tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחת התקף זעם, טום נועל את הילד ברכב במטרה להרעיב אותו, תוך תקווה שמישהו יגיע לבית וינסה לחלץ אותו מהרכב.
למרות זאת, ג'מה מרחמת על הילד ומשחררת אותו.
באחד הימים, הילד נעדר וחוזר לבית ובאמתחתו ספר עם צורות מוזרות ותמונות של בני אדם בעלי גרונות נפוחים בצבע אדום.
כשג'מה מבקשת מהילד לחקות את האדם שהביא לו את הספר, הילד מוציא מפיו קולות משונים ומנפח את הגרון שלו (בדומה לתמונות בספר).
הילד מתבגר ונראה כאדם בשנות ה-20 לחיו.
טום וג'מה נרתעים מלתקשר איתו וטום נעשה חולה.
הילד עוזב את הבית במהלך היום וג'מה מנסה לעקוב אחריו, אך מוצאת את עצמה באופן קבוע בחזרה בבית מספר 9. טום ממשיך לחפור בגינה ומוצא גופה בתוך אריזת פלסטיק.
הילד נועל את טום וג'מה מחוץ לבית והזוג מעביר את הלילה במכונית.
ג'מה מתחננת לילד שישיג תרופות עבור טום החולה, אך הילד משיב לה "אולי הגיע הזמן שהוא ישוחרר".
כשטום מת ממחלתו, הילד מכניס את גופתו לתוך אריזת פלסטיק וזורק אותה לתוך הבור שטום חפר קודם לכן.
זמן מה לאחר מכן, ג'מה מתחבאת בתוך הרכב ומצליחה לפצוע את הילד עם גרזן ברגע שהוא יוצא מהבית.
הילד בורח ומזדחל אל תוך מבוך מתחת לבית, ג'מה עוקבת אחריו ועוברת דרך דלת דרכה היא רואה מספר בתים בהם מתגוררים אנשים זרים וילדים הזהים לילד שהתגורר איתם.
ג'מה חוזרת אל בית מספר 9, חלשה ומיואשת.
הילד סוחב את ג'מה לאריזת פלסטיק ומסביר לה שאמהות מתות לאחר שגידלו את ילדיהן.
הילד מכניס את ג'מה לאריזת פלסטיק ורגע לפני מותה, ג'מה צועקת על הילד שהיא לא אמא שלו.
הילד קובר את ג'מה ביחד עם טום וממלא את הבור באדמה.
הילד נוהג בחזרה למשרד התיווך וחוזה במרטין, כעת אדם זקן גוסס על כיסאו.
מרטין מעניק לילד את תג השם שלו ומת.
הילד מכניס את גופתו של מרטין לאריזת פלסטיק ואותה הוא מעביר למגירת תיוקים.
הסרט מסתיים כשזוג חדש נכנס למשרד התיווך והילד מברך אותם לשלום.
אאנה הארדוויק – הילד (מבוגר)
דניאלה ריאן – אמא נוספת
מולי מק'קאנן – תלמידה בבית ספר
במאי 2018, הוכרז שלורקן פינגן יביים את ויוואריום מסיפור שכתב יחד עם גארט שנלי, ושג'סי אייזנברג ואימוג'ן פוטס לוהקו לצוות השחקנים.
הסרט צולם בבלגיה ובאירלנד לפני שעבר לאולפני ארדמור, וויקלוו, אירלנד.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל קאן ב-18 במאי 2019. זמן קצר לאחר מכן, Saban Films ו-Vertigo Releasing רכשו זכויות הפצה בארצות הברית ובריטניה, בהתאמה.
הסרט הוקרן בארצות הברית, בריטניה ואירלנד ב-27 במרץ 2020, ואף נמכרה גרסת VOD באותו היום.
ויוואריום קיבל ציון 72% באתר Rotten Tomatoes בהתבסס על 142 ביקורות, עם ציון ממוצע של 6.6. מבקרי צוות האתר כתבו על הסרט "ויוואריום עשוי לבלבל כמעט באותה תדירות שהוא מסקרן, אבל להיברידיות הזו של מדע בדיוני/אימה שפועלים היטב יש רעיונות מעניינים - והסרט חוקר אותם בסטייל".
ב-Metacritic, הסרט קיבל ציון משוכלל של 64 בהתבסס על 23 ביקורות בתיאור "ביקורות חיוביות בדרך כלל".
ויה פראטה (Via ferrata באיטלקית: "דרך הברזל", ברבים vie ferrate או באנגלית via ferratas) הוא מסלול טיפוס שנמצא בהרי האלפים ובמקומות אחרים.
המונח "via ferrata" משמש ברוב המדינות והשפות, למעט בעיקר באזורים דוברי גרמנית, המשתמשים ב-Klettersteig – "שביל טיפוס" (ברבים: Klettersteige).
דרך פראטה היא מסלול טיפוס העושה שימוש בכבלי פלדה, שלבים או סולמות, המחוברים לסלע אליו מצמידים המטפסים רתמה עם שתי רצועות, המאפשרת למטפסים לאבטח את עצמם לכבל המתכת ולבלום כל נפילה.
הכבל ומתקנים אחרים, כגון שלבי ברזל, יתדות, מדרגות, סולמות וגשרים, מספקים גם בסיס למדרך רגל וגם אחיזת יד.
בזכות כך, מתאפשר טיפוס על מסלולים מסוכנים, ללא הסיכונים בטיפוס ללא אבטחה או הצורך בציוד טיפוס מתקדם.
מסלולי ויה פראטה מאפשרים את הגישה לפסגות קשות לטיפוס כחלופה לטיפוס מצוקים וטיפוס הרים, שני האחרונים דורשים כישורים גבוהים יותר וציוד יותר מקצועי.
מסלולי ויה פראטה יכולים להשתנות באורכם ממסלולים קצרים הנמשכים פחות משעה ועד מסלולים אלפיניים ארוכים המכסים מרחק וגובה משמעותיים ( או יותר של עלייה) בני שמונה שעות או יותר.
באזורים מסוימים, כמו ברכס ברנטה בהרי הדולומיטים, אפשר לעבור בין מספר מסלולי ויה פראטה יחד, ללון במקלטי הרים, וכך לבצע סיורי טיפוס נרחבים בני מספר ימים בגובה רב.
ברמת הקושי, ויה פראטה יכולה לנוע בין מסלולים שהם מעט יותר משבילים למסלולים תלולים ומאומצים מאוד, הדורשים את הכוח והטכניקה של טיפוס סלעים רציני.
בדרך כלל, מסלולי ויה פראטה נעשים בעלייה, אם כי אפשר גם לרדת אותם.
מקורות הויה פראטה מתוארכים למאה ה-19, אך הם קשורים לעיתים קרובות למלחמת העולם הראשונה, כאשר כמה מהם נבנו באזור הרי הדולומיטים באיטליה כדי לסייע לתנועת חיילים.
יותר מ-1,000 דרכי ברזל קיימות כיום בהרי האלפים.
אחרות נמצאות במספר מדינות באירופה ובמספר מועט במקומות אחרים.
מסלולי ויה פראטה קיימים בדרך כלל באזורים הרריים המאופיינים באבן גיר, כמו הרי הדולומיטים.
דרך המלך, רכס רמים, צוק מנרה, מצוק השקרן (שמות שונים לאותו מסלול)
ויה טראיאנה הייתה דרך רומית עתיקה בדרום איטליה, שחיברה בין בנוונטום (בנוונטו במחוז קמפניה) לברונדיסיום (ברינדיזי, מחוז פוליה).
הדרך נבנתה בימי הקיסר טראיאנוס בשנים 108–110 לספירה כחלופה לנתיב ויה אפיה הוותיק ונודעה גם בשם "ויה אפיה טראיאנה".
קטעי התוואי של ויה אפיה וויה טראיאנה ששרדו הוכרזו ב-2024 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו שנקרא: 'ויה אפיה, "רגינה ויארום"' (הכינוי הלטיני לוויה אפיה שמשמעו "מלכת הדרכים").
נתיב ויה טראיאנה עבר בקאנוסיום ובבוטונטום הסמוכה לבארי, ולא דרך טאראנטום ואוריה כמו בנתיב ויה אפיה לברינדיזי.
סעיף של הדרך יצא מזרחה מביטונטום, פנה לנמל בארי, משם המשיך דרומה לאורך החוף האדריאטי עד לנמל גנטיה והצטרף לנתיב העיקרי.
בחירת הנתיב מוסברת בשאיפה לקצר את הדרך מרומא לברינדיזי בהשוואה לנתיב ויה אפיה הוותיק שמימי הרפובליקה.
מדידות הראו שקטעי הדרך מבנוונטו לברינדיזי בשני הנתיבים היו שווים בקירוב, אבל היו הבדלים בפני השטח שהקלו על המסע בדרך החדשה.
שרידי ויה טראיאנה ניכרים באתרים שונים, בעיקר בגשרים הרבים לאורכה.
חלקים של הדרך נסללו בנתיבים מקומיים קודמים, בהם ויה מינוקיה (Via Minucia) מימי הרפובליקה.
בניית ויה טראיאנה הונצחה בקשת טראיאנוס בעיר בנוונטום, שהוקמה בשנים 114–117 בתכנון האדריכל אפולודורוס מדמשק.
טקס חנוכת הדרך מתואר באחד משני התבליטים הגדולים בדופני המעבר המקומר.
בניית הדרך הונצחה גם על גבי מטבעות בעריכים שונים שהופצו ברחבי האימפריה.
המשכה של ויה טראיאנה מברינדיזי דרומה לאוטרנטו, במזרח חצי האי סלנטו, כונה בשם Via Traiana Calabra .
ויהארה (תעתיק מקובל מסנסקריט: Vihāra) הוא מונח המתייחס באופן כללי למנזר עבור נזירים בודהיסטים, בעיקר בתת-היבשת ההודית.
המושג עתיק יומין ובטקסטים המוקדמים בסנסקריט ובפאלי פירושו כל סידור של חלל או מתקנים למגורים.
המונח התפתח למושג אדריכלי שבו הוא מתייחס למגורים לנזירים עם חלל משותף או חצר פנימית פתוחה, במיוחד בבודהיזם.
המונח נמצא גם בספרות הנזירית של הדתות אג'יוויקה, הינדואיזם וג'ייניזם, ובדרך כלל מתייחס למקלט זמני לנזירים או נזירות נודדים במהלך המונסונים ההודיים השנתיים.
בג'ייניזם המודרני, הנזירים ממשיכים לנדוד מעיר לעיר למעט בעונת הגשמים, והמונח "ויהארה" מתייחס לנדודיהם.
למונח ויהארה או "אולם ויהארה" יש משמעות ספציפית יותר ב, במיוחד עתיקה.
אולם מרכזי, עם תאים קטנים המחוברים אליו, לפעמים עם מיטות מגולפות מהאבן.
לחלקם יש תא מקדש הממוקם במרכז הקיר האחורי, המכיל סטופה בדוגמאות מוקדמות, או פסל בודהה בדוגמאות מאוחרות יותר.
אתרים גדולים אופייניים כמו מערות אג'אנטה, מערות אוראנגאבאד, מערות קארלי ו מכילים כמה ויהארות.
חלקם כללו צ'איטיה, או אולם פולחן בקרבת מקום.
הוויהארה התחילה כמקלט לנזירים מפני הגשם.
ויהארה היא מילה בסנסקריט המופיעה במספר טקסטים ודיים עם משמעויות רגישות הקשר.
פירושה בדרך כלל צורה של "הפצה, שינוי מקום, הפרדה, סידור", או של מילים או של אש קדושה או של אתר קורבן.
לחלופין, היא מתייחסת לצורה של שוטטות, כל מקום לנוח או להשביע רצון או ליהנות מהבילוי בו, משמעות נפוצה יותר בטקסטים והאפוסים הוודיים המאוחרים.
המשמעות שלה בעידן הפוסט-ודי היא ליתר דיוק צורה של בית מנוחה, מקדש או מנזר במסורות הסגפנות של הודו, במיוחד עבור קבוצת נזירים.
היא התייחסה במיוחד לאולם ששימש בתור מקדש או היכן שנפגשו נזירים, וחלקם הסתופפו בו.
בהקשר של אמנויות הבמה, המונח פירושו התיאטרון, המנזר או מתחם המקדש שבו נפגשים, מופיעים או נחים.
מאוחר יותר המונח התייחס לצורה של בניית מקדש או מנזר בבודהיזם, הינדואיזם וג'ייניזם, שבו העיצוב כולל אולם מרכזי ומצורפים מקדשים נפרדים למגורים עבור נזירים או עבור אלים, אלות ודמויות קדושות כגון , גאוטמה הבודהה, או גורו.
משמעות המילה היא או או "מקום מגורים, מקום המתנה" בכתובות וטקסטים רבים של תקופת ימי הביניים בהודו, מ"ווי-האר" שפירושו "לבנות".
זה מנוגד למונח "אראניה" בסנסקריט או פאלי שפירושו "יער".
בימי הביניים, המונח התכוון לכל מנזר, במיוחד עבור נזירים בודהיסטים.
"מאתה" הוא מונח נוסף למנזר במסורת הדתית ההודית, כיום משמש בדרך כלל למוסדות הינדיים.
שמה של ביהר, מדינה מזרחית של הודו, נגזר מהמילה "ויהארה" בשל שפע המנזרים הבודהיסטים באזור זה.
המילה הושאלה גם למלאית בתור "ביארה", המציינת מנזר או מקום פולחן אחר שאינו מוסלמי.
בתאית המונח קרוי "וינהאן" (วิหาร) ובקמרית "ויהיאר" (វិហារ).
בבורמזית "ויהארה" (ဝိဟာရ) פירושה "מנזר", אבל הבורמזים מעדיפים את המילה הבורמזית המקורית "קייאונג" (ကျောင်း).
נזירים הנודדים ממקום למקום מטיפים ומחפשים צדקה נשארו לעיתים קרובות יחד בסנגהה.
בפנג'אבי קרוי חלל פתוח בתוך הבית "והארה".
בקוריאה, יפן, וייטנאם ובסין, נראה שלמילה למקדש או מנזר בודהיסטי מקור שונה.
ביפנית המילה למקדש בודהיסטי היא "טרה" (寺), היא נכתבה בעבר גם באופן פונטי "天良", והיא קשורה לקוריאנית מודרנית "צ'ול" מקוריאנית תיכונה "טאיל", ו"טאירה" בסינית עתיקה, פירוש כולן "מנזר בודהיסטי".
מילים אלו נגזרות ככל הנראה מהמילה בארמית עבור "מנזר", "דרה" (מהשורש "דייר" "לחיות ביחד"), ולא מהמילה ההודית הלא קשורה למנזר "ויהארה", וייתכן שהועברה לסין על ידי המתרגמים הראשונים ממרכז אסיה של כתבים בודהיסטים, כגון או .
במהלך עידן אשוקה של המאה ה-3 לפני הספירה, יאטראות ויהארה היו תחנות לנוסעים שמטרתן מנוחה, הנאות ותחביבים כמו ציד.
אלה עמדו בניגוד ליאטראות דהארמה הקשורים לעיסוקים דתיים ולעלייה לרגל.
לאחר שאשוקה המיר את דתו לבודהיזם, כתב להירי, הוא התחיל את יאטראות דהארמה בסביבות אמצע המאה ה-3 לפני הספירה במקום יאטראות ויהארה מלכותיות נהנתניות.
ההיסטוריה המוקדמת של ויהארות אינה ברורה.
מנזרים בצורת מערות מתוארכים למאות שנים לפני הספירה, עבור אג'יוויקה, הינדואיזם וג'ייניזם.
לאדריכלות החצובה שנמצאה בוויהארות של מערות מהמאה ה-2 לפנה"ס יש שורשים מתקופת האימפריה המאורית.
במדינת ביהר ובסביבתה ישנה קבוצה של מונומנטים של מערות מגורים, שכולן מתוארכות מלפני הספירה, ומשקפות את הארכיטקטורה של מאוריה.
בחלקן יש כתובת בכתב בראהמי המאששת את גילן, אך כנראה הכתובות נוספו למערות קיימות.
השכבה העתיקה ביותר של טקסטים בודהיסטים וג'ייניים מזכירות אגדות של בודהה, ג'יינים, או נזירי שחיים במערות.
אם רישומים אלה שנגזרו ממסורת שבעל פה משקפים במדויק את המשמעות של נזירים ומערות בתקופת הבודהה והמאהאווירה, אז מסורת מגורי המערות מתחילה לפחות במאה ה-5 לפני הספירה.
לפי אלצ'ין וארדוסי, האגדה על המועצה הבודהיסטית הראשונה מתוארכת לתקופה מיד לאחר מותו של הבודהה.
הוא מזכיר נזירים המתאספים במערה ליד ראג'ירי, וזה מתארך אותה בתקופה שלפני מאוריה.
עם זאת, החצר המרובעת עם ארכיטקטורת התאים של ויהארה, קובעים אלצ'ין וארדוסי, מתוארכת לתקופה המאורית.
מגורי הנזירים המוקדמים יותר של אג'יוויקים, בודהיסטים, הינדים וג'ינים היו כנראה מחוץ לצוקי סלע ועשויים מחומרים זמניים ואלה לא שרדו.
המתנה המוקדמת ביותר הידועה של קרקע למטרות נזירות שנרשמה אי פעם בכתובת הודית נזקפת לזכות הקיסר אשוקה, והיא תרומה לאג'יוויקים.
לדברי יוהאנס ברונקהורסט, הדבר יצר לחצים פיננסיים תחרותיים על כל המסורות, כולל הברהמינים ההינדים.
ייתכן שהדבר הוביל לפיתוח של ויהארות כמקלטים לנזירים, ולהתפתחות בתפיסת האשרמה לאגרהארות או מנזרים הינדיים.
מקלטים אלה לוו בדרך כלל בתרומת הכנסות מכפרים סמוכים, שעבדו ותמכו במגורי המערות הללו במזון ובשירותים.
כתובת קארלה המתוארכת למאה ה-1 לספירה תורמת מערה וכפר סמוך, קובע ברונקהורסט, "לתמיכתם של הסגפנים המתגוררים במערות בוואלורקה [קארלה] ללא כל הבדל של כת או מוצא".
טקסטים בודהיסטים מבנגל, שתוארכו למאות שנים מאוחר יותר, משתמשים במונח אשרמה-ויהארה או אגרהארה-ויהארה עבור המנזרים שלהם.
ניתן לתאר ויהארות או מנזרים בודהיסטיים כמעון לנזירים, מרכז לעבודה דתית ומדיטציה ומרכז ללמידה בודהיסטית.
בטקסטים הקנוניים הבודהיסטים יש התייחסות לחמישה סוגים של מגורים (פאנצ'ה לנאני), כלומר ויהארה, אדיוגה, פסאדה, האממייה וגוהה, כמתאימים לנזירים.
מתוכם שרדו רק הוויהארה (מנזר) וגוהה (מערה).
בשלב מסוים של הבודהיזם, כמו מסורות דתיות הודיות אחרות, נדדו הנזירים הנודדים של הסנגהה המוקדשים לסגפנות ולחיי הנזירים, ממקום למקום.
בעונת הגשמים הם שהו במקלטים זמניים.
בתאולוגיה הבודהיסטית המתייחסת ללידה מחדש ולצבירת מעלות, זה נחשב כמעשה ראוי לא רק להאכיל נזיר אלא גם להגן עליו, מנזרים מפוארים נוצרו על ידי מאמינים עמאים עשירים.
השרידים המהותיים היחידים של הוויהארות הקדומות ביותר נמצאים במתחמים החצובים, בעיקר בצפון הודו, בדקאן במיוחד, אבל זה משום שהם היחידים ששרדו.
במקור ויהארות בנויות מאבן או לבנים היו כנראה נפוצות לפחות באותה מידה בכל מקום, והיו המקובל בדרום.
עד המאה השנייה לפני הספירה נקבעה תוכנית מבנה סטנדרטית לוויהארה.
ויהארות אלה מהוות את רוב ה"מערות" הבודהיסטיות החצובות בסלע.
היא הייתה מורכבת מאולם מרובע, בערך ריבוע, או כנראה חצר פתוחה בדוגמאות בנויות, שממנה נפתחו מספר תאים קטנים.
התאים החצובים היו מצוידים לרוב בבמות חצובות למיטות ולכריות.
בקיר הקדמי הייתה כניסה אחת או יותר, ולעיתים קרובות מרפסת.
מאוחר יותר היה בקיר האחורי מול הכניסה חדר מקדש קטן למדי, שאליו הגיעו לעיתים קרובות דרך פרוזדור.
בתחילה אלה כללו סטופות, אך מאוחר יותר פסל בודהה גדול, לפעמים עם תבליטים על הקירות.
במרפסת עשויים להיות גם תבליטים, ובמקרים מסוימים גם על קירות האולם המרכזי.
ציורים היו אולי נפוצים יותר, אבל אלה שרדו רק לעיתים רחוקות, למעט מקרים בודדים כגון מערות 2, 10, 11 ו-17 במערות אג'אנטה.
מכיוון שהוויהארות החצובות המאוחרות יותר הן לרוב בנות עד שלוש קומות, זה היה כנראה צורת המבנה של הוויהארות שהיו בנויות מאבנים או מלבנים.
כשהוויהארה קיבלה תדמית מרכזית, היא השתלטה על תפקידו של אולם הפולחן, הצ'איטיה, ובסופו של דבר חדלו לבנות אולמות צ'איטיה.
זאת אף על פי שחדר המקדש בוויהארה החצובה בסלע לא כולל בדרך כלל שביל הקפה.
פעולת ההקפה או ההליכה סביב הסטופה (פריקראמה או פראדקשינה) היא מנהג טקסי ופולחני חשוב בבודהיזם.
בתקופת ימי הביניים המוקדמת של הודו, הוויהארות הפכו למוסדות חשובים וחלק מהאוניברסיטאות הבודהיסטיות עם אלפי סטודנטים, כגון נלנדה.
החיים ב"וויהארות" נקבעו בשלב מוקדם.
זהו האובייקט של חלק מהקאנון הפאלי, או "סל המשמעת הנזירית".
בבנגלדש הוא דוגמה למנזר בנוי עם 115 תאים, שבו נחפרו החלקים התחתונים של המבנה הבנוי מלבנים.
מהאוויהארה סומאפורה, גם היא בבנגלדש, הייתה ויהארה גדולה יותר, בעיקר מהמאה ה-8, עם 177 תאים סביב מקדש מרכזי ענק.
ויהארות בדרך כלל בנויות לפי המבנה הסטנדרטי כמתואר לעיל, אבל יש כמה גרסאות.
לשני אולמות ויהארה, מערה 5 באלורה ומערה 11 ב, יש פלטפורמות נמוכות מאוד לאורך רוב האולם המרכזי.
אלו שימשו כנראה כשילוב כלשהו של ספסלים או שולחנות לסעודה, שולחנות עבודה ללימוד, ואולי מיטות.
לעיתים קרובות הם מכונים "אולם אוכל" או "" בקאנהרי, ללא ראיות מוצקות.
מערה 11 במערות בדסה היא ויהארה קטנה למדי מהמאה ה-1, עם תשעה תאים בפנים ובמקור ארבעה מסביב לכניסה, וללא חדר מקדש.
היא יוצאת דופן בשל עיטורים כדוגמת קשת בסגנון משוכללת ותבליט מעקה סביב דלתות התאים, אבל במיוחד על ידי תקרה מקומרת וקצה אפסידי בצד המרוחק מהכניסה, כמו אולם צ'איטיה.
בתי המערה החצובים הבודהיסטים והמקומות הקדושים המוקדמים ביותר נמצאים במערב דקאן מהמאה ה-3 לפני הספירה.
המערות החצובות המוקדמות ביותר הללו כוללות את מערות בהאג'ה, את מערות קרלה, וכמה ממערות אג'אנטה.
ויהארה עם מקדש מרכזי המכיל פסלים של הבודהה, המתוארכות למאה ה-2 לספירה לערך, נמצאות באזור הצפון-מערבי של גנדהארה, באתרים כמו , (באזור תכסילא) או הסטופה דהרמרג'יקה בתכסילא, אשר לדברי היסטוריון האמנות קורט בהרנדט, היו אולי אבות הטיפוס של המנזרים של המאה ה-4 כמו אלה ב בגוג'ראט.
הדבר נתמך על ידי גילוי של פסלי בודהה מחימר ומברונזה, אך לא ברור אם הפסל הוא מתאריך מאוחר יותר.
לפי בהרנדט, אלה "בטח היו אב הטיפוס האדריכלי של מאוחר יותר מקדשים בודהיסטים צפוניים ומערביים במערות אג'אנטה, מערות אוראנגאבאד, מערות אלורה, נלנדה, ואתרים אחרים".
ההצעה של בהרנדט ממשיכה את המודל שקובע שההשפעות הצפון-מערביות ועידן אימפריית קושאן במהלך המאה ה-1 וה-2 לספירה עוררו את התפתחות האמנות הבודהיסטית ועיצובי מנזרים.
לעומתם, סוזן הנטינגטון קובעת כי מודל זה של סוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים מוטל בספק יותר ויותר על ידי גילוי פסלי בודהה שמלפני תקופת קושאן מחוץ לטריטוריות הצפון-מערביות.
יתרה מכך, קובעת הנטינגטון, "עדויות ארכאולוגיות, ספרותיות וכתובות" כמו אלה במאדהיה פרדש מעוררות ספקות נוספים.
ניתן לאתר את הפולחן האדוק לבודהה, למשל, למונומנטים בודהיסטים ב המתוארכים בין המאה ה-2 וה-1 לפני הספירה.
במערת קרישנה או קאנהא (מערה 19) במערות נאשיק יש את האולם המרכזי עם תאים מחוברים, והיא בדרך כלל מתוארכת למאה ה-1 לפנה"ס בערך.
ויהארות האבן המוקדמות חיקו את בניית העץ שכנראה קדמה להן.
עדויות כתובות על לוחות אבן ונחושת מצביעות על כך שהוויהארות הבודהיסטיות נבנו לעיתים קרובות יחד עם מקדשים הינדיים וג'ייניים.
תקופת אימפריית הגופטה הייתה עדה לבנייתן של ויהארות רבות, כולל אלה במערות אג'אנטה.
חלק מהוויהארות והמקדשים הללו, אף שקיומם הוכח בטקסטים ובכתובות, כבר לא קיימים פיזית, כנראה הושמדו במאות מאוחרות יותר מסיבות טבעיות או עקב מלחמה.
ויהארות כמקור למסורות בודהיסטיות מרכזיות
ככל שאנשים נוספים הצטרפו לנזירות הבודהיסטית, הנזירים הבכירים אימצו קוד משמעת שנודע בקאנון הפאלי כטקסטים של .
טקסטים אלו עוסקים בעיקר בחוקי הסנגהה.
קודמים לכללים סיפורים המספרים כיצד בא בודהה לקבוע אותם, ואחריהם הסברים וניתוחים.
לפי הסיפורים, הכללים נוצרו על בסיס אד-הוק כאשר הבודהה נתקל בבעיות התנהגות שונות או מחלוקות בין חסידיו.
לכל מסורת בודהיסטית מוקדמת מרכזית היה טקסט משתנה משלה של קוד משמעת לחיים בוויהארה.
ראש הוויהארה מינה ויהארה-פאלה, זה שניהל את הוויהארה, יישב סכסוכים, קבע את ההסכמות והכללים של הסנגהה, ואילץ את המתנגדים לקבל קונצנזוס זה.
ניתן לאתר שלוש אחוות נזירים בעלות השפעה מוקדמת בהיסטוריה הבודהיסטית.
המהאוויהארה שהוקמה על ידי מאהינדה הייתה העתיקה ביותר.
מאוחר יותר, במאה ה-1 לפנה"ס, תרם המלך וטאגמאני את הוויהארה אבהאיאגירי לנזיר המועדף עליו, מה שהוביל את אחוות המהאוויהארה לגרש את הנזיר הזה.
במאה ה-3 לספירה, זה חזר על עצמו כשהמלך מהאסנה תרם את הוויהארה ג'טוואנה לנזיר מסוים, מה שהוביל לגירוש שלו.
המהאוויהארה של מאהינדה הובילה למסורת הטהרוואדה האורתודוקסית.
נזירי הוויהארה אבהאיאגירי, שנדחו על ידי הנזירים הבודהיסטים האורתודוקסים שמתחו עליהם ביקורת, היו פתוחים יותר לרעיונות הטרודוקסים והם טיפחו את מסורת המהאיאנה.
נזירי הוויהארה ג'טוואנה התנודדו בין שתי המסורות, וערבבו בין רעיונותיהם.
מגוון של מנזרים צמח בתקופת פאלה במגדהה העתיקה (ביהר המודרנית) ובבנגל.
לפי מקורות טיבטיים, בלטו חמישה : , נלנדה, האוניברסיטה המובילה של התקופה; שעברה את שיאה אך עדיין הייתה מפוארת, סומאפורה, ו.
לפי סוקומאר דאט, חמשת המנזרים יצרו רשת, נתמכו והיו תחת פיקוח של מדינת פאלה.
לכל אחד מהחמישה היה חותם משלו, פעל כמו תאגיד, ושימש כמרכזי למידה.
מנזרים בולטים נוספים של היו טראיקוטה, דוויקוטה (המזוהה עם קוטיווארסה העתיקה, 'בנגאר המודרנית'), ופנדיט ויהארה.
חפירות שנערכו במשותף על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו ואוניברסיטת בורדוואן בשנים 1971–1972 עד 1974–1975 הניבו מתחם נזירים בודהיסטי במונורמפור, ליד בהראטפור דרך פנאגר באזאר במחוז ברדהמן במערב בנגל.
ניתן לייחס את תאריך המנזר לתקופת ימי הביניים המוקדמת.
חפירות מאוחר יותר בג'אגג'יוואנפור (מחוז מלדה, מערב בנגל) חשפו מנזר בודהיסטי נוסף מהמאה התשיעית.
לא שרד דבר מהמבנה העילי.
נמצאו מספר תאי נזירים הפונים לחצר מלבנית.
תכונה בולטת היא נוכחותם של תאי פינה עגולים.
מאמינים שהפריסה הכללית של מתחם הנזירים בג'אגג'יוואנפור דומה בגדול לזו של נלנדה.
לצד אלה, נמצאו אזכורים מפוזרים לכמה מנזרים במקורות אפיגרפיים ואחרים.
ביניהם בולטים פולאהארי (במערב מגדהה), האלוד ויהארה (45 ק"מ דרומית לפאהארפור), פריקראמאנה ויהארה ויאשוברמאפורה ויהארה (בביהר).
מתחמים מבניים חשובים נוספים התגלו ב (מחוז קומילה, בבנגלדש).
כאן נחשפו שרידים של לא מעט ויהארות, והמשוכללת ביותר היא ה.
המתחם מורכב מוויהארה גדולה למדי בתוכנית הרגילה של ארבעה מקבצים של תאי נזירים סביב חצר מרכזית, כשבמרכזה ממוקם מקדש במבנה צלב.
לפי אגדה על חותם (שנתגלה במקום) מייסד המנזר היה בהאוואדווה, שליט שושלת דווה.
כשהבודהיזם התפשט בדרום-מזרח אסיה, מלכים מקומיים בנו מנזרים.
המונח ויהארה עדיין משמש לעיתים להתייחסות למנזרים/מקדשים, הידועים גם כוואט, אך בתאילנד הוא קיבל גם משמעות צרה יותר המתייחסת למבנים מסוימים במתחם המקדשים.
הוויהאן הוא מבנה, נפרד מה הראשי (אולם ההסמכה) שבו נשמר פסל בדמות בודהה.
במקדשים רבים משמש הוויהאן כאולם הדרשה או אולם התכנסות בו נערכים טקסים, כגון פסטיבל ה.
רבים מהוויהארות הללו של טהרוואדה כוללות פסל בודהה הנחשב לקדוש לאחר שהוא מקודש רשמית על ידי הנזירים.
ויוה לה באם היא תוכנית מציאות אמריקאית בכיכובם של באם מרג'רה, חבריו ובני משפחתו.
התוכנית הייתה ספין-אוף של התוכנית ג'קאס.
לכל פרק היה נושא, משימה או אתגר ספציפיים ורבים מהם כללו מתיחות, גלישה על סקייטבורד.
התוכנית שודרה במקור ב-MTV מ-26 באוקטובר 2003 ועד 14 באוגוסט 2005. התוכנית שודרה במשך חמש עונות, וכללה בסך הכל 40 פרקים.
באם מרג'רה – יוצר התוכנית והכוכב הראשי.
פיל מרג'רה - אביו של באם.
נמתח לעיתים רבות על ידי באם.
אפריל מרג'רה - אמו של באם.
נמתחת לעיתים רבות על ידי באם.
דון ויטו - דודו של באם.
ריאן דאן - חברו הטוב ביותר של באם.
ברנדון דיקמילו - חבר ותיק של באם וחבר בלהקת CKY.
כריס ראב - חבר נוסף בלהקת CKY.
אדוארד ווב - חבר קרוב של באם.
רבים מחבריו של מרג'רה הופיעו בפרקים רבים של התוכנית, כולל ג'וני נוקסוויל, גולש הסקייטבורד המקצועי טוני הוק, השחקן שון פן, כוכב הרוק בילי איידול וכמו גם הסלבריטאים טומי לי, דייב גרוהל, הולי מדיסון ופארל ויליאמס.
"ויהי אור" הוא סינגל שהוקלט על ידי הלהקה הישראלית "התקווה 6".
את השיר הוציאה ב-29 ביוני 2025 לאור חברת התקליטים די-מיוזיק כסינגל השני מתוך אלבום האולפן התשיעי של הלהקה הנושא את אותו שם "ויהי אור".
"ויהי אור" משמש כשיר הנושא של אלבומה התשיעי של הלהקה, שיצא ב-19 בנובמבר 2025. השיר מסמן שיתוף פעולה אומנותי ראשון בין סולן הלהקה, עמרי גליקמן, לבין הראפר והיוצר רביד פלוטניק, השותף לכתיבה ולהלחנה של השיר, ומשמש כמנהלו האומנותי של האלבום כולו.
את השיר הפיק מוזיקלית עמית שגיא, שהיה שותף גם לכתיבה ולהלחנה.
השיר מתואר על ידי חברי הלהקה ועל ידי אמצעי תקשורת שונים כשיר תפילה וכמיהה לימים של אור, תקווה וחזרה לשגרה, לאחר תקופה קשה ורוויית משברים.
הוא מבטא את הציפייה לבשורות טובות, את הרצון לסיים את תקופת הלחימה ולהתחיל פרק חדש של רווחה ואחדות.
בהקשר זה, הוא מהווה המשך ישיר לקו התכנים שמאפיין את "התקווה 6" לאורך השנים: שילוב של עיסוק בזהות ישראלית עכשווית, גבורה לאומית ותחושת שייכות, לצד קלילות, שמחה והומור.
"ויהי אור" הוא אלבום האולפן התשיעי של להקת הרגאיי הישראלית התקווה 6, האלבום יצא בתאריך 19 בנובמבר 2025. האלבום הופק מוזיקלית על ידי הראפר והמפיק המוזיקלי רביד פלוטניק (לשעבר נצ'י נצ') יחד עם עמית שגיא.
זהו שיתוף הפעולה הראשון בין הלהקה לפלוטניק, והוא מסמן שינוי כיוון מוזיקלי וסאונד מובהק ביצירתם בנוסף התקווה 6 ופלוטניק ביצעו ביחד את השיר איזה מזל שהוא הסינגל השני מהאלבום.
האלבום יצא לאור לאחר השיר גיבורי על שזכה להצלחה רבה.
השיר לא יצא כסינגל רשמי מהאלבום, אך נכלל באלבום כרצועה שנייה, וזכה בפרס אקו"ם כשיר המושמע ביותר של אותה שנה.
הפרס הוכרז בשבוע של צאת האלבום.
שיר הנושא של האלבום הנושא את אותו שם "ויהי אור" יצא ב-29 ביוני 2025. בהמשך יצא לשיר גרסה אקוסטית עם מארק אליהו ואביב בכר.
השיר "ישראלי קומפלט" יצא כסינגל שלישי ביום צאת האלבום מלווה בוידאו קליפ בו משתתפות משפחות של חברי הלהקה.
במסגרת האלבום, התקווה 6 ביצעה מספר שיתופי פעולה בולטים, בהם דואטים וקטעי מעבר (סקיטים).
בנוסף לדואט עם רביד פלוטניק בשיר "איזה מזל", הלהקה שיתפה פעולה עם הזמרת מרגלית צנעני, הידועה גם בשם הבמה "מרגול", בדואט הקצבי והמזרחי "שוטר על הליקופטר" שהיא גם הרצועה השמינית באלבום.
נושא האלבום ושירים נוספים מהאלבום
האלבום מתמודד עם נושאים מהותיים בחברה הישראלית של ימינו.
שאלות של זהות ושייכות, חוויות של מוזיקה בצל מלחמה ותחושת גבורה עולות בו כפי שמוזכר בשירים "גיבורי על" ו"ישראלי קומפלט" זאת לצד הצדדים הקלילים יותר של שמחה, הומור ואנרגיה חיובית המזוהים עם הלהקה לאורך השנים.
הרצועה השלישית באלבום "באנו לעשות לכם שמח" היא רצועה קצבית שנועדה להעביר אנרגיה של שמחה ומסיבה כפי שמרמז השיר.
הרצועה השביעית "א יידישע זינגער" אשר תרגומה לעברית הוא "זמר יהודי", המופיעה במרכז האלבום, היא רגע יוצא דופן של הלהקה.
בניגוד לצליל הרגאיי וההיפ הופ המוכר, שיר זה הוא שיר פולק אידישאי כמעט במלואו, המבוצע בחלקו הגדול בשפת היידיש.
הרצועה התשיעית "לא כמו שאני" שיר אישי המעמיק בחיפוש העצמי של הכותב וההתמודדות עם פערים פנימיים.
הרצועה האחד עשר "מעצב לשמחה" רצועה העוסקת בתהליך הריפוי והשינוי ממצב של עצב למצב של שמחה.
הרצועה השתים עשר "ברוך אבא" הוא שיר המוקדש לנושאי הורות ואבהות, ומבטא רגשות של אהבה וגאווה.
ויוויאן לי הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אנגלייה.
תפקידיה החשובים ביותר היו על בימת התיאטרון, אך לפרסום הרב ביותר זכתה לי כאשר הועדפה על־פני כל כוכבות הוליווד לתפקיד סקרלט או'הרה בסרט "חלף עם הרוח" (1939), שעל תפקידה בו זכתה בפרס האוסקר.
היא שבה וזכתה בפרס האוסקר על גילום דמותה של בלאנש דובואה בסרט "חשמלית ושמה תשוקה" (1951).
לי, שיופייה היה לה לעיתים למכשול בבולמו התייחסות רצינית לכישוריה כשחקנית, התמודדה לאורך הקריירה עם דמויות מגוונות ושונות, החל בדמויות חדות הלשון בקומדיות של נואל קאוורד ושל ג'ורג' ברנרד שו, וכלה בדמויות מטרגדיות שייקספיריות, כמו אופליה בהמלט וליידי מקבת' במקבת'.
קריירת המשחק של לי ניצבה לעיתים בצילו של בעלה, השחקן והבמאי לורנס אוליבייה, שרבים מתפקידיה הקולנועיים והבימתיים הבולטים היו תחת הדרכתו כבמאי, אך צל אפל יותר הטילה על חייה מחלת המניה-דיפרסיה שממנה סבלה.
המחלה גרמה לתנודות תכופות וקיצוניות במצב רוחה, והוציאה ללי שם של שחקנית הפכפכה.
מחלת השחפת ממנה סבלה, ושהובילה למותה החלישה עוד יותר את יכולתה לעמוד בדרישות מקצועה.
שם ילדותה של ויוויאן לי היה ויוויאן מרי הארטלי.
היא נולדה בעיר דרג'ילינג שבהודו לארנסט הארטלי, קצין בחיל הפרשים ההודי שהיה בן להורים אנגליים, ולגרטרוד רובינסון יאקי, קתולית אדוקה ממוצא צרפתי-אירי-אמריקאי.
לאחר שהמשפחה עברה לבנגלורו, הופיעה ויוויאן לי בת השלוש לראשונה על הבמה כשהיא מדקלמת את שיר הילדים "בו-פיפ הקטנה" בפני קבוצת שחקני תיאטרון חובבים שהקימה אמה.
אמה חינכה אותה לקרוא את מיטב ספרות העולם, כולל יצירותיהם של הנס כריסטיאן אנדרסן, לואיס קרול, רודיארד קיפלינג, וסיפורים מהמיתולוגיה היוונית.
בשנת 1920, בהיותה בת שבע, נשלחה לי למנזר "הלב הקדוש" בעיר רוהמפטון שבאנגליה, שם יצרה קשרי חברות הדוקים עם מורין או'סאליבן, לימים שחקנית קולנוע בפני עצמה.
בפני חברתה התוודתה כי היא שואפת להיות "שחקנית גדולה".
לי סיימה את לימודי התיכון באירופה, ובשנת 1931 חזרה להוריה שבאנגליה.
שם גילתה שמורין או'סאליבן משחקת בתיאטראות לונדון.
גילוי זה הביא אותה לספר על שאיפות המשחק שלה להוריה, ואלו העניקו לה תמיכה ועידוד, וסייעו לה להתקבל לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שבלונדון.
בסוף שנת 1931 פגשה את הרברט לי הולמן, שהיה ידוע בכינויו "לי", פרקליט שהיה מבוגר ממנה ב-13 שנים.
השניים נישאו ב-20 בדצמבר 1932. בעקבות נישואיה הפסיקה את לימודי המשחק באקדמיה המלכותית.
ב-12 באוקטובר 1933 ילדה את בתה סוזן.
לי לא הרגישה בנוח עם חייה כעקרת בית, ולאחר שחברים קרובים המליצו לה לגלם תפקיד משנה בסרט "הדברים מסתדרים", הופיעה בהופעת הבכורה בקולנוע.
אחרי הופעה זו, שכרה את שירותיו של הסוכן ג'ון גלידון, והוא המליץ לה לבחור שם במה.
היא בחרה בשם ויוויאן לי.
גלידון המליץ עליה כשחקנית לפני הבמאי והמפיק אלכסנדר קורדה, אך קורדה סבר כי היא חסרת פוטנציאל למימוש בענף.
לאחר שנבחרה בשנת 1935 לשחק במחזה "מסיכת המידה הטובה", זכתה לי לביקורות מחמיאות, ולאחריהן היא זכתה לסיקור עיתונאי נרחב.
באחת הכתבות, בעיתון "דיילי אקספרס", הבחין המראיין ב"שינוי מיידי שחלף כברק על פניה", רמז לבאות לשינויים הקיצוניים במצבי הרוח שלה, שהפכו עם השנים למאפיין בולט בחייה.
ג'ון בטג'מן, לימים "משורר החצר" (Poet Laureate), תיאר אותה בתקופה זו כ"תמצית הנערות האנגלית".
קורדה, שנכח בהופעת הבכורה שלה, הכיר בשלב זה בטעותו, והחתים אותה על חוזה עבודה.
היא המשיכה לשחק בתפקידים שונים, עד שהפקותיו של קורדה עברו לתיאטרון גדול יותר, שבו התקשתה לי לבטא את עצמה בקולה ולגעת בקהל.
לורנס אוליבייה פגש את ויוויאן לי על במת "מסיכת המידה הטובה", ולאחר שבירך אותה על הופעתה התפתחה ידידות ביניהם.
הידידות הלכה והתהדקה במהלך עבודתם המשותפת בסרט "שרפה מעל אנגליה" שהופק בשנת 1937 ובו גילמו זוג אוהבים.
בסיום הפקתו הם כבר היו זוג לכל דבר.
בתקופה זו היא גם קראה את הספר "חלף עם הרוח" מאת מרגרט מיטשל, ופנתה לסוכן שלה כדי שיפעל להעלות את שמה לפני המפיק ההוליוודי דייוויד סלזניק, שכבר החל לעבד את הספר לסרט קולנוע.
תשובתו של סלזניק הייתה שלילית משום שלא הכיר את לי, ואפילו לא ראה תמונה שלה, אך היא המשיכה לקוות שתוכל לגלם את התפקיד שכה חשקה בו.
היא אפילו אמרה לעיתונאי: "אני מלהקת את עצמי לתפקיד של סקרלט או'הרה".
מבקר הטלוויזיה ס' א' לז'ן תיעד שיחה שבה ויוויאן לי "הדהימה את כולנו" בטענתה שאוליבייה "לא יגלם את דמותו של רט באטלר, אבל אני אגלם את דמותה של סקרלט או'הרה.
ויוויאן לי גילמה גם את דמותה של אופליה, לצדו של אוליבייה שגילם את דמותו של המלט בתיאטרון ה"אולד ויק".
בתקופה זו נחשף אוליבייה לראשונה למצבי הרוח המשתנים של לי, עד כדי התפרצויות זעם ואובדן עשתונות, ששוככים במהרה.
עם זאת, הייתה זו גם התקופה שבה החליטו לעבור ולגור יחד.
הן בעלה של לי, הולמן, והן רעייתו של אוליבייה, השחקנית ג'יל אסמונד, סירבו להתגרש מהם.
ב-1937 הופיעה עם לורנס אוליביה ופלורה רובסון בסרט שרפה מעל אנגליה.
בשנת 1938 הופיעה ויוויאן לי עם רוברט טיילור, ליונל ברימור ומורין או'סאליבן בסרט "אמריקני באוקספורד", הסרט הראשון בהשתתפותה שזכה לתהודה בארצות הברית.
במהלך הפקת הסרט החלה להתגבש תדמיתה כאדם קשה וחסר היגיון, וקורדה אף הורה לסוכן שלה להזהירה שאם היא לא תשפר את התנהגותה, הוא לא יחדש את החוזה ביניהם.
למרות זאת, היא לוהקה יחד עם צ'ארלס לוטון לסרט "רחוב סנט מרטין", שהופק בשנת 1938.
בשנת 1939 נפתחה בפני לורנס אוליבייה, עד אז אלמוני למדי בארצות הברית חרף הצלחתו באנגליה, ההזדמנות לקריירה הוליוודית עם קבלת הצעתו של סמואל גולדווין לגלם את דמותו של הית'קליף בעיבוד הקולנועי לספר "אנקת גבהים".
לוויוויאן לי הוצע תפקיד המשנה של דמות איזבלה בסרט, אך היא דחתה את ההצעה וציינה כי תסכים לגלם אך ורק את דמותה של קאת'י, תפקיד שהוצע כבר קודם לכן למרל אוברון .
היא נסעה ללוס אנג'לס, לכאורה כדי להיות לצדו של אוליבייה, אך מיד עם הגיעה החלה בסדרת פגישות עם מעסיקים פוטנציאליים.
באותה עת עסקה הוליווד בחיפושים קדחתניים אחר שחקנית שתגלם את דמותה של סקרלט או'הרה בסרט חלף עם הרוח, שהפקתו הייתה בעיצומה.
היא נפגשה עם הסוכן האמריקני של אוליבייה, מיירון סלזניק, שהיה בדעה שיש בה את היכולות והכישורים שאחיו, דייוויד סלזניק, חיפש באותה עת.
הוא זימן את לי ואת אוליבייה לאתר הצילומים שבו צילמו באותה שעה את הסצנה של אטלנטה עולה באש, והציג אותה בפני אחיו.
למחרת היום היא נבחנה במבחן בד בפני דייוויד סלזניק, שכתב לאחר מכן לרעייתו ש"היא סקרלט האולטימטיבית, והיא יפהפייה בצורה בלתי רגילה, אבל אל תגלי זאת לאיש.
היחידים שיודעים הם פולט גודארד, ג'ון ארת'ור, ג'ואן בנט והיא עצמה".
הבמאי ג'ורג' קיוקור הסכים עם החלטתו של סלזניק ואף שיבח את "הפראות המדהימה" שלה, ולי זכתה בתפקיד שהזניק את הקריירה שלה ומיצב אותה ככוכבת בינלאומית.
במהלך ההפקה הודח הבמאי ג'ורג' קיוקור מתפקידו והוחלף בבמאי ויקטור פלמינג, עמו היו ללי מריבות רבות.
לי וחברתה לסרט אוליביה דה הבילנד נהגו להיפגש בחשאי עם קיוקור, הבמאי המפוטר, בשעות הלילה ובסופי השבוע, ונעזרו בעצותיו על מנת לשפר את משחקן.
על סט הצילומים פגשה לי את השחקן קלארק גייבל (המגלם את רט באטלר) והתחברה איתו ועם אשתו, השחקנית קרול לומברד, שנכחה בזמן הצילומים, אולם היו לה ויכוחים מרובים עם השחקן לסלי הווארד (המגלם את אשלי וילקס), שעמו היה עליה לשחק כמה סצנות רוויות רגשות.
בשל הגעגועים לאוליבייה בניו יורק התעמתה לי עם רוב שחקני הסט, והחלה לסלוד מתעשיית הסרטים בכלל וממשחק בפרט.
בפברואר 1940 הסכימה ג'יל אסמונד להתגרש מאוליבייה, והולמן נתן את הסכמתו להתגרש מוויוויאן לי (אף על פי שהם המשיכו לשמור על חברות הדוקה לכל אורך חייה).
אסמונד קיבלה את המשמורת על טרקווין, בנה מאוליבייה, והולמן קיבל את המשמורת על סוזן, בתו מוויוויאן לי.
ב-30 באוגוסט 1940 התחתנו לי ואוליבייה בסנטה ברברה שבקליפורניה.
בטקס נכחו רק העדים, קתרין הפבורן וגרסון קאנין.
בתקווה לשחק יחד עם אוליבייה, ערכה לי מבחן בד לסרט "רבקה" בבימויו של אלפרד היצ'קוק, שבו היה אוליבייה מועמד לתפקיד הראשי.
אבל סלזניק העיר במבחן הבד ש"היא לא נראית מתאימה מבחינת הכנות, הגיל או התמימות", דעה לה היה שותפים גם היצ'קוק והמורה הרוחני של אוליבייה, הבמאי ג'ורג' קיוקור.
סלזניק גם ציין שהיא לא גילתה התלהבות יתרה לשחק את התפקיד עד קבלת האישור הרשמי לליהוקו של אוליבייה בתפקיד הראשי.
בסופו של דבר, לוהקה לתפקיד ג'ואן פונטיין.
בנוסף, סירב סלזניק לאפשר לה להצטרף לאוליבייה בסרט "גאווה ודעה קדומה" שהופק בשנת 1940, וגריר גרסון קיבלה את תפקיד אליזבת בנט שאותו ביקשה לי לעצמה.
במלודרמה "גשר ווטרלו" (1940) היו לי ואוליבייה אמורים לשחק יחדיו, אך סלזניק בחר להחליף את אוליבייה ברוברט טיילור, שהיה אז בשיא הצלחתו המקצועית ונחשב לכוכב אולפני מטרו גולדווין מאייר (MGM).
עצם העובדה שהשם ויוויאן לי הופיע בראש רשימת שמות השחקנים בכתוביות הסרט העיד כאלף עדים על מעמדה בעיר הסרטים, ואף שגילתה הסתייגות מאי ליהוקו של אוליבייה לתפקיד הגברי הראשי, נחל הסרט הצלחה רבה הן בקרב הקהל הרחב והן בביקורת מבקרי הקולנוע.
בהמשך, העלו לי ואוליבייה יחדיו את המחזה "רומיאו ויוליה" במסגרת הפקת תיאטרון בברודוויי.
העיתונות בניו יורק התמקדה ביחסי הניאוף שקיימו בתחילת זוגיותם, והטילה ספק ברמת האתיקה שהפגינו בכך שלא חזרו לארץ מולדתם אנגליה כדי לקחת חלק במאמץ המלחמתי של מלחמת העולם השנייה.
ברוקס אטקינסון מהניו יורק טיימס כתב בטורו ש"אף על פי שגב' לי ומר אוליבייה הם אנשים צעירים ויפים, הם כמעט ולא מגלמים את הדמויות שלהם".
אף שרוב הביקורת התמקדה ביכולת המשחק והבימוי של אוליבייה, גם ויוויאן לי ספגה לא מעט חיצי ביקורת.
ברנרד גרבנייר ציין ש"איכות הקול הדלה שלה מזכירה את זו של זבנית בחנות פשוטה".
בני הזוג השקיעו כמעט את כל חסכונותיהם בהפקה הזו, וכישלונה היה עבורם אסון כלכלי.
בשנת 1941 הם הפיקו את הסרט "ליידי המילטון" שבו גילם אוליבייה את דמותו של הוריישו נלסון וויוויאן לי גילמה את אמה המילטון.
באותם ימים, כשאנגליה הייתה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, היה הסרט אחד ממספר סרטים שנעשו בהוליווד במטרה לעורר רגשות פרו-אנגליים בקרב הקהל האמריקני.
הסרט זכה להצלחה בארצות הברית, ולהצלחה גדולה אף יותר בברית המועצות.
וינסטון צ'רצ'יל אף יזם את הקרנת הסרט במסיבה שבה השתתף גם פרנקלין דלאנו רוזוולט, ובסוף ההקרנה הוא פנה למשתתפים וציין "רבותיי, חשבתי שהסרט יעניין אתכם מעצם היותו מציג אירועים שדומים לאירועים שאנחנו שותפים להם כיום".
בני הזוג אוליבייה היו חביבים מאוד על צ'רצ'יל, ולכל אורך חייו הם נענו לו ברצון רב בכל הזמנה לאירוע או לארוחה רשמית.
לאחר שובם לאנגליה יצאה ויוויאן לי בשנת 1943 לחזית צפון אפריקה במטרה להופיע בפני חיילים, עד שנפלה למשכב עם שיעול וחום ממושכים.
בשנת 1944 אובחנה אצלה שחפת בריאה השמאלית, אך לאחר מספר שבועות של אשפוז בבית חולים, נראה היה שהיא הבריאה לחלוטין.
באביב 1945, במהלך צילומי "קיסר וקלאופטרה", גילתה שהיא הרה, אך הפילה את ולדה.
היא החלה לסבול מדיכאון עמוק, שבין ביטוייו היו התפרצויות זעם קשות שכוונו על פי רוב כלפי לורנס אוליבייה.
עם הזמן השכיל אוליבייה לחזות את המקרים הללו, שהתפרצו בדרך כלל לאחר תקופה רצופה של פעלתנות יתר שהביאה אחריה התמוטטות נפשית קשה.
לי עצמה לא זכרה ממקרים אלה דבר וחצי דבר, אך עצם הידיעה על קיומם גרמה לה מבוכה רבה.
בשנת 1946 היא הייתה בריאה דיה לחזור לשחק בהפקה לונדונית מוצלחת של ת'ורנטון ויילדר בשם "בעור שינינו", אך הסרטים בהם השתתפה באותה תקופה, "קיסר וקלאופטרה" (1945) ו"אנה קארנינה" (1948), לא זכו להצלחה גדולה.
בשנת 1947 קיבל אוליבייה תואר אבירות, ולי הצטרפה אליו להכתרה בארמון בקינגהאם.
היא הפכה באופן רשמי ל"ליידי אוליבייה", תואר שהמשיכה לעשות בו שימוש עד יום מותה, גם לאחר גירושיה מאוליבייה.
בשנת 1948 כיהן אוליבייה במועצת המנהלים של תיאטרון אולד ויק, והוא ולי יצאו יחדיו לסיור באוסטרליה ובניו זילנד במטרה לגייס כספים עבור התיאטרון.
במהלך ששת חודשי הסיור, שיחק אוליבייה במחזה "ריצ'רד השלישי", ויחד עם לי שיחק ב"בית הספר לשערוריות" וב"בעור שינינו".
הסיור נחל הצלחה אדירה, ואף על פי שוויוויאן לי סבלה במהלכו מנדודי שינה קשים, היא אפשרה לממלאת מקומה בהצגה להחליפה למשך שבוע כשהייתה חולה.
על פי רוב הצליחה לי לעמוד בדרישות שהוטלו עליה, כשאוליבייה מציין בתוך כך את יכולתה "להקסים את העיתונות".
כמה מחבריהם לסיור ידעו לספר במועד מאוחר יותר שבין השניים פרצו כמה וכמה מריבות לאורך הסיור, שאחת הדרמטיות שבהן הייתה בעיר כרייסטצ'רץ', כשלי סירבה לעלות לבמה.
אוליבייה בתגובה סטר לה, והיא סטרה לו חזרה וגידפה אותו, עד שעלתה בסופו של דבר לבמה.
בימים האחרונים לסיור היו שניהם כבר תשושים לחלוטין וחולים למדי, ואוליבייה אף ציין בפני עיתונאי ש"אולי אתה לא יודע, אבל אתה מדבר עם זוג מתים-חיים".
במועד מאוחר יותר הוא אף ציין שהוא איבד אותה כבר באוסטרליה.
יחד עם זאת, הצלחת הסיור עודדה את בני הזוג להופיע בפעם הראשונה יחדיו על בימות הווסט אנד הלונדוני במחזותיהם המוכרים, ואף במחזה "אנטיגונה" שהתווסף לנוכח התעקשותה של ויוויאן לי לשחק בטרגדיה.
לי ביקשה לגלם את דמותה של בלנש דובואה בהפקת התיאטרון בווסט אנד למחזה "חשמלית ושמה תשוקה" של טנסי ויליאמס.
היא נבחרה לאחר שוויליאמס ומפיקת המחזה, איירין מאייר סלזניק, ראו אותה בסרט "בית הספר לשערוריות" ובהצגה "אנטיגונה".
אוליבייה נבחר לביים את המחזה.
המחזה עורר מחלוקת קשה, מאחר שנכללו בו סצנת אונס ואזכורים שונים של מתירנות מינית והומוסקסואליות.
התייחסות התקשורת למחזה תרמה לחרדותיה ולמצבה הנפשי המעורער של לי, אך היא ראתה חשיבות רבה בהפקתו ובהשתתפותה בו.
ג' ב' פריסטלי ביקר קשות את המחזה ואת הופעתה של ויוויאן לי בו, והמבקר קנת' טיינאן (מי שהיה ידוע בביקורתו הארסית כלפיה) העיר שהבחירה בה הייתה גרועה במיוחד מאחר שהשחקנים האנגלים "מאופקים מכדי להביע רגשות באופן משכנע על בימת תיאטרון".
אוליבייה ולי התאכזבו לגלות שהצופים באו להצגה במטרה לצפות בדרמה שטופת זימה ומלאת שערוריות, ולא בדרמה היוונית שהם עצמם ראו לנגד עיניהם, אך המחזה זכה גם לביקורות טובות, גם מצד מבקרים כדוגמת נואל קאוורד, שתיאר את ויוויאן לי כ"מרשימה".
לאחר 326 הופעות ירד המחזה מעל הבמות, אך עד מהרה הוחתמה לי לגלם את דמותה של בלנש דובואה בגרסה הקולנועית של היצירה.
חוש ההומור החצוף ולעיתים הגס שלה, איפשר לה לבסס יחסי קרבה של ממש עם מרלון ברנדו שכיכב לצידה, אך היא נתקלה בקשיים לא מעטים בעבודתה עם הבמאי איליה קאזאן, שלא העריך אותה כשחקנית דגולה.
עם זאת, בשלב מאוחר יותר ציין קאזאן ש"יש לה מעט כישרון", אך ככל שהתקדמה ההפקה, הוא "נתמלא הערצה להחלטיות הרבה שלה בהשוואה לזו של כל שחקנית אחרת שאי פעם הכרתי.
היא הייתה מסוגלת לזחול על זכוכית שבורה, אילו סברה שזה יתרום להופעתה".
לי חשה עייפות רבה בגילום דמותה של בלנש דובואה גם על סט הצילומים של הסרט, וצוטטה בלוס אנג'לס טיימס "היו לי תשעה חודשים של בלנש דובואה בתיאטרון, ועכשיו היא כבר השתלטה עליי לחלוטין".
משחקה בסרט זכה לביקורות נלהבות ביותר, היא זכתה בפרס אוסקר השני שלה בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר, בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי, ובפרס מטעם "חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק" כשחקנית הטובה ביותר.
טנסי ויליאמס טען שוויוויאן לי הביאה למשחק שלה "כל דבר שהתכוונתי אליו, ועוד הרבה דברים שאפילו לא חלמתי עליהם".
שנים רבות לאחר מכן אמרה ויוויאן לי שדמותה של בלנש דובואה "דחפה אותי לעבר הטירוף".
בשנת 1951 הופיעו לי ואוליבייה בשני מחזות שבמרכזם דמותה של קלאופטרה: מחזהו של ויליאם שייקספיר "אנטוניוס וקלאופטרה", ומחזהו של ג'ורג' ברנרד שו "קיסר וקלאופטרה".
הם עלו לבמה מדי ערב תוך משחק בשני המחזות לסירוגין, וקיבלו ביקורות טובות.
נוכח ההצלחה הם החליטו להציגן גם בניו יורק, שם הופיעו במשך עונה אחת בתיאטרון "זיגפילד" עד שנת 1952. רוב הביקורות היו חיוביות, אבל המבקר קנת' טיינאן הכעיס אותם כשציין שלוויוויאן לי כישרון בינוני שחייב את אוליבייה להתפשר על כישרונו שלו.
ביקורתו הארסית של טיינאן כמעט וגרמה לוויוויאן לי להתמוטטות נפשית נוספת, אף על פי שמבקרים רבים אחרים ביקרו באופן חיובי את משחקה.
בינואר 1953 נסעה לי לציילון (כיום סרי לנקה) לצילומי הסרט "הליכת פיל", בו השתתף גם פיטר פינץ'.
עם תחילת הצילומים היא לקתה בהתמוטטות עצבים, ואולפני סרטי פרמאונט נאלצו להחליפה באליזבת טיילור בת ה-20. אוליבייה החזירהּ לביתם שבאנגליה, שם אמרה לו לי, שהיא התאהבה בפיטר פינץ' ושהיה ביניהם רומן.
בחודשים שלאחר מכן היא החלה להתאושש בהדרגה.
בשלב זה החלו בעיותיה הנפשיות של לי להיות תופעה מוכרת בין חבריהם של בני הזוג.
כך לדוגמה, ציין דייוויד ניבן שהיא הייתה "מטורפת למדי", ונואל קאוורד הביע תהייה ביומנו האישי כשציין ש"העניינים לא היו כל כך טובים, ובערך משנת 1948 הם הידרדרו עוד יותר".
בחודשים הבאים היא הצליחה להתאושש ושיחקה בשנת 1953 יחד עם אוליבייה בסרט "הנסיך הנרדם", ובשנת 1955 הם הופיעו יחד במשך עונה שלמה במחזות "הלילה השנים עשר", "מקבת'" ו"טיטוס אנדרוניקוס".
הם הופיעו באולמות מלאים, ופרט לביקורתו של טיינאן, הם זכו לביקורות טובות על משחקם.
ככלל, מצבה הבריאותי היה יציב וטוב.
נואל קאוורד כתב עבורה את המחזה "בועת הים הדרומי", אך בשל הריונה באותה עת היא ויתרה על ההפקה.
שבועות אחדים לאחר מכן היא הפילה את עוברה, ובמשך חודשים אחדים לאחר מכן הייתה שרויה בדיכאון עמוק.
היא הצטרפה לאוליבייה למסע הופעות באירופה להצגת המחזה "טיטוס אנדרוניקוס", אך המסע השתבש בעטיין של ההתפרצויות התכופות שלה, גם כלפי אוליבייה וגם כלפי עמיתיה לעבודה.
לאחר שובם ללונדון, נשאר בעלה הקודם, לי הולמן, דמות בעלת השפעה רבה בחייה, עם בני הזוג וסייע לשניהם להתמודד עם מצבה הנפשי.
בשנת 1958, כאשר ראתה בנישואיה עם אוליבייה יחסים שהגיעו לסיומם, החלה בקשר עם השחקן ג'ק מריווייל, שהכיר במצבה הבריאותי והבטיח לאוליבייה שידאג לה ויטפל בה.
היא המשיכה ונחלה הצלחה מקצועית בשנת 1959 בקומדיה מאת נואל קאוורד "שמור על לולו", כשמבקר הטיימס מתאר אותה כ"יפה, שלווה באופן מענג ממש, ולאמיתו של דבר, היא הגברת של כל סיטואציה".
בשנת 1960 התגרשו לי ואוליבייה, ואוליבייה התחתן עם השחקנית ג'ואן פלורייט.
ג'ק מריווייל אכן השפיע עליה לטובה וחייה עימו נהנו מיציבות נפשית רבה יותר, אך למרות שביעות הרצון שהפגינה היא צוטטה על ידי ראדי האריס באומרה לו בסוד שהיא "הייתה מעדיפה לחיות חיים קצרים עם לארי (אוליבייה) מאשר לעמוד מול חיים ארוכים בלעדיו".
בעלה הראשון, לי הולמן, הקדיש לה אף הוא זמן ניכר.
מריווייל הצטרף אליה לסיורה באוסטרליה, בניו זילנד ובאמריקה הלטינית, סיור שנמשך מיולי 1961 עד מאי 1962, שבמהלכו נהנתה לי מביקורות חיוביות גם ללא אוליבייה לצדה.
אף על פי שהמשיכה לסבול מהתקפות חוזרות ונשנות של דיכאון, היא המשיכה לעבוד בתיאטרון, ובשנת 1963 זכתה בפרס טוני בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר בתחום המחזמר, על הופעתה בברודוויי במחזמר "טובריץ".
בנוסף, הופיעה גם בסרטים "האביב הרומאי של גב' סטון" (1961) וב"ספינת השוטים (1965).
במאי 1967 ערכה לי חזרות לקראת הופעתה יחד עם מייקל רדגרייב במחזה "איזון עדין" מאת אדוארד אלבי, אלא שאז חלתה שוב בשחפת.
לאחר מנוחה בת שבועות אחדים נראה היה שהתאוששה באופן סופי, אך בחצות הלילה של 7 ביולי 1967, כשמריווייל חזר לאחר הופעה במחזה ששיחק בו, הוא מצא אותה ישנה, אך כעבור כ-30 דקות הוא מצא את גופתה שרועה על רצפת חדר השינה ללא רוח חיים.
ככל הנראה התמוטטה במהלך ניסיונה ללכת לחדר השירותים, בשל ריאותיה שהיו מלאות בנוזלים.
מריווייל התקשר לאוליבייה, שבאותה עת היה מטופל בבית חולים קרוב בשל סרטן הערמונית ממנו סבל.
באוטוביוגרפיה שלו מתאר אוליבייה את ייסוריו עת עשה דרכו ב-8 ביולי 1967 לביתה של לי, רק כדי לגלות שמריווייל השכיב את גופתה במיטה.
אוליבייה, לדבריו, חלק לה כבוד אחרון: "עמדתי וביקשתי מחילה על כל הרוע שצץ בינינו" בטרם החל לסייע למריווייל לערוך את סידורי ההלוויה.
גופתה נשרפה, ואפרה פוזר באגם שליד ביתה, בטיקרייג' מיל שליד בלקבויס, במזרח ססקס שבאנגליה.
טקס האזכרה נערך בכנסיית "סנט מרטין בשדות", כשדברי ההספד נאמרו על ידי ג'ון גילגוד.
בארצות הברית היא הפכה לשחקנית הראשונה שזכתה לאות כבוד מ"אגודת ידידי הספריות של אוניברסיטת דרום קליפורניה", והטקס נערך כטקס זיכרון על רקע הקרנתם של קטעים שונים מסרטיה, ודברי הספד מפיהם של חברים כדוגמת ג'ורג' קיוקור.
ויוויאן לי נחשבה לאחת השחקניות היפות ביותר בתקופתה, ובמאים שעבדו עמה נהגו להדגיש את יופייה בסרטים שבהם לוהקה.
כשנשאלה האם יופייה היה לה לרועץ, השיבה, "אנשים חושבים שאם את נראית טוב למדי, אז את לא יכולה לשחק.
אבל בשל העניין המוחלט שלי במשחק עצמו, אני חושבת שהיופי יכול להפוך למכשול אם באמת תרצי להיראות כמו הדמות שאותה את משחקת, שהיא לא ממש כמוך".
ג'ורג' קיוקור אמר שוויוויאן לי הייתה "שחקנית מושלמת שהיופי שלה עיכב בעדה", ולורנס אוליבייה אמר שעל המבקרים "לתת לה קרדיט על היותה שחקנית ולא להיגרר אחר שיפוט שמושפע מיופייה".
גרסון קאנין היה שותף לדעה הזו, והוא תיאר אותה כ"בחורה חתיכה בעלת יופי מרשים, שלעיתים קרובות מאפיל על ההישגים המדהימים שלה כשחקנית.
לעיתים נדירות יופי רב כל כך הוא גם מנת חלקן של שחקניות, ולו מן הטעם הפשוט שהן לא אמורות להיות כאלה.
ויוויאן שונה לחלוטין מהבחינה הזו.
היא שאפתנית, שקדנית, רצינית, ועל פי רוב, מעוררת השראה של ממש".
לי הסבירה באחת ההזדמנויות שהיא משחקת "בכמה תפקידים שונים שרק אפשר" על מנת שתוכל ללמוד את רזי המקצוע ולהרחיק את הדעות הקדומות על אודות כישוריה ויכולותיה.
היא האמינה שמשחק בקומדיה קשה יותר ממשחק בדרמה, מאחר שהקומדיה מחייבת תזמון מדויק יותר.
מכאן הסיקה שבהכשרתו של שחקן, יש לשים דגש רב יותר על הקומדיה.
לקראת סוף קריירת המשחק שלה, שכללה קומדיות של נואל קאוורד וטרגדיות של שייקספיר, אמרה ש"הרבה יותר קל לגרום לאנשים לבכות מאשר לגרום להם לצחוק".
ההופעות הראשונות שלה הביאו לה הצלחה ומוניטין מיידיים באנגליה, אך במקומות אחרים בעולם היא נותרה אלמונית למדי עד יציאתו לאקרנים של "חלף עם הרוח".
בדצמבר 1939 כתב הניו יורק טיימס כי "סקרלט של גב' לי הצדיקה את מסע ציד הכישרונות המגוחך, שהביא לגילויה.
היא מתאימה באופן מושלם לתפקיד מבחינה אומנותית וטבעית גם יחד, עד כי לא ניתן להעלות על הדעת שהדמות תגולם בידי שחקנית אחרת".
התפקיד הביא לה תהילה, והיא אף הופיעה על שער המגזין "טיים" בדמותה של סקרלט.
בשנת 1969 כתב המבקר אנדרו סאריס שהצלחת הסרט הייתה בעיקרה הודות "לליהוק מעורר ההשראה של לי", ובשנת 1998 כתב ש"היא חיה בנשמותינו ובזיכרוננו פחות מאיזו נוכחות סטטית אלא יותר בתור כוח מניע".
לאונרד מלטין תיאר את הסרט כאחד הסרטים הטובים ביותר שנעשו מאז ומעולם, בכותבו בשנת 1998 שלי "שיחקה באופן גאוני" את דמותה של סקרלט.
הופעתה על הבמה בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה", הופעה שתוארה על ידי כתבת התיאטרון פיליס הרטנול כ"הוכחה לכישרונותיה הגדולים כשחקנית כפי שלא נראתה עד כה", הובילה לתקופה ממושכת שבה היא נחשבה לאחת השחקניות הטובות ביותר בתיאטרון האנגלי.
פולין קייל ציינה שמרלון ברנדו וויוויאן לי העניקו את "שתי ההופעות הטובות ביותר שנראו אי פעם בקולנוע", ושההופעה של לי הייתה "אחת מאותן הופעות נדירות שבאמת ניתן לומר עליהן שהן מעוררות בעת ובעונה אחת פחד וחמלה".
קנת' טיינאן לגלג על הופעתה לצדו של אוליבייה בהפקתם המשותפת "טיטוס אנדרוניקוס" משנת 1955 באומרו שהיא "מקבלת את החדשות שהיא עתידה להיאנס על גופת בעלה בלא יותר מאשר הבעה מתונה של צער, כזו של מי שהייתה מעדיפה מזרן גומאוויר".
הוא היה אחד מהמבקרים שביקרו קשות את פירושה של לי לליידי מקבת' בשנת 1955, באומרו שהופעתה לא הייתה מוחשית וכנה, ושהיא חסרה את הטירוף הנחוץ לתפקיד.
לאחר מותה שינה את דעתו ודחה את ביקורתו שלו, בטענה שביקורתו עליה הייתה "אחת מטעויות השיפוט הגרועות ביותר" שעשה אי פעם.
בסופו של דבר קיבל את פירושה לדמותה של ליידי מקבת', שעושה שימוש בכוחה המיני כדי לשמור את מקבת' מרותק למקומו, שכן הפירוש הזה "היה יותר הגיוני...
על פני המצב הרגיל של האישה הלא-מושכת" שמגלמת הדמות.
בסקר שנערך בקרב מבקרי תיאטרון מיד לאחר מותה, ציינו כמה מהם את הופעתה זו כאחד מהישגיה הבולטים והטובים ביותר בתיאטרון.
בשנת 1969 הותקן לזכרה לוח בכנסיית "סנט פול" שבקובנט גארדן, ובשנת 1985 נכלל דיוקן שלה בסדרת בולי דיוקנאות יחד עם אלפרד היצ'קוק, צ'ארלי צ'פלין, פיטר סלרס ודייוויד ניבן, בולים שהונפקו לציון שנת הקולנוע הבריטי.
בשנת 1999 רכשה הספרייה הבריטית בלונדון את מסמכיו של לורנס אוליבייה מעיזבונו.
הארכיון של לורנס אוליבייה כולל רבים ממסמכיה האישיים של ויוויאן לי, בהם גם מכתבים שכתבה לאוליבייה.
מסמכיה של ויוויאן לי כוללים, בצד מכתבים רבים, גם צילומים, חוזים ויומנים, והם כיום בבעלותה של בתה, סוזן פרינגטון.
ויוויאן תיאודור תומאס היה עוזר מנתח אפרו-אמריקאי שעזר לפתח שיטות כירורגיות לטפל בסינדרום התינוקות הכחולים בשנות ה-40 של המאה ה-20, בארצות הברית.
תומאס היה עוזרו של אלפרד בלאלוק באוניברסיטת ואנדרבילט בנשוויל ואחר כך באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור.
הוא הצליח להתגבר על הגזענות והעוני של תקופת השפל הגדול, להפוך לאחד החלוצים בתחום הכירורגיה ולעביר את שיטותיו לתלמידים רבים שהיו לדור הבא של המנתחים הבכירים ביותר במדינה.
הוא קיבל הכרה על עבודותיו רק בשנת 1971 בשל חוקי הגזענות באמריקה בזמנו.
הוריו היו וילארד מאקיו תומאס (1874-1963) ו-מארי אליס איטון (1880-1968), אבי סבו של ויויאן, לואיס תומאס יליד 1829 היה עבד תחת עול בעלי מטעי הכותנה בדרום ארצות הברית וסבו גרין תומאס (1849-1935) קיבל את שחרורו מעבדות רק בגיל 15.
הוא השלים את כתיבת הביוגרפיה האישית שלו קרוב לפטירתו והיא ראתה אור ימים ספורים לאחר פטירתו בשנת 1985, הותיר אחריו את אשתו, 2 בנותיו ו-3 נכדות.
בשנת 2004 יצא על סיפור חייו הסרט "יצירת האלוהים" בכיכובו של מוס דף, על ידי אולפני HBO.
Teichberg; 1945 – אפריל 2011) היה ביוכימאי ישראלי ופרופסור במחלקה לנוירוביולוגיה במכון ויצמן למדע.
ויויאן יצחק טייכברג נולד בשווייץ להורים ניצולי השואה, וגדל בבלגיה.
אביו היה רופא אשר עשה את הכשרתו באוניברסיטת וינה, ואמו רופאת שיניים.
טייכברג למד לתואר ראשון ושני (1967) בכימיה באוניברסיטה החופשית בבריסל.
בשנת 1972 סיים דוקטורט בכימיה של חלבונים וביופיזיקה במכון ויצמן, ואחר כך המשיך במשך שנתיים למחקר במסגרת פוסט-דוקטורט.
בשנת 1974 המשיך את המחקר במכון פסטר בפריז, ושנה לאחר מכן חזר לישראל והצטרף לסגל מכון ויצמן.
בשנת 1981 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 1991 לפרופסור מן המניין.
שימש כפרופסור אורח באקול נורמל סופרייר בפריז.
בשנת 1975 גילה טייכברג את הגלקטין (Galectin) (סוג של לקטין) הראשון.
היה נשוי למדענית והסופרת ד"ר מיה לויטה ואב לשתיים.
נפטר בשנת 2011, והובא למנוחות בבית העלמין של סביון .
ויויאן צ'רויוט היא אתלטית קנייתית, האלופה האולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ואלופת העולם (ברלין 2009 וטגו 2011) בריצת 5000 מטר, ואלופת העולם (טגו 2011 ובייג'ינג 2015) בריצת 10000 מטר.
צ'רויוט נולדה ליד קייו שבמחוז ריפט ואלי.
היא מתאמנת בהדרכתו של ריקי סימס.
בשנת 1999 זכתה צ'רויוט במדליית כסף באליפות העולם במרוצי שדה לנוער.
אותה שנה באליפות העולם באתלטיקה לנוער היא זכתה במדליית ארד בריצת 3000 מטר.
בשנת 2000 זכתה צ'רויוט במדליית זהב באליפות העולם במרוצי שדה לנוער.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה באוסקה, יפן באוגוסט 2007 זכתה צ'רויוט במדליית כסף בריצת 5,000 מטר בתוצאה של 14:58.50 דק דקות, אחרי מסרט דפאר מאתיופיה (14:57.91 דקות) ולפני בת ארצה פריסקה ג'פלטינג צ'רונו (14:59.21 דקות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה צ'רויוט במקום חמישי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:46.32 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 14:57.27 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה באוגוסט 2009 זכתה צ'רויוט במדליית זהב בריצת 5,000 מטר בתוצאה של 14:57.97 דקות, לפני בת ארצה סילביה צ'ביווט-קיבט (14:58.33 דקות) ודפאר (14:58.41 דקות).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בדוחא קטר, במרץ 2010 זכתה צ'רויוט במדליית כסף בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:51.85 דקות, אחרי דפאר (8:51.17 דקות) ולפני סנטיהו אג'יגו מאתיופיה (8:52.08 דקות).
באליפות אפריקה באתלטיקה שנערכה בסוף יולי אותה שנה זכתה צ'רויוט במדליית זהב בריצת 500 מטר בתוצאה של 16:18.72 דקות, לפני האתיופיות דפאר (16:20.54 דקות) ואג'יגו (16:22.32 דקות).
במשחקי חבר העמים שנערכו בדלהי, הודו באוקטובר אותה שנה זכתה צ'רויוט במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:55.12 דקות, לפני בנות ארצה צ'ביווט-קיבט (15:55.61 דקות) ואינס צ'נונג' (16:02.47 דקות).
היה זה ניצחון משולש של קנייה השני, לאחר ניצחונן של הנשים הקנייתיות בריצת המרתון בבוקר אותו היום.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה צ'רויוט בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 15:04.73 דקות, אחרי מסרט דפאר אתיופיה (15:04.25 דקות) ולפני שיאנית העולם טירונש דיבאבה מאתיופיה (15:05.15 דקות) ובמדליית ארד בריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:30.44 דקות, אחרי טירונש דיבאבה (30:20.75 דקות) וסאלי קיפייגו מקניה (30:26.37 דקות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה צ'רויוט במדליית כסף בריצת ה-10000 מטר בשיא קניה חדש של 29:32:53 דקות, אחרי אלמז איינה שקבעה שיא עולם חדש של 29:17.45 דקות ולפני האלופה היוצאת טירונש דיבאבה 29:42.56 דקות, שתיהן מאתיופיה.
בריצת 5000 מטר קבעה שיא אולימפי חדש של 14:26.17 דקות וזכתה במדליית זהב.
ויוויאן מרצ'נט הייתה שחקנית קולנוע ותיאטרון אנגלייה שהייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשנת 1966 על תפקידה בקומדיה "אלפי".
מרצ'נט הייתה אשתו של המחזאי והתסריטאי המפורסם הרולד פינטר.
מרצ'נט נולדה בשם אדה תומפסון במנצ'סטר.
לקחה את שם הבמה שלה "ויוויאן" מכוכבת הקולנוע ויוויאן לי.
החלה את הקריירה שלה על בימות תיאטרון בשנת 1948 והתפרסמה בפעם הראשונה בקומדיה הרומנטית "אלפי".
על הופעתה בתפקיד לילי קיבלה את פרס באפט"א לשחקנית המבטיחה ביותר ומועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב.
בשנת 1964 קיבלה מרצ'נט את פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה.
הופיעה לאחר מכן בדרמות "תאונת דרכים" של ג'וזף לוסי בתפקיד רוזלינד אשתו של הפרופסור סטיבן (דירק בוגרד), "החקירה" של סידני לומט בתפקיד מאורין אשתו הבלש סרג'נט ג'ונסון (שון קונרי) ו-"A War of Children".
ב-1972 השתתפה בסרטו האחרון של אלפרד היצ'קוק "פרנזי" בתור אשתו של מפקד המשטרה אוקספורד והייתה מועמדת לפרס באפט"א על הופעת המשנה שלה בסרט "הביתה".