tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השלושה מונו על ידי המועצה הגדולה של האצילים באוקספורד והממשלה בראשותם נסמכה על החלטת המועצה.
יוברט ודה רושה היו יריבים פוליטיים, כשיוברט נתמך על ידי קבוצה רחבה של ברונים אנגלים ובסיס הכוח של דה רושה היה קבוצה של אצילים מהנחלות ביבשת.
יוברט נאבק בנחישות כנגד לה רושה ב-1221, האשים אותו בבגידה והדיח אותו מתפקיד האפוטרופוס המלכותי.
הבישוף עזב את אנגליה לטובת השתתפות במסעי הצלב.
פנדולף נקרא לרומא באותה שנה ובכך נותר יוברט הדמות המרכזית בממשלתו של הנרי.
בראשית ימיה נחלה הממשלה החדשה הצלחה מועטה, אך ב-1220 החל מזלה להשתפר.
האפיפיור התיר להנרי לקיים טקס הכתרה שני, והפעם תוך שימוש במערכת חדשה של כתרים.
טקס ההכתרה היה אמור לאשר את סמכותו של המלך.
הנרי הבטיח לשקם את כוחו של הכתר והברונים נשבעו שהם ישיבו לו את המצודות המלכותיות וישלמו את חובותיהם למלך, תחת איום של נידוי.
יוברט, מלווה בהנרי, פלש לוויילס כדי לדכא את ל'ואלין ב-1223 ובאנגליה הוא הצליח לקבל מחדש את מצודותיו.
המאבק כנגד הברונים הסרבנים שנותרו הגיע לשיא ב-1224 עם המצור על טירת בדפורד, כשהנרי ויוברט מנהלים את המצור במשך שמונה שבועות.
כאשר נפלה הטירה לבסוף הוצאו להורג רוב אנשי חיל המצב במקום.
בינתיים כרת לואי השמיני, מלך צרפת, שעלה אז לכס המלוכה, ברית עם דה ליזיניאן ופלש לפוואטו ולאחר מכן לגסקוניה.
לצבאו של הנרי בפוואטו חסרו תגבורות והוא לא קיבל סיוע מהברונים המקומיים שרבים מהם חשו שהם ננטשו במהלך שנות ממשל העוצרות של הנרי.
כתוצאה מכך נפלה הפרובינציה במהירות.
בשלב זה היה ברור שגם גסקוניה תיפול ללא תגבורות שיישלחו מאנגליה.
בראשית 1225 אישרה המועצה הגדולה גביית מס של 40,000 ליש"ט לטובת מימון הצבא שיכבוש מחדש את גסקוניה.
בתמורה להסכמתם לתמוך בהנרי, דרשו הברונים מהמלך לפרסם מחדש את המגנה כרטה ואת חוק היער.
כעת הכריז המלך שהחוקים יפורסמו בתוקף רצונו האישי ואישר אותם עם החותם המלכותי ובכך נתן לנוסח החדש של המגנה כרטה ולחוק היער תוקף חזק יותר משהיה לכל גרסה קודמת של המסמכים הללו.
הברונים ציפו שהמלך יפעל בהתאם לחוקים הללו.
הנרי נטל את השליטה הפורמלית על ממשלתו בינואר 1227, אף על פי שהיו באותה עת כאלה שטענו שמבחינה חוקית הוא נחשב עדיין קטין, מאחר שרק בשנה שלאחר מכן מלאו לו 21 שנים.
המלך גמל בנדיבות ליוברט דה בורג על שירותו במהלך שנות העוצרות, והעניק לו את התואר רוזן קנט יחד עם שטחי קרקע רבים ברחבי אנגליה וויילס.
אף על פי שכבר היה בגיר, היה הנרי מושפע על ידי יועציו במהלך השנים הראשונות לאחר שנטל את השלטון ויוברט נשאר בתפקידו כשר הבכיר בממשלה.
גורלם של השטחים בצרפת בבעלות משפחתו של הנרי נותר לא ברור.
תביעת הבעלות על שטחים אלה הייתה חשובה להנרי.
למלכי צרפת, לעומת זאת, היה יתרון כלכלי, וכתוצאה מכך יתרון צבאי על הנרי.
גם בתקופתו של המלך ג'ון עמדו לרשות הכתר הצרפתי משאבים בלתי נדלים, אך מאז השתנה מאזן הכוחות לטובתם עוד יותר והכנסתם השנתית של מלכי צרפת הוכפלה בין השנים 1204 ל-1221.
ב-1226 מת לואי השמיני בהותירו את בנו בן ה-12 לואי התשיעי, מלך צרפת לרשת את כס המלוכה, כשמועצת עוצרות מנהלת את המדינה.
המלך הצרפתי הצעיר היה בעמדת חולשה יחסית לאביו והתמודד עם אופוזיציה בקרב האצולה הצרפתית שעדיין שמרה על קשריה עם אנגליה וכתוצאה מכך התחולל רצף של מרידות ברחבי המדינה.
על רקע זה, קראה קבוצה של מורדים פוטנציאליים מנורמנדיה ומאנגווין בסוף שנת 1228 להנרי לפלוש לצרפת ולדרוש את נחלותיו.
פייר הראשון, דוכס ברטאן מרד כנגד לואי התשיעי ונשבע אמונים להנרי.
הכנותיו של הנרי לפלישה התקדמו באיטיות וכאשר הוא הגיע לבסוף לברטאן בראש צבאו במאי 1230, התנהלה המערכה באופן גרוע מבחינתו.
על פי עצתו של יוברט, ככל הנראה, החליט המלך להימנע מקרב ישיר עם הצרפתים ולא לפלוש לנורמנדיה.
תחת זאת הוא צעד דרומה לפוואטו, שם הוא ניהל מערכה בלתי יעילה במהלך הקיץ, לפני שהוא התקדם בבטחה לתוך גסקוניה.
הוא הסכים עם לואי על שביתת נשק עד ל-1234 ושב לאנגליה כשאין באמתחתו כל הישג.
המערכה מתוארת על ידי ההיסטוריון יו רידג'ווי כ"כישלון יקר".
השר הראשי בממשלתו של הנרי, יוברט דה בורג, איבד את כוחו ב-1232. יריבו הוותיק, פיטר דה רושה, שב לאנגליה ממסעות הצלב באוגוסט 1231 וכרת ברית עם מתנגדיו הפוליטיים של יוברט שמספרם הלך וגדל.
הוא העלה בפני הנרי את ההאשמה שיוברט בזבז את כספי הכתר ואת קרקעותיו ושהוא אחראי לסדרה של מרידות כנגד אנשי דת זרים.
יוברט ביקש מקלט בקפלה באוקספורד, אך הנרי הורה על מעצרו והוא נכלא במצודת לונדון.
דה רושה השתלט על הממשלה כשהוא זוכה לגיבויים של הברונים מפוואטו שהיו באנגליה ושראו זאת כהזדמנות להשיב לעצמם את האדמות שהם איבדו לטובתם של תומכיו של יוברט בעשורים הקודמים.
דה רושה ניצל את סמכותו כדי לנשל את מתנגדיו מרכושם, כשהוא עוקף את בתי המשפט.
תלונות מצידם של ברונים רבי עוצמה כמו בנו של ויליאם מרשל, ריצ'רד, החלו להישמע והם טענו שהנרי נכשל בתפקידו להגן על זכויותיהם המשפטיות כפי שנכתב בהצהרה משנת 1225. מלחמת אזרחים חדשה פרצה בין תומכיהם של דה רושה ושל ריצ'רד מרשל.
דה רושה שלח כוחות צבא שפלשו לאדמותיו של מרשל באירלנד ובדרום ויילס.
בתגובה, כרת מרשל ברית עם הנסיך ל'ואלין ותומכיו שלו פתחו במרד באנגליה.
הנרי לא היה מסוגל להשיג יתרון צבאי והחל להיות מודאג מהאפשרות שלואי התשיעי עלול לנצל את ההזדמנות כדי לפלוש לברטאן, שם עמדה שביתת הנשק לפוג, בעוד הוא טרוד בבעיות מבית.
אדמונד ריץ', הארכיבישוף מקנטרברי, התערב במצב ב-1234 וקיים כמה פגישות של המועצה הגדולה, בהם הוא ייעץ להנרי לקבל את הדחתו של דה רושה.
הנרי הסכים לשלום, אך לפני שהושלמו הדיונים, מת ריצ'רד מפצעים שנפצע בהם בקרב, והותיר את אחיו הצעיר, גילברט, לרשת את אדמותיו.
הנוסח הסופי של ההסדר סוכם במאי, והנרי זכה לשבחים על הענווה שגילה בדיוני השלום.
בינתיים פג תוקף שביתת הנשק בצרפת ובן בריתו של הנרי, הדוכס פיטר, החל להתמודד עם לחצים צבאיים חדשים.
הנרי היה יכול לשלוח לו רק כוח צבאי קטן לסיוע ובנובמבר נפלה ברטאן בידיו של לואי.
במשך 24 השנים הבאות משל הנרי על ממלכתו בעצמו ולא באמצעות שרים בכירים.
במרכזו של הממשל המלכותי באנגליה עמדו כמה משרדים ממשלתיים, שבראשם עמדו ברונים חזקים ועצמאיים.
הנרי שינה שיטה זו, הותיר את משרת השר הראשי בלתי מאוישת והפך את תפקיד הצ'נסלור לזוטר יותר.
מועצה מלכותית קטנה הוקמה, אך תפקידה לא הוגדר כהלכה.
ההחלטות על מינויים, על חסויות ועל צעדים מדיניים, נקבעו באופן אישי על ידי הנרי ויועציו הקרובים ולא על ידי המועצה הגדולה שהובילה את תהליכי קבלת ההחלטות בשנים הראשונות למלכותו.
השינויים הללו הקשו על כל אלה שהיו במעגל הרחוק מהנרי להשפיע על המדיניות או להעלות בפניו תלונות לגיטימיות, במיוחד כנגד המקורבים למלך.
הנרי האמין שעל מלכי אנגליה למשול באופן מכובד, כשהם מוקפים בגינוני טקס ובפולחן כנסייתי.
הוא סבר שקודמיו הניחו למעמד הכתר לשקוע ושאף לתקן מצב זה במהלך תקופת מלכותו.
אירועי מלחמת האזרחים שהתנהלה בנעוריו השפיעו עליו מאוד והוא אימץ את אדוארד המודה כקדוש המגן שלו, בתקווה שהוא יצליח ללכת בדרכו של המלך האנגלו-סקסי שהביא שלום לאנגליה ואיחד את עמו.
הנרי ניסה להשתמש בסמכות המלכותית באופן מתון, מתוך רצון לפייס את העוינים יותר מבין הברונים ולהשיב את השלום לארצו.
כתוצאה מכך, למרות הדגש על הכוח המלכותי, היה שלטונו של הנרי מוגבל וחוקתי באופן יחסי.
הוא פעל בדרך כלל על פי התנאים של החוקים שחתם עליהם, שמנעו מהמלך לפעול ללא משפט כנגד הברונים, כולל הקנסות והפקעות הקרקע שהיו שכיחים בתקופתו של המלך ג'ון.
בכל אופן, החוקים לא התייחסו לנושאים הרגישים של מינוי היועצים המלכותיים ושל נושא החסויות ולא הוזכרו בהם אמצעים לכפות על המלך לא להתעלם מהם.
ממשלו של הנרי נעשה רופף ורשלן, ובכך חלו ירידה בסמכות המלכותית בפרובינציות וקריסה של מעמדו של המלך בחצר המלכות.
חוסר העקביות באופן שבו הוא התייחס לחוקים במשך תקופת מלכותו גרמו לניכור כלפיו מצדם של ברונים רבים, כולל אלה מסביבתו הקרובה.
המונח "פרלמנט" מוזכר לראשונה בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-13, כתיאור להתכנסויות גדולות של חצר המלכות שהתקיימו באופן תקופתי לכל אורך תקופת מלכותו של הנרי.
התכנסויות אלו נועדו לתאם העלאת מיסים, שבתקופה זו היו היטלים חד-פעמיים על מיטלטלין, שנועדו להתווסף להכנסותיו הקבועות של המלך לצורך מיזמים מסוימים.
במהלך תקופת מלכותו של הנרי, החלו המחוזות לשלוח נציגים קבועים להתכנסויות אלו, וכך החל להיות ייצוג חוצה מגזרים במקום ייצוג של הברונים הבכירים.
למרות החוקים השונים, התנאים שלפיהם נוהל התהליך המשפטי, היו בלתי קבועים ונקבעו על פי הצרכים הפוליטיים המידיים.
לעיתים ננקטו פעולות כתגובה לתלונה לגיטימית של הברונים.
בהזדמנויות אחרות זכו התלונות להתעלמות.
לבתי המשפט שנדדו ברחבי הארץ (Eyre) וסיפקו צדק ברמה המקומית עבור הברונים הזוטרים שהיו ממורמרים כלפי הברונים הבכירים, היה כוח מוגבל, וכך התאפשר לברונים הבכירים לשלוט במערכת המשפט המקומית.
כוחם של השריפים המלכותיים גם הוא התערער במהלך ימי מלכותו של הנרי.
בעת ההיא התמנו אנשים פחות איכותיים לתפקיד גביית מיסים.
מאמציהם הגדולים יותר להטיל קנסות ולגבות חובות, גרמו לפופולריות פחותה שלהם בקרב המעמדות הנמוכים.
שלא כמו אביו, לא גבה הנרי חובות כבדים שחבו הברונים לעיתים קרובות לכתר והוא היה איטי בקצב גביית חובותיו.
חצר המלכות של הנרי אוישה באישים הנאמנים עליו, כמו ריצ'רד דה קלייר, האחים יו ורוג'ר ביגוד (Bigod), המפרי דה בוהון (de Bohun) ואחיו של הנרי, ריצ'רד.
הנרי שאף לנצל את חצר המלכות כדי לאחד את נתיניו האנגלים ונתיניו מהנחלות שביבשת והחצר כללה גם את סימון החמישי דה מונפור, במקור אביר צרפתי שנישא לאחותו של הנרי, אלינור וקיבל את התואר רוזן לסטר, בנוסף לקרובים שהיו להנרי מאוחר יותר ממשפחות ליזיניאן ומדוכסות סבויה.
חצר המלכות של הנרי הלכה בעקבות הסגנונות והמסורות האירופאיות והושפעה מאוד מהמסורות של משפחתו של הנרי מאנגווין.
צרפתית הייתה השפה המדוברת, לחצר היו קשרים הדוקים לחצרות המלכות של צרפת, קסטיליה, האימפריה הרומית הקדושה וממלכת סיציליה והנרי פרש את חסותו על אותם אנשי רוח כמו שליטים אירופאים אחרים.
הנרי העביר פחות זמן במסעות בהשוואה לקודמיו, בחפשו שקט ושלווה ובשהות ארוכה יותר בכל אחד מארמונותיו.
כתוצאה מכך הוא העניק תשומת לב מרובה יותר לארמונותיו ולמעונותיו.
על פי ההיסטוריון של האדריכלות, ג'ון גודול (Goodall) היה הנרי הפטרון הכפייתי ביותר של האומנויות והאדריכלות מבין כל מלכי אנגליה.
הוא הרכיב את המכלול המלכותי בוסטמינסטר, אחד מהמעונות החביבים עליו, בנה מחדש את הארמון ואת המנזר בעלות של כמעט 55,000 ליש"ט.
הוא בילה בווסטמינסטר זמן רב יותר מאשר כל אד מקודמיו ובכך ביסס את מעמדה של לונדון כבירת אנגליה.
הנרי הוציא 58,000 ליש"ט על מצודותיו המלכותיות, ביצע עבודות נרחבות במצודת לונדון ובמצודות של לינקולן ודובר.
ההגנה הצבאית ומבני המגורים של מצודות אלה שופרו באופן משמעותי.
שיפוץ רחב ממדים בטירת וינדזור הפך אותה לארמון מפואר, שהסגנון שלה השפיע על עיצובים של מבנים רבים באנגליה ובוויילס.
מצודת לונדון הורחבה כדי ליצור את המבצר המרכזי עם אגפים נוספים, אף על פי שהנרי השתמש במצודה בעיקר כמקום מקלט בעת מלחמה או מתחים פנימיים.
הנרי גם החזיק בפינת חי במצודת לונדון, מסורת שהוחל בה בימיו של אביו, והיא כללה פיל, נמר וגמל.
ב-1247 ביצע הנרי רפורמה במערכת המטבע של אנגליה.
לצורך מימון הרפורמה, נזקק הנרי לסיוע כספי מאחיו ריצ'רד, אך המעבר בוצע במהירות וביעילות.
בין השנים 1243–1258 אסף הנרי שני מטמוני מטבעות גדולים של זהב.
הנרי היה ידוע בשל הפגנות האדיקות הפומביות שלו.
הוא קידם את קיומן של תפילות מפוארות והדורות ובאופן אופייני לתקופה הוא ניהל מיסה לפחות אחת ליום.
הוא תרם בנדיבות למטרות דתיות, שילם עבור כלכלתם של 500 עניים כל יום ותמך ביתומים.
הוא צם לפני טקסי האזכרה לאדוארד המודה ונהג לרחוץ את רגליהם של מצורעים.
הנרי נהג לקיים עליות לרגל למנזרים שונים, אף על פי שלעיתים ניתן היה להבין שהוא השתמש במסעותיו אלה כתירוץ להתחמק מהתעסקות בבעיות שעה בוערות.
הנרי היה שותף בהרבה מדעותיו הדתיות עם לואי מלך צרפת, ונראה היה שהשניים מנסים להתחרות איש ברעהו באדיקותם.
לקראת סוף תקופת מלכותו, החל הנרי להיות מעורב בטיפול בחולי שחפת, על ידי קיום מגע איתם שנקרא "המגע המלכותי" (Royal touch), ככל הנראה מתוך ניסיון לחקות את מנהגו הדומה של לואי.
ללואי היה אוסף מפורסם של שרידי קדושים הקשורים לישו שאותם הוא אכסן בכנסיית סנט שאפל והוא הוביל את הצלב האמיתי בחוצות פריז ב-1241. ב-1247 השיג הנרי את שריד הקדושים שנקרא "הדם הקדוש" (שעל פי האמונה היה דמו של ישו), שאיתו הוא צעד דרך וסטמינסטר כדי לאחסנו במנזר וסטמינסטר.
הנרי תמך במיוחד במסדרי הנזירים המנדיקנטים והקים עבורם מנזרים במקומות שונים ברחבי אנגליה.
הוא תמך במסדרים צבאיים נוצריים וב-1235 הוא נעשה לפטרון של המסדר הטבטוני.
עלייתן של האוניברסיטאות של אוקספורד וקיימברידג' עוררה אף היא את תשומת הלב המלכותית.
הנרי חיזק את האוניברסיטאות ועודד מלומדים לעבור מפריז וללמד בהן.
מוסד אקדמי מתחרה שהוקם בנורת'האמפטון הוכרז על ידי הנרי כבית ספר כדי שהוא לא יחשב לאוניברסיטה.
לתמיכה שניתנה להנרי ממוסד האפיפיורות במהלך שנות מלכותו הראשונות, הייתה השפעה ארוכת טווח על יחסו כלפי רומא והוא הגן על מעמדה של הכנסייה במשך כל תקופת מלכותו.
רומא במאה ה-13 הייתה מרכז כלל אירופאי של הכנסייה ומרכז פוליטי במרכז איטליה, שאיים על האימפריה הרומית הקדושה מבחינה צבאית.
במהלך תקופת מלכותו של הנרי, פיתח מוסד האפיפיורות, מרכז מנהלי חזק ומרכזי.
על רקע זה התגלעו ב-1250 מתחים בין הממסד הדתי ברומא ובישופים מקומיים באנגליה.
אף שהכנסייה הסקוטית הייתה יותר עצמאית באותה תקופה, נציג האפיפיור סייעו להנרי להמשיך להטיל את השפעתו על האירועים שם ממרחק.
ניסיונותיו של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי לגייס תרומות החלו להוות תחרות לכנסייה האנגלית באותה תקופה.
ב-1240 עוררה הגעתה של משלחת האפיפיור לאיסוף כספים למימון המלחמה של מדינת האפיפיור עם האימפריה הרומית הקדושה, מחאות שעליהן התגברו המלך והאפיפיור עד מהרה ובשנות החמישים של המאה ה-13 זכו ההתרמות של הנרי לטובת מסעי הצלב ליחס דומה.
היהודים באנגליה באותה תקופה נחשבו לרכוש הכתר, והם שימשו באופן מסורתי כמקור להלוואות זולות ולמקור קל לגביית מיסים, וזאת בתמורה להגנה מלכותית כנגד אנטישמיות.
היהודים סבלו מרדיפות במהלך מלחמת הברונים הראשונה, אך בראשית תקופת מלכותו של הנרי פרחה הקהילה היהודית באנגליה והפכה לאחת המשגשגות ביותר באירופה.
כל זה קרה כתוצאה מעמדתה של ממשלת העוצרות, שנקטה בשורה של צעדים להגנתם של היהודים ועודדה מתן הלוואות.
צעדים אלה הונעו על ידי אינטרסים כלכליים עצמאיים, שכן המדינה הפיקה רווחים מקהילה יהודית חזקה באנגליה.
מדיניות זו הופעלה בניגוד להנחיות שהועברו מהאפיפיור, שהניח יסודות לצעדים אנטי-יהודיים בוועידת לטראנו הרביעית ב-1215. ויליאם מרשל המשיך במדיניותו למרות הטענות שהועלו מצידה של הכנסייה.
ב-1239 הניח הנרי יסודות למדיניות חדשה, בנסותו שוב לחקות את זו של המלך לואי בצרפת.
מנהיגים יהודים בכל רחבי אנגליה נכלאו ואולצו לשלם קנסות בשווי של שליש מערך רכושם וכל יתרת ההלוואות שנתנו היהודים בוטלה.
בהמשך הועמדו בפני היהודים דרישות כספיות נוספות כבדות.
לדוגמה, סכום של 40,000 ליש"ט נדרש מהם ב-1244, מתוכם שני שלישים נאספו במשך חמש שנים, והרסו את היכולת של הקהילה היהודית להלוות כספים כהלוואות מסחריות.
הנרי בדק מגוון של אפשרויות למועמדות לנישואין בימי צעירותו, כל המועמדות לא היו מתאימות מסיבות פוליטיות מקומיות ובינלאומיות.
ב-1236 הוא נשא בסופו של דבר לאישה את אלאנור, בתם של רמון ברנגר (Ramon Berenguer), רוזן פרובאנס ושל ביאטריס מסבויה.
אלאנור הייתה טובת הליכות, תרבותית ורהוטה, אך הסיבה העיקרית לנישואין אלה הייתה פוליטית, מאחר שהנרי עמד ליצור מערכת של בריתות חשובות עם שליטי דרום ודרום-מזרח צרפת.
בשנים הבאות התגלתה אלאנור כפוליטיקאית ממולחת וחזקה.
ההיסטוריונים מרגרט האוול ודייוויד קרפנטר מתארים אותה כדמות הרבה יותר לוחמנית, קשוחה ונחושה מאשר בעלה.
הסכם הנישואין אושר ב-1235 ואלאנור נסעה לאנגליה כדי לפגוש את הנרי בפעם הראשונה.
טקס הנישואין התקיים בקתדרלת קנטרברי בינואר 1236 ואלאנור הוכתרה כמלכה בווסטמינסטר זמן קצר לאחר מכן.
בין השניים היה פער גילים ניכר.
הנרי היה בן 28 ואלאנור הייתה בת 12, אך מרגרט האוול מציינת שהמלך היה נדיב וחמים והכין את עצמו להיות בעל דואג ואוהב לאשתו.
הנרי העניק לאלאנור כמות גדולה של מתנות והקדיש תשומת לב אישית להכנתו ולציודו של משק הבית שלה.
הוא גם שיתף אותה באופן מלא בחייו הדתיים, כולל מסירותו לאדוארד המודה.
למרות חששות שהועלו בתחילה שאלאנור עלולה להיות עקרה, הביאו בני הזוג לעולם חמישה ילדים.
ב-1239 ילדה אלאנור את בנם הבכור אדוארד, שנקרא על שמו של פטרונו הרוחני של אביו.
הנרי היה מאושר, ארגן חגיגות גדולות ותרם בנדיבות לכנסייה ולעניים כדי להבטיח את הגנת האל על בנו.
בתם הבכורה, מרגרט, נקראה על שם אחותה של אלאנור, נולדה ב-1240 ולידתה לוותה גם היא בחגיגות ותרומות לעניים.
בתם השנייה של בני הזוג, ביאטריס, נקראה על שם סבתה מצד אמה והיא נולדה ב-1242 במהלך מסע המלחמה של אביה לצרפת.
ילדם הרביעי של בני הזוג, אדמונד, נולד ב-1245 ונקרא על שמו של קדוש מהמאה ה-9. מתוך דאגה לבריאותה של אלאנור, תרם הנרי סכום מכובד לכנסייה במהלך ההריון.
בת שלישית, קתרין, נולדה ב-1253 אך זמן קצר לאחר מכן חלתה, ככל הנראה בשל מחלה ניוונית כמו תסמונת רט, והיא לא הייתה מסוגלת לדבר.
היא מתה ב-1257 והנרי קיבל בצורה קשה את מותה.
ילדיו של הנרי בילו את מרבית תקופת ילדותם בטירת וינדזור וניכר שהוא היה מאוד קשור אליהם ולעיתים נדירות הוא בילה תקופות ארוכות בנפרד ממשפחתו.
לאחר נישואיה של אלאנור, רבים מקרוביה מסבויה הצטרפו אליה באנגליה.
לפחות 170 מאנשי סבויה היגיעו לאנגליה לאחר 1236, כולל דודיה של אלאנור, בוניפאס (Boniface), שמונה לתפקיד הארכיבישוף מקנטרברי, וויליאם, ששימש כיועצו הראשי של הנרי לתקופה קצרה.
הנרי הסדיר הסכמי נישואין לרבים מהם עם חוגי האצולה של אנגליה, תהליך שגרם בתחילה לחיכוכים עם הברונים האנגלים, שהתנגדו להעברת קרקעות לידיהם של זרים.
הסבוינים נזהרו לא להחמיר את המצב והשתלבו בהדרגה בחיי האצולה האנגלית, ביוצרם בסיס חשוב של כוח עבור אלאנור באנגליה.
ב-1241 מרדו הברונים של פוואטו, כולל אביו החורג של הנרי, יו דה ליזיניאן, כנגד שלטונו של לואי בצרפת.
המורדים סמכו על עזרה מצידו של הנרי, אך חסרה לו תמיכה מבית והוא לא הצליח לשגר את צבאו במהירות אלא רק בקיץ הבא.
המערכה שניהל הנרי הייתה הססנית ובהמשך חתר תחתה דה ליזיניאן, שהחליף את הצד בו תמך וחזר לתמוך בלואי.
ב-20 במאי נכנע צבאו של הנרי בקרב טיילבור (Taillebourg).
אחיו של הנרי, ריצ'רד, שכנע את הצרפתים להשהות את התקפתם והמלך ניצל את ההזדמנות להימלט לבורדו.
סימון דה מונפורט, שניהל מלחמת מאסף מוצלחת, זעם על חוסר הכישרון של הנרי ואמר לו שהוא ראוי להיכלא כמו שארל התם, המלך הקרולינגי מהמאה ה-10. המרד בפוואטו קרס והנרי חתם על שביתת נשק לחמש שנים.
מסע המלחמה שלו היה הרה אסון וההוצאות הכרוכות בו הסתכמו ביותר מ-80,000 ליש"ט.
לאחר המרד, התחזק מעמדה של צרפת בפוואטו ואיים על האינטרסים של משפחת ליזיניאן.
ב-1247 עודד הנרי את קרוביו לעבור לאנגליה והם תוגמלו באחוזות גדולות שהוענקו להם, בעיקר על חשבונם של הברונים האנגלים.
כמאה מאצילי פוואטו השתקעו באנגליה וזכו לקצבה כספית ששולמה להם על ידי המלך.
הנרי עודד כמה מהם לסייע לו ביבשת, אחרים פעלו כשכירי חרב וכנציגים דיפלומטים, או נלחמו מטעמו של הנרי במערכות צבאיות באירופה.
רבים מהם קיבלו אחוזות לאורך אזור הספר הוולשי, או באירלנד, שם הם הגנו על הגבולות.
עבור הנרי הייתה קהילה זו סמל לתקוותיו שביום מן הימים הוא יכבוש מחדש את פוואטו ואת שאר נחלותיו שבצרפת, ורבים מהם נעשו חברים קרובים של בנו אדוארד.
נוכחותה של משפחתו המורחבת של הנרי באנגליה הייתה שנויה במחלוקת.
כותבי דברי הימים בני הזמן ההוא הביעו את דאגתם ביחס למספר הרב של הזרים באנגליה.
המונח פוואטואים (Poitevins) התייחס לבני קבוצה זו, אך רבים מהם הגיעו מאנז'ו ומחלקים אחרים של צרפת.
בשנות החמישים של המאה ה-13 הייתה יריבות עזה בין אנשי סבויה לבין אנשי פוואטו שזה מקרוב הגיעו.
הליזינאינים החלו להפר את החוק מבלי לשאת בעונש, באו בטרוניות כלפי הברונים האחרים ואנשי סבויה, והנרי כמעט ולא נקט בפעולות כדי לרסן אותם.
ב-1258 הסלידה הכללית כלפיהם הפכה לשנאה כשסימון דה מונפור הוא אחד המבקרים החזקים שלהם.
מעמדו של הנרי בוויילס התחזק במהלך שני העשורים הראשונים של שלטונו העצמאי.
בעקבות מותו של ל'ואלין ב-1240, התחזק מעמדו של הנרי בוויילס.
שלוש מערכות צבאיות התקיימו בשנות הארבעים, מצודות חדשות נבנו והאדמות המלכותיות במחוז צ'שייר התרחבו, ובכך הצליח הנרי לכפות את שלטונו על הנסיכים של ויילס.
דאפיד (Dafydd), בנו של ל'ואלין, ניסה להתנגד לפלישות, אך הוא מת ב-1246 והנרי חתם על הסכם בשנה שלאחר מכן עם אוויין (Owain), ול'ואלין, נכדיו של ל'ואלין הגדול, על פיו הם ויתרו למלך על אדמות, אך קבעו את מרכז הנסיכות שלהם בגוויניד'.
בדרום ויילס הרחיב הנרי בהדרגה את שלטונו ברחבי האזור, אך המערכות שהוא ניהל לא היו נמרצות והוא לא הצליח למנוע מהאזורים שלאורך הגבול מלהפוך בהדרגה לעצמאיים מהכתר.
ב-1256 ל'ואלין הנכד מרד כנגד הנרי והאלימות התפשטה בוויילס.
הנרי הבטיח להגיב במהירות באופן צבאי אך הוא לא עמד בכך.
אירלנד הייתה חשובה להנרי, הן כמקור להכנסה כספית (כ-1150 ליש"ט נשלחו מדי שנה מאירלנד לאוצר הכתר במהלך אמצע תקופת מלכותו של הנרי), והן כמקור לקרקעות שיוענקו לתומכיו של המלך.
בעלי הקרקעות הראשיים הביטו מזרחה לחצר המלכות של הנרי בתקווה לזכות בהנהגה פוליטית, ורבים מהם אף החזיקו באחוזות בוויילס ובאנגליה.
שנות הארבעים עמדו בסימן של תהפוכות בבעלות על הקרקע בעקבות מקרי מוות בקרב הברונים.
כך התאפשר להנרי לחלק מחדש את האדמות באירלנד לתומכיו, ובכך ליצור אזור חיץ מול העם האירי.
המלכים האירים המקומיים החלו לסבול מהטרדות גדולות והולכות כאשר התגבר כוחה של אנגליה.
אדמות אלה, היו במקרים רבים, בלתי רווחיות עבור הברונים מכדי להחזיק בהם ושליטתה של אנגליה באירלנד הגיעה לנקודת השיא שלה בכל ימי הביניים בתקופת שלטונו של הנרי.
ב-1254 העניק הנרי את אירלנד לבנו אדוארד, בתנאי שהיא לעולם לא תיפרד משלטון הכתר האנגלי.
עם סקוטלנד שמר הנרי על שלום בתקופת מלכותו, שם הוא היה אדונו הפאודלי של אלכסנדר השני, מלך סקוטלנד.
הנרי הניח שזכותו להתערב בענייניה הפנימיים של סקוטלנד והעלה את חשיבותה של סמכותו כלפי המלכים הסקוטים בכל רגע מתאים, אך הוא חסר את היכולת ואת המשאבים לעשות יותר מכך.
אלכסנדר כבש חלקים מצפון אנגליה במהלך מלחמת הברונים הראשונה, אך הוא אולץ לסגת מהם.
אלכסנדר נשא לאישה את אחותו של הנרי, ג'ואן, ב-1221 ולאחר מכן חתמו שני המלכים על הסכם יורק ב-1237, בכך הבטיח הנרי את גבולו הצפוני.
הנרי העניק תואר אבירות לאלכסנדר השלישי לפני שהמלך הצעיר נישא לבתו של הנרי, מרגרט, ב-1251 ולמרות סירובו של אלכסנדר להישבע לו שבועת אמונים, נהנו השניים ממערכת יחסים טובה.
הנרי, אלכסנדר ומרגרט חולצו ממצודת אדינבורו, כאשר הם נכלאו בה על ידי הברונים הסקוטים המורדים ב-1255 והם נקטו בצעדים לניהול ממשלתו של אלכסנדר במהלך שארית תקופת העוצרות שלו.
להנרי לא היות הזדמנויות נוספות לכבוש את נחלותיו בצרפת לאחר התמוטטותה של המערכה הקודמת שלו.
משאביו היו בלתי מספיקים בהשוואה לאלה של הכתר הצרפתי, ובסוף שנות הארבעים היה ברור שהמלך לואי נעשה לבעל הכוח המרכזי בכל רחבי צרפת.
תחת זאת אימץ הנרי את מה שהיה קרוי האסטרטגיה האירופאית, שהייתה ניסיון להשיב לעצמו את אדמותיו בדרכים דיפלומטיות, כריתת בריתות עם מדינות אחרות שהיו מוכנות להפעיל לחץ צבאי על צרפת.
במיוחד, טיפח הנרי את פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בתקווה שהוא יפנה כנגד לואי או יאפשר לאצילים שלו להצטרף למלחמותיו של הנרי.
במסגרת תהליך זה, התמקד הנרי בהדרגה בפוליטיקה האירופאית יותר מאשר בבעיות מבית.
מסעי הצלב היו מטרה פופולרית במהלך המאה ה-13 וב-1248 הצטרף לואי למסע הצלב השביעי שבמסגרתו הונהגה לראשונה שביתת נשק עם אנגליה מתוך הבטחה של האפיפיור שהוא יגן על אדמותיו של לואי מפני כל התקפה מצידו של הנרי.
הנרי עמד להצטרף למסע צלב זה בעצמו, אך היריבות בין שני המלכים לא אפשרה זאת ולאחר שלואי הובס בקרב אל-מנצורה ב-1250, הכריז הנרי שהוא יצא בראש מסע צלב משל עצמו.
המלך החל לבצע הכנות למעבר בשטחים שבשלטון שליטים ידידותיים ברחבי הלבנט, כפה משטר חיסכון על משק הבית המלכותי והכין ספינות ואמצעי תחבורה.
תוכניותיו של הנרי שיקפו את אמונתו הדתית החזקה, אך הם לא סייעו לו לגייס אמינות בינלאומית כאשר הוא חזר לתבוע את נחלותיו בצרפת.
מסע הצלב של הנרי מעולם לא יצא לדרך, מאחר שהוא התמודד עם בעיות בגסקוניה, שם מדיניותו הקשוחה של המשנה למלך, סימון דה מונפור, עוררה מרידות אלימות ב-1252, שזכו לתמיכתו של אלפונסו העשירי, מלך קסטיליה.
חצר המלכות האנגלית התפלגה בנוגע להתייחסות לבעיה.
דה מונפור ואלאנור טענו שהאשמה במשבר רובצת על הגסקונים, בעוד שהנרי, בגיבויים של הליזיניאנים, האשים את השיפוט הלקוי של דה מונפור.
הנרי ואלאנור התעמתו על הסוגיה ולא התפייסו עד לשנה שלאחר מכן.
מתוך הכרח להתערב בנעשה בעצמו, הוביל הנרי מערכה מוצלחת, אם כי יקרה, כדי לסייע לליזיניאנים לייצב את המצב בטריטוריה שלהם.
אלפונסו חתם על ברית ב-1254 וגסקוניה ניתנה לאדוארד, בנו של הנרי, שנשא לאישה את אלאנור, אחותו למחצה של אלפונסו, ובכך החלה תקופת שלום ארוכת ימים עם ממלכת קסטיליה.
בדרכו חזרה מגסקוניה, פגש הנרי את לואי, פגישה שסודרה על ידי נשותיהם של שני המלכים, והשניים נעשו ידידים קרובים.
עלות המערכה בגסקוניה הגיעה ל-200,000 ליש"ט, סכום שנועד לכיסוי ההוצאות של מסע הצלב של הנרי והוא נותר שקוע בחובות כבדים והסתמך על הלוואות מאחיו ריצ'רד ומהליזיניאנים.
הנרי לא ויתר על תקוותיו להוביל מסע צלב, אך בהדרגה הוא נעשה שקוע ברצונו לרכוש את ממלכת סיציליה העשירה עבור בנו אדמונד.
סיציליה נשלטה על ידי פרידריך השני, שהיה במשך שנים יריב של האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי.
עם מותו של פרידריך ב-1250 החל האפיפיור לחפש שליט חדש לממלכה שיקבל בצורה טובה יותר את מרותו.
הנרי ראה בסיציליה כנחלה הראויה לבנו וכבסיס מצוין למסעות הצלב שלו.
לאחר התייעצות קצרה עם אנשי חצר מלכותו, הגיע הנרי להסכם עם האפיפיור ב-1254 שאדמונד יהיה המלך הבא של סיציליה.
האפיפיור האיץ בהנרי לשלוח את אדמונד בראש צבא שייקח את סיציליה מידי בנו של פרידריך, מנפרד, והציע לתרום למימון הוצאות המערכה.
את אינוקנטיוס הרביעי ירש אלכסנדר הרביעי שהתמודד עם לחץ צבאי הולך וגובר מצידה של האימפריה הרומית הקדושה.
הוא כבר לא היה מסוגל להציע להנרי לסייע לו כספית, תחת זאת הוא דרש שהנרי ישיב לכס הקדוש את 90,000 הליש"ט שהוא הוציא במלחמה עד אז.
היה זה סכום עצום וב-1255 פנה הנרי לעזרתו של הפרלמנט ונדחה על הסף.
הנרי ניסה ניסיונות נוספים לקבל את סיועו של הפרלמנט וב-1257 הוא קיבל סיוע חלקי.
האפיפיור החל בהדרגה להיות בלתי מרוצה משקריו של הנרי וב-1258 הוא שיגר שליח לאנגליה ואיים להטיל חרם על הנרי אם לא ישלם את חובותיו ואם לא ישלח את הצבא שהבטיח לסיציליה.
הפרלמנט סירב שוב לסייע למלך לגייס את הכספים.
תחת זאת החל הנרי לסחוט כספים מהכמורה הבכירה, שאולצה לגייס כספים בסכום של 40,000 ליש"ט.
הכנסייה באנגליה חשה שהכספים היוו מקור לבזבוז על המלחמה באיטליה.
בינתיים, ניסה הנרי להשפיע על תוצאות הבחירות באימפריה הרומית הקדושה.
כאשר המועמדים הגרמנים הבולטים לא הצליחו להשיג תמיכה, הנרי החל לדחוף את מועמדותו של אחיו ריצ'רד ושילם כספים לתומכים האפשריים שלו באימפריה.
ריצ'רד נבחר ב-1256 והציפיות היו שהוא יוכתר כקיסר, אך הוא המשיך לקחת חלק חשוב בפוליטיקה האנגלית.
בחירתו זכתה לתגובות מנוגדות באנגליה, ריצ'רד נתפס כיועץ נבון ומתון להנרי ונוכחותו חסרה לברונים האנגלים, אך הוא גם ספג ביקורות, ככל הנראה שלא בצדק, בשל העובדה שהוא מימן את מסע הבחירות שלו על חשבון אוצר הממלכה.
אף שכעת רכש הנרי בעלי ברית פוטנציאלים שיחברו אליו במאבקו כנגד לואי, שני המלכים התקדמו כעת לקראת יישוב העימותים ביניהם בדרכי שלום.
עבור הנרי, הסכם שלום יכול היה לאפשר לו להתמקד בסיציליה ובמסעות הצלב.
ב-1258 עמד הנרי מול מרד של ברונים אנגלים.
הכעס על הדרך בה גייסו פקידי המלך כספים, ההשפעה של אנשי פוואטו בחצר המלכות ומדיניותו הבלתי אהודה בנושא סיציליה, גרמו להתמרמרות אפילו בקרב הכנסייה האנגלית.
הוולשים עדיין היו בשלב זה עדיין בעיצומו של מרד וכרתו ברית עם הסקוטים.
הנרי היה בגרעון כספי חמור.
אף שעדיין היו לו רזרבות בזהב ובכסף, הן היו לא מספיקות כדי לכסות את ההוצאות הצפויות, כולל המסע לסיציליה וכיסוי החובות לאפיפיור.
מבקריו של הנרי טענו שהוא לא התכוון באמת לצאת למסעי הצלב ומטרתו הייתה פשוט להרוויח מהתרומות שגויסו למימונם.
כדי לסבך את המצב, התדלדלו באותה שנה באנגליה היבולים החקלאיים.
בחוגי חצר המלכות הייתה תחושה חזקה שהמלך לא יהיה מסוגל להוביל את המדינה בעת משבר כזה.
אי שביעות הרצון התפרצה לבסוף באפריל, כאשר שבעה מבין בכירי הברונים האנגלים והברונים מסבויה, כרתו ברית סודית שמטרתה לגרש את הליזיניאנים מחצר המלכות, מהלך שמן הסתם היה זוכה לתמיכתה של המלכה.
ב-30 באפריל, יו ביגוד צעד לתוך ארמון וסטמינסטר בעיצומה של ישיבת הפרלמנט, כשהוא מגובה בחבריו לקשר, וביצע הפיכה.
הנרי, מתוך חשש שהוא עומד להיעצר ולהיכלא, הסכים לוותר על מדיניות השלטון העצמאי שלו ותחת זאת להסכים לשלטון באמצעות מועצה של 24 ברונים ואנשי כנסייה, שמחציתם יבחרו על ידי המלך ומחציתם על ידי הברונים.
הלחץ לבצע רפורמה התגבר ללא הפוגה ופרלמנט חדש התכנס ביוני והחליט על שורה של צעדים הידועים בשם "תקנות אוקספורד" (Provisions of Oxford), שהנרי התחייב לעמוד בהם.
על פי התקנות הוקמה מועצה קטנה של 15 חברים, שנבחרו על ידי הברונים, שלה הייתה את הסמכות לבחור את מי שכיהן בתפקיד שכיום מקביל לתפקיד ראש הממשלה (Justiciar), את הצ'נסלור ואת שר האוצר.
מועצה זו הייתה מבוקרת אחת לשלוש שנים על ידי הפרלמנט.
לחצים מצדם של הברונים הזוטרים ומהמיוחסים שנכחו באוקספורד, סייעו לקדם רפורמות רחבות יותר, שמטרתם הייתה להגביל את השימוש בכוח, הן של נציגי המלך והן של הברונים הבכירים.
המועצה הנבחרת כללה נציגים של אנשי סבויה אך לא של אנשי פוואטו והממשלה החדשה החלה בצעדים לגירוש מנהיגי הליזיניאנים ולתפיסת מצודות חשובות ברחבי הארץ.
אי הסכמה בין הברונים הבכירים שהיו מעורבים בהפיכה נעשתה עד מהרה גלויה.
דה מונפורט תמך בביצוען של רפורמות קיצוניות שיטילו הגבלות נוספות על הסמכות והכוח של הברונים הבכירים ושל הכתר.
אחרים, כמו יו ביגוד, קידמו שינויים מתונים בלבד, בעוד שהברונים השמרנים, כמו דה קלייר, הביעו את דאגתם על המגבלות שכבר הוטלו על כוחו של המלך.
בנו של הנרי, אדוארד, התנגד בתחילה להפיכה, אך לאחר מכן חבר לדה מונפור וסייע לו את "תקנות וסטמינסטר" (Provisions of Westminster) ב-1259, שהטילו מגבלות נוספות על הברונים הבכירים ועל נציגי המלך ברחבי המדינה.
במשך ארבע השנים הבאות, הנרי והברונים לא היו מסוגלים להשיב את היציבות לאנגליה והשליטה עברה בין הצדדים כמה פעמים.
אחד מסדרי העדיפויות של המשטר החדש היה ליישב את העימות ארוך הימים עם צרפת ובסוף שנת 1259 נסעו הנרי ואלאנור יחד עם דה סימון ודה מונפור ורבים מחברי הממשלה לפריז כדי לשאת ולתת על התנאים הסופיים לחוזה פריז עם המלך לואי.
על פי ההסכם ויתר הנרי על תביעתו על נחלות משפחתו בצפון צרפת אך הוא הוכר כשליט החוקי של גסקוניה ושל סביבותיה בדרום, בתוך וסאל של לואי.
עם שובו של דה מונפור לאנגליה, נשאר הנרי בפריז והחל, בתמיכתה של אלאונור, להשיב לעצמו את הסמכות המלכותית ופרסם פקודות מלכותיות ללא היוועצות בברונים.
בסופו של דבר שב הנרי לאנגליה באפריל 1260 ואז החל להתפתח עימות בין כוחותיו של דה קלייר לבין אלה של אדוארד ודה מונפור.
ריצ'רד, אחיו של הנרי תיווך בין הצדדים ומנע התנגשות צבאית.
אדוארד התפייס עם אביו ודה מונפור נשפט בעוון פעולותיו כנגד המלך.
הנרי התקשה לשמור על אחיזתו בשלטון ובאוקטובר תפסה קואליציה בראשות דה מונפור, דה קלייר ואדוארד את השלטון לתקופה קצרה, אך תוך כמה חודשים התמוטטה מועצת הברונים שלהם.
הנרי המשיך לתמוך באופן פומבי בתקנות אוקספורד, אך הוא ניהל בחשאי דיונים עם האפיפיור אורבנוס הרביעי, בתקווה שהוא ישוחרר מהשבועה שנשבע כאשר נוסחו התנאים.
ביוני 1261 הכריז המלך שהאפיפיור שחרר אותו מהבטחותיו ומיד ביצע הפיכת נגד בתמיכתו של אדוארד.
הוא ביצע טיהור פוליטי בשורותיהם של השריפים של אויביו והשיג מחדש את השליטה במצודות מלכותיות רבות.
האופוזיציה של הברונים, בהנהגתם של דה קלייר ודה מונפור, התאחדה באופן זמני כנגד המלך.
הם כינסו פרלמנט משלהם, עצמאי מהמלך וייסדו מערכת של שלטון מקומי עצמאי ברחבי אנגליה.
הנרי ואלאונור הנהיגו את התומכים שלהם וגייסו צבא של שכירי חרב זרים.
מתוך הבנה שעומדת לפרוץ שוב מלחמת אזרחים, נסוגו הברונים.
דה קלייר העביר את תמיכתו שוב, דה מונפור יצא לגלות בצרפת וההתנגדות של הברונים קרסה.
ממשלתו של הנרי נסמכה בעיקר על אלאונור ועל קרובי משפחתה מסבויה, והיא הוכחה להיות ממשלה קצרת ימים.
המלך ניסה ליישב את המשבר באופן זמני על ידי כך שאילץ את הברונים להסכים להסכם למבת'.
הסכם זה מיסד מערכת של בוררות ליישוב סכסוכים בין המלך לבין הברונים, קבע את ריצ'רד כפוסק ואת לואי מלך צרפת כערכאה עליונה במקרה שריצ'רד לא יצליח במשימתו.
הנרי ריכך כמה מקווי המדיניות שלו בתגובה לדאגות שהועלו על ידי הברונים, אך עד מהרה הוא החל להיאבק ביריביו הפוליטיים ולחדש את מדיניותו הבלתי אהודה בנוגע לסיציליה.
ממשלתו של הנרי החלה להיחלש עם מותו של דה קלייר וכאשר יורשו, גילברט, תמך בקיצוניים.
מעמדו של המלך החל להתערער על ידי פלישות של הוולשים לאורך אזור הספר ועקב החלטתו של האפיפיור לשנות את פסיקתו בנוגע להתרת שבועתו של הנרי על תקנות אוקספורד.
בראשית שנת 1263 היה מעמדו של הנרי בשפל והממלכה שקעה שוב במלחמת אזרחים.
דה מונפור שב לאנגליה באפריל 1263 וכינס מועצה של הברונים המורדים באוקספורד שתפנה נגד האצילים מפוואטו.
המרד פרץ זמן קצר לאחר מכן באזור הספר הוולשי ובאוקטובר עמדה אנגליה בפני מלחמת אזרחים אפשרית בין הנרי, בתמיכת אדוארד, ביגוד, והברונים השמרנים לבין דה מונפור, דה קלייר והברונים הקיצוניים.
דה מונפור התקדם מזרחה בראש צבא ובלונדון פרץ מרד.
הנרי ואלאנור נלכדו במצודת לונדון על ידי המורדים.
המלכה ניסתה להימלט במעלה נהר התמזה כדי להצטרף לצבאו של אדוארד בווינדזור, אך היא אולצה לסגת על ידי ההמונים הלונדונים.
דה מונפור החזיק בזוג המלכותי כאסירים, אך אף שהוא התחזה למי ששולט בשמו של הנרי, המורדים החליפו את הממשלה באנשים הנאמנים עליהם.
הקואליציה של דה מונפור החלה להתפורר במהירות, הנרי קיבל מחדש את חופש התנועה שלו ותהו ובוהו החל להשתרר ברחבי אנגליה.
הנרי פנה ללואי מלך צרפת כדי שישמש כבורר בסכסוך, כפי שהותנה בהסכם למבת'.
דה מונפור התנגד בתחילה לרעיון, אך מאחר שנראה היה שעומדת לפרוץ מלחמה, הוא הסכים לתיווך צרפתי.
הנרי נסע לפריז, מלווה בנציגיו של דה מונפור.
בתחילה היו טיעוניו של דה מונפור חזקים, אך בינואר 1264 הכריז לואי על הסדר אמיין, שגינה את המורדים, אישר את זכויותיו של המלך וביטל את תקנות אוקספורד.
ללואי היו השקפות משלו על עדיפות זכויות המלך על פני אלה של הברונים, אך הוא הושפע על ידי אשתו, מרגריט מפרובאנס, אחותה של אלאנור, ועל ידי האפיפיור.
בהותירו את אלאנור בפריז לארגן תגבורת של שכירי חרב, שב הנרי לאנגליה בפברואר 1264, בה התחולל גל של אלימות בתגובה על ההחלטה הצרפתית הבלתי אהודה.
מלחמת הברונים השנייה פרצה לבסוף באפריל, כאשר הנרי הוביל צבא שפלש לטריטוריות של דה מונפור במידלנדס ואז התקדם דרום-מזרחה כדי לכבוש את הנתיב החשוב שהוביל לצרפת.
מתוך יאוש, רדף דה מונפור אחר הנרי ושני הצבאות נפגשו בקרב לואס (Lewes) ב-14 במאי.
למרות יתרונם המספרי, הוכרעו כוחותיו של הנרי.
אחיו ריצ'רד נשבה והנרי ואדוארד נסוגו למנזר המקומי ונכנעו למחרת.
הנרי אולץ להעניק חנינה לברונים המורדים ולחדש את תוקפם של תנאי אוקספורד.
דה מונפור לא היה מסוגל לייצב את ניצחונו וברחבי הארץ השתרר אי סדר.
בצרפת, הכינה אלאונור תוכניות פלישה בתמיכתו של לואי, בעוד אדוארד נמלט משוביו במאי ואסף סביבו צבא חדש.
הוא רדף אחרי כוחותיו של דה מונפור ותקף את המצודה שלו בקנילוורת' (Kenilworth).
דה מונפור, מלווה בהנרי השבוי, לא הצליח לסגת וכתוצאה מכך התחולל קרב אבשאם (Evesham).
בקרב ניצח אדוארד וגופתו של דה מונפור הושחתה על ידי המנצחים.
הנרי, שלבש שריון מושאל, כמעט ונהרג על ידי כוחותיו של אדוארד במהלך הלחימה לפני שהם זיהו אותו כמלכם וליוו אותו למקום מבטחים.
המרד חסר ההנהגה המשיך במקומות מסוימים וכמה מורדים התקבצו בקנילוורת', שנכבשה על ידי הנרי ואדוארד ב-1266 לאחר מצור ארוך.
כיסי ההתנגדות הנותרים חוסלו ואחרוני המורדים נכנעו ביולי 1267. בכך הסתיימה המלחמה.
לאחר קרב אבשאם נקם הנרי באויביו.
הוא הורה באופן מידי על הפקעת כל הקרקעות של המורדים, ובכך הצית גל של בזיזה חסרת שליטה ברחבי הארץ.
הנרי דחה בתחילה את כל הקריאות למתינות, אך באוקטובר 1266 הוא שוכנע על ידי נציג האפיפיור, אוטובונו דה פיאסקי (לימים האפיפיור אדריאנוס הרביעי), להוציא לפועל מדיניות מתונה יותר, שנקראה הכרזת קנילוורת' (Dictum of Kenilworth), שעל פיה הוחזרו למורדים אדמותיהם, בתמורה לתשלום פיצויים מצדם.
חוקי מרלבורו (Statute of Marlborough) שפורסמו בנובמבר 1267, ושאישרו מחדש את תקופתם של תנאי וסטמינסטר, הציבו מגבלות לכוחם של נציגי המלך ושל הברונים הבכירים, אך לא פגעו בסמכותו של המלך.
רובם של אנשי פוואטו הגולים החלו לשוב לאנגליה לאחר המלחמה.
בספטמבר 1267 חתם הנרי על הסכם מונטגומרי עם ל'ואלין, והכיר בו כנסיך ויילס.
בשנים האחרונות למלכותו התערער מצב בריאותו של הנרי והוא התמקד בהשלטת שלום ברחבי ממלכתו ונעשה אדוק בדתו.
אדוארד החל למלא יותר ויותר תפקידים ממשלתיים.
מצבה הכספי של הממלכה היה קשה לאחר המלחמה וכאשר החליט אדוארד לצאת למסע הצלב ב-1268 היה ברור שיש להטיל מיסים חדשים.
הנרי היה מודאג מכך שהיעדרותו של אדוארד תעודד מרידות נוספות, אך הוא שוכנע על ידי בנו לנהל משא ומתן עם הפרלמנט על גיוס הכספים בשנתיים הבאות.
דה מונפור הטיל בזמנו קנסות כבדים על היהודים שאותם הנרי ביטל, אך זה האחרון נקט בצעדים אנטי-יהודיים בלחץ הפרלמנט בשנות מלכותו האחרונות.
הנרי המשיך להשקיע בהרחבתו של מנזר וסטמינסטר וב-1269 העביר לשם את גופתו של אדוארד המודה בטקס רב רושם.
אדוארד יצא למסע הצלב השמיני בהנהגתו של לואי מלך צרפת ב-1270, ובמקביל החל מצב בריאותו של הנרי להתערער עוד יותר.
עקב חששות ממרד חדש, כתב הנרי לבנו בשנה שלאחר מכן ובקשו לשוב לאנגליה, אך אדוארד לא חזר.
הנרי התאושש קמעה והכריז על רצונו להצטרף למסע הצלב בעצמו, אך הוא לא שב מעולם לאיתנו ובערב 16 בנובמבר 1272 הוא מת בווסטמינסטר.
בנו אדוארד שירש את כתרו, עשה את דרכו אט אט לאנגליה, דרך גסקוניה והגיע לבסוף באוגוסט 1274.
על פי בקשתו נקבר הנרי במנזר וסטמינסטר, ממול למזבח, במקום מנוחתו הקודם של אדוארד המודה.
כמה שנים לאחר מכן החלו עבודות להקמת קבר גדול יותר וב-1290 העביר אדוארד את עצמותיו של אביו למיקומם הנוכחי.
הפסל הניצב על קברו עוצב בסגנון נטורליסטי בניגוד לפסלים דומים מהתקופה, אך ככל הנראה רחוק הדמיון בין הפסל לבין דמותו האמיתית של הנרי.
אלאונור קיוותה שהנרי יוכרז כקדוש כפי שהוכרז לואי התשיעי ואכן, קברו של הנרי בעיצובו הסופי דמה קבר של קדוש.
בעת העברת גופתו של הנרי ב-1290 הבחינו העוסקים במלאכת ההעברה כי גופתו של המלך הייתה במצב טוב וזקנו הארוך השתמר, תופעה שנחשבה בזמנו לסימן של קדושה.
במשך הזמן החלו להישמע דיווחים על ניסים שהתרחשו על הקבר, אך אדוארד היה ספקן בשומעו אותם.
הדיווחים הללו נפסקו והנרי מעולם לא קודש.
ב-1292 הופרד ליבו של הנרי ונקבר בנפרד במנזר פונטוורו (Abbaye de Fontevraud) באחוזת הקבר של משפחתו.
ההיסטוריוגרפיה הנוכחית מציינת את תכונותיו החיוביות והשליליות של הנרי: ההיסטוריון דייוויד קרפנטר שופט אותו כאדם הגון, שנכשל כשליט בגלל נאיביותו וחוסר יכולתו לייצר תוכניות ריאליסטיות לרפורמה, נושא שהדהד הוו רידג'ווי, שגם מציין את חוסר יכולתו לנהל את חצרו, אך מחשיב אותו כ"בעיקרו איש של שלום, אדיב ורחום".
להנרי ולאלאנור היו חמישה ילדים:
להנרי לא היו ילדים מחוץ לנישואים
הנרי השישי היה מלך אנגליה בשנים 1422–1461 ומ-1470 ועד מותו (בשנים 1461–1470 מלך בממלכה אדוארד הרביעי, מבית יורק).
הנרי השישי נולד מנישואי אביו הנרי החמישי עם קתרין מצרפת.
הוא ירש את כיסא אביו בגיל תשעה חודשים, ובתקופה זו שלטו במדינה עוצרים ופרוטקטורים, עד שהגיע לגיל בגרות בשנת 1437, אז הועבר השלטון אליו.
זמן מה אחר כך נשא לאשה את מרגרט מאנז'ו בת רנה מאנז'ו, דוכס לורן.
המלך התגלה כתמים, בעל אופי חלש, ואדוק בדתו.
לעומת זאת אשתו הייתה בעלת אופי סוער וחזק, ולמעשה היא וסיעתה היו הרוח החיה בשלטון ובסיעת בית לנקסטר.
עם מות סבו (אבי אמו), שארל השישי נטל הנרי השישי את כתר מלך צרפת, פרט לכתר האנגלי.
הוריו התחתנו לאחר ניצחונה של אנגליה על צרפת בקרב אז'נקור וחתימת הסכם טרואה.
הנרי השישי מלך על צרפת עד 1429, אז הכתירה ז'אן ד'ארק את דודו שארל השביעי.
בשנת 1453, לאחר תקופת נישואין ארוכה ללא ילדים, נולד להנרי השישי ולאשתו יורש עצר, הנסיך אדוארד .
בסדרה ההיסטורית מאת ה־BBC "הכתר החלול", הנרי מגולם על ידי השחקן טום סטארידג'.
הנרי היה בנו היחיד ויורשו של הנרי החמישי, מלך אנגליה.
הוא נולד ב-6 בדצמבר 1421 בטירת וינדזור.
עם מות אביו ב-31 באוגוסט 1422 ירש את כתר מלכות אנגליה בגיל תשעה חודשים, הצעיר ביותר שירש את הכתר.
ב-28 בספטמבר 1423 נשבעו האצילים אמונים להנרי השישי.
הם כינסו את הפרלמנט בשמו של המלך ומינו מועצת עוצרים עד אשר המלך יגיע לגיל בגרות.
אחד מאחיו של הנרי החמישי, ג'ון מלנקסטר, דוכס בדפורד, מונה להיות העוצר הבכיר של הממלכה ולאחראי על ניהול המלחמה המתמשכת עם צרפת.
בהיעדרו של בדפורד, עמד בראשות הממשלה אחיו האחר של הנרי החמישי, המפרי, דוכס גלוסטר, שמונה להיות המגן של הממלכה.
תפקידו היו מוגבלים לשמירת השלום ולזימון הפרלמנט.
לדודו למחצה של הנרי החמישי, הנרי ביופורט, בישוף וינצ'סטר, היה תפקיד חשוב במועצה.
לאחר מות דוכס בדפורד ב-1435, תבע דוכס גלוסטר את תפקיד העוצר לעצמו, אך לא זכה בכך לתמיכת שאר חברי המועצה.
החל מ-1428 שימש בתפקיד החונך של הנרי ריצ'רד דה ביוצ'מפ, רוזן וורוויק השלושה עשר, שאביו היה מראשי המתנגדים לשלטונו של ריצ'רד השני.
לאחיו למחצה של הנרי, אדמונד וג'ספר טיודור, בניה של אמו של הנרי ושל אוון טיודור הוולשי, הוענקו מאוחר יותר תוארי אצולה.
אדמונד טיודור היה אביו של הנרי טיודור, שלימים מלך כהנרי השביעי.
כתגובה להכתרתו של שארל השביעי כמלך צרפת ב-17 ביולי 1429 בקתדרלת ריימס, הוכתר הנרי השישי כמלך אנגליה במנזר וסטמינסטר ב-6 בנובמבר אותה שנה, ולאחר מכן, ב-16 בדצמבר 1431 הוכתר הנרי כמלך צרפת בקתדרלת נוטרדאם בפריז.
רק ב-13 בנובמבר 1437, זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-16, הועברו להנרי כמה תפקידי שלטון כמלך עצמאי, אך שאיפתו להיות מעורב יותר בממשל נעשתה בולטת יותר בכתובים, כאשר צוין במסמכים שהם הוצאו בצ'ירנססטר (Cirencester) (מקום מושבו של המלך) במקום וסטמינסטר (מקום מושב המועצה המלכותית).
עם הגיעו לגיל בגרות הועברו להנרי מלוא הסמכויות המלכותיות.
בשנת 1437 כאשר הגיע הנרי לפרקו וכאשר אמו מתה, הוא כבר משל באופן עצמאי.
הנרי, שהיה ביישן ואדוק, סולד ממעשי הונאה ומשפיכות דמים, אפשר לחצר המלכות שלו להיות נשלטת על ידי קבוצה של אנשי אצולה שהתכתשו בינם לבין עצמם על עניין המלחמה עם צרפת.
לאחר מותו של הנרי החמישי איבדה אנגליה את התנופה במלחמת מאה השנים והחל מניצחונותיה הצבאיים של ז'אן ד'ארק, התחזק מעמדו של בית ולואה.
המלך הצעיר היה בעד מדיניות של שלום עם צרפת ולפיכך הוא תמך בקבוצה שהתקבצה סביב הנרי בופורט (כעת קרדינל) והדוכס מספוק, שגישתם הייתה זהה, בעוד שהמפרי, דוכס גלוסטר וריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, שתמכו בהמשך המלחמה, זכו להתעלמות.
הקרדינל ביופורט והרוזן מספוק שכנעו את הנרי שהדרך הטובה ביותר להשכין שלום עם צרפת תהיה באמצעות נישואין עם מרגרט מאנז'ו, אחייניתו של שארל השביעי.
הנרי הסכים, במיוחד כאשר הוא קיבל דיווחים על יופייה המדהים של מרגרט ושלח את ספוק לשאת ולתת עם שארל, שהסכים לקיום הנישואין בתנאי שהוא יקבל את השטחים של מיין ואנז'ו מהאנגלים בתור מוהר.
תנאים אלה הוסכמו בהסכם טרואה, אך סעיף הוויתור על מיין ואנז'ו נשמר בסוד מפני הפרלמנט, שכן היה ברור שהוא לא יזכה לאהדה בקרב העם האנגלי.
טקס הנישואין התקיים במנזר טישפילד (Titchfield Abbey) ב-23 באפריל 1445, חודש לאחר יום הולדתה ה-15 של מרגרט.
היא הגיעה לאנגליה עם צוות שלם של משק בית, שאליהם הצטרפו משרתים ממשק הבית של הנרי.
להנרי היו התלבטויות בקשר למסירת מיין ואנז'ו לשארל, ביודעו שצעד כזה יהיה בלתי פופולרי ויזכה להתנגדותם של דוכסי גלוסטר ויורק.
עם זאת, מרגרט הייתה נחושה לטפל בעניין עד תומו.
כאשר ההסכם הפך לפומבי ב-1446, התמקד הזעם הציבורי בדוכס מספוק, אך הנרי ומרגרט היו נחושים בדעתם להגן עליו.
ב-1447 הגישו המלך והמלכה כתב אישום בפני הפרלמנט כנגד הדוכס מגלוסטר באשמת בגידה.
צעד זה בוצע ביוזמתם של אויביו של גלוסטר, הרוזן מספוק, הקרדינל ביופורט הזקן ואחיינו אדמונד ביופורט.
גלוסטר נלקח למעצר בברי סט' אדמונדס (Bury St Edmunds), שם הוא מת, ככל הנראה מהתקף לב, למרות ששמועות מאותה תקופה דיברו על הרעלה, לפני שהוא הספיק לעמוד למשפט.
הדוכס מיורק, שכעת היה יורש העצר של הנרי, הורחק מחצר המלכות ונשלח להיות מושל אירלנד, בעוד שמתנגדיו, הרוזנים מספוק ומסומרסט קודמו לדרגת דוכס, תואר שבזמנו נשאר באופן רגיל רק לבני משפחה מקרבה ראשונה של המלך.
דוכס סומרסט החדש נשלח לצרפת כדי להוביל את המלחמה.
בשנות מלכותו האחרונות של הנרי, נעשתה המלוכה פופולרית פחות ופחות, עקב ערעור הסדר והחוק, השחיתות, חלוקת האדמות המלכותיות למקורבי חצר המלכות, המצב המעורער של הקופה הציבורית והאובדן המתמשך של השטחים בצרפת.
ב-1447 לבשו רגשות אלה צורה של מסע גלוי כנגד הדוכס מספוק, שהיה הדמות הבלתי אהודה ביותר בפמליה של המלך ונתפס כבוגד ונשפט על ידי הפרלמנט.
בסופו של דבר נאלץ הנרי לשלוח אותו לגלות, אך ספינתו של ספוק התעכבה בתעלת למאנש.
גופתו נמצאה על חופי דובר.
ב-1449 פתח הדוכס מסומרסט, שהוביל את המערכה בצרפת, במעשי איבה בנורמנדי, אך בסתיו הוא נהדף אחורה לקן.
ב-1450 כבשו הצרפתים מחדש את כל המחוז שהנרי החמישי נאבק קשות כדי לזכות בו.
כוחות הצבא ששבו משם, שלעיתים לא קיבלו את שכרם, הוסיפו את שלהם לאווירת ההפקרות ששררה בחלקיה הדרומיים של אנגליה.
ג'ק קייד (Jack Cade), הוביל מרד בקנט באותה שנה שפרץ במקום שנקרא "האייל הלבן" (White Hart), שהיה סמלו של ריצ'רד השני המודח.
הנרי הגיע ללונדון בראש צבא כדי לדכא את המרד, אך כאשר התברר לו שקייד נמלט, הוא השאיר מאחור את עיקר הכוח ובראש כוח קטן רדף אחר המורדים ונפגש איתם בסבנאווקס (Sevenoaks).
הלחימה נוהלה באופן טקטי: קייד ארב בצורה מוצלחת לכוח בקרב סולפילדס (Solefields) ושב כדי לכבוש את לונדון.
בסופו של דבר, לא השיג המרד דבר ולונדון נכבשה מחדש לאחר כמה ימים של אנדרלמוסיה, אך זה קרה בעיקר עקב המאמצים של תושבי העיר עצמם יותר מזה של הצבא.
המרד הוכיח כי תחושת אי שביעות הרצון בקרב התושבים הולכת וגוברת.
ב-1451 אבדה לאנגליה גם הדוכסות של גויין (Guyenne) שהוחזקה מאז ימיו של הנרי השני.
באוקטובר 1452 הצליחו האנגלים בהתקדמותם בגויין לכבוש מחדש את בורדו והם נחלו הצלחה במידת מה, אך ב-1453 הם איבדו שוב את בורדו ובכך נותרה קאלה כטריטוריה האנגלית היחידה בכל היבשת.
אי השפיות ושלטון בית יורק
ב-1452 שוכנע הדוכס מיורק לשוב מאירלנד ולטעון לזכותו לשבת במועצה כדי לשים קץ לפעולותיה של הממשלה הגרועה.
מטרתו זכתה לאהדה ציבורית ועד מהרה הוא גייס סביבו צבא בשרוסברי (Shrewsbury).
חוגי חצר המלכות גייסו מנגד כוח דומה.
ההתנגשות בין שני הצדדים התקיימה מדרום ללונדון, כאשר הדוכס מיורק מגיש את רשימת דרישותיו ותובע להיכנס לחצר המלכות ואת מעצרו של הדוכס מסומרסט.
המלך נעתר בתחילה, אך מרגרט התערבה ומנעה את המעצר.
ב-1453 חזרה השפעתו של סומרסט למצב הקודם ויורק בודד שוב.
אנשי חצר המלכות התעודדו מהידיעה שהמלכה בהריון.
כאשר הגיעה לאוזניו הידיעה על הנפילה הסופית של בורדו באוגוסט 1453, שקע הנרי בהתמוטטות עצבים ולא היה מודע לחלוטין לנעשה סביבו.
מצב זה נמשך יותר משנה והנרי אף לא היה מסוגל להגיב על הולדתו של בנו הבכור ויורשו, שהוטבל בשם אדוארד.
ככל הנראה ירש הנרי את הנטייה למחלת נפש מסבו מצד אמו, שארל השישי, מלך צרפת, שסבל לסירוגין מתקופות של חוסר שפיות במשך שלושים השנים האחרונות לחייו.
בינתיים, כרת הדוכס מיורק ברית עם בעל ברית חשוב, ריצ'רד נוויל, דוכס וורוויק, אחד מבעלי ההשפעה החזקים ביותר ואדם שהיה עשיר אף יותר מיורק עצמו.
יורק מונה להיות עוצר הממלכה ב-1454. המלכה הורחקה מהשליטה לחלוטין ואדמונד ביופורט נכלא במצודת לונדון.
במקביל הפיצו רבים מתומכיו של הדוכס מיורק את השמועה שאדוארד הוא לא בנו של המלך אלא של ביופורט.
מעבר לכך, החודשים של יורק כעוצר עברו בהתמודדות עם בזבוז כספי הממלכה.
במהלך תקופת שלטונו של הנרי השישי פרצו מאבקים רוויי דמים בין בית יורק ובין בית לנקסטר על הכתר.
סימלו של בית יורק היה שושנה לבנה, ואילו סימלו של לנקסטר היה שושנה אדומה, וכך קיבלו מאבקים אלו את השם "מלחמות השושנים".
על פי חוק הורשת הכתר, יורש הכתר הקרוב ביותר היה ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק, בנם של ריצ'רד, רוזן קיימברידג' ואן מורטימר (בתו של רוג'ר מורטימר, נכדו של הדוכס מקלרנס, שהיה בנו השלישי של אדוארד השלישי).
דוכס יורק היה למעשה זכאי למלוכה יותר מהנרי השישי עצמו וביתו בית לנקסטר, שכן הנרי השישי היה בנו של הנרי החמישי שהיה בנו של הנרי הרביעי, בנו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר, שהיה בנו הרביעי של אדוארד השלישי, מלך אנגליה.
ואילו ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק (שהיה בנו של ריצ'רד, רוזן קיימברידג', בנו של דוכס יורק, שהיה בנו החמישי של אדוארד השלישי) מצד אמו אן היה צאצא של דוכס קלרנס בנו השלישי של אדוארד השלישי, שכן אמו הייתה בתו של רוג'ר מורטימר נכד דוכס קלרנס.
נמצא אם כן שמצד אמו הוא צאצא של הבן השלישי של אדוארד השלישי בעוד המלך הנרי השישי מבית לנקסטר היה צאצא של הבן הרביעי של אדוארד השלישי, ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר.
החל מאוגוסט 1453 סבל הנרי השישי מתקופות של אי שפיות הדעת.
בתקופה זו נטל דוכס יורק את תפקיד הלורד המגן ואת העוצרות.
משחזר הנרי השישי לאיתנו, ב-1455, גברה השפעתו של אויבו של יורק, אדמונד ביופורט, דוכס סומרסט.
יורק התמרד, ריכז סביבו צבא ובקרב סנט אולבנס הראשון, (22 במאי 1455) הביס את סומרסט, שנהרג, ואילו הנרי השישי נשבה.
יורק חזר לעוצרות, ואף כפה על המלך להכריז עליו כיורשו לאחר מותו.
המלכה מרגרט לא נכנעה, היא נלחמה והביסה את יורק בקרב וייקפילד.
בנו רוטלנד נרצח, יורק עצמו נהרג, וראשיהם הכרותים נשלחו ליורק, בירת דוכסותו.
בנו בכורו של יורק, אדוארד, הוסיף להילחם את מלחמת אביו.
בשנת 1461 הביס את צבא לנקסטר מכה ניצחת, המלכה מרגרט ברחה לצרפת, ואדוארד מינה עצמו למלך אדוארד הרביעי.
בשנת 1469 הצליחו אנשי לנקסטר להתלכד ולהשיב מלחמה.
עתה נמלט אדוארד הרביעי מאנגליה, והנרי השישי שוחרר מכלאו במצודת לונדון.
תקופת שלטונו השנייה של הנרי השישי לא ארכה זמן רב.
אדוארד הרביעי, בסיוע אחיו ריצ'רד דוכס גלוסטר (לימים ריצ'רד השלישי, מלך אנגליה), עלה לחוף אנגליה ליד ראבנספור והנחיל תבוסה מוחצת לבית המלך ליד טיוקסברי, שם הושמד צבאה של מרגרט ובנה אדוארד נשבה ולבסוף נרצח.
באותו יום בו חזר אדוארד הרביעי כמלך אנגליה נרצח הנרי השישי במצודת לונדון ומרגרט נשלחה, חסרת כל, לגלות בצרפת.
הנרי נקבר תחילה במנזר צ'רטסי שבסארי, אך ב-1484 גופתו הועברה לקפלת ג'ורג' הקדוש שבטירת וינדזור.
הנרי וואדסוורת' לונגפלו היה משורר ומחנך אמריקאי.
בין יצירותיו המקוריות נכללות הפואמות "המסע של פול רביר", "שירת היואתה" ו"אוונגלין".
הוא היה האמריקאי הראשון שתרגם באופן מלא את "הקומדיה האלוהית" של דנטה אליגיירי, ונחשב לאחד ממשוררי "שירת האח" (Fireside Poets) של ניו אינגלנד.
לונגפלו נולד בפורטלנד, שהייתה אז חלק ממחוז מיין במסצ'וסטס (כיום פורטלנד, מיין).
הוא סיים את לימודיו בקולג' בודווין והפך לפרופסור שם, ובהמשך גם בקולג' הרווארד, לאחר שלמד באירופה.
אוספי השירה המרכזיים הראשונים שלו היו "קולות הלילה" (1839) ו"בלדות ושירים אחרים" (1841).
בשנת 1854 פרש מהוראה כדי להקדיש את זמנו לכתיבה, ואת שארית חייו בילה בבית ששימש כמטהו של ג'ורג' וושינגטון במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, בקיימברידג', מסצ'וסטס.
אשתו הראשונה של לונגפלו, מרי פוטר, נפטרה בשנת 1835 לאחר סיבוכים בעקבות הפלה.
אשתו השנייה, פרנסס אפלטון, נפטרה בשנת 1861 לאחר שסבלה מכוויות קשות כששמלתה עלתה באש.
לאחר מותה התקשה לונגפלו לכתוב שירה במשך תקופה, ורוב עיסוקו עבר לתרגום יצירות משפות זרות.
לונגפלו כתב שירים ליריים רבים שנודעו בזכות המוזיקליות שלהם ולעיתים קרובות הציגו סיפורים מהמיתולוגיה ומהאגדה.
הוא הפך למשורר האמריקאי הפופולרי ביותר בזמנו וזכה להצלחה גם מעבר לים.
עם זאת, הוא ספג ביקורת על כך שחיקה סגנונות אירופיים וכתב שירה שנתפשה כרגשנית מדי.
לונגפלו נולד ב־27 בפברואר 1807 לסטיבן לונגפלו (Stephen Longfellow) וזילפה (וודסוורת') לונגפלו בפורטלנד, מיין, שהייתה אז מחוז של מסצ'וסטס.
אף על פי שנולד בכתובת 161–159 פור סטריט (שהיום אינה קיימת), הוא גדל בבית שכיום מוכר כבית וודסוורת'-לונגפלו ברחוב קונגרס.
אביו היה עורך דין, וסבו מצד אמו היה פלג וודסוורת', גנרל במלחמת העצמאות של ארצות הברית וחבר קונגרס.
אמו הייתה מצאצאי ריצ'רד וורן, נוסע על סיפון המייפלאואר.
הוא נקרא על שמו של דודו מצד אמו, הנרי וודסוורת', קצין בצי שנהרג שלוש שנים קודם לכן בקרב טריפולי.
הוא היה השני מבין שמונה אחים.
לונגפלו למד בבית ספר פרטי ("dame school") בגיל שלוש, וכבר בגיל שש נרשם לאקדמיה הפרטית של פורטלנד.
במהלך שנות לימודיו שם, רכש מוניטין כתלמיד שקדן במיוחד ולמד לטינית שוטפת.
אמו עודדה את אהבתו לקריאה וללמידה, והכירה לו את הספרים "רובינזון קרוזו" ו"דון קישוט".
את שירו הראשון פרסם בגיל 13 בעיתון Portland Gazette ב-17 בנובמבר 1820 — שיר בן ארבעה בתים בשם "The Battle of Lovell's Pond".
הוא למד באקדמיה של פורטלנד עד גיל 14, ואת רוב חופשות הקיץ בילדותו בילה בחוות סבו פלג בהיירם, מיין.
בסתיו 1822, כשהיה בן 15, נרשם לונגפלו ללימודים בקולג' בואודוין בברונסוויק, מיין, יחד עם אחיו סטיבן.
סבו היה ממייסדי הקולג', ואביו שימש כחבר הנהלה.
שם פגש את נתניאל הות'ורן, שהפך לידידו לכל החיים.
בתחילה התגורר בביתו של כומר, ולאחר מכן עבר להתאכסן בקומה השלישית של מה שמכונה כיום בניין וינתרופ (Winthrop Hall), בשנת 1823. הוא הצטרף ל"חברת פוסיניאן" (Peucinian Society), קבוצת סטודנטים בעלי נטיות פדרליסטיות.
בשנתו האחרונה ללימודים כתב לונגפלו לאביו על שאיפותיו לעתיד:
הוא קידם את מטרותיו הספרותיות בכך ששלח שירים ופרוזה לעיתונים ולמגזינים שונים, בין היתר בזכות עידודו של הפרופסור תומאס קוגסוול אופאם .
הוא פרסם קרוב ל–40 שירים קצרים בין ינואר 1824 ועד סיום לימודיו ב-1825. כ-24 מהם פורסמו במגזין הבוסטוני "The United States Literary Gazette".
כאשר לונגפלו סיים את לימודיו בבאודווין, הוא דורג במקום הרביעי בכיתתו ונבחר כחבר באחוות פי בטא קאפה.
הוא גם נשא את נאום הסיום בטקס הבוגרים.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1825, הוצעה ללונגפלו משרה כפרופסור לשפות מודרניות במוסד בו למד.
לונגפלו החל את מסעו באירופה במאי 1826 על סיפון האונייה "קדמוס".
שהותו בחו"ל נמשכה שלוש שנים.
הוא נסע לצרפת, ספרד, איטליה, גרמניה, חזר לצרפת ומשם לאנגליה, לפני ששב לארצות הברית באמצע אוגוסט 1829. במהלך שהותו בחו"ל, למד צרפתית, איטלקית, ספרדית, פורטוגזית וגרמנית – רובם ללא הדרכה פורמלית.
במדריד, שהה עם הסופר וושינגטון אירווינג והתרשם במיוחד ממשמעת העבודה שלו.
אירווינג עודד את לונגפלו הצעיר להמשיך בכתיבה.
בזמן שהותו בספרד, קיבל לונגפלו בצער את הידיעה שאחותו האהובה אליזבת מתה משחפת בגיל 20, במאי 1829.
הוא פרסם את ספר המסע Outre-Mer: A Pilgrimage Beyond the Sea (מעבר לים: עלייה לרגל מעבר לים) תחילה כסדרה בעיתון, לפני שיצא במהדורת ספר בשנת 1835. זמן קצר לאחר פרסום הספר, ניסה לונגפלו להשתלב בחוג הספרותי של ניו יורק וביקש מג'ורג' פופ מוריס תפקיד עריכה באחד מהפרסומים שלו.
הוא שקל לעבור לניו יורק לאחר שאוניברסיטת ניו יורק הציעה לו משרת פרופסור חדשה לשפות מודרניות, אך המשרה לא כללה שכר.
לבסוף לא התקבל, ולונגפלו הסכים להמשיך ללמד בקולג' בודוין.
ב-14 בספטמבר 1831, לונגפלו נישא למרי סטורר פוטר, חברת ילדות מפורטלנד.
הזוג התגורר בברונסוויק, אך השניים לא היו מאושרים שם.
בשנת 1833 פרסם לונגפלו מספר יצירות עיוניות שנכתבו בהשראת וושינגטון אירווינג, ביניהן "קיץ אינדיאני" ו"העיט הקירח".
בדצמבר 1834, קיבל לונגפלו מכתב מג'וסיה קווינסי השלישי, נשיא מכללת הרווארד, שהציע לו את הקתדרה לשפות מודרניות בתנאי שישהה כשנה או יותר בחו"ל.