tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באולימפיאדת השחמט 1928, אולימפיאדת השחמט השנייה שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה בהאג בין 21 ביולי לבין 6 באוגוסט 1928. בלוג ניצח בארבעה משחקים, סיים חמישה בתיקו והפסיד בשבעה.
באולימפיאדת השחמט 1930, אולימפיאדת השחמט השלישית שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה בהמבורג בין 13 ביולי לבין 27 ביולי 1930. בלוג ניצח בחמישה משחקים, סיים חמישה בתיקו והפסיד חמישה.
באולימפיאדת השחמט 1931, אולימפיאדת השחמט הרביעית שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה בפראג בין 11 ביולי לבין 26 ביולי 1931. בלוג ניצח בשלושה משחקים, סיים חמישה בתיקו והפסיד שבעה.
דר' בלוג ייצג את הונגריה באולימפיאדת השחמט 1936 אולימפיאדת השחמט הלא רשמית השלישית שהתקיימה במקביל לאולימפיאדת ברלין (1936) ואורגנה על ידי האיגוד השחמט הגרמני (Grossdeutscher Schachbund).
האירוע התקיים במינכן בין 17 באוגוסט לבין 1 בספטמבר 1936. בלוג ניצח בחמישה משחקים, סיים שבעה בתיקו והפסיד משחק אחד.
בלוג שיחק בלוח התשיעי בנבחרת שהשיגה מקום ראשון באולימפיאדה וזכה במדליית זהב קבוצתית ומדליית ארד אישית.
לאחר מלחמת העולם השנייה השתתף בלוג באליפויות הונגריה לשחמט בשנים 1946, 1947 ו-1950.
בלוג השתתף, החל משנת 1910, גם בתחרויות שחמט בהתכתבות וזכה לתואר אמן בינלאומי לשחמט בכתב בשנת 1953. מהצלחותיו הבולטות בתחום זה ניצחונו על פאול קרס משנת 1937 ועל ולדימיר זגורובסקי, אלוף העולם הרביעי לשחמט בכתב משנת 1973 כאשר בלוג היה בן 81.
על שמו קרויות כמה הסתעפויות פתיחה:
יאנוש אראן (בהונגרית: János Arany 2 במרץ 1817 – 22 באוקטובר 1882) היה משורר, סופר, עיתונאי ומתרגם הונגרי.
נודע במיוחד בבלדות שכתב והטרילוגיה בחרוזים "טולדי".
היה חבר באגודת קישפלודי ובאגודת פטפי ונבחר לאקדמיה ההונגרית למדעים.
לצדם של שנדור פטפי ומיהאי טומפה נמנה אראן עם שלישיית המשוררים הגדולים הצעירים של הספרות הלאומית ההונגרית של המאה ה-19.
יאנוש אראן נולד בשנת 1817 בעיירה בדרום חבל .
אז בממלכת הונגריה באימפריה האוסטרית (כיום בטרנסילבניה, רומניה), במשפחה הונגרית קלוויניסטית דלת אמצעים שהשתייכה לאצולה הזעירה.
היה בן הזקונים מבין עשרת הילדים של הוריו.
אביו היה ג'רג' אראן, בן 60, ואמו – שארה, בת לבית מדיי'רי, בת 44. מכל עשרת הילדים הגיעו לבגרות רק שניים, מצב טראגי זה לרוב בגלל מחלת השחפת גרם להורים לטפח במיוחד את ילדם הקטן.
למד קרוא וכתוב בגיל מוקדם מאוד ובילדותו התאווה לקרוא כל ספר שבהישג ידו בהונגרית ובלטינית.
התוודע בין היתר לסיפורי התנ"ך, לשירים של הורטיוס, אובידיוס, ורגיליוס וצ'וקונאי ולכתבי קורטיוס.
מפני שהוריו המבוגרים נזקקו לסיוע בניהול משק הבית, התחיל אראן' לעבוד כבר בגיל 14 כמורה ממלא מקום.
החל משנת 1833 למד שפה וספרות גרמנית וצרפתית באוניברסיטת דברצן, בזמנו המכללה הרפורמית של דברצן.
די מהר, אחרי כיתה י' מאס במסגרת הלימודים והצטרף ללהקת שחקני תיאטרון שנעה ונדה ברחבי הממלכה.
מאוחר יותר התיישב ועבד כמורה, כעורך עיתונים ובתפקידים פקידותיים שונים בעיירת הולדתו (ב־1839 עוזר של נוטריון), סאלונטה, בדברצן ובבודפשט.
בשנת 1840 התחתן עם (1818–1885) שאיתה ניהל חיי משפחה שלווים וגידל שני ילדים: יוליאנה ולאסלו.
בשנת 1845 אראן זכה בתחרות הכתיבה של האגודה הספרותית ע"ש קישפאלודי עם יצירתו "החוקה האבודה" (Az elveszett alkotmány).
אחרי שפרסם את הטרילוגיה "טולדי", שהפכה למעין אפוס לאומי, אראן קישר יחסי ידידות עם מי שנחשב המשורר הלאומי של ההונגרים, שנדור פטפי.
שניהם הלהיבו את ההמונים בעת מהפכת 1848–1849. מותו של פטפי בעת המהפכה גרם לאראן לצער עמוק.
אחרי דיכוי המהפכה, החל משנת 1850 אראן עבד כמורה בנאג'קרש.
משנות ה־1860 עבר עם משפחתו לבודפשט.
בשנת 1858 נבחר לחבר באקדמיה ההונגרית למדעים והחל משנת 1865 התמנה למזכיר שלה.
כמו כן עמד בראש האגודה קישפאלודי, הארגון הראשי של סופרי הונגריה וערך את כתב העת Szépirodalmi Figyelő ("הצופה הספרותי") (מאוחר יותר Koszorú – "הזֵר")
מותה בדמי ימיה של יוליאנה, בתו, פגע בו קשות וגרם לו להימנע מכתיבת שירים למשך 12 שנה.
רק בקיץ 1877 חזר לחבר שירים מקוריים – עם המחזור "Őszikék שלהבדיל מיצירות עבר, נגע בנושאים כמו זקנה או הציפייה למוות.
יאנוש אראן נפטר ב־22 באוקטובר 1882 בבודפשט.
השירה האפית של יאנוש אראן מציגה את העבר המיתי וההיסטורי של עמו.
גולת הכותרת של יצירתו האפית הייתה הטרילוגיה "טולדי" (Toldi) (1847), "אהבתו של טולדי" (Toldi szerelme (1848–1879) ו"דמדומי הערב של טולדי" (Toldi estéje) (1854).
גבור הטרילוגיה, טולדי, לקוח מכרוניקה בחרוזים מהמאה ה־16 שכתב פטר אולשוואי שיימש.
טולדי היה גבור צעיר וחסון שחי, לפי האגדה, במאה ה־14. החלק הראשון של הטרילוגיה מתארת את דרכו זרועת ההרפתקאות אל חצר המלך.
החלק השני מוקדש לאהבת חייו והחלק השלישי מספר על סכסוכיו עם המלך ועל מותו.
מפואמה אפית אחרת, "אישטוק המשוגע" (Bolond Istók) (1850) נשאר רק קטע אחד.
המשורר עבד גם על פואמה מוקדשת לתולדות ההונים, הנחשבים במסורת ההונגרית מעין אבות של ההונגרים.
הספיק להשלים רק את חלקה הראשון "מות המלך בודה" (Buda halála) (1864).
יתר החלקים – "אילדיקו" ו"הנסיך צ'אבּה" נותרו בלתי גמורים.
בשנים 1853–1856 ו־1877 יצר את ה"בלדות", ז'אנר ששילב אגדות עממיות ויסודות היסטוריים בלדה מפורסמת של אראן, "הבארדים של ויילס" (A Walesi Bárdok) מספרת על מסעות הכיבוש של אדוארד הראשון, מלך אנגליה, נגד הוולשים ועל התנגדות העם הזה לדיכוי תרבותם.
על ידי אימוץ נושא היסטורי זה, המשורר ביקש לרמוז על דיכוי ההונגרים בידי האוסטרים.
הוא כתב אותה לרגל ביקור הקיסר פרנץ יוזף בהונגריה אחרי דיכוי מהפכת 1848–1849.
ביצירתו של אראן היו גם שתי תקופות "ליריות": אחת בשנות ה־1850, שבה יצר בהשפעת האבל על מותו של פטפי ותבוסת המהפכה ההונגרית, והשנייה בשנותיו האחרונות – כשחיבר את שירי Őszikék.
אראן כתב גם פואמה בשם "דנטה" שלדעת פיטר יוסטינוב, "מעט משירי מערב ידעו לתפוס כמוה, את מלוא המשמעות והטרנסצדנטיות של חיי האדם".
בשירים "החוקה האבודה" (1846) ו"הצוענים מנאג'דה" (1852) ביכה את השגיאות הפוליטיות של בני עמו.
יאנוש אראן תרגם להונגרית שלושה מחזות של שייקספיר – חלום ליל קיץ, המלט ו"חייו ומותו של המלך ג'ון".
תרגומים אלה נחשבים לאחד משיאי עבודות התרגום בשפה ההונגרית.
הוא תרגם גם מאריסטופאנס, לרמונטוב, פושקין ומולייר.
לזוג נולדו שני ילדים: יוליאנה שמתה בגיל צעיר מדלקת ראות, ו, שנודע גם הוא כמשורר וכאוסף אגדות עממיות.
פרס קישפאלודי - בשביל הפואמה "טולדי"
פרידייש רידל כתב את המונוגרפיה המדעית הראשונה על יאנוש אראן.
הדואר ההונגרי הנפיק בולים לזכרו של אראן ב-1 ביולי 1932\ ב 15 בספטמבר 1957 וסדרת 4 בולים ב-10 ביולי 2017
להקת הפולק ההונגרית דלריאדה הוציאה לאור אלבום פולק מטאל המבוסס על יצירות אראן.
היא זכתה ב-2009 בפרס האנג שוי
1854: Toldi estéje ("דמדומי-הערב של טולדי");
1863: A walesi bárdok ("הבארדים של ויילס");
הבארדים של ויילס - בתרגום מרדכי אבי שאול 1963
חג התירס - בלדות ושירי עם הונגרים (מן הפולקלור) - בתרגום איתמר יעוז קסט - בית עקד, תל אביב, 1998
יאנוש אדר (בהונגרית: Áder János; נולד ב-9 במאי 1959) הוא עורך דין ופוליטיקאי הונגרי; היה נשיאה של הונגריה ממאי 2012 עד מאי 2022.
אדר הוא בעל תואר במשפטים.
הוא נמנה עם מייסדי מפלגת פידס (ברית הדמוקרטים הצעירים).
הוא היה חבר הפרלמנט ההונגרי מטעם המפלגה בשנים 1990–2009, היה יושב ראש האספה הלאומית של הונגריה בשנים 1998–2002, וכיהן גם כראש האופוזיציה בשנים 2002–2006. בשנת 2009 נבחר לחבר הפרלמנט האירופי.
באפריל 2012, לאחר התפטרותו של פאל שמיט, מונה אדר לנשיא הונגריה על ידי מפלגתו ועל ידי ראש הממשלה ויקטור אורבן.
הוא נבחר ב-2 במאי לכהונה בת חמש שנים ברוב של 262 חברי פרלמנט בעד ו-40 מתנגדים, והושבע לתפקיד ב-10 במאי.
באותה שנה גם ביקר בישראל ונועד עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
יאנוש דמיאניץ' (במקור - יובן דמיאניץ'; בהונגרית: Damjanich János, בסרבית: Јован Дамјанић; 8 בדצמבר 1804, סטראז'ה – 6 באוקטובר 1849, ארד) היה גנרל הונגרי ממוצא סרבי, נחשב לאחד הגיבורים הלאומיים של הונגריה בתקופת "אביב העמים".
יובן דמיאניץ' נולד ב-1804 במשפחה סרבית נוצרית אורתודוקסית בכפר לגרדורף, סטראז'ה בסרבית ובהונגרית (Straža,Strázsa) באזור הספר הצבאי של האימפריה האוסטרית, בחלק המערבי של חבל באנאט, בימינו בסרביה.
לפי דעות אחרות, נולד בסטאזה, אז בספר הצבאי הקרואטי, כיום חלק מסוניה, בחבל באניה שבקרואטיה.
אביו היה קצין בצבא האוסטרי ואמו הייתה בתו של הגנרל טבורוביץ'.
גם יובן, בהונגרית יאנוש, דמיאניץ', בחר בקריירה צבאית.
למד בבית הספר הצבאי בטמשוואר (טימישוארה).
בגיל 40 הועלה לדרגת קפטן (סרן).
באפריל 1848 שובץ כקצין של רגימנט הרגלים ה-61 של הצבא האוסטרי שבסיסו היה בטמשוואר.
בפיקודו של הגנרל היינאו נשלח עם יחידת גרנדירים לאיטליה בה פרץ מרד נגד הכיבוש האוסטרי.
הקרבות בבאנאט ובוויבודינה (אוקטובר 1848 - ינואר 1849)
מלכתחילה דבק דמיאניץ' ברעיונות המהפכניים של הליברלים ההונגרים בראשות לאיוש קושוט.
בשובו להונגריה, עם פריצת מהפכת 1848 בהונגריה קודם לדרגת מייג'ור (רב-סרן) בפלוגה 3 הונבד בסגד, הידועה כ"הנוצות הלבנות".
כשסרבים בוויבודינה ובבאנאט מרדו בממשלה ההונגרית, בגלל דחייתה את השאיפות הלאומיות שלהם, הוא עמד בראש המתגייסים הסרבים לרגימנט "הכובעים האדומים" שלחמו נגדם.
עמדתו זו הדביקה לו דימוי של בוגד בבני עמו.
ב-14 ביולי 1848 ניהל קרבות קשים נגד המורדים הסרבים בסנט טומאש (כיום סרבובראן).
ב-13 באוקטובר הצליח להדוף מתקפה סרבית באובצ'ה (בצ'י), טרקבצ'ה (נובי בצ'יי) ובווליקו קיקינדה.
ב-9 בנובמבר הוביל מתקפה מוצלחת על העמדות הסרביות בוורשץ ובלגרדורף/טאבורפאלווה, שם השתתפו בלחימה גם ההיידוקים של שאנדור רוז'ה.
בנובמבר 1848 הועלה לדרגת קולונל.
דמיאניץ' הצטיין בהמשך בקרבות באליסברוּן (אליבּוּנאר) וורשץ ובדצמבר הביס את הגנרל הסרבי סטפאן שופליקאץ בסמוך ליארקובאץ.
ב-16 בינואר 1849 מונה למפקדו של הקורפוס הצבאי השלישי באזור האמצעי של הנהר טיסה וקנה במהרה שם של האמיץ בחיילי הונגריה.
במרץ 1849, מול מתקפת הפלדמרשל וינדיש-גרץ, חיסל דמיאניץ' חטיבה אוסטרית בסולנוק, ניצחון שנחשב להישגו הצבאי המזהיר ביותר.
בעקבות ניצחון זה הועלה לדרגת גנרל.
נבחר לחבר בפרלמנט ההונגרי מטעם אזרחי סולנוק, אך לא הסכים לקבל את הכבוד.
בהמשך מילא תפקיד מוביל במתקפה הכללית אל עבר בודה בפיקודו של הגנרל ארתור גרגיי (Görgey).
הקרבות בהורט ובהטוון, יחד עם מאבק הדמים באישאסג (Isaszeg) הביאו לו שוב תהילה.
בסקירת החילות ביישוב גדלה (Gödöllő) הביע ראש הממשלה ההונגרית, לאיוש קושוט, את הוקרתו לגדודיו של דמיאניץ' והסיר את כובעו לכבודם.
בראש אחת משלוש החטיבות שבפיקודו של גרגיי, נכנס דמיאניץ' באפריל 1849 לעיר ואץ.
ב-19 באפריל 1849 ניצח את האוסטרים בנאג'סאלו ושחרר את המבצר של קומארום.
פציעתו עם שבר ברגל בתאונה מנעה ממנו להשתתף בקרבות בחלק המכריע של מלחמת ההונגרים נגד השלטון ההבסבורגי, כשהממשלה המהפכנית ההונגרית נאלצה לנטוש את הבירה, בודה, בשנית.
אחרי שהחלים הסכים לפקד על המבצר של ארד בדרום-מערב טרנסילבניה.
נצור על ידי הרוסים מצפון ועל ידי האוסטרים מדרום וממערב, דמיאניץ' הצהיר שהוא מוכן להסגיר את עצמו אפילו לפלוגת קוזקים אחת, אך יילחם עד הסוף מול צבא אוסטרי שלם.
לבסוף הסגיר את עצמו לידי הגנרל הרוסי דמיטרי בוטורלין.
הרוסים העבירו אותו לידי האוסטרים ודמיאניץ' הפך לאחד מ-13 הגנרלים ההונגרים שנידונו למוות והוצאו להורג בארד ב-6 באוקטובר 1849, הידועים כ"המעונים הקדושים של ארד".
היה האחרון שבין המוצאים להורג ומילותיו האחרונות בהונגרית היו:
יאנוש דמיאניץ' היה נשוי החל משנת 1847 לאמיליה צ'רנוביץ', בת של פרטו צ'רנוביץ', שופט ואחד מעשירי האזור ארד, סרבי במוצאו.
פטרו צ'רנוביץ' שילם שוחד על מנת להעביר בחשאי את הגופה של דמיאניץ' ולקבור אותו בסתר באחוזתו ביישוב מאצ'ה.
בשנת 1864 דחו הרשויות האוסטריות את בקשת האלמנה לאפשר לכומר הכפר לערוך את קבורתו של דמיאניץ' בקבר המשפחתי.
דמות שנויה במחלוקת בקרב הסרבים
בעוד ההונגרים, כולל אלו מוויבודינה, מחשיבים אותו לגיבורם, בקרב הסרבים יש המחשיבים אותו לבוגד, מפני שלחם לצד ההונגרים נגד כוחות סרבים שלחמו לצד הצבא ההבסבורגי.
לכן כונה בידי הסרבים "ljuta guja, srpski izdajica" ("נחש טורף, בוגד סרבי").
הם טוענים שהוא אמר פעם כי "לסרבים אין זכות קיום.
לא אשקוט עד שאחרון הסרבים עלי אדמות ימות ואחר כך, אהרוג את עצמי".
מקורות אחרים מציינים שלהפך, היה דמיאניץ' סרבי גאה.
ב-6 באוקטובר 1881 - נחנך בעיר ארד, בככר הקרויה כיום "של 13 המרטירים" אובליסק לזכר 13 הגנרלים שהוצאו להורג בארד ב-1849, ביניהם גם דמיאניץ'.
בשנת 1974 הוצמד לאובליסק לוח דו-לשוני והועברו לכאן שאריותיהם של הגנרלים, כולל אלו של דמיאניץ' שהובאו מן הכפר מאצ'ה.
ב-1890 - נחנכה אנדרטת "החירות" בככר החירות בארד, גם היא מוקדשת לזכרם של 13 הגנרלים.
על הכן שלה הונחו תמונותיהם.
אנדרטה זו שהזכירה גם את 13 המחוזות של "הונגריה רבתי" הוסרה על ידי שלטונות ממלכת רומניה בשנת 1924. בשנת 2004 היא הוחזרה במקום המקורי באישור שלטונות רומניה, בטקס ממשלתי בו השתתפו ראשי הונגריה וראשי הציבור ההונגרי ברומניה.
בעיר סולנוק בהונגריה נפתח מוזיאון ע"ש יאנוש דמיאניץ'.
יאנובה (בליטאית: Jonavos rajono savivaldybė) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא, בחלוקה המנהלית של ליטא הוא מחוז-משנה של מחוז קובנה.
מחוז-משנה יאנובה משתרע על פני 944 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014 44,481 תושבים, בירת המחוז היא העיר יאנובה.
הוא כונה לפעמים "אבי ההומניזם ההונגרי" ובזמנו -Pater patriae ("אב המולדת").
היה מורו של המלך מתיאש הוניאדי ומייסד האוניברסיטה איסטרופוליטנה (Universitas Histropolensis) שפעלה בברטיסלאבה.
יאנוש ויטז נולד בסרדנה, שעל יד קריז'בצי, בצפון קרואטיה, במשפחה בעלת השפעה בחצר ההונגרית.
לפי מקורות הונגרים, מוצאו של ויטז היה הונגרי מצד שני הוריו.
משפחת אמו דורותאה לסנאי נקראה גראזדה, ומקורה היה בגוראז'דה שבבוסניה.
היא הייתה מיוחסת מרחוק למשפחת הוניאדי.
אביו של ויטז, דיוניזיה מסרדנה (בהונגרית - דנש) היה צאצא למשפחת האצילים ויטז (במקור - צ'ווי Csévi)..
יש טוענים כי אלו היו צאצאים לרוזנים פיליש, אך חיו בחבל פודרבינה, שבאזור בלובאר-קריז'בצי שבצפון קרואטיה.
האב שימש בשנים 1446–1452 כמזכיר של עוצר הכתר יאנוש הוניאדי.
בהמשך כיהן אביו של ויטז כפרוטונוטריון בממשלו של יאנוש הוניאדי.
יאנוש ויטז למד בסביבות 1434 בבית ספר גבוה בזגרב ובהמשך עשה לימודי משפטים באוניברסיטת וינה.
השתלם גם במדעים ובתחומים אחרים - כמו למשל, בפיזיקה, אסטרונומיה, אלכימיה.
בקנצלריה של הקיסר זיגמונד לבית לוקסמבורג, בה עבד כסופר, ואחר כך כעוזר לשופט ("אססור"), פגש ככל הנראה בהומניסט האיטלקי פייר פאולו ורג'ריו שהשפיע על השקפותיו וגם באנאה סיליביו פיקולומיני, לימים האפיפיור פיוס השני, שאיתו התיידד.
בסביבות 1437-1438 בימי המלך אלברכט השני הידוע כמלך הונגריה וקרואטיה תחת השם אלברט הראשון, שימש ויטז מפקח (קוסטוס) וקנוניקוס בזגרב.
באותה תקופה סייע לחזק את הקשרים בין הבירה הקרואטית למרכזי התרבות והמדע באיטליה.
לאחר מכן עבר לשטח הונגריה, ותרם תרומה חשובה בפיתוח מוסדות תרבות ומדע בארץ זו.
בשנת 1440 נמנה ויטז עם חברי המשלחת ההונגרית בראשות יואנס דה דומיניס שדנה בקרקוב בתנאי בחירת המלך ולדיסלב השלישי של פולין כמלך הונגריה וקרואטיה.
מחנך של מתיאש ובישוף באוראדיה
בהיותו בעל ידע רב בלטינית ויוונית וידיד של יאנוש הוניאדי, נבחר ויטז להיות המנטור (moderator et magister) של בניו לאסלו ומתיאש, לימים המלך מתיאש הוניאדי "קורווינוס" של הונגריה.
בשנת 1442 התמנה ככומר בכיר - "פרובסט" או "פרפוזיטוס" בעיר נאג'ואראד, בחצר הבישוף החדש - יואנס דה דומיניס.
זמן-מה אחרי מותו של דה דומיניס בקרב ורנה ב-4 ביוני 1445 התמנה ויטז כבישוף של העיר והפך אותה למרכז הומניסטי, אליו הזמין מלומדים, כמו הפולני גרגורי מסאנוק, הקפריסאי פיליפו פודוקתארו, הדלמטי ניקולאוס מכיננסיס, האיטלקי מרציו גאלאוטי מחצר המלך, המשורר גספארה טריבראקו ואחרים.
בשירות המלך מתיאש וארכיבישוף של אסטרגום
בשנת 1453 עם העלייה לכס המלכות של לאסלו החמישי נעצר יאנוש ויטז יחד עם שני הנסיכים ממשפחת הוניאדי הטוענת לכתר - לאסלו ומתיאש.
יומיים אחרי המעצר הוצא להורג לאסלו הוניאדי במרכז בודה.
הנסיך מתיאש נלקח בשבי לווינה ואחר כך לפראג.
ויטז עצמו שוחרר מן המאסר אחרי זמן קצר.
כעבור חמש שנים, אחרי מות המלך לאסלו החמישי, ב-1458 נשלח ויטז לפראג אל המלך ייז'י מפודייבראדי, שהחזיק עדיין במאסר את הנסיך מתיאש כדי לשלם כופר ולשחרר את אדונו.
בשובו של מתיאש להונגריה, (לפי דיווחו של אנטוניו בונפיני) היה ויטז הראשון לברך את המלך החדש בכניסה לממלכה.
הוא מילא אחר כך, ב-1462, שליחות דיפלומטית חשובה מטעם מתיאש בגראץ אצל פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כדי לשאת ולתת על חתימת הסכם שלום עם האימפריה.
ההסכם נחתם לבסוף בווינר-נוישטאדט והשיג תמורת ויתורים רבים מצד מתיאש, את הכרתו כמלך הונגריה ואת החזרת הכתר של שטפאן הקדוש שהוחזק למשך שנים רבות בידי הקיסר הגרמני.
אחרי שנת 1464 התמנה ויטז יחד עם אישטוואן וארדאי ליועץ חשאי של המלך.
בשנת 1465 עבר ויטז מאוראדיה עם חצרו וספרייתו לאסטרגום, ונכנס לתפקיד הרם של ארכיבישוף אסטרגום, פרימאט של הונגריה.
בשנות ה-1460 המאוחרות ירד חינו בעיני המלך ובשנת 1471, יחד עם אחיינו יאנוס פנונסיוס, הבישוף של פץ' ועם אצילים וכמרים אחרים קשר קשר נגדו כדי להביא במקומו את קז'ימייז', בנו של המלך הפולני קז'ימייז' הרביעי
יש סבורים כי ההתנגדות כלפי המלך מתיאש נבע בעיקר מהטלת מיסים על הכנסייה, וממדיניות החוץ השאפתנית שלו - עם דגש על ההתפשטות במרכז אירופה, לרבות המלחמה נגד ולדיסלב יגיילו הקתולי תוך התעלמות מסוימת מאיום הטורקים העות'מאנים.
בגין הקנוניה איבד ויטז את מעמדו, את זכויות היתר ואת אחוזותיו.
טירתו המבוצרת שהייתה ברשותו בתור אב המנזר ההבנדיקטיני "הגואל הקדוש" בסקסארד נהרסה.
עם זאת סלח לו מתיאש ואחרי שכלא אותו זמנית בטירת וישהראד שחרר אותו למעצר בית באסטרגום, תחת חסות הבישוף מאגר התמנה במקומו לפרימאט של הונגריה.
זמן קצר אחר כך חלה ויטז ומת באסטרגום.
הובא לקבורה בקתדרלה המטרופוליטנית בעיר.
אחיינו, בן אחותו בורבאלה, היה ההומניסט והלטיניסט ההונגרי-קרואטי יאנוס פאנוניוס (1434 - 1472).
ויטז שלח אותו בנעוריו להתחנך באיטליה ומאוחר יותר תמך במינויו כבישוף של העיר פץ'.
ויטז דיבר וכתב בלטינית משובחת, שיחק תפקיד חשוב בחוגים הבינלאומיים של ההומניזם הרנסאנסי שבחצר המלך מתיאש הוניאדי.
פקדו את אותם החוגים מדענים כמו האסטרונום והמתמטיקאי רגיומונטנוס, האסטרונום מרצין ביליצה, האסטרונום והמתמטיקאי גאורג פון פויירבך, הנס דורן ואחרים.
ויטז גילה עניין רב במדעי הטבע וקידם את לימודם.
התעניין גם בפילוסופיית המוסר, בהיסטוריה ובפילולוגיה.
הקים אקדמיה וספרייה בעיר נאג'ואראד, שעברו בהמשך לאסטרגום, וייסד 1465 את "אוניברסיטס איסטרופוליטנה", אוניברסיטה ראשונה שפעלה בברטיסלאבה (עד 1491), אוניברסיטה שנייה בממלכה ההונגרית אחרי זו שבפץ'.
ויטז התעניין באסטרולוגיה וקידם גם מחקר אסטרונומי.
ברשותו היו כלים אסטרונומיים והקים מצפה כוכבים אסטרונומי באסטרגום.
ויטז היה אספן ספרים והקים באוראדיה ספרייה.
חלק מספריו השיג מהמוציא לאור וספסיאנו דה ביסטיצ'י מפירנצה.
את הספרייה שלו מאוראדיה לקח איתו לאסטרגום והיא הפכה לגרעין לספריה של המלך מתיאש Bibliotheca Corviniana.
ויטז דאג לחינוכם באיטליה של צעירים מוכשרים כמו פטר גארזדה, לאסלו וטשי ואחיינו, יאנוס פנוניוס.
תמך בהקמת בית הדפוס ההונגרי הראשון.
לא היו לו שאיפות ספרותיות.
הוא השאיר נאומים ומכתבים שנכתבו לרגל אירועים פוליטיים שונים, וכן שירים בלטינית.
ספר האיגרות שלו, שנערך ביחד עם פאל איוואניץ' נחשב לספר הראשון של ההומניזם ההונגרי.
הוקם פסל לזכרו בחזית קתדרלת אסטרגום.
אחיינו, המשורר יאנוס פנוניוס הקדיש לו חרוזים.
קובץ נאומים בלטינית והונגרית - 1878
יאנוס לאסקריס , המכונה גם יאנוס רינדאקינוס, על שם עיר מוצא משפחתו, רינדאקוס, באסיה הקטנה, היה מלומד יווני הומניסט ידוע שפעל באיטליה.
בשנת 1453, לאחר כיבוש קונסטנטינופול על ידי צבא האימפריה העות'מאנית, נלקח לאסקריס בן ה-8 לפלופונסוס שהיה עדיין בשלטון נוצרי.
ב-1460, לאחר שגם הפלופונסוס נכבש על ידי העות'מאנים, עבר לכרתים.
כבר בצעירותו הגיע לוונציה, ושם פגש את בסאריון שנעשה פטרונו ומימן את לימודי הלטינית שלו באוניברסיטת פדובה.
כשבסאריון מת, לורנצו דה מדיצ'י, שליט פירנצה שנודע כפטרון של אמנים הומניסטיים רבים, הזמין את לאסקריס לפירנצה, שם החל להרצות ביוונית על כתביהם של תוקידידס, דמוסתנס, סופוקלס והאנתולוגיה היוונית לשירים ליריים.
לורנצו שלח אותו פעמיים ליוון כדי לחפש כתבי יד נדירים.
בפעם השנייה (1492) לאסקריס הביא איתו לפירנצה יותר ממאתיים כתבי יד מספריית מנזרי הר אתוס.
בין השנים 1513 ל-1518 התגורר ברומא בתקופתו של האפיפיור לאו העשירי, הראשון מבית מדיצ'י, אליה חזר למשך שנתיים ב-1523.
הוא סייע למלכי צרפת לואי השנים עשר ולפרנסואה הראשון (שהביא את הרנסאס האיטלקי לצרפת) להקים ספרייה מלכותית.
בין כתבי היד שלאסקריס הדפיס לראשונה היו: האנתולוגיה היוונית, כתביהם של הומרוס, פורפיריוס, לוקיאנוס, וארבעה מחזות של אוריפידס.
יאנון הוא כפר פלסטיני קטן בנפת שכם, שמונה כ-92 תושבים.
יאנון שוכנת מעט צפונית-מערבית לעיירה עקרבה.
הכפר ממוקם על שתי גבעות, הגבעה הצפונית המכונה "יאנון אל-פוקא" (יאנון עילית) או "ח'רבת יאנון" והדרומית "יאנון א-תחתא" (יאנון תחתית).
יאנון מוקף במספר מאחזים הקשורים להתנחלות איתמר: גבעות עולם, מצפה שלושת הימים, הר ינון, הר גדעון וגבעת ינוח.
הכפר שוכן על חורבות יישוב קדום מתקופת הברזל – "ח'רבת יאנון", לפי עדויות ארכאולוגיות שנמצאו במקום ובסמוך ב"ח'רבת אל-עַ'נַם" (חורבת הצאן).
היישוב מוזכר בספר יהושע בשם "ינוח", או "ינוחה", ומשמש כנקודת ציון לגבול בין אפרים למנשה.
במרכז הכפר נמצא מבנה עתיק שהוסב למסגד.
המבנה מן התקופה הצלבנית, ובו, מתחת לשטיחי המסגד, פסיפסים מרהיבים שהשתמרו.
ממערב לכפר שוכנת "ח'רבת עורמה", ובה שרידי מבצר מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר עם 18 בתים בסנג'ק שכם.
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב: "בכפר מבנה גדול ממדים – נבי יאנון".
בחסות הסולטאן העות'מאני עבד אל חמיד השני, היגרו בוסניאקים רבים והתיישבו ברחבי האימפריה העות'מאנית.
ארבעים משפחות התיישבו בכפר יאנון.
בתי הכפר שבנו שונים מבתי הכפרים הערביים שבאזור שכם, ולהם גגות רעפים אדומים האופייניים ליישוב אירופאי.
תושבי הכפר הם בחלקם בלונדינים ובעלי חזות סלאבית.
בסקר של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1882 מתואר הכפר כ"כפר קטן סמוך למעיין ולמבנה נבי יאנון".
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, ביאנון הייתה אוכלוסייה של 70 נפש, כולם מוסלמים.
במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-120 נפש.
בשנת 1945 אוכלוסיית הכפר מנתה 50 תושבים, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
ב-1984, הוקמה ההתנחלות איתמר מצפון מערב לכפר.
כמה מאות דונמים של אדמה חקלאית ששימשו את הכפר הופקעו לצורך הקמת ההתנחלות.
בהסכם אוסלו ב' סווג השטח הבנוי בחלקו הדרומי של הכפר כשטח B, אך כמעט כל השטח החקלאי וכל השטח הבנוי של "יאנון אל-פוקא" (או "ח'רבת יאנון") סווג כשטח C.
החל משנת 2000, נאסר על תושבי הכפר לנסוע בכביש עקרבה-עוורתא-שכם העובר בהתנחלות איתמר.
בשל האיסור על הנסיעה בכביש, נאלצים תושבי הכפר לנסוע למרחק 20 ק"מ נוספים כדי להגיע לשירותי חינוך ובריאות בשכם.
בין השנים 1996 ל 1999 הוקמו מסביב ליאנון, בלא היתר מהרשויות המוסמכות, מספר מאחזים הקשורים להתנחלות איתמר: גבעות עולם, גבעת ארנון, הר גדעון וגבעת ינוח.
תושבי הכפר החלו לסבול מהתנכלויות ואלימות מצד תושבי המאחזים עד שבשנת 2002 נאלצו לנטוש את "חירבת יאנון" במשך כשנה.
התושבים שנטשו את יאנון עברו לכפר הסמוך עקרבה, שם הם התגוררו אצל קרובים או שכרו דירות.
בשנת 2004 עתרו תושבי הכפר לבג"ץ נגד מניעת גישה לאדמותיהם שהוגדרו כ"אזורי חיכוך".
בתגובה לעתירה הודיעה המדינה שהיא תצמצם את השטח הסגור מ-936 דונם ל-280 דונם, ובהמשך הודיעה על ביטול השטחים הסגורים באזור יאנון.
בשנת 2005, לאחר התערבותם של פעילי שלום ישראלים וארגוני סיוע בין-לאומיים, חזרו התושבים ל"חירבת יאנון", אך המשיכו לסבול מאלימות המתנחלים.
במשך השנים המשיך פעיל הימין אברי רן, שהקים את המאחז גבעות עולם בצמוד לכפר מצפון, להשתלט על כמחצית מהאדמות החקלאיות של הכפר.
בדצמבר 2025 דווח, פעם נוספת, כי תושבי השכונה העליונה בכפר, החלו לנטוש את בתיהם ולעזוב את השטח בגלל המנתחלים.
ממזרח לכפר נמצאת שמורת הטבע "נבי נון".
שבמרכזה מבנה קבר שייח' (מקאם) מוקף עצי אלה וחורשת עצי אלון עתיקים.
באזור גם צומחים מספר מקבצים של פרח אירוס השומרון הנדיר.
על פי המסורת המוסלמית מזהים את קברו של יהושע בן נון ואביו נון במקום, אך גם בכפר כיפל חארת' שליד אריאל, שבו קבר שנקרא "נבי נון".
בשמורה נמצאים גם שרידי גת תעשייתית עתיקה הבנויה ממשטח סלע חצוב, לצידו בור שיקוע, מערת קבורה ובה חדר משכב, חדר קבורת כוכים וקולומבריום.
באזור הכפר, נובעים מעיינות שכבה רבים, מכיוון שמי הגשם המחלחלים נעצרים בהגיעם לתצורת מוצא, שכבות חוואר צהבהב האטום למים.
המעיינות העיקריים בקרבת הכפר הם:
"עין יאנון" – נמצא בכניסה לכפר, ובו מבנה אבן המקבל את מי המעיין המוזרמים אליו מצפון.
"עין ג'היר" בוואדי אל-אחמר – במעיין זה יש בריכה שאליה מגיעים המים מצינור היוצא מנקבה הנמצאת מספר מטרים מצפון.
מי המעיין נשאבים על ידי החקלאים באזור.
שורת נביעות ממזרח לכפר, הנובעות למרגלות מצוק בקו המגע בין שכבת הסלע המחלחלת של תצורת בית מאיר לתצורת מוצא.
האי יאנוס הוא אי טרשי באורך 360 מ', השוכן 900 מ' דרומית לאי ליטצ'פילד, סמוך לחוף הדרום-מערבי של האי אנוורס בארכיפלג פאלמר.
אי יאנוס הוא הדרומי ביותר מבין האיים בצד המערבי של הכניסה אל מפרץ ארתור.
את שמו של האי יאנוס נתנה לו הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה (UK-APC) בעקבות סקר שטחי החסות של איי פוקלנד בשנת 1955. השם יאנוס, על שם האל הרומי הקדום יאנוס, שהיה שומר השערים, ניתן לאי על שום מיקומו בכניסה למפרץ ארתור.
יאנוס הוא אחד מירחיו של כוכב הלכת שבתאי.
שמו ניתן לו על שם האל המיתולוגי הרומי יאנוס.
יאנוס התגלה על ידי אודולין דולפוס ב-15 בדצמבר 1966, וקיבל את הכינוי ss2 ירח נוסף של שבתאי התגלה שלושה ימים אחריו ובהתחלה התבלבלו בינו לבין יאנוס בגלל המסלול המשותף שהם חולקים רק ב-1978 הבחינו ביניהם.
ב-1983 התקבל השם הקבוע של יאנוס, על שמו של אל השערים וההתחלות שהיה בעל שני פנים, אחד מביט לעבר והשני לעתיד.
היה תחילה ויכוח גדול לגבי השם.
ליאנוס יש מכתשים שמגיעים לקוטר של עד 30 ק"מ.
פני השטח שלו מעידים על כך שיאנוס נוצר עוד לפני הירח השני של שבתאי – פרומיתאיאוס אך לאחר פנדורה.
צפיפותו של יאנוס היא מאוד נמוכה, הטמפרטורה בו נמוכה ביותר ולכן הוא קפוא ונקבובי.
כוח המשיכה שלו הוא 0.016 מטר לשנייה בריבוע.
מסה: 2.01*10^18 – מסה די קטנה ביחס לירחים במערכת השמש (למשל מסת הירח שלנו גדולה פי כ-36,000 מאשר מסת יאנוס).
המרחק הממוצע שלו משבתאי בזמן הקפתו הוא 151,472 קילומטרים.
לפי קפלר הירח הפנימי ישלים את מסלולו מהר יותר מפני שיש לו פחות היקף להשלים - כאשר הירח הפנימי חולף על פני הירח החיצוני הם משפיעים כבידתית על כל אחד מהם ולכן מקבלים מומנטום.
פעם ב-4 שנים יאנוס ואפימתאוס מחליפים מסלולים כלומר הירח החיצוני (הרחוק משבתאי) מתחלף עם הירח הפנימי (הקרוב לשבתאי) ביעילות בצורה בה הם לא מאבדים מומנטום.
מסלול מסוג זה נקרא מסלול משותף (Co-orbital) – וזוהי הדוגמה היחידה לכך במערכת השמש.
ההפרש בין רדיוס ההקפות של יאנוס ואפיתמאוס סביב שבתאי הוא פחות מ-50 ק"מ.
יאנוש הראשון זאפויה או סאפויאי (בהונגרית: Első János או Zápolya János
או Szapolyai János 2 בפברואר 1487 – 22 ביולי 1540) היה אציל הונגרי, גדול בעלי האחוזות בהונגריה בתקופתו, שכיהן בשנים 1510–1526 כוויבוד טרנסילבניה והחל משנת 1526 בהתאם להחלטת אספת האצילים ההונגרים בראקוש נבחר למלך הונגריה, ביריבות עם הטוען השני לכתר הונגריה, הארכידוכס פרדיננד לבית הבסבורג.
יאנוש זאפויה נולד בספשוואר, כיום ספיש בסלובקיה, ב-2 בפברואר 1487 לאשטוואן זאפויה, וויבוד טרנסילבניה והדוויגה מטשן מבית פיאסט, בתם של פשמיסל השני, דוכס טשן וגלוגאו שבשלזיה, ואנה, נסיכת מזוביה.
בשנת 1514 הביס יאנוש את מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה, ובהוראתו הוצא להורג ג'רג' דוז'ה בעינויים קשים ומחרידים.
בשנת 1516 מת אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה, ובנו לאיוש השני, מלך הונגריה עלה לשלטון במקומו בהונגריה, קרואטיה ובוהמיה.
מכיוון שהיה קטין נטלו מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה תחת חסותו, ולאחר מותו בשנת 1519 החליפו גאורג, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך.
ממלכת הונגריה הייתה במצב של שקיעה, לאחר שהמדיניות הכושלת של אולסלו השני הובילה לכך שהמגנאטים היו בעלי רוב האדמות והכתר היה מרושש.
כמו כן, המתקפות העות'מאניות בגבולה הדרומי של הממלכה המשיכו להחמיר.
במקביל למשבר הפוליטי החל משבר דתי.
הרפורמציה של לותר הגיעה להונגריה-בוהמיה והחלה לסחוף אחריה רבים ממעמד האצולה, מה שהוביל למשבר עם האפיפיור.
לאחר עלותו לשלטון שלח לו סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית את שגרירו, על מנת לקחת את דמי החסות השנתיים של ממלכת הונגריה.
לאיוש סירב לשלם את דמי החסות, והוציא להורג את השגריר העות'מאני ושלח את הראש לסולטאן.
לאיוש האמין כי יקבל את תמיכתם של מדינות נוצריות שכנות, ואת תמיכת קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והאפיפיור, אולם הונגריה הייתה שרויה באותה העת באנרכיה, וכמעט ולא היו שומרים במבצרים ובגבולות.
מיד לאחר עלייתו לשלטון של סולימאן ב-1520, הוא החל במערכה אשר מטרתה הייתה כיבוש סופי של הונגריה.
המגנאטים סירבו לשתף פעולה עם המלך והאיכרים שעדיין ניקו את פצעיהם מכישלונה של מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה סירבו לשתף פעולה עם המגנאטים: נפילתה של הונגריה נהפכה לשאלה של זמן.
לאחר כיבוש בלגרד קוו ההגנה הטבעי שהיווה הסאווה הפסיק להתקיים, מה שהוביל לקריסה מהירה של קו הגבול.
הטירות פטרווורדין, אילוק ואושייק נפלו במהירות מסחררת והצבא הטורקי הספיק לחצות את הדראווה.
למרות ניסיונו הנואש של לאיוש, קרב מוהאץ' הסתיים בקטסטרופה, כאשר בין 20,000-24,000 מתוך 25,000 החיליים ההונגרים מתו בקרב או הוצאו להורג.
מותו של לאיוש היה לאסון הגדול ביותר שידעה הממלכה, בית יגלו ההונגרי נכחד וללא התנגדות משמעותית, הצבא העותמאני כבש את הבירה בודה, מה שסימל את סופה של ממלכת הונגריה.
מאחר שללאיוש לא היו ילדים, נבחר גיסו פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה למלך בוהמיה, אולם בהונגריה פרצה מחלוקת בין בית הבסבורג לבין בית זאפויה, שבראשו עמד יאנוש זאפויה נסיך טרנסילבניה.
בשנת 1538 בהסכם נאדוורד סוכם שיאנוש יישאר כמלך הונגריה, בעוד שפרדיננד ימונה כירושו.
אך אירועים עתידיים יסכלו הסכם זה ורק בשנת 1699 הונגריה תאוחד תחת בית הבסבורג.
ב-10 בנובמבר 1526 הוכתר יאנוש זאפויה כמלך הונגריה בסקשפהרוואר, אולם כעבור חודש בתחילת 1527 גם יריבו פרדיננד הוכתר באותו מקום בראש הממלכה.
היו אלה השנים של מסעו הצבאי של הסולטן סולימאן המפואר בהונגריה ובאוסטריה, כשיאנוש זאפויה נלחם נגד האוסטרים ותומכיהם ההונגרים.
ניסה לשווא להשיג תמיכה מצרפת ומפולין ובסופו של דבר שלח לאיסטנבול את נאמנו ירונימוס לאסקי וכרת בשנת 1528 הסכם עם העות'מאנים.
בשנת 1529 הוא נשבע שבועת אמונים לסולימאן המפואר שבעצמו החזיר אותו לשלטון בסתיו 1529.
בשנת 1527 הצליח זאפויה לדכא את מרד האיכרים מבאנאט ודרום טרנסילבניה בראשות איוואן ננאדה שניסו לתמרן בין שני הטוענים היריבים לכתר.
אחרי תבוסתו על ידי תומכי פרדיננד בקרב טוקאי נמלט יאנוש זאפויה לפולין.
הסכם השלום בנאג'וואראד (הסכם אוראדיה) משנת 1538 בתיווך האח ג'רג' מרטינוצי שם קץ למלחמות בין שני המלכים היריבים והעניק את כתר הונגריה לבית הבסבורג אחרי מותו של יאנוש, ואכן החל ממותו ב-22 ביולי 1540 היו מלכי הונגריה עד שנת 1918 בני שושלת הבסבורג.
בשנת 1541 הפכה מרכז הונגריה לפשאליק עות'מאני.
יאנובייץ (בפולנית: Janowiec) הוא כפר בפרובינציית לובלין, מזרח פולין.
הוא שוכן כ-12 ק"מ דרומית מערבית לפולאווי.
ו-49 ק"מ ממערב לבירה האזורית לובלין.
הכפר מונה כ-1,000 תושבים כיום.
יאנובייץ נוסדה כישוב עירוני על בסיס זכויות מגדבורג בשנת 1537. במאה ה-16 היה הייתה בעלות משפחת האצולה הפולנית ליוארט ושלט בה אנדז'יי פירליי.
הוא קיווה להפוך אותה לתחנת מעבר לסחורות מפולין קטן לשלזיה, אך תוכנית זו לא יצאה אל הפועל.
במאה ה-17 נבנתה בעיר כנסייה ובתוכה בית חולים.
במאה ה-19 ליאנובייץ סבלה משפל כלכלי ובשנת 1870 איבדה את מעמדה כעיר.
היהודים הגיעו ככל הנראה ליאנובייץ במאה ה-14, הם הוזכרו לראשונה ברשומות היסטוריות משנת 1571 וככל הנראה הגיעו מקז'ימייז' דולני, הכפר הסמוך.
במחצית השנייה של המאה ה-16 קיבלו היהודים אוטונומיה דתית שכללה שיפוט, חינוך ופולחן.
בשנת 1580 ליהודים ניתנה הזכות לקנות קרקעות ומבנים בעיר, וגם ניתנה להם האפשרות לסחור, לבצע מלאכה וליצור משקאות אלכוהוליים.
אך מנגד ליהודים לא הייתה אזרחות בעיר ולא ניתנה להם הזכות להצביע.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 השתתפו הסוחרים היהודים מיאנובייץ בסחר תבואה, שעווה ובד לגדנסק וייבאו עגבניות, תבלינים, יין וחומץ.
בשנת 1655 אישר לראשונה, יז'י סבסטיאן לובומירסקי , השליט החדש של העיר, להעניק זכויות נוספות ליהודי יאנובייץ והסדיר את מצבם המשפטי.
הוא התיר ליהודים לסחור במגוון סחורות בחופשיות, כמו גם למכור יין ובירה.
היהודים היו מחויבים לשלם מס זהה לנוצרים.
לובומירסקי פטר את היהודים מהשתתפות חובה בתיקון כבישים ורחובות והדגיש כי היהודים החיים על אדמתו הם תחת חסותו המיוחדת.
במידת הצורך, הוא חייב את הרשויות המקומיות ואת הפקידים המקומיים להעניק כל עזרה ליהודי יאנובייץ ולהגן עליהם.
בסוף המאה ה-18 הייתה העיירה יאנובייץ במצב כלכלי טוב יחסית.
רוב התושבים הנוצרים עסקו בחקלאות והיהודים עסקו במסחר וניהלו את כל הפונדקים בעיירה.
יהודים רבים שהיגרו מאוקראינה התיישבו ביאנובייץ.
בשנים 1765–1790 התגוררו בעיר כ-175 יהודים והם החזיקו בבעלותם 53 מבנים, כולל בית הכנסת.
מלבד בית כנסת בינוביץ היה בית מדרש, משחטה ובית קברות יהודי.
בית-כנסת ביאנובייץ נבנה במקום כבר במאה ה-16. הוא היה מבנה מפואר מאבן אשר שימש את הקהילה היהודית בעיירה.
קירות ארון הקודש היו מעוטרים בציורי קיר מרהיבים של ציפורים, דגים וחיות אשר היו שזורים בקטעי כתבי הקודש ונשמרו היטב עד הריסתם עם הפלישה הנאצית לאחר כיבוש פולין.
באוקטובר 1940 הציתו הנאצים את בית הכנסת, שרפו ספרים ומסמכים יקרים.
בשנת 1827 התגוררו בעיר יאנובייץ 300 יהודים, המהווים 33 אחוז מכלל תושבי העיר.
ב־1862, היהודים זכו בשוויון זכויות חלקי בממלכת פולין.
על פי הרישומים במרשמי הקהילות, במחצית הראשונה של המאה ה-19, רוב היהודים ביאנובייץ סחרו בבקר, עור, מלח, עץ, קמח, צמר, דגנים, תבלינים ומזון ואף היו הבעלים של טחנות רוח.
בתקופה שבין מלחמת העולם הראשונה לשנייה, הייתה יאנובייץ דוגמה לעיר קטנה שבה התגוררו נוצרים ויהודים זה לצד זה.
המרחב העירוני של יאנובייץ' בלטו לעין שני מבני דת: בית כנסת וכנסייה.
העיירה הממוקמת על הגדה השמאלית של נהר הוויסלה הייתה חלק ממחוז ראדום, שהפך מיד אחרי הכיבוש הנאצי לשטח בשליטת גנרלגוברנמן.
כבר מאוקטובר 1939, כחודש אחרי הפלישה הנאצית, נשלחו יהודי העיירה לעבודות כפייה.
בחודש נובמבר יצא צו שחייב כל יהודי לענוד על זרועו סרט שעליו עם מגן דוד.
כל העסקים היהודיים סומנו במגן דוד.
העיר קלטה פליטים ממערב פולין ובאמצע 1940 כבר ישבו בה 800 יהודים.
באוקטובר 1940 הציתו הנאצים את בית הכנסת, שרפו ספרים ומסמכים יקרים והרסו את בית הקברות היהודי.
בשנת 1940, הוקם ביאנובייץ גטו אשר השתרע על שטח העיירה כולה.
באביב 1940 נסגר הגשר בפולאווי לתנועה אזרחית והדרך היחידה לחצות את הנהר עברה בין יאנובייץ לקז'ימייז'.
עד מהרה התיישבו באזור זה פליטים רבים שרצו לחצות את הגבול בין מחוז ראדום לבין מחוז לובלין.
במחצית השנייה של 1941 החמיר מצב היהודים ביאנובייץ.
העיירה הייתה מאוכלסת יתר על המידה, אנשים סבלו מרעב, התפשטו מגפות והיה מחסור קשה במוצרים.
במאי 1941 הוקמה במקום ועדה ובהמשך אגודה יהודית שתיאמה פעולות צדקה בעיר.
נוסף על כך, ביוזמתם של צעירים מיאנובייץ, הוקם בעיירה מטבח זול, ששימש לבישול ארוחות לאנשים הנזקקים ביותר בכל יום.
לקראת סוף יולי הוקם גם בית חולים למחלות זיהומיות.
הגטו המשיך לקלוט פליטים יהודים ובאמצע 1942 שהו בו 1,200 יהודים.
בסוף אוגוסט 1942 החליטו שלטונות המשטרה של מחוז ראדום לחסל את הגטו.
ראשית, היהודים נשלחו לעבודות כפייה במחנות עבודה באזור.
ב-29 בספטמבר 1942 נשלחו רובם המכריע של יהודי יאנובייץ, יחד עם תושבי הגטו בזבולן, למחנה ההשמדה טרבלינקה.
יאנוש המרשלג (בהונגרית: Hammerschlag János, פראג, 10 בדצמבר 1885 – בודפשט, 21 במאי 1954) היה נגן עוגב וצ'מבלו, היסטוריון ומבקר מוזיקה, מלחין, מרצה באקדמיה, יהודי-הונגרי יליד צ'כיה (אז האימפריה האוסטרו-הונגרית).
יאנוש המרשלג נולד למשפחה יהודית, בן ליואכים המרשלג, סוחר עצים יליד קולין (Kolín) בבוהמיה, ולאירנה צ'ונגרדי ילידת בודפשט.
הוא למד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, שם קיבל תואר בעוגב (אורגן).
הוא היה תלמידו של יאנוש קוסלר ושל דז'ה אנטלפי-ז'ירוש.
הוא כתב ביקורות מוזיקה מאז 1912, לאחר שהיה מבקר המוזיקה של העיתון פסטר לויד ואחר כך של כתב העת הספרותי-אמנותי ניוגט במשך כמה שנים.
מספטמבר 1919 ועד מותו, בהפסקות קצרות, היה מורה במוסד האקדמי למוזיקה "מוזיקה לאומית", ומשנת 1947 עד 1949 היה מנהל המוסד.
בשנת 1920 ארגן אנסמבל למוזיקה קאמרית, ממנו הוקמה בשנת 1923 אגודת מוטט ומדריגל (Motett- és Madrigáltársulat).
הוא היה היועץ והמנצח המוזיקלי של האגודה.
הוא היה אנין טעם מצוין במוזיקה ישנה יותר.
עסק בעיקר בסוגיות של סגנון והיסטוריה של ביצועים.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי פרקשרט בבודפשט (חלקה: D / 1, שורה: 2, קבר: 9).
יצירות לפסנתר ולעוגב, קנטטת מזמורים ( דוד ושלמה, 1945)
(בודפשט, 1955, בעברית: לו יוהאן סבפסטיאן באך היה כותב יומן.
מאמר מאת יאנוש המרשלג על אמנותו של באך פורסם בניוגט (כתב עת) בשנת 1925
מאמר של יאנוש המרשלג על בטהובן בכתב העת ניוגט ב-1915
יאנוש אנטל (בהונגרית: Antal János; בודפשט, 17 באוקטובר 1907 – ברית המועצות, דצמבר 1943) היה משורר, סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי, שנספה בשואה.
יאנוש אנטל נולד במשפחה יהודית בבודפשט ועבר לקלוז'-נאפוקה (העיר העבר לרומניה בשנת 1920) עם אביו המתמטיקאי מרק אנטל שנאלץ להגר לשם מהונגריה אחרי נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
שם עבד יאנוש אצל כתב העת נאפקלט (Napkelet) כתלמיד תיכון.
לאסלו דיאנש הציג את שיריו האקטיביסטיים-עתידניים כתוצר של "שירה המחפשת נשמה עולמית חדשה".
במהלך לימודיו בווינה ובפריז, ואפילו אחרי שהתיישב בבודפשט, הוא היה עובד של כתב העת "התקופה שלנו" (Korunk).
קטעים מהרומן שלו "נעורים חנוקים" (Fülledt fiatalság) הופיעו ב"תקופה שלנו" בשנת 1930. מאמריו על תולדות התרבות ניתחו את נושאי האמנות הפרולטרית.
הוא היה מעורב באופן פעיל בעבודה הבלתי חוקית של מפלגת הקומוניסטים בהונגריה ה-KMP כחבר בקבוצת הכתיבה השמאלנית, ממארגני החזית העממית, ביקורת חברתית, עבד בכתב העת "גונדולט" (Gondolat) וערך את "החזית" (Front) הלא חוקי ואת ה"קוֹמוּנִיסט".
הוא נכלא בשנת 1937, נלקח מהכלא לחזית המזרחית בשנת 1942 במסגרת שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) ומת מטיפוס הבהרות.
ספר שירים (עם אנדור בצ'קי, קלוז'-נאפוקה, 1923);
סיפורן של שתי נפשות (קלוז'-נאפוקה, 1928).
ב-18 באפריל 1934 התחתן עם אילונה שפורן, בתם של לאיוש שפורן ושל זאלי פאנט בבודפשט.
יאנוש אנטל (במקור עד 1890 זינגר, (בהונגרית: Antal János; גיור, 13 ביולי 1869 – בודפשט, 20 בדצמבר 1945) היה רופא שיניים יהודי-הונגרי שהתנצר, פרופסור באוניברסיטה.
יאנוש אנטל נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין זינגר, סוחר ושל יוהנה נוימן.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בעיר הולדתו ואחר כך היה סטודנט באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת וינה.
בשנת 1892 קיבל תחילה תואר דוקטור לרפואה ובאותה שנה המיר את דתו לנצרות קלוויניסטית.
בשנת 1903 קיבל הסמכה כמרצה בכיר בתחום הפתולוגיה וריפוי שיניים.
הוא היה מתמחה של ארפאד בוקאי ב"מכון הרוקחות של אוניברסיטת בודפשט" ובשנים 1890–1897 היה מתמחה לפרופסור.
בין השנים 1897–1898 עבד במרפאת השיניים כעוזר פרופסור.
בין השנים 1898 עד 1941 הוא היה הרופא הראשי של מחלקת השיניים של "בית החולים רחמים של בודה", ומשנת 1903 עד 1941 לימד באוניברסיטת בודפשט (ששמה היה אז אוניברסיטת פאזמני פטר).
החל מ-15 בדצמבר 1905 הוא היה נשיא "איגוד רופאי השיניים ההונגרים", אך כעבור שנה וחצי התפטר מהנשיאות לאחר הקמת איגוד חדש ובמקביל הפסיק את עיתון האיגוד שפעל בשם "כתב העת של רופאי השיניים הונגריים".
בשנת 1912 הוענק לו תואר "יועץ חצר המלך".
הוא עסק ברעלת שיניים, פרמקולוגיה ורפואת שיניים והשיג תוצאות משמעותיות בחקר התרופות נגד הרעלת זרחן.
הוא לקח את היוזמה להכשיר גם טכנאי שיניים בפעולות שיניים מסוימות, ולכן נאלץ להתמודד עם חוגים מסוימים של טכנאי שיניים ורופאי שיניים והואשם על ידם בהתנהגות אתית פסולה.
כתוצאה מכך נאלץ להתפטר מתפקידיו באיגוד רופאי השיניים ובעצם חדל גם מעבודת הכתיבה שלו.
כתביו בהונגריה פורסמו בעיקר בשבועון הרפואי (מאז 1891), בארכיון הרפואה ההונגרי (משנת 1893) ובעיתון הרפואי של בודפשט (מאז 1906).
מותו נגרם על ידי הרעלה.
אשתו הראשונה הייתה שרולטה אוהלר (התגרשו), היא הייתה בתו של אברהם אוהלר, רופא נפתי ורופא ראשי מחוזי.
בת זוגו השנייה הייתה מרתה שארקזי, בתם של ז'יגמונד שארקזי ושל אילונה אורוס, אותה נשא בבודפשט ב-3 באוקטובר 1926, אחר כך התגרשו בשנת 1929.
בעלה בלה דיולה דוצ'אי (1893–1967) (Ducsay Béla Gyula) היה צייר ומורה בתיכון.
אישטוואן אנטל (1896–1933), היה רופא ראשי של בית החולים.
בעלה דיזה מנגס גיוזו (1894–?) הוא פקיד.
בעלה אנדראש יוז'ף ספירי (1894–?) הוא רופא.
תרופות חדשות ברפואת שיניים (בודפשט, 1898)
מדריך לעקירת שיניים (בודפשט, 1902)
על יישוב פרשת טכנאי השיניים, תוך התייחסות מיוחדת לתקופת הדיקטטורה הפרולטרית (בודפשט, 1920)
נתונים חדשים יותר על טכניקת עקירת השיניים (Dental Review, 1927)
בתי חולים של מסדר הרחמים (בריאות הציבור, 1929)
טיפול בפציעות הנגרמות מפצצות זרחן (בריאות הציבור, 1944)
יאנוש הרשקו (בהונגרית: Herskó János; בודפשט, 9 באפריל 1926 – בודפשט, 12 באוקטובר 2011) היה במאי קולנוע יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט (2006) וזוכה פרס בלה באלאז' פעמיים (1961, 1964) (פרס הכבוד המקצועי הממלכתי ההונגרי הגבוה ביותר שניתן להעניק ליוצרי סרטי קולנוע ולמפיקי טלוויזיה).
יאנוש הרשקו נולד במשפחה יהודית כבנם של משה יוסף הרשקו ושל מרגיט קאופמן.
יאנוש הרשקו למד פילוסופיה, תולדות האמנות ואסתטיקה באוניברסיטת פאזמאני פטר (כיום שמו אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא שרד את השואה ואחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 החל לעסוק בצילום סרטים.
הוא למד בבית הספר לקולנוע של הבמאי היהודי-הונגרי ויקטור גרטלר ובאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בין השנים 1945–1949. הוא סיים את לימודיו בשנת 1949 ומאז התחיל להיות תחילה במאי לסרטים קצרים.
בין השנים 1949–1951 הוא היה סטודנט במלגה באקדמיה לקולנוע במוסקבה.
לאחר שובו לימד באוניברסיטה בין השנים 1952–1970, בה היה גם סמנכ"ל.
הוא עבד כבמאי קולנוע לסרטים עלילתיים מאז 1953. הוא מונה למנהל "אולפני הקולנוע הוניה" מהקמת האולפנים ועד לעזיבתו הבלתי צפויה לשוודיה בשנת 1970, אליה היגר אשתו, במאית הקולנוע אנה הרשקו, כתוצאה מאירועי 1968 באירופה.
הוא עבד גם כמרצה באוניברסיטה בסטוקהולם.
משנת 1994 שוב הפך למרצה באוניברסיטה לאמניות התיאטרון והקולנוע בבודפשט.
פרס מפעל חיים של "סקירת הסרטים" (2000)
פרס מפעל חיים של מבקרי הקולנוע (2007)
המאסטרו של הסרט ההונגרי (2007)
יאנוש ואז'וני (בהונגרית: Vázsonyi János; בודפשט, 19 במאי 1900 – הנובר, 28 באוגוסט 1945) היה עורך דין, עיתונאי, פוליטיקאי ליברלי יהודי-הונגרי.
אביו היה וילמוש ואז'וני, דודו היה ינה ואז'וני, בני דודיו היו הסופר אנדרה ואז'וני, זמרת האופרה דורה ברשוני וזמר האופרה לאיוש ברשוני.
יאנוש ואז'וני נולד במשפחה יהודית כבנם של השר וילמוש ואז'וני (1868–1926) ושל מרגיט סלקאי (1877–1949).
הוא הצטרף לתנועות פוליטיות של נוער כבר כתלמיד בתיכון.
בשנת 1917 היה חבר בגוש "זכות הבחירה" כנציג אגודת הסטודנטים באוניברסיטה.
בשנת 1918, במהלך מהפכת החרציות, היגר עם אביו למינכן ולאחר מכן לשווייץ.
הוא עבר לווינה בשנת 1920, למד באקדמיה המסחרית המזרחית והיה כתב בכמה עיתונים שווי'ציים ובאלה של מינכן.
הוא פעל בווינה משנת 1920, גם כעוזר עורך של כתבי העת "הספר החדש" (Új könyv) ו"הונגריה הגדולה" (Nagymagyarország).
חזר לבודפשט בשנת 1921, הצטרף לפעילות המפלגה הלאומית הדמוקרטית והתחיל לעבוד בעיתוני אשט.
בשנת 1925 קיבל תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד) ועבד במשרד עורכי הדין של אביו.
פרשת זיוף הפרנק קרתה באמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 ויאנוש ואז'וני היה אחד מעורכי הדין במשפט, סנגורו של אחד הנאשמים.
בשל כך זכה להכרה ארצית נרחבת.
בשנת 1930 ארגן את "הברית הלאומית של הצעירים הדמוקרטים" ולאחר מות אביו הפך לנשיא "המפלגה הלאומית הדמוקרטית" ו"החוג המרכזי הדמוקרטי".
בין השנים 1931–1935 היה חבר במועצת העיר של בודפשט.
הוא ייצג את רובע 6, טרזווארוש.
בשנת 1931 הקים רשימה עצמאית בבחירות כ"מפלגת ואז'וני הלאומית הדמוקרטית" ומפלגתו זכתה בשני מנדטים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הפך לאחד המנהיגים במאמצי ההתנגדות האנטי-נאציים.
ב-19 במרץ 1944, ביום הכיבוש הגרמני הוא נעצר על ידי הגסטפו וגורש למחנה הריכוז דכאו.
לאחר שחרורו בתום מלחמת העולם השנייה והשואה החלים ארוכות בגרמניה, אך לא התאושש מהמחנה, ולבסוף מת בבית חולים בהאנובר בגיל 45. ואז'וני הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב שלגוטאריאני בבודפשט.
הם נישאו אזרחית בעיר באיה ב-1 ביוני 1933 ונישואים בפני רב ביום שני של חג השבועות בבית הכנסת הגדול של בודפשט ברחוב דוהאני.
ברובע 6 בבודפשט הוצב לוח זיכרון על בית מגוריו לשעבר בכיכר פרנץ ליסט 2.
יאנוש גראי (בהונגרית: Garai János; ג'נג'ש, 29 במאי 1913 – קומארום, 1945) היה משורר, סופר, עיתונאי יהודי-הונגרי שניספה בשואה.
בנו לאסלו גראי הוא פסיכולוג.
יאנוש גראי נולד במשפחה יהודית כבנם של אלדאר גראי (1881–1936) בנקאי, עורך דין לנושאי שטרי חליפין ושל מרגיט שוורץ (1886–1970).
אביו היה עורך דין עשיר וליברלי.
הוא התגייס במלחמת העולם הראשונה, וויתר על דרגת הקצונה שהייתה מגיעה לו.
קרא את היומון נפסבה שופר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ושיחק בבורסה; הוא היה מעריץ מתון של מיקלוש הורטי, ולעיתים מתח ביקורת מתונה על הממשלה, הוא נהנה מכך שלעיתים קרובות חשבו אותו לגיולה גמבש (Gyula Gömbös), לו דמה, אף על פי שהמאפיינים האלימים בפוליטיקה של גמבש לא היו לרוחו.
המשפחה ברחה לבודפשט בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ולאחר מכן התיישבה בבודקאלאס (Budakalász).
יאנוש גראי התפרנס מעבודה מזדמנת בתקופת לימודיו באקדמיה למסחר.
גראי הצעיר היה מעורב בתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית.
שיריו הוקראו בהצגות פועלים, דיקלמו אותם שם וגם שרו (אלה שהולחנו).
הוא היה בן דורו של המשורר אטילה יוז'ף וכתב שיר לעג נגד המשורר מטעם המפלגה (1933).
במשך תקופה קצרה עבד ככתב בנפסבה.
בין 1937 לבין 1942 ניתק את יחסיו עם המפלגה הקומוניסטית וב-1942, לאחר מעצרו וכליאתו, חזר למפלגה.
במחנה ביישוב גראן כתב את ספרו "הטנגו האדום", שקיבל פרסום רק אחרי מותו בתום מלחמת העולם השנייה והוסרט בשנות ה-90 של המאה ה-20. בסוף אפריל 1942 הוא גורש לשארושפטק במסגרת פלוגת עונשין (מחנה עבודה) ולאחר מכן לאוקראינה.
בתחילת 1945 ניסה להימלט בסביבות העיר קומארום מפלוגת העונשין שנסוגה מערבה, אך נתפס והוצא להורג (לא ידועים החודש, התאריך והמיקום המדויקים של מותו).
אשתו הייתה שרולטה אונגר, בתם של אברהם אונגר ושל הרמין קראוט.
הם נישאו בבודפשט ב-19 ביוני 1934.
כך חיים האדונים (בודפשט, 1933)
אזורים כפריים הונגרים נאבקים (טטה, 1936)
המצב הכלכלי של הונגריה (עם אימרה פינטר, בודפשט, 1934)
המצב הנוכחי של הכלכלה העולמית (תרגם להונגרית את הגרסה הגרמנית של ינה ורגה להונגרית בשם אישטוואן באלוג Balog, בודפשט, 1934)
יאנוש דשי (בהונגרית: Dési János; בודפשט, 13 בדצמבר 1964) הוא עיתונאי וסופר יהודי-הונגרי.
יאנוש דשי נולד במשפחה יהודית כבנם של אילש דשי (1931–2018), היגייניסט, פרופסור באוניברסיטה ושל אניקו גרגיי.
סבו וסבתו מצד אביו היו אימרה דויטש (1896–1944), אורולוג שניספה בשואה ואנה אדלר (1899–1994), רופאת שיניים.
סבא רבא שלו מצד אמו היה הרב אילש (אליהו) אדלר בין השנים 1979 לבין 1983 למד בגימנסיה על שם אימרה מדאץ' בבודפשט.
מ-1983 עד 1986 היה סטודנט במכללה למינהל ציבורי, כיום שמו אוניברסיטת קורבינוס של בודפשט (Budapesti Corvinus Egyetem).
בין 1986 לבין 1991 היה עיתונאי מתמחה ולאחר מכן עיתונאי ביומון "מאדיאר נמזט", כלומר "האומה ההונגרית" (Magyar Nemzet)
בין 1991 לבין 1996 הוא היה העורך של היומון "מדיאר הירלפ", דהיינו "ידיעות הונגריות" (Magyar Hírlap)
בין 1994 לבין 1996 היה גם בעל הטור בעיתון
בתקופה 1996–2012 היה נשיא מרכז העיתונות של הרומה (צוענים).
בין 1996 לבין 1998 היה מרצה באוניברסיטת אטווש לוראנד.
בין 1996 לבין 2002, הוא היה גם בעל הטור, לאחר מכן העורך האחראי של היומון החשוב נפסבה ואחר כך סגן העורך הראשי מ-2002 עד 2015.
מ-1997 עד 2001 הוא עבד ככתב בתוכנית "Kereszttűz" (אש צולבת) בטלוויזיה בערוץ Nap TV.
בין השנים 1999 עד 2004 היה חבר מערכת העורכים של העיתון היהודי בשפה ההונגרית "שבת" (Szombat).
בין 2001 לבין 2011, הוא היה העורך-מארח של ערוץ הטלוויזיה הפרטי ההונגרי הראשון ATV בתוכניות:
אזרח העל המגרש (Civil a pályán)
הוא היה עורך-מארח ב-Klubrádió מאז 2002, ומחבר של (בהונגרית:egyenlito.blog.hu) מאז 2015 ולאחר מכן של b1.blog.hu.
בעבר ביים וערך מספר תוכניות דיוקן בטלוויזיה והפיק תוכניות שקשורות באיחוד האירופי.
ב-1990 התחתן עם מוניקה פהרווארי.
מדריך מארגני העיתונות של הרומה (יחד עם גאבור ברנאט, 1996)
140 השנים הראשונות, קטעים מההיסטוריה של העיתון היומי נפסבה (עורך) (2013)
48 גוונים של אפור הונגרי - מגדיר פוליטיקאים קטן עם קריקטורות מאת גאבור פאפאי
איזהו יוביק (יוביק פירושו בהונגרית גם "יותר טוב" (2015)
הלגיונר הבלתי נראה, חיי ההרפתקאות של גאבור רונאי (2015)
אפילוג לספרו של ינה לוואי: גירוש, תלך, שוצפאס (בודפשט, 2016)
מעבר לעיתונות - אנקדוטות ישנות וחדשות מעולם התקשורת (2016)
חיי ההרפתקאות של אביר השחמט האחרון, לסלו סבו (2016)
ינה לוואי והגורל היהודי (2017)
קופסת הנוקיה של Justitia, צעדה לקראת השני שלישים (2017)
פרס על שם מיקלוש רדנוטי נגד גזענות (2003)
פרס למען תרבות יהודית הונגרית (2019
יאנוש ביהרי (בהונגרית:Bihari János, 21 באוקטובר 1764 – 26 באפריל 1827) היה כנר ומלחין הונגרי ממוצא צועני.
הוא היה אחד מממסדי המוזיקה הצוענית ההונגרית ה"קלאסית" ושל סוגת הוורבונקוש.
ביהרי נולד בשנת 1764 במשפחה של מוזיקאים צוענים ביישוב נאג'אבון (Nagyabony), בסלובקית: ולקה בלאכובו, בזמנו בממלכת הונגריה, כיום בסלובקיה העצמאית.
הוא בילה את שנותיו המוקדמות בבן (Böny) במחוז גייר.
מוקדם בילדותו למד ביהרי נגינה מבני המשפחה.
בגיל 7 שימש כבר ככנר שני (kontrás) בלהקה.
חסרים עליו פרטים ביוגרפיים רבים.
בשנת 1789 הוא התחתן ביישוב סרדאהיי עם אווה, בת ה-16, בתו של נגן צימבלום מפורסם, שימון באניאק והפך במהרה לכנר ראשון (פרימאש) בלהקת חמיו.
אחרי שפעל בעיקר בערים סרדאהיי וקומארנו (קומארום), בשנת 1801 הקים יאנוש ביהרי בעיר פשט תזמורת משלו מורכבת מ-4 כנרים ונגן צימבלום אחד.
להקה זו הפכה לפופולרית וערכה סיורי הופעות בערים רבות בהונגריה ומחוצה לה.
בכל מדינה שבה ביקר, למד ביהרי את צביון מוזיקת העם והקלאסית המקומית ואימץ אותן בהופעותיו.
נגינתו זכתה להערכתם של מוזיקאים דגולים כמו ליסט (למשל בספרו - "על הצוענים והמוזיקה שלהם בהונגריה" Des Bohémiens et de leur musique en Hongrie (1859)), פרנץ ארקל ובטהובן אותו, לפי דיולה קאלדי, פגש מספר פעמים בווינה.
פעילותו המוזיקלית המצליחה אפשרה לו סגנון חיים ראוותני למדי.
רכש לעצמו בגדים הדורים, העסיק שרת שהחזיק את כינורו, התארח בבתי מלון מפוארים.
ב-1818 נסע לוספרם בה התיידד ושיתף פעולה עם המוזיקאי איגנאץ רוזיצ'קה.
מנגינות שהלחין או עיבד שימשו את ליסט, בטהובן את פבלו סרסטה ואחרים ביצירותיהם.ב-1811 ניגן בפני כינוס הפרלמנט של הונגריה בברטיסלבה (אז פוז'ון).
ב-1814 הוא ניגן בפני המשתתפים ב-קונגרס ווינה.
ב-1820 הופיע עם להקתו בפני קיסר אוסטריה, פרנץ הראשון על אי בדנובה, בין בודה לפשט.
בשנת 1824 נפצע ביהרי בידו השמאלית ונכותו פגעה בביצועיו.
הפופולריות שלו דעכה והוא נפטר בעוני בפשט.
ביהרי השאיר 84 יצירות, רובן ורבונקוש או צ'רדש שהפכו לקלסיקה.
הם הועלו על תווים על ידי מוזיקאים עמיתים.
14 באוקטובר 1928 - במלאת מאה שנה למותו של ביהרי - פסל שלו מאת הפסל לסלו ואסארי הוצב בהאי מרגיט בבודפשט, לזכר נשף של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, שהתקיים באי הזה ושבו ביהרי ריתק את הקהל.
הפסל נהרס בימי מלחמת העולם השנייה ועוצב מחדש ב-1969 על ידי קארוי ראדו.
על כן הפסל נמצא לוח זיכרון עם תבליט של קיפוד המחזיק בפיו ענף של אלון, סמל לצועני הונגריה.
בטקס המקורי לחניכת הפסל נכח הארכידוכס יוזף-אוגוסט מהבסבורג-לורן, והרבה מוזיקאים צוענים בני התקופה, כולל דיולה פקאר ויוז'ף ז'ני מהוועד לזכרונו של ביהרי וצאצאי האמן.
כיום הפסל הועבר על יד כנסיית מיכאל הקדוש, בטיילת האמנים.
בטהובן השתמש במנגינה של ביהרי בפתיחה "אישטוואן הקדוש"
יאנוש ולדאפפל (בהונגרית: Waldapfel János; זבלטיה (מחוז טרנצ'ין), 14 באוקטובר 1866 – בודפשט, 5 בנובמבר 1935) היה דוקטור למדעי הרוח, מורה, סופר פדגוגי מן הבולטים בהונגריה.
יאנוש ולדאפפל נולד במשפחה יהודית כבנם של ארמין ולדאפפל ושל יוזפין דויטש.
ב-1882 עבר את בחינת הבגרות בבית הספר התיכון בטרנצ'ין.
בשנים 1882–1987 היה סטודנט מן המניין של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד)
בשנים 1887–1889 תרגם מאנגלית עבור העיתון הכלכלי "אדמה הונגרית" (Magyar Föld).
בשנים 1889–1893 היה חבר חיצוני בבית הספר התיכון המקצועי הראשי בבודפשט.
בשנת 1893 קיבל תעודת הוראה לבית ספר תיכון.
בשנת 1894 נסע לינה, שם היה סטודנט חיצוני של האוניברסיטה במשך חצי שנה ולימד בבית הספר להכשרה שליד הסמינר הפדגוגי של האוניברסיטה.
ב-1896 הפך לדוקטור למדעי הרוח באוניברסיטת בודפשט.
משנת 1897 היה מורה במכון להכשרת מורים בבודפשט (בחסות אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם לימד פדגוגיה ושפה גרמנית, ומשם פרש ב-1924.
יאנוש ולדאפפל הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
אשתו הייתה אנה וייס, לה נישא ב-25 בדצמבר 1900 בברטיסלאבה.
מאמריו הרבים מספר פורסמו בכתבי עת מן החשובים אז בהונגריה:
בכתב העת הפילולוגי האוניברסיטאי (1895) כתב עת לבלשנות וספרות.
הקורסים שלו בעיר ינה בגרמניה כקורסי קיץ, 1897.
על שירו של המשורר יאנוש אראן בשם "סתיו".
שלוש תכונותיו של אלוהים בתמונה הראשונה של המחזה טרגדיית האדם מאת אימרה מדאץ' 1902.
הרפתקת הזאב (של מיקלוש טולדי); בכתב העת "פדגוגיה הונגרית" (1896), כתב העת של הוועדה הפדגוגית של האקדמיה ההונגרית למדעים
ביבליוגרפיה של ספרות הרבארט בשפה ההונגרית, 1898.
יאנוש הונטר, 1904. דרגות תרבותיות היסטוריות אצל שילר, 1908.
ז'ולט באוטי; בפרסומי תולדות הספרות (1900)
ב"משמר השפה ההונגרית" (Magyar Nyelvőr) (1904 הסברים לדימוי של אראן ביצירתו מיקלוש טולדי כאייל);
בספר הזיכרון של באוטי (1908 יסודות סובייקטיביים ואובייקטיביים של אמת);
יאנוש ולדאפפל כתב גם ב:
"סקירת בודפשט" (Budapesti Szemle) (1898 ההיסטוריה של החינוך הציבורי בהונגריה 1740-1773),
תורת הציונים הפורמליים – פדגוגיה הונגרית, כרך א'.
נכתב על ידי ג'יימס ל.
היסוד הלאומי בתוכנית הלימודים ובהוראות הגימנסיות שלנו בפסט, 1895.
עדכון של תוכנית הלימודים בתיכון.
(הורכב מתוך פרוטוקול התאורטיקום בראשותו של מור קרמן).
תוספת למדיניות של מחוז טרנצ"ין.
חינוך והשכלה ציבורית – (מאמרים נבחרים, עם הקדמה מאת שאנדור אימרה) – בודפשט, 1938.
ארנה פינאצי ומדע הפדגוגיה – פדגוגיה הונגרית, שנתון XXXIX.
בשנת 1896 את כתב העת "חינוך ציבורי הונגרי"(Magyar Közművelődés) את כתב העת 1896. (מאמרו בזה: חנוכת אזרחות)
ספר הזיכרון למור קרמן לרגל חגיגות עשרים וחמש שנות עבודתו כמורה.
במאמר זה: מאפיינים בסיסיים של הרהוריו הפילוסופיים והפדגוגיים של קרמן)
יאנוש דנש (במקור דויטש, בהונגרית: Dénes János; בודפשט, 22 בינואר 1914 – בודפשט, 25 באוקטובר 1985) היה רופא כירורג, רופא ילדים, פרופסור באוניברסיטה.