tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הגעתם של האירופים, האזור שהפך מאוחר יותר לטריטוריית מישיגן היה תחילה בשליטה צרפתית ולאחר מכן בריטית.
המשלחת הישועית הראשונה הוקמה ב-1668 בסול סנט מארי, ולאחר מכן נוצרו מאחזים נוספים בסנט איגנס (שם נוסדה משלחת ב-1671) ובדטרויט, שנכבשה לראשונה ב-1701 על ידי חיל המצב של מבצר דה בואד לשעבר, תחת מנהיגותו של אנטואן דה לה מוטה קאדילק.
זמן קצר לאחר הגעתם הקימו חייליו את מבצר פונטצ'רטריין דו דטרויט וכנסייה המוקדשת לאנה הקדושה, אמה של מריה הבתולה.
האגמים הגדולים העליונים היו חלק מצרפת החדשה ונשלטו תחילה ממיצ'ילימאקינאק(אנ'), ולאחר מכן מדטרויט.
היה זה בעצם משטר צבאי שדיווח למושל הכללי בקוויבק.
תפקידו היה לספק את צורכיהם של סוחרי הפרוות ולהרתיע התנחלויות שאינן תומכות ישירות בסוחרים הללו.
לאחר כניעת מונטריאול ב-1760 כבשו כוחות בריטים בפיקודו של רוברט רוג'רס את דטרויט ואת העמדות שהיו כפופות לה.
בשנת 1763 ראו מורדי פונטיאק בנפילתו של מבצר מיצ'ילימאקינאק לידי השבטים הצפוניים, ובמצור ממושך על פורט דטרויט.
המצור הוסר ב-1764, והשלטון תחת סגן-מושל בריטי בדטרויט הגיע זמן קצר לאחר מכן.
עקב חוק קוויבק משנת 1774, מישיגן נשלטה במהלך המהפכה האמריקאית כחלק מפרובינציית קוויבק.
למרות שהסכם פריז משנת 1783 נתן לארצות הברית הצעירה תביעה לאזור שהוא כיום מישיגן, המדיניות הבריטית הייתה להחזיק בדטרויט ובסביבותיה בכל מחיר.
בשנת 1784, הברון פון שטויבן יישלח לקנדה על ידי הקונגרס של הקונפדרציה במעמד דיפלומטי לטפל בשאלת דטרויט והאגמים הגדולים, אך פרדריק האלדימנד, מושל קוויבק, סירב לספק דרכון, והמשא ומתן קרס לפני שהחל.
החל משנת 1784, הבריטים ניהלו את נחלותיהם במישיגן כחלק ממחוז הסה יחד עם מה שמכונה כיום מערב אונטריו; בשנת 1791 חולקה פרובינציית קוויבק לקנדה תחתית (קוויבק) וקנדה עילית (אונטריו), ושמות המחוזות של קנדה עילית הוחלפו בשנה הבאה, כאשר מחוז הסה הוגדר כמחוז המערבי.
בנוסף לכך שהבריטים נשארו באזור, כמה מדינות החזיקו גם בתביעות מתחרות על מדינת מישיגן העתידית.
בשנת 1779 הקימה וירג'יניה את מחוז אילינוי עם גבולות שהקיפו את כל האדמה ממזרח לנהר המיסיסיפי, מצפון לנהר אוהיו וממערב להרי האפלצ'ים.
אולם, לכל המטרות המעשיות, ממשלת המחוז מעולם לא הפעילה שליטה ממשית מעבר לאזור מוגבל לכמה יישובים צרפתיים ישנים לאורך הנהרות הגדולים.
הרוב המכריע של הארצות הצפון-מערביות נשלט על ידי השבטים הילידים.
ניו יורק, קונטיקט ומסצ'וסטס גם טענו לחלקים ממה שעתיד להפוך למישיגן, אך הצליחו אפילו פחות לאכוף את יומרותיהם, לאור שליטתה של בריטניה באגמים הגדולים ובעוינות השבטים.
וירג'יניה ויתרה על תביעתה לאדמות מצפון וממערב לנהר אוהיו החל מ-1 במרץ 1784. במקרה (או שלא), זה היה באותו היום שבו ממצאי ועדת הקונגרס על אדמות המערב, בראשות תומאס ג'פרסון מאז אוקטובר הקודם, דווחו.
המלצותיו של ג'פרסון הפכו לבסיס לפקודת הקרקעות משנת 1784, שקבעה כי בשטח יוקמו מדינות חדשות שוות מכל הבחינות לשלוש-עשרה המייסדות, שהן יהיו לנצח חלק מארצות הברית ושממשלותיהן יהיו רפובליקאיות.
פקודת הקרקעות משנת 1785הלכה רחוק יותר על ידי קביעת נוהל למכירת קרקעות בשטח החדש.
עם זאת, נהר אוהיו נותר גבול יעיל בין ארצות הברית לשבטים הצפון-מערביים למשך מספר שנים נוספות.
שאר המדינות עם תביעות בצפון-מערב הלכו בסופו של דבר אחר הדוגמה של וירג'יניה, ובשנת 1787, חוקק קונגרס הקונפדרציה את פקודת צפון-מערב, שיצרה את הטריטוריה הצפון-מערבית.
ההתיישבות הראשונה לפי פקודת הצפון-מערב הייתה במרייטה (אוהיו) ב-1788.
האזור שהפך למישיגן היה בתחילה שטח לא מאורגן ובעצם נשאר בשליטה בריטית; זה לא מנע מארתור סנט קלייר, המושל הראשון של הטריטוריה הצפון-מערבית, להקים מבנה ממשל לאזור, ולו רק על הנייר.
מחוז נוקס הוקם ב-20 ביוני 1790 עם גבולות שכללו את המחצית המערבית של חצי האי התחתון של מישיגן ובערך את השליש האמצעי של חצי האי העליון של מישיגן.
בשנת 1792 הורחבו גבולות מחוז המילטון כך שיכללו את החלקים המזרחיים של מישיגן שלא נכללו במחוז נוקס.
התביעות האמריקאיות למישיגן תוסכלו מסירובה של בריטניה לפנות את המבצרים בדטרויט, מקינאק ובמקומות אחרים.
תמיכתה השקטה של בריטניה בשבטים הצפון-מערביים במהלך מלחמת האינדיאנים הצפון-מערבית הייתה תלויה בכך שדטרויט תישאר מחוץ לידיים האמריקאיות.
אך עמדתם של הבריטים ובני בריתם בצפון-מערב התדרדר לאחר חתימת הסכם ג'יי וקרב העצים הנופלים ב-1794, ולאחר משא ומתן, פינו הבריטים את דטרויט ב-11 ביולי 1796. ארצות הברית הקימה לבסוף נוכחות במישיגן.
פורט מקינאק נהפך זמן קצר לאחר מכן, אך האי דראמונד נשאר כחלק מקנדה עד 1828.
בהכרזה של המושל בפועל והמזכיר הטריטוריאלי וינת'רופ סארג'נט, הוקם מחוז וויין "הראשון" ממחוזות נוקס והמילטון ב-15 באוגוסט 1796, וכלל את רוב האזור שהפך מאוחר יותר לטריטוריית מישיגן, כמו גם חלקים ממה שהם עכשיו אוהיו ואינדיאנה.
בשנת 1800, המחצית המערבית של חצי האי התחתון ורוב חצי האי העליון צורפו לטריטוריית אינדיאנה כאשר הוקמה כממשלה נפרדת מהטריטוריה הצפון-מערבית.
מחוז וויין צומצם בכך לשארית שני חצאי האיים, והמשיך תחת ממשלת הטריטוריה הצפון-מערבית.
מחוז סנט קלייר, מחוז נוסף של טריטוריית אינדיאנה, הורחב גם הוא בשלב זה כדי לכלול את החלק המערבי של חצי האי העליון וחלק קטן של חצי האי התחתון לאורך חופו של אגם מישיגן.
כאשר אוהיו התקבלה כמדינה בתחילת 1803, המחצית המזרחית של מישיגן שולבה בטריטוריית אינדיאנה.
אחד המעשים הראשונים שננקטו באותה שנה על ידי ממשלת אינדיאנה תחת ויליאם הנרי הריסון היה לארגן מחדש את מחוז וויין על פי חוק אינדיאנה, הוספת טריטוריה ממחוזות נוקס וסנט קלייר.
המחוז הראשון של מישיגן הקיף כעת את כל חצי האי התחתון, חלק גדול מחצי האי העליון, ואת אותם חלקים של אילינוי, אינדיאנה וויסקונסין של היום שהתנקזו לאגם מישיגן.
במובנים רבים, השינוי מממשלת הטריטוריה הצפון-מערבית לזו של טריטוריית אינדיאנה השפיע מעט על הפעילות המוגבלת של מחוז וויין.
על פי הכרזתו של המושל הריסון מ-11 בינואר 1803, בתי המשפט של מחוז וויין שמרו על הארגון שלהם תחת הממשל הטריטוריאלי החדש, בהרכב כמעט זהה.
אבל הלוגיסטיקה של הממשלה הפכה מקשה לכמעט בלתי אפשרית, כאשר הדואר בין דטרויט לבירה בוינסנס נותב בשלב מסוים דרך וורן בצפון מזרח אוהיו.
ייתכן שהגורם המכריע הגיע כאשר הוחלט על ידי המושל הריסון ל-11 בספטמבר 1804, כדי להחליט אם טריטוריית אינדיאנה (שבזמן זה הייתה אחראית לא רק להתנחלויות במישיגן, ויסקונסין ואילינוי, אלא גם לשטח החדש מחוז לואיזיאנה שנרכש) אמור להתקדם לשלב השני של הממשל הטריטוריאלי.
אבל הידיעה לא הגיעה לדטרויט אלא לאחר שהתאריך חלף, ומתיישבי מישיגן פנו לקונגרס בדצמבר 1804, וביקשו שמחוז וויין יוגדר כטריטוריה עצמאית.
טריטוריית מישיגן הוקמה על ידי חוק של הקונגרס של ארצות הברית ב-11 בינואר 1805, החל מ-30 ביוני של אותה שנה.
החוק הגדיר את הטריטוריה כ"כל אותו חלק של טריטוריית אינדיאנה, השוכן מצפון לקו הנמשך מזרחה מהעיקול הדרומי או הקיצוני של אגם מישיגן, עד שהוא יחצה את אגם אירי, וממזרח לקו הנמשך מאגם.
העיקול הדרומי האמור דרך אמצע האגם האמור עד לקצהו הצפוני, ומשם צפונה לגבול הצפוני של ארצות הברית." סמן היסטורי בפארק בצד הדרך, כשלושה מייל מזרחית ל-Naubinway ב-46°05′50″N 85°23′51″W, מנציח את הנקודה הצפונית ביותר של אגם מישיגן, שנמצאת כקילומטר אחד מערבית לפארק.
מושל טריטוריה הראשון, ויליאם האל, ביטל את מחוז וויין והקים מחוזות חדשים מעשה ידיו, שהתגלו כקצרים.
לואיס קאס הפך למושל ב-1813 וביטל מיד את עבודתו של האל והקים מחדש גלגול שלישי של מחוז וויין שכלל את כל האדמות בטריטוריית מישיגן שהוענקו על ידי האינדיאנים באמצעות הסכם דטרויט משנת 1807.
במהלך מלחמת 1812, לאחר לכידת גנרל אייזק ברוק את דטרויט ב-16 באוגוסט 1812, טריטוריית מישיגן הייתה לפחות חלק ממחוז קנדה עילית.
ב-24 באוגוסט הכריז קולונל הנרי פרוקטור על המשך הממשל האזרחי על פי החוקים הקיימים כאשר פרוקטור משמש כמושל והשופט העליון אוגוסטוס ב' וודוורד משמש כמזכיר.
ב-4 בפברואר 1813, השעה פרוקטור את השלטון האזרחי והטיל משטר צבאי.
כאשר אינדיאנה (1816) ואילינוי (1818) הצטרפו לאיחוד, שרידים מהשטחים שלהם צורפו לטריטוריית מישיגן.
שטח השווה ל-30 עיירות הועבר גם מטריטוריית מישיגן לאינדיאנה כדי לאפשר לאותה מדינה גישה לאגם מישיגן.
זמן קצר לאחר מכן, הממשלה הפדרלית החלה לחתום במהירות על הסכמים עם שבטים אינדיאנים מקומיים ולרכוש את אדמותיהם.
בשנת 1818, נערך משאל עם של האספה הכללית כדי לקבוע אם רוב מבעלי השטח החופשיים בעד יצירת אספה מחוקקת כללית שתחליף את שיטת המושלים והשופטים שהיו בתוקף באותה עת, כפי שנקבע בפקודת הצפון-מערבית.
הבחירות נקראו על ידי המושל הטריטוריאלי לואיס קאס, והתוצאות הראו שהרוב מתנגד לשינוי שיטת הממשל.
בשנת 1824 השתחררה טריטוריית מישיגן לדרגה ב' של מעמד טריטוריאלי, וכוח השלטון הועבר מהמושל ומקומץ שופטים לעם.
האנשים בחרו 18 למועצה המחוקקת, מתוכם תשעה אושרו על ידי הנשיא, והיא ישבה לראשונה במועצה ב-7 ביוני 1824. מועצה זו הורחבה מתשעה חברים ל-13 ב-1825, כאשר ה-13 נבחרו על ידי הנשיא.
תעלת אירי נפתחה בשנת 1825, ואפשרה למתיישבים מניו אינגלנד וניו יורק להגיע למישיגן דרך המים דרך אלבני ובאפלו.
בשנת 1834, כל הקרקעות שנרכשו ברכישת לואיזיאנה שעדיין לא הוקצו ושהיו מזרחית לנהר מיזורי (בדרך כלל, הדקוטות, איווה והחצי המערבי של מינסוטה) צורפו לטריטוריית מישיגן, אזור שהיה רשמי מאופיינת כ"צפונית למיזורי וממזרח לנהרות מיזורי וכדור הארץ הלבן".
בשלב זה, טריטוריית מישיגן כללה את מה שהיא כיום מדינות מישיגן, ויסקונסין, איווה, מינסוטה וחלק גדול מהדקוטות.
בינתיים, בשנת 1835, פרצה מלחמת טולדו שבה נלחמה מישיגן עם אוהיו, משום שטריטוריית מישיגן רצתה לשמור על "רצועת טולדו" השנויה במחלוקת.
אזור טולדו באוהיו נכנע לבסוף בתמורה לחלק המערבי של חצי האי העליון של מישיגן.
עבדות נאסרה בשטח על פי תקנות צפון-מערב, אך תושבים בריטים וצרפתים במישיגן הורשו לשמור על החזקה של עבדים שכבר היו בבעלותם בזמן שהשטח התארגן.
רישומי מפקד האוכלוסין מראים שאוכלוסיית העבדים בשטח מנתה 24 בשנת 1810 ו-32 בשנת 1830. מאמינים כי אלו שנחשבו כעבדים היו, במקרים רבים, אינדיאנים ולא שחורים.
ב-3 ביולי 1836, כהכנה למדינת מישיגן, אורגנה טריטוריית ויסקונסין מטריטוריית מישיגן, המורכבת מהמדינות הנוכחיות של ויסקונסין, מינסוטה, איווה והחלק המזרחי של הדקוטות.
מישיגן הפכה למדינה ב-26 בינואר 1837, וכללה את חצי האי העליון כחלק מהפתרון לסכסוך על רצועת טולדו, שחסמה את מדינת מישיגן במשך מספר שנים.
הגבול המערבי של חצי האי העליון סומן בנהר מונטריאול על קו החוף של אגם סופריור ובנהר מנומיני על חוף אגם מישיגן.
דטרויט נותרה הבירה עד 17 במרץ 1847 כאשר לאנסינג נבחרה כעיר הבירה.
אוכלוסיית מישיגן בזמן הקמת המדינה מוערכת בכ-200,000, מה שהיה הרבה מעל הדרישה המינימלית של 60,000 של תקנות צפון-מערב.
האזור שהפך למישיגן היה שטח בריטי, והוא נמסר לארצות הברית ב-1783, אם כי העמים הילידים של האזור לא ויתרו על השליטה לא לבריטים ולא לאמריקאים ברוב השטח עד 1783. רובו הושג בוויתור, בכפייה או בדרך אחרת.
העמים שהתגוררו במישיגן לפני ההתיישבות האמריקאית היו האוטווה, הפוטוואטומי, אוג'יבווה והוויאנדוט.
הסכמים לוויתור על הארץ נחתמו בין 1795 (הסכם גרינוויל) ו-1842 (הסכם לה פוינט).
הסכמים בולטים נוספים היו הסכם המושל האל משנת 1808, הסכם סגינאו ב-1819, שני הסכמי שיקגו (1821 ו-1833), משלחת קארי ב-1828 והסכם וושינגטון ב-1836 והסכם מאוחר יותר מ-14 בינואר 1837.
טריטוריית ניו מקסיקו הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה (בגבולות שונים) מ-9 בספטמבר 1850 עד 6 בינואר 1912, כאשר הטריטוריה צורפה לארצות הברית כמדינת ניו מקסיקו.
ב-1846, במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, הוקמה ממשלת ניו מקסיקו הארעית של ארצות הברית (U.S.
גבולות האזור שעליו הייתה אמורה ממשלה זו לשלוט לא נקבעו בצורה מדויקת.
ממשלה צבאית/מלחמתית זמנית זו פעלה עד 9 בספטמבר 1850, כשנתיים לאחר שהרפובליקה של מקסיקו מסרה את האזור לארצות הברית ב-1848.
מוקדם יותר, בתחילת שנת 1850, החל מהלך להקמת מדינת ניו מקסיקו תחת חוקת מדינה האוסרת עבדות.
הבקשה אושרה במקביל להקמת טריטוריית יוטה מצפון.
גבולות המדינה המוצעת היו אמורים להתרחב הרחק מזרחה עד קו האורך 100 מערב, והרחק צפונה עד הנהר ארקנסו, ובכך לכלול קטעים שהיום הם בתחומי טקסס, אוקלהומה, קנזס, קולורדו, יוטה ואריזונה, כמו גם את מרבית שטחה של ניו מקסיקו של ימינו.
מדינת טקסס הביעה התנגדות עזה לתוכנית זו ותבעה לעצמה את מרבית שטח זה, אף שלא שלטה באדמות הכללות בו.
בנוסף, בעלי עבדים חששו שהעבדות לא תוכל להתרחב מערבה מעבר למדינותיהם המבוססות על עבדים.
פשרת 1850 והמחלוקות בנושא העבדות
פשרת 1850, שעברה בקונגרס ב-9 בספטמבר של שנה זו, עצרה את הניסיון המוקדם יותר באותה שנה לקבלת מעמד של מדינה לניו מקסיקו, ניסיון שהיה מועד לכישלון.
בה בעת קבעו סעיפים אחרים בפשרה את הקמת הטריטוריה של ניו מקסיקו וטריטוריית יוטה השכנה, ואת הגבולות המערביים של מדינת טקסס (שלהם הייתה קודם התנגדות מצד רפובליקת טקסס, מקסיקו וממשלות ארצות הברית מאז 1936) שלא השתנו מאז.
מעמד העבדות בתקופה שבה ניו מקסיקו הייתה טריטוריה היה נושא שנוי מאוד במחלוקת.
הענקת מעמד של מדינה הייתה בסמכות הקונגרס שהיה מפולג מאוד בנושא העבדות.
היו נציגים (ובהם סטיבן דאגלס) שטענו שהטריטוריה אינה יכולה לאסור עבדות, כפי שנקבע בפשרת מיזורי קודם לכן, בעוד שאחרים (ובהם אברהם לינקולן), טענו שיש לתת עדיפות למסורות המשפטיות מ-1834 של הרפובליקה של מקסיקו ששלטה קודם באזור, על פיהם עבדות של שחורים אסורה, אבל עבדות של אינדיאנים מותרת.
בלא קשר למעמדה הרשמי, עבדות הייתה נדירה בניו מקסיקו שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית.
מספר העבדים השחורים בכל הטריטוריה לא עלה מעולם על תריסר.
בין הניסיונות האחרונים להשיג פשרה במטרה למנוע את מלחמת האזרחים הציעו נציגים מהמפלגה הרפובליקנית בבית הנבחרים לצרף מיד את ניו מקסיקו לאיחוד כמדינת עבדות.
ב-24 בפברואר 1863, במהלך מלחמת האזרחים, עבר בקונגרס חוק להקמת טריטוריית אריזונה (Arizona Organic Act), שפיצל את טריטוריית ניו מקסיקו, אז בת 12 שנים, לשני חלקים, כאשר בחלק המערבי הוקמה טריטוריה חדשה, טריטוריית אריזונה שבה העבדות נאסרה.
כמו בניו מקסיקו העבדות באזור זה הייתה מוגבלת מאוד, בשל מסורות, חוקים ותבניות התיישבות מקסיקניים קודמים.
הפינה הצפון מערבית של טריטוריית ניו מקסיקו נכללה בטריטוריית אריזונה עד שצורפה כחלק הדרום מערבי ביותר של מדינת נבדה שהתקבלה לאיחוד ב-1864. בסופו של דבר טריטוריית אריזונה הפכה למדינת אריזונה.
הגבולות של טריטוריית ניו מקסיקו בזמן הקמתה (9 בספטמבר 1850) כללו את מרבית שטחה של מדינת ניו מקסיקו של ימינו, יותר ממחצית שטחה של מדינת אריזונה של ימינו, וחלקים משטחן של המדינות קולורדו ונבדה של ימינו.
אף ששטח זה היה קטן ממה שנכלל בהצעה שנכשלה בתחילת 1850 להקמתה כמדינה, המחלוקת על הגבולות עם טקסס התפוגגה בשל פשרת 1850.
רכישת גדסדן (מכונה במקסיקו "Venta de La Mesilla" – "מכירת מסייה") הוא כינוי לרכישת אדמות ממקסיקו בשנים 1854-1853 שנוהלה על ידי שגריר ארצות הברית למקסיקו ג'יימס גדסדן.
האדמות שנרכשו צרפו לטריטוריית ניו מקסיקו את החלק הדרומי של אריזונה של ימינו וחלק קטן בדרום מערב ניו מקסיקו של ימינו, השטח הגדול ביותר אליו הגיעה טריטוריית ניו מקסיקו.
השטח בן 76,800 קילומטרים רבועים אפשר בנייה קלה יותר של נתיב לקו שני של מסילת ברזל חוצה יבשת עבור מסילת ברזל פסיפית הדרומית, שנבנתה מאוחר יותר בשנים 1883-1881.
טריטוריית קולורדו הוקמה בחוק של הקונגרס (Colorado Organic Act) ב-28 בפברואר 1861, בגבולות שמאוחר יותר יהוו את גבולותיה של מדינת קולורדו עד ימינו.
חוק זה ניתק את אדמות קולורדו מטריטוריית ניו מקסיקו.
כנתיב לקליפורניה הייתה טריטוריית ניו מקסיקו טריטוריה הנתונה במחולקת במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
מתיישבים בחלק הדרומי של הטריטוריה הצטרפו ברצון לקונפדרציית המדינות של אמריקה (מדינות הדרום) ב-1861 כטריטוריית אריזונה (קונפדרציה), ושלחו נציג מטעמם לקונגרס הקונפדרציה של מדינות הדרום לבירת הדרום בריצ'מונד שבווירג'יניה.
טריטוריה זו השתרעה על החלק הדרומי של טריטוריית ניו מקסיקו הפדרלית מ-1851, ושטחה היה שונה מטריטוריית אריזונה (ארצות הברית) הפדרלית שהוקמה מאוחר יותר ב-1863, שהשתרעה על חלקה המערבי של טריטוריית ניו מקסיקו המקורית.
טריטוריית אריזונה של הקונפדרציה קצרת הימים הייתה הישות הטריטוריאלית האמריקנית הראשונה שהייתה קרויה "אריזונה".
הקרב במעבר גלורייטה במאי 1862, שבעקבותיו נסוג הצבא הטקסני בחזרה דרומה לאל פאסו, העביר את השטח של עמק הריו גראנדה ומזרח טריטוריית ניו מקסיקו עם הבירה סנטה פה לשליטת האיחוד תחת צבא האיחוד.
עם זאת הממשלה והמנהיגים של טריטוריית אריזונה (קונפדרציה) נותרו על כנם עד סוף מלחמת האזרחים ביוני 1865 כאשר החלק המערבי של הקונפדרציה מערבית למיסיסיפי (Trans-Mississippi Department) נכנע לאיחוד, כשהם מתגוררים בגלות באל פאסו כשנציגם עדיין בריצ'מונד.
טריטוריית הנאמנות של איי האוקיינוס השקט הייתה שטח במיקרונזיה שבמערב האוקיינוס השקט אשר נוהל במסגרת משטר הנאמנויות של ארגון האומות המאוחדות בשנים 1947–1994, בעקבות מלחמת העולם השנייה.
הטריטוריה נוהלה על ידי ארצות הברית.
אזור מיקרונזיה נחקר על ידי פורטוגל וספרד החל מהמאה ה-16. ספרד הייתה הראשונה שהרחיבה את שליטתה בו.
בתחילה היה הדבר ללא מחלוקת עם המעצמות האירופיות האחרות, אך בשלהי המאה ה-19 קראה גרמניה תיגר עליה.
ב-1874 הכריזה ספרד על ריבונותה על איי מרשל ואיי קרוליינה.
ב-1885 עברו איי מרשל לשליטת גרמניה, ובעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד העבירה ספרד את האי גואם לידי ארצות הברית ומכרה את יתרת מאחזיה במיקרונזיה לגרמניה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה כבשה יפן את מאחזי גרמניה במיקרונזיה וביקשה למזג אותם באימפריה שלה, אך ארגון חבר הלאומים מסר לה את השליטה בהם תחת מנדט מטעמו.
במהלך מלחמת העולם השנייה כבשה ארצות הברית את האזור מידי יפן והוא נוהל כשטח צבאי על ידי צי ארצות הברית ממטה שהוקם באי גואם.
ב-18 ביולי 1947 קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 21, אשר העמידה את האזור תחת ניהול ארצות הברית כטריטוריית נאמנות.
האזור הוגדר כשטח אסטרטגי ועל כן לפי סעיף 83 למגילת האו"ם ניתנה בידי המועצה בלבד (ולא בידי העצרת הכללית של האו"ם) הסמכות לסיים את משטר הנאמנות בו.
שטח טריטוריית הנאמנות השתרע על פני 7,800,000 קילומטר רבוע במערב האוקיינוס השקט, מצפון מזרח ליבשת אוסטרליה.
השטח היה כעין טרפז שבסיסו הרחב פונה דרומה, אשר השתרע בין קווי הרוחב 21 צפון עד 1 צפון ובין קווי האורך 130 מזרח עד 172 מזרח.
שטח זה היווה 4.7% משטח האוקיינוס השקט, אך היה שקול ל-85% משטח ארצות הברית היבשתית.
שטח הטריטוריה כלל כ-2,400 איים, שרק כמאה מהם, בשטח של 1,800 קילומטר מרובע, היו מיושבים.
באיים אלו התגוררו בשלהי המאה ה-19 200 אלף תושבים, אך עד 1969 פחת מספרם ל-100 אלף עקב מלחמה, מחלות והגירה.
התושבים היו בני קבוצות אתניות שונות, דיברו בתשע שפות שונות והיה להם רק מעט מן המשותף אלה עם אלה.
טריטוריית הנאמנות חולקה לשישה מחוזות:
בצפון - איי מריאנה (Mariana Islands)
(כל המחוזות מהווים כיום חלקים במדינת מיקרונזיה)
בדרום מערב - פלאו (Palau)
בתחומי הטריטוריה נמצאו שטחי הניסויים של האוקיינוס השקט (Pacific Proving Grounds) שהשתרעו על פני כ-360 אלף קילומטר רבוע.
במרוצת השנים ערכה בהם ארצות הברית 105 ניסויים גרעיניים.
ניהול טריטוריית הנאמנות על ידי צי ארצות הברית נמשך עד 1951. אז באה במקומו מחלקת הפנים של ארצות הברית.
לטריטוריה מונה נציב עליון, אשר מטהו היה ממוקם באי סאיפאן שבאיי מריאנה.
ב-1952 נחקק פרק 14 בספר החוקים (Code) הפדרלי של ארצות הברית, אשר שימש לניהול המשפטי של הטריטוריה.
ב-1956 מונתה מועצה מייעצת לטריטוריה, וב-1964 הקימה מחלקת הפנים של ארצות הברית את הקונגרס של הטריטוריה, בעל שני בתים, אשר היה פעיל עד 1979. בתקופה זו נערכו שלוש פעמים בחירות לאיוש הקונגרס.
דגל הטריטוריה עד 1965 היה דגל ארגון האו"ם.
מאז ועד שנות השמונים שימש דגל בצבע תכלת כהה שעליו מעגל של שישה כוכבים מחומשים, כמספר המחוזות בטריטוריה.
לאחר מכן השתמש כל מחוז בדגל משלו.
בשנת 1975 נערך משאל עם שבו הכריעו תושבי איי מריאנה (למעט גואם) על איחוד פוליטי עם ארצות הברית בשם איי מריאנה הצפוניים.
השינוי נכנס לתוקף ב-1978 וב-1986 הפכו האיים לטריטוריה של אזור מבודד בארצות הברית.
ב-1979 הכירה ארצות הברית בעצמאות איי מרשל והמדינות הפדרטיביות של מיקרונזיה, והן זכו בעצמאות מלאה ב-1986. תושבי פלאו החליטו שלא להצטרף למדינת מיקרונזיה.
עקב מתחים בין-גושיים קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם רק בשנת 1990 את החלטה 683, אשר סיימה את משטר הנאמנות באיי מריאנה הצפוניים, באיי מרשל ובמיקרונזיה.
בשנת 1987 תמה כהונתו של הנציב העליון האחרון של הטריטוריה.
לאחר מכן נוהלה הטריטוריה על ידי המשרד לעניינים טריטוריאליים ובינלאומיים (Office of Territorial and International Affairs) (כיום - המשרד לאזורים מבודדים במחלקת הפנים של ארצות הברית).
השריד האחרון של טריטוריית הנאמנות, פלאו, קיבלה את עצמאותה בשנת 1994 (הוקמה כרפובליקה עוד ב-1981).
ב-1994 גם אישרה מועצת הביטחון של האו"ם את סיום משטר הנאמנות בפלאו, במסגרת החלטה 956.
מדינות איי מרשל, מיקרונזיה ופלאו חתמו כולן על הסכם התאגדות חופשית (Compact of Free Association) עם ארצות הברית.
ההסכם מעניק להן הטבות כלכליות מידי ארצות הברית ומוסר לה את האחריות לשמירת ביטחונן ואת הזכות להציב כוחות צבא בתחומיהן.
טריטוריית מקדונלד הוא השם שהוענק על ידי תושבי , שבמדינת מיזורי בארצות הברית, לישות העצמאית שניסו להקים כאקט של מחאה בשנת 1961. בעקבות סכסוך, שהתגלע בין מנהיגי המחוז ובין מושל מיזורי, החליטו התושבים לפרוש ולהקים מדינה נפרדת במסגרת ארצות הברית של אמריקה.
הצעדים שנקטו התושבים להקמת "המדינה ה-51 של ארצות הברית" נתפסו כבדיחה על ידי הגורמים הרשמיים, אולם זכו לתהודה רבה בעיתונות של אותם ימים.
טריטוריית מקדונלד, שבעצם לא נולדה מעולם, חדלה מלהתקיים כעבור מספר חודשים בתום עונת התיירות של שנת 1961.
מדריך זה היה פופולרי מאוד באותה תקופה, והמוני התיירים נהגו לטייל על פי ההמלצות שהופיעו במפת הכבישים.
המפה הופצה לציבור ב-3 באפריל 1961, ותושבי מחוז מקדונלד, שציפו למטיילים שהיו מבקרים במקום בעונת התיירות בכל שנה, ראו בהשמטה זו פגיעה חמורה בפרנסתם ביוקרת מקום מגוריהם.
הם תבעו את תיקון המעוות, אולם מחלקת הכבישים של מדינת מיזורי, שהוציאה לאור של המדריך, סירבה להדפיס מחדש את מפת הכבישים.
מחוז מקדונלד, השוכן בפינה הדרום מערבית של מדינת מיזורי, וגובל במדינת ארקנסו ובמדינת אוקלהומה, נחשב לאזור בעל נוף יפה שמשך מדי שנה המוני תיירים שפקדו את אתרי התיירות, צרכו את השירותים שהציעו העסקים המקומיים, ותרמו תרומה משמעותית לכלכלת המחוז.
בשנת 1960 נפגעה תנועת התיירות בעיר נואל עקב שינוי הנתיב של הכביש הראשי שחצה את מחוז מקדונלד, והשמטת אתרי התיירות מן הפרסום הרשמי של המדינה הייתה הקש ששבר את גב הגמל.
11 אלף התושבים של מחוז מקדונלד, שהיו תלויים במידה רבה בהכנסות שקיבלו במהלך עונת התיירות, סירבו לקבל את התשובה השלילית שקיבלו ממחלקת הכבישים והחליטו להגיב בתקיפות על הפגיעה בכבודם ובפרנסתם.
זו לא הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה שתושבי מחוז מקדונלד הגיבו בחריפות על החלטת ממשל שפגעה בהם.
בשנת 1863 שרפו תושבי המחוז את בניין בית המשפט ואת הארכיון המקומי לאחר שהתקבלה החלטה משפטית שלא מצאה חן בעיניהם.
כעת, כמאה שנים מאוחר יותר, שוב התארגנו תושבי המחוז למאבק בממשל.
צעדי המחאה של תושבי מחוז מקדונלד
ב-9 באפריל 1961 נפגשו בעיירה נואל כחמישים מתושבי המחוז על מנת לדון בדרכי פעולה אפשריות.
בפגישה השתתפו כל בעלי התפקידים המרכזיים של המחוז, כולל נציג המחוז לסנאט של מיזורי.
התושבים העלו הצעות שונות לפעולות שיביעו את מחאת אנשי המחוז ואכזבתם מהתנהגותהשל מדינת מיזורי.
בין ההצעות נידונה האפשרות לבקש ממדינת ארקנסו הסמוכה שתספח אליה את מחוז מקדונלד, או לדרוש ממדינת מיזורי שתחזיר את מחוז מקדונלד חזרה לשליטת האינדיאנים.
תוכנית זו נוסחה באופן רשמי והוצגה ב-12 באפריל 1961 בפני הסנאט של מדינת מיזורי על ידי , שכיהן כסנטור בסנט של מיזורי.
מר מקגאוון, נשיא לשכת המסחר המקומית נבחר לנשיא הממשל הזמני, והתושבים החלו לממש את ההחלטה ולגבש את המוסדות של המדינה החדשה שהחליטו להקים.
ב-11 באפריל 1961 החלו הפעולות הממשיות למימוש הריבונות של המדינה העצמאית החדשה.
בית הדפוס המקומי הדפיס דרכונים, אשרות תיירות ובולי דואר, לתושבים חולקו "תעודות תושב", ומטבעות מיוחדים עשויים מעץ הונפקו לטובת המסחר התיירותי.
מועדון הקליעה המקומי הוכרז כתחנת גבול וחברי המועדון, ששימשו כשומרי הגבול, עצרו את הנוסעים בכביש כשהם מבקשים להציג את אשרת הכניסה ומונעים את כניסתם של "אנשים בלתי רצויים" דוגמת גובי המס של מדינת מיזורי.
שירות דואר מיוחד הוקם על מנת להוביל את דברי הדואר שנשלחו מן העיר נואל אל בית הדואר האמריקאי במחוז הסמוך.
ב-17 באפריל קיבל הסנאט של מדינת מיזורי החלטה אשר דחתה את בקשת הפרישה של המחוז הסורר והעבירה את הדיון בעיניינם להמשך מעקב בוועדה שהוקמה לצורך כן.
התגובה הפושרת של מוסדות מדינת מיזורי שכנעה את ה"מורדים" שלא להרפות ממאבקם.
הם פנו למזכיר האומות המאוחדות בבקשה לקבל סיוע בסך ארבעה מיליארד דולר לביסוס ה"מדינה" החדשה, ובמקביל המשיכו בצעדי המחאה הפומביים.
בשלב מסוים הורידו התושבים את דגל מדינת מיזורי מהתורן שעל בית המועצה בעיר נואל והניפו במקומו את דגל הקונפדרציה מימי מלחמת האזרחים האמריקנית.
בתגובה לכך, תושבי העיר הסמוכה "הכריזו מלחמה" על טריטוריית מקלאוד ואיימו לפלוש לעיר ולהחרים את הדגל.
בקרב הראווה שנערך נוצחו אנשי טריטוריית מקלאוד והמנצחים הניפו מחדש את דגל מדינת מיזורי.
תושבי העיר נואל, שביקשו להציל את עונת התיירות האבודה של שנת 1961 החליטו ליצור שיחזור של המירוץ אחר האדמות מתקופת המערב הפרוע.
למעלה מאלף תיירים הגיעו לעיר ב-30 באפריל 1961, וארבעה מתוכם, אשר "התגברו" בסיוע המיליציה המקומית על מתקפות אנשי מחוז מקלאוד שהתחפשו לאינדיאנים, והצליחו למצוא את שטרי המכר שהוסתרו סביב העיר, זכו לרשום על שמם אקר של אדמה על שפת הנהר הסמוך לעיר.
ההד הציבורי להקמת טריטוריית מקדונלד
פרשת מאבקם הצבעוני של אנשי טריטוריית מקלאוד זכתה להתייחסות רחבה בעיתונות המקומית של מדינת מיזורי והמדינות השכנות, בעיקר בזכות התזמון המצוין של פעולות המחאה.
בשנת 1961 ציינו בארצות הברית מלאת 100 שנים לפרישת מדינות הדרום במלחמת האזרחים, וסיפור חדש על "פרישה" זכה להד תקשורתי רחב.
קוראי העיתונים, שמאסו בסיפורי הזוועות על הטבח בקונגו ועל הפעולה הכושלת במפרץ החזירים בקובה, מצאו בתיאורים המשעשעים של אירועי המחאה ממחוז מקדונלד, אתנחתה קומית מתלאות היום יום.
אזרחי העיירה נואל היו רציניים, אך בעיני כל האחרים נתפש האירוע כבדיחה משעשעת.
במהלך החודשים שלאחר ההכרזה על הפרישה ממדינת מיזורי והפעלת צעדי המחאה הפומביים דעך העניין הציבורי בסיפור של טריטוריית מקדונלד, אולם לאנשי המחוז לא הייתה כל סיבה להצטער על היוזמה שגילו.
הפרסום הרחב לו זכתה הפרשה בכלי התקשורת האמריקאים והבינלאומיים עוררה סקרנות בלב רבים, וחודשים רבים לאחר תום הפרשה, המשיכה תעשיית התיירות של מחוז מקדונלד ליהנות מאלפי המטיילים, שעצרו במקום, ונהנו מהאווירה המרדנית ששררה באזור במשך תקופת הקיץ.
מחוז מקדונלד חזר עם הזמן לשגרת היום יום, ובשלב מסוים הוכרז על "פיוס" עם מדינת מיזורי.
מפת התיירות החדשה שהודפסה על ידי מדינת מיזורי בשנת 1962 הכילה גם את אתרי התיירות של מחוז מקלאוד, אשר המשיך ליהנות מן הפרסום לו זכה בגין ההכרזה על עצמאותו.
אנשי המשמר של המחוז המשיכו לסייר ברחבי המחוז ולהעניק לתיירים בהם נתקלו את "הדרכון" של המחוז.
מסמך זה התקבל בשמחה על ידי התיירים שראו בו מזכרת מעניינת מטריטוריית מקלאוד.
טריטוריית מינסוטה הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת שהייתה קיימת מ-3 במרץ 1849, ועד 11 במאי 1858, כאשר החלק המזרחי של השטח התקבל לאיחוד כמדינת מינסוטה.
גבולות הטריטוריה של מינסוטה, כפי שנסללו מחוץ לטריטוריית איווה, כללו את אזור מינסוטה הנוכחי ורוב מה שלימים הפך לטריטוריית דקוטה ממזרח לנהר מיזורי.
הטריטוריה של מינסוטה כללה גם חלקים מטריטוריית ויסקונסין שלא הפכו לחלק מוויסקונסין, שנמצא בין נהר המיסיסיפי לוויסקונסין, כולל אזור ראש החץ.
בזמן הקמתה, השטח שהוא כיום מינסוטה הכיל שלוש התנחלויות "לבנות" משמעותיות: סיינט פול, סנט אנטוני (כיום חלק ממיניאפוליס), וסטילווטר.
המוסדות הטריטוריאליים הגדולים נחלקו בין השלושה: סיינט פול הפכה לבירה; מיניאפוליס נבחרה כמקום של אוניברסיטת מינסוטה; וסטילווטר נבחרה למקום הכלא הטריטוריאלי של מינסוטה.
מושל נכנס לתפקידו עזב את המשרד מפלגה 1 אלכסנדר ראמזי 1 ביוני 1849 15 במאי 1853 וויג 2 ויליס ארנולד גורמן 15 במאי 1853 23 באפריל 1857 דמוקרטית 3 סמואל מדארי 23 באפריל 1857 24 במאי 1858 דמוקרטית
טריטמנודון (שם מדעי: Tritemnodon) הוא סוג נכחד של יונק מהקבוצה האינודונטה, שחי באמריקה הצפונית בתקופת האאוקן לפני 46–50 מיליון שנה.
הוא הוגדר על ידי החוקר ויליאם דילר מתיו בשנת 1906 ומשמעות שמו היא 3 שיניים חותכות.
המינים של הסוג היו שונים בגודלם ונעו בין גודל של דלק הסלעים לגודל של שועל.
הרגליים היו קצרות ודקות יחסית לסוגים אחרים של קראודונטים.
הגוף היה מוארך בדומה לגחן.
הראש היה דק והיה מצויד בשיניים חדות.
מאובנים מהסוג Tritemnodon agilis התגלו בעיקר ב במדינות יוטה וויומינג.
כמו הגחן הוא היה טורף זריז שטרף יונקים קטנים יותר, עופות, זוחלים, דו-חיים, חרקים וחסרי חוליות אחרים.
הטריטוריה של פלורידה הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה מ-30 במרץ 1822, עד 3 במרץ 1845, אז התקבלה לאיחוד כמדינת פלורידה.
במקור החלק העיקרי של השטח הספרדי של פלורידה הספרדית, ומאוחר יותר המחוזות של מזרח ומערב פלורידה, נמסר לארצות הברית כחלק מהסכם אדמס-אוניס משנת 1819. הטריטוריה נשלטה על ידי המועצה הטריטוריאלית של פלורידה.
האירופים גילו את פלורידה בשנת 1513 על ידי חואן פונסה דה לאון, אשר טען שהאדמה היא נחלת ספרד.
סיינט אוגוסטין, היישוב האירופי המיושב ברציפות העתיק ביותר בארצות הברית, נוסד בחוף הצפון מזרחי של פלורידה בשנת 1565. פלורידה נשארה תחת שלטון ספרדי עד סוף מלחמת שבע השנים, כאשר ספרד ויתרה עליה לממלכת בריטניה הגדולה בתמורה לשחרורה של הוואנה.
בשנת 1783, לאחר המהפכה האמריקאית, ויתרה בריטניה הגדולה על פלורידה בחזרה לספרד תחת סעיפי הסכם השלום של פריז.
הקדנציה השנייה של השלטון הספרדי הושפעה מארצות הברית הסמוכה.
היו סכסוכי גבול לאורך הגבול עם מדינת ג'ורג'יה ובעיות של שימוש אמריקאי במיסיסיפי.
מחלוקות אלו נפתרו כביכול ב-1795 על ידי הסכם סן לורנצו, שבין היתר חיזק את הגבול של פלורידה וג'ורג'יה לאורך קו הרוחב ה-31. עם זאת, כפי שחזה פעם תומאס ג'פרסון, ארצות הברית לא יכלה להרחיק את ידיה מפלורידה.
בשנת 1812, כוחות ארצות הברית ו"פטריוטים" של ג'ורג'יה בפיקודו של גנרל ג'ורג' מתיוס פלשו ללא הצלחה לפלורידה כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים.
"מלחמת הפטריוט" נתפסה כבלתי אהודה על ידי אמריקאים רבים.
הנשיא מדיסון הסיר את תמיכתו ולשלטונות ספרד הובטח יציאה מהירה של החיילים האמריקאים.
ממשלת ספרד הציעה לעבדים נמלטים חופש אם ימירו את דתם לקתוליות ויסכימו לתקופת שירות צבאי.
תחת לחץ כבד מצד ארצות הברית, ספרד הפכה את המדיניות הזו במאה ה-18 המאוחרת, להשפעה מועטה.
עבדים המשיכו לברוח לפלורידה, שם קיבלו מחסה על ידי ילידי פלורידה, שנקראו בפי האמריקאים Seminoles.
הם חיו במערכת פיאודלית למחצה; הסמינולים העניקו לשחורים הגנה, בעוד שהעבדים לשעבר, שהיה להם ידע בחקלאות, חלקו יבולים עם הילידים.
למרות שהעבדים הנמלטים עדיין נחשבו נחותים על ידי הסמינולים, שתי הקבוצות חיו בהרמוניה.
בעלי העבדים בג'ורג'יה ובשאר מדינות הדרום זעמו על מצב עניינים זה כשהעבדים המשיכו להימלט לפלורידה.
ב-1818, לאחר שנים של סכסוכים נוספים בהם היו מעורבים ילידים, עבדים נמלטים ומתיישבים, כתב הגנרל אנדרו ג'קסון לנשיא ג'יימס מונרו, שהוכתר במרץ 1817, והודיע לו שהוא פולש לפלורידה.
כוחו של ג'קסון יצא מטנסי וצעד למטה אל ה-Florida Panhandle.
קצינים ספרדים ויתרו על ביצורי החוף בפורט סן מרקוס (הידוע גם כפורט סנט מרקס) במזרח פלורידה; וכעבור כשישה שבועות נכנעו גם פורט בארנקס ופנסקולה במערב פלורידה.
הרשאות בנמלים בפנסקולה ובסיינט אוגוסטין במשך שתים עשרה שנים.
בפסק הדין דור נגד ארצות הברית (195 U.S.
הסעיף השישי של אמנת ההיתר מכיל את ההוראה הבאה:
"תושבי השטחים אשר הוד מלכותה הקתולית מוותרת לארצות הברית על ידי אמנה זו יתאגדו באיחוד ארצות הברית ברגע שעשוי להיות בקנה אחד עם עקרונות החוקה הפדרלית, ומורשים ליהנות מהפריבילגיות, זכויות וחסינות של אזרחי ארצות הברית.'
[195 .U.S 138, 142] 'אמנה זו היא חוק הארץ, ומאפשרת לתושבי פלורידה ליהנות מהזכויות, הזכויות והחסינות של אזרחי ארצות הברית.
מיותר לברר אם אין זה מצבם, ללא תלות בהתניה.
עם זאת, הם אינם משתתפים בכוח הפוליטי; הם לא שותפים לממשלה עד שפלורידה תהפוך למדינה.
בינתיים פלורידה ממשיכה להיות טריטוריה של ארצות הברית, הנשלטת מכוח הסעיף הזה בחוקה שמסמיך את הקונגרס "ליצור את כל הכללים והתקנות הדרושים לכבד את הטריטוריה או רכוש אחר השייך לארצות הברית".
ב-10 ביולי 1821, מחוז מזרח פלורידה הועבר למושל אנדרו ג'קסון עם פקודות קפדניות מהנשיא ג'יימס מונרו לשמור על הפרוטוקול הדיפלומטי, כאשר מערב פלורידה הועברה לאחר שבוע לאחר מכן.
המושל ג'קסון לא היה מעורב במינויים הממשלתיים המוקדמים בשטח והכיר רק שניים מבין אלו שמונו.
הנשיא ג'יימס מונרו הוסמך ב-3 במרץ 1821 להשתלט על מזרח פלורידה ומערב פלורידה עבור ארצות הברית ולדאוג לממשל ראשוני.
אנדרו ג'קסון שימש כנציב הצבאי הפדרלי עם סמכויות המושל של השטח החדש שנרכש, מ-10 במרץ עד דצמבר 1821. ב-30 במרץ 1822, ארצות הברית מיזגה את מזרח פלורידה וחלק ממה שהיווה בעבר את מערב פלורידה לתוך טריטוריית פלורידה.
ויליאם אפיפ דובאל הפך למושל הרשמי הראשון של טריטוריית פלורידה וזמן קצר לאחר מכן הוקמה הבירה בטלהסי, אך רק לאחר שהורחק שבט סמינול מהארץ.
הבירה החדשה של טלהאסי הייתה ממוקמת בערך באמצע הדרך בין הבירות הקולוניאליות הישנות של פנסקולה וסיינט אוגוסטין.
"ארמון הממשלה של דובל היה לזמן מה בית עץ בלבד, והוא חי על דמי ציידים".
הסכסוך המרכזי של טריטוריית פלורידה מקורו בניסיונות לעקור את עמי הסמינול.
הממשלה הפדרלית ורוב המתיישבים הלבנים רצו שכל האינדיאנים בפלורידה יהגרו למערב.
ב-28 במאי 1830, הקונגרס העביר את חוק עקירת האינדיאנים המחייב את כל האינדיאנים לנוע מערבה לנהר המיסיסיפי.
בהסכם פורט גיבסון, שנערך בטריטוריית ארקנסו בין קבוצת הסמינולים שנשלחו לחקור את הטריטוריה החדשה והממשל הפדרלי, האמריקאים הובילו את הסמינול להסכים לתנאי ההעברה, אם כי בני הסמינול טענו מאוחר יותר כי הוליכו אותם שולל בהסכם.
החל מסוף 1835, אוסצ'ולה ובעלות הברית של סמינול החלו במלחמת גרילה נגד כוחות ארצות הברית.
גנרלים רבים נלחמו ונכשלו, נכנעו לחום ולמחלות כמו גם לחוסר ידיעת הארץ.
רק לאחר שגנרל תומאס ג'סופ לכד רבים מראשי הסמינול המרכזיים, כולל אוסצ'ולה שמת בשבי בשל מחלה, החלו הקרבות לגווע.
הסמינולים נאלצו בסופו של דבר להגר.
פלורידה הצטרפה לאיחוד כמדינה ה-27 ב-3 במרץ 1845. בשלב זה, כמעט כל הסמינולים נעלמו, מלבד קבוצה קטנה שחיה באורגליידס.
הטריטוריה של וושינגטון הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה מ-2 במרץ 1853 עד 11 בנובמבר 1889, אז התקבל השטח לאיחוד כמדינת וושינגטון.
הטריטוריה הוקמה מהחלק של טריטוריית אורגון מצפון לנהר קולומביה התחתון ומצפון לקו הרוחב ה-46 ממזרח לקולומביה.
בהיקף הגדול ביותר, הטריטוריה כללה גם את כל איידהו המודרנית וחלקים ממונטנה וויומינג, לפני שהוגדרו גבולותיה הסופיים ב-1863.
תסיסה לטובת שלטון עצמי התפתחה באזורי טריטוריית אורגון מצפון לנהר קולומביה בשנים 1851–1852. קבוצה של מתיישבים בולטים מאזורי קאוליץ ופוג'ט סאונד נפגשו ב-25 בנובמבר 1852, ב"ועידת מונטיצלו" בלונגוויו של ימינו, כדי לנסח עצומה לקונגרס של ארצות הברית הקוראת להקים טריטוריה נפרדת מצפון לנהר קולומביה.
לאחר קבלת אישור מהממשלה הטריטוריאלית של אורגון, ההצעה נשלחה לממשלה הפדרלית.
הצעת החוק להקמת הטריטוריה, HR 348, הוכרזה בבית הנבחרים של ארצות הברית על ידי הנציג צ'ארלס א.
סטיוארט ב-25 בינואר 1853. הנציג ריצ'רד ה.
סטנטון טען שהשם המוצע - הטריטוריה של קולומביה - עלול לבלבל עם המחוז של בירת המדינה, טריטוריית קולומביה (כיום מחוז קולומביה), והציע במקום זאת שם המכבד את ג'ורג' וושינגטון.
לפיכך, הצעת החוק תוקנה עם השם וושינגטון, אם כי לא בלי דיון מסוים, והועברה בבית הנבחרים ב-10 בפברואר, עברה בסנאט ב-2 במרץ, ונחתמה על ידי הנשיא מילרד פילמור באותו יום.
הטיעון נגד קריאת הטריטוריה וושינגטון הגיע מהנציג אלכסנדר אוונס ממרילנד, שטען נגד ההצעה, שאמנם אין מדינות בשם וושינגטון, אבל מחוזות, ערים ועיירות מרובות נקראו בשם זה ולכן זה יכול להיות מקור הבלבול עצמו.
אוונס הרגיש ששם הטריטוריה החדשה המוצעת צריך לשקף את הטרמינולוגיה המקומית.
הוא הצהיר שיהיה נכון יותר לתת לטריטוריה "איזה שם אינדיאני יפהפה".
ההחלטה הייתה מנוגדת לרצונות התושבים, ועיתונים מקומיים דיווחו על רגשות מעורבים מצד האזרחים, אף שהקבלה הכללית של שינוי השם הייתה חיובית.
אייזק סטיבנס, שמונה למושל הראשון של השטח, הכריז על אולימפיה כבירה הטריטוריאלית.
סטיבנס גם היה חלק בלתי נפרד בניסוח ובמשא ומתן על הסכמים עם להקות ילידים בטריטוריית וושינגטון.
בית מחוקקים טריטוריאלי נבחר והתכנס לראשונה בפברואר 1854, ובית המשפט העליון הטריטוריאלי הוציא את החלטתו הראשונה בהמשך השנה.
קולומביה לנקסטר נבחרה כנציגה הראשונה לקונגרס האמריקאי.
הגבולות המקוריים של הטריטוריה כללו את כל מדינת וושינגטון של ימינו, כמו גם את צפון איידהו ומונטנה ממערב לחלוקה היבשתית.
עם קבלתה של מדינת אורגון לאיחוד בשנת 1859, סופחו החלקים המזרחיים של טריטוריית אורגון, כולל דרום איידהו, חלקים מוויומינג ממערב לחלוקה היבשתית וחלק קטן ממחוז רוואלי, מונטנה של ימינו צורפו לטריטוריית וושינגטון.
הקצה הדרום-מזרחי של הטריטוריה (בוויומינג של היום) התווסף לטריטוריית נברסקה ב-2 במרץ 1861.
בשנת 1863, אזור טריטוריית וושינגטון ממזרח לנהר הסנייק וקו האורך ה-117 אורגן מחדש כחלק מטריטוריית איידהו שזה עתה הוקמה, והותיר את השטח בגבולותיה הנוכחיים של מדינת וושינגטון, שהתקבלה לאיחוד ב-11 בנובמבר 1889, כמדינה ה-42 של ארצות הברית.
לפני הקמת המדינה, התיישבויות רבות בשטח התמודדו על תואר הבירה.
בין המועמדות המובילות לתואר, מלבד אולימפיה, היו סטיילקום, ונקובר, פורט טאונסנד ואלסבורג, שנחרבה בשריפה גדולה זמן קצר לפני הקמת המדינה.
גם לאחר שאולימפיה נבחרה כבירה, המחלוקת המשיכה והיא הסתיימה רק לאחר השלמת בניית בית הנבחרים של המדינה.
טריטוריית בלפור היא מחוז בחבל בורגון-פראנש-קונטה, מזרח צרפת.
המחוז המנהלי טריטוריית בלפור נוצר על פי תנאי אמנת פרנקפורט משנת 1871. הקיסרות הגרמנית סיפחה כמעט את כל אלזס, אך הצרפתים הצליחו לשאת ולתת על שימור הטריטורייה, שהופרדה משאר אלזס (שם הייתה חלק ממחוז או-רן).
היו שלוש סיבות עיקריות לטיפול יוצא דופן זה:
האוכלוסייה בבלפור וסביבתה הייתה דוברת צרפתית.
בלפור הפגינה התנגדות, בפיקודו של קולונל פייר דנפר-רושרו, לפלישה הגרמנית.
המחוקק הנוצרי סוציאליסטי מבלפור, אמיל קלר, ניהל קמפיין פוליטי עוצמתי דומה באספה הלאומית.
מפני שבלפור ממוקת במעבר מישורי יחסית בין הרי הווז' והיורה, הסכימו הגרמנים להשאיר את העיר בצרפת, מכיוון שקציני הצבא הפרוסים ציינו שאסטרטגיה זו תעניק לגרמניה גבול בר הגנה.
לאחר ששמרה על מעמדה הייחודי כטריטוריה במשך קצת יותר מחצי מאה, הוכרה בלפור רשמית כמחוז ה-90 של צרפת ב-1922. צרפת החזירה לשטחה את אלזס שלוש שנים קודם לכן בחוזה ורסאי, אך הוחלט שלא לשלב את בלפור במחוז שלה לשעבר, או-רן.
כאשר נוצרו חבלי צרפת לא נכללה בלפור בחבל אלזס, אלא בחבל הסמוך פראנש-קונטה, מאז ינואר 2016 בורגון-פראנש-קונטה.
מבחינה גאוגרפית בלפור שוכנת על הרכס המפריד בין שני חבלי בצרפת, אך לפני מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 היא הייתה חלק פוליטי מאלזס.
עם זאת, מבחינת החבלים שהוקמו ב-1982 מצאה את עצמה טריטוריית בלפור בפראנש-קונטה ולא באלזס.
המחוז, ששטחו 609 קילומטר רבוע בלבד, הוא החמישי בקוטנו בצרפת (אחרי פריז ופרווריה או-דה-סן, עמק המארן וסן-סן-דני).
הוא מעט קטן יותר מסנט לוסיה (הטריטוריה ה-196 בעולם בשטחה) או ג'קרטה, בירת אינדונזיה.
הקומונה המאוכלסת ביותר היא בלפור, בירת המחוז.
ההכנסה החציונית נטו למשק בית במחוז ב-2017 הייתה 21,310 אירו.
הנתון הממוצע של הטריטוריה מסתיר פערים גדולים יחסית כמו זה שבין העיר בלפור (17,920 אירו) לבין ברמונט (26,600).
בשנת 2019 מנתה אוכלוסיית המחוז 141,318 תושבים.
מתוכם, מעט יותר מ-46,000 מתגוררים בקומונה בלפור עצמה.
במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 עברה הטריטוריה ארבע מגמות עיקריות באוכולסיה.
התקופה שבין 1800 ל-1872 התאפיינה בפיתוח כלכלי יציב ובשיעור ילודה גבוה יחסית.
עם זאת, מגפת הכולרה אשר נבעה מהתגברות העיור, יחד עם מיתון כלכלי, הפחיתו את קצב העלייה ברבע השלישי של המאה.
לאחר איבוד רוב אלזס ל, גדלה אוכלוסיית בלפור בשל הגעת מספר רב של פליטים מ"הגרמניזציה": בין 1871 ל-1914 התפתחו מפעלים גדולים בטריטוריה, כאשר תעשיית הטקסטיל צמח במהירות.
בין 1914 ל-1945 נשלט הנרטיב הכלכלי על ידי שתי מלחמות העולם ותקופת הקיפאון בביניהן.
לאחר מלחמת העולם השנייה הפך האזור למוקד לצמיחה תעשייתית: גם האוכלוסייה עקבה אחר אותה מגמת עלייה, ועמדה על 131,999 ב-1982. אף על פי כן, כמו בחלקים רבים של צרפת, משנת 1980 הייתה למשבר האנרגיה העולמי בשנות ה-70 השפעה מתמשכת בהאטת קצב ההתרחבות.
קוד המחוז של הטריטוריה הוא 90, והפרפקטורה (הבירה) שלו היא בלפור.
בטריטוריה ישנה נפה בודד (בלפור), המחולק ל-9 קנטונים ומשם ל-101 קומונות.
נשיא מועצת המחוז הוא פלוריאן בוקה, שנבחר לראשונה ב-2015.
חברמפלגהאיאן בוקארדהרפובליקניםמישל זומקלראיחוד הדמוקרטים והעצמאים
חבר מפלגה סדריק פרין הרפובליקנים
טריטוריית ארקנסו הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה מ-4 ביולי 1819 ועד 15 ביוני 1836, כאשר ההיקף הסופי של טריטוריית ארקנסו התקבל לאיחוד כמדינת ארקנסו.
ארקנסו פוסט הייתה הבירה הטריטוריאלית הראשונה (1819–1821) וליטל רוק הייתה השנייה (1821–1836).
השם ארקנסו הוגה ואוית במגוון אופנות.
האזור אורגן כטריטוריה של ארקנסו ב-2 במרץ 1819, אך ההיקף הסופי של השטח התקבל לאיחוד כמדינת ארקנסו ב-15 ביוני 1836. השם בוטא היסטורית ארקנזס, ארקנסו, והיו לו כמה גרסאות הגייה אחרות.
יש לבטא אותו בשלוש (3) הברות, כאשר ה-"s" האחרון שותק, ה-"a" בכל הברה עם הצליל האיטלקי, והדגש על ההברה הראשונה והאחרונה.
ההגייה עם ההטעמה על ההברה השנייה עם צליל "a" ב"אדם" והצליל של התוסף "s" היא חידוש שיש להימנע ממנו.תושבי קנזס מבטאים לעיתים קרובות את נהר ארקנסו בתור "ארקנזס" באופן דומה להגייה המקובלת של שם המדינה שלהם.
השימוש הרשמי הראשון בשם ארקנסו הגיע בשנת 1806 כאשר החלק הדרומי של מחוז ניו מדריד בטריטוריית לואיזיאנה הוגדר כמחוז ארקנסו.
בשנת 1813, הוא הפך למחוז ארקנסו בטריטוריית מיזורי.
כאשר מיזורי הגישה בקשה למדינה, היא ביקשה גבול דרומי ב-36º30′, למעט חלק קטן בין נהר סנט פרנסיס לנהר המיסיסיפי שם הוא ירד ל-36º.
זה הפך לגבול הצפוני של מה שהפך לטריטוריית ארקנסו.
ב-2 במרץ 1819, באספה הלפני אחרונה של הקונגרס ה-15 של ארצות הברית, העביר הקונגרס את החוק האורגני של ארקנסו, שהכריז על הקמתה של טריטוריית ארקנסו ב-4 ביולי 1819, מהחלק של טריטוריית מיזורי השוכן דרומית לנקודה על נהר המיסיסיפי בקו רוחב 36 מעלות צפון העובר מערבה אל נהר סנט פרנסיס, אז.
עקבו אחרי הנהר ל-36 מעלות 30 דקות קו רוחב צפון, ואז מערבה עד לגבול הטריטוריאלי.
זה כלל את כל מדינת אוקלהומה הנוכחית דרומית לקו הרוחב 36°30' צפון.
החלק המערבי ביותר של הטריטוריה הוסר ב-15 בנובמבר 1824, וחלקו המערבי ביותר הוסר ב-6 במאי 1828, מה שצמצם את השטח להיקף של מדינת ארקנסו הנוכחית.
במקור הגבול המערבי של מיזורי נועד ללכת דרומה לנהר האדום.
אולם במהלך המשא ומתן עם הצ'וקטאו בשנת 1820, אנדרו ג'קסון ויתר ללא ידיעתו על יותר מטריטוריית ארקנסו.
ואז בשנת 1824, לאחר משא ומתן נוסף, הסכימו הצ'וקטאו להתרחק מערבה, אך רק ב"100 צעדים" מחיל המצב בבל פוינט.
זה הביא לעיקול בגבול המשותף בפורט סמית'.
לטריטוריה היו במקור תשעה מחוזות: ארקנסו, קלארק, קרופורד (שכלל את הרכישה של לאבלי), המפסטד, אינדפנדנס, לורנס, מילר, פיליפס ופולסק.
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית 1830, 23 מחוזות בטריטוריית ארקנסו דיווחו על ספירות האוכלוסייה הבאות (לאחר שרק 7 דיווחו על הספירות הבאות במפקד ארצות הברית של 1820):
ספירות מפקד אלה לא כללו אינדיאנים, והספירה המוקדמת יותר כללה 1,617 עבדים.
אף על פי שהיה אמור להיערך מפקד אוכלוסין של צ'רוקי כחלק מאמנת ג'קסון ומקמין ב-1818, המפקד מעולם לא נערך.
במקום זאת, כשהחוזה נוהל מחדש בשנת 1819, הוא השתמש בהערכתו של ג'ון קלהון של 5000 צ'רוקי בארקנסו, למרות הערכת אומת הצ'רוקי של 3,500. הקוואפאו מנו 455 באמצע שנות ה-20 של המאה ה-19.
רוברט קריטנדן היה המזכיר הטריטוריאלי עד 1829 והמושל הטריטוריאלי דה פקטו, והכין את ארקנסו להקמת מדינה.
עד שאוקלהומה של היום קיבלה מעמד של מדינה, שימשה פורט סמית' כסמכות המשפטית לכאורה המפקחת על הטריטוריה האינדיאנית.
הצבא פיקח על נושאים העוסקים במדינות האינדיאנים.
טריטוריית מיזורי הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה מ-4 ביוני 1812 עד 10 באוגוסט 1821. בשנת 1819, טריטוריית ארקנסו נוצרה מחלק מהשטח הדרומי שלה.
ב-1821, חלק דרום-מזרחי של השטח התקבל לאיחוד כמדינת מיזורי, והשאר הפך לשטח לא מאורגן במשך מספר שנים.
טריטוריית מיזורי נודעה במקור כטריטוריית לואיזיאנה ושמה שונה על ידי הקונגרס האמריקאי ב-4 ביוני 1812, כדי למנוע בלבול עם מדינת לואיזיאנה החדשה, שהתקבלה לאיחוד ב-30 באפריל 1812.
ב-1 באוקטובר 1812, ארגן המושל קלארק את חמשת המחוזות המנהליים של טריטוריית לואיזיאנה לשעבר כחמשת המחוזות הראשונים של טריטוריית מיזורי.
האמנה האנגלו-אמריקאית משנת 1818 קבעה את הגבול הצפוני של טריטוריית מיזורי עם השטח הבריטי של ארץ רופרט בקו הרוחב ה-49 צפון.
זה נתן לטריטוריית מיזורי את עמק הנהר האדום מדרום לקו הרוחב ה-49 ונתן לארץ רופרט את הנתח של עמק נהר מיזורי מצפון לקו הרוחב ה-49. הסכם אדמס-אוניס משנת 1819 קבע את הגבולות הדרומיים והמערביים של השטח עם הטריטוריות הספרדיות של טקסס הספרדית וסנטה פה דה נואבו מקסיקו.
ארצות הברית מסרה לספרד חלק ניכר מטריטוריית מיזורי בתמורה לפלורידה הספרדית.
האמנה של 1818 והסכם אדמס-אוניס יהיו הוויתורים המשמעותיים האחרונים של שטח מארצות הברית היבשתית, אם כי הוויתור על אדמות מצפון לקו הרוחב ה-49 יתבררו כוויתור הקבוע היחיד של שטח אמריקאי (השטחים שנמסרו לספרד נכבשו מחדש על ידי ארצות הברית בעקבות סיפוח טקסס ומלחמת ארצות הברית–מקסיקו).
ב-2 במרץ 1819, כל הטריטוריה של מיזורי דרומית לקו הרוחב 36°30' צפון, פרט ל-Missouri Bootheel שבין נהר המיסיסיפי לנהר סנט פרנסיס מצפון לקו הרוחב ה-36 צפונה, הוגדרה כטריטוריית ארקנסו.
(האיות של ארקנסו ישתנה כמה שנים מאוחר יותר, אם כי ההגייה הנכונה של השם תהיה בוויכוח עד 1881).
החלק הדרום-מזרחי של טריטוריית מיזורי התקבל לאיחוד כמדינת מיזורי ב-10 באוגוסט 1821.
סנט לואיס הייתה בירת הטריטוריה של מיזורי.
החלק הנותר של הטריטוריה, המורכב מהמדינות הנוכחיות של איווה, נברסקה והדקוטות, רוב קנזס, ויומינג ומונטנה, וחלקים מקולורדו, מינסוטה וניו מקסיקו, הפך למעשה לטריטוריה לא מאורגנת לאחר שמיזורי הפכה למדינה.
ב-1834, החלק שממזרח לנהר מיזורי הוצמד לטריטוריית מישיגן.
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1820, 15 מחוזות בטריטוריית מיזורי דיווחו על ספירות האוכלוסייה הבאות:
הטריטוריה של לואיזיאנה או טריטוריית לואיזיאנה הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה מ-4 ביולי 1805 עד 4 ביוני 1812, אז שונה שמה לטריטוריית מיזורי.
הטריטוריה נוצרה מתוך מחוז לואיזיאנה, שהורכב מהחלק של רכישת לואיזיאנה מצפון לקו הרוחב ה-33 (שהוא כיום קו מדינת ארקנסו - לואיזיאנה).
הקונגרס השמיני של ארצות הברית, ב-26 במרץ 1804, העביר חקיקה שכותרתה "חוק הקמת לואיזיאנה לשני שטחים, ויצירת ממשלתם הזמנית", אשר הקימה את טריטוריית אורלינס ואת מחוז לואיזיאנה כטריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית.
לגבי מחוז לואיזיאנה, מעשה אורגני זה, שנכנס לתוקף ב-1 באוקטובר 1804, פירט את הסמכות של המושל והשופטים של טריטוריית אינדיאנה לספק סמכות שיפוט אזרחית זמנית על האזור הנרחב.
ב-3 במרץ 1805, הקונגרס העביר חקיקה שהפכה את מחוז לואיזיאנה לטריטוריית לואיזיאנה, החל מ-4 ביולי 1805.
טריטוריית לואיזיאנה כללה את כל הקרקעות שנרכשו על ידי ארצות הברית ברכישת לואיזיאנה מצפון לקו הרוחב ה-33. הגבול המזרחי של הרכישה, נהר המיסיסיפי, היווה את הגבול המזרחי של הטריטוריה.
גבולותיה הצפוניים והמערביים, לעומת זאת, היו בלתי מוגבלים, ונשארו כך לאורך כל קיומה.
הגבול הצפוני עם השטח הבריטי של ארץ רופרט נקבע בהסכם של 1818, והגבול המערבי עם מלכות המשנה הספרדית של ספרד החדשה הוגדר על ידי הסכם אדמס-אוניס משנת 1819.
לטריטוריית לואיזיאנה היו חמש תת-מחוזות: מחוז סנט לואיס, מחוז סנט צ'ארלס, מחוז סנט ז'נבייב, מחוז קייפ ז'יררדו ומחוז ניו מדריד.
בשנת 1806, בית המחוקקים הטריטוריאלי יצר את מחוז ארקנסו מאדמות שנמסרו על ידי אומת האוסאז'.
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית של 1810, 6 מחוזות בטריטוריית לואיזיאנה (5 במיזורי העכשווית ו-1 בארקנסו העכשווית דיווחו על ספירות האוכלוסייה הבאות:
הבירה הטריטוריאלית הייתה סנט לואיס.
ב-11 במרץ 1805, הנשיא תומאס ג'פרסון מינה את הגנרל ג'יימס וילקינסון כמושל הראשון של הטריטוריה של לואיזיאנה.
וילקינסון כיהן במקביל בתפקיד כקצין בכיר של צבא ארצות הברית.
מריווד'ר לואיס (1807–1809) כיהן כמושל השני וויליאם קלארק (1813–1820) כיהן כמושל הטריטוריאלי הרביעי והאחרון.
ב-4 ביוני 1812, הקונגרס האמריקני ה-12 חוקק חקיקה ששינתה את שמה של טריטוריית לואיזיאנה לטריטוריית מיזורי, על מנת למנוע בלבול עם מדינת לואיזיאנה שהתקבלה לאחרונה לאיחוד.
האזורים של טריטוריית לואיזיאנה וטריטוריית אורלינס מכסים כעת כמה מדינות בארצות הברית, ממפרץ מקסיקו ועד לגבול קנדה.
מדינות ארצות הברית שפעם היו חלק משטח לואיזיאנה כוללות:
מחוזות קנדיים שהיו בעבר חלק מטריטוריית לואיזיאנה כוללים:
הטריטוריה של אורלינס או טריטוריית אורלינס הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה מ-1 באוקטובר 1804 עד 30 באפריל 1812, אז התקבלה לאיחוד כמדינת לואיזיאנה.
בשנת 1804, כל רכישת לואיזיאנה מדרום לקו הרוחב ה-33 הפכה לטריטוריית אורלינס, והשאר הפך למחוז לואיזיאנה (מחוז לואיזיאנה שונה מאוחר יותר לטריטוריית לואיזיאנה; ומאוחר יותר, כשטריטוריית אורלינס הפכה למדינת לואיזיאנה, שונה שם הטריטוריה של לואיזיאנה לטריטוריית מיזורי).
החוק האורגני של 1804, שהתקבל ב-26 במרץ ליישום ב-1 באוקטובר, יצר גם את בית המשפט המחוזי של ארצות הברית עבור מחוז אורלינס – הפעם היחידה שהקונגרס אי פעם יצר טריטוריה עם בית משפט מחוזי של ארצות הברית השווה בסמכותו ובסמכות השיפוט שלו לאלה של המדינות.
הקונגרס גם הקים את בית המשפט העליון לטריטוריה של אורלינס ששלושת שופטיו היו בית המשפט הטריטוריאלי העליון.
ב-10 באפריל 1805, בית המחוקקים הטריטוריאלי ארגן 12 מחוזות (החל מהפינה הדרום-מזרחית לכיוון מערב וצפון): מחוז אורלינס, מחוז לפורצ'ה, החוף הגרמני, מחוז אכדיה, מחוז איברוויל, מחוז אטקאפאס, מחוז פוינט קופה, מחוז אופלוס, ראפידס.
מחוז, מחוז קונקורדיה, מחוז נאצ'יטוצ'ס ומחוז אואצ'יטה.
האזור שהפך מאוחר יותר לקהילות פלורידה בצד המזרחי של נהר המיסיסיפי לא נכלל בשלב זה בטריטוריית אורלינס, כמו גם השטח הספרדי של מערב פלורידה.
טריטוריית אורלינס הייתה המקום של מרד העבדים הגדול ביותר בהיסטוריה האמריקאית, מרד החוף הגרמני ב-1811.
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1810, 20 קהילות בטריטוריית אורלינס דיווחו על ספירות האוכלוסייה הבאות:
טריטוריית איווה הייתה טריטוריה מאוגדת מאורגנת של ארצות הברית שהתקיימה מ-4 ביולי 1838 עד 28 בדצמבר 1846, כאשר החלק הדרום-מזרחי של הטריטוריה התקבל לאיחוד כמדינת איווה.
לשאר השטח לא היה ממשל טריטוריאלי מאורגן עד שטריטוריית מינסוטה התארגנה ב-3 במרץ 1849.
רוב השטח בשטח היה במקור חלק מרכישת לואיזיאנה והיה חלק מטריטוריית מיזורי.
כאשר מיזורי הפכה למדינה ב-1821, אזור זה (יחד עם הדקוטות) הפך למעשה לשטח לא מאורגן.
האזור היה סגור למתיישבים לבנים עד שנות ה-30 של המאה ה-19, לאחר סיום מלחמת הבלאק הוק.
האזור הוצמד לטריטוריית מישיגן ב-28 ביוני 1834. בישיבה נוספת של האספה המחוקקת השישית של מישיגן שהתקיימה בספטמבר 1834, מחוז איווה חולק לשני מחוזות על ידי שרטוט קו מערבה מהקצה התחתון של האי רוק בנהר המיסיסיפי.
הטריטוריה שמצפון לקו זה (שהחל ממש דרומית לדבנפורט של היום) נקראה מחוז דובוק, וכל האזור מדרום לו היה מחוז דה מוינס.
כאשר מישיגן הפכה למדינה ב-1836, האזור הפך למחוז איווה במערב טריטוריית ויסקונסין – האזור שממערב לנהר המיסיסיפי.
הגבולות המקוריים של הטריטוריה, כפי שנקבעו ב-1838, כללו את מינסוטה וחלקים מהדקוטות, המשתרעים על כ-500,000 קמ"ר של אדמה.
ברלינגטון הייתה הבירה הזמנית; איווה סיטי סומנה כבירה הטריטוריאלית הרשמית בשנת 1841. פורט סנלינג היה ממוקם בצד המערבי של המיסיסיפי והציב אותו בתוך הטריטוריה עד להקמת המדינה.
כשאיווה הפכה למדינה ב-28 בדצמבר 1846, לא נעשו כל הוראות לארגון רשמי של שאר השטח.
מרטין, הנציג הטריטוריאלי של ויסקונסין לקונגרס, דחף הצעת חוק לארגון טריטוריה של מינסוטה אשר תקיף את הארץ הזו.
בעוד הצעת החוק עברה בבית הנבחרים, היא לא עברה בסנאט.
במושב הבא הוגשה בסנאט הצעת חוק מאת סטיבן א.
דאגלס אך גם לא עברה.
המצב נפתר כאשר טריטוריית מינסוטה אורגנה ב-3 במרץ 1849, יום לפני סיום הקונגרס.
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 1840, 18 מחוזות בטריטוריית איווה דיווחו על ספירות האוכלוסייה הבאות:
הסמכויות הביצועיות של הטריטוריה היו נתונות למושל, למזכיר (שבמקרה של מוות, הדחה, התפטרות או היעדרות משטחו של המושל היו לו סמכויות מושלות והיה ממלא תפקידים מושלים), גזבר ומבקר.
סמכויות החקיקה היו נתונות לאספה המחוקקת של טריטוריית איווה, שכמו זו של טריטוריית ויסקונסין הייתה מחולקת לבית עליון בשם "המועצה" (אם כי חלק מההיסטוריה החקיקתית מתייחסת למועצה כסנאט) של 13 חברים, ובית נציגים של 26 חברים.
טריטוריית ויסקונסין הייתה טריטוריה מאורגנת ומאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה מ-3 ביולי 1836 עד 29 במאי 1848, אז התקבל החלק המזרחי של השטח לאיחוד כמדינת ויסקונסין.
בלמונט נבחרה בתחילה כבירת הטריטוריה.
בשנת 1837 נפגש בית המחוקקים הטריטוריאלי בברלינגטון, מעט צפונית לנהר סקאנק במיסיסיפי, שהפכה לחלק מטריטוריית איווה ב-1838. באותה שנה, 1838, הבירה הטריטוריאלית של ויסקונסין הועברה למדיסון.
טריטוריית ויסקונסין כללה בתחילה את כל המדינות של ימינו ויסקונסין, מינסוטה ואיווה, כמו גם חלק מהדקוטות ממזרח לנהר מיזורי.
חלק גדול מהשטח היה במקור חלק מהטריטוריה הצפון-מערבית, אשר נמסרה על ידי בריטניה ב-1783. החלק במה שהוא כיום איווה והדקוטות היה במקור חלק מרכישת לואיזיאנה, פוצל מטריטוריית מיזורי ב-1821 והוצמד לטריטוריית מישיגן ב-1834.
החלק שהיה בעבר חלק מהטריטוריה הצפון-מערבית ואשר הפך מאוחר יותר למדינת ויסקונסין היה חלק מטריטוריית אינדיאנה כאשר זו הוקמה בשנת 1800. בשנת 1809, הוא הפך לחלק מטריטוריית אילינוי; לאחר מכן, כאשר אילינוי עמדה להפוך למדינה ב-1818, אזור זה צורף לטריטוריית מישיגן.
לאחר מכן טריטוריית ויסקונסין פוצלה מטריטוריית מישיגן בשנת 1836 כאשר מדינת מישיגן התכוננה להפוך למדינה.
ב-1838 הפך קטע השטח ממערב למיסיסיפי לטריטוריית איווה.
במפקד האוכלוסין של ארצות הברית 1840, 22 מחוזות בטריטוריית ויסקונסין דיווחו על ספירות האוכלוסייה הבאות:
קיימים אי סדרים בציר הזמן ההיסטורי בתחילת הטריטוריה.
לאחר שהקונגרס סירב לעתירתה של מישיגן להקמת מדינה, למרות עמידה בדרישות המפורטות בפקודת צפון-מערב, אנשי מישיגן אישרו את חוקתה באוקטובר 1835 והחלו בממשל עצמי באותה תקופה.
עם זאת, מישיגן לא נכנסה לאיחוד עד 26 בינואר 1837, והקונגרס לא ארגן את טריטוריית ויסקונסין בנפרד ממישיגן עד 3 ביולי 1836.
בתקווה לספק רציפות מסוימת בממשל במהלך אותה תקופת ביניים, פרסם המושל בפועל של טריטוריית מישיגן, סטיבנס טי מייסון, ב-25 באוגוסט 1835, כרוז, שקרא לבחירת מועצה מחוקקת מערבית (המועצה הטריטוריאלית השביעית של מישיגן), שזכתה לכינוי ה-Rump Council.