tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא תואר לראשונה בשנת 1787 בידי החוקר לודוויג רויטימייר על סמך ממצאים מהודו ומסין.
בסוג זה נכללים ארבעה מינים.
הלפטובוס היה יונק דמוי-שור שהגיע למשקל של עד 750 ק"ג, לאורך 2.8 מטרים ולגובה של 1.5 מטר בכתפיו, כשהיו כמה הבדלים בין המינים.
הוא היה בעל קרסוליים בולטות שפנו כלפי מעלה והיה לו גולגולת קטנה יחסית אך בעלת קרניים גדולות וארוכות שהזדקרו כמו קרני ראם והשיניים היו ישרות בצורתם.
מבנה גופו היה כבד בעל רגליים חזקות ומבנה שיניו הותאם עבור תזונה מצמחייה עשבונית קשה, אשר שגשגה במשך עידן הקרח האחרון לפני מיליון שנה.
בתורו הוא נטרף בידי חתולים גדולים שוטטו בערבות הפליסטוקן כמו הסיבפנתר ופנתר פלאוסיננסיס, אשר נמצאו בסמוך וכמה מהעצמות של הפר גם הכילו סימני נשיכה.
הלפטובוס היה מקרובי הפרים משבט הבקר, אך היה בעל קרובים דמויי-אנטילופה כמו הקודו והאיילנד שכמותו בעלי קרניים ארוכות.
לפטוקלידיים (שם מדעי: Leptocleididae) היא משפחה של זוחלים ימיים נכחדים מסדרת הפלזיוזאורים.
הם חיו ברחבי הימים הרדודים בעולם במשך הקרטיקון התחתון (מהברמיאן עד האלביאן).
מיני המשפחה היו קטני ממדים ולחלק מהסוגים כמו הלפטוקלידוס, היה צוואר קצר בהרבה ממרבית הפלסיוזאורודים שהתאפיינו בצוואר ארוך וראשיהם היו משולשים עם לסתות בעלות שיניים ארוכות דמויות מחטים שבלטו מחוץ לפיהם.
היו להם סנפירים ארוכים ורחבים והם כנראה יכלו לעלות ליבשה לנוח ולהתרבות.
משפחה זו נחשבת לקרובה לפוליקוטיליים שהיו בעלי לסתות ארוכות וסנפירים דמויי משוטים.
מיני משפחות אלה הותאמו לציד דגים וסילוניות במים רדודים.
לפטידקטידה (שם מדעי: Leptictida; ביוונית עתיקה: "סמורים קטנים/דקים") היא סדרה נכחדת של יונקים הקרובים לשלייניים, בני קבוצת האאותריה, שחיו בין סוף הקרטיקון אוליגוקן, לפני 70 עד 33 מיליון שנה.
קבוצה זו מצויה במחלוקת מדעית, כאשר חלק מהחוקרים רואים בסוגים מסוימים שליינים, הקרובים לפרימטים (אאוארכונטוגליריים).
יונקים אלה היו קטנים יחסית, באורך של 60 עד 90 סנטימטרים בערך, והיו קטני ממדים אך זריזים ובהתנהלותם הזכירו ארכפיים או יונקים זריזים דומים.
מבנה השיניים שלהם היה פשוט יותר מבעלי השליה המודרניים והשיניים התאימו לאכילת חרקים או תולעים.
לבני הקבוצה היו עצמות ירכיים ארוכות, בדומה לרגלי הקנגורו או ירבועים, והגפיים הקדמיות היו קצרות מאוד.
כמו כן, היו בעלי זנבות ארוכים של מעל 40 חוליות, דבר נדיר אצל יונקים המכילים הרבה שרירים אך במעט חוליות לייצובם.
הדבר מצביע על התנהלות תנועה דומה לקנגורים, מותאמת לקפיצה אך לא יציבה.
סדרה זו נכחדה לפני 33 מיליון שנה, מעט אחרי תחילת האוליגוקן.
לפידוסיביום פלבוברוניום (שם מדעי: Lepidocybium flavobrunneum'') היא מין של דג גרם ממשפחת הגמפיליים והמין היחידי בסוגו המצוי לאורך האוקיינוסים הטרופיים והסובטרופיים בעומקים של 220 עד 885 מטרים מתחת לפני הים.
הוא תואר בשנת 1843 בידי המדען הסקוטי אנדרו סמית.
דג זה הוא קרובו של השופינון השמנוני והוא יכול להגיע לאורך של 2 מטרים ומשקל של מעל 45 ק"ג.
הוא בעל גוונים כהים בדומה לדגי מצולות רבים.
הגוף מוארך עם לסתות חדות וארוכות, המזכירות לסתות מקרל ובעלי שיניים חדות והוא בעל סנפירים חדים וארוכים העוזרים לו לשחות במהירות במים.
העיניים גדולות, בעלות טבעות שחורות סביבם והם מותאמות לראיית חשיכה.
הדג יכול גם לכנס אותם מעט פנימה כדי להגן עליהם מתקיפות.
זהו דג מאכל באזורים שונים בעולם.
עם זאת בשרו מכיל חומרים רעילים מסוג אסטר היכולים לגרום לבחילות וצריבות לאחר אכילתו או להוצאות שומן בצואה ולשלשולים חריגים.
בנוסף הוא יכול לגרום להרעלה מסוג steatorrhea או gempylotoxism.
לא ברור אם בישול או הקפאת הבשר מונעת את התופעות האלה.
מספר מדינות כמו יפן והונג קונג החליטו לאסור מכירת בשר של הדג עקב תופעות אלה, אך מדינות אחרות כמו קנדה מסתפקות בתוויות אזהרה על המוצר במקום.
לפידודנדרון (שם מדעי: Lepidodendron; מיוונית: "λεπίς" - קנה מידה ו-"δένδρον" - עץ) הוא סוג פרהיסטורי של צמח קדום מקבוצת הליקופודים, הקרובה מעט לשרכים או לטחבים.
צמח זה היה גדול בהרבה מקרוביו החיים כיום והגיע לגובה של 40 או אף 50 מטרים ולקוטר גזע של 1 או 2 מטרים ודמה במראהו לעץ אף שהיה בעל קשקשים.
הוא היה קרובו של הצמח סיגילריה, שחי בצורה דומה.
צמח זה התקיים רק במשך הקרבון שהיה עשיר בחמצן.
הצמחים התקיימו בדומה למספר מחטניים כמו אשוח או אשוחית, ששגשגו רק לאחר היעלמם אך היו בעלי מחזור חיים דומה.
למרות שלא היו לצמח עלים רחבים, גזעים ואף לא ענפים היו לו גבעולים רחבים עם מערכת הובלת נוזלים חד-פנימית וכן אצטרובלים קדומים שחלקם התאבנו.
צמחים קדומים אלה התקיימו בביצות הקדומות באזורים טרופיים או סובטרופיים, אשר היו בעבר נרחבים יותר.
המאובנים שלו נמצאו צפונה עד שפיצברגן ודרומה עד אמריקה הדרומית והם תוארו למדע ב-1820 בידי החוקר הצ'כי קספר מריה פון שטרנברג .
הצמחים נכחדו עם סיום הקרבון ותחילת הפרם, אז החמצן של הביצות החל להתמעט והאזור החל להתייבש.
את מקומם של צמחים אלה החליפו עצים אמיתיים כמו מחטניים שהתאימו למצבי יובש.
לפטוס (בפיניקית: 𐤋𐤐𐤔 – לפש; ביוונית: Λάπαθος, וגם Λάπηθος, Ληπηθίς, Λάπιθος) הייתה עיר עתיקה על החוף הצפוני של קפריסין.
בשל מיעוט ממצאים, חוקרים בעבר התחבטו האם שם העיר הפיניקי היה "לפט" או "לפת"; ממצאים חדשים יותר בדמות מטבעות וכתובות ברורות מבססים את הקריאה "לפש".
השמות היווניים והפיניקיים של העיר מתעדים, כל אחד בדרכו, פונמה של שפה קודמת לשתיהן.
ייסוד לפטוס מיוחס לכתים הפיניקים.
נונוס טען שהשם נגזר מלפאתוס, מחסידי דיוניסוס.
סטראבון טען שעברה קולוניזציה ספרטנית בראשות פרקסנדרוס .
הוא מוסיף כי היא הייתה ממוקמת מול העיירה נגידוס שבקיליקיה וכללה נמל ורציפים.
העיר הייתה ממוקמת בצפון האי, על נהר באותו שם ובמחוז בשם לפתיה (Λαπηθία).
מהתקופה הפיניקית בעיר נמצאו מטבעות הנושאים את השם לפש, וכן כתובות ארוכות בפיניקית מהאתר הקרוב לרנקה־טיס־לפיתו המתייחסות לעיר כנמצאת "בשד נרנכ" המקביל לשם האתר היווני בחילופי העיצורים ל'-נ'.
"נרנכה" היה כנראה שם אתר לרקנקה־טיס־לפיתו העתיק, והוא היה מרכז דתי חשוב, בין השאר לאל פוסידון נרנקיוס.
מטבעות העיר מהמאות ה־5 וה־4 לפנה"ס מתעדים את המלכים בעלי השמות היווניים דמוניקוס הראשון ("דמונכס" בפיניקית), צדקמלך (שם פיניקי), אנדר[...] (מתועד כך בשמו המקוצר על מטבע פיניקי, 415–390 לפנה"ס בקירוב), ודמוניקוס השני ("דמנכס" או "דמונכס" בפיניקית).
שני הראשונים הטביעו על מטבעותיהם ראשים של אתנה, ושני האחרונים – אתנה עומדת והרקלס.
במלחמות הדיאדוכים בין תלמי לאנטיגונוס, לפטוס ופראקסיפוס מלכהּ התייצבו לצד זה האחרון.
בין הכתובות הפיניקיות שנמצאו בעיר נמצאה כתובת ענת־אתנה, כתובת דו־לשונית המזכירה בפיניקית את "פתלמיש" ו"בעלשלם בן [ס]סמי", המקבילים ל־Πτολεμαίου ול־Πραξίδημος Σέσμαος בכתובת היוונית.
בשל חוסר הקשר בין השם הפיניקי ליווני, היו ששיערו שהשם היווני מרמז לפראקסיפוס שהובס על ידי תלמי.
בכתובת מקדיש בעלשלם־פראקסידמוס מזבח ל"ענת עֹז חַיִּם ולאדמלכם (אדון מלכים) פתלמיש".
שם המקום הפך לשם נרדף לטיפשות.
לפטוספרמון מכבדי (שם מדעי: Leptospermum scoparium) הנקרא במאורית מאנוקה mānuka, הוא מין של שיח תה ממשפחת ההדסיים שמוצאו בניו זילנד, איי צ'טהאם ודרום מזרח אוסטרליה.
מפרחיו מייצרות דבורים דבש מאנוקה.
הצמח מכונה גם עץ התה, כי קפטיין קוק נהג לשתות חליטה מעליו.
השם מאנוקה הוא השם בו מכנים את הצמח הילידים המאורים בניו זילנד.
פירוש שם המין בלטינית הוא דמוי מטאטא.
מאנוקה הוא בדרך כלל שיח ירוק עד שגובהו 2–5 מ', אך הוא יכול להתפתח לעץ בגובה עד 15 מ'.
ענפיו צפופים ועליו קטנים, אורכם עד 2 ס"מ ורוחבם עד 0.6 ס"מ.
קוטרם בדרך כלל עד 1.5 ס"מ עם 5 עלי כותרת.
ניתן להבדיל ביניהם בעזרת העלים - רק עלי המאנוקה קוצניים.
פירות המאנוקה יותר גדולים (קוטרם 5–7 מ"מ) והם נותרים על השיח לאורך רוב השנה.
יש סבורים, כי מקורו של הצמח באוסטרליה בתקופת המיוקן.
משם נפוצו זרעיו כנראה באמצעות סופות ציקלון ורוחות אחרות מתישהו ב-20 מיליון השנים האחרונות.
ללפטוספרמון יש מבנה המגביר את עמידותו בפני אש - ליגנוטובר.
בנוסף, לאוכלוסייה יש יכולת התחדשות לאחר שריפה באמצעות סרוטוניות ().
זוהי שמירה על זרעים בתוך פירות סגורים על הצמח במשך שנים ארוכות.
הם מתפזרים רק בזמן שריפה ומהווים את המקור להתחדשות האוכלוסייה מנבטים חדשים.
סוג צמח זה הופיע בתקופה בה השתוללו באוסטרליה שריפות יער.
בתחילה הייתה תפוצתו בניו זילנד מוגבלת, אך כשהגיעו הפולינזים.
הם ביראו יערות וגרמו להתדלדלות הקרקע, דבר שהקנה לו יתרון וכנראה הביא להתפשטותו.
כיום נפוץ הצמח יותר בניו זילנד מאשר באוסטרליה, במיוחד בחופים המזרחיים היבשים יותר של האי הצפוני והאי הדרומי, כמו כן באוסטרליה, בטסמניה, בוויקטוריה ובניו סאות' ויילס.
הצמח יובא לישראל כצמח נוי, אך אינו נפוץ מאד.
מאביקים שונים מבקרים בצמח, ביניהם זבובים רחפניים וסוגים שונים של דבורים, כולל דבורת הדבש.
בניו זילנד ניזונים מהצמח חיפושית המאנוקה הבוגרת (Pyronota festiva) והזחלים שלה.
כמו כן תוקפות אותו שם כנימות מגן המפרישות נוזל מתוק המהווה מצע לעובש.
נראה שהמין Leptospermum scoparium נמצא בתהליך של התמיינות אבולוציונית כתוצאה מבידודו משאר המינים בסוג Leptospermum .
מחקרים מדגימים אובדן של מבנה השורש המשפר עמידות לשריפה בקרב אוכלוסיות של המין הגדלות באזורים נטולי אש יחסית של האי הדרומי של ניו זילנד.
לעומתן, המבנה נשמר באוכלוסיות אוסטרליה וטסמניה והן גם ממשיכות להתחדש בקלות יחסית לאחר שריפה.
אוכלוסיות אוסטרליות של Leptospermum scoparium נבדלות כימית ממקבילותיהן בניו זילנד, ובהן רמות גבוהות משמעותית של אקליפטול ומונוטרפנים.
וריאציות כימוטיפיות נמצאו גם בין אוכלוסיות שונות בניו זילנד, ולכן יש טוענים שבעתיד יתחלק המין לשלושה תת-מינים.
זנים רבים פותחו לגידול תרבותי בגינות.
אחדים מהם זכו בפרס של חברת הבוסתנאות המלכותית הבריטית.
ביניהם זן "קיווי", זן "ניקולסי נאנום", זן "דמשק אדום" וזן "ברק כסף".
זני תרבות רבים גדלים ביתר הצלחה מחוץ לניו זילנד.
הסיבה המשוערת לכך היא שבמולדתו נפגע הצמח על ידי כנימת מגן המפרישה נוזל מתוק שעליו צומח עובש, הפוגע בצמח.
נעשים ניסיונות להכליא את הזנים הניו זילנדיים עם מינים אוסטרליים עמידים.
שימושים על ידי בני אדם ובעלי חיים
נהגו להשתמש בעץ ליצור ידיות של כלי עבודה ולגילוף.
בנסורת השתמשו לעישון בשר ודגים.
שימוש חשוב באוסטרליה ובניו זילנד הוא בדבש מאנוקה, שמייצרות דבורי דבש ולו שימושים בתעשיית התרופות והקוסמטיקה.
מהעלים מפיקים שמן אתרי, שגם לו שימוש רפואי.
המאורים השתמשו בצמח עוד מלפני הגעת האירופאים.
הם היו מכינים שיקוי מהעלים לטיפול בבעיות בדרכי השתן ולהורדת חום.
אדים מעלים מורתחים היו נשאפים כטיפול בהצטננות בדרכי הנשימה העליונות.
בנוסף, היו מבשלים את העלים ואת קליפת העץ ומשפשפים בנוזל החם שרירים נוקשים ומפרקים כואבים.
שרף אלסטי לבן דמוי מסטיק ניתן לתינוקות וכן שימש לטיפול בצריבות ובכוויות.
יש טוענים שלעיסת הקליפה מרגיעה ומשפרת את השינה .
לדבש שמייצרות הדבורים מהצוף ומהאבקה של פרח המאנוקה באזור מוצאו יש תכונות אנטי-מיקרוביאליות שנתגלו למדע בשנת 1988 ונחקרו גם לאחר מכן.
זוהה המרכיב הכימי העיקרי שאחראי לתכונה זאת ופותחה שיטה למדידה השוואתית שלה בדגימות דבש שונות.
ישנם תוכים ניו זילנדים קטנים שמשתמשים בעלים ובקליפת העץ כדי להיפטר מטפילים.
הם לא רק אוכלים אותם אלא גם מערבבים עלים וקליפה לעוסים עם שמן מבלוטה מיוחדת שבבסיס הזנב ומורחים על נוצותיהם .
"לפי שעה" הוא אלבום האולפן השלישי והאחרון של הזמר הישראלי חיים אוליאל.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 2006 חברת התקליטים הד ארצי בפורמט תקליטור בלבד בקטלוג 64035. אף סינגל מתוכו לא נכנס למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', והוא נחשב לפחות מוצלח משני אלבומיו הקודמים: "תני לו ללכת" (2002) ו"סנדוק לעג'ב" (2000).
לפטוסטירקס (שם מדעי: Leptostyrax) הוא סוג נכחד של כריש נכחד מהסדרה דמויי עמלץ, אשר התקיים במשך תור הקרטיקון שבעידן המזוזואיקון שלפני 112 עד 89 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים שלו התגלו לחופי ימים ברחבי אמריקה הצפונית, אפריקה, אירופה ואוסטרליה ובדומה לשאר מאובני כרישים כללו רק שיניים ולסתות, מאחר ששאר הגוף היה עשוי מסחוס.
סוג זה תואר בשנת 1900 בידי החוקר האמריקאי סמואל ונדל ויליסטון והוא הכיל שני מינים תקפים: Leptostyrax macrorhiza ו-Leptostyrax stychi.
אורכו של כריש גדול זה הגיע ל-6.3 עד 8.3 מטרים, מה שהופך אותו בקלות לאחד מהגדולים שבכרישי הקרטיקון (אך קטן יותר מהפטיכודוס).
במראהו הזכיר אולי עמלץ לבן והיה בעל מבנה שיניים משוננות גבוהות ששימשו לקריעת בשר.
עם זאת הוא נחשב לקרוב יותר לכרישן שורי.
טורף זה כנראה צד לאורך הימים דגים, בטאים ואולי גם עופות ימיים וזוחלים ימיים קטנים יותר, אם כי בתורו נטרף בידי מוזאזאוריים.
לפיטיגואנה (שם מדעי: Lapitiguana) הוא סוג נכחד של איגואנה גדולה שהתקיימה במשך ההולוקן של אוקיאניה.
היא התקיימה באיי פיג'י ונכחדה עם בוא האדם לאיים, ככל הנראה לפני 3,000 שנה מימינו.
סוג זה תואר בשנת 2003 בידי החוקרים: Pregill ו-Worthy וכלול בו מין יחיד - Lapitiguana impensa.
משמעות שמה מלטינית: "האיגואנה של תרבות לאפיטה ", המקומית.
איגואנה זו הייתה גדולה יחסית באורך של 1.5 מטרים כשחצי מהאורך כלל הזנב, דומה לאיגואנה ירוקה.
ככל הנראה היא ניזונה מצמחייה מקומית.
סוג זה לצד הסוג Brachylophus, הכולל כיום ארבעה מיני איגואנות החיות באיי פיג'י והמין הנכחד ברכילופוס גיבונסי התקיים בעבר בטוגה.
שני סוגים אלו הם היחידים מבני משפחתם שאינם חיים באמריקה, וככל הנראה הצליחו לחצות את זרמי האוקיינוס השקט בהיסחפות על רפסודות צפות לאורך הזרם המשווני הדרומי לעבר אוקיאניה.
"לפידי החופש" היה קמפיין יח"צ ותעמולה במהלך הגל הראשון של הפמיניזם בתחילת המאה העשרים בארצות הברית, שמטרתו לעודד עישון סיגריות בקרב נשים על ידי ניצול שאיפותיהן של נשים לחופש עצמאות וחיים טובים יותר.
סיגריות תוארו כסמלים של אמנציפציה, עצמאות, מרדנות, זוהר ושוויון עם גברים.
המונח שימש לראשונה על ידי הפסיכואנליטיקאי א.א.
בריל כאשר תיאר רצון טבעי של נשים לעשן כדי להדמות לגברים.
המונח "לפידי החופש" שימש את איש יחסי הציבור אדוארד ברנייס כדי לעודד נשים לעשן בפומבי כדי לשבור את טאבו חברתי שהתקיים ביחס לעישון בקרב נשים.
ברנייס שכר נשים לצעוד תוך כדי עישון "לפידי החופש" שלהן במצעד יום ראשון של חג הפסחא ב-31 במרץ 1929, דבר זה היה צעד משמעותי להסרת מחסומים חברתיים בפני נשים והוביל לעליה ניכרת בשיעורי העישון בקרב נשים.
החל משנות ה-90 חברות הטבק חזרו על רעיון זה בשיווק טבק לנשים במדינות רבות בעולם - לפיו עישון סיגריות הופך נשים לעצמאיות, מתקדמות, אופנתיות, ומושכות יותר וכי העישון עוזר לנשים לפרוץ מחסומים שונים כמו מחסומי גזע או מעמד חברתי-כלכלי.
בעוד שהעישון מוצג כאקט של עצמאות וחופש, הניקוטין בסיגריות הוא חומר ממכר מאוד וחברות הטבק פעלו ביודעין להגביר את השפעת הניקוטין, במטרה להגדיל את ההסתברות שמעשנים חדשים יתמכרו לסיגריות ומעשנים וותיקים לא יגמלו מעישון, כך שעישון גרם לנשים מעשנות רבות לפתח תלות פיזיולוגית ונפשית בסיגריות וגם בחברות הטבק.
הדבר אירוני במיוחד שכן חברות אלה נשלטות לרוב על ידי גברים.
בדומה לגברים, עישון סיגריות מוצג פעמים רבות לנערות ונשים צעירות כדרך להיות מקורית או למרוד בחברה דכאנית ושמרנית, אבל התמכרות לטבק גוררת תלות בחברות טבק גדולות בעלות היסטוריה מוסרית מפוקפקת.
התמכרות לעישון ונזקים בריאותיים עקב העישון גוררים הוצאות משמעותיות ולכן עלולות לפגוע בחופש הכלכלי של נשים מעשנות.
עישון גורר ריח פה, ועישון מאסיבי גורר הזדקנות מואצת של תאים, פגיעה בעור ושלל בעיות בריאות בנוסף העישון עלול לגרום בעיות פוריות בקרב נשים, תוצאה הפוכה מהנסיון להבטיח לנשים מראה מושך או קסם מיני.
חברות טבק מודעות מזה שנים להתמכרות לטבק, לבעיות הבריאות שהטבק גורר, ולפער בין הדימוי בפרסומות לבין המציאות, ועם זאת הן ממשיכות לקדם עישון בקרב נשים כדי למקסם את הרווחים שלהן.
עישון כפעילות בלתי הולמת לנשים
לפני המאה העשרים העישון נתפס כהרגל מושחת ולא הולם לנשים.
ציירים הולנדים השתמשו בסיגריות כסמל של טיפשות אנושית במאה ה-17. במאה ה-19 סיגריות נתפסו כאביזרים של "נשים שנפלו" וזונות.
עישון של נשים נתפס כלא מוסרי ומדינות מסוימות ניסו למנוע מנשים לעשן על ידי אכיפת חוקים.
בשנת 1904 נידונה אישה בשם ג'ני לאשר לשלושים יום בכלא על כך שסיכנה את המוסר של ילדיה על ידי עישון בנוכחותם ובשנת 1908 העבירה מועצת העיר ניו יורק פה אחד תקנה שאסרה על עישון על ידי נשים בפומבי.
באופן דומה ב-1921 הוצעה הצעת חוק לאסור על נשים לעשן במחוז קולומביה.
מספר קבוצות נשים נאבקו גם נגד עישון נשים.
ליגת הטבק הבינלאומית לחצה על יוצרי סרטים להימנע מלהציג נשים מעשנות סיגריות בסרטים אלא אם כן הנשים המוצגות היו בעלות אופי "לא מכובד" וקבוצות נשים אחרות ביקשו מנערות צעירות לחתום על התחייבויות שאומרות שהן לא ישתמשו בטבק.
קבוצות אלו ראו בעישון פעילות לא מוסרית ואיום.
אולם במהלך מלחמת העולם הראשונה, כאשר נשים קיבלו את עבודתם של גברים שיצאו למלחמה, הן גם החלו לעשן אף על פי שזה עדיין נחשב טאבו.
סיגריות היו דרך לנשים לערער על נורמות חברתיות ולהילחם למען שוויון זכויות כמו גברים.
בסופו של דבר עבור נשים, הסיגריה באה לסמל "עצמאות מרדנית, זוהר, פיתוי וקסם מיני גם לפמיניסטיות וגם לפלאפריות".
חברות סיגריות החלו לפרסם באופן ממוקד לנשים בסוף שנות ה-1920. בשנת 1928 ג'ורג' וושינגטון היל, נשיא חברת הטבק האמריקאית, הבין את השוק הפוטנציאלי שניתן למצוא בנשים ואמר: "זה יהיה כמו לפתוח מכרה זהב ממש בחצר הקדמית שלנו".
עם זאת, חלק מהנשים שכבר עישנו נתפסו כמעשנות בצורה לא נכונה.
בשנת 1919 אמר מנהל מלון שנשים "לא ממש יודעות מה לעשות עם העשן.
הם גם לא יודעים איך להחזיק את הסיגריות שלהם כמו שצריך.
למעשה הם עושים בלגן מכל ההופעה." חברות הטבק נאלצו לוודא שלא ילעגו לנשים על השימוש בסיגריות בפומבי והיזם פיליפ מוריס אף נתן חסות לסדרת הרצאות שלימדה נשים את "אומנות העישון".
כדי להרחיב את מספר הנשים המעשנות, החליט היל לשכור את אדוארד ברנייס, שהיום ידוע כאבי יחסי הציבור, כדי לעזור לשכנע נשים לעשן.
ברנייס החליטה לנסות לבטל את הטאבו החברתי נגד נשים מעשנות בפומבי.
הוא קיבל עצות מהפסיכואנליטיקאי א.א.
בריל, שקבע שזה נורמלי שנשים מעשנות בגלל קיבעון אוראלי ואמר, "היום האמנציפציה של נשים דיכאה רבות מהרצונות הנשיים שלהן.
יותר נשים עושות כעת את אותה עבודה כמו גברים.
נשים רבות אינן מביאות ילדים לעולם; למי שכן יולדת יש פחות ילדים.
סיגריות, המשוות נשים לגברים, הופכות ללפידים של חופש."
בשנת 1929 החליט ברנייס לשלם לנשים צעירות ומושכות, כדי לעשן את "לפידי החופש" שלהן באופן מופגן ודרמטי בזמן השתתפותן במצעד יום ראשון של חג הפסחא בניו יורק.
דבר זה גרם לתדהמה ציבורית מכיוון שעד לאותה תקופה, נשים הורשו לעשן רק במקומות מסוימים כמו בפרטיות ביתן.
ברנייס דאג לביים את כל האירוע בצורה מדוקדת.
גם הפמיניסטית רות הייל קראה לנשים להצטרף לצעדה ואמרה, "נשים!
הדליקו עוד לפיד של חופש!
להילחם בעוד טאבו מין!" בנרייס דאג לפרסם את הצילומים בעיתונות וצעדת הנשים נתפסה כמחאה אותנתית למען שוויון ועוררה דיון ברחבי המדינה.
הצעד של ברנייס הצליח לפגוע בטאבו נגד עישון, והכוונת פרסום טבק לנשים הובילה לשיעורי עישון גבוהים יותר בקרב נשים בשנים הבאות.
בשנות ה-90 חברות הטבק המשיכו לפרסם סיגריות כ"לפידים של חופש", כאשר ביקשו להרחיב את השווקים שלהן ברחבי העולם, בעיקר במדינות מתפתחות.
מותגים כמו "וירג'יניה סלים" המשיכו להעלות בשווקים החדשים את רעיון לפיו עישון מייצג מודרניות וחופש.
השימוש בדימויים אלה בעת פרסום הסיגריות, בהכוונה לנשים, בוצע במיוחד במדינות בהן נשים זכו ליותר שוויון ושחרור.
הדימויים המשמשים בקמפיינים הפרסומיים שונות לפי האזור.
בספרד השתמשו בתמונות של נשים בעבודות גבריות, כמו טייסת קרב, כדי לפנות לנשים צעירות - ושיעורי העישון בקרב נשים צעירות בספרד גדלו מ-17% ב-1978 ל-27% ב-1997.
חברות הטבק השתשמו בסיגריות כדימוי של אמנציפציה גם במזרח ובמרכז אירופה, שם הסיגריות הוצגו כסמלים של חופש מערבי.
בשנות ה-90 גרמניה (לאחר האיחוד בין מזרח למערב גרמניה) הפכה למוקד פרסום לעישון, ובין 1993 ל-1997 שיעורי העישון בקרב נשים בגילאי 12–25 בגרמניה עלו מ-27% ל-47%, בהשוואה לעלייה בעישון בקרב גברים באותה קבוצת גיל, שהייתה קטנה בהרבה.
ביפן, סיגריות שונות שפורסמו לנשים עודדו נשים להיות מיוחדות.
סקר של משרד הבריאות והרווחה היפני הראה שבין 1986 ל-1999 העישון בקרב נשים עלה מ-10.5% ל-23.2%.
פרסומות בדרום אפריקה הראו נשים מעשנות חוצות מחסומים גזעיים לדוגמה תמונות של נשים שחורות מקבלות סיגריות מגברים לבנים.
בהודו נשים הוצגו בבגדים מערביים עם סיגריות כסימן לשחרור וניידות חברתית וכלכלי כלפי מעלה.
באסיה העישון בקרב נשים הופך מקובל יותר וזה מוביל לביקוש גדול יותר לטבק.
חברות טבק מפרסמות לנשים ברחבי העולם, ומציגות סיגריות כסמלים של ניידות חברתית כלפי מעלה, שוויון מגדרי וחופש.
ניתן לראות את ההשפעות של חברות הטבק המכוונות לנשים על ידי העלייה במספר הנשים שהחלו לעשן.
לפייס את היטלר: צ'מברליין, צ'רצ'יל והדרך אל המלחמה, הוא ספר מאת טים בוברי על מדיניות הפייסנות של בריטניה ביחס להיטלר בשנות ה-30 של המאה ה-20. העבודה על הספר החלה באביב 2016 והוא יצא לאור ב-2019.
הספר מתאר באמצעות נרטיב כרונולוגי, את מדיניות הפייסנות של בריטניה, כפועל יוצא של מלחמת העולם הראשונה, אשר צרבה אצל רבים מהבריטים תודעת פציפיזם ופחד מפני מלחמת עולם נוספת.
בוברי סוקר את מדיניות החוץ הפייסנית של בריטניה בשנות ה-30, שהובילה את היטלר לסבור כי בריטניה לא תפעל נגדו כאשר ינסה לממש את תוכניותיו באירופה.
בוברי מתאר גם את האנטישמיות בקרב חלקים מהאצולה וממעמד הביניים בבריטניה בתקופה זו, ואת נזקיה של דיפלומטיית החובבים ליחסי החוץ של בריטניה.
הספר כולל עדויות חדשות ומקורות שטרם נחשפו, כמו יומנים אישיים ואוספי מכתבים.
בניגוד להיסטוריונים אחרים, הרואים בנוויל צ'מברלין מנהיג מעשי אשר הצליח בערמה לגרום לדחיית המלחמה באמצעות אידאולוגיית הפייסנות, בוברי מציג את התנהלות צ'מברלין כתמימה ואבסורדית, ואת אידאולוגיית הפייסנות כאסון לבריטניה, שהייתה עד לשנות השלושים האימפריה החזקה בתבל והמעצמה היחידה שהיה בכוחה לבלום את שאיפותיה של גרמניה.
בוברי מתמקד בדמויות הבולטות של הפוליטיקה הרשמית הבריטית כמו של לורד אדוארד הליפקס, אנתוני אידן ווינסטון צ'רצ'יל ובגישתם ביחס למדיניות הפייסנות.
הספר היה ברשימת רבי המכר של הסאנדיי טיימס וברשימה הקצרה של פרס אורוול לכתיבה פוליטית.
לפטר מילו (באלבנית: Lefter Millo, ביוונית: Λευτέρης Μίλος; 2 באוגוסט 1966 – 8 במרץ 1997) היה כדורגלן אלבני-יווני ששיחק בעמדת הקשר.
לופטטרי ופרטיזן טירנה מליגת העל האלבנית, בקבוצות לאריסה ואירקליס סלוניקי מליגת העל היוונית, וכן בנבחרת אלבניה.
לופטטרי ופרטיזן טירנה מליגת העל האלבנית ובקבוצות לאריסה ואירקליס סלוניקי מליגת העל היוונית.
ב-6 באוגוסט 1988 ערך מילו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אלבניה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת קובה במשחק ידידות.
הוא ערך 20 הופעות במדי הנבחרת.
ב-8 במרץ 1997, בגיל 30, נהרג מילו בתאונת דרכים ביאנולי הסמוכה לאריסה.
לפלנד (סאמי: Sápmi ("סאפמי") וגם Sámeednam; פינית Lappi; נורווגית: Finnmark; שוודית: Sameland; רוסית: Лапландия) הוא חבל ארץ בצפון אירופה, הכולל את חלקיהן הצפוניים של ארצות סקנדינביה ואת חלקו הצפוני של חצי האי קולה שתחת שלטון רוסי.
אזור לפלנד משתרע בשטחיהן של 4 מדינות - פינלנד, רוסיה, נורווגיה ושוודיה.
גבולות לפלנד הם: בצפון - ים ברנץ, במזרח - הים הלבן, במערב - הים הנורווגי ובדרום (ממערב למזרח) - נורווגיה, שוודיה, הים הבלטי, פינלנד ורוסיה.
כבירת החבל נחשבת העיר הפינית רובניימי.
שטחה של לפלנד הוא כ-388,350 קמ"ר, ורובו נמצא צפונית לחוג הארקטי.
החלק המערבי של לפלנד כולל פיורדים, עמקים, קרחונים והרים.
הנקודה הגבוהה ביותר היא הר קבנקייסה (2,104 מטר) אשר נמצא בחלק השוודי של לפלנד.
מזרחה מן הנקודה הגבוהה ביותר משתנה הנוף לרמות נמוכות עם ביצות ואגמים רבים.
האגם הגדול ביותר באזור זה, שהוא גם השני בגודלו בפינלנד כולה, הוא אגם אינארי שנמצא בחלק הפיני של לפלנד.
שטחו הכולל של האגם הוא כ-1,040 קמ"ר, וגובהו מעל פני הים כ-118 מטר.
באגם מצויים כ-3,000 איים, שחלקם שימשו את הסאמים כבתי קברות.
החלקים המזרחיים של לפלנד מתאפיינים בשטחי טונדרה.
אקלימה של לפלנד הוא סוב-ארקטי והצמחייה נדירה, למעט האזור הדרומי, המיוער בצפיפות.
לפלנד עשירה במחצבי טבע, במיוחד בעופרות ברזל בחלק השוודי, נחושת בנורווגיה, וניקל ואפטיט ברוסיה.
הפאונה עשירה וכוללת איילים, זאבים, דובים ובעלי חיים אחרים.
כלכלתם של הסאמים, תושביה הילידים של לפלנד, התבססה במשך דורות רבים על ציד ומרעה איילים.
אולם המודרניזציה, במיוחד בשוודיה ונורווגיה, לא פסחה עליהם ולצד פיתוח ענפים מודרניים ביישוביהם (לרבות תיירות) הם נאלצו להסתגל לשטחי מרעה קטנים יותר, מה שבמרוצת המאה ה-20 הביא לחשש לעתיד של פרנסתם המסורתית.
הן בנורווגיה, הן בפינלנד והן בשוודיה יש כולן פרלמנטים מקומיים - פרלמנטים סאמיים, ברוב המקרים לפרלמנטים יש סמכות להחליט רק בענייני האזרחים הסאמים של המדינה בה הפרלמנט פועל.
: כל אזרח נורווגי הרשום במרשם האוכלוסיין כ"סאמי", הוא בעל זכות הצבעה בבחירות לפרלמנט הסאמי של נורווגיה.
הבחירות לפרלמנט זה מתקיימות כל ארבע שנים (במקביל לבחירות לפרלמנט הכללי של נורווגיה) והן בחירות ישירות, בהן מצביעים משבעה אזורי בחירה.
זהו הפרלמנט בעל ההשפעה הגדולה ביותר בלפלנד, מאחר שהאוטונומיה שלו מעוגנת בחוק הנורווגי.
: חברי הפרלמנט הסאמי של שוודיה, נבחרים בבחירות כלליות בה רשאים להשתתף כל האזרחים הסאמיים הרשומים במרשם האוכלוסין כסאמים.
הנשיא הנוכחי של הפרלמנט הוא לארס-אנדרס בר.
: זכות ההצבעה לבחירות לפרלמנט הסאמי של פינלנד ניתת רק לתושבי "אזור המגורים הסאמי", שמהווה את החלק הצפוני של מחוז לפנלנד.
: בניגוד למדינות הנורדיות, ברוסיה אין פרלמנט סאמי.
קיימים ברוסיה מספר ארגונים של הסאמיים המקומיים, המתוגררים בעיקר במחוז מורמנסק, ארגונים אלו דורשים מהשלטון הרוסי להקים פרלמנט סאמי רוסי.
רוב אוכלוסיית האזור מתגוררת בכפרים וערים קטנות שמפוזרים על פני שטח עצום.
כ-80 אלף "בני סאמי", הידועים גם כסאמים, חיים ברחבי לפלנד, בעיקר בחלקה הדרומי, כאשר רישום וסטטיסטיקות לא-אחידים בין מדינה למדינה מסבירים את הפערים בהערכת מספרם המדויק.
בלשונות רבות השתרש המינוח "לאפים", שבעיני הסאמים ואחרים נתפס כשם גנאי, וגם השם "לפלנד" נתפס כביטוי מזלזל, ותושביה מעדיפים את השם "סאפמי".
תושבי לפלנד הסקנדינבית הם אזרחים שווים בשלוש המדינות שבשטחן הם חיים, וחוקים הנוגעים ללשון ותרבות, שנחקקו בכל אחת מהמדינות, מבטיחים את המשך הקיום הקהילתי הייחודי שלהם.
ברוסיה עם זאת ניתן להניח כי מצבם טוב פחות.
כמחצית מהסאמים (50,000 איש) נמצאים בנורווגיה, שהיא גם המתקדמת ביותר ביחסה אליהם, השטח בו מתגוררים רוב הסאמים נחלק על פני ארבע מדינות, אולם הם מחשיבים אותו כשטח רציף; שהגבולות הפוליטיים בו זרים מבחינתם ומגבילים את תנועתם.
ועל אף זאת רואים עצמם הסאמים כבני קבוצה אחת.
לסאמים דגל משלהם, ואת חגם הלאומי הם מציינים ב-6 בפברואר.
לפלנד נזכרת במספר ספרים לילדים, ביניהם מסע הפלאים של נילס הולגרסון מאת סלמה לגרלף ו"אלה-קרי הילדה מלפלנד", ספר מסדרת ספרים מעוטרי-צילומים מאת אסטריד לינדגרן, המספר על חייה הפשוטים של ילדה בלפלנד.
"מסע הפלאים של נילס הולגרסון" זכה אף לסדרת אנימציה.
גם סנטה קלאוס, דמות בדיונית הקשורה לחג המולד הנוצרי, מגיע לפי הפולקלור מלפלנד.
במתמטיקה ופיזיקה, אופרטור לפלס או לפלסיאן, המסומל באמצעות
ונקרא על שם פייר-סימון לפלס, הוא אופרטור דיפרנציאלי, ובפרט אופרטור אליפטי, בעל שימושים רבים, הפועל על פונקציות סקלריות.
בפיזיקה, הוא משמש למשל במודלים מתמטיים של התפשטות גלים ושל הולכת חום, וכן במשוואת הלמהולץ.
הלפלסיאן הוא בעל חשיבות מרכזית באלקטרוסטטיקה ובמכניקת הזורמים, ומשמש במשוואת לפלס ומשוואת פואסון.
במכניקת הקוונטים, הוא מייצג את רכיב האנרגיה הקינטית במשוואת שרדינגר.
במתמטיקה, פונקציה אשר הלפלסיאן שלה מתאפס נקראת פונקציה הרמונית.
הלפלסיאן הוא מרכיב ליבה בתורת הודג' ובתוצאותיה של קוהומולוגיית דה רהם.
אופרטור לפלס הוא אופרטור דיפרנציאלי מסדר שני במרחב אוקלידי n-ממדי, המוגדר כדיברגנץ () של הגרדיאנט ().
אם היא פונקציה ממשית הגזירה פעמיים, אז הלפלסיאן של מוגדר על ידי
באופן שקול, הלפלסיאן של f הוא סכום כל הנגזרות החלקיות השניות הבלתי מעורבות בקואורדינטות הקרטזיות :
כאופרטור דיפרנציאלי מסדר שני, אופרטור לפלס ממפה פונקציות-Ck לפונקציות-
או באופן כללי יותר אופרטור
הלפלסיאן של פונקציה הוא גם העקבה של מטריצת הסיאן של הפונקציה, הגדרה נוחה לשימוש באלגברה ליניארית ובסטטיסטיקה:
כדוגמה למניע ששימש להגדרת הלפלסיאן, נביא את התאוריה הפיזיקלית של פעפוע.
אופרטור לפלס (במסגרת משוואת לפלס) מופיע באופן טבעי בתיאור המתמטי של שיווי משקל.
בפרט, אם u היא הצפיפות במצב שיווי משקל של גודל כלשהו (כגון ריכוז כימי), אזי השטף של u דרך שפתו של התחום V הוא אפס:
כאשר n הוא וקטור יחידה הניצב לשפתו של V.
משום שמשוואה זו תקפה לגבי כל תחום חלק V, ניתן להסיק כי
כאן, צד שמאל של המשוואה הוא אופרטור לפלס.
אופרטור לפלס בשני ממדים בקואורדינטות קרטזיות הוא:
היא הזווית הקוטבית (כלומר, הזווית מטה מציר z ו-
היא הזווית האזימוטית (מציר x).
בקואורדינטות כדוריות ב- ממדים, עם הפרמטריזציה
הוא אופרטור לפלס-בלטרמי בכדור -ממדי, או לפלסיאן כדורי.
כתוצאה מכך, ניתן לחשב את הלפלסיאן הכדורי של פונקציה המוגדרת על
בתור הלפלסיאן הרגיל של הפונקציה, אשר הורחב ל-
כך שהוא קבוע לאורך הקרניים.
אם f ו-g הן פונקציות, אז הלפלסיאן של מכפלתן יהיה
מקרה מיוחד הוא זה שבו f היא פונקציה רדיאלית ו-g היא הרמוניה ספרית, .
מקרה זה מופיע במודלים פיזיקליים רבים.
הגרדיאנט של הוא וקטור רדיאלי והגרדיאנט של פונקציה זוויתית משיק לווקטור זה, לכן
בנוסף, ההרמוניות הספריות הן פונקציות עצמיות של החלק הזוויתי של הלפלסיאן בקואורדינטות כדוריות:
ניתן להכליל את הלפלסיאן למרחבים לא אוקלידים, בהן הוא יכול להיות אופרטור אליפטי, היפרבולי או אולטרה-היפרבולי.
במרחב מינקובסקי הופך הלפלסיאן לאופרטור ד'אלמבר (הנקרא גם ד'אלמברטיאן):
הד'אלמברטיאן משמש למשל על מנת לרשום את משוואת הגלים בארבעה ממדים ואת משוואת קליין-גורדון.
נציין כי הסימנים לפני הנגזרות המרחביות הם שליליים, בעוד במרחב אוקלידי הם יהיו חיוביים.
המקדם המכיל את c נדרש אם המרחב והזמן נמדדים ביחידות שונות; מקדם נוסף ידרש אם, לדוגמה, כיוון x היה נמדד במטרים בעוד כיוון y היה נמדד בסנטימטרים.
הפיזיקאים עובדים בדרך כלל במערכת של יחידות טבעיות כגון יחידות פלאנק, בהן c=1, על מנת לפשט את המשוואה.
הכללה נוספת של הלפלסיאן היא אופרטור אליפטי הנקרא אופרטור לפלס-בלטרמי, המוגדר על יריעה רימנית.
בדומה, ניתן להכליל את אופרטור ד'אלמבר לאופרטור היפרבולי על יריעה פסאודו-רימנית.
את אופרטור לפלס-בלטרמי ניתן להמשיך ולהכליל לשדה טנזורי.
דרך נוספת להכליל את אופרטור לפלס ליריעות פסאודו-רימניות היא באמצעות אופרטור לפלס-דה רם, אשר פועל על תבניות דיפרנציאליות.
הקשר בין אופרטור זה לאופרטור לפלס-בלטרמי ניתן על ידי זהות וייצנבוק.
בעוד הלפלסיאן הסקלרי שהוגדר לעיל פועל על שדה סקלרי ומחזיר סקלר, הלפלסיאן הווקטורי פועל של שדה וקטורי ומחזיר וקטור.
הלפלסיאן הווקטורי של שדה וקטורי מוגדר על ידי
בקואורדינטות קרטזיות הוא יוצג כך:
כאשר , ו- הם רכיבי הווקטור .
(לביטויים במערכות צירים אחרות ראו דל במערכות צירים שונות)
הלפלסיאן של שדה טנזורי (כאשר סקלר ווקטור הם מקרים פרטיים של טנזור) מוגדר כדיברגנץ של הגרדיאנט של הטנזור:
במקרה המיוחד בו הוא סקלר (טנזור מדרגה 0), נקבל את הלפלסיאן הסקלרי הרגיל.
אם הוא וקטור (טנזור מדרגה 1), הגרדיאנט שלו הוא נגזרת קו-וריאנטית אשר תוצאה הפעלתה הוא טנזור מדרגה 2, והדיברגנץ של תוצאה זו הוא שוב וקטור.
המשוואה ללפלסיאן הווקטורי לעיל עשויה לשמש על מנת להימנע מחשבון טנזורי וניתן להראות כי הוא שקולה לדיברגנץ של הגרדיאנט של הווקטור.
דוגמה לשימוש בלפלסיאן הווקטורי ניתן למצוא במשוואות נאוויה-סטוקס לנוזל ניוטוני בלתי דחיס:
כאשר הביטוי הכולל את הלפלסיאן הווקטורי של שדה המהירות מייצג את מאמץ הצמיגות בנוזל.
דוגמה נוספת היא משוואת הגל לשדה החשמלי המופקת ממשוואות מקסוול בהיעדר מטענים וזרמים:
את משוואה זו ניתן לכתוב גם בצורה
לפני עיוור לא תיתן מכשול היא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, האוסרת להכשיל את העיוור בדרך.
בהלכה, המצווה פורשה פרשנות מרחיבה, והיא כוללת איסור לתת עצה מטעה לאדם בעניין שאינו מבין בו (הכשלה תבונית), או לגרום לאדם לעבור עבירה (הכשלה מוסרית).
קללה על העוברים על האיסור, מופיעה בפרשת הקללות בהר גריזים והר עיבל:
לפי פשוטו של מקרא, יש איסור להכשיל אדם עיוור ולגרום לו ליפול, למשל לשים לפניו אבן.
פרשנות זו הייתה מקובלת אצל השומרונים.
לעומת זאת, אף אחד ממפרשי התורה בזרם הרבני לא פירש כפשוטו.
רש"י שמתבסס על תורת כהנים, מעדיף בשני המקומות פרשנות אלגורית לפסוקים, וסובר שמדובר בעצה מטעה שאותו אדם יפול בה כאשר ינסה ליישם אותה: "לפני הסומא בדבר לא תתן עצה שאינה הוגנת לו; אל תאמר מכור שדך וקח לך חמור, ואתה עוקף עליו ונוטלה הימנו".
גם התרגומים על הפסוק "ארור משגה עיור בדרך" מפרשים באופן אליגורי, שהאיסור הוא להטעות עובר אורח כאשר מבקש מידע לגבי הדרך, שהוא כעיוור בעניין הזה.
לעומתם, המשך חכמה יוצר סינתזה משני הפירושים, וסובר שהאיסור הראשוני הוא הכשלה פיזית של עיוור כדברי הכותים, ואף לכרות בור ברשות הרבים, שהנופל לתוכו נחשב כעיוור בהתייחסות לבור, אלא שאיסור זה מורחב, וכולל גם איסור להכשיל אדם שעיוור מחמת קוצר דעתו בנתינת עצה שאינה הגונה להחזיקו בדרכו הרעה.
המשך חכמה מרחיב עוד יותר את ה"עיוורות השכלית" גם ל"עיוורות מנטלית ורגשית" הבאה מחמת כעסו או יצרו של האדם.
פירוש מרחיב זה מקובל גם בלשון ימינו כאשר רבים משתמשים בביטוי לפני עיוור גם לגבי פיתוי, על אף שהמפותה מודע לכך שהוא עובר על איסור.
למשל, השופט חיים כהן התבטא לגבי החוק האוסר משחקי מזל: "המעוות אשר החוק בא לתקנו אינו רק עידוד השאיפה להתעשרות קלה ולא בעמל ובמשפט כי אם גם - ואולי בעיקר - שימת מכשול לפני עיוור שבמקום שיוציא אדם את כספו למחייתו ולמחיית ביתו, מניחו על קרן הצבי של המזל".
אצל חז"ל רואים הרחבה של עיקרון זה לעיקרון המוסרי, כלומר איסור הכשלת חברו בעבירה.
בין המקרים שהם מביאים להדגמת האיסור הם מביאים דוגמה של הגשת כוס של יין לנזיר או נתינת אבר מן החי לבן נוח.
במקרים אלו, הגמרא מסייגת שהאיסור הוא רק כאשר האדם לבדו איננו נגיש לעשיית האיסור, למשל כאשר כוס היין נמצא בעבר אחד של הנהר והנזיר נמצא בעבר השני ואינו יכול להגיע אל הכוס אם לא יושיטו לו אותה.
עם זאת, ישנו גם איסור מדרבנן לסייע בידי עוברי עבירה, גם כאשר יכלו לבצע אותה בעצמם.
הרמב"ם פוסק כי בהלוואה בריבית המלווה, הלווה ומי שמתווך ביניהם או מסייע לדבר, כולם, בנוסף לאיסורים המיוחדים לכל אחד, עוברים על "לפני עיוור לא תתן מכשול".
בשולחן ערוך מובא כי המלווה כסף בלא עדים עובר על "לפני עיוור לא תתן מכשול", מכיוון שהוא עלול לגרום ללווה לכפור בהלוואה שנעשתה בסתר.
מקרה נוסף שנאמר בו "לפני עיוור לא תתן מכשול" הוא אב המנסה להעניש בהכאה את בנו הגדול, שעלול לגרום לבנו להחזיר לו, ולעבור על מצוות כיבוד אב ואם.
במשנה בעבודה זרה מובא שיש איסור לסחור עם עובדי אלילים ביום חגם ושלושה ימים לפני כן.
לדעת ר"ת האיסור הוא למכור להם מוצרים שמיועדים להקרבה לעבודה זרה, ונמצא שהמוכר להם עובר על "לפני עיוור לא תתן מכשול".
בספר חסידים ניתנות דוגמאות נוספות:
אדם שחולה במחלה מידבקת צריך להודיע לאנשים בבית המרחץ על מחלתו לבל ידבקו ממנו, ואם אינו עושה כך הוא עובר על לפני עיוור.
הוא אוסר על שדכן לשדך, לאישה שמבקשת ממנו אדם מסוים שבו היא חפצה, אדם אחר שהוריה מבקשים ממנו לשדך לה.
הוא גם מזהיר שמקרה זה עלול להביא את האישה לידי בגידה, כיוון שנישאה בנישואי חובה למי שהיא לא חפצה בו.
לפי הרמב"ם בספר המצוות מכיוון שאיסור זה כולל איסורים רבים ולא מקרה ספציפי, הוא נחשב לאו שבכללות ולכן אין עליו עונש מלקות.
בספר אמונת שמואל חידש שאם המכשיל אינו מוזהר באיסור, הרי אינו עובר באיסור לפני עור.
סברא זו הוזכרה גם כן בדבריו של רבי יונתן אייבשיץ.
הרמח"ל שכלל את איסור לפני עיוור במידת הנקיות, ועומד על היסוד הנפשי שבו, מסכם את התפיסה של איסור זה באופן הבא:
לפי הפרשנות ההלכתית לאיסור, יש הרואים בזה בסיס למונח כל ישראל ערבים זה בזה.
אמנם, האיסור חל גם כלפי הכשלת בני נח.
חוקים רבים במדינת ישראל אוסרים פעולות של הנחת מכשול לפני עיוור, בין אם מכשול פיסי כמו מפגע שעלול לגרום לנזק ובין אם מכשול של הטעיה.
בנוסף, היו מקרים בהם בית המשפט פטר אדם מעונש או הקל בעונשו, לאחר שמצא שהרשויות עברו על לפני עיוור לא תתן מכשול.
כך למשל, בית המשפט העליון זיכה אדם מהרשעה בהחניית רכב בגן ציבורי לאחר שקבע שהעירייה נמנעה מלהציב במקום שלט או כל סימן אחר המבהיר שהמקום אסור בחנייה ועל כן הציבה מכשול לפני עיוור.
במקרה אחר בית המשפט הורה על שחרור ממעצר של אדם שסוכן משטרתי שכנעו למכור לו סם, בנימוק שהמשטרה שמה למעשה מכשול לפני עיוור כאשר הכשילה את העורר שהיה בתחילתו של הליך גמילה.
במקרה אחר בו הורשעו נאשמים בשיבוש הליכי משפט, בית המשפט הקל בעונשם לאחר שנקבע שהמשטרה שמה מכשול לפני עיוור בכך שכלאה את הנאשמים יחד באותו תא.
העיקרון של לפני עיוור שימש את בית המשפט גם בדונו בדין אזרחי.
בית המשפט המחוזי פסל התניה על תחולת ביטוח חובה כנוגדת את תקנת הציבור מכיוון שההתניה מציבה לפני הציבור, אשר אינו ער לדקויות לשוניות בפוליסה, מכשול שיגרום לרבים לנהוג ללא שיש להם כיסוי ביטוחי ברכב.
במקרה אחר דחה בית המשפט תביעה של צלם שדרש פיצוי על שימוש בתמונות שצילם ללא ציון שמו, לאחר שנקבע שהצלם לא התריע על השמטת שמו בעת הגהת העתקות השמש ובכך הניח מכשול לפני עיוור.
לפני החוק (או "לפני שער החוק", בגרמנית: Vor dem Gesetz) הוא סיפור קצר מאת פרנץ קפקא, המופיע ברומן "המשפט" לקראת סופו, כסיפור שמספר הכומר ליוזף ק'.
הסיפור הופיע כסיפור עצמאי במהדורת השנה חדשה 1915 של השבועון היהודי "Selbstwehr", ולאחר מכן ב-1919 הופיע באוסף הסיפורים רופא כפרי, ופורסם כחלק מהרומן "המשפט" רק כאשר פורסם הרומן, ב-1925.
"לפני החוק" הוא משל שעוסק בשאלה קיומית שאיתה צריך להתמודד האדם בחייו.
נושא הסיפור הוא השאיפה לקבל רשות להיכנס לתוך החוק, שאיפה שאינה מתממשת עד מותו של בן הכפר.
הוא מציג בן כפר שיושב לפני החוק ומחכה שהשומר בשער יתן לו רשות להיכנס.
בן הכפר יושב וממתין לקבלת רשותו של השומר מתוך אמונה בכך שסיכוייו לעבור בשער בלא רשות כזו קלושים, לנוכח יתרונו הפיזי של השומר והעובדה שעל פי דברי השומר מצויים בהמשך הדרך שומרים נוספים חזקים עוד יותר.
בן הכפר מנסה לשדל את השומר לאפשר לו להיכנס, אך אינו מנסה לעבור בשער בדרכים אחרות.
בהיעדר רשות הוא יושב ורוטן במשך שנים.
בערוב ימיו הוא מגייס את כל כוחותיו האינטלקטואליים ושואל את השומר הכיצד ייתכן שאף על פי שכל בני האדם רוצים להיכנס אל החוק אף אחד זולתו לא בא בשער במשך כל השנים.
השומר משיב כי השער היה מיועד אך ורק לבן הכפר וכי עתה יש לסוגרו.
בפרק "הקתדרלה", נפגש יוזף ק' עם כומר המציג עצמו כעובד בתי המשפט.
הכומר מספר לק' את הסיפור ומציגו כטקסט המופיע "בכתבי המבוא לחוק".
לַפִּיס לַזוּלִי (באנגלית - Lapis lazuli) או לַפִּיס (באנגלית - Lapis) או תכולית או אבן תכלת או אבן כחל או ספיר היא אבן חן יקרה למחצה המצויה בשימוש האדם עוד מהתקופה הפרהיסטורית.
הדוגמה העתיקה ביותר הידועה לשימוש כזה נמצאה במהרגר שבתת-היבשת ההודית, אתר נאוליתי שנמצא בין פקיסטן לאפגניסטן ומתוארך לאלף השביעי לפנה"ס.
אבן חן זו, שגוונה כחול עמוק אטוּם, הייתה מבוקשת מאוד על ידי פרעוני מצרים העתיקה, כפי שניתן להיווכח מהשימוש הרב שנעשה בה באוצרות רבים שנחשפו בקברי הפרעונים.
מבחינה גאולוגית, לפיס לזולי הוא סוג של סלע.
בניגוד לרוב סוגי אבני החן, לפיס לזולי איננה מינרל טהור, אלא תערובת של מינרלים שונים.
המרכיב העיקרי בה הוא לזוריט (25% עד 40%), שהוא פלדשפטואיד (סוג של מינרל טקטוסיליקטי) המורכב מנתרן, אלומיניום, צורן, גופרית וכלור ונוסחתו הכימית היא: [Na,Ca)8[(S,SO4,Cl2)|Al6Si6O24).
רוב ההרכבים של לפיס לזולי מכילים גם קלציט (לבן), סודליט (כחול) ופיריט (צהוב מתכתי).
מרכיבים נוספים אפשריים הם אוגיט, דיופסיד, אנסטטיט, נציץ, האיאין, הורנבלנדה ונוסאן.
חלק מהמופעים של לפיס לזולי מכילים כמויות זעירות של גייריט, סוג של המינרל לולינגיט העשיר בגופרית.
גושי לפיס לזולי מצויים בדרך כלל בתוך שיש גבישי והם נוצרים כתוצאה מהתמרת מגע, כאשר מחדר מאגמטי, לרוב של גרניט, בא במגע עם אבן גיר.
צבען של האבנים היקרות ביותר הוא כחול עז, מנוקד בדלילות בנקודות של פיריט זהוב.
באבן טובה אסור שיהיו עורקים של קלציט לבן, וגבישי הפיריט הכלולים באבן חייבים להיות קטנים.
מחירן של אבנים המכילות עודף של קלציט או פיריט הוא נמוך.
מאידך, כתמי פיריט הם אמצעי חשוב לווידוא שהאבן היא אכן אמיתית והם אינם מורידים מערכה של האבן.
לעיתים קרובות נוהגים לצבוע אבני לפיס מאיכות נמוכה על מנת לשפר את צבען, אך ניתן להבחין בכך בשל הגוון הכחול הכהה מאוד.
הליטוש מקנה לאבן ברק עשיר, שעליו שומרים באמצעות ציפויה בשעווה שקופה או בשרף.
באבן נעשה שימוש בתכשיטים, גילופים, קופסאות קטנות, מוזאיקות, עיטורים וכדים.
באדריכלות נעשה בה שימוש כחיפוי לקירות ועמודים בארמונות ובכנסיות.
שימוש נוסף בה הוא טחינתה של האבן ועיבודה על מנת ליצור את הפיגמנט אולטרמרין, המשמש להכנת צבעי טמפרה, ולעיתים רחוקות לצבע שמן.
השימוש בו כפיגמנט לצבע שמן פסק בתחילת המאה ה-19 כשחומר סינתטי, זהה בהרכבו הכימי והקרוי לעיתים קרובות "אולטרמרין צרפתי", נעשה זמין.
המילה הראשונה בשם, "לפיס" (lapis), מקורה בלטינית ופירושה "אבן".
המילה השנייה, "לזולי", מקורה במילה הלטינית מימי הביניים "לזולום" (lazulum), שמקורה במושג בערבית "(אל-)לזוורד", שמקורו בפרסית "לאזוורד" (لاژورد); היה זה שמו של המקום שבו כרו לפיס לזולי, אך בשל הקשר לאבן החן שינה המושג את משמעותו למשמעות: "הצבע הכחול".
זהו המקור המשותף למילה באנגלית azure, למילה בספרדית ובפורטוגזית azul ולמילה האיטלקית azzurro, שמשמעותן: "תכלת".
לכן ניתן להבין את צמד המילים "לפיס לזולי" כ"אבן תכולה".
לאבן הוצעו כמה שמות בעברית: "תכולית", "אבן התכלת", ו"אבן כחל".
יש המשערים כי אבן ה"ספיר" המופיעה בתנ"ך כאבן החושן המיוחסת לשבט יששכר, והמוזכרת בין היתר בספר שמות ובספר איוב, וכן ה"ספירוס" המוזכר על ידי פליניוס הזקן כאבן כחולה עם נקודות זהובות, היא לפיס לזולי, והשם "ספיר" המקובל כיום לקורונדום בעל הגוון הכחול, הוא כינוי מודרני בלבד.
אבני הלפיס לזולי המשובחות ביותר מצויות באבן הגיר של עמק הנהר קוקחה (Kokcha) שבמחוז בדח'שאן שבצפון מזרח אפגניסטן.
ממרבצים אלו במכרות של סאר-אי-סאנג כורים כבר יותר מ-6,000 שנים.
בדח'שאן הייתה מקור ללפיס לזולי עבור מצרים העתיקה והתרבויות של מסופוטמיה, כמו גם התרבויות המאוחרות יותר של יוון העתיקה ושל רומא העתיקה.
בשיא פריחתה של תרבות עמק האינדוס, בערך במאה ה-21 לפנה"ס, הוקמה המושבה שורטוגאי של העיר האראפה בסמוך למכרות הלפיס לזולי.
ב-1271 ביקר מרקו פולו במכרות.
בתקופה שבה הייתה אפגניסטן תחת כיבוש סובייטי, בשנות ה-80 של המאה ה-20, נהגו לוחמי המחתרת האפגנים לפרק מוקשים ופגזי נפל סובייטיים ולהשתמש בחומר הנפץ שחילצו מהם לכריית לפיס לזולי, על מנת לממן את מאבקם.
בנוסף למרבצים האפגניים, נמצאים מרבצי לפיס לזולי במקורות רבים אחרים, אלא שבהם היא בגוון כחול בהיר ועל כן נחשבת באיכות נמוכה.
בין המקורות, החשוב ביותר נמצא בהרי האנדים סמוך לאובאייה (Ovalle) שבצ'ילה.
מקורות חשובים פחות נמצאים מדרום וממערב לימת באיקל שברוסיה, סיביר (ששימשה מקור לעבודות האמנות של סין), אנגולה, בורמה, פקיסטן, ארצות הברית (קליפורניה וקולורדו), קנדה והודו.
במצרים העתיקה הייתה הלפיס לזולי אבן חן מועדפת בקמעות ובקישוטים כמו חרפושיות.
גם האשורים והבבלים השתמשו באבן לגילוף חותמות גליליות.
אתרי קבורה מצריים המתוארכים לתקופה שקדמה ל-3000 לפנה"ס, מכילים אלפי פריטי תכשיטים, רבים מהם מלפיס לזולי.
אבקת לפיס שימשה את הגבירות המצריות כאיפור צללית לעיניים.
כפי שחקוק בפרק 140 של ספר המתים המצרי, נחשבה אבן לפיס לזולי המגולפת בצורת עין־אדם ומשובצת בזהב, כקמע בעל עוצמה כבירה.
ביום האחרון של החודש הושמה מנחה לפני העין הסמלית הזו, בשל האמונה שביום זה הניחה ישות עילאית סמל כזה על ראשה.
הקברים המלכותיים העתיקים שבאור, הסמוכים לנהר פרת שבדרום עיראק, הכילו יותר מ-6,000 פסלונים של ציפורים, צבאים ומכרסמים, כמו גם צלחות, חרוזים וחותמות גליליות, כולם מלאכת מחשבת של גילוף בלפיס לזולי.
חפצים מגולפים אלו הגיעו בלא ספק מהמכרות שבבדקשן שבצפון אפגניסטן.
בשירה שומרית ואכדית ישנה התייחסות אל לפיס לזולי כאבן חן ההולמת תפארת מלכות.
בשירה האוגריתית נפוצים ה"יקנים", אבני הכחל, כסמל ליוקרה: כך למשל, בחתונת ירח ונכל מובטחים בין אוצרות המוהר "יקנים טהורים".
הרומאים האמינו כי לפיס הוא אפרודיזיאק (סם המעורר תשוקה מינית).
בימי הביניים האמינו כי האבן שומרת על בריאות הגפיים ומשחררת את הנפש מטעויות, קנאה ופחד.
כמו כן רווחה אמונה כי ללפיס יש סגולות רפואיות.
נהגו לטחון את האבן, לערבבה בחלב ולמרוח את התערובת כרטייה לפרונקלים ולכיבים.
רבים מגוני הכחול המופיעים בציורים, החל מכתבי היד המאוירים של ימי הביניים וכלה בלוחות הקיר של הרנסאנס, נוצרו מלפיס לזולי.
גם הגוון הקרוי "כחול של וורונץ" המהווה רקע לציורים על קירות המנזר וורונץ ברומניה מבוסס בעיקר על לפיס לזולי.
האבן נטחנה וזיהומים נופו ממנה על מנת לבודד את המינרל לזוריט שמרכיב את הפיגמנט אולטרמרין.
מינרל זוהר וצלול זה היה בין המקורות הבודדים לצבע הכחול שהיה זמין לציירים לפני המאה ה-19, ומחירו היה גבוה.
כשציור טמפרה הוחלף על ידי צבעי שמן בתקופת הרנסאנס, גילו הציירים שהזוהר של האולטרמרין דוהה מאוד כשהוספה האבקה הטחונה לצבע השמן.
עובדה זו, יחד עם המחיר הגבוה, גרמה לירידה בשימוש בלפיס לזולי.
מאז שהתגלתה במאה ה-19 הגרסה הסינתטית של האולטרמרין ונוספו גוני כחול נוספים (כדוגמת כחול קובלט), פסק כמעט לחלוטין הייצור והשימוש בסוג הטבעי, אף על פי שכמה חברות צבעים עדיין מייצרות אותו, ונעשה בו שימוש בעיקר לצורך שחזור ציורים אך גם על ידי ציירים שעדיין נמשכים לברק ולהיסטוריה הרומנטית שלו.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד לפיס לזולי היא אבן ההולדת התחליפית של החודשים ספטמבר ודצמבר.
לפיס לזולי מוזכרת פעמים רבות באפוס השומרי "עלילות גילגמש".
כך למשל קרניו של השור הקדוש עשויות מלפיס לזולי.
כאמור לעיל, ה"יקנים" מופיעים כסמל יוקרה בשירה האוגריתית.
"לפיס לזולי" הוא שיר שכתב ויליאם בטלר ייטס.
בשירה של מריאן מור (Marianne Moore - משוררת קנדית 1887–1972) "קמע", המצוטט על ידי ת.
אליוט בספרו "מבוא לשירים נבחרים של מריאן מור", מוזכרת לפיס לזולי בבית הבא: "של לפיס לזולי,/חרפושית מן הים,/כשכנפיה פרושות" ("Of lapis-lazuli,/A scarab of the sea,/With wings spread-" ).
בפסקה הבאה מעלה אליוט את השאלה: "איני יכול לראות מה עושה ציפור מגולפת מלפיס לזולי עם רגלים מ"אלמוג", אבל אפילו גם כאן המקצב, השימוש בקצב, וסמכותיות מסוימת בסגנון מייחדים את השיר".
בשירה של לורנה קרוזיר (Lorna Crozier - משוררת קנדית, נולדה ב-1948) "קיר ההנצחה" ("The Memorial Wall"), אדם צעיר שמגיע ממונטנה על מנת למצוא את שם אחיו צובע דלת צדדית בלפיס לזולי.
בספרו של רוברט היינליין "די זמן לאהבה" (יצא לאור בעברית בהוצאת כתר בתרגום דפנה לוי בשנת 1983) קורא לזרוס לונג, הדמות הראשית בספר, לאחת משתי בנותיו, התאומות המשובטות, לפיס לזולי.
בספרה של טרייסי שבלייה, "נערה עם עגיל פנינה", מוזכר הצבע הנ"ל בתור הצבע היחיד אותו לא הרשה ורמיר לחרייט לטחון, והוא לבדו עשה זאת.
בספרו של דן בראון "התופת", מתוארת דמותה של ד"ר אליזבת סינסקי, מנהלת ארגון הבריאות העולמי, כעונדת תליון בצורת מטה אסקלפיוס העשוי מלפיס לזולי.
בסדרת הספרים מאת אנג'י סייג' "ספטימוס היפ", מוזכרת אבן הלפיס לעיתים קרובות, למשל בקירות במקומות מפוארים (הארמון, בית הדרקונית, הדרך למעבדת האלכימיה וכו') או החומר ממנו עשויים חפצים מיוחדים (אבן המסא, קערות ההתמרה המשולשת וכו').
בספרה של סימונה ואן דר פלוכט "כחול הירח" (NACHTBLAUW) מוזכרת אבן הלפיס לזולי כאשר קתרין מייצרת ממנה את הצבע המשמש לציור הקנבס הראשון שלה.
וכאשר היא מקבלת צמיד עשוי מאבני לפיס לזולי.
הצבע הכחול הוא מוטיב חוזר בספר.
בהוצאת כנרת זמורה ביתן, 2018. תרגם מהולנדית: ד"ר אורן שדה-לייכט.
הלַפּיתים היו על פי המיתולוגיה היוונית בני עם אגדי שישב בתסאליה, בעמק הנהר פֵּנֵיוֹס ובמורדות ההר פֵּלִיוֹן.
הלפיתים, כמו המירמידונים ושבטים תסאליים אחרים, קדמו לבואם של ההלנים לארץ יוון.
הקדמונים סברו כי הם שארי-בשר לקֶנְטָאוּרִים: על פי אחת הגרסאות היו לַפּיתֵס וקֶנְטָאוּרוֹס בניהם התאומים של אפולון והנימפה סְטִילְבֵּה, בת אל הנהר פֵּנֵיוֹס.
לפיתס היה לוחם עז-נפש ואילו קנטאורוס בעל-מום שנזדווג לימים עם סוסה; מבטנה יצאו הקנטאורים, אותם יצורי כלאיים שחציים אדם חציים סוס.
לפיתס היה האב הקדמון של הלפיתים ומי שהעניק להם את שמו, ועם צאצאיו נמנו לוחמים ומלכים כמו אִיקְסִיוֹן, פֶּרִיתוֹאוֹס, קַיינֶאוּס וקוֹרוֹנוּס וחוזי העתידות אִידְמוֹן ומוֹפְּסוֹס.
באיליאדה מסופר כי הלפיתים שלחו ארבעים אוניות ולוחמים בפיקוד פּוֹלִיפּוֹאֶטֵס (בן פריתואוס) ולאונטאוס (בן קורונוס, בן קנאוס).
אמו של פריתואוס, מלכם של הלפיתים בדור שקדם למלחמת טרויה, הייתה דִיָה, בת איונאוס או דֵיוֹנֵאוֹס; כמו גיבורים רבים אחרים היו לפריתואוס שני אבות, האחד בן-תמותה והשני בן-אלמוות, הלא הם איקסיון והאל זאוס.
כדי לארוב לדיה, עטה זאוס צורת סוס רביעה, משום שכמו בני דודיהם שמחצית גופם כשל סוס, היו הלפיתים פרשים בשדות המרעה של תסאליה הנודעת בסוסיה.
ללפיתים אף מיוחסת המצאת הרסן.
הסיפור הידוע ביותר הקשור בלפיתים הוא הקרב שניהלו עם הקנטאורים בחתונת פריתואוס עם הִיפּוֹדַמֵיָה, ה"קנטאורומכיה".
הקנטאורים הוזמנו למשתה הכלולות, אך מאחר שלא היו מורגלים בשתיית יין, השתכרו ועד מהרה נחשף אופיים הפראי לעין כל.
כשהוצגה הכלה בפני האורחים ועמדה לברכם, זינק הקנטאור אֶוּרִיטִיוֹן וניסה לאונסה.
מיד קמו שאר הקנטאורים על רגליהם ונטפלו לנשים ולנערים.
בקרב שנתלקח נחלץ תסאוס לעזרת הלפיתים.
הם קצצו את אוזני אוריטיון ואפו והשליכוהו החוצה.
הלפית קנאוס נהרג בקרב, והקנטאורים המוכים גורשו מתסאליה אל צפון מערב.
קנאוס היה לפנים נערה בשם קייניס שפוסיידון חשק בה, אך לבקשתה הפכה לגבר ועשאה לוחם חסין מפגיעת כלי נשק.
נשים לוחמות כמותה, שלא נבדלו מגברים, היו ידועות גם בין הפרשים הסקיתים.
לשווא ניסו הקנטאורים להורגו בקרב.
הם הצליחו לגבור עליו רק לאחר שהשליכו עליו סלעים וגזעי עצים והוא נקבר תחת משאם.
קנאוס נעלם אל מעמקי האדמה ללא כל פגע.
לפילי (מלטינית: lapillus – אבן קטנה) הוא הגדרת גודל לטיפות געשיות בינוניות שגודלן 64-2 מ"מ במצבי קרישה שונים ובמבנה אווירודינמי הנפלטות מהר געש בעת התפרצות געשית.
טיפות אלה נוצרות ממזרקות לבה הנוצרות בעיקר בהתפרצויות סטרומבוליאנית.
בהצטברותן עם חומרי טפרה אחרים הן יוצרות סלעי טוף.
סלע הנוצר מהתלכדות לפילי נקרא "לפיליסטון".
מזרקות לבה עשויות להגיע לגובה של מאות מטרים, והלבה נקרעת לחלקים קטנים יותר, בהם לפילי.
במעופן של הטיפות באוויר נקרש חלקן החיצוני במבנה אווירודינמי.
הטיפות נזרקות למרחק-מה מן הלוע: החלקיקים הגדולים יותר יפלו קרוב אל הלוע, והחלקיקים הקטנים יותר יפלו במרחק גדול יותר ממנו.
בנפלן על הקרקע עשויות הטיפות להיצמד זו לזו בעודן חמות ורכות, וכאשר הן מתקררות ומתגבשות הן הופכות לסלע.
טיפות לפילי עשויות להצטבר ביחד עם חומרים פירוקלסטיים אחרים ליצירת טוף.
כאשר החומרים המרכיבים את הטוף עדיין חמים, הם "מולחמים" זה לזה ויוצרים איגנימבריט – טוף מולחם.
לפיליסטון הוא סלע הנוצר מהתלכדות של טיפות לפילי.
כאשר הטיפות הנופלות לקרקע עדיין מותכות, והן נצמדות ומולחמות זו לזו.
התגבשותן יוצרת סלע סלע פירוקלסטי, וחתך בו עשוי להראות את מתאר הטיפות.
לפילי מלוכדומה (Accrestionary lapilli) נוצר מטיפות עגולות הנוצרות סמוך מאוד ללוע הר הגעש, לרוב בעמוד האפר הגעשי, בטרם קיבלו מבנה אווירודינמי.
היצמדות הטיפות זו לזו נובעת מלחות או מכוחות אלקטרוסטטיים, ועשויה ליצור כמה שכבות של טיפות בטרם נפילתן לקרקע.
לפילי משוריין (Armoured lapilli) הוא סוג של לפילי מלוכד הנוצר בתנאים של לחות גבוהה מאוד.
הלחות הרבה גורמת להתלכדות טיפות הלפילי עם חומרים פירוקלסטיים אחרים המצויים בענן האפר, דוגמת פומיס, היוצרים ציפוי – מעין שריון – מסביב ללפילי.
גושים מלוכדים שמקורם בתחילת ההתפרצות יימצאו בשכבות תחתונות והחלקים המרכיבים אותם ישתטחו ויידחסו כעדשות.
גושים שמקורם בשלבים מאוחרים של ההתפרצות יימצאו בשכבות העליונות ולא יידחסו או ישתטחו.
לפני זמננו היא ספירת זמן מקובלת במדעים רבים דוגמת ארכאולוגיה פרהיסטורית, פלאונטולוגיה, גאולוגיה ואסטרונומיה.
היא משמשת לתיארוך מאורע עתיק, באמצעות מספר השנים שחלפו מאז התרחשותו ועד זמן הווה.
סימונים דומים נוספים הנפוצים בספרים ופרסומים מדעיים הם:
tya (ראשי תיבות של thousand years ago) או kya (ראשי תיבות של kilo year ago) שפירושם "אלפי שנים לפני זמננו".
mya (ראשי תיבות של mega year ago) שפירושו "מיליוני שנים לפני זמננו", וניתן לתרגם לעברית למ"ש או משל"ז.
bya (ראשי תיבות של billion years ago) או gya (ראשי תיבות של giga year ago) שפירושם "מיליארדי שנים לפני זמננו".
השיטה משמשת בדרך-כלל לציון גיל מאורעות בני עשרות אלפי שנים לפחות, ולעיתים קרובות מיליוני שנים ואף מיליארדי שנים.
בטווחי זמן אלה, הפרש הזמן בין ציון "לפני הספירה" לבין ציון "לפני זמננו" (מעט יותר מאלפיים שנה בתחילת המאה ה-21) הוא זניח.
הפרש זה קטן לרוב משולי הדיוק של שיטת התיארוך בה השתמשו, המצוינים בסימן ±.
השגיאה הנובעת מן השוני בתאריך המדויק של זמן הווה קטנה אף יותר, בהנחה שהעושה שימוש בשיטה חי במאות השנים האחרונות.
עם זאת, שגיאה זו עלולה להיות משמעותית בתיארוך פחמן 14, אשר משמש לעיתים קרובות למדידת גילים בני אלפי שנים בלבד.
לכן, בתיארוך וכיול באמצעות שיטה זו מקובל כי הפירוש התקני של "לפני זמננו" הוא הזמן שחלף מן האירוע ועד שנת 1950 לספירה.
תקן זה נובע מכך שתיארוך פחמן 14 פותח בשנות ה-50 של המאה ה-20.
שיטת ספירה זו מצויה ביסודם של מדעים רבים החוקרים אירועים עתיקים.
בדרך זו הורכב לוח הזמנים הגאולוגי, הקובע את השתייכותן של שכבות סלע לעידן מסוים על-פי הסטרטיגרפיה שלהן והימצאות מאובנים.
באופן דומה נעשה בה שימוש באסטרונומיה ובקוסמולוגיה, למשל בתאוריית המפץ הגדול ובקביעת גילה והתפתחותה של מערכת השמש.
דוגמאות נוספות לשימוש בשיטה הן אנתרופולוגיה וארכאולוגיה העוסקות בחקר האדם ותרבותו בתקופות היסטוריות ופרהיסטוריות.
"לפני הסער או "רועה העיזים" (1926) הוא ציור שמן מאת הצייר הישראלי נחום גוטמן.
הציור מציג את דמותו של רועה ערבי הצועד עם עדרו.
הרועה מתואר לובש בגדים בסגנון מזרחי הכוללים חולצה לבנה עם וסט, שרוול כחול ואבנט אדום.
הוא אוחז בידו האחת מקל רועים ובידו השנייה כד.
דמותו תופשת את כל המישור הקדמי של הציור ומאחוריו מתואר העדר.
סגנון הציור הוא אקספרסיבי ומעט נאיבי.
נאביות זו מתבטאת, למשל, בתיאור הרועה.
ראשו של הרועה, לדוגמה, מצויר בפרופיל ואילו גופו מתואר בפרופיל חלקי ("פרופיל 3/4").
גם אופן הנחת הצבע מעידה על ניסיון לתיאור חושני, המעניק לדיוק אנטומי חשיבות משנית.
רקע הציור מציג נוף שומם ובו כמה בתים בסגנון ערבי הבנויים לאורך חוף הים.
מבעד לשמיים הכהים מגיחה שמש.
על פי יגאל צלמונה ציור זה והציור "נושאת האלומות" (1926) מהווים מעין שני חלקים של דיפטיך, בהציגם "דימוי כפול של גבריות ונשיות" מזרחית אקזוטית.
החל משנת 2010 מוצגים שני הציורים בתצוגת הקבע של האמנות הישראלית במוזיאון ישראל.
לפני חצות הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה וקומדיה רומנטית משנת 2013. הוא סרט המשך ל"לפני הזריחה" (1995) ול"לפני השקיעה" (2004).
הסרט בוים על ידי ריצ'רד לינקלייטר ומשחקים בו אית'ן הוק וז'ולי דלפי.
הסרט מגולל את עלילותיהם של ג'סי וסלין ביוון כתשע שנים לאחר המפגש הקודם.
הסרט יצא לאקרנים ביציאה מוגבלת במאי 2013. הסרט יצא לאור ברחבי ארצות הברית ביוני, והוא גרף כ-20 מיליון דולר ברחבי העולם.
לינקלייטר, דלפי והוק היו מועמדים לפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר.
עלילת הסרט מתרחשת כתשע שנים לאחר מפגשם של סלין (ז'ולי דלפי) וג'סי (אית'ן הוק) ב"לפני השקיעה".
הסרט כולל בעיקר חמש סצנות של שיחה: בין ג'סי לבנו הנרי בשדה התעופה, בין ג'סי לסלין בנסיעה, בין ג'סי וסלין ועוד שלושה זוגות סביב שולחן האוכל, בין ג'סי לסלין במהלך הליכה ובין ג'סי לסלין במלון.
ג'סי וסלין הם הורים לתאומות.
ג'סי מנסה לשמור על מערכת יחסים תקינה עם בנו האנק (שיימוס דייבי-פיצפטריק) הגר בשיקגו.