tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על שמו של בן-גוריון נקראו קריית הממשלה בירושלים, נתב"ג – נמל התעופה בן-גוריון, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, מדרשת בן-גוריון, רחובות בערים רבות בישראל, בהם שדרות בן-גוריון בתל אביב, שדרות בן-גוריון בחיפה, שדרות בן-גוריון בהרצליה ושדרות בן-גוריון בראשון לציון ועוד ערים רבות.
על שמו נבנו גם שכונות בערים כגון רמות בן גוריון בחיפה, וגם בערים נוספות ברחבי הארץ חולון, עכו, לוד ושדרות, נבנו בתי ספר רבים על שמו.
כפר הנוער הכפר הירוק נקרא במקור "כפר הירוק" מתוך כוונה לקרוא לכפר על שם בן גוריון אשר שם משפחתו הקודם היה גרין.
במרכז העיר ברלין רחוב על שמו של בן גוריון.
בפריז נקראה טיילת לאורך נהר הסן על שמו.
הדבר עורר מחאות מצד תושבים פלסטינים בפריז, אך ראש העיר דחה את הטענות.
שבוע ימים מאוחר יותר דווח כי שלט הציון של הטיילת נגנב.
ב-2012 העלה התיאטרון הקאמרי את מחזהו של א"ב יהושע "הֲיֵלְכו שניים יחדיו?" אודות סדרת המפגשים בין בן-גוריון לבין זאב ז'בוטינסקי ב-1934, שבהם ניסו השניים להגיע להסכם על שיתוף פעולה בחזית ציונית אחידה.
המחזה זכה בפרס המחזה המקורי הטוב לשנת 2012 ומחברו בפרס המחזאי המקורי.
ב-2016 יצא סרט הקולנוע התיעודי "בן-גוריון, אפילוג".
בעיר הולדתו פלונסק נקראה כיכר תנועה על שמו.
שומרי היקום, גזע החייזרים האחראי על הפקחים הירוקים בקומיקס גרין לנטרן, מבוססים על דמותו של דוד בן-גוריון.
החל משנת 2019 מעניקה אוניברסיטת בן-גוריון בנגב את אות בן-גוריון מדי שנה ביום בן-גוריון, מתוך רצון להוקיר נשים וגברים שתרמו תרומה משמעותית וייחודית ברוח מורשת דוד בן-גוריון.
האות מוענק בתחומי המדע, חברה וקהילה, כלכלה, תרבות, סביבה וחינוך.
בין השנים 2012–2016 העניקה אוניברסיטת בן גוריון את "אות בן-גוריון למנהיגות".
ב-2016 הוצב בחוף הים בתל אביב, בין חוף בוגרשוב לחוף פרישמן, פסל בדמותו כשהוא עומד על ראשו, גובהו 2.80 מטרים, ומשקלו כ-600 ק"ג.
הפסל הוצת בספטמבר 2023, שוקם, והוחזר למקומו בפברואר 2024.
בעבר הנפיק בנק ישראל שטר של חמישים שקלים, עם דיוקן בן-גוריון.
על חיבוריו זכה בן-גוריון פעמיים בפרס ביאליק לחכמת ישראל, בתשי"א (1951) ובתשל"א (1971).
בשנת 1962 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון - מכון טכנולוגי לישראל
אבן מקיר תזעק (מחזה "חיזיון"), ביטאון האחדות, 20 בינואר 1911, עמודים 14-17
לקראת העתיד (לשאלת ארץ-ישראל), ניו יורק: הוצאת התורן, 1915
אנחנו ושכנינו, תל אביב: הוצאת דבר, תרצ"א-1931
משמרות: פרקים לבירור דרך תנועת הפועלים בציונות המתגשמת, תל אביב: הוצאת דבר, תרצ"ה
בהילחם ישראל, הביא לדפוס יהודה ארז, תל אביב: הוצאת מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"י; תשי"א; תשי"ב; תל אביב: הוצאת עם עובד, תשי"ז; תשל"ה-1975
חזון ודרך, א-ה, ליקט והביא לדפוס יהודה ארז, תל אביב: הוצאת מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"י; תשי"א-תשי"ז
במערכה, א-ה, ליקט והביא לדפוס יהודה ארז, תל אביב: הוצאת מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ז-תש"ט, תש"י, תשי"א-תשי"ב; תל אביב: הוצאת עם עובד, תשט"ו-1955; תשי"ז-1957
על הקומוניסם והציונות של השומר הצעיר, (חתום: ס.ש.
יריב), הוצאת מפלגת פועלי ארץ ישראל, 1953
ציווי השעה: חמישה נאומים, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל – המרכז לתרבות ולחינוך, תשי"ד-1954
נצח ישראל, תל אביב: הוצאת עיינות, תשי"ד; תשכ"ד
צבא וביטחון, תל אביב: הוצאת מערכות, תשט"ו-1955
ממעמד לעם, תל אביב: הוצאת עיינות, תשט"ו
מדיניות-חוץ, תל אביב: הוצאת עיינות, תשט"ו-1955
האמת קודמת לכל, ירושלים: חמו"ל, תשכ"א-1961
כתבים ראשונים, הביא לדפוס: יהודה ארז, תל אביב, תשכ"ב
הפועל העברי והסתדרותו, הביא לדפוס יהודה ארז, תל אביב: הוצאת עם עובד, ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל: הוועד הפועל – המרכז לתרבות ולחינוך – המחלקה להסברה, (1964)
אמן המלל מול חלוצי ההגשמה, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל – המרכז, המחלקה לחינוך תנועתי ולהסברה, 1964
דברים כהוויתם, תל אביב: הוצאת עם הספר, 1965
פגישות עם מנהיגים ערבים, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשכ"ז-1967
תוספת לספר פגישות עם מנהיגים ערביים, המכון למורשת בן גוריון, שדה בוקר, 1979
מכתבים אל פולה ואל הילדים, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשכ"ח (המכתבים נכתבו בין השנים 1918–1942)
עיונים בתנ"ך, תל אביב: הוצאת עם עובד, החברה לחקר המקרא בישראל, החברה להפצת משנתו של דוד בן-גוריון, 1969, 1976
מדינת ישראל המחודשת, כרכים א-ב, הביא לדפוס יהודה ארז, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשכ"ט-1969
יחוד ויעוד – דברים על ביטחון ישראל, הביא לדפוס גרשון ריבלין, תל אביב: הוצאת מערכות, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1971; 1998 (אסופת מאמרים, נאומים והרצאות בענייני ביטחון שכתב בן גוריון בין השנים 1963-1947)
יהודה ארז (עורך), אגרות דוד בן-גוריון, תל אביב: הוצאת עם עובד, אוניברסיטת תל אביב (1971–1974):
מאיר אביזוהר (עורך), מן העזבון – ינואר-אוגוסט 1939, תל אביב: הוצאת עם עובד; הוצאת מכון בן גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן גוריון בנגב, תשמ"ז-1987
מאיר אביזוהר (עורך), נילחם כאומה (זכרונות מן העזבון – ספטמבר 1939-אפריל 1940), תל אביב: הוצאת עם עובד, 1997
מאיר אביזוהר, אריאל פלדשטיין (עורכים), מטיף ציוני (זכרונות מן העזבון – מאי 1940-יוני 1941), הוצאת מכון בן גוריון לחקר ישראל, והציונות, אוניברסיטת בן גוריון בנגב, 2008
אריאל פלדשטיין, מאיר אביזוהר, שפרה קולת (עורכים), בילטמור – תוכנית מדיני (זכרונות מן העיזבון, יוני 1941 – ספטמבר 1942), הוצאת מכון בן גוריון לחקר ישראל והציונות, קריית שדה בוקר, אוניברסיטת בן גוריון בנגב, 2012.
מאיר אביזוהר (עורך), לקראת קץ המנדט (זכרונות מן העיזבון – 29 ביוני 1946-מרס 1947), תל אביב: הוצאת עם עובד, תשנ"ג-1993
מאיר אביזוהר (עורך), פעמי מדינה (זכרונות מן העיזבון – מרס-נובמבר 1947), תל אביב: הוצאת עם עובד, תשנ"ד-1993
על החזון הציוני ועל הגשמתו, ליקט והביא לדפוס יוסף ונקרט, ירושלים: ההסתדרות הציונית העולמית, תשל"ד
ממעמד לעם: פרקים לבירור דרכה וייעודה של תנועת הפועלים, תל אביב: הוצאת עם עובד וקרן הנגב, 1974
בית אבי, (מבוסס על שיחות עם בן-גוריון בתוכנית הרדיו "בית אבי", משנת 1966, בעריכתם של פיטר פריי ועמוס אטינגר), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשל"ה, תשמ"ז
כוכבים ועפר (מאמרים מתוך שנתון הממשלה בהוצאת מרכז ההסברה), רמת גן: הוצאת מסדה, 1976
מלב אל לב – דברים להורים שכולים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשל"ז; תשמ"ז
גרשון ריבלין, אלחנן אורן, (עורכים), דוד בן גוריון - מן היומן (מלחמת העצמאות, תש"ח-תש"ט), משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ו, 1986.
ארץ ישראל בעבר ובהווה, יחד עם יצחק בן-צבי; הוצאת יד בן צבי, ירושלים, תש"ם
לילי אדר (עורכת), דוד בן גוריון – ביבליוגרפיה: כרך א: 1948-1904; הוצאת מכון בן גוריון לחקר ישראל והציונות, 1998
לילי אדר (עורכת), דוד בן גוריון – ביבליוגרפיה: כרך ב: 1973-1949, הוצאת מכון בן גוריון לחקר ישראל והציונות, 2000
לילי אדר (עורכת), דוד בן גוריון – ביבליוגרפיה: כרך ג: מבחר מאמרים, ידיעות וביקורות ספרים על בן-גוריון לשנים 1999-1921, הוצאת מכון בן גוריון לחקר ישראל והציונות, 2006
זהבה אוסטפלד (עורכת), הזקן והעם – מבחר אגרות אישיות של דוד בן-גוריון, תל אביב: הוצאת משרד הביטחון, 2001
אליעזר בן רפאל, יוסף גורני, שלום רצבי (עורכים), זהויות יהודיות: תשובות חכמי ישראל לבן גוריון, מכון בן גוריון לחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן גוריון בנגב, 2001
יצחק גולדשלג (עורך), על דמותה של מדינת ישראל: חילופי מכתבים בין דוד בן גוריון ראש הממשלה ואברהם ישעיהו (סימון) דולגין, ירושלים: מסילות, תשמ"א
מנחם דורמן (עורך), על ההתיישבות: קובץ דברים 1956-1915, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1986
גרשון ריבלין, אלחנן אורן (עורכים), יומן המלחמה: מלחמת העצמאות, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1982
אלי שאלתיאל (עורך), דוד בן-גוריון ראש הממשלה הראשון מבחר תעודות (1963-1947), (סדרת הנצחה לזכרם של נשיאי ישראל וראשי ממשלותיה) ימימה רוזנטל, גנזך המדינה, תשנ"ז
דוד בן גוריון, ביקורים בגיא ההרגה: ביקוריו של דוד בן גוריון בבולגריה, בשוודיה, ובמחנות העקורים בבולגריה: זכרונות מן העיזבון – ספטמבר 1944 – אוקטובר 1946, ערך וליווה במבואות והערות טוביה פרילינג, שדה בוקר: מכון בן גוריון למחקר ולחקר ישראל והציונות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
דוד בן גוריון, ויכוח מדיני עם 'השומר הצעיר', תל אביב: מרכז מפלגת פועלי אגודת ישראל, תש"ב 1941.
דוד בּלוֹך-בלומנפלד (1880 – 27 בנובמבר 1947) היה ממנהיגי תנועת העבודה בארץ ישראל.
דוד בלוך נולד לדוב צבי ולגיטל בשנת 1880 בעיירה מוטול שברוסיה הלבנה (אז בתחום המושב של האימפריה הרוסית), עיירת הולדתו של חיים ויצמן.
עוד בהיותו בגיל צעיר היה פעיל פוליטית והיה חבר במפלגת פועלי ציון.
בשל פעילותו נכלא פעמים אחדות בכלא.
החל ללמוד רפואה ולאחר מכן משפטים, והפסיק לימודיו עקב פעילותו הפוליטית.
ב-1906 נשא את ד"ר דורה (דבורה) לבית איינשטיין, שייסדה וניהלה במשך שנים רבות את "האגודה לעזרת חולים כרוניים בתל אביב", ובשנת 1934 הקימה את בית ההבראה "החלמה" ברמת גן, במבנה המשמש היום את בית הספר על שם דוד בן-גוריון.
בלוך עלה לארץ ישראל בשנת 1912. שמו המקורי היה דוד בלוך, אך בפעילותו הפוליטית-מחתרתית ברוסיה ניתן לו הכינוי "אפרים בלומנפלד".
מאחר שהוכר ברבים בשם זה הוסיף לאחר זמן את הכינוי הזה לשם משפחתו, ובשם זה נודע בארץ ישראל.
גם לאחר עלייתו ארצה המשיך בפעילותו הפוליטית: הוא עמד בראש לשכת העבודה הראשונה בארץ ביפו, ניהל את קופת פועלי ארץ ישראל (קרן שסייעה לפועלים בתמיכה כספית, בתקופה שמלפני ייסוד ההסתדרות הכללית), היה חבר אספת הנבחרים וציר לקונגרס הציוני.
בשנת 1922 נבחר למועצת עיריית תל אביב מטעם מפלגת הפועלים, וכן נבחר לכהן כסגנו של ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף, איש הימין והמרכז.
בשל המצב הכלכלי הקשה בארץ באותה עת, גירעונות העירייה, וחוסר היכולת של תושבי העיר לשלם את מיסי העירייה, הציע בלוך לבטל את אגרת החינוך ששילמו תושבי העיר באותה עת על מנת לאפשר לילדיהם ללמוד בבתי הספר העירוניים.
ראש העירייה מאיר דיזנגוף התנגד להצעה זו, ואף התפטר לאות מחאה בדצמבר 1925. בלוך נבחר לכהן תחתיו כראש עיריית תל אביב.
השנתיים שבהם שימש בלוך כראש העירייה התאפיינו במשבר כלכלי קשה בארץ ישראל, שבא לידי ביטוי באבטלה גבוהה, פשיטות רגל של מפעלים ושל קבלנים, ועוני נרחב.
בלוך ניסה להתמודד עם השלכות המשבר על תושבי תל אביב על ידי פיתוח שירותי הרווחה, במיוחד בתחומי החינוך והבריאות, הקצאת מגרשים לשיכון לחסרי בית, ועבודות יזומות למובטלים.
כתוצאה מהמשבר ומהגדלת הוצאות העירייה הגרעון העירוני גדל והעירייה הייתה על סף קריסה כלכלית.
בלוך הצליח להשיג סיוע כלכלי מיוחד משלטונות המנדט, שמנע את קריסת העירייה, אך שלטונות המנדט דרשו את צמצום הוצאות העירייה.
לקראת הבחירות למועצת העירייה שנערכו בדצמבר 1928 העדיפו שלטונות המנדט את הנהגתו של דיזנגוף על הנהגת מפלגת פועלים, וסייעו באופן ישיר לבחירתו מחדש.
דוד בלוך בלומנפלד החזיר את הכיסא לדיזנגוף ויצא בשליחות ההסתדרות הכללית לארצות הברית.
בלוך נפטר בשנת 1947 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
על שמו של דוד בלוך בלומנפלד נקראים רחוב בתל אביב, המושב דוב"ב שבגבול הצפון, ששמו הוא ראשי התיבות של דוד בלוך-בלומנפלד, וכן בית ספר יסודי בתל אביב בשכונת ביצרון.
דוד בן יוסף (נולד בשם דוד שפיצר בכ' בשבט תרצ"ג, 16 בפברואר 1933 – כ"ו באלול תשע"ז, 17 בספטמבר 2017) היה איש חינוך וסופר ישראלי.
נולד בשכונת מאה שערים בירושלים ליוסף ולמרים שפיצר.
כשהיה בן שלוש נפטרה אימו ממחלת השחפת, ודוד נשאר לגור אצל סבו וסבתו בשכונת שערי חסד, בעוד אביו עבר לנתניה להתפרנס מליטוש יהלומים ולאחר מכן כמורה לעברית באולפן "עקיבא" בנתניה וכחקלאי במושב אביחיל.
כאשר אביו התחתן בשנית, עבר דוד לגור עם אביו במושב אביחיל.
למד בתלמוד תורה עץ חיים ובישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה – שם שהה בזמן מלחמת העצמאות.
שינה את שם משפחתו ל"בן יוסף" בהשראת סיפור גבורתו של שלמה בן-יוסף ששמע עליו בתנועת הנוער.
בצה"ל שירת בגרעין נח"ל של בני עקיבא בקיבוץ סעד ושם גם התחתן עם אשתו הראשונה ונולדו להם בן ובת.
כעבור מספר שנים הם התגרשו ובן יוסף עבר לכפר בתיה ולאחר מכן לעין צורים, שם עבד בלול.
הוא החל להתעניין בחינוך, נמשך להגותו של קארל רוג'רס ולספרו "חופש ללמוד" שדיבר על שיטת חינוך אחרת: אמונה באנשים, פתיחות, שוויון וחינוך בגובה העיניים.
הוא גם החל לעסוק בלימוד אנגלית באופן עצמאי.
במלחמת ששת הימים שימש כחובש קרבי בחטיבה 7 שעברה את מסלול הלחימה בסיני: מרפיח ועד תעלת סואץ.
במהלך המלחמה ניצל ממוות לאחר שהותקף בידי טנק מצרי.
בעקבות הצלתו התייעץ עם הרב חיים דרוקמן, שהיה המדריך שלו בבני עקיבא והוא עודד אותו לעסוק בחינוך.
בן יוסף החל ללמד בישיבת נחלים, אך בעקבות חילוקי דעות עם הרב יוסף בא גד על דרכו החינוכית עזב כעבור שנתיים.
אז החל לשמש כמדריך במדרשית נעם.
על עבודתו במדרשייה סיפר בנו של דוד, שי בן יוסף: "הוא כמובן לא היה מדריך קונבנציונלי.
בעצם ראה את עצמו כמחנך, ועשה עם התלמידים כל מיני עבודות חינוכיות שמבוססות על אמון.
הוא לימד אותם שירים עבריים ותרבות ישראלית, וכמובן גם דיבר איתם על אמון, עצמאות, פתיחות.
ועל רקע זה שוב היו לו הרבה התנגשויות עם המערכת, שהאמינה במשמעת בשעה שהוא האמין במשמעות".
במלחמת יום הכיפורים שימש כחובש קרבי בקרב החווה הסינית ובתעלת סואץ.
אחרי המלחמה החל להתעניין ולעסוק ביוגה ומדיטציה.
בעקבות עיסוקו בתחומים אלו פוטר ממדרשית נעם ועבר ללמד בישיבה תיכונית "קול מבשר" במבשרת ציון.
הוא פוטר גם משם והחל לעסוק בכתיבה וניסה להתפרנס מעבודות שונות: הוא עבד כסוכן למכירת אנציקלופדיות, ניהל מרכז קליטה בירושלים, ניהל את סניף קופת חולים מאוחדת בקריית ארבע.
בתקופה זו הכיר את השחקנית בתיה לנצט, והחל בחלופת מכתבים עימה.
על כך סיפר בנו שי בראיון: "אבא העריץ אותה כשחקנית, הרבה לפני שפגש אותה, ופתאום הם נפגשו אצל חברה משותפת, ובתיה מאוד רצתה לדעת איך זה שאבא קם בבוקר כל כך מאושר.
התכתובת הזו יצאה לאור כספרו הראשון: "האם יש סיכוי לאהבה".
בספר הזה העלה בן־יוסף על הכתב את עיקרי תפיסת עולמו: חופש, ביטחון עצמי וחיבור האדם לעצמו ולכוחותיו כמוקד האושר והשמחה, לעומת היעדר ביטחון עצמי וכניעה להשפעות אחרים כמוקד העצב והדיכאון.
בספריו הבאים החל לפתח גם תיאוריה של ריפוי טבעי לסרטן.
לשיטתו, תאי הסרטן הם תאים "חסרי זהות", משום שהנפש מרגישה שאינה ממלאת את ייעודה הטבעי אלא נכנעת ללחצים חיצוניים.
התחברות מחודשת של האדם לעצמו, לכישוריו, לדברים שהוא אוהב לעשות, הם, לדבריו, התרופה לסרטן.
החל משנות התשעים חלה 4 פעמים בסרטן וריפא את עצמו.
לדברי בנו, שי, באופן רשמי הוא אובחן רק בפעם הראשונה, ואחר כך סירב לראות רופאים.
ב-25 שנותיו האחרונות התקיים מתזונה של סימילאק צמחי, צימוקים ותמרים בלבד.
הוא היה מראשוני הדוגלים בחינוך הפתוח בארץ ופיתח שיטות הוראה ייחודיות תוך שימת דגש על חדוות היצירה של התלמידים.
בספריו מותח בן יוסף בקורת רבה על מערכת החינוך, אך למרות כל זאת הוא אינו מאשים אותה במצבה.
לפי תפיסתו יש לעודד את התלמיד לחשוב וליצור ולהתקדם בקצב שלו ("חנוך לנער, ולא חנוק לנער").
מטרת החינוך לפי בן יוסף היא "לחיים" ראשי תבות לחוות חדוות יצירה יחודית משמעותית.
בספרו "משחק הצלילים" הוא מעיד שהצליח ללמד חומר של שלוש שנות לימוד באנגלית לתלמידי תיכון בשנה אחת, בעזרת שיטת הלימוד המיוחדת שלו.
האם יש סיכוי לאהבה?, ירושלים: י.
תורגם לאנגלית, צרפתית, ספרדית ורוסית.
קריאה למרד נגד המחלות, ירושלים: מכון היל"ה (הפצת ידע לבריאות האדם) ה'תשמ"ו 1986, ציורים: צבי זלבסקי, 150 עמ'
דוד בן-יוסף וד"ר דניאל אגמון, משחק הצלילים, קריית ארבע: ד' בן יוסף, ה'תשמ"ט 1989, 215 עמ'
יש חיים אחרי יאוש, בית אל: דוד בן יוסף, ה'תשנ"ב, 303 עמ'
משחק האהבה, בית אל: ד.
דוד בן-יוסף ומשה חסדאי, לחיים!!!
(לצד משה חסדאי), בית אל, ה'תשנ"ו 1996. רובו צילום מכתב יד.
כולל מכתבים שנשלחו על ידי דוד בן יוסף – ברובם אל משה חסדאי, בעיקר בנושאי יחסי אישות בין בני זוג שומרי מצוות.
בספר שלובים קטעים מספרים אחרים.
עיגולי השמחה של דסי מבריאים את דוד בן יוסף, בית אל: סמר – ספרים מקור ראשון, ה'תשנ"ז 1997. נכתב בהשארת מאבקה של דסי רבינוביץ' בסרטן.
מיטב אוהבת שוקולד, ה'תשס"ז 2007
נולדנו בשביל להתעלס עם החיים, תל אביב: יישוב הדעת, ה'תשע"א, 2011, 100 עמ'
עם דויד בן ישי קשת
ספריו של בן יוסף מעוצבים בצורה ייחודית: לעיתים ללא מספרי עמודים, חלקם ערוכים כמכתבים ולא ככתיבה רציפה, חלק מהספרים כתובים בכתב דפוס וחלקם בכתב יד, לעיתים צבעי האותיות והגופנים משתנים לאורך הספר, ולעיתים יש קטעים מנוקדים.
כמו כן בספרים באה לידי ביטוי חיבתו של בן־יוסף למשחקי לשון וראשי תיבות מתחכמים.
בן יוסף אינו שומר לעצמו זכויות יוצרים על ספריו וכך הוא כותב:
ספרו הראשון יצא לאור בהוצאת י.
מרכוס על ידי המוציא לאור שמשון עילם.
לאחר שעילם נפטר בגיל צעיר, דוד בן יוסף אישר לאלמנתו של עילם להמשיך למכור את הספרים, והיא העבירה את הזכויות לחברת "המפיצים בע"מ" שהפיצו את הספר מבלי לשלם לדוד בן יוסף.
בעקבות כך בן יוסף הוציא את הספר בהוצאה עצמית וחברת "המפיצים בע"מ" תבעה אותו על כך.
במשפט אמר בן יוסף שמבחינתו אין לו בעיה עם כך שעוד אנשים מדפיסים את ספרו ומוכרים אותו, ורק ביקש שלא יהיה פסק דין שהוא גנב.
השופט קיבל זאת פסק ששני הצדדים יכולים להדפיס ולשווק את הספר.
דוד היה נשוי ארבע פעמים ונולדו לו חמישה ילדים.
במהלך שירותו בגרעין נח"ל בקיבוץ סעד הכיר את אשתו הראשונה לילי, התחתן איתה וממנה נולדו לו בן ובת – שי בן יוסף ועינת מעוז.
לאחר מספר שנות נישואין הם התגרשו.
כשגר בעין צורים הכיר והתחתן עם אשתו השנייה חנה, גרושה עם שתי בנות שהגיעה ממשפחה של חסידות גור.
נולדו להם שלוש בנות: שירי נתן, עטרה מלכינסון ואביבית (אשתו של הרב תמיר גרנות).
חנה נפטרה מסרטן בשנת 2005.
בגיל 74 התחתן בפעם השלישית עם שני.
כעבור זמן היא חלתה ואושפזה בבית אבות בירושלים, וכאשר דוד ביקש להתגרש ממנה, היא סירבה.
בחמש שנותיו האחרונות התגורר בקשת, והיה נשוי לגאולה טבוך.
במהלך חייו נדד בין יותר משלושים מקומות מגורים (בין השאר סעד, כפר בתיה, עין צורים, סנסנה, גניגר, עמק חפר, קריית ארבע, ירושלים, בית אל, שילה, קשת ועוד) ועסק במקצועות רבים ושונים.
נפטר בכ"ו אלול התשע"ז, 17 בספטמבר 2017 לאחר שחלה בסרטן.
הרב דוד ביגמן (נולד בדטרויט, מישיגן, ארצות הברית, י בניסן תשי"ד, 13 באפריל 1954) הוא נשיא ישיבת מעלה גלבוע.
עד שנת 2024 שימש כראש הישיבה לצד הרבנים יהודה גלעד ושמואל ריינר.
ממייסדי מדרשת עין הנציב ומראשי ישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים לשעבר.
הרב ביגמן פיתח שיטה ייחודית ללימוד גמרא, ונמנה עם מייסדי גישת התמורות ללימוד תנ"ך, יחד עם הרב אביה הכהן.
פוסק הלכה ומחבר תשובות הלכתיות, ואב בית הדין הבינלאומי לענייני אישות.
בשנות התיכון למד בישיבת "סקוקי", הסמוכה לשיקגו, אצל הרב אהרן סולוביצ'יק.
אחרי התיכון למד שנה אחת בישיבת כרם ביבנה ולאחר מכן חזר לדטרויט, שם למד ב"ישיבת בית יהודה", ישיבתו של הרב אריה לייב באקשט, ובמקביל למד באוניברסיטת המדינה של ויין לתואר ראשון בכלכלה, אותו סיים בהצטיינות.
סיפר שהיה קרוב מרחק של קורס אחד מלסיים את התואר הראשון במסלול דו־חוגי (כלכלה וספרות), אך מכיוון שקורס זה היה דוחה את עלייתו לארץ, ויתר על החוג הנוסף.
בשנת 1976 עלה לארץ, ושרת כתצפיתן בחיל מודיעין השדה.
במסגרת גרעין הנח"ל הוא השתתף בחיזוק קיבוץ מעלה גלבוע שנקלע לקשיים.
לאחר שנישא לאריאלה התגוררו בירושלים במשך כשנתיים, שם למד תקופה קצרה בישיבת מרכז הרב ולאחר מכן בישיבת נצח ישראל בראשות הרב ישראל זאב גוסטמן.
לאחר מכן חזרו למעלה גלבוע, שם עבד בחקלאות, בעיקר במטעים.
בראשית שנות השמונים נשלח על ידי הקיבוץ ללמוד לקראת סמיכה לרבנות במכון אריאל בחיפה, ומשנת 1982 עד שנת 1986 כיהן כרב הקיבוץ מעלה גלבוע.
עמד בראש ישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים בשנים 1986–1993. משנת 1993 עמד בראש ישיבת מעלה גלבוע ביחד עם הרב שמואל ריינר ועם הרב יהודה גלעד, ובשנת 2024 פרש מראשות הישיבה ומונה לתפקיד נשיא הישיבה.
נמנה עם מייסדי מדרשת עין הנצי"ב, מחלוצות לימוד התורה לנשים בארץ.
הרב ביגמן חבר בארגון הרבנים בית הלל החל מהקמתו בשנת 2012. משמש כדיין בבית הדין הבינלאומי לענייני אישות מאז הקמתו בשנת 2013, וכאב בית הדיין משנת 2021.
הרב ביגמן נשוי לאריאלה ולהם שישה ילדים, ונכדים.
הרב ביגמן סובר שיש לעודד לימוד תורה מתוך מחויבות הלכתית אדוקה, אך גם מתוך פתיחות והקשבה לקולות הסובבים מבחוץ.
הוא נוהג לחזור בפני תלמידיו על המשפט לפיו "בלימוד אין אמונה", כלומר יש ללמוד את המקורות ללא משוא פנים, ואם מסקנות העיון אינן עולות בקנה אחד עם האמונה המקובלת, יש לבחון מחדש את ההנחות האמוניות.
תפיסה זו משתקפת בגישתו ללימוד הגמרא.
גישה זו מכונה לעיתים 'שיטת הרבדים', אך אינה זהה לשיטת הרבדים של הרב היימן.
התובנה המרכזית העומדת בבסיס שיטת הלימוד היא שיש ללמוד כל מקור בפני עצמו, ב"קריאה יחפה", מתוך הבנה שהפירוש של הרבדים המאוחרים יותר למקור קדום אינם בהכרח הפירוש הפשוט של המקור הקדום, ולא כתוצאה מטעות או מקריאה שגויה, אלא בכוונה תחילה.
מדרש ההלכה עשוי לפרש את הפסוקים לא כפשוטם, אמורא יכול להוציא משנה או ברייתא מפשוטן באמצעות אוקימתא, ופעמים רבות משנה "סתם התלמוד", רובד העריכה של התלמוד, את משמעותן של המימרות של האמוראים.
המטרה העיקרית של חשיפת הרבדים השונים היא עמידה על התהליכים ההלכתיים, המשפטיים והערכיים שעוברות הסוגיות השונות.
לטענת הרב ביגמן, הוא גילה בעצמו את שיטת הלימוד ורק לימים הבין שבאקדמיה יש חוקרים שמשתמשים במתודיקה דומה.
בדומה לכך משתקפת תפיסתו בגישת התמורות, גישה להתמודדות עם ביקורת המקרא שהרב ביגמן הוא מייסדה, יחד עם הרב אביה הכהן.
לפי גישת התמורות, בדומה לשינויים בהלכה לאורך הדורות שלאחר המקרא (תורה שבעל פה), כך הפערים והסתירות לכאורה בחוקי המקרא נובעים משינויים שהתרחשו במהלך התהוות התורה עצמה.
הרב ביגמן מלמד גם מחשבת ישראל, בעיקר מכתבי הרב קוק והרב הוטנר, והוא גם הוגה דעות עצמאי.
לאורך השנים פרסם מאמרים הגותיים רבים, רובם עוסקים בשאלת השפה הדתית מכיוונים שונים.
גם הדרשות בספרו יודוך רעיוני מבקשות להציע "התבוננות הגותית בפרשת השבוע".
הרב ביגמן עוסק בפסיקת הלכה בתחומים שונים.
רוב תשובותיו ניתנות בעל פה, אך בשנים האחרונות הוא פרסם גם כמה תשובות ומאמרים הלכתיים בכתב.
הרב ביגמן ידוע בגישת פסיקה קשובה ומקלה.
הרב ביגמן התפרסם כפוסק בעיקר בעקבות פרסום תשובה המתירה האזנה לשירת נשים, כאשר מדובר בשירה "תמימה", לקראת סוף שנת 2008.
באותה שנה היה שותף לפולמוס גדול מול ד"ר דניאל רוזנק בנושא עקרות הלכתית.
רוזנק טען שכדי להתמודד עם בעיית העקרות ההלכתית, יש לבטל כליל את דין שבעה נקיים.
הרב ביגמן התנגד לכך, וטען כי כמעט אין מקרה של עקרות הלכתית שאינו ניתן לפתרון בכלים הלכתיים, מבלי לוותר על שבעה נקיים ומבלי להזדקק לפתרונות רפואיים.
בשנת 2020 יצא לאור ספרו של הרב ביגמן, יחד עם הרב בנימין הולצמן, עקרות הלכתית: פתרונות למצבי אי־פריון על רקע הלכתי, המפרט פתרונות הלכתיים למקרים שונים של עקרות הלכתית.
תחום הלכתי נוסף שהרב ביגמן עוסק בו באופן אינטנסיבי הוא התרת עגונות ושחרור מסורבות גט.
בין השאר הוא מקדם שימוש באמצעים הלכתיים מסוימים של ביטול קידושין או הפקעת קידושין.
בשנת 2013 יזם את הקמתו של בית דין בינלאומי שיעסוק בהתרת עגונות.
לאחר הקמת בית הדין, בראשות הרב שמחה קראוס ובניהולה של בלו גרינברג, שימש הרב ביגמן כדיין בבית הדין, ובשנת 2021, עם פרישתו של הרב קראוס, מונה הרב ביגמן להיות אב בית הדין.
בזמן מלחמת חרבות ברזל, הרב ביגמן והרבנית מיכל טיקוצ'ינסקי פרסמו מסמך הדרכה בדיני טהרת המשפחה עבור זוגות שאחד מבני הזוג מגויס למילואים.
בנוסף, חתם על עצומה שקוראת לישראל לפעול נגד הרעבת אזרחים בעזה ולגנות את אלימות המתנחלים.
הרב ביגמן עוסק גם בשאלות של מטא הלכה, ומלמד בישיבה שיעור קבוע לתלמידי שנה א, הנקרא "תושב"ע על תושב"ע" ועוסק בהתפתחות ההלכה.
הרב ביגמן ידוע בפעילותו בנושאים חברתיים.
בין היתר הוא מעורב בתנועת מעגלי צדק ובזמן מחאת האוהלים הוא ניהל שיחות על צדק חברתי בשיח היהודי.
הוא מעודד לימוד תורה לנשים, היה ממייסדי מדרשת עין הנצי"ב ומלמד בה עד היום.
שותף במפגשי לימוד של דתיים וחילונים, וחבר בחבר הנאמנים של תנועת נאמני תורה ועבודה.
כמו כן תומך הרב ביגמן בדיאלוג בין-דתי, והוא אחד מחברי ה-Board of World Religious Leaders של ארגון Elijah Interfaith Institute העולמי.
יודוך רעיוני: התבוננות הגותית בפרשת השבוע, הוצאת ישיבת מעלה גלבוע, תשס"ט 2009.
עקרות הלכתית: פתרונות למצבי אי־פריון על רקע הלכתי, עם הרב בנימין הולצמן, הוצאת ישיבת מעלה גלבוע, תש"ף 2019.
דוד בן-שימול (נולד ב-9 במרץ 1961) הוא עיתונאי ספורט בעיתון "ידיעות אחרונות".
דוד בן-שימול החל דרכו המקצועית באמצע שנות השמונים כעיתונאי במקומון "כל העמק והגליל" מרשת "ידיעות תקשורת של ידיעות אחרונות", הוא סיקר את תחומי הספורט, החינוך והנדל"ן ושימש גם כעורך מדורים בעיתון.
מסוף שנות השמונים ובראשית שנות ה-90 שימש כעיתונאי של "ידיעות אחרונות" בצפון וסיים בהצלחה קורס תקשורת במכללת רמת גן.
בשנת 1997 עבר לסקר קבוצות כדורגל מליגת העל בית"ר ירושלים, מכבי נתניה, מכבי תל אביב ומכבי חיפה בני יהודה ואת הנבחרת הצעירה של ישראל בכדורגל.
החל משנת 2010 סיקר בן-שימול גם את נבחרת ישראל הבוגרת בכדורגל.
בן שימול שידר גם בקביעות מ-2012 פינות ספורט ברדיו
בדצמבר 2019 פרש מעבודתו בידיעות אחרונות.
כיום הוא מועסק כאחראי מגרשי הכדורגל במודיעין, עיר מגוריו.
רבי דוד בידרמן (מכונה גם "רבי דוד לֵעלוֹבֶר", על שם עירו) (ה'תק"ו, 1745–1746 – ז' בשבט ה'תקע"ד, 28 בינואר 1814) היה האדמו"ר הראשון והמייסד של החצר החסידית לעלוב.
נולד לרב שלמה ולמלכה וגדל במשפחה שהתנגדה לחסידות.
למרות זאת, נמשך בצעירותו לחסידות.
הרב בידרמן נחשב לדמות עממית.
התפרסם כמי שהדגיש את ערך אהבת ישראל.
הפולקלור החסידי מספר כי לאחר נישואיו החזיק בבעלותו חנות קטנה לממכר מלח, שהייתה פתוחה מדי יום לשעה קלה, שהספיקה לו למחייתו, ולאחר מכן היה סוגרה, מחשש שמא יפגע בפרנסת מתחריו.
כן נודע בחמלתו על בעלי חיים, ומסופר שבעת היריד היה הולך להשקות את הסוסים הצמאים שבעליהם היו עסוקים בשוק.
מסופר כי אמר פעם לעגלון שהכה את סוסו כי לאחר מיתתו הסוס יתבע אותו לדין בבית דין של מעלה: "האם לא תבוש לעמוד בדין עם סוס?!".
ידוע כמי שקירב את רבי שמחה בונם מפשיסחה לתנועת החסידות.
אחד מתלמידיו הידועים היה הרופא שהפך לרבי - ד"ר חיים דוד ברנהרד מפיוטרקוב שרבי דוד החזירו בתשובה ולימים הפך לאדמו"ר.
בין תלמידיו נודעו גם רבי יצחק מווארקא, רבי ישעיה מפשדבורז' ורבי חנוך מוורשה בעל יסוד אמונה.
הרב דוד בידרמן לא חיבר ספר.
מעט מדברי תורתו מובא בספרי חסידות שונים.
הסיפורים והאגדות עליו כונסו בספר "מגדל דוד" (פיוטרקוב ה'תר"צ) וכן בספרים "ליקוטי דברי דוד", "קודש הילולים" ו"פרי קודש הילולים".
תולדותיו מובאות בספר "תפארת בית דוד".
מחבר שלושת הספרים הוא הרב משה יאיר וינשטוק.
אחרי נפילת מסך הברזל בפולין אותר וחודש הקבר (בתמונה) וחודשה העלייה לרגל אליו.
בשנים האחרונות יוצאות טיסות צ'ארטר מישראל לקראת יום היארצייט כדי לעלות לקברו.
דוד בכור (19 בדצמבר 1910 – 21 בספטמבר 2000) היה משפטן שכיהן כשופט בבית המשפט העליון.
דוד בכור נולד בירושלים ובצעירותו עזב עם הוריו למצרים, ממנה שבו לארץ ישראל בשנת 1932. באלכסנדריה שבמצרים סיים את לימודיו התיכוניים, במגמת מתמטיקה והנהלת חשבונות.
לאחר חזרת המשפחה לארץ עבד בבית המשפט המחוזי בירושלים (1933–1942) ולמד בבית הספר המנדטורי למשפטים.
שנה לאחר מכן הוסמך לעריכת דין.
בכור פעל גם בשורות ארגון "ההגנה" ולאחר קום המדינה שירת בצה"ל כסגן המושל הצבאי בגליל המזרחי ובגליל העליון (1948–1949).
מאוחר יותר, בשירות המילואים, היה סנגור צבאי.
בתחילת דרכו עבד דוד בכור בתור עורך דין במשרד סלומון-ליפשיץ (1943–1970), ומשנת 1952 כשותף במשרד.
בין השאר הוא היה בצוות ההגנה של השר יצחק רפאל וייצג את נצרת עילית וחברת החשמל.
בשנת 1971 מונה לשופט וכיהן בבית המשפט המחוזי בחיפה.
באותה שנה גם מונה לוועדה בראשות צבי ברנזון לפישוט הליכים לקביעת פיצויים בנזיקין לקביעת פיצויי נזיקין.
בשנת 1974 קבע בכור שהסכם האוסר על עובד תקופת צינון של חמש שנים בנימוק של הגנה על סודות מקצועיים נוגד את תקנת הציבור ועל כן הוא בטל.
לעומת זאת, בהיותו בבית המשפט העליון סירב לפטור בוגר פנימייה צבאית מהתחייבות לשרת בקבע, אף על פי שההתחייבות נתנה בעת שהיה קטין.
בשנת 1977 מונה כשופט במינוי זמני לבית המשפט העליון ושנה לאחר מכן מונה במינוי קבע.
כהונתו נמשכה עד הגיעו לגיל פרישה, בשנת 1980. באחד מפסקי הדין הידועים של בכור בבית המשפט העליון, אישר בכור הרשעה באונס של אדם שקיים יחסי מין עם אשתו בכח נגד רצונה.
בכור גם הצטרף לשופט חיים כהן בקביעה שחייל שנפטר ממחלה יוכר כחלל צה"ל, למרות שסביר שהמחלה לא נבעה משירותו הצבאי, אלא אם הוכח שהמחלה לא נבעה מהשירות הצבאי.
בהיותו בגמלאות המשיך בכור לעסוק בפעילות משפטית, בהיותו יו"ר ועדה בין-משרדית לבירור הנושא של פרסום שמותיהם של אנשים החשודים בביצוע עבירות פליליות (1982), יו"ר הוועדה לנושא נזיקין מסחריים (1984) במשרד המשפטים, ויו"ר הוועדה במשרד המשפטים לבדיקת נושא הסיוע המשפטי בעניינים פליליים (1985) ובהמלצותיה הקמת סנגוריה ציבורית.
בשנים 1982–1985 עמד בראש ועדת בכור, ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת רצח חיים ארלוזורוב, שקבעה פה אחד שאברהם סטבסקי וצבי רוזנבלט לא היו הרוצחים, אך שאינה יכולה לומר מי היו הרוצחים.
בשנת 1981 מונה באופן זמני ליו"ר המועצה להגבלים עסקיים, וביוני 1981 מונה במינוי של קבע.
בכור המשיך לכהן בתפקיד עד אמצע שנות ה-80. על ענייני הגבלים עסקיים כתב את המאמר "הרהורים בחוק ההגבלים העסקיים, תשי"ט - 1959" שפורסם בספר זוסמן וצוטט רבות.
בשנת 1994 מונה כיו"ר ועדת השחרורים בכפוף לחוק העונשין וליו"ר ועדת ערר לחוק מס שבח מקרקעין.
דוד בלומברג (12 בספטמבר 1944 – 31 באוגוסט 2025) היה בנקאי ופעיל ציבור שעסק בקידום התרבות והחינוך בישראל.
כיהן כיושב ראש דירקטוריון הספרייה הלאומית, וקודם לכן כיהן כיושב ראש בנק ירושלים, מנכ"ל בנק מזרחי ומנכ"ל בנק טפחות.
נולד לטובה ומאיר בלומברג בחיפה.
בתו עדי בלומברג הייתה נשואה לרון דרמר, עד לפטירתה בגיל 29, על שמה הוקמה "קרן עדי".
בעל תואר ראשון בכלכלה ותואר שני במנהל עסקים, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בין 1971 עד 1981 כיהן במשרות שונות בבנק ישראל; האחרונות שבהן היו סגן מפקח סחר חוץ וסגן מנהל מחלקת האשראי.
משנת 1981 ועד 1995 כיהן במספר תפקידים בכירים בבנק המזרחי, הבנק הרביעי בגודלו בישראל.
בין 1988 ועד 1993 שימש מנכ"ל בנק טפחות - בנק המשכנתאות הגדול בישראל באותה עת.
בין השנים 1993–1995 שימש מנכ"ל בנק המזרחי, ובמקביל שימש דירקטור בשירותי בריאות כללית.
בין השנים 1995–1998 שימש סגן יו"ר דירקטוריון בנק ירושלים ובין 1998–2006 שימש יו"ר דירקטוריון הבנק.
כיהן גם כחבר הוועדה המייעצת לענייני בנקאות בבנק ישראל.
שימש גם יועץ וכנציג של בנקים זרים בישראל.
בין השנים 1997–2000 כיהן כיועץ בכיר לפעילות אזורית (ישראל, הרשות הפלסטינית וירדן) של ANZ Bank .
בין השנים 2006–2008 היה הנציג הישראלי של יורו הייפו (אנ'), בנק הנדל"ן הגדול באירופה.
שימש דירקטור בחברות ציבוריות, בהן אסם, בזק, אפריקה ישראל נכסים, ח.מר תעשיות, U-Bank, החברה לביטוח משכנתאות EMI.
בשנים 1999–2002 שימש בורר בסכסוך בין מדינת ישראל, ארגון המורים העל-יסודיים והסתדרות המורים, ובשנים 2006- 2008 כיו"ר צוות הבוררים בסכסוך שבין מדינת ישראל, ההסתדרות הציונית הדסה וההסתדרות הרפואית בישראל.
מאז 1997 שימש יו"ר דירקטוריון החברה הישראלית לביטוח סיכוני סחר חוץ (בסס"ח).
מאז 2007 ועד תחילת 2022 בלומברג שימש כיו"ר דירקטוריון הספרייה הלאומית.
במסגרת תפקידו זה הוביל את תהליך ההתחדשות המקיף של הספרייה השואף להתאימה למאה ה-21, ולהפכה למרכז תרבות וחינוך לאומי מוביל לכל אזרחי המדינה ולעם היהודי בכללו.
שיאו של תהליך זה בהקמת בניין חדש לספרייה בקריית הלאום.
דוד בלומברג חתום על אמנת הספרייה הלאומית שנחתמה בטקס בו השתתפו ראשי מערכות השלטון בישראל, וכן הטמין את אבן הפינה לבנין הספרייה במשכנה החדש מול הכנסת.
ב-11 בינואר 2022, לאחר שבתחקיר שערכה אילה חסון עלתה הטענה כי חתם על הסכם השתקה עם עובדת שהתלוננה על הטרדה מינית על ידו, פרש בלומברג מתפקידו כיו"ר הדירקטוריון.
דוד בלומברג היה פעיל בתחומי הפילנתרופיה, התרבות והחינוך והתרומה לקהילה.
היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים ושל האוניברסיטה הפתוחה, בוועד המנהל של מכון ירושלים לחקר ישראל, ושימש כנציג ציבור (מעסיקים) בבית הדין הארצי לעבודה.
בשנת 2002 הקים את קרן עדי, לזכר בתו המנוחה עדי דרמר (בלומברג), שהייתה אשתו של רון דרמר.
הקרן מעודדת דיון ציבורי בהבעה יהודית באומנות ובעיצוב.
עיקר פעילות הקרן הוא קיום תחרות בינלאומית דו-שנתית לאמנות ועיצוב, המעניקה את "פרס עדי להבעה יהודית באמנות ובעיצוב", המלווה בפרס כספי.
כמו כן הקרן מקיימת ימי עיון וסדנאות ומוציאה לאור קטלוגים של התחרויות, אשר נסובות סביב נושא מרכזי.
לאות הוקרה על פעילותו למען הספרייה הלאומית ובקרן עדי, נבחר בלומברג בשנת 2013 להדליק משואה בטקס המרכזי ליום העצמאות ה-65 בהר הרצל.
רבי דוד בורנשטיין (תרל"ו-ח' בכסלו ה'תש"ג; 1876 – 17 בנובמבר 1942) היה האדמו"ר השלישי של חסידות סוכטשוב וממנהיגי יהדות פולין קודם השואה.
יסד את רשת ישיבות "בית אברהם" שפעלה בפולין עד השואה.
בתקופת השואה היה ממנהיגי הציבור בגטו ורשה.
נולד בראש חודש אלול תרל"ו (1876), בנאשלסק.
בנו הגדול של רבי שמואל בורנשטיין, נכדו של רבי אברהם בורנשטיין ונינו של רבי מנחם מנדל מקוצק.
בנעוריו למד אצל סבו והיה קשור אליו באופן מיוחד.
גם לאחר נישואיו בגיל 17 המשיך ללמוד ולהתגורר בבית סבו.
ב-1906 החל לכהן כרב בעיירה וישוגרוד ופתח שם ישיבה.
במלחמת העולם הראשונה עבר ללודז'.
בשנות ה-20 עבר להתגורר בטומשוב מזובייצקי והתמודד מטעם אגודת ישראל על תפקיד רב העיר, אך הפסיד למועמד המזרחי, הרב שמואל ברוט.
ב-1926 נפטר אביו, ה"שם משמואל" והוא החל לשמש כאדמו"ר.
את מקומו קבע בעיר לודז'.
וברוב חודשי הקיץ שהה בעיירה קאלאמנע (Kolumna) השוכנת דרומית מערבית ללודז'.
הוא הקים רשת ישיבות בשם "בית אברהם" על שם סבו, וכן הוציא ירחון בשם זהה במטרה להפיץ את שיטת הלימוד המיוחדת של חסידות סוכטשוב.
היה חבר באגודת הרבנים בפולין.
היה חבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, והשתתף בכינוסי התנועה.
בשנת 1934 נשא בוועידת אגודת ישראל בפולין נאום נלהב לחיזוק יישוב ארץ ישראל, וטען "כי מארץ ישראל תבוא תחיית ישראל עד עולם - עד ימות המשיח".
בכנסייה הגדולה השלישית דיבר בחריפות כנגד תוכנית החלוקה.
הוא עצמו ביקר פעמיים בארץ, בשנים 1934 ו-1935. בביקורו הראשון אף רכש שטח אדמה וקרא לחסידיו לנהוג כמוהו ולרכוש קרקעות בארץ.
לא פעם הביע את צערו על כך שאינו יכול להתיישב בארץ כי חסידיו אינם נותנים לו לעזוב.
לימים, כאשר הגיעו ימי השואה אמר לתלמידו, הרב יהושע משה אהרונסון: .
ב-1939 נכנסו הגרמנים ללודז', וכעבור זמן קצר הגיעו גם לביתו של האדמו"ר, הכו אותו וגזזו את זקנו.
כאשר גברה הסכנה לחייו, הבריחו אותו חסידיו על ידי הלבשתו בבגדים אחרים וציודו בניירות מזויפים.
הוא הגיע בחשאי לוורשה, שם עבד בבית החרושת שולץ.
בביתו בגטו התקיימו התייעציות ואסיפות שונות.
הוא קיים שיעורים ומנייני תפילה בביתו ועודד את תלמידיו להמשיך בעצמם את לימודי התורה.
בין חסידיו היה הרב אריה צבי פרומר מקוז'יגלוב, מראשי ישיבת חכמי לובלין, שהיו מראשי מלמדי התורה במחתרת בגטו ורשה.
לפני ראש השנה תש"א (1940) הוציא קול קורא מודפס שכלל דברי התחזקות והתעוררות לתשובה.
באחד ממכתביו תיאר הלל זיידמן: .
באופן דומה תיאר עד אחר: .
הרב אהרונסון סיפר שעוד בתחילת המלחמה נכנס אל האדמו"ר, כדי שזה יבהיר לו על שום מה מתרגשות הצרות על עם ישראל, ותשובותו הייתה: .
באדר תש"ב (מרץ 1942) נודע לרב אהרונסון שבינתיים ברח לסאניק על מטרת הנאצים להרוג את יהודי פולין, והוא שלח מכתב לרבו, רבי דוד בורנשטיין, בו הודיע לו על הגזירה.
במכתבו כתב בלשון רמז: "הדודה אסתר מרחוב מגילה בית 7 דירה 4 באה", כאשר כוונתו לפסוק הרביעי בפרק השביעי במגילת אסתר בו נאמר "כי נמכרנו אני ועמי להשמיד להרוג ולאבד".
בחודש סיוון הגיע מכתב התשובה, אף הוא ברמיזה, בו ביקשו רבי דוד להתחזק ולנגן את יצירתו של הסבא יצירה 23 קטע 4, ברמזו בכך לפסוק הרביעי במזמור כ"ג בתהילים: "גם כי אלך בגיא צלמוות לא אירא רע, כי אתה עמדי".
ייתכן כי המידע הזה היה הסיבה לכך שרבי דוד בורנשטיין היה מן המנהיגים הראשונים בורשה שהתריעו מפני השילוחים הקרבים.
ניצול השואה, יהודה אריה פיינגולד העיד כי
בחג הסוכות האחרון לחייו בתש"ג התאספו לביתו יהודים ופליטים שהגיעו לגטו.
אחד הנוכחים תיאר את החג במחיצתו של הרבי: .
לאחר האקציה הגדולה הועבר לדירת מסתור, ונפטר בגטו ב-ח' בכסלו תש"ג כתוצאה משבץ לב.
בלווייתו השתתפו כ-300 צועדים בדרך מהגטו למקום עבודתם הסמוך לבית הקברות, תחת עינם הפקוחה של הנאצים, כשרק למניין יהודים התירו השומרים הנאצים להיכנס לבית הקברות לצורך הקבורה, בין המלווים היו אדמו"רים שעדיין חיו בגטו.
הלווייתו הייתה אחת הלוויות האחרונות ואולי האחרונה ממש שנערכו בבית העלמין ברחוב גנשה, אבל כיוון שלא הוקמה מצבה על קברו לא התאפשר לאתר את קברו לאחר המלחמה, ורק נמסר בעל פה שהוא נקבר ליד אוהל ה"חמדת שלמה" קרוב לכניסה לבית העלמין.
מצבה לזכרו נמצאת באוהל בו קבורים אביו וסבו בבית העלמין בסוכוטשוב.
בני משפחתו כולם, למעט בן אחד, נספו בשואה.
בנו בצלאל שלמה, חתן רבי יעקב יצחק דן מסטריקוב.
בין תפקידיו הרבים שימש כחבר הוועד המנהל של בית הספר החקלאי "מקוה ישראל".
בית אריה נולד בשם דוד אינטריליגטור ב-1903 בקובנה שבליטא הרוסית (כיום ברפובליקה הליטאית השנייה), כבנם הרביעי מתוך תשעה של משפחת אינטריליגטור.
למד ב"חדר", בגימנסיה הריאלית העברית, בישיבת סלובודקה, וב-1922 יצא ללימודי אגרונומיה באוניברסיטה של בון שבגרמניה וסיים את הפקולטה לחקלאות ב-1926. בזמן לימודיו עבר הכשרה חקלאית בחוות ההכשרה רודגס.
היה בין מייסדי ברית חלוצים דתיים בגרמניה ובמשך כשנתיים ניהל את רודגס.
בעת שהותו בגרמניה ארגן יחד עם ישעיהו ליבוביץ (לימים פרופ' ליבוביץ) תנועת צעירי מזרחי.
ב-13 בנובמבר 1929 עלה לארץ ישראל עם הגרעין הראשון והיה ממקימי קבוצת רודגס ליד פתח תקווה.
הגה את רעיון הקמתו של "כפר הנוער הדתי" (שימש מנהל ההכשרה לנוער דתי בחוות רודגס ב-1928 וניהל את חוות ההכשרה בגרינגסהוף/Geringshof ב-1933).
בחנוכה 1935 נישא לרות לבית קלכהיים (גם היא מהגרעין הראשון), מירוסלב, שבגליציה, וביחד יצאו לשליחות לאירופה לארגון ההכשרות והכנתן לעלייה לארץ ישראל.
ב-1936 עם שובם ארצה נולד בנם הבכור מיכה.
נמנה עם מקימי תנועת הקיבוץ הדתי.
שימש כמזכ"ל התנועה, והיה פעיל במיוחד בהקמתם של הקיבוצים בעמק בית שאן ובגוש עציון, ובייסוד כפר הנוער הדתי, ליד כפר חסידים.
בנובמבר 1938, אחרי ליל הבדולח, יצא ל"שליחות הצלה" של נוער חלוצי שהועבר מגרמניה, אוסטריה ואיטליה לאנגליה והיה בין מייסדי ברית חלוצים דתיים באנגליה.
ב-1940 עבר עם הגרעין המרכזי של קיבוץ רודגס והיה ממקימי קבוצת יבנה - אם הקבוצות הדתיות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ב-1946, יצא למחנות העקורים בגרמניה.
ב-1947, בתקופת שליחותו, הביא את שני בני אחותו ששרדו מהשואה לאחר רצח הוריהם ואימצם אל משפחתו.
בקונגרס הציוני העולמי ה-23 (הראשון לאחר הקמת המדינה) שהתכנס בירושלים ב-1951, נבחר להנהלת הסוכנות ולראש המחלקה לנוער והחלוץ בסקציה האמריקאית, בניו יורק.
ב-1952, עם היבחרו להנהלת הסוכנות היהודית, יצאה המשפחה לשליחות של שנתיים בארצות הברית.
בשנים 1956–1968 עמד בראש המחלקה לחינוך ולתרבות תורניים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית.
מ-1969 עמד בראש הוועדה לעליית הנוער הדתי.
בית אריה היה חבר בוועד הפועל של הפועל המזרחי, בוועד הפועל הציוני, בוועד המנהל של בית הספר החקלאי "מקוה ישראל", בהנהלה של כפר הנוער "ימין אורד", ובקבוצת יבנה עד סוף ימיו.
בית אריה נפטר בי"ז בתמוז תשמ"ט (20 ביולי 1989) בקבוצת יבנה.
דוד בלאס (נולד ב-1945) הוא איש עסקים ישראלי שנחשב בשנות ה-80 כמלך השוק האפור.
הורשע בהוצאת עשרות מיליוני דולרים במרמה מכספי התק"ם אותם ניהל.
בלאס נולד למשפחת סוחרים יוצאי סוריה.
הוא התחתן עם איזבל, בת של סוחר טקסטיל יהודי מהעיר מנצ'סטר.
בעזרת כספים שקיבל מבני משפחתו הוא החל להיות פעיל מאוד בשוק ההון ובשוק האפור.
בין השאר רכש ב-1984 בניין מסוכנות הרכב "נוע", שאחד מבעליה היה עזר ויצמן.
בעקבות העסקה קיבל חשיפה תקשורתית, מאחר שויצמן ייסד באותה עת מפלגה חדשה בשם "יחד", וחזר לפוליטיקה לאחר הפסקה של מספר שנים.
בלאס גם החזיק באותה עת מניות בעיתון הכלכלי "גלובס".
פרשת בלאס אירעה על רקע הסחרור האינפלציוני בישראל של שנות השמונים.
באותה תקופה ניהל בלאס את תיק ההשקעות של התק"ם.
בפברואר 1985 התברר שהכספים נעלמו, לאחר שרכש מניות על שמו בחברות הסנה, בנק הספנות וקונצרן כלל באמצעות תיק ההשקעות של התק"ם והלוואות בשוק האפור.
בתיק ההשקעות של התק"ם היו מופקדים כ-95 מיליון דולר ואולם, חשדם של הקיבוצים התעורר רק כשהגיעו למשוך חלק מהכסף, ונאמר להם שלא יוכלו לקבל אותו.
באוקטובר 1985 היה התק"ם על סף חתימת הסדר עם בלאס על החזרת הכספים, אך ההסדר קרס בדצמבר 1985, שבלאס הפסיד 185 מיליון דולר ביום אחד במסחר בבורסה, והיא נסגרה באותו היום להמשך המסחר.
התק"ם פנה לעורך דין דוד ליבאי, וביקשו ממנו חוות דעת.
ליבאי אמר להם, שלא ניתן לתת חוות דעת מבלי לבדוק את העובדות.
ואכן, הוא בדק את העובדות, וממצאיו הועברו לאחר מכן למשטרה, והיוו את הבסיס לפתיחת חקירה נגד בלאס.
אחת הטענות המרכזיות של בלאס באותה עת, הייתה כי מדובר בעניין אזרחי ולא פלילי.
ובתחילה, הומלץ לסגור את התיק.
בלאס נעצר לבסוף ב-4 במאי 1986. במשך הימים בהם שהה במעצר, גיבשה הפרקליטות את כתב האישום נגדו.
בלאס, בתחילה באמצעות עורך דין אורי סלונים ובהמשך בייצוגו של עורך דין יעקב וינרוט, ניהל תוך כדי המשפט דיונים פרוצדורליים נגד ההיבט הפלילי בפרשה ואף עתר לבג"ץ כנגד הפרקליטות.
ביוני 1988 הורשע ב-19 עבירות מרמה ונידון לחמש שנות מאסר מהן שנתיים וחצי בפועל.
ב-1989 הורשע בניסיון השתלטות על בנק הספנות.
לאחר שהשתחרר מהכלא חזר לעסקים בפרופיל נמוך.
במאי 2002 הוכרזו הוא ורעייתו איזבל כפושטי רגל, בעקבות צבר חובות בהיקף 100 מיליון דולר, מהם 80 מיליון לתק"ם.
כונס הנכסים הרשמי בחקירה, בעקבות דיווחים כוזבים, לכאורה, של בלאס על נכסיו.
בין היתר, לניסיון להברחת דירה שהייתה בבעלותו, אך נרשמה בשנת 2001 על שם בתו.
הדירה נמכרה לפי החשד למקורב שלו, קצין במשטרה.
ביולי 2003 נעצר בחשד להונאה, יחד עם בלס נעצרו גם אשתו וכן קצין חקירות במשטרה החשודים שסייעו לו להעלים נכסים.
ב-2005 התפוצץ מטען חבלה בפתח דירתו בתל אביב.
הרב דוד בְּלֶיאָכֶר (?-אייר תש"ד) היה מגדולי תלמידיו של הרב יוסף יוזל הורוביץ ("הסבא מנובהרדוק").
נודע כמייסד ישיבות מוסר בפולין וכראש ישיבת מזריץ' (Międzyrzec Podlaski).
נולד במינסק, בירת רוסיה הלבנה למשפחה של תלמידי חכמים.
נמשך ללימוד המוסר והיה לתלמידו של הסבא מנובהרדוק.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה עבר עם רבו לקייב, בישיבה שייסד שם רבו.
לאחר פטירת ר' יוזל בתר"פ, עבר הרב בליאכר למזריץ' שבפולין והקים את ישיבת בית יוסף על שמו של רבו שהמשיכה את שיטתו המוסרית.
לישיבה הגיעו מאות בחורים מכל רחבי פולין על אף הקשיים הכלכליים שהישיבה עמדה בפניהם.
בעזרת תלמידיו הקים רשת של תת-ישיבות במקומות נוספים.
הנאצים הרסו את מוסדות התורה במזריץ' מיד עם כניסתם למקום בפרוץ המלחמה.
מרבית תלמידי מוסדות התורה נמלטו לשטח הכיבוש הסובייטי והקימו את ישיבותיהם בעיירה נימצין במחוז וילנה.
הרב בליאכר ברח עם תלמידיו לבריסק שהייתה גם היא בכיבוש סובייטי, אך לאחר זמן די קצר חזר למזריץ' בגלל רדיפת הקומוניסטים את הדת ובייחוד את היהדות בהסתמכו על מאמר חז"ל: "קשה המחטיאו יותר מן ההורגו".
סירב לברוח כדי לא להשאיר את שארית הפליטה במזריץ' ללא מנהיג.
הוא לימד את תלמידיו במחתרת כשהישיבה מפוצלת לכמה סניפים, כדי להגדיל את סיכויי התלמידים להינצל.
הרב בליאכר הצליח לפתוח מטבחים שסיפקו אוכל לכל התלמידים וכך יכולים היו להחזיק מעמד.
כשהוקם הגטו במזריץ' היה למנהיגם של היהודים הנותרים, כשמצד אחד עודדם להחזיק מעמד ומצד שני הכינם למות על קידוש השם.
הרב נספה עם יהודים מהקהילה ובהם מתלמידיו במיידנק.
דברי בינה ומוסר - שיחות מוסר של הרב בלייכר שנרשמו מפי תלמידיו בישיבת "בית יוסף", תל אביב תש"ל.
בסוף הספר נוסף קונטרס "חסדי דוד" על תולדותיו ותולדות ישיבות נובהרדוק.
כן הובאו מדברי תורתו בירחונים תורניים ובספר אור המוסר.
דייוויד (דוד) בזמוזגיס הוא סופר ובמאי קולנוע יהודי-קנדי.
פירוש שם משפחתו, בזמוזגיס, הוא שם גנאי בלטבית, אדם חסר מוח וחסר תבונה.
על פי המסורת במשפחתו השם ניתן כדי לפטור את בעליו, יהודי דתי, משירות בצבא הצאר.
היגר כילד בן שש עם הוריו מריגה שבלטביה, בשנת 1980, לטורונטו שבקנדה.
סבו וסבתו עלו לישראל, חיו כאן כמה שנים ואחר כך היגרו גם הם לקנדה.
לאחר פטירתם נטמנו בבית העלמין היהודי של טורונטו.
דייוויד בזמוזגיס למד לתואר ראשון ספרות אנגלית באוניברסיטת מקגיל, ותואר שני, MFA, מוסמך בהפקת קולנוע, השלים באוניברסיטת דרום קליפורניה, במחלקה לקולנוע וטלוויזיה.
סרטו הדוקומנטארי הראשון, "המוהל", שליווה את אחד המוהלים בלוס אנג'לס, זכה לפרסום ולהצלחה רבה.
הוא הוצג בפסטיבלים לקולנוע ברחבי העולם, ושודר בערוץ PBS בלוס אנג'לס.
הסרט הדוקומנטארי האחרון שלו "המאמר המקורי: המשפט האחרון" (The Genuine Article: The Last Trial) נסוב על גיוסם של סטודנטים למשפטים ל-Toronto Bay Street והוא שודר בקנדה ברשת הציבורית.
קובץ סיפוריו הראשון, "נטשה", תורגם לשתים-עשרה שפות, ובכללן עברית.
הספר זכה בשבעה פרסים בעולם ובביקורת נלהבות.
לדעת המבקרים ספרו מזכיר את עבודותיהם המוקדמות של ברנרד מלמוד, ליאונרד מייקלס ופיליפ רות.
ויש בכתיבתו של דייוויד בזמוזגיס משהו מהמלנכוליה, המזכירה את כתיבתם של הסופרים הרוסים צ'כוב ואיסק בבל.
הסיפור נטשה נכלל באסופת הסיפורים "הסיפורים האמריקאים הקצרים הטובים ביותר של שנת 2005".
בזמוזגיס זכה במלגות של המועצה לאמנות של טורונטו, וכן מטעם המועצה הלאומית הקנדית לאמנות.
בשנת 2005 זכה בפרס הספר של עיריית טורונטו.
בשנת 2008 השלים את סרטו העלילתי העלילתי הראשון, "ויקטוריה דיי" (Victoria Day), אותו כתב וביים.
בסרט מככב מארק רנדל ככוכב הוקי בתיכון המתמודד עם לחצים בבגרותו וציפיות הוריו דוברי הרוסית.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים סאנדנס, שם הוא היה מועמד לפרס חבר השופטים בקטגוריית "קולנוע עולמי - דרמטי".
הוא גם היה מועמד לפרס ג'יני בקטגוריית התסריט הטוב ביותר ב-2010. הסרט הוקרן גם בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בשנחאי, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של המפטון, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי באתונה, בפסטיבל הבינלאומי לסרטי נוער בסיאול, בפסטיבל הסרטים היהודי בסן פרנסיסקו ובפסטיבל הסרטים היהודיים של טורונטו.
בשנת 2011 פרסם את הנובלה "העולם החופשי", על משפחה של יהודים סובייטים שנתקעה ברומא, לאחר שעזבו את ברית המועצות ומתלבטים בין להגר לישראל או לקנדה.
בשנת 2015 כתב וביים את סרטו העלילתי השני, "נטשה" (Natasha), המבוסס על סיפורו הקצר עטור הפרסים באותו השם.
בסרט מככבים אלכס אוזרוב וסשה ק.
נטשה יצאה לאקרנים בקנדה ב-2016. בשנת 2017 קיבל הסרט מועמדויות לפרס המסך הקנדי לשחקנית הטובה ביותר (גורדון) והתסריט המעובד הטוב ביותר.
בשנת 2022 כתב את התסריט לסרט האנימציה "שרלוטה".
נטשה, וסיפורים אחרים, קובץ סיפורים, תרגמה יעל גרינפטר, זמורה ביתן 2006.
העולם החופשי, רומן, תרגמה עדית שורר, כתר 2011.
דוד בית לחמי (קומרוב, בכתובים גם דוד בית הלחמי) (1894 משוער – 10 במרץ 1979) היה מאנשי היישוב העברי בימי העלייה השנייה, חלוץ, איש חינוך ומנהל בתי ספר עבריים בתפוצות.
בית לחמי נולד בעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית, הבכור משמונה ילדים, בנם של דבורה בת זלמן אוסובסקי ויוסף קומרוב.
כילד עלה לארץ ישראל עם אמו ואחיו, והם השתכנו בשכונת נווה שלום.
עם גירוש תל אביב נדדה המשפחה לפתח תקווה, עברה לאחר מכן לכפר סבא, ולבסוף לזכרון יעקב.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התעתמנה המשפחה, על מנת להישאר בארץ.
לאחר המלחמה שבה המשפחה לתל אביב.
היה מבוגרי המחזור הראשון של הגימנסיה הרצליה וחבר בהסתדרות המצומצמת.
לאחר סיום לימודיו שאף לעבוד כמורה, אולם על פי החלטת ההסתדרות המצומצמת יצא לקבוצת עבודה בדגניה, יחד עם חבריו למחזור א' של הגימנסיה ובהם דב הוז ואליהו גולומב, במסגרת גרעין ההכשרה החלוצית הראשון של הנוער העובד בארץ.
בנובמבר אותה שנה נרצחו שניים מחברי הקבוצה - משה ברסקי, ושבוע לאחר מכן יוסף זלצמן (מחברי קבוצת כנרת).
מעשי הרצח זעזעו את חברי הקבוצה ואת היישוב כולו.
לטענת אהוביה מלכין בספרו "האקטיביסט", "האירועים החמורים והמתיחות שהשתררה בעקבותיהם השפיעו על הגימנזיסטים השפעה עמוקה, שרישומה ניכר בכל מהלך חייהם".
בתקופת המלחמה גויס לצבא העות'מאני, נשלח לקורס קצינים בטורקיה ושירת כקצין בצבא הטורקי.
אז כבר היה נשוי ואב לילדה.
בסוף מאי 1917 קיבל חופשה ושהה בארץ כ-7 שבועות.
מאוחר יותר ניסה לערוק מהצבא, אולם בשל חשיפת מחתרת ניל"י באוקטובר 1917 לא היה לכך סיכוי.
בית לחמי היה חבר פעיל בניל"י ואף נעצר בעקבות חשיפתה ושהה 11 יום במעצר בחיפה.
גיסו רפאל אבולעפיה היה אחד הפעילים המרכזיים במחתרת זו ולפיכך החשש לגורל המשפחה היה רב.
אמנם ידוע כי אנשי ניל"י אספו גם ידיעות בקרב בני היישוב ששירתו בצבא העותמאני, אולם לא ברור האם ובאיזו מידה בית לחמי עצמו היה מעורב בכך.
בינואר 1919 הגיע בית לחמי לצידון כדי להקים בית ספר עברי במקום בית ספר מרשת כי"ח, שנסגר עם פרוץ המלחמה.
הקמת בית הספר התנהלה תוך קשיים למצוא מבנה מתאים ולהשיג ציוד ובשל חוסר משמעת של התלמידים שהעדיפו לעבוד לפרנסת המשפחה.
עם זאת נמנו במוסד כ-90 תלמידים.
בבית הספר לימדה גם אשתו, רחל, נכדתו של הרב יצחק משה השלישי אבולעפיה רבה הראשי של צידון (נפטר ב-1910).
בסוף חודש סיוון תרע"ט ביקש בית לחמי, שבריאותו הייתה לקויה והרופא אסר עליו להמשיך ללמד, ממחלקת החינוך, להקדים את יציאת בית הספר לחופשה והמשפחה חזרה לארץ ישראל.
החליף אותו בניהול בית הספר פנחס נאמן.
אחר כך עברה המשפחה לארצות הברית, שם ניהל במשך שנים בתי ספר עבריים שונים והשלים את הדוקטורט.
היה פעיל במוסדות החינוך היהודי באטלנטה, פיטסבורג ופילדלפיה.
בארצות הברית נולדו לבני הזוג שני ילדים נוספים.
לאחר קבלת תואר דוקטור במדעים מדויקים חזרה המשפחה לארץ ישראל ובית לחמי עבד כמורה בגימנסיה הרצליה.
נפטר ב-10 במרץ 1979 ונקבר בבית העלמין בחולון.
אחד מאחיו היה הפרופ' אברהם קמרון.
אח אחר היה המהנדס ברוך ברוך, שהופקד על ביצוע העלאת עצמותיו של הרצל לארץ.
אחותו לאה נישאה לשמעון קושניר.
דוד בית לחמי נישא לרחל בת שלמה אבולעפיה.
דוד ורחל בית לחמי גרו בבית שבנו הורי רחל, שלמה ורבקה אבולעפיה, בשכונת נווה צדק ונולדו להם בארץ שני ילדים.
רחל אבולעפיה נולדה בשנת תרנ"ה, 1895 בראשון לציון לשלמה ורבקה אבולעפיה.
הורי אמה, פרץ יעקב ושפרה פרימן, היו ממייסדי המושבה וסבה נמנה עם חברי ועד חלוצי יסוד המעלה.
מצד אביה הייתה נצר למשפחת אבולעפיה, מהוותיקות ביותר (במשך כמה מאות שנים) בארץ ישראל.
על משפחה זו נמנים רבנים, מנהיגים ומחנכים רבים.
הוריה של רחל היו בין מייסדי תל אביב.
משחלה אביה ונסע עם אמה לביירות - שם אף נפטר לאחר זמן קצר - קיבלה על עצמה רחל, כילדה בת 13, את כל האחריות על משק הבית והטיפול באחיה ובאחיותיה הקטנים.
באותן שנים, הסופר שמואל יוסף עגנון, אז עולה צעיר, שכר את עליית הגג של הבית וכתב שם את סיפורו "תמול שלשום", בו הוא מתאר את יפו ונווה צדק של תחילת המאה ה-19.
רחל אבולעפיה למדה בבית ספר לבנות בנווה צדק ובגימנסיה הרצליה בתל אביב.
הייתה מראשונות המורות העבריות ברחובות, בשנת 1919 לימדה בבית הספר העברי בצידון.
לאחר שחזרה עם משפחתה מארצות הברית לארץ ישראל, חזרה לעסוק בהוראה.
לדוד ורחל נולדו ארבעה ילדים: שלומית (גולדברג), נדביה, נגה ואלישיב.
רחל נפטרה ב-1987 ונקברה בבית העלמין שבחולון לצד בעלה.
דוד בן-שימול (נולד ב-1954) הוא תת-ניצב בדימוס במשטרת ישראל, מפקד הימ"מ בשנים 1995–1999.
בן-שימול נולד בשנת 1954 בקזבלנקה.
בשנת 1962 עלה לישראל והתחנך בירושלים ובשדה בוקר.
עם גיוסו לצה"ל בינואר 1973 שובץ בחיל השריון.
בשריון שובץ בגדוד 77 ועבר הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
במלחמת יום הכיפורים לחם, תחת פיקודו של אביגדור קהלני, בקרב עמק הבכא.
בשנת 1976 השתחרר מצה"ל ושנה לאחר מכן התגייס לימ"מ.
לאחר שסיים את מסלול הלוחם ביחידה יצא לקורס קצינים, עם סיום הקורס שב בן-שימול לימ"מ כמפקד צוות, ובהמשך שימש כמפקד מחלקה וסגן מפקד היחידה.
לאורך שירותו השתתף בפעולות מבצעיות מיוחדות.
בין היתר השתתף במבצע לחילוץ בני הערובה באוטובוס האמהות ב-1988, בלכידת הרצל אביטן באותה שנה, במבצע לסיום ההתבצרות בביתו של הרב עוזי משולם והמעצר שלו ושל חסידיו בשנת 1994.
במרץ 1995 מונה למפקד הימ"מ.
ביוני אותה שנה פיקד על מבצע חיסולו של טאהר קפישה, שהיה מחבל בכיר בארגון החמאס בחברון.
בספטמבר 1998 פיקד על פעולה דומה בחברון בה חוסלו האחים עאדל ועימאד עוודאללה.
הרב דוד בלוך (נולד בשנת תשי"א, 1951) הוא איש חינוך חרדי בעל דעות פתוחות יחסית לציבור זה, לשעבר ראש מדרשית נעם בפרדס חנה, ממקימי הגדוד נצח יהודה ומנהל לשעבר בעמותת נצח יהודה.
נולד במושב יסודות, בנם הבכור של מיכאל ויהודית בלוך.
לאחר נישואיו למד בכולל חזון איש, שם התקרב לרב גדליה נדל ומאז הוא משתייך לחוג תלמידיו.
התגייס לצה"ל במסגרת הרבנות הצבאית ושירת במילואים כרב גדודי.
לאחר מכן היה ר"מ בישיבת נהורא.
בשנת 2013 הצטרף לצוות בית המדרש "דרך חיים", במסגרת תוכנית לישיבת הסדר טכנולוגית חרדית.
נמנה עם מייסדי הנח"ל החרדי, עם הרב יואל שוורץ והרב יצחק בר חיים.
בשנת 2008 הוא ניהל עם הרב בר-חיים את העמותה האזרחית המלווה את היחידה הצבאית.
הוא אחראי על גיוס חיילים חדשים לנח"ל החרדי ותמיכה במשרתים בו.
הרב בלוך כותב בלוג בשם "נטפי שפיות".
מתגורר בשיכון חזון איש בבני ברק, בסמוך לבית רבו הרב נדל.
אחת מבנותיו נשואה לנכדו של הרב גדליה נדל.
הרב בלוך, המשתייך לציבור החרדי, מביע דעות עצמאיות שאינן מקובלות בזרם המרכזי של ציבור זה.
הוא מפרסם את דעותיו באתרי האינטרנט החרדיים, בכתב העת ארץ אחרת ועוד.
הוא יוצא נגד האידיאליזציה שהתפתחה בציבור החרדי לאי שירות צבאי ולהימנעות מרכישת מקצוע ופרנסה מיגיע כפיים.
לדעתו, הרבנים החרדים צריכים לעודד את היציאה לשוק העבודה, תוך יצירת מקומות עבודה בתוך החברה החרדית.
הוא סבור כי מי שאין תורתו אומנותו חובתו לשרת בצבא, ודווקא ביחידה קרבית, משום ששירות כזה בונה את אישיותו של האדם.
הוא סבור כי כל עוד אלו שאינם מתאימים ללימוד בכולל אינם מתגייסים יש להבין את הטענה בציבור החילוני כלפי החרדים שהסיבה לאי גיוסם איננה נובעת ממניעים של צורך בלימוד התורה.
לדעתו, שורש הרע בחברה החרדית הוא העוני, המהווה גורם מרכזי לדרדור רוחני, דתי ומוסרי.
הוא סבור כי העוני גורם בעקיפין להתפשטות התופעה של ייחוס סגולות מאגיות לרבנים במקום הערצתם בשל מעשיהם הטובים ולמדנותם בתורה.
בעבר הוא ראה את האידיאל בלמדנות התורנית וכיום השתנתה דעתו והוא סבור כי האידיאל הוא האיש המוסרי בעל המידות הטובות.
הרב בלוך מביע הערכה לאנשי הציונות הדתית מן הזרם החרד"לי.
הוא מתחרט על כך שבתקופת פעילותו במדרשיית נעם השפיע על תלמידים לעבור ללמוד בישיבות חרדיות בניגוד לדעת הוריהם, שכן אז סבר שאלו הישיבות היחידות שמגדלים בהן בני תורה ברמה גבוהה, והתעלם מקיומן של הישיבות הציוניות.
הוא יזם את צירופם של צעירים מן הזרם החרד"לי לגדוד הנח"ל החרדי כדי להעלות את הרמה הרוחנית והתורנית בגדוד.
הוא מתנגד ליחסה השלילי של העיתונות החרדית כלפי חיילי הנח"ל החרדי ואומר כי יש להכיר להם טובה על שירותם.
הוא יוצא נגד הרבנים והמחנכים החרדים שאינם מחנכים להכרת טובה לחיילי צה"ל ואינם מציינים את נפילתם של חללי צה"ל ביום הזיכרון.
הוא מתנגד להוגי הדעות והפובליציסטים החרדים שטיפחו את הגישה המונעת מלבקר או להרהר אחרי דרך התנהלותם של רבנים.
הוא גם יוצא נגד פובליציסטים חרדים הנוקטים בקו הסברתי של התקפה על הציבור החילוני.
הוא מבקר את ההשלכות של החינוך החרדי, כגון חוסר הכרת הטוב כלפי הציבור החילוני, התעלמות מן התכונות החיוביות של החילונים ואי הדגשת הערכיות שיש בהם.
לדעתו מאמרי השמצה נגד הציבור החילוני יש בהם חילול השם ובמקום לקרב בין המחנות הם יוצרים בוז ומשטמה מצד הציבור החילוני כלפי החרדים.
כמו כן הוא סבור כי לאור ההסתה נגד החילונים בעיתונות החרדית, יש להבין את ההסתה הנגדית של החילונים כלפי החרדים, ובשל הריחוק והניכור בין הציבור החילוני לציבור החרדי, יש להבין את הרתיעה הקיימת בציבור החילוני מפני חרדים.
הרב בלוך דוחה את הטענות שהמסגרת הצבאית היא כר נרחב לפריקת עול.
לדעתו, המסגרת עצמה קדושה, והקשיים והבעיות אינם מצד הצבא אלא בשל מצבם הרוחני של החיילים החרדים המתגייסים כיום.