tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודתו על מערכות שמתייחסות לשגיאות אנוש אפשריות הובילה להתפתחויות בתחומים רבים: עיצוב מחשבים עמידים בפני תקלות, שיפור עיצוב ממשקי משתמש, ופיתוח רכיבים שמונעים התקנה שגויה.
עבודתו עם ג'ון סטאפ בניסויי מזחלת הרקטה תרמה לפיתוח תקני בטיחות ברכבים, כולל חגורות בטיחות ופנלי מחוונים מרופדים.
ב-2003 זכו ג'ון פול סטאפ, אדגר מרפי וג'ורג' ניקולס במשותף בפרס איג נובל בהנדסה על תרומתם ליצירת השם של חוק מרפי.
בסדרת הנפשה של ערוץ דיסני "חוקי המרפי של מיילו" (2016-2019), הגיבור מיילו מרפי מוגדר כצאצא של אדוארד מרפי, וכתוצאה מכך הוא נמצא במצבי סכנה תכופים בהתאם לחוק מרפי.
בסרט "בין כוכבים" ביתו של גיבור הסרט (מת'יו מקונוהי) קרויה מרפי, על שמו של אדוארד.
אדוארד אירווינג אדוארדס היה עורך דין, בנקאי ופוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ניו ג'רזי ה־37 בין השנים 1920–1923, וכחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי בין 1923 ל־1929. אדוארדס נודע כאחד המבקרים הבולטים של מדיניות ה"איסור".
אדוארדס נולד ב־1 בדצמבר 1863 בג'רזי סיטי שבניו ג'רזי, והיה בנם של אמה ג'יי (ניישן) וויליאם ו.
הוא למד בתיכון ג'רזי סיטי (כיום נקרא William L.
Dickinson High School), ובין השנים 1880–1882 למד באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר מכן למד משפטים במשרד אחיו, ויליאם דייוויד אדוארדס, שכיהן אף הוא כסנאטור מטעם מחוז הדסון בסנאט של ניו ג'רזי בשנים 1887–1889.
בהמשך עסק בבנקאות ובקבלנות כללית, ולבסוף מונה לנשיא וליו"ר מועצת המנהלים של הבנק הלאומי הראשון של ג'רזי סיטי.
בזכות עסקיו וקשריו הפוליטיים, ובשל היות אחיו סנאטור, משך את תשומת לבה של המכונה הפוליטית הדמוקרטית רבת־העוצמה של מחוז הדסון.
אדוארדס כיהן כמבקר המדינה בין 1911 ל־1917, וב־1918 נבחר לסנאט של ניו ג'רזי.
באותה תקופה הפך לידיד ולבעל ברית פוליטי קרוב של ראש עיריית ג'רזי סיטי, פרנק הייג, מנהיג המכונה הדמוקרטית החזקה של המדינה.
בפריימריז הדמוקרטיים התמודד אדוארדס מול ג'יימס ר.
ניוג'נט, יו"ר המפלגה במחוז אסקס ולשעבר מנהיג המפלגה המדינתית.
המירוץ הפך לזירה במאבק בין הייג לניוג'נט על השליטה במפלגה, ואדוארדס ניצח עם 53.6% מהקולות.
הוא זכה ב־15 מחוזות ובתמיכה עצומה במחוז הדסון, ובכך ביסס את הייג כמנהיג הבלתי מעורער של המפלגה הדמוקרטית בניו ג'רזי עד סוף שנות ה־40.
בבחירות הכלליות ניצב אדוארדס מול ניוטון א.
למרות גלי הניצחון הרפובליקניים בצפון-מזרח ארצות הברית בעקבות חוסר הפופולריות של הנשיא וודרו וילסון, המתח החברתי והטרור האנרכיסטי, הצליח אדוארדס לנצח בהפרש קטן.
מערכת הבחירות התמקדה כמעט כולה בסוגיית איסור האלכוהול, בעקבות התיקון ה-18 לחוקה והעברת "חוק וולסטד" ב־1919. עיתון יומי מאליזבת כינה את מסע הבחירות של אדוארדס "קמפיין האפלג'ק" – משום שאף על פי שלא שתה בעצמו, התנגד בגלוי לחוק היובש.
ניצחונו נבע בעיקר ממרד פוליטי עירוני של מהגרים קתולים ואתניים, מה שנחשב בעיני היסטוריונים כ"מהפכת אדוארדס" – שינוי משמעותי בפוליטיקה של ניו ג'רזי שהקדים את הקואליציה של ה"ניו דיל".
תקופת כהונתו התאפיינה בשליטה רפובליקנית בשני בתי המחוקקים.
הסנאט המדינתי, שבו לכל מחוז קול אחד, נשלט בידי אינטרסים כפריים ועיירות קטנות שהתנגדו לבסיס העירוני של אדוארדס.
גם האספה הכללית הייתה ברובה רפובליקנית, כך שתוכניתו כמעט ולא יושמה, ורבות מהצעותיו נדחו או הוחלפו בחוקים רפובליקניים – בהם הקמת רשות הנמלים והקמת משטרת ניו ג'רזי.
אדוארדס הצליח לזמן קצר להעביר חוק שהתיר ייצור ומכירה של משקאות עם עד 3.5% אלכוהול, אך החוק בוטל שנה לאחר מכן.
עם זאת, ניהל מאבק משפטי נגד חוקי היובש (בין היתר בתביעה "Rhode Island v.
Palma") וקרא לקונגרס לשנות את חוק וולסטד.
בשל עמדתו זו הוצג כמועמד בבחירות המקדימות לנשיאות באילינוי ובניו ג'רזי – וניצח בשתיהן.
בנוסף ניהל מאבק להוזלת מחירי השירותים הציבוריים, התנגד לחוקי "יום ראשון הכחול" (Blue Laws) האוסרים פעילות מסחרית ביום המנוחה, ותמך בקיום קרבות אגרוף חוקיים למרות התנגדות מוסרית בציבור.
עם סיום כהונתו כמושל התמודד אדוארדס על מושב בסנאט מול הסנאטור המכהן ג'וזף פרילינגהייזן.
בסיסמתו "יין, נשים ושיר" תקף אדוארדס את מצע הרפובליקנים שתמך בחוק היובש, בהגבלת הגירה ובחוקי דת.
הוא ניצח בבחירות בהפרש ברור והחזיר את הקואליציה העירונית שהובילה אותו ב־1919.
ב־1928 ניסה להיבחר שוב, שוב תחת דגל ההתנגדות לחוק היובש.
יריבו, המילטון פיש קין, הכריז אף הוא על התנגדותו לחוק היובש – ובסיוע הגאות הכלכלית של תקופת הנשיא קלווין קולידג', ניצח את אדוארדס ברוב גדול.
ב־14 בנובמבר 1888 נישא אדוארדס לבלנש סמית', ולזוג נולדו שני ילדים – אדוארד אירווינג הבן ואליזבת ג'ול.
רעייתו נפטרה ב־1928. אדוארדס היה חבר בכנסייה האפיסקופלית ובמסדר הבונים החופשיים.
לאחר מות אשתו ועזיבתו את הסנאט, הידרדר מצבו הכלכלי והאישי.
הוא פשט רגל בעקבות קריסת וול סטריט של 1929 ונקשר בפרשת הונאה בבחירות.
בהמשך הסתכסך עם פרנק הייג ואיים להצטרף למחנה הרפורמיסטי נגדו בבחירות 1930. הוא שקל להתמודד שוב למשרת המושל ב־1931, אך הייג חסם את מועמדותו והעדיף את ארתור הארי מור.
לאחר שאובחן כחולה בסרטן העור, התאבד אדוארדס בירייה בדירתו בג'רזי סיטי ב־26 בינואר 1931, בגיל 67.
הוא נקבר בבית העלמין Bayview – New York Bay לצד אחיו, ויליאם דייוויד אדוארדס, שנפטר ב־1916.
סר אדוארד ויליאם אֶלְגַר היה מלחין ומנצח אנגלי.
יצירתו התזמורתית הראשונה, וריאציות אניגמה , זכתה לשבחים.
הוא חיבר גם אורטוריות, מוזיקה קאמרית, סימפוניות וקונצ'רטי לכלי סולו ותזמורת.
בין חיבוריו הנודעים נמצאים "שירי הלכת הוד והדר" (Pomp and Circumstance Marches), שהראשון בהם מושר לעיתים קרובות למילות השיר הפטריוטי Land of Hope and Glory.
אדוארד ויליאם אלגר נולד בכפר הקטן ברודהית' , סמוך לווסטר.
אביו, ויליאם אלגר, היה מכוון פסנתרים וסוחר בתווים ובכלי נגינה.
אדוארד, שגדל מוקף במוזיקה בחנותו של אביו, רכש ידע מוזיקלי בכוחות עצמו.
הוא נהג לקחת עמו חוברות תווים כשיצא לטייל על אופניים, וכך נוצר אצלו קשר אסוציאטיבי מובהק בין מוזיקה לטבע.
הוא ביטא זאת בגיל מבוגר יותר, באמרו: "יש מוזיקה באוויר, מוזיקה בכל הסובב אותנו, העולם מלא מוזיקה ואתה פשוט לוקח ממנה כל כמה שנחוץ לך."
אחרי שעזב את בית הספר בגיל 15, התחיל לעבוד אצל עורך דין מקומי, אבל אחרי שנה יצא לקריירה מוזיקלית, שהחלה במתן שיעורי נגינה בכינור.
שנותיו ככנר צעיר בווסטרשייר היו, במובנים רבים, המאושרות בחייו.
הוא ניגן בפסטיבלים בווסטר ובברמינגהאם ואחת מחויותיו הגדולות הייתה נגינת הסימפונית השישית וה"סטאבאט מאטר" של דבוז'אק בניצוח המלחין.
אלגר התפעל מן התזמור של דבוז'אק, שהשפיע על סגנונו הוא למשך יותר מעשור.
נוסף על מיומנותו ככנר, הגיע בכוחות עצמו לשליטה סבירה במגוון כלים - פסנתר, צ'לו, בסון, קונטרבס וטרומבון.
בגיל 29 הכיר את אליס רוברטס, בתו של איש צבא בדרגה גבוהה ומחברת שירה ופרוזה.
הם התחתנו שלוש שנים לאחר מכן בניגוד לרצון משפחתה.
כמתנת אירוסין הקדיש לה את היצירה הקצרה לכינור ופסנתר, Salut d'amour .
הזוג עבר ללונדון כדי להתקרב יותר אל מרכז חיי המוזיקה הבריטיים ואדוארד החל לחבר מוזיקה ברצינות.
פרק שהותם בלונדון לא עלה יפה, והם נאלצו לחזור לגרייט מאלוורן , שם יכול אדוארד להשתכר למחייתם בהוראה.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 בנה לו אלגר בהדרגה מוניטין של מלחין, בעיקר ביצירות לפסטיבלים הכוראליים הגדולים של מרכז אנגליה.
יצירותיו האביר השחור , "המלך אולאף" (1896), "אור החיים" ו"קאראקטאקוס" זכו כולן להצלחה מתונה והוא התקשר לשנים רבות עם המוציאים לאור "נובלו ושות'".
בשנת 1899 הושמעה יצירתו הראשונה הגדולה לתזמורת, "וריאציות אניגמה" בביצוע בכורה בלונדון תחת שרביטו של המנצח הגרמני הנודע, הנס ריכטר.
היצירה התקבלה בעין יפה והציבה את אלגר כמלחין הבריטי החשוב ביותר בדורו.
שמה הרשמי של היצירה הוא "וריאציות על נושא מקורי" (אניגמה - חידה).
החידה היא בכך, שאם כי יש שלוש-עשרה וריאציות על "הנושא המקורי", הרי נושא ה"אניגמה", העובר, לדברי אלגר, "כחוט השני בכל מערך הווריאציות", איננו מושמע לעולם.
פרשנים רבים חיוו דעתם, שאף כי אלגר נחשב כיום למלחין אנגלי אופייני, הרי במוזיקה התזמורתית שלו וביצירה זו במיוחד יש הרבה מן המשותף עם מסורת מרכז אירופה, שטיפוסית לה אותן שנים הייתה המוזיקה של ריכרד שטראוס.
ואכן, "וריאציות אניגמה" התקבלו יפה בגרמניה.
בשנה שלאחריה בוצעה בברמינגהאם יצירתו חלום גרונטיוס , לפי שיר של החשמן ניומן.
על אף הופעה ראשונה כושלת, מצאה היצירה את מקומה בקרב קהל המאזינים כאחת מיצירותיו המעולות של אלגר וכמוזיקה מקהלתית אנגלית משובחת.
יצירתו הנודעת ביותר של אלגר, מן הסתם, היא קובץ שירי הלכת "הוד והדר" Pomp and Circumstance משנת (1901).
זמן קצר אחרי חיבורם, התבקש אלגר להתאים את שיר הלכת הראשון למילים של בנסון, כאודה להכתרת אדוארד השביעי.
תוצאת העבודה המשותפת של המשורר והמלחין היא Land of Hope and Glory, המהווה את קטע הסיום של האודה והופיעה גם, בשינוי קל במילים, כשיר נפרד.
בין השנים 1902 ל-1914 ביקר אלגר ארבע פעמים בארצות הברית, בין השאר למסע קונצרטים בניצוחו.
בשנים 1911 עד 1912 היה מנצחה הראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון.
יצירותיו בוצעו במקומות שונים בעולם והנחילו לו תמלוגים נכבדים.
בין 1905 ל-1908 החזיק במשרת פרופסור למוזיקה באוניברסיטת ברמינגהאם.
מכתבים שלו שמורים בארכיב של אוניברסיטה זו.
מורשתו המוזיקלית של אלגר היא תזמורתית ברובה, אך הוא כתב גם לסולנים ולקבוצות כלים שונות.
יצירתו היחידה לתזמורת כלי נשיפה ממתכת, הסוויטה השביעית (שעובדה על ידו לאחר מכן לתזמורת מלאה), ממשיכה לתפוס מקום חשוב ברפרטואר לכלי נשיפה ממתכת.
יצירה זו עובדה גם לעוגב על ידי אטקינס ולפעמים מבצעים אותה בתור הסונאטה השנייה של אלגר לעוגב.
הסונאטה הראשונה שלו, המוקדמת בהרבה, לעוגב נכתבה במיוחד לכלי זה בסגנון תזמורתי מובהק, וכלולה גם היום ברפרטואר האנגלי הרומנטי לעוגב.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה החלה המוזיקה של אלגר לצאת מן האופנה ואחרי מות אשתו בשנת 1920 לא כתב עוד יצירות בעלות חשיבות של ממש.
זמן קצר לפני מותה, בין השנים 1918–1919 חיבר את הקונצ'רטו האלגי לצ'לו, שנחשב לאחת מיצירות המופת לכלי זה.
בשלהי חייו התחיל אלגר לעבוד על אופרה, "הגברת הספרדית", וקיבל הזמנה מן ה-BBC לחבר סימפוניה שלישית.
מחלתו האחרונה מנעה את השלמתן.
אדוארד פרנקלין אלבי (ההגייה המקורית: אוֹלבּי; באנגלית: Edward Franklin Albee; 12 במרץ 1928 – 16 בספטמבר 2016) היה מחזאי אמריקני פורה, זוכה שלושה פרסי פוליצר, שכתב עשרות מחזות החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20.
מחזהו הידוע ביותר של אלבי הוא "מי מפחד מווירג'יניה וולף?", שהועלה על במות בכל רחבי העולם, ואף עובד לסרט מצליח בשם זה.
אלבי נולד בשנת 1928 בארצות הברית בעיר וושינגטון ללואיז הארווי, ובגיל 18 יום נמסר לאימוץ.
הוריו המאמצים, ריד ופרנסיס (פרנקי) אלבי העניקו לו את שמו של סבו המאמץ – אדוארד פרנקלין אלבי.
אלבי גדל בבית אמיד, להורים שהיו רפובליקאים מושבעים.
אביו נמוך הקומה נאף עם נשים רבות ואילו אמו גבוהת הקומה הייתה, כך תיאר מאוחר יותר, אדם קר ולא אוהב.
אלבי היה לנער מרדן, שהושעה מכמה בתי ספר וסולק מלימודיו במכללה אחרי שנה וחצי.
אלבי היה מודע מילדותו להיותו הומוסקסואל, עובדה שהחריפה את ניכורו מהוריו המאמצים, עמם לא דן בנושא בגלוי מעולם, ואמו אף נישלה אותו מצוואתה על רקע זה.
אלבי גילה מנעוריו כישרון כתיבה וכתב שירים וסיפורים קצרים רבים.
בגיל עשרים עזב אלבי את ביתו לבלי שוב, ועבר לגור בגריניץ' וילג' (ניו יורק), שם התרועע עם חברי תנועות אמנות אוונגרדיות של התקופה.
תחילה מצא את מחייתו על כספי ירושה של סבתו, ואחר־כך עבד בעבודות מזדמנות.
למערכת יחסיו הסבוכה עם אמו המאמצת הייתה השפעה ניכרת על חייו גם בשנים מאוחרות.
כאשר נודע לו על מחלת אמו, לאחר נתק ממושך, שב אלבי ויצר עמה קשר.
מערכת יחסים זו הסבה לו כאב רב, כך הוא מעיד, לא במעט בגלל חוסר נכונותה של אמו לקבל את זהותו המינית גם בערוב ימיה, אך גם תרמה להתחדשות אמנותית אצלו, כמו במחזה "שלוש נשים גבוהות" המציג את בת דמותה של אמו בשלושה גילים שונים.
אלבי פרץ לתודעה האמריקאית והעולמית ב-1959, עם מחזהו הראשון "סיפור גן החיות" (The Zoo Story), שזכה להצלחה באירופה ולאחר מכן זכה לשבחים גם בארצות הברית.
"סיפור גן החיות", המחזות של אלבי בכלל ואחרים שבאו בעקבותיו היו ראשיתו של הזרם הדרמטי-אבסורדי בתיאטרון, שאלבי הוכתר לאחד היוצרים הבולטים שלו.
כמחזאי אמריקאי, נחשב אלבי ממשיכם של מחזאים אמריקאים גדולים כויליאמס, מילר ואוניל, אך ההשפעה הבולטת ביותר על כתיבתו וסגנונו הייתה של מחזאים אירופיים כבקט ופינטר.
עם זאת, למרות קרבתו למחזאי אבסורד אלו, אלבי אינו מאמץ את אופני הכתיבה של הזרם במלואם וממזג בכתיבתו דרמה מסורתית יותר, עם עלילה, דמויות ודיאלוגים שאינם אופייניים למחזות האבסורד.
מן העבר השני, הוא גם אינו מגביל את עצמו במחזותיו לגבולות ההגיוני והסביר מבחינה עלילתית, ומשלב מצבים מופרכים ודמיוניים לחלוטין, וסגנון כתיבה החורג באופן בולט מריאליזם.
ב-25 המחזות, שכתב לאורך יותר מ-40 שנות יצירה, הפגין אלבי סגנון כתיבה ייחודי, שנון ואירוני, שבו הנושאים כבדי-המשקל בהם עסק שזורים בהערות ובמצבים קומיים.
פעמים רבות בחן אלבי במחזותיו בנימה פסימית וביקורתית את החברה האמריקנית ואת האידיאלים שלה.
לאורך שנותיו כמחזאי נהנה אלבי פעמים רבות משבחי הביקורת וזכה בשלושה פרסי פוליצר עבור מחזותיו: "איזון עדין" (1966), "מפלט ים" (1975) ו"שלוש נשים גבוהות" (1992), הישג שרק יוג'ין או'ניל, שזכה בארבעה פרסי פוליצר, עלה עליו.
בשנת 1963 נבחר מחזהו "מי מפחד מווירג'יניה וולף" כזוכה פרס פוליצר לאותה שנה, אך הוועדה המייעצת לפרס, לה הייתה הסמכות לפסול את הבחירה, השתמשה בסמכותה ושללה את הפרס מאלבי.
נימוקיה לפסילה היו "השפה הגסה" של המחזה ו"עיסוקו בנושאים מיניים".
לפיכך, לא הוענק הפרס לאף מחזה באותה שנה.
סיפור גן החיות (1961) (הוצג בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב, בבימויו של ראובן קלינסקי)
מי מפחד מווירג'יניה וולף (1976)
הבלדה של בית הקפה העצוב
איזון עדין (הוצג בשנת 2004 בתיאטרון אנסמבל הרצליה בתרגומו של דורי פרנס)
כל מה שבגן (תורגם עבור תיאטרון הבימה בשם הכל בגן על ידי עדה בן-נחום)
קופסה וציטוטים של היו"ר מאו-טסה-טונג
להקשיב, לספור את הדרכים (1977)
הלידי מדיובוק (הוצג בסמינר הקיבוצים בתרגומה של שרון פרמינגר)
שלוש נשים גבוהות (1991) (מוצג החל משנת 1997 בתיאטרון הבימה בתרגום של רבקה משולח)
המחזה של לורקה וקטעים - קונצ'רטו גרוסו
העז, או מי זו סילביה?
(מוצג בתיאטרון הבימה בתרגומה של רבקה משולח)
אדוארד בוכנר היה כימאי גרמני, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1907, "על מחקריו הביוכימיים וגילוי תסיסה חוץ תאית".
בוכנר הפריך את ההנחה של לואי פסטר שתסיסה דורשת את קיומם של שמרים חיים ובמקום זאת הראה שהתסיסה מתבצעת על ידי אנזימים הנמצאים גם בשמרים מרוסקים.
בוכנר נולד במינכן למשפחה מכובדת מבוואריה.
אביו היה רופא ופרופסור לרפואה משפטית ומיילדות.
אביו התעתד להכשיר אותו להיות סוחר, אך הוא נפטר בשנת 1872 ובסיוע אחיו הגדול האנס, מדען בזכות עצמו, פנה למסלול של לימודים מדעיים.
לאחר תום לימודיו התיכוניים התגייס לצבא ושירת בחיל תותחנים.
הוא החל ללמוד לימודים גבוהים בכימיה, אך נאלץ להפסיק את לימודיו בגלל קשיים כלכליים.
בשנת 1884 החל ללמוד כימיה אצל אדולף פון באייר ובוטניקה אצל פרופסור קארל וילהלם פון נגלי במכון הבוטני במינכן.
עד שנת 1886 כבר פרסם את עבודתו הראשונה על השפעת החמצן על תסיסה, בו חלק על טענתו של פסטר שהחמצן מעכב את התסיסה.
הודות למלגה על שם למונט הוא המשיך בלימודיו לשלוש שנים נוספות.
לאחר סמסטר במעבדה של אוטו פישר בארלנגן הוא חזר לאוניברסיטת מינכן והשלים דוקטורט בשנת 1888.
בשנת 1890 החל לעבוד כעוזר הוראה של פון באייר, אשר גם דאג להשיג לו סכום כסף שאפשר לו להקים מעבדה משלו בנושא תסיסה.
בסוף שנת 1893 קיבל בוכנר משרה באוניברסיטת קיל כאחראי על לימודי כימיה אנליטית, ופרופסורה ב-1895. בשנת 1896 עבר למשרת פרופסור באוניברסיטת טיבינגן.
בטקס קבלת פרס נובל סיים בוכנר את דבריו באומרו:
"למרות שייתכן שאנו רחוקים ממטרתנו, אנו מתקרבים אליו צעד אחר צעד.
על כן, אל לנו ליפול להלך מחשבה של "לעולם לא נדע", אלא עלינו להיות מלאי אמון שהיום יגיע בו אפילו תהליכי החיים שהם חידה עבורינו היום יפסיקו להיות חסומים בפני מדעני הטבע".
בשנת 1909 קיבל משרת ראש הקתדרה לכימיה פיזיולוגית באוניברסיטת ברסלאו.
בשנת 1911 עבר לאוניברסיטת וירצבורג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא ושירת ביחידת חימוש.
בהמשך התנדב שוב ושירת בדרגת רב-סרן בבית חולים קדמי בפוקשאן, במולדובה שברומניה שם נפצע ב-3 באוגוסט 1917 ומת מפצעיו לאחר כעשרה ימים במינכן.
אדוארד אלמר סמית' הידוע לקוראיו בכינויו א.א.
"דוק" סמית, היה מהנדס מזון וסופר מדע בדיוני שכתב בין היתר את סדרת ספרי העדשאי ואת סדרת סקיילארק.
נחשב בעיני רבים לאביה של סוגת אופרת החלל.
סמית' נולד בשבויגאן, ויסקונסין לפרד ג'יי סמית' - מלח ולקרוליין מילס סמית' - מורה, שניהם פרסביטריאניסטים אדוקים ממוצא בריטי, ולו שני אחים ושתי אחיות.
בשנת 1902 עברה המשפחה למחוז קוטנאי, איידהו.
בגיל 19 החל לימודי מחקר באוניברסיטת איידהו וסיים שני תארים בהנדסה כימית בשנת 1914. היה נשיא מועדון הכימיה, מועדון השחמט, ומועדון המנדולינה וגיטרה באותה אוניברסיטה.
הוא גם שר בס באופרטות של ויליאם שוונק גילברט וארתור סאליבן.
ב-5 באוקטובר 1915 סמית' נשא לאישה את ג'ין קרייג מקדוגל בבויסי, איידהו (שמה של אחותה הוא קלריסה מקלין מקדוגל, שעל שמה קרא סמית' לגיבורת ספרי העדשאי).
לזוג נולדו שלושה ילדים - רודריק, קלריסה, וורנה ג'ין (לימים ורנה סמית' טרסטרייל), שעד ליום מותה ב-1994 ניהלה את יצירותיו הספרותיות.
לאחר שסיים את לימודיו בקולג', עבד סמית' ככימאי בשירות הציבור במכון הלאומי הטכנולוגי בוושינגטון הבירה.
סמית' קיבל תואר שני לכימיה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בשנת 1917, ולאחר מכן אף סיים דוקטורט להנדסה כימית בשנת 1918.
בגיל פרישתו, עבר סמית' עם אשתו לקלירווטר, פלורידה.
בשנת 1994, לאחר מותה של ורנה טרסטרייל, לקח על עצמו בנה - קים טרסטרייל - את המשך הניהול על כתביו הספרותיים של סמית'.
הנובלות הספרותיות של סמית' מתוארות כאופרות החלל המקוריות, ומתוארות כ"נובה הראשונה של ספרות המדע הבדיוני של המאה ה-20".
הנובלות מציעות אקשן בלתי פוסק.
הן נחשבות למדע בדיוני "אמיתי", בכך שמביאות אומדן מדויק של המדע ולעיתים אירועים חברתיים וקביעות פוליטיות עדכניים לתחילת המאה ה-20. סמית' התבטא באומרו כי טכנולוגיות המדע הבדיוני שהמציא הן לא בהכרח בלתי אפשריות.
בעת עבודתו ככימאי בוושינגטון, סמית' החל לכתוב בשנת 1915 את הספר הראשון בסדרת סקיילארק "The Skylark of Space" לאחר שאשת חברו ללימודים הציעה לו לכתוב על החלל החיצון, אך במהרה זנח את הרעיון.
בשנת 1919 ד"ר סמית' חזר לכתוב את הספר, לאחר שלקח עבודה ככימאי ראשי בטחנת קמח בעיירה הילסדייל, מישיגן.
סמית' ניסה למכור את כתב העת ללא הצלחה עד לשנת 1927, כאשר מגזין הספרות הזולה Amazing Stories הסכים לפרסם את כתביו.
כתב העת זכה להצלחה ועד מהרה נדרש מסמית' לכתוב שני המשכים, Skylark Three ו-The Skylark of Valeron.
סדרת סקיילארק נחשבת לז'אנר פסאודו-מדע.
מאז 1927 סמית' חכך בדעתו אם לכתוב נובלה על משטרת-חלל.
עד לסוף שנת 1936 כבר היה באמתחתו תסריט בן 85 עמודים למה שנודע אחר כך כארבעת ספרי העדשאי הראשיים.
כתבי העת פורסמו במגזין Astounding Stories בתחילת שנות הארבעים, וסמית' אף זומן להרצות בכנס המדע הבדיוני העולמי השני שנערך בשיקגו.
בתחילת 1934 פרסם סמית' את ספר המבוא לסדרת העדשאי, לה קרא "תלת־עולמי".
בספר זה חזר סמית' להשתמש במדע הספקולטיבי שהיה קבוע בספריו המוקדמים.
אולם, סמית' עבד עבור צבא ארצות הברית בין השנים 1941–1945 ויש לשער כי הרבה מונחים צבאיים שנכתבו בספר הושפעו עקב כך.
בשנת 1960 סמית' הוציא את Vortex Blaster (ידוע גם בשמו Masters of the Vortex) שעלילתו התקיימה באותו יקום של העדשאי.
זוהי הרחבה של הסיפור העיקרי, ומתרחש בתקופה שבין הספר Second Stage Lensman ("עדשאיי השלב השני") והספר Children of the Lens ("ילדי העדשה"), ומציג פיזיקה שונה מאשר זו שמשתמשים בה העדשאים.
רוברט היינליין ציין כי סמית' התעתד לכתוב נובלה שביעית לסדרת העדשאי עם עלילה המשתרכת מעבר לאירועים המתוארים ב-Children of the Lens, אך חומר מתועד כלל לא נמצא, ובספק אם כלל נכתב.
ב-14 ביולי 1965, כמעט חודש לפני מותו, סמית' נתן אישור לויליאם ב.
אלרן להמשיך את סדרת העדשאי, מה שהוביל לפרסום "The Moon Prospector" ("מחצב הירח") בשנת 1966, "New Lensman" ("העדשאי החדש") בשנת 1976, ו-"Triplanetary Agent" ("סוכן טריפלנטרי") בשנת 1978. חברו משכבר ימים של סמית', דייוויד קייל, כתב שלוש נובלות לא מאושרות שפורסמו בין השנים 1980–1983 וסיפקו רקע לעדשאים החייזרים השונים.
נובלה רביעית הוזכרה ("Red Lensman", "העדשאית האדמונית") אך לעולם לא הושלמה.
מיד עם סיום כתיבת החלק השלישי בסדרת סקיילארק, סמית החל סדרה שבה נמנע מלהשתמש בסבירויות מדעיות לא מוכחות שהקשו על קוראיו.
הסדרה נקראה בשם Spacehounds of IPC וסמית' סיים אותה באביב 1930, והוא החשיבה למיטב יצירותיו דווקא משום השימוש במדע המדויק.
בסתיו 1933 סמית' פרסם את החלק השלישי בסדרת סקיילארק, The Skylark of Valeron, דרך מגזין Astounding Stories, מה שהקפיץ את המכירות של המגזין והעמיד את המתחרים באותה עת, Amazing Stories ו-Wonder Stories בקשיים כלכליים.
רוברט היינליין כתב מאמר מורחב על הביוגרפיה של סמית' במקבץ היקום המורחב שיצא לאור ב-1980. היינליין וסמית' היו חברים, והיינליין ציין כי מרבית גיבוריו של סמית' שאובים מהחיים האמיתיים (לדוגמת קימבל קיניסון וקלריסה מקדוגל, גיבורי סדרת העדשאי, שנראה כאילו תאוריהם האציליים דמו לסמית' ואשתו).
סמית' פרסם נובלה קצרה בשם "לורד טדריק" במגזין Other Worlds בשנת 1952, אך עד מהרה היא נשכחה.
13 שנים לאחר מותו של סמית', פרסם סופר המדע הבדיוני זוכה פרס נבולה גורדון אקלנד נובלה נוספת באותו שם, שאותה ציין כ"סדרה חדשה מאת א.
בעקבותיה הוא פרסם מספר נובלות עוקבות תחת שמו של סמית'.
גיבורם של הסיפורים הכיל את אותם המאפיינים שהיו משויכים לגיבוריו המוקדמים של סמית'.
הגיבור מסוגל לתקשר עם גזע ישויות חוצני בשם "המדענים", ויריבו המר מתואר כדמות מסתורית, כאביר אפל המתמחה בשימוש בחרב ואשר הוא המוח מאחורי יצירתה של "ספירת ברזל" עצומה בגודלה המצוידת בנשק שמסוגל להשמיד כוכבי לכת שלמים.
בשעה שהשפיע על התנהלותה של התרבות הפופולרית, לסמית' אף הייתה השפעה עצומה על הלוחמה המודרנית.
ספריו נקראו בידי מדענים ומהנדסים רבים מאז שנות השלושים ועד שנות השבעים.
רעיונות שחלחלו לתוך התפיסה המיליטריסטית-מדעית היו יוזמת ההגנה האסטרטגית (מספרו Triplanetary) וכן חמקנות ואמצעי האזהרה המוטסים איוואקס (מספרו Grey Lensman).
השפעה נרחבת נוספת - שתוארה בידי עורך מגזין Astounding - הייתה מצב הקרב של ספינות בסיפורי העדשאי של סמית' (להן קרא "הטנק"), שהיוו השראה לעיצוב מרכז ידיעות קרב של הצי האמריקני.
בתחילת סיפורי סקיילארק תוארו הרבה הפרדות חלקיקי פלטינום, ניסויים תכופים של אלקטרוליזה וגילויו של תהליך ההיתוך הקר (מעל לחמישים שנה לפני הכרזתם של סטנלי פונס ומרטין פליישמן).
סמית' מתאר תהליך גרעיני המצריך כמויות גדולות של אנרגיה ומייצר נשורת גרעינית זניחה.
תיאורו הכללי של סמית' לתהליך הגילוי מזכיר מאוד את תיאוריו של וילהלם רנטגן בנוגע לקרני רנטגן.
עוד נושא שסדרת סקיילארק מביאה הוא הרכבת טכנולוגיית מידע מודרנית.
החייזרים בני האנוש בנובלה הראשונה פיתחו טכנולוגיה פרימיטיבית שנקראת "המחנך המכני", שמאפשר המרה ישירה של גלי מוח למחשבה אחת ברורה לצורך העברה לאחרים או לצורך אחסון אלקטרוני.
כבר בספר השלישי בסדרה, The Skylark of Valeron, הטכנולוגיה גדלה לכדי "מוח אלקטרוני" שמסוגל לחשב את כל סוגי האנרגיות - אלקטרומגנטיות, כבידה, ואנרגיה טכיונית.
הדבר נשאב מתוך דיונים שנערכו על תאוריית הפחתה אטומית בספר השני, Skylark Three, מה שמזכיר מאוד תאוריות קווארק של פיזיקת חלקיקים בסיסית.
בנובלות מאוחרות יותר, שאינן משויכות לסדרה כלשהי, כמו Galaxy Primes, Subspace Explorers, ו-Subspace Encounter, סמית' חוקר נושאים כמו טלפתיה, כמו גם יכולות מחשבתיות אחרות המכונות פסאו-יוניקה וכן עימותים בין דוגלי חופש והשפעות סוציאליסטיות/קומוניסטיות בהתיישבות על כוכבים אחרים.
סמית' פרסם רשימה של אישים שקרא את מאמריהם.
ביניהם ניתן למצוא את ליון ספראג דה-קאמפ, רוברט היינליין, ה.פ.
לאבקרפט, אריק טמפל בל, סטנלי ויינבאום וג'ק ויליאמסון בין היתר.
כך לדוגמה, שאיבת כוח החיים של קורבנותיהם של שליטי דלגון בפרק החמישי של "Galactic Patrol" מהווים אזכור של פרק 25 בנובלת המדע בדיוני The Moon Pool מאת אברהם מריט.
סמית' מזכיר גם את אדגר רייס בורוז בהתלוננותו על קצוות פתוחים באחד מספריו.
בביוגרפיה שכתב, ציין ג'ורג' לוקאס כי נובלות העדשאי היוו השפעה עצומה בימי צעירותו.
כתוצאה מפרסום ספרי "לורד טדריק", סמית' גם נחשב באופן לא רשמי לאביהם הרוחני של אלמנטים שהופיעו בסרטי הקולנוע מלחמת הכוכבים.
ג'יי מייקל סטרזינסקי, יוצר סדרת המדע בדיוני בבילון 5 גם ציין כי הושפע מסדרת ספרים זו בין היתר.
"תלת-עולמי" (פורסם לראשונה: מגזין Amazing Stories ינואר-אפריל 1934, הוצאה לאור: Fantasy Press 1948)
Skylark Three (פורסם לראשונה: מגזין Amazing Stories אוגוסט-אוקטובר 1930, הוצאה לאור: Fantasy Press 1948)
Skylark DuQuesne (פורסם לראשונה: מגזין Worlds of If יוני-אוקטובר 1965, הוצאה לאור: Pyramid Books 1966)
Imperial Stars (הוצאה לאור: 1976, רק חלק מהספר פורסם על ידי סמית')
אברט אוונס, הוצאה לאור: 1976)
אדוארד איי אלטמן פרופסור לכלכלה באוניברסיטת ניו יורק, בבית הספר סטרן למנהל עסקים.
התפרסם בעקבות מאמרו משנת 1968, בו תיאר את המשוואות והיחסים הפיננסים (מדד אלטמן - Z score) באמצעותם ניתן לחזות בהסתברות גבוהה יחסית פשיטת רגל עתידית של חברות ציבוריות ופרטיות בטווח של שנתיים.
מחקרים מאוחרים יותר למדידת יעילות המודל מראים כי אמינותו גבוהה ושיעור ההצלחה בחיזוי פשיטת הרגל נע בין 70-80%.
המשוואה של אלטמן עשתה עבודה טובה בהבחנה בין חברות שפושטות רגל ושאינן.
בעבר, 94% מהחברות שהיו בציון מתחת ל-2.7 פשטו את הרגל.
לעומת זאת, 97% מהחברות אשר קיבלו עברו את הציון לא פשטו את הרגל.
בשנת 1977 פרסם פרופ' אלטמן את מודל ה-ZETA, שהוא פיתוח של המדד המקורי ושהסתברות החיזוי בו גבוהה אף יותר.
לואיס היה גנטיקאי אמריקאי, זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה לשנת 1995.
לואיס נולד וגדל בפנסילבניה, בתיכון קרא על מחקרם של הגנטיקאים תומאס האנט מורגן ואלפרד סטרוטוונט בנוגע לדרוזופילה (זבוב הפירות), אחד מאורגניזמי המודל העיקריים בגנטיקה, והחל להתנסות בגידול וריבוי של הזבובים בעצמו.
כמוזיקאי מוכשר זכה לואיס למלגת לימודים באוניברסיטת באקנל המקומית אך לאחר שנה עזב לטובת לימודי ביוסטטיסטיקה באוניברסיטת מינסוטה, אותם סיים תוך שנתיים ב-1939. במהלך לימודיו המשיך להתנסות במחקרים גנטים על זנים חדשים של תסיסנית המחקר (Drosophila melanogaster).
לאחר סיום התואר הראשון עבר לואיס למכון הטכנולוגי של קליפורניה בו סיים ב-1942 את לימודי הדוקטורט תחת הנחייתו של סטרוטוונט.
בשנים אלו פיתח את מבחן הקומפלמנטציה (cis-trans test).
בסיום לימודיו גויס לואיס לחיל האוויר האמריקני, הוא למד קורס במטאורולוגיה ונשלח כחזאי לזירת האוקיינוס השקט.
בסיום המלחמה חזר לעבוד בקאלטק, ב-1956 מונה לפרופסור לביולוגיה במכון וב-1966 למחזיק הקתדרה על שם תומאס האנט מורגן.
במשך שנים מחקריו לא זכו לתשומת לב רבה ושיטותיו הפכו למיושנות עם התפתחות הביולוגיה המולקולרית, אך לאחר שמדענים בקאלטק, בהם דייוויד הוגנס, הסתייעו בידע של לואיס לצורך שיבוט של גנים הומיאוטיים ומיפוי הגנום של הדרוזופילה, הם גילו אזור הומולוגיה, כפי שלואיס חזה במחקריו במשך שנים רבות.
ב-1989 זכה לואיס בפרס וולף לרפואה "על הוכחת קיומה וחקירתה של הבקרה הגנטית של התפתחות חלקי הגוף באמצעות גנים הומיאוטיים", ב-1990 במדליה הלאומית למדעים, ב-1991 בפרס לסקר למחקר רפואי וב-1995 זכה בפרס נובל לפיזיולוגיה ולרפואה יחד עם כריסטיאנה ניסליין-פולהרד ואריק וישאוס על בקרה גנטית של שלבים מוקדמים בהתפתחות עוברית.
לואיס היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית בחברה הפילוסופית האמריקאית, באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ועמית זר בחברה המלכותית הבריטית.
לואיס היה נשוי ואב לשלושה בנים.
אדי "אד" אסנר היה שחקן קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות גילום דמותו של העיתונאי לו גרנט בסדרת הטלוויזיה "המופע של מרי טיילר מור" ובסדרת הספין אוף שלה "לו גרנט".
כיהן בעבר כנשיא גילדת שחקני המסך האמריקאית.
זכה בשבעה פרסי אמי (יותר מכל שחקן אחר) ובחמישה פרסי גלובוס הזהב.
אסנר נולד בקנזס סיטי שבמיזורי.
אמו, ליזי אסנר, הייתה עקרת בית, ואביו, מוריס דייוויד אסנר, היה הבעלים של חנות למוצרי יד שנייה.
אסנר גדל והתחנך במשפחה יהודית אורתודוקסית, ושמו העברי הוא "יצחק".
בילדותו נהג לבלות שעות רבות בבית הקולנוע "גרנדה" שבקנזס סיטי.
למד באוניברסיטת שיקגו ושירת במסגרת צבא ארצות הברית באירופה.
אסנר החל את דרכו המקצועית בהופעות אורח בסדרות טלוויזיה.
בשנת 1970 קיבל לראשונה תפקיד קבוע בסדרה, קומדיית המצבים "המופע של מרי טיילר מור" של רשת CBS, בה גילם את דמותו של העיתונאי ועורך החדשות לו גרנט, דמות איתה הפך להיות מזוהה במשך שנים רבות.
הסדרה שודרה בין השנים 1977 - 1970. לאחר סיום הסדרה, קיבל אסנר את התפקיד הראשי בסדרת הספין אוף "לו גרנט", אף היא ברשת CBS.
בסדרה זו המשיך לגלם את דמותו של לו גרנט, שעבר מניהול מהדורת חדשות בטלוויזיה לתפקיד עורך העיתון הבדיוני "לוס אנג'לס טריביון".
הסדרה שודרה בין השנים 1982 - 1977. בניגוד ל"מופע של מרי טיילר מור", שהייתה סדרה קומית קלילה בת חצי שעה, "לו גרנט" הייתה סדרת דרמה רצינית בת 60 דקות על עיתונאות.
על גילום דמותו של לו גרנט זכה בחמישה פרסי אמי: שלושה פרסי אמי לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרה קומית (1975, 1972, 1971) ושני פרסי אמי לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה (1980, 1978).
בכך הפך לשחקן היחיד עד היום שזכה בפרסי אמי על גילום אותה דמות גם בסדרה קומית וגם בסדרת דרמה.
בנוסף, זכה גם בחמישה פרסי גלובוס הזהב: שלושה פרסים עבור שחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה (1976, 1975, 1971) ושני פרסים עבור השחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה דרמטית (1979, 1977).
במקביל להופעתו בסדרה "המופע של מרי טיילר מור", שיחק אסנר גם במיני-סדרות עטורות השבחים "איש עשיר, איש עני" (1976) ו-"שורשים" (1977).
ב"שורשים" הוא גילם את דמותו של קפטן דייוויס, האיש שחטף את קונטה קינטה ומכר אותו לעבדות.
על הופעתו בסדרות אלה זכה בשני פרסי אמי נוספים.
בסך הכל זכה בשבעה פרסי אמי, יותר מכל שחקן אחר.
לאחר סיום הסדרה "לו גרנט" הופיע בעיקר בתפקידי משנה בקולנוע ובהופעות אורח בסדרות טלוויזיה, ביניהן בסרט "חברות בווינה" בתור אופה אוסקר רייקמן.
ב-1991 השתתף בסרטו של אוליבר סטון "JFK תיק פתוח".
ב-1998 השתתף בסרט המתח "גשם חזק", לצדם של מורגן פרימן וכריסטיאן סלייטר.
בשנים 2007–2006 הופיע בתפקיד משנה בסדרה "סטודיו 60", לצד מת'יו פרי, בראדלי ויטפורד ואמנדה פיט.
אסנר גילם את תפקיד הבעלים של רשת הטלוויזיה הבדיונית NBS.
הסדרה, ששודרה ברשת NBC, זכתה לביקורות חיוביות אך לרייטינג נמוך, וירדה מהמרקע לאחר עונה אחת בלבד.
לאסנר קריירה עשירה בדיבוב סרטי אנימציה.
הוא השתתף בדיבוב סדרות רבות, בהן ספיידרמן, סופרמן, קפטן פלאנט ובאטמן: איש העטלף ששודרו בשנות התשעים.
ב-2009 דיבב את דמותו של קרל פרדריקסן, הדמות הראשית בסרט האנימציה המצליח של פיקסאר "למעלה".
על תפקיד זה זכה לשבחים רבים ממבקרי הקולנוע, כאשר הוא חזר על תפקיד זה בהפקות "המשימה המיוחדת של דוג", "הימים של דוג" ו"הדייט של קארל".
ב-2001 הוענק לו פרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים.
על תרומתו לתעשיית הטלוויזיה זכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
בשנת 2021 עלה הסרט "החבובות: האחוזה הרדופה" בדיסני+, כאשר זו בין ההופעות האחרונות שלו לפני מותו.
אסנר היה נשוי לננסי סייקס (Nancy Sykes) בשנים 1988–1959, ולשניים נולדו שלושה ילדים: התאומים מת'יו וליזה, וקייט.
ב-1987 נולד לו בן בשם צ'ארלס, ממערכת יחסים שניהל עם קרול ג'ין פוגלמן.
בן זה הוא אדם עם אוטיזם.
ב-1998 נשא לאישה את המפיקה סינדי גילמור.
אסנר היה מחבריו הבולטים של ארגון הסוציאליסטים הדמוקרטים של אמריקה (DSA), הסניף האמריקאי של הארגון הבינלאומי האינטרנציונל הסוציאליסטי.
הוא מילא תפקיד מרכזי בשביתת השחקנים בשנת 1980. כיהן כנשיא גילדת שחקני המסך במשך שתי קדנציות, בשנים 1985–1981, במהלכן מתח ביקורת פומבית על מדיניות ארצות הברית באמריקה המרכזית, וקידם פרויקט שנוי במחלוקת של אספקת סיוע רפואי לאל סלוודור.
אסנר טען לאחר מכן, כי העובדה שנתן ביטוי פומבי לדעותיו הפוליטיות הייתה הסיבה האמיתית להורדתה מן המרקע של הסדרה "לו גרנט", על אף הרייטינג הגבוה לו זכתה.
ב-2004 שימש כדובר וכאחד מראשי ארגון בשם "2004 Racism Watch", שפעל נגד בחירתו של הנשיא ג'ורג' בוש לקדנציה שנייה.
באפריל אותה שנה כתב מכתב גלוי, שהופנה ל"מנהיגי השלום והצדק" בעולם, ובו קרא להם לדרוש שקיפות מלאה ופרסום כל המידע לגבי פיגועי 11 בספטמבר.
בהיותו מעריץ מושבע של ספרי קומיקס, אסנר חבר ב"קרן למען הגנה משפטית על ספרי קומיקס", מלכ"ר אמריקאי שמטרתו להגן על חופש הביטוי של יוצרי ומפיצי קומיקס.
המשימה המיוחדת של דוג (2009, דיבוב)
מפצח האגוזים המתוק (2015) – דיבוב
איש עשיר, איש עני (מיני-סדרה, 1976)
עוד סיפורי סן פרנסיסקו (1998)
משחק מושלם (2000) – סרט טלוויזיה
המלך והמלכה של מונלייט ביי (2003) – סרט טלוויזיה
בובספוג מכנסמרובע (2016) – דיבוב
קוברה קאי (2018) – בתפקיד אורח כאביו החורג של ג'וני לורנס - סיד.
החבובות: האחוזה הרדופה (2021) - ספיישל
סר אדוארד אוואן-אוונס-פריצ'רד Evans-Pritchard; 21 בספטמבר 1902 – 11 בספטמבר 1973) היה אנתרופולוג בריטי שתרם רבות לפיתוח האנתרופולוגיה החברתית בארץ זו.
הוא היה פרופסור לאנתרופולוגיה חברתית באוניברסיטת אוקספורד בשנים 1946–1970.
אוונס-פריצ'רד נולד בקרובורו, מזרח ססקס, אנגליה, הוא התחנך בקולג' וינצ'סטר ולמד היסטוריה בקולג' אקסטר, אוקספורד, שם הוא הושפע מ-R.
Marett, ולמד לימודים מתקדמים בבית הספר לכלכלה של לונדון.
שם הוא הושפע מברוניסלב מלינובסקי ובמיוחד צ'ארלס גבריאל זליגמן, מייסד האתנוגרפיה של סודאן.
הוא התחיל את עבודת השדה שלו ב-1926 כששהה אצל האזנדה, עם היושב בנילוס העילי, והביקור הניב עבודת דוקטור (ב-1927) וגם את ספרו הקלאסי "מכשפות, אורקלים וכישוף בקרב האזנדה" ב-1937. הוא המשיך להורות בבית הספר לכלכלה של לונדון ולחקור את האזנדה וארץ הבונגו
עד לשנת 1930, כאשר הוא התחיל פרויקט מחקר חדש בקרב הנוארים.
עבודה זו באה בד בבד עם מינויו לאוניברסיטת קהיר ב-1932, שם הוא נתן סדרת הרצאות על דת, שהושפעו מזליגמן.
אחרי שובו לאוקספורד, הוא המשיך את מחקרו אצל הנוארים.
בתקופה זו הוא פגש לראשונה את Meyer Fortes ואת אלפרד רדקליף-בראון.
אוונס-פריצ'רד החל לפתח את רעיונותיו של רדקליף-בראון על הפונקציונליזם-סטרוקטורלי.
מחקר זה הניב טרילוגיה של עבודות על הנואר ולכרך שהוא היה שותף בעריכתו ושמו African Political Systems והפך לקלאסיקה של האנתרופולוגיה החברתית הבריטית.
ספרו של אוונס-פריצ'רד "מכשפות, אורקלים וכישוף בקרב האזנדה" הוא התרומה האנתרופולוגית העיקרית הראשונה לסוציולוגיה של הידע שביטאה את השקפתו הנייטרלית – יש יאמרו "יחסית" – על ה"יושרה" של אמונותיהם של הזנדה בנוגע לסיבתיות.
עבודתו הניסיונית של אוונס-פריצ'רד בנושא זה הפכה לידועה ביותר בפילוסופיה של המדע והוויכוח על ה"רציונליות" שהתרחש בשנות השישים והשבעים, בו היה מעורב תומאס קון ובמיוחד פול פייראבנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת אוונס-פריצ'רד באתיופיה, לוב, סודאן וסוריה.
בסודאן הוא גייס כוחות לא-סדירים מקרב האנוקים שהטרידו את האיטלקים ועסקו במלחמת גרילה.
ב-1942 הוא הוצב במנהל הצבאי הבריטי של קירנאיקה בצפון אפריקה, ועל בסיס ניסיונו שם הוא כתב את ספרו The Sanusi of Cyrenaica.
הוא תיעד את ההתנגדות המקומית לכיבוש האיטלקי ונעשה אחד מהמחברים היחידים בשפה האנגלית שכתב על הטאריקה.
בסמוך לסיום המלחמה, בשנת 1944, הוא המיר את דתו לקתוליות.
אחרי תקופה קצרה שלימד בקיימברידג', התמנה אוונס-פריצ'רד לפרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת אוקספורד ולעמית באול סולס קולג'.
אחד הסטודנטים הבולטים שלו היה טלאל אסד, שכיום מלמד באוניברסיטת העיר ניו יורק.
ספרה הקלאסי של מרי דאגלס "טוהר וסכנה" על זיהומים וחוסר ודאות - מה שמכונה לעיתים "סיכון" – הושפע מאוד מהשקפתו של אוונס-פריצ'רד על האופן בו האשמות, תחושת אשמה, ואחריות מתפשטים למרות תפישות תרבותיות מפורשות של אסון ונזק.
עבודתו המאוחרת של אוונס-פריצ'רד הייתה יותר תאורטית.
על סמך ניסיונו האנתרופולוגי כתב אוונס-פריצ'רד על טבע האנתרופולוגיה ואופני יישומה המעשי.
ב-1950 הוא כפר בדעה הרווחת שאנתרופולוגיה היא ענף ממדעי הטבע, ובמקום זאת טען שצריך לראות בה חלק ממדעי הרוח, במיוחד היסטוריה.
הוא טען שהסוגיה המרכזית שעומדת בפני האנתרופולוגים היא תרגום – מציאת הדרך לתרגם את מחשבות האדם לעולם של תרבות אחרת וכך להצליח להבין אותה, ואחרי כן לתרגם את ההבנה הזו בחזרה כך שניתן יהיה להסביר אותה לנחקרים.
ב-1965 הוא פרסם עבודה משפיעה מאוד "תורות של דת פרימיטיבית", תוך שהוא שולל את התאוריות הקיימות של מה שבאותה עת כונה פרקטיקות של דת "פרימיטיבית".
הוא טען שבהמשך למה שהתווה בעבודתו התאורטית בשנות החמישים, הוא טען שהאנתרופולוגים מצליחים רק לעיתים רחוקות להיכנס לתודעותיהם של בני האדם שהם חוקרים, ושלכן הם משייכים להם מוטיבציות שקרובות יותר לעצמם ולתרבות שלהם, ולא לזו אותה הם חוקרים.
הוא גם דן בגישות של מאמינים ולא מאמינים למחקר הדת.
לדעתו לא מאמינים נוטים יותר להעלות תאוריות ביולוגיות, סוציולוגיות או פסיכולוגיות על מנת להסביר את הדת כאשליה, בעוד שמאמינים נוטים יותר להעלות תאוריות שמסבירות את הדת כשיטה של המשגה והתייחסות למציאות.
היו לו ולאשתו לומה חמישה ילדים.
בנו הצעיר, אמברוז אוונס-פריצ'רד, הוא עיתונאי חוקר בדיילי טלגרף הלונדוני ומחברו של הספר "חייו הסודיים של ביל קלינטון".
בתו הצעירה, ד"ר דידרה אוונס-פריצ'רד, היא מומחית לפולקלור של המזרח התיכון וזוכת מלגת פולברייט.
בתו הצעירה, שינין אוונס-פריצ'אר, היא אשת עסקים מצליחה.
יש לו גם תאומים: ניקי אוונס-פריצ'רד, שעובד במחשבים וג'ון אוונס-פריצ'רד, מורה לכלכלה ומחברם של מספר ספרים.
אוונס-פריצ'רד, אדווארד א', 1998, תורות של דת פרימיטיבית, ירושלים: מוסד ביאליק, תרגום: עמנואלה ברש רובינשטיין.
אדוארד אולארצ'יק (בפולנית: Edward Olearczyk; 4 במרץ 1915 – 9 בספטמבר 1994) היה מלחין ומוזיקאי יהודי שפעל בפולין ובישראל.
אולארצ'יק נולד ברווה-רוסקה שבגליציה (כיום אוקראינה) ולמד בקונסרבטוריון בוורשה.
בין השנים 1939–1945 עבד בברית המועצות, ועם חזרתו לפולין עבד כבמאי בצבא הפולני.
הוא ידוע בעיקר בשיריו הפופולריים, אם כי כתב גם אופרטות ויצירות לתזמורת.
בשנת 1948 זכה בתחרות השירים הפופולריים מטעם משרד התרבות והאמנות הפולני.
בשנת 1952 זכה באות צלב הזהב, וב-1957 בעיטור מטעם עיריית וורשה.
הוא נישא לאשתו תמרה ובשנת 1957 עלה לישראל עם אשתו ובנו אלון אולארצ'יק (נולד ב-1950 בשם אלכסיי אולארצ'יק).
המשפחה התיישבה בנתניה ועברה מאוחר יותר לבת ים.
נכדו הוא השחקן והמוזיקאי מקס אולארצ'יק.
גם בישראל המשיך אולארצ'יק להלחין.
בין היתר הלחין טקסטים עבור אריק איינשטיין ואילנה רובינא.
הוא נפטר בישראל בשנת 1994.
בנו הוא הזמר אלון אולארצ'יק ונכדו הוא השחקן מקס אולארצ'יק.
אדוארד ג'ורג' ארל ליטון בולוור-ליטון, הברון ליטון הראשון היה פוליטיקאי, משורר, מחזאי, וסופר אנגלי.
הוא היה פופולרי מאוד בעיני קהל קוראיו.
כתב ומכר רומנים רבים (כ-29), הישג זה זיכה אותו בהון רב.
הוא מי שטבע את הביטויים "ההמון הנבער", "העט עוצמתי מהחרב", כמו גם את שורת הפתיחה המפורסמת: "היה זה לילה חשוך וסוער".
ימי פומפיי האחרונים, רומן היסטורי בתרגום אליעזר בן-יהודה, 1905. בתרגום אברהם שלונסקי, הוצאת אמנות, 1929 ובתרגום שרון פרמינגר הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר, 2007
ריאנצי הטריבון האחרון, תרגום אברהם בירמן, הוצאת דביר, 1982, וגם האופרה ריאנצי על פי רומן זה מאת ליטון המתאר את סיפור חייו של קולה די ריינצו.
זאנוני, סיפור רוזנקרויצרי, רומן בתרגום קובי פין, הוצאה עצמית, 2012.
אדוארד אדריאן וילסון ; 23 ביולי 1872 – 29 במרץ 1912) היה חוקר קוטב אנגלי נודע, רופא, חוקר טבע, צייר ואורניתולוג.
וילסון נולד בצ'לטנהאם שבבריטניה, והיה הילד החמישי במשפחתו של הרופא ד"ר אדווארד תומאס וילסון ואשתו, מרי אגנס, שגידלה עופות בחווה סמוכה.
הוא היה ילד מוכשר, רגיש ושובב, שפיתח מגיל צעיר אהבה לטבע ולציור.
אחרי תקופת לימודים בפנימייה חזר להמשיך את לימודיו בצ'לטנהאם, שם עשה חלק גדול מילדותו ונעוריו.
בגיל תשע הודיע להוריו על כוונתו להיות חוקר טבע.
אביו עודד והדריך אותו לצייר את חיות הבר והצמחייה בשדות שסביב החווה.
אחרי שעבר בהצטיינות את בחינות הכניסה לאוקספורד ולקיימברידג', החל את לימודיו בקולג' גונוויל וקאיוס בקיימברידג', שם למד מדעי הטבע.
בתקופה זו פיתח אמונה נוצרית עמוקה ופרישות סגפנית, שבהן חי כל חייו.
הוא למד רפואה בלונדון ועסק בעבודה מסיונרית בשכונות העוני בזמנו הפנוי.
בפברואר 1898, זמן קצר לפני הסמכתו לדוקטור לרפואה, חלה וילסון בשחפת, כתוצאה מהידבקות בעבודתו המסיונרית.
בתקופת החלמתו הממושכת בנורווגיה ובשווייץ פיתח את כשרונותיו האמנותיים.
בשנת 1900 הוסמך כרופא ובשנה שאחריה התמנה לרופא זוטר בבית החולים הכללי בצ'לטנהאם.
ב-16 ביולי 1901 נשא לאישה את אוריאנה סופר וכעבור שלושה שבועות יצא לאנטארקטיקה כחבר במשלחת דיסקברי של רוברט פלקון סקוט.
וילסון השתתף בשתי משלחות בריטיות לאנטארקטיקה: "המשלחת הבריטית הלאומית לאנטארקטיקה" (משלחת דיסקברי) ומשלחת טרה נובה, שתיהן בפיקודו של סקוט.
במשלחת הראשונה, מ-1901 עד 1904, פעל וילסון כרופא-מנתח זוטר, זואולוג וצייר המשלחת, שעמה יצא לדרך ב-6 באוגוסט 1901. המשלחת הגיעה לאנטארקטיקה בינואר 1902. ב-2 בנובמבר 1902 יצאו וילסון, סקוט ושקלטון למסע שהיה, אז, הנתיב הדרומי ביותר שאיזה שהוא חוקר הגיע אליו מאז ומעולם.
למשלחת היו כלבים אך הם לא היו מנוסים בשימוש בהם והמזון שהובא בשביל הכלבים התקלקל.
לאחר שרבים מן הכלבים מתו, פנו חברי המשלחת אחור ב-31 בדצמבר 1902, לאחר שהגיעו לקו הרוחב '82°17 דרום.
הם הרחיקו כדי 480 ק"מ דרומה מכל נוסע שקדם להם והיו במרחק 768 ק"מ בלבד מן הקוטב.
מצבו של שקלטון הלך והתדרדר במהירות, הוא גנח דם, לקה בהתקפי עילפון ולא יכול היה לעזור בגרירת המזחלת.
סקוט ווילסון, שגם מצבם לא היה טוב, נאבקו להחזיר את המשלחת לבסיס.
הצלחת חילוצם הייתה מוטלת בספק, אבל 93 ימים אחרי היציאה לדרך, לאחר שגמאו 1536 ק"מ הגיעו בפברואר 1903 אל ה"דיסקברי" ואל הביטחון.
כעבור חודש נשלח שקלטון, שנפגע יותר מחבריו מצפדינה ומתשישות, הביתה לפני המועד, בספינת האספקה, "מורנינג".
עם שובו של וילסון, הציע לו שקלטון להצטרף אל משלחת נמרוד שלו אל אנארטקטיקה בשנת 1907, אך וילסון, גם מתוך נאמנות לסקוט, דחה את בקשתו.
ב-15 ביוני 1910, יצא וילסון להפלגה מקארדיף על ה"טרה נובה", כממונה על הצוות המדעי במשלחת האחרונה של סקוט.
עקב תנאי מזג אוויר גרועים וסוסי פוני חלשים, שלא הורגלו באקלים, נקבעה נקודת האספקה העיקרית, "תחנת טון אחד", 56 ק"מ צפונית ממיקומה המתוכנן ב-80° דרום, עובדה שתתגלה כמכרעת במסע חזרה מן הקוטב בשנה שלאחריה.
בחורף הדרומי של שנת 1911 פיקד וילסון על "מסע החורף", יחד עם הנרי רוברטסון באוארס ואפסלי צ'רי-גארארד, אל שטחי הרבייה של הפינגווין הקיסרי בכף קרוזייה, במטרה לאסוף ביצים למחקר מדעי.
המסע בן 96 הק"מ נערך בחשכה כמעט מוחלטת, בטמפרטורות שצנחו עד - 70- מעלות פרנהייט (56.7- מעלות צלזיוס).
את המסע הזה הגה ותכנן וילסון.
הוא העלה את הצורך במסע כזה בפרק הזואולוגיה של הדין וחשבון המדעי של משלחת דיסקברי, וראה חשיבות במעקב אחר המחקר המוקדם הזה.
ניסיון להשיג ביצי פינגווין דגורות נעשה גם במשלחת דיסקברי, אך הביצים שנאספו אז היו "מתות", ללא עוברים, ולכן פסולות למטרות המחקר.
מטרתו המדעית של המסע הייתה להשיג הפעם ביצים של פינגווין קיסרי מאתר הדגירה הסמוך לכף קרוזייה בשלב עוברי מוקדם, כדי ש"אפשר יהיה לעמוד על נקודות מסוימות בהתפתחות הציפור".
כדי להשיג את הביצים בשלב הדגירה המוקדם המתחייב נדרש מסע בעיצומו של החורף.
מטרה משנית הייתה לערוך ניסויים במכסות מזון וציוד כהקדמה למסע הקוטב בקיץ הבא.
סקוט אישר את התוכנית,אם כי בחשש ובאי-רצון, וקבוצה שכללה את וילסון, באוארס וצ'רי-גארארד יצאה לדרך ב-27 ביוני 1911.
מסע בתקופת החורף האנטארקטי היה דבר שלא נוסה קודם; סקוט כתב, שהיה זה "מעלל נועז, אבל האנשים הנכונים הם שיצאו להתנסות בו." צ'רי-גארארד תיאר לאחר זמן את אימי אותם 19 ימים שנדרשו למסע בן 97 הק"מ אל כף קרוזייה.
ציוד, בגדים ושקי שינה העלו קרום קבוע של קרח; ב-15 ביולי ירדה הטמפרטורה אל מתחת ל-60° צלזיוס - "109 מעלות כפור - קר ככל שהיה מישהו רוצה לשאת בעלטה ובבגדים מכוסי-קרח", כתב צ'רי-גארארד.
לעיתים קרובות קרה, שבמשך יום תמים הצליחו לעבור רק מעט יותר משני קילומטרים.
ב-1 בנובמבר 1911 יצאו 14 אנשים מכף אוונס במסע הארוך אל הקוטב הדרומי.
כעבור 79 ימים היה וילסון אחד מן החמישה שהגיעו אל הקוטב ב-18 בינואר 1912, וגילו שהקוטב נכבש על ידי חוקר הקטבים הנורווגי רואלד אמונדסן וצוותו, רק חמישה שבועות קודם לכן.
מסעם חזרה היה תוך זמן קצר למאבק נואש, בגלל תנאי מזג אוויר קשים באופן חריג.
הקצין הזוטר אדגר אוונס מת ב-17 בפברואר, סמוך לבסיס של קרחון בירדמור, כנראה עקב פגיעה מוחית שארעה כאשר נפל לבקע שבועיים קודם לכן.
אז, מתוך רצון לאפשר לחבריו להינצל, יצא סרן לורנס אוטס מן האוהל, באמרו לחבריו, "אני רק יוצא החוצה ואולי אתעכב קצת".
הוא גרר עצמו אל מותו ב-16 במרץ, לאחר שרגליו הקפואות פיתחו נמק.
וילסון, סקוט ובאוארס המשיכו הלאה עוד שלושה ימים והתקדמו יותר מ-32 ק"מ אבל סופת שלגים עזה עצרה אותם בדרכם ב-20 במרץ, 17.6 ק"מ לפני הגיעם אל תחנת המזון "טון אחד", שהייתה יכולה להציל את חייהם.
הסופה נמשכה ימים ארוכים ולפני ששככה אזלה אספקת הדלק והמזון שברשותם.
חלשים, קפואים ורעבים מכדי להמשיך, מתו השלושה באוהלם ב-29 במרץ או סמוך אליו (מועד הרישום האחרון של סקוט ביומנו), עדיין במרחק 236 ק"מ ממחנה הבסיס שלהם.
גופותיהם נמצאו על ידי משלחת חיפוש באביב הבא, ב-12 בנובמבר 1912. המשלחת הפילה עליהם את אוהלם וקברה אותם במקום משכבם תחת גלעד של שלג, שבראשו צלב עשוי מצמד מגלשיים.
כשדבר הטרגדיה נודע בבריטניה בפברואר 1913, עוררה הבשורה המרה אבל לאומי שכמותו כמעט לא נודע מאז.
וילסון, שחברי המשלחת הצמידו לו את כינוי החיבה "הדוד ביל", היה איש סודם של רבים, שכיבדו אותו על כושר השיפוט, כישורי התיווך והפישור שלו ומסירותו לזולת.
לפי כל הידוע, וילסון היה כנראה חברו הקרוב ביותר של סקוט במשלחת.
סקוט כתב "לעולם אינני מוצא את המילים הנכונות כשאני מדבר על ביל וילסון.
אני מאמין, שהוא באמת ובתמים האדם המעולה ביותר שפגשתי מעודי." במכתב אל אשתו של וילסון כתב סקוט,
כשמשלחת חיפוש גילתה את המחנה האחרון של סקוט בנובמבר 1912, באוארס ווילסון נמצאו קפואים בשקי השינה שלהם.
שק השינה של סקוט היה פתוח וגופו נמצא בחלקו מחוץ לשק - זרועו השמאלית הייתה מונחת על וילסון.
בקולג' גונוויל וקאיוס נשמר דגל הקולג', שווילסון לקח עמו אל הקוטב הדרומי.
בסרט "סקוט באנטארקטיקה", שיחק את וילסון הרולד וארנדר.
בהפקת הטלוויזיה "המקום האחרון עלי אדמות", היה זה סטיבן מור שמילא את תפקיד וילסון.
הלוט מעל פסלו של וילסון בטיילת בצ'לטנהאם, שיצרה אלמנתו של סקוט, קתלין, הוסר ב-9 ביולי 1914 בידי חוקר הקוטב סר קלמנטס מרקהם.
תערוכה קטנה קבועה מנציחה את זכרו במוזיאון לאמנות של צ'לטנהאם.
בפדינגטון, לונדון יש בית ספר יסודי על שם אדוארד וילסון.
"גבעות וילסון" שכוללות רכס אקסתלם נקראו על שמו.
אדמירל אדוארד רטקליף גארת' ראסל אוונס, ברון מאונטאוונס הראשון , שנודע בכינוי "טדי" אוונס, היה קצין בצי הבריטי וחוקר אנטארקטיקה.
הוא שירת כמשנה למפקד במשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט לקוטב הדרומי בשנים 1913-1910 וכרב חובל של ספינת המשלחת "טרה נובה".
אוונס עוטר באות השירות המצוין (DSO) ובמדליה על גבורה בלב ים (SGM).
אדוארד אוונס נולד בלונדון ב-1881, בן לעורך הדין פרנק אוונס.
לאחר שסולק מבית ספרו עקב השתמטות מלימודים, השלים את השכלתו די הצורך להתקבל לאוניית אימונים של צי הסוחר וכעבור שנתיים, ב-1896, להתקבל כצוער בצי המלכותי.
אוונס למד בקולג' של הצי המלכותי משנת 1900 עד 1902. בשנת 1900 קודם לדרגת סגן-משנה בפועל, ואחר לסגן-משנה ובשנת 1902, לסגן.
באותה שנה שירת כקצין שני על "מורנינג", ספינת הסיוע של משלחת דיסקברי, המשלחת האנטארקטית הראשונה של סקוט בשנים 1904-1901.
המשלחת השנייה של סקוט לאנטארקטיקה, 1913-1910
סקוט הציע לאוונס תפקיד בעל חשיבות במשלחתו השנייה כדי לשכנע אותו לוותר על תוכניותיו למשלחת מתחרה משלו, לחקר ארץ אדוארד השביעי.
אוונס ניאות, בתיווכו של קלמנטס מרקהם, להצטרף למשלחתו של סקוט, אבל להסכמתו היה מחיר.
הוא דרש להיות המשנה לסקוט, מעמד שסקוט הועיד לידידו ועמיתו משכבר הימים, רג'ינלד סקלטון.
ככל שצר היה לסקוט להציב את אוונס במקום סקלטון, לא יכול היה להתעלם מן התמיכה הרבה ומקורות המימון הניכרים שעמדו לרשות אוונס, והוא הסכים לצרפו כמשנה לו.
אף על פי כן, יחסי העבודה ביניהם לא התנהלו על מי מנוחות, כיוון שסקוט המשיך לראות באוונס יריב.
באנטארקטיקה, היה אוונס אחראי בתחילה על קבוצת המזחלת הממונעת של סקוט.
אחרי שהמזחלת התקלקלה, המשיך דרומה כמפקד על קבוצת הגוררים, שנועדה להיות פלוגת הסיוע האחרונה שתלווה את סקוט אל הקוטב.
אחרי ששמע מסקוט, שהוא לא יהיה בקבוצה שתעשה את כברת הדרך האחרונה אל הקוטב עצמו, פנה אוונס אחור ב-4 בינואר 1912 בקו רוחב 87° 32′ דרום, במרחק 240 ק"מ מן הקוטב, וחבר אחר מאנשיו, באוארס, המשיך עם קבוצת הקוטב של סקוט.
במסע חזרה, חלה אוונס אנושות בצפדינה וב-11 בפברואר, עדיין במרחק 160 ק"מ ממחנה הבסיס, לא יכול היה עוד להלך בכוחות עצמו.
שני חבריו הנותרים, טום קרין וויליאם לאשלי, השכיבו אותו על המזחלת וגררו אותו הלאה.
אוונס פקד עליהם להשאיר אותו שם ולהמשיך לבדם, כיוון שחשש ששלושתם ימותו בדרך, אך הם סירבו.
מאוחר יותר אמר אוונס, כי הייתה זו הפעם היחידה בקריירת הצי שלו, שפקודה שלו נתקלה בסירוב.
מצבו המתדרדר והולך של אוונס תועד ביומנו של לאשלי, שציין, כי אוונס "נעשה שחור וכחול ועוד כל מיני צבעים אחרים", ולאחר זאת, כי הוא סובל כאבים קשים ואיננו יכול לעמוד.
מצרכי המזון אזלו במהירות, כשלפניהם עוד 56 ק"מ עד לבסיס, ועל כן התנדב קרין ללכת לבדו אל האט פוינט, בעוד שלאשלי יישאר עם אוונס באוהל עד שתגיע עזרה.
ב-19 בפברואר, אחרי שהלך במשך 18 שעות ללא עצירה, הגיע קרין אל האט פוינט, שם מצא שניים מחברי המשלחת, הרופא ד"ר אדוארד ל.
אטקינסון והכלבן דימיטרי גרוב, שיצאו על מזחלות כלבים וחילצו את אוונס ולאשלי ב-22 בפברואר.
בסך הכל, עברו השלושה במסע רגלי מרחק של כ-2400 ק"מ.
בשל מחלתו, נשלח אוונס הביתה בספינת המשלחת "טרה נובה", במרץ 1912, אך הוא הבריא וחזר בשנה שלאחריה כמפקד הספינה, שלקחה את ניצולי המשלחת הביתה.
בהמשך לשירותו באנטארקטיקה, ניהל אוונס קריירה מצליחה בצי המלכותי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, קודם לדרגת קומנדר.
ב-20 באפריל 1917, על המשחתת "ברוק" בסיור לילי ליד קסרקטין דובר סמוך לגודווין סנדס, פיקד על פעולה נגד שש משחתות גרמניות של צי הקייזר, שהחלו להפציץ את דובר.
יחד עם האוניה "סוויפט", אסר אוונס על המשחתות מה שנודע בהמשך בשם "הקרב על מצר דובר".
טורפדו מ"סוויפט" הטביע אחת ממשחתות האויב, G-85. אז נגחה "ברוק" משחתת אחרת, G-42 וכמעט ניפצה אותה לשניים.
שתי הספינות נשארו צמודות ובמשך זמן מה התנהל קרב פנים-אל-פנים על סיפון ה"ברוק", עד שזו הצליחה להיחלץ.
המשחתת הגרמנית שקעה ושאר המשחתות הגרמניות נמלטו.
"ברוק", שניזוקה מאוד, נגררה אל נמל הבית, ואילו "סוויפט", שגם היא ניזוקה קשות, עשתה את דרכה לנמל בכוחות עצמה.
הפעולה זיכתה את אוונס בקידום מיידי לדרגת קפטיין ובאות השירות המצוין (DSO) ועשתה אותו לגיבור העם, שהעיתונות הבריטית הכתירה כ"אוונס מן הברוק".
אוונס כתב דין וחשבון על פעילותו במשמר דובר בספרו "על משמר הימים" (Keeping the Seas) (1920).
בשנת 1916 נשא אוונס לאישה את אלזה אנדוורד הנורווגית.
בעת שירותו על אוניית הצי "קרלייל" בתחנת סין, חילץ אוונס 200 ניצולים מן האוניה "הונג מו".
פעולותיו, שכללו שחייה כדי להנחות את האונייה הטובעת, הקנו לו כמה אותות הצטיינות על הצלת חיים.
בפברואר 1928 קודם אוונס לדרגת סגן-אדמירל בפיקוד על הצי האוסטרלי המלכותי (התואר הרשמי היה "סגן אדמירל מפקד השייטת האוסטרלית של הוד מלכותו").
בנובמבר 1932 התמנה למשנה לאדמירל.
הוא היה המפקד הראשי של תחנת אפריקה וממלא מקומו של מושל מדינות החסות הבריטיות בשנים 1935-1933. בשנת 1935 קיבל תואר אבירות וביולי 1936 קודם לדרגת אדמירל.
ב-1939 נקרא חזרה לשירות פעיל ובשנה שלאחריה השתתף במערכה הנורווגית, ולאחר זאת, ב-9 בינואר 1941, פרש מן הצי המלכותי.
ביתר שנות מלחמת העולם השנייה שירת בלונדון כמפקח אזורי במערך ההגנה האזרחית.
בדצמבר 1945 הוענק לו תואר ברון, לורד מאונטאוונס מן הברוק.
משנת 1936 עד 1942 כיהן כנשיא אוניברסיטת אברדין.
ב-1947 ישב בראש ועדה לגיבוש חוקים להיאבקות מקצועית בבריטניה.
חוקים אלה נודעו כחוקי אדמירל-לורד מאונטאוונס.
אדוארד אוונס כתב כמה ספרים על אנטארקטיקה:
אדוארד גיורגייביץ' בַּגריצקי 1895,אודסה - 16 בפברואר 1934, מוסקבה) היה משורר סובייטי ממוצא יהודי.
בגריצקי נחשב למשורר המהפכה, ושיריו מתפרסמים עד היום.
אדוארד בגריצקי נולד בעיר אודסה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) למשפחה יהודית.
הוא סיים קורס מודדים, אך לא עסק במקצוע.
בשנת 1915 פרסם את השירים הראשונים שלו תחת שם עט "בגריצקי" באלמנך ספרותי באודסה.
תוך זמן קצר הוא בלט בקבוצה של סופרים צעירים מאודסה כמו יורי אולשה, איליה אילף, ולנטין קטייב, ורה אינבר.
במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה התנדב בגריצקי לצבא האדום וגם היה בפרטיזנים.
לאחר סיום המלחמה הוא עבד במשרד הידיעות באודסה כמשורר וצייר.
בתקופה זו הוא המשיך לפרסם את שיריו בעיתונות העירונית.
בשנת 1928 יצאה לאור ספר שיריו הראשון, וספרו השני פורסם בשנת 1932.
בשנת 1926 פרסם את השיר "מחשבות על אופנס" (Дума про Опанаса).
העלילה מתרכזת סביב המאבק בין אופנס, בחור אוקראיני שחולם על החיים השקטים באוקראינה החופשית לבין קומיסר-קומוניסט יוסף קגן שדוחף למהפכה עולמית.
כבר לאחר פטירת המשורר, ב-30 ביולי 1949 במהלך מאבק נגד הקוסמופוליטיות השיר הוכרז כשיר ציוני ועלילה על העם האוקראיני.
בגריצקי היה תומך במהפכה ובשלטון הסובייטי.
יחד עם זאת הוא התקשה להבין את הקשיחות של האידאולוגיה המהפכנית הסובייטית ולהשלים עם תחילת הדיקטטורה.
בשנת 1929 הוא חיבר שיר על השיחה בין חולה לבין פליקס דזרז'ינסקי בו דזרז'ינסקי דוגל בביצוע מיידי של כל הדרישות של המהפכה.
שאיפה לחופש של בגריצקי מצאה ביטוי בשיריו על טיל אוילנשפיגל.
לאחר מות המשורר פורסם שיר "פברואר" על צעיר יהודי במהלך מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר.
בגריצקי עסק בתרגום שירה לרוסית, בין היתר הוא תרגם לרוסית שירים של פרץ מרקיש, איציק פפר ומשוררים נוספים.
החל משנת 1930 מחלת האסתמה בה הוא היה חולה מילדות הוחרפה.
הוא נפטר ב-16 בפברואר 1934 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
אלמנתו של בגריצקי בשנת 1937 נשפטה להגליה לקזחסטן.
בתקופת הגליה היא הייתה חייבת להתייצב באופן תקופתי במשרד נ.ק.וו.ד המקומי שהיה ממוקם ברחוב על שמו של בעלה.
היא חזרה למוסקבה רק בשנת 1956 לאחר 19 שנות גלות.
בנו של בגריצקי שגם היה משורר נהרג בשנת 1942 בחזית מלחמת העולם השנייה.
סר אדוארד אלברט שארפּי-שֵׁפֶר, שמו בלידה אדוארד אלברט שֶׁפֶר היה רופא ופיזיולוג בריטי, בעל שורשים גרמניים, ממייסדי האנדוקרינולוגיה.
במקביל לדה מייר הבלגי, שפר הטביע את השם "אינסולין" לחומר המופרש באיי לנגרהנס שבלבלב שהליקוי בפעילותו גורם למחלת הסוכרת.
בשנת 1894 יחד עם ג'ורג' אוליבר הוכיח את ההשפעה המכווצת של תמצית מהמדולה של בלוטת האדרנל על העורקיקים ופתח על ידי כך דרך להתפתחות המחקר האנדוקרינולוגי.
לשפר חבים שכלול של שיטת החייאה על ידי הנשמה המלאכותית.
אדוארד אלברט שפר נולד בשנת 1850 בהורנסי על יד לונדון כבנו השלישי והילד החמישי של ג'יימס ויליאם הנרי שפר, סוחר ממוצא גרמני יליד המבורג ושל ג'סי לבית בראון מלונדון.
האב היגר לאנגליה בגיל צעיר, התאזרח בה והתיישב בהייגייט, בצפון לונדון.
הסב מצד האב היה מוזיקאי ידוע בהמבורג.
אדוארד אלברט גדל באווירה דתית פרוטסטנטית.
למד במספר בתי ספר יסודיים ואחר כך בבית הספר הדתי Clewer House School בווינדזור.
הצטיין בלימודיו ולהבדיל מאחיו לא רצה להיות איש עסקים ובחר במקצוע הרפואה.
נרשם על כן ללימודי רפואה בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
היה שם לתלמידו של האנטומיסט והפיזיולוג הסקוטי ויליאם שארפלי.