tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1917 מינה מלך אנגליה, ג'ורג' החמישי, את ג'ורג' לתפקיד "שומר תכשיטי המלך" במצודת לונדון.
תחילה מילא תפקיד זה כקצין וב-1919 פרש מהצבא וילא את תפקיד שומר תכשיטי המלך עד פטירתו ב-1944. כחלק משירות המילואים שלו מונה ג'ורג' ב-1928 לתפקיד קולונל של כבור.
ב-1900 התקבל ג'ורג' כ"חבר" במסדר האמבט.
ב-1911 התקבל ג'ורג' כ"אביר מפקד" במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
ג'ורג' נישא והפך לאב לבן יחיד.
בנו, ג'ורג' אדוארד יאנגהאזבנד, היה איש צבא אף הוא, בדרגת בריגדיר, ולחם במלחמת העולם השנייה.
בנוסף לפעילותו האינטנסיבית בשירות הצבאי, כתב ג'ורג', במהלך חייו, מספר רב של ספרים שנגעו בתחומים בהם היה מערב בתקופת השירות:
ג'ורג' גברו הוא כדורגלן עבר ליברי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
גברו, התחיל את הקריירה שלו בקבוצת אינווינסיבל אלאבן מליגת העל הליברית.
בקיץ , גברו חתם בפאנטוליקוס מהליגה היוונית השנייה בכדורגל, ממנה עבר כעבור שנתיים לפטראיקוס.
בקיץ , חתם בקורפו מהליגה הראשונה.
בקיץ , גברו חתם בלקטאמיה מליגת העל הקפריסאית.
בקפריסין, גברו אף שיחק בא.א.ל.
בינואר , גברו חתם בבודפשט הונבד מליגת העל ההונגרית, עמה זכה בגביע ההונגרי בסיום העונה שלאחר מכן.
בקיץ , גברו חתם בהפועל פתח תקווה מליגת העל.
במדי פתח תקווה, גברו שיחק 15 משחקים עד שבינואר חתם בהפועל רמת השרון עד לסיום העונה.
בקיץ , גברו חזר לליבריה וחתם בקבוצת LISCR עמה זכה באליפות בסיום העונה.
ג'ורג' גולדשטיין (7 באפריל 1932 - 4 בנובמבר 2019) היה אמן שטיחי קיר, מעצב-פנים, מעצב-רהיטים, צייר ואמן-ויטראז'.
ממייסדי המחלקה לעיצוב בבצלאל, ומרצה-בכיר בבצלאל.
אמו, הלן (לבית גוטמן), נולדה בדברצן, הונגריה.
אביו, מרטין, נולד גם הוא בהונגריה, היה קומוניסט, השתתף בפעילויות מהפכניות נגד המשטר ההונגרי, נאסר למשך שנה (ורק בגלל גילו הצעיר לא הוצא להורג), שוחרר מהמאסר, גורש מהונגריה ועבר לצרפת.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה פעיל ברזיסטנס.
גולדשטיין עצמו היה תלמיד תיכון בזמן המלחמה, וניצל מהסגרה לידי הנאצים על ידי שוערת הבניין שבו התגוררה משפחתו.
לאחר סיום המלחמה, למד עיצוב בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות.
בבית ספר זה למדו הסטודנטים מגוון של אמנויות, וגולדשטיין התמקד בציור ובעיצוב.
בתחום הציור, המורה שהשפיע עליו ביותר בזמן לימודיו, היה הצייר הצרפתי .
גולדשטיין עלה לישראל ב-1960 עם משפחתו, ולאחר כמה מעברים, החל להתגורר בחיפה.
בשנתו הראשונה בישראל קיבל משכורת ממשרד התעשייה, מכיוון שנחשב למומחה במגוון תחומים של עיצוב, שנחשבו אז כשימושיים להתפתחות התעשייה הישראלית.
הוא התחיל ללמד עיצוב בבצלאל, והיה מרצה-בכיר במחלקה לעיצוב בשנים 1960- 1982. בשנים 1964–1968 הצטרף למיזם של התעשיין אפרים אילין, שהקים מפעל לאריגה של שטיחי קיר אמנותיים בנצרת עילית.
השטיחים, נארגו על ידי ערביות מקומיות.
גולדשטיין היה המנכ"ל והמנהל האמנותי ושיתף פעולה עם אמן אריגת השטיחים הצרפתי, , שהקשר איתו נוצר על ידי אילין, ושהוא האמן הצרפתי החשוב ביותר בתחום זה במאה העשרים.
לורסא סייע לגולדשטיין לפתח ולשמר את מלאכת אריגת השטיחים, והשטיחים שנוצרו במפעל בהנחייתו של לורסא, זכו להכרה בינלאומית והוצגו במספר מוזיאונים מרכזיים בעולם.
גולדשטיין עצמו, סיכם את עבודתו בתחום שטיחי הקיר במאמר שפרסם בכתב העת אריאל.
בעקבות מלחמת ששת הימים, עבר גולדשטיין ב-1968 לעבוד בסדנה במתחם חוצות היוצר, בסמוך לשער יפו.
בסדנה בשיא תפוקתה הועסקו כ-18 עובדים.
ב-1983, הצטרפה אליו לעבודה בסדנה בתו, קרין קליימן, והתמחתה באריגה בנולים קטנים וביצירת עבודות יודאיקה כגון: טליתות, פרוכות, חופות ומעילים לספרי תורה.
גולדשטיין עסק בסוגי אמנות רבים: אריגת שטיחים אמנותית, עיצוב-פנים (בעיקר של בתי כנסת), עיצוב רהיטים, אמנות ויטראז' וציור.
להלן סקירה של תרומותיו העיקריות בתחומי האמנות האלה.
המומחיות הייחודית של גולדשטיין, ותחום האמנות שבו הטביע את חותמו על האמנות בישראל, הייתה ציור שטיחי קיר ענקיים.
את השטיחים הללו ארג גולדשטיין בעבודת-יד בנולים גדולים על פי יצירותיהם של ציירים נודעים ובהם ציירים ישראלים, כמו: מרדכי ארדון, יעקב אגם, מרים בת-יוסף, יעקב וכסלר, משה טמיר, צבי מאירוביץ, יוחנן סימון, יצחק פוגץ', דני קרוון, ראובן רובין וציירים אירופאים, כמו: קרל אפל והנס הארטונג.
תצוגות של שטיחיו במבני ציבור:
במשכן נשיאי ישראל, נתלו שלושה שטיחים בנושאי מנורת המקדש ("אור"), ירושלים ולוחות-הברית, שנארגו על ידי גולדשטיין ב-1968, לפי ציורים של משה טמיר.
במרכז הרפואי שערי צדק בירושלים, מוצגת עד היום (2021) במרומי אולם הכניסה של בית החולים, סדרה של 10 שטיחי קיר אמנותיים שנארגו על ידי גולדשטיין, עם אותיות האלף-בית, לפי יצירות של מרדכי ארדון.
עיצוב פנים של בתי כנסת
גולדשטיין היה מעצב-פנים של כמה בתי כנסת בירושלים ובקיבוצים.
בין בתי הכנסת הבולטים שעיצב בירושלים, ניתן למנות את בית הכנסת אוהל נחמה (רח' שופן), "הצבי ישראל" (רח' חובבי ציון) ו"עזרת ישראל" (רח' הילדסהיימר).
עבודתו האמנותית באה לידי ביטוי בעיצוב של ארונות קודש, רהיטי בית הכנסת (ובעיקר עיצוב מושבי המתפללים), הבמה, והכן לחזן.
על עבודתו בתחום עיצוב פנים של בתי כנסת קיבל פרס .
גולדשטיין עסק גם בויטראז' (עיצוב אמנותי של חלונות מזכוכית צבעונית).
עבודתו החשובה ביותר נמצאת בירושלים בבית הכנסת שבמרכז פיוקסברג.
המבנה נבנה ב-1903 כבית מגורים ותוכנן במקור על ידי האדריכל הגרמני-טמפלרי תיאודור זנדל.
בשנת 2002 נרכש המבנה על ידי כמרכז התנועה המסורתית-קונסרבטיבית בירושלים, וממוקם בו גם בית כנסת.
גולדשטיין יצר בבית הכנסת 6 חלונות ויטראז': 3 מהחלונות הם חלונות אמיתיים ו-3 חלונות אחרים הם "חלונות-דמה" (שמוארים באמצעות מנורות ולא על ידי אור השמש מבחוץ).
על כל אחד מהחלונות מופיע, בחלק התחתון של הויטראז', כיתוב ייחודי לו, שהוא פסוק מהמקרא.
החלונות נוצרו בסטודיו לוויטראז' בקיבוץ נחשון.
גולדשטיין רשם וצייר בהיותו סטודנט צעיר בפריז.
לאחר עלייתו לישראל, עסק, כאמור, בעיקר בייצור שטיחי קיר ועיצוב פנים, ולא מצא זמן להמשיך לצייר.
רק בשנות ה-70 חזר לצייר באופן מזדמן ולא-רציף.
ציורים בולטים שלו שנוצרו במשך השנים (וחלקם הוצג בתערוכה המסכמת לזכרו), הם: הטבילה במקווה ( טבילה לשם גיור לעיני רבני בית הדין), רות המואביה, השלכת היהודים לדנובה (במלחמת העולם השנייה), וההשתלטות על המרמרה (באירוע המשט לעזה).
"Ardon - Tapisseries Contemporains" (שטיחי קיר עם ציורים של ארדון שארג גולדשטיין), פריז, 1981.
"נוף ים" (sea scape), גלריה דבל, ירושלים, ספטמבר 1983.
"תערוכת אמני ירושלים בפריז", תערוכה קבוצתית, גראנד פלה, פריז, 1985.
"ג'ורג' גולדשטיין (2019-1932): רישומים, ציורים, שטיחי קיר" (תערוכה מסכמת לאחר מותו), גלריה מרי, ירושלים, 25.12.2020 -16.01.2021. תערוכה מסכמת שנפתחה כשנה לאחר מותו, וכללה מבחר מעבודותיו.
בתערוכה הוצגו רישומים וציורים של גולדשטיין מתקופות שונות, החל משנות הלימודים המוקדמות שלו, דרך רישומים חופשיים ופרויקטים בתחומי העיצוב השונים לאורך השנים.
בנוסף, הוצגו כמה שטיחים אמנותיים שנעשו לבני המשפחה כעבודות אישיות ושטיח גדול ממדים שנעשה בשיתוף עם הצייר מרדכי ארדון, כחלק מסדרת שטיחים אמנותיים הנמצאים היום באוספים ציבוריים ופרטיים.
התערוכה משקפת את היותו של גולדשטיין אמן רב-צדדי, שהתעסק בתחומי אמנות רבים.
גולדשטיין קיבל ב-1997 את פרס יסלזון לעיצוב אמנות יהודית בת-זמננו במוזיאון ישראל.
הפרס ניתן לו בעיקר על עבודתו בתחום עיצוב הפנים של בתי כנסת.
היה נשוי למדלן (לבית בקון).
בני הזוג הולידו 5 ילדים.
ג'ורג' ברצי (במקור בְּלַיֶיר; בהונגרית: Bérci György; ) היה דוקטור לרפואה, כירורג ופרופסור מן המניין בעל שם בינלאומי יהודי-אמריקאי יליד הונגריה.
הוא פיתח מכשירי ניתוח לפרוסקופיים שמשמשים כיום בטכניקות הכירורגיות הזעירות הפולשניות.
ג'רג' בלייר נולד בסגד במשפחה יהודית כבנם של שאנדור בלייר (1895–?) ושל אלה רוזנסון (1899–1962), אך עבר עם הוריו לווינה בירת אוסטריה בגיל שנה.
אביו ניגן בתזמורת הפילהרמונית של וינה ולאחר מכן הוזמן לתזמורת הסימפונית של בומביי, כך אמו גידלה את הילד בעזרת סבו וסבתו.
הוא החל לנגן בכינור בגיל שלוש, בעזרת סבו (יוז'ף רוזנסון), שהיה מנצח תזמורת צבאית.
הוא השלים את לימודיו היסודיים והתיכוניים בווינה.
משנות ה-30 ואילך נתקל ביותר ויותר גילויים אנטישמיים.
הוא עבר לממלכת הונגריה עם משפחתו שנה לפני בחינות הבגרות, אך בשל מוצאו היהודי וחוסר ידיעתו המספקת את השפה ההונגרית, בקשותיו להתקבל לבתי הספר התיכוניים נדחו.
בסופו של דבר, התקבל לגימנסיה היהודית של בודפשט בניהול הקהילה היהודית של פשט.
הוא נאלץ לעבוד בעת לימודיו בגימנסיה כדי לכסות את עלות שכר הלימוד: הוא עבד בהחלפת שמן במכוניות, בשטיפת מכוניות וכמתדלק בתחנות תדלוק.
הוא קיבל לבסוף תעודת בגרות ב-1939 ולמרות רצונו להיות מוזיקאי, אמו עודדה אותו לבחור במקצוע הרפואה.
בגלל החוקים ה (אנטי) יהודים ובמיוחד חוק הנומרוס קלאוזוס והחוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי הוא לא התקבל לאוניברסיטה, אז הוא הפך לחניך מכשירנות ועבד כעוזר מכשירן במשך שנתיים.
משפחתו חיה בתנאים צנועים בבודפשט, ודודו תמך באמו שהתאלמנה, בסבו ובסבתו ובדודה שגרה איתם.
הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) באוקטובר 1942 ועבד עבודות כפייה במשך שנתיים במחנה עבודה ליד גבול רומניה.
בסביבות יוני 1944 הוא וחמש מאות מחבריו נשלחו ברכבת למחנה ריכוז בגרמניה.
הרכבת שלהם עצרה בקלטי פאייאודבר, בתחנה הרכבת המזרחית בבודפשט.
שם נמלטו השומרים שלהם כדי להסתתר לאחר ששמעו צפירה, הוא ניצל חוסר תשומת לבם של שומריו שברחו כאמור כששמעו סירנה שבישרה על התקפה אווירית של בעלות הברית.
ברצי הצליח להמלט עם כמה אחרים.
הוא פעל בבודפשט במסגרת המחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה או במסגרת מחתרתית אחרת עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בין היתר, באישורו של קרל לוץ, ייצר וסיפק ליהודים תעודות לידה מזויפות כוזבות ואישורים שונים נוספים.
הוא איבד את סבו וסבתו במהלך המלחמה, אך אמו שרדה.
ב-1945 הוא נרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת סגד, שם סיים בהצטיינות את לימודיו ב-1950. הוא החל את הקריירה שלו במרפאה הכירורגית מס' 1 בסגד.
עבד כמתמחה במשך שנתיים, ולאחר מכן מ-1953 עד 1956 הצטרף למחלקת הכירורגית של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' (שמו היום המרכז הרפואי הלאומי בבודפשט תחת פרופסור אימרה ליטמן.
ב-1954 עבר את בחינות ההתמחות בכירורגיה.
במהלך המרד ההונגרי (מהפכת 1956), הוא ברח לווינה עם אמו ואביו החורג, הסוחר פרנץ ברסלאואר.
בתקופת המרד, הוא היה אחד מששת הרופאים שזכו למלגה לשנתיים מקרן רוקפלר.
בפברואר 1957, הוא נסע לאוסטרליה והחל את הקריירה החדשה שלו בתחום הכירורגיה הניסויית עם פרופסור מוריס יואינג במרפאת הכירורגיה של אוניברסיטת מלבורן.
ב-1962 פיתח את המצלמה המיניאטורית הראשונה לשימוש עם אנדוסקופ, שתרמה לפיתוח אנדוסקופיית הווידאו.
באותה שנה נסע לארצות הברית, שם עבד לראשונה בסיאטל במרפאה הכירורגית של אוניברסיטת וושינגטון, לצד פרופסור הרקינס.
ב-1967 הוזמן ללוס אנג'לס והצטרף למחלקה לכירורגיה במרכז הרפואי סידרס-סיני כפרופסור חבר.
שלוש שנים לאחר מכן מונה לפרופסור מן המניין ולמנהל המחלקה הכירורגית.
בשנת 1989, החל בתוכנית אימון כירורגית לאומית עם ג'ון האנטר, MD, כדי להבטיח שהמנתחים יבצעו את הטכניקות בצורה נכונה.
בשנת 1992, הוא היה נשיא האגודה האמריקאית לכירורגיה אנדוסקופית של מערכת העיכול.
בשנת 2012 נפתחה בבודפשט המעבדה להוראה ומחקר כירורגית "ג'ורג' ברצי".
הוא פרסם יותר מ-200 מאמרי מחקר וכתב ספרי לימוד ופרקים על ניתוחים אנדוסקופיים.
אשתו הראשונה הייתה אירן צ'ליקוביץ', אחות בריאות הציבור (Health visitor), הם נישאו ב-29 בדצמבר 1948 בסגד.
בשנת 2011 הוא קיבל את "פרס החדשנות של ג'ייקובסון" מהמכללה האמריקאית לכירורגיה כהוקרה על הטכניקות האנדוסקופיות והלפרוסקופיות המתקדמות שפיתח.
סרט הוכן על חייו ב-2012 עם הכותרת "ג'ורג' ברצי: ניסויים, ניצחונות, חידושים".
אגודת המנתחים לכירורגיה של מערכת העיכול - אנדוסקופית הקימה לכבודו את פרס מפעל חיים לכירורגיה אנדוסקופית של ג'ורג' ברצי.
בשנת 2012 העניקה לו אוניברסיטת זמלווייס את התואר "דוקטור הונוריס קאוזה" (דוקטור לשם כבוד) כהוקרה על פועלו.
אגודת המנתחים ההונגרית בחרה בו כחבר כבוד.
אדמירל ג'וֹרְג' בְּרִידְגֶ'ס רוֹדְנִי היה קצין צי בריטי.
הוא ידוע בעיקר בזכות הפיקוד שלו במלחמת העצמאות של ארצות הברית, במיוחד ניצחונו על הצרפתים בקרב איי לה סנט ב-1782. לעיתים קרובות טוענים שהוא היה המפקד שהיה חלוץ בטקטיקה של "שבירת הקו".
רודני הגיע מרקע מכובד אך עני, והצטרף לצי בגיל ארבע עשרה.
הקרב הגדול הראשון שלו היה בשנת 1747. הוא הרוויח סכום גדול של שלל ימי במהלך שנות ה-40 של המאה ה-18, מה שאפשר לו לרכוש גדולה ומושב ב.
במהלך מלחמת שבע השנים, היה רודני מעורב במספר פעולות אמפיביות כמו הפשיטות על ולה האבר והמצור על לואיסבורג.
הוא נודע בזכות תפקידו בכיבוש מרטיניק בשנת 1762. בעקבות חוזה פריז, מצבו הכלכלי של רודני הורע.
הוא הוציא סכומי כסף גדולים כדי לממש את שאיפותיו הפוליטיות.
עד 1774 הוא צבר חובות גדולים ונאלץ לברוח מבריטניה כדי להתחמק מהנושים שלו.
הוא היה בכלא צרפתי כשהוכרזה מלחמה בשנת 1778. הודות למיטיב צרפתי, הצליח רודני להבטיח את שחרורו ולחזור לבריטניה שם מונה לפיקוד חדש.
רודני שחרר בהצלחה את גיברלטר במהלך המצור הגדול והביס צי ספרדי במהלך 1780 ב, המכונה "הקרב לאור הירח", מכיוון שהוא התרחש בלילה.
לאחר מכן הוצב ב, שם היה מעורב בכיבוש השנוי במחלוקת של סנט אוסטטיוס ב-1781. מאוחר יותר באותה שנה הוא חזר לזמן קצר הביתה כשהוא סובל מבריאות לקויה.
במהלך היעדרותו הובסו הבריטים בקרב צ'ספיק המכריע שהוביל לכניעה ביורקטאון.
בעיני אחדים, רודני היה דמות שנויה במחלוקת, שהואשם באובססיה לכסף משלל.
מה שהגיע לשיא בעקבות השתלטותו על סנט אוסטטיוס, שבגינה הוא ספג ביקורת קשה בבריטניה.
פקודות להחזרתו לבריטניה נשלחו כאשר רודני זכה בניצחון מכריע בקרב איי לה סנט באפריל 1782, ובכך סיים את האיום הצרפתי על ג'מייקה.
רודני ליווה את המלך לעתיד ויליאם הרביעי בביקורו (אפריל 1783) בקובה.
שם התייעץ הנסיך עם הקפטן חנרל כדי להגיע לתנאים המקדימים של תנאי השלום שיכירו מאוחר יותר בהקמת ארצות הברית של אמריקה.
עם שובו לבריטניה, רודני הפך ללורד וקיבל פנסיה שנתית של 2,000 ליש"ט.
הוא פרש לגמלאות עד מותו ב-1792.
ג'ורג' ברידג'ס רודני נולד ב או בלונדון, אם כי מקום מושבה של המשפחה היה ב בסאמרסט.
כנראה הוא נולד מתישהו בינואר 1718. הוא הוטבל בכנסיית ב-13 בפברואר 1718. הוא היה השלישי מבין ארבעה ילדים ששרדו של הנרי רודני ומרי (ניוטון) רודני, בתו של הדיפלומט סר הנרי ניוטון.
אביו שירת בספרד תחת במהלך מלחמת הירושה הספרדית, ובעת שפרש מהצבא שירת כקפטן בחיל הימי שפורק ב-1713. השקעה גדולה בחברת הים הדרומי הרסה את הנרי רודני ורוששה את המשפחה.
למרות המחסור בכסף, המשפחה הייתה מקושרת היטב דרך נישואים.
לפעמים טוענים שהנרי רודני שימש כמפקד של ג'ורג' הראשון וג'ורג' רודני קרוי על שמו, אבל טענה זו הופרכה.
ג'ורג' התחנך בבית הספר הארו, ועזב כאחד מאחרוני המתנדבים המתגייסים כפרח קצונה המכונים "נערי מכתב המלך" (King's letter boys) להצטרף לצי המלכותי, לאחר שמונה, בצו מ-21 ביוני 1732, לקצין זוטר על סיפון הספינה סנדרלנד.
לאחר ששירת על סיפון הסנדרלנד, רודני עבר לדרדנוט (Dreadnought) בה שירת בין השנים 1734 ל-1737 תחת קפטן ששימש לו כמנטור.
בערך בזמן הזה הוא שהה שמונה עשר חודשים בליסבון, עיר שאליה יחזור מאוחר יותר כמה פעמים.
לאחר מכן החליף אוניות מספר פעמים, והשתתף במסע השנתי של הצי להגנה על צי הדיג הבריטי מול ניופאונדלנד ב-1738.
הוא עלה במהירות בסולם הדרגות בצי בעזרת שילוב של כישרונותיו וחסותו של .
במהלך שירותו ב הוא התמנה ללוטננט בספינה דולפין, קידומו מתוארך ל-15 בפברואר 1739. לאחר מכן שירת בנמור (Namur), אוניית הדגל של המפקד העליון סר .
בשלב זה פרצה מלחמת הירושה האוסטרית, ובאוגוסט 1742, רודני זכה לטעום פעולה קרבית ראשונה לאחר שקיבל הוראה ממתיוס לקחת ספינה קטנה יותר ולפשוט על ונטימיליה בצפון-מערב איטליה של ימינו, שם הצבא הספרדי אגר אספקה ומחסנים מוכנים לפלישה מתוכננת לבת בריתה של בריטניה, הרפובליקה של ג'נובה, פקודה שאותה ביצע בהצלחה.
זמן קצר לאחר מכן, הוא הגיע לדרגת פוסט קפטן, לאחר שמונה ב-9 בנובמבר על ידי מתיוס לפקד על פלימות' (Plymouth), אוניית קו מהדרגה הרביעית.
הוא אסף מספר אוניות משא בליסבון כדי ללוות אותם הביתה, אך איבד איתם קשר בסערות עזות.
ברגע שהגיע לבריטניה קידומו אושר, מה שהפך אותו לאחד הקפטנים הצעירים ביותר בצי.
ב-1746 הוא קיבל את הפיקוד על ה"איגל" (Eagle), ספינה נושאת 60 תותחים.
לאחר זמן מה שבילה בהסגר על אוסטנדה הכבושה על ידי צרפת ושייט סביב , שם ב-24 במאי השיג את השלל הראשון שלו, פריבטיר ספרדי בן 16 תותחים.
האיגל נשלחה להצטרף לפלגה המערבית.
הפלגה המערבית הייתה אסטרטגיה חדשה של המתכננים הימיים של בריטניה להפעיל מערכת הסגר יעילה יותר של צרפת על ידי הצבת צי הבית במבואות המערביים, שם הם יכלו לשמור הן על תעלת למאנש והן על חוף האוקיינוס האטלנטי הצרפתי.
האיגל המשיכה לקחת שלל בעודה מוצבת בפלגה כשהיא מעורבת ישירות, או בעקיפין, בלכידת שש עשרה ספינות אויב.
לאחר שלקח את אחת מספינות השלל לקינסייל שבאירלנד, האיגל לא הייתה נוכחת ב כאשר הפלגה המערבית בפיקודו של לורד אנסון זכתה בניצחון משמעותי על הצרפתים.
בזמן שחזרה מאירלנד, פשטה איגל במסגרת פלגה קטנה בפיקודו של קומודור תומאס פוקס שראתה שיירת אוניות סוחר צרפתיות ששטה לכיוון מפרץ ביסקאיה.
בסך הכל נלכדו כ-48 אוניות משא על ידי הפלגה, אם כי רודני התעלם מהפקודות של פוקס על ידי מרדף אחר מספר ספינות שהתנתקו מהשאר בניסיון להימלט והצליח ללכוד שש מהן.
לאחר מכן איגל הצטרפה שוב לפלגה המערבית, כעת בפיקודו של .
ב-14 באוקטובר 1747 הספינה השתתפה ב, ניצחון על הצי הצרפתי מול .
הצרפתים ניסו ללוות שיירה יוצאת מצרפת לאיי הודו המערביים והיו ברשותם שמונה אוניות קו גדולות ואילו לבריטים היו ארבע עשרה ספינות קטנות יותר.
רודני היה בחלקו האחורי של הקו הבריטי, ואיגל הייתה אחת הספינות הבריטיות האחרונות שנכנסו לפעולה עם הצרפתים זמן קצר לאחר הצהריים.
בתחילה הייתה איגל מעורבת בקרב עם שתי ספינות צרפתיות, אך אחת התרחקה.
רודני נלחם נגד הספינה נפטון בעלת 70 התותחים למשך שעתיים עד שההגה שלו נפגע מירייה מוצלחת, וספינתו הפכה לבלתי ניתנת לניהול.
רודני התלונן מאוחר יותר כי תומאס פוקס בספינה קנט לא הצליח לתמוך בו, והעיד במשפט הצבאי שנערך לפוקס.
הבריטים לכדו שש מתוך שמונה הספינות הצרפתיות, אך לא הצליחו למנוע את בריחת רוב שיירת ספינות המשא, אף על פי שחלק ניכר מהן נלכדו מאוחר יותר באיי הודו המערביים.
שני הקרבות של כף פיניסטרה אוששו את אסטרטגיית הפלגה המערבית.
מאוחר יותר התייחס רודני לעיתים קרובות ל"משמעת הישנה והטובה" של הפלגה המערבית, והשתמש בה כדוגמה לדעותיו שלו על משמעת.
בהמשך המלחמה רודני השתתף בהפלגות נוספות, ולכד ספינות שלל נוספות.
בעקבות , נחתם הסכם אקס-לה-שאפל שסיים את המלחמה.
רודני השיט את ספינתו חזרה לפלימות' שם היא הושבתה ב-13 באוגוסט 1748. חלקו הכולל של רודני בכספי השלל במהלך תקופתו עם איגל היה 15,000 ליש"ט שהעניק לו ביטחון כלכלי בפעם הראשונה בחייו.
ב-9 במאי 1749 הוא מונה למושל ולמפקד העליון של , בדרגת קומודור.
היה מקובל באותה תקופה למנות קצין ימי, בעיקר בשל אינטרסים בתחום הדיג.
הוא קיבל את הפיקוד על ריינבואו (Rainbow) והיו תחת פיקודו שתי ספינות נוספות, קטנות יותר.
לקציני חיל הים היה קשה ביותר לקבל פיקוד בימי שלום, ומינויו של רודני מעיד על כך שהוא זכה להערכה רבה מצד הממונים עליו.
תפקידו של רודני כמושל היה מוגבל למדי.
בכל קיץ הפליג צי דיג בריטי גדול לניופאונדלנד, שם הוא לקח חלק בסחר דגי הבקלה יקר ערך.
לאחר מכן חזר הצי הביתה במהלך החורף.
רודני פיקח על שלוש מסעות כאלה לניופאונדלנד בין השנים 1749 ו-1751.
בערך בזמן זה החל רודני לפתח שאיפות פוליטיות וזכה לתמיכתם של ו.
הוא נכשל בבחירות משנה ב-1750 ב.
הוא נבחר לפרלמנט של , מושב בטוח בשליטת האדמירליות, ב-1751. לאחר מסעו השלישי והאחרון לניופאונדלנד בקיץ 1751, הפליג רודני הביתה דרך ספרד ופורטוגל, כשהוא מלווה כמה אוניות משא.
כשהגיע הביתה הוא חלה, ולאחר מכן היה מובטל במשך כעשרה חודשים.
במהלך תקופה זו הוא פיקח על הפיתוח של אחוזה ב בהמפשייר, אותה קנה מכספי השלל שלו.
בתחילה הוא התלבט האם להתחתן עם ג'יין או אחותה הצעירה קיטי שאותה פגש בליסבון במהלך ביקוריו השונים בעיר, שם היה אביהן צ'ארלס קומפטון הקונסול.
הנישואים היו מאושרים, ונולדו להם שלושה ילדים לפני מותה של ג'יין בינואר 1757. משנת 1753 פיקד רודני על סדרה של ספינות משמר של פורטסמות' מבלי לשוט בפועל לפני תחילת מלחמת שבע השנים.
הקרבות הראשונים פרצו באמריקה הצפונית ב-1754, כשכוחות בריטים וצרפתים מתחרים התנגשו ב.
למרות הלחימה הזו מלחמה רשמית לא הוכרזה באירופה עד 1756 ונפתחה ב, שבאובדנה הואשם האדמירל ג'ון בינג שנערך לו משפט צבאי והוא הוצא להורג.
הוא נורה על הסיפון של הספינה מונרך, שעד לפני כן רודני פיקד עליה.
רודני התחמק מלשרת בבית הדין הצבאי בטענה שהוא חולה.
בעוד רודני לא הסכים להתנהלותו של בינג, הוא חשב שגזר דין המוות מוגזם וללא הצלחה פעל להמתקתו.
רודני השתתף בשנים 1755 ו-1756 בהפלגות תחת הוק ו.
בשנת 1757, הוא השתתף ב, ופיקד על דבלין (Dublin), אוניית קו בעלת 74 תותחים.
לאחר הצלחה ראשונית, לא ניסה חיל המשלוח לעשות ניסיון רציני לפשוט על וחזר לנמל הבית.
שנה אחר כך, באותה ספינה, הוא קיבל פקודה לשרת בפיקודו של בוסקוון כחלק מניסיון לכבוש את המבצר הצרפתי האסטרטגי מצודת לואיסבורג באמריקה הצפונית.
הוא קיבל את המשימה להסיע את מייג'ור גנרל ג'פרי אמהרסט, מפקד חיל המשלוח ללואיסבורג.
בדרך לכד רודני אוניית משא צרפתית, והוביל אותה לוויגו.
בפעולה זו החלה הביקורת על רודני על כך שהוא אובססיבי לכסף משלל יותר מחשיבה אסטרטגית, כאשר יש הטוענים שהוא שהה שבועיים או יותר בוויגו כדי לוודא את כספי השלל שלו במקום להוביל את אמהרסט ללואיסבורג.
נראה שזה לא נכון, שכן רודני הפליג תוך ארבעה ימים מוויגו.
רודני וספינתו מילאו תפקיד קטן בהשתלטות על לואיסבורג, אשר פתחה את הדרך למערכה בריטית במעלה נהר סנט לורנס בשנה שלאחר מכן, ולנפילת קוויבק.
באוגוסט 1758 הפליג רודני בחזרה לבריטניה כשהוא אחראי על שש ספינות מלחמה ועשר אוניות של חיל המצב השבוי של לואיסבורג שנלקחו לבריטניה כשבויי מלחמה.
ב-19 במאי 1759 הוא מונה לאדמירל משנה, וזמן קצר לאחר מכן קיבל פיקוד על פלגה קטנה.
האדמירליות קיבלה מידע מודיעיני על כך שהצרפתים אספו בלה האבר, בשפך נהר הסן, מספר רב של ספינות שטוחות תחתית ואספקה שנאספו שם לפלישה לאיים הבריטיים.
לאחר שתכנן תוכניות להתקפה על לה האבר, תדרך לורד אנסון את רודני באופן אישי.
המבצע נועד להיות סודי, כאשר לכאורה יעדו בפועל של רודני היה גיברלטר.
עד מהרה זה הפך לבלתי אפשרי לשמור על כך בסוד שכן רודני ניסה להשיג נווטים שהכירו את חוף נורמנדי.
רודני קיבל את הפקודות האחרונות שלו ב-26 ביוני, ועד 4 ביולי הוא עגן מול לה האבר.
הכוח שלו כלל שש ספינות הפגזה שהיו יכולות לירות במסלול גבוה מאוד.
במה שנודע בשם , הוא הפגיז את העיירה במשך שני ימים ושני לילות, וגרם לאויב אובדן גדול של חומרי מלחמה.
ספינות ההפגזה ירו ברציפות במשך חמישים ושתיים שעות, והבעירו שריפות גדולות.
לאחר מכן נסוג רודני לספיטהד, והשאיר מספר ספינות לחסום את שפך הסן.
אף על פי שהמתקפה לא השפיעה באופן משמעותי על התוכניות הצרפתיות, היא תרמה לחיזוק המורל בבריטניה.
באוגוסט נשלח רודני שוב ללה האבר עם פקודות דומות, אך באמצעות שילוב של מזג אוויר והגנות צרפתיות משופרות הוא לא הצליח להכניס את ספינות ההפגזה שלו לעמדות, והאדמירליות קיבלה את שיקול דעתו כי התקפה נוספת בלתי אפשרית.
הפלישה לבריטניה בוטלה בסופו של דבר בגלל תבוסות הצי הצרפתי ב וב.
מ-1759 ועד 1761 רודני התרכז בסגר שלו על החוף הצרפתי, במיוחד סביב לה האבר.
ביולי 1760, עם פלגה קטנה נוספת, הוא הצליח לקחת עוד רבות מהספינות השטוחות של האויב ולחסום את החוף עד דייפ.
רודני נבחר לפרלמנט ממחוז הבחירה של פנרין ב-1761. לאחר מכן בחר בו לורד אנסון לפקד על האלמנט הימי של מתקפה אמפיבית מתוכננת על המושבה הצרפתית הרווחית והחשובה מבחינה אסטרטגית מרטיניק באיי הודו המערביים, ולקדם אותו מעל לראשיהם של מספר קצינים בכירים יותר.
נכשלה בשנת 1759. כוחות היבשה להתקפה על מרטיניק היו אמורים להיות שילוב של חיילים ממקומות שונים, כולל כמה שנשלחו מאירופה ותגבורת מניו יורק, שהיו זמינים לאחר שהושלם ב-1760. במהלך 1761 הוטל הסגר על מרטיניק על ידי סר כדי למנוע תגבורת או אספקה להגיע אליה.
בשנת 1762 הוא מונה רשמית למפקד העליון של .
בתוך שלושת החודשים הראשונים של 1762, רודני ו את האי החשוב מרטיניק, כאשר גם סנט לוסיה וגם גרנדה נכנעו לפלגה שלו.
במהלך המצור על פורט רויאל (לימים פור-דה-פראנס) המלחים והנחתים שלו פעלו היטב על החוף.
בעקבות חוזה פריז ב-1763, חזר רודני הביתה לאחר שבמהלך היעדרותו מונה ל"תת אדמירל כחול" ולאחר שקיבל את תודות שני בתי הפרלמנט.
במסגרת תנאי השלום הוחזרה מרטיניק לשליטת צרפת.
בשנת 1764, רודני קיבל את תואר האצולה ברונט, ובאותה שנה נישא להנרייטה, בתו של ג'ון קלייס מליסבון.
מ-1765 עד 1770, הוא היה מנהל , ובפיזור הפרלמנט ב-1768 התמודד בהצלחה מטעם נורת'המפטון במחיר הרסני.
כאשר מונה למפקד העליון של ב-1771, הוא איבד את תפקידו בגריניץ', אך מספר חודשים לאחר מכן קיבל את משרת אדמירל משנה של בריטניה הגדולה.
עד 1774 הוא החזיק בפיקוד על תחנת ג'מייקה, ובתקופה של שקט, היה פעיל בשיפור מעגן הצי בתחנתו.
סר ג'ורג' התפטר בתחושת אכזבה מכך שלא קיבל את משרת מושל ג'מייקה, וזמן קצר לאחר מכן נאלץ להתיישב בפריז.
הוצאות בחירות והפסדים במשחקים בחוגים אופנתיים רוששו אותו, והוא לא יכול היה להבטיח את תשלום המשכורת כאדמירל משנה של בריטניה הגדולה.
בפברואר 1778, לאחר שזה עתה הועלה לתפקיד אדמירל לבן, הוא השתמש בכל מאמץ אפשרי כדי לקבל פיקוד להשתחרר מחובותיו.
עד מאי, הוא הוא הצליח, בזכות הנדיבות המופלאה של ידידו הפריזאי , ובהתאם לכך חזר ללונדון עם ילדיו.
הסיפור שהוצע לו פיקוד בצרפת הוא בדיה.
בלונדון, הוא הציע ל שאפשר "בוודאי לקנות את ג'ורג' וושינגטון – תואר כבוד יעשה את זה".
רודני מונה פעם נוספת למפקד העליון של תחנת איי ליווארד בסוף 1779. פקודותיו היו להקל את המצור על גיברלטר בדרכו לאי הודו המערביים.
הוא לכד שיירה ספרדית של 22 ספינות ליד ב-8 בינואר 1780. שמונה ימים לאחר מכן ב הוא הביס את האדמירל הספרדי דון , כשהוא לכד או השמיד שבע ספינות.
לאחר מכן הוא הקל במידת מה את המצור על גיברלטר על ידי תגבורת ואספקה.
ב-17 באפריל 1780 הוא נלחם ב עם האדמירל הצרפתי גישן, שבשל חוסר זהירות של כמה מהקפטנים של רודני, הסתיים ללא מנצחים.
לאחר פרוץ מלחמת הולנד–אנגליה הרביעית בין בריטניה לרפובליקה ההולנדית כבש רודני על לפי הוראות מלונדון, את האי ההולנדי רב הערך סנט אוסטטיוס ב-3 בפברואר 1781. רודני כבר זיהה כמה אנשים על האי שסייעו לאמריקאים, כגון "...
מר סמית בבית ג'ונס – אי אפשר לטפל בהם (היהודים של סנט יוסטטיוס, האנטילים הקריביים) מוקדם מדי.
של – הם ידועים לשמצה בעניין אמריקה וצרפת..." האי היה גם ביתה של קהילה יהודית שהייתה בעיקר סוחרים בעלי קשרי מסחר בינלאומיים ומסחר ימיים משמעותיים.
על פי הערכות, היהודים היו לפחות 10% מאוכלוסיית הקבע של סנט אוסטטיוס.
רודני עצר מיד וכלא 101 יהודים במחסני העיר התחתית.
הוא התייחס אליהם בחומרה, וגירש לסוף 31 ראשי משפחות ללא רחמים או מילה לתלויים בהם.
רודני בזז רכוש אישי של יהודים ואף קרע את בטנות הבגדים של שבויו בחיפוש אחר חפצי ערך מוסתרים; זה לבדו הניב לו 8,000 פאונד.
כאשר רודני הבין שייתכן שהיהודים מסתירים אוצר נוסף, הוא חפר את בית הקברות היהודי.
אפילו כמויות גדולות של סחורות סחר לא צבאיות השייכות לסוחרים אנגלים באי הוחרמו באופן שרירותי.
זה הביא לכך שרודני הסתבך בשורה של תביעות יקרות למשך שארית חייו.
ובכל זאת, העושר שרודני גנב בסנט אוסטטיוס עלה על ציפיותיו.
רודני כתב למשפחתו עם הבטחות לבית חדש בלונדון; לבתו "הצ'מבלו הטוב ביותר שאפשר לרכוש".
הוא כתב בביטחון על הסדר נישואין לאחד מבניו ועל משרה שתירכש בקרוב במשמר עבור בן אחר.
רודני גם כתב על נדוניה לבתו להתחתן עם וציין שיספיק לשלם את חובותיו של החתן הפוטנציאלי הצעיר.
קצינים אחרים של הצי המלכותי מתחו ביקורת חריפה על רודני על מעשיו.
במיוחד הציע הוויקונט שרודני היה צריך להפליג כדי ליירט צי צרפתי בפיקודו של אדמירל המשנה ששט למרטיניק.
הצי הצרפתי במקום זאת פנה צפונה לעבר מפרץ צ'ספיק של וירג'יניה ומרילנד.
העיכוב של רודני בסנט אוסטטיוס לא הייתה הפעם הראשונה שבה ניצל את ההזדמנות לזכות בפרסי שלל במחיר של פגיעה במילוי מיידי ומהיר של חובותיו הצבאיות.
במהלך מלחמת שבע השנים רודני נצטווה לברבדוס להתחבר עם האדמירל סר ג'ורג' פוקוק והרוזן מאלבמארל להתקפה על קובה.
במקום זאת, רודני שלח אוניות יקרות ערך בחיפוש אחר פרסים.
בשנת 1762, רודני, לאחר נפילת מרטיניק, רב עם הצבא על כספי הפרסים.
במהלך פיקודו של רודני בג'מייקה, 1771–1774, חשש הרוזן מסנדוויץ' שרודני עלול לעורר מלחמה עם ספרד כדי להשיג כספי פרסים.
רודני בזז את עושרו של האי סנט אוסטטיוס ולכד ספינות שלל במשך מספר חודשים, החליש עוד יותר את הצי שלו בכך ששלח שתי ספינות קו ללוות את ספינות האוצר שלו לאנגליה, אם כי שתיהן היו זקוקות לתיקון גדול.
עם זאת, הוא גם מואשם וגם נתמך בקשר לאסון שלאחר מכן ביורקטאון.
הפקודות שלו כמפקד הצי במזרח הקריביים היו לא רק לצפות בדה גראס אלא גם להגן על הסחר היקר בסוכר.
רודני קיבל מודיעין מוקדם יותר כי דה גראס ישלח חלק מהצי שלו לפני תחילת עונת ההוריקנים כדי להקל על הפלגה הצרפתית בניופורט ולשתף פעולה עם וושינגטון, ויחזור בסתיו לאיים הקריביים.
החצי השני של הצי של דה גראס, כרגיל, ילווה את ספינות הסוחר הצרפתיות בחזרה אל מעבר לאוקיינוס האטלנטי.
לפיכך, רודני עשה את שיקוליו לאור המודיעין הזה.
16 מתוך עשרים ואחת ספינות הקרב הנותרות שלו ילכו עם הוד כדי לתגבר את הפלגה בניו יורק בפיקודו של סר תומאס גרייבס, בעוד רודני, שהיה במצב בריאותי לקוי, חזר לאנגליה עם שלוש ספינות קרב נוספות כמלווי ספינות סוחר, והשאיר שתיים אחרות ברציף לתיקונים.
הוד היה מרוצה מההסדרים הללו, והודיע לעמית שהצי שלו "שווה לחלוטין להביס כל תכנון של האויב".
מה שרודני והוד לא יכלו לדעת זה שברגע האחרון החליט דה גראס לקחת את כל הצי שלו לאמריקה הצפונית, והותיר את הגנת ספינות הסוחר הצרפתיות לספרדים.
התוצאה הייתה עליונות צרפתית מכרעת בספינות קרב במהלך המערכה הימית שלאחר מכן, כאשר הציים המשולבים של הוד וגרייבס לא הצליחו לשחרר את הצבא הבריטי של צ'ארלס קורנווליס מהמצור, שהקים אז בסיס על נהר יורק.
זה לא הותיר לקורנווליס אפשרות אלא להיכנע, וכתוצאה מכך שנה לאחר מכן ההכרה הבריטית בעצמאות אמריקה.
אף על פי שפעולותיו של רודני בסנט אוסטטיוס ולאחר מכן תרמו לנחיתות הצי הבריטי בקרב צ'ספיק, הסיבה האמיתית לאסון ביורקטאון הייתה חוסר יכולתה של בריטניה להשתוות למשאבים של שאר המעצמות הימיות של אירופה.
ארבע ספינות צרפתיות קו נלכדו (כולל ספינת הדגל) ואחת הושמדה לאחר לחימה של אחת עשרה שעות.
הקרב החשוב הזה הציל את ג'מייקה והרס את היוקרה של חיל הים הצרפתי, תוך שהוא אפשר לרודני לכתוב: "בתוך שנתיים לקחתי בשבי שני אדמירלים ספרדים, אחד צרפתי ואחד הולנדי".
מחלוקת ארוכה ומייגעת קיימת באשר למקור התמרון של "פריצת הקו" בקרב זה, אך התועלות מניצחון מעולם לא הושפעו באופן רציני מחילוקי דעות בשאלה.
שינוי בכיוון הרוח שבר את קו הקרב הצרפתי, והספינות הבריטיות ניצלו זאת בחצייה בשני מקומות; רבים נלקחו בשבי כולל הרוזן דה גראס.
מ-29 באפריל עד 10 ביולי הוא שהה עם הצי שלו בפורט רויאל בג'מייקה בזמן שהצי שלו עבר תיקונים לאחר הקרב.
במכתב מ-15 באפריל ל, שלרודני טרם נודע שאיבד לאחרונה את משרתו, הוא כתב "הרשה לי בכנות לברך אותך על הניצחון החשוב ביותר שאני מאמין שמעולם לא הושג נגד אויבינו הבוגדניים, הצרפתים".
הידיעה על ניצחונותיו של רודני הגיעה לאנגליה ב-18 במאי 1782 באמצעות הספינה HMS Andromache והעצימה את המורל הלאומי בבריטניה וחיזקה את המפלגה התומכת במלחמה, שביקשה להמשיך במאבק.
המלך ג'ורג' השלישי ציין בפני ראש הממשלה החדש לורד שלבורן כי הוא "חייב לראות שההצלחה הגדולה של הקרב של לורד רודני עוררה עד כה את האומה, שהשלום שהיה מתקבל לפני שלושה חודשים יהיה כעת עניין לתלונה".
רודני התכונן להפליג לפגוש את האויב מול קאפ-האיסיין כאשר הספינה הגיעה מאנגליה, ובה הגיעו הפקודות ששחררו אותו מתפקידו, והיא גם הביאה את מחליפו: אדמירל .
החלפה מוזרה זו הייתה בעיקר תוצאה של שינוי הפוליטיקה בבריטניה: רודני היה טורי שהופקד על הצי על ידי ממשלת טורית...
אבל הוויגים היו כעת בשלטון.
בכל אופן, בגיל 64 הוא היה אמור לפרוש לגמלאות.
עם זאת, פיגו והפקודה לפרוש מתפקידו נשלחו ב-15 במאי, שלושה ימים לפני שהידיעה על הניצחון בקרב איי לה סנט הגיעה לאדמירליות.
ספינה מהירה שנשלחה על ידי האדמירליות ב-19 במאי לא הצליחה להשיג את אה"מ ג'ופיטר ולכן נחרץ גורלו של רודני.
רודני עזב בשקט את משכנו בספינה Formidable וחזר לאנגליה בתנאים צנועים יותר ב.
רודני היה ללא ספק קצין מוכשר ביותר, אבל הוא גם היה שחצן, אנוכי וחסר מצפון, הן בחיפוש אחר כספי פרסים והן בשימוש במעמדו כדי להעשיר את משפחתו, אף על פי שנפוטיזם כזה היה נפוץ (שלא לומר נורמלי) באותה תקופה.
הוא הפך את בנו לפוסט-קפטן בגיל חמש עשרה, והאנוכיות הבולטת שלו הרגיזה את חבריו הקצינים ואת מועצת האדמירליות כאחד.
ההיסטוריון הימי מתאר את רודני כבעל חולשות ביחס לפטרונות "שהרסה את בסיס האמון שעליו לבדו יכול קצין לפקד".
עם זאת, לזכותו עומדות העובדות שהוא הזקין בטרם עת וסבל ממחלות.
רודני שב לאנגליה באוגוסט כדי לקבל כבוד רב מארצו.
הוא כבר קיבל את התואר ברון רודני מרודני סטוק, סאמרסט, בהכרזה של 19 ביוני 1782, ובית הנבחרים אישר לו פנסיה של 2,000 ליש"ט בשנה.
מאז הוא ניהל חיי כפר שקטים עד מותו בלונדון.
בשנת 1782 הוענק לרודני חברות כבוד בעיר קורק באירלנד.
המוזיאון הימי הלאומי בגריניץ' שבלונדון, מחזיק בקופסת המוזהבת שהעניקה לו עיריית קורק ב-16 בספטמבר 1782.
רודני מת ב-1792, ונקבר בכנסיית סנט מרי הבתולה, אלרספורד העתיקה, בהמפשייר, הסמוכה למושב משפחתו.
יש הנצחה שלו בקתדרלת סנט פול.
בפברואר 1783, הזמינה ממשלת ג'מייקה את , פסל בריטי נודע, ליצור פסל של האדמירל לורד רודני, כביטוי להערכתם.
האספה הוציאה 5,200 דולר על הפסל בלבד, ולפי הנטען 31,000 דולר על הפרויקט כולו.
בייקון קנה את השיש המשובח ביותר מאיטליה כדי ליצור את הפסל הנאו-קלאסי של האדמירל, לבוש בגלימה ובחושן רומאי.
עם השלמתו, הוצבו בחזיתו תותחים שנלקחו בקרב מספינת הדגל הצרפתית, Ville de Paris.
האנדרטה הענקית, הידועה בשם מקדש רודני, ניצבת ב, ג'מייקה, ליד בית המושל.
בסוף 1782 ובתחילת 1783 מספר רב של בתי מרזח קיימים שינו את שמם ל"האדמירל רודני" בהתפעלות מהניצחון.
העמוד של אדמירל רודני נבנה על פסגת כדי להנציח את ניצחונותיו.
בקריפטה של קתדרלת סנט פול, יש אנדרטה לזכר רודני בעיצובו של צ'ארלס רוסי.
לפחות ארבע ספינות מלחמה משרתות של הצי המלכותי נקראו אה"מ רודני לכבודו.
לשני בתי ספר ציבוריים בריטיים, צ'רצ'רס קולג' ובית ספר עמנואל, יש שנקראים על שמו.
בשל הפופולריות שלו בקרב אזרחי ניופאונדלנד כמושל, סירות עץ קטנות בעלות תחתית עגולה, המונעות על ידי משוטים או מפרשים, מכונות לעיתים קרובות "רודני" עד היום בניופאונדלנד.
בשנת 1793, לאחר מותו של רודני, פרסם המשורר הלאומי של סקוטלנד, רוברט ברנס (1759–1796), שיר "שורות על הנצחת ניצחונו של רודני" לזכר קרב איי לה סנט.
ג'ורג' גלן ג'ונס (; 12 בספטמבר 1931 – 26 באפריל 2013) היה מוזיקאי, זמר ופזמונאי קאנטרי אמריקאי.
ג'ונס זכה לתהילה בינלאומית בזכות רשימה ארוכה של להיטים והוא נודע בזכות קולו המיוחד ואופן הביטוי הייחודי שלו.
במשך שני העשורים האחרונים לחייו, ג'ונס נחשב פעמים רבות ל"גדול זמרי הקאנטרי החיים", כונה "הרולס-רויס של מוזיקת הקאנטרי", והיו לו למעלה מ-160 סינגלים שנכנסו למצעדים משנת 1955 ועד מותו בשנת 2013.
השפעותיו המוזיקליות המוקדמות ביותר כללו את רוי אקאף וביל מונרו.
ג'ונס שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית ושוחרר בשנת 1953. בשנת 1959 הקליט ג'ונס את השיר "White Lightning", שנכתב על ידי ג.פ.
"ביג בופר" ריצ'רדסון, והשיר הקפיץ את הקריירה שלו כזמר.
הוא התמכר לאלכוהול ושנות האלכוהוליזם פגעו בבריאותו והובילו להחמצת הופעות רבות, מה שהקנה לו את הכינוי "נו שואו ג'ונס".
ג'ונס נפטר בשנת 2013, בגיל 81, מאי-ספיקת נשימה היפוקסית.
ג'ורג' גלן ג'ונס נולד ב-12 בספטמבר 1931 בסריטוגה, טקסס.
הוא היה אחד משמונה ילדים במשפחה ענייה, ואביו היה אלכוהוליסט שלעיתים קרובות הפך לאלים.
"היינו אהוביו של אבינו כשהיה פיכח, ואסיריו כשהיה שיכור", כתב ג'ונס מאוחר יותר באוטוביוגרפיה שלו, "I Lived to Tell It All".
למרות הקשיים הללו, ג'ונס ובני משפחתו חלקו אהבה למוזיקה, ולעיתים קרובות שרו מזמורים יחד והאזינו לתקליטים של להקות כמו משפחת קרטר.
הם גם נהנו להאזין לרדיו, שם כיוונו לתוכניות מהגרנד אול אופרי.
כאשר היה ג'ונס בן תשע, אביו קנה לו את הגיטרה הראשונה שלו, וכאשר החל להפגין כישרון מוזיקלי מוקדם, הוא נשלח לרחובות להופיע ולעזור בפרנסת המשפחה.
בגיל ההתבגרות המוקדם מצא עצמו מנגן בברים מקומיים ובגיל 16 עזב את הבית, שם עבד כזמר בתחנת הרדיו המקומית KTXJ וטיפח את הערצתו למוזיקה של האנק ויליאמס.
בשנת 1950 נישא לדורותי בונוויליון.
לזוג נולדה בת בשם סוזן זמן קצר לאחר מכן, אך הנישואים לא החזיקו מעמד זמן רב, לפחות בחלקם בשל המזג המתפרץ והנטייה לשתייה שג'ונס ירש מאביו.
לאחר גירושיו ג'ונס הצטרף לחיל הנחתים של ארצות הברית ושירת במהלך מלחמת קוריאה.
עם זאת, הוא מעולם לא נשלח אל מחוץ לגבולות המדינה אלא הוצב בקליפורניה, שם המשיך לטפח את אהבתו למוזיקה בהופעות בברים בעיר.
עם סיום שירותו הצבאי בשנת 1953, ג'ונס המשיך לפתח את תשוקתו למוזיקה ועד מהרה התגלה על ידי המפיק פאפי דיילי, שותף בבעלות על חברת התקליטים Starday Records.
דיילי חתם מיד עם ג'ונס על חוזה הקלטות והפך למפיקו ולמנהל שלו – שותפות שנמשכה שנים רבות.
בשנת 1954, ג'ונס נישא לשירלי אן קורלי, ולזוג נולדו שני בנים, ג'פרי ובריאן.
באותה שנה מאמציו המוזיקליים של ג'ונס היו פחות מוצלחים, כאשר ארבעת הסינגלים הראשונים שלו לא זכו להצלחה.
עם זאת, בשנת 1955, ג'ונס חווה שינוי במזלו כאשר הגיע למקום הרביעי במצעדי הקאנטרי עם השיר "Why Baby Why", שיר מהיר על כאב לב.
בעקבות הצלחה זו, הגיעו להיטים נוספים, כולל "What Am I Worth" (1956), "Just One More" (1956) ו-"Don't Stop the Music" (1957), שכל אחד מהם הגיע לעשירייה הראשונה במצעדי הקאנטרי.
ג'ונס סיים את העשור הראשון שלו עם הסינגל הראשון שלו שהגיע למקום הראשון, השיר הקומי "White Lightning", שהצליח להיכנס גם למצעדי הפופ (מקום 73).
עם שיריו על כאב לב, בתחילת שנות ה-60, ג'ונס ביסס את עצמו כאחד מזמרי הקאנטרי המובילים, והמשיך להצליח במצעדים עם סינגלים כמו "Window Up Above" (1960; מקום שני) ולהיט מספר אחד "Tender Years" (1961).
בשנת 1962 חזר שוב לפסגת המצעדים עם מה שנחשב לאחד משירי חותם שלו, "She Thinks I Still Care", ובשנה שלאחר מכן שיתף פעולה עם מלבה מונטגומרי באלבום הראשון מתוך מספר אלבומים משותפים, "What's in Our Heart", שהגיע עד למקום השלישי במצעדים והיה לשיתוף הפעולה המצליח ביותר שלהם.
המחצית השנייה של שנות ה-60 הייתה דומה עבור ג'ונס, כאשר גם מאמציו הסולו וגם שיתופי הפעולה שלו זכו להצלחה רבה.
בין השירים הבולטים מתקופה זו ניתן למצוא את הסינגלים "I'm a People" (1966) ו-"As Long As I Live" (1968), כמו גם את אלבום הדואטים משנת 1969 עם ג'ין פיטני, "I'll Share My World with You", שכלל את השיר שהגיע למקום השני במצעדים באותו שם.
בינתיים, חייו האישיים של ג'ונס היו שוב בסערה.
בשל השימוש המתמשך שלו בסמים ובאלכוהול, נישואיו השניים כבר החלו להתדרדר, אך כאשר פגש והתאהב בכוכבת הקאנטרי תמי ויינט, גורל הנישואים נחרץ.
ג'ונס ושירלי התגרשו בשנת 1968, ובשנה שלאחר מכן נישא ג'ונס לויינט.
מעבר לאיחוד רומנטי, בשנת 1969 הזוג הטרי החל להקליט מוזיקה יחד.
שיתוף הפעולה בין ג'ונס לויינט התחיל ברגל ימין, עם מספר דואטים שלהם – כולל "The Ceremony" ו-"Take Me" – שהגיעו לעשירייה הראשונה במצעדים.
הם המשיכו להצליח גם בנפרד, כאשר ג'ונס הוציא מספר סינגלים שהגיעו למצעדים העליונים.
באותה תקופה ילדה ויינט את בתם, תאמלה ג'ורג'ט.
מאחורי הקלעים ג'ונס המשיך להיאבק בהתמכרותו לסמים ולאלכוהול וקשריו עם ויינט הפכו מתוחים ואלימים.
בשנת 1973 הדברים הגיעו לנקודת שבירה וויינט הגישה בקשה לגירושין.
הזוג ניסה להתפייס והוציא את הסינגל "We're Gonna Hold On" (1973), אך בעוד השיר הצליח והגיע לראש מצעדי הקאנטרי, נישואיהם של ג'ונס וויינט המשיכו להתדרדר.
כאב הלב של ג'ונס התבטא היטב בלהיט הסולו שלו משנת 1974, "The Grand Tour", בלדה כואבת על סוף נישואים.
הוא וויינט התגרשו בשנה שלאחר מכן.
למרות הפרידה שלהם, ג'ונס וויינט המשיכו לעבוד יחד מדי פעם, והקליטו להיטים כמו הסינגלים שהגיעו למקום הראשון "Golden Ring" ו-"Near You".
בשנות ה-70, ג'ונס החל להדרדר מבחינה פיזית ורגשית, כאשר השנים של שתייה ושימוש בסמים החלו להשפיע עליו.
הוא הפך ללא אמין ובלתי צפוי, נעלם במשך ימים ללא הודעה מוקדמת ולא הופיע להקלטות רבות ולהופעות חיות.
השימוש שלו בקוקאין גרם לו גם לאבד כמות נכבדה של משקל, מה שהפך אותו לצל של עצמו לשעבר.
אך למרות התקופות האפלות, ג'ונס המשיך ליצור מוזיקה מעניינת.
בשנת 1978 הוא הקליט את הדואט הפופולרי "Bartender's Blues" עם זמר הפולק ג'יימס טיילור, ובשנה שלאחר מכן הוציא את אלבום הדואטים "My Very Special Guests", כותר אירוני במבט לאחור, בהתחשב בכך שג'ונס לעיתים רחוקות היה נוכח כאשר חבריו להקלטות הקליטו את קולותיהם.
ג'ונס חזר לראש המצעדים עם הלהיט משנת 1980 "He Stopped Loving Her Today", מתוך האלבום "I Am What I Am" – האלבום המצליח ביותר של ג'ונס עד אז – ובשנת 1982 הוא שיתף פעולה עם אגדת הקאנטרי מרל האגרד באלבום "A Taste of Yesterday's Wine".
להיטים נוספים מתקופה זו כוללים את הדואט עם ויינט "Two Story House" (1980) ואת הסינגלים שהגיעו למקום הראשון "Still Doin' Time" ו-"I Always Get Lucky with You".
לאחר סדרת התקלות רבות בתקשורת עם החוק, שהגיעה לשיאה במעצרו בגין נהיגה בשכרות, ג'ונס החל סוף סוף להכות על חטא על דרכיו ההרסניות.
הוא נישא לננסי ספולוודו במרץ 1983 ואמר מאוחר יותר כי היה זה אהבתה שסייעה לו להתיישר.
הוא גם הוציא מספר דואטים מצליחים באותה תקופה, ביניהם "Hallelujah, I Love You So" עם ברנדה לי ו-"Size Seven Round (Made of Gold)" עם לייסי דלטון.
כאמן סולו, ג'ונס שמר על קצב עם סינגלים פופולריים מתוך אלבומו משנת 1985 "Who's Gonna Fill Their Shoes", כולל שיר הנושא שהגיע למקום השלישי במצעדים.
הלהיט האחרון שלו כזמר סולו שהגיע לעשירייה הראשונה במצעדי הקאנטרי היה "I'm a One Woman Man" (מקום חמישי) בשנת 1989.
ג'ורג' ג'ונס נפטר ב-26 באפריל 2013, בגיל 81, במרכז הרפואי של אוניברסיטת ואנדרבילט בנאשוויל, טנסי, לאחר שעל פי הדיווחים אושפז עם לחץ דם לא סדיר וחום.
בקריירה שנמשכה למעלה מ-50 שנה, ג'ונס נחשב לאייקון של מוזיקת הקאנטרי ולאחד הכוכבים הגדולים ביותר של הז'אנר בכל הזמנים.
קולו הצלול והחזק ויכולתו להעביר רגשות רבים כל כך כבשו אלפי מעריצים ועוררו את קנאת עמיתיו.
כפי שאמר פעם כוכב הקאנטרי ויילון ג'נינגס, "אם היינו יכולים להישמע כפי שאנחנו רוצים, כולנו היינו נשמעים כמו ג'ורג' ג'ונס."
ג'ורג' גייל היה פוליטיקאי אמריקאי וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית הראשון מטעם מחוז הקונגרס החמישי של מרילנד.
גייל נולד במחוז סומרסט בפרובינציית מרילנד ב-3 ביוני 1756. הוא למד בבית ספר ציבורי ושירת בצבא הקונטיננטלי במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
כשמרילנד כינסה את הוועידה שלה לאשרור חוקת ארצות הברית ב-1788, היה גייל חבר בוועידה.
לאחר מכן נבחר לקונגרס הראשון של ארצות הברית כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן מ-1789 עד 1791, כאשר ג'ורג' וושינגטון מינה אותו למפקח על משקאות מזוקקים עבור מחוז מרילנד.
גייל מת במחוז ססיל, מרילנד ב-2 בינואר 1815 ונקבר במה שהיה בעבר בית הקברות של משפחת גייל, ונמצא כעת בשטח הכנסייה האפיסקופלית של סנט מרקו בפריוויל, מרילנד.
בנו, לוין גייל, הלך מאוחר יותר בדרכו של ג'ורג' והפך לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
במלחמת העולם השנייה, אוניית ליברטי SS George Gale נקראה על שמו.
ג'ורג' הריסון בנדר היה פוליטיקאי אמריקאי רפובליקני מאוהיו.
ג'ורג' נולד ב-29 בספטמבר 1896 בקליבלנד למהגרים הצ'כים ג'וזף בנדר, עובד בג'נרל אלקטריק, ואנה סירובה (1866–1933).
אנה נולדה ב-Fryšava pod Žákovou horou ליאן שר ואנה סלמובה, הוטבלה תחת הכנסייה הקלוויניסטית הרפורמית ההלווטית בנובה מסטו נה מורב.
בנדר למד בתיכון ווסט קומרס, וסיים את לימודיו ב-1914. בנדר היה ממוצא צ'כי.
הוא גילה עניין מוקדם בפוליטיקה, ובגיל 15 אסף 10,000 חתימות על עצומה שעודדה את הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט להתמודד על הנשיאות בבחירות 1912. בנדר הציג את העצומה בפני רוזוולט באופן אישי וקיבל תמורה כאשר רוזוולט כתב לו על מועמדותו למועמדות הרפובליקנית לנשיאות, זמן קצר לפני שהוכרזה בפומבי.
ב-1916 כיהן בנדר כציר לוועידת המפלגה הפרוגרסיבית, שהצביעה בעד פיזור במקום למנות מועמד משלה לנשיאות.
במהלך הבחירות בנובמבר, בנדר פעל למען מועמדי המפלגה הרפובליקנית.
האוריינטציה המפלגתית המשתנה שלו שיקפה את השסעים הפנימיים בין הרפובליקנים "הפרוגרסיביים" ל"המשמר הישן" מ-1912 עד 1916.
ב-1920 נישא לעדנה אקהרדט; היו להם שתי בנות.
במהלך חייו והקריירה הפוליטית שלו, עבד בנדר בשורה של עבודות והחל במספר מיזמים עסקיים כדי לפרנס את משפחתו.
הקריירה העסקית שלו כללה קדנציות כמנהל פרסום בחנות כלבו, מנהל אצטדיון קליבלנד ובעל עסק מתחיל, חברת הביטוח בנדר.
עם זאת, הפוליטיקה נותרה תחום העניין האמיתי היחיד שלו.
ב-1920, כחבר המפלגה הרפובליקנית, היה לאדם הצעיר ביותר שזכה במושב בסנאט של אוהיו עד אז.
הוא כיהן עד 1930, אולם הייתה לו השפעה מוגבלת.
הוא דחף ללא הצלחה להכנסת כהונת מורים.
בתחילה היה תומך נלהב בחוק היובש, אולם שינה את גישתו לאחר שהמשטרה קיבלה טיפ אנונימי ופשטה על ביתו בחיפוש אחר משקאות חריפים.
הם לא מצאו דבר, אבל בנדר החל להתנגד בתוקף לאיסור האלכוהול.
ב-1934 ייסד את כתבי העת "הלאומי הרפובליקאי" ו"הרפובליקני באוהיו", שאותם גם ערך ופרסם.
לאחר שהפסיד בארבע מערכות בחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1930, 1932, 1934 ו-1936, ב-1938 נבחר לבסוף לבית הנבחרים.
הוא נבחר מחדש עד 1948, שהייתה שנת בחירות מוצלחת לדמוקרטים.
הוא זכה במושב שוב ב-1950 ושמר עליו לארבע שנים נוספות.
כמתנגד נחרצות למדיניות החוץ והפנים של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, ניסח בנדר את ביקורתו בכתבה הפולמוסית "האתגר של 1940" (1940).
ההיבטים היחידים באג'נדה של רוזוולט שנמלטו מהצעתו של בנדר היו כמה תוכניות ניו דיל הומניטריות, בעיקר מינהל קידום העבודות, שקיבל רק כצעד זמני.
עם תחילת המלחמה הקרה לאחר 1945, בנדר התנגד לתוכנית מרשל ולדוקטרינת טרומן.
הוא לא הטיל ספק בנחיצות לעזור למדינות אירופה שנחרבו מהמלחמה, אבל לא הסכים עם הרעיון שממשלת ארצות הברית צריכה לקחת חלק ישיר בתעלת הסיוע.
הוא טען שסיוע להתאוששות אירופית צריך להגיע דרך האו"ם או ארגוני סיוע פרטיים.
הוא גם התנגד בתוקף לסיוע ליוון ולטורקיה, שבהן ההשפעה הבריטית הייתה חזקה, בהנחה שהמעורבות של ארצות הברית באזור רק סיפקה את "הצרכים של אימפריה בריטית מתמוטטת" אך לא הועילה לארצות הברית.
המוניטין שלו עם נאמנות מפלגתית חזקה הביא את בנדר לתפקיד המארגן של מועמדותו של הסנאטור מאוהיו רוברט טאפט למועמדות לנשיאות בוועידות הרפובליקניות הלאומיות של 1948 ו-1952. תפקידו הציבורי כלל ארגון בידור מוזיקלי, ניצוח שירה, הנחיית הפגנות וצלצול בפעמוני פרות.
תעלוליו הקומיים לעיתים קרובות הובילו לבדיחות רבות ומזלזלות באופן בלתי הוגן, שכן יריביו כינו אותו במהירות "הנסיך הליצן".
הלעג הזה לא הפחית מהעובדה שהוא נשאר דמות פוליטית רצינית ומשפיעה.
בנדר הופיע בסרט חדשות מפורסם משנת 1952, שנאם בפני התכנסות של למעלה מ-15,000 אנשים באודיטוריום הציבורי של קליבלנד מיד לאחר שריצ'רד ניקסון נשא את נאומו המצליח בטלוויזיה של צ'קרס.
בנדר ביקש מהקהל להראות אם זה בשביל ניקסון והתקבל בתשואות רועמות של תמיכה.
לאחר מותו של טאפט ב-1953, ניצח בנדר בפער דחוק בבחירות למושב הפנוי בסנאט וכיהן בשנתיים הנותרות של כהונתו.
כתומך מושבע של הנשיא דווייט אייזנהאואר, תמך בנדר בעקביות הן ביוזמות המפלגה הרפובליקנית והן ביוזמות הנשיאותיות.
דעותיו המוקדמות יותר של הבדלנות התרככו במידה ניכרת, וכעת אישר מעורבות ישירה יותר של ארצות הברית בחו"ל, כולל סיוע למדינות האימפריה הבריטית לשעבר.
עם זאת, בנדר הצטרף עם שני עמיתים רפובליקנים ושלושה דמוקרטים בהצבעה בעד הצעה לדחייה לחמש דקות בסוף יולי 1956, שהסתכמה בהצבעה בעד העלאת חוק זכויות האזרח להצבעה בבית הנבחרים, וגם, ברמה מסוימת, מרד נגד זכויותיהם של מנהיגי המפלגה.
בשנת 1956, איבד את מושבו בסנאט למושל פרנק לאושי, מועמד דמוקרטי פופולרי.
לאחר מכן עבד בנדר כעוזר מיוחד למזכיר הפנים מיוני 1957 עד מאי 1958 ופעל למען שילובה של אלסקה כמדינה ה-49.
בשנת 1958, ג'ימי הופה שכר את בנדר לשמש כיו"ר ועדה לחקירת סחטנות ב־Teamsters.
לאחר שמונה ליושב ראש הוועדה שכללה שלושה אנשים, המשיך בנדר באופן עצמאי לשלוח מכתב טופס לכל מקומי של Teamster ברחבי המדינה.
המכתב ביקש מהפקידים המקומיים לספק מידע על "כל בריתות סחטנות או גנגסטרים" שהם עשויים להיות מודעים לה בתוך יחידות המשנה של Teamster בהתאמה.
בדצמבר 1958, עם סיום המחקר שלו על המקומיים, דיווח בנדר מראש להופה שהוא מצא את האחים הבינלאומיים של Teamster "נקיים משחיתות".
שני עמיתיו של הסנאטור לשעבר בנציבות התנערו כמעט מיד מכל אחריות לממצא זה.
בנדר המשיך את "החקירה" שלו באותה מידה של אינטנסיביות עד תחילת מאי 1959 וגבה מה-Teamsters שכר והוצאות אדירים של 58,636.07 דולר עבור מאמציו.
הקריירה הפוליטית שלו נפגעה בסופו של דבר על ידי האשמות על שחיתות בקשרים שלו עם Teamsters.
הוא הואשם בצמצום חקירה של הארגון ב-1956 לאחר שקיבל תרומה של 40,000 דולר לקמפיין.
הוועדה הנבחרת של הסנאט של ארצות הברית לפעילויות לא נאותות בעבודה ובניהול בדקה את ההאשמות בסתיו 1958, אך לא המליצה על פעולות.
בעדותו במהלך הדיונים עם הסנאטור בארי גולדווטר, הגן בנדר על התנהגותו: "כשאתה מתמודד לתפקיד, אתה חייב לקבל גם את הקולות של האנשים הפחות ישרים.
אם חתולים וכלבים היו יכולים להצביע הייתי לוחץ את ידיהם." לאחר מכן הוא הפסיד הן בהצעה של 1960 להיות ציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית והן בקמפיין של 1961 לתפקיד חבר ועדת המחוז הרפובליקני.
לאחר פרישתו הסתגר בביתו בצ'גרין פולס, פרבר של קליבלנד, שם מת ב-18 ביוני 1961. הוא נקבר בבית הקברות קנולווד במייפילד הייטס, אוהיו.
ג'ורג' לאונרד ברי היה נשיא איגוד עובדי הדפוס הבינלאומי של צפון אמריקה בין השנים 1907 ל-1948 וסנאטור דמוקרטי מטנסי בין השנים 1937 ל-1938.
לפני מינויו כסנאטור, הוא הגיע בקושי למקום השני למועמדות לסגן הנשיא בוועידה הלאומית הדמוקרטית בבחירות 1924, והפסיד בהצבעה למושל נברסקה צ'ארלס וו.
ברייאן, אחיו של ויליאם ג'נינגס ברייאן.
ברי נולד ב-12 בספטמבר 1882 במחוז הוקינס, טנסי, ליד רוג'רסוויל.
הוא עזב את הבית בגיל צעיר מאוד, והפך לעוזרו של עיתונאי ב-1891. הוא עבד במקצוע זה והיה פעיל באיגודי עובדים, ונבחר לנשיא האיגוד הבינלאומי שלו ב-1907.
לברי נודע על יכולות האתר במהלך ביקור באזור ביתו בשילוב עם חיפוש באזור אשוויל, קרוליינה הצפונית הסמוך יחסית, שהיה ידוע אז בסגולותיו המרפאות כביכול בנוגע למחלות בדרכי הנשימה.
מתקן זה נודע בשם "בית העיתונאים".
הוא תוכנן להיות עצמאי במידה רבה, ולנקודה אחת בה פעילות חקלאית גדולה, ולפני הקמת רשות עמק טנסי, תחנת כוח הידרואלקטרית משלה.
במלחמת העולם הראשונה, ברי השתתף בחיל המשלוח האמריקאי בדרגת מייג'ור, שירת מעבר לים בשנים 1918–1919, ולאחר מכן חזר הביתה כדי לחדש את ההנהגה הפעילה של האיגוד שלו.
הוא היה לעיתים קרובות ציר לפגישות עבודה וקונגרסים לאומיים ובינלאומיים רבים, ובוועידה הדמוקרטית של 1924, כמעט נהיה מועמד לתפקיד סגן הנשיא.
ב-6 במאי 1937, הוא מונה לכהן במושב הסנאט של ארצות הברית על ידי מושל טנסי גורדון בראונינג במקומו של נייתן ל.
כשהעביר את התפעול היומיומי של האיגוד לאחרים, ברי עבר לוושינגטון כדי למלא את תפקידיו בסנאטור.
ברי בחר להתמודד בבחירות המיוחדות לסנאט של 1938 עבור יתרת הקדנציה שטרם הסתיימה, אך הובס בפריימריז הדמוקרטי על ידי התובע המחוזי טום סטיוארט, כשהלה זכה ב-49% מהקולות לעומת 29% של ברי.
סטיוארט נתפס כמועמד השמרני המסורתי יותר מבין השניים, בעוד שברי היה פעיל איגוד עובדים בולט.
המושל המכהן בראונינג, שמינה את ברי לסנאט, הובס בתהליך המינוי על ידי פרנטיס קופר במהלך הבחירות של אותה שנה.
כמה היסטוריונים פוליטיים סבורים שניתן לייחס את התבוסות הללו כמעט לחלוטין להשפעתה של המערכת הפוליטית המבוססת בממפיס של א.
קראמפ, שתמכה גם בסטיוארט וגם בקופר.
כהונתו של ברי כסנאטור הסתיימה ב-8 בנובמבר 1938, כאשר הקולות בבחירות הכלליות שהצביעו על בחירתו של סטיוארט נאספו, למרות שסטיוארט לא תפס בפועל את המושב עד תחילת השנה הבאה.
ברי חזר לתפעול שוטף של האיגוד ולתחומי העניין שלו, לרבות חקלאות, סביב בית העיתונאים עד מותו ב-4 בדצמבר 1948, (האיגוד המשיך להפעיל את המתקן במשך מספר שנים לאחר מותו של ברי) והוא נקבר בבית פרסמנ'ס אך גופתו הועברה מאוחר יותר לבית הקברות מקיני ברוג'רסוויל הסמוכה.
ג'ורג' גולדת'ווייט היה שופט בבית המשפט העליון של אלבמה וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אלבמה.
הוא כיהן בסנאט מ-4 במרץ 1871 עד 3 במרץ 1877, ולא התמודד לבחירה מחדש.
גולדת'ווייט נולד ב-10 בדצמבר 1809 בבוסטון שבמסצ'וסטס.
לאחר לימודיו בבית הספר, למד גולדת'ווייט ב בווסט פוינט בין השנים 1823 ל-1826. לאחר מכן עבר לאלבמה, למד משפטים, והוסמך כעורך דין באותה שנה.
לאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין במחוז פייק.
בין השנים 1843 ל-1852 כיהן כשופט בית משפט מחוזי, ולאחר מכן כשופט משנה בבית המשפט העליון של אלבמה עד 1856. בשנת 1853 הוא פסק כי אישה משוחררת באוהיו יכולה להיות מוחזרת לעבדות כדי לכסות את חובותיה של בעלה הקודם, אך בנה לא.
בשנת 1856 החליף את ויליאם פ.
צ'ילטון כנשיא בית המשפט העליון של אלבמה.
חברי פרלמנט מאלבמה שלחו מכתב לסנאט של ארצות הברית במחאה על בחירתו וטענו כי לא קיבל את רוב קולות חברי הפרלמנט ולכן לא נבחר כדין.
למרות זאת, הוא הושבע ונשאר בתפקידו, אך התפטר במהרה וחזר לעסוק בעריכת דין.
במהלך מלחמת האזרחים, שירת גולדת'ווייט כשליש גנרל של כוחות הקונפדרציה באלבמה.
בשנת 1868 נבחר שוב לשופט בית משפט מחוזי, אך לא הורשה לכהן בתפקיד זה.
ב-4 במרץ 1871, החל לייצג את מדינתו בסנאט של ארצות הברית, אולם התפטר לאחר קדנציה אחת ב-3 במרץ 1877. הוא לא התמודד לבחירה מחדש ופרש לחייו הפרטיים.
נינו, ג'ורג' סיבלס הבן, היה ראש עיריית ברמינגהאם במאה ה-20 וחבר בבית הנבחרים של אלבמה.
צאצא נוסף, אלפרד גולדת'ווייט, היה חבר בית הנבחרים של אלבמה ממונטגומרי ויו"ר המפלגה הרפובליקנית של אלבמה.
גולדת'ווייט מת ב-16 במרץ 1879 בטסקלוסה שבאלבמה.
ג'ורג' ג'ונס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה.
ג'ונס נולד ב-25 בפברואר 1766 בסוואנה, קיבל הכשרה אקדמית, למד רפואה אצל אביו, ועסק ברפואה במשך מספר שנים.
הוא השתתף במלחמת העצמאות האמריקאית, ואף נלכד על ידי הצבא הבריטי כשבוי מלחמה, ובמהלך השנים 1780 ו-1781 נכלא על ספינה אנגלית.
מאוחר יותר כיהן כחבר בבית הנבחרים של ג'ורג'יה ובסנאט של ג'ורג'יה, ובמהלך מלחמת 1812 שירת כקפטן של פלוגת מילואים של סוואנה.
הוא מונה לשופט במחוז המשפטי המזרחי של ג'ורג'יה בשנת 1804, וכיהן בתפקיד עד שמונה לחבר הסנאט של ארצות הברית, על מנת למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של אברהם בולדווין.
הוא כיהן בתפקיד מ-27 באוגוסט 1807 עד 7 בנובמבר 1807, אז נבחר מחליפו, ויליאם קרופורד.
ג'ונס נפטר ב-13 בנובמבר 1838 בסוואנה ונקבר בבית הקברות בונאוונטור.
אביו, נובל וימברלי ג'ונס, היה ציר מטעם ג'ורג'יה לקונגרס הקונטיננטלי, וסבו, נובל ג'ונס, היה אחד המתיישבים הראשונים של ג'ורג'יה שהקימו את מטע וורמסלו מחוץ לסוואנה.
ג'ורג' בראון מרטין היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי.
מרטין נולד ב-18 באוגוסט 1876 בפרסטונסברג שבקנטקי, וב־1877 עבר עם הוריו לעיירה קאטלטסברג.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים והשלים את לימודיו באוניברסיטת סנטר ב־1895. הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1900, והחל לעסוק במקצוע בקאטלטסברג.
לפני שפנה לפוליטיקה, כיהן מרטין כיועץ המשפטי הכללי וכמנהל בחברת הרכבות Big Sandy & Kentucky River Railway Company, וכן כסגן נשיא חברת Ohio Valley Electric Railway Company.