tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תוכנית מנטורים אותה הקימה הרוח הישראלית בשנת 2014, במטרה לאפשר לבוגרי כפר הנוער לקבל מענה ממשי, לקשיים אותם הם חווים בתקופות המעברים ובהיעדר מבוגר אחראי בחייהם.
המנטורים, מלווים את בוגרי כפרי הנוער לאורך 5 שנים (המתחילות בכיתה י"ב, ממשיכות בשירות הצבאי ומסתיימות שנים לאחריו) ומהווים עבורם גב יציב ותומך.
באמצעות תוכנית "אחד על אחד" 70% מהחניכים השתלבו במסגרות קדם צבאיות ומלאו תפקידים טובים יותר מאלו שיועדו להם טרם השתתפותם תוכנית, לעומת 25% מבוגרי כפר הנוער שלא לקחו חלק בתוכנית.
תוכנית אחד על אחד כוללת 120 מנטורים ו-120 בני נוער.
מתנדבי התוכנית (המנטורים) מקבלים ליווי והכשרה מקצועיים.
הרוח הישראלית מפעילה באמצעות מערך המתנדבים, תוכנית מנטורינג לעידוד רכיבה ספורטיבית על אופניים, המהווה פעילות טיפולית לחניכי כפרי הנוער, אשר לומדים להתגבר על קשיים פיזיים ומנטליים ואתגרי שטח, בונים ביטחון עצמי, רוכשים ידע על ערכי טבע ומורשת – הרוח של הארגון, ואודות תרבות והיסטוריה.
התוכנית משלבת ילדים חילונים ודתיים, יהודים, ערבים ודרוזים ומהווים מופת של ספורטיביות הגונה ונעימה.
פורום מתנדבי הרוח הישראלית פועל לצד מנהל הכפר בכל אחד מכפרי הנוער.
חברי הפורום מגיעים מתחומי ידע מגוונים: משפטים, כלכלה, יזמות, שיווק ועוד.
מטרתם לסייע למנהל הכפר לבדוק ולהוציא אל הפועל יוזמות חינוכיות ועסקיות.
מעת לעת יוזמים ברוח הישראלית פרויקטים חשובים וביניהם "הקמת הכלבייה השיקומית בכפר הנוער "הדסה נעורים", התגייסות למען חיילים בודדים, הקמת מטבח לימודי בכפר הנוער רמת הדסה וכיוצא בזאת.
מדי שנה מפיק ארגון הרוח הישראלית אירועי התרמה:
"נקודת זכות"- אירוע אותו יזם הארגון לראשונה בשנת 2013 ומאז הפך לאירוע הדגל, בו נאספים למעלה מ-100 אמנים ישראלים לתערוכת מכירה קבוצתית של אמנות ישראלית למען ילדים ובני נוער בסיכון.
האירוע מתקיים במוזיאון ארץ ישראל בשיתוף בנק דיסקונט.
אירוע ההתרמה השנתי במסגרתו מוענק "אות הרוח הישראלית" על שם אהוד מנור - על עשייה חברתית מעוררת השראה.
את האות מעניקים עפרה פוקס מנור (אלמנתו של אהוד מנור) וטל ברודי.
מרוץ "רוכבים עם כוכבים" על שם דביר מור בניצנה - פעילות חווייתית המתקיימת למען בני נוער בסיכון.
המירוץ מתקיים מדי חודש דצמבר מאז שנת 2012 ובמסגרתו מתחרות נבחרות חניכים לצד מתנדבים על מנת לקדם ערבות הדדית ואחווה קהילתית.
יושבי ראש הנהלת ארגון הרוח הישראלית
הרולד בראון היה פיזיקאי גרעין יהודי אמריקאי ששימש כמזכיר ההגנה של ארצות הברית בין השנים 1977 – 1981 בממשלו של נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
קודם לכן, בממשליהם של הנשיאים ג'ון פיצג'רלד קנדי ולינדון ג'ונסון, הוא שימש כתת-שר ההגנה למחקר והנדסה בין השנים 1961 – 1965 וכמזכיר חיל האוויר בין השנים 1965 – 1969.
בראון נולד בברוקלין, ניו יורק כבנם של אברהם, עורך דין במקצועו, שלחם במלחמת העולם הראשונה ושל גרטרוד לבית כהן, בתו של מנהל חשבונות בבית מסחר ליהלומים.
הוריו היו יהודים חילוניים ותומכים נלהבים של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
מגיל צעיר מאוד נמשך בראון ללימודי המתמטיקה והפיזיקה.
הוא למד בתיכון ברונקס למדעים, שאותו הוא סיים בגיל 15 עם ממוצע ציונים של 99.5. מיד עם סיום לימודיו הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת קולומביה וקיבל שם תואר ראשון בהצטיינות כבר בגיל 17 וכן פרס מיוחד על הישגים אקדמאים יוצאי דופן.
הוא המשיך את לימודיו בקולומביה וב-1949 סיים לימודי הדוקטור בפיזיקה, בגיל 21.
לאחר תקופה קצרה בה עסק בהוראה ובמחקר פוסט-דוקטורט, היה בראון לחוקר במעבדה הלאומית לורנס ברקלי באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בברקלי הוא לקח חלק בבניית טיל הפולאריס ובפיתוח הפלוטוניום.
ב-1952 הוא הצטרף לסגל מעבדת הקרינה של אוניברסיטת קליפורניה בליברמור וב-1960 היה למנהלה, לאחר שירש בתפקיד את אדוארד טלר, שבראון היה בן חסותו.
בליברמור הוביל בראון צוות של שישה פיזיקאים אחרים, כולם מבוגרים ממנו, שעשו שימוש בכמה מהמחשבים הראשונים ובמתמטיקה והנדסה כדי להקטין את גודלם של ראשי הנפץ התרמו-גרעיניים לשימוש צבאי אסטרטגי.
בראון וצוותו תרמו למוניטין של מעבדת ליברמור כאשר עיצבו ראשי נפץ גרעיניים קטנים וקלים מספיק כדי שניתן יהיה להתקינם בצוללות הגרעיניות של צי ארצות הברית.
בשנות החמישים הוא שימש כחבר, או יועץ של כמה גופי מחקר פדרליים וכיועץ מדעי בכיר בוועידה להפסקת הניסויים בנשק גרעיני בשנים 1958 – 1959.
בין השנים 1961 – 1965 שימש בראון תחת מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה כתת-השר למחקר והנדסה.
ומאוקטובר 1965 ועד פברואר 1969 הוא כיהן כמזכיר חיל האוויר, בתחילה תחת מקמנארה ולאחר מכן תחת קלארק קליפורד.
בין השנים 1969 – 1977 שימש בראון כנשיא המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
מזכיר ההגנה של ארצות הברית
אף על פי שבראון צבר כמעט שמונה שנים של שירות בפנטגון, הוא היה מדען הטבע הראשון שמונה כמזכיר ההגנה.
הוא היה מעורב למעשה בכל תחומי הפעילות של המחלקה.
על רקע מטרת ממשלו של ג'ימי קרטר לארגון מחדש של הממשל הפדרלי, כתב בראון סקירה מקפת על מערכת ההגנה שבסופו של דבר הייתה הבסיס לשינוי משמעותי.
לעומת זאת הוא הבין את מגבלותיה של רפורמה יעילה.
באחד מנאומיו הראשונים לאחר סיום תפקידו, שנשא באוניברסיטת מישיגן במרץ 1981 שנקרא "ניהול מחלקת ההגנה – מדוע לא ניתן לעשות זאת", הוא אמר:
בהתייחסו לתכנון האסטרטגי, היה בראון שותף במידה דומה מאוד לדאגותיהם של קודמיו מן המפלגה הרפובליקנית – הצורך להשביח את הכוחות המזוינים של ארצות הברית ולשפר את הסדרי הביטחון הקולקטיביים – אך עם מחויבות חזקה יותר להטלת מגבלות על שימוש בכלי נשק.
בראון דבק ברעיון של "איזון חיוני" (essential equivalence) במרוץ החימוש הגרעיני מול ברית המועצות.
משמעות הדבר הייתה ש"הכוחות הגרעיניים האסטרטגיים הסובייטיים לא יהפכו לאמצעי שימושי למינוף מטרות פוליטיות, דיפלומטיות או צבאיות.
יש לשמור על יציבות גרעינית, בעיקר בעת משבר.
כל היתרונות של המאפיינים הצבאיים שמהן נהנתה ברית המועצות, הן קיזוז היתרונות של ארצות הברית במאפיינים אחרים.
וארצות הברית למעשה, וגם לא לכאורה, לא נמצאת בעמדת נחיתות מול הכוחות הגרעיניים האסטרטגיים של ברית המועצות".
בספר זיכרונותיו שכתב מאוחר יותר ב-2012, "הביטחון זרוע-הכוכבים" (Star-Spangled Security), הדגיש בראון שוב את משנתו:
בראון ראה צורך חיוני להמשיך ולהחזיק במכלול המשולש של הטילים הבליסטיים הבין יבשתיים, מערכות שיגור הטילים מהצוללות והמפציצים האסטרטגיים.
כמה מההחלטות החשובות ביותר של ממשל קרטר על מערכות הנשק השתקפו במחויבות זו.
הממשל גיבה את פיתוח טיל ה-MX שיועד להחליף את הטילים הבין-יבשתיים משנות השמונים שבהדרגה הפכו ליותר ויותר פגיעים, המיניטמן והטיטן.
כדי להבטיח את השרידות של טילי ה-MX המליץ בראון להציבם ב"מקלטי הגנה רב-תכליתיים".
200 טילי MX יועדו להיות מוצבים ביוטה ובנבדה, כשכל טיל ישונע בין 23 מקלטים המיועדים רק לו, כך שלצורך כך הוקמו 4,600 מקלטים.
אף על פי שתוכנית זו הייתה יקרה מאוד ושנויה במחלוקת מבחינה סביבתית, טען בראון שזו הדרך הטובה ביותר להגן על הטילים מפני מתקפת אויב.
בנוגע לצלע הימית של המכלול המשולש, בראון האיץ את פיתוח הצוללות הגרעיניות מסדרת אוהיו וקידם את המרת הצוללות מסדרת פוסידון לבעלות יכולות מלאות לשיגור טילים מרובי ראשי נפץ.
בראשית שנת 1979 כבר היו בראון ואנשי צוותו בעיצומו של תהליך הפיתוח של "אסטרטגיית הנגד" (countervailing strategy), גישה לבחירת מטרות גרעיניות שמזכירי ההגנה לשעבר, רוברט מקנמארה וג'יימס ר' שלזינגר מצאו אותה מעניינת, אך מעולם לא הודו בכך בפומבי.
כפי שבראון תיאר זאת, "חובה עלינו להחזיק ברשותנו כוחות וכלי טיס לשימוש הכוחות הגרעיניים האסטרטגיים שלנו, כך שבמקרה של תוקפנות כלפי האינטרסים שלנו, יריבינו יכירו ששום תוצאה מתקבלת על הדעת לא תצא מכך.
הסיכוי לכישלון כזה ירתיע מפני מתקפת אויב על ארצות הברית או על האינטרסים החיוניים שלנו".
אף על פי שבראון לא פסל את גישת ההשמדה ההדדית המובטחת, ששמה דגש על אזורים אורבניים ומטרות תעשייתיות, הוא האמין ש"חורבן כזה לא חייב להתרחש באופן אוטומטי, להיות הברירה היחידה שלנו, או תלוי במתקפה כל שהיא של האויב.
אכן, ניתן להעלות על הדעת שהמשימה של השמדה מובטחת לא תתבצע כלל במקרה שהמתקפה כשלה".
אימוץ רשמי של אסטרטגיית מתקפת הנגד הגיעה לידי ביטוי כאשר חתם הנשיא קרטר על "צו נשיאותי 59" ב-25 ביולי 1980. בהסבירו את צו זה טען בראון שאין זו דוקטרינה אסטרטגית חדשה, אלא יותר עידון, קודיפיקציה של הסברים קודמים למדיניות האסטרטגית שלנו.
החלק העיקרי של הצו, כפי שבראון תיאר אותו, היה:
בשל העובדה שחשיפתם הבו-זמנית של צו נשיאתי 59 וטכנולוגיית החמקנות התרחשה בעיצומם של הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1980, כמה ביטויי ביקורת שנמתחו על ממשל קרטר, טענו שהממשל הדליף אותם כדי שיהוו טענות נגד להאשמות על חולשתו ויגבירו את סיכוייו להיבחר בשנית.
אחרים הטיחו את ההאשמה שהצו הפך את האפשרות שארצות הברית תיזום עימות גרעיני לסבירה יותר, בהתבסס על ההערכה שמלחמה גרעינית עשויה להיות מוגבלת במידה זו או אחרת.
בראון עמד על כך ש"אסטרטגיית הנגד" לא הייתה אסטרטגיה של מכה ראשונה.
כפי שהוא הגדיר זאת, "שום דבר במדיניות לא משקף שמלחמה גרעינית עלולה להיות אמצעי מכוון להשגת המטרות הביטחוניות הלאומיות שלנו.
...אך אין אנו יכולים להרשות לעצמנו את הסיכון שההנהגה הסובייטית עלולה להשתעשע ברעיון שמלחמה גרעינית היא אפשרות סבירה או שהיא יכולה להיות אמצעי לכפות מטרות.
בראון התייחס לחיזוקה של ברית נאט"ו כאל נקודת מפתח בביטחון הלאומי ופעל רבות להפיח רוח חיים בברית.
בסיועו של רוברט קומר, שבתחילה היה יועץ מיוחד לענייני נאט"ו ולאחר מכן תת-מזכיר ההגנה למדיניות, יזם בראון שורה של יוזמות זמן קצר לאחר שנכנס לתפקידו.
בדחיפתו של בראון, התחייבו חברות נאט"ו ב-1977 להרחיב את ההוצאה התקציבית של כל אחת ואחת מהן בקצב של 3% לשנה בין השנים 1979 – 1986. המטרה, הסביר בראון, הייתה להבטיח שהמשאבים והיכולות של הברית – הן קונבנציונליים והן גרעיניים – יגיעו לאיזון מול אלו של הגוש המזרחי.
אף על פי שכמה מחברות נאט"ו היססו לאשרר את ההסכמה להצבת הטילים החדשים ולא תמיד שמרו על הגידול של ה-3%, היה בראון שבע רצון מהתקדמותה של ברית נאט"ו.
בערך באמצע תקופת כהונתו הוא סיפר למראיין שהוא סבור שההישג החשוב ביותר שלו עד כה היה התחדשותה של ברית נאט"ו.
בראון גם ניסה לחזק את תרומתן הביטחונית של בעלות בריתה של ארצות הברית מחוץ לברית נאט"ו, במיוחד יפן וקוריאה הדרומית.
הוא האיץ שוב ושוב בממשלת יפן להגדיל את תקציב הביטחון שלה כדי שהיא תוכל לתרום חלק משמעותי יותר בנטל של המדינות המערביות במרחב הפסיפי.
אף על פי שב-1977 החליט ממשל קרטר על נסיגה בשלבים של הכוחות הקרקעיים מקוריאה הדרומית, הוא התחייב להמשיך להגיש למדינה זו סיוע צבאי ואחר.
מאוחר יותר, בשל הגידול המשמעותי בגודלם של הכוחות המזוינים העממיים של קוריאה הצפונית, וההתנגדות בארצות הברית לנסיגת הכוחות, גנז הנשיא קרטר את התוכנית והותיר כ-40,000 חיילים אמריקאים בקוריאה הדרומית.
כינון היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לבין סין ב-1 בינואר 1979, היו ההכרה של ארצות הברית ברפובליקה העממית של סין 30 שנים לאחר הקמתה.
שנה מאוחר יותר קיים בראון ביקור בסין, שוחח עם ההנהגה הפוליטית והצבאית שלה וסייע להניח את היסוד לשיתוף הפעולה המוגבל בנושאי הביטחון בין שתי הארצות.
סוגיית הפיקוח על הנשק הייתה חלק בלתי נפרד ממדיניות הביטחון של בראון.
הוא תמך בתוקף בהסכם סאל"ט 2 שנחתם ביוני 1979 בין ארצות הברית לברית המועצות והיה הדובר הראשי של הממשל בשכנוע הסנאט לאשר אותם.
הסכם סאל"ט 2 הגביל את כל אחת משתי המעצמות ל-2,250 מערכות שיגור של נשק גרעיני אסטרטגי (מפציצים, טילים בין-יבשתיים, טילים לשיגור מצוללות וטילים בליסטיים אוויר-קרקע), כולל מגבלת בינים של 1,200 משגרי טילים מרובי ראשי נפץ, שמתוכם רק 820 יכלו להיות משוגרים בטילים בליסטיים בין-יבשתיים.
ההסכם גם הטיל הגבלות על מספר ראשי הנפץ בכל טיל ועל הצבתן של מערכות טילים בליסטיות קרקעיות חדשות, למעט טיפוס חדש של טיל בין יבשתי קל לכל אחד מהצדדים.
היה בהסכם גם תנאי שכל אחד מהצדדים ישתמש רק באמצעים הטכנולוגיים שלו עצמו.
בראון הסביר שהסכם סאל"ט 2 יצמצם את כוחה האסטרטגי של ברית המועצות, יאפשר יציבות ואפשרות לחזות מראש בצורה טובה יותר את היחסים בין שתי המעצמות בתחום הגרעין, יצמצם את העלויות של החזקת המאזן האסטרטגי, יסייע לארצות הברית לנטר את כוחותיה של ברית המועצות ויפחית את הסיכוי לפרוץ מלחמה גרעינית.
הוא דחה את ההאשמות מצד מבקרי ההסכם שארצות הברית שגתה בהערכתה את כוחה הצבאי של ברית המועצות, שההסכם יחליש את הברית בין מדינות המערב, שאין לבטוח בברית המועצות שתקיים את סעיפי ההסכם ושלא ניתן באמת לוודא את קיומם.
בין השאר כדי לרצות את מתנגדי ההסכם בסנאט, הסכים ממשל קרטר בסתיו 1979 לתמוך בגידול משמעותי יותר בתקציב ההגנה.
עם זאת, פלישת ארצות הברית לאפגניסטן בדצמבר 1979 גרמה לכך שהסנאט לא קיבל את תנאי החוזה באותה עת, ואילץ את הנשיא לסגת ממנו.
עם תום תקופת כהונתו ב-1981 אמר בראון שהכשל לאשרר את הסכם סאל"ט 2 היה הדבר שהוא מצר עליו ביותר.
ארצות הברית וברית המועצות המשיכו בכל זאת למלא אחר סעיפי ההסכם, אף על פי שהוא היה בלתי מחייב, עד 1986, כאשר הנשיא רונלד רייגן האשים את ברית המועצות בהפרת תנאי ההסכם ונסוג ממנו לחלוטין.
לצד שאלות ביטחוניות לאומיות מרכזיות, היה על בראון להתמודד עם כמה בעיות דחופות, ביניהן סוגיית תעלת פנמה.
השליטה באזור תעלת פנמה הייתה סלע מחלוקת מאז קיבלה פנמה את עצמאותה מידי קולומביה ב-1903 והעניקה לארצות הברית זיכיון תמידי.
מחלקת ההגנה הייתה גורם חשוב בדיונים עם פנמה.
בראון תמך בחתימה על ההסכמים ונאבק קשות להשגת אישור הסנאט (שניתן במרץ ובאפריל 1978), ועמד על כך ששני ההסכמים מהווים יתרון לארצות הברית וחיוניים לעתיד ההפעלה והביטחון של התעלה.
בנובמבר 1979 פרצו מהפכנים איראנים לשגרירות ארצות הברית בטהראן והחזיקו ביותר מ-50 בני ערובה.
בראון היה שותף מרכזי בתכנון ניסיון מבצע החילוץ של בני הערובה שהסתיים בכישלון ובנפילתם של שמונה חיילים אמריקאים ב-24 – 25 באפריל 1980. רק ביומו האחרון כנשיא ,20 בינואר 1977, עלה בידו של הנשיא קרטר להגיע להסדר סופי לשחרורם של בני הערובה.
הפלישה הסובייטית לאפגניסטן בדצמבר 1979 כדי לחזק את המשטר הפרו-סובייטי שם גרם בהמשך לסיבוך בתפקידה של ארצות הברית במזרח התיכון ובדרום-מערב אסיה.
באורן הסביר שה-RDJTF היה אחראי על התוויית תוכניות מגירה, בעיקר בדרום-מערב אסיה והחזקת יכולות ומוכנות למשימות מסוג זה.
כמו כל קודמיו בתפקיד, נושא התקציב תפש חלק ניכר בסדר יומו של בראון.
במהלך מערכת הבחירות של 1976, מתח הנשיא קרטר ביקורת על ההוצאה התקציבית על ביטחון של ממשל ג'רלד פורד והבטיח לבצע קיצוצים בתקציב ההגנה בסדר גודל של 5 עד 7 מיליארד דולר.
הצעותיו לשנת התקציב 1982, שהוגשו בינואר 1981, קראו לגידול ריאלי משמעותי בהשוואה לתקציב 1981.
עם התקציב המוגדל שעמד לרשותו, דאג בראון למיזם החמקנות, להאצת תוכנית צוללות הטריידנט ולהסבת צוללות הפוסידון כך שיישאו טילים מרובי ראשי נפץ.
בראון סיים את תפקידו כמזכיר ההגנה ב-20 בינואר 1981 בעקבות אי-הצלחתו של הנשיא קרטר להיבחר מחדש.
במהלך מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1980 הגן בראון על מדינות הממשל בתחומים שונים ולעיתים קרובות דיבר על כך בפומבי.
בסיום תפקידו העניק הנשיא קרטר לבראון את מדליית החירות הנשיאותית וב-1993 העניק לו הנשיא ביל קלינטון את "פרס אנריקו פרמי".
לאחר סיום תפקידו נשאר בראון בוושינגטון די.
סי., הצטרף לבית הספר ללימודים בינלאומיים מתקדמים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס כפרופסור אורח ומאוחר יותר היה יושב ראש המוסד למדיניות חוץ של האוניברסיטה.
הוא המשיך לנאום ולכתוב באופן נרחב על סוגיות ביטחון לאומי וב-1983 הוא פרסם את ספרו "מחשבות על ביטחון לאומי: מדיניות הגנה וחוץ בעולם מסוכן".
בשנותיו האחרונות היה בראון קשור עם ארגוני מחקר שונים ושימש כחבר במועצות המנהלים של מספר תאגידים, כמו חברת הטבק "אלטריה" (לשעבר "פיליפ מוריס").
ב-5 בינואר 2006 השתתף בראון בפגישה שנערכה בבית הלבן של מזכירי ההגנה והמדינה לשעבר שיחד עם פקידי הממשל של הנשיא ג'ורג' ווקר בוש דנו במדיניות החוץ של ארצות הברית.
ביולי 2011 היה בראון לחבר במועצה לביטחון אנרגטי של ארצות הברית, שמטרתה הייתה לצמצם את מונופול הנפט על ענף התחבורה של ארצות הברית ופעילותה ממומנת על ידי המכון לחקר הביטחון העולמי.
הרולד בראון הלך לעולמו לאחר שחלה סרטן הלבלב ב-4 בינואר 2019 בגיל 91.
הרוח מטירת קאנטרוויל הוא סרט פנטזיה וקומדיה אמריקאי משנת 1944 בבימויו של ז'ול דאסן, עם צ'ארלס לוטון, רוברט יאנג ומרגרט אובראיין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באופן קלוש על הסיפור הרוח מטירת קאנטרוויל של אוסקר ויילד (1887).
פרט לשם הטירה ושמו של הגיבור/הרוח אין כל קשר למקור.
הסרט הופק בעת מלחמת העולם השנייה והעלילה הועברה לימי המלחמה הזאת כשהנושא העיקרי בה הוא שלילת הפחד ועידוד האומץ במלחמה נגד הגרמנים.
בשנת (1634) נאלץ סיר סימון מקאנטרוויל (צ'ארלס לוטון) לצאת לקרב אבירים על שמו הטוב של אחיו הצעיר אנטוני (פיטר לופורד).
מולו הועמד אביר ענק וסיר סימון נתקף בפחד וברח לטירת קאנטרוויל.
אביו, הלורד מקאנטרוויל (רג'ינלד אוונס) כלא אותו בחדר בגלל שבייש את המשפחה.
הוא אמר לו כי הוא יוכל לצאת משם ולנוח על משכבו רק אם קרוב משפחה שלו, ענוד בטבעת קאנטרוויל, יבצע מעשה אמיץ במלחמה.
מאז עברו 300 שנים והוא עדיין כלוא כרוח בטירות כי כל בני קאנטרוויל הפגינו מורך לב במלחמות השונות.
מאז הוא יוצא כל לילה ומפחיד את דרי הטירה.
שנת 1943, יורשת הטירה היא ליידי ג'סיקה דה קאנטרוויל, בת שש (מרגרט אובראיין).
למקום מגיעה מחלקת חיילים אמריקאיים והם מקבלים בשמחה את היורשת הקטנה.
בתחילה הם מתייחסים בספק לסיפור הרוח אבל כשהם נתקלים בה, הם לא מפחדים ומניסים אותה.
אחד החיילים הוא קאפי וילאמס (רוברט יאנג).
ג'סיקה מבחינה שיש לו כתם לידה של בני קאנטרוויל על העורף וכי לכן הוא צאצא של סיר סימון.
קאפי וג'סיקה נפגשים עם סימון (הרוח) והוא מספר להם על מר גורלו ועל תקוותו שאחד מקרובי משפחתו יראה אומץ בקרב ואז הוא ישוחרר מהטירה ויוכל להיקבר עם קרוביו.
הוא שם את מבטחו בקאפי ונותן לו את טבעתו.
המחלקה יוצאת לפעולה לפיצוץ מכלי דלק בצרפת.
קאפי נמצא במארב עם מקלע כדי לחסל את הגרמנים הנסוגים.
הפעולה מצליחה, הגרמנים נסוגים ורוחו של סימון מעודדת את קאפי לירות אך לאחר שחייל לידו נפצע, קאפי קופא ולא מסוגל לירות עליהם עד שמישהו אחר מחליף אותו.
סיר סימון מאוכזב וקאפי מקבל הוראה לעזוב את המחלקה.
קאפי מדוכא וג'סיקה מעודדת אותו.
לפתע היא מבחינה בפצצה מוצנחת של הגרמנים.
קאפי מתמלא אומץ וביחד עם ג'סיקה וסיר סימון הם מגיעים למקום.
הפצצה מתקתקת וקאפי מבחין בחיילי מחלקתו שעסוקים באימונים ומתקרבים למקום.
הוא מתמלא אומץ, קושר את הפצצה לג'יפ, קופץ מהג'יפ שממשיך לגרור את הפצצה עד לשקע שם היא מתפוצצת, בכך הציל את חיי אנשי מחלקתו.
כעת יכול סר סימון להיפטר מהקללה ולהיטמן בבית הקברות.
הרולד היץ בארטון היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי.
הוא כיהן כראש עיריית קליבלנד, כסנאטור מטעם אוהיו וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בארטון נולד בבוסטון, ולאחר סיום לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד הוא עסק בעריכת דין בקליבלנד.
לאחר שירות בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקנית וניצח בבחירות לבית הנבחרים של אוהיו.
לאחר תקופה בה כיהן כראש עיריית קליבלנד, נבחר בארטון ב-1940 לסנאט.
לאחר פרישתו של השופט אוון רוברטס, מינה הנשיא הארי טרומן את בארטון כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בארטון כיהן על כס השיפוט עד 1958 ובמקומו מונה פוטר סטיוארט.
בארטון נודע כמשפטן קר רוח ופרגמטי, שהעדיף לפסוק על בסיס שיקולים טכניים ופרוצדורליים על פני פסיקה על בסיס חוקתי.
הוא גם נחשב לשופט מסביר פנים שסייע להקל על המתח בבית המשפט בתקופה קשה.
הוא כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "ועדת הפליטים האנטי-פשיסטית המשותפת נגד מק'גארת'" מ-1951 ובפסק הדין "חברת לוריין ג'ורנל נגד ארצות הברית" מ-19651. בארטון גם סייע לכתיבת חוות הדעת שהתקבלה פה אחד בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך מ-1954.
הרולד בארטון נולד בשכונת ג'מייקה פליין שבבוסטון, כבנם השני של אנה גרטרוד (לבית היץ) ואלפרד א.
אביו של בארטון היה מהנדס ודקאן הסטודנטים הראשון של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, שהיה כפוף לנשיא המכון.
הוא לימד במכון עוד טרם שנבחר לתפקיד הדקאן.
כחוקר ארצות לשעבר, התלווה בארטון האב לרוברט פירי בכמה ממסעותיו אל הקוטב הצפוני.
אמו של הרולד בארטון נפטרה כאשר היה צעיר.
ב-1906 נישא אביו בשנית ללנה ייטס, משוררת ואמנית מאנגליה.
ייטס שינתה בהמשך את שמה לג'ין דה'אורג'.
ייטס פרסמה ספרי ילדים תחת שם העט לנה דלקית'.
לזוג נולדו שלושה ילדים, כריסטין, וירג'יניה (גם היא כותבת ומאיירת ספרי ילדים) ואלכסנדר רוס.
אחיו למחצה של הרולד בארטון פיתחו עמו יחסים חמים במשך השנים.
אחיו של בארטון מנישואיו הראשונים של אביו, פליקס ארנולד בארטון, היה אדריכל שכמו אחיו למד בקולג' בודווין.
האחים בארטון וג'ון אדגר הובר היו דודנים מדרגה שנייה.
רב-סביהם המשותפים היו יוהנס (האנס) היץ, הקונסול הכללי הראשון של שווייץ בארצות הברית, ורעייתו אנה קוהלר.
בארטון למד בקולג' בודווין, שם הוא היה חבר באחוות פי בטא קפא.
הוא גם היה הקוורטרבק של נבחרת הפוטבול של הקולג' וסיים את לימודיו בהצטיינות.
שותפו לחדר במעונות היה רלף אוון ברוסטר, לימים מושל מיין וסנאטור מטעמה.
בארטון המשיך את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד, אותו הוא סיים ב-1912.
ב-1912 נשא בארטון לאישה את סלמה פלורנס סמית'.
לזוג נולדו ארבעה ילדים: ברברה (שנישאה לצ'ארלס ויידנר), ויליאם (ששירת בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, כיהן בבית הנבחרים של אוהיו, והיה עורך דין בולט), דבורה (שנישאה לוולאס אדלר) ורוברט (עורך דין ידוע שייצג ספורטאים).
לאחר סיום לימודיו ונישואיו, עבר בארטון עם רעייתו לקליבלנד, והחל לעסוק שם בעריכת דין.
עם זאת, ב-1914, הוא הצטרף לדודה של רעייתו כעורך הדין של החברה שבבעלותו, חברת החשמל והגז של יוטה בסולט לייק סיטי.
בהמשך הוא עבד עבור חברת חשמל אחרת ביוטה ולאחר מכן עבור חברת החשמל של איידהו ושל חברת החשמל של עמק בויסי, שתיהן בבויסי, איידהו.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התגייס בארטון לצבא ארצות הברית, שם הוא הגיע עד לדרגת קפטן.
הוא שירת כקצין רגלים, השתתף בקרבות בצרפת ובבלגיה, ועוטר בצלב המלחמה הבלגי .
לאחר המלחמה הצטרף בארטון לכמה מארגוני ותיקי המלחמה, כולל "איחוד הצבא והצי", "ותיקי מלחמות החוץ" ו"הלגיון האמריקאי".
הוא שב למשפחתו בקליבלנד, שם הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין.
הוא גם לימד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וסטרן ריזרב.
בסוף שנות ה-20 החל בארטון את פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה הרפובליקנית.
ב-1927 הוא נבחר למועצת החינוך של מזרח קליבלנד וב-1928 הוא נבחר לבית הנבחרים של אוהיו.
לאחר זמן כהונה קצר בבית המחוקקים, הוא היה ב-1929 ליועץ המשפטי של עיריית קליבלנד וב-1932 שב למגזר הפרטי.
ב-1935 נבחר בארטון כראש עיריית קליבלנד.
הוא פעל בנושאים הקשורים להטמעה המתמשכת של אוכלוסיות המהגרים, תמיכה במגזר התעשייתי של העיר, ובטיפול בצרכי התחבורה של העיר.
הוא נבחר מחדש לתפקידו פעמיים וכיהן כראש העיר עד לכניסתו לסנאט ב-1941. בשל הליכותיו ומאבקו בפשע המאורגן, הוא כונה "ראש העיר הצופה" (The Boy Scout Mayor).
ב-1940 נבחר בארטון לסנאט של ארצות הברית ברוב של 52.3 אחוזים מקולות הבוחרים והביס את ג'ן מקסוויני.
בעת כהונתו בסנאט הוא התוודע לראשונה להארי טרומן.
בארטון היה חבר בוועדת הסנאט המיוחדת לחקר תוכנית הביטחון הלאומי (ועדת טרומן), שפיקחה על המאמץ המלחמתי של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, והשניים שיתפו פעולה היטב.
ב-30 ביוני 1945 הודיע השופט העליון אוון רוברטס על התפטרותו החל מה-31 ביולי.
טרומן, שאז כבר היה נשיא ארצות הברית, החליט כמחווה לשתי המפלגות, למנות רפובליקני כמחליפו של רוברטס.
הוא בחר בבארטון כאדם שאותו הוא הכיר וכיבד.
ב-18 בספטמבר הודיע טרומן על בחירתו בבארטון.
למחרת היום הוגש המינוי לאישור הסנאט.
ועדת המשפט של הסנאט העבירה את המינוי למליאת הסנאט ללא ביצוע שימוע, והסנאט אישר תוך פחות מיום אחד את המינוי פה אחד.
ב-30 בספטמבר התפטר בארטון מהסנאט, וב-1 באוקטובר הוא הושבע כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בארטון היה חבר חבר הקונגרס המכהן האחרון שמונה לבית המשפט העליון (שרמן מינטון, שהיה סנאטור לשעבר, מונה ב-1949).
לדבריו של הביוגרף של בארטון אריק ו.
וייס, לבארטון חסרה משנה שיפוטית כוללת.
הוא העדיף לנקוט בריסון שיפוטי ורוב פסקי הדין שלו התבססו על טיעונים פרוצדורליים צרים ופחות על החוקה.
עם זאת, הריסון השיפוטי שלו הושפע מהשקפותיו הפוליטיות, לא על משנתו השיפוטית, והוא נטה להסכים עם החלטות הרשות המחוקקת והרשות המבצעת בשל ההסכמה האישית שלו עמם.
הפרגמטיזם שלו זיכה אותו בכבוד מצד עמיתיו לכס השיפוט.
הוא היה הגורם המאחד בבית המשפט, כאשר השופטים האחרים היו מפולגים ביניהם בשאלות חוקתיות ולא עלה בידם להגיע להסכמה על רקע טכני או פרוצדורלי.
בשנים 1945–1953 היה בארטון בדרך כלל ברוב המרכזי של בית המשפט, ולעיתים הוא מצא את עצמו ברוב השמרני יותר בכמה סוגיות.
הוא היה חלק מ"הגוש של וינסון", שכלל את נשיא בית המשפט העליון פרד וינסון, ואת השופטים טום קלארק, שרמן מינטון וסטנלי ריד.
החמישה הצביעו יחדיו ב-75 אחוזים של הזמן בהחלטות שלא התקבלו פה אחד.
אך החל ממינויו של ארל וורן כנשיא בית המשפט העליון ב-1953, ויותר לאחר מינויו של ויליאם ברנן ב-1956, מצא בארטון את עצמו יותר ויותר במיעוט.
הביוגרפית של בארטון, מרי פרנסס ברי, כתבה שבארטון ידע "שהוא לא שופט מבריק ושהכתיבה הייתה קשה עליו", ולפיכך, לא רק שהוא עבד קשה מאוד בכתיבת החלטותיו, אלא גם ניסה להראות כמה עבודתו קשה באמצעות הדגשת כל התקדימים בהם הוא עיין לפני שהגיע להחלטה.
בארטון עמד על כך שכל התקדימים ייחקרו היטב לפני כתיבת חוות דעתו, כתב את הטיוטה הראשונה של חוות הדעת בעצמו, ונודע כמי שבילה שעות רבות בעבודה בלשכתו.
עבודתו הקשה הקנתה לו כבוד ושבחים מעמיתיו, אך סגנון העבודה שלו הגביל גם את תוצריו השיפוטיים.
מחוץ לבית המשפט, העיתונות וכמה חוקרי משפט בולטים תיארו את בארטון כבינוני, מסורבל, בעל חשיבה משפטית חלושה, שהיה טרוד יותר בפעילויות חברתיות.
המלחמה הקרה, שבועת האמונים ופסיקות החתרנות
המלחמה הקרה הובילה את הממשלה הפדרלית ואת ממשלות המדינות להעביר חוקים ותקנות במגוון רחב שמטרתם הייתה למנוע מעשי ריגול וחתרנות.
בארטון רחש באופן תמידי כבוד למגבלות שהטילה הממשלה על חופש הביטוי, ומתוך 28 מהתיקים המרכזיים בתחום זה הוא הצביע בעד הממשלה 27 פעמים.
הוא גם כתב כמה פסקי דין חשובים.
על אף הפילוג המשמעותי בין השופטים, כתב בארטון את חוות דעת הרוב שבה הוא פסל את העתירה על בסיס נימוקים טכניים.
הוא טען שההכללה ברשימה הייתה חוקית מבחינה טכנית, אך בבית המשפט, היה על התובע הכללי להציג עדויות לחתרנות, דבר שהוא לא עשה.
בארטון גם הצטרף לדעת הרוב בשלושה תיקים חשובים שהיו קשורים לתיקון החמישי לחוקה.
בפסק הדין "אמספק נגד ארצות הברית" (Emspak v.
United States) מ-1955 הוא הצביע עם הרוב להרחבת הזכות שבתיקון החמישי לחיסיון מפני הפללה עצמית כך שתוחל גם על עדויות בפני ועדות של הקונגרס.
הוא גם הצטרף לדעת הרוב בפסק הדין "אולמן נגד ארצות הברית" מ-1956, החלטה חשובה שאשרה את חוק החסינות של 1954, ששללה את הזכות לחיסיון מפני הפללה עצמית מאנשים שניתנה להם חסינות מפני העמדה לדין פדרלית.
גישתו הפרוצדורלית הצרה של בארטון הוכחה כחשובה בפסק הדין "ביילן נגד מועצת החינוך" (Beilan v.
Board of Public Education) מ-1958. שנתיים קודם לכן, שישה שופטים יצרו רוב בפסק הדין "סולשוור נגד מועצת החינוך הגבוה של העיר ניו יורק" (Slochower v.
Board of Higher Education of New York City) מ-1956, בו נקבע שהזכות של בית הספר לפטר עובד על ניצול הזכות שבתיקון החמישי לחסינות מפני העמדה לדין, נוגדת את החוקה.
בפסק הדין ביילן, פוטר מורה לא על ניצול זכות זו, אלא על סירוב להשיב על שאלות בכלל.
באותה תקופה, הפרגמטיזם של בארטון יכול היה להוביל לתוצאות חקיקתיות חשובות.
הוא הצטרף לרוב של שבעה מול אחד בפסק הדין "ג'נקס נגד ארצות הברית" מ-1957, שבו הפך בית המשפט על פיה את הרשעתו של מנהיג איגוד מקצועי על פי חוקי הנאמנות הפדרליים בשל העובדה שלנאשם לא ניתנה רשות לבחון את העדויות נגדו.
בארטון הסכים עם הרוב, אף על פי שהוא הוסיף את האזהרה שעדות כזאת צריכה קודם כל להיבחן על ידי שופט מחוזי כדי להבטיח שאף סוד לאומי לא ייחשף.
דעתו של בארטון אומצה בסופו של דבר על ידי הקונגרס עם חקיקתו של חוק ג'נקס ב-1958.
בארטון כתב חוות דעת משלימה שהסכימה עם פסיקת הרוב, אך הוא הצביע על בסיס פירוש פרוצדורלי צר.
באופן כללי, העדיף בארטון את הפרדת הדת מהמדינה באופן מוחלט.
עם זאת, גישתו הפרגמטית לחוק גרמה לו לפעמים להתנגד לדעת הרוב שהעדיף הפרדה מוחלטת.
בתחילה נטה בארטון להכריז על החוק כנוגד לחוקה.
פעולות שכנוע נמרצות מצד השופטים פרנקפורטר, ג'קסון וראטלדג' גרמו לו לשנות את דעתו.
בפסק דין זה כתב בארטון חוות דעת מיעוט, לא בשל אי הסכמתו עם הדגש שנתן בלאק על הפרדה מוחלטת בין הדת למדינה, אלא בשל העובדה שהוא סבר שחוקי המדינה הפרו את דוקטרינת ההפרדה כפי שהותוותה על ידי בלאק.
שנה לאחר מכן הצטרף בארטון לבלאק בחוות דעת הרוב בפסק הדין "מק'קולום נגד מועצת החינוך" מ-1948. בפסק דין זה עמד על הפרק חוק מדינתי שנתן לתלמידים זמן חופשי כדי להשתתף בשיעורי דת בתחומי בית הספר במהלך יום הלימודים.
דעת הרוב פסלה את החוק כהפרה של התיקון הראשון.
בארטון הצטרף לדעת הרוב רק לאחר שבלאק הסכים לא להרחיב את פסיקתו לשיעורי דת שיתקיימו בזמן חופשי מחוץ לתחומי בתי הספר.
פסק הדין "זורח נגד קלאוסון" מ-1952 דמה מבחינה עובדתית לפסק הדין מק'קולום, אף על פי שלא התקיימו שעורי דת בתחומי בתי הספר.
אף על פי שהעוזר המשפטי של בארטון טען שבמקרה זה בית הספר הורה במרומז לתלמידיו להשתתף בשעורי דת, בארטון חלק עליו, ואפיין את השחרור מהלימודים לצורך זה באופן דומה לשחרור לטובת הגעה של תלמיד לטיפול רפואי.
בארטון הצטרף לרוב של ששת השופטים מול המיעוט של שלושה.
בארטון רחש כבוד למדינות בכל הקשור להליכים פליליים ולסוגיות חוק וסדר.
החל מפסק הדין "בטס נגד בריידי" מ-1942, פסק בית המשפט העליון במגוון רחב של פסקי דין שלמעט במקרים של אנאלפביתיות, ליקוי שכלי, או במקרים מורכבים במיוחד, לא הייתה לנאשמים הזכות המוחלטת לקבל הודעה על זכותם להתייעץ עם עורך דין או לקבל עורך דין על חשבון המדינה.
לבית המשפט הייתה ההזדמנות לבחון מחדש את פסק הדין בטס כאשר בה לפסוק בפסק הדין "ביוט נגד אילינוי" (Bute v.
Illinois) מ-1948, בו עתר עבריין נגד הרשעתו בטענה שבית המשפט לא יידע אותו על זכותו להיוועץ בעורך דין ובשל כך הופרו זכויותיו על פי החוקה להליך הוגן.
בארטון כתב את חוות דעת הרוב שבעדה הצביעו חמישה שופטים מול ארבעה מתנגדים, שהחוקה לא מחייבת את המדינה לייעץ לנאשם בנוגע לזכותו לשכור עורך דין, או לספק לו עורך דין, אם לא מדובר על עבירה שעונשה מוות.
החלת התיקון ה-14 לחוקה במדינות בתחום זה "תתעלם מהסמכות הבסיסית וההיסטורית של המדינות לקבוע את הליכי בתי המשפט שלהן בעצמן", כתב בארטון.
ועדיין, פסק הדין ביוט היה תיק משמעותי בשל העובדה שהוא הוציא מן הכלל תיקי עונש מוות מהכלל שנקבע בפסק הדין בטס.
ביקורת רבה נמתחה על פסק דין זה ובפסק הדין "גדעון נגד ויינרייט" מ-1963 הפך בית המשפט את שני פסקי הדין הללו על פיהם.
פסק דין נוסף שניתן באותה שנה בה ניתן פסק דין ביוט המחיש את הסתמכותו של בארטון על השקפותיו האישיות כקו מנחה לפעילותו בבית המשפט.
גילברט ת'יל סבל מהתמוטטות נפשית, קפץ מתוך קרון נוסעים של חברת סאות'רן פסיפיק ונפצע באורח קשה.
ת'יל טען שצוות הרכבת היה צריך לעצור בעדו.
בית המשפט מנע מעובדי שכר שעתי מלהתמנות לחבר המושבעים במשפטו, ולטענתו של ת'יל היה בית המשפט משוחד כלפיו.
בארטון הונע מתוך הצורך להגן על שמו הטוב של בית המשפט העליון, שהוא חש שייפגע אם תאושר התנהלות כה חסרת טעם.
רוב השופטים בפסק הדין "ת'יל נגד חברת סאות'רן פסיפיק" (.Thiel v.
Southern Pacific Co) מ-1946 צמצם את חוות דעתו רק לעובדות שנגעו לבחירת המושבעים, ולפיך לא קיבל שום החלטה בנוגע לשאלה אם המושבעים היו אכן משוחדים נגד ת'יל.
גישה זו גרמה אף היא לבארטון להסכים עם דעת הרוב.
השקפתו של בארטון שההליך הפלילי צריך להיוותר בידיהן של המדינות השפיע על דעותיו בתיקים נוספים.
בפסק הדין "גריפין נגד אילינוי" מ-1956, פסק רוב השופטים שלא ניתן למנוע מנאשם עני את הגישה לפרוטוקול המשפט.
בחוות דעת המיעוט של בארטון, שאליה הצטרפו השופטים מינטון, הרלן וריד, הוא הגן בתוקף על האופי הפדרלי של ההליך הפלילי.
בארטון גם כתב חוות דעת מיעוט עוקצנית בפסק הדין "לואיזיאנה בשם פרנסיס נגד רזוובר" מ-1947. ב-3 במאי 1946 ניסתה מדינת לואיזיאנה להוציא להורג את הרוצח המורשע וילי פרנסיס.
אך התליין ועוזרו היו שתויים כאשר הפעילו את הכיסא החשמלי, ופרנסיס לא מת.
המדינה ביקשה להוציאו להורג פעם נוספת, אך פרנסיס טען שמהלך זה יפר את סעיף הסיכון הכפול שבתיקון החמישי לחוקה.
בארטון כתב שכישלונה של המדינה בהוצאתו להורג הראשונה של פרנסיס צריכה להפוך אותה לניסיון אחרון לבצע את גזר הדין.
ניסיונות נוספים יהיו עונש אכזרי ויוצא דופן: "לא יעלה על הדעת שבית מחוקקים של מדינה בימינו אלה יחוקק חוק שבמפורש יאפשר מתן עונש מוות באמצעות ניסיונות חישמול חוזרים ונשנים שפער הזמן ביניהם יהיה ימים או שעות עד אשר יומת הנידון".
הייתה זו חוות דעת שראתה את הנולד בנוגע להשקפה המשפטית העתידית של בית המשפט בנוגע לעונש המוות בארצות הברית.
תרומותיו המרכזיות של בארטון לפסיקותיו של בית המשפט העליון היו בתחום ההגבלים העסקיים.
בפסק הדין "חברת הטבק האמריקאית נגד ארצות הברית" ( American Tobacco Co.
United States) מ-1946, כתב בארטון את פסק הדין, שהתקבל כמעט פה אחד (השופט ראטלדג' כתב חוות דעת משלימה), על פיו חוק ההגבלים העסקיים של שרמן מ-1890 מנע את עצם קיומם של שילובים עסקיים שיצרו כוחות שוק מונופוליסטים או אוליגופוליים, ללא קשר אם כוחות אלו הופעלו הלכה למעשה.
חוקר המשפט יוג'ין רוסטוב טען שהחלטתו של בארטון הייתה תחילתו של עידן חדש של אכיפה מהירה ויעילה של חוקי ההגבלים העסקיים.
אך בארטון ניתח את חוקי ההגבלים העסקיים בשני אופנים מנוגדים.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד חברת הפלדה קולומביה" (United States v.
Columbia Steel Company) מ-1948, נעשה שימוש באותו טיעון כדי לאפשר לתאגיד הפלדה של ארצות הברית לרכוש את חברת הפלדה קולומביה הקטנה יותר.
אף על פי שחברת הפלדה קולומביה הייתה יצרנית הפלדה הגדולה ביותר בחוף המערבי, הצטרף בארטון לדעת הרוב שקבעה שהרכישה לא הייתה הפרה של חוק ההגבלים העסקיים של קלייטון בשל העובדה שחברת קולומביה ייצגה אחוז כה קטן מכלל ייצור הפלדה בארצות הברית.
פסק דין זה הכה בתדהמה את תומכי חוקי ההגבלים העסקיים.
עם זאת, בפסק הדין "חברת לוריין ג'ורנל נגד ארצות הברית" מ-1951, כתב בארטון את פסק הדין שהתקבל פה אחד, שבו נקבע שמונופול לא יכול לעשות שימוש בכוחו כדי לשמור על מעמדו כמונופול.
בפסק דין זה, העיתון Lorain Journal ניסה להשתמש בכוח השוק שלו כדי למנוע ממפרסמים להכניס לו מודעות פרסומת על תחנת רדיו מתחרה חדשה.
פסק דין זה בלט בשל ההרחבה שהוא יצר לסמכות הממשלה הפדרלית בנוגע לחוקי ההגבלים העסקיים לשווקים המקומיים.
בפסק הדין "חברת ההוצאה לאור טיימס-פיקיון נגד ארצות הברית" מ-1953, פסק רוב השופטים שהעיתון "טיימס-פיקיון" לא הפר את חוק ההגבלים העסקיים של שרמן כאשר כפה על המפרסמים לקנות שטחי פרסום הן במהדורת הבוקר שלו והן במהדורת הערב.
בארטון (שאליו הצטרפו בלאק, דאגלס ומינטון), כתב חוות דעת מיעוט תקיפה.
חוקה ההגבלים העסקיים של שרמן אסר על ריכוז כוח שוק מונופוליסטי, הוא טען, בין אם זה נעשה כדי ליצור או לקיים מונופול, ובין אם זה נעשה כדי לגרום לנזק לציבור (באמצעות תמחור מונופוליסטי) או ללקוחות המונופול (כפי שנעשה במקרה של טיימס-פיקיון).
מקרה יוצא מן הכלל של היישום הרחב של חוק ההגבלים העסקיים היה בחוות דעת המיעוט של בארטון בפסק הדין "ארצות הברית נגד דופונט" (United States v.
du Pont de Nemours and Company) מ-1957. חברת הכימיקלים דופונט רכשה חלק ניכר ממניות יצרנית המכוניות ג'נרל מוטורס.
כתוצאה מכך, ג'נרל מוטורס רכשה את רוב אספקת הצבעים והאריגים שלה מדופונט.
הרוב בבית המשפט פסק שאינטגרציה אנכית זו הייתה הפרה של חוק ההגבלים העסקיים של קלייטון.
בארטון, שכתב חוות דעת מיעוט, הטיל ספק כבד בכך שחוק ההגבלים העסקיים של קלייטון התייחס לאינטגרציה אנכית, ומתח ביקורת קשה על הלוגיקה של הרוב בנוגע לכוח השוק.
בארטון טען שלדופונט פשוט לא היה את כוח השוק ששופטי הרוב טענו שהיה לה.
חוות דעת זו של בארטון זכתה לשבחים מפי חוקרי משפט.
התרומה המרכזית הנוספת של בארטון לפסיקות בית המשפט העליון הייתה בסוגיית ההפרדה הגזעית.
בארטון היה חבר ב-NAACP בשנים 1941–1945, וניתן היה לסמוך על הצבעתו עבור זכויות האזרח בבית המשפט העליון.
אחד היוצאים מכלל זה היה פסק הדין הראשון שלו בנושא זכויות האזרח, "מורגן נגד וירג'ינה" מ-1946. בארטון היה השופט היחיד שכתב חוות דעת מיעוט בפסק דין זה, שנגע להפרדה הגזעית בקווי אוטובוסים בין-מדינתיים, שבהם הותקנו וילונות הפרדה.
בארטון טען שבהיעדר חוק פדרלי, כל אחת מהמדינות חופשייה לחוקק בעצמה את חוקיה בנוגע להפרדה הגזעית.
לאחר הצבעתו בפסק דין מורגן, סברו פרשני המשפט שניתן יהיה לסמוך על הצבעתו של בארטון לטובת הרחבת והגנת זכויות האזרח.
כאשר הוא הצטרף להחלטה שהתקבלה פה אחד בפסק הדין "שלי נגד קרימר" מ-1948, הופתעו פרשני משפט רבים.
פסק דין זה היה נקודת ציון חשובה ובו נקבע שבתי משפט לא יכולים לאכוף חוזי מקרקעין כאשר אלו כרוכים באפליה גזעית.
בסדרה של פסקי דין במשך שלוש השנים הבאות, הצביע בארטון בעד החלשת דוקטרינת נפרד אך שווה, שנקבע בפסק דין פלסי נגד פרגוסון מ-1896. הוא הצטרף להחלטה שהתקבלה פה אחד בפסק הדין "סוויט נגד פיינטר" מ-1950, שבו נקבע שיישום דוקטרינת נפרד אך שווה בלימודי משפטים נוגד את החוקה.
הימן מריון סוויט, אפרו-אמריקאי, קיבל סירוב כאשר ביקש להתקבל ללימודים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טקסס באוסטין.
כאחד המקרים הראשונים בהם הוכח ש"נפרד אך שווה" לא שווה כלל, השפיע תיק זה באופן משמעותי על פסיקת בית המשפט בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך, ארבע שנים לאחר מכן.
במהלך הדיונים בתיק, הגיע בארטון למסקנה שיש להפוך את פסק דין פלסי נגד פרגוסון על פניו.
הוא הודיע לשאר השופטים על מסקנתו לאחר הדיונים בעל פה בתיק.
באותה שנה הצטרף בארטון להצבעה פה אחד בפסק הדין "מקלורין נגד אוקלהומה" , שבו בוטלה ההפרדה הגזעית בכל מוסדות החינוך האקדמאים בארצות הברית, פסק דין שהתקבל למעשה על בסיס ההחלטה בפסק דין סוויט.
לאחר מכן כתב בארטון את פסק הדין שהתקבל פה אחד "הנדרסון נגד ארצות הברית" מ-1950. תיק זה היה קשור למערכת רכבות הנוסעים הבין-מדינתית.
הנדרסון, אפרו-אמריקאי שעבד בממשל הפדרלי, רכש כרטיס נסיעה בעלות זהה לכרטיס שנמכר לנוסעים לבנים, ולכאורה היה אמור לקבל את אותה רמת שירות.
אך הוא סירב לשבת בקרון המסעדה לאחר שהמלצרים הושיבו נוסעים לבנים בשולחנות שיועדו לשחורים.
אף על פי שפסיקות בית המשפט העליון בפסקי הדין סוויט ומקלורין ניתנו על בסיס רקע חוקתי, היסס בארטון לעשות כן אם היה מתברר שיש רקע פרוצדורלי או טכני לפסוק באופן דומה.
בפסק דין הנדרסון, עלה בידו של בארטון לקבץ את כל השופטים להצבעה פה אחד כאשר הוא ביסס את החלטתו על חוק הסחר הבין-מדינתי של 1887 ולא על התיקון ה-14.
ב-1953 כבר התפתחה חשיבתו של בארטון בנוגע להפרדה הגזעית עד להתקפה חוקתית על פסק דין פלסי נגד פרגוסון.
באותה שנה דן בית המשפט העליון בפסק הדין "טרי נגד אדמס" , תיק בו מועדון פוליטי פרטי ללבנים בלבד שלט על הבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית במחוז בחירה בו לרפובליקנים לא היה סיכוי לנצח.
מצב זה נועד לשלול את זכות הבחירה משחורים.
בית המשפט הפדרלי לערעורים ובית המשפט הפדרלי המחוזי אישרו את תאימותו של מצב זה לחוקה, שכן הם היו משוכנעים שהמועדון היה פרטי לחלוטין ולפיכך שום פעולה של המדינה לא הייתה מעורבת בכך.
אך בדיון הראשון בעל פה שהתקיים בבית המשפט העליון, היה בארטון נחוש בדעתו שבית המשפט יהפוך את פסקי הדין של הערכאות הקודמות על פיהן ויכריז על המצב הזה כנוגד את החוקה.
השופטים נקטו בגישה שונה מאוד למקרה.
דעת הרוב בתיק נכתבה על ידי הוגו בלאק, ואליו הצטרפו בארטון ודאגלס.
פרנקפורטר, שהיה מסוכסך עם בלאק, הצטרף לדעת הרוב, אך כתב חוות דעת משל עצמו, שאותה הוא סירב לסווג כחוות דעת משלימה.
קלארק כתב אף הוא חוות דעת משלימה, שאליה הצטרפו וינסון, ריד וג'קסון.
למרבה ההפתעה, בארטון הצטרף לבלאק בהכרזה שקיומם של מועדונים ללבנים בלבד הם הפרה של התיקון ה-15 לחוקה.
בארטון קיבץ בסופו של דבר את כל השופטים, למעט מינטון, סביב אותה החלטה להחזיר את התיק לבית המשפט הפדרלי המחוזי לקבלת החלטה, שתוכנה הוגדר במפורש בהחלטת בית המשפט העליון.
בהמשך הסכים בית המשפט לשמוע את העתירה בפסק הדין "בולינג נגד שרפ" מ-1954, "דייוויס נגד מועצת בתי הספר של מחוז פרינס אדוארד" מ-1952, ו"גבהארט נגד בלטון" מ-1952. הטיעונים בעל פה בכל חמשת התיקים הושמעו בראשית דצמבר 1952. ב-13 בדצמבר קיימו השופטים את הדיון הראשון בתיקים שלאחר הטיעונים בעל פה.
במהלך הדיון יצאו בארטון, בלאק, דאגלס ומינטון נגד ההפרדה הגזעית בבתי הספר הציבוריים.
קלארק לא היה ככל הנראה בטוח בעצמו, אך נראה היה שניתן היה לשכנעו להצטרף לרוב.
בארטון עצמו ציין ביומנו שהוא חש שבית המשפט יצביע ככל הנראה ברוב של שישה מול שלושה לאסור את האפליה הגזעית בבתי הספר, אך לא על בסיס טיעונים חוקתיים.
השופטים האחרים לא היו בטוחים בעצמם.
דאגלס האמין שחמישה שופטים יצביעו בעד השארת פסק דין פלסי על כנו: וינסון, קלארק, פרנקפורטר, ג'קסון וריד.
מתוך אלו, פרנקפורטר וג'קסון הטילו את הספק הרב ביותר בפסק דין פלסי.
וינסון נחשב ליושב על הגדר מסוג אחר: הוא היה מוטרד קשות בשל ההשפעה שתהיה להוראה לביטול ההפרדה הגזעית על האומה.
ככל הנראה, גם אם וינסון הצטרף לרוב שהחליט על איסור מדיניות "שווה אך נפרד" בבתי הספר הציבוריים, הוא עשה זאת רק על רקע טכני צר - מניעת החלטה ברוב קולות, של בית משפט מפולג, ופסיקה שתעדר משקל חוקי ומוסרי.
פרנקפורטר, שבאופן אישי סבר שהפרדה גזעית היא דבר "נתעב", טען שהתיקים צריכים להישמע במושב הבא של בית המשפט.
היו שקיוו לשינויים בתמונה הפוליטית שיקלו על קבלת החלטה, בעוד שאחרים היו מודאגים בנוגע להשפעה שתהיה לדעה חלוקה.
ב-8 ביוני הוציא בית המשפט צו, שבו נקבעו הטיעונים מחדש ל-12 באוקטובר 1953.
ב-8 בספטמבר 1953 נפטר נשיא בית המשפט העליון פרד וינסון באופן פתאומי מהתקף לב.
ב-30 בספטמבר הציג הנשיא דווייט אייזנהאואר את מועמדותו של ארל וורן, מושל קליפורניה הרפובליקני היוצא, כמחליפו של וינסון.
החדשות על מינויו של וורן לא היו בלתי צפויות.
וורן סירב להתמודד על תקופת כהונה רביעית כמושל ב-2 בספטמבר, ומזה זמן רב הוא נחשב למועמד מועדף לכהן בבית המשפט העליון.
מינויו של וורן היה מינוי פגרה.
משמעות הדבר שמינויו יבוטל, אלא אם כן הסנאט יאשר את מינויו עד לתום המושב הבא של בית המשפט.
ב-5 באוקטובר הושבע וורן לכהונתו.
מינויו הוגש לאישור הסנאט ב-11 בינואר 1954. הסנאטור ויליאם לנגר, יושב ראש ועדת המשפט של הסנאט השהה את הדיון במינוי במשך שבעה שבועות כדי לעכב שימוע על האשמות בלתי מבוססות שוורן היה קומוניסט ושהוא נשלט על ידי שדולת יצרני המשקאות החריפים בקליפורניה.
ב-24 בפברואר הוגש המינוי למליאת הסנאט לאחר שבוועדת המשפט הוא זכה לרוב של 12 תומכים מול 3 מתנגדים.
ב-1 במרץ אושר המינוי במליאת הסנאט לאחר דיון שארך שמונה דקות.
גם לפני שלב הטיעונים בעל פה בפסק דין בראון, היה וורן משוכנע שיש להפוך על פיו את פסק דין פלסי ולשים קץ לאפליה הקיצונית במערכת החינוך הציבורית.
וורן ראה בבארטון בעל ברית מרכזי במערכה לביטול פסק דין פלסי.
מיד לאחר השבעתו, פעל וורן נמרצות לקשור קשרי ידידות הדוקים ככל האפשר עם בארטון.
הטיעונים החוזרים בעל פה בפסק דין בראון ובשאר התיקים נקבעו לראשית דצמבר 1953. ישיבת השופטים הראשונה לאחר הדיונים בעל פה התקיימה ב-12 בדצמבר, ואז כבר הבהיר וורן שהוא יצטרף לבלאק, בארטון, דאגלס ומינטון בהצבעה על ביטול פסק דין פלסי.
וורן סבר שהחלטה שתתקבל פה אחד בפסק דין בראון תהיה נחוצה כדי לזכות בהסכמה ציבורית להחלטה.
הוא ראה בריד כשופט שהעדיף את ההפרדה הגזעית ולא ראה צורך לבטל את פסק דין פלסי.
אך אפילו ריד הודה ב-12 בדצמבר שמה שתאם את החוקה ב-1896 לא יהיה מתאים לנסיבות שהשתנו ב-1953. וורן ביקש לשכנע את ריד באופן מיידי.
במהלך הפסקת הצהריים ב-12 בדצמבר, הזמין וורן את ריד לארוחת צהריים יחד עם בארטון, בלאק, מינטון ודאגלס.
הלחץ הקבוצתי על ריד נמשך בחמשת הימים הבאים, כאשר וורן סעד מדי יום עם ריד, בארטון, בלאק ומינטון.
בארטון תמך בחפץ לב במאמציו של וורן לגבש דעה פה אחד של כל השופטים.
וורן צדק בכך שראה בבארטון את בעל הברית רב הערך ביותר שלו בגיבוש הרוב בפסק דין בראון.
בארטון לא רק שדחף להשגת פתרונות מעשיים, שסייעו לזכות בהסכמתו של ריד, אלא גם הוכיח את עצמו כרהוט, נלהב ומשכנע, בניגוד לציפיותיהם של רבים בבית המשפט.
כאשר המשיכו השופטים לדון על עמדתם כלפי פסק דין בראון ושאר התיקים, בשליחת תזכירים, ובשיחות אישיות ביניהם, פעל בארטון להקל את החששות בנוגע ליישום ההחלטה על ביטול ההפרדה הגזעית כאשר הוא דיבר בחופשיות על ניסיונו כראש עיריית קליבלנד.
באותה תקופה הוא שם קץ לאפליה הגזעית במערכת הבריאות כאשר שכר אחיות אפרו-אמריקאיות לעבודה בבתי חולים שהיו מיועדים ללבנים בלבד.
מהלך זה עבר באופן חלק, והאחיות הללו זכו להערכה בקרב האזרחים הלבנים על מקצועיותן.
מאמציהם של וורן ושל בארטון השתלמו בסופו של דבר.
ב-17 במאי 1954 נתן בית המשפט העליון החלטה פה אחד בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
מתוך גישה פרגמטית, דחה וורן את האפשרות להפוך על פיו את פסק דין פלסי נגד פרגוסון, אך הסכים שהוא לא נגע לתחום החינוך הציבורי.
יישום ההחלטה הושארה לבתי המשפט הפדרליים המחוזיים במועד מאוחר יותר.
במשך חלק מתקופת כהונתו בבית המשפט העליון, ניהל בארטון רישומים על כל ישיבות השופטים וניהל יומן שבו הוא תיעד את כל הדיונים שהיו לו עם השופטים האחרים.
יומנו של בארטון הוכח כמקור רב ערך בהבנת הדרך שבה השיג וורן החלטה פה אחד בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך.
ביוני 1957 החל בארטון לסבול מרעד משמעותי בידיו.
כאשר החל מושב בית המשפט של 1957–1958, היה כבר כתב ידו קשה לקריאה, והוא החל לקחת לעצמו מנוחות ארוכות בשעות אחר הצהריים.
האבחנה הרפואית למצבו הייתה מחלת פרקינסון, ובראשית 1958 התגבר עוד יותר הרעד בידו השמאלית.
הוא החליט לפרוש מכהונתו, ובמרץ הודיע על כך לנשיא אייזנהאואר.
מתוך דאגתו בנוגע לענייני החוץ והפנים, ביקש הנשיא מבארטון לשקול להישאר על כס השיפוט שנה אחת נוספת, מבלי להודיע דבר בפומבי.
בארטון הסכים, ובינתיים נעשו סידורים למנות את עוזריו המשפטיים של בארטון לתפקידים במחלקת המשפטים של ארצות הברית למקרה שבארטון יפרוש לפני תום מושב 1958–1959 של בית המשפט.
מצבו הבריאותי של בארטון המשיך להחמיר, וביוני 1958 יעצו לו רופאיו לפרוש.
הוא הודיע לוורן על החלטתו, ווורן הפציר בו להישאר בתפקידו לפחות עד ה-30 בספטמבר.
שבוע לאחר מכן נפגש התובע הכללי של ארצות הברית ויליאם פירס רוג'רס עם בארטון כדי לדון עמו על השמועות על פרישתו.
גם הפעם חזר בארטון על רצונו לסיים את כהונתו, וגם רוג'רס ביקש ממנו להישאר עד 30 בספטמבר.
כמה משברים ואירועים מנעו מבארטון מלהיפגש עם אייזנהאואר עד ה-17 ביולי, ובמועד זה הודיע בארטון באופן אישי לנשיא על כוונתו לפרוש.
ב-22 ביוני מלאו לבארטון 70, כך שהוא יכול היה לפרוש עם פנסיה מלאה.
אייזנהאואר ביקש מבארטון שלעת עתה ישמור את דבר התפטרותו בסוד.
הסיבה לכך הייתה בין השאר שאייזנהאואר רצה שיעמוד לרשותו מספיק זמן כדי לשקול את זהות המחליף ללא לחץ ציבורי.
בנוסף, אייזנהאואר היה מודאג שהתפטרותו של בארטון באותה עת עלולה הייתה ליצור סיבוכים בלתי נחוצים בבית המשפט העליון, שהסכים לשמוע את העתירה בפסק הדין "קופר נגד ארון" .
תיק זה הוגש על רקע משבר ליטל רוק, שבו נמנע מתשעה תלמידים אפרו-אמריקאים להתקבל לבית הספר התיכון המרכזי של ליטל רוק על ידי מושל ארקנסו אורוול פובוס.
קופר ושאר חברי מועצת החינוך של ליטל רוק טענו שלא יוכלו ליישם את החלטת בית המשפט העליון בפסק דין בראון נגד מועצת החינוך בשל העוינות הציבורית ובשל התנגדותם של המושל פובוס ושל בית המחוקקים של המדינה.
היה ברור שהמקרה יגיע לפתחו של בית המשפט העליון.
בית משפט מקומי פסק לטובת מועצת החינוך, וה-NAACP עתר הן לבית המשפט של ארקנסו והן לבית המשפט העליון, שב-30 ביוני סירב לשמוע את העתירה עד שבית המשפט של ארקנסו יפסוק, אך הוא גם ייעץ לבית המשפט של ארקנסו לפסוק במהירות, עוד לפני פתיחת שנת הלימודים.
במושב קיץ מיוחד קיים בית המשפט העליון דיון ב-11 בספטמבר, וב-29 בספטמבר פרסם את החלטתו.
בשלב זה כבר הודיע בארטון לצוות לשכתו ולשאר השופטים על החלטתו לפרוש.
ב-6 באוקטובר 1958 פורסמה הודעה רשמית על פרישתו של בארטון מבית המשפט העליון.
בהודעתו הסביר בארטון על מחלת פרקינסון ממנה סבל.
הוא פרש בעצת רופאיו, שהסבירו לו שבהיעדר לחץ העבודה בבית המשפט, עשוי מצבו אף להשתפר.
ב-13 באוקטובר סיים בארטון את כהונתו.
לאחר פרישתו מבית המשפט העליון, ישב בארטון במשך כמה שנים בהרכבי שופטים בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
הרולד בארטון נפטר ב-28 באוקטובר 1964 בוושינגטון די.
כתוצאה מסיבוכים של מחלת פרקינסון ממנה סבל, מאי-ספיקת כליות ומחולי בריאות.
הוא נטמן בבית הקברות היילנד פארק שבקליבלנד.
ב-1986 שונה שמו של גשר השדרה הראשית של קליבלנד ונקרא על שמו.
הרולד לה קלייר אִיקֶס היה איש ממשל ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא כיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית במשך כמעט 13 שנים מ-1933–1946, האדם שמשך כהונתו בתפקיד זה היא הארוכה ביותר אי פעם, והשני באורך כהונתו מכל חברי הקבינטים של ארצות הברית לאחר ג'יימס וילסון (מזכיר החקלאות בשנים 1897–1913).
איקס ופרנסס פרקינס, מזכירת העבודה בקבינט של רוזוולט, היו שני חברי הקבינט היחידים בממשלו שכיהנו לאורך כל תקופת נשיאותו.
איקס היה האחראי על יישום רבים מצעדי מדיניות הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הוא היה אחראי על תוכנית הרווחה הכללית, "מינהל קידום העבודות" (Public Works Administration), ועל הפעולות הסביבתיות של הממשל הפדרלי.
בזמנו הוא נחשב לדובר ליברלי בולט, נואם מוכשר ותומך בולט של רבים ממטרותיהם של האפרו-אמריקאים, אם כי באותה עת הוא נכנע לכדאיות הפוליטית שעל פיה הונהגה ההפרדה הגזעית ברמת המדינות.
לפני הקריירה הפוליטית שלו ברמה הארצית, שבה הוא ביטל האת ההפרדה הגזעית בתחומים שהיו בשליטתו הישירה, היה איקס נשיא הסניף של שיקגו של NAACP.
רובר ויוור, שב-1966 היה האפרו-אמריקאי הראשון שכיהן במשרה בקבינט של ארצות הברית (כמזכיר השיכון והפיתוח העירוני הראשון של ארצות הברית), היה חבר ב"קבינט מטבחון השחורים" של איקס, שהיו יועציו בסוגיות הקשורות ליחסים גזעיים.
איקס היה אביו של הרולד מקאוון איקיז, שהיה סגן ראש סגל הבית הלבן בממשלו של הנשיא ביל קלינטון.
הרולד איקס נולד בהולידייסבורג, פנסילבניה למשפחה ממוצא סקוטי וגרמני.
הוריו היו מטילדה (לבית מק'קון) וג'סי בון ויליאמס איקס.
בגיל 16, בשל מותה של אמו, הוא עבר לשיקגו, שם הוא התחנך בבית הספר התיכון אינגלווד, בו הוא היה נשיא כיתתו.
לאחר סיום בית הספר התיכון הוא המשיך את לימודיו באוניברסיטת שיקגו, שם הוא סיים תואר בוגר אוניברסיטה ב-1897. בשיקגו היה איקס חבר בסניף שנוסד מחדש של אחוות פי-דלתא-טתא.
עבודתו הראשונה הייתה ככתב בעיתון The Chicago Record, ולאחר מכן ככתב בעיתון שיקגו טריביון.
מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו, אך כמעט ולא עסק במקצוע.
אחד התיקים הבולטים שבהם הוא עסק היה פרשת הריגתו של לזרוס אוורבוך , שנורה ב-1908 על ידי מפקד משטרת שיקגו על רקע החשש שהיה באותה תקופה מפני האנרכיסטים לאחר מעורבותם באירועי היימרקט ב-1886. כבר אז היה איקס פעיל בפוליטיקה.
בתחילת דרכו היה איקס חבר במפלגה הרפובליקנית בשיקגו, אך מעולם לא היה חלק מהמנגנון המפלגתי.
הוא חש חוסר שביעות רצון מהמדיניות הרפובליקנית והצטרף ב-1912 למפלגה הפרוגרסיבית בראשותו של תאודור רוזוולט.
לאחר ששב למפלגה הרפובליקנית, הוא השתתף במסעות הבחירות של הרפובליקנים הפרוגרסיבים צ'ארלס אוונס יוז בבחירות לנשיאות של 1916, ובאלו של היירם ג'ונסון בבחירות לנשיאות של 1920 ובאלו של 1924.
הוא נאבק קשות באיל ההון משיקגו סמואל אינסול, בראש העיר ויליאם הייל תומפסון, ובבעלי השיקגו טריביון, רוברט מקורמיק.
מאוחר יותר היה לו מאבק במועמד לנשיאות תומאס דיואי.
אף על פי שהיה איקס פעיל בפוליטיקה של שיקגו, עד ל-1933 הוא לא היה מוכר ברמה הארצית.
כחלק ממעורבותו בפוליטיקה, הוא היה מעורב בחיים הפוליטיים והחברתיים של העיר.
בין פעילויותיו הבולטות הייתה עבודתו עבור הארגון "המועדון העירוני של שיקגו" (City Club of Chicago).
לאחר שנבחר פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ב-1932, הוא החל לקבץ את חברי הקבינט שלו.
יועציו סברו שכנשיא דמוקרטי, הוא יזדקק לרפובליקני פרוגרסיבי כדי למשוך אליו את המתלבטים בקרב קהל המצביעים.
הוא ביקש למנות לתפקיד בממשלו את היירם ג'ונסון, סנאטור רפובליקני, שבאותה תקופה תמך במערכת הבחירות של רוזוולט, אך הוא לא היה מעוניין.
עם זאת, המליץ ג'ונסון על בעל בריתו משכבר הימים, איקס.
איקס שימש בו-זמנית במספר תפקידים מרכזיים בממשלו של רוזוולט.
אף על פי שהוא כיהן כמזכיר הפנים, הוא נודע יותר בציבור בשל עבודתו במקביל כמנהל "מינהל קידום העבודות" (Public Works Administration), שם הוא ניהל מיזמים בהיקף של מיליארדי דולרים שנועדו למשוך השקעות פרטיות וליצור מקומות עבודה במהלך השפל הגדול.
ניהול תקציב מינהל קידום העבודות על ידו והתנגדותו לשחיתות, הקנו לו את הכינוי "הרולד הישר" (Honest Harold).
בדרך כלל הוא הגיש מיזמים לאישורו של הנשיא, אך הוא גם התעמת באופן לא פחות תכוף עם רוזוולט ועם עמיתיו בקבינט, ונודע בלוחמנות שלו.
תמיכתו של איקס בתחנות הכוח של מינהל קידום העבודות הטילה לחץ פיננסי שהלך וגדל על חברות החשמל הפרטיות במהלך השפל הגדול, שהיה לו הן השפעה חיובית והן השפעה שלילית.
הוא ניסה לאכוף את חוק רקר (Raker Act) כנגד עיריית סן פרנסיסקו, חוק של הקונגרס שקבע שבשל העובדה שהסכר בעמק הץ' הצ'י שבתחומי הפארק הלאומי יוסמיטי, שכן על קרקע ציבורית, שום רווח פרטי לא היה יכול להיות מופק מפיתוחו.
העיר המשיכה למכור את החשמל לחברת החשמל והגז הפסיפית (Pacific Gas and Electric Company), שמכרה אותו ברווח.
ביולי 1938 כתב איקס מכתב לנשיא רוזוולט, בו הוא הפציר בו לא להעביר את אטול פאלמירה לידי צי ארצות הברית לשימוש כבסיס צבאי.
בצטטו את מכתבו הוא כתב:
שליחת המכתב לא נחלה הצלחה, והתוכניות להקמת הבסיס התקדמו, אך על פי כל הדיווחים היה איקס פקיד הממשלה הראשון שהציע שאטול פאלמירה יהפוך למונומנט לאומי.
כיום האטול הוא חלק מהמונומנט הלאומי הימי של האיים הפסיפים המרוחקים (Pacific Remote Islands Marine National Monument), ועל אף שסבל מסוגי הנזקים שחזה איקס, הוא שוקם ונעשה בו שימוש קבוע לצורכי מחקר מדעי, ונשמרים בו מה שאיקס תיאר במכתבו כ"מוצגים גאולוגים וביולוגים ...בעלי יופי נהדר וחשיבות מדעית".
איקס תרם מאוד להקמת הפארק הלאומי קינגס קניון, והזמין את אנסל אדמס, "צלם קיר" במיזם יחסי ציבור שאפתני שהשניים יזמו כדי לתעד ולפרסם, ברמה המפורטת ביותר, את היופי היוצא מן הכלל של הפארקים לעיני הציבור, ובאופן בלתי ישיר אך משפיע, שכנעו את הקונגרס לתמוך בהצעת החוק של הנשיא רוזוולט ב-1940.
לאחר האסון בו התפוצצה ספינת האוויר הגרמנית הינדנבורג ב-1937, ביקש מנהל חברת צפלין, הדר' הוגו אקנר, לרכוש הליום מארצות הברית כתחליף למימן הדליק לשימוש עתידי בספינות האוויר שלהם.
איקס התנגד למכירה, אם כי באופן מעשי תמכו בה כל שאר חברי הקבינט והנשיא רוזוולט עצמו.
איקס לא ויתר, מתוך חשש שגרמניה הנאצית תעשה בהליום שימוש צבאי.
חברת צפלין לא השיגה את ההליום משום מקור אחר, ואקנר סירב לסכן את נוסעי הספינות בהמשך השימוש במימן.
כתוצאה מכך הגיע לקיצו עידן ספינות האוויר.
חברת עראמקו הסעודית, בסיועו של איקס, הביאה את הנשיא רווזולט להסכים לסיוע לערב הסעודית במסגרת הסכם השאל-החכר, שהיה קשור להגנה על האינטרסים האמריקאים שם.
מיוני ועד אוקטובר 1941, בתקופה בה היה חשש למחסור בנפט, הוציא איקס הוראות לסגור את תחנות הדלק במזרח ארצות הברית החל מהשעה 7 בערב ועד 7 בבוקר.
איקס היה נואם מוכשר והיחידי בממשל רוזוולט שהיה מסוגל להתמודד מול ג'ון ל.
לואיס, נשיא איגוד עובדי המכרות, שלעיתים קרובות נשא נאומים ברדיו שבהם מתח ביקורת על ממשל רוזוולט.
מאוקטובר 1942 ועד ספטמבר 1945, במהלך הכיבוש ההיפני של הפיליפינים, החזיק איקס בתפקיד הנציב העליון של הפיליפינים.
איקס היה תומך נלהב של זכויות האזרח.
הוא היה נשיא הסניף בשיקגו של "האיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים" (NAACP), ותמך בזמרת הקונטרה אלט האפרו-אמריקאית מריאן אנדרסון כאשר ב-1939 אסרו עליה להופיע בקונטיטושן הול (Constitution Hall) בוושינגטון הבירה.