tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חפצי נוי, כלי תמרוקים, סירי בישול ואפייה, כלי אריגה וטווייה אשר נמצאו בעתיקות אפשרו להקים חדר תצוגה לנושא המשפחה: דמויות של נשים הנושאות על גבן חפצים, כמו כלי חרס מעוטרים בסגנון יווני וכן תבליטי מתכת, שנהב ופסלונים.
בחדר מיוחד מודגם הביצוע של חפירה תת-ימית.
במקום גם ממצאים שנמשו מתוך ספינה עתיקה.
ממצאים רבים קשורים להיותה של דור עיר נמל חשובה, שקיימה מסחר בינלאומי ער, ובהם גם חפצי מותרות שנסחרו דרך הים באותה עת.
חיצי הבליסטראות ואבני הקלע שנמצאו מהווים עדות למלחמות שעברו על העיר.
מבנה המזגגה מארח את החפירה הארכאולוגית המתקיימת בתל דור ומשמש כמקום לעיבוד ולרפאות הממצאים על ידי המשלחת הארכאולוגית הפועלת במקום.
בסמוך למוזיאון מוצגת מעגן מיכאל II (ספינה) שהיא העתק מדויק של ספינה יוונית עתיקה בת 2,400 שנה.
מוזיאון המחשבים האישיים הוא מוזיאון, המכיל למעלה מ-45 מחשבים אישיים פועלים מתקופות שונות בהיסטוריה ומעל ל-1,000 מחשבים שאינם פועלים.
בין השאר, המחשבים הכלולים הם של אפל, אטארי, קומודור, מרתל, IBM, ועוד רבים.
המוזיאון ממוקם בברנטפורד, אונטריו, קנדה.
המטרה של המוזיאון היא שימור טכנולוגיית המחשב הישנה, ולהציע פעילות חינוכית עם אותם מחשבים; הורים מביאים את ילדיהם לראות את המחשבים שהם השתמשו בהם פעם וגם כדי להבין את התפתחות הטכנולוגיה.
המוזיאון מציע מבחר תוכנות בספרייה שלו, כמו כן מבחר גדול של מגזינים של מחשבים.
המוזיאון פתוח בפני סטודנטים על מנת ללמוד את המקור וההיסטוריה של המחשבים האישיים וכן את הטכנולוגיה העומדת מאחורי אותם מחשבים.
המוזיאון נפתח לראשונה לציבור בספטמבר 2005, על ידי סיד בולטון, שהוא היסטוריון משחקי מחשב.
המוזיאון הופעל על ידי בולטון וקבוצה של מתנדבים, עד לסגירתו בשנת 2018 בעקבות פטירתו של בולטון.
מוזיאון הכיכר הרומית הוא מוזיאון המציג אתרים ארכאולוגים מהתקופה הרומאית, ליד שער שכם, בעיר העתיקה.
האתר מופעל על ידי החברה לפיתוח מזרח ירושלים.
המוצגים העיקרים הם שרידים של מכלול שער הרומי, וכיכר שניצבה לפניו.
בנוסף קיימת במקום תערוכה על תולדות שער שכם, בה מוצגים מפות, צילומים ואיורים.
השער הרומי, הוקם בשנת 133 בתקופת שלטון הקיסר אדריאנוס.
השער היה בנוי משלושה פתחים.
אחרי הפתח ניצבת כיכר הרומית, מרוצפת באבנים המקוריות.
בתקופה הקדומה התנשא בכיכר עמוד ענק בגובה 22 מטרים.
העמוד שימש נקודת ציון למדידת מרחק, בייחס לערים אחרות בארץ ישראל (קילומטר אפס).
מוזיאון הכישוף והקסמים , לשעבר מוזיאון הכישוף (Museum of Witchcraft), הוא מוזיאון המוקדש למכשפות ולכישוף אירופאיים השוכן בכפר בוסקאסל במחוז קורנוול שבדרום-מערב אנגליה בבריטניה.
המוזיאון כולל מוצגים המוקדשים לכישוף עממי, כישוף טקסי, הבונים החופשיים וויקה, כשהאוסף של חפצים אלו תואר כגדול בעולם.
המוזיאון נוסד על ידי הקוסם האנגלי ססיל ויליאמסון (Cecil Williamson) בשנת 1951 כדי להציג את אוסף החפצים האישי שלו.
בתחילה הוא היה ידוע כמרכז הפולקלור של האמונות הטפלות והכישוף (Folklore Centre of Superstition and Witchcraft), ושכן בעיירה קאסלטאון (Castletown) על האי מאן.
בהקמת המוזיאון נעזר ויליאמסון בג'רלד גרדנר, מייסד דת הוויקה, שעקר עם אשתו לאי במעמד של "מכשפת הבית" (resident witch) של המוזיאון.
לאחר הידרדרות הידידות ביניהם, רכש גרדנר את המוזיאון מוויליאמסון ב-1954, ושינה את שמו למוזיאון הקסמים והכישוף.
המוזיאון של גרדנר בקאסלטאון היה פעיל עד שנות ה-70 של המאה ה-20, כאשר מוניק וילסון, היורשת של גרדנר, מכרה את תוכנו לחברת ריפלי'ס (Ripley's).
בשנת 1954, פתח ויליאמסון שחזר לאנגליה מוזיאון מתחרה, בשם "מוזיאון הכישוף".
מיקומו הראשון היה בווינדזור בברקשייר, ואחר-כך בבורטון-און דה-ווטר (Bourton-on-the-Water) בגלוסטרשייר.
המוזיאון הוא אטרקציה תיירותית פופולרית וזוכה להערכה רבה של הקהילה של המיסטיקנים בבריטניה.
אגודת צדקה, "ידידי מוזיאון הכישוף" (Friends of the Museum of Witchcraft), הוקמה כדי לגייס כספים לרכישת מוצגים.
המוזיאון מכיל גם ספריה גדולה על נושאים הקשורים לכישוף הנגישה לחוקרים.
אחרי מלחמת העולם השנייה החליט מפיק הסרטים לשעבר ססיל וויליאמסון לעבור לעסקי המוזיאונים, וככל כנראה בשל עניין מיוחד בנושא - החליט לפתוח מוזיאון שיוקדש לנושא הכישוף.
ב-1947 ניסה ויליאמסון לפתוח מוזיאון כדי להחזיק את אוסף חפצי הכישוף ותורת הנסתר שלו בסטרטפורד על האייבון, אך הוא ניצב מול האופוזיציה המקומית ונאלץ לנטוש את תוכניותיו.
אז הוא החליט לפתוח אותו בעיירה קאסלטאון על האי מאן, אזור הידוע בפולקלור מקומי השופע בסיפורי פיות ומכשפות, עונה שבה מגיעים אליו תיירים רבים, וחוקים מקומיים שהקלו על הקמת המוזיאון.
הוא הקים אותו בטחנת קמח ישנה רעועה הידועה בשם "טחנת המכשפות" (Witches' Mill) שרכש ב-1948, ובעצת אשתו פתח מסעדה סמוכה, המכונה "מטבח המכשפות" (the Witches' Kitchen).
המוזיאון נקרא לראשונה "מרכז הפולקלור של האמונות הטפלות והכישוף".
חנוכת המוזיאון הייתה מתוזמנת לחפוף עם ביטול הממשלתי של חוק הכישוף של 1735 ביוני 1951. בריאיון לעיתון "סנדי פיקצ'וריאל" (The Sunday Pictorial), טען ויליאמסון שהוא חבר עם לפחות תריסר מכשפות, ושהוא הזמין מפגש מכשפות מדרום אנגליה לבוא ולבצע את הפולחנים שלהן במוזיאון שלו.
ההיסטוריון רונלד האטון (Ronald Hutton) ראה בכך "די בוודאות" כהתייחסות למפגש המכשפות של בריקט ווד (Bricket Wood coven) בהרטופורדשייר שנוהל על ידי ג'רלד גרדנר, מייסד דת הוויקה.
בראיונות עיתונאיים תואר גרדנר כ"מכשפת הבית" של המוזיאון וביצע פולחן כישוף בטקס הפתיחה של המוזיאון.
העניין שגילתה העיתונות סייע לוויליאמסון לקדם את המוזיאון שלו, ואילו עבור גרדנר זו הייתה ההזדמנות כדי לקדם את הוויקה במרחק בטוח ממפגש המכשפות הראשי שלו.
גם לוויליאמסון היה עניין מעשי בקסמים, ובריאיון שפורסם ב-1952 עם המגזין הפופולרי "אילוסטרייטד" (Illustrated) הוא תיאר את עצמו כיועץ בנושא שיכול לסייע בהסרת קללות מאנשים.
הוא אישר כי הוא מכיר רבים מן הלחשים הללו מקריאה עליהם בספרים.
הוא התעניין בקוסם המנוח אליסטר קראולי וכתב לג'ראלד יורקה (Gerald Yorke), חברו של קראולי, לשאול האם יוכל לשלוח לו את ההוראות לטקסים של קראולי.
עם זאת, גרדנר היה חלוק על ויליאמסון על מה שהוא ראה כמוצגים סנסציוניים.
בתגובה סילק ויליאמסון את התצלום של גרדנר מתצוגה.
ויליאמסון החליט לחזור לאנגליה, ולקח איתו את אוסף חפצי הכישוף שלו.
ב-1954 קנה גרדנר מוויליאמסון את "טחנת המכשפות", ושינה את שמה ל"מוזיאון הקסם והכישוף", ומילא אותו באוסף החפצים הפרטי.
בשנות החמישים של המאה ה-20 דן גרדנר בהעברת המוזיאון שלו ללונדון עם ידידו דאז, צ'ארלס קרדל (Charles Cardell), אך החליט שלא לעשות זאת.
לטענת ההיסטוריון רולנד האטון החלטה זו הותירה לגרדנר "בסיס מאובטח וקרוב ברוחו" שממנו הוא היה יכול לקדם את דת הוויקה באמצעות כתיבת ספרים דוגמת "כישוף היום" (Witchcraft Today, 1954) ו"משמעות הכישוף" (The Meaning of Witchcraft, 1959).
גרדנר ניהל את המוזיאון עד מותו ב-1964.
בצוואתו הוריש גרדנר את המוזיאון לעוזר שלו בתפעול המוזיאון, בתוספת תנאי שאם העוזר אינו מעוניין בכך יעבור הניהול למוניק וילסון (Monique Wilson) "הכוהנת הגדולה" של גרדנר.
העוזר לא היה מעוניין ומוניק וילסון ניהלה את המקום לזמן קצר, ואז המקום נסגר והאוסף נמכר.
חברת הבידור ריפלי'ס (.Ripley's Entertainment Inc) רכשה את האוסף ב-1972 ופתחה את "מוזיאון הכישוף והקסם" בגטלינבורג בטנסי ובסן פרנסיסקו בקליפורניה.
בשל לחץ מהכנסייה המקומית וקבוצות דתיות שינתה ריפלי'ס ב-1975 את שם המוזיאונים ל"עולם הבלתי מוסבר" (World of the Unexplained).
לאוסף הכישוף נוספו אטרקציות ומוצגים נוספים.
ב-1985 סגרה ריפלי'ס את שני המוזיאונים בשל מכירת כרטיסים דלה.
האוסף חולק בין המוזיאונים האחרים של ריפלי'ס.
חלק מאוסף הכישוף נשלח ל"מוזיאון ריפלי'ס, תאמינו או לא" בבלקפול באנגליה.
בשובו לאנגליה ב-1954 פתח ויליאמסון את המוזיאון, הידוע כיום בשם "מוזיאון הכישוף" בווינדזור בברקשייר.
במקום זה הוא נשאר פתוח בעונת התיירות, והצליח למדי, אבל דעת הקהל עדיין הייתה עוינת נגדו, ולכן החליט ויליאמסון להזיז אותו שוב.
בשנת 1954 העביר ויליאמסון את המוזיאון לבורטון-און דה-ווטר (Bourton-on-the-Water) בגלוסטרשייר.
המוזיאון סבל מרדיפות שונות, כולל כתובות שצוירו על הקירות וחתולים מתים שנתלו על עצים, ובסופו של דבר נגרם למוזיאון נזק רב בשל הצתה מכוונת.
ב-1960 העביר ויליאמסון את המוזיאון לבוסקאסל בקורנוול.
ויליאמסון הציג כמה חפצים הקשורים לכישוף טקסי, אבל היה מעוניין יותר באמונות עממיות ומנהגים אותם כינה "מכשפה של שולי הדרך" (wayside witch)
ויליאמסון פרש בשנת 1996, ומכר את המוזיאון לגרהם קינג (Graham King) וליז קרואו (Liz Crow).
קינג, נאו-פגן שהתעניין בכשפים, היה בעל עסק שייצר מצלמות למומחים בהמפשייר, כאשר גילה כי המוזיאון עומד למכירה במאמר בעיתון.
ויליאמסון וקינג גיבשו סופית את הרכישה בחצות ליל כל הקדושים בשנת 1996. קינג וקרואו ארגנו מחדש את המוזיאון והוציאו ממנו חלק ממוצגים הסנסציוניים ביותר, כגון בובת תצוגה נשית לבושה חלקית, שהונחה על מזבח לייצג את המיסה השחורה.
קינג הופיע בסדרות טלוויזיה של ה-BBC כמו "קהילה על חוף הים" (A Seaside Parish) ו"מופע עתיקות נודד" (Antiques Roadshow).
הוא ארגן את קבורתה של ג'ואן וייט (Joan Wytte), אישה שמתה ב-1813 בכלא בודמין לאחר שהואשמה בכישוף, וגופתה הייתה במוזיאון במשך שנים רבות.
היא נקברה באזור מיוער מקומי ב-1998. המוזיאון נפגע במהלך השיטפון הגדול של חודש אוגוסט 2004 בבוסקאסל, ונסגר לשיפוצים עד מרץ 2005.
אחרי שקינג רכש את המוזיאון, הוקמה אגודה הידועה בשם "ידידי המוזיאון" (Friends of the Museum).
היא עורכת פעם בשנה סוף שבוע של הרצאות.
לאחר מכן שונתה הגדרתה החוקית לארגון צדקה.
כדי להנציח את יום השנה השישים להקמת המוזיאון, פרסמה "חברת אמנות תורת הנסתר" (Occult Art Company) בשנת 2011 אנתולוגיה שכותרתה "מוזיאון הכישוף: היסטוריה קסומה".
הרעיון לספר היה של יושבת ראש האגודה, ג'ודית נובל (Judith Noble), כשהספר עצמו נערך על ידי קריאן גודווין (Kerrian Godwin).
הוא הכיל תרומות של 51 אנשים שהיו מעורבים בקהילות האזוטריות והפגניות, כולל דמויות בולטות כמו רונלד האטון, פיליפ הסלטון (Philip Heselton), פטרישה קרואותר (Patricia Crowther) ומריאן גרין (Marian Green).
איתן דויל וייט (Ethan Doyle White) שהתמחה בלימודי פגניות הכין ביקורת על הספר בכתב העת פומגרנטה (Pomegranate - "רימון").
הוא אומנם בירך על הספר, אבל תיאר את תוכנו כ"אוסף של דברים שונים זה מזה, כאשר האיכות של המאמרים והרלוונטיות שלהם לנושא שלפנינו אינם אחידים".
בליל כל הקדושים 2013 העביר קינג את הבעלות על המוזיאון, אוספיו והספרייה שבו למעצב ולאוצר המוזיאונים סימון קוסטין (Simon Costin), שהקים את המוזיאון של הפולקלור הבריטי ב-2009. קינג שמר בידיו את הבעלות על מבנה המוזיאון שהושכר למוזיאון של קוסטין.
קוסטין הצהיר לעיתון "הגארדיאן של קורנוול" כי "המוזיאון ימשיך לפעול כפי שהוא.
בהתאם לתוכניתו המקורית של ויליאמסון, רוב המוצגים במוזיאון כוללים חפצי אמנות הקשורים לכישוף עממי ולפולקלור היסטוריים.
בין השאר יש במוזיאון חדר המשחזר את הקוטג' המסורתי של אישה העוסקת בכישוף עממי, המכונה "הקוטג' של ג'ואן", עם בובת תצוגה של אישה העוסקת בכישוף עממי מהמאה התשע עשרה, מוקפת עשבי תיבול שונים ומכשירים לניבוי עתידות.
המוזיאון מכיל גם מוצגים המוקדשים למשפטי המכשפות בתקופה המודרנית המוקדמת, הדת הפגנית המודרנית של הוויקה, וכן מנהגים אזוטריים אחרים כגון כישוף טקסי, הבונים החופשיים ואלכימיה.
יש גם תצוגה קטנה על כת השטן הדתית המודרנית, שבה נעשתה הבחנה בינה לבין כישוף פגני מודרני.
כמה חפצים באוסף היו בבעלות דמויות בולטות בהיסטוריה של הקסמים והכישוף; הוא מכיל גביע פולחני ששימש את הקוסם אליסטר קראולי מייסד דת התלמה, קמעות שנוצרו על ידי ג'רלד גרדנר, חרבות פולחניות ולוח מזבח שהיה שייך בעבר לאיש הוויקה אלכס סנדרס (Alex Sanders).
אוסף החפצים של המוזיאון ממשיך לגדול על ידי רכישות חדשות.
מתרגלים עכשוויים רבים של כישוף וקסמים הורישו את כלי העבודה שלהם למוזיאון בצוואותיהם.
לדברי האנתרופולוגית הלן קורניש (Helen Cornish), המוצגים במוזיאון "פועלים לבנות נרטיבים הממחישים כישוף לאורך זמן וממקמים אותו ככוח משמעותי בהווה".
היחס למוזיאון בקרב העוסקים בכישוף
ב"אנציקלופדיה של המכשפות, כישוף וויקה", תיארה רוזמרי אלן גווילי (Rosemary Ellen Guiley) את המוזיאון כ"אוסף הגדול ביותר של כלי עזר ואביזרים בעולם הקשורים לקסם עממי, כישוף, ויקה וקסם פולחני".
המוזיאון משמש כמרכז מידע לאמצעי התקשורת ולציבור.
ארגון עצמאי, "ידידי מוזיאון הכישוף", פועל לגיוס כספים שבאמצעותם ניתן לרכוש פריטים נוספים עבור האוסף.
המוזיאון משמש גם כמקום מפגש עבור בני דת הוויקה ופגנים אחרים.
לדברי דויל וייט, המוזיאון הפך "למשהו דומה לאתר עלייה לרגל" עבור המכשפות הבריטיות, עם "מקום מיוחד שאין לו תחליף בלבם של רבים בקהילת הנסתר הבריטית".
קורניש ניהלה מחקר אתנוגרפי בין המכשפות המקומיות שהיו להן יחסים עם המוזיאון בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ובתחילת שנות ה-2000. היא מצאה שיש דעות מעורבות על היבטים של המוזיאון.
בהתייחסה אל החדר הקרוי "הקוטג' של ג'ואן", היא גילתה כי כמה מכשפות חשו כי הוא מהווה "סמן של הזדהות היסטורית, וממחיש את האופן שבו מכשפות עצמאיות כפריות מספקות מוקד מרכזי ומקור מורשת, ואילו עבור אחרות הוא מציין בעיה מתמשכת של בדיה היסטורית המוצגת באור רומנטי".
מתרגלי כישוף שונים שרואיינו על ידי קורניש היו ספקנים לגבי הטענות שוויליאמסון העלה לגבי רבים מן החפצים שהציב במוזיאון, ופקפקו אם יש ראיות מספיקות המצדיקות את המשך הצגתם.
מוזיאון המהפכה הקוריאנית (בקוריאנית: 조선혁명박물관), הממוקם בפיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית, הוא המוזיאון הלאומי של קוריאה הצפונית.
המוזיאון הוקם ב-1 באוגוסט 1948, ומציג מספר רב של פריטים הקשורים בחייו ובפועלו של קים איל-סונג, אבי האומה והנשיא הנצחי של הרפובליקה.
המוזיאון כולל גם תערוכה המציגה את תולדותיה של התנועה המהפכנית הקוריאנית, ומאבקה בכיבוש היפני בקוריאה, בהנהגתו של קים עצמו.
המוזיאון ניצב מאחורי האנדרטה הגדולה בגבעת מאנסו, ובסמוך לבית העם מאנסודה, מקום מושבה של אספת העם העליונה, בית המחוקקים של קוריאה הצפונית.
בחזית המוזיאון מוצג ציור קיר של הר פאקטו, אשר נחשב כהר קדוש בקוריאה הצפונית, וכבעל קשר ישיר למהפכה הקוריאנית ולחייו של קים איל-סונג.
המוזיאון טוען להצגת מידע מקיף אודות התקופה שבין שנת 1860 ועד ימינו אנו, לרבות תנועת ההתנגדות לכיבוש היפני בקוריאה, מלחמת קוריאה, ותקופת השיקום שלאחר המלחמה (המכונה "תקופת הבנייה הסוציאליסטית").
המוזיאון כולל בסך הכול 90 אולמות תצוגה.
מאז הקמתו, במוזיאון ביקרו בסך הכול כ-27 מיליון מבקרים מקוריאה הצפונית ומבקרים מחו"ל.
מבנה המוזיאון, בגודל של כ-240,000 מ"ר, נחשב גם לאחד מהמבנים הגדולים בעולם.
מוזיאון המים והביטחון בנגב הוא מוזיאון בקיבוץ ניר עם שבנגב המערבי.
הוא מוקדש לתולדות ההתיישבות בנגב המערבי, ואספקת המים ליישובים היהודיים באזור זה, ולמאבק להכללתו בתחומי מדינת ישראל.
המוזיאון ממוקם דרומית לקיבוץ ניר-עם, בלב חורש טבעי החולש בתצפית על צפון הנגב.
הוא שוכן במבנה מאגר המים העגול המקורי של הקיבוץ, ששימש לאגירת המים ושליחתם ל-11 נקודות ההתיישבות בנגב.
הכניסה אליו היא דרך חוליה של צינור מים, שנלקחה ממערכת המוביל הארצי.
המוזיאון מספר את סיפור אספקת המים ליישובים היהודיים בנגב המערבי: קידוחי מים שנעשו בסביבת ניר עם סיפקו מים, שאפשרו את הקמת 11 הנקודות בנגב המערבי בשנת 1946. המים מניר עם הוזרמו בצינורות שהונחו מהקיבוץ אל היישובים החדשים חודשים אחדים לאחר הקמתם.
צינורות המים הונחו לפי תוכנית שהכין שמחה בלאס, מהנדס המים של מקורות, והורכבו מקטעי צינורות שנקנו בבריטניה.
חברי ועדת אונסקו"פ שביקרו בנגב המערבי התרשמו מקיום היישובים בו, מקווי המים שהונחו אליהם ומהיכולת לקיים בו חקלאות.
התרשמות זו הייתה הבסיס להמלצתם לארגון האו"ם לכלול את הנגב בתחומי המדינה היהודית לפי תוכנית החלוקה.
המוזיאון מתאר גם את עמידת ניר עם בפני הפולש המצרי במלחמת העצמאות, שבמהלכה היווה הקיבוץ מוקד התגוננות מרכזי בנגב.
מעט ממערב למוזיאון נמצא מאגר המים ניר עם.
ב-7 באוקטובר 2023 נפגע המוזאון במהלך קרב ניר עם ומאז הוא סגור למבקרים.
מוזיאון הכנסת הוא מוזיאון להנצחת הכנסת במשכנה הקודם.
המוזיאון פועל בבית פרומין שבמרכז ירושלים - במקום בו שכנה הכנסת ממרץ 1950 ועד לחנוכת משכן הכנסת הנוכחי.
המוזיאון שוכן בבית פרומין ברחוב המלך ג'ורג' 24, בו פעלה הכנסת כמשכן זמני בכנסות הראשונה עד השישית בשנים 1950–1966. מליאת הכנסת הייתה ממוקמת במפלס רחוב המלך ג'ורג', דוכן הנואמים היה ממוקם בסמוך לכניסה ופנה אל יושבי המליאה אשר ישבו מצפון לו.
באולם זה נישאו נאומי בן-גוריון בתקופת כהונתו כראש הממשלה ומדוכן זה התנהלו הוויכוחים המרים בינו לבין מנחם בגין.
הקמת המוזיאון נקבעה בחוק בשנת 2010 עם חקיקת חוק מוזיאון הכנסת, התש"ע–2010, בהשפעת המועצה לשימור אתרים.
המוזיאון שואף להחיות את החיים הפרלמנטריים בימי בית פרומין, ולמוזיאון מונתה אוצרת שהחלה בפרויקט של תיעוד היסטורי באמצעות ראיונות וסיפורים אישיים הנוגעים לתקופה שבה שימש המקום למשכנה של הכנסת.
נאספו חפצים שהשתייכו לכנסת בגלגולה בבית פרומין ובהם הקלטות של נאומים היסטוריים.
עם ההחלטה על הקמת המוזיאון שוחזר המבנה על חזיתותיו, פורקה תקרת המליאה, וגג המבנה.
עוד בטרם סיום בנייתו ופתיחתו לציבור, המוזיאון פועל במגוון תחומים; סביב מבנה המוזיאון מוצגות תערוכות מתחלפות, המוזיאון משיק ספרים, ערוץ יוטיוב ומגוון פעילויות בירושלים ובכל רחבי הארץ ובהם תערוכה בנתב"ג, השתתפות בפעילות בתים מבפנים ותערוכות במבנה הכנסת הנוכחי.
בין השנים 2011–2018 ניהלה את פרויקט הקמת המוזאון הדסה גרינברג-יעקב.
ב-2018 הוביל מנכ"ל הכנסת לשעבר אלברט סחרוביץ, הליך מינוי לשמונה משרות ניהוליות בכנסת באמצעות ועדות איתור, בהן מינוי מנהל למוזאון שטרם הוקם.
זאת בניגוד לעמדה המקצועית של המועצה המייעצת למוזאון הכנסת.
נכון ל-2020 את המוזיאון מנהל ד"ר משה פוקסמן שעל.
האוצרת הראשית היא מיכל ברושי נחמני.
המעצב הראשי של המוזיאון: רואי רוט מחברת בריז קריאייטיב.
למוזיאון מועצה מייעצת בת 13 חברים, הממונים על ידי יושב ראש הכנסת שתפקידיה לייעץ לו בנושאי מדיניותו הכללית, ניהולו והפעלתו של המוזיאון, תקציב המוזיאון תוכנית העבודה השנתית שלו, שחזור משכן הכנסת בבית פרומין, שימורו והכשרתו.
בראש הוועדה עומד כיום אריה האן, מזכיר הכנסת לשעבר.
הקמת מוזיאון הכנסת החלה בשנת 2016, והוא היה אמור להיפתח ב-2018, אך הבנייה נפסקה לאחר זמן קצר, והבניין עמד נטוש במשך כארבע שנים.
ביולי 2022 חודשו העבודות להקמת המוזיאון.
המוזיאון נפתח באירוע חגיגי ב-11 באוגוסט 2025.
מוזיאון הכתב הוא מוזיאון שנוסד על ידי פרופ' דוד דירינגר והיה מוקדש לכתב ולהתפתחותו.
הוא היה המוזיאון הראשון שהוקדש לנושא, והעניק השראה למוזיאונים ותערוכות שנוסדו אחריו.
ב-8 ביוני 1958 פרופ' דוד דירינגר ייסד באוניברסיטת קיימברידג' מוזיאון-כתב, בו מתוארת התפתחותו של הכתב באזורים שונים בעולם.
פרופסור ברגמן וחיים אלפרין, מנהל מוזיאון הארץ, ביקרו בקיימברידג' וביקשו מפרופ' דירינגר להעביר את המוזיאון שלו לתל אביב.
בשנת 1963 נחתם הסכם להעברת המוזיאון לישראל, וב-13 באוגוסט 1964 הגיע אוסף המוזיאון לארץ.
ב-27 באפריל 1965 נפתח מוזיאון הכתב בבית שנקר ברחוב ביאליק 26, בתל אביב, כמוזיאון-משנה של מוזיאון הארץ.
כעבור שלוש שנים חזר דירינגר להתגורר בישראל, ונתמנה למנהל המוזיאון.
בשנת 1971 צורף למוזיאון כתובת דרום-ערבית מינאית.
בשנת 1972 הועבר המוזיאון ל-'קריית המוזיאונים' ברמת אביב.
בפברואר 1975 נגנב אחד המוצגים החשובים מהמוזיאון: העתק גבס של כתובת מצרית עתיקה.
לאחר מכן תצוגות המוזיאון צומצמו ל-"ביתן הכתב".
"ביתן הכתב" נסגר בספטמבר 1983. האוסף הועבר לאיחסון, במטרה להציגו בעתיד בביתן "תרבות ישראל".
בכתב העת "אריאל" על תל אביב, שיצא בשנת 1987, נכתב: "מוצגיו מיועדים לתצוגה מחודשת בביתן "תרבות ישראל" לכשיבנה".
פרופ' דירינגר, ויצירותיו, שימשו השראה לתערוכת "The Alphabet Museum", שהתקיימה בסאפוק, אנגליה, בקיץ 2018.
מוזיאון המוזיקה הלאומי הוא מוזיאון לכלי נגינה בבורמיליון, עיר בדקוטה הדרומית שבארצות הברית.
המוזיאון מוקדש לחקר ותצוגת ההיסטוריה של כלי נגינה ומוזיקה.
המוזיאון נוסד בשנת 1973 בקמפוס של אוניברסיטת דקוטה הדרומית.
בימים אלה המוזיאון סגור עקב שיפוצים נרחבים במבנה במהלכם יורחב שטח המוזיאון.
המוזיאון מכיל כ-15,000 כלי נגינה מתרבויות שונות ומתקופות שונות בהיסטוריה וכולל תצוגות כלי מיתר, כלי מקלדת, כלי נשיפה ממתכת ומעץ, כלי הקשה, כלי מפוח, כלי נגינה אלקטרוניים, צעצועים מוזיקליים וכלי נגינה יוצאי דופן אחרים.
במוזיאון פריטים נדירים ויחודיים, כגון:
Amati King - הצ'לו העתיק ביותר בעולם - נבנה באיטליה במאה ה-16 בידי אנדראה אמאטי, בן למשפחת אמאטי.
הריסון סטרדיווריוס - כינור שנבנה בשנת 1690 על ידי בני משפחת סטרדיווארי.
סקסופון שנבנה בידי ממציא הכלי, אדולף סאקס.
הצ'מבלו העתיק ביותר בעולם שנבנה בשנת 1530.
הגמלאן הגדול ביותר בעולם מחוץ לאינדונזיה.
גיטרות בהן נגנו בוב דילן ואלביס פרסלי.
מוזיאון המקווה היהודי בבישהיים הוא מוזיאון בעיירה בישהיים , הנמצאת במטרופולין של העיר שטרסבורג, בצפון מזרח צרפת.
בשנת 1650 רכש הבנקאי היהודי ברוך לוי את הבניין, והקים במרתף שלו מקווה טהרה.
בשנת 1977 סווג הבניין על ידי שלטונות צרפת כאנדרטה היסטורית לאומית.
הבניין נבנה על ידי סטטמייסטר ז'אק פרדריק בוקלין דה בוקלינסאו, בנו השני של ז'אן-פיליפ בוקלין, כשמחצית ממנו עשוי עץ.
בשנת 1650 הבנקאי היהודי ברוך לוי רכש אותו במהלך המהפכה הצרפתית.
הוא בנה במרתף הבניין מקווה, על בסיס מעיין תת-קרקעי טבעי שנבע במקום שספק מים זכים למקווה.
מקווה בישהיים מהווה דוגמה יוצאת דופן למקוואות.
ב-17 במאי 1977 סווג המקווה כאנדרטה היסטורית.
הבניין משמש גם כספרייה העירונית.
גרם מדרגות לולייניות עם 48 מדרגות, מוביל אל הקמרון, שנבנה בסגנון רנסאנס, המתוארך לרבע האחרון של המאה ה-16. גרם המדרגות שופץ לחלוטין.
גובהו כ-7.5 מטרים, באמצע הדרך בירידה למקווה נמצאת מלתחה בשטח של כ-7 מטרים רבועים.
בקיר ישנן גומחות להצבת נרות או מנורות שמן.
בור הטבילה עצמו נחפר באדמת סחף בעומק שמעל ל־8.5 מטרים מתחת לפני הקרקע, שניזון ממי תהום.
בתקופות של גשמים עזים סופקו מים צלולים לבור הטבילה.
בתקרת הבור המקומרת ישנם שני פתחים המאפשרים להוסיף מים חמים כדי לחמם מעט את 500 הליטרים של מים שהיו בבור הטבילה.
גובה המקווה מעל בור הטבילה כ-4 מטרים משפת בור הטבילה.
חדר דוד זינצהיים (על שם הרב יוסף דוד זינצהיים) של המוזיאון בקומת הקרקע מציג אוסף של חפצי דת ומסמכים יהודיים הקשורים לתולדות יהדות בישהיים.
החפצים כוללים ספרי תורה, כד יין לקידוש וחנוכייה.
חלק מהחלל משמש להצגת מסמכים וחפצים הקשורים לחייו של אמיל ולדטויפל (1837–1915), יליד בישהיים שנחשב לאבי הוואלס הצרפתי, ומי שמונה למנהל מוזיקת המחול של נפוליאון השלישי ב-1865.
המוזיאון למאבק לשחרור אוקראינה היה מוזיאון אוקראיני שהוקדש למסמכים דיפלומטיים מתקופת הרפובליקה העממית האוקראינית והמדינה האוקראינית (1917–1921).
המוזיאון פעל בפראג שבצ'כוסלובקיה בין מאי 1925 ועד 1948, אז נסגר על ידי השלטון הסובייטי.
המוזיאון הוקם במאי 1925 על ידי קבוצת דיפלומטים אוקראינים.
צ'כוסלובקיה הייתה אחד ממרכזי ההגירה האוקראינית במערב אירופה לאחר מלחמת האזרחים ברוסיה בשנים 1917–1921. פראג אירחה מספר רב של אגודות מדעיות אוקראיניות, מוסדות מחקר וארגונים לא ממשלתיים שונים: החברה ההיסטורית והפילולוגית האוקראינית בפראג, החברה למשפטים האוקראינית בפראג, החברה האוקראינית של מעריצי הספרים בפראג, החברה הפדגוגית האוקראינית בפראג ואחרות.
כתוצאה מכך, קרבה גאוגרפית לאוקראינה, חלק גדול מהאוכלוסייה האוקראינית האוטוכטונית, המדיניות הליברלית של השלטונות בנוגע למהגרי אוקראינה הפכו להנחת יסוד מרכזית לריכוז משמעותי של האליטה הפוליטית והמדעית האוקראינית וחייה הלאומיים הפעילים בצ'כוסלובקיה.
אחת התוצאות של פעילות זו הייתה הקמת החברה "מוזיאון למאבק השחרור האוקראיני".
הסיבה להקמת האגודה הייתה הרעיון להקים מוזיאון באותו שם.
ב-16 בינואר 1925 אישר משרד החוץ של צ'כוסלובקיה בתמיכתו של תומאש מסריק את תקנון החברה "מוזיאון למאבק השחרור האוקראיני", שתפקידה הוגדר כ"מחקר מדעי של כל מה שנוגע למאבק לשחרור על ידי איסוף, הסתרה ותיאור של כל הפריטים והחומרים הקשורים למטרות אלה כדי לאפשר את מימוש העבודה המדעית על בסיסם".
כדי להשיג מטרה זו, היה על החברה לארגן ולתחזק מוזיאון וארכיון, שם תוכנן לאסוף את סימני התזכורת של המאבק האוקראיני לשחרור - ספרים, כתבי עת, תמונות, ביגוד צבאי, כלי נשק וחומרים דוקומנטריים של היסטוריים ו ערך מדעי.
יתרה מכך, נקבעה ארגון תערוכות, קידום עיבוד וחקירה מדעיים של סימני התזכורת, ארגון קריאות אקדמיות ופופולריות, והוצאת קטלוגים, כתבי עת, ספרים ורפרודוקציות.
הרכבה מכובדת זו של מועצת המנהלים תרמה רבות למעמדה של האגודה והשפיעה לטובה על פיתוח עקרונות עבודתה.
כבר מימיה הראשונים, האגודה יזמה הקמת מוזיאון ייעודי, בו יאוחסנו כל המסמכים ההיסטוריים הקשורים לתולדות המאבק לשחרור העם האוקראיני.
המוזיאון נחנך במאי 1925 בהנהלתו של פרופסור דמיטרו אנטונוביץ'.
הקמתו איחדה את כל אלה שנלחמו למען האידיאלים של המדינה והגנו עליהם, כמו גם את הדורות הבאים שעתידים למצוא בו את עדויות ההיסטוריה האמיתית.
כל מייסד ראה בעצמו פטריוט ונציג נאמן של הרעיון העליון של המדינה.
המוזיאון שימש כמרכז זיכרון ותרבות, מקום מפגש וחיבור בין דורות של לוחמי חופש אוקראינים.
הוא שימש גם כמקור ידע ומחקר, וסייע בהנחלת מורשת המאבק לשחרור לדורות הבאים.
באפריל 1926 התמודדה החברה עם הבעיה של סגירת המוזיאון.
השלטונות הצ'כיים התעקשו כי יש לפנות את הבניין שהוקצה למוזיאון ולהעביר את כל המסמכים לארכיון משרד החוץ של צ'כוסלובקיה.
בישיבת ה-17 ביוני 1929 החליטה ועד האגודה:
בעקבות המפגש קיבלה החברה על עצמה את האחריות למציאת מבנה למוזיאון ולביצוע פעילותו ללא כל עזרה מהרשויות.
במצב זה סייע איש עסקים אמריקאי ממוצא אוקראיני ליסיוק.
הוא ביקר בפראג בעסק שלו ב-1929. הוא הופתע ממספר המסמכים והבין את חשיבותם להיסטוריה של אוקראינה.
כאשר התוודע לאופי החומרים שנאספו, ובמקביל, למצב הכלכלי הירוד של המוזיאון, הסכים ליסיוק לממן אותו.
תחזוקת המוזיאון דאז עלתה כ-350 דולר בשנה.
תמיכה כספית קבועה זו סייעה לעידוד הפעילות שבוצעה על ידי החברה והמוזיאון.
מוזיאון המאבק לשחרור החברה של אוקראינה הכריז באספה הכללית ב-27 ביוני 1933 על חג לאומי של איחוד ארצות אוקראינה - 22 בינואר - כיום המוזיאון למאבק השחרור של אוקראינה.
פרופסור איבן הורבצ'בסקי פנה בפניהם לאוקראינים לרגל יצירת החג הזה:
לפי המסמכים, המטרה העיקרית של האגודה וחבריה הייתה שמירה על רעיון הממלכתיות האוקראינית ועל האחדות הלאומית.
האגודה פעלה להשגת מטרה זו באמצעות הפצת עלונים וקריאות למוסדות וארגונים שונים, ובכך איגדה סביבה קהילה רחבה של אנשים בעלי דעות דומות וכוחות שפעלו למען עצמאות אוקראינה.
לרגל יום הולדתו ה-80 ב-21 באפריל 1934 נקרא מוזיאון המאבק לשחרור אוקראינה על שמו של הפטרון המצטיין שלו פרופסור איבן הורבצ'בסקי.
בשנת 1935 חגגה מועצת האגודה חגיגית את יום השנה העשירי שלה בארגון תערוכת יובל במרכז פראג - במוזיאון התעשייתי עם הדגל האוקראיני צהוב-כחול מתנופף על גגו.
בתערוכה הוצגו תצלומים של חיי רובאי סיץ' האוקראיני, יצירות של אוקראינים, שנתפסו במהלך מלחמת העולם הראשונה, וכן יצירות ראווה רבות אחרות.
האקדמיה החגיגית לרגל 10 שנים למוזיאון המאבק לשחרור אוקראינה התקיימה באולם הגדול של הפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת צ'ארלס בנוכחות נציגי 35 מוסדות וארגונים אוקראינים.
באספה הכללית של המוזיאון למאבק לשחרור החברה של אוקראינה ב-9 ביוני 1927, הציע ולדימיר סטרוסולסקי, פרופסור למשפטי מדינה ב-UVU והאקדמיה האוקראינית למסחר בפודבראדי, את הרעיון של בניית בניין נפרד למוזיאון..
הצעה זו עברה לשלב פעיל באספה הכללית של האגודה ב-7 באוקטובר 1932, כאשר הפילנתרופ האוקראיני יעקב מקוגין הסכים לכסות מחצית מעלות בנייתה.
לאחר מכן, הוחלט לבנות מתחם שלם - בית אוקראיני, כשהמוזיאון צריך להפוך לחלק ממנו.
הרבה אוקראינים שולחים את תרומותיהם לפראג בהיענות לקריאת מועצת המנהלים של האגודה.
את התרומה הגדולה ביותר תרמה הלשכה האוקראינית בלונדון, שבראשה עמדו מקוגין וקיסילבסקי.
ההודעה על הקמת הבית האוקראיני וקריאות לתרומות כספיות לבניית הבניין פורסמו כמעט בכל עיתון מהגרים אוקראינים.
פניות אלו כללו לעיתים קרובות קריאות לאחדות וליצירת מדינה אוקראינית עצמאית.
עם זאת, בניית בית חדש, הבית האוקראיני, עלולה להתעכב במשך שנים רבות, בעוד שאחסון כספי המוזיאון היה דחוף.
בשנת 1937 החליטה החברה לא לבנות, אלא לקנות בית גמור למוזיאון.
היוזמים העיקריים של קניית בית למוזיאון היו דמיטרו וסטפן סמאל-סטוקי.
ב-16 במרץ 1938, מועצת המנהלים של אגודת המוזיאונים קנתה בניין בן שלוש קומות ברחוב גורימירובה 6 ברובע נוסל.
בשנים 1938–1939 הוא שוחזר עבור המוזיאון.
תערוכה חדשה במוזיאון בבניין החדש נחנכה ב-29 ביוני 1939
בשנת 1939, לאחר התמוטטות צ'כוסלובקיה כתוצאה מהסכם מינכן והכרזה על מה שמכונה הפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה, ביטלו השלטונות הגרמניים הנאציים את כל הארגונים הציבוריים בשטחים הכבושים, כולל אגודת משרד הכבושים.
עם זאת, אנטונוביץ', נריזני ואחרים הצליחו לשכנע את רשויות הפרוטקטורט שמוזיאון המאבק לשחרור החברה של אוקראינה מעולם לא היה מעורב ואינו מתכנן לעסוק בפוליטיקה.
ב-6 ביולי 1940 אישרו השלטונות הכובשים את האמנה של אגודת MVBU ואפשרו לה לחדש את פעילותה.
בשנת 1940 הייתה חגיגת יום השנה ה-15 למוזיאון.
האגודה החליטה לחגוג את יום השנה הזה לא בנאומים קולניים וטוסטונים, אלא בסדרה של שמונה תערוכות נושאיות על חומרי מוזיאון.
כמעט כל תערוכה סודרה באולם תצוגה גדול ובחמישה חדרים קטנים יותר בבניין החדש של משרד הפנים.
המוזיאון היה כל הזמן תחת פיקוחו של הגסטפו הגרמני, עם מספר חיפושים שהתבצעו, ובשנת 1943, מנהל המוזיאון, דמיטרו אנטונוביץ', נעצר.
המלחמה ניתקה לחלוטין את קשריו של המוזיאון עם ארצות הברית, קנדה ובריטניה, שם היה הבסיס הפיננסי העיקרי שלו.
במקום זאת, כמה חוקרים מאוקראינה הגיעו לפראג ואפשרו למוזיאון להפיץ צילומים של הצוות הקבוע שלו למומחים במוזיאון.
הפרופסורים ולדימיר מיאקובסקי ולב אוקינביץ' הגיעו ממזרח אוקראינה.
גם פרופסור ולדימיר דורושנקו הגיע לפראג.
כולם הפכו למשתפי פעולה מדעיים ארוכי טווח של המוזיאון והחברה.
הבעיה הגדולה ביותר איתה נאבק המוזיאון בתקופה זו הייתה היעדר כספים.
לפי העיתון "המציאות האוקראינית", המוזיאון למאבק השחרור של אוקראינה הגדיל בתחילת 1943 את דמי החבר השנתיים כדי לקבל יותר כספים.
מי שתרם 30 מארק הפך לחבר לכל החיים באגודה, ושמו של מי שתרם 100 מארקים היה מצוי ברשימות החברים.
בהקשר של המשבר הצבאי, זה לא מילא את קופת המוזיאון במלואה.
המוזיאון ביצע גם עבודה חינוכית לאומית אינטנסיבית במהלך המלחמה.
סטודנטים כאן ערכו לעיתים קרובות "שיעורי חינוך פטריוטיים" בלתי פורמליים, בהנהגת המנהל דמיטרו אנטונוביץ' וסגנו נריזני, כמו גם בני משפחותיהם.
בסוף 1944 אושפז פרופסור דמיטרי אנטונוביץ' לטיפול ממושך.
הנהלת האגודה אישרה פה אחד לשמעון נריזני להיות דירקטור חדש.
עם זאת, הוא התפטר ומועצת האגודה מינה את ולדימיר דורושנקו, שמילא את התפקיד עד שעזב את פראג באפריל 1945.
במהלך מבצע השחרור של חיילי בעלות הברית נגד גרמניה הנאצית, הוטלו טונות של פצצות על פראג הכבושה על ידי הנאצים ב-14 בפברואר 1945, כאשר מאות מבנים נהרסו, כולל בניין המוזיאון למאבק לשחרור אוקראינה.
הרבה חפצי אומנות ומסמכים במוזיאון הוסרו מההריסות.
הם הועברו לשטח הספרייה הלאומית הצ'כית בקלמנטינום, כמו גם לארכיון של משרד הפנים.
עדה לכך הייתה נטליה נאריז'ני - בתו של מנהל המוזיאון מ-1945 עד 1948, סיימון נאריז'ני והמשוררת של בית הספר פראג אירינה נאריז'ני:
לאחר מלחמת העולם השנייה, המוזיאון נסגר רשמית על ידי השלטונות הקומוניסטיים של צ'כוסלובקיה.
כספי המוזיאון יוצאו לברית המועצות, שם שימשו למלחמה בהגירה האוקראינית ובהתנגדות לממשלה הסובייטית באוקראינה.
ככל שהסובייטים התקדמו, נהרה האינטליגנציה האוקראינית למערב.
נותרו בפראג מי שהאמינו בתמימות שהם "לא פגעו" בכך שהם פעלו לפיתוח התרבות האוקראינית וכי ברית המועצות, לאחר שניצחה במלחמה, תהפוך למדינה דמוקרטית בהשפעת בעלות הברית המערביות ותהיה סובלנית כלפיהן.
בין אותם "אופטימיסטים" היו הנריז'ני.
על ידו נפלה המשימה הקשה ביותר של הצלת האוספים ששרדו.
המעצרים בקרב ההגירה האוקראינית הלכו וצברו תאוצה.
אבל זה לא הפחיד את נאריז'ני.
הוא נשאר בפראג כדי לשמור על כספי המוזיאון.
אחרי הכל, זה היה בלתי אפשרי פיזית לקחת טונות רבות של חומרים לחו"ל או להחביא אותם בבטחה בצ'כוסלובקיה.
ב-7 באפריל 1945 יזם סימון את האספה הכללית של האגודה, בה הציע יושב ראשה דמיטרו דורושנקו לשנות את שם המוזיאון ל"מוזיאון האוקראיני".
כולם הרגישו שהסובייטים לא ישאירו לבד מוסד בשם כזה כמו "מוזיאון מאבק השחרור של אוקראינה".
לכן, הם פנו לשנות את שמו, מכיוון שהשם החדש נראה נייטרלי יותר מהקודם.
ב-19 ביוני 1945 הכריזו חיילי סמרש בראשות סגן בכיר פרלין כי כל החומרים של משרד הפנים בקלמנטינום והארכיון של משרד הפנים הם רכוש בלתי ניתן להפרה של ברית המועצות.
איש לא הודיע להנהלת המוזיאון על ההחרמה בפועל של כספי המוזיאון שנותרו בחיים.
מאחר שהרשויות הקומוניסטיות הצ'כיות התעלמו מתלונות על פעולות כאלה מצד נריז'ני, הוא כתב בייאושו שני מכתבים לסטלין (6 באוגוסט ובסוף ספטמבר 1945), בהם הוכיח שרכוש המוזיאון הוא רכושו של האוקראיני.
ובאופן מוזר, בקרוב, בעקבות ההנחיות ממוסקבה, נאלצו השלטונות הצ'כיים למסור את רכוש המוזיאון האוקראיני לבעליו המקורי.
אולם כספי המוזיאון נחסמו, והבניין נהרס.
נריז'ני פנה באופן מסורתי בבקשת עזרה לפזורה בארצות הברית, שהייתה הפטרון הראשי של המוזיאון.
היא חשדה בו בשיתוף פעולה עם ברית המועצות.
קודם כל, כי הוא פנה ישירות לסטלין.
וזה גם גרם לאי הבנה לא נעימה.
כלומר: באוקטובר 1945, ארכיון הקבינט ההיסטורי האוקראיני, שהיה מוסד ממלכתי ורכוש של משרד החוץ של צ'כוסלובקיה, נלקח מפראג ל-SSR האוקראינית.
לאחר מכן, בהוראתה הישירה של בריה, קבוצה של ארכיונאים בולטים של אוקראינה הגיעה לפראג וקיבלה מממשלת צ'כוסלובקיה את ההסכמה לייצא את החומרים של ה-UIC לארכיון ההיסטורי המרכזי של המדינה בקייב "כמתנה של צ'כוסלובקיה ל - האקדמיה האוקראינית למדעים כאות לידידות כנה של העמים הצ'כיים והאוקראינים".
אירוע זה נדון באחד מהגליונות של כתב העת המאויר הצ'כי "Svmt Sovetu" לשנת 1945 - פורסם תמונה עם הכיתוב: "ממשלת צ'כוסלובקיה מעבירה את הקבינט ההיסטורי האוקראיני לממשלת SSR האוקראינית".
הודעה זו הודפסה מחדש על ידי המגזינים האוקראינים המרכזיים במערב.
חלק מהמוציאים לאור "תיקנו" את שם המוסד מ"הקבינט ההיסטורי האוקראיני" ל"מוזיאון למאבק השחרור של אוקראינה".
בתפוצות ידעו על שינוי השם, אבל איש לא הבין את המצב.
מאמר זה ערער את סמכותו של נריז'ני.
אז השקר הפך ל"אמת", למרות שכל הארכיונים ששרדו של המוזיאון נכון לשנת 1945 נשמרו על כנו בפראג.
בהשפעת המידע הזה כתב ליסיוק מכתב לס' נריז'ני ב-1946 ובו דרישה שישלח לו לפחות את חומרי הארכיון היקרים ביותר על מאבק השחרור הלאומי של אוקראינה בדואר, ושלח 200 דולר לדואר.
עם זאת, זה נדחה, והכסף נשלח בחזרה.
ואז, בשנת 1947, הפטרון לשעבר של משרד הפנים והתקשורת של אוקראינה, HK Lysyuk, ייסד את המוזיאון הלאומי האוקראיני שלו באונטריו, קליפורניה, והכריז עליו כיורש של משרד הפנים והתקשורת שנפל כביכול בפראג.
בשנים 1946–1947, העיתונות הצ'כית והסלובקית הייתה מלאה בנאומים אנטי-אוקראיניים בקשר לנוכחות בשטח הרפובליקה של יחידות חמושות של צבא המורדים האוקראיני, שניסו להיכנס באופן חוקי לאוסטריה וגרמניה (לאזור האמריקני).) דרך צ'כוסלובקיה.
ב-6 בפברואר 1947, הוועדה הסלאבית הפרו-סובייטית שלחה מכתב למשרד הפנים הצ'כוסלובקי, שהתייחס לאופי ה"אנטי-סובייטי" וה"אנטי-ממלכתי" של פעילותה של החברה "מוזיאון השחרור".
מאבק אוקראינה" בפראג בעבר ותבע את איסורו.
אני תוהה אם, במצב זה, נריז'ני זכר את הצעתו של ליסיוק לגבי הוצאת כספי המוזיאון לשווייץ הנייטרלית עוד לפני המלחמה.
ב-6 בינואר 1947, ד"ר וולודימיר גלאן (1893–1978), נשיא ועדת הסיוע האוקראינית-אמריקאית המאוחדת (UUARC) בפילדלפיה, ביקר בפראג במקרה.
הוא התרשם ממספר החפצים הרב ששמר המוזיאון והבטיח סיוע כספי.
UUARC היה הארגון האוקראיני הבולט ביותר במערב.
היא נוסדה בשנת 1944 כדי להעניק סיוע חומרי שיועדה על ידי הממשלה האמריקאית לאוקראינים בבית ובפזורה.
אך לאחר זמן מה הכריזה UUARC, ככל הנראה בהשפעת ליסיוק, שהיא מוכנה להעניק סיוע כספי למוזיאון בתנאי שכל כספיו יהפכו לרכושו.
נריז'ני הסכים לבסוף להצעה זו.
הוכנו מסמכים ואושרו רשמית על העברת הרכוש של משרד הפנים והתקשורת בפראג ל-UUARC בבעלות קבועה.
אבל זה כבר היה מאוחר מדי...
ממשלת צ'כוסלובקיה הפרו-סובייטית, כמובן, לא תאפשר את העברת ארכיון המוזיאון לארצות הברית, מה שהוכח באירועים שלאחר מכן.
כבר בתחילת מרץ 1948 קבעו רשויות הביטחון מעקב חשאי אחר המוזיאון האוקראיני ועובדיו.
ב-26 במרץ נסגר המוזיאון באופן רשמי, מפתחות, חותמות ו"חפצי ערך" נלקחו מנריז'ני, והחברה "מוזיאון מאבק השחרור של אוקראינה" חוסלה.
ב-30 במרץ 1948 הועברה ליושב ראשה, זקלינסקי, החלטה של מועצת העם של זמסקי על סגירה.
בו ניתנה, בין היתר, הסיבה לחיסול המוזיאון:
זקלינסקי נעצר בלילה באחת מתחנות התחבורה בעיר פראג ונשלח לבית חולים פסיכיאטרי בבוגניץ למשך שבעה חודשים.
בתקופה זו החל תהליך ייצוא כספי המוזיאון לברית המועצות.
שום תלונות וערעורים של סיימון נריז'ני לא עזרו לעצור את חיסול המוזיאון.
יתרה מכך, שלטונות המדינה של צ'כוסלובקיה לא הרחיבו את זכותו להישאר במדינה, ולכן בסוף פברואר 1950 עזבו הוא ומשפחתו את הארץ.
בינתיים, עוד במחצית השנייה של אפריל 1948, נכנסו לחצר קלמנטינום בלילה משאיות עמוסות חלק מחומרי הארכיון של משרד הפנים והתקשורת.
עובדי הספרייה הלאומית והאוניברסיטאית לא ידעו לאן נלקחו החומרים הללו.
כבר ידוע שהגעת החומרים של משרד הפנים והתקשורת מפראג לברית המועצות התרחשה בשנת 1958, ולכן ביולי ודצמבר 1983 התפזרו כספי המוזיאון בין מוסדות שונים של ברית המועצות.
חלקם התיישבו במוסקבה, בעוד שחלקם הגיעו באוקראינה, והם הופצו בין הארכיונים של קייב, חרקוב, לבוב, רובנו וטרנופול.
יותר משמונה טונות של חומרים מקייב הועברו לארכיון ההיסטורי האזורי בברהובה שבטרנסקרפטיה.
חלק מהחומרים ממשרד הפנים והתקשורת מאוחסנים בספרייה הסלאבית ובארכיון המדינה המרכזי בפראג [ובסווידניק .
המוזיאון ביצע עבודה מכוונת לצבירה ושימור של מסמכים ותערוכות מתולדות המהפכה האוקראינית.
עד תחילת מלחמת העולם השנייה, הכספים שלו כללו יותר ממיליון פריטי אחסון בבניין המוזיאון שלו.
כספי המוזיאון חולקו ל-4 מחלקות.
המסמכים של משרד החוץ של ממשלות אוקראינה ושליחויותיהן הדיפלומטיות היוו את החלק הראשון של הכספים.
אוסף המוזיאון כלל מסמכים היסטוריים חשובים רבים, כמו גם יצירות אמנות של גלינה מאזפה, מיכאילו מיכלביץ', גאורגי נרבוט, אוקסנה ליאטורינסקה, רוברט ליסובסקי, פאבל קובז'ון, סוויאטוסלב גורדינסקי, מיקולה בוטוביץ', יורי וובק ורבים אחרים.
כיום, חלק מחומרי המוזיאון הקשורים למדיניות החוץ האזורית הבלטית והים השחור של הרפובליקה העממית האוקראינית והמדינה האוקראינית נמצא בארכיון המרכזי של המדינה (פראג).
חלק נוסף של החומרים הגיע לפדרציה הרוסית, קנדה וארצות הברית.
עד 100 קבצים מיותר מ-10 קרנות של "הארכיון האוקראיני של פראג" (כספים את "משרד החוץ של הרפובליקה העממית האוקראינית של אוקראינה" R-6087, "מזכירות הרפובליקה העממית של אוקראינה" R-7527, "משימה דיפלומטית של הרפובליקה העממית האוקראינית של אוקראינה בפריז" R-6275, "משלחת הרפובליקה העממית האוקראינית" בוועידת השלום בפריז" Р-7027.
מוזיאון המושבה מזכרת בתיה על שם ערן שמיר הוא מוזיאון היסטורי הממוקם במזכרת בתיה ומוקדש לתולדות המושבה.
המוזיאון שוכן ב"בית הפקידות" שנבנה ב-1885 ושימש במקור כמשרד ומגורים לפקידי הברון רוטשילד, ולאחר מכן את פקידות יק"א.
מוזיאון המושבה הוא מוסד תרבותי מוכר על ידי מדינת ישראל, אשר נפתח בשנת 1987. המוזיאון משמש כמרכז לשימור מוצגים בעלי ערך היסטורי ואסתטי, וכן כמרכז חינוכי ומחקרי.
ייחודו של המוזיאון מתבטא בפעילותו הדינמית, הכוללת לא רק תיעוד ושימור, אלא גם יוזמות חדשניות בתחום שימור ושחזור אתרים היסטוריים במושבה.
בזכות אופייה המיוחד של המושבה, המוזיאון מפעיל מערך ייחודי המתמקד בשימור המורשת המקומית.
המבנה שימש לאורך השנים מספר מטרות: בית הוועד של המושבה, בית המועצה המקומית ומשרד הדואר.
בשנת 1987 הוסב המבנה למוזיאון המושבה, ומאוחר יותר נקרא על שם ערן שמיר, בן המושבה שנפל בלבנון בשנת 1997. שמיר, אשר שירת כסגן מפקד סיירת צנחנים, נפל במבצע מרכבות האלים בשנת 1997 - שני עשורים בדיוק לאחר נפילת אביו, דובי שמיר.
בנוסף למוזיאון המושבה הוקם לזכרם של האב והבן מצפור דובי וערן שמיר על הגלבוע.
בתצוגת המוזיאון, המתפרסת על שתי קומות ומרתף, מוצגים חפצים אותנטיים מתקופת ראשית המושבה, ביניהם פריטי לבוש, צעצועים, ספרי לימוד, פריטי ריהוט, תשמישי קדושה מבית הכנסת הראשון, כלי עבודה, כלי בית וכלים חקלאיים.
המוזיאון כולל גם את באר האנטיליה ובית המשק של הברון, בו מוצגות תערוכות אמנות מתחלפות ותערוכת הקבע "תבנית נוף מולדתו" - קולז'ים של האמן ישראל לוי.
בנוסף, המוזיאון מחזיק בארכיון ההיסטורי של המושבה, המשמש חוקרי ההתיישבות בארץ ישראל.
המוזיאון המרכזי הממלכתי של קזחסטן הוא המוזיאון הגדול ביותר באלמטי, קזחסטן, ואחד המוזיאונים הגדולים באזור מרכז אסיה.
ביום הקמתו בשנת 1931, המוזיאון הוצב בבניין הקטדרלה של אלמטי.
בשנת 1985 עבר למבנה מודרני, שנחשב לאחד הסמלים האדריכליים בעיר.
המוזיאון מאכסן את האוסף החשוב ביותר של חפצים היסטוריים, ארכאולוגיים ופריטי תרבות ופוליטיקה מודרנית של קזחסטן.
בשנת 1920, לפי צו של ממשלת קזחסטן, הוקם המוזיאון המחוזי המרכזי של קזחסטן.
באותה עת הועבר חלק מאוסף של מוזיאון המושל של אורנבורג אל המוזיאון המרכזי החדש.
לאחר העברת המוזיאון המחוזי המרכזי לאלמטי בשנת 1929, המוזיאון המחוזי המרכזי של קזחסטן פורק.
בשנות ה-30 של המאה העשרים אורגן בבית-הספר הצבאי נפלייב שבאורנבורג המוזיאון האזור אורנבורג.
בהמשך, אוסף של מוזיאון אזור אורנבורג ואוסף של מוזיאון המחוזי ז'טיסו (סמירצ'נסק) שולבו בקרן המוזיאונים.
בשנת 1931 מוקם המוזיאון בבניין הקתדרלה לשעבר באלמטי.
בשנת 1941 נכלל בקרן אוסף המוזיאון הרפובליקני האנטי-דתי.
בשנת 1985 נבנה מבנה מודרני, שבו שוכן המוזיאון המרכזי הממלכתי של קזחסטן.
מתחם המוזיאון כולל גם את מרכז השחזור הגדול בקזחסטן, הפועל לשחזור יצירות אמנות.
בשנת 2005 קיבל המוזיאון את הסטטוס הרשמי של ארגון מחקר, מה שאפשר לו לארח משלחות היסטוריות ולהרחיב את היקף פעילותו.
מאז 2006 השתתף המוזיאון באירוע הבינלאומי "ליל המוזיאונים".
ביולי 2014 חודש מבנה המוזיאון ובשנת 2015 הועלתה יוזמה לשנות את פעילות המוזיאון למרכז תרבות, שיכלול שינויים בתצוגה.
ההצעה הייתה קשורה למעבר אפשרי של המוזיאון מבעלות מדינה לבעלות עירונית.
היסטוריה ואתנוגרפיה של האנשים החיים בקזחסטן
בניין המוזיאון נבנה בין השנים 1978 ל-1985. לפני כן, המוזיאון שכן בקתדרלת העלייה השמיימה.
הוא הוקם בהוראת הוועד הפועל של העיר אלמטי על ידי ארגון "Glavalmaatastroy".
ראש צוות האדריכלות היה יו.ג.
הבניין המלבני בן שלוש הקומות נשען על "סטילובטה" שנוצר על ידי השטח הטבעי.
המאפיינים הנפחיים והמרחביים של הבניין מבוססים על שימוש בטכניקות סגנוניות של האדריכלות הקזחית.
שלד הבניין תוכנן על מערכת שלדים של שמונה תמיכות חיצוניות, ועמודים.
החזיתות מעוצבות כמערכת קצבית אחת של עמודים המאחדת את שלוש הקומות.
במרכז הבניין לובי בן שתי קומות, המוקף באולמות התערוכה.
מתכת צבעונית, שיש, פרקט, אבן צדפים וגרניט משמשים כאלמנטים דקורטיביים בפנים המוזיאון.
מוזיאון המלחמה הגדולה בפרון הוא מוזיאון לאומי , שהוקם ב-1992 בצפון צרפת, המנציח את מלחמת העולם הראשונה.
המוזיאון נמצא בעיר פרון שבצפון צרפת, בקרבת האזור בו התחולל, ב-1916, הקרב על הסום במהלכו נפצעו או נהרגו כמיליון חיילים.
בשם שניתן לאתר הוחלפה המילה "מוזיאון" במילה ההיברידית "היסטוריאל" (Historial) המשלבת את המילה "היסטוריה" עם המילה "ממוריאל" (Memorial).
מילה זו מדגישה את המשקל שנותן המוזיאון הן להיסטוריה של המלחמה הגדולה והן להנצחת חללי המערכה.
בשנים שלאחר סיום המלחמה הגדולה הוקמו בזירות הקרב השונות מאות אנדרטאות שמנציחות בודדים, יחידות וארועים ספציפיים שהיו ראויים לציון.
אנדרטאות אלו היוו מוקד עליה לרגל לקרובי משפחה, ווטרנים שהשתתפו בקרבות, נציגי יחידות ועוד.
על אף היקף ההנצחה הגדול חלקו רבים את התחושה שלמרות היקפה אין מוזיאון אחד מרכזי שמציג מבט רחב על כל המלחמה ומעביר את תולדות הסכסוך לציבור הרחב.
ב-1986 הרימה מועצת מחוז סום את הכפפה והחלה לדון בהקמת מוזיאון מלחמה כשצוות ההיגוי הציע לשלב במוזיאון גם מרכז מחקר בינלאומי על תולדות מלחמת העולם הראשונה.
המועצה הכריזה על תחרות אדריכלים וב-1987 נבחר אנרי אדואר סיריאני .
כאתר המתאים להקמת המוזיאון נבחרה העיר פרון שבצפון מחוז סום וקרובה לשדות הקטל של הקרב על הסום.
בתחומי העיר נבחרה, עבור המוזיאון, החצר של "טירת פרון" שנבנתה במאה ה-15 במזרח העיר.
המימון לבניית המוזיאון ואחזקתו מקורו מקרנות אירופיות, קרנות של המדינות השונות שהיו מעורבות במלחמה הגדולה, תקציב ממשרדי ממשלה צרפתיים וקרנות של המועצות העירוניות במחוז סום.
בניית מבנה המוזיאון החלה ב-1987 וב-1990 נבחרה חברת רפרז'ה (Repérages) לעצב את התכנים שיוצגו בו.
ב-2016, לציון 100 שנה למלחמה הגדולה ולקרב על הסום, נערך במוזיאון שיפוץ בחלק מהתצוגות.
באותה שנה נפתחה שלוחה שלו לייד אנדרטת טייפוואל לנעדרי הסום (כ-25 ק"מ מצפון מערב לפרון).
בניגוד למוזיאון בפרון שמקיף את כל המלחמה הגדולה, המוזיאון בטייפוואל מתמקד בקרב על הסום.
המוזיאון נבנה בקומה אחת ובסגנון מודרני פשוט תוך שימוש בבטון לבן התואם את צבע הגיר של הטירה המקיפה אותו אך נוגד לחלוטין את סגנון ימי הביניים של אותה טירה.
במהלך הבנייה התמודד האדריכל סיריאני עם קיומה של בריכת מים בשטח הטירה כך שחלק מהמוזיאון נבנה על עמודים הטובלים בבריכה.
מלאכת איסוף החפצים עבור המוזיאון החלה ב-1987, עם תחילת תכנונו, וכיום בידי המוזיאון כ-50,000 פריטים הקשורים למלחמה הגדולה.
אוסף פריטים זה כולל גם תמונות וסרטים היסטוריים.
המוזיאון שם את האדם במרכז ומשווה בין שלוש המדינות העיקריות שלחמו במערכה - גרמניה, צרפת בריטניה, בתחומים הקשורים לחיים בחזית ובבית.
התצוגה לא מתייחסת אך ורק לחיילים בשדה הקרב אלא מפנה זרקור לכלל החברה דהינו גם לאזרחים שהושפעו מהמלחמה, לאסירים, לאוכלוסיות כבושות, לעקורים וכו'.
התצוגה כוללת מגוון רחב של מוצגים שחלקם קשור ישירות לקרבות, כמו טכניקות בניית חפירות ושוחות וחלקם כולל פריטים אישיים של חיילים או מתנות שקיבלו מהבית.
מבחינת מימד הזמן התצוגה מתייחסת לשנים שקדמו למלחמה והגורמים שהביאו לפריצתה, לתקופת המלחמה עצמה (1918-1914) ולהשפעת תוצאות המלחמה על אירופה והעולם בשנים שלאחריה.
החדר המרכזי המוקדש בעיקר לצייר הגרמני אוטו דיקס ומוצגות בו כ-50 מיצירותיו.
דיקס, שהשתתף במלחמה הגדולה ואף נפצע בה חמש פעמים, מחה, דרך ציוריו, נגד האכזריות וחוסר התוחלת של המלחמה ונתפס כמי שמייצג רבים מבני דורו שראו את המלחמה הגדולה באור שלילי.
החדר הראשון המתייחס לתקופה שלפני המלחמה ולגורמים שיצרו את הסכסוך והוא כולל מפות וחפצים מתארים את אירופה ואת המתחים שקדמו למלחמה.
במיוחד מתמקדת התצוגה במצב באירופה באוגוסט 1914, חודש לפני המלחמה.
החדר השני המתמקד בתקופה מפרוץ המלחמה ועד לקרב הסום (1916-1914).
התצוגה כוללת דימוי של החזית וכולל מדים וכלי נשק המוצגים בבורות שנחצבו ברצפת החדר ומסמלים את החיים בשוחות.
את העורף מייצגים ארונות תצוגה שבהם עיתונים, חפצים יומיומיים וסרטי תקופתיים הממחישים את הנושאים המרכזיים שהעסיקו את העורף של המדינות המעורבות במלחמה.
החדר השלישי המתייחס לתקופה מקרב הסום ועד שביתת הנשק (1918-1916).
המוצגים בחדר מנסים להמחיש את המשמעות של "מלחמת עולם" או "מלחמה טוטאלית".
ארונות התצוגה מציגים את הגיוס הפסיכולוגי והכלכלי של האוכלוסייה האזרחית לטובת המאמץ המלחמתי.
ברצפת החדר נחפרו בורות קוניים המייצגים מכתשים של פגזים וממחישים את פגיעותו של החייל לנוכח המאמצים הניכרים לפתח טכנולוגיות מלחמה חדשות.
החדר הרביעי העוסק בתקופה שלאחר המלחמה ובתוצאות הסכסוך.
המוצגים בחדר עוסקים במורכבות של התקופה שלאחר המלחמה ובהשפעותיה המרובות לטווח קצר וארוך, כמו גם בהנצחה פרטית ורשמית.
בתצוגה מתייחסת גם לקשיים הפוליטיים והכלכליים שעמדו בפני גרמניה של תקופת ווימאר.
החדר האורקולי המציג סרט באורך של כ-30 דקות המוקדש לקרב הראשון של הסום (יולי - נובמבר 1916).
הסרט מוקרן על מסך גדול ומחולק לשלושה חלקים וכולל סרטי ארכיון ועדויות חיילים של שלושת המדינות הלוחמות (גרמניה, בריטניה וצרפת).
בנוסף לתצוגות הקבועות מציג המוזיאון, מדי פעם, תצוגות זמניות מנקודות מבט היסטוריות, ספרותיות ואמנותיות.
תערוכות אלה נוצרות מתוך מחקרים עדכניים, רכישות חדשות עבור המוזיאון, מתוך שיתוף פעולה עם אמנים ועוד.
בנוסף לתצוגות, מנהל המוזיאון ארכיון הכולל מסמכים, ספרים, חוברות כרוכות, כ-2,700 צילומים היסטוריים וכ-70 שעות סרטי וידאו.
ב-1989, עוד במהלך הקמת המוזיאון, נוסד "מרכז המחקר הבינלאומי של מוזיאון המלחמה הגדולה".
מרכז זה הוא ארגון ללא מטרות רווח שהוקם על ידי היסטוריונים כדי לבחון כיצד להסביר ולהציג את מלחמת העולם הראשונה במוזיאון העתידי.
המרכז המשיך לפעול גם לאחר סיום בניית המוזיאון ומשימתו לקדם מחקר מדעי על מלחמת העולם הראשונה.
המחקרים שהוציא המכון, בהתייחס למלחמה הגדולה, כוללים נושאים כמו מוביליות, תרבות, אלימות במלחמה, טראומה, מחקר סטטיסטי, ארכיאולוגיה, צדק במלחמה, שימוש בנשק כימי ועוד.
במוזיאון פועלת מחלקה חינוכית המורכבת ממורים שהושאלו מבתי ספר בצרפת והיא מציעה למורים ולתלמידים בבתי ספר יסודיים ותיכוניים משאבים חינוכיים, סדנאות, הכשרת מורים וחקירות ספרותיות של סופרים שנלחמו במלחמה.
היא משמשת גם כמתווכת תרבותית עם קהילות בתי הספר.
המוזיאון פועל בשלוש שפות: אנגלית, צרפתית וגרמנית כשלמבקר מוצע מדריך אודיו חינמי בשפות אלו.
אורך הדרכת האודיו כשעתיים ו-20 דקות.
בנוסף להדרכה במוזיאון המוזיאון מציע המוזיאון ספרי עיון דרך חנות הספרים שלו.
המוזיאון הותאם לנגישות בעלי מוגבלויות והוא כולל מסעדה גדולה.
המוזיאון משתף פעולה עם גופים לאומיים ובינלאומיים כמו "המינהל האזורי לענייני תרבות ומינהל המוזיאונים של צרפת", "Royal British Legion", "אגודת החזית המערבית בבריטניה" (Western Front Association in the United Kingdom), המוזיאון הלאומי של מלחמת העולם הראשונה בקנזס סיטי, ארה"ב ועוד.
המוזיאון חבר באיגוד הבינלאומי של אתרים ומוזיאונים של מלחמת העולם הראשונה (International Association of First World War Sites and Museums).
המוזיאון היה שותף לבניית "שביל הזיכרון" המחבר את העיר פרון (שנכבשה במלחמה על ידי הגרמנים) עם העיר אלבר (בה התארגנו הכוחות הבריטיים).
שביל זה מסומן בשלטים הנושאים את פרח הפרג (שהפך לסמל הזיכרון לחללי המלחמה) והוא מוליך את המבקרים לאתרים משמעותיים, הקשורים למלחמה הגדולה, הכוללים מוזיאונים, אנדרטאות, שרידי שדות קרב, בתי קברות ומקומות זיכרון אחרים.
האתרים האלו שייכים ללאומים רבים כמו בריטניה הגדולה, קנדה, אוסטרליה, דרום אפריקה, גרמניה, צרפת ועוד.
מ-2008 ניתן להוריד, בחינם, מדריך אודיו ל"שביל הזכרון" שהוכן על ידי ועדת התיירות של מחוז הסום.
משרד התרבות של חבל הסום פועל כדי לכלול את המוזיאון (יחד עם עוד 10 אתרי הנצחה באזור) כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מוזיאון העיר ניו יורק מציג את ההיסטוריה של העיר ניו יורק מאז היווסדה.
המוזיאון נוסד בשנת 1923, וממוקם באזור המוזיאונים של העיר ניו יורק בשדרה החמישית של מנהטן, בין הרחובות 103 ו-104. המוזאון צופה על סנטרל פארק.
המוזיאון מציג ציורים, הדפסים ותמונות המתארים את התפתחות העיר ניו יורק, וכן מוצגים המתארים את חיי התושבים בה: רהיטים, צעצועים, ספרים ,כלי נגינה ,תלבושות וכתבי עת.
במוזיאון מוצגים פריטים היסטוריים אודות התפתחות המשטרה וכוחות כיבוי האש של ניו יורק.
במוזיאון מוצגות תערוכות מתחלפות בנושאי קולנוע,מוזיקה ,מחול ותיאטרון המציגים את החיים בעיר.
מוזיאון הסובלנות של מרכז שמעון ויזנטל, הוא מרכז כנסים הכולל מתחמי בילוי ותרבות וכן שני מוזיאונים במרכז ירושלים.
בניית המוזיאון החלה בסוף שנת 2004 והוא נפתח לציבור בהדרגה החל מסוף 2024.
חלק מן השטח עליו נבנה המוזיאון היה שייך בתחילתו לבית הקברות המוסלמי בממילא.
לאורך תקופת המנדט הבריטי פיתוח השטח העירוני הבנוי של ירושלים התקדם מסביב לבית קברות זה, שנחשב עד אז כשטח פתוח.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נסלל המשכו של רחוב הלל (שנקרא במקור רחוב בצלאל) והוקם 'בית אגרון', שנחנך ב-3 ביוני 1969. באותה עת נבנה במקום גם מגרש חנייה עירוני מוסדר לבאי 'בית אגרון', 'בית המהנדס' וגן העצמאות.
את הקמת המוזיאון יזם הרב מרווין האייר, שיזם הקמת מוזיאון דומה גם בלוס אנג'לס, שנחנך ב-1997. לצורך הקמת מוזיאון הסובלנות תרמה עיריית ירושלים את השטח שהוקצה למגרש החנייה.
בדצמבר 2000, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בירושלים את תוכנית הקמת המוזיאון.
כעבור שנה, בדצמבר 2001, אושרה התוכנית סופית כשקיבלה תוקף מוועדת המשנה המחוזית להתנגדויות, לאחר שנקבע כי המוזיאון יופעל כמוזיאון מוכר על פי חוק המוזיאונים ויפעל כרשות ציבורית ולא כמוזיאון פרטי.
החלטה זו נבעה מהתנגדות שהגיש מוזיאון יד ושם, שחשש כי מוזיאון זה יעסוק בין היתר גם בנושאים הקשורים לשואה.
לתוכנית הוגשו בסך הכל שלוש התנגדויות: התנגדות טכנית, התנגדות של תושב הגר בסמוך, והתנגדות מוזיאון יד ושם.
ב-23 בנובמבר 2002 נערך טקס הסרת הלוט מעל דגם המבנה בבית הנשיא בירושלים.
עיצוב המוזיאון בתכנונו המקורי נעשה על ידי האדריכל פרנק גרי ונחשב לייחודי בישראל, ועל כן זכה לתומכים ומתנגדים רבים, עוד בטרם נבנה.
העיצוב יוצא הדופן התבטא גם בצורתו האמורפית והמיוחדת, כמו גם בציפוי החדשני בזכוכית ובטיטניום; העיצוב הזכיר את מוזיאון גוגנהיים בבילבאו, אף הוא פרויקט של פרנק גרי.
עלותו הגבוהה של המוזיאון, בשל העיצוב והציפוי הייחודי, הרקיעה עד לכ-200 מיליון דולרים, מכספי תרומות ומכספי מרכז שמעון ויזנטל.
בין תומכי העיצוב הייחודי המקורי (של המרכז ושל המוזיאון) נמנו גם ראשי העירייה לשעבר אהוד אולמרט ואורי לופוליאנסקי; תומכי התוכנית טענו כי עיצוב זה ימשוך תיירות לירושלים, יחזק אותה בתיירים רבים ויביא תמורה כלכלית.
מתנגדיה טענו כי ירושלים אינה זקוקה למונומנט נוסף ומוזיאון בעיצוב כזה, הדורש ציפוי בחומרים שאינם נפוצים בעיר, שיהיה נטע זר בהשוואה לבנייה בנחלת שבעה, המאופיינת בבניית אבן נמוכה וברחובות צרים.
ב-2 במאי 2004 נערך בכיכר טקס הנחת אבן הפינה למוזיאון, בנוכחות מושל קליפורניה לשעבר ארנולד שוורצנגר.
באוקטובר 2004 זכתה חברת מנרב בחוזה להקמת המבנה בעלות 120 מיליון דולר.
בניית המרכז החלה ביוני 2005 לאחר קבלת השטח מעיריית ירושלים, כשמוריה, חברת הפיתוח העירונית, החלה בעבודות חפירה באתר.
בדצמבר 2005 ערכה רשות העתיקות חפירת הצלה באתר, במימון מרכז ויזנטל, כדי לפנות את השטח לבניין.
במהלך חפירת ההצלה, שנוהלה על ידי הארכאולוג גדעון סולימני, נמצאו כאלף שלדי אדם.
כבר בהתחלת הבנייה התנגדו לה ארגונים מוסלמיים, בגלל הקמת המוזיאון על חניון עירוני שהיה בעברו חלק משטח בית קברות מוסלמי עתיק - בית הקברות ממילא.
ארגונים אלו תבעו את הפסקת העבודות וזכו לצו הקפאת תהליכי בנייה מבית המשפט העליון, שדרש תהליך גישור בין הצדדים.
נציגי המוזיאון הציעו לשפץ ולהעביר את הקברים למקום אחר על חשבונם.
ב-29 באוקטובר 2008 קבע בית המשפט העליון כי אין מניעה להמשיך בבניה.
לאחר החלטת בג"ץ לאשר את הקמת המוזיאון נשכר הארכאולוג אלון שביט, באמצעות חברה פרטית שבבעלותו, לפנות את הקברים והשלדים שבאתר.
בינואר 2010 הודיע האדריכל פרנק גרי כי בחר שלא להיות מעורב יותר ונסוג מעיצוב ותכנון המוזיאון.
בספטמבר באותה שנה התפרסם כי משרד חיוטין אדריכלים זכה בתחרות הפנימית לתכנון מחודש של המוזיאון.
ב-12 ביולי 2011 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה בירושלים את הקמת מוזיאון הסובלנות לפי התוכנית החדשה, ועבודות הכשרת השטח באתר חודשו.
בינואר 2012 נודע שגם משרד חיוטין אדריכלים נטש את הפרויקט בשל עיכוב בתשלומים וסכסוך עם מרכז שמעון ויזנטל העומד מאחורי הקמת המוזיאון, מה שהביא לעיכוב נוסף של הפרויקט.
הפרויקט נמסר לתכנון משותף של משרד האדריכלים יגאל לוי מירושלים, בשיתוף עם משרד האדריכלים Aedas הבריטי-סינגפורי; ביולי 2013 התקבל היתר הבנייה האחרון למוזיאון, בעיצוב המחודש.