tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצר בעיקר פסלי עירום נשיים בחרס, טרקוטה, וגבס, בפורמט קטן, אף על פי שחלם תמיד ליצור גם פסלים מונומנטליים, ובדומה לברנקוש ניסה לפסל בעץ (ראה "נערות בקיפול רגליים" Kniendes Mädchen).
את השרטוטים המקדימים היה מצייר בפחם, בעפרונות אדומים או בגיר.
משה כוגן נמצא תכופות במצוקה כלכלית, לפעמים מכר את פסליו ברחובות הערים, ואחרי שנות ה-1930 נעלם במידה רבה מהתודעה הציבורית.
לדברי הסוכן של פיקאסו, דניאל הנרי קאהנווילר, היה עובד לאט והתקשה לסיים בזמן את העבודות שהוזמנו אצלו, דבר שפגע בפרנסתו.
עם חבריו בתקופות שונות נמנו הפסל הגרמני ארנו ברקר (שהפך כעבור כמה שנים לפסל חביב על המשטר הנאצי) שהשאיר דיוקן מפוסל בטרקוטה של כוגן (1927/1928), מארק שאגאל, שיש סבורים כי סגנונו ה"כאילו נאיווי" הושפע גם על ידי כוגן, האמן היהודי-אמריקאי בן שאהן.
עם תלמידיו של משה כוגן נמנו, בין השאר: פריץ ואן האל, יאן האוורמנס, יאן מפאוט, ויל לאמרט.
בהולנד היה כוגן, בדומה לאמנים רבים אחרים, חבר בארגון השמאלי של "האמנים למען הגנת הזכויות התרבותיות".
בשנת 1939 מעריצי כוגן בהולנד הציגו פסלון עירום פרי יצירתו, במסגרת התערוכה "רודן ואחרים.
מאה שנות פיסול צרפתי") במוזיאון סטדלייק" באמסטרדם.
אחרי מותו, בשנת 1945 בתערוכה המוקדשת באמסטרדם לכבוד אמנים שהיו פעילים בהתנגדות נגד הנאציזם הוצגו גם יצירות של כוגן, אמן זר יחיד באותה תערוכה.
משה כוגן התחתן בשנת 1913 עם ניני ביקל ונולדו לו שני ילדים: ליאנה (ילידת 1916) וז'אן (יליד 1920).
הוא ביקר בבסרביה, פעמיים: ב-1914, בערב מלחמת העולם הראשונה וב-1933, הפעם תחת השלטון הרומני, כשהשתתף בתערוכה של החרב לאמנויות יפות של בסרביה.
בהזדמנות זאת עשה היכרות עם הפסל המקומי אלכסנדרו פלמדיאלה.
זמן רב לא היו ידועים פרטים על מותו, אם כי משנות ה-1960 היו השערות כי נספה בשואה.
בשנת 2002 נמצא שמו ברשימת הטרנספורטים לאושוויץ ממחנה הריכוז בדראנסי בצרפת בשנת 1943. נעצר בפריז ב-11 בפברואר 1943 ונשלח למחנה דראנסי ומשם נשלח לאושוויץ.
כוגן התחיל את פעילותו האמנותית עם עבודות מאבני חן, מדליות ולוחיות מברונזה וכסף, אגרטלים ומאבני חן, עבודות רקמה ודפוס.
בעת שהותו בגרמניה הציג לראשונה מיצירותיו באוסף האמנות הגרפית הממלכתי במינכן (Cabinet des estampes,Staatliche graphische Sammlung),
לאחר מכן הציג בעיקר תבליטים מטרקוטה עם דמויות של עירום נשי במוזיאונים וגלריות נוספים - באסן, מינכן, ברמן והאלה.
אחרי שהגיע, בפריז, במגע עם הפסלים מאיול, רודן ולמברוק, עבר משה כוגן לפיסול טהור בהשפעתם של שניים הראשונים.
המשיך להתעניין במיוחד בעירום הנשי וביופי הטבעי.
עיצב פסלים קטנים ותבליטים בסגנון נאו-קלאסי.
בהתחלה העדיף לעבוד על טרקוטה, אחר כך עבר לגבס.
דגמים רבים שנועדו ליציקה בברונזה לא הגיעו למימוש, בגלל חוסר אמצעים כספיים מספיקים.
בין יצירותיו הבולטות באותן השנים: "החזיונות" (Les visions), המקצב (Der Rhythmus), הקו (die Linie),
פסלוניו לא נושאים חתימה ותאריך ומשום כך מקשים על מיונם.
הם מצטיינים בחנם העדין, בשפתם הגופנית הקלאסית, רוחנית באופיה ובעת ובעונה אחת חושנית.
הם משקפים את העוצמה היצרית וסערת הרגשות של האמן.
היצירה של כוגן היא אטמפורלית ואישית מאוד, ושואבת השראה מהזרמים העיקריים של אמנות הפיסול בת זמנו.
(כפי שמוסבר ב"רוח חסרת מנוח והחן מבית היוצר" - Ruheloser Geist und gestaltete Anmut, דברי האוצרים של התערוכה במוזיאון קלמנס זאלס בנויס מ-4 בספטמבר 2002)
אחרי התיישבותו בפריז הדמויות שעיצב היו לפחות נטורליסטיות תווי פניהן התאפיינו בפשטות כמו של מסיכה.
עבודותיו התקרבו במקצת לאלו של בורדל, דרן וזדקין.
בשנת 1914 תרם כוגן תבליטים של נשים עירומות רוקדות בשביל בית החרושת לדוגמה והמשרדים שתכנן האדריכל גרופיוס.
הם הוצגו בתערוכה של הוורקבונד בקלן, שהדגישה את התפקיד הציבורי של אמנות הפיסול.
בשנות ה-1920 יצר משה כוגן חיתוכי עץ (קסילוגרפיות), עבודות לינולאום ותחריטים רבים.
גם עבודותיו הגרפיות מוקדשות אך ורק לדמויות נשיות.
השפה החזותית זהה לזו של הפסלים.
הקונטורים מעודנים וקווי הקומפוזיציה הגופנית הם לעיתים קרובות על חשבון התקינות האנטומית.
האמן נמנע להדגיש את ההבעה על מנת לעקוף צורות חדות-זווית.
(לדברי גרהרט זהן, בציטוט מספרו של גרהרט זהן, 1980 ע'37).
את רשמיו צייר כוגן בגיר, בצבע פחם או בעפרונות אדומים.
יצירותיו של כוגן משקפות באופן בולט את חוסר היציבות המרחבית של האמן.
עבד בכל אתר עם המזוודה ארוזה, מוכן לעזוב הכל.
רבות מיצירותיו אבדו, אחרות נמצאות באוספים פרטיים.
לפעמים, כפי שקרה באמסטרדם, מכר אותן ברחוב.
יצירותיו של משה כוגן נמצאות במוזיאונים רבים, רובם בגרמניה והולנד - ביניהם סטדלייק באמסטרדם, מוזיאון להמברוק בדויסבורג, קונסטהאלה בברמן, אוסף האמנות של מוזיאון פולקוואנג באסן, הגלריה הממלכתית מוריצבורג בהאלה, מוזיאון האמנות בהמבורג, האוסף האובריך של מוזיאון לודוויג בקלן והגלריה העירונית של לנבך-האוס במינכן.
2002/2003: תערוכה רטרוספקטיבית לזכרו בבית גרהרד-מרקס (Gerhard Marcks) בברמן
1980: במוזיאון זינגר בלארן (Laren)
1929: בגלריה אלפרד פלכטהיים בברלין
1926: בתערוכת של אמני "זצסיון" בברלין (השתתף בברלין גם בתערוכות דומות קודמות ב-1909, 1911, 1912)
1922: במוזיאון קארל ארנסט אוסטהאוס (Karl Ernst Osthaus-Museum) בהאגן
1921: גלריה ברנהיים-ז'ן (Bernheim-Jeune) בפריז
1913: במוזיאון "פולקוואנג" (Folkwang) בהאגן, ארץ הרוהר (ביריד)
1912: תערוכה של איגוד האמנים Deutscher Künstlerbund הגרמנים בברמן (בירידים)
1908: ב-Salon d'Automne- ב"סלון הסתיו" בפריז
קם בעיר בון, בגרמניה, "ארכיון מויסיי כוגן" שבמסגרתו מתנהל מחקר מעמיק של יצירתו ומוצאת לאור מורשתו הכתובה.
משה יעקב בן גבריאל היה סופר ועיתונאי יהודי-אוסטרי.
משה יעקב בן גבריאל נולד בווינה בשנת 1891 בשם אויגן הפליך, וכבר מגיל מוקדם החל לכתוב בסגנון אקספרסיוניסטי, שהיה מקובל בקרב הסופרים היהודיים בעיר הולדתו.
במהלך חייו פרסם אלפי מאמרים וכתב כ-15 ספרים בגרמנית ובעברית.
בימי מלחמת העולם הראשונה שירת כחייל וכקצין בצבא האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1917 נשלח לירושלים כמפקד של יחידה צבאית אוסטרו-הונגרית קטנה.
במהלך שהותו בירושלים למד עברית וערבית והתאהב באזור וברעיון הציונות.
התעניינותו בציונות הייתה כה חזקה, עד שמפקדיו החליטו להרחיקו מארץ ישראל והוא נשלח חזרה לאוסטריה.
שם הצטרף לקבוצות ציוניות, היה חבר פעיל באגודת "הכח" והיה אחד ממייסדי "הפועל הצעיר" באוסטריה.
כמו כן היה מזכיר אגודת הסופרים האמנים "הרוח" וקצין בלגיון היהודי בווינה בימי המהפכה באוסטריה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1920 היה ציר בקונגרס "הפועל הצעיר" בפראג.
ערך את השבועון "עזרא" והוציא לאור את כתב העת "האוהל" ("das Zelt"), כתב עת שהיה מוקדש למאמרים פרי עטם של סופרים יהודיים ושילב בו גם אמנות יהודית.
הפליך הוציא לאור רק 11 חוברות של כתב העת במהלך שנת 1924, עד שאזלו בידיו האמצעים.
בה בעת פרסם חיבורים פאן-אסיאתיים, שבהם הביע את תמיכתו ברעיון של אסיה מאוחדת כמשקל-נגד תרבותי מול ההגמוניה האירופאית.
בשנת 1927 עלה לארץ ישראל יחד עם אשתו, השחקנית מרים בן גבריאל (בשם נעוריה: מרתה שנבל, בת משפחתו של הפסנתרן פרופ' ארתור שנאבל).
בני הזוג קבעו את משכנם בירושלים.
אחד ממעשיו הראשונים של הפליך היה לשנות את שמו למשה יעקב בן גבריאל.
הוא הצטרף לארגון "ההגנה" ובימי מלחמת העולם השנייה אף לבריגדה היהודית.
ביולי 1941 יצא זכאי במשפט שנפתח נגדו על שלא שיתף פעולה עם פקיד מחלקת הבריאות שבא לשפוך סיד בבור המים שלו בשבת.
השופט קבע שהפקיד מחויב לכבד את יום השבת.
בארץ ישראל פעל כעיתונאי חוץ, וכתב בעיקר לעיתונים אירופיים בגרמניה, באוסטריה ובשווייץ, וכן עבור עיתונים יהודיים ולא יהודיים בצרפת, באנגליה, בארצות הברית, בצ'כוסלובקיה ובמדינות נוספות, וגם בישראל בעיתון באנגלית "פלסטיין פוסט".
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, העיתונים שעבורם כתב נסגרו על ידי הנאצים או שינו את מגמתם, כך שכבר לא היה מקום לכתבות על המזרח התיכון מאת עיתונאי יהודי.
באותם הימים כתב רומנים וסיפורים קצרים, רובם בשפה הגרמנית.
יצירותיו ראו אור גם בעברית, אך רק כתרגומים של המקור הגרמני.
בעברית הופיעו ספריו "זהב בחוצות" (1947), "הבריחה תרשישה", "שועלים בירושלים" (1929) ו"בבית אחד נתאלמנו".
בנוסף כתב יצירה סאטירית גדושה בדמיון, אירוניה והומור בשם "האזרח האמיץ מחשבי בימי שלום ובמלחמה" (מסדה, תשי"א).
כתיבתו מלאה בנופים האנושיים והפיזיים של ארץ-ישראל, ומתאפיינת בשפה קצרה וחסכנית המבטאת חיבה עזה לארץ ישראל.
הסרט זכה בפרס "סרט הזהב" הגרמני בשנת 1965.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חזר בן גבריאל לעבוד כעיתונאי ובה בעת המשיך לחבר רומנים, סיפורים ותסכיתים.
כבר בשנות ה-50 של המאה הקודמת זכה לפופולריות רבה דווקא בגרמניה.
רוב ספריו קלילים והומוריסטיים ומספרים על החברה הישראלית הצעירה וספרות זו מצאה לה קוראים רבים בגרמניה.
בעקבות הצלחתו הרבה בגרמניה נסע לשם לעיתים קרובות להעניק הרצאות בפני קהלים שונים, קרא מכתביו בציבור, הוזמן לדבר ברדיו והפך לבן שיחה מבוקש אצל אינטלקטואלים ואנשי תרבות גרמניים.
לאחר פטירתו בשנת 1965 נמסר ארכיונו האישי לספרייה הלאומית.
בן גבריאל קבע בצוואתו שכל עיזבונו יישמר באוספי הספרייה, והוא כולל תעודות אישיות ומסמכים ביוגרפיים, כתבי יד של יצירותיו, אוסף קטעי עיתונות והתכתבויות.
לאחר מותו נקרא על שמו רחוב בשכונת תלפיות בירושלים.
שועלים בירושלים, תל אביב: מוריה, דפוס הארץ, תר"ץ.
בית ברחוב הקרפיונים, תל אביב: אל"ף, 1972.
זהב בחוצות, ירושלים: אחיאסף, 1946.]
הבריחה תרשישה, תל אביב: עם הספר, 1972.
בבית אחד נתאלמנו, ל אביב: דפוס א' סטרוד, 1947.
האזרח האמיץ מחשבי בימי שלום ובמלחמה, תל אביב: מסדה, 1951.
רבי משה יצחק גווירצמן (כונה: רבי איציק'ל) (י"ב בטבת ה'תרמ"ב ינואר 1882 – י' בתשרי ה'תשל"ז אוקטובר 1976) היה מייסד חסידות פשעווארסק ואדמו"רה הראשון באנטוורפן שבבלגיה.
נולד בי"ב בטבת ה'תרמ"ב בעיר גורליץ בגליציה לחנה בריינדל ולרבי נפתלי אלימלך גווירצמן שהיה נינו של רבי אלימלך מליז'נסק ("הנועם אלימלך").
סבו, הרב אברהם גווירצמן הוא אביה של הרבנית שיינדל, אשתו החמישית של הרב יחזקאל שרגא הלברשטאם אדמו"ר משינאווא.
רבי איציק'ל נישא לרבנית רחל, בתו של הרב ישכר דב הכהן גלאנץ, נכדו של הרב אריה לייב ליפשיץ (בעל אריה דבי עילאי') משינובה.
לרבי איציק'ל ולאשתו נולדו ארבעה ילדים, אשתו נפטרה בכ"ד תמוז ה'תרפ"ו.
בנו, שתי בנותיו, בעליהן משפחתם נספו בשואה.
בתם אלטע בינא ובעלה רבי יעקב לייזר ברחו לסיביר וניצלו.
בשנת ה'תרמ"ו עבר אביו על פי ציווי הרב משינאווא לגור בעיר שינאווא.
בבגרותו למד בישיבת העיר טארנע בראשות הרב משה אפטער, אליה נשלח על ידי דודו הרב יחזקאל שרגא משינאווא.
לאחר נישואיו עבר לגור בעיר פשעווארסק שבפולין, ומאז נקרא האדמו"ר מפשעווארסק.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הגלה לסיביר ברוסיה, לאחר השואה חזר לקראקא שבפולין ובכסלו שנת ה'תש"ט עבר להתגורר בפריז שבצרפת.
בחודש אדר א' ה'תשי"ז התיישב ר' איציק'ל באנטוורפן שבבלגיה, באנטוורפן נהיה ר' איציק'ל אדמו"ר חסידי, וכיהן כנשיא כולל גליציה-חבת ירושלים.
והיה נקרא האדמו"ר מפשעווארסק על שם העיירה ממנה הגיע.
הרב גווירצמן היה לאדמו"רה הראשון של החסידות.
בי' בתשרי, באמצעו של יום הכיפורים ה'תשל"ז נפטר לאחר 43 שנות אדמו"רות.
הוא נטמן בבית העלמין היהודי פיטע בהולנד ועל מקום קבורתו הוקם אוהל ציון.
לאחר פטירתו הכתירו חסידיו (ובראשם רבי אלחנן היילפרין מרבני לונדון) את חתנו, בעל בתו אלטא בינה, הרב יעקב לייזר (כונה רבי יענק'לה) כאדמו"ר החסידות.
אחריו ממלא את מקומו באדמו"רות בנו רבי לייבוש לייזר.
דברי תורתו, סיפוריו והנהגותיו יצאו בספר "שיח יצחק".
תולדותיו בספר "רועה אבן ישראל".
משה יצחק בלוך (בליטאית: Mozė Itzhakas Blochas; באנגלית: Moshe Yitzhak [or Isaac] Bloch; 1893, סודארג, ליטא הרוסית – אוגוסט 1942, רוסיה הסובייטית) היה מהנדס, אדריכל ידוע, מחנך ופעיל ציוני.
למד אדריכלות באיטליה ובשווייץ, הורה בגימנסיה הריאלית העברית ובגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה והיה כותב קבוע ביומון מרכזי של יהדות ליטא "די אידישע שטימע" ('הקול היהודי').
השתתף בתחרויות בינלאומיות בבניין ערים אך בעיקר התמסר לתוכנית שקשורה לארץ ישראל – תעלה שתחבר את הים התיכון עם ים סוף בתור תחליף לתעלת סואץ ותיתן תנופה לפיתוח הנגב.
ואולם עקב נסיבות בינלאומיות ערב מלחמת העולם השנייה נדחה הדיון בנושא.
בשנת 1941 נאסר על ידי הסובייטים בשל פעילותו הציונית, נשלח למחנה כפייה ושם נרצח.
משה יצחק בן אברהם גרשון בלוך נולד בשנת 1893 בעיירה לגדות נהר ניימן, סודארג (ליט')</small>, שבפלך סובאלק, במערב האימפריה הרוסית (כיום בנפת שאקי, מחוז מאריאמפול שבליטא).
בילדותו למד ב"חדר" וכשמלאו לו 11 שנה, הביאוהו הוריו לקובנה ומסרוהו ללמוד אצל המורה קדיש סילמן, שהיה ידוע בימים ההם כמורה מומחה.
שלוש שנים למד בקובנה ומשם נשלח ללמוד בווילנה בגימנסית כגן הידועה.
בשנת 1912 גמר את הגימנסיה והחל ללמוד אדריכלות במילאנו שבאיטליה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עבר לציריך שבשווייץ והמשיך שם את לימודיו.
בשנת 1920 גמר את המחלקה להנדסה ואדריכלות ב"פוליטכניקום הפדרלי" וחזר לליטא העצמאית (או הרפובליקה הליטאית הראשונה מאז 1918).
בליטא נתמנה כמהנדס העיר שאולאי ובשנת 1922 עבר לקובנה, שם עסק בבנייה פרטית והורה ציור ושרטוט בשתי הגימנסיות העבריות: הגימנסיה הריאלית והגימנסיה העברית ע"ש שוואבה.
עבודות אלו לא סיפקו את רוחו הסוערת.
הוא תמיד היה מלא מרץ ובעל מעוף ודמיון יוצר החובק מרחבים גדולים, ולכן השקיע רבות בתוכניות אורבניסטיות והשתתף בתחרויות בינלאומיות לבניין ערים: סטוקהולם, זאגרב ומדריד.
אך בעיקר הטרידה את מנוחתו תוכנית אחת הקשורה לפיתוחה של ארץ ישראל - תוכנית התעלה שתאחד את ים התיכון עם ים סוף, ובתחילת שנות ה-30 החל לעבוד על תוכנית זו, אחרי שישב בספריות מדעיות בברלין, פריז ולונדון ואסף חומר רלוונטי.
התעלה המתוכננת צריכה הייתה לתרום לפתרון בעיית ההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
היא צריכה הייתה להוות חלופה לתעלת סואץ, דרך סחר שלאורכה יוקמו יישובים עבריים ועל ידי כך תינתן תנופה לפיתוח הנגב.
דרכה היו צריכים להזרים את מי הים התיכון לאפיק הירדן ומשם דרך ים המלח לים סוף על יד עקבה.
אשד המים שנוצר בין פני הים התיכון והירדן צריך היה לשמש ליצירת אנרגיה הידרואלקטרית זולה.
את מי הירדן העודפים כעת אפשר היה להטות להשקית אדמת הנגב הצחיחה.
בשנת 1935 נפגש בלונדון עם כמה עסקני ציבור, ביניהם פרופ' זליג ברודצקי, ארתור לוריא ותאודור זיסו.
מהשיחות איתם הסיק שאין ההסתדרות הציונית מסוגלת לשקול ביצוע תוכנית ענקית שכזו, והדרך היחידה להרים את הפרויקט היא לפנות לממשלת בריטניה.
בלוך שב לליטא, ישב שלוש שנים על המדוכה ועיבד מחדש את תוכניתו על כל פרטיה בתוספת תרשימים נאים ומפות מפורטות.
בשנת 1938 ביקר שנית בלונדון ותאודור זיסו הפגישו עם תת-השר לענייני מושבות במשרד המושבות אשר גילה התעניינות רבה בנושא.
התוכנית נבדקה על ידי מומחים שקבעו שהיא רצינית וראויה לעיון.
ואולם מלחמת העולם השנייה עמדה בפתח ("האנשלוס" של אוסטריה לגרמניה הנאצית היה במרץ 1938), ובפגישה הבאה עם הפקידים הבריטים נאמר לו שאין ביכולתם להמשיך במשא ומתן בגלל המאורעות בזירה הבינלאומית.
בלוך היה משתתף קבוע ביומון היידי הציוני "די אידישע שטימע".
כמו כן היה פעיל בחברה ההיסטורית-אתנוגרפית ליהודי ליטא, והכין בשבילה מפה של האתרים היסטוריים של היהודים בליטא.
ב-14 ביוני 1941, תחת הכיבוש הסובייטי של ליטא (וכשבוע לפני פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות), נאסר בעוון הפעילות הציונית וה"אנטי מהפכנית" (שימש גם כיו"ר התנועה הרוויזיוניסטית "הצה"ר" בקובנה), והוגלה למחנה ריכוז במחוז ארכנגלסק שם נורה "על ניסיון לבריחה" במהלך ה"אטאפ" (מקום לינה לאסירים במהלך העברתם ממקום למקום - רוס')</small>.
אשתו, שרה זיסקינד וולברג, הוגלתה לסיביר (היא ובנו עלו ארצה).
בבאר שבע נקרא רחוב על שמו של המהנדס בלוך (בלוך יצחק).
קומה שלישית של בית החולים היהודי בקובנה "ביקור חולים"
בניינים ברחוב הראשי של קובנה לאיסוֶוס אָלֶיָיה ('שדרת החירות') .
משה כהן-אליה (נולד ב-10 במאי 1967) הוא פרופסור מן המניין למשפט חוקתי במרכז האקדמי למשפט ולעסקים ברמת גן, כיהן בין השנים 2015–2022 כנשיא המרכז.
משמש בנוסף כפרשן ופאנליסט בערוץ הטלוויזיה "עכשיו 14" ובכלל זה בתוכנית "הפטריוטים".
במסגרת עבודתו באגודה לזכויות האזרח ניסח את הצעת חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים וייצג את העותרים בבג"ץ שגיא צמח.
נולד בשם משה כהן להורים יוצאי עיראק וסוריה.
גדל בחיפה, באזור שוק תלפיות.
בצבא שירת ביחידה 8200. בשנת 1993 סיים בהצטיינות את לימודיו לתואר ראשון בפקולטה למשפטים ב.
את התמחותו עשה אצל עו"ד נילי ארד, מנהלת מחלקת הבג"צים בפרקליטות המדינה.
בשנת 1995 למד בארצות הברית בתוכנית לתואר שני בתחום זכויות האדם.
בשנת 1996, עם חזרתו לישראל, התקבל למסלול הישיר לדוקטורט במשפטים באוניברסיטה העברית.
את עבודת הדוקטורט כתב, בהנחייתו של פרופ' קלוד קליין, על פסקאות ההגבלה בחוקי היסוד.
בשנים 1994–1999 כיהן כעורך דין במחלקה המשפטית של האגודה לזכויות האזרח בישראל בסניפי ירושלים וחיפה.
במהלך עבודתו באגודה ניסח את הצעת חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים שאושרה בשנת 2000. כמו כן ייצג יחד עם עו"ד דן יקיר את העותרים בבג"ץ שגיא צמח.
בפסק הדין שנתן בית המשפט העליון בעתירה זו בשנת 1999, נקבע כי הוראה בחוק השיפוט הצבאי, שהתירה מעצר של חייל למשך 96 שעות בטרם הבאתו בפני שופט, פוגעת בזכות לחירות המעוגנת בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, ועל כן בטלה.
זו הייתה הפסיקה הראשונה שבה נפסל חוק בשל פגיעה בזכות המעוגנת בחוק היסוד.
בשנת 2000 הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים ב.
בשנת 2002 כיהן כעמית מחקר במסגרת לימודי פוסט-דוקטורט בתוכנית לזכויות אדם של בית הספר למשפטים בהרווארד, ובשנת 2009 כעמית פקולטי במרכז ספרא לאתיקה באוניברסיטת הרווארד, בראשות לורנס לסיג.
בשנת 2013 ייסד את סדנת החוקרים הצעירים של הפקולטות למשפטים בישראל, ובשנת 2015 הקים את הסניף הישראלי של האגודה הבינלאומית למשפט ציבורי (ICON-S (International Constitutional Law Society.
משנת 2010 ועד 2015 כיהן כדיקן הפקולטה למשפטים במרכז האקדמי למשפט ולעסקים.
החל מחודש אפריל 2015 כיהן כנשיא המרכז האקדמי למשפט ולעסקים.
בחודש יוני 2015 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
משנת 2023 משתתף בפאנלים בתוכניות בערוץ 14, ומ-2024 הוא פאנליסט קבוע בתוכנית "הפטריוטים".
משה כהן אליה היה נשוי במשך 26 שנה לסופרת איריס אליה כהן ונולדו להם 4 ילדים.
לאחר 26 שנות נישואים התגרש ויצא מהארון.
ב-26 במאי 2024, במהלך כנס משותף של הפורום הישראלי למשפט וחירות ומכון עיון, אמר כי בשנה האחרונה איבד את האמון במערכת המשפט הישראלית.
ב-13 בפברואר 2025, יום השבעתו של יצחק עמית לנשיא בית המשפט העליון, פרסם כהן-אליה פוסט שכותרתו "אני מאשים", שבו תקף בחריפות את מערכת המשפט הישראלית.
במרץ 2025 תקף בחריפות את הפקולטות למשפטים בישראל וקרא לסגירתן.
מחקריו של משה כהן אליה עוסקים בתאוריה חוקתית, עילת המידתיות, חוקתיות גלובלית, שחיתות מוסדית, עקרון איסור ההפליה, רב-תרבותיות וזכויות האדם.
כהן אליה חקר ביחד עם פרופ' עידו פורת את תופעת התפשטות דוקטרינת המידתיות בעולם.
במספר מאמרים שפרסמו יחדיו וגם בספר משותף שפרסמו ב-2013 בשם Proportionality and Constitutional Culture, הם מסבירים את התפשטות המידתיות ברחבי העולם כמבטאת את "תרבות ההצדקה", כלומר תרבות המחייבת את המדינה להצדיק כל אחת מפעולותיה.
הספר ממקם את דוקטרינת המידתיות בתוך הקשר היסטורי, תרבותי ופוליטי ומשווה בינה לבין האיזון האמריקאי.
הטענה המרכזית בספר היא שלמרות הדמיון האנליטי בין המידתיות לבין האיזון האמריקאי, קיים פער תרבותי והיסטורי עמוק בין שתי הדוקטרינות ופער זה משפיע על האופן שבו הן מובנות ומתפקדות במשפט החוקתי.
במחקרים שפרסם ביחד עם ד"ר יואב המר, בזמן שהותו במכון ספרא לאתיקה באוניברסיטת הרווארד, טען כי אף על פי ששתדלנות עשויה לקדם את ההליך הדמוקרטי ולעודד השתתפות אזרחית בקבלת החלטות פוליטיות, השתדלנות התאגידית מעוררת חששות לפגיעה בתקינות ההליך הדמוקרטי, שכן היא מעוותת את סדר היום הפוליטי.
כהן אליה והמר טענו כי השתדלנים מצליחים לעוות את ההליך הדמוקרטי במיוחד בתחומי נישה כמו שוק ההון או הביטוח, שלחברי הכנסת ולציבור הרחב אין עניין גדול בו ואין הבנה עמוקה.
כדי להתמודד עם בעיה זו, הציעו הכותבים לחייב את כל השתדלנים להעלות לאתר אינטרנט כל חומר כתוב שהם מעבירים לחברי הכנסת.
כך ניתן יהיה להקטין עלויות פיקוח ולעודד שתדלנות מתחרה מצד יריבים כלכליים ולהקטין את הסכנה לעושק הציבור.
חברת הכנסת שלי יחימוביץ' הגישה הצעת חוק המבוססת על רעיון זה לכנסת.
רבי משה יצחק אביגדור (תקס"א או תקס"ב, 1801 - כ"ג באב תרכ"ה, 15 באוגוסט 1865) היה רב ופוסק ליטאי, רבן של קובנה, שקלוב וערים נוספות.
נודע בכינויו על שם ספרו "פרדס רימונים" על הלכות נידה.
נולד בשנת 1801, לרב שמואל מבריסק ולאמו שהייתה אחות אמו של רבי צדוק הכהן מלובלין.
בצעירותו למד אצל רבי ליב חסיד, אביו של רבי בנימין דיסקין, רבה של וולקוביסק, וסבו של מהרי"ל דיסקין.
נישא לשיינא אסתר בתו של הרב יהודה לייב דבוטן-בוטינסקי רבה של מוהילב תחילת דרכו ברבנות הייתה בשנת תקפ"ט, אז התמנה כדיין בסלונים; בסוף שנת תקצ"ד התמנה לרבנות ואשילישוק, בה כיהן שלוש עשרה שנים.
בסביבות שנת תר"ז (1847) התמנה לרבנות סייני שבפולין, הקים בה ישיבה במתכונתה של ישיבת וולוז'ין, אך הישיבה נסגרה בעקבות הלשנה.
הוא נחקר וספרייתו הוחרמה, כששוחרר מהמעצר נאסר עליו להתגורר בפולין וספרייתו לא הוחזרה לו.
בשנת תרי"ד (1854) לאחר פטירת רבה של קובנה ואב בית הדין הראשון בה, רבי אריה לייב שפירא, התמנה לרבנות קובנה.
מתלמידיו בעיר זו: הרב הלל דוד הכהן טריווש.
בחודש שבט תרכ"א (1861) עזב את קובנה לטובת רבנות שקלוב, ובה נפטר ונקבר בכ"ג באב תרכ"ה, 15 באוגוסט 1865.
בנו היחיד רבי אברהם שמואל הדפיס את ספרו לאחר פטירתו.
ספרו "פרדס רימונים" הנחשב לאחד מספרי היסוד העוסקים בהלכות נידה, יצא לאור לאחר פטירתו בווילנה (תרכ"ט), במהדורת וילנא נדפס רק כרך א של הספר והדפסת כרכים ב-ד הושלמה רק במהדורת ירושלים תשס"ז.
ספרו "גליוני קדש" נדפס בניו יורק (תרס"ט), בידי נכדו יוסף בוטה, והוא כולל את הערותיו לספרים רבים כפי שרשמם על גליונות הספרים שבספרייתו.
מלבד ספריו אלו כתב שאלות ותשובות הלכתיות רבות, ורובן המוחלט אבד.
תשובות בודדות נדפסו בספרים שונים.
ספרו "נטעי אביגדור" בכתב יד נמצא בבית הספרים הלאומי בירושלים.
בשנת תשס"ז יצא לאור שו"ת פרדס רימונים, שני כרכים.
בשנת תשע"ה יצא לאור פרדס רימונים על מסכת שבת.
משה כהן הנריקז (בפורטוגזית: Moses Cohen Henriques) היה פיראט יהודי שפעל בקריביים במאה ה-17.
כהן הנריקז נולד למשפחת אנוסים שברחה מפורטוגל לארצות השפלה הדרומיות.
לצד חברת הודו המערבית ההולנדית
ב-1628, במהלך המרד ההולנדי, כהן הנריקז הצטרף לפיט פיטרזון היין, האדמירל הראשי של חברת הודו המערבית ההולנדית, ותכנן עבורו תפיסת ספינות אוצר ספרדיות של צי האינדיאס שהובילו אוצרות מיבשת אמריקה לספרד.
אמנם חלק מהצי הספרדי בוונצואלה הוזהר, אחרי שנער סיפון הולנדי איבד את דרכו באי בלאנקיה ונתפס, אבל החצי השני של הצי יצא ממקסיקו כמתוכנן, תוך שמפקדיו מודעים לאיום.
שש עשרה ספינות ספרדיות יורטו; גליאון אחת נתפסה לאחר פשיטת פתע במהלך הלילה, תשע ספינות סוחר קטנות יותר הסכימו להיכנע.
שתי ספינות קטנות נתפסו כשניסו להימלט, ארבעה גליאונים נמלטים נלכדו בחוף הקובני במפרץ מטנזס בקובה, לאחר כמה מטחי רובה מסלופ הולנדית צוותי הגליאונים הספרדים נכנעו.
ההולנדים תפסו למעלה מ-11 מיליון גילדן הולנדי של שלל בזהב, כסף, ומוצרי סחר יקרים אחרים, כמו אינדיגו וכרמין, ללא כל שפיכות דמים.
ההולנדים לא לקחו שבויים: הם נתנו לצוותים הספרדיים אספקה שתספיק להם כדי להגיע להוואנה.
האוצר ששוויו כמיליארד דולר בערכי תחילת המאה ה-21, היה הניצחון הגדול ביותר של חברת הודו המערבית ושל שודדי הים הקאריביים באיים הקריביים ובמקביל אסון פיננסי לממלכה הספרדית.
כהן הנריקז סייע לחברת הודו המערבית לכבוש את צפון-מזרח ברזיל מידי פורטוגל ולהקים שם מושבה הולנדית בשם ברזיל ההולנדית, שבירתה העיר רסיפה.
לאחר מכן הנריקז עזר ליישב יהודים ברסיפה ואף הקים לעצמו ממלכה קטנה על אי לא הרחק מחופי ברזיל.
ב-1654 כבשו הפורטוגזים את ברזיל ההולנדית, כהן הנריקז נמלט והצטרף כיועץ לפיראט הנרי מורגן.
לפי הערכת היסטוריונים, משה כהן הנריקז, ואחיו הצעיר ישראל, קנו את אדמות מכרות הזהב הגדולים של כריסטופר קולומבוס בג'מייקה.
תקופה מסוימת היה רבה של קהילת יהודי רודוס.
אבי משפחת ישראל, שבניה כיהנו כרבנים ברודוס ובארץ ישראל במשך כמאתיים שנה, שנים עשר דורות דור אחר דור, עד ערב מלחמת העולם השנייה.
נולד בירושלים, בשנת ת"ל (1670) בקירוב.
אשתו, חנה, הייתה בתו של ר' משה בן יצחק בן חביב, מרבני סלוניקי (יש שהחליפוהו בטעות עם המהר"ם בן חביב בעל "כפות תמרים")
למד אצל רבי אברהם יצחקי, מחבר שו"ת "זרע אברהם".
בשנת ה'ת"ע (1710) יצא למסע בצפון אפריקה כשד"ר בשליחות אנשי צפת.
במפגשיו עם הקהילות המקומיות נזקק לענות לשאלותיהן בהלכה, ותשובותיו, שחלקן נושאות תאריך וציון המקום בו נכתבו, מאפשרות לשחזר את קורותיו.
לאחר שלוש שנות מסע, בהן היה באלג'יר ומרוקו (שם פגש גם את רבי חיים בן עטר), עשה את דרכו בחזרה ארצה.
אך כשחנה ברודוס התבקש על ידי יהודי המקום לכהן כרב הקהילה ושהה שם שלוש עשרה שנה ברציפות.
מתקופה זו נשתמרו תשובות רבות שלו וגם מספר דרשות.
מסתבר שאנשי רודוס השביעו אותו שלא יעזוב אותם במשך תקופה מסוימת.
בשנת ה'תפ"א התבקש על ידי מנהלי קופת ארץ ישראל בקושטא לצאת בשמם לשליחות נוספת באירופה, כדי לשכנע את מנהיגי הקהילות להטיל מס שבועי לטובת היישוב היהודי בארץ ישראל.
רבי משה ישראל, שגם היה מאוכזב מהתנהגותם הדתית והמוסרית של אנשי רודוס, התייעץ עם חכמי קושטא האם הוא יכול להתיר את שבועתו, והללו תמכו בכך והתירו לו לצאת למסע נוסף.
מסע זה נמשך ארבע שנים (ה'תפ"ז–ה'תצ"א), ובסיומו שהה מספר חודשים בפירארה, שם התמסר ללימוד תורה באכסנייתו של עשיר שהחזיק ספרייה גדולה אשר הייתה לעזר רב לרבי משה ישראל.
לאחר מכן חזר לרודוס למספר שנים נוספות, עד ה'תצ"ו לפחות.
בשנת ה'תצ"ח כבר היה באלכסנדריה, ושם נפטר בשנת ה'ת"ק.
שני כרכים ראשונים נדפסו על ידי המחבר בקושטא ה'תצ"ד וה'תצ"ה.
את הכרך השלישי הוציא לאור בנו, רבי אברהם ישראל, בשנת ה'תק"ב.
אפי משה, ספר דרשותיו, נספח לספרו של בנו אדרת אליהו, ליוורנו, ה'תקפ"ח
בתשובותיו התכתבויות עם חכמים בולטים בדורו, כגון בעל ההמשנה למלך ובעל המחנה אפרים.
פסקי ההלכה שלו מצוטטים רבות אצל הבאים אחריו, כגון בתשובות החיד"א ורבי דוד פארדו, ועד לאזכורים רבים בכתבי הרב עובדיה יוסף.
בנו הרב חיים אברהם ישראל שימש אף הוא כשד"ר באיטליה ובארצות אשכנז.
וכיהן כרב באלכסנדריה וליוורנו, ובסוף ימיו רבה של אנקונה.
מחבר ספר אמרות טהורות ובית אברהם (פירושים על הטור).
בנו רבי אליהו ישראל, שימש אף הוא כשד"ר ורבה של אלכסנדריה.
מחבר שו"ת מחנה ישראל, עוגת אליהו וקול אליהו ואדרת אליהו.
בתו נישאה לרב מרדכי קריספין, מחבר דברי מרדכי ומאמר מרדכי (חידושים על התלמוד).
אחד הידועים מתלמידיו הוא רבי שמואל ידידיה טאריקה, מחבר ספרי שו"ת ודרשות.
משה כהן (נולד ב-1955) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, שירת כטייס מסוקים ומפקד טייסות בחיל האוויר.
בעל צל"ש הרמטכ"ל על פועלו במבצע כחול וחום.
כהן התגייס לצה"ל ב-1973 והחל את שירותו בקורס טיס אותו סיים במגמת קרב.
הוא עבר קורס אימון מבצעי ושירת בטייסת 110, טייסת מטוסי סקייהוק בבסיס רמת דוד.
לאור רמת טיסה נמוכה חזר לבית הספר לטיסה ועבר הסמכה לטיס מסוקים.
הוא שירת בטייסת 125 כטייס מסוקי סייפן.
ב-1977 עבר לטייסת 160, טייסת מסוקי הקוברה AH-1 הראשונה בחיל האוויר.
שימש מדריך בבית הספר לטיסה וסמ"ט ב' בטייסת 160. ב-1981 ערך את הגיחה המבצעית הראשונה שלו בתקיפה בלבנון ושירת כסגן מפקד הטייסת גם במלחמת לבנון הראשונה.
ביולי 1983 מונה לסמ"ט א' של הטייסת וב-1984 מונה לראש מדור מסוקי קרב בלהק האוויר.
במרץ 1987 נקרא לפקד על טייסת 160 לאחר שמפקדה, סגן אלוף , נהרג בתאונה.
בדצמבר 1988 נקרא לאתר ולחלץ חיילים מחטיבת גולני שנותרו מנותקים בעומק לבנון לאחר מבצע כחול וחום.
על ביצוע החילוץ המורכב שבוצע תחת אש עוטר בצל"ש הרמטכ"ל.
בנובמבר 1989 סיים את תקופת הפיקוד על הטייסת ומונה לראש צוות ההקמה של טייסת 113 כטייסת הראשונה של מסוקי ה-AH-64 אפאצ'י בחיל האוויר.
הוא פיקד על הטייסת עד 1992.
לאחר לימודי ניהול פיננסי בארצות הברית מונה לראש מחלקה בלהק המודיעין ובתפקידו האחרון בשירות הקבע שירת במדריך במכללה לביטחון לאומי.
שירת כטייס במילואים עד שנת 2000.
לאחר שחרורו מצה"ל כיהן כסמנכ"ל בחברת "תדיראן ספקטרלינק" וכיועץ ארגוני.
כיהן כיו"ר עמותת "טק-קריירה" לקידום השתלבותם של קהילת יוצאי אתיופיה בישראל בתחום הטכנולוגי.
משה יצחק טובל (11 בנובמבר 1952 – 6 באוקטובר 1973) היה לוחם בגדוד הנח"ל 904 שנהרג ביומה הראשון של מלחמת יום הכיפורים בעת הקרב על מוצב המזח, כאשר קפץ על רימון יד על מנת להציל שלושה מחבריו.
על מעשה זה עוטר לאחר מותו בצל"ש הרמטכ"ל.
משה יצחק טובל נולד ברחובות ב-11 בנובמבר 1952. הוא התחנך בתלמוד תורה ברחובות ובבני ברק והמשיך את לימודיו בישיבה לצעירים ברמות רמז שבחיפה.
בינואר 1971 התגייס טובל לצה"ל ושירת בנח"ל, אחר הטירונות נשלח לתקופת של"ת בנח"ל קוממיות, והמשיך במסגרת הנח"ל המוצנח במשק קוממיות.
את תקופת שירותו ביחידה עשה בהצטיינות ראויה לשבח.
את חודשי השירות האחרונים שלו עשה במעוז "המזח" ושם גם נמצא בפרוץ מלחמת יום-הכיפורים.
יחד עם יתר מוצבי התעלה הותקף מוצב המזח מתחילת המלחמה.
תעודת צל"ש הרמטכ"ל שקיבל טובל לאחר מותו מתארת את הנסיבות שבהן נפל:
לאחר נפילת מוצב המזח נלקחה גופתו על ידי צבא מצרים.
בשנת 1979 לאחר חתימת הסכם השלום עם מצרים, הובאה גופת טובל לישראל והוא נקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
יעקובוביץ הוסיף לשם משפחתו את התוספת יעקובי (משה יעקובי-יעקובוביץ) בטרם יצא לשליחות מטעם המדינה.
משה יעקובוביץ נולד בשנת 1926 בפראג, בירת צ'כוסלובקיה, בנם של ברטה (לבית פטוחובסקי מברלין) והרב טוביאס (טוביה) יעקובוביץ – ספרן הקהילה היהודית בפראג וחוקר מקורות יהודיים.
כמי שנולד למשפחה דתית קיבל משה חינוך דתי בבית הספר היהודי בעיר הולדתו.
בית הספר שכן בבניין בו התגוררה המשפחה ברחוב יחימובה 3, בו שוכנים כיום משרדי המוזיאון היהודי בפראג.
במרס 1939, ימים ספורים אחרי כניסת הוורמכט לפראג, ציין משה יעקובוביץ את בר המצווה שלו בעלייה לתורה בבית הכנסת אלטנוישול בפראג.
בההזמנות למסיבת בר המצווה נמחקה כתובת האירוע, כדי לשמור על ביטחון המוזמנים.
אחרי בר המצווה הצטרף משה לתנועת הנוער בני עקיבא.
ב־21 באוקטובר 1939 נשלח משה יעקובוביץ לארץ ישראל במסגרת עליית הילדים והתגורר בתל אביב אצל דודו דר' מיכאל יעקובוביץ.
אחרי עלייתו ארצה למד והתגורר בישיבת "היישוב החדש" של הרב עמיאל בתל אביב ומאוחר יותר בישיבת "קול תורה" בירושלים.
בשנת הלימודים תש"א, בעקבות שיחה עם הנרייטה סאלד, עבר משה יעקובוביץ למושב כפר הר"אה שם הצטרף לקבוצת ילדים שעברה מכינה ללימודים בבית ספר חקלאי של עליית הנוער.
בשנת הלימודים תש"ג החלה הקבוצה את לימודיה בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בזמן לימודיו במקוה ישראל הצטרף משה יעקובוביץ לארגון ההגנה ועבר אימון ראשוני.
בתקופה זו הכיר גם את מי שעתידה להיות רעייתו – שרה שוורץ.
בנובמבר 1944 הקים משה יעקובוביץ יחד עם חבריו לגרעין, שנקרא כבר "גרעין משואות", התיישבות קיבוצית זמנית בתחומי כפר הרא"ה במטרה לעלות להתיישבות קבע בהר חברון בסמוך לקיבוץ כפר עציון.
באפריל 1945 עבר הגרעין לגת רימון הסמוכה לפתח תקווה.
בתחילת נובמבר 1945 עלה הגרעין להתיישבות על אדמת חוּבֶּלָה ממערב לכפר עציון והחליט לקרוא לקיבוץ החדש "משואות יצחק" – על שמו של הרב הראשי לארץ-ישראל, הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, בעודו בחייו.
משה יעקובוביץ המשיך לשרת כנוטר גם במשואות יצחק.
הוא נשלח לקורס נוטרים בבית-הספר המרכזי לנוטרים בכפר ילדים ליד עפולה, וכשחזר מהקורס התמנה למפקד תחנת הנוטרים משואות יצחק.
במקביל המשיך את פעילותו בארגון ההגנה, כפי שהיה מקובל באותה עת.
במסגרת זו עבר קורס מ"כים של ההגנה במרחב ירושלים, שהתקיים בגוש עציון בקיץ 1946. באותה שנה, הוטל עליו לשמש כמא"ז של משואות יצחק – אף זה במסגרת ההגנה.
בין אנשי הקיבוץ הצעיר לבין ערביי הסביבה פרץ סכסוך על חלק מקרקעות היישוב ובעיקר סביב חלקה שכונתה "600 הדונם".
בקיץ 1947 תקפו הערבים קבוצה של חברי קיבוץ שעסקה בעבודה חקלאית בחלקת המריבה ולמקום הוזעקה כיתת הנוטרים של משואות יצחק בפיקודו של משה יעקובוביץ.
בעקבות המהומה שפרצה הוזעקה המשטרה הבריטית והפרידה בין הניצים.
כנגד משה יעקובוביץ החלה חקירה על שימוש בנשק והוא הושעה מתפקידו כמפקד תחנת הנוטרים עד לסיום החקירה.
בתקופת ההשעיה (קיץ – סתיו 1947) שלחה אותו מפקדת מחוז ירושלים של ההגנה לקורס מ"מים (קורס מפקדי מחלקות, אז למעשה קורס קצינים).
קורס המ"מים בו השתתף יעקובוביץ, מחזור יט, היה קורס המ"מים האחרון שארגון ההגנה קיים.
הקורס, בפיקודו של מונדק פסטרנק (משה בר-תקווה), התקיים בתחילה בקיבוצים שריד וגניגר שבעמק יזרעאל כשמשתתפי הקורס מוסווים כקבוצה של חובבי טבע.
המחלקה של משה יעקובוביץ – מחלקה מס' 1 בפיקודו של דני מס – התאמנה ללא נשק בקיבוץ שריד, בעוד שמחלקה 2, בפיקודו של נתנאל חיטרון, ומחלקה 3 בפיקודו של עוזי נרקיס – התאמנו בקיבוץ גניגר וכללו גם אימון במק"ב (מקלע בינוני), שנערך במערה מוסתרת.
סיור בריטי הבחין במקום האימונים של המק"ב ובעקבות כך הוחלט להעביר את הקורס כולו לג'וערה.
בסיום הקורס, בנובמבר 1947, עמד משה יעקובוביץ בבחינה בע"פ בידי חיים לסקוב ויגאל ידין והשתתף במסדר הסיום בנוכחות רמטכ"ל ארגון ההגנה יעקב דורי.
מלבד משה יעקובוביץ נמנו בין בוגריו של מחזור יט של קורס מ"מים של "ההגנה" כמה אישים שהחזיקו בתפקידי מפתח במלחמת העצמאות ואף לאחריה כאלופים ותתי אלופים בצה"ל.
ביניהם: יקותיאל אדם, אברהם אדן (ברן), אורי בן-ארי, מרדכי בן פורת, רחבעם זאבי ("גנדי"), אברהם טמיר (אברשה), ישראל טל (טליק), יעקב סלמן, אלעד פלד, משה רוסנק, נחום שושני, אהרן (ג'ימי) שמי ועוד רבים אחרים.
לאחר סיום הקורס חזר יעקובוביץ למשואות יצחק.
ימים ספורים אחר כך, ב־29 בנובמבר 1947, החליט האו"ם על חלוקת הארץ.
גוש עציון נכלל בתחום המדינה הערבית המיועדת.
ביום שאחרי החלטת החלוקה (הוא היום בו פרצה מלחמת העצמאות) נקרא יעקובוביץ למטה מחוז ירושלים של ההגנה לשם שיבוצו בתפקיד פיקודי.
בין האפשרויות השונות שהוצעו לו בחר יעקובוביץ לחזור לתפקידו כמא"ז משואות יצחק.
בשבועות הראשונים הוא היה אחראי על אבטחת השיירות מירושלים לגוש עציון ובהמשך עסק בארגון ההגנה המרחבית של הקיבוץ ובביצועה בפועל, באימון צבאי של החברים ובהדרכה בקורס מפקדי כיתות שהתקיים בגוש עציון.
בליל 15–16 בינואר 1948 המתין יעקובוביץ בראש אנשיו בעמדות המערביות של משואות יצחק להגעתה של מחלקת ההר (מחלקת הל"ה) שנשלחה לגוש עציון לשם תגבור ולהעברת ציוד.
כשעלה השחר הבחין יעקובוביץ בתנועה עזה של רכב צבאי ואמבולנסים באזור הכפר ג'בע.
רק מאוחר יותר התברר לו הקשר בין תנועה זו לבין גורלה המר של מחלקת הל"ה.
ב-21 במרס 1948 קיבל משה (מוש) זילברשמידט את הפיקוד על גוש עציון.
בתחילת חודש מאי הוא תכנן מחדש את הגנת ארבעת יישובי הגוש וחילק את הגוש לשלוש גזרות הגנה.
משה יעקובוביץ מונה למפקד הגזרה המערבית בנוסף לתפקיד המא"ז של משואות יצחק.
תחת פיקודו עמדה פלוגה שהורכבה ממגני משואות יצחק ורבדים, שקיבלה אחריות על שני היישובים ועל המשלטים הסמוכים: "הנקודה החמישית", "גבעת אולגה", "600 הדונם" ו"גבעת הסלעים" שחיברה בין משואות יצחק לכפר עציון.
בהתקפה הערבית על גוש עציון ב־4 במאי 1948 שלח יעקובוביץ כוחות מהפלוגה בפיקודו לתפוס את שלושת המשלטים הראשונים.
הצלת בית החולים על אנשיו
ב־12 במאי 1948 החלה מתקפה ערבית מאסיבית על משלטי גוש עציון.
כדי לשמור על קשר מתמיד בין משואות יצחק לבין כפר עציון – גם אם הערבים יצליחו להבקיע את קו ההגנה הראשון – שלח משה יעקובוביץ כיתה ממשואות יצחק לתפוס את "גבעת הסלעים".
כוח זה הצליח להדוף מתקפות של הלגיון ובכך למנוע את תקיפת כפר עציון מכיוון זה.
בחסות החשיכה הצליח יעקובוביץ להגיע לכפר עציון, לתאם עם יעקב אלטמן (שהתמנה למפקד הגוש לאחר נפילתו של מוש בקרב על המנזר הרוסי) את המשך הקרב, ולשכנע אותו להעביר את בית החולים עם כל הצוות הרפואי והפצועים שבו למשואות יצחק.
פינוי בית החולים התבצע במהלך הלילה בידי אנשי משואות יצחק שסחבו על גבם את הפצועים ואבטחו את הנתיב דרך גבעת הסלעים.
בכך הציל יעקובוביץ את חייהם של כשישים פצועים ואנשי צוות רפואי ובהם ד"ר וינדזברג, מנהל בית החולים והחובשת הראשית רבקה נדיבי (פראג, 1926-), שהתנדבה להישאר בגוש עציון ולטפל בפצועים בעוד התינוק שלה פונה לירושלים ביחד עם שאר האימהות והילדים.
למחרת בבוקר הצליחו כמה משוריינים של הלגיון לפרוץ לתוך כפר עציון, ומגניו החליטו להיכנע.
לאחר הכניעה נערך טבח באנשי כפר עציון ובהם יעקב אלטמן.
נחום בן-סירא, חבר משואות יצחק, הצליח להימלט מהטבח ולהגיע לקיבוץ.
משה יעקובוביץ נטל על עצמו את הפיקוד על הגוש, הכוחות בפיקודו נערכו להגנה על משואות יצחק, רבדים ועין צורים.
בהמשך היום הוא שלח מברק באמצעות ההליוגרף למטה ההגנה בירושלים: "'מלכה' נפלה, אנחנו נשארנו בלי תחמושת ולא נוכל להחזיק מעמד.
סוכם שגוש עציון ייכנע והלוחמים ילכו לשבי.
כיוון שהיה חשש שכפריים ערביים ינסו לפרוץ לקיבוצים ולטבוח באנשיהם החליט משה יעקובוביץ שהכניעה תתנהל בצורה מסודרת ובתיאום מלא עם קציני הלגיון ובכך יובטח שלומם של אנשי היישובים הנותרים.
ביום שישי 14 במאי 1948 בשעות אחה"צ – בשעה שבן-גוריון הכריז על הקמת המדינה בתל אביב – הגיעו למשואות יצחק שני קציני לגיון ופתחו בשיחות תיאום עם משה יעקובוביץ בעזרת החובש אוריאל אופק שידע ערבית.
הם הבטיחו כי ישמרו על שלומם של אנשי היישובים ובהתאם להבטחתם תפסו חיילי הלגיון בפיקודם את העמדות שסביב המשק והניסו בירי את הכפריים הערביים שהמתינו מסביב.
קציני הלגיון גם נעתרו לבקשתו של יעקובוביץ ואישרו להוציא את ספר התורה ואת ספרי הקודש, שהוחבאו באדמה לפני כן, ולקחת אותם עם אנשי משואות לשבי.
אחרי כשבועיים בהם שהו השבויים במשטרת חברון הועברו השבויים למחנה באום אל ג'מאל.
השבויים שוחררו בהדרגה בכמה קבוצות עד לתחילת חודש מרס 1949, והועברו לישראל דרך מעבר מנדלבאום.
אחרון העוזבים את מחנה השבויים היה משה יעקובוביץ.
במשרד האוצר (אגף המכס והבלו)
כחודשיים אחרי שחרורו מהשבי התחתן והזוג עבר להתגורר בחיפה.
שם החל יעקובוביץ לעבוד במכס.
בשנת 1977 מונה לגובה המכס במחוז חיפה והצפון.
בזמן מלחמת לבנון הראשונה הוא כיהן כאחראי מטעם המכס על המשא והמתן להובלת סחורות מלבנון.
לצורך כך נפגש בחיפה עם גובה המכס הלבנוני של ביירות.
בקיץ 1987 נשלח משה יעקובוביץ למילנו שבאיטליה, שם כיהן כקונסול לענייני כלכלה ומסחר (מכס) באירופה עד שובו לארץ בקיץ 1990.
נפטר בשנת 2018, והובא למנוחות בבית העלמין גן עדן בקיבוץ עין כרמל .
משה יעקובוביץ השאיר אחריו שני ילדים.
ארגון ההגנה, אישים ומפקדים, בוגרי קורסים למ"מים בהגנה, מחזור י"ט
א' אשכנזי, "כנס חגיגי לוותיקי "ההגנה": חוגגים 90 שנה להקמת הארגון", הארץ, 14/9/10.
י' בן יעקב (כינס ועיבד), גוש עציון: חמישים שנות מאבק ויצירה, בית ספר שדה כפר עציון, תשל"ח.
ב' מוריס, 1948: תולדות המלחמה הערבית-הישראלית הראשונה, עם עובד, 2010.
מ' נאור (עורך), גוש עציון מראשיתו עד תש"ח (עידן 7), יד בן צבי, תשמ"ו.
מ' נאור, "הקרב האחרון בגוש עציון", מ' נאור, תש"ח: שבעים סיפורים ופרשיות, מודן, 2018.
י' שפנייר, "תשובתנו נחושה – נצח ירושלים", עתמול 241, אב תשע"ה.
משה (לייב) יפה (נרצח ב-28 ביולי 1942) היה ראש היודנראט בגטו מינסק בין פברואר 1942 ועד למותו.
ידוע בכך ששיתף פעולה עם המחתרת המקומית בתקופת השואה בבלארוס.
לפני מלחמת העולם השנייה והשואה, היה מנהל בית חרושת בוילנה, שהייתה אז תחת שלטון פולין.
בשנת 1940, לאחר פלישת ברית המועצות לפולין וסיפוח וילנה לברית המועצות, הועבר על ידי שלטונות ברית המועצות למינסק.
ב-28 ביוני 1941 נכבשה מינסק במסגרת מבצע ברברוסה, והיהודים רוכזו בגטו מינסק.
לאחר כינון היודנראט, התמנה לסגנו של היו"ר, אליהו מושקין.
הקו שנקטה הנהגת היודנראט היה של שיתוף פעולה עם המחתרת היהודית, והיא אף הפרישה סכומי כסף מהכספים שגבתה עבור מימון פעילות המחתרת.
לאחר שמושקין נתלה בפברואר 1942, התמנה יפה למחליפו, והמשיך את קו ההנהגה של מושקין: אי שיתוף פעולה עם הגרמנים ושיתוף פעולה עם המחתרת.
עם זאת, בתקופתו חדרו ליודנראט גורמים שכונו "הקבוצה האופרטיבית" ששיתפו פעולה עם הגרמנים.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, תבעו ממנו הגרמנים להסגיר לידיהם את אחד ממנהיגי המחתרת, הרש סמולר, אך בהוראתו הציגו אנשי היודנראט את תעודת הזהות של סמולר מגואלת בדם (של יהודי אחר שנרצח באקציה), כהוכחה לכאורה לכך שסמולר נהרג באחת האקציות, וכך ניצל סמולר.
ביולי 1942 נערכה האקציה המשמעותית האחרונה בגטו.
ב-28 ביולי כונסו כל היהודים שאינם כשירים לעבודה.
הגרמנים הכריחו את יפה לומר להם דברי הרגעה, ואכן הוא החל בכך, אך במהלך דבריו הבחין בהגעתן של משאיות הגז, וקרא: "יהודים, הרוצחים הארורים רימו אתכם.
מהומה נוצרה במקום, וסדר הושלט על ידי ירי במכונת ירייה.
יפה נהרג במקום, לא לפני שהספיק לדחוף הצדה את בנו זליג בן ה-15 ולהצילו (זליג הצטרף לפרטיזנים, ולימים עלה לישראל).
היהודים שנותרו מהאקציה עטפו את גופתו בטלית, כאות הערכה לפועלו, והוא נקבר בקבר האחים הגדול של חללי האקציה, סמוך לבית הקברות היהודי במינסק.
פרופ' משה יצחקי (שם עט: משה ב.
יצחקי; נולד ב-2 בדצמבר 1951) הוא משורר, מתרגם ועורך.
כיהן כראש החוג לספרות, כראש תוכנית להוראת מדעי הרוח בגישה רב תחומית וכדיקן הפקולטה ללימודים מתקדמים במכללת אורנים.
פרופ' יצחקי נולד בשנת 1951 במעברת טירת כרמל, בן לחנה לבית בראונשטיין וליוסף יצחק-בכר, שעלו לישראל מרומניה בשנת 1950. השם "בכר" הושמט על ידי פקידי ההגירה, ויצחקי בחר להוסיף לשם העט את האות ב.
על-מנת לציין את שם המשפחה שהושמט.
בשנת 1969 התגייס לנח"ל, במסגרת גרעין אתה"ל שיועד לקיבוץ האון.
היה בין מקימי היאחזות קטורה בערבה.
שירת בחטיבת הצנחנים הסדירה, בגדוד 50 של הנחל המוצנח כחייל ומפקד.
בין השנים 1978-1980, כיהן כראש מחלקת גרעינים והכשרות בתנועת הצופים.
בעל תואר ראשון במחשבת ישראל ובספרות עברית ממכללת אורנים ותואר שני בלימודי יהדות ממכון שכטר למדעי היהדות.
בעל דוקטורט מבית המדרש לרבנים באמריקה.
היה חבר במדרשה לחינוך יהודי-ציוני במדרשה באורנים.
בשנת 2007, ייסד בשותפות המכון לאמנות והחוג לספרות ומבע יצירתי את שביל השירה בגן הבוטני באורנים.
בין השנים 2002–2010, כיהן כראש החוג לספרות ומבע יצירתי במכללת אורנים.
בין השנים 2012–2016, כיהן כראש התכנית להוראת מדעי הרוח והאמנויות בגישה רב תחומית בפקולטה ללימודים מתקדמים באורנים.
בין השנים 2016–2020, כיהן כדיקן הפקולטה ללימודים מתקדמים באורנים.
יצחקי היה ממייסדי ועורכי קו נטוי, כתב עת לספרות ולאמנות של מכללת אורנים.
חבר מערכת קשב לשירה משנת 2014.
נשוי לרבקה ואב לשלושה ילדים.
יצחקי פרסם תשעה ספרי שירה, שלושה מהם תורגמו לרומנית ויצאו לאור ברומניה.
ב-2017 זכה בפרס על שם המשורר הרומני ניקיטה סטנסקו במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לשירה בסיגט, על ספרו "ציפור מאספת" שתורגם לרומנית על ידי ד"ר פאול פרקש.
ב-2018 זכה בפרס הוקרה על תרגום אנתולוגיה טרנסילבנית במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לספרות של טרנסילבניה.
הקיבוץ המאוחד, תל אביב (80 עמ').
הקיבוץ המאוחד, תל אביב (96 עמ').
2010 – זמן טרופות – דואט (שירים משה יצחקי, ציורים איריס קובליו), הוצאת חלפי לספרי אמנות, חולון (96 עמ').
2021 – מפנה ראשי לאחור – שירים נבחרים וחדשים.
2014 – אנה בלנדיאנה, שפל החושים.
(סוף דבר מאת פאול פרקש), הוצאת "קשב" לשירה, תל אביב (73 עמ').
2017 – אנה בלנדיאנה, תקווה מתחת לשמש אפורה.
(פתח דבר, מאמר על סולידריות ושליחות חברתית בשירתה של המשוררת אנה בלנדיאנה, תחת שלטון הדיכוי של ניקולאה צ'אושסקו ברומניה מ-1964 ועד 1989, משה ב.
סוף דבר - להגן על להבה - שיחה עם אנה בלנדיאנה, מאי 2016, שוחחות ותרגמו: משה ב.
יצחקי ופאול פרקש), הוצאת "קשב" לשירה, תל אביב.
2018 – אנתולוגיה, כמו מים שאצורים בכפות הידיים – מבחר מהשירה הטרנסילבנית בת זמננו (תורגם בשותפות עם ד"ר פאול פרקש, פתח דבר: פרופ' יון פופ), הוצאת "קשב" לשירה, תל אביב.
2019 – רַאדוּ צוּקוּלֶסְקוּ, שלושה במיטה אחת – סיפורים קצרים ומחזה (תורגם בשותפות עם ד"ר פאול פרקש, פתח דבר, משה ב.
יצחקי) הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב.
2021 – דּינוּ פְלְמֶנְד, צללים ומצוקים, (תורגם מרומנית בשותפות עם ד"ר פאול פרקש, עם פתח דבר, מאת משה ב.
יצחקי, שיחה עם המשורר נערך על ידי שני המתרגמים), הוצאת "קשב" לשירה, תל אביב.
2021 – אנה בלנדיאנה, כשהמוות נדלק בעלים, (סוף דבר: שותפות גורל - אנה בלנדיאנה ורומולוס רוסאן, מאת פאול פרקש, תרגם מרומנית: משה ב.
יצחקי), הוצאת "קשב" לשירה, תל אביב.
2022 – מַרְתָּה פֶּטְרֶאוּ, הבדידות היא ארץ חצויה, (תורגם מרומנית בשותפות עם ד"ר פאול פרקש, עם פתח דבר, מאת משה ב.
2023 – ניקיטה סטנסקו, האור הזר, (להגדיר יקומים חדשים, תרגום ופתח דבר, משה ב.
יצחקי), הוצאת "קשב" לשירה, סדרת כד, תל אביב.
2024 – רַאדוּ צוּקוּלֶסְקוּ, האיש האמיץ שלנו מיקשה, (מחזה, תורגם מרומנית בשותפות עם ד"ר פאול פרקש, עם אחרית דבר על המחזאי מאת משה ב.
יצחקי), סדרת מחזות, הוצאת "קשב" לשירה, תל אביב.
2025 – פְלַבְיוּס לוּקָצֶ'ל, בדידות האבנים, (מחזה, תורגם מרומנית בשותפות עם ד"ר פאול פרקש, עם אחרית דבר, מאת משה ב.
סדרת מחזות, הוצאת "קשב" לשירה, תל אביב.
משה יצחק אשכנזי (טֶדֶסְקִי - Tedeschi, טריאסט, תקפ"א/ 6 ביוני 1821 – כ"ז בסיוון תרנ"ח/ 17 ביוני 1898), היה מורה ומחנך, סופר, פרשן המקרא ומתרגם יהודי-איטלקי.
רוב ימיו הוא עסק בהוראה, להוציא תקופה קצרה של כהונה כרבנות באיספלטרו.
הספרים שכתב ופרסם יצאו בעיקרם למטרות חינוכיות ונשענו על הפרשנות היהודית המסורתית בשילוב עם הפרשנות היהודית המתונה, שהתפתחה מימי משה מנדלסון ועד שד"ל, שהיה גם אחד ממוריו של אשכנזי.
באוטוביוגרפיה הקצרה שהוסיף אשכנזי לספרו "שמחת הרגל" הוא כתב:
השם "אשכנז" היה נהוג אצל היהודים ככינוי לגרמניה.
השם טדסקי באיטלקית גם הוא פירושו גרמני, והוא היה רווח ככינוי לבני הקהילות האשכנזיות באיטליה.
משמע שני שמות המשפחה של משה יצחק העידו על מוצאה של משפחתו מגרמניה.
על פי האוטוביוגרפיה של אשכנזי הגיע אביו, שמואל אשכנזי, מדלמטיה עקב ההתנכלויות ליהודים, והתיישב בטריאסט, שם נישא לבלהה בת יוסף פינקרלי.
נולדו להם ארבעה בנים ושתי בנות, כאשר משה יצחק הוא בן הזקונים להוריו.
האב ניהל עסק מוצלח בשותפות עם אחיו, אך בשנת 1827 ירד מנכסיו והוא נאלץ לשמש כשליח ציבור בקהילה עד פטירתו בשנת 1831, בהיות משה יצחק בן עשר.
כבר בילדותו קיבל אשכנזי חינוך מסורתי משולב עם לימודים כלליים, הכוללים חשבון, גאוגרפיה, גאומטריה, פיזיקה, איטלקית וגרמנית.
כמו כן, השתלם בלימודי הפדגוגיה, ובגיל 17 החל ללמד תלמידים ולעזור בפרנסת המשפחה.
בד בבד המשיך ללמוד תורה עם חבריו ומוריו.
הוא עשה חיל בהוראה ובלימודים כאחד, עד שהתקבל בברכה בביתו של שד"ל כשהגיע מדי שנה לביקור בפאדובה.
בשנת תרי"א (1851) נשא אשכנזי לאישה את שרה בת עמנואל גימילי.
הוא מציין באוטוביוגרפיה שלא נולדו להם ילדים.
שמונה שנים לאחר שהחל ללמד, הפקידו בידיו גם את הוראת הלימודים הכלליים ואהבת תלמידיו פיצתה אותו, לדבריו, על החסך בילדים.
למעלה משלוש מאות תלמידים היו לאשכנזי, וביניהם כמאה תלמידות.
הפסקה קטנה לקח אשכנזי מהוראה, לאחר שבשנת 1860 נענה לבקשת מוקיריו ועבר לכהן כרב באיספלטרו, אלא שלדבריו, שכרו היה מועט בהרבה מהשכר שהרוויח מהוראה, ועל כן שב לאחר זמן מה לעירו והמשיך בהוראה ובכתיבת ספריו.
בגיל 63 כתב אשכנזי את קורות חייו בספרו, ובסוף דבריו הוא מציין את גאוותו המיוחדת בתלמידותיו, שהוריהן לא ילמדו אותן והוא תורם לכך שלא תהיינה כשאר העלמות.
תכלית עבודתו של אשכנזי בספריו הייתה בעיקר פדגוגית.
פירושיו הם פרי עיון מתמיד במקרא, יחד עם תלמידיו וחבריו, שהיו כולם מבית מדרשו של שד"ל.
המגמה ששררה באיטליה, בניגוד למזרח אירופה ומרכזה, הייתה ברוחו של משה מנדלסון להתייחס לתנ"ך כבעל ערך אסתיטי ודתי-מוסרי ולא באספקלריה של הפירוש התלמודי.
ספרו הידוע והמקיף ביותר הוא הספר "הואיל משה", ספר בן שמונה כרכים שיצא במהלך מספר שנים ומכיל פירוש עממי למקרא שנועד בעיקר למטרות חינוכיות ונשען על הפרשנות היהודית המסורתית בשילוב עם זו המדעית המתונה בהשפעת משה מנדלסון ושד"ל.
הכרך הראשון הוא הערות ופשטים על חמישה חומשי תורה.
כר' ב' על נביאים ראשונים.
כר' ג' ביאור על ישעיהו, ירמיהו ויחזקאל, כר' ד' ביאור חדש על תרי עשר, כר' ה' על ספר תהילים, כר' ו' על חמש מגילות וספר משלי, כר' ז' ביאור חדש על ספר איוב וכר' ח' מכיל פירושים על ספרים שונים.
וכך הוא כותב: "ואין זה כבוד מקראי קדשנו להקשות דעתו ולגזור שלא נפל בהם שום טעות, ולהואיל לפרש פירושים רחוקים לקיים דברים ככתבם ...
וכבוד התנ"ך מונח במקומו גם אם נניח שנפל בהם איזה טעות סופר שאינו לא מעלה ולא מוריד".
כדוגמה לדרך זו ניתן לראות את הפירוש שהוא נותן לשתי הגרסאות השונות המציגות את פגישתם הראשונה של שאול ודוד.
בראשונה מסופר שהוא פוגש אותו לראשונה עוד טרם מלחמתו בגוליית, ובפרק הסמוך מסופר, שרק לאחר מעשה גוליית מתעניין שאול בנער הגיבור.
אשכנזי פותר את הסתירה בדרך שלא הייתה מקובלת בזמנו: "וכל הפירושים שראיתי וששמעתי על הדבר הקשה הזה דחוקים הם.
על כן הואלתי לבאר שלקיחת דוד לנושא כלי שאול מסופרת לנו בשני אופנים מיד שני כותבים ; כפי הראשון בא דוד אל שאול לפני המלחמה, וכפי השני מצא חן בעיניו אחרי הכותו את גלית"
שמחת הרגל - דרשות למועדים, הערות על התרגום למשלי עם תולדות המחבר, תרמ"ו.
הדרשות יצאו לאור מחדש ירושלים : מכון אור הטוב, תשפ"ב.
מוסר מלכים -תורת מוסר לפי יסודות פרקי אבות, תרל"ח.
יצא לאור מחדש ירושלים : מכון אור הטוב, תשפ"ב.
כוס תנחומים - דרושים לבית האבל, תר"מ.
יצא לאור מחדש ירושלים : מכון אור הטוב, תשפ"ב (באותו כרך עם מוסר מלכים).
ביאור על שישה סימנים - ביאור ומבוא לספר ירמיהו 1888
רוח ישראל, מחקר של מרדכי מורטארה.
תורגם על ידי משה יצחק טדסקי, תרנ"ד
אמרי לב, ספר של נחמיה בן יעקב, בתרגומו של אשכנזי מצרפתית לאיטלקית, תרכ"ד
אוצר נרדפי לשון עברי - ביאור גבולם ומקורם בתנ"ך לפי סדר א"ב, תרל"ט
מנהגי טריאסטי - מנהגי קריאה ותפילה של קהילת טריאסטי
משה כהן, בן אברהם הכהן, נולד בשנת 1897 בקירוב באימפריה הרוסית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 עלה לארץ-ישראל והתיישב בירושלים, שם שימש כעובד ב"דפוס גרפיקה" של מאיר גור אריה וזאב רבן, שהוקם בחסות בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות ופעל עד לשנת 1930 וכן כדפס-אמן אצל אבל פן.
בשנת 1939 יצר איורים עבור הספר "מאה פלא ופלא: מבחר פלאי מדע, להטים ושעשועים לילד ולנער" שנערך בידי אברהם אבן שושן.
ב-16 בינואר 1948 נפל בנו היחיד אלכסנדר-יהודה, שצורף לפלוגת הל"ה, בקרב ליד הכפר צוריף.
רעייתו, נחמה כהן, נפטרה ב-16 ביולי 1948 לאחר מחלה ארוכה ונקברה בהר המנוחות בירושלים.
בשנת 1949 הוציא כהן לאור הגדה של פסח לזכר בנו.
הגדה זו לוותה באיורים שיצר ויצאה במספר מהדורות.
על פי גדעון עפרת, כהן שימש, החל משנת 1940, כאחראי על סדנת הדפס-האבן של "בצלאל החדש" וכמורה בתחום זה.
הוא לימד בבית הספר עד לשנת 1960. במקביל הועסק גם ב"מפעל השכפול" של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1955 בקירוב הקים את הסדנה לדפוס-אבן בכפר האמנים עין הוד.
הוא אף עבר להתגורר שם באופן חלקי.
ב-1955 גם הדפיס הדפסי-אבן של אביגדור אריכא, ששובצו במהדורה של הסיפור "ספיח" מאת חיים נחמן ביאליק בהוצאת מוסד ביאליק.
ב-1963-1962 פרש גם מעבודתו באוניברסיטה.
במרץ 1965 נפטר ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
בשנת 1968 ראה אור "מדריך טכני לליטוגרפיה" שכתב בהוצאת אגף הנוער של מוזיאון ישראל.
משה כפרי (נולד ב-1943) הוא אלוף-משנה בצה"ל שפיקד על סיירת אגוז, סיירת שקד וחטיבת הנגב.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1961, שובץ כפרי בנח"ל.
בתום הקורס שב לנח"ל והיה למפקד מחלקה ולמפקד פלוגה בגדוד 906 של הנח"ל, אותה הוביל במלחמת ששת הימים בקרב אום-כתף בחזית המצרית.
לאחר מכן שימש כמדריך בבה"ד 1 ובשנת 1972 מונה לסגן מפקד סיירת אגוז ולאחר מכן שימש כקצין מבצעים בפיקוד הצפון.
במלחמת יום הכיפורים היה כפרי חניך במכללה לפיקוד ומטה ושב לשמש כקצין מבצעים בפיקוד הצפון.
במהלך מלחמת ההתשה במובלעת הסורית פיקד על סיירת אגוז שתפסה את קו המוצבים ברמת הגולן.
בשנת 1974, לאחר פירוק סיירת אגוז, מונה כפרי לפקד על סיירת שקד.
ב-1975 השלים את לימודיו בפו"ם ומונה למפקד חטיבת הנגב.
תפקידיו הבאים היו סגן מפקד מרחב שלמה וקצין אג"ם פיקוד הצפון.
לאחר מכן השתלם בצרפת במכללה לביטחון לאומי, שימש כראש מטה גיס ובתפקידו האחרון שימש כנספח צה"ל בקמרון.
משה כהן (24 בספטמבר 1888 - 4 באוקטובר 1959) היה רופא, פובליציסט, מתרגם ואיש ציבור ישראלי יליד האימפריה הרוסית שכיהן כחבר מועצת העיר תל אביב במשך שנים רבות, סגן ראש עיריית תל אביב-יפו (1950-1952) ונמנה עם מייסדי תנועת החרות וקופת חולים לעובדים לאומיים (כיום לאומית שירותי בריאות).
כהן נולד ברוסטוב על הדון, האימפריה הרוסית (כיום רוסיה) ב-24 בספטמבר 1888 לאביו צדוק ולאמו שרה שיינדל לבית יבנוביץ.
הוא למד בתלמוד תורה ובגימנסיה ולאחר מכן באוניברסיטאות בזל, ברלין והיידלברג.
בשנת 1916 סיים את לימודי הדוקטורט שלו ברפואה והחל לעבוד כרופא פנימי.
הוא נישא לרחל לבית נסל ולהם נולדו שלושה בנים: נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, השופט בנימין כהן, אוריאל ורפאל.
בשנת 1902 ייסד ועמד בראש אגודת הסטודנטים הציונית "פרחי ציון" ברוסטוב ובשנת 1920 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
בארץ ישראל היה בין היתר רופא המושבה סג'רה ועבד בין השנים 1923 ל-1926 כרופא פנימי בבית החולים "הדסה" בתל אביב ומחברי הוועד המנהל של בית החולים.
הוא עבד גם בגימנסיה העברית "הרצליה" ונמנה עם מייסדי קופת החולים לעובדים לאומיים (לימים קופת חולים לאומית).
לאחר מכן פנה אל הרפואה הפרטית.
בארץ ישראל היה ד"ר כהן חבר בתנועת "הפועל הצעיר" וחבר ועדת התרבות של מועצת פועלי תל אביב.
בשנת 1922 נבחר לחבר במועצת העיר הראשונה של העיר תל אביב על ידי הסתדרות השכנים.
בשנת 1930 נמנה עם מייסדי התאחדות "הביצור" ושותפות "הירקן" לפיתוח הירקנות ותוצרת הארץ.
החל משנת 1931 היה פעיל בברית הציונים הרוויזיוניסטים (הצה"ר).
ב-5 באוגוסט 1947 נאסר כהן במחנה המעצר בלטרון על ידי הבריטים לצד ראשי הערים ישראל רוקח (תל אביב), אברהם קריניצי (רמת גן), עובד בן עמי (נתניה) ואחרים.
עם הקמת מדינת ישראל היה ממייסדי תנועת החרות, חבר מרכז תנועת החרות הראשון וראש התנועה בעיר תל אביב.
בבחירות לכנסת הראשונה ב-1949 הוצב כהן במקום ה-117 הסמלי ברשימת חרות לכנסת.
הוא כיהן כחבר במועצות העיר תל אביב השונות ובדצמבר 1950 לאחר הבחירות לרשויות המקומיות, נתמנה לסגנו של ראש עיריית תל אביב-יפו, ישראל רוקח וראש מחלקת הבריאות בעירייה.
בנובמבר 1952 התפטר מתפקידו ואת מקומו מילא כחבר מועצה מטעם חרות, דוד יוטן.
בנוסף לפועלו כרופא וכאיש ציבור, היה כהן פובליציסט ומתרגם.
הוא פרסם מאמרים בעיתונים רבים (בעיקר אלו המזוהים עם התנועה הרוויזיוניסטית), בין היתר: הארץ, חרות, דבר, המשקיף, הירדן, הצפון, סולם, הצבי, במערכה, חזית העם ובית"ר.
הוא תרגם לעברית בין היתר את יצירותיהם של שמעון פרוג, היינריך היינה ואחרים.
במשך שנים סבל ד"ר כהן ממחלת לב וב-3 באוקטובר לקה בהתקף לב ופונה לבית החולים הדסה בתל אביב.
ד"ר משה כהן נפטר ב-4 באוקטובר 1959 בבית החולים והוא בן 71.
למחרת נערך לו מסע הלוויה רב משתתפים ברחבי תל אביב.
מסע ההלוויה יצא מבית החולים הדסה (בו עבד בעבר ד"ר כהן) בהשתתפות חברי כנסת, ראש העיר חיים לבנון, חברי מועצת העיר, סופרים, רופאים, עורכי דין, שופטים, רבנים ואישי ציבור נוספים.
מסע ההלוויה עבר דרך רחובות בלפור, אלנבי וביאליק והארון הוצב ליד בית עיריית תל אביב.
מסע ההלוויה הסתיים בבית הקברות טרומפלדור, שם נקבר ד"ר כהן בשורת קברי אבות העיר תל אביב ובוניה בקרבת עמיתיו מאיר דיזנגוף, ישראל רוקח ומשה איכילוב.
בין היתר ספדו לו אברהם שכטרמן, חיים ברלין, חיים בוגר, יעקב מרידור והמשורר אורי צבי גרינברג שספד:
לזכרו של ד"ר כהן הוקם ברחוב דנין פינת רחוב ויצמן בסמיכות לכיכר המדינה בצפון החדש, גן ד"ר משה כהן.
משה ישראל (נפטר ב-1802) היה רבה הראשי של אלכסנדריה בשנים 1784–1802, וב-1801 מונה לרב הראשי של קהיר.
הוא היה בן למשפחת ישראל, שממנה יצאו רבנים ראשיים במשך קרוב למאה שנים, מ-1730 לערך עד 1830. אביו חיים אברהם ישראל ודודו ראובן אליהו ישראל עמדו גם הם בראש רבנות קהיר ואלכסנדריה מספר שנים קודם לכן.
ליהודי מצרים לא היה אז ארגון כלל ארצי.
סמכותה של הרבנות הראשית של קהיר השתרעה על הקהילות היהודיות פורט סעיד, אל-מנסורה, בנהא ומית-ע'מר, בעוד שטנטא, דמנהור וכפר אל-זיאת היו בסמכות השיפוט של הרבנות הראשית של אלכסנדריה.
משה נריה כורסיה (נולד ב-2 לדצמבר 1991, כ"ה בכסלו ה'תשנ"ב) הוא איש חינוך, זמר-יוצר, מלחין, ואושיית רשת ישראלי.