות TFR).
כוח המשימה האמריקאי לא הצליח ללכוד את איידיד, אך אנשיו נחלו הצלחות בפגיעה בשרשרת הפיקוד שלו.
מספר מבצעים הובילו לתפיסת ולמעצר אנשי SNA ובראשם אוסמן אטו, האחראי על כספיו של איידיד ועל סחר בנשק.
כוח משימה ריינג'ר ותוכנית הפעולה
בשלוש ושלושים בערך אחר הצהרים של 3 באוקטובר 1993 יצא כוח אמריקאי מיוחד למוגדישו בכוונה ללכוד שניים מאנשיו הבכירים של איידיד.
הכוח שיצא למבצע הורכב מפלוגה מיחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית, מפלוגה של כוח דלתא, ממסוקים וטייסים של יחידת העילית הרגימנט האווירי למבצעים מיוחדים ה-160 ומכוחות סיוע.
בסך הכול כ-160 אנשים, תשעה עשר כלי טיס ושנים עשר כלי רכב קלים.
הכוח צריך היה להשתלט על בניין הסמוך למלון אולימפיק, בשולי שוק בקרה שהיה מעוז של אנשי חבאר גידר, ולעצור את הבכירים ששהו בו.
התוכנית כללה הגעה במסוקים אל המבנה, כיתורו והשתלטות על יושביו.
לאחר מכן פינוי של הלוחמים והעצורים בשיירת רכבים שהחלה לעשות את דרכה מבעוד מועד אל המבנה.
המבצע צריך היה להימשך מתחילתו ועד סופו כשעה.
בקרב השתתפו בסופו של דבר כוחות או"ם נוספים שעיקרם היו גדוד מהדיוויזיה ההררית העשירית של צבא ארצות הברית, גדוד מצבא פקיסטן וגדוד מצבא מלזיה.
בקרב השתתפו גם נגמ"שים מלזים וטנקים של הפקיסטנים.
הלוחמים הסומלים פעלו בדרך כלל במסגרות קטנות ולא מאורגנות.
הקבוצות הורכבו משכירי חרב מנוסים, נאמנים שבטית לאיידיד.
הם נהגו לצרוך בקביעות סם ממריץ דרך לעיסת קאת ("גת"), שגרם להם לפעול באגרסיביות וללא מורא.
לשיא השפעתו של הקאת, היו נתונים הסומלים בשעות הצהריים המאוחרות.
הלוחמים היו חמושים בנשק קל וברקטות שונות נגד טנקים, בעיקר רקטות RPG-7. ברשותם היו גם כלי רכב המצוידים במקלעים כבדים.
הסומלים העריכו שנקודת התורפה של האמריקאים הייתה המסוקים שלהם.
המסוק היווה סמל לעליונות כוחות האו"ם, אך גם מטרה נוחה להתקפה לאחר הפלתו.
הסומלים ידעו שהפלת מסוק תגרור את האמריקאים לנהל קרב מגננה סטטי, המנוגד לדרך הפעולה הרגילה של היחידות המיוחדות – מבצעים מפתיעים, מהירים וקצרים.
קרב הגנה יקל על הסומלים לפגוע בחיילים האמריקאים.
כדי לפגוע במסוקים עשו הסומלים שימוש לא רגיל ברקטות ה-RPG.
הם החליפו את מרעומי ההקשה במרעומי השהיה הגורמים לרקטות להתפוצץ גם ללא פגיעה ישירה ולגרום לנזק בסביבתן.
טכניקת הירי כללה שכיבה פרקדן על הקרקע, כשחלקו האחורי של משגר הרקטה מופנה לבור עמוק שנחפר מראש, שאפשר את מתח הירי ומנע מרשף הרקטה לפגוע בלוחם.
על פי הערכות, השתתפו בקרב בין 2,000 ל-4,000 לוחמים סומלים, כמעט כולם מה-SNA.
ב-1993 הייתה מוגדישו בירת סומליה, עיר פגועה והרוסה משנים של מלחמת אזרחים.
העיר השוכנת לחופי האוקיינוס ההודי בנויה בצפיפות.
רחובות וסמטאות לא סלולים נעים בין מבנים נמוכים ופחונים.
בין המבנים היו חומות גבוהות ועצים או קקטוסים נמוכים.
חלק ממבני העיר נהרסו במהלך המלחמה המתמשכת וברחובותיה נותרו ערימות של פסולת והריסות.
שוק בקרה בעיר והרחובות הסמוכים לו כונו "הים השחור".
הים השחור נשלט על ידי שבט החבאר גידר, אנשי איידיד, כך שכוחות האו"ם הפקיסטנים נמנעו מלהגיע אליו.
ריכוזם של אנשי איידיד יצר את המקום היחידי במוגדישו בו הם יכלו לרכז כוחות תוך פרק זמן קצר.
שוק בקרה עצמו היה אחד משווקי הנשק הגדולים באפריקה, והוא הכיל כמויות גדולות של נשק ותחמושת.
לוחמים סומלים זיהו את פעילות האמריקאים והחלו לפגוע במאמציהם.
הם החלו להבעיר צמיגים כסימן מוסכם להיאסף ולהילחם באזור הבעירה ולהציב מחסומים ברחובות.
כוח המשימה ריינג'ר החל לספוג אש אינטנסיבית של נשק קל ורקטות נגד טנקים, האחרונות כוונו גם למסוקים.
הכוח השיב באש ותוך זמן קצר החלו נמנים נפגעים בשני הצדדים.
הכוח האמריקאי הגיע למבנה כמתוכנן מהאוויר ומהיבשה.
כוח של אנשי דלתא השתלט על השוהים במבנה.
מייד עם הגעת האמריקאים למקום, נפצע באורח קשה חייל בתאונת גלישת חבל ממסוק ופונה לבסיס בשיירה קטנה של שלושה רכבים.
כחצי שעה מהגעת הכוח, נאזקו העצורים והכוח כולו התכונן לפינוי בשיירת רכבים.
באותו הזמן, נפגע מסוק UH-60 בלק הוק מרקטת RPG שקטעה את רוטור הזנב שלו, והתרסק במרחק של כשישה רחובות מבניין המטרה.
חלק מצוות המסוק חולץ על ידי מסוק אחר וצוות חיפוש והצלה קרבי הונחת במקום.
שיירת הרכבים הונחתה לנוע לכיוון המסוק הפגוע ולחלץ את צוותו, וחלק מהכוח באזור המטרה עשה את דרכו רגלית לכיוון אתר ההתרסקות.
כשעה מתחילת המבצע נפגע מסוק בלק הוק נוסף מרקטת RPG והתרסק במרחק של כשני קילומטרים מבניין המטרה.
המון סומלי חמוש נאסף והתקרב לשני אתרי ההתרסקות.
שיירת חילוץ הפצוע הקטנה הגיעה לבסיס הכוח, ובה נפגעים מירי שספגה במהלך הנסיעה.
באותו הזמן, שיירת הרכבים לא הצליחה להגיע לאתר ההתרסקות הראשון.
מחסומים שהוקמו ברחובות ובעיית קשר עם הכוח שהנחה את השיירה גרמו לה לנוע הלוך ושוב ברחובות מוגדישו.
ירי כבד על השיירה גרם לנפגעים רבים באנשיה.
משעלה מספר הנפגעים בשיירה, הוחלט להפסיק לנסות להגיע לאתר ההתרסקות ולנסוע בחזרה לבסיס.
כשעתיים לאחר תחילתו של הקרב, הבינו מפקדי כוח המשימה שהאירועים כבר אינם בשליטתם.
כוחות נוספים הוזעקו לקרב ולקריאה נענו הדיוויזיה ההררית העשירית, כוחות פקיסטניים וכוחות מלזיים.
שיירה הכוללת פלוגה מהדיוויזיה ההררית שהגיעה לבסיס כוח המשימה, ניסתה ללא הצלחה להגיע לאתר ההתרסקות השני ושבה לבסיס.
אל אתר ההתרסקות השני התנדבו להגיע שני צלפים מוטסים מכוח דלתא – גארי גורדון ורנדי שוגארט.
הניצול היחיד מהצוות, טייס המסוק הפצוע מייקל דוראן נפל בשבי, וההמון עשה שפטים בגופות הלוחמים ההרוגים.
לאחר שהשיירה הגדולה שבה לבסיס וכשלו הניסיונות להגיע לאתר ההתרסקות השני, כולל ניסיון של כוח חילוץ שהורכב ממתנדבים ואנשי לוגיסטיקה מכוח המשימה ריינג'ר, נותרו עם ערב 99 חיילים לכודים במוגדישו, ערוכים מסביב לאתר ההתרסקות הראשון.
שיירת חילוץ גדולה ובה לוחמים אמריקאים, פקיסטנים ומלזים הייתה בתהליכי ארגון.
התהליך המורכב של תיאום בין הכוחות וארגון השיירה נמשך שעות.
בסופו של דבר, כארבעים דקות לפני חצות, התחילה השיירה הגדולה לעשות את דרכה לכוחות הלכודים תוך כדי חילופי אש מסיבים עם הסומלים.
השיירה כללה 28 נגמ"שים, ארבעה טנקים פקיסטניים ובסך הכל קרוב ל-100 כלי רכב.
כל אותו זמן ולאורך הלילה נלחמו חיילי כוח המשימה הלכודים על חייהם.
חילופי אש כבדים וחיפוי קרוב ממסוקי קרב הצליחו להרחיק מהם את הלוחמים הסומלים.
בסביבות שתיים בלילה הגיעה מחצית השיירה ללכודים.
מחציתה השנייה של השיירה הגיעה לאתר ההתרסקות השני כדי לגלות שלא נותר שם איש מצוות המסוק ומהלוחמים שהתנדבו לסייע להם.
לאחר שעות שבמהלכן ניסו לחלץ את גופתו הלכודה של אחד מטייסי המסוק, החלה השיירה לעשות את דרכה לאצטדיון הפקיסטני, כקילומטר וחצי מאתר ההתרסקות הראשון.
חוסר תיאום גרם לחלק מהכוח לעשות את דרכו ברגל ללא הגנת השיירה שנסעה מהר מדי.
בשש ושלושים בבוקר 4 באוקטובר, לאחר ריצה תחת אש, הגיעו אחרוני הלוחמים לאצטדיון.
האמריקאים מנו שלושה עשר הרוגים, 73 פצועים ושישה נעדרים.
מאוחר יותר התברר שחמישה מהנעדרים נהרגו ואחד מהם, מייקל דוראנט, נלקח בשבי.
בעקבות הצבת חיילים וספינות מלחמה אמריקאיות בסומליה, שוחרר דוראנט לאחר אחד עשר ימי שבי.
גורדון ושוגארט, הצלפים שהתנדבו לסייע לצוות של דוראנט, עוטרו לאחר מותם במדליית הכבוד, העיטור הצבאי הגבוה ביותר שניתן על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית, והראשון מאז מלחמת וייטנאם.
ההערכות לגבי מספר הנפגעים הסומלים שונות מאוד זו מזו.
לפי חלקן נהרגו בין 200 ל-500 לוחמים ואזרחים סומלים.
לפי הערכות אחרות נהרגו 1,000–1,500 לוחמים ואזרחים ונמנו גם 10,000 פצועים.
השפעת הקרב על מדיניות ארצות הברית
כבר בבוקר 4 באוקטובר שודרו ברשת החדשות CNN צילומים מאירועי הקרב.
עיסה מוחמד, עיתונאי סומלי, הצליח לתעד את ההמון הסומלי מתעלל בגופות הלוחמים מאתר ההתרסקות השני.
הצילומים עוררו תגובה חזקה בדעת הקהל האמריקאי ובקונגרס של ארצות הברית שצפו בגופות חיילים שנשלחו לסומליה מטעמים הומניטריים, נגררים ברחובות מוגדישו על ידי הסומלים שאמורים היו להיעזר בהם.
הממשל האמריקאי החליט לעצור את פעילות כוח המשימה ריינג'ר ולסגת מסומליה.
כנקודת מפנה במדיניות החוץ של ארצות הברית, לאחר הקרב ולאורך שנות ה-90 של המאה ה-20, נמנע הממשל האמריקאי מהתערבות במשברים מקומיים באופן שיסכן את חיילי ארצות הברית.
ב-1994 נמנעה ארצות הברית כליל מהתערבות ברצח העם ברואנדה ובמהלך מלחמת בוסניה הסתפקה בהפעלת כוחות מהאוויר בלבד.
מאורעות הקרב הונצחו על ידי הסופר מרק באודן בספרו מ-1999 "בלק הוק דאון".
באודן ביסס את תיאור הקרב על ראיונות שערך עם מרבית החיילים והמפקדים האמריקאים וכן עם חלק מהלוחמים הסומלים ותושבי העיר.
בשנת 2001 יצא לאקרנים סרט הקולנוע בלאק הוק דאון, אשר מציג את הקרב בפירוט תוך נאמנות רבה למתואר בספר.
הקרב והפעילות של כוחות האו"ם בסומליה מוזכרים במשחקי מחשב דוגמת Delta Force: Black Hawk Down שיצא לאור ב-2003.
קרב מגידו הוא קרב שנערך בין האימפריה הבריטית לאימפריה העות'מאנית במסגרת המערכה על ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, בין 19 עד 25 בספטמבר 1918. הקרב התחולל באזור השרון ועמק יזרעאל, והסתיים בניצחון הכוחות הבריטיים בפיקודו של גנרל אדמונד אלנבי.
כוחות בריטים נוספים תקפו בעבר הירדן וכבשו את עמאן.
עם סיום הקרב השלימו הבריטים את כיבושה של ארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
על אף שמו לא כלל הקרב לחימה משמעותית ליד תל מגידו, אף כי מקצת הכוחות חלפו דרך נחל עירון.
השם "קרב מגידו" נבחר על ידי אלנבי לאור האמונה הנוצרית בארמגדון - קרב שיתקיים בקרבת תל מגידו באחרית הימים.
בסוף 1917 כבש הצבא הבריטי את ירושלים.
ב-23 בדצמבר 1917 השלים חיל המשלוח הבריטי את משימת צליחת הירקון והרחיב אחיזתו בגזרת החוף עד צפונית לשפיים.
בפברואר 1918 כבש חיל המשלוח את יריחו, והטורקים ייצבו קו הגנה חדש על העוג'א המזרחית.
שני הצבאות התייצבו זה מול זה במרכז הארץ, בקו הגנה שנודע כקו שתי העוג'ות.
ההתקדמות הבריטית הושהתה במרץ 1918 לאחר שהגרמנים פתחו במתקפת האביב בחזית המערבית באירופה.
אלנבי נאלץ להעביר כ-60,000 מחייליו המנוסים ואת כוח הטנקים שלו לאירופה.
בהמשך קיבל אלנבי יחידות הודיות, ובמהלך קיץ 1918 הסתיים תהליך ארגון היחידות החדשות בתוך חיל המשלוח הבריטי.
לקראת ספטמבר 1918 נערך אלנבי למתקפה מכרעת.
הצבא העות'מאני באזור, תחת פיקודו של אוטו לימן פון סנדרס הגרמני, היה מורכב משלוש ארמיות: הארמייה השמינית הוצבה באזור שבין החוף להרי השומרון, הארמייה השביעית (בפיקודו של מוסטפא כמאל) הגנה מהרי השומרון לנהר הירדן, והארמייה הרביעית באזור עבר הירדן.
סך הכול כלל הכוח העות'מאני כ-40,000 חיילים ו-402 תותחים.
החיילים העותמ'אנים סבלו ממורל ירוד, ממחלות וממחסור באספקה לאחר ארבע שנים של מלחמה.
הכוחות העות'מאנים התפרסו לכל אורך קו החזית הארוך כיוון שלא ידעו היכן יתקפו הבריטים.
הדבר הביא לכך שלכוחות העות'מאנים לא היו כמעט כוחות עתודה.
חיל האוויר הטורקי היה בנחיתות מוחלטת ולחיל האוויר הבריטי הייתה למעשה שליטה מוחלטת באוויר.
אלנבי תכנן לפרוץ את קו שתי העוג'ות במערב, היכן שפני השטח מתאימים יותר להסתערות פרשים.
כדי למנוע מהעות'מאנים לזהות את המאמץ העיקרי, הכין אלנבי תוכנית מפורטת להטעיית העות'מאנים כך שידמה כאילו ההתקפה העיקרית תתבצע במזרח, במטרה לכבוש את עמאן.
לצורך הפריצה היה צריך להעביר שלוש דיוויזיות מבקעת הירדן למישור החוף.
תנועת הכוחות מערבה התבצעה בלילות בלבד, ופקודות בכתב הופצו לשותפי סוד מעטים.
המאהלים הבריטיים נבנו מבעוד מועד לקליטת מספר כפול של חיילים, כך שלא היה צורך בהקמת מאהלים חדשים עבור היחידות.
הבריטים ניצלו את עליונותם האווירית כדי למנוע ממטוסי תצפית גרמנים ועות'מאנים להבחין במתרחש.
לאורך הירקון הוקם בית ספר בריטי לגישור שעסק בבנייה ופירוק של גשרים על הירקון.
משנבנו הגשרים על הירקון בימים שלפני המתקפה היה נראה הדבר שגרתי.
חלק נוסף בתוכנית כלל יצירת רושם של ריכוז כוחות בבקעת הירדן.
יחידות הודיות החלו צועדות באור יום מירושלים מזרחה לבקעה, והן הוחזרו בלילה במשאיות לנקודת ההתחלה רק כדי לבצע למחרת את אותו המסלול.
הוקמו מחנות חדשים וכ-15,000 דחלילי סוסים הוצבו בהם.
מזחלות רתומות לפרדות העלו ענני אבק כדי ליצור רושם של פעילות רבה באזור.
על הירדן הוקמו גשרים חדשים כדי לאפשר, לכאורה, מעבר כוחות.
תוכניתו של אלנבי כללה גם מספר תקיפות הסחה.
ב-16 בספטמבר תקפו כוחות ערביים בפיקודו של לורנס איש ערב צומת רכבות בדרעא.
תקיפה נוספת בוצעה ב-18 בספטמבר באזור בקעת הירדן.
יום לפני פתיחת המתקפה ערק חייל הודי לצד העות'מאני וסיפר להם על התוכנית, אולם העות'מאנים לא האמינו לו.
תוכנית ההונאה הצליחה, והפיקוד העות'מאני לא זיהה את ריכוז הכוחות באזור החוף.
אלנבי הצליח לרכז באזור המערבי כ-35,000 חיילים ו-383 תותחים מול כ-8,000 חיילים עות'מאנים וכ-130 תותחים.
קבוצת ארמיות יילדירים (אוטו לימן פון זאנדרס)
הארמייה השמינית (ג'באד פאשה) — טול כרם
הדיוויזיה ה-46 (שפיק אבני ביי) (התייצבה לאחרונה בצור)
קורפוס אסיה (אוברסט גוסטב פון אופן) נודע גם כ"קבוצת הכנף השמאלית
הדיוויזיה ה-19 (סמי סאבלט ביי)
מחלקת "פאשה II" הגרמנית (רגימנט)
הארמייה השביעית ( מוסטפא כמאל פאשה) — שכם
הדיוויזיה ה-1 (הנס גוהר ביי)
הקורפוס ה-20 (עלי פואד פאשה)
הדיוויזיה ה-26 (מהמט האירי ביי)
הארמייה הרביעית (מרסימלי ג'מאל פאשה, "הקטן") – בסלט
הקורפוס ה-7 (נהר הירדן) (יאסין חילמי ביי, ידוע גם כסלמאן אל-חשימי )
הדיוויזיה המשולבת (חוסיין נור-א-דין ביי)
הקורפוס ה-2 (גלאטאלי שבקט ביי)
דיוויזיית הפרשים ה-3 (אסאד ביי)
הדיוויזיה ה-43 (הגיעה לביירות בתחילת אוקטובר)
חיל המשלוח המצרי (גנרל אדמונד אלנבי)
ראש המטה – לוטננט גנרל לואיס בולס
הקורפוס ה-21 (לוטננט גנרל אדוארד באלפין) — המתקפה העיקרית
רגימנט פרשים של הקורפוס (3 גדודי יומנרי מעורבים)
ארטילריית חיל המצב המלכותי (5 סוללות כבדות, 12 סוללות מצור, 6 סוללות הרים)
הדיוויזיה ה-60 (מייג'ור גנרל ג'ון שיי)
הדיוויזיה ההודית ה-7 (מייג'ור גנרל ויר בוניימי פיין)
הדיוויזיה ה-75 (מייג'ור גנרל פיליפ פיילין)
הדיוויזיה ההודית ה-3 (מייג'ור גנרל ארתור רג'ינלד הוסקינס)
הדיוויזיה ה-54 (מייג'ור גנרל סטיוארט האר)
היחידה הצרפתית בארץ ישראל ובסוריה (כולל הלגיון הארמני הצרפתי)
הקורפוס ה-20 (לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד) — מתקפה משנית
ארטילריית חיל המצב המלכותי (1 סוללה כבדה, 6 סוללות מצור)
1 סוללת הרים הודית, סוללת הרים של סינגפור והונג קונג
הדיוויזיה ה-10 (מייג'ור גנרל ג'ון לונגלי)
הדיוויזיה ה-53 (מייג'ור גנרל סטנלי מוט)
כוח צ'ייטור (מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור) — האגף המזרחי
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק (מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור)
חטיבות הרגלים הרכובים האוסטרליות ה-1 וה-2, חטיבת הרגלים הרכובים הניו זילנדית
החטיבה ההודית ה-20 (בריגדיר גנרל א.ר.ב.
קורפוס-המדבר הרכוב (לוטננט גנרל הנרי שובל) — ניצול ההצלחה
2 סוללות ממונעות משוריינות קלות, קורפוס המקלעים (שריוניות), 2 מכוניות סיור קלות
דיוויזיית הפרשים הרביעית (מייג'ור גנרל ג'ורג' דה סימונס בארו)
דיוויזיית הפרשים החמישית (מייג'ור גנרל הנרי מקאנדרו)
דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית (מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון)
חטיבות הפרשים הקלות האוסטרליות ה-3, ה-4, ה-5
הבריגדה הארצישראלית (בריגדיר גנרל אמיאס בורטון)
כנף 5 (לוטננט קולונל צ'ארלס ברנט)
כנף 40 (לוטננט קולונל ריצ'רד ויליאמס)
טייסת 1 קורפוס התעופה האוסטרלי
טייסת 145 (מטוס קרב אחד בלבד)
צבא הצפון הערבי (האמיר פייסל)
כוחות סדירים (ג'עפר פאשה אל-עסכרי)
הדיוויזיה ה-1 (עקבה) (בריגדיר גנרל אמין אל-אסיל)
הדיוויזיה ה-2 (אל-קאירה) (לוטננט קולונל מג'יד חסון)
גדוד קורפוס הגמלים החג'אזי (400) (חלק מיחידתו של תומאס אדוארד לורנס)
יחידות ארטילריה קלה, מקלעים, חיל רגלים רכוב על פרדות, יחידות רפואיות ולוגיסטיות
בדואים משבטי חואיטאת', בני עלי, באלי, ג'והאינה, אוטאיבה (נורי א-סעיד, עודה אבו טאיי ואחרים)
ב-19 בספטמבר בשעה 4:30 לפנות בוקר החלה הרעשה ארטילרית בריטית על העמדות העות'מאניות באזור ואדי אל-פאליק (נחל פולג).
זמן קצר לאחר מכן תקפו רגלים בריטים והודים ופרצו את קווי ההגנה.
לאחר פריצת קו החזית של ואדי אל-פאליק פרצו שתי דיוויזיות רכובות (דיוויזיית הפרשים הרביעית ודיוויזיית הפרשים החמישית) של קורפוס-המדבר הרכוב בדרכם צפונה לתפוס את צומת הרכבות הראשי של עפולה כדי למנוע תגבורת וכדי לכתר את הארמייה השביעית הטורקית שישבה בשומרון.
הכוחות הבריטים המשיכו להתקדם לאורך החוף באין מפריע כיוון שלעות'מאנים לא היו כוחות עתודה.
עד הערב הגיעו הכוחות הבריטים לטולכרם, כשהארמייה השמינית הע'ותמאנית שהייתה פרושה בגזרה המערבית נמצאת במנוסה.
במקביל פעל הקורפוס ה-20 על ציר ירושלים-שכם-ג'נין כדי לכבוש את שכם בה ישבה מפקדת הארמייה השביעית הטורקית.
ב-20 בספטמבר המשיכו הכוחות הבריטיים בהתקדמות מהירה מול הכוחות העות'מאנים הנסוגים.
בשעות הבוקר המוקדמות אבטח כוח בריטי את המעבר בוואדי עארה.
כוחות אחרים המשיכו הלאה וכבשו באותו יום את עפולה וביסאן (בית שאן).
חטיבה נוספת (13) התקדמה וכבשה את נצרת, שם ישבה מפקדתו של לימן פון זאנדרס.
פון זאנדרס עצמו ברח לדמשק עוד בשעות הבוקר באותו יום, בטרם הגיעו הבריטים לעיר.
כוח בריטי אחר כבש אחר הצהריים את ג'נין.
תוך 36 שעות התקדמו כוחות הפרשים הבריטיים במתקפת בזק כ-150 קילומטרים וכיתרו את הארמיות השביעית והשמינית.
הייתה זו מתקפת הפרשים הגדולה האחרונה בהיסטוריה.
בעקבות ההתקדמות של הקורפוס ה-20 על גב ההר הבין מוסטפא כמאל, מפקד הארמייה השביעית שישבה בשכם, כי הבריטים מתקדמים במהירות, החליט להסיג את כוחותיו מזרחה לכיוון ירדן.
ב-21 בספטמבר זיהו מטוסי חיל האוויר המלכותי את השיירה הנסוגה במורד לכיוון נהר הירדן.
המטוסים הבריטים הפציצו את השיירה העות'מאנית, אשר היא לכודה באזור נחל תרצה במלכודת טופוגרפית.
באותו יום נהרגו חיילים עות'מאנים רבים ונפגעו מאות כלי רכב ותותחים.
משהגיע פון זאנדרס לדמשק פקד על הארמייה הרביעית לסגת צפונה מעמאן אל דרעא ואירביד.
מטוסים בריטים ואוסטרלים זינבו בארמייה הנסוגה בבהלה, תוך שהם גורמים לנפגעים רבים.
כך נכבשה גם עמאן בידי הבריטים ב-25 בספטמבר.
כוח עות'מאני נשאר להגן על העיירה סמח' (צמח) בחופה הדרומי של הכנרת, אולם כוח פרשים אוסטרליים הצליח לכבוש את העיירה ב-25 בספטמבר בקרב פנים אל פנים קשה שנודע בשם קרב סמח'.
באותו היום נכבשה גם טבריה.
במסגרת מערכת מגידו כבשו הבריטים את חלקה הצפוני של ארץ ישראל ואת עבר הירדן.
מיד לאחר כיבוש עמק יזרעאל ונצרת הורה אלנבי לכוחותיו להמשיך במהירות לכיוון דמשק.
דיוויזיית הפרשים הרביעית של הקורפוס הרכוב עלתה דרך צמח ודרעא כדי לחסום את המסילה החיג'זית ולחסום את הארמייה הרביעית העות'מאנית מלסגת מעבר הירדן ובקעת הירדן לכיוון דמשק.
דיוויזיית הפרשים החמישית של הקורפוס הרכוב והדיוויזיה האוסטרלית עלו דרך גשר בנות יעקב לעבר קונייטרה ומשם לדמשק.
ב-27 בספטמבר התחולל קרב גשר בנות יעקב, ועם סיומו המשיך כוח בריטי דרך רמת הגולן לדמשק.
בחמשת הימים האחרונים של התנועה לעבר דמשק היו הקרבות הקשים ביותר, אך גם לאחר כיבוש דמשק ב-1 באוקטובר לא הירפו הכוחות הבריטיים מהטורקים והמשיכו לרדוף אחריהם עד חומס וחלב.
ב-25-26 באוקטובר התנהל הקרב האחרון במסע המלחמה הזה בעיר חלב שבצפון סוריה ובכך הסתיימה מערכת מגידו והמערכה לכיבוש ארץ ישראל וסוריה.
ב-30 באוקטובר נחתם הסכם הפסקת האש בין האימפריה העות'מאנית לכוחות מדינות ההסכמה.
קרב מגן ישראלי או ק.מ.י.
היא שיטת הגנה עצמית ישראלית, שמטרתה התמודדות בקרב פנים אל פנים.
השיטה פותחה מתוך שיטת הקרב מגע ויוסדה רשמית בשנת 1989 על ידי אלי אביקזר.
לאביקזר היה חשוב ששם השיטה שפיתח יכיל את המילה "ישראל" מתוך רגשות ציוניים.
זו גם הסיבה בשלה בחר מדי אימון בצבעי דגל הלאום לשיטה.
לאחר פטירתו של המייסד בשנת 2004 נבחר אבי אביסידון לראש השיטה וליו"ר עמותת ק.מ.י
השיטות מבוססות על תנועות טבעיות של גוף האדם ומצטיינת בפשטותה, במהירותה וביעילותה.
התרגילים והתנועות בק.מ.י מתמקדים בתנועה קצרה, המבוססת על פעולה אינסטינקטיבית וטבעית לאדם, ללא התמקדות בליטוש אסתטי של התנועה.
בכך שונה ק.מ.י מאמנויות לחימה אחרות, אשר בהן ניתן דגש לתנועה שהיא תכליתית אך גם אסתטית המבוצעת בצורה מושלמת.
לכן יש הגורסים כי אין זו אמנות לחימה, אלא "מקצוע לחימה" אשר אין בו כל יסוד אומנותי או רוחני.
עם זאת, ניתן בק.מ.י דגש רב לחינוך לערכים, נימוס, כבוד לזולת והליכות, משמעת, אומץ לב ועצמאות.
הדגשת הפשטות נעשית מתוך מחשבה שתנועה טבעית ופשוטה היא תנועה מהירה.
השימוש בתנועה בסיסית ולא מסורבלת מאפשר לכל אדם יכולת הגנה עצמית.
אלי אביקזר תיאר את שיטתו במשפט "מינימום הגנה נגד מקסימום התקפה".
יסוד חשוב נוסף בק.מ.י הוא התכליתיות, ההחלטיות וההתקפיות.
מתאמני ק.מ.י מחונכים להימנע מעימות אלים, ברם לפעול בתוקפנות רבה ובאומץ כאשר נקלעו לעימות.
עיקרון זה הוא שיצר דימוי מוטעה של שימוש מוגזם בכח.
לקרב מגן ישראלי ארבעה עקרונות:
פעל לפי יכולתך, אך פעל נכון
הדרך הפשוטה, שהיא הדרך הקצרה ביותר והמהירה ביותר
לשיטה שני חלקים: הגנה עצמית וקרב פנים אל פנים.
ההגנה העצמית היא התמודדות עם מצבי תקיפה סטנדרטיים.
מעין "תרגילים" להגנה בפני התקפה מסוג מסוים.
בין היתר נלמדים במסגרת השיטה תרגילי הגנה נגד מכות ובעיטות, היחלצות מלפיתה או חנק, הגנה בפני התקפה בנשק קר, התמודדות עם איום בנשק חם ועוד.
במסגרת ההגנה העצמית מחונכים המתאמנים גם לריסון עצמי, לזיהוי מוקדי אלימות והתרחקות מהם.
קרב פנים אל פנים מתפתח אם תרגיל הגנה עצמית לא הסתיים בניטרול התוקף, ומהווה חלק משלים להגנה העצמית.
עמותת ק.מ.י אינה מקיימת תחרויות מכל סוג שהוא והשיטה אינה מוגדרת כמקצוע ספורט.
לבן צהוב כתום ירוק כחול חום שחור שחור עם שני פסים אדומים בכל קצה (דאן 2) שחור עם שלושה פסים אדומים בכל קצה (דאן 3) אדום עם פס שחור באמצע (דאן 4) קטעים שחור-אדום (דאן 5) קטעים אדום-לבן (דאן 6-7) אדום (דאן 8-10)
הידע והוותק של המתאמן מסומן בחגורה צבעונית.
ראש השיטה של ק.מ.י כיום הוא אבי אביסידון חגורה אדומה דאן 10, אבי היה תלמידו הישיר של אלי אביקזר מאז היה בן 12 ועד לפטירתו בשנת 2004. כיום אבי אביסידון הוא ראש תחום אמנויות לחימה במכללת וינגייט.
ישנם סניפים של קרב מגן ישראלי בטורקיה, אוסטרליה, ספרד, ברזיל וקנדה והוא מקושר עם העמותה לקרב מגן ישראלי.
בנוסף יו"ר השיטה אבי אביסידון העביר סמינרים וקורסים הכוללים קרב מגן ישראלי ברחבי העולם.
קרב מגנסיה נערך בשנת 190 לפנה"ס בין הרפובליקה הרומית לממלכה הסלאוקית בקרבת העיר מגנסיה אד סיפילום בלידיה, כ-65 ק"מ צפונית מזרחית לסמירנה (כיום איזמיר בטורקיה).
בשנת 197 לפנה"ס פלש אנטיוכוס השלישי, מלך הסלאוקים ליוון והובס על ידי הרומאים בקרב תרמופילאי בשנת 191 לפנה"ס.
שנה לאחר מכן, התחולל קרב מגנסיה.
הקרב התחולל בין צבאותיו של אנטיוכוס השלישי לבין הרומאים.
קרב מגנסיה אף סימן את תחילת הסוף של האימפריה הסלאוקית.
קרב מונדה הוא קרב שנערך ב-17 במרץ 45 לפנה"ס בסביבת מישורי מונדה (כיום בדרום ספרד) בין יוליוס קיסר לשרידי הכוחות הפומפייניאנים.
קרב מונדה היה האחרון במלחמת האזרחים.
עם חציית נהר הרוביקון על ידי קיסר בשנת 49 לפנה"ס, נמלטו מנהיגי האופטימאטים ופומפיוס הגדול מחוץ לאיטליה במטרה לגייס צבא שיוכל להביס את קיסר.
בשני עימותים מכריעים הם הובסו על ידי קיסר: בקרב פארסאלוס שנערך ביוון בשנת 48 לפנה"ס ובקרב תאפסוס שנערך באפריקה בשנת 46 לפנה"ס.
לאחר התבוסות הללו, ניצחונו של קיסר באפריקה ומותם של ראשי המחנה הרפובליקאי, פומפיוס הגדול וקאטו הצעיר, נמלטו שרידי האופטימאטים בראשותם של בני פומפיוס, גנאיוס וסקסטוס להיספניה שהייתה בסיסו הישן של אביהם, שבה התכוונו לגייס צבא לשם המשך המלחמה בקיסר.
לרשותם עמדו 13 לגיונות לעומת 8 לגיונות שעמדו לרשות קיסר.
קיסר פלש להיספניה בדצמבר 46 לפנה"ס, ולמרות כישלונו לגרור את האחים פומפיוס לעימות בתנאים שיהיו נוחים לו, הוא הצליח להשתלט על רוב הפרובינקיה בתוך שנה.
לבסוף האחים פומפיוס בחרו בגבעה ליד העיירה מונדה כמקום הקרב נגד קיסר.
קיסר הציב את הלגיון השלישי גאליקה והלגיון החמישי אלודאי באגף השמאלי ואת הלגיון העשירי אקווסטריס באגף הימני, כאשר ביניהם הוצבו חמשת הלגיונות הנותרים במרכז.
בתחילה נקלע הקרב למבוי סתום, שכל צד לא הצליח להשיג יתרון על יריבו, למרות סימני השבירה שגילו כוחותיו של קיסר.
לבסוף המאבק הוכרע לטובתו של קיסר, בזכות הלגיון העשירי אשר שבר את מבנה האויב באגף השמאלי.
טיטוס לאביינוס ניסה לסתום את הפרצה, אולם בוגוד שפיקד על הפרשים הנומידיים, הסתער על האגף הימני של האויב.
בשלב זה המבנה של החיילים הפומפייניאנים החל להישבר, ובמהרה התפשטה בהלה בשורות הצבא.
כתוצאה מכך נשברה רוח הלחימה שלהם וקיסר ניצל את הדבר כדי להביסם.
ניצחונו של קיסר בקרב סיים את מלחמת האזרחים ברומא, ואת ההתנגדות של אויביו לשלטונו האוטוקרטי.
קיסר חזר לרומא כמנצח, וכשליטו הבלעדי של העולם הרומאי.
הוא מונה לדיקטטור לכל ימי חייו.
קרב מגידו הוא קרב שנערך במאה ה-15 לפנה"ס בין תחותמס השלישי פרעה מצרים וברית של ערי-מדינה כנעניות בלבנט בראשות מלך קדש, אשר שכנה על גדות נהר האורונטס, ובתמיכת ממלכת מיתני.
למרות שהדיווח ההיסטורי היחיד שבידינו הוא זה של הצד המצרי, כפי שמופיע במספר כתובות: כתובת שנחקקה על גבי מקדש אמון בכרנך ואסטלה שנתגלתה בג'בל ברקל שבנוביה, קרב זה נחשב לעימות המתועד המהימן הראשון בהיסטוריה.
הרקע הפוליטי והמסע אל מגידו
פרעוני השושלת ה-18 ערכו מספר מסעות מלחמה בלבנט.
המקורות המצרים לא מספקים מידע מדויק באשר להתרחשויות הפוליטיות ערב מסעו של תחותמס למגידו.
כל שידוע הוא, כי ככל הנראה לאחר עלייתו לשלטון של תחותמס השלישי, החליטו מספר ערי-מדינה בכנען ובסהר הפורה למרוד במצרים ויצרו ברית נגדה בראשות מלך קדש אשר על נהר האורונטס.
אל אותה הברית הצטרף גם מלך מגידו, אשר עירו המבוצרת שלטה על דרך הים שעברה בסמוך.
למרות שהטקסט המצרי אינו מפרט את גודל הצבא של המורדים, חוקרים משערים כי גודלו הגיע לכדי 10,000 - 15,000 חיילים, אשר כללו חיל רגלים ומרכבות.
בשנת 22 למלכו, גייס תחותמס צבא בין 10,000 ל-20,000 חיילים אשר כלל חיל רגלים ומרכבות, וביום ה-25 של החודש הרביעי של העונה השנייה יצא למסע מלחמה נגד ברית המלכים המורדים.
צבאו יצא ממצודת גבול בשם ת'ארו, בחלקה המזרחי של דלתת הנילוס, ולאחר עשרה ימי צעידה הגיע לעזה.
למחרת המשיכו למקום הנקרא יחם (חורבת ימה בתחומי המועצה המקומית זמר בצפון השרון), לשם הגיעו כעבור 11 ימי צעידה נוספים.
חוקרים נדרשו לפתרון סוגיית הזמן אשר נדרשה לצבא מצרים לגמוא את המרחק שבין עזה ליחם העומד על 128 ק"מ, כמחצית מהמרחק בין ת'ארו לעזה (240 ק"מ).
על פי המקורות המצרים נדרשו לצבאו של תחותמס 11 ימים על מנת לגמוא כמחצית מהמרחק אשר גמאו עם צאתם לכיוון עזה בעשרה ימים.
סוגיה זאת ניתן להסביר על ידי "התעכבותו" של תחותמס בהכנעת ערים כנעניות אחרות באזור, דוגמת גזר ויפו.
ביחם ערך תחותמס מועצת מלחמה בה נידונו דרכי התקדמות אפשריים אל מחנה המורדים שנמצא בעמק יזרעאל, בקרבת העיר מגידו:
על פי הטקסט המצרי, שרי המלחמה של תחותמס הציעו שתי דרכים עוקפות למגידו:
דרך צפונית - עברה בוואדי מילק דרך עיר בשם "צפת", ובקרבת יקנעם.
דרך דרומית - עברה בעמק דותן ובקרבת תענך.
אך תחותמס בחר בדרך השלישית והמרכזית שעברה בנחל עירון.
דרך זאת, אשר הובילה ישירות למגידו נחשבה לקצרה יותר, אך גם למסוכנת יותר, היות שהייתה צרה מאוד ולא אפשרה את התפרסות הצבא המצרי.
תחותמס הניח כי אם שרי המלחמה שלו העדיפו לבחור את אחת משתי הדרכים המוזכרות לעיל, בוודאי יניחו זאת גם אויביו ויציבו בפתחן את צבאם כנגדו.
לכן בתקווה שכוחות הברית לא יצפו לו בחר בנתיב המרכזי.
שלושה ימים לאחר שהגיע ליחם, יצא הצבא המצרי צפונה לעבר מגידו.
ב"עַרוּנַה", שנמצאת בנחל עירון, נתקלו המצרים בכוח קטן של מורדים, ובתום עימות קצר חנה הצבא המצרי, ככל הנראה, בערונה למשך לילה.
למחרת המשיך הצבא המצרי להתקדם במעבר הצר שבנחל עירון.
התנועה בנחל הצר ארכה זמן רב, שכן הם הגיעו לאזור נחל קיני, שבפתח נחל עירון רק בשעה השביעית משעות היום.
תחותמס הורה על הקמת מחנה והכין את צבאו לקראת הקרב למחרת בבוקר.
בבוקר למחרת נערכו המצרים להתקפה על מגידו.
נראה כי הימורו של תחותמס הצליח; הכנענים לא ציפו לבואו של הצבא המצרי מכיוון נחל עירון, שכן עיקר צבאם הרגלי נערך באזור תענך וואדי מילק.
הצבא המצרי תקף בהפתעה את כח המרכבות של המורדים אשר הושאר באזור מגידו, בעמק הצר מאחורי העיר, במקום בו לא יכלו לתמרן.
אין בידינו פרטים מדויקים על מהלך הקרב עצמו, אולם נראה כי לאחר חציית נחל קיני פיצל תחותמס את צבאו לשלוש זרועות:
הזרוע הדרומית - תקפה מכיוון דרום-מזרח, מהגבעה הדרומית לנחל קיני.
הזרוע הצפונית - תקפה מכיוון צפון-מערב למגידו.
הזרוע המרכזית - בפיקודו של תחותמס, רכוב במרכבה, תקפה ישירות לכיוון מגידו.
המקור המצרי מוסר כי ההתקפה המצרית בהנהגת המלך הצליחה - המורדים נשברו והחלו לנוס לעבר העיר, כשהם מותירים מאחוריהם את מרכבותיהם, סוסיהם, זהבם ורכושם.
המצרים היו כה קרובים לכנענים הנסוגים, עד שמגיני מגידו סירבו לפתוח את שערי העיר ולכן משכו את הנמלטים מעל לחומות.
החיילים המצרים פשטו על מחנה האויב והחלו לבוז שלל, ובכך אפשרו למורדים לסגת אל תוך מגידו ולהתבצר במקום לרדוף אחריהם לתוך העיר ולחסלם באותו היום.
הדבר אילץ אותם להטיל על העיר מצור שנמשך שבעה חודשים עד לכניעתה (במהלך פרק זמן זה הצליח מלך קדש להימלט).
בתום הקרב ערכו המצרים מניין של הרכוש, השבויים שנלקחו בחיים ושל המורדים ההרוגים על ידי קטיעת כפות ידיהם.
השליטים המורדים נשבעו אמונים לתחותמס, העבירו את בניהם כבני ערובה למצרים, ולבסוף הורשו לשוב לעריהם.
לפיכך מתוך המחשבה כי המצרים יגיעו באחת משתי הדרכים הנוחות והעוקפות, היה חיל הרגלים הכנעני, אשר הוצב באזור תענך ויקנעם, מתחיל בנסיגה מתוכננת, על מנת למשוך את המצרים עמוק לתוך עמק יזרעאל, ולאחר מכן היו תוקפים את האחרונים באמצעות חיל המרכבות שהוסתר מבעוד מועד באזור מגידו.
על פי המקורות המצריים הניצחון היה מוחץ ומושלם.
בעקבות ניצחונו הקים תחותמס השלישי מערך מנהלי-שלטוני בכנען.
הוא השאיר את השלטון הישיר על הערים בידי השליטים המקומיים, אולם מספר ערים הופקעו והוקמו בהם מרכזים שלטוניים ישירים של מצרים.
העיר ששימשה כמרכז השלטון המצרי בכנען הייתה עזה, במקביל הופקעו ערים נוספות ביניהן: יפו, בית שאן, ינועם, כומידו בבקעת הלבנון, ובחוף הפיניקי צומור ואולזה.
בשנים שלאחר קרב מגידו ערך תחותמס 16 מסעות מלחמה נוספים לאזור הלבנט כמעט בכל שנה משנות מלכותו, ושמונה שנים לאחר הקרב, במהלך מסעו ה-6 של תחותמס, הצליח האחרון לכבוש את קדש שעל נהר האורונטס.
על ידי החזרת ההגמוניה המצרית בלבנט, הגיעה האימפריה המצרית בימי תחותמס השלישי לשיאה.
בשנת 609 לפנה"ס מצא יאשיהו מלך יהודה את מותו במגידו מידי פרעה נכו מלך מצרים, כמסופר במקרא, בשעה שפרעה היה בדרכו צפונה, כדי לסייע בקרב לבני בריתו האשורים כנגד הבבלים.
המעשה מתואר באופן שונה בספר מלכים ובספר דברי הימים, ונחלקו החוקרים בשאלת נסיבות מותו של יאשיהו.
אין עוררין על כך שיאשיהו מלך יהודה אכן מת מידי פרעה נכו במגידו בשנת 609 לפנה"ס באופן זה או אחר, וזוהי עובדה היסטורית המקובלת על הכול.
נחלקו הדעות האם יאשיהו כבר היה וסאל מצרי טרם מותו, או שמא השתעבדה ממלכת יהודה למצרים רק לאחר המתת יאשיהו.
על הקרב מסופר במקרא בספר דברי הימים, בעוד שבספר מלכים מוזכרת רק המתת יאשיהו בידי פרעה נכו במגידו.
המחקר החדש נוטה לקבל את הדעה לפיה בדרכו צפונה זימן אליו פרעה נכו את המלכים הוואסאלים הכפופים למצרים, לרבות יאשיהו, כדי שיישבעו אמונים לו אישית (שכן סמוך לפני כן הוא ירש את אביו פסמתיך הראשון), ובחר להמית את יאשיהו מסיבות שלגביהן יש השערות שונות במחקר.
פרשנות כזו יכולה להתאים לתיאור הלקוני של המאורע בספר מלכים.
לעומת זאת, עד שנות ה-90 של המאה ה-20 המחקר קיבל כמעט ללא עוררין את גרסת ספר דברי הימים המספר על קרב שנערך בין ממלכת יהודה לממלכת מצרים בסביבות מגידו ובו מצא יאשיהו את מותו.
את גרסת דברי הימים אימצו הספרים עזרא החיצוני וקדמוניות היהודים.
הקרב, אם התקיים, הסתיים בניצחון מצרי.
האימפריה האשורית נמצאה בתהליך של קריסה ובמקומה החלה לעלות בבל בתור מעצמה.
פרעה פסמתיך הראשון, מייסד השושלת ה-26, איחד את מצרים מחדש בשנות שלטונו הארוכות (664 עד 610 לפנה"ס), ביסס את עצמאותה לאחר נסיגת האשורים ממנה, ואף כרת עימם ברית בעקבות נסיגתם ממצרים ובהמשך גם מארץ ישראל.
שאיפתו המרכזית הייתה להטות את מאזן שלוש המעצמות לטובתו על ידי תמיכה צבאית באשורים הקורסים וכפועל יוצא החלשת הבבלים, אשר ראו עצמם כיורשי האימפריה האשורית.
בשנת 609 לפנה"ס כבש הצבא הבבלי את חרן (אליה הועברה הבירה לאחר כיבוש נינוה בשנת 612 לפנה"ס).
לאחר כיבוש חרן הועברה הבירה לכרכמיש ואשור-אובליט השני, מלך אשור, הזעיק את המצרים לעזרתו פעם נוספת (הקודמת הייתה בשנת 610 לפנה"ס).
מחשש להתחזקות הבבלים עלה נכו השני עם צבאו צפונה כדי להילחם בהם לצד בעלי בריתו האשורים.
הצבא המצרי והאשורי ניסו לכבוש מחדש את חרן, אולם הדבר לא עלה בידם והם נסוגו לכיוון כרכמיש.
קרב כרכמיש, אשר התרחש בשנת 605 לפנה"ס בין הבבלים בפיקודו של נבוכדנצר השני לבין המצרים והאשורים בפיקודו של נכו השני ואשור-אובליט השני, הסתיים בהפסד הברית המצרית-אשורית ובנסיגת הצבא המצרי חזרה למצרים.
רקע היסטורי: ממלכת יהודה בימי יאשיהו
ממלכת יהודה ספגה מכה ניצחת בעת מסע סנחריב בימי המלך חזקיהו (שנת 701 לפנה"ס).
רוב הממלכה חרבה, חלקים מאנשיה הוגלו וכוחה ניטל ממנה, הגם שירושלים לא נכבשה.
במאה השביעית לפנה"ס החלה יהודה להתאושש בהדרגה, עם שינוי המדיניות האשורית וכינון "השלום האשורי" ברחבי האימפריה.
בימי מלכותו הארוכים של מנשה מלך יהודה (55 שנים) השתקמה הממלכה לאיטה אך לא חזרה לעוצמתה הקודמת, שגם כן לא הייתה רבה מאד.
בשלהי ימי מנשה וראשית מלכות יאשיהו, שהומלך בגיל 8 לאחר רצח אביו אמון מלך יהודה (בן מנשה), החלה אשור לסגת ממצרים ולאחר מכן גם מארץ ישראל.
לפי כל הסימנים תפסה את מקומה מצרים כבר בימי פסמתיך הראשון.
יאשיהו הרחיב כנראה את גבולות ממלכתו לדרום, שם עברו דרכי הסחר העשירות לערב, ואולי גם לאזור השומרון.
קיים זרם במחקר אשר הולך אחרי השבחים המופלגים שהמקרא מעניק ליאשיהו, ומאמין שממלכתו כללה את מרבית שטחי ממלכת ישראל לשעבר.
זרם אחר, חדש יותר, סבור כי הדבר אינו אפשרי ואף אין לו עדויות חוץ מקראיות, ושעם כניסת מצרים לאזורנו הפכה ממלכת יהודה תחת יאשיהו לממלכה וסאלית של מצרים.
בעבר, העמדה המקובלת במחקר דבקה בגרסת קיום הקרב למרות הקשיים שבה.
חוקרים רבים, ובפרט חוקרים ישראלים, שחזרו את ממלכת יאשיהו כממלכה מקומית גדולה שאכן הצליחה להשתלט מחדש על כל ארץ ישראל, וסברו כי בכל זאת ייתכן שיאשיהו העז לנסות לחסום את צבא האימפריה בעוברו סמוך לגבולותיו.
החל משנות ה-90, חוקרים רבים קיבלו את עמדתו של נדב נאמן, שהציע להסתמך על התיאור שבספר מלכים, שאינו מזכיר קרב.
לדעתו, לא התקיים במגידו-קרב בין יאשיהו למצרים, אלא הוצאה להורג של יאשיהו בידי פרעה.
כל שחזורי הקרב המופיעים להלן מסתמכים על מחקרים שנערכו טרם פרסום וקבלת השחזור של נאמן, ולפיכך לא לקחו בחשבון שחזור זה, אולם נראה כי שחזורים אלו עדיין נפוצים למדי במחקר ובספרות הפופולרית.
תיאור הקרב בספר דברי הימים
קרב מגידו כאמור אינו מתואר כלל בספר מלכים ב', אלא כתוב רק כי נכו המית אותו ועבדיו הביאוהו מת לירושלים.
לעומת זאת בספר דברי הימים ב' מתואר הקרב בפירוט יחסי, ובו מסופר כי יאשיהו נפצע קשה במהלך הקרב, פונה לירושלים ושם נפטר.
בשנת 609 לפנה"ס, בדרכם צפונה כדי לסייע לבעלי בריתם האשורים מול הצבא הבבלי, עבר הצבא המצרי בפיקודו של נכו השני בארץ ישראל לאורך דרך הים.
לפי השחזור המקבל את קיום קרב מגידו כעובדה היסטורית הרי יאשיהו מלך יהודה, חשש ממעשה זה של המצרים, כנראה בגלל תועלת מדינית עתידית שסבר שיוכל להפיק מהבבלים, או בגלל ברית שכבר הספיק לכרות עמם, וסירב לתת למצרים לעבור.
נכו הזהיר את יאשיהו שלא יפריע לו במעבר:
אולם יאשיהו התעלם מן האזהרה המצרית, וניסה לעצור את הצבא המצרי בבקעת מגידו, שם הובס ונהרג:
רבי יונתן סבור שיאשיהו דרש את הפסוק כהצדקה להתקפה, אולם צבא מצרים קודם שעלה להילחם בבבל, בשנת 610 לפנה"ס, לא הופרע על ידי יאשיהו, דבר שרומז כי אם אכן התקיימה ברית בין יהודה לבבל, הרי שהיא נוסדה בין שני האירועים האלה.
בספר עזרא החיצוני מובא תיאור כמעט זהה לזה שמופיע בדברי הימים ב'.
גם יוסף בן מתתיהו מתייחס בספרו קדמוניות היהודים לקרב מגידו.
תיאורו של בן מתיתיהו דומה אמנם לזה המתואר בדברי הימים ב', אולם כולל פרטים נוספים על שהתרחש:
מתוך דבריו של יוסף בן מתתיהו ניתן להבין כי לפני תחילת הקרב עבר יאשיהו במרכבתו בין אגפי צבאו ועודד אותם להילחם, עד הרגע שבו נפגע מחץ שפצע אותו אנושות.
יש חוקרים הסבורים כי ייתכן שלרשות בן מתיתיהו עמד מקור היסטורי נוסף אודות הקרב עליו התבסס בכתיבתו, אשר אבד ברבות השנים.
מנגד, הארכאולוג האמריקאי אריק ה.
קליין מעריך שתיאורו של בן מתיתיהו מבוסס על הכתוב בדברי הימים ב', ועל ניתוח הקרב מנקודת מבטו בתור מצביא.
חיים הרצוג ומרדכי גיחון בספרם "מלחמות התנ"ך" מציינים כי להחלטה של יאשיהו למנוע את המעבר של המצרים בארץ ישראל הייתה משמעות סמלית רבה, שכן הייתה זאת הפעם הראשונה מאז יציאת מצרים בה התעמתו היהודים מול מצרים במערכה.
יתר על כן, גם לבחירת שדה הקרב הייתה חשיבות רבה היות שבדרך זאת יכול היה יאשיהו להפגין את העדיפות של צבאו על פני הצבא המצרי בקרב בשטח פתוח (בקעת מגידו) על פני לוחמת גרילה (נחל עירון, ואדי מילק).
לטענתם ניצחונו של יאשיהו היה יוצר הרתעה כנגד כל פולש עתידי.
הרצוג וגיחון מציינים כי מנקודת מבט טקטית התכוון יאשיהו, ככל הנראה, לתקוף את נכו בטרם יספיק צבאו להתארגן בצאתו מהמעברים הצרים לעמק יזרעאל, ולאחר מכן ילחץ את המצרים אל רכס הכרמל בפעולה משולבת של חיל רגלים ומרכבות.
לרשותו של יאשיהו עמדה האפשרות לסגת אל העיר מגידו במידה שהיה מתקשה להביס את המצרים בקרב ישיר.
נכו הצליח, ככל הנראה, לנחש את תוכניתו של יאשיהו וסביר להניח שקידם את קשתיו על מנת שאלה יוכלו לתת מענה ראשוני להתקפה של צבא יהודה.
מחברי הספר מוסיפים כי בדומה לפקודת בן הדד השני, מלך ארם, לקשתיו לפגוע באחאב בקרב ברמות גלעד, כך נהג גם נכו ופקד על קשתיו לאתר ולפגוע במרכבה המלכותית.
מותו של יאשיהו חרץ למעשה את גורל הקרב.
ספקות לגבי היסטוריות הקרב לאור פרטי תיאורו
כנגד הדעה שרווחה בשעתו בדבר ההיסטוריות של הקרב, היו שסברו דווקא לאור פרטי תיאורו כי מדובר בתיאור בלתי היסטורי, המצאה של כותבי ספר דברי הימים.
חוקרים אלה מבססים את טענתם על כך שסיפור מותו של יאשיהו מפגיעת חץ במהלך הקרב ועד קבורתו בירושלים, דומה במידה רבה לתיאורי מותו של אחאב בקרב מול הארמים ורציחתו של אחזיה מלך יהודה על ידי יהוא.
לפיכך הועלתה האפשרות שהמספר המקראי השתמש בפרטים מסיפורים אלה לתיאור מותו של יאשיהו.
פרט נוסף המוזכר בתיאור שבדברי הימים הוא יעדו של פרעה נכו: "לְהִלָּחֵם בְּכַרְכְּמִישׁ עַל-פְּרָת".
אולם לדברי יצחק קלימי, פרט זה גם הוא איננו אותנטי אלא נוסף, כנראה, על פי הכתוב בירמיהו מו, ב: "...
האפשרות שהתיאור המורחב בדברי הימים בדוי מעיקרו מחזקת את שחזורו של נדב נאמן בדבר הריגת יאשיהו בעת הגיעו לחדש שבועת אמונים לפרעה, בין אם משום כוונתו או הצלחתו של יאשיהו לספח את השומרון, עמק יזרעאל והגליל, או בשל מדיניות הפרו-בבלית שהנהיג, או מסיבות אחרות שהועלו.
מות יאשיהו במגידו: גרסת הוצאתו להורג לפי המחקר החדש
בעוד שמצרים תחת פסמתיך הראשון ויורשו נכו הייתה מעצמה אזורית חזקה, יהודה הייתה ממלכה מקומית לא גדולה, ולכן קשה היה להבין כיצד קראה תיגר על המעצמה האדירה שבגבולה.
כל זה לפי גרסת ספר דברי הימים, המאוחר יותר והנחשב אמין פחות מאשר ספר מלכים.
כיוון שפסמתיך הראשון עשה בארץ ישראל כבשלו ואף עבר בה במסעו צפונה בשנת 610 לפנה"ס, שיער נאמן כי בימיו החליפה מצרים את אשור כאימפריה השלטת בארץ ישראל, ומלכי הארץ לרבות יאשיהו נשבעו לו אמונים כוסאלים.
באותה שנה, לאחר מסעו, מת פסמתיך ואת מקומו ירש פרעה נכו השני.
הלה חזר ויצא למסע לעזרת האשורים בשנת 609 לפנה"ס, בעקבות אביו, כשהוא עובר בדרך החוף של ארץ ישראל.
כיוון ששבועת הנאמנות הוסאלית הייתה אישית, צריך היה נכו לחדש את שבועת הוסאלים שלו בארץ ישראל בשבועה אישית מולו, ועשה זאת במגידו, צומת דרכים חשובה אליה יכלו להגיע כל השליטים הוסאלים מכל רחבי הארץ.
לשם, לפי שחזור זה, יצא גם יאשיהו.
השאלה מדוע המית פרעה נכו את יאשיהו במקום לקבל ממנו את שבועת הנאמנות נותרה פתוחה.
אפשר כי אכן רצה לבלום את התפשטות והתחזקות ממלכתו.
אפשרות אחרת היא כי בהתרחבות דרומה פגעה יהודה באינטרסים המצרים שבדרכי הסחר העשירות לערב.
אפשרות נוספת היא שפרעה נכו שמע על סדר הפסח שאותו ארגן יאשיהו בירושלים והתבסס על סיפור אנטי מצרי קיצוני והדבר עורר את זעמו וחששותיו מפני גישה אנטי מצרית ביהודה..
שחזורו של נדב נאמן זכה בהדרגה לתמיכת המחקר בעשור שלאחר פרסומו, שכן הוא פתר את הקשיים אשר צוינו למעלה בהשערה על קיום קרב מגידו.
על פי התיאור המקראי, לאחר מות יאשיהו בידי פרעה נכו, ירש אותו בנו יהואחז, כנראה בהשפעת תומכי הבבלים.
יהואחז מלך במשך שלושה חודשים בלבד עת זומן על ידי פרעה נכו לרבלה שעל גדות נהר האורונטס, שם הודח והוגלה למצרים.
נכו המליך את אחיו הגדול יהויקים, שנאלץ לשלם מס כבד ותפקד הלכה למעשה בתור שליט בובה של המצרים.
יהויקים ובנו יהויכין קידמו מדיניות פרו-מצרית מובהקת, אשר הובילה לפעולה צבאית של הבבלים נגד יהודה ולגלות יהויכין, ובסופו של הדבר לגלות בבל בשנת 586 לפנה"ס.
קרב מארון א־ראס היה הקרב הקרקעי הראשון במלחמת לבנון השנייה.
הקרב התנהל בשבוע השני של מלחמת לבנון השנייה, לקראת סוף חודש יולי 2006, בין כוחות סיירת הצנחנים, שריון, ויחידת אגוז ובין יחידה מיוחדת של ארגון חזבאללה בכפר מארון א-ראס המונה עשרות רבות של לוחמים.
הכפר מארון א-ראס נמצא בדרום לבנון בסמוך לגבול ישראל–לבנון, מצפון למושב אביבים.
הכפר היה למעוז מובהק של ארגון חזבאללה, הן בשל העובדה שהוא ממוקם על אחד ההרים הגבוהים בלבנון מדרום לנהר הליטני (גובהו כ-900 מטרים), והן בשל הקרבה לבינת ג'בייל, עיר בת 30,000 תושבים (ערב מלחמת לבנון השנייה) שהייתה מהמקומות החשובים לחזבאללה בדרום לבנון, ובה היה מוצב פיקוד הדרום של חזבאללה.
ב-12 ביולי 2006, בעקבות חטיפתם של שני חיילי מילואים והריגתם של 10 חיילי צה"ל נוספים על ידי ארגון החזבאללה, החליטה ממשלת ישראל לצאת למבצע צבאי נרחב בלבנון, מבצע שהתפתח בהמשך לכדי מלחמת לבנון השנייה.
תחילת המלחמה התאפיינה בתקיפות רבות על ידי חיל האוויר הישראלי, תוך הימנעות מפעולה קרקעית נרחבת בלבנון, יחד עם הפעלת צוותים קטנים של יחידות מיוחדות במרחקים קטנים מהגבול.
ביום שלישי, 18 ביולי, נשלח צוות מיחידת מגלן למשימת תצפית על רכס בשם רכס שקד, הממוקם מזרחית למארון א-ראס.
במהלך הלילה גילה הצוות בקרבת מקום "שמורת טבע" של חזבאללה, כינוי למוצב מבוצר שהוטמע באזור מיוער.
במהלך יום רביעי, 19 ביולי, קיבל הצוות אישור לסרוק את המוצב.
לאחר הסריקה נתקל כוח מגלן בחוליית חזבאללה, ובמהלך הקרב שהתפתח נפצעו 9 חיילים ונהרגו 2. בתגובה לקרב הוחלט בצה"ל על תקיפת מארון א-ראס ובינת ג'בייל.
המשימה הוטלה על גדס"ר צנחנים, בפיקוד נמרוד אלוני.
הפעולה נועדה להתחיל בלילה שבין 19 ל-20 ביולי.
פלוגת הסיור של חטיבת הצנחנים, בליווי שני טנקים מגדוד 82 של חטיבה 7 הייתה אמורה לחצות את הגבול ולתקוף את הכפר.
בעקבותיה אמור היה לחצות כוח נוסף של פלוגת ההנדסה של חטיבת הצנחנים.
ואולם, כתוצאה מעיכובים בפריצת מעבר בגדר הגבול, נאלצה פלוגת הסיור להתחיל לנוע לבדה לעבר הכפר ללא ליווי.
עד שעות הבוקר הצליחו לוחמי הפלס"ר להשתלט על עמדות בכפר, וכוח בפיקודו של מפקד הפלס"ר רב-סרן עמית לידור התמקם בנקודת שיא הגובה של הכפר.
בשעות הבוקר של 20 ביולי חצה צמד הטנקים את הגבול.
הטנקים הגיעו לפאתי הכפר ואז נקלעו למארב נ"ט.
הטנקיסטים ספגו שלושה נפגעים ופונו לאחור על ידי כוח הצנחנים.
לאחר הפגיעה בטנקים ביקש מפקד הפלס"ר לשלוח צוות נוסף לבית סמוך לשיא הגובה על-מנת לתגבר את מערך האבטחה בגזרתו.
צוות הפלס"ר, שמנה שישה לוחמים ומפקד, נכנס לבית כדי לתגבר את האבטחה במרחב שיא הגובה.
הסתבר כי בבית שנתפס חלונות רבים, והכוח חשוף לאש האויב.
מפקד הצוות, סגן אליעזר קהן, החליט לעבור אל בית אחר, קרוב, אולם עם יציאתו מן הבית נפתחה עליו אש מאסיבית שכללה טילי נ"ט מכמה מקורות סביב הבית בו שהה.
הבית שבו נותרו חמשת לוחמי הצוות נפגע מנ"ט והחל לעלות באש.
מפקד הצוות והלוחם שאיתו רצו אל חלקו הדרומי של הבית הנשרף כדי לחבור ללוחמים הלכודים, אך נורתה לעברם שוב אש כבדה.
לוחם חזבאללה הגיח וזרק רימון יד על הצמד ממרחק של שני מטרים, אך מפקד הצוות תפס את הרימון וזרק אותו חזרה אל לוחם החזבאללה, שנהרג.
מפקד הצוות והלוחם לא הצליחו לשוב אל הבית שבו היו נצורים הלוחמים ולכן חברו לבית שבו התמקם מפקד הפלס"ר.
הכוח שהיה עם מפקד הפלס"ר לא ירה לעבר הבית שעלה באש מחשש לפגוע במפקד הצוות ובחייל שעמו, אך עם כניסתם לבית הוסר חשש זה והכוח של מפקד הפלס"ר פתח באש יעילה על עשרות לוחמי חזבאללה שמסביב, ופגע בעשרות מהם.
לאחר כ-5 שעות, בחיפוי מן הבית של מפקד הפלס"ר, ממסוקי קרב וארטילריה, חברו חמשת הלוחמים שהיו בבית הבוער אל הבית של מפקד הפלס"ר.
במהלך תנועתם אסף אחד הלוחמים מכשיר קשר מגופת לוחם חזבאללה שנהרג בראשית הקרב.
האזנה לרשת הקשר של החזבאללה אפשרה איתור חוליות רבות של חזבאללה וביצוע ירי צלפים אל עשרות המחבלים שנלחמו בכפר.
זעקות האויב ברשת הקשר הלכו וגברו.
בשעות הערב נשמעה בקשר פקודת נסיגה כללית לחיילי החזבאללה מהכפר.
הכפר נכבש ללא נפגעים לכוחות הצנחנים.
ניתוח מודיעיני בעקבות הקרב העלה כי לוחמי סיירת צנחנים, בסיוע מסוקי קרב וארטילריה, הרגו 26 מחבלי חזבאללה בקרב מרון א-ראס, בהם מפקד בכיר בדרגה המקבילה לסגן-אלוף.
אף לוחם של סיירת צנחנים לא נפגע.
על חלקה בקרב זכתה סיירת צנחנים בצל"ש יחידתי.
בנוסף לעיטור היחידתי, הוענק עיטור העוז ללוחם היחידה, סמל ראשון יוני (בנימין) אסרף, וצל"ש אלוף למפקד צוות ביחידה.
עקב חוסר מידע, בלבול וחשש בפיקוד החטיבה המרחבית, באוגדה ובפיקוד הצפון הוזעקה יחידת אגוז כדי "לסייע לסיירת הצנחנים ולהכריע את הקרב".
בשעות הצהריים, לאחר שהצנחנים כבר היו בשליטה בכפר, איגף כוח אגוז את הכפר מכיוון מזרח והגיע אל חלקו הצפוני במטרה להעניק סיוע לכוחות הצנחנים.
במהלך ההתקדמות נתקל הכוח ברכב נמלט ובו לוחמי חזבאללה.
הכוח פתח באש על הרכב אולם הירי חשף את הכוח, וכעבור מספר דקות, כאשר נערך לטיהור בית סמוך, נורו על הכוח טילי סאגר מבינת ג'בייל ושלושה לוחמים נהרגו: מפקד הפלגה, רב-סרן , הקשר שלו, סמל ראשון ונגביסט החוד, סמל ראשון .
סגן אריאל ג'ינו מפקד צוות באגוז תפס את הפיקוד על פינוי הנפגעים ולחם באומץ לב, תוך שהוא נכנס שוב ושוב אל תוך שטח השמדה בו היו מוטלים הפצועים על מנת לחלצם.
לוחמים נוספים נפצעו, ופינויים היה מורכב.
סגן אריאל ג'ינו נפצע שבוע לאחר מכן בכניסה הקרקעית לבינת ג'בל, גם שם פיקד בגבורה על לוחמיו ואחרי שנפצע בלסתו עדיין המשיך לפקד על הצוות שלו בתנועות ידיים.
במהלך הפינוי נעלם סמל ראשון שהיה בין המחלצים.
במהלך החיפושים אחר ולסיוק נורו באוויר פצצות תאורה על ידי מחבלי חזבאללה, דבר שהקשה על חשאיות החיפוש.
לאחר לילה של חיפושים ללא תוצאות החליט מפקד היחידה דאז, סגן-אלוף מרדכי כהנא להיעזר ביחידה לאיתור נעדרים הצה"לית.
ממצאי היחידה לאיתור נעדרים הצביעו על כך שישנה גופת חייל הקבורה מתחת להריסות חומה.
במהלך הלילה השני לחיפושים הגיע הכוח שהיה אחראי על חיפוש החייל הנעדר, בפיקוד סגן א', למקום בו איתרה יחידת אית"ן את גופת החייל.
הכוח חילץ את גופת החייל מן ההריסות ווידא כי אכן מדובר בולסיוק.
לאחר תחקירים שנערכו אודות היעדרותו של יונתן נמצא כי לאחר הפגיעה הראשונית בכוח על ידי טילי הנ"ט הגיע החייל יונתן למקום האירוע וחש לחלץ את הפצועים ואת גופות ההרוגים.
תוך כדי הפעולה נפגעה חומה מטיל נ"ט שני שנורה על ידי חזבאללה, ויונתן נקבר תחתיה.
בעת כיבוש הכפר נכנס כוח מפלגה ב' של יחידת אגוז לאחד הבתים, וקלע החוד נכנס ראשון לבית.
במהלך הכניסה לבית נתקל נדב בלוחם חזבאללה שהיה מצויד במשקפת, שתצפת על שאר כוחות היחידה בכפר והכווין את אש הנ"ט וירי תלול מסלול נוסף מבינת ג'בייל אל כוחות צה"ל.
המחבל ירה על נדב וגרם לו לפצעים אנושים מהם נפטר לאחר מספר דקות.
כוח של גדוד 601 של חיל ההנדסה הקרבית הוזעק למקום וסייע בחילוץ הנפגעים.
יוני אסרף, לוחם מפלס"ר צנחנים, זכה על חלקו בקרב בעיטור העוז, בנוסף לסגן אליעזר קהן מסיירת צנחנים שזכה בצל"ש אלוף.
הפלס"ר (סיירת צנחנים) זכתה בצל"ש יחידתי והייתה לאחת משלוש היחידות הבודדות במלחמת לבנון השנייה שזכו בצל"ש שלא על מעשה חילוץ נפגעים (יחד עם גדוד חרב ויחידת מגלן).
מבחינת יחידת אגוז זהו אחד הקרבות הקשים ביותר בתולדות היחידה, קרב שבו נהרגו חמישה מלוחמי היחידה ונפצעו עוד אחדים.
על חלקם בקרב של לוחמי אגוז קיבל מפקד צוות ביחידה אריאל ג'ינו צל"ש הרמטכ"ל ולוחם נוסף בצל"ש אלוף פיקוד הצפון.
אחרי הקרב הגיע לכפר כוח של חיל ההנדסה הקרבית מגדוד 601, במטרה לטהר את הכפר סופית ולהבטיח שלא יהווה איום נוסף על כוחות צה"ל.
כוח ההנדסה השתמש בצפע שריון (רקטה שאליה מחוברים מטענים רבי עוצמה, שנועדה במקור לפריצת שדות מוקשים) כדי להחריב את הקסבה של מארון א-ראס.
הקרב סימל את המחיר הקשה של פעולה קרקעית שניסו למנוע במהלך כל המלחמה, אך עם זאת גם מסמן את תחילת הפעולה הקרקעית הנקודתית של צה"ל והתחלת כיבוש כפרי "הקליפה" (כפרים הממוקמים במרחק של קילומטרים בודדים בגבול ישראל–לבנון ובהם היו ממוקמים מוצבים רבים של ארגון חזבאללה) של דרום לבנון.
קרב מַאִיפּוּ (בספרדית: Batalla de Maipú) נערך סמוך לסנטיאגו שבצ'ילה ב-5 באפריל 1818 בין מורדים דרום-אמריקאיים, בפיקודו של חוסה דה סן מרטין, לנאמני הכתר הספרדי (רויאליסטים מלוכנים), בפיקודו של מאריאנו אוסוריו, במסגרת מלחמת העצמאות הצ'יליאנית.
היה זה הקרב המכריע שסיים את מלחמת העצמאות הצ'יליאנית, בו השתתפו כ-5,000 חיילים מכל צד, ובסיומו ניצחו כוחות המורדים את הכוחות הנאמנים לכתר ספרד, שחררו סופית את האזור משלטון ספרדי והבטיחו את עצמאות צ'ילה.
בשנת 1814 בא הקץ על "המולדת הישנה" הצ'יליאנית, והאזור שב להיות תחת שלטונם של תומכי הכתר הספרדי.
ב-1817 הוביל הגנרל הארגנטינאי חוסה דה סן מרטין את צבאו דרך הרי האנדים, הביס את הצבא הספרדי בקרבות צ'קבוקו וצ'לצ'ואפה וכבש את סנטיאגו.
בתגובה, שלחה מלכות המשנה של פרו צבא לסנטיאגו, בפיקודו של גנרל מאריאנו אוסוריו, אשר הביס את סן מרטין בקאנצ'ה רייאדה ב-16 במרץ 1818. אף על פי כן, לא נעלמה השאיפה לעצמאות, וסן מרטין יצא למתקפה סופית במטרה להכריע את גורל המלחמה.
על אף התבוסה בקרב, הצליח צבא המורדים להתאושש במהירות ותוך פחות מיומיים כבר עמדו לרשותו של סן מרטין כ-4,000 חיילים.
כאשר עזב את שטח הכינוס שלו ב-2 באפריל לעבר אזור הגבעות הנמוכות של מאיפו, היה צבא המורדים מורכב משלוש דיוויזיות חיל רגלים שכללו 396 קצינים וכ-5,000 מפקדים וחיילים.
בינתיים המשיך צבא הרויאליסטים בנסיונותיו להביס סופית את המורדים ולבסס את ניצחונו, ולאחר קרב קאנצ'ה רייאדה פתח כנגדם במערכה עיקשת אשר נתקלה בהתנגדות בכל עיירה וכפר, מה שעיכב את התקדמותו של אוסוריו ונתן למורדים זמן נוסף לארגן מחדש את כוחותיהם ולתכנן כיצד למנוע בעדו את הכניסה לסנטיאגו.
בינתיים, לאחר שעבר דרך סן פרננדו בסוף מרץ, הבין אוסוריו שלא הביס לחלוטין את המורדים בקאנצ'ה רייאדה, ושהאחרונים מאורגנים מחדש וכשירים ללחימה.
בשל כך, הפך העימות הבא בין הכוחות היריבים לבלתי-נמנע.
מפקדותיהם של שני הצבאות הוקמו בסמוך זה לזה, דרומית לסנטיאגו, שם הכינו סן מרטין ואוסוריו את כוחותיהם לקרב.
בליל ה-4 באפריל התמקם הצבא הספרדי בלו אספחו (Lo Espejo), כשבעה קילומטרים מצבא המורדים.
עם שחר תפס צבאו של סן מרטין את חלקם הדרומי של הגבעות הנמוכות שקו הרכס שלהן נמשך ממערב למזרח, כאשר הדיוויזיה של לאס הראס נפרשה מימין, הדיוויזיה של אלבראדו משמאל וזו של קינטאנה בעורפן.
הגרנדירים התמקמו בקצה האגף הימני בעוד הפרשים של הקסאדורס (Cazadores) באגף השמאלי.
הארטילריה נחלקה לשתי חטיבות, בפיקודם של בלנקו אנקלאדה ובורגוניו, שאובטחו משני צדדיהן על ידי כוחות חיל רגלים.
אוסוריו ערך את כוחותיו על גבי רכס דמוי משולש צפונית ללו אספחו.
הדיוויזיה בפיקודו של פרימו ריברה התמקמה באגף השמאלי, רגימנט "הדרגונים של הגבול" (Dragones de la Frontera) נפרש על הדרך המובילה לוולפראיסו והדיוויזיה של מורלה התמקמה בחלקו המערבי של ה"משולש" המישורי, כאשר באגף הימני נפרשה הדיוויזיה של אורדוניאס.
הקרב החל בהרעשה ארטילרית, כאשר סוללות התותחים של המורדים פתחו באש בסביבות השעה 11:30 ונענו באש ארטילרית נגדית, אם כי לא נגרמו שום אבדות לאף צד.
לאחר מחצית השעה של הפגזה לא יעילה פקד סן מרטין על הדיוויזיות של לאס הראס ואלבראדו לנוע קדימה.
הרגלים נעו בטורים ונמנעו מלהשיב אש, עד שערך לאס הראס את אנשיו להסתערות כנגד כוחותיו של פרימו דה ריברה בחיפוי אש הסוללה של בלנקו אנקלאדה, בעוד שאלבראדו פעל בצורה דומה, בחיפוי הסוללה של בורגוניו.
הגרנדירים, בפיקודו של סאפיולה, היו תחת מתקפה של פרשי הצבא הרויאליסטי, אך הצליחו להגיב בהתקפת נגד ולצאת למרדף אחר הפרשים אל מדרון קטן, שם כמעט וחוסלו כתוצאה מאש מרוכזת של רובים וארטילריה.
לאחר שנאלץ לסגת, סאפיולה קיבל תגבורת וחידש את התקפתו, כאשר הפעם הניס בהצלחה את הפרשים ואבטח את האגף הימני של צבא המורדים.
במהלך הלחימה, הגיחה לפתע הדיוויזיה של קינטאנה מאחורי הדיוויזיות של אלבראדו ולאס הראס ותקפה את כוחותיהם של מורלה ואורדוניאס.
מייד לאחר מכן תקפו האסקרדונים של הקסאדורס בפיקודו של רמון פריירה והניסו את הפרשים הספרדים מאגף שמאל.
במרכז, תקפו דיוויזיות הרגלים אלה את אלה בעוצמה רבה.
הדיוויזיה של אורדוניאס, שתוגברה בשני רגימנטים, הסתערה על הקו בו החזיקו יחידות המורדים ואילצה אותם לסגת מעט לאחור, אך סן מרטין העביר במהירות שלושה גדודים לגזרה זו ואנשי הרגימנטים נהדפו לאחור או חוסלו.
שאר יחידות הצבא הרויאליסטי נסוגו לאחור לעבר לו אספחו.
בשלב זה נטש אוסוריו את שדה הקרב, והעביר את הפיקוד לידי אורדוניאס.
אורדוניאס כינס שש פלוגות מהדיוויזיה של דה ריברה ואת מה שנותר מהצבא הרויאליסטי לעמידה אחרונה בחווה, שם הצליחו לפגוע קשות ברגימנט אחד שביצע הסתערות חזיתית נמהרת.
לאחר מכן, הורה סן מרטין לסוללות התותחים להפגיז את העמדה.
לנוכח התקדמות חיילי הרגלים של סן מרטין נאלצו חייליו של אורדוניאס, שהתבצרו בבתי לו אספחו, להיכנע, בזמן שכוחות מיליציה שארגן או'היגינס לקחו בשבי חיילים נוספים שהתפזרו בשטח לאחר הקרב.
הצבא הספרדי איבד כ-2,000 חיילים הרוגים וכ-2,000 שבויים; צבא המורדים איבד כ-1,000 חיילים.
משמעות הניצחון בקרב הייתה סיום הפעולות הספרדיות הגדולות באזור צ'ילה, ואפשר לצבא הארגנטינאי-צ'יליאני לפתוח במערכה כנגד עמדות ספרדיות לאורך חופי האוקיינוס השקט, אשר הגיעה לשיאה בשחרור חלקים גדולים של פרו משלטון ספרדי.