tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף השם היווני ארגירופול, סבי מצד האם היה צאצא למשפחה שבאה מרוסיה, מבסרביה, בן לאישה מבני מקלסקו מחבל טרטרה, קרובה של המטרופוליט סופרוניה מקילסקו, שאצלו התגוררה זמן מה, ושל המיטרופוליט קליניק" ..במקומות אחרים הסכים יורגה עם ההשערה שייתכן שבני אריגופולוס היו יוונים ביזנטים
ויורגה האמין שהיותו בן לדור חמישי של בויארים, מצד אביו, ולמעמד הבויארים הוותיקים מצד אמו, השפיע על הפיכתו לפוליטקיאי..
טענתו על ייחוסו באמצעות קשר גנאלוגי למשפחת קנטקוזינו או קראיובסקו עוררה ספקות בקרב החוקרים
1977 - הבית של יורגה שבו התגורר בבוטושאן בשנים 1880-1976 ובית המגורים היחיד של ההיסטוריון שבו התגורר במאה ה-19 - הפך לאגף של המוזיאון המחוזי להיסטוריה בבוטושאן.
ניקולאַיֶה לאּבּיש (ברומנית: Nicolae Labiş; 2 בדצמבר 1935 פּוֹיאנה מֶרוּלוּי, מחוז סוצ'אבה - 22 בדצמבר 1956 בוקרשט), משורר רומני, ילד פלא של השירה הרומנית של שנות החמישים של המאה ה-20, היה אחת התקוות הגדולות של הספרות הרומנית, אך חייו נקטעו בדמי ימיו בתאונת דרכים.
בישר את דור המשוררים הרומנים משנות השישים, לכן כונה על ידי מבקר ספרות אחד (אואוג'ן סימיון) בכינוי המטאפורי "האַלה המכושפת של דור השישים"
(באגדות הרומניות הדרקון הקרוי "zmeu - זמאו", משלח לפניו אלה מעופפת המבשרת את בואו הקרב).
ניקולאיה לאביש נולד בדרום בוקובינה, ביישוב פויאנה מֶרוּלוּי, בכפר מֶלין, במחוז סוּצא'בה (אז מחוז באיה).
הוריו, אואוג'ן ואנה - פרופירה, היו מורים בבית-ספר יסודי.
האם נולדה בכפר טוֹפוֹליצה, השכן עם הוּמוּלשט, כפר הולדתו של הסופר הקלאסי הרומני יון קריאנגה וסבתה הייתה קרובת משפחה עם אביו של אותו סופר, שטפאן סין פֶטריה צ'וּבוֹטריוּל.
אביה נהרג בקרבות במרששט נגד הגרמנים במלחמת העולם הראשונה.
אביו אואוג'ן, היה בן של יערן ולמד הוראה בבית הספר הנורמלי ביאשי.
לניקולאה היו עוד שתי אחיות, מרגרטה ודורינה.
ניקולאה התחיל לקרוא ספרים בגיל 5, בין היתר את המעשיה של יון קריאנגה, "העז ושלשת גוריה".
התחיל לימודיו בבית ספר בכיתה של אמו, אולם עקב כניסת רומניה למלחמת העולם השנייה המשפחה עקרה לחלק הדרומי של רומניה, במונטניה ביישוב וֶקאריה שבכפר מיכאילשט, קרוב לעיר קֶמפוּלוּנג - מוּסצֶ'ל.
הצטיין בלימודים, באהבתו לקריאה ולכתיבה ודקלום שירים.
בשנת 1945 חזר עם משפחתו לכפר מלין ועזר לאביו בנייה מחדש של הבית ההרוס.
בגיל 13 שיחק בכפר, על במה מאולתרת, במחזה של שייקספיר, "אילוף הסוררת".
בגיל 14 פרסם לראשונה שירים בעיתון מקומי "זור נוי" (Zori Noi -"שחר חדש") בסוצא'בה ובכתב העת לספרות "ויאצה רומניאסקה".
את לימודי התיכון עשה בשנים 1947–1951 בבית הספר "ניקולאיה גאנה" בעיר הקרובה פלטיצ'ן שם טייל שעות רבות בעקבות הסופרים הנערצים עליו, קריאנגה ו מיכאיל סדוביאנו.
בשנת 1951 בתחרות הארצית לספרות רומנית בשלב הסופי בבירה בוקרשט, התלמיד מפלטיצ'ן זכה בפרס הראשון ונאם בטקס הסיום בשם המתחרים.
בהזדמנות שהייתו בבוקרשט ביקר במערכת של כתב העת "ויאצה רומניאסקה" והתקבל שם בחום.
המשיך אחר כך לימודיו בתיכון "מיכאי סדוביאנו" ביאשי שם הכיר את המשורר לעתיד ג'ורג'ה מרגריט שהפך לחברו הקרוב.
הפסיק זמן מה את לימודיו ביאשי והמשיך אותם בלי נוכחות.
סיים בחינות הבגרות כשבמבחן לשפה הרומנית השיג הציון המרבי.
בהמשך התקבל ניקולאיה לאביש לבית הספר היוקרתי לספרות "מיכאי אמינסקו" בבוקרשט שם למד באותו מחזור עם ראדו קוסאשו, גאורגה טומוזיי, פלורין מוגור, יון גאורגה ואנשי ספרות אחרים.
מורתו לשירה בבית הספר הייתה המשוררת ורוניקה פורומבקו.
בין מוריו האחרים נמנו טודור ויאנו, מיכאי בניוק, אאוסביו קמילר , מיהו דרגומיר, מיכאי גאפיצה (גם הוא בוגר כמוהו של התיכון "ניקולאיה גאנה" מפלטיצ'ן) נינה קסיאן ואחרים.
באותה תקופה לאביש קרא, תרגם, כתב שירים בלהט ומרץ בלתי רגילים.
בשנים 1953–1954 דנו בבית הספר על "סטיותיו מהמוסר וממשמעת בית הספר" ובאביב 1954 מחליטים לגרשו מארגון הנוער הקומוניסטי.
אבל לבסוף בהתערבות חברי ההנהגה וכנראה גם של מיכאיל סדוביאנו ההחלטה בוטלה.
בתום לימודיו עבד בכתבי העת הספרותים "קונטֶמפּוֹרנוּל" (בן זמננו) ו"גַזֶטה ליטֶרָרה" (גזטה לספרות).
בשנת 1954 למד רק סמסטר אחד בפקולטה לספרות בבוקרשט ועזב.
באוקטובר 1954 פרסם בכתב העת את הפואמה "מות האיילה", שנכנסה מאוחר יותר לספרי הלימוד של בתי הספר ברומניה.
בשנים 1955–1956 המשיך בעבודת כתיבה קדחתנית.
חלק מיצירותיו התפרסמו בעיתונות, חלק נשארו בכתבי יד.
ב-1956 יצא לאור ספר השירים הראשון שלו- "אהבות ראשונות" "Primele iubiri", ובינתיים הכין לפרסום ספר שני- "מאבק באינרציה"
בשנת 1956 בשׂורות הדה-סטליניזציה בפולין והמרד ההונגרי ב-1956 הלהיבו חלק מהנוער והאקדמאים ברומניה והמשטר הקומוניסטי המקומי שפחד פחד מוות מכל רמז לרפורמות נקט אז בהגברת המעקבים, המעצרים והרדיפות.
ידוע שברגעים מסוימים העז לאביש לעשות, בפני חבריו, מעשים שהיו אסורים בעיני השלטונות, כמו כאשר, כאילו ברוח שטות שר את המנון רומניה המלכותית "יחי המלך" או כשדיקלם בפומבי את ה"דוינה" הקסנופובית של אמינסקו שהייתה אסורה על ידי הצנזורה הקומוניסטית, או למשל כשהביע דעות נגד הכיבוש הרוסי בבסרביה.
בלילה שבין ה-9-10 בדצמבר, אחרי ערב שבילה עם חברים בבית הקפה "קאסא קאפשה" המפורסם ובמסעדה בשם "ויקטוריה", ייתכן תחת השפעה של יין שרף ששתה, לא הצליח לאביש לעלות כפי שהתכוון על חשמלית, נתלה כנראה בטעות בין שני קרונותיה, נפל ונדרס תוך כדי חבלות חמורות בראשו ובעמוד השדרה שלו.
כתוצאה מכך לקה בשיתוק הגפיים התחתונים ונפטר בבית החולים כעבור 12 יום ב-22 בדצמבר 1956, יומיים לפני חג המולד.
בהתחלת אשפוזו בבית חולים היה בהכרה, ואף חיבר כמה שורות שיר עם הערות מיואשות על מצבו, בהיותו מוקף באהבת חברים ומעריצים מוכי הלם ועצב.
על תאונה זו נוצרה מהר חרושת שמועות עם חשדות על רצח פוליטי - היו שחשדו כי מישהו עקב אחריו ואולי דחף או משך אותו ועל ידי כך גרם לתאונה.
בטקס האבל בבית הסופרים בבוקרשט ב-24 בדצמבר נאמו המשוררים אואוג'ן ז'בליאנו, גאורגה טומוזיי ופאול ג'ורג'סקו, בעוד פאול אנגל דקלם את שירו של לאביש, "מות האיילה".
לאחר מכן המשורר נקבר בבית הקברות "בלו" בבוקרשט.
בדרך לקבר הטרי התהלוכה עצרה לרגע על יד קברו של המשורר הלאומי אמינסקו שהיווה מופת ללאביש ולכל משוררי רומניה.
מאמר בעיתון ז'ורנאלול נציונאל ב 24 ביולי 2009 ניקולאיה לאביש נשאר זיכרון יפה מאמר מאת אוג'ניה מיכאלצ'ה ופלורינה זיינסקו - גישה ב 23 במרץ 2011
מאמר מאת מוניקה אנדרונסקו בעיתון "ז'ורנאלול נציונל" ב-2 בדצמבר 2009 גישה ב 23 במרץ 2011
ניקוֹלאׇיֶה טיטוּלֶסקוּ (ברומנית: Nicolae Titulescu; 4 במרץ 1882 - 17 במרץ 1941) היה דיפלומט, מדינאי ומשפטן רומני.
הוא כיהן בשנים 1921–1936 כנציג רומניה בחבר הלאומים ובו זמנית היה שר החוץ של ארצו שלוש פעמים בין השנים 1927–1928 ו-1932–1936. טיטולסקו נבחר פעמיים כיושב ראש האספה הכללית של חבר הלאומים בשנים 1930 ו-1931. נחשב לפוליטיקאי פטריוט ודמוקרט ונודע כנואם בחסד.
במדיניותו ניסה להגן בעקשנות על האידיאלים המוצהרים של חבר הלאומים ולהתנגד לתוקפנות גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית.
הוא עשה מאמצים ליצור נגדן ברית של מדינות בדרום-מזרח ומרכז אירופה.
טיטולסקו היה פרופסור למשפט אזרחי באוניברסיטת בוקרשט וחבר באקדמיה הרומנית.
בשנים 1934–1941 כיהן כיושב ראש "האקדמיה הדיפלומטית הבינלאומית" שמושבה היה בפריז, ואחר כך בז'נבה.
ניקולאיה טיטולסקו נולד ב-1882 בעיר קריובה, בירת חבל אולטניה, למשפטן אמיד, בשם יון טיטולסקו (1883-1838), שלמד בצרפת ומילא תפקידים בכירים במנהל ובמוסדות המשפטיים המקומיים (היה פרפקט המחוז דולז' ונשיא בית המשפט האזורי לערעורים).
יון טיטולסקו היה צאצא למשפחה של צמיתים ובנו של כומר, הפרוטופופ ניקולאיה אקונומו.
האם ,מריה לבית אוּרדֶרְיאָנו, הייתה צאצאית למשפחה של בויארים.
סבתו של טיטולסקו מצד האם, לוכסנדרה (לוצה) אמאן, הייתה אחותו של הצייר הרומני תאודור אמאן.
ניקולאיה נולד כילד אמצעי ובן יחיד מבין שלושה ילדים.
הוא התייתם מאביו שנה וחצי אחרי לידתו.
בילדותו התגורר באחוזת המשפחה ביישוב טיטולשט במחוז אולט שבדרום רומניה.
למד בבית ספר יסודי ב"פנסיון" הצרפתי "ז'אווה" בקריובה ובבית הספר אובדיאנו.
החל משנת 1893 למד במכללה הלאומית ע"ש קרול הראשון, מלך רומניה בקריובה, שם סיים את בחינותיו בהצטיינות.
בשנת 1900 החל ללמוד משפטים בפריז, ובסיום קיבל את התואר "דוקטור למשפטים" בהצטיינות עם עבודת הגמר מסה על תורת זכויות הקשורות לירושה שאותה הציג בפני המשפטן הנודע מרסל פלניול.
בעת לימודיו זכה בשנת 1903 בתחרות סטודנטים למשפטים וקיבל את הפרס ע"ש ארנסט בומון.
בחזרתו לרומניה, בגיל 22 בלבד, בשנת 1905, מונה כפרופסור ממלא מקום בפקולטה למשפטים באוניברסיטת יאשי ובנובמבר 1908 עבר את בחינות ה"דוצנטורה".
בשנת 1909 עבר ללמד באוניברסיטת בוקרשט הבירה, כפרופסור למשפט אזרחי.
בשנת 1904 התקבל כחבר בלשכת עורכי הדין.
תוך כדי כניסה לחיים הפוליטיים כחבר במפלגה השמרנית דמוקרטית של טאקה יונסקו נבחר בשנת 1912 לפרלמנט הרומני כנציג המחוז רומנאץ (כיום אינו קיים) שנמצא בדרום אולטניה.
כעבור 5 שנים (1917) כיהן כשר האוצר בממשלת יון (יונל) ברטיאנו
בקיץ 1918 יחד עם טאקה יונסקו, אוקטביאן גוגה, טראיאן וויה, קונסטנטין מילה ואחרים נמנה עם מייסדי "הוועד הלאומי לאחדות הרומנים" בפריז שמטרתו הייתה לקדם בזירה הבינלאומית את נושא איחוד כל הרומנים במדינה לאומית אחת.
בשנת 1919 היה חבר בכיר במשלחת הרומנית בוועידת השלום בפריז (1919), וביחד עם פרופ' יון קנטקוזינו, חתם ב-4 ביוני 1920 על הסכם טריאנון עם הונגריה.
כשחזר למולדתו כיהן שוב כשר האוצר בשנים 1920–1921. בתור שר האוצר של רומניה השתתף טיטולסקו בוועידה לפיצויים על נזקי המלחמה שהתקיימה בספא בבלגיה.
אחרי היעלמות "המפלגה השמרנית דמוקרטית" מהזירה הפוליטית הרומנית לא הצטרף טיטולסקו למפלגה אחרת.
בין דצמבר 1921 ליולי 1927 ובין אוגוסט 1928 לאוקטובר 1932 כיהן טיטולסקו כציר של רומניה בלונדון.
בשנת 1930 היה חבר בחבר השופטים של בית דין הבינלאומי לבוררות בהאג.
החל משנת 1921 ועד 1936 טיטולסקו היה הנציג של ממלכת רומניה בחבר הלאומים בז'נבה.
פניו הכאילו "מזרח אסיתיים" נהיו למוכרים בכל הפורומים החשובים של הזירה הדיפלומטית.
טיטולסקו הרשים בבקיאותו ובכישוריו כדיפלומט וכבעל עקרונות.
בנאומו בפני הרייכסטאג בשנת 1929 הצהיר:
בשנים 1930 ו-1931 נבחר פעמיים, מקרה ללא תקדים, כיושב ראש של עצרת חבר הלאומים (בעונתה ה-11 וה-12).
בתוקף תפקידיו בחבר הלאומים נאבק על שמירת יציבות הגבולות החדשים באירופה שלאחר ועידת ורסאי, על הגנת הריבונות והזכויות השוות של כל המדינות בקהילה הבינלאומית, להשגת ערבויות לביטחון ומניעת תוקפנות.
בעת עצרת חבר הלאומים (יוני 1936) כאשר קיסר אתיופיה היילה סלאסי נאם על זכויות עמו לאחר פלישת איטליה לארצו, תגובותו של טיטולסקו להפרעות הקולניות של הפאשיסטים האיטלקים באולם הייתה למפורסמת:
רבים סבורים שתגובותו תרמה להעכרת יחסי רומניה עם רומא.
במציאות הממשלות הפרו-פאשיסטיות ששלטו ברומניה בסוף שנות ה-30 לא יכלו למנוע את המדיניות האנטי רומנית של בניטו מוסוליני כפי שבאה לידי ביטוי בתכתיב וינה מ-1940. מכל מקום, מדיניותו עוררה זעם בקרב הימין הקיצוני ובשנים הבאות הועלו אף חשדות של ניסיונות להרעילו.
מוסוליני הציג את הצעה זאת של "ברית שיתוף פעולה והבנה בין ארבע המעצמות המערביות" גם ב-18 במרץ 1932 בעת ביקורם של ראש הממשלה הבריטי מקדונלד ושר החוץ שלו סיימון באיטליה.
טיטולסקו עשה מאמצים רבים כדי לסכל את המזימה זאת שבישרה למעשה את רוח הסכמי מינכן מבעוד 6 שנים.
ארצות ההסכמה הקטנה (רומניה, יוגוסלביה וצ'כוסלובקיה) הביעו את התנגדותן.
פולין התנגדה מפני שלא נכללה בין המעצמות הקובעות.
אחרי המגעים ב-29 במרץ - 9 באפריל של טיטולסקו בפריז, לונדון וז'נבה, צרפת הביעה גם היא (בתזכיר מ-10 באפריל 1933) את התנגדותה להפרת הריבונות של המדינות הקטנות ולשינוי מחדש של הגבולות, ולבסוף גם בריטניה הגמישה את עמדתה.
ההסכם הסופי של "ברית הארבע" ל-10 השנים הבאות, שסוכם ב-7 ביוני ונחתם ברומא ב-15 ביולי 1933 דנה בבעיות של המדינות החותמות בלבד ובפעילות מתואמת "במסגרת חבר הלאומים" לשיתוף פעולה בין כל המעצמות לשם שמירת השלום.
לבסוף הפרלמנט בפריז לא אשרר את ההסכם הזה והוא נשאר על הנייר.
המאמצים לפירוק הנשק והסדרי ביטחון באירופה
בשנים 1932 - 1936 כיהן טיטולסקו כשר החוץ בממשלות של יון גאורגה דוקה, שנרצח בשנת 1934 על ידי אנשי הימין הקיצוני, ושל יורשו של דוקה, גאורגה טטרסקו.
כשר חוץ הרגיש טיטולסקו מחויב לעניין השגת הכרת גבולות רומניה על ידי שכניו ומניעת מלחמה באירופה.
ב-2 בפברואר 1932 התכנסה בז'נבה הוועידה לפירוק הנשק בהשתתפות 62 מדינות, כולל כאלה שלא היו חברות בחבר הלאומים כמו ברית המועצות וארצות הברית.
כינוסה זורז על ידי הפלישה היפנית לשטחי סין בשלהי שנת 1931.
היא נגמרה רשמית ב-11 ביוני 1934 בכישלון מוחלט, במיוחד בעקבות עלייתו של היטלר לשלטון.
כשב-6 בפברואר 1933 הציע שר החוץ הסובייטי ליטבינוב הסכם על "הגדרת התקופן".
צעד זה נחשב כסימן להתקרבות ברית המועצות לעמדת אותן הארצות, כדוגמת רומניה, שדגלו בשמירת הסטטוס קוו הטריטוריאלי מול אלו שביקשו את שינויו ("רוויזיה").
הודות למאמצי טיטולסקו הוועדה בראשות נציג יוון, נ.
פוליטיס, הגדירה את ה"טריטוריה" שיש להגן עליה מפני תוקפן כ"שטח האדמה הנשלטת בפועל על ידי מדינה מסוימת".
בהמשך, בעזרת הנציג הטורקי, ריסטי אראס, הגיעו טיטולסקו וליטבינוב לניסוח שני הסכמים (conventions).
שני ההסכמים להגדרת התוקפן נחתמו ב-3 - 4 ביולי 1933 בלונדון.
הראשון, מ-3 ביולי - בין ברית המועצות וחלק משכניה: לטביה, אסטוניה, רומניה, טורקיה, איראן ואפגניסטן.
ההסכם השני נתחם למחרת בין ברית המועצות, רומניה, צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה וטורקיה והיה פתוח להצטרפות שאר המדינות.
טיטולסקו קיווה כי הסכמים אלו יקדמו את היחסים בין רומניה ובין ברית המועצות ויאפשרו המשך השליטה הרומנית בבסרביה המיושבת ברובה ברומנים.
אחרי שחתם על ההסכמים ל"הגדרת התוקפן", תוך כדי תליית תקוות בערבויות ביטחון מצד צרפת ואנגליה, חתר בשנת 1933 להידוק מבחינה ארגונית של ה"ההסכמה הקטנה" Petite Entente) שהוקמה ביוזמתו של המדינאי הצ'כי אדווארד בנש ב-1920 עם צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה (בזמנו ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים).
אכן הסכם בכיוון זה נחתם בז'נבה ב-14 - 16 בפברואר 1933. בנוסף, ב-1934 טיטולסקו תרם ליצירת "הברית הבלקנית" (Entente balkanique) עם יוגוסלביה, יוון וטורקיה.
בריתות אלה, שנתמכו על ידי צרפת, נועדו בעיניו לבלימת תוקפנות מצד המדינות ה"רוויזיוניסטיות".
(במקרה זה - הונגריה ובולגריה שהיו להן תביעות טריטוריאליות כלפי שכניהן).
בקיץ 1936 הציע טיטולסקו הסכם חדש בין חברי ההסכמה הקטנה תוך חיזוק ההתחיבויות ההדדיות ביניהם.
אך צרפת לא הייתה מוכנה לתת ערבויות חדשות לביטחונן והדיונים בנושא כשלו.
אחרי שגרמניה פרשה מהוועידה לפירוק הנשק ואחר כך מחבר הלאומים עצמו, וחתמה עם פולין על ברית פיוס ושכנות טובה לעשר שנים ב-26 בינואר 1934, הדיפלומטיה הצרפתית ובראשה לואי בארטו החליטה לקדם מעין "לוקרנו מזרחי" שיערב ברית המועצות, גרמניה, המדינות הבלטיות, פולין וצ'כוסלובקיה.
בהתאם לדיונים בין ליטבינוב ובארטו מדינות אלה היו אמורות לחתום על הסכם לאי תקיפה וסיוע הדדי.
הוא היה עשוי להתלוות בברית לסיוע הדדי בין צרפת ובין ברית המועצות.
לרומניה וליוגוסלביה בארטו הציע כתמריץ ופיצוי "ברית ים תיכונית" מעורפלת.
ליטבינוב התנגד להצעת טיטולסקו לכריתת ברית לאי תקיפה בין רומניה, פולין וברית המועצות.
שר החוץ הפולני יוזף בק שארצו לא הייתה מוכנה לערב את ביטחון גבולותיה של צ'כוסלובקיה ושל ליטא, תרץ את התסיגותו באי שיתופה של רומניה.
לבסוף רומניה בקולו של טיטולסקו ב-12 ביולי 1934 כן ביקשה להצטרף ל"ברית מזרחית" כזו.
אנגליה, מצדה, הביעה תמיכה בסופו של דבר מאופקת ביוזמה הצרפתית.
בספטמבר גרמניה וגם פולין דחו את הרעיון.
המשא ומתן עם ברית המועצות
ב-1934 שאף טיטולסקו להשיג שיפור היחסים עם ברית המועצות ואחרי 9 ביוני 1936 יחסים דיפלומטיים עם השכנה הגדולה מן המזרח.
אחרי שבמאי 1935 צ'כוסלובקיה וצרפת חתמו עם ברית המועצות הסכמי סיוע הדדי הגיע טיטולסקו עם ליטבינוב ב-21 ביולי 1936 במונטרה שבשווייץ, להסכם ג'נטלמני שעסק בהתחייבות הדדית לאי תקיפה ואי חציית נהר הדנייסטר (שבגבול) מכל צד ללא הסכמת הצד שכנגד.
ברית המועצות לא הייתה מוכנה להכיר בגבולה המזרחי של רומניה ובשליטתה בחבל בסרביה.
חוגים רומנים רבים ראו בעוינות את המשא ומתן עם ברית המועצות וחששו מאוד מפני חציית רומניה על ידי הצבא הסובייטי במקרה של יישום ההסכמים לסיוע לצ'כוסלובקיה או צרפת.
לבסוף ההסכם הסופי לא נחתם בספטמבר 1936 כפי שהיה מתוכנן.
ב-29 באוגוסט 1936 המלך קרול השני פיטר את טיטולסקו מכל תפקידיו ואילץ אותו לצאת לגלות.
טיטולסקו התיישב בשווייץ ואחר כך בצרפת.
בספטמבר 1936 ליטבינוב אמר לטיטולסקו שפיטוריו על ידי המלך שמו קץ לתוקף ההסכם הג'נטלמני ביניהם מפני שסימן שינוי במדיניות רומניה.
הקשר הרומני להקמת חברת "אייר פראנס"
רעיון של ניקולאיה טיטולסקו (ששוחח עליו עם הגנרל מוריס דובאל בעת הדיונים בטריאנון ב-1919) ויוזמת הרוזן פייר קלארה דה פלריה Claret de Fleurieu באותה השנה 1919 עמדו מאחורי ייסודה של "החברה הצרפתית-רומנית לתעופה" במימונו של הבנקאי היהודי-רומני אריסטידה בלנק (2.5 מיליון פרנקים).
חברה זו נרשמה ב-23 באפריל 1920 אחרי שיחה בין קלארה דה פלרייה ובין תת-מזכיר המדינה לענייני תעופה, פייר אטיין פלנדן שהבטיח סבסוד גירעונות על ידי הממשלה הצרפתית וסיוע באספקת מטוסים של הצבא הצרפתי בתחילת הפעלת הנתיב האווירי בין צרפת ובין רומניה.
החברה הצרפתית-רומנית הפכה בשנת 1925 לחברת CIDNA ובשנת 1933 כשהממשל הצרפתי הלאים את התעופה, חברה זו יחד עם עוד שלוש חברות הפכו לחברה הלאומית הצרפתית "אייר פראנס".
טיטולסקו המשיך להשתתף בוועידות ובמאבק למניעת מלחמה ביבשת.
הרצה בפני פורומים שונים באנגליה ובארצות אחרות וקרא למאמצים למנוע מלחמה, אך מבלי לגעת בגבולות הקיימים באירופה.
(ב-11 באפריל 1937 בכנס בקאפ מרטן בשווייץ טען: "אי שינוי הגבולות הוא התנאי הראשוני להשגת הבנה בינלאומית")
בנובמבר 1937 הודות למאמציו יוליו מאניו, באותה תקופה, חזר טיטולסקו למולדת.
כעבור זמן קצר, בימי עליית כוחו של הימין הקיצוני בארצו, נאלץ לעזוב שוב לצרפת.
ברומניה קם בינתיים משטר דיקטטורי של המלך קרול השני והחל מספטמבר 1940 משטר צבאי-פאשיסטי.
ניקולאיה טיטולסקו שהביע בפומבי את התנגדותו לשלטון החדש בארצו חלה בינתיים במחלה קשה ומת בקאן, בריביירה הצרפתית ב-17 במרץ 1941. בצוואתו שערך בסן מוריץ ב-5 בינואר 1940 ביקש שייקבר ברומניה, בעיר הטרנסילבנית בראשוב, לא רחוק מסינאיה, שבה נקבר טאקה יונסקו.
אלמנתו, התנגדה לבקשות השלטונות הקומוניסטים להבאתו לקבורה במולדתו כדי לא לתת לגיטימציה למשטר הטוטליטרי.
הדבר התאפשר אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי בעקבות מהפכת 1989. ב-14 במרץ 1992 נקבר מחדש בלווייה ממלכתית בבית הקברות "ספנטה אקתרינה" בשקיי בראשובולוי, בקרבת כנסיית ניקולאיה הקדוש בעיר ברשוב.
בטקס השתתפה צמרת השלטון ברומניה ובראשה הנשיא יון איליאסקו, ראש הממשלה תאודור סטולוז'אן ושר החוץ אדריאן נסטאסה .
ניקולאיה טיטולסקו היה חבר במסדר הבונים החופשים.
היה נשוי לקטרינה לבית בורקה (Caterina Burcă Titulescu).
1934 - 1941 יושב ראש האקדמיה הבינלאומית לדיפלומטיה
דוקטור כבוד של האוניברסיטאות ברטיסלאבה ואתונה
כפר ילדותו, טיטולשט, נקרא לזכרו "ניקולאה טיטולסקו".
1990 - קיימת בבוקרשט אוניברסיטה פרטית על שמו, המתמחה בלימודי משפטים, מנהל, בנקאות וניהול עסקים, ראיית חשבון וסוציולוגיה ועבודה סוציאלית.
ב- 15 במרץ 1991 הוקמה בבוקרשט, תחת חסות האקדמיה הרומנית, "הקרן האירופית ע"ש טיטולסקו" המוקדשת למורשתו.
בראשותה התמנה אז אדריאן נסטאסה.
עם חבריה המייסדים היסטוריונים, משפטנים, סופרים, פוליטיקאים מרומניה, צרפת, שווייץ, בריטניה וכו' כמו דניס דלטטנט, רובר בדנטר, ז'אק דה לונה, ז'אן ד'אורמסון, אלן פוהר, מוריס שומן, מרין סורסקו, ג'ורג'ה אוסטקסקו, קורנליו מנסקו ואחרים, כולל אחייניותיו - מריאלה נניור-אמנואיל וסנדה ארג'שיאנו.
ביתו של טיטולסקו בדרך קיסלף 47 בבוקרשט הוא מושב האיגוד הרומני למשפט בינלאומי וליחסים בינלאומיים, ומושב הקרן האירופית טיטלסקו.
פרס טיטולסקו מטעם משרד החוץ הרומני - בתחום הפעילות דיפלומטית
פרס טיטולסקו מטעם האקדמיה הרומנית - בתחום המשפט
נאומים - מבוא, בחירת טקסטים והערות מאת רוברט דויטש - הוצאת הספרים המדעית, בוקרשט, 1967.
מסמכים סודיים - עורך, מבוא והערות - יון גרצ'סקו, הוצאת הספרים של האקדמיה הרומנית, בוקרשט,1992
מסמכים דיפלומטיים בעריכת פרופ' ג'ורג'ה מקובסקו ואחרים, הוצאת הספרים הפוליטית, בוקרשט,1967
טיעונים למען השלום - בעריכת ג'ורג'ה פוטרה וקונסנטין י.
פוטרה, - הוצאת הספרים האנציקלופדית, בוקרשט, 1996
הרהורים - מבוא מאת ג'.
מקובסקו, מבחר, הקדמה, אינדקס ותרגום מאת ויריקה אונגוריאנו,
הוצאת הספרים "אלבטרוס", בוקרשט, 1995
בסרביה, אדמה רומנית - מבחר מסמכים - בעריכת ד"ר יון גרצ'סקו, רום-אירינה, בוקרשט, 1992
מאמרים בכתבי העת "כרוניקה" ו"קוריירול ז'ודיצ'יאר".
ניקולָאֶיה מנולֶסקוּ (רומנית: Nicolae Manolescu 27 בנובמבר 1939 - 23 במרץ 2024) היה מבקר והיסטוריון של הספרות הרומנית, פרופסור באוניברסיטת בוקרשט, חבר האקדמיה הרומנית ושגריר רומניה באונסקו.
הוא פעל גם בתקשורת ובפוליטיקה וכיהן כסנטור.
מנולסקו היה אחד ממבקרי הספרות המובילים בארצו ויושב ראש איגוד הסופרים הרומנים משנת 2005 ועד מותו.
מנולסקו נולד בעיר רמניקו ולצ'ה בחבל מונטניה, בשם ניקולאיה אפולזן (Nicolae Apolzan).
שני הוריו היו מורי תיכון.
אביו, פטרו אפולזן, היה יליד סיביאל אזור סיביו וצאצא למשפחה מהכפר אפולדו דה ז'וס.
הוא כיהן גם כמפקח בתי ספר.
אמו, סבינה, ילידת רמניקו ולצ'ה, הייתה מורה לצרפתית וחיה מעל מאה שנה.
כשהיה בן 14 נאסרו הוריו על ידי השלטונות הקומוניסטים בנימוק שפעלו בצעירותם בתנועה הלגיונרית ובמפלגה הלאומית ליברלית של גאורגה טטרסקו, ונכלאו למספר שנים.
בנסיבות אלה אומץ ניקולאיה הצעיר על ידי סבו מצד אמו וקיבל את שם המשפחה "מנולסקו".
אחרי לימודים בתיכון על שם ניקולאיה בלצ'סקו בעיר הולדתו, עבר מנולסקו לבית הספר "גאורגה לזר" בסיביו וסיים בגיל 17 את בחינות הבגרות.
הוא נמשך לתחום הספרות, ובשנות התבגרותו התעניין במיוחד בז'ול ורן, סטנדל ("האדום והשחור"), המחזאי הנריק איבסן ותומאס מאן.
אולם הדמות שהשפיעה באופן ניכר על דרכו בבקורת הספרות היה מבקר ספרות בה' הידיעה, ג'ורג'ה קלינסקו, שאת ספרו הענקי על תולדות הספרות הרומנית קרא בהתפעלות עוד בגיל 12. מאוחר יותר פקד את הרצאותיו באוניברסיטה ואף ביקר בביתו שבבוקרשט.
היחסים ביניהם התקררו מאוחר יותר, כששניהם כתבו ביקורת ספרות באותו עיתון, וקלינסקו לא התלהב מחופשיות הניתוח שמנולסקו למד דווקא ממנו.
מנולסקו נרשם ללימודי ספרות (פילולוגיה) באוניברסיטת בוקרשט ובשנת 1962 סיים תואר שני.
בשנת 1959, בעקבות המרד מ-1956 בהונגריה וחשש השלטון מפני "דסטליניזציה", החלו מחדש רדיפות פוליטיות קשות ברומניה.
כמה מחבריו ללימודים של מנולסקו, שהשתתפו בחוג ספרותי, נעצרו וקיבלו עונשי מאסר.
מנולסקו עצמו, שלא הספיק לבוא לישיבות החוג, נענש רק בסילוק זמני מהאוניברסיטה.
בשנת 1974 קיבל מנולסקו תואר דוקטור על עבודתו הסוקרת את כתביו של טיטו מאיורסקו, מבקר הספרות הקלאסי הרומני.
על סמך עבודה זו פרסם עוד בשנים 1970 ו-1973 מסה תחת הכותרת "סתירתו של מיורסקו".
משנת 1963 עבד בסגל הקתדרה לספרות רומנית של הפקולטה לפילולוגיה בבוקרשט ובשנת 1990 מונה לפרופסור ולראש הקתדרה.
עסק לאורך השנים בביקורת ספרות גם במסגרת כתבי עת לתרבות: תחילה ב"גזטה ליטררה" (Gazeta literară, "העיתון הספרותי"), והחל משנת 1972 שימש מבקר הספרות של כתב העת רומניה ספרותית, לאורך שלושים שנה.
בחלק מהזמן ניהל את העיתון ג'ורג'ה איוואשקו.
ניהל את פעילות החוג "צ'נקלול דה לון" (Cenaclul de luni, ה"צ'נקולום של יום שני") שבו התחילו את דרכם רוב המשוררים הרומנים משנות ה-1980. החוג נסגר על ידי השלטונות בשנת 1983.
בין השנים 1962–1972 פרסם ביקורת ספרות גם בשבועון לתרבות "קונטמפורנול" (Contemporanul, "בן זמננו").
משנת 1990, אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי ברומניה, הפך למנהל וה"אדיטוריאליסט" של "רומניה ליטררה".
בשנת 2005 נבחר ליושב ראש איגוד הסופרים של רומניה ובשנת 2006 מונה לשגריר ארצו באונסקו.
בין השנים 1998–2001 הנחה את תוכנית התרבות "מקצועי - התרבות" בערוץ הטלוויזיה "פרו-TV", והחל משנת 2002 ניהל את מפגשי רומניה הספרותית בחוג פרומתאוס.
ניקולאיה מנולסקו נמנה עם מייסדי התנועה הפוליטית "הברית האזרחית" (Alianţa Civică), וביולי 1991 נבחר ליושב ראש של מפלגה קטנה יותר, "מפלגת הברית האזרחית" (PAC), שהייתה חלק מקואליציה של מפלגות בשם "הקונבנציה הדמוקרטית הרומנית".
בספטמבר 1991 הוא נבחר כסנטור ברשימת הקואליציה, כנציג של סיביו.
ב-1992 נבחר כמועמד לנשיאות רומניה מטעם מפלגת הברית האזרחית.
בשנת 1998 מפלגתו התמזגה עם המפלגה הלאומית ליברלית, מתוך ניסיון לחדש את התנועה הליברלית במפה הפוליטית הרומנית.
לבסוף בשנת 2000 התפטר מנולסקו מתפקיד יושב ראש המועצה הלאומית של המפלגה הלאומית ליברלית והחליט לפרוש מהחיים הפוליטיים.
ניקולאיה מנולסקו היה חבר בוועדת טיסמניאנו, שבדקה וערכה את הדו"ח הרשמי על פשעי המשטר הקומוניסטי ברומניה.
פרט לראשות איגוד הסופרים ותפקיד השגריר באונסקו, מנולסקו מילא גם את תפקיד ראש המועצה להענקת תארים אוניברסיטאיים.
למרות שהיה מוערך מאוד בגלל בקיאותו וכישרונותיו הרבים, צבירת תפקידים חשובים רבים כל כך הוותה גם היא נושא לביקורת נגדו.
יריביו ומבקריו מן הימין הפוליטי לא סלחו למנולסקו על הפשרות שעשה בזמנו, כמו חלק גדול מהאקדמאים בארצו, עם המשטר הקומוניסטי.
ניקולאיה מנולסקו נפטר ב-23 במרץ 2024 בבית החולים "אליאס" בבוקרשט עקב סיבוכים של מחלה ממושכת בלב ובריאות.
1997 - חבר בהתכתבות של האקדמיה הרומנית
2013 - חבר האקדמיה הרומנית.
עיטור הצלב הגדול של מסדר "השירות הנאמן" של רומניה
עיטור הצלב הגדול של המסדר הלאומי "כוכב רומני" (העיטור הגבוה ביותר של רומניה)
עיטור מסדר האמנויות וספרות של צרפת בדרגת קצין
2016 - פרופסור דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת "וסילה אלכסנדרי" בעיר בקאו
14 בינואר 2017 - דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת בלץ ברפובליקת מולדובה.
Debut editorial - "קריאות בלתי נאמנות", מסות של ביקורת והיסטוריה ספרותית.
יצירה זו התחילה את דרכו בביקורת ספרות.
1968 - Metamorfozele poeziei - המטמורפוזות של השירה: סינתזה של השירה הרומנית בין מלחמות העולם
Antologie - השירה הרומנית המודרנית מג'ורג'ה בקוביה ועד אמיל בוטה.
תוך זמן קצר העותקים הוצאו על ידי השלטונות מחנויות הספרים והושמדו.
המהדורה השנייה תוכל להופיע רק אחרי 1990.
1976 - Introducere în opera lui Alexandru Odobescu - מבוא ליצירתו של אלכסנדר אודובסקו, מונוגרפיה קריטית
1976 - Sadoveanu sau utopia cărţii - מיכאיל סדוביאנו או אוטופיית הספר - מונוגרפיה בגישה אטיפית, אופיינית למנולסקו, של יצירתו של סדוביאנו
מסה על הרומן הרומני בשלושה כרכים.
עבודה זו נחשבת לסינתזה המקיפה ביותר על הרומן הרומני.
כוללת את התאוריה של שלושת הדורות של הרומן - הדורי, היוני והקורינתי, כאנלוגיה לסגנון העמודים ביוון הקדומה.
שלוש הקטגוריות שקולות כנגד הרומנים הריאליסטיים או הכל-יודעים, הרומנים בגוף ראשון, והרומנים הפוסטמודרניים.
- על השירה: מבוא לניתוח השירה על סוגיה הספרותיים
1990 - Istoria critică a literaturii române, volumul I - ההיסטוריה הקריטית של הספרות הרומנית - כרך א - ממכתבו של ניאקשו מקמפולונג דרך תקופת הרומנטיזם המוקדם והספרות של 1848, ועד השדאו ואודובסקו.
מסתיים בפרק המוקדש לרומן מעידן 1848
מסות ומאמרים אדיטוריאליים על נושאים פוליטיים שפורסמו בכתב העת "רומניה ליטררה" בתחילת שנות ה-1990.
חוזר על חלק מנושאי ה"תימות".
1999 - Poeţi romantici משוררים רומנטיים - החלק הראשון מהכרך השני של ההיסטוריה הקריטית של הספרות הרומנית.
כוללת ניתוח יצירותיהם של וסילה קרלובה, יון הליאדה רדולסקו, גריגורה אלכסנדרסקו, דימיטריה בולינטיניאנו ווסילה אלכסנדרי.
2000 - Contradicţia lui Maiorescu - הסתירה של מיורסקו - מהדורה שלישית בהוצאת הספרים "הומניטס"
2001 - תימות (נושאים) בהוצאת "אוניברסליה"
Lista lui Manolescu הספרות הרומנית אחרי המלחמה, רשימתו של מנולסקו.
שלושה כרכים (כרך א - השירה, כרך ב - הספרות והתיאטרון, כרך ג - הביקורת והמסה).
2008 - Istoria critică a literaturii române ההיסטוריה הקריטית של הספרות הרומנית - חמש מאות שנות ספרות.
יצירה זו מסכמת את עבודתו בתחום חקר הספרות.
זו עבודה שנייה מסוג זה, אחרי ספרו הקלאסי של ג'ורג'ה קלינסקו.
זיכרונותיו של קורא למרחקים ארוכים
ניקולאי ואסילייביץ רפנין היה מצביא ודיפלומט רוסי, בין האנשים הבולטים בתקופת יקטרינה הגדולה.
ניקולאי רפנין כבר בגיל 15 השתתף במערכה צבאית בדרגת סמל.
בשנת 1749 קודם לדרגת קצונה.
התגורר תקופה ארוכה בגרמניה וקיבל חינוך גרמני.
בתחילת מלחמת שבע השנים התנדב לצבא ובלט בקרב קונגס יגרסדורף, כיבוש קניגסברג וקרבות נוספות.
עוד במהלך המלחמה נשלח לצרפת כקצין קישור עם בעלי הברית.
בשנת 1760 השתתף בכיבוש ברלין.
עם סיום הלחימה, נשלח על ידי פיוטר השלישי להיות שגריר בפרוסיה.
בתפקיד זה הכיר מקרוב את פרידיך השני וארגון צבא פרוסיה.
בשנת 1763 בתחילת שלטונה של יקטרינה הגדולה התמנה לשגריר באיחוד הפולני-ליטאי.
מלך פולין סטניסלאב פוניאטובסקי היה תלוי בתמיכה רוסית ולכן השפעת רפנין על הנעשה במדינה הייתה גדולה ביותר.
מילותיו "זה רצון הקיסרית" היו חשובות מאוד בקבלת החלטות בסיים של פולין.
בשנת 1768, לאחר לחציו התקבל חוק שלפיו זכויות נוצרים אורתודוקסים ופרוטסטנטים נעשו שווים לזכויות של קתולים.
כתוצאה מכך החל מרד בקרב מתנגדי החוק החדש.
מרד זה דוכא על ידי הצבא של האימפריה הרוסית.
על פעילות בוורשה רפנין קיבל תואר סגן-אלוף, עיטור אלכסנדר נבסקי ופרס כספי משמעותי.
עם פרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1774-1768) רפנין חזר למולדת ונשלח לחזית.
אוגדה בפיקודו הצליחה למנוע מהצבא הטורקי לעבור את נהר פרוט.
לאחר מכך הוא צורף לארמייה ראשית בפיקוד של פיוטר רומיאנצב.
הוא השתתף בקרב לרגה וקרב קגול, כאשר יחידות בפיקודו היו בין המצטיינים בקרבות.
עבור תרומתו לניצחונות הוא קיבל עיטור גאורגי מדרגה השנייה.
בהמשך הוא קיבל תחת פיקודו כול הכוחות שהוצבו בוולאכיה.
בקרב ליד בוקרשט הוא ניצח את הכוח הטורקי.
לאחר ויכוחים עם פיוטר רומיאנצב על דרך להמשך המערכה הוא עזב את הצבא.
בשנת 1774 הוא חזר לפעילות צבאית והשתתף במספר קרבות.
הוא היה בצוות משא ומתן בהקשר להסכם קוצ'וק קאינרג'ה.
בהנחיית פיוטר רומיאנצב הוא נשלח לסנקט פטרבורג עם מסמכי ההסכם החתום.
בשנת 1775 הוא נשלח לאיסטנבול כראש שגרירות.
בשנת 1776 הוא חזר לבירה.
יקטרינה הגדולה חשדה שהוא קשור לתוכניות לעלות לשלטון את פאבל הראשון וגם לא אהבה את השתתפותו בארגון של הבונים החופשיים.
בהמשך הוא נשלח בראש כוח צבאי רוסי שתמך באוסטריה במלחמתה נגד פרוסיה.
על פעילות זו שתרמה לסיום הלחימה הוא קיבל מהקיסרית עיטור אנדריי הקדוש וגם עיטורים אוסטרים ופרוסים.
פעילות במלחמה 1787–1792 עם הטורקים
עם פרוץ המלחמה העות'מאנית-רוסית (1787–1792), רפנין חזר לפעילות צבאית.
הוא היה פעיל במצור אוצ'קוב וכיבושו, כיבוש איזמאיל וקרבות נוספות.
בשנת 1791, כאשר גריגורי פוטיומקין נסע לסנקט פטרבורג, הוא התמנה למפקד העליון של הכוחות בשטח.
בניגוד להנחיות של פוטיומקין הוא החל בפעילות התקפית.
בקרב מצ'ין הוא הביס את הכוח הטורקי.
לאור הניצחון המוחץ כבר למחרת הטורקים החלו בשיחות על הפסקת הלחימה.
למרות ההצלחות הוא לא התמנה לגנרל-פלדמרשל ככל הנראה לאור הפעילות שלו במסגרת הבונים החופשיים שלא הייתה לרוחה של הקיסרית.
לאחר המלחמה הוא היה מושל ריגה ולאחר מכך טאלין.
בזמן התקוממות בפולין בשנת 1794 הוא התמנה למפקד העליון של הכוחות.
למרות זאת, אלכסנדר סובורוב ניהל את המערכה באופן עצמאי וכבש את ורשה ללא תיאום עם רפנין.
רק בשנת 1796 בתקופת פאבל הראשון, הוא התמנה לגנרל-פלדמרשל.
בשנת 1798 הוא נשלח לברלין ווינה במטרה לגבש ברית נגד הצרפתים.
היחסים שלו עם הקיסר לא היו טובים ובנובמבר 1798 הוא פוטר מהשרות.
רפנין התגורר במוסקבה ונפטר בגיל 67. הוא נקבר במנזר דונסקוי.
ניקולאס ארנן אוטמנדי (בספרדית: Nicolás Hernán Otamendi; נולד ב-12 בפברואר 1988 בבואנוס איירס) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הבלם בבנפיקה ליסבון ובנבחרת ארגנטינה.
אוטמנדי גדל במחלקת הנוער של ולס סארספילד, ועלה לקבוצה הבוגרת של המועדון ב-2008, עת ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול רוסאריו סנטראל, כאשר מאמן הקבוצה הוא הוגו טוקאלי.
תחת טוקאלי הוא קיבל דקות משחק מועטות והיה לבחירה חמישית בלבד בעמדת הבלם, אחרי מריאנו אוגלסיץ', ואלדו פונס, פרננדו טוביו ומרקו טורסיגליירי.
תפקידו בקבוצה הפך למשמעותי יותר עם הגעת המאמן ריקרדו גארקה, לקראת ליגת הקלאוסורה ב-2009. במשחק השלישי של ולס באותה עונה החליף אוטמנדי בעמדת הבלם את פונס, שנפצע במסגרת משחקיו עם נבחרת צ'ילה.
הוא הפגין יכולת מרשימה במשחקיו הראשונים ובמהרה הפך לפותח קבוע כבלם בהרכב הקבוצה.
הוא היה שחקן מפתח בזכייתה של ולס באליפות, בקבוצה שהתבססה על משחק הגנה חזק שאפיין אותו.
כבר במהלך אותה עונה זכה אוטמנדי להתעניינות מצידן של מספר מועדונים בכירים באירופה, בהם אינטר מילאנו, פיורנטינה, ריאל מדריד ויובנטוס, אך המשיך לשחק בוולס.
בעונתו השנייה בקבוצה – האפרטורה באותה שנה – הבקיע את שערו הראשון במדי הקבוצה, בניצחון 1–3 על ארסנל סרנדי.
הוא השתתף עם הקבוצה בגביע סודאמריקנה, התחרות הבין-לאומית הראשונה שלו.
כהוקרה על יכולתו הטובה הוא נבחר לאחד מ-11 השחקנים המצטיינים באמריקה הדרומית לשנת 2009, על ידי המגזין אל פאיס.
בקיץ 2010 חתם בפורטו, עמה זכה בשלוש אליפויות וגביע.
אוטמנדי אף זכה עם הקבוצה בליגה האירופית בעונת , שהסתיימה בטרבל.
הוא פתח בהרכב במשחק הגמר, בו גברה פורטו 0–1 על ספורטינג בראגה.
ב-5 בפברואר 2014 נמכר לולנסיה ב-12 מיליון אירו לחמש שנים.
לאחר מכן הושאל מיד לאתלטיקו מיניירו.
ב-20 באוגוסט 2015 חתם לחמש שנים במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג.
אוטמנדי היה חלק חשוב מזכייתה של מנצ'סטר סיטי בגביע הליגה ובפרמייר ליג בעונת 2017–2018. באותה עונה כבש ארבעה שערים בליגה והציג יכולת טובה שנתנה לו מקום בנבחרת העונה של הפרמייר ליג.
ב-29 בספטמבר 2020 חתם בבנפיקה ליסבון.
ב-2009, לאחר ששיחק ב-11 משחקים בלבד בקריירת הבוגרים, זומן אוטמנדי לראשונה לנבחרת ארגנטינה על ידי המאמן דייגו מראדונה, למשחק ידידות מול נבחרת פנמה ואף פתח בהרכב הנבחרת.
הוא המשיך ושיחק בנבחרת במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 ופתח בהרכב בשלושה משחקים, נגד נבחרות , ו.
במשחק השלישי מביניהם הוא הוסט לעמדת הקיצוני הימני.
בעקבות יכולתו הטובה נכלל אוטמנדי בסגל ארגנטינה למונדיאל 2010 ובסגל המורחב למונדיאל 2014 אך לא נכלל בסגל הסופי.
ליגת העל הארגנטינאית (1): קלאוסורה 2009
נבחרת השנה של אמריקה הדרומית: 2009
ניקולָאיֶה אלכסנדרו (ברומנית: Nicolae Alexandru, ?
– 16 בנובמבר 1364, כונה לפעמים בהיסטוריוגרפיה הרומנית "אלכסנדרו הראשון" (ידוע גם כ"אלכסנדר בסאראב", ככל הנראה אחרי 1359 הוסיף "ניקולאיה" לשמו) היה שליט ולאכיה בין השנים 1352–1364. עוד לפני 1343 היה שותף בפועל לשלטון אביו, בסאראב הראשון.
ניהל מדיניות פנים וחוץ יעילה, קבע יחסים הדוקים עם המדינות הסלביות הדרומיות והגן את ארצו מפני התערבות יתר של הממלכה הסוזרנית, הונגריה.
הקים את המיטרופוליה האורתודוקסית (הארכיבישופות) של ולאכיה.
ניקולאיה אלכסנדרו היה בנם של בסאראב הראשון ושל אשתו, מרגרטה.
ככל הנראה הוטבל לראשונה לדת הרומית-קתולית תחת השם אלכסנדר.
מאוחר יותר הוטבל ככל הנראה לדת הנוצרית אורתודוקסית ונוסף לו השם "ניקולאיה".
ניקולאיה אלכסנדרו המשיך במדיניות אביו, אם כי נאלץ כבר ב-1344 להכיר בחסות ממלכת הונגריה על ארצו, לאחר שנשא אישה קתולית (ממשפחת לצקוביץ' או אולי לצקפי).
מלך הונגריה שלח אליו מספר פעמים את הבישוף דמטריוס של אוראדיה עם משימות דיפלומטיות ומיסיונריות.
בין השנים 1345–1353 השתתף במערכה המוצלחת המאורגנת של ידי בית אנז'ו מהונגריה נגד המונגולים-טטרים שפלשו ממזרח לקרפטים.
בהזדמנות זו שטחים הנקראים "אזור הספר הטטרי" (părţile tătăreşti) שבין הנחל מילקוב ובין הים השחור סופחו לוולאכיה.
שיתוף הפעולה במלחמה בטטרים שיפר ככל הנראה את מערכת היחסים עם מלך הונגריה.
בנסיבות אלה, ב-10 בפברואר 1355 אישר לו לאיוש הגדול את הזכות להחזקת הבאנאט של סוורין, שבזמנו הוענק לאביו.
ב-28 ביוני 1358 העניק המלך ההונגרי, לפי השערת ההיסטוריונים תוך הסכמה עם ניקולאיה אלכסנדרו (ק.ג'ורסקו) את הפריווילגיה המסחרית הראשונה בוולאכיה לסוחרים הסקסונים טרנסילבנים מהעיר השכנה, ברשוב.
בשנותיו האחרונות כנראה שוב הפסיק ניקולאיה אולכסנדרו לכבד את החסות המלכותית ההונגרית, דבר המוזכר בטרוניות של לאיוש הגדול כלפי יורשו, ולדיסלב (ולאיקו).
בעוד מלך הונגריה, קארוי רוברט, הוקיע את ניקולאיה אלכסנדרו ואת אביו ככופרים חסידי ה"סכיזמה", הקנצלריה של הכס הקדוש ברומא, החשיבה את שניהם כנאמנים לכנסייה הקתולית.
במסמך מאוקטובר 1345, האפיפיור קלמנס השישי שיבח את "הגבר האציל אלכסנדרו בסראטי" עבור מסירותו הקתולית.
האפיפיור ציין שאחדים מה"וולאכים הרומנים" מטרנסילבניה, ולאכיה ומסירמיום הגיעו לדעת את דרך האמת על ידי אימוץ האמונה הקתולית".
אחרי נישואיו לקלרה מדובוקה (כיום - היישוב "דביקה" במחוז קלוז') הכיר ניקולאיה אלכסנדרו בסמכות הבישופות הקתולית של טרנסילבניה לגבי כל הקתולים הילידים והזרים בוולאכיה.
מצד שני, למרות הקשר המשפחתי עם הדת הקתולית (דרך אמו מרגיטה, בתו אליזבטה הנשואה להונגרי קתולי ואשתו השנייה, קלרה) תרם תרומה חשובה לחיזוק הכנסייה והדת הנוצרית-אורתודוקסית בוולאכיה.
עוד בצעירותו בנה ניקולאיה אלכסנדרו יחד עם אביו את הכנסייה הנסיכית בבירה קמפולונג, הידועה כ"כנסיית נגרו וודה".
בשנת 1359 הקים באישור הפטריארך מקונסטנטינופול קליסטוס הראשון את הארכיבישופות המטרופוליטנית הראשונה של "אונגרו-וולאכיה" עם המושב שלה בעיר הבירה קמפולונג.
כארכיבישוף מטרופוליטני ראשון מונה יקינטוס מוויצ'ינה (?- 1372).
השליט, שבשנותיו האחרונות הוסיף לשמו גם את השם "ניקולאיה", תרם תרומות למוסדות כנסייתיים רבים בארצו - כמו מנזר טיסמאנה, ובחו"ל, בעיקר למנזר קוטלומוז על ההר אתוס.
לאחר מותו ב-16 בנובמבר 1364 הובא ניקולאיה אלכסנדרו לקבורה בתוך כנסיית המנזר נגרו וודה בעיר קמפולונג.
ניקולאיה אלכסנדרו היה נשוי פעמיים.
אשתו הראשונה הייתה מריה, אורתודוקסית באמונתה, וממנה נולדו לו שלשה בנים ובת:
אליזבטה - שנישאה ללדילסאו מאופלן, פאלאטין של הונגריה
אשתו השנייה הייתה קלרה מדובוקה, בת למשפחה קתולית של באנים של סברין והיא ילדה לו שתי בנות:
אנה, נשואה לאיוואן סרצימיר, הצאר של וידין בבולגריה.
אנקה, נשואה (מ-1360) לקניאז של סרביה, שטפאן אורוש החמישי, בנו של שטפאן דושאן.
ניקולאיה בלצ'סקו (ברומנית: Nicolae Bălcescu, תעתיק פונטי: nikoˈla.e bəlˈt͡ʃesku; להאזנה כאן; 29 ביוני 1819 - 29 בנובמבר 1852) היה סופר, היסטוריון ומהפכן רומני.
ניקולאיה בלצ'סקו נולד בבוקרשט, בירת נסיכות ולאכיה במשפחה של בויארים ממעמד אצולה נמוך יחסית.
בלימודי בית הספר התאהב במקצוע ההיסטוריה.
הוא למד יחד עם יון גיקה ובין מוריו היה גם יון הליאדה רדולסקו.
בגיל 19 התגייס לצבא הוולאכי וב-1840 לקח חלק בקשר פיליפסקו (קשר לאיחוד רומניה) ועם גילוי הקשר נכלא לשנתיים במנזר מרג'ינאני והשתחרר עם התחלפות השליט.
לאחר שחרורו ייסד בלצ'סקו, יחד עם יון גיקה וקריסטיאן טל, אגודה סודית בשם "האחווה" (Frăția), אגודה שסיסמתה הייתה "צדק, אחווה" (Dreptate, Frăţie).
הוא סייר בחבלים המיושבים ברומנים, נסיכות מולדובה, ולאכיה, טרנסילבניה, בוקובינה וגם בצרפת ובאיטליה.
למד היסטוריה והשתתף, לצד אאוגוסט טרבוניו לאוריניאן בעריכת כתב העת להיסטוריה Magazin istoric pentru Dacia (מגזין היסטורי למען דאקיה).
ב-1844, ב-Propăşirea (הקידום), כתב העת של קוגלניצ'אנו ושל אלכסנדרי, הודפסה עבודתו של בלצ'סקו, Puterea armată şi arta militară de la întemeierea Prinţipatului Valahiei şi până acum (הכוח הצבאי ואמנות המלחמה מייסוד נסיכות ולאכיה ועד עתה).
בהמשך פורסם באותו כתב עת המאמר Comentarii asupra bătăliei de la Câmpia Rigăi sau Cosovo (ביאורים לקרב בשדה השַחרור או קוסובו).
בלצ'סקו לקח חלק במהפכת 1848 (ולאכיה), שהתרחשה בפברואר, בצרפת.
עם ההשראה הזאת נסע לבוקרשט, שם לקח חלק במהפכה של 11 ביוני ואפילו מונה, ליומיים, להיות שר חוץ בממשלה הזמנית שהקימו המהפכנים.
הוא היה בצד הליברלי ותמך בזכות הצבעה לכל ובמתן קרקע לאיכרים.
לאחר דיכוי המהפכה נעצר על ידי הרשויות, אך הצליח לברוח ועבר לטרנסילבניה.
מטרנסילבניה גורש על ידי השלטונות המקומיים.
לאחר כישלון מהפכת 1848 בנסיכויות הרומניות, ניקולאיה בלצ'סקו, יחד עם וסילה אלכסנדרי ואלקו רוסו, הוציאו לאור בפריז את כתב העת România viitoare (רומניה העתידית).
הוא עבר לאיי דרום צרפת, שם התגורר עם מריה קנטקוזינו - שניהם היו חולי שחפת וקיוו שהאקלים של דרום צרפת ישפיע לטובה על מצב בריאותם.
ב-1850, בפריז, השיג דרכון עות'מאני ובאמצעותו ניסה להיכנס לנסיכות ולאכיה, כדי לבקר את אימו הזקנה והחולה (גם הוא היה חולה מאוד), אך הרשויות מנעו את כניסתו.
בעצת רופאיו יצא אל דרום איטליה.
הוא התיישב בפלרמו, סיציליה ושם מת לבסוף ממחלתו, שחפת.
היצירה ההיסטורית החשובה ביותר של בלצ'סקו, Românii supt Mihai-Voievod Viteazul (הרומנים תחת מיכאי הוויווד האמיץ) נשארה בכתב יד ופורסמה לאחר מותו.
המשטר הקומוניסטי ברומניה, על בסיס הערה כלשהי של קרל מרקס, ראה בבלצ'סקו חלוץ של הקומוניזם, לכן פיאר את שמו, תחריט של פניו הודפס על שטרות כסף ושמו ניתן ליישובים ולרחובות בערים הגדולות.
ניקולאיה מברוגני היה שליט פנריוטי של נסיכות ולאכיה בין 6 באפריל 1786 – ספטמבר 1790.
משפחת מברוגניס מקורה באצולה ביזנטית שנמלטה מקונסטנטינופול אחרי כיבוש העיר על ידי הטורקים העות'מאנים והגיעה בהתחלה לפלופונסוס והחל משנת 1715 התיישבה באיים הקיקלדים בסנג'ק נאקסוס, חלק מהאלייט העות'מאני של הארכיפלג (ג'זירה) שבהנהגת מפקד הצי הטורקי, הקפודן פאשה.
סבו של ניקולאוס מברוגניס היה אחד מנכבדי האי.
ניקולאוס פטרוס מברוגניס נולד באי פארוס בשנת 1738. את לימודיו עשה באי סיפנוס.
מברוגניס עבר לקונסנטינופול (איסטנבול) והתמנה למזכיר בשרות הדרגומנים של הצי העות'מאני.
בשנת 1770 מונה בעצמו לדרגומן של הצי.
תוך כדי שרותו בתפקיד זה קנה לעצמו מעמד מכובד, עוזרו האישי ואיש אמונו של מפקד הצי, הקפודן פאשה חסן גֶזַאֶרלי.
בשנים -1780-1779 השתתף יחד עם מפקד זה בדיכוי מרד של כוחות לא סדירים טורקים-אלבנים שהיו שודדים בחצי האי פלופונוסוס.
השתדל בהזדמנויות שונות לבוא לעזרת אחיו היוונים, למשל התערב אצל השלטונות העות'מאנים לטובת מורדים יוונים באי פסארה.
בנה ושיפץ כנסיות ומנזרים רבים באיים הקיקלדים - אנדרוס, נקסוס, סיפנוס, מיקונוס, טזיה והקים אף כמה בתי ספר, דאג לחפירת בארות מים וכו'.
התמנה לשליט ולאכיה הודות להתערבות של מפקדו, הקפודן פאשה חסן, וב-26 במרץ/6 באפריל 1786 עלה על כס השלטון בוולאכיה במקום מיכאיל הראשון סוצו.
בגלל היותו איש הצי הטורקי, נתקל בהתנגדות רבה מצד מנהיגים פנרים אחרים מקרב בני עמו.
לבסוף פטראקיס, מפקח המטבעה של האימפריה, שניסה לטרפד את מינויו בוולאכיה, שילם על כך בראשו.
מברוגני קיבל את הראש הערוף של פטראקיס כ"שי" לרגל הכתרתו בבוקרשט.
נכנס לבוקרשט והתחיל את מלוכתו בפועל ב 28 במאי 1786.
סגנון שלטונו התאפיין בהקפדת יתר על הטקסים, הענשה בחומרה של סוחרים או כמרים שנתפסו כמועלים בעבודתם, ובהתנהגות אקסצנטרית שהייתה מן המפורסמות: מתוך לעג לבויארים, נהג כדוגמת קליגולה ורודנים אחרים שקדמו לו בהיסטוריה, ומינה את סוסו למישרת קלוצ'ר, אחד התפקידים הבכירים של דרגטורי בחצר המלוכה.
מספרים שנסע בכרכרה רתומה לאיילים בעלי קרניים מצופות זהב.
חילק משרות נכבדות תמורת תשלום ועורר בכך אף את זעם השלטון העות'מאני.
מצד שני, בקרב העם נודע שמו כמגינם של העניים והמסכנים באמצעות פסקי הדין שלו שכונו "מברוגניים".
דמותו היוותה השראה למחזה "מערבולת הטירוף" מאת המלומד ריגאס ולסטינליס ששם ללעג ולקלס את מברוגני על עברו כ"גאליונגי" (איש ספינות), על צורת דיבורו (לא שלט טוב לא בטורקית ואף לא ביוונית ספרותית של זמנו) ועל התנהגותו.
בזמן מלכותו הקצרה יזם עבודות בניה ושיפוץ בבירה בוקרשט.
הקים את כנסיית "מעין המרפא" בצפון העיר בקצה "פודול מוגושואיי",בתוך מתחם אדריכלי מקיף.
קרוב לשם ארגן ירידים והקים בית דפוס, ודרש מהתושבים להשתתף בתחזוקתם ובשיפוצם של קטעי הרחוב הסמוכים לבתיהם.
הטיל מס לצורך שיפוץ הארמון הנסיכותי.
תמך במוסדות דת כמו מנזר צ'רניקה.
תרם תרומה מסוימת לפיתוח צנרת ראשונית לאספקת מים.
ניקולאיה מברוגני ארגן צבא של כרבבת חיילים שקיבלו שכר מהממשל.
בשנת 1787 השתתף לצד הטורקים במלחמה נגד רוסיה ואוסטריה.
הצליח לעצור זמנית את התקדמות האוסטרים בוולאכיה ואף פלש למולדובה כשלצידו שליט ולאכיה לעתיד, מנואיל ג'יאני רוסט.
לפי כרוניקה של דיוניסיוס האקלסיארך טרפד בו זמנית מהלכים טורקיים שהיו עלולים לגרום נזק רב לתושבי ולאכיה.
לדברי הכרוניקון הצליח להטביע בחשאי בנהר פאשה טורקי שהתכונן לתפוס עבדים מקרב התושבים.
ב-22 בספטמבר 1789 הצבא העות'מאני ובראשו הווזיר הגדול חסן, פאשה של רוסצ'וק לשעבר, הובס על ידי האוסטרים במרטינשט על ידי רמניקו סראט.
בהמשך הכוחות האוסטרים כבשו את ולאכיה והשליט נאלץ ב-15 בנובמבר לברוח מדרום לדנובה, לבולגריה שהייתה בשליטה מוחלטת טורקית.
באותו חודש התבקש על ידי הטורקים לנהל משא ומתן עם הגנרל פוטיומקין הרוסי והשיג הפסקת אש.
ב-19 בספטמבר 1790 נחתם הסכם שביתת נשק בין האימפריה העות'מאנית ובין אוסטריה.
למרות נאמנותו לשער הנשגב הווזיר הגדול חסן ששנא את מברוגני אישית, הורה להוציאו להורג, בטענות כוזבות של אי ציות.
ראשו של ניקולאיה מברוגני נערף ביישוב ביאלה, בין רוסה ובין שישטוב (סבישטוב).
הווזיר הגדול חסן פאשה בעצמו הוצא להורג בפקודת הסולטאן, שזעם על רציחתו של מברוגני תוך כדי שימוש בפירמן אימפריאלי מזויף.
ניקולאיה מברוגני נקבר על ידי אלמנתו, מריה, בכנסיית השליחים הקדושים בברוסה בטורקיה של היום, שם התיישבו צאצאיו.
מריה מברוגני נפטרה בברוסה בשנת 1829.
מהנישואים בשנת 1763 למריה סקנאבי (בת למשפחה ממודניה, אסיה הקטנה)
קונסטנטין - שהיה לדרגומן של הצי העות'מאני בשנים 1811–1816
סמרגדה (סמרנדה) - שנישאה לסקרלט קאלימאקי, לימים שליט מולדובה
ניקוֹלאַיֶה יון גריגורֶסקוּ (ברומנית: Nicolae Ion Grigorescu; 15 במאי 1838 – 21 ביולי 1907) היה צייר רומני, ממייסדי הציור הרומני המודרני, לצד יון אנדרייסקו ושטפאן לוקיאן.
בצעירותו התנסה באומנות ציורי הקיר הכנסייתיים בעלת מסורת עתיקה ברומניה, ובהמשך בתקופת צמיחת האימפרסיוניזם בצרפת, גיבש שפה פלסטית חדשנית שהשפיעה רבות על התפתחות האמנויות היפות בארצו.
רקע משפחתי, ילדותו וצעירותו כצייר איקונין
ניקולאיה גריגורסקו נולד בשנת 1838 ביישוב פיטארו, המשתייך לכפר פוטלוג' במחוז דמבוביצה בנסיכות ולאכיה או מונטניה דאז, כיום ברומניה.
היה בנם השישי מבין שבעת ילדיהם של הזוג יון ומריה גריגורסקו.
בגיל 7 כשהתייתם מאביו, עבר עם משפחתו לבוקרשט,
בשכונת קרמידארילור (מייצרי הלבנים) בבית של אחת מדודותיו.
אמו לימדה אותו קרוא, כתוב וחשבון.
מגיל 10,יחד עם אחיו, גאורגה, ניקולאיה נכנס למשך שנתיים כחניך בסטודיו של הצייר ממוצא צ'כי אנטון חלאדק (Chladek).
למד מחלאדק הרבה, אך נכון להגיד ש"גנב" את המקצוע בניגוד לרצון המורה הקנאי וחמור הסבר, שדרש ממנו למלא יותר תפקיד של משרת ומיעט ללמדו.
לכן החליט ניקולאיה בן ה-12 לעזוב בסופו של דבר ולסלול את דרכו לבד.
התחיל מוקדם לצייר איקונין בסגנון שמיזג השפעה ביזנטית מסורתית עם הנאו-קלסיציזם, ולמוכרן בימי ראשון ביריד "אוֹבּוֹר" בבוקרשט ובירידים אחרים
בשנת 1853, בגיל 15 שמו הלך לפניו אחרי שצייר את הכנסייה שבנתה הנסיכה קלאופטרה טרובצקאיה באחוזתה ביישוב בייקוי (Băicoi).
אחר כך קיבל הזמנות לעבודות לקישוט ה"אגיאזמטאר" (אגן המים הקדושים) של המנזר קלדרושאן (Căldăruşani).
בשנת 1856 יצר את התמונה ההיסטורית "מיכאל שומט את הדגל" שהוצגה בפני השליט ברבו שטירביי יחד עם בקשה למימון לימודיו.
בשנים 1856–1857 צייר את הכנסייה החדשה של מנזר זמפירה במחוז פרחובה שבה התחיל להיעזר בדמויות אמיתיות שהכיר.
גריגורסקו צייר שם גם "אפיטף" עשוי ממשי כחול.
אחרי שאם המנזר אגאפיה, טביתה אורסאקה התרשמה מאוד מתמונת "אם האדון" שצייר, חתמה איתו חוזה לצורך עבודות קישוט הכנסייה תמורת 2000 צהובים.
בין השנים 1858–1861 גריגורסקו עבד בציור קירות הכנסייה "הווייבודים הקדושים" של מנזר אגאפיה, בעזרת אחיו גאורגה ושל צייר איטלקי בשם לואיס ג'ירארדלי.
לבסוף מיכאיל קוגלניצ'אנו, שפגש אותו באגאפיה והעריך את כישרונו, התערב למענו והשיג בשבילו מלגת השתלמות בפריז.
שנות ההשתלמות בצרפת ופעילותו האמנותית
בסתיו 1861 נסע גריגורסקו באניה לצרפת.
בהגיעו לפריז השתלם בסטודיו של הצייר ממוצא שווייצרי שארל גֱלֶר (Charles Gleyre), מורה דגול, שעם תלמידיו נמנו גם מונה,
ובהמשך נרשם לבית הספר לאמנויות יפות בפריז.
שם למד אצל סבסטיאן קורני Sebastien Cornu, תלמיד של אנגר שאצלו השתלם גם רנואר.
ניצל את ההזדמנות כדי להשתכלל במיוחד בהיבטים שהיו עדיין חלשים בחינוכו האומנותי: הגרפיקה והקומפוזיציה.
בימי הקיץ ביקר בלובר על מנת להעתיק מיצירותיהם של ז'ריקו, רובנס, רמברנדט ואמנים קלאסיים אחרים המוצגים במוזיאון.
ברגע מסוים עזב את הסטודיו של קורני ובהיותו נמשך על ידי אסכולת ברביזון, התיישב ביישוב זה והשלים את השכלתו האמנותית על ידי התוועדות ליצירותיהם של מילה,קורו, קורבה, ותאודור רוסו.
את חלק מהאמנים האלה (מילה, דוביני, קורו) פגש באכסניה של גאן על יד פונטבלו.
בהשראת סביבה אמנותית זו אימץ גריגורסקו שיטות חדשניות לביטוי, למשל בסוגת הציורים הנקראת "מתחת לכיפת השמיים" "en plein-air", שבישרה את פריצת האימפרסיוניזם.
אחרי זמן מה פעל בסביבת האמנים במארלוט, גם כן בקרבת יער פונטנבלו.
בתקופת ה"ברביזון" שלו משיחות מכחולו או מברשתו היו לרוב קצרות ורחבות, תוך השארת עקבות בולטים, וצבעיו הפכו לבהירים יותר.
באמצעות היכרות עם המצנט של האימפרסיוניסטים, ז'ורז' דה בליו, הכיר את סגונותיהם של מונה, רנואר וסיסלי.
עם הזמן צבעיו נעשו עוד יותר בהירים אך המשיך לבחור בריאליזם ישיר ובנושאים כפריים.
לרגל התערוכה העולמית בפריז ב-1867, הציג שבע עבודות.
בשנת 1868 הציג ב"סלון הפריזאי" את הציור "צועניה צעירה".
חזר לארץ פעמים מספר והחל משנת 1870 השתתף ב"תערוכות האמנים בחיים" (מאוחר יותר קרויות "הסלונים הרשמיים,") בבוקרשט.
תערוכות אלה אורגנו על ידי בתי הספר לאמנויות שבחסות המדינה, שגישתם לאמנות הייתה שמרנית ומגבילה ניסיונות לחידושים.
לכן בתערוכה ב-1870 שבו הציג גריגורסקו 26 תמונות, הוא לא זכה בשום סוג של פרס או הערכה חיובית.
בנסיבות אלה קם פורום חדש - "חברת ידידי האמוניות היפות" שארגנה את התערוכה הקיבוצית הראשונה שלה בבוקרשט בשנת 1873. כאן הורשה גריגורסקו להציג 146 ציורים שהביאו לו הצלחה רבה בקרב הקהל, אך זכו גם לבקורת חריפה מצד חסידי האמנות האקדמיסטית.
תערוכה זו משנת 1873 נחשבת לנקודת ציון בהתפתחות האמנות ברומניה שהתחילה לצאת מהמסגרת המגבילה של ה"סלונים הרשמיים"
צעד נוסף קדימה נעשה בשנת 1896 כשקבוצת אמנים צעירים - ובראשם לוקיאן, ורמונט וארטאקינו פתחו, בנוכחותו של גריגורסקו את "תערוכת האמנים העצמאיים".
בינתיים, בשנים 1873–1874 ערך הצייר מסעות לימוד באיטליה- ברומא, נאפולי, פומפיי, יוון ובווינה.
בשנת 1877 הוזמן ללוות את צבא מולדתו כ"צייר חזית" וביצע בעת קרבות מלחמת העצמאות של רומניה, בגריביצה וראחובה (אוריאחובו), בשטח בולגריה, ציורים ורישומים שהיוו את הבסיס לקומפוזיציות עתידיות (שחלקם נאספו ב"אלבום מלחמת העצמאות").
מפורסמות במיוחד הפכו התמונות "המתקפה בסמרדן", "החצוצרן" ו"הזקיף".
בין השנים 1879–1890 עבד בעיקר בצרפת, חלק מן הזמן ביישוב ויטרה Vitré בברטאן, וחלק בסטודיו שלו בפריז.
לזוג נולד בן, גאורגה גריגורסקו.
בשנת 1890 שב לרומניה והתיישב בעיירה קמפינה.
בין השנים 1891–1904 הציג תערוכות אישיות באתנאום הרומני והתמסר לנושאים כפריים שאותם צייר בגרסאות אינסופיות: תמונות של כפריות, עגלות שוורים בדרכי כפר מאובקים ונופים רומניים שונים.
בשנת 1899 נבחר כחבר כבוד של האקדמיה הרומנית.
ניקולאיה גריגורסקו נפטר ב-21 ביולי 1907 בקמפינה.
בסטודיו שלו, על החצובה עמדה תמונתו האחרונה הבלתי גמורה, "החזרה מהיריד".
בשנת 1939 מכר בנו, גאורגה, 200 יצירות שונות של אביו למועצה המקומית קמפינה.
יצירות אלה הגיעו ברבות הימים למוזיאון האמנות של בוקרשט.
רוב עבודתו מורכבת בעיקר מציורי שמן.
1957 נפתח בקמפינה המוזיאון הממוריאלי "גריגורסקו" שהוא מחלקה של המוזיאון המחוזי לאמנות פרחובה.המוזיאון ממוקם בבית בו חי הצייר את שנותיו האחרונות - 1904–1907. הבית נשרף בימי מלחמת העולם הראשונה ושוקם בשנים 1954–1955.
2005 - הבנק של רומניה הנפיק שטר של 10 ש"ח עם תמונתו
,תחנת מטרו בבוקרשט (לאונטין סלז'אן לשעבר)נושאת את שמו.
2013- לרגל מלאת 175 שנים להולדתו של האמן הנפיק הדואר הרומני בול דואר עם דיוקן עצמי מצעירותן
2013 - הבנק הלאומי של רומניה הטביע מטבע כסף בשווי 10 ליי
ניקולאיזם או ניקולַטיזם הייתה כת נוצרית קדומה שהוגדרה כמינות (כנראה הכת הנוצרית הראשונה שהוכרזה כמינות).
בימי הביניים חודש המושג בכנסייה הקתולית, על מנת לתאר את שבירת כללי הפרישות של אנשי דת קתוליים, כלומר נישואי כמרים או חיים של איש דת עם ידועה בציבור.
המושג הוזכר לראשונה בחזון יוחנן: .
בפסוקים אלה ההתייחסות היא לכפירה מצד כת גנוסטית שייסד ניקולס מאנטיוכיה.
על פי הכתוב התרכזו הניקולאיסטים באפסוס ובפרגמון שבאנטוליה.
חוץ מהכתוב בחזון יוחנן, אין מקורות ראשוניים נוספים לכת הניקולאיסטים.
חלק מאבות הכנסייה התייחסו לכת הניקולאיטית, אולם לא הוסיפו מידע מהותי.
במאה ה-2 טען היפוליטוס מרומא כי הדיאקון ניקולס, יהודי הלניסטי שהשתייך למעגל של הנוצרים יהודים, הוא זה שייסד את המינות.
חלק מאבות הכנסייה הזכירו את הקבוצה בכתביהם, בהם אירנאיוס שטען שהם חיו חיי הנאה בלתי מרוסנת, וויקטורינוס (Victorinus) שסיפר כי אכלו בשר קורבן לאלילים.
כן הוזכרו אצל אפיפניוס מסלמיס ותאודורטוס.
בדה ונרביליס סיפר שניקולס אפשר לאדם אחר לשאת את אשתו (או לקיים איתה יחסי מין).
תומאס אקווינס סבר שניקולס אפשר פוליגמיה או שיתוף נשים, אולם טענות כאלו הועלו על ידי הכנסייה כלפי כתות גנוסטיות שונות ואין מקור תומך לטענה, וייתכן שיש כאן עירוב בין ביקורת על ניקולס עצמו לבין ביקורת על אנשי הניקולאיזם.
אוסביוס מקיסריה כתב שהכת התקיימה זמן קצר בלבד.
עד המאה ה-4 לא היו הנחיות ברורות לגבי נישואי כמרים, להבדיל מנזירים שלא היו אמורים לקיים חיי משפחה מסוג כלשהו ולהינתק ממשפחתם יחד עם הכניסה למנזר.
הכנסיות המזרחיות ברובן לא אסרו על אנשי דת להינשא, ובכנסייה האורתודוקסית הכמורה הנמוכה יכולה להתחתן, אך לא להתחתן שנית לאחר גירושין או התאלמנות.
הקונציל של טרולו ב-692 (המוכר על ידי הכנסייה המזרחית בלבד) גינה כמרים שעזבו את נשותיהם באמתלה של אדיקות.
במערב אירופה נושא חיי האישות של כמרים עלה לדיון מספר פעמים.
הקונציל של אלווירה (Concilio de Elvira), שהתקיים בספרד בתחילת המאה הרביעית, הגביל נישואי כמרים, אולם האיסור לא נכפה.
בימי הביניים שויך הביטוי ניקולאיזם לאנשי כנסייה שלא שמרו על פרישות מינית, שהמשיכו לחיות במסגרת משפחתית אחרי מינויים לתפקיד או שהקימו משפחה.
התופעה הייתה רווחת בעיקר אצל הכמורה הכפרית לצד בישופים ובעלי משרות רמות אחרות בהיררכיה הכנסייתית.
ידוע אף על אפיפיורים שהקימו משפחה, כגון האפיפיור אלכסנדר השישי ובנו צ'זארה בורג'ה.
במסגרת רפורמות הכנסייה במאה ה-11 הועלתה תביעה לכפות פרישות על הכמורה.
מקורו של המושג ניקולאיזם לא ברור ואין הסבר חד משמעי לכך שתופעת הזוגיות של כמרים נקראה ניקולאיזם.
פטרוס דמיאנוס נשלח ב-1059 למילאנו כדי להכריע בעימות בין ראשי הכנסייה המקומית, שבה היו נפוצים השוחד ונישואי הכמרים, לבין מתנגדיהם שביקשו להשיב את טוהר המידות על כנו.
הוא השתמש במונח ניקולאיזם בהתייחסותו לכמרים נשואים והסביר שהמונח נובע מניקולס ומהכת שהנהיג.
רופרט מדויץ (Rupert von Deutz) הסביר שהמונח הוצמד לתופעת הזוגיות של כמרים בשל חילופי הנשים שנקטו בהם הניקולאיסטים הראשונים.
פירוש נוסף מצמיד את המונח לאפיפיור ניקולאוס השני שניסה להתנגד לתופעה.
ההתעוררות הכנסייתית, כפי שבאה לביטוי בפאקס דאי וברפורמת קלוני, רצתה לנקות את הממסד הכנסייתי מאותן תכונות שנראו בעיני הטהרנים כבלתי ראויות.
ההתנגדות לתופעת הניקולאיזם נבעה מהחשש כי הכמרים המקיימים חיי אישות ומשפחה יעמידו את משפחתם מעל האינטרסים של הכנסייה וכי יסיחו את דעתם מעבודת האל.
המושג הורחב לקיום יחסי מין מכל סוג שקויימו על ידי אנשי כנסייה שהתחייבו לחיי פרישות.
הקרדינל הומברט מסילבה קנדידה, בחיבורו "נגד השמעונים", התייחס גם לנושא הניקולאיזם ושלל את התופעה.
במילאנו קמה תנועת הפטאריני בדרישה לשיפור דרכיהם של אנשי הכנסייה ולחסל את תופעת הסימוניה (שמעונות) וההפקרות המינית.
האפיפיור לאו התשיעי אסר נישואי כמרים.