tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כ-7.5% מהם (34 יישובים) נחשבים מושבים שיתופיים.
שם המושבשנת התיישבותתנועת מיישבתשיוך לשלטון מקומי בישראל/אזור בארץהשנה בה היישובחדל להתקיים כמושבאלעזר 1975גוש עציון 1988 אשלים 1979התנועה הקיבוציתרמת הנגבתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 נחושה 1955הפועל המזרחימטה יהודה 1994 שורשים 1985תנועת המושביםמשגב 1992/3
מושבים שאוחדו לרשות מוניציפלית אחרת
מתוך המושבים המעטים שפורקו בתולדות ישראל (המפורטים בחלק זה), חלק מהם הוקם בהמשך מחדש במיקום אחר בישראל.
עבור המקרים הנדירים הללו נכללים ברשימות שבערך הזה שני פריטים שונים - פריט אחד עבור המושב המקורי שפורק (אשר מופיע בחלק זה) ופריט נוסף עבור המושב שהוקם בהמשך אשר לו שם זהה או שם שונה.
קטיף 1985 הפועל המזרחיגוש קטיף 2005 היישוב פונה ונהרס במסגרת תוכנית ההתנתקות.שדות1971תנועת המושביםסיני1982המושב פונה כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים.תלמי יוסף (סיני)1977האיחוד החקלאיהמושב הועתק לחבל שלום כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים.
מושבות הברון הירש בארגנטינה הן מושבות חקלאיות של יהודים שהוקמו בארגנטינה בסוף המאה ה-19. המושבות הוקמו בתמיכת הברון מוריס הירש וארגון יק"א ויושבו בעיקר על ידי יהודים ממזרח אירופה.
הברון הירש ראה בהתיישבות היהודית בארגנטינה פתרון לאנטישמיות שחוו יהודי מזרח אירופה.
המתיישבים היהודים, אשר כונו "הגאוצ'וס היהודים" ("gauchos judíos" בספרדית), הקימו מספר מושבות ולצד אורח החיים החקלאי ניהלו חיים יהודיים והקימו בתי כנסת, בתי ספר, ספריות ומוסדות תרבות.
עד שנת 1896 נקלע פרויקט יישוב היהודים בארגנטינה לקשיים רבים.
גם לאחר מותו של הירש באפריל 1896 יהודים המשיכו להגר לארגנטינה וארגון יק"א המשיך בהקמת מושבות חדשות.
במרוצת השנים עזבו מרביתם של בני הדור הצעיר את המושבות ועברו לערים הגדולות (בעיקר לבואנוס איירס) או לישראל.
כיום נותרו יהודים מעטים ביישובים.
לקראת סוף המאה ה-19 החלו היהודים אשר התגוררו ברחבי האימפריה הרוסית לסבול מגילוי אנטישמיות רבים, לצד הגבלות שונות מצד השלטון.
יהודים רבים מתחומי מזרח רוסיה החלו להגר למקומות שונים בעולם.
במקביל, ארגנטינה, אשר הוקמה ב-1816, נקטה בסוף המאה ה-19 במדיניות של דלת פתוחה כדי לעודד הגירה אליה וליישב את שטחיה הריקים.
צירוף נסיבות זה הביא להגירה של יהודים רבים ממזרח אירופה לארגנטינה.
המדינה הצעירה הבטיחה לתושבית חופש דת, דבר שקסם ליהודים שסבלו מאנטישמיות במזרח אירופה.
חלק מהיהודים פנו להתיישבות חקלאית וראשונת המושבות היהודיות הייתה מוזסוויל, אשר הוקמה ב-1889 (עוד לפני תמיכתו של הברון הירש).
בשנת 1891 הגה הברון מוריס הירש תוכנית לפיה שטחיה העצומים והריקים של ארגנטינה יוכלו להוות פתרון לבעיית היהודים במזרח אירופה.
הירש ביקש לפתור את הבעיה היהודית לא באמצעות התארגנות לאומית, אלא באמצעות עידוד יוזמה כלכלית אינדיבידואלית ותוך שימת דגש על רווחיות ולא על מתן צדקה.
באוגוסט 1891 הקים הברון הירש את חברת יק"א, שאנשיה היו מוסמכים לאתר שטחים ליישוב היהודים.
בסוף השנה נרכשו מידי ממשלת ארגנטינה שטחים בצפון המדינה, אולם לבסוף לא יצא רעיון זה אל הפועל.
בשנת 1892 החל תכנון המושבות החדשות באופן מסודר.
הירש הגיע להסכם עם ממשלת הצאר אשר התיר ליהודים לעזוב את רוסיה.
במקביל, החל במיון המתיישבים העתידיים.
נבחרו מתיישבים בעלי ידע בחקלאות, שמשפחתם כללה לפחות עוד שני צעירים בגיל העבודה.
המתיישבים אורגנו בקבוצות של 50 משפחות.
הפרויקט תוכנן כמפעל עסקי שרווחיו יופנו להמשך ההתיישבות.
חברת יק"א סיפקה למתיישבים את הקרקע, הציוד והתמיכה בשלב הראשון כהלוואה אותה יצטרכו להחזיר.
בינתיים החלו יהודים ממזרח אירופה להגיע בכוחות עצמם אל ארגנטינה והירש נאלץ ליישב אותם עוד בטרם הושלם התכנון.
ראשונת המושבות שהוקמה בתמיכת הברון הירש הייתה מאוריסיו (הוקמה ב-1891) ונקראה על שמו של הברון, ואחריה המושבות סן-אנטוניו ווילה קלרה (על שם רעייתו של הברון, קלרה הירש).
במקביל, סייע הברון באותה שנה למושבה מוזסוויל שנקלעה לקשיים והעביר אותה תחת חסותו.
הקבוצות המאורגנות הראשונות שהגיעו לארגנטינה הקימו את המושבה לוסיינוויל (בסווילבסו כיום) המנציחה את זכר בנו היחיד של הברון, לוסיין, אשר נפטר ב-1887.
המתיישבים היהודים נתקלו בקשיים רבים, אשר כללו תנאי אקלים קשים בהם לא היו מורגלים, אסונות טבע שהשמידו את היבולים בשנים הראשונות, ומתחים רבים בין המתיישבים לפקידי הברון בבואנוס איירס.
בשנת 1895 נפגש הברון הירש עם בנימין זאב הרצל בפריז, והשניים דנו ביישוב היהודים בארגנטינה.
מאוחר יותר דן הרצל בשאלת מיקומה של המדינה העתידית בספרו "מדינת היהודים" בפרק "פלשתינא או ארגנטינא?".
באפריל 1896 הלך הברון הירש לעולמו, ואיתו גם החזון של התיישבות יהודית בארגנטינה.
עד שנה זו הצליח מפעלו של הברון להביא לארגנטינה כ-10,000 יהודים, וכשני שלישים מהם נקלטו במושבות (היתר עזבו את המושבות לאור הקשיים הרבים).
מספר זה דומה לכמות היהודים שהתיישבה באותן שנים בארץ ישראל.
רעייתו של הברון, קלרה, המשיכה את התמיכה ביק"א ובמתיישבים.
המתיישבים הקימו בתי כנסת, בתי ספר ומוסדות תרבות אשר שימשו את הקהילה היהודית, ושמרו על קשר עם הציונות.
יהודים מאירופה המשיכו להגר לארגנטינה בעשורים הבאים ובתמיכת יק"א הוקמו מושבות חקלאיות נוספות, בעיקר בפרובינציות אנטרה ריוס, סנטה פה ובואנוס איירס.
עם התגברות האנטישמיות בגרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון החלה הגירה של יהודים מגרמניה.
יהודים התיישבו במושבות רבות, ביניהן אביגדור, קולוניה לאפין , פלאסיוס (Palacios), וילה דומינגז , ווילגוואי , ריברה , וכן בכמה עשרות יישובים נוספים.
במרוצת השנים עזבו בני הדור הצעיר את החיים הקשים במושבות המרוחקות לטובת מגורים בערים הגדולות, בעיקר בואנוס איירס.
חלקם העדיפו לממש את החזון הציוני באמצעות עלייה לישראל, כך שעם השנים התמעט מספרם של היהודים במושבות.
באזורים רבים ניתן למצוא בתי כנסת ומבנים של הקהילה, חלקם נטושים וחלקם מתוחזקים על ידי הקהילה היהודית הקטנה שנותרה ביישובים.
מושבת האמנים של באיה מארה או בית הספר לציור של באיה מארה (היום ברומניה אז בהונגריה) הוא תנועה שהחלה את הציור ההונגרי המודרני, והתפתחה למושבת האמנים של באיה מארה (בהונגרית: Nagybányai művésztelep) משנת 1896 ורק מלחמת העולם השנייה סיימה את פעילתה.
משנת 1902 הפכה מושבת האמנים ל"בית ספר חופשי (פתוח)", אליו פנו כמעט כל הדמויות המשמעותיות של הדור החדש של הציירים ההונגרים.
היתרון העיקרי של בית הספר היה בכך שהציג את תוצאות הנטורליזם ומגמת ה-plein air (מבוטא "פלנר") שהיה סגנון ציור באוויר בחוץ, סגנון שנכנס לאופנה במחצית השנייה של המאה ה-19, והתאפיין בשימוש באור טבעי ומפוזר במקום תאורת סטודיו ממוקדת.
בתקופה המוקדמת, האדם המובהק ביותר בסגנון באיה מארה היה הצייר קארוי פרנצי.
לבית הספר הייתה השפעה גדולה במחצית הראשונה של המאה ה-20 על הציור ההונגרי.
זה בא לידי ביטוי באגודות הציירים כמו השמונה, האגודה החדשה לאמנים (KUT), אימפרסיוניסטים ונטורליסטים הונגרים (MIÉNK), אגודת פאל סיניאי מרשה, הציירים של השפילה ההונגרית הגדולה, (למעשה מושבת האמנים של קצ'קמט) וגם מושבת האמנים של סנטאנדרה, של מישקולץ ועוד, והשפעתו חלחלה לציור ההונגרי.
זה היה בית הספר הראשון לציור שעבודתו אומצה וכובדה על ידי הקהל ההונגרי.
מושבת האמנים של קצ'קמט (בהונגרית: Kecskeméti művésztelep) ממוקמת בפאתי העיר קצ'קמט, במיקרטווארוש (Műkertváros), במרכז הונגריה.
מושבת האמנים של קצ'קמט נוסדה בשנת 1909. ראש העיר, אלק קדה, בנה וילה עם שמונה אולמות סטודיו לאמנים בתוך המבנה, שתוכנן על ידי האדריכלים בלה יאנסקי וטיבור סיבשי למטרת הקמה של מושבת אמנים.
המנהל הראשון של מושבת האמנים היה בלה איוואני-גרינוואלד, שהביא איתו ציירים בסגנונות הניאו (כמו נאו-קלאסיציזם וכדומה) מצוינים ממושבת האמנים של באיה מארה, שרצו לעקוב אחר מגמות האמנות המודרנית, כגון האימפרסיוניזם והפוסט - אימפרסיוניזם.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הפכה מושבת האמנים למגורים המוניים, ורק בשנת 1920 חזרה שוב ליעודה המקורי, והעיר העבירה שתי וילות לאוניברסיטה לאמנויות יפות של בודפשט למטרה זו.
אימרה רווס לקח על עצמו את ניהול האתר מידי בלה איוואני גרינוולד.
משנת 1957 תפקדה מושבת האמנים כבית הארחה.
שיפוץ נערך בשנת 1982, וכיום מתגוררים ויוצרים בה גם אמנים וסופרים.
גזה פראגו (מקודם:פרנקפורטר) חבר מייסד
מושבת האמנים של סנטאנדרה (בהונגרית: Szentendrei művésztelep), שידועה גם בשם האסכולה או בית הספר של סנטאנדרה, היא סדנת יצירה לשעבר בחלק הצפוני של סנטאנדרה, שבמרכז הונגריה.
המושבה הוקמה ביישוב בשנת 1929 על ידי אגודת הציירים של סנטאנדרה.
החברים המייסדים השתייכו למה שכונה בית ספר רומאי שבנוסף לשמירה על מסורות בית הספר באיה מארה, פעל גם אחר הסגנון הנאו-קלאסי המחודש.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 ציירו בעיירה ציירים בעלי חזון מודרני שייצגו בעיקר את המגמה הקונסטרוקטיבית.
הם ביקשו לשלב את המסורות של בית הספר לשעבר במושבת האמנים של באיה מארה עם האמנויות היפות של רוח קונסטרוקטיבית.
במובן הרחב יותר, פעילויותיהם של כל האמנים היוצרים גם בסנטאנדרה פירושן האמנות העכשווית של סנטאנדרה, הידועה גם כאסכולה של סנטנדרה.
מאז שנות ה-30, האמנות היצירתית של לאיוש ויידה ושל דז'ה קורניש קשורה באופן ישיר ביותר לסנטאנדרה.
הם ציירו בעיקר את הסביבה הטבעית והבנויה של הנוף הזה ושאבו את המוטיבים שלהם ממסורות התושבים שחיו שם.
בין הסגנונות המודרניים ציירו בעיקר ברוח הסוריאליזם והאמנות הלא-פיגורטיבית.
אימרה אמוש תרם גם להחדרת הסוריאליזם בסנטנדרה, ומעריציו כינו אותו "שאגאל ההונגרי".
אמנים רבים אחרים היו קשורים לסנטנדרה וסביבתה, כמו פירושקה סאנטו, אנדרה באלינט וחברו יאנוש טורנאי גם הם ציירו בסנטאנדרה בשנות ה-30 המוקדמות.
בשליש האחרון של המאה ה-20, סטודיו לאיוש ויידה וחבורת האמנות שפעלה סביב הסטודיו, התפרסמו מאוד.
מוזיאון פרנצי תרם משמעותית על ידי הצגת יוצרים אלה ומשך קהל רב למקום.
כמה עבודות של חברי המושבה:
מושבת האומנים של דרמשטאדט מתייחסת הן לקבוצה של אומני יוגנדסטיל והן למבנים באזור מתילדנהוהה (Mathildenhöhe) בעיר דרמשטאדט בדרום-מרכז גרמניה, שבו חיו ועבדו אומנים אלה.
האומנים מומנו במידה רבה על ידי פטרונים ועבדו יחד עם חברים אחרים בקבוצה שהיה להם טעם אמנותי תואם.
ארגון אונסק"ו הכיר במושבת האומנים מתילדנהוהה בדרמשטאדט כאתר מורשת עולמית בשנת 2021.
מושבת האומנים נוסדה בשנת 1899 על ידי ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן.
המוטו שלו היה: "Mein Hessenland blühe und in ihm die Kunst" ("אדמת ההסן שלי תפרח ובתוכה האומנות"), והוא ציפה שהשילוב בין אומנות למסחר יקדם את הכלכלה במדינתו.
מטרת האומנים הייתה פיתוח צורות בנייה וחיים מודרניות וצופות פני העתיד.
לשם כך ריכז ארנסט לודוויג כמה אומנים מזרם האר נובו בדרמשטאדט: פטר ברנס, פאול בירק (Paul Bürck), רודולף בוזלט (Rudolf Bosselt), הנס כריסטיאנסן (Hans Christiansen), לודוויג הביש (Ludwig Habich), פטריץ הובר (Patriz Huber) ויוזף מריה אולבריך.
התערוכה הראשונה של מושבת האומנים התקיימה בשנת 1901 בכותרת "מסמך על אומנות גרמנית" (Ein Dokument deutscher Kunst).
המוצגים היו הבתים האישיים של המושבה מבני סטודיו ובניינים זמניים שונים.
התערוכה נפתחה ב-15 במאי בפסטיבל שהציע פטר ברנס ועוררה עניין הרבה מעבר לגבולות דרמשטאדט, אך הסתיימה עם זאת בהפסד כספי גדול באוקטובר.
פאול בירק, הנס כריסטיאנסן ופטריץ הובר עזבו את המושבה זמן קצר לאחר מכן, וכך גם פטר ברנס ורודולף בוזלט בשנים שלאחר מכן.
בית ארנסט לודוויג נבנה כאטלייה משותף על בסיס תוכניות שנערכו על ידי יוזף מריה אולבריך.
אולבריך עבד כאדריכל והיה הדמות המרכזית בחבורת האומנים.
פטר ברנס היה מעורב בהתחלה רק כצייר ומאייר.
הנחת אבן הפינה התקיימה ב־24 במרץ 1900. האטלייה היה גם מקום עבודה וגם מקום להתכנסויות במושבת האומנים.
באמצע הקומה הראשית חדר הישיבות עם ציורים של פאול בירק ויש שלושה חדרי סטודיו לאומנים מכל צד שלו.
ישנן שתי דירות אומנים תת-קרקעיות וחדרים תת-קרקעיים למטרות עסקיות.
הכניסה ממוקמת בגומחה המעוטרת במוטיבים מצופים זהב.
שני פסלים בגובה שישה מטרים, "גבר ואישה" או "כוח ויופי", ניצבים משני צדי הכניסה והם יצירתו של לודוויג הביש.
בתי האומנים נבנו סביב האטלייה.
לקראת סוף שנות השמונים של המאה ה-20 נבנה הבניין מחדש והפך למוזיאון (Künstlerkolonie Darmstadt) על מושבת האומנים של דרמשטאדט.
האומנים היו יכולים לרכוש נכס בתנאים נוחים ולבנות בתי מגורים שיופיעו בתערוכה.
החזון היה שהניסיונות לשלב אדריכלות, עיצוב פנים, עבודת יד וציור צריכים להיות מופגנים בדוגמאות קונקרטיות.
רק אולבריך, כריסטיאנסן, הביש וברנס היו יכולים להרשות לעצמם לבנות בתים משלהם, אך עם זאת היו בתערוכה הראשונה שמונה בתים מרוהטים במלואם.
וילהלם דייטרס (Wilhelm Deiters) היה מנהל מושבת האומנים.
ביתו תוכנן על ידי יוזף מריה אולבריך, שהיה אחראי גם על פנים קומת הקרקע.
הוא הקטן מבין הבתים וצורתו המיוחדת היא תוצאה של הצורה הריבועית של החלקה שעליה הוא בנוי, הנמצאת בצומת של שני רחובות.
הוא שרד את המלחמה ללא פגע והוחזר למראהו המקורי בשנים 1991–1992 בעקבות מספר ניסיונות פחות מוצלחים לשפץ ולעצב אותו מחדש.
הבניין היה משכן המכון הגרמני הפולני (Deutsche Polen-Institut) בשנים 1996–2016.
יוזף מריה אולבריך עיצב גם את הבית הזה עבור יוליוס גליקרט.
זה היה המבנה הגדול בתערוכה.
יוליוס גליקרט היה יצרן רהיטים ומקדם חשוב של מושבת האומנים.
הוא תכנן למכור את הבית מיד עם סיומו, אך החליט זמן קצר לפני השלמתו להשתמש בבניין לתערוכת קבע של רהיטים שיוצרו במפעל שלו.
הבית נהרס חלקית במלחמת העולם השנייה, מאוחר יותר נבנה ולאחר מכן שוחזר בשנות השמונים.
בית גליקרט הקטן (בית רודולף בוזלט)
גם בית זה תוכנן על ידי יוזף מריה אולבריך.
הפסלים בחזית הם יצירתו של רודולף בוזלט.
פטריץ הובר היה אחראי על עיצוב הפנים.
בוזלט החל לעבוד על הבית, אך לא הצליח לכסות את עלויות הבנייה.
בכך השתלט גליקרט על הבית ושילם על השלמתו.
מראהו הנוכחי מתקרב לצורתו המקורית.
פטר ברנס היה אדריכל אוטודידקט.
תכנון הבית שלו ועיצוב הפנים שלו היו העבודה הראשונה שלו.
משום שברנס היה גם הבעלים של הבניין, גם האדריכל וגם מעצב פנים יש לבית עקביות בולטת במיוחד.
אולם זה היה גם הבית היקר ביותר בתערוכה, בעלויות כוללות של 200,000 מארק.
ברנס מעולם לא חי בו, ובחר במקום זאת למכור אותו זמן קצר לאחר התערוכה.
הוא נפגע קשות במלחמת העולם השנייה, אך לפחות החלק החיצוני שוחזר במידה רבה למצבו המקורי.
כמה פריטים ורהיטים נלקחו כנראה מהבית במועד מוקדם יותר וכך שרדו.
הבית של אולבריך עצמו היה זול יחסית, ועלה כ-75,000 מארק.
לבניין היה גג אדום משופע בכל הכיוונים שהמשיך למטה מעל קומת הקרקע בצד הצפוני.
אולבריך עצמו עיצב גם את כל חלל הפנים.
הבית ניזוק מאוד במלחמת העולם השנייה.
הוא נבנה מחדש בשנים 1950–1951, אם כי כל מה שמעל לקומת הקרקע השתנה לחלוטין.
רק האריחים הלבנים והכחולים בחזית הם מהמבנה המקורי.
הוא שימש את המכון הפולני הגרמני בשנים 1980–1996.
יוזף מריה אולבריך היה האדריכל של בית לודוויג הביש, שהיה הסטודיו ומעונו של הפסל לודוויג הביש.
הבניין בולט בגג השטוח ובהנדסת המרחב עם העיטור הספרטני שלו.
לאחר שנגרם לו נזק קשה במהלך המלחמה, הוא נבנה מחדש בשנת 1951 עם שינויים מסוימים בפרטים, אך בהתאם לתוכניות המקוריות.
הבית של כריסטיאנסן תוכנן על ידי אולבריך בהתאם לדרישותיו של הצייר הנס כריסטיאנסן.
החזית נשלטת על ידי שטחי צבע גדולים, אך העיטור היה לעיתים גם פיגורטיבי.
הוא צויר על ידי כריסטיאנסן והציע הרבה חומר לדיון.
האומן ומשפחתו גרו בבית זמן רב, אף על פי שכריסטיאנסן עבד לרוב מחוץ לדרמשטאדט בשנים מאוחרות יותר.
הבניין נהרס כליל במלחמת העולם השנייה ולא שוחזר.
פער נותר במקום בו הוא עמד, ובכך הוא נהרסה גם הסימטריה המקורית של האזור.
בית זה, המכונה "בוליו" (Beaulieu, בצרפתית: "מקום יפה"), הוקם עבור גאורג קלר האמיד על פי תוכניות שנערכו על ידי יוזף מריה אולבריך.
לאחר חורבנו במלחמה, הוא נבנה אחרת לגמרי.
התערוכה השנייה הציגה כמעט רק מבנים זמניים לאחר ההפסדים הכספיים הגדולים של התערוכה הראשונה.
אל החברים הנותרים אולבריך והביש הצטרפו בשלב זה שלושה חברים חדשים: יוהאן וינצנץ ציסרץ (Johann Vincenz Cissarz), דניאל גריינר (Daniel Greiner) ופאול האושטיין (Paul Haustein).
שלושת הבתים המחוברים זה לזה בפינת רחוב שטיפטשטראסה (Stiftstraße) ופרינץ-כריסטיאן-וג (Prinz-Christians-Weg) נבנו בשנת 1904 על פי תוכניותיו של יוזף מריה אולבריך.
הבית הפינתי (עם רצועות פילסטר עשויות לבנים) וה"בית הכחול" (קומת הקרקע מכוסה באריחים מזוגגים בכחול) הוקמו למכירה, ואילו "הבית האפור", המכונה גם "בית הבשר" (בעל משטח טיח גס כהה), תוכנן למגורים של מטיף החצר.
אולבריך עיצב את פנים הבית האפור; פאול האושטיין ויוהאן וינצנץ ציסרץ היו אחראים לעיצוב הבית הכחול וחלק מחדרי הבית הפינתי.
שלושת הבתים נועדו להדגים אפשרויות מגורים למעמד הביניים.
הם נפגעו מאוד במלחמת העולם השנייה.
הבית האפור נהרס ובמקומו קמה בנייה חדשה, בעוד השניים האחרים שוחזרו תוך שינויים רציניים.
התערוכה השלישית (התערוכה האזורית של הסן, 1908)
התערוכה השלישית, שהייתה פתוחה לאומנים ובעלי מלאכה מהסן, התרכזה במושבה של בתי מגורים קטנים, על מנת להראות כי צורות חיים מודרניות ניתנות להשגה באמצעים כספיים מוגבלים.
נושא התערוכה היה אמנות חופשית ויישומית.
מלבד אולבריך, היו במושבה באותו הזמן גם אלבין מילר (Albin Müller), יאקוב יוליוס שרפוגל (Jakob Julius Scharvogel), יוזף אמיל שנקנדורף (Joseph Emil Schneckendorf), ארנסט ריגל (Ernst Riegel), פרידריך וילהלם קלוקנס (Friedrich Wilhelm Kleukens) והיינריך יובסט (Heinrich Jobst).
יוזף מריה אולבריך תכנן את מגדל החתונה (Hochzeitsturm) ואת בניין התערוכה השכן, שנפתח בשנת 1908 כמקום בו יוכלו חברי המושבה לאומנים להציג את יצירותיהם האמנותיות.
הבניין ניצב על מאגר מים לשעבר, חלק מרשת המים של דרמשטאדט, שבמקור נאטם רק באדמה.
מגדל החתונה, בסגנון אר דקו נבנה כדי לציין את חתונתם של הדוכס הגדול והדוכסית ארנסט וליאונורה לודוויג בפברואר 1905. בשל צורתו הייחודית של הגג הוא כונה "מגדל חמש האצבעות".
בניין התערוכה של הסן העליונה
הבית הזה תוכנן על ידי אולבריך כמקום לתצוגות של מוצרים תעשייתיים ומסחריים מהסן העליונה וגם מרבית עיצוב הפנים היא בתכנון אולבריך גם כן.
כיום הבניין הוא משכן, "המכון לחינוך מוזיקלי ומוזיקה חדשה" (Institut für Neue Musik und Musikerziehung).
האדריכל קונרד זוטר (Conrad Sutter) תכנן ובנה את בית זה, כמו גם את עיצוב הפנים כולו.
הבניין נכלל בתערוכה בניגוד לחוות הדעת של חבר השופטים, על דעתו של זוטר.
האדריכל יוהאן כריסטוף גווין (Johann Christoph Gewin) גיבש תוכניות לבית עבור הקבלן וגנר.
מושבת המגורים הקטנה (Kleinwohnungskolonie) הוקמה על המדרון המזרחי של מתילדנהוהה כמודל למגורים למעמדות פחות אמידים.
היא כללה בית אחד דו-משפחתי, שני בתים צמודי קרקע ושלושה בתים שבהם דירה אחת.
הבתים לדוגמה הוצגו ביחד על ידי חברת ארנסט לודוויג והחברה המרכזית של הסן לבניית דירות זולות יותר.
שישה תעשיינים בולטים מהסן סיפקו את המימון.
התנאים דרשו מהבתים לכלול לפחות שלושה חדרי מגורים, שיהיו עשויים מחומרי בניין מקומיים, ולא יעלו יותר מ-4,000 מארק עבור בית בן דירה אחת או 7,200 מארק לבית דו-משפחתי.
יתר על כן, האדריכלים נדרשו לתכנן פנים בעלות של פחות מ-1,000 מארק למגורים.
הבניינים תוכננו על ידי האדריכלים המקומיים לודוויג מאהר (Ludwig Mahr), גאורג מצנדורף (Georg Metzendorf), יוזף רינגס (Josef Rings), היינריך ולבה (Heinrich Walbe), ארתור וינקופ (Arthur Wienkoop) ויוזף מריה אולבריך.
הבניינים המרוהטים במלואם הוצגו בשנת 1908, אך פורקו זמן קצר לאחר סיום התערוכה.
אולבריך הוזמן על ידי חברת אופל (Opel) מריסלהיים (Rüsselheim) לתכנן בית לדירה אחת עם עיצוב פנים כחלק ממושבת המגורים הקטנה.
במקום מטבח הכולל פינת אוכל, שהיה נפוץ באותה תקופה, היה בקומת הקרקע מטבח קטן וסלון גדול.
בקומה השנייה היו שני חדרי שינה גדולים וחדר אמבטיה.
בתי עובדים, ארבכר שטראסה 138–142
שלושת הבתים שתוכננו על ידי מאהר, מצנדורף ווינקופ נהרסו לאחר התערוכה ב-1908 ונבנו באותה צורה ברחוב ארבאכר של ימינו בהזמנת מחלבת הדוכס (großherzoglichen Meierei) הסמוכה (כיום Hofgutes Oberfeld).
המוקד המיוחד של התערוכה האחרונה היה בית המגורים להשכרה, שבגינו הקים אלבין מילר קבוצה של שמונה בנייני דירות להשכרה בני שלוש קומות על המדרון הצפוני של מתילדנהוהה.
שלושה בתים כללו עיצובי דגם של חברי מושבה שונים.
האגף האחורי של קבוצה זו היה אטלייה בן חמש קומות.
שורת בנייני דירות זו נהרסה במלחמת העולם השנייה, אך האטלייה עם חזית הפסים החומה הדרומית שלו שרדה.
ניתן לראות את חורשת השקמים ושער האריות (כיום שער הכניסה לפארק רוזנהוהה) עד היום.
חברי המושבה בתקופה זו היו היינריך יובסט, פרידריך וילהלם קלוקנס, אלבין מולר, פריץ אוסוולד (Fritz Osswald), עמנואל יוזף מרגולד (Emanuel Josef Margold), אדמונד קורנר (Edmund Körner) וברנהרד הוטגר (Bernhard Hoetger).
האדריכלים המקומיים של דרמשטאדט לא השתתפו בתערוכה הראשונה במתילדנהוהה.
שטח התערוכה היה מוקף בגדר רק למשך התערוכה.
הבתים של מושבת האומנים ושל שאר האדריכלים היו צמודים זה לזה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נסגרה התערוכה במתילדהוה.
מושבת האמנים המשיכה להתקיים במשך המלחמה, אך לא הוזמנו אליה אמנים חדשים.
עם התפטרותו של הדוכס הגדול ב-1918, הפסיקה המושבה לפעול באופן מעשי, ופוזרה רשמית ב-1929. חלק מבתי המושבה נפגעו בהפצצות של בנות הברית במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה יזם הנסיך לודוויג את הקמתה של "מושבת אמנים חדשה" בגן הוורדים הסמוך למתילדהוה.
העיר דרמשטאדט הקימה ב-1960 מושבת אמנים חדשה.
שבעה אטלייה ומגורים הוקמו בין השנים 1965 ו-1967 על פי תוכניותיהם של רולף פראנגה (Rolf Prange), רודולף קרמר (Rudolf Kramer), ברט זיידל (Bert Seidel), הריברט האוזמן (Heribert Hausmann) וריינהולד קרגל (Reinhold Kargel).
הסופר היינריך שירמבק (Heinrich Schirmbeck), המשורר קארל קרולו (Karl Krolow), היסטוריון האמנות הנס מריה וינגלר (Hans Maria Wingler) והפסל וילהלם לות (Wilhelm Loth) היו (או עדיין נמצאים) בין תושבי המושבה הזו.
מושבות החסד (הולנדית Koloniën van Weldadigheid) היו מושבות חקלאיות באזורי ספר שהוקמו בממלכה המאוחדת של ארצות השפלה במאה ה-19, כחלק מניסיון לעריכת רפורמה חברתית שמטרתה לטפל בעוני.
המושבה הראשונה הייתה פרדריקסאורד (Frederiksoord) בהולנד, ולאחריה באו וילהלמינאורד (Wilhelminaoord) וויינהואזן (Veenhuizen) הסמוכות זו לזו, וכן וורטל (Wortel) בבלגיה.
אולם התוצרת של המושבות הייתה מועטה ובעצה אחת עם המדינה החלו מיישבים במושבות יתומים, ולאחר מכן גם קבצנים וחסרי בית.
כך נוצרה שיטת התיישבות "לא חופשית", שהתאפיינה בחדרי שינה ענקיים ומושבות גדולות ריכוזיות שבה העבודה התבצעה תחת השגחת שומרים.
בשיאה, באמצע המאה ה-19, חיו יותר מ-11,000 בני אדם במושבות אלה בהולנד, ובבלגיה עמד נתון זה על 6,000 בשנת 1910. סך הכל נוסדו שבע מושבות, וארבע מהן הוכרזו כאתר מורשת עולמית ב-2021.
הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה סיימה את המלחמות הנפוליאוניות עם כלכלה מוחלשת ועם בעיה חמורה של עוני.
"חברת החסד" (Maatschappij van Weldadigheid) שנוסדה באותה ב-1818 על ידי יוהנס ון דה בוש כארגון מתנדבים פרטי, שמה לה למטרה להילחם בעוני ברמה הלאומית.
לשם כך יזמה החברה הקמת מושבות נסיוניות שבהן תעבוד אוכלוסייה מעוטת יכולת תמורת שכר.
בשורש הגישה עמדו שתי הנחות מקובלות בארצות השפלה - הראשונה היא שגורלם של בני אדם אינו תלוי בהשגחה עליונה, ורק אימון והדרכה יכולים לשפר את מצבם; והשנייה שההולנדים היו רגילים בעבודה קשה ובגאולת האדמה מהים.
המושבה הראשונה פרדריקסאורד קמה ב-1818 על קרקע שנרכשה בקצה הפרובינציה דרנתה.
היישוב כלל 53 בתים בתוכנית מלבנית, לצד מבנים קהילתיים.
המשפחות זכו להדרכה חקלאית ובסופו של דבר היו יכולות לעבד את הקרקע בכוחות עצמן.
קרקעות נוספות נרכשו והוקמו מושבות חדשות דוגמת וילהלמינאורד, אולם עד מהרה התגלו בעיות - חלקות הבתים היו קטנות מידי מכדי לספק את צורכי המשפחות, והיה צורך לייבא זבל.
גם חלקות גדולות יותר שתוחמו בהמשך לא ענו על צורכי המשפחות, והן נאלצו להסתמך על עזרה מהמדינה.
חברת החסד חיפשה אחר מקורות הכנסה נוספים, והיא התקשרה עם המדינה בהסכם, לפיו ייושבו יתומים במושבותיה.
מיד לאחר מכן הובאו למושבות גם קבצנים ונוודים.
כך נוצרו מושבות "לא חופשיות", ואל שתי הקיימות (פרדריקסאורד ווילהלמינאורד) נוספה מושבה שלישית - ויינהואזן.
המושבות התאפיינו בחדרי שינה ענקיים בדומה לאלה הקיימים בבתי מאסר, והעבודה בהן הייתה ריכוזית ונעשתה תחת השגחת שומרים.
ב-1821 הקימה החברה ענף חדש בדרומה של הממלכה, ושנה לאחר מכן החלה העבודה במושבה וורטל, השוכנת כיום בבלגיה סמוך לגבולה עם הולנד.
המושבה נבנתה בשיטה דומה למושבות הקיימות - בתי מגורים עם חלקות קטנות, ערוכים סביב אזור מרכזי שבו כנסייה, מחסן ובית המנהל.
ב-1827 היו ברשות חברת החסד שטח של 7,000 הקטאר, כשליש מהם מעובד, ובכל המושבות יחדיו התגוררו 6,744 איש ב-500 מבנים.
עם זאת, מספר בעיות התגלו במהרה: רבים מהמתיישבים לא היו כשירים פיזית לעבודה שנדרשה מהם, הייבול היה עלוב לעיתים קרובות והיה מחסור בזבל מקומי כך שהיה צורך לייבאו.
בלגיה והולנד נפרדו ב-1830 והסניף הדרומי נקלע לקשיים כלכליים.
הוא פשט רגל ב-1842 והמושבה וורטל ננטשה עד 1870, עת המדינה השתלטה עליה והפכה אותה למושבת עבודה עבור קבצנים וחסרי בית.
וורטל התפתחה ובמאה ה-20 וחלק ממנה היה למושבת עבודה עבור חולי אפילפסיה ושחפת.
בעיות דומות התגלו גם במושבות ההולנדיות: וב-1859 השתלטה המדינה על ויינהואזן, והותירה לחברת החסד לנהל את יתר המושבות.
קבלת יתומים לוויינהאוזן פסקה והמדינה החלה בתהליך של ארגון ובנייה מחדש.
בין היתר הוקמו בית מטבחיים ומטחנת גרעינים - ולעיסוק בחקלאות נוסף עיסוק בתעשייה.
החל ב-1918 שוכנו אסירים בוויינהאוזן, וכלא פעיל במקום עד היום.
גם המושבות הנותרות בהולנד עברו ארגון מחדש, ותוחמו מושבות גדולות יותר לעיבוד קולקטיבי ולא משפחתי.
אדמת בור ושדות פתוחים הומרו לחורשות, ובוויינהאוזן קמו בתי ספר לגננות וליערנות.
עם זאת אוכלוסיית המושבות נמצאה בירידה, כמו גם משאביה של חברה החסד.
לאחר מלחמת העולם השנייה הובאה למושבות אוכלוסייה עבריינית שזכתה בטיפול ובהשמה בעבודה חקלאית.
חקלאות נהגה במושבות הולנד עד 1953 ובבלגיה עד 1993.
כיום חברת החסד עדיין פעילה בהולנד וברשותה שטח של 1,300 הקטאר של אדמה ו-65 מבנים.
החברה מעריכה כי במושבותיה התגוררו בסך הכל 80,000 איש.
החברה עדיין מקיימת פעילות חברתית מוגבלת, אך עיקר מאמציה הם בשימוש המורשת של מושבותיה החופשיות פרדריקסאורד ווילהלמינאורד.
בוויינהאוזן ובוורטל עדיין פעילות מושבות לא חופשיות ובתי כלא.
ארבע המושבות ממוקמות באזורים חקלאיים מרוחקים בהולנד ובבלגיה.
מלכתחילה נקבע אם המושבה תהיה חופשית או לא חופשית, וזאת בהתאם לאופי תושביה.
במושבה חופשית בולטים בתי רכבת וחוות קטנות, בעוד שמושבות לא חופשיות מתאפיינות בבתים גדולים יותר שסיפקו את צורכי המושבה ואת מגורי התושבים והסגל.
החוות במושבות אלה היו גדולות יותר.
שתי מושבות היו ונותרו חופשיות - וילהלמינאורד ופרדריקסאורד, מושבה שלישית הייתה לא חופשית - ויינהואזן, ואילו וורטל שבבלגיה החלה כמושבה חופשית והפכה ללא חופשית.
פרדריקסאורד מהווה יחידה אחת יחד עם וילהלמינאורד ( הכנסייה), והן משתרעות על פני שטח של 555 הקטאר.
הנהלת חברת החסד שכנה במושבה זו, כמו גם בית המייסד יוהנס ון דה בוש.
חלק מבתי המתיישבים נותרו על תילם כמו גם בתי סגל.
מבני החווה הם מאמצע המאה ה-19, כמו גם תוכנית היישוב.
בוילהלמינאורד נותרו חלק מבתי המתיישבים כמו גם כנסייה ובתים משותפים נוספים מאמצע המאה ה-19.
וורטל בבלגיה ( צומת דרכים) שהחלה כמושבה חופשית ושנתה את מעמדה ב-1870 משתרעת על פני 550 הקטאר.
תוואי הרחובות והחלקות מקורי ונוצר עם ייסודה של המושבה.
במקום נותרו מבנים של אחת החוות, בתי סגל ומבנה גדול המשמש כבית מאסר פעיל.
בלב המושבה משתרעים שדות ובקצותיה יערות.
חלק מהמושבה הוכרז כשמורת טבע.
ויינהאוזן ( המוסד השני (כיום מוזיאון הכלא הלאומי)) הייתה המושבה הגדולה ביותר והיא משתרעת על פני שטח של 907 הקטאר.
המושבה השתמרה היטב וחלק מהמבנים מתקופת הייסוד כמו גם מבנים רבים מהמאה ה-19 - מוסדיים ובתי מגורים - עומדים על תילם.
כפר מודרני מכסה את השטח הדרום מרכזי של המושבה, ובית מאסר פעיל שוכן במקום כמו גם מוזיאון הצמוד לו.
מושבת האמנים של סולנוק (בהונגרית: Szolnoki művésztelep) הייתה ממוקמת בלוע של מפגש נהר הז'דבה והטיסה.
הקמתה קשורה לאירועי מהפכת 1848 בהונגריה ובמלחמת העצמאות בשנים 1848–1849 והיא מושבת האמנים הוותיקה ביותר בהונגריה.
מושבת האמנים של סולנוק ומשמעותה בתחום האמנות היפה ניתן לייחס לשמו של הצייר האוסטרי , שביקר בהונגריה במהלך מלחמת העצמאות בשנים 1848–1849 כשרטט צבאי.
הוא ביקר לראשונה בסולנוק ב-1851 ומאז חזר שוב ושוב.
הנוף הקסים אותו וגם האנשים שחיו בנוף זה.
הוא הפיץ את תהילתו של המקום בכל רחבי אירופה והביא לשם לא רק ציירים הונגרים אלא גם ציירים זרים.
בשנות ה-70 של המאה ה-19, ציירים מפורסמים כמו לאיוש דיאק-אבנר, דיולה אגהאזי, שאנדור ביהרי, פאל בהם, לאסלו מדיאנסקי ואחרים ביקרו בסולנוק באופן קבוע.
עד סוף המאה הייתה דרישה חזקה למושבה קבועה שתיושב על ידי אמנים.
בתקופה זו הפך העיר סולנוק שוב למושב המחוז בשנת 1876 והתחבורה אליה הייתה טובה יחסית.
ב-28 באפריל 1901 נוסדה אגודת האמנות בסולנוק שתפקידה היה לבנות את בתי הסטודיו ולנהל את חיי מושבת האמנים.
מושבת האמנים בסולנוק נבנתה במקום הטירה הישנה של העיר, תוך פחות משנתיים, שני בניינים עם 12 דירות סטודיו.
המסירה החגיגית הייתה ב-29 ביוני 1902.
משנת 1902 עד מלחמת העולם השנייה
לא רק שהיו חברים קבועים במושבת האמנים, היו בקיץ אמנים אורחים הונגרים וזרים קבועים רבים, ציירים, פסלים ומחנות יצירה.
מדי שנה נערכה תערוכה של העבודות שהושלמו, שזכתה להצלחה רבה.
האמנים שיצרו שם לא דבקו במגמות הסגנון ה"מסורתי", כבר בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20 הסתובבו במושבה גם נציגי הטרנדים המודרניים.
כמעט ולא היו ציירים משמעותיים שלא ביקרו במושבה בשנות העשור השני של המאה ה-20, כולל יוז'ף קוסטה מציירי המישור ההונגרי הגדול, וגם הצייר של ציורי הנוף ושל הטבע הדומם יאנוש קלה התיישבו במקום.
משנת 1912 למדו שם במהלך החופשות גם תלמידי האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות.
אדולף פניאש לימד כיצד לצייר אנשים, ציור נוף לימד לאיוש סלאני.
ולאיוש זומבורי לימד ציור בעלי חיים.
מלחמת העולם הראשונה ריסנה את פעולת המושבה, אך עד מהרה התחדשו החיים.
ציירים מפורסמים רבים הגיעו לסולנוק, והם היו האישים המכוננים של שנות ה-30.
השנים שאחרי מלחמת העולם השנייה
במהלך קרבות מלחמת העולם השנייה נהרסו האולפנים, ואוסף התמונות של המוזיאון מאגודת האמנות הושמד.
כל המסמכים והרישומים אבדו או הושמדו (או נגנבו).
ב-4 בנובמבר 1944 נכבשה ושוחררה סולנוק על ידי הצבא האדום.
בתום מלחמת העולם החל השיקום, ואחד הראשונים בשיפוץ הייתה מושבת האמנים.
בשנת 1946 התחדשה האגודה לאמנות והחל גיוס אמנים.
עד מהרה אוכלס היישוב מחדש.
במאי 1947 נערכה תערוכה בעיר.
במסגרת ימי התרבות הוצג חתך העבר של אמנות סולנוק תחת הכותרת "Szolnok in Fine Arts Hungarian Arts".
השנים 1956–1957 פתחו פרק חדש בחייה של מושבת האמנים.
שורה שלמה של אמנים צעירים הגיעו לסולנוק.
בשנת 2002, חגגה העיר 100 שנה למושבת האמנים.
בתמיכת המשרד למורשת התרבות הלאומית שופץ לחלוטין אגף ששת האולפנים באתר.
לסטודיו של הציור והפיסול נוספו גלריה ואולם תצוגה, סטודיו משותף ושני סטודיו נוטספים אישיים כל אחד.
בהתאם לצו של האספה הכללית, קמה לתחייה אגודת האמנות שנוסדה בשנת 1901.
מושבת דלאוור הייתה אחת משלוש עשרה המושבות בצפון אמריקה שפרשו מממלכת בריטניה הגדולה בהכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776.
בשנת 1664, רגע לפני תחילת מלחמת הולנד–אנגליה השנייה, נכבשה המושבה ההולנדית ניו אמסטרדם על ידי הבריטים.
בהסכם ברדה ב-1667 ויתרה הולנד גם על מה שיהפוך לימים למושבת דלאוור לאנגליה.
הסכם וסטמינסטר ב-1674 העניק לבסוף את האזור לכתר הבריטי.
משנת 1681 אזור מושבת דלאוור לעתיד היה חלק מפרובינציית פנסילבניה.
תושבי דלאוור השיגו שלטון עצמי בתוך פרובינציית פנסילבניה, שבסיסה בניו קאסל, בשנת 1702. שלושת המחוזות של דלאוור לא הכריזו על עצמם כעצמאיים עד חודשיים לאחר הכרזת העצמאות של 1776. הבירה הראשונה הייתה ניו קאסל עד שהועברה לדובר ב-1777.
מושבות הַמְּצָרִים היו קבוצה של שטחים בריטים בדרום־מזרח ומזרח אסיה.
המושבות הוקמו בשנת 1826 כחלק מהשטחים שבשליטת חברת הודו המזרחית הבריטית, ועברו לשליטה בריטית ישירה כמושבת כתר ב־1 באפריל 1867. בשנת 1946, לאחר תום מלחמת העולם השנייה והכיבוש היפני, התפרקה הקולוניה כחלק מתהליך הדה-קולוניזציה של בריטניה באזור.
מושבות המצרים כללו במקור את ארבע המושבות: פננג, סינגפור, מלאקה, ודינדינג .
בשנת 1886 סופחו גם אי חג המולד ואיי קוקוס אל המושבות.
האי לבואן, מול חופי בורנאו, נכלל גם כחלק ממושבת הכתר החל מ-1 בינואר 1907, והפך למושבה נפרדת בתוכה בשנת 1912. מרבית השטחים מהווים כיום חלק ממלזיה, שממנה נפרדה סינגפור בשנת 1965 עם עצמאותה.
איי קוקוס (קילינג) הועברו לשליטת אוסטרליה בשנת 1955 ואי חג המולד הועבר בשנת 1958.
המושבה הראשונה הייתה פננג, אשר שטחה הראשוני נמסר לידי קפטן פרנסיס לייט מחברת הודו המזרחית הבריטית בשנת 1786 בעקבות הסכם שהושג עם סולטאן קדה.
במקור הכילה המושבה בעיקר את האי פננג, שקיבל את השם - "אי נסיך ויילס".
הפרובינציה עברה לשליטת האימפריה הבריטית.
לאחר כיבוש סולטנות קדה על ידי ממלכת סיאם בשנת 1821 נחתם בשנת 1831 הסכם בין בריטניה לסיאם שבמסגרתו הורחבה עוד פרובינציית ולסלי משטח סולטנות קדה לשעבר.
שטח הפרובינציה גדל פעם נוספת לאחר הסכם נוסף בין בריטניה לסיאם בשנת 1859. שטח הפרובינציה גדל בפעם האחרונה עם חתימת חוזה פנגקור בין בריטניה לסולטנות פרק בשנת 1874, שהיווה ציון דרך משמעותי במתן הלגיטימציה לקולוניאליזם הבריטי בחצי האי המלאי.
פרובינציית ולסלי כללה, לרוב, מישור פורה, שאוכלס בעיקר על ידי תושבים מלאים, ואוכלס בחלקים מסוימים על ידי חקלאים מתחום גידולי קני הסוכר ואחרים העוסקים בתעשיות חקלאיות דומות וכן בכוח עבודה סיני וטמילי.
בערך עשירית מכלל האזור היה מכוסה בגבעות נמוכות עם יער גשם טרופי עבה.
בין הגידולים המרכזיים של תושבי הפרובינציה המלאים היה האורז.
בשנת 1819 הפכה סינגפור לתחנת סחר בריטית לאחר שמייסדה, תומאס סטמפורד ראפלס, זיהה את הפוטנציאל הטמון באי והחליט לנסות להביא לשליטה בריטית בו.
סינגפור נשלטה באותה התקופה על ידי סולטנות ג'והור.
לאחר מכן החלו הבריטים לשלוט באי סינגפור כולו, שהתפתח למושבה ונמל משגשגים.
בשנת 1824 ויתרו ההולנדים על כל הזכויות שהיו להם על האי במסגרת ההסכם האנגלו-הולנדי משנת 1824, ובשנת 1836 הייתה סינגפור מקום מושב הממשל הבריטי של מושבות המצרים.
המושבה ההולנדית מלאקה נמסרה לשליטת האימפריה הבריטית במסגרת ההסכם האנגלו-הולנדי משנת 1824 בתמורה לשליטה של בריטניה בבנקולן ולזכויות הבריטיות בסומטרה.
חשיבותה של מלאקה הייתה בהקמת אזור השפעה בריטי בלעדי באזור, אך חשיבותה כתחנת סחר ירדה בעקבות עליית קרנם של המושבה פננג, ובהמשך סינגפור.
הדינדיניגס (שנקראו על שם נהר הדינדינג במחוז מנג'ונג של ימינו) אשר הכילו את האי פנגקור, והעיירות לומוט וסיטיאוון בחצי האי המלאי, נמסרו על ידי סולטנות פרק לשלטון הבריטי בשנת 1874 במסגרת הסכם פנגקור.
התקווה שהנמל הטבעי המצוין שלה יתגלה כבעל ערך נגוזה, והשטח היה מיושב בדלילות וחסר כל חשיבות הן מבחינה פוליטית והן מבחינה כלכלית.
בפברואר 1935 הוחזר השטח לידי הממשל של פרק שחזר לנהלו.
מושבות המצרים הוקמו בעקבות ההסכם האנגלו-הולנדי משנת 1824, שבמסגרתו חולק הארכיפלג המלאי לאזור בריטי בצפון ואזור הולנדי בדרום.
הסכם זה הביא להעברת השליטה במושבה הבריטית בנקולן בתמורה למושבה ההולנדית מלאקה ולשליטה בריטית בלתי מעורערת בסינגפור.
אוכלוסיית המושבות הייתה ברובה סינית, עם מיעוט אירופאי זעיר אך בעל השפעה.
בירתם של המושבות הייתה בתחילה העיר ג'ורג' טאון, בירת פננג, אך בשנת 1832 הפכה סינגפור לבירת המושבות.
במהלך השלטון הבריטי של חברת הודו המזרחית במושבות המצרים, שימשו המושבות כמושבות עונשין לאזרחים הודים ואסירים צבאיים, ובשל כך זכו המושבות לתואר "המפרצים הבוטניים של הודו".
בשנים 1852 ו-1853 התרחשו מספר התקוממויות קטנות של אסירים בסינגפור ובפננג.
לאחר שלא היו מרוצים מהשלטון של חברת הודו המזרחית, בשנת 1857 הגישה האוכלוסייה האירופאית הזעירה במושבות עתירה לפרלמנט הבריטי בבקשה לשלטון בריטי ישיר במושבות.
ב-1 באפריל 1867 הפכו המושבות למושבת כתר של האימפריה הבריטית, מה שהכפיף את המושבות ישירות תחת משרד המושבות בלונדון במקום תחת ממשלת הודו הבריטית הנמצאת בקולקטה.
קודם לכן, ב-4 בפברואר 1867, מכתב הרשאה העניק למושבות חוקה קולוניאלית.
חוקה זו העניקה כוח רב למושל המושבות, שניהל את מושבות המצרים בסיוע מועצה מבצעת ומועצה מחוקקת.
פננג ומלאקה נוהלו ישירות על ידי המושל.
בשנת 1886 הועברו איי קוקוס (שהיו בעבר בבעלות ויושבו על ידי המשפחה הסקוטית קלוניס-רוס) ואי חג המולד, שהיה בעבר מסופח לציילון, הועברו לניהולה של ממשלת מושבות המצרים בסינגפור.
בשנת 1907 לאחר ששבה המושבה לבואן להיות מושבת הכתר של השלטון הבריטי, לאחר שבמשך תקופה הייתה תחת ניהולה של חברת בורנאו הצפונית הבריטית, סופחה המושבה כחלק ממושבות היצרים.
המושל היה גם הנציב העליון הכללי של פדרציית המדינות המלאיות בחצי האי מלאיה, של צפון בורנאו הבריטית, של סולטנות ברוניי ושל סרוואק באי בורנאו.
במהלך מלחמת העולם השנייה, היפנים פלשו לאי מלאיה ולמושבות המצרים באמצעות נחיתה בקלאנטאן ב-8 בדצמבר 1941. ב-16 בדצמבר הפך פננג למושבה הראשונה מבין מושבות המצרים שנפלה לידיים יפניות.
מלאקה נכבשה ב-15 בינואר וסינגפור נכבשה ב-15 בפברואר, לאחר קרב סינגפור.
מושבות המצרים, יחד עם שאר חצי האי המלאי, נותרו תחת הכיבוש היפני עד אוגוסט 1945 עם הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי וסופה של מלחמת העולם.
לאחר המלחמה פורקו מושבות המצרים, מהלך שנכנס לתוקף החל מ-1 באפריל 1946, כאשר סינגפור הפכה למושבת כתר נפרדת (ובסופו של דבר לרפובליקה עצמאית), ואילו פנאנג ומלאקה הצטרפו לאיחוד המלאי החדש (גלגולה הקודם של מלזיה המודרנית).
לבואן סופחה לזמן קצר לסינגפור, לפני שסופחה למושבה החדשה של צפון בורנאו הבריטית.
מושבע מס' 2 הוא סרט מתח-דרמה משפטית אמריקאי משנת 2024 שבוים על ידי קלינט איסטווד על פי תסריט מאת ג'ונתן אברמס, ובו מככבים ניקולס הולט, טוני קולט, ג'יי קיי סימונס וקיפר סאת'רלנד.
בכורת הסרט העולמית התקיימה בפסטיבל מכון הסרטים האמריקאי ב-27 באוקטובר 2024, והוא עלה לאקרנים ב-1 בנובמבר 2024 בהפצת אולפני האחים וורנר.
הסרט – מותחן מלא במתח ודילמות מוסריות – מתרחש בעיצומו של משפט רצח מתוקשר, ומתמקד בדמותו של ג'סטין קמפ, שנבחר לשמש כמושבע במשפט, לצד אזרחים אחרים.
קמפ, איש משפחה, נאלץ עד מהרה להתמודד עם דילמה מוסרית רצינית כאשר הוא מגיע למסקנה שייתכן שהוא זה שהיה אחראי למותה האלים של הקורבן בתיק.
עובדה זו מאלצת אותו, כחבר המושבעים, לקבל החלטה – או שהוא בוחר לבצע מניפולציות על מנת להרשיע את ג'יימס סית', הנאשם, או שהוא מחליט לחשוף ישירות את האמת ולהימנע, מבלי להפליל את עצמו, מלהרשיע את סית'.
ניקולס הולט – ג'סטין קמפ
ג'יי קיי סימונס – הרולד
קיפר סאת'רלנד – לארי לסקר
זואי דויטש – אלי קמפ, אשתו של ג'סטין.
גבריאל באסו – ג'יימס סיית', הנאשם בתיק.
פרנצ'סקה איסטווד – קנדל קרטר, הקורבן.
כריס מסינה – הסנגור הציבורי של סית'.
לזלי ביב - דניס אלדוורת'
באפריל 2023, הכריז קלינט איסטווד רשמית על הפרויקט הבא שלו, שיעסוק במושבע בחבר מושבעים שנאלץ להתמודד עם דילמה מוסרית, לצד דיווחים על ניהול משא ומתן מצד ניקולס הולט וטוני קולט על השתתפות בסרט.
במאי 2023, נמסר רשמית על ליהוקם, לצד ליהוקם של זואי דויטש וקיפר סאת'רלנד לצוות השחקנים, ועל ניהול משא ומתן מצד גבריאל באסו על תפקיד בסרט.
ביוני 2023, נמסר על ליהוקה של לזלי ביב לצוות השחקנים.
בנובמבר 2023, הוכרז על ליהוקם של באסו וכריס מסינה לצוות השחקנים.
בדצמבר 2023, נמסר על ליהוקם של ג'יי קיי סימונס, איימי אקינו, אדריאן סי מור, סדריק יארבורו, צ'יקאקו פוקויאמה, אוניקס סראנו ופרנצ'סקה איסטווד לצוות השחקנים.
עבור קולט והולט, זה יהיה המפגש המחודש שלהם על המסך הגדול 22 שנים אחרי ששיחקו אם ובן בסרט "רווק פלוס ילד" (2002).
עבור דויטש והולט, זו תהיה הפעם השנייה שהם עובדים יחד, לאחר שעבדו על הסרט "Rebel in the Rye" (2017).
צילומי הסרט החלו ביוני 2023, בלוקיישנים שונים כולל סוואנה, ג'ורג'יה ולוס אנג'לס, לפני שהושבתו ביולי בעקבות שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו בשנת 2023. צילומי הסרט התחדשו בנובמבר 2023 עם סיום השביתה.
תהליך הפוסט פרודקשן הסתיים רשמית באפריל 2024.
בספטמבר 2024, נודע כי את הפסקול עבור הסרט הלחין מארק מנצ'ינה.
הסרט עתיד עלה לאקרנים בבכורה עולמית כסרט הסיום של פסטיבל הסרטים ה-38 של מכון הסרטים האמריקאי ב-27 באוקטובר 2024, והוא ועלה לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים ב-1 בנובמבר 2024 בהפצת אולפני האחים וורנר.
מגזין וראייטי דיווח כי אולפני האחים וורנר שוקלים לא לדווח על נתוני הקופות של הסרט – צעד שאינו שגרתי עבור אולפן הוליוודי מרכזי.
למרות שההפצה המוגבלת תאפשר לסרט עמידה בדרישות האקדמיה לאוסקר, האחים וורנר לא רואה בסרט כמתחרה עיקרי לפרסים, ואינו מופיע בדף "For Your Consideration" של האולפן.
הסרט מהווה מחווה של האולפן לאיסטווד כאות הוקרה על עשרות שנות שיתוף פעולה ועל הרווחים שהניב.
הסרט צפוי לצאת ב-Max במהלך חג המולד, ללא תאריך מדויק שפורסם.
בנוסף, הסרט מופץ תיאטרלית בשמונה שווקים בינלאומיים, כולל צרפת, שם הוא הכניס, נכון לנובמבר 2024, 5 מיליון דולר משישה שווקים.
הפצת הסרט במהלך פסטיבל הסרטים של המכון מסמן את המשכה של מערכת יחסים ארוכת-שנים בין איסטווד למכון הסרטים, שכן הקולנוען השיק בעבר את הבכורות העולמיות של "צלף אמריקאי" (2014), "ג'יי אדגר" (2011) ו"ריצ'רד ג'וול" (2019) בפסטיבל זה.
הסרט זכה ל-91% ביקורות חיוביות באתר Rotten Tomatoes.
מושבות הטמפלרים בארץ ישראל היו יישובים שהוקמו בארץ ישראל על ידי תנועת הטמפלרים הגרמנית בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית ובתקופת המנדט הבריטי (בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20).
במהלך מלחמת העולם השנייה וזמן קצר לאחריה מושבות אלו התרוקנו מאוכלוסייה ותושביהן הגרמנים הועברו לאוסטרליה.
ב-6 באוגוסט 1868 כריסטוף הופמן וגאורג דוד הרדג שהיו ממייסדי תנועת הטמפלרים, עזבו את גרמניה ביחד עם משפחותיהם וחברים נוספים בתנועה ועברו לארץ ישראל.
הם הגיעו לנמל חיפה ב-30 באוקטובר של אותה שנה.
מאחר שהגיעו למסקנה שההתיישבות בירושלים לא תהיה מעשית עבורם, הם תכננו בתחילה להתיישב בקרבת מקום בסמוך לעיר נצרת, אך במהלך מסעם נאמר להם שחיפה תהיה מתאימה יותר, בשל הנמל שבה ותנאי אקלים טובים.
הופמן והרדג רכשו אדמות למרגלות הר הכרמל, ובשנת 1868 הוקמה שם המושבה הגרמנית של חיפה.
באותה תקופה, אוכלוסיית העיר חיפה מנתה סך הכל כ-4,000 תושבים.
המתיישבים הטמפלרים בנו רחוב ראשי נאה שזכה להערכה רבה מצד המקומיים.
רוחבו היה כ-30 מטרים ובשני צידיו נשתלו עצים.
הבתים, שתוכננו על ידי האדריכל יעקב שומאכר, נבנו מאבן, עם גגות רעפים אדומים, במקום גגות שטוחים או בצורה כיפה שהיו אז הנפוצים באזור.
עוד בטרם הפכה המושבה לעצמאית התנאים הקשים של האקלים, העבודה הקשה ומחלות ומגפות גבו את חייהם של רבים מהתושבים.
הרדג נשאר בחיפה, בעוד הופמן עבר להקים מושבות אחרות.
באותה שנה מייסד הדת הבהאית בהאא אללה הגיע לאזור חיפה-עכו כאסיר של האימפריה העות'מאנית.
שנים לאחר מכן, לאחר שחרורו המוחלט מהמאסר, הוא ביקר במושבה הטמפלרית בהר הכרמל מספר פעמים וכתב מכתב להרדג.
הוא ביקש מבנו, עבדול-בהאא, לבנות, על קו כביש מושבת הטמפלרית (שדרת הכרמל) מקדש למבשר הדת, המכונה "הבאב", באמצע הדרך במעלה ההר.
השילוב של מבני המושבה הטמפלרית והמקדש הפכו לציון הדרך המשמעותי ביותר בעיר חיפה המודרנית.
בשנת 1869 הופמן הקים את המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו, ששוכנת כיום באזור שהוא חלק מתל אביב-יפו.
המושבה הוקמה במקום שאכלס בעבר נוצרים מארצות הברית שנטשו אותו, וזו הסיבה ששם המושבה נודע כ"המושבה האמריקאית-גרמנית".
הכנסייה הפרוטסטנטית: כנסיית עמנואל ובית הקונסוליה הגרמנית נבנו במושבה על ידי תושבי המקום הטמפלרים.
התפוזים שגודלו במושבה היו הראשונים שנשאו את התווית תפוזי ג'אפה שהפכו לאחד המותגים החקלאיים הידועים ביותר באירופה, והשם משמש עד ימינו אלו למטרות שיווק של תוצרת תפוזים ישראלים בעולם.
בשנת 1871 הוקמה מושבה שלישית, בשרונה, שהיוותה את המושבה החקלאית הראשונה של הטמפלרים על תוואי הדרך מיפו לשכם.
בשנת 1873 הוקמה המושבה הגרמנית בירושלים מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים והייתה למושבה הרביעית שהוקמה.
הטמפלרים הקימו גם שירות אוטובוסים קבוע בין חיפה לערים האחרות, קידמו את תעשיית התיירות במדינה, ותרמו תרומה חשובה לסלילת כבישים.
ביקורו של הקייזר וילהלם וייסוד וילהלמה, וולהלה, בית לחם הגלילית וולדהיים
בשנת 1898 ביקר באזור קיסר גרמניה וילהלם השני.
לאחר הביקור הקולונל יוזף פון אלריכסהאוזן שהיה שותף במסע זה, יזם את הקמת "החברה לקידום ההתיישבות הגרמנית בארץ ישראל" בשטוטגרט.
חברה זו הציעה למתיישבים פוטנציאליים הלוואות בריבית נמוכה כדי לאפשר לרבים להתיישב באזור.
גל שני של מתיישבים חלוצים ייסד בסמוך ללוד את המושבה וילהלמה (כיום בני עטרות) בשנת 1902, בשנת 1903 את המושבה ולהאלה (Walhalla) בסמוך למושבה שכבר הייתה קיימת ביפו ולאחר מכן את בית לחם הגלילית בשנת 1906.
אגודת ההתיישבות הגרמנית עודדה בהצלחה חלק מהטמפלרים לחזור לכנסייה הלותרנית.
המושבה הלא-טמפלרית ולדהיים (כיום אלוני אבא) נוסדה לאחר מכן ליד בית לחם הגלילית בשנת 1907 על ידי טמפלרים שקשרו את עצמם לכנסייה האוונגלית הפרוסית .
בשנת 1918 בחודשים יולי-אוגוסט החליטו הרשויות הבריטיות לשלוח 850 טמפלרים למחנה מעצר בחלוואן שבמצרים.
באפריל 1920 גורשו 350 מתוכם בחזרה לגרמניה.
כל רכושם של אותם טמפלרים, למעט כמה מהם שהחזיקו באזרחות אמריקאית, הולאם.
עם הקמת ממשל בריטי סדיר בשנת 1918, אדוארד קית'-רואץ' התמנה לתפקיד "אפוטרופוס ציבורי של רכוש האויב בארץ ישראל", השכיר את הנכסים והחזיק בדמי השכירות שנגבו עבורם.
באפריל 1920 התקיימה ועידת סן רמו שלאחריה, בתאריך ה-1 ביולי באותה השנה, הוקם רשמית הממשל האזרחי.
מאותו תאריך ואילך העביר קית'-רואץ' את דמי השכירות שנגבו עבור נכסים שהיו תחת משמורתו לבעליהם בפועל.
ב-29 ביוני 1920, הודיע שר החוץ הבריטי ג'ורג' נתניאל קורזון לבית הלורדים שהממלכה המאוחדת מסכימה עקרונית להחזרתם לארץ ישראל.
לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון ממשלת הרייך החליטה לקבוע את מדיניות החוץ בהתאם לאידיאלים הנאציים.
הדגש הנאצי היה על השוואת תדמית גרמניה ואזרחיה לנאציזם.
לפיכך, כל האספקטים שנחשבו לא-נאציים בתרבות והזהות הגרמנית הוגדרו כלא-גרמניים.
כל בתי הספר הבינלאומיים לשפה הגרמנית שקיבלו סבסוד או אף מימון מלא של הממשלה, חויבו לעצב מחדש את תוכניות החינוך שלהם ולהעסיק אך ורק מורים שהיו מזוהים עם המפלגה הנאצית.
המורים בבית לחם מומנו על ידי ממשלת הרייך, כך שמורים נאצים השתלטו על החינוך שם.
בשנת 1933 פנו בעלי תפקידים טמפלרים וגרמנים אחרים שחיו בארץ ישראל לפאול פון הינדנבורג ולמשרד החוץ בבקשה שלא להשתמש בסמלי צלב הקרס עבור המוסדות הגרמניים, אך הבקשה לא מולאה.
כמה מהם גם פנו בבקשות ותחינות לממשלת הרייך לבטל את הקריאה להחרמת חנויות בבעלות יהודית.
היו טמפלרים שהתגייסו לצבא הגרמני.
עד 1938, 17% מהטמפלרים בארץ ישראל היו חברים במפלגה הנאצית.
לדברי ההיסטוריון יוסי בן-ארצי, "בני הדור הצעיר התנתקו במידה מסוימת מהאמונה הדתית הנאיבית, והיו פתוחים יותר ללאומיות הנאצית-גרמנית.
המבוגרים יותר ניסו להילחם בה."
בתחילת מלחמת העולם השנייה נעצרו מתיישבים בעלי אזרחות גרמנית על ידי הרשויות הבריטיות ונשלחו, יחד עם זרים אויבים איטלקים והונגרים, למחנות מעצר בוולדהיים ובבית לחם הגלילית.
ב-31 ביולי 1941 גורשו 661 טמפלרים וגרמנים אחרים שהתגוררו בארץ ישראל לאוסטרליה דרך מצרים, מה שהותיר רק 345 טמפלרים בארץ ישראל.
כמו כן, הכריזו הרשויות הבריטיות על הטמפלרים כאזרחי אויב, עצרו רבים מהם וגירשו אותם לאוסטרליה.
במהלך המלחמה תיווכה ממשלת בריטניה בחילוף של כ-1,000 טמפלרים תמורת 550 יהודים תחת שליטה גרמנית.
יהודים אלה היו רובם ארץ-ישראלים, או עם קרובי משפחה בארץ ישראל.
ב-12 במרץ 1946, כוח של ההגנה התנקש בגוטהילף וגנר, מנהיג הקהילה שנתפס על ידי היהודים שהתגוררו אז בארץ כחבר נלהב במפלגה הנאצית, למרות שמשפחתו וקהילת הטמפלרים הרחבה טענו נגד.
מאוחר יותר נרצחו ארבעה חברים נוספים מהקהילה במטרה להביא לגירוש של כל הקהילה מארץ ישראל.
המושבות הטמפלריות לשעבר יושבו מחדש על ידי יהודים.
לאחר הקמת מדינת ישראל עם הזיכרון הטרי של השואה, הייתה נחישות שלא לאפשר לגרמנים שהביעו עמדות פרו-נאציות להישאר בשטח המדינה או לחזור אליה.
בשנת 1962 שילמה מדינת ישראל 54 מיליון מארקים גרמניים כפיצויים לבעלי נכסים שנכסיהם הולאמו.
המושבה שרונה שולבה בעיר תל אביב-יפו כאשר חלק ממנה הפך להיות מתחם של משרד הביטחון ושל מטה הפיקוד העליון ושל צבא ההגנה לישראל, ובחלק אחר היו משרדים אזרחיים שונים של ממשלת ישראל, תוך שימוש בבתים הגרמניים המקוריים.
בתחילת המאה ה-21 פונו המשרדים האזרחיים, האזור שופץ בהרחבה והפך לאזור קניות ובילוי להולכי רגל.
1861: תוכניות למעבר לארץ ישראל נשקלות, מייד לאחר הקמת ה-Temple Society
1867: היישוב הטמפלרי העצמאי בתל שמרון סופג מכות טרגיות: מתוך 25 האנשים בקבוצה שיישבו את המקום, 15 מתו תוך שנה, 7 אל-מוג'ידל ו-8 בתל שמרון.
1869-1870: המושבה הגרמנית חיפה, הופכת ליישוב בעל שיוך דתי מעורב
1869-70: מוקמת המושבה הגרמנית ביפו
1872: המושבה שרונה הופכת ליישוב בעל שיוך דתי מעורב
1878: המושבה הגרמנית בירושלים הופכת ליישוב עם שיוך עדתי מעורב.
1902: מוקמת המושבה וילהלמה, שמאכלסת מתיישבים טמפלרים בלבד
1906: מוקמת בית לחם הגלילית, שמאכלסת גם היא מתיישבים טמפלרים בלבד
1907: מוקמת המושבה באלוני אבא, שמאכלסת מתיישבים המשתייכים לכנסייה הפרוטסטנטית בלבד
1921: טמפלרים שהיו כלואים בחלוואן, מצרים, לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה חזרו ליישוביהם בארץ ישראל תחת המנדט הבריטי מה שמביא לפריחה מהירה של היישובים.
1939: טמפלרים גרמנים נכלאו בארץ ישראל עם פרוץ מלחמת העולם השנייה
1941: למעלה מ-500 טמפלרים מארץ ישראל מגורשים לאוסטרליה
1942: 302 איש השתתפו בתוכנית חילופי אזרחים מארץ ישראל לגרמניה
1944: 112 איש משתתפים בתוכנית חילופי אזרחים מארץ ישראל לגרמניה
1948: עם הקמת מדינת ישראל טמפלרים לא מורשים יותר לחזור לישראל והנותרים נאלצים לעזוב
מושבה שנת התיישבות מיקום אוכלוסייה (1931) מתוכם נוצרים מפת תקריב שרונה(Sarona) 1872 מישור החוף 564272 וילהלמה(Wilhelma) 1902 319231 בית לחם הגלילית(Bethlehem in Galiläa) 1906 הגליל התחתון 235 99 ולדהיים(Waldheim) 1907 231 68
מושבת חלל היא התיישבות אנושית המוקמת מחוץ לכדור הארץ, על כוכב לכת, ירח, אסטרואיד או בחלל עצמו.
הרעיון למושבות חלל קיים כבר שנים רבות במדע הבדיוני וחוקרים רבים בחנו רעיונות בנושא, אך היום לא קיימת מושבת חלל (אם כי קיימת תחנת החלל הבינלאומית).
המטרה העיקרית של מושבות חלל היא לפתור את בעיית גידול האוכלוסייה בכדור הארץ בעתיד הרחוק.
אך אם יוקמו בעתיד הקרוב מושבות חלל הן ישמשו, כנראה, בעיקר למחקר החלל וכתחנות ביניים בדרך למקומות רחוקים יותר.
כיום יש כמה דגמים למושבת חלל.
כל דגם ממשי צריך למלא אחר הדרישות הבאות:
אספקת תנאים מתאימים לחיים – שמירה על לחץ אוויר בסביבות הלחץ האטמוספירי ועל הרכב אוויר הניתן לנשימה, שמירה על טמפרטורה בגבולות המאפשרים חיים, אספקת מזון ומים, הגנה מפני קרינה, ייצור אנרגיה, ובחלק מהדגמים גם כבידה מלאכותית.
התכנון צריך להתחשב גם בכך שבניית מושבת חלל עצמה היא תהליך מורכב, יקר ואפשר לשלוח רק מעט חומרים לבניית המושבה בכל פעם.
(משום שהטילים הקיימים אינם יכולים לשאת הרבה משקל).
כדי לבנות מושבות בחלל (ולא על כוכבי לכת או על ירחים), יש צורך בכמות גדולה מאוד של חומרי בנייה.
האפשרות לשגר את החומרים האלו מכדור הארץ היא לא מעשית, כתוצאה מכמות החומרים והמחיר הגבוה.
עלו הצעות להפיק חומרים מהירח, אסטרואידים ושביטים ליד כדור הארץ לצורך בניית מושבה במסלול סביב כדור הארץ, או מכוכב הלכת עצמו עליו התחנה נבנית.
מושבות החלל יזדקקו למקורות אנרגיה קבועים לצורך תפקודן.
מקורה של אנרגיה זו לא יוכל להיות כדור הארץ עקב אותה מגבלת שינוע מכדור הארץ אל עבר החלל.
אפשרות אחת היא הפקת אנרגיה סולארית מקרינת השמש: בחלל אין לילות, עננים או אטמוספירה, ולכן כמות האנרגיה הסולארית שאפשר להפיק מהשמש גדולה בהרבה מאשר על פני כדור הארץ.
אנרגיה נוספת ישימה להפקה בחלל היא אנרגיה גרעינית אך ישנה בעיה להעביר חומרים רדיואקטיביים לחלל באמצעות שיגור רקטי שעלול להשתבש ולפזר חומרים רדיואקטיביים ברחבי כדור הארץ.
הבאת מושבות חלל – או חומרים לבניית מושבות חלל – למסלול הקפה סביב כדור הארץ או גוף אחר, מכדור הארץ, על ידי שימוש באמצעים של היום תהיה יקרה מאוד וגם תזיק לאטמוספירה בגלל אלפי או אפילו מיליוני השיגורים לחלל.
לכן יהיה צורך לפתח אמצעים אחרים לשיגור מכדור הארץ, שיהיו זולים יותר ופחות מזיקים לאטמוספירה.
אפשרות אחת שהוצעה היא בניית מעלית חלל שתהיה מסוגלת להעביר כמויות גדולות של חומרים למסלול סביב כדור הארץ ללא שימוש בהנעה רקטית.
אפשרות שנייה היא לייצר סוג של כבלי חלל (skyhooks) שיהיו מסוגלים לחסוך את רוב עלויות הדלק.
בנוסף, ניתן יהיה להשתמש במשאבים מהירח, או מגופים אחרים שקרובים לכדור הארץ, כדי להביא כמויות גדולות של חומרים למסלול, תוך שימוש במשאבי הגוף להנעה.
תקשורת בין מושבות החלל לבין כדור הארץ, ובין מושבות החלל לבין עצמן תהיה נחוצה.
אם המושבות יהיו קרובות לכדור הארץ אפשר יהיה להעביר מידע דרך הלוויינים שמקיפים את כדור הארץ.
אך אם המושבות יהיו רחוקות יותר (במסלול סביב השמש, לדוגמה), יהיה קושי בהעברת מידע.
הזמן שייקח למידע להגיע לכדור הארץ ינוע בין 7 ל-44 דקות, ולכן תקשורת מיידית תהיה בלתי אפשרית.
אפשרויות תקשורת אחרות, כמו דואר אלקטרוני, עדיין יהיו אפשריות.
על מושבות החלל לכלול מערכות המאפשרות תנאי חיים כמו בכדור הארץ: אספקת אוויר, מים, מזון, אור, חשמל, כבידה, וטמפרטורות נוחות.
לצורך כך, תהיה במושבת החלל מערכת אקולוגית סגורה אשר תקיים את כל התנאים הללו (מלבד כבידה מלאכותית), ויהיה צורך למחזר מים, מזון וחמצן.
אפשר גם לגדל צמחים בתוך מושבת החלל כדי להפיק חמצן.
הפחמן הדו־חמצני שייפלט על ידי יושבי תחנת החלל יזין את הצמחים, והצמחים יפלטו חמצן.
הטכנולוגיה הקרובה ביותר הקיימת היום היא של צוללות גרעיניות, שמאפשרות לצוות לשהות מתחת לפני המים במשך חודשים.
מבוצעות עבודות וניסויים בתחום מערכות אקולוגיות סגורות.
ברוסיה קודמו מספר פרויקטים בהובלת יוסיף גיטלזון.
בארצות הברית קודם פרויקט "ביוספירה 2".
בחלל נמצאות כמויות גדולות מאוד של קרינה, אשר יפגעו במתיישבים במושבות החלל, אם לא תהיה להם הגנה קבועה.
בכדור הארץ, האטמוספירה מספקת את ההגנה מפני הקרינה, אך במושבות חלל יהיה צורך בכמות גדולה של חומר שתהיה מסוגלת לחסום את הקרינה.
לא תהיה בעיה להפיק כמות גדולה זו משאריות האסטרואידים אשר שימשו קודם לכן כמקור לחומרים אחרים, אך יהיה קושי גדול בתמרון המושבות אם המסה שלהן תהיה כל כך גדולה.
בנוגע להתיישבות על מאדים, מוצע פתרון של מחסה מלאכותי בסגנון איגלו לצורך הגנה זו.
במושבות החלל יהיה צורך ליצור כבידה מלאכותית הדומה לזו שעל־פני כדור הארץ.
ישנן מספר אפשרויות לעשות זאת.
האפשרות הקלה ביותר לביצוע היא בניית מושבת חלל אשר תסתובב סביב עצמה, ושתושביה יחיו על צדה הפנימי של המעטפת שלה, כמו גליל, טורוס או כדור.
הסיבוב יפעיל כוח מדומה (המכונה "כוח צנטריפוגלי") על כל העצמים שיימצאו בחלק הפנימי של המעטפת, וכתוצאה מכך תיווצר אשליה של כבידה.
צורה זו של כבידה מלאכותית עשויה לגרום למספר בעיות:
אם הסיבוב של המושבה יהיה מהיר מדי, הוא יגרום לסחרחורת ולבחילה למתיישבים, ולא ידוע אם אפשר יהיה להתרגל אליו כעבור זמן מה.
כתוצאה מהסיבוב, הכבידה המלאכותית שנוצרת אינה קבועה בכל הגבהים, אלא פרופורציונלית למרחק הנקודה ממרכז הסיבוב.
כך, אם רדיוס הסיבוב אינו מספיק גדול, יהיו הבדלים משמעותיים בכוח המופעל על מקומות שונים בגוף, ולכן התנועה תהיה שונה מאוד מתנועה על פני כדור הארץ.
שתי הנוסחאות הבאות מתארות את הקשר בין הכבידה ביחס לכדור הארץ (g: ערך של 1, לדוגמה, מראה שהכבידה המלאכותית שוות ערך לכבידה על כדור הארץ), רדיוס הסיבוב במטרים (R) ומספר הסיבובים סביב עצמה שתעשה המושבה בדקה (rpm):
כך, לדוגמה, אם מעוניינים בכבידה של 1g וסיבוב אחד כל דקה (כדי למנוע סחרחורות ובחילות) רדיוס הסיבוב צריך להיות בערך 890 מטרים.
התועלת שבהקמת מושבת חלל היא בעיקר במניעת צפיפות ודלדול משאבים בכדור הארץ, אך יש לרעיון זה יש כמה יתרונות נוספים:
באמצעות מושבות חלל תתאפשר תמיכה למחקר במקומות רחוקים יותר.