tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסוף עונת 1961, שיחקו בליגות 800 בני נוער (מתוך אוכלוסייה עירונית של 43 אלף נפש) ובאר שבע הייתה העיר היחידה בישראל בה התקיימו ליגות עירוניות בהיקף כה נרחב.
ב-1964 כבר התקיימו שבע ליגות לנוער שכללו כ-1,200 ילדים ונערים שהיו מאורגנים ב-82 קבוצות.
בעת מותו, בתחילת 1972, שיחקו בליגות העירוניות בבאר שבע כ-2,000 ילדים ובני נוער (מתוך אוכלוסייה עירונית של 85 אלף נפש) שהיו מאורגנים ב-150 קבוצות ששובצו בארבע ליגות.
בן יעקב עבד לפרנסתו במפעל "חרסה" שבבאר שבע וארגן את הליגות בזמנו הפנוי.
מפאת חסרון מגרשי כדורגל בעיר (ארבעה מגרשים ב-1964) נערכו המשחקים במשך שלושה ימים: בימים שישי, שבת וראשון, כשבסך הכל נערכו בכל שבוע (ב-1964) כ-35 משחקים.
במהלך השבוע התאמנו הקבוצות ובאמצע השבוע נהג בן יעקב לכנס את ראשי הקבוצות לתדרוך.
כשופטי המשחקים שימשו נערים שקיבלו הכשרה והסמכה מאיגוד השופטים.
תקציב מפעל הליגות עמד ב-1964 על 500 לירות והוא זכה לתמיכת עיריית באר שבע ולתמיכת ועדה ציבורית לנושא הליגות והספורט בעיר שבראשה עמד חבר הכנסת גדעון בן ישראל.
אף על פי שחלק קטן מהקבוצות הצליחו לגייס תרומות ממפעלים ועסקים בעיר ובאזור, דבר שאפשר להן לרכוש תלבושות לקבוצות, רוב הנערים שיחקו בשנים הראשונות לליגות ללא תלבושות ולעיתים גם יחפים.
בן יעקב הדגיש בתדרוכיו את עקרונות המשמעת העצמית, רוח הצוות, שיתוף פעולה בין השחקנים והתנהגות ספורטיבית.
הקבוצות שהפגינו בכל שבוע את ההתנהגות הטובה ביותר זכו לקיים משחק בן 10 דקות בהפסקות המחצית של משחקי הבית של הפועל באר שבע, לעיניהם של אלפי אוהדים.
כבר מאמצע שנות ה-60 החלו חלק ממצטייני הליגות העירוניות להגיע לסגל הבוגר של הפועל באר שבע, ששיחקה באותה עת בליגה א' (ליגת המשנה)..
במקביל, החלו קבוצות הנוער של באר שבע להיות גורם משמעותי בליגת הנוער.
ב-1969 זכתה הפועל באר שבע בתואר אלופת ישראל לנוער, וקבוצת הנוער השנייה של באר שבע, הפועל "השלושה", הפכה לקבוצת צמרת בליגת הנוער וזכתה באליפות בשנים 1974 ו-1976. קבוצת הבוגרים שזכתה בשתי אליפויות רציפות בעונות 1974/1975 ו-1975/1976 נסמכה במידה רבה על כדורגלנים ששיחקו בנעוריהם בליגות העירוניות.
מפעל ליגות הנוער נשא בפעמים רבות אופי חינוכי יותר מאופי הישגי.
מאמן הפועל "השלושה", חיים סנה, התלונן בזמנו כי "הליגות העירוניות רחבות ההיקף - אך נעדרות יד מקצועית מכוונת".
בן יעקב זכה בשנות ה-60 בתעודת הוקרה מנשיא המדינה.
11 שנים לאחר מותו, בשנת 1983 זכה בן יעקב בפרס "תמר הזהב".
בתחילת 2017 נקרא על שמו רחוב בבאר שבע המצוי בין אצטדיון טוטו טרנר ובין אולם הקונכייה.
הרב אהרון בוטבול (נולד בז' באייר ה'תשי"ט, 15 במאי 1959) הוא רב אזורי בחבל מודיעין, ראש בית ההוראה יביע אומר והסמכות ההלכתית של מכון דורות.
מגיש תוכנית שבועית ברדיו קול ברמה.
שימש במשך כ-15 שנה ראש ישיבת 'לווית חן'.
בעבר היה ראש ישיבת תורה ודעת.
כשהיה כבן שנה וחצי, באוגוסט 1960, עלו הוריו לישראל והתיישבו בבני ברק.
הוא נשא לאשה את לאה, בתו של הרב עובדיה יוסף.
15 שנה כיהן כראש ישיבת לווית חן וכן מספר שנים כראש ישיבת 'דעת ותורה'.
כיום, הרב בוטבול הוא רב אזורי בחבל מודיעין, יו"ר בית ההוראה יביע אומר, הפועל ממודיעין עילית, והסמכות ההלכתית של מכון דורות.
מלמד כיום באופן קבוע במספר כוללים וישיבות, ביניהם כולל חזון עובדיה וישיבת אפיקי דעת בשדרות.
תוכניתו 'הליכות עולם' - שו"ת בהלכה ובהשקפה, משודרת ברדיו 'קול ברמה', ביום שישי בשעה 12:00 וזוכה לפופולריות רבה.
חלק מן התוכניות הללו יצאו לאור על גבי דיסקים.
אהרון אתקין (אטקין) (ניסן תרנ"ח, אפריל 1898 – י"ח באלול תרצ"ח, 14 בספטמבר 1938) היה חלוץ, מאנשי העלייה השנייה וממתגייסי הגדודים העבריים.
שימש כמוכתר קבוצת גבע ועסק ברכישת אדמות ופיתוח ההתיישבות בעמק יזרעאל ועמק בית שאן.
נהרג כשהרכב בו נסע עם חיים שטורמן ודוד מוסינזון עלה על מוקש ליד טירת צבי.
על שם שלושתם נקרא גן השלושה (הסחנה) בעמק המעיינות למרגלות הר הגלבוע.
אהרון אתקין נולד ב-1898 בעיר הרדוק שבמחוז ויטבסק (בצפון מזרח בלארוס) לדוד שלמה ושרה אתקין והיה צעיר הילדים במשפחתו.
בילדותו למד ב"חדר" ובבית ספר.
עקב קשיים כלכליים עברה המשפחה מהרדוק ללודז'.
ההורים גידלו את הילדים ברוח מסורת ישראל אך גם עם אהבת ארץ ישראל.
ב-1911, כשהוא בן 13, ברח מבית הוריו, עבר את הגבול והגיע לעיר הנמל טריאסט.
מאחר שהיה נטול כסף ותעודות התגנב כנוסע סמוי לאוניה שעשתה דרכה ארצה.
בירידה מהאוניה עבר את ביקורת הגבולות לאחר שהציג תעודה ברוסית שפקיד המכס לא זיהה.
בהגיעו ארצה זייף את גילו והחל לעבוד בבניית גימנסיה הרצליה.
עם סיום מלאכת הבנייה עבר לעבוד במערכת עיתון הפועל הצעיר.
על אף שמצא עבודה בתל אביב שאף כל הזמן לעסוק בחקלאות לכן עבר לרחובות שם עבר בחקלאות כשכיר יום.
ב-1914, בתקופת מלחמת העולם הראשונה עזב את חולדה ועבר לעבוד בגדרה.
לאחר תקופת עבודה בגדרה עבר לבאר טוביה והתמודד, יחד עם שאר היושבים בארץ, בלחץ שהפעיל הצבא העות'מאני.
במסגרת זו גויס אהרון לעבודות כפייה כעגלון.
לאחר שחרור דרום הארץ על ידי הבריטים ב-1917, התגייס אהרון ב-1918 לגדודים העבריים ונשלח לאימונים במצרים שם קודם לדרגת סרג'נט (סמל).
לצערם של אהרון והחיילים ביחידתו פתחו הבריטים במערכת מגידו וכבשו את הגליל בזמן שהם שהו עוד במצרים ולאחר זמן מה פוזר הגדוד ואהרון חזר לבאר טוביה.
ב-1924 עבר אהרון ובת זוגו, יחד עם עוד מספר חברים, מבאר טוביה לקבוצת גבע שם עסק בתחומי חקלאות שונים.
לאחר שנפגע בידו נמנע ממנו לעסוק בעבודת כפיים והוא החל לפעול בתחום הביטחוני.
במסגרת זו עסק בשמירה, מונה למוכתר של גבע, שימש כאיש הקשר לשלטון האנגלי ומול השכנים הערבים וסייע לקק"ל לרכוש אדמות בעמק יזרעאל.
תקופה מסוימת אף התנדב לשמש כמדריך לצעירי תנועת גורדוניה בחולדה.
ב-1935 ייצג את הסתדרות העובדים בוועידת החלוץ שנערכה בווינה.
לאחר חזרתו המשיך בפעילותו הביטחונית.
בתקופה זו הכיר את חיים שטורמן והיה השותף שלו בענייני הביטחון, רכישת האדמות וההתיישבות בעמק יזרעאל ועמק בית שאן.
ב-4 ביוני 1937 אירח את ארתור ווקופ, הנציב העליון, בסיור שערך בעמק חרוד מתוקף תפקידו ומעמדו כחבר ועד גוש חרוד.
ב-14 בספטמבר 1938 נסע עם חיים שטורמן ודוד מוסינזון לקבוע מקום להקמת היישובים נווה איתן וכפר רופין.
בדרכם לטירת צבי עלתה מכוניתם על מוקש ושלושתם נהרגו במקום.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין של קבוצת גבע בה התגורר.
אתקין היה נשוי ואב לשלושה בנים.
הוא נקבר בבית העלמין בקיבוץ יטבתה.
"אנדרטת השלושה" הוקמה בקרבת הנקודה בה הותקפו השלושה.
האנדרטה נמצאת על כביש 90, ביציאה הצפונית של המושב שדי תרומות.
"גן השלושה" (הסחנה), שנחנך ב-1959, נקרא על שם שלושת החללים.
אנדרטה לזכר השלושה הוצבה ב"כיכר דוד" (על שם דוד מוסינזון) בעפולה.
בקיבוץ גבע הוקם "בית אטקין" (בתכנונו של שמואל ביקלס) שמשמש חדר טבע ובית נוער.
הרב אהרון בינה (נולד בה'תש"ח, 1948) הוא ראש ישיבת נתיב אריה בעיר העתיקה המיועדת לתלמידים מארצות הברית.
נולד בכפר הראה לרב אריה בינה ראש ישיבת נתיב מאיר, ולרחל אסתר לבית אפלגרד.
הסנדק שלו היה הרב שאול ישראלי.
למד בישיבת פוניבז' בבני ברק כעשר שנים.
לדבריו למד שם ולא בישיבה תיכונית, בעקבות הבטחת אביו לרב אליעזר יהודה פינקל, ובהשפעת הרב זלמן רוטברג.
בין החברותות שלו היה הרב אליעזר כהנמן, לימים נשיא הישיבה.
את רבו בישיבת פוניבז' לצעירים, הרב מיכל יהודה ליפקוביץ, הוא מחשיב לאחד מרבותיו העיקריים.
נישא למלכה מיליקובסקי מבולטימור, לאחר החתונה למד כשנה בישיבה יוניברסיטי בארצות הברית, והוא תלמידו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
לאחר מכן חזר לארץ ישראל, שם החל בלימודי הרבנות וקיבל סמיכה לרבנות מהרבנים הראשיים הרב עובדיה יוסף והרב איסר יהודה אונטרמן, וכן שירת בצה"ל בדרגת סרן.
בשנת 1974 החל לכהן כר"מ בישיבת הכותל ועסק בעיקר בתוכנית לבני חו"ל, עד עזיבתו בשנת 2002. בסמוך לעזיבתו עם חלק מאברכיה הוותיקים של הישיבה וראש הכולל הרב יעקב כ"ץ, בשנת 2003, הקים את ישיבת "נתיב אריה" לתלמידים מחו"ל, והוא עומד בראשה.
הרב אהרן בינה שימש גם כמנהל קרן הצדקה בישראל של המיליארדר איירה רנרט.
מקורב לרבנים דוד חי אבוחצירא ונתן בוקובזה.
נשוי לרבנית מלכה בינה מייסדת מדרשת מת"ן, ומחלוצות מהפכת לימוד התורה לנשים.
הזוג מתגורר ברובע היהודי בירושלים ולהם חמישה ילדים, בנו הבכור משה, היה עורך דין ונפטר ממחלה בהושענא רבה ה'תשפ"ב.
בניו הרבנים חנן וצבי, מלמדים אף הם בישיבת "נתיב אריה".
בתם, חיה בינה-כץ היא מנכ"לית מת"ן ורעייתו של יעקב כץ.
ארונס אהרון גרשביץ' בוגוליובוב (בלטבית: Ārons Bogoļubovs, ברוסית: Арон Гершевич Боголюбов; נולד ב-30 בדצמבר 1938) הוא ג'ודוקא יהודי-לטבי, שהתחרה עבור ברית המועצות.
זוכה מדליית ארד אולימפית (טוקיו 1964) ופעמיים ברציפות אלוף אירופה (1963 ו-1964).
הוא אחיין של המשורר יוסף אטקין .
הוא החל להתאמן בסמבו בשנת 1952 בהדרכתו של וסילייב והתאמן בקבוצת דינמו ריגה.
באליפות ברית המועצות שנערכה בשנת 1958 זכה בוגוליובוב לראשונה במדליית זהב בסמבו.
הוא החמיץ את אליפות אירופה הראשונה שנערכה בשנת 1962 בשל מחלה.
באליפות אירופה שנערכה בשנת 1963 זכה לראשונה במדליית זהב ושנה לאחר מכן הגן על תוארו.
באולימפיאדת טוקיו (1964) נערכו לראשונה תחרויות ג'ודו במשחקים האולימפיים בהן זכה בוגוליובוב במדליית ארד.
בוגוליובוב פרש מספורט תחרותי בשנת 1966 והחל לאמן.
הוא אימן בלנינגרד ובאותה העת אימן את ולדימיר פוטין, לימים נשיא רוסיה.
משנת 1995 מתגורר בוגוליובוב בהמבורג, גרמניה.
הרב אהרון יקל בן שמואל שור מפרנקפורט (1620 - 1701) היה רב גרמני-יהודי וסופר עברי.
מחבר הספר "בית אהרן", ספר הפניות מפסוקי התנ"ך אל ספרים שונים שדנים בהם, שנחשב לאחד הספרים החשובים ביותר בתחום.
אהרון בן שמואל נולד ככל הנראה בפרנקפורט על האודר, גרמניה.
אביו שמואל היה רב בלייפציג, שעבר מאוחר יותר לפרנקפורט על האודר לשרת את הקהילה.
משפחתו הייתה מצאצאי רבי יוסף בכור שור.
בשנותיו המוקדמות פרסם אהרון שלושה חיבורים שאינן קיימות עוד.
אהרון פרסם את הספר "בית אהרן" בפרנקפורט דאודר בשנת ה'ת"ן (1690), בהיותו בגיל מתקדם.
בהקדמה הוא מציין כי עבד על הספר עשר שנים, ונעזר בכמה אנשים אחרים שהעסיק בעבודה זו.
הספר קיבל הסכמות מרבנים חשובים.
בית אהרון מסודר על סדר התנ"ך, ומציין על כל פסוק את המקורות בהם נזכר בתלמוד הבבלי והירושלמי, במדרשים, בספר הזוהר ובספרות הדרשנית והקבלית.
הרב אהרון נפטר בשנת 1701 בפרנקפורט על האודר.
בנו הבכור אברהם בן אהרון כיהן כאב בית דין של פרנקפורט על האודר ובנו השני אליעזר בן אהרון, היה ראש ישיבה בעיר.
בנו של אליעזר, יצחק בן אליעזר היה גם ראש הישיבה של ישיבת פרנקפורט על האודר ואביו של אהרן בן יצחק מרכניץ וסבו של קלונימוס מהויברג.
אהרון בן יצחק רכניץ היה רב ודרשן יהודי הונגרי במאה ה-18.
אהרון נולד בפריישטאדטל , כיום בסלובקיה, בסביבות 1740.
למד בפראג אצל רבי מאיר בומסלא.
לאחר שעזב רבי אלעזר קאליר את קהילת רכניץ, עבר רבי אהרן לרכניץ והתמנה למרא דאתרא.
בשנת 1786 הדפיס בזולצבך את ספר דרשותיו "בית אהרן".
יכול להיות ששם זה היה הומאז' לחיבור של סבו (רבי אהרון בן שמואל מפרנקפורט) באותו השם.
בשנת ה'תקס"ג (1803) עלה לארץ ישראל, ושם נקבר.
רבי אלכסנדר מייזליש הגיע לרכניץ לשמש כרב הקהילה במקומו.
אהרון הנרי אקוקה הוא ספורטאי ספורט נכים ישראלי שהשתתף שלוש פעמים ב.
אקוקה נולד במרוקו ועלה לארץ עם משפחתו במרץ 1955 והתגייס לצה"ל בשנת 1975 ושירת בחטיבת גולני.
בשנת 1976 נפגע בתאונת אימונים ואיבד את ראייתו.
ב התחרה בשחייה בדרגת נכות B1: במשחה 50 מטרים בסגנון חופשי דורג במקום השלישי בסבב המוקדמות עם תוצאה של 33.42 שניות וסיים במשחה הגמר במקום השביעי עם תוצאה של 32.48 שניות.
במשחה 50 מטרים בסגנון חזה דורג במקום הרביעי בסבב המוקדמות עם תוצאה של 46.18 שניות וסיים במשחה הגמר במקום השביעי והאחרון עם תוצאה של 47.93 שניות.
השתתף ב וב עם נבחרת הכדורשער לעיוורים.
בשנת 1991 הבקיע אקוקה את שער הניצחון במשחק הגמר של אליפות אירופה בכדורשער והביא לניצחון הנבחרת הישראלית.
אקוקה המשיך בפעילות ספורטיבית כשוער נבחרת הכדורשער של בית חינוך עיוורים.
בעונת 2018/19 זכה עם הנבחרת באליפות המדינה.
אהרון בוהרוד היה אמן אמריקאי הידוע בעיקר בזכות ציורי טבע דומם שלו.
בוהרוד נולד בשיקגו ב-1907, בנו של בעל מכולת מהגר יהודי מסרביה.
בוהרוד למד בבית הספר לאמנות של שיקגו ובליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בין השנים 1926 ו-1930. בהיותו בליגת הסטודנטים לאמנות, בוהרוד הושפע מג'ון סלואן ובחר בנושאים שכללו את הסביבה שלו.
הוא חזר לשיקגו ב-1930 שם צייר נופים של העיר ותיעד את חיי מעמד הפועלים.
בסופו של דבר הוא זכה במלגת גוגנהיים שאפשרה לו לטייל ברחבי הארץ, לצייר את הנופים האמריקאים.
עבודתו המוקדמת זיכתה אותו לשבחים רבים כצייר ויוצר הדפסים חברתי וריאליסט אזורי חשוב, ועבודתו שווקה דרך Associated American Artists בניו יורק.
בוהרוד השלים שלושה ציורי קיר שהוזמנו עבור המדור לאמנויות יפות של משרדי האוצר באילינוי; ונדליה ב-1935, גטסבורג ב-1938 וקלינטון ב-1939.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד בוהרוד כאמן; תחילה באוקיינוס השקט עבור יחידת אמנות המלחמה של חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית, אחר כך במגזין Europe for Life.
בשנת 1948, הוא קיבל תפקיד כאמן, שירש את ג'ון סטיוארט קארי, באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, ונשאר בתפקיד זה עד 1973.
ב-1951, בוהרוד נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר שותף, והפך לחבר מלא ב-1953.
הוא מת מסרטן הכבד בביתו ליד מדיסון, ויסקונסין ב-3 באפריל 1992, בגיל 84.
בשנות ה-50, בוהרוד פיתח את סגנון ציורי טבע דומם ריאליסטיים במיוחד, המעניקים אשליה של חיים אמיתיים.
זה היה הסגנון שאיתו הוא זכה להכרה בינלאומית.
"דגי פלסטיק, ברווזי גומי, בובות שבורות, חיילי צעצוע, מזכרות מכל סוג מוצאות את דרכן וממלאות את יצירותיו של אהרון בוהרוד.
בכך, החפצים מקבלים משמעויות העולה בהרבה על המקוריות שלהם, ומקבלים חשיבות שמעולם לא במקור.
יצירותיו לובשות לרוב צורה של בדיחות חזותיות, חידות או משחקי מילים שבהם האמן נהנה מהמשמעויות הכפולות של מילים נפוצות.
לבוהרוד היה חוש הומור מפותח, אבל מתחתיו היה בסיס של רצינות גבוהה - לעיתים קרובות כביקורת על האיוולת והטיפשות של האנושות, על מעשיו ודאגותיו, כפי שמתבטאים בקצב המהיר של זרם מתפתל - מחזה החיים."
ניתן למצוא את יצירותיו של בוהרוד באוספים של מוזיאונים אמריקאים רבים כמו המכון לאמנות של שיקגו, מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית בניו יורק ומוזיאון הירשהורן בוושינגטון הבירה גלריית אהרון בוהרוד באוניברסיטת ויסקונסין נקראה לזכרו.
אהרון בן-יוסף (בכר) (1900, קרנובט, נסיכות בולגריה – 15 במאי 1949, תל אביב, ישראל) היה חלוץ, ממייסדי ארגון יזרעאל שהקים את כפר הס, איש המוסד לעלייה ב', חבר ועד ההצלה של הסוכנות היהודית, ואיש ציבור ישראלי.
אהרון בוכור בכר נולד בקרנובט ליוסף ולרבקה.
נמנה עם ראשי תנועת החלוץ בבולגריה.
ב-1921, במהלך העלייה השלישית עלה לארץ ישראל ושינה את שם משפחתו לבן-יוסף.
הוא נמנה עם פעילי אחדות העבודה, ובהמשך מפא"י.
ב-1929 יצא לבולגריה מטעם החלוץ לצורך יצירת תשתית עלייה לישראל.
בבולגריה סמוך לפאזארג'יק, היה שותף להקמת חוות ההכשרה "עתיד" אשר הכשירה בני נוער לעבודה חקלאית, לקראת עלייתם לישראל בגרעיני התיישבות.
ב-1930 שב לישראל ונמנה עם מייסדי ארגון יזרעאל אשר הקימו את כפר הס.
הוא ניהל את לשכת העבודה בתל אביב.
ב-1935 היה ציר מטעם מפא"י ל שהתקיים בלוצרן, שווייץ.
מ-1936 עבד במרכז הקואופרציה ובו הקים את מרכז ההובלה הקואופרטיבית.
ב-1939 סייע בן-יוסף לברוך קונפינו מול ראש המוסד לעלייה ב', והמליץ עליו כאיש הקשר בבולגריה לעבודה מול המוסד לצורך העלאת יהודים לישראל, ככל שהחמירה המדיניות האנטי-יהודית בממלכה.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, התגייס בן-יוסף לבריגדה היהודית.
בהמשך נמנה עם חברי ועד ההצלה של הסוכנות היהודית באיסטנבול.
ב-15 בספטמבר 1944, מספר ימים לאחר הפיכת חזית המולדת של בולגריה נכנס לבולגריה ביחד עם וניה פומרנץ באישור ממשלת חזית המולדת.
בן-יוסף נכנס כ"עיתונאי" של עיתון דבר הבא לסקר את שחרור בולגריה.
הם נפגשו עם שר התעמולה דימו קזאסוב וקיבלו את ברכתו לחידוש הקשר עם ארץ ישראל.
וניה פומרנץ ובן-יוסף פעלו בבולגריה להקמת "תנועת החלוץ" והכשרת הנוער לעלייה לישראל.
תנועה זו איחדה את תנועות הנוער שפעילותן הופסקה עם החלת החוק להגנת האומה, להוציא את צעירי התנועה הרוויזיוניסטית.
בן יוסף קיבל את אישור השלטונות לפרסם מאמרים בעיתונות היהודית ואף לשדר בעברית ברדיו הממלכתי.
כמו כן, הקים את לשכת הסוכנות היהודית בבולגריה אשר בראשה עמדו ויטלי חיימוב וחיים קשלס.
בן-יוסף ניהל את ההכנות לביקורו של דוד בן-גוריון אשר נערך בראשית דצמבר 1944. בן-גוריון הביא עימו כ-1,000 סרטיפיקטים עבור יהודי בולגריה אשר נוצלו החל מדצמבר 1944 ועד 1946 בעיקר להעלאת צעירים, ופעילות זו כונתה "עליית האלף".
בשנים 1945–1946, ניהל את לשכת העלייה בטורקיה וסייע ל"עליית האלף", ולמפעל ההעפלה.
בהמשך שב לישראל ופעל לקליטת העולים מבולגריה לישראל שעלו בעלייה ההמונית.
אהרון בן יוסף היה נשוי לשושנה (רוזה) לבית אשר (1901–1986), דודתה של אמה גרון.
הם היו הורים לבן: יוסף, ולבת: עליה (שם שביטא את משימתם של הוריה בשליחותם לבולגריה).
הובא למנוחות בבית הקברות נחלת יצחק אשר בתל אביב.
בקריית אתא הוקמה שכונת "גבעת אהרון בן יוסף" ובה שוכנו עולים מבולגריה, וכן נקרא על שמו רחוב בעיר.
אהרון בלסקי (21 ביולי 1927 – 22 בספטמבר 2025), שלימים שינה את שמו לאהרון בל, היה יהודי פולני-אמריקאי וחבר בקבוצת הפרטיזנים של משפחת ביילסקי – קבוצת ההצלה היהודית החמושה הגדולה ביותר שפעלה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא היה ידוע גם בשם אָרצ'יק בלסקי.
הצעיר מבין ארבעת האחים לבית ביילסקי, והאחרון שנותר בחיים עד לפטירתו בשנת 2025 (עשהאל נהרג ב-1945, טוביה נפטר ב-1987, ואלכסנדר ["זוס"] נפטר ב-1995).
אהרן בל, שנולד בשם אהרן בלסקי, היה פרטיזן יהודי-פולני ואחרון ששרד מבין ארבעת האחים לבית בלסקי – מייסדי יחידת הפרטיזנים היהודית הגדולה ביותר שפעלה באירופה במהלך השואה.
הוא נולד בשנת 1927 בכפר סטנקייביצ'ה שבפולין (כיום בבלארוס), הצעיר מבין שנים-עשר אחים ואחיות.
כאשר גרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות ביוני 1941, נכבשה עיירתו ונכפתה על יהודיה הכניסה לגטו נובוגרודק.
בעוד שלושת אחיו הבוגרים – טוביה, עשהאל וזוס – נמלטו ליער, אהרן נשאר בבית החווה וסייע להוריו בעבודות הבית.
בדצמבר 1941 נרצחו הוריו, דוד ובלה, יחד עם יהודים נוספים מהכפר, בטבח המוני שבמקום הוקמה לו אנדרטה.
שניים מאחיו האחרים, אברהם ויעקב, נרצחו גם הם.
לאחר הצטרפותו אל אחיו ביער, היה אהרן שותף להקמת בריגדת בלסקי, יחידת פרטיזנים יהודית בפיקודו של האח הבכור טוביה.
המשימה המרכזית של היחידה הייתה הצלת יהודים מהשואה.
ביערות נאליבוקי הקימו האחים מחנה מוסדר היטב שכלל בתי מלאכה, מאפייה, בית ספר, בית חולים, ומערך תמיכה לקליטת פליטים יהודים שברחו מהגטאות.
אהרן, בזכות גילו הצעיר וניידותו, מילא תפקיד מרכזי בהברחת יהודים מהגטו אל המחנה ביער.
טוביה תיאר ביומנו: "אהרן הוא זה שמביא חיים לקהילה.
הוא מוצא ניצולים נוספים ומביאם לאזור שלנו."
בסוף המלחמה מנתה בריגדת בלסקי מעל ל-1,200 יהודים – רובם אזרחים שהוסתרו והוגנו על ידי הלוחמים.
צאצאיהם מונים כיום יותר מ-30,000 איש ברחבי העולם.
לאחר המלחמה עלה אהרן לישראל ולחם בצה"ל במלחמת העצמאות.
בשנת 1954 היגר לארצות הברית, שם הצטרף לשאר אחיו שהשתקעו שם.
הוא נישא לג'ודית, ונולדו להם שלושה ילדים ו-12 נכדים.
בהמשך חי בפאלם ביץ', פלורידה, עם אשתו הנריקה, ונהג לשתף את סיפורו עם תלמידים, מחנכים וקבוצות מבקרים.
אהרן בל נפטר בערב ראש השנה, 22 בספטמבר 2025, בגיל 98. הוא חיבר את ספר זיכרונותיו "צופה היער: זיכרונות" שבו תיעד את חוויותיו כלוחם וכמציל בתקופת השואה.
השחקן הבריטי ג'ורג' מקיי גילם את אהרון בסרט התנגדות (2008).
מקיי היה אז בן שש-עשרה, בערך בגילו של אהרון בתקופה המוצגת בסרט.
הרב אהרון בדיחי (נולד ב-29 במאי 1959, כ"א באייר ה'תש"ט) הוא רב ישראלי המכהן כרב הראשי של המועצה המקומית אבן יהודה.
הרב אהרון בדיחי נולד בירושלים וגדל ברמת גן.
למד בבית הספר היסודי "הרא"ה" והיה פעיל בני עקיבא כמדריך בסניף רמת חן.
בתיכון למד בישיבת בני עקיבא "נתיב מאיר", ותוך כדי לימודיו המשיך בפעילותו בבני עקיבא, היה ממקימי סניף שונר"א – רמת אשכול.
בין השנים תשל"ח – תשמ"ח למד בישיבת מרכז הרב בירושלים, שם היה קשור מיוחד לרב צבי יהודה הכהן קוק.
בעשור שנים זה העמיק את הקשר עם הרב יוסף קאפח.
במהלך שנות לימודיו בישיבה עמד בכל המבחנים הרשמיים של הרבנות הראשית לרבנות עיר, והוסמך על ידי הרבנים אברהם אלקנה שפירא ומרדכי אליהו.
כמו כן, התמחה בשחיטה, מילה וסופרות סת"ם והוסמך על ידי הרבנות הראשית.
תוך כדי לימודיו בישיבה שימש תקופה קצרה כרב אזורי במטה יהודה (1986–1988).
בתקופה זו היה פעיל בחיזוק הקשר בין רבני ארץ ישראל לרבני חו"ל, ובשיתוף הסתדרות הרבנים דאמריקה יזם סמינר לרבנים מכהנים בו השתתפו רבנים צעירים ישראלים ועולים חדשים.
בשנת תשמ"ג עבר הרב בדיחי לחברון, שם נולדה ביתם הבכורה מנוחה שנקראה על שם הרבנית מנוחה רחל סלונים נכדת האדמו"ר הזקן מחב"ד.
בתקופה זו שימש תקופה קצרה כר"מ בישיבת ניר בקרית ארבע.
בשנת 1989 התגייס לקבע כרב בחטיבת גבעתי במעמד קצין מטה עצמאי, עובדה אשר אפשרה לו להשפיע ולהיות מעורב בכל מערכות החטיבה ולהשתתף בפעילות המבצעית בעזה ובלבנון.
מעמדו בחטיבה נוצל להעמקת הפעילות החינוכית רוחנית בחטיבה, וסייע רבות לשילובה של תנועת "אל עמי", שהוקמה באותה עת על ידי הרב אלישע וישליצקי, בפעילות חינוכית בחטיבות החי"ר בפרט ובצה"ל בכלל.
בשנת 1992, בעקבות הקמתה של מכינה קדם-צבאית בני דוד בעלי, הקים הרב בדיחי את מכינת קשת יהודה ביישוב קשת.
בין השנים 1995–1997 סייע בהקמת המכינה הקדם צבאית בצפת, עמד בראש כולל ללימודי רבנות של המרכז תורני לאומי בצפת בראשות הרב בניהו ברונר, ובמקביל שימש כרב אחראי על השחיטה של הרבנות צפת בראשות הרב לוי יצחק ביסטרצקי והרב שמואל אליהו.
בתקופה זו פעל בשיתוף הרבנות הראשית לישראל ויזם פרויקט השגחה ובקרה לשיווק מרוכז של הטריפות ממפעלי השחיטה הכשרים בצפון.
בשנת תשנ"ז נבחר לכהן כרבה של המועצה המקומית אבן יהודה.
הקים בשנת 1998 את הגרעין התורני באבן יהודה, ולאחר כשנתיים העבירו אל העיר נתניה, שם עמד בראשו כעשור, והיום משמש כנשיא הגרעין.
בשנת 2006 הועלה הרב בדיחי לדרגת סא"ל והתמנה על ידי אלוף פצ"ן אודי אדם למג"ד ומפקד יחידה שהייתה מעורבת בעשרות אירועי חילוץ בשטחי הלחימה.
בפיקודו הפכה היחידה לחוד החנית בתחומה, ופעלה גם בחזית הדרום במבצעים עופרת יצוקה, צוק איתן ועמוד ענן, ואף מחוץ לגבולות המדינה.
באוקטובר 2014, מונה על ידי מועצת הרבנות הראשית לאחראי הכשרות ורישום הנישואין באריאל.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל הוצב במחנה שורה ובדצמבר 2025 קיבל מינוי כנציג במשרד הביטחון.
החל מינואר 2025 משרת במילואים באגף המבצעים.
הכומר אהרון בר האב היה מחנך חשוב באמריקה הקולוניאלית, ממייסדי אוניברסיטת פרינסטון ואביו של סגן נשיא ארצות הברית השלישי, אהרון בר הבן.
בר נולד בקונטיקט, ורכש תואר ראשון באוניברסיטת ייל ב-1735. לאחר סיום לימודיו, עבד ככומר פרסבטריאני בניוארק, ניו ג'רזי ופתח שם בית ספר ללימודים קלאסיים.
ב-1752, נישא בר לאסתר אדוארדס, בתו של התאולוג המפורסם ג'ונתן אדוארדס.
ב-1746, מחלוקת בדבר שיוכה הדתי של אוניברסיטת ייל גרמה לבר, לחמו אדוארדס ולג'ונתן דיקינסון לפרוש מהאוניברסיטה הוותיקה ולהקים את הקולג' של ניו ג'רזי בעיירה אליזבת.
דיקינסון נבחר לעמוד בראש האוניברסיטה, אך מת תוך זמן קצר וב-1747 מונה בר לנשיא הקולג' והפך בגיל 32 לנשיא הצעיר ביותר של המוסד.
במהלך כהונתו עבר הקולג' לפרינסטון, ניו ג'רזי, ושמו שונה לאוניברסיטת פרינסטון.
ב-1755 פרש בר מעבודתו ככומר כדי להשקיע את מרב זמנו בפרינסטון.
בסתיו 1757 מת בר מקדחת, לאחר ששב מנסיעה להלווייתו של מושל מסצ'וסטס ג'ונתן בלצ'ר , בה נשא הספד לזכרו.
אלמנתו מתה שבעה חודשים לאחר מכן, והותירה את בתם בת השלוש ובנם בן השנתיים יתומים.
שרידיו נקברו בבית הקברות המקומי בפרינסטון.
אהרון שלמה אמריך גומפרץ , רופא ומלומד יהודי, ידידו ומדריכו של משה מנדלסון בראשית ימיו בברלין.
אהרון אמריך היה בן למשפחת גומפרץ (Gumperz או Gomperz), משפחה יהודית גרמנית מיוחסת ואמידה, ממנה קמו, בין השאר, מספר רופאים ובנקאים.
דוד מרוחק, שלמה אמריך גופמרץ (1728-1662) למד רפואה באוניברסיטת ליידן ואחר כך חי ופעל בפראג.
גם בנו של הדוד, משה שלמה גומפרץ (Moses Salomon Gumperz) היה רופא שלמד באוניברסיטת פרנקפורט על נהר אודר.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1721 והיה לרופא היהודי הראשון שזכה לדיפלומה לרפואה בפרוסיה.
אהרון שלמה אמריך גומפרץ למד רפואה באוניברסיטה בפרנקפורט על נהר אודר ובמרץ 1751 קיבל את התואר דוקטור לרפואה בפרוסיה.
מלבד עיסוקו ברפואה רכש ידיעות נרחבות גם במקצועות היהדות ובהשכלה כללית.
מבחינה היסטורית גומפרץ משתייך לקבוצת המשכילים המוקדמים, כלומר מלומדים יהודים שרכשו השכלה כללית ופעלו בעולם התרבותי הנוכרי אך עדיין לא במסגרת מאורגנת ותוך העמדת אלטרנטיבה לאליטה הרבנית כפי שעשו אנשי תנועת ההשכלה היהודית.
גומפרץ פעל כדי להיכנס לתוך חוג האינטלקטואלים שפעלו בגרמניה.
בין השאר שימש כמזכירו של המארקיז ד'ארז'ן ושל נשיא האקדמיה הפרוסית למדעים פייר לואי דה מופרטי.
ב-1745 ביקש מהסופר יוהאן גוטשד חסות אקדמית, אך נענה בשלילה.
היכרותו עם המחזאי גוטהולד אפרים לסינג שימשה לזה האחרון השראה לכתיבת המחזה שלו "היהודים" (Die Juden).
שמו של גומפרץ נזכר בעיקר כמי שהכניס את משה מנדלסון הצעיר לעולם האינטלקטואלי בברלין.
גומפרץ, שהיה מבוגר ממנדלסון בשש שנים, לימד את מנדלסון צרפתית ואנגלית, האהיב עליו את לימוד הפילוסופיה והספרות ושימש לו כמדריך ומלווה בשנותיו הראשונות בברלין.
הוא הכיר בין מנדלסון לדמויות מובילות בין אנשי הנאורות, ובין השאר הכיר בין מנדלסון ובין לסינג, והשניים נעשו מיד ידידים קרובים.
דמותו של גומפרץ שימשה השראה לאנשי רוח יהודיים גם במאה ה-19 ובהם גם משה הס, אבי הפילוסופיה הציונית המוקדמת.
גומפרץ חיבר פירוש על פירושו של אבן עזרא לחמש מגילות בשם "מגלה סוד", ממנו נדפס רק החלק שעסק בספר קהלת (המבורג תקכ"ה, 1765).
במבוא לפירוש הקדים חיבור קצר בשם "מאמר המדע" על פילוסופיה, מדע ודת.
Barr; נולד ב-1939) הוא סופר, מתרגם ומו"ל ישראלי.
אהרון בר נולד בשנת 1939 בכפר יהושע.
בעת שירותו הצבאי, בסוף שנות ה-50, התעוור ואיבד אחת מידיו בעת שעסק בפירוק מוקשים.
בשנת 1963 קיבל תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי האסלאם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1963–1968 למד היסטוריה, כלכלה וספרות אנגלית באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, ובשנת 1970 קיבל תואר שני בפסיכולוגיה מהסיטי קולג' של ניו יורק.
בשנים 1969–1974 עבד כפסיכולוג שיקומי בניו יורק, ובישראל (במשרד העבודה ובמשרד הביטחון).
בשנת 1973 הקים את הוצאת "תמוז", שאותה הוא מנהל.
כאשר הוצאת "תמוז" הוציאה את שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב), בר הוא זה שתרגם את הספר מאנגלית.
כמו כן תרגם בר מיצירותיהם של קורט הלבריטר, יז'י קושינסקי, רודיארד קיפלינג, אוסקר ויילד, צ'ארלס ומארי לם.
נשוי לאסנת ואב לשלושה ילדים.
כתב ספרי שירה, רומנים, סיפורים קצרים וספרי ילדים.
כולם, מלבד הראשון, יצאו לאור בהוצאת "תמוז".
כמו כן הוציא דיסק בו הוא מבצע שירים ידועים וכמה משיריו.
חמשירי זימה (1973) (בשיתוף אריה סתיו)
למה לא נעשה זאת בדרכים: שירים קשים (1975)
אל תיסע לפניקס, הוצאת תמוז, תל אביב, (1996)
מושחתולי, איירה ליאת בנימיני-אריאל (2005)
משהו קרה בדרך לירושלים (2006)
תפוז מכני מאת אנתוני ברג'ס
אני בסדר - אתה בסדר מאת תומאס א' הריס
שלוש עשרה (13) מקטרות, מאת איליה ארנבורג, הוצאת תמוז, 1981.
חיסול שירותים, מאת טרונין, הוצאת תמוז, 1983.
האביר ואשת הנזיר קוקטייל צרפתי, איורי פנים: יוני בן שלום, הוצאת תמוז, 1984.
שלושה בסירה אחת (מלבד הכלב) מאת ג'רום ק.
הענק וגנו, מאת אוסקר ויילד, הוצאת סטימצקי-תמוז, 1987.
הציפור הצבועה, מאת יז'י קושינסקי, הוצאת תמוז, 1974
גן הנביא, מאת ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן, הוצאת תמוז, 1982.
ג'וני שב משדה הקרב, מאת דאלטון טרמבו (יחד עם לאה צבעוני), הוצאת תמוז, 1975.
אהרון (אהרל'ה) גרשגורן (נולד ב-25 ביוני 1948 בחיפה) הוא כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי לשעבר, ששיחק במשך רוב הקריירה שלו בקבוצת מכבי חיפה בעמדת הקשר המרכזי.
גרשגורן הצטרף לראשונה למחלקת הנוער של מכבי חיפה בשנת 1958 בגיל 10. בשנת 1962 הוא התקדם לקבוצת הנוער, וב-1963 זומן לסגל נבחרת הנוער של ישראל ולקח עמה חלק במשחקי אליפויות אסיה לנוער בבנגקוק ובסיאול, ובחלקם אף שימש כקפטן הנבחרת.
בנערותו הוא נחשב לשחקן התקפי, ששיחק רבות בעמדת החלוץ.
בשנת 1964, בגיל 16 בלבד, שיחק גרשגורן לראשונה במדי הקבוצה הבוגרת של מכבי חיפה.
עם הגעתו לבוגרים, מאמנו אברהם מנצ'ל פיתח אצלו את יכולת הקישור והתמיכה גם בהגנה.
ב-1965 הוא ירד עם הקבוצה לליגת המשנה, אך בעונה שלאחר מכן חזר עמה לליגה הבכירה, תוך כדי שלקח תפקיד של שחקן מפתח בקבוצה ואף כבש שישה שערים במשחק כנגד הפועל קריית שמונה, מה שהפך אותו לשיאן כיבושי השערים במשחק אחד בתולדות המועדון.
לאחר חזרתה של מכבי חיפה לליגה העליונה, היא הייתה מועמדת מספר פעמים לזכייה באליפות הליגה, אך כשלה בניסיונותיה לעשות זאת.
ב-1966 זומן גרשגורן לראשונה לנבחרת ישראל, אך לא זכה לדקות משחק.
במחנה האימונים באתיופיה לקראת הנסיעה למונדיאל 1970 שנערך במקסיקו, התברר כי הוא פצוע.
אף על פי שהתברר לבסוף כי הוא כשיר ונבדק מבחינה רפואית, הוא נפצע פעם נוספת במהלך אימון הנבחרת, ונאלץ להיעדר מטורניר גביע העולם.
בכל השנים שנכלל בסגל הנבחרת, הוא לא השתתף באף משחק רשמי.
בשנת 1973 החל גרשגורן לעבוד הן כמורה לחינוך גופני בבית הספר התיכון "גימנסיה ביאליק" בחיפה, תפקיד אותו מילא עד סגירת בית הספר ב-1983 והן במסגרת היחידה לחינוך גופני בטכניון.
כעבור שנה הוא פרש ממשחק פעיל והפך למאמנה של קבוצת הפועל נהריה.
אף על פי כן, הוא חזר לשחק במכבי חיפה כעבור חצי שנה לאחר שהקבוצה ביקשה ממנו לחזור עקב הזדקקותה לעזרה במאבקיה בליגת המשנה, אליה ירדה שוב ב-1974. ב-1976 הוא עמד שוב בפני פרישה ממשחק, עקב פציעה בגיד אכילס שדרשה ממנו לעבור ניתוח יקר בגרמניה.
על אף הספקות, הוא המשיך לשחק, ובסיום עונת פרש סופית.
קריירת המשחק שלו במכבי חיפה נמשכה 14 שנים.
בעונת 1980–1981 סיים גרשגורן לאמן את הפועל אפיקים והחל לאמן את הפועל טבריה בליגה הארצית.
בשנת 1984 החל גרשגורן לאמן את הפועל חיפה, וב-1986 הוא חזר לשמש כמאמנה של הפועל טבריה, ולאחר מכן פרש מאימון.
גרשגורן נשוי לאילנה ואב ל-3 ילדים.
הוא בעל תואר שני בחינוך (1995), ותואר דוקטור בחינוך גופני (2000).
הוא מקיים חוגי כדורגל לילדים במועדון הספורט הוד הכרמל, וכן קייטנות.
כמו כן, שימש בעבר כראש היחידה לחינוך גופני בטכניון.
אהרון דוד ברנשטיין (בכתיב יידיש: בערנשטיין; בגרמנית: Aaron David Bernstein; 6 באפריל 1812, דנציג – 12 בפברואר 1884, ברלין) היה עיתונאי, פילוסוף אוטודידקט, מחבר ספרי מדע פופולרי, מהפכן יהודי-גרמני, מהוגי הדעות של היהדות הרפורמית.
ברנשטיין נולד בשנת 1812 בעיר דנציג (כעת גדנסק).
התחנך בישיבה ואת השכלתו הכללית רכש בכוחות עצמו.
בראשית שנות השלושים של המאה ה-19 עבר לברלין, פרוסיה, שם התפרנס כמוכר ספרים, עיתונאי ומחבר ספרי מדע פופולרי - כתב סדרה בת 21 כרכים על פלאי העולם.
הוא השתתף בלחימה במהפכת 1848 בגרמניה ובשנות החמישים, תחת שלטון הריאקציה, נכלא לזמן מה בעוון פרסום השקפותיו הליברליות.
בתחילת דרכו כעיתונאי וכסופר נהג ברנשטיין לחתום בשם העט א' רֶבֶּנשטיין (A.
זיגיסמונד שטרן וברנשטיין היו הדמויות הבולטות ביותר בקרב בני הקהילה היהודית של ברלין, שביקשו לבצע רפורמות רדיקליות ביהדות.
השניים, יחד עם משה סימיון נסחו את הטיוטה של ה"קול קורא", שפורסם בעיתונות וקרא ליהודים לקחת חלק בהתוויית העקרונות ליהדות חדשה.
ברנשטיין האמין כי כתבי הקודש אינם מכילים את פרטי ההתגלות הישירה של רצון האל, אלא רק עדות לה.
ב-10 במרץ 1845 היה מבין מייסדיה של הקהילה הרפורמית העצמאית-למחצה של ברלין, שלראשה נבחר לבסוף שמואל הולדהיים.
באותו יום, נאם אהרן ברנשטיין:
בנו הבכור של אהרון היה הפיזיולוג יוליוס ברנשטיין, ובנו הבכור של יוליוס היה המתמטיקאי פליקס ברנשטיין.
אדוארד ברנשטיין היה בן אחיו של אהרון.
מקור האגדות על אברהם יצחק ויעקב.
כוחות הטבע ופעולת המוח 1874
ידיעות הטבע; נחקרו ונכתבו בשפת אשכנז על ידי אהרן בערנשטיין; ונעתקו לשפת עבר על ידי פסח רודערמאנן [רודרמן] ודוד פרישמאנן [פרישמן], ורשה: דפוס אלאפין – א.
אהרון ארווין דורון (17 בפברואר 1922 – 14 בדצמבר 2016) היה איש צבא וחינוך ישראלי, סיים את שירותו בצה"ל בדרגת אלוף לאחר שכיהן כראש אגף כוח אדם במטה הכללי.
לאחר שחרורו כיהן במגוון תפקידים במוסדות ציוניים, באוניברסיטת תל אביב, בארגוני ספורט וכנציב קבילות החיילים.
נולד בשנת 1922 בשם ארווין ויילהימר בלודוויגסהאפן שבגרמניה.
למשפחת אביו הייתה חנות נעליים.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער, למד בבית הספר למקצועות המלאכה ע"ש לודוויג טיץ בקיבוץ יגור ונקלט כחבר קיבוץ.
היה חברו של חנן זלינגר שעל שמו קרויה שכונת תל חנן בעיר נשר.
דורון הצטרף לשורות ארגון "ההגנה", שימש בתפקידי פיקוד והדרכה, והיה נוטר במשטרת היישובים העבריים.
בשנים אלו שיחק כדורגל במדי קבוצת הפועל חיפה ולאחר מכן כדוריד בקבוצות הפועל תל אביב והפועל פתח תקווה.
השתתף במבצעים לאבטחת נתיבי התחבורה בצפון הארץ ובקרב על חיפה.
במלחמת העצמאות היה מפקד מחנה 80, בסיס הדרכה שקלט את תלמידי בתי הספר התיכוניים שהתגייסו למערכה.
לאחר המלחמה היה ראש לשכת מפקד הג"א ולאחר קורס מג"דים פיקד על בית הספר למ"כים של פיקוד הנח"ל ושימש כסגן מפקד הפיקוד.
ב-1952 מונה למפקד גדוד 52 בחטיבת גבעתי.
בפברואר 1954 מונה למפקד פיקוד הנח"ל, תפקיד אותו מילא עד אוקטובר 1955. במבצע קדש פיקד על חטיבת יפתח ועל כיבוש עזה.
לאחר המלחמה יצא להשתלמות בבית ספר לקצינים בכירים באנגליה.
ב-1957 התמנה למפקד חטיבת גולני ובשנת 1958 מונה לראש מינהל הסגל.
בנובמבר 1958 ישב בדינו של יששכר שדמי שהואשם באחריות לטבח כפר קאסם.
מספטמבר 1959, עד לשחרורו ב-1963 כיהן כראש אגף כוח אדם במטכ"ל.
לאחר שחרורו למד תואר שני בארצות הברית, בשובו מילא מגוון של תפקידים במוסדות הסוכנות היהודית והמגבית היהודית המאוחדת, שימש כסגן נשיא ומנכ"ל אוניברסיטת תל אביב.
בתקופתו באוניברסיטה חשף העיתונאי יגאל לביב כי דורון, יחד עם מנהלי מוסדות ציבוריים אחרים, התארגנו בחברה פרטית והפנו שירותים של המוסדות הציבוריים שנניהלו לחברה הפרטית בה היו שותפים.
ההסדר זכה לביקורת של מבקר המדינה, אך לא הוביל לאישומים פליליים.
שימש כיו"ר ועדת האתלטיקה בישראל בין השנים 1966 עד 1970 ולאחר מכן כיהן כיושב ראש ההתאחדות לספורט בישראל במשך שש שנים.
בימי ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים עמד בראש ועדת החירום של עיריית תל אביב שהכינה את העיר מבחינת התגוננות אזרחית.
במלחמת יום הכיפורים נקרא לשירות מילואים כעוזר קצין חינוך ראשי.
ב-1979 נבחר ליו"ר הוועד למען החייל.
ביולי 1984 מונה למנכ"ל בית התפוצות.
בדצמבר 1992 מונה על ידי ראש הממשלה יצחק רבין לנציב קבילות החיילים, וכיהן בתפקיד עד אמצע 1998. שימש כיושב ראש הארגון הארצי של חברי ההגנה.
דורון היה בעל תואר מוסמך במנהל עסקים מאוניברסיטת קולומביה.
בי"ח באייר 1948 נישא לחנה הררי ונולדו להם שני ילדים.
ב-1975 נפטרה חנה והוקם על שמה "גן חנה" באוניברסיטת תל אביב.
בנובמבר 1977 נישא בניו יורק לדורותי שוורץ-דורון.
ב-2006 נפרד מאשתו ועד יום מותו חי עם בת זוגו איווה פרל.
דורון נפטר בדצמבר 2016, בגיל 94. נקבר בטקס צבאי בבית העלמין מורשה ברמת השרון.
הותיר אחריו בן, אהוד, שהיה טייס בחיל האוויר ובעלים של בית ספר לצניחת רחיפה, בת, נירית, מנהלת שירות בטיסה באל-על.
גלעדי נולד בשם ארון חיימוביץ' גולודץ (Голодец Арон Хаимович) בהומל (כיום בבלארוס).
בין השנים 1923–1926 הוא למד ציור באקדמיה לאמנות בפטרוגרד.
הוא היה פעיל בתנועת השומר הצעיר ועקב כך נעצר בשנת 1926, ישב בכלא שמונה חודשים והוגלה לסיביר.
עת השתחרר בשנת 1929 הצטרף לגרעין של השומר הצעיר ועלה לארץ ישראל.
תחילה שהה עם הגרעין בקבוצת כנרת ובשנת 1932 הקים עם הגרעין את קיבוץ אפיקים.
בקיבוץ הוא עבד ככל שאר החברים בעבודות כפיים, ושימש כטייח, בנאי וצבע.
בקיבוץ הכיר את דבורה לבית סטיפלמן, שנולדה ברוסיה ועלתה לארץ ישראל במסגרת "החלוץ" מארצות הברית.
השניים נישאו בשנת 1934 ונולדו להם שלושה בנים.
הבן הבכור נפטר ממחלה בגיל 6.
את הסטודיו בקיבוץ בנה בעידודו של חיים אתר ואת ציוריו היה עושה בערב עם סיום העבודה.
בשנת 1947 עזב את הקיבוץ ועבר לגור בכפר סבא, שם עבד כטייח.
משם נדדה המשפחה לתל אביב ולבסוף בשנת 1955 עבר להתגורר בחולון, בבית אהרון גלעדי.
משנת 1955 החל להציג בגלריות באירופה ובארצות הברית.
שלושה תבליטים שיצר לחזית הגלריה בשנת 1969 (אז כבר נקראה בשם "גלריה עידן") עדיין מוצבים במקומם ברחוב פרישמן 19 בתל אביב.
הוא השתתף בשנת 1957 בביאנלה לאמנות בסאו פאולו.
היה חבר בקבוצת אופקים חדשים.
הוא זכה פעמיים בפרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, בשנים 1948 ו-1954. בשנת 1960 זכה בפרס ההסתדרות.
גלעדי מוזכר בספר "הביתה" של אסף ענברי.
אהרון גלעדי נטמן לבקשתו בקיבוץ אפיקים.
הותיר אחריו את רעייתו, שני בנים - ישראל ואילן ונכדים.
בשנת 1997 נערכה לזכרו תערוכת רטרוספקטיבה במשכן לאמנות בחולון.
טעם ראשונים: דגניה א' יובל השבעים: ציורים, ביחד עם נחום גוטמן, הוצאת דגניה א', 1981.
אהרן דורון (15 במאי 1917 – 26 בינואר 2012) היה אדריכל ישראלי שהתפרסם הודות למבני המגורים המוצלחים והרבים שתכנן ועליהם זכה בפרס רוקח לאדריכלות.
דורון נולד בווינה שבאוסטריה כארמין גרוסקופף, במשפחה בת שני בנים.
בגיל 4 עלה עם משפחתו לארץ ישראל ובה התגורר עד יום מותו.
את הכשרתו המקצועית קיבל בבריסל אצל אנרי ון דה ולדה, ממייסדי סגנון האר נובו ואצל ז'ן ז'ול אגריקס, מבכירי המתכננים של ערי הגנים בבלגיה.
באותה תקופה היו השניים שותפים מקצועיים ודורון הצטרף למשרדם כשכיר עד פרוץ מלחמת העולם השנייה, אז נאלץ לשוב ארצה.
הוא המשיך לשמור על קשר עם אגריקס, שהזמין אותו פעמים רבות לכהן כמרצה אורח בבית הספר הגבוה לאדריכלות.
בארץ ישראל עבד דורון כאזרח בצבא הבריטי, וב-1944 הצטרף לצוותו של מהנדס עיריית תל אביב יעקב בן סירה, הדמות המרכזית שהפכה את תל אביב ל"עיר הלבנה".
דורון שירת בהגנה ולאחר קום המדינה כקצין בצה"ל, מהנדס חטיבת יפתח.
ב-4 בנובמבר 1941 התחתן עם שרה סנדלר, לימים שרה דורון, ששימשה בין השאר כחברת מועצת עיריית תל אביב, חברת כנסת ושרה בממשלה ויו"ר הנהלת קופת חולים "מכבי".
בני הזוג היו מעורים מאוד בחיי החברה המקומיים, עובדה שיצרה יחסי גומלין הדוקים בין החיים הפרטיים לבין היותו של אהרן מתכנן מגורים למשפחות.
קבלנים ויזמים רבים היו מידידיו האישיים הקרובים ובהם משולם לוינשטיין, אינג' יוסף יודסין ויוסף זילברמינץ, כמו גם היהלומן משה שניצר.
ערב הקמת המדינה פתח דורון משרד עצמאי, שבו תוכננו במשך למעלה מחמשה עשורים, מאות מבני מגורים לצד מבני ציבור ותרבות ידועים:
שכונת נווה אביבים ברמת אביב
שכונת קריית באבוב בבת ים
הסינרמה (שנקראה "הזירהטרון") בתל אביב
בית ההארחה של התזמורת הפילהרמונית בתל אביב
בית הכנסת "קוממיות" ברחוב מודיליאני בתל אביב
המעון לחולי סרטן ע"ש קלור ברמת גן
בניין חברת התקשורת JCS בשדרות ההשכלה בתל אביב
בניין משרד התחבורה ברחוב המלאכה בתל אביב
בשנת 1973 הצטרף למשרדו של דורון, האדריכל צבי שילוח שהפך לשותף, יחד זכו השניים בשנת 1987 בפרס רוקח לאדריכלות על פרויקט מגורים בשדרות דוד המלך בתל אביב.
בשנת 2002 פרש מעבודתו כאדריכל.
לבני הזוג דורון הייתה בת יחידה, דפנה שניאור, שנפטרה ב-2007 (הם ובתם התגוררו בבניינים שדורון תכנן, ברח' דוד המלך ובנווה אביבים), נכדים, גיא ורון, ונינים.
דפנה היא שבחרה את שם המשפחה העברי דורון.
פרופ' עופר גרוסקופף, שופט בית המשפט העליון, הוא הנכד של אחיו, ישעיהו (אוטו).
ארכיונו המקצועי המלא של דורון, המקיף מאות עבודות תכנון משנות ה-30 ועד שנות ה-90 של המאה ה-20, הופקד על ידי משפחתו בארכיון אדריכלות ישראל שבמגדל שלום מאיר בתל אביב.
אהרון דאגלס הוא שחקן קולנוע קנדי.
ידוע בעיקר בשל משחקו בסדרת המדע בדיוני "באטלסטאר גלקטיקה" בתפקיד צ'יף גיילן טירול.
אהרון דאגלס נולד בניו וסטמינסטר, שהיא פרבר של ונקובר.
אביו מייקל דאגלס הוא מרצה ואמו ארלין אליוט היא פסיכולוגית.
המשפחה חיה בוונקובר עד שהיה בן 10. כנער בתיכון הוא שיחק בהפקות של בית ספרו.
בגיל צעיר השתתף במספר מחזות.
במהלך עבודתו כמקריא במבחני בד, לוהק למספר תפקידים קטנים על ידי הבמאים שליהקו שחקנים, וכך צבר ניסיון וחשיפה.
דאגלס דיבב במשחק של Ubisoft, "Watch_Dogs" את קולו של ג'ורדי.
בשנת 2016 שיחק בתפקיד ראשי לצד זואי קאזאן בסרט האימה "המפלצת", המספר על אם ובת שנתקעות בכביש נטוש ונאלצות להתעמת עם מפלצת אימתנית.
ב-1 בנובמבר 2004 אשתו של אהרון נפטרה לאחר מאבק בסרטן השד.
גירוש השדים של אמילי רוז (2005)
להסתדר בחיים ולהישאר נשוי (2006)
המנטור (2014) - סרט טלוויזיה
סוכנות הבילוש של דירק ג'נטלי (2016)
A Clüsterfünke Christmas (2021) - סרט טלוויזיה של קומדי סנטרל
אהרון ברנזון (נולד ב-8 בנובמבר 1948) כיהן כראש מועצת ראש פינה בין השנים 1993–2000.
ברנזון נולד בכפר גלעדי, שבגליל העליון למלכה ולאברהם ברנזון.
המשפחה הגיעה לכפר גלעדי מקיבוץ דפנה בעקבות הפילוג בתנועה הקיבוצית.
לברנזון שתי אחיות ואח - המפיק אמנון ברנזון.
בין השנים 1966–1975 שירת בצה"ל בשירות סדיר וקבע.
בתחילת השירות שירת בסיירת אגוז וסיים כסגן מפקד פלוגה.
בהמשך התנדב לחיל האוויר וסיים קורס טיס ב-1971, ושירת בסדיר ומילואים כטייס קרב ומדריך טיסה עד שנת 2001.
ברנזון השלים תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת חיפה (מחזור 1982), תואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטת הרווארד, במסגרת תוכנית קרן וקסנר למצטייני השירות הציבורי מכל העולם (מחזור 1991) ותואר שני נוסף במינהל עסקים מאוניברסיטת חיפה (מחזור 2005).
ברנזון נשוי לנעה ואב לשישה.
מתגורר בראש פינה משנת 1979.
בשנת 1988 הקים אהרון ברנזון, יחד עם חבריו את סיעת גיא אוני במושבה ראש פינה, אשר התמודדה בבחירות המוניציפליות באותה שנה, ומאז ועד היום היא שותפה במועצה המקומית במושבה.
בשנת 1993 נבחר ברנזון לכהן כראש המועצה ראש פינה מטעם סיעת גיא אוני ומילא את התפקיד עד דצמבר 2000 אז אולץ לסיים את תפקידו עקב ניהול עסקים פרטיים בחו"ל.
בשנת 2013 הוא ניסה לחזור ולהיבחר לראשות המועצה, אך לא הצליח.
הוא התמודד על התפקיד גם בבחירות 2018 והפסיד למוטי חטיאל.
במסגרת כהונתו נתן דגש על שימור אתרי ראש פנה, צביונה ומורשתה, על איכות החינוך והרחבת אפשרויות הדיור.
הוא עסק כמו קודמו לתפקיד, בבניית מוסדות חדשים במושבה, לצד שיחזור ושימור מוסדות ישנים ומבנים היסטוריים.
ברנזון עבד בסקטורים הממשלתי, המוניציפלי והפרטי בתפקידים הבאים:
מנכ"ל החברה לפיתוח כפר ורדים - מינהל מקרקעי ישראל.
סמנכ"ל וטייס ריסוס עונתי - "כים ניר".
פרויקטור מטעם משרד הפנים להקמת תאגידי מים וביוב.
פרויקטור מטעם אנ"א להפיכת מבנה בית הספר העתיק ע"ש וילקומיץ של ראש פינה לבית הארחה של איגוד האכסניות לישראל.
בנוסף, כיהן ברנזון בראשות הדירקטוריונים הבאים: פארק התעשייה צח"ר, חברת צח"ר תשתיות זורמות, שותפות 2000 והיה חבר המועצה הארצית לתכנון ובנייה.
לקח חלק במועצת המנהלים של "עמותת מפנה" לטיפול בילדים אוטיסטים והיה חבר מועצת המנהלים וסייע בפיתוח משאבים בהתנדבות ב"הוספיס גליל עליון".
אהרון בר-עוז (נולד ב-25 בדצמבר 1936) הוא איש חינוך ישראלי, כיהן כמנהל בית-הספר "אליאנס" בחיפה במשך עשרות שנים.
בנוסף, מילא תפקידים בכירים במערכת החינוך, בהם נשיא מועצת ארגון המורים ויו"ר התאגדות המנהלים העל-יסודיים בישראל.
בר-עוז, אז "ברזני", נולד במוסול שבעיראק בשנת 1936, למשפחת רבנים וראשי הקהילה.
למד שש שנים בבית ספר אליאנס בעירו.
ב-1951 עלה לישראל עם בני משפחתו במסגרת מבצע עזרא ונחמיה.
הם שוכנו במעברת טירת כרמל.
כנער לא היה יכול ללמוד באופן מסודר ועסק בעבודות שונות כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
בגיל 18 הצטרף לגרעין הנח"ל "יפתח" בקיבוץ נוה אור, ונבחר ליו"ר ועדת חברי הגרעין.
הוא נשלח לקורס מדריכים ברמת אפעל והדריך בתנועת "הנוער העובד".
את שירותו בצה"ל עשה בנח"ל המוצנח כסייר.
במלחמת ששת הימים נפצע ברמת הגולן.
אף על פי שלא זכה ללימודים פורמליים בבית ספר תיכון, סיים תואר ראשון במקרא והיסטוריה, תואר שני בחינוך בתחום הדרכת מורים ותוכניות לימודים, ותואר שלישי במינהל חינוכי.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה ב"אוטונומיה של המנהל העל-יסודי".
כמו-כן השתתף בהשתלמויות רבות; בין היתר במכון הרטמן ללימודי יהדות מתקדמים.
בראשית דרכו כמורה, עבד בבית ספר יסודי ובתיכון קריית חיים.
ב-1976 מונה למנהל בית הספר התיכון כי"ח אליאנס בחיפה, וכיהן בתפקיד זה עד 2002. כמנהל, הטביע חותמו בשיטת ניהול של "משק סגור".
בתקופת כהונתו הגיע בית הספר להישגים בבחינות הבגרות, ומספר תלמידיו גדל ל-1,400. בעקבות הגידול בכמות התלמידים, בנתה חברת כי"ח בשנות השמונים 25 חדרי כיתות נוספים לבית הספר בקמפוס שלו ב"עמק השמש" בחיפה.
בתקופת כהונתו, פותחו בבית הספר תוכניות לימוד חדשות, ונוצרו קשרים וחילופי משלחות עם מספר בתי ספר בחו"ל מברמן, פריז ובוסטון.
לאחר סיום תפקידו, ב-2003, הירצה במכללת בית ברל, בקורסים של מנהלים ושל ארגון "צוות" (להכשרת קציני צה"ל בכירים לניהול בתי ספר).
ב-2005 שימש כמנהל בית ספר להשתלמויות מורים.
מונה על ידי שר החינוך יוסי שריד לחבר המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך, תפקיד בו תרם להתוויית "תוכנית הליבה" של בתי הספר בארץ.
מלבד זה, היה חבר בוועדת תמיכות ומלגות של יו"ר הכנסת במשך 4 שנים.
ב-1986 קיבל תעודות הוקרה מממשלת צרפת על תרומתו להפצת התרבות הצרפתית (Palmes Academiques) וב-1993, ממשרד החינוך, על ארגון השתלמויות מורים בבית ספרו.
על התנדבותו ותרומתו לקידום מערכת החינוך הוענק לו בשנת 2006 אות "יקיר חיפה".
בעשור השני של המאה ה-21 משמש בר-עוז יו"ר חבר הנאמנים של המכללה האקדמית "גורדון" בחיפה.
כמו כן, הוא מרצה בהתנדבות בקורס של מתנדבים לקהילה באוניברסיטת חיפה.
משמש ויו"ר ועדת החינוך של "התנועה למען ארץ ישראל טובה" ומכהן כנציג מדינת ישראל בפורום הבין-לאומי של מנהלים על-יסודיים.
מלבד זה, מכהן כיו"ר הוועדה האקדמית לחקר יהדות מוסול, עיר הולדתו.
בשנת 2000 יצא לאור ספרו "מקודשת", המתאר את חיי משפחתו בעיראק עד עלייתה לישראל.
לאורך השנים כתב מספר מאמרים לכתבי עת מקצועיים בתחומי היהדות, החינוך והחברה.
בר-עוז נשוי ואב לשלושה, וסב לתשעה.
אהרון (האווי) דיטשר (Howard Deitcher; נולד ב-27 בפברואר 1955) הוא מרצה בכיר בגמלאות בבית ספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים וחבר סגל במכון מנדל למנהיגות.
ניהל את מרכז מלטון לחינוך יהודי ואת "תוכנית רביבים" באוניברסיטה העברית.
הוא למד בישיבה יוניברסיטי והיה תלמידה של נחמה ליבוביץ.
דיטשר ניהל את המרכז לחינוך יהודי באוניברסיטה העברית על שם מלטון בשנים 2002-2008. כמו כן עמד בראש תוכנית עמיתי ירושלים במכון מנדל למנהיגות בשנים 1996-2001.
דיטשר חוקר ומרצה בתחומים: תפיסתו של הילד את הסיפור המקראי, שאלות תאולוגיות והוראת המקרא, טקסי מעבר כחוויה חינוכית ודגמים של מנהיגות חינוכית בימינו.
הוא פרסם רבות בנושאים אלו ומנהל מספר פרויקטים חינוכיים בקהילות שונות בצפון אמריקה, אירופה ואוסטרליה.
הוא ערך שלושה ספרים ומעביר השתלמויות מורים בקהילות שונות בעולם.
עד יציאתו לגמלאות בשנת 2022 שימש כמנהל החינוכי של תוכנית רביבים להכשרת מורים מצטיינים ללימודי היהדות באוניברסיטה העברית בירושלים.
דיטשר נשוי לחני, פסיכולוגית קלינית ולהם שלושה ילדים.
הרב אהרון גורביץ' (נולד בשנת 1973).
הוא הרב הראשי של צבא רוסיה מפברואר 2006, חבר במועצה החברתית של שירות בתי הסוהר הפדרלי הרוסי, המשרד לענייני פנים ובשירות הפדרלי למלחמה בסמים עד לפירוק הארגון.
תפקיד הרב הצבאי הוקם על ידי מוסד הרבנות הראשית, שהוכר על ידי משרד ההגנה הרוסי והוענקה לו דרגת אלוף-משנה (פולקובניק).
עם מינויו של הרב גורביץ', הוא היה לרב הראשי הצבאי הראשון ברוסיה מאז מהפכת אוקטובר 1917. תוארו הרשמי הוא הרב הראשי של הכוחות המזוינים.
ב-1991 סיים את בית הספר תיכון מס' 552 במוסקבה ולמד באוניברסיטה הממלכתית הפדגוגית המוסקבאית ע"ש לנין בפקולטה להיסטוריה.
במקביל ללימודיו באוניברסיטה הוא למד במשך שנתיים בישיבת תומכי תמימים ומשהשלים לימודיו נסע לישראל ולמד בישיבת "ייטב לב" בירושלים.
ב-1995 עסק פעילות יהודית במסגרת ארגון הצדקה המרכזי של יהודי גרמניה ומאוחר יותר התמנה לרב העיר פרנקפורט על מיין ובשנת 1999 היה לרב בית הכנסת Baumweg בעיר.
ב-2000 חזר לרוסיה והיה לרב העיר ולדימיר וניהל במקביל את ארגון הנוער "אש התורה" במוסקבה.
בשנים 2001–2002 היה לרב הראשי של מערב סיביר והעיר טיומן.
ב-2006 הרב בערל לזר מינה אותו לראש המחלקה ליחסים עם הכוחות המזוינים, המשרד למצבי חירום, גופי אכיפת החוק וארגוני ותיקי המלחמה ברוסיה של פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה.
במקביל מונה לחבר במועצה הציבורית של משרד ההגנה הרוסי והיה לרב הראשי הצבאי הראשון ברוסיה מאז 1917.
בשנים 2008 וב-2010 היה חבר במועצה הציבורית של משטרת רוסיה וב-2011 היה חבר במועצת המייעצת לענייני לאומים של ממשלת מחוז מוסקבה.
ב-2024 ערך ביקור בזירת הפיגוע נגד בית הכנסת והכנסייה בדגסטן.
במסגרת תפקידו כרב הכוחות המזוינים הוא אחראי גם על האסירים היהודיים שבבתי הסוהר הרוסיים ועל היהודים המשרתים בזרועות הביטחון השונים.
הרב גורביץ' נשוי ואב ל-4 ילדים.
אהרן גוּרשטיין (כך גם בכתיב יידי; 1895 – 1941?) היה משורר יידי, מבקר ספרות וחוקר תולדות הספרות היידית סובייטי.
הוא נולד ב-1895 בעיירה קרולבץ שבדרום האימפריה הרוסית (כיום במחוז סומי שבאוקראינה).
בגלל עבודתו של אביו, שהיה פועל תחבורה, עברה המשפחה ממקום למקום.
בגיל 16 פרסם את שירו ראשון.
ב-1913 הוא סיים את לימודיו בגימנסיה יידית בווילנה, ובשנים 1916–1920 למד ספרות עברית באוניברסיטת פטרוגראד.
ב-1920 התגייס לצבא האדום, עקב קוצר ראייה הוא הועבר לשירות מטה בחטיבתו ומאוחר יותר בארמייה השישית.
בשירותו במטה הוא היה שותף במערכת העיתונאית של הצבא, הוא פרסם את "דפי המתנדב".
הוא השתחרר מן השירות ביוני 1921.
לאחר שחרורו הוא החל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה, פרסם מספר עבודות בכתבי עת ועיתונים במוסקבה.
תוך כדי לימודיו עבד גם בקומיסריון העממי לענייני מיעוטים.
ב-1926 הוא החל ללמד באוניברסיטת מוסקבה השנייה, זמן קצר לפני כן הוא פרסם עבודה מקיפה על י"ל פרץ.
החל מ-1931 הוא בתור מרצה לתולדות ספרות יהודית במכונים פדגוגיים של קייב ואודסה.
הוא חקר את הבעיות של הספרות היהודית במאה ה-19 ואת עבודותיהם של שלום עליכם, דוד ברגלסון, דער נסתר, שמואל הלקין ואחרים.
בשנים 1935–1936 הוא עבד במחלקה לביקורת ספרותית וביבליוגרפיה של העיתון "פראבדה", הוא פרסם מספר ביקורות על ספרות סובייטית בת-זמנו.
לאחר הפלישה הגרמנית לברית המועצות התגייס לצבא האדום.
הוא נהרג כנראה בקרב ליד מוסקבה ב-1941.
דער איצטיקער צושטאנד פון פערעצעס ביאגראפיע, מינסק, 1925.
וועגן אונזער קריטיק, מאסקווע, 1925.
פראגן פון מארקסיסטישער ליטעראטור קענטעניש, מאסקווע, 1931.
פלעכאנאווס אנשויונגענ וועגנ ליטעראטור, קיעוו, 1935.
מענדעלע און זיין צייט : מאטעריאלן צו דער געשיכטע פון דער יידישער ליטעראטור אין 19 יארהונדערט, מאסקווע, 1940.
שאלעמ אלייכעמ : זיין לעבן און שאפן, מאסקווע, 1946.
הרב אהרון חיים דרשביץ (נולד בכ"ז בתשרי ה'תשי"ח, 22 באוקטובר 1957), הוא אב בית דין בבית הדין הרבני בבאר שבע ובאילת ורב בית כנסת הכיפה בשכונה ה' בעיר.
נולד לצבי יהודה ורחל לאה, וגדל בבני ברק.
בוגר בית הספר סגולה בעיר וישיבת נתיב מאיר בירושלים.
לאחר גמר התיכון, החל ללמוד בישיבת הכותל ושרת בחיל השריון במסגרת ה"הסדר".
לאחר חתונתו התגורר ביישוב מעלה מכמש שבבנימין.
את לימודי הדיינות עשה במכון אריאל ובהמשך שימש אף כראש מחלקת הדיינות במקום.
ב-5 בנובמבר 1997 התמנה לכהן כדיין בבית הדין האזורי בבאר שבע, וב-25 באוקטובר 2015 התמנה לכהן כאב בית דין בבית הדין הרבני בבאר שבע.
בשנת 2010 התמנה להיות חבר בוועדה מטעם הרבנות הראשית לישראל לבחינת גיורי צה"ל.
בנוסף לתפקידו הוא מרבני קהילת 'בית מוריה' בבאר שבע ומעביר שם שיעורים באופן קבוע.
בשנת 2016 התמנה לרב קהילת בית הכנסת הכיפה בשכונה ה' בבאר שבע, לאחר פטירתו של הרב אהרן רבנשטיין.
כתב מספר מאמרים בכתב העת 'כתלנו' אשר יצא לאור על ידי ישיבת הכותל, וכן בספר הזיכרון "ישועות עוזו" לזכר הרב עוזי קלכהיים.
נשוי לחדווה (אחותו של הרב יהודה קרויזר) ומתגורר בשכונה ה' בבאר שבע.
בין חתניו, הרב רפאל וסרטיל (נכדו של אשר וסרטיל), הרב אפרים בן שחר, אחיינו של הרב יצחק בן-שחר - בן אחיו הרב ישראל, והרב חזקיהו יוסף גנץ - ר"מ בישיבת נחלת ישראל (בנו של הרב משה גנץ מישיבת שעלבים, אחיינו של הרב חיים גנץ).
אהרון דנציגר (נולד ב-1948) הוא רופא אורתופד ישראלי, בעבר חבר נבחרת ישראל בכדורעף נכים וספורטאי פאראלימפי.
בעל 4 מדליות זהב פאראלימפיות.
דנציגר נולד וגדל בקיבוץ גלאון.
ב-22 בינואר 1970, בתקופת מלחמת ההתשה, נשלח עם יחידתו, סיירת צנחנים, להשתתף בפשיטה על האי שדואן, במטרה לשבות בשבי כ-100 חיילים מצבא מצרים.
הגיעם אל שדה מוקשים עיכב את ביצוע המשימה, בעקבות פציעתם של שלושה חיילים - בהם דנציגר וחגי זמיר.
דנציגר נפגע קשות ברגליו ורגלו הימנית נקטעה.
הוא החל להתאמן במסגרת בית הלוחם והשתתף ארבע פעמים ב (טורונטו 1976, ארנהם 1980, סטוק מנדוויל 1984 וברצלונה 1992).
בכל ארבע האולימפיאדות היה חבר נבחרת ישראל בכדורעף נכים וזכה עם הנבחרת בשלוש מדליות זהב.
ב התחרה במספר תחרויות אתלטיקה ושחייה: זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר (14.3 שניות), סיים חמישי בקפיצה לגובה (1.25 מטר) וסיים במקומות נמוכים בקפיצה לרוחק, הטלת כידון ושחייה.
ב התחרה שוב בריצת 100 מטר ולא העפיל לשלב הגמר.
דנציגר סיים לימודי רפואה ועובד כאורתופד במרכז הרפואי הדסה.
ב-1995 היה בין מייסדי עמותת אתגרים לשיקום נכים בתחומי ספורט אתגרי.
אהרון (אהרל'ה) גולדפינגר (נולד ב-12 ביולי 1944) הוא מפיק, ועורך תוכניות טלוויזיה וסרטים.
ההוגה והמפיק של תוכנית הטלוויזיה "פופוליטיקה", מפיק "סיבה למסיבה" ו"שעה טובה", ומהדמויות הדומיננטיות בהיסטוריה של הערוץ הראשון והתקשורת בישראל בכלל, בששת העשורים האחרונים.
אהרון גולדפינגר גדל בקרקוב שבפולין, בנם של שאול ורחל, ואח לנילי הרכבי–גולדפינגר.
עלה לישראל ב-1950 ובגיל 16 נסע ללמוד בלונדון.
עם סיום לימודיו התגייס לצה"ל ושירת בחיל התותחנים.
את השכלתו המקצועית רכש גולדפינגר בבית ספר לצילום וקולנוע בירושלים.
גולדפינגר מתגורר ברמת השרון, נשוי לעמיאלה (לבית תדמור) ולהם שלושה ילדים: טל, יועץ אסטרטגי והבעלים של חברת גולדפינגר תקשורת, מחברות הייעוץ התקשורתי הגדולות בישראל; דן, צייר, רועה צאן ואומן זכוכית; ורון, צלם ועורך מוזיקלי.
גולדפינגר הוא בן דודו של ראש עיריית חיפה יונה יהב.
את דריסת הרגל הראשונה של גולדפינגר בתעשיית הקולנוע עשה בהפקה ההוליוודית "הטל צל ענק" בכיכובם של קירק דאגלס, פרנק סינטרה וסנטה ברגר.
הסרט צולם ברובו בישראל, ובאחד מימי הצילום פגש אחראי הניצבים בגולדפינגר וביקש את סיועו.
אנשי ההפקה זיהו את כישרונו וקראו לו לסייע בהפקת סרטים נוספים.
כך החל את הקריירה שלו כמפיק.
"להט במים" היה הסרט הראשון בהפקתו.
לאחר מכן הפיק את "רק היום" בכיכובו של זאב רווח ו"קומפוט נעליים".
בסוף שנות ה-60, עם הקמת הטלוויזיה הישראלית, לימים הערוץ הראשון, החל גולדפינגר את הקריירה שלו כמפיק בטלוויזיה.
גולדפינגר היה שותף לצוות ההקמה של הערוץ הראשון (הטלוויזיה הישראלית), ושותף לשידור הראשון והבלתי נשכח, שידור חי של מצעד צה"ל ביום העצמאות ה-20 במאי 1968. מאז הפיק גולדפינגר וערך את ההפקות הגדולות ביותר של הערוץ והשידורים המיוחדים, ובהם הפקות ימי העצמאות, שידורי המכביות וסיקור ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל.
גולדפינגר היה מנהל אולפן במהדורת "מבט ראשון" וכן הוא יזם, ערך והפיק מאות משדרים מכל תחומי השידור – בתחומי החדשות, האקטואליה, הספורט והבידור.
גולדפינגר תרם רבות גם לעולמות התרבות בישראל והיה מעורב בהפקות מוזיקליות עם הזמרים שלום חנוך, יהודית רביץ, שלמה ארצי, אריק איינשטיין, נעמי שמר ועוד.
גולדפינגר אחראי לפיתוח פורמטים ותוכניות קונספט בתחומים רבים שטרם נראו קודם בטלוויזיה הישראלית.
הוא הגה ויזם את התוכנית פופוליטיקה בהנחיית דן מרגלית ועם פאנל שכלל את טומי לפיד, אמנון דנקנר וישראל אייכלר, פורמט טלוויזיוני חדשני, הראשון ששילב ריאיון פוליטי אינטראקטיבי המביא לידי ביטוי את הזירה הציבורית באמצעות שילוב של פאנל אורחים קבוע ומשתנה, המגלם את השונות הפוליטית והחברתית בישראל.
התוכנית שילבה הופעות מוזיקה, המבוצעות באולפן על ידי זמרי פופ.
פורמט זה יצר סדר יום תקשורתי חדש, והשפיע באופן דרמטי על אופי השיח התקשורתי והאקטואלי בישראל.
גם התוכניות "משעל חם" בהנחיית ניסים משעל ו"הקבינט" עם דנה ויס בערוץ השני, "פוליטיקה" עם יעקב אחימאיר בערוץ הראשון, "מועצת החכמים" ו"המטה המרכזי" עם נדב פרי בערוץ עשר, הן פרי יצירתו של גולדפינגר.