tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האגודה לתורת המשחקים פרסמה, במרץ 2016, גיליון מיוחד של כתב העת International Journal of Game Theory לכבודו של נוימן, "כאות הוקרה על תרומתו החשובה לתורת המשחקים".
כנס Festschrift לכבודו של נוימן התקיים באוניברסיטה העברית ביוני 2015, לרגל יום הולדתו ה-66 של נוימן.
הוא נתן את הרצאת הפתיחה של פון-נוימן בקונגרס של האגודה לתורת המשחקים בשנת 2008 וכן נשא אותה בקונגרס העולמי של 2012 בשמו ז'אן פרנסואה מרטנס שנפטר לאחרונה.
נוימן תרם תרומות רבות לתורת המשחקים, ובמיוחד בתחומים: למשחקים סטוכסטיים, משחקים חוזרים וערך Shapley.
יחד עם ז'אן פרנסואה מרטנס, הוא הוכיח את קיומו של הערך האחיד של משחקים סטוכסטיים בסכום אפס ללא הנחה.
עבודה זו נחשבת לאחת העבודות החשובות ביותר בתורת המשחקים הסטוכסטיים, ופותרת בעיה שהייתה פתוחה למעלה מ-20 שנה.
יחד עם אילון קולברג, הוא יישם טכניקות אופרטור כדי לחקור את מאפייני ההתכנסות של ערכי השלב המוזלים והסופיים.
לאחרונה, הוא היה חלוץ במודל של משחקים סטוכסטיים בזמן רציף והביא לתוצאות של קיום שיווי משקל אחיד הוא גם ערך יחד עם סילבן סורין אוסף מקיף של יצירות בתחום המשחקים הסטוכסטיים.
נוימן תרם רבות לתיאוריה של משחקים חוזרים.
רעיון אחד המופיע, בהקשרים שונים, בחלק ממאמריו, הוא שהמודל של משחק שחוזר על עצמו אינסוף פעמים משמש גם כפרדיגמה רבת עוצמה למשחק ארוך שחוזר על עצמו מספר סופי של פעמים.
תובנה קשורה, מופיעה במאמר משנת 1999, שם הוא הראה שבמשחק ארוך שחוזר על עצמו באופן סופי, די בסטייה קטנה באופן אקספוננציאלי מהידע המקובל על מספר החזרות כדי לשנות באופן דרמטי את ניתוח שיווי המשקל, וליצור תוצאה דמוית משפט עממי.
נוימן הוא אחד החלוצים והמנהיג הבולט ביותר של חקר משחקים חוזרים תחת אילוצי מורכבות.
במאמרו המכונן הוא הראה שזיכרון מוגבל יכול להצדיק שיתוף פעולה במשחק דילמת האסיר שחוזר על עצמו מספר סופי של פעמים.
בעקבות המאמר שלו הגיעו רבים אחרים שהחלו לעבוד על משחקי זיכרון מוגבל.
הבולט ביותר היה סטודנט לתואר M.Sc של נוימן, אלחנן בן-פורת, שהיה הראשון ששפך אור על הערך האסטרטגי של מורכבות מוגבלת.
שני המודלים העיקריים של מורכבות מוגבלת, גודל אוטומט ויכולת זכירה, המשיכו להציב בעיות פתוחות ומסקרנות בעשורים הבאים.
פריצת דרך גדולה הושגה כאשר נוימן והסטודנט לדוקטורט שלו, Daijiro Okada הציעו גישה חדשה לבעיות אלה, המבוססת על טכניקות מתאוריית מידע, והציגה את הרעיון של אנטרופיה אסטרטגית.
תלמידיו המשיכו להשתמש בטכניקת האנטרופיה של נוימן כדי להשיג הבנה טובה יותר של משחקים חוזרים תחת אילוצי מורכבות.
הגישה התאורטית של נוימן פתחה תחומי מחקר חדשים מעבר למורכבות מוגבלת.
דוגמה קלאסית היא משחק התקשורת שהציג במשותף עם אוליבייה גוסנר ופנלופה הרננדז.
נוימן תרם תרומות בסיסיות רבות לתאוריית הערך של שפלי.
ב"טור-דה-כוח מדהים של חשיבה קומבינטורית", הוא הוכיח את קיומו של ערך אסימפטוטי למשחקי רוב משוקלל.
ההוכחה התאפשרה על ידי תרומתו הבסיסית לתורת ההתחדשות.
בעבודה שלאחר מכן נוימן הוכיח שניתן להוריד רבות מהנחות היסוד בעבודות אלו, תוך שהראה שאחרות חיוניות.
נוימן הוכיח את תכונת האלכסון של ערכים רציפים של משחקים עם רצף של שחקנים בהם לשחקן בודד אין השפעה, אשר היו לה השלכות רבות על פיתוחים נוספים של התיאוריה.
יחד עם פראדיפ דובי ורוברט ג'יימס ובר הוא הגדיר וחקר את תורת הערכים למחצה, והוכיח בנפרד את חשיבותה בכלכלה פוליטית.
יחד עם פראדיפ דובי הוא אפיין את התופעה הידועה של התלכדות מושגי הפתרון השונים בכלכלות בהן כל שחקן בודד הוא חסר השפעה, רעיון יסודי בכלכלה, שמקורו כבר ביצירתו של אדג'וורת ' ובאדם סמית' לפניו.
במילים רופפות, זה בעצם קובע שבכלכלה גדולה המורכבת מהרבה סוכנים חסרי חשיבות כלכלית, ליבת הכלכלה עולה בקנה אחד עם התוצאות התחרותיות המושלמות, שבמקרה של העדפות ניתנות להפרדה היא מרכיב ייחודי שהוא ערך אומן-שאפלי.
תרומה מרכזית נוספת של נוימן הייתה הכנסת ערך נוימן, הכללה מרחיקת לכת של ערך אומן-שאפלי למקרה של משחקי מידה וקטורית עם רצף של שחקנים.
נוימן תרם תרומות לתחומים אחרים של מתמטיקה, המונעים בדרך כלל על ידי בעיות בתורת המשחקים.
בין התרומות הללו ניתן למנות משפט חידוש לדגימה ללא החלפה (המוזכר לעיל כפי שיושם על תורת הערך), תרומות להטמעות של מרחבי L p, תרומות לתורת המידות הווקטוריות ולתיאוריה של מיפויים לא מרחיבים.
נוימן כיהן בעבר (2005–2008) כדירקטור ב-Tradus (שנקרא בעבר QXL ).
הוא גם כיהן בתפקיד דירקטור (2004–2005) בחברת גילת רשתות לווין.
ב-1999, ניימן ייסד את Bidorbuy, חברת המכירות הפומביות המקוונות הראשונה שפעלה בהודו ובדרום אפריקה, וכיהן כיו"ר הדירקטוריון.
נוימן כיהן בשנים 2013 עד 2020 כדירקטור בבנק הישראלי מזרחי-טפחות.
רבי אברהם נח פלאי (ה'תרל"ו, 1876 – ח' באדר א' ה'תרצ"ב, 15 בפברואר 1932) היה משגיח בישיבת שקלוב וישיבת הלוסק.
בסוף ימיו התיישב בארץ ישראל והתמנה למשגיח בישיבת חברון, בסוף ימיו כיהן כמשגיח בישיבת "היכל התלמוד".
אברהם נח נולד בהלוסק לרבי חיים ולביילא.
אביו היה מלמד בתלמוד תורה, ונפטר בעודו צעיר.
הוא למד אצל רבי רפאל שפירא בישיבתו בבוברויסק, בהמשך חזר לגור עם אמו בהולסק.
שם המשיך את לימודיו יחד עם הרב החדש שהתמנה לעיר, הרב ברוך בר ליבוביץ שהתמנה תחת חותנו רבי אברהם יצחק צימרמן שעבר לכהן כבר בקמנצ'וג.
ללימוד זה, הצטרפו גם רבי יצחק אייזיק שר, לימים ראש ישיבת סלבודקה, ורבי אליהו בן ציון גרבר.
לאחר מכן המשיך ללמוד בישיבת סלבודקה.
ובשנת תרנ"ט נישא לרבקה, בתו של אריה לייב וולפרט רבה של גרינקישוק, קובנה.
בשנת תרס"ד, לאחר שברוך בער התמנה לראש ישיבת כנסת בית יצחק בסלבודקה, התמנה תחתיו רבי אברהם נח לנהל את ה'קיבוץ' בהולסק במקומו.
בהמשך אף נסמך לרבנות על ידי רבי שמואל זלמן לנדא ורבי משה שמואל שפירא.
באותו זמן שימש לתקופות קצרות כמשגיח רוחני בישיבת סלוצק תחת הנהגתו של רבי איסר זלצן מלצר, וכן בישיבת מאלטש בראשות רבי שמעון שקופ, אך כאשר עבר רבי שמעון לבריינסק, חזר פלאי להולסק.
בתרס"ח, כשנוסדה ישיבה בשקלוב, על ידי רב העיר רבי מאיר שחור, נקרא רבי אברהם נח לשמש כר"מ ומשגיח בישיבה, לצידו של רבי פסח פרוסקין שהתמנה לראש הישיבה, והוא עבר עם משפחתו להתגורר בשקלוב.
בתקופה זו הוא לימד בין היתר את רבי משה פיינשטיין ואת רבי מאיר חדש, לימים משגיח בישיבת חברון.
באותו זמן הוא אובחן כחולה באסתמה כרונית, שליוותה אותו לכל אורך חייו, דבר שאילץ אותו לשהות ממושכות במקומות עם אקלים לח.
בעקבות כך החליט בשנת תרע"ב לעלות לארץ ישראל.
אברהם נח התעכב זמן מה מלעלות, כשבין כה וכה התחלף השלטון ברוסיה, דבר שהקשה מאד את האפשרות להשיג אישורי עליה.
רק בשנת תרפ"ו החל את מסעו לארץ ישראל.
הוא הפליג עם משפחתו מנמל אודסה דרך טורקיה לנמל יפו בישראל, והתיישב בחברון סמוך לישיבת כנסת ישראל, והתמנה למשגיח בישיבה.
בפרעות תרפ"ט ניצל עם בני משפחתו, כשנשארו לשהות בביתם, ולא התשכנעו ללכת לביתו של אליעזר דן סלונים, שנחשב כמוגן אך בפועל אירעו בו פרעות.
לאחר הפרעות, עלה עם משפחתו יחד עם ישיבת חברון לירושלים.
אך בעקבות מחלת האסתמה ממנה סבל, עבר לתל אביב, והתמנה לאיש צוות ב'היכל התלמוד'.
בח' באדר א' תרצ"ב, לאחר החמרה במחלתו, הוא נפטר, ונטמן בבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
רבים מחידושיו נשארו בכתב ידו, ונקראו בשם 'קב חן'.
מחידושיו בצעירותו השתקעה חקירה אחת בספרו של רבי ברוך בער ליבוביץ 'ברכת שמואל'.
כן הובאו חידושים בספרים שונים של רבנים בני דורו.
בנו, רבי הלל (נפטר כ"ה כסלו ה'תש"ל), מנהל רוחני בישיבת 'אהל תורה'
בתו, בילא מרים (נפטרה אדר ה'תשמ"ב) – נישאה לרבי אפרים זאב גרבוז, בנם הוא רבי אברהם נח גרבוז.
בנו, רבי צבי הירש – משגיח בישיבת כנסת ישראל חברון, נישא למנוחה, בתו של רבי שלמה זלמן פינס, מראשי היכל התלמוד בתל אביב.
רבי בן ציון יוסף יעקבסון, נישא לחוה דבורה, בתו של רבי אריה לייב וולפרט
רבי אברהם יוסף לונדין, נישא לפייגא הינדא בתו של רבי אריה לייב.
רבי שלמה זלמן אוסובסקי, נישא לבת נוספת של רבי אריה לייב
הרב אברהם נחשון (נולד בכ"ו בסיוון ה'תשי"ג, 9 ביוני 1953) הוא רב מהזרם הדתי־לאומי בעיר אלעד.
לשעבר ר"מ וראש כולל בישיבת נוה דקלים, מלמד במוסדות תורניים ועל תיכוניים רבים, ומחברם של מספר ספרים ומאמרים תורניים.
אברהם נולד בירושלים בשנת ה'תשי"ג (1953) למשה קופרמן - מהנדס במקצועו, ואסתר מרים - יועצת הורים ומעצבת.
הוריו נישאו באנגליה בשנת ה'תשי"ב (1952), ומיד לאחר נשואיהם עלו לארץ ישראל והתיישבו בירושלים, שם נולדו ששת ילדיהם – אברהם הבכור וחמש אחיותיו.
בשנות העשרים לחייו עברת קופרמן את שמו לנחשון.
נחשון למד בבית הספר היסודי "דוגמה עוזיאל" בין השאר אצל הרב אליהו בקשי דורון.
לאחר מכן למד בישיבת נתיב מאיר, בהיותו בן 18 למד נחשון בישיבת הר עציון ולמד גמרא והלכה בעיון עשר שנים אצל הרב אהרן ליכטנשטיין והרב יהודה עמיטל.
במהלך תקופה זו גם שירת בצבא במסלול הסדר, כחובש.
הוסמך לרבנות על ידי הרב שלמה פישר, ושימש אותו בדיני גיטין בבית הדין האזורי בירושלים.
כמו כן הוסמך לרבנות שכונה, ומאוחר יותר עבר את המבחנים הנדרשים וקיבל כושר לרבנות עיר מהרב שלמה משה עמאר.
בשנת ה'תשמ"ב התחיל ללמד כר"מ בישיבת ימית, המשיך ללמד בה במשך 12 שנים (רובן אחרי פינוי חבל ימית), הקים בה כולל הלכה בברכת ראש הישיבה הרב יעקב אריאל, ועמד בראשו.
מאז שנת ה'תשס"ב (2002) משמש כרב הקהילה הדתית-לאומית בעיר אלעד.
יחד עם אשתו הקים בעיר עמותת חסד בשם גמ"ח הקהילה הדתית לאומית באלעד.
היה שותף מרכזי בהקמת המוסדות החינוכיים בעיר ובהם: אולפנה, ישיבה תיכונית, תלמוד תורה, בית ספר יסודי לבנות ובית ספר יסודי לבנים, וכן קשור לסניפי תנועות הנוער עזרא ואריאל בעיר.
בשנת ה'תשע"ב קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן בנושא: הגותו של רבי אליעזר אשכנזי, בהנחיית פרופ' דב שוורץ.
באייר התשפ"ג, לאחר שקבוצת אברכים ורבנים ציוניים וחרדים פנתה אליו והציעה את מועמדותו, הודיע על התמודדותו לתפקיד הרב הראשי לישראל.
אף שלמד בישיבת הר עציון, את עולמו המחשבתי למד מהרב צבי יהודה קוק, ראש ישיבת מרכז הרב ומתלמידיו, כולל את היחס לארץ ישראל ולמהלכי הגאולה.
בתפקידו כרב קהילה משתף פעולה עם רבנים מכל הזרמים.
מלמד תנ"ך בשיטה שהוא מכנה "תנ"ך בקדושה", מתוך תפיסה שלימוד התנ"ך הוא קודש קודשים, ומחייב זהירות ומתינות.
לשיטתו פרשנות התנ"ך חייבת לנבוע ממקורות קודש ויראת שמים, ומקום נכבד בפרשנות זו תופסים דברי חז"ל.
מאמין כי תפקידה של הרבנות, ובראשה הרבנות הראשית, הוא לרומם את קרן התורה בישראל מתוך אחדות ושלום, ובנוסף לדאוג לחיזוק החוסן החברתי, על ידי הדאגה לחלש ולנזקק.
דודו הוא הרב יהודה קופרמן, מקים מוסדות המכללה לבנות ירושלים, שגם למד איתו בחברותא במשך עשר שנים.
גיסיו הם רוני אלשיך, מפכ"ל משטרת ישראל לשעבר, וישי שליף, שהיה מראשוני הפסיכולוגים החרדים בישראל.
נשוי לגילה לבית גריידי, ואב לשישה ילדים.
שמחת אברהם – אוסף מאמרים (אלעד, תשס"ג).
אחידות ושוני במלאכות שבת, (מוסד הרב קוק, ירושלים תשע"ז) – הלכות שבת (בראש הספר משא ומתן בין הרב אשר וייס לבין המחבר).
שמחת משה - יסודות הקניינים בהלכה ובאגדה (אלעד, תש"פ).
בחנני ה' ונסני, דוד ובת שבע בפרשנות חז"ל לתנ"ך (אלעד, תשפ"ב).
אורות שלמה - בגדר תשלומין והשלמות במצוות שונות (אלעד, תשפ"ג).
דבר אברהם ומנחם - עיונים בספרי המצוות, אברהם נחשון (קופרמן) ומנחם שריידר (אלעד ואפרת, תשפ"ג).
'לך אל נינוה העיר הגדולה' - עיונים בספר יונה אשור וישראל (אלעד תשפ"ד).
אברהם יגל - שאלות ותשובות וחקרי הלכה (אלעד תשפ"ה).
דבר אברהם ויצחק - שאלות ותשובות וחקרי הלכה, אברהם נחשון (קופרמן) ויצחק אפשטיין (אלעד תשפ"ה).
אברהם מתתיהו (מתס) זילברשלג (כז' בתמוז תרצ"ד, 10 ביולי 1934 – ז' בטבת תשפ"ג, 31 בדצמבר 2022) היה מחלוצי ישיבות הציונות הדתית.
נולד בגורה הומורה, רומניה לשמעון ואסתר רבקה כבן הזקונים לשישה ילדים.
הוא נקרא על שמו של האדמו"ר רבי אברהם מתתיהו פרידמן משטפנשט שנפטר באותה שנה.
מתס גדל בבית חסידי המקורב לחסידויות בויאן וסדיגורה תוך כדי שאיפה ציונית עזה לעליה לארץ ישראל.
עם התבססות המשטר הנאצי החלו להופיע חוקים נגד יהודים.
השיא היה ביום ראשון כ"א בתשרי תש"ב, 12 באוקטובר 1941 בו גורשו יהודי העיירה ובהם משפחתו, במסגרת גירוש יהודי רומניה לטרנסניסטריה אשר בדרום מערב אוקראינה מעבר לנהר הדניסטר.
מתס, שהיה בעת הגירוש בן שש בלבד, החל עם משפחתו במסכת תלאות ומאבק קיומי.
הם התמקמו בדוחק רב תחת איומי הרג, רעב ומגפת הטיפוס, בגטו מוגילב עד לשחרור הגטו על ידי הצבא האדום במרץ 1944.
לאחר סיום המלחמה נדדה המשפחה לבסרביה וכשהתאפשר חזרה המשפחה לבית שגורשה ממנו בגורה הומורה.
בשנת 1948 קיבלו מהארץ סרטיפיקט עלייה ועזבו את העיירה בדרך לארץ ישראל.
הם הגיעו לפריז, בצרפת ושם המתינו לרגע המיוחל בו יוכלו לעלות ארצה.
הזדמנות זו הגיעה בפברואר 1949 כאשר מתס ומשפחתו עלו על סיפונה של האוניה "עצמאות" בדרך ארצה.
ביום חמישי, ב' באדר תש"ט, 1 במרץ 1949 הגיעה האוניה לנמל חיפה בארץ ישראל.
כמו עולים רבים אחרים המשפחה שוכנה במחנה העולים בפרדס חנה ולאחר תקופה קצרה הם עברו למעברת "מחנה שמעון" באבו כביר שבתל אביב.
מתס שהיה כבר בן 15 למד בבית הספר "סיני" בתל אביב בכיתה של תלמידים הצעירים ממנו בשנתיים (ילידי 1936) וכך גם בהמשך חייו נשאר עם קבוצת גיל זו.
לאחר סיום לימודיו בתל אביב בתש"י, 1950, החל מתס יחד עם חבריו ללמוד בישיבת בני עקיבא בכפר הרואה אצל הרב משה צבי נריה והרב אברהם צוקרמן.
בתקופה זו הישיבה מנתה עשרות תלמידים בלבד והרב נריה זיהה במחזור זה של מתס וחבריו, בני שבט איתנים, שאיפות חלוציות ותורניות ושלח אותם למשימות לאומיות שונות כמו סיוע במחנות העולים.
בראשית שנות הישיבה ניתנו סמכויות רחבות לוועד התלמידים, שמנה חמישה חברים.
הוועד היה אחראי על קביעת נוהלי הישיבה, קבלת תלמידים חדשים, מניעת סילוק קיימים וכדומה.
כל תלמיד הגיע לתקופת ניסיון, ורק לאחר שהוועד אישר את קבלתו הוא היה הופך לתלמיד ולאחר מכן גם לחבר ולבעל זכות בחירה לוועד.
ראשי הישיבה שיתפו את חברי הוועד בהכרעותיהם ולבטיהם.
מתס היה אחד מחברי ועד החברים ולמרות הרקע ה"גלותי" שלו, היה אחד מהפעילים בישיבה.
הקמת ישיבת בני עקיבא במירון
כבר בסיום שנתו הראשונה בכפר הרואה הצטרף מתס לקבוצה מצומצמת של 13 תלמידים ור"מ שנשלחה על ידי הרב נריה להקים את ישיבת בני עקיבא השנייה במירון.
בד' בטבת תשי"א, 13 בדצמבר 1950, הוקמה הישיבה שנועדה להעניק חינוך תורני לבני יישובי העולים שהיו נתונים במסגרת החינוך של זרם העובדים והאזור היה משופע בהם.
הרב נריה ראה ביישוב הכפרי המרוחק מקום אידיאלי לעיצובו של בן התורה, בעיקר הודות להיות המושב בזרם הפועל המזרחי המשלב חיי תורה ועבודה.
הישיבה במירון הוקמה על פי מודל שחזר על עצמו בהקמת הישיבות הבאות שבו ר"מ עם שכבת תלמידים הלכה למקום הישיבה החדש עד שזו התבססה.
עם סיום תקופת ההקמה שבו מקימי הישיבה לכפר הרואה ומדי ז' באדר יום הסתלקותו של משה רבינו ע"ה עלו מתס וחבריו תלמידי הישיבה ובראשם הרב נריה לקבר רשב"י במירון לחגוג ולהתפלל תפילת הודיה על שחרור המקום.
חברו הקרוב של מתס מוסא ברלין, הכליזמר הידוע, הנעים בנגינתו את האירוע מדי שנה.
הקמת ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר בירושלים
הרב נריה המשיך ליזום ישיבות נוספות והפעם שלח את הרב אריה בינה, שהיה ר"מ בכפר הרואה, יחד עם 15 תלמידים ומתס ביניהם להקים ישיבת בני עקיבא בירושלים.
ישיבת נתיב מאיר נוסדה על ידי הקבוצה בז' באדר תשי"ג, 22.2.1953. הישיבה שכנה בתחילה בשכונת אבו תור, במבנה שהוקם במאה ה-19 ובו שכן בית החולים לעיניים סנט ג'ון (כיום משמש המבנה את מלון הר ציון).
מיקום הישיבה היה בסמוך לקו הגבול עם ירדן, ומתס וחבריו היו שומעים יריות תכופות של חיילי הלגיון הירדני.
מאוחר יותר עקב המצב הביטחוני עברה הישיבה לרחוב הפסגה בשכונת בית וגן.
שבט איתנים בבני עקיבא וגרעין גחל"ת
מתס יחד עם חבריו היה פעיל בתנועת בני עקיבא והיה בן שבט איתנים בסניף תל אביב.
הרב חיים דרוקמן היה המדריך של שבט איתנים בסניף תל אביב ומאוחר יותר הפך למדריך הארצי של השבט.
שבט זה היה ייחודי בתנועה ואת טביעות האצבע שלו אפשר למצוא היום בכל מפעלותיה של הציונות הדתית.
חלק מהנפשות הפועלות של השבט הפכו לשמות מוכרים, במגזר ומחוצה לו.
מלבד ראשי ישיבות ורבני ערים – כמו הרב צפניה דרורי, הרב זלמן מלמד והרב יעקב פילבר – יצאו מאיתנים גם מנהיג המפד"ל השר זבולון המר, שופט בית משפט השלום בדימוס דוד פרנקל, שופט בית המשפט המחוזי בחיפה חיים פיזם ופרופ' עמוס אלטשולר.
חברי שבט איתנים היו הראשונים שחבשו לראשם כיפות סרוגות במקום הקסקטים המסורתיים.
מתס היה אחד מחברי גרעין גחל"ת (ר"ת גרעין חלוצים לומדי תורה), 13 נערים שבסיום שנתם הראשונה בישיבת כפר הרואה, שאפו לחזק את הרמה הדתית בתנועה וחלמו על הקמת ישיבה גבוהה וקיבוץ שחבריו יקדישו מחצית מיום העבודה ללימוד תורה.
מלבד מתס היו בין השאר זלמן מלמד, יעקב פילבר, צפניה דרורי, בנימין הרלינג, ידידיה כהן, שבתי זליקוביץ וזלמן לזר.
בתשי"ג, 1953 הסכים הרב דרוקמן לרעיונם ופעל לקדם אותו בהנהלת התנועה.
לאחר משא ומתן אישרה התנועה לחברים המעוניינים בכך לדחות את גיוסם לצורך לימוד בישיבה, והסדירה את העניין עם שר הביטחון.
לאחר הישגם זה הגישו בוועידת התנועה השישית בירושלים בתשט"ו "הצעת מיעוט" לכלל המליאה בדרישה לחיוב שנת ישיבה לפני הגיוס לנח"ל כחלק מהמסלול הרגיל בתנועה מכאן ואילך.
הצעה זו עמדה מול הצעתה הרשמית של הנהלת התנועה לאפשר שנת ישיבה לרוצים בכך אך לא להפוך זאת למסלול הרשמי.
בהצבעה זכתה הצעתם של בני שבט איתנים.
בהחלטות הוועידה נכתב: "הוועידה מטילה על ההנהלה הארצית לבצע את הוצאת חברי השבטים הבוגרים לשנה של השתלמות תורנית בישיבה ובאולפנה לפני צאתם לנח"ל, ומייפה את כוחה לחייבם לכך".
בעקבות ההישג, הונע שינוי בתנועה שגרם לאחר מכן להקמת ישיבות ההסדר.
באותה תקופה, גילתה הנהלת התנועה את קיומו של גרעין גחל"ת וכפתה על הרב דרוקמן לפעול לפירוקו.
הגרעין פורק אך השלכות פעילותו המשיכו ללוות את הציונות הדתית.
לאחר שאושרה שנת ישיבה לפני הגיוס ונמצא המקום להקמת הישיבה ליד קבוצת יבנה, פנו מקימיה חברי גחל"ת לחיפוש אחר ראש ישיבה.
הרב חיים יעקב גולדוויכט, בהתייעצות עם רבו החזון איש, מונה לתפקיד.
הוא הנהיג את הישיבה כישיבה ליטאית לכל דבר, למעט העובדה שתלמידיה הם בוגרי בני עקיבא.
מתס וחבריו הגשימו מעשית את שאיפתם כאשר הקימו את הישיבה בר"ח חשון תשי"ד, 10 באוקטובר 1953 ושנת הישיבה עצמה החלה בר"ח אלול באותה השנה.
בשנותיה הראשונות שימש המוסד כישיבה גבוהה לבוגרי ישיבות תיכוניות ולחברי גרעיני בני עקיבא שביקשו להישאר זמן נוסף בישיבה מעבר לתקופה הקצובה של גרעיני בני עקיבא שלמדו בישיבות אחרות של התנועה.
בתשכ"ה, 1965, החלה הישיבה לפעול במתכונת של ישיבת ההסדר הראשונה.
גם לבנות השבט נדרשה מסגרת תורנית.
הפתרון שמצא עבורן הרב דרוקמן היה הקמת אולפנה בקריה החינוכית בגבעת ושינגטון.
באותה תקופה פעל בגבעה סמינר למורות בניהולו של דב רפל, איש קבוצת יבנה.
כמו מקביליהן הבנים, חברות שבט איתנים שבחרו במסלול הזה הקדישו חצי יום לעבודה וחצי יום ללימודי קודש.
לאחר תקופת ההקמה של "כרם ביבנה" יצא מתס לתקופה של לימוד תורה בישיבה ותיקה והצטרף לישיבת כפר חסידים ששכנה אז בזכרון יעקב.
שם למד תחת המשגיח הצדיק הרב אליהו לופיאן.
מתס היה מקורב לרב דב יפה, לימים המנהל הרוחני בישיבה ומראשי הציבור הליטאי, ועם הרב יצחק ברנשטיין שלימים היה ראש הישיבה.
יותר מאוחר ב-1955 עברה הישיבה ומתס איתה ליישוב כפר חסידים.
בשנת 1955 כמתוכנן התגייס מתס יחד עם בני ובנות שבט איתנים לנח"ל ולאחר ההכשרה הצבאית הם הצטרפו לקיבוץ בני דרום.
אומנם הם מאוד רצו להקים קיבוץ חדש לפי השקפתם האידאולוגית, אבל ההנהלה הארצית לא אישרה להם ושלחה אותם להשלים את קיבוץ בני־דרום, שחווה משבר כלכלי קשה באמצע שנות החמישים.
הרב צבי יהודה קוק ו"הקמתה מחדש" של ישיבת מרכז הרב
לאחר סיום השירות בנח"ל, חזר מתס ללימודים בישיבות.
מתס חזר תחילה לישיבת כרם ביבנה ולאחר תקופה המשיך עם חלק מחבריו לקבוצה לישיבת מרכז הרב בירושלים.
ישיבת מרכז הרב הייתה בשנים הקודמות להצטרפות בני איתנים במצב כללי ירוד ועם מעט תלמידים.
עם פטירתו של ראש הישיבה הרב חרל"פ החל הרב צבי יהודה, בנו של הראי"ה קוק לכהן כראש הישיבה.
כשנתיים לאחר תחילת כהונתו, ובשכנועו של הרב עוזי קלכהיים ממרכז הרב, נפגשו כמה מחברי גחל"ת עם הרב צבי יהודה.
כך החלו חברי הקבוצה להצטרף לישיבה.
בין חבריו לקבוצה של מתס שהיו במרכז הרב באותו הזמן ניתן למצוא את הרב יעקב פילבר, הרב זלמן מלמד, הרב שבתאי זליקוביץ, הרב אליעזר ולדמן, הרב יעקב אריאל והרב חיים דרוקמן מדריכם, שלימד בישיבה.
מתס וחבריו ראו ברב צבי יהודה קוק את מורם ורבם ובכך הפכוהו לדמות דומיננטית יותר בצוות ההוראה ובקרב בני הנוער של הציונות הדתית.
מתס שגדל בבית חסידי על יסוד של אמונת חכמים היה מקורב כל חייו לאדמו"רי החסידות.
גם כאשר היה פעיל בבני עקיבא ובישיבות הציונות הדתית, שמר תמיד על קשר עם אדמו"רים והתייעץ עימם בכל התלבטות בחיים האישיים.
במיוחד היה מקורב לאדמו"רי חסידות סאדיגורה, ונפגש עימם תכופות.
בשנות השישים הצטרף מתס לשלושת אחיו בחברה המשפחתית שעסקה בעבודות בניה וחשמל בכל רחבי הארץ.
בשנים מאוחרות יותר נהיה קבלן עצמאי עד שנותיו האחרונות.
בתשכ"ד, 1964, נישא מתס לזהבה איזביצקי מתל אביב, בתם של אברהם אריה איזביצקי, ממייסדי בנק המזרחי, ואשתו שרה בתיה.
מתס וזהבה התגוררו שנים ארוכות בגבעתיים שם מתס היה ממקימי קהילת ובית הכנסת "גבורת מרדכי".
כשהגיעו לגיל פרישה עברו מתס וזהבה לעיר אלעד ושם היה מתס ממקימי בית הכנסת "נוסח ספרד".
נפטר בליל שבת קודש ז' בטבת תשפ"ג, הותיר אחריו את אשתו זהבה, ארבעה ילדים, נכדים ונינים.
אברהם סרגייביץ' נוֹרוֹב היה איש צבא, מטייל, חוקר, סופר ופוליטיקאי רוסי שהיה שר ההשכלה הציבורית ברוסיה, בין השנים 1853–1858.
נורוב נולד בכפר במחוז , למשפחת אצולה.
אביו סרגיי אלכסנדרוביץ' נורוב (Сергей Александрович Норов), רב-סרן בדימוס, מנהיג מחוז סרטוב (1762–1849) ואמו טטיאנה מיכאילובנה קושלבה (Татьяна Михайловна Кошелева) (1769–1838).
את השכלתו קיבל בביתו, ומשנת 1807 למד בפנימיית האצילים באוניברסיטת מוסקבה, אך לא סיים.
נורוב שלט בהרבה שפות ובהן: אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, איטלקית, צ'כית, סורבית, לטינית, יוונית עתיקה, ערבית, עברית והוא היה הרוסי הראשון שידע לקרוא כתב חרטומים.
ב-10 במרץ 1810, לאחר שעבר את הבחינות לדרגת קדט, שובץ נורוב בבריגדת התותחנים של משמר הצאר ובדצמבר 1811 קודם לדרגת קצין.
הוא השתתף במלחמת רוסיה–צרפת (1812), כחלק מהארמייה המערבית הראשונה, נפצע קשה ברגלו השמאלית והיה צורך לקטוע את רגלו בברך.
על אף נכותו, המשיך נורוב את השירות הצבאי, דבר שהקנה לו מוניטין של גיבור.
הוא סיים את שירותו בשנת 1823, בדרגת קולונל.
הוא עבר לשירות המדינה ומילא מספר תפקידים ובשנת 1827 עבר למשרד הפנים.
ב-1830 מונה לחבר הוועדה מיוחדת שטיפלה בבקשות ופניות שהוגשו לקיסר ניקולאי הראשון ובשנת 1850 מונה לסגן השר שר השכלה הציבורית.
בין 19 באפריל 1853 עד 4 באפריל 1858 כיהן נורוב בתפקיד שר ההשכלה הציבורית.
הוא היה ליברלי ובתקופת כהונתו, גדל מספר הסטודנטים באוניברסיטאות, הורחבה תוכנית הוראת השפות העתיקות, הוחזר הנוהג של שליחת מדענים צעירים אל מחוץ לרוסיה והוא פעל להקלות בצנזורה.
באפריל 1854 מונה נורוב לחבר מועצת המדינה (Государственный совет), הגוף המחוקק העליון באימפריה הרוסית.
במרץ 1856 הוא יזם את הקמת מוסדות החינוך הציבורי, הראשונים, לנשים ברוסיה והרפורמה אושרה על ידי הקיסר אלכסנדר השני.
נורוב הקדיש את כל זמנו הפנוי לספרות ולהיסטוריה, שאליהן נמשך מאז ילדותו.
הוא כתב הרבה בשירה ובפרוזה.
כבר ב-1816 פורסמו תרגומיו הראשונים לווירג'יליוס והוראטיוס ובהמשך תרגומים משירה איטלקית קלאסית: פרנצ'סקו פטרארקה, לודוביקו אריוסטו, וטורקוואטו טאסו.
אחד מהישגיו הגדולים תרגום של כל יצירותיו של אנאקראון.
בשנת 1818 התקבל נורוב ל"אגודה החופשית של אוהבי ספרות, מדע ואמנויות", ובשנת 1819 ל"אגודת אוהבי הספרות הרוסית".
במפגשים אלו הוא פגש, בין היתר, את אלכסנדר פושקין, עמו המשיך להיות בקשר ארוך שנים.
וכשמת פושקין נורוב ב-1837, נורוב הקדיש שיר "לזכרו של פושקין" ("דעכה קרן שמיים, גאון זוהר"; «Погас луч неба, светлый гений»).
בשנים 1821–1822 ערך נורוב את נסיעתו הראשונה אל מחוץ לרוסיה לחו"ל, וביקר בגרמניה, צרפת, איטליה וסיציליה.
את התרשמויותיו הוא תיאר במספר סיפורים ושירים, שהתפרסמו בכתבי עת רוסיים שונים וכן בספר על המסע בסיציליה.
בשנת 1827, עת כיהן במשרד הפנים, ערך שני מסעות עם ספינות רוסיות לבריטניה וגם על כך כתב.
ב-8 באוגוסט 1834 נטל נורוב חופשה ויצא כחוקר-צליין למסע לארץ הקודש ובתוך כך ביקר באסיה הקטנה ברחבי ארץ ישראל ובירושלים.
אל ארץ ישראל הוא הגיע דרך מצרים ואת מדבר סיני חצה עם שיירת גמלים.
את רשמיו הוא פרסם בספר עב כרס: "מסע בארץ הקודש בשנת 1835", שתורגם למספר שפות.
בשנים 1835-1834" הוא ביקר במצרים ונוביה ובין היתר הפליג לאורך הנילוס עם ספינת מפרש, תוך שהוא חוקר את הגאוגרפיה, הכלכלה והתרבות של העמים שפגש.
במהלך מסעותיו חקר נורוב והביא עמו שרטוטים של מונומנטים עתיקים במצרים.
הוא ביקר בעמק המלכים, טיפס על הפירמידה של ח'ופו, ביקר בתבאי העתיקה והוא רכש פסל גרניט, במשקל 12 טון, והעניק אותו למחלקת מצרים העתיקה של ההרמיטאז'.
את המסע הוא תיאר בספרו "מסע דרך מצרים ונוביה".
ב-1861 ערך נורוב מסע שני לארץ הקודש, אותו תיאר בספריו "ירושלים וסיני" ו"הערות מהמסע השני למזרח", שפורסמו בשנת 1879, לאחר מותו.
לנורוב היה אוסף ספרים וכתבי יד שכלל 16 אלף עותקים, והיה מהגדולים והטובים ברוסיה.
היו לו ספרים מהמאות ה-15 עד ה-19 ובכלל אלו: 155 אינקונבולות, מהדורה נדירה של תולדות הטבע של פליניוס הזקן, המהדורה המאוירת הראשונה של הקומדיה האלוהית ועוד ספרים נדירים.
ספרייתו הכילה ספרים על ארכאולוגיה, פילוסופיה, היסטוריה רוסית, כללית וכנסייתית, בלשנות, מתמטיקה, אסטרונומיה, וכן אוסף חתימות של מדינאים ומדענים רוסים וזרים.
בשנת 1840 הפך נורוב לחבר באקדמיה הרוסית, ובשנת 1851, בשל הישגיו הספרותיים והמדעיים, הוא נבחר לחבר מן המניין באקדמיה הקיסרית למדעים בסנקט פטרסבורג במחלקה לשפה וספרות רוסית.
באותה שנה הוא נבחר לתפקיד יושב ראש הוועדה הארכאוגרפית וכן היה חבר באגודה הגאוגרפית הרוסית ובאגודות מדעיות, רוסיות וזרות.
אברהם סרגייביץ' נורוב מת ב-23 בינואר 1869 ונקבר בכנסייה בארמיטאז' בסנט פטרבורג.
הרב אברהם נאנסיך היה רב בצרפת, הולנד ואנגליה, מחבר "עלה תרופה".
בכתביו מכנה את עצמו ר' אברהם בן שלמה המבורג המכונה אברהם נאנסיך.
חי במשך תקופה ארוכה בנאנסי, ושימש כמלמד במשך 15 שנה בביתו של טוביה בועז בהאג.
לאחר מכן עבר לאנגליה ושימש כמלמד בבית אברהם קאמפון במשך שנתיים ולאחר מכן החל ללמוד בבית המדרש האשכנזי.
חתום כדיין יחד עם רבי דוד טבלי שיף.
אלמנתו ניהלה מקווה בביתה, רבי שלמה הירשל ביצע מספר גיורים במקווה זה.
בתקס"ז כבר לא היה בין החיים.
שניים מילדיו חלו באבעבועות שחורות בתו נפטרה בנאנסיך בשל טיפול של רופא אליל ובן נוסף מת בהאג.
כששמע על חיסון למחלה וראה שיש יהודים הנמנעים להתחסן ממספר טענות, כתב חיבור נגד דבריהם, התחיל לכתוב את החיבור בתקכ"ח בהאג.
עיקר הדיון בספר הוא על כך שאין לחשוש לחוסר בביטחון בה' בהתחסנות.
ושאין בעיה להיכנס לסכנה קלה כדי להינצל מסכנה גדולה.
בסוף הספר הוא מביא ראיה להתר ממה ששמע מידידו רבי שלום בוזגלו שהיהודים במרוקו נהגו לחסן את עצמם בהדבקה על ידי צימוקים.
בחיבור מוכיח גם שיכול להיות חידושים מועילים שלא היו ידועים בתקופת הראשונים דוגמת "חביות של שייטין לשוט ברקיע".
משה מנדלסון קיבל במכתב מאת המחבר את החלק העוסק בחיסונים והדפיסו ב"המאסף" באותה שנה המחבר הדפיס את המאמר כחוברת בפני עצמה בשם "עלה לתרופה".
על המאמר המקורי פורסמו השגות בהמאסף.
לחיבור זה הוסיף נספח ביאור לפרק במסכת ברכות בשם "מרכבת המשנה", חידושים מאת רבה של אנגליה רבי דוד טבלי שיף ודרשה שדרש בסיום הש"ס בבית כנסת האשכנזי בלונדון.
לפי חיים דב פרידברג הוא חיבר גם קונטרס בשם "עולם חדש ועולם הפוך" נגד המודרנה אשר נדפס בלונדון תקמ"ט ביידיש ומהדורה נוספת בעברית, ושוב בתקנ"א.
שמואל פיינר טען שמחברו הוא אנונימי בשם משה צבי.
בהקדמת הספרון מודגשות אותיות שם זה.
הפסק שלו בנושא החיסונים התפרסם בעקבות הדיון ההלכתי/השקפתי על החיסון נגד קורונה.
זהו החיבור היהודי הראשון הדן בנושא.
זה גם החיבור היהודי הראשון הדן באווירונאוטיקה.
אברהם משה ברנשטיין (ביידיש: אברהם משה בערנשטיין; ט' באב ה'תרכ"ו, 21 ביולי 1866 – י' בסיוון ה'תרצ"ב, 16 ביוני 1932) היה חזן, מלחין, פולקלוריסט וחוקר מוזיקה יהודית, חניך הקונסרבטוריון בווינה, שפעל בביאליסטוק, ריגה ווילנה.
נחשב לדמות מרכזית בחזנות הליטאית ולמלחין פורה של שירים עבריים ויידיים, לצד יצירות חזניות.
היה מעורב באיסוף וחקר של ניגונים עממיים, ונמנה עם אנשי התרבות בווילנה שבין שתי מלחמות העולם.
נולד ב־21 ביולי 1866 (תשעה באב) בעיירה שאצק שבמחוז מינסק, שישי מבין שישה אחים ואחיות, במשפחה אמידה יחסית.
אביו יקותיאל היה חזן העיר.
מקורות אחדים מציינים שנת לידה אחרת (1865 או 21 באוגוסט 1866).
ב־1870 נשלח ל"חדר", אך מצא את החינוך שם מדכא.
שנה אחר־כך הורשה ללמוד בבית המדרש המקומי, שם התבלט בכישרונו.
כבר אז סייע לאביו, שהיה חזן חובב, בתפילות.
ב־1875 נכנס לישיבה במינסק, בתקופה זו הכיר את החזן ישראל מינסקר, שהותיר עליו רושם עז והשפיע על סגנונו.
ב־1881 עזב את הישיבה, ונדד בין ערים בפולין בחיפוש אחר מורה לחזנות שישלב אידיאליזם ומוזיקליות.
ב־1884 הגיע לקובנה, שם התקרב לחזן רפאל יהודה רבינוביץ, שהשפיע עליו רבות.
הוא הפך לעוזרו, ושימש שם כחזן שני וכמנצח מקהלה, למד בבית ספר למוזיקה, והחל להלחין ברצינות.
בין יצירותיו הראשונות היו "עם עולם" ו"זאמד און שטערן".
ב־1888 מונה לחזן בבית הכנסת "עדת ישורון" בביאליסטוק, וב־1889 שימש מנצח מקהלה עבור החזן ברוך לייב רוזובסקי בריגה.
בשנת 1891 (או 1893) החל לכהן כחזן בבית הכנסת "טהרת קודש" בווילנה, תפקיד שבו כיהן במשך שלושים שנה, עד 1921.
ב־1893 נישא ללינה אנסל, ונולדו להם שישה ילדים, בהם המלחין אביאסף ברנע.
בווילנה הקים מקהלה והפך לאחד מחשובי החזנים בליטא.
יצירותיו החזניות נבדלו בשילוב יראת שמיים עם שלמות מוזיקלית, והיו בהן גם השפעות אמנותיות רחבות.
"השם, השם" (לה מינור), יצירה שנאמר כי המלחין ניקולאי רימסקי מצא בה עניין מיוחד.
בנוסף חיבר למעלה מ־150 שירים בעברית וביידיש, בהם:
"זאמד און שטערן" (שמעון פרוג)
"עם עולם" (מרדכי צבי מאנה)
"נגינות ישראל" (1898–1900) – שירים עבריים ויידיים לליווי פסנתר.
"מוזיקאַלישער פּינקס" ('הפנקס המוזיקלי') (ווילנה, המכון האתנוגרפי ע"ש ש.
אנסקי, 1927) – אוסף ניגונים, בעיקר חסידיים, שראה בו עבודתו המחקרית החשובה ביותר.
שירי ילדים, ספר סולפז' ויצירות חינוכיות נוספות.
מלבד פעילותו החזנית הקדיש ברנשטיין מאמצים רבים להפצת החינוך המוזיקלי בקרב בני הנוער.
הוא לימד במוסדות החינוך היהודיים בווילנה, ובהסמינר העברי למורים ייסד מקהלת גברים גדולה, שזכתה לשם ברחבי האזור.
בקונצרטים שארגן נחל הצלחה רבה וזכה לביקורות חמות.
במקביל חיבר יצירות ליטורגיות רבות, רסיטטיבים וביצירות קונצרטנטיות שהיו לחלק בלתי נפרד מן הרפרטואר של חזנים בני זמנו.
כמה מלחניו הוקלטו על גבי תקליטי גרמופון בידי גדולי החזנים, בהם גרשון סירוטה, מרדכי הרשמן ומשה קוסוביצקי.
מאז נעוריו היה קשור לרעיונותיו של אשר גינצברג ("אחד העם").
בשנת 1899 הצטרף כחבר פעיל לבני משה, ארגון תרבותי-חינוכי ציוני שייסד אחד העם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1915–1918), תחת הכיבוש הגרמני, ניהל את מקהלת "הזמיר" ואת מקהלת בית הספר המקצועי "הילף דורכּ אַרבעט".
היה המנהל המוזיקלי של ארגון "בני אסף" וקיבל את פרסם הראשון.
ב־1919 היה שותף להקמת החוג המוזיקלי של החברה היהודית להיסטוריה ולאתנוגרפיה על שם אנ-סקי בווילנה.
במסגרת זו ארגן מקהלות, ליקט שירי עם ופרסם מאמרים בביקורת מוזיקה.
ברנשטיין עסק גם במחקר ובכתיבה.
הוא חיבר מאמרים בעברית וביידיש על מוזיקה יהודית, והותיר זיכרונות על חזנים ומוזיקאים שפעלו בתקופתו.
היה אורח קבוע בספריית שטראשון בווילנה, שם העמיק במחקריו.
בני דורו תיארו אותו כאדם עדין נפש, משכיל ואהוב, אשר ביתו שימש מרכז לאנשי רוח ולמוזיקאים.
ב־1921 פרש מתפקיד החזן עקב סכסוכים עם גבאי בית הכנסת, אך המשיך להופיע ולהורות.
עסק בהוראת מוזיקה בבתי־ספר עבריים ובסמינר למורים בווילנה, והלחין אופרת ילדים "שלגיה".
ב־1927 הוציא את "מוזיקאַלישער פּינקס" שזכה להדים חיוביים.
בשנותיו האחרונות תרגם את קהלת (1927) ואת שיר השירים (1931) ליידיש.
נפטר בווילנה ב־16 ביוני 1932 (י' בסיוון תרצ"ב), ונקבר בעיר.
לא הותיר אחריו הקלטות, אולם שמו נותר חשוב בחקר החזנות והמוזיקה היהודית.
חלק מיצירותיו הודפסו לאחר מותו בכתבי עת חזניים בוורשה (1934–1935), והקובץ "מוזיקאַלישער פּינקס" הודפס מחדש בידי אגודת החזנים של אמריקה ב־1958.
ארכיונו שמור בספריית ייווא בניו יורק.
אברהם (נובו) נובוגרוצקי (נולד ב-6 באפריל 1958) הוא תעשיין ומנהל ישראלי, המכהן כנשיא התאחדות התעשיינים בישראל (מ־2026).
נובוגרוצקי נולד בתל אביב לחווה ויוסף.
התחנך בירושלים, שם סיים מגמת אלקטרוניקה ולימודי הנדסאי במסגרת עתודה טכנולוגית.
שירת ארבע שנים בחיל האוויר הישראלי במערכות בקרת הירי של מטוסי F-15. הוא בעל תואר ראשון ושני בכלכלה ובמנהל עסקים מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1983 החל לעבוד בחברת סאיטקס כהנדסאי אלקטרוניקה.
בהמשך שימש כלכלן במחלקת התיעוש, ניהל את המחלקה, ומונה למנהל מערכות המידע של הארגון.
לאחר 14 שנות עבודה סיים את תפקידו כסמנכ"ל הכספים של סאיטקס ישראל, עם אחריות גלובלית על מערכות המידע.
ב־1996 הצטרף לחברת פקר פלדה כמשנה למנכ"ל וכמנהל כספים.
בשנת 2007 מונה למנכ"ל פקר פלדה, וב־2008 למנכ"ל אפריקה ישראל תעשיות, שכללה מפעלי פלדה בישראל וברוסיה, מפעלי גילוון, צינורות, פרופילים ונגב קרמיקה.
בשנים 2012–2019 כיהן כמנכ"ל אפריקה ישראל השקעות ואפריקה ישראל נכסים, ובמקביל שימש יו"ר דניה סיבוס, יו"ר אפריקה ישראל מגורים, יו"ר אפריקה ישראל מלונות, יו"ר אפריקה ישראל תעשיות, דירקטור באפי פיתוח (רוסיה), דירקטור אפ"י USA ויו"ר ערוץ 9.
מאז 2018 מכהן נובוגרוצקי כיו"ר פעיל של חברת חד אסף תעשיות, הפועלת בעכו, קריית גת ורומניה, ומחזיקה חברות־בת בתחומי גידור ואספקת תשומות לבנייה.
משנת 2023 מכהן כדירקטור חיצוני בחברות "דן אמד נדל"ן" ו"דן אקוויטי", ובשנת 2025 מונה ליו"ר חברת "קל-קר עין כרמל".
הוא נמנה עם מקימי חברת Salignostics — סטארט-אפ לאבחון רפואי מבוסס רוק שנוסד בשנת 2017, בו שימש יועץ פעיל בשנים 2021–2024.
מאז 2022 כיהן כיו"ר איגוד המתכת, החשמל והתשתיות וחבר הנשיאות בהתאחדות התעשיינים בישראל.
ב־28 בינואר 2026 נבחר לנשיא התאחדות התעשיינים בישראל.
הוא חבר בחבר הנאמנים של המרכז הרפואי הדסה ירושלים, בית החולים לניאדו ואוניברסיטת אריאל, ומשמש כחבר בוועדת הביקורת של האוניברסיטה.
נובוגרוצקי נשוי לגילית ואב לשלושה.
אברהם סוֹסְקין (28 בנובמבר 1881 – 28 באוגוסט 1963) היה צלם עברי אשר תיעד את הקמת היישוב היהודי בארץ ישראל.
סוסקין נודע בתור "הצלם של תל אביב", וכמי שצילם את האירוע ההיסטורי של הגרלת המגרשים לאחוזת בית ב-11 באפריל 1909, כשהנוף התל אביבי לא היה אלא רצועת ים ודיונות של חול.
בנוסף, זכה לתעד את ראשי הציונות ברגעים המכריעים של תקומת מדינת ישראל.
רוב תצלומיו הם תצלומים מאורגנים המראים את טיב ואופי התקופה הקשה של בניית הארץ.
סוסקין נולד ו' בכסלו תרמ"ב ליקותיאל זלמן, סוחר תבואה אמיד ובעל אות כבוד מהצאר, ולזאלטה בת שניאור זלמן רייכלין באורשה שבפלך מוהילב, האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
למד במוסדות חינוך יהודי כגון חדר וישיבה, וכן בגימנסיה המלכותית בסמולנסק, ממנה גורש בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 בעקבות פעילותו בתנועת "פועלי ציון" הפוליטית.
הוא למד מגיסו את מלאכת הצילום ונדד ברחבי רוסיה, וב-1901 התיישב ישיבת קבע בלייפאיה שבלטביה.
בשנת 1904 הצטרף סוסקין לקבוצת ציונים שעלו לארץ ישראל מסיבות אידאולוגיות, אולם לאחר שהייה קצרה בארץ חלה סוסקין במלריה ושב לרוסיה.
עלה שוב לארץ ישראל בשנת 1905 עם חבריו מלייפאיה, כשעמו ציוד צילום רב שהיה ברשותו.
יחד עם חבריו שכרו בית במושבה הגרמנית ביפו וייסדו בו את "האוטונומיה הליבאווית", וסוסקין הקים את הצלמנייה היהודית הראשונה ביפו, ברחוב בוסטרוס (כיום רחוב רזיאל).
בשנת תר"ע נשא לאישה את גיטה סוסנוביק.
לאחר התפזרות הקבוצה, הקים סוסקין סטודיו לצילום בשכונת נווה שלום, שנקראה "פוטוגרפיה פרוגרס", בשותפות עם הצלם היהודי ג' סרוק שהיה שותפו עד לשנת 1913 לערך.
בשנת 1914 עבר סוסקין להתגורר בעיר תל אביב, לאחר שהעירייה ייעדה לו מבנה מגורים ייחודי המותאם לצרכיו הצילומים וכן למגורים עם בני משפחתו ברחוב הרצל 24, והוא פתח את הסטודיו הראשון לצילום בתל אביב.
בשנת 1915 נאסר על ידי המושל הטורקי ביפו, לאחר שצילם תור לחלוקת קמח והואשם בניסיון לתעד את העוני בארץ תחת השלטון הטורקי.
לאחר מספר שעות שוחרר, אולם התצלום עצמו נגנז.
בשנת 1917 גורשו סוסקין ומשפחתו יחד עם כל תושבי תל אביב לפתח תקווה לתקופה של כמה חודשים עקב מלחמת העולם הראשונה.
סוסקין צילם לא רק למטרות פרנסה, אלא גם מתוך תחושת שליחות כנה כמעצב ההיסטוריה המתועדת של העם היהודי.
בשנת 1926 הוציא את ספרו הנודע ביותר, "מראות תל אביב 1926-1909", שהציג צילומים המתעדים אירועים משמעותיים מראשית הקמת העיר תל אביב.
על הספר קיבל סוסקין מכתבי הוקרה ממאיר דיזנגוף.
בין השנים 1923–1924 יצא למסע הצילום המרכזי שלו באזור הצפון, שהתבצע בהזמנת קפא"י.
בשנת 1933 פרש סוסקין במפתיע מעולם הצילום, כאשר סגר את הסטודיו שלו, אחסן את מכלול ארכיון תשלילי הזכוכית שלו בחדר הכביסה שעל גג בניין מגוריו, ועבר להתמקד בתחום הפקות הדפוס מהבית ברחוב לילנבלום מס' 12, עד לשנת 1950 לערך.
בשנת 1951 פרש רשמית לגמלאות.
סוסקין נפטר ב-1963 בתל אביב, ונקבר בבית העלמין קריית שאול בעיר.
על שמו של סוסקין נקרא רחוב בצהלה.
ניתן לחלק את אוסף התצלומים שהשאיר אחריו סוסקין לשלוש קבוצות מרכזיות: תצלומי ארץ ישראל והקמת היישובים בכלל, תצלומי הקמת תל אביב בפרט וצילומי הסטודיו והדיוקנאות.
ארכיון התצלומים שלו הוא אחד המקורות החשובים על ראשיתה של תל אביב, העיר העברית הראשונה, ושל ההתיישבות בארץ ישראל.
בשנת 2003 נערכה לו תערוכה רטרוספקטיבית תחת הכותרת "אברהם סוסקין, רטרוספקטיבה: 1905–1945", בשני מוזיאונים בישראל במקביל – במוזיאון תל אביב לאמנות הוצגו תמונות מתל אביב, ובמוזיאון הישראלי לצילום בתל חי הוצגו תמונות ההתיישבות העובדת.
בארכיון של מכון לבון, בו נמצאים רבים מצילומיו, מחולקות תמונות הארכיון לנושאים הבאים: יישובים ציוניים וערים יהודיות ראשונות, בתי ספר וגני ילדים, תיאטראות והצגות, תעשייה וחקלאות ותצלומי סטודיו מאורגנים.
כפי שניתן להבין הנושאים אלה, סוסקין תיעד כמעט כל התרחשות מרכזית בתולדות היישוב היהודי בישראל.
תצלומי ארץ ישראל של סוסקין עסקו בתיעוד של הקמת היישוב היהודי בארץ ישראל.
אלה לרוב בוצעו תחת הזמנות חיצוניות, בין אם מהמדינה או מגופים פרטיים, כאשר חלקן צולמו כיוזמה פרטית של סוסקין עצמו.
כיוון שחש בחשיבות תיעוד הקמת היישוב, הרבה סוסקין לשתף פעולה עם גורמי מימון חיצוניים, דוגמת קפא"י והקרן הקיימת לישראל.
הוא לרוב השתמש באור טבעי בצילומיו, והיה מעמיד ומביים את הדמויות המצולמות לצד מוטיבים מקומיים שהתקשרו לדמות הציוני ששאפו להציג, למשל בצורת כלים חקלאיים (מכוש, מעדר, טוריה וכדומה), מתוך ניסיון ליצור הרמוניה בין הדמויות לרקע.
ניכר במקרים רבים כי התמונות מבוימות, כאשר הדמויות המצולמות לבושות בבגדים נקיים, ולא נראים כל סימנים לעבודה פיזית ממשית מצדן.
כמעט ולא נמצאו ייצוגים של מזרחים או ערבים בארכיון שהותיר אחריו.
סדרת תצלומים בודדה של יהודים יוצאי תימן, שהייתה חריגה בנוף הארכיון, נקראה "היישוב הישן".
סוסקין לא נהג ברכב מעולם, ולרוב צילומיו הסתייע בנהג מלווה או שהגיע רכוב על חמור.
החל משנת 1909 החל סוסקין לצלם באזור שלימים הפך לתל אביב.
הוא תיעד תחילה את ראשית הקמת "אחוזת-בית", דיונות חשופות, קבוצות אנשים בסיורים מקדימים, טרקטורים, מסילות ברזל, אוהלים על שפת הים וכדומה.
באחד משיטוטיו תיעד את הגרלת המגרשים לאחוזת בית בצילומו ההיסטורי, שנחשב לצילום הראשון של הקמת העיר תל אביב.
שהודפס בברלין ונכרך בידי אלחנן חפץ בירושלים, איגד את מיטב דימויו של העיר מאותה תקופה.
את התמונות צילם סוסקין תחת יוזמות פרטיות או במימון חיצוני, על ידי גופים ממסדיים או פרטיים.
צילומים אלו היו חלק של תערוכה "תל אביב בתצלומים - העשור הראשון, 1918-1909".
סוסקין הרבה לצלם דיוקנאות בסטודיו הפרטי שלו ששכן בביתו שברחוב הרצל 24. הוא צילם אנשים בעלי חשיבות היסטורית לצד אמנים, אנשי רוח ואנשים פרטיים מן השורה.
בתוך כך צילם גברים, נשים, משפחות, חיילים, טורסו גברי עירום, תיעוד מתחפשים בפורים, כיתות בתי ספר, קבוצות של חברי "השומר", עוברי אורח מזדמנים ועוד.
צילומי הסטודיו שלו מאופיינים בדיוק רב ובהקפדה על קומפוזיציה מאוזנת.
צילומים אלה משקפים את מודעותו של סוסקין לעולם הצילום המתפתח, וכן את רצונו להתנסות בטכניקות צילומיות חדשות, למשל בשימוש במראות והצללות, וכן בחידושים טכנולוגיים דוגמת עדשות מרככות וחשיפות כפולות.
חלק מאמצעים אלה השתלבו במכלול הצילום שלו, וחלק נזנחו משיקולים פרקטיים.
אברהם סוסקין, אלבום מראות תל אביב, ברלין: Rotophot A.
אברהם סוּצְקֵבֵר (ביידיש: סוצקעווער; 15 ביולי 1913 – 20 בינואר 2010) היה מהחשובים במשוררי היידיש במחצית השנייה של המאה ה-20 וממקימי בריגדת הנייר.
חתן פרס ישראל לספרות יידיש לשנת ה'תשמ"ה (1985).
אברהם סוצקבר נולד ב-1913 בעיירה סמרגון שבאזור ליטא (כיום בבלארוס), בגוברניית גרודנו שבתחום המושב של האימפריה הרוסית.
ב-1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, כשהיה סוצקבר בן שנתיים, גורשה משפחתו לעומק רוסיה, יחד עם מאות אלפי היהודים שישבו באזור הגבול בין רוסיה לגרמניה.
כל יהודי סמרגון הועזבו תוך יממה, והעיר נשרפה על ידי הצבא הרוסי הנסוג.
משפחת סוצקבר נדדה ברחבי סיביר, והשתקעה בעיר אומסק.
שם עברו עליה מאורעות קשים: אביו, הרץ סוצקבר נפטר בצעירותו, והמהפכה הרוסית איימה עליהם מספר פעמים.
ב-1920 שבה אמו האלמנה ריינה לבית פיינברג, עם שלושת ילדיה לליטא והשתקעה בעיר בירתה וילנה.
סוצקבר למד שם בבית ספר יהודי דתי.
בית הספר התיכון בו למד סוצקבר היה בית ספר פולני־עברי.
בשנת 1930 הצטרף לארגון הצופים היהודים, בין ("Bee"), שם פרסם את יצירותיו הראשונות במגזין התנועה.
בתנועת הצופים הוא פגש את אשתו פרידה.
הוא החל לכתוב שירה כבר בגיל 13, כשתחילה כתב בעברית ואחר כך עבר ליידיש, שפת אימו, אף שמעולם לא למד בבית ספר שפה זו.
בהמשך הוא הצטרף לקבוצת המשוררים והכותבים היהודים "ווילנה הצעירה".
ספר שיריו הראשון, ביידיש, הוצא לאור על ידי איגוד סופרי היידיש בוורשה.
בסוף אוגוסט 1939 נשא לאישה את פרידה.
בעקבות הכיבוש הנאצי ב-1941 ניסו סוצקבר ואשתו להימלט מזרחה, לברית המועצות, אולם עקב התקדמותם המהירה של הגרמנים נחסמה דרכם והם נאלצו לשוב לווילנה.
הוא נכלא מספטמבר אותה שנה בגטו וילנה.
בחודשים הראשונים בגטו חווה סוצקבר אירועים קשים ביותר: אשתו ילדה בבית החולים של הגטו, אך הנאצים רצחו את התינוק, כיוון שלידות היו אסורות בגטו.
זמן קצר לאחר מכן נשלחה גם אמו באחת האקציות למחנה השמדה.
מכאן ואילך ארגן סוצקבר את החיים התרבותיים בגטו והמשיך בכתיבתו ללא לאות.
משנת 1942 הוא הוביל את "בריגדת הנייר", מבצע הצלת מטמון גדול של פריטי תרבות יהודית מהשמדה או גניבה מידי הנאצים, וקבוצתו הבריחה ספרים, ציורים ופסלים מארכיון יהדות וילנה - ייווא, כשהיא מסתירה אותם במקומות שונים בגטו ובסביבתו.
חלק גדול מאוצר זה נשמר לאחר המלחמה.
בגטו כתב את שירו הידוע "תחת זיו כוכבי שמים", שהיה להמנון היהודים בגטו, לימים במחנות העקורים ואחר כך לשיר המזוהה עם יום השואה בישראל.
ביולי 1943 העביר לפרטיזן שייקה גרטמן מחברת משיריו ובה שתי פואמות שכתב בגטו, "דאס קבר קינד" (ילד הקבר) ו"כל נדרי".
הוא רצה שיצירותיו יגיעו לסופרים יהודיים במוסקבה, בהם פרץ מארקיש.
בעקבות הוויתור של המחתרת היהודית על מרד חמוש, ברח עם רעייתו ועם לוחמים נוספים מחבריו בספטמבר 1943, לקראת חיסולו של הגטו, ליערות שסביב לעיר, שם הצטרפו לפרטיזנים שפעלו בגיבוי הצבא האדום.
הוא נשלח ליחידת פרטיזנים רחוקה, ביערות נארוץ' שבבלארוס.
היצירות ששלח ביולי 1943 הגיעו בשלום למוסקבה, התפרסמו שם, ועשו רושם כה עז על הוועד היהודי האנטי פשיסטי, עד כי במרץ 1944 נשלח מטוס מיוחד בהוראת סטלין להביאו מיערות נארוץ' לבירה הרוסית.
פרשת חילוצו מיערות בלארוס בהוראת סטלין באמצעות מטוס מיוחד של חיל האוויר הסובייטי, היא פרשה מיוחדת במינה, ומעידה על החשיבות העצומה שייחס סטלין להפשרת היחסים עם ארצות הברית בעת המלחמה.
השתלשלות האירוע: ראש ממשלת ליטא הסובייטית (הגולה במוסקבה) שמע שסוצקבר, אותו הכיר ממפגש משוררים בתחילת 1940, שוהה ביערות עם הפרטיזנים; הוא פנה לסטלין וביקש לחלצו.
המטוס הראשון שנשלח למשימה הופל על ידי הגרמנים ביער, והזוג סוצקבר חולץ רק בניסיון שני.
מכנפי המטוס שהתרסק הרכיבו הפרטיזנים מזוודה, בה ארז סוצקבר את שיריו ומסמכיו מגטו וילנה.
המזוודה נמצאת כיום בארכיון הספרייה הלאומית.
איליה ארנבורג כתב עליו מאמר ב"פראבדה" בעקבותיו קיבל סוצקבר מאות מכתבים מכל רחבי ברית המועצות.
ארנבורג אף אפשר את הופעתו הראשונה של סוצקובר במוסקבה לאחר חילוצו מיערות נארוץ'.
בנוכחות סטלין וכל הצמרת התרבותית של ברית המועצות תיאר סוצקובר את מלחמתם של "מאות פרטיזנים יהודים...
הנוקמים גאים ואמיצים של דם אחיהם" והוסיף: "אני קורא לכם יהודי העולם, הלחמו ונקמו את מותם".
העדויות של סוצקובר ממוסקבה של 1944 מעידות שהמגמה הסובייטית לטובת מדינה יהודית, לאו דווקא תמיכה בציונות, החלה בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
במוסקבה נולדה לבני הזוג ב-1945 הבת, רינה.
לאחר המלחמה, עלייה לארץ ישראל
בשנת 1946 הוא נבחר להיות העד היהודי היחיד מטעם רוסיה הסובייטית במשפטי נירנברג.
הוא ביקש להעיד ביידיש, שפתם של הנרצחים, אולם סורב ונאלץ להעיד ברוסית.
את כל עדותו נתן בעמידה, על אף הערות השופט, שהוא רשאי גם לשבת.
לאחר המלחמה חזר סוצקבר לווילנה, אך לא השתלב בעיר שהייתה תחת השלטון הסובייטי, ולאחר זמן קצר בחר להגר ממנה.
תחילה היגרו בני הזוג לצרפת ושהו תקופה מסוימת בפריז, שם פגשו במארק שאגאל.
ב-1947, זמן קצר לפני קום המדינה, בעזרתה של גולדה מאיר, הגיע סוצקבר עם אשתו, פרידה, לארץ ישראל.
בארץ התייחסו אליו בראש ובראשונה כמשורר ניצול שואה, ותיאוריו על מה שעבר עליו בשנות השואה הותירו רושם עמוק בלבם של סופרים, עיתונאים ובקהל הרחב כולו.
מעטים היו משוררי היידיש ששרדו את המלחמה והחליטו לעלות לארץ ישראל.
סוצקבר דבק בלשון היידיש, והאמין באפשרות חידוש תרבות היידיש במסגרת החיים היהודיים בארץ.
בישראל ייסד סוצקבר, עם אחרים, ובתמיכה ממשלתית והסתדרותית, את הרבעון הספרותי "די גאָלדענע קייט" ("שרשרת הזהב").
ייסוד הרבעון והתמיכה בו היו ייחודיים, כי תקופת יסודו שררה אי-סובלנות בארץ כלפי לשון היידיש, כולל שרידים ממלחמת הלשונות.
הרבעון שימש אכסניה עולמית ליוצרי ספרות היידיש וסופריה, וערך אותו מ-1949 עד 1998. סוצקבר הופיע בפסטיבלי שירה בינלאומית, תורגם לשפות רבות, וזכה בעשרות פרסים ספרותיים, לרבות פרס ישראל ופרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש.
מאז הגיעו לארץ התגורר סוצקבר בתל אביב.
בשנת 1982 הפקיד סוצקבר את ארכיונו בספרייה הלאומית בירושלים
אברהם סוקצבר נפטר בראשית שנת 2010, בגיל 96, ונטמן בבית העלמין קריית שאול, לצד רעייתו, פרידה (1917–2002).
בתו, רינה סוצקבר, הייתה ציירת ואמנית.
בתם של רינה והאדריכל משה קלדרון, הדס קלדרון, היא שחקנית.
מגיל עשר החלה לראיין אותו על חייו.
ב-2010 העלתה מחזה המספר על חייו בתיאטרון היידלברג.
המחזה היה מיזם משותף עם תיאטרון בית לסין.
ב-15 ביולי 2013 הוסר הלוט מעל לוחית זיכרון בכניסה לביתו בתל אביב.
בשנת 2018 יצא לאקרנים הסרט "דבש שחור" המספר את סיפור חייו ויצירתו של סוצקבר.
הסרט בוים על ידי אורי ברבש במסגרת סדרת הטלוויזיה "העברים" בערוץ 11, בהפקת יאיר קדר.
הסרט היה הבחירה הרשמית בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2018, זוכה פרס החוויה היהודית 2018, ובפרס חביב הקהל בפסטיבל הקולנוע הישראלי לוס אנג'לס 2018.
ב-2022 יצרה וכתבה נכדתו, הדס קלדרון, יחד עם עודד אהרליך, את הצגת היחיד "העד" שזכתה בפרס בחירת הקהל על שם תרין שלפי בפסטיבל תיאטרונטו 2022 בכיכובו של מיכאל הנגבי, המספרת את סיפורו יוצא הדופן של סבה המשורר אברהם סוצקבר, שהיה העד היהודי היחיד מטעם הרוסים במשפטי נירנברג.
גיטו וילנה: (מיידיש: נתן ליבנה), תל אביב: תש"ז-1947
חרות עלי לוח: שירים, מרחביה: 1949.
עיר הסתרים: פואמה (תורגמה מיידיש בידי י' גולה [=עזרא פליישר]), תל אביב: עם עובד, 1963
ברכב אש: שירים ופואימות (תרגמו מיידיש ה' בנימין בנימין הרושובסקי, ואחרים, בלווית מבוא מאת דב סדן), ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ד-1964
שירים ופואימות, נבחרו ותורגמו בידי משוררים עברים שונים, הובאו לדפוס בידי א"ד שפיר, תל אביב: עם עובד, תשל"ה-1975
אקוואריום ירוק: סיפורים (מיידיש: ק"א ברתיני), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ט-1979
הלילה הראשון בגיטו: מחזור שירים (תרגם מיידיש: ק.
ברתיני; רישומים: שמואל בק), תל אביב: עם עובד, 1981
כנפי שחם: שירים מן היומן ושירים אחרים (תרגמו מיידיש: יעקב אורלנד ואחרים; האמן במסיכת היומן - מסה מאת דן מירון; הביא לדפוס: ק.א.
בנימין [=בנימין הרושובסקי]; ציורים: מארק שאגאל), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1983
כינוס דומיות, מבחר שירים, אברהם סוצקבר (תרגם מיידיש והקדים מבוא: בנימין הרשב; שירים רבים תורגמו בידי מתרגמים שונים; ערכה ניצה דרורי-פרמן), תל אביב: כרמל ועם עובד, 2005
חרוזים שחורים: אוטוביוגרפיה מדומיינת (תרגם מיידיש בני מר).
תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015
גטו וילנה: תרגום מחודש מיידיש: ויקי שיפריס, תל אביב: עם עובד, 2016
הר געש של שלווה: מבחר בעריכת בני מר (מתרגמים שונים).
סדרת "זוטא", הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2021
בנוסף לספריו, תורגמו לעברית גם שירים בודדים רבים משלו.
בין המתרגמים: לאה גולדברג, אברהם שלונסקי, נתן אלתרמן, יעקב אורלנד, אמיר גלבע, בנימין הרשב, אבא קובנר, שמעון הלקין, אביגדור המאירי, אהרון צייטלין, אברהם רגלסון, עזרא זוסמן, אשר ברש, דוד וינפלד, ק.
ברתיני, אברהם יבין, שלמה אבן-שושן, עמינדב דיקמן, דן מירון, רועי גרינוולד, בני מר, דורי מנור, צור ארליך ושלמה צוקר.
שירי אברהם סוצקבר תורגמו גם לאנגלית.
בין מתרגמיו גם המשורר היהודי-קנדי, סימור מיין.
ספר תרגומיו "Burnt Pearls, Ghetto Poems", יצא לאור בקנדה בשנת 1981.
כמה משיריו מתורגמים לפולנית הופיעו באנתלוגיה לשירה יהודית שיצאה בוורשה ב-1983.
ייחוס פון ליד: לכבוד אברהם סוצקעוואר, מערכת דב סדן ואחרים, ועד היובל אברהם סוצקבר, תל אביב, 1983 (304 עמודים)
רבי אברהם בן יעקב סבע (1440 ה'ר, ספרד – 1508, ט' בתשרי ה'רס"ט, ליד ורונה, איטליה) היה רב, מקובל, והוגה דעות יהודי בדור גירוש ספרד.
נולד ופעל בקסטיליה, היה תלמידו של רבי יצחק די ליאון.
עם גירוש ספרד ב-1492 עבר לגימארייש שליד פורטו בפורטוגל עם קהילתו.
בעת גזירות השמד על יהודי פורטוגל ב-1497 נחטפו שני ילדיו והוטבלו לנצרות.
סבע עצמו נאסר בליסבון ועבר עינויים.
הצליח להימלט לפאס שבמרוקו, אך את ספריו הרבים שחיבר נאלץ להשאיר בפורטוגל, שם קבר אותם תחת עץ זית ליד ליסבון.
ממרוקו נדד רבות עד שהגיע לאדריאנופול, בירת האימפריה העות'מאנית, והשתקע בה, שם כתב את ספריו מחדש.
נפטר באונייה בדרכו לאיטליה בט' בתשרי ה'רס"ט (1508), ונקבר בוורונה.
החיד"א מספר על נסיבות מותו של רבי אברהם:
נכדתו, בתו של בנו רבי יצחק נישאה לרבי יוסף קארו, מחבר השולחן ערוך.
שיטתו של הרב סבע ידועה במקוריותה, ושימשה רבות רבנים בדורות שלאחריו.
צרור המור, ביאור על התורה על דרך הדרוש והקבלה, נדפס לראשונה בוונציה 1523. לאחרונה נדפס במהדורה מפורשת ומבוארת על ידי הוצאת 'עוז והדר', בפרשת ויצא נדפס קונטרס תפארת בנים בו מגולל את תלאותיו ומאורעותיו עת גירוש ספרד.
אשכול הכופר, על מגילת אסתר ומגילת רות.
צרור הכסף, על הלכות ראש השנה, יום כיפור, עבודה זרה.
וביאור על התפילה על דרך הקבלה.
צרור החיים, פירוש על מסכת אבות.
נקבר בליסבון, שוחזר, וכנראה אבד שוב.
חלק מהספר נמצא בכתב יד ויצא לאור במהדורה מדעית במכון יד יצחק בן-צבי.
קיצור סמ"ג, לפי הרב ישראל דנדרוביץ סבע הוא מחברו של הספר קיצור סמ"ג השנוי במחלוקת.
הרב אברהם סופר (שרייבר) (9 באוקטובר 1897 – 10 באפריל 1982) היה רב ומהדיר ספרות תורנית.
חתן פרס ישראל לספרות תורנית, וחתן פרס הרב קוק.
סופר נולד באגר (ערלוי) שבהונגריה.
בנו של הרב שמעון סופר ונינו של החת"ם סופר.
בנעוריו למד אצל אביו, רבה של אגר ואחר כך בישיבה בפרשבורג, והוסמך לרבנות.
בשנת 1921 נישא ועבר לחיות בווינה, אוסטריה.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, בה שימש כר"מ בישיבת שערי ציון מיסודו של הרב בן ציון חי עוזיאל.
בתחילת 1946 יצא לשמש כראש בית מדרש לרבנים שהוקם בצרפת אחרי מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1948-1966 שימש לסירוגין חצי שנה כמורה בבית המדרש לרבנים באמריקה וחצי שנה התגורר בירושלים.
בימי רבנותו באיטליה החל לטפל בכתבי יד עתיקים של ספרות רבנית ולשמרם.
בשנת 1930 החל להוציא לאור מכתב יד את סדרת הספרים "בית הבחירה" של הרב מנחם המאירי לתלמוד.
בהמשך הוציא ספרי ראשונים נוספים ובהם: חידושי הראב"ד על מסכת עבודה זרה, ביאור רבי משה קזיס למסכת מדות, חידושי הר"ן לבבא בתרא וחידושי הרשב"א למסכת שבועות.
ושני פירושי הראשונים למסכת שקלים.
כמו כן הוציא מכתביו של סבו שלא הוצאו קודם לכן.
ספרים אלו בוארו על ידו.
בשנת תש"ג, זכה בפרס הרב קוק על הוצאת בית הבחירה למסכת קידושין.
בשנת 1947 קיבל את פרס שכטר.
כעבור ארבעים שנה, בשנת תשמ"א, זכה בפרס ישראל לספרות תורנית.
בניו הם איש העסקים דוד, המתגורר בלונדון (בעליה של וילה קונסטנטין סלאמה) ועורך הדין שלמה מירושלים, הנשוי לעליזה, בתו של הרב אהרן מילבסקי ואחייניתם של הרב יצחק קוליץ ורחל מרגליות.
רייזי אייזנברג אשתו של שלום אייזנברג אחיו של שאול אייזנברג.
נכדה הוא השר לשעבר וחבר הכנסת מתן כהנא.
בן נוסף הוא שמואל בנימין סופר, מחבר קונטרס 'אור המאיר' תש"ב, 'תולדות רבינו המאירי ז"ל וספריו.
אברהם סטופ (19 באוקטובר 1897, טלוסטה – 26 בספטמבר 1968) היה פילוסוף וחבר הכנסת מטעם הציונים הכלליים ב.
למד בישיבה עד הגיעו לגיל 17, אז למד בגימנסיה בלבוב והמשיך בלימודי היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת לבוב.
במהלך לימודיו היה פעיל בתנועה הציונית ונמנה עם ראשי התנועה בגליציה המזרחית.
סטופ היה ממייסדי תנועת הנוער הציוני אחווה בגליציה, ושימש כיו"ר תנועת "החלוץ" הכלל ציוני בפולין.
בשנת 1932 הוסמך כדוקטור לפילוסופיה.
במשך שנים רבות ערך סטופ את העיתון הציוני היידי "ציוניסטישע וואָך" (יידיש: "השבוע הציוני").
כן היה המזכיר הכללי האחרון של ההסתדרות הציונית בגליציה המזרחית.
בשנת 1935 נבחר לוועד הפועל של ההסתדרות הציונית, תחילה כסגן ולאחר מכן כחבר הוועד, והיה חבר נשיאות הוועד הפועל הציוני.
בשנת 1939 עלה לארץ ישראל, ועמד בראש "המפדה האזרחי ושיכון אזרחי" שפעל לבניין מגורים לעולים חדשים וותיקים.
במשך שנים רבות היה סטופ חבר ההנהלה העולמית והארצית של הציונים הכלליים.
עם קום המדינה היה לממלא מקום במועצת המדינה הזמנית, ובשנת 1951 נבחר לכהן כחבר הכנסת בכנסת השנייה.
סטופ נפטר בספטמבר 1968 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
אברהם סטופ, לדמותה של טלוסטה היהודית: אונדזער שטעטל, תשכ"ו-1965.
סולודר נולד וגדל בכפר סטאניסלאבצ'יק שליד ז'מֶרינקה, בחבל פודוליה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה).
בהמשך עבר לנמירוב ומשם לאודסה.
באודסה עסק בהוראה, ושם פגש את ביאליק, שעודד אותו בתחילת דרכו הספרותית.
אז עבר סולודר לווילנה והחל לעבוד במערכת "העולם", שם פרסם את שיריו הראשונים.
עלה לארץ ישראל בשנת 1911 ולמד בבית המדרש למורים העברי בירושלים.
עבר לתל אביב, והתיידד עם יוסף חיים ברנר.
עסק בהוראה במושבה יסוד המעלה, שם נישא בינואר 1914 לרופאה ד"ר שרה בן-עמי סולודר, בתם של קלרה (אחותו של הלל יפה) והסופר מרדכי בן-עמי (רבינוביץ') ואחותו של ד"ר מיכה בן עמי (רבינוביץ) (מראשוני הרנטגנולוגים בארץ).
בני הזוג היו הורים לשני בנים.
בשנת 1926 היגר לארצות הברית.
עסק שם בהוראה בבית המדרש לתורה (ישיבת סקוקי) ובמכללה למדעי היהדות (College of Jewish Studies).
קיבל תואר מוסמך באמנות מאוניברסיטת נורת'ווסטרן, עסק בתרגום שירתו של וולט ויטמן לעברית וערך את הירחון המצויר העברי "דורנו" (תרצ"ד–תרצ"ז).
סולודר נפטר מהתקף לב ב-1936 בשיקגו, בגיל 46. אלמנתו ושני בניו נותרו בארץ.
לאורך חייו פרסם שירה בכתבי עת.
הוא תרגם מיצירות וולט ויטמן, מיכאיל לרמונטוב, יו לופטינג ווילהלם בּוּש, וחיבר כמה ספרי לימוד.
עסק בספרות ילדים וערך את עיתוני הילדים: "אלומות" ו-"עולם הילדים".
תרגם את "דוליטל הרופא", שיצא לאור בתרפ"ט.
אלמנתו שרה נפטרה ב-1957, בשנה ה-74 לחייה.
בנו רזיאל (רזי) סולודר (1916–1996) היה מוזיקאי ומורה למוזיקה, ממייסדי קיבוץ גשר; נישא לעדנה סולודר, חברת הכנסת (בתו של יצחק כהן, מראשוני משרד הביטחון והמנכ"ל הראשון של בנק אוצר החייל).
בנו דוד סולודר (1918–1991) היה ממייסדי קיבוץ מעוז חיים.