tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השגיאה היא החלת הכלל על אותיות שאינן בג"ד כפ"ת, כמו האות קו"ף (עקב הזדהות הגייתה כיום להגיית כ"ף דגושה).
ביטוי ידוע נוסף מהצורה "כל קריין וחריין" הוא "כל קצין וחצין"
הכלל הדקדוקי הוא אותו כלל רפיון בג"ד כפ"ת, לאחר אותיות השימוש וכל"ב.
השגיאה היא החלתו גם לאחר אותיות השימוש מש"ה – הגוררות דגש חזק, ועל כן הרפיון מתבטל.
התופעה רווחת יותר כשמדובר בה"א הידיעה, המובלעת באותיות השימוש כל"ב (וגוררת גם היא דגש חזק).
בַּפֶתַח (במקום בַּפֶּתַח, ובהיקש לצורת הסמיכות, כמו בְּפֶתַח הבית)
מִכָל- (במקום מִכָּל-, ובהיקש להגייה עם אותיות שימוש אחרות: בְּכָל-, לְכָל-)
מִכֵיוָן- (במקום מִכֵּיוָן-, ובהיקש להגייה עם וי"ו החיבור: וְכֵיוָן-)
הכלל הדקדוקי הוא ניקוד ה"א הידיעה בסגול לפני אותיות הח"ע המנוקדות בקמץ גדול ואינן מוטעמות (למשל: הֶהָמוֹן, הֶחָדָשׁ, הֶעָשִׁיר).
השגיאה היא החלתו גם כאשר אותיות הח"ע אינן מנוקדות בקמץ (בשל הזדהות הגיית הקמץ להגיית הפתח והחטף-פתח בימינו).
הכלל הדקדוקי הוא ניקוד אותיות השימוש וכל"ב על פי המקבילה הבלתי-חטופה של ניקוד האות הראשונה במילה (ללא אות השימוש), אם זו מנוקדת בתנועת חטף (למשל: בַּחֲרָדָה, בֶּאֱמֶת, בָּאֳפָקִים).
השגיאה היא החלתו גם כאשר תנועת האות הראשונה אינה מנוקדת בתנועת חטף (עקב הזדהות הגיית החטף-פתח להגיית הפתח כיום).
דוגמה לתופעה זו ניתן לשמוע בביצועים רבים של השיר "כשאור דולק בחלונך"
התופעה הדקדוקית היא ספורדית: מילים מסוימות משנות את הגייתן מצורת היחיד לצורת הרבים, מעבר לתוספת "-ים" או "-ות", בעקבות דגש חזק המתגלה באות האחרונה של צורת היחיד בנטיית הרבים (למשל: דֹּב – דֻּבִּים, קַרְסֹל – קַרְסֻלַּיִם, חֹל – חֻלִּין).
השגיאה היא ייחוס המבנה הזה למילים שאינן משתייכות לקבוצה זו.
ייתכן שניתן לייחס את ההגייה הרווחת חוּלוֹן (לעיר חוֹלוֹן) לתופעה של תיקון יתר (היקש לשם העצם חֹל הנוטה חֻלּים, במקום חוֹל – מקור שמה – הנוטה חוֹלוֹת)
תצורות מילים מסוג שונה אך המשתייכות לאותה תופעה, מובילות למה שנדמה ככלל דקדוקי ספורדי: כאשר האות האחרונה במילה היא בי"ת, כ"ף או פ"א, היא תבוא דגושה בצורת הרבים במילים מסוימות (למשל: מַשְׁאָב – מַשְׁאַבִּים, מָסָךְ – מָסַכִּים, עַקְרָב – עַקְרַבִּים).
השגיאה היא היקש מצורת הרבים הדגושה בחזרה לצורת היחיד.
התצורה התקנית הנפוצה לשמות עצם נקבה בנטיית הרבים היא במשקל קְטָלוֹת (למשל: יְלָדוֹת, נְשָׁמוֹת, וגם דְּרָגוֹת, מְלָכוֹת, קְסָדוֹת, כְלָבוֹת), אך במילים רבות רווחת ההגייה של צורת הסמיכות (למשל: דַּרְגוֹת, מַלְכוֹת, קַסְדוֹת, כַּלְבוֹת) לשימוש בצורה הפרודה הרגילה (שימוש לא תקני.
במקרה של מלכות וכלבות, נפוצה גם ההגייה הסותמת, כבצורת היחידה – "מַלְכּוֹת" "כַּלְבּוֹת").
השגיאה היא שימוש בצורת הרבים הפרודה גם במקרים של סמיכות, או במקרים שבהם השורש הוא מגזרת נל"י/ה והאות הראשונה במילה היא מוספית תחילית.
חֲבָרוֹת הכבלים (במקום חֶבְרוֹת הכבלים)
במשלב נמוך, רווח שימוש גורף בשם המספר בצורת הנקבה בלבד.
הלה יוצר מבעים בלתי תקניים (למשל: , ).
השגיאה היא שימוש בצורת הזכר בציון שמות עצם בנקבה.
שגיאה זו רווחת מאוד במשלבים גבוהים בצורת הסמיכות (ככל הנראה מפני שבמרבית צורות שם המספר בנקבה, אין לצורת הסמיכות סימון מבחין).
ארבעת האמהות (במקום ארבע האמהות)
שלושה בנות (במקום שלוש בנות)
מרבית שמות העצם בעברית, הגייתם התקנית היא בהטעמת מלרע.
במשלב נמוך ישנה נטייה למעבר להגייה בהטעמת מלעיל, והיא רווחת במיוחד בציון שמות פרטיים.
השגיאה היא הגיית שמות פרטיים בהטעמה מלרעית, כאשר אלו במקורם נהגים בהטעמה מלעילית.
ייתכן שאפשר לייחס את ההגייה הישראלית פִילְבּוֹקְס לתופעה של תיקון יתר.
אף על פי שככלל אותיות בג"ד כפ"ת בראש מילה הן דגושות, הן עשויות להישאר רפויות אם נשאלו מלעז בתקופת העברית החדשה (לדוגמה: פֿסטיבל).
ייתכן שתיקון יתר הוא שהוביל את הדוברים להרפות את הדגש במילה, שהגיית העיצור הראשון שלה היה סותם גם בשפת במקור (כמו במקרה של פילבוקס.
דוגמה מתחום המבטא: דובר הערבית משיחת הטלפון הוויראלית "אולי נחש אותי נחש" אומר "ואני נבוח" במקום "ואני נפוח".
אומנם, המבטא הנפוץ "אני חפר שלך" במקום "אני חבר שלך" דורש קורקציה, אבל תיקון "נפוח" ל"נבוח" הוא היפרקורקציה.
תיקון קוראים (או תיקון סופרים) הוא ספר כרוך ומודפס בו נמצאים טקסטים הנקראים במקור ממגילת קלף או מספר תורה שנכתבו על ידי סופר סת"ם (חמישה חומשי תורה, הפטרות וחמש מגילות).
תיקון הקוראים מחולק לשתי עמודות: בראשונה מצוי הטקסט בצורה שבה הוא נכתב על ידי סופר הסת"ם על ספר התורה או המגילה המקוריים; העמודה השנייה היא תעתיק של אותו הטקסט הכולל ניקוד, טעמים, וחלוקה לפרקים ולפסוקים.
בעבר הספר נקרא תיקון סופרים, מכיוון שהוא נועד עבור סופרי סת"ם הבאים לכתוב ספר תורה.
בכתיבת ספר תורה ישנם כללים רבים אשר חריגה מהם עלולה לפסול את ספר התורה -בכל הנוגע לעימוד, למספר האותיות שבכל עמודה, לפרשות הפתוחות והסתומות (המרווחים שבאמצע הטקסט בין עניין לעניין), וכן לנוסח האותיות המדויק.
על כן משתמשים הסופרים בתיקון הסופרים כ"אב נוסח" מוגה ומדויק, שאותו הם מעתיקים בשלמות.
"תיקון סופרים" מכיל את הנוסח של התורה ללא ניקוד או טעמים.
עבור הקוראים בתורה, צירפו אליו את נוסח המקרא המנוקד ועם טעמים, שיעשו בו שימוש להכנת הקריאה.
תיקון קוראים הנפוץ משנת תש"ל הוא עם רמ"ה עמודים.
תיקון קוראים, הוא למעשה כלי להכנת הקריאה בתורה.
תיקון הקוראים נועד לגשר על הבעייתיות שבקריאת הטקסט מספר התורה באופן הנכון, שכן בספר התורה אין ניקוד או טעמים, והקורא צריך לזכור אותם בקוראו בתורה.
בצורת העימוד בתיקון הקוראים, המביאה גם את הטקסט כפי שהוא מופיע בספר התורה, יכול הקורא להתכונן אליה ולנסות את זכרונו בקריאה בעמודה זו.
העמודה המנוקדת ובעלת הטעמים מאפשרת לקורא לבחון את נכונות קריאתו ולזכור את הניקוד וההטעמה הראויים לכל מילה.
ישנן מהדורות רבות של תיקוני קוראים וסופרים.
ההבדלים בין המהדורות בדרך כלל הם שוליים, וכוללים הבדליים בגופן האותיות (בהתאם למנהגי העדות), בהכרעה שונה במחלוקות דקדוקיות, מדורי עזר שונים בשולי הטקסט והוספות ויזואליות שונות המקלות על הקורא את ההכנה.
בין תיקוני הקוראים הנפוצים כיום:
תיקון קוראים סימנים - בעריכת הרב שמואל מאיר ריאחי (במקור בהוצאת פלדהיים; כיום בהוצאה עצמית).
תיקון קוראים זה הוא מהנפוצים ביותר, והוא כולל סימנים גרפיים להבדל בין שווא נע לשווא נח, בין קמץ רחב לקמץ קטן, בין הטעם קדמא לטעם פשטא, בין האות שין ימנית לאות שין שמאלית ועזרים נוספים.
כמו כן, במהדורה זו נוספו תקציר "מנחת שי" ו"שיטה מקובצת" - אוסף סימנים לזכירת טעמי המקרא.
וכן ספר מענה לשון המסייע בהכנת הקריאה.
קיים בנוסח אשכנזי וספרדי בפורמט גדול, בינוני וכיס.
תיקון קוראים איש מצליח - בהוצאת ישיבת כסא רחמים.
מוגה על פי המדקדקים רבי ידידיה שלמה מנורצי, רבי שאול הכהן ורבי מצליח מאזוז, כפי הכרעותיו של הרב מאיר מאזוז.
כולל סימנים להבדל בין שווא נע לשווא נח, בין קמץ רחב לקמץ קטן ועוד.
תיקון קוראים חורב - על פי הגהותיו של הרב מרדכי ברויאר המבוססות על כתב יד לנינגרד וכתר ארם צובה.
תיקון קוראים קורן - בהוצאת קורן, על פי הקביעות הדקדוקיות של תנ"ך קורן ובגופן קורן.
במהדורה זו, גם העמודה הלא-מנוקדת מודפסת בגופן קורן ולא בגופן של כתיבת סת"ם.
תיקון סופרים (או כינה הכתוב) הוא מונח מספרות חז"ל המצביע על שינוי במילים בתנ"ך מפאת כבוד האלוהים וכדומה.
חז"ל מנו "תיקוני סופרים" בכמה מקומות בספרותם, ואלו מגיעים לכדי 18 תיקונים.
הראשון להשתמש בביטוי "תיקון סופרים" היה רבי סימון (שהיה אמורא); קודם לכן, התנאים השתמשו בביטוי "כינה הכתוב" ביחס לאותם פסוקים.
מדרש תנחומא מנה 16 תיקוני סופרים שערכו אנשי כנסת הגדולה במקרא, 3 מהם בתורה עצמה.
לטענת המדרש, תיקונים אלו נעשו על ידי אנשי כנסת הגדולה:
בדומה לתנחומא, בקרב הפרשנים המסורתיים ישנם עוד הסוברים שמדובר בתיקונים מאוחרים, אך רוב הפרשנים המסורתיים מייחסים את תיקון הסופרים לכותב המקורי.
לעומתם, רוב החוקרים המודרניים מייחסים אותו לעריכה מאוחרת של הקורפוס המקראי.
ישנם גם חוקרים הסבורים שחז"ל לא מנו את כל תיקוני הסופרים, ומנסים לזהות נוספים.
המהר"ל מתייחס לביטוי חזל"י זה בספרו תפארת ישראל בפרק ס"ו.
בחלק מספרות חז"ל מכונה המונח בלשון 'תיקון סופרים', או 'תיקוני סופרים', אך יש מקומות בהם הוא מכונה 'כינה הכתוב', לדעת רש"י הוא מלשון שם כינוי, וכך הם דבריו בפירוש דברי המשנה "המכנה בעריות":
הפרשנים מתקשים בלשונות המדרשים השונים, מהם עולה כי התיקון נעשה בזמן מאוחר על ידי סופרים שונים, זאת בעקבות דברי התלמוד מהם עולה כי אנו מצווים להאמין שכל התורה הנמצאת בידינו היא זו שניתנה למשה רבינו בסיני ולא נעשה בה שום שינוי כלל, וכך הם דברי התלמוד:
לדעת המנחת שי לאחר שמביא את כלל השינויים של 'תיקוני סופרים, הוא מעיר:
פירוש זה אף עולה מדברי הרא"ם:
לדעת רבי יוסף אלבו תיקונים אלו מתייחסים למשה רבינו, ששינה כך על פי ציווי ה':
לדעת שד"ל לא היו כלל תיקוני סופרים, וכך הוא כותב לחברו יש"ר:
שד"ל בצעירותו העלה השערה שהייתה מסורת קדומה על תוספת של חז"ל של תשע עשרה מילים למגילת קהלת כדי להוציא מידי כפירה.
עם הזמן המסורת המדויקת נשכחה ורק זכרו שהיו תשעה עשר תיקונים ואז התאמצו למצוא בכל רחבי המקרא מקומות שייתכן שחז"ל שינו (על אף שאין הכרח לקרוא את הפסוקים בצורה שונה, לטענתו).
שד"ל טען שמכיוון שמצאו שני תיקונים בפסוק אחד - "אַל נָא תְהִי כַּמֵּת אֲשֶׁר בְּצֵאתוֹ מֵרֶחֶם אִמּוֹ וַיֵּאָכֵל חֲצִי בְשָׂרוֹ" אז השתנתה המסורת מתשעה עשר תיקונים לשמונה עשר.
בזקנתו חזר בו שד"ל מטענתו שנוספו על ידי חז"ל מילים למגילת קהלת המקורית .
עם זאת, ככל הנראה לא חזר בו מהשקפתו השוללת את תיקוני המקראות.
במדרשים שונים מופיעים תיקונים שונים שנעשו, ומספר התיקונים אינו אחיד.
במדרש תנחומא מופיעה הרשימה הארוכה ביותר, והיא כוללת 18 תיקונים סופרים, ביניהם:
שלושה תיקונים בתורה מנויים במדרש תנחומא בשמות:
, כאשר נבות היזרעאלי מואשם בכך שקילל את אלוהים, אך בספר תוקנה המילה ל"לברך" (לשון סגי נהור) מכיוון שלא ראוי ששמו של אלוהים יופיע ליד המילה קלל: "ברך נבות אלוהים ומלך" ().
תיקון זה התבצע בשיטתיות בספרות ההלכה ואיסור קללת ה' קרוי בה ברכת ה'.
גם כאן מתכוונת אשת איוב למילה "קָלֵּל" ולא למילה "בָּרֵךְ".
היה צריך להיות כתוב: "ואהיה עליך למשא" כשהכוונה היא לקב"ה.
איוב, פרק לב' פס' ב: בדברי אליהוא בן ברכאל.
איוב שואל שאלות נגד הקב"ה, ושלושת רעיו מגמגמים בתשובתם ואינם מוצאים תשובה לטענת איוב ובכך מרשיעים את הקב"ה: "וּבִשְׁלֹשֶׁת רֵעָיו, חָרָה אַפּוֹ: עַל אֲשֶׁר לֹא-מָצְאוּ מַעֲנֶה-וַיַּרְשִׁיעוּ, אֶת-אִיּוֹב".
היה צריך להיות וירשיעו את ה' אך מפאת כבוד ה' הדבר תוקן ל"וירשיעו את איוב".
(זכריה ב יב): כי הנוגע בכם נוגע בבבת עינו.
כלומר, כביכול כלפי מעלן, וכנהו הכתוב, שהוא תיקון סופרים אנשי כנסת הגדולה.
(מלאכי א יג): ואמרתם הנה מתלאה והפחתם אותי, אלא שכנהו הכתוב.
כיוצא בו (שמואל א ג יג): בעוון אשר ידע כי מקללים להם בניו ולא כהה בם, אלא שכנהו הכתוב.
(איוב ז כ): למה שמתני למפגע לך ואהיה עליך למשא, אלא שכנהו הכתוב.
כיוצא בו (חבקוק א יב): הלא אתה מקדם ה' אלהי קדושי לא ימות, אלא שכנהו הכתוב.
כ (ירמיהו ב יא): ההמיר גוי אלוהים והמה לא אלוהים ועמי המיר כבודי בלא יועיל, אלא שכנהו הכתוב.
כיוצא בו (תהלים קו כ): וימירו את כבודי בתבנית שור אוכל עשב, אלא שכנהו הכתוב.
(הושע ד ז): כבודי בקלון אמיר, אלא שכנהו הכתוב, כיוצא בו (איוב לב ג): ובשלשת רעיו חרה אפו על אשר לא מצאו מענה וירשיעו את איוב, אלא שכנהו הכתוב.
(מלכים א יב טז): מה לנו חלק בדוד ולא נחלה בבן ישי לאהליך ישראל עתה ראה ביתך דוד וילך ישראל לאהליו,
ו (דברי הימים ב י טז) לאלהיו.
זכור תזכור ותשוח עלי נפשי (איכה ג כ).
אולי יראה ה' בעיניו (שמואל ב טז יב).
(יחזקאל ח יז): והנם שולחים את הזמורה אל אפי, והם תקנו אל אפם.
שמואל א פרק ג - כי מקללים להם בניו.
מקללים לי היה לו לומר, אלא שכנה הכתוב
תיקון פלאט הוא תיקון בחוקת קובה, אשר נכפה עליה בידי ארצות הברית ונחתם כחוק פדרלי ב-2 במרץ 1901. התיקון הסדיר את יחסי שתי המדינות והבטיח את זכותה החוקתית של ארצות הברית להתערב בפוליטיקה הקובנית.
מאוחר יותר, בשנת 1903, אושרר התיקון בחוזה מדיני בין קובה וארצות הברית.
עם סיומה של מלחמת ארצות הברית–ספרד בניצחונה של זו הראשונה, החלה ארצות הברית ממשל צבאי על קובה.
מטרתו המוצהרת של המשטר הצבאי הייתה להעביר את מוסרות השלטון לממשלה קובנית עצמאית ואזרחית.
בשנת 1901 החלה ארצות הברית בהעברת השלטון לידי הקובנים.
קובה כללה את תיקון פלאט בחוקתה ועצמאותה הוכרה בידי ארצות הברית.
התיקון עוצב בידי אליהו רוט (Root), שר המלחמה האמריקאי, והוצע בידי הסנטור האמריקאי אורוויל ה.
פלאט ביום 28 בפברואר 1901. ההצעה נתמכה בידי הממשל והנשיאות.
התיקון קבע, בין השאר, כי לארצות הברית תהייה זכות להתערב צבאית בקובה על מנת לשמור על עצמאותה ועל זכות הקניין (סעיף 3).
הגבלות על יחסי החוץ של קובה (סעיף 1) ואיסור קיומו של חוב חיצוני ללא ביטחונות מתאימים (סעיף 2).
כמו כן, הבטיח התיקון את השליטה האמריקאית בחלק מהטריטוריה הלאומית הקובנית בכך שקבע כי האמריקאים יורשו להחזיק כוח צבאי וימי בחלק מהטריטוריה הקובנית (סעיף 7).
התיקון נכפה על קובה בידי שר המלחמה האמריקאי ב-8 ביוני 1901. התיקון לחוקה אושר בידי הנציגים הקובנים ב-12 ביוני 1901.
בשנת 1925 אישר הסנאט האמריקאי בחוזה אי קסאדה (Hay-Quesada) כי איסלה דה פינוס, אשר לא נכלל בטריטוריה הקובנית לפי תיקון פלאט, ישוב לריבונות קובה.
כחלק ממדיניות השכן הטוב של הנשיא האמריקאי פרנקלין דלאנו רוזוולט נחתם בין ארצות הברית לקובה הסכם ההדדיות בשנת 1934. ההסכם החליף את תיקון פלאט ואת חוזה אי קסאדה.
אף על פי כן ההסכם השאיר את פתרון הסעיף הקובע את קיומם של בסיסים ימיים ונוכחותו של כוח צבאי אמריקאי בקובה תלוי ועומד.
עם זאת הגביל ההסכם את הנוכחות האמריקאית לבסיס הימי במפרץ גואנטנמו, שבו זו נמשכת להתקיים עד היום.
לתיקון פלאט היה תפקיד חשוב בעיצוב מערכת היחסים בין ארצות הברית לבין אמריקה הלטינית בכלל, שכן הוא נחשב עד היום לאחת הדוגמאות המובהקות ביותר לאימפריאליזם הצפון אמריקאי העקיף באזור.
תיקון קורווין הייתה הצעה לתיקון חוקת ארצות הברית, אשר באה לפתור את משבר הפרישה של שנת 1861 על ידי הגנה מפורשת על קיומה של העבדות בארצות הברית.
ההצעה עברה בדוחק בקונגרס, אך לא אושרה על ידי המדינות.
ארבע שנים לאחר שהוצע תיקון קורווין, אושר התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית המנוגד לו בתוכנו ובמהותו.
בשנת 1861, עם היבחרו של אברהם לינקולן, שהתנגד לעבדות, לנשיאות ארצות הברית, החליטו מדינות העבדות שבדרום לפרוש מהאיחוד, שכן תושביהן חששו שלינקולן יבטל את העבדות שעליה נסמכה כלכלתם.
במאמץ אחרון למנוע את הקרע בארצות הברית, הציע תומאס קורווין, ציר בית הנבחרים מאוהיו, את ההצעה הנ"ל, אשר באה להגן על העבדות ואשר הייתה העתק מדויק של הצעה דומה לסנאט, פרי-עטו של הרפובליקני מניו יורק ויליאם סיוארד.
תומכיו של התיקון טענו, כי התיקון אינו יותר מאשר חזרה מפורשת על העקרונות שהובעו כבר בעברה הפוליטי של ארצות הברית, ובפרט בחוקה בגרסתה המקורית משנת 1787. לעומתם, האבוליציוניסטים הקיצוניים, כדוגמת פרדריק דאגלס, התנגדו לתיקון וטענו כי החוקה מעולם לא הגנה על קיום מוסד העבדות בארצות הברית.
ב-28 בפברואר 1861 אישר בית הנבחרים ברוב צמוד את ההצעה, וכעבור יומיים היא אושרה על חודו של קול גם בסנאט.
מדינות הדרום הפורשות (בתקופה ההיא, שבע במספר) התעלמו מההצעה.
לאחר אישור הקונגרס ועם תמיכה הן מצד הנשיא היוצא ג'יימס ביוקנן והן מהנשיא הנכנס לינקולן, ההצעה עברה לידי המדינות השונות, לאשרור על ידי שלושה רבעים מתוכן.
אולם, היחידות שאישרו אותה היו מדינות אוהיו, מרילנד ואילינוי, וברוב המדינות היא בכלל לא עלתה לדיון, ולכן לא אושרה.
מבחינה טכנית, ההצעה עדיין עומדת לאשרור, שכן לא נקבע לה תאריך תפוגה, אך לאחר קבלת התיקון ה-13 לחוקה, הסיכוי שהיא תעבור הוא קלוש שבקלושים.
לו עבר, היה תיקון קורווין מעלה שאלה עקרונית בתחום מדע המדינה והמשפט החוקתי: האם מותר לחוקה במדינה דמוקרטית לאסור על שינויים מסוימים בתוך עצמה?
תיקון חצות הוא טקסט קינות ותפילות שנאמר בחצות הלילה, ובו תוכן אבל על חורבן בית המקדש.
השם ניתן לו על שם הזמן שיש לאמרו על פי ההלכה - לאחר חצות הלילה.
חז"ל אמרו שראוי לכל יהודי להצטער תמיד על חורבן בית המקדש.
בתחילה נהגו בני עדות המזרח להוסיף קינות על החורבן רק בתלת דפורענותא, כלומר בשלוש השבתות שבין שבעה עשר בתמוז לתשעה באב, ובימי החול לא נהגו להתאבל על חורבן הבית.
לאחר דיונים שסבבו סביב השאלה שכיצד זה ומתאבלים דווקא ביום השבת, נקבע בסופו של דבר לבטל את אמירת הקינות בשבתות אלו.
האר"י ביטל את מנהגי הצער בשבת וכנגד זה קבע לומר את התיקון מדי יום ביומו.
תיקון חצות ניתן לעשותו יחיד, ללא מניין.
בשעת חצות הלילה, מתיישבים על הארץ, חולצים את הנעלים וקוראים מספר פרקי תהילים תפילות וקינות:
חלקו הראשון של תיקון חצות נקרא תיקון רחל, ועיקרו הוא בכי וצער על החורבן.
ומאחר שכך יש ימים שבהם יש נוהגים שלא לומר את החלק הזה כגון: בשבת, בחג, בראש חודש וכדומה, וכן בשנת שמיטה בארץ ישראל יש שאין אומרים אותו.
בליל תשעה באב יש נוהגים לומר תיקון רחל בלבד.
סדר התיקון הוא כך: ראשית אומרים וידוי לאחר מכן קוראים את מזמור קל"ז 'על נהרות בבל' ומזמור ע"ט 'מזמור לאסף', יש המוסיפים קינה 'אל תזכור לנו עוונות ראשונים' ולאחר מכן קוראים את פרק ה' במגילת איכה 'זכור ה' מה היה לנו'.
אחרי כן מוסיפים את הקינה שקונן ישעיהו (ישעיהו פרק סג טו - סד יא) על החורבן 'הבט משמים וראה'.
ולבסוף את תפילת ישעיהו לגאולת ירושלים (ישעיהו סא י - פרק סג ט).
אחרי כן אומרים קינות, עדה עדה כפי מנהגה, ולסיום אומרים את פסוק 'התנערי מעפר קומי' וגו'.
החלק השני של תיקון חצות נקרא תיקון לאה - ועניינו הוא תהילים לשם בניית הבית.
חלק זה נאמר בכל לילה בשנה חוץ מבליל תשעה באב.
לפי תורת הקבלה תיקון חצות הוא תיקון חשוב בדרך להבאת הגאולה.
רבי נחמן מברסלב חידש שדווקא ככל שהדורות נמוכים יותר (דורותינו אנו) כך ערך הקימה בחצות ותיקון חצות גדל.
התיקון הכללי הוא הכינוי לעשרה פרקי התהילים אשר נבחרו על ידי רבי נחמן מברסלב, עבור תיקון כנגד חטאים ועוונות רבים.
התיקון הכללי מהווה תמצות של ספר תהילים עקב היותו דוגם את כל לשונות השירה שבתהילים (אשרי, ברכה, משכיל, שיר, ניצוח/למנצח, ניגון, תפילה, הודאה, מזמור, הללויה).
במספר מקומות מתאר ר' נתן את גילוי התיקון הכללי ופרטיו.
ה"תיקון הכללי" נדפס לראשונה כספר נפרד בשנת תק"פ – תקפ"א, בהדפסה בביתו של ר' נתן ביד בנו ר' שכנא.
ביהדות, איסורי עריות נחשבים כחטאים מרכזיים ביותר, בין שלושת האיסורים היחידים שנאמר עליהם "יהרג ואל יעבור".
מתוך הסתכלות זו, ראו חז"ל בחומרה גם מקרים של הוצאת זרע לבטלה שלא במתכוון, כגון אוננות, מקרה לילה ובמקרים מסוימים אף שפיכה מוקדמת, כחטאים הראויים לתיקון.
לדברי הגמרא, הרעיון הטמון בכך הוא כי אין הוצאת זרע לבטלה הבאה לגמרי במקרה:
ומסביר רש"י, כי קביעה זו לגבי משמעות הדין של "ונשמרת מכל דבר רע", נובעת מהסמיכות לפסוק הבא אחריו (שם, ):.
הסבר על הדברים הביא רבי יהודה החסיד:
איסור זה של הרהור עבירה העלולים לגרום לקרי לילה, נחשב על ידי רוב הראשונים כאיסור מדאורייתא.
על פי פוסקים רבים, מקרה הלילה אינו רחוק בחומרתו מאוננות.
ספר הזוהר אף מחמיר בהסתכלותו על הוצאת זרע לבטלה ורואה בה כעבירה שאין עליה כפרה.
על מנת למנוע מקרי לילה הובאו בהלכה הנחיות לסוגי המאכלים הראויים להאכל בלילה על מנת שלא יגרמו לריבוי שפיכה.
החומרה שנודעה לחטא זה, שרבים נכשלים בו, הביאה מחברים תורניים רבים במרוצת הדורות להציע "תיקונים", מעשים שונים שתפקידם לכפר או לבטל את השפעת החטאים הללו.
חלק ניכר מהתיקונים הללו היו כרוכים בסיגופים עצמיים שונים, כגון: גלגולי שלג, תעניות, התנזרות מתענוגות וכדומה, ולא תמיד היו שווים לכל נפש.
כפתרון לבעיה זו ניסו רבים מחכמי הקבלה להציע דרך שונה לכפרה על חטאים אלו, באמצעות תפילות או אמירת פרקי תהילים.
רבי נחמן מברסלב פרסם כי אמירת עשרה מזמורי תהילים נבחרים הוא תתיקון לחטא זה, והם זכו לשם "תיקון הכללי".
רבי נחמן מברסלב התבטא על כך ש"הייתי כדאי לרדת לעולם רק כדי לגלות תיקון זה".
מאז פרסומו על ידי רבי נחמן מברסלב, השתדלו חסידי ברסלב לומר רבות את התיקון ויש מהם שהקפידו לאומרו על בסיס יומי.
הם הדפיסו אותו במהדורות שונות, וצירפו אותו לרוב המהדורות של ספרי החסידות.
אמנים הלחינו והקליטו את התיקון הכללי, כשהגרסה המפורסמת ביותר היא האלבום שהלחין, עיבד והפיק אודי דמארי בביצועו של ארז יחיאל.
גרסה זו חולקה חינם וללא מטרות רווח אישי בידי חסידי ברסלב והופצה ברחבי הארץ במספר רב של עותקים.
בשנים האחרונות רבנים שונים תמכו בקריאת התיקון הכללי, בהם:
רבי נחמן כהנא מספינקא - שהכניס את התקון הכללי בספרו אורחות חיים.
רבי חיים פלאג'י - מרבני טורקיה לפני כ-150 שנה, ציטט בספריו פעמים רבות מספרי רבי נחמן מברסלב, בהם ספר התיקון הכללי.
רבי אהרן ראטה - האדמו"ר משומרי אמונים, הכניס את התיקון בספרו "טהרת הקודש".
רבי יואל טייטלבוים - האדמו"ר מסאטמר, שהדפיס בעצמו את התיקון בעותקים רבים, וציווה לתלמידיו לכתוב אותו בכל תהילים.
הרב חיים סינואני - מחשובי רבני תימן.
רבי יצחק הוברמן מרעננה - הכניס בספרו את התקון הכללי.
הרב מרדכי אליהו - הראשון לציון הרב הראשי לישראל, הכניס סגולה זו בספר תהלים שהוציא לאור, ואמר שזו סגולה גדולה לתיקון העוון הידוע.
הרב שלמה משה עמאר - יצא בקריאה לומר את התיקון הכללי, ואליו הצטרפו הרב עובדיה יוסף והרב ראובן אלבז.
בהלכות ערובין, מדין התורה כל מקום המוקף בשלוש מחיצות נחשב לרשות היחיד לעניין רשויות השבת, אף שבצידו הרביעי הוא פרוץ לכל אורכו ופתוח לכרמלית או לרשות הרבים.
אולם מדרבנן, מקום המוקף ב־3 מחיצות ופרוץ בצידו הרביעי לכל אורכו (אפילו בפרצה של פחות מעשר אמות) נחשב לכרמלית ואסור לטלטל בו חפצים, עד שיתוקן צידו הרביעי באמצעות לחי, קורה, פסי חצר או צורת הפתח.
תיקון זה נקרא תיקון חצירות ותיקון מבואות.
דין זה חל הן על חצרות פרטיות המשותפות לכמה בתים, והן למבואות, שהם רחובות קטנים המחברים בין מספר חצירות לרשות הרבים.
סיבת גזירת חכמים זאת היא כדי שלא יבואו להחליף בין רשות היחיד משותפת לכמה אנשים, בה מותר לטלטל ללא הגבלה, כגון חצר ומבוי, ובין רשות הרבים בה אסור לטלטל יותר מד' אמות (כ- 1.80 מ').
התיקון הנדרש לחצר פרוצה, משמעותי יותר מהתיקון הנדרש למבוי פרוץ.
סיבת ההחמרה בחצר היא כיוון שהחצר משמשת לדברים מוסתרים יותר מאשר המבוי, וכן בשל הקרבה לבתים, שהם רשות היחיד גמורה, נצרך תיקון משמעותי יותר על מנת להפוך את החצר לרשות היחיד גם מדרבנן.
כמו כן, ישנם דינים שונים לגבי מבוי הפרוץ משתי רוחותיו, ('מבוי מפולש') כיצד יש לתקנו.
כיום אין כמעט משמעות מעשית לדין זה, היות שאין כמעט חצרות משותפות ומבואות, ובדרך כלל מקיפים ערים ויישובים באמצעות עירוב, ההופך את כל העיר לרשות היחיד, כך שאין מקומות המוגדרים כרשות היחיד, ופרוצים לרשות הרבים או לכרמלית.
חצר המשמשת מספר בתים, ופרוצה בצידה אחד למבוי, לכרמלית או לרשות הרבים: אם היא פרוצה לכל רוחב הצד הרביעי, והפרצה ברוחב של בין ג' טפחים, לעשר אמות - צריכה החצר תיקון באמצעות 'פסי חצר'.
אולם אם הפרצה גדולה מעשר אמות, אי אפשר לתקן את החצר אלא באמצעות צורת הפתח.
דין זה הוא גם במקרה והפרצה אינה על כל רוחב הצד הרביעי של החצר.
אולם כיוון שהפרצה גדולה מעשר אמות – יש לתקנה דווקא על ידי צורת הפתח ('פרצה').
לא ניתן לתקן את החצר באמצעות לחי או קורה.
התנאי להתיר את החצר בצורה כזאת היא שהחצר תהא מרובעת.
אולם אם החצר מלבנית - היא נחשבת כמבוי, ויש לתקנה כמבוי.
פסי חצר משמעם פס באורך ארבעה טפחים ובגובה עשרה טפחים (אין צורך ברוחב מסוים) המוצב בפרצה במרחק של פחות משלושה טפחים מאחד הכתלים, כך שעל ידי דין לבוד רואים כאילו יש פה מחיצה באורך שבעה טפחים.
אפשרות אחרת היא לעשות שני פסים באורך ורוחב כל שהו ובגובה עשרה טפחים, ולהעמיד אותם בשני קצוות הפרצה במרחק של שלושה טפחים מהכתלים, כך שעל ידי דין לבוד רואים כאילו יש בקצות הפרצה שתי מחיצות באורך שלושה טפחים.
אולם פסי חצר יכולים לשמש לתיקון החצר הפרוצה רק אם אורך הפרצה לאחר הקמתם קטן מעשר אמות.
אם הוא גדול מעשר אמות, יש לתקן את הפרצה באמצעות צורת הפתח.
מבוי הוא רחוב קצר הפתוח בצידו האחד לרשות הרבים, ובצידו השני פתוחות אליו כמה חצירות, כך שהמבוי משמש כדרך גישה פרטית מרשות הרבים לחצירות ולהפך, והוא מוקף מחיצות משלוש רוחותיו אך פרוץ לרשות הרבים (או לכרמלית) מהצד הרביעי.
על מנת שיהיה מותר לטלטל בתוך שטח המבוי יש לתקן את צידו הפתוח במלואו באמצעות לחי, קורה או צורת הפתח.
התיקון דרוש על מנת שיהיה היכר בין המבוי בו מותר לטלטל, לבין רשות הרבים בה אסור לטלטל.
התנאי להתרת המבוי באופן כזה הוא שאורך המבוי הוא לפחות ד' אמות, והמבוי בנוי בצורה מלבנית.
אם המבוי קטן או שבנוי כריבוע - הוא נחשב לחצר, ויש לתקנו כדיני תיקון חצר.
מבוי שפתחו גדול מעשר אמות
אם פתח המבוי לרשות הרבים גדול מעשר אמות, ניתן לתקן את המבוי רק באמצעות צורת הפתח.
פתרון אחר למבוי כזה הוא הצבת מחיצה באורך ארבע אמות ובגובה עשרה טפחים המחלקת את פתח המבוי לשנים, ואז יש לתקן את כל אחד מחצאיו באמצעות לחי או קורה.
הצורך דווקא במחיצה של ארבע אמות הוא כיוון שבמחיצה קצרה יותר, יבטל השטח הפנוי משני הצדדים את המחיצה מלהחשב למחיצה ('אוויר מבטל מחיצה').
כמו כן ניתן למעט את אורך המבוי באמצעות פסים קצרים, המונחים בסמוך לכותלי המבוי.
ניתן להציב את הלחי או הקורה באמצע אורך המבוי ולא בקצהו הפתוח, ואז יהיה מותר לטלטל רק עד מקום התיקון ולא משם ואילך.
לחי או קורה המוצבים באמצע המבוי - אינם מחלקים את המבוי לאורכו לשניים, אולם פסי חצר או צורת הפתח המוצבים באמצע מבוי - מחלקים אותו לשניים.
סיבת דין זה היא שכדי לחלק מקום פנימי לעניין רשויות שבת, יש לתקנו באמצעות מחיצה טובה יותר מהמחיצה בה משתמשים להקפת כלל השטח הפנימי.
תיקון מבוי על ידי תל המתלקט
אם במעבר מרשות הרבים למבוי ישנו שיפוע תלול בשיעור תל המתלקט, היינו עלייה בגובה של עשרה טפחים על פני אורך של ארבע אמות - הרי השיפוע עצמו נחשב לתיקון, ואין צורך בתיקון אחר.
מבוי מפולש, היינו מבוי שהוא פתוח משני צדדיו לרשות הרבים או לכרמלית, ומשני צדדיו האחרים לחצרות, יש לתקנו באמצעים בולטים יותר מאשר מבוי רגיל.
מבוי הפתוח משני צדדיו לרשות הרבים - יש לתקנו בצידו השלישי באמצעות שער ובו דלת הראויה להנעל.
אולם לגבי הצד הרביעי ישנה מחלוקת האם יש צורך לתקנו גם כן באמצעות דלת, או שניתן להסתפק בתיקון באמצעות לחי, קורה או צורת הפתח.
מבוי הפתוח מצד אחד לרשות הרבים ומצד שני לכרמלית, או הפתוח משני צדדיו לכרמלית - יש לתקנו באמצעות צורת הפתח בצד אחד, ובאמצעות לחי, קורה או צורת הפתח מצידו השני.
אם המבוי לא עומד בקריטריונים ההלכתיים למבוי - הוא נחשב לחצר, ויש לתקן את צידו הרביעי באמצעות פסי חצר או צורת הפתח, במקום באמצעות לחי וקורה.
מותר לאדם לשבת בפתח חצר הפתוחה לכרמלית או לרשות הרבים כאשר בידו חפץ, ואין חוששים שמא יפול החפץ לרשות הרבים ויחזירו, ונמצא עובר על מלאכת הוצאה מרשות לרשות שהיא מלאכה האסורה מתורה, כיוון שיש בחצר היכר בולט בתיקונה, באמצעות פסי חצר.
אולם לא ישב אדם בפתח המבוי הפתוח לרשות הרבים, ומתוקן באמצעות לחי או קורה, ובידו חפץ - שמא יפול החפץ מידו לרשות הרבים ויבוא להחזירו, ונמצא מוציא מרשות לרשות, דבר שהוא איסור תורה.
(ישנה מחלוקת לגבי מבוי שתוקן באמצעות צורת הפתח) אולם אם המבוי פתוח לכרמלית - מותר, שכן גם אם ישכח, נמצא עובר על איסור דרבנן.
מבוי עקום, היינו מבוי שיש עיקול חד באמצעו, (דוגמת האות ד) נחשב כשני מבואות המתחברים בנקודת העיקול, ויש לתקנו בהתאם.
לדוגמה, שתי צורות הפתח בשני פתחיו של המבוי, ולחי או קורה בנקודת שבה המבוי מתעקם.
אולם דין זה הוא דווקא במבוי עקום המפלוש משני צדדיו לרשות הרבים.
מבוי המפולש לכרמלית (או לרשות הרבים ולכרמלית) - אינו צריך תיקון באמצעו.
מבוי שיש בו כמה התעקמויות (למשל בצורת האות ח) - צריך תיקון בכל אחד מהתעקמויות, אם הוא פתוח משני צדדיו לרשות הרבים.
היינו שתי צורת הפתח בפתחיו לרשות הרבים ולחי או קורה בכל אחד מההתעקמויות, או להפך, צורות הפתח בהתעקמויות, ולחי או קורה בפתחים לרשות הרבים.
מבוי העשוי כנדל, היינו שמבוי מרכזי עובר באמצע, ופתוח משני צדדיו לרשות הרבים, ומכל צדדיו מבואות קטנים הפתוחים גם כן לרשות הרבים, (דמוי מרבי-רגלים) נחשבים כל המבואות הקטנים כ'מבואות עקומים' וצריכים תיקון בהתאם.
המבוי המרכזי, הפתוח משלושה צדדים לרשות הרבים, צריך שתי צורות הפתח משני צדדים, ולחי או קורה מצידו הרביעי.
מבוי שנפרץ באחד מכתליו לכרמלית או לרשות הרבים, אף בפרצה הקטנה מעשר אמות אך רבים מקצרים את דרכם משם - יש לתקן את הפרצה באמצעות לחי, קורה או צורת הפתח, היות שהפרצה הפכה לפתח, ולכן יש צורך בהיכר.
ואף שהפרצה קטנה מעשר אמות, שיעור הרוחב המינימלי הפוסל מחיצה פרוצה, ואף על פי שרבים אינם מבטלים את המחיצה בהילוכם - יש צורך בתיקון משום היכר למעבר בין רשות היחיד לכרמלית, או לרשות הרבים.
אולם אם נפרצה פרצה בפחות מד' טפחים (כ-24 ס"מ) - אין צורך בתיקונה.
דין זה הוא גם במקרה והפתח היה רחב, (מעל 10 אמות) ונסתם חלקו במחיצה עד שלא נשאר בפתח יותר מעשר אמות, ותוקן המבוי באמצעות לחי או קורה, (שאינה עוברת מעל המחיצה) ונפרצה פרצה גדולה מד' טפחים במחיצה.
גם במקרה זה אם אנשים מקצרים את דרכם דרך הפרצה - יש לתקנה כפתח מבוי, היינו שיהא היכר בפתח.
דין החצר שנפרצה קל מהמבוי שנפרץ, ובה אין פרצה פוסלת את המחיצה או את ההיכר שנעשה, (פסי חצר) היות שהחצר בדרך כלל מוקפת ב-4 מחיצות שלמות ומתוקנת בתיקון משמעותי, (פסי חצר) בניגוד למבוי שהוא בדרך כלל בעל 3 מחיצות בלבד, ומתוקן בתיקון כל שהו בצידו הרביעי (לחי).
תיקון ג'קסון-ואניק הוא תיקון לחוק הסחר של ארצות הברית, שהטיל מגבלות על קביעת קשרי סחר מיוחדים עם מדינות המגבילות הגירת אזרחים.
מטרתו העיקרית של התיקון, הנקרא על שמם של הסנאטור הנרי ג'קסון וחבר בית הנבחרים צ'ארלס ואניק, היה להפעיל לחץ על ברית המועצות לאפשר הגירה של יהודים.
לאחר לחץ בינלאומי על ברית המועצות, הורשו עשרות אלפי יהודים לעלות מברית המועצות לישראל בשנים 1971-1972. אולם באוגוסט 1972 החליטה ברית המועצות להטיל "מס תואר" על בעלי תארים אקדמיים שלמדו על חשבון המדינה ומבקשים להגר ממנה.
המס היה כה גבוה שהוא מנע מבעלי תארים את האפשרות להגר.
ההחלטה הביאה לביקורת רבה בארצות הברית ובכנס שהתקיים בספטמבר 1972 הציע הסנאטור הדמוקרטי הנרי ג'קסון לחוקק חוק שיתנה הטבות סחר בהסרת חסמים להגירה.
באוקטובר 1972 אספו ג'קסון והסנאטור הדמוקרטי אברהם ריביקוף תמיכה של 32 סנאטורים בהצעת תיקון, שאסרה על מתן הטבות של מדינה מועדפת ביותר כמו גם אשראי וערבויות למדינה אשר אינה מקיימת כלכלת שוק ומטילה הגבלות על הגירה.
בהמשך, הגיע ג'קסון לפשרה עם הסנאטור הרפובליקני יעקב יעבץ שבתחילה התנגד לתיקון בגלל שנוסח באופן מתריס שלא לצורך לטעמו כלפי הממשל של ניקסון, והלה עבר לתמוך בחוק ביחד עם קבוצה של שלושים סנאטורים נוספים.
כאשר מספר התומכים עלה ל-76, יותר משלושה רבעים מחברי הסנאט, ההצעה הועלתה באופן רשמי בסנאט.
באותו זמן היחס אל הצעת התיקון היה כאל אקט הצהרתי, בגלל שלא היה סיכוי רב שיצליח לעבור עד תום מושב הסנאט ולא הייתה עבודה מקבילה לגיבוש תומכים בבית הנבחרים.
בינואר 1973 גיבש צ'ארלס ואניק בסיס תמיכה בתיקון של ג'קסון בבית הנבחרים ובמהרה היה לתיקון רוב בבית הנבחרים.
ב-15 במרץ 1973 הגיש ג'קסון את התיקון פעם נוספת לסנאט, למרות בקשה של מזכיר המדינה, ויליאם פירס רוג'רס בנאום לאומה בטלוויזיה, שלא להתנות תנאים כלשהם להסכמי סחר.
ביחד עם ג'קסון חתמו על הגשת החוק 75 סנאטורים בסנאט ובמקביל הוגש החוק בבית הנבחרים על ידי 272 נציגים.
לאחר מספר ימים הורשו 44 יהודים לצאת מברית המועצות ללא ששלמו את מס התואר, ועיתונאים דווחו שברית המועצות לא תדרוש יותר את המס.
הממשל בארצות הברית הגיב בהעברת אשראי של $200 מיליון עבור רכישת ציוד תעשייתי על ידי ברית המועצות.
ג'קסון, לעומת זאת, לא הסתפק בביטול מס התואר וביקש להמשיך בקידום החוק.
הממשל, שבקש להמשיך במדיניות הדטאנט יצא במתקפה כנגד הצעת החוק.
הנשיא ריצ'רד ניקסון הזמין אליו מנהיגים יהודיים אשר במשך זמן רב בקשו לפגוש אותו בנושא העזרה ליהודי ברית המועצות ולחץ עליהם שלא לתמוך בתיקון, שכן הוא מחויב לתת לברית המועצות מעמד של מדינת סחר מועדפת כדי להמשיך במדיניות הדטאנט.
בעקבות לחץ של הבית הלבן על ממשלת ישראל, הבטיחה גולדה מאיר לניקסון כי הממשלה תשמור על נייטרליות במחלוקת.
אולם דעת הקהל בישראל לחצה לפעול בנחרצות רבה יותר למען יהודי ברית המועצות, וככל הנראה ישראל פעלה בחשאיות למען חקיקת תיקון ג'קסון-ואניק.
בספטמבר 1973 קיים הנרי קיסינג'ר דיאלוג עם הסנאטור ג'קסון, מציע החוק, במטרה למצוא פשרה בנושא.
בימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים הציע קיסינג'ר לישראל עסקה על פיה ישראל ויהודי ארצות הברית ייסוגו מהתיקון תמורת הסכמה של ארצות הברית למכור לישראל נשק ותחמושת.
לאחר המלחמה המשיך קיסינג'ר ללחוץ על ישראל באומרו שאל מול החרם הערבי ישראל צריכה להימנע מלעורר את חמתה של ברית המועצות.
דווקא לאחר כניסת התיקון לתוקף, צמצמה ברית המועצות את ההגירה ממנה באופן חד.
למרות זאת, ישנם המייחסים את ההגירה מברית המועצות בשנים 1972-1974 בעת שהתיקון היה בדיונים לניסיונות לחקיקת התיקון.
בנוסף, ג'ין קירקפטריק כתבה שהתיקון אפשר הגירה של עשרות אלפי אזרחים מסין, רומניה והונגריה.
רבים במחלקת המדינה של ארצות הברית, כולל הנרי קיסינג'ר, התנגדו לתיקון.
לעומת זאת, ג'ין קירקפטריק כתבה על התיקון שהוא היה החוק הראשון שקישר באופן סיסטמטי בין זכויות אדם לבין מדיניות כלכלית.
פרופסור מרשל גולדמן טען שבעוד האיום בחקיקת התיקון היה חיובי והביא לוויתורים מצד ברית המועצות, העברת התיקון והדבקות בו ביחס לברית המועצות הביאו את מנהיגי ברית המועצות למסקנה שאין טעם לוויתורים בעניין ההגירה ועל כן התיקון מנע הגירה יהודית מברית המועצות.
תיקון עולם הוא בלוג פוליטי שהקים ריצ'רד סילברסטיין, יהודי תושב סיאטל שבארצות הברית, בשנת 2003. הבלוג עוסק בעיקר במערכת הביטחון הישראלית, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, הסכסוך הישראלי-ערבי, הימין בקרב יהדות ארצות הברית, מתנחלים, ויחסי יהודים-מוסלמים.
הבלוג נוקט קו אנטי ישראלי מובהק, הרואה בישראל ישות כובשת ובלתי לגיטימית.
הבלוג חושף פרשיות שאינן מתפרסמות בכלי התקשורת בישראל בשל הוראת הצנזורה הצבאית או עקב צו איסור פרסום.
במספר פרשות היוו הדיווחים בבלוג אחת הסיבות העיקריות שגרמו לשלטונות ישראל להסיר צווים כאלה.
חלק מהסיפורים שנחשפו בידי סילברסטיין צוטטו באמצעי תקשורת גדולים.
את תיקון עולם כותב ריצ'רד סילברסטיין (נולד ב-1952), המתגורר בסיאטל, שעבד בעבר כמגייס כספים למען הקהילה היהודית בארצות הברית.
הוא בעל תואר שני בספרות השוואתית עם התמחות בספרות עברית.
התגורר בישראל במשך שנתיים, בהן למד לדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחד ממקורותיו, שמאי ליבוביץ, שעבד ב-FBI, נדון ל-20 חודשי מאסר.
סילברסטיין טען שליבוביץ הדליף לו 200 עמודי מסמכים שנראו כתמלילי האזנות סתר לגורמים בכירים משגרירות ישראל בארצות הברית וכי לאחר ששמע שליבוביץ נחקר בשנת 2009 שרף את כל המסמכים.
לטענת סילברסטיין, המקור המרכזי שלו לידיעות ממערכת הביטחון עד שנת 2014 היה בנימין בן אליעזר.
"תיקון עולם" ידוע בפרסומיו הראשוניים של פרשיות בולטות רבות שקשורות במערכת הביטחון הישראלית, רובן פורסמו בבלוג לפני שפורסמו בכלי תקשורת אחרים.
על אף שבישראל נמנעו כלי התקשורת לפרסמם בשל צו איסור פרסום או בשל הוראת הצנזורה הצבאית, ראשוניות הדיווחים עלתה במקרים רבים גם על דיווחיהם של כלי תקשורת בינלאומיים שאינם כפופים למגבלות אלה והם ייחסו את החשיפות לריצ'רד סילברסטיין, כותב הבלוג.
עם זאת, סילברסטיין ספג ביקורת חריפה על חוסר אמינותו.
העיתונאי הישראלי יוסי מלמן, כתב "הארץ" לענייני ביון, טען כי סילברסטיין "משטה בתקשורת הישראלית ונוהג בחוסר אחריות.
שיטת עבודתו מזכירה מהמר בקזינו.
לעיתים רחוקות הוא מצליח להביא מידע די מדויק, אך לרוב מפרסם בדותות".
מלמן כתב גם כי סילברסטיין "הפך את עצמו ללוח המודעות הבינלאומי של ידיעות שהצנזורה ובתי-המשפט בישראל אוסרים לפרסם".
בתוכנית צינור לילה בערוץ 10 נאמר שיש המכנים את האתר "הוויקיליקס של ישראל" ובוואלה הוא תואר כ"מיני-ויקיליקס, גרסת כחול-לבן".
הבלוג פרסם את שמה של ענת קם כמקור להדלפת מסמכים מסווגים של צה"ל לכתב "הארץ" אורי בלאו, עוד לפני שהדבר פורסם בתקשורת הממוסדת.
סילברסטיין הביע תמיכה בקם, אותה כינה "פטריוטית אמיתית".
הבלוג פרסם ב-2010 לראשונה את שמו של חייל צה"ל שהופיע בסרטון שהועלה ליוטיוב, בו הוא נראה מתעלל בפלסטינית כפותה ומכוסת עיניים.
פרסום ראשון נוסף של הבלוג היה מסמך סודי של צה"ל המפרט את כמות וסוגי המזון המותרים להכנסה לרצועת עזה במסגרת הסגר על הרצועה.
צה"ל סירב לפרסם את המסמך בטענה לפגיעה בביטחון המדינה, אך נאלץ לעשות זאת לאחר דרישה של עמותת גישה, בהתאם לחוק חופש המידע.
כלי התקשורת בישראל דיווחו על הסוגיה יומיים לאחר מכן.
סילברסטיין פרסם כי דיון בפורום חשאי בכנסת שנערך ב-2011, ובהוראת שר הביטחון אהוד ברק לא זומן אליו הרמטכ"ל בני גנץ, עסק באופציה הצבאית הישראלית מול איראן.
שמו של מפקד יחידה 8200, תא"ל אהוד שניאורסון, פורסם בבלוג בזמן ששניאורסון כיהן בתפקידו וזהותו הייתה חסויה.
כמו כן, פורסם בבלוג שמו של סא"ל מ', שנהרג בפעולת צה"ל בח'אן יונס בנובמבר 2018, והצנזורה הצבאית אסרה את פרסומו בישראל עד מאי 2022.
בפרשת מעצרו ומותו של קא"ב תומר אייגס פרסם הבלוג פרטים שונים על הפרשה, שנאסרו לפרסום בישראל.
תיקון עולם היה הראשון שדווח על מעצרם של אמיר מח'ול ועומר סעיד על ידי השב"כ, בחשד לביצוע עבירות ביטחוניות חמורות, בהן ריגול חמור ומגע עם סוכן חוץ מטעם חזבאללה (מאוחר יותר הורשעו השניים ונדונו למאסר).
את תשומת לבו של סילברסטיין משכה העובדה שמאז מעצרו ב־6 במאי שהה מח'ול בבידוד במשך 12 יום מבלי שניתן לו לראות עורך דין, וכל זאת תחת צו איסור פרסום.
מועמדותו של תמיר פרדו לראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים במקומו של מאיר דגן, פורסמה לראשונה ב"תיקון עולם".
פרסום ראשון נוסף היה שהמחלוקת בין ראש המוסד ליועצת המשפטית שלו, עליה דיווח "הערוץ הראשון", עוסקת בחקירת חיסול בכיר חמאס מחמוד אל-מבחוח.
הבלוג דיווח על שיתוף פעולה בין המוסד וארגון מוג'אהדין ח'לק בחיסול מדעני גרעין ובפעולות נוספות במסגרת הפעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית, והדבר אושר מאוחר יותר על ידי גורמי ממשל בארצות הברית.
בשנת 2014 פרסם סילברסטיין כי איש המוסד המכונה "האסיר X2" (שדבר קיומו נחשף בעקבות פרשת בן זיגייר) מוחזק בכלא במשך כעשור, לאחר שהורשע בבגידה.
בפוסט נוסף (ב-2015) כתב הבלוגר כי אותו אדם ריגל עבור איראן ונידון ל-14 שנות מאסר.
בשנת 2022 פורסמו בבלוג טקסטים של שיחות וואטסאפ רגישות שיוחסו לראש המוסד, יוסי כהן, ולמאהבת שלו.
תיקון עולם פרסם את זהותו של דורון זהבי, שכונה "קפטן ג'ורג'", מתשאל בחיל המודיעין, שנטען כי ביצע מעשה סדום במחבל הלבנוני מוסטפא דיראני.
בבלוג פורסמה תלונה שהגישה נגדו האגודה לזכויות האזרח בגין שימוש פסול בחקירה במסגרת תפקידו במשטרה, שאליה עבר לאחר פרישתו מצה"ל ופרשת ההתעללות.
בתלונה נמסר שמו המלא, ולאחר הפרסום החלה התקפת מניעת שירות אינטנסיבית על האתר שהופל פעם אחר פעם במשך כמה ימים ברציפות.
באוגוסט 2012 פרסם גולש בפורום צבא וביטחון ב"פרש" תרחיש דמיוני של תקיפה ישראלית על מתקני הגרעין באיראן, המבוסס על השערות ומקורות פתוחים.
ב-15 באוגוסט פורסם תרחיש זה בבלוג "תיקון עולם", שהוצג כמידע סודי שהודלף לו על ידי מקור ביטחוני בכיר בישראל.
לאחר הפרסום דיווח "מעריב" שמדובר במידע שמקורו בפורום, בעוד סילברסטיין הכחיש זאת וטען שמדובר במידע שהודלף במקביל לו ול"פרש" על ידי גורם ביטחוני.
התרחיש פורסם גם בערוץ הבי בי סי כ"סקופ של סילברסטין".
הפרשה עוררה ביקורת נוקבת על כלי התקשורת הנסמכים על דיווחיו של סילברסטיין.
באוקטובר 2013, בעקבות ביקורת של גולשים בבלוג, שינה סילברסטיין את טענתו המרכזית לפיה מדובר במסמך סודי, וכתב כי הוא איננו בטוח בכך.
פרסום מידע שגוי על תקלות בכלי טיס בלתי מאוישים של ישראל
במהלך חודש אוקטובר 2013, פרסם סילברסטיין בבלוג שלו שלוש כתבות אודות פגיעותו של צי המטוסים הבלתי מאוישים של ישראל, שלטענתו חשופים לחטיפות ולהשתלטות של איראן או חזבאללה.
סילברסטיין טען כי מקור אלמוני ישראלי שלח לו מידע בנושא, לרבות מידע על השתלטות איראנית על כטב"ם אזרי מתוצרת ישראל.
בפורום צבא וביטחון של "פרש", פורסם עוגן אשכול על פרסומי סילברסטיין בנושא, ולאחר ימים אחדים נחשף כי מדובר היה בהונאה מכוונת שבוצעה כלפי סילברסטיין.
למרות פרסום מראש בפורום "פרש", אודות המהלך, שנועד לטענת הנהלת הפורום לחשוף את חוסר אמינותו של סילברסטיין, הוא פרסם גם את כתבתו השלישית.
מאוחר יותר הודה סילברסטיין כי הולך שולל, אך הוא עדיין מחזיק בטענתו המקורית לפיה ארבע תקלות בצי הכטב"ם של ישראל בעשור השני של המאה ה-21, נגרמו בגלל השתלטות עוינת על כלי הטיס.
בכמה מפרסומיו הציג סילברסטיין כעובדה מוגמרת שמועות שנפוצו בישראל אודות בכיר בממסד (גדעון סער) שחשוד לכאורה באונס או בקיום יחסי מין עם קטינה, על אף שהדבר לא נחקר ולא הוכח.
כמו כן כתב כי סגן שר ההגנה האיראני, עלי-רזא עסגרי, שערק בשנת 2007 למערב, עצור בכלא ישראלי, ובהמשך אף רמז שהוא נרצח בכלא (בעקבות פרסומים בתקשורת הישראלית על התאבדותו של אסיר בכלא איילון, שלא זוהה בשמו).
העיתונאי יוסי מלמן כתב שזהו "מעשה שלא היה ולא נברא, אך גרם נזק לישראל.
משום ששר החוץ של אירן, שר ההגנה שלה ושגרירה לאו"ם השתמשו בפרסום הכוזב שלו כדי להשמיץ את ישראל ולתבוע ממזכ"ל האו"ם שינהל חקירה בנושא".
בעקבות הפרסומים על פענוח הרצח בברנוער פרסם סילברסטיין את שמות העצורים, שלא פורסמו בישראל.
בפברואר 2014 פרסם הבלוגר את שמותיהם של שני סוחרי נשק ישראליים, שלדבריו הם החשודים בפרשת ייצוא בלתי חוקי של ציוד צבאי לאיראן דרך יוון.
במאי 2016 פרסם סילברסטיין פוסט על חקירה פלילית (שנסגרה בחודש שלאחר מכן מחוסר ראיות), ושהוטל על פרטיה צו איסור פרסום, בשל מעורבות קטינה.
במקביל פרסם הבלוגר ציוץ ברשת טוויטר על אותה פרשה - והציוץ נחסם לצפייה בישראל, בעקבות התערבות משרד המשפטים.
באוגוסט 2016 פרסם מידע אודות מטוס ראש הממשלה של ישראל, מידע שהצנזורה הצבאית לא התירה לכלי תקשורת לפרסם.
בספטמבר 2017 פורסמה בבלוג החלטת בג"ץ שנאסרה לפרסום בישראל, בעניין יצוא נשק ישראלי למיאנמר.
בשנים 2017 - 2019 היו מקרים שבהם פרסם הבלוגר פוסטים שכללו פרטים שהוצא לגביהם בישראל צו איסור פרסום, והקישורים לפוסטים אלה הוסרו מתוצאות החיפוש בגוגל.
בסוף שנת 2019 פורסמו בבלוג פרטים שנאסרו לפרסום בישראל, בקשר לפרשת מינויי שופטים תמורת שוחד.
באוגוסט 2020, מיד לאחר הפיצוץ בנמל ביירות, פרסם הבלוג שהפיצוץ נגרם כתוצאה מפיצוץ מאגר תחמושת של חזבאללה בידי ישראל, שגרם להתפוצצות אמוניום חנקתי שאוחסן במחסן הסמוך.
בפברואר 2021 פורסמו בבלוג פרטים שנאסרו לפרסום בישראל, על חקירת חשדות לעסקה של ייצוא טכנולוגיה ביטחונית בניגוד לחוק.
באותו חודש גם חשף הבלוג כי במסגרת עסקת חילופי אסירים עם סוריה, הסכימה ישראל לרכוש ברוסיה חיסונים נגד קורונה עבור הסורים.
במאי אותה שנה פורסמה בבלוג ידיעה בעניין אשפוז פסיכיאטרי של שרה נתניהו, ובעקבות הפרסום איימה הגברת נתניהו להגיש נגד סילברסטיין תביעת דיבה בארצות הברית.
הצנזורית הצבאית הראשית, אל"ם סימה וואקנין-גיל, אמרה בראיון ב-2012:
סילברסטיין מכנה עצמו "ציוני פרוגרסיבי (ביקורתי)" ואת "תיקון עולם" הוא מכנה "בלוג יהודי ליברלי", אך לפי העיתונאי יוסי מלמן, "שנאתו היוקדת לישראל שמתבטאת בפרסומיו העוינים, מהם רבים הם ספקולטיביים וחסרי בסיס, מצביעים על כך שהוא בעצם אנטי ציוני" - טענה שהשמיעו גם אחרים.
בזמן מבצע עופרת יצוקה הביע סילברסטיין התנגדות נחרצת לפעילות צה"ל, אותה כינה "רצח בדם קר".
את חיילי צה"ל כינה "תת בני אדם", ואף השווה את מדינת ישראל לגרמניה הנאצית.
בנוסף, הביע תמיכה במשט לעזה.
הוא הבהיר שאינו תומך בחמאס, אבל טען ש"אסמאעיל הנייה קשור פחות לטרור מאשר יצחק שמיר".
בדצמבר 2011 חשף את זהותו וכתובתו של בלוגר ציוני עד כדי סיכון חייו (לפי דעתו של אותו בלוגר).
סילברסטיין תומך בעיקר בארגוני שמאל המזוהים עם השמאל הרדיקלי בישראל, ומציין שיש לו "מחלוקות פוליטיות, פילוסופיות, ומוסריות" עם ארגוני שמאל הנחשבים בעיניו למתונים יחסית, כמו שלום עכשיו והקרן החדשה לישראל.
הוא מתנגד לשליטה הישראלית ביהודה ושומרון, תומך בשוויון זכויות לערביי ישראל, והגדיר את הדמוקרטיה הישראלית כדומה לסרביה של סלובודן מילושביץ'.
את גישתו כלפי מערכת הביטחון בישראל הסביר:
על עמדתו בנושא צנזורה צבאית והטלת איסור פרסום:
תיקון מספר 40 לחוק יסודות התקציב (נקרא גם: חוק הנכבה) הוא תיקון שבו חוקקה הכנסת את סעיף 3ב לחוק יסודות התקציב.
חוק הנכבה הוצע לראשונה בשנת 2008 על ידי אלכס מילר.
ההצעה אושרה בוועדת השרים לחקיקה ב-24 במאי 2009 ונשלחה לוועדת החוקה, חוק ומשפט.
שישים מתוך 120 חברי כנסת לא התייצבו להצבעה, כולל ראש הממשלה בנימין נתניהו.
החוק החל את דרכו כהצעת חוק פרטית שיזמו חברי הכנסת אלכס מילר, פאינה קירשנבאום, חמד עמאר ודוד רותם, כולם חברי מפלגת ישראל ביתנו.
על אף שהחוק מתייחס לנושאים שונים, הופנתה עיקר תשומת הלב הציבורית לסעיף העוסק ב"ציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל" ובתקשורת כונה החוק "חוק הנכבה".
כאשר במאי 2009 אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה את תמיכת הממשלה בהצעת החוק, הביעו אחדים מחברי הכנסת, ארגונים המייצגים את ערביי ישראל, המכון הישראלי לדמוקרטיה, האגודה לזכויות האזרח בישראל וארגוני זכויות אדם נוספים התנגדות נחרצת להצעה, כיוון שלדבריהם הדבר יפגע בחופש הביטוי ויחמיר את היחס הציבורי לערביי ישראל.
חבר הכנסת מילר הגן על החוק שיזם וטען כי יש להגיע למצב בו כספי המדינה לא ינוצלו להתבטאויות ומעשים השוללים את קיומה.
בשנה בה עבר החוק, גופים חברתיים ודתיים רבים במגזר הערבי הודיעו כי לא יציינו את יום הנכבה כפי שנהגו בכל שנה בטרם עבר החוק.
מספר אנשים העלולים להיפגע מהחוק הגישו, בשיתוף עדאלה והאגודה לזכויות האזרח, עתירה לבג"ץ בדרישה לבטל שתי פסקאות בחוק, שהן עילות להפחתת תקציב: שלילת קיומה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, וציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל.
ביולי 2011 הגיש חבר הכנסת אחמד טיבי הצעת חוק לתיקון חוק הנכבה, לפיה במקום הפחתת תקציב בשל ציון הנכבה, יופחת התקציב בשל "הכחשת הנכבה".
משהחליטה נשיאות הכנסת בצעד נדיר לפסול את הצעת החוק להגשה בטענה שהיא "שוללת את קיומה של מדינת ישראל כמדינת העם היהודי", עתר טיבי לבג"ץ נגד החלטה זו.
כיוון שבמהלך הדיון בעתירה התפזרה הכנסת ה-18, נמחקה העתירה.
בפועל, משה כחלון כשר אוצר לא עשה שימוש בחוק, וחברי כנסת מהליכוד התרעמו על כך.
במכרזים שהוציא משרד החינוך נמנו בתנאי הסף עמידה בתנאי חוק הנכבה.
בשנת 2019 ביטלה אוניברסיטת תל אביב הרצאה של עופר כסיף בעקבות החוק.
תיקון עולם הוא מושג ביהדות שמשמעותו הוא טיפוח ושיפור של אורחות החיים של האנושות; בעברית החדשה משמעותו שיפור, תמורה ואף מהפכה.
תיקון העולם, שיש בו מרכיב של הבאת גאולה, הפך למושג במשנותיהם של הוגים ומהפכנים ברחבי העולם בעת החדשה.
במשנה מוזכר המונח בקשר לשורה של תקנות שתוקנו על ידי נשיאי ישראל, הלל הזקן, וברובן על ידי נכדו - רבן גמליאל הזקן.
המשנה הראשונה בפרק הרביעי במסכת גיטין מזכירה את המונח לעניין ביטול גט: מעיקר הדין, יכול אדם להתחרט בו לאחר שמינה שליח כדי לגרש את אשתו, והוא יכול למנות בית דין ולבטלו בפניהם.
רבן גמליאל תיקן שלא יעשו כך, מפני תיקון העולם, שמא האשה לא תשמע מכך ותנשא.
נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש בפירוש המונח: לפי רבי יוחנן, ניתן למנות גם בית דין של שני אנשים, (שהוא פרסום קטן יותר), ולכן ייתכן שהאשה לא תשמע מכך, תנשא לאיש אחר, ובניה יהיו ממזרים.
לפי ריש לקיש, יש למנות בית דין של שלושה אנשים כדי לבטל את הגט, ולפיכך סביר יותר שהאשה תשמע מהביטול ולא תנשא.
הבעיה העיקרית הפוכה: האשה לא תוכל להנשא ותישאר עגונה עד שבעלה יואיל לשלוח לה גט אחר.
כאשר אדם החליט לגרש את אשתו ואף עשה מעשה מיוחד לשם כך, תיקנו חז"ל שהגט יישאר בתוקף ולא יבטלו עוד.
אם רוצים בני הזוג להנשא זה לזה, הם תמיד יוכלו להנשא זה לזה על ידי קידושין חדשים (אלא אם כן מדובר בכוהן האסור בגרושה).תקנה אחרת היא, שאדם יכתוב את כל שמותיו, הידועים יותר ופחות, הן אותם שבהם הוא ידוע במקום מסוים זה והן במקום אחר.
למרות שמעיקר הדין די בכך שהוא כותב את השם בו הוא ידוע במקום ובשעה שהוא כותב את הגט, הסיבה לתקנה היא כדי למנוע לעז על הגט מאנשים שלא יכירו אותו בשמו זה ויטענו שמדובר בגט מזויף או פסול.
תקנה נוספת היא בעניין גביית הכתובה.
מעיקר הדין, אין היתומים חייבים להגבות את דמי הכתובה לאלמנת המת, אלא אם כן נשבעה שלא קיבלה מכתובתה מאום.
מפחדה ומוראה של חומר השבועה, נמנעו מלהשביעה, ולכן תיקן רבן גמליאל שניתן גם להבטיח את העובדה שלא קיבלה מאום מכתובתה, באופן אחר; בכך שתידור ליתומים בהתאם למה שיקבעו היתומים.
למשל: היתומים יכולים לתבוע ממנה, שתידור שאסור לה לאכול או לשתות שום מאכל שבעולם אם קיבלה סכום מכתובתה, ואם לא תידור כפי תביעתם, לא תקבל את דמי הכתובה.
למרות שההלכה נפסקת כשיטת רבי אלעזר שעדי מסירה כרתי - חלות השטר נוצרת על ידי העדים שרואים את מסירת השטר מהכותב למקבל הזכות (מכר, הלוואה או מתנה), תיקנו חז"ל שגם על השטר עצמו יחתמו העדים, כדי שיוכלו לברר את תוקף השטר.
פרוזבול: מעיקר הדין, אדם שמלווה לאדם אחר מעות, והגיעה שנת השמיטה, פטור הלווה מלשלם את דמי ההלוואה, שכן שנת השמיטה משמטת את החוב.
מכיוון שכך, נגרם מצב בו אנשים נמנעו מלהלוות זה לזה, מחשש שתגיע שנת השמיטה ותשמט את כספם, ובכך עברו על איסור מהתורה .
מסיבה זו, הלל הזקן תיקן שניתן למסור את גביית ההלוואה לבית הדין, ובכך אין ציווי התורה תקף על הלוואה כזו, שהרי בית הדין הם אלו שנוגשים ולא הוא.
בתפילת עלינו לשבח מוזכר המונח "תיקון עולם"; שם נאמר שהתיקון הוא תוצאה של קבלת מלכות ה', על ידי כלל האנושות:
בשפת הדימויים העשירה של הקבלה, מיוצגים העולם והאנושות על ידי "השכינה", שהיא ספירת המלכות.
מצד שני, השכינה היא כביכול ההתגלמות הנקבית של האל בעולם.
הקבלה מתארת את העולם כשהוא במצב של גלות, כפירוד בין "בני הזוג": האל והשכינה, ולעומת זאת תיקון העולם, הגאולה, הוא איחודם מחדש.
השלב הראשון בדרך לתיקון הוא הבנת הבעיה בדרך של הזדהות רגשית עם "צער השכינה".
הזמן המיועד לכך (על פי הקבלה וכך גם נפסק להלכה) הוא בין חצות הלילה לעלות השחר, שבו נוהגים לערוך "תיקון חצות".
את תיקון העולם רואה הקבלה בכל מעשה טוב שנעשה בכוונה טובה, כמו לימוד תורה, גמילות חסדים, וכן בקיום כל אחת מתרי"ג המצוות.
יהודים רבים נוהגים לומר לפני עשייתם של מספר מצוות, את הנוסח הקבלי של "לשם ייחוד", שבו מצהיר האדם על כך שהוא מקיים את המצווה "לשם ייחוד קודשא בריך הוא ושכינתיה" (לשם ייחוד הקדוש ברוך הוא ושכינתו).
תיקון DNA הוא תהליך המתבצע בתאיהם של אורגניזמים שונים במטרה לתקן נזקים שנגרמו לחומר התורשתי ועלולים לגרום למוטציות ואף לסרטן.
מנגנוני התיקון הם מנגנונים של חלבון אחד או יותר המזהים ומתקנים נזקים אלו.
מחלות תורשתיות מסוימות נגרמות ממוטציה הפוגעת במנגנוני תיקון אלה.
במהלך הזמן נחשף כל אורגניזם לגורמים אשר עלולים לגרום נזקים שונים ל-DNA שלו.
הגורמים יכולים להיות פנימיים, כגון רדיקלים חופשיים וטעויות של DNA פולימראז, או חיצוניים כגון חומרים מיטוגניים וקרינה מייננת.
הנזקים עלולים להיות שברים חד-גדיליים או דו-גדיליים בגדילי ה-DNA, דימרים של נוקלאוטידים (לרוב טימידינים או, פחות מכך, ציטוזינים),
החסרת נוקלאוטיד, או שינוי כימי בנוקלאוטיד.
שינויים אלה עשויים לגרור מספר בעיות בתא, החל מיצירת חלבונים מוטנטיים וכלה בבעיות בהכפלת ה-DNA בתהליך התחלקות התא.
מנגנוני התיקון יכולים לעשות שימוש בחלבון יחיד, כמו ה-PRE, אנזים הפוטוריאקציה בחיידקים, המפרק דימרים של נוקלאוטידים באמצעות אנרגיית האור והאנזים אינסרטאז המכניס בסיס במקום בו יש פער; ויכולים להיות מורכבים ממספר רב של חלבונים הפועלים באינטראקציה אחד עם השני.
ככלל, ברוב המערכות חייב להיות מנגנון זיהוי הנזק, לצד מנגנוני תיקון, שפעמים רבות חותכים את האזור הפגוע, ומשלימים אותו באמצעות הגדיל המשלים, או, במקרים מיוחדים, באמצעות הכרומוזום ההומולוגי.
מנגנוני התיקון, ככלל, מושרשים מוקדם מאוד באבולוציה, שכן קרינה היוותה בעיה כבר בתקופות ראשית החיים, אך ידועים מנגנונים שונים שפותחו אצל האאוקריוטים, משום שאופן אריזת ה-DNA שלהם שונה.
nucleotide excision repair - NER- מנגנון המחליף מודיפיקציות המפריעות למבנה הדו גדיל ולהכפלה, מקטעים כמו TT דימרים, בכלל הגנום, בדרך כלל מוטציות שנוצרו על ידי UV
Transcription coupled repair - TCR- מנגנון דומה, מיוחד לגנים פעילים בתא
Base excision repair - BER- מנגנון להוצאת נוקלאוטיד שיש בו פגם בבסיס החנקני בלבד, או שהבסיס חסר או שהבסיס עבר מדיפיקציה שמונעת את צימוד הבסיסים.
Mismatch repair - MMR- מנגנון לתיקון טעויות בזוג בסיסים בסמוך לזמן ההכפלה, כשהגדיל המקורי משמש לתיקון על ידי זיהוי מתילציה.
SOS repair - מנגנון שכפול דנ"א אשר "מדלג" על מקטעים בעייתיים ויוצר שגיאות בשכיחות גבוהה יחסית, כאשר הנזק אינו בר תיקון, אך יש עניין בהכפלה בכל זאת.
חלק מן המנגנונים פעילים כרגיל בתא, וחלקם נכנס לפעולה רק במצבים שבהם זוהה נזק.
במקרים שבהם התא לא הצליח לתקן את הנזקים, עשוי להיווצר תהליך של אפופטוזה, מוות תאי מתוכנן של התא, למניעת מצבים שבהם עודף נזקים ב-DNA מוביל לסרטן.
"תיקון חצות" היא אורטוריה מאת המלחין הישראלי מרדכי סתר.
היצירה נכתבה במשך מספר שנים לתמליל של המשורר מרדכי טביב.
לדעת רבים זוהי פסגת המוזיקה הקלאסית הישראלית.
סתר נולד ברוסיה ועלה בשנת 1926 לארץ ישראל.
בשנת 1932 נסע לפריז ללמוד קומפוזיציה אצל המלחין פול דיקא ואצל נדיה בולאנז'ה.
בשובו ארצה בשנת 1937 החל לגבש סגנון מוזיקלי ייחודי.
סתר השתמש במרכיבים של צורה וארגון צליל ממסורת המוזיקה המערבית בשילוב עם מוזיקה יהודית עממית, של יהודי תימן ויהודי ספרד.
בשנות השלושים והארבעים, הוא אסף מנגינות יהודיות מזרחיות ועיבד אותן למרקמים רב-קוליים בסגנון מוזיקת רנסאנס.
בשנות החמישים והשישים, סתר החל בחיבור מוזיקה להרכבים קאמריים ולכלי סולו ובהמשך ליצירות תזמורתיות.
גולת הכותרת של תהליך זה היא "תיקון חצות".
לצורך כתיבת היצירה סתר למד נוסחים של טעמי מקרא, תפילות ופיוטים של עדות השונות.
הוא שילב ביצירתו חומרים של מוזיקאים מסורתיים כמו עובדיה טוביה וניסן כהן-מלמד.
תמליל היצירה נכתב על ידי המשורר מרדכי טביב.
טביב הושפע מהאגדה התלמודית, מן התנ"ך ושיר השירים.
היצירה נכתבה במשך מספר שנים וכללה מספר גרסאות.
בגרסת 1957, היצירה נקראה "בלט על נושאים תימניים".
היא בוצעה בקונצרט חגיגי שנערך לכבוד "הוד מלכותה המלכה אליזבת מבלגיה" בהיכל התרבות בתל אביב בניצוח גארי ברתיני.
בהמשך ברתיני ניצח על היצירה פעמים רבות בישראל וברחבי העולם.
בגרסה מאוחרת יותר, רחבה ומקיפה, סתר הכין את היצירה בתחילה לביצוע רדיופוני.
בהקלטתה ב-1962 השתתפו תזמורת קול ישראל, מקהלת קול ישראל, הקריין משה חובב והזמר-פייטן עובדיה טוביה.
מכיוון שהיצירה נכתבה לשלוש מקהלות, נדרשה טכניקת הקלטה מיוחדת.
"המוזיקה לא הוקלטה כפי שחוברה, אלא לפי שיטה הדומה לצילום סרטי קולנוע, היינו – תו הפרדה והרכבה מחדש של האלמנטים השונים, תזמורת, הרכבים כליים מיוחדים, מקהלות וקבוצות קריינים." בהפקה הטכנית הושקעו 1,200 שעות ועליה הופקד אלון שמוקלר.
המוזיקה הושמעה לקהל באולם הקונצרטים באמצעות רמקולים.
ההקלטה יצאה לאור על ידי CBS על גבי תקליט ויניל 33. באותה שנה ההקלטה זכתה בפרס איטליה היוקרתי ליצירות רדיו סטריאופוניות.
מאוחר יותר עובדה היצירה גם לביצוע קונצרטנטי.
ביצוע הבכורה של הגרסה החדשה נערך ב-16 ביולי 1963 במסגרת "הפסטיבל הישראלי למוזיקה ודרמה".
בקונצרט שפתח את הפסטיבל נכחו נשיא מדינת ישראל, חברי ממשלת ישראל, דיפלומטים ואישי ציבור.
בביצוע היצירה השתתפו התזמורת הפילהרמונית הישראלית, מקהלת רינת, מקהלת קול ישראל, מקהלת הקיבוץ הארצי, המנצח גארי ברתיני והסולן יעקב מרקין.
בהקדמה לביצוע "תיקון חצות" בגרסה הסטריאופנית מספר סתר על עלילתה:
פרקי היצירה הם שלושה וביצועם נמשך כחצי שעה:
תמונה שנייה: מראות בית המקדש וקולות רפאים
בקשה: בתי אל תפחדי" (המשך וריאציות על "דודי ירד לגנו")
שירת העם: מהמנוניות אל פולחניות
סיפור האגדה (עם "קולות רפאים"), ולקראת סיום – חזרה אל שירת העם בפולחניות.
תמונה שלישית: חלום יעקב וההבטחה
שירת הבקשה: "קולך שמעתי מחמד עיני"
הזיותיו של המתפלל נושאות אותו אל עבר רחוק יותר – אל "חלום יעקב" ו"ההבטחה".
קטע זה, עיקרו קריאה של התמליל המקורי – בראשית כ"ח (י"א–י"ג).
תגובות העם ו"בת קול" עולות שוב, ומשתלבות בשירת "הללויה" פולחנית, המסתיימת בסחרור.
בעקבות הצלחת היצירה היא זכתה לביצועים בישראל וברחבי העולם עם התזמורת הפילהרמונית.
למרות חשיבותה, היא זכתה בהמשך לביצועים מעטים.
אחת מהסיבות לכך היא היותה מורכבת מאוד ודורשת תזמורת מלאה, טנור ושלוש מקהלות.
בשל כך ישנן הקלטות מעטות שלה.