tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכניקת הקוונטים שינתה שוב את תפיסת מודל האטום בו האלקטרונים אינם סובבים את גרעין האטום אם כי ממוקמים באזורים מסביבו בהסתברות התלויה ברמת האנרגיה שלהם.
ניתן "לראות" אטומים בודדים במיקרוסקופ מִנהור סורק.
המיקרוסקופ סורק באמצעות מחט עדינה את פני החומר, אך ללא מגע בחומר עצמו, ומזרים זרם דרך המחט אל פני החומר.
מכיוון שאין מגע בין המחט למשטח, הזרם עובר רק באמצעות מינהור קוונטי (מעבר של חלקיק דרך מחסום).
עוצמת הזרם תלויה במרחק של המחט מהחומר ובצפיפות המצבים האלקטרוניים במשטח.
באופן זה ניתן לראות אטום בודד, שכן האטום הוא "בליטה" במשטח אשר מגדילה את הזרם.
הפסים הכהים בתמונה נובעים מהחיתוך של גביש הזהב לצורך הסריקה, הגורם לסידור מחדש של פני השטח.
כדי לזהות את סוג האטום (היסוד), ניתן להשתמש במספר שיטות:
ספקטרומטר מסה מודד את יחס המטען למסה של אטום טעון, שמתוכו ניתן לזהות את היסוד.
מיקרוסקופ אלקטרונים יכול לזהות יסודות שונים באמצעות ספקטרום הפליטה שלהם.
באופן דומה ניתן לזהות יסודות של כוכבים רחוקים, דרך ספקטרום הפליטה שלהם באור נראה, באמצעות ספקטרומטר אופטי.
אֵטוֹליָה־אקארנאניה היא יחידה אזורית של יוון, הממוקמת במערבה של יוון התיכונה, ושייכת למחוז מערב יוון.
היחידה האזורית המודרנית מורכבת מחבלי הארץ של אטוליה ואקארנאניה העתיקות, חלק קטן משטח דרום אפירוס, וממזרחה של לוקריס ההיסטורית.
היחידה גובלת באבריטניה בצפון מזרח, פוקיס במזרח, מפרץ פטרס בדרום, הים היוני במזרח, מפרץ ארטה בצפון מזרח, והיחידות האזוריות של קרדיצה וארטה בצפון.
אֵטוליה־אקארנאניה היא היחידה האזורית הגדולה ביותר בשטחה ביוון, כאשר השטח השיפוטי שלה עומד על 5,461 קמ"ר.
אוכלוסייתה מונה, נכון ל־2011, 210,802 נפשות, כאשר בערך מחצית האוכלוסייה שוכנת בתחומי הרשות המוניציפלית של אגריניון, העיר הגדולה באזור, ומרכזה הכלכלי והמסחרי של אטוליה אקארנאינה.
אטוליה־אקארנאניה מחולקת לשבע רשויות מוניציפליות: מיסולונגי, המשמשת כבירה המנהלתית של היחידה, וממוקמת בדרום היחידה, על חוף מפרץ פטרס, אגריניון במרכז, אקיטו וניטסה ואמפילוביה בצפון, נפפקטוס ותרמו במזרח, וקסירומארו במערב.
מאז 2004, ישנו חיבור יבשתי של היחידה עם חצי האי פלופונסוס דרך גשר ריו–אנטיריו, העובר מעל מפרץ פטרס.
היחידה האזורית הררית ברובה, ומתחלקת למספר גושי הרים.
הרי אקראנאניה הנמצאים בחלק המערבי ביותר של היחידה, מנותקים מן ההרים המרכזים במערבה על ידי שורת שקעים שנמשכים ממפרץ ארטה עד למפרץ מסולונגי בדרום.
בחלק המערבי, אטוליה, שולטת הרצועה ההררית העיקרית, שמגיעה לשיאה בהרי ורדוסיה, איטה, ופרנסוס.
השטח המישורי העיקרי נמצא בחוף הצפוני של מפרץ פטרס, מישור שנוצר על ידי הדלתה של הנהר אכלוס, הנחל הארוך והמרכזי באטוליה־אקארנאניה.
נהר אכלוס מרכז אליו את מימי הרי פינדוס הדרומיים, ומסתיים באזור הביצות והדלתה בים היוני.
באזור ישנם מספר אגמים וימות, שימת טריכוניס היא הגדולה בהם, וכן מאגר מים אחד.
אקלים האזור נע בין קיץ חם לחורף מתון באזורי השפלות, חורף וקיץ קרים באזורי ההרים, ושלג ומזג אוויר קר בפסגות ההרים.
אָטוֹל הוא סוג של אי בעל מבנה טבעתי המצוי באוקיינוסים טרופיים.
מבנהו הטבעתי יכול להיות פתוח או סגור והוא למעשה שונית אלמוגים המַקיפה לגונה רדודה.
הלגונה נוצרה בשל שקיעת הר געש, שלעיתים שרידיו עדיין בולטים מעל המים.
רבים מאיי האוקיינוס השקט הם אָטוֹלִים.
מרבית האטולים הם זעירים, בלתי מאוכלסים והצמחייה בם מועטה, אך קיימים גם אטולים גדולים בשטח אלפי דונם המכוסים בצמחייה ומיושבים.
מקור המילה "אָטוֹל" במילה "אָטהוֹלוּ" בשפת דיבהי, שפה הודו-ארית המדוברת באיים המלדיביים.
היא נכנסה לשימוש במובן המקובל כיום בעקבות פרסומיו של צ'ארלס דרווין ב-1842, שבהם תיאר את האטולים כסוג של איים, והציע הסבר להיווצרותם בהתבסס על חמש שנות תצפית שערך במהלך מסעותיו באונייה "ביגל" (1831–1836).
המילה רווחת כרכיב ראשון בשמות מקומות, כגון: אטול קאפו ואטול נונו באיים המלדיביים.
ריכוזי אטולים קיימים באוקיינוס השקט (איי טואמוטו, איי קרוליין, איי מרשל, טריטוריית איי ים האלמוגים וקבוצות האיים של קיריבטי, טובלו וטוקלאו), ובאוקיינוס ההודי (באיים המלדיביים, לקשאדוויפ, ארכיפלג צ'גוס וסיישל).
באוקיינוס האטלנטי אין ריכוזים גדולים של אטולים להוציא שמונה אטולים מזרח לניקרגואה השייכים למחוז סן אנדרס ופרובידנסיה בקולומביה.
שוניות אלמוגים משגשגות אך ורק במים חמים באזורים טרופיים וסובטרופיים ולכן אטולים מצויים רק באזורים אלה.
האטול הצפוני ביותר בעולם הוא אטול קורה (Kure) באוקיינוס השקט אשר מיקומו .
האטולים הדרומיים ביותר בעולם מצויים בשונית אליזבת, חלק מטריטוריית איי ים האלמוגים בים טסמן, ומיקומם .
אין אטול הממוקם על קו המשווה עצמו, קצהו הדרומי של אטול ארנוקה, שהוא חלק מקיריבטי, נמצא רק 12 ק"מ מצפון לקו המשווה.
האטולים הגדולים בשטחם בעולם (שטח השונית, הלגונה והיבשה) הם:
שונית סיה דה מלהה (Saya de Malha Bank) במערב האוקיינוס ההודי (35,000 קמ"ר) שקועה כולה מתחת לפני הים בעומק מינימלי של 7 מטרים.
שונית לנסדאון (Lansdowne Bank) ממערב לקלדוניה החדשה (21,000 קמ"ר) שקועה כולה מתחת לפני הים בעומק מינימלי של 3.7 מטרים.
שונית ריד בים סין הדרומי (8866 קמ"ר) שקועה כולה מתחת לפני הים בעומק מינימלי של 9 מטרים.
שונית מקלספילד בים סין הדרומי (6448 קמ"ר) שקועה כולה מתחת לפני הים בעומק מינימלי של 9.2 מטרים.
על פי ההסבר של דרווין, טיפוסי איים שונים באוקיינוס מייצגים שלבים שונים בתהליך רציף של שקיעה וסחיפה של איים געשיים.
תחילתם כהר געש המתרומם מעל פני הים.
במים החמים סביב שולי האי מתפתחת שונית אלמוגים, הגדלה כלפי מעלה בעת שהאי שוקע.
השונית נבנית בצידה החיצוני הפונה לים, ואילו בצידה הפנימי התנאים אינם מאפשרים זאת, ובהדרגה שוקע צד זה ונוצרת לגונה בינו לבין מרכז האי.
מצב זה – של אי געשי המוקף ב"שונית-מחסום" המופרדת ממנו בלגונה – מכונה "כמעט אטול", וניתן לראותו באי בורה בורה ובאיים נוספים בארכיפלג איי החברה שבפולינזיה הצרפתית.
בהמשך התהליך שוקע כל האי הגעשי ורק השונית המקיפה אותו שורדת מעל פני הים.
זהו השלב שבו הופך האי לאטול.
היווצרות אטול נמשכת כ-30 מיליון שנים.
אטולים הם תוצר של פעילות ביולוגית, ולכן הם נוצרים רק באקלים טרופי שבו המים חמים ומאפשרים את גידול האלמוגים ובניית השונית.
איים געשיים באקלים קר יותר סופם שיישחקו וישקעו באופן מוחלט מבלי להותיר עקבות מעל פני המים.
אטומבי הוא כפר במחוז קובט מערב בצפון-מערב קונגו.
רוב תושביו עוסקים בציד ביער המקומי למחייתם.
ב-2006 אטומבי הייתה המקור של ארבע התפרצויות של נגיף האבולה, נראה שהנגיף התפשט מחדש בגלל ציידים מקומיים, שאכלו את בשרן של חיות שנמצאו מתות ביער.
התפרצות שאירעה במאי 2005 הובילה לבידוד הכפר.
אטול מידווי הוא אטול בשטח 6.2 קמ"ר הנמצא בצפון האוקיינוס השקט, צפונית לאיי הוואי, בשליש הדרך בין הונולולו לטוקיו.
האטול הוא שונית עגולה וכן מספר איי חול קטנים.
שני האיים העיקריים הם אי החול (Sand Island) והאי המזרחי (Eastern Island), המשמשים כאתר קינון למאות אלפי עופות ים.
האטול מהווה טריטוריה של ארצות הברית, המנוהלת על ידי מחלקת הפנים של ארצות הברית, וכן שמורת טבע המנוהלת על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית.
באטול מידווי נערך קרב מידווי ב-4 ביוני 1942 במהלך מלחמת העולם השנייה.
בקרב זה הביסו כוחות צבא ארצות הברית את כוחות האימפריה היפנית שניסו לכבוש את האטול.
קרב זה היווה נקודת מפנה במלחמת העולם השנייה בזירת האוקיינוס השקט.
אטול מידווי הוא חלק משרשרת של איים וולקניים, אטולים, המהווים את שרשרת איי הוואי.
האי נוצר לפני כ-28 מיליון שנים, בעקבות פעילות געשית תת-ימית, סביבו נוצרו במהלך השנים שוניות אלמוגים המהווים את האטול.
צורת האי שונתה רבות במאה וחמישים השנים האחרונות.
בתחילה עבר האי תהליך של פיתוח ובנייה, בעיקר לצרכים צבאיים.
אולם בשנת 1988 הוכרז האטול כשמורת טבע והחל מה-22 בנובמבר 2004 נאסרה הכניסה לאי, מתוך כוונה להגן על בעלי החיים והצמחייה בו.
השינויים מעשי ידי אדם כללו לא רק שינויים טופוגרפיים באי, אלא גם שינויים בסוג בעלי החיים והצמחים באי.
75% מ-200 בעלי החיים והצמחים באי הובאו לאי החל מסוף המאה ה-19. בסוף המאה ה-20 נעשו ניסיונות לנקות את האי מזיהום, על ידי פירוק המבנים באי, ניקוי הפסולת וכן הרחקת בעלי החיים שמקורם אינו באי.
האטול התגלה ב-5 ביולי 1859 על ידי רב החובל נ.
מידלברוקס, מפקד אוניית ציד כלבי הים "גמביה".
מידלברוקס קרא לאיים על שמו - "איי מידלברוקס", והכריז על האיים כעל שטח של ארצות הברית, בהתאם לחוק איי הגואנו משנת 1856 אשר התיר לאזרחי ארצות הברית להשתלט על איים בלתי מיושבים על מנת לכרות מהם גואנו.
ב-28 באוגוסט 1867, רב החובל ויליאם ריינולדס מאוניית צי ארצות הברית לקאוואנה השתלט על האטול וקרא לו "אמצע הדרך" - באנגלית: "מידווי".
האטול היה השטח הראשון מחוץ לחופי ארצות הברית שסופח על ידי ממשלת ארצות הברית.
על אף שהאטול הוא חלק מאיי הוואי, אין הוא שייך למדינת הוואי.
החל משנת 1869 נעשו ניסיונות לפוצץ את השונית על מנת להקים במקום נמל.
ניסיון ההתיישבות הראשון משנת 1871, במטרה להקים תחנת אספקה באמצע האוקיינוס במימון הקונגרס של ארצות הברית נכשל, בשל הרדידות של השוניות שגרמה לאוניות לעלות על שרטון.
בשנת 1903 התגוררו באי פועלים של חברת כבלי האוקיינוס השקט (Commercial Pacific Cable Company) בעת הנחת כבל הטלגרף במי האוקיינוס.
הפועלים הביאו איתם לאי ציפורים קנריות, דקלים, עצי קוקוס, וכן (בלא כוונה) גם נמלים, תיקנים (ג'וקים), טרמיטים, נדלים וחרקים אחרים.
שנה מאוחר יותר הציב הנשיא רוזוולט שמירה מטעם הצי על האי, על מנת להגן מפני מתיישבים בלתי חוקיים יפניים, אשר ניסו להתיישב באי מבלי רישיון ממשלת ארצות הברית, וכן הציב 21 חיילי כוחות הנחתים להגן על חיי הבר באי.
בין השנים 1935–1941 קו התעופה קליפר סין של חברת פאן אמריקן וורלד איירווייז נהגה להוביל נוסעים מסן פרנסיסקו לסין עם עצירות באיי האוקיינוס השקט, ובהם עצירה באי מידווי, בו הוקם מלון בשם "בקתת גוניוול" (שנקרא על שם ציפורי האלבטרוס שכונו גם ציפורי גוני).
בשל מיקומו במרכז האוקיינוס השקט הייתה לאי חשיבות צבאית רבה, והוא הפך לאתר אספקה של אוניות צי ארצות הברית.
החל משנת 1940, עם העלייה במתיחות ביחסי ארצות הברית ויפן, נבנו ביצורים וקווי הגנה באי, וכן נבנה באי בסיס אווירי של הצי.
היפנים התקיפו את האי בניסיון לכבשו ב-4 ביוני 1942, כששה חודשים אחרי המתקפה על פרל הארבור בהוואי ב-7 בדצמבר 1941. ניצחון הצי של ארצות הברית בקרב מידווי היה נקודת המפנה בשליטה היפנית באוקיינוס השקט.
בשנת 1950 הופסק השימוש בשדה התעופה המקומי, אולם בשל מלחמת קוריאה חזר חיל האוויר של ארצות הברית להשתמש באי, כנקודת תדלוק ותיקון מטוסים.
בתקופת המלחמה הקרה הייתה באי נקודת האזנה תת-מימית מתוך כוונה לגלות תנועות של צוללות סובייטיות.
ביוני 1969 נערכה באי פגישה סודית בין נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון לבין נשיא דרום וייטנאם נגיון ואן ת'יו.
לאחר תום מלחמת וייטנאם פחתה החשיבות הצבאית של האי, שהפך להיות שמורת טבע ב-22 באפריל 1988.
צי ארצות הברית ניקה את האי מכל הפסולת בו וב-30 ביוני 1997 עזב אחרון אנשי הצי את האי, שהועבר בצו רשמי של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון מיום 31 באוקטובר 1996 לשליטת מחלקת הפנים של ארצות הברית, ולשירות הדגה וחיות הבר.
באטול 32 ק"מ של כבישים ונמל אחד (שאינו בשימוש) הנמצא באי החול.
באי שני מסלולי טיסה (שאורך כל אחד מהם כ-2,000 מטרים).
שדה התעופה באי משמש רק בעיתות חירום.
אטול פאלמירה הוא אי בלתי מיושב בשטח 12 קמ"ר הנמצא במרכז האוקיינוס השקט, כאחד מאיי הקו הצפוני.
האי מצוי צפונית לאי קיריבטי.
לאטול פלמירה קו חוף באורך 14.5 ק"מ, ונקודת עגינה אחת הידועה בשם "הלגונה המערבית".
האי מורכב משונית, שתי לגונות רדודות, וכ-50 איונים ומשטחי חול, עליהם גדלים בעיקר עצי קוקוס.
האיים הגדולים הם האי בארן במזרח, האי קופר בצפון (הגדול באיים) והאי קאולה בדרום.
בצפון נמצאים האי סטרואון, האי קופר, האי אוויאש, האי קוויל והאי ויפורוויל המחוברים ברצועת חול, במזרח האי נמצאים יהאי פאפאלה והאי פליקן המחוברים ברצועות חול, ובדרום נמצאים האי בירד, האי הוליי, האי אנג'ניר, האי מרי והאי פרדייס המחוברים ברצועות חול.
אטול פלמירה מהווה טריטוריה של ארצות הברית ומשכך הוא כפוף לכל הזכויות הניתנות על ידי חוקת ארצות הברית ואולם, השטח אינו מאורגן מבחינה פורמלית, מאחר שאין חוק של הקונגרס הקובע כיצד ינוהל השטח.
מאחר שאין כלל תושבים באי שאלת הממשל באי היא תאורטית בלבד כיום.
בכך האי מהווה טריטורייה ייחודית של ארצות הברית.
כיום האי נמצא בבעלות חברה פרטית – "החברה לשימור הטבע" (The Nature Conservancy) ומנוהל בפועל מהמשרד לענייני איים במחלקת הפנים של ארצות הברית, הנמצא בוושינגטון.
המים הריבוניים סביב האי (12 מילים ימיים) נשלטים על ידי שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית והוכרזו בשנת 2001 כשמורת טבע.
כיום אין פעילות כלכלית באי.
מרבית הדרכים באי נבנו בתקופת מלחמת העולם השנייה, ולא תוחזקו מאז, ועל כן לא ניתן כמעט להשתמש בהם כיום.
יש באי מסלול נחיתה לא מרוצף שאורכו כ-2,200 מטרים.
האטול נתגלה לראשונה בשנת 1798 על ידי רב החובל האמריקאי אדמונד פאנינג מקונטיקט, כאשר ספינתו "בטסי"
ב-7 בנובמבר 1802, בשל עלייתה של אונייתם, ה"פאלמירה" על שרטון באטול, נחתו לראשונה רב החובל סוול ואנשיו על האטול, שהיה בלתי מיושב, והיו האנשים הראשונים שכף רגלם דרכה על האטול.
בשנת 1859 הכריזו הן חברת הגואנו האמריקנית והן חברת הגואנו של ארצות הברית שהאי בבעלותם.
בהמשך העניקה ממשלת ארצות הברית לחברת הגואנו של ארצות הברית את הזיכיון לכרות באי גואנו בהתאם לחוק איי הגואנו משנת 1856, אולם הדבר מעולם לא יצא אל הפועל – בעיקר בשל העובדה שלא היה כל גואנו באי.
ב-26 בפברואר 1862 הורה מלך הוואי קמהאמהה הרביעי, לרב החובל זנאס בנט ולרב החובל ג'נסון ב.
וילקסון שניהם אזרחי הוואי, להגיע אל האי ולהשתלט עליו בשמו של המלך.
ב-15 באפריל 1862 הפך האי רשמית לחלק מממלכת הוואי.
רב החובל בנט מכר את זכויותיו באי לוילקסון, אשר נותר הבעלים של האי והוריש אותו לילדיו.
שנים מהם מכרו את האי לאדם בשל ויקוקס אשר מכר את זכויותיו באי ל"חברת ניווט האוקיינוס השקט", אשר ניסתה ליישב את האי בין ספטמבר 1885 ואוגוסט 1886.
בשנת 1898 סופח האי לארצות הברית, יחד עם סיפוחה של הוואי.
מאחר שממשלת בריטניה הראתה עניין באטול ואף סיפחו אותו רשמית בשנת 1889, ועל מנת שלא יהיה ספק בשליטת ארצות הברית באי, סופח האי עצמו (ולא כחלק מהוואי) בשנית על ידי ארצות הברית בחוק משנת 1911.
חברת ניווט האוקיינוס השקט העבירה את זכויותיה באי בשנת 1888, ובהסכם נוסף משנת 1911 להנרי ארנסט קופר האב, והיורש השלישי של וילקינסון העביר את זכויותיו באי לאדם בשם רינגר, אשר מכרו את זכויותיהם באי לקופר בשנת 1912, והוא נותר הבעלים היחיד של אדמות האי.
ב-19 באוגוסט 1922 מכר קופר את האי ללסלי ואלן פולרד לאו עבור $15,000.00, אשר הקימו באי חברה לגידול קוקוס.
במהלך מלחמת העולם השנייה הולאם האי, זמנית, על ידי צי ארצות הברית, ונוסד באי שדה תעופה ימי.
משפחת פולרד לאו תבעו את הצי ואף הגיעו עד בית המשפט העליון של ארצות הברית אשר קבע לבסוף בשנת 1947 כי האי שייך להם.
בשנת 1959 כאשר הוואי הפכה למדינה של ארצות הברית, באופן רשמי היה האי חלק ממנה (קודם להפיכת הוואי למדינה, היה האי באופן רשמי חלק ממחוז הונולולו).
בשנת 2000 נרכש האי על מנת להקים בו שמורת טבע.
ב-2011 הוכרה שמורת חיות הבר הלאומית של האטול (Palmyra Atoll National Wildlife Refuge) כ"אתר ראמסאר" בהתאם לאמנת ראמסאר.
אטול ג'ונסטון הוא אטול במרכז האוקיינוס השקט.
האי נמצא בשליש הדרך בין הוואי לאיי מרשל.
האיים ג'ונסטון וסנד הם איים טבעיים אולם האיים האחרים, אקאו והיקינה, הם מלאכותיים.
האיים מישוריים וגדלים עליהם בעיקר עשבים ושיחים.
בעבר היו תקופות שבהן התגוררו באי כ-1,100 אנשי צבא ואזרחים העובדים עבור הצבא.
הגישה לאי הייתה בעיקר משדה התעופה שלו, ששימש את הצבא.
כיום המסלול סגור, ומשמש רק לנחיתות חירום.
כלכלת האטול התבססה על בסיסי הצבא באי.
כל תצרוכתם של דרי האי הייתה מיובאת.
כיום אין באטול אוכלוסייה אזרחית והאיים סגורים לציבור.
הם טריטוריה של ארצות הברית ומנהל אותם שירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, השייך למחלקת הפנים של ארצות הברית.
את האי ג'ונסטון גילה רב החובל ג'יימס ג'ונסטון ב-10 בדצמבר 1807 והוא נקרא על שמו.
בשנת 1858 תבעו בעלות על האי הן ארצות הברית והן ממלכת הוואי.
בשל מרבצי הגואנו באי, השתלטה עליו ארצות הברית מכוח חוק איי הגואנו והכרייה באי החלה בשנת 1858 והסתיימה בשנת 1890.
ב-29 ביולי 1926 קבע נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' כי האטול הוא שמורת טבע לציפורים, והעביר את השליטה באי לידי משרד החקלאות של ארצות הברית.
ב-29 בדצמבר 1934 החליט נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט כי האי יהא בשליטת צי ארצות הברית והוקמה באי תחנת מכ"ם.
משרד הפנים המשיך לנהל את שמורת הטבע לציפורים באי.
בשנת 1936 החל צי ארצות הברית לבנות במקום בסיס למטוסים ימיים ותחנת תדלוק.
כוחות יפן הפציצו את האטול במהלך מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1958 ו-1975 שימש האטול אתר ניסוי לירי טילים.
האי שימש גם כאתר ניסויים בנשק גרעיני וכיום קיים בו אתר לפירוק נשק כימי.
בשנת 2003 הועברה השליטה באי לשירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית ורוב המבנים באי פורקו.
אטול קרוליין או האי קרוליין , המכונה גם אי המילניום (Millennium Island) הוא המזרחי באטולי האלמוגים של איי ליין המצויים במרכז האוקיינוס השקט.
האי התגלה לראשונה על ידי אירופאים ב-1606, בריטניה הכריזה על ריבונותה באי ב-1868 ומאז 1979 האי מהווה חלק מקיריבטי.
האטול התפרסם בזכות החגיגות שנערכו בו לקראת תחילת שנת 2000.
אטול קרוליין מצוי בקצה הדרום מזרחי של איי ליין - שרשרת איים החוצה את קו המשווה כ-900 ק"מ דרומית לאיי הוואי.
צורת האטול היא של חצי סהר, שטחו 3.76 קמ"ר מתוכם 1.45 קמ"ר שטחי יבשה.
האטול מורכב מ-39 איונים המקיפים לגונה צרה.
אורכו של האטול 9 ק"מ מצפון לדרום ורוחבו 2 ק"מ ממזרח למערב.
גובהם המקסימלי של האיים 6 מטרים מעל פני הים.
האיים מורכבים ממשקעי חול וגיר על שונית אלמוגים.
האטול מורכב משלושה איונים גדולים:
איון נייק (Nake Islet), ששטחו 1.04 קמ"ר, בצפון האטול.
איון לונג (Long Islet) ששטחו 0.76 קמ"ר בצפון מזרח הלגונה.
איון סאות' (South Islet)- האיון הדרומי, בדרום הלגונה.
יתרת האיונים מופו, וניתנו להם שמות בסקר שנערך בשנת 1988 על ידי אנג'לה וקמרון קפלר.
איונים אלה נחלקים לארבע קבוצות: איוני נייק הדרומיים (the South Nake Islets), איוני ליווארד המרכזיים (Central Leeward Islets) - "האיונים שנגד כיוון הרוח המרכזיים", איוני ליווארד הדרומיים (the Southern Leeward Islets) - "האיונים שנגד כיוון הרוח הדרומיים", ואיוני וינדוורד (the Windward Islets) - "האיונים שעם כיוון הרוח".
בשל הסופות הטרופיות באזור, יש ואיים נשטפים על ידי הסופות, ובעקבות הזרמים יש ואיונים חדשים מופיעים לעיתים.
אורכה של הלגונה 6 ק"מ ורוחבה 0.5 ק"מ.
הלגונה רדודה, ועומקה נע בין 5 ל-7 מטרים.
את הלגונה חוצות שוניות אלמוגים וגבעות חול תת-מימיות.
אין באטול מעגנות טבעיות, וכן אין מעברי מים עמוקים בין האוקיינוס ללגונה.
המים נכנסים אל הלגונה בעת הגאות, כאשר גובה המים עולה על גובה דיונות החול.
באיים אין מעיינות מים מתוקים או מאגרי מים טבעיים אחרים.
באיים נייק וסאות' מצויים מים תת-קרקעיים מתוקים.
ההתיישבויות באי (שהיו כולן זמניות) כרו בארות על מנת לשאוב את מימי האקוויפר.
למעט באזורים בהם מצויים מרבצי גואנו המפרים את האדמות, מרבית אדמות האי עניות במינרלים.
עומק הקרקע על האי כמה סנטימטרים, ומתחת לקרקע מצויים משקעי סיד וחול של שונית האלמוגים.
בדומה ליתר איי קיריבטי, האקלים באטול קרוליין הוא אקלים טרופי חם ולח.
הטמפרטורה נעה בין 28 ל-32 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים באי רבה - כ-1,500 מילימטר גשם בממוצע כל שנה.
באי נושבות רוחות הסחר מצפון מזרח לדרום מערב, ועל כן בצד הצפוני מזרחי של האי הים סוער ביותר.
אטול קרוליין נחשב לאחר האיים המבודדים ביותר על פני כדור הארץ האי מרוחק 230 ק"מ מהאי הסמוך - האי פלינט, 1,500 ק"מ מהיישוב הקרוב ביותר, 4,200 ק"מ מבירת קיריבטי - דרום טאראווה שבאטול טאראווה ו-5,100 ק"מ מהיבשת הקרובה ביותר צפון אמריקה.
בשלוש מאות השנים האחרונות התגוררו בני אדם במשך תקופות ארוכות באטול קרוליין, אך השפעתם הייתה מועטה ביותר, והוא נחשב כאי שנותר במצבו ה"טבעי" – כלומר כאי שהאדם לא גרם לשינויים בצמחייה ובבעלי החיים בו באופן יחסי (וזאת למרות כריתת כל העצים באי סאות' ונטיעת דקלי קוקוס באיונים).
בשל מצב זה הוצע האי כמועמד להגנה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, אולם הצעה זו טרם אושרה.
בשנת 1965 ביקרה באי משלחת הסקר הביולוגית של האוקיינוס השקט, בשנת 1974 משלחת החקר של איי ליין ובשנים 1998 ו-1991 ביקרו באי משלחות של התוכנית לשימור הסביבה של ארגון האומות המאוחדות.
איוני האטול מכוסים בצמחייה מרובה.
הצמחייה באטול מתחלקת לשלושה סוגים, וגדלה באזורים שונים מעגליים בכל איון ואיון.
בכל האיונים ישנו אזור של גידול עשב המצוי בקרבת החוף, אזור פנימי יותר של שרכים ואזור מרכזי של האי בו גדל יער טרופי, ובעיקר עצי פיסוניה.
דקלי קוקוס נשתלו באטול על ידי בני אדם ומצויים במרבית האיונים.
באיונים הקטנים יותר נעדר היער המרכזי ומצויים רק השרכים והעשבים.
אטול קרוליין הוא אתר קינון מרכזי עבור מינים רבים של עופות ימיים.
הידועה בהם היא השחפית הכהה (Onychoprion fuscata)- ממין זה מקננים באטול מדי שנה כ-500,000 פרטים.
כמו כן מקננות באיוני האטול ציפורים מהמין פריגטה קטנה לבנת פס (Fregata minor - כ-10,000 פרטים).
באטול קרוליין ובאי פלינט הסמוך, מצויה אחת מהאוכלוסיות הגדולות ביותר של סרטן הקוקוס (Birgus latro).
באטול מצויות רכיכות מסוג צדפת הטרידאקנה המצויה בלגונה המרכזית של האטול.
כמו כן גדלים באטול פרטים רבים של סרטן נזיר.
באטול מצויים מינים רבים של לטאות וכן אוכלוסייה גדולה של צב ים ירוק (Chelonia mydas) - בעל החיים המצוי בסכנת הכחדה.
כ-20 מינים אקזוטיים שאינם אנדמיים לאטול הובאו לו על ידי בני האדם.
בין מינים אלה ניתן למנות את הצמח מסוג Ipomea tuba אשר פלש לבתי גידול של צמחים אחרים באי, וכן חתולים וכלבים אשר הבריחו לחלוטין את הציפורים הימיות שהיו באי מונו אטה אטה.
האטול נוצר כתוצאה מפעילות געשית אשר הביאה ליצירת אי תת-מימי.
על גבי אי תת-מימי זה נוצרו שוניות אלמוגים אשר בהמשך התאבנו והביאו ליצירת האטול.
ככל הנראה איוני האטול נוצרו לפני כ- 40 מיליון שנים, בטרם שינה הלוח הפסיפי את כיוון תנועתו.
ההתיישבות הראשונה באי הייתה התיישבות של פולינזים.
התיישבויות אלה קדמו במאות שנים לגילוי האי על ידי מגלי ארצות אירופאים.
מעולם לא נעשתה חפירה ארכאולוגית מסודרת באי.
אטול קרוליין התגלה לראשונה על ידי אירופאים ב-21 בפברואר 1606 על ידי המגלה הפורטוגזי פדרי פרננדז דה קירוס, אשר קרא לאי "סן ברננדו" (San Bernardo).
האטול נצפה בשנית ב-16 בדצמבר 1795 על ידי רב החובל ויליאם רוברט ברוטון (William Robert Broughton) בהפליגו על אוניית הוד מלכותה פרובידנס; ברוטון קרא לאי "קרוליין" עם שם קרולינה, ביתו של סר פיליפ סטיבנס מפקד הצי המלכותי הבריטי.
האי נצפה בשלישית בשנת 1821 על ידי ספינת צייד לווייתנים.
רב החובל של הספינה קרא לאטול "האי תורנטון" (Thornton Island) על שמו.
כמו כן עצרה באי בשנת 1825 אוניית צי ארצות הברית דולפין ומיפתה את האי.
בשנת 1846 ניסתה החברה הטהיטית קולי ולוסט (Collie and Lucett) להקים באי מושבה קטנה לצורך גידול קופרה אולם ניסיון זה לא זכה להצלחה כלכלית.
בשנת 1868 עגנה אוניית הוד מלכותה ריינדיר באי והכריזה עליו כעל שטח בריטי.
באי סאות', בדרום האטול, התיישבו 27 מנוסעי האונייה במטרה להקים יישוב קבע (ניסיון התיישבות זה נכשל, ואחרוני המתיישבים (שישה במספר) עזבו את האי בשנת 1904 ועברו לניאאו).
בשנת 1872 הוחכר האי על ידי ממשלת בריטניה לאחים הולדר (Houlder Brothers) אשר כרו באי גואנו.
ב-1881 עבר זיכיון הכרייה למי שניהל את הכרייה עבור האחרים הולדר - ג'ון ט.
Arundel), על שמו קרוי אחד האיונים.
לאחר כריית כ-10,000 טונות של פוספטים מוצו מרבצי הגואנו באי בשנת 1895.
בשנת 1883 עצרה באי משלחת של אסטרונומים אמריקאים על סיפון אוניית צי ארצות הברית הרטפורד בדרכה מפרו על מנת לצפות בליקוי חמה מלא שאירע ב-6 במאי.
משלחת נוספת - צרפתית הגיעה לאי למטרה זו.
המשלחת האמריקאית אף מיפתה את חופי האי.
האסטרונום האוסטרי יוהאן פאליזה שהשתתף במשלחת, קרא לאסטרואיד על שם האטול לזכר המסע והמשלחת.
בשנת 1916 הוחכר האי לחברת ס.ר.
Maxwell and Company) אשר הקימה באי התיישבות חדשה במטרה לייצא מהאי קופרה.
מרבית עצי האי סאות' נכרתו במטרה לטעת דקלי קוקוס באי.
ניסיון זה נכשל, וכל תושבי האי עזבו אותו עד שנות ה-30 של המאה ה-20.
במהלך מלחמת העולם השנייה נותר האי בלתי מיושב.
לאחר המלחמה הפך האי לחלק מאיי ליין המרכזיים והדרומיים - שטח חסות בריטי.
בשנת 1972 הפך האי לחלק מהמושבה הבריטית איי גילברט ואליס.
בשנת 1979, עם קבלת עצמאותה של קיריבטי הפך האי לחלק מהרפובליקה העצמאית.
לאחר קבלת עצמאותה של קיריבטי ויתרה ארצות הברית על טענתה לריבונות באי מכוח חוק איי הגואנו.
בין השנים 1987 -1991 התגורר באי הסופר רון פלקונר, אשתו אן ושני ילדיהם.
פלקונר כתב ספר המתאר את חייו באי.
בשנת 1991 גורש פלקונר מהאי על ידי ממשלת קיריבטי בשל שהותו באי מבלי הרשאה.
בשנת 1991 הוחכר האי ליזם הצרפתי פולינזי אורימה פליקס אשר הקים בית באחד האיונים במטרה להפוך אותו לאתר תיירות.
ב-23 בדצמבר 1994 הכריזה רפובליקת קיריבטי על שינוי אזור הזמן של איי ליין - שינוי שנכנס לתוקפו ב-1 בינואר 1995.
באי קרוליין נצפתה הזריחה החדשה של המאה ה-21 והאלף השלישי ב-1 בינואר 2000 בשעה 5:43 - אירוע שזכה לסיקור תקשורתי, מאחר שאירע יממה לפני אותו אירוע באיי הוואי המצויים באותו קו אורך.
הנימוק הרשמי לשינוי היה רצונו של נשיא קיריבטי טבורורו טיטו להפסיק את הבלבול שהיה קיים במדינה בשל מעבר קו התאריך במרכז המדינה (דבר היוצר בעיות אדמיניסטרטיביות שכן חלק מהמדינה מצוי, מבחינת התאריך, יום לפני חלק אחר).
מדינות רבות ובהם טונגה, ניו זילנד ואיי צ'טהאם התנגדו לשינוי קו התאריך מאחר ששינוי זה מנע משטחים שבשליטתן להיות המקום הראשון בו יתקבל האלף החדש.
בשנת 1999, במטרה לנצל את התקשורת והעניין הציבורי, שונה שם האי רשמית ל"אי האלף" (Millennium Island) ובאי נערכה קבלת פנים רשמית לאלף החדש בנוכחות נשיא קריבטי ולהקות בידור רבות שהגיעו לאי.
למעשה, הנקודה המזרחית ביותר על פני כדור הארץ היא על חוף הים במפרץ ויקטור שבאנטארקטיקה, אולם אזור זה אינו נגיש.
בשל גובהו הנמוך של האי מעל פני הים (ששה מטרים בלבד) יש חשש שעם עליית פני הים צפוי האי להיות מוצף.
ממשלת קיריבטי סבורה כי מרבית האיונים יכוסו מים ים עד שנת 2025.
אטול אורונה הוא אטול אלמוגים השוכן במרכז אוקיינוס השקט והמהווה חלק משרשרת איי פניקס שבקיריבטי.
אטול זה היה אחד האטולים שניסו ליישבם במסגרת תוכנית ישוב איי פניקס הקולוניאליסטית - התוכנית הקולוניאליסטית האחרונה של האימפריה הבריטית.
אוליטי הוא אטול שנמצא באיי קרוליין שבמערב האוקיינוס השקט.
האטול מורכב מ-40 איים קטנים ששטחם הכולל הוא 4.5 קמ"ר, המקיפים לגונה ששטחה 548 קמ"ר (הרביעית בשטחה בעולם).
האטול מהווה חלק ממדינת יאפ שבמיקרונזיה.
אוכלוסיית אוליטי הייתה 773 תושבים בשנת 2000. ארבעה מתוך איי האטול מיושבים: פאלאלופ, אזור, מוגמוג ופדאראי, כאשר פאלאלופ הוא הנגיש מביניהם מאחר שיש בו מסלול המראה, מלון קטן, תחנת דלק, חנות ובית ספר תיכון.
מוגמוג מהווה מושבו של הצ'יף הגבוה של אוליטי אולם לכל אחד מארבעת האיים המיושבים יש צ'יף משלו.
ישנן מספר ספינות שקועות מימי מלחמת העולם השנייה בלגונה, שכן בסביבות האי נערכו מספר קרבות במהלך המלחמה.
חלק מהספינות נהגו לדלוף דלק אולם הצי האמריקאי ביצע מבצע ניקוי בפברואר 2003. הים בסביבות אוליטי ממשיך להיות מתאים לדיג ולצלילה למרות שמספר טייפונים בשנים האחרונות שחקו חלק מהשוניות.
מספר התושבים באוליטי משתנה כל הזמן משום שבני האיים נוהגים לעבוד או ללמוד בחו"ל ואז לחזור.
באירועים מיוחדים כמו סיום לימודים, חתונות או לוויות מספר התושבים יכול לעלות במידה רבה.
חלק מהאיים כוללים כעת רשת חשמל והכנסת טלפונים סלולריים ונגני וידאו הביאו לאטול המבודד הזה את העולם החיצוני.
אוליטי התגלה על ידי יורד הים הפורטוגלי דייגו דה רוצ'ה בשנת 1526.
במהלך מלחמת העולם השנייה האטול היה בסיס ימי חשוב לצי האמריקני.
בתחילת המלחמה היפנים הקימו באיים תחנות רדיו ומזג אוויר והשתמשו מדי פעם בלגונה כמעגן.
משום כך הפציצו נושאות מטוסים אמריקאיות את האיים ב-1944 ולאחר מכן השתמשו בהם כמקום היערכות לתקיפת הפיליפינים, טאיוואן ואוקינאווה.
ב-23 בספטמבר 1944, גדוד של הצבא האמריקאי נחת ללא הפרעה באוליטי משום שהיפנים פינו את האטול מספר חודשים קודם לכן.
תוך מספר חודשים עגנו בלגונה 617 ספינות שהתכוננו לתקיפה אוקינאווה.
היפנים תקפו מפעם לפעם את הספינות במעגן מהאי יאפ שהיה עדיין בשליטתם, ואף הסבו נזקים לאחת מנושאות המטוסים האמריקאיות בהתקפת קמיקזה מיוחדת שיצאה מיפן.
מסלול ההמראה בפאלאלופ נבנה במהלך המלחמה והאמריקאים השתמשו בו כבסיס אווירי.
באותה תקופה תושבי האי פונו לפדאראי.
שאר האיים הפכו לבסיסים שסייעו לספינות בלגונה.
אֵטוֹליָה הוא חבל ארץ הררי ביוון, בחופו הצפוני של מפרץ קורינתוס, ומהווה את חלקו המזרחי של המחוז המודרני אטוליה-אקארנאניה.
הנהר אכלוס מפריד את אטוליה מאקארנאניה במערב; בצפון החבל גובל באפירוס ובתסאליה; במזרח הוא גובל במחוז מערב לוקריס; ובדרום שוכנת הכניסה למפרץ קורינתוס התוחם את גבולות אטוליה.
בעת העתיקה כללה אטוליה שני חלקים: אטוליה הישנה במערב, מהאכלוס ועד לנהר אבינוס והעיר קאלידון; אטוליה החדשה במזרח, החל מנהר אבינוס וקאלידון ועד למחוז מערב לוקריס.
חבל הארץ כולל אזור חופי פורה במיוחד, אך חלקו הפנימי הררי ושומם למדי.
בהרים שוכנות חיות פרא רבות, כאלה שזכו לתהילת עולם במיתולוגיה היוונית בסצנת הציד אחר חזיר-הבר הקאלידוני.
אטום אגויאן (בארמנית: Ատոմ Եղոյան; באנגלית: Atom Egoyan; נולד ב-19 ביולי 1960), הוא במאי ותסריטאי קולנוע קנדי ממוצא ארמני, זוכה פרס דן דוד (2008).
אגויאן נולד בשנת 1960 לזוג הארמני-מצרי ג'וזף ושושן יגויאן בקהיר.
הוריו קראו לו אטום כדי לציין את השלמת בנייתו של הכור הגרעיני הראשון של מצרים.
ב-1962 הוריו עזבו את מצרים, עברו לגור בוויקטוריה, קנדה, ושינו את שם משפחתם לאגויאן.
אגויאן ואחותו, איב, שהיא פסנתרנית, גדלו בקולומביה הבריטית.
כילד, ניסיונו של אגויאן להיטמע בחברה הקנדית ועימותיו עם אביו גרמו לו לדחות את התרבות הארמנית של משפחתו.
עם זאת, שנים לאחר מכן, בזמן לימודיו באוניברסיטת טורונטו, הוא החל ללמוד על ההיסטוריה הארמנית.
כנער, הוא החל להתעניין בקריאת וכתיבת מחזות.
בין המחזאים שהשפיעו עליו היו סמואל בקט והרולד פינטר.
הוא סיים את לימודיו האקדמיים בטריניטי קולג', אחת השלוחות של אוניברסיטת טורונטו.
בטריניטי קולג' פגש את הרולד נהבידיאן, שהיה הכומר האנגליקני של הקולג'.
נהבידיאן היה אף הוא קנדי ממוצא ארמני, ובמספר ראיונות שנתן אגויאן הוא ציין אותו כמי שהכיר לו את השפה וההיסטוריה של מורשתו האתנית.
אגויאן החל את דרכו המקצועית ביצירת סרטים קצרים.
בין השנים 1979–1985 כתב וביים חמישה סרטים כאלה, כשאת שני הראשונים אף צילם בעצמו.
את סרט הקולנוע הראשון שלו, "Next of Kin" כתב וביים ב-1984. במהלך שנות השמונים ביים מספר פרקים בסדרות הטלוויזיה "אלפרד היצ'קוק מגיש", "אזור הדמדומים" ו-"יום שישי ה-13".
סרטיו הראשונים התבססו על חומר מקורי שכתב בעצמו.
ב-1993 יצא הסרט "Calendar", סרטו היחיד שבו גם השתתף כשחקן וגילם את התפקיד הראשי.
ב-1994 כתב וביים את "אקזוטיקה", סרטו הראשון שזכה להכרה עולמית.
כוכבת הסרט, מיה קירשנר, זכתה על הופעתה בו ב"פרס המבקרים" בפסטיבל קאן.
ב-1997 כתב אגויאן לראשונה תסריט לסרט שלא התבסס על חומר מקורי שלו, אלא על רומן משנת 1991 של הסופר האמריקאי ראסל בנקס.
הסרט, "המתיקות שאחרי", נחשב לסרטו הידוע והמצליח ביותר, וזיכה אותו בשתי מועמדויות לפרס האוסקר - על הבימוי ועל התסריט.
הסרט לא זכה להצלחה מסחרית, אך עורר תהודה רבה ופתח את פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו.
היה זה סרט הקולנוע השני בסך הכל, והראשון בשפה האנגלית, שעסק ישירות ברצח העם הארמני.
הסרט זכה בחמישה פרסי ג'יני (הפרס הקנדי המקביל לפרס האוסקר), בראשם הפרס לסרט הטוב ביותר.
בדצמבר 2003 אושר הסרט להקרנה בטורקיה, לאחר שתחילה נאסרה הקרנתו.
ב-2005 ביים את הסרט "כשהאמת משקרת", שאת תסריטו כתב בהתבסס על רומן של רופרט הולמס, בכיכובם של קווין בייקון וקולין פירת'.
הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע ירושלים שאגויאן היה אורח הכבוד שלו.
ב-2006 ביים את האופרה "הוולקירה" שעלתה בטורונטו.
ב-2004 אגויאן פתח את ה"קאמרה בר", בית קולנוע-לאונג' ובו 50 מושבים בטורונטו.
החל מספטמבר 2006 הוא משמש כמרצה אורח בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת טורונטו.
ב-2007 הוציא לאור את "סנדרה היקרה", ספר אומנותי פרי עטו, שאת ההשראה לו קיבל מסרטו של לוקינו ויסקונטי מ-1965, "סנדרה של אלף התענוגות".
ב-2013 ביים את הסרט "קשר שטני", סיפורם של שלושה גברים, המכונים "שלישיית מערב ממפיס", ששוחררו מהכלא בארצות הברית אחרי שריצו מאסר של 18 שנה על רצח שלא ביצעו.
ב-2015 יצא לאקרנים סרטו "אני זוכר", עלילת הסרט עוקבת אחר ניצול שואה קשיש עם דמנציה שיוצא להרוג פושע מלחמה נאצי.
ב-2019 עלתה בהאופרה הישראלית האופרה "כך עושות כולן" בבימויו.
אגויאן נוהג לכתוב את התסריטים של כל סרטיו, ובחלק מהם הוא גם שותף בהפקה.
הוא נחשב לאחד מהיוצרים המובילים והמוערכים של הקולנוע העצמאי.
סרטיו עוסקים לעיתים קרובות בנושאים של ניכור ובדידות.
מבחינה סגנונית, סרטיו מורכבים לרוב ממבנה עלילתי בלתי רציף, שבו חלק מהאירועים מוצגים מחוץ להקשרם.
אגויאן נשוי לארסיני קאנג'יאן, שחקנית קנדית ממוצא ארמני, המופיעה ברבים מסרטיו.
יש להם ילד בשם ארשיל, הקרוי על שמו של הצייר האמריקאי ממוצא ארמני ארשיל גורקי.
ב-1999 קיבל אגויאן את אות מסדר קנדה, אות הכבוד הגבוה ביותר הניתן בקנדה.
פרסים - מועמדויות וזכיות (רשימה חלקית)
1998 - מועמד - הבמאי הטוב ביותר ("המתיקות שאחרי")
1998 - מועמד - התסריט המעובד הטוב ביותר ("המתיקות שאחרי")
1994 - זכה - פרס מבקרי הקולנוע ("אקזוטיקה")
1997 - מועמד - פרס דקל הזהב ("המתיקות שאחרי")
1997 - זכה - פרס מבקרי הקולנוע ("המתיקות שאחרי")
1994 - זכה - התסריט המקורי הטוב ביותר ("אקזוטיקה")
1997 - זכה - הסרט הטוב ביותר ("המתיקות שאחרי")
1997 - זכה - הבמאי הטוב ביותר ("המתיקות שאחרי")
1997 - מועמד - התסריט המעובד הטוב ביותר ("המתיקות שאחרי")
2000 - מועמד - הבמאי הטוב ביותר ("המסע של פליסיה")
2000 - זכה - התסריט המעובד הטוב ביותר ("המסע של פליסיה")
2003 - מועמד - התסריט המקורי הטוב ביותר ("אררט")
2006 - זכה - התסריט המעובד הטוב ביותר ("כשהאמת משקרת")
1987 - זכה - הסרט הקנדי הטוב ביותר ("צפייה משפחתית")
1994 - זכה - הסרט הקנדי הטוב ביותר ("אקזוטיקה")
1997 - זכה - הסרט הקנדי הטוב ביותר ("המתיקות שאחרי")
2008 - זכה - הסרט הקנדי הטוב ביותר ("Adoration")
אטול דאס רוקאס (בפורטוגזית: Atol das Rocas; מילולית: אטול הסלעים) נמצא באוקיינוס האטלנטי, מול חופי ברזיל, כ-260 ק"מ צפונית-מזרחית לנאטאל ו-145 ק"מ צפונית-מערבית לארכיפלג פרננדו די נורוניה.
האטול משויך למדינת ריו גראנדה דו נורטה.
בשל הייחודיות האקולוגית שלו, הוא הוכרז כשמורת טבע ימית ב-1978 (שמורת הטבע הראשונה בברזיל) וכאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2001, יחד עם ארכיפלג פרננדו די נורוניה.
דאס רוקאס הוא האטול היחיד בדרום-מערב האוקיינוס האטלנטי, והוא אחד האטולים הקטנים בעולם.
שטחה של הלגונה שבמרכזו 7.1 קמ"ר, ועומקה המרבי 6 מטרים.
שטחו היבשתי של האטול, המורכב משני איים, איליה דו סמיטריו ("אי בית הקברות") ואיליה דו פרול ("אי המגדלור"), 0.36 קמ"ר (360 דונם).
שטח שמורת הטבע כולל גם כ-360 קמ"ר באוקיינוס שמסביב לאטול.
האטול נתגלה בידי גונסלו קואליו, שספינתו טבעה בסמוך לו ב-1503, לאחר שמלחיה לא הבחינו במים הרדודים ובשוניות האלמוגים.
בעבר הייתה בו פעילות של דיג לובסטרים.
עולם החי בשוניות האלמוגים כולל צבי ים (בהם צב ים ירוק וצב ים קרני), כרישים, דולפינים וסרטנאים.
עם העופות הימיים המקננים באטול נמנים שחפית חומה, סולת מסכה, סולה לבנת-בטן ופריגט הדור.
כמויות המשקעים השנתיות באטול מגיעות לכ-10,000 מ"מ.
החודש הגשום ביותר הוא אוגוסט (כ-2,600 מ"מ) והיבש ביותר הוא אפריל (כ-180 מ"מ).
אפריל הוא גם החודש הקר ביותר באטול (17.5 °C) בעוד שפברואר הוא החודש החם ביותר (35.8 °C).
טמפרטורת המים הממוצעת מסביב לאטול היא 27 °C, ואילו בלגונה עשויה טמפרטורת המים להגיע ל-39 °C.
אטום המימן הוא האטום של היסוד מימן.
אטום מימן נייטרלי מכיל פרוטון אחד בעל מטען חיובי ואלקטרון בעל מטען שלילי הקשורים ביניהם בכוח חשמלי.
כ־75% מן המסה של החומר (הבאריוני) ביקום היא מימן.
אטומי מימן מופיעים כתרכובת במולקולות רבות.
מאידך, אטומי מימן נפרדים (שאינם חלק של מולקולה) נדירים בתנאי לחץ וטמפרטורה רגילים בכדור הארץ.
אטום המימן הוא האטום הפשוט ביותר בטבלה המחזורית של היסודות בטבע, והיה במוקד המהפיכה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, שהובילה לפיתוחה של מכניקת הקוונטים.
עקב פשטותו, ניתן לחשב בדיוק גבוה מאוד את ספקטרום האנרגיות שלו במסגרת מכניקה קוונטית הכוללים תיקונים יחסותיים של תורת השדות הקוונטים.
כיוון שספקטרום האנרגיות ניתן למדידה ברמת דיוק גבוהה מאוד (בעזרת מסרק תדירויות ) ניתן לעמת, ולאמת, את התחזיות של מכניקת הקוונטים מול המציאות ברמת דיוק חסרת תקדים.
אטום המימן במאה ה־21 ממשיך להיות רלוונטי למחקר בפיזיקה בסיסית: סטיות מזעריות, שעדיין לא נמצאו, בין התיאוריה לבין מדידות בניסויים עשויות להצביע על פיזיקה חדשה מעבר למודל הסטנדרטי של פיזיקת החלקיקים.
הנרי קוונדיש, פיזיקאי אנגלי, זיהה לראשונה את אטום המימן כיסוד בסדרת ניסוים בין השנים 1766–1781. כיוון שתוצר השריפה של מימן הוא מים, קרא קוונדיש ליסוד Hydrogenium – הלחם בסיסים של שתי מילים ביוונית שפירושן יוצר-מים.
בשנת 1859 הראו הפיזיקאי הגרמני גוסטב קירהוף והכימאי הגרמני רוברט בונזן, כי אורכי הגל של צבעי האור (ספקטרום) הנפלטים מאטומים שונים מהווה "טביעת אצבע" ייחודית לכל אטום.
בשנת 1885 מצא יוהאן יעקב בלמר, מתמטיקאי שווייצרי, נוסחה אמפירית עבור סדרה של אורכי הגל המאפיינים את קווי הבליעה והפליטה של אטום המימן
כאשר הקבוע של רידברג (ביחידות של מספר גל), טבעיים (שלמים וחיובים) ו־ הוא אורך הגל.
ניסיונות פיזור של ארנסט רתרפורד ב־1909 הראו שהאטום מורכב מגרעין זעיר מוקף בענן אלקטרונים.
הפיזיקה הקלאסית, חוקי ניוטון ומקסוול, לא רק שאינה נותנת הסבר תאורטי לנוסחה האמפירית של רידברג, אלא אף מובילה למסקנה שאטומים אינם יכולים להיות יציבים, ובפרק זמן מזערי האלקטרון צריך היה לקרוס לגרעין.
בשנת 1913 נילס בוהר, פיזיקאי דני, ושלוש שנים לאחר מכן, ארנולד זומרפלד, פיזיקאי גרמני, פיתחו תאוריה קוונטית למחצה שנתנה את הנוסחה האמפירית של רידברג, וביטאה את הקבוע של רידברג באמצעות קבועי יסוד של הטבע: מטען האלקטרון, מסתו, והקבוע של פלנק המאפיין את המכניקה הקוונטית.
התיאוריה הקוונטית למחצה לא הייתה שלמה כיוון שלא הצליחה לתאר תופאות כגון אפקט זימן, ולא ניתן היה להכליל אותה לאטומים מרובי אלקטרונים.
האתגר למצוא הסבר תאורטי שלם לתכונות הספקטרום של אטום המימן הנחה את ורנר הייזנברג, פיזיקאי גרמני; ארוין שרדינגר, פיזיקאי אוסטרי; ונילס ובוהר, פיזיקאי דני; בפיתוח של תורת הקוונטים בשנות ה־20 של המאה העשרים.
בשנת 1926 פרסם ארוין שרדינגר מאמר בעיתון Annalen der Physik שכותרתו הייתה "קוונטיזציה כבעיית ערכים עצמיים", ובה הציע לראשונה את משוואת שרדינגר, בצורה שאנו מכירים אותה היום, חישב באמצעותה את הספקטרום של אטום המימן, ושיחזר את הנוסחה האמפירית של רידברג ואת התוצאה הקוונטית למחצה של בוהר וזומרפלד.
שנה לפני כן, ב־1925, ניסחו גיאורג אולנבק וסמואל גאודסמיטד את היפותזת הספין של האלקטרון, ושנה לאחר מכן ב־1927, מדדו פיליפ וטילור את אפקט שטרן גרלך באטום המימן.
בשנת 1928 הכליל פול דירק, פיזיקאי אנגלי, את משוואת שרדינגר עבור אלקטרון יחסותי.
משוואת דירק לאטום המימן התאימה לכל התוצאות הנסיוניות של הספקטרום של האטום עד שנת 1947. באותה שנה מצאו ויליס לם ורוברט רתרפורד סטיה קטנה מתורת דירק.
לפי תורת דירק הרמה והרמה מנוונות באנרגיה, בעוד שהניסיון הראה שהאנרגיה של שתי הרמות אינה זהה.
הנס בתה, פיזיקאי גרמני־אמריקאי, חישב את הפיצול באנרגיה במסגרת התורה הקוונטית של השדה האלקטרומגנטי.
במאה ה־21 אטום המימן הוא אחת הפלטפורמות למחקר של הפיזיקה מעבר למודל הסטנדרטי.
המחקר מתמקד בחיפוש אחר אי־התאמות זעירות בין התיאוריה של תורת השדות הקוונטית לבין מדידות ספקטרוסקופיות מאד מדויקות, בעזרת מסרק תדירויות , של ספקטרום אטום המימן.
האיזוטופ הנפוץ ביותר של מימן, 1H הנקרא גם פרוטיום בנוי מפרוטון אחד בגרעין ואלקטרון אחד.
קיימים שני איזוטופים נפוצים פחות של מימן: דאוטריום (מסומן 2H, או D) וטריטיום (מסומן 3H, או T).
הגרעין של הדאוטריום מכיל פרוטון אחד ונייטרון אחד והגרעים של הטריטיום מכיל שני נייטרונים ופרוטון אחד.
איזוטופים כבדים יותר של מימן נוצרים במאיצי חלקיקים ומתקיימים לשברירי שניות.
השימוש העיקרי בדאוטריום הוא במים כבדים המשמשים כמאיטי נייטרונים בסוגים מסוימים של כורים גרעיניים.
מולקולה של מים כבדים בנויה משני אטומי דאוטריום הקשורים לאטום חמצן.
השימוש העיקרי בטריטיום הוא כנפץ בפצצות מימן.
משוואת שרדינגר (שאינה תלויה בזמן) לאטום המימן היא
כאשר הוא הלפלסיאן בשלושה ממדים; הקבוע של פלנק; המסה (המצומצמת) של האלקטרון; ו־ הוא פוטנציאל קולון.
ביחידות SI ו- ביחידות cgs.
הוא מטען האלקטרון; המקדם הדיאלקטרי של הריק ו־ הקואורדינטה הרדיאלית.
היא פונקציית הגל של שרדינגר, פונקציה מרוכבת של שלושת הקואורדינטות המרחביות, המתארת אמפליטודת (צפיפות) הסתברות למציאת האלקטרון בנקודה במרחב.
מתאר את המצבים בהם האלקטרון קשור לגרעין המימן.
חיובי מתאר את מצבי פיזור כאשר האלקטרון אינו קשור לגרעין המימן.
ניתן להראות כי עבור קיימים פתרונות למשוואת שרדינגר (עם פירוש הסתברותי לפונקציית הגל) עבור אנרגיות בדידות הידועות כערכים עצמיים.
הערכים העצמיים נתונים בנוסחה הוא קבוע רידברג לאטום המימן ביחידות של אנרגיה.
כאשר האלקטרון דועך מרמת אנרגיה אחת לרמת אנרגיה נמוכה יותר, נפלט פוטון שהאנרגיה שלו היא הפרש האנרגיה בין שתי הרמות.
תוצאה שנובעת מחוק שימור האנרגיה.
נוסחת פלנק קושרת את תדירות הפוטון לאנרגיה שלו, ומכאן נובעת הנוסחה האמפירית של רידברג
הקשר בין קבוע רידברג ביחידות של מספר גל וביחידות אנרגיה נתון בנוסחה כאשר c מהירות האור.
קבוע רידברג ביחידות של אלקטרון וולט הוא .
המספרים הקוונטים של רמות האנרגיה
המספר הטבעי בנוסחה לאנרגיה של מצב קשור נקרא המספר הקוונטי הראשי.
כדי לאפיין באופן חד ערכי את פונקציית הגל של רמת האנרגיה יש צורך במספרים קוונטים נוספים.
הצורך במספרים אלה נובע מכך שמצבים קוונטים שונים, המאופינים של ידי פונקציות גל שונות, חולקים את אותה אנרגיה.
רמות אנרגיות כאלה נקראות מנוונות.
אפיון חד ערכי של פונקציות הגל דורש שלושה מספרים קוונטים כאשר נקרא המספר הקוונטי של התנע הזוויתי הכללי ומקבל ערכים שלמים ו־ נקרא המספר הקוונטי המגנטי (לחלופין התנעי הזוויתי על ציר כל שהוא) ומקבל ערכים שלמים .
פונקציית הגל מיוצגת חד ערכית על ידי השלשה: .
מקובל לסמן את מצבי התנע הזוויתי הנמוכים באותיות:
כך למשל, מציין את הרמה עם מספר קוונטי עיקרי , תנע זוויתי וספין .
המספרים הקוונטים נובעים מן הסימטרייה של אטום המימן: למשוואת שרדינגר לאטום המימן יש סימטרייה תחת סיבוב כל שהוא בשלושה ממדים.
כתוצאה מן הסימטרייה ניתן לראות כי בקואורדינטות כדוריות יש לפונקציית הגל הצורה
במיוחד, פונקציית הגל של מצב היסוד נתונה בנוסחה
באופן כללי הפונקציות הרדיאליות הן:
כאשר הם פולינומי לגר המוכללים.
אטום המימן מיוחד בכך שרמות האנרגיה שלו מאופינות על ידי המספר הקוונטי הראשי בלבד.
עבור כוח מרכזי שאינו כוח קולון האנרגיות תלויות גם במספר הקוונטי של התנע הזוויתי, , ואינן תלויות במספר הקוונטי המגנטי משיקולי סימטרייה.
ולכן, לפוטנציאל מרכזי שאינו קולון, יש לצפות לניוון של הרמה .
במימן אין תלות של האנרגיה בתנע הזוויתי הכללי, והניוון גדל.
ניתן לראות מכך שהניוון של רמת האנרגיה הוא .
הניוון העודף באטום המימן קשור בסימטרייה יותר עשירה מסימטריית הסיבובים בשלושה ממדים, וקשורה בקיום של קבוע תנועה ייחודי לבעיה בפוטנציאל קולון שהוא וקטור רונגה־לנץ
משוואת שרדינגר המקורית מתארת את אטום המימן בגבול הלא־יחסותי.
במיוחד, מתעלמת מהספין של האלקטרון.
פאולי הכליל את משוואת שרדינגר (התלויה בזמן) לחלקיק עם ספין חצי.
משוואת פאולי לאטום המימן היא
כאשר הוא (וקטור) של מטריצות פאולי.
את התיקונים היחסותיים למשוואת שרדינגר ניתן לסווג באמצעות החזקות של קבוע המבנה הדק
כך למשל, איבר האינטראקציה ספין־מסילה הוא מסדר , איבר הפיצול של למב מסדר , ושל המבנה המגנטי העל-דק מסדר .
הפיתוח לטור של רמות האנרגיה של אטום מימן בחזקות של במסגרת תורת השדות הקוונטית חושב לסדרים גבוהים.
דימוי של פונקציות הגל של אטום המימן
הא דאלו (בדיבהי: ތިލަދުންމަތީ ދެކުނުބުރި) הוא אטול במחוז צפון-עליון של האיים המלדיביים.
מצפון לו נמצא האטול הא אליף ומדרום לו נמצאים האטול שאביאני והאטול ראה (השייך למחוז צפון).
בירתו היא האי קולחודופושי, ושדה התעופה לטיסות פנים נמצא באי האנימאדהו.
האטול מונה 35 איים, מתוכם 16 מיושבים.
ב-8 בדצמבר 1821 התחוללה באזור סופת ציקלון עזה שפגעה קשות ברוב האיים באטול.
בתקופה זו שלט במדינה הסולטאן מוחמד מויינודיין ה-1.
האי קולחודופושי הוא בירת אטול הא דאלו מאז 6 במאי 1992, עת החליף את האי נולהיואראנפארו.
באי האנימאדהו נמצא אחד מארבעת שדות התעופה לטיסות פנים הפזורים באיים המלדיביים.
בשנת 2008 היגרו אל האי תושבים מהאי פיני ומהאי האטיפושי שבאטול הא אליף, והוא מיועד להיות אחד המרכזים המתפתחים במחוז בשנים הקרובות.
אוכלוסיית האי מונה 1,330 תושבים.
נולהיואראנפארו שוכן בין האיים נולהיואראם והאנימאדהו.
שימש כבירת האטול עד 6 במאי 1992.
הא אליף (בדיבהי: ތިލަދުންމަތީ އުތުރުބުރި) הוא האטול הצפוני ביותר באיים המלדיביים, נמצא במחוז צפון-עליון.
האטול כולל 42 איים, מתוכם 16 מיושבים, בירת האטול היא האי דידהו, מדרום לו נמצא האטול הא דאלו.
בעבר היה אטול נוסף באיים המלדיביים (מיניקוי) שהיה צפוני יותר, אך היום הוא שייך להודו.
בירת האטול, אורכו 2 ק"מ, רוחבו 350 מטר.
שאביאני (בדיבהי: މިލަދުންމަޑުލު އުތުރުބުރި) הוא אטול באיים המלדיביים, נמצא במחוז צפון-עליון.
האטול כולל 51 איים מתוכם 16 מיושבים, בירת האטול היא האי פונאדהו (מינואר 1968), מדרום לו נמצא האטול נונו מצפון האטול הא דאלו וממערב האטול ראה.
באטול 14,502 תושבים ובראשו עומד הצ'יף מוחמד נהיר.
אטול נונו (בדיבהי: މިލަދުންމަޑުލު ދެކުނުބުރި) הוא אטול באיים המלדיביים, נמצא במחוז צפון.
האטול כולל 71 איים מתוכם 13 מיושבים, בירת האטול היא האי מאנאדהו, מדרום לו נמצא האטול לביאני מצפון האטול שאביאני וממערב האטול ראה.
באטול 14,502 תושבים ובראשו עומד הצ'יף פרואט אלי.
הערוץ ממערב לאטול נונו נקרא באראבלי קאנדו.
באראבלי הוא סרטן נזיר בשפת המקום, דיבהי.
באטול נונו קיימת הכמות הרבה ביותר של להקות הדגים במלדיביים, ואף פרטים רבים של סטנלה ארוכת-חרטום.
שונית האלמוגים בסלע-חד המולד היא אתר צלילה פופולרי, כמו גם אורימאס טילה, שם ניתן לצפות בכרישון לבן-קצוות.
ראה (בדיבהי: މާޅޮސްމަޑުލު އުތުރުބުރި) הוא אטול באיים המלדיביים, נמצא במחוז צפון.
האטול כולל 88 איים מתוכם 15 מיושבים, בירת האטול היא האי אונגופרו, מדרום לו נמצא האטול באה מצפון האטול הא דאלו וממזרח האטולים נונו ושאביאני.
באטול 19,003 תושבים ובראשו עומד הצ'יף סאוד אבדוללה.
באה (בדיבהי: މާޅޮސްމަޑުލު ދެކުނުބުރި) הוא אטול באיים המלדיביים, נמצא במחוז צפון.
האטול כולל 75 איים מתוכם 13 מיושבים וחמישה נוספים פותחו כבתי מלון.
באטול באה יש מגוון ביולוגי משמעותי כולל ריכוזים של כרישי לוויתן וקרני מנטה וגם מגוון ייחודי של אלמוגים הידרוזואניים ורודים נדירים (Distichopora nitida), Bryozoans (Bugula) ושבלולי ים (Tambja olivaria).
באטול באה קיים אחד האזורים הגדולים ביותר של המנגרובים בחלק המרכזי של רשת האטול המלדיבית.
בירת האטול היא האי אידפושי, מדרום לו נמצא האטול אליף אליף מצפון האטול ראה וממזרח האטולים לביאני וקאפו.
באטול 12,132 תושבים ובראשו עומד הצ'יף מוחמד מאהיר.
לביאני (בדיבהי: ފާދިއްޕޮޅު) הוא אטול באיים המלדיביים, נמצא במחוז צפון.
האטול כולל 54 איים אך רק 5 מתוכם מיושבים, בירת האטול היא האי נאיפרו, מדרום לו נמצא האטול קאפו מצפון האטול נונו וממערב האטול באה.
באטול 11,104 תושבים ובראשו עומד הצ'יף קאסים עבדול קארים.
קאפו (בדיבהי: މާލެ އަތޮޅު) הוא אטול מנהלי באיים המלדיביים, נמצא במחוז צפון.
האטול כולל 107 איים אך רק 10 מתוכם מיושבים, בירת האטול היא האי טולוסדהו, מדרום לו נמצא האטול וואבו מצפון האטול לביאני וממערב האטולים באה, אליף אליף ואליף דאל.
באטול כ-10,000 תושבים ובראשו עומד הצ'יף מוחמד אדם.
אתר הנופש הראשון שהוקם באטול הוא קורומבה, השוכן באי ויהמאנאאפושי, מרחק של כ-11 ק"מ מעיר הבירה מאלה.
אטולה (בספרדית: Atole משפת הנאוואטל) הוא משקה מסורתי במקסיקו ובמרכז אמריקה, וכן בדרום מערב ארצות הברית (במדינות טקסס וניו מקסיקו).
המשקה הוא משקה חם שלו מספר גרסאות.
המשקה נשתה באופן מסורתי בחג המולד וביום המתים.
גרסה של המשקה המכילה שוקולד נקראת גם שאמפוראדו.
המשקה עשוי קמח תירס, מים, פילונצ'ילו (קנה סוכר לא מעובד), קינמון, וניל ושוקולד או פירות.
התערובת, שמרקמה דמוי דייסה מרוסקת ומחוממת.
ישנה גרסה של המאכל העשויה קמח אורז או שיבולת-שועל טחונה.
במדינת ניו מקסיקו שבארצות הברית נעשה שימוש בתירס כחול להכנת המשקה, והוא מכיל גם חלב.
אטום הוא דמות בדיונית של גיבור-על המופיעה בחוברות הקומיקס חברת הצדק של אמריקה ביקום DC קומיקס.
האטום המקורי הופיע לראשונה בחוברת "All-American Comics #19" מאוקטובר 1940, ונוצר על ידי הכותב ביל אוקונר והמאייר בן פלינטון.
אטום הוא האלטר אגו אותו חלקו חמש דמויות.
אלה המזוהים ביותר עם הדמות הם אלברט "אל" פראט, האטום של תור הזהב; ריימונד "ריי" פאלמר, האטום של תור הכסף; וריאן צ'וי, האטום של העידן המודרני.
שתי דמויות נוספות היו אדם קריי, דמות משנה בסיפוריה של קבוצת "יחידת המתאבדים" ואטום חמישי מהמאה ה-853 שהיה חבר בלגיון הצדק אלפא.
הדמות המקורית התבססה לרוב על סיפור חייו האמיתי של ג'וזף גרינשטיין, מתאגרף ומפתח גוף פולני מקוני איילנד, שנודע באופן מקצועי כ"האטום האדיר".
דמותו של אטום מדורגת במקום ה-64 ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי אתר IGN.
את דמותו בסדרות של יקום החץ מגלם השחקן ברנדון ראות', בעוד את דמותו של אל פראט בסרט "בלאק אדם" גילם השחקן הנרי וינקלר.
לאטום המקורי, אל פראט, לא היו במקור כוחות-על.
פראט היה סטודנט לפיזיקה קצר קומה, שהיה קורבן לבריונות ולא הייתה לו אפשרות להרשים את נערת חלומותיו, אישה בשם מרי ג'יימס.
הוא החל להתאמן בצורה אינטנסיבית בידי המתאגרף בדימוס ג'ו מורגן, מאמנו של ויילדקאט, ועד מהרה נחשב לבחור קשוח ולדוגמה אישית לאנשים נמוכי קומה שיכולים לחולל שינוי.
הוא היה חבר מייסד בחברת הצדק של אמריקה וכן ב"יחידת אול-סטאר".
במהלך מלחמת העולם השנייה, פראט שירת כנהג טנקים בצבא ארצות הברית.
בשנת 1948, פראט קיבל כוחות על-אנושיים כתוצאה מקרב בינו לבין נבל-על בשם סייקלוטרון.
הופעתו האחרונה בתור הזהב הייתה כאשר חקירה מיוחדת של הסנאט האמריקני ביקשה להשיג את זהויותיהם הסודיות של גיבורי-העל.
בעקבות כך, חברי חברת הצדק פרשו מתפקידם.
בנקודה זו בחייו, אל פראט היה מאורס למרי ג'יימס, מה שהוביל בהמשך לנישואיהם.
עם הופעתו של האטום מתור הכסף, אל פראט תואר כפרופסור לפיזיקה גרעינית במכללת קאלווין אשר המציא אמצעי מעבר בין שני כדורי הארץ, "ארץ-1" ו"ארץ-2", מקום הימצאם של הגיבורים מתור הזהב.
הסטטוס שלו בחברת הצדק נשמר כחבר גיבוי עד להקמתה של קבוצת "אינסופיות בע"מ".
בעקבות המשבר בעולמות האינסופיים, פראט וחבריו לקבוצה הצליחו למנוע את אחרית הימים, וכדי להציל את העולם, הם בחרו להיכנס ללימבו קסום לנצח נצחים.
במיני-סדרה "ארמגדון: אש תופת", אל פראט וחבריו לקבוצה הוחזרו ליקום שלאחר המשבר, ונאלצו להסתגל מחדש לחברה.
פראט תואר כאדם נמוך קומה, מוצק וקירח עם ידיים בעלות כוחות רדיואקטיביים, ואשר גילו נושק לגיל 60. כמו כן, הוא תואר כמי שמעוניין יותר לאמן את הדור הבא של גיבורי-העל מאשר להתרוצץ במשימות מטורפות, אם כי עדיין היה חמום מוח.
דמותו נהרגה בקרב נגד נבל-העל אקסטנט באירועי שעת אפס: משבר בזמן של שנת 1994.
לאחר מותו של אל פראט, הוצג בן הסנדקות שלו אלברט רוטשטיין בדפי "אינסופיות בע"מ" תחת הזהות "נוקלון" ולאחר מכן אטום סמאשר.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נודע גם כי לפראט היה בן בשם גראנט אמרסון שלא היה מודע לקיומו, ואשר נחטף בידי הנבל האלמותי ונדל סאבאג' ונהפך לגיבור-העל דאמאג'.
במאורעות הלילה האפל ביותר, אל פראט הוחזר לחיים כחבר חיל הפקחים השחורים והתקיף את חברת הצדק ואת בניו דאמאג' ואטום סמאשר.
באתחול המחודש שנעשה ליקום DC בספטמבר 2011 בעקבות אירועי פלאשפוינט, אל פראט הוצג מחדש בסדרת החוברות החדשה Earth 2.
האטום שהוצג במהלך תור הכסף של הקומיקס בשנת 1961 הוא הפיזיקאי והפרופסור באוניברסיטת אָיִיבִי, ד"ר ריימונד פאלמר (שנקרא על שם סופר המדע הבדיוני האמיתי ריימונד א.
פאלמר התמחה בדחיסת חומר כאמצעי להילחם באכלוס יתר, רעב ומצוקות עולם נוספות.
פאלמר נעזר במסה של ננס לבן אשר נפלה לכדור הארץ כדי לעצב עדשה מיוחדת שמקטינה עצמים לממדים תת-אטומיים.
אולם, הדחיסה אותה מאפשרת העדשה גורמת לחוסר יציבות במבנה המולקולרי של העצם, וגורמת לו להתפוצץ.
במקור, יכולות הגודל והצפיפות המולקולרית שלו מונעו מחומר כוכבי הננסי הלבן של חליפתו, שנשלטת על ידי מנגנונים בחגורתו, ומאוחר יותר על ידי פקדים בכפות כפפותיו.
הרבה יותר מאוחר, הוא השיג את הכוחות המקבילים המולדים בתוך גופו שלו.
במשלחת לחקר מערות, פאלמר ותלמידיו נלכדו במערה יחד עם אשתו, ג'ין לורינג.
בייאושו, פאלמר השתמש בחשאי בעדשה, שכיווצה אותו ואפשרה לו לעבור דרך פתח קטן שבין מפולת הסלעים אשר מוטטה את הכניסה למערה.
הוא מגלה כי הצליח לחזור לאחר מכן לגודלו הרגיל מבלי סכנת התפוצצות, ומחקר נוסף גילה כי ייתכן ומקור בלתי ידוע בגופו מקנה לו חסינות.
שכתוב מאוחר שנעשה במהלך הסיפור "היום הבהיר ביותר" החליפה את הסבר זה בגילוייה של מטריצת דחיסה המאפשרת להרחיב את השפעת הקרינה לכל גופו ולייצב אותה, ואשר הפכה בהמשך לתלבושתו..
פאלמר היה חבר בליגת הצדק במהלך מרבית גלגולי הקבוצה, ומבין חבריו הטובים ביותר נמנה קרטר הול, גיבור-העל הידוע בזהות הוקמן.
לאחר מאורעות משבר זהות, ריי כיווץ את עצמו לגודל מיקרוסקופי ונעלם.
תהליך החיפוש אחריו תואר בסדרת חוברות הקרוסאובר "הספירה לאחור לקראת המשבר האחרון".
לפני נסיעתו של ריי פאלמר ליער האמזונאס, הוא מגלה שאשתו, ג'ין לורינג, ניהלה רומן עם עמיתה, פול הובן.
מאוחר יותר, פאלמר נתן את ברכתו לבני הזוג כאשר הם התחתנו, והוא הציע להובן את החגורה המשתנה שלו כדי שהובן יוכל להגן על אָיִיבִי טַאוּן, עיר ביתו של פאלמר, לאחר שהאחרון עזב למשימה.
אדם קריי יגנוב מאוחר יותר את החגורה הזו; הובן אף פעם לא השתמש בחליפה או בשמו של אטום.
אדם קריי, בנו של הסנאטור שנרצח ג'וזף קריי, הופיע לראשונה כאטום בחוברת יחידת המתאבדים מספר 44 מאת ג'ון אוסטרנדר (אוגוסט 1990).
בתחילה חברי הצוות האמינו שקריי הוא ריי פאלמר בתחפושת.
קריי גויס על ידי פאלמר (שזייף את מותו שלו) כדי לתפוס את ה-Micro Squad, קבוצת נבלים שגודלם הוקטן.
פאלמר התכוון להשתמש בקריי כדי לחשוף קנוניה ממשלתית אפלה שהשתמשה בפאלמר כדי לגלות את זהותם הסודית של גיבורים אחרים (זהותו של פאלמר עצמו כבר אינה סודית).
בזמן שפאלמר הסתנן ל-Micro Squad, קריי ימשוך את תשומת הלב של הקנוניה כאטום החדש, כך שאף אחד לא ישים לב לפאלמר כשהוא מניח את זהותו של חבר Micro Squad.
אדם קריי נשאר עם יחידת המתאבדים לזמן קצר, ושימש כנשק סודי שזהותו לא הייתה ידועה לאחרים ביחידה.
קריי הציל את אמנדה וולר מקבוצת מתנקשים.
בשלב מסוים, קריי ניגש לדדשוט בנוגע לתפקידו ברצח של סנטור קריי.
מאוחר יותר, קריי משופד דרך החזה באמצעות בורג על ידי בלאק סנייק, חבר ב-Micro Squad שמאמין שהוא פאלמר.
לאחר הרצח הבלתי צפוי של קריי, פאלמר חושף את עצמו ומביס את הרוצח של קריי.
התרמית הסתיימה, פאלמר מסביר את עצמו לליגת הצדק, שחיפשה אחריו לאחר ששמעה שמועות על אטום חדש.
במהלך אירועי הלילה האפל ביותר, גופתו של אדם הוקמה לתחייה כחברה בחיל הפקחים השחורים לצד כמה חברים נוספים מיחידת המתאבדים שמתו.
בעקבות החייאה שלו, אדם ושאר הפקחים השחורים נוסעים לבל ריב ותוקפים את ביין ואת אליס השחורה.
אדם מושמד ככל הנראה על ידי מנגנון ההשמדה העצמית של גזע ציידי האדם, ומשחרר פיצוץ של אנרגיית גרין לנטרן שמחסלת את הפקחים השחורים.
באירועי "DC: לידה מחדש", אדם קריי הוא בנו של סנטור קריי ושותף לחדר של ריאן צ'וי באוניברסיטת אייבי.