tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ג'ון בנג'מין, שמגלם בקולו את ארצ'ר מספר על מעריצי הסדרה שפונים אליו ברחוב עם המשפט.
ניימדרופינג וידע איזוטרי - במהלך הסדרה דמויות לפעמים יזכירו שמות של אנשים או ירחיבו על עובדות מאוד איזוטריות מתחומים שונים כמו מדע, היסטוריה, גאופוליטיקה מקומית וכד', תוך הפגנת ידע מעמיק, לא רלוונטי ולא תואם לדמות, בתור קאמבק לדמות אחרת.
ארצ'ר הפך לסוכן חשאי בשביל טובות הנאה, בעיקר קיום יחסי מין עם בחורות מזדמנות ולהנות מתואר "סוכן חשאי" בו הוא אוהב להתהדר.
הוא סרקסטי, יהיר, אנוכי וילדותי.
נוהג ללעוג לקולגות שלו לרוב, התנהגות המחקה את ההורות המזניחה והרעילה שספג מאימו בילדותו.
ארצ'ר הוא אלכוהוליסט כבד אך מתפקד ובעל תסביך אדיפלי מינורי, נרמז כי הוא נמצא על הספקטרום האוטיסטי.
בין העונות 7–10 ארצ'ר נכנס לקומה, בה הוא דמיין אותו ואת שאר דמויות הסדרה בהרפתקאות שונות.
מלורי ארצ'ר (ג'סיקה וולטר) - ראשת הארגון החשאי ISIS ואמו של ארצ'ר.
אינה יודעת מי הוא אביו האמיתי של ארצ'ר ומשאירה ספקולציות בנושא.
כמו ארצ'ר, גם היא אלכוהליסטית.
לאנה קיין (איישה טיילר) - סוכנת חשאית אפרו-אמריקאית מיומנת שעובדת לרוב לצד ארצ'ר, נוטה לנזוף בו רבות.
בעבר ניהלה מערכת יחסים עם ארצ'ר, איתו יש לה יחסי אהבה-שנאה.
יש הטוענים כי היא הדמות השפויה היחידה בסדרה.
סיריל פיגיס (כריס פרנל) - רואה החשבון של ISIS.
בתחילת הסדרה יוצא עם לאנה.
חסר ביטחון, לרוב סובל מהתעללות בידי ארצ'ר.
בעונה השלישית הופך לסוכן שטח לא מוצלח במיוחד במקום ריי הפצוע ובעונה שישית מנהל את משרד החקירות.
פאמלה "פאם" פוביי (אמבר נאש) - רכזת משאבי אנוש בארגון.
ביסקסואלית שלרוב אינה מוצאת סיפוק מיני בשל מבנה גופה הלא מושך הנובע מהפרעות האכילה שלה.
היא חזקה מאוד (הצליחה להכניע את ארצ'ר מספר פעמים) בזכות השתתפותה בקרבות מחתרתיים בסגנון מועדון קרב.
בעונה הרביעית הופכת לסוכנת שטח ובחמישית מתמכרת לקוקאין.
שריל טונט (ג'ודי גריר) - המזכירה של מלורי ארצ'ר וחברתה הקרובה של פאם.
שינתה את שמה פעמים רבות.
בעונה השנייה מתברר שהיא בת למשפחה עשירה, והיא יורשת חצי מיליארד דולר מהוריה.
בעונה החמישית הופכת לזמרת קאנטרי.
ריימונד Q "ריי" ג'ילט (אדם ריד) - סוכן שטח והומוסקסואל מוצהר.
בסוף העונה השלישית ריי נפצע כתוצאה מהתרסקות והופך משותק לכיסא גלגלים, אך בהמשך סדרה קריגר מחליף את רגליו בזוג ביוני
דוקטור אלגרנופ קריגר (לוקיי ייטס) - מדען מטורף בעל עבר נאצי (נרמז שהוא שיבוט של אדולף היטלר).
מגיע להישגים מדעיים יוצאי דופן, אם כי נראה שאין לו מושג מה הוא עושה.
קריגר הוא מעריץ מושבע של להקת "ראש" והוא מנהל מערכת יחסים אינטימית ורצינית עם הולגרמת מנגה.
ארתור הנרי וודהאוס (ג'ורג' קו) - משרתו של סטרלינג ארצ'ר, אשר סופג ממנו השפלות רבות.
וודהאוס הוא איש מבוגר ממוצא בריטי, מכור להרואין.
הוא שירת את ארצ'ר משהיה צעיר ובעצם גידל אותו בערך.
הוא השתתף במלחמת העולם הראשונה בתור משרת חייל, במהלכה התאהב ברג'י, טייס אותו הוודהאוס שירת עד שנהרג במלחמה.
וודהאוס מת בסוף העונה השביעית, ככל הנראה ממנת יתר של הרואין.
בארי דילין (דייב ויליס) - אויבו של ארצ'ר.
סוכן שטח בארגון ODIN, בארי סובל מפיצול אישיות ונוהג לדבר עם "בארי השני" לעיתים קרובות.
לאחר שארצ'ר שכב עם ארוסתו וגרם לו ליפול מבניין פעמיים, הוא שואף לנקום בו.
בפעם השנייה שארצ'ר פוצע אותו, הוא נהפך לסייבורג בשירות הקג"ב ומאוחר יותר גם לראש הארגון.
קטיה קזנובה - סוכנת קב"ג לשעבר ממוצא רוסי, בגדה בקב"ג לטובת אייסיס (או ליתר דיוק, לטובת מושא אהבתה ארצ'ר) שלו התארסה זמן קצר לאחר שנפגשו.
בחתונתם בארי ניסה להרוג את ארצ'ר, קטיה קפצה מהגג כדי להציל אותו ונראה כך שקטיה מתה.
בעונה הבאה מגלים שקריגר הפך את קטיה לסייבורגית.
ארצ'ר מתקשה לקבל את זה ולכן קטיה עוזבת אותו בשביל בארי, סייבורג וראש הקב"ג באותה העת.
מאוחר יותר קטיה משתלטת על הקב"ג ולאחר מכן נפרדת מבארי.
ניקולאי ג'אקוב - ראש הקב"ג ואב פוטנציאלי לארצ'ר.
הוא אחד המאהבים של מלורי, יש להם היסטוריה משותפת ארוכה ביחד והם מקיימים יחסי מין לסירוגין, נראה כי הוא עדיין אוהב אותה.
בגלל היריבות בין הארגונים הוא מפעיל מבצעים רבים כדי להתנכל לאייסיס.
ניקולאי נהרג על ידי בארי כנקמה בארצ'ר, כדי שהוא לעולם לא יכול לגלות אם הוא אביו הביולוגי
ברט ריינולדס - בתפקיד עצמו, כאחד ממאהביה של מלורי.
ארצ'ר מנסה למנוע ממנו לצאת עם אמו, אך לבסוף מסכים לזה.
כריסטיאן סלייטר - כריסטיאן סלייטר מתארח בסדרה כסוכן CIA שמלורי מנסה לגרום לו לעבוד עם ISIS, אך יחסיו עם ארצ'ר מסכלים פעם אחר פעם.
דמותו של ארצ'ר התארחה בקטע אנימציה שנוצר עבור קונאן או'בריאן בתוכניתו קונאן.
ארצ'ר אוסף את קונאן למכוניתו כאשר מתבצע מרדף אופייני לרוח הסדרה ובמהלכו קונאן מצטט ביטויים מהסדרה.
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס אנניהדיבוב הטוב ביותר בתוכנית טלוויזיה/שידור אנימציהאיישה טיילר
פוסבאל קלוב ארצגבירגה אווה הוא מועדון כדורגל גרמני הממוקם בעיר אווה שבמדינת סקסוניה שבגרמניה, ומשחק בליגה השלישית.
תקופת הזוהר של המועדון הייתה בשנות ה-50 של המאה ה-20, אז זכה בארבע אליפויות של ליגת העל המזרח גרמנית ובגביע אחד.
לארצבירגה אווה יריבות היסטורית עם המועדונים פ.צ.
קמניצר המגיע מהעיר קמניץ הסמוכה לאווה, וצוויקאו מהעיר צוויקאו, ומאידך, יש לקבוצה בסיס אוהדים רחב בשתי ערים אלו.
המועדון הוקם בשנת 1945 בשם SG אווה, ושינה את שמו עוד מספר פעמים עד שהתקבע בשמו הנוכחי.
בתחילת שנות ה-50, המועדון החל לשחק בליגת העל המזרח גרמנית.
בשנת 1954 החליטו השלטונות בגרמניה המזרחית שתושבי העיר קארל מרקס שטאט, שנקראה לפני הקמת גרמניה המזרחית וגם כיום בשם קמניץ, ראויים לקבוצת כדורגל חזקה, ולכן שונה שמה של הקבוצה בעיר אווה לוויסמוט קארל מרקס שטאט, על אף שהקבוצה לא העתיקה את מקומה מהעיר אווה.
במחצית השנייה של שנות ה-50 זכתה הקבוצה בארבע אליפויות של ליגת העל המזרח גרמנית.
וייצגה את גרמניה המזרחית שלוש פעמים בגביע אירופה לאלופות.
בשנת 1963 הוקמה בקארל מרקס שטאט קבוצה אחרת, פ.צ.
קארל מרקס שטאט, ולכן ויסמוט קארל מרקס שטאט הפכה לוויסמוט אווה.
המועדון לא זכה באליפויות נוספות, אך נשאר בצמרת ליגת העל המזרח גרמנית.
המועדון המשיך לשחק בליגה זו כמעט עד לאיחוד גרמניה תחת השם ויסמוט אווה, ובשנים 1985 ו-1987 הופיע בגביע אופ"א והודח בשלבים המוקדמים.
בשנת 1989 ירד המועדון לליגת המשנה המזרח גרמנית, ולאחר איחוד גרמניה שובץ בליגה הרביעית בהיררכיית הליגות בגרמניה המאוחדת.
בשנת 1993 שינה המועדון את שמו לשם הנוכחי, ארצגבירגה אווה.
ארצבירגה זהו השם הגרמני להרי אורה, שנמצאים בגבול של גרמניה עם צ'כיה, בהם שוכנת העיר אווה.
בשנת 1994 העפיל המועדון לליגה השלישית, ובשנת 2003 העפיל אל הבונדסליגה השנייה.
בשנת 2008 נשר המועדון שוב לליגה השלישית, והיה ממקימיה של הליגה הגרמנית השלישית באותה שנה.
בעונת 2015/2016 העפיל המועדון אל הבונדסליגה השנייה.
בעונת 2017/18 סיים המועדון במקום ה-16 בבונדסליגה השנייה, שהוביל למשחקי מבחן מול קרלסרוהה שסיימה שלישית בליגה הגרמנית השלישית.
אווה ניצחו 1–3 בסיכום שני המשחקים ונשארו בבונדסליגה השנייה.
ארצגבירגה אווה השתתפה בגביע הגרמני החל משנת 1992, אך ללא הישגים משמעותיים, למעט שתי העפלות לסיבוב המשחקים השני.
ארצות הברית השתתפה בכל המשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער האמריקאים 117 מדליות, מהן 39 מדליות זהב.
במשחקים האולימפיים לנוער בהן השתתפה, באחת דורגה במקום הראשון ובאחת דורגה במקום השלישי.
ארצות הברית מדורגת במקום החמישי בטבלת המדליות של כל הזמנים.
במשחקי הקיץ ארצות הברית מדורגת במקום השביעי עם 61 מדליות מתוכן עשרים מדליות זהב.
הענף בו השיגו ספורטאי הנוער האמריקאים את מרב המדליות הוא אתלטיקה (13 מדליות, מהן ארבע מדליות זהב) ולאחריו שחייה (8 מדליות, מהן ארבעה מדליות זהב).
ארצות הברית אינה מוליכה את טבלאות המדליות של כל הזמנים בשום ענף.
אולם, ארצות הברית מדורגת במקום השני בענף הכדורסל יחד עם אחרי .
בענף הכדורעף היא מדורגת במקום השלישי יחד עם ארגנטינה, ובענף הקליעה היא מדורגת יחד עם במקום השלישי.
בענפים היאבקות ושיט היא מדורגת במקום הרביעי, ובענף הסיף במקום החמישי.
עשרת ענפי הקיץ בהם לא התחרה נציג מטעם ארצות הברית במשחקים האולימפיים לנוער הם אופניים, הוקי שדה, התעמלות אקרובטית, כדורגל, כדוריד, כדוריד חופים, קטרגל, קליעה, קראטה וריקוד.
במשחקי החורף מדורגת ארצות הברית במקום הרביעי עם 56 מדליות מתוכן 19 מדליות זהב.
הענף הבולט ביותר הוא גלישת שלג בו מדורגת ארצות הברית במקום הראשון עם 14 מדליות, מהן 7 מדליות זהב, ולאחר מכן ענף הסקי בסגנון חופשי עם 18 מדליות, מהן 5 מדליות זהב.
ארצות הברית מדורגת במקום השלישי בענפים הוקי קרח והחלקה מהירה במסלול קצר.
בענף סקי אלפיני היא מדורגת במקום החמישי.
בענף הקרלינג היא מדורגת במקום השישי.
בענפים החלקה אמנותית ולוז' היא מדורגת במקום השביעי.
ספורטאי הנוער האמריקאים לא זכו במדליה אולימפית לנוער בשלושה ענפי חורף בלבד: בובסלי, סקלטון וסקי הרים.
המשלחת הראשונה של ארצות הברית למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 82 ספורטאים שהתחרו ב-18 ענפי ספורט.
המשלחת האמריקאית הגיעה להישגים נאים בענף האתלטיקה בדומה למשחקים האולימפיים וזכתה בחמש מדליות - מדליית זהב, מדליית כסף ושלוש מדליות ארד.
ההישגים בענף נרשמו בתחרויות הבנות בריצה למרחקים קצרים (100, 200 ו-400 מטר) ובמקצועות השדה (קפיצה לרוחק והטלת כידון).
ענפים נוספים בהם בלטה המשלחת הם ג'ודו, בה היא זכתה בשתי מדליות זהב, סיף, בה היא זכתה בשתי מדליות כסף, טריאתלון, בה היא זכתה במדליית כסף ומדליית ארד, וטאקוונדו, בה היא זכתה בשתי מדליות ארד.
נבחרת הבנות בכדורסל זכתה במדליית ארד, בעוד נבחרת הבנים הגיעה למקום הרביעי.
בענף הכדורעף נבחרת הבנות זכתה במדליית כסף.
לעומת זאת, אכזבה נרשמה בענף השחייה, כאשר מרבית הנציגים במקצי הבנים לא הצליחו להעפיל למשחי הגמר והמשלחת זכתה רק בשלוש מדליות, מדליית זהב אחת ושתי מדליות כסף.
בענף הקפיצה למים בלט מיכאל היקסון שזכה במדליית ארד.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג היא הגדולה ביותר שארצות הברית שלחה עד כה.
המשלחת מנתה 92 ספורטאים שהתחרו ב-19 ענפים.
המשלחת דורגה במקום השלישי בטבלת המדליות עם 22 מדליות, מתוכן 10 מדליות זהב.
בדומה לאולימפיאדת הנוער סינגפור המשלחת הגיעה להישגים נאים בענף האתלטיקה עם זכייה בארבע מדליות, שתי מדליות זהב ושתי מדליות ארד.
ענף נוסף בו בלטה המשלחת היה שחייה, בה היא זכתה בשלוש מדליות זהב ומדליית ארד ונציגיה עלו למרבית משחי הגמר.
נבחרת הבנות בכדורסל זכתה במדליית זהב בטורניר וקייטי סמואלסון זכתה במדליית ארד בתחרות הזריקות לסל.
בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת הגיעה להישגים באגרוף עם שתי מדליות זהב ומדליית כסף אחת, ובהיאבקות עם שלוש מדליות כסף.
בענף ההתעמלות נרשמו הופעות טובות למתעמל, אלק יודר, ולמתעמלת האמנותית, לורה זנג, שזכו במדליית ארד כל אחד בנפרד.
הופעה בולטת נוספת במשחקים הייתה של לוחמת הטאקוונדו, קנדל יונט, שסימנה כבר מגיל צעיר את רצונה להיות חלק מנבחרת ארצות הברית באולימפיאדת טוקיו (2020), שזכתה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל מעל 63 ק"ג.
ארצות הברית השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מראשיתם באולימפיאדת הנוער אינסברוק.
המשלחת כללה 57 ספורטאים שהתחרו בכל 15 ענפי הספורט.
המשלחת זכתה בשמונה מדליות, מתוכן 2 מדליות זהב.
המשלחת האמריקאית הציגה שליטה בענף הגלישת שלג עם זכייה בארבע מדליות, מדליית זהב אחת ושלוש מדליות כסף.
המשלחת גם הגיעה להישג נאה בענף הלוז' עם זכייה במדליית זהב ומדליית ארד.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר היא הגדולה ביותר שארצות הברית שלחה עד כה במשחקי החורף.
המשלחת מנתה 62 ספורטאים שהתחרו בכל 15 ענפי הספורט.
המשלחת דורגה במקום הראשון בטבלת המדליות עם 16 מדליות, מתוכן עשרה מדליות זהב.
המשלחת המשיכה להציג שליטה בענף גלישת שלג עם זכייה בחמש מדליות זהב ומדליית כסף אחת.
בסקי אלפיני בלט הגולש, ריבר רדמוס, שזכה בשלוש מדליות זהב.
הישגים נוספים רשמו נבחרת הבנים בהוקי קרח שזכתה במדליית זהב והנבחרת המעורבת בקרלינג שזכתה במדליית כסף.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לוזאן מנתה 96 ספורטאים שהתחרו בכל 16 ענפי הספורט והייתה המשלחת הגדולה ביותר שארצות הברית שלחה למשחקי החורף האולימפיים לנוער.
המשלחת זכתה באחת עשרה מדליות, מתוכן 2 מדליות זהב.
"ארצות הברית נגד לה אמיסטאד" הוא מקרה משפטי שהתרחש בשנים 1839–1841, בעקבות המרד על הספינה "לה אמיסטאד".
המשפט נידון במערכת השיפוט הפדרלית של ארצות הברית, והגיע עד לבית המשפט העליון.
נכללו בו פוליטיקה פנים- וחוץ-אמריקאית, סמכויות שפיטה, ויחס לזר – שהגיעו לדרגים הגבוהים ביותר.
המקרה ייצג את הסתירה החוקית והפילוסופית העמוקה שבסוגיית העבדות..
ביולי 1839 ספינת העבדים הספרדית "לה אמיסטאד" ("הידידות") הפליגה מאפריקה לקובה, כשעליה חמישים-ושלושה אפריקאים מסיירה לאון.
ביום הרביעי למסע האפריקאים החלו למרוד, בהובלתו של ג'וזף סינקה.
הם הרגו את רוב אנשי הצוות, והשאירו שניים מהם על-מנת שינווטו את הספינה חזרה לאפריקה.
הספרדים הערימו עליהם, ובלילות השיטו את הספינה צפונה לכיוון ארצות הברית.
בסוף אוגוסט, לחופי לונג איילנד, נתפסה האמיסטאד על ידי הספינה "וושינגטון", שתפקידה היה לעצור הכנסת אנשים באופן לא חוקי לארצות הברית.
שני הספרדים, חוסה רואיס ופדרו מונטס, טענו כי האפריקאים רוצחים, ואילו האחרונים לא יכלו להביע את עמדתם, שכן לא ידעו ספרדית או אנגלית.
הדבר עורר את החשד שהם אינם עבדים קובניים כפי שהספרדים טענו.
לפי החוק הספרדי ישנו איסור על סחר בעבדים, והספרדים החזיקו במסמכי בעלות מזויפים.
מפקד ה"וושינגטון", תומאס גדני לקח את האפריקאים למעצר, והורה להוביל את הספינה לניו-לונדון, קונטיקט – בה העבדות הייתה חוקית, כדי שישפטו.
ב-6 בספטמבר 1839 הציג הנציג הספרדי בוושינגטון, קלדרון, את דרישותיה של ספרד למזכיר המדינה, ג'ון פורסיית'.
הוא ביקש את כניעת האפריקאים לממשלתו במדריד, והתעקש כי ארצות הברית תחזיר אותם לספרד משום שהם רכוש ספרדי, וכדי שיעמדו למשפט בגין מרד ורצח.
לכאורה, הטיעון הספרדי היה משכנע שכן הוא היה מעוגן בהסכם פינקני של 1795. לפי סעיפים 8–10 של ההסכם, ספינה שמגיעה לשטחי המדינה האחרת בשל מצוקה – מחסור במים, רדיפה של פיראטים, אויבים או צורך דחוף אחר – צריכה לקבל סיוע והגנה, ולהיות מוחזרת לצד השני, לרבות כל הציוד והסחורה שעליה.
קלדרון הוסיף כי לבתי המשפט של ארצות הברית אין כל סמכות שיפוט על נושאים ספרדים, או על פשעים שבוצעו על רכוש ספרדי במים הטריטוריאליים שלהם.
ארצות הברית גם אינה יכולה לדון בשאלה האם האפריקאים היו עבדים או לא: לא היה לה הסכם עם ספרד על דיכוי הסחר בעבדים.
בטענה הספרדית היה חוסר עקביות ביחס למעמדם המשפטי של האפריקאים.
היא דרשה את האפריקאים כיוון שהיו רכוש, וגם כאנשים שמואשמים ברצח.
כלומר, בכוונתה להוציא אותם להורג כיוון שמרדו בחטיפה – היינו אינם עבדים – ובנוסף לפצות את רואיז ומונטז על אובדן רכושם – העבדים.
בריטניה, אשר אסרה על סחר עבדים ואף הפעילה את הצי שלה נגד ספינות סוחרי עבדים של מדינות אחרות, הפעילה לחץ דיפלומטי על ארצות הברית לשחרר את האפריקנים, בטענה שספרד הפרה את התחייבותה מ-1817 שלא לעסוק בסחר עבדים ימי.
בין היתר הסתמכו הבריטים על הסכם גנט בין בריטניה לארצות הברית, שאחד מסעיפיו כלל מחויבות משותפת להיאבק בסחר העבדים האטלנטי.
בתקופה שבה התרחשה הפרשה התקיימה בארצות הברית עבדות, אך חל איסור על ייבוא עבדים מאפריקה.
הספינה ואנשיה עוררו עניין רב בארצות הברית, והתקשורת באותה תקופה הראתה כי האמריקאים מכירים בזכויותיהם של האפריקאים לחופש.
בתוך ימים ספורים הוקמה "אגודת אמיסטאד" אשר גייסה תרומות, ומספר עורכי-דין מובילים, בראשם רוג'ר בולדווין נרתמו להגנתם במשפט.
האבולושיוניסטים – התנועה לביטול העבדות – היו באותה תקופה חלשים פוליטית והיוו מיעוט בשוליים.
הם ראו בסיפור האמיסטאד הזדמנות להעלות את המודעות לבעיות ההומאניות שבעבדות, ונרתמו גם הם להגנה על האפריקאים.
אמנם, הממשל באותה תקופה, בראשות הנשיא מרטין ואן ביורן חשב אחרת.
סיבות פוליטיות וגזעיות הביאו את הבית הלבן למדיניות של התעלמות מזכויות אדם בסיסיות, והממשל קרא להחזרת הספינה ומטענה – לרבות האנשים – לספרד.
האינטרס של ביורן היה לזכות פעם נוספת בבחירות של 1840, וכדי לשמור על קולות הציבור הדרומי שתמך בעבדות, היה עליו להסכים עם העמדה הספרדית.
התמיכה בעמדה זו נעשתה גם כחלק מהאינטרס לשמור על יחסים בינלאומיים טובים עם ספרד.
הטענה הייתה שזהו עניין של ספרדים, ואמריקה אינה יכול להטיל ספק בחוקיהם.
למן הרגע בו עבד נמכר בקובה, ממשלת ארצות הברית מחויבת להכיר בו כרכוש ספרדי; לתפישתם, החובה היחידה של אמריקה היא החזרת האפריקאים לקובה ברגע שתוכח הבעלות עליהם.
מזכיר המדינה, פורסיית', תומך בעבדות ובעל עבדים בעצמו, תמך אף הוא בעמדה שיש להסגיר את הספינה ואנשיה לספרד.
ללחצים הסותרים מצד בריטניה וספרד השיב פורסיית' כי בגלל הפרדת הרשויות הנהוגה בארצות הברית, ההחלטה המחייבת בנושא תתקבל על ידי בית המשפט.
השלב הראשון של המשפט היה שימוע שהתרחש ב"בית המשפט הנודד" (circuit court) של קונטיקט, במטרה להכריע באישומי הרצח והפיראטיות של האפריקאים.
האבולושיוניסטים קיוו להוכיח כי ל"בית המשפט הנודד" אין סמכות שיפוט במקרה בו החוק הטבעי הוא העיקרון המוביל.
עיקר המחלוקת והטיעונים החוקיים נסבו על זהות האפריקאים, ולמי ניתן הכוח לקבוע זאת: האם הנרטיב של חייהם האישיים, או שמא המסמכים הספרדיים.
השופט אנדרו תומפסון ג'ודסון רמז כי טענות רכוש כלפי האפריקאים אינן תקפות, ושקונטיקט לא תתייחס לאפריקאים כרכוש.
כדי להכריע בסוגיית הרכוש, כלומר האם האפריקאים עבדים או אנשים חופשיים, וכפועל יוצא מכך הכרעה באישומי הרצח והפיראטיות, התיק עבר לבית המשפט המחוזי של קונטיקט.
ג'ודסון, על-אף המאמצים של הממשל להקשות כנגד המשפט, פסק לטובת האפריקאים.
פסיקתו הייתה שהם אינם עבדים: הם נולדו חופשיים ונחטפו, תוך הפרה של זכותם הטבעית ושל חוקי ספרד, ועל כן צריכים לשוב לאפריקה.
התובע המחוזי הגיש ערעור לבית המשפט הנודד בנוגע לקביעת מעמד האפריקאים, וגם בו הפסיקה הייתה לטובתם.
ממשל ואן-ביורן ערער גם על החלטה זו, והמקרה הגיע לבית המשפט העליון של ארצות הברית בפברואר 1841.
הנרי גילפין, פרקליט המדינה, נאם בפתיחת וסגירת הדיון.
הוא צמצם את הטיעונים לשניים: האם יש הוכחה מספקת שהאפריקאים היו רכוש של הספרדים, והאם לארצות הברית יש הזכות להשיב את הרכוש המדובר לבעליו החוקיים.
לטענתו אין זה ממקומה של ארצות הברית לשפוט האם הממשלה הספרדית פעלה נכון כשהנפיקה את האישורים המזויפים; עליה להתמודד עם כך שהם קיימים.
ג'ון קווינסי אדמס, לשעבר נשיא ארצות הברית, גויס לטובת ההגנה על האפריקאים ושימש כפרקליט הגנה בכיר.
נאומו נמשך יומיים, והציב מחד את אידיאל הצדק – השאיפה התמידית להבטיח לכל אחד את זכותו הטבעית, ומאידך את העמדה הגזענית של הממשלה.
לטענתו, המשפט הוטה מלכתחילה עם "אהדה ללבנים, עוינות לשחורים" – דבר שמנע משפט צדק.
הכרעת בית המשפט הייתה שלא להסגיר את האפריקנים.
השופט ג'וזף סטורי קבע כי האפריקאים מימשו את זכותם הבסיסית להגנה עצמית, כיוון שהם נחטפו באפריקה והועברו לקובה באופן לא חוקי.
הם לא היו עבדים חוקיים ועל כן עליהם להיות חופשיים.
לאחר ההכרעה המשפטית הועברו 39 ניצולי האמיסטאד, מהם 36 גברים ונערים ושלוש נערות, לפרמינגטון שבקונטיקט, יישוב שהיווה צומת מרכזי ב"מסילת הרכבת המחתרתית" - נתיב המילוט של עבדים מהדרום.
אגודת האמיסטאד דאגה לכלכלתם וארגנה עבורם לימודי אנגלית ונצרות.
ב-1842 הפליגו האפריקנים לסיירה לאון, שם הקימו אנשי אגודת האמיסטאד מיסיון נוצרי.
ההתארגנות האזרחית למען אנשי האמיסטאד הובילה להתארגנויות נוספות לטובת האפריקנים ולמאבק בעבדות.
ספרד הוסיפה להעלות תביעות לפיצוי על הספינה והאנשים, אך אלה נדחו אף-על-פי שפוליטיקאים בדרום ארצות הברית תמכו בהן.
סטיבן ספילברג ביים ב-1997 את הסרט אמיסטאד על הפרשה.
מועדון הכדורגל ארצ'ים (במונגולית: Эрчим Хөлбөмбөгийн Клуб) הוא קבוצת כדורגל מקצוענית מהעיר אולן בטור, מונגוליה, שמתמודדת בליגת העל המונגולית, בה זכתה עשר פעמים, מאז שנת 1996 ובגביע AFC האסייתי.
המועדון מארח את משחקי החוץ באצטדיון הספורט הלאומי של מונגוליה, בעוד את משחקי הבית הוא מארח באצטדיון ארצ'ים, מול תחנת הכוח 4 בעיר אולן בטור.
בשנת 2017 המועדון העפיל לראשונה לגביע AFC והפך למועדון המונגולי הראשון שעשה זאת, עם זאת המועדון מעולם לא העפיל מעבר לשלב הבתים של טורניר זה.
בעוד שכל המועדונים האחרים באולן בטור חולקים את מרכז הכדורגל של התאחדות הכדורגל המונגולית כאצטדיון ביתי, לארצ'ים יש אצטדיון משלו.
לאחר "תקרית גריר" , אישר הנשיא רוזוולט בפומבי את פקודת "ירי עם ראיה" (shoot on sight) ב-11 בספטמבר ולמעשה הכריז מלחמה בים על גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית במסגרת המערכה באוקיינוס האטלנטי.
במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט היו עימותים מוקדמים בלתי רשמיים של ארצות הברית כמו זו של יחידת המתנדבים הנמרים המעופפים.
צי ארצות הברית, בהובלתם של מזכיר הצי פרנק נוקס ואדמירל ארנסט קינג, היה עצמאי יותר.
סדרי העדיפות הכוללים נקבעו על ידי רוזוולט והמטות המשולבים בראשותו של ויליאם ד' לייהי.
העדיפות העליונה הייתה להביס את גרמניה באירופה, אך בתחילת המלחמה קיבל המאבק נגד האימפריה היפנית עדיפות גבוהה יותר, לאחר הטבעת אוניות המערכה בפרל הארבור.
אדמירל קינג הציב את אדמירל צ'סטר נימיץ בהוואי כאחראי על המערכה באוקיינוס השקט נגד יפן.
הצי הקיסרי היפני, שנהנה מיתרון, כבש את הפיליפינים ואת נחלותיהן של בריטניה והולנד, ואיים על אוסטרליה, אך ביוני 1942 הוטבעו נושאות המטוסים שלו בקרב מידוויי והיוזמה עברה לידי האמריקאים.
המלחמה באוקיינוס השקט הפכה לכזאת שבמרכזה עמדה אסטרטגיית "דילוג האיים", שיועדה להעברת בסיסים אוויריים למקומות קרובים יותר ויותר ליפן.
ההפצצות האסטרטגיות, בפיקודו של הגנרל קרטיס לה מיי, החריבו את הערים היפניות הראשיות, כאשר ארצות הברית כבשה את אוקינאווה לאחר אבדות כבדות באביב 1945. עם הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, פלישת ברית המועצות למנצ'וריה, והפלישה לאיי המולדת היפנים משמשה ובאה, נכנעה יפן.
המלחמה באירופה הייתה כרוכה בסיוע לבריטניה, לבעלות בריתה ולברית המועצות, כשארצות הברית סיפקה תחמושת עד שעלה בידה לארגן כוח פלישה.
כוחות ארצות הברית נבחנו לראשונה על מגבלת יכולתם במערכה בתוניסיה, ולאחר מכן הועסקו באופן משמעותי יותר יחד עם הכוחות המזוינים של בריטניה בזירה האיטלקית, שם כוחות ארצות הברית היוו כשליש מכלל כוחות בעלות הברית, אך הם נתקעו לאחר כניעת איטליה והשתלטות גרמניה על חלקה הצפוני.
לבסוף, ביוני 1944 התקיימה הפלישה לצרפת בפיקודו של הגנרל דווייט אייזנהאואר.
בינתיים חילות האוויר של צבא ארצות הברית וחיל האוויר המלכותי הבריטי הועסקו בהפצצות שטח של הערים הגרמניות ופגעו באופן שיטתי בדרכי התעבורה ומפעלי הדלק הסינתטי הגרמניים, ובמקביל השביתו לחלוטין את מה שנותר מהלופטוואפה לאחר הקרב על בריטניה.
כשהתקיימה לשטחה פלישה מכל העברים, היה ברור שגרמניה תובס במלחמה.
הרוסים כבשו את ברלין במאי 1945, אדולף היטלר התאבד וגרמניה נכנעה.
למאמץ המלחמתי של ארצות הברית סייעו באופן משמעותי האזרחים בעורף, שממנו הגיעו כוח האדם הצבאי, התחמושת, הכספים, והמורל להילחם עד הניצחון.
העלות הכספית של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה הגיעה לסכום מוערך של 341 מיליארד דולר ב-1945, שווה ערך ל-74% מהתוצר המקומי הגולמי של אמריקה וההוצאות במהלך המלחמה, ויותר מ-5.7 טריליון דולר בערכים של 2023.
דעת הקהל האמריקאית הייתה עוינת כלפי מדינות הציר, אך השאלה מה צריך להיות היקף הסיוע לבעלות הברית הייתה שנויה במחלוקת.
ארצות הברית שבה למדיניות החוץ הבדלנית הטיפוסית שלה לאחר מלחמת העולם הראשונה ולא עלה בידו של הנשיא וודרו וילסון לאשרר את חוזה ורסאי.
אף על פי שהנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט העדיף באופן אישי מדיניות חוץ תקיפה יותר, הממשל שלו נותר מחויב לבדלנות במהלך שנות ה-30 כדי להבטיח את תמיכת הקונגרס במדיניות הניו דיל, ואפשר לקונגרס להעביר את חוקי הנייטרליות .
כתוצאה מכך, לא השתתפה ארצות הברית במלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה ובמלחמת האזרחים בספרד.
עד 1940, ארצות הברית, שעדיין נשארה נייטרלית, הפכה ל"מאגר הנשק של הדמוקרטיה" עבור בעלות הברית, והיא סיפקה להם כספים ואספקה צבאית.
ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל והנשיא רוזוולט הסכימו על החלפת 50 משחתות אמריקאיות בחכירה ל-99 שנים תמורת העברת בסיסים צבאיים בריטים בניופאונדלנד ובקריביים.
תבוסתה של צרפת באביב 1940 גרמה לאומה האמריקאית להוציא כספים על כוחותיה המזוינים, כולל גיוס החובה בעיתות השלום.
כהכנה לתוקפנות הצפויה מצידה של גרמניה הנאצית נגד ברית המועצות, החלו דיונים על שיפור הקשרים הדיפלומטיים בין תת-מזכיר המדינה סמנר וולס לבין שגריר ברית המועצות בארצות הברית קונסטנטין אומאנסקי.
לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות ביוני 1941, החלה ארצות הברית לשלוח סיוע במסגרת חוק החכר-השאל לברית המועצות, לבריטניה ולסין.
אף על פי שיועציו של הנשיא רוזוולט הזהירו שברית המועצות תקרוס כתוצאה מההתקדמות הגרמנית תוך מספר שבועות, הוא מנע מהקונגרס לחסום סיוע לברית המועצות בעצתו של הארי הופקינס.
באוגוסט 1941 נפגשו רוזוולט וצ'רצ'יל על סיפון הסיירת "אוגוסטה" (USS Augusta) בבסיס הצי ארגנטיה שבניופאונדלנד, וחתמו על האמנה האטלנטית שהתוותה את המטרות המשותפות למערכת הבינלאומית הליברלית שלאחר המלחמה.
דעת הקהל האמריקאית הייתה עוינת כלפי יפן עוד יותר, והייתה התנגדות קלה להגדלת הסיוע לסין.
לאחר הפלישה היפנית למנצ'וריה ב-1931, ניסחה ארצות הברית את דוקטרינת סטמסון, על שמו של מזכיר המדינה הנרי סטימסון, שבה צוין שלא תהיה הכרה בשום כיבוש של טריטוריה בכוח הזרוע.
ארצות הברית גם נסוגה מאמנת וושינגטון, שהגבילה את ההדחק של ציי המדינות שחתמו עליו, זאת בתגובה להפרת אמנת תשע המעצמות והסכם קלוג-בריאן על ידי יפן.
ההתנגדות הציבורית להתפשטותה של יפן באסיה התגברה במהלך מלחמת סין–יפן השנייה, כאשר השירות האווירי של הצבא היפני הקיסרי תקף והטביע את ספינת התותחים האמריקאית שסיירה במימי נהר היאנגצה, "פאנאי" (USS Panay), כאשר היא עסקה בפינוי אזרחים מטבח ננקינג.
אף על פי שממשלת ארצות הברית קיבלה את התנצלותם של היפנים ושולמו לה פיצויים על התקרית, הגוברו מגבלות הסחר כנגד יפן ומנגד הוגדל הסיוע והאשראי האמריקאי לסין.
לאחר שארצות הברית ביטלה את הסכם הסחר והשיט עם יפן מ-1911, אשררה יפן את ההסכם התלת-צדדי והחלה את הפלישה להודו-סין.
ארצות הברית הגיבה לכך בהטלת אמברגו מלא על יפן, הקפיאה את חשבונות הבנקים היפנים, הפסיקה את המשא והמתן עם הדיפלומטים היפנים, והעבירה אספקה לסין באמצעות דרך בורמה.
לפני שארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, התנדבו יחידים אמריקאים להילחם נגד מדינות הציר במסגרת צבאותיהם של מדינות אחרות.
אף על פי שלפי החוק האמריקאי, הצטרפותם של אזרחים אמריקאים לצבאותיהם של מדינות זרות הייתה מנוגדת לחוק, ובעשותם זאת הם אבדו את אזרחותם, שינו מתנדבים אמריקאים את אזרחותם לקנדית.
בכל אופן, ב-1944 העביר הקונגרס חקיקת חנינה גורפת.
שכיר החרב האמריקאי, קולונל צ'ארלס סוויני, החל לגייס אזרחים אמריקאים להילחם כמתנדבים בחיל האוויר המלכותי הבריטי.
אחיינו של סוויני, שגם שמו היה צ'ארלס, הקים את יחידת משמר המולדת ממתנדבים אמריקאים שחיו בלונדון.
דוגמה בולטת אחת הייתה "טייסות הנשר" , שהיו טייסות של חיל האוויר המלכותי שאוישו במתנדבים אמריקאים ובאנשי סגל בריטים.
הטייסת הראשונה הייתה טייסת 71 שהוקמה ב-19 בספטמבר 1940, ובעקבותיה הוקמו טייסת 121 ב-14 במאי 1941 וטייסת 133 ב-1 באוגוסט 1941. 6,700 אמריקאים הגישו בקשות להצטרף, אך רק 244 התקבלו לשירות בשלוש הטייסות, ויחד עמם שירתו 16 בריטים כמפקדי הטייסות.
הטייסת הראשונה הייתה למבצעית בפברואר 1941 וההצלחה המבצעית הראשונה של הטייסות הייתה ביולי אותה שנה.
ב-29 בספטמבר 1942 הוסבו שלוש הטייסות באופן רשמי על ידי חיל האוויר המלכותי לחיל האוויר השמיני של חילות האוויר של צבא ארצות הברית והם היו לקבוצת הקרב הרביעית.
בתקופת שירותם במסגרת חיל האוויר המלכותי הפילו לוחמי הטייסות 73 וחצי מטוסים גרמניים.
77 אמריקאים ו-5 בריטים מסגל הטייסות נהרגו.
דוגמה בולטת נוספת היא קבוצת הנמרים המעופפים, שהוקמה על ידי קלייר שנו, קצין לשעבר בגיס האווירי של צבא ארצות הברית, שעבד עם סין מאז אוגוסט 1937, בתחילה כיועץ לתעופה אווירית לגנרליסימו צ'יאנג קאי שק בחודשים הראשונים של מלחמת סין–יפן השנייה.
באופן רשמי נקראה הקבוצה "קבוצת המתנדבים האמריקאים הראשונה", אך היא כונתה "הנמרים המעופפים", והיא הייתה קבוצה של טייסים אמריקאים שכבר שירתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית וגויסו על פי צו נשיאותי.
כיחידה הם שירתו בחיל האוויר הסיני נגד היפנים.
הקבוצה הייתה מורכבת משלוש טייסות קרב שכל אחת מהן מנתה כ-30 כלי טיס.
משימת הקרב הראשונה שלהם הייתה ב-20 בדצמבר 1941, 12 ימים לאחר המתקפה על פרל הארבור.
ב-4 ביולי 1942 פורקה הקבוצה והוחלפה בקבוצת הקרב ה-23 של חילות האוויר של צבא ארצות הברית, שמאוחר יותר מוזגה לחיל האוויר ה-14 של ארצות הברית.
במהלך התקופה בה הם לחמו במסגרת חיל האוויר הסיני, הם הצליחו להשמיד 296 מטוסי אויב, בה בשעה שבקרבות נהרגו 14 טייסים.
קינג היה גם המפקד בתקופת המלחמה של משמר החופים של ארצות הברית תחת מפקדו, אדמירל ראסל וושי.
רוזוולט יצר גוף חדש, המטות המשולבים, שקיבלו את ההחלטות הסופיות בנוגע לאסטרטגיה הצבאית האמריקאית כגוף המחליט על המדיניות של הכוחות המזוינים.
ראשי המטות המשולבים היו סוכנות של הבית הלבן בראשותו של אדמירל ויליאם ד' לייהי, שהיה יועץ צבאי ראשי של הנשיא רוזוולט והקצין הגבוה ביותר בארצות הברית דאז.
עם התקדמות המלחמה הפך מרשל לקול הדומיננטי ביותר במטות המשולבים בעיצוב האסטרטגיה.
כאשר עסקו בענייני הזירה האירופאית, נפגשו חברי המטות המשולבים עם עמיתיהם הבריטים ויחד הם היו "ראשי המטה המשולבים" .
שלא כמו המנהיגים הפוליטיים של המעצמות העיקריות האחרות, רוזוולט התעלם לעיתים רחוקות מיועציו הצבאיים.
רוזוולט התחמק ממחלקת המדינה וניהל מגעים דיפלומטיים רמי דרג באמצעות יועציו, במיוחד הארי הופקינס.
בשל העובדה שהופקינס שלט גם על כספים בהיקף של 50 מיליארד דולר של החכר-השאל, ששולמו על ידי בעלות הברית, הם התייחסו היטב לדבריו.
שנת 1940 עמדה בסימן שינוי גישת ארצות הברית.
ניצחונותיה של גרמניה בצרפת, ארצות השפלה, פולין ושאר אירופה, בשילוב הקרב על בריטניה, הובילה אמריקאנים רבים להבין שיהיה צורך בהתערבות כלשהי.
במרץ 1941 החלה תוכנית החכר-השאל, שבמסגרתה נשלחו כספים, תחמושת ומזון לבריטניה, סין, ובסתיו אותה שנה, גם לברית המועצות.
ב-1941 כבר השתתפה ארצות הברית השתתפות פעילה במלחמה, זאת על אף היותה להלכה מדינה נייטרלית.
באביב אותה שנה החלו הצוללות הגרמניות את טקטיקת "להקות הזאבים" שלהם, שאיימה לנתק את קווי האספקה הטרנס אטלנטים.
רוזוולט הרחיב את קו ההגנה הפאן-אמריקאי מזרחה כמעט עד איסלנד.
סיורי הנייטרליות של צי ארצות הברית היו למעשה לא נייטרליים, שכן תפקידם היה לדווח על ספינות וצוללות של כוחות הציר לציי בריטניה וקנדה, והחל מאפריל החל צי ארצות הברית ללוות שיירות של בעלות הברית מקנדה ועד אמצעו של האוקיינוס, מדרום לאיסלנד, שם הם עברו לפיקוחו של הצי המלכותי הבריטי.
ב-16 ביוני 1941, לאחר משא ומתן עם צ'רצ'יל, הורה רוזוולט על החזקתה של איסלנד על ידי כוחותיה של ארצות הברית שיחליפו את כוחות הפלישה הבריטים שם.
ב-22 ביוני שיגר צי ארצות הברית את כוח משימה 19 מצ'ארלסטון קרוליינה הדרומית שהתאסף בארגנטיה שבניופאונדלנד.
כוח זה כלל 25 אוניות מלחמה ואת בריגדת הנחתים הזמנית הראשונה, שכללה 194 קצינים ו-3,714 לוחמים מסן דייגו בפיקודו של בריגדיר גנרל ג'ון מרסטון.
כוח משימה 19 הפליג מארגנטיה ב-1 ביולי.
ב-7 ביולי שכנעה בריטניה את האלת'ינגי (הפרלמנט של איסלנד) לאשר את הצבתם של כוחות הכיבוש האמריקאים על פי הסכם ההגנה האיסלנדי-אמריקאי ובאותו ערב עגן כוח משימה 19 ברייקיאוויק.
חיל הנחתים של ארצות הברית החל את נחיתתו ב-8 ביולי, שהושלמה ב-12 ביולי.
ב-6 באוגוסט הקים צי ארצות הברית בסיס אווירי ברייקיאוויק עם הגעתה של טייסת הסיור VP-73, שצוידה במטוסי PBY קטלינה וטייסת VP-74 שצוידה במטוסי PBM מארינר.
באוגוסט גם החלו להגיע לאיסלנד כוחות צבא ארצות הברית והנחתים הועברו במרץ 1942 לזירת האוקיינוס השקט.
40,000 אנשי הכוחות המזוינים של ארצות הברית היו מוצבים באיסלנד, מספר שעלה על מספר הגברים הבוגרים מהאוכלוסייה המקומית (באותה עת מנתה אוכלוסיית איסלנד כ-120,000 תושבים).
על פי ההסכם הייתה אמורה ארצות הברית להשאיר את הכוח באיסלנד עד לתום המלחמה, אף על פי שנוכחותה הצבאית של ארצות הברית באיסלנד נמשכה עד 2006, שכן לאחר המלחמה הצטרפה איסלנד לנאט"ו.
לאוניות המלחמה האמריקאיות שליוו את שיירות בעלות הברית במערב האוקיינוס האטלנטי היו כמה התנגשויות אלימות עם הצוללות הגרמניות.
ב-4 בספטמבר 1941, תקפה צוללת גרמנית את הסיירת האמריקאית "גריר" מול חופי איסלנד.
שבוע לאחר מכן הורה הנשיא רוזוולט לאוניות המלחמה האמריקאיות לתקוף את הצוללות הגרמניות מיד שייווצר עמן קשר עין.
צוללת גרמנית ירתה על המשחתת האמריקאית "קירני" כאשר זו לוותה שיירת אוניות אספקה בריטיות.
ב-31 באוקטובר טובעה המשחתת "רובן ג'יימס" על ידי הצוללת הגרמנית U-552.
ב-11 בדצמבר 1941, שלושה ימים לאחר שארצות הברית הכריזה מלחמה על האימפריה היפנית, הכריזה גרמניה הנאצית מלחמה על ארצות הברית.
באותו יום הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה ועל איטליה.
האסטרטגיה המרכזית של בעלות הברית הייתה להביס תחילה את גרמניה ואת בעלות בריתה באירופה בשלב הראשון, ולאחר מכן להתמקד במלחמה ביפן במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
הסיבה לכך הייתה ששתי ערי הבירה של שתיים מבעלות הברית, לונדון ומוסקבה, היו עלולות להיות מאוימות ישירות על ידי גרמניה, אך אף אחת מערי הבירה של בעלות הברית לא הייתה תחת איום של יפן.
גרמניה הייתה האיום העיקרי על בריטניה.
היא תכננה פלישה לגרמניה במסגרת מבצע ארי-הים, שבוטל עקב כישלונה של גרמניה לייצב עליונות אווירית בקרב על בריטניה.
באותה העת, האפשרות של מלחמה נגד יפן במזרח אסיה הפכה בהדרגה לסבירה.
אף על פי שארצות הברית לא הייתה עדיין במצב מלחמה מול גרמניה ומול יפן, היא תיאמה מול בריטניה אסטרטגיות משותפות.
ב-29 במרץ 1941, בדיווח של ועידת המטות הבריטים והאמריקאים הסכימו שתי המדינות שהמטרות האסטרטגיות שלהן תהיינה: 1. תבוסה מוקדמת של גרמניה כחברה השלטת במדינות הציר באמצעות המאמץ הצבאי העיקרי של ארצות הברית שיופעל בזירת אירופה והאוקיינוס האטלנטי.
2. אסטרטגיה הגנתית במזרח הרחוק.
כך, האמריקאים הסכימו עם הבריטים בנוגע לאסטרטגיה הכוללת של אירופה תחילה (או "גרמניה תחילה") בניהול הפעילות הצבאית במלחמת העולם השנייה.
בריטניה חששה, שאם ארצות הברית תסיט את תשומת הלב שלה מאירופה אל האוקיינוס השקט, היטלר עלול להביס הן את ברית המועצות והן את בריטניה, וכך יקים מבצר בלתי ניתן לכיבוש באירופה.
המכה הקשה שניחתה על ארצות הברית על ידי יפן במתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, לא גרמה שינוי במדיניות האמריקאית.
ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, מיהר לוושינגטון די.
זמן קצר לאחר פרל הארבור כדי להבטיח שבוועידה בארקדיה יובטח שלאמריקאים לא יהיו מחשבות שניות בנוגע לאסטרטגיית אירופה תחילה.
שתי המדינות אישרו מחדש ש"על אף כניסתה של יפן למלחמה, השקפתנו נותרה שגרמניה היא עדיין האויב העיקרי.
משעה שגרמניה תובס, חייבות לבוא אחריה תבוסתן של איטליה ויפן".
המערכה באוקיינוס האטלנטי הייתה המערכה הממושכת ביותר במלחמת העולם השנייה, והיא נמשכה מ-1939 ועד תבוסת גרמניה ב-1945. במרכזה עמדו הסגר הימי שהטילו בעלות הברית על גרמניה, שהוכרז יום לאחר פרוץ המלחמה, והסגר הנגדי שהוטל על ידי גרמניה.
שיאה של המערכה התרחש מאמצע שנת 1940 ועד סוף שנת 1943. המערכה באוקיינוס האטלנטי הטילה לשדה הקרב צוללות ושאר כלי שיט של הקריגסמרינה וכלי טיס של הלופטוואפה, מול הספינות של הצי המלכותי הקנדי, הצי המלכותי הבריטי, צי ארצות הברית וצי הסוחר של בעלות הברית.
השיירות, שיצאו בעיקר מאמריקה הצפונית לכוון בריטניה וברית המועצות, קיבלו הגנה בעיקר מהציים הבריטי והקנדי.
כוחות אלו קיבלו סיוע בספינות ובמטוסים מארצות הברית החל מ-13 בספטמבר 1941. לגרמנים הצטרפו צוללות של הצי המלכותי האיטלקי לאחר שאיטליה הצטרפה למלחמה ב-10 ביוני 1940.
ארצות הברית הצטרפה למלחמה בחזית המערבית עם תחילתו של מבצע לפיד ב-8 בנובמבר 1942, לאחר שברית המועצות פתחה בחזית שנייה נגד הגרמנים.
הגנרל דווייט אייזנהאואר פיקד על התקיפה בצפון אפריקה, ומייג'ור גנרל ג'ורג' פטון פיקד על התקיפה בקזבלנקה.
ניצחון בעלות הברית בצפון אפריקה
לארצות הברית לא הייתה כניסה חלקה למלחמה נגד גרמניה.
בראשית 1943 סבלו כוחות צבא ארצות הברית תבוסה שהייתה כמעט הרת אסון בקרב מעבר קסרין, שהתנהל בפברואר אותה שנה.
המנהיגות הבכירה של בעלות הברית תלתה את האשמה בהפסד בעיקר בהתעמתות בין הגנרל האמריקאי לויד פרדנדאל לבין הבריטים שמצדם היה חוסר אמון ותקשורת לקויה עם האמריקאים, שבעטיין אירעו הצבות בלתי מדויקות של הכוחות.
תבוסה זו הייתה עלולה להחשב לנקודת מפנה מרכזית, אך בסופו של דבר החליף אייזנהאואר את פרדנדאל בפטון.
אט אט בלמו בעלות הברית את התקדמותם של הגרמנים בתוניסיה ובמרץ הם נדחקו לאחור.
באמצע אפריל, בפיקודו של הגנרל הבריטי ברנרד לו מונטגומרי, ריסקו בעלות הברית את קו מארת' ושברו את ההגנה של כוחות הציר בצפון אפריקה.
ב-13 באפריל 1943 נכנעו כוחות הציר בצפון אפריקה, בהשאירם מאחור 275,000 איש.
כעת הופנו מאמצי בעלות הברית לסיציליה ולאיטליה.
הצעד הראשון לשחרור אירופה על ידי בעלות הברית הייתה פלישתן לאדמת היבשת דרך איטליה.
"מבצע האסקי", פלישת בעלות הברית לסיציליה, החל ב-9 ביולי 1943, והיה באותה עת המבצע האמפיבי הגדול ביותר שהתקיים עד אז.
התקיפה מן הים של הארמייה השביעית של צבא ארצות הברית נחתה בחוף הדרומי של סיציליה בין העיירה ליקיטה ממערב וסקוליטי ממזרח והיחידות של הדיוויזיה המוצנחת ה-82 צנחו בשטחים שלפני הכוחות.
המבצע הוכתר בהצלחה ומיד החלו בעלות הברית לנצל את יתרונם.
ב-11 באוגוסט, בראותם שהקרב אבוד, החלו המפקדים הגרמנים והאיטלקים לפנות את כוחותיהם מסיציליה לאיטליה.
ב-17 באוגוסט שלטו בעלות הברית שליטה מלאה על האי, הארמייה השביעית איבדה, 8,781 איש (2,237 הרוגים או נעדרים, 5,946 פצועים ו-598 שבויים).
אחרי ניצחון בעלות הברית בסיציליה, נטתה דעת הקהל באיטליה נגד המלחמה והרודן בניטו מוסוליני שהודח מתפקידו על ידי המועצה הפשיסטית העליונה והמלך ויטוריו אמנואלה השלישי, ובעלות הברית הכו במהירות, בתקווה שההתנגדות תהיה קלה.
ראשוני כוחות בעלות הברית נחתו על חצי האי האיטלקי ב-3 בספטמבר 1943 וב-8 בספטמבר נכנעה איטליה.
אך זמן קצר לאחר מכן הוקמה הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית.
ראשוני הכוחות של הארמייה החמישית נחתו בסלרנו ב-9 בספטמבר, אך הכוחות הגרמנים באיטליה היו מוכנים ולאחר שכוחות בעלות הברית בסלרנו ייצבו את ראש הגשר שלהם, שיגרו הגרמנים מתקפת נגד עזה.
בכל אופן, לא עלה בידם להשמיד את ראש הגשר וב-19 בספטמבר הם נסוגו ובאוקטובר החלו להכין סדרה של קווי הגנה לרוחב מרכז איטליה.
הארמייה השביעית ושאר הארמיות של בעלות הברית הבקיעו את שני קווי ההגנה הראשונים, "קו וולטורנו" ו"קו ברברה", באוקטובר ובנובמבר.
עם התקרב החורף התקדמו בעלות הברית לאיטן בשל מזג האוויר הקשה והקרקע הקשה מול קו הגנת החורף של הגרמנים.
עם זאת, עלה בידם להבקיע את "קו ברנהרדט" בינואר 1944. באותה עת הוסבה כבר תשומת ליבן של בעלות הברית לחזית מערב אירופה והם החלו לספוג אבדות כבדות בקו החורף בקרב על מונטה קאסינו.
ב-22 בינואר נחתו בעלות הברית באנציו כדי לאגף את "קו גוסטב" ולדחוק את כוחות הציר ממנו כדי שתתאפשר התקדמותם של בעלות הברית.
לאחר התקדמות איטית, פתחו הגרמנים בפברואר במתקפת נגד, אך כשלו בסילוק בעלות הברית.
לאחר חודשים של קיפאון, פרצו בעלות הברית במאי 1944 וב-4 ביוני שוחררה רומא.
לאחר הפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944, הועבר כוח של שבע דיוויזיות אמריקאיות וצרפתיות אל מחוץ לאיטליה לטובת השתתפותם במבצע דרגון, בו נחתו בעלות הברית בדרום צרפת.
על אף זאת, כוחות ארצות הברית הנותרים באיטליה וכוחות נוספים של בעלות הברית התקדמו עד לקו הגותי בצפון איטליה, קו ההגנה העיקרי האחרון של הגרמנים.
מאוגוסט 1944 ועד מרץ 1945 עלה בידם של בעלות הברית לפרוץ את קווי ההגנה המרשימים, אך הם כמעט כשלו בפריצה לתוך מישורי לומברדיה לפני שמזג האוויר החורפי חסם את צירי התנועה והפך אותה לבלתי אפשרית.
באפריל פרצו בעלות הברית דרך עמדות כוחות הציר הנותרות במסגרת מתקפת האביב, ובכך סיימו את המערכה בחצי האי האיטלקי ב-2 במאי.
כוחותיה של ארצות הברית ספגו במהלך כל המערכה בסיציליה ובאיטליה 114,000 עד 119,000 אבדות.
הפצצות אוויריות רבות מספור נוהלו על ידי כוחות ארצות הברית ומטרתן הייתה לפגוע בלב התעשייתי של גרמניה.
השימוש במפציצי B-17 מבצר מעופף חייב שההפצצות יתנהלו בשעות היום כדי שההטלות תהיינה מדויקות.
בשל העבודה שליווי ראוי לשמו של מטוסי קרב כמעט ולא היה בנמצא, טסו המפציצים במבני קרב הדוקים, שאפשרו לכל מפציץ לייצר אש מקלעי M2 בראונינג שתחפוף לזו של חבריו למבנה כדי ליצור הגנה יעילה.
המבנים ההדוקים לא איפשרו למפציצים לחמוק מהאש של מטוסי הקרב של הלופטוואפה, וצוותי המפציצים האמריקאים ספגו אבדות כבדות.
דוגמה אחת לכך הייתה במשימת ההפצצה של שוויינפורט ורגנסבורג , שהסתיימה באבדות כבדות באנשים ובציוד.
הכנסתם לשירות של מטוסי הקרב P-51 מוסטנג, שיכול היה לשאת במכליו כמות דלק מספיקה לטיסה לליבה של גרמניה, וסייעה להפחית את היקף האבדות בשלבים האחרונים של המלחמה.
באמצע 1942 הגיעו כוחות חילות האוויר של צבא ארצות הברית לבריטניה וביצעו מספר פשיטות אל מעבר לתעלת למאנש.
מפציצי ה-B-17 של חיל האוויר השמיני של ארצות הברית נקראו "מבצרים מעופפים" בשל חימוש ההגנה הכבד שלהם שכלל 10 עד 12 מקלעים, ולוחות השריון שהגנו על אזורים חיוניים.
בין השאר, בגלל החימוש והשריון הכבדים שלהם, הם יכלו לשאת מטען קטן של פצצות בהשוואה למפציצים הבריטים.
עם זאת, מפקדי חיילות האוויר בוושינגטון ובבריטניה אימצו את האסטרטגיה של תקיפה חזיתית של הלופטוואפה, בתקיפות אוויריות שהלכו והתעצמו על ידי מפציצים שהגנו זה על זה באופן הדדי, וטסו בשמי גרמניה, אוסטריה וצרפת בגובה רב לאור יום.
כמו כן, הן ממשלת ארצות הברית והן מפקדי חילות האוויר של הצבא נרתעו מלהפציץ ערים ועיירות של האויב ללא הבחנה.
הם טענו שעל ידי השימוש במפציצי ה-B-17 ובכוונות ההפצצה נורדן , יתאפשר לחיילות האוויר לבצע "הפצצות מדויקות" על אתרים שהיו חיוניים למכונת המלחמה הגרמנית, כמו בתי חרושת, בסיסים ימיים, מספנות, מתקני רכבת, צמתי רכבות, תחנות כוח, מפעלי פלדה, שדות תעופה ועוד.
בינואר 1943 הוסכם בוועידת קזבלנקה שפעולותיו של פיקוד המפציצים של חיל האוויר המלכותי הבריטי כנגד גרמניה יתוגברו על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית בתוכנית הגנה מבצעית משולבת שנקראה "הנחיית פוינטבלנק" .
ראש מטה חיל האוויר המלכותי, מרשל חיל האוויר סר צ'ארלס פורטל מונה כאחראי על "הניהול האסטרטגי" של מבצעי ההפצצה האמריקאים והבריטים.
נוסח החלטת ועידת קזבלנקה היה: "מטרתך העיקרית תהיה הרס ושיבוש מתקדמים של המערכות הצבאיות, התעשיות והכלכליות הגרמניות וערעור המורל של העם הגרמני עד לנקודה בה יכולת ההתנגדות החמושה שלהם תחלש אנושות".
בסוף אותה שנה באו לידי ביטוי הפצצות פוינטבלנק במתקפות הראשונה והשנייה על שוויינפורט.
מבני הקרב של מפציצים ללא ליווי לא היווה אתגר של ממש למטוסי הקרב הגרמנים, שגבו מחיר כבד.
ביאושו, הפסיק חיל האוויר השמיני את מבצעי האוויר בשמי גרמניה עד שב-1944 היו מטוסי קרב ארוכי טווח זמינים.
אלה היו מטוסי המוסטנג P-51, שלהם היה טווח טיסה מבריטניה ועד ברלין ובחזרה.
מפקדי חילות האוויר של ארצות הברית החזיקו בתוקף במשך כל המלחמה בטענה שיש לבצע "הפצצות מדויקות" של מטרות צבאיות, ופסלו טענות שהם הפציצו רק ערים.
בכל אופן, חיל האוויר השמיני קיבל את מערכות הרדאר H2X הראשונות בדצמבר 1943. תוך שבועיים לאחר הגעת שש המערכות הראשונות, התיר פיקוד חיל האוויר השמיני לאנשיו לבצע הפצצות שטח בערים תוך שימוש במערכות החדשות, וכך עלה בידם לבצע, עד תום המלחמה משימת תקיפה אחת לשבוע בממוצע.
במציאות, ההפצצות לאור יום היו "הפצצות מדויקות" רק במובן שרוב הפצצות נפלו במקום כלשהו ליד המטרה המיועדת.
כמקובל, חיילות האוויר סימנו את "אזור המטרה" כמעגל ברדיוס של 300 מטרים סביב נקודת ההכוונה של המטרה.
בעוד שהדיוק השתפר במהלך המלחמה, מחקרים הראו שבאופן כללי רק 20% של הפצצות שהוטלו על מטרות מדויקות אכן פגעו באזור המטרה.
בסתיו 1944, רק 7% מכל הפצצות שהוטלו על ידי חיל האוויר השמיני פגעו במעגל של 300 מטרים מן המטרה.
החימוש ההתקפי המונחה היחידי שהיה ברשות חילות האוויר, VB-1 אזון , שימש באופן מצומצם בלבד בזירה האירופאית ובדרום-מזרח אסיה בשלבים המאוחרים של המלחמה.
אף על פי כן, המשקל הכולל של התחמושת שנעשה בה שימוש ביום ובלילה הספיקה בסופו של דבר לגרום נזק נרחב, ובאופן חשוב יותר מנקודת המבט הצבאית, אילצה את גרמניה להסיט משאבים לפעולות הגנה.
הייתה זו המשמעות האמיתית של מערכת ההפצצה האסטרטגית של בעלות הברית.
כדי לשפר את יכולות ההפצצה של מטוסי חילות האוויר, הוקם דגם של כפר גרמני בבריטניה שהופצץ עד היסוד שוב ושוב.
בכפר נבנו דגמים בקנה מידה מלא של בתים גרמנים, ההפצצות הוכחו כמוצלחות, ובמתקפה אחת ב-1943 על המבורג נהרגו כ-50,000 אזרחים וכמעט כל שטח העיר נחרב.
עם הגעתו של חיל האוויר ה-15 של ארצות הברית החדש, שהתבסס באיטליה, אוחד פיקוד חילות האוויר של ארצות הברית באירופה ל"חילות האוויר האסטרטגיים של ארצות הברית באירופה" .
עם צירופם של מטוסי המוסטנג לכוחותיו חודשו מתקפות ההפצצה המשולבות.
מתכנני המבצע הציבו את הלופטוואפה כמטרה בשבוע של 20 עד 25 בפברואר 1944, שכונה , והיה הצלחה כבירה.
בעקבות ההפצצות הגרמנים פיזרו במהירות את מפעלי ייצור המטוסים שלהם, וייצור שלהם לא הצליחה להשתקם לחלוטין.
הדחתו של הגנרל אירה איקר בסוף 1943 כמפקד חיל האוויר השמיני והחלפתו בטייס האגדי מייג'ור גנרל ג'יימס דוליטל, סימלה את השינוי באופן התקדמות ההפצצות האמריקאיות בשמי אירופה.
ההשפעה העיקרית של דוליטל על המלחמה האווירית באירופה התרחשה בראשית אותה שנה כאשר הוא שינה את המדיניות שהצריכה ליווי של מטוסי קרב שנשארו צמודים למטוסי ההפצצה עד תום משימתם.
באישורו, הוחלפו מטוסי הלוקהיד P-38 לייטנינג וה-P-47 ת'נדרבולט במטוסי ה-P-51 מוסטנג ארוכי הטווח באביב 1944, וטייסי הקרב האמריקאים שהיו במשימות ההגנה על המפציצים טסו במרחק רב לפני המפציצים במבני קרב שנתנו להם עליונות אווירית, ובמילים אחרות הם "ניקו את השמיים" מכל התנגדות של מטוסי קרב של הלופטוואפה שנעו לכוון המטרות.
ב-27 במרץ 1944, הוציאו ראשי המטות המשולבים פקודות שהעניקו שליטה על כל חילות האוויר של בעלות הברית באירופה, כולל המפציצים האסטרטגים, לגנרל דווייט אייזנהאואר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית, שהאציל את הסמכות לסגנו במפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית, מרשל אוויר ראשי ארתור טדר.
הייתה התנגדות להוראה זו מצידם של כמה גורמים בכירים, כולל וינסטון צ'רצ'יל וקרל ספאץ, אך לאחר הדיון, הועברה השליטה למפקדה העליון של חיל המשלוח של בעלות הברית ב-1 באפריל 1944. כאשר הסתיימו באופן רשמי ההפצצות המשולבות, היו אנשי חיילות האוויר בדרכם להשגת עליונות אווירית בכל רחבי אירופה.
בעוד שהם המשיכו לבצע כמה הפצצות אסטרטגיות, הפנו חיילות האוויר של צבא ארצות הברית לצד חיל האוויר המלכותי את תשומת ליבם לקרבות האוויר הטקטיים בסיוע לפלישה לנורמנדי.
רק באמצע ספטמבר שבו ההפצצות האסטרטגיות על גרמניה להיות בסדר העדיפות של חיילות האוויר של ארצות הברית.
ההפצצות לאור יום של האמריקאים וההפצצות הליליות של הבריטים, יצרו כוח אש מסיבית על אזורי התעשייה הגרמנים, כשהבולטות מביניהן היו ההפצצות על חבל הרוהר, ובהמשך ההפצצות הישירות על ערים, כמו המבורג, קאסל, פפורצהיים, מיינץ והפצצת דרזדן השנויה במחלוקת.
ב-6 ביוני 1944 נפתחה החזית האירופאית השנייה שהסובייטים לחצו לפתיחתה, כאשר בעלות הברית פתחו במערכה בנורמנדי.
המפקד העליון של כוחות בעלות הברית, הגנרל דווייט אייזנהאואר דחה את ההתקפה בשל מזג האוויר הקשה, אך לבסוף נפתחה הפלישה האמפיבית הגדולה בהיסטוריה.
לאחר הפצצות ממושכות על החוף הצרפתי על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית, טיפסו 225 אנשי יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית על צוקי פואנט דו אוק תחת אש אינטנסיבית של האויב והשמידו את עמדות התותחים שיכלו לאיים על אתרי הנחיתות.
כצעד נוסף לפני התקיפה האמפיבית, הדיוויזיה המוטסת ה-82 והדיוויזיה המוטסת ה-101 הוצנחו מעבר לחופים אל שטחי צרפת הכבושה, כדי להגן על כוחות הנחיתה שהתקרבו.
רבים מהצנחנים הוצנחו במקומות שונים מאלו שתוכננו להם והתפזרו ברחבי נורמנדי.
כאשר הצנחנים נלחמו לפלס את דרכם הגדרות החיות, החלה הפלישה האמפיבית העיקרית.
האמריקאים נחתו בחופים שקיבלו את שמות הקוד חוף אומהה וחוף יוטה.
ציוד הנחיתה שנועד לחוף יוטה, שעליו הוסעו כוחות רבים, סטה מנתיבו ונחת במרחק של שני קילומטרים מהיעד.
הדיוויזיה הרביעית נתקלה בהתנגדות קלה במהלך הנחיתות ועד אחרי הצהרים חברו אנשיה לצנחנים שפילסו את דרכם בלחימה אל החוף.
בחוף אומהה הכינו הגרמנים את הגנת החופים עם מוקשים, קיפודים צ'כים ושערים בלגים .
על פי המידע המודיעיני טרם הפלישה הדיוויזיה ה-714 הגרמנית הפחות מנוסה הופקדה על הגנת החוף.
אף על פי כן, הדיוויזיה ה-352 המאומנת והמנוסה הועברה ימים מספר לפני הפלישה אל עמדות הגנת החוף.
כתוצאה מכך, חיילי הדיוויזיה הראשונה והדיוויזיה ה-29 רותקו למקומם על ידי אש אויב עדיפה מיד לאחר שיצאו מתוך ציוד הנחיתה.
בכמה מקרים, נוצר מצב שכלי נחיתה שלם עמוס בחיילים נפגע כולו על ידי עמדות הגנה גרמניות שמוקמו היטב.
כאשר עלה מספר הנפגעים, נוצרו בשדה הקרב יחידות מאולתרות שנעו לפנים היבשת.
לאחר מכן נלחמו היחידות הקטנות דרך שדות המוקשים שהשתרעו בין הבונקרים של המקלעים הגרמנים.
לאחר שפילסו את דרכם, הם תקפו את הבונקרים מאחור, ואפשרו לאנשים נוספים לנחות על החוף בבטחה.
התקיפה הראשונית, שבה השתתפו טנקים, חיל רגלים וכוחות הנדסה, תוכננה בקפידה כדי להפחית את עוצמת ההגנה החופית ולאפשר לספינות גדולות יותר להגיע בהדרגה ליבשה.
בסוף היום הגיע מספר האבדות של האמריקאים ל-6,000 איש.
חוף אומהה היה שם הקוד לאחת מתוך חמש גזרות הפלישה ואורכו היה 8 ק"מ.
הנחיתה בחוף זה הייתה חיונית לחבירה לכוחות הבריטים שנחתו בחוף גולד ממזרח ולאמריקאים שנחתו בחוף יוטה ממערב, וכך הובטחה נוכחות רציפה על חוף נורמנדי.
כיבוש חוף אומהה היה באחריות כוחות צבא ארצות הברית, כשהתעבורה הימית והסיוע הארטילרי הימי סופקו על ידי צי ארצות הברית ויחידות של הצי המלכותי הבריטי.
המטרה העיקרית של הנחיתה בחוף אומהה הייתה לאבטח את ראש הגשר בעומק של שמונה ק"מ.
מול כוחות הנחיתה ניצבו חיילי הדיוויזיה ה-352 של הוורמאכט, שחלק ניכר מהם היו נערים, כך שהם תוגברו על ידי חיילים ותיקים שלחמו בחזית המזרחית.
הדיוויזיה ה-352 לא קיימה מעולם אימון גדודי או רגימנטלי.
מתוך 12,020 אנשיה, רק 6,800 היו בעלי ניסיון קרבי, והם הוקצו להגן על רצועת חוף של 53 ק"מ.
הגרמנים הוצבו בעיקר במוצבים לאורך החוף, זאת במסגרת האסטרטגיה הגרמנית שהתבססה על הנחלת תבוסה לכל תקיפה ימית על קו החוף.
אף על פי כן, על פי חישובי בעלות הברית, עלה שמערך ההגנה על חוף אומהה היה חזק פי שלושה ממערך ההגנה שבו הם נתקלו בקרב קווג'לין, ומספרר המגינים בו היה גדול פי ארבעה.
מעט מאוד התבצע על פי המתוכנן בנחיתה בחוף אומהה.
קשיים בניווט גרמו לרוב כלי הנחיתה להחמיץ את יעדי הנחיתה שלהם במשך כל היום.
מערכי ההגנה היו חזקים באופן בלתי צפוי, וגרמו לאבדות כבדות בקרב הכוחות הנוחתים.
תחת אש כבדה נאבקו כוחות ההנדסה לפנות את החופים ממכשולים.
גלי נחיתה מאוחרים יותר התקבצו סביב ערוצי הגישה המעטים שפונו.
מוחלשים מהאבדות שאירעו מיד עם הנחיתה, שרידי כוחות הנחיתה לא היו מסוגלים לפנות את היציאות מהחוף שהיו מוגנות בכבדות.
מצב זה גרם לבעיות נוספות וכתוצאה מכך לעיכובים לגלי הנחיתה הבאים.
בסופו של דבר בוצעו חדירות קטנות על ידי קבוצות של שורדים שביצעו תקיפות מאולתרות, וטיפסו על הרכס בין הנקודות המוגנות ביותר.
בסוף היום, הוחזקו שני מאחזים מבודדים קטנים, שנוצלו כנגד מערכי ההגנה החלשים יותר בפניפ היבשה, וכך השיגו את המטרות המקוריות של יום הפלישה במשך הימים הבאים.
כאשר אובטחו החופים, היה על בעלות הברית לאבטח נמל מים עמוקים כדי לאפשר הגעת תגבורות, וכשהכוחות האמריקאים היו בבסיס חצי האי קוטנטן ומטרתם הייתה שרבור, שבקצהו של חצי האי.
הקורפוס השביעי החל להתקדם מיד לאחר שהחופים אובטחו ב-6 ביוני, כשיחידותיו התמודדו עם תערובת של רגימנטים וקבוצות קרב חלשים מכמה דיוויזיות שעשו שימוש באדמת אזור הבוקאז' והציפו שדות ודרכים צרות, וכך האטו את תנועת הכוחות האמריקאים.
לאחר שתוגבר, השיג הקורפוס השביעי את השליטה על חצי האי בלחימה עזה ב-19 ביוני וב-22 ביוני החלה תקיפת שרבור.
ב-29 ביוני נכנע חיל המצב הגרמני, אך עד כניעתם הם דאגו להרוס את מתקני הנמל, שלא שב להיות במצב תפעולי עד ספטמבר.
הקרב על סן-לו היה אחד משלושת העימותים במסגרת קרב המשוכות (Battle of the Hedgerows), שהתנהל בין 9 ו-24 ביולי 1944, זמן קצר לפני מבצע קוברה.
סן-לו נכבשה על ידי גרמניה ב-1940, ולאחר הפלישה לנורמנדי, היא הייתה למטרה להפגזות האמריקאים, בשל היותה צומת דרכים אסטרטגי.
הפגזות האמריקאים גרמו לנזקים כבדים.
כ-95% משטח העיר נחרבו ומספר האבדות היה רב, וכתוצאה מכך כונתה העיר "בירת החורבות", כינוי שנתן לה על ידי סמואל בקט.
קרב קרנטן היה התנגשות בין כוחות מוטסים של צבא ארצות הברית לבין כוחות הוורמאכט במהלך המערכה בנורמנדי.
הקרב התנהל מ-10 ועד 15 ביוני 1944, בתוך העיר קרנטן ובפאתיה.
מטרת התקיפה של הכוחות האמריקאים הייתה מיזוגם של ראשי הגשר בחופי יוטה ואומהה וביסוס קו הגנה רצוף נגד מתקפת נגד גרמנית צפויה.
כוחות ההגנה הגרמנים ניסו להחזיק בעיר לזמן ארוך מספיק כדי לאפשר לתגבורות שהיו בדרכן מהדרום להגיע, למנוע או לעכב את ביסוסו של המאחז האמריקאי, ולמנוע מהארמייה הראשונה של ארצות הברית מלשגר מתקפה לכוון לסיי-פרייר, שהייתה אמורה לנתק את חצי האי קוטנטן.
מערך ההגנה על קרנטן כלל שני גדודים של הרגימנט המוצנח השישי של הדיוויזיה המוצנחת השנייה ושני גדודי שבויים סובייטים.
הדיוויזיה המוצנחת ה-17 של האס אס הצטוותה לתגבר את מערך ההגנה של העיר, אך התעכבה בשל מחסור באמצעי תחבורה והתקפות של מטוסי בעלות הברית.
ההתקפה המוצנחת של הדיוויזיה המוטסת ה-101 החלה ב-6 ביוני כחלק מהצניחות האמריקאיות בנורמנדי, והיא נועדה להטלת מצור על קרנטן.
בקרב שהתפתח, פרצה הדיוויזיה ה-101 נתיב לקרנטן ב-10 - 11 ביוני.
מחסור בתחמושת אילץ את הכוחות הגרמנים לסגת ב-12 ביוני.
למחרת ביצעה דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17 מתקפת נגד מול הדיוויזיה ה-101. מתקפת נגד זו הייתה מוצלחת בתחילה מבחינתם של הגרמנים, אך היא נבלמה על ידי פיקוד הקרב A של הדיוויזיה המשוריינת השנייה של ארצות הברית.
לאחר הנחיתה בנורמנדי, נותרו כוחות עלות הברית תקועים בנורמנדי לזמן מה, והתקדמו בקצב איטי הרבה יותר מהמצופה תוך כדי ניהול קרבות רגלים צמודים והתקדמות דרך הגדרות החיות הצפופות.
בכל אופן, במבצע קוברה, שההחל ב-24 ביולי, כשרוב המשתתפים בו היו מכוחותיה של ארצות הברית, עלה בידן של בעלות הברית לשבור את קווי הגרמנים ולדחוק אותם אל תוך צרפת באמצעות דיווזיות שריון מהירות.
צעדים אלו הובילו לתבוסה קשה של הגרמנים, כש-400,000 מחייליהם נלכדו בכיס פאלז.
התקיפה בוצעה בהוראתו של אדולף היטלר, כדי למחוק את הישגי הארמייה הראשונה במבצע קוברה ובשבועות שבאו אחריו, ועל ידי הגעה לחוף ליד אברנש שבבסיס חצי האי קוטנטן, וניתוק היחידות של הארמייה השלישית, שהתקדמו אל תוך ברטאן.
כוח התקיפה הגרמני הראשי היה קורפוס הפאנצר ה-47, שכלל דיווזיית פנצר וחצי של האס אס ושתי דיווזיות פנצר של הוורמאכט.
אף על פי שבתחילה נרשמו לזכותם הישגים כנגד מגיני הקורפוס השביעי של ארצות הברית, עד מהרה הם נבלמו, ומטוסי בעלות הברית גרמו להם לאבדות כבדות, ובסופו של דבר הם השמידו כמעט מחצית מהטנקים הגרמנים שהיו מעורבים בלחימה.
אף על פי שהלחימה סביב מורטין נמשכה שישה ימים, עברה היוזמה לידי הכוחות האמריקאים לאחר היום הראשון לפרוץ מתקפת הנגד הגרמנית.
כפי שהמפקדים בשטח הזהירו את היטלר לשווא, הסיכוי להצלחת המתקפה היה נמוך, וריכוז עתודות השיריות שלהם בקצה המערבי של החזית בנורמנדי הוביל עד מהרה לאסון, שכן הם אוגפו מדרום והחזית במזרח קרסה, וכתוצאה מכך רבים מהכוחות הגרמניים בנורמנדי נלכדו בכיס פאלז.
לאחר מבצע קוברה, התקדמה הארמייה השלישית בפיקודו של פטון במהירות דרומה ודרום-מזרחה.
על אף המחסור במשאבים לבלום את הפריצה האמריקאית ואת המתקפות הבו-זמניות של הבריטים והקנדים מדרום לקומון ולקן, לא התיר היטלר לפילדמרשל גינתר פון קלוגה, מפקד קבוצת ארמיות B, לסגת, אלא פקד עליו לנהל מתקפת נגד במורטין כנגד הפריצה האמריקאית.
ארבע דיווזיות פנצר מדולדלות לא הספיקו כדי להביס את הארמייה הראשונה האמריקאית.
מבחינתם של הגרמנים מבצע לוטיך היה אסון, שדחק אותם עמוק אל תוך השטח בו שלטו בעלות הברית.