tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין הקטגוריות הללו ניתן למצוא את אלה שלהלן:
חדית' מַוְֹדֻוע : חדית' אשר נחשב למזויף או מפוברק.
מדע פתוח היא תנועה שמטרתה להפוך את המחקר, הנתונים וההפצה המדעיים לזמינים לכל רמות החקירה המדעית, חובבנית או מקצועית.
מדע פתוח הוא ידע שקוף ונגיש המשותף ומפותח באמצעות רשתות שיתופיות.
הוא כולל פרקטיקות כגון פרסום מחקר פתוח, קמפיינים למען גישה פתוחה, עידוד מדענים ליישם מדע של "מחברות פתוחות" והקלה על תהליך הפרסום והפצת הידע המדעי באופן כללי.
ניתן לראות מדע פתוח כהמשך (במקום מהפכה) של פרקטיקות שהחלו במאה ה-17 עם לידתו של כתב העת האקדמי, כאשר הביקוש החברתי לגישה לידע מדעי הגיע לנקודה בה שיתוף משאבים זה עם זה על ידי קבוצה של מדענים הפך להכרחי על מנת שיוכלו לבצע את עבודתם.
כיום הדיון נסוב סביב היקף שיתוף המידע המדעי.
הקונפליקט שהוביל לתנועת המדע הפתוח נערך בין רצונם של מדענים להחזיק בגישה לידע משותף מול רצונם של גופים פרטיים להרוויח כאשר גופים אחרים משתמשים במשאבים שלהם.
בנוסף, הסטטוס של גישה ומשאבים פתוחים משתנה בין תחום מחקר אקדמי אחד לאחר.
פרויקטים מדעיים גדולים הם בעלי סבירות גבוהה יותר ליישם מדע פתוח מאשר פרויקטים קטנים.
פרויקטים שונים עורכים, תומכים, מפתחים כלים או מממנים מדע פתוח, וארגונים רבים מנהלים מספר פרויקטים, למשל, מוסד אלן למדעי המוח עורך מספר פרויקטים מדעיים ואילו המרכז למדע פתוח מכיל פרויקטים למחקר, תומך ויוצר כלים עבור מדע פתוח.
פרויקטים רבים למדע פתוח מתמקדים באיסוף ותיאום אוספים אנציקלופדיים של כמויות גדולות של נתונים מאורגנים.
גן החיות הגלקטי ממיין גלקסיות; פרויקט ה-HapMap הבינלאומי ממפה את ההפלוטיפ של הגנום האנושי וסקירת השמים הדיגיטלית של סלואן מפרסמת מידע מכל מקור.
החלפת מודל הפרסום הנוכחי היא אחת המטרות של מדע פתוח.
המחירים הגבוהים של גישה לספרות הובילו למחאות כגון "מחיר הידע" ולאתר שיתוף מאמרים כגון Sci-Hub ול-"ICanHazPDF".
מדע על הבר הוא מיזם חברתי-תרבותי שיזם יבשם עזגד, מנהל המחלקה לתקשורת ופרסומים, ואוצר האמנות של מכון ויצמן למדע, ברחובות, ישראל.
המיזם החל בשנת 2010, בשם "בירה, מדע ומצב רוח", כמחווה של מכון ויצמן לעיר רחובות, במלאת 120 שנה לייסוד העיר.
במסגרת זו, יצאו כ-35 מדעניות ומדענים בכירים ותלמידות ותלמיד מחקר (לתואר שלישי), ממדרשת פיינברג של מכון ויצמן למדע, לברים ולפאבים בעיר רחובות, ושוחחו עם הבליינים על שאלות מדעיות פתוחות, ועל החידושים העכשוויים בחזית המדע העולמית.
במקביל יצאו תלמידות ותלמידי מחקר לכיכר מרכזית בעיר רחובות, וקיימו בה סדנאות לילדים שבהן יצרו קומיקס מדעי, ברוח הסדרה ננו-קומיקס, שמפיק מכון ויצמן למדע, בעריכת יבשם עזגד.
המיזם זכה להצלחה מסחררת, לכיסוי תקשורתי בישראל ובעולם.
בעקבות זאת, מדענים, אנשי תרבות ופוליטיקאים הציבו למארגנים אתגר: האם אפשר לקיים מיזם דומה בתל אביב?
במענה לאתגר זה, החליט עזגד, בתמיכתו של נשיא מכון ויצמן למדע, פרופ' דניאל זייפמן, לקיים אירוע בתל אביב – תחת שם מותג חדש: מדע על הבר.
באירוע זה – שלווה בקמפיין פרסום יצירתי - יצאו 70 מדעניות ומדענים ממכון ויצמן למדע לברים בתל אביב.
כל השיחות מתקיימות בברים השונים באותה שעה, בעת ובעונה אחת, וההשתתפות בהן אינה כרוכה בתשלום.
ההצלחה הסוחפת של האירוע הובילה לשינוי משמעותי בתרבות הבילוי בתל אביב בפרט, ובישראל בכלל.
מכון ויצמן למדע רואה בזה פרויקט דגל, ומדע על הבר הפך לחלק מהמשימות הבולטות בקשרי הקהילה והתרבות של המכון.
עשרות רבות של פרויקטים דומים הולכים בעקבות היוזמה ומקיימים אירועים שונים "על הבר" (רופאים על הבר, משפט על הבר, מהנדסים על הבר, אקדמיה על הבר, מקרא על הבר, שיחות על הבר, חברי כנסת על הבר, שוק ההון על הבר, קבלה על הבר, קרבי על הבר ועוד).
אוניברסיטאות ומכוני מחקר החלו לקיים פרויקטים דומים בעקבות "מדע על הבר" של מכון ויצמן למדע, ובהם: הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל, האוניברסיטה העברית בירושלים, אוניברסיטת בר-אילן, אוניברסיטת תל אביב, וכן גם מכללות אקדמיות אחדות (ביניהן סמינר הקיבוצים, המרכז הבינתחומי הרצליה והמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון).
אירועים דומים ברוח זו מתקיימים גם בלונדון, בבוסטון, בפנמה סיטי, ובמקומות נוספים בעולם.
מעת לעת מצטרפים אל המדענים אמנים, שחקני תיאטרון, אוצרים, משוררים וסופרים, לשיחות שמתמקדות בקשרים בין מדע לתחומים נוספים של תרבות ואמנות.
מדע על הבר מתקיים בתל אביב מדי שנה, בשיתוף מכון ויצמן למדע, המגזין "טיים אאוט תל אביב", בית הספר חמד"ע, ולעיתים גם בשיתוף עם עיריית תל אביב; והוא האירוע הגדול והמוביל בתחום זה.
המדע הנוצרי הוא תנועה נוצרית אדוקה, אשר פותחה בניו אינגלנד שבארצות הברית במאה ה-19 על-ידי המייסדת מארי בייקר אדי, שטענה בספרה "מדע ובריאות" משנת 1875 כי מחלה היא אשליה שניתן לתקן על ידי תפילה בלבד.
הספר הפך לטקסט המרכזי של פלג נוצרי זה, יחד עם הביבליה, ועד לשנת 2001 נמכר ביותר מתשעה מיליון עותקים.
אדי ו-26 חסידיה קיבלו זכות בשנת 1879 להקמת "כנסיית ישו המדען", ובשנת 1894 הוקמה כנסיית האם, "הכנסייה הראשונה של ישו המדען", בבוסטון שבארצות הברית.
אדי תיארה את המדע הנוצרי כחזרה ל"נצרות קדומה ולאלמנט הריפוי שאבד לה".
ישנם הבדלים מובהקים בין תאולוגיית המדע-הנוצרי, לבין זו של התאולוגיה הנוצרית הרווחת.
כשבפרט, חסידי המדע הנוצרי מאמצים גישה רדיקלית לפיה המציאות היא רוחנית בלבד והעולם החומרי הוא אשליה.
בכלל זה נמצאת התפיסה שמחלה היא טעות נפשית ולא הפרעה גופנית, וכי יש לטפל בחולים לא באמצעות תרופות, אלא על ידי תפילה המבקשת לתקן את האשליה השגויה לפיה הבריאות לקויה.
הכנסייה אינה דורשת מהמאמינים להימנע מכל טיפול רפואי.
חסידיה הולכים לרופאי שיניים, לאופטומטריסטים, לגינקולוגים מיילדים, ומוכנים לקבל חיסון כשנדרש על פי החוק - אך בה בעת היא טוענת שתפילה לריפוי נוצרי יעילה יותר כאשר אינה משולבת עם טיפול רפואי סטנדרטי.
אולם בין השנים 1880–1990 הימנעות מהטיפול הרפואי המקובל בעולם הובילה למותם של מספר מאמינים וילדיהם.
הורים הועמדו לדין ובמקרים מסוימים אף הורשעו בעבירות של הריגה או הזנחה.
עם זאת, ההשקפה המשפטית המקובלת הייתה שלכנסייה עצמה אין-אחריות לשלם פיצויים במקרים אלו.
מדע הרשתות עוסק במחקר ומידול רשתות עולם אמיתי ובפיתוח תורת הרשתות.
מדע הרשתות נמצא בתווך בין תורת הגרפים מתחום המתמטיקה, שעוסקת במודלים תאורטיים של גרפים, לבין ניתוח רשתות חברתיות, שזהו תחום השואב ממדעי החברה ועוסק במחקר רשתות שהצמתים בהם הם אנשים.
מדע הרשתות עושה שימוש במושגי יסוד ובמודלים תאורטיים מתורת הגרפים לצורכי השוואה לרשתות עולם אמיתי.
בנוסף, הוא נשען על תחום הפיזיקה (למשל, בשימוש במודלי התפשטות ברשת) והסטטיסטיקה (למשל, בשימוש בהתפלגות תופעות ברשת).
כיוון שרשתות עולם אמיתי הן מערכות או רשתות מורכבות, מדע הרשתות נושק גם לתחום מחקר המערכות המורכבות שמורכב ממחקרים תאורטיים אך גם ממחקרים על רשתות עולם אמיתי.
רשת היא ייצוג של המציאות על ידי שימוש בצמתים, המייצגים את הגורמים או השחקנים וקשתות בכדי לייצג את הקשרים בין אותם גורמים.
בניגוד לגרף, שלעיתים רבות משמש כמילה נרדפת לרשת, שעוסק בצמתים וקשתות תאורטיים (כמו בתורת הגרפים מתחום המתמטיקה) ברשת, לצמתים ולקשתות יכולות להיות תכונות ותיוגים.
הקשרים ברשת יכולים להיות מפורשים, למשל קשר בין שרתי מחשב, או קשרים משתמעים, כמו קשרים על סמך דמיון/קורלוציה בין הצמתים.
עד שלהי המאה ה-20, העיסוק ברשתות היה נחלתם של חוקרי מדעי החברה, שעסקו בניתוח רשתות חברתיות, ושל מתמטיקאים שעסקו בתורת הגרפים.
ניתוח רשתות חברתיות נעשה על מידע שנאסף ידנית על ידי החוקרים, ומכיוון שכך, סדרי הגודל של הרשתות שנחקרו היה קטן יחסית.
כמו כן, אופיו האנקדוטלי של המחקר הקשה על השוואת ממצאים בין המחקרים שבוצעו.
במקביל, המתמטיקאים שעסקו ברשתות התמקדו ביצירת מודלים מופשטים של רשתות שלא ייצגו בהכרח רשתות כפי שהן בטבע .
מדע הרשתות התפתח משני תחומים אלו באמצעות תגליות על אופיין האוניברסלי של רשתות עולם אמיתי, רבות בזכות פריצתן של רשתות הענק ובראשן האינטרנט וה-WWW.
התגליות והתופעות המשמעותיות (בסדר כרונולוגי):
מחקר "בעיית העולם הקטן" של מילגרם, הידוע בתור רעיון שש דרגות של הפרדה, נחשב בתרבות הפופולרית כמי שגילה שהמרחק הרשתי בין אנשים הוא קטן ממה שניתן לצפות.
מחקר זה כלל העברת מכתב שרשרת ממקור רנדומלי במרכז ארצות הברית ליעד רנדומלי במזרח ארצות הברית.
תוצאות המחקר, השנויות במחלוקת, הראו כי המרחק בין האנשים שהשתתפו באופן פעיל בניסוי היה כשישה צעדים.
ממרחק היסטורי ניתן לומר שמחקר זה היה אנקדוטלי באופיו וניסיונות לשחזר אותו לא צלחו.
הסיבה לכך היא שמילגרם לא בדק את טופולוגיית הרשת (מי מחובר למי) אלא את הזרימה ברשת (מי מעביר מידע למי) שעליה חלים חוקים אחרים מאלה המופיעים בהמשך.
במאמר שפורסם ב-1998 על ידי דאנקן ווטס וסטיבן סטרוגאטס התגלה כי על ידי חיווט מחדש של אחוז קטן מהקישורים בגרף מקרי (מודל ארדש-רניי), קוטר הגרף יורד משמעותית, כלומר, ניתן להגיע במהירות מצד אחד של הגרף לצידו האחר באמצעות "קיצורי הדרך" שמאפיינים "עולם קטן".
מחקרי המשך אמפיריים מצאו תופעה דומה ברשתות עולם אמיתי, ואף גילו שפרדוקסלית, ככל שהרשת גדלה, כך בסבירות גבוהה יקטן הקוטר שלה שכן מתרבים הסיכויים שאחת מהקשתות החדשות תייצר "קיצור דרך" ברשת.
במאמר שפורסם ב-1999 על ידי אלברט-לסלו ברבאשי וריקה אלברט שחקרו את הקשרים בין אתרים ברשת ה-WWW, התגלה כי האתרים מתפלגים בהתפלגות זנב ארוך, כלומר, ישנם מעט צמתים, או אתרים, בעלי קשרים רבים מאוד ברשת ואילו לרוב הצמתים ישנם רק קשרים בודדים.
מחקרי המשך גילו כי התופעה הזו מאפיינת רשתות עולם אמיתי.
אין הגדרה מדעית למהות הקהילות ברשת, אך ההגדרה המוסכמת היא שקהילה היא צביר של צמתים שכמות הקשתות ביניהם גדולה מכמות הקשתות לצמתים או צבירים אחרים ברשת.
מקרה קיצון של קהילה הוא "קליקה", כלומר, צביר של צמתים שבו כל הצמתים מקושרים לכל הצמתים בצביר (נקרא גם: גרף שלם).
רשתות עולם אמיתי מורכבות מקהילות שמאופיינות בהומופיליה ("אהבת הדומה") בין הצמתים המרכיבים אותן, למשל, רשתות רבות מורכבות מקהילות שההומופיליה המאפיינת אותן היא גאוגרפית (למשל פייסבוק).
יש להבדיל בין בעיית חלוקת הגרף, מתורת הגרפים, למציאת קהילות ברשת, מתורת הרשתות.
בתורת הגרפים ייתכנו גרפים תאורטיים שאינם מכילים קהילות כלל (למשל, גרפים אקראיים).
קהילות הן תופעה אמפירית של רשתות "עולם אמיתי".
עד שלהי המאה ה-20, רוב העיסוק בתחום היה בחלוקת גרף, כשהדוגמה המפורסמת ביותר היא מועדון הקראטה של זכארי, שבה בא לידי ביטוי קשר בין ניתוח רשתות חברתיות ותורת הגרפים: זכארי הוא אנתרופולוג שחקר בשנות השבעים של המאה ה-20 רשת חברויות במועדון קראטה.
במהלך המחקר המועדון התפצל לשניים, בעקבות סכסוך בין שני המדריכים.
זכארי שם לב כי שימוש בשיטת זרימה מקסימלית - חתך מינימלי לחלוקת גרף לשניים, הלקוחה מתורת הגרפים, יכלה הייתה לחזות כיצד יתפצל המועדון.
בשנת 2005, התבצע סקר מקיף של העולם האקדמי של מדע הרשתות, סקר שהובל על ידי הצבא האמריקאי כחלק מניסיון לגייס את התחום החדש לצרכים צבאיים.
מתוצאות הסקר ניתן להבין שמדע הרשתות היה אז תחום בהתהוות ולא מוגדר מספיק.
ייתכן ועצם קיום הסקר וישיבתם המשותפת של המובילים בתחום במסגרתו, הביאו להקמת העמותה למדע הרשתות, NetSci, שערכה את כנס "מדע הרשתות" הראשון באילינוי שבארצות הברית ב-2006.
נוירולוגיה: ניתוח הטופולוגיה הרשתית של המוח ואת רשת הנוירונים בו, בעיקר בזכות הדמיות FMRI, שמאפשרות הבניית המידע כרשת.
אפידמיולוגיה: בניית מודלים להתפשטות נגיפים, ניתוח רשת מגעים לזיהוי מקורות הדבקה.
מודיעין: ניתוח מערכת יריבה כרשת בכדי לזהות תורפות וצווארי בקבוק.
תפיסת הניתוח הרשתי נכנסה לדוקטרינה של צבא ארצות הברית ב-2016.
ייעוץ ארגוני: ניתוח הקשרים הרשמיים והלא-רשמיים בין העובדים בארגון בכדי לזהות עוצמות ותורפות.
רשתות תחבורה: ייעול ותכנון רשת התחבורה באמצעות מדדים רשתיים.
חלוצי המידול המתמטי של הרשתות היו פול ארדש ואלפרד רניי (במידול הרשת האקראית), ומנגד, חלוץ המחקר הסוציולוגי והסוציומטי של הרשתות (בהגדרת מדדי המרכזיות ברשתות) היה לינטון פרימן שנחשב למפתח מדדים רשתיים מרכזיים כדוגמת Betweenness Centrality, Freeman Centralization ועוד.
כמו כן, לינטון פרימן היה הראשון שהגדיר, במאמרו המרכזי משנת 1977, את מדד צפיפות הרשת כיחס בין מספר הקשרים בפועל חלקי מספר הקשרים הפוטנציאלי האפשרי.
דאנקן ווטס וסטיבן סטרוגאטס תרמו תרומה משמעותית למדע הרשתות על ידי מידול הצבירים ומודל small world (המאמר המדעי המצוטט ביותר במדע הרשתות עם למעלה מ-53,000 ציטוטים), המבוסס על מודל רשת אקראית עם מקדם התקבצות גבוה אך מגדיר חיווט מחדש (Rewire) ובכך יוצר את קישוריות העולם הקטן.
כיום, החוקרים המובילים בעולם בתחום זה, הם אלברט-לסלו ברבאשי וריקה אלברט.
החוקרים המובילים במדע הרשתות בישראל הם ד"ר מיכאל מן, מרצה בבית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת רייכמן ופרופ' ברוך ברזל מהמחלקה למתמטיקה במרכז הרב תחומי לחקר המוח באוניברסיטת בר-אילן (כתחום מחקר משני של מחקריו על דינמיקת רשתות מורכבות).
ישנם חוקרים רבים בישראל המתמקדים בתתי תחומים של מדע הרשתות כגון רשתות מחשבים, רשתות תחבורה, חקר המוח ונוירופיזיולוגיה, אפידמיולוגיה וכו'.
מדע המוסר הוא צורות שונות של המבסס את המוסר על בחינה רציונלית, אמפירית, של עולם הטבע.
לעיתים הוא ממוסגר כשימוש בגישה המדעית כדי לקבוע מה נכון ומה לא, בניגוד לאמונה הרווחת כי "אין למדע מה לומר בנושא ערכי אנוש".
מדע המוסר עשוי להתייחס לשיקול השאלה "מה הטוב ביותר עבור האדם או כל יצור מודע?" וכיצד ניתן למקסם את פריחתם של אלו.
הוצע כי ניתן להגדיר "מוסר" על בסיס הנחות יסוד הדרושות לכל דיון אמפירי, חילוני או פילוסופי, וכי חברות יכולות להשתמש בשיטות מדעיות כדי לספק תשובות לשאלות מוסריות.
"מנקודת המבט של מדעי המוח ואבולוציית המוח, הדחייה השגרתית של גישות מדעיות להתנהגות מוסרית, דחייה המבוססת על האזהרה של יום מפני גזירת הרצוי מהמצוי, נראית מצערת, במיוחד מכיוון שהאזהרה מוגבלת להסקת מסקנות דדוקטיביות.
ניתן להניח בצד את הקביעה הזו למען פרספקטיבה נוירולוגית עמוקה יותר, אם כי פרוגרמטית, לגבי השאלות 'מה הן הנמקה ופתרון בעיות?
כיצד מתבצעת הערכה על ידי מערכות עצבים?
כיצד מוח היונק מקבל החלטות?'" (פטרישיה צ'רצ'לנד, Braintrust)
הנורמות בהן דוגלים מדעני מוסר (למשל זכויות להפלות, המתת חסד ולגליזציה של סמים קלים בנסיבות מסוימות) מבוססות על הידע המשתנה והגדל של ההבנה האנושית.
בהתחשב במידת חוסר הידע הנוכחית של המדע, ובסוגיות הסמנטיות השונות, מדעני מוסר יכולים לדון בצורה משמעותית בדברים שהם כמעט בוודאות "טובים יותר" או "גרועים יותר" לשם קידום שגשוג קוגניטיבי ותודעתי, אנושי וסנטינלי (חושי).
פילוסוף התועלתנות ג'רמי בנת'ם דן בכמה מהדרכים שבהן חקירות מוסריות הן מדע.
הוא ביקר את האתיקה הדאונטולוגית על כך שזו לא הכירה בכך שצריך להניח הנחות כמו שמניח מדע המוסר, כדי שתהיה ישימה – תוך חיפוש כללים שיש לציית להם בכל מצב.
וילארד ואן אורמאן קוויין דגל באפיסטמולוגיה של הסתכלות על מדעי הטבע בתור דרך לקבלת הסבר מלא לגבי הידע.
עבודתו תרמה לתחיית הנטורליזם המוסרי במחצית השנייה של המאה ה-20. פול קורץ, שמאמין שהחתירה החילונית והזהירה אחר כללים נורמטיביים היא חיונית לחברה, טבע את המונח יופרקסופיה (eupraxophy) כדי להתייחס לגישתו לאתיקה נורמטיבית.
סטיבן פינקר, סם האריס ופיטר סינגר מאמינים שאנו לומדים מה נכון ומה לא באמצעות התבונה ומתודולוגיה אמפירית.
מריה אוסובסקה טענה שסוציולוגיה קשורה קשר בל יינתק להרהורים פילוסופיים על מוסר, כולל אתיקה נורמטיבית.
היא הציעה שהמדע ינתח (א) נורמות חברתיות קיימות ותולדותיהן, (ב) את הפסיכולוגיה של המוסר ואת האופן שבו אנשים מתקשרים עם עניינים מוסריים ומרשמים, ו-(ג) את הסוציולוגיה של המוסר.
התיאוריה והשיטות של מדע המוסר הנורמטיבי נדונות ב"מדע המוסר: הפרט, הקהילה והדורות העתידיים" (The Science of Morality: The Individual, Community, and Future Generations) מאת דליידן (Daleiden, 1998).
ספרו של דליידן, בניגוד לספרו של האריס, דן בהרחבה בספרות הפילוסופית הרלוונטית.
בספר "הנוף המוסרי: כיצד יכול המדע לקבוע ערכי אנוש" (או "האופק המוסרי", The Moral Landscape: How Science Can Determine Human Values), ביקש האריס להראות כיצד האמת המוסרית יכולה להיות מגובה על ידי מדע, או ליתר דיוק ידע אמפירי, חשיבה ביקורתית, פילוסופיה, ובאופן שנוי במחלוקת, על ידי השיטה המדעית.
פטרישיה צ'רצ'לנד מציעה כי, בהתאם לבעיית הראוי-מצוי של דייוויד יום, השימוש באינדוקציה מהנחות יסוד והגדרות נשאר דרך תקפה לחשיבה בחיים ובמדע:
"ההתנהגות המוסרית שלנו, אף על פי שהיא מורכבת יותר מההתנהגות החברתית של בעלי חיים אחרים, דומה להתנהגותם בכך שהיא מייצגת את הניסיון שלנו להסתדר באקולוגיה החברתית הקיימת.
מנקודת המבט של מדעי המוח והאבולוציה של המוח, הדחייה השגרתית של גישות מדעיות להתנהגות מוסרית המבוססת על האזהרה של יום מפני גזירת הרצוי מהמצוי נראית מצערת, במיוחד מכיוון שהאזהרה מוגבלת להסקת מסקנות דדוקטיביות.
ערכים המושרשים במעגלים של אכפתיות – לרווחתם של העצמי, הצאצאים, בני הזוג, קרובי משפחה ואחרים – מעצבים חשיבה חברתית לגבי נושאים רבים: פתרונות סכסוכים, שמירת שלום, הגנה, מסחר, חלוקת משאבים והיבטים רבים אחרים של החיים החברתיים על כל עושרם העצום."
דליידן ולאונרד קרמייקל מזהירים: המדע הוא הסתברותי, וודאות אינה אפשרית.
לכן יש לצפות שהמרשמים המוסריים ישתנו ככל שבני האדם ירכשו הבנה.
מדע המוסר שואף לגלות את הדרכים הטובות ביותר להניע ולעצב אנשים, בין היתר על ידי תיקון המידות, בניית נקודות חזקות באופי ויצירת אסוציאציות נפשיות.
אלה דורשות רמה מסוימת של יכולת לוגית פרקטית.
ג'יימס רסט טען שגם ההיגיון המופשט הוא גורם בביצוע שיפוטים מוסריים והדגיש כי שיפוטים מוסריים לבדם אינם מנבאים התנהגות מוסרית: "שיפוט מוסרי עשוי להיות קשור באופן הדוק להתנהגות ולהכוונה, אשר בתורן משפיעות על מוסדות חברתיים, ואלה יוצרים מערכת נורמות וסנקציות שמשפיעות על התנהגות".
דליידן טען שהדתות מטמיעות תחושה מעשית של סגולה וצדק, של "נכון" ו"שגוי", ומשתמשות ביעילות באמנות ובמיתוסים כדי לחנך אנשים לגבי גישה והתנהגות בנושא מצבים מוסריים.
האריס טוען שמדע המוסר אינו מרמז על "עתיד אורווליאני" עם "מדענים ליד כל דלת".
במקום זאת, האריס מדמיין שנתונים בנוגע לנושאים מוסריים נורמטיביים, משותפים באותו אופן כמו נתונים בנוגעים למדעים אחרים (למשל כתבי עת ברפואה שעברו ביקורת עמיתים).
דליידן מציין שלממשלה, כמו לכל ארגון, צריך להיות כוח מוגבל.
לדבריו, "ריכוזיות הכוח באופן בלתי הפיך בידי אדם אחד או אליטה תמיד הובילה בסופו של דבר לרוע גדול עבור המין האנושי.
הניסוי החדש של הדמוקרטיה – חריגה ברורה מהמסורת – הוא שסיים את המסורת הארוכה של עריצות".
הוא גם מציין במפורש שהממשלה צריכה להשתמש רק בחוק כדי לאכוף את הנורמות המוסריות הבסיסיות, הסבירות, המוכחות והנתמכות באופן נרחב.
במילים אחרות, יש הרבה מאוד נורמות מוסריות שלעולם אין זו אמורה להיות משימתה של הממשלה לאכפן.
מחבר אחד טען שכדי להגיע לחברה שבה אנשים מונעים על ידי אינטרס אישי מותנה, ענישה חייבת ללכת יד ביד עם שכר.
לדוגמה, הכלא נותר הכרחי עבור מבצעי פשעים רבים, גם אם הרצון החופשי הליברטריאני שקרי.
הסיבה לכך היא שענישה עדיין יכולה לשרת את מטרותיה: היא מרתיעה אחרים מלבצע את הפשעים שהיו עושים אלמלא היא, מחנכת ומזכירה לכולם על מה החברה מייצגת, מונעת מהפושע לעשות נזק רב יותר, מובילה בדרך כלשהי להקלה או לגמול לקורבן, ומתקנת את הפושע .
מחבר זה טוען שמערכת בתי סוהר צריכה לרדוף אחרי מטרות אלו, וכי זו שאלה אמפירית אילו סוגי ענישה מממשים מטרות אלו בצורה היעילה ביותר, ועד כמה מערכות כלא שונות משרתות את המטרות הללו.
אזורי המוח שמעורבים באופן עקבי כאשר בני אדם חושבים על נושאים מוסריים, נחקרו.
הרשת העצבית העומדת בבסיס ההחלטות המוסריות חופפת לרשת הנוגעת לייצוג כוונותיהם של אחרים (כלומר, תאוריית התודעה) ולרשת הנוגעת לייצוג המצבים הרגשיים של אחרים, מצבים הנחווים לסירוגין (כלומר, אמפתיה).
ממצא זה תומך ברעיון שההיגיון המוסרי קשור הן לראיית דברים מנקודות מבט של אנשים אחרים והן לתפיסת רגשות של אחרים.
תוצאות אלו מספקות הוכחה לכך שהרשת העצבית העומדת בבסיס ההחלטות המוסריות היא ככל הנראה תחום גלובלי (כלומר, ייתכן שאין דברים כמו "מודול מוסרי" במוח האנושי) ועשויה להיות ניתנת לניתוק ולפירוק לתת-מערכות קוגניטיביות ואפקטיביות מבחינה רגשית.
מרכיב חיוני ומשותף של שיפוט מוסרי כרוך ביכולת לזהות תכנים בולטים מבחינה מוסרית בהקשר חברתי נתון.
מחקר עדכני זיהה דמיון בין רשת הבולטות לבין זיהוי ראשוני זה של תוכן מוסרי.
רשת הבולטות מגיבה לאירועים בולטים מבחינה התנהגותית, ועשויה להיות קריטית לשם ויסות אינטראקציות ברירת מחדל ובקרה חזיתית בשירות חשיבה מוסרית ותהליכי קבלת החלטות מורכבים.
ממצא זה מצביע על כך שההכרה המוסרית כוללת תהליכי קשב מלמטה למעלה ומלמעלה למטה, המתווכים על ידי רשתות מוחיות בקנה מידה גדול ואינטראקציות ביניהן.
דליידן מספק דוגמאות לאופן שבו המדע יכול להשתמש בראיות אמפיריות כדי להעריך את ההשפעה שיכולה להיות להתנהגויות ספציפיות על רווחתם של יחידים וחברה בהתייחס לסוגיות מוסריות שונות.
הוא טוען שהמדע תומך בדה-קרימינליזציה וברגולציה של סמים, המתת חסד בנסיבות מסוימות, והיתר להתנהגויות מיניות שאינן נסבלות בתרבויות מסוימות (הוא מביא הומוסקסואליות כדוגמה).
עוד טוען דליידן שבשאיפה לצמצם את הסבל האנושי, הפלה מלאכותית צריכה להיות לא רק מותרת, אלא לפעמים חובה מוסרית (כמו במקרה של עובר שאם ייוולד, סביר שיסבול סבל רב).
עם זאת, כמו כל הטענות המוסריות בספרו, דליידן סבור שהחלטות אלו נשארות מבוססות ומותנות בראיות אמפיריות.
תורת היחסיות התרבותית מציעה מספר לקחים: החוקרים חייבים להיזהר לא לשפוט את התנהגותו של אדם מבלי להבין את ההקשר הסביבתי.
פעולה עשויה להיות הכרחית ומוסרית יותר ברגע שאנו מודעים לנסיבות.
עם זאת, אין פרוש הדבר שכל הנורמות האתיות או המערכות האתיות יעילות באותה מידה בקידום שגשוג.
דוגמה לנורמה עליונה מהימנה היא היחס השווה לנשים בכל מקום בו היא נהוגה.
הרעיון של מדע מוסר העוסק בנורמטיביות נתקל בביקורות רבות מצד מדענים ופילוסופים.
המבקרים כוללים את הפיזיקאי שון מ' קרול, שטוען שמוסר אינו יכול להיות חלק מהמדע.
הוא ומבקרים אחרים מצטטים את ה"הבחנה בין עובדה לערך", לפיה השיטה המדעית אינה יכולה לענות על שאלות "מוסריות", אף על פי שהיא יכולה לתאר את הנורמות של תרבויות שונות.
לעומתם, מדעני מוסר מגינים על העמדה לפיה חלוקה כזו בין ערכים לעובדות מדעיות ("רלטיביזם מוסרי") היא שרירותית ומדומיינת, ומונעת התקדמות לקראת נקיטת צעדים נגד מקרים מתועדים של הפרות זכויות אדם בתרבויות שונות.
סטיבן ג'יי גולד טען שהמדע והדת מהווים "ממלכות לא חופפות" (non-overlapping magisteria).
בעיני גולד, המדע עוסק בשאלות של עובדה ותיאוריה, אבל לא במשמעות ובמוסר – תחום שלטונה של הדת.
באופן דומה, אדוארד טלר הציע שהפוליטיקה מחליטה מה נכון, ואילו המדע מחליט מה אמיתי.
בדיון על התפקיד שהנטורליזם עשוי למלא במקצועות כמו סיעוד, הפילוסוף טרבור הסי (Hussey) כינה את התפיסה הרווחת לפיה המדע אינו עוסק במוסר "פשטנית מדי".
המיקוד במאמרו הוא נטורליזם בסיעוד, אך הסי מסביר שהמדע יכול לפחות להתעניין במוסר ברמה תיאורית, דסקריפטיבית.
הוא משמיע בקצרה את הרעיון שמוסר יכול בעצמו להיות נושא מדעי, וכותב שאפשר לטעון "ששיפוטים מוסריים נתונים לאותם סוגים של בחינה רציונלית אמפירית כמו שאר העולם: הם נושא למדע – אם כי נושא קשה.
אם ניתן היה להוכיח שזה כך, המוסר היה מוכל בתוך הנטורליזם.
עם זאת, כרגע אי אפשר לקבוע שהריאליזם המוסרי הוא אמת."
מדע הלוגיקה ממשיך לפתח את "העמדה המדעית" בפנומנולוגיה של הרוח, בה הגל הראה שמחד לא ניתן להבין את הקטגוריות הלוגיות כקביעות אובייקטיביות המתארות את המציאות ללא תלות בסובייקט, כמו במטפיזיקה הדוגמטית, ומאידך לא כקביעות גרידא של הסובייקט, כפי שעולה בפילוסופיה הביקורתית של קאנט.
במקום זאת, יש להבין אותם מתוך אחדות הסובייקט והאובייקט.
משימת מדע הלוגיקה היא לייצג מחשבה טהורה במשמעותה הספציפית.
הוא נועד להחליף את הדיסציפלינות הקלאסיות של לוגיקה ומטאפיזיקה, על ידי איחוד של ייצוג המחשבה הטהורה עם האידאה של המוחלט.
לדידו של הגל, לקביעות הלוגיות יש גם אופי אונטולוגי, ויש להבין אותן לא רק כתוכן התודעה, אלא גם כ"פנימיות העולם" (das Innere der Welt).
הגל ביקש לגזור באופן שיטתי את הקטגוריות ולהסביר את נחיצותן.
האמצעי המכריע לכך הוא הדיאלקטיקה, שהגל רואה אותה כנטוע בטבעה של הקביעה הלוגית עצמה.
לכן הוא משוכנע שבדרך זו ניתן לגזור לחלוטין את כל הקטגוריות "כמערכת של כוּליות" („als ein System der Totalität").
מדע הלוגיקה מחולק לשני תחומים ולשלושה "ספרים" או "דוקטרינות":
+מדע הלוגיקההאידאה כשלעצמה ובשביל עצמהלוגיקה אובייקטיביתמושג כשלעצמוהוויהקביעות (איכות)גודל (כמות)מידה (כמות איכותית)מושג בשביל עצמומהותרפלקסיה עצמיתתופעהממשותלוגיקה סובייקטיביתמושג כשלעצמו ובשביל עצמומושגסובייקטיביותאובייקטיביותאידאה
הלוגיקה מתחילה במושג שמאופיין ב"מיידיות טהורה", כלומר שהוא לכאורה לא מתווך באף מושג אחר.
מושג כזה מתבטא במושג המופשט "הוויה" (Sein).
אבל הדרישה לפיה הוא יהיה מושג שלא תלוי באף מושג אחר הופכת את מושג ה"הוויה" לריק לחלוטין מתוכן.
מכאן עולה מושג ה"אין" או ה"כלום" (Nichts) בתור מה שכלול במושג ההוויה המופשטת.
לפיכך, מושג ההוויה מוגדר כ"לא יותר ולא פחות מכלום" („ Nichts und nicht mehr noch weniger als Nichts").
היות ההוויה לא "פחותה מכלום" נובעת מכך שה"כלום" מוגדר כ"קביעה של המחשבה" (Denkbestimmung).
ההוויה והאין אפוא "מתמזגים" (übergehen) זה בזה.
ההתמזגות של שני המושגים זה בזה מייצגת קטגוריה חדשה, "התהוות" (Werden).
ב"התהוות" קיימות שתי הקביעות, "הוויה" ו"אין" במעבר ההדדי שלהן זו אל זו.
הגל מציין את הרקליטוס כפילוסוף הראשון שחשב במונחים של התהוות.
ישות המתווכת באמצעות אחדות ההוויה של ההתהוות היא "מושמות לעל" (Aufheben) ונקבעת בתורת "נמצאות" (Dasein) או "הוויה מסוימת" (bestimmtes Sein).
עם זאת, היווצרה של ה"נמצאות" מחייבת שלא רק ההוויה אלא גם ה"אין" יקבע.
מנקודת מבט זו, ה"נמצאות" מציגה את עצמה כ"משהו" (Etwas) הניצב כנגד "אחר" (Anderen) בתורת השלילה שלו.
הגל מבהיר זאת באמצעות ציטוט משפינוזה: "Omnis determinatio est negatio" (כל קביעה היא שלילה).
כלומר כל הגדרה של "משהו" מחייבת שלילה של "אחר".
כל קביעה היא תיחום של גבולות, וכל קביעה של גבול כוללת גם משהו שקיים מעבר לו.
לחשוב על גבול ככזה פירושו גם לחשוב על הבלתי מוגבל.
בדומה לכך עולה התפיסה שכל "סופי" (endliche) מונגד ל"אינסופי" (unendliche).
האינסופי הוא ה"אחר" של הסופי, ולהפך, הסופי הוא ה"אחר" של האינסופי.
אבל עבור הגל אי אפשר פשוט להעמיד את האינסופי מול הסופי, שכן אחרת האינסופי היה "גובל" בסופי ולכן הוא בעצמו היה מוגבל וסופי.
הגל אינו רוצה שהאחדות הזו תובן כאחדות ללא הבדלים, אלא ככזו שבה האינסופי מאפשר לסופי להתקיים.
לאינסוף שכזה הוא קורא ה"אינסוף האמיתי" או ה"אינסוף החיובי" (affirmative Unendlichkeit).
והוא נבדל מה"אינסוף הרע" (schlechten Unendlichkeit), שנוצר רק על ידי מעבר מגבול לגבול בהתקדמות אינסופית וחסר ההתייחסות חוזרת לגבול שנחצה.
התייחסות החוזרת מאפיינת גם את הסופי, כתוצאה של התיווך שלו עם האינסופי.
ההתייחסות של הסופי לאינסופי מעבירה אותו למומנט של ה"הוויה-בשביל-עצמה" או את הה"היות-בשביל-עצמו" (Fürsichsein).
הגל מפתח קביעות אחרות מהקטגוריה של "בשביל עצמו" בהמשך הסעיף על "איכות".
אם משהו הוא "בשביל-עצמו" אז הוא ה"אחד" (Das Eine).
אם ה"אחד" (Eins) הזה מתווך על ידי "אחרים" (Andere), יש לראות גם אלה כ"אחדים" (Eines).
הריבוי של "אחד" נובע מ"אחדים" אחרים.
הם שונים זה מזה, אבל גם קשורים זה לזה, מה שהגל מכנה "דחייה" (Repulsion) ו"משיכה" (Attraktion).
הריבוי האחיד שלהם מוביל למושג "כמות" (Quantität).
+דיאלקטיקה של כמות הפרדה ↔ המשכיות
גודל אינטנסיבי ↔ גודל אקסטנסיבי
ההבדל המכריע בין כמות לאיכות הוא שבשינוי הכמות נשארת הזהות (Identität) של מה שמשתנה כמות שהיא.
אם רק הכמות משתנה הוא נשאר מה שהוא, לא משנה אם הוא נעשה גדול יותר או קטן יותר.
הגל מבחין בין כמות "גרידא" או "טהורה" (reinen Quantität), שהיא כמות בלתי מוגדרת, לבין כמות "קבועה" (bestimmten Quantität) או "קוונטום" (Quantum).
מצד אחד, ה"חלל" (Raum) בכללותו נתפס ככמות טהורה.
מצד שני, אם מדברים על חלל מסוים, אז מדובר בכמות הספציפית.
המושגים "משיכה" (Anziehung) ו"דחייה" (Abstoßung) תלויים בקטגוריית הכמות.
בלוגיקה, הם הופכים למומנטים של ה"רציפות" (Kontinuität) וההפרדה (Trennung) וביחד "דיסקרטיות" (Diskretion).
שני המונחים של רציפות והפרדה מניחים זה את זה מראש.
המשכיות פירושה שיש "משהו" מתמשך.
ה"משהו" הזה הוא בהכרח "משהו" נפרד מ"אחר".
לעומת זאת, מושג ההפרדה מניח גם את זה של המשכיות, אפשר להפריד רק בהנחה שיש שם משהו שאינו נפרד ומשהו שנפרד.
גודל קוונטי הוא גודל מסוים שתמיד ניתן לבטא אותו כ"מספר" (Zahl).
המושג מספר שייך אפוא לקטגוריית הקוונטים.
למספר יש שני מומנטים: הוא נקבע כבר־מנייה (Anzahl) וכיחידה (Einheit).
מושג המספר כסכום יחידות כולל את מושג ההפרדה, בעוד שמושג האחדות כולל את ההמשכיות.
כמות קוונטית יכולה להיות כמות "אינטנסיבית" (intensive) או "אקסטנסיבית" (extensive), ומכאן עולה ההבדל בין גדלים אקסטנסיביים ואינטנסיביים.
גודל אינטנסיבי ניתן לאפיין כדרגה שיש לה יותר או פחות עוצמה בהתאם לגודל.
(למשל בתחושת של צבע, תחושת חמימות).
לגדלים אקסטנסיבית אין לא תואר ולא עוצמה, למשל: אורך או נפח.
גודל אקסטנסיבי נקבע באמצעות סולם מיושם.
לעומת זאת, לא ניתן לקבוע כמויות אינטנסיביות לפי כל קנה מידה שנמצא מחוצה להן.
למעשה הגל דחה את התיאוריה הפיזיקליסטית לפיה ניתן לצמצם כל גודל אינטנסיבי לגודל אקסטנסיבי.
דוקטרינת ה"מידה" (Maß) עוסקת באחדות של "איכות" ו"כמות".
הגל מסביר את אופייה של אחדות זו באמצעות כמה דוגמאות.
לדוגמה, השינוי הכמותי בטמפרטורה של מים מוביל לשינוי איכותי במצבם, הקפאה או התאיידות.
מכאן נקבע המושג של "מצע" (Substrates) נייטרלי ש"מצביו" (Zustände) משתנים בהתאם ליחסי המידה.
הרעיון של משהו שמובחן בצורה זו לפי "מצע" ו"מצבים" מוביל לחלק השני של הלוגיקה, "דוקטרינת המהות".
הגל מתאר את מושג המהות על ידי מושג ה"זיכרון" (Erinnerung), שאותו הוא מבין במובן המילולי כ"התהוות פנימה" (Innerlich-werden) או כ"התכנסות-לתוך-עצמו" (In-sich-gehen).
הגל מתאר תחום שנמצא עמוק יותר מהמיידיות החיצונית של ההוויה, שתחילה יש "לחדור" את פני השטח שלו כדי להגיע למהותו.
הוא מנתח את הקביעות הרפלקסיביות ביחסיהן זו לזו ומראה שבבידודן הן חסרות אמת.
ההגדרה החשובה ביותר של השתקפות היא של "הסתירה".
הגל מייחס חשיבות רבה לכך שאין "לדחוף את הסתירה לרפלקסיה סובייקטיבית" כפי שהיה במקרה של קאנט.אדרבא, הסתירה נובעת מהדברים עצמם.
זהו "העיקרון של כל תנועה עצמית" (das Prinzip aller Selbstbewegung) ולכן קיים בכל תנועה.
עקרון הסתירה חל לא רק על תנועה חיצונית, אלא הוא העיקרון הבסיסי של כל היצורים החיים: "משהו חי רק במידה שהסתירה שוכנת בתוכו" („Etwas ist also lebendig, nur insofern es den Widerspruch in sich enthält").
כלומר אין לו יכולת לחיות ללא הכוח להכיל ולסבול את הסתירה בתוכו.
עיקרון זה חל במיוחד על תחום החשיבה: "חשיבה ספקולטיבית מורכבת רק מכך שהחשיבה נאחזת בסתירה ובתוכה עצמה".
בחלק השני של דוקטרינת המהות, הגל עוסק במפורש בקאנט ובבעיית "הדבר כשלעצמו" דרך מושג ה"תופעה" (Erscheinung).
כוונתו היא לא רק לבטל את ההבדל בין "דבר כשלעצמו" ל"תופעה", אלא גם להכריז על ה"תופעה" כאמיתות ה"דבר בפני עצמו": "התופעה היא מה שהוא דבר כשהוא לעצמו, או האמת שלו" („Die Erscheinung ist das, was das Ding an sich ist, oder seine Wahrheit").
עבור הגל, מה שהוא הוויה כשלעצמה אינו מוצג בשום מקום אלא בהופעתו, ולכן אין טעם לבנות תחום של ה"כשלעצמו" (Ansich) שנמצא לכאורה "מאחורי" (dahinter) התופעה.
התופעה היא ה"אמת העליונה" (höhere Wahrheit) הן כנגד תפיסת ה"דבר כשלעצמו" והן כנגד התפיסה של "קיום בלתי-אמצעי" (unmittelbare Existenz).
בחלק השלישי, "ממשות" (Wirklichkeit), הגל דן בעקרונות מרכזיים של המסורת הלוגית והמטאפיזית.
נושא מרכזי הוא הדיון במושג "המוחלט" ().
מצד אחד, הגל רואה במוחלט את המושג שבו מתמוססות כל הקביעות הקודמות, כי אם לא כן, לא ניתן היה להבינו כבלתי מותנה לחלוטין.
אבל אם זה היה נתפס רק כשלילת כל הפרדיקטים, אז המוחלט היה רק ריקנות.
ואולם יש לתפוס אותו כהיפוכו, דהיינו כמלאות כשלעצמה.
חשיבה של רפלקסיה חיצונית אינה יכולה להתעמת עם המוחלט, כי החיצוניות שלה תבטל את מושג המוחלט.
פרשנות המוחלט אינה יכולה אפוא ליפול לרפלקציה חיצונית לו, אלא חייבת להיות פרשנות משלו.
הספר השלישי של מדע הלוגיקה מפתח לוגיקה של "המושג", המחולק לשלושה חלקים: "סובייקטיביות", "אובייקטיביות" ו"אידאה".
בחלק "סובייקטיביות" עוסק הגל בדוקטרינה הקלאסית של מושג (Begriff), שיפוט (Urteil) והיסק (Schluss).
כדי להסביר את "המושג של המושג" (Begriffs des Begriffs), הגל מתייחס ל"טבעו של האני" („Natur des Ich").
יש אנלוגיה מבנית בין המושג לאני: כמו המושג, גם האני הוא "אחדות המתייחסת לעצמה, וזאת לא ישירות, אלא בהפשטה מכל קביעות ותוכן ואל החופש של שוויון בלתי מוגבל עם עצמו."
השימוש של הגל במונח "מושג" שונה ממה שבדרך כלל מובן במושג.
מבחינתו, המושג אינו הפשטה שמתעלמת מתוכנו האמפירי של דבר, אלא הוא משהו קונקרטי.
המאפיין המרכזי של המושג הוא ה"שליליות" (Negativität).
הגל דוחה את מושג הזהות המוחלטת העומדת בבסיס ההבנה הרגילה של המושג, שכן מבחינתו מושג הזהות כולל בהכרח את מושג ה"הבדל" (Unterschieds).
כלומר, בכל מושג קיימת האפשרות שהוא יהיה נבדל מעצמו וישלול את עצמו.
ל"מושג" של הגל שלושה מומנטים: אוניברסליות (Allgemeinheit), פרטיקולאריות (Besonderheit) וסינגולריות/אינדיבידואליות (Einzelheit/Individualität).
התוצאה של שלילת הכלל היא הנפרדות (הפרטיקולריות), שכתוצאה משלילתה של שלילה זו (כלומר שלילת הפרטיקולריות) הופכת לזהה עם הכלל, שכן הפרטיקולריות חוזרת לאחדות המקורית והופכת לאינדיבידואליות.
עבור הגל, המושג הוא אחדות של הכללי והפרטי.
אחדות זו מפורשת בשיפוט "S הוא P", כאשר "S" הוא הסובייקט, האינדיבידואל, ו-"P" הוא הפרדיקט, הכללי.
לפי הגל, משפט יכול לקבל צורה דקדוקית של שיפוט מבלי להיות כזה בפועל.
כדוגמה למשפט שאינו שיפוט בפועל הגל משתמש במשפט "אריסטו מת בשנתו ה-73 לחייו, שהיא השנה הרביעית של האולימפיאדה ה-115".
הוא אמנם מראה את תחביר שיפוט, אך אינו קושר מושג כללי עם מושג פרטי, ולכן אינו ממלא את הדרישות הלוגיות של שיפוט.
ההיסק או הסילוגיזם (der Schluss) הוא איחוד של מושג ושיפוט.
הגל מציג את הדוגמה הבאה:
לכן, גאיוס הוא בן תמותה
המושג הפרטיקולרי (das Besondere) הוא "איש", המושג הסינגולרי (das Einzelne) הוא גאיוס, והמושג האוניברסלי (das Allgemeine) הוא "בן תמותה".
התוצאה היא אחדות של הסובייקט הפרטני והפרדיקט הכללי או האוניברסלי, כלומר הפרדיקט בשיפוט "גאיוס בן תמותה".
הגל טוען כי ניתן לערוך וריאציות שונות של היסקים:
מסקנה בפיגורה בסיסית ס-פ-א (סינגולרי-פרטיקולרי-אוניברסלי)
מסקנה של טרנספורמציות: א-ס-פ, פ-א-ס (אוניברסלי-סינגולרי-פרטיקולרי, פרטיקולרי-אוניברסלי-סינגולרי)
עבור הגל, המושג של האובייקט יכול להיות מובן רק במידה שיש לו קשר הכרחי למושג של הסובייקט.
מבחינה זו הוא גם המושא של "מדע הלוגיקה".
הניתוח הפילוסופי של הגל מוביל צעד אחר צעד ממבט "מכני" (mechanischen) ל"כימי" (chemische) ל"טלאולוגי" (teleologischen) של האובייקט.
באובייקט הטלאולוגי לא ניתן עוד להבחין בין התהליכים המובילים לתכלית והתכלית עצמה.
הגל קורא לאחדות הזו של סובייקטיביות ואובייקטיביות האידאה.
במושג האידאה של הגל כל הקביעות של הלוגיקה "מושמות לעל" (Aufheben).
לכן האידאה זהה לכל מה שמדע הלוגיקה מסביר ביחס למבנה הלוגי של ההוויה.
כל הקטגוריות משולבות באידאה, ומסתיימת בה התנועה של המושג (Bewegung des Begriffs).
הגל מבחין בשלושה היבטים של האידאה: חיים (Leben), ידיעה (Erkenntnis) ואידאה מוחלטת (absolute Idee).
ב"חיים" אפשר להבין את האידאה כאחדותם של הנשמה והגוף.
הנשמה היא מה שעושה אורגניזם לחי, והחלקים השונים של האורגניזם הם מה שהם אך ורק בגלל היחס שלהם לאחדות האורגניזם.
ב"ידעה", הגל ימתייחס לשני המושאים "האמת והטוב" (des Wahren und des Guten).
הסובייקט היודע שואף לידע על אחד המושאים.
מושא הידע הוא בה בעת שונה מהסובייקט וזהה לו.
לבסוף, ב"אידאה המוחלטת", שהיא שיא החשיבה הפילוסופית, התודעה הספקולטיבית רואה את הזהות של הסובייקטיבי והאובייקטיבי, של עצמו ושל עצמה.
הסובייקט מזהה את עצמו כאובייקט והאובייקט הוא אפוא הסובייקט.
ניתן להבחין בין שלושה זרמים בולטים בספרות המשנית בפרשנות של מדע הלוגיקה: קריאה אונטולוגית, קריאה אפיסטמולוגית וקריאה סמנטית:
קריאות אונטולוגיות מניחות שהלוגיקה של הגל מפתחת תיאוריה ללא הנחות מוקדמות על ידי הצגת המבנה היסודי של המציאות.
התחייבות זו אינה מותנית משום שתחילת הלוגיקה בוחרת בנקודת התחלה מינימלית עם "ידע מוחלט" או "הוויה טהורה".
פרויקט הלוגיקה מאופיין בעיקר בהיותו לא דוגמטי ועמיד בפני ספקנות.
גם התקדמות החקירה אינה מתבצעת בשיטה דוגמטית מראש, אלא צריכה לנבוע "מהעניין עצמו".
נציגים בולטים: הרברט מרקוזה, סטיבן הולגייט.
קריאות אפיסטמולוגיות רואות במדע הלוגיקה משימה שממשיכה את הפרויקט המודרני הקנטיאני של ביקורת התבונה.
נציגים בולטים: רוברט פיפן, טרי פינקרד.
קריאות סמנטיות ניתן לסווגן לשתי גרסאות: רמה ראשונית ורמה גבוהה יותר.
קריאות סמנטיות ברמה הראשונית מתייחסות ללוגיקה כמציגה קטגוריות שהן אימננטיות לשימוש הלשוני שלנו.
נקודת המוצא של הגל היא השפה היומיומית, המדעית והפילוסופית שלנו.
זה כולל, למשל, ניתוח של קשרים בין השימוש שלנו במונחים בפרקטיקות השפה השונות.
נציגים בולטים: טרי פינקרד, רוברט ברנדום.
קריאות סמנטיות ברמה גבוהה יותר מבינות את הלוגיקה כמטאורה לגבי פרויקטים סמנטיים ברמה הראשונה.
למשל פירמין שטקלר-ווייטהופר רואה בלוגיקה שיטה לרפלקציה כללית על פרקטיקה קונבנציונלית, לרבות רפלקציה 'ספקולטיבית' ברמה גבוהה אף יותר על תנאי האפשרות של מודעות ושל חשיבה ביקורתית.
אברהם צבי בראון, "הקאטיגוריות הלוגיות של היגל", עיון: רבעון פילוסופי, יד' (ב-ג-ד): 89–119, (תשכ"ד / 1963)
פיני איפרגן, "'מדע הלוגיקה': מתווה מושגי לחיים אתיים?", עיון: רבעון פילוסופי, נ"ו: 363–408, (תשרי תשס"ח / אוקטובר 2007)
המדע בעולם האסלאם של ימי הביניים התפתח בתחומי האימפריה המוסלמית בין השנים 786 - 1258, תקופה שכונתה תור הזהב של האסלאם, בה נהנתה האימפריה משגשוג צבאי, עוצמה כלכלית ופריחה תרבותית.
מטרת המדענים המוסלמים הייתה לתת פתרון לבעיות היום-יומיות, במסגרת שהותוותה להם על ידי עקרונות דת האסלאם, תוך שימוש בידע שנצבר על ידי קודמיהם, כפי שהועמד לרשותם על ידי המתרגמים בבתי החוכמה.
תחילה עסקו המדענים המוסלמים בתרגום טקסטים מדעיים של העת העתיקה מבלי לשנות אותם.
בהדרגה הם התחילו לפרש אותם לאור עקרונות דת האסלאם, לבצע ניסויים, להסיק מסקנות ואף להרחיב את הידע הכלול בהם.
ההתעוררות בתחום המדע ההחלה עם הקמת בית החוכמה בדמשק בסוף המאה השביעית על ידי מועאויה הראשון, הח'ליף הראשון משושלת בית אומיה.
הוא הקים אוסף של ספרים בשפות יוונית, לטינית ופרסית בתחומי הרפואה, האלכימיה, הפיזיקה, המתמטיקה והאסטרולוגיה, אותם תרגמו אנשי מדע מוסלמים לערבית.
במרכז זה עבדו גם אנשי מדע נוצרים ופרסים אשר סייעו בתרגום הספרים ובפיתוח ידע חדש.
בסוף המאה השמינית, לאחר העברת בירת האימפריה המוסלמית לבגדאד על ידי החליף עבדאללה בן מחמד אל-מנצור מבית בית עבאס, הקים החליף בבגדאד ספרייה מלכותית כדוגמת הספרייה המלכותית הסאסאנית, תמך כלכלית באנשי המדע והרוח שעבדו בה והזמין משלחות מהודו ומארצות אחרות כדי שיעבירו את הידע שלהם במתמטיקה ובאסטרונומיה למדענים המוסלמים.
מפעל התרגום התעצם בתקופתו של החליף הארון א-רשיד עם הוספת עבודות מתחומי הרפואה והפילוסופיה.
ספרייה זאת שימשה בסיס לבית החוכמה שהוקם בבגדאד ופעל בה עד הכיבוש המונגולי בשנת 1258.
בתקופת שלטונו של החליף אבו ג'עפר עבדאללה אל-מאמון אבן הארון, נבנה בבגדאד מצפה הכוכבים הראשון, הובאו ותורגמו ספרים ממקומות שונים בעולם, דוגמת ספריית קונסטנטינופול, ובית החוכמה הפך למאגר הספרים הגדול ביותר בעולם, אשר משך אליו את המוחות המבריקים ביותר.
הידע הועבר ישירות מהמורה לתלמיד ללא מסגרת מוסדית.
במאה ה-11 נבנתה בבגדאד על ידי ניזאם אל-מולכ האוניברסיטה האסלאמית המאורגנת הראשונות, אל-ניזאמיה .
בתי חוכמה דוגמת בית החוכמה של בגדאד הוקמו במקומות נוספים באימפריה המוסלמית.
בסוף המאה התשיעית, נבנה בית החוכמה ברקאדה, תוניסיה על ידי האמיר איברהים אבן מוחמד אל אע'לבי.
בית החוכמה האנדלוסי נבנה בקורדובה במחצית השנייה של המאה העשירית, על ידי הח'ליף השני מבית אומיה, אל-חכאם השני.
בית החוכמה של קהיר נבנה על ידי אבו מנצור ניזאר אל-עזיז באללה, החליף השישי מהשושלת הפאטִמית, בסוף המאה העשירית.
בתי החוכמה מילאו תפקיד חשוב בהתפתחות המדע באימפריה המוסלמית בימי הביניים.
בנוסף לביצוע התרגומים, שהבטיחו שימור הידע והמורשת של התרבויות העתיקות, אנשי המדע והרוח שפעלו בהם קידמו והרחיבו ידע זה על ידי ביצוע מחקרים וניסויים מקוריים.
השנים הראשונות של האימפריה המוסלמית ראו את היווצרותן של מסגרות תאורטיות באלכימיה ובכימיה.
בתחום יצירת תרכובות חדשות, ג'אבר תיאר את הסינתזה של אמוניום כלוריד מחומרים אורגניים.
איש המדע הפרסי אבו בכר מוחמד אבן יחיא אבן זכריא אל־ראזי כתב שני ספרים בנושא אלכימיה, "אל-אסראר" ו"כתאב סר אל-אסראר" (בערבית (سر الاسرار) בהם הציג את הסיווג השיטתי הראשון של תרכובות כימיות המתבסס על תצפיות ותכונות שנבדקו בקפידה.
החומרים חולקו על ידו לחומרים שמקורם בצמחים או בבעלי חיים ולמינרלים.
בספריו הוא מתאר תגובות כימיות ובמיוחד עבודה עם זרניך, גופרית ואמוניום כלוריד, הכנת חומצה גופרתית וחומצות אי-אורגניות אחרות על ידי חימום המלחים שלהם והכנת אלכוהול מתסיסת חומרים המכילים סוכרים.
אל-ראזי, הראה כי על ידי חימום של מלחים אי-אורגניים, דוגמת אמוניום כלוריד ומלחים של חומצה גופרתית אפשר להכין חומצות אי-אורגניות.
התרומה הראשונה של האסלאם להתפתחות האסטרונומיה הייתה בתרגום עבודותיהם שלארטוסתנס, מתמטיקאי, גאוגרף ואסטרונום יווני שפעל במאה השלישית לפני הספירה באלכסנדריה ושל תלמאי, מתמטיקאי, גאוגרף, אסטרונום ואסטרולוג יווני שפעל באלכסנדריה במאה השנייה לפני הספירה.
האסטרונומיה האסלאמית התרכזה בפתרון בעיות הקשורות בדת האסלאמית דוגמת קביעת תאריכי החגים, חישוב שעות חמש התפילות היומיות, קביעת כיוון התפילה (בכיוון מכה) וקביעת לוח השנה הירחי.
הח'ליף אבו ג'עפר עבדאללה אל-מאמון אבן הארון עודד פרויקטים בהם היו מעורבים אנשי מדע רבים, שמטרתם בדיקת התיאוריות של תלמי.
הנתונים שסופקו על ידי תלמי נבדקו בקפידה על ידי גאוגרפים, מתמטיקאים ואסטרונומים.
בין הפרויקטים הללו חישוב היקף כדור הארץ והכנת מפת העולם המפורטת ביותר לאותה תקופה.
תחת שלטונו הוקם בשנת 828 בבגדאד מצפה הכוכבים הראשון באולם המוסלמי אשר חקר את תנועת השמש, הירח וכוכבי הלכת.
מאוחר יותר נבנה מצפה כוכבים שני ליד דמשק.
בסוף המאה העשירית נבנה מצפה כוכבים ליד טהראן על ידי האסטרונום הפרסי אבו מחמוד חמיד אבן אל-ח'דר אל-ח'וג'אתי.
בשנת 830 ערך מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואריזמי קובץ של 37 טבלאות אסטרונומיות הידועות בשם Zīj as-Sindhind (אנ') שתיארו את תנועות השמש, כוכב חמה, הירח, מאדים, נוגה, צדק ושבתאי.
העבודה, שהתבססה על העקרונות של תלמי הייתה העבודה המקורית הראשונה של האסטרונומיה האסלאמית.
אל בטאני, שפעל בעיר א-רקה בסוריה בתחילת המאה העשירית נחשב לאסטרונום החשוב ביותר בתקופת תור הזהב האסלאמי.
הוא חישב בדיוק רב את אורך שנת השמש, חקר את תנועות השמש, הירח וכוכבי הלכת והביא הסברים לליקויי החמה המלאים.
עומר ח'יאם, מתמטיקאי, אסטרונום, פילוסוף ומשורר פרסי, הוזמן בשנת 1073 על ידי הסולטאן מאלכשאה הראשון לפקח על הקמת מצפה כוכבים באספהאן ולאחר מכן השתתף בתכנון לוח השנה של ג'לאלי, לוח שנה שמשי שסיפק את הבסיס ללוח השנה הפרסי שעדיין נמצא בשימוש.
הגאוגרפיה באסלם של ימי הביניים כללה שלושה תחומים עיקריים: גילוי ארצות וניווט, גאוגרפיה פיזית וקרטוגרפיה וגאודזיה (גאוגרפיה מתמטית).
חקר הגאוגרפיה התחיל במאה השמינית בהשפעת הגאוגרפיה ההלניסטית בשילוב הידע הנצבר על ידי מגלי הארצות והסוחרים במהלך נסיעותיהם בעולם המוסלמי, בסין, בדרום אסיה ובדרום אפריקה.
בין היצירות הגדולות של התקופה אפשר למנות את:
ספרו של מוחמד אבן מוסא אל-ח'ואריזמי "ספר על מראה כדור הארץ", אשר הושלם בשנת 833. זהו תרגום לערבית של "הגאוגרפיה" (אנ') של תלמי, עם תיקונים ותוספות הכולל רשימה של 2,402 קואורדינטות ומאפיינים גאוגרפיים אחרים של ערים.
בספר זה תיקן אל-ח'וואריזמי את הערכת היתר של תלמי לגבי אורכו של הים התיכון (מהאיים הקנריים לחופיו המזרחיים של הים התיכון), תיאר את האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס ההודי כגופי מים פתוחים וקבע את המרידיאן הראשי של העולם הישן בחוף המזרחי של הים התיכון, כ-13 מעלות ממזרח לאלכסנדריה.
אבו ריחאן אל-בירוני עסק רבות בקביעת הקואורדינטות של מקומות שונים, חישוב המרחקים בין מקומות שונים וחישוב כיוון הקיבלה מכל מקום שהיה ידוע לו.
בספרו "קודקס מסועדיקוס", , אנציקלופדיה של מדעי האסטרונומיה שהוקדשה על ידו למסעוד, בנו של מחמוד, סולטן ממלכת ע'זני (אפגניסטן), הוא הציג שיטה חדשה ומדויקת לחישב רדיוס כדור הארץ וניבא את קיומה של יבשת באוקיינוס המפריד בין אסיה לאירופה במקום בו התגלתה יבשת העל אמריקה.
לדעתו התהליכים שגרמו להיווצרותה של אפרואירואסיה, יבשת-העל שכוללת את אירופה, אפריקה ואסיה, אשר כיסתה להערכתו רק שתי חמישיות מהיקף כדור הארץ, היו חייבים ליצור גם יבשות באוקיינוס שמפריד בין אסיה לאירופה.
כמוכן הניח שתנאי האקלים ביבשת זאת מאפשרים קיום בני אדם.
בשנת 1154, הגאוגרף הערבי מוחמד אל-אדריסי יצר במימונו של רוג'ר השני מלך סיציליה את מפת העולם המדויקת ביותר לאותם הזמנים.
הוא כלל בה מידע על אפריקה, האוקיינוס ההודי והמזרח הרחוק, שנאסף מסוחרים ערבים וממגלי ארצות, בשילוב מידע שירש מהגאוגרפים הקלאסיים.
המפה היא חלק מהספר Tabula Rogeriana בו מתואר כדור הארץ בתור כדור בעל היקף של 36,900 ק"מ.
אנשי המדע המוסלמים המציאו ושכללו מספר מכשירים בהם השתמשו בקרטוגרפיה וב"גאוגרפיה מתמטית" ביניהם האצטרולב, הרביע והמצפן.
האצטרולב שימש כלי עזר לניווט, לחישוב זמני זריחת השמש וכוכבי השבת לצורך תכנון זמני תפילת הבוקר ולמציאת הכיוון למכה.
האצטרולב הראשון בעולם הערבי נבנה על ידי מוחמד אבן איברהים אל-פזארי.
הרביע שימש לחישובים אסטרונומיים ולקביעת זמני התפילה באמצעות תצפיות על השמש ועל הכוכבים.
במאה התשיעית, הייתה בגדד מרכז חשוב לפיתוח הרביע.
האזכור הראשון של מצפן בעולם הערבי מופיע כתב יד פרסי משנת 1232 בו מתואר שימוש במצפן לניווט בשייט בים האדם.
המלומד המצרי ביילאק אל-קיבג'אקי, מזכיר בספר שכתב בשנת 1282 את השימוש במצפן צף לצורך ניווט במהלך שייט בין טריפולי לאלכסנדריה.
הרפואה זכתה לתשומת לב רבה בעולם האסלאמי של ימי הביניים.
כמעט בכל הערים הגדולות, הוקמו על ידי החליפים בתי חולים שמטרתם לספק טיפול רפואי לכל דורש.
בבתי חולים אלה עבדו רופאים ואחיות בעלי השכלה מתאימה והם היו מנוהלים על ידי אדם שמונה על ידי החליף, כל זה במימון המדינה.
בתי החולים כללו מחלקות נפרדות לנשים ולגברים, מחלקות לרפואה פנימית, כירורגיה, מחלות עיניים, מחלקות מיוחדות לטיפול במחלות נפש, מרפאות לטיפול אמבולטורי, ומחלקות מיוחדות למחלות כרוניות.
בית החולים הראשון הוקם בשנת 700 בדמשק על ידי עבד אל-מלכ, החליף החמישי מבית אומייה וכלל אגף בידוד לחולי צרעת.
במחלקות הכירורגיות בוצעו ניתוחים תחת הרדמה כללית או טשטוש.
אבו בכר אל-ראזי, שעבד כרופא במאה העשירית בבית חולים בבגדאד, היה הראשון שהשתמש באינהלציה לצורך הרדמה בזמן ניתוח.
שיטות ההרדמה ותערובות החומרים נשמרו בסוד על מנת למנוע שימוש בהם על ידי אנשים לא מורשים.
ליד כל בית החולים פעל בדרך כלל בית ספר לרפואה בו הסטודנטים קיבלו הכשרה מעשית בטיפול בחולים.
בספריות בתי הספר לרפואה היו עבודות שתורגמו לערבית בבתי החוכמה מיוונית, מלטינית, מפרסית ובמהודית וביניהן עבודותיהם של היפוקרטס, וגלנוס.
הרופאים המוסלמים בחנו את הרעיונות המוצגים בעבודות אלה לאור ניסיונם והוסיפו הערות ותיקונים.
על אנשי הרפואה המובילים באסלאם של ימי הביניים נמנו:
אבו בכר אל-ראזי אשר זיהה את המחלות האבעבועות השחורות והחזרת והגדיר את החום כחלק ממנגנון ההתגוננות של הגוף נגד מחלות.
בכתביו הרבים הוא ריכז את הידע הרפואי הסיני, ההודי, הפרסי, הסורי והיווני, הביע ספקות לגבי תיאוריות מסוימות שהוצגו על ידי גלנוס, כגון התועלת בהקזת דם ותאוריית ארבע ליחות – מרה שחורה, מרה צהובה או ירוקה (מרה), מרה לבנה (כיח) ומרה אדומה (דם) האחראיות לוויסות תהליכי החיים.
המנתח אבו אל-קאסם א-זהראווי, בספרו "כיתאב אל-תרשיף" דן במכלול רחב של מחלות, פציעות, טיפולים ופרוצדורות ניתוחיות.
בכרך האחרון הוא מתאר מעל 200 כלים ומכשירים המשמשים את המנתח, יחד עם פרוצדורות כירורגיות חלוציות.
אבן סינא, רופא, פילוסוף ומדען פרסי, כתב כ-450 ספרים במגוון נושאים רחב, בעיקר רפואה ופילוסופיה, כאשר המפורסם ביניהם "הקאנון של הרפואה" הציג סקירה של הידע הרפואי בעולם האסלאם, שהושפע ממסורות מוקדמות יותר, כולל הרפואה היוונית-רומית, הרפואה הפרסית, הרפואה הסינית והרפואה ההודית.
הספר קבע את הסטנדרטים לרפואה באירופה של ימי הביניים ובעולם המוסלמי ושימש כספר לימוד רפואי סטנדרטי עד המאה ה-18 באירופה.
אבן אל-נפיס, איש מדע ערבי, עשה מספר תגליות חשובות בתחום הפיזיולוגיה והאנטומיה ביניהן מחזור הדם בריאות, בעורקים הכליליים ובמערכת הנימים.
המדעים המדויקים האסלאמיים התפתחו מתוך מפגש תרבותי רב כיווני בזכות התרגומים הרבים לערבית שבוצעו בבתי החוכמה ברחבי המדינה המוסלמית.
התיאוריות ההלניסטיות פותחו ושוכללו ושולבו בתיאוריות שהגיעו מהודו, מבבל ומפרס.
דוגמה בולטת לתופעה זו היא בהתפתחות האלגברה כענף היברידי חדש: שילוב בין גאומטריה אוקלידית לבין שיטות פתרון בעיות בבליות.
המתמטיקה שימשה את אנשי המדע המוסלמים ככלי עזר בפיתוח תחומים אחרים כגון אסטרונומיה, בנייה גאומטרית (מוזאיקות, מוקרנס קשתות וכיפות) וקרטוגרפיה.
בין המתמטיקאים הבולטים בתקופה זאת יש להזכיר את:
אל-ח'ואריזמי, הראשון שהתייחס לאלגברה כאל מקצוע נפרד והציג את הדרך השיטתית לפתרון משוואות ליניאריות ומשוואות ממעלה שנייה בספרו " הספר המלא על ביצוע חישובים באמצעות השלמה ואיזון" שהתפרסם בשנת 820, אוסף של כללים מוכרים לפתרון משוואות ליניאריות, משוואות ממעלה שנייה, בעיות הכוללות בינומים וטרינומים פשוטים.
המונח אלגברה נגזר מן המונח אל-ג'אבר (בערבית الجبر) הכלול בשם הספר, שפירושו צמצום ואיזון.
הוא טבע מונחים חדשים לשימוש באלגברה וקבע שייצוג המספרים הוא דבר חיוני בחיי היום יום.
אל-כנדי עבד על נושא הקריפטוגרפיה עבור השושלת העבאסית בסוף המאה התשיעית והציע את ההסבר הראשון הידוע לניתוח קריפטוגרפי שהתבסס על שכיחות הופעת אותיות בטקסט.
עומר ח'יאם במאה ה-11 חישב את אורך השנה בדיוק של חמש ספרות עשרוניות והציג פתרונות גרפיים לכל 13 הצורות של המשוואות ממעלה שלישית.
הוא פיתח משוואות ממעלה שנייה שנמצאות עדיין בשימוש.
אל-בירוני חישב את היקף כדור הארץ על סמך ארבעה נתונים בלבד, תוך התבססות על פונקציית הסינוסים ועל משפט פיתגורס.
בספרו "קביעת קואורדינטות של מקומות לצורך תיקון המרחקים בין ערים" הוא הגן על חשיבותה של המתמטיקה נגד התקפות אנשי הדת והראה כיצד אפשר לתת פתרון לבעיות שהעסיקו את אנשי הדת, כגון קביעת כיוונה של מכה לאורך האופק המקומי של ע'זנה, באמצעות טריגונומטריה.
מדע רע הוא ספר שנכתב על ידי , כביקורת על תופעות, על רופאים מסוימים ועל התקשורת, בעיקר בהיבט של חוסר חשיבה ביקורתית ואי-הבנה של ראיות וסטטיסטיקה, מה שפוגע בהבנה הציבורית של מדע ומוביל לשלל תופעות של פסאודו-מדע.
גולדייקר מסביר עקרונות מדעיים בסיסיים כדי להדגים את חשיבותן של שיטות מחקר, של עיצוב ניסוי וניתוח התוצאות כדי לקבל החלטות ומסקנות מושכלות לגבי רפואה מבוססת ראיות.
הספר פורסם במקור בבריטניה על ידי הוצאת בת של הרפר קולינס בספטמבר 2008. הוא קיבל ביקורות חיוביות ב ובדיילי טלגרף, הגיע לרשימת עשרת רבי המכר של Amazon Books והיה מועמד ל לספרי עיון לשנת 2009. הספר יצא לאור בעברית בהוצאת עליית הגג בשנת 2016 בתרגום של עדי מרקוזה-הס.
כל פרק בספר עוסק בהיבט מסוים של מדע גרוע, לעיתים כדי להמחיש נקודה רחבה יותר.
לדוגמה, הפרק על הומאופתיה מביא את גולדייקר להסביר את אפקט הפלצבו, תסוגה לממוצע, ניסויים מבוקרי פלצבו (כולל הצורך באקראיות ובסמיות כפולה), שימוש נכון במטא-אנליזות ושקלול של הטיית פרסום.
גולדייקר פותח בהדגשה שההבנה הנמוכה של סטטיסטיקה ורפואה מבוססת ראיות בחברה שלנו מובילה לייצוג שגוי של המדע בתקשורת.
הוא מסביר כי לא מדובר רק בסוגיה של הונאה ומכירת מוצרים או שירותים שגויים, אלא גם בתופעה שעשויה לסכן חיים, וגם כזו שמשבשת את החשיבה הנכונה וההבנה הציבורית של מהו מדע באמת.
גולדייקר מפריך טענות פסאודו-מדעיות בעיקר במסגרות של רפואה אלטרנטיבית העוסקות בניקוי רעלים, תוך שימוש בניסויים מדעיים פשוטים כדי להדגים את עקרונות היסוד של תכנון וניתוח ניסויים.
בשלוש דוגמאות שונות הוא מראה איך משתמשים באפקטים כימיים פשוטים כדי לייצר אשליה של רעלים שיצאו מהגוף.
גולדייקר תוקף את התוכנית של שנלמדה באותו זמן במאות בתי ספר בבריטניה, ומוכיח שמדובר בפסאודו-מדע, שרלטנות שמשתמשת במושגים כביכול מדעיים כדי לשכנע את מי שאינם מומחים דיים בנכונות של תרגילי שיפור מוח.
פרק 3: בממלכת נוסחת הפלא
תעשיית הקוסמטיקה מניבה רווחים גבוהים מפסאודו-מדע שמועבר בצורה אלגנטית.
גולדייקר טוען כי מדובר במקרה חמור יותר ממוצרי פסאודו מדע פשוטים, משום שהתעשייה נשענת כביכול על מחקרים משכנעים.
הוא מסביר שבבסיס של מוצרים כמו קרם לחות, קיימים חומרים פשוטים וגם מוצרים ותיקים שכבר משיגים את אותה תוצאה, והניצול של חוסר הידע נשען על "רכיבים אזוטריים שהושלכו פנימה ליתר ביטחון".
הפרק עוסק בהומאופתיה, מודל של רפואה אלטרנטיבית המבוסס על התיאוריה ש'דומה מרפא דומה' ושדילול גבוה מאוד מחזק את הטיפול.
גולדייקר תוקף גם את החורים המדעיים וגם את התוצאה הסופית.
הוא מסביר כיצד רפואה מבוססת ראיות פועלת ומדוע הומאופתיה לא עומדת בסטנדרטים רפואיים בסיסיים.
גולדייקר מרחיב על אפקט הפלצבו, ומצביע על 'שיפורים' שמייעלים את האפקט, כמו מחירים גבוהים, אריזות מפוארות, הליכים תיאטרליים וסמכותיות רפואית.
הוא גם דן בסוגיות האתיות של שימוש בפלצבו, וטוען שהוא עשוי להיות מוצדק אם הוא משולב עם טיפולים קונבנציונליים יעילים.
בפרק הזה גולדייקר תוקף תזונאים וטוען כי לעיתים קרובות הם מציגים באופן שגוי מחקר מדעי לגיטימי, מתבססים על תצפיות חלשות, ומנגד מייחסים משמעות גדולה יותר לממצאים גבוליים, תוך שימוש בבחירה סלקטיבית.
פרק 7: דוקטור ג'יליאן מק-קית
הפרק עוסק ב, תזונאית שהנחתה תוכנית בערוץ 4. אף על פי שהוצגה כרופאה, התואר שלה לא היה רפואי ולא היה מוכר.
גולדייקר מציין טעויות עובדתיות בטענותיה.
הוא משווה את כתיבתה ואת עצותיה לפולחן מטען מלנזי.
גולדייקר טוען כי מיקרו-ויסות תזונה של אדם משפיע מעט מאוד על בריאותו, וחשוב יותר לנסות לנהל אורח חיים בריא באופן כללי.
הוא גם טוען שהבריאות הכללית של האוכלוסייה מתואמת עם עושר, טוב יותר מאשר כל מתאם אחר.
פרק 8: "גלולה פותרת בעיה חברתית מורכבת"
גולדייקר עוסק בטענה שקפסולות שמן דגים הופכות ילדים לחכמים יותר.
הוא מציין כי הניסויים שנערכו לא כללו קבוצות ביקורת והיו פתוחים למגוון גורמים מטעים כמו משתנה מתערב.
הוא מראה כיצד גם רשויות החינוך חזרו בהן, ודן גם בהעדפה התקשורתית לסיפורי מדע פשוטים ובתפקיד התקשורת בקידום מוצרים בריאותיים מפוקפקים.
פרק 9: פרופסור פטריק הולפורד
הפרק מתמקד ב, סופר רב-מכר, פרשן בתקשורת, איש עסקים ומייסד המכון לתזונה אופטימלית (שהכשיר את רוב "המטפלים התזונתיים" בבריטניה).
גולדייקר ממחיש כיצד הולפורד סייע להציג את התזונה כתחום מדעי בתקשורת, ויצר קשרים עם כמה אוניברסיטאות בריטיות.
הוא טוען שהולפורד מקדם טענות לא מוכחות לגבי ויטמינים על ידי פירוש שגוי ובחירה סלקטיבית של תוצאות חיוביות מהספרות הרפואית.
פרק 10: הרופא מחכה לך (מאחורי הפינה)
פרק זה לא הופיע במהדורה המקורית, משום שהאיש בו עוסק הפרק, , מוכר ויטמינים, תבע את גולדייקר באותה תקופה על לשון הרע.
לאחר שגולדייקר ניצח, הפרק נכלל במהדורות המאוחרות וגולדייקר הפך אותו לזמין בחינם באינטרנט.
בפרק הוא מספר כיצד ראת נסע לאפריקה כדי לקדם כדורי ויטמינים כטיפול באיידס, וכיצד הרעיונות האלו אומצו על ידי ממשלתו של תאבו מבקי בדרום אפריקה.
פרק 11: האם הרפואה הממסדית היא מרושעת?
גולדייקר מציין ששיעור נמוך להפתיע של פעילות רפואית קונבנציונלית (50% עד 80%) הוא באמת "מבוסס ראיות".