tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על הזרוע העליונה ועל השתיים משמאל ומימין כתובות המילים; "אמונה", "תקוה" ו-"צדקה", כאשר בזרוע התחתונה כתובה השנה 1883 (שנת היווסדות העיטור).
העיטור תלוי על סרט כחול בעל שני פסים אדומים באגפיו, זה הוא גם סדר הצבעים המוצגים באות העיטור (גרסה מוקטנת של העיטור אשר נענדת לא באירועים פורמליים).
העיטור בדרגת הנמוכה יותר של "עמית" (ARRC) דומה בצורתו לעיטור בדרגה הראשונה אך עשוי כסף ולא זהב.
הצל ליבו של ילד היא עמותה המטפלת בילדים חולי לב ממדינות מתפתחות, בהן אין אמצעים וידע לטפל בבעיות לב.
עמותת הצל ליבו של ילד היא ארגון הומניטרי ישראלי, הפועל במישור הבינלאומי להצלת חייהם של ילדים חולי לב ממדינות בהן הנגישות לרפואת לב ילדים איננה קיימת או מוגבלת.
עמותת הצל ליבו של ילד הוקמה על ידי ד"ר עמרם "עמי" כהן בשנת 1995 במרכז הרפואי ע"ש וולפסון בחולון.
העמותה פועלת היום בבית החולים לילדים ע"ש סילבן אדמס שבוולפסון.
מאז הקמתו הציל הארגון כ-6,000 ילדים מ-62 מדינות והביא לישראל למעלה מ-140 אנשי צוות רפואי כדי לעבור הכשרה ולקבל את הכלים הדרושים לטפל בילדים באופן עצמאי ולהקים מרכזי מצוינות במדינות המוצא שלהם.
הארגון זכה לתמיכה מארגונים שונים, ביניהם האיחוד האירופי, זרעים של שלום והמשרד לשיתוף פעולה אזורי, וכך מסייע להצלת חיים של ילדים רבים.
בנוסף למשרד הראשי, הפועל בישראל, יש לעמותה שלוחות בארצות הברית, בריטניה, קנדה, הולנד, שווייץ ואוסטרליה אשר מסייעות בגיוס תרומות והעלאת מודעות לפעילות הארגון.
לפני כעשרים שנים, ילדה בשם קטיה, שהייתה אז בת ארבע, הגיעה ממולדובה עם מומי לב רציניים מאוד והייתה קרובה למוות.
לאחר כחמישה חודשים וארבעה ניתוחים מסובכים מאוד ועבודת צוות מסורה, קטיה הייתה מוכנה לשוב הביתה.
כמה ימים לפני עזיבתה, היא ציירה תמונה, יד אוחזת ילדה קטנה עם לב.
כשהתבקשה להסביר את הציור שלה, היא סיפרה את הסיפור הבא: "היה לי חלום, היו הרבה צבעים מעל המיטה שלי, ופתאום יד גדולה מאוד הגיעה באמצע הלילה.
ואז טסנו לארץ רחוקה ושם נתנו לי לב חדש, ואני יכולה עכשיו לרוץ ולרקוד".
לפרויקט 'הצל לב של ילד' יש מגוון רחב של מתנדבים החל ממתבגרים ועד לקשישים, המגיעים להעביר פעילויות פנאי לילדים, הן בבית החולים והן בבית ההחלמה של הפרויקט.
המתנדבים עוזרים גם בתחומי האחזקה, התמיכה וההפעלה.
בית החולים לילדים ע"ש סילבן אדמס והעמותה
פעילות עמותת "הצל לב של ילד" בישראל מרוכזת בבית החולים לילדים ע"ש סילבן אדמס שבמרכז הרפואי וולפסון בחולון.
בית החולים לילדים ע"ש סילבן אדמס החל לפעול בשנת 2021 לאחר 4 שנות הקמה.
בית החולים החדש ישפר בצורה משמעותית את הטיפול הרפואי עבור ילדי חולון ובת ים, דרום תל אביב ויפו ויהיה מרכז בינלאומי לרפואת לב ילדים.
המבנה החדש, בן 11,000 מ"ר, כולל את כל התשתיות והציוד החדיש ביותר עבור ניתוחי לב וצנתור של ילדים, ועבור הטיפול המלא לפני ואחרי ההליך הרפואי.
הצל הוא מחזה פרי עטו של יבגני שוורץ משנת 1940, עיבוד לאגדה בשם זה מאת הנס כריסטיאן אנדרסן.
כריסטיאן תיאודור, מלומד צעיר וחביב, היסטוריון במקצועו, מגיע לפונדק בממלכה דמיונית.
הוא משתכן בחדר בו התגורר לפנים הנס כריסטיאן אנדרסן.
אנונצייטה, בתו של בעל הפונדק, מספרת לו שבממלכה כל מה שמסופר באגדות מתרחש מדי יום.
המלך אלכסנדר התשיעי "הקטן" נפטר חמש שנים קודם לכן.
בדיוק כשהמלומד הגיע לממלכה, מלאו לנסיכה שמונה עשרה שנים.
צעירות רווקות רבות שכרו להן דירות ברחבי הבירה, בתקוה שיחשבו שהן יורשת העצר ויוכלו למצוא להן חתן.
מול חדרו של המלומד שוכרת חדר הנסיכה האמיתית יפת התואר והוא מתאהב בה.
המלומד מאמין שהתגשמותה של האהבה תלמד אותו את הדרך להביא אושר לכל בני האדם.
המלומד שולח לבת המלך את הצל שלו, כדי שיספר לה על אהבתו.
כשהצל עוזב אותו, הוא נתקל חולשה ונופל למשכב.
כשנודע לשניים מבני העיר על הדבר, הם חוששים שבת המלך תתאהב במלומד ותתחתן איתו.
השניים – העיתונאי צזאר בורג'ה ובעל הפונדק פייטרו, הם אוכלי אדם ומתכננים לאכול אותו.
היחידה שעומדת לצד המלומד מכל בני העיר, רוצה לעזור לו ולהציל אותו היא אנונצייטה, בתו של בעל הפונדק.
אהבתם של המלומד והנסיכה מגיעה לאוזניהם של חוגי השלטון.
הם חוששים שעלייתו לכס המלוכה של הזר תערער את הסדר בממלכה שאליו הורגלו וזוממים לרצוח אותו.
בינתיים, הצל הסתנן לחצר המלוכה ומציע להם את עזרתו ברציחתו של המלומד.
רופא החצר, שמטפל במלומד, חיפש ומצא בעבר משהו שיביא אושר לבני האדם.
הוא מצא מעיין מי חיים, שמרפא כל חולי ומקים מתים לתחייה, כל זאת, בתנאי שהשותה ממנו הוא אדם טוב לב.
אנשי השלטון שנודע להם על כך, אילצו אותו לחסום את הגישה למעיין, כדי שאיש לא יוכל להשתמש בו.
משנגוז חלומו של הרופא, הוא הפך לאיש קשה יום, חסר אידיאלים.
הרופא מזהיר את המלומד מהסכנה הרובצת לו, אבל המלומד, האופטימי בהשקפת עולם, אינו מקשיב לו.
הצל מרמה את המלומד ומחתים אותו על מסמך בו הוא מוותר על כס המלכות ועל יורשת העצר.
הצל מספר לבת המלך שהמלומד חתם על המסמך וחינו של המלומד סר בעיניה.
הצל נושא את בת המלך לאישה ומבטיח לאנשי החצר שדבר לא ישתנה בסדרי השלטון.
משנודע למלומד על המזימה שנרקמה נגדו, כבר מאוחר מדי, הנסיכה מאסה בו והצל יושב על כס המלכות.
הרופא מפציר במלומד שיוותר על הכול ויציל את נפשו, אבל המלומד, מחליט להילחם על הגשמת חלומו.
כדי להבטיח את שלטונו, הצל דורש את כניעתו של המלומד ובתמורה מוכן להבטיח לו משרה טובה.
המלומד אינו מוכן להיכנע והוא מוצא להורג.
אבל מתברר שהצל אינו יכול להתקיים בלי המלומד וכשמתיזים את ראשו של המלומד, גם ראשו של הצל עוזב את גופו.
כדי שאדם רע יוכל להמשיך ולשבת על כס השלטון, מחליטים ראש הממשלה ושר האוצר לגשת למעיין החיים, לקחת ממנו מים ולהשקות את המלומד.
כיוון שהמעיין יכול לרפא רק אנשים טובים והצל הוא רע, הם מחליטים להחזיר לחיים אדם טוב – את המלומד.
המלומד מחליט להכניע את הצל, הצל נכנע ונעלם, המלומד ובת המלך מתאהבים זה בזו.
תיאטרון הקאמרי – הצגת בכורה: 1 בנובמבר 1949 יוצרים: עברית – שלמה טנאי, בימוי – לאופולד לינדטברג, הצייר – משה מוקדי, המוזיקה – רולף ליברמן.
תיאטרון באר שבע – הצגת בכורה: 11 בנובמבר 1978
יוצרים: נוסח עברי ובימוי – יוסף מילוא, תפאורה – אלי סיני, תלבושות – טובה (קליינר) סדן, תאורה – יחיאל אורגל, מוזיקה – יוסי מר חיים.
הציר המונומנטלי (בפורטוגזית: Eixo Monumental פירושה: הציר המונומנטלי, נקראת גם דרך מספר 1) היא השדרה הלאומית של ברזיל, הממוקמת במרכז הבירה ברזיליה וחוצה כמעט את כל העיר.
לאורך הציר שוכנים מבני ציבור וממשל שונים, בהם הקונגרס הלאומי של ברזיל, קתדרלת ברזיליה והאצטדיון הלאומי של ברזיליה.
הציר הושלם ונחנך בשנת 1960, בטקס בו עברה הבירה הרשמית של ברזיל לעיר ברזיליה.
הציר, כשאר רשת הרחובות של העיר, תוכנן על ידי האדריכל לוסיו קוסטה, ורבים ממבני הציבור שלאורכו נבנו על ידי האדריכל המודרניסטי הנודע אוסקר נימאייר.
לאורך הציר מספר אזורים בעלי שימושים מוגדרים, שיטת תכנון המכונה הפרדת שימושים.
רוחב הציר, הדגש למכונית והפרדת השימושים אופייניות לתכנון הערים המודרניסטי לפי העקרונות שקבע האדריכל לה קורבוזיה.
הציר המונומנטלי נחשב לאחד הרחובות הגדולים בעולם וגם אחד הכבישים הרחבים ביותר בעולם (ביחד עם שדרת 9 ביולי הנמצאת בבואנוס איירס בירת ארגנטינה), עם 6 נתיבי נסיעה לכל כיוון.
ספר השיאים של גינס מנה את הציר בשנת 2008 בתור הכביש הרחב ביותר בעולם עם פס ההפרדה הגדול ביותר בעולם
תחילתו של הציר בבניין הקונגרס הלאומי של ברזיל התוחם אותו מכיוון דרום ומשם הוא ממשיך צפונה כאשר הוא חוצה כמה אזורים חשובים במרכז העיר.
האזור הראשון התוחם אותו מכיוון דרום נקרא כיכר שלוש הרשויות, הכולל את בניין הקונגרס הלאומי.
לאחר מכן ממשיך הציר לעבר האזור השני הנקרא שדרת משרדי הממשלה, הכולל גם את קתדרלת ברזיליה.
מכאן ממשיך הציר אל האזור השלישי הנקרא אזור התרבות, ובו נמצאים המוזיאון הלאומי אונסצ'ינו גימראס, הספרייה הלאומית של ברזיל והתיאטרון הלאומי של ברזיל.
צפונה משם נמצאת תחנת האוטובוסים המרכזית של ברזיליה הממוקמת במפגש עם כביש DF-002 החוצה את כל העיר בכיוון מערב-מזרח.
משם ממשיך הציר לעבר מרכז הטלוויזיה והרדיו של ברזיל שנמצא בסמוך למגדל הטלוויזיה של ברזיליה ואחריו מתחיל אזור בתי המלונות.
לאחר מכן ממשיך הציר אל אזור הספורט והפנאי שבו נמצאים האצטדיון הלאומי של ברזיליה, הפארק המרכזי של ברזיליה, הפלנטריום הלאומי של ברזיל ומרכז הקונגרסים - אויליסס גומרס.
לאחר מכן מתחיל אזור משרדי העירייה ואחריו האזור האחרון שנקרא האזור הצבאי.
הציר מסתיים לפני תחנת הרכבת של ברזיליה התוחם את הציר בצפון העיר.
בית המשפט העליון של ברזיל
ארמון איטאמאראטי (משרד החוץ של ברזיל)
ארמון פלנלטו (משכן נשיא ברזיל)
ארמון הצדק (משרד המשפטים של ברזיל)
מרכז הקונגרסים - אויליסס גומרס
טנקרדו נבס - הפנתיאון של המולדת וחירות
תחנת האוטובוסים המרכזית של ברזיליה
הגן הבוטני הלאומי של ברזיל
הצלב האדום האמריקאי הוא ארגון סיוע חירום הומניטרי ללא מטרות רווח המבוסס על תרומות מכל העולם.
חלק ניכר מפעילות הארגון הוא באיסוף תרומות דם ומכירתו למרפאות ובתי חולים.
כ-40% מהדם שנתרם בארצות הברית נמכר למרפאות, בתי חולים וספקים אזוריים.
בדצמבר 2004 השלים הארגון את מתקן עיבוד הדם הגדול ביותר שלו בארצות הברית בעיר פומונה שבקליפורניה.
הארגון הוא השלוחה הייעודית של ארגון הצלב האדום הבין-לאומי.
הארגון מציע שירותים שונים ותוכניות פיתוח.
הארגון נוסד ב-21 במאי 1881 על ידי קלרה ברטון, אשת חינוך ואחות צבאית אמריקאית בוושינגטון די.
היא הפכה לנשיאת הארגון הראשונה.
ברטון ארגנה פגישה ב-12 במאי בביתו של הסנטור עומאר די קונגר.
בפגישה נכחו 15 אנשים ביניהם ברטון, קונגר והנציג ויליאם לורנס (שהפך לסגן הנשיא הראשון).
הסניף המקומי הראשון הוקם בשנת 1881 בכנסייה האנגלית האוונגליסטית הלותרנית של דנסוויל בדנסוויל, ניו יורק.
ג'יין דלאנו (1862–1919) ייסדה את שירות הסיעוד של הצלב האדום האמריקני ב-20 בינואר 1910. כיום, מנכ"לית הארגון היא גייל מקגוורן, לשעבר פרופסור לשיווק בבית הספר למנהל עסקים של הרווארד.
פעילותה האינטנסיבית של ברטון במהלך השנים הרעה את מצבה הבריאותי והנפשי ובעצת רופאה היא החליטה לקחת אתנחתא מעבודתה.
בשנת 1868 היא סגרה את לשכת החיילים הנעדרים ונסעה לאירופה.
בשנת 1869 הגיעה לשווייץ והוזמנה לבקר את ד"ר לואי אפיה, שידע זה מכבר על פעילותה במלחמת האזרחים ועל מאמציה באיתור הנעדרים.
הוא היה מנתח שווייצרי שהתמחה ברפואה צבאית וחבר ב"ועדת החמישה" של ז'נבה.
ועדה זו נוסדה ביוזמתו של ז'אן אנרי דינן וביססה את הקמתו של הוועד הבינלאומי של הצלב האדום.
למפגש זה הייתה השפעה משמעותית על מאמציה של ברטון לשכנע מאוחר יותר את הממשל בארצות הברית לחתום על אמנת ז'נבה ולהקים ארגון של הצלב האדום במדינה.
בשנת 2001 ערך ארגון הצלב האדום האמריקאי בשיתוף עם צבא ארצות הברית ניסויים בתרסיס חדש אשר נועד לעצור דימומים, גם העזים ביותר, בתוך שניות.
התרסיס מכיל שני כימיקלים בשם "פיברין" ו"תרומבין" אשר גורמים להיווצרות קריש דם החזק פי עשרה מהקריש הדם הטבעי בגוף.
התרסיס החדש מאפשר לעצור את הדימום בתוך שניות על ידי ריסוסו על אזור הפציעה.
גרסה נוספת של התרכיב בצורת תחבושת מיוחדת המורכבת מחומרי הקרישה, מאפשרת לעטוף איברים פגועים ובהם טחול וכבד, ובכך לעצור את הדימום ולמנוע את מותו של הפצוע.
שימושים אלו של התרכיב עשויים להימצא בעוד מספר שנים בשימושם של צוותי האמבולנסים, חדרי המיון והמנתחים.
התרסיס נמצא מזה כשנה בניסויים קליניים במספר בתי חולים אזרחיים בארצות הברית ובחיל הרפואה האמריקאי.
עד כה, כך מדווח הצלב האדום, נצפתה הצלחה רבה לתרסיס הקרישה.
לאחרונה, נערך מחקר חדש בהובלת הוועד הבינלאומי של הצלב האדום העוסק בשימוש נרחב במדיה החברתית להצלת חיי אדם.
המחקר מצא כי אפליקציות להעברת הודעות נעשו כה נפוצות, עד שראוי לשקול לעשות בהן שימוש "אסטרטגי" במסגרת פעולות הומניטריות.
במסגרת המחקר פותחה אפליקציה חדשה על ידי ארגון הצלב האדום האמריקאי שמטרתה להעניק מענה לנפגעים דרך המדיה ביעילות, ובמהירות.
בשנת 2006 הגיעה סך הכנסתו של הארגון למעלה מ-6 מיליארד דולר, כאשר ההכנסות מדם ומוצרי דם לבדם היו מעל ל-2 מיליארד דולר.
כשרעידת אדמה קשה פקדה את האיטי ב-2010, מיליוני אנשים תרמו כסף לצלב האדום האמריקאי, והארגון גייס כמעט חצי מיליארד דולר לטובת תושבי האיטי – אחד ממאמצי גיוס התרומות המצליחים ביותר של ארגון הצלב האדום אי פעם.
עם זאת, תחקיר חשף כי על אף טענות הארגון כי סיפק קורת גג ליותר מ-130 אלף מתושבי האיטי לאחר רעידת האדמה של 2010, הוא בנה רק שישה בתים קבועים והשתמש בחלק גדול מכספי התרומות לתשלום לארגונים אחרים.
ב -1996, " Chronicle of Philanthropy", מגזין בתחום התעשייה, פרסם את תוצאות המחקר הגדול ביותר שנעשה בנושא פופולריות ארגוני צדקה ואמינותם בקרב הציבור האמריקאי.
המחקר הראה כי ARC דורג במקום השלישי כארגון הצדקה הפופולרי ביותר באמריקה.
יותר מ-48% מהאמריקנים אשר גילם מעל 12, בחרו לתאר את ארגון הצלב האדום האמריקאי בתיאורים כגון: "אהוב" ו"אהוב מאוד".
בשנת 2013 אפליקציית הצלב האדום האמריקאי שמעניקה מענה ומסייעת במצבי חירום רפואיים הותאמה באופן מלא לשימוש גם בישראל.
מטרת האפליקציה היא לסייע בהצלת חיים בסיטואציות שונות.
היא מאפשרת למשתמש נגישות מידית, גם למידע רפואי על מגוון מצבי חירום, הסברים פשוטים וברורים בעברית, אנימציות מפורטות וסרטוני הדרכה גם במקומות בהם אין קליטה סלולרית כלל.
אפליקציית העזרה הראשונה של מד"א בשיתוף הצלב האדום האמריקאי משמשת את האזרח במקרה של פציעת אדם בקרבתו בין אם בעימות ובין אם זה בשגרה ומכילה גם הנחיות בטיחות, עצות וטיפים למשתמש.
האפליקציה מאפשרת למשתמש ליצור קשר טלפוני מיידי עם מוקד מד"א (טלפון חירום 101), להזעיק את כוחות מד"א ולקבל הדרכה טלפונית בחירום עד להגעת צוותי מד"א למקום.
בין יתרונותיה הגדולים של האפליקציה, נמצאת גם העובדה שהאפליקציה לא דורשת חיבור לאינטרנט, זמינה למשתמש ובכך מסייעת בהצלת חיים גם באזורים מרוחקים, בטיסה או בחו"ל.
הצל ואני הוא שיר עברי שנכתב והולחן על ידי יהודה פוליקר.
השיר נכלל באלבומו הרביעי של פוליקר, פחות אבל כואב, בשנת 1990, והוא השיר הראשון שאת מילותיו כתב פוליקר עצמו.
השיר הוצג כמועמד למצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב-4 בדצמבר 1990, זכה להצלחה, וצעד 21 שבועות, עד 11 ביוני 1991. שבוע אחד אף עמד בראש המצעד (18 בדצמבר 1990), ובמצעד השנתי תשנ"א (1991) של רשת ג' דורג במקום ה־16.
נושא השיר הוא הצל והאדם ה"נושא" אותו.
צֵל הוא אזור שבו מוסתר מקור האור הראשי, כך שהוא חשוך יותר בהשוואה לסביבתו.
בפסיכולוגיה האנליטית, הצל הוא ארכיטיפ המתאר את החלקים באישיות האדם שאותם הוא מסרב לקבל ולכן מדחיקם.
חלקים אלו נתפסים בעיניו כזרים לו וכ"אחרים", ולעיתים קרובות הוא מגיב אליהם בכעס או בשנאה.
השיר, שמתחיל במילים "הצל שלי ואני יצאנו לדרך", מאניש את הצל ומנהל עמו דיאלוג (הצל שואל אותו: "לאן אתה לוקח?" המשורר משיב: "לאן אתה בורח?" וכו').
קיימים הסברים שונים למושג "הצל" בשיר.
יש הרואים אותו כשיקוף החרדות והפחדים של האדם, יש הרואים אותו כיצר הרע באדם, ויש הרואים אותו כסוד אישי שהוא חלק מהאדם אך אינו גלוי כלפי חוץ.
יציאתו מהארון של כותב השיר, יהודה פוליקר, בשנת 2010, עשויה לרמז כי ה"ארון" הוא אחד הפירושים למושג "הצל" כפי שמופיע בשיר.
הצל האחרון הוא רומן מסוגת המדע הבדיוני המסיים את סאגת "המשחק של אנדר" שכללה את סדרת "אנדר" ואת סדרת "הצל", מאת הסופר אורסון סקוט קארד.
קארד החל בכתיבת הספר במהלך אפריל 2020, תחת הסגר שנבע ממגפת הקורונה.
במקור היה הספר אמור להיקרא "מעוף הצללים", אך קארד החליט שהשם יינתן במקום זאת לספר החמישי בסדרת "הצל" (שיצא לאור ב-17 בינואר 2012), שמקשר את סדרת הצל ל"צל האחרון".
האירועים ב"מעוף הצללים" אמורים היו לשמש כפרק הראשון של ספר הסיום, שאמור היה להיקרא "Shadows Alive".
סיום ספרי היקום הבדיוני של אנדר
בספר זה מגיעות שתי הסאגות, סדרת אנדר שהחלה ב"המשחק של אנדר" והסתיימה ב"ילדי המחשבה" וב"אנדר בגלות" וסדרת הצל שהחלה ב"הצל של אנדר" והסתיימה ב"מעוף הצללים", לסיומן.
האירועים בספר ממשיכים את האירועים המתוארים ב"ילדי המחשבה".
עלילת הספר עוסקת בנכדיו של בין ובפרט נכדתו, "תוליום" - הנחטפים לפלנטה לוזיטניה על ידי הבינה המלאכותית, ג'יין.
ג'יין ובני משפחת ריברה חוברים לקטנייתים במטרה לפענח את מקור וירוס הדסקולדה הקטלני.
הצירויות הבלטיות היו נציגויות דיפלומטיות של המדינות הבלטיות הגולות מ-1940 עד 1991. לאחר הכיבוש המדינות הבלטיות בידי ברית המועצות ב-1940, הורו המדינות הבלטיות לדיפלומטים שלהן לשמור על צירויותיהן במספר בירות מערביות.
הנציגויות המשיכו להיות מוכרות כנציגויות הדיפלומטיות של אסטוניה, לטביה וליטא, שסיפוחן על ידי ברית המועצות לא הוכר על ידי ארצות הברית, בריטניה וצרפת.
הנציגויות סיפקו שירותים קונסולריים לאזרחים גולים של המדינות הבלטיות מ-1940 עד 1991.
בין מאי ליוני 1940, קיבלו ממשלות המדינות הבלטיות החלטה סודית כי במקרה של אסון, הכוח למנות ולהדיח נציגים דיפלומטיים תהיה בידי ראשי הנציגויות הדיפלומטיות הקיימות, במקרה של אובדן קשר עם הממשלה.
אחר הכיבוש הסובייטי של הבלטיות ב-1940, ניסו נציגי הממשל הסובייטי להשתלט על הנציגויות של המדינות הבלטיות להחזיר את הנציגים.
חוקים חוקקו ב-1940 לעודד את השיבה, ודיפלומטיים שסירבו לשוב הוגדרו מורדים עם עונש מוות בתוך 24 שעות לתפיסתם.
כל שלוש הצירויות שמרו על נכס דיפלומטי אחד לפחות בארצות הברית עד לתום המלחמה הקרה.
לטביה וליטא שמרו על הצירויות המקוריות שלהן בוושינגטון די.
סי., בעוד אסטוניה החזיקה קונסוליה בניו יורק.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הצירות הפסיקו לשמש כסוג של נציגות דיפלומטית, כאשר מדינות שדרגו אותן לשגרירויות.
עם זאת, המדינות הבלטיות לא שלטו בשטח שלהן ולא יכלו לקבל שגריר אמריקאי.
עד 1990, שלושת הצירויות הבלטיות היו הצירויות היחידות שנותרו ברשימה הדיפלומטית של מחלקת המדינה האמריקאית.
הצירות האסטונית בלונדון התקיימה עד 1989, כאשר מצוקה כספית הביאה לסגירתה.
הצירות הלטבית והליטאית המשיכו בעבודתן.
הצירויות הבלטיות בפריז הועברו דה פקטו לשגרירות הסובייטית.
הצירות האסטונית נהרסה ב-1979, והצירות הלטבית תועדה כרכוש סובייטי ב-1967. עם זאת, הצירות הליטאית נותרה רשומה על שם ממשלת ליטא שלפני המלחמה, והשגרירות הסובייטית לא הצליחה למכור את הבניין.
הציר הקוסמולוגי של יוגיאקרטה והאתרים ההיסטוריים שלו (באינדונזית: Poros Kosmologis Yogyakarta dan Penanda Bersejarahnya) הוא קטע בן שישה קילומטרים בעיר יוגיאקרטה שבדרום האי ג'אווה באינדונזיה.
קטע זה, שלאורכו יש כמה מבנים היסטוריים, הוכרז אתר מורשת עולמית במושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית, שהתכנסה בריאד בערב הסעודית בין 10 ל-25 בספטמבר 2023.
בהסבר להחלטה על הכרזת הקטע נכתב:
הציר המרכזי של יוגיאקרטה הוקם במאה ה-18 על ידי הסולטאן מנגקובומי, והמשיך מאותה תקופה כמרכז ממשל ומסורות תרבותיות של ג'אווה.
הציר של שישה קילומטרים מצפון לדרום ממוקם כדי לחבר את הר מראפי והאוקיינוס ההודי, עם הקראטון (הארמון) במרכזו, ומונומנטים תרבותיים מרכזיים לאורך הציר מצפון ומדרום המחוברים באמצעות טקסים.
הוא מגלם אמונות מפתח לגבי הקוסמוס בתרבות הג'אווה, כולל סימון מחזורי החיים.
אתר המורשת העולמית משתרע מדרום לצפון לאורך שישה קילומטרים על הציר המוביל מהאוקיינוס ההודי, המסמל את מלכת הים הדרומי, אל הר הגעש מראפי, הנחשב משכן של הרוחות השומרות.
לאורך אתר המורשת יש 5 מתחמים היסטוריים, שמיקומם נקבע על פי הפילוסופיה והמסורות של ג'אווה לגבי החיים האנושיים.
אלו כוללים את המחשבות על:
האתרים הכלולים בציר הקוסמולוגי של יוגיאקרטה
+ הציר הקוסמולוגי של יוגיאקרטה והאתרים ההיסטוריים שלומס'שםשם במקורקואורדינטותתיאור תמונהA1אנדרטת פאנגונג קראפיאקPanggung Krapyakהאנדרטה נבנתה ב-1782 בזמנו של , הסולטאן הראשון של יוגיאקרטה.
המבנה בצורת פירמידה קטומה באורך 17.6 מטרים, ברוחב 15 מטרים ובגובה של 10 מטרים.
היא בנויה מלבנים מטויחות בתערובת של חול ואבן גיר.
במקור האנדרטה נבנתה בלב פארק הציד של הסולטאן שכיום הפך לפרוור עירוני.
האתר משמש להעלאת מנחות בטקסי יום הולדתו של הסולטאן.
הוא גם מרכז פסטיבל הקרוי על שמו הכולל מוזיקה והופעות.
A2דרום הציר הקוסמולוגיPoros Kosmologis Kidulהקטע בין אנדרטת פאנגונג קראפיאק לקראטון.
ההליכה בו מסמלת את המסע האנושי מלידה לבגרות.
במקור היו נטועים משני צדי הציר עצי תמרהינדי ועצי המסמלים נעורים.
בשלהי המאה ה-20 ניטעו עצים כאלו מחדש לאורך המסלול.
B1חומות, שערים וביצוריםBètèng Baluwartiהחומות, השערים והביצורים של הקראטון נבנו בשנים 1782–1787 והורחבו ב-1809. גובה החומות היה 3.5 מטרים ועוביין 5 מטרים והן הקיפו את כל מתחם הארמון.
במקור הן היו בצורת מלבן באורך 1.2 קילומטרים וברוחב של 940 מטרים, אבל החומה המזרחית לא קיימת יותר.
החומות בנויות מלבנים מטויחות חול מעורב באבן גיר.
בארבע פינות החומה יש בסטיונים ובהם מגדל עגול.
בין כל שני באסטיונים היו 10 פתחים בחומות לתותחים.
הבאסטיונים בפינות הדרום-מזרחית הדרום-מערבית והצפון-מערבית, מקוריים, כשהבאסטיון בפינה הצפון-מזרחית נהרס על ידי הבריטים ב-1812 ונבנה מחדש ב-2020. בחומות היו 5 שערים, שמהם נותרו 4 שערים מבוצרים.
השערים מעוטרים, כאשר המסורת היא שהסולטאן לא יצא אף פעם מהשער הדרומי (Plengkung Nirbaya), משום שדרכו יוצא מסע ההלוויה שלו.
בראש השנה של ג'אווה קיימת מסורת הקרויה מובנג בטנג (Mubeng Beteng), שבה התושבים מקיפים את החומות בשקט תוך מחשבות על העתיד.
מנהג שמזכיר את הקפת הכעבה באסלאם או את הפראדקשינה בבודהיזם ובהינדואיזם.
B2המתחם הפנימי של הארמון וכיכרותיוNgayogyakarta Hadiningratהארמון המלכותי של יוגיאקרטה (קראטון) בנוי משתי כיכרות גדולות ושבע חצרות.
ממדיה של הכיכר הדרומית (Alun-Alun Kidul) 150x150 מטרים.
הציר עובר במרכז הכיכר בין שני עצי פיקוס עתיקים מוקפים בגדרות אבן.
מהכיכר עוברים דרך מבנה מכוסה רעפים (Sitihinggil Kidul) אל חצר (Kamandungan Kidul) ובה שלושה מבנים פתוחים, אחד מהם מסמל את הרחם והוא מוביל אל מעבר (Pangongan), המסמל את הלידה.
החצר הבאה (Kemagangan), מכילה מבנה עץ פתוח והיא מסמלת את שלב הגדילה, ההתבגרות והלמידה.
החצר הבאה (Kedhaton) היא החצר המרכזית והקדושה ביותר ומסמלת הן את ההתבגרות המוחלטת, מרכז החיים והן את מלך כמרכז היקום המקרין עוצמה.
בכיכר שני המבנים הקדושים ביותר.
בנוסף, כמה מבנים, בהם המגורים של הסולטאן.
החצר הבאה (Srimanganti) מכילה בניין מרכזי ובו הסולטאן נוהג לארח.
החצר הבאה (Kamandungan Lor) מכילה 3 מבנים, כשהפרט הבולט בחצר הם עצי פיקוס קדוש.
החצר האחרונה (Sitihinggil Lor) מכילה שני מבני עץ, שאחד מהם (Bangsal Manguntur Tangkil) הוא חלק מרכזי בציר הקוסמולוגי.
הוא מכיל את כס הסולטאן, וממנו אמור הסולטאן לבצע מדיטציה ולהתמקד באנדרטת יוגיאקרטה הממוקמת כ-2 קילומטרים צפונה לאורך הציר הקוסמולוגי.
המדיטציה מכוונת לאחד את הסולטאן (כמי שנשלט) עם האל (השליט).
הציר ממשיך דרך המבנה המכונה פאגלרן (Pagelaran), המבנה הצפוני ביותר בארמון, שם נערכים טקסים ציבוריים בימי החגים המוסלמיים.
והוא מוביל אל הכיכר הצפונית הגדולה (Alun-Alun Lor) שממדיה 300x300 מטרים.
B3מתחם הגן המלכותי טמנסאריTamansariהגן שוכן מערבית לארמון ומחובר אליו בחומה בגובה 2 מטרים.
בקוסמולוגיה של ג'אווה הגן המלכותי הוא חיקוי של גן העדן, וגם מקום למדיטציה עבור הסולטאן ובכך מסמל את אחדות האל והמלך.
הגן נבנה בשנים 1758–1765 כמקום מנוחה ומדיטציה.
במקור הוא השתרע על 100 דונם והכיל 57 מבנים, אבל בעקבות רעידת האדמה של 1867 העניק הסולטאן את הגן לאנשי חצרו שבתיהם נהרסו ברעידת האדמה וצאצאיהם מתגוררים בו עד היום.
המתחם כולל שער מפואר, אתר רחצה ומסגד תת-קרקעי.
ביום הולדתו של הסולטאן מוצעות מנחות בשער הגן.
B4מתחם המסגד הגדולMasjid Gedheהמסגד הגדול, השוכן מערבית לכיכר הצפונית הגדולה, נבנה בשנת 1773. גג המסגד בנוי בשלושה מפלסים, ובפנים יש 48 עמודים מעץ טיק וכולל גילופים מורכבים.
חפיר רדוד עם מים מקיף את המסגד כחיקוי של מקדשים הינדיים בודהיסטיים.
לפני המסגד יש שני מבני אבן מכוסים ברעפים המאחסנים את כלי הנגינה המקושים של הגמלאן שבהם מנגנים בטקסים מיוחדים (כמו יום הולדתו של מוחמד).
מתחם המסגד כולל מבנה עץ (Dalem Pengulon), המשמש כמגורים לאימאם של המסגד ולטקסי נישואים של בני ובנות הסולטאן.
מלבד תפילות המסגד משמש לטקסים ולברכה למנחות לפני שהן נלקחות לקברים המלכותיים.
C1צפון הציר הקוסמולוגיPoros Kosmologis lorקטע בן 2 קילומטרים ממתחם הקראטון עד לאנדרטת יוגיאקרטה בצפון.
הטקסים שבוצעו לאורך קטע זה כללו את הטקס שבו הסולטאן מבצע מדיטציה מכס המלוכה כשהוא מכוון לאנדרטת יוגיאקרטה, טקס הנישואים המלכותי והנחת מנחות בצמתים.
היסטורית זה הייתה הדרך המלכותית שדרכה הגיעו אורחים מצפון שהיו יכולים להתרשם מהארמון מרחוק.
צפון הציר מחולק לארבעה קטעים.
C2שוק ברינגהרג'וPasar Beringharjoהשוק שוכן כ-500 מטרים צפונית לקראטון בצד המזרחי של הציר.
השוק הוקם על ידי הסולטאן האמנגקו בובונו הראשון.
במובן הקוסמולוגי השוק מייצג פיתוי חומרני, והצורך של הפרט להתנתק מפיתויים כאלו.
השוק נבנה מחדש במאה ה-20 עם חזית אר דקו.
בשוק נמכרים מוצרי מזון, בגדים ותרופות מסורתיות.
C3מתחם קפאטיהאןKepatihanמתחם קפאטיהאן כולל כמה מבנים, החשוב בהם שימש משרד ומגורים לראש הממשלה של הסולטנות, וכיום הוא המשרד הראשי של מושל המחוז המיוחד של יוגיאקרטה.
בציר הקוסמולוגי, מסמל המתחם את הפיתוי של מעמד/משרה חברתי ורשמי שעלול להפריע למסע מכובד אל האיחוד עם אלוהים.
במתחם נערכים טקסי נישואים מלכותיים.
כמה מחולות מסורתיים מבוצעים במתחם, למשל ריקוד לאוונג אגנג (Lawung Ageng), שמנציח את גבורתם של לוחמי הארמון.C4אנדרטת יוגיאקרטהTugu Yogyakartaאנדרטת יוגיאקרטה ממוקמת בקצה הצפוני של הציר הקוסמולוגי.
האנדרטה המקורית הייתה עמוד עגול בגובה 25 מטרים עם כדור בקצהו, המסמל את אחדות הסולטאן עם עמו.
האנדרטה היא המוקד המרכזי של הסולטאן בזמן המדיטציה שהוא עורך להתאחד עם אלוהים.
האנדרטה נהרסה ברעידת האדמה של 1867 ונבנתה מחדש מלבנים כשהיא נמוכה יותר ובצורת פירמידה.
האנדרטה מקושטת בגילופי זהב וכתובות.
הצריח המפותל שבקצה הפירמידה עשוי מעץ טיק ומסתיים בפיסת זהב.
האנדרטה מסמלת את הלינגאם בהינדואיזם (הסמל הזכרי) שיחד עם אנדרטת פאנגונג קראפיאק בקצה הדרומי של הציר הקוסמולוגי המסמלת את יוני (הסמל הנקבי) מסמלים אחדות.
האנדרטה ניזוקה ברעידת האדמה ב-2006 ושופצה ב-2012. נהוג להניח מנחות למרגלות האנדרטה במקרים מיוחדים.
הצל שבעיניי (בדנית: Skyggen i mit øje) הוא סרט קולנוע דני משנת 2021 בכתיבה ובימויו של אולה בורנדל .
הסרט משלב סיפור משפחתי פיקטיבי עם עובדה היסטורית - מבצע קרתגו בו הפציצו מטוסים את מטה הגסטפו בקופנהגן ופגעו בטעות בבית ספר סמוך עם תוצאות טרגיות קשות.
הסרט היה מועמד ל-9 פרסי רוברט של אקדמיית הקולנוע הדנית - הסרט, התסריט, העיצוב, הסאונד, הצילום, העריכה, התלבושות, שחקן משנה (אלכס אנדרסן) ושחקנית משנה (פאני בורנטל) וזכה בשנים - עיצוב ואפקטים ויזואליים.
דנמרק, 1945 הנער הדני הנרי רוכב על אופניים ומבחין במטוס תוקף מכונית.
במכונית היו הנהג ושלוש בחורות שמיהרו לטקס חתונה.
נוכח המראה בתוך המכונית נתקף הנרי בהלם ומפסיק לדבר.
הוא סובל מהפרעת דחק פוסט-טראומטית והוריו המיואשים שולחים אותו למשפחה של בת דודתו ריגמור בקופנהגן כדי שיתאושש.
שני טייסי חיל האוויר המלכותי פיטר ואנדי, שומעים ממפקד במנהלת המבצעים המיוחדים כי הם הרגו בטעות אזרחים ולא חיילים גרמנים שזו הייתה מטרת הפעולה.
ריגמור וחברתה אווה מנסות לאושש את הנרי.
הם לומדים יחד בבית ספר קתולי על שם ז'אן ד'ארק המנוהל על ידי נזירות.
מורתם היא הנזירה הצעירה תרזה שיש לה ספיקות ביחס לאלוהים.
היא נפגשת ברחוב עם פרדריק שנמנה עם משטרת העזר הדנית שמשתפת פעולה עם הגסטפו.
היא מכנה אותו בתחילה שטן אך בהמשך מעמידה אותו על דרכו הרעה, לוקחת אותו לכנסייה והוא מחליט לעזוב את תפקידו.
הקשר ביניהם מתגלה ותרזה מועמדת לגירוש מבית הספר.
בינתיים נתפסים חברי המחתרת הדנית ונחקרים באכזריות על ידי הגרמנים ומשתפי פעולה דניים.
לבקשת המחתרת הדנית מחליטים הבריטים לבצע את מבצע קרתגו - הפצצת בית הגסטפו שנמצא בבית של בקופנהגן.
ששת מטוסי הגל הראשון השיגו הפתעה והפציצו בהצלחה את בסיסו של מטה הגסטפו.
פיטר ואנדי משתתפים במבצע, מטוסם נתקל באנטנה, מתרסק ליד בית הספר ועולה באש, שאר הטייסים טועים לחשוב שבית הספר הוא מטה הגסטפו ומפציצים אותו.
עשרות ילדים ומורים נהרגים וכן אסירים דניים שחלק מהם מצליח להימלט.
פרדריק מצטרף למבצע ההצלה של תרזה וריגמור אך הן לא שורדות וגם הוא לא.
הנרי עוזר במבצע ההצלה ודיבורו חוזר אליו.
הוא מודיע לאמה של אווה כי היא שרדה ועזבה את הבניין והאם רצה ברחובות קופנהגן ומוצאת את אווה אוכלת את הדייסה שסירבה לאכול בבוקר (הסצנה הסופית).
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאלכס אנדרסןפרדריקפאני בורנטלתרזהנזירהאלבן לנדורףפיטרטייסג'יימס טרפיאנדיטייסאסתר בירץ'ריגמורברטרם ביסגרדהנריאלה נילסוןאווהמאלן אולסןאמא של אווה
הצלב האדום הלבנוני הוא ארגון הומניטרי וצוות עזר לשירות הרפואי של צבא לבנון.
המטה שלו נמצא בעיר הבירה הלבנונית ביירות.
החברה עובדת עם הפדרציה הבינלאומית וההוועד הבין-לאומי של הצלב האדום, וגם עם הצלב האדום הנורווגי והצרפתי.
בנוסף הארגון פועל מול הגורמים הרלוונטיים ברשויות בלבנון, עם סוכנויות האו"ם ועם המגזר השלישי .
בשל הרוב הנוצרי שלה עד לנקודה בלתי מוגדרת ברבע השלישי של המאה ה-20, לבנון היא המדינה היחידה בליגה הערבית שהשתמשה בצלב האדום כסמלה השאר משתמשים בסמל של הסהר האדום.
בשל הרגשות שהצלב מעורר בקרב מוסלמים בעקבות מסעות הצלב.
הארגון הוקם ב-9 ביולי 1945 כחברה לאומית עצמאית.
שנה לאחר מכן הוכרה על ידי המדינה כמוסד ללא כוונת רווח וכצוות עזר לשירות הרפואי של צבא לבנון.
בשנת 1947, הארגון הצטרף כחבר בפדרציה הבינלאומית של אגודות הצלב האדום והסהר האדום והצטרפה לתנועת הצלב האדום והסהר האדום הבינלאומית.
לאחר תקופת מלחמת האזרחים בלבנון, נאלץ הצלב האדום הלבנוני למקם מחדש את שירותיו בהתאם לדרישות שלאחר המלחמה.
בשנת 1993 קבע הארגון תוכנית פיתוח ארוכת טווח עד שנת 2000, ותוכנית הרחבה בשנת 2002 (לכיסוי התקופה עד 2005).
ב-4 באוגוסט 2020 אירע פיצוץ בנמל בירות שגרם נזק רב בנפש וברכוש.
מיום האירוע ועד 16 באוגוסט, סיפק הצלב האדום הלבנוני שירותים לכ-28,000 איש שנפגעו מהפיצוץ, בנוסף למתן שירותי אמבולנס, דם ושירותי בריאות ראשוניים בכל אזורי לבנון.
הארגון טיפל והוביל יותר מ-2000 פצועים, פינה בתי חולים שנפגעו, חילק יותר מ-1200 מנות דם לבתי חולים, הקים מקלטים, וחילק ארוחות מוכנות, חבילות מזון וערכות היגיינה.
הארגון מורכב מהנשיא, האספה הכללית, שבה מונחת הסמכות העליונה, הוועד המרכזי המורכב מ-42 חברים מתנדבים, הוועד המנהל המורכב מ-9 חברים ראשי המחלקות הפעילות.
(בנוסף לנשיא, סגן המשנה הנשיא והגזבר).
לחברה יש תפקיד לאומי מוביל בשירותי עזרה ראשונה ואמבולנסים, כמו גם במתן דם, בריאות ראשונית ושירותים חברתיים.
אגודת הצלב האדום הלבנונית מנוהלת על ידי מתנדבים, אשר משימתם היא לספק סעד לנפגעי אסונות טבע ואסונות אנושיים, ולעזור לאנשים למנוע, להתכונן למצבי חירום ולהגיב אליהם.
2 בתי ספר לעוזר בריאות
בנוגע למוכנות ולתגובה לאסון, צוותי העזרה הראשונה והאמבולנסים של הצלב האדום הלבנוני הם שירות האמבולנס הלאומי היחיד המכסה את כל שטח לבנון.
השירות מפעיל למעלה מ-250 אמבולנסים, עם 16 אנשי קבע ו-2,000 מתנדבים באופן רציף ב-46 מרכזי עזרה ראשונה.
השירותים מנוהלים באמצעות מערכת תקשורת רדיו מארבעה חדרי הפעלה מרכזיים, אחד בעיר הבירה ביירות, אחד בתבנין בדרום, אחד בטריפולי והאחרון בבקעה.
הציר המרכזי של בייג'ינג (בסינית מפושטת: 北京中轴线, בסינית מסורתית: 北京中軸綫, בפיניין: Běijīng Zhōngzhóuxiàn, באנגלית: Beijing Central Axis) הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו הממוקם מצפון לדרום לאורך 7.8 קילומטרים במרכז העיר העתיקה של בייג'ינג מתקופת שושלות מינג וצ'ינג.
האתר הוא מקבץ של מתחמי בנייה ואתרים ארכאולוגיים, הכולל 15 מרכיבים.
הוא מכיל ארמונות וגנים קיסריים, מבני קורבנות קיסריים, מתקני ניהול עיר עתיקים, מבני טקסים וציבוריים לאומיים, ושרידי דרכים מרכזיות.
הציר נבנה תחילה במאה ה-13 ועוצב במאה ה-16, ובהמשך שוכלל ללא הרף במשך מאות שנים, מה שהוליד מקבץ מבנים מאורגן ומרשים המבטא את הסדר האידיאלי של הבירה הסינית שהיה נטוע עמוק בסין - מסורת תכנון הבירה בסין במשך יותר מאלפיים שנה.
הציר הוכרז כאתר מורשת עולמית ב-27 ביולי 2024 במסגרת המושב ה-46 של ועדת המורשת העולמית.
אתר המורשת העולמית כולל את 15 אתרי משנה, בהם שניים (העיר האסורה ומקדש השמיים), שהוכרזו אתרי מורשת עולמית בפני עצמם.
להלן אתרי המשנה לאורך הציר המרכזי מצפון לדרום:
+ הציר המרכזי של בייג'ינגמס'שם קואורדינטותתיאור תמונה1מגדלי התוף והפעמוןשני מגדלים סמוכים זה לזה.
מגדל התוף נבנה בשנת 1272 בתקופת הקיסר קובלאי חאן.
בשנת 1420, תחת שלטונו של הקיסר יונגלה משושלת מינג, הבניין נבנה מחדש ממזרח לבנין המקורי.
בשנת 1800, תחת שלטונו של הקיסר ג'ינצ'ינג משושלת צ'ינג, נערך בו שיפוץ יסודי.
בשנת 1924, עם סילוקו של הקיסר האחרון מהעיר האסורה, הבניינים הפסיקו לשמש כשעונהּ הרשמי של בייג'ינג.
בשנת 1980 הבניינים נפתחו לביקור תיירים לאחר שיפוץ מקיף.
במבנה המקורי של מגדל התוף, שהתנשא לגובה של 47 מטרים, היו תוף אחד גדול ו-24 תופים קטנים, ששימשו לציון שעות היום.
כיום נותר רק התוף הגדול.
מגדל הפעמון מתנשא בגובה 48 מטרים ובנוי מלבנים ואבן; בקומתו השנייה מצוי פעמון נחושת גדול בגובה 5.4 מטרים, התלוי על מסגרת עץ.
בעבר, צלצול הפעמון היה מלווה את הלמות התוף שנשמעו ארבע פעמים ביממה.
2גשר וָאנִּינְג הוא גשר קשת שיש לבן בעל מפתח אחד עם מעקות בטיחות משיש לבן משני צידי הגשר, שעליו מגולפים דוגמאות של אגרטלי לוטוס ואוצרות.
גשר ואנינג היה במקור גשר עץ, אך הוסב לגשר קשתות מאבן בשנה ה-22 לשושלת יואן (1285).
בתקופת הרפובליקה העממית של סין, הוסב נהר יו מתחת לגשר ואנינג לנהר תת-קרקעי.
גוף הגשר נקבר, ורק מעקות הגשר בלטו על פני הקרקע.
הגשר שוחזר בשנת 2000 והנהר יו חזר לפני השטח.
3פארק קיסרי המשתרע על פני 230 דונם ממש צפונית לעיר האסורה.
המוקד הוא הגבעה המלאכותית ג'ינגשאן (景山, "גבעת הנוף"), בגובה 45 מטרים.
השם הנפוץ יותר לגבעה הוא "גבעת הפחם".
בעבר גן פרטי שהוצמד לשטחה של העיר האסורה, השטח נפתח לציבור ב-1928. הפארק הוקם רשמית בשנת 1949. הגבעה נבנתה תחת שלטונו של הקיסר יונגלה משושלת מינג, מהאדמה שנחפרה ביצירת החפירים של הארמון הקיסרי והתעלות הסמוכות.
ג'ינגשאן מורכב מחמש פסגות בודדות, ובראש כל פסגה שוכן ביתן מקושט.
ביתנים אלו שימשו פקידים לצורכי התכנסות ופנאי.
4העיר האסורה"העיר האסורה" הייתה ארמונם של קיסרי סין החל מאמצע תקופת שלטונו של יונגלה, הקיסר השלישי משושלת מינג (ששלטה בסין בשנים 1644-1368), וכלה בסוף תקופתו של הקיסר האחרון משושלת צ'ינג (1912-1644).
כיום שוכן בו "מוזיאון הארמון".
מבנה שער גדול אדום נבנה לראשונה בשנת ה-18 לשלטון הקיסר יונגלה משושלת מינג (1420) ונבנה מחדש בשנה השישית לשלטונו של הקיסר קאנגשי משושלת צ'ינג.
בתקופת שושלות מינג וצ'ינג, מגדל דוואנמן שימש בעיקר לאחסון האספקה הטקסית של הקיסר.
במהלך טקסים גדולים ופסטיבלים חשובים, מספר רב של תהלוכות הוצבו בשורה משני צידי הדרך הקיסרית מתחת למגדל דוואנמן החל מהיכל ההרמוניה העליונה ועד שער טיין-אן-מן.
פעמונים ותופים נוגנו במגדלים דוואנמן וומן (מגדל הכניסה לעיר האסורה).
כיום המבנה שייך למוזיאון הארמון ומשמש לתערוכות מתחלפות.
לשער מבנה זהה לשער טיין-אן-מן השוכן על הציר צפונית אליו.
.6מקדש האבות הקיסרי הוא אתר היסטורי בעיר הקיסרית, ממש מחוץ לעיר האסורה, שבו במהלך שושלות מינג וצ'ינג, הקריבו קורבן.
טקסים נערכו באירועי הפסטיבל החשובים ביותר לכבוד אבות המשפחה הקיסרית.
המקדש, הוא מקבץ של מבנים בשלוש חצרות גדולות המופרדות על ידי חומות.
האולם המרכזי בתוך המקדש הוא היכל פולחן האבות, שהוא אחד מארבעת הבניינים היחידים בבייג'ינג שניצבו על במה תלת-קומתית, רמז שזה היה האתר הקדוש ביותר בבייג'ינג הקיסרית.
הוא מכיל מושבים לוחות, מבערי קטורת ומנחות.
לרגל טקסים רחבי היקף לסגידה לאבות, הקיסרים היו מגיעים לכאן כדי להשתתף.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, מקדש האבות הקיסרי והמרחבים הסובבים אותו הפכו לפארק ציבורי, והפארק הציבורי הזה הורחב היום מגודלו המקורי וכיום ידוע גם בתור ארמון התרבות של העם העובד.
פארק זה הורחב בהתבסס על אתר היכל האבות הקיסרי, והפארק ממוקם מזרחית לטיין-אן-מן.
7מזבח הקציר או מזבח השדה ואלוהי היבולים הוא מזבח שנבנה בשנת 1421 בעידן הקיסר יונגלה של שושלת מינג במקום בו עמד אתר קורבנות עתיק יותר ממערב למגדל טיין-אן-מן מול מקדש האבות הקיסרי.
הוא שימש את הקיסרים בשושלות מינג וצ'ינג פעמיים בשנה להקרבה לאל השדה ולאל היבולים.
המרפסת המרובעת שלו הייתה באורך 15 מטרים ובגובה מטר אחד, והפלטפורמה העליונה כוסתה באדמה בחמישה צבעים.
הציור של חמישה צבעים ייצג את חמש הנקודות הקרדינליות של הארץ.
באמצע כדור הארץ היה צהוב, בצד הדרומי אדום, בצד המערבי לבן, בצד הצפוני שחור ובצד המזרחי ירוק.
לאחר מהפכת שינהאי (1911), האזור נפתח כפארק מרכזי ב-1914, והפארק קיבל את שמו הנוכחי פארק ג'ונְגְשָׁאן ב-1928. 8טיין-אן-מן או "שער השלום השמיימי" הוא הוא שער הכניסה למתחם הארמון הקיסרי של העיר האסורה ולעיר האימפריאלית במרכז בייג'ינג, סין.
הוא נמצא בשימוש נרחב כסמל לאומי.
נבנה לראשונה בתקופת שושלת מינג בשנת 1420, טיין-אן-מן היה הכניסה למעונו של הקיסר, שדרכה הלכו כל המבקרים בארמון.
ב-1949 הכריז מאו דזה-דונג על הקמת הרפובליקה העממית של סין מהמרפסת, שכעת מציגה דיוקן גדול שלו.
שער טיין-אן-מן ממוקם מצפון לכיכר טיין-אן-מן (הקרויה על שמו), ומופרד מהכיכר על ידי שדרת צ'אנגאן.
השער נשרף ונחרב כמה פעמים וצורתו הסופית נקבעה ב-1651 תחת שושלת צ'ינג.
מבנה השער עבר שחזור מקיף בשנים 1969 – 1970. אורכו של הבניין הוא 66 מטר, רוחבו 37 מטר וגובהו 32 מטר.
כמו שערים אחרים הוא מכיל פתח מרכזי (שדרכו רק הקיסר היה זכאי לעבור) וארבעה פתחים צדדיים.
כמו מבנים רשמיים אחרים של האימפריה, לגג השער עצמו יש עיטורים קיסריים ייחודיים.
9קבוצה של שבעה גשרי אבן מעל הנחל וָאיְגִ'ינְשְׁווֵי.
חמישה גשרי שיש מובילים אל חמשת הפתחים בשער טיין-אן-מן, גשר אחד אל מקדש האבות הקיסרי והגשר האחרון אל בייג'ינג שה-ג'יטאן.
במקור גשרי עץ שהפכו לגשרי אבן בתקופתו של הקיסר השביעי משושלת מינג.
10כיכר טיין-אן-מןהכיכר העירונית המרכזית בבייג'ינג, והכיכר הגדולה בעולם.
שמה פירושו "שער השלום השמיימי", והיא קרויה כך על שמו של שער טיין-אן-מן המצוי בצפונה ומפריד בינה ובין העיר האסורה.
השער נבנה בשנת 1417 והכיכר שלידו נבנתה ב-1651 והורחבה ב-1958 פי ארבעה מגודלה המקורי.
כיכר טיין-אן-מן היא כיכר רחבת ידיים, אורכה 762 מטר מצפון לדרום ו-280 מטר ממזרח למערב, כלומר שטחה הוא כ-214 דונם.
ההיכל הגדול של העם (משכן הקונגרס הלאומי העממי) נמצא ממערב לכיכר.
במזרחה של הכיכר נמצא המוזיאון הלאומי של סין (מיזוג בין מוזיאון ההיסטוריה הסינית ומוזיאון המהפכה הסינית).
במרכז הכיכר ניצבת האנדרטה לזכר גיבורי העם, שבנייתה הסתיימה עם גמר השיפוץ של 1958. גובה האנדרטה הוא 38 מטר, כגובהו של הארמון הקיסרי.
בדרום הכיכר נמצא המאוזוליאום של מאו שנבנה ב-1977, בו מוצגת גופתו החנוטה של מאו דזה-דונג, המהווה מוקד עלייה לרגל 11מילולית "שער זניט השמש", זהו מבנה שער בגובה 42 מטרים שהיה משולב בעבר בחומת העיר ההיסטורית של בייג'ינג.
השער ממוקם מדרום לכיכר טיין-אן-מן ושמר פעם על הכניסה הדרומית לעיר הפנימית.
אף על פי שחלק ניכר מחומות העיר של בייג'ינג נהרסו, ג'נגיאנגמן נותר סמן גאוגרפי חשוב של העיר.
הציר המרכזי של העיר צפון–דרום עובר בפתח הראשי של ג'נגיאנגמן.
השער נבנה לראשונה בשנת 1419 בתקופת שושלת מינג ופעם היה מורכב מבית השער עצמו וממגדל חץ וקשת, שהיו מחוברים בקירות צדדיים ויחד עם שערים צדדיים, יצרו ברביקן גדול.
במהלך מרד הבוקסרים של 1900 בשלהי שושלת צ'ינג, השער ספג נזק ניכר כאשר צבא ברית שמונה האומות פלש לעיר.
הוא נבנה מחדש ב-1914. לאחר ניצחון הקומוניסטים הוא שימש את הצבא הסיני שפינה את המבנה ב-1980 ומאז הוא אתר תיירות.
12מקדש השמייםאתר נרחב של גנים, חורש נטוע ומכלול מבנים בחלק הדרום-מזרחי של מרכז בייג'ינג.
המקום שימש החל מהמאה ה-15 מרכז פולחן דאואיסטי לקיסרי סין משושלות מינג וצ'ינג, שנהגו להתפלל במקום פעמיים בשנה בבקשה לשפע יבולים.
בניית המבנים במכלול החלה בשנת 1406 והסתיימה ב-1420. מאז עבר האתר במהלך השנים שינויים ושיפוצים, ונעשה בו שימוש רצוף עד 1911, כששושלת צ'ינג נפלה.
בשנת 1998, הוכרז האתר כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
המבנה הבולט הוא היכל התפילות ליבולי שפע.
המבנה עשוי כולו מעץ, צורתו מעגלית, קוטרו 32 מטרים, וגובהו 32 מטרים (38 מטרים מגובה החצר).
המבנה שבבנייתו לא נעשה שימוש במסמרים נתמך על ידי 28 עמודי עץ מקושטים במוטיבים של דרקונים ואצות.
למבנה יש גג ושני גגונים עגולים המחופים ברעפים כחולים מזוגגים.
מבנים נוספים בשטח הפארק כוללים את "מזבח התל העגול", הוקם ב-1530 ועבר שיפוץ ב-1740 ו"קִמְרוֹן השמיים הקיסרי וקיר ההד".
13מקבץ המבנים של מקדש החקלאות השוכן ממערב למקדש השמיים נבנה במאה ה-15. הוא שימש את קיסרי מינג וצ'ינג כדי להקריב קורבנות לשְׂייֵנּוֹנְג, הקיסר המיתולוגי ינדי (בסביבות 2900 לפנה"ס-2800 לפנה"ס), שאומרים שהמציא את המחרשה, גילה את השימושים הרפואיים של הצמחים ויצר את השווקים הראשונים.
כיום שוכן בו מוזיאון האדריכלות העתיקה של בייג'ינג.
14סדרה של דרכים מרכזיות משער ג'נגיאנגמן לשער יונגדדינגמן.
נבנה במקור בשנת 1553 במהלך שושלת מינג, הוא נהרס בשנת 1957 (לפי דיווחים אחרים, רק בשנת 1971) כדי לפנות מקום למערכת הכבישים החדשה בבייג'ינג.
העתק שהיה נאמן במידה רבה למקור נבנה ב-2005 כחלק ממסע היופי העירוני בבירת סין לקראת המשחקים האולימפיים ב-2008, ומצפון לו נוצר פארק.
אוקך השער 31.4 מטרים ממזרח למערב ורוחבו 16.9 מטרים הבימה בגובה 8 מטרים בנויה מאדמה נגוחה מחופה בלבנים.
מגדל השער הוא בגובה של 26 מטרים, מקורה ברעפים אפורות.
הציר הגדול Axe Majeur הוא מיצב סביבתי גדול ממדים, הממוקם במרכז העיר במחוז ואל-ד'אואז, צרפת.
זוהי יצירה מונומנטלית שנוצרה על ידי האמן והפסל הישראלי דני קרוון בשנת 1980.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החליטה ממשלת צרפת על בניית מספר ערים חדשות סביב פריז, במטרה להקל על העומס בעיר הבירה.
ערים חדשות אלו נועדו לבסס את עצמן כישויות עצמאיות, הן מבחינת תשתיות והן מבחינת שירותים, תעסוקה וזהות.
סרז'י פונטואז היא אחת מהערים האלה.
היא נבחרה בין היתר בשל מיקומה הגאוגרפי, סביב לולאת נהר האואז.
האורבניסטים והפוליטיקאים החליטו על פיתוח עירוני בצורת פרסה סביב הפיתול הטבעי, כאשר המרכז הגאוגרפי של העיר החדשה, הופך למרכז פנאי גדול.
הציר הגדול הופיע אז בשרטוטי האורבניסטים כאלמנט מבני של העיר, הנמשך ממרכזה לכיוון פריז, ומפריד בין שני גושים גדולים של העיר החדשה.
בהמשך, פרנסואה מיטראן החליט בשנת 1981 לפתח את פריז סביב מוסדות תרבות גדולים.
אלו היו (Grands Travaux) שנמשכו 14 שנה.
עבודות הפיתוח נתקלו לעיתים קרובות בהתנגדות בשל היבטיהן השאפתניים והתקציבים האדירים שנדרשו לביצועם, אך כיום הן זוכות לכבוד והערכה.
למרות שפרויקט הציר הגדול לא נכלל ביוזמותיו של הנשיא מיטראן, הוא דאג לפתח ולקדם את בנייתו והגיע לחנוך אותו.
עבודותיו המונומנטליות של קרוון זכו להכרה בינלאומית ניכרת במיוחד לאחר הביאנלה של ונציה, בעקבותיה הוזמן להציג ב"דוקומנטה" בקאסל, שנחשבה לפנתיאון האמנות המודרנית.
בין יצירותיו הבולטות, נמנות עבודתו שהוצגה בתערוכת היחיד שלו בפורט די בלוודר פירנצה, איטליה ופסל מונומנטלי לכיכר מוזיאון לודוויג לאמנות עכשווית בקלן, גרמניה.
בשנת 1980 פנה האדריכל האורבני אל קרוון והציע לו לתכנן את הציר.
זאת לאחר שהציג בפניו את התוכניות הרעיוניות והדגיש את הרצון של היוזמים לשלב בו התערבות אמנותית.
קרוון ביקר באתר והוקסם ממנו, ולאחר שהציג את תוכניותיו, זכתה הצעתו לאישור.
הוא עבר להתגורר בפריז, בתמיכת מרכז פומפידו, ועבד על הפרויקט בשיתוף פעולה הדוק עם אורבניסטים, אדריכלים ופוליטיקאים.
פנייה לאמן לעיצוב פרויקט בסדר גודל כזה היא חסרת תקדים בצרפת ובהיסטוריה העכשווית של ערים שנבנו מאפס.
לראשונה, הפסל היה שם לפני האדריכל, ואחר כך, מתוך הדיאלוג ביניהם נולד המקום המטאפיזי והעוצמתי המהווה את הציר הגדול.
במפתח בין מבני חצי המעגל, נפרש נוף עמק האואז, ומתחיל הציר.
זוהי פנורמה נופית רחבה, ובמרחק מתגלים מגדלי לה דפאנס, אליהם מתחבר הציר הגדול, הן ברוח והן בקרן לייזר.
מיפתח זה לא נכלל בתוכניות המקוריות של האדריכל.
ההחלטה לשלב יצירת אמנות ציבורית בסדר גודל כזה, ובמיוחד בפרויקט תשתיתי בעל חשיבות לאומית, עלולה להיות בעייתית בעיני מקבלי ההחלטות, שכן צרכים בסיסיים כמו תשתיות ותברואה הם אלה המקבלים קדימות.
במקרה זה התקבלה ההחלטה לשלב אמן בתכנון ולהשקיע בחלק האמנותי של הציר הגדול, והדבר מעיד על ההכרה בחשיבות תרומתו של קרוון.
העבודות בפרויקט בוצעו בשתי תקופות, במחצית השנייה של שנות ה-80 בעת הפיתוח של העיר החדשה סרז'י-פונטואז, ולאחר מכן באמצע שנות ה-2000, לאחר הקמת הקהילה העירונית.
השם הציר הגדול ניתן כבר בתחילת הפרויקט כשם זמני, ואחר כך התקבע באופן סופי.
עלות הבנייה, בשווי של 2010, היא 38 מיליון יורו.לצורך תמיכה בפרויקט ובהמשכו נוסדה עמותה.
הפרויקט לא הושלם עד פטירתו של דני קרוון.
אף על פי שהתחנות השונות המרכיבות את הציר הגדול תוכננו ואושרו כבר בשנת 1980, רק בשנת 1985 החלה בנייתו של הרכיב הראשון - מגדל התצפית (La Tour Belvédère).
התחנות הראשונות מטע האימפרסיוניסטים, טיילת פריז, שנים עשר העמודים וגן זכויות האדם, נוצרו ברצף עד 1990 על גדות נהר האואז.
האי האסטרונומי והפירמידה נוצרו כחלק ממרכז הפנאי בסוף שנות ה-80.
בתחילת שנות ה-90, הפרויקט שהושלם חלקית, סבל מחוסר עניין והתנגדויות מצד פוליטיקאים מקומיים.
אמנם הייתה הכרה בחשיבות האמנות הפלסטית, אבל פחות לאמנות הציבורית ולתיקצוב שלה.
בנוסף, התעוררו התנגדויות מצד גורמים הפועלים למען שימור הסביבה, אשר הביעו דאגה לפגיעה בצמחייה ובאוכלוסיות בעלי החיים, ואלו היוו חסם בפני התקדמות הפיתוח.
בשנת 1998 בעקבות חילופי הרוב במועצה האזורית של איל-דה-פראנס, ובחירתו של ז'אן-פול הושון לנשיא, חידשו את העבודה על חציית נהר האואז, שגרסה ראשונה שלו הושלמה בשנת 2001. בשנה שלאחר מכן, פינה המוסד לפיתוח ציבורי את מקומו לקהילה העירונית סרז'י-פונטואז, בראשות דומיניק לפבר, שהחליט בנחישות להמשיך את העבודה עם דני קרוואן.
בשנת 2003 אושר תקציב נוסף שאפשר את בנייתן של שלוש תחנות מקושרות זו לזו על נהר אואז.
היו אלה האמפיתיאטרון, האגן והגשר שנבנו בשנת 2008.
ב-18 באוקטובר 1990, פרנסואה מיטראן, נשיא צרפת, הגיע לסרז'י-פונטואז כדי לחנוך את "הציר הגדול".
האפקט הוויזואלי של הציר הגדול מזכיר את האפקט של פרספקטיבה מונומנטלית של הצירים הגדולים של פריז, למשל אקס היסטוריק המחבר בין שער הניצחון של קרוזל הסמוך ללובר, שער הניצחון והגרנד ארש של לה דפאנס.
הציר הגדול של סרז'י אף שאינו מיושר בדיוק לציר ההיסטורי של פריז, שואב השראה ממסורת הפרספקטיבות המונומנטליות שמסדירות את הנוף ומכוונות את המבט של המבקר כלפי נקודות עניין או מונומנטים סמליים.
מגדל התצפית משמש כנקודת הבסיס של הציר הגדול, מציע נקודת תצפית פנורמית על העיר ועל פריז, ומדגיש את אפקט המוקד הוויזואלי האופייני לפרספקטיבות מונומנטליות.
הציר הגדול מגלם את המפגש בין אמנות לבין תכנון ופיתוח עירוני.
הוא מתקשר גם להיסטוריה של התוואים הגדולים והפיתוחים הנופיים של מערב פריז, אשר נוצרו כבר בתקופת המשטר הישן.
קרוון מקשר את העיר החדשה סרז'י לציר ההיסטורי של פריז, דרך נהר האואז והאגמים באמצעות תוואי וירטואלי, בזווית של 160 מעלות.
שני הצירים נפגשים באי האימפרסיוניסטים בשאטו.
קרוון קיבל השראה מתוואי הערים הגדולים עוד מהתקופה הקלאסית, מתאר את הציר הגדול כ"דוגמה מיוחדת מאוד של אמנות ציבורית על הגבול שבין פיסול, נוף, תכנון ערים ואדריכלות".
זהו סמלה ומקור הגאוה והמשיכה של העיר החדשה, זוהי גם אחת מהיצירות החשובות של דני קרוון, שהגה, תכנן ופיקח על בנייתה במשך יותר משלושים שנה.
בניית הפרויקט נמשכה עד אמצע שנות ה-2000. הציר מורכב משתים עשרה תחנות על פני של 3.2 ק"מ.
הוא כולל מגדל נטוי, מערכת של שנים עשר עמודים, גשר להולכי רגל, אי וקרן לייזר המשייטת מעל כל המסלול.
השלמת בניית הציר הגדול עדיין לא הסתיימה.
הציר הראשי מורכב משנים עשר תחנות:
גן זכויות האדם על שם פייר מנדס פראנס
סדר התחנות של הציר הגדול תואם את הסדר הגאוגרפי שלהן, כלומר את הופעתן בשטח.
החל מכיכר אובר-רנו (Hubert-Renaud), הנמצאת גבוה באקס מז'ור-אורלוז' (Axe Majeur - Horloge) או כפי שנקראה בעבר או דה סן-כריסטוף (Hauts de Saint-Christophe), ועד לכפר (Ham), המצוי על גבול נוויל-סור-אואז.
יוצאי דופן הם קרן הלייזר, המשייטת לאורך כל הציר, והפירמידה הממוקמת מעט לצדו של הציר.
עד לגשר הולכי הרגל, הציר מוגדר באמצעות שביל או מדרגות מבטון לבן, שבמרכזן עוברת תעלת מים משולשת.
מספר מבנים, כמו מגדל התצפית, הגשר ושנים עשר העמודים, מדגישים את המסלול, החוצה שני כבישים ראשיים באזור.
מגדל בלוודר אקס מז'ור-אורלוז' הוא נקודת המוצא הצפון-מערבית והגבוהה ביותר של הציר, פסגתו היא נקודת התצפית היחידה על המיצב כולו, ומאפשר מבט של 360 מעלות, על חלק ניכר מהעיר החדשה וסביבתה.
מפסגה זו יוצאת קרן הלייזר המהווה את התחנה השתים עשרה של הציר הגדול.
המגדל תוכנן בשיפוע של 1.5 מעלות לכיוון נהר אואז, דבר המזכיר את מגדל פיזה, אך הוא מתייחס גם למצפי כוכבים אסטרונומיים וכן לעמוד מדיצ'י בפריז.
המגדל ממוקם במרכז כיכר הוברט-רנו המכונה כיכר קולון בגלל צורתו.
הככר מוקפת כמעט כולה בבניינים בסגנון נאו-קלאסי שעוצבו על ידי ריקארדו בופיל.
מאפייני המגדל הם סמליים כמו גם מספר התחנות, עם נוכחות חזקה של המספר 12 וכפולותיו.
גובה המגדל הוא 36 מטרים וצלעותיו קטנות פי עשרה, הוא נוצרת על ידי סופרפוזיציה של 24 מקבילים בעובי של מטר וחצי, וגרם מדרגות בן 184 או 147 מדרגות המוביל לפסגה, מבצע 12 סיבובים.
הקמת המגדל הייתה פעולת היסוד של הציר המרכזי והפכה את הפרויקט לבלתי הפיך.
בנייתו החלה ביולי, והאנדרטה נחנכה על ידי ז'אק לאנג ב-14 בינואר 1986. הכיכר שופצה בשנת 2004 על ידי הקהילה העירונית של סרז'י-פונטואז.
השביל היורד מכיכר הוברט-רנו לכיוון טיילת פריז גובל משני צדדיו במטע ובו 873 עצי פרי.
עצים אלה היו אמורים להשתקף בבריכות השתקפות, אך אלה לא נבנו, ולכן התחנה לא הושלמה.
הבוסתן היה קיים עוד לפני הקמת הפרויקט, ודני קרוון החליט לשלב אותו במיצב, בניגוד לרעיון ראשוני שלו ולרצונותיהם של מתכנני העיר שרצו להשתמש במרחב כולו עבור מתקני משחק לילדים.
שם התחנה מתייחס לצייר קאמי פיסארו ולציירים אימפרסיוניסטים אחרים מהאזור, שציוריהם קיבלו השראה מנופים דומים לאלו שבהם נמצא המיצב.
בשנת 2005 במסגרת עבודות שיקום הבוסתן, רק 195 מעצי הפרי נשמרו נשמרים.
הטיילת של פריז לצד הנהר, היא כיכר גדולה וריקה ובה מזרקת קיטור ושנים עשר עמודים בקצה.
מדרום-מזרח מתחילים המדרונות התלולות וגרם המדרגות של הציר המרכזי, מהם נשקף נוף פנורמי של לה דפאנס, לכיוון פריז.
בניית קו רכבת באלכסון על פני הטיילת, כפי שתוכנן על ידי דני קרוון, לא בוצעה.
שנים עשר עמודי בטון לבן גליליים וחלולים בגובה 12 מטרים, מוצבים בקצה הטיילת, וערוכים בשתי קבוצות של שלושה על שניים, משני צידי הציר.
העמודים מהווים נקודת שבירה בין המרחבים העצומים המובילים אל מגדל התצפית במדרון מתון, לבין המדרון התלול היורד לכיוון נהר אואז בדרום-מזרח.בנייתם החלה עם השלמת הטיילת בשנת 1986 והסתיימה בשנת 1989.
גן זכויות האדם על שם פייר מנדס פראנס ממוקם על מדרון באורך 235מ', מחבר את טיילת פריז לגדות נהר האואז.
יש בו מספר טרסות ועליהן צמחייה, ברושים ועץ זית וינצ'י.
קרוון ביקש לקרוא לגן על שם פייר מנדס פראנס כמחווה לפועלו.
הגן נחנך בשנת 1990 על ידי פרנסואה מיטראן.
באמפיתיאטרון יש 3,000 מקומות ישיבה מהם 600 ביציעים, הוא ממוקם תחת לגשר הולכי הרגל על שפתו של האגן.
הוא נקרא על שמו של איש התיאטרון ז'ראר פיליפ, שביתו הקודם נמצא בקרבת מקום.
טרם חציית נהר האואז, בניגוד לתוכניות המקוריות לפיהן רגלי המעבר יבנו על גדות הנהר, גשר הולכי הרגל באורך 146 מ' המחובר לנהר חוצה את האגן.
רגלי הגשר נחים על גבי סוללה במקום לטבול במים.
האגן שרוחבו 86 מטרים ועומקו 1.20 מטרים, דרש התייחסות אקולוגית משמעותית במהלך הקמתו.
מי האגן מוגנים באופן בלתי נראה מפני משקעי הנהר באמצעות סף תת-מימי, ומתחדשים באופן קבוע על ידי הסטת חלק מהמעיין הסמוך.
ממרגלות המדרגות ומרחוב דה ווריאל, גשר הולכי הרגל משקיף על האמפיתיאטרון והאגן לפני שהוא חוצה את נהר האואז ומצטרף לשביל העובר לאורך נהר האואז.
השביל גובל גם בביצות סרז'י.
על הגשר בצבעו האדום הבוהק, נשקפים מסגרות שערים, היוצרים קשת מלבנית כמעט.
החלק הראשון באורך 75 מ', הותקן בשנת 2001. בשנת 2008, נוספו שבע קשתות חדשות והאריכו את המבנה ל-251 מ'.
הגשר ושעריו מציעים נקודות מבט רבות על הנוף שמסביב.
האי המלאכותי והעגול בצורה מושלמת נבנה בשנת 1989 בביצת סרז'י בקוטר של 140 מ' בבסיסו, גדותיו משתפלות כלפי מעלה ופנימה, ומגיעות בפסגה לקוטר של 100 מ'.
למרות שהייתה כוונה שמעבר הולכי הרגל יגיע עד לאי האסטרונומי, בסופו של דבר הגישה לאי אפשרית רק באמצעות חציית המים בכלי שיט.
האי ממוקם בנקודת האמצע של הציר.
מגדל התצפית נמצא במרחק של כ-1.5 קילומטרים מצדו האחד, והתחנה הסופית של צומת הכפר האם מהצד האחר.
מעבר לאי, הציר ממשיך כקו דמיוני המרחף מעל מי האגם מבלי להיות מוחשי.
הפירמידה, שגובהה 20 מטרים מכל צד וגובהה 10 מטרים, אינה ממוקמת על הציר אלא לצדו.
היא מסמלת נקודת מבט שונה ומציגה צורה מסורתית ועוצמתית שהיא קלאסית ביצירותיו של דני קרוון.
הפירמידה חלולה ופתוחה, וניתן לגשת לחלקה הפנימי באמצעות כלי שיט.
בפועל, היא מורכבת מ-177 יחידות בטון לבן המונחות זו על גבי זו, ויוצרות מעין מדרגות בצדי הפסל.
תחנה זו, שנועדה לסמן את השלמתו הקרקעית של הציר באזור הכפר האם, לא הוקמה מעולם.
הפרויקט של דני קרוון כלל תכנון מחדש של צומת דרכים ראשי בגבול שבין סרז'י לנוביל-סור-אואז.
כיום, רק שער מתכת, המשמש לעצירת קרן הלייזר, נמצא במקום.
התחנה השתים-עשרה משלימה את הציר ומבטיחה את אחדותו בכך שהיא מרחפת מעליו לכל אורכו.
קרן הלייזר הירוקה מגיעה לטווח של 3.2 קילומטרים ונפלטת ממגדל התצפית (La Tour Belvédère), התחנה הראשונה של הציר.
ניתן להלך על הציר ברגל, ממגדל התצפית ועד לקצה גשר הולכי הרגל לאורך שביל שרוחבו 3,60 מ'.
נגישות זו מוגבלת על ידי מדרגות בגן זכויות האדם וגם על ידי המרזב התופס את מרכז הכביש והמדרגות.
על פי האדריכל מישל ז'אואן, הציר היווה השראה לפילוסוף והמשורר ז'אן פרוולסקו.
אמנים רבים צילמו במרחבי הציר קליפים וסרטים.
אמני ראפ כמו דיסיז, סופיאן, קובה לה דה, מטר גימס, לה אם ג'י, סולקינג, ג'ורג'יו ואליו (חבר בקבוצת פנמה בנדה), וכן סבסטיאן טלייה.
בשנת 2021 האתר נבחר על ידי בית האופנה לואי ויטון לצילום תצוגת קולקציית קרוז 2022, שהתקיימה ב-15 ביוני 2021. הם בחרו את הציר הגדול מכיוון שהארכיטקטורה שלו, שתוארה כ"דיסטופית" על ידי המנהל האמנותי של קו הנשים, ניקולא גסקייר, התאימה לטעמו לקולקציה שהוצגה.
בשנת 2022, האב ז'אן-מארק פימפאנו, כומר הקהילה בסרז'י, פרסם מדריך מעשי לעליה לרגל לציר הגדול בחמישה מסלולים, המתבססים על ספר שמות המקראי.
מסע זה, המיועד לקהל הרחב, מאפשר למשתתפים להתחבר לפן הרוחני של הציר באופן מודרך וקהילתי.
שילוב זה של אמנות, סמליות ופרקטיקה רוחנית מאורגנת, הופך את הציר הגדול למרכז ייחודי המזמן התבוננות פנימית וחוויה רוחנית עבור רבים.
חובבי אדריכלות רואים בציר הגדול - יצירת מופת, בעוד שתושבי סרז'י רואים בו מקום לטיול ובילוי של פנאי.
בשנת 2008 תחת נשיאותו של ניקולא סרקוזי, התקבלה החלטה על הקמת מרכז אחסון ושימור מרכזי ב, בהמשך לציר הגדול.
מרכז האחסון נועד עבור אוספי מוזיאון הלובר ומוזיאונים פריזאיים אחרים שנמצאו במרתפים בפריז, באזור המועד לשיטפונות.
תוספת פרויקט כזה, הייתה עשויה לשלב את הציר עם מרכז תרבותי ארצי.
ההחלטה השתנתה ומרכז האחסון מוקם ליד הלובר לנס, בנור-פה דה קאלה.
בזכות מיקומו על הגבול שבין פיסול, עיצוב נוף, תכנון ערים ואדריכלות, זכה הציר הגדול לתו התקן "אדריכלות עכשווית ראויה לציון" בשנת 2022.
הצלב האנרכיסטי השחור (ABC), שבעבר נקרא הצלב האדום האנרכיסטי, הוא ארגון תמיכה אנרכיסטי המספק לאסירים ספרות פוליטית ומארגן תמיכה חומרית ומשפטית לאסירים במאבק מעמדי ברחבי העולם.
לעיתים קרובות היא מהווה ניגוד לאמנסטי אינטרנשיונל, שמתמקדת בעיקר באסירי מצפון ומסרבת להגן על מי שמואשמים בעידוד אלימות.
ה-ABC תומך בגלוי במי שביצעו פעילות בלתי חוקית לקידום מטרות מהפכניות שהאנרכיסטים מקבלים כלגיטימיות.
בתחילת המאה ה-20 באימפריה הרוסית, מתנגדי משטר, כולל אנרכיסטים וסוציאליסטים, נכלאו, גורשו או נהרגו בשל התנגדותם למלוכה.
קבוצות וארגונים פוליטיים שונים התאחדו תחת מטריית כדי לספק תמיכה חומרית למדוכאים.