tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחזיתה לוח אבן שעליו חקוקה הסיסמה "טוב למות בעד ארצנו", ומתחתיה חקוקים שמותיהם של שמונת החברים שנהרגו, דבורה דרכלר, יעקב טוקר, יוסף טרומפלדור, בנימין מונטר, שרה צ'יזיק, שניאור שפושניק, אהרן שר וזאב (ויליאם) שרף{{הערה|{{יזכור|זאב%20שרף/en_7d7912dc543d8e4264cfb30a455c9985|(זאב) שַרף}}}}.
האריה מפוסל בסגנון פיגורטיבי עתיק בהשראת תבליטים אשוריים.
פניו של הפסל פונות למזרח וראשו מורם בשאגה.
האופן בו שואג האריה, כשראשו כלפי מעלה, מסמל כוח וניצחון.
סגנונו של הפסל הפך אותו לאבן דרך של האמנות ה"כנענית", והוא היה מראשוני אנדרטאות ההנצחה בארץ ישראל.
עם הקמתה נראתה האנדרטה למרחקים בכל האזור, שרובו היה מאוכלס בכפרים ערביים וביניהם שני יישובים יהודיים בלבד.
היא הייתה מיד לסמל לאומי, נקודת ציון בנוף הגלילי, ואתר עלייה לרגל לאנשי היישוב ותנועות הנוער.
הארי השואג הופיע משנת 1974 על סמל העיר קריית שמונה.
ב-15 במרץ 1984 הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולי דאר שנקראה "אמנות הפיסול", שבה נכלל בול של ציור של האדרטה למגיני תל חי.
השירות הבולאי מכר 590,000 בולים של בול זה עד להפסקת המכירה ב-3 בדצמבר 1984 .
בשנת 2021 הציב האמן דוד (דוכי) כהן פסל בדמותו של האריה השואג בשער של בית משיח בורוכוף בירושלים.
הארייט אלן מאיירס היא עורכת דין אמריקנית.
מאיירס שימשה כיועצת המשפטית של נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש עד סוף ינואר 2007.
מאיירס נולדה בדאלאס, טקסס, ולמדה באוניברסיטה המתודיסטית סאות'רן.
ב-1967 היא קיבלה תואר ראשון במתמטיקה.
ב-1970 היא קיבלה תואר במשפטים.
מאיירס התמחתה במשרד עורכי הדין "בלי, אש, אליסון צ'ולוס ולייף" בשנת 1969, ואצל השופט המחוזי ג'ו א.
ב-1999 זכתה לשמש כפרקליטתו האישית של ג'ורג' ווקר בוש.
בשנת 1985 הפכה לאישה הראשונה שנבחרה לתפקיד נשיאת לשכת עורכי הדין של טקסס.
מאיירס כיהנה במועצת העיר של דאלאס וקיבלה תואר של כבוד מאוניברסיטת פפרדין.
בין השנים 1995–2000 כיהנה כראש מפעל הפיס של טקסס - מינוי של המושל באותה עת, ג'ורג' בוש.
לאחר בחירתו לנשיא שימשה עוזרת שלו.
בשנת 2003 מונתה לסגנית ראש הסגל של הבית הלבן.
ב-3 באוקטובר 2005 הוצעה כמועמדת של נשיא ארצות הברית למשרת שופטת בבית המשפט העליון של ארצות הברית במקומה של סנדרה דיי או'קונור.
מועמדותה הביאה לביקורת רבה ולהתנגדות מצד חברים בשתי המפלגות, בין היתר בשל העובדה כי מאיירס מעולם לא טענה בפני בית המשפט העליון, ואין לה כל ניסיון שיפוטי קודם.
ב-31 בינואר 2007 פרשה מאיירס מתפקידה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 תמכה במפלגה הדמוקרטית וסייעה ללויד בנטסן ולאל גור להיבחר לסנאט.
ב-1988 שינתה את דעותיה והצטרפה למפלגה הרפובליקנית.
מאיירס היא חברה אישית של ג'ורג' ווקר בוש.
האריה, המכשפה וארון הבגדים הוא ספר ילדים, הראשון שנכתב בסדרת הספרים "דברי ימי נרניה", מאת הסופר קלייב סטייפלס לואיס.
הספר, המשתייך לסוגת הפנטזיה, נכתב בשנת 1950. מבחינה כרונולוגית, הספר משתבץ שני בסדרה, לאחר "אחיינו של הקוסם".
זהו הספר המפורסם ביותר בסדרה.
הספר תורגם לעברית לראשונה בשנת 1961 על ידי שושנה וידל בהוצאת "מחברות לספרות", ולאחר מכן תורגם על ידי נורית גולן בהוצאת "זמורה-ביתן" (ספרי מרגנית).
הספר מעוטר באיורים המקוריים מאת פולין ביינס.
חלק מספרי הסדרה יצאו במהדורה מנוקדת.
הספר עובד לטלוויזיה, לרדיו, לקולנוע והומחז.
בשנת 2005 יצא לאקרנים בהפקת חברת וולט דיסני סרט על פי הספר, בתיאום עם נושא הספר.
פיטר, סוזן, אדמונד ולוסי עוברים להתגורר באחוזה כפרית בזמן ההפצצות הגרמניות על לונדון בימי מלחמת העולם השנייה.
במהלך שיטוטיהם בביתו של הפרופסור (דיגורי), הם מוצאים מעבר דרך ארון בגדים אל עולם אחר, עולם בו יש קסם, יצורים מיתולוגיים (כגון פאונים, נימפות, קנטאורים וענקים) וחיות מדברות.
בעולם שורר חורף נצחי בהשפעתה של מכשפה, וחג המולד אף פעם לא מגיע.
האחים מגלים כי נועד להם תפקיד מרכזי בהיסטוריה של נרניה, לפי אגדותיה, המספרות על שני בני אדם ושתי בנות חווה - שיגרשו את המכשפה וימלכו על נרניה שנים רבות, בטירת קייר פרבל, שם מחכים עבורם ארבעה כיסאות מלכות.
הסיפור מציג את מערכת היחסים המורכבת בין ארבעת האחים, ובין היתר את השפעתם של יחסי אחים קלוקלים על תפקודם, וכן מספר מקבילות לסיפורי הברית החדשה.
בתחילת הספר אדמונד מעדיף את התענוג באכילת רחת לוקום של המלכה הלבנה בתמורה ל"מכירת" אחיו ואחיותיו.
בנוסף, ניתן להקביל את רדיפת המלכה הלבנה אחר האחים בנרניה לסיפור של טבח החפים מפשע ובכך בעצם להקביל את המלכה הלבנה להורדוס.
אסלן, האריה, הוא הגואל, בנו של האל, אשר נעדר לפרקי זמן ממושכים מנרניה.
כמו כן, עולה בסיפור מסר ברור אודות סגירת ארון מבפנים והטיפשיות שבדבר.
הארייט רבקה ליין הייתה אחייניתו של נשיא ארצות הברית הרווק ג'יימס ביוקנן, ושימשה הגברת הראשונה של ארצות הברית בין השנים 1857–1861.
הארייט ליין הייתה בתו הצעירה של הסוחר אליוט טול ליין (Elliott Tole Lane) וג'יין ביוקנן ליין (Jane Buchanan Lane).
אמה של הארייט, ג'יין, נפטרה בהיותה בת 9, ואביה נפטר בהיותה בת 11. הילדה ביקשה להתגורר עם דודה, ג'יימס ביוקנן, אשר כיהן כסנאטור דמוקרטי מטעם מדינת פנסילבניה.
לבקשתה מונה ביוקנן כאפוטרופוס שלה.
הארייט התחנכה בפנימיות בצ'ארלסטון (אז חלק מווירג'יניה, כיום וירג'יניה המערבית), ולאחר מכן במכללת מנזר הביקור (Academy of the Visitation Convent) בג'ורג'טאון שבוושינגטון הבירה (היה זה בתקופה בה כיהן ביוקנן כמזכיר המדינה).
בשנת 1854 הצטרפה הארייט לביוקנן בלונדון, שם כיהן כשגריר ארצות הברית לארמון סנט ג'יימס.
הארייט פגשה את המלכה ויקטוריה אשר העניקה לה את התואר "אשת השגריר", והייתה פופולרית בקרב החברה הגבוהה הלונדונית.
בעת שמונה ביוקנן לנשיא בשנת 1857 התגוררה הארייט עמו בבית הלבן.
החברה הגבוהה של וושינגטון העדיפה את הארייט העליזה ואוהבת המסיבות על הממשל של קודמו - פרנקלין פירס, בו היה שרוי הבית הלבן באבל תמידי (בשל אבלה של ג'יין פירס).
הארייט כונתה "המלכה הדמוקרטית" ואירחה אירועים רבים בבית הלבן.
הארייט הפכה למודל לחיקוי - נשים חיקו את סגנונות לבושה ותסרוקותיה, ורבים קראו לבנותיהם על שמה.
בהיותה בבית הלבן ניצלה הארייט את השפעתה לנסות לקדם את עניינם של האינדיאנים באמריקה שהיו חסרי זכויות וחיו במצב קשה.
כמו כן פעלה הארייט לחיזוק התרבות בארצות הברית על ידי הזמנת אומנים ומוזיקאים לבית הלבן והצגתם לחברה הגבוהה בוושינגטון.
בשל פעולותיה אלו נחשבת הארייט לראשונה מבין "הגברות הראשונות המודרניות".
בעת שגברו החיכוכים בין המדינות (חיכוכים שהובילו מאוחר יותר לפרישה של מדינות שונות מהאיחוד) הקפידה הארייט על סידורי הישיבה באירועים בבית הלבן על מנת למנוע מיריבים פוליטיים לשבת זה ליד לזה, במטרה למנוע חיכוכים.
עם פרישתו של ביוקנן עברו הוא ואחייניתו להתגורר בביתו בויטהד שבלנקסטר שבפנסילבניה.
הארייט נישאה בגיל 36 להנרי אליוט ג'ונסון, בנקאי מבולטימור.
שני בניה מתו זמן קצר לאחר לידתם ובעלה נפטר זמן קצר לאחר מות בנה השני.
לאחר מות דודה, הארייט שבה לוושינגטון.
במותה, בשנת 1903 הורישה למדינה את אוסף האומנות הגדול שלה.
האוסף הועבר למכון הסמית'סוניאן ונקרא "אוסף הגברת הראשונה לאמנות", ולימים הפך לחלק מרכזי של מוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית.
סכום כסף נוסף שהורישה לבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור, שימש להקמת קליניקה לילדים הפועלת עד היום.
הארייט נקברה בבית הקברות גרינמאונט בבולטימור שבמרילנד.
לפי המיתולוגיה היוונית, האריה מנמאה הוא אריה מפלצתי ששכן בנמאה, מצפון לארגוס.
באשר להוריו של האריה מנמאה יש גרסאות שונות:
על פי התאוגוניה של הסיודוס, אלו הם אכידנה יחד עם אורתוס.
האריה והספינקס הם בניהם של כימרה ואורתוס.
האריה והספינקס היו צאצאיהם של טיפון ואכידנה.
האריה הוא בנם של זאוס וסלנה.
האריה מנמאה היה מגיח ממערה בעלת שני פתחים ומשמיד כל מי שמצא בדרכו.
עורו היה חסין לכל כלי נשק מכל סוג שהוא.
רק ציפורניו של האריה יכלו להוריד את הפרווה מעל גופו.
המשימה הראשונה שהוטלה על הרקולס הייתה להביא לאוריסתאוס את עור האריה.
לכך יש קשר מסוים עם משימתו השנייה, כי ההידרה מלארנה הייתה צאצא של האריה.
הרקולס טיפס על ההר, פילס דרך בסבך השיחים, ולפנות ערב הבחין באריה הענק וירה בו חץ.
אלא שעורו של האריה היה חסין בפני כלי נשק, והחץ החליק מעליו בלא שיעורר את תשומת לבו.
החץ השני פגע בחזהו של האריה, אך גם הוא לא חדר אל תוך גופו אלא צנח בין רגליו.
אז הבחין האריה בהרקולס וזינק לעברו.
הרקולס הלם באלה על ראש האריה, אך האלה, שהייתה עשויה מענף עץ זית, נשברה.
האריה לא נפגע, רק עיניו התערפלו והוא נסוג למאורתו.
הרקולס חסם את מבואה האחורי של המאורה ופרץ מפתחה הקדמי.
ומכיוון שהבין שנשק לא יועיל לו, החליט להיאבק באריה בידיים חשופות.
הוא תפס את האריה מגבו כדי לא להיפגע מציפורניו ולפת בעוצמה את צווארו.
וכך, בעודו דורך בכפות רגליו על בהונותיו של האריה ומחשק בירכיו את צלעותיו, חנק אותו הרקולס למוות.
האריה מת, אך מכיוון שעורו היה חסין בפני כלי נשק, אי אפשר היה לחתוך אותו בסכין כדי להפשיטו, ולכן הרקולס השתמש בציפורני האריה כדי לחתוך את העור.
מאז נהג הרקולס להתעטף בעור הזה כשריון, וראש האריה שימש לו כקסדה.
כשהופיע כך במיקנה נבהל אוריסתאוס ומאז אסר עליו להיכנס העירה עם שללו.
על מנת לשבח את ניצחונו של הרקולס נקבעו "המשחקים הנמאים" ביוון.
בספר "פרסי ג'קסון וקללת הטיטאן" פרסי מצליח להביס את האריה מנמאה על ידי הלעטתו במזון לאסטרונאוטים, שממנו הוא נחנק.
עורו של האריה הפך למעיל פרווה חסין כדורים.
פרסי מעניק את המעיל כמנחה לאביו בתמורה להגנה על גרובר והאופיאוטאורוס במסעם לאולימפוס.
ההארימנדיר סאהיב (בפנג'אבי: ਹਰਿਮੰਦਰ ਸਾਹਿਬ) הוא המקום הקדוש ביותר לסיקיזם.
הוא נמצא בעיר אמריטסר שבפנג'אב, הודו.
המקדש מוכר גם בשם "מקדש הזהב" או "המקדש המוזהב", אך המשמעות הנכונה של השם "הארימנדיר סאהיב" היא "מקדש האל".
עולי רגל סיקים מכל העולם מגיעים אליו, כמו גם תיירים רבים.
במקדש שמור ספר הקודש הסיקי, ה"סרי גורו גראנת סאהיב", שהוא גם הגורו האחד עשר והאחרון בשושלת הגורואים הסיקים.
בשנת 1574 ביקר המוגול אכבר את הגורו הסיקי השלישי, גורו אמאר דאס, והעניק לו את האזור כמתנה לחתונת בתו עם מי שהיה לגורו הרביעי, גורו ראם דאס.
זה העמיק את האגם הטבעי ובנה סביב לו עיירה.
ראם דאס החל בבניית המקדש ב-1588, הוא הושלם ב-1601 בימי יורשו ארג'ן דב.
שלוש שנים לאחר מכן הועבר אליו הספר הסיקי הקדוש הקרוי גורו גראנת סאהיב.
בעקבות פלישות שבטים אפגאנים בראשות אחמד שאה עבדאללי ניזוק המקדש, ושוקם סביב שנת 1760.
בין ה-3 וה-6 ביוני 1984, הורתה ראש ממשלת הודו, אינדירה גנדי, על מתקפה צבאית במתחם ההארימנדיר שכונתה "מבצע כוכב כחול".
מתקפה זו באה לאחר השתלטות בדלנים סיקים בראשות ג'ארנייל סינג בהינדרנוואלה על המקדש ובמהלכה התלקחו קרבות ירי ונפגעו כ-300 אזרחים וחיילים.
גם למתחם המקדש עצמו נגרם נזק.
סיקים רבים זעמו עד מאוד בשל הפגיעה במה שנתפס כקודש הקודשים של דתם, ותגובתם הייתה קשה: ב-31 באוקטובר 1984 נרצחה אינדירה גנדי על ידי שניים משומרי ראשה, שהיו סיקים.
לאחר הרצח החלו מהומות בהן נהרגו אנשים רבים, רבים מהם סיקים.
בעיר דלהי לבדה הגיע מניין ההרוגים למעלה מ-2,000 איש.
ב-23 ביוני 1985 ביצעו סיקים קנאים את הפיגוע בטיסה 182 של אייר אינדיה כנקמה על חילול הקודש של המקדש.
רוב ההרוגים בפיגוע היו הינדים אך היו ביניהם גם סיקים.
עם הזמן, לאחר סיום המבצע והמהומות, חזרו היחסים בין ההינדים לסיקים לנורמליזציה מסוימת, אולם נכון לשנת 2014, דווקא בבריטניה עדין נחשב הנושא לרגיש בשיח הציבורי של הסיקים.
המקדש עצמו הוא מבנה בעל צורה רבועה בקירוב, המצופה זהב כולו.
הוא ניצב על אי מלאכותי בבריכת מים קדושים המכונה "אמריט".
למקדש ארבע כניסות, המסמלות את פתיחותו לכל אדם ללא הגבלה.
בין המבנים במתחם נמצאים גם חדרי אוכל גדולים, הפועלים 24 שעות ביממה, וכל אדם מוזמן לאכול בהם בחינם כאוות נפשו.
בצדי המקדש יש חדרי אירוח רבים המיועדים לעולי הרגל, רובם מוצעים ללא תשלום (ניתן לתרום לקופת המקדש) לתקופה שלא תעלה על שלושה ימים.
עולי רגל שלא מוצאים מקום לינה בחדרים לנים על הרצפה לשפת האגם.
רוב העיטורים בשיש ובזהב אשר שרדו עד לתחילת המאה ה-21 הם מתחילת המאה ה-18, ובוצעו במימונו של רנג'יט סינג, המהרג'ה של ממלכת הסיקים קצרת הקיום (1801–1849).
ב-6 ביולי 2006 החליטה המועצה הסיקית הדתית העליונה (SGPC) להתקין מצלמות אבטחה סביב המתחם, לנוכח החשש מתקיפות טרור על רקע דתי.
בדומה לשאר המקדשים הסיקיים, גם ההארימנדיר סאהיב פתוח לכל מבקר ללא הבדל דת, גזע או מין.
עם זאת, נדרשים המבקרים להקפיד על קיום מספר כללי התנהגות בעת שהותם במקום:
חליצת הנעליים טרם הכניסה למקדש והשארתן מחוצה לו
הימנעות מעישון (טבק או סמים), שתיית אלכוהול ואכילת בשר בשטח המקדש
חבישת כיסוי ראש בשטח המקדש
מחוז האריו (באסטונית: Harju maakond), הוא אחד מבין 15 מחוזות אסטוניה.
המחוז ממוקם בחלקה הצפוני של המדינה וגובל במחוז לאנה במערב, מחוז לאנה-וירו במזרח, במחוז יארבה בדרום-מזרח ומחוז ראפלה בדרום.
בירת המחוז היא טאלין, בירתה של אסטוניה כולה.
בראש כל מחוז עומדת ממשלת המחוז (באסטונית: maakonnavalitsus) הנשלטת בידי מושל (maavanem), אשר ממונה בידי ממשלת אסטוניה לקדנציה בת חמש שנים.
מאז 2006 משרת מושל המחוז מאוישת על ידי ורנר לוטסמאן.
מחוז האריו גובל במפרץ הפיני מצפון.
לחופה עשרה איים גדולים ועשרות איונים.
עד לרפורמה המנהלית באוקטובר 2017 מנה המחוז 24 נפות, מתוכן 6 עירוניות והשאר כפריות.
המחוז מפוצל ל-16 נפות בהתפלגות הבאה: ישנן 4 נפות עירוניות ו-12 נפות כפריות:
לאנה האריו (Lääne-Harju): הוקמה ב-2017 וכוללת את הנפות לשעבר פלדיסקי, פאדיסה, ואסאלמה והנפה הכפרית של קיילה.
פלדיסקי (Paldiski) (נפה עירונית לשעבר)
האריה, היונה ותרנגולת כחולה הוא אלבום האולפן ה-28 של הזמר אריק איינשטיין, בשיתוף המוזיקאי יוני רכטר, שיצא בספטמבר 1992.
זהו שיתוף הפעולה המלא הרביעי והאחרון של איינשטיין ורכטר, לאחר ששיתפו פעולה החל משנת 1976 באלבומים "האהבה פנים רבות לה", "משירי אברהם חלפי" ו"הייתי פעם ילד".
בחירת השירים לאלבום נערכה על ידי יוני רכטר, אתי אנטה ואיינשטיין בעצמו באמצעות איסוף שירים מכ-40 ספרים.
כל שירי האלבום הולחנו ועובדו על ידי רכטר, למעט השיר "אמא שלי", שהוא למעשה עיבוד חדש וקצבי ללחן של שלום חנוך, שהופיע במקור באלבומם של איינשטיין וחנוך "פלסטלינה".
חידוש נוסף שמבצע איינשטיין באלבום הוא לשיר "הילדה הכי יפה בגן", שהופיע במקור באלבום "הכבש השישה עשר" בביצועה של יהודית רביץ.
רביץ עצמה מתארחת באלבום בשיר "תרנגולת כחולה".
בשירי האלבום נעשה שימוש בשירי ילדים מאת יהודה אטלס, נתן אלתרמן, חיה שנהב, יהונתן גפן ושלומית כהן-אסיף.
איינשטיין כתב את השיר "אמא שלי" במשותף עם שלום חנוך.
מילות השיר "השיר של דוקטור דוק" נלקחו מספרו של יהונתן גפן "ילד הכרובית".
הצילום על גבי עטיפת האלבום מציג את איינשטיין בעת צילומי סרט המערכונים ההומוריסטי "כבלים" משנת 1992, כשלצידו ניצב בנו אמיר, תמונה המרמזת על עבר מול עתיד.
לדברי יוני רכטר, שמו של האלבום מבוסס על שמותיהם של איינשטיין ("אריה") ושל רכטר ("יונה"), בצירוף שמו של השיר "תרנגולת כחולה".
במקור תוכנן לקרוא לאלבום "צ'ילדרן", אבל לאיינשטיין הפריע השימוש במילה אנגלית, והרעיון נגנז.
בעקבות ההצלחה של הקלטת "כמו גדולים" יצר איינשטיין ביחד עם יוני רכטר, מוני מושונוב וצבי שיסל, שגם השתתפו בקלטת הראשונה, בשנת 1993 קלטת המשך ל"כמו גדולים", ובה שירים רבים מאלבום זה.
אריק איינשטיין: שירה, קולות רקע
יוני רכטר: קלידים, פסנתר, שירה, קולות רקע
מאיר ישראל: תופים, כלי הקשה
יובל שפריר: תופים, כלי הקשה
יושי שדה: גיטרות וקולות רקע
רותי טוויל: מפיקה, מנהלת הפקה
הארייט טאבמן הייתה לוחמת זכויות אדם אפרו-אמריקאית, ממתנגדי העבדות.
לאחר שברחה לחופשי בעצמה מעבדות, ערכה שלושה עשר מסעות לשחרור מעל 70 עבדים, חברים ובני משפחה, לחופש בקנדה, תוך שימוש במסילת הרכבת המחתרתית – רשת של בתי מחסה ונתיבי מילוט של מתנגדי העבדות.
במהלך חייה עבדה כחוטבת עצים, כובסת, אחות וטבחית.
כמתנגדת לעבדות היא סייעה להוציא לחופשי עשרות עבדים, ונתנה השראה לרבים אחרים לעשות כן באופן עצמאי.
בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית שימשה במספר תפקידים כגון איסוף מודיעין, ארגון פליטים, הנהגת מרידות ואיסוף תרומות וכמו כן שימשה אחות.
טאבמן הייתה האישה האמריקאית הראשונה שתכננה והובילה מבצע צבאי.
הארייט טאבמן נולדה בשם ארמינטה רוז במחוז דורצ'סטר, מרילנד.
היא הייתה הילדה החמישית מתוך תשעה ילדים (ארבעה בנים וחמש בנות) של בן והארייט "ריט" גרין רוז.
משפחת רוז חיה חיי משפחה יציבים יחסית במטע גדול שהייה שייך לאנתוני תומפסון, מדרום למדיסון וולפורד במחוז דורצ'סטר, כשבן עבד כמפקח על כריתת עצים.
תומפסון היה הבעלים של בן רוז, והיה האב החורג של אדווארד ברודס שהיה הבעלים מבחינת החוק של ריט וכל ילדיה.
כאשר אדווארד התבגר ועזב את בית אביו החורג בסביבות 1823, הוא עבר לחווה קטנה משלו ליד בוקטאון, כ-10 מייל מזרחית לחוות אביו, והפריד את ריט ואת ילדיה מבן.
כשהגיעה לגיל 6, היא הופרדה מאמה על ידי אדווארד ברודס, שהחל להשכיר אותה לאדוני עבדים אחרים.
ראשית היא עבדה בביתו של בעל מטעים בשם ג'יימס קוק, שאשתו עבדה כאורגת, במטרה ללמד אותה את מלאכת האריגה.
קוק שלח אותה לשמור על מלכודות אונדטרה והיה עליה לדשדש במים כדי לעשות זאת.
פעם אחת היא נשלחה לעבודתה עם חצבת וההליכה במים גרמה לה לחלות קשות.
אמה שכנעה את ברודס להחזירה הביתה.
כמה מאדוניה האחרים התנהגו כלפיה באופן אכזרי מאוד, והיא נשאה צלקות של הלקאות עד יום מותה.
כנערה צעירה היא החלה לעבוד בשדות, ובמקום עבודה זה היא כמעט נהרגה.
משגיח על עבדים רצה לקשור ולהצליף בעבד בשם בארט, בחנות מצרכים, וקרא להארייט ולאחרים לעזור לו.
בארט ברח מהמשגיח החוצה והארייט עמדה בדלת כדי למנוע מרדף.
המשגיח זרק משקולת ברזל במשקל קילו לעבר בארט אבל המשקולת פגעה בראשה של הארייט.
לקח לה זמן רב להתאושש מהמכה הקשה שסדקה את גולגולתה, וכתוצאה ממנה היא סבלה מכאבי ראש, מנרקולפסיה או אפילפסיה קשה שגרמו להתקפי שינה פתאומיים למשך כל חייה.
כתוצאה מהתאונה היא הוחזרה למעבידה, שניסה למכור אותה, אך הפציעה הקשה גרמה לכך שהלבנים התייחסו אליה כאל "סחורה שניזוקה" וסירבו לקנות אותה.
במהלך תקופה זו מכר אדווארד ברודס שלוש מאחיותיה: לינה, מריה ריטי וסופה.
בתחילת שנות 1840 היא עבדה אצל ג'ון טי.
סטיוארט, סוחר ובונה אוניות ממדיסון, דבר שקרב אותה לאביה ולקהילה שהייתה מוכרת לה משנות ילדותה.
כאשר הייתה בוגרת צעירה, היא שינתה את שמה להארייט, ייתכן שלכבוד אמה, או עקב המרת דת.
בסביבות שנת 1844 היא נישאה לג'ון טאבמן, גבר שחור חופשי.
כאשר היא נמלטה ממרילנד, הוא בחר שלא להצטרף אליה, אלא להמשיך את חייו במחוז דורצ'סטר בלעדיה, ונשא אישה אחרת.
הוא נהרג במהלך ויכוח על אם הדרך ליד קיימברידג', מרילנד ב-1867.
מינואר 1849 עד מרץ אותה שנה התפללה טאבמן לאלוהים שיטה את לב אדוניה וימנע ממנו למכור אותה ואת חבריה לעבדות בשדות הדרום העמוק (דבר שנחשב כעונש מוות על ידי עבדים ממדינות הדרום הצפוניות).
אבל כשראתה שהוא אינו משנה ממנהגו, היא החלה להתפלל לאלוהים שיהרוג את אדווארד ברודס.
לאחר תקופה קצרה הוא אכן מת כשהוא משאיר אחריו את אשתו, אליזה אן ברודס, ושמונה ילדים.
כדי לשלם את חובותיו הגדלים של בעלה המנוח ולהציל את החווה הקטנה שלה מעיקול, החליטה אליזה למכור כמה מעבדי המשפחה.
טאבמן, שחששה מפני מכירה לארצות הדרום העמוק, החליטה לשחרר את עצמה.
ב-17 בספטמבר 1849 הארייט ושני אחיה, בן והנרי, נמלטו לחופשי.
בן והנרי הוכרעו על ידי המרדף והפחד וחזרו לאחר שבועיים-שלושה.
לעומתם, הארייט הייתה נחושה להגיע לחופשי.
בדרכה לחופש בפילדלפיה, היא קיבלה סיוע מחברי התנועה לביטול העבדות, שחורים ולבנים, שתיחזקו את הסניפים האזוריים של מסילת הרכבת המחתרתית.
חוק העבד הנמלט 1793 היה חוק פדרלי שקבע כי עבדים שנמלטו למדינות בהן לא הייתה עבדות יוחזרו לאדוניהם, אך החוק כמעט ולא נאכף.
חוק העבד הנמלט 1850 קבע עונש כספי של 1,000 דולר למרשלים שלא עצרו עבדים נמלטים, ועונש מאסר של חצי שנה וקנס של 1,000 דולר לאדם שסייע לעבד נמלט.
על רקע החוק מ-1850 היה על הארייט לברוח לקנדה כדי שתוסר מעליה אימת העבדות.
לאחר שהגיעה לקנדה, החלה טאבמן במסעות רבים למרילנד כדי לסייע לחברים ובני משפחה לברוח.
היא זכתה לכינוי "משה" על ידי אלו שנעזרו בה כדי להגיע לחופשי.
לפי הערכותיה שלה ושל מכרים קרובים, טאבמן הדריכה כ-70 עבדים לחופשי בכ-13 מסעות ונתנה עצות והוראות לכ-70 עבדים נוספים שמצאו את דרכם לחופש באופן עצמאי.
היא נשאה אקדח ולא היססה לאיים בו על עבדים שתש כוחם או נשברה רוחם ורצו לחזור אחורנית.
המסעות תוכננו בקפידה והיא והבורחים נעו בשעות הלילה והתחבאו ביום.
היא מעולם לא נתפסה ולא איבדה אף עבד בורח.
אדוניתה, אליזה ברודס, הציעה פרס בן 100 דולר על החזרתה, אבל איש לא ידע כי הארייט טאבמן הייתה זו שאחראית להברחת עבדים רבים כל כך ממחוזות דורצ'סטר וקרוליין במרילנד.
בשנת 1857 היא יצאה למסע הנועז ביותר שלה, לחלץ את אביה ואמה.
הוריה לא יכלו לצעוד את צעדות הלילה הארוכות להן נדרשו, ולכן הארייט שכרה עבורם כרכרה, ונאלצה לגייס תחבולות רבות כדי להעבירם ממרילנד לדלאוור.
משם, בעזרת ידידיה היא העבירה אותם לקנדה, מקום בו בילו את החורף.
האקלים הצפוני היה קשה להוריה והארייט החליטה למצוא להם מקום נוח יותר.
היא החלה במשא ומתן עם מי שהיה אז חבר הסנאט ולימים מזכיר המדינה של ארצות הברית ויליאם סיוארד לקניית בית באזור אוברון, ניו יורק, ליד ביתו שלו.
הוא מכר לה בית בתנאים נוחים מאוד והיא שיכנה שם את הוריה, ונסעה לבוסטון כדי לממן את קניית הבית בחורף 1858–1859.
טאבמן הצליחה להבריח גם את ארבעת אחיה - בן, רוברט, הנרי ומוזס, אך היא לא הצליחה לחלץ את אחותה רייצ'ל ואת שני בניה של רייצ'ל בן ואנגרינה.
רייצ'ל מתה ב-1859 לפני שהארייט יכלה לחלץ אותה.
מוזס נעלם אך רוברט בן והנרי שינו את שמם לג'ון, ג'יימס ויליאם הנרי סטיוארס, בהתאמה, וחיו במשך שאר חייהם בצפון.
בשנת 1858, פגשה טאבמן את מתנגד העבדות ג'ון בראון והתרשמה מהלהט שלו.
היא ניסתה לעזור לו לגייס עבדים לשעבר לכוחותיו.
כן תכננה להשתתף בפשיטה שלו על הרפר'ס פֵרִי בווירג'יניה ב-1859, אך היא לא השתתפה בה בסופו של דבר, כנראה עקב מחלתה.
טאבמן עבדה כמרגלת, סיירת ואחות עבור צבא הצפון בזמן מלחמת האזרחים בארצות הברית.
היא הייתה האישה האמריקאית הראשונה שתכננה והובילה מבצע צבאי, הפשיטה בנהר קומבהי, בתחילת יוני 1863. בפשיטה זו שוחררו 750 עבדים.
לאחר המלחמה הייתה טאבמן פעילה למען זכויות נשים שחורות בארצות הברית.
בתקופה זו עדיין לא ידעה לכתוב, ולכן הכתיבה לסהרה הופקינס ברדפורד את הביוגרפיה שלה.
היא פרסמה תיאור קצר של חייה בשנת 1869 בשם "תמונות מחייה של הארייט טאבמן".
דבר זה תרם באופן משמעותי למצבה הכספי - היא לא זכתה לפנסיה ממשלתית עבור שרותה הצבאי עד שעברו כ-30 שנה מאז המלחמה.
באותה שנה היא נישאה לנסון דייוויס, חייל אחר אותו הכירה בזמן המלחמה.
הם חיו יחד בבית אותו רכשה באוברון, ניו יורק, מידידה, מי שהיה מזכיר המדינה של ארצות הברית, ויליאם סיוארד.
טאבמן הייתה מוקפת בחברים ובני משפחה שבחרו להתיישב לידה לאחר מלחמת האזרחים.
ב-1874 היא ובעלה אימצו ילדה ושמה גרטי.
על אף שהייתה האישה הראשונה שהובילה מבצע צבאי במהלך מלחמת האזרחים, לאחר המלחמה הממשל הפדרלי סירב להעניק לה את אותה קצבה שהוענקה לחיילים מן המניין על רקע היותה שחורה.
לאחר קמפיין ציבורי ארוך, הסכים הממשל הפדרלי להגדיל את קצבתה החודשית מ-$8 ל-$20, אך כיוון שחששו מיצירת תקדים מסוכן, הגדילו לה את קצבת האלמנות שלה.
במשך שנים רבות גייסה טאבמן כספים לבניית בית לאפרו-אמריקאים זקנים וחולים.
הבית נבנה על אדמה שהיא קנתה בשנת 1896, ליד ביתה שלה באוברון.
לבסוף היא נאלצה לעבור לבית בעצמה בגלל דלקת פרקים ובריאות לקויה.
ב-10 במרץ 1913 מתה הארייט טאבמן בגיל 91. היא נקברה בטקס צבאי מלא.
מצבת הנצחה הוקמה לכבודה בבית המשפט המחוזי של מחוז קיוגה, באוברון, ניו יורק, בה מתקיים טקס לכבודה בכל 10 במרץ, יום מותה.
באותו יום מציינת את מותה גם הכנסייה האוונגליסטית לותרנית בארצות הברית.
בשנת 1944 הושקה ספינת משא מסוג ליברטי.
ב-1 בפברואר 1978 הנפיק שירות הדואר האמריקאי בול זיכרון לזכר טאבמן כחלק מסדרת בולים להנצחת המורשת האפרו-אמריקאית.
הבול כולל פורטרט שלה וכן ציור על פי צילום של עגלה המובילה עבדים.
בדצמבר 1978 הפיקה רשת הטלוויזיה NBC מיני-סדרה בשם "אישה ושמה משה" המתארת את פועלה של הארייט טאבמן.
ב-2016 הודיע משרד האוצר האמריקאי כי דמותה של טאבמן תהיה דמות האישה הראשונה שתופיע על שטר (20 דולרים).
השטרות היו צפויים להיכנס למחזור ב-2020 או מאוחר יותר, אולם ב-2019 הודיע ממשל טראמפ כי התוכנית הוקפאה.
ב-2018 הוצגה דמותה בסדרת הטלוויזיה "טיימלס", עונה שנייה.
ב-2019 יצא הסרט "הארייט" המבוסס על חייה, עם סינתיה אריבו בתפקיד הארייט.
הסרט, בבימויה של קאסי למונס, זכה להצלחה והיה מועמד לאוסקר.
בספר פרסי ג'קסון הרביעי ("הקרב על המבוך") היא מוצגת כבתו של הרמס שהשתמשה בלבירינת כדי להבריח עבדים.
הארייט שו ויבר , הייתה פעילה פוליטית בריטית, פמיניסטית, עורכת ופטרוניתו של הסופר האירי ג'יימס ג'ויס.
ויבר נולדה בפרודשאם, צ'שייר ב-1876 לפרדריק, רופא, ולמארי רייט, יורשת עשירה.
היא קיבלה חינוך פרטי בבית המשפחה.
לאחר שהוריה סירבו לכך שתלמד באוניברסיטה, החליטה להתמקד בעבודה סוציאלית ונרשמה לקורס בבית הספר לכלכלה של לונדון שעסק בכלכלה של יחסים חברתיים.
מאוחר יותר נעשתה פעילה בתחום של זכות בחירה לנשים, והצטרפה ל"איגוד החברתי והפוליטי של הנשים" ("Women's Social and Political Union").
ב-1913 חברה ויבר לדורה מרסדן, העורכת של כתב העת הפמיניסטי "The Freewoman" ("האישה החופשית"), שנסגר ב-1912, והשתיים הקימו את "The New Freewoman", שלמרות שמו היה ירחון ספרותי.
בינואר 1914 הציע עזרא פאונד, שהיה הרוח החיה בכתב העת, לשנות את שמו להאגואיסט, וכך היה.
וויבר מימנה את פעילות כתב העת, שמספר קוראיו היה מצומצם ביותר, ובאמצע 1914 החליפה את מרסדן בתפקיד העורכת.
פאונד, שבנוסף להיותו משורר פעל גם כמגלה כישרונות ספרותיים, שמע על ג'יימס ג'ויס והציע לו לכתוב מאמר בכתב העת.
ג'ויס נענה, ובעידודה של ויבר החל לפרסם בהמשכים את הרומן דיוקן האמן כאיש צעיר.
הרומן פורסם בשנים 1914-1915. מ-1916 החלה ויבר לממן את ג'ויס באופן סדיר, ושלחה לו סכומי כסף לא מבוטלים.
לאחר הוצאת "דיוקן האמן" לאור, החל ג'ויס, שוב בעידודה הפעיל של וויבר, לכתוב את יוליסס.
היא נתקלה בסירוב של בתי דפוס להדפיס פרקים מיוליסס, בתואנה שאינם ראויים לדפוס, ונאלצה לסגור את "האגואיסט" בדצמבר 1919. ב-1922 הוצא "יוליסס" לאור בפריז על ידי סילביה ביץ'.
ב-1923 עשתה ויבר ניסיון לפרסמו בבריטניה ובארצות הברית, אך העותקים שהודפסו על ידה ונשלחו לשתי המדינות הושמדו על ידי שלטונות המכס.
ויבר הוסיפה לתמוך בג'ויס שנים רבות.
הסכומים בהם מימנה את ג'ויס מוערכים בכ-23,000 לי"ש, סכום עתק באותן שנים.
עם מותו ב-1941 מימנה את לווייתו, ואף שלחה סכום כסף לא מבוטל לאלמנתו נורה.
ב-1931 הצטרפה למפלגת הלייבור, וב-1938 למפלגה הקומוניסטית.
היא מתה בביתה בסאפרון ולדן שבאסקס ב-1961, ובמותה תרמה את האוסף הספרותי שלה לספרייה הבריטית.
האריה שאהב תות הוא ספר לגדולים מאת הסופרת והמשוררת הישראלית תרצה אתר.
הסיפור פורסם לראשונה במסגרת ספרה של אתר "יעל מטיילת" (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1971).
בשנת 2003 יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד מחדש כספר נפרד, מעוטר באיוריו של הצייר דני קרמן.
הספר עובד להצגות ילדים שונות.
ראה אור בתרגום לערבית מאת רג'אא בכריה (رجاء بكرية).
הסיפור מתמקד באריה המבקש לאכול תותים, ותותים בלבד, אך ביער שבו הוא גר אין תותים.
בעוד שאמו הלביאה מנסה לשכנע אותו לאכול מאכלים אחרים, האריה מתעקש לאכול רק תות.
כאשר ילדים מטיילים ביער ובאמתחתם תות, מבקש האריה לטעום מהמאכל, אולם הילדים נבהלים ובורחים מהמקום.
האריה טועם מהתות שמצא בתיקיהם שנותרו מאחור ואוכל את כל התותים שהם השאירו, כתוצאה מכך הוא החליט שהוא לא אוהב תותים.
החוויה משנה את גישתו של האריה ומאותו יום ואילך הוא אוכל בתיאבון את האוכל שנותנת לו אמו.
הסיפור מצביע על חשיבותה של העקשנות, שהיא תכונה המסייעת בהתמודדות של ילדים עם מצבים שנדרש בהם מאמץ, ומביאה אותם שלא לוותר ולסגת מהפעולה.
כן היא מצביעה על התפתחות עצמאית, ופיתוח אישיות אינדיבידואלית, בה הילד מפעיל שיקול דעת אישי ומביע את רצונותיו בנפרד מרצונותיהם של הוריו.
כאשר ילד מתעקש על דבר מה, על אף שההתעקשות יכולה להיות מתסכלת עבור ההורה, יש לאפשר לו להתנסות וללמוד בעצמו ואף בדרך "הקשה", מה הדבר הנכון עבורו.
עם זאת, קיימת ביקורת כלפי הספר על כך שהוא מחנך לקונפורמיות, בכך שבסופו של הסיפור האריה "...אוכל רק מה שאמא שלו מכינה ולא רוצה דברים שאין ...
והוא כבר לא בוכה ולא מתנהג כמו טיפש".
בנוסף, הסיפור הוא גם תובנה עבור מבוגרים וילדים כאחד, והיא שלפעמים אנחנו רוצים מאוד משהו אבל כשאנחנו מקבלים אותו סוף סוף אז מתגלה לנו שהוא בכלל לא דבר רצוי עבורנו.
זוהי תובנה הנוגעת ברבדים העמוקים של הנפש האנושית, בדומה למגע הזהב של המלך מידאס.
ב-28 ביולי 2013 נחנך בחולון גן סיפור "האריה שאהב תות" ובו פסליו של אסף ליפשיץ.
הצגת ילדים שעלתה בישראל בהפקת "משגב עורי הפקות" ומבוססת על הספר שכתבה (תרצה אתר).
סמדר שיר כתבה את המחזה, הלחין את המוזיקה משה דץ, עיבד מוזיקלית חזי שקד, ביימה מור פרנק, ושיחקו בה צחי נוי/גיל וסרמן, גילי ורנר, קרן ראובן, ונירית אהרוני.
הצגת ילדים נוספת שעלתה בישראל המבוססת על הספר בכיכובה של מיקי (מיכל מוכתר) בהפקת "משגב עורי הפקות".
פנו דרך לָעושה כול (איטלקית: Largo al factotum; נקרא גם האריה של פיגארו) היא אריה מתוך האופרה הספר מסביליה שכתב המלחין ג'ואקינו רוסיני.
את האריה שר פיגארו בהופעתו הראשונה באופרה.
"עושה כול" הוא המשרת, העוסק בכל העניינים, נקרא לטפל בכל נושא ולפתור כל בעיה, ומתוך כך רואה עצמו ראש וראשון, איש שאין לו תחליף.
פירוש המילה factotum בלטינית הוא "עושה הכול".
בשל המשקל המשולש של 6/8, בקצב מהיר של אלגרו ויואצ'ה (מהיר ומלא חיים), אריה זו היא אחת הקשות ביותר לביצוע לבריטון.
אף על פי כן, היא אחת האריות המפורסמות ביותר בשירה האופראית, וזמרי בריטון מרבים לשיר אותה ורואים בה הזדמנות להפגין את כישרונם.
בתרגומה לעברית מוכרת האריה בקריאה החוזרת ונשנית "פיגארו פה, פיגארו שם" של הספר, המתרברב בפרסומו הרב בעירו.
פנו דרך לעושה כול, החשוב בעירו!
אה, מה טובים החיים ומה נעימים.Ah, bravo Figaro!
אין כמוהו מוכשר, זורח אורו!
איש מאושר, מה שפר מזלו!Pronto a far tutto,
ביום ובלילה הוא שם והוא כאן.
איש כבוד וכולו אצילות.Rasoi e pettini
כולם לי קוראים, כולם בי רוצים,
מהר מהר, הכול כבר מוכן,
הנה עלוקות להקיז את הדם.
הרי לך הגברת, הרי האדון!
ועכשיו חיש מהר, הנה החשבון!Figaro!
אה, איזה טירוף, איזה שיגעון!!
אה, איזו צפיפות, המולה ושאון!
חיש חיש כברק זריז ומהיר,
בכול אתעסק, אין כמוני בעיר.
יאיר מזלך, לעד לא יחסר!
האריות היא להקת פופ רוק ישראלית שהוקמה בשנת 1965 על ידי האחים חיים (חיימון) ושוקי אלגרנטי.
כאחת מלהקות הרוק הראשונות בישראל, היא נחשבת לאחת הבולטות והמצליחות ביותר, והייתה הראשונה שהביאה את סגנון הפופ-רוק הבינלאומי לישראל.
היוותה אבן דרך משמעותית ברוק הישראלי ובמוזיקה בכלל.
הלהקה, שהתאפיינה בסגנון רוק בינלאומי ובסאונד חדשני שהקדים את זמנה, הצטיינה בסגנון מיוחד שכלל הרמוניות שירה מלודיות ועיבודים מתוחכמים.
סגנון זה הכניס את הלהקה במהרה לקדמת הבמה הישראלית.
ב-1962 פעל ליד נמל תל אביב, ברחוב יורדי הסירה, מועדון עירוני ששימש מוקד מפגש לבני נוער.
מדריך הנוער במקום היה יגאל גורדון שהקים להקה בשם להקת "הגורדונס" שבה ניגן כבסיסט, שבה שוקי אלגרנטי שימש גיטריסט.
חיים נהג להתלוות לאחיו בחזרות עד שגורדון החליט ללמד אותו לנגן על גיטרת בס, וחיים הצטרף ללהקה כבסיסט.
הגורדונס הופיעו במועדוני העירייה וצברו פופולריות גדולה בקרב בני הנוער.
חזרות הלהקה בבית משפחת אלגרנטי בדיזנגוף הפכו לאטרקציה והביאו קהל מתאסף מחוץ לבית מדי שבת.
לאחר תקופה התפרקה הלהקה, ושוקי וחיים המשיכו להופיע בעצמם במועדון "המרתף" של פליקס אוחנה.
באותם ימים פגשו האחים אלגרנטי בחיים סבן, חייל ונגן צעיר שהציג עצמו כאמרגן.
סבן ביקש להצטרף אליהם, ובתהליך קצר בהדרכת חיים אלגרנטי למד לנגן על גיטרת בס.
בשנת 1964 החליטו השלושה - שוקי אלגרנטי, חיים אלגרנטי וחיים סבן לצרף את המתופף יעקב אלשיך ולהקים להקה חדשה בשם להקת "האריות".
הלקה הופיעה בבריכת "גלי גיל" ברמת גן והקליטה את שירה הראשון, "My Girl", ששימש כשיר פרומו להופעותיה בקפה תמר.
הופעתם הראשונה הייתה ב־1964 בגן הוואי, לצד שלישיית גשר הירקון, וזכתה להצלחה רבה.
להקת "האריות" הפכה לאחת הלהקות הפעילות ביותר בסצנת המועדונים של רמלה, אז מרכז רוקנרול בולט.
בין השנים 1963 - 1968 הופיעה הלהקה באופן רצוף במועדון "פאר", "רינגוס","האריות" ובמקומות נוספים ברחבי הארץ.
לצד האחים אלגרנטי וחיים סבן צורף המתופף יוסי סרי שהחליף את אלשיך.
וכאמרגן צורף יהודה טלית שמאוחר יותר היה שותף עם חיים סבן במשרד "סבן טלית".
באותה תקופה הקליטה הלהקה מספר שירים נוספים באנגלית, בהם "Popolomo" בגרסתו הראשונה, "World of Peace", "Mr tchon", "Lions step", השירים נכתבו והולחנו על ידי חיים אלגרנטי וחיים סבן אך אלו מעולם לא יצאו כתקליטים רשמיים.
על אף ששימש כבסיסט בלהקה, החל חיים סבן למלא גם תפקיד של אמרגן בפועל.
בשנת 1968 החליט חיים סבן להפוך את "האריות" ל"להקת־על" וצירף נגנים מובילים מהסצנה:
דני שושן - לשעבר בלהקת הנסיכים, צורף כבסיסט.
משה בויאנג'ו - לשעבר מלהקת הכוכבים, צורף כמתופף.
על מנת לצרף את שושן, העניק סבן את ניהול מועדון "גיימביט" לפליקס אוחנה תמורת שחרורו מהחוזה עם שושן.
כדי לזכות בחשיפה ברדיו הישראלי, החליטה הלהקה להקליט כמה שירים בעברית.
לשם כך צירפה הלהקה את הזמר החיפאי דוד יפרח, בעל קול ישראלי מובהק, אשר הצטרף להרכב לקראת הקלטת חומר מקורי בעברית.
במסגרת זו הוקלט תקליטון ראשון בעברית.
דני שושן הביא ושר את השיר "שובי נא אליי", דוד יפרח הביא ושר את השירים "מאמא" ו-"אני משוגע לתלתלייך" עם חיים אלגרנטי, ששר גם את השיר "זכרונות".
לאחר תקופה קצרה של פעילות משותפת, לא הסתדרו העניינים המקצועיים בין חברי הלהקה לדוד יפרח, והוא הוחלף בקלידן הבריטי דייב ווטס, יוצא להקת The Tornados .
במהלך שנות פעילותה באותה תקופה השתתפה הלהקה בסרט השכונה שלנו וביצעה יחד עם ציפי שביט את השיר דרור יקרא
במקביל, להקת "האריות" הפכה לאחת הלהקות המתוקשרות ביותר בישראל באותה עת, ואף הופיעה בכתבות צבע שהציגו את תופעת ה"גרופיות" - לעיתים באופן פרובוקטיבי וללא ידיעת חברי הלהקה.
בסוף שנות ה־60 האמין חיים סבן כי "האריות" גדולים מדי בשביל להישאר רק בישראל.
הוא נסע לחו"ל במטרה להשיג ללהקה חוזים בינלאומיים, וב־1968 הצליח להשיג עבורם חוזה הופעות במועדון "האצ'טס" שבפיקדילי, לונדון.
זה היה אחד ממוקדי ההופעות המשמעותיים בעיר, ושם הופיעה הלהקה לצד אמנים מובילים בעולם.
באחת מההופעות נכחו חברי להקת The Flowerpot Men , שהתרשמו במיוחד ואף הצהירו כי ביצוע "האריות" ללהיטם "Let's Go to San Francisco " היה טוב מהמקור.
בזמן הופעותיה של להקת "האריות" במועדון, פעל חיים סבן להשגת חוזה הקלטות ללהקה.
הוא סידר לה מספר אודישנים אצל אמרגנים מוכרים.
הלהקה הגיעה לאודישן ללא ציוד הגברה, וביצעה שירים בליווי גיטרה אקוסטית בלבד, עם הרמוניות קוליות בסגנון להקות הפופ של התקופה.
אחד האמרגנים הביע התפעלות מרמתה המקצועית של הלהקה והבטיח לסדר לה חוזה הקלטות באולפן הקלטות מוביל.
בעקבות אודישן זה חתמה הלהקה חוזה הקלטות עם חברת התקליטים Philips
במסגרת חוזה ההקלטות עם חברת Philips הקליטה הלהקה את התקליטון הלועזי השני שלה, שכלל את השירים:
ההקלטות בוצעו באולפני "Chapels", שנחשבו מתקדמים במיוחד עם שמונה ערוצי הקלטה - פי שניים מהמקובל בישראל באותה תקופה.
הלהקה הכינה את העיבודים מראש עם המפיק ביג ג'ים סאליבן שהיה הגיטריסט של טום ג'ונס.
לאחר מכן נוספו שכבות קוליות באמצעות הכפלת קולות, טכניקה שלא הייתה נפוצה בישראל באותן שנים.
תהליך ההקלטה הותיר רושם עמוק על חברי הלהקה והיווה שלב מקצועי משמעותי בהתפתחותה.
חברת Philips שלחה במיוחד צלם מהולנד לצילומי עטיפת התקליט, והציפייה בתעשייה הייתה שהתקליטון יזכה להצלחה גדולה.
באותה תקופה הופיעה הלהקה גם בתוכנית הטלוויזיה Color Me Pop ששודרה ב-BBC תוכנית שנתנה זרקור ללהקות מצליחות באנגליה מה שהפך אותה ללהקה הישראלית הראשונה שהופיעה בתוכנית מוזיקה בטלוויזיה הבריטית.
עם סיום תקופת החוזה בלונדון, ובעקבות עיכובים בהפצת התקליט באנגליה, אזל רישיון העבודה של חברי הלהקה והמשאבים הכספיים שעמדו לרשותם.
לאור זאת החליטו חברי להקת "האריות" לשוב לישראל, במטרה להמשיך בפעילותם המקומית, מתוך ציפייה כי הצלחת התקליט תאפשר חזרה מחודשת לאנגליה בהמשך.
הצלחה בישראל וסיבובי הופעות בחו"ל
עם חזרתה של להקת "האריות" לישראל לאחר סיום פעילותה בלונדון, התקבלה הלהקה בכבוד רב וזכתה להצלחה מיידית.
הופעתה הראשונה בארץ התקיימה באולם הסינרמה בתל אביב בפני קהל רב, וזכתה להיענות נלהבת.
במקביל זכה השיר "Our Love's a Growing Thing" להצלחה רבה, והדיח את השיר Get Back של להקת הביטלס מהמקום הראשון במצעד הפזמונים.
השיר צעד שלושה שבועות רצופים בראש המצעד, והפך לאחד מלהיטיה הבולטים של הלהקה תופעה שחיזקה את מעמדה של הלהקה כלהקת רוק מובילה וכאלילי נוער באותה תקופה.
בעקבות הצלחתה בישראל יצאה הלהקה לסיבוב הופעות נוסף באנגליה ובאיטליה.
לאחר סיום החוזה וחילוקי דעות מקצועיים פרשו מהלהקה דני שושן ודייב וואטס, בעוד שוקי וחיים אלגרנטי חזרו לישראל וצירפו ללהקה את יאן טייגן כבסיסט ומשה זוברמן כקלידן.
בתחילת שנות ה־70 הצטרף ללהקה הזמר והבסיסט הנורווגי יאן טייגן , אשר ניגן ושר עם להקת "האריות" במשך כשנתיים.
בתקופה זו הקליטה הלהקה מספר שירים נוספים שנכתבו והולחנו על ידי חיים אלגרנטי, ובהם השירים "את לא טובה", "I've Got Starshine"," "Mary Cries Help","Where I Belong", כמו כן ביצעה את שירי הנושא לסרט הקולנוע "לופו בניו יורק".
בהמשך שב לנורווגיה, שם פיתח קריירת סולו מצליחה והפך לאחד הזמרים הבולטים במדינתו.
לאחר עזיבתו של טייגן הצטרף ללהקה הבסיסט משה לבהר במקומו.
באותה תקופה השתתפה הלהקה בסרט "המשכנע בע"מ", אשר שירי הסרט הולחנו על ידי חיים אלגרנטי, עובדו על ידי אילן מוכיח ובוצעו על ידי הזמרת מרצדס.
בנוסף השתתפה הלהקה בביצוע שירים מתוך הסרט "מלכת הכביש", ובהם "Far Away", "A Day in a City" ו-"I've Seen You Around".
שהלחין דובי זלצר למילותיו של אהוד מנור.
במקביל הקליטה הלהקה מספר שירים נוספים, בהם "Wheel of Love", וכן ביצעה עיבוד לשיר "באה מנוחה ליגע".
בשנת 1972 נשלחה משלחת אומנים ישראלית לארצות הברית בהפקתו של יעקב אגמון למופע מוזיקלי שהציג אמנים וזמרים בולטים של התקופה בהן יפה ירקוני, שולי נתן, צמד העמרנים, מייק בורשטיין ועוד.
להקת "האריות" הופיעה ושימשה כלהקת הליווי המרכזית של האירוע.
בעקבות המופע הקליטה הלהקה את השיר "תנו לי כוכב" עם יפה ירקוני.
תקליט אוסף ומחווה לשנות ה־60
בשנים מאוחרות יותר הוציאה להקת "האריות" תקליט אוסף שנקרא "Songs of Yesterday and Tomorrow", אשר כלל להיטים בולטים מתקופת שנות ה־60 כמחווה למוזיקה של אותם ימים ובהקדשה לקהל מעריציה.
בנוסף השתתפה במופע נוסטלגי בסינרמה עם להקות מחול בהן הטרמולוס , המרמלדה ועוד.
והוציאה קליפ מחווה עם שירי שנות ה-60.
בשנים מאוחרות יותר חידש חיים אלגרנטי את פעילות להקת "האריות", בין היתר במסגרת הופעות במועדונים, פאבים ובבתי מלון.
בשלב זה פעלה הלהקה בהרכב שכלל גם את בתו, מאיה אלגרנטי, לצד מוזיקאים נוספים, ובהם נתן סרוסי ומשה זוברמן (מייק שיין).
הלהקה המשיכה להופיע לאורך השנים ולבצע הן חומר מקורי והן עיבודים לשירים מתקופת הזוהר שלה, תוך שמירה על סגנון הפופ־רוק והרוקנרול שאפיין אותה מראשיתה.
להקת "האריות" נחשבת לאחת מלהקות הפופ־רוק הראשונות והמשפיעות שפעלו בישראל, והייתה בין ההרכבים שתרמו להטמעת הסאונד הפופ־רוק הבינלאומי במוזיקה הישראלית של שנות ה־60. פעילותה קדמה לפריחתו המלאה של הרוק הישראלי, והציבה סטנדרט חדש של הרמוניות קוליות, עיבודים מוקפדים וסאונד עדכני ביחס לתקופתה.
הלהקה בלטה ביכולתה לשלב בין הצלחה מסחרית רחבה בישראל לבין פעילות מקצועית בזירה הבינלאומית.
הופעותיה באנגליה ובאיטליה, לצד חתימת חוזה הקלטות עם חברת תקליטים בינלאומית, היו חריגות בנוף המוזיקה הישראלית של אותה תקופה והציבו אותה כאחת הלהקות הישראליות הראשונות שפעלו מחוץ לישראל בהיקף משמעותי.
הצלחת השיר "Our Love's a Growing Thing", שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים בישראל והתחרה בשיר של להקת הביטלס, חיזקה את מעמדה של להקת "האריות" כהרכב מרכזי בסצנת הפופ־רוק המקומית וכאחת מלהקות הקצב הבולטות של התקופה.
הלהקה זכתה לאהדה רחבה בקרב הקהל, תופעה שהתבטאה בהופעות עמוסות קהל, סיקור תקשורתי ובמעמד של אלילי נוער.
בנוסף לפעילותה המוזיקלית, נוכחותה של הלהקה בזירת התרבות הישראלית באה לידי ביטוי גם בהופעות אורח מוזיקליות קצרות בסרטי קולנוע ישראליים, כחלק מהשתלבותה הכללית בתרבות הפופ של התקופה.
על אף הישגיה והצלחתה המתמשכת בקרב הקהל, לא זכתה להקת "האריות" לאורך השנים להכרה תקשורתית והיסטורית רחבה כפי שזכו לה להקות אחרות שפעלו מאוחר יותר.
עם זאת, תרומתה להתפתחות הרוק הישראלי, לפעילות הבינלאומית של מוזיקאים ישראלים ולגיבוש סצנת להקות הקצב מקנה לה מקום מרכזי בפנתיאון המוזיקה הישראלית.
לאורך השנים זכתה להקת "האריות" להערכה מחודשת מצד מוזיקאים, חוקרי מוזיקה וחובבי רוק ישראלי, שראו בה אחת מהלהקות החלוציות שפעלו
בישראל בשנות ה־60 וה־70. פעילותה המוקדמת, הסאונד הבינלאומי שהביאה לבמה המקומית והישגיה בזירה הבינלאומית תרמו לעיצוב תפיסת להקות הקצב והרוק בישראל.
הערכה זו באה לידי ביטוי גם בהתייחסויות רטרוספקטיביות בתקשורת ובכתיבה מוזיקלית, וכן בהתעניינות מחודשת בפעילותה ובהקלטותיה לאורך השנים.
שיריה של הלהקה, ובהם "Our Love's a Growing Thing" ושירים מתקופות מאוחרות יותר, ממשיכים להיתפס כחלק מהמורשת של הרוק הישראלי המוקדם.
כמחווה לכל תקליטוני ולהיטי הלהקה הוציאה חברת פונוקול אוסף של רבים משיריה
בנוסף, המשך פעילותה של הלהקה בהרכבים מאוחרים והופעותיה בפני קהל לאורך השנים נתפסים כמחווה חיה למוזיקת הרוקנרול של התקופה ולדור המייסדים של סצנת הפופ־רוק בישראל.
שוקי אלגרנטי - גיטרה מובילה, זמר
חיימון אלגרנטי - גיטרה, זמר
חיים סבן - בס, קולות רקע
יוסי סרי - תופים, קולות רקע
דני שושן - בס, זמר
משה בויאנג'ו - תופים, קולות רקע
דוד יפרח - גיטרה, זמר
דייב ווטס (אנגליה) - אורגן
יאן טייגן - בס, זמר
משה בויאנג'ו - מתופף, קולות רקע
משה זוברמן (זוהר) - אורגן
משה לב הר - בס, זמר
האריה והעכבר הוא אחד ממשלי איזופוס, מספר 146 באינדקס פרי.
בגרסה הראשונית של הסיפור, אריה מאיים על עכבר שהעיר אותו.
העכבר מבקש את סליחתו ומציין את העובדה כי הוא אינו טרף ראוי ולא יעניק כל כבוד לאריה.
האריה משתכנע ומשחרר את העכבר לחופשי.
מאוחר יותר, האריה נתפס ברשת ציידים, העכבר שומע את שאגותיו ומגיע לשחרר אותו על ידי כרסום חבליו.
בגרסאות שונות של הסיפור, לאחר שהאריה משחרר את העכבר, הוא מבטיח להחזיר לו טובה, והאריה כל כך משועשע מהעניין ומשחרר את העכבר לחופשי.
כשהעכבר שב ומקיים את הבטחתו מתחזק המסר של חשיבות החזרת הטובה וקיום הבטחה.
מוסר ההשכל של הסיפור הוא שרחמים מביאים בצידם שכר.
ושאין להסתכל בקנקן אלא במה שיש בתוכו.
העכבר, על אף קטנותו, הצליח להציל את חייו של האריה הגדול והחזק, בתמורה לכך שהאריה חס על חייו.
הסיפור גם מחזק את זה שלכל אחד יש תועלת, אתה לא יכול להיות קטן מדי מכדי להועיל, ולכל אחד יש את היתרונות שלו.
המשורר הסקוטי רוברט הנריסון (Robert Henryson) כתב גרסה שכלולה בספרי המעשיות שהוציא בשנת 1480 המרחיבה את הטיעון כי העכבר מייצג מספר נושאים העוסקים בדין, פוליטיקה וצדק.
השיר מורכב מ-43 בתים בני שבע שורות.
12 הבתים הראשונים מתייחסים לפגישה עם איזופוס בחלום.
וששת הבתים בסיומו מתארים את המוסריות בסיפור.
המשל המורחב מופיע בבתים 13-36.
המשורר הצרפתי מהמאה ה-16 קלמאן מארו, מספר גרסה נוספת נרחבת של הסיפור שפורסמה לראשונה בספרו "Épitre à son ami Lyon Jamet" (מכתב לחברו ליון) בשנת 1534. זהו חיקוי של אגרות המשורר הלטיני הורטיוס, בהם פנה לחבריו לעיתים קרובות, תוך החלת תמות, בדומה למשלי איזופוס, למצבים שהם נתקלים בהם.
במקרה הזה, המשורר מארו היה כלוא והוא מתחנן בפני חברו לעזור לו להשתחרר.
ז'אן דה לה פונטן כלל גרסה תמציתית של הסיפור באגדותיו שיצאו בשנת 1668.
המשל היה אהוב על אמנים ופסלים שהרבו להשתמש בו במגוון מדיומים.
הצייר הפלמי פרנס סניידרס (Frans Snyders) היה אחראי על לפחות שתי גרסאות.
אחת מהן עברה תיקון לבקשתו של וינסטון צ'רצ'יל, כדי להדגיש את העכבר שהיה כמעט בלתי נראה.
בשנת 1973 הציור עבר שחזור וההדגשה הוסרה ולאחר מכן הוא נתלה באולם הגדול בארמון וסטמינסטר.
במאה ה-19 הקריקטוריסט הפוליטי ג'ון דויל ביצע התאמה של המשל לאחת מסדרות ההדפסים החודשיות שלו בפברואר 1844. בקריקטורה, ה"עכבר" המכרסם ברשת הוא ג'ון ראסל, רוזן ראסל הראשון, אשר שכנע את בית הלורדים לשחרר את ה"אריה" דניאל או'קונל ממאסר שנגרם מכיוון שניסה לבטל את חוק האיחוד של 1800.
הארייט רות הרמן היא פוליטיקאית בריטית מטעם מפלגת הלייבור, המכהנת כחברה בפרלמנט של הממלכה המאוחדת מאז שנת 1982. הרמן היא האישה המכהנת התקופה הארוכה ביותר בבית הנבחרים.
הרמן הודיעה על פרישתה מהפרלמנט בבחירות הכלליות של 2024 ומונתה לבית הלורדים מאוחר יותר באותה השנה.
הארייט רות הרמן נולדה בלונדון ב-1950 לאב רופא ואם עורכת דין.
אמה, אנה הרמן, הייתה המועמדת של המפלגה הליברלית של מחוז הרטפורד בבחירות הכלליות ב-1964. הרמן היא השלישית מבין ארבע בנות המשפחה.
הרמן למדה בבית ספר ציבורי והמשיכה לימודי פוליטיקה באוניברסיטת יורק.
ב-1972 לקחה חלק בהפגנות המחאה על יום ראשון העקוב מדם.
אולם, המודעות הפוליטית שלה התפתחה בעת שעבדה כעורכת דין.
הרמן נשואה לחבר הפרלמנט ג'ק דרומיי (Jack Dromey) ולזוג שלושה ילדים.
הרמן כיהנה בתפקידים שונים בממשלות צללים.
היא כיהנה כשרת צללים לשירותים חברתיים (משנת 1984) וכשרת צללים לענייני בריאות (משנת 1987), כמזכירת הראשית בצללים במשרד האוצר (1992–1994), ותחת טוני בלייר, כמזכירת תעסוקה בצללים (1994–1999).
לאחר הניצחון בבחירות הכלליות ב-1997 הרמן מונתה למזכירת המדינה לביטוח לאומי והשרה הראשונה במשרד לנשים ושוויון .
היא סיימה את תפקידה בשנת 1998 כשעזבה את הממשלה.
בשנת 2001 מונתה לתובעת הכללית באנגליה ובוויילס, ושימשה בתפקיד עד 2005.
לקראת הבחירות הכלליות בשנת 2007, הרמן התמודדה לתפקיד סגן יושב ראש מפלגת הלייבור וניצחה לאחר שהביסה חמישה מתמודדים.
ב-28 ביוני 2008 לאחר שגורדון בראון נבחר לראש ממשלה, הוא צרף את הרמן לממשלתו.
היא כיהנה כלורד שומר החותם, השרה לענייני נשים ושיויון ויושבת ראש מפלגת הלייבור בבית הנבחרים.
לאחר התבוסה של מפלגת הלייבור בבחירות במאי 2010, בראון התפטר מתפקידו כיושב ראש המפלגה והרמן הפכה לממלאת יושב ראש הלייבור ויושבת ראש האופוזיציה עד לבחירתו של אד מיליבנד.
בין השנים 2010–2011 היא כיהנה כסגנית ראש ממשלת הצללים, וכמזכירת מדינה בצללים לפיתוח בינלאומי ובהמשך כמזכירת מדינה בצללים תרבות, תקשורת וספורט (2011–2015).
לאחר התבוסה של הלייבור בבחירות הכלליות 2015, התפטר מיליבנד ממנהיגות מפלגת הלייבור והרמן הייתה שוב ממלאת מקום יושב ראש המפלגה ומנהיגת האופוזיציה.
הרמן התמודדה בסוף 2019 לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים והפסידה.
לקראת הבחירות הכלליות של 2024, הרמן הודיעה על פרישתה מהפרלמנט.
לאחר פרישתה היא מונתה ללורד כל החיים.
הרמן פעילה למען שוויון לנשים וסייעה להכניס יותר נשים ממפלגת הלייבור לפרלמנט.
הארייט ברוקס הייתה פיזיקאית הגרעין הקנדית הראשונה.
ניסוייה היוו את התשתית לפיתוח הפיזיקה הגרעינית.
היא נודעת במיוחד בזכות מחקרה בנושא טרנסמוטציות גרעיניות ורדיואקטיביוּת.
טרנסמוטציות גרעיניות הן שינוי של אטומים, במספר הפרוטונים או הנייטרונים, עקב ריאקציה גרעינית או דעיכה גרעינית.
בנוסף לכך היא גילתה את הרתיעה האטומית .
ארנסט רתרפורד, אשר הנחה אותה בעבודת הגמר לתואר שני, החשיב אותה כבעלת יכולת וכישרון הדומים למארי קירי.
היא נאלצה להתפטר מהאקדמיה עקב נישואיה ב-1907. כך, אף על פי שהקריירה המדעית שלה נמשכה רק 13 שנים, היא תרמה תרומות משמעותיות לפיזיקה הגרעינית.
ברוקס נולדה באקסטר, באונטריו בקנדה בשנת 1876. היא סיימה תואר ראשון במתמטיקה ופילוסופיה טבעית (נושא אשר קדם למדעי הטבע) באוניברסיטת מקגיל בשנת 1898.
ברוקס הייתה תלמידת התואר השני הראשונה אשר הנחה ארנסט רתרפורד, והאישה הראשונה שסיימה תואר שני באוניברסיטת מקגיל.
היא עבדה בהנחייתו של רתרפורד לאחר השלמת התואר הראשון, במהלך התואר השני, בו חקרה חשמל ומגנטיות, ולאחר סיום התואר השני.
לאחר סיום התואר השני ב-1901, ברוקס עברה לקיימברידג', אנגליה כדי לעבוד עם ג' ג' תומפסון במעבדת קוונדיש המפורסמת.
שם חישבה את זמן מחצית החיים של פליטת תוריום (מה שמאוחר יותר התגלה כרדון-220).
ב-1903, לאחר שסיימה לעבוד באנגליה, היא חזרה למקגיל ועבדה עם רתרפורד כעוזרת מחקר.
היא הבחינה בפליטה מתוריום שהייתה שונה מאוד מקרינת האלפא והבטא שבה הבחינו חוקרים עד אז.
ברוקס שיערה כי הפליטה יכולה להיות מוסטת ממסלולה על ידי רוח.
על ידי שימוש בשיטת דיפוזיה, היא הסיקה שהפליטה היא גז רדיואקטיבי אשר המסה האטומית שלו נמוכה משמעותית מהמסה האטומית של תוריום, היסוד-ההורה.
רעיון חדש זה אשר אותו הגתה ברוקס הוא מרכזי להתפתחות הפיזיקה הגרעינית, והיווה את הבסיס להשערתם של רתרפורד ופרדריק סודי (אשר זכו שניהם בנובל על מחקר בתחום זה) כי מקורה של רדיואקטיביות הוא בהתפרקות אטומים.
ברוקס הייתה אחת מהאנשים הראשונים שגילו את היסוד רדון.
היא הייתה הראשונה אשר ניסתה לקבוע את זמן מחצית החיים שלו ואחד מהאנשים הראשונים אשר חקרו את המסה האטומית שלו.
ב-1904 ברוקס התמנתה לסגל ההוראה בברנרד קולג' בניו יורק (פקולטה לנשים אשר הוקמה ב-1889).
ב-1906 היא התארסה, ועקב כך היא נאלצה לעזוב את האקדמיה.
זאת מכיוון שלפי החוק דאז באוניברסיטאות, כל אישה שנישאה הייתה חייבת להתפטר מעבודתה.
הדיקן התעקש שעליה להתפטר, באומרו "טובת המכללה וכבוד מקומה של האישה בבית, דורשים שנישואיך יהוו את התפטרותך".
במכתב ההתפטרות שלה לדיקן, ברוקס מחתה על אי-הצדק:
לאחר שעזבה את ברנרד קולג' ב-1906, היא עברה למכון קירי בפריז, שם עבדה תחת הנחייתה של מארי קירי, וחקרה את הרתיעה האטומית בעזרת סדרת הדעיכה של רדיום.
בשנת 1907 ברוקס נישאה לפרנק פיטצ'ר.
לאחר מכן חייה את המשך חייה במונטריאול, קנדה.
היא מתה בגיל 56 מ'מחלת דם'.
סביר כי מחלת הדם הייתה לוקמיה, עקב הרדיואקטיביות שהיא הייתה חשופה לה בעת עבודת המחקר שלה, בדומה לחלוצי פיזיקה גרעינית רבים.
זאת מפני שסכנות הרדיואקטיביות עדיין לא היו ידועות ולכן לא היה שימוש בביגוד מגן בשנים האלו בעבודה עם חומרים רדיואקטיביים, מה שהוביל רבים מהם למוות ממחלות הקשורות לקרינה.
בהספד שפורסם בניו יורק טיימס לאחר מותה, ב-18 באפריל 1933, נכתב כי היא גילתה את הרתיעה האטומית.
ברוקס נחשבת כאחת הנשים המשפיעות בתחום הפיזיקה הגרעינית, ושנייה למארי קירי בלבד, וזאת בגלל תרומותיה הרבות, ואף על פי שאפילו לא הספיקה לסיים את הדוקטורט.
היא חברה בהיכל התהילה הקנדי של המדע וההנדסה.
דיים הארייט מרי וולטר היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
בטלוויזיה כיכבה בסדרת הדרמה של ITV "חוק וסדר: בריטניה" בשנים 2009 ועד 2014. בשנת 2011 הוענק לה תואר דיים מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (DBE) על תרומתה לתחום הדרמה.
ב-1981 הופיעה וולטר במחזה "סוף טוב הכל טוב" בהפקת הרויאל שייקספיר קומפני, וב-1983 הייתה הופעת הבכורה שלה בברודוויי כשההפקה הועלתה בניו יורק.
על הופעותיה בהפקות השונות של הרויאל שייקספיר קומפני, בהן "הלילה השנים עשר" וב"שלוש אחיות", זכתה בפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר בהפקה מחודשת.
תפקידים בולטים נוספים שלה בתיאטרון הם ליידי מקבת' ב"מקבת'" (1999) וקלאופטרה ב"אנטוניוס וקלאופטרה" (2006).
על תפקידה כאליזבת הראשונה במחזה "מרי סטיוארט" מ-2005, זכתה וולטר בפרס התיאטרון של איבנינג סטנדרד לשחקנית הטובה ביותר.
ב-2009 הייתה מועמדת לפרס טוני על אותו תפקיד ששיחקה בברודוויי.
אמה, קסנדרה לי, היא אחותו של השחקן הבריטי סר כריסטופר לי.
אביה צאצא של ג'ון וולטר, מייסד עיתון הטיימס.
היא התחנכה בבית הספר "קרנבורן צ'ייס".
היא דחתה לימודים באוניברסיטה, ונדחתה על ידי חמישה בתי ספר למשחק, ולבסוף התקבלה ללימודים באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון .
אחרי הלימודים צברה ניסיון במשחק בלהקת התיאטרון של "Joint Stock Theatre", בסיבוב הופעות עם תיאטרון "Paines Plough" ובהופעות ב"דיוק פלייהאוס" בלנקסטר.
במשך הקריירה שלה עבדה וולטר פעמים רבות עם הרויאל שייקספיר קומפני.
ב-2015 חזרה לשחק ב-RSC בתפקיד לינדה לומד במחזה "מותו של סוכן" בבימויו של גרגורי דוראן.
הופעת הבכורה שלה בברודוויי הייתה ב-1983 עם ההפקה של הרויאל שייקספיר קומפני ל"סוף טוב הכל טוב".
ב-1993 כיכבה בתפקיד בידי בהפקה של אוף ברודוויי ל-"Three Birds Alighting on a Field" עליו הייתה מועמדת לפרס "Drama Desk Award".
ב-2009 שבה להופיע על במות ברודוויי במחזה "מרי סטיוארט" כאשר היא וג'נט מקטיר חזרו לגלם את אותן הדמויות.
ב-2014 גילמה וולטר את דמותו של ברוטוס בהפקה נשית של המחזה "יוליוס קיסר באוף-ברודוויי ושוב הייתה מועמדת לפרס דרמה-דסק.
בין השנים 2009 ו-2012 כיכבה בסדרת הדרמה של ITV "חוק וסדר: בריטניה" כמפקחת בילוש נטלי צ'נדלר.
עוד בטלוויזיה הופיעה בתפקיד גברת גאוון בעיבוד של ה-BBC משנת 2008 "דוריט הקטנה" על פי הרומן של צ'ארלס דיקנס.
היא השתתפה בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "אחוזת דאונטון" בתפקיד ליידי שאקלטון בעונת 2013–2014. בשנת 1987 שיחקה בתפקיד אהובתו של לורד פיטר וימזי, הארייט ויין, בסדרה של ה-BBC "A Dorothy L.
Sayers Mystery" על פי ספריה של דורותי ל.
בשנת 2000 הוענק לוולטר תואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (CBE), וב-2001 זכתה לתואר דיים מפקדת מסדר האימפריה הבריטית (DBE) על תרומתה לתחום הדרמה.
ב-2001 הוענק לה ולקנת בראנה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם "מכון שייקספיר" בסטרטפורד.
ההפקה של "מרי סטיוארט" שהועלתה בברודוויי הייתה מועמדת למספר פרסי טוני בהם פרס השחקנית הטובה ביותר לוולטר ולשותפתה בהצגה ג'נט מקטיר.
בספטמבר 2024, פורסם כי וולטר לוהקה לעונה השביעית של הסדרה "מראה שחורה".
בן זוגה של וולטר היה השחקן פיטר בליית' עד למותו בשנת 2004. ב-21 במאי 2011 התחתנה עם גאי שוסלר, שחקן אמריקאי, המופיע בשם הבמה גאי פול.
הלנה ב"סוף טוב הכול טוב", רויאל שייקספיר קומפני, 1981/2
אימוג'ן ב"סימבלין", רויאל שייקספיר קומפני, 1987/8
ויולה ב"הלילה השנים עשר", רויאל שייקספיר קומפני, 1987/8
דאשה ב-"A Question of Geography", רויאל שייקספיר קומפני, 1987/8
מאשה ב"שלוש אחיות" מאת צ'כוב, רויאל שייקספיר קומפני, 1988
הדוכסית ב"הדוכסית ממאלפי" מאת ג'ון ובסטר, רויאל שייקספיר קומפני, 1989/90
בידי ב-"Three Birds Alighting on a Field", תיאטרון רויאל קורט וברודוויי, 1991
ליידי קרום ב"ארקדיה" מאת טום סטופרד, התיאטרון המלכותי הלאומי, 1993
ליידי מקבת' ב"מקבת'", רויאל שייקספיר קומפני, 1999
פייג' ב-"Dinner" מאת מוירה בופיני לצידם של ניקולס פרל וקתרין מק'קורמק, התיאטרון המלכותי הלאומי, 2002
"מרי סטיוארט" מאת שילר, דונמאר ורהאוס, 2005
"אנטוניוס וקלאופטרה", רויאל שייקספיר קומפני, 2006
"Women Beware Women", רויאל שייקספיר קומפני, 2010
ברוטוס ב"יוליוס קיסר", דונמאר ורהאוס, 2012/13
המלך הנרי הרביעי במחזה "הנרי הרביעי", דונמאר ורהאוס, 2014
לינדה לומן ב"מותו של סוכן", רויאל שייקספיר קומפני ותיאטרון נואל קווארד, 2015
האריה של אל-לאת (או אללאת) היה פסל עתיק של אריה המחזיק בין שתי רגליו הקדמיות איילה כורעת.
הפסל ניצב במקדש לאלה אל-לאת בתדמור, סוריה והיה חלק מאתר מורשת עולמית של תדמור.
האלה הייתה אחת משלוש האלות הראשיות של מכה בתקופה הערבית הקדם אסלמית.
הפסל היה עשוי מאבני גזית עשויות אבן גיר והוא מתוארך למאה הראשונה לספירה.
גובהו של הפסל היה 3.5 מטר ומשקלו היה 15 טון.
האריה נחשב כבן זוגה של האלה אל-לאת.
האיילה סימלה את תכונותיה של האלה שהיו רכּוּת ואהבה.
שפיכות דמים הייתה אסורה והייתה נתונה לנקמתה של האלה.
על הכף השמאלית של האריה הייתה כתובת בתדמורית שניזוקה בחלקה שמשמעותה הייתה: אל-לאת תברך מי שלא ישפוך דם במקדש.
הפסל הוא תבליט היוצא מתוך קיר אבני גזית.
הפסל התגלה בשנת 1977 על ידי משלחת ארכאולוגית פולנית בראשותו של הארכאולוג מיכאל גאבליקובסקי (Michał Gawlikowski).
הפסל נמצא מפורק על חלקיו השונים.
כבר בעת העתיקה נעשה בפסל שימוש משני בבניית יסודות מקדש.
בהמשך הוחלט להרכיב את הפסל מחדש ולהציבו בכניסה למוזיאון תדמור.
השיפוץ נעשה על ידי המשחזר יוסף גאזי בשנת 2005 כשהכוונה הייתה להחזירו למראה הפסל המקורי למרות הבעיות שנוצרו בעקבות פירוקו בעת העתיקה.
בעת מלחמת האזרחים בסוריה נבנתה הגנה על הפסל באמצעות לוחות מתכת ושקי חול כדי למנוע פגיעה בו בעקבות המלחמה.
ב-27 ביוני 2015 לאחר כיבוש תדמור, הפסל נהרס על ידי ארגון המדינה האסלאמית.