tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טראמפ מניף אגרוף הוא תצלום של דונלד טראמפ, אז מועמד לנשיאות ארצות הברית, מיד לאחר ניסיון ההתנקשות כושל ב-13 ביולי 2024, במהלך עצרת בחירות בבאטלר שבפנסילבניה.
התמונה מתעדת את טראמפ מפונה מהבמה על ידי אנשי השירות החשאי, כשפניו מדממות מפגיעת קליע באוזנו, והוא מניף אגרוף אל עבר הקהל.
התצלום הפך במהירות לאחד מהדימויים המזוהים ביותר עם הקמפיין שלו לנשיאות ב-2024, וזכה לסיקור נרחב בכל כלי התקשורת העולמיים.
פרשנים ומומחים ציינו כי התמונה הפכה לסמל פוליטי בעל משמעות עמוקה, המייצג עמידה איתנה, מרד והתנגדות למרות פגיעה פיזית.
היא נחשבת בעיני רבים לתמונה מכוננת בהיסטוריה האמריקנית המודרנית, וכזו שביטאה את רגשות תומכיו של טראמפ.
התמונה צולמה על ידי העיתונאי האמריקני אוון ווצ'י, שצילם סדרת תמונות של טראמפ מיד לאחר מכן ההתנקשות, כשבחלקן הוא קורא לקהל "הילחמו!".
התמונה צולמה בעצרת הבחירות של דונלד טראמפ ליד באטלר, פנסילבניה, ב-13 ביולי 2024, שניות לאחר שנפצע קל בהתנקשות כושלת.
אוון ווצ'י, הצלם הראשי של AP בוושינגטון, אשר סיקר את טראמפ במשך שנים, היה בין ארבעה צלמים באזור החיץ ותיעד את האירוע מיד כשראה את סוכני השירות החשאי ממהרים לעבר טראמפ.
ווצ'י, זוכה פרס פוליצר ב-2021, אמר שידע שזהו רגע היסטורי שחייב תיעוד.
התצלום זכה להדים רחבים: עיתונאים ופרשנים כינו אותו צילום עיתונות ברמה עולמית והשוו אותו לדימויים איקוניים כמו הנפת הדגל באיוו ג'ימה ו"וושינגטון חוצה את הדלאוור".
חלקם טענו כי מדובר בתמונה איקונית שתשפיע על דעת הקהל ועל בחירתו מחדש של טראמפ לנשיאות.
רולנד אוליפנט מה"דיילי טלגרף" תיאר את טראמפ "לא היה יכול להיראות יותר כמו גיבור אמריקאי", וכינה אותו צילום עיתונות ברמה עולמית.
טימותי גרטון אש אמר שהתמונה תשנה את מהלך ההיסטוריה, ופירס מורגן הגדיר אותה כאחת האיקוניות ביותר בהיסטוריה האמריקאית וככזו שתסייע לטראמפ לשוב לבית הלבן.
רבים השוו את התמונות לדימויים פטריוטיים נצחיים אחרים כמו בצילום הנפת הדגל באיוו ג'ימה ובציור "וושינגטון חוצה את הדלאוור" של עמנואל לויצה.
כתב הגרדיאן ג'ונתן ג'ונס ציין כי "יש משהו באמת מוזר, לא ממש ניתן להסבר, בתמונה הזו: איך סצנה עם משמעויות כה עמוקות וסוגסטיות דתית חיובית יכולה להתרחש באופן ספונטני" וחשב שהתמונות עשויות לזכות בבחירת טראמפ מחדש.
תמונת לוחמות החלוץ שנתפסו בגטו ורשה הוא צילום מפורסם, המתעד שלוש נשים יהודיות שלחמו במרד גטו ורשה, הסתתרו בבונקר עם מצבור נשק, ואולצו לצאת על ידי חיילי האס אס.
אחת הנשים, בלומה וישוגרודצקה (במרכז), נורתה למוות.
השתיים האחרות, מלכה זדרויביץ' (מימין) ורחלה וישוגרודצקה (משמאל) הובלו לאומשלגפלץ וגורשו למחנה הריכוז מיידנק, שם נרצחה וישוגרודצקה.
יורגן שטרופ, קצין האס אס שפיקד על דיכוי המרד, העריץ את אומץ הלב של הלוחמות והכליל את התצלום באחד העותקים של הדו"ח הרשמי שלו.
התצלום הפך לסמל של ההתנגדות היהודית לשואה.
במהלך קיץ 1942 גורשו רוב יהודי גטו ורשה למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בינואר 1943, כשהגרמנים חידשו את הגירושים, הארגון היהודי הלוחם הציג התנגדות מזוינת.
לוחמי הגטו החלו לחפור בונקרים ולהבריח נשק לגטו.
ב-19 באפריל 1943, כ-2,000 חיילים תחת פיקודו של מפקד האס אס והמשטרה, יורגן שטרופ, נכנסו לגטו עם טנקים במטרה לחסל את הגטו.
הם ציפו להביס במהירות את המורדים היהודים החמושים בדלות, אך מרד גטו ורשה, המעשה הגדול ביותר של התנגדות יהודית בשואה, נמשך ארבעה שבועות.
הגרמנים נאלצו להצית את הגטו, להזרים גז רעיל לבונקרים, ולפוצץ את היהודים מעמדותיהם כדי להובילם לאומשלגפלץ ולגרשם למיידנק וטרבלינקה.
מעשה המרי חסר התקווה הפך ל"אחד האירועים המשמעותיים ביותר בתולדות העם היהודי", לפי המוזיאון האמריקאי לזכר השואה.
במהלך דיכוי המרד שלח שטרופ תקציר יומי לראש האס אס ולמפקד המשטרה בקרקוב, קרוגר.
דיווחים ותצלומים נבחרים קובצו, יחד עם סיכום פעולות הגרמנים, כד"וח שטרופ, כמזכרת אישית להיינריך הימלר.
הדו"ח נועד לקדם את יעילותו של שטרופ כמפקד ולתרץ את אי פינוי הגטו במהירות.
הדו"ח הנציח את גבורתם כביכול של אנשי האס אס שהשתתפו בדיכוי המרד, ובמיוחד את ששה-עשר הנאצים שנהרגו על ידי לוחמים יהודים.
לשם השוואה, יותר מ-7,000 יהודים נורו במהלך המרד, רובם המכריע לא לוחמים.
הכותרת המקורית של הדו"ח הייתה "הרובע היהודי של ורשה אינו עוד!" הדו"ח שיקף את התעמולה הנאצית, עשה דה-הומניזציה של היהודים, תיאר אותם כ"שודדים", "כינים" או "עכברושים" ואת גירושם ורציחתם כ"פעולת טיהור".
נעשו שלושה עותקים של הדו"ח, עבור הימלר, קרוגר ושטרופ.
עותק אחד של דו"ח שטרופ נמצא בידי המכון לזיכרון לאומי (IPN) בוורשה.
עותק נוסף של הדו"ח, שלא כלל את התצלום הזה, נכלל כראיה במשפטי נירנברג, והוא מוחזק על ידי מינהל הארכיונים והרשומות הלאומי של ארצות הברית (NARA).
האישה היחידה בתצלום ששרדה הייתה מלכה זדרויביץ' (בתמונה מימין).
יחד עם נשים צעירות אחרות שנכלאו בגטו ורשה, היא נאלצה לעבוד במפעל מברשות.
עם התקרבות החיסול הסופי של הגטו, זדרויביץ' וחברותיה נטשו את עבודתן וירדו לביבים, כדי לאגור נשק על מנת להילחם בנאצים.
מאוחר יותר העידה כי הבריחה נשק לגטו במגפיה ושמרה מחבוא מתחת למיטתה.
במהלך המרד, נשים השתמשו בבקבוקי תבערה ונשק מאולתר אחר.
עם דיכוי המרד, מצאה זדרויביץ' מקלט בבונקר תת-קרקעי, יחד עם חבריה למחתרת.
אך מסתורם התגלה על ידי כוחות האס אס.
בעקבות גילוי הבונקר, העמידו הגרמנים את היהודים לאורך הקיר וירו ברבים מחברי המחתרת, ביניהם בבלומה וישוגרודצקה, המופיעה בתצלום.
זדרויביץ' ואחותה של בלומה, רחלה, שנראית אף היא בתצלום, הובלו לאומשלגפלץ וגורשו למחנה הריכוז מיידנק.
רחלה נרצחה במחנה הריכוז, בעוד שזדרויביץ' הצליחה לשרוד את השואה והיגרה לישראל בשנת 1946, שם נישאה ואימצה את שם המשפחה הורנשטיין.
בשל הפציעות שספגה בשואה, הוכרה זדרויביץ' כנכה על ידי המוסד לביטוח לאומי.
עדותה של הורנשטיין התפרסמה על ידי יד ושם.
התצלום של שלוש הלוחמות היהודיות הפך לאחד הסמלים הבולטים של מרד גטו ורשה ושל ההתנגדות היהודית בשואה.
התצלום שימש לעיצוב בול פולני לציון יום השנה ה-70 למרד גטו ורשה.
העטיפה המקורית עוררה מחלוקת, מכיוון שהמעצב הגרפי הוסיף טלאי צהוב לדש השמאלי של הנשים.
למעשה, יהודי גטו ורשה נאלצו לענוד סרטי זרוע לבנים עם מגן דוד כחול, והלוחמים השליכו את סרטי הזרוע שלהם מכיוון שראו בהם סמלים משפילים של הדיכוי הנאצי.
בשל חוסר הדיוק ההיסטורי, חלק מהאנשים התנגדו לעטיפה.
העטיפה הונפקה מחדש ללא סמלי מגן דוד.
תמונת ילדים (חתול מאחורי עץ) היא יצירת שמן על בד מאת הצייר האקספרסיוניסטי הגרמני פרנץ מארק, אשר נוצרה בין השנים 1910–1911. היצירה מתארת חתול כתום שוכב בנוף אידילי מאחורי גזע עץ כחול, ומשקפת את מגמותיו המוקדמות של מארק לשלב צורה, צבע וסמל ליצירת הרמוניה רוחנית.
היצירה מדגימה את המעבר של מארק מציור פיגורטיבי מסורתי לתפיסה סימבולית ומופשטת, המבטאת רעיונות רוחניים עמוקים.
השימוש בצבעים מנוגדים, צורות מופשטות ודימויי בעלי חיים מבטא את שאיפתו של מארק למזג בין האדם, החיה והטבע, וליצור חזון של אחדות הרמונית קוסמית.
הציור בוצע בטכניקת שמן על בד, בגודל 70.2 × 50 ס"מ.
התמונה מציגה חתול כתום ישן מאחורי גזע עץ כחול מתעקל, בתוך נוף צבעוני בגוונים ירוק, אדום, צהוב וכחול.
השימוש בצבעים עזים וניגודיים, לצד פישוט צורני וקומפוזיציה הרמונית, יוצר תחושה לירית ואינטואיטיבית של טבע חי ונושם.
במהלך שנת 1910 נחשף מארק לראשונה לתערוכה של קבוצת האמנים Neue Künstlervereinigung München (איגוד האמנים החדשים של מינכן), והתרשם ממנה רבות.
הוא זיהה בה מגמה רוחנית חדשה והחל לאמץ רעיונות אלה ביצירתו.
זמן קצר לאחר מכן, הציג את תמונת ילדים בתערוכה הבאה של הקבוצה, במרץ 1911, שם נרכשה על ידי הצייר האקספרסיוניסטי אדולף ארבסלה ורעייתו אדלינה, ממינכן.
ארבסלה היה חבר בקבוצת Neue Künstlervereinigung München, והציג בה לצד וסילי קנדינסקי, אלכסיי פון יבלנסקי ומארק.
מארק העריך במיוחד את יצירותיהם של אלכסיי פון יבלנסקי, וסילי קנדינסקי ואוגוסט מאקה, ויחד איתם ייסד בהמשך אותה שנה את קבוצת הפרש הכחול, אשר ביקשה ליצור שפה אמנותית חדשה ורוחנית, החורגת מהתיאוריות הפורמליסטיות של התקופה.
מארק ראה בבעלי החיים ביטוי לרוחניות, טוהר והרמוניה עם הטבע.
במקום לתאר את בעלי החיים כפי שהם נראים לעין האנושית, ביקש מארק לתאר כיצד הם תופסים את עולמם.
תמונת ילדים מבטאת את השאיפה הזו – לתאר טבע ובעל חיים לא כאובייקט אלא כחלק בלתי נפרד ממכלול אורגני־רוחני של קיום.
תמונת ילדים (חתול מאחורי עץ) משתלבת ביצירות נוספות שצייר פרנץ מארק באותה תקופה, בהן בעלי חיים מוצגים בצבעים עזים ובקומפוזיציה מופשטת־לירית, המשקפת את תפיסתו הרוחנית של מארק.
בין היצירות המוזכרות נמנות סוס כחול I בגלריה העירונית בלנבהאוס במינכן, כלב שוכב בשלג במוזיאון שטדל בפרנקפורט, ו־סמורים משחקים (Spielende Wiesel).
כמו ביצירות אלה, גם בתמונת ילדים פועל מארק ליצירת סינתזה ריתמית בין הצורות הטבעיות של בעלי החיים לבין ההרכב הכולל של התמונה, כחלק ממגמה שהגדיר כ"אנימליזציה של האמנות".
הציור עושה שימוש מכוון בניגודי צבעים חזקים – כגון הכתום של החתול מול הכחול של העץ – כדי ליצור ניגוד לירי בין האלמנטים המרכזיים לבין הנוף הצבעוני המקיף אותם.
מארק ראה את דימויי בעלי החיים כחלק ממאמץ לגבש שפה ציורית חדשה שתבטא תחושת אחדות אורגנית, בה צורה, צבע וסמל מתאחדים לכדי ביטוי של הרמוניה רוחנית.
הוא ביקש לתאר לא את החיה כפי שהיא נראית לעין האנושית, אלא את הדרך שבה החיה עצמה תופסת את עולמה.
יצירה זו, כמו אחרות מאותה תקופה, נובעת מהשאיפה שלו לבטא "קשר קסום וחומל בין האדמה לצורות האורגניות שצמחו ממנה", וליצור "סינתזה חזותית" של טבע, בעלי חיים, דמות וצורה מופשטת לכדי ביטוי כולל של הרמוניה פנימית בכל הבריאה.
לאחר שנרכשה בשנת 1911 על ידי אדולף ואדלינה ארבסלה, עברה היצירה לאוסף של אלפרד ותקלה הס מארפורט.
בהמשך נמכרה בנסיבות כפויות בשל רדיפת יהודים על ידי השלטון הנאצי.
בשנות ה-30 הופיעה בגלריות ניירנדורף וטאנהאוזר בברלין, ובשנת 1936 נרכשה על ידי גינתר וגנר, מנכ"ל מפעל פליקן.
מ-1950 הושאלה היצירה לגלריה הלאומית של סקסוניה התחתונה (Niedersächsische Landesgalerie Hannover), ובשנים הבאות גם למוזיאון שפראנגל בהנובר – תחילה מטעם אוסף פליקן (1979–1983), ובהמשך מטעם Norddeutsche Landesbank (משנת 1983).
בשנת 2009 הושבה היצירה ליורשיהם של אלפרד ותקלה הס.
מינכן – תערוכת זיכרון לפרנץ מארק, 1916
אמסטרדם ובריסל – מוזיאון סטדליק, 1955
ב-24 ביוני 2014 נמכרה תמונת ילדים (חתול מאחורי עץ) בבית המכירות כריסטי'ס בלונדון, במסגרת מכירת The Ahlers Collection.
מחיר המכירה עמד על 6,242,500 ליש"ט – מעבר להערכה המוקדמת שעמדה על 5–7 מיליון ליש"ט.
התמורה היא סוג של לוואי אשר צירופו לגרעין אינו יוצר סמיכות; חלק ממשפט, המהווה ביטוי נרדף, או ביטוי נוסף לתיאור אותו הדבר.
בניגוד ללוואי הסמיכות, אין חובת התאמה במין ובמספר בין התמורה לגרעין, ועל כן אחת הדרכים להבחין בין תמורה לבין סמיכות היא העברת הגרעין מצורת היחיד לצורת הרבים, או להפך.
כמו כן, ניתן לנצל את העובדה שיידוע של צירוף סמיכות נעשה על ידי הוספת ה"א הידיעה לסומך בלבד.
לדוגמה (החלקים המודגשים הם תמורה):
ראש הממשלה, יצחק רבין, נרצח אתמול בכיכר.
הדוקטור, אבי כהן, הצליח לרפא אותי.
את הסרט, "עבודת נמלים", ראינו בקולנוע ונהנינו מאוד.
המילה "או", שמציינת בדרך כלל קשר של ברירה בחלק כולל, משמשת לעיתים לציון תמורה.
לדוגמה: "סידהרתה גאוטמה, או הבודהה, היה בנו של מלך מדינת שאקיה".
יחס של זהות בין התמורה לבין השם שאותו היא ממירה.
ניתן להשמיטה בלי לפגוע במשמעות המשפט, ולחלופין ניתן להשמיט את שם העצם שאותו היא ממירה בלי לפגוע במשמעות המשפט
תמורה נוספת היא תמורה מבארת.
תמורה זו מבהירה את השם שקדם לה, ומתקיים בה יחס זהות בין השם לתמורה.
לפני תמורה זו תבוא מילת הבהרה: "כלומר", "זאת אומרת", "הווה אומר", וכדומה.
בתמורה זו מתקיימות תכונת הזהות ותכונת ההשמטה.
סוג נוסף של תמורה הוא תמורה כוללת (או בשמה האחר, תמורה מפרטת); רשימה לאחר ביטוי מכליל, שבסופו נקודתיים ("שלושה אבות: אברהם, יצחק ויעקב").
כמו בתמורה המבארת, גם בתמורה זו מתקיימת תכונת הזהות ותכונת ההשמטה.
תמורה זו מצמצמת את השם שקדם לה, על ידי הבלטה או הדגמה: "המורות בבית הספר, ובפרט שולה ותקווה, מצטיינות בבישול", "אני אוהב מאכלי עדות, כמו למשל, מרק עם קובה".
בתמורה זו מתקיימת תכונת ההשמטה, אך חסרה בה תכונת הזהות עקב ההמרה החלקית.
תמורה זו משייכת את הגרעין לקבוצה מסוימת.
לדוגמה: "יוסף כהן, עורך דין, עובד בסנגוריה הציבורית".
במקרה של תמורה משייכת, מוסכם כי השם הפרטי משמש כגרעין, גם אם יופיע שני.
בתמורה המשייכת מתקיימת אך ורק תכונת ההשמטה.
בתמורה זו משמשת לתיקון משמעות, ועל כן נעדרת את כל התכונות של התמורה הקלאסית.
לדוגמה: "יצחק, סליחה, אהרון היה המורה שלי בשנה שעברה".
מכיוון שהביטוי לפני התמורה הוא הסגר, יש להפרידו בשני פסיקים.
לפי כללי הפיסוק החדשים של האקדמיה ללשון העברית, "תמורה תופרד משאר המשפט בפסיק (או בפסיקים) ...
אבל אם התמורה קצרה או צמודה במהודק אל שלפניה או כאשר בא שם תפקיד ואחריו שם עצם פרטי – לא תופרד בפסיקים".
האקדמיה אינה מציינת מתי יש להשתמש בפסיק אחד ומתי בשני פסיקים.
למעשה, בכל הדוגמאות שמובאות באותו סעיף אין אפילו דוגמה אחת לשימוש בפסיק אחד.
אם נסתמך על ההנחיה בסעיף ב' "...שלא להרבות בפסיקים ...
בייחוד במקום שמבנה המשפט ניכר ממילות המבנה...", הרי שבניגוד למשפט משועבד, בתמורה ניתן להשתמש בשני פסיקים דווקא כשהיא קצרה וחסכונית במילות קישור (במקרה זה ניאלץ לעבור על הנחיית האקדמיה להימנע מפסיקים בין יחידות קצרות).
בכל מקרה, נראה שבפועל המוסכמה היא להפריד את התמורה בשני פסיקים או לא להפרידה בכלל.
מובן שאם התמורה נמצאת בסוף המשפט אין צורך להפרידה בשני פסיקים מכיוון שהיא מופרדת כבר על ידי נקודה.
מתי אפוא יש להימנע מלהפריד את התמורה בפסיקים?
בעקבות הנחיות האקדמיה ללשון, ניתן להסיק שיש להימנע מתמורה בת מילה אחת או שתיים.
לדוגמה: הרשות המבצעת בישראל הממשלה אחראית על ניהול ענייניה של המדינה.
אלא שבאופן זה מתעלמים מתפקיד התמורה בהדגשת יחידות בטקסט, במקרה שלנו נושא המשפט .
נראה אם כך, כי המקרה היחיד שבו יש להימנע מפיסוק התמורה הוא כאשר מדובר בצירוף.
לדוגמה: "שלמה המלך נשא אלף נשים" או "היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר דרש להעמיד לדין את ראש השב"כ אברהם שלום".
בנוסף לכך, לפי הנחיות האקדמיה, כאשר התמורה היא שם של ארגון או של יצירה, התמורה תסומן במירכאות ולכן אין צורך להפריד אותה גם בפסיקים.
נהר התמזה הוא נהר הזורם בדרום מזרח אנגליה בממלכה המאוחדת ונשפך אל הים הצפוני באזור התעלה האנגלית.
הנהר זורם דרך העיר לונדון.
אורכו של הנהר 346 ק"מ ועומקו מתחת לגשר לונדון הוא 1.8 מטר.
יש ויכוח היסטורי וגאוגרפי באנגליה לגבי המיקום המדויק של מקור נהר התמזה.
לפי מפות Ordnance Survey ו־הסוכנות הסביבתית של בריטניה, מקור התמזה הוא ב־Thames Head, ליד הכפר Kemble במחוז Gloucestershire.
במקום יש אבן סימון עם כיתוב רשמי: "כאן מתחיל נהר התמזה".
בשנת 2012 הועלתה גרסה שנייה מקור התמזה האמיתי ב־Seven Springs, ליד הכפר Coberley, באותו אזור, והוא המקור ההידרולוגי האמיתי של הנהר.
הנהר עובר דרך העיר אוקספורד שם הוא מכונה "איסיס" – שריד לשמו הלטיני של הנהר "תמזיס" – Tamesis.
בהמשך זורם הנהר דרך ולינגפורד, רדינג, הנלי על התמזה, מידנהד, איטון, וינדזור והעיר לונדון.
בלונדון, נהר התמזה עובר דרך המפטון קורט, גני קיו, הבריכה של לונדון וּגריניץ'.
בחלקו הגדול, נהר התמזה הוא נהר גאותי, כלומר, ברובו הוא מלא במי ים הנכנסים לתוכו בזמן הגאות, ומגיעים עד לעומק של 90 ק"מ לתוך היבשה.
במאות ה-16 וה-17 מרבית התנועה בין העיר לונדון, הסיטי, לבין וסטמינסטר עברה דרך התמזה.
במאות ה-17 וה-18, תקופה המכונה עידן הקרח הקטן, קפא הנהר בחורפים, דבר שאיפשר הקמת ירידים על הנהר הקפוא.
החל משנת 1814 הפסיק הנהר לקפוא בחורף עקב עליית הטמפרטורות ועקב הקמת גשר לונדון החדש, גשר שהיו לו קשתות רחבות יותר, שאפשרו מעבר של יותר מי ים במעלה הנהר.
במאה ה-18 הפך נהר התמזה לנהר העמוס ביותר בעולם בתנועת ספינות ואוניות.
גודלה של האימפריה הבריטית והמסחר הרב שעבר בנהר לעיר לונדון, הביאו לעומס רב ואף לתאונות.
ב-3 בספטמבר 1878 התנגשה אוניית התענוגות הנסיכה אליס באוניה בייוול קסל, תאונה שגרמה למותם של 640 נוסעים.
בשנת 1858 הזיהום של הנהר הגיע לדרגה כה גבוהה, שבשל הסירחון לא יכלו אנשים להתקרב אל הנהר, דבר שהביא לפינויו של הפרלמנט הבריטי בוסטמינסטר.
בעקבות זיהום זה שכונה "הסירחון הגדול" נמצאו הכספים לבניית מערכת ביוב עירונית שנבנתה תחת גדות הנהר החדשות, האמבנקמנט.
מאז לא נשפכים השפכים של העיר לונדון ישירות אל תוך הנהר.
בשנת 1878 התרחשה טביעת אוניית הקיטור פרינסס אליס כתוצאה מהתנגשות עם אונייה אחרת.
באירוע זה נהרגו מאות נוסעים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נבנה מחסום התמזה במטרה למנוע הצפות של העיר לונדון על ידי הנהר הגואה.
השיר הפותח את הסיפור הרפתקאות אליס בארץ הפלאות מתאר שיט בסירה על התמזה.
גם הרעיון לספר נולד בעת ששט המחבר, לואיס קרול, על נהר התמזה ביחד עם שלוש בנות של מכרו, שלאחת מהן קראו אליס, וסיפר להן את הסיפור הזה.
הנהר מוזכר גם בספר הרוח בערבי הנחל.
מסע על נהר התמזה מוזכר גם בסיפור הבלשי של שרלוק הולמס, "חקירה בשני".
מרדף על התמזה מתואר בספר חותם הארבעה.
בספר שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב), שלושה חברים יוצאים עם כלבם לשיט בסירה קטנה על פני נהר התמזה שבאנגליה, עד שכמה ימי גשם מכריעים אותם והם נוטשים את הסירה.
הנהר מוזכר גם בסדרת הספרים מכשירי התופת.
סרטו של אלפרד היצ'קוק, פרנזי, נפתח בסצנה מפורסמת, שבה מתגלה גופתה של אישה עירומה על גדות נהר התמזה.
אירוע תחרותי המתקיים על הנהר הוא מרוץ הסירות האוניברסיטאי המתקיים כל שנה בקיץ, בין אוניברסיטת אוקספורד לבין אוניברסיטת קיימברידג'.
תְּמוּרָה או פֶּרְמוּטַצְיָה היא פונקציה חד-חד-ערכית ועל מקבוצה לעצמה.
באופן אינטואיטיבי ניתן לראות בתמורה כסידור מחדש של איברים בקבוצה.
לפיכך, בניגוד לצירוף, בתמורה יש חשיבות לסדר.
בהינתן קבוצה סופית , הפונקציה תיקרא תמורה אם ורק אם היא חד חד ערכית ועל.
דהיינו, אם לכל קיים יחיד, כך ש-.
אם , נהוג לסמן .
כמו כן, כדי שיהיה ניתן לראות בבירור את הקשר שבין איברי הקבוצה לבין הערכים שהתמורה מתאימה להם, ניתן לייצג את התמורה במטריצה מסדר מהצורה .
יתר על כן, אם נסמן כאשר גם הם איברי הקבוצה (מאחר שהתמורה היא פונקציה מ- לעצמה), נוכל לדבר על התאמה של אינדקסים.
כלומר, נוכל לומר שהתמורה מתאימה לאינדקס 1 (לאיבר ) את האינדקס (האיבר ), ולפיכך ניתן לכתוב את התמורה גם בצורה הבאה (שתשקף את אינדקס האיבר המותאם לכל איבר אחר על ידי התמורה):.
צורה מקובלת לרשום תמורה היא כזאת:
צורת רישום זו נוחה לצורכי חשבונות של הרכבת תמורות.
אוסף כל התמורות מעל קבוצה מקיימת את התכונות הבאות:
כלומר, אם הן תמורות על הקבוצה , גם הרכבתן היא תמורה על .
קיום תמורה הופכית – אם היא תמורה על אז יש תמורה על שהרכבתן היא תמורת הזהות, (התמורה שאינה משנה כלל את סדר האיברים).
הרכבת תמורות היא פעולה אסוציאטיבית.
משלוש התכונות לעיל עולה שאוסף כל התמורות על קבוצה מהווה חבורה עם הפעולה של הרכבת תמורות.
חבורה זו מסומנת ונקראת החבורה הסימטרית.
משפט: אם קבוצה סופית בעלת איברים אז .
יש מקומות שבהם אפשר לשבץ אותו.
כעת נסתכל על האיבר השני.
יש רק אפשרויות בשבילו, כי מקום אחד כבר תפוס.
נשבץ גם אותו ונמשיך בצורה דומה עבור כל האיברים.
נקבל בסך הכול אפשרויות שיבוץ, על פי עקרון הכפל שבקומבינטוריקה; ולכן יש תמורות אפשריות.
קל להבין את סוגי התמורות השונות, אם נסתכל על הקבוצה .
במצב ההתחלתי, כל איבר נמצא במקום המתאים לו (האיבר , למשל, נמצא במקום השני).
כאשר אנו מתארים תמורה אנו בעצם אומרים לגבי כל איבר לאיזה מקום הוא עובר.
למשל: "האיבר עובר למקום " פירושו הוא שבסדר החדש (סידור המספרים בשורה אחרי ביצוע התמורה, כלומר - הפעלת הפונקציה על כל אחד מהם) המספר יופיע במקום החמישי.
בהמשך לא תמיד נציין "איבר" או "מקום" ונשתמש בביטויים כמו " עובר ל־" או " מחליף את " וכדומה.
תמורה זו מסומנת כ־, והיא פשוט מחליפה בין האיברים ו־.
לדוגמה: הפעלת החילוף על מחזירה .
מחזור (או מעגל) הוא תמורה הפועלת על קבוצת מספרים באופן מעגלי: האיבר עובר למקום , האיבר עובר ל־, עד לאיבר העובר ל־, והאיבר האחרון בסדרה, עובר ל־.
בשל חשיבותן הרבה של תמורות מסוג זה לגבי פעולות בחבורה הסימטרית, יש להן סימון מיוחד: .
מסימון זה מובן גם שהתמורה אינה מזיזה ממקומם איברים שאינם מופיעים ברשימה .
לדוגמה: המחזור מעביר את ל־, את ל־, את ל־, ומותיר (למשל) את במקומו.
חילוף הוא מקרה פרטי של מחזור: כאשר במחזור שני איברים בלבד הוא שקול לחילוף.
ניתן לפרק כל תמורה יחידה למחזורים זרים.
בפירוק לרוב משמיטים את המחזורים באורך אחד (בדוגמה זו זהו המחזור ), כיוון שמחזור באורך אחד הוא למעשה תמורת הזהות.
מבנה המחזורים של התמורה, כלומר אורך המחזורים הזרים ומספרם, מספק מידע חשוב לגבי התמורה.
לדוגמה, סדר התמורה הוא הכפולה המשותפת המינימלית של אורכי המחזורים.
בנוסף, הפירוק למחזורים זרים הוא שמורה תחת איזומורפיזמים: אם תמורה כלשהי, אז להצמדה יש מבנה מחזורים זהה לזה של .
כשגודל התמורה שואף לאינסוף, תוחלת האורך של המחזור הארוך ביותר של תמורה שואף להיות ליניארי בגודל התמורה כאשר המקדם הוא קבוע גולומב-דיקמן.
כל תמורה אפשר להציג כהרכבה של חילופים, בדרכים שונות.
אף על פי שמספר החילופים אינו קבוע, הזוגיות של מספר זה לא תלויה בהצגה.
בהתאם לכך, התמורה האמורה היא תמורה "זוגית", כלומר בעלת סימן ""; או "אי-זוגית", כלומר בעלת סימן "".
לדרך זו של הקצאת סימנים לתמורות יש תכונה חשובה: הסימן של מכפלת תמורות שווה למכפלת הסימנים, כך שהעתקת הסימן, , מהווה הומומורפיזם.
הגרעין של הומומורפיזם זה הוא חבורת התמורות הזוגיות.
הגדרות שקולות לסימן של תמורה
הסימן של הוא , כאשר משתנים.
התוצאה תמיד שווה או ל- או ל.
מייצגים את התמורה באמצעות קווים שנמתחים בין השורה לבין אותה השורה.
זוגיות מספר ההצטלבויות שלהם היא זוגיות התמורה.
מפרקים את התמורה ל- מחזורים זרים, כולל נקודות השבת.
זוגיות התמורה היא זוגיות המספר .
מפרקים את התמורה ל- מחזורים כלשהם, ונניח כי m מחזורים מתוכם באורך זוגי.
תמורות משחקות תפקיד גם בחידות ומשחקים רבים.
משחקים לשחקן בודד כגון חידת ה-15 וחידת הקובייה ההונגרית הם למעשה משחקי תמורות:
בחידת ה-15, המספרים מ-1 עד 15 כתובים על לוחיות המסודרות במטריצה בגודל 4x4, כאשר אחת המשבצות נותרת ריקה.
במשחק בכל מהלך ניתן להזיז אל תוך המשבצת הריקה את אחת הלוחיות הסמוכות אליה.
מטרת המשחק היא לשנות את המיקום של הלוחיות בעלות המספרים 14 ו-15. את המשחק ניתן לראות כמשחק תמורות.
כל מצב במשחק מהווה תמורה על 16 איברים (כולל המשבצת הריקה) וחוקי המשחק מתארים את הפעולות המותרות למעבר מתמורה אחת לאחרת.
מכאן שהמצבים שניתן להגיע אליהם במשחק מהווים חבורה, שהיא תת-חבורה של כל התמורות על 16 איברים.
התרגום של החידה לשפה מתמטית תהיה: "האם למצב ההתחלתי ולמצב הסופי אותה זוגיות?", התשובה לכך שלילית: כלומר לא ניתן לפתור את המשחק.
גם הקובייה ההונגרית, שהומצאה על ידי ארנה רוביק בשנת 1974 היא דוגמה למשחק תמורות, אם כי מורכב יותר.
תמחור פסיכולוגי היא תאוריה בשיווק ובתחום הכלכלה ההתנהגותית הגורסת שלמחירים יש השפעה פסיכולוגית על האדם, שיכולה לגרום לביקוש גדול מהמצופה מקונה רציונלי לחלוטין.
דוגמה מוכרת היא הנוהג להעניק למוצרים מחירים לא שלמים, לרוב מחירים שהם קצת פחות ממספר עגול, לדוגמה 9.99 ש"ח או 13.95 ש"ח.
על פי מחקר אמריקני שפורסם ב-1997 במגזין "Marketing Bulletin", בארצות הברית יותר מ-60% מהמחירים המתפרסמים באמצעי הפרסום מסתיימים בספרה 9, 30% בספרה 5, ורק כ-7% מסתיימים בספרה 0.
תאורית התמחור הפסיכולוגי מתבססת על כמה הנחות:
הצרכנים מתעלמים מהספרות הכי פחות משמעותיות במקום לעשות את העיגול למספר הקרוב.
מחירים בעלי שבר עשרוני גורמים לצרכן לחשוב שהמוצר נמכר במחיר הנמוך ביותר האפשרי.
כיום, לאחר שהצרכנים התרגלו למחירים הלא-שלמים, מחירים שלמים נותנים להם הרגשה שלא התבצעה כל הנחה במחיר המוצר.
תיאורית התמחור הפסיכולוגי שנויה במחלוקת.
מחקרים מסוימים מראים שלקונים, אפילו ילדים צעירים, ישנה הבנה טובה של המחיר האמיתי וערכו היחסי והם מתנהגים בצורה הגיונית לפחות לפי יכולת הבדיקה של המחקר.
מחקרים אחרים טוענים, שהתוצאה הקודמת מתעלמת מהאפקט הלא רציונלי וקבלת התאוריה כרוכה באמונה בתת-מודע.
השיטה של קביעת מחיר המסתיים ב-99 אגורות הייתה נפוצה בישראל.
בעת רכישת מוצר יחיד שמחירו מסתיים ב-99 אגורות (ואפילו שניים או שלושה מוצרים כאלה) ותשלום במזומן, מתברר שהמחיר הנקוב הוא אחיזת עיניים, מפני שכבר שנים רבות מטבע של אגורה אחת, ואף מטבע של חמש אגורות, אינם הילך חוקי, ולכן המחיר מעוגל.
כאשר תוצאתו של החשבון היא, למשל, 5.99 ש"ח, יידרש הקונה לשלם 6 ש"ח.
כדי למנוע תוצאה זו, הודיעה רשת "סופר-פארם" שבמקרה כזה תעגל כלפי מטה, ובדוגמה שלפנינו התשלום עוגל ל-5.95 ש"ח (כל זמן שהתקיים מטבע של 5 אגורות), וכעת הוא מעוגל ל-5.90 ש"ח.
באוקטובר 2013 הודיע משרד הכלכלה שהחל מינואר 2014 יפעלו פקחיו נגד בתי עסק המציגים מחירים המסתיימים ב-99 אגורות (או בסכום אחר שאינו בעשרות אגורות ולכן אי אפשר לשלמו במזומן), בנימוק שזו הטעיה האסורה על פי חוק הגנת הצרכן.
כתחליף לכך נהוגה הצגת מחירים המסתיימים ב-90 אגורות, למשל 199.90 ש"ח.
המושג תמורה בהלכה מתייחס לפעולה של ניסיון המרת קדושת קורבן אחת בבהמה כשרה אחרת.
פעולה זו אסורה על פי התורה ואף המרת הקדושה אינה מתבצעת אלא הקורבן נשאר קודש.
ומאידך הקדושה חלה גם על הבהמה המומרת, בנוסף לבהמה שהוקדשה לכתחילה.
המצווה מופיעה בתחילת פרשת ההקדשות שבסוף ספר ויקרא:
דיני תמורה אינם חלים על הקדשים הבאים, שאותם לא ניתן להמיר והם בגדר "אינה עושה תמורה":
קורבן שאינו בהמה - עוף או קורבן מנחה
קורבן של גוי - מדין תורה אינה עושה תמורה
המרה בבהמות הבאות אינה חלה כי הן אינן ניתנות להקרבה:
כלאיים - בהמה שנולדה מהורים ממינים שונים.
יוצא דופן - בהמה שנולדה בניתוח קיסרי.
טומטום ואנדרוגינוס - כאשר לא ניתן לקבוע את מין הבהמה.
לעומת זאת, המרה בבהמה בעלת מום חלה מכיוון שהוא ממין שמובא כקורבן.
איש או אישה מישראל שהמירו קורבן בידיעת האיסור, בעדות שהתקבלה בבית דין ובהתראה, נענשים במלקות.
מדרבנן, גוי שהמיר הבהמה מומרת.
אין אדם ממיר בהמתו בקורבן שאינו שלו, אבל אם אמר בעל הקורבן "כל הרוצה להמיר ימיר", ממיר בה כל אדם.
והממיר בקר בצאן או צאן בבקר, או כבשים בעזים או עזים בכבשים, או נקבות בזכרים וזכרים בנקבות, או שהמיר בהמה אחת במאה או מאה באחת, בין בבת אחת בין בזו אחר זו הרי אלו תמורה, ולוקה כחשבון הבהמות שהמיר.
דין התמורה שונה מקורבן לקורבן:
תמורת קורבן עולה - נקרב כעולה.
אם היא נקבה או בעלת מום - תרעה הנקבה עד שייפול בה מום ותימכר, ויובא בכסף קורבן עולה.
תמורת קורבן חטאת - אין מה לעשות איתה.
תמורת קורבן אשם - תרעה עד שייפול בה מום, ומכספיה ירכש קורבן עולה.
תמורת קורבן תודה - נקרב כתודה, אלא שאין צורך להביא איתה לחם כמו בקורבן תודה רגיל.
תמורת קורבן שלמים - נקרב כשלמים לכל דיניו.
תמורת קורבן הפסח - אם המיר בה קודם חצות י"ד ניסן, אין תמורתו קרבה, אלא תרעה עד שייפול בה מום, ויובא בכספיה שלמים.
אם המיר בה אחר חצות י"ד ניסן, התמורה עצמה תקרב שלמים.
תמורת הבכור והמעשר - ירעו עד שייפול בהן מום, ויאכלו: תמורת הבכור שייכת לכוהנים ותמורת המעשר לבעלים.
הקב"ה רצה להטיל מורא בלב בני אדם בכל ענייני הקדש.
האדם מטבעו מנסה לחסוך וכך ירצה להחליף בהמה שהקדיש בבהמה פחותת ערך.
אם יותר לו להחליף רע בטוב, יבא גם להחליף טוב ברע וכך כל החלפה נאסרה.
תמחיר הוא מערכת חשבונאית-ניהולית, שנועדה לסייע לארגון במעקב, רישום וניתוח עלויות במסגרת תהליכי הייצור, וקביעת אופן העמסתן למלאי.
מערכת תמחירית יעילה אמורה לספק מידע שוטף ומדויק על רווחיותו של כל מוצר שהחברה מספקת ללקוחותיה.
בתחילת המהפכה התעשייתית, עיקר ההוצאות במפעל היו הוצאות משתנות, כחומרי גלם ושכר עבודה, ששולם על פי רוב לפי תפוקה.
הדבר הקל על בעלי מפעלים לקבוע את מחיר המוצר, והחלטות היצור היו פשוטות יחסית.
עם הזמן, עלתה מידת השימוש במיכון, גדל הצורך בשטחי ייצור ואחסון, וגדל חלקן של העלויות הקבועות.
תהליך זה הצריך שיפור בזרימת המידע, הן בניהול השוטף והן בהחלטות על התרחבות המפעל.
התמחיר, שתפקידו העיקרי הוא קביעת עלות הייצור, התפתח עם השנים והפך לחלק בלתי נפרד מתהליך הייצור.
במאה העשרים עלה עוד יותר משקלן של העלויות הקבועות, ופעילויות שבעבר לא היו קיימות, כמו מחקר ופיתוח, הנדסה ותחזוקה, רווחת עובדים ועוד, נוספו למכלול ההוצאות.
מערכת התמחיר עוסקת במספר תחומים:
ניתוחי כדאיות לגבי התרחבות עתידית
המערכת התמחירית מסווגת את ההוצאות השונות לתת-הוצאות, שחלוקתן בין המוצרים השונים עומדת ביסודה.
חומרים ישירים - חומרי גלם שניתן לזהותם עם מוצר או הזמנה ספציפיים
חומרים עקיפים - חומרים שלא ניתן לזהותם כשייכים למוצר או הזמנה כאמור
עבודה ישירה - שעות עבודה שניתן לזהות כשייכות לייצור מוצר או הזמנה ספציפיים.
בכלל זה שעות עובדי הייצור, עובדי מחקר ופיתוח בגין מוצר ספציפי וכדומה.
עבודה עקיפה - שעות עבודה שלא ניתן לזהותן כאמור.
בכלל זה נכללות שעות עבודה כלליות, כגון תיקון מכונות ותחזוקתן על ידי עובדי ייצור, וכן שעות של עובדים שאינם עובדי ייצור, כגון תחזוקה כללית, הדרכה, ביקורת איכות.
הוצאות תקורה - יתרת ההוצאות שאינן עבודה או חומרים, וכוללות בין היתר שכירות, ביטוח, פחת וריבית.
תמחיר ספיגה (Total absorption costing) - בשיטה זו נכללות בעלות המוצר הן עלויות משתנות והן עלויות קבועות
תמחיר ישיר - בשיטה זו נכללות בעלות המוצר העלויות המשתנות בלבד
תמחיר לפי הזמנה (Job costing) - בשיטה זו התמחור נקבע באופן נפרד לגבי כל הזמנה והזמנה.
עלויות הקשורות ישירות להזמנה נכנסות אוטומטית לעלות ההזמנה, והן כוללות "חומרים ישירים" ו"עבודה ישירה".
עיקר עבודת התמחירן היא לקבוע כיצד יועמסו עלויות התקורה של קו היצור והמפעל (עלויות עקיפות) לעלות ייצור ההזמנה, והדבר נעשה על ידי קביעת "בסיס ההעמסה" - ייחוס ההוצאות העקיפות לפי שעות העבודה הישירות שהושקעו בהזמנה, או לפי עלות החומרים הישירים, כל זאת בהשוואה להזמנות אחרות המיוצרות על אותו קו יצור.
תמחיר תהליכים (Process costing) - שיטה המתאימה למפעל או לקו ייצור המייצר מוצר הומוגני אחד.
בעשורים האחרונים של המאה העשרים חלו התפתחויות מהותיות בתהליכי הייצור.
תעשיות התפתחו, יצרנים עברו לייצור מגוון רחב של מוצרים ובסדרות מצומצמות יותר, חל גידול נרחב בתעשיות ההיי-טק, ומרכיב ההוצאות העקיפות עלה מאוד.
בעקבות אלה, ועם התפתחות מערכות המידע בארגונים, פותחו שיטות תמחיר חדשניות, שהבולטת בהן היא תמחיר מבוסס פעילויות, שמתבסס על העמסת עלויות עקיפות לא לפי מחולל העמסה יחיד (למשל שעות עבודה בקו ייצור) אלא על ידי ייחוס כל פעילות עקיפה לפעילות הישירה שמחוללת אותה.
לפי השיטה מבודדים כל עלות עקיפה (למשל פחת על מכונות, עלות מחלקת הרכש, עלות מחלקת משאבי אנוש) ומייחסים אותה לפעילות הישירה המחוללת אותה (פחת מכונות לשעות עבודת המכונה, עלות מחלקת הרכש לחומרי הגלם שנצרכו, וכדומה).
בשיטה זו, המתבצעת לעיתים אגב מעבר הארגון לשיטת ניהול מבוסס פעילויות (ABM), עלות המוצר המחושבת קרובה יותר למציאות.
תֶמוּרי כֶּצבאיָה (בגאורגית: თემურ ქეცბაია; נולד ב-18 במרץ 1968) הוא כדורגלן עבר המאמן את נבחרת קפריסין, כשחקן גאורגי שיחק בתפקיד המגן.
כצבאיה היה בין השחקנים המובילים בנבחרת גאורגיה, ונודע בבעיטותיו החזקות.
כצבאיה נולד בגאלי שבאבחזיה גאורגיה.
הוא החל את הקריירה ב-ASMC סוחומי ששיחקה באותה תקופה בסוחומי, ולאחר מכן עבר לשחק בקבוצה הבכירה של גאורגיה, דינמו טביליסי.
בתקופת שהותו בדינמו התבלט בביצועיו והועבר, בשנת 1992, לאנורתוסיס פמגוסטה ולאחר מכן לקבוצה היוונית א.א.ק.
אתונה עימה זכה בגביע היווני.
בהתאם להוראות חוק בוסמן, הפך כצבאיה, בקיץ 1997, לשחקן חופשי והצטרף לניוקאסל מהפרמייר ליג.
הוא הפך לשחקן פופולרי בקבוצה האנגלית בזכות ביצועיו במגרש וגם בשל האופן הצבעוני בו ביטא את רגשותיו.
באחד המקרים הוא בעט בלוחות הפרסום המוצבות סביב המגרש לאחר שהבקיע שער נגד בולטון.
כצבאיה שיחק במדי ניוקאסל בגמר הגביע האנגלי נגד ארסנל (1998) ומנצ'סטר יונייטד (1999).
משחקים אלה היו שיא הקריירה של כצבאיה, למרות שקבוצתו הפסידה בשניהם בתוצאה 0:2.
בשנת 2000 הוא חתם בוולבס מליגת המשנה האנגלית, ושנה לאחר מכן, ב-2001, הוא הצטרף לדנדי מליגת העל הסקוטית.
בקיץ 2002 הוא חזר כשחקן לאנורתוסיס פמגוסטה, ובשנת 2004 היה שחקן ומאמן.
הוא זכה עם קבוצתו בפרסים בליגת העל הקפריסאית גם כשחקן וגם כמאמן.
ב-30 ביוני 2007 הוא הודיע על פרישה.
המשחק האחרון בו השתתף היה ב-14 ביולי של אותה שנה.
תֶמוּר יעקובָּשווילי (או תמורי יעקובשווילי; בגאורגית: თემურ იაკობაშვილი; נולד ב-3 בספטמבר 1967) הוא פוליטיקאי, דיפלומט וחוקר מדע המדינה, יהודי גאורגי (התנועה הלאומית - דמוקרטים).
ב-31 בינואר 2008 מונה לתפקיד השר לענייני רה-אינטגרציה של המחוזות הבדלניים של גאורגיה.
יעקובשווילי נולד למשפחה יהודית בטביליסי שבגאורגיה הסובייטית.
בשנת 1984 קיבל תואר בוגר בפקולטה לפיזיקה באוניברסיטה הממלכתית של טביליסי.
בהמשך למד לימודי דיפלומטיה באוניברסיטאות אוקספורד וברמינגהאם בממלכה המאוחדת עד לשנת 1998. ולמד, עד שנת 2002, לימודי "ביטחון בינלאומי" עם מלגה שקיבל מאוניברסיטת ייל.
בין השנים 1990–2001 הוא עבד במקביל ללימודיו במשרד החוץ הגאורגי כאחראי על מחלקת ארצות הברית, קנדה ואמריקה הלטינית.
נשוי ליאנה פרמר (Yana Fremer) ולזוג שני ילדים.
מחוץ לגאורגית, אנגלית ורוסית הוא שולט גם בעברית.
יעקובשווילי, הוא השר הממונה על המחוזות הבדלניים אבחזיה ודרום אוסטיה, בתוקף תפקידו הוא היה אחראי על ניסיונות ממשלת גאורגיה להשליט את מרותה על המחוזות הבדלניים.
במהלך המלחמה בדרום אוסטיה באוגוסט 2008, הוא תקף את ממשלת ישראל, יחד עם מדינות המערב האחרות, והגדיר אותה , על החלטתה להורות לחברות היצוא הביטחוני הישראליות להפסיק את אספקת הנשק לגאורגיה.
תמונתו של הרמב"ם היא דיוקן מפורסם של הרמב"ם, שמזוהה עימו, ומופיע על בולים, שטרות, מטבעות, סמלים ועוד.
לפי מספר מחקרים, מקורו של דיוקן זה הוא באמצע המאה ה-18, והקשר בינו לבין דמותו האמיתית של הרמב"ם, מוטל בספק.
קיימים עוד דיוקנות של הרמב"ם, אך כל אחד מהם אינו אלא התרשמות אישית של האמן שיצר אותם.
מקור התמונה הנפוצה הוא ב-Thesaurus antiquitatum sacrarum ("אוצר העתיקות המקודשות"), עבודה בת 34 כרכים של בלסאוס אוגולינוס, אשר הודפסה בוונציה ב-1744. בין שלל האיורים המלווים את הספר, מופיעה לראשונה (בכרך 2) גם תמונתו של הרמב"ם.
את דבר קיומו של אותו דיוקן באותו הספר "גילה" (כלשונו) החכם היהודי-איטלקי יצחק שמואל רג'יו (יש"ר מגוריציה) בן המאה ה-19, ובעקבותיו, ככל הנראה, נפוצה התמונה ברחבי העולם, ביהדות ומחוצה לה.
יש"ר העתיק את הדיוקן מן הספר, ולבקשת ידידו ר' זלמן שטרן מברלין שלח אותו אליו ב-20 בדצמבר 1843 (כ"ז בכסלו ה'תר"ד), וביקש ממנו ליצור ממנה כמה העתקים ולהחזיר לו את המקור:
בהמשך עובר יש"ר לדון בשאלת האותנטיות של הדיוקן.
דיון זה נערך בשפה הגרמנית, ובו הוא מסביר כי הוא נטל את הדיוקן מעבודתו של אוגולינוס, ושלדעתו אין סיבה להטיל ספק באותנטיות הצהרתו של אוגולינוס כי הדיוקן נלקח מטאבולה עתיקה.
הדיוקן הגיע לאנגליה כעבור שנים ספורות, בידי המומר איש המיסיון משה מרגליות.
וכך הוא כותב במכתב המתוארך ל-1847:
כאמור, הדיוקן שהועתק מיש"ר היה בעצמו העתק מעשה ידיו, ולא היה זהה לו לחלוטין.
עם התפשטות הדיוקן הלכה והשתנתה דמותו: פניו, זקנו, פאותיו, שונים מגרסה אחת לאחרת, לפי מראה עיני האמן.
תמונה זו, בגלגוליה השונים, היא זו שהתפשטה יותר מכל תמונה אחרת .
על אף אמירתו של יש"ר על הדיוקן המפורסם, מקובל כי האיור הוא דמיוני.
מכיוון שהמקור המוקדם ביותר הידוע לנו הוא מן המאה ה-18, קשה להאמין שלנגד עיני המאייר באמת עמד איזשהו דיוקן מקורי שהיה נסתר כל השנים, והתגלה לפתע פתאום.
באופן כללי לא ידוע על דיוקנאות של חכמים יהודיים לפני המאה ה-17.
היו שטענו כי סביר שהציור לא אותנטי שכן הרמב"ם לא היה מתיר לצייר את דמותו, משום שהדבר מנוגד להלכה.
אמנם טענה זו אינה נכונה שכן ציור אינו מנוגד להלכה אלא פיסול בולט בלבד, וכדברי הרמב"ם עצמו:
הרב ברוך טולדנו שיער שלפני המאייר עמדה דמותו של חכם באשי בן המזרח, בעוד שהרמב"ם היה בעיקר במגרב, וסגנון לבושם ומראה של החכמים שם היה שונה מזה של המזרח.
אביעד הכהן הסב את תשומת הלב לכך שאם המודל לתמונה היה חכם מן המאה ה-18, הרי שייתכן שיש בכך ללמד על כך שבאותה תקופה היה מקובל בין חכמים להיות גלוחי פאות.
יוחאי מקבילי, מייסד מפעל משנה תורה, עמד על כך שהרמב"ם מופיע בתמונות אלה גלוח פאות, בניגוד לפסיקתו הוא:
אמנם, אביעד הכהן העיר כי הרמב"ם התיר לגלח את הפאות במספריים, וניתן אף להבין מדבריו שהוא עצמו נהג כך:
אך הרב יוסף קאפח העיר על תשובה זו כי הרמב"ם נקט דווקא בלשון 'ללקט' (יאכד במקור בערבית), דהיינו שגילוח חלק במספריים אסור (מדרבנן) גם לדעתו.
עם כל זאת, ישנן דעות שהרמב"ם התיר לגלח אף בתער, אם יש לפעמים היתר משום שלום מלכות.
גם הדיוקן המופיע בבית הנבחרים האמריקאי, שבו הרמב"ם נראה כחכם יווני, סותר לפי יוחאי מקבילי את דבריו:
הרבי מליובאויטש טען כי אף וייתכן כי אין זו תמונותו האמיתית של הרמב"ם בנוגע לכוונת התמונה - זיכרון הרמב"ם תביא התמונה את מטרתה האמיתית:
בתחילת המאה ה-20 כבר הייתה תמונת הרמב"ם ידועה ומפורסמת.
המחברות שהוציאה בשנות ה-30 הוצאת "כתב" בארצות הברית, עוטרו בדיוקנו של הרמב"ם כסמל יהודי קלאסי.
בשנת 1953 הוציאה מדינת ישראל בול לכבוד "הקונגרס הבינלאומי לתולדות המדע", שהיה הקונגרס הבינלאומי השביעי ונערך בירושלים.
לעיצוב הבול נבחרה דמותו של הרמב"ם, שמלאו לפטירתו אז כ-750 שנה, כמייצג של איש המדע היהודי ההיסטורי.
על הבול בשווי 110 פרוטות, שעוצב בידי וינד סטרוסקי, הונצח דיוקנו המפורסם של הרמב"ם.
בשנת 1956 הוצבה בישראל מנורת הכנסת שעיצב הפסל בנו אלקן, שעליה תבליטים מתקופות שונות של עם ישראל.
אחד התבליטים מוקדש לתור הזהב בספרד, שמיוצג על ידי הרמב"ם (עם ספר של אריסטו), ליד רבי יהודה הלוי, בעיצוב השואב השראה מדיוקנו המקובל.
בשנת 1983 הונצח הדיוקן גם על שטר של 1,000 שקלים, שהפך (בשנת 1986) לשטר של שקל חדש אחד.
התמונה גם הוטבעה על 980,000 מטבעות סחירים של שקל חדש אחד (1988), שהחליף את השטר הנזכר.
לרגל שנת ה-800 לרמב"ם, ב-2005, יצאו בול ומדליה תואמים, שעוצבו על ידי אהרן שבו.
שבו בחר לעצב את התמונה כך שדיוקן הרמב"ם תופס חלק קטן ממנה, ובצורה סכמטית בלבד:
באותו ראיון ענה לשאלה מדוע עיצב את הדמות בצדודית:
גם בבול שהנפיקה אורוגוואי ב-2004, לרגל 800 שנה לפטירת הרמב"ם, מופיעה צללית בלבד של חכם יהודי, כמביט אחורה - ככל הנראה עקב הידיעה שאין אף דיוקן התואם את דמותו המקורית של הרמב"ם.
דימויים חזותיים אחרים של הרמב"ם
מלבד תמונת הרמב"ם המפורסמת, קיימות תמונות נוספות:
קיים ציור עממי עתיק, שבו מופיע הרמב"ם כאיש מדע מזרח אירופאי דווקא.
בתמונה זו יושב "הרמב"ם" ליד שולחן ועליו גלובוס וספרי אסטרונומיה פתוחים.
בידיעה של ה-Palestine Post מ-19 בנובמבר 1939, קיים דיווח כי פרופ' משה דוד קסוטו גילה דיוקן של הרמב"ם מן המאה ה-15, צבעוני ו"בעל ערך אמנותי נדיר", ובו הרמב"ם לבוש בבגדים אוריינטליים.
לא ברור לאיזה ציור הכוונה.
ישנו דיוקן שונה לגמרי של הרמב"ם, מן המאה ה-18, ובו מוצג הרמב"ם כחכם יהודי מזרח-אירופאי.
דיוקן זה כמעט ואינו נפוץ.
בתבליט בבית הנבחרים של ארצות הברית מופיעה דמותו של הרמב"ם בדיוקן הדומה לחכם יווני, שעיצבה הפסלת ברנדה פטנאם ב-1950, ושההשראה אליו אינה ידועה.
ברובע היהודי של קורדובה (ה-Juderia) הוקם ב-1964 פסל של הרמב"ם, שנולד בעיר זו, על ידי שלטונות ספרד.
נראה כי הפסל מבוסס על הדיוקן המפורסם, הגם כי הפסל עיצב אותו בתווי פנים צנומים יותר, ועם פאות לחיים.
פסלון נוסף ודומה מאוד יצרה הפסלת הייזל אלכסנדר מלונדון.
הפסלון עשוי מארד, ובחזיתו חתימת הרמב"ם.
הפסלת יצרה ממנו כמה העתקים, למכירה למטרות צדקה.
בתערוכה של אוניברסיטת יל שהוקדשה לדמותו של הרמב"ם, הוצגו תמונות של האמן היהודי-אמריקאי בן שאהן , האחת מ-1954 ושתיים מ-1965, שבהן שרטט את דיוקנו של הרמב"ם על פי פרשנותו האישית.
הרמב"ם מאויר כמעין נביא זעם, וברקע לתמונות המאוחרות מופיעים הפסוקים הראשונים מקהלת, "הבל הבלים אמר קהלת".
באיור המוקדם מרים הרמב"ם יד אחת, ובידו השנייה מחזיק ספר שעליו נכתב "למד לשונך לומר איני יודע".
תמונתו של צ'ה גווארה היא תמונה שצילם הצלם הקובני אלברטו קורדה (Korda) ב-1960, ובה נראה המהפכן המרקסיסטי צ'ה גווארה כשהוא חובש כומתה ומביט לעבר נקודה לא ברורה משמאלו של המתבונן.
התמונה התפרסמה בסוף שנות ה-60, והפכה לאייקון תרבותי שעובד לתמונות, פסלים ויצירות אמנות אחרות בכל רחבי העולם ואף סמל לרבים.
שמה הרשמי של התמונה הוא "Guerrillero Heroico" ("לוחם הגרילה ההירואי").
ב-4 במרץ 1960, כחודשיים לאחר השלמת המהפכה הקובנית, התפוצצה אוניית המטען לה קוברה בנמל הוואנה.
בפיצוץ נהרגו עשרות בני אדם.
למחרת, 5 במרץ, ערך פידל קסטרו עצרת זיכרון בבית העלמין קולון וצעדה לאורך המאלקון.
במהלך הצעדה נשא קסטרו נאום בפני אלפי הצועדים.
הבעת פניו של גווארה בעת שהאזין לנאום לכדה את תשומת לבו של קורדה, הצלם הרשמי של קסטרו.
הוא הספיק לצלם שתי תמונות, בטרם נבלע גווארה בהמון.
קורדה ציין כי הבעת פניו של גווארה העידה על "חוסר שקט מוחלט", כעס וכאב, וכי העצימה את דמותו.
עוד ציין כי צילום התמונה לא דרש ממנו כישרון או טכניקה מיוחדים, אלא רק מזל.
בתמונה המקורית, שצולמה בחטף, נכללו גם עץ דקל ואדם נוסף, לצדו של גווארה.
עורך "הרבולוסיון", העיתון בו עבד קורדה, התרשם דווקא פחות מהתמונה והחזיר אותה לצלם.
בכתבה שסיקרה את האירוע פורסמו רק תמונות של קסטרו, ושל ז'אן-פול סארטר וסימון דה בובואר, שאף הם נטלו בו חלק.
קורדה, שאהב את התמונה, יצר ממנה את הגרסה המוכרת כיום שבה מופיעה רק דמותו של גווארה, ללא עץ הדקל והאדם הנוסף, תלה אותה בביתו ונהג לתת עותקים ממנה כמתנה לידידיו.
ככלל, רק מעטים נחשפו לה בשנים הראשונות לאחר שצולמה.
ב-1967 שהה פעיל השמאל האיטלקי ג'אנג'אקומו פלטרינלי בבוליביה, בעת שגווארה נלכד בה בידי סוכני ה-CIA.
פלטרינלי קיבל את הזכויות לפרסום יומנו של גווארה בעת שביו, ופנה לממשלת קובה לשם קבלת תמונות שיוכל לפרסם עם היומן.
הוא הופנה לקורדה, ומצא עניין רב בתמונה שצילם.
קורדה נתן לו אותה ללא תשלום, בהיותו "ידיד המהפכה".
כרזות הנושאות את התמונה הופצו באיטליה כדי לעורר עניין בלכידתו של גווארה, ולאחר שגווארה הוצא להורג השתמש פלטרינלי בתמונה לכריכת הספר שהוציא ולפרסומו.
הספר נמכר במיליון עותקים, והתמונה זכתה לפרסום רב.
עוד באותה שנה, יצר האמן האירי ג'ים פיצפטריק רפרודוקציה של הצילום.
בכרזות שעיצב, היה הרקע לדמותו של גווארה אדום, והכוכב על כובע הברט שלו צהוב.
הוא גם הגביה מעט את עיניו של גווארה ביחס לצילום המקורי, והוסיף אות F הפוכה על כתפו, לציון שמו.
הכרזות הופצו בחינם, ושימשו ארגוני שמאל בבריטניה, באירלנד, בצרפת ובהולנד.
כדי להענות לביקוש הרב, הקים פיצפטריק חברה שעסקה בהדפסתן ובהפצתן.
הכרזה בעיצובו של פיצפטריק הייתה נפוצה גם בהפגנות הסטודנטים בצרפת ב-1968.
הגרסה של פיצפטריק לתמונה שימשה את אנדי וורהול להכנת כרזה נוספת באותה שנה, שכללה קולאז' ובו תשעה העתקים של התמונה בצבעים עזים, בדומה ליצירות אחרות של וורהול, ובהן "דיפטיכון מרילין", שכללה את דיוקנה של מרילין מונרו.
למעשה, התברר כי לא וורהול יצר את התמונה, אלא אחד מתלמידיו, ג'רארד מלאנגה, שהיה זקוק לכסף ומכר את הכרזה כיצירה של וורהול לגלריה ברומא.
וורהול הכריז על היצירה כשלו בדיעבד, בתנאי שהרווחים ממנה יועברו אליו.
התמונה הופיעה לראשונה בארצות הברית בכרזות בעיצובו של פול דייוויס, שנתלו בתחנות הרכבת התחתית של ניו יורק כפרסום לגיליון פברואר 1968 של המגזין הספרותי "Evergreen Review".
בקובה עצמה התפרסמה התמונה לראשונה בעיתון רבולוסיון ב-16 באפריל 1961, במודעה שפרסמה כינוס בהשתתפותו.
בסופו של דבר לא יצא הכינוס אל הפועל עקב הפלישה למפרץ החזירים, והתמונה התפרסמה במודעה נוספת ב-28 באפריל.
לאחר היוודע דבר מותו של גווארה, כוסה בניין משרד הפנים בכיכר המהפכה בהוואנה בכרזה ענקית הנושאת את התמונה.
לאורך השנים הוחלפה הכרזה בגרסאות שונות שלה, עד שבסופו של דבר הוצב בחזית הבניין דיוקן עשוי פלדה המבוסס על התמונה, ותחתיו הכיתוב "Hasta la Victoria Siempre" ("עד הניצחון תמיד").
מאז 1983 מעטרת התמונה שטרות של 3 פסו קובני, וב-1992 הוחל בהטבעת מטבע בערך זהה, שאף הוא נושא את הדיוקן.
התמונה סייעה בהעצמת דמותו הכריזמטית של גווארה ובהפיכתו לדמות מיתולוגית.
כשהציג מוזיאון ויקטוריה ואלברט תערוכה שעסקה בגווארה בשנת 2006, צוין כי בזכות התמונה הפך גווארה לאייקון של "שיק רדיקלי" וכי לתמונה "חיים משל עצמה".
ארגוני שמאל ברחבי העולם אימצו את התמונה, אך היא הפכה גם לנחלתם של מורדים במוסכמות באשר הם.
ברחבי העולם נמכרות חולצות טי רבות הנושאות את דיוקנו של גווארה, והפופולריות שלהן כה רבה, עד כי היא נפוצה גם בין אלו שאינם תומכים באידאולוגיה שלו, או כלל אינם יודעים מהי.
אוהדי מועדוני ספורט ברחבי העולם, ובפרט כאלו שצבע מדי קבוצותיהם אדום, אימצו את הדיוקן והם נוהגים להניפו כחלק מעידוד קבוצותיהם וללבוש חולצות הנושאות את הדיוקן.
בישראל נפוץ השימוש בתמונה בקרב אוהדי מועדוני הכדורגל הפועל תל אביב והפועל ירושלים ומועדוני הכדורסל הפועל אוסישקין והפועל ירושלים.
אתר האינטרנט של אוהדי הפועל ירושלים אף נקרא "צ'ה".
טרישה זיף, שחקרה את האיקונוגרפיה של צ'ה גווארה כתבה בספרה מ-2004 כי "צ'ה גווארה הפך למותג, והסמליל של המותג הוא תמונתו, שמייצגת שינוי.
היא הפכה לאייקון של מי שחושב מחוץ למסגרת, בכל הקשר שהוא, בין אם מדובר באדם שמתנגד למלחמה, תומך בירוקים, או מתנגד לגלובליזציה.
הנוכחות שלה בכל מקום, מבלפסט ועד סווטו, מגדר ההפרדה ועד הבוטיקים הפריזאים, הפכה אותה לתמונה שיצאה מכלל שליטה.
העיתונאי מייקל קייסי סבור כי הפופולריות של התמונה נעוצה בכך שהיא סיפקה סמל של מורד בתקופה שבה העולם חיפש שינוי.
ג'ון לי אנדרסון ציין כי התמונה מציגה את גווארה כ"אייקון המהפכני האולטימטיבי", עם "עיניו הנעוצות באומץ לעבר העתיד" ו"הבעת פניו המגלמת זעם גברי נוכח אי-צדק חברתי".
במשך שנים, לא הייתה התמונה מוגנת בזכויות יוצרים, מאחר שקובה לא הייתה חתומה על אמנת ברן עד 1997, אותה הגדיר קסטרו כ"קונספט בורגני".
כל מי שעשה שימוש בתמונה, לרבות פלטרינלי ופיצפטריק, עשה זאת מבלי ששילם לקורדה עבור השימוש בה.
קורדה עצמו ראה בחיוב את הפצת התמונה בעולם, משום שסבר כי היא עשויה לקדם את האידאולוגיה המרקסיסטית בה תמך גווארה, אך בשל אותה אידאולוגיה התנגד גם לשימוש מסחרי בתמונה או באופן שיפגע, לדעתו, בזכרו של גווארה.
בשנת 2000 הגיש קורדה תביעה בבריטניה נגד חברת פרסום שהשתמשה בתמונה לשם פרסומו של משקה וודקה סמירנוף.
במסגרת הסכם פשרה מחוץ לכותלי בית המשפט, שילמה החברה לקורדה 50 אלף דולר, אותם תרם למערכת הבריאות הקובנית.
לאחר מותו של קורדה בשנת 2001, המשיכו יורשיו בקו אותו הוביל ביחס לתמונה.
בשנת 2003 הגישו תביעה בצרפת נגד ארגון "עיתונאים ללא גבולות" שיצא בקמפיין נגד התיירות לקובה, במחאה נגד הפגיעה בזכויות האזרח במדינה, תוך שימוש בתמונה לצד הסיסמה "ברוכים הבאים לקובה, בית הכלא הגדול בעולם".
בתו של גווארה עצמו, אליידה, התייחסה אף היא לסוגיה, וציינה כי אין לבני משפחתה שאיפות להפיק רווחים כלכליים מהתמונה, אך הם מודאגים משימוש בלתי ראוי בה, באופן הפוגע במורשתו.
משפטנים הטילו ספק באפשרות להגן על זכויות היוצרים של קורדה בתמונה, בין אם משום שצילם אותה כעובד ממשלת קובה, ובין אם משום שלפי דיני זכויות היוצרים בקובה עצמה, זכויותיו בה פקעו.
עם זאת, לפי דיני זכויות היוצרים בארצות הברית, ייתכן כי בתי המשפט בה יכירו בזכויותיו בתמונה.
ג'ים פיצפטריק הודיע בשנת 2008 כי הוא מעביר את הזכויות על הרפרודוקציה שיצר לבית חולים קרדיולוגי לילדים בהוואנה.
תמותת ילדים היא מוות של ילדים שטרם הגיעו לגיל 5 שנים.
כמחצית מהמקרים של תמותת ילדים מתרחשים באפריקה.
בכ-60 ממדינות העולם מתרחשים 94% ממקרי תמותת הילדים בעולם.
לתמותת הילדים השפעה מהותית על תוחלת החיים: הצלחה בצמצום תמותת ילדים היא גורם עיקרי לעלייה בתוחלת החיים.
צמצום תמותת ילדים הוא הרביעי ביעדי הפיתוח של המילניום של האו"ם.
על פי UNICEF מרבית המקרים של תמותת ילדים נובעים מאחד מחמשת הגורמים הבאים (או צירוף שלהם):
זיהומים חריפים בדרכי הנשימה - הכוונה בעיקר לדלקת ריאות
על פי UNICEF כשני-שלישים ממקרי תמותת ילדים ניתנים למניעה.
תת-תזונה, שימוש במים מזוהמים והיגיינה בלתי נאותה גורמים למחצית ממקרי המוות.
מחקרים מלמדים שמרבית המקרים של תמותת ילדים ניתנים למניעה באמצעים פשוטים ויעילים כחיסונים, אנטיביוטיקה, כילות להגנה מפני חרקים מעבירי מחלות, טיפול משפחתי טוב יותר והנקה.
לפי Global Burden of Disease מילוני ילדים מתים בשנה מתת תזונה, בעיקר במדינות עניות.
תת-התזונה גורמת למספר תופעות הגורמות למוות - משקל נמוך בלידה, תת-משקל, Wasting (אובדן של רקמות שומן ושריר), Stunting (עיכוב בגדילה, קומה נמוכה), וכן במידה פחותה - חסור בחלב-אם, מחסור בוויטמין A ומחסור באבץ.
במהלך שלושת העשורים האחרונים חלה ירידה חדה בתמותת ילדים כתוצאה מתת־תזונה — ירידה של מאות אחוזים.
בשנת 1990, מתו מדי שנה כ־9.4 מיליון ילדים מתת־תזונה: כ־2.7 מיליון עקב משקל לידה נמוך, 2.3 מיליון מתת־משקל, 2 מיליון מ־Wasting וכ־1.6 מיליון מ־Stunting.
דלקת ריאות גורמת ל-14% מכלל מקרי המוות בגילאים 0-5, אך ל-22% ממקרי המוות בקרב ילדים בני שנה עד חמש.
התמותה מדלקת ריאות בקרב ילדים נמצאת בירידה.
גורמים מרכזיים למניעת תחלואה ותמותת ילדים בדלקת ראות כוללות מתן חיסונים, חיזוק המערכת החיסונית על ידי תזונה מספקת (כולל הנקה מחלב אם) והפחתת עומס של זיהום אוויר ביתי (הנגרם בגלל בישול בתנורי עצים או גללים).
תמותת תינוקות היא מוות של תינוקות שטרם הגיעו לגיל שנה.
שיעור תמותת התינוקות, הוא מספר התינוקות המתים לאלף לידות ומשמש מדד מקובל לרמת בריאות הציבור באוכלוסייה.
משך אלפי שנים תינוקות מתו עקב מגוון גדול של מחלות זיהומיות.
עד לשנים האחרונות גורם מרכזי לתמותת תינוקות היה התייבשות כתוצאה משלשול, אך שורת צעדים שננקטה לפתרון בעיה זו הביא לצמצום התמותה מסיבה זו.
כתוצאה מכך, גורם התמותה העיקרי כיום הוא דלקת ריאות.
גורמים נוספים הם תת-תזונה, מלריה, מומים מולדים, זיהום ותסמונת מוות בעריסה.
עד שהתקבלה התאוריה המדעית לפיה חיידקים ווירוסים גורמים למחלות בשלהי המאה ה-19, תמותת תינוקות הייתה גבוהה בהרבה לעומת המצב כיום.
באמצע המאה ה-19 שיעור תמותת התינוקות בארצות הברית עמד על 217 לאלף לידות בקרב הלבנים ו-340 לאלף לידות בקרב השחורים.
במשך השנים שחלפו מאז חל שיפור ניכר בתחום זה, בזכות מחקרים רבים במיקרוביולוגיה קלינית, שיפור ברמת הרפואה ובתחומים נוספים כמו בריאות הציבור ותשתיות.
עד 1955 שיעור תמותת התינוקות ירד ל-30 לאלף לידות, עד 2010 שיעור התמותה ירד ל-7 לאלף לידות, ועד 2022 שיעור התמותה ירד ל-5.5 לאלף לידות - ירידה של 97% לעומת נתוני הלבנים באמצע המאה ה-19.
בעולם כולו ירדה תמותת התינוקות מ-126 לאלף לידות בשנת 1960 ל-57 לאלף לידות בשנת 2001 ול-26 לאלף לידות ב-2023.
קיים פער גדול בין תמותת התינוקות הנמוכה במדינות עשירות, לתמותת התינוקות הגבוהה במדינות עניות.
הטבלה הבאה מציגה אומדן לשנת 2012 של המדינות שבשני הקצוות:
נכון לשנת 2010, היו 51 מדינות, בהן שיעור תמותת התינוקות ל-1000 לידות הוא פחות מ-10, כלומר שיעור תמותה פחות מ-1% מהלידות.
ברשימה זו נמצאות בעיקר מדינות מערביות בעלות דמוקרטיה מבוססת וכלכלה מפותחת.
לתמותת התינוקות השפעה מהותית על תוחלת החיים: הצלחה בצמצום תמותת תינוקות היא גורם עיקרי לעלייה בתוחלת החיים הממוצעת.
תמותת תינוקות בעולם לאורך זמן
הנתונים בטבלה נאספו ופורסמו על ידי האו"ם.
המספרים מבטאים את מספר התינוקות שנפטרו לפני שמלאה להם שנה, מתוך אלף לידות.
תמונתו של דוריאן גריי הוא סרט של ה-BBC משנת 1976 ששודר במסגרת תוכניות "מחזה החודש" .
בסרט כיכבו פיטר פירת', ג'רמי ברט, וג'ון גילגוד.
הסרט הוא עיבוד באורך 100 דקות של הרומן "תמונתו של דוריאן גריי" מאת אוסקר ויילד.
את התסריט כתב ג'ון אוסבורן.
השידור הראשון של הסרט היה ב-19 בספטמבר 1976.
ההפקה זכתה לשבחי הביקורת כששודרה לראשונה.
ב-2009 נכתב בעיתון הטיימס שסרט זה הוא העיבוד "הוויילדי ביותר" (most Wildean) של הרומן, וגם "אולי דוריאן הטוב ביותר".
על ג'ון גילגוד נכתב שהוא "גונב את ההצגה כשהוא מבטא את השורות של ויילד".
גרסה זו מדגישה את הסאבטקסט ההומוסקסואלי של הרומן יותר מאשר גרסאות אחרות.
לדוגמה כאשר דוריאן רוצה שאלן יעזור לו להיפטר מהגופה של בזיל, נרמז בבירור שהשניים קיימו יחסי מין בעבר, וכשנסיון הפיתוי של דוריאן נכשל, הוא מאיים לחשוף את אלן והיותו הומוסקסואל.
ברומן עצמו ובעיבודים אחרים שלו טיב הקשר בין דוריאן לאלן נותר לדמיונם של הקוראים או הצופים.
פיטר פירת' – דוריאן גריי
ג'רמי ברט – בזיל הלווארד
ג'ון גילגוד – הנרי ווטון
ג'ודי באווקר – סיביל ויין
ניקולס בול – ג'יימס ויין
ג'יליאן ריין – גברת ויין
ניקולס קליי – אלן קמפבל
מייקל ברינגטון – מר ארסקין
מארק דיגנאם – לורד פרמור
גוון פרנגקון-דייוויס – ליידי אגאתה
בקריפטוגרפיה, תְּמוּרָה פְּסֵאוֹדוֹ-אקראית (Pseudorandom Permutation) בקיצור PRP היא פונקציה שלא ניתן להבחין בינה לבין תמורה אקראית שנבחרה בהתפלגות אחידה מתוך משפחת כל התמורות בעלות תחום דומה.
במילים אחרות PRP היא משפחה של תמורות המדמות אורקל אקראי באופן שלא קיים אלגוריתם יעיל שיכול להבחין עם יתרון משמעותי לפי הפלט, בין תמורה שנבחרה ממשפחה זו לבין תמורה אקראית.
ההבדל היחיד בין תמורה פסאודו-אקראית לפונקציה פסאודו-אקראית הוא שבתמורה תמיד קיימת פונקציה הופכית.
אובייקט תאורטי דומה נקרא תמורה בלתי צפויה (unpredictable permutation) בקיצור UP.
על בסיס פונקציה בלתי צפויה, תמורה בלתי צפויה היא תמורה שלא קיים אלגוריתם אקראי יעיל שיכול לחזות את ערכיה בדיוק גבוה באופן משמעותי מניחוש אקראי.
מהיבט תאורטי האובייקטים PRP ו-UP הם כלים דומים לבניית פרימיטיבים קריפטוגרפיים חשובים כמו פונקציות גיבוב, צופן בלוקים וקוד אימות מסרים.
תהי פונקציה יעילה, משמרת-אורך, עם מפתח.
אפשר להתייחס אל כאל משפחה של תמורות, למשל הפונקציה היא תמורה אחת מתוך המשפחה, כך שעבור כל שנבחר באקראי היא תמורה עם מפתח של הקלט.
כיוון שאורך הפלט זהה לאורך הקלט, מזה נובע שהיא חד-חד-ערכית ועל.
היא נקראת יעילה אם קיים אלגוריתם יעיל שיכול להריץ את בזמן פולינומי בהינתן ו- וכן קיים אלגוריתם יעיל שיכול לחשב את התמורה ההופכית בהינתן ו-.
ההנחה המשתמעת מכאן שאורכי הקלט, הפלט והמפתח זהים אינה בהכרח מדויקת תמיד.
למעשה הפלט חייב להיות כאורך הקלט אחרת היא לא תקרא תמורה, אולם המפתח יכול להיות באורך שונה.
נהוג לכנות את אורך הקלט והפלט "בלוק" שאורכו הוא סיביות.
בדומה לפונקציה פסאודו-אקראית, כדי שהתמורה תקרא פסאודו-אקראית היא צריכה להיות בלתי ניתנת להבחנה מתמורה אקראית באורך זהה.
למעשה ההבדל בין פונקציה פסאודו-אקראית לבין תמורה פסאודו-אקראית אינו גדול כי תמורה ופונקציה באורך זהה ניראות גם ככה דומות ולא ניתן לזהות הבדל ביניהן אלא אם כן מוצאים שני ערכים ו- כך שמתקיים שאז אנחנו יודעים שהיא אינה תמורה.
אולם ההסתברות שימצאו שני ערכים כאלה בזמן פולינומי כאשר גדול, זניחה.
למעשה הטענה הבאה נכונה: אם היא פרמוטציה פסאודו-אקראית אז היא גם פונקציה פסאודו-אקראית.
אך מפני שבכל תמורה מחייבת שתהיה גם פונקציה הופכית , עובדה זו יוצרת בעיה שלא קיימת בפונקציה פסאודו-אקראית, כי כעת צריך לוודא שהתמורה תהיה בטוחה גם אם למבחין גישה לאורקל הפונקציה ההופכית.
מעצם ההגדרה של פונקציה פסאודו-אקראית לא בהכרח קיימת פונקציה הופכית.
אם התמורה היא בעלת תכונה כזו היא תקרא תמורה פסאודו-אקראית חזקה.
תהי תמורה יעילה עם מפתח.
היא תקרא תמורה פסאודו-אקראית חזקה אם עבור כל מבחין פולינומי הסתברותי D קיימת פונקציית זניחות כך שמתקיים
כאשר הוא מפתח שנבחר באקראי בהתפלגות אחידה והפונקציה נבחרה באקראי מתוך קבוצת כל התמורות האפשריות באורך סיביות.
האינטואיציה מאחורי הביטוי הזה היא שאם לא קיים אלגוריתם הבחנה פולינומי, שמיוצג כאן על ידי D שיכול לזהות לפי הפלט, הבדל כלשהו בין התמורה אפילו בהינתן התמורה ההופכית , לבין תמורה אקראית אמיתית בהסתברות גבוהה משיעור זניח שנקבע על ידי פונקציית הזניחות אז היא נחשבת לתמורה פסאודו-אקראית חזקה (מבחינה חישובית).
תמורה בלתי צפויה היא הגדרה קצת יותר חלשה מתמורה פסאודו-אקראית.
היריב במקרה של תמורה בלתי צפויה הוא אלגוריתם הסתברותי שמקבל גישה לאורקל לשני הכיוונים, התמורה והתמורה ההופכית .
היריב מקבל אתגר והוא מתבקש לנחש מה יהיה פלט הפונקציה .
הוא רשאי לבצע סדרה של שאילתות לאורקל למעט שאילתה בנוגע ל-.