tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כנסייה זו (ברוסית Церковь Спаса на Берестове; באוקראינית - Церква Спаса на Берестові) שוכנת צפונית לקו הביצורים של המתחם, אך מהווה חלק בלתי נפרד ממנו.
ברסטוב שימש כאחד ממעונותיהם של הנסיך הגדול ולדימיר מונומך ושל צאצאיו.
עוד שכן במקום מנזר שנזכר כבר בשנת 1073. שנת בנייתו של המבנה הנוכחי אינה ידועה בוודאות, אך רוב ההיסטוריונים משערים שהוא נבנה בתקופת הנסיך ולדימיר מונומך, והוא דומה מאוד לכנסיות אחרות שנבנו באותה תקופה.
הכנסייה הייתה גדולה מרוב הקתדרלות של קייב במאה ה-12, וכללה שלושה אפסיסים וככל הנראה גם שלוש כיפות.
הקיר המערבי נותר ללא פגע עד היום.
ההיסטוריונים בדעה שהכנסייה נחשבה לחדשנית בנוף האדריכלי של קייב, ונראה כי האדריכלים ביקשו להדגיש את קוויו האנכיים של המבנה, בדומה לכנסיות שנבנו בסגנון גותי.
לאחר מותו של ולדימיר מונומך, נותרה הכנסייה בבעלות משפחתו, ולפחות שלושה מצאצאיו קבורים בה.
בשנת 1240, במהלך הכיבוש המונגולי, ניזוקה הכנסייה, ונזקים נוספים נגרמו בשנת 1482 כאשר הטטרים של קרים פלשו לעיר.
כתוצאה מכך קרסו קירות הכנסייה והיא לא שוקמה עד למאה ה-17. בשנים 1640–1642 נבנתה הכנסייה מחדש בסגנון הבארוק האוקראיני תוך שילוב הקיר המערבי של הכנסייה המקורית.
הכנסייה החדשה קטנה מהמקורית וכוללת חמש כיפות.
האמנים שהוזמנו לשם כך מיוון ציירו פרסקות על קירות הכנסייה, והידוע שבהם מתאר את פטרו מוהילה, מיטרופוליט קייב ממוצא רומני ששיקם את כנסיות קייב במאה ה-17. החלקים הפנימיים של הכנסייה חודשו פעמיים במהלך 1751–1752 ו-1813–1814, ובאותה התקופה התווסף גם מגדל פעמונים בן שתי קומות.
בשנת 1909 עברה הכנסייה שיקום משמעותי שנמשך חמש שנים.
באותה תקופה נוקו יסודותיה של הכנסייה המקורית וחזית הכנסייה שופצה במטרה להבליט את חלקי הבניין מהמאה ה-12. עתה הכנסייה מהווה חלק מהמוזיאון ותפילות מתקיימות בה בימי ראשון בלבד.
"המערות הקרובות" (רוסית Ближние пещеры; אוקראינית Ближні печери) הן מערכת מערות ומנהרות מימי הביניים באורך כולל של 383 מטר ובעומק של 5–20 מטר.
מנזר המערות הקרובות הוקם בשנת 1057 והנזיר ורלאם הקדוש היה האב הראשון של המנזר.
גם הנזיר הקדוש אנטוניוס התגורר במנזר זה.
המערות כוללות גם כנסייה תת-קרקעית.
בתוך המערות הוטמנו 79 בעלי שם, ביניהם ההיסטוריון נסטור, ציירי פרסקות ידועים, נסיכים וכן שרידיו של הגיבור האפי ההיסטורי איליה מורומץ.
הכנסייה הראשית של המערות היא כנסיית עליית הצלב, שנבנתה בסגנון הבארוק האוקראיני בשנים 1701–1704. לרגלי הגבעה נבנה בשנת 1760 מגדל הפעמונים, והאיקונות בכנסייה גולפו בשנת 1769 ונשתמרו עד היום.
מאז המאה ה-19 משמשת הכנסייה כמקום קבורתם של המיטרופוליטיים של קייב.
קתדרלת אוספנסקי (באוקראינית Успенський собор; ברוסית Успенский собор) היא אחת הקתדרלות הוותיקות במתחם ונודעת לה חשיבות רבה במסורת הכנסייה האורתודוקסית המקומית.
פירוש השם - תרדמת הבתולה.
עד להקמת הכנסייה שכנה במקום כנסיית עץ, והקתדרלה הייתה מבנה האבן הראשון במתחם.
הקמתה החלה בשנת 1073 בהתאם להוראת הנסיך איזיאסלב הראשון.
לפי המסורת, הנסיך עצמו השתתף בכריית היסודות ותרם כסף רב לשם מימון העבודות.
ביולי 1077 הסתיימה הקמת המבנה, אך עבודות בפנים הכנסייה נמשכו תקופה ארוכה לאחר מכן, ותפילות סדירות החלו להתקיים רק בשנת 1089. בשנים 1722–1729 נבנתה הכנסייה מחדש תוך שינויים משמעותיים ועיטורים פנימיים חדשים.
מאז ועד לפיצוצה בשנת 1941 נותר המבנה ללא שינוי.
בנייתה המחודשת של הכנסייה יצאה לפועל בין השנים 1999–2000. הבנייה מחדש נעשתה באופן המשחזר ככל הניתן את הכנסייה ההיסטורית.
על החזית צוירו 186 ציורים וקובעו בה 362 פסלי מלאכים.
שטחו של המבנה החדש הוא 1,879 מ"ר וגובהו 46 מטר.
האיקונוסטסיס של הכנסייה נבנה בהתאם למקובל במאה ה-18, תוך שימוש בציורים שנשמרו.
גובהו 21 מטר ובו חמש קומות.
לאוטרו חרמן אקוסטה (בספרדית: Lautaro Germán Acosta; נולד ב-14 במרץ 1988 בגלו שבפרובינציית בואנוס איירס בארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בלנוס.
אקוסטה החל לשחק במחלקת הנוער של לנוס.
הופיע לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת ב-2006 במסגרת אליפות האפרטורה לשנה זו ובמהרה הפך לשחקן הרכב, למרות גילו הצעיר.
הוא מילא תפקיד מרכזי בזכייתה של הקבוצה באפרטורה 2007. אקוסטה מצטיין במהירות וביכולת טכנית גבוהה.
ב-28 במאי 2008 פרסמה סביליה על כי תרכוש את כרטיסו תמורת 7 מיליון אירו.
במסגרת העסקה, יעבור אחיו רודריגו יחד איתו לסביליה ויצטרף לסביליה אתלטיקו, קבוצת הבת של המועדון המשחקת בליגת המשנה בספרד.
אקוסטה נחשב לאחד הכישרונות המבטיחים בכדורגל הארגנטינאי ושיחק בנבחרות הצעירות של ארגנטינה.
במהלך אליפות אמריקה הדרומית בכדורגל עד גיל 20 כבש אקוסטה את שער הניצחון של ארגנטינה הצעירה במחזור האחרון שהעניק לנבחרתו את הזכות להשתתף במשחקים האולימפיים בקיץ 2008.
אקוסטה היה שותף לזכייה במונדיאל הנוער שנערך בקנדה בשנת 2007. הוא היה בסגל הנבחרת האולימפית באולימפיאדת בייג'ינג (2008) בה זכתה ארגנטינה במדליית הזהב וכבש שער אחד.
אקוסטה זכה לזימון בכורה לסגל נבחרת ארגנטינה מהמאמן חורחה סמפאולי, ואת הופעת הבכורה ערך ב-31 באוגוסט 2017, בשוויון 0-0 מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20: 2007
מדליית זהב אולימפית: אולימפיאדת בייג'ינג (2008)
לאוואל היא עיר בפרובינציית קוויבק בקנדה.
זו העיר השלישית בגודלה בפרובינציה וה-13 בגודלה בקנדה, עם אוכלוסייה של 401,553 (נכון לשנת 2011).
ההתיישבות הראשונה במקום נעשתה בידי ישועים בשנת 1636. עד תחילת המאה ה-20 האזור היה מיושב בצורה כפרית.
בתקופה זו נוסדו מספר רב של עיריות, עד שבשנת 1965 ממשלת קוויבק החליטה לאחד את כלל העיריות באי לעירייה אחת, ובכך נוסדה לאוואל.
מחוז לאוטם (בטטום: Lautein) הוא המחוז השני בגודלו במדינה מזרח טימור, הוא נקרא על שם העיירה לאוטם בצפון.
המחוז נמצא במזרח המדינה וגובל במערבו במחוזות באוקאו וויקקה.
האוכלוסייה במחוז מונה 55,921 אנשים שחיים על שטח של 1,702 קמ"ר.
מחוז זה ומחוז מנטוטו הם היחידים במזרח טימור, שחולקים גבול עם שני הצדדים של הים במדינה (גם מדרום וגם מצפון).
במחוז זה ישנם חופים רבים בעלי חול ים רב, נוף פראי ומחוספס עם הרים ממערב ומדרום ורמות במרכז.
במחוז זה נמצא האגם הגדול ביותר של מזרח טימור.
יותר ממחצית האוכלוסייה במחוז עוסקת בחקלאות, ורוב הייצור נלקח בעיקר לשימוש עצמי.
לאוטאר (ברומנית: lăutar, בריבוי - lăutari - לאוטאר, המבוטא עם ריכוך של ה"ר") הוא מוזיקאי מסורתי במרחב הדובר רומנית, לרוב חבר במעין "גילדה" מקצועית של הצוענים המוזיקאים, הקרויים "צוענים לאוטארים" (țigani lăutari).
מקור שמם הוא בכלי המיתר "לאוטה" (lăută) או "אלאוטה" (alăută), ששורשיו בשמו של כלי המיתרים הערבי - "אל-עוד".
הגרסה הרומנית המסורתית של הכלי נקראה "קובזה".
משום כך בהתחלה אכן נקראו "אלאוטאר" (alăutari).
ה"לאוטארים" היו בדרך כלל מנגנים בלהקות כליות או תזמורות הקרויות טאראף.
במקור "לאוטאר" היה נגן ה"אלאוטה" או "לאוטה", במקרה זה הקובזה.
נגן הקובזה נקרא גם "קובזאר" (cobzar), בעוד נגן הכינור נקרא "סקריפקאר" (scripcar - מהמילה ממקור סלאבי skripka) ,נגן החליל פאן נקרא נאיג'יו (naigiu) ונגן הצמבל או ה"צימבלום" נקרא "צמבאלג'יו" (ţambalagiu).
החל מן המאה ה-17 המילה "לאוטאר" קיבלה משמעות כללית של נגן כלי מיתרים ועם הפצת הכינור במרחב הרומני-הונגרי זוהה יותר ויותר עם נגן הכינור, המכונה גם "סקריפקאר" .
נגן עממי בכל כלי נגינה
המושג הורחב לכל נגן מקצועי, חבר בתזמורת או להקה שנקראה "טאראף".
בשלהי המאה ה-18 הוכר מקצוע ה"לאוטאר" וחלה התארגנות של מעין "גילדות" (ברומנית:"בריאסלה" breaslă) של לאוטארים, בדומה ל"אסנף" הטורקיים.
החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-19 "לאוטר" היה נגן מוזיקה עממית, שונה מה"המוזיקאי הניאמץ" (ה"גרמני"), זה שניגן מוזיקה מלומדת, סלונית או קלאסית,
"לאוטר" היה גם אותו נגן המוזיקה העממית או העירונית, שבדרך כלל לא ידע תווים.
באמצע המאה ה-19, כשהתחילו להתפתח מוסדות החינוך המוזיקלי, החלו לקרוא "לאוטאר", לפעמים תוך נימת גנאי, למוזיקאי ללא השכלה פורמלית ושאינו יודע בדרך כלל תווים, המנגן "לפי האוזן".
למעשה במאה ה-20 חלק מהלאוטארים המוכשרים ביותר רכשו השכלה מוזיקלית פורמלית.
עם הלאוטארים חסרי ההשכלה הפורמלית וגם אלה המשכילים נמנו וירטואוזים נערצים של כלי נגינה (ברבו לאוטארו, גריגוראש דיניקו, קריסטאקה צ'ולאק, ניקולאיה בויקה).
חלקם היו גם מלחינים (גריגוראש דיניקו, ז'ורז' בולאנז'ה, ג'ורג'ה אוקיאלב) ומנצחים של תזמורות למוזיקה עממית (יונל בודישטיאנו, ויקטור פרדסקו) או קלה, אף הצטיינו בנגינת מוזיקה קלאסית (גריגוראש דיניקו) ושל ג'אז
עושים לפעמים הבחנה, לא פעם בעלת קונוטציות גזעניות, בין מוזיקת הלאוטארים ובין המוזיקה הכפרית הרומנית ה"טהורה" (ללא "השפעות הצוענים").
במקרים כאלה נגן או זמר של מוזיקה כפרית מכונה במילה הגבוהה "רפסוד".
הלאוטארים היוו בזמנו, כנראה עוד לפני השחרור מעול העבדות, אחת הקבוצות המקצועיות-שבטיות ההיסטוריות של עם הצוענים (רומה) החי בארצות הרומניות.
פרט ללאוטארי, הצוענים התחלקו לקבוצות של "מרקידי הדובים" - ursari (אוּרסאר) (שהיו מוזיקאים בפני עצמם), "סוחרי סוסים" - lovari (לובאר),"מייצרי דליים" kalderash (קלדראש) או căldărari (קרלדראר), "מייצרי כפות" (לינגוראר - lingurari), מייצרי מסרקים, מוכרי פרחים (florari -פלוראר), וכו'.
הלאוטארים מוזכרים לראשונה בשנת 1558 כששליט ולאכיה, מירצ'ה הרועה העניק את רוסטה הלאוטאר כמתנה לוורניק דינגה ממולדובה.
הלאוטארים היו העבדים שמחירם היה הגבוהה ביותר מקרב העבדים הצוענים.
בתעודה אחרת ממולדובה משנת 1570 מוזכרים אותו "אלאוטאר" רוסטה ועוד אלאוטאר בשם סטויקה שנקנו מהקומיס ברקן מוולאכיה תמורת 4,000 אספר.
נוכחות הלאוטארים באירועים חשובים בחיי הנסיכויות הרומניות מתועדת בעדויות של אורחים זרים ובכרוניקות מקומיות.
צוינה השתתפותם בפמליית השליט מיכאי האמיץ בזמן כניסתו החגיגית לאלבה יוליה (1600) או בפמלייתו של השליט לאון וודה בשעות המפגש עם שליח מלך שוודיה במרץ 1632. נוסעת אנגליה, ליידי קרייבן, התפעלה מנגינתם הערבה בעת ביקורה בחצר של ניקולאיה מברוגני.
בשנת 1775 הוקמה ה"גילדה" הראשונה של הלאוטארים הצוענים בוולאכיה וב-1795 -במולדובה.
בין הלאוטארים היו גם עבדים צוענים וגם רומנים חופשיים, אבל הצוענים היו הרוב.
עם הזמן התווספו אליהם גם לאוטארים יהודים או טורקים.
עד המאה ה-19 הועסקו מוזיקאים צוענים כבדרנים בחצרות השליטים והבויארים.
אחרי השחרור מן העבדות באמצע המאה ה-19 רבים התיישבו באזורים הכפריים.
שם היה ביקוש לשרותיהם בחתונות, הלוויות ובחגיגות רומניות מסורתיות אחרות.
אלו נקראו צוענים וטראש (vătraşi) ושפת האם שלהם הייתה כבר הרומנית, או באזורים מסוימים בטרנסילבניה - הונגרית.
רק מיעוט, בדרך כלל מקרב ה"קלדראש" או "האורסאר" דיברו עדיין רומאני.
לאוטארים צוענים רבים התיישבו בערים, שבהן היו להן שכונות משלהם, כמו "פרקאו" (Frecău) ביאשי, "סקאונה" (Scaune) בבוקרשט, "סיניאסקה" (Sineasca) בקראיובה וכו'.
המושג "לאוטארים" נפוץ בעיקר באזורים של "הממלכה הישנה", הרגאט, של רומניה: מולדובה, מונטניה, אולטניה ודוברוג'ה, אבל גם בבסרביה ובבוקובינה, שהיו פעם חלק מנסיכות מולדובה.
בקרב דוברי הרומנית בטרנסילבניה ובבאנאט לא היו מוזיקאים מקצועיים מסורתיים עד למאה ה-19 ורוב הנגנים היו איכרים.
באופן מסורתי הלאוטארים ניגנו "לפי האוזן" אולם בימינו יש יותר ויותר לאוטארים בעלי השכלה מוזיקלית פורמלית, היודעים לקרוא תווים.
הלאוטארים התארגנו בלהקות שנקראות טאראף, המורכבות בדרך כלל מן הגברים שבמשפחה המורחבת.
היו בהן לפעמים גם נשים, רובן זמרות.
בראש כל טאראף עמד "פרימאש", הכנר הראשון.
מאה ה-17 הטאראפים במולדובה כללו כינור, קובזה וכלי נשיפה - חצוצרה ו"זורלה" (zurlă).
בשלהי המאה ה-18 כל הטאראפים כללו כינור.
ההרכבים, כפי שמכירים אותם מציורי התקופה, יכלו לכלול כינור, קובזה, כלים מסוג הדולצימר עם פטישים, או חליל או חליל-פאן.
באמצע המאה ה-19 היו הרכבים מורכבים מכינור, קובזה שהוחלפה עם הזמן בגיטרה, ו"קמאן" עם שתי שורות מיתרים, או שלושה כנרים, קובזה וחליל-פאן.
בוולאכיה (מונטניה) הטאראף מוכרב בדרך כלל מכינור, צמבל, אקורדיון, קונטרבס, ובשנים האחרונות - סינתטייזר ותופים.
בירת ולאכיה ההיסטורית, בוקרשט אירחה הרכבי לאוטארים רבים עוד מן המאה ה-16, בחצר השליטים ובבתי הבויארים.
באמצע המאה ה-19 התרכזו מגורי "הצוענים הלאוטארים" שכונה שמסביב לככר רוסטי, ברחוב דואמניי (Uliţa Doamnei) (בימינו שדרות חריסטו בוטב) וטאילור (Teilor) (בימינו רחוב גאלאץ).
מאוחר יותר נדחקו לשכונות שוליות יותר.
בראש התארגנות הלאוטארים עמד "וטאף" שגבה דמי החבר (בשנת 1775 קיבל 33 מטבעות מכל לאוטאר וטאלר אחד לכל חתונה).
טאראפי הלאוטארים נכחו, בין היתר, בחגיגות היין והתירוש בכרמים הסמוכים לעיר, ניגנו בבתי המרזח ומאוחר יותר במסעדות ובגני-המסעדות של העיר.
במסעדות הפאר של בוקרשט שבין מלחמות העולם - כמו "צ'ינה", "מון ז'רדן", "קולונאדה", "פסקרוש" הופיעו גדולי המבצעים של המוזיקה העממית והקלה העירונית הרומנית.
במישור הטרנסילבני הכנר מנגן בליווי ויולה (הקרויה "בראץ'" לפי השם הגרמני) וקונטרבס.
בעמקי הביהור עושים שימוש גם ב"כינור עם שופר" (vioară cu goarnă או hidede cu tolcer).
בחבל מרמורש שבצפון טרנסילבניה הכנר הסולן נקרא "צ'טראש" ונגינתו מלווה בסוג של גיטרה הקרוי "זונגורה" (zongoră - מהונגרית) וצמבאלום הנקרא "דוֹבה" (dobă)
בהתחלת המאה ה-19 התארגנה בבירת בסרביה, קישינב (קישינאו) שהייתה אז בשליטת מהאימפריה הרוסית, גילדה של לאוטארים צוענים.
בביתו של הבויאר ברטולומיי היה טאראף של לאוטארים שניגנו מנגינות וריקודים רומניים מקומיים (כמו "אני אוהב אותך בלי גבול" ו"סרבסשט").
הלאוטאר האגדי בארבו לאוטארו היה מפורסם בשטחי מולדובה משני צידי הפרוט.
לפופולריות רבה זכה גם הלאוטאר יאנקו פרז'ה מקישינב, ששיחק תפקיד חשוב בחיים המוזיקליים של העיר בשנים 1870-1830. הוא לימד דור שלם של לאוטארים כגון קוסטאקה מרין (1911-1840) וגאורגה הרארו (1853- 1920).
עוד אמן מפורסם בתחום היה טימופיי ניאגה, אביו של המלחין שטפאן ניאגה.
הצטיינו ביצירותיהם גם הלאוטארים ג.
הטאראפים ניגנו בחגיגות הכפר, בחתונות וליוו מופעי בידור.
בתקופת השלטון הסובייטי בבסרבסיה -שרובה נכלל לתוך הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית מולדובה, קמו מספר רב של תזמורות עממיות, חלקן לפי האופנה הקומוניסטית, מורכבים ממספר רב מאוד של נגנים.
אחת התזמורות הידועות ביותר נקראה "לאוטארי" (Lăutarii).
חליל פאן, הקרוי ברומנית "נאי" Nai.
נגן חילי הפאן נקרא בעבר מוסקלג'יו (muscalagiu), אחר נאיג'יו (naigiu).
כינור (סקריפקה, ויואורה) Vioara, scripca -נפוץ קודם במולדובה במאה ה-17 והפך לכלי השולט בכיפה במוזיקה של הלאוטארים.
קונטרבס - משתתף ב"טאראפים", אך זוכה לפחות תשומת לב, מפני שאינו מאפשר את הנגינה הווירטואוזית ה"זעירה" (mărunt)
צימבלום - הקרוי ברומנית צמבאל (țambal) החליף את הלאוטה או הקובזה -הוא פופולרי מאוד ב"מוזיקה לאוטריאסקה"
קובזה או לאוטה, כלי ממשפחת ה"עוד", בדומה ל"קובזה" האוקראינית, יש לה צוואר קצר ומשמשת בעיקר לליווי קצבי, אולם, ללא שריגים, בדומה לעוד.
אקורדיון - פופולרי מאוד במוזיקה הלאוטריאסקה המודרנית
קלרינט - בשימוש במיוחד במוזיקה הלאוטריאסקה העירונית בדרום רומניה
טאראגוט - (בהונגרית - טאראגאטו) - בשימוש בעיקר בחבל באנאט.
בימינו מוחלף במידה רבה על ידי הסקסופון.
כלי נשיפה - השפעה אוסטרית, בשימוש בעיקר במולדובה
הלאוטארים משתמשים לעיתים רחוקות בכלי נשיפה המאפיינים את מוזיקת האיכרים, בגלל אפשרויותיהם המוגבלות.
עם זאת יש לאוטארים המנגנים בחליל הרועים או בחמת חלילים - ה"צ'ימפוי" (cimpoi).
בימינו ישנם לאוטארים המשתמשים בכלי נגינה חשמליים, אלקטרוניים ואלקטרואקוסטיים רבים: אורגנים, אקורדיונים אלקטרוניים, גיטרות וגיטרות באס חשמליות ואלקטרואקוסטיות, וכו'.
החליל, חמת החלילים, ה"סולרה", הבוצ'ום נשארו יותר נחלת הנגנים האיכרים, רומנים במוצאם.
לעומת זאת חליל פאן, הכינור, הקובזה ובמיוחד הצמבאל הפכו בעיקר התמחות של המוזיקאים הצוענים.
בתקופה הפאודלית הרפרטואר של הלאוטארים בכפרים הרומנים היה ספציפי ומצומצם למדי.
הוא כלל ריקודי עם מקומיים, מוזיקת אירוסים וחתונה, מוזיקת לוויות, מוזיקה לטקסים מסורתיים כמו "וסילקה", "פלוגושורול" (איחולים לחגי החורף), "קאפרה" ("העז") וכו'.
בחצרות הבויארים והשליטים ביצעו הלאוטארים והזמרים העממיים בלדות, דוינות, שירי היידוקים, שירי חאפלות, שירי אהבה וריקודים.
גם במאות הבאות בחלקי רומניה מסוימים שימרו וביצעו הלאוטרים הצוענים "שירי אבות" - יצירות שירה אפית רומנית
במאה ה-18 בתקופת השליטים הפנרים, ממוצא יווני, חדרו יסודות מזרחיים רבים - בהשפעת המוזיקה הטורקית והיוונית.
באותן השנים הופיעו ז'אנרים חדשים כמו הפסטרפים, המנלות, הסמאי, הבסטות, וטקסימים הטורקיים.
שירי האהבה או "שירי העולם הגדול" (cântece de lume) העירוניים לבשו צורות מסלסלות, לפי אופנות מן המזרח הקרוב.
בהתחלת המאה ה-19 באו עדיין לידי ביטוי השפעות של החסות העות'מאנית, שלטון הנסיכים הפנרים, אך גם של הכיבוש הרוסי והאוסטרי.
בהדרגה התרחב הרפרטואר וכלל ריקודים ממרכז ומערב אירופה - ככדוגמת המזורקות, ואלסים, קאדרילים, פולקות וכו'.
כמו כן בוצעו אריות סלוניות, המנונים ושירי לכת מהפכניים והופיע ז'אנר עירוני חדש ופופולרי: הרומאנסה העירונית, לפעמים למלים של משוררים מוכרים.
לעיתים הולחנו קטעי נגינה ושירה שערבבו קטעים מערביים עם קטעים מזרחיים.
עם זאת הבליטו הלאוטארים בניגנתם גם את צביון הפולקלור הרומני.
מוזיקאים זרים שהתיישבו בנסיכויות הרומניות שאבו השראה מן הפולקלור הרומני כפי שהכירו אותו באמצעות מוזיקת הלאוטארים.
טאראפים של בארבו לאוטארו ואנגלוצה ליוו מופעים של תלמידים בפנימיות (פנסיונים) שנפתחו בעיר יאשי על ידי מורים זרים.
בסלונים של הבויארים התחילו הלאוטארים להתמקד לרוב במוזיקה המתאימה לשמחות ולמסיבות.
הם ניגנו קטעים מן הפולקלור הכפרי, שירי "מאחאלה" (שירי שכונות) עירוניים ושרידים של הרפרטואר ערבי-פרסי-טורקי-יווני.
אחרי 1830 החליפו שליטי הנסיכויות את התזמורת העות'מאנית - ה"מטרחנאה" - בתזמורות כלי נשיפה בסגנון מערבי.
בשנים 1850-1860 נכנסו לרפרטואר הלאוטארים גם יצירות של מלחינים "קלאסיים" בסגנון עממי.
לפעמים יצירות אלה - כולל הורות, ריקודי סרבה, קאדרילים, ו"פוטפורי" נחשבו בטעות ליצירות עממיות.
במאה ה-19 ומאה ה-20 עם התרבות הזמרים המקצועיים, עסקו הלאוטארים פחות במוזיקה קולית וקידמו יותר את הרפרטואר הכלי.
הם התמחו בליווי זמרים ובמוזיקת ריקודים.
הנגינה של הכנרים בקרב הלאוטארים שונה מזו של נגני המוזיקה הקלאסית בעיקר בגלל השימוש הרב במליסמים, בקישוטים מלודיים, הטריל "המזויף" (טרמולו חזק המגיע לתו העליון), גליסנדו על המיתר, פורטמנטי של התו, גלישת האצבע מתת-טון אל טון, רבעי טון וכו'.
גם שאר הכלים אימצו חלק מאפיונים טכניים אלה.
הסרט "לאוטארי" (ה"לאוטארים") של הבמאי מרפובליקת מולדובה, אמיל לוטיאנו, מוקדש לחיי הלאוטארים הצוענים בבסרביה.
בעיר פיטשט ברומניה מתקיים פסטיבל לאומי שנתי למוזיקת לאוטארים, על שם "זאבאידוק"
לאומדון היה מלך טרויה לפני פריאמוס בנו.
הוא בנה את החומה הגדולה של טרויה.
על מנת לבנות את החומה הגדולה של טרויה נעזר לאומדון באלים אפולו ופוסידון.
לאחר בניית החומה הוא סירב להעניק להם את הזבח המוסכם, צעד שהוביל להטלת קללות על העיר מידי האלים.
אפולו הטיל על העיר מגפה קשה ופוסידון שילח בה מפלצת ים נוראה שקטלה אנשים שירדו אל החוף.
בנבואה נאמר ללאומדון כי הוא צריך להקריב את בתו הסיונה למפלצת הים ובכך להסיר את הקללה.
במסעותיו עם הארגונאוטים נתקל הרקולס בהסיונה הכבולה לסלע בים, שחרר אותה והוביל אותה חזרה לטרויה.
הוא כרת עם אביה עסקה בה יתן לאומדון את סוסיו בני האלמוות, אותם קיבל מזאוס, בתמורה לכך שהרקולס יקטול את מפלצת הים.
הרקולס הרג את המפלצת אך לאומדון סירב לתת את הסוסים.
בתגובה, כבש הרקולס את טרויה ולקח את הסיונה איתו.
מאוחר יותר, הוא נתן אותה במתנה לחברו טלאמון.
בנו של לאומדון מנימפת מים (Ναϊάδες) סטרימו (Στρυμώ) הוא טיתונוס.
לאוור קורנילוב 1870 – 13 באפריל 1918) היה גנרל רוסי שהשתתף במלחמת העולם הראשונה ומראשי הצבא הלבן.
קורנילוב היה גם איש מודיעין, חוקר ארצות ודיפלומט.
לאוור קורנילוב נולד בעיירה קטנה בקזחסטן של היום (אז בתחומי האימפריה הרוסית) למשפחת קוזאק שסיים את השרות הצבאי ועבר לשירות ממשלתי.
מקובל שמשפחתו הגיעה לאזור סיביר בתקופת ירמק.
בשנת 1869 אביו של קורנילוב קיבל תפקיד במשטרה המקומית.
אמו של קורנילוב הייתה ממוצא קזחי.
בקיץ 1883 לאוור קורנילוב החל ללמוד בבית הספר לקצינים באומסק.
כעבור 5 שנים הוא סיים את בית הספר בהצטיינות ועבר להמשך הלימודים לבית הספר לקציני תותחנים היוקרתי בסנקט פטרבורג.
בשנת 1892 קורנילוב סיים את הלימודים ולאור הציונים הגבוהים היה יכול להישאר באחת היחידות המובחרות בקרבת הבירה.
קורנילוב בחר לשרת ביחידה המוצבת באסיה המרכזית.
בהיותו מוצב באזור קורנילוב החל ללמוד שפות מזרחיות.
לאחר שנתיים הוא ביקש לקבל אישור ללמוד באקדמיה של המטה הכללי.
בשנת 1895 קורנילוב החל ללמוד באקדמיה של המטה הכללי.
בשנת 1896 הוא התחתן וכעבר שנה נולד לו בן.
בשנת 1897 הוא סיים את לימודיו עם מדליית כסף וקודם לדרגת קפטן.
למרות שהוא קיבל הצעה להישאר בבירה, קורנילוב חזר לאסיה המרכזית.
בשנים 1898–1904 הוא היה קצין מטה במפקדת הפיקוד.
בתקופה זו הוא ערך מספר מסעות באפגניסטן, איראן, קאשגאר תוך לימוד האזור שלא היה בשליטה רוסית והקמת רשת מודיעינית.
על בסיס מסעות אלו קורנילוב פרסם ספר עם תיאור האזור שתורגם למספר שפות.
על פעילות בתקופה זו קורנילוב קיבל עיטור סטניסלב הקדוש מדרגה השלישית.
בנובמבר 1903-יוני 1904 קורנילוב היה בבלוצ'יסטן באופן רשמי לצורכי לימוד עמי האזור אך מעשית לצורכי ריגול ולימוד מצב הצבא הבריטי המוצב באזור.
ביוני 1904 לוטננט קולונל קורנילוב הוצב במטה הכללי הרוסי.
כבר בספטמבר 1904 הוא ביקש לעבור ליחידה קרבית.
יחידה של קורנילוב השתתפה בקרבות מלחמת רוסיה–יפן החל מקרב סנדפו.
בפברואר 1905 קורנילוב פיקד על יחידה שתפקידה היה לחפות על הכוחות הנסוגים.
הוא כותר באחד מכפרי האזור.
למרות עדיפות מספרית קורנילוב עם יחידתו הצליחו לפרוץ את מעגל הכיתור ולהצטרף לכוח העיקרי עם כל הציוד, הפצועים והדגלים.
על פעילותו בתקופת המלחמה קורנילוב קיבל מספר עיטורים וקודם לדרגת קולונל.
בשנים 1907–1911 קורנילוב היה חלק ממשלחת הרוסית לסין.
הוא העביר דו"חות מפורטות למטה הכללי ולמשרד החוץ.
בהיותו בסין הוא הכיר את האזור ואת הצבא הסיני.
בשנת 1910 הוא סיים את תפקידו בסין וחזר לבירה.
על פעילות בתקופה זו הוענק לו עיטור אנה הקדושה מדרגה השנייה.
החל משנת 1911 קורנילוב שירת ביחידות המוצבות באזור הגבול עם סין.
מלחמת העולם הראשונה מהפכת פברואר
באוגוסט 1914 קורנילוב מונה למפקד הדיוויזיה ה-48 שהייתה חלק מהקורפוס ה-24 במסגרת הארמייה השמינית בפיקוד אלכסיי ברוסילוב ולחמה באזור גליציה.
תפקודו קיבל הערכה רבה מברוסילוב וגם מחיילי האוגדה.
יחידות בפיקוד אנטון דניקין לחמו בקרבת מקום ושני הגנרלים הכירו אחד את השני.
במהלך הקרבות בגליציה האוגדה בפיקוד קורנילוב הייתה מוצבת באזורים הקשים והצליחה בכל המטלות שהוצבו לה.
בפברואר 1915 קורנילוב קודם לדרגת גנרל-לייטננט.
באפריל 1915 קורנילוב ואוגדתו היו במאסף של הצבא הנסוג מקרפטים.
במהלך הקרבות הוא נפצע ונפל בשבי.
המומחים מציינים שהלחימה העיקשת של אוגדת קורנילוב אפשרה לכוח העיקרי של הארמייה השלישית להשלים את הנסיגה ולמנוע קריסה מוחלטת.
מפקד החזית הדרום מערבית שלח תיאור מפורט של המקרה לניקולאי השני ועל פעילות זו קורנילוב קיבל עיטור גאורגי הקדוש מדרגה שלישית.
בהיותו בשבי קורנילוב הועבר במחנה לקצינים בכירים.
לאחר החלמה הוא ניסה לברוח אך הצליח רק מהניסיון השלישי ביולי 1916. בספטמבר 1916 קורנילוב חזר לחזית הדרום-מערבית, ומונה למפקד הקורפוס ה-25.
עוד בטרם פרוץ מהפכת פברואר ניקולאי השני רצה להציב את קורנילוב בראש פיקוד הבירה.
הרעיון היה להציב בראש הפיקוד מפקד נערץ בעל יכולת מבצעית וקרבית.
המינוי יצאה לפועל רק במרץ 1917. בהתאם להנחיית הממשלה הזמנית ופקודת שר ההגנה אלכסנדר גוצ'קוב, קורנילוב היה צריך לעצור את המשפחה הקיסרית.
קורנילוב ביצע את המעצר ועדים מציינים שהדבר בוצע בכבוד רב וללא פגיעה כל שהיא במשפחה.
קורנילוב דאג לביטחון של משפחת הקיסר ובדק את המצב באופן אישי.
יש שמציינים שקורנילוב כאיש מודיעין ניסה להרוויח את הזמן ולקבל מוניטין של קצין בכיר התומך במהפכה.
קורנילוב עצמו ציין שימים הקשורים עם מעצר של הקיסרית היו בין הקשים בחייו.
קורנילוב לא הצליח ליצור יחסים תקינים עם חיילי חיל מצב בבירה וסובייט פטרוגרד.
כתוצאה מכך הוא ביקש להעביר אותו בחזרה לחזית.
בסוף אפריל 1917 הוא הוצב בראש הארמייה השמינית שהייתה צריכה להיות חלק של מתקפת יוני.
בסוף אפריל 1917 אלכסנדר גוצ'קוב רצה למנות את קורנילוב בראש החזית הצפונית שהיה הבדלני מכל החזיתות.
המפקד העליון מיכאיל אלכסייב התנגד למינוי ואף איים בהתפטרות.
כתוצאה מכך המינוי לא בוצע, אך היחסים בין הגנרלים נעשו מתוחים.
בתחילת מתקפת יוני קורנילוב הצליח לפרוץ את קווי ההגנה של האוסטרים ותוך יומיים התקדם עד לכיבוש איוונו פרנקובסק.
חיילים אוסטרים רבים נפלו בשבי.
אומנם לאור קריסת הארמייה ה-11 השכנה המתקפה הרוסית נעצרה ובסופו של דבר נכשלה.
רק קורנילוב הצליח לעמוד בלחץ ולא לסגת מעמדות.
בעקבות אירועי יוני קורנילוב קודם לדרגת גנרל חיל רגלים ומונה למפקד החזית הדרום מערבית למרות התנגדות נמרצת של אלכסיי ברוסילוב.
ב-19 ביולי 1917 קורנילוב מונה למפקד העליון של הצבא במקום ברוסילוב.
התנאים של קורנילוב לקבלת התפקיד היו אי-התערבות למינויים בצבא, רפורמה צבאית נרחבת ומינוי של אנטון דניקין למפקד החזית הדרום מערבית.
לאחר קבלת תנאים אלו הוא התמנה לתפקיד.
במטרה להחזיר משמעת לצבא, קורנילוב קיבל הרשאה להוציא להורג עריקים.
תוך זמן קצר רמת המשמעת בצבא עלתה וקצינים יכלו לפקד על החיילים.
בכינוס שנערך במוסקבה ב-13–15 באוגוסט 1917 קורנילוב דרש ביצוע מיידי של רפורמות בצבא.
אומנם הממשלה לא קידמה את הצעותיו ומצב הצבא המשיך להידרדר.
ב-28 באוגוסט 1917 קורנילוב שלח כוחות צבא לכיוון הבירה במטרה להשליט סדר, זאת בהתאם להחלטת הממשלה.
אומנם כאשר אלכסנדר קרנסקי ביטל את ההחלטה קורנילוב לא עצר את הצבא.
כאשר לקרנסקי נודע על המהלך הוא הכריז על קורנילוב כבוגד ודרש ממנו להתפטר.
בסופו של דבר לאחר מאבק כוחות והפצת מידע לא מדויק על ידי כל הצדדים מיכאיל אלכסייב הסכים לקחת על עצמו פיקוד על הצבר ולעצור את קורנילוב ומקורביו.
מספר ימים לאחר ביצוע המעצר אלכסייב התפטר מהתפקיד.
מ-1 בספטמבר ועד נובמבר 1917 קורנילוב ומספר מקורביו היו תחת מעצר.
ב-9 בספטמבר 1917 שרים של המפלגה הדמוקרטית החוקתית התפטרו מהממשלה כצעד מחאה למעצר.
לאחר מהפכת אוקטובר היה ברור שבולשביקים צפויים להגיע למקום מעצרו ולהרוג את הנעצרים.
לאור כך ראשי הצבא באזור החליטו לשחרר אותם.
במהלך חודש דצמבר 1917 רוב הנעצרים כולל קורנילוב הגיעו לדרום רוסיה.
כאשר בתחילת דצמבר 1917 קורנילוב הגיע לדרום רוסיה, הוא הצטרף למיכאיל אלכסייב בארגון צבא המתנדבים.
סוכם שאלכסייב יהיה אחראי על נושאי מדיניות ותקציב וקורנילוב יהיה מפקד הצבא בפועל.
ב-22 בפברואר 1918 הצבא הלבן החדש החל במסע הראשון שלו.
במהלך המסע היו קרבות עזים נגד הצבא האדום בעל עדיפות מספרית גדולה.
בסופו של דבר הצבא בראשות קורנילוב שכלל כ-4 אלף חיילים הצליח לחבור לכוחות המתנגדים לבולשביקים באזור קובאן.
היסטוריונים סובייטים ציינו שקורנילוב נתן פקודה לא לקחת שבויים.
אין עדות לפקודה זו אך בנאומים קורנילוב ציין לא פעם שאין מקום ללקיחת שבויים.
יש גם לציין שמעשי טבח בוצעו במהלך מלחמת אזרחים על ידי שני הצדדים.
ב-13 באפריל 1918 במהלך הקרב על העיר קרסנודר הוא נהרג, מרסיסי פגז שפגע בבית, בו שהה עם אנשי המטה שלו.
במהלך הנסיגה גופתו נקברה באזור.
קיימות עדויות שהקבר הטרי התגלה על ידי הבולשביקים, גופתו של קורנילוב הוצא מהקבר וחוללה.
בשנת 1919 במקום הוקמה אנדרטה ומוזיאון.
המקום נהרס כאשר עבר לשליטה של הצבא האדום.
בשנת 2004 הוחלט להקים את המוזיאון מחדש.
לָאוְורִיוֹ (ביוונית מודרנית: Λαύριο, ביוונית עתיקה: Λαύριον, לָאוּרְיוֹן, בלטינית: Laurium) היא עיר נמל בחלקה הדרום-מזרחי של אטיקה ביוון ומושב הרשות המקומית של לאווראוטיקי (Lavreotiki).
עד תחילת המאה ה-11 נקראה תוֹרִיקוֹס (Θορικός, Thorikos), ומימי הביניים עד המאה ה-19 היה שמה אֶרְגָסְטִירִי (Εργαστήρι, Ergastiri ).
לאוריון נודעה בתקופה הקלאסית במכרות הכסף שלה, שהיו אחד ממקורות ההכנסה העיקריים של המדינה האתונאית.
מתכת הכסף שימשה בעיקר לטביעת מטבעות.
העיר שוכנת מרחק 60 קילומטרים לערך מאתונה, דרומית-מזרחית לקֶרָאטֵיאָה (Κερατέα) וצפונית לכף סוניו (Σούνιο), על חופו של מפרץ אשר משקיף על האי מקרוניסוס במזרח.
נמלה של לאווריו נופל בחשיבותו מנמל פיראוס הסמוך.
עיר המכרות לאוריום (Laurium) במישיגן שבארצות הברית נקראת על שמה של לאוריון העתיקה שביוון.
אחרי קרב מרתון שכנע תמיסטוקלס את האתונאים להשתמש בהכנסות הצפויות מעורק כסף גדול שהתגלה במכרות לאוריון ב-483 לפנה"ס להגדלת הצי האתונאי ב-200 טריארות, ובכך הניח את היסוד לאימפריה הימית האתונאית.
המכרות, שהיו רכושה של המדינה האתונאית, הוחכרו בתמורה לסכום קבוע מסוים ולאחוזים מן התפוקה.
במלאכת הכרייה עסקו רק עבדים.
לקראת סוף המאה ה-5 לפנה"ס נתמעטה התפוקה, במידת-מה בשל כיבוש דקליאה (Δεκέλεια) על ידי הספרטנים ב-413 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית.
המכרות הוסיפו לפעול, אם כי סטראבון כותב כי בימיו לא נותרו עוד עפרות כסף, ופאוסניאס כותב על המכרות כעל נחלת העבר.
עדיין ניתן לראות במקום את מתקני הכרייה העתיקים, הכוללים פירים ומחילות לכריית העפרות ושולחנות אבן לשטיפתן ומיצוין.
כמו כן נבנו במקום ביד אומן מכלים ומאגרים לאיסוף מי גשמים לצורך שטיפת העפרות, שכן אספקת שפע מים ממעיינות או נהרות לא הייתה אפשרית.
בתחילת המאה ה-20 הופעלו המכרות מחדש על ידי חברה צרפתית וחברה יוונית, אך בעיקר לשם כריית עופרת, מנגן וקדמיום.
בשנת 2001 מנתה האוכלוסייה 9,891 נפשות.
נמל התעופה הבינלאומי אתונה-אלפתריוס וניזלוס נמצא מרחק 35 קילומטרים מלאווריו וכ-30 דקות נסיעה.
לאווריו מקושרת אתונה על ידי הכביש המהיר לאווריו/סוניו לאופורוס וכביש האגרה אטיקי אודוס.
פתרון נוח למדי להגעה אל אתונה הוא בשיטת "חנה וסע": נוסעים ברכב מלאווריו אל תחנת הרכבת קורופי, ומשם עולים על הרכבת "פרואסטיאקוס" או על חשמלית - שתיהן מגיעות היישר למרכז אתונה (30 דקות נהיגה ברכב ועוד 30 דקות נסיעה ברכבת).
לאוטרארהורן הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 4,042 מטר, בקנטון ברן בשווייץ.
ההר שוכן מדרום להר שרקהורן וצפונית להר הפינסטרארהורן.
ההעפלה הראשונה להר הייתה ב-8 באוגוסט 1842 על ידי פייר ז'אן אדוארד דזור, כריסטיאן גירארד, ארנולד אשר וון דה לינט עם המדריכים מלכיאור באנהולצר וג'ייקוב לאוטהולד.
קרחון לאוטראר הוא קרחון יבשתי וזרוע של קרחון אונטראר המהווה חלק מקרחוני ארה המהווים את מקורות נהר הארה ברכס האלפים הברניים בקנטון ברן בשווייץ.
אורך הקרחון הוא 9 קילומטר ורוחבו קילומטר אחד ובסך הכל מכסה הקרחון שטח של 9 קמ"ר.
הקרחון מתחיל בשיפועו המזרחי של ההר לאוטרארהורן בגובה של 3,100 מטר מעל פני הים, בין ההרים שרקהורן וברגלישטוק וממשיך מדרום להר האוויגשנייהורן המפריד בינו לבין קרחון גאולי, ועד להר ההינדרשטוק שם הוא חובר לקרחון פינסטראר בגובה של 2,400 מטר, ומשם הם זורמים יחדיו ונשפכים לאגם גרימזל בגובה של 1,880 מטר.
לאוטראר רוטהרנר (בגרמנית Lauteraar Rothörner) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה 3,478 מטר מעל פני הים, בקנטון ברן בשווייץ.
ההר נמצא במזרח הרכס המרכזי של האלפים הברניים ברכס החוצה את הרכס המרכזי לרוחבו המתחיל בהר מטנברג שמעל העיירה גרינדלוולד וממשיך דרך ההרים קליין שרקהורן, שרקהורן, לאוטרארהורן, קליין לאוטרארהורן והוגיהורן ועד להר הלאוטראר רוטהרנר, שם מסתיים הרכס מעל קרחון פינסטראר.
הלאוטראר רוטהרנר יחד עם ההוגיהורן והקליין לאוטרארהורן מפרידים גם בין קרחון פינסטראר וקרחון סטראלג (Strahlegg Glacier) המהווים יחד עם קרחון לאוטראר את קרחון אונטראר.
לאוטיכידס השני היה מלך ספרטה בין השנים 491 לפנה"ס-469 לפנה"ס.
נודע בין היתר כמנצח בקרב מיקאלה.
לאוטיכידס היה צאצא רחוק של בית המלוכה האֵירוּפּוֹנְטִידִי, ולכן לא היה לו סיכוי רב לרשת את הכתר ביום מן הימים.
אולם כאשר הסתכסך המלך האַגִיאַדִי (בספרטה היו תמיד שני מלכים משני בתי מלוכה) קלאומנס הראשון עם המלך האירופונטידי דמרטוס השתנה המצב.
קלאומנס תכנן להדיח את דמרטוס, אך היה זקוק למלך אירופונטידי חדש, על כן כרת ברית עם לאוטיכידס, והשניים הדיחו את דמרטוס בטענה שהוא אינו בנו של המלך אריסטון.
בשנת 479 לפנה"ס יצא העוצר האגיאדי פאוסניאס לקרב מול הפרסים שנותרו על אדמת יוון אחרי קרב סלמיס, במקביל הפליג לאוטיכידס עם הצי הספרטני אל חופי אסיה הקטנה, והתנגש שם עם הצי הפרסי בקרב מיקאלה.
לפני הקרב לאוטיכידס נשא נאום מפורסם בפני החיילים האיונים שלחמו בצבא הפרסי:
הפרסים, שחשדו כי לאוטיכידס מנסה לגרום לעריקה בשורותיהם, פרקו בתגובה את בני סאמוס מנשקם, ושלחו את המיליטים לשמור על העורף ודרכי המילוט.
לאחר המלחמה נשלח להעניש מספר שבטים מתסליה שסייעו לפרסים, אולם קיבל מהם שוחד ונטש את המערכה.
הדבר התגלה, והוא נאלץ להימלט לטיגיאה שם מת.
את מקומו ירש נכדו ארכידמוס השני.
הוא נישא בחייו לשתי נשים, הראשונה ילדה לו בן בשם זאבכסידימוס, שמת והותיר אחריו בן בשם ארכידמוס השני שירש את לאוטיכידס.
מהאישה השנייה נולדה לו בת שנישאה לארכידמוס.
לאוטיכידס נזכר בספרו של קרולין דל סנידקר "הספרטאי".
לאוטרו חביאר מרטינס (בספרדית: Lautaro Javier Martínez; נולד ב-22 באוגוסט 1997) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אינטר מילאנו, בה הוא משמש כקפטן, ובנבחרת ארגנטינה.
מרטינס הלך בעקבות אביו כדי להיות כדורגלן מקצועי, הוא הצטרף למועדון המקומי בעיר ליניירס דה באיה בלנקה, שם הצטיין.
בעונת 2013 בליגה לנוער, הוא הבקיע 13 שערים בליגה ועוד אחד בגמר גביע המדינה, אך למרות זאת ליניירס הפסידה בפנדלים לרוסאריו סנטראל.
רמתו הגבוהה של מרטינס בליגת הנוער תפסה את תשומת הלב של מאמן ראסינג קלוב, פאביו ראדלי אשר החתים אותו לאחר מכן בינואר 2014. זמן קצר לאחר שהצטרף למועדון, החל מרטינס להתגעגע ורצה לחזור לעיר הולדתו.
אך בסופו של דבר חברו לקבוצה, בריאן מנסיז'ה שכנע אותו להישאר.
מרטינס המשיך להבקיע 53 שערים ב-64 הופעות בקבוצת המילואים של המועדון.
בשנת 2015, הושלמה העסקה בין ראסינג קלוב לבין ריאל מדריד עבור חתימתו של מרטינס אבל הוא בחר להישאר בארגנטינה.
אביו מריו גילה מאוחר יותר כי הוא בחר להישאר בראסינג באותו זמן כיוון שהוא לא הרגיש מוכן לעזוב את המועדון.
את הבכורה שלו בליגה הוא ערך ב-1 בנובמבר 2015, כמחליף במחצית השנייה במקום דייגו מיליטו בניצחון 3–0 על קרוסרו דל נורטה.
הוא הבקיע את שערו הראשון באותה שנה בנובמבר, כאשר פתח בתיקו 1–1 מול הורקאן.
בעקבות פציעתו של ליסנדרו לופס, הוטל על מרטינס תפקיד בכיר יותר בקבוצה, כשבעונת 2016/2017 הבקיע תשעה שערים ב-23 הופעות בליגה.
לאחר שהמשיך להוביל את הקבוצה גם במהלך המחצית הראשונה של העונה הבאה, בדצמבר 2017 עבר בדיקות רפואיות באתלטיקו מדריד.
לאחר מכן דווח שחתם באתלטיקו מדריד, אבל ראסינג הודיעה מאוחר יותר שהשחקן חתם על חוזה חדש שכלל סעיף שחרור.
הם גם ביקרו את אתלטיקו מדריד על כך שהפנו אותו לבדיקות רפואיות ללא רשותם.
לקראת סוף העונה הוא סיים כמצטיין המשחק, כשהבקיע פעם אחת ובישל פעם נוספת בניצחון 3–1 על חימנסיה לה פלאטה.
ב-27 בפברואר, הוא סיים כמצטיין המשחק בפעם השנייה שלו כאשר הוא הבקיע שלוש פעמים בבכורה שלו בגביע ליברטדורס בניצחון 4–2 מול קרוזיירו.
באותו חודש הוא ניהל משא ומתן עם אינטר מילאנו, וב-5 במאי נשיא מועדון ראסינג קלוב, ויקטור בלנקו, אישר כי השחקן נמכר.
בלנקו ציין כי מרטינס נמכר לאינטר מילאנו אבל הוא ינסה להשאיל את השחקן עד דצמבר 2018 כדי שהחלוץ ימשיך להשתתף עד סוף עונת 2018 בגביע ליברטדורס של ארגנטינה.
מרטינס הצטרף רשמית לאינטר ב-4 ביולי 2018, מרטינס חתם באופן רשמי לחמש שנים באינטר מילאנו תמורת 25 מיליון אירו.
את הופעת הבכורה שלו הלא רשמית הוא עשה עשרה ימים מאוחר יותר כשגם הבקיע בניצחון 3–0 במשחק ידידות מול המועדון השווייצרי, לוגאנו.
את שער הליגה הראשון שלו הוא כבש נגד קליארי בניצחון 2–0 באצטדיון הסן סירו.
את שערו האירופי הראשון שלו הוא כבש ב-14 בפברואר 2019 מול ראפיד וינה בשלב 32 האחרונות בליגה האירופית, בעקבות משחק זה, חלה תפנית במעמדו במועדון והוא הפך לשחקן מפתח בקבוצה.
באותה עונה מרטינס סיים עם 6 שערים ב-27 הופעות בליגה וסייע לאינטר לסיים במקום הרביעי ומקום בליגת האלופות, לראשונה מאז שנת 2013.
בעונה לאחר מכן מרטינס סיים את אותה עונה עם 14 שערים בליגה ב-35 הופעות.
באותה עונה אינטר סיימה במקום השני בליגה והעפילה לגמר הליגה האירופית כשמרטינס כובש צמד בניצחון 5–0 על שחטאר דונצק.
בעונת 2020/2021 אינטר זכתה באליפות ראשונה מאז הטראבל כשמרטינס כובש 17 שערים ב-38 הופעות.
בעונת 2022/2021 מרטינס כובש 21 שערי ליגה ב-35 הופעות ומסייע לאינטר לסיים במקום השני
בעונת 2022/2023 כבש 21 שערי ליגה עונה שנייה ברציפות.
ב-29 בספטמבר 2023, עלה כמחליף בדקה ה-55 במשחק מול סרלרניטנה ולאחר מכן כבש רביעייה בניצחון 4–0 ובכך הפך לשחקן הראשון בתולדות הסריה א' שכובש רביעייה לאחר שנכנס כמחליף.
ב-16 במאי 2023, הוא הבקיע את השער היחיד בניצחון 1–0 על היריבה מילאן במשחק השני של חצי גמר ליגת האלופות, שהבטיח ניצחון 3–0 בסיכום למועדון שלו והעפלה לגמר ליגת האלופות בפעם הראשונה מאז 2010.
את עונת 2023/24 סיים כמלך השערים של העונה, עם 24 שערים.
בשנת 2017 נמנה מרטינס עם סגל הנבחרת הצעירה של ארגנטינה באליפות אמריקה הדרומית לנוער.
הוא סיים כמלך השערים של הטורניר עם חמישה שערים, ועזר לארגנטינה הצעירה להעפיל למונדיאל 2017 לנוער.
מרטינס זומן לסגל הנבחרת למונדיאל שהתקיים במאי באותה שנה.
במהלך ההכנות לטורניר, הוא נפגע באפו מברך במשחק חימום נגד וייטנאם.
בעקבות הפציעה, הוא פתח מן הספסל את המשחק הראשון של ארגנטינה בטורניר, נגד אנגליה.
מאוחר יותר, לאחר שימוש במערכת ה-VAR, נקבע שמרטינס ביצע עבירה חמורה על שחקן אנגלי, והוא הורחק מהמשחק.
בכך הפך לשחקן הראשון אי פעם שהורחק לאחר הפניה למערכת ה-VAR.
ארגנטינה הובסה 0–3. עם שובו, הוא הבקיע שני שערים בניצחון 5–0 על גינאה.
ב-12 במרץ 2018 קיבל זימון ראשון לנבחרת הבוגרת לשני משחקי ידידות נגד איטליה וספרד.
הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת נגד ב-27 במרץ הייתה כשהחליף את גונסאלו היגוואין בתבוסה 1–6 לנבחרת ספרד.
בחודש מאי 2018 העפילה ארגנטינה למונדיאל 2018 ברוסיה אך מרטינס לא נכלל בסגל הסופי.
במאי 2019 נכלל בסגל ארגנטינה לקופה אמריקה 2019 תחת המאמן ליונל סקאלוני.
במשחק האחרון של שלב הבתים ארגנטינה הייתה זקוקה לניצחון כדי להעפיל לשלב הנוקאאוט, ומרטינס כבש את שער הפתיחה שעזר לה להעפיל לרבע הגמר.
ברבע הגמר ארגנטינה שיחקה נגד ונצואלה.
גם הפעם מרטינס היה השחקן הראשון שעלה על לוח התוצאות, ובסיום המשחק נבחר לשחקן המצטיין.
בחצי הגמר ארגנטינה הפסידה לברזיל וסיימה את הטורניר.
ב-10 בספטמבר 2019 הבקיע מרטינס את השלושער הראשון שלו במדי הנבחרת במשחק ידידות מול מקסיקו, אותה ניצחה ארגנטינה 4–0.
ב-11 ביולי 2021 זכה עם נבחרת ארגנטינה בטורניר הקופה אמריקה שנערך בברזיל באותה שנה, לאחר ניצחון 1–0 על המארחת.
ב-14 ביולי 2024 נכנס כמחליף למשחק הגמר של הקופה אמריקה מול קולומביה, והבקיע בהארכה את שער הניצחון 0:1 שהביא לארגנטינה גביע שני ברציפות.
מועדון הכדורסל לאווריו , הידוע גם מטעמי חסות בשם Lavrio Megabolt ו-Lavrio Aegean Cargo, הוא מועדון כדורסל מקצועי יווני מלאווריו המתמודד בליגת העל היוונית.
שמו המלא של המועדון הוא מועדון הכדורסל של איגוד ההתעמלות לאווריו.
הלוגו הנוכחי של המועדון הוא ינשוף, המסמל את המטבעות האתונאים העתיקים, שהיו עשויים ממתכות ממכרות לאווריו.
לאווריו נוסדה בשנת 1990. המועדון שיחק בליגות המקומיות של יוון בין השנים 1990 עד 2002. לאחר מכן המועדון שיחק חמש שנים בליגה הרביעית היוונית, מ-2002 עד 2007, כאשר המועדון עלה לליגה היוונית השלישית.
במהלך שתי העונות הראשונות של המועדון בליגה השנייה, 2007–08 ו-2008–09, לאווריו דורגה במקום השישי בטבלת הליגה הסופית, אבל בעונה הבאה, 2009–10, היא זכתה באליפות הליגה, לאחר שניצחה בשובר שוויון עם פאנלפסיניאקוס (24 ניצחונות ו-6 הפסדים).
לכן, לראשונה בתולדות המועדון, הוא עלה לליגה השנייה.
במקביל, בתחרות הגביע היווני, המועדון הודח לאחר ארבעה משחקים, כשהפסיד בגומלין של השלב השני של הטורניר, מול פאוק סלוניקי, בתוצאה 73–83.
בעונתה הראשונה בליגה השנייה, ב-2010–11, סיימה לאווריו במקום הרביעי בטבלת הליגה.
בגביע, המועדון הודח בסיבוב השני, כשהפסידה 69–63, מול ניאה קיפיסיה.
בעונה שלאחר מכן, 2011–12, המועדון סיים במקום ה-8. בגביע היווני הם הודחו בשלב הראשון, לאחר שהובסו בתוצאה 74–59 מול פאנריתראיקוס.
בעונת 2012–13 המשיכה הקבוצה בהופעותיה הטובות, וסיימה במקום ה-5. בגביע היווני בשלב השני, כאשר נוצחו על ידי איקארוי סרון 64–60.
בעונת 2014–15 לאווריו סיימה במקום השלישי בליגה.
מכיוון שמועדון KAOD פרש מליגת העל היוונית, המועדון העפיל לראשונה לליגת הכדורסל הלאומית המקצוענית הבכירה ביוון, לראשונה בתולדותיה.
לאווריו הבטיחה את הישארותה משחק אחד לפני תום העונה.
המועדון שיחק בתחרות כלל-אירופית לראשונה בעונת 2018–19, כשהתחרה בסיבוב המוקדמות הראשון של התחרות ברמה הרביעית, היורופקאפ.
ב-20 בספטמבר 2018, לאווריו שיחקה את משחקה האירופי הראשון, ניצחון 82–73 על המועדון האוקראיני דניפרו.
לאווריו הגיעה לגמר עונת 2020–21 בליגה היוונית, ובכך העפילה לליגת האלופות של פיב"א בעונת 2021–22.
אליפות הליגה השלישית היוונית: (2010)
אליפות הליגה הרביעית היוונית: (2007)
לאוטרו עמנואל בלנקו (בספרדית: Lautaro Emanuel Blanco; נולד ב-19 בפברואר 1999 ברוסאריו שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת בוקה ג'וניורס.
בלנקו גדל במחלקת הנוער של רוסאריו סנטראל.
ב-8 באוגוסט 2022 חתם בלנקו באלצ'ה מלה ליגה, והושאל בחזרה לרוסאריו סנטראל עד לתום עונת .
בסך הכל ערך בלנקו 84 הופעות ליגה ברוסאריו סנטראל.
ב-3 בינואר 2023 ערך בלנקו את הופעת הבכורה שלו באלצ'ה, בהפסד 0–1 לסאוטה במסגרת גביע המלך הספרדי.
ב-6 בינואר ערך את הופעת הבכורה שלו בלה ליגה, בהפסד 0–1 לסלטה ויגו במסגרת המחזור ה-16 לעונת 2022/2023.
לאוטרו פדריקו די לוליו (בספרדית: Lautaro Federico Di Lollo; נולד ב-10 במרץ 2004) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק כמגן בבוקה ג'וניורס.
די לוליו החל את הקריירה שלו במחלקות הנוער של בוקה ג'וניורס, והוא נכלל לראשונה בסגל הקבוצה הבוגרת ביולי 2022, בבמסגרת ניצחונה בתוצאה 2-1 על אסטודיאנטס לה פלאטה.
בינואר 2023, די לוליו נכלל בסגל ארגנטינה עד גיל 20 על ידי המאמן חאבייר מסצ'ראנו לטורניר קופה אמריקה עד גיל 20 בקולומביה.
לאולאוגה טאוסאגה-קולינס היא אתלטית אמריקאית, אלופת העולם (בודפשט 2023) בזריקת דיסקוס.
באליפות העולם שנערכה באוקטובר בדוחה שבקטר סיימה טאוסאגה במקום 12 בזריקת דיסקוס, לאחר שלא הצליחה לקבוע תוצאה בגמר.
באליפות העולם שנערכה ביולי ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית סיימה טאוסאגה במקום 12 בזריקת דיסקוס בתוצאה של 56.47 שניות.
באליפות אמריקה הצפונית, אמריקה המרכזית והקריביים שנערכה באוגוסט בפריפורט שבאיי בהאמה זכתה טאוסאגה במדליית זהב בשיא אליפות חדש של 63.18 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבודפשט שבהונגריה זכתה טאוסאגה במדליית זהב בשיא אישי חדש של 69.49 מטר, לפני בת ארצה ולארי אולמן (68.61 מטר) ופנג בין מהרפובליקה העממית של סין (68.20 מטר).
לאוטרברונן הוא כפר ועירייה במחוז המנהלי אינטרלאקן-אוברהסלי בקנטון ברן בשווייץ.
העירייה כוללת את הכפרים האחרים וונגן, מורן, גימלוואלד, סטכלברג ואיזנפלו, כמו גם כמה כפרים נוספים.
אוכלוסיית הכפר לאוטרברונן קטנה מזו של וונגן, אך גדולה מזו של האחרים.
העירייה כוללת את עמק לאוטרברונן שממוקם למרגלות האלפים הברניים.
לאוויגילד (ספרדית ופורטוגזית: Liuvigild, Leuvigild, Leovigild, או Leovigildo, נולד 519 לערך, נפטר 586) היה מלך ויזיגותי של היספניה וספטימניה בשנים 569 עד 586. ממלכתו ידועה בזכות הקוד של לאוויגילד (Codex Revisus), חוק שקבע שוויון זכויות בין האוכלוסייה הוויזיגותית וההיספאנו -רומית.
ממלכתו הקיפה את פורטוגל המודרנית ואת רוב ספרד המודרנית עד טולדו.
לאוויגילד נמנה עם גדולי המלכים הוויזיגותיים של התקופה האריאנית.
כאשר המלך הוויזיגותי אתנגילד (Athanagild) מת בשנת 567, הומלך ליווה הראשון בטקס שנערך בנרבון, המעוז האחרון של השלטון הוויזיגוטי בגאליה.
בשנה השנייה למלכותו, מתוך הכרה בתכונות המנהיגות של אחיו הצעיר, הכריז המלך ליווה הראשון על אחיו לאוויגילד כמלך ויורש לצידו, והקצה לו את פרובינקיה היספניה קיטריור החלק המזרחי של חצי האי האיברי.
שני המלכים השותפים היו נוצרים אריאנים, שהייתה האמונה הדתית השלטת בקרב השליטים הוויזיגותים עד 587.
לאוויגילד נישא פעמיים: תחילה לתאודוסיה, שילדה שני בנים, הרמנגילד ורקרד הראשון.
לאחר מותה, נישא לאלמנתו של אתנגילד, גויסוינטה .
כמעט בכל תקופת מלכותו, לאוויגילד קידם את כוחותיו נגד הביזנטים, הסואבים, הבאסקים או יריבים מקומיים.
על פי התיעוד של המתעד הוויזיגוטי ג'ון מביקלארו, לאוויגילד יזם את הראשון מבין כמה מסעות להרחבת שטח ממלכת הוויזיגותים, אותם מתאר פיטר הת'ר כ"רשימה של הצלחות בולטות".
המערכה הראשונה של לאוויגילד החלה נגד הסואבים בשנת 569, במהלכה הוא הכניע במהירות את סמורה, פלנסיה ולאון.
בשנת 570 הוא תקף את מחוז בסטניה מלגנפלה (בסטניה העתיקה), שם הביס את הכוחות האימפריה.
בשנת 570, לאוויגילד "השחית את אזור בסטטניה והעיר מלגה, והביס את חייליהם".
בשנה שלאחר מכן הוא כבש את מדינה-סידוניה, כשהוא נעזר "בבוגדנותו של פירמידנאוס מסוים".
זמן קצר לאחר שהפך לשליט יחיד עם מותו של אחיו ליווה (שהתרחש ב-571, 572 או 573) הוא כבש את קורדובה מהאימפריה הביזנטית.
למרות היותו עסוק כל העת במלחמה עם הביזנטים בדרום היספניה, לאוויגילד אימץ את סגנון המינהל של האימפריה הביזנטית, אימץ את הפאר והטקס שלה, את השם "פלביוס", כס המלכות, הכתר, השרביט והגלימה הסגולה, ובהמשך טבע מטבעות זהב הנושאים את שמו להנצחתו.
הסואבים שהיו הנחושים לנקום בלאוויגילד ולתבוע חזרה את שטחיהם, פלשו לאזורי פלסנסיה וקוריה, לאס הורדס, בטואקאס וטריטוריה של הריקונס.
בעודו מתכונן לעצור את התקדמותם של הסואבים בשנת 573, לאוויגילד קיבל חדשות שאחיו ליווה מת והוא נותר שליט יחיד על כל המחוזות הוויזיגותיים.
לאוויגילד עשה מאמצים להבטיח העברת שלטון שקטה.
הוא קרב לחצר המלכות את שני בניו, הרמנגילד ורקרד והקצה אזורים מסוימים בממלכה לשליטתם; לצורך זה מינה אותם לדוכסים על טולדו ונרבון.
החברה הוויזיגוטית הייתה אצולה צבאית ושלטונם של מלכים הצריך אישור רשמי על ידי האצולה.
בין הוויזיגותים ונתיניהם האיברו-רומיים היו הבדלי דת ומערכת חוקים שונה.
לאוויגילד שינה את חוקי אאוריק ששלט על הגותים ויצר מערכת חוק משלו, הקודקס רביסוס (Codex Revisus).
הוא גם ביטל חוקים רומאים ישנים, חלקם מסוף המאה הרביעית, אשר אסרו על נישואים בין הוויזיגותים והאיברו-רומאים.
נישואים כאלה נחשבו בחוק לפשע שדינו מוות.
באמצעות פעולה זו ומהלכים מנהליים אחרים, לאוויגילד הבטיח את שלטונו וביסס את שלטונו בעיר הבירה.
כך יכול היה לפתוח במערכה חדשה, במהלכה כבש את מחוז סבריה, מחוז בראגנזה ואת טורה דה מונקורבו לאורך הגבול הסואבי.
גרגוריוס מטור טען שלאוויגילד חרג מסמכותו כאשר חילק את הממלכה בין שני בניו, אך ייתכן שהוא נקט בפעולה זו כדי להחליש את סמכותם של אצילים מקומיים מבין הוויזיגותים והספרדים-רומאים כאחד.
אולם האצלת סמכויות לבניו עוררה מספר התקוממויות - תחילה בקרב הקנטבריים, אחר כך בקרב תושבי קורדובה ואסטוריה, ולבסוף בטולדו ובאבורה.
זאת בתקופה שבה הסואבים והביזנטים תכננו התקפות נגד לאוויגילד.
לאוויגילד לא נרתע מהאיומים הרבים הללו, הוא טיפל בסיכונים בתוך האימפריה שלו ובסיוע בנו רקארד, הוא הצליח להכניע את המורדים שקמו להתנגד לו.
בכך הוא תפס את אמאיה (Ammaia), בירת הקנטברי; הוא כבש את מעוז אסטורי, סלדניה (Saldana); הוא גם הצליח לדכא את פעילות המורדים בטולדו ובאבורה (Aebura Carpetana).
בכל אזור מורד שעליו השתלט הוא חתם את ניצחונותיו בהטלת עונשים איומים על אויביו.
במהלך מסעו זה בשנת 576, הדומיננטיות של לאוויגילד הובילה לכך שהמלך הסואבי מירו הסכים במהירות להסכם שכלל תשלום מס, ולו לתקופה קצרה.
בשנת 577 צעד צבאו של לאוויגילד לתוך אורספדה, אזור בדרום מזרח ספרד, ולאחר דיכוי מרד מהיר "של בני העם", סיפח את הפרובינציה הזו לממלכתו.
עם סיומם של מסעות אלה, חגג לאוויגילד את ניצחונותיו על ידי ייסוד עיר בסלטיבריה, שאותה כינה רקופוליס על שם בנו רקארד.
בשנת 582 לאוויגילד כבש את מרידה, שהייתה בשליטת הבישוף הפופולרי מסונה מאז תחילת שנות ה-570. במהלך שלטונו, לאוויגילד כבש את רוב חצי האי האיברי.
המרד של הרמנגילד הדאיג את לאוויגילד, שכן הוא הגביר את חששותיו לגבי יחסיו עם המרובינגים.
במהלך הסכסוך עם אביו, הרמנגילד הציג את עצמו כקורבן כשניסה לכרות בריתות בשם הדת הקתולית.
למרות תמיכתו השקטה של האפיפיור גרגוריוס, סופרים קתולים בני זמנו - כולל איזידור מסביליה וגרגוריוס מטור - לא הביעו אהדה למרד של הרמנגילד נגד אביו.
כשהביזנטים לא הצליחו לשלוח סיוע למרד, לאוויגילד הטיל הסגר וכבש את סביליה ובשנת 584, גירש את בנו לוולנסיה, שם נרצח בשנת 585. גם ליאנדר מסביליה גורש ולאחר מכן הוכרז כקדוש קתולי.
אשתו של הרמנגילד אינגונתיס נמסרה לקיסר האימפריה הביזנטית טיבריוס השני קונסטנטינוס ונשלחה לאפריקה.
האפיפיור גרגוריוס הטיל על לאוויגילד אחריות למותו של הרמנגילד וטען כי האחרון מת בגלל אמונתו הקתולית.
בשנת 585 כבש לאוויגילד את העמים הסואבים, והביא לקץ 176 שנות עצמאותם בספרד.
למרות כמה ניסיונות כושלים של הסואבים למרוד בוויזיגותים, לאוויגילד אילץ אותם בסופו של דבר להצהיר על נאמנותם.
לקראת סוף תקופת שלטונו, רק אדמות הבאסקים ושני אזורים דרומיים קטנים של האימפריה הביזנטית היוו את החלקים הלא-ויזיגותיים של חצי האי האיברי.
אולם למרות מאמציו הרבים, לאוויגילד לא הצליח לבסס בסיס דתי משותף בין הנוצרים האריאנים לאלה של הרוב הקתולי.
בשנה האחרונה לשלטונו של לאוויגילד התרחשה מלחמה עם הפרנקים לאורך גבולותיו הצפוניים.
אולם לאורך תקופת שלטונו לאוויגילד היה אחד מהמלכים הוויזיגותיים היעילים יותר של היספניה, הוא שיקם את האחדות הוויזיגותית ושלט מעיר הבירה שהקים בטולדו, שם הוא ישב לקראת סוף שלטונו.
(לכן הממלכה הוויזיגותית ההיספאנית נקראת לפעמים "ממלכת טולדו").
אף שתקופת שלטונו הייתה מוצלחת, לאוויגילד השיג אחדות והשליט סמכות מלכותית רק באמצעות כיבוש.
על פי גרגוריוס מטור, לאוויגילד חלה בשנת 586 ועל ערש דווי הכה על חטאיו, בכה שבעה ימים ו"אימץ את האמונה הקתולית" לפני שנפח נשמתו.
בנו השני רקארד ירש את כסאו, קיבל עליו את הנצרות הקתולית ב-589 והביא לאחדות דתית ופוליטית בין הוויזיגותים ונתיניהם.
הוויזיגותים בהיספניה ראו עצמם כיורשיה של האימפריה הרומית המערבית, לא כאויביה.
כביטוי לכך הם אימצו נורמות ביורוקרטיות ומנהליות רומיות, כמו גביית מיסים ומוסד החוקים הרומיים.
עדות נוספת לזיקה שחשו לתרבות הרומית כללה את הסגנון האימפריאלי של לאוויגילד.
תחת לאוויגילד, חצי האי האיברי היה למעשה מאוחד ולדברי ההיסטוריון כריס וויקהאם, הונהגה בה החקיקה בעלת ההשפעה הרומית החזקה ביותר מכל הממלכות הברבריות.
לאורך שלטונו ניסה לאוויגילד למצוא פתרון של פשרה בין הנצרות האריאנית לקתוליות, אך ללא הועיל.
עם זאת, שינויים חשובים בממלכה, גם אם זמניים, התרחשו כאשר בנו של לאוויגילד, רקארד, קידם באגרסיביות את האמונה הקתולית על חשבון הנצרות האריאנית והפך את הקתוליות לדת הרשמית של הממלכה כולה בשנת 589
לאוודאר היא עיירה ומושב ב בדרום–מערב תימן, במחוז אביאן.
הוא משורת על ידי נמל התעופה לאוודאר.
באוקטובר 2010 התרחשו הפרות סדר בלאוודאר.
כוח צבאי של תימן נשלח מחצרמוות כדי לשמור על הסדר בעיירה.
עשרות נהרגו במחוז לאוודאר בעימותים בין הג'יהאדיסטים לצבא.
ב-22 באוגוסט 2022 כבשו כוחות מועצת המעבר הדרומית המשתייכים לתנועה הדרומית את העיירה, ללא קרב, ולאחר משא ומתן על ההשתלטות פקידים שהיו נאמנים להאדי.
לְאוּמָּנוּת היא אידאולוגיה לאומית קיצונית בדרכי מימושה, לפיה טובת הלאום קודמת לכל ערך אחר, ומצדיקה ומרוממת כל פעולה המקדמת מטרה זו.
האידאולוגיה לעיתים גם רואה את הלאום של מאמיניה כנעלה על עמים אחרים ואת צרכיו כחשובים משלהם.
לכן, מצדיקה את ניצולם ואף שנאה אליהם.
הרחבת הגישה מצדיקה אף תוקפנות קיצונית כלפי מדינות שכנות, מתוך שאיפות התפשטות אימפריאליות.
לאומנות היא היבט של פשיזם, וממשלות כמו גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית נבנו על יסודות לאומניים.
ההבחנה בין לאומיות ללאומנות אינה תמיד פשוטה או מובנת מאליה והיא תלויה בהשקפת עולמו וברקעו של המתבונן.
בחלק מן השפות כלל לא מצויה הבחנה מקבילה בין ביטויים אלו.
רעיון הלאומיות קיבל בעולם המודרני דגש אזרחי במדינות כמו צרפת וארצות הברית, ודגש אתני-תרבותי במדינות כמו גרמניה ואיטליה.
גם בצורתו האתנית-תרבותית רעיון הלאומיות אינו בהכרח רעיון שוביניסטי ועוין זרים, ודוגמאות מובהקות ניתן למצוא אצל הוגים כמו ג'אמבטיסטה ויקו ויוהאן גוטפריד הרדר שהשרו מרוחם על הרעיון הלאומי מתוך עמדה פלורליסטית.
גם אצל הוגה ליברלי כמו ג'ון סטיוארט מיל ישנה תמיכה ברעיון הלאומי (בספרו ממשל של נציגים).
מקובל לכנות לאומיות בשם לאומנות כאשר היא מתרחקת מעמדה ליברלית ופלורליסטית ביחס לעמים אחרים, ורואה בעם הספציפי ערך עליון מעל כל ערכים אחרים.
הלאומנות יכולה לפנות לכיוונים גזעניים (כמו בגרמניה הנאצית) בהם הקשר הלאומי נקבע בצורה ביולוגית, וגזעים מסוימים מאובחנים כנחותים מטבעם.
היא יכולה לפנות גם לכיוונים פשיסטיים (כמו באיטליה הפשיסטית) בהם תורת הגזע איננה עיקרית, אך יש בהם הערכת יתר של המדינה מעל ערכי חירות הפרט, קידוש המלחמה והאלימות, ושאיפות התפשטות אימפריאליסטיות.
לאומיות יכולה להפוך ללאומנות במצבים מסוימים.
לאומנות במדינות של לאומיות אתנית – עיקרון זה יבוא לידי ביטוי בכך שאידאולוגית קיימת ישות אתנית חיצונית לפרטים, היא העם (כגון: העם הסלבי, העם הגרמני והעם היהודי), וטובת העם עולה על טובת פרט מפרטי העם.
לעיתים קרובות אידאולוגיה זו מתקשרת גם לאמונה שהעם עולה עליונות אימננטית על עמים אחרים.
ועל-כן רואה את הלאום של הדוגל בה כנעלה על עמים אחרים ואת צרכיו כחשובים מצרכיהם של עמים אחרים, ולכן מצדיק את ניצולם.
עד הרחבה לכדי תוקפנות קיצונית כלפי עמים אחרים, בין הנמצאים במדינות שכנות, ובין עמים הנמצאים במדינתו.
לעיתים המונח "עם" חופף את המונח "גזע" וכך למעשה הופכות תנועות לאומניות רבות לגזעניות.
דוגמאות לכך ניתן למצוא בחוקים כלפי היהודים בגרמניה הנאצית.
דוגמאות לסוג הלאומנות הזאת: גרמניה הנאצית, האימפריה היפנית בימי טוג'ו היידקי.
לאומנות במדינות של לאומיות אזרחית – עקרון הלאומנות יבוא לידי ביטוי בכך שטובת המדינה עולה על טובת האזרח במדינה, ולכן ניתן למנוע מן האזרח זכויות מסוימות כאשר הן עומדות כנגד טובת המדינה או המפלגה.
לעיתים רואה את הלאום של הדוגל בה כנעלה על אומות אחרות ואת צרכיה כחשובים מצרכיהם של מדינות אחרות, ולכן מצדיק את ניצולם.
לעיתים הרחבה של הגישה מצדיקה לטעמה תוקפנות קיצונית כלפי מדינות שכנות מתוך שאיפות התפשטות אימפריאליות.
דוגמאות לסוג הלאומנות הזאת: ברית המועצות, האימפריה הרומית
בישראל המפלגות שנחשבות לאומניות ומחזיקות בעמדות כאלו, הם מפלגת כך ומפלגת עוצמה יהודית וכן הרשימה המשותפת של המפלגות הערביות ולפני הקמת המדינה לח"י -לוחמי חרות ישראל שנרדף על ידי ההגנה והבריטים כשרצחו את אברהם יאיר שטרן וכן מק"י (שמאל) המנהיג הלאומני השני שנרצח הוא הרב מאיר כהנא.
לאומית שירותי בריאות (בעבר קופת חולים לאומית) היא הקטנה ביותר מבין ארבע קופות החולים בישראל, ומספקת שירותי בריאות ללמעלה מ-740,000 חברים.
הקופה הוקמה בנובמבר 1933, באופן עצמאי על ידי קבוצת רופאים, ולאחר מכן התחברה אל הסתדרות העובדים הלאומית שנוסדה שנה לאחר מכן, בשנת 1934.
הקופה הוקמה במטרה לספק שירותי בריאות חלופיים לחברי התנועה הרוויזיוניסטית, על ידי רופאים החברים בה, שפרשו או פוטרו מקופת החולים הכללית, בעקבות האשמת פעילים רוויזיוניסטים ברצח חיים ארלוזורוב, יושב ראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
ארבעה חודשים לאחר הרצח התארגנה קבוצה ראשונה של רופאים רוויזיוניסטיים בראשות ד"ר יוסף פעמוני, וד"ר יעקב וינשל שהכריזה על הקמת "קופת חולים לעובדים לאומיים".
המרפאה הראשונה שהוקמה שכנה בביתו הפרטי של ד"ר יעקב וינשל ברחוב גרוזנברג בתל אביב.
שם פעלו צוות רופאים, בהם ד"ר יוסף פעמוני, ד"ר נחום כהנוביץ, ד"ר אמיל רוזנברג, ד"ר אלכסנדר דוידסון, ד"ר משה הר אבן, ד"ר מרדכי גלעדי וד"ר צבי הירש גליקר.
עד ינואר 1934 פעלה הקופה בצורה פרטיזנית, אז הוגשה בקשה למנדט לאשר את הקמת הקופה והיא אושרה.
ב-1935 נפתחו שני סניפים נוספים בירושלים ובחיפה.
ושנתיים לאחר מכן, ב-1937 הוקם הסניף הרביעי ברמת גן.