tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"חימושניגיגי", רמי פורטיס, 2015 - מיני אופרת רוק באורך של כ17 דקות.
מספר את הסיפור של חימושניגיגי, אל בשמגגה, עיר עתיקה וקדושה, שרווחה לגביו אמונה שהוא יביא את הישועה.
הסיפור מגולל את סיפור העיר ביחס לאותו אל.
היצירה היא ביקורת צינית על הפולחן הדתי.
"2023", איה כורם, 2016 - אופרת רוק שנכתבה במחאה על החלטת בית המשפט המחוזי להותיר בעינו את ההסכם הדרקוני אליו הייתה כפופה כורם אל מול חברת התקליטים.
בהחלטה נקבע כי ההסכם יהיה בתוקף עד שנת 2023 לכל הפחות.
אופרת הרוק מגוללת את סיפורו של אלכס, המחזיק במכונה השולפת מחשבות מראשו ומוכרת אותן לחברות זרות.
אלכס מגלה כי נשכח ממנו זיכרון האהבה הראשונה שלו ויוצא למסע להשבת הזיכרון האבוד.
לאורך הסיפור משובצים 13 שירים בביצוע אמנים שונים ובניהם: דני ליטני, אפרת גוש, ארקדי דוכין, רונה קינן, אלון עדר, דנה עדיני, ישי לוי, יהוא ירון, נצ'י נצ', לאה שבת ועוד.
אחד השירים הבולטים מתוך האופרה הוא "מצרים" אותו כתבה והלחינה כורם וביצעה לאה שבת.
את המימון להוצאת האלבום השיגה כורם באמצעות אתר מימון ההמונים הדסטארט.
אופרת סבון היא סוגה של סדרות טלוויזיה או רדיו בהמשכים המתאפיינת בסיפר בדיוני, מלודרמטי.
אופרות הסבון עוסקות בדרך כלל ביחסים בין הדמויות המרכזיות, ועלילתן לא חותרת לסיום או מוסר השכל החיצוני ליחסים אלו.
הסיפר של אופרות סבון מתמקד לרוב בדמויות רבות, שאף אחת מהן אינה הכרחית, ובקווי עלילה מקבילים שמתפתחים מפרק לפרק.
חוקרת התרבות טניה מודלסקי תיארה את אופרות הסבון כסדרות המציגות "משפחה הנמצאת במערבולת מתמדת".
באופן מסורתי אופרות סבון לא עסקו בנושאים אקטואליים או חברתיים, אלא התמקדו בעולם הפנימי של הסדרה, שבמקרים רבים ממוקד בבתים או במקומות העבודה של הדמויות.
עם זאת, החל משנות השמונים הופקו גם אופרות סבון שעוסקות בין השאר בנושאים חברתיים, כגון איסטאנדרס שעוסקת בנושאים חברתיים בבריטניה וכל ילדיי שהייתה מתוכניות הטלוויזיה הראשונות שעסקו ביחס החברה האמריקנית למחלת האיידס.
אופרות הסבון הראשונות הופקו החל משנות ה-30 של המאה ה-20 כתוכניות רדיו.
הראשונה מביניהן הייתה Painted Dreams, שהופקה על ידי אירנה פיליפס עבור תחנת הרדיו WGN בשיקגו.
פיליפס ואנשי רדיו אחרים, כגון פרנק המרט, זיהו את הצורך השיווקי בתוכניות בוקר שיכוונו לקהל יעד של עקרות בית ויאפשרו למפרסמים לקדם דרכן מוצרים שהם החשיבו לספציפיים עבור קהל זה.
כך למשל, סדרת הרדיו "בטי ובוב" של הזוג המרט שודרה בשנים 1932–1940 בחסות מוצרי מזון של ג'נרל מילס ו-Ma Perkins שודרה בחסות אבקת הכביסה אוקסידול.
Guiding Light של פיליפס מומנה באמצעות חסויות של פרוקטר אנד גמבל ו-Today's Children, גם כן של פיליפס, שודרה בחסות פילסברי.
השחקנים בסדרות שימשו פעמים רבות כפרזנטורים של מוצרי חברות החסות, והחברות השתמשו גם במוצרים ממותגים (מרצ'נדייז) המלווים בדמויות החברה.
הקשר בין מוצרי הסבון לבין סדרות הרדיו, שמומנו מתוך מחשבה על פרסום ייעודי לעקרות בית, הוא זה שנתן לסוגה את שמה, "אופרת סבון".
בשנות הארבעים זכו אופרות הסבון הרדיופוניות לפופולריות, ובארצות הברית שודרו כ-30 סדרות רדיו שונות לקהל של כ-20 מיליון מאזינים, בעיקר בשעות הבוקר והצהריים.
עם הפופולריות הגוברת החלה גם ביקורת על איכות הסדרות ועל הקשר ההדוק עם תעשיית הפרסום.
גם מחוץ לארצות הברית אופרות סבון הפכו לפופולריות.
בבריטניה, תחנת הרדיו BBC 4 החלה ב-1950 לשדר את The Archers, ששידורה נמשך עד היום, שישה ימים בשבוע.
עם שידורים לאורך כמעט 70 שנה, ויותר מ-19,000 פרקים, היא נחשבת לאופרת הסבון הארוכה ביותר.
בשנות החמישים הופיעו אופרות הסבון הטלוויזיוניות הראשונות.
בארצות הברית הסדרה These Are My Children מ-1949, הייתה הראשונה שהוקרנה בטלוויזיה.
חלק מאופרות הסבון ששודרו ברדיו הוסבו לטלוויזיה.
כך היה ב-1952 עם Guiding Light, שהמשיכה להיות משודרת עד 2009 ומחזיקה בשיא גינס לאופרת הסבון הטלוויזיונית הארוכה ביותר.
הקשר בין המפרסמים לסוגה נמשך גם במדיום החדש.
כך למשל, כשהעולם מסתובב, ששודרה ב-CBS החל מ-1956, הופקה עד 2008 על ידי פרוקטר אנד גמבל.
סדרה זו הייתה גם הראשונה שפרקיה נמשכו חצי שעה, כפול מהאורך של פרקי אופרות סבון עד אז.
מרבית הצופים באופרות סבון היו נשים, אך עם השינויים בחברה הן החלו למשוך קהל מגוון יותר.
סקר שנערך ב-1981 הראה שרק 70 אחוז מצופי אופרות סבון בארצות הברית הם נשים.
בעבר קהל היעד העיקרי של אופרות סבון היו נשים לבנות שאינן עובדות, אך הסוגה הפכה לפופולרית בקרב קהלים מגוונים יותר מבחינה אתנית.
הגיוון של הקהל והשינויים החברתיים - בין השאר, העובדה שיותר נשים יצאו לעבוד - הביאו החל משנות ה-70 לדעיכה של אופרות סבון המשודרות בשעות היום, לצד פופולריות גוברת של אלה המשודרות בשעות הערב המוקדמות ואף בפריים טיים, כגון דאלאס ושושלת.
בבריטניה, אופרות סבון החלו להיות משודרות בערב כבר בשנות השישים.
Coronation Street, שמשודרת ב-ITV בשעות הערב מאז דצמבר 1960 ועד היום, מחזיקה בשיא גינס לאופרת הסבון הטלוויזיונית הארוכה ביותר שעדיין משודרת.
באוסטרליה, שכנים שכנים משודרת מ-1985 ועד היום בשעות הערב המוקדמות.
החל מהמאה ה-21 החלה ירידה בפופולריות של אופרות הסבון האמריקאיות.
בעשור השני של המאה ה-21 שרדו רק ארבע מהן (היפים והאמיצים, צעירים חסרי מנוח, ג'נרל הוספיטל וימי חיינו) לעומת כ-20 שהיו בשנות השבעים.
הסיבה הראשונה לכך היא השתתפות של יותר נשים בשוק העבודה, כך שקהל היעד המקורי של אופרות הסבון של ירד משמעותית.
סיבה שנייה היא שעלות ההפקה של תוכניות אולפן המיועדות לצפייה בשעות הצהרים (כמו ד"ר פיל, השופטת ג'ודי או אופרה וינפרי) היא כמחצית מהפקת אופרת סבון עם נתוני מדרוג דומים.
סיבות נוספות הן עלייה של וידאו לפי דרישה, טלוויזיה בכבלים, ורשת האינטרנט, שסיפקו מקורות בידור חדשים במהלך היום.
בלוס אנג'לס טיימס התפרסם שהמשפט של או ג'י סימפסון, ששודר על חשבון אופרות הסבון, הוריד את אחוזי הצפייה שלהן ב-10% לאחר המשפט.
אופרות הסבון מאופיינות בהיעדר קו עלילה בעל קשת סיפורית מוגדרת והן לא חותרות לסיום מוגדר מראש.
הסדרה בנויה כפרקים (אפיזודות) העוסקים על פי רוב בחייה של קבוצת אנשים החולקים מקום עבודה, מקום מגורים, קשרי משפחה וכדומה.
היא מתרחשת לרוב בתוך מרחב מסוים (כגון הבתים של הדמויות) שהצופים יכולים לזהות.
הדרמה מבוססת על הקשרים בין הדמויות וכוללת אהבות, רומנטיקה, בגידות, תככים בין-אישיים ומזימות עסקיות.
לרוב מתקיים מתח בין הריאליזם של הדרמה לבין ההגזמה המלודרמטית.
במקרים רבים מספר קווי עלילה מתרחשים במקביל, מתערבבים ומשתלבים זה בזה.
הפקה של אופרות סבון קלאסיות, ובמיוחד אלה שמשודרות מספר ימים בשבוע ובשעות הבוקר, צריכה להסתדר עם תקציב נמוך יחסית לפרק, ולכן ערכי ההפקה שלהן עשויים להיות נמוכים יחסית.
איכות המשחק והבימוי בסדרות אלה ספגה לעיתים קרובות ביקורת.
הצילומים מתבצעים לרוב באולפנים עם תפאורות קבועות.
אופרות סבון המשודרות אחת לשבוע ובשעות הפריים טיים עשויות להנות מתקציב גדול יותר, ולהישען על שחקני טלוויזיה וקולנוע מפורסמים יותר.
אופרות הסבון עושות שימוש נרחב יחסית בצילומי תקריב לדמויות, כאלו הנותנים דגש גדול יותר על הבעות הפנים ושפת הגוף של הדמויות.
דמות סטריאוטיפית נפוצה באופרות הסבון – בעיקר באופרות הסבון שנוצרו עד סוף המאה ה־20 – היא דמות "נבל" נשית בעמדת כוח ובעלת ממון.
חוקרת התרבות טניה מודלסקי סברה כי דמויות אלו מגלמות את האיום ההרפתקני הטמון במשיכה הייצרית לאישה שהיא חזקה ומושכת, על חשבון התא המשפחתי המסורתי.
הקונפליקט הוא אלמנט מרכזי במבנה אופרת הסבון.
חוקרי התרבות קיית' סלביי ורון קוודרי אפיינו ארבעה סוגי קונפליקטים נפוצים באופרות סבון, כאשר כל קונפליקט הוא הבסיס להתפתחות העלילה מעבר לכך:
סדר ואי סדר – הדמויות שואפות להגעה לסדר חברתי, אולם מציאות חייהן מלאה באתגרים המונעים זאת.
קהילה ויחיד – הימצאותה של דמות מסוימת בקונפליקט כחלק מההכרח שלה לקבל את היותה כפופה לתכתיבים הנקבעים על ידי חברים אחרים בקהילה.
צעירים ומבוגרים – נערים וצעירים אשר נאלצים להבין בהדרגה כי עליהם ללמוד מניסיונם וערכיהם של המבוגרים.
שיתוף פעולה ותחרות – אנוכיות ואינדיבידואליות קיצונית המציבות אתגר לדמויות להגשים את עצמן.
"סינדרום הגדילה המואצת" (SORAS - Soap Opera Rapid Aging Syndrome) הוא כינוי להאצה של תהליך ההתפתחות של דמות בסדרה, באופן שאינו תואם את ההתפתחות הכרונולוגית של הסדרה.
פרקטיקה זו, שרווחה בעיקר באופרות סבון שמשודרות בשעות הבוקר, מאפשרת ליוצרי הסדרה לדלג על תהליכי התפתחות שחסרים ערך מלודרמטי, כגון התפתחותם של ילדים.
לדוגמה, בסדרה כשהעולם מסתובב, תום יוז נולד ב-1961 וב-1970 הוא כבר היה סטודנט בקולג' ונלחם במלחמת וייטנאם.
בסדרה צעירים חסרי מנוח, בילי אבוט נולד ב-1993 ושש שנים לאחר מכן הוא היה בן 16. בעוד שקפיצות בזמן והתקדמות לא ליניארית של העלילה הם דבר מקובל ביצירות רבות, ה"סינדרום" מתייחס למצב שבו ההתפתחות הכרונולוגית של דמות אחת או יותר אינה תואמת לכרונולוגיה הפנימית לסדרה.
הכינוי "Supersoap" או "סבוניית על" דבק באופרות הסבון שפותחו החל מסוף שנות השבעים ושודרו בפריים טיים, כגון שושלת ודאלאס.
בניגוד לאופרות הסבון ששודרו עד אז, סדרות אלה שודרו אחת לשבוע ולא באופן יום-יומי.
התקציב וערכי ההפקה שלהן היו גבוהים משמעותית מאלה של אופרות הסבון של שעות היום.
בשונה מאופרות הסבון היומיות, סדרות אלה הורכבו מעונות ויצאו להפסקה בקיץ.
כדי למשוך את הצופים לחזור לצפות בסדרה בעונה הבאה, פרקי סיום העונה הסתיימו לעיתים קרובות בקליף האנגר, כלומר בסיום מותח במיוחד ובלתי פתור.
דוגמה לכך היא הרצח המסתורי של ג'יי אר יואינג בפרק האחרון של העונה השנייה של דאלאס.
דרמות הטלוויזיה דוברות הספרדית והפורטוגזית, המכונות טלנובלות, החלו להופיע כבר בשנות החמישים באמריקה הלטינית, והן דומות לאופרות הסבון שהתפתחו בארצות דוברות אנגלית מבחינת הנושאים בהם הן עוסקות והנטייה למלודרמה.
הטלנובלה הראשונה ששודרה ברדיו היא "הזכות להיוולד", שיצר פליקס קייגנט.
הטלנובלות פופולריות במדינות אמריקה הלטינית, והן שימשו לעיתים את הרשויות במדינות אלה כדי להעביר לקהל הצופים מסרים חברתיים, פוליטיים ותרבותיים.
הן מיוצאות כיום למדינות שונות ברחבי העולם כגון ישראל, ספרד, רוסיה וארצות הברית.
עוז אלמוג, טען שהטלנובלות זכו בישראל לפופולריות יותר גדולה מאופרות הסבון, בעיקר בקרב נשים ממעמד נמוך יחסית, היא בשל הדמיון התרבותי בין ישראל למדינות אמריקה הלטינית וסיפורי עלילה שיותר היה קל לישראליות להזדהות איתן מאשר אופרות הסבון האמריקאיות.
אופת' היא להקה שוודית המשלבת בין פרוגרסיב מטאל/רוק לבין דת' מטאל.
הלהקה הוקמה בסטוקהולם שבשוודיה בשנת 1990 על ידי פיטר לינדגרן ומיקאֶל אָקֶרְפֵלְדְט.
הלהקה נולדה מן הלהקה Eruption, אותה ייסד אָוקֶרְפֵלְדְט ביחד עם חבר ותיק, דייוויד אייסברג.
בשנת 1990 התפרקה הלהקה, וממנה הוקמה "Opeth".
בספרו של ווילבור סמית', Sunbird, אופת (Opet) היא עיר הירח, ובמקור, מאוית ללא "H".
"אופת'" התחילה את דרכה בתור להקת דת' מטאל עם השפעות ניכרות מן הבלאק מטאל ובעיקר מהדום מטאל.
בשיר "Eternal Soul Torture", אשר צורף להוצאה המחודשת של "Morningrise", ישנן השפעות עמוקות של בלאק מטאל.
החל מהאלבום "My Arms, Your Hearse" פנתה לכיוונים שונים, כגון פרוגרסיב מטאל ורוק אמנותי.
אלבום הבכורה, Orchid, יצא בשנת 1995 והופק על ידי דן סוואנו.
בשנת 1996 הוציא הלהקה את "Morningrise", אשר המשיך את אותו קו מוזיקלי של האלבום הקודם אך בצורה אפלה ודיכאונית יותר.
שני האלבומים מכילים אלמנטים של בלאק מטאל.
במסגרת סיבוב ההופעות של Morningrise הופיעה הלהקה לצד מורביד אנג'ל וקריידל אוף פילת', וזכתה לאהדה בקרב קהילת המטאל המחתרתית.
לאחר שהוציאה הלהקה את שני האלבומים הללו, החליטו חברות התקליטים לקחת אותה הלאה ולפרסם את הלהקה בעולם.
שני מייסדי הלהקה, לינדגרן ואקרפלדט, גייסו את הבסיסט מרטין מנדז ואת המתופף מרטין לופז, לאחר שמתופף הלהקה, אנדרס נורדין עבר לברזיל והבסיסט יוהאן דפרפלה עזב גם כן, והוציאו ב-1998 את אלבומם השלישי: "My Arms, Your Hearse".
האלבום זכה לביקורות טובות, וקידם את מעמדה של "Opeth" כלהקת פרוג מטאל בעלת שורשי דת' מטאל.
בשנת 1999 הוציאה הלהקה אלבום שקירב אותם עוד יותר לתחום הפרוגרסיב רוק, והוא "Still Life".
בשנת 2001 הוציאה הלהקה אלבום שנחשב לבין הטובים ביותר שלהם עד היום ונקרא "Blackwater Park".
לאחר מכן הודיעה הלהקה על פרויקט מיוחד, ובו במקביל ליצירת האלבום הכבד ביותר של הלהקה היא תיצור גם אלבום שקט שלא יכלול קטעי דת' מטאל.
בסוף החליטה הלהקה לפצל את הפרויקט לשני אלבומים שונים.
הראשון והכבד ביותר "Deliverance", והאלבום השקט ביותר שלהם - "Damnation", שהיווה תפנית ללהקה: באלבום הזה לא היה אף לא שיר מטאל אחד, וכולו היה רוק אמנותי/פרוגרסיב רוק.
שלושת האלבומים הופקו על ידי סטיבן וילסון, שניגן בגיטרה ושר קולות רקע ב-4 מתוך 8 השירים של Blackwater Park.
אף על פי שהאלבום היווה תפנית מבחינה מוזיקלית, הלהקה שמרה על הסגנון המלנכולי-הדיכאוני בשיריהם.
לאחר העבודה עם סטיבן וילסון באולפנים - מייסד הלהקה אקרפלדט התלהב מן הרעיון של וילסון - נגינת קלידים בלהקה - וכך צורף ללהקה פר וילברג הקלידן שעשה עם הלהקה את סיבוב ההופעות של Deliverance ו-Damnation.
באוגוסט 2005 הוציאה הלהקה את אלבומה "Ghost Reveries".
האלבום החזיר את הלהקה לשורשי הדת' שלה, וחזרה ליצור בעיקר קטעי דת' מטאל פרוגרסיביים המשולבים עם שירים אחדים בסגנון פרוגרסיב רוק 'טהור', מה שהוכיח את Damnation כאלבום נסיוני בלבד, ולא כתפנית בסגנון.
ב-1 באפריל 2006 הופיעה הלהקה בישראל, במועדון התיאטרון שבעיר יפו.
בשנת 2006 הודיע מתופף הלהקה, מרטין לופז, על פרישתו מהלהקה, משום שהוא שסובל מבעיית דם הגורמת לו להתקפי חרדה.
המתופף החדש של הלהקה הוא מרטין אקסנרוט - מתופף להקת Bloodbath.
בשנת 2007 נפרד הגיטריסט, פיטר לינדגרן, מהלהקה.
לטענתו, הסיבה לעזיבה היא רוויה מיצירה במסגרת הלהקה ואי יכולת למצוא השראה.
הלהקה צירפה את פרדריק אקסן (לשעבר מ-Arch Enemy) כחבר הלהקה החדש.
ב-3 ביוני 2008 יצא האלבום התשיעי של הלהקה, "Watershed".
האלבום שונה מקודמיו ומציג צד חדש של הלהקה.
בשיר "The Lotus Eater" ניתן לשמוע שירה מהירה, אלמנט שלא היה שכיח בשירי הלהקה בעבר.
בשיר "Coil" מופיע קול נשי (של הזמרת נטלי לוריקס), מה שלא הופיע כלל באלבומים הקודמים.
רוב האלבום אינו עונה להגדרה "דת' מטאל", ולמעשה מדובר באחד האלבומים ה"נקיים" שהלהקה הוציאה עד עתה.
ב-10 בנובמבר 2009 הופיעה הלהקה בישראל פעם נוספת, בהאנגר 11 בתל אביב.
בספטמבר 2011 הוציאה הלהקה את האלבום "Heritage" אשר היווה שינוי כיוון מבחינת הלהקה.
האלבום הוא בסגנון פרוגרסיב רוק ו/או פסיכדלי בשילוב אלמנטים של ג'אז, ועבר עיבוד ממוחשב מינימלי ביותר, לדברי סולן הלהקה מיקאל אקרפלדט.
האלבום איננו מכיל שירת גראולינג, ובאופן כללי איננו כבד כמו שאר האלבומים.
כמו כן, השימוש בקלידים דומיננטי יותר מבעבר.
את האלבום הפיק סטיבן וילסון, שכבר הפיק עבור הלהקה מספר אלבומים.
לאחר הקלטת האלבום, עזב קלידן הלהקה, פר וויברג, בעקבות "חילוקי דעות מוזיקליים".
הוא הוחלף בקלידן חואקים סוואלברג.
ב-10 במרץ 2012 הופיעה הלהקה עוד פעם בישראל, בהאנגר 11 בתל אביב.
ב-2014, הוציאה אופת' את האלבום "Pale Communion" אשר המשיך את הקו של קודמו, ולא כלל שום שיר כבד וללא שירת גראולינג.
כמו קודמו, האלבום מאופיין בצליל פרוגרסיבי/פסיכדלי עם השפעות של ג'אז פיוז'ן.
סולן הלהקה, אקרפלדט, מצטט להקות כמו קאמל, יס ופינק פלויד בתור השפעותיו העיקריות, לצד להקות כמו איירון מיידן, בלאק סבאת' ודיפ פרפל.
אקרפלדט גם חבר בפרויקטים אחרים, ביניהם Bloodbath, להקת דת' מטאל מסורתית שהוציאה עד כה שני אלבומי אולפן, פורקיופיין טרי, להקתו של המפיק סטיבן וילסון, שבה תרם אקרפלדט מספר סולואים וקטעי שירה, וקטטוניה, להקת דום מטאל שבה תרם אקרפלדט קולות לאלבום שלם ול-EP.
מיקאל אקרפלדט - שירה, גיטרות.
חואקים סוואלברג - קלידים, קולות רקע.
אופרת מילוט הוא מונח המתאר סוג של אופרה שהיה פופולרי במאה ה-19. אופרות אלו עסקו בדרך כלל בהצלת הגיבור או הגיבורה הראשיים מסכנה כלשהי, בדרך כלל ממצב של מאסר או כליאה.
סגנון זה הפך פופולרי בצרפת בתקופת המהפכה הצרפתית, אז עסקו אופרות רבות מסוג זה בהצלתו של אסיר פוליטי.
אחת הדוגמאות הידועות ביותר לאופרת מילוט היא "פידליו" מאת בטהובן, בה מתחפשת הגיבורה לגבר על מנת לחלץ את אהובה מכלאו.
דוגמאות מפורסמות אחרות הן "החטיפה מן ההרמון" (מוצרט) ו"שתי היממות" (כרוביני).
אופרות מילוט נודעו בסגנונן המוזיקלי הדרמטי ובתיאורי רגשות עוצמתיים.
בכך השפיעו על האופרה הגרמנית הרומנטית ועל יוצרים כגון קרל מריה פון ובר, ודרכו על ריכרד וגנר.
אופרת חלל היא תת-ז'אנר של הספרות הספקולטיבית וספרות המדע הבדיוני שמתייחס לרומן הרפתקאות עם דגש על מלודרמה ורומנטיקה המתרחש בעיקר בחלל החיצון.
הדמויות באופרת החלל מצטיירות כגדולות מהחיים, אשר לעיתים מושלכות לנסיבות עתידניות בעלות טכנולוגיה המתקבלת על הדעת כגון מסע בזמן, מסע בין-גלקטי, תרבויות חייזרים מורכבות ועתיד האנושות.
תת-הז'אנר מקבל לעיתים אנלוגיה לאופרת סבון במוטיבים המשותפים.
עבודותיו המאוחרות של סמית' (העדשאי), כמו גם עבודותיהם של אדמונד המילטון וג'ק ויליאמסון בשנות ה-30 של המאה ה-20 היו פופולריים ביותר בקרב הקוראים והיוו בסיס לחיקויים רבים בידי סופרים אחרים.
אופרות חלל נהיו נפוצות גם כסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה בזכות התפתחות טכנולוגית שאפשרה אפקטים מיוחדים וסצנות פעולה עתידניות.
אחת מאופרות החלל הידועות ביותר היא "מלחמת הכוכבים", הכוללת 9 סרטים עיקריים, מספר סרטי משנה, סדרות טלוויזיה וספרי קומיקס.
המאפיינים השונים והקונוטציות הרבות של אופרת החלל השתנו במשך השנים ואף ממשיכים להתרחב במדיות השונות בהן מיוצג תת-הז'אנר.
מימי מלחמת הכוכבים של סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 ועד לימי באטלסטאר גלקטיקה המחודשת של שנות ה-2000, אותם מאפיינים זכו לראיה רחבה ועשירה יותר, ולהתפתח אל מעבר לגבולות אותן הציבה אופרת החלל של שנות ה-20 המאוחרות.
החלל החיצון, כוכב לכת מרוחק או גלקסיה ובה מספר רב של כוכבי לכת שונים ובהם גזעים ותרבויות מגוונות של חייזרים.
לצד גזע ראשי של בני אנוש קיימים מגוון גזעי חייזרים הדומים לבני האדם במונחים של תרבות, מראה חיצוני, ולעיתים אפילו אנטומית.
על גבולות ההתקשרות בין חייזרים לבני אנוש מתגברים בקלות.
מתן עומק בהתפתחות הדמויות ותיאורן.
עלילה שאינה משויכת לתת-ז'אנרים אחרים של המדע הבדיוני, ושמתייחסת לסיפורים של טוב נגד רע.
יקום דמיוני/גלקסיה/כוכב לכת נרחבים, בהתאם להישרדות הציוויליזציה של הגיבור
חלליות שלרוב יכולות לגמוא מרחקים עצומים בפרקי זמן קצרים, לעיתים קרובות תוך עקיפת המגבלה של מהירות האור
רובי ואקדחי לייזר או נשק בצורת אקדח היורה מטחי אנרגיה מרוכזת
שדות כוח ואנרגיה המשמשים להגנה
רובוטים, חלקם בעלי בינה מלאכותית מתקדמת וחלקם דמויי אדם (אנדרואידים)
טכנולוגיה רפואית מתקדמת, ובפרט השתלת תותבים ביוניים במקום איברים וגפיים שנפגעו בקרב
מבני ענק בקנה מידה בלתי אפשרי להינדוס בטכנולוגיות קיימות, המצריכים משאבים שאינם בנמצא בימנו.
הפרה של חוקים פיזיקליים, כגון מסע בזמן, תנועה במהירות המשתווה או עולה על מהירות האור, יכולות תמרון בלתי אפשריות, גרביטציה מלאכותית, ועוד.
סטייה מפיזיקה מציאותית, בדמות כוחות על-טבעיים או קסם (לחפצים כמו גם לדמויות).
סופרי מדע בדיוני כפול אנדרסון וגורדון דיקסון שמרו על צורתה של ההרפתקה בחלל במשך שנות ה-50, ולאחריהם סופרים כקרולין צ'רי וג'ון האריסון בשנות ה-70, כמו גם ליין באנקס, לויס מק'מאסטר בוג'ולד ופול מק'אולי בשנות ה-80 של המאה ה-20.
בשנות ה-70, חבורת סופרים (בעיקר בריטים) החלו להמציא מחדש את אופרת החלל.
הסרט מלחמת הכוכבים תרם רבות להתפתחות הז'אנר, שהושפע בעיקר מתרבות הסייברפאנק, והגדיר זן חדש של אופרה: אפלה יותר, בעלת מאפיינים אינדיבידואלים חזקים יותר, אשר מערבת טכנולוגיה חדישה.
מבין העוסקים בכתיבה חדשה זו נמצאים ליין באנקס, ורנור וינג'י, פיטר המילטון, פול מק'אולי, קן מקלאוד, אלסטייר ריינולדס, סטפן בקסטר, סיימון גרין, ג'ון האריסון, צ'ארלס סטרוס, וולטר ג'ון ויליאמס וג'ון רייט.
בשנות ה-90 ושנות ה-2000, גל חדש של כותבי מדע בדיוני אמריקנים התמקד בפן הצבאי ובמלחמות אינטר-גלקטיות באופרות החלל.
גל זה כלל סופרים כדוגמת דייוויד דרייק, לויס מקמסטר בוז'ולד, אריק פלינט, ס.
סטירלינג, ג'ון רינגו ודייוויד וובר.
מבין הסופרים הוותיקים שתרמו לתת-הז'אנר ניתן למצוא גם את לארי ניבן, ג'יימס ה.
תת-סוגת אופרת החלל הצטיירה במגוון רחב של מדיות - ספרות, קולנוע, טלוויזיה, אנימציה, רצועות וספרי קומיקס, ואפילו משחקי וידאו.
הקאנטוס של היפריון (1989–1997) מאת דן סימונס
סדרת "דומיניק פלנדרי" מהאימפריה הטראנית (1966–1985), מאת פול אנדרסון
יקום חולית, המבוסס על ספרי חולית (1965–היום), מאת פרנק הרברט, בריאן הרברט וקווין אנדרסון
יקומי "Alliance-Union Universe" ו-"Foreigner universe" מאת קרולין צ'רי "סאגת ורקוסיגן" מאת לויס מקמסטר בוז'ולד
"אש ממעמקים" ו"עומק בשמיים" מאת ורנור וינג'י
סדרת "Revelation Space" מאת אלסטייר ריינולדס
הסיפור הקצר "The Prince of Space" מאת ג'ק ויליאמסון
באטלסטאר גלקטיקה, הסדרה המקורית (1978–1980), נוצרה על ידי גלן א.
באטלסטאר גלקטיקה, הסדרה החדשה (2003-2008), נוצרה על ידי רונלד ד.
בבילון 5 (1993–1998), נוצרה על ידי ג'יי מייקל סטרזינסקי
גנדאם (1979–היום), נוצרה במקור על ידי יושיוקי טומינו
דוקטור הו (1963–היום), נוצרה על ידי סידני ניומן, ס.
חלוצי החלל (1974–1981), נוצרה על ידי יושינובו נישיזאקי
מסע בין כוכבים (1966–2005), נוצרה במקור על ידי ג'ין רודנברי
סטארגייט SG-1 (1997–2007) נוצרה על ידי ג'ונתן גלזנר ובראד רייט
סטארגייט אטלנטיס (2004–2009) נוצרה על ידי בראד רייט רוברט ס.
האלמנט החמישי (1997), במאי: לוק בסון
מלחמת הכוכבים (1977 - היום), במאי: ג'ורג' לוקאס
סטארגייט (1994), במאי: רולנד אמריך
סרניטי (2005), נכתב ובוים על ידי ג'וס וידון
פיץ' בלאק (2000) ורידיק: המסע מתחיל (2004), בוימו על ידי דייוויד טוואהי
פלאש גורדון (1980), במאי: מייק הודג'ס
מדריך הטרמפיסט לגלקסיה של דאגלס אדמס
הסרט שיגעון בחלל שנכתב ובוים בידי מל ברוקס
סדרת האנימציה פיוצ'רמה שנוצרה על ידי מאט גריינינג
מלחמת הכוכבים: אבירי הרפובליקה הישנה
באנליזה פונקציונלית, אופרטור קומפקטי הוא אופרטור ליניארי L בין מרחבי בנך X ו-Y המעתיק כל תת-קבוצה חסומה ב-X לתת-קבוצה חסומה יחסית (במילים אחרות, שהסגור שלה קומפקטי) ב-Y.
אופרטור קומפקטי הוא בהכרח חסום ולכן רציף.
המקור של תורת האופרטורים הקומפקטיים הוא בתורת המשוואות האינטגרליות, שבה אופרטורים אינטגרליים הן דוגמאות קונקרטיות של אופרטורים קומפקטיים.
משוואת פרידהולם טיפוסית משרה אופרטור קומפקטי K של מרחבי פונקציות.
תכונת הקומפקטיות מתקבלת מרציפות במידה שווה.
שיטת הקירוב על ידי אופרטורים בעלי דרגה סופית היא הבסיס של פתרון נומרי של משוואות כאלה.
הרעיון המופשט של אופרטור פרידהולם נגזר מקשר זה.
כל אופרטור ליניארי עם דרגה סופית הוא קומפקטי.
אופרטור ליניארי הוא קומפקטי אם ורק אם התמונה של כל סדרה חסומה מכילה תת-סדרה מתכנסת.
אופריצ'נינה – תקופה בהיסטוריה הרוסית שהחלה בשנת 1565 והסתיימה עם מות איוואן הרביעי בשנת 1584, תקופה שהתאפיינה בטרור ממשלתי ובמערכת מיוחדת של אמצעי אכיפת החוק.
כמו כן היה זה שמו של חלק מרוסיה הצארית שהועבר לממשל מיוחד ונוהל על ידי "אופריצ'ניקים".
מקור השם במילה הרוסית העתיקה опричь (אופריץ') שפירושה "מיוחד".
על פי אנדרי קורבסקי, אציל רוסי של התקופה הרלוונטית, היו האופריצ'ניקים "צבא השטן".
בינואר 1558 איוואן הרביעי התחיל במלחמת ליבוניה במטרה להגיע לחופי הים הבלטי.
במהלך שנת 1559 הוא מצא את עצמו במלחמה נגד קואליציה של פולין, הדוכסות הגדולה של ליטא ושוודיה.
גם בחזית הדרום הוא היה צריך להתמודד עם הפשיטות של חאנות קרים.
בנוסף למלחמה כוללת במספר חזיתות, רוסיה הייתה צריכה להתמודד עם תקופות של אירועים קשים באקלים ומגפות.
כתוצאה מכך המדינה נכנסה למצב כלכלי קשה במיוחד.
כבר בתחילת מלחמת ליבוניה הצאר האשים את הצבא באי-רצון להילחם ובכך שמפקדיה לא מכירים בו כסמכות צבאית.
בשנת 1564 מפקד הצבא המערבי אנדרי קורבסקי ערק לליטא ואף השתתף בפשיטות נגד הרוסים.
כל זה הביא את איוואן הרביעי לרעיון של שינוי מהותי בשלטון תוך הקטנת זכויות הבויארים והגדלת כוח של המעמד הנמוך בין האצילים.
ב-3 בדצמבר 1564, איוואן הרביעי עם משפחתו עבר לפרבר אלכסנדרוב, וב-3 בינואר 1565, הודיע על סיום כהונתו כצאר.
לאחר יומיים הגיעה למשכנו משלחת בראשות ראש הכנסייה וביקשה ממנו לחזור בו.
בפברואר 1565, הוא חזר למוסקבה והודיע על הסכמתו לחזור לשלטון תוך הנהגת שינויים בשלטון:
הוא קיבל זכות לעריכת דין ללא התערבות של אף אחד כולל אנשי הכנסייה.
הונהג מעמד של "אופריצ'ניק" שתפקידם לשמור על יעדי הצאר והם כפופים לו ישירות.
אופריצ'ניקים מקבלים לרשותם חלקים של מוסקבה ושטחים בפרובינציה.
יתר חלקי המדינה מועברים לשלטון הבויארים ורק במקרים מיוחדים הם צריכים לפנות לצאר.
בשנת 1570 איוואן הרביעי עם אופריצ'ניקים יצא לנובגורוד לאור החשד שעיר זו מתכוונת לעבור לשליטת פולין.
תוך חודש וחצי כל סביבת נובגורוד נבזזה ואלפי אנשים נהרגו.
קיימת הערכה שבפשיטה זו נהרגו כ-10 אלפים תושבים, כשליש מתושבי האזור.
הוצאות להורג המשיכו גם במוסקבה.
רק ביולי 1570 הוצאו להורג כ-200 אנשים.
בנוסף להריגת אצילים גם משפחתם סבלה וגורשה תוך העברת הרכוש לקופת הצאר.
לקראת שנת 1572 התברר לאיוואן הרביעי שהשיטה אינה תורמת להצלחות צבאיות ואף גורמת להעמקת המשבר הכלכלי.
השיטה לא בוטלה באופן רשמי אך יצא צו מיוחד שאסר על הזכרת השם "אופריצ'ניק" והורגשו הקלות משמעותיות.
בהתאם לעדויות הכרוניקות, לאחר ה"אופריצ'נינה" המדינה נראתה כאילו עברה פשיטה עוינת אכזרית במיוחד.
אלפי אנשים נהרגו וקשרי מסחר נותקו.
המשבר הכלכלי-חברתי היה אחד הסיבות לתקופת הצרות של תחילת המאה ה-17. גם מהיבט הצבאי לא היו שום הצלחות.
מלחמת ליבוניה הסתיימה ללא שום הצלחות לרוסיה הצארית.
יחד עם זאת מהיבט פוליטי אופריצ'נינה תרמה רבות לחיזוק שלטון הצאר ללא מגבלות חוקיות.
רוב ההיסטוריונים הרוסים של המאה ה-19 ראו באופריצ'נינה תופעה שלילית ותוצאה ישירה של האופי החולני והברוטאלי של הצאר.
חלק אחר ראו בה תוצאה של חשד הצאר מפני הבויארים שלדעתו לא תמכו במדיניותו במהלך מלחמת ליבוניה ובמיוחד תגובה לעריקתו של אנדרי קורבסקי.
בתקופה הסובייטית העמדה השולטת הייתה עמדה שתמכה בתופעה.
זאת לאור העובדה שאופריצ'נינה חיזקה את השלטון המרכזי וכתוצאה מכך, בהתאם לעמדה זו, תרמה לחיזוק המדינה הרוסית.
בשנת 1946 פורסם גילוי דעת של המפלגה הקומוניסטית שתיאר את התופעה כתופעה פרוגרסיבית במיוחד.
ב-1863 יצא לאור ספרו של אלכסיי טולסטוי, נסיך הכסף המגולל את קורות התקופה.
ב-4 בנובמבר 2009 יצא לאקרנים סרטו של פאבל לונגין, צאר (Царь) על שנתיים מחייו של הצאר איוואן הרביעי, מלחמתו במתנגדיו ויחסיו עם המטרופוליט המוסקבאי פיליפ, אותו גילם השחקן אולג יאנקובסקי בתפקידו הקולנועי האחרון.
בשנת 2006 יצא הספר יום האופריצ'ניק מאת המחבר ולדימיר סורוקין המגולל עתיד דיסטופי ברוסיה של שנת 2027 והשתלטותם של אנשי כוח בדמות האופריצ'נינה.
בשנת 2008 יצא ספר ההמשך קרמלין הסוכר.
אוצ'י יושיטאקה (ביפנית: 大内 義隆, תעתיק בכתב לטיני: Ōuchi Yoshitaka) (18 בדצמבר 1507 – 30 בספטמבר 1551) היה שליט פיאודלי יפני (דאימיו) בתקופת סנגוקו בתולדות יפן.
הוא היה השליט השישה-עשר ממשפחת האצולה של בית אוצ'י ששלטה על המחוז ההיסטורי סוּאוֹ (周防国 Suō) שמרכזו היה בעיר ימאגוצ'י.
ב-1522 נלחם אוצ'י יושיטאקה יחד עם אביו, אוצ'י יושיאוקי (大内 義興) במשפחת אמאגו (尼子氏) על השליטה במחוז אקי (安芸国 כיום מחוז הירושימה).
עם מותו של יושיאוקי ב-1528 הפך יושיטאקה לראש משפחת אוצ'י.
בשנות ה-30 של המאה ה-16 הוביל יושיטאקה משלחת צבאית לצפון קיושו והביס את משפחת שוני (少弐氏) והשתלט על האזור.
לאחר שהבטיח את עורפו בצורה זו הוא החל ב-1540 להילחם שנית במשפחת אמאגו ועד 1541 השתלט כליל על מחוז אקי.
עם זאת, פלישה למחוז איזומו (出雲国 כיום חלקו המזרחי של מחוז שימאנה) הסתיימה באסון כאשר מספר רב מחייליו ובהם בנו המאומץ, אוצ'י האורמוצ'י, נהרגו בקרב כנגד אמאגו הארואיסה.
התבוסה חיסלה את שאיפותיו להרחיב את נחלותיו והוא הקדיש את מרצו לאומנות ותרבות.
השליטים הכפופים לו נחלקו לשני מחנות.
המחנה שהוביל סגארה טאקטו (相良 武任 1551-1498) רצה שמשפחת אוצ'י לא תעשה דבר מעבר לשמירה על השליטה בנחלותיה הקיימות, והמחנה השני אותו הוביל סואה הארוקאטה (陶 晴賢 1555-1521) שאף להמשיך להתרחב.
יושיטאקה בחר באנשים מהמחנה הראשון כיועציו וב-1551 התמרד המחנה בראשות הארוקאטה והביס את כוחותיו של יושיטאקה תוך כמה ימים.
טאקטו הוצא להורג ויושיטאקה נאלץ לבצע ספוקו לאחר שחיבר את פואמת המוות שלו:
לא יותר מטיפות של טל,
כך אנו צריכים לראות את העולם.
מאוקטובר ועד דצמבר 1550 התגוררו המיסיונר הישועי פרנסיסקו חאווייר ובני לווייתו בימאגוצ'י שהייתו בירתו של יושיטאקה.
חאווייר, שהיה המיסיונר הנוצרי הראשון שהגיע ליפן, הטיף לתושבי העיר כשהוא קורא טקסטים שתורגמו ליפנית מתוך ספר הכתוב באותיות לטיניות, כשהאח פרננדס, אחד מבני לווייתו שהצליח יותר מהאירופאים האחרים ללמוד יפנית, משמש כמתורגמן לשאלות הקהל.
העניין שעורר גרם להזמנתו לחצרו של אוצ'י יושיטאקה.
פרננדס קרא בקול קטעים מהדוקטרינה הנוצרית המתורגמת ליפנית שבה תקף, בין השאר, את תופעת מעשה סדום, שאת מבצעיה כינה "מזוהמים יותר מחיה חסרת שכל".
הגדרה זו הרגיזה מאוד את הדאימיו, אך הוא הסתפק בהפסקת הפגישה בחטף.
במרץ 1551 חזר חאווייר לימאגוצ'י, והפעם הוא הביא עמו לאוצ'י יושיטאקה מתנות שהתעד להביא במקור ל"מלך יפן", כאשר הפליג חיפן מגואה שבהודו.
יושיטאקה התרשם והרשה לחאווייר להטיף בתחומי שלטונו, וחאווייר שהה בימאגוצ'י עד אוגוסט 1551. בתקופה קצרה זו הצליח חאווייר להמיר את דתם של כ-500 איש, מרביתם סמוראים או אנשים הקשורים לחצר הדאימיו.
קהילה נוצרית קיימת ביאמגוצ'י עד היום.
אופרת הקבצנים היא אופרת בלדה בשלוש מערכות שנכתבה בשנת 1728 בידי ג'ון גיי עם מוזיקה של יוהאן כריסטוף פפוש.
זהו אחד ממחזות "קו פרשת המים" ב"דרמות אוגוסטוס" (מחזות בריטים מתחילת המאה ה-18, המהווים קבוצת משנה של "ספרות אוגוסטוס" מאותה מאה).
היא הדוגמה היחידה של ז'אנר אופרות-בלדה סאטיריות שנשארו פופולריות עד ימינו.
אופרות-בלדה היו מחזות מוזיקליים סאטיריים שהשתמשו בחלק מהמוסכמות של אופרה, אך ללא רצ'יטטיב.
מילים חדשות נכתבו ללחני בלדות פופולריות, אריות, מזמורי כנסייה ומנגינות עממיות של אותה תקופה.
בכורת "אופרת הקבצנים" עלתה בתיאטרון לינקולן בלונדון בינואר 1728 ורצה 62 הופעות רצופות, הריצה הארוכה ביותר בהיסטוריה של התיאטרון עד לאותו זמן.
האופרה הפכה להצלחה הגדולה ביותר של ג'ון גיי והציגה מאז עוד פעמים רבות.
ב-1920 חודשה בהצלחה מדהימה של 1,463 הופעות בתיאטרון ליריק בהאמרסמית בלונדון, שהיה אחד מהריצות הארוכות ביותר בהיסטוריה של התיאטרון המוזיקלי באותה העת.
המופע לעג לאופרה האיטלקית, שהפכה לפופולרית בלונדון.
במקום מוזיקה ונושאים של אופרה גדולה, מופע זה השתמש בלחנים ודמויות רגילות ומוכרות.
חלק מהשירים היו של מלחיני אופרה כמו הנדל, אך נעשה שימוש רק בקטעים הפופולריים, כשהקהל יכול היה לזמזם יחד עם המנגינות ולהזדהות עם הדמויות.
זוהי סאטירה על הפוליטיקה, על העוני וחוסר הצדק בחברה, תוך התמקדות בנושא של שחיתות בכל הרמות החברתיות.
השחקנית לוויניה פנטון הפכה בזכות האופרה לכוכבת בן לילה.
תמונותיה היו מבוקשות, וכתבים פורסמו רבות אודותיה.
בשנת 1928 הפכו המחזאי ברטולט ברכט והמלחין קורט וייל את האופרה למחזה המוזיקלי "אופרה בגרוש", שהיה צמוד לעלילה ולדמויות המקוריות, אך עם מילים חדשות ובעיקר מוזיקה חדשה.
פיצ'ם, סוחר ברכוש גנוב ולוכד גנבים, מצדיק את מעשיו.
כשאשתו שומעת שבעלה נכנס לרשימה השחורה של הגנבים, היא מייחסת זאת לאחד מהם, בוב בוטי.
פיצ'ם מגלה כי בתם פולי התחתנה בחשאי עם מקהית', שודד דרכים מפורסם, שהוא הלקוח העיקרי שלו.
הוא עצוב לגלות שכבר לא יוכל להשתמש בפולי בעסק שלו, ושואל את אשתו איך פולי תתמודד עם בעל שמתעסק "במשחקים, שתייה וזנות." הם מסכמים כי ניתן להפיק תועלת רק אם הבעל ייהרג עבור כספו, ועוזבים כדי לבצע את השליחות הזו.
בינתיים, פולי מסתירה את מקהית'.
מקהית' הולך לבית מרזח, שם הוא מקיף את עצמו בנשים מפוקפקות, שלמרות מעמדן, מתחרות בהצגת נימוסי סלון מושלמים, אם כי נושא השיחה שלהן היא הצלחתן בכייסות וגנבה מחנויות.
הוא מגלה מאוחר מדי, כי לשתיים מהן יש חוזה עם פיצ'ים על מנת ללכוד אותו, והופך לאסיר בכלא ניוגייט.
הכלא מנוהל על ידי מקורבו של פיצ'ים, הסוהר המושחת ג'ילר לוקיט.
בתו של ג'ילר, לוסי, מנצלת את ההזדמנות כדי לגעור במקהית' על שהסכים להתחתן איתה ולאחר מכן הפר את הבטחתו, ואומרת לו שהיא תתענג לראות אותו מתענה.
מקהית' מפייס אותה, אבל פולי מגיעה ומזהה אותו כבעלה.
הוא מכחיש ואומר ללוסי שפולי מטורפת, ולוסי עוזרת לו להימלט בעזרת גנבת המפתחות של אביה.
אביה הסוהר לומד על הבטחתו של מקהית' להתחתן איתה ודואג שמא חתנו לעתיד ייתפס וייתלה, ואז הונו האישי עלול להיות חשוף לתביעות של פיצ'ים.
לוקיט ופיצ'ם מגלים את מקום מחבואו של מקהית' ומחליטים לפצל ביניהם את הונו.
בינתיים, פולי מבקרת את לוסי כדי לנסות להגיע להסכם, אבל לוסי מנסה להרעיל אותה.
פולי מתחמקת בקושי מהמשקה המורעל, ושתי הבנות מגלות כי מקהית' כבר לכד ברשתו את הגברת השיכורה דיאנה טרפס.
הן מתחננות בפני אבותיהן על חייו של מקהית'.
עם זאת, מקהית' מגלה כי עוד ארבע נשים בהריון תובעות אותו על היותן נשואות לו.
הוא מצהיר שהוא מוכן לתלייה.
הקריין (הקבצן) מציין כי למרות שמבחינה מוסרית צריך לתלות את מקהית' ואת הנבלים האחרים, הקהל דורש סוף טוב, וכך מקהית' זוכה לחנינה וכולם מוזמנים לריקוד החתונה, כדי לחגוג את נישואיו לפולי.
הרעיון המקורי של האופרה הגיע מהסאטיריקן ג'ונתן סוויפט, ששאל את המשורר אלכסנדר פופ במכתבו מ-1716 "...מה אתה חושב על היחסים בין הגנבים והזונות בכלא ניוגייט?" חברם, ג'ון גיי, החליט שזה יהיה רעיון לאופרה סאטירית.
ההפקה לקחה לעצמה מטרה סאטירית בעניין המעמדות העליונים באופרה האיטלקית (על פי הניו יורק טיימס, "גיי כתב את המופע יותר כמו אנטי-אופרה מאשר אופרה, אחת האטרקציות שמשכו את הציבור בלונדון של המאה ה-18, בהיותה לועגת לסגנון האופרות האיטלקיות והמשיכה של הקהל האנגלי אליהן").
בו בזמן הופנתה סאטירה נוקבת כלפי המדינאי הבולט רוברט וולפול ופוליטיקאים באופן כללי, כמו גם נגד פושעים ידועים לשמצה כמו ג'ונתן ויילד וג'ק שפרד.
כמו כן, היא עוסקת בקנה מידה רחב בחוסר השוויון החברתי, בעיקר באמצעות ההשוואה של גנבים וזונות ממעמד נמוך עם בני האצולה והבורגנות ה"טובים".
הסאטירה במחזה מכילה אלגוריה כפולה.
עלילת הנוכלים ושודדי הדרכים שבמחזה הייתה מסווה לסאטירה חברתית, כי גיי הצהיר בבירור, שבתיאור הקוד המוסרי של דמויותיו הוא מכוון אל שחיתויות המעמד השליט.
המחזה נראה לפי חלק מהביקורות כתגובה ריאקציונית (המעוניינת להחזיר את החברה האנושית לתקופות קדומות יותר) אל מול הערכים הליברליים, בתגובה להתעצמותה של המפלגה הוויגית בממלכה המאוחדת.
דמותו של מקהית' נחשבה על ידי מבקרים כדמות גיבור ואנטי גיבור.
הרולד ג'ין מוס טען כי מקהית' היא דמות כמעט אצילית: "בתור אחד שמכוון לאהבה ולתשוקות חיוניות, מקהית' הופך להיות קורבן של הניוון המקיף אותו, כמעט כמו ישו".
מנגד, ג'ון ריצ'רדסון בעיתון "ביקורת עמיתים" מהמאה ה-18 טען כי מקהית' חזק כמו דמות ספרותית דווקא משום שהוא עומד נגד כל פרשנות, כנגד כל ציפייה ואשליה.
המחזה עלה בישראל בשנת 1981 בתיאטרון באר-שבע, בתרגום של אהוד מנור בבבימוי דן רונן.
אופרת פּוּגִי היא אופרת רוק ישראלית שכתב דני סנדרסון בתחילת שנות השבעים.
האופרה נגנזה, אולם כמה שירים וקטעים שנכללו בה יצאו לאור והתפרסמו.
ב"אופרת פוגי" מסופר על פוגי, דמות ששבה מביקור ביפן.
חבריו של פוגי מתעניינים רק במתנות שהביא, חוקרים כמה עלה כל דבר ומעצבנים אותו.
האופרה הוקלטה ברשמקול ביתי בביתו של סנדרסון בסביון.
אברהם דשא (פשנל) צפה בחומרים והמליץ לסנדרסון לפרק את האופרה לשירים נפרדים.
רבים מאותם שירים שולבו במופע ובאלבומים של להקת כוורת וזכו להצלחה גדולה: "לא ידענו מה לעשות", "נחמד", "פה קבור הכלב" ו"שיר המחירון".
במהלך שירותו הצבאי בלהקת הנח"ל, בשנים 1971–1972, חיבר סנדרסון אופרת רוק נוספת ("הסיפור המחריד על הילד מברזיל") ומחזמר תנ"כי ("המלך ממבו") שאותם ניסה להעלות לבמה.
חלק מהמשתתפים באותם ניסיונות אמנותיים השתלבו לאחר מכן בלהקת כוורת.
אופרת הרוק "סיפורי פוגי" לא יצאה לאור בהקלטה מסודרת עד שנת 2013. יואב קוטנר השמיע אותה עם יתר האופרות בתוכניתו "למרות הכול".
בשנת 2013, לרגל הופעות איחוד נוספות, יצאה לאור ההקלטה של אופרת פוגי במארז "כוורת בקופסה".
באפריל 2024, לרגל חגיגות 50 השנים ללהקה, יצאה הקלטת האופרה לראשונה על גבי תקליט, וכן עלתה לשירותי הסטרימינג.
אלון אולארצ'יק – גיטרה בס
דני סנדרסון – גיטרה ופסנתר
אפרים שמיר – גיטרה אקוסטית
מאיר פניגשטיין – תופים ותוף מרים
דייוויד שנן – תופים וכלי הקשה
מאוחר יותר הצטרפו לצוות הנגינה יצחק קלפטר ויוני רכטר:
יצחק קלפטר – גיטרה מובילה
פרצ'ו ואן דוזר \ השכן ממול – גידי גוב
ויטורה פרסטו – אפרים שמיר
איי צ'יפפא – אלון אולארצ'יק
לוגי גרסקו – דני סנדרסון
אנא ניממו – מנחם זילברמן
קרלה \ בתו של האיכר – תמי עזריה
יונה פיפו – מירי אלוני
מאוחר יותר הצטרפו לאופרה יצחק קלפטר ויוני רכטר ותפסו את מקומותיהם של מנחם זילברמן ודייוויד שנן
אופרנור (יוונית: Ἐυφράνωρ) היה פסל וצייר יווני, איש איסתמיה שליד קורינתוס, בן המאה ה-4 לפנה"ס.
פליניוס הזקן מתייחס אליו מספר פעמים בספרו "תולדות הטבע" (או "חקר הטבע").
הוא מציין את השנים שבהן היה בשיא פריחתו, ומונה פסלים וציורים אחדים מעשה ידיו וגם ספר על פרופורציות נכונות וצבעים שכתב.
יש המזהים את פסל הברונזה של הצעיר האוחז חפץ עגול (שלא שרד) בידו המושטת קדימה, שנמשה מן הים עם הספינה הטרופה מאנטיקיתרה, עם התיאור המובא אצל פליניוס לקבוצת הפסלים המכונה 'משפט פריס'.
אופרת בלדה מתייחס לז'אנר של בידור במה אנגלי שפעל בעיקר במאה ה-18 והשפיע גם על צורות בידור אחרות במאה ה-19 וה-20. בדומה לוודוויל שקדם לו ולזינגשפיל שהופיע מאוחר יותר, המאפיין הייחודי שלו הוא השימוש בלחנים פופולריים (בין אם לחנים קיימים או לחנים חדשים) עם דיאלוג מדובר.
מחזות אנגליים אלה היו 'אופרות' בעיקר בגלל שהם היוו סאטירה על האופרות סריה המיובאות.
אופרת בלדה מכונה "מחאת המאה ה-18 נגד הכיבוש האיטלקי של סצנת האופרה של לונדון".
הוא הורכב מדיאלוגים עסיסיים ולעיתים קרובות דיאלוגים סאטיריים מדוברים (באנגלית), שזורים בשירים שהיו קצרים מאוד במכוון (בעיקר בית קצר אחד ופזמון) על מנת למזער את ההפרעות לזרימה של הסיפור.
העלילה עסקה לרוב באנשי המעמד הנמוך, לעיתים קרובות בפושעים ותמהונים, שלא תאמה או אף הייתה מנוגדת לערכי המוסר הגבוהים של האופרה האיטלקית של התקופה.
מקובל לראות כאופרת בלדה הראשונה, שהוכחה גם כמוצלחת ביותר, את "אופרת הקבצנים" משנת 1728, מאת ג'ון גיי עם מוזיקה של יוהאן כריסטוף פפוש, ששניהם חוו כנראה את תיאטרון הוודביל בפריז, וייתכן שהייתה להם מוטיבציה לשחזר זאת בגרסה אנגלית.
הם הושפעו כנראה גם ממופעי הבורלסקה והמחזות המוזיקליים של תומאס דאורפי, שהיו לו מוניטין של התאמת מילים חדשות לשירים קיימים.
אנתולוגיה פופולרית של התאמות כאלה יצאה לאור בשנת 1700 ולעיתים קרובות הונפקה מחדש.
מספר מנגינות מתוך האנתולוגיה הזו הופיעו ב"אופרת הקבצנים".
גיי יצר הפקה נוספת, כהמשך לאופרת הקבצנים ובאותו הסגנון בשם "פולי", ויוצרים כמו הנרי פילדינג, קולי סיבר ורבים אחרים יצרו אופרות בלדה שנהנו מפופולריות רבה.
יחד עם זאת, עד אמצע המאה ה-18 הז'אנר כבר היה בירידה.
למרות שעלילת אופרות הבלדה הציגה לרוב את הדרגים הנמוכים של החברה, הקהל להפקות אלה היו בדרך כלל אנשי הבורגנות הלונדונית.
כתגובה לאופרה הרצינית (שבשלב זה בוצעה כמעט תמיד באיטלקית), המוזיקה לאופרות אלה הייתה סאטירית בדרכה, כמו מילות המחזה.
המחזות עצמם הכילו אזכור של הפוליטיקה העכשווית, כך למשל גיבור "אופרת הקבצנים", פיצ'ם, היווה סאטירה על ראש הממשלה רוברט וולפול.
בהכנסת אלמנט סאטירי, רבים מהמפיקים הסתכנו בצנזורה ומאסר - כפי שהיה במקרה של אופרת-הבלדה "פולי", יורשו של גיי ל"אופרת הקבצנים".
המנגינות של אופרות הבלדה לא נכתבו במיוחד, אלא נלקחו ברובן ממגוון רחב של מקורות קיימים, כולל ממוזיקת פולק, אריות פופולריות של מלחינים קלאסיים (כגון פרסל) ואף משירי ילדים.
מקור משמעותי שממנו המוזיקה נלקחה היה כרוזי מוזיקה, גיליונות נייר שהכילו בלדות, חריזה, חדשות ולעיתים איורים, שהיו נפוצים בלונדון של המאה ה-18.
בשנת 1736, יזם שגריר פרוסיה באנגליה הצגת אופרת בלדה פופולרית בגרמניה בשם "תשלום השטן" מאת צ'ארלס קופי.
הוא בוצע בהצלחה בהמבורג, לייפציג ובמקומות אחר בגרמניה.
גרסה חדשה הופקה על ידי יוהאן אדם הילר ב-1766. ההצלחה של גרסה זו הייתה הראשונה של מי שנקראו בהמשך "אבות הזינגשפיל הגרמני" .
פיתוח מאוחר יותר, שגם הוא מכונה לעיתים קרובות אופרת בלדה, היה בעל מימד פסטורלי יותר.
אופרות בלדה אלה היו מנוגדות בנושאיהן לגרסאות הסאטיריות המוקדמות.
במקום חידושים למוזיקה קיימת כמו שהיה למשל ב"אופרת הקבצנים", עשרות רבות של הפקות כאלו כללו בעיקר מוזיקה מקורית, למרות שהן ציטטו לא אחת ממנגינות עממיות, או היוו חיקוי שלהן.
מעניין לציין, כי רבים מעבודות אלה הוצגו לאחר מכן כחלקים של אופרות איטלקיות.
מאוחר יותר באותה מאה, קומדיות נרחבות יותר כגון "האומנת" של שרידן ויצירות רבות של דיבדין חזרו לכיוון הסגנון המקורי, אבל כבר לא נותר הרבה מהתנופה של אופרות-בלדה הסאטיריות.
האופרות האנגליות של המאה ה-19 נמשכו חזק לסגנון ה"פסטורלי" של אופרת הבלדה.
עקבות לכך ניתן למצוא בסגנון הסאטירי בעבודתם של יוצרים "רציניים" כמו ברנט.
הרבה מהרוח הסאטירית של אופרת הבלדה המקורית ניתן למצוא (אם כי בצורה מעודנת מאוד) בתרומתו של גילברט לאופרות סבוי של גילברט וסאליבן.
ב"הקוסם", אחת מהיצירות המוקדמות של גילברט וסאליבן, הוא חיקה, או לפחות קיבל השראה, מהסגנון הפסטורלי יותר של אופרת הבלדה.
"אופרה בגרוש" של קורט וייל וברטולט ברכט מ-1928 הוא עיבוד של "אופרת הקבצנים".
העלילה דומה עם אותם הדמויות, ומכילה הרבה מאותה סאטירה נושכת.
מצד שני, כל המוזיקה השתנתה והפכה להיות מורכבת במיוחד, ובכך השמיטו את אחד המאפיינים הבולטים ביותר של אופרת הבלדה המקורית.
ברוח שונה לחלוטין, "יוג הרועה", אופרה בשתי מערכות של רייף וון ויליאמס שהועלתה לראשונה ב-1924, מכונה לעיתים "אופרת בלדה".
זמרי פולק מהמאה העשרים יצרו מחזות פולק מוזיקליים או דמויי פולק שנקראו "אופרות בלדה".
אלן לומקס, פיט סיגר, ברל אייבס ואחרים הקליטו את "Martins and the Coys" ב-1944 ופיטר בלאמי ואחרים הקליטו את "המשלוחים" ב-1977. הראשון מחובר יותר לצורה ה"פסטורלית" של אופרת הבלדה, וזה האחרון מחובר לסוג של האופרה-סאטירה, אך כולם הציגו פרשנות מחודשת נוספת של המונח.
דווקא מחזות הזמר של קנדר ואב, במיוחד "שיקגו" ו"קברט", מייצגים היטב את סוג הסאטירה הגלומה ב"אופרת הקבצנים" ויורשיו, והם כנראה הייצוגים הטובים ביותר שהשתמרו לאופרות הבלדה, אם כי כאן, כמו בגרסתו של וייל ב"אופרה בגרוש", המוזיקה מורכבת במיוחד, בניגוד לאופרות הבלדה של המאה ה-18.
אוֹפֵּרַנְדּ במתמטיקה ובשפות מחשב, הוא הנתון עליו פועל אופרטור.
האופרטור הוא הפעולה שמתבצעת (לדוגמה פעולה אריתמטית, לוגית או השמה) על האופרנד.
ברוב השפות אין הגבלה על מספר האופרנדים הניתנים לשימוש, אך יש כאלו המגבילות זאת, כמו שפות סף בהן מספר האופרנדים מוגבל ל-2 לכל היותר.
אוצ'טר ג'ון מרק נוקס, רוזן רנפרלי החמישי היה פוליטיקאי בריטי שכיהן כמושל ניו זילנד בין השנים 1897 – 1904.
אוצ'טר נוקס נולד באי גרנזי כבנם השני של תומאס נוקס, רוזן רנפרלי השלישי ושל אשתו, הרייט, בתו של ג'ון רימינגטון מיורקשייר.
הוא שירת כשוחר על סיפון אה"מ בריטניה ועבר לצי המלכותי, אך ויתר על קריירה ימית ובגיל 18 הוא החל ללמוד בטריניטי קולג' בקיימברידג'.
במאי 1875 הוא ירש את התואר רוזן רנפרלי, ותארים נלווים נוספים, בעקבות מות אחיו הגדול במסע ציד בחבש.
בין השנים 1895 – 1897 שימש הלורד רנפרלי כלורד במשק הבית המלכותי (Lord-in-Waiting) בתקופת כהונתו של הלורד סולסברי כראש ממשלת בריטניה.
ב-1897 הוענק לו התואר אביר מפקד במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש כהוקרה על שירותו הציבורי.
ב-6 באפריל אותה שנה הוא מונה להיות יורשו של הלורד גלאזגו בתפקיד מושל ניו זילנד וב-9 באוגוסט הוא החל לכהן בתפקיד זה.
הלורד רנפרלי היה לקולונל הכבוד של גדוד ולינגטון הראשון ושל גדוד הרובאים הרכובים הראשון של דרום קנטרברי.
ביוני 1901, לרגל ביקורם בניו זילנד של הדוכס והדוכסית מקורנוול (לימים המלך ג'ורג' החמישי והמלכה מרי), הוענק לו התואר אביר מפואר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
תקופת כהונתו כמושל הסתיימה ב-19 ביוני 1904, כאשר הוא העביר באופן אישי את התפקיד ללורד פלנקט.
הוא זכור בניו זילנד לרגל תרומתו ל"מגן רנפרלי" של ליגת הרוגבי של ניו זילנד.
לאחר שובו לאנגליה נכנס הלורד רנפרלי כחבר במועצה המלכותית האירית.
לאחר מכן הוא העסיק את עצמו לזמן מה בחווה במילדורה, ויקטוריה, אוסטרליה, אך עד מהרה הוא הקדיש את זמנו יותר ויותר לתחום העניין הבולט יותר שלו, מסדר ג'ון הקדוש ובמשך השנים מילא שורה של תפקידים שונים במסדר.
ב-1919 העניקה לו ממשלת צרפת תואר קצין במסדר לגיון הכבוד על שירותו במלחמת העולם הראשונה.
ב-1923, לאחר חלוקת אירלנד נעשה הלורד רנפרלי חבר במועצה המלכותית של צפון אירלנד וכן הוא שימש כ-Deputy Lieutenant וכשופט שלום במחוז טיירון.
במקביל הוא המשיך את פעילותו במסדר ג'ון הקדוש וב-1926 הוא היה לאביר הצלב הגדול במסדר.
הלורד רנפרלי מת ב-1 באוקטובר 1933 בגיל 77 ואת תוארו כרוזן ירש נכדו, דניאל נוקס, רוזן רנפרלי השישי.
על שמו נקרא אחד האיים הקטנים באיי באונטי שבאוקיינוס השקט.
על שמו נקראת נקודת רנפרלי - לשון יבשה באזור חוף דופק בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה.
אוצ'ה אוקפור (8 באוגוסט 1967 - 6 בינואר 2011) היה כדורגלן ניגרי ששיחק בעמדת הבלם.
אוקפור התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של לאגוס.
אחרי שנתיים חתם בראסינג מכלן הבלגית בה שיחק 3 שנים.
בשנת חתם בנאמור וכעבור שנה חתם בלה טוקווה הצרפתית.
בשנת חתם בהנובר 96 הגרמנית.
ב-31 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה במשחק נגד בורוסיה טניס.
לאחר שלא זכה לדקות משחק בגרמניה חתם בלייריה הפורטוגלית גם בה לא רשם דקות משחק.
בשנת 1995 חתם במכבי עירוני אשדוד מישראל.
מעירוני חזר אוקפור לפורטוגל וחתם בפארנסה.
בשנת חתם בספורטינג קנזס סיטי מה-MLS בה שיחק 4 שנים וגם סיים את הקריירה שלו.
לזכותו של אוקפור 34 הופעות במדי נבחרת ניגריה.
אוקפור השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 1994, מונדיאל 1994, גביע המלך פהד 1995 ומונדיאל 1998.
לאחר הפרישה אוקפור נשאר בארצות הברית.
אוקפור שימש כמאמן של קבוצת כדורגל מקומית והיה חבר בהתאחדות הכדורגל של צפון טקסס.
ב-6 בינואר 2011 נמצא אוקפור ללא רוח חיים על ידי אשתו בבית בעיירה הממוקמת 30 קילומטר צפונית-מערבית מדאלאס.
עד היום סיבת ההתאבדות לא ידועה.
אופרן היא חברה ישראלית להשכרת רכב בחו"ל, המספקת שירותי השכרת רכב באמצעות שיתופי פעולה עם חברות להשכרת רכב בכ-60 מדינות ברחבי העולם.
חברת אופרן הוקמה בשנת 1990 על ידי שמעון דנאי, לאחר שעזב את תפקידו כמנכ"ל אוויס ישראל, בשיתוף עם בנו, אופיר דנאי, אשר סיים באותה השנה את לימודיו האקדמיים.
החברה מנוהלת כיום על ידי אופיר דנאי.
אופרן היא חברה פרטית, המספקת שירותי השכרת רכב בחו"ל עבור לקוחות ישראליים והיא כיום החברה הגדולה בישראל להשכרת רכב בחו"ל המציעה השכרת רכב בעולם במעל ל-60 מדינות ובפריסה של מעל 6,000 תחנות השכרה.
חברת אופרן עובדת מול מאות משרדי נסיעות בישראל ומשרתת חברות רבות, בהן אלביט מערכות, רפאל, התעשייה האווירית, צ'ק פוינט, אמדוקס, מיקרוסופט ועוד.
החברה פועלת מול חברות השכרה בינלאומיות מוכרות.
החברה מפעילה סניפים נוספים בשוודיה ודרום אפריקה, ומשתפת פעולה עם סוכנים רבים ברחבי אירופה, לרבות צ'כיה, הונגריה, רומניה, בולגריה, יוון וקפריסין.
אופרן היא גם הנציגה הבלעדית של רשת מלונות מריוט בישראל, יוון וקפריסין.
חברת WTC - המרכז לתיירות בינלאומית היא בבעלות משותפת של אופרן וארקיע ומספקת מוצרי תיירות יוקרה; בעיקר ביוון, איי יוון ואגן הים התיכון.
החברה מספקת פתרונות לינה במלונות יוקרה, חבילות נופש, קבוצות מאורגנות, סיורים מאורגנים וסיורי תרבות ומוזיקה יוונית.
אופתלמוזאורוס (שם מדעי: Ophthalmosaurus, פרוש שמו ביוונית: "עין לטאה") הוא סוג של זוחל ימי נכחד מסדרת האיכתיוזאוריה שחי בתקופה יורה עליון לפני 160-165 מיליון שנה והיה קרובו של הפלטיפטריגיוס.
מאובניו של זוחל ימי זה נמצאו באירופה (צרפת והממלכה המאוחדת), אמריקה הצפונית (ארצות הברית ומקסיקו) ואמריקה הדרומית (ארגנטינה ).
הוא תואר בידי הפלאונטולוג הארי גובייר סיילי ב-1874. שמו ניתן לו בשל מבנה העיניים הגדולות באופן יחסי, שהיו בעלי טבעות רחבות.
מבנה זה מרמז שהיה זה זוחל שוכן מים עמוקים, בהם היה אור מועט.
זה היה איכתיוזאור גדול שהגיע לאורך של 4 עד 6 מטרים ולמשקל של עד 2 טון.
היו לו חרטום מוארך חסר שיניים, עיניים גדולות וסנפירי חזה חזקים.
זנבו הגדול עזר לו לפרוץ במהירות קדימה.
יצור זה חי בתקופת היורה וייתכן שחי בדומה לדולפינים בלהקות.
הוא היה צייד זריז של דגים ורכיכות ימיות אותם תפס עם לסתותיו הארוכות.
יצור זה השריץ ולדות חיים בתוך המים כשזנבו יוצא תחילה.
זוחל ימי זה הופיע בסדרה ללכת עם דינוזאורים ובסרט Sea Rex 3D.
אוצ'ה ג'ומבו רודריגז היא שחקנית, תסריטאית ומפיקת קולנוע ניגרית.
ג'ומבו נולדה באביריבה, מדינת אביה, שבניגריה.
יש לה תואר במתמטיקה ובסטטיסטיקה מאוניברסיטת קלאבאר, ותואר במדעי המחשב מהאוניברסיטה הפדרלית לטכנולוגיה במינה.</span>
ג'ומבו התחילה דרכה בתעשיית הקולנוע הניגרית ב-1999, כששיחקה בסרט Visa to hell.
ג'ומבו אז פנתה גם להפקת סרטים, כגון Nollywood Hustlers, Holding Hope וכן Damage, אשר מתמודד עם נושא אלימות במשפחה.
ג'ומבו היא שגרירת מותג עבור Globacom.
נפת אוֹצָ'אקוֹבוֹ-מַאטְבֵיֵיבְסְקוֹיָה היא נפה של המחוז המערבי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
בנפה נמצאת תחנת כוח תרמית וחום 25 שהיא החזקה ביותר במוסקבה ואחת החזקות ביותר ברוסיה.
מייצרת כ-10% מסך החשמל של מוסאנרגו.
ישנם כ-300 חברות וארגונים תעשייתיים בנפה.
בנפה מתקיימת בניית דיור "נקודתית", בתוקף תוכנית של הריסה ושחזור בנייני דיור רעוע ואזור התעשייה של אוצ'קוב.
המצב האקולוגי בנפה מוערך כלא טוב בגלל אזורי התעשייה מספר 37 "אוצ'קובו", מס' 37 "יוז'נואה אוצ'קובו" ומס' 37 "סברנויה אוצ'קובו", התופסים יותר מ-60% משטחו של הראיון.
האוניברסיטה המוסקבאית הממלכתית לכלכלה, סטטיסטיקה ומידע
תחנת כוח תרמית וחום 25
אוצ'ה אלוזי אוקצ'וקוו (27 בספטמבר 1967) היה כדורגלן ניגרי ששיחק בעמדת הבלם.
אוקצ'וקוו נחשב כשחקן הזר ששיחק בטורקיה במשך פרק הזמן הארוך ביותר (13 שנים), ואף קיבל אזרחות טורקית תחת השם דניז אויגר.
פירוש השם אוקצ'וקוו בשפת האיגבו הוא "רצון האלוהים".
אוקצ'וקוו שנולד בלאגוס, התחיל את הקריירה שלו כששיחק בקבוצות המקומיות פלאש פלמינגוס והארטלנד, ואף זכה בליגת העל הניגרית ב-1988 וב-1989.
ביולי 1990, הוא הצטרף למועדון הדני ברונדבי, תחת המאמן החדש מורטן אולסן.
תוך זמן קצר, אוקצ'וקוו הפך לשחקן קבוע בסגל הפותח, ואף עזר לקבוצתו לזכות בליגת העל הדנית בשנים 1990 ו-1991. אוקצ'וקוו היה אחד מעמודי התווך של הקבוצה שאף הגיעה לחצי גמר גביע אופ"א 1990/91 .
ב-10 בנובמבר 1993, חתם אוקצ'וקוו בפנרבחצ'ה הטורקית; לאחר שהופיע בגביע אפריקה לאומות 1992, שם הגיעה נבחרת ניגריה לחצי הגמר.
אוקצ'וקוו עזר למועדון לזכות בליגת העל הטורקית.
אוקצ'וקוו שיחק ארבע עונות נוספות עם פנרבחצ'ה, ולאחר קרוב ל-250 משחקים רשמיים בהם השתתף, עבר אוקצ'וקוו לאיסטנבולספור הטורקית, וחזר ב-2007 לניגריה לקבוצה אושן בויז ולאחר מכן הצטרף לבאיילסה יונייטד ביולי 2008, ופרש זמן קצר לאחר מכן, בהיותו בגיל 41.
לזכותו של אוקצ'וקוו 47 הופעות במדי נבחרת ניגריה.
אוקצ'וקוו השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 1994, מונדיאל 1994, גביע המלך פהד 1995 ומונדיאל 1998.
ב-12 במרץ 1990, כבש אוקצ'וקוו את שערו הראשון במדי הנבחרת נגד נבחרת זמביה, במסגרת חצי גמר גביע אפריקה לאומות; השער אף סייע לנבחרת ניגריה לעלות לשלב הגמר.
אוצ'אי יאנג אובאג'י הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הקלע בטורונטו ראפטורס מליגת ה-NBA.
אובאג'י נולד במילווקי, אך גדל בקנזס סיטי.
אביו, היגר לארצות הברית מניגריה כאשר היה בן 17, ושיחק כדורסל באוניברסיטת ויסקונסין-מילווקי, בה שיחקה גם אימו של אוצ'אי.
בילדותו שיחק אובאג'י גם כדורגל, אך כשהגיע לתיכון החל להתמקד בכדורסל, ובחר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת קנזס בשנים 2018–2022. ב-24 בינואר 2022 קלע שיא קריירה של 37 נקודות בניצחון 94–91 בהארכה כפולה על טקסס טק.
בעונתו האחרונה באוניברסיטה הוביל אובאג'י את קבוצתו לגמר אליפות המכללות בכדורסל, קלע 12 נקודות במשחק הגמר ונבחר לשחקן המצטיין בפיינל פור ולנבחרת הטורניר.
בדראפט נבחר אובאג'י בבחירה ה-14 על ידי קליבלנד קאבלירס, וב-2 ביולי 2022 חתם על חוזה רוקי בקבוצה.
ב-1 בספטמבר 2022 עבר בטרייד ליוטה ג'אז, יחד עם לאורי מארקנן, קולין סקסטון, 3 בחירות סיבוב ראשון לא מוגנות בדראפט ו-2 בחירות הניתנות להחלפה, בתמורה לדונובן מיטשל.
ב-19 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו ב-NBA, כשנכנס לשחק לדקה אחת בניצחון קבוצתו 123–102 על דנבר נאגטס.
ב-20 במרץ קלע שיא קריירה של 27 נקודות (כולל 6 שלשות והוסיף 5 ריבאונדים, 3 אסיסטים וחסימה אחת בניצחון קבוצתו 128–120 על סקרמנטו קינגס.
ב-8 באפריל שבר את שיאו וקלע 28 נקודות בניצחון 118–114 על דנוור נאגטס, למרות שקלע רק 3 מתוך 11 זריקות לשלוש.
האופרליה של פלסידו דומינגו, תחרות האופרה העולמית, ובקצרה אופרליה, היא תחרות בינלאומית שנתית לזמרי אופרה, שנוסדה על ידי זמר האופרה פלאסידו דומינגו ב-1993.
ארגון האם של התחרות, Operalia Foundation, הוא ארגון ללא מטרות רווח שבסיסו בבוורלי הילס, קליפורניה, עם כתובת דואר באפר ווסט סייד של ניו יורק.
התחרות עצמה מתקיימת בעיר שונה מדי שנה.
ערים שאירחו את התחרות כוללות את פריז הן בפאלה גרנייה והן בתיאטרון דו שאטלה, מקסיקו סיטי באחד מאולפני ההקלטות של טלוויסה, מדריד בתיאטרון דה לה סרסואלה, בורדו בתיאטרון הגדול, טוקיו , המבורג ב־Laeiszhalle, פוארטו ריקו במרכז לואיס א.
פרה לאמנויות הבמה, לוס אנג'לס, הן באולם רויס של UCLA והן בביתן דורותי צ'נדלר, וושינגטון הבירה באודיטוריום ליסנר של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, אוסטריה, גרמניה ושווייץ, מדריד בתיאטרון ריאל, ולנסיה בפאלאו דה לס אמנויות ריינה סופיה, קוויבק, אסטנה באופרה של אסטנה, ליסבון בתיאטרו נסיונל דה סאו קרלוס ופראג בתיאטרון הלאומי.
התחרות פתוחה לזמרים מכל סוגי הקול בין הגילאים 18–32 שכבר מופיעים מקצועית.
המועמדים נדרשים להגיש שתי הקלטות וידאו עדכניות שבהן הם שרים עם פסנתר או תזמורת חיה.
על סמך ההגשות הללו, 40 זמרים נבחרים לתחרות.
לפי אופרליה, הארגון מקבל 800 עד 1,000 הגשות מדי שנה, מקורות אחרים מדברים על "מאות" פניות.
בראש חבר השופטים עומד דומינגו, למרות שהוא עצמו אינו שופט את התחרות.
בין חברהשופטים, אשתו של דומינגו, מרתה דומינגו, זמרות, במאי אופרה, במאי ליהוק, מנהלים אמנותיים ויועצים של בתי אופרה ידועים.
על המתחרים להכין ארבע אריות.
שתי אריות סרסואלה נוספות נדרשות לתחרות סרסואלה האופציונלית.
בסיבוב הראשון כל אחד מ-40 הזמרים זוכה לבחור אריה אחת, חבר השופטים בוחר אריה שנייה ואת ארית הסרסואלה, מרשימה שנמסרה מראש.
20 זמרים מודחים בסיבוב הראשון.
הסיבוב השני כולל ביצוע של אריה אחת שנבחרה על ידי חבר השופטים, ולאחר מכן עוברים עשרה זמרים לסיבוב האחרון.
לסיבוב האחרון, הזמרים בוחרים אריה אחת וסרסואלה אחת מהרשימה שלהם.
בעוד חבר השופטים דן במספר הזוכים, הקהל מצביע עבור הזמרים והזמרים האהובים עליהם.
הסיבוב האחרון מבוצע עם תזמורת, רבע גמר וחצי גמר בליווי פסנתר.
בתחרות הכללית מוענקים פרס 1, פרס 2 ופרס 3. הזוכים בתחרות סרסואלה מקבלים את פרס פלסידו דומינגו פרר או פרס פפיטה אמביל, הקרוי על שם הוריו של דומינגו.
פרס הקהל הוא שעון יד של נותן החסות הראשי של התחרות.
ארגון ללא מטרות רווח מבוסס סן חואן, פוארטו ריקו CulturArte de Puerto Rico נותן חסות לפרס CulturArte.
מבצעים של רפרטואר גרמני מאת ריכרד שטראוס או ריכרד וגנר יכולים לקבל את פרס בירגיט נילסון.
ניתן לחלוק פרסים, בעבר על ידי עד 4 זמרים בפרס אחד.
אפשר גם שזמר יקבל מספר פרסים.
עד 17 פרסים הוענקו בשנה אחת.
מאז 2017, פיינליסטים שלא זכו בפרס מקבלים פרס ניחומים.
151 קיבלו פרס אחד, 52 שניים, 15 שלושה, וזמר אחד קיבל ארבעה פרסים בתחרות ליסבון ב-2018. הכי הרבה פרסים הוענקו בתחרות ב-2009, עם 17 פרסים ל-10 זמרים.
בלי פרסי הניחומים, אחד מכל חמישה זמרים זכה בפרס.
אנטומיה של המוח האנושי – אופרקולום מציין את האופרקולום הקדמי, הטמפורלי או הקודקודי.
יחד הם מקיפים את האינסולה ויוצרים את האופרקולום הרולנדי.
המונח מתאר גם את האופרקולום העורפי, חלק מהאונה העורפית.