tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיקרה עבור "Time Out תל אביב" את העולם הערבי והמגזר הערבי בישראל, וכן פרסמה כתבות בתחום האמנות.
מ-2015 עד 2017 שימשה ככתבת לענייני עבודה ב"דה-מרקר" וכתבת לענייני ספרות במוסף "גלריה" של "הארץ".
במסגרת העבודה העיתונאית עסקה בקשר בין כלכלה ופוליטיקה לתרבות בכלל וספרות בפרט, ובתרבות מהעולם הערבי, וכן בענייני השכבות המוחלשות בישראל, בדגש על נשים (לדוגמה: אבטלה בקרב נשים בדואיות, נשים ממזרח ירושלים ותנאי העבודה והמגורים של מהגרות עבודה בישראל).
נכון ל-2019 היא עיתונאית עצמאית.
כתבה באתר הפורום לחשיבה אזורית, ובמסגרת זו התמקדה בתרבות ובכלכלה בעולם הערבי שלאחר האביב הערבי, ובסוגיות כלכליות הנוגעות למיעוט הערבי בישראל.
בשנת 2022 השתתפה בהקמת הוצאת סשת לתרגום מקביל של ספרי ילדים לעברית וערבית.
בשנת 2024 תרגמה לערבית את הקטלוג של התערוכה 'על תקוות וחלופות אחרות' امال محاطمة وفرص ضاعيية של נטע ליבר שפר במוזיאון תל אביב לאמנות.
ז'נאר דוגלובה (; נולדה ב-17 בינואר 1987) היא זמרת קזחית, שזכתה בתחרות טורקיוויזיון 2014 כשייצגה את קזחסטן עם השיר "Izin Korem".
בעבר הייתה חברה דוגלובה בהרכב הבנות הקזחי KeshYou אך פרשה ממנו באוגוסט 2014 והחלה לפתח את קריירת הסולו שלה.
ז'נאר דוגלובה נולדה בעיר קיזילורדה, שבדרום קזחסטן, ועברה עם משפחתה בילדותה לאלמטי.
שנים לפני הופעת הבכורה שלה בתעשיית המוזיקה הקזחית היא לקחה חלק בתחרות מוזיקה קזחית, Zhas Kanat, שנועדה לזמרים מתחילים או חובבנים.
לאחר הופעתה בפסטיבל התעניין בה מפיק קזחי.
ב-2011 הוציאה לאור את השיר "Tańdanba" וב-2012 הוציאה לאור את הסינגל הראשון שלה, "Súıemin deshi", בו השתמשו לצורך פסקול של סרט בו היא גם השתתפה כשחקנית ובעקבותיו התפרסמה.
דוגלובה הצטרפה ללהקת הבנות הקזחית KeshYou בשנת 2013 והתחרתה יחד איתן בגמר הלאומי הקזחי לתחרות טורקיוויזיון 2013. אלו כשלו וסיימו במקום הרביעי אך שירן נעשה ללהיט במדינה.
דוגלובה המשיכה בקריירת הסולו שלה לצד היותה חברת להקה אם כי בצורה פחות פעילה מאשר בעבר.
דוגלובה עזבה את KeshYou יחד עם חברה אחרת, קמשט ז'ולדיבאייבה, ושתיהן פנו לקריירות סולו.
ב-2014 החליטה דוגלובה להשתתף בגמר הלאומי הקזחי לתחרות הטורקיוויזיון פעם נוספת, והפעם זכתה בו ונסעה לייצג את מדינתה בקאזאן שבטטרסטן, רוסיה.
היא העפילה לגמר מהמקום השלישי ב-19 בנובמבר וזכתה בתחרות ב-21 בנובמבר עם 225 נקודות מתוך 240 אפשריות.
דוגלובה הפכה לגיבורה לאומית בקזחסטן והוזמנה למפגש עם הנשיא נורסולטן נזרבייב בשנת 2015 יחד עם נשים אחרות שתרמו ללאומיות הקזחית.
באפריל 2017 הביעה דוגלובה רצון להשתתף בתחרות האירוויזיון לשנת 2017, בצמוד להבעת ההתעניינות של רשות השידור הקזחית "Khabar Agency".
קזחסטן לא יכלה להשתתף באירוויזיון על פי כללי האיגוד השידור האירופי ולפיכך נפסלה מועמדותה.
הז'נדרמריה הפדרלית הייתה סוכנות משטרה פדרלית אוסטרית שהייתה אחראית לכשני שלישים מהאוכלוסייה בכ־98% משטחה הלאומי האוסטרי, לצד חיל משמר הבטיחות הפדרלי ("Bundessicherheitswachekorps") וחיל החקירה הפלילית ("Kriminalbeamtenkorps").
כל רשויות אכיפת החוק האוסטריות מוזגו לסוכנות המשטרה הפדרלית ("Bundespolizei"), החל מ-1 ביולי 2005.
ז'נדובה (; בצרפתית: Jendouba; עד שנת 1966 נקראה סוק אל ארבע) היא עיר בצפון-מערב תוניסיה ובירת מחוז בעל שם זהה.
העיר נמצאת בצומת דרכים חשובה המקשרת לעיירות אחרות כמו אל-כאף, , ו.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של תוניסיה משנת 2024, התגוררו בעיר 109,173 בני אדם.
הפעילות הכלכלית העיקרית בעיר וסביבותיה, היא חקלאות.
העיר קרובה לעיר הרומית העתיקה המפורסמת , כמו גם למחצבת השיש העתיקה של .
שם העיר ז'נדובה נגזר מצרפתית "Gens d'en bàs" בתרגום מילולי לעברית "האנשים שלמטה".
בתקופת האימפריה הרומית העיר נקראה ליברטינה ותושבי העיר היו אזרחים - CIVITAS של הפרובינקיה הרומית ביזסנה - Byzacena שבצפון אפריקה.
על החשיבות ההיסטורית של האזור מעידים שרידי הערים הרומיות הגדולות הסמוכות בולה רג'יה וצ'מטו.
שרידים של אתרים היסטוריים אחרים מעדים על התפקיד שהעיר מילאה לפני מאות שנים, בחיים הכלכליים של האזור.
בסביבות שנת 670 לספירה נכבשה העיר על ידי המוסלמים במהלך כיבושיהם במגרב.
העיר המודרנית ז'נדובה התחיל להתעורר סביב התחנה הרכבת מתוניס לגולטה, שהוקמה במקום זמן קצר לפני הקמת הפרוטקטורט הצרפתי בתוניסיה ב־1 בספטמבר 1879. ז'נדובה הפכה לעיר ב־25 בספטמבר 1887, העיר התפתחה, בתחילה, בצד הצפוני של קו הרכבת ואז השתרעה בהדרגה לכיוון דרום.
שמה המקורי של העיר סוק אל ארבע, או "שוק יום רביעי", נקשר ישירות ליום השוק השבועי שנערך בכל יום רביעי במקום.
ב-9 באפריל 1934 תחת הצרפתים העיר ז'נדובה הייתה האזור התוניסאי בו החלה הדרישה האזרחית לעצמאות מהקולוניזציה הצרפתית.
ההפגנות החלו בשכונה אוד מליז שבעיר ב־4 באפריל 1934 לפני שהגיעו לבירה והפכו לתנועה לאומית.
"אירועי אפריל 1938" (9 أحداث أفريل 1938) היו מחאות רחוב שדרשו רפורמות פוליטיות, כולל הקמת פרלמנט, צעד חשוב לקראת עצמאות תוניסיה, מהצרפתים.
ההפגנות והמהומות הפכו לקרב יריות מדמם, שסימן את תחילתה של התנועה הלאומית התוניסאית.
ב־16 בנובמבר 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה שדה תעופה סוק-אל-ארבה שהיה מחוץ לעיר, נלכד על ידי הצנחנים של חטיבת הצנחנים הבריטית הראשונה במהלך מבצע לפיד.
בעיר נולד שחקן הכדור סל סאלח אל-מאג'רי לשעבר מקבוצת דאלאס מאבריקס.
ז'נדובה היא בירת מחוז ז'נדובה וממוקמת בצפון מערב תוניסיה.
העיר נמצאת כ־150 קילומטרים מערבית לבירה תוניס, לאורך אגן הניקוז של ואדי מאג'ארדה.
מחוז ז'נדובה מחולקת ל-9 נפות:
באוניברסיטת ז'נדובה קיימות הפקולטות הבאות: פקולטה למדעי המשפט, פקולטה לכלכלה וניהול, המכון הגבוה למדעי האדם, המכון הגבוה ללימודי טכנולוגיה וכן בית ספר לבריאות הציבור.
בעיר ישנם שישה בתי ספר תיכוניים וחטיבות ביניים.
בז'נדובה נמצא מועדון הספורט המקצועי שנקרא ז'נדובה ספורט, כמו גם מועדונים שונים לחובבים או מקצוענים למחצה הפעילים בתחומים רבים.
כמה קילומטרים מצפון לעיר נמצא האתר הארכאולוגי של Bulla Regia ובו מוזיאון.
באתר הארכאולוגי Chemtou, נמצאן גם מוזיאון, הוא ממוקם בדרך לגרדימו.
עונת פסטיבלי התרבות מתקיימת מדי שנה באתר הארכאולוגי Bulla Regia
כלכלת ז'נדובה והעיירות שסביבה מבוססת היסטורית על גידול דגנים, בעיקר חיטה, גידול בעלי חיים, ירקות וגידול עצים.
מאז הקמת אזורי התעשייה של בולה רג'יה ואל ארטיה האזור עובר לתיעוש מתקדם.
בעיר ישנה תחבורה ציבורית אזורית המנוהלת על ידי חברת התחבורה האזורית ז'נדובה;
כשישים קילומטרים מצפון לעיר נמצא שדה התעופה הבינלאומי טברקה-עין דרהם;
בעיר ממוקמת תחנת הרכבת העוברת בין עיר הבירה תוניס לעיר גולטה;
לז'נדובה אקלים ים תיכוני חם (סיווג האקלים Köppen Csa).
בחורף יש הרבה יותר גשמים מאשר בקיץ.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בז'נדובה היא 18 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים הרב שנתית עומד על בערך 504 מילימקטרים.
ז'נבייב דה פונטנה הייתה נשיאת תחרות מיס צרפת.
דה פונטנה נולדה במחוז מרת ומוזל שבצרפת כבכורה מבין עשרה ילדים, היא למדה מלונאות בשטרסבורג ולאחר מכן הוכשרה כקוסמטיקאית בפריז.
היא עבדה תקופה כדוגמנית וב-1954 החלה לעבוד בארגון מיס צרפת, ב-1957 אף זכתה בעצמה בתחרות יופי בשם "מיס אלגנס".
היא נישאה ללואי פוארו דה פונטנה, חבר הנהלת מיס צרפת.
לאחר מותו של בעלה ב-1981 החלה לשמש כנשיאת התחרות.
ב-2008 כאשר מיס צרפת ואלרי בג צולמה בתנוחות פרובוקטיביות, דה פונטנה עמדה על כך שהיא תחזיר את הכתר ותנושל מן התואר.
ב-2010 מכרה את זיכיונה על מיס צרפת ואת התחרות עברה לנהל סילבי טלייה.
ב-2011 הקימה תחרות יופי חדשה בשם "Miss Excellence France".
ב-2012 שימשה כשופטת בתחרות "מלכת היופי השחורה של צרפת", תחרות שעוררה מחלוקת.
לה ולבעלה נולדו שני ילדים.
ז'ני וארנאי (במקור אֶאּוגֶנִיָה וייס, בהונגרית: Várnai Zseni; נג'וואז'ון, 25 במאי 1890 – בודפשט, 16 באוקטובר 1981) הייתה משוררת וסופרת עטורת פרס אטילה יוז'ף (1956) יהודייה-הונגרייה, אשתו של הסופר אנדור פטרדי (1881–1958), היא אמם של הסופרת מריה פטרדי (1919–1970) ושל הצייר גאבור פטרדי (1915–2001).
אאוגניה וייס נולדה במשפחה יהודית בכפר קטן על גדות אגם בלטון במחוז וספרם שבמרכז הונגריה (שגם טדי קולק נולד שם כ-20 שנה מאוחר יותר), כבתם של החייט ז'יגמונד וייס ושל יאנקה וייס.
היא סיימה את לימודיה בבית הספר לדרמה של "איגוד השחקנים הלאומי" ב-1908, אך מעולם לא עלתה לבמה.
היא החלה את דרכה כעובדת מדינה, והצטרפה לתנועת הפועלים ב-1909 באמצעות בעלה.
שירה הראשון והידוע ביותר, "לבני החייל!", פורסם ביומון נפסבה ב-1911, עותקים שלו הוחרמו על ידי המשטרה והוגש נגדה כתב אישום.
השיר הודפס מחדש בצורת עלון בסוף אוקטובר 1918 על ידי תועמלני השמאל שהתכוננו למהפכת החרציות.
השיר הודפס בבית הדפוס של העיתון "האור" (Világosság) והפיצו אותו ברחובות בודפשט.
בין שתי מלחמות העולם פרסמה את שיריה כתב העת זידו יבה.
עם פרסום החוקים היהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי לא יכלה להתפרנס, אלא באומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך בפני קהל יהודי.
מ-1943 עד 1944, הייתה מנהיגת קבוצה אנטי-פשיסטית ושרדה את השואה.
במשך זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, עבדה במשרדי המערכת של "העם של קושוט" (Kossuth Népe) וב"זמנים חדשים" (Új Idők).
בנוסף למסר הפוליטי הופיעו בשירתה גם נושאים ליריים, כמו תחושת האימהות.
הנושאים העיקריים של שיריה המאוחרים הם הזדקנות, כאב המוות, אמון בחיבה וחדוות העבודה.
ז'נדרמריה B היה ארגון צבאי רשמי שפעל באזורי הכיבוש באוסטריה של אחרי מלחמת העולם השנייה, בדומה למשמר הגבול הפדרלי בגרמניה המערבית וצריפי משטרת העם בגרמניה המזרחית.
מכוחות ז'נדרמריה B התפתחו מאוחר יותר הכוחות המזוינים של אוסטריה.
באפריל 1945, זמן קצר לפני כניעת גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, הכריזה אוסטריה עצמאות מגרמניה ובווינה התכנסה ממשלה עצמאית בראשות קרל רנר.
זמן קצר לאחר מכן נכבשה אוסטריה בידי בעלות הברית וברית המועצות, וחולקה לאזורי כיבוש.
רנר וחברי ממשלתו שאפו להקים צבא אוסטרי עצמאי, אולם בעלות הברית הגיעו להסכמה עם הסובייטים על פיה אוסטריה תישאר מדינה מפורזת ללא צבא.
עם זאת, ב-1947, לנוכח ההשתלטות הסובייטית על הונגריה וצ'כוסלובקיה גבר ערכה של אוסטריה כנכס אסטרטגי בעיני בעלות הברית.
כדי לא להכעיס את הסובייטים, הגיעו בעלות הברית להסכמה עם האוסטרים על פיה יוקם כוח צבאי אוסטרי לא רשמי שיפעל בחשאיות.
ב-1949 הוקמו היחידות הראשונות של הכוח שנודע עד מהרה כ"ז'נדרמריה B".
מכיוון שבמשך מספר שנים הכוח היה חשאי, משמעות האות B בשמו, נותרה לא ברורה עד ימינו ונתונה לפרשנויות רבות.
היחידות המקוריות שימשו כמשמר גבול, וככוחות מיוחדים לפעילות אנטי-טרוריסטית.
מרבית הנשק של היחידות סופקו בידי צבא ארצות הברית.
בשל אופיו הסודי של הפרויקט, היה קושי גדול לגייס אליו לוחמים.
בעלות הברית פתרו בעיה זו כאשר השתלטו על ארכיוני הוורמאכט, והשיגו רשימות של קצינים ממוצא אוסטרי שניתן היה לגייס בהתראה קצרה.
בשיאה, כללה הז'נדרמריה B למעלה מ-90,000 לוחמים.
האמריקנים הכינו תוכנית על פיה במקרה של הפיכה קומוניסטית באוסטריה, יסוגו כל לוחמי ז'נדרמריה B אל איטליה ויקימו צבא גולה.
הסובייטים למדו על קיומה של ז'נדרמריה B זמן קצר לאחר הקמתה, אולם בחרו שלא להגיב.
לנוכח המצב המתוח שנוצר באזורי הכיבוש בגרמניה, הסובייטים העדיפו צבא אוסטרי עצמאי ונייטרלי, מאשר להפוך את אוסטריה לזירת עימותים חדשה בין מזרח למערב.
כמו כן, כוחות ז'נדרמריה B מנעו את חזרתם של כוחות פרו-נאציים לזירה הפוליטית, ואיבטחו גם את מפעלי החברה הרוסית USIA.
לנוכח חוסר התגובה הסובייטית, הפכה הז'נדרמריה B בהדרגה לארגון ממשלתי רשמי.
ב-15 במאי 1955 חתמו ארבעת המעצמות על אמנת המדינה האוסטרית שאפשר את הפיכתה של אוסטריה למדינה עצמאית ונייטרלית, וביטל את האיסור על צבא אוסטרי עצמאי.
ביום שלאחר חתימת האמנה, ביצעו חיילי הז'נדרמריה בלינץ צעדה שנודעה בשם "מצעד השחרור" (Befreiungsparade).
ב-27 ביולי של אותה שנה פורקה הז'נדרמריה באופן רשמי, ובמקומה הוקמה "מחלקת הגנת הגבולות הזמנית" (Provisorische Grenzschutzabteilung), שהפכה מאוחר יותר לכוחות המזוינים של אוסטריה.
ז'נבייב הלוי הייתה אשת חברה פריזאית, רעייתו של המלחין ז'ורז' ביזה ובעלת סלון תרבותי מובחר.
ז'נבייב הלוי נולדה בפריז למשפחה יהודית ממוצא פורטוגלי.
אביה היה המלחין ז'אק פרומנטל הלוי, ואִמהּ הייתה הפסלת חנה לאוני לבית רודריגס-אנריקס , חוליה בשושלת משפחת גרדיס .
אִמהּ הייתה נתונה למשברים נפשיים, אביה נפטר בהיותה בת 13 ואחותה הבכורה אסתר-ג'ולי נפטרה אחריו.
ז'נבייב הלוי נישאה ב-1869 למלחין ז'ורז' ביזה, שהיה תלמידו של אביה, וב-1872 ילדה את בנם ז'אק .
אחרי מותו ללא עת של ז'ורז' ביזה ב-1875 עברה ז'נבייב עם בנה להתגורר בבית דודהּ ליאון הלוי.
שם השיקה סלון ספרותי עם דודנהּ, המחזאי לודוביק הלוי, שבו אירחו אישים מחוגי הספרות והאמנות.
באוגוסט 1876 חתמה על הסכם נישואין עם ידיד המשפחה, הפסנתרן והמלחין אלי דלבורד , הסכם שהותר לאחר שנתיים.
ב-1881 פגשה בעורך הדין האמיד אמיל סטרוס.
נישואיהם, שנערכו ב-1886 בבית הכנסת הגדול של פריז, אפשרו לה לקיים סלון משל עצמה.
סטרוס היה בן-בית אצל משפחת רוטשילד, מה שתרם לעליית קרנו של הסלון שלה, שבו לקחו חלק אנשי חברה, פוליטיקאים, אמנים, עיתונאים ואנשי רוח נודעים.
כמה וכמה מתומכיו של אלפרד דרייפוס היו מבאי הסלון.
עם הבולטים בהם נמנה מרסל פרוסט, שהיה אחד מאנשי הרוח הראשונים שחתמו על העצומה בעיתון בעקבות ביקורתו החריפה של אמיל זולא על התנהלות השלטון והצבא הצרפתים בפרשה.
ז'נבייב עצמה הייתה פעילה במערכה לזיכוי דרייפוס.
על רקע זה נטשו את הסלון שלה כמה מאורחיה מקרב צמרת החברה הצרפתית, וחשיבותו הלכה ופחתה.
בשנים הבאות הופיעו אצלה תסמינים של דיכאון נפשי, היא ניתקה את קשריה החברתיים והסתגרה בביתה.
מרסל פרוסט עיצב בהשראתה של ז'נבייב הלוי-ביזה-סטרוס קווים בדמויותיהן של אודט דה קרֶסי ושל הדוכסית דה גרמאנט ביצירתו בעקבות הזמן האבוד.
מקורבהּ גי דה מופאסאן עיצב על פיה את דמותה של אן דה גילרוּאַ ברומן "עזה כמוות" מ-1889 וכן את דמותה של מישל דה-ברון ברומן "לבנו".
ז'נואל בלוסיאן הוא כדורגלן צרפתי-גוואדלופי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת באייר לברקוזן מהבונדסליגה.
בלוסיאן גדל במחלקות הנוער של AJC וסטאד למנטנואה, ובחודש יולי 2020 הצטרף למחלקת הנוער של סטאד רן.
ב-10 בנובמבר 2021 חתם על חוזה מקצועני ראשון לשלוש שנים במועדון.
ב-20 במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 6-1 על מץ במסגרת המחזור ה-29 בליגת העל הצרפתית לעונת 2021/2022. בסך הכל ערך 32 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-7 ביוני 2024 חתם בלוסיאן על חוזה לחמש שנים בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה.
ב-17 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון על שטוטגרט במסגרת הסופר קאפ הגרמני לשנת .
ב-19 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 4-0 על פיינורד במסגרת המחזור הראשון בשלב הבתים לעונת 2024/2025. ב-22 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 4-3 על וולפסבורג במסגרת המחזור הרביעי לעונת 2024/2025.
בלוסיאן זכה עם נבחרת צרפת עד גיל 17 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 17 שנערך בשנת 2022 בישראל.
בלוסיאן הוא אחיו הצעיר של האתלט וילהם בלוסיאן .
ריו ז'פורה (בפורטוגזית: Rio Japurá; בספרדית: Río Caquetá, ריו קקטה) מתחיל את זרימתו בהרי האנדים בקולומביה ומשם ממשיך הלאה לברזיל ונשפך אל נהר האמזונאס.
היערות מצפון לנהר ז'פורה נחשבים לחבל ארץ שעדיין לא דרכה עליו כף רגלו של האדם הלבן, ומרבית שבטי האינדיאנים בחבל ארץ נרחב זה עודם פראיים להפליא.
זֶ'ניה טבֶרסקי () הייתה עובדת סוציאלית ועסקנית ציבור ישראלית, מחלוצות העבודה הסוציאלית בארץ ישראל, מפעילות תנועת הפועלות וחברת הכנסת מטעם מפא"י בחמש הכנסות הראשונות.
ז'ניה גינצבורג נולדה ב-1904 בברנוביץ' שברוסיה הלבנה, אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית, למשפחת עסקנים ציוניים, מנחם ונחמה גינצבורג.
כבר בגיל 16 לקחה חלק בפעילותו של אביה לסייע לפליטים יהודים, ובהמשך למדה משפטים באוניברסיטת ורשה.
באביב 1923 נישאה לד"ר יוסף טברסקי בוורשה ובני הזוג עלו לארץ ישראל.
נסעה ללמוד עבודה סוציאלית בבית הספר לעבודה סוציאלית ע"ש אליס סלומון בברלין ובשנת 1932 שבה ארצה כעובדת סוציאלית מן המניין.
יחד עם הנרייטה סאלד, סידי ורונסקי ורחל כהן-כגן הייתה ממייסדות ההכשרה המקצועית לעבודה סוציאלית בארץ.
בשנים 1932–1942 עמדה בראש המחלקה הסוציאלית של ועד הקהילה בחיפה, ולאחר מכן, עד לקום המדינה, בירושלים.
במקביל עסקה בפעילות ציבורית במפא"י, בהסתדרות ובמועצת הפועלות.
בשנת 1945 יצאה לסייע במחנות הפליטים של ניצולי השואה באירופה.
בשנת 1951 נכנסה לראשונה לכנסת הראשונה, בעקבות התפטרותו של השל פרומקין.
כהונתה בכנסת נמשכה בכנסת השנייה.
אל הכנסת השלישית נכנסה במקומו של שלמה הלל, והמשיכה לכהן בכנסת הרביעית.
אל הכנסת החמישית נכנסה במקומו של מאיר ארגוב, ופעלה בה עד לפטירתה.
בוועדות הכנסת הייתה פעילה בוועדה לשירותים ציבוריים ובוועדת החוקה, חוק ומשפט, כאשר עיקר פעילותה נגעה לתחומי הרווחה והסעד, תוך קידום מעמד העבודה הסוציאלית ברמה הפוליטית והחוקתית, בהכריזה כי 'אם נוטלים ממני את הטיפול בשירותים הסוציאליים, אין לי מה לעשות בכנסת'.
לאורך זמן המשיכה להילחם בתופעת האלימות כלפי עובדות סוציאליות, ונאבקה לשיפור מעמדן וקביעת רף של מקרים לטיפול בלשכות: 'התרגלנו יתר על המידה לסבל של הזולת, ואין הוא מזעזע אותנו עוד.
יש בזה גם ביטוי לתקציבו ולמעמדו של משרד הסעד (רווחה)...
מעבר לכך, פרסמה מאמרים ורשימות בעיתון "דבר", "דבר הפועלת" ועוד.
בשנת 1960 כיהנה כיו"ר ועדת משנה לטיפול בקשישים והצליחה להגדיל את התקציב לאלו שלא היו זכאים לביטוח לאומי מפאת גילם, ובשנת 1963 ייצגה את ישראל בקונגרס הנשים למען השלום במוסקבה.
ז'ניה טברסקי נפטרה ב-1964 בתום מחלה קשה, בגיל 59. הניחה את בן-זוגה, את ילדיה ונכדה.
על שמה רחוב בחיפה (רחוב ג'ניה טברסקי).
בן-זוגה, ד"ר יוסף טברסקי, היה וטרינר, הרופא הראשי של חברת "חקלאית".
בני הזוג היו הורים לשניים: רות אריאל, בוגרת בית הספר לסיעוד הדסה, ופרופ' עמוס טברסקי, מחלוצי המחקר בתחום ההטיות הקוגניטיביות בעולם.
אחותה יהודית גינצבורג-לוריא, אחות במקצועה, הייתה אף היא עסקנית ציבור, פעילה בכירה בהסתדרות, חברת מזכירות מועצת פועלי ירושלים וחברת מועצת עיריית ירושלים, אשתו של בן-ציון לוריא, מחנך, סייר וסופר, ממייסדי החוג לחקר המקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
ז'סינט ורדגר אי סנטלו (בקטלאנית: Jacint Verdaguer i Santaló; 17 במאי 1845 – 10 ביוני 1902) היה סופר ומשורר רומנטי וכומר קתולי קטלאני.
ורדגר נולד בעיירה פולגרולס בקומרקה אוזונה להורים שהיו איכרים צנועים, אך מלומדים יחסית לתקופה.
מגיל עשר למד בבית הספר הקתולי בעיר ויק.
מ-1863 התגורר ב"בית טונה" (Can Tona) בחווה חקלאית בין פולגרולס לוויק, שם התחיל לכתוב.
בגיל עשרים הגיש את יצירותיו הראשונות לתחרות הספרותית היוקרתית משחקי הפרחים בברצלונה וזכה בפרס הראשון.
הופעתו במשחקים, בבגדי איכר ובכובע ברטינה - כומתה קטלאנית מסורתית - משכו מיד תשומת לב והקנו לו תדמית של משורר עממי.
בשנת 1870 התמנה לכומר והחל לשרת בכנסייה קרוב למקום הולדתו, שם גם יצר שירה על חיי האיכרים ועל נושאים דתיים וגם החל לעבוד על היצירה האפית "האטלנטידה".
בשנת 1873 הדרדרה בריאותו והוא עבר להתגורר בברצלונה.
שם קיבל את חסותו של אנטוניו לופז אי לופז אשר קיבל אותו לעבודה בחברת הספנות שלו ובשנים 1874–1876 ורדגר שימש ככומר בספינה שהפליגה בין ספרד לקובה ובמהלך תקופה זו בריאותו השתפרה והוא סיים את העבודה על "האטלנטידה" והקדיש אותה ללופז.
היצירה זכתה גם בפרס הראשון במשחקי הפרחים של אותה השנה.
ב-1878 לופז קיבל את תואר "המרקיז מקומייאס" והזמין את ורדגר להתגורר בארמונו בלה רמבלה בברצלונה.
הוא גם מינה את ורדגר לכומר של הכנסייה המשפחתית ומ-1883 לגזבר הצדקה (almoiner) שלה.
בזכות תמיכה זו התרכז ורדגר בכתיבה, והתקבל לחוגים חברתיים מכובדים ויצר בתקופה שבין 1877 ו-1893 את עבודותיו החשובות ביותר.
הוא טייל ברחבי קטלוניה הכפרית וכן בצרפת, גרמניה, רוסיה וצפון אפריקה.
ב-1886 עלה לרגל לארץ ישראל.
בגיל ארבעים נקלע ורדגר לדיכאון.
בשנת 1886 כתב לידידו: "הסתכלתי על ארבעים שנותיי...
ואני חש בושה בנוגע לכל.
את חיי אפשר לסכם במשפט: 'עשה את הכל רע'." בעקבות זאת הוא החל במסע של חיפוש עצמי והיטהרות.
בתפקידו כגזבר צדקה פיזר תרומות בלא בקרה ובשנת 1889 התנסה בגירוש שדים, אף-על-פי שהדבר נאסר על ידי הבישוף של ברצלונה ולא היה מקובל גם על המרקיז שתמך בו.
ב-1893 פוטר ורדגר מתפקידיו, הוכרז משוגע והורחק מברצלונה לכנסייה בעיירה לה גלווה (la Gleva) במחוז הולדתו אוזונה.
בלה גלווה חזר לכתוב, התחמק מתשלום חובותיו והשתדל להימנע מההשגחה מטעם הכנסייה שנכפתה עליו ולבסוף הפר את חובת הציות הדתית וחזר לברצלונה, שם התקבל בבית משפחת דוראן.
הוא פרסם בעיתון הרפובליקני והחילוני לה פובליסידד (La Publicidad) שתי סדרות מאמרים בהם הסביר את המניעים למעשיו וטען שהכנסייה הקתולית והמרקיז מקומיליאס פגעו בחירותו.
המאמרים עוררו מחלוקת ציבורית ואף פוליטית.
ב-1898 נסוג ורדגר מהטענות הקשות כלפי הכנסייה והמרקיז מקומייאס והנידוי נגדו בוטל.
הוא הוצב ככומר בכנסיית בית-לחם בברצלונה (Betlem).
שנים אלה לא היו קלות - הוא סבל משחפת וממשבר יצירתי בכתיבה.
ורדגר נפטר בוואיווידררה שליד ברצלונה ב-1902 ונקבר במונטז'ואיק.
ורדגר הוא אחד היוצרים הבולטים מתקופת הרנאישנסה, תחיית התרבות הקטלאנית במאה ה-19. לאחר מותו הוא הפך לסמל חיובי לערכים המסורתיים של התרבות הקטלאנית.
דמותו אומצה הן על ידי לאומנים קטלאנים השואפים לעצמאות מספרד והן על ידי שמרנים ספרדים המתנגדים לבדלנות הקטלאנית ודיוקנו אף הופיע בשטר של 500 פזטות ספרדיות בתקופת פרנסיסקו פרנקו.
ז'פרן איסק סוארס ברמודס (בספרדית: Jeffrén Isaac Suárez Bermúdez; נולד ב-20 בינואר 1988) הוא כדורגלן עבר ספרדי-ונצואלי ששיחק בעמדות הקיצוני והחלוץ.
ז'פרן נולד בסיואד בוליבר שבוונצואלה.
בגיל שנה היגרה משפחתו לאי טנריפה.
ז'פרן החל לשחק כדורגל בגיל חמש במחלקת הנוער של טנריפה.
בשנת 2004 עבר ז'פרן לברצלונה לאחר שאותר על ידי סקאוט של המועדון.
בשנת 2006 הוא קודם לקבוצת המילואים ברצלונה אתלטיק.
הוא הופיע לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של ברצלונה ב-25 באוקטובר 2006, כאשר נכנס כמחליף במקום חבייר סביולה בניצחון 0–4 את בדאלונה במסגרת גביע המלך.
בשלוש עונות בברצלונה ב' ז'פרן הופיע ב-82 משחקים, בהם כבש 14 שערים.
בטרום עונת קודם ז'פרן לקבוצה הבוגרת של ברצלונה וחדל מלשחק בקבוצת המילואים.
ב-19 בדצמבר 2009 הוא נכנס כמחליף במקום תיירי הנרי בגמר אליפות העולם לקבוצות 2009, בו ניצחה ברצלונה 1–2 את אסטודיאנטס לה פלאטה.
יומיים לאחר מכן נפצע בשריר ברגלו במשחק ידידות שנערך בכווית, נגד קזמה.
בעקבות הפציעה הוא נעדר כ-5 שבועות.
ב-10 בפברואר 2010 חתם ז'פרן על חוזה חדש בברצלונה, עד יוני 2012, וסעיף השחרור שלו נקבע ל-10 מיליון אירו.
ב-3 באפריל הוא כבש את שער הבכורה שלו בלה ליגה, בניצחון 1–4 על אתלטיק בילבאו.
באותו חודש כבש שער נוסף בניצחון הביתי 1–3 את חרס.
באותה עונה ערך ז'פרן 18 הופעות, בהן כבש שני שערים בלבד.
בעונה לאחר מכן, ב-29 בנובמבר 2010, נכנס ז'פרן כמחליף במשחק הקלאסיקו מול ריאל מדריד, וכבש את השער האחרון במשחק, שהסתיים בניצחון 0–5 של ברצלונה.
ב-4 באוגוסט 2011 עבר ז'פרן לספורטינג ליסבון, ששילמה עבורו כארבעה מיליון אירו.
הוא חתם בקבוצה הפורטוגלית על חוזה לחמש שנים, וסעיף השחרור שלו נקבע ל-30 מיליון אירו.
ז'פרן ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ספורטינג ב-13 באוגוסט, במשחק שהסתיים בתיקו 1-1 מול אולהאננסה.
במהלך עונתו הראשונה בקבוצה סבל מבעיות פיזיות שונות, שמנעו ממנו לשחק באופן קבוע.
הוא חזר לבסוף למגרשים ב-11 במרץ 2012, למשחק נגד ויטוריה דה גימארייש.
במשחק זה שיחק 12 דקות בלבד, בהן כבש שני שערים וסייע לספורטינג לנצח 0–5. בעונתו השנייה בפורטוגל הופיע ב-21 משחקים, בהם כבש שלושה שערים בלבד.
ב-1 בפברואר 2014 ז'פרן חזר ללה ליגה, כאשר חתם בקבוצת ריאל ואיאדוליד על חוזה לשלוש וחצי עונות.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה כשבוע לאחר חתימתו, במשחק נגד אלצ'ה.
במשחק זה, שהסתיים בתוצאה 2-2, הוא בישל את שער השוויון, אך דקה בלבד לאחר מכן הוא ירד מהדשא בעקבות פציעה.
בחצי עונה הוא הופיע ב-11 משחקים במדי ויאדוליד.
בסיום העונה ויאדוליד ירדה לליגה הספרדית השנייה, לאחר שסיימה במקום ה-19 בלה ליגה.
ב-10 ביולי 2017 חתם סוארס בגראסהופרס ציריך.
ז'פרן לקח חלק בזכייה של נבחרת ספרד עד גיל 19 באליפות אירופה עד גיל 19 בשנת 2006. בטורניר זה הוא שיחק שמונה משחקים וכבש שלושה שערים.
בשנת 2011 הוא זכה עם נבחרת ספרד עד גיל 21 באליפות אירופה עד גיל 21. הוא שיחק בטורניר זה שישה משחקים והבקיע שער אחד.
בשנת 2007 הוצע לז'פרן להכלל בסגל נבחרת ונצואלה לקופה אמריקה 2007, אך הוא דחה את ההצעה.
עקב אי זימונו של ז'פרן לנבחרת ספרד הבוגרת, הוא גילה רצון לשחק בנבחרת ונצואלה, אפשרות שהוא עצמו שלל בריאיון עם עיתונאי ונצואלי בשנת 2010. ב-8 בספטמבר 2015 ערך את הופעתו הבכורה בנבחרת ונצואלה בתיקו 1-1 נגד .
אליפות אירופה עד גיל 19:
ז'ף לאמבו היה פסל בלגי.
לאמבו, יליד אנטוורפן, למד באקדמיה המלכותית לאמנות באנטוורפן, שם היה תלמידו של ז'אן ז'יף .
יצירתו הראשונה, "מלחמה", הוצגה ב-1871, ואחריה באה שורה ארוכה של קבוצות היתוליות, בהן "ילדים רוקדים", "אמור בוקר טוב", "המספר בר המזל" ו"תאונה" (1875).
בהמשך יצא לפריז, שם יצר את "הקבצן" ו"האביון הסומא" לגלריות הבלגיות, ואת "הנשיקה" (1881), הנחשב ליצירת המופת שלו.
בעקבות ביקור באיטליה, שם התרשם מאוד מיצירותיו של ג'אמבולוניה, הראה נטייה ברורה לאפקטים של כוח ותנועה.
בשנת 2006 נערכה אגודת "ASBL Musée Jef Lambeaux" לקדם את הקמתו של מוזיאון שיוקדש לאמן בסן-ז'יל, בלגיה.
עיריית סן-ז'יל הבטיחה להקים את המוזיאון עוד בשנת 1898, אך הוא לא נבנה מעולם.
ז'נרליטט דה קטלוניה או בקיצור ז'נרליטט (בקטלאנית: Generalitat de Catalunya, בספרדית: Generalidad de Cataluña) הוא הארגון הפוליטי של הקהילה האוטונומית של קטלוניה, אחד האזורים האוטונומיים וההיסטוריים במסגרת ספרד.
הז'נרליטט מורכב מהפרלמנט של קטלוניה, המועצה המבצעת (אקזקוטיבית) או הממשלה, לשכת הנשיא, ומוסדות אחרים שנקבעו לפי החוק.
מוסדות הז'נרליטט יושבים בברצלונה, בירת קטלוניה.
בניין הפרלמנט נמצא בפארק הסיוטאדליה, בעוד לשכת הנשיא או ראש הממשלה שוכנת ב"ארמון הז'נרליטט".
מושב הנשיא נמצא בסמיכות מקום לארמון, ב"קאזה דלס קנונז'ס".
נשיא הז'נרליטט הוא ראש המועצה המבצעת או הממשלה, והוא נבחר על ידי הפרלמנט ומתמנה על ידי מלך ספרד.
שורשי הז'נרליטט של קטלוניה ושל הז'נרליטט של ולנסיה במוסד המועצות מימי הביניים שניהלו בשם המלך של כתר אראגון היבטים מנהליים מסוימים בנסיכות קטלוניה, בתקופות שבין כינוס האסיפות הכלליות – הקורטס.
מועצות כאלה התקיימו באזורים שונים של רוזנות ברצלונה: ברצלונה, מיורקה, רוסיון וסרדאניה.
חיימה הראשון "הכובש", מלך אראגון (1208–1276), כינס לראשונה את האספה המלכותית הקטלאנית (Corts Reials Catalanes) כמוסד המייצג את מעמדות החברה.
תחת שלטונו של פדרו השני הגדול (1276–1285) התמסדה אספה זו היטב, תחת השם קורטס הקטלאנס (Corts Catalanes) המלך התחייב לכנס האספה פעם בשנה, אם כי לא עשה כך תמיד.
הקורטס שיחק תפקיד מייעץ ומחוקק והיה מורכב מנציגי שלושת המעמדות: הכמורה, אנשי הצבא (האצולה) ו"העם" (ה"קאמרה המלכותית" שבה היו מיוצגות הערים שבחסות המלך).
האספה נקראה גם "לו ז'נרל דה קטלוניה" (Lo General de Catalunha), מפני שכללה את כלל החברה.
הצעד הראשון למיסוד הז'נרליטט התקיים בכינוס הקורטס במונסון בשנת 1289, כאשר הורכבה משלחת Diputació שנועדה לעסוק בגביית ה"שירות" ("servei"), המס שנדרש על ידי המלוכה.
השם ז'נרליטט קיבל בזמנים ההם משמעות של גביית מיסים.
באספת הקורטס שכונסה בשנים 1359-1358 על ידי המלך פדרו הרביעי (1336–1387) הועלה הצורך להתגייס על מנת לדחוף את המתקפות של קסטיליה נגד אראגון וולנסיה ("המלחמה של שני פדרו").
מונתה ב-19 בדצמבר 1359 משלחת שמנתה 12 נציגים שהיו אחראים על גביית מיסים וניהול התקציב.
המשלחת כללה נציגי כל המעמדות ובראשה עמד כומר.
ראש הז'נרליטט הראשון היה בשנת 1359 הבישוף של ז'רונה, ברנגר דה קרויל.
בימי הביניים המאוחרות הז'נרליטט היה המוסד השלטוני הראשי בקטלוניה אחרי המלך.
תקנון הז'נרליטט האחרון עבר בקורטס בשנת 1702.
מוסדות השלטון הקטלאנים שבניהול הז'נרליטט בוטלו בשטחיה של מה שנקרא בימינו צפון קטלוניה, בשנת 1660 שנה לאחר חתימת הסכם הפירנאים (1659) במאה ה-17 שהעביר את השליטה בטריטוריה הנ"ל מספרד לידי צרפת.
מאוחר יותר, בראשית מאה ה-18, עם אימוץ החלטות "נובה פלנטה" (1716) הז'נרליטט בוטל גם בשטחים שנשארו תחת שלטון ספרד.
עד 1714 כל נשיאי הז'נרליטט היו כמרים בכירים – בישופים או אבות מנזר בקטלוניה.
הז'נרליטט הוקם מחדש בקטלוניה הספרדית ב-17 באפריל 1931 בימי הרפובליקה הספרדית השנייה, כממשלה אזורית בעלת תפקיד פוליטי ומייצג.
עם ניצחון קואליציית הימין בבחירות הכלל-ספרדיות בשנת 1934 מנהיג השמאל בז'נרליטט של קטלוניה מרדו בשלטונות.
המוסדות האוטונומיים הושהו בין 1934 ובין 1936.
בעקבות ניצחון החזית העממית בבחירות ב-16 בפברואר 1936 הסתיימה השהייתם של תקנון האוטונומיה ושל הז'נרליטט.
בשנת 1939 הסתיימה מלחמת האזרחים בספרד בתבוסת המחנה ה"רפובליקני".
בעקבות זאת בוטל הז'נרליטט סופית וחדל להתקיים בחבל קטלוניה משך כל שנות הדיקטטורה הפרנקיסטית.
נשיא הז'נרליטט דאז, ליואיס קומפאניס, עונה והוצא להורג באשמת "מרידה צבאית" באוקטובר 1940.
מוסד הז'נרליטט המשיך למעשה להתקיים בגולה בשנים 1977-1939.
אחרי מות פרנקו והשינויים הדמוקרטיים בספרד, בשנת 1977 התאפשרה חזרתו של נשיא הז'נרליטט ז'וספ טאראדליאס למולדתו, והוא הוכר כנשיא החוקי על ידי ממשלת ספרד.
בשובו, פנה טאראדליאס לעם במילים ההיסטוריות "אזרחי קטלוניה, אני כאן!" והחל חידוש המוסדות האוטונומיים של החבל.
בהמשך סמכויות השלטון העצמי הועברו לממשלה הקטלאנית במסגרת הז'נרליטט, בהתאם לחוקה החדשה של ספרד בשנת 1978.
חוק היסוד שכונן את האוטונומיה הקטאלנית (בספרדית: Estatut d'Autonomia) אושר לאחר משאל עם שנערך בקטלוניה ואושרר בהצבעה בפרלמנט הספרדי.
בעקבות הבחירות בספטמבר 2015 נבחר קרלס פוג'דמון ממפלגת "האיחוד הדמוקרטי של קאטלוניה",מפלגת CDC, לנשיא הז'נרליטט.
קודם לכן כיהן כראש עיריית ז'ירונה ובינואר נקרא להחליף את הנשיא הזמני ארטור מאס, עקב התנגדות מפלגת השמאל הרדיקלי CUP להשבעתו.
באוקטובר 2017 בעקבות קיום משאל עם לעצמאות קטלוניה בניגוד לעמדת ממשלת ספרד, ותוצאותיו החיוביות, ממשלת ספרד כלאה מספר נבחרים קטאלנים, והוציאה צו מעצר באשמת המרדה לפוג'דמון, שנמלט עם כמה מחברי מפלגתו לבריסל ופעילות הז'נרליטט הושהתה על ידי השלטון המרכזי.
בחודש מרץ נעצר פוג'דמון בגרמניה כחלק מהסגרתו לשלטונות ספרד, אך בעתירה לבית המשפט הגרמני, בוטל צו ההסגרה בשל מחלוקת באשר לאישומים.
במאי 2018 הפרלמנט הקטלאני בחר את ז'ואקים טורה לראש הז'נרליטט והנשיא הנבחר של קטלוניה.
ז'פרסון דה אוליביירה גלוואו (בפורטוגלית: Jefferson de Oliveira Galvão; נולד ב-21 בינואר 1983) המכונה ז'פרסון הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת השוער.
ז'פרסון החל את דרכו ב-1995 בקבוצת הנוער של פרוביארה ולאחר שנתיים עבר לקבוצת הנוער של קרוזיירו.
בשנת 2001 החל ז'פרסון להיכלל בסגל הקבוצה הבוגרת כשוער מחליף.
ב-2003 לאחר שמספר רב של טעויות הוא הושאל לבוטפוגו.
ב-2005 הוא עבר לשחק בטרבזונספור מהליגה הטורקית כמחליפו של השוער האוסטרלי מיכאל פטקוביץ'.
לאחר שלוש עונות בהן שיחק 44 משחקים, ז'פרסון עבר לקבוצת קוניאספור אולם לא הצליח למנוע את ירידת הליגה של הקבוצה.
באוגוסט 2009, חזר ז'פרסון לבוטפוגו כשחקן חופשי.
ז'פרסון החל את הופעותיו בנבחרות ברזיל בנבחרת על גיל 20 בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 2003. לנבחרת הבוגרת הוא הוזמן לראשונה בקופה אמריקה 2011 כמחליפו של ז'וליו סזאר, אולם לא שיחק ולו במשחק אחד.
ז'פרסון המשיך לשמש כשוער מחליף בנבחרת והיה בסגל נבחרת ברזיל לגביע הקונפדרציות 2013, ובמונדיאל 2014, וכשוער ראשון בקופה אמריקה 2015.
מועדון הכדורגל ז'ניס (בקזחית: Жеңіс футбол клубы) לשעבר אסטנה-1964, הוא מועדון כדורגל קזחי, המשחק כיום בליגת העל הקזחית.
מגרשו הביתי הוא אצטדיון קז'ימוקן מנואטיפסוב שבאסטנה.
קבוצת הכדורגל הוקמה בשנת 1964, ושיחקה בליגות הכדורגל של ברית המועצות.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1992 החלה הקבוצה לשחק בליגת העל הקזחית החדשה.
ז'ניס שיחקה לאורך מרבית שנותיה בליגה זו, וזכתה שלוש פעמים באליפות קזחסטן.
בשנת 2009 הורד המועדון לליגות הנמוכות בקזחסטן, לאחר שהכריז על עצמו כפושט רגל.
המועדון נקרא בתחילה "דינמו" ושמו שונה מספר פעמים לאורך השנים, עד ששונה ב-2021 לשם הנוכחי.
ז'פייניק סצ'יז'בסקי (בפולנית: Rzepiennik Strzyżewski) הוא כפר במחוז טרנוב שבפרובינציית פולין קטן בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
ז'פייניק סצ'יז'בסקי החל ככפר מלכותי קטן.
מסוף המאה ה-18 פעלו ביישוב ירידים עתיים, בהם סחרו בעיקר בבדים ובצמר, ובמקום פעלה טחנת קמח.
בז'פייניק סצ'יז'בסקי התקיימה קהילה יהודית קטנה, שאנשיה עסקו במסחר ובמלאכה, בעוד שהפולנים המקומיים עסקו בחקלאות.
בנובמבר 1918 נערך בכפר פוגרום, במהלכו מספר יהודים נפצעו קשה.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה והתגברות האנטישמיות, עזבו את הכפר חלק מיהודיו.
בסיוע הג'וינט השתקמה הקהילה ביישוב.
בין מלחמות העולם פעל ביישוב קן של תנועת עקיבא.
בתקופה זו נמנו ביישוב כ-300 יהודים.
בראשית ספטמבר 1939 נכבש הכפר בידי הגרמנים, והוטלו על יהודיו גזירות שונות.
באוגוסט 1941 הגיעו ליישוב עשרות יהודים שגורשו מגורליצה ומסביבתה.
בסוף 1941 רוכזו יהודי הכפר בגטו שהוקם בו, ובתחילת 1942 נרצחו כ-120 מיושביו.
ב-11 באוגוסט 1942 נערכה בגטו סלקציה.
כ-30 צעירים הועברו למחנה פלאשוב, ו-364 הנותרים נרצחו בבורות ירי ביער דומברי הסמוך לכפר.
ז'נין הניס-פלאסחארט (בהולנדית: Jeanine Hennis-Plasschaert; נולדה ב-7 באפריל 1973) היא פוליטיקאית הולנדית המכהנת כנציגתו המיוחדת של מזכ"ל האו"ם למשימת הסיוע של האומות המאוחדות בלבנון, מאז מאי 2024. לפני כן, מנובמבר 2018, כיהנה כנציגתו המיוחדת של מזכ"ל האו"ם למשימת הסיוע של האומות המאוחדות בעיראק.
הניס-פלאסחארט כיהנה כשרת ההגנה של הולנד משנת 2012 עד אוקטובר 2017. היא האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה.
הניס-פלאסחארט הייתה חברה בפרלמנט האירופי מטעם הולנד במשך שש שנים, מ-2004 ועד 2010 ולאחר מכן היא הייתה לחברה בבית הנבחרים של הולנד (הבית התחתון ההולנדי) עד לבחירתה לתפקיד שרת ההגנה.
ז'נין הניס-פלאסחארט נולדה בשם ז'נין פלאסחארט ב-7 באפריל 1973 בהירלן, העיר הרביעית בגודלה במחוז לימבורג.
היא למדה בבית ספר תיכון בעיר בשם גאודה ולאחר מכן למדה באקדמיה באוטרכט.
היא הצטרפה לפוליטיקה בשנת 2000. ב-2004 נבחרה הניס-פלאסחארט לפרלמנט האירופי מטעם מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה.
במהלך כהונתה בפרלמנט האירופי הניס-פלאסחארט הייתה חברה בוועדת התחבורה והתיירות.
היא גם הייתה חברה במשלחת של האיחוד האירופי לרומניה וחברה בוועדה הפרלמנטרית לענייני טורקיה.
בשנת 2010 ניצחה מפלגתה בבחירות והניס-פלאסחארט נבחרה לבית הנבחרים של הולנד.
בבחירות הכלליות שנערכו בהולנד ב-12 בספטמבר 2012, זכתה מפלגתה שוב ואף הגדילה את כוחה בבית הנבחרים ל-41 מושבים.
ראש ממשלת הולנד מארק רוטה מינה אותה לתפקיד שרת ההגנה.
מינוי זה היה להיסטורי בהולנד, זאת מכיוון שהיא האישה הראשונה לכהן בתפקיד זה.
עם כניסתה לתפקיד התפרסמה במשפט "זה לא משנה אם יש לך בולבול או לא", והכחישה את התפיסה כי לנשים יש דרך מסוימת לעסוק בפוליטיקה וכי הן חוות חוויה משותפת מעצם היותן נשים.
"אני לא חושבת שקציני הצבא שאנחנו עובדות עמם מסתכלים עלינו באופן שונה מעל גבר", אמרה.
ב-20 במאי 2014 נועדה הניס-פלאסחארט עם שר הביטחון הישראלי משה יעלון.
השניים חתמו על מזכר הבנות בין המוסדות הביטחוניים של ישראל והולנד.
השניים דיברו על השתתפות אזרחי אירופה והולנד בפרט במלחמת האזרחים בסוריה.
ביולי 2016 פורסם כי הניס-פלאסחארט תמכה בגיוס חובה של אזרחי הולנד לכוחות המזוינים של הולנד.
הניס-פלאסחארט תמכה בנוסף בהרחבת גיוס החובה לנשים.
עמדותיה מזוהות עם עמדותיה של הברית של ליברלים ודמוקרטים באירופה.
בשנת 2017 פרסמה "מועצת הבטיחות ההולנדית" דו"ח המדגיש כישלונות חמורים במשרד ההגנה סביב תקרית מרגמה במאלי.
הניס-פלאסחארט הודיעה על התפטרותה לאחר דיון בבית הנבחרים ב-3 באוקטובר, ומסרה את התפטרותה למחרת.
הניס-פלאסחארט נשואה לאריק ג'אן-הניס ומתגוררים עם בנו מנישואים קודמים ב-Nederhorst den Berg .
זֶ'פְּצֶ'ה (בבוסנית: Žepče) היא עיירה ורשות מקומית בצפון הפדרציה של בוסניה והרצגובינה אשר בבוסניה והרצגובינה, הנחצית על ידי הנהר בוסנה.
תיועד ראשון בכתובים לעיירה הוא מ-1458 עת נשלט המקום על ידי ממלכת בוסניה.
ב-1463 נכבש האזור על ידי צבאותיו של מהמט השני סולטאן האימפריה העות'מאנית.
במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) נכבש היישוב על ידי צבא ממלכת הבסבורג בפיקודו של הנסיך אויגן מסבויה והועלה באש.
בתום המלחמה נחתם הסכם קרלוביץ ואזור בוסניה נותר בחזקת העות'מאנים.
לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) סיפחה האימפריה האוסטרו הונגרית את האזור ושלטונה נמשך עד מלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה נכללה ז'פצ'ה בשטחי ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים שהפכה בהמשך לממלכת יוגוסלביה.
באפריל 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים.
אזור בוסניה הועבר לחזקת ממשלת הבובות של האוסטאשה.
לאחר המלחמה הוקמה הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה וז'פצ'ה נכללה בשטחה.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך התפרקותה האלים של יוגוסלביה.
כחלק מהתהליך פרצה מלחמת בוסניה וז'פצ'ה הפכה לאזור קרבות בין כוחות בוסניים לכוחות צבא הרפובוליקה של סרפסקה וכוחות קרואטיים.
ז'פצ'ה הופגזה, נוהלו בה קרבות רחוב קשים והעיר חרבה.
לאחר חתימת הסכם דייטון שסיים את המלחמה נכללה ז'פצ'ה בשטחי בוסניה והרצגובינה והוחל בשיקומה, בתהליך שנמשך לאורך למעלה מ-10 שנים.
תיעוד לנוכחות יהודים ספרדים דוברי לאדינו בז'פצ'ה קיים משלהי המאה ה-18, אם כי קהילה מאורגנת נוסדה במקום במחצית השנייה של המאה ה-19 על ידי מהגרים מקהילת סרייבו.
במקום הוקם בית עלמין יהודי וב-1903 הוקם בית הכנסת.
ב-1931 הגיעה הקהילה לשיא גודלה ומנתה 218 נפשות שהיוו כ-3 אחוזים מכלל תושבי העיירה.
בני הקהילה עסקו במסחר זעיר, ומהם נמנו גם אומנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר העברת השליטה באזור לאוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים.
קיים תיעוד למחנה ריכוז ועבודות כפייה שהוקם בפאתי העיירה.
הכומר סטייפן לוּקִיץ' היה שליש המחנה.
כל בני הקהילה גורשו למחנה ההשמדה יאסנובאץ ונרצחו שם.
מבנה בית הכנסת נהרס לאחר המלחמה.
את שרידי בית העלמין ניתן היה עדיין לאתר במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
ז'פרסון מוריירה נסימנטו (בפורטוגזית: Jefferson Moreira Nascimento; נולד ב-5 ביולי 1988 בקמפו פורמוזו, ברזיל) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בספורטינג ליסבון.
ז'פרסון החל את הקריירה שלו במולדתו, שבה הופיע ללא הצלחה רבה עבור "סאו קייטנו", "גוראטינגואטה", "פלמיירס" ו "גרמיו בארוארי".
בקיץ 2010 הוא עבר ל"אשטוריל" הפורטוגזית.
ב-29 באוגוסט במשחק נגד "מוריירנסה" הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית.
ב-2 באוקטובר במשחק נגד "פנאפיאל", הוא הבקיע את השער הראשון שלו עבור הקבוצה החדשה.
בסוף העונה, ז'פרסון חזר לברזיל, שם הוא ניסה שוב להגיע להישגים משמעותיים אבל למרות כל המאמצים הוא לא הצליח להתברג כשחקן מרכזי, לא ב"פלומיננסה" ולא ב"נאוטיקו" או בסנטה קרוז.
ב-2012, ז'פרסון חזר לאשטוריל, שם הוא שיחק במשך עונה אחת.
בקיץ 2013 הוא חתם על חוזה עם "ספורטינג" מליסבון.
ב-18 באוגוסט במשחק נגד "ארוקה" ז'פרסון ערך את הופעת הבכורה שלו בהרכב "האריות".
ב-1 במרץ 2014 במשחק נגד "ספורטינג בראגה" הוא הבקיע את השער הראשון מבעיטת עונשין.
בעונת הבכורה שלו בליגה, ז'פרסון סיים עם הקבוצה במקום השני אליפות.
ב-5 נובמבר במשחק ליגת האלופות נגד "שאלקה 04" הגרמנית, הוא הבקיע שער.
ב-2015, הוא זכה עם ספורטינג בגביע הפורטוגזי ובהמשך הושאל לספורטינג בראגה.
איזק זכריאס (ז'ק) ברוך (בהולנדית: Izak Zacherias (Jacques) Baruch, 3 בנובמבר 1917 באמסטרדם – 3 בפברואר 1996 באמסטרדם) היה רופא ופוליטיקאי במפלגת העבודה ובמפלגת הסוציאליסטים הדמוקרטיים.
ד"ר ז'ק ברוך היה בן למשפחה יהודית-פורטוגזית מהמעמד הבינוני.
אביו איזדורה ברוך (Isedore Baruch) יליד 1889 היה קצב ואחר כך ירקן.
אמו מילקה זכריה מורפוגו (Milka Zecharja Morpugu) ילידת 1892. לאחר סיום בית הספר התיכון למד ז'ק ברוך רפואה באוניברסיטה עד 1940, וב-1946 הוא עבר בהצלחה את מבחני הרפואה.
ב-1958 סיים בהצלחה גם את לימודי הבריאות.
במלחמת העולם השנייה היה חבר במחתרת.
כינוייו המחתרתיים היו יוהאנס ואן דר מואלן וד"ר פריץ דה יונג.
בזמן שחרור פריז בסוף מלחמת העולם השנייה עבד ברוך שם בתחנת עזרה ראשונה.
בין היתר היה רופא באמסטרדם והתמחה בשיקום.
היה ראש השירות הרפואי הסוציאלי (Medische Sociale Dienst).
אחר כך היה מנהל האקדמיה לפיזיותרפיה (Academie voor Fysiotherapie) וראש המחלקה לפיזיותרפיה של המרכז למאבק במחלות ריאומטיות.
ב-1969 היה מועמד מטעם מפלגת העבודה לבית הנבחרים של הולנד, אך לא נבחר.
ב-1970 הצטרף למפלגה החדשה "דמוקרטים סוציאליסטים 1970".
מ-1971 עד 1972 היה חבר בבית הנבחרים, ועסק בעיקר בחקיקה של בריאות הציבור, עבודה סוציאלית ואיכות הסביבה.
בשנת 1971 יזם את ההצעה שהובילה לשינוי תקנות הפיצויים, ולחקיקת החוק ב-1972 למתן קצבה לקורבנות הרדיפות ב-1940–1945, יהודים ולא יהודים.
משנת 1980 ועד 1990 היה יושב ראש האגודה נגד ראומטיזם.
במשך זמן מה היה יושב הראש של התאחדות בתי הכנסת הפורטוגזיים-יהודיים.
ב-1975 קיבל תואר אביר מסדר אורניה-נאסאו.
ב-1985 קיבל את אות זיכרון תנועת ההתנגדות "Verzetsherdenkingskruis".
כמו כן, קיבל מדליה של הכרת טובה מצרפת (Médaille de la Reconnaissance française) על פעילותו במחתרת.
ז'נין ויסלר היא פוליטיקאית גרמנייה, שכיהנה בשנים 2021 עד 2024 כיו"ר מפלגת השמאל הגרמנית, די לינקה.
לפני כן, כיהנה כחברת הלנדטאג של מדינת הסן.
ויסלר הנהיגה את מפלגת די לינקה בבחירות הכלליות בגרמניה 2021 יחד עם עמיתה למרוץדיטמר בארטש.
ויסלר למדה בתיכון דרייך ריקדרה והשלימה לימודי תואר במדע המדינה באוניברסיטת גתה בפרנקפורט.
שנים ספורות לאחר תום לימודיה האקדמיים, עבדה ויסלר אצל לשכתו של סגן יו"ר מפלגת די לינקה בבונדסטאג, ורנר דרייבוס.
ב-2004 הצטרפה ויסלר באופן רשמי למפלגת די לינקה וכבר ב-2008 היא נבחרה לפרלמנט המקומי, הלנדטאג של מדינת הסן.
ב-2011 נבחרה ויסלר למנהיגת סניף פרנקפורט של די לינקה, היא התמודדה על ראשות העירייה ב-2012 וב-2018 אך קיבלה רק 3.8% ו-8.8% מהקולות בהתאמה.
בינואר 2020, ויסלר הייתה בין הפוליטיקאים שקיבלו איומים ברצח מתנועת "NSU 2.0", שהיא לכאורה תנועת המשך של המחתרת הנאו-נאצית וגם ביולי 2020 קיבלה איומים דומים.
בעקבות איומים אלו המשטרה פתחה בחקירה.
בספטמבר 2020 הודיעה ויסלר על כך שבכוונתה להתמודד בפריימריז המפלגתיים על תפקיד יו"ר די לינקה.
לפני שהגישה את מועמדותה היא התפטרה מהתאים הפנים-מפלגתיים, "מרקס 21" ו"השמאל הסוציאליסטי" וזאת מאחר שלמועמדים לתפקיד מנהיג המפלגה אסור להיות חברים בתנועות פנים-מפלגתיות.
ויסלר נבחרה לתפקיד היו"ר בפברואר 2021 לאחר שקיבלה כ-84.2% מהקולות.
במאי 2021, לקראת הבחירות הכלליות, הוכרז כי ויסלר תוביל את המפלגה יחד עם דיטמר בארטש, המנהיגות שלה ושל בארטש אושרה עוד באותו החודש לאחר שהם קיבלו 87% קולות בהצבעה המפלגתית.
ויסלר נחשבת לחברת האגף השמאלי של מפלגתה; היא מתנגדת לקפיטליזם ורואה בשיטה הקפיטליסטית "מערכת אכזרית ולא אנושית".
היא טוענת שלא ניתן יהיה להגיע לחברה ללא מעמדות באמצעות פרלמנטים או ממשלות וכי שינויים היסטוריים תמיד הושגו באמצעות מהפכות.
ויסלר דוגלת בפרישת גרמניה מנאט"ו ותומכת בפירוק הארגון.
היא מתנגדת לכל המבצעים והמשלחות הגרמניות הפועלות מחוץ לגרמניה וזאת מאחר שלדבריה, מלחמות מעולם לא נעשות למען צדק אלא מתוך רצון לקדם אינטרסים כלכליים ופוליטיים.
היא תומכת בהעלת מיסים לעשירים על מנת שיהיה מימון רב יותר לסיפוק שירותיים ציבוריים.
ז'ני סיפריאנו קטאמו (בפורטוגזית: Geny Cipriano Catamo; נולד ב-26 בינואר 2001 במוזמביק) הוא כדורגלן מוזמביקי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת ספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית ובנבחרת מוזמביק.
בין השנים 2018–2019 שיחק קטאמו באמורה מהליגה הפורטוגלית השלישית.
ב-11 ביוני 2019 חתם על חוזה לשתי עונות בספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית, והחל לשחק בקבוצת המילואים שלה.
בעונת קודם לקבוצה הראשונה של המועדון.
ב-10 בספטמבר 2019 ערך קטאמו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מוזמביק, בניצחון 0–2 על נבחרת מאוריציוס במסגרת הסיבוב הראשון של מוקדמות מונדיאל 2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
אאוז'ניו פרננדו בילה (בפורטוגזית: Eugénio Fernando Bila; נולד ב-3 במרץ 1979 במפוטו שבמוזמביק), הידוע בכינוי ז'ניטו (בפורטוגזית: Genito), הוא כדורגלן עבר מוזמביקי ששיחק בעמדת הקשר.
ז'ניטו החל את הקריירה המקצוענית שלו בס.ד.
בחודש יולי 2004 חתם ז'ניטו בבודפשט הונבד מליגת העל ההונגרית.
הוא ערך 114 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שבעה שערים, וזכה עם המועדון פעמיים בגביע ההונגרי.
בחודש יולי 2009 חתם ז'ניטו בנאה סלמיס פמגוסטה מליגת העל הקפריסאית.
הוא ערך 19 הופעות ליגה במדי המועדון.
בחודש יולי 2010 חתם ז'ניטו בסקציה נס ציונה מהלילה הלאומית, במדיה ערך 15 הופעות ליגה.
לאחר שעזב את סקציה נס ציונה חזר ז'ניטו לס.ד.
מקסאקן, במדיה סיים את הקריירה המקצוענית שלו.
ב-7 באפריל 2002 ערך ז'ניטו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מוזמביק, בניצחון 0–2 על נבחרת לסוטו במסגרת גביע אפריקה הדרומית 2002. ב-11 באוקטובר 2008 הבקיע את שערו היחיד במדי הנבחרת, בניצחון 0–1 על נבחרת בוטסואנה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010.
הוא היה חלק מסגל נבחרת מוזמביק בטורניר גביע אפריקה לאומות 2010, והבקיע שלוש הופעות בטורניר.
בסך הכל ערך ז'ניטו 35 הופעות בנבחרת, בהן הבקיע שער אחד.
ז'סואיט הוא מוצר מגדנאות בצורת משולש מיוצר מ"בצק קשקשים", אשר מרקמו הוא בין בצק עלים לבין בצק פילו, אבל הוא ללא חמאה או שומן כלשהו , במילוי קרם פרנז'יפאן ומעליו שקדים פרוסים ואבקת סוכר.
מקורו של המאפה בצרפת והשם מתייחס לצורתו המשולשת של כובע ישועי.
מנה אורוגוואית בעלת שם דומה היא ה"חֶסוֹאִיטָה", כריך חזיר וגבינה אפוי עם קרום בצק עלים הנאכל בדרך כלל בחלקים אחדים מדרום אמריקה ונחשב לקלאסיקה של המטבח הארגנטינאי, שם הוא ידוע כפופסוריטו (fosforito).
מאפה מתוק בעל שם דומה הידוע בפורטוגל ובספרד, jesuíta, ׁ(גם כן ז'סואיטה/חסואיטה שמו בהתאמה) מורכב מבצק עלים במילוי חביצה.
בגרמניה, יזואיטרמינצן (Jesuitermützen) הם מאפה במילוי חביצה שנחתך באופן מסורתי למשולשים.
בארגנטינה, חסואיטה (פופסוריטו) היא מאכל פופולרי מאוד במחוזות רבים.
צורתו מלבנית והוא עשוי מבצק עלים ממולא בשינקן ובגבינה ומצופה בקרום מתוק.
ז'ק ארז (31 במרץ 1933 – 1 בנובמבר 1990) היה איש צבא ופוליטיקאי ישראלי, מושל צבאי באזור רפיח, ראש המועצה המקומית עומר בין 1985 ל-1990.
לאחר מלחמת ששת הימים שימש כשופט בבית הדין הצבאי ברצועת עזה.
בהמשך, היה מושל נפת רפיח בממשל הצבאי על רצועת עזה בדרגת סגן אלוף, והיה ממונה בין השאר על אזור פתחת רפיח וחבל ימית.
לארח שחרורו מצה"ל, התמודד בבחירות לרשויות המקומיות ב-1983 מטעם רשימת "עומר שלנו" של ראש המועצה בצלאל גבר, ונבחר כחבר המועצה.
ב-1985 פרש גבר מראשות המועצה, תוך שהוא מייעד את התפקיד לחבר רשימתו שמואל בר, אך בישיבתה, בחרה מליאת המועצה בארז לכהן בתפקיד, מהלך שגרר עימות חריף בינו לבין גבר.
גבר פנה לממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים שלום דנינו בבקשה לפסול את המהלך, אך פנייתו נדחתה.
בבחירות למועצה שנערכו ב-28 בפברואר 1989 התמודד מול גבר בראשות רשימת "אפשר אחרת בעומר", וגבר עליו.
נפטר באופן פתאומי במהלך כהונתו ב-1 בנובמבר 1990, ונקבר בבית הקברות ביישובו.
על שמו נקרא הקונסרבטוריון בעומר.
ז'ק שוורץ היה שחמטאי יהודי-אוסטרי.
בשנת 1880 חלק שוורץ מקום 5–6 בתחרות גראץ (ניצחו: אדולף שוורץ, יוהנס מינקויץ' מקס וייס).
בשנת 1881 חלק מקום 7–8 בתחרות ברלין (ניצח: ג'וזף הנרי בלקברן).
בשנת 1883 הגיע שוורץ למקום התשיעי בתחרות נירנברג (ניצח: שמעון אברמוביץ וינוור).
בשנת 1889 הגיע למקום השלישי בתחרות דסאו.
בשנת 1890 חלק מקום 6–7 בתחרות וינה (ניצח: מקס וייס).
בשנת 1893 ניצח בתחרות וינה, לפני גאורג מרקו.
בשנת 1895 הגיע למקום החמישי בווינה (ניצחו: קרל שלכטר ומקס וייס).
ז'קי לוי (נולד בז' בחשוון ה'תשכ"א, 28 באוקטובר 1960) הוא פוליטיקאי ישראלי.
כיהן כראש עיריית בית שאן וכחבר הכנסת העשרים וכסגן שר במשרד הבינוי מטעם מפלגת הליכוד.
נולד בבית שאן, ילדם השני של רחל ודוד לוי.
לאחר שחרורו מצה"ל היה עוזרו של ראש מועצת רמת ישי.
בשנת 1989 נבחר כחבר מועצה במועצת בית שאן מטעם סיעת "לב".
הוא הפסיד בהתמודדות על ראשות המועצה, למועמד הליכוד, שלמה בן לולו.
בין השנים 1992–1998 שימש ממלא מקום ראש המועצה.
בשנת 1999, כשלוי לא היה בתפקיד, הוכרזה בית שאן כעיר.
לוי הוא חבר מרכז הליכוד, וחבר מזכירות התנועה.
בשנת 2002 נפצע לוי בפיגוע טרור, הפיגוע בסניף הליכוד בבית שאן, שבו נהרגו שישה אנשים.
בשנת 2003 נבחר לראשות עיריית בית שאן מטעם הליכוד.
בנוסף לכך, כיהן לוי כמ"מ יו"ר המרכז לשלטון המקומי ומחזיק בתיק החברה למשק וכלכלה.
בשנת 2012, זכה לוי, כמו גם ארבעה מאחיו ושניים מאחייניו, בהגרלת קרקעות זולות, שניהלה העירייה עבור מינהל מקרקעי ישראל.
בעקבות המחאה הציבורית ביטל רק לוי את זכייתו ולא את זו של קרוביו.
שמו של לוי נקשר גם באי סדרים אחרים.
בשנת 2013 הפסיד בבחירות לראשות העיר לרפי בן שטרית בהפרש של 96 קולות.
בבחירות המקדימות בליכוד שנערכו לקראת הבחירות לכנסת העשרים (2015), זכה לוי במקום המיועד למחוז גליל ועמקים, והתמודד במקום ה-18 ברשימת הליכוד לכנסת.
הרשימה קיבלה 30 מושבים והוא נבחר לכנסת.
ב-15 ביוני 2015 מונה לתפקיד סגן שר הבינוי.
ב-1 במרץ 2015 הוגש נגדו ונגד בכירים בעיריית בית שאן כתב אישום על עבירות בתחום איכות הסביבה.
ב־2018 התמודד שוב לתפקיד ראש עיריית בית שאן מטעם הליכוד, וניצח את רפי בן שטרית; בעקבות בחירתו פרש מהכנסת ב־18 בנובמבר 2018.
בבחירות 2023 חבר ליריבו רפי בן שטרית לריצה משותפת לקראת הבחירות.
אך הפסיד בבחירות לראשות העיר לנועם ג'ומעה והודיע על פרישה מהחיים הפוליטיים בבית שאן וממועצת העיר.
ז'קי לוי מונה לראש המחלקה לצדק חברתי והנצחת אישים בהסתדרות הציונית העולמית
בדצמבר 2025 מונה לראש המחלקה לצדק חברתי והנצחת אישים בהסתדרות הציונית העולמית.
נשוי לד"ר בת ציון (ציונה) לבית בורר ואב לשבעה ילדים.
אחותו היא חברת הכנסת לשעבר אורלי לוי-אבקסיס.
חיים ביבס הוא בן דודו.
ז'קובינה (בפורטוגזית: Jacobina) היא עיר במרכזה של מדינת באהיה שבברזיל.
העיר הוקמה בשנת 1880. היא מוקפת בהרים, גבעות, נהרות, מעיינות ומפלי מים, ולפיכך מפורסמת כיעד מועדף לתיירות אקולוגית.
ז'קובינה שוכנת במרחק של 330 ק"מ מצפון-מערב לבירת המדינה סלבדור והיא ידועה בכינוי "עיר הזהב", זכר למכרות הזהב שמשכו את החלוצים שהגיעו לאזור מסאו פאולו בראשית המאה ה-17.
ז'קט או מִקְטורֶן הוא פריט לבוש נפוץ.
סוגי ז'קט שונים משמשים הן כלבוש רשמי, הן כלבוש מהודר והן כלבוש לצורכי עבודה.
לובשים את הז'קט על פלג הגוף העליון, ושרווליו ארוכים בדרך כלל.
הז'קט הוא פריט לבוש צמוד יחסית לגוף ומחמם פחות מאשר מעיל.
נשים נוהגות לעיתים ללבוש אותו עם חצאית במקום מכנסיים.
השם "מקטורן" מופיע בלטינית בהגיית: אמיקטורום amictorum בהוראת: פריט-לבוש.
לפי אחת הסברות, מקורו של השם "ז'קט" בצרפתית עתיקה: jaquette, הקטנה של המילה jaque, סוג של טוניקה קצרה.
מקור מילה זו הוא, ככל הנראה, בשם הפרטי הנפוץ Jacques, ששימש כשם גנרי לאיכר הצרפתי.
אטימולוגיה זו היא הבסיס לתרגום המילה ז'קט לעברית כ"יעקובית".
לפי סברה אחרת, מקורו בספרדית עתיקה: jaco, "שריון", ובצרפתית של ימי הביניים היה jaque de mailles כינוי למעיל קצר.
בעיתון הנשים Corriere delle Dame באפריל 1857 בישרו על הופעתו של המקטורן (גרסה מוקטנת של מעיל הבוקר), בגד שיהפוך לחלק חשוב מהתלבושות הגברית והנשית מכאן והלאה.
הז'קט היה בעיקר בגד לגברים, אבל בסביבות המאה ה-18 התחילו נשים שרכבו על סוסים ללבוש בגדים יותר צמודים לגוף, ובהם הז'קט.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 נשים החלו ללבוש בגדים שקל יותר להתנועע בהם, ובהם ז'קטים, לרוב עם וחצאית ישרה ויחסית הדוקה לגוף.
גם בתחילת המאה ה-20 נשים בדרך כלל לבשו את הז'קט עם חצאית.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 נשים לרוב לבשו חצאיות עם ז'קטים, אך גם מכנסיים גם היו מקובלים.
בתחילת המאה ה-21 נשים החלו ללבוש ז'קטים בעיקר עם מכנסיים, כסממן של כוח ושאיפה לשוויון בשוק העבודה.
מדינאיות כגון אנגלה מרקל והילרי קלינטון לבשו ז'קטים בגזרה קצת יותר מעודנת מזו של הגברים וצבועים ביותר צבעים, ולאו דווקא בשחור, אפור או כחול, הנלבשים עד היום על ידי גברים.
צורת החיתוך – ז'קטי נשים בדרך כלל מעוצבים ככה שידגישו את המותן והירכיים, בעוד ז'קטי גברים ישרים יותר, ורחבים בכתפיים.
ההבדלים העיקריים בין ז'קטי גברים לז'קטי נשים:
כפתורים – ז'קטי נשים נפתחים בשמאל לעומת ימין בז'קטי גברים.
בד – ז'קטי נשים מדי פעם נתפרים מבדים עדינים כמו משי.
בעוד שז'קטי גברים נתפרים בדרך כלל מבדים גסים יותר.
אביזרים – ז'קטי נשים כוללים לעיתים קרובות אביזרים נשיים כמו קישוטי נוצות וכדומה.
הקרקו הוא ז'קט המיועד לנשים, אשר היה נפוץ בעיקר במאות ה-18 וה-19.
אורך הקרקו הוא לרוב עד הירך, הוא פתוח בחלקו הקדמי ובעל שרוולים צמודים באורך שלושה רבעים או שרוולים ארוכים.
הבלייזר מזכיר את הז'קט המהווה חלק מחליפה, אך הוא ספורטיבי יותר, יש לו בדרך כלל כפתורי מתכת, והוא נתפר מבד עמיד.
הוא משמש לעיתים קרובות כחלק מן התלבושת האחידה בבתי ספר ובמוסדות נוספים.
הג'רקין הוא ז'קט הדוק לפלג הגוף העליון אשר מתאים בעיקר לגברים.
בדרך כלל הוא חסר שרוולים ונעשה מעור בצבעים בהירים.
הג'רקין היה נפוץ בקרב גברים במאות ה-16 וה-17. מקור השם "ג'רקין" במילה ההולנדית Jurk, שפירושה "שמלה".
ז'קט העשוי מבד דנים או מג'ינס.
הומצא גם הוא על ידי לוי-שטראוס מהיצרנים הראשיים של בגדי הג'ינס.
מוצר זה היה בשימוש הצבא האמריקאי.
ז'קט העשוי מעור של בעל חיים.
על פי רוב צבוע בצבע שחור או חום.
המוצר הפך ללבוש יוניסקס ולבגד אייקוני, ונמצא בשימוש צבאות רבים, בתוכם גם חיל האוויר הישראלי.
ז'קט שמקורו בלבוש טייסי חיל האוויר האמריקאי והפך לאופנתי בשנות ה-70.
ז'קט ג'ינס הוא ז'קט העשוי מבד דנים או ג'ינס.
השתמשו בו בצבא האמריקאי בשתי מלחמות עולם, ולבשו אותו מפורסמים רבים מג'יימס דין, מרילין מונרו ואלביס פרסלי.
צעירים מרדניים בשנות ה-50 העדיפו ללבוש אותו, וכן לבשו אותו היפים בשנות ה-60 ופנקיסטים בשנות ה-70. הוא נלבש על ידי מעמד הפועלים וגם האליטות והפך אף לבגד שמעצבי צמרת עיצבו אותו.
ב-1880 יצר לוי שטראוס את חולצת הג'ינס הראשונה שתפקדה כז'קט ונקראה Levi's Triple.
ז'קט זה נקרא גם Pleat Blouse ע"ש שלושת הקפלים בחזיתה.
במהרה הפכה חולצה זו ללבושם של העובדים והקאובויס באמריקה.
בתחילת המאה ה-20 לוי יצר את ז'קט Type I, שהיה הפרוטוטיפ של ז'קט הג'ינס הידוע שגם היה ידוע כ-506. זה היה הז'קט של הקאובויס.
ב-1921 לי Lee הציג את "ז'קט פסי הרכבת" שלו, שתוכנן במיוחד לעובדי מסילת הרכבת.
בסוף עשור זה לי הציג גם את ז'קט ג'ינס עם רוכסן שידוע כ-91 וגם נוסף לו תג "UNION MADE" .
ב-1933 לי השיק את אחד הז'קטים מג'ינס הידועים ביותר - the Storm Rider.
צי ארצות הברית החל להשתמש בז'קט ג'ינס כבר משנת 1914. ב-1919 צבא ארצות הברית הכניס את ז'קט הג'ינס למדים שלו.
הזמר האמריקאי בינג קרוסבי לבש חליפת ג'ינס ב-1951 ונאסר עליו להיכנס למלון קנדי לבוש בה.
המלון הכיר בטעותו והכניס את קרוסבי ולוי יצר טוקסידו מג'ינס לקרוסבי מדנים והפך לקאלט כשקרוסבי לבש אותו בסרט Here Comes the Groom.
ז'קט ג'ינס ומכנסי ג'ינס קושרו בעיקר למעמד הפועלים בעת מלחמת העולם השנייה.
אך בשנות ה-50 הם הפכו לתלבושת של כל הצעירים.
היה זה אלביס פרסלי בסרט "רוק בית הסוהר" שלבש ז'קט ג'ינס, שגרם לפופולריות שלו בקרב הצעירים.
בעקבות הסרט "רוק בבית הסוהר" של אלביס פרסלי, לוי ייצר ג'ינס אלביס פרסלי שהפך ללהיט.
ב-1953 יצר לוי את ז'קט Type II שהתאפיין בשני כיסים בחזיתו.
הוא נקרא גם מודל 507XX.
ב-1962 יצר לוי יצר את ז'קט הג'ינס עם שני כיסים מקדימה שנודע כ-Type III ואחר כך כ-XX והפך למודל הפופולרי ביותר של ז'קט הג'ינס.
הוא ידוע בשמו גם כ-"trucker jacket" .
אם על התווית האדומה בז'קט רשום LEVI'S הז'קט הוא משנות 50 עד 71. אם רשום על התווית האדומה Levi's הז'קט הוא משנת 1972 ואילך.
החל משנות ה-60 יצר לוי מודל זול יותר של ז'קט הג'ינס שנקרא Orange Tab Trucker Jacket שסימנו תווית כתומה (לא מעור).