tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על בני ביתו של גדיאל התינוק מסופר "כי נפל פחד הגויים עליהם", בהיפוך תפקידים מהמסופר במגילה
"ואת הכומר תלו על עץ.
כאשר זמם לעשות ליהודים כן שלם לו אלקים", ברוח המסופר במגילה
עליזה שנהר מציגה זיקה נוספת בין שני הסיפורים: "המלך אחשוורוש, כמו המלך בסיפורנו, ממלא בעלילת מגילת אסתר, שמתכונתה הסיפורית משולשת, את תפקיד הגיבור הנייטרלי; הוא המכריע בסופה של העלילה לטובת הגיבור היהודי (מרדכי) ועמו, ומעניש בחומרה את המעליל בן דתו (המן, הכומר בסיפורנו)."
בהתאם למנהגו של עגנון לקשור בין סיפוריו, רבי גדיאל התינוק היושב במערה מוזכר גם בסוף הסיפור הקצר "מעשה עזריאל משה שומר הספרים", הנכלל אף הוא בכרך "אלו ואלו".
סיפורו של עגנון שימש השראה לסיפורו של ש.
בן-ציון, "זעירא קטינא", שפורסם בשנת תרפ"ד בספר החמישי של "כתבים לבני הנעורים".
גרשם שלום קובע כי "סיפור המעשה מתרחש בארץ ישראל או בסביבתה", ולראיה: בתחילת הסיפור אביו של רבי גדיאל התינוק מגלת את שערות ראשו על קבר רבי שמעון בר יוחאי בל"ג בעומר, ובסוף הסיפור אליהו הנביא רוחץ את רבי גדיאל התינוק בחמי טבריה.
עליזה שנהר מסתייגת ואומרת כי "אווירת הסיפור והשפעת אגדות עלילות-הדם העממיות יש בה כדי לרמוז על אפשרות של התרחשות העלילה בגלות."
מעשה שמשון הוא מחזה מאת הרמח"ל, העוסק בסיפור המקראי של השופט שמשון.
המחזה יצא לאור לראשונה על ידי שמעון גינצבורג בשנת ה'תרפ"ז.
במחזה מתואר הסיפור המקראי החל מהשלב בו חש שמשון שרוח הגבורה מפעמת בו בין צרעה לאשתאול עד המעמד בו הפיל את המבנה בו נאסר עם אלפי הפלשתים.
המחזה מעוטר בשיבוצים מקראיים רבים.
לקראת סיום המחזה מופיע מונולוג בו מיצר שמשון על הליכתו אחרי החשק:
בכך מכניס הרמח"ל בפי שמשון את דברי ה הרואה את עונשו של שמשון כנובע מכך שנמשך אחרי עיניו, בדרך מידה כנגד מידה:
מלבד הדמויות המקראיות של שמשון עצמו, אביו, האשה מתמנה ואביה, פלשתים ושריהם ("סרני פלשתים") ועוד,
מאניש הרמח"ל במחזה מידות ורגשות.
מומחזות במחזה גם הדמויות חשק וגבורה, מרמה ושוחד, ככוחות בהם חש שמשון, ושמשון מנהל איתם שיחות.
האנשת מידות במחזה קיימת גם במחזה אחר של רמח"ל, לישרים תהילה.
ב-17 במרץ 2000 מתו יותר מ-500 חברי התנועה לשיקום עשרת הדיברות של אלוהים באוגנדה, במהלך שריפה במתחם המרכזי של התנועה.
החשד הראשוני היה כי כל החברים מתו בהתאבדות המונית לאחר מכן תוקן לרצח המוני כאשר מאות גופות אחרות התגלו בבורות באתרים הקשורים לתנועה שמתו לפחות שבועות לפני האירוע, חלקן עם סימני חנק בעוד לאחרים היו פצעי דקירה.
לפחות 778 בני אדם מתו בסך הכל.
הקבוצה התפצלה מהכנסייה הקתולית על מנת להדגיש את האפוקליפטיות וההתגלות של מריאן לכאורה.
הקבוצה כונתה תנועה פנימית וסגורה מאמינה לבשו בגדים תואמים והגבילו את דיבוריהם כדי להימנע מלומר דבר לא ישר או חטא.
היא נוצרה בשנת 1989 לאחר שקרדוניה מוורינדה וג'וזף קיבווטייר טענו שהם ראו חזיונות של מרים הבתולה.
חמשת המנהיגים העיקריים היו קיבווטר, מוורינדה, יוסף קספוררי, ג'ון קמאגרה ודומיניק קטריבבו.
הקבוצה התגוררה כקהילה רצונית עצמאית במחוז קנונגו, אוגנדה, כשהקבוצה ניזונה מגידולים שלה ומנהלת בתי ספר.
חברי הקבוצה לרוב חיו בשתיקה, והשתמשו בשלטים כדי לתקשר.
ככל שהתקרב האלף השלישי התגברו ההכנות לקראת הסוף.
בשנת 1999, העיתון "ניו ויז'ן" בבעלות המדינה ערך ראיון עם חבר בוגר מהקהילה.
לדבריו, "העולם יסתיים בשנה הבאה.
חלק מהמנהיגים שלנו מדברים ישירות עם אלוהים.
בכל רגע מעכשיו, כשהסוף יגיע, כל מאמין שיימצא במקום שעדיין לא נחשף יינצל."
לקראת האלף השלישי, מנהיגי כתות דחקו בחברים להתוודות על חטאיהם ולמכור רכוש חומרי בזמן שנעשו ניסיונות להחזיר חברים לשעבר לקבוצה.
לאחר שעבר של ה-1 בינואר 2000, ללא אפוקליפסה, רבים התפכחו מהקבוצה ותאריך אחר נבחר על ידי המנהיגים להתרחשות האפוקליפסה, כאשר ה-17 במרץ 2000 הוכרז, שהניו יורק טיימס דיווח שהמנהיגים אמרו כי יגיע " עם טקס וסופיות".
באותו יום אמרו המקומיים שהם ערכו מסיבה שבה צרכו 70 ארגזי משקאות קלים ושלושה שוורים.
גרסה זו של האירועים זכתה לביקורת, בעיקר על ידי אירווינג הקסהאם, ומקור אוגנדי לא מזוהה קובע כי "אף אחד לא באמת יכול להסביר את למה, איך, מה, איפה, מתי וכו'".
דקות לאחר הגעת החברים למסיבה, שמעו תושבי הכפר הסמוכים פיצוץ, והבניין נהרס בשריפה עזה שגרמה למותם של כל 530 הנוכחים.
החלונות והדלתות של הבניין חוצצו כדי למנוע מאנשים לעזוב.
שכן שגר ליד הכת סיפר מאוחר יותר, כי השריפה גרמה לכך שהכל התכסה בעשן, פיח וצחנת בשר שרוף, וכי רבים לא יכלו לאכול בשר מספר חודשים לאחר השריפה.
ארבעה ימים לאחר השריפה בכנסייה, המשטרה חקרה נכסי תנועה וגילתה מאות גופות באתרים ברחבי דרום אוגנדה.
שש גופות התגלו אטומות במחסה של מתחם קאנונגו, כמו גם 153 גופות במתחם בבוהונגה, 155 גופות באחוזתו של דומיניק קטריבאבו ברוגאזי, שם הורעלו ונדקרו, ועוד 81 גופות נמצאות אצל המנהיג ג'וזף נימורינדה.
המשטרה הצהירה בשנת 2000 כי הם נרצחו כשלושה שבועות לפני תופת הכנסייה, אם כי דיווח של BBC משנת 2020 העלה כי הגופות הצטברו במשך מספר שנים.
לאחר גילוי השריפה והגופות נקבע עד מהרה כי לא ניתן למצוא את מנהיגי הכת.
נכון לשנת 2023 הם לא אותרו ואיש לא הועמד לדין בקשר לטבח.
חלקת האדמה המשתרעת על פני 48 דונם המשמשת את הכת שולבה במטע תה, אך הבעלים הודיע על תוכניות ליצור אנדרטה על חלקים מהנכס.
מ-23 עד 25 בדצמבר 2023, שורה של התקפות מזוינות התרחשו ברמת פלטו שבניגריה.
המשטרה הניגרית ייחסה את הפיגועים למיליציות מוסלמיות מקומיות הנאבקות כחלק מסכסוך השודדים הניגרי .
בין המיליציות, ייתכן כי נאבקו הסניף המערב-אפריקאי של דאעש, אנסארו או בוקו חראם.
חברי המיליציות תקפו כ-20 קהילות כפריות בבוקוס ובבארקין לאדי, הרגו 160 ופצעו מעל ל-300.
פלטו היא אחת מ-36 המדינות המרכיבות את ניגריה, וממוקמת במרכז ניגריה.
לאורך השנים סבלה מסכסוכים דתיים ואתניים ארוכים, בעיקר בין רועי הבקר הפולאים הנוודים שהם מוסלמים ברובם, ובין החקלאים הברומים שרובם נוצרים.
היו תקיפות דומות נוספות בין השניים, בשנת 2022 וגם במספר פעמים בשנת 2023.
עם זאת, הטבחים ההמוניים אשר התרחשו בדצמבר 2023, נחשבו לקטלניים ביותר במדינה מזה שנים רבות של מאבק, וגם זכו לסיקור תקשורתי, מכיוון שהתרחשו בחג המולד.
הטבחים התרחשו ב-24 בדצמבר בבוקוס ובבארקין לאדי והתרחשו במספר רחב של כפרים.
אותם הטבחים הותירו 79 הרוגים בבוקוס ו-17 בבארקין לאדי.
התוקפים החמושים והמאורגנים פעלו מבסיסים מאולתרים שבנו ביערות במדינות הסמוכות ובהמשך הרגו ופצעו מספר רב יותר של ברומים.
ההתקפות עוררו זעם והתושבים דרשו צדק והגנה מטעם הממשלה.
המושל כיילב מוטפוונג גינה את ההתקפות, אך תגובתו עמדה בפני ביקורת.
אמנסטי אינטרנשיונל קראה לחקירה עצמאית.
הקהילות הבין-לאומיות, ביניהן האו"ם, האיחוד האירופי, האיחוד האפריקאי וארצות הברית, הביעו גינוי והציעו תמיכה.
מעשייה אמריקאית הוא סרט דרמה קומית אמריקאי משנת 2023 שנכתב וביים על ידי קורד ג'פרסון, בבכורה הקולנועית שלו בבימוי.
הסרט מבוסס על הרומן Erasure משנת 2001 מאת פרסיבל אוורט, הסרט עוקב אחר סופר-פרופסור מתוסכל שכותב ספר "שחור" סטריאוטיפי בצורה יוצאת דופן כסאטירה, רק כדי שהספר יתפרסם ויזכה להצלחה ושבחים.
מככבים בו ג'פרי רייט, טרייסי אליס רוס, איסה ריי, סטרלינג קיי בראון, ג'ון אורטיז, אריקה אלכסנדר, לזלי אגאמס, אדם ברודי וקית' דייוויד.
"מעשייה אמריקאית" הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-8 בספטמבר 2023, שם זכה בפרס בחירת הקהל.
הוא קיבל הפצת מוגבלת על ידי אולפני אמזון ב-15 בדצמבר 2023, עם הרחבה ב-22 בדצמבר 2023. הוא זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים, כשהופעתו של רייט זכתה להערכה רחבה.
תלוניוס "מונק" אליסון (ג'פרי רייט) הוא סופר ופרופסור אפרו-אמריקאי בלוס אנג'לס.
הרומנים שלו זוכים לשבחים אקדמיים, אבל אינם פופולריים, והמו"לים דוחים את כתב היד האחרון שלו מאחר שהוא לא "שחור מספיק".
האוניברסיטה שלו מוציאה אותו לחופשה זמנית בשל התנגחויות שלו עם סטודנטים בנושאי גזע ומציעה לו להשתתף בסמינר ספרותי ולבלות עם המשפחה בעיר הולדתו, בוסטון.
בסמינר, מונק רואה נוכחות מועטה בפאנל שלו וחדר עמוס לפאנל של סינטרה גולדן (איסה ריי), שנראה שהרומן רב המכר שלה עמוס בסטריאוטיפים על שחורים.
בבוסטון, מונק נקשר לאמו אגנס (לזלי אגאמס), שמראה סימנים של מחלת אלצהיימר, ואחותו ליסה (טרייסי אליס רוס ), רופאה.
ליסה סובלת מהתקף לב בזמן שהיא יושבת לשתות עם מונק ומתה בבית החולים.
אחיו המנוכר של מונק, קליף (סטרלינג קיי בראון), רופא פלסטיקאי, משתתף בהלוויה של ליסה.
קליף גרוש לאחר שאשתו תפסה אותו בוגד עם גבר; כעת הוא צורך סמים ואלכוהול.
מונק פוגש במקרה את קורליין (אריקה אלכסנדר ), עורכת דין שכנה בבית החוף של המשפחה ומתחיל לצאת איתה.
מתוסכל מהצלחתה של סינטרה ומעלויות הטיפול באמו, מונק כותב ספר חדש, שכולל המון סטריאוטיפים על שחורים, עם עלילה מלודרמטית הכוללת דיאלוג גרוע, אבות אלימים, אלימות כנופיות וסמים.
לאחר הגשתו לחברת ההפצה מתוך טינה, מוצעת לו מקדמה של 750,000 דולר, וסוכנו ארתור (ג'ון אורטיז) משכנע אותו לאמץ את דמותו של הפושע לשעבר "סטאג ר.
בתור "סטאג", מוצעת למונק עסקת סרט מהמפיק וויילי (אדם ברודי).
בתגובה להערות מעליבות של חברת ההפצה, מונק מנסה לחבל בעסקה בדרישה לשנות את הכותרת של הספר ל-"Fuck".
באופן בלתי צפוי, המנהלים מסכימים.
מונק מוזמן לשפוט את פרס הספרות של איגוד הסופרים של ניו אינגלנד ב"דחיפה לגיוון", והוא נענה באי רצון.
שופטת נוספת היא סינטרה, שמונק מופתע לגלות שהיא חולקת רבות מדעותיו.
ספרו של מונק הופך לרב מכר.
קורליין, קליף והציבור לא מודעים לכך ש"סטאג" הוא מונק, וה-FBI יוצר קשר עם המוציא לאור, מתוך אמונה שסטאג הוא פושע כפי שטען בראיונות.
המו"ל של מונק מגיש את ספרו לפרס הספרותי, מה שמאלץ אותו לשפוט את הרומן שלו.
השופטים הלבנים של הפאנל מתלהבים מהספר, אף על פי שסינטרה מכנה את הספר "פדיחה".
מונק מסכים, אבל מאוחר יותר טוען שהספר שלה הוא "פורנו טראומה" ואינו אותנטי לרקע המעמד הבינוני שלה.
סינטרה טוענת שהיא חקרה רבות עבור הספר, ראיינה אנשים חסרי קול, ו"נתנה לשוק את מה שהוא רוצה", ושזו לא אשמתה אם קוראים לבנים יוצרים סטריאוטיפים על סמך ספר אחד.
מונק נעלב כשהוא מגלה שקורליין נהנתה לקרוא את ספרו; הם מתווכחים ונפרדים.
ביום חתונתה של עוזרת הבית של לוריין (מיירה לוקרטיה טיילור ), מונק מוצא את קליף בבית החוף של אגנס עם שני גברים אחרים: קליף מעולם לא עזב את בוסטון, וחגג ועשה סמים, אבל לוריין שמחה שהוא ישתתף בחתונה, שם מונק ילווה אותה אל החופה.
בקבלת הפנים, מונק וקליף דנים במורשת אביהם לאחר התאבדותו, וקליף מעודד את מונק לתת לאנשים "לאהוב את כולו".
בטקס הענקת הפרס, מונק עולה לבמה לאחר שספרו הוכרז כזוכה ואומר שיש לו וידוי.
המסך נחתך לשחור: הסיפור מתגלה כתסריט של מונק המבוסס על חוויותיו, שנכתב עבור חברת ההפקה של ווילי כחלופה לעיבוד הסרט על ספרו.
מונק לא חשף את זהותו לציבור, ועדיין נפרד מקורליין.
ווילי אוהב את התסריט אבל מבקש ממונק לכתוב סוף אחר.
הסרט מציג סופים שונים, כולל אחד שבו המשטרה יורה למוות במונק בטקס.
ווילי - גם עסוק בצילומי סרט בלאקספלויטיישן - אוהב את זה, והסרט עובר להפקה.
הסוף פתוח, מונק ואחיו קליף נוסעים במכונית אדומה.
תלוניוס "מונק" אליסון (ג'פרי רייט) - סופר אפרו-אמריקאי שכותב בתור בדיחה ספר שהופך לרב מכר
ליסה אליסון (טרייסי אליס רוס ) - אחותו של תלוניוס.
סינטרה גולדן (איסה ריי) - סופרת אפרו-אמריקאית שכתבה רב מכר מצליח
קליפורד "קליף" אליסון (סטרלינג קיי בראון) - אחיו של תלוניוס, רופא פלסטיקאי שהיה נשוי לאשה לבנה וזו תפסה אותו במיטה עם גבר מה שהוביל ליציאתו מהארון.
ארתור (ג'ון אורטיז) - המו"ל של תלוניוס.
לא מאמין בספר אבל לאחר שזה מצליח משכנע את תלוניוס לשתף פעולה עבור הכסף.
קורליין (אריקה אלכסנדר ) - עורכת דין, שכנה בבית החוף של משפחתו של תלוניוס איתה הוא יוצא.
אגנס אליסון (לזלי אגאמס) - אמו של תלוניוס.
בעלה בגד בה כל השנים.
ווילי (אדם ברודי) - מפיק סרטים שמעוניין להפוך את הספר "Fuck" לסרט
ווילי הוואנקר (קית' דייוויד ) - דמות פיקטיבית בספר אותו מדמיין תלוניוס
ואן גו ג'נקינס (אוקייריאטה אונודואן) - דמות פיקטיבית בספר אותו מדמיין תלוניוס
לוריין (מיירה לוקרטיה טיילור ) - עוזרת הבית של משפחת אליסון.
מיינרד (ריימונד אנתוני תומאס) - מתחתן עם לוריין.
פאולה בדרמן (מרים שור) - מו"לית בהוצאת ספרים שמוציאה את הספר של תלוניוס.
ג'ון בוסקו (מייקל סיריל קרייטון ) - אחראי על השיווק בהוצאת ספרים שמוציאה את הספר של תלוניוס.
קארל ברונט (ג'יי סי מקנזי ) - מנהל את טקס הענקת הפרסים הספרותיים.
מנדל (פטריק פישלר ) - פרופסור - סופר המתעב את תלוניוס ודוחף לפיטוריו.
נד (ריאן ריצ'רד דויל) - עובד ברשת חנויות ספרים איתו מתווכח תלוניוס.
ב-10 בנובמבר 2022, דווח כי ג'פרי רייט לוהק לסרט ללא שם, המבוסס על הרומן "Erasure" מאת פרסיבל אוורט.
קורד ג'פרסון יעבד את הרומן ויביים בבכורה שלו בבימוי.
הפקות טי-סטריט וסרטי MRC מפיקים את הסרט.
ב-2 בדצמבר 2022, הוכרז כי טרייסי אליס רוס תככב בסרט גם עם אריקה אלכסנדר, לזלי אגאמס, סטרלינג קיי בראון, מיירה לוקרטיה טיילור, ג'ון אורטיז, איסה ריי ואדם ברודי.
הסרט סיים את ההפקה בבוסטון בתחילת דצמבר, במהלך מגפת הקורונה.
באותו חודש, חברת סרטי אוריון של מטרו גולדווין מאייר רכשה את זכויות ההפצה העולמיות של הסרט.
ביולי 2023, עם ההכרזה על הבכורה העולמית שלו, דווח כי שם הסרט יהיה "American Fiction".
זהו הסרט הראשון מבית אוריון שהופץ דרך אולפני אמזון.
הסרט קיבל הפצת מוגבלת בארצות הברית ב-15 בדצמבר 2023, עם הרחבה בשבוע שלאחר מכן (22 בדצמבר 2023).
הסרט נקבע בתחילה לתאריך יציאה ב-3 בנובמבר 2023 לפני שהשתנה לתאריך הנוכחי שלו.
הסרט צפוי לצאת לאקרנים בבריטניה ובאירלנד על ידי Curzon Film ב-2 בפברואר 2024.
הסרט יצא לפלטפורמות דיגיטליות ב-6 בפברואר 2024.
הסרט הרוויח 229,000 דולר משבעה בתי קולנוע בסוף השבוע הראשון שלו.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes, 93% מתוך 212 ביקורות הן חיוביות, עם דירוג ממוצע של 8.3/10. הקונצנזוס של האתר: Metacritic, שמשתמש בממוצע משוקלל, הקצה לסרט ציון של 82 מתוך 100, בהתבסס על 45 מבקרים, מה שמצביע על "הערכה אוניברסלית".
בביקורת ל"הוליווד ריפורטר", כתבה לוביה גיארקה כי , תוך שהיא משבחת רייט.
מעשי הטבח החמידיים שנקראו גם טבח הארמנים, היו מעשי טבח בארמנים ב באמצע שנות ה-90 של המאה ה-19. מספר הנרצחים מוערך בין 100,000 ל-300,000, וגרר גם כ-50,000 ילדים יתומים.
מעשי הטבח נקראים על שמו של הסולטן עבדול חמיד השני, שבמאמציו לשמור על התחום האימפריאלי של האימפריה העות'מאנית המתדרדרת, חזר והדגיש את הפאן-אסלאמיזם כאידאולוגיה ממלכתית.
למרות שמעשי הטבח כוונו בעיקר לארמנים, בחלק מהמקרים הם הפכו לפוגרומים אנטי-נוצריים חסרי הבחנה, לרבות מעשי הטבח בדיארבקיר, שבהם, לפחות לפי מקור אחד בן זמננו, נרצחו גם עד כ-25,000 אשורים.
מעשי הטבח החלו ב-1894, והפכו נפוצים יותר בשנים הבאות.
העות'מאנים רצחו גברים, נשים וטף.
רוב מקרי הרצח התרחשו בין 1894 ל-1896. רשתות טלגרף הפיצו חדשות על מעשי הטבח ברחבי העולם, והוביל לכמות משמעותית של סיקור שלהם בתקשורת של מערב אירופה וצפון אמריקה.
מעשי הטבח החלו להצטמצם ב-1897, בעקבות גינוי בינלאומי נגד עבדול חמיד.
הצעדים הקשים ביותר כוונו נגד הקהילה הארמנית שהייתה נתונה לרדיפה ואפליה, הן על רקע אמונתה הנוצרית והן על רקע קריאותיה לרפורמה אזרחית וטיפול טוב יותר במיעוטים, שמהם הממשלה התעלמה.
מעשי הטבח היו חלק משרשרת מעשי טבח שנגעו ל"שאלה הארמנית" - מה יעלה בגורלם של הארמנים ברחבי האימפריה העות'מאנית.
פתרון "דילמה" הוביל לתהליך של טיהור אתני שבוצע באזור המזרח התיכון נגד מיעוטים נוצרים ובמיוחד הארמנים והסתיים ברצח עם.
בשנת 1909, כ-15 שנה לאחר מעשי הטבח החמידיים, התקיים טבח אדנה בו נרצחו כ-20-25 אלף ארמנים.
בהמשך, בשנים 18–1915 בוצע רצח העם הארמני בו נרצחו כ-1.5 מיליון ארמנים.
מיעוטים נוצריים נוספים באימפריה העות'מאנית כמו אשורים ויווונים חוסלו גם הם ברצח העם האשורי וברצח העם היווני-פונטי.
מאז 1876, המדינה העות'מאנית הונהגה על ידי הסולטאן עבדול חמיד השני.
מייד לאחר חתימת חוזה ברלין, ניסה עבדול חמיד לסכל את יישום ההכנות לרפורמות שבו, בטענה שהארמנים אינם מהווים רוב במחוזות, ושדיווחיהם על התעללויות מוגזמים מאוד או לא נכונים.
ב-1890 חיו כ-2.5 מיליון ארמנים באימפריה העות'מאנית.
הארמנים היו נוצרים ובכך נבדלו מהרוב המוסלמי.
רוסיה עודדה את הארמנים לשאוף לאוטונומיה במטרה להחליש את האימפריה העות'מאנית.
שני הארגונים הארמניים המהפכניים המרידו את האוכלוסייה הארמנית במחוזות המזרחיים נגד השלטון העות'מאני.
כדי לא לאבד את שליטתו, החליט הסולטאן עבדול חמיד השני להסית את הכורדים נגד הארמנים.
התנכלות הכורדים ונטל המיסים הגבוה הובילו להתקוממות ארמנית.
ב-1890, עבדול חמיד יצר יחידות כמו-צבאיות הידועות בשם גדודי ה"חמידייה" , כלומר הגדודים של חמיד, שהורכבו מחיילים כורדים בלתי-סדירים.
בגדודים אלה נעשה שימוש גובר לטיפול בארמנים על ידי דיכוי וטבח.
באוגוסט 1894 פרץ מרד ארמני באזור העיירה סאסון .
הטורקים הגיבו באכזריות וארמנים רבים נטבחו.
בספטמבר 1895 ערכו הארמנים הפגנה נגד מסקנות ועדת חקירה ממשלתית שמונתה לבדוק את האירועים.
המפגינים הותקפו על ידי אוכלוסייה מוסלמית.
אוכלוסייה זו ביצעה בהם טבח נוסף, שנוספו לו התקפות אלימות כלפי ארמנים בערים רבות באנטוליה (למשל בזייתון ב-1895–1896).
ב-1 באוקטובר 1895, 2,000 ארמנים התאספו בקונסטנטינופול בעתירה ליישום הרפורמות, אך יחידות המשטרה העות'מאנית פיזרו את ההפגנה באלימות.
מחאה מצד נציגים דיפלומטיים של בריטניה, צרפת ורוסיה הביאה להבטחה נוספת של הסולטאן (ב-20 באוקטובר 1895) להנהיג רפורמות, אך אלה שוב לא הוצאו לפועל וההתנכלויות לארמנים נמשכו גם במהלך שנת 1896.
מתוך תסכול מהאדישות האירופית למעשי הטבח ובמאמץ לקבל הכרה בינלאומית ולהביא להתערבות המעצמות לטובת עניינם, נקטו הארמנים פעולת טרור מתוכננת היטב נגד הממשלה העות'מאנית.
ב-26 באוגוסט 1896 השתלטה קבוצה של חברי "הפדרציה המהפכנית הארמנית" על הבניין המרכזי של בנק עות'מאן באיסטנבול, בזמן שקבוצה אחרת פרצה ל"שער העליון", מקום מושבו של הווזיר הגדול, וקבוצה שלישית הטילה פצצה על הסולטאן, כשהיה בדרכו לתפילת יום שישי.
ב"שער העליון" נגרם הרס, ומהפצצה שהוטלה על הסולטאן נהרגו עשרים שוטרים משומרי ראשו.
הארמנים שהתבצרו בבנק דרשו אוטונומיה ופטור ממיסוי לאזורים הארמניים.
הסולטאן סירב לדרישות ולמחרת השתלטו כוחותיו על הבנק ותפסו את המתבצרים.
בימים שלאחר האירוע נטבחו אלפי ארמנים באיסטנבול.
במהלך הפרעות בבירה החביאה הקהילה היהודית ארמנים רבים בבתיה.
האירוע הביא אהדה לארמנים באירופה וזכה לשבחים בעיתונות האירופית והאמריקנית, שהשמיצה את הסולטאן עבדול חמיד ותיארה אותו כ"רוצח הגדול", "הסולטאן האדום", "סולטאן הדמים" ו"עבדול הארור".
בתגובה הרג המון טורקי כ-50,000 ארמנים.
מידת מעורבות השלטון באירועים אלו אינה ברורה.
כדי להפיס את דעת הקהל במערב, הכריז הסולטאן על חנינה כללית ומינה פקידים נוצריים במחוזות בעלי אוכלוסייה ארמנית.
בריטניה הציעה התערבות צבאית לטובת הארמנים במזרח אנטוליה, אולם הצאר הרוסי התנגד, מחשש לנוכחות צבאית בריטית באזור, וכך גם צרפת.
אף על פי שהמעצמות הגדולות התחייבו לנקוט פעולה, פעולה כזו מעולם לא הגיעה לידי הגשמה, בשל ניגודי עניינים פוליטיים וכלכליים, אולם תגובתן הייתה אחד הגורמים שהשפיעו על הפסקת מעשי הטבח.
בין השנים 1894–1896 הרגו הצבא העות'מאני וכנופיות כורדיות בין 100,000 ל-200,000 ארמנים והרסו מאות כפרים, כנסיות ומנזרים.
פוגרומים אלה נודעו כ"מעשי הטבח החמידיים" (או "טבח הסולטאן עבדול חמיד").
אף על פי שהסולטן עבדול חמיד מעולם לא היה מעורב באופן ישיר במתן הוראה לביצוע מעשי הטבח, הם נעשו ככל הנראה באישורו המרומז.
מעשי האל בידי הפרנקים הוא תיאור של מסע הצלב הראשון (1096–1099) מאת גיבר מנוז'ן, שנכתב בין השנים 1107 ו-1108.
החיבור היה סטייה רדיקלית מבחינת סוג היצירה הספרותית עבור גיבר, שעבד בעבר על חיבורים תאולוגיים.
הוא מספר כי החליט לכתוב היסטוריה של מסע הצלב, לאחר שקרא תיאור אנונימי של עד ראייה בשם "עלילות הפרנקים" (Gesta Francorum).
בעיני גיבר, חיבור זה היה גס ופשוט.
בהקדמה לחיבורו, הוא כותב כי חיבור זה "לעיתים קרובות הותיר את הקורא המום מריקנותו התפלה".
גיבר הרגיש שנדרשת רמת דקדוק וניסוח גבוהים בהרבה.
בנוסף על כך, הוא הכניס רטוריקה אנטי-יהודית לתיאור מסע הצלב הראשון.
היו כאלה שהאמינו שעדיף להשאיר את כתיבת ההיסטוריה לאלו שראו בפועל את האירועים עצמם, ולכן ביקרו את הפרויקט של גיבר.
אפילו גיבר עצמו אמר זאת כ-10 שנים קודם לכן, במדריך לכמרים.
עם זאת, הוא הצדיק את כתיבת הספר באומרו בהקדמה, שאם "מישהו מערער עלי שלא ראיתי, הוא לא יכול לערער שלא שמעתי - כי אני באמת מאמין ששמיעה היא, במובן מסוים, כמעט כמו ראייה".
גיבר הכיר באופן אישי צלבנים, גדל עם צלבנים, ושוחח איתם על זיכרונותיהם וחוויותיהם עם שובם.
היסטוריונים של מסעי הצלב באופן מסורתי לא נתנו ביקורות חיוביות על תיאורו של גיבר.
העובדה שהוא נשאר כל כך קרוב ל"עלילות הפרנקים" המקורי, והקושי בלטינית שלו, הופכים אותו למיותר.
עם זאת, עורכים ומתרגמים אחרונים הפנו את תשומת הלב לכתיבתו המצוינת ולחומר המקורי שלו.
חשוב מכך, "מעשי האל" מספק מידע יקר ערך על קבלת הפנים של מסע הצלב בצרפת, הן בשל תגובת הציבור הרחב והן בשל תגובותיו האישיות של גיבר לסיפורים ששמע מצלבנים שחזרו.
גיבר היה עד ראייה נדיר להטפותיו של פטרוס הנזיר, אליו לא חש דבר מלבד בוז.
הנזיר, הוא כותב, הלך יחף ולא אכל לחם, אך שתה יין ואכל דגים - ביקורת על נזיר נודד מצד גיבר הנזיר הבנדיקטיני.
כאשר פטרוס נמלט מהמצור על אנטיוכיה (1097–1098), רוב הכרוניקאים הסתירו את בריחתו, אך גיבר לא חסך במאמציו כשכתב את שיר הלעג הזה, שבו תהה מדוע פטרוס לא יכול היה לעמוד בלחצי הרעב של המצור:
עד עכשיו היית עור ועצם.
לא הייתה לך ברירה אלא לאכול עשב עם הבקר
הבטן הנוהמת שלך נרגעה עם שורשים לא מבושלים.
איך תוכל עכשיו לזכור סעודות זללניות?
"מעשי האל" לא היה רק תיאור היסטורי, אלא גם הכיל הדרכה מוסרית; הקורא יכול היה ללמוד לקחים למסעו הרוחני.
הוא הכיל גם אלמנטים של נבואה, שדנו כיצד מסע הצלב היה חלק מהתוכנית האלוהית הרחבה יותר.
לפיכך, זה היה חיבור אלגורי מימי הביניים שהכיל את ארבעת יסודות האלגוריה: מילולי, טיפולוגי, מוסרי ואנגוגי.
מעשיות דגים הוא סרט אמריקאי מ-2007, הסרט צולם באי ספצס ומספר סצנות צולמו בלונדון, הוא הוקרן בפסטיבל קאן.
ברינה תומכת באביה אך מרגישה שהוא מקדיש לעבודה יותר מדי מזמנו, הם פוגשים את הדייג קפטן מאברוס ובנו דימיטרי, דימיטרי מתאהב בסרינה.
מפלגת פועלי ארץ ישראל (מַפָּא"י) הייתה מפלגת שמאל ציונית סוציאליסטית שנוסדה בארץ ישראל בשנת 1930 מאיחוד הפועל הצעיר ואחדות העבודה.
המפלגה הפכה לגורם המרכזי ביישוב ובתנועה הציונית.
מפא"י הייתה (גם בדמות ממשיכתה – מפלגת העבודה) מפלגת השלטון היחידה בישראל, מהקמת המדינה בשנת 1948 ועד ל"מהפך" ב ב-1977.
עם היווסדה של מפא"י עמד בראשה דוד בן-גוריון ולצידו ברל כצנלסון וחיים ארלוזורוב.
בן-גוריון נבחר לראש ממשלת ישראל הראשון, ומעמדו הדומיננטי במפלגה נמשך עד לשנות ה-60. פרשת לבון, אשר נחשפה בשנת 1960, הביאה למשבר ולפילוג שהביא עמו את פרישתו של בן-גוריון מן המפלגה שייסד.
במהלך הפרשה הסתבר כי כוחה של המפלגה, והאהדה לה זכתה בציבור הבוחרים הישראלי, ויש אומרים בשל הקשרים הכלכליים בהם האחיזה במנגנון ההסתדרותי גם כמעסיק וגם כמייצג עובדים, כמו גם אחיזתה בקופת חולים כללית, הצליחה המפלגה לקשור אליה בוחרים רבים, היו חזקים מהאהדה שרחשו לבן-גוריון.
חזרתם של פורשי רשימת בן-גוריון רפ"י מסמנת את סופה של מפא"י, והפיכתה למסגרת ארגונית חדשה, מפלגת העבודה הישראלית, אשר יש הרואים בה את ממשיכתה של מפא"י מבחינה ארגונית ואידאולוגית.
מפא"י ייצגה את הזרם השלטוני המרכזי ביישוב ובמדינת ישראל.
היא הייתה מזוהה עם הציונות המעשית ועם ההתיישבות העובדת, ניווטה את היישוב העברי בארץ ישראל לקראת הקמת המדינה, עמדה בראש מוסדותיו הרשמיים והבלתי רשמיים, כגון הסוכנות היהודית לארץ ישראל וההסתדרות.
לאחר הקמת המדינה הייתה למפלגת השלטון היחידה, ושלטה ללא עוררין במדינה במשך כשלושה עשורים.
במשך יותר מ-30 שנה (מתוך מעל 45 שנה רצופות, בהן הנהיגה המפלגה את התנועה הציונית, היישוב והמדינה) עמד בראשה דוד בן-גוריון.
בשנת 1968 התאחדה מפא"י עם מפלגות שהיו חלק ממנה בעבר: אחדות העבודה - פועלי ציון (צאצאית של התנועה לאחדות העבודה שפרשה ממפא"י) ורפ"י (שפרשה אף היא ממפא"י), ליצירת "מפלגת העבודה הישראלית".
שורשיה של מפא"י היו נטועים, כאמור, במפלגות פועלים סוציאליסטיות עם זיקה למניפסט הקומוניסטי ולקרל מרקס, כגון אחדות העבודה.
משהחלה המפלגה לובשת זהות משלה, לאחר האיחוד שהביא ליצירתה, דהה הגוון המעמדי והתחלף באידאולוגיה לאומית יותר – דהיינו אידאולוגיה שמעמידה במרכז את האינטרס הלאומי ולא את האינטרס המעמדי.
דוד בן-גוריון, שדחף לשינוי זה, נתן ביטוי לשינוי במאמרו משנת 1947 – "ממעמד לעם".
לכינון עמדה לאומית זו היו מתנגדים אשר הובילו להקמת מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם) הציונית-סוציאליסטית (מפלגה התומכת בסוציאליזם המרקסיסטי, שנוצרה מאיחוד מפלגת השומר הצעיר עם התנועה לאחדות העבודה יוצאת מפא"י).
השם מפא"י הפך לשם נרדף לדרך התנהלות פוליטית בעלת גוון ריכוזי, ואופי מדיני פרגמטיסטי, ולמחשבה מדינית ומינהלית שהיו נהוגים בימיה הראשונים של המדינה.
בהקשרים מסוימים של יכולת ארגון ופרגמטיזם מדיני יש לביטוי "מפא"יניק" גוון חיובי, אך לעיתים הוא נושא גוון שלילי של העדפת "אנשי שלומנו" ומשק ריכוזי.
בשנת 1929 פעלו ביישוב מספר מפלגות ציוניות סוציאליסטיות.
אחדות העבודה (שנוצרה על ידי איחוד של פועלי ציון עם קבוצת "הבלתי מפלגתיים");
וכן מפלגה שמאלית קטנה, פועלי ציון שמאל.
המנהיגות של כל המפלגות הייתה מורכבת בעיקר מאנשי העלייה השנייה, מלבד מנהיגי השומר הצעיר, מאיר יערי ויעקב חזן, שהיו מראשוני העלייה השלישית.
המפלגות הללו היוו את הזרם המרכזי בהנהגת היישוב, והקימו את ארגוניה המרכזיים, ביניהם גם ההסתדרות.
מפלגות אלו ופעיליהן עסקו ושלטו ברוב הפעולות המרכזיות בארץ – התיישבות, קליטת העלייה ומגעים עם שלטונות המנדט הבריטי, בציפייה לקיום ההבטחה להקמת מדינה יהודית הטמונה ב"הצהרת בלפור".
אנשי "אחדות העבודה" ובראשם ברל כצנלסון, האידאולוג המפלגתי, ודוד בן-גוריון איש המעשה, ראו עצמם מחויבים לבניית חברה צודקת וסוציאליסטית, אך עם זאת ציונית.
אנשי "הפועל הצעיר", ובראשם א.
גורדון (עד למותו בשנת 1922), ראו עצמם מחויבים לערכים המיוחדים של מנהיגם, מחויבות לעבודה יצרנית כערך בפני עצמו, ללא שימת דגש על מלחמת המעמדות או המאבק המפלגתי.
שנת 1929 הביאה עמה את המשבר החמור של פרעות תרפ"ט, אשר היו לשבר ממשי בחיי היישוב בארץ ודרשו את ליכוד הכוחות אל מול האיום החיצוני.
העוינות הערבית שהופגנה ותגובתו של שלטון המנדט הבריטי היוו איום של ממש על המשך קיומו של היישוב, איום אל מולו יש להתלכד.
הרכבו האנושי של היישוב השתנה מאוד מאז ימי העלייה השנייה.
אנשי העלייה השלישית היו אף הם ברובם מאותו זרם אידאולוגי בעל אופי פועלי-סוציאליסטי, אשר הרכיב גם את אנשי העלייה השנייה, אולם אנשי העלייה הרביעית שהגיעו ארצה בתקופה המדוברת היו כבר שייכים לקבוצה סוציולוגית אחרת.
היו אלו בחלקם סוחרים זעירים, ובורגנים, שנמלטו מגזירותיו האנטישמיות של ולדיסלב גרבסקי בפולין.
בתנועת העבודה התחזק החשש מהתגברותה של התנועה הרוויזיוניסטית, בראשות זאב ז'בוטינסקי, בהסתדרות הציונית.
נראה היה גם כי חלק מאנשי העלייה הרביעית סברו כי ניתן לפתח את הארץ מבחינה כלכלית אף מבלי להזדקק לאנשי תנועת הפועלים ולמוסדותיהם.
מזה זמן מה היו אנשי תנועות הפועלים פועלים במשותף כנגד טענות אלו, והפיצול ביניהן נראה מלאכותי.
בין המפלגות השונות היו הבדלים במינון שניתן ל'מעמדיות' (האידאולוגיה הסוציאליסטית) אל מול ה'לאומיות' (האידאולוגיה הציונית), אך כאשר נתגלתה מטרה משותפת נראו המחלוקות אזוטריות וגבר המשותף על השונה.
ב-5 בינואר 1930, בתל אביב נוסדה המפלגה החדשה.
היה זה איחוד מרשים של האושיות המרכזיות בתנועה הציונית, בין מקימיה ניתן למנות את דוד בן-גוריון איש "אחדות העבודה" ואנשי הפועל הצעיר חיים ארלוזורוב ויוסף אהרונוביץ'.
האיחוד לא היה מלא שכן תנועת השומר הצעיר והפלג השמאלי פועלי ציון שמאל נותרו מחוץ לאיחוד.
לימים יהיו אנשים אלו, בצירוף אלמנטים שמאליים ממפא"י עצמה, בין מקימי "מפ"ם".
עם הקמתה הייתה מפא"י למפלגה החזקה ביותר הן ביישוב היהודי בארץ ישראל והן בתפוצות.
ערב האיחוד, ב־1927 קיבלו אנשי תנועות השמאל בנפרד 22% מן הקולות בבחירות לקונגרס הציוני, אולם כבר בבחירות של שנת 1933 קיבלה המפלגה המאוחדת 44%, מהם 71% מקולות המצביעים.
המפלגה השתלטה על עמדות ביצוע בסוכנות היהודית, והייתה לכוח מוביל.
הכלי העיקרי באמצעותו שלטה מפא"י בשנים אלו ביישוב היה ההסתדרות.
ארגון עובדים זה, שנוסד בשנת 1920 החל להקים לעצמו מוסדות כלכליים ושלטוניים, והיה למעין 'מדינה בתוך מדינה' בשלטון המנדט הבריטי.
"חברת העובדים" הייתה המסגרת הארגונית הכללית, אשר ייסדה בנק (בנק הפועלים), חברת ביטוח (הסנה), חברה לעבודות חקלאיות (יכין), ומוסדות קואופרטיבים – (דן ואגד, מרכז הקואופרציה ורבים אחרים).
להסתדרות אף היה עיתון משלה (דבר) אותו ערך איש מפא"י ברל כצנלסון, תיאטרון (האהל, אותו הקים איש הבימה משה הלוי), תנועת נוער (הנוער העובד והלומד) ואף ארגון ספורט – הפועל.
כל אלו נוסדו בעשור הראשון לקיומה של ההסתדרות.
בבחירות לוועידה הרביעית של ההסתדרות בשנת 1933 היה לאנשי מפא"י רוב של 82% שהבטיח את שליטתם המוחלטת בארגון.
אל מול בנייה מאסיבית זו של כוח, עמדו אנשי הימין מפוצלים ומפולגים.
תנועתו של זאב ז'בוטינסקי קראה לשבור את ההסתדרות (במאמרו המפורסם של ז'בוטינסקי "יא, ברעכען!" (יידיש: "כן, לשבור!") בשנת 1932 שורטטו קווי השבר האידאולוגיים שבין תנועת הפועלים ובין מתנגדיה מן הימין.
בשנת 1933 החריף המשבר עם רציחתו של ארלוזורוב, אשר בה הואשמו (ורבים האומרים כי הייתה זו האשמת שווא) חברי בית"ר, אברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט.
ב-1935 פרשו אנשיו של ז'בוטינסקי מן הקונגרס הציוני, ושליטתה של מפא"י בגוף זה הפכה למוחלטת.
בשנים אלו המשיכה ההסתדרות במפעלי הבנייה הגדולים.
הוקמה חברת סולל בונה, הוקם המשביר (מרכז לאספקה סיטונאית, ורשת צרכניות), והוקמו או הורחבו מאוד מוסדות כקופת החולים הכללית ומשען.
בד בבד חישלה מפא"י את כוחה הצבאי.
אנשיה עמדו בראש תנועת ההגנה, ואף הסדירו את הגיוס אל הבריגדה היהודית לפי מכסות.
הפלמ"ח, אשר פעיליו העיקריים היו מבני המשקים, נשלט על ידי אנשי מפ"ם, עובדה שהיוותה מקור להתנגשויות בין ראשיה לבן-גוריון עת הקמת צה"ל.
דוד בן-גוריון, אשר עמד בראש ההסתדרות עד לשנת 1935, נבחר בשנת 1935 ליו"ר הנהלת הסוכנות היהודית.
בכך היה למנהיגו של היישוב ומוביל דרכו המדינית והצבאית, תוך שהוא דוחק את רגליו של חיים ויצמן כמנהיגה של התנועה הציונית.
במהלך שנות השלושים הפכה מפא"י למובילת מוסדות היישוב וההסתדרות, בד בבד צמחה בתוכה אופוזיציה פנימית.
האופוזיציה הפנימית צמחה ראשית בסניף תל אביב ולאחר מכן כללה גם את חיפה ואת קיבוצי הקיבוץ המאוחד.
האופוזיציה הפנימית, שהחוקרת אניטה שפירא רואה בה בעיקר את התמודדותו של דור העלייה השלישית מול המנהיגות המסורתית של העלייה השנייה, כונתה "סיעה ב'".
סיעה ב' התארגנה בשנת 1937 על רקע האבטלה שנגרמה בעקבות המרד הערבי הגדול בצורת תביעה ממנהיגי ההסתדרות לדאוג לפועל העברי לתעסוקה (בניגוד לעיסוק המוגבר של ההסתדרות בנושאים לאומיים בהשראתו של בן-גוריון) ותוך טענות למיגור השחיתות שפשטה במוסדות ההסתדרות.
את ההתארגנות הנהיגו ראשי מועצת הפועלים של תל אביב ובניהם ישראל אידלסון (בר יהודה) ויצחק בן אהרן, ישראל גלילי ואהרן ציזלינג.
ההתארגנות התאפיינה בתביעה לדמוקרטיזציה, לעמידה לצד הפועל העירוני מטעם ההסתדרות וחברה ל"גוש" הקיבוץ המאוחד בהנהגת יצחק טבנקין ברוב העמדות, כולל בעמדה ה"אקטיביסטית" הניצית נגד השלטון הבריטי ונגד חלוקת הארץ.
היא התנגדה לניסיונות הפיוס בין בן-גוריון לז'בוטינסקי, להסכמתו של בן-גוריון לתוכנית החלוקה של ועדת פיל ולניסיונות של ברל כצנלסון ואחרים לאחד את התנועות הקיבוציות (הקיבוץ המאוחד וחבר הקבוצות והקיבוצים).
בשנות הארבעים הפכו אנשי סיעה ב' למקורבים יותר לחוגי השמאל כפועלי ציון שמאל והשומר הצעיר ותבעו גילוי אהדה רשמי של מפא"י לברית המועצות.
הסיעה הפגינה התנגדות גם למאמצו של בן-גוריון להגיע למדינה יהודית בתוכנית בילטמור.
בוועידת המפלגה בכפר ויתקין (1942) הצליחו בן-גוריון וחברי הנהגה אחרים להעביר החלטה לחיסול הסיעות וה"גושים" הפנימיים במפא"י וב-1944 פרשו אנשי סיעה ב' (ששלטו בקיבוץ המאוחד) ממפא"י והקימו את התנועה לאחדות העבודה, אליה הצטרפה מפלגת פועלי ציון שמאל במסגרת המשותפת התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון.
לאחר הקמת מפא"י נותרו מחוץ למסגרת המפלגתית החדשה אנשי השומר הצעיר ופועלי ציון שמאל.
מפלגות אלו לא עמדו מחוץ למחנה ולא פרשו מן ההסתדרות, כמפלגות הרוויזיוניסטיות, אלא המשיכו ליטול חלק במוסדות היישוב המאורגנים, ובתנועות ההגנה הממוסדות.
עם זאת הן ראו עצמן כממשיכות את מלחמת המעמדות באמצעות "בניין הארץ" ו"חלוציות", תוך שהן משלבות את תורתו של בר בורוכוב עם יסודות מרקסיסטים לניניסטים.
חילוקי הדעות נגעו לעצם שאלות היסוד שעמדו אז במבחן – אנשי השומר הצעיר תמכו במדינה דו לאומית כפתרון לבעיות השעה.
אנשי השומר הצעיר ראו עצמם כבעלי זיקה שאינה ניתנת לניתוק לברית המועצות ולעומד בראשה סטלין, דבר שהיה רחוק ממחשבתם של מנהיגי מפא"י כדוד בן-גוריון.
אנשי השומר הצעיר פעלו במספר ארגונים, בין היתר במסגרת מפלגה עירונית שנקראה "הליגה הסוציאליסטית" אשר קמה בשנת 1936, אם כי עיקר כוחם היה במסגרת הקיבוץ הארצי.
בבחירות לוועידת ההסתדרות שנערכו בשנת 1941 זכו אנשי מפא"י בכ-70% מן הקולות, בעוד שאנשי השומר הצעיר, פועלי ציון שמאל, ו"הליגה הסוציאליסטית" זכו בכ-25% מן הקולות.
במפא"י עצמה קמו ועלו קולות שמאליים, של אנשי תנועת "אחדות העבודה" אשר שמרו על מסגרתם הארגונית, "הקיבוץ המאוחד".
הפורשים התאחדו עם "פועלי ציון שמאל" ולאחר זמן גם עם אנשי "השומר הצעיר" ליצירת מפ"ם.
קווי מדיניות ואידאולוגיות לקראת הקמת המדינה
מפא"י בראשות בן-גוריון, הכינה עצמה לקראת הקמת המדינה מזה כעשור.
מתוכנית בילטמור (1942), דרך ההחלטה על המאבק כנגד המנדט הבריטי ב־1945 והקמת תנועת המרי העברי, עד ההסכמה לתוכנית החלוקה, והכנת העם והצבא לקראת מלחמת העצמאות פעלה מפא"י כמפלגת שלטון, כאשר לה מטרה ברורה, אשר היא חותרת אליה.
כל הכרעה מהכרעות אלו הייתה כרוכה במאבק פנימי קשה.
המאבק כנגד הבריטים ספג ביקורת קשה מחיים ויצמן בעל האוריינטציה הבריטית.
ההסכמה לחלוקת הארץ נתקלה בהתנגדות התומכים בשלמות הארץ, התומכים במדינה דו לאומית, ואלו השוללים הקמת המדינה.
בן-גוריון הוביל מדיניות פרגמטית, השואפת להקים מדינה עצמאית, ולו על שטח כלשהו מאדמת ארץ ישראל, ולבסס את תמיכתן של המעצמות במדינה זו.
כך, למשל, ניהל משא ומתן חשאי, באמצעות גולדה מאיר עם עבדאללה מלך ירדן, וזאת מתוך ראייתה של ירדן, שהייתה באותו הזמן תחת השפעה בריטית חזקה וצבאה הונהג בידי הקצין הבריטי גלאב פאשה, כבת ברית אפשרית עתידית.
חוגים אחרים, כאנשי מפ"ם היו בעלי נטייה לטובת ברית המועצות וראו בירדן יציר "האימפריאליזם המערבי", ובחלקם אף חפצו מתוך ראייה אקטיביסטית לכבוש את כל ארץ ישראל שממערב לנהר הירדן.
אך הבעיה העיקרית בפניה עמד בן-גוריון לקראת הקמת המדינה, ובפניה עמדה מפא"י, היא המעבר מ"יישוב" למדינה.
היישוב הסתמך על מסגרות שהיו בסופו של דבר וולנטריות, והתבססו על תמיכה אידאולוגית של הפרט.
ויתרה מכך – האתוס השליט היה זה של התנגדות לשלטון.
במשך שנים עסק היישוב, על כל פלגיו, בהתנגדות לשלטון.
בהתיישבות, עליה, והקמת כוח מגן, כנגד רצון הממשלה הרשמית, היא ממשלת המנדט הבריטי.
המעבר ממצב זה, למצב בו המוסדות הרשמיים של המדינה העצמאית החדשה כופים את דעתם, ומחייבים את תושבי המדינה, לא היה מעבר קל.
צבאות פרטיים כגון האצ"ל, הלח"י וההגנה, מערכות חינוך נפרדות, מסגרות כלכליות וחברתיות נפרדות, ואורח מחשבה שמקומו לא יכירנו במדינה ריבונית, היו הבעיה שהיה צריך להתמודד עמה.
בן-גוריון טבע את המונח "ממלכתיות" לתיאור התהליך בו עוברים המוסדות הפרטיים והוולונטריים, שהוקמו מתוך ראייה מגזרית צרה, למסגרות רחבות, המנוהלות בידי הממשלה, מתוך ראיית צורכי המדינה ככלל.
במאבק זה הייתה מפא"י הכלי העיקרי באמצעותו השתמש בן-גוריון לשליטה פוליטית במוסדות המדינה הנבחרים.
הגישה נתנה למעשה ביטוי אידאולוגי להעברת מרכזי השליטה במדינה מהחברה לממשלה ולביסוס ריבונותה של המדינה.
פירוק הפלמ"ח, ביטול זרם העובדים בחינוך והלאמת לשכות העבודה נתנו ביטוי למעבר מתנועתיות לממלכתיות.
עם התקרב יומו האחרון של המנדט הבריטי הייתה מפא"י המפלגה הגדולה במוסדות הלאומיים.
ב"מועצת העם" אשר קדמה לכנסת הייתה מפא"י המפלגה הגדולה ביותר, וב"מינהלת העם" שקדמה לממשלה היו לה ארבעה חברים מתוך שלושה עשר, כאשר חבר נוסף שייך למפלגת לוויין ספרדית עדתית.
נאמן להרגלו, לא צירף בן-גוריון איש מאנשי התנועה הרוויזיוניסטית (תנועת החרות לעתיד) ומן המפלגה הקומוניסטית אל מינהלת העם (עם זאת שותפו שתי אלה במועצת העם).
לקראת ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, החלו פקפוקים בתוך מפא"י עצמה, ובמנהלת העם בדבר התועלת שתהיה בצעד זה, ובדבר האפשרות לדחותו.
הפלישה בה איימו צבאות ערב, כמו גם סדקים שנתגלו בעמדת ארצות הברית ובתמיכתה במדינה החדשה, הביאו חברים מרכזיים במפא"י כמשה שרת ויוסף שפרינצק, אליעזר קפלן, פנחס לבון ודוד רמז, להתנגד להכרזת עצמאות מיידית.
ב־11 במאי 1948 התכנס מרכז מפא"י, והחליט על תמיכה בהכרזה מיידית, ברוח עמדתו של בן-גוריון.
בהצבעה שהתקיימה במנהלת העם ב־12 במאי הצביעו שניים מאנשי מפא"י (אליעזר קפלן ודוד רמז) נגד ההכרזה, בעוד ששני הנציגים האחרים (דוד בן-גוריון ומשה שרת) הצביעו בעדה.
ההצבעה הוכרעה בעד הכרזת המדינה ברוב של שישה מול ארבעה.
הבחירות לאספה המכוננת נערכו ב־25 בינואר 1949. מערכת הבחירות התרכזה במיוחד בניגוד שבין מפ"ם, בעלת האוריינטציה הפרו-סובייטית, ה"חלוצית" והמהפכנית, ובין מפא"י, הממוסדת והממלכתית.
בחירות אלו באו על רקע פירוקו של הפלמ"ח, ההכרעות בדבר המשך הלחימה, ועצם דמותה של המדינה בכל מובן אפשרי.
במערכת בחירות זו זכתה מפא"י בהישג של 46 צירים, בעוד שמפ"ם הסתפקה ב־19 צירים.
"חרות" קיבלה אז 14 צירים, וה"חזית הדתית המאוחדת" 16 צירים.
הציונים הכלליים והפרוגרסיבים קיבלו יחדיו 12 צירים.
הכרעה חשובה שלקח בן-גוריון בימים אלו הייתה ההכרעה בדבר הקואליציה הראשונה.
נאמן לשיטתו, הותיר בן-גוריון את אנשי מפ"ם מחוץ לממשלה והקים קואליציה שהסתמכה על תמיכת הדתיים והליברלים.
"החלוציות" המפ"מית, נדחקה הצידה לטובת "הממלכתיות" של מפא"י.
המשימות המוטלות על ממשלה זו היו גדולות וקשות.
את המלחמה היה צורך לסיים, ותוך שמירה על ההשגים.
היה צורך בקליטת מאות אלפי עולים, פליטי השואה, ויוצאי ארצות ערב, ולבסס את מוסדותיה השלטוניים של המדינה החדשה.
ממשלה זו התקיימה עד התפטרותו של דוד בן-גוריון, בחודש פברואר 1951 על רקע משבר החינוך האחיד.
ברקע המשבר ניסיונו של בן-גוריון להקים שיטת חינוך אחידה לעולים.
כאן ניכרת התפיסה ה"ממלכתית" כאשר לצידה תפיסה מפלגתית ברורה.
היה ברור כי מפא"י שהיא בעלת השליטה במוסדות הקולטים, מכינה לעצמה עתודה אנושית של מצביעים לדור הבא.
במאי 1951 פרץ במלוא עוזו משבר נוסף, הוא הפילוג בקיבוץ המאוחד.
הקרע עם אנשי מפ"ם הביא לגירושם של אנשי מפא"י מקיבוץ נען עד מהרה פשטה בתנועה הקיבוצית כשלהבת רוח הפילוג, ושלושים קיבוצים הודיעו על פרישתם מהקיבוץ המאוחד.
בשנותיה הראשונות של המדינה הייתה מפא"י מפלגת השלטון העיקרית, והציר המרכזי לקבלת ההחלטות.
מימין למפא"י עמדו אנשי הציונים הכלליים (ימין כלכלי, אשר שותפו לעיתים בשלטון) ותנועת החרות (ימין מדיני, אשר בן-גוריון דחק את רגליהם מכל מוסדות השלטון, בסיסמה "בלי חרות ומק"י").
בשנים אלו צעדה המדינה קדימה, נבנתה והתבססה.
התקבלו הכרעות גורליות ומרחיקות לכת כגון הסכם השילומים, המדיניות הכלכלית החדשה, ומפעלי ענק כגון קליטת העלייה ההמונית, ובניית כוחו של צה"ל תוך מאבק מתמיד בתופעת ה"מסתננים" שגבתה קורבנות רבים.
במישור הבינלאומי נעשו ניסיונות להתקרב אל המערב, ולהקים בריתות עם בריטניה וצרפת.
בכל אלו הייתה מפא"י ומוסדותיה הגוף המוביל, והמקום בו נתקבלו ההכרעות.
הכרעות אלו, ומעשים אלו, דרשו מפלגת שלטון חזקה שיהיה בכוחה לכפות את רצונה ולהוביל את המדינה בכיוון הרצוי לה.
לאישיותו הדומיננטית של בן-גוריון חלק ניכר בכיוון זה.
עם זאת היה לכך צד שלילי שהתבטא בהעדפת אנשי מפא"י במוסדות השלטון, ובהשלטת המנגנון המפלגתי על מוסדות שלא היו מפלגתיים באופיים.
שיטת ה"פתקים", נוסח "הנ"ל מאנ"ש" (הנ"ל מאנשי שלומנו), הביאה למנגנון של העדפה מפלגתית, וחסימת כל מי שלא נשא את "הפנקס האדום" משירות המדינה.
נשמעו גם טענות כלפי שירות הביטחון הכללי בראשות איסר הראל ששימש אף למעקב אחרי מתנגדים פוליטיים של מפא"י כאנשי מפ"ם, ועורכי העיתון הרדיקלי העולם הזה.
ההסבר של המערכת למעקב זה היה כי הוא נעשה מטעמי ביטחון.
מפ"ם, למשל, הייתה מפלגה פרו-קומוניסטית ומנהיגה יעקב חזן אף הכריז על ברית המועצות כעל "מולדת שנייה".
לעומת זאת, יצחק שמיר, מראשי הלח"י לשעבר, התקבל לשורות המוסד על ידי אותו איסר הראל.
במערכות הבחירות לכנסת השנייה נישאה בפי מפלגת הציונים הכלליים הסיסמה "מספיק ודי בשלטון מפא"י".
הוגי הסיסמה היו צריכים להמתין עשרים ותשע שנים מיום ייסודה של המדינה עד שיוחלף השלטון.
מפא"י ניגשה לבחירות עם מצע שקרא לשיפור יחסי החוץ, קליטת עלייה, פיתוח כלכלי, ביטחון חברתי, יצירת משטר דמוקרטי מתוקן, פתרון בעיות דיור, תמיכה חסרת פשרות במדיניות הקיצוב ובמלחמה בשוק השחור, חינוך ממלכתי, חקיקת חוקי יסוד, ומלחמה בכפייה הדתית והאנטי-דתית.
אחת השאלות החשובות ביותר היא כיצד הצליחה מפא"י לשמור על כוחה שנים רבות כל כך בעוד שההרכב הדמוגרפי במדינת ישראל השתנה לחלוטין בעקבות גלי העלייה (מ-1930 עת הקמת המפלגה ועד ל-1968 עת פירוקה הוכפלה אוכלוסיית הארץ פי ארבעה לערך ובמושביה במוסדות היישוב לא נרשם שינוי מאוד דרסטי).
התשובה נעוצה על פי דעתם של חוקרי מדע המדינה רבים במספר סיבות:
הקמת המדינה הייתה אירוע דרמטי בחיי עם ישראל, שלא היה כמותו דורות רבים.
ההערצה לאישיותו של דוד בן-גוריון, שנחשב בעיני רבים "מקים המדינה", הרקיעה שחקים והביאה להצבעה מאסיבית למפא"י בכל חוגי הציבור ובמיוחד בקרב העולים.
מפא"י התמקדה בציונות מעשית דהיינו בעשייה אקטיבית של בנייה שהתאימה יותר להלך הרוח בארץ ולדעות הציבור.
על אף שמפא"י הייתה מפלגה סוציאליסטית היא העדיפה פעמים רבות לזנוח את הסוציאליזם ולהתמקד בצורכי העם והמדינה, בסיסמה "ממעמד לעם" שנטבעה על ידי בן-גוריון.
אנשי מפא"י שלטו במנגנוני קליטת העלייה, במפעלים, בהסתדרות ולמעשה ברוב המוסדות הפרלמנטריים והחוץ פרלמנטריים ועל כן הייתה להם יכולת רבה יותר לגייס מצביעים כמו גם ליצירת מצב לחץ הגורר הצבעה כזו.
מסע התעמולה האפקטיבי שנוהל והביא לדה-לגיטימציה של תנועת החרות והעומד בראשה מנחם בגין.
בן-גוריון נמנע שנים רבות מלקרוא לו בשמו, והתייחס אליו כ"האיש היושב ליד חבר הכנסת יוחנן באדר".
פרישתו של בן-גוריון לשדה בוקר, ושובו
בדצמבר 1953 הודיע דוד בן-גוריון על פרישתו מראשות הממשלה, וזאת לטובת הגשמה בקיבוץ שדה בוקר בנגב.
צעד זה נועד ליצור תנופת התיישבות בנגב ברוח חזונו של בן-גוריון.
יש האומרים כי היה זה מעשה מחושב, על מנת להראות כי לא ניתן לנהל את המדינה בלעדיו, ולקבל סמכויות רבות יותר וכח רב יותר עם שובו.
שרת ניסה להוביל מדיניות מתונה, וזאת בזמן של הידרדרות ביטחונית ומדינית לקראת מלחמה.
אך עד מהרה התברר כי על אף שבירושלים יושב ראש הממשלה משה שרת, ההכרעות מתקבלות בצריפו של בן-גוריון בשדה בוקר.
"צעירי בן-גוריון" כשמעון פרס, שהיה מנכ"ל משרד הביטחון, ומשה דיין שמונה לרמטכ"ל ערב עזיבתו של בן-גוריון, המשיכו את דרכו המדינית האקטיביסטית אל מול שרת, ולמעשה הצרו את צעדיו.
צעד שננקט בשנת 1954 על מנת לטרפד את יציאת הכוחות הבריטים מתעלת סואץ, הפך למשבר חמור, שהטיל את צילו על מפא"י במשך שנים רבות לאחר מכן.
העסק הביש יסודו בהוראה שניתנה לקבוצת יהודים אזרחי מצרים שהוכשרו על ידי סוכנים של אמ"ן, לפעול נגד מדינתם ולהטמין מטעני חבלה במטרות מערביות (ארצות הברית ובריטניה), וזאת על מנת ליצור סכסוך בין מצרים לבין מדינות המערב.
חוסר מזל הביא להתפוצצות אחד המטענים בעודו ברשות חבר הקבוצה.
הקבוצה התגלתה, שניים מחבריה הוצאו להורג, והיתר נדונו לתקופות מאסר ממושכות בכלא בקהיר, ושוחררו בעסקת חילופי השבויים שנערכה לאחר מלחמת ששת הימים.
כתוצאה מכך התפטר שלא מרצונו פנחס לבון מתפקיד שר הביטחון בפברואר 1955 ואת מקומו שב ותפס דוד בן-גוריון.
בבחירות שהתקיימו ביולי 1955 עמד בן-גוריון בראש רשימת מפא"י.
אל הבחירות הלכה מפא"י עם מצע שקרא לביסוס העולים, ביטחון כלכלי, יישוב שטחים ריקים, העלאת עולים, פיתוח החקלאות, פיקוח על הסכמי שביתת הנשק, חיסול המעברות, שמירה על עצמאות ההסתדרות, בתמיכה בשיטת בחירות אזורית-רובית, בחקיקת חוקי יסוד ובליכוד העם.
לאחר שובו של בן-גוריון משדה בוקר, לא קמו עוד עוררין על שלטונו.
המדינה שתחת הנהגתו, יצאה למלחמת סיני, ושבה עטורת ניצחון.
אמנם, תחת לחץ בינלאומי כבד נאלץ בן-גוריון לוותר על ההישגים הטריטוריאליים של המלחמה, אך עם סיום המלחמה היה בן-גוריון בשיא תהילתו.
הן מתוך שורות מפלגתו, והן מחוצה לה, לא קמה דמות מנהיגותית שתישא עליו תיגר.
מנחם בגין לא נראה באותם הימים כאופציה שלטונית (לא מעט בזכות הדמוניזציה שערך לו בן-גוריון עצמו) ואילו בשמאל לא קם מנהיג דומיננטי, כאשר אנשים כיגאל אלון וישראל גלילי נראו כצעירים מכדי להגיע להנהגה.
לאחר תקופת כהונתו של משה שרת, לא קם בתוך מפא"י פנימה מתחרה לבן-גוריון.
בן-גוריון טיפח דור צעיר בתוך המפלגה, משה דיין, טדי קולק, שמעון פרס ואחרים, אך היה ברור כי עד שאלו יתפסו את השלטון, תחלופנה שנים רבות.
מצב זה בו עובר לפיד ההנהגה מידיו של בן-גוריון ישירות לידי הצעירים, לא נראה לדור הביניים במפלגה, ואנשים כלוי אשכול וגולדה מאיר ראו כיצד הסיכוי שלהם להנהיג את המדינה הולך ונעלם.
בשנים אלו הגיעה המדינה להישגים רבים נוספים.
הוקם הכור הגרעיני בדימונה, המצב הכלכלי השתפר לאין ערוך, ועל אף אירועים כאירועי ואדי סאליב הלך מצבה של מפא"י והשתפר מבחירות לבחירות.
בבחירות של נובמבר 1959 הגיעה המפלגה ל־47 חברי כנסת.
הסיסמה "הגידו כן לזקן" שידרה יציבות, ביטחון כלכלי ותנופת עשייה.
בשנת 1960 עמדו בן-גוריון וצעיריו, מול שכבת הביניים במפלגה.
זלמן ארן, פנחס ספיר וגולדה מאיר, אנשי העלייה השלישית עמדו מול בן-גוריון, שייצג את דור הנפילים מן העלייה השנייה, ומול הצעירים, להם התכוון בן-גוריון להעביר את לפיד ההנהגה ביום מן הימים.
לקבוצה זו הצטרף פנחס לבון.
נראה היה כי על הנהגת מפא"י מתחרות שתי קבוצות, אם כי ברוח הימים ההם, לא היה לכך כל ביטוי רשמי.
סכסוך בדבר דרישתו של לבון לטהר את שמו כאחראי למתן ההוראה שהובילה ל"עסק הביש", התפתח לכלל מאבק, שעד מהרה עמד בו בן-גוריון אל מול לבון, כאשר היה ברור כי בסופו של דבר יישאר במפלגה אחד מהם, אך לא שניהם.
ב־31 בינואר 1961 הודיע בן-גוריון על התפטרותו מראשות הממשלה על רקע "עסק הביש".
הבחירות שהתקיימו לאחר מכן, באוגוסט 1961 הביאו לירידה בכוחה של מפא"י שנראתה כמפלגה מפוצלת על סף פילוג.
מפא"י ירדה מ־47 מנדטים ל־42 מנדטים.
אך עדיין היה בכוחה להרכיב את הממשלה.
הכוח המניע מאחורי הממשלה בשלב זה היה לוי אשכול.
בן-גוריון החל לחוש כי אינו מסוגל עוד לנהל את המדינה כבימים עברו.
הערעור על מנהיגותו, שהתבטא בצורה חריפה בהיעדר גיבוי לעמדתו בעניין המדענים הגרמנים במצרים, הביא אותו לפרוש בהודעה פתאומית שניתנה ב־16 ביוני 1963. לאחר פרישתו המליץ על אשכול כיורשו בראשות הממשלה.
הוא התפטר אף מן הכנסת, ושב לשדה בוקר.
בשנת 1964 החלו מגעים לאיחודה של מפא"י עם אנשי אחדות העבודה - פועלי ציון.
תנועה זו שהייתה חלק ממפ"ם, יצאה לדרך עצמאית, עשר שנים קודם לכן, והייתה קרובה מאוד בעמדותיה לאנשי מפא"י.
בשלב זה איימו מספר מאנשי לבון, שיצרו חוג רעיוני בשם "מן היסוד" לפרוש מן המפלגה אם לא יוחזר לבון לתפקידיו מהם הודח בשנת 1961. אנשי אחדות העבודה תמכו בהם בצעדים אלו.
היה ברור כי אם יסכים אשכול לדרישות אנשי "מן היסוד" ודרישות אחדות העבודה, ייגרם קרע בינו ובין בן-גוריון.
בפברואר 1965 התכנסה ועידת מפא"י שנועדה להכריע בשאלת הקמת ועדת חקירה משפטית, ובשאלת האיחוד עם אחדות העבודה.
כבר עם כינוס הוועידה התברר כי אנשי בן-גוריון נמנים עם מחנה "המיעוט", ואילו אנשי אשכול הם "הרוב".
מאמציו של "ממליך המלכים" במפלגת העבודה, שרגא נצר, להביא לכדי פשרה בין הניצים, נתקלו בחומה של סירוב מטעם אנשי הרוב, שראו הזדמנות להסיט מדרכם את מתנגדיהם.
אנשי המיעוט, ביניהם משה דיין, שמעון פרס, יוסף אלמוגי, אבא חושי ואחרים.
כמה מן הבולטים במחנה "הצעירים" לא עמדו לצידם, כאבא אבן, אריה אליאב, אברהם עופר ואשר ידלין.
בפגישה דרמטית במלון "שרתון" בתל אביב, עשה אף נשיא המדינה, זלמן שזר, מאמץ להביא לפיוס בין אשכול ובין בן-גוריון, אך נכשל בכך.
משה שרת, אשר היה כחמישה חודשים לפני מותו בגיל 70, הגיע על כיסא גלגלים, ונשא נאום חריף נגד המנהיג בן ה-79. בסיום הנאום נשקה לו גולדה מאיר על מצחו, ולאחר מכן נשאה נאום חריף עוד יותר.
הוא קרא לבן-גוריון – "תן לי אשראי!" בסיום הוועידה הצביעו רוב הצירים כנגד הצעת בן-גוריון לבירור "הפרשה" בוועדת חקירה משפטית.
הוועידה עסקה אף בעניין המשא ומתן עם אחדות העבודה.
הצעת אנשי המיעוט הייתה כי המשא ומתן ינוהל בתנאי שתהיה הסכמה כי הדבר לא יפגע ביוזמה לשינוי שיטת הבחירות.
גם הצעה זו נדחתה ברוב קולות.
ב-3 ביוני 1965 נערכו הבחירות לראשות מפא"י ובהם ביקש בן-גוריון להיבחר כמועמד המפלגה לראשות הממשלה, אך מרכז מפא"י בחר ברוב גדול דווקא את אשכול.
ביוני 1965 הכריז בן-גוריון על פרישתו ממפא"י, ועל הקמת רשימת פועלי ישראל.
אל הרשימה הצטרפו "צעירי בן-גוריון" – שמעון פרס, משה דיין, טדי קולק, יצחק נבון ויוסף אלמוגי.
בבחירות שהתקיימו בנובמבר 1965 נחלה רשימתו של בן-גוריון מפלה קשה וזכתה לעשרה מנדטים בלבד, אל מול 45 מנדטים שניתנו לרשימה המאוחדת של מפא"י ואחדות העבודה.
רשימה זו כבר לא נקראה "מפא"י" כי אם "המערך" וסימנה לא היה האות א' עמה התמודדה מפא"י בבחירות למן הווסדה, כי אם האותיות את (א' היה סימנה של מפא"י ו-ת' – סימנה של אחדות העבודה - פועלי ציון).
ממשלתו של לוי אשכול, שהוקמה ב־1965, זכתה להישג ההיסטורי של הניצחון האדיר במלחמת ששת הימים.
לאחר מכן נראו הסכסוכים ההיסטוריים בדבר "הפרשה" כעניין שחלף זמנו.
בתקופה שקדמה למלחמה נכנסו אנשי רפ"י כמשה דיין לממשלה.
בדצמבר 1967 קיבלו אנשי רפ"י החלטה להצטרף אל מפא"י ואל "המערך" ולהתאחד עמם למפלגה אחת – מפלגת העבודה.
האיחוד הרשמי התבצע ב-1968. בן-גוריון הודיע על פרישתו מרפ"י והקמת "הרשימה הממלכתית", אך הוא היה כמעט היחיד שהתנגד לאיחוד ובמפלגה המאוחדת נותר רוב לאנשי מפא"י.
כמזכ"ל המפלגה מונתה גולדה מאיר.
היה זה סופה של מפא"י מבחינה ארגונית, ותחילת סופה כמפלגת שלטון יחידה.
ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים לא הייתה מוכנה עוד לקבל שלטון של מפלגה יחידה, כפי שהיה בעשורים הראשונים לקיומה.
אמנם יחלוף עוד עשור בטרם ידיח הבוחר את המפלגה מן השלטון, ותדרש לשם כך הטראומה של מלחמת יום הכיפורים, אך הוויתור על המותג "מפא"י" ועל האות "א", היה תחילתה של הדרך שהובילה לאובדן ההגמוניה של התנועה הפועלית בהנהגת מדינת ישראל.
דוד בן-גוריון – ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל.
ממיסדי המפלגה ומנהיגה במשך רוב שנות קיומה.
חיים ארלוזורוב – מראשי סיעת הפועל הצעיר אשר התמזגה עם "אחדות העבודה" ליצירת מפא"י.
נרצח בשנת 1933 עת שימש כראש המחלקה המדינית של הסוכנות (למעשה "שר החוץ" הבלתי רשמי של היישוב).
ברל כצנלסון – האידאולוג של המפלגה, ואיש הרוח הבולט בה.
במשך שנים ערך את עיתון ההסתדרות "דבר" אשר ביטא נאמנה את עמדות המפלגה אשר שלטה בהסתדרות ללא עוררין.
יצחק בן-צבי – נשיאה השני של מדינת ישראל.
ממקימי כוח המגן העברי, וממנהיגי המפלגה בשנותיה הראשונות.
זלמן שזר – נשיאה השלישי של מדינת ישראל, הוגה דעות ואיש רוח, עיתונאי וחוקר.
שימש לצידו של ברל כצנלסון בעריכת העיתון דבר, והמשיך כעורך לאחר מות ברל.
משה שרת – ראש הממשלה השני של מדינת ישראל.
מראשי המפלגה, ומייצג נאמנה של הזרם המתון והמדיני במפלגה זו, אל מול ה"אקטיביזם" אותו ייצג בן-גוריון.
לוי אשכול – ראש הממשלה השלישי של מדינת ישראל.
במשך שנים רבות היה עוזרו המסור של בן-גוריון.
הקרע ביניהם הביא לפרישתו של בן-גוריון ולהקמת רפ"י.
גולדה מאיר – ראש הממשלה הרביעית של מדינת ישראל.
דוד רמז – איש ארגון וכלכלה.
שימש כמחליפו של בן-גוריון בראש ההסתדרות, בין השנים 1935–1945. לאחר מכן היה לשר בממשלות ישראל.
פנחס לבון – מזכ"ל ההסתדרות, איש ביצוע וארגון, שימש כשר הביטחון בממשלתו של משה שרת.
הקרע במפא"י בשנות השישים אירע, בשל הפרשה הקשורה בשמו, על רקע הסכסוך בינו ובין בן-גוריון.
יוסף שפרינצק – מזכיר ההסתדרות לאחר רמז, ויושב ראשה הראשון של הכנסת
שלמה לביא – מאנשי העלייה השנייה והוגי רעיון הקיבוץ.
שמואל דיין – מפעילי המפלגה בשנותיה הראשונות.
אברהם הרצפלד – "איש הביצוע" של תנועת ההתיישבות בארץ.
יזם והקים עשרות יישובים, ועמד בראש המרכז החקלאי.
אליעזר קפלן – שר האוצר הראשון של מדינת ישראל.
מראשי המפלגה, אשר שימש כגיזבר הסוכנות במשך השנים שקדמו להקמת המדינה.
פנחס ספיר – מילא שורת תפקידים כלכליים בתחילה כעוזרו של לוי אשכול, ולאחר מכן כשר האוצר.
נחשב ל"ממליך המלכים" במפלגה, ולאדם אשר החפץ בעמדת הנהגה במסגרת המפלגה צריך לשאת חן בעיניו.
כנסת חברי כנסת הערותמועצת המדינה הזמנית
(1948)10 נציגים: דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי, מאיר ארגוב, אליהו דובקין, גולדה מאיר, אליעזר קפלן, אברהם קצנלסון, דוד רמז, מרדכי שטנר, משה שרת הכנסת ה-1
ב-5 בפברואר 1951 פרשה מהכנסת יהודית שמחונית.
ב-5 בפברואר 1951 פרש מהכנסת השל פרומקין.
ב-12 בפברואר 1951 פרש מהכנסת אריה שפטל.
ב-12 בפברואר 1951 פרש מהכנסת אבא חושי.
ב-21 במאי 1951 פרש מהכנסת יוסף-מיכאל לם.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת השנייה
ב-13 ביולי 1952 נפטר אליעזר קפלן.
ב-8 בדצמבר 1952 פרש יצחק בן-צבי מהכנסת, בעקבות בחירתו לנשיא מדינת ישראל.
ב-21 בדצמבר 1952 נפטר אליהו הכרמלי.
ב-1 בדצמבר 1953 פרש מהכנסת דוד הכהן.
הצטרפו לסיעה ב-13 בינואר 1954 מטעם הסיעה הבלתי תלויה – לאחדות העבודה (שהקימו לאחר שפרשו ממפ"ם ב-21 בפברואר 1952).
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת השלישית
ב-1 באוקטובר 1956 פרש מהכנסת אהרן בקר.
ב-8 באוקטובר 1956 פרש מהכנסת שניאור זלמן שזר.
ב-24 באוקטובר 1956 פרשה מהכנסת סנטה יוספטל.
ב-31 ביולי 1957 פרש מהכנסת אהוד אבריאל.
ב-19 בדצמבר 1957 פרש מהכנסת אהרן רמז.
ב-28 בינואר 1959 נפטר יוסף שפרינצק.
החליף אותו חיים יוסף צדוק.
ב-6 ביולי 1959 פרש מהכנסת שלמה הלל.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת הרביעית
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת החמישית
ב-28 באוגוסט 1962 נפטר הרצל ברגר.
ב-24 בנובמבר 1963 נפטר מאיר ארגוב.
ב-9 באפריל 1964 נפטרה ז'ניה טברסקי.
פרש ממפא"י ב-22 בדצמבר 1964 והקים סיעת יחיד.
פרשו ממפא"י ב-14 ביולי 1965 והקימו את רפ"י.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת השישית
ארכיון מפא"י שמור בארכיון מפלגת העבודה ע"ש משה שרת בבית ברל.
אוסף מפלגת פועלי ארץ ישראל שמור בספרייה הלאומית ומספרו V 1745.
מַפָּ"ם (ראשי תיבות: מפלגת הפועלים המאוחדת) הייתה מפלגה ציונית סוציאליסטית ישראלית, אשר הוקמה בינואר 1948 כאיחוד בין "מפלגת פועלים השומר הצעיר" ובין "התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון".
המפלגה קיימה קשר הדוק עם תנועת הנוער השומר הצעיר ועם תנועת הקיבוץ הארצי.
מאיר יערי ויעקב חזן היו מנהיגי המפלגה ומתווי דרכה במשך מרבית שנותיה.
במחצית הראשונה של שנות ה-1950 המשיכה מפ"ם באורינטציה הפרו-סובייטית של מפלגות האם שלה ועד 1955 הייתה מפלגת אופוזיציה לשלטון מפא"י.
בעקבות משפט פראג והתערערות הזיקה לסטליניזם ולברית המועצות בשנים 1954-1952 עזבו את המפלגה חלק מחבריה שמקורם היה באחדות העבודה-פועלי ציון כדי להקים את סיעת אחדות העבודה שנכנסה בהמשך לממשלות בראשות מפא"י.
מיעוט הצטרף למפלגה הקומוניסטית הישראלית - מק"י.
ב-1969 יצרו מפ"ם ומפלגת העבודה גוש פרלמנטרי משותף בשם המערך.
בשנת 1992 הצטרפה מפ"ם לרצ ושינוי במסגרת רשימת מרצ.
משנת 1997 מרצ הפכה למפלגה מאוחדת ומפ"ם הפסיקה להתקיים כמפלגה עצמאית, לאחר כהונה בת כ-48 שנה כמפלגה ב-14 כנסות שונות.
בשנות השלושים של המאה ה-20 עבר היישוב העברי בארץ ישראל סדרה של טלטלות פוליטיות ואידאולוגיות.
בקרב תנועת הפועלים נסתמנו שני כיוונים מרכזיים.
הראשון, הממוסד והפרגמטי, אותו ייצגה מפא"י, והשני, המהפכני, הרדיקלי, אליו הובילו אחרים.
מפא"י נוסדה בשנת 1930 מאיחוד מפלגות הפועל הצעיר ואחדות העבודה.
איחוד זה הותיר מחוץ לשורות המפלגה החדשה את המפלגות "מפלגת השומר הצעיר" ו"פועלי ציון שמאל".
"השומר הצעיר" לא עמדה מחוץ למחנה ולא פרשה מן ההסתדרות הציונית העולמית (כמו "פועלי ציון שמאל" והתנועה הרוויזיוניסטית).