tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2015 - אינפקציה, רד בנד, איפה הילד, פאנקנשטיין + פורטרט, גבע אלון, לוסיל קרו, גל דה פז
2016 - יהודה עדר, התפוחים, תמר אייזנמן, היהודים, Big Vicious & נינט, A-WA, להקת מחול אורלי פורטל, סדריק ברנסייד (ארצות הברית), עומאר פרי (ג'מאייקה), צליל דנין
2017 - אביתר בנאי, אורפנד לנד, אלון עדר, ורטיגו, יעל דקלבאום ואנסמבל תפילת האמהות, La Chiva Gantiva (בלגיה), Buttering Trio מארחים את אסתר רדא, Anna RF מארחים את ליאורה יצחק, עדי-קשת כהן
2018 - אהוד בנאי (30 שנה ל"פליטים"), רמי פורטיס, טונה, להקת מחול פרסקו, "סולידריות" - מופע מיוחד לפסטיבל בהשתתפות סיסטם עאלי, שאנן סטריט, עלמה זהר, לונא אבו נסאר, לוסיל קרו, גל דה פז, לירון עמרם.
בג'אם הרגאיי של מיכאל אבגיל התארחו בהפתעה אברהם טל ולהקת התקווה 6
2019 - אסף אמדורסקי, עומר לוז, אביגיל קובארי, גיל בר הדס, פלורה, מירב הלינגר, אלה רונן, שי צברי, גל דה פז, ספיר וולך
פסטיבל יו'לין, או פסטיבל הליצ'י והכלבים היה פסטיבל שנתי הנערך בתקופת אמצע הקיץ בעיר שבמחוז גואנגשי שברפובליקה העממית של סין.
הפסטיבל משתרע על פני כעשרה ימים ובמהלכו קונים החוגגים אלפי כלבים וחתולים ואוכלים את בשרם בארוחה חגיגית שמסמלת את בואו של הקיץ.
על פי הערכות המארגנים, בין 10,000 ל-15,000 כלבים וחתולים נאכלים מדי שנה במהלך הפסטיבל, אולם לטענת ארגוני זכויות בעלי חיים המספר גבוה בהרבה שנפסק בשנת 2023.
המסורת של צריכת בשר כלב בסין החלה עוד לפני למעלה מ-400 שנה.
ברפואה הסינית העממית, בשר כלב נחשב לעשיר בחלבון ובשומן ובריא לפעילות הכליות ואף למעורר החשק המיני.
בנוסף מאמינים סינים רבים כי בשר כלב מקל על החום הכבד בחודשי הקיץ ומאפשר לגוף להתמודד אתו טוב יותר.
בתקופת המהפכה התרבותית נאסר על גידול כלבים כחיית מחמד מכיוון שזה נתפס כתחביב בורגני.
בשנת 2010 העביר הפרלמנט הסיני חוק האוסר על אכילה או מכירה של בשר כלב או חתול.
עם זאת, ככל הנראה החוק לא נאכף כנדרש ובשר כלב עדיין פופולרי באזורים מסוימים - בעיקר אלו הדרומיים, של המדינה.
ראשיתו של הפסטיבל בשנת 2009, לפי יוזמה של איגוד סוחרי הכלבים המקומי, אשר מטרתו הייתה להגדיל את רווחי תעשיית הבשר.
מדי שנה החל מתאריך 21 ביוני מתאספים עשרות אלפי סינים בעיר יו'לין בדרום סין וחוגגים את פתיחת הקיץ (יום ההיפוך הקיצי החל בתאריך זה) הפסטיבל אורך עשרה ימים ובמהלכו אוספים הסוחרים הסינים אלפי כלבים ומוכרים אותם לציבור לצורכי אכילה.
גם תפריטי המסעדות באזור מבוססות על בשר כלב בתקופה זו.
שיאו של הפסטיבל בארוחה חגיגית שמכינים הסוחרים המבוססת על טהרת בשר כלב לצד פירות ליצ'י.
לאורך כל ימי החגיגה, הכלבים מוצגים בארגזי עץ ובכלובי מתכת.
לאחר המתתם (לרוב באמצעות מכות חשמל) הם נתלים בחוצות על אנקולים, מופשטים מעורם ומבושלים על ידי מבקרי הפסטיבל ותושבים מקומיים.
פסטיבל יו'לין זוכה מדי שנה לסיקור רחב היקף בכלי התקשורת המקומיים והבינלאומיים, וגורר בעקבותיו מחאות רבות והפגנות מצד אזרחים ופעילים למען זכויות בעלי חיים בסין ומחוצה לה.
ארגוני זכויות בעלי חיים מותחים ביקורת חריפה על האירוע בשל ההתעללות הנרחבת בבעלי החיים, בתנאי החזקתם ובדרך הריגתם.
רוב הכלבים מומתים באמצעות מכות חשמל וחלקם נשרפים חיים, כלבים רבים מופשטים מעורם בעודם בחיים, חלקם מוכים ומדממים למוות וחלקם מושלכים לסיר עם מים רותחים ומתבשלים חיים.
טענה נוספת מעלה שחלק גדול מהכלבים נגנבים מבעליהם במהלך הפסטיבל או קודם לו על ידי סוחרים או אנשים פרטיים.
טענה זו נתמכת בתמונות רבות בהן ניתן לראות שחלק מהכלבים אף עונדים עדיין את הקולר שעל צווארם.
מדי שנה עשרות פעילים למען החיות מגיעים למקום האירוע על מנת למחות ולהפגין, וחלקם אף רוכשים מאת הסוחרים כלבים רבים על מנת להצילם.
בשנת 2014 שחרר השלטון המקומי הצהרה באמצעות סוכנות הידיעות שינחואה, ובה הכחיש כל מעורבות רשמית או תמיכה בקיום האירוע.
ההודעה מתארת את הפסטיבל כמנהג מקומי המתקיים בידי אחוז קטן של תושבי יו'לין, וטוענת כי המיתוג של האירוע נעשה בידי בעלי העסקים והתושבים המקומיים.
לעומת זאת טוענים התושבים המקומיים ומארגני הפסטיבל כי הכלבים נהרגים בצורה הומנית, וכי "אכילת כלב אינו שונה מאכילת בשר חזיר או בשר בקר".
בעקבות הביקורת ובשל פעולתם של אקטיביסטים רבים הפועלים כנגד העניין, ממדיו של הפסטיבל הולכים וקטנים משנה לשנה, והרשויות ביו'לין אף ביטלו את החסות שנתנו לפסטיבל בעבר ואסרו על העובדים שלהם להשתתף בו.
פסטיבלי כדורים פורחים נערכים מדי שנה במקומות רבים לאורך כל השנה, ומאפשר למפעילי כדור פורח להתאסף - כמו גם עבור הציבור הרחב - להשתתף בפעילויות שונות.
הם יכולים לכלול מרוצים, ערבי "לילה זוהר" - שבו בלונים נדלקים בזמן שהם קשורים לקרקע - ומתקנים.
פסטיבל לוקרנו הוא פסטיבל סרטים שנתי, המתקיים בחודש אוגוסט בלוקרנו שבשווייץ.
הפסטיבל, שנוסד בשנת 1946, הוא אחד מפסטיבלי הקולנוע הפעילים הוותיקים ביותר, והוא ידוע כפלטפורמה יוקרתית עבור סרטים אמנותיים.
הפסטיבל מציג סרטים במסגרות שונות, הן תחרותיות והן לא-תחרותיות, לרבות סרטים עלילתיים ותיעודיים באורך מלא, סרטים קצרים, סרטי אוונגרד ורטרוספקטיביות.
הקרנות במסגרת ה-"Piazza Grande" נערכות באחד ממקומות ההקרנה הגדולים בעולם, עם 8,000 צופים.
מאז 2013, קרלו צ'טריאן משמש כמנהלו האמנותי של הפסטיבל.
ועדת הבחירה הראשית כוללת את מארק פרנסון, לורנצו אספוזיטו, סרג'יו פאנט ואאורלי גודט.
הפרס הראשון של הפסטיבל הוא נמר הזהב, המוענק לסרט הטוב ביותר בתחרות הבינלאומית.
פרסים אחרים כוללים את "Leopard of Honour" על הישגים בקריירה, ואת פרס "Prix du Public" בחסות UBS, פרס חביב הקהל.
במשך השנים השתתפו בפסטיבל עשרות סרטים מישראל, ביניהם: "אוונטי פופולו" (1986) שזכה בפרס "נמר הזהב" בקטגוריית הסרט הזר, "הכלה הסורית" שזכה בפרס חביב הקהל, ו"שליחותו של הממונה על משאבי אנוש" (2010) שזכה בפרס חביב הקהל.
פסטיבל מנוחין קשטאט הוא פסטיבל מוזיקה שייסד הכנר יהודי מנוחין.
הפסטיבל מתקיים מדי קיץ מאז 1957 בעיר קשטאט שבאלפים השווייצריים.
משפחת מנוחין השתקעה בקשטאט בשנת 1957, שנתו הראשונה של הפסטיבל.
כיום כולל הפסטיבל יותר מ-50 קונצרטים המתקיימים לאורך שבעה שבועות, ומגוון עצום של סולנים והרכבים מפורסמים.
בשנת 2012 התקיים הפסטיבל בין יום שישי, 20 ביולי ל-8 בספטמבר.
אף כי קשטאט היא מוקד הפעילויות העיקרי, אירועים רבים מתקיימים באתרים אחרים ברמה הברנית.
ב-2012 היה הקונצרט הראשון רסיטל של הכנרת הבריטית ג'וליה פישר בכנסייה בזאנן.
סולנים בולטים אחרים היו הפסנתרן אנדראש שיף, זמרת הסופרן צ'צ'יליה ברטולי, והצ'לנית סול גאבטה .
פסטיבל מנורת לילה הוא פסטיבל אמנות ואור שנתי בן שלושה לילות, המתקיים מאז שנת 2014 בשכונת נווה שאנן בתל אביב-יפו.
לרוב מתקיים הפסטיבל בתקופת חג המולד וחג החנוכה, שבה הלילות הארוכים בשנה.
הוא כולל מיצבי ומיצגי אמנות ואור של אמנים, מעצבים, פעילים חברתיים ויוצרים רב-תחומיים.
הרחובות שבהם נערך הפסטיבל נבנו לפי תוכנית המנורה, התוכנית המקורית של השכונה, בצורת חנוכייה שבה שמונה קנים ובמרכזם שָמש (רחוב לוינסקי).
התוכנית לא הושלמה, ונקטעה בחלקה הדרומי עם הקמת התחנה המרכזית החדשה של תל אביב.
בשונה מפסטיבלי אור אחרים, המתרחשים באזורי תיירות, פסטיבל מנורת לילה מתקיים בשכונה רוויה במתחים חברתיים ועירוניים.
הוא מתקיים בשיתוף עיריית תל אביב-יפו ולאורך השנים נתמך על ידי הקרן לתרבות בפריפריה של משרד התרבות והספורט, חברת החשמל לישראל וחברת התאורה יאיר דורם.
הפסטיבל נוסד בשנת 2014 על ידי האוצרים עברי באומגרטן ויאשה רוזוב, יזמי תרבות ופעילים עירוניים.
הפסטיבל הראשון התקיים בדצמבר 2014, ומשך כ-10,000 מבקרים.
בשנתו השנייה משך הפסטיבל כ-20,000 מבקרים.
הציגו בו עשרות אמנים, בהם תום לאב ולולו פליי, יעל פרי, לארה גבריאלי, דדי אליאס וקואופרטיב קוצ'ינטה (Kuchinate).
בשנתו השלישית משך הפסטיבל כ-28,000 מבקרים.
בין האמנים שהציגו בו היו אורי זמיר, מאי אלימלך, האחיות לוז, אורי הולבן, עוז מלול וסיגלית לנדאו.
הציגו בו כ-40 אמנים, ביניהם סיגלית לנדאו, אורי הולבן, שאול צמח ונטלי מנדל.
בשנת 2018, שנתו החמישית של הפסטיבל, הוא התקיים ב-20 וב-22 בדצמבר ואירח את האוצרת רווית הררי.
הפסטיבל השישי והאחרון התקיים בינואר 2020, ואירח את האוצרת נוגה דוידסון.
בעקבות פתיחת חדר משאבות מים עירוני נטוש בעורף כיכר ארלינגר פיין באירועי הפסטיבל בשנת 2015 ובשנת 2016, הגישו מנהלי הפסטיבל לקרן בלומברג תוכנית הפעלה והקמה של גלריה עירונית קבועה במבנה.
גלריית המשאבה נחנכה בפסטיבל 2017. היא שופצה ונחנכה בשנת 2018, והיא היום הגלריה העירונית השנייה של עיריית תל אביב-יפו.
הפסטיבל היהודי הבינלאומי לתרבות עכשווית נוסד בשנת 2016 ביוזמת אסנת גיספאן מנכ"לית קבוצת התיאטרון הירושלמי.
מאז, מתקיים הפסטיבל מדי שנה בחודשים נובמבר-דצמבר בבית מזי"א לתיאטרון שבירושלים.
במסגרת הפסטיבל מוצגות מדי שנה הצגות תיאטרון בבכורה, מופעים מיוחדים והפקות חד פעמיות, ומתארחים בו אמנים ויוצרים מישראל ומחוצה לה.
מטרת הפסטיבל היא לכנס תחת מסגרת אחת, אחת לשנה, את הזרמים, העדות והגוונים של התרבות היהודית העכשווית.
דרך תיאטרון, מוזיקה, מחול, קולנוע, וידאו-ארט ומפגשים מיוחדים.
בכורה ישראלית, הצגה "כוונות טובות" - קבוצת התיאטרון הירושלמי
בכורה, מפגש ספרותי תיאטרלי "נשים כותבות תנ"ך" - נאווה סמל, חוה עציוני הלוי, שרה פרידלנד בן ארזה, רות רביצקי
ההצגה "ותהר ותלד" (זוכת פרס קיפוד הזהב ופרס שר החינוך לתרבות יהודית) - רחל קשת, חנה ואזנה גרינהולד
מופע המחול "גלוקאל באך" - אנסמבל המחול קייזר אנטונינו (גרמניה - ישראל)
בכורה, מופע מוזיקה "בין קודש לחול" - נדב לב לקראת אלבומו החדש
בכורה, הצגה "שלוש מלכות ופילגש" - קבוצת התיאטרון הירושלמי
"דוד ובת שבע" - להקת הפלמנקו הישראלית COMPAS
הצגה "אצל עליזה בחצר" - תיאטרון נוצר
"אנא אלך, שרים נאג'רה" - ערן צור, אייל שכטר, אלעד גבאי, חלי טביבי ברקת
ההצגה "עדות מהזמן שאחרי" (זוכת פסטיבל תיאטרונטו 2016) - סנאית בן געש
שירי ערש נשכחים "בוא אלי ילד אנוש - אל המים והפרא" - רות וידר מגן
בכורה, הצגה "נמר חברבורות" (יעקב שבתאי) - קבוצת התיאטרון הירושלמי
בכורה ישראלית, הצגה "the chess player" - ריצ'רד מקלווין (ארצות הברית)
מופע מוזיקה "פס הקול של ישראל" - אייל שכטר, מיכאל גוטליב, הדרה לווין, מיכאל בן שמעון, טל לוי, אושי-אושרת מאסלה.
בכורה ישראלית, מחזמר "jew you love me" - אנסמבל הקברט היהודי (לונדון).
בית" - תיאטרון רחל קשת.
מופע תיאטרון-מחול "שמימיים" (זוכת פרס פסטיבל עכו) - אופיר נהרי.
בכורה, "גב אל גב" - הדר גלרון ומיכה ביטון במופע מוזיקלי-קומי.
בכורה ישראלית להצגה "מאדאם רובינשטיין".
בכורה ישראלית לפרפורמנס 'אחרי הפיצוץ'- בשיתוף קהל.
מופע מוזיקלי של המוזיקאית והזמרת מגי היקרי – במוזיקה מזרחית מערבית.
בכורה ירושלמית להצגה "שריקה" מאת הדר גלרון.
המופע נר קטן – מופע חדש של ד"ר זאב קיציס והלובלין בלוז במוזיקה וסיפורי חסידים.
בכורה "חלונות 2020" - 4 הצגות ו-2 הפוגות מוזיקליות.
מופע מוזיקלי "תפילה שבורה" - בעקבות שירי התפילה של ליאונרד כהן.
בכורה להצגת הילדים "דו רה מווו" - מחזמר לכל המשפחה.
מופע מוזיקלי - "השושנה הפורחת" שירי לדינו מוכרים.
בכורה "האדמו"ר האחרון" - אודיסאה חסידית.
מבוססת על סיפור חייו של האדמו"ר מיאבלונה, מייסד כפר חסידים.
מופע מוזיקלי - דימה XR - מופע בכורה של ראפ רוסי שמשתלח בגזענות ומשמיע את קולם של החלשים.
בכורה "הקשבה נעימה" על נאמנות והקשבה בימים של חמדנות וערוצי מידע אינסופי.
מופע סטנד אפ מאת השחקנית יונה קפח.
קבורקה - מופע קרקס לכל המשפחה זוכה המקום הראשון בפסטיבל חיפה להצגות ילדים.
בכורה בעברית של ההצגה "גימפל תם", המבוססת על סיפור מאת יצחק בשביס זינגר.
ההצגה "דון קישוט או לא להיות" מאת תיאטרון "הכפכף הנודד".
"רבע לשבע" - הצצה נדירה לעולם היהודי-חרדי.
ההצגה "רווקות" מאת תיאטרון הנשים החרדי 'פסיספו'.
מופע מוזיקלי - להקת גוטה גוטה במופע נעילת הפסטיבל.
פסטיבל התיאטרון הבין-לאומי הגאה בדבלין הוא פסטיבל תיאטרלי-להט"בי שנתי שמתקיים מ-2004 בדבלין, אירלנד בשבועיים הראשונים של מאי.
מעל מ-50% מתכני הפסטיבל מגיעים מחוץ לאירלנד.
הפסיבל הוקם ב-2004 כמטרה לציון 150 שנה ליום הולדתו של הסופר, המשורר, העיתונאי, מבקר האופנה והמחזאי האירי, אוסקר ויילד וכדי לעלות את המודעות לתיאטרון גאה.
דמותו של אוסקר ווילד משמשת כסמל הפסטיבל הרשמי מ-2006. סמל הפסטיבל משולב עם ציפורן ירוקה, שהוא סמל להט"בי שקשור גם לאוסקר ווילד גם ולהומוסקסואליות בעולם התיאטרון.
פסטיבל ליבי במזרח הוא פסטיבל תרבות, הנערך מדי שנה בתל אביב-יפו וכולל מופעי מוזיקה, סרטים, דיונים והצגות.
הפסטיבל נוסד בשנת 2009 כפרויקט הדגל של "קואליציית ליבי במזרח – למען הקצאה שוויונית של משאבי התרבות בישראל", המורכבת מכ-20 ארגוני תרבות מזרחיים, ביניהם תנועת אחותי – למען נשים בישראל, התזמורת האנדלוסית הישראלית, אתר קפה גיברלטר, קהילות שרות, אגודת יהודי אתיופיה, ממזרח שמש, תיאטרון קדם אשקלון ועוד.
"קואליציית לבי במזרח" פועלת נגד האפליה ואי-השוויון בחלוקת משאבי התרבות של מדינת ישראל לתרבות המזרחית.
לטענתם תרבות מזרחית, אתיופית וערבית זוכות לשיעור זעום מתקציב התרבות בישראל.
רובו הגדול מופנה לתרבות בעלת אוריינטציה אירופית, ורוב מקבלי ההחלטות הם אשכנזים.
מארגנות הפסטיבל הן כרמן אלמקייס עמוס ושולה קשת, והוא התחיל במתכונת מצומצמת.
בתחילת דרכו סייעה לפסטיבל רונית אלקבץ.
ב-2013 קיבל תמיכה שנתית ממשרד התרבות בסך 30 אלף שקל ושרת התרבות לימור ליבנת אף השתתפה בטקס הפתיחה והכריזה כי בכוונתה לפעול נגד האפליה של תרבות מזרחית בישראל.
בשנת 2015 החליטו המארגנות לגייס את חלק הארי של תקציב הפסטיבל באמצעות מכירת כרטיסים מוקדמת בהדסטארט.
הפסטיבל מעניק מדי שנה אותות הוקרה ליוצרות וליוצרים, ולאקטיביסטים שנבחרים על ידי צוות ההיגוי של קואליציית "לבי במזרח".
בפסטיבל 2013 הוצגו בין היתר:
קונצרט הצדעה מיוחד של התזמורת האנדלוסית לכוכבות הזמר בארצות ערב והמגרב, הזמרות היהודיות הערביות שהיו מובילות ופורצות דרך במוזיקה ובזמרה הערבית-היהודית החל משנות ה-30 של המאה ה-20, לילה מוראד, זוהרה אלפאסיה, לין מונטי ואחרות.
הערב היה גם מחווה לזמרת ריימונד אבקסיס, המסמלת את סופו של עידן הפריחה התרבותית של היהודים בארצות ערב וצפון אפריקה.
לצדה הופעו זמרות צעירות ממשיכות דרכן של כוכבות הזמר היהודי-ערבי בישראל, ליז ממן, נכדתו של גדול זמרי מרוקו, סמי אלמגריבי, והזמרת ריהם חיאדרי.
בכורה של המופע "סוק אל כלאלה" עם נטע אלקיים, עמית חי כהן, שיקו בכר וילידי נתיבות, מבצעיים קלאסיקות צפון-אפריקאיות בעיבודים חדשים.
סדנה עם אמנית הגרפיטי הברזילאית פמלה דה קסטרו, המשלבת יצירה עם אמירה חברתית ועשייה למען קידום זכויות נשים ומיגור האלימות נגדן.
"איצ'יקדנה שוברת שתיקה" המביא סיפורי חיים של נשים יוצאות הודו בישראל.
אותות הוקרה הוענקו ל: מרסלה אדרעי (אקטיביסטית), אהרון אלמוג (משורר), רבקה בכר (שחקנית תיאטרון וקולנוע, ציירת), יוסף דחוח הלוי (עיתונאי ופעיל חברתי), סמדר לביא (חוקרת), אהובה עוזרי (מוזיקאית).
הטקס לווה במופעי מחול של הרקדנית והכוריאוגרפית יפעת נח - "ליברה".
במסגרת הפסטיבל התקיים טקס הענקת אותות הוקרה מטעם קואליציית לבי במזרח.
מקבלי הפרס היו: אלי חמו (קולנוען), סמי שלום שיטרית (משורר, קולנוען וחוקר), שושה גורן (שחקנית תיאטרון וקולנוע), שירה אוחיון (משוררת, אשת חינוך וחוקרת), קציעה עלון (חוקרת אמנות ושירה), יוסי אוחנה (מייסד קהילות שרות).
בפסטיבל 2015 הוצגו בין השאר: הצגת בכורה של ההצגה "הליכה למעשה" על פי ספרה של זמירה פורן-ציון, העוסקת בנשים במרחב שבין זהויות וזיכרונות, בין מזרח למערב, בין זרות לשייכות, בין ציות למחאה.
הקרנו הסרטים "שם אב" של מיטל אבוקסיס, "עליה" של נעם אדרי, "סרט ערבית" של איל שגיא ביזאווי ושרה ציפרוני, "שיר ידידות" של רפאל בלולו על רבי דוד בוזגלו.
בין מופעי המוזיקה בפסטיבל היו: "גשר המיתרים - מאיסטנבול באהבה" עם הזמרת הטורקייה רנין מסרי, "נשים מבשלות סיפור" בבימויה של סיגלית בנאי, "קהילות שרות פרס ומדי" עם הזמרת והפייטנית ג'אנט יהודיאן ו"שחרחורת לבי" עם הסופרת איריס אליה כהן.
בנוסף הוצגה התערוכה "אמא שלי כותבת פתקים" שיצרו סהר עדס ופורטונה (מזל) עדס.
מופעי פסטיבל 2016 כללו בין השאר את: זיו יחזקאל ואמאל שהין בהופעה, גילה בשארי במופע פייטנות תימני, סיגלית בנאי במופע בכורה "עבריה", הקרנת הסרט "פורטרט ירוחמי" של מיטל אבוקסיס ורובי אלמליח, הקרנת בכורה של הסרט "הכפר" של דוד מיימוני והתערוכה "דיו שחורה" של מיכה שמחון.
מופע הפתיחה היה קונצרט של מוזיקאי הג'אז אבטה בריהון ואנסמבל "תזטה".
במסגרת הפסטיבל הפיקו אופיר טובול וכרמן אלמקייס את המופע "קסטת הזהב" - מופע מחווה למוזיקת הקסטות של התחנה המרכזית, ולזמרים שצמחו מתוכה.
פסטיבל 2018 התקיים בתאריכים 25–28 ביוני בכמה מוקדים בתל אביב: מועדון "בסקולה", סינמטק תל אביב, התיאטרון הערבי-עברי ביפו, תיאטרון "ענבל", "גלריה 4" בפלורנטין ובית "אחותי".
בין הסרטים שהוצגו היו: "סרט בורקס" - סרטה של אורית אופיר רונאל, שבמרכזו סיפור ההצלחה המסחררת של העסק המשפחתי שבו היו שותפים סבה וסבתה, שייסדו את רשת "סמי בורקס"; "אישה של בית" - סרטה של ג'יין ביבי, על החברה הגרוזינית הפטריארכלית.
ההצגה "יולדות" - סיפור האמהות, מחטיפת ילדי תימן מזרח ובלקן ועד היום; "שָׁלוֹם לַזָּמִיר" – מופע המביא את מיטב השירה הפרסית הקלאסית, שכתבה הסופרת והמחזאית דליה כהן-קנוהל; והתערוכה "לבי במטבח" - מחווה למטבח המזרחי.
אות ההוקרה של "לבי במזרח" הוענק לגילה בשארי (זמרת וחוקרת), מנשה אמיר (מומחה לענייני איראן) וד"ר מאיר בוזגלו (פילוסוף ופעיל חברתי).
פסטיבל 2019 התקיים בתאריכים 24–27 ביוני.
בפסטיבל הוצגו בין השאר: הצגת יחיד - "ברוך שעשני חוּמה" של נועם שוסטר-אליאסי, מופע מוזיקה של ברק כהן, המחזה "ז'קוב ז'קוב" (כתיבה: תמר לוין על פי ספרה של ולרי זנתי בתרגום רמה איילון,
בימוי: איתי פלאוט, משחק: אוולין הגואל, מוזיקה: אבי בללי), להקת קום תרא במופע בכורה (רקפת אמסלם, אלברט סופר, מיכאל וקנין).
והוצגו הסרטים: "לבנטינית" של רפאל בלולו, "אישה" (תסריט ובימוי: ישראלה שאער מעודד, עורך: אורן אדר, מוזיקה מקורית: ישי אדר), מופע משותף: "אסף אמדורסקי – רועי חסן"
אות ההוקרה של "לבי במזרח" הוענק לאמנה כנעאן (יזמת חברתית, מנכלי"ת עמותת למענך), מרינה טושיץ (מוזיקאית, נגנית עוד), ג'נט בלאי (משוררת), מיכאל אלקיים (צייר), אורנה זקן (אמנית), אסנת טרבלסי (מפיקה - יוצרת) ולעמותת עמר"ם - הכרה צדק וריפוי בפרשת חטיפת ילדי תימן, מזרח ובלקן.
בשנת 2020, בעקבות מגפת הקורונה נערך הפסטיבל במהדורה מקוונת.
הפסטיבל שודר בלייב בדף הפייסבוק של הפסטיבל והיה זמין לכולם ובחינם.
הוא שודר מכמה מוקדים בתל אביב-יפו: התיאטרון הערבי עברי יפו, קפה שפירא, בית אחותי, ואודיטוריום אניס ביפו.
"פסטיבל לבי במזרח 2021" נערך בסוף אוקטובר 2021.
"פסטיבל לבי במזרח 2022" נערך בתאריכים 6–11 בנובמבר 2022. במסגרת הפסטיבל הוצג המחזה "מקלט 634" שיצרה פנינה רינצלר, שנפטרה חודש לפני הפסטיבל.
"פסטיבל לבי במזרח 2023" נערך בתאריכים 18–21 בדצמבר 2023, וכלל ערב סולידריות בו התארחו אמניות ואמנים מעוטף עזה, שפונו ממבתיהם בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
הפסטיבל נפתח עם מופע של המוזיקאית תמר שאוקי, במופע "פיוט לבנוני" בו שלבה שירי פולקלור לבנוני ולחנים של סבה סלים שאוקי.
מופעים נוספים שעלו במסגרת הפסטיבל היו: ערב של מוזיקה פרסית קלאסית עם הזמרת דליה פז'נד ומופע מחווה לשיריה של חביבה מסיכה.
"פסטיבל לבי במזרח 2024" נערך בתאריכים 4–7 בנובמבר 2024, בבית אריאלה, תיאטרון יפו ותיאטרון אלסראיא.
השתתפו בו: אתי ביטון, אביה עטרי, שחר חסקי, מור קרבסי, הרכב יהודי ערבי ויהודה יפרח והצוענים.
אירוע הפתיחה של הפסטיבל התרחש בבית אריאלה וכלל הקרנת בכורה של הסרט "פורים שמח" בבימוי איריס רובין.
פסטיבל מונפלייה למחול הוא פסטיבל למחול מודרני המתקיים בעיר מונפלייה, שבדרום מערב צרפת מדי קיץ.
הפסטיבל נוסד ביולי 1981, ביוזמת הכוריאוגרף והרקדן דומיניק באגווה , שבאותה עת מונה לנהל את מרכז המחול הבינלאומי של מונפלייה, שהוקם כחלק ממדיניות ממשלתית של ביזור מפעלי תרבות לערי השדה בצרפת, ובתמיכה משמעותית של עיריית מונפלייה, וראש העיר שלה ז'ורז' פרש.
הפסטיבל התמקד תחילה במתן במה נוספת לפיתוח וקידום הריקוד הצרפתי החדש, שדומיניק באגווה היה אחד המובילים בו.
ארגון הפסטיבל הופקד לאחר מספר שנים בידי ז'אן-פול מונטנרי שמנהל אותו מאז 1983.
הצלחת הפסטיבל במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, עם ממוצע של 50,000 צופים משלמים, הובילה משנת 1996 ליצירת עונת פסטיבל נוספת בחורף, בנוסף לעונת הקיץ.
במשך השנים שאחר כך הפך לאחד מפסטיבלי המחול המודרני החשובים באירופה.
מאז 2010 מוקד הפסטיבל הוא ב"אגורה", מבנה שהיה בעבר מנזר, שהוסב אחר כך לבית כלא לנשים ולקסרקטין, עד שהוכשר לרגל 30 שנה לפסטיבל, לשמש את מרכז המחול הבינלאומי של מונפלייה.
הבניין שופץ והותקנו בו אולמות, חדרי אימון, חדרי הרצאות, דירות מגורים לאמנים, חצר ובה תיאטרון גדול הפתוח לשמיים.
במשך השנים אירח הפסטיבל להקות מחול, כוריאוגרפים ורקדנים רבים מישראל, בין השאר:
ב-1992 אירח את להקת בת־שבע, ליאת דרור וניר בן גל, עמוס חץ, תמר בורר, ענת שמגר והזמרת ז'אנט יהודאיין
ב-2006 העלתה להקת בת שבע, בהופעת בכורה, את המופע "ברתולינה" שיצרה שרון אייל.
ב-2008 הזמין הפסטיבל את להקת המחול של יסמין גודר ליצור עבודה חדשה שתעלה בבכורה עולמית, והלהקה העלתה את המופע "אחושילינג singular sensation".
ב-2010 עלתה בפסטיבל היצירה "הורה" של אוהד נהרין ולהקת בת שבע.
ב-2011 בחר מנהל הפסטיבל ז'אן-פול מונטנרי להבליט במיוחד את היוצרים מישראל.
אוהד נהרין ולהקת בת שבע הציגה את המופע "פרויקט 5", הכוריאוגרף והמוזיקאי הישראלי חופש שכטר, העלה הופעת בכורה את המופע "אמא פוליטית: גרסת הכוריאוגרף", הכוריאוגרף עמנואל גת, העלה את המופע Brilliant Corners, והכוריאוגרף יובל פיק העלה את "Score", טריו בהשראת ההוויה האינטנסיבית המאפיינת את ישראל.
ב-2014 הוזמנו עמנואל גת, שרון אייל וגיא בכר לעלות יצירות חדשות בפסטיבל.
ב-2023 שוב הוזמנו שרון אייל וגיא בכר לעלות יצירת בכורה בפסטיבל עם להקתם L-E-V, "Into the Hairy".
פסטיבל מוזיקה אירוע שמתרחש הוא בדרך כלל מדי שנה המאורגן בדרך כלל על ידי יחידים או ארגונים המתמקד לרוב סביב נושא מסוים, כמו ז'אנר מוזיקלי מסוים (למשל בלוז, מוזיקת עם, ג'אז, מוזיקה קלאסית, וכו'), מדינה מסוימת, המיקום ממנו באה קבוצת מוזיקאים מסוימת, או חג מסוים.
פסטיבלי מוזיקה נערכים בדרך כלל בחוץ, כאשר המבצעים עצמם לרוב נמצאים מתחת לאוהלים או במות זמניות מקורות.
לעיתים רבות ישנם אטרקציות נוספות למבקרים בפסטיבלי המוזיקה כגון דוכני אוכל, מכירת סחורות שונות, ריקודים, מיצגי אומנות, ופעילויות חברתיות או תרבותיות שונות.
פסטיבלי מוזיקה הקשורים לפילנתרופיה עשויים לספק מידע אודות נושאים חברתיים או פוליטיים שונים.
פסטיבלי מוזיקה רבים הם שנתיים, או שמבוצעים באותו מרווח הזמן בכל תקופה מסוימת.
פסטיבלי מוזיקה אחרים, ובמיוחד פסטיבלי מוזיקת רוק רבים, מתקיימים רק פעם אחת בלבד.
חלק מהפסטיבלים מאורגנים כקונצרטים למטרות רווח ואחרים מאורגנים למטרת צדקה מסוימת או כתמיכה במטרות הומניטריות שונות.
פסטיבל אבו גוש - פסטיבל מוזיקה ווקאלית שנערך פעמיים בשנה במנזרים העתיקים בתחום היישוב.
פסטיבל סולם יעקב - פסטיבל מוזיקת פולק/קאנטרי דו-שנתי המתקיים בצפון ישראל.
פסטיבל העוד - נערך מדי שנה בירושלים.
פסטיבל הכליזמרים הבינלאומי בצפת - פסטיבל כליזמר המתקיים מדי קיץ בעיר צפת, ובמסגרתו מופעים סולנים ולהקות המשמיעים מוזיקה יהודית מסורתית ומוזיקת נשמה בינלאומית.
פסטיבל הג'אז הבינלאומי אילת - אירוע הג'אז הגדול בישראל אשר נערך מדי שנה באילת.
זהו אירוע בן ארבעה ימים הכולל בין היתר 9 עד 10 הופעות ג'אז מדי בערב של אמנים בינלאומיים וכישרונות מקומיים.
פסטיבל הג'אז של תל אביב - אחד משני אירועי הג'אז הגדולים בישראל.
האירוע מתקיים מדי שנה בסינמטק תל אביב.
פסטיבל עין גב - פסטיבל זמר עברי המתקיים בקביעות מדי שנה בחודש אפריל, בקיבוץ עין גב שעל שפת הכנרת מאז 1943.
אינדינגב - פסטיבל מוזיקת "אינדי" ישראלית.
הפסטיבל נערך מדי שנה במשך שלושה ימים במהלך אוקטובר במצפה גבולות שבנגב המערבי.
פסטיבל התמר - פסטיבל מוזיקה ישראלית ולועזית המתקיים מדי שנה ברחבי מועצה אזורית תמר, באזור ים המלח.
פסטיבל יערות מנשה - אירוע אמנותי רב משתתפים, המתקיים מדי שנה בחודשי האביב במרחב הביוספרי רמת מנשה.
פסטיבל וודסטוק 1999 היה פסטיבל מוזיקה שנערך ביולי 1999 בעיר רומא בצפון מדינת ניו יורק שבארצות הברית בשטח של בסיס חיל האוויר של ארצות הברית לשעבר.
הפסטיבל נערך בסימן 30 שנה לפסטיבל וודסטוק 1969 שהיה אירוע גדול ומשמעותי בו השתתפו כ-400 אלף איש והייתה לו השפעה עצומה על הרוק בפרט ועל דור הנניטיז בכלל, פסטיבל וודסטוק 1999 נועד להיות גרסת המילניום שלו.
הפסטיבל התפתח לאירועי אלימות חמורים ביותר, בין היתר תגרות אלימות בין המשתתפים, ביזה של דוכני האוכל וציוד, ונדליזם והצתות של כלי רכב ציוד הגברה ומבנים, הטרדות מיניות רבות ומעשה אונס.
באירוע השתתפו כל כוכבי ולהקות הרוק של אותה התקופה כמו הרולינג סטונז, Rage Against the Machine, רד הוט צ'ילי פפרז, שריל קרואו, קורן, לימפ ביזקיט.
ג'יימס בראון, קיד רוק ועוד.
לאחר האירועים נשמעו טענות רבות על התססת ההמון על ידי האומנים שהופיעו בפסטיבל.
בין היתר נטען כי וייקליף ז'אן הורה למעריצים לזרוק בקבוקי פלסטיק על הבמה, וגרם להשלכה מופרעת של אלפי בקבוקים על הבמה, וכן שבר גיטרה על הבמה.
גם סולן להקת לימפ ביזקיט – פרד דרסט, התסיס את הקהל, התנהג בפראות ואף עודד לשבור דברים ואמר "כשהשיר הזה יתחיל אני רוצה שתתחילו לבעוט".
מספר סרטים דוקומנטריים עוסקים באירועי וודסטוק 99:
וודסטוק 99: שלום, אהבה וזעם (Woodstock 99: Peace, Love, and Rage) סיפורו של פסטיבל וודסטוק 99, יצא לאור במסגרת סדרת סרטי הדוקו "מיוזיק בוקס" שיצר ביל סימונס עבור HBO.
קטסטרופה מוחלטת: וודסטוק 99. היא מיני סדרה דוקומנטרית בת 3 פרקים שיצאה בשנת 2022 על ידי נטפליקס ועוסקת באירועי פסטיבל וודסטוק 99, ראיונות עם מארגני הפסטיבל ופרשניות של מומחים על הגורמים למהומות, בסדרה משולבים שחזורים של האירועים.
פסטיבל הפופ של מונטריי היה פסטיבל מוזיקה שנערך בין 16–18 ביוני 1967 בעיר מונטריי במדינת קליפורניה שבארצות הברית.
בינואר 1967 התקיים אירוע ה-Human Be-In בפארק שער הזהב שבסן פרנסיסקו, אותו הפיק האמן מייקל בואן.
באירוע זה השתמשו משתתפים רבים לראשונה ב-LSD והאזינו לנואמים כדוגמת טימותי לירי, שקרא לאנשים לארגן את חייהם מחדש בקהילות שבטיות מחוץ למסגרת העירונית.
אירוע זה נחשב למבשר המרכזי של "קיץ האהבה" והיווה השראה ישירה להקמת פסטיבל מונטריי.
שבוע לפני פסטיבל מונטריי, ב-10–11 ביוני 1967, התקיים פסטיבל הרוק ההיפי הראשון בארצות הברית – Fantasy Fair and Magic Mountain Music – על הר טמאלפאיס שבמחוז מארין, קליפורניה.
הפסטיבל הופק על ידי תחנת הרדיו KFRC, וכלל הופעות של להקות ואמנים בולטים, ביניהם: הדלתות, ג'פרסון איירפליין, יו מסקלה, קנד היט, הבירדס, The Sons of Champlin, The Steve Miller Band ו-Country Joe and the Fish.
שישה מהאמנים הללו הופיעו גם בפסטיבל מונטריי.
הפסטיבל תוכנן תוך שבעה שבועות בלבד על ידי הזמר ג'ון פיליפס (מלהקת The Mamas & the Papas), הפובליציסט דרק טיילור והמפיקים לו אדלר ואלן פריזר.
מטרת הפסטיבל הייתה להעניק לגיטימציה למוזיקת הרוק כאמנות מכובדת, בדומה לג'אז ולפולק.
טיילור הכריז על הפסטיבל בטורו האישי במגזין "Disc and Music Echo" ב-25 במרץ 1967.
מכיוון שמונטריי כבר הייתה מזוהה עם פסטיבל הג'אז המפורסם שלה, נעשה שימוש באותם מתקנים ואנשי מקצוע: מנהל הבמה פול וירגי גויס, וכך גם חברת ההגברה McCune Sound.
מועצת הפסטיבל כללה שמות כמו סמוקי רובינסון וברי גורדי, שהביעו עניין אך לא תרמו בפועל לארגון.
רוב האמנים הופיעו בהתנדבות, והכנסות הפסטיבל הוקדשו לצדקה.
יוצאים מן הכלל היו ראווי שנקר, שקיבל $3,000 עבור הופעה ארוכה על סיטאר, ו-Country Joe and the Fish, ששולמו להם $5,000 מתוך רווחי הסרט התיעודי "Monterey Pop" בבימוי די.
כלל האמנים קיבלו מימון מלא על טיסות ולינה, והוקצו להם עד 40 דקות להופעה, אם כי חלקם הופיעו בפועל לזמן קצר יותר (The Who, למשל, ל-26 דקות בלבד).
הפסטיבל הציג שילוב ייחודי של כוכבים מוכרים – The Mamas & the Papas, סיימון וגרפונקל והבירדס – לצד אמנים פורצי דרך מבריטניה וארצות הברית.
היקף הקהל הוערך בטווח רחב של 25,000–90,000 איש, אם כי הבמה המרכזית אושרה ל-7,000 איש בלבד וכנראה הכילה בפועל כ-8,500 צופים במופע המרכזי בליל שבת.
כניסת קהל לפסטיבל דרשה כרטיס כולל או כרטיסים ייחודיים לכל אחת מחמשת הסשנים שנערכו: שישי בערב, שבת בצהריים ובערב, וראשון בצהריים ובערב.
לרגל הפסטיבל, כתב ג'ון פיליפס את השיר "San Francisco (Be Sure to Wear Flowers in Your Hair)", אותו ביצע סקוט מקנזי.
השיר יצא לאור במאי 1967 ונועד לשמש כלי פרסומי לאירוע.
עם השנים, השיר הפך להמנון של תקופת "קיץ האהבה".
The Association - הלהקה מלוס אנג'לס ביצעה במהלך ההופעה את להיטיהם "Along Comes Mary" ו-"Never My Love".
ההופעה תוארה כ"מקצועית ובעלת נוכחות מבדרת", ובמיוחד הסינגל "Windy" שאחרי הפסטיבל עלה למקום הראשון בבילבורד הוט 100.
The Paupers - להקת רוק פסיכדלי מטורונטו שסיפקה הופעה שהתבססה על המוזיקה בלבד, ללא אפקטים או גימיקים אחרים.
לו רולס - הזמר הופיע עם ביג בנד, והביא סגנון "רוק-נ'-סול" מובהק.
הוא שיתף את הקהל בחוויותיו כאפרו אמריקאי, וטען כי "הבלוז הוא עתיד המוזיקה".
בוורלי מרטין - זמר פולק בריטי שהופיע בקצרה.
ג'וני ריברס - זמר רוק אנד רול ששר עשרה שירים, כולל פעמיים את "Help!".
אריק ברדון והחיות - הגרסה החדשה של להקת החיות ("The New Animals") ביצעה גרסת כיסוי עם כינור חשמלי לשיר "Paint It Black" של הרולינג סטונס.
הופעה זו סימנה שינוי לכיוון רוק פוליטי ופסיכדלי יותר.
סיימון וגרפונקל - הכוכבים המרכזיים הופיעו אחרי חצות בהרכב מינימליסטי, עם שני קולות וגיטרה אחת.
ההופעה נתפסה כמרגשת אך מיושנת, לאור השינויים שחלו בז'אנר הרוק באותם ימים.
קנד היט - להקת בלוז רוק ובוגי ווגי, שהופעתה זכתה לביקורת פושרת.
Big Brother and the Holding Company - ההופעה של ג'ניס ג'ופלין עם להקתה נחשבה לאחד מרגעי השיא של הפסטיבל.
בביצוע בלתי נשכח לשיר "Ball and Chain", הצליחה ג'ופלין לרגש את הקהל ולקום על רגליו.
זו הייתה הופעת הפריצה שלה מחוץ לאזור מפרץ סן פרנסיסקו.
Country Joe and the Fish - הלהקה מברקלי סיפקה מופע פוליטי וסאטירי, עם מסרים אנטי-מלחמתיים.
הגיטריסט בארי מלטון ציין כי LSD אפשר לו לשלב סגנונות מוזיקליים שונים כחלק מהשחרור היצירתי.
אל קופר - זמר בלוז אמריקאי שהופיע בקצרה.
פול באטרפילד - זמר בלוז שהופיע יחד עם להקתו "The Butterfield Blues Band".
Quicksilver Messenger Service - להקת רוק פסיכדלי מקומית ששרה חמישה שירים.
Steve Miller Band - להקת בלוז רוק מסן פרנסיסקו.
The Electric Flag - להקת בלוז משיקגו שהופיעה בקצרה.
מובי גרייפ - הופעת הלהקה נחשבה כ"חיוורת".
עקב סכסוכים ניהוליים, הלהקה לא נכללה בסרט התיעודי של די.
איי פניבייקר, אך חלק מההקלטות שוחררו מאוחר יותר.
יו מסקלה - חצוצרן הג'אז הדרום אפריקאי נתן הופעה חלשה, למעט תצוגה אנרגטית של נגן הקונגה דני "ביג בלאק" ריי.
הבירדס - הלהקה ביצעה שירים ישנים וחדשים, אך לא הצליחה להלהיב את הקהל.
לורה נירו - זמרת הג'אז בת ה-20 הופיעה בליווי רקדניות.
ההופעה התקבלה בביקורת קשה ונחשבה לבלתי מתאימה לרוח הפסיכדלית של הפסטיבל.
ג'פרסון איירפליין - אחת הלהקות המרכזיות של הפסטיבל נתנה הופעה עוצמתית עם מיצג אור פסיכדלי ואלתורים על הבמה.
גרייס סליק הציגה ביצועים סוחפים בשירה ובנוכחות בימתית.
& the M.G.'s - להקת הרוק האינסטרומנטלי הופיעה בקצרה.
אוטיס רדינג - זמר הנשמה נתן הופעה מלאת אנרגיה שכללה את "Respect" ו-"Satisfaction".
זו הייתה אחת מהופעותיו האחרונות של רדינג, שמת שישה חודשים לאחר מכן בתאונת מטוס.
ראווי שנקר - נגן הסיטאר ההודי, הופיע עם להקתו במשך שלוש שעות.
ההופעה נערכה באווירה מכבדת, ללא צילום או עישון, וכללה מספר ראגות הודיות.
The Blues Project - הלהקה מגריניץ' וילג' פתחה את הסשן האחרון עם מוזיקה שנעה בין בלוז למוזיקה קלטית אוונגרדית.
Big Brother and the Holding Company - הופעה שנייה של הלהקה בפסטיבל שנעשתה כדי לתעד בווידאו את ג'ופלין בביצוע "Ball and Chain".
The Group With No Name - הלהקה שהונהגה על ידי סיירוס פאריאר - מוזיקאי פולק יליד איראן, נתנה הופעה כושלת, לפי המבקרים.
באפלו ספרינגפילד - להקת הפולק רוק הופיעה במקצועיות, עם שיר בולט – "Bluebird".
The Who - ההופעה של הלהקה הייתה נקודת מפנה בקריירה שלהם בארצות הברית.
לאחר ביצוע סוער של "My Generation", שבר פיט טאונסנד את הגיטרה על הבמה, ופיצוצים ועשן יצרו אפקט מרהיב.
האירוע היה כה דרמטי עד שאנשי הפקה נבהלו ועלו לבמה כדי לחלץ את הציוד.
גרייטפול דד - לאחר שהבמה פונתה, הופיעו להקתו של ג'רי גרסיה, בביצועים ארוכים ומורכבים בסגנון ג'אם פסיכדלי.
לטענת מבקר המוזיקה מייקל לידון, זו הייתה "המוזיקה הטהורה והטובה ביותר בפסטיבל".
The Jimi Hendrix Experience - בריאן ג'ונס מהרולינג סטונס הציג את ג'ימי הנדריקס ולהקתו לקהל.
הנדריקס ביצע מופע יוצא דופן שכלל שימוש בעוצמות שמע גבוהות, משוב מכוון, וחידושים טכניים בגיטרה.
הוא סיים את הופעתו בשיר "Wild Thing", כאשר הוא מצית את הגיטרה, שובר אותה וזורק את השרידים לקהל.
הופעה זו סימנה את פריצתו הגדולה לשוק האמריקאי.
השיר האחרון בפסטיבל היה "Dancing in the Street", בו הכריזה קאס אליוט לקהל: "מכאן זה כבר תלוי בכם".
לאחר הסיום הרשמי של ההופעות, נמשכה חגיגת המוזיקה בג'אם מאולתר שנמשך כארבע שעות בין חברי גרייטפול דד, ג'פרסון איירפליין ו-The Jimi Hendrix Experience.
הביץ' בויז - הלהקה נכללה בתחילה בין האמנים שאמורים היו להופיע בפסטיבל, ובסיסט הלהקה בריאן וילסון אף היה חבר בוועדת ההיגוי של האירוע.
הלהקה שובצה להופיע בערב השני של הפסטיבל, ב-17 ביוני, לאחר להקת הבירדס.
עם זאת, זמן קצר לפני מועד הפסטיבל, הודיעה הלהקה על ביטול השתתפותה.
הסיבות הרשמיות לביטול כללו את הסתבכותו של קארל וילסון עם הצבא בשל סירובו להתגייס, וכן התחייבותם של חברי הלהקה לסיים את העבודה על הסינגל "Heroes and Villains".
בנוסף, דווח על חילוקי דעות בין בריאן וילסון לבין מארגני הפסטיבל, מה שתרם גם להחלטה לבטל את ההופעה.
הביטול הפתאומי זכה לביקורת נרחבת מצד העיתונות המוזיקלית, והשפיע לרעה על מעמד הלהקה לאורך זמן.
דרק טיילור תיאר זאת כצעד שפגע קשות בתדמיתם, בעוד שהביוגרף סטיבן גיינס טען כי הביטול סימל בעיני רבים את דעיכתה של הלהקה.
דונובן - הזמר הסקוטי הוזכר כמשתתף אפשרי בהודעה לעיתונות מ-25 במרץ 1967, אך כניסתו לארצות הברית סורבה עקב האשמה בסמים משנת 1966.
הקינקס - הלהקה הוזכרה גם היא בהודעה המקורית לעיתונות של דרק טיילור, אך חבריה סירבו להזמנה לאחר שצפו קשיים בקבלת אשרות עבודה לארצות הברית.
עקב תקריות במהלך סיבוב ההופעות של הלהקה במדינה בשנת 1965, איגוד המוזיקאים האמריקאי הכניס אותם לרשימה השחורה עד 1969.
The Lovin' Spoonful - הלהקה הוזמנה להופיע, אך סירבה עקב חקירת מריחואנה ושינויים בחברי הלהקה כתוצאה מכך.
דיון וורוויק - זמרת הרית'ם אנד בלוז ביטלה את הופעתה זמן קצר לפני הפסטיבל בשל התנגשות בלוח הזמנים.
המאנקיז - הלהקה מעולם לא שקלה ברצינות להופיע, למרות שחברי הלהקה מיקי דולנז ופיטר טורק נכחו בפסטיבל.
ניתן לראות את דולנז בצילומים במהלך הופעתו של ראווי שנקר, ואילו טורק היה זה שהציג לקהל את לו רולס ובאפלו ספרינגפילד.
הפסטיבל נחשב לאירוע מכונן בהיסטוריה של פסטיבלי הרוק המודרניים.
הוא הפך למקור השראה לפסטיבלי מוזיקה עתידיים, כולל פסטיבל וודסטוק שנתיים מאוחר יותר.
האירוע קבע סטנדרטים חדשים לאירועי מוזיקה בעלי מספר ימים, ושילב לראשונה באופן מוצלח מגוון אמנותי רחב, כולל רוק, נשמה, בלוז ומוזיקת עולם.
מונטריי שימש כמוקד לתרבות הנגד והוא נחשב לשיא של "קיץ האהבה".
האירוע לא רק הציג מוזיקאים שעיצבו את ההיסטוריה של הרוק, אלא גם השפיע על התרבות הפופולרית והציב את הבסיס לתנועת ההיפים של שנות השישים המאוחרות.
הפסטיבל קידם ערכים של שלום, אהבה ומחאה חברתית, ששילבו בין מוזיקה לפעילות פוליטית ותרבותית.
הפסטיבל שימש כבמת בכורה לאמנים רבים שהפכו לאגדות רוק.
ההופעות הבלתי נשכחות של ג'ימי הנדריקס, שששרף את הגיטרה שלו על הבמה, וג'ניס ג'ופלין, הפכו אותם למוכרים ברמה הבינלאומית.
אמנים נוספים כמו ה-The Who, אוטיס רדינג וראווי שנקר זכו לחשיפה משמעותית שהביאה להצלחה מסחרית ותרבותית נרחבת.
האירוע זכה לחשיפה רחבה בזכות הסרט התיעודי של די.
איי פניבייקר שיצא ב-1968. הסרט "Monterey Pop" הביא את המוזיקה והרוח של האירוע לקהל הרחב ברחבי העולם ותרם להנצחת ההשפעה התרבותית שלו על דורות של חובבי מוזיקה.
התיעוד הקולנועי הפך לסטנדרט לאירועי מוזיקה עתידיים והשפיע על הדרך שבה מתועדים ומוקרנים פסטיבלי מוזיקה.
פסטיבל השירים האיטלקי או פסטיבל סן רמו (באיטלקית: Festival della canzone italiana di Sanremo או Festival di Sanremo) הוא תחרות פופולרית הנערכת מדי שנה מאז שנת 1951 בחודש פברואר באיטליה, בעיר סן רמו.
משנת 1951 ועד שנת 1976 נערך הפסטיבל באולם של "קזינו סן רמו", ומשנת 1977 ועד היום נערך הפסטיבל באולם של "תיאטרון אריסטון".
יוצא דופן הוא פסטיבל סן רמו של שנת 1990, שנערך באולם "Nuovo Mercato dei Fiori" ("שוק הפרחים החדש").
פסטיבל סן רמו שימש כמקור השראה לתחרות הבינלאומית אירוויזיון, הנערכת החל משנת 1956. בשנים 1956–1966, 1972, 1997, 2011-2013 ו-2015–2019 שימש הפסטיבל גם כתחרות הלאומית לבחירת השיר והנציג של איטליה לתחרות האירוויזיון, ובשנים 1967–1969 נשלח הזמר שזכה בפסטיבל לייצג את איטליה באירוויזיון, אך עם שיר אחר מזה שביצע בפסטיבל.
בשנת 2011 נשלח לאירוויזיון השיר שזכה בקטגוריית הזמר החדש הטוב ביותר, ובשנת 2012 נבחר כנציג אחד הזמרים שהשתתף בפסטיבל.
עד שנת 1955 שודר הפסטיבל ברדיו, והחל משנת 1955 הוא משודר בטלוויזיה בערוץ הממלכתי האיטלקי, Rai Uno, בעזרת רשת האירוויזיון "Eurovision Network".
אמנים איטלקים ידועים רבים ביותר השתתפו בפסטיבל סן רמו: זמרת השאנסונים והבלדות המצרית ממוצא איטלקי, דלידה, הזמרים דומניקו מודוניו, ג'יליולה צ'ינקווטי, בובי סולו, טוני הקטן, קלאודיו וילה , אדריאנו צ'לנטנו, ג'אני מורנדי, נאדה (זמרת), ניקולה די בארי, כולם השתתפו בתחרות, כל אחד מספר פעמים במהלך שנות השישים והשבעים.
זמרי הפופ טוטו קוטוניו, אל באנו, רומינה פאוור ולהקת הפופ "ריקי אה פוברי", השתתפו בתחרות במהלך שנות השבעים והשמונים.
זמרי הפופ העכשוויים טיציאנו פרו ולאורה פאוזיני, השתתפו בתחרות במהלך שנות התשעים והאלפיים.
זמר הפופ ארוס רמאצוטי השתתף בתחרות במהלך שנות השמונים וזמר האופרה אנדראה בוצ'לי, השתתף בתחרות בשנות התשעים.
בשנים האחרונות השתתפו זמרים כמו ביאנקה אטציי, להקת מודה, להקת איל וולו, מחמוד ואחרים.
כמו כן, אמנים רבים ממדינות נוספות כגון ארצות הברית, ברזיל, קנדה וישראל, השתתפו בתחרות, ביניהם גם אמנים ידועים: צמד הזמרים האמריקאי, סוני ושר, השתתפו בחצי הגמר של הפסטיבל בשנת 1967 אך לא זכו להגיע לתחרות הגמר.
הפסטיבל נמשך בדרך כלל חמישה לילות, כאשר תוצאות ההצבעה הסופיות הן בערב האחרון.
במהלך חמישה ערבים אלו ישנם מופעים אומנותיים של הפסטיבל שמופיעים לפני ואחרי הצגת השירים.
הפסטיבל מארח את מיטב האמנים המצליחים בעולם בכל שנה ושנה, כך שאמנים מפורסמים רבים הופיעו במסגרתו.
כך, בשנות החמישים והשישים הופיעו כמופע האומנותי בפסטיבל זמרי הג'אז ומוזיקת הנשמה האמריקאיים שהיו בין הזמרים המצליחים ביותר בארצות הברית וכמו כן שהשירים שלהם הגיעו לראש מצעדי הפזמונים גם ברחבי מדינות אירופה, ובאיטליה בפרט, כגון לואי ארמסטרונג, דאסטי ספרינגפילד וסטיבי וונדר.
כך גם במהלך שנות השמונים והתשעים, כאשר הפופ הפך להיות סגנון המוזיקה הפופולרי ביותר, אירח הפסטיבל את מיטב זמרי ולהקות הפופ, כגון מדונה, אנני לנוקס, בריטני ספירס ולהקת "בויזון".
בנוסף לאמנים, גם אנשים מפורסמים מהעולם הם אורחים קבועים בכל פסטיבל, למשל כוכבי ספורט מאוד מפורסמים, למשל האסטרונאוט שנחת על הירח ניל ארמסטרונג, וגם דוגמניות בצמרת העולמית וביניהן גם הדוגמנית הישראלית בר רפאלי.
בפסטיבל שנערך בשנת 2020 נוספה קטגוריה של להיטי העבר של הפסטיבל, אשר מבוצעים על ידי הזמרים המתחרים של הפסטיבל באותה שנה.
במקום הראשון הגיע שיר של לוצ'ו דאלה ובמקום השני זכה השיר "הלב המטורף" של טוני הקטן (Little Tony), בביצוע של פיירו פלו.
הפסטיבל משודר באופן קבוע גם בארצות הברית, גם באוסטרליה דרך רשות השידור האוסטרלית, SBS One.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה, אחת ההצעות שהוצעו כדי להחיות את המוניטין והכלכלה של העיר סן רמו, הייתה ליצור פסטיבל מוזיקה שנתי שיתקיים בעיר.
במהלך קיץ 1950, מנהל "קזינו סן רמו", פיירו בוסטי, והמנצח של תזמורת רשות השידור האיטלקית, RAI, ג'וליו ראזי, דנו ברעיון ליצור תחרות שירים שנתית, והחליטו לאחר דיונים רבים ליצור תחרות שירים שנתית שלא היה כמותה בעבר.
פסטיבל סן רמו הראשון נערך ב"קזינו סן רמו" בתאריכים ה-29, 30 ו-31 בינואר 1951, וכותרתו הרשמית הייתה "Festival della Canzone Italiana" ("פסטיבל השירים האיטלקי").
גמר הפסטיבל הראשון שודר ברשות השידור האיטלקית, Rai Radio 1, תחנת הרדיו השנייה בחשיבותה באיטליה.
עשרים שירים השתתפו בפסטיבל הראשון, ובוצעו רק על ידי שלושה אמנים: נילה פיצי, דו פסאנו ואצ'יל טוגליאני.
החל מפסטיבל סן רמו השלישי שנערך בשנת 1953, כל שיר בוצע על ידי שני אמנים שונים עם תזמורות וסידורים שונים.
כעבור שנתיים, בשנת 1955, פסטיבל סן רמו שודר בפעם הראשונה בתולדותיו בערוצי הטלוויזיה, וכן חלק מגמר הפסטיבל שודר ברשות השידור האיטלקית, Rai 1. כמו כן, גמר הפסטיבל שודר באותה שנה גם במספר מדינות ברחבי אירופה כגון צרפת, בלגיה, גרמניה, שווייץ והולנד.
בשנת 1964, ג'יאני רברה, שארגן את פסטיבל סן רמו ה-14 במספרו, שינה את חוקי התחרות.
חוקי התחרות החדשים דרשו שכל שיר בתחרות יש לבצע פעם אחת על ידי אמן איטלקי ופעם אחת על ידי אמן בינלאומי.
כמו כן, חוקי התחרות החדשים אפשרו לכל אמן לבצע את השיר בכל שפה בה ירצה לבצע את השיר.
כמו כן, אותם חוקים יושמו גם בשנה שלאחר מכן.
בין השנים 1967–1971, שינו שוב את חוקי התחרות, והשירים בפסטיבל לא הצטרכו להתבצע על ידי אמנים בינלאומיים, אך כן הצטרכו להתבצע על ידי שני אמנים שונים.
החל משנת 1972, כל שיר בפסטיבל מושר על ידי אמן אחר.
בפסטיבל סן רמו בשנת 1974, האמנים המתחרים בתחרות פוצלו לשתי קבוצות שונות; "אמנים מבוגרים" ו"אמנים צעירים", ובתחרות זכה אמן אחד בלבד, בניגוד לתחרויות אחרות בהן זכו שני אמנים.
האמנים בקבוצת ה"אמנים צעירים" הצטרכו לעבור דרך סיבוב שני, בעוד שהאמנים בקבוצת ה"אמנים מבוגרים" העפילו ישירות אל גמר התחרות.
בשנת 1977, "קזינו סן רמו", שאירח את כל המהדורות הקודמות של התחרות, נאלץ לעבור שיפוצים נרחבים.
בעקבות השיפוצים לא ניתן היה להמשיך לארח בו את התחרות, ולכן התחרות עברה ל"תיאטרון אריסטון".
מאוחר יותר, "תיאטרון אריסטון" הפך למיקום הקבוע של התחרות, והתחרות נערכת בו באופן קבוע עד היום.
"תיאטרון אריסטון" אירח את כל תחרויות פסטיבל סן רמו בכל שנה החל משנת 1977, אך יוצאת דופן הייתה התחרות שנערכה בשנת 1990, כאשר התחרות נערכה באולם "Nuovo Mercato dei Fiori" ("שוק הפרחים החדש").
בשנת 1980 תפסה את מקומה של התזמורת הקלטה שהוכנה מראש, ובשנת 1983 הרשו לאמנים להופיע עם פלייבק.
החל משנת 1983, הפרס מוענק באופן רשמי במהלכה של התחרות.
בשנת 1984, נוספה קטגוריה נוספת בשם: "הזמרים החדשים הטובים ביותר".
החל משנת 1984, בקטגוריית "פרס המבקרים - מיה מרטיני" ישנה הפרדה מוחלטת בין האמנים הגדולים לבין הזמרים החדשים, כלומר, ישנן שתי תחרויות שונות ושני זוכים נפרדים.
כמו כן, רק בשנת 1998 שלושת האמנים המובילים בקטגוריית "הזמרים החדשים הטובים ביותר" הורשו להשתתף בתחרות הראשית, מה שהוביל לניצחונה של הזמרת אנליסה מינטי בתחרות הראשית באותה שנה.
ניצחונה של אנליסה מינטי בתחרות הראשית הניב חיכוכים ומחלוקות, והביא לחידושן של התחרויות המופרדות החל מפסטיבל סן רמו בשנת 1999. הפרדתן של שתי התחרויות בקטגוריית "פרס המבקרים - מיה מרטיני" בוטלה שוב בשנת 2004, ובשנה שלאחר מכן התחרות חולקה לחמש קטגוריות; זמרים חדשים, גברים, נשים, קבוצות וקלאסיקות.
הזוכה בכל אחת מחמש הקטגוריות התחרה על הניצחון הסופי בתחרות.
עם זאת, קטגורית "קלאסיקות" בוטלה בשנת 2006, ואילו החל משנת 2007, הפסטיבל שב לחוקי התחרות מפסטיבל סן רמו בשנת 1990, עם שתי תחרויות נפרדות; תחרות לאמנים הגדולים ותחרות לזמרים החדשים.
בשנת 2009, נוספה קטגוריה בשם "הזוכה באגף האינטרנט", שהוצגה על ידי נשיא תחרות פסטיבל סן רמו ה-59 במספרו, פאולו בונוליס.
עם זאת, הקטגוריה בוטלה בשנה שלאחר מכן.
רשימת הזוכים בפסטיבל סן רמו
פרס הזמרים החדשים הטובים ביותר
פרס המבקרים - מיה מרטיני
בפסטיבל סן רמו בשנת 2009, השיר "Luca era gay" (בעברית: לוקה היה הומוסקסואל), שנכתב והושר על ידי הזמר האיטלקי, פוביה, נחשב על ידי מספר ארגוני זכויות להט"בים כשיר אנטי-הומוסקסואלים.
מחלוקת נוספת סביב שירו של פוביה, נבעה גם משמה של הדמות בשיר; לטענתו של אורליו מנקוסו, נשיא "Arcigay" (ארגון זכויות להט"ב איטלקי), השיר מתייחס לאדם בשם לוקה טולבי, שטען כי אדם בשם יוסף ניקולוסי נרפא מהיותו הומוסקסואל.
פוביה הכחיש ודחה את טענותיהם של ארגוני זכויות להט"בים, וטען כי השיר מתייחס לגבר אותו הכיר בעת נסיעתו ברכבת, ושמו מסימיליאנו.
עם זאת, השיר זכה במקום השני בתחרות.
פסטיבל סולם יעקב הוא פסטיבל מוזיקת פולק/קאנטרי דו-שנתי המתקיים בצפון מדינת ישראל.
הפסטיבל הוא במה לאמנים חובבים ומקצועיים, מהארץ ומחו"ל, השרים ומנגנים בז'אנרים אלו, ומזוהה מעל לכל עם הקהילה האנגלוסקסית בישראל.
מאז ראשיתו הוא משמש מקום מפגש רב-משתתפים לקהילה זו, ושפתו הרשמית הייתה ונשארה אנגלית, למרות שבשנים האחרונות החלו להגיע אליו גם ישראלים שאינם אנגלוסקסים, במספרים גדלים והולכים.
בשל סוג המופעים, האווירה התרבותית והרכב הקהל זכה הפסטיבל לכינוי "המימונה" של העדה האנגלוסאקסית בארץ.
כמו כן, זכה הפסטיבל לכינוי "פסטיבל וודסטוק הישראלי".
הפסטיבל נערך לראשונה בקיבוץ מחניים בשנת 1978, כהמשך של מועדון פולק באותו שם שהתקיים בקיבוץ, באתר של בית כנסת עתיק.
מייסדי הפסטיבל היו שלושה עולים מבריטניה: מנחם וינוגרד, מוריס כהן ויגאל סלע.
מועדון הפולק שקדם לפסטיבל התבסס על הופעות אקוסטיות לחלוטין של אמנים צעירים מהגליל ואורחים מחו"ל.
הופעות אלו זוכות להצלחה רבה והערכה מקצועית ניכרת ממיטב היוצרים בארץ ובעולם.
בין השנים 1978 – 1986 התקיים הפסטיבל בקיבוץ מחניים עצמו שם גרו מייסדי הפסטיבל.
בין השנים 1987 – 1992 התקיים הפסטיבל בחורשת טל, כשכמות הקהל עלתה בצורה משמעותית.
באותה עת החלו להגיע גם אמנים מחו"ל.
בשנים 1993 – 1994 נערך הפסטיבל בגן השלושה (הסחנה).
בשנת 1995 הוא התקיים בשטח התיירות של קיבוץ האון.
בשנים 2000 – 2002 נערך הפסטיבל בכרי דשא שעל חוף הכנרת.
מאז שנת 2003 נערך הפסטיבל בגינוסר על חוף הכנרת.
משנת 2004 הוחל בקיום "מיני פסטיבל" חורפי, באותו מקום בחודש דצמבר לקהל מצומצם יותר.
בשנת 2019 הודיעו מפיקי הפסטיבל שלא יוכלו עוד להפיק את פסטיבל האביב שבגינוסר בעקבות הוצאות גבוהות וביוקרטיה גוברת.
רבות מהלהקות הישראליות שהופיעו בסולם יעקב מנגנות בסגנון המוזיקלי האירי, ושמותיהן של רבות מהן מבטאים זאת.
פסטיבל קולנוע דרום הוא פסטיבל קולנוע בינלאומי המתקיים בצפון הנגב.
הפסטיבל החל את דרכו כיוזמה משותפת של בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה במכללה האקדמית ספיר, וסינמטק שדרות בשנת 2001. הפסטיבל מתקיים כל שנה בחודש יוני, במשך חמישה ימים מלאים, במוקדים שונים ברחבי הנגב הצפוני והמערבי.
הפסטיבל פותח את דלתותיו בפני כל אדם ללא תשלום.
פסטיבל קולנוע דרום הוא היחיד שמופק בדרום, על ידי תושבי הדרום, מתוך אג'נדה תרבותית ייחודית הרלוונטית למקום בו הוא נוצר.
הפסטיבל שהרחיב פעולותיו עם השנים, הפך לאירוע הקולנוע המשמעותי ביותר בדרום, ובין החשובים ישראל בכלל.
"הדרום" הוא תפישת עולם קולנועית הדוגלת בקולנוע עני באמצעים, אך עשיר באנושיות, מטפורה ליצירה שנעשית בפריפריה, ללא רגשי נחיתות, מתוך שאיפה לעורר דיאלוג ביקורתי עם מרכז הארץ, הדומיננטי מבחינה תרבותית.
הפסטיבל מתקיים ברובו בסינמטק שדרות, ואילו אירועים נוספים כמו הקרנות סרטים, סדנות, אירועי פרינג' ועוד מתקיימים ברחבי העיר שדרות.
בשנת 2007 בשל הרעה במצב הביטחוני, עבר הפסטיבל לעיר נתיבות.
לתקופה קצרה אך חזר מאז למקומו המקורי בסינמטק שדרות וברחבי העיר.
פסטיבל קולנוע דרום הוא פסטיבל ייחודי, המציג תוכנית חדשה ולא שגרתית בנוף פסטיבלי הקולנוע בארץ.
הוא מתעסק בעשייה הקולנועית והתרבותית בפריפריה של דרום ישראל: בין שדרות, עזה, רהט ונתיבות.
בשל כך, הוא חושף פנים אחרות של יצירת קולנוע ותרבות, המשתלבת ביצירה תרבותית כוללת במזרח התיכון, וכן את היחסים בין הקהילה הפלסטינית בעזה וקהילת "הדרום" הישראלית.
הפסטיבל שם לעצמו כאידאולוגיה, להיות חלק בלתי נפרד ומשמעותי מאזור זה.
חזונו יוצא דופן בכך שהוא רואה את עשייתו החברתית והתרבותית בתוך הקשר בינלאומי, ולא כמשקל נגד למרכז הארץ.
מטרתו העיקרית היא להקים קהילה יוצרת בדרום, שתוביל אחריה את האזור כולו.
אירועי הפסטיבל מושכים קהל מגוון ורב גילאי, מתוך כלל תושבי הדרום: אנשי נתיבות, שדרות, אופקים, רהט, סטודנטים במכללת ספיר, אנשי קיבוצים ומושבים מהסביבה, יוצרים ושוחרי קולנוע מן הארץ כולה.
קולנוע ישראלי - תוכנית הכוללת הקרנות בכורה ראשונות וסרטים רלוונטיים מהשנים האחרונות.
בשנת 2006 הוקרן סרטו של יהודה ג'אד נאמן - "נוזהת אל-פואד"; בשנת 2007 הוקרן סרטו של אבי נשר, הסודות.
קולנוע מהעולם - בתוכנית מוקרנים סרטים מארצות אפריקה, אסיה, ארצות ערב, דרום אמריקה וארצות מזרח אירופה, במטרה להציג קולנוע עני המנסה לפתח זהות ייחודית באמצעות היצירה הקולנועית.
במסגרת התוכנית נעשה שיתוף פעולה עם פסטיבלי קולנוע מהעולם.
בשנת 2006 התקיים שיתוף פעולה עם פסטיבל הקולנוע Visions du Réel שבניון שבשווייץ.
בשנת 2007 התקיים שיתוף פעולה עם פסטיבל משמר זכויות האדם (HRFF), ובמסגרתו הוקרנו ארבעה סרטים העוסקים בזכויות האדם.
קולנוע "דרום החדש" - בתוכנית מוקרנים בבכורה עולמית סרטים של יוצרי קולנוע צעירים מהדרום, בוגרי המחלקה לקולנוע וטלוויזיה במכללת ספיר.
בשנים האחרונות סרטים אלו זכו להערכה ארצית ועולמית רבה.
"ברחל בתך הקטנה" של אפרת כורם נבחר לתחרות הרשמית בפסטיבל קאן 2007 במסגרת לסרטים קצרים.
"סיסאי" של דוד גברו, זכה בפרס וולג'ין לקולנוע תיעודי בפסטיבל ירושלים 2005, ובפרס הגדול בפסטיבל FIPA – ביאריץ 2006.
סדנאות ומפגשים – בתוכנית מפגשים עם אורחי הפסטיבל, העוסקים בסוגיות של תפיסה תרבותית קולנועית, וסדנאות אמן ייחודיות המציגות שיטות עבודה מגוונות.
סשנים ליליים – בין יתר האירועים: סשן אימפרסיוניסטי ארוך מידי לילה.
בכל סשן מוצג נושא שמחבר בין קולנוע לבין טקסטים נוספים של שירה, מוזיקה, תרבות, תיאטרון, פוליטיקה ופסיכואנליזה.
הסשנים מועברים על ידי אורחי הפסטיבל, המציגים את נקודת מבטם כלפי סוגיות טעונות ומעוררות מחלוקת.
במהלך הסשנים מוקרנים קטעים נדירים של קולנוע מהארץ ומהעולם שטרם הוצגו בישראל.
אירועים נוספים – כוללים: מופעי חוצות וסדנאות המתקיימים במוקדים שונים; סדנאות עבודה בקולנוע וטלוויזיה לילדים ולנוער, המועברות על ידי תלמידי בית הספר לקולנוע וטלוויזיה ממכללת ספיר.
אירועי קולנוע המעניקים משמעות למקום בו הם מוקרנים, ומספרים את עולמו שהודחק; בין מוקדים ההתרחשות: רהט, אור הנר, ברור חיל.
פרסים – חלוקת פרסים ליוצרי קולנוע צעירים מהדרום במספר קטגוריות.
הפסטיבל משמר מסורת של חשיפת יוצרים מבטיחים המצליחים להשתלב בתעשיית הקולנוע בארץ.
יו"ר הפסטיבל וראש בית הספר לאמנויות הקול והמסך פרופ' סמי שלום שיטרית
אוצר קולנוע בינלאומי: ד"ר ארז פרי, מרצה בחוג לקולנוע במכללת ספיר.
אוצר קולנוע תיעודי: גילי גאון
אוצר קולנוע ישראלי עלילתי: תמיר הוד
אוצרת "דרום החדש": רוני ריינהרץ
שותפים להפקה: סטודנטים מתנדבים ממכללת ספיר, סינמטק שדרות, עיריית נתיבות, עיריית רהט והמועצה האזורית שער הנגב, בית הספר מנדל למנהיגות חברתית, פורום היוצרים הדוקומנטריים, שידורי קשת, הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, וקרנות הקולנוע השונות.
רשימת זוכים בתחרות "קולנוע דרום החדש"
שנהשם הסרטבמאי\תתסריטמפיק\הצילוםעריכה2017אסא בן 13סלי אלימלךסלי אלימלךנבו יעקובוביץנעמה בונימוביץסלי אלימלך, גלה קפלון2016כיסופיםמיכל חג'ג' מיכל חג'ג'דוד מימוניעמנואל שכטר, קארין זלינגרשיר רחום2015צומת הרוחותרותם מורטרותם מורטנטע מורט, רותם מורטזוהר מזור, בתאל משיאןשירה זיטוק, רותם מורט2014לילא אחת ביאפארז בדורז בדודור אבירםרותם מורטתמר רצ'קובסקי2013רעלרוני ריינהרץרוני ריינהרץמיכל חג'ג'נעמה בונימוביץרוני ריינהרץ2012אהבה וגטאטיביתדרור שוחטדרור שוחטדרור שוחטזאביק זליקוביץ'עמרי הראל
שנהשם הסרטבמאי\תתסריטמפיק\הצילוםעריכה2017פואדגיא וסרמןגיא וסרמןנתנאל יקותיאלדמיאן צצקיןענבר כץ ושיר רחום עבור2016שאריותאור קרניאור קרניעדי שעיהגיל רמוןמאי אינז שרי בן זאב2015מתחת לעץדמיאן צצקיןדמיאן צצקיןדנה נפתליטל רזנוגה גלעד2014קו חברוןניצן ציפרוטניצן ציפרוטאמיר גלבועעמרי ברזילירוני פלדמן2013רעלרוני ריינהרץרוני ריינהרץמיכל חג'ג'נעמה בונימוביץרוני ריינהרץ2012משמרת זמניתעינב זגוריעינב זגוריצאלה יעקובוביץמוחמד אבו סאלמהרז ברקו
שנהשם הסרטבמאי\תתסריטמפיק\הצילוםעריכה2017פואדגיא וסרמןגיא וסרמןנתנאל יקותיאלדמיאן צצקיןענבר כץ ושיר רחום עבור2016עבודהמשה יוחננובמשה יוחננובעומרי גרוסיובל צוקי לסטרדור אבירם2015סאשקהיאנה לרנריאנה לרנריאנה לרנרעמית חכמובאוהד דדון2014מוכרח להיות שמחרבקהטל פיינהאביבית צנטירבקהטל פיינהתום סרוגו2013מבעד לירוקגבע רונןגבע רונןשי רילסקיעל חדריאןעומר נהרי2012משמרת זמניתעינב זגוריעינב זגוריצאלה יעקובוביץמוחמד אבו סאלמהרז ברקו
שנהשם הסרטבמאי\תתסריטמפיק\הצילוםעריכה2014הגרמני הרךנדב בן-נוןנדב בן-נוןנדב בן-נון ועומר נווהעומר נווה2013ויזהאבישי סיוןאבישי סיוןאיימי רקס, אבישי סיוןאבישי סיוןאבישי סיון2012לא בתל אביבנוני גפןנוני גפןאיתי תמירזיו ברקוביץ'טל הייק2011ג'ו ובלרוני קידררוני קידר וסתו דייוויסרוני קידר ואמיר פישמןרון חיימובדניאל קיסרי
פסטיבל עכו, או "הפסטיבל לתיאטרון ישראלי אחר", הוא פסטיבל תיאטרון הנמשך ימים אחדים ונערך בעיר עכו, אחת לשנה, בחול המועד סוכות.
הפסטיבל נוסד על ידי עודד קוטלר, אלברט בן שלוש, יוסי פיטוסי ואחרים בשנת 1979, וכולל הצגות פרינג', מופעי רחוב, ירידי אמנויות, אירועי חוצות, סדנאות ומיזמים מיוחדים המתרחשים ברחובות עכו העתיקה.
מרבית ההצגות המועלות בפסטיבל הן הצגות של קבוצות תיאטרון לא ממוסדות, חלקן הצגות אוונגרד, הנושאות אמירה אישית, לפעמים בשילוב של תיאטרון ואמנויות במה שונות (פנטומימה, מיצג, וידאו ועוד) שלא מרבים לראות בתיאטרונים הממוסדים.
ההצגות מועלות באתרים היסטוריים של עכו כגון אולמות האבירים וחומות עכו.
הפסטיבל מופק על ידי עיריית עכו, בתמיכת מנהל התרבות במשרד החינוך והתרבות וכן גופים נוספים.
בשנת 1986 הוענק לפסטיבל פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
בשנת 2008 בוטל הפסטיבל, לאחר שביום הכיפורים, שבוע לפני מועד הפסטיבל, פרצו מהומות בין יהודים לערבים בעיר.
הפסטיבל התקיים לבסוף במהלך חג החנוכה של אותה שנה.
בשנת 2017 פסלה ועדת ההיגוי של הפסטיבל את הצגתה של עינת ויצמן, "אסירי הכיבוש".
בתגובה, התפטר המנהל האמנותי של הפסטיבל, אבי גיבסון בר-אל, ושמונה הצגות שהיו מתוכננות להיות מוצגות בו, פרשו מהפסטיבל.
בשנת 2024 הפסטיבל נדחה בגלל ההסלמה בצפון והתקיים לבסוף בפסח 2025. הפסטיבל שהיה אמור להתקיים בסוכות 2025 בוטל, לפי טענת עיריית עכו, מטעמים תקציביים.
2011 - לשחקנים רועי אסף, על תפקידו כהיטלר, שלומי ברטונוב, על תפקיד הרצל ולופו ברקוביץ', על תפקיד לובקוביץ', בהצגה "מיין קאמפף"
2007 - לשחקנים אורית זפרן, זאב שמשוני ואייר וולפה, על מופע התיאטרון "המאה השלושים", בו הביאו משירי דוד אבידן
2005 - לשחקנית רנין באשארת מההצגה "האימפוטנטים" מאת ריאד מאסארווה ובבימויו; ליוצר ולשחקן דודי באראשי ממופע החוצות "סביונים"
1998 - סמדר יערון בהצגה "זיכרונות דור שני בחיק העיר העתיקה"
1998 - אלברט כהן בהצגה "קרן קיימת 6" מאת בן אבנר הכט, בבימויה של אורנה עקאד
1994 - קבוצת סמרטוט וחוני המעגל (אמן), בהצגה "גן ילדים מלא עכברים"
1993 - מוחמד בכרי בהצגה עונת הנדידה אל הצפון מאת א-טייב סאלח, בבימוי אוריאל זוהר
1991 - סמדר יערון בהצגה "ארבייט מאכט פריי" בבימוי דודי מעיין
1983 - חנה אזולאי-הספרי בהצגה תשמ"ד, מאת שמואל הספרי
2003 - מוג'יב מנסור, על משחקו בהצגת היחיד "סאלח שב מהקרב", בבימויו של סאלח עזאם
2021 - הצגה "Toyzzzzz" של אור מרין
2015 - פרס על סך 10 אלף שקלים ל"יאבלק", יצירתם של יואב ברטל ואביגייל רובין, בביצוע סטודנטים מהסטודיו למשחק חולון גרי בבאז'נוב, רות טובי, איריס בולוקן, ליה חזין ונעמה יעקובוביץ, הרקדנים עזי פז ורן בו דרור, ויואב ברטל.
2012 - פרס על סך 15 אלף שקלים ל"פוליו", יצירתם של ניבה דלומי, אריאל ניל-לוי והילה גולן