tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרל שטאמיץ היה מלחין בוהמיאני, הבולט ביותר בדור השני של מה שכונה אסכולת מנהיים.
תחילה למד נגינה בכינור אצל אביו, יוהאן שטאמיץ, מייסד אסכולת מנהיים.
אחרי מות האב, בשנת 1757, המשיך בלימודיו אצל תלמידו, כריסטיאן קאנאביך, שגם תפס את מקומו של יוהאן שטאמיץ בתזמורת מנהיים הנודעת.
קרל ניגן בתזמורת במנהיים משנת 1762 ובשנת 1770 עבר לפריז, שם נודע ככנר.
משנת 1772 התגורר בוורסאי, שם חיבר את יצירתו התוכניתית הראשונה, "תהלוכה מלכותית".
בשנת 1779 עבר להאג, הולנד, שם, בחצר המלך וילהלם החמישי מאורניה, חיבר 28 קונצ'רטי.
בשנים הבאות הרבה במסעות ועבר בשטרסבורג, לונדון, סנקט פטרבורג, נירנברג וליבק, בין השאר.
בשנת 1786 ניצח על האורטוריה "המשיח" מאת הנדל בקתדרלה של ברלין.
את שנותיו האחרונות עשה שטאמיץ כמנצח ומורה למוזיקה באוניברסיטת מנהיים.
שטאמיץ כתב יותר מחמישים סימפוניות וכמספר הזה בערך קונצ'רטי לכלים שונים, כמו גם יצירות קאמריות.
קרל היינריך קרסטן ריינקה (גרמנית: Carl Heinrich Carsten Reinecke; 23 ביוני 1824 – 10 במרץ 1910), מלחין, מנצח ופסנתרן גרמני.
ריינקה נולד באלטונה, שהייתה באותה עת עיר בשלטון דני, כיום רובע בהמבורג.
אביו, יוהאן פטר רודולף ריינקה, היה מורה למוזיקה, והילד החל לחבר מוזיקה בגיל שבע.
הופעתו הראשונה הפומבית כפסנתרן התקיימה כשהיה בן 12.
למסע הקונצרטים הראשון שלו יצא בשנת 1843 וכתוצאה ממנו התמנה, בשנת 1846, לפסנתרן החצר בדנמרק, שם נשאר עד 1848. בסך הכול כתב ארבעה קונצ'רטי לפסנתר (וקדנצות רבות ליצירות של אחרים, הכלולות בקובץ גדול, שהתפרסם כאופוס 87 שלו).
כמו כן חיבר קונצ'רטי לכינור, צ'לו, נבל וחליל.
בשנת 1860 התמנה ריינקה למנהל המוזיקלי של תזמורת הגוונדהאוס בלייפציג ולפרופסור לקומפוזיציה ופסנתר בקונסרבטוריון שם.
ריינקה נודע בעיקר בסונאטה לחליל שלו, "אונדינה", אבל הוא זכור כאחד המוזיקאים רבי ההשפעה והרבגוניים ביותר של תקופתו.
בין תלמידיו אדוורד גריג, כריסטיאן סינדינג, לאוש יאנאצ'ק, איסק אלבניס, יוהאן סוונדסן, פליקס ויינגרטנר, מקס ברוך, יוליוס רנטגן ועוד רבים אחרים.
אחרי פרישתו הקדיש את עתותיו להלחנה, ותפוקתו כוללת קרוב לשלוש מאות יצירות.
הוא כתב כמה אופרות, בהן "המלך מנפרד".
קרל רנר היה פוליטיקאי אוסטרי מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
הוא נקרא אבי הרפובליקה בשל העובדה שהוא עמד בראש הממשלה הראשונה של אוסטריה הגרמנית ושל הרפובליקה האוסטרית הראשונה בשנים 1918 – 1919 והיה גם הרוח החיה מאחורי ייסודה של הרפובליקה האוסטרית השנייה לאחר נפילתה של גרמניה הנאצית ב-1945 והיה לנשיאה הראשון.
רנר נולד כילד ה-18 של משפחת יצרני יין גרמנית מכפר אונטר טנוביץ (כיום דלני דונאיביצה שבמחוז מורביה הדרומית שבצ'כיה), אז חלק מנחלת הכתר באימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשל האינטליגנציה הגבוהה שלו, הותר לו ללמוד בבית הספר התיכון בעיר מיקולוב הסמוכה, שם אחד ממוריו היה וילהלם ירוזלם.
בין השנים 1890 – 1896 הוא למד משפטים באוניברסיטת וינה.
ב-1895 הוא היה אחד החברים המייסדים של הארגון "ידידי הטבע" (Naturfreunde) והוא עיצב את הלוגו שלהם.
ב-1896 הצטרף רנר למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית (SADP) והוא ייצג את המפלגה במועצה הלאומית (Reichsrat) מהבחירות של 1907 ועד לפיזור המועצה בנובמבר 1918 העניין שלו בפוליטיקה הוביל אותו להיות הספרן של המועצה.
במהלך שנים מוקדמות אלו, הוא פיתח את נקודת המבט שלו על סוגיות משפטיות, כשהוא מפרסם את דעותיו החדשניות במסווה של שמות עט כמו "סינופטיקוס" ו"רודולף שפריגר", מחשש שמא יאבד את משרתו כספרן פרלמנטרי.
רנר גילה עניין מיוחד בבעיותיה של המדינה האוסטרית, שאת קיומה הוא הצדיק על רקע גאוגרפי, כלכלי ופוליטי.
בשאלת הלאומיות הוא תמך במה שהיה קרוי "אוטונומיה אישית", על בסיס הצורך בפיתוחה של מדינה רב-לאומית ובהקשר לכך הוא הושפע מסדר היום ומהטקטיקה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שעסקה בנושאים אלו.
כתאורטיקן הוא נחשב אחד ממנהיגי המרקסיזם האוסטרי.
ב-1918 לאחר קריסתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, היה רנר בחזית הקדמית של האספה הזמנית ואספת החוקה הלאומית שייצגו את דוברי הגרמנית באימפריה ושאפו להקים מדינת לאום כמו בני שאר הלאומים שהקימו מדינות משלהם.
רנר היה לראש הממשלה הראשון (קנצלר) של המדינה החדשה, שסירבה לראות את עצמה כיורשת של המונרכיה ההבסבורגית ושאפה להיקרא אוסטריה הגרמנית.
יחד עם זאת, נאסר השימוש בשם זה על ידי מדינות ההסכמה, שריסקה גם את ההחלטה של אספת הבוחרים הלאומית בווינה שעל פיה אוסטריה הגרמנית תהיה חלק מרפובליקת ויימאר.
עוד קודם לקריסתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, הציע רנר איחוד עתידי של חלקים מגרמניה עם אוסטריה ואף עשה שימוש במונח אנשלוס.
רנר עמד בראש המשלחת שייצגה את אוסטריה הגרמנית בדיונים על חוזה סן-ז'רמן, שעל פיו הוכרה "הרפובליקה של אוסטריה", אך היא הוכרזה כיורשת האחראית של האימפריה האוסטרית.
בדיונים אלו היה על רנר לקבל את האיסור על אוסטריה החדשה לקיים כל קשר פוליטי עם גרמניה והיה עליו לקבל את אובדנם של השטחים של דוברי הגרמנית של דרום טירול ושל החלקים דוברי הגרמנית של בוהמיה ושל מוראביה (מחוז הולדתו).
רנר היה הקנצלר בשלוש ממשלות הקואליציה הראשונות בין השנים 1918 – 1920 ובמקביל כיהן כשר החוץ.
קואליציות אלו הוקמו בשיתוף בין הסוציאל-דמוקרטים לבין המפלגה הנוצרית-סוציאלית.
מגוון רחב של רפורמות חברתיות הונהגו על ידי ממשלת רנר, כולל תשלום דמי אבטלה, תשלום שכר עבור ימי חג, הנהגת יום עבודה בן שמונה שעות והתקנת תקנות להסדרת תנאי העבודה של הכורים, האופים, נשים וילדים.
ניתן גם סיוע מהמדינה לנכים, בנוסף לביטוח בריאות עבור עובדי ציבור.
בנוסף, חוקק חוק להסדרת בוררות בסכסוכי עבודה.
בין השנים 1931 – 1933 כיהן רנר כנשיא הפרלמנט, המועצה הלאומית.
לאחר הנהגת המשטר האוסטרופשיסטי ב-1934, כאשר נאסר קיומה של מפלגתו, קידם רנר בברכה את האנשלוס ב-1938. בהיותו מלכתחילה תומך בהפיכתה של אוסטריה הגרמנית כחלק מרפובליקת ויימאר, הוא ציפה שהנאציזם יהיה תופעה חולפת שלא תהייה גרועה ממשטריהם הדיקטטוריים החד-מפלגתיים של אנגלברט דולפוס ושל קורט שושניג.
במהלך מלחמת העולם השנייה התרחק רנר לחלוטין מהפוליטיקה.
באפריל 1945, זמן קצר לפני התמוטטותה של גרמניה הנאצית וסיומה של המלחמה, הקים רנר ממשלה זמנית בווינה, יחד עם פוליטיקאים אחרים משלוש המפלגות שקמו לתחייה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מפלגת העם האוסטרית (מפלגה שמרנית שהייתה היורשת של המפלגה הנוצרית-סוציאלית) והמפלגה הקומוניסטית.
קרל רנר מת בווינה ב-1950 ונקבר בחלקת קברי הנשיאים בבית הקברות המרכזי בווינה.
קרובי משפחתו עדיין חיים בארצות הברית במדינת ניו יורק, בקליפורניה וביוטה.
אחד מנכדיו של רנר, קרל דויטש-רנר, עיתונאי ידוע בתאגיד השידור הקנדי (CBC), מת באוטווה ב-2005 בגיל 95. אחיו, ג'ון (האנס) דויטש-רנר, מת בוושינגטון ב-2004. נכדתו של קרל רנר ואחותם של קרל והאנס דויטש-רנר עדיין חיות בצפון קליפורניה.
במשך רוב ימי חייו, נע רנר לסירוגין בין מחויבותו הפוליטית לסוציאל-דמוקרטיה ובין היותו איש אקדמיה.
מרכז עבודתו האקדמית של רנר היא מערכת היחסים הבעייתית שבין המשפט האזרחי לבין הרכוש הפרטי.
הוא היה אחד ממניחי היסוד לתחום "הסוציולוגיה של המשפט".
בספרו, "מוסדות המשפט האזרחי ותפקידיהם החברתיים", פיתח רנר תאוריה מרקסיסטית על המשפט האזרחי.
רנר טען שההפרדה בין משפט האזרחי לבין המשפט הציבורי, היא יצירת כפיו של הקפיטליזם, שבאמצעותה המדינה כופה את האינטרסים של בעלי ההון.
הרעיונות של רנר ושל אוטו באואר בנוגע להגנה משפטית על מיעוטים תרבותיים אומצו על ידי תנועת הבונד היהודית, אך גונו בחריפות על ידי לנין.
סטלין ייחד פרק שלם לביקורת על רעיון האוטונומיה הלאומית הפרסונלית, בספרו "המרקסיזם והשאלה הלאומית".
קרל רנקל היה מנצח ומלחין אוסטרי.
רנקל למד אצל ארנולד שנברג במשך ארבע שנים החל משנת 1918. הוא התמנה למנצח מקהלה בפולקסאופר של וינה, ולאחר מכן לעוזר מנצח.
בהמשך היה לעוזר מנצח לאוטו קלמפרר בקרולאופר בברלין והחזיק במשרות ניצוח בויסבאדן ובגראץ.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היגר רנקל לאנגליה בה כיהן כמנהל המוזיקלי של בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן משנת 1946 עד 1951. רג'ינלד גודול, שהיה אז עוזר למנצח, סבר ש"אין מעריכים את רנקל כערכו".
קרל שמיט , המוכר גם בשם קרל שמיט-דורוטיץ' (Carl Schmitt-Dorotić), היה משפטן, ותאורטיקן במדע המדינה שפעל בגרמניה בתקופת רפובליקת ויימאר, בתקופת השלטון הנאצי ולאחריו.
שמיט ראה את שדה הפוליטיקה כמאבק מתמיד, בו החזק מנצח ולפיכך, שלל את הליברליזם, ושיבח את הדיקטטורה.
בשנותיו הראשונות של הרייך השלישי היה שמיט בין המשפטנים המובילים שפעלו בשירותו של אדולף היטלר, אם כי לאחר מכן סר חינו.
רעיונותיו של שמיט זכו לתשומת לבם של פילוסופים ותאורטיקנים פוליטיים, ובהם ולטר בנימין, ליאו שטראוס, ז'אק דרידה, ג'ורג'ו אגמבן, סלבוי ז'יז'ק, אלן באדיו, ז'קוב טאובס, שנטל מוף ופול גוטפריד.
בעוד רעיונותיו והגותו נחשבים כשנויים במחלוקת בשל תמיכתו בנאציזם, הוגים רבים התכתבו עם רעיונותיו בשל המורכבות התאורטית והדילמות שהעלתה הגותו זו לגבי שאלת מיהו הריבון, המושג של הפוליטי ומצב החירום במדינה.
שמיט נולד במשפחה קתולית, כבן למנהל של חברה קטנה לביטוח בריאות בפלטנברג שבווסטפאליה בשנת 1888. את לימודי בית הספר התיכון עשה באטנדורן (Attendorn) ולאחר מבחן האביטור (Abitur) (מקביל לבגרות) התכונן ללמוד בלשנות, אולם בהשפעת דודו עבר ללימודי משפטים.
החל מ-1907 למד שמיט משפטים ומדע המדינה בברלין, מינכן ושטרסבורג.
ב-1910 הציג את עבודת הדוקטורט שלו "על אשמה וצורות של אשמה" ("Über Schuld und Schuldarten") בהדרכתו של פרופסור פריץ ואן קאלקר (Fritz van Calker).
בשנת 1915 ערך את בחינות הסמכה כנציג משפטי (Assesor) בשטרסבורג, שהייתה אז עיר גרמנית.
ב-1916 התגייס כמתנדב ליחידת חיל רגלים בווארית ונישא לאשתו הראשונה, פאולה דורוטיץ (Pawla Dorotic), רקדנית סרבית שהציגה עצמה כרוזנת.
בשנת 1924, לאחר שהתגלה שאינה ממוצא אריסטוקרטי, בוטלו הנישואים בבית המשפט בבון.
הוא נשא בשנת 1925 את אשתו השנייה, דושקה טודורוביץ', אף היא ממוצא סרבי.
בתקופת רפובליקת ויימאר פרסם שמיט את כתביו הידועים, בהם הטיף לדיקטטורה וטען כי שדה הפוליטיקה הוא מאבק מתמיד כנגד "אויב".
פרט לתפקידיו האקדמיים היה שמיט איש סודם של הקנצלרים השמרנים האחרונים שמונו על ידי הנשיא פאול פון הינדנבורג בטרם עלה היטלר לשלטון.
שמיט שימש כיועץ לממשלתו של פרנץ פון פאפן, אשר ב-20 ביולי 1932 החליפה את ממשלת פרוסיה בראשה עמד הסוציאליסט אוטו בראון, איש ה-SPD, בממשל של "נציב הרייך" (Reichsstaatshalter).
שמיט ייצג בעתירות אלו את ממשלת הרייך, כאשר מולו עמד המשפטן הנודע הרמן הלר.
מאבק משפטי זה הביא לחיסולו המעשי של הפדרליזם ברפובליקה של ויימאר, ושימש צעד נוסף בהידרדרות הרפובליקה אל סופה.
כן היה שמיט קשור בברית פוליטית עם הגנרל קורט פון שלייכר, ששימש אף הוא כקאנצלר בימיה האחרונים של הרפובליקה.
עם זאת, כאשר נרצח שלייכר על ידי אנשיו של היטלר בליל הסכינים הארוכות בשנת 1934, לא היסס שמיט, שהיה אז חבר המפלגה הנאצית ליתן צידוק אידאולוגי ומשפטי לרציחות.
בשנת 1933 התמנה שמיט לפרופסור באוניברסיטת ברלין, משרה בה החזיק עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
ב-1 במאי 1933 הצטרף שמיט למפלגה הנאצית.
עד מהרה מונה על ידי הרמן גרינג למועצת המדינה הפרוסית (Preußischer Staatsrat) ובנובמבר של אותה שנה הפך לנשיא "איגוד המשפטנים הנציונל-סוציאליסטים" (Vereinigung nationalsozialistischer Juristen).
את התאוריות שלו לימד כמעניקות בסיס לדיקטטורה הנאצית, ומצדיקות את עקרון הפיהרר, בכל הנוגע לפילוסופיה משפטית, במיוחד בשל מושג ה"Auctoritas", (בלטינית – "סמכות") אותו שאל מרומא העתיקה.
ביוני 1934 התמנה שמיט לעורך הראשי של העיתון המקצועי "עיתון המשפטנים הגרמני" (Deutsche Juristen-Zeitung), וביולי 1934 הצדיק מעל דפי העיתון את הרציחות הפוליטיות שליוו את ליל הסכינים הארוכות בו נפטר היטלר ממתנגדיו הפוליטיים בשורות ה-SA.
בשורת רציחות שקיבלו, בדיעבד, מעין הכשר חוקי, כ"צורה הגבוהה ביותר של צדק מינהלי".
שמיט הציג עצמו כאנטישמי רדיקלי, והיה גם היושב ראש של איגוד המרצים למשפטים בברלין באוקטובר 1936 כאשר דרש כי החוק הגרמני ינקה עצמו מן "הרוח היהודית" (Jüdischer Geist), עד כדי כך שכל הפרסומים של מדענים יהודים יסומנו באופן מיוחד.
עם זאת, חודשיים לאחר מכן, בדצמבר, עיתון ה-SS "העוצבות השחורות" – "Das schwarze Korps" האשים את שמיט כי הוא אופורטוניסט, הוגה הגליאני במדע המדינה, ולמעשה קתולי, וקרא לאנטישמיות שלו העמדת פנים, תוך שהוא מצטט מאמרים בהם ביקר שמיט את תורות הגזע הנאציות ואת מדיניות הגזע של גרמניה הנאצית.
נראה כי מתקפה זו באה לאור שמירת הקשר של שמיט עם תלמידיו לשעבר היהודים, ובהם ליאו שטראוס.
בעקבות המתקפה פרש שמיט מפעילות ציבורית, ואיבד את מעמדו כמשפטן נאצי מוביל, אך שמר על משרתו באוניברסיטה, הודות לקשריו עם גרינג, והתרכז בשאלות של משפט בינלאומי.
ב-1945 נתפס שמיט על ידי צבא ארצות הברית.
במשך שנה היה עציר, אך שוחרר לעירו פלטנברג ב-1946. לאחר שעומת עם כתביו מן התקופה הנאצית, במהלך חקירתו על ידי האמריקאים, הודה כי "זה בהחלט איום ונורא, ואין דבר מה נוסף שניתן לומר על כך".
על אף היותו מבודד מהזרם המרכזי של החשיבה המשפטית והפוליטית, הוא המשיך במחקריו בתחום המשפט הבינלאומי משנות ה-50 ואילך, וקיבל מבקרים רבים, ותלמידים עד לשנותיו המאוחרות.
ב-1962 הרצה שמיט בספרד שהייתה תחת שלטונו של פרנקו, בהן כינה את מלחמת האזרחים בספרד כ"מלחמה לשחרור לאומי" כנגד "הקומוניזם הבינלאומי".
בהרצאות אלו התייחס שמיט לפרטיזן כתופעה ייחודית בחצי השני של המאה ה-20 המצדיקה עלייתה של תאוריה משפטית חדשה בנוגע ללחימה.
שמיט מת בשנת 1985 ונקבר בפלטנברג.
ב-1921 שמיט היה לפרופסור באוניברסיטת גרייפסוואלד, ושם פרסם מאמר בשם "על הדיקטטורה" ("Die Diktatur"), בו דן ביסודות רפובליקת ויימאר שאך זה נוסדה, והדגיש את חשיבות משרת נשיא הרייך.
עבור שמיט, דיקטטורה חזקה מבטאת את רצון העם באופן יעיל יותר מכל גוף מחוקק, מכיוון שביכולתה להיות החלטית, במקום בו פרלמנט יפנה לדיון ופשרה.
את קו החשיבה הזה המשיך בספרו "תאולוגיה פוליטית" (Politische Theologie) שיצא לאור בשנת 1922 בעת ששימש כפרופסור באוניברסיטת בון, אותו פתח במשפט הידוע: "ריבוני הוא מי שמכריע על מצב החירום".
שמיט סבר כי כל ממשל המסוגל לפעולה החלטית חייב לכלול אלמנט דיקטטורי בחוקתו.
לטענתו, התפיסה הגרמנית של "Ausnahmezustand" (המתורגם כ"מצב חירום" ומילולית "מצב יוצא דופן") משחררת את הרשות המבצעת מכל מגבלה חוקית לכוחה, בכל נסיבות שהן.
לדעת שמיט השימוש במילים "יוצא דופן" חייב להיות מודגש.
שמיט מדגיש ריבונות ככוח להחליט על "מצב יוצא דופן".
שמיט התנגד להכרזת "מצב חירום" על מנת להציל את הסדר החוקי (השעיה מכוונת של החוקה המגדירה עצמה על פי זכות חוקית או מוסרית).
רק בכוחה של "דיקטטורה ריבונית" להשעות את החוק, לא על מנת "להציל את החוקה" כי אם ליצור חוקה אחרת.
שמיט למעשה מדגיש כי מימוש הריבונות הוא דווקא ביכולת להשעות את שלטון החוק והכרעה על מצב החירום.
התאוריה של שמיט אינה מובילה לתיאור חוקי של משבר והדרך לפתרונו, כרגע יוצא דופן בחיים הפוליטיים, אלא לתיאור של משבר והאמצעים האלימים לעיתים של המדינה לפתרונו כמאפיין העיקרי של החיים במדינה המודרנית.
שמיט תקף את "שלטון החוק" לו הטיפו משפטנים כהאנס קלזן.
שמיט יצר הקבלה בין התאולוגיה למערכת המשפטית.
מחשבתו של שמיט הושפעה מדתו הקתולית.
בשנת 1923 תמך שמיט בעליית מבני כוח טוטליטרים במאמרו "Die geistesgeschichtliche Lage des heutigen Parlamentarismus" ("המצב הרוחני-היסטורי של הפרלמנטריזם כיום").
שמיט ביקר את הפוליטיקה הליברלית במוסדות הרפובליקה, טען שהם מונעים על ידי אמונה בדיון רציונלי ופתיחות, העומדת בניגוד למצב הפוליטיקה המפלגתית בפועל, בו נקבעים הדברים בדיון פנימי בחדרים אפופי עשן על ידי מנהיגי המפלגות.
שמיט ראה ניגוד בין הדוקטרינה הליברלית של הפרדת הרשויות ומה שראה כטבע של הדמוקרטיה עצמה, זהותם של השליטים והנשלטים.
דעותיו אלו של שמיט שימשו תפקיד חשוב בתקופת רפובליקת ויימאר ולאחריה.
הן בהצדקת שלטונו האישי של הינדנבורג, שנשען יותר ויותר על צווי חירום שהוצאו על פי סעיף 48 לחוקת ויימאר, והן בהצדקת השעייתו של אדולף היטלר את החוקה, לאחר שריפת הרייכסטאג.
ב-1926 החל שמיט ללמד ב"Hochschule für Politik" (בית הספר הגבוה למדע המדינה) בברלין, וב-1932 התקבל ללמד באוניברסיטה של קלן.
בשנה זו פרסם את ספרו "Der Begriff des Politischen" (המושג של הפוליטי), שיצא לראשונה בגרסה מצומצמת ב-1927, ספר שזכה מאז למספר תרגומים לאנגלית, ונקרא עד היום בידי תלמידי מדעי החברה.
מהדורה גרמנית נוספת ובה מספר תיקונים יצאה ב-1932.
בספר פיתח שמיט תאוריה לפיו "הפוליטיקה" היא ממלכה נפרדת, הראויה להתייחסות נפרדת על פי כללים שונים.
בממלכה זו שולטת המדינה כשם שהכנסייה שולטת בממלכת הדת, או החברה בממלכת הכלכלה.
אך ממלכה זו אינה שקטה.
יש בה מאבק תמידי בין "ידיד" ל"אויב".
ה"אויב" יכול להיות פנימי או חיצוני.
מהבחנה בסיסית זו נגזרת ריבונות המדינה והאוטונומיה שלה לפעול.
על אף שעבודה זו זכתה לפרשנויות רבות "המושג של הפוליטי" נתפס בדרך כלל כניסיון להשיג אחדות באמצעות הגדרת הפוליטיקה בהתייחס ל"אחר", אויב או זר.
המדינה נתפסת ככוח עצמאי ונייטרלי אל מול השבירות של החברה האזרחית, שהעימותים בה אינם יכולים ואינם צריכים להגיע אל שדה ה"פוליטיקה", שאם לא כן יהיה מדובר במלחמת אזרחים.
הפוליטיקה הליברלית הנעה בין הקטבים של הכלכלה והאתיקה, אינה פוליטיקה של ממש.
אך העימות הכלכלי או האתי יכול להפוך לפוליטי.
שמיט מצטט את ולטר רתנאו שאמר כי "הייעוד כיום אינו הפוליטיקה, אלא הכלכלה".
על פי שמיט, יהיה יותר מדויק לומר שהפוליטיקה ממשיכה להיות "הייעוד", אך בשלב מסוים של העימות הכלכלה הופכת לפוליטיקה, ומקבלת את תפקיד "הייעוד".
בגרמניה השסועה והמפולגת של רפובליקת ויימאר היה לדברים אלו כוח משיכה.
שמיט הראה כיצד האידאולוגיה של יוצרי הסכם ורסאי, הנשענת, לדבריו, על "פאתוס אתי" ו"חישוב כלכלי", אינה אלא מסווה למאבק פוליטי במסגרתו נקרעו חלקים מגרמניה, בניגוד לעקרון ההגדרה העצמית של האומות עליו התבסס הסכם ורסאי, ונגזרו עליה פיצויים בה לא תוכל לעמוד לעולם.
אך התאוריה של שמיט נראית כהמשך בן זמנו לדבריהם של הוגים כהובס או מקיאוולי, ואינה קשורה לזמן מסוים או למקום מסוים.
שמיט עורך את ההשוואה בעצמו, כאשר הוא משווה עצמו למקיאוולי, שבעת שכתב את "הנסיך" עשה זאת כמגננה בתקופה בה ארצו, איטליה, נפלשה על ידי גרמנים, צרפתים, ספרדים וטורקים.
מקיאוולי המושמץ זכה ל על ידי הגל ופיכטה, לטענת שמיט, בתקופה בה נפלשה גרמניה על ידי כוחות חיצוניים, החמושים ב"אידאולוגיה הומניטרית".
הוגים כג'ורג'ו אגמבן, שנטל מוף ואחרים, התייחסו בספריהם לשמיט.
כתיבתו ממשיכה להופיע כנקודת התייחסות במיוחד בעת הדיון בשאלת הגבלת ריבונות המדינה, השימוש במצב חירום וכיוצא בזה.
ראייתו את הנושא הפוליטי כנושא תאולוגי שעבר חילון, אף היא ממשיכה להשפיע ולהיות נושא לדיון בידי פילוסופים כז'קוב טאובס.
באמצעות תלמידו, ליאו שטראוס ממשיך שמיט להשפיע על זרם החשיבה ה"נאו שמרני", בארצות הברית שלאחר אירועי 11 בספטמבר יש מקום לדיון בשאלת מעמדם של לוחמים בלתי חוקיים, טכניקות חקירה ומעקב קיצוניות, וכיוצא בזה, בהם לפרדיגמת ה-אויב/ידיד של שמיט יכול להיות שימוש.
יש הרואים בכתיבתו של שמיט כתיבה בעלת ערך, ובאבחנותיו בנוגע לטבעה של הפוליטיקה ולטבעה של המדינה משום אבחנות המאירות אור על נושא בסיסי במדע המדינה.
העיסוק בכתביו של שמיט נמשך, גם עשרות שנים לאחר מותו.
תרגומים חדשים לכתביו שבים ומופיעים באנגלית, ובשנת 2004 יצא ספרו "תאולוגיה פוליטית" בעברית בהוצאת רסלינג, וזכה לעניין.
ספרות ביוגרפית ותאורטית העוסקת באיש ובכתביו ממשיכה להיכתב באנגלית ובגרמנית.
בשנת 2009 יצא לאור בעברית, בהוצאת מכון שלם ספרו של איב שארל זרקא, (לו הובאה הקדמה של פרופסור אלחנן יקירה) "פרט נאצי בהגותו של שמיט", העומד על היות הנאציזם של שמיט פרט מהותי בהגותו, ובוחן את האנטישמיות שלו, תוך האשמתו בכך שהיה "מבשר של השמדת היהודים".
פרנץ קרל שפיצווג צייר ומשורר גרמני שהשתייך לזרם הרומנטי באמנות, ואחד מנציגיה הבולטים של תקופת הבידרמאייר .
נולד בפפנהופן כבן שני מתוך שלשת ילדיהם של פרנציסקה וסימון שפיצווג.
אביו, סוחר עשיר, הכשיר את קרל לרוקחות.
את התמחותו קיבל קרל באוניברסיטת מינכן.
לימים חלה ותוך כדי החלמה ממחלתו החל לצייר.
שפיצווג האמן היה אוטודידקט שהחל דרכו בהעתקת יצירות של אמנים פלמים.
את עבודתו הראשונה תרם למגזין סאטירי.
בשנת 1833 זכה בירושה נכבדה ומאז הקדיש עצמו לציור.
מאוחר יותר ביקר שפיצווג במרכזים ארופאיים לחקר עבודות אומנות שונות ושכלל את סגנון והטכניקה שלו.
דרכו עברה בפראג, ונציה, פריז, לונדון ובלגיה.
עבודותיו המאוחרות ספוגות בהומור, ורבות מיצירותיו מאופיינות בקומפוזיציה א-צנטרית כדוגמת "תולעת הספרים" ו"ההיפוכונדר" (1865, מוזיאון האמנות פינקוטק החדש, מינכן).
ציוריו היו ההשראה לקומדיה המוזיקלית מ-1935, "קונצרט-החצר הקטן" מאת אדמונד ניק .
קרל שוורצשילד היה פיזיקאי ואסטרונום יהודי-גרמני, שנודע בעיקר במציאת הפתרון המדויק הראשון למשוואות השדה של איינשטיין, שהגדיר את מאפייני החומר בכוכבים מסיביים ובפרט את גודלו של רדיוס שוורצשילד - רדיוסו של אופק האירועים המקיף חור שחור.
שוורצשילד פרסם את הפתרון שמצא בשנת 1915, השנה בה פרסם אלברט איינשטיין את תורת היחסות הכללית.
הפתרון מתייחס למקרה ספציפי של גוף כדורי שאינו מסתובב על צירו.
לפיתוח הפתרון יצר שוורצשילד מערכת קואורדינטות ומטריקה מיוחדות הנקראות על שמו קואורדינטות שוורצשילד ומטריקת שוורצשילד ובעזרתן ניתן לנסח פתרון מדויק למשוואות השדה של איינשטיין.
איינשטיין, שהשתמש במערכת קואורדינטות רגילה, הצליח עד אז לנסח פתרונות מקורבים בלבד.
כשנה לאחר פרסום הפתרון נפטר שוורצשילד ממחלת הפמפיגוס האוטואימונית, שבה לקה במהלך שירותו הצבאי.
נולד בפרנקפורט להנרייטה זבל ולמוזס מרטין, איש עסקים יהודי ממשפחת שוורצשילד-הוכס שהתגוררה בעיר מאז המאה ה-16. למד בבית-ספר יסודי יהודי עד גיל 11 ואחר כך בתיכון העירוני.
נחשב לילד פלא, ובטרם גיל 16 פרסם שני מאמרים בתחום האסטרונומיה.
למד באוניברסיטת שטרסבורג ובאוניברסיטת מינכן, וקיבל תואר דוקטור מהאחרונה בשנת 1896, בגיל 23. בשנת 1897 החל לעבוד במצפה כוכבים ליד וינה ובשנת 1901 קיבל משרת פרופסור באוניברסיטת גטינגן, שם עבד עם דויד הילברט והרמן מינקובסקי וניהל את מצפה הכוכבים של המוסד.
בשנת 1909 עבר לעבוד במצפה הכוכבים של פוטסדאם ובשנת 1912 התקבל כחבר האקדמיה הפרוסית הממלכתית למדעים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הגרמני למרות גילו (41) ושירת בכוחות הארטילריה בחזית המערבית ובחזית המזרחית.
במהלך השירות בחזית הרוסית בשנת 1915 החל לסבול ממחלה אוטואימונית נדירה בשם פמפיגוס הפוגעת בעור וגורמת לכאבים קשים.
על אף תנאי השירות ומחלתו, הספיק שוורצשילד לכתוב בזמן המלחמה שלושה מאמרים חשובים, שניים בתחום של תורת היחסות הכללית ואחד בתחום של תורת הקוונטים.
מאמריו בתחום היחסות הכללית נתנו את הפתרון המדויק הראשון של משוואות השדה של איינשטיין.
כשנה מאוחר יותר הביאה המחלה למותו.
בצוואתו ביקש מאשתו שלא לספר לילדיהם על יהדותם עד שיגיעו לבגרות.
האסטרואיד שהתגלה על ידי מקס וולף ב-1916, נקרא על שמו.
כמו כן יש מכתש בירח שנקרא על שמו.
בשנת 1909 התחתן עם זופי לואיז אליזבת, בתם של פרנציסקה לבית מרקל ואנטון פרידריך יוליוס רוזנבך - פרופסור לכירורגיה מאוניברסיטת גטינגן בה עבד גם שוורצשילד, ונכדתו של הכימאי פרידריך ולר.
לזוג נולדו שלושה ילדים: הבת אגתה ת'ורנטון (1910–2006), היגרה לבריטניה עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, ובשנת 1948 עברה לדנידין שבניו זילנד, בה כיהנה כפרופסור לפילולוגיה באוניברסיטת אוטגו.
הבן מרטין (1912–1997) - אסטרופיזיקאי, נמלט לארצות הברית מעט לאחר חקיקת חוקי נירנברג (בסוף 1935), שם התחתן עם האסטרונומית ברברה צ'רי לאחר סיום מלחמת העולם השנייה בסוף 1945, ובשנת 1947 החל לעבוד באוניברסיטת פרינסטון שבניו ג'רזי.
הבן השלישי והאחרון, אלפרד (1914–1944), התאבד לקראת סיום השואה.
על אף שאת רוב פרסומו קיבל שוורצשילד בתחום של תורת היחסות הכללית, הוא עסק במחקר בתחומים רבים ומגוונים, בהם אסטרונומיה ואסטרופיזיקה, ספקטרוסקופיה ומכניקה קוונטית.
בתחום האסטרונומיה פיתח שיטות למדידת השתנותם של כוכבים משתנים באמצעות צילום ועסק בשיפור האיכות של כלים אופטיים.
בשנת 1897, בזמן עבודתו בווינה, פיתח שוורצשילד נוסחה לחישוב הצפיפות האופטית של חומר המשמש לצילום.
קובעת את – הצפיפות האופטית של החומר שנחשף לאור כפונקציה של – עוצמת מקור האור הנצפה ו- – משך החשיפה כאשר הוא קבוע שנקרא חזקת שוורצשילד.
באמצעות נוסחה זו ניתן לחשב את עוצמתו של מקור אור (למשל כוכב) על ידי צילומו בחשיפה ארוכה.
על פי וולפגנג פאולי, שוורצשילד היה הראשון שניסח במדויק את הלגרנג'יאן של שדה אלקטרומגנטי:
כאשר הם השדות החשמלי והמגנטי בהתאמה, הוא הפוטנציאל הווקטורי ו- הוא הפוטנציאל החשמלי.
כאשר איינשטיין פרסם את תורת היחסות הכללית, הוא הראה פתרונות מקורבים בלבד למשוואות השדה היחסותיות.
אחד הפתרונות המקורבים הופיע במאמר משנת 1915 המסביר את השינויים במסלולו של כוכב חמה.
בעוד שאיינשטיין השתמש במערכת צירים קרטזית לחישוב שדה הכבידה מסביב לכוכב, שוורצשילד השתמש במערכת צירים שדומה למערכת קואורדינטות קוטביות, ובה ניתן להגיע לפתרון מדויק.
את הפתרון הזה תיאר שוורצשילד במכתב לאיינשטיין ב-22 בדצמבר 1915, שנכתב בזמן שירותו בחזית הרוסית.
שוורצשילד סיים את המכתב במילים "כפי שאתה רואה, המלחמה מתייחסת אלי יפה, כך שלמרות האש הכבדה, היא מאפשרת לי לצאת ממנה ולצעוד בעולם הרעיונות שלך."
בשנת 1916 השיב איינשטיין לשוורצשילד:
המאמר השני של שוורצשילד, בו תואר "פתרון שוורצשילד הפנימי" (בגרמנית "innere Schwarzschild-Lösung"), הוא פתרון המשוואות בתוך ספירה של חומר הומוגני ואיזוטרופי הנמצא בתוך מעטפת שרדיוסה R.
הפתרון מתאים לכדור העשוי מחומר מוצק או מנוזל לא דחיס, לכוכבים כאשר הם מתוארים כגז חם ואיזוטרופי לכאורה או לכל פיזור הומוגני ואיזוטרופי של גז.
הפתרון הראשון של שוורצשילד (עבור סימטריה כדורית) מכיל סינגולריות על משטח שנקרא על שמו.
בקואורדינטות שוורצשילד, הסינגולריות נמצאת על ספירה שרדיוסה הוא רדיוס שוורצשילד:
כאשר הוא קבוע הכבידה, היא המסה של הגוף ו- היא מהירות האור בריק.
כאשר רדיוסו של גוף כלשהו קטן מרדיוס שוורצשילד, הופך לרדיוס שמתוכו שום חלקיק, כולל פוטונים, לא יכול לצאת וחייב בסופו של דבר ליפול אל הגוף הנמצא בפנים.
כאשר צפיפות המסה של גוף חורגת מגבול מסוים, נוצרת קריסה כבידתית שיוצרת חור שחור קוסמולוגי.
תופעה זו מתרחשת, למשל, כאשר המסה של כוכב נייטרונים עוברת את גבול טולמן-אופנהיימר-וולקוף.
קרל שוורץ (גרמנית: Karl Schwarz; 21 באפריל 1885 – 22 באוקטובר 1962) היה חוקר תולדות האמנות גרמני-ישראלי, מנהל המוזיאון היהודי בברלין (1933) והאוצר והמנהל הראשון של מוזיאון תל אביב לאמנות.
ד"ר קרל שוורץ, יליד מינכן, למד באוניברסיטת היידלברג ולאחר לימודיו היה היסטוריון של האומנות, אוצר אמנות, ומנהל המוזיאון היהודי בברלין.
הוא אסף יצירות אמנות שהביאו עולי גרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
חיבר כמה ספרים שהיו פורצי דרך בתחומם בעברית והיוו בישראל ספרי לימוד עיקריים בתחום עד שנות ה-60 של המאה ה-20: "האמנות היהודית החדשה" (1941) ו-"מורה דרך לאמנות" (1946).
שוורץ הוריש את אוספיו למוזיאון.
ארכיונו, ובו תכתובות, כתבי יד, ספרים וקטלוגים, שמור בספרייה הלאומית.
נפטר בתל אביב ב-1962 והותיר אלמנה (טקלה) ושני בנים.
בשנת 2023 יצא סרטו התיעודי הקצר של הבמאי ארנון גולדפינגר המביא את סיפורו של דר' שוורץ באמצעות קולאג' של יצירות אמנות וחומרי ארכיון.
האמנות היהודית החדשה בארץ ישראל, ירושלים: ר' מס ('ספרית מס למדע פופולרי'), 1941. (כולל רשימת אמנים ארץ-ישראליים על פי סדר האלפבית, עם ביוגרפיות קצרות)
מורה דרך לאמנות; תרגם: ברוך קרופניק, ירושלים: ר' מס, 1946.
פסלים יהודים; תורגם לעברית על ידי מאיר מוהר וא"ד שפיר, ירושלים: מפעלי אמנות, 1954.
רומן רולאן, חיי מיכלאנג'לו; תרגמה מצרפתית: ל[אה] ויץ-כהן; עריכה ותרגום השירים: י[וסף] ליכטנבום; עם 56 תמונות ...
הקדמה, דברי הסבר וציונים מאת קרל שוארץ, תל אביב: מסדה, תש"ח.
קרל ריטר (גרמנית: Carl Ritter; 7 באוגוסט 1779 - 28 בספטמבר 1859) היה גאוגרף גרמני (פרוסי), יחד עם אלכסנדר פון הומבולדט נחשב לאבי הגאוגרפיה המודרנית.
עד לריטר התבססה "גאוגרפיית הכורסה" (להבדיל מגילוי ארצות) על ליקוט אקראי של עובדות ואילו בעקבותיו עברה להסתמך על לימוד יסודי וביקורתי של מקורות.
משנת 1825 ועד מותו היה בעל הקתדרה הראשונה לגאוגרפיה באוניברסיטת ברלין.
נולד בקוודלינבורג (Quedlinburg) והתייתם בגיל צעיר.
נושא לימודיו המרכזי היה תולדות הטבע, ברוחו של ז'אן-ז'אק רוסו על החינוך הנאות.
כסטודנט באוניברסיטת האלה שימש כמורה פרטי לילדיו של בנקאי עשיר מפרנקפורט.
הוא שימש בתפקידו במשך 15 שנה עד 1814, בחמש השנים שלאחר מכן המשיך עם תלמידיו אל אוניברסיטת גטינגן, שם החל ללמוד גאוגרפיה והיה לתלמידו המובהק של יוהאן פרידריך בלומנבך .
ב-1817 ו-1818 פרסם את שני הכרכים הראשונים של ספרו Die Erdkunde im Verhältniss zur Natur und zur Geschichte des Menschen ("מדע הארץ בהתייחסות לטבע ולהיסטוריה האנושית" הידוע גם כ"גאוגרפיה בהקשר לטבע ולאנושות"), שעתיד להפוך ליצירה בת 19 חלקים שתלווה אותו כל חייו.
אמונתו, שליוותה את כל מחקרו הייתה שלצורת הארץ ולאקלימה יש השפעה עמוקה על ההיסטוריה ותולדות העם היושב באותה טריטוריה, עד כדי קביעה והכרעה של כיוון ההתקדמות ההיסטורי והתרבותי.
הוא קרא להתחשב בגאוגרפיה כחלק מרכזי בהסבר מדעי של תופעות תרבותיות והיסטוריות.
אחד מביטוייו היה שהפעילות האנושית על גבי האדמה היא כנפש בגוף.
גישתו, שזכתה מאוחר יותר לכינוי "דטרמיניזם סביבתי" (Environmental determinism) ו"גאו-טלאולוגיה", הובילה את ממשיך דרכו, פרידריך ראצל לפתח את תחום הגאוגרפיה האנושית ולטביעת המונח "מרחב מחיה" (Lebensraum), לפיו לכל עם יש מרחב טריטוריאלי "טבעי", הנובע מהכרח ביולוגי.
ב-1822 נבחר לאקדמיה הפרוסית למדעים.
בשנת 1825 קיבל משרת הוראה באוניברסיטת ברלין ובמקביל לימד באקדמיה הצבאית הפרוסית הסמוכה.
ריטר קיים קשר הדוק עם מגלי ארצות, בעיקר באפריקה, באמצעות החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית מיום ייסודה ב-1830. עמדותיו היו נגד סחר העבדים ששרר באפריקה ונגד גזענות ככלל.
ב-1856 מונה לאוצר החברה הקרטוגרפית הפרוסית.
ריטר המשיך להוציא כרכים של ספרו האנציקלופדי הגדול "גאוגרפיה בהקשר לטבע ולאנושות" עד מותו ב-1859. ב-1822 הוציא מהדורה משופרת של הכרך על אפריקה, והוא המשיך להוציא לאור כרכים מדי שנה.
בסך הכל כוללת המהדורה המלאה 9 חלקים ב-21 כרכים.
לאחר מותו ראו אור ספריו: Geschichte der Erdkunde und der Entdeckungen ("היסטוריה וגאוגרפיה של התגליות"; 1861), Allgemeine Erdkunde ("גאוגרפיה כללית"; 1862) ו-Europa ("אירופה"; 1863).
אף שלא ביקר מימיו בארץ ישראל, תרם ריטר תרומה משמעותית למחקרה הגאוגרפי.
ראשית, הוא הוביל את ההתייחסות המחקרית לארץ כיחידה גאוגרפית נפרדת וייחודית.
הוא התמקד בארץ כבר מתחילת מחקרו במטרה לגלות מה במבנה הפיזי של הארץ גרם לה להיות קדושה לשלוש הדתות המונותאיסטיות.
ב-1840 יזם והוציא לאור, יחד עם היינריך קיפרט את האטלס של המושבות ההלניסטיות במזרח הקדום (Atlas von Hellas und den hellenischen Kolonien).
ריטר, שהיה ידידו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה, סייע לתנועה האוונגלית לקבל את ברכת המלך לפיתוח ההתיישבות הגרמנית-אוונגלית בארץ הקודש, יצר קשר עם מייסד התנועה הטמפלרית והדריך את סמואל גובאט לפני צאתו לכהן כבישוף הפרוטסטנטי של ירושלים.
גנרל-אוברסט קרל שטרקר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על דיוויזיה ועל קורפוסים במלחמת העולם השנייה.
שטרקר נולד ב-20 בספטמבר 1884 ברדמאנסדורף, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1905 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-152, וב-14 ביוני 1914 הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
במלחמת העולם הראשונה לחם בתפקידים שונים במסגרת הרגימנט, וב-24 ביולי 1915 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה ב-3 בינואר 1920 פרש מהצבא והתגייס למשטרת המדינה, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1932 הועלה לדרגת אוברסט לויטננט, בשנת 1933 הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1934 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקח הכללי של המשטרה בשטטין.
בשנת 1935 עם מיזוג משטרת המדינה בוורמאכט, מונה למפקד המשרד הראשון בצבא, ובשנת 1937 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-4. בשנת 1938 מונה שטרקר למפקד אגד הרגלים ה-38, ובמרץ 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-79.
עם פרוץ המלחמה היה שטרקר מפקד הדיוויזיה ה-79, ופיקד עליה בחזית המערבית כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה.
במהלך המערכה על צרפת לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-12 במסגרת הארמייה הראשונה, וב-1 ביוני 1940 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
בתחילת מבצע ברברוסה הייתה הדיוויזיה שבפיקודו בעתודת קבוצת ארמיות דרום, ובהמשך לחם עם הדיוויזיה לסירוגין כחלק מהקורפוסים ה-17 וה-51 במסגרת הארמייה השישית, והשתתף עימה בקרב קייב, ובקרב חרקוב הראשון.
על תפקודו בקרבות קיבל שטרקר ב-26 באוקטובר 1941 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-12 בינואר 1942 מונה שטרקר למפקד הקורפוס ה-17, שהיה חלק מהארמייה השישית.
ב-1 ביוני 1942 מונה שטרקר למפקד הקורפוס ה-11, והשתתף עמו במתקפת הקיץ הגרמנית, ובאוגוסט הועבר הקורפוס שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה השישית, ולחם עימה בקרב סטלינגרד.
ב-25 בינואר 1943 קיבל שטרקר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-31 בינואר 1943 הועלה שטרקר לדרגת גנרל-אוברסט.
ב-2 בפברואר נכנע שטרקר יחד עם כל שרידי הכוחות שהיו בכיס הצפוני בסטלינגרד ונלקח לשבי.
שטרקר שוחרר מהשבי רק ב-9 באוקטובר 1955. לאחר שחרורו התגורר באידר אוברשטיין, וב-10 באפריל 1973 מת בריצלרן שבאוסטריה, והוא בן 88 שנים.
קרל תאודור, הנסיך הבוחר מבוואריה , היה הנסיך הבוחר מפפאלץ בין השנים 1742–1799, ולאחר מכן מבוואריה בין השנים 1777–1799.
קרל תאודור נולד ב-11 בדצמבר 1724 בבריסל, ליוהאן כריסטיאן, רוזן פפאלץ-זולצבאך ומארי הנרייט דה לה טור ד'אוברן, בתם של פרנסואה אגון דה לה טור ד'אוברן ומריה אנה מארנברג.
בשנת 1728 מתה אמו, וקרל תאודור מונה למרקיז ברגן אופ זום, ובשנת 1733 מת אביו, וקרל תאודור מונה במקומו לרוזן פפאלץ-זולצבאך.
ב-17 בינואר 1742 התחתן קרל תאודור עם אליזבת אוגוסטה, רוזנת פפאלץ-זולצבאך, בתם של יוזף קרל, רוזן פפאלץ-זולצבאך ואליזבת אוגוסטה סופיה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, שהייתה נכדתו של קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, על מנת לחזק את הקשר בין הענפים השונים של בית ויטלסבאך.
ב-31 בדצמבר 1742 מת קרל השלישי פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ, וקרל תאודור הוכתר במקומו לנסיך הבוחר מפפאלץ.
ב-30 בדצמבר 1777 מת מקסימיליאן השלישי יוזף, הנסיך הבוחר מבוואריה, ובמקומו עלה לשלטון קרל תאודור.
בשנת 1794 מתה אשתו של קרל תאודור ללא ילדים, ובשנת 1795 התחתן עם מריה לאופולדינה, ארכידוכסית אוסטריה-אסטה, בתם של הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו ומריה באטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה, אולם, גם ממנה לא היו לו ילדים.
בשנת 1794 כבשו הצרפתים את דוכסות יוליך, ובשנת 1795 השתלטו על חלקים מנסיכות הבוחר מפפאלץ.
ב-16 בפברואר 1799 מת קרל תאודור, ובמקומו עלה לשלטון בן דודו מקסימיליאן יוזף, דוכס פפאלץ-צווייבריקן.
קרל תאודור, דוכס בבוואריה , היה דוכס מבית ויטלסבאך, ואביה של אליזבת מבוואריה, מלכת הבלגים.
קרל תאודור נולד ב-9 באוגוסט 1839 בטירת פוסנהופן למקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה, בתם של מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה וקרולינה מבאדן.
בשנת 1853 הצטרף קרל תאודור לצבא הבווארי, ואף לחם בשורותיו במהלך מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
לאחר מכן למד קרל תאודור באוניברסיטת מינכן, שם למד פילוסופיה, משפטים, כלכלה ורפואה.
בין המורים היו הכימאי יוסטוס פון ליביג, הפתולוג לודוויג פון בוהל, והפיזיקאי פיליפ פון יולי.
בשנת 1870 פרצה מלחמת צרפת–פרוסיה, וקרל תאודור השתתף בה כאוברסט ברגימנט הפרשים הקלים הבווארי ה-3. לאחר המלחמה השלים קרל תאודור את לימודיו, וקיבל תואר דוקטור ברפואה.
לאחר מכן התמחה קרל תאודור אצל פרופסור ארלט בווינה ופרופסור הורנר בציריך.
ב-11 בפברואר 1865 התחתן קרל תאודור עם סופיה, נסיכת סקסוניה, בתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, אולם היא מתה בשנת 1867. ב-29 באפריל 1874 התחתן קרל תאודור עם מריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל, בתם של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
בשנת 1877 החל קרל תאודור לעסוק ברפואת עיניים במנטון שבריביירה הצרפתית, ובשנת 1880 פתח יחד עם אשתו מריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל את מרפאת העיניים הדוכס קרל תאודור במינכן, שקיימת עד היום.
ב-30 בנובמבר 1909 מת קרל תאודור בעיר קרויט, והוא בן 70 שנים.
ב-11 בפברואר 1865 התחתן קרל תאודור עם סופיה, נסיכת סקסוניה, בתם של יוהאן, מלך סקסוניה ואמליה אוגוסטה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדה לו בת אחת:
אמליה, דוכסית בבוואריה (1865–1912), התחתנה עם וילהלם קרל, דוכס אוראך
ב-29 באפריל 1874 התחתן קרל תאודור עם מריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל, בתם של מיגל הראשון, מלך פורטוגל ואדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
קרל יוהאן גוסטב שוורס (בשוודית: Carl Johan Gustaf Swartz; 5 ביוני 1858 – 6 בנובמבר 1926) היה פוליטיקאי שוודי שכיהן כראש ממשלת שוודיה ממרץ ועד אוקטובר 1917. לפני כן הוא שימש בתפקיד שר האוצר בין השנים 1906 – 1911.
קרל שוורס נולד בעיר נורשפין שבמחוז אסטרייטלנד כבנם של בעל בית החרושת לטבק אריק שוורס ושל רעייתו אליסבת פורסגרן.
לאחר שהשלים את לימודיו באוניברסיטת אופסלה ובאוניברסיטת בון, הוא שב לנורשפין כדי לקחת חלק בניהול עסקי המשפחה.
הוא לקח חלק בחיי עירו וכן בחיי התרבות שלה.
בין השנים 1912 – 1917 הוא היה בין השאר יושב ראש מועצת המנהלים של הבנק המרכזי של שוודיה.
בתקופת כהונתו כשר האוצר הוא יישם מספר רפורמות, כולל הנהגתם של מס הכנסה ורכוש משולבים שהיו למיסים פרוגרסביים.
עם התמזגותן של מפלגות האגף הימני של הבית התחתון של הריקסדאג (הפרלמנט השוודי), היה שוורס לחבר במועצה הפנימית של המפלגה הלאומית החדשה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה היה שוורס דמות מפתח בריקסדאג בתוקף תפקידו כיושב ראש הוועדה לענייני אספקה בשנים 1915 – 1917. עם נפילת הממשלה הבלתי-מפלגתית בראשותו של ילמאר המרשלד עקב לחצים חיצוניים ועקב עימותים פנימיים, קרא המלך גוסטב החמישי לשוורס לקבל על עצמו את תפקיד ראש הממשלה.
שוורס קיבל את הצעת המלך יותר מתוך חוש אחריות מאשר מתוך שאיפה אישית לקבל את התפקיד.
משימתה החשובה ביותר של ממשלת שוורס הייתה להרגיע את הרוחות בקרב חוגי הבורגנות בהקשר לשמועות על כך שמהפכת פברואר ברוסיה תתפשט לשוודיה.
באופן כללי נחשב שוורס לשמרן מתון ובעל היגיון.
הוא אסר על מיליציות פרטיות של הבורגנים לנקוט בפעולה לקראת הפגנות האחד במאי 1917 על סמך הבטחתה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לדאוג לשמירת הסדר.
ללא הסכמה זו, העימותים היו עלולים להסלים במהלך חודש מאי ולגרום למשבר פוליטי פנימי בשוודיה.
אי שביעות הרצון נבעה בעיקר מהעובדה שהעם השוודי חי באותה תקופה על סף רעב.
מהומות על רקע הרעב, יותר מאשר הדרישה הפוליטית לזכויות הצבעה, היו בראש מעייניהם של המפגינים.
המצב החל להירגע עם תחילת עונת איסוף תפוחי האדמה בראשית הקיץ אותה שנה.
עד מהרה הגיע שוורס גם להסכמה עם מדינות ההסכמה המשולשת, במיוחד עם בריטניה, על פתיחת ייבוא מזון מהמערב, צעד שהמרשלד מנע.
הסוציאל-דמוקרטים ניצלו את מהומות הרעב כדי להטיל לחץ על ממשלת הימין ודרשו בין השאר מתן זכות בחירה אוניברסלית וזכות בחירה לנשים.
הממשלה הייתה חלוקה בסוגיות אלו.
מנהיג האגף השמאלי של הריקסדאג, השר לעניינים אזרחיים, אוסקר פון סידוב, ושר האוצר, קונרד קרלסון, הסכימו עם הצעותיהם של הסוציאל-דמוקרטים והליברלים.
הם איימו להתפטר במידה ושוורס יקבל את דרישתו של שר החוץ, ארביד לינדמן לשמור על הסטטוס קוו.
שר האוצר זכה לגיבוי של המגזר התעשייתי שרצה לשים קץ לאי השקט.
שוורס גילה הססנות וחש תחת לחץ ממתנגדיו והפתרון מבחינתו היה להמתין לבחירות באביב.
היה זה צעד היסטורי: הוא היה הראשון מבין מנהיגי השמרנים בשוודיה שהלך לאור עקרון הדמוקרטיה הפרלמנטרית, שהעם ולא המלך, צריכים להיות אלו שיבחרו את הממשלה.
גוסטב החמישי השתדל להימנע במשך זמן רב ליצור פריצת דרך לכוון משטר פרלמנטרי, אך רצונו לאפשר לשוורס להמשיך בתפקידו, למרות הצלחתן של מפלגות הימין בבחירות של 1917, התערער בעקבות מעורבותו של בנו של שוורס בשערוריית שוק שחור והפרה של חוקי הצנע שהיו נהוגים אז.
ב-1886 נשא שוורס את דגמר לונדסטרום לאישה.
קרל שוורס מת ב-6 בספטמבר 1926 בסטוקהולם.
בנוסף לפעילותו הפוליטית הארצית, הוא היה דמות בולטת בחיי עירו.
ב-1912 הוא תרם את "וילה שוורס" לעיר נורשפינג שתשמש כמקום משכן לספרייה ומוזיאון.
קרל שטפן, ארכידוכס אוסטריה , היה ארכידוכס אוסטרי, אשר היה מועמד לכתר ממלכת פולין.
קרל שטפן נולד ב-5 בספטמבר 1860 בגרוס זילוביץ, לקרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ולאליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ומריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג.
קרל שטפן היה אחיהם של הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן, מריה כריסטינה, ארכידוכסית אוסטריה ואויגן, ארכידוכס אוסטריה, וכן היה אחיה למחצה של מריה תרזה מאוסטריה-אסטה.
ב-28 בפברואר 1886 התחתן קרל שטפן עם מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה ומריה אימקולאטה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, ממנה נולדו לו 6 ילדים.
בשנת 1895 מת דודו הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן ללא ילדים, וקרל שטפן ואחיו ירשו את נחלותיו, תוך שקרל שטפן זוכה בנחלותיו בגליציה, ארמון פולה בקרואטיה, וכן נכסים בווינה.
קרל שטפן היה חובב יאכטות מושבע, ואף החזיק בכמה יאכטות שרכש, ואף השתתף כמה פעמים במרוצי יאכטות בבריטניה.
בשנת 1879 התגייס קרל שטפן לצי האוסטרו-הונגרי, ובשנת 1896 הוא פרש משירות צבאי.
על אף פרישתו קודם הלאה קרל שטפן, ובשנת 1901 הועלה לדרגת אדמירל, ובשנת 1911 הועלה לדרגת גרוס-אדמירל, ומונה למפקח הכללי של הצי.
בשנת 1918 מונה קרל שטפן על ידי קרל הראשון, קיסר אוסטריה לארגן מחדש את הצי, יחד עם האדמירל מיקלוש הורטי, ובנוסף הוא מונה לחקור את מרד מלחי הצי בקאטארו.
כמו כן היה קרל שטפן קולונל הכבוד של רגימנט הרגלים ה-8, ואחיו הארכידוכס פרידריך, דוכס טשן היה המפקד העליון של הצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה.
קרל שטפן היה בעל הסיכויים הגדולים ביותר להיבחר למלך, שכן גר בזיוויץ' שבגליציה, ודיבר פולנית רהוטה.
בסופו של דבר לא נבחר מלך לפולין, והשליטה במדינה בפועל הייתה בידי הנס פון בזלר, ולאחר תבוסת גרמניה במלחמה הוכרז על הקמת הרפובליקה הפולנית השנייה.
לאחר המלחמה התגורר קרל שטפן באחוזתו בזיוויץ', ואף קיבל אזרחות פולנית.
ב-7 באפריל 1933 מת קרל שטפן בביתו, וכעבור חודש ב-10 במאי מתה אשתו מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה.
ב-28 בפברואר 1886 התחתן קרל שטפן עם מריה תרזה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל סלבטור, ארכידוכס אוסטריה ומריה אימקולאטה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
קרל שולץ (נולד ב-14 ביוני 1961) הוא קצין אמריקאי בדימוס בדרגת אדמירל.
כיהן כמפקד משמר החופים של ארצות הברית.
שולץ נולד וגדל באיסט הרטפורד שבקונטיקט.
ב-1983 סיים תואר ראשון בהנדסה אזרחית מאקדמיית משמר החופים.
ב-1992 סיים תואר שני במינהל ציבורי מאוניברסיטת קונטיקט והוא בוגר תוכנית עמיתים שנתית לאנשי מערכת הביטחון בבית הספר לממשל של אוניברסיטת הרווארד.
שולץ שירת כקצין בספינות הסיור של משמר החופים "PETREL" ו-"GENTIAN".
שימש קצין משמרת במרכז המבצעים של מחוז 7 ופיקד על ספינות הסיור "VENTUROUS", "ACACI" ו-"FARALLON".
בשנים 2006–2008 פיקד על גזרת דרום-מזרח פלורידה.
הוא שימש קצין קישור לקונגרס ולמחלקת המדינה וב-2010 מונה לראש מחלקת הקונגרס והממשל במטה משמר החופים.
ביולי 2012 מונה למפקד מחוז 11 של משמר החופים וב-2014 מונה לקצין האג"ם של פיקוד דרום של ארצות הברית.
באוגוסט 2016 מונה למפקד האזור האטלנטי וכוח ההגנה המזרחי במשמר החופים וראש כוח המשימה המשותף מזרח במחלקה לביטחון המולדת.
כמפקד האזור פיקח על מאמצי משמר החופים במהלך הוריקן מריה, הוריקן הארווי והוריקן אירמה, מהסופות שחוללו את הנזק הגדול בהיסטוריה.
במרץ 2018 הוכרז על קידומו לדרגת אדמירל ומינויו למפקד הבא של משמר החופים.
הוא נכנס לתפקידו ב-1 ביוני 2018. שירת בתפקיד עד 1 ביוני 2022.
שולץ נשוי לדון והם הורים לחמישה ילדים.
קרל רודנבורג היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
רודנבורג נולד ב-17 במאי 1894 בגיסטמינדה, ובשנת 1913 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-113 (באדן ה-5), עמו לחם במלחמת העולם הראשונה..
לאחר המלחמה הצטרף רודנבורג לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1927 הוא הועלה לדרגת האופטמן, ובאביב 1928 הוא מונה למפקד פלוגה 5 ברגימנט הרגלים ה-14 (באדן).
ב-1 באפריל 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-1 בנובמבר 1938 הוא מונה למדריך בבסיס ההדרכה בדבריץ.
ב-1 בינואר 1940 מונה רודנבורג למפקד רגימנט הרגלים ה-203, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסה כחלק מהדיוויזיה ה-76. ב-26 בינואר 1942 מונה רודנבורג למפקד הדיוויזיה ה-76, וב-1 באפריל 1942 הועלה לדרגת גנרל-מיור.
בקיץ 1942 לחמה הדיוויזיה במבצע מקרה כחול כחלק מקורפוס הפאנצר ה-24 והקורפוס ה-51 במסגרת הארמייה השישית, ולאחר מכן בקרב סטלינגרד במסגרת הקורפוס ה-8, וב-8 באוקטובר 1942 הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בדצמבר 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט, וב-31 בינואר 1943 הוענק לו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
באותו היום הושמדה הדיוויזיה יחד עם כל הכוחות שהיו בכיס הדרומי, ורודנבורג ושרידי הדיוויזיה נלקחו לשבי.
באוקטובר 1955 שוחרר רודנבורג מהשבי.
לאחר שחרורו התגורר רודנבורג בעיר גרפן, עד למותו ב-5 בנובמבר 1992, והוא בן 98 שנים.
קרל תומאס, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג היה קצין אוסטרי במהלך המלחמות הנפוליאוניות, ומשנת 1814 ואילך, היה אציל בכיר באימפריה האוסטרית.
מוצא בית לוונשטיין, תחילתו בילדיו של פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מפפאלץ שהתחתן בנישואים מורגנטיים עם קלרה טוט, ובשל כך הם לא יכלו לרשת את נכסי בית ויטלסבאך, אז הם הקימו משפחת אצולה נפרדת.
לאחר מותו של לודוויג השלישי, רוזן לוונשטיין בשנת 1611, נחלקה המשפחה לשני ענפים עיקריים; הענף הפרוטסטנטי בית לוונשטיין-ורטהיים-פירנבורג (מאוחר יותר פרוידנברג), והענף הקתולי בית לוונשטיין-ורטהיים-רוכפורט.
קרל תומאס נולד ב-18 ביולי 1783 בבארטנשטיין, והיה בנם הבכור של דומיניק קונסטנטין, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוכפורט ולאופולדינה, נסיכת הוהנלוהה-בארטנשטיין, בתם של לודוויג לאופולד, נסיך הוהנלוהה-בארטנשטיין ופוליקסנה, רוזנת לימבורג-שטירום.
הוא ואחיו הצעיר קונסטנטין הועלו לתואר נסיך האימפריה הרומית הקדושה.
הם התחנכו בחצר האצולה בווירצבורג, ולאחר מכן בחצרו של הנסיך קלמנס ונצל מסקסוניה, הנסיך הבוחר של טרייר.
בשנת 1802 הוא נשלח למשימה דיפלומטית בפריז, לייצג את בית לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג.
במהלך השינויים שחלו במדינות גרמניה בעקבות המהפכה הצרפתית, חולקו שטחי הנסיכות בין בוואריה, וירטמברג, באדן והסן.
קרל תומאס הצטרף אל הצבא האוסטרי, ולחם בשורותיו במהלך המלחמות הנפוליאוניות, לאחרונה, הוא שימש כמיור ברגימנט האולאנים הגליציאני ה-2 ("הנסיך שוורצנברג").
בשנים 1812 ו-1813, איבדה המשפחה את שטחיה על הגדה השמאלית של הריין, כולל רוכפורט, ובעקבות כך שונה שם המשפחה לבית לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג.
בשנת 1814 מת אביו, וקרל תומאס ירש את נכסי המשפחה.
בעקבות כך הוא התפטר מתפקידו בצבא, ושירת כחבר בפרלמנטים של באדן, בוואריה, הסן ווירטמברג.
עם זאת, הוא הסתכסך עם שליטי המדינות האלו, לגבי השליטה בנכסי הנסיכות שהיו בשטחיהם.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 בנו קונסטנטין מילא את מקומו בענייני השליטה בנכסי המשפחה, אולם לאחר מותו בשנת 1838, חזר קרל תומאס לשלוט בעצמו בנכסים.
לאורך כל חייו, קרל תומאס שמר על קשר חזק עם האימפריה האוסטרית ובית הבסבורג, ובשנת 1840 עבר להתגורר בווינה.
לעת זקנתו הוא התחזק באמונתו בדת הקתולית, ולאחר מותו ב-3 בנובמבר 1849 בהיידלברג ירש נכדו קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג את תאריו ונחלותיו.
ב-29 בספטמבר 1799 התחתן קרל תומאס עם סופיה, רוזנת וינדיש-גרץ, בתם של יוזף ניקולאס, רוזן וינדיש-גרץ ולאופולדינה, נסיכת ארנברג, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
קונסטנטין (1802–1838), התחתן עם אגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
מריה לאופולדינה (1804–1869), התחתנה עם קונסטנטין, נסיך-ורטהיים-רוזנברג.
מריה לואיזה אדליידה יולהליה (1806–1884), התחתנה עם קמיל, נסיך רוהאן.
סופיה מריה תרזה (1809–1838), התחתנה עם היינריך העשרים, נסיך רויס-גרייץ.
מריה קרסנטיה אוקטביה (1813–1878), התחתנה עם ויקטור אלכסנדר, נסיך איזנבורג-בידינגן.
קרל תאודור, נסיך בוואריה , היה נסיך בווארי וגנרל-פלדמרשל בצבא הבווארי.
קרל תאודור נולד ב-8 בפברואר 1792 במנהיים, למקסימיליאן הראשון, מלך בוואריה ולאוגוסטה וילהלמינה, נסיכת הסן-דרמשטדט, בתם של גאורג וילהלם, רוזן הסן-דרמשטדט ומריה לואיזה אלברטינה, רוזנת ליינינגן-דאכסבורג-פאלקנבורג-היידסהיים.
הוא היה אחיהם של קרולינה אוגוסטה, קיסרית אוסטריה (אשתו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה) אליזבת, מלכת פרוסיה (אשתו של פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה) ושל סופי, נסיכת בוואריה, אמם של הקיסרים פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ומקסימיליאן הראשון, קיסר מקסיקו.
קרל נלחם נגד נפוליאון בקרב הנאו בשנת 1813, הפך לגנרל של דיוויזיה, והשתתף במערכת 1814 בצרפת.
החילוקים בינו ובין הנסיך ורדה הובילו לפרישתו מהצבא בין השנים 1822–1838. לאחר מותו של פון ורדה, מינה אותו אחיו לודוויג הראשון, מלך בוואריה לגנרל-פלדמרשל ולמפקח הכללי של הצבא.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 הוא היה המפקד העליון של הקורפוסים הפדרליים השביעי והשמיני, שכללו את הצבא הבווארי, ששיתף פעולה עם האוסטרים, ולאחר המלחמה פרש מהשירות הציבורי.
לאחר מכן התגורר קרל תאודור בטגרנזי, עד מותו ב-16 באוגוסט 1875.
בשנת 1823 התחתן קרל תאודור עם מארי-אן-סופי פטין, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
קרל ג'וליאן תאובלד הוא שחקן וקומיקאי אנגלי.
הוא שיחק בסדרה "Plebs", ובתפקיד מרטין דיר בסיטקום של ערוץ 4 "מחלקה אלטרנטיבית".
הוא גדל בלואסטופט, שם למד בבית הספר התיכון The Denes.
מגיל צעיר למד בבית ספר למחול.
ב-1998 סיים את לימודי המשחק ב-Drama Centre London, והחל לעבוד בתיאטרון Complicite.
תאובלד היה שותף לכתיבה קומית של ראסל בראנד.
בשנות התשעים של המאה העשרים הופיעו השניים כצמד בשם "תאובלד ובראנד על הקרח".
בנוסף להופעותיו בסדרה הקומית "מחלקה אלטרנטיבית", כתב תאובלד קטעים קומיים עבור תוכניות הטלוויזיה "The Sketch Show" ו-"Smack the Pony".
עוד הופיע תאובלד בסיטקום הרדיופוני "The Exterminating Angels".
ב-2008 הצטרף תאובלד לצוות שחקני סדרת המדע הבדיוני של רשת ITV "בראשית" בתפקיד אוליבר ליק.
ב-2010 הופיע בסרט "קח אותו ליווני" לצדו של בראנד, בתפקיד העוזר שלו.
ב-2014 כיכב תאובלד בסרט הבריטי העצמאי "Downhill" יחד עם נד דנהי, ג'רמי סוויפט, וריצ'רד לומסדן.
את הסרט ביים ג'יימס ראוס ואת התסריט כתב טורבן בטס.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2006 האמת The Truth ספאד 2007 Buying Porn ג'ק סרט קצר נורה Nora ארגייט דיבוב 2009 I Am Ruthie Segal, Hear Me Roar סרט קצר Nativity!
שנה שם תפקיד 2010 Fable III מורטימר פיין / דריפטווד
קרל ריינר היה שחקן, קומיקאי, במאי, תסריטאי וסופר יהודי-אמריקאי.
קרל ריינר נולד למשפחת מהגרים יהודים ב-20 במרץ 1922 בברונקס, ניו יורק.
ב-1942 התגייס לחיל האוויר בצבא ארצות הברית.
הוא הוכשר בתחילה כמפעיל רדיו ולאחר שאושפז בעקבות דלקת ריאות בבית חולים למשך שלושה חודשים, נשלח לאוניברסיטת ג'ורג'טאון בה שהה כעשרה חודשים.
באוניברסיטה שימש תחילה כמתרגם מצרפתית ושם צבר את ניסיונו הראשון לאחר ששיחק מחזה של מולייר בצרפתית.
ריינר החל לכתוב מערכונים ולהופיע כשחקן וקומיקאי בתוכניות טלוויזיה החל משנות החמישים המוקדמות, תוך שהוא משתף פעולה עם כותבים כמל ברוקס וניל סיימון.
בשנות ה-60 התפרסם כיוצר של תוכנית הטלוויזיה "המופע של דיק ואן דייק" .
ב-1990 ביים את הקומדיה "בגידה נעימה".
לאורך הקריירה שלו הופיע קרל ריינר בעשרות סרטים ותוכניות טלוויזיה.
ב-1963, הופיע בסרט "מטורף, מטורף, מטורף העולם".
ב-1966 שיחק בסרט "הרוסים באים, הרוסים באים".
בשנת 1997 ביים את הקומדיה הרומנטית "החתן, הכלה וההורים שלה" בהשתתפותם של בט מידלר, גייל אוגריידי, ג'יימס דנטון ואחרים.
ריינר זכה בפרסים רבים לאורך הקריירה שלו, לרבות 11 פרסי אמי ופרס גראמי אחד.
ריינר היה נשוי לאסטל כ-65 שנה, עד מותה ב-2008. לקרל ואסטל שלושה ילדים, בהם הבמאי והשחקן רוב ריינר.
קרל שלייכר (נולד כקלסטין שלייכר, 1825 – 2 באוקטובר 1903) הוא צייר ריאליסטי מהמאה ה-19.
קרל נולד בלמברג, לבוב, אך את השכלתו בתחום הציור הוא רכש בעיקר בווינה בין השנים 1860 ו-1870. קרל היה תלמידו של הצייר האוסטרי פרדיננד גאורג ואלדמולר.
קרל ידוע במיוחד בציורי דיוקנאות של פנים, וכן ציורי פרשניות של רבנים העוסקים בלימוד התלמוד.
כמות ניכרת מציוריו הן ציורי שמן.
ציוריו מהווים תיעוד אותנטי של התרבות היהודית ומנהגיה, וכן צורת הלימוד הרבנית.
ציורים אלו מאוגדים באוסף 'יידישקייט', עבודותיו הוצגו מספר פעמים ב'מועדון האומנות האוסטרי'.
ציוריו של קרל מאופיינים, לא רק בתיאור רב, אלא אף בחדות מדהימה.
למשל הוא היטב לתאר בציוריו, את אווירת הלימוד של הרבנים היהודים בזמן לימוד התלמוד, בציור ניתן להבחין בלהט הוויכוח על פניהם ותנועתיהם של הדמויות המופיעות בו.
קרל נפטר בפדובה, ממלכת איטליה, בשנת 1903.
קרל שטאופר-ברן היה צייר, תחריט ופסל שווייצרי.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות, מינכן אצל פדרור דיץ ולודוויג פון לופץ.
מאוחר יותר הוא עבד בברלין כצייר פורטרטים, שם היו לו לקוחות מהאנשים הבולטים בעיר.
לאחר מכן, הוא למד חריטה אצל פיטר הלם.
הוא היה גם מורה בבית הספר לאמניות נשים בברלין, שם כללו תלמידותיו את קתה קולוויץ, הדוויג וייס וקלרה זיוורט.
בשנת 1888, בחסות פטרוניו, משפחת ולטי משווייץ, נסע לרומא ללמוד פיסול.
בזמן שהותו שם, הוא התחיל רומן עם לידיה ולטי-אשר, בתו של אלפרד אשר (מייסד קרדיט סוויס) ורעייתו של פרידריך אמיל ולטי, שאביו היה אמיל ולטי (איש ממשל רב-עוצמה).
הרומן הפך לאהבה ולידיה הציעה גירושין לבעלה, אך הוא יצר קשר עם שגרירות שווייץ ברומא והשתמש בהשפעתו הרבה כדי להפריד ביניהם.
לידיה הוכנסה לבית משוגעים וקרל נכלא לאחר שהואשם בחטיפה ואונס.
במאי 1890, דו"ח פסיכיאטרי מלא לא הראה שום סימן למחלות נפש והיא שוחררה.
שחרורו הגיע מאוחר יותר, מחוסר ראיות.
היא חזרה לבעלה, אם כי עד מהרה הגישה בקשה לגירושין, שניתנו בסופו של דבר.
במצב של ייאוש מאובדן אהבתו, הוא סבל מהתמוטטות עצבים ובילה זמן מה בבית החולים לחולי נפש סן בוניפאציו.
לאחר שחרורו ניסה להתאבד באקדח שהותיר אותו פצוע לצמיתות.
בינואר 1891, שלא היה מסוגל לעבוד וככל הנראה סבל ממאניה דפרסיה, הוא התאבד עם מנת יתר של כלוריד.
התאבדותה של לידיה בגז חלה באותו שנה בדצמבר.
קרל שמידט-רוטלוף, היה צייר ויוצר הדפסים גרמני.
הוא היה אחד מארבעת המייסדים של קבוצת ציירים "הגשר" Die Brücke.
שמידט-רוטלוף נולד ברוטלוף, מחוז צ'מניץ, ב -1 בדצמבר 1884. הוא למד בגימנסיה ההומניסטית בקמניץ, שם התיידד עם אריך הקל.
הוא נרשם לאדריכלות במכון הטכנולוגי בדרזדן בשנת 1905, בעקבות הקל, אך ויתר לאחר סמסטר אחד.
אולם בזמן שהיה שם, אריך הקל הציג בפניו את ארנסט לודוויג קירכנר ואת פריץ בלייל.
כולם דגלו בלהט בתחומי עניין אמנותיים דומים והשתמשו בארכיטקטורה כחזית ללימוד אמנות.
הם הקימו את Die Brücke בדרזדן ב־7 ביוני 1905, במטרה ליצור סגנון בלתי מתפשר אשר ויתר על כל המסורות הקלסיות.
התערוכה הראשונה שלה נפתחה בלייפציג בנובמבר אותה שנה.
בשנת 1906 הוסיף שמידט את עיר הולדתו רוטלוף לשם משפחתו.
הוא בילה את קיץ אותה שנה באי אלסן יחד עם אמיל נולדה, שם שכנע אותו להצטרף לתנועת "דה ברוקה".
הוא היה ידוע כמתבודד בקבוצה, ובילה את הקיץ על החוף בדנגאסט, ליד ברמן בין השנים 1907–1912.
משנת 1905 עד 1911, במהלך שהותה של הקבוצה בדרזדן, עברו שמידט-רוטלוף וחבריו לקבוצה דרך דומה של התפתחות, והושפעו מאוד מסגנונות האר נובו והנאו-אימפרסיוניזם.
עבודותיו של שמידט-רוטלוף בלטו מעמיתיו בגלל האיזון בקומפוזיציה והצורה הפשוטה שלהן, ששימשו יחד להגזמה הנושא.
הוא בילה בשנת 1910 בציור כמה מיצירות הנוף המפורסמות ביותר שלו שזכו להכרה ותהילה.
בדצמבר 1911 הוא ושאר חברי Die Brücke עברו מדרזדן לברלין.
הקבוצה פורקה בשנת 1913, בעיקר בשל המעבר העצמאי של כל אמן לברלין והתפתחות בכיוון האמנותי האישי של כל חבר בקבוצה.
שמידט-רוטלוף החל לאמץ צביעה מאופקת יותר ונתן בתמונותיו דגש רב יותר על ציור, שהציג קווים כהים ומנוגדים בין צורות ולא בין צבעים, מה שהיה הנורמה בעבר.