tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוטל עליהם לחטוף חייל ישראלי ולהעביר אותו לסוריה, ובעודם מחפשים חייל, חמושים באקדחים ובתרסיס פלפל, ראו את תמם בצד הדרך.
הם עצרו לו והוא עלה לרכב.
במהלך הנסיעה שניים מהמחבלים שלפו אקדחים, כפתו את ידיו בחבל וכיסו את עיניו בסמרטוט.
בתחילה כלאו אותו בבית ראש החולייה נאיף במשך יומיים, אולם אז החליטו להרוג אותו משום שחששו שייתפסו בדרך לסוריה.
הם נסעו אל פרדס בעמק דותן שבשומרון, סמוך ליישוב מבוא דותן, והעמידו את תמם בתוך מטע זיתים.
אבראהים עבד א-ראזק ירה בו באקדח והקליע שרט את מצחו.
לאחר שתמם נפל אל הקרקע, ראזק ירה פעם נוספת מטווח קצר מאוד לכיוון חזהו, והרגו.
ראזק ונאיף חזרו למכונית שבו חיכה להם רושדי, לאחר שלקחו את מסמכי הזיהוי שלו.
החיפושים אחר תמם ארכו ארבעה ימים.
ב-10 באוגוסט 1984 נמצאה גופתו על ידי חקלאי ערבי, עם סימני חבלה קשים שהעידו על התעללות בסכין.
תמם היה שעון על עץ זית, היות שרוצחיו הניחוהו כך על מנת לשוות לו מראה של אדם ישן.
ב־9 בספטמבר 1984 נערכה עצרת לזכרו.
ב־1985 אביו הקים אנדרטה לזכרו בחבצלת השרון.
אנדרטה נוספת הוקמה במקום מציאתו, במטע עצי זית בצומת הכביש העולה ליישוב מבוא דותן בצפון השומרון.
חוליית המרצחים נתפסה בשנת 1986. ברשות חברי החוליה נמצאו שני אקדחים, בנוסף לרימונים, חומרי נפץ ורובה שהיו בבית ראש החוליה.
מכתב האישום עולה כי וליד דקה היה חבר בארגון החזית העממית לשחרור פלסטין, יצא לסוריה לאימונים צבאיים, פגש פעיל בחזית העממית המכונה עסא וקיבל ממנו משימה לנסות לחטוף חייל ישראלי ולהעביר אותו לסוריה; אם לא יוכלו לחטוף אותו לסוריה, קיבל הוראה לרצוח אותו.
דקה אמר לחברי החוליה כי אם יהיו קשיים כלשהם עליהם להרוג את החייל החטוף.
ב־2 במרץ 1987 הורשעו חברי החוליה בבית המשפט הצבאי בלוד בגין עבירות שונות, בהן: חברות בארגון עוין, אימונים צבאיים, ירי לעבר אנשים וחבלה גופנית חמורה.
חברי החולייה נידונו למאסר עולם, ובתוך כך נקבע כי דקה ורושדי היו שותפים שווים לרצח, אף על פי שבוצע בפועל בידי חבריהם לחוליה, וכי דקה הורה לחברי החוליה לרצח את משה תמם.
בשל כל אלו נגזר עליו מאסר עולם מפעיל החוליה בארגון "החזית העממית", סמיר בעבא, נידון בנפרד בנובמבר 1989 ל־14 שנות מאסר.
במשפטו של בעבא התגלו תוכניותיהם הנוספות של החוליה.
בין היתר, הם גילו במקרה את מקום מגוריו של אלוף אורי אור ותכננו לרצוח אותו.
כמו כן, תכננו לחטוף ולרצוח את אחד מטייסי חיל האוויר שהשתתפו במבצע אנטבה, לאחר שביררו את מקום מגוריו באמצעות פרטים שהשאיר בבית מלון בהרצליה.
החולייה גם קיוותה לבצע "פיגוע ראווה" נגד רכבת ישראל, ולחבל בתחנת הכוח "מאור דוד" בחדרה.
רק לאחר שנכשלו בביצוע תוכניותיהם האחרות, פנו לחטיפת חייל שאינו קצין בכיר, במקור מתוך כוונות מיקוח.
בקשותיו של דקה לקציבת עונשו נדחו על ידי הרמטכ"ל ונשיא המדינה עד שב-2012 החליט הנשיא שמעון פרס לקצוב את עונשו לטווח שבין 35 ל־37 שנים, בעקבות המלצת משרד המשפטים.
בהמשך נגזרו עליו שנתיים נוספות לאחר שנתפס בכלא עם טלפון סלולרי שהבריח עבורו חבר הכנסת לשעבר מבל"ד באסל גטאס, כך שעונשו עמד על 39 שנים.
ב-5 באפריל 2021 שוחרר רושדי אבו מוח' מכלא קציעות, לאחר שריצה שם 35 שנות מאסר.
עונשו של אבראהים אבו מוח' נקצב ל-40 שנות מאסר, והוא צפוי להשתחרר בשנת 2026. עונשו של אבראהים עבד א-ראזק ביאדסה נקצב ל-45 שנות מאסר, והוא צפוי להשתחרר ב-2031.
ב־2023 אושפז דקה תחת אבטחה בבית החולים אסף הרופא בצריפין, בגיל 62. לפי גורמים בשב"ס, מצבו הוגדר סופני והוא ביקש למות בקרב בני משפחתו מחוץ לכלא.
השחרור המוקדם נדון בוועדת שחרורים רגילה ולא בוועדה מיוחדת, מחמירה יותר, המיועדת לאסירים ביטחוניים.
דבר זה עורר מחאה ציבורית והפגנות, וכן התנגדות של פרקליטות המדינה.
ב-31 במאי דחתה ועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר את בקשתו של דקה להשתחרר מהכלא.
ב-7 באפריל 2024 מת דקה מסרטן בבית החולים אסף הרופא בעודו מרצה את מאסרו בכלא.
רצח נהל מרזוק היה אירוע ירי ב-27 ביוני 2023 בו שוטר צרפתי ירה בנהל מרזוק, נער צרפתי בן 17 ממוצא אלג'ירי במחסום משטרתי בנאנטר, פריז, צרפת.
הרשויות עצרו את השוטר בחשד ל"רצח מרצון בידי בעל סמכות".
עם זאת, המשטרה הצרפתית טוענת כי מרזוק מוכר לרשויות, ביצע פשעים דומים בשבוע שלפני כן וב-2021.
ב-27 ביוני 2023, בשעה 07:55 לערך, הבחינו שני שוטרים במכונית מרצדס עם לוחית רישום פולנית דוהרת לאורך נתיב אוטובוס בנאנטר, במחוז אוֹ-דֶה-סֶן, איל-דה-פרנס, לכיוון תחנת הרכבת.
סרטון המתעד את הירי במרזוק התפרסם באינטרנט.
אימו קראה לצרפתים "למרוד למען בנה" בסרטון טיקטוק שיצא באותו היום.
הסרטון הביא להפגנות שהסלימו לכדי התפרעויות נרחבות.
מוסלמים בצרפת האשימו את המשטרה ומוסדות המדינה בגזענות ממסדית.
סמלי מדינה, מבנים, בתי ספר, תחנות משטרה וחנויות הותקפו וחלקם אף נהרסו.
מתפרעים ירו קליעים לעבר המשטרה, שיגרו זיקוקים, הציתו מכוניות, מקלטים, אוטובוסים, פחי אשפה ובית ספר למוזיקה.
מעל ל-667 מפגינים נעצרו בשל הקשר שלהם להתפרעויות ונהרגו 2 מפגינים.
רצח נשים בישראל הוא מונח המתאר תופעה מתמשכת של רצח נשים על רקע מגדרי במדינת ישראל.
בשנת 2023 נרצחו כ-22 נשים על רקע מגדר, כשליש מהן לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל.
התופעה נפוצה יותר בקרב המגזר הערבי, בעיקר במה שמכונה "רצח על כבוד המשפחה".
ביקורת רבה נמתחת על אוזלת ידן של הרשויות בטיפול בנושא והשקעה מועטת יחסית של משאבים לטיפול בתופעה.
נכון ל-2025, מספרן של הנשים שמקבלות הגנה עקב סיכון לרצח, עומד על קרוב ל-400. כמו כן, בשנה זו נרשם מספר הקורבנות הגבוה ביותר - 46 נשים שנרצחו, כששיעור פיענוח המקרים עומד על כ-52% בלבד.
יש להבדיל בין התופעה הכללית של רצח, שבה רוב הקורבנות גברים והמניע אינו קשור למגדר של הקורבן (כגון נקמה בין משפחות פשע, או רצח אקראי בעת שוד או פשיעה אחרת), לבין התופעה של רצח שנסיבותיו נעוצות במגדר.
הרצח הראשון שתועד בארץ ישראל היה בשנת 1930. צעירה נוצריה חזרה לכפר רכובה על סוס יחד עם אחד הלוחמים הערביים, אחד מבני הכפר שהיה סבור כי היא חטאה בחטא מיני עם הלוחם עשה מעשה, ולמחרת נמצאה גופתה במערה ליד הכפר.
השימוש במונח נעשה לראשונה בבריסל במרץ 1976, כאשר הסוציולוגית דיאנה ראסל השתמשה במילה "רצח נשים" בבית הדין הבינלאומי הראשון לפשעים נגד נשים.
המטרה העיקרית הייתה להעלות את המודעות הפוליטית לכך שמוות אלים של נשים הוא פשע כשלעצמו ואין לבלבל אותו עם המונח הכללי "רצח" הנייטרלי מבחינה מגדרית.
מבחינת הגדרת החוק אין סעיף נפרד לרצח נשים בחוק הפלילי.
לרוב הוא נכנס תחת סעיף "נסיבות מחמירות".
פרופ' יפעת ביטון והקרימינולוגית חווה דיין מציעות לקבוע עבירה של "רצח בת זוג", מכיוון שמאפיין הרצח שונה משמעותית מרצח רגיל.
ברשות הפלסטינית, בה מיושם חוק העונשין הירדני, גברים מקבלים על רצח נשים עונשים מופחתים, רצח בכוונה תחילה מקבל "נסיבות מקלות" ולעיתים הרוצחים אף פטורים מעונש.
ישנם מספר גורמים עיקריים העומדים מאחורי התופעה: רצח על רקע כבוד המשפחה (בחברה הערבית), על רקע עימות בתוך המשפחה, ועל רקע מערכת יחסים בעייתית בין בני זוג.
במקרים רבים קדמו לרצח איומים ואלימות, פעמים אף דווח למשטרה ולמרות החשש המוקדם הרצח לא נמנע.
התצפית הישראלית על רצח נשים (IOF), שעובדת מתוך האוניברסיטה העברית בירושלים, עושה הבחנה בין מקרי רצח של נשים על בסיס מגדרי ופלילי, בשנת 2024, הייתה עלייה במספר הנרצחות על רקע פלילי.
תופעה זו היא חדשה בעוצמתה, ובתחילת 2025 התקיים דיון בכנסת שאחת המסקנות המרכזיות בו היא שהאלימות בחברה הערבית זולגת גם לרצח נשים.
יש שימוש ברוצחים שכירים וסגירת חשבונות דרך בת הזוג והילדים.
בהרבה מקרים הנרצחת הכירה את התוקף לפני הרצח, אבל במקרים רבים היא נפגעת כתוצאה מריב עבריינים, אבל לא הייתה המטרה של הרוצח.
משנת 2023 ואילך חלה עליה משמעותית במספר הנרצחות:
בשנת 2025 נכון לנובמבר נרצחו 44 נשים.
העלייה בשנה זו העלייה הייתה בעיקר בקרב נשים יהודיות.
בשנת 2025 21 נשים נרצחו באמצעות נשק חם, לעומת 13 מקרי רצח בנשק חם בשנת 2024. מתוך 21 המקרים, 3 בלבד בוצעו בנשק ברישיון.
מקרי רצח על רקע מגדרי בלבד: בשנת 2020 נרשמו כ-21 מקרים של רצח נשים על רקע מגדר (מתוך 25 מקרים של רצח נשים באופן כללי).
מקרים בולטים של רצח והריגת נשים על רקע מגדרי בישראל
ב-22 בפברואר 1998: נרצחה נועה אייל.
ב-15 בספטמבר 2015: שיסף גבריאל זאב קסימוב את גרונה של אשתו אירנה בונגרט והביא למותה.
בהסדר טיעון הודה גבריאל במעשה והורשע בהריגה.
ב-16 במאי 2020: נרצחה מאיה ווישניאק בידי בן זוגה עמית אלמוג.
ב-4 בינואר 2021: לטרישיה לני פוינטר נחנקה למוות בידי בעלה, שנעצר, הודה ושחזר את הרצח.
ב-5 בפברואר 2021: דיאנה דדבייב נרצחה בירייה על ידי בעלה אמיר רז, שהיה שוטר.
מחקירת המשטרה עלה כי הגבר רצח את אשתו על רקע כוונתה להיפרד ממנו והתאבד.
ב-26 במאי 2021: ג'ומאנה קייסי נרצחה על ידי אחיה פלאח, בחנק באמצעות שרוך נעל.
ב-7 ביוני 2021: רונית חביש נרצחה על ידי אחיה במכות אלה.
בתקופה שלפני כן, לאחר שרונית התגרשה, אסר עליה לצאת מהבית ולהחזיק טלפון סלולרי.
ב-19 באוגוסט 2021: טטיאנה קמינסקי נרצחה על ידי בנה, אנדריי קמינסקי.
ב-18 בספטמבר 2021: רחל אייזנשטדט נרצחה על ידי בעלה, גל שפירא, שביים לאחר מכן את התאבדותה.
הוא נתפס לאחר מרדף והואשם ברצח בנסיבות מחמירות.
ב-25 בספטמבר 2021: סומאיה אל-טלאלקה נורתה למוות ביישוב הבדואי לקייה שבנגב.
ב-26 בספטמבר 2021: הואשם מואעד הייב ברצח אמו, רשה מוקלשה הייב, שגופתה נמצאה לאחר חיפושים רבים באזור הירדן ההררי.
ב-1 באוקטובר 2021: הנערה יעל מלניק נקברה בעודה בחיים על ידי אדוארד קצ'ורה, איתו הייתה ביחסים.
הרוצח הואשם במספר האשמות, ביניהן רצח בנסיבות מחמירות.
ב-21 בינואר 2022: נרצחה רסמיה ברבור בידי בעלה בנוף הגליל, בעת שהייתה בהריון.
ב-23 באפריל 2022: נרצחה בלוד בתיה (בת חן) יהודה.
בנה הסגיר את עצמו בתחנת משטרה.
ב-27 במאי 2022: דינה שמחון נדקרה למוות על ידי בנה.
ב-2 ביוני 2022: נרצחה ספיר נחום על ידי אבי ילדיה, וולא חלאילה.
ב-12 ביוני 2022: נרצחה סמר קלסאני על ידי בעלה בשלוש דקירות בלב, כשלאחר מכן הבעל דקר את עצמו בניסיון התאבדות.
ב-19 ביוני 2022: הוגש כתב אישום נגד סרגיי ביטיוקוב על רצח בת זוגו לובה פוטכין, על רקע מעשי אלימות מרובים וקשים לפני הרצח.
ב-23 ביולי 2022: ליאנה סבנוק נרצחה על ידי אביה, אלכסנדר סבנוק שהתאבד מייד לאחר מכן.
ב-26 ביולי 2022: רבאב אבו ניסם נרצחה בבית הוריה בלוד, כשבתה הקטנה ישובה על ברכיה.
הרצח אירע לאחר שבעלה איים לפגוע בה בשל הליך הגירושין ביניהם, ולאחר חצי שנה בה שהתה בבית מוגן.
ב-25 באוגוסט 2022: ילנה גרנברג נמצאה ללא רוח חיים בשדה ליד רחובות.
הרצח בוצע בדקירות רבות, ככל הנראה על רקע רומנטי.
ב-17 בנובמבר 2022: אבתסאם אבו עואד נדקרה למוות.
בנה נתפס לאחר מרדף משטרתי.
ב-25 באוקטובר 2022: נרצחה יפית פוריאן על ידי בעלה, שי סלמי, שדקר אותה בסכין עשרים ושתיים פעמים ולאחר מכן הצית את החדר מתוך ניסיון להסתיר את המעשה ולהתאבד.
ב-27 בדצמבר 2023: נרצחה רחל בוחבוט על ידי בעלה לאחר שחשד שהיא בוגדת בו.
הוא דקר אותה מספר פעמים.
בנה בן ה-15 ניסה להגן עליה ונפצע.
ב־24 במרץ 2023: נרצחה אדיסי אלבה על ידי בן זוגה, שהסגיר את עצמו והודה במעשה.
ב-12 בפברואר 2023: נרצחה סיגל אטיאס על ידי בעלה, משה, שנתפס לאחר ניסיון הימלטות כושל.
ב-17 במרץ 2023: נרצחה דריה לייטל, באמצעות חניקה ומכות פטיש, על ידי בן זוגה ג'וסיה דניאל לייטל בגלל שרצתה להיפרד ממנו.
ב-16 באפריל 2023: נרצחה אזהר אבו רביע.
ב-11 בספטמבר 2023: נרצחה אסאמה אבו מדיעם, לפי החשד, בעלה ירה בראשה וניסה להתאבד בעצמו.
ב-31 באוקטובר 2023: נרצחה מאיה גלוגובסקי, לפי החשד על ידי בן זוגה, בן קסטרו, מכיוון שחשש שתיפרד ממנו.
ב-10 בנובמבר 2023: נרצחה זהבה דמרי על ידי בעלה, ששמו תחת צו איסור פרסום.
הוא דקר אותה ונמלט, אך נתפס לאחר מרדף.
ב-1 במאי 2023: נרצחה בראאה מסרואה, יחד עם שני ילדיה, לפי החשד על ידי בעלה.
ב-12 במאי 2023: נרצחה רילי פרי באמצעות דקירות סכין מרובות על ידי הגרוש שלה.
ב-9 ביוני 2023: ירו אלמונים בשרית אחמד שקור, נערה בת 18 מכסרא, ככל הנראה בשל נטייתה המינית.
בנובמבר 2023: איה אבו חג'אג' נדקרה מתחת לביתה על ידי אחיה בן ה-14 שנשלח על ידי האב, בעת שהייתה בחודש השביעי להריונה, לפני כן, בשנת 2020, נגזרו על שני אחיה מאסר על תנאי בגין איומים.
מחקרים מצביעים על כך שחלק גדול מהמקרים של רצח על ידי בן זוג הוא על רקע של כוונה של האישה לסיים את היחסים
שיעור מקרי רצח נשים הוא הגבוה ביותר בקרב בנות 18 עד 24. כ-10% מכל הרציחות בישראל הן בקרב נשים מעל גיל 60.כמו כן, מתרחשים בכל שנה מאות ניסיונות לרצח נשים שאינם מסתיימים במוות, ומקרים אלה אינם נכללים בסטטיסטיקה [להערכת יו"ר ויצו, בשנת 2014].
בשנת 2020 הקימה פרופ' שלוה וייל, חוקרת בכירה באוניברסיטה העברית, את התצפית הישראלית על רצח נשים.
מטרת התצפית הישראלית, שממוקמת באוניברסיטה העברית בירושלים, היא לאסוף ולנטר נתונים ונרטיבים אודות רצח נשים, הן כמותניים והן איכותניים, ולספק אמצעים לבניית גוף ידע מתעדכן במטרה למגר את התופעה.
מאז הקמתה, התצפית מייצרת דו"חות שנתיים המופצים בעברית, ערבית ואנגלית, בו מדווחים נתונים וסטטיסטיקות על פמיסייד לאורך השנה.
הקצינים האחראים על טיפול במקרי אלימות במשפחה פעלו בניגוד לנוהל הקיים בחטיבת החקירות.
לא הופקו לקחים מהטיפול במקרי רצח קודמים.
בחלק מהתיקים צוין כי לחשוד "אין תיקים קודמים" אף על פי שהוא היה עבריין חוזר.
היעדר הליך מערכתי של ליווי התיק בשלב הכנת כתב אישום.
במספר מקרים נשים התלוננו על כך שהן עלולות להירצח, ואף על פי כן המשטרה שחררה את החשודים בשלב הכנת כתב האישום, והן אכן נרצחו.
חוסר תיאום בין תחנות ומחוזות בנוגע לתיקים שנוגעים לאותו חשוד.
חוסר בחוקרי אלימות במשפחה דוברי ערבית ורוסית.
חוסר בחוקרי אלימות במשפחה בשבתות וחגים.
שוטרי סיור לא עוברים את ההסמכה הנדרשת לטיפול במקרי אלימות במשפחה.
המשטרה אינה מעדכנת באופן שוטף את המתלוננות על מצבו של החשוד - האם שוחרר או נכלא.
המצב עגום אף יותר במה שקשור למקרי רצח נשים בחברה הערבית, שם שיעור הפענוח עומד על 16% בלבד.
מתוך כ-33 מקרי רצח של נשים בחברה הערבית שאירעו בשנת 2020 הוגשו כתבי אישום רק ב-18 מקרים.
ב-2022 כמחצית מהמקרים של רצח נשים על רקע מגדרי היו מהחברה הערבית, שמהווה כחמישית בלבד מהאוכלוסייה הכללית.
הבדל ניכר נוסף בין האוכלוסייה היהודית לערבית הוא במה שקורה אחרי הרצח, מבחינת הטיפול של המשטרה במקרה בכלל, ובפרט בהרשעת הרוצח.
ב-56% ממקרי הרצח של נשים פלסטיניות הוגשו כתבי אישום, לעומת 94% בתיקי רצח של נשים יהודיות, וב-34% מהתיקים בלבד היו הרשעות לעומת 75% בתיקי רצח של נשים יהודיות.
הדוח אם מציין שישראל טרם אימצה את אמנת איסטנבול למניעה ומאבק באלימות כלפי נשים, עליה חתומות רוב המדינות המתקדמות.
בדרך כלל במקרים של רצח נשים יהודיות המשטרה מצליחה לפענח את הרצח ולהגיש כתב אישום, אך במקרים של רצח נשים ערביות רק חלק קטן מהרוצחים מובאים לדין.
חלק ממקרי הרצח של נשים ערביות מתרחש על רקע חילול כבוד המשפחה וחלק נרצחות על רקע סכסוכים הקשורים לירושה, גירושים, אחזקת ילדים, חיסול חשבונות בין עבריינים, הסתרה של פשעים כמו אונס וגילוי עריות, ועוד.
במספר מקרים האישה הגישה לפני הרצח תלונה במשטרה על איומים ואלימות מצד בן הזוג.
בתחילת שנות ה-2000 נרצחו עשר מנשות משפחת אבו גנאם ברמלה.
מתוך 10 המקרים הללו, המשטרה הצליחה לפענח 2 רציחות בלבד.
הסיבה העיקרית לאי-פענוח הפשעים היא השמרנות בחברה הערבית, שגורמת למצב בו המשפחה מגוננת על גברים אלימים, ולא משתפת פעולה עם המשטרה.
מחקרים אודות הגורמים לריבוי מקרי רצח נשים בחברה הערבית
לתופעת רצח נשים ערביות הקשרים של ערכי כבוד במסורת הערבית הפטריארכלית וכן ישנה השפעה של גורמים חברתיים דמוגרפים על שכיחות התופעה.
טענה מנוגדת המיוצגת על ידי החוקר (Dodd, P.
C) מייחסת לעיור וצפיפות אוכלוסין מעטפת של אנונימיות המפחיתה את הלחצים החברתיים לאכיפת נורמות תרבותיות מסורתיות של שמירה על כבוד המשפחה ולמעשה מפחיתה את שכיחות מקרי הרצח.
מחקרים נוספים שללו את הקשר בין עיור לרצח נשים ערביות בשל הקשרים החזקים עם המשפחה המורחבת הממשיכים להתקיים בקרב קהילות ערביות עירוניות וכפריות.
מחקרים מצביעים על שכיחות גבוהה בקשר בין רצח של נשים ערביות ומעמד חברתי ־ כלכלי: לצד גורמים חברתיים ־ דמוגרפיים של עיור וצפיפות אוכלוסין.
פערים כלכליים וחברתיים במעמד המשפחות משפיעים על הבחירה בפתרון המועדף להחזרת כבוד המשפחה שנפגע.
כך, ככל שהמעמד החברתי ־ כלכלי של משפחה יהיה נמוך יותר, כך היא תיטה לפצות על מעמדה הנמוך בבחירת הפתרון הקיצוני יותר של רצח.
בקרב מעמדות חברתיים גבוהים בחברה הערבית, המאופיינים ברמות גבוהות של השכלה ותעסוקה, שכיחות מקרי הרצח של נשים היא נמוכה יחסית, מאחר שבנסיבות חברתיות ־ כלכליות אלו, הפיקוח המשפחתי קפדן פחות ונהוג לאמץ נורמות חברתיות של חירות אישית וחברתית, ובכללן חירות מינית של נשים.
בנוסף, למשפחות במעמד כלכלי גבוה יש אלטרנטיבות שעשויות להיות כרוכות בהוצאה כספית כמו העתקת מקום מגורים לאזור אחר בארץ או בחו"ל ובכך הדבר יקטין את פנייתם לפתרון "של רצח".
גורמים נוספים העשויים להשפיע על מקרי רצח של נשים ערביות הם המצב המשפחתי האישי של נשים: ערביות רווקות חשופות יותר למקרי רצח.
ב-4 בדצמבר 2018 התקיימה הפגנה עם יותר מעשרת אלפים איש בכיכר רבין בתל אביב, בנוסף לשורת הפגנות ברחבי הארץ, במחאה על אלימות נגד נשים ועל העלייה במקרי רצח של נשים.
הרבה גופים גדולים, כמו עיריות, רשויות מקומיות, איגודי עובדים וחברות מסחריות גדולות הביעו תמיכה במחאה.
בנובמבר 2015 ד"ר רבקה סימונוביץ', המפקחת לשעבר מטעם האו"ם על אלימות נגד נשים, קראה להקמת מעקב על רצח נשים בכל המדינות.
בהמשך בנובמבר 2020 הוקמה "התצפית על רצח נשים בישראל" בהובלת פרופ' שלוה וייל באוניברסיטה העברית.
בשנת 2012 הוועדה לזכויות נשים בכנסת קבעה כי יש לדווח על מקרי רצח נשים באופן שנתי.
משנת 2020 "התצפית על רצח נשים בישראל" מפרסמת דו"ח שנתי על מקרי רצח של נשים על רקע מגדרי.
בשנת 2020 בעקבות הזעזוע מרצח מיכל סלה הוקמה עמותת "פורום מיכל סלה" המקדמת מיזמים טכנולוגיים וחברתיים למיגור אלימות וקידום שוויון מגדרי.
פעם בשנה, בתאריך של יום הולדתה של מיכל, הארגון מקיים האקתון לשם מציאת פתרונות טכנולוגיים למניעת אלימות נגד נשים.
כחלק מפעילות הארגון, הארגון נותן כלבי הגנה לנשים שנמצאות בסיכון, מפעיל שירותי אבטחה באמצעות מצלמות וסיירי אבטחה, ושירות משפטי של עורכי דין, עבור נשים מאוימות הנמצאות בסיכון.
רצח מתוך תאווה או רצח מתוך תשוקה הוא סוג של רצח המתרחש בצמוד לתקיפה מינית מובהקת או להתנהגות סמלית מינית.
הוא מקושר למונח הפתולוגי אירוטופונופיליה, שמשמעותו גירוי או סיפוק מיני התלוי במוות של אדם.
המונח "רצח מתוך תשוקה" מגיע ממחקרו של ריכרד פון קראפט-אבינג בשנת 1898, שדן ברציחות סאדיסטיות בעלות אופי מיני.
רצח מסוג זה מתרחש לעיתים במהלך פעילות מינית, או כולל השחתה של אברי המין או אזורים אחרים בגוף הקורבן, לעיתים לאחר המוות.
ההשחתה עשויה לכלול קריעת איברים פנימיים, עקירה או הזזה של אברי מין, ולעיתים כל אלו יחד.
בשנת 2019 פורסם מאמר סקירה בכתב העת Current Psychiatry Reports שהציע כי רוצחים מיניים הם קבוצה ייחודית של עבריינים, שיש לה מאפיינים מובחנים ויש צורך במערכת בינלאומית למעקב אחריהם.
רצח מתוך תאווה כולל לעיתים פעולות כמו הסרת בגדים מהגופה, הצבתה בתנוחות מיניות, החדרת חפצים לפתחי גוף, קניבליזם ונקרופיליה.
דוגמה ידועה לכך היא הרוצח הקניבלי איסהי סאגאווה.
רוב המקרים של רצח כזה מבוצעים על ידי גברים, אך קיימים תיעודים של נשים רוצחות מתוך תשוקה.
תופעה זו נפוצה במיוחד בקרב רוצחים סדרתיים, אשר מקשרים בין רצח לסיפוק מיני.
אותם עבריינים בוחרים קורבנות לפי מאפיינים שמעוררים בהם משיכה מינית — תבנית שנקראת "טיפוס הקורבן האידיאלי".
לעיתים הקורבן נבחר לאחר מעקב והתנהגות טורפנית כחלק ממימוש הפנטזיה.
פנטזיה אלימה היא מרכיב מרכזי בהתפתחות הפסיכולוגית של רוצחים סדרתיים, במיוחד כאלה שפועלים מתוך תשוקה.
הפנטזיות לרוב אינן באות על סיפוקן ומובילות להחמרה בהיקפן ובאופיין.
לעיתים החוויה עצמה יוצרת פנטזיות חדשות, ומביאה להתנהגות חוזרת.
הפנטזיה מכוונת לשליטה מוחלטת בקורבן, בעוד שתקיפה מינית מהווה כלי לשליטה והשפלה.
הבחירה בקורבנות עשויה לשקף טראומות ילדות, והפנטזיות עשויות להתעורר בעקבות צפייה בפורנוגרפיה או שימוש באלכוהול.
לעיתים קרובות, הפנטזיות כוללות צורות שונות של פאראפיליה.
המונח משמש גם לתיאור אדם שחווה גירוי מיני מהמעשה של רצח, או שיש לו פנטזיות מיניות עקביות על רצח, גם אם הרצח לא כולל השחתה מינית של הקורבן.
קיומה של פנטזיה אלימה אינו מעיד בהכרח על מימוש בפועל, וקיים קושי להסיק שרישומים, ציורים או מחשבות אלימות מעידים על פסיכופתיה או נטייה לרצח.
רצח מריק גבריאלוב היה פיגוע לאומני בו נרצח מריק גבריאלוב.
גופתו נמצאה ברמאללה ועליה סימני ירי והתעללות.
הפיגוע אירע ב-28 באוקטובר 2000 בתחילת האינתיפאדה השנייה.
ב-28 באוקטובר 2000 צעיר בן 25 בשם מריק גבריאלוב יצא מביתו בבני עי"ש ונעלם.
לאחר זמן קצר נמצאה גופתו בתוך תא מטען של רכב שרוף ברמאללה.
לפי דיווחי המשטרה, על גופתו נמצאו 15-20 פצעי ירי וכן סימני אלימות קשים.
החקירה העלתה כי גבריאלוב נסע באותו יום לפגישה עם שני פלסטינים בביתוניא הסמוכה לרמאללה, במסגרת ניסיון למכירת רכב.
גורמי ביטחון העריכו כי במהלך הפגישה הוא נחטף ונורה למוות, והרכב שבו נמצא גופתו הוצת כדי לטשטש עקבות.
סמוך לאחר הרצח פורסם ללא בסיס שרקע הרצח היה פלילי.
בדצמבר 2006 הותר לפרסום כי כוחות הביטחון עצרו את מוחמד צעידי מרמאללה, שהודה בביצוע הרצח יחד עם שותפו עצאם פרוך.
על פי הודאתו, הם חטפו את גבריאלוב, ירו בו ולאחר מכן שרפו את הרכב כנקמה על מות אחיו.
צעידי הודה גם במעורבות בפעולות טרור נוספות.
היה פעיל הזרוע הצבאית של הפתח ממחנה הפליטים אל עמארי ליד רמאללה.
ב-10 באוקטובר 2025 פורסם כי צעידי ופרוך צפויים להשתחרר כחלק מהסכם חמאס-ישראל.
רֶצַח עַם ; החלופה התקנית לפי האקדמיה ללשון העברית: הַשְׁמָדַת עַם) הוא ניסיון מכוון של שלטון להשמיד, באופן מלא או חלקי, קבוצה חברתית מסוימת – לאומית, אתנית, גזעית או דתית.
בהשפעתו נחתמה בדצמבר 1948 באו"ם האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם.
האמנה נכנסה לתוקף בינואר 1951.
הדוגמה הקיצונית ביותר לרצח-עם היא שואת העם היהודי שבה נרדף כל מי שהוגדר כיהודי.
מרכז המחקר האמריקאי Political Instability Task Force מעריך כי בין 1956 ל-2016 בוצעו 43 מעשי השמדת עם בהם נרצחו כ-50 מיליון בני אדם.
רצח עם הוא פשע בין לאומי, ואף שאין היררכיה בין סוגי הפשעים הבין לאומיים, ביטוי מקובל לגביו הוא "פשע הפשעים".
המונח "גֵ'נוֹסַיְיד" (Genocide) נטבע בשנת 1944 על ידי רפאל למקין, משפטן יהודי שברח מפולין בתחילת מלחמת העולם השנייה, וב-1941 הגיע לארצות הברית.
למקין החל להתעניין במקרים של השמדת העמים כבר בראשית שנות השלושים.
ב-1933 הרצה על הנושא בוועידה במדריד שעסקה בדין הפלילי הבינלאומי, ואולץ על ידי שר החוץ הפולני יוזף בק להתפטר מתפקידו בפרקליטות הפולנית.
למקין הבין כי הפשע שהוא מבקש לאסור הוא פשע מודרני חסר שם, ועל כן המציא את שמו.
השם הורכב מצירוף המילה היוונית γένος (גנוס) שמשמעותה "עַם" והמילה הלטינית cide (קידֶה) שמשמעה "להרוג", על משקל המונח "הוֹמִיסַיְיד" (Homicide) שמשמעו רצח של אדם בודד.
כאשר טבע למקין את המושג "ג'נוסייד" ב-1944, הוא נתן כדוגמה את רצח העם הארמני ב-1915.
בדצמבר 1948 קיבל המונח ג'נוסייד הכרה רשמית עם אימוצו באמנה.
אף שלמקין הוביל את התנועה באו"ם לניסוח האמנה למניעת רצח עם ולענישה עליו, ההגדרה של רצח עם כפי שנוסחה באמנה לא הייתה ההגדרה המקורית של למקין, אלא פשרה שהושגה במשא ומתן על נוסח האמנה.
באמנה למניעתו וענישתו של הפשע רצח עם הוגדר רצח עם במילים אלו:
סעיף II באמנה מגדיר את המעשים שהם רצח עם.
ישנן כמה הגדרות רצח שניסחו חוקרים והגדרות במסמכים משפטיים בינלאומיים.
על אף ריבוי ההגדרות כמעט כל גופי המשפט הבינלאומיים פוסקים על בסיס הגדרת פשע רצח עם בהתאם לאמנה למניעתו וענישתו של הפשע רצח עם.
הקביעה בבתי דין כי מדינה או אנשים ביצעו רצח עם דורשת הוכחות ברורת בין אם התבטאויות של מנהיגים ופעולות עצמן.
החוקרים חלוקים בנוגע לשאלה אם כל הרג של קבוצה או שבט יכונה רצח עם או שמא רק השמדתן של קבוצות בקפידה על פי תכנון מקדים ראויה לכינוי זה.
מן האפשרות השנייה, שהיא מקובלת יותר, רצח עם נחשבת תופעה מודרנית במהותה, שכן לצורך ביצועה נדרשים אמצעים להשמדה המונית, אין הכוונה רק לנשק להשמדה המונית אלא גם למערכת הבירוקרטית שהתאפשרה רק עם התפתחות המודרנה.
זיגמונט באומן ודן סטון טוענים כי שואה ורצח עם הן תופעות מודרניות מובהקות, וכי גם אם הושמדו עמים בעת העתיקה ובימי הביניים, אין הדבר דומה כלל לתופעה שאנו עדים לה כיום.
אולם בן קירנן טען כי בתקופה הטרום-מודרנית היו מקרים של רצח עם ואף טוען שאנשי התקופה ידעו להגדיר מקרים אלו במונחים דומים.
החוקר האוסטרלי-קפריסאי, אנדקוס ורנבה, מציע הבחנה בין רצח עם לטיהור אתני.
חלוקתו של המונח רצח עם לתת-קבוצות קידם את המחקר השוואתי.
מונחים נוספים בשדה המושגי של חקר הג'נוסייד הם תולדה של התפתחות הדין הבינלאומי ושל מחקר ביקורתי.
מונחים אלו, ברובם, לא התקבלו במערכת המשפט הבינלאומי ונותרו בשדה המחקרי.
הטיפולוגיה של המונח התפתחה לאור הביקורת שנמתחה על הגדרת האו"ם.
דמוסייד הוא רצח של בני אדם בידי השלטון במדינה שבה הם חיים.
הוא כולל רצח עם, פשעים נגד האנושות וכל צורה אחרת של הרג שמתבצע במכוון נגד אוכלוסייה.
דמוסייד אינו בהכרח חיסול של קבוצות תרבותיות שלמות, אלא של קבוצות בתוך גבולות מדינה שהשלטון ממגר מסיבות פוליטיות ובשל איומים עתידיים.
המונח דמוסייד מורכב מצירוף של המילה 'דֵמוֹס' (מיוונית) שמשמעה "אוכלוסייה", ומן המילה 'סייד' (cidere, מלטינית) שמשמעו "לרצוח".
רודולף ראמל, שתבע את המונח, טוען שבמאה העשרים נרצחו יותר מ-174,000,000 בני אדם בעשרות מקרים שונים של רצח המונים.
החוקר דניאל גולדהגן נקב בטווח דומה 125,000,000–175,000,000. חוקרים שונים העלו לרשת מאגרי מידע על מספרי קורבנות הדמוסייד בהיסטוריה.
פוליטיסייד (Politicide) רצח המוני של בני אדם על בסיס השייכותם לתנועה פוליטית שקרוב לוודאי מתנגדת לשלטון.
המונח מורכב מצירוף שתי מילים: "פוליטי" (מיוונית), וסייד (cidere, מלטינית) שמשמעו "לרצוח".
בשנות השמונים ערכה ברברה הארף רשימה של 45 מקרים של פוליטיסייד והוכיחה כי זהו הסוג הנפוץ ביותר של רצח המוני במחצית השנייה של המאה העשרים.
הרג המוני של קבוצות פוליטיות נותר מחוץ להגדרה של רצח עם שנוסחה באמנה למניעתו וענישתו של הפשע רצח עם.
המונח "קבוצה פוליטית" הופיע בכמה מן הטיוטות לאמנת האו"ם אך הוסר ממנה בשל לחצים שהפעילה ברית המועצות.
חוקרים ומשפטנים בימינו מצויים במחלוקת לגבי נחיצותו ומעמדו המשפטי של מושג זה: בשנת 2003 פרסם החוקר ברוך קימרלינג ספר באנגילת בשם "פוליטיסייד: מלחמתו של אריאל שרון בפלסטינים" (Politicide: Ariel Sharon's War against the Palestinians) ובו טען כי כל מטרתה של מדינת ישראל היא לערוך פוליטיסייד.
אתנוסייד (Ethnocide) הרס תרבותה וזהותה של קבוצה אתנית מבלי לרצוח את מרבית הקבוצה, כלומר הכחדת הקבוצה על אופייה ומאפייניה הנעשית מבלי להשמידה.
שורשיו של המושג נטועים בכתביו הראשונים של רפאל למקין שנתן לו תחילה שמות שונים כגון "פשע ברבריות" ו"השמדת תרבות".
ברטולומה קלברו, היסטוריון ושופט ספרדי, אמר: רצח עם הורג אנשים בעוד שאתנוסייד הורג תרבויות אנושיות באמצעות הרג של נשמות בודדות".
המונח מורכב מצירוף שתי המילים הלטיניות: אומני (omni) שמשמעו "כֹּל", וסייד (cidere) שמשמעו "לרצוח".
אומניסייד מתייחס לתהליך או לתופעה העשויים להביא להכחדות מינים או אוכלוסיות.
במושג נעשה גם שימוש כללי יותר בהקשרים של השתנות קיצונית של האקלים והסביבה ולחלופין מלחמה גרעינית.
המונח אומניסייד נטבע בראשית שנות השמונים, וחוקרים רבים השתמשו בו לתיאור סכנותיה של המלחמה הקרה.
חוקרים ומדינאים רבים סבורים כי כל מלחמה גרעינית שתפרוץ תוביל להשמדת האנושות כולה, וזאת בגלל מנגנונים אוטומטיים של מכה שנייה.
טיהור אתני (Ethnic cleansing)טיהור אתני הוא דחיקה כפויה ושיטתית של קבוצות אתניות, גזעיות או דתיות מאזור נתון, מתוך כוונה להפוך אזור להומוגני מבחינה אתנית וומניעת חזרת הקבוצה.
לצד הרחקה ישירה בצורת גירוש או העברת אוכלוסייה, טיהור אתני כולל גם שיטות עקיפות וכן רצח, אונס והרס רכוש.
האמנה למניעתו וענישתו של הפשע רצח עם
האמנה למניעתו וענישתו של הפשע רצח עם אומצה בעקבות מלחמת העולם השנייה והשואה.
הנוסח שלה התקבל פה אחד בהחלטת העצרת הכללית של האומות המאוחדות בהחלטת 260 ב-8 בדצמבר 1948, והאמנה ונכנסה לתוקף ב-12 בינואר 1951. נכון ל-2024, 152 מדינות חתומות על האמנה.
בישראל נחקק החוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם, תש"י-1950, עוד לפני שישראל הצטרפה לאמנה.
סעיף II באמנה מגדיר את המעשים שהם רצח עם:
סעיף III מגדיר את המעשים המהווים פשעים:
הסתה ישירה ופומבית לבצע השמדת עם
לאחר סופה של המלחמה הקרה התרחשו כמה מקרים היוצאים מכלל זה ומהווים הוכחה לכך שרצח עם יכול להימנע.
הדוגמה המוכרת ביותר היא מניעת רצח העם בקוסובו בשנת 1999 לאחר שהסרבים החלו לטבוח ולגרש באלימות את האלבנים מחבל קוסובו.
20,000 בני אדם נהרגו בטרם נאט"ו כפתה על סרביה (באמצעות הפצצה אווירית) לסגת מקוסובו.
במקדוניה הצפונית היה חשש כבד שהתפרצות אלימות, שאירעה באביב 2001, בין הרוב המקדוני (הסלבי) למיעוט האלבני תדרדר לרצח עם.
בדיונים בנושא במועצת הביטחון לא עלתה כל התנגדות לכך שנאט"ו יתערב, ומשלחת צבאית של נאט"ו הצליחה להרגיע את הסכסוך.
אותו דבר קרה בקניה לאחר בחירות 2008, מהומות שהחלו בין קבוצות אתניות שונות במדינה הובילו למותם של אלף אנשים והיה חשש שזה ידרדר לרצח עם.
קופי אנאן נשלח לקניה, ובגיבוי המעצמות הצליח לפייס בין מנהיגי הקבוצות.
העמדה לדין בבתי דין בינלאומיים ברצח עם
פשעי רצח עם ביוגוסלביה לשעבר
ב-25 במאי 1993, מתוקף החלטה 827 של מועצת הביטחון של האו"ם, הוקם את בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר (ICTY).
בבית משפט זה הואשמו 8 אנשים בפשע רצח עם, ביניהם ראטקו מלאדיץ' ורדובאן קאראג'יץ'.
ב-8 בנובמבר 1994 מתוקף החלטה 955 של מועצת הביטחון של האו"ם, הוחלט להקים את בית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה (ICTR) אשר החל לפעול בינואר 1997 ומקום מושבו בארושה שבטנזניה.
במהלך המשפט הראשון שבו עסק בית הדין, משפטו של ז'אן פול אקייסו, ששימש כראש עיר שבתחומה נרצחו בני טוטסי, נקבע לראשונה כי גם אונס יכול להיות פשע מסוג רצח עם.
שופטי בית הדין קבעו כי "תקיפות מיניות היו חלק אינטגרלי מתהליך הריסת הקבוצה האתנית של בני הטוטסי, וכי מעשי האונס היו שיטתיים וכוונו רק נגד נשות הטוטסי, מה שמעיד על המטרה המפורשת של המעשים האלה היא לחולל רצח עם".
במהלך משפטו של ז'אן קמבנדה, הוא הודה לראשונה שאכן היה רצח עם, וכי הדבר תוכנן מראש.
קמבנדה הורשע בעבירות של רצח עם ופשעים נגד האנושות, ונגזר עליו עונש של מאסר עולם.
משפט נוסף שהתנהל בין 2000 ל-2003 זכה לכינוי "תקשורת השנאה".
הנאשמים במשפט זה היו מנהלי תחנת הרדיו Radio Télévision Libre des Mille Collines, שבסמוך לרצח העם ובמהלכו שידרה שידורי תעמולה והסתה נגד בני הטוטסי, הבלגים, אנשי האו"ם ואף נגד בני הוטו מתונים.
לשדרני תחנת הרדיו היה תפקיד מכריע בהסתה לרצח עם, ובית הדין גזר על מנהליה (וביניהם, גם פרדיננד נאימנה) עונש של מאסר עולם בגין אחריותם לנעשה תחת ניהולם.
הלשכות המיוחדות בבתי המשפט של קמבודיה (ECCC) החלו לפעול בינואר 2006, תשע שנים לאחר שראש ממשלת קמבודיה פנה למזכ"ל האו"ם בבקשה להקים בית דין בינלאומי לפושעי רצח העם בקמבודיה.
מאז הועמדו לדין חמישה חברים לשעבר בצמרת השלטונית של הקמר רוז'.
כעת עומדים לדין בבית הדין ECCC, בתיק הידוע בכינוי "תיק 002", חברי המעגל הפנימי של מנהיג הקמר-רוז' פול פוט, שמת בשנת 1998, שנותרו בחיים: האידאולוג הראשי של המשטר ומספר 2 אחרי פול פוט, נון צ'י בן ה-86 וראש המדינה קיו סאמפן בן ה-81. פסק הדין האחרון ניתן בספטמבר 2022.
בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג עוסק באחריותם הפלילית של יחידים לארבעה סוגי פשעים: פשעי רצח עם, פשעים נגד האנושות, פשעי מלחמה ופשע תוקפנות.
בית הדין פועל בהתאם לאמנה שאומצה ב-1998 ונכנסה לתוקף ב-2002 (חוקת רומא).
המקרה היחיד עד כה בו האשים בית הדין בפשע רצח עם הוא בחקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בדרפור שבוצעו במהלך רצח העם בדרפור.
החקירה נפתחה לבקשת מועצת הביטחון של האו"ם ב-2005. חמישה חשודים נטרם נתפסו והועמדו למשפט: אחמד הארון (Ahmed Haroun), עלי קושייב , עומר אל-בשיר, עבדאללה בנדה ועבד אל רחים מוחמד חוסיין.
אל-בשיר, שהיה נשיא סודאן, הואשם תחילה ב-41 סעיפים של פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה על פעלו בדארפור.
בשנת 2011 הוחרפה האשמה נגד עומר אל-בשיר וכעת הוא מואשם ברצח עם.
סקירה חלקית של רציחות עמים
מבצע אל-אנפאל 1916 לערך - היום המזרח התיכון איראן, דאעש, טורקיה, סין, עיראק כורדים 90,000קצירת איברים ורצח הפאלון גונג בסין1999-היוםסיןהמפלגה הקומוניסטית הסיניתמתרגלי פאלון גונג1,000,000רצח העם היזידי2014-2016עיראק וסוריההמדינה האסלאמיתיזידיםעד 5,000רדיפת הרוהינגיה במיאנמר (2016–הווה)2016-היוםמיאנמרהצבא והמשטרה במיאנמרבני הרוהינגיה9,000-43,000רצח העם האויגורישינג'יאנגהממשל הקומוניסטי בסיןאויגורים בשינג'יאנג
הקשר בין קולוניאליזם לרצח עם נחקר במחקר אקדמי.
לפי ההיסטוריון פטריק וולף, היסטוריון אוסטרלי, שפיתח את המחקר על קולוניאליזם התיישבותי: "שאלת רצח העם לעולם לא תהייה רחוקה מדיונים על קולוניאליזם התיישבותי".
התרחבותן של מעצמות קולוניאליות שונות במערב אירופה כגון האימפריות הבריטיות והספרדיות והקמת מושבות בשטחים בהם חיו ילידים כללו, לעיתים קרובות, פעולות של רצח עם נגד קבוצות ילידים באירופה, אמריקה, אפריקה, אסיה ואוקיאניה.
הגדרה של אירועים ספציפיים כרצח, לעיתים קרובות, שנויות במחלוקת.
ישנם חוקרים, בניהם למקין, הרואים באתנוסיד, הרס תרבותה וזהותה של קבוצה אתנית מבלי לרצוח את מרבית הקבוצה, רצח עם ואילו אחרים טוענים שרצח עם הוא רק כאשר מצבע רצח פיזי של בני אדם על פי אמנה על פשע רצח עם.
אתנוסיד, לטענתם, הוא סוגיה בזכויות אדם.
כאשר שלטון מונע מקבוצת אנשים לקיים את המנהגים התרבותיים והדתיים שלה, להגיע אל מקומות המקודשים לקבוצה, להנחיל את התרבות והמסורות לדורות הבאים ולדבר בשפתם ואף מעניש את חברי הקבוצה על ניסיון לשמור על התרבות ודת שלה, הקבוצה, כקבוצה אתנית ייחודית עשויה להיעלם.
דוגמאות לכך, כוללות את היחס של ממשלת סין אל בני העם הטיבטי ואויגורים, היחס של ממשלת ארצות הברית לעמים הילידים, והיחס של ממשלת קנדה לעמים הראשונים.
השפעת רצח עם על המוסר
רוג'ר סמית', קרא למאה העשרים בשם "עידן הג'נוסייד" וזאת מתוקף הטענה כי מעשי רצח המוני עיצבו את אפיו המוסרי של המין האנושי יותר מכל דבר אחר במאה זו.
היחיד נולד לתרבות שהוא יודע כי היא בת השמדה.
הבריות כולן שותפות לעולם בו ידוע לכל כי כולם עלולים להירצח בהחלטתם של מעטים.
חוקר השואה יהודה באואר ביטא זאת במילים אלו:
בצל האיום ברצח-עם וברצח-כל הופכת ההישרדות עצמה ל"גרעין האוטופי" של האנושות, משמע: התפילה לחיים טובים יותר מוחלפת בתחינה לשרוד, האנושיות שבאדם מאוימת.
יצירת עולם ללא אימה היא האפשרות היחידה לשמור על צלם האדם.
כפי שטען הפילוסוף תאודור אדורנו, אפשרותה היחידה של האנושות להתקיים היא אם ימוגרו תופעות אלה:
פילוסופים וחוקרים רבים התעסקו בשאלה: מה מניע קבוצה של בני אדם להפוך למבצעי רצח עם?
האם כל אדם עשוי בנסיבות מסוימות למצוא את עצמו מבצע רצח עם?
ניתן לחלק את המחקר אודות המניעים לשני צירים: הראשון, במורשתו של כריסטופר בראונינג מנסה להתחקות אחר סיבות רציונליות, גם אם אלה אבסורדיות או ניתנות להפרכה; בעוד השני, במורשתו של דניאל גולדהגן מתואר תהליך ההיפוך המוסרי שעוברת החברה לפני ותוך כדי ביצוע רצח עם.
ליאו קופר הציע ניתוח מקיף של התהליך והמניעים של התופעה רצח עם.
קופר חילק את רציחות ההמונים לשתי קבוצות וסיווג את המניעים, בכל קבוצה, לכמה קטגוריות:
רצח עם פנימי המבוצע בעקבות פערים ושסעים בתוך החברה עצמה, סוג זה כולל ארבע קטגוריות:
רצח של בני המקום, שנעשה למען אינטרסים של פיתוח כלכלי גם בימינו.
לדוגמה: האינדיאנים בני אצ'ה בפרגוואי.
רצח בעקבות דה-קולוניזציה, לאחר שהשתנו רוב מבני השליטה.
רצח בעקבות מאבק כוחות בין קבוצות אתניות, גזעיות או אחרות, בעת החלפת שלטון או בעת ניסיון להשיג עצמאות או שוויון זכויות.
רצח של "בני ערובה" או של "שעיר לעזאזל".
רצח עם חיצוני המבוצע בעקבות מאבקים ולוחמה בינלאומית.
בקטגוריה זו כלל קופר את הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, את פלישת סין לטיבט, את פלישת אינדונזיה לטימור המזרחית ואת מלחמת ווייטנאם.
רוג'ר סמית', שהגדיר את המאה העשרים "עידן הג'נוסייד", הציע לאפיין רצח עם על פי מניעיו של המבצע.
לשיטתו יש חמישה סוגים של מניעים:
נקמני/תגמולני: רצח המבוצע כחלק מצורך בנקמה.
מוסדי: מבוצע בעיקר בעת כיבוש צבאי.
תועלתני: מונע על ידי הדחף לצבירת נכסים.
מונופוליסטי: מבוצע במגמה ליצור מונופול על השלטון בייחוד בחברות רב-אתניות.
אידאולוגי: מבוצע כדי לכונן או לכפות רעיון של גאולה או היטהרות.
סמית' מדגיש את השינוי שחל במניעים לרצח עם במרוצת ההיסטוריה.
בעבר היו הקורבנות נבחרים בשל מקום מגוריהם או בשל רכושם, ואילו בעת החדשה הם נבחרו בגלל זהותם.
רצח עם מבוסס על מערכת ערכים המייחסת לרצח החפים-מפשע המשתייכים לקבוצה מסוימת ערך מוסרי, הופכת אותו לטוב מבחינה מוסרית, ואולי אף מגדירה רצח זה כערך עליון.
זהו היפוך מוסרי ההכרחי לקיומו של רצח עם.
כאשר חברה מסוימת, מכוננת מערכת ערכים שכזו בליבה, בהובלת הנהגתה הפוליטית הרי שרצח עם עלול להתרחש.
עדות נוספת להיפוך מוסרי זה ניתן לראות בדבריו של היינריך הימלר:
המהפכה התעשייתית, והתמורות החברתיות שבאו בעקבותיה (תיעוש, עיור, ועוד), אפשרו לבני האדם להגדיל את ממדי הרצח ההמוני עד כדי רצח עם והשמדה שיטתית של מיליונים.
ניתן לחלק את האמצעים להשמדה המונית לשני סוגים.
אמצעים מערכתיים בדמות מערכת בירוקרטית, גבולות מדיניים, צבא, תקשורת המונים, רישום אוכלוסייה, פקידים מנהלתיים, חוקים, תקנות וכדומה, המשמשים בדרך כלל לשמירה על הסדר ולהגנה על החיים עלולים לשמש לרצח המוני.
ניתן להבחין באמצעים אלה בכל מקרה של רצח עם.
רצח העם הצ'רקסי: ב־10 במאי 1862 אישר פורמלית הצאר אלכסנדר השני את תוכניות מפקדי השטח הרוסיים לגירוש הצ'רקסיים משטחי הקווקז.
הגירוש החל בפועל שנתיים לפני כן לאחר דרישתו של המפקד הבכיר דמיטרי מליוטין ליישב שטחים בקווקז על ידי אוכלוסייה רוסית.
כמיליון צ'רקסים נספו במהלך הגירוש.
גיאורגיה היא המדינה היחידה שהכירה ברצח העם.
רצח העם הארמני: ב-27 במאי 1915 אישר הפרלמנט העות'מאני את חוק התח'יר אשר לפיו גורשו כל הארמנים, אזרחי האימפריה לעבר המדבר הסורי.
התקציב שאושר בפרלמנט לצורך יישומו של החוק עמד על מעל ל-100 מיליון דולר.
כמיליון וחצי ארמנים הובלו בשיירות מוות לעבר המדבר.
רובם מתו בדרכים או במחנות בהם נכלאו במדבר.
השואה: אמנם השמדת העם היהודי החלה כבר בקיץ 1941, בינואר 1942 התכנסו בוועידת ואנזה בכירים בדרג הביצועי-מנהלי ונציגים מכל משרדי הממשל הנאצי על מנת להסכים על תוכנית סדורה להשמדת יהודי אירופה.
רצח העם ברואנדה: תקשורת ההמונים שימשה כאמצעי ראשון במעלה במהלך רצח העם ברואנדה.
בשנים שקדמו לרצח העם הופעלה תעמולה גזענית באמצעי התקשורת הרואנדיים ובמיוחד במספר עיתונים שחולקו בחינם, בתחנת הרדיו הפרטית RTLM וברדיו הממלכתי.
לאורך שלושת החודשים של רצח העם, שידרו תחנות הרדיו קריאות לרצח והשמדה סופית של הטוטסי ודרכם ניהלו הרוצחים את המצוד אחר בני טוטסי שהסתתרו.
שלושה אנשי תקשורת רואנדיים הורשעו ב-2003 בבית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה.
אמצעים טכניים המשמשים להרג בני אדם מופיעים בכל רצח עם.
לעיתים מדובר באמצעים שבמקורם מיועדים לשימוש צבאי (כגון נשק קר, נשק חם, נשק גרעיני, נשק כימי או בתי כלא), ולעיתים באמצעים שמטרתם היחידה היא השמדת המונים (כגון נשק להשמדה המונית, מחנות השמדה, רעלים, גטאות, מחנות ריכוז, צעדות המוות וכדומה).
הסתרה של רצח עם בעודו מתבצע והכחשתו לאחר סיום המעשה הם מהותיים לתהליך רצח העם.
מטרת ההסתרה, בעיני הרוצחים, היא להסוות את הפשע הנורא, הכרוך ברצח המוני חפים מפשע, מפני העולם.
מטרת ההכחשה שלאחר מעשה היא לבטל את עצם קיומה של הקבוצה שהושמדה ואת תביעת הניצולים לצדק.
הכחשה כמוה כפגיעה נוספת בעם שנרצח, שכן, למעשה כמוה כביטול הלגיטימציה לקיום של העם.
משמעה כלפי העם היא כי הוא איננו ראוי להתקיים.
ההכחשה לא מאפשרת לעם מרפא שלם.
"רצח-עם מושלם" אינו נזכר בדברי הימים ואין בידי המדע ידיעות ברורות אודות מקרים של רצח עם, שאירעו במאתיים השנים האחרונות, ולא נותרו מהם ניצולים, מלבד הידיעה כי ככל הנראה היו מקרים כאלה.
השואה: הנאצים שרפו את כל הראיות במחנות ההשמדה ובכלל זה את גופותיהם של הנרצחים והחריבו כמה ממחנות ההשמדה עד היסוד וזאת על מנת להסתיר את הפשע.
רצח העם בבורונדי: מרבית הנרצחים נקברו בבורות הריגה אשר חלקם הוחרבו באמצעות דחפורים לאחר רצח העם.
רצח העם בדארפור: מוסתר על ידי ממשלת סודאן באמצעות איסור מוחלט לעיתונאים להיכנס לדארפור והפעלת לחץ דיפלומטי רב כנגד גורמים המנסים לחשוף ראיות לרצח העם.
הכחשת השואה: שם כולל למגוון טענות שהמשותף להן הוא גימוד ממדי השואה, הסרת אחריות ממבצעיה ואף טענות כי היהודים בדו אותה מלבם.
הכחשת רצח העם הארמני: טורקיה ואזרבייג'ן מובילות את ההכחשה הכוללת לצד גימוד ממדי רצח העם הארמני גם השמדת ראיות, האשמת הארמנים בביצוע רצח עם, והפעלת לחץ דיפלומטי על מדינות על מנת שלא יכירו ברצח העם.
רצח העם ברואנדה: הכחשת רצח העם ברואנדה הוא מושג כולל למגוון טענות שהמשותף להן הוא גימוד ממדי רצח העם, הסרת אחריות ממבצעיו ואף טענות כי הטוטסי הם האשמים ברצח העם.
מוכרים לנו סיפורים רבים ממיתולוגיות וכתבים עתיקים שונים, אודות השמדתם של עמים ושבטים קדומים.
בחלק מהמקרים ישנם תעודות היסטוריות המוכיחות כי אכן התרחשו, למשל לאשורים ולבבלים הייתה מדיניות להרוג או להגלות משטחים שכבשו את ההנהגה והאצולה של העם הנכבש (על משפחותיהם) לאזור אחר באימפריה, כדי למנוע מרידות עתידיות.
ישנן עדויות רבות על עמים שהוגלו ונכחדו.
עדויות אלה אודות החרבת עמים, בין אם התרחשו ובין אם לאו, משפיעות גם היום על האופן בו בני האדם מכירים את עצמם.
הופעתם של סיפורים כאלה על השמדת עמים בדתות ומיתולוגיות שונות יוצרות אצלנו את ההכרה כי זהו אופיו הטבעי של האדם וכי ככה נידונה האנושות לפעול.
בתנ"ך מופיעים סיפורים בהם מושמדים עמים, ערים וקבוצות, הן על ידי בני ישראל, והן על ידי עמים אחרים.
רצח פוליטי הוא רצח ממניע פוליטי.
ברוב המקרים, הרצח הפוליטי נועד לסילוק הנרצח כדי לשנות משטר, מדיניות, או פעילות שלטונית.
לחליפין, רצח פוליטי יכול להתבצע גם כדי להפסיק פעילות המנוגדת לאינטרסים של משטר, או להסרת איום עתידי עליו.
רצח פוליטי עלול להתבצע למטרות שונות, כגון החלפת השלטון, שינוי הקו המדיני של מדינה או תנועה פוליטית, סיכול תוכנית מדינית, סילוק מתחרה מזירת ההתמודדות על השלטון, או מניעת המשך פעילות.
לעיתים, גם רצח של אישיות ציבורית שלא לצורך הגשמת מטרה עתידית ברורה, אלא כנקמה על מעשי עבר, או לצורך פרסום עצמי, יכול להיות מתואר כרצח פוליטי.
ההגדרה של פעולה כרצח פוליטי תלויה כמעט תמיד בעיני המסתכל.
אירוע הנחשב לרצח פוליטי בעיני תומכי הנרצח, לעיתים קרובות יוגדר על ידי מתנגדיו כהתנקשות לצורך שחרור מרודן, נקמה לגיטימית, או פעולת ענישה (הוצאה להורג), בעיקר אם הם מחזיקים בעמדת כוח בזמן הרצח או כתוצאה ממנו.
בדומה לכך, אירועים המתרחשים כחלק מלחימה נגד ארגוני גרילה או ארגוני טרור ומוגדרים מצד אחד כפעולות אכיפה, השלטת סדר בכוח הנשק, או סיכול ממוקד, עשויים להיתפס על ידי הצד השני כרצח פוליטי.
על כן הגדרות של אירועים ספציפיים נתונות לעיתים קרובות במחלוקת.
בהיבט ההיסטורי, רצח פוליטי יכול לשנות גורל של עמים ומדינות.
אירועי רצח פוליטיים הביאו במספר מקרים לשינוי ניכר במדיניות בעקבות החלפת השלטון, ובטווח ארוך יותר.
דוגמאות לכך הן רצח הקיסר הרומי קליגולה שסיים את שלטון האימים והטירוף שלו, רצח נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן שגרם לעיכוב ארוך ביישום שוויון זכויות לאחר ביטול העבדות ורצח יצחק רבין.
רצח פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה היה הניצוץ שהצית את מלחמת העולם הראשונה.
בהיבט המשפטי, רצח פוליטי עשוי להיות עבירת רצח מבחינת החוק הפלילי המקומי, אך לעיתים מתואר הרצח בדיעבד כמעשה לא פוליטי ואף לגיטימי, במיוחד אם הוא חלק מהפיכה שהצליחה להביא להחלפת השלטון.
במקרים רבים זכו רוצחים בדיעבד להכרה כגיבורים לאומיים.
בימי קדם היו מקרים רבים בהם מבצעי רצח פוליטי תפסו את השלטון בעצמם.
עלייתו של יהוא לשלטון בממלכת ישראל (על פי המסופר ב) היא דוגמה לכך.
לא כל רצח של אישיות פוליטית נחשב בהכרח רצח פוליטי.
טבח משפחת המלוכה של נפאל שבוצע על ידי יורש העצר אשר התאבד לאחריו, לא נחשב כרצח פוליטי, על פי ההסבר המקובל (אם כי על פי תאוריית קשר הנפוצה במדינה, האחריות לרצח מוטלת על אחיו של יורש העצר שהוכתר למלך לאחר הרצח; במסגרת השערה זו, זהו רצח פוליטי לכל דבר).
התנקשות או ניסיון התנקשות באישיות פוליטית מוסברים לעיתים כמעשה טירוף.
כך היה ברצח השרה השוודית אנה לינד, ובניסיון ההתנקשות ברונלד רייגן בתחילת כהונתו כנשיא ארצות הברית, במקרים אלה, על אף שהיעדים היו דמויות פוליטיות, מטרת המתנקשים לא הייתה פוליטית.
הוצאה להורג של שליט או יריב פוליטי לאחר הפיכה אינה נחשבת לרוב כרצח פוליטי, אם השלטון החדש אינו המשכו הישיר של השלטון הקודם.
דוגמאות לכך הן הוצאתו להורג של ניקולאה צ'אושסקו לאחר לכידתו בידי מורדים, ושל סדאם חוסיין, בעקבות משפטו בידי המשטר החדש בעיראק, אשר בנסיבות אחרות היו עשויים להיות מוגדרים כרצח פוליטי.
עם זאת, התנקשות ביריבים פוליטיים גולים (כגון רצח שאפור בח'תיאר בשליחות המשטר החדש לאחר המהפכה האיראנית) נחשבת לרוב כרצח פוליטי.
לנוכח האיום של רצח פוליטי, הייתה הגנת חיי השליט לאורך ההיסטוריה למשימה חשובה שהוטלה על כוחות מיוחדים, לרוב של נאמני השליט כמו קרובי משפחתו או יחידה מובחרת, לפעמים מאוישת על ידי בני עם השונה מהעם שעליו שולט השליט כדי להתמודד עם אינטרסים זרים שעשויים להוות קרקע לבגידה של שומרי הראש.
בתקופה המודרנית, בה נחשפים המנהיגים לציבור ואינם מסתגרים בארמונות וטירות, הפך תפקיד שמירתם למורכב וקשה ביותר ודורש הכשרה מקצועית ונהלים מיוחדים.
בארצות הברית מוטלת משימת אבטחת הנשיא על השירות החשאי.
ברוסיה את התפקיד מבצע שירות הביטחון הנשיאותי ושירות האבטחה הפדרלי.
בישראל מוטלת משימת אבטחת ראשי השלטון על היחידה לאבטחת אישים של שירות הביטחון הכללי ועל יחידת "כח עוז" של משמר הכנסת.
הרוצח, גַברילוֹ פּרינציפּ, בוסני סרבי , אחד מחבורה של שבעה בוסנים וסרבים, היה חבר התנועה המהפכנית "בוסניה הצעירה".
התנועה שמה לה למטרה לשחרר את קבוצת העמים דוברי השפות הסלאביות הדרומיות בבלקן משליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית ולאחדם במסגרת ישות פוליטית חדשה, שתיקרא "יוגוסלביה".
הרצח, שקיבל את הכינוי "הירייה שנשמעה ברחבי העולם", הניע שרשרת אירועים שהביאו לפרוץ מלחמת העולם הראשונה חודש לאחריו, ב-28 ביולי 1914, ולכן הוא נחשב ל"יריית הפתיחה של המלחמה".
במסגרת החלטות קונגרס ברלין בשנת 1878, קיבלה האימפריה האוסטרו-הונגרית מנדט על הווילאייט העות'מאני של בוסניה, אשר כלל את מחוזות בוסניה והרצגובינה, בעוד האימפריה העות'מאנית שמרה על הריבונות הרשמית באזור.
על פי אותו הסכם, הכירו אוסטרו-הונגריה, בריטניה, צרפת, הקיסרות הגרמנית, ממלכת איטליה והאימפריה הרוסית בנסיכות סרביה כמדינה עצמאית.
כעבור ארבע שנים, ב-1882, הכריז שליט סרביה מילאן הרביעי אוברנוביץ' על הקמת ממלכת סרביה, ועל עצמו כ"מילאן הראשון, מלך סרביה".
הממלכה, אשר נשלטה בידי בית אוברנוביץ', שמרה על קשרים הדוקים עם שכנתה, אוסטרו-הונגריה.
אלכסנדר היה לא פופולרי בארצו, והתארגן נגדו קשר של קציני צבא בראשות קפטן דרגוטין דימטרייביץ' (אשר כונה אפיס).
ביוני 1903 כיתרו כוחות המורדים את ביתו של ראש הממשלה דימיטרייה צינצאר-מרקוביץ' ואת בתיהם של קצינים בכירים הנאמנים למלך אלכסנדר.
ב-11 ביוני, בשתיים אחר חצות, הגיעו המורדים לארמון המלך, אשר מיהר להסתתר יחד עם אשתו המלכה דראגה.
הזוג המלכותי נמצא סמוך לעלות השחר, ונרצח באכזריות.
ב-15 ביוני אישר הפרלמנט הסרבי את בחירתו של פטר קראג'ורג'ביץ', נסיך מבית אצולה מתחרה (בית קראג'ורג'ביץ'), לתפקיד מלך סרביה, והוא הומלך רשמית ב-21 בספטמבר 1904. מרבית העולם היה מזועזע מהמעשה, וסרביה זכתה לכינוי "קן של בוגדנים".
לטקס ההכתרה של המלך החדש שלחו רק שתי מדינות את נציגיהן, רוסיה ואוסטרו-הונגריה.
המלך החדש חפץ להפוך את ארצו למעצמה אזורית, ולפיכך החל במאמצים לנתק את סרביה סופית מהתלות שלה באוסטרו-הונגריה, ולחפש יחסים קרובים יותר עם מעצמות אחרות.
בפועל, ייצוא הבשר הסרבי רק גדל, והאוסטרים נתפסו בעולם כבריונים ונאלצו לבטל את המכס ב-1908. באוקטובר 1908 הוחמר המצב בעקבות "משבר בוסניה", במסגרתו האוסטרים סיפחו לשליטתם סופית את בוסניה והרצגובינה.
הם הצליחו להגיע להבנה בנושא עם איטליה, גרמניה והאימפריה העות'מאנית.
הצלחותיה הצבאיות של סרביה במהלך מלחמת הבלקן הראשונה והשנייה, כמו גם הזעם על סיפוח בוסניה, עוררו רגשות לאומיים אצל הסלאבים הרבים שחיו באוסטרו-הונגריה ורצו להסתפח לסרביה ולהקים את "יוגוסלביה".
בחמש השנים שקדמו ל-1914, ביצעו לאומנים סרבים מספר רב של פעולות טרור והתנקשות נגד הממשל האוסטרו-הונגרי בבוסניה, הרצגובינה וקרואטיה.
ב-1910 ניסה סטודנט צעיר בשם בוגדן ז'רייץ' לרצוח ביריות את המושל האוסטרי של בוסניה, הברון ורשנין.
ב-1911 הוקם בסרביה ארגון הטרור "היד השחורה".
ארגון זה היה מורכב ברובו מאנשי צבא קיצוניים בהנהגתו של קולונל דרגוטין דימטרייביץ'.
דימטרייביץ' וכן סגנו בהנהגת הארגון, מייג'ור ווייסלב טנקוסיץ', תמכו בהתנקשויות פוליטיות כאמצעי לאחד את כל השטחים הסלאביים שנותרו תחת שלטון האוסטרים תחת סרביה הגדולה.
לא היו ראיות לכך שדימטרייביץ' עומד מאחורי הטרור של היד השחורה, אולם הכול ידעו זאת.
מלך סרביה פשוט חשש ממנו, כיוון שזכר כיצד הוביל דימטרייביץ' את רצח קודמו בתפקיד.
ראש ממשלת סרביה, ניקולא פאשיץ', התנגד ליד השחורה, וניסה להילחם בו באמצעים שונים ללא הצלחה.
בתמיכת היד השחורה, הוקם בבוסניה והרצגובינה ארגון טרור בעל מטרות דומות אשר נקרא "בוסניה הצעירה".
ארגון זה הורכב ברובו מסטודנטים או מצעירים בגיל בית הספר, אשר היו ברובם סרבים, אך גם בוסנים וקרואטים.
הצעירים שהרכיבו את הארגון היה ברובם כפריים אשר באו ללמוד או לעבוד בערים.
עם זאת, הם מיעטו לעבוד בעבודות קבועות והתקיימו בעיקר מנדבות.
שני הארגונים שיתפו פעולה, והעבירו אחד לשני ציוד ואנשים.
היו אף טרוריסטים שהיו חברים בו זמנית בשני הארגונים.
ב-1914 כבר היה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומלך הונגריה, בן 84 ואחרי 66 שנות שלטון.
מכיוון שבנו היחיד של הקיסר, הנסיך רודולף התאבד ב-1889, נבחר כיורש העצר אחיינו פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה.
הקיסר הקשיש לא חיבב את פרנץ פרדיננד, אשר כבר הספיק לגרום לו צרות רבות.
ב-1900 הוא דרש להינשא לאהובת לבו סופיה חוטק, אצילה צ'כית אשר מעמדה היה נמוך בהרבה משלו.
בעקבות שערורייה רבתי שפרצה, התיר הקיסר לפרנץ פרדיננד להינשא לסופיה, לאחר הבטחה חגיגית בארמון הופבורג שילדיהם המשותפים לא יוכלו לעולם לרשת את הכתר.
גם לאחר מכן, לא הסכים הקיסר להיות נוכח בחתונתם.
לרוע מזלו של הזוג, שר הטקס הקיסרי היה אלפרד, הנסיך השני ממונטנובו, אשר היה אויב מושבע של פרנץ פרדיננד.
הוא ניצח על שלל השפלות קטנוניות נגד הזוג, ובמקביל דאג לשמירה קפדנית של פרוטוקול הטקסים, וגרם לכך שאסור היה כמעט להכיר בקיומה של סופיה.
השפלה זו הפכה את פרנץ פרדיננד לכועס וממורמר עד כדי כך שהקיסר הטיל ספק בשפיותו וניסה להחליף אותו.
למרות זאת, פרנץ פרדיננד שמר אמונים לסופיה וניסה לפצות אותה בכל דרך אפשרית.
הזוג אהב לצאת לביקורים בחצרות מלוכה זרות, אשר שליטיהן למדו עד מהרה שניתן לצבור נקודות זכות אצל פרנץ פרדיננד בתמורה ליחס מכבד ואדיב כלפי סופיה.
ההיסטוריון סיריל פולס מסכם שהם חשו בנוח בכל מקום אחר חוץ מעיר הבירה וינה.
בשל כך, כאשר בשלהי 1913 הזמין מושל בוסניה והרצגובינה הגנרל אוסקר פוטיורק את הזוג לבקר בבוסניה כדי לצפות בתמרונים צבאיים, לא יכול היה פרנץ פרדיננד לסרב.
בדרך כלל נאסר על סופיה להצטרף אליו בביקורים רשמיים מסוג זה, אולם בביקור זה הגיע פרנץ פרדיננד לא כנציג השלטון, אלא כנציג הצבא האוסטרו-הונגרי, ולפיכך היא יכלה ושמחה מאוד להתלוות אליו.
טיילור מסכם ש"למען האהבה, הארכידוכס הלך אל מותו".
תאריך הביקור נקבע ל-28 ביוני 1914 על פי הלוח הגרגוריאני - יום חתונתם של פרנץ פרדיננד וסופיה.
עם זאת, על פי הלוח היוליאני יצא הביקור ב-15 ביוני, הוא יום ויטוס הקדוש.
יום זה מכונה בסרביה ובבוסניה "וידובדאן", והוא יום אבל לאומי לזכר קרב קוסובו אשר בו ספגו הסרבים והבוסנים תבוסה כואבת מידי העות'מאנים ב-1389. תאריך זה היה מלווה בדרך כלל בהתפרצות של רגשות לאומיים, אולם השלטונות האוסטריים לא חששו מכך.
הביקור הצפוי התקבל ברגשות מעורבים.
המודיעין הסרבי, שדימטרייביץ' עמד בראשו, חשד שהתמרונים הצבאיים הם למעשה מסך עשן מאחורי תוכנית אוסטרית של פלישה לסרביה.
קבוצת צעירים מארגון בוסניה הצעירה קיוו לנצל את הביקור כדי לבצע רצח פוליטי מרשים.
הקבוצה פנתה אל "היד השחורה" בבקשת עזרה.
דימטרייביץ' נפגש עם דָנילוֹ איליץ', מורה בבית ספר אשר גר עם אמו וניהל בסתר את הסניף של היד השחורה בבוסניה.
איליץ' המליץ לדימטרייביץ' לצאת לפעולה, ודימטרייביץ' הפנה אותו לסגנו, ווייסלב טנקוסיץ'.
בינואר 1914 נסע טנקוסיץ' לטולוז שבצרפת, ונפגש שם עם איליץ' ועם לאומנים בוסנים נוספים.
במהלך הפגישה הועלו שמות שונים של אצילים ופוליטיקאים כמטרה לרצח, בהם פרנץ פרדיננד.
אולם בסופו של דבר נבחר דווקא אוסקר פוטיורק, המושל האוסטרי של בוסניה והרצגובינה.
הוחלט לשלוח למטרה זו את מוחמד מֶחמֶדבָּשיץ' - נגר במקצועו.
מחמדבשיץ' היה לאומן נלהב ובנו של אציל מוסלמי עני מהרצגובינה.
הוא היה חבר בו זמנית ביד השחורה ובבוסניה הצעירה.
מחמדבשיץ' צויד בפגיון ובבקבוק רעל, אשר באמצעותו היה אמור להתאבד לאחר ביצוע הרצח.
עם זאת, בדרכו ברכבת מצרפת לבוסניה, פשטה המשטרה על הרכבת שלו וחיפשה גנב.
מחמדבשיץ' חשש שהשוטרים יעצרו גם אותו, ועל כן השליך מהרכבת את ציודו.
מחמדבשיץ' נאלץ לחפש נשק אחר כאשר הגיע לסרייבו, ובשל כך התעכבה תוכנית רצח המושל.
בינתיים שינה דימטרייביץ' את טעמו, והורה לשנות את המטרה ולרצוח את פרנץ פרדיננד במקום.
טנקוסיץ' הורה למחמדבשיץ' לעזוב את סרייבו ולבוא לפגוש אותו במוסטאר.
מחמדבשיץ' המאוכזב התבשר שהמשימה שלו מבוטלת, וכי עליו לסייע לרצח המורכב יותר של פרנץ פרדיננד.
אין ספק שהמודיעין הסרבי אישר את המשימה, ודימטרייביץ' אף הודה בכך מאוחר יותר רשמית בפני בית משפט סרבי, אך לא ברור אם ממשלת סרביה הרשמית ידעה על התוכנית.
נטען גם שהרצח זכה לאישור האימפריה הרוסית.
שגריר רוסיה בבלגרד, ניקולאי הרטוויג, היה פאן-סלאבי קנאי שהיה מקורב למנהיגי היד השחורה, ונראה שהיה שותף לקשר, וכמוהו גם הנספח הצבאי הרוסי ויקטור ארטמונוב.
עם זאת, אין ביסוס לטענה שממשלת רוסיה הייתה שותפה לקשר, או אף ידעה עליו.
המדיניות הרוסית באותם ימים הייתה אומנם פרו-סרבית ואנטי-אוסטרית, אך לא היה לרוסיה מה להרוויח מרצח יורש העצר.
זמן קצר לאחר חג הפסחא (באפריל), גייס איליץ' בסרייבו שני נערים סרבים נוספים לצורך המשימה: ואסו צ'וברילוביץ' וצוְויֶיטקוֹ פופוביץ'.
כך העידו השלושה במשפטם לאחר הרצח.
במקביל, שלושה צעירים בוסנים אשר התגוררו בבלגרד והיו חברים בבוסניה הצעירה, פנו ללוחם הגרילה מילאנו סיגנוביץ' אשר היה בעל קשרים ביד השחורה, וביקשו ממנו לבצע מעשה רצח פוליטי.
סיגנוביץ' הפנה אותם לטנקוסיץ', אשר צירף אותם למשימה.
שמות השלושה היו גַברילוֹ פּרינציפּ, טריפוּן (טריפקוֹ) גרָבֶּז' ונֶדֶלקוֹ צַ'בּרינוביץ'.
שלושתם היו חולי שחפת, שהייתה באותה עת מחלה סופנית, ולכן הסכימו מתוך מניעים אידאולוגיים לצאת למשימת התאבדות.
ההסכם העקרוני הושג במהירות, אך בפועל התעכבה מסירת הנשק לרוצחים במשך יותר מחודש.
בשלב מסוים נראה היה שפרנץ פרדיננד יבטל את ביקורו המתוכנן בשל מחלת הקיסר, אולם הקיסר הבריא במהירות והתוכנית חודשה.
טנקוסיץ' השאיל לנערים אקדחים, ובמאי החלו השבעה להתאמן בירי בפארק ליד בלגרד.
פרינציפ גילה בכך כישרון מועט, והחטיא את המטרות שוב ושוב.
אלו שהתבוננו בו היו לועגים לו, והדבר היה גורם לו לפרוץ בבכי.
ב-26 במאי הגיע לבסוף הציוד לרצח.
טנקוסיץ' צייד את הרוצחים, ישירות או באמצעות סיגנוביץ', בשישה רימוני יד, שלושה אקדחי בראונינג אוטומטיים דגם 1910, קליעים מדגם 380 ACP, כסף, פצצות, וכן גלולות ציאניד שבאמצעותן היו אמורים להתאבד לאחר המשימה.
כמו כן צוידו הרוצחים במפות מיוחדות של זירת הרצח המתוכננת.
מאוחר יותר הודה טנקוסיץ' רשמית באספקת הציוד.
ב-28 במאי עזבו פרינציפ, גרבז' וצ'ברינוביץ' את בלגרד בסירה, ושטו לאורך הנהר סאווה עד העיר שאבאץ, ובה נפגשו עם קפטן בצבא הסרבי ומסרו לו פתק שקיבלו מטנקוסיץ'.
אותו קפטן מילא עבורם טופס שזיהה אותם כשלושה פקידי מכס.