tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"זמירות ישראל, ניגונים עבריים מסורתיים לשירה בבית הכנסת ובבית", עיבד, הרמן וערך לפסנתר ארנסט פאואר; עם הסבר מקדים מאת פרנסיס ל.
"מכלול המחולות מאת בטהובן", ערך, התקין ועיבד חלקית לפסנתר א.
לונדון, אאוגנר ושות', בסביבות 1895
ארנסט היינריך פרייהר פון וֵייצֶזקֶר היה דיפלומט גרמני, פוליטיקאי, קצין בכיר באס אס וקצין בחיל הים הקיסרי.
שימש כמזכיר המדינה של משרד החוץ של גרמניה הנאצית מ-1938 עד 1943, ושגריר גרמניה בוותיקן מ-1943 עד 1945. הוא אביו של נשיא גרמניה לשעבר ריכרד פון וייצזקר.
אביו קיבל תואר אצולה ב-1897 ושימש כראש ממשלת וירטמברג בין השנים 1906–1918. בשנת 1911 התחתן ארנסט עם מריאן פון גרייבניץ, בת למשפחת אצולה.
בשנת 1916 הועלה לדרגת פרייהר.
לאחר סיום לימודיו, ב-7 בדצמבר 1900 הצטרף לצי הקיסרי הגרמני כצוער.
במהלך 42 חודשי החניכה שלו ביקר ביפן, מזרח רוסיה, בורמה, אינדונזיה, סין, תאילנד והודו.
בסין הוא ביקר יחד עם מפקדו ורנר פון ריינבאבן והנסיך אדלברט, כשליחים מטעמו של הקייזר וילהלם השני לעיר האסורה בבייג'ינג, שם נפגש קצרות עם הקיסרית צה שי.
הוא שירת כלויטננט תחת פיקודו של אדמירל ריינהרד שר בספינת הדגל של הצי, SMS Friedrich der Grosse (פרידריך הגדול), במהלך קרב יוטלנד.
בשנת 1917 קיבל את עיטור צלב הברזל והועלה לדרגת Korvettenkapitän.
מיוני 1919 עד אפריל 1920 הוא כיהן כנספח ימי בשגרירות בהאג.
וייצזקר הצטרף למשרד החוץ הגרמני ב-1920. בראשית 1921 הוא היה קונסול בבזל, ב-1924 שירת כיועץ בקופנהגן, וב-1927 הוצב בז'נבה.
ב-1928 מונה לראש המחלקה לפירוק מנשק.
ב-1931 מונה לשליח בברן, וב-1933 לשליח באוסלו.
בשנת 1936 מילא וייצזקר תפקיד מרכזי בשלילת אזרחותו של תומאס מאן.
ב-1937 הוא התמנה למנהל מחלקת המדיניות במשרד החוץ, וב-1938 מונה למזכיר המדינה (Staatssekretär), התפקיד השני בחשיבותו אחרי שר החוץ במשרד החוץ הגרמני.
בתפקיד זה הייתה לו השפעה רבה על יחסי החוץ של גרמניה בשנים 1938–1943.
ב-19 במרץ באותה שנה הוא הצטרף למפלגה הנאצית (מספר חבר: 4,814,617), וכמו כן הוענקה לו דרגת כבוד באס אס.
הוא התנגד להתקפה המתוכננת על צ'כוסלובקיה, מחשש שמעשה זה יוביל למלחמה עולמית בה גרמניה תפסיד.
ביוני 1943, התפטר וייצזקר מתפקידו ומונה לשגריר גרמניה אל הכס הקדוש, תפקיד שמילא עד 1945.
כאשר התקבל על ידי הקרדינל מזכיר המדינה ב-6 בינואר 1944, אמר וייצזקר, "אם גרמניה, כמגן נגד הקומוניזם, תיפול, כל אירופה תהפוך לקומוניסטית".
הקרדינל השיב לו, "אירוניה היא, שגרמניה עם מדיניותה האנטי דתית, עוררה חששות כאלו".
וייצזקר חזר על דברים דומים גם בפני מונסיניור ג'ובאני באטיסטה מונטיני (לעתיד האפיפיור פאולוס השישי).
וייצזקר המשיך להפגין סיסמאות אנטי קומוניסטיות, ואף ביקש ממונסיניור דומיניקו טרדיני , לפעול למען יוזמת שלום אפיפיורית בין גרמניה לבעלות הברית המערביות, על מנת שגרמניה תוכל לעמוד מול הקומוניזם במזרח.
טרדיני ראה בכך ניסיון של גרמניה להימנע מהפסד מובטח במלחמה.
כמו גורמים אחרים בגרמניה, ניסה וייצזקר לשאת ולתת על השארת ממשלת מעבר גרמנית (שהוא עצמו יהיה חבר בה) ולהימנע מכניעה ללא תנאי, אך לא עלתה בידו.
עם תום המלחמה נשאר וייצזקר בקריית הוותיקן עם אשתו כאורח האפיפיור.
וייצזקר נעצר ב-25 ביולי 1947 והועמד לדין במשפט השגרירים, הידוע גם בשמו משפט וילהלמשטראסה, על שם מיקומו של משרד החוץ הגרמני.
משפט השגרירים היה חלק מסדרת משפטי נירנברג הנוספים והארוך שבהם, שנערכו על ידי בתי הדין הצבאיים בנירנברג, באזור הכיבוש האמריקני.
משפטים אלו היו מתונים יחסית בהתנהלותם ובתוצאותיהם מאשר סדרת המשפטים הראשונה שנערכה ב-1946. בזמן משפט השגרירים כבר פרשו הסובייטים, והמשפט התנהל על ידי שלושה שופטים אמריקניים.
אף שופט אירופי לא היה מעורב במשפט.
משפט ארצות הברית נגד ארנסט פון וייצזקר ואח' החל ב-6 בינואר 1948, מול 21 נאשמים, שמונה מהם ממשרד החוץ והשאר ממשרדי ממשלה אחרים.
סנגוריו של וייצזקר טענו כי התנגד מאז ומעולם למשטר הנאצי, והיווה כוח ממתן במשרד החוץ.
וייצזקר הואשם בסיוע לגירוש יהודי צרפת לאושוויץ, כפשע נגד האנושות (האישום בפשע נגד השלום בוטל לאחר ערעור).
וייצזקר, בסיוע בנו ריכרד שהיה סטודנט למשפטים באותה עת והופיע כעוזר לסנגורו, טען כי לא ידע מהי המטרה האמיתית שלשמה הוקם מחנה אושוויץ, והאמין כי היהודים יסתכנו פחות אם יגורשו למזרח.
פסק הדין ניתן ב-11 באפריל 1949. וייצזקר נמצא אשם ונגזרו עליו שבע שנות מאסר.
וינסטון צ'רצ'יל כינה את גזר דינו "טעות קטלנית".
ב-12 בדצמבר באותה שנה הומתק עונשו ל-5 שנים.
באוקטובר 1950, שלוש שנים ושלושה חודשים לאחר מעצרו, הוא קיבל שחרור מוקדם מהכלא בלנדסברג לאחר בדיקה מחודשת בעניינו על ידי המשרד לענייני חקיקה של הנציב העליון בשטח הכיבוש האמריקאי בגרמניה, ג'ון מק'קלוי.
לאחר שחרורו פרסם וייצזקר את זכרונותיו בספר אפולוגטי, בו הציג את עצמו כפעיל בולט בהתנגדות למשטר הנאצי.
וייצזקר נפטר משבץ מוחי ב-4 באוגוסט 1951 בלינדאו, בגיל 69.
וייצזקר גילה חוסר עקביות בהשקפותיו הפוליטיות.
הוא מתח ביקורת על הדיפלומטיה של הקייזר וילהלם השני לפני מלחמת העולם הראשונה, שלל את הפאן-גרמניזם, את מדיניות הסיפוחים ואת לוחמת הצוללות הבלתי-מוגבלת, ועם זאת סבר שגרמניה לא הייתה האשמה העיקרית בפרוץ המלחמה.
אף על פי שלא האמין באגדת הסכין בגב, שאף וייצזקר לשים קץ במהירות לסעיפיו המשפילים של חוזה ורסאי: הפיצויים, פירוז חבל הריין ופירוק גרמניה מנשקה.
הוא מתח ביקורת על שר החוץ גוסטב שטרזמן (1923-1929) ועם זאת תמך במפלגת העם הגרמנית של שטרזמן.
חרף סלידתו מהדמגוגיה הנאצית ומקיצוניותה, התמנה וייצזקר בשנת 1938 למזכיר המדינה במשרד החוץ הגרמני, תחת שר החוץ יואכים פון ריבנטרופ.
באותה שנה יזם המשרד את גירוש היהודים אזרחי פולין.
ב-1938–1939 פעל וייצזקר לוויתורים מצד בעלות הברית, אך עם זאת רצה שהן תהיינה תקיפות דיין כדי להניע את היטלר לנהוג בהיגיון.
יחד עם ראש האבווהר אדמירל וילהלם קנריס וראש המטה הכללי גנרל לודוויג בק, התנגד וייצזקר נחרצות למלחמה ב-1938, והיה שותף לקשר הלדר שסוכל בשל הסכם מינכן, ואף שלח מסרים ללונדון בדבר הקשר.
הוא התנגד גם להתקפה על פולין, לכיבוש נורווגיה ודנמרק, למתקפה במערב ולפלישה לברית המועצות.
מטרתו לא הייתה הדחת היטלר, כי אם למנוע מגרמניה תבוסה במלחמה, והוא אף שאף לשמור על הישגיו של הרודן.
הוא קיים קשר רופף עם קבוצת קושרים אנטי-נאצית קיצונית יותר, שהתאגדה סביב הנס אוסטר, סגנו של קנריס, והנס ברנד גיזביוס, ושמה לה למטרה להפיל את המשטר הנאצי.
המטרות השונות של שתי הקבוצות גרמו לחיכוכים רבים.
היחס של וייצזקר לוותיקן היה מעורב.
בתפקידו כמזכיר המדינה הוא סירב לקבל מכתב מחאה של האפיפיור בנוגע לטיפול בפולין הכבושה.
כשהגרמנים כבשו את רומא, וייצזקר פעל לסילוק כל בסיסי הצבא מרומא, על מנת שבעלות הברית לא יפציצו את העיר.
הוא גם יעץ למשרד החוץ בברלין כי שילוח היהודים למחנות עבודה באיטליה במקום לגרשם, יוביל למחאה מתונה יותר מהאפיפיור.
לטענת עמיתו אלברכט פון קסל, מסריו לברלין היו שקרים.
בהודעותיו לברלין תיאר וייצזקר במתכוון את האפיפיור פיוס ה-12 כמתון, החלטי ופרו-גרמני, במטרה למנוע התפרצות אנטי גרמנית באיטליה.
בדומה לגנרל האס אס קרל וולף, התנגד וייצזקר נחרצות לתוכניתו של היטלר לכיבוש קריית הוותיקן, מחשש שבמהלכה עלול האפיפיור להיירות.
יחסו של וייצזקר למדיניות הנאצים כנגד היהודים התאפיינה בפעולות מנוגדות.
הוא התנגד לכליאתם של יהודים אזרחי מדינות צפון אמריקה ודרומה מחשש לפעולות תגמול נגד גרמניה, אך לא התנגד למאסר יהודים בשטחים הכבושים.
בהזדמנות אחר ציין וייצזקר שמשרד החוץ תמיד מעדיף את החלופה היותר רחמנית בכל הנוגע ליהודים.
כאשר נשאל משרד החוץ על ידי האס אס, אם יש לו התנגדויות כל שהן לגבי גירוש יהודים צרפתים לאושוויץ, שינה וייצזקר את נוסח התשובה, והשיב שמשרד החוץ "לא העלה כל התנגדות", במקום הנוסח המקורי "לא הייתה כל התנגדות".
על פסקה זו הוא עמד למשפט אחרי המלחמה.
ביוני 1942 ביקש ראש ממשלת סלובקיה וויטך טוקה שגרמניה תגביר את לחצה על ממשלתו כדי לסייע לו להימנע מהביקורת הפנימית בסלובקיה נגד גירוש היהודים, שינה וייצזקר את התשובה וכתב שהפסקת הגירושים "תגרום הפתעה", במקום "תותיר רושם שלילי" בגרמניה.
באוקטובר 1943, בעת שהיה שגריר בוותיקן, כשפורסם הצו בדבר גירוש יהודי רומא, כנראה העביר וייצזקר התרעות לראשי הקהילה היהודית, אך הוא לא נקף אצבע כדי למנוע את גירוש היהודים.
הוא גם הזהיר את הממונים עליו בברלין כי מאסרים "על מפתן ביתו של האפיפיור", עלולים להניעו לצאת כנגד גרמניה, וכי אין ספק שבעלות הברית ינצלו את הדבר לתעמולה.
מצד שני, הוא הזהיר גם את הוותיקן, כי מחאה מצידו של האפיפיור שתזיק לגרמניה תחמיר את המצב.
אוונס, היה וייצזקר שותף לדעתו של אולריך פון האסל, כי הפתרון הסופי הוא "קמפיין שטני".
בשנת 2010 העריך ההיסטוריון אקארט קונזה בראיון, כי האמונה שלמשרד החוץ של גרמניה לא היה חלק בפשעי המלחמה: "נובעת מאנשים הקשורים להגנה במשפטו של וייצזקר.
דיפלומטים לשעבר, כמו האחים אריך ותיאו קורדט, מילאו תפקיד מפתח בזה, כמו גם חברי המעמד הגבוה המסורתי, שוייצזקר ייצג.
אחד מהם היה סנגורו הלמוט בקר, בנו של שר התרבות הפרוסי קרל היינריך בקר.
אדם נוסף הייתה מריון גראפין דונהוף, עיתונאית צעירה שביקרה בחריפות את המשפט ב"די צייט".
כל האנשים הללו ידעו, שאם יצליחו לזכות את וייצזקר, יצליחו גם לשקם את שמו של המעמד הגבוה, השמרני, האריסטוקרטי והבורגני."
ארנסט נייגל היה פילוסוף יהודי-אמריקאי של המדע.
נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בתנועת הפוזיטיביזם הלוגי, לצד רודולף קרנפ, הנס רייכנבאך וקרל המפל.
נולד בעיירה נובה מסטו נאד ואהום (כיום בסלובקיה, אז נקראה ואגאויהיי [Vágújhely] והייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
אמו, פרידה וייס, הגיעה מהעיירה ורבובה (או ורבו) הסמוכה.
הוא היגר לארצות הברית בגיל 10 עם משפחתו, והפך לאזרח ארצות הברית בשנת 1919. נייגל קיבל תואר ראשון מהסיטי קולג' של ניו יורק בשנת 1923, שם למד אצל מוריס רפאל כהן, וקיבל תואר שני (1925) ושלישי (בשנת 1931) מאוניברסיטת קולומביה.
הדיסרטציה שלו עסקה במושג המדידה.
הוא כותב בה כי ג'ון דיואי הוא הבסיס למרבית מהפילוסופיה שלו.
לאורך מרבית הקריירה שלו ניסה נייגל לשלב בין הריאליזם הפילוסופי של כהן עם האינסטרומנטליזם הרדיקלי שבו דגל דיואי.
בשנת 1930 שימש מרצה בסגל הזוטר של הסיטי קולג' של ניו יורק, ובשנה שלאחריה קיבל משרה במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה.
פרט לשנה אחת (1966–1967) שבה הרצה באוניברסיטת רוקפלר, בילה נייגל את יתרת הקריירה האקדמית שלו בקולומביה.
בשנות הארבעים היה למרצה מן המניין, והוא הפך למרצה ("פרופסור") הראשון לפילוסופיה על שמו של ג'ון דיואי בשנת 1955. היה פרופסור באוניברסיטה משנת 1967 ועד פרישתו בשנת 1970, וגם לאחר מכן המשיך ללמד.
ניומן ספר קצר בשם "משפט גדל", שבו הבהירו את משפטי אי-השלמות של קורט גדל עבור אנשים שאינם בעלי ידע רב בלוגיקה מתמטית.
עבודתו עסקה בפילוסופיה של תחומים מתמטיים כמו גאומטריה והסתברות, במכניקת קוונטים ובתאוריות רדוקטיביות ואינדוקטיביות של המדע.
ספרו "The Structure of Science" ("מבנה המדע"; 1961) פתח למעשה את המחקר בתחום הפילוסופיה האנליטית של המדע.
הוא הראה כיצד סוגי הסברים שונים משמשים בתחומים שונים, והיה ספקן לגבי ניסיונות לאחד את טיבם של חוקים או הסברים מדעיים.
הציע שעל ידי הצבת שוויון-ערך אנליטי (או "חוקים מגשרים") בין המונחים המקושרים עם תחומים מדעיים שונים, ניתן היה לחסל את כל המחויבויות האונטולוגיות, למעט אלה שאותן דורש המדע הבסיסי ביותר.
הוא החזיק גם בדעה שמדעי החברה הם מדעיים, ועליהם לאמץ את אותם סטנדרטים כמו מדעי הטבע.
לאורך שנים רבות העביר באוניברסיטה קורס על המתודולוגיה של מדעי החברה יחד עם פול לזרספלד.
היה חברו הקרוב של סידני הוק .
בשנת 1935 נישא לאדית' אלכסנדריה האגסטורם (Edith Alexandria Haggstrom; נפטרה ב-1988), והיו להם שני בנים: אלכסנדר ( פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון) וסידני נייגל ( פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת שיקגו).
בתרגום לעברית: ארנסט נאגל וג'יימס ניומן, משפט גדל, בתרגום יעל הרפז-רובין ונצה מובשוביץ-הדר, ירושלים: מאגנס, 1993.
ארנסט פסמן היה גנרל גרמני ב-Heer (הצבא הגרמני) שהוביל את הדיוויזיה ה-267 בשלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה.
לפני המלחמה הוא גם פיקד על אחת מדיוויזיות הפאנצר הראשונות.
פסמן נולד ב-6 בינואר 1881 באאוגסבורג, ובשנת 1900 התגייס לצבא בוואריה.
לאחר שירותו בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה, הוא נותר לשרת ברייכסווהר לאחר המלחמה.
לאחר תקופה של שנתיים במטה גדוד האופנוענים ה-7 הוא מונה למפקדו בשנת 1924. שנתיים לאחר מכן קיבל את הפיקוד על רגימנט הפרשים ה-17.
משנת 1931 ועד תחילת 1933, הוביל פסמן את הגדוד הממונע של רגימנט התותחנים השני, ואף שירת תקופה בברית המועצות בבית הספר הסודי פאנצרטרופנשול (Reichswehr) בקאזאן.
בעקבות החלטתו של אדולף היטלר לפרק את בית הספר בסוף 1933, התמנה פסמן למפקד ה-Kraftfahrlehrkommando (פיקוד על אימון רכב) בצוסן.
לאחר מכן פיקד על חטיבת פאנצר להר.
במרץ 1935, הרייכסווהר אורגן מחדש בתור הוורמאכט, והחלה הקמת חיל השריון הגרמני.
פסמן מונה למפקד דיביזיית הפאנצר ה-3 בברלין ב-15 באוקטובר 1935, בדרגת גנרל-לויטננט.
הדיוויזיה הייתה אחת משלוש הדיוויזיות הראשונות שהוקמו.
השתיים האחרות היו דיוויזיית הפאנצר הראשונה שהוקמה בויימאר בפיקודו של מקסימיליאן פון וייכס, ודיוויזיית הפאנצר השנייה שהוקמה בווירצבורג בפיקודו של היינץ גודריאן.
דיוויזיית הפאנצר השלישית נודעה בשם "דיוויזיית הדובים", על שם סמל הדיוויזיה שלה ורגימנט הפאנצר הראשון שלה נשאב במידה רבה מהפיקוד הקודם של פסמן, ה-Kraftfahrlehrkommkommando.
מרבית פלוגות הפאנצר שלה, שכל אחת מהן כללה שמונה טנקים בלבד, החלו להצטייד באימונים עם פאנצר סימן 1. פסמן פרש מהוורמאכט בספטמבר 1937 כגנרל חיל השריון, אבל חזר לשירות פעיל עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
פסמן מונה למפקד הדיוויזיה ה-267 שהוקמה ב-26 באוגוסט 1939, ושירת עמה בחזית המערבית שם השתתף בפלישות לבלגיה וצרפת.
לאחר נפילת צרפת במאי 1940, הוצבה הדיוויזיה לאורך התעלה האנגלית במשך שנה, לפני שהועברה מזרחה למבצע ברברוסה.
לפני שהחלה הפלישה לברית המועצות, הוא הוחלף על ידי פרידריך-קרל פון ואכטר.
הוא מונה לתפקיד מטה בפרנקפורט ושירת שם עד שפרש שוב בשנת 1942. הוא שוחרר רשמית מהוורמאכט בשנה שלאחר מכן.
הוא התיישב בפולאך לאחר המלחמה, ומת ב-25 באוקטובר 1962.
ארנסט נויפרט היה אדריכל גרמני, שנודע כעוזרו של וולטר גרופיוס, כמורה וכחבר במספר ארגוני תקינה ובעיקר הודות לספר הנתונים והמידות החיוני שכתב - "נתונים אדריכליים" , שהפך לספר חובה לכל מתכנן וסטודנט לאדריכלות.
ארנסט נויפרט נולד בעיר פרייבורג שבגרמניה.
בגיל 17, לאחר חמש שנים שבהן עבד כבנאי, החל ללמוד בבית הספר לבנייה בוויימאר.
המורה שלו המליץ לוולטר גרופיוס בשנת 1919 שיהיה אחד מתלמידיו הראשונים בבית הספר לעיצוב ואדריכלות - הבאוהאוס.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1920 ויחד עם האדריכל האקספרסיוניסטי פאול לינדר (1897–1968) יצא לסיור לימודים בן שנה בספרד, שם שירטט כנסיות מתקופת ימי הביניים.
בברצלונה פגש הסטודנט הצעיר את האדריכל הקטלוני אנטוניו גאודי, והתרשם עד מאוד מהארכיטקטורה שלו.
בהמשך הפך נויפרט לאחד מחסידיו הראשונים של גאודי בגרמניה.
לאחר 1921 הוא חזר לבאוהאוס והפך לאדריכל הראשי תחת ולטר גרופיוס באחד ממשרדי התכנון האדריכלי הבולטים ביותר של רפובליקת ויימאר.
בשנת 1923 הכיר נויפרט את הציירת אליס שפיס-נויפרט, תלמידה בבאוהאוס, ונשא אותה לאישה בשנת 1924. לזוג נולדו ארבעה ילדים.
בשנת 1925 פעל נויפרט בשיתוף פעולה הדוק עם ולטר גרופיוס להקמת בנייני הבאוהאוס החדשים בדסאו, ולהשלמת בתי האומנים של גאורג מוכה , של פאול קלה ושל וסילי קנדינסקי.
בשנים 1925–1926 בנה עם גרופיוס את מבנה בית החרושת של AMCO .
בשנת 1926 הוא שב לוויימאר והפך למרצה, ב"מכון הבניין" (Bauhochschule), אחד ממשיכיו של ה"באוהאוס", תחת אוטו בארטנינג .
בשנים 1928 עד 1930 ביצע פרויקטים שונים כמו מנזה (Mensa am Philosophenweg) והאבאנאום באוניברסיטת ינה.
בשנת 1929 הוא בנה את ביתו הפרטי בגלמרודה , כפר סמוך לוויימאר, בתור אב-טיפוס לסדרת בתים פרטיים שיוקמו במהירות בבנייה טרומית (כיום הבית הוא מקום מושבן של "קרן ארנסט נויפרט" ו"קופסת נויפרט" - גלריה וגינה לזכרו המציגה תערוכות מתחלפות).
לאחר סגירתו של הבאוהאוס על ידי הנאצים, הוא עבר לברלין ועבד בבית ספר הפרטי לאמנות של יוהאנס איטן, שאולץ להיסגר אף הוא בשנת 1934.
מוקדם מאוד הכיר נויפרט באפשרויות לייעל את תהליכי הבנייה, אך גם את הצורך בכללים נורמטיביים.
בשנת 1934 הוא הפך לאדריכל הבית של יצרנית הזכוכית המעוצבת לאוזיץ .
הוא תכנן את ביתו הפרטי של מנהל התאגיד ד"ר קינט (עם זכוכית צבעונית פרי יצירתו של צ'ארלס קרודל ) ומספר מבני מגורים, משרדים ומפעלים שונים בווייסוואסר , בצ'רניץ ובקאמנץ .
במקביל עבד על ספרו "נתונים אדריכליים", שפורסם במרץ 1936 והפך למדריך חיוני ובסיס להתייחסות עבור כל מתכנן וסטודנט לאדריכלות, ומכונה לעיתים פשוט "נויפרט", על שמו.
בשנת 1936 נסע נויפרט לניו יורק ולטלייסין שבאריזונה, כדי לבקר את פרנק לויד רייט ולבחון את סיכוייו למצוא עבודה בארצות הברית.
אך בעודו בניו יורק התבשר על ההצלחה האדירה של המהדורה הראשונה של ספרו וחזר לברלין להכין את המהדורה השנייה.
פרויקטים תעשייתיים חדשים שקיבל באותה העת הביאו להחלטתו להישאר בגרמניה.
הוא לא אימץ את הדוגמות האדריכליות של הנאציזם, אלא נותר מונחה בידי הרציונליות והפונקציונליזם של הבאוהאוס, ששימש הסגנון המקובל בבנייה תעשייתית בשל היעילות של תכנוניו.
היעילות הזו תפסה את עינו של אלברט שפר - שר החימוש של גרמניה הנאצית ואדריכלו של היטלר.
בשנת 1939 הוא מינה אותו שפר לעבוד על סטנדרטיזציה של האדריכלות התעשייתית הגרמנית.
בהקשר זה המציא את "מכונת בניית הבתים" , ופרסם מדריך בנייה שיצא בשנת 1943 עם הקדמה מאת שפר.
בשל תפקידו בעל החשיבות קודם בידי הנאצים.
אף על פי שלא היה חבר במפלגה הנאצית, היה שותף פעיל בגיס הנהגים הנאצי (NSKK).
בשנת 1943 מונה ל"נציב הרייך לסטנדרטיזציה של הבנייה" (Reichsbeauftragter für Baunormung), וב-1944 לחבר בצוותו של שפר לשיקום ערים מופצצות.
בשלביה האחרונים של מלחמת העולם השנייה, באוגוסט 1944, הכניסו היטלר לאדריכלים שברשימת המבורכים.
לאחר המלחמה היה אחד מהאדריכלים שהיו אחראים לשיקום העיר אנהולט , בפיקוחו של רודולף וולטרס .
לאחר מלחמת העולם השנייה מונה נויפרט לפרופסור באוניברסיטה הטכנית של דרמשטאדט.
כמה מספריו מתקופת הנאצים נכנסו לרשימת הספרות האסורה לקריאה באזור הכיבוש הסובייטי בגרמניה.
הוא פתח משרד משלו - נויפרט את נויפרט, יחד עם בנו פטר, בשנת 1953, וביצע פרויקטים רבים, כולל מבני תעשייה רבים.
הוא נפטר בשנת 1986 בביתו בבוגנו-סור-רול בשווייץ.
בניין הסטודנטים באוניברסיטת ינה (1928–1930) (Mensa (am Philosophenweg
אבנאום באוניברסיטה בינה (Abbeanum) (1930–1929)
ארנסט יואכים מסטמקר היה חוקר גרמני בתחום מדע המשפט.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-1953 מאוניברסיטת גתה בפרנקפורט, ואת ההביליטציה שלו מאותה האוניברסיטה ב-1958. מ-1959 כיהן כפרופסור באוניברסיטת ג'ורג'טאון, אוניברסיטת חבל הסאר, אוניברסיטת מינסטר, אוניברסיטת בילפלד (שם גם היה הרקטור המייסד בין השנים 1967–1969) ואוניברסיטת המבורג.
בשנים 1965, 1976 ו-2000 היה פרופסור חבר באוניברסיטת מישיגן.
שימש כמנהל מכון פלאנק למשפט השוואתי ובינלאומי פרטי בהמבורג בין השנים 1979–1994. בין השנים 1960–2006 היה חבר הוועדה המדעית המייעצת למשרד הכלכלה והטכנולוגיה הגרמני.
בין השנים 1960–1970 היה מסטמקר יועץ מיוחד של הקהילה הכלכלית האירופית לקירוב חוקים והגבלים עסקיים.
מסטמקר היה חבר בכיר באקדמיה למדעים בהמבורג.
ב-1989 התקבל להיות חבר קבוע באקדמיה אירופיאה.
היה עורך של הג'ורנל "".
מחקרו של מסטמקר התמקד בחוקים מסחריים של אירופה וגרמניה, בדגש על הגבלים עסקיים וזכויות יוצרים.
ארנסט נורמנד היה צייר אנגלי, שהתפרסם בזכות הסצנות ההיסטוריות והתנ"כיות וכן יצירות אוריינטליות.
ארנסט נורמנד נולד בלונדון ב-30 בדצמבר 1857.
בשנת 1884 התחתן עם הציירת הנרייטה ריי (1859–1928) אותה הכיר באקדמיה המלכותית לאמנויות.
שניהם ציירו דמויות עירום על רקע עשיר וצבעוני.
בימיהם, נמתחה עליהם ביקורת על נטייה לעודף חושניות בכמה מציוריהם.
בני הזוג התבססו בלונדון משנת 1885, שם לארנסט היה סטודיו וקיבל תמיכה מהמעגל החברתי סביב לורד פרדריק לייטון.
הם גרו בהולנד פארק, אזור מגורים של אמנים רבים באותם ימים.
מבקרים שכיחים בביתם כללו את מיליי, פרינספ ווטס.
אמנים בכירים אלה אימצו את בני הזוג, אך לא תמיד ביקורתם הייתה מבורכת.
בזיכרונותיה, הנרייטה תיארה את עמדותיהם והתנהגותם של כמה מהאמנים הבכירים האלה.
בשנת 1890 נסעו בני הזוג לפריז ללמוד באקדמיה ז'וליאן אצל ז'ול ג'וזף לפבר וז'אן ג'וזף בנימין-קונסטנט.
בשנת 1893, עברו לאפר נורווד במזרח לונדון, לסטודיו שהוקם עבורם על ידי אביו של נורמנד.
הוא צייר ציורים היסטוריים ואוריינטליסטים, וצייר גם דיוקנאות.
נורמנד צייר את הפרסקו "המלך ג'ון מעניק את המגנה כרטה" בבורסה המלכותית בלונדון (צויר ב־1900, שוחזר 2001).
ארנסט סטויזפל היה כדורגלן ומאמן אוסטרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
סטויזפל נולד ב-14 בינואר 1925 בווינה שבאוסטריה.
הוא גויס לורמאכט הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה ביוני 1943, ושנה אחר כך שבר את ידו מבקשת חבר על מנת למנוע פריסה אפשרית של החזית.
באוקטובר 1944 סטויזפל, יחד עם אחרים, נמצאו אשמים בפגיעה בכח הצבאי והם נידונו ל-8 שנות מאסר.
אולם לאחר תום המלחמה במאי 1945 הוא שוחרר.
לאחר סיום המלחמה הוא שיחק באוסטריה וינה וכבש שיא של 36 שערים ב-22 הופעות בלבד בעונת 1945/46. סטויזפל זכה עימה ב-3 תוארי אליפות ובשני גביעים עד לעזיבתו ממנה ב-1954. ברמה האישית כבש בסך הכל 220 שערים ב-184 הופעות ליגה והיה למלך השערים של הליגה האוסטרית 5 פעמים.
הוא עדיין מחזיק בשיא שערי אוסטריה וינה בכל הזמנים ונבחר להיות בהרכב המאה ה-20 של כדורגלנים אוסטרים בשנת 2001.
משנת 1954 עבר סטויזפל לשחק בצרפת, אם כי הדבר מנע ממנו לשחק בנבחרת אוסטריה שוב.
הוא שיחק שם בשטרסבורג בה כבש שלושער במשחקו הראשון בליגה בניצחון 1–5 על נאנסי.
בסך הכל הוא ערך 189 משחקים בהם כבש 74 שערים בליגה הצרפתית, וסיים במקום השני בטבלת הכובט בעונת 1954/55 אחרי רנה בילרד.
סטויזפל שהה אחר כך בקבוצות מונקו, טרואה, AS בזיירס ומץ.
בשנת 1962 סיים את הקריירה ככדורגלן.
בשל הצלחתו הגדולה של סטויזפל באוסטריה הוא זומן לשחק בנבחרת בשנת 1946. שערו הראשון הגיעה בניצחון 2–3 על איטליה במילאנו.
סטויזפל שיחק את משחקיו החשובים ביותר במונדיאל 1954 בשווייץ.
אוסטריה הרשימה כשסיימה במקום השלישי, והוא כבש צמד בניצחון 0–5 על צ'כוסלובקיה בשלב הבתים ושער נוסף במשחק על המקום השלישי נגד אורוגוואי.
אחרי הטורניר הוא סיים את דרכו בה.
סטויזפל היה למאמן כדורגל במדינות צרפת, שווייץ ובלגיה.
בנוסף לכך היה גם מנהל סניף בית קפה, "קפה דה וינה", במונקו.
הוא נפטר ב-3 באפריל 2002 במץ שבצרפת בגיל 77, כתוצאה ממחלות לב.
ארנסט פרדיננד אמה היה צייר רומנטי גרמני ומאייר, שהתמחה בנופים עם אלמנטים אדריכליים.
אמה למד במכללה להכשרת מורים בדרזדן.
לאחר שהתחיל בתור אוטודידקט, בעזרת קצת עזרה מקרל וגנר, הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות של דרזדן בשנת 1819, שם למד אצל הצייר הדני יוהאן כריסטיאן דאהל שהתיישב שם.
עד מהרה התוודע לעבודתו של קספר דויד פרידריך.
יחד עם יוהאן אוגוסט היינריך (1794–1822), תלמידו של פרידריך, הוא הכיר את האזור הכפרי שמסביב, במיוחד את שווייץ הסקסונית, והתאמן במה שלימים ידוע כציור באוויר הפתוח.
תערוכתו הראשונה הייתה באקדמיה בשנת 1821 עם "קתדרלה בחורף", יצירה המציגה את השפעתו של פרידריך.
בסיוע כספי של נסיך הכתר פרידריך אוגוסטוס מסקסוניה, הוא הצליח להמשיך את לימודיו באיטליה, שם נמשך לעבר הקהילה הגרמנית ויצר קשרי ידידות לכל החיים עם לודוויג ריכטר, קרל גוטליב פשל ויוליוס שנור פון קרולספלד, לתנועת הנצרתיים ברומא, הייתה השפעה מועטה על עבודתו.
עם שובו לדרזדן בשנת 1825, הוא עבר מסע בין האלפים, וצייר בצבעי מים.
הוא קיבל עבודות מנסיך הכתר, שגרמו לו ליצור ציורים עבור "גלריה נופים פטריוטיים" (Galerie vaterländischer Landschaften).
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הוא החל להתנתק מהסגנון הקודם שלו, וצייר עבודות שהיו יותר מציאותיות ופחות עמוסות בסמליות.
בשנות ה-40 הוא מצא פטרון חשוב אצל מייג'ור פרידריך אנטון סרה, שביתו היווה נקודת כינוס משמעותית עבור אמנים, סופרים ומוזיקאים.
במהלך תקופה זו, הוא ככל הנראה לקח חלק בהופעות חובבים בתיאטרון.
הוא הפך למורה במכון קרל בלוכמן בשנת 1842 ומונה לצייר החצר בשנת 1846.
זמן קצר לאחר מכן הוא מונה כחבר כבוד באקדמיה.
בנו, ארנסט ארווין אמה, היה גם הוא צייר ידוע.
ארנסט אפיה נואמה הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית, ובנבחרת גאנה.
נואמה גדל באקדמיית רייט טו דרים, ובחודש ינואר 2022 עבר למחלקת הנוער של נורשלן.
בהמשך אותה שנה החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הדנית.
הוא ערך 43 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 18 שערים.
מולנבק מליגת המשנה הבלגית, והושאל ישירות לאולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית למשך עונת 2023/2024. ב-3 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 4-1 לפריז סן-ז'רמן במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-18 ביוני 2023 ערך נואמה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת מדגסקר במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023. ב-7 בספטמבר 2023 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-1 על נבחרת הרפובליקה המרכז-אפריקאית במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
ארנסט ויליאם מקפרלנד היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מאריזונה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן בתפקידים בכל שלוש זרועות הממשל, אחת ברמת הממשלה הפדרלית ושתיים ברמה המדינתית.
בשנים 1941–1953 הוא כיהן כסנאטור מטעם אריזונה (מתוכן בשנים 1951–1953 כמנהיג סיעת הרוב בסנאט), לאחר מכן כיהן כמושל אריזונה העשירי בשנים 1955–1959, ולבסוף, כשופט בבית המשפט העליון של אריזונה בשנים 1965–1971 (מתוכם בשנת 1968 כנשיאו).
ארנסט מקפרלנד נולד בבקתת העץ בחווה המשפחתית שליד ארלסבורו שבמחוז פוטאווטומי, אוקלהומה, כבנם של תומאס וקזייה (קציעה, לבית סמית') מקפרלנד.
כאשר היה בן שמונה, עברה המשפחה לאוקימה שבאוקלהומה למשך שנה ולאחר מכן שבה לארלסבורו.
מעבר זה גרם לעיכוב בחינוכו של מקפרלנד, שכן באוקימה לא היו אז בתי ספר.
כתוצאה מכך הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בארלסבורג ב-1914.
לאחר תום לימודיו החל מקפרלנד ללמוד בקולג' איסט-סנטרל המדינתי של אוקלהומה (כיום אוניברסיטת איסט-סנטרל) שבעיר אדה.
לאחר סמסטר אחד הוא השלים את חובותיו לקבלת תעודת הוראה זמנית.
בסוף 1914 ובתחילת 1915 לימד מקפרלנד בבית ספר של כיתה אחת בעיירה שולטון שבאוקלהומה כדי לחסוך כסף להמשך לימודיו.
לאחר מכן הוא שב לקולג' איסט-סנטרל, ולימד מתמטיקה בבית הספר התיכון של אדה כדי להמשיך את מימון לימודיו.
בינתיים, הוא היה פעיל באגודות הדיבייט של הקולג' והחל להתיידד עם רוברט קר, שהיה חבר באותה אגודת דיבייט.
באמצע שנת 1915 הוא השלים את לימודיו כשבידיו תעודת הוראה קבועה.
לאחר לימודיו בקולג' החל מקפרלנד ללמוד באוניברסיטת אוקלהומה, ועבד במגוון של משרות חלקיות.
בתחילה הוא למד מתמטיקה מתוך כוונה לפתח קריירה בהוראה.
לאחר שנה הוא עבר ללמוד במכינה למשפטים.
הוא למד בקצב מואץ, וב-15 ביוני 1917 סיים את לימודי התואר בוגר אוניברסיטה.
לאחר תום לימודיו באוניברסיטה, התגייס מקפרלנד לצי ארצות הברית, זמן קצר לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
ב-11 בדצמבר 1917 הוא התגייס בדרגת ימאי מתלמד והוצב בבסיס האימונים הימי של הימות הגדולות.
הוא לא הצליח להסתגל לאקלים בחוף ימת מישיגן, ובמרץ 1918 הוא אושפז בבית החולים של הצי לאחר שלקה בדלקת ריאות.
את החודשים הבאים הוא העביר בבית החולים תוך שהוא התמודד עם מגוון בעיות, כולל דלקת קרום הלב, נפחת וצדרת.
רק בראשית 1919 הוא החלים במידה מספקת שבית החולים ימליץ על שחרורו בכבוד מהצי החל מינואר 1919.
לאחר שחרורו מהצי, שב מקפרלנד לאוקלהומה לתקופה קצרה, ואז החליט לעבור לאריזונה.
הוא הגיע לפיניקס ב-10 במאי 1919, ולאחר כמה ימים מצא עבודה בבנק מקומי.
בראותו שבבנק עמדו בפניו מעט מאוד אפשרויות קידום, הוא החל ללמוד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת סטנפורד.
לפני שיצא ללימודיו, הוא רכש שטח אדמה של 160 אקרים (כ-650 דונם) ליד העיר קאסה גרנדה.
מקפרלנד למד משפטים במשך ארבעה סמסטרים לפני שלקח הפסקה.
הוריו ואחיו הצעיר עברו לאריזונה.
באותה תקופה, המליצו בסטנפורד שכל הסטודנטים למשפטים יעבירו סמסטר בתקופת התמחות.
כשחש געגועים לביתו לאחר שנה בקליפורניה, הוא החל לעבוד במשרד עורכי הדין "פיליפס, קוקס ופיליפס" בפיניקס, שם הוא היה פקיד משפטי של מי שלימים יכהן גם הוא כמושל אריזונה, ג'ון קלהון פיליפס.
מקפרלנד גם הכיר מגוון של דמויות בממסד הפוליטי של אריזונה.
עם השלמת תקופת ההתמחות שלו, הוא שב לסטנפורד.
בסמסטר הקיץ של 1922 הוא השלים את התזה שלו לתואר דוקטור במשפטים.
בנוסף הוא השלים את חובות השמיעה לתואר מוסמך אוניברסיטה במדע המדינה.
מאוחר יותר באותה שנה הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של אריזונה.
עם סיום לימודי המשפטים, עבר מקפרלנד להתגורר בקאסה גרנדה כדי לממש את זכותו על האדמה שרכש וכדי לפתוח את משרד עורכי הדין הראשון שלו.
מצבה של כלכלת אריזונה באותה תקופה היה קשה, והוא השיג מעט מאוד עבודות משפטיות.
עם מצב זה הוא התמודד באמצעות מעורבות בפוליטיקה.
במהלך מערכת הבחירות למשרת המושל של 1922 הוא עבד במטה הבחירות של ג'ורג' האנט.
לאחר שניצח האנט בבחירות, מונה מקפרלנד לתפקיד התובע הכללי של אריזונה.
באמצע 1924 שב מקפרלנד כדי להשלים את עבודת הגמר שלו לתואר המוסמך.
מאוחר יותר אותה שנה הוא נבחר כפרקליט המחוז של פינאל.
בשל דרישת החוק באריזונה שפרקליט המחוז יתגורר בעיר מושב המחוז, עבר מקפרלנד להתגורר בפלורנס, שם הוא שימש בתפקיד במשך שלוש שנים.
בינואר 1926 נשא מקפרלנד לאישה את קלייר קולינס.
היכרותם הראשונה הייתה במסיבת חג המולד בסטנפורד ב-1919. לאחר מכן הם המשיכו בקשר מכתבים, וכאשר נבחר מקפרלנד לתפקידו, עבדה קולינס כמורה בבית הספר התיכון בפלורנס.
לזוג נולד ב-1927 בן בשם ויליאם ארנסט, וב-1929 בת בשם ג'יין קלייר.
ויליאם סבל ממחלה ונפטר ימים ספורים לפני לידת אחותו, שבעצמה נפטרה יומיים לאחר לידתה.
רעייתו של מקפרלנד סבלה מדיכאון בעקבות אובדן שני ילדיה.
ב-1930 היא הראתה סימני התאוששות כאשר הזוג ציפה ללידת ילד.
ילדתם השלישית, ג'ולייט, נולדה בלידה שקטה, וקלייר פיתחה סיבוכים של משכב לידה, שהובילו בסופו של דבר לפטירתה ב-12 בדצמבר 1930.
בפברואר אותה שנה ייצג מקפרלנד את המדינה בעתירתה הסופית של אווה דוגאן לפני הוצאתה להורג, משימה שהייתה קשה מאוד עבורו.
זמן קצר לאחר מכן הוא החליט שדי לו בתפקיד התובע.
תחת זאת, הוא התמודד על מושב בבית המשפט הגבוה של מחוז פינאל, אך נוצח בבחירות על ידי השופט המכהן, א.
לאחר סיום כהונתו כתובע המחוזי, חבר מקפרלנד לעוזרו הבכיר, טום פולברייט, ויחד הם הקימו את משרד עורכי הדין "מקפרלנד ופולברייט".
משרד זה זכה להכרה ציבורית כאשר זכה מקרפלנד בערעור שהגדיר את ויני רות ג'וד כבלתי שפויה, אך עיקר עיסוקו היה בתחום חוקי המים.
על אף הצלחתו בעריכת דין, עדיין קיווה מקפרלנד להיות שופט.
ב-1934 הוא התמודד על התפקיד בפעם השנייה, והפעם הביס את א.
גרין בבחירות המקדימות ונבחר בבחירות הכלליות מבלי שניצב מולו מתמודד נוסף.
ב-1935 הוא הושבע לתפקידו וכיהן על כס השיפוט במשך שש השנים הבאות.
בשל העומס הקל של עבודתו במחוז פינאל, קיבל מקפרלנד תיקים ממקומות אחרים באריזונה, שאפשרו לו לשבת על כס השיפוט בכל מחוז במדינה ולצבור ניסיון בסוגיות שונות בכל רחבי אריזונה.
כשופט, פסיקותיו זכו לכבוד, והן נהפכו על פיהן על ידי ערכאות גבוהות יותר שלוש פעמים בלבד.
בעת שכיהן כשופט, החל מקפרלנד לנהל מערכת יחסים עם אלמנה בשם עדנה איבלנד סמית', שהייתה אם לילדה קטנה, ג'וול.
סמית' לימדה היסטוריה ומתמטיקה בבית הספר התיכון של פלורנס עד שהשניים נישאו בטוסון ב-1 ביוני 1939. עם נישואיהם, אימץ מקפרלנד את בתה של זוגתו.
ב-1936, כאשר הודיעה חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אריזונה, איזבלה גרינוויי, שלא תתמודד על תקופת כהונה נוספת, שקל מקפרלנד להתמודד על התפקיד.
שוב ושוב הוא גם זכה לעידוד להתמודד על משרת התובע הכללי של אריזונה.
לכשהבין שאין ברשותו את המשאבים למסע בחירות ברחבי המדינה, הוא החליט שלא להתמודד על משרות אלו.
במהלך הבחירות לסנאט של ארצות הברית ב-1940, תלה מקפרלנד את יהבו במצביעים בפיניקס ובטוסון שיתנגדו לכל מועמד מעיר אחרת.
הוא עבר ברחבי המדינה והציג את עצמו מחדש למגוון של מנהיגים פוליטיים שאותם הוא הכיר בעת כהונתו על כס השיפוט, אך עדיין המתין להכרזה רשמית על כוונתו להתמודד על התפקיד.
כניסתו המאוחרת למרוץ לא הזיקה לו, והוא ניצח בבחירות המקדימות ביחס מצביעים של שניים לאחד כשהוא הביס את הסנאטור המכהן הנרי פ.
בבחירות הכלליות הוא ניצח, ובינואר 1941 החל לכהן בסנאט.
המינויים הראשונים של מקפרלנד לוועדות הסנאט היו לוועדה לענייני אינדיאנים, הוועדה למסחר בין-מדינתי, ועדת ההשקיה והטיוב, ועדת המשפט ולוועדת הגמלאות.
זמן קצר לאחר תחילת כהונתו של מקפרלנד בסנאט, שיכנע הסנאטור ג'רלד ני את הסנאט לפתוח בחקירה על התעמולה המלחמתית של תעשיית הרדיו והקולנוע.
הסנאטור ברטון וילר המליץ על מקפרלנד לחברות בוועדת החקירה שבראשה עמד ני על סמך ההנחה שסנאטור צעיר "ישמור על פה חתום".
במקום לעמוד בציפייה זו, היה מקפרלנד למבקר בולט של הוועדה והציג האשמות רבות שהועלו נגד סרטים על ידי אנשים שלא טרחו לצפות בהם.
מקפרלנד זכה לתשומת לב ברמה הלאומית על התנהלותו בוועדה, כשרוב הציבור האמריקאי הביט בו בעין יפה.
כחבר תת-הוועדה לתקשורת, היה מקפרלנד מעורב בשימוע שעסק בהשפעת ההתפתחות של דואר האוויר, הרדיו, הטלפונים, והטלגרף.
שוק הטלגרף האמריקאי נשלט על ידי החברות פוסטל טלגרף ווסטרן יוניון.
פוסטל טלגרף לוותה כספים מתאגיד השיקום הפיננסי כדי להחזיק את התשתיות שלה, אף על פי שהיה ברור שהחברה לא תצליח לפרוע את ההלוואות.
המגעים במסגרת זו עם רשות התקשורת הפדרלית הובילו את מקפרלנד לגלות עניין בתחום התקשורת.
התנסותו של מקפרלנד במלחמת העולם הראשונה הובילה אותו לגלות עניין ברווחת הלוחמים במלחמת העולם השנייה.
על בסיס הטענה שרבים מהחיילים עזבו את מקומות עבודתם, את משפחותיהם ואת מקומות הלימודים שלהם כדי לשרת בחזית, קידם מקפרלנד את החוק להכוונת חיילים משוחררים של 1944, כאמצעי לסיוע לחיילים עם חזרתם לחיים האזרחיים.
ב-1946 נבחר מקפרלנד לכהונה שנייה בסנאט.
ב-1950 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים מאוניברסיטת אריזונה.
ב-1950, הקימה סיעת הדמוקרטים בסנאט צוות של 12 סנאטורים כדי להבטיח שלכל הפחות חבר מפלגה אחד יהיה נוכח באולם המליאה כאשר הסנאט התכנס.
מהלך זה נעשה כדי להבטיח את זימונם של חברי הסיעה לכל הצבעה.
מקפרלנד נבחר לשמש כראש הצוות ומצא שיהיה יותר קל להיות נוכח במליאה בעצמו מאשר למצוא אחרים שישמשו בתפקיד.
במהלך הבחירות שהתקיימו באותה שנה, שני המועמדים לתפקיד מנהיג הרוב הדמוקרטי נוצחו במערכת הבחירות לבחירתם לתקופת כהונה נוספת.
על רקע ההערכה לפועלו מצד חבריו למפלגה, קיבל מקפרלנד עידוד להתמודד על תפקיד מנהיג הסיעה עם כינוס הקונגרס בינואר 1951. עם כינוסו של הקונגרס שנבחר באותה שנה, נבחר מקפרלנד כמנהיג הרוב הדמוקרטי.
בתפקידו זה, הוא אירח מדי חודש לארוחת צהרים שאליה הוא הזמין את כל יושבי הראש של הוועדות ואת הסנאטורים הצעירים.
הוא ניצל את המעמד הבלתי פורמלי כפורום לניהול מגוון של מגעים של הסנאט.
במשך שנתיים, כאשר הם כיהנו יחדיו בסנאט, ישב מקפרלנד לצדו של הארי טרומן.
במהלך תקופה זו התיידדו השניים, מצב שהקל עליו בעבודתו כמנהיג הרוב כאשר טרומן היה לנשיא.
מקפרלנד האמין שהיה זה חלק מחובתו כמנהיג הרוב ליידע את הנשיא על תחושותיהם האמיתיות של עמיתיו הסנאטורים.
"מעולם לא היססתי להציג בפגישותיי עם הנשיא דעות שהיו מנוגדות לדעותיו.
כפי שאמרתי קודם לכן, אני סבור שבאופן תדיר מדי, הנשיא שומע רק מה שאנשים חושבים שהוא רוצה לשמוע.
הייתי רוצה להדגיש שזה לא נעים להציג לנשיא דעה מנוגדת לדעתו בפגישות כאלו".
הוא חש שחובתו כמנהיג סיעת הרוב הייתה להפריד את עצמו מהאינטרסים של קהל בוחריו בפגישות אלו.
מקפרלנד דיבר בפני ועדת ההקצבות של הסנאט וביקש מהם להקציב העברת מים מנהר הקולורדו למרכז אריזונה.
הוא הפך למומחה בחוקי המים בשל מאמציו במסגרת חברותו בוועדת ההשקיה והטיוב.
ב-1952 נוצח מקפרלנד על ידי הרפובליקני בארי גולדווטר בניסיונו להיבחר לכהונה שלישית בסנאט.
הייתה זו הפעם האחרונה בה מנהיג סיעת רוב בסנאט לא נבחר לכהונה נוספת עד 2004, כאשר ג'ון ת'ון הביס את טום דאשל בדקוטה הדרומית.
בספטמבר 1954 ניצח מקפרלנד בבחירות המקדימות של הדמוקרטים על משרת מושל אריזונה.
בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-2 בנובמבר 1954 הוא נבחר לאחר שגרף 128,104 קולות מול 115,866 שקיבל המושל המכהן, הרפובליקני ג'ון הווארד פייל.
ב-3 בינואר 1955 הוא הושבע לכהונתו.
במהלך תקופת ממשלו של מקפרלנד, אושרר הסכם הנפט הבין-מדינתי, הוקמה ועדת הגבול של נהר הקולורדו, ומועצת המרוצים המדינתית קיבלה סמכויות חוקיות.
בנוסף, הוקמה מערכת הפארקים המדינתיים, ותמיכת המדינה בבתי הספר הורחבה.
ב-6 בנובמבר 1956 נבחר מקפרלנד לתקופת כהונה שנייה, לאחר שהביס את המועמד הרפובליקני הוראס ב.
גריפין ביחס קולות של 171,848 מול 116,744. ב-1958 בחר מקפרלנד שלא להתמודד על תקופת כהונה שלישית, ותחת זאת התמודד פעם נוספת על מושב בסנאט מול גולדווטר, אך הדבר לא עלה בידו, וב-5 בינואר 1959 סיים את כהונתו כמושל.
זמן קצר לאחר תום כהונתו בסנאט, הקים מקפרלנד עם כמה מידידיו את חברת הטלוויזיה של אריזונה שתפתח תחנת טלוויזיה בפיניקס.
מזה זמן רב הביע מקפרלנד סקרנות למדיום התקשורת החדש.
ב-1955, זמן קצר לאחר השבעתו כמושל, פתח מקפרלנד את KTVK, תחנת הטלוויזיה השלישית של פיניקס.
הוא בחר בשם זה "כדי שהאותיות TV יהיו השם האמצעי שלנו".
התחנה הייתה מסונפת לרשת ABC ברוב שטחה של אריזונה עד 1995, ואז הייתה לאחת מתחנות הטלוויזיה העצמאיות המצליחות ביותר בארצות הברית.
היא נותרה בבעלות משפחת מקפרלנד עד 1999.
שופט בבית המשפט העליון של אריזונה
לאחר תום כהונתו כמושל, שב מקפרלנד לעיסוקו בעריכת דין, וב-1964 נבחר לכהן בבית המשפט העליון של אריזונה.
הוא ישב בהרכב שפסק בפסק דין מירנדה נגד אריזונה, שבהמשך נהפך על פיו על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ב-1968 הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של אריזונה.
ב-1971 הסתיימה כהונתו של מקפרלנד על כס השיפוט.
באמצע שנות ה-70 שימש מקפרלנד כחבר מועצת המנהלים של הבנק הפדרלי להלוואות דיור של סן פרנסיסקו, וכנשיא חברת הטלוויזיה של אריזונה.
ארנסט מקפרלנד נפטר בפיניקס ב-8 ביוני 1984. הוא נטמן בבית הקברות גרינווד שבעיר.
במתחם הקפיטול המדינתי של אריזונה ניצב פסל בדמותו של מקפרלנד שמנציח אותו כ"אבי החוק להכוונת החיילים המשוחררים".
הפארק ההיסטורי המדינתי מקפרלנד שבפלורנס כולל בית משפט משוחזר ובניינים נוספים מהתקופה בה הייתה אריזונה טריטורייה.
את המבנים לפארק זה רכש ותרם מקפרלנד עוד בחייו למועצת הפארקים המדינתית של אריזונה.
ארנסט ויקטור פון ליידן היה רופא פנימי גרמני מדנציג.
פון ליידן למד רפואה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין, והיה תלמידם של יוהאן לוקאס שנליין ולודוויג טראובה.
פון ליידן היה תקופה רופא צבאי, ומאוחר יותר הוא היה פרופסור לרפואה באוניברסיטת קניגסברג, אוניברסיטת שטרסבורג ואוניברסיטת ברלין.
פון ליידן השפיע רבות על הקריירה של לודוויג אדינגר, ובמהלך כהונתו באוניברסיטת קניגסברג עבד בשיתוף פעולה הדוק עם ופרידריך דניאל פון רקלינגהאוזן.
בין תלמידיו ועוזריו הידועים היו בקניגסברג ו בברלין.
הוא טיפל בפרידריך השלישי, קיסר גרמניה בשל סרטן הגרון שלו, אם כי ללא הצלחה, ובשנות ה-90 היה רופא של הצאר אלכסנדר השלישי מרוסיה.
עם מותו של אלכסנדר ב-1894, העניק יורשו הצאר ניקולאי השני את אות בהצטיינות.
נכדו הוא הפילוסוף הפוליטי .
אף על פי שפון ליידן לא היה יהודי, הנאצים התייחסו אליו כ'יהודי נגוע' ופסלו את מחקריו.
פון ליידן התמחה במחלות נוירולוגיות, והוביל בהקמת בתי חולים ראויים לחולי שחפת.
הוא כתב מאמרים על מגוון רחב של נושאים רפואיים, כולל עבודות על ושיתוק ילדים.
בשנים 1887–1899 פרסם את ספר הלימוד לטיפול דיאטטי בשני כרכים.
הוא התפרסם בין השאר בהשקפתו על חשיבות היחס לחולה הפרטי, על שילוב של תזונה נכונה בהליך הריפוי, ועל שילוב של תצפית קלינית ושיטות אבחון מדעיות.
פון ליידן יזם שני אירועים חשובים בהיסטוריה המוקדמת של האונקולוגיה: ועידת הסרטן הבינלאומית הראשונה, שהתקיימה בהיידלברג, גרמניה, ב-1906, וייסוד האיגוד הבינלאומי הראשון לחקר הסרטן (המבשר של האיגוד הבינלאומי לבקרת סרטן של ימינו) בברלין ב-1908. כמו כן יזם את הקמת האגודה לרפואה פנימית בגרמניה.
מונחים רפואיים שנקראו על שמו
: גבישים חסרי צבע המצויים בליחה של חולי אסתמה, או בצואה של קוליטיס כיבית.
נקרא על שמו ועל שם הנוירולוג ז'אן-מרטן שארקו.
דלקת עצבים ליידן: דלקת עצב שבה סיבי עצב מוחלפים ברקמת שומן.
תסמונת ליידן-מוביוס: ניוון שרירי האגן; נקרא על שמו ועל שם הנוירולוג פאול יוליוס מביוס.
אטקסיה וסטפאל-ליידן: אטקסיה חריפה שמתחילה בילדות; נקראה על שמו ועל שם הנוירולוג קארל וסטפאל.
מעת לעת מוענקת מדליית ההנצחה של ארנסט פון ליידן על הישגים יוצאי דופן בתחום הרפואה הפנימית בגרמניה.
ארנסט פוקו (בהולנדית: Ernest Poku; נולד ב-28 בינואר 2004 בהמבורג שבגרמניה) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת באייר לברקוזן מהבונדסליגה.
פוקו גדל במחלקת הנוער של אמסטרדם, ובשנת 2019 עבר למחלקת הנוער של א.ז.
בחודש פברואר 2020 חתם על חוזה מקצועני ראשון בא.ז.
ב-30 באפריל 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של המועדון, וב-14 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בהפסד 0–1 לוואלבייק במסגרת המחזור הראשון בליגת העל ההולנדית לעונת 2021/2022. הוא ערך 49 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שלושה שערים.
ב-12 באוגוסט 2025 חתם על חוזה לחמש שנים בבאייר לברקוזן מהבונדסליגה.
פוקו נולד בגרמניה למשפחה ממוצא גנאי.
הוא נכלל בסגל נבחרת הולנד עד גיל 21 לטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 לשנת 2025, וערך חמש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שני שערים.
אֶרנֶסט לֶבונוביץ' פוֹגוֹסְיָאנְץ (5 ביוני 1935, צ'והוייב – 16 באוגוסט 1990) היה מחבר סובייטי-ארמני של בעיות שחמט ואטיודים.
הוא חיבר כ-6,000 בעיות ואטיודים, כמעט כמו מספר האטיודים שיצר .
בשנת 1988 הוענק לו התואר רב-אמן לקומפוזיציות שחמט.
כלל 1,727 לימודים מאת פוגוסיאנץ במאגר האטיודים שלו.
זה ייצג את המספר הגדול ביותר של אטיודים מכל המחברים.
, אלכסיי טרויצקי ולדיסלב פרוקש היו המחברים היחידים האחרים עם יותר מ-1,000 אטיודים.
אטיוד משנת 1964, פורסם ב-Shakhmatnaya Moskva, הלבן מתחיל וזוכה
אם במקום 5...ה1=פ נכתיר מלכה 5...ה1=מה ההמשך יהיה כך:
אטיוד משנת 1964, פורסם ב-Shakhmatnaya Moskva, הלבן מתחיל וזוכה, יוטיוב, החל מדקה 17:00
ארנסט ספארגור בראון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הרפובליקנית, שייצג את מדינת נבדה בסנאט של ארצות הברית במשך כחודשיים בשנת 1954.
בראון נולד באלטוראס (Alturas) שבקליפורניה ועבר עם משפחתו לרינו שבנבדה בשנת 1906, שם למד בבתי הספר הציבוריים של העיר.
ב-1927 השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת נבדה ברינו.
בראון למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין המדינתית בשנת 1927, והחל לעסוק בעריכת דין ברינו.
בשנת 1933 החל את כהונתו בבית הנבחרים של נבדה.
משנת 1935 ועד פברואר 1942 כיהן כתובע המחוזי של מחוז וושו (Washoe).
כחייל ותיק בכוחות המילואים של צבא ארצות הברית, הוא התפטר מתפקידו בראשית 1942 כדי להתגייס לשירות פעיל בצבא ארצות הברית בדרגת מייג'ור.
במהלך מלחמת העולם השנייה קודם לדרגת קולונל, ושוחרר בשנת 1945. לאחר מכן שב לביתו ברינו וחזר לעסוק בעריכת דין.
ב-1 באוקטובר 1954 מינה אותו מושל נבדה צ'ארלס ראסל למלא את מקומו של פט מקארן בסנאט של ארצות הברית, שנפטר בעת כהונתו.
בבחירות מיוחדות שנערכו בנובמבר 1954 הפסיד בראון לאלן בייבל, מועמד המפלגה הדמוקרטית.
בראון התפטר מהסנאט מוקדם יותר במטרה לאפשר לבייבל לצבור ותק ולהיכנס לתפקיד כבר ב-1 בדצמבר 1954, ושב פעם נוספת לעסוק בעריכת דין ברינו.
בראון נפטר ברינו בשנת 1965, ונקבר בחלקת הבונים החופשיים בבית העלמין מאונטן וויו שבעיר.
אֵרְנְסְט רֶהְם היה מייסד ומנהיג האס אה בגרמניה.
הוצא להורג יחד עם פעילים נוספים לאחר שנכלא במהלך ליל הסכינים הארוכות.
נלחם במלחמת העולם הראשונה וקיבל מספר עיטורי גבורה.
ב-1919 נפגש עם אדולף היטלר - מפגש אשר שינה את חייו.
רהם היה אז קצין במטה הצבא במינכן.
מינכן של אותם הימים נעה בין שלטון השמאל הקיצוני, לבין שלטון הימין הקיצוני.
לאחר תבוסת גרמניה במלחמה הכריז הסוציאליסט היהודי קורט אייזנר על רפובליקה.
לאחר רציחתו של אייזנר בידי פעיל ימין קיצוני, השתלטו הפועלים על בוואריה, והכריזו על "רפובליקה סובייטית".
זו פוזרה בכוח הזרוע במהומות שבהן נרצחו מאות פועלים על ידי ארגון ה"פרייקור" הצבאי למחצה.
מינכן הייתה חסרת יציבות, ותוססת.
ארגונים ומפלגות קמו והתפרקו תוך שהם זוממים לתפוס את השלטון.
כאשר נפגש רהם עם היטלר, היה היטלר חייל משוחרר, שהתפרנס מכך שהיה מלשין בשכר עבור הצבא על ארגונים פוליטיים.
רהם שלח את היטלר לבדוק את הארגון "מפלגת הפועלים הגרמנית".
הארגון מצא חן בעיני היטלר, וזה הצטרף לארגון, שהיווה את הבסיס למפלגה הנאצית.
רהם החל לסייע לארגון, בו ראה כוח עזר כנגד השמאל הקיצוני בבוואריה, תוך שהוא מספק לו כוח אדם, ציוד ונשק, הגנה מפני השלטונות, ותמיכה בפעולות קיצוניות.
רהם סייע להיטלר בהקמת מיליציה צבאית מאורגנת, היא האס אה.
בשנותיו הראשונות של האס אה עמדו בראש הארגון אנשים שונים כגון הבריון אמיל מוריס, ולתקופה מסוימת אף הרמן גרינג.
רהם, אשר היה קצין צבא מקצועי, לא יכול היה לעמוד בראש מיליציה, אך בפועל סיפק למיליציה את כל הדרוש לה לפעולתה, והיה בין הפעילים בהקמתה ובארגונה.
רהם השתתף בארגון הפוטש במרתף הבירה ב-1923. לאחר כישלון הפוטש, ניתק רהם את קשריו עם היטלר ועם המפלגה, ויצא להצטרף לצבאה של בוליביה, בדרגת קולונל.
עם חידוש פעולת האס אה בשנת 1925 הועמד בראשו קצין בשם פפפר פון סלומון.
בשנת 1930 נקרא רהם מחדש לפקד על האס אה, שכן הארגון יצא משליטה, ולמעשה היה לרועץ להיטלר בדרכו אל הכוח, דרך שכללה בהכרח מרכיב של "מהוגנות" ובריתות עם גורמים פוליטיים, שפעולות האס אה הרצחניות והבריוניות יכלו לפגוע בהן.
רהם קיבל דרגת רייכסלייטר במפלגה.
מקורביו של אדולף היטלר, שחששו לתדמיתה של המפלגה, דחקו בפיהרר להתנער מרהם בשל נטיותיו המיניות.
האס אה הורכב מבריונים ומפושעים, שניתנה להם דרך אחרת "להשתלב" בחברה הגרמנית.
הפלוגה עברה אימונים צבאיים מרובים, דרכי פעולותיה היו שילוב גס בין התפרעויות ברחובות ואלימות לבין הגנה על היטלר והמפלגה.
לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון, ב-30 בינואר 1933, החלו היחסים בין היטלר לרהם להתערער, בשאלת הדרך בה נוהג האס אה ובשאלה מיהו מנהיגו האמיתי.
רהם רצה שהאס אה יהיה נפרד מפוליטיקת המפלגה, אולם היטלר רצה שליטה מלאה על כל מנגנוניה.
היטלר היה מודאג מהקיצוניות שבדרכו של רהם, הוא סבר כי תדמית המפלגה נפגעת בשל כוחניות האס אה, וכי פעולותיה יהיו לו לרועץ בדרכו לשלטון המוחלט אותו רצה.
רהם המשיך במדיניותו המיליטנטית: הוא סיפח מיליציות שונות בגרמניה אל האס אה, והשתלט על מתקנים צבאיים לאימון חייליו.
בו בזמן המשיך להגן על חברי המפלגה והראה נאמנות להיטלר, אך רצונו היה בכוח צבאי גדול שיהווה את צבא גרמניה העתידי.
צבא גרמניה אשר נשען זה שנים על האצולה התורשתית, וגייס את קציניו רק מקרב שכבת האוכלוסייה האריסטוקרטית, ראה בחרדה את המיליציות של אספסוף האגרופנים המנסות להשתלט עליו.
היה ברור כי אם תוגשם תוכניתו של רהם, יבלע ההמון את הצבא (המוגבל בגדלו בשל הסכם ורסאי), והצבא יאבד את ייחודו.
היטלר, אשר חזה בעיניו את מכונת המלחמה המקצועית, המשוכללת והמודרנית, אשר הצבא יהפוך בסופו של דבר להיות, לא יכול היה לתת להתפתחות זו לקרות.
האס אה מנה כשני מיליון חברים, רובם מהמעמד הבינוני ומובטלים רבים, אשר ייחסו רצינות יתרה למרכיב הסוציאליזם שב"נציונל-סוציאליזם".
על אף שבלעדיהם לא היה מגיע היטלר למעמדו, היו לו מספר סיבות להיפטר מהאס אה:
רהם וחבריו רצו במהפכה סוציאליסטית שנייה.
האס אה לא היה פופולרי בקרב המעמד העסקי והעשירון העליון.
הצבא ראה בו יריב, והיטלר רצה בתמיכת הצבא במקרה שפאול פון הינדנבורג ימות ומשרת הנשיא תתפנה.
רהם, כמו גם סגנו אדמונד היינץ, היו הומוסקסואלים מוצהרים, מה שאמנם היה כנראה רגיל באותם זמנים, אך עדיין עורר מחלוקת בקרב אוכלוסיות שונות.
בנוסף, קרבתו של היטלר לרהם, והיות היטלר רווק בשנות הארבעים לחייו, העלו חשדות שאף הוא הומוסקסואל.
כמו כן, רהם היה אחד המנהיגים היחידים שיכלו להוות איום על שליטתו של היטלר במפלגה.
דוגמה לכך היא שרהם היה המנהיג היחיד במפלגה שקרא להיטלר בשמו הפרטי "אדולף" או לפעמים אף בכינוי "אדי", במקום "מיין פיהרר" ("המנהיג שלי" בתרגום חופשי) כמו השאר.
היטלר הורה על רציחת מנהיגי האס אה ובהם רהם משום שקראו תיגר על תוכניתו להעמיד חזות מהוגנת למשטרו אותה קיווה להשיג באמצעות בריתו עם השמרנים שייצגו את בעלי ההון, התעשיינים והצבא.
לעומת השמרנים שבסיס כוחם היה בקרב המעמדות הגבוהים של גרמניה הרי מיליציות האס אה שאבו כוחן מן השוליים של שדרות העם הגרמני.
בקיץ הורע מצבו של הינדנבורג.
היטלר ביקש שאנשי האס אה ייקחו חופשה קצרה.
רהם אמר לאנשיו שיאזרו כוח, כי בחוזרם מהחופשה יגדל כוחם והם יהוו את עתיד גרמניה.
הוא האמין כי עם הסתלקותו של הינדנבורג יתגלה כוחה הפוליטי של המיליציה, וחזון "מדינת האס אה" יתגשם.
בליל 30 ביוני 1934, "ליל הסכינים הארוכות", פרצו כוחות אס-אס למלון הנזלבאואר (כיום "לדרר") שבעיירה באד-ויסזה, שם נערך כנס של מנהיגי האס אה.
היטלר, שהגיע זמן קצר לאחר מכן, העיר את ארנסט רהם משנתו (אחרי שהלך לישון לילה שם בעקבות השתתפותו), ובישר לו כי הוא וחבריו עצורים בעוון חתירה תחת מנהיגותו.
האס אס כיתר את ברלין, מצא את בתיהם של חברי האס אה והחל להוציאם להורג.
מפקד משטרת ברלין לא הפריע למתרחש, ואף אמר ליורים כי "יכוונו היטב למטרה".
רהם עצמו נורה בכלא על ידי קצין האס אס תאודור אייקה, לאחר שסירב לחתום על "מכתב התאבדות" בכפייה ולאחר מכן ולהתאבד בעצמו, בדרשו ש"אדולף" (היטלר) עצמו יירה בו.
לאחר ליל הסכינים הארוכות מינו הנאצים את ויקטור לוצה לראש האס אה.
הארגון איבד את כוחו והפך לארגון שולי בגרמניה הנאצית.
חיסולו של רהם הרחיק מן הזירה הפוליטית יריב בעל סמכות והשפעה וחיזק את מעמדו הבלעדי של היטלר בשלטון.
דמותו של רהם מוצגת בסרט התיעודי "אלדורדו: כל מה שהנאצים שונאים" משנת 2023.
ארנסט קלטנברונר היה פושע מלחמה נאצי, מראשי האס אס בדרגת אוֹבּר-גרוּפנפיהרר, מפקד המשרד הראשי לביטחון הרייך וראש האס דה, אוסטרי במוצאו.
נמנה עם האחראים העיקריים לשואה, נשפט במשפטי נירנברג, הורשע כפושע מלחמה והוצא להורג בתלייה באוקטובר 1946 כחלק מההוצאות להורג בנירנברג.
קלטנברונר נולד לעורך הדין הוגו קלטנברונר ואשתו תרזה בעיירה ריד (Ried) שליד העיר בראונאו אם אין באוסטריה, על גבול בוואריה.
הוא למד בבית הספר בעיירה ראב ולאחר מכן בגימנסיה הריאלית בעיר לינץ, שם הכיר גם את אדולף אייכמן (לימים, פקודו).
לאחר שזכה בתעודת בגרות בשנת 1921, החל בלימודי כימיה באוניברסיטה הטכנית של גראץ, אולם תוך זמן קצר עבר ללימודי משפטים באותו מוסד וסיים בתואר דוקטור בשנת 1926. במהלך לימודיו קיבל את צלקת הסיף שעל לחיו השמאלית.
בתום לימודיו הצטרף למיליציית ההיימווהר (Heimwehr) ועבד כעורך דין עד שנת 1928 בלינץ, גראץ וזלצבורג.
כיוון ששאף לאיחוד מהיר של אוסטריה עם גרמניה הצטרף קלטנברונר למפלגה הנאצית האוסטרית בשנת 1930, ושנה לאחר מכן לארגון האס אס האוסטרי.
הוא קיבל מינויים של דובר המחוז, ושל עורך דין המחוז, באס-אס המקומי.
הוא זכה למוניטין בייצוג פעילים נאצים בפני השלטונות.
בינואר 1934 נאסר לתקופה קצרה בידי ממשלת אנגלברט דולפוס אשר ניסתה לדכא את פעילות הנאצים באוסטריה.
בעקבות הפוטש הכושל ביולי אותה שנה ורצח דולפוס, נעצר שוב, בחשד למעורבות ברצח.
האישום לא הוכח, אך קלטנברונר הורשע בבגידה ונידון לעשרה חודשי מאסר בפועל.
לאחר שחרורו בשנת 1935 שימש קלטנברונר בתפקיד ראש האס אס האוסטרי במחתרת.
במקביל, שימש כמודיע להיינריך הימלר ויצר קשרים טובים עם ארתור זייס-אינקווארט, שפעל למען איחוד הדרגתי עם גרמניה.
קלטנברונר נטל חלק פעיל באנשלוס – סיפוחה של אוסטריה לגרמניה – ולאחר מכן הועלה לדרגת "גרופנפיהרר" באס-אס הגרמני.
הוא היה אף נציג "אוסטמארק", היא אוסטריה, ברייכסטאג בשנת 1938, ובשנת 1941 היה לגנרל במשטרה.
מיום 30 בינואר 1943 היה קלטנברונר מפקד המשרד הראשי לביטחון הרייך (RSHA).
אשר כלל את "משטרת הביטחון" (SIPO) ואת "שירות הביטחון" (אס דה) והיה באופן רשמי גם ראש האינטרפול.
בתפקיד זה החליף את ריינהרד היידריך, אשר נהרג בידי פרטיזנים פטריוטים צ'כים ביוני 1942. במשרה זו החזיק עד סופה של המלחמה.
כמפקד ה-RSHA היה לו חלק בביצועם של הפשעים הבאים:
רצח היהודים בשטחים הכבושים במזרח על ידי האיינזצגרופן.
רצח שבויי מלחמה לפי קריטריונים אידאולוגיים וגזעיים.
רצח שבויי מלחמה שנתפסו שוב במחנות ריכוז ובמחנות השמדה.
הקמת מחנות ריכוז ומחנות השמדה והשמדת גורמים בלתי רצויים מבחינה גזעית ואידאולוגית (יהודים, קומוניסטים, צוענים, הומוסקסואלים ועוד).
גירוש אזרחים מהשטחים הכבושים לשטחי גרמניה על מנת להשתמש בהם בעבודות כפייה.
הוצאה להורג של שבויים, והגנה על אזרחים שביצעו לינץ' כנגד טייסים שהופלו.
הבאת אזרחים זרים לשטחי הרייך למשפטים סודיים וענישתם.
הענשת אזרחים אלו לפי חוקים סודיים ולאחר משפטים מקוצרים.
הוצאה להורג של אזרחים בענישה קולקטיבית על פשעים של קרוביהם או שכניהם.
שוד וביזה של רכוש פרטי וציבורי.
רצח אסירים במתקני ה-SD וה SIPO.
לקראת סוף המלחמה, ובמיוחד לאחר כישלונו של קשר העשרים ביולי, ניסיון של חבורת קציני ורמאכט להתנקש בהיטלר, הגביר קלטנברונר מאוד את כוחו, ועל אף שהיה כפוף להיינריך הימלר נראה כי הימלר ירא מפקודו זה.
בסוף מרץ 1945, מונה קלטנברונר לאחראי על הביטחון בדרום גרמניה.
בסוף אפריל העביר את מפקדתו לעיירת הקיט אלטאוסזה שבצפון-מערב שטיריה באוסטריה.
שם נתפס בידי יחידות הצבא האמריקאי ב-11 במאי 1945 ונעצר.
תחילה הועבר לחקירה באנגליה ומשם נשלח לנירנברג, על מנת לעמוד לדין.
תחילה קבל על עינויים בשבי הבריטי ובכה כשראה את כתב האישום נגדו, אולם תוך זמן קצר התעשת והחל לפעול כדי להילחם על חייו.
בהערותיו הראשוניות בכתב על שלושת סעיפי האישום נגדו טען:
"אינני חש אשם בשום פשע מלחמה.
עשיתי רק את חובתי במסגרת מנגנון הביטחון בו פעלתי.
אינני מוכן לשמש כתחליף להימלר".
שאר נאשמי משפט נירנברג השתדלו לשמור מרחק ממנו.
קלטנברונר שלל כל מעורבות בפשעים וטען שלא היה לו כל קשר למנגנונים מבצעים דוגמת הגסטאפו.
לדבריו, הוא היה מעין אחראי מטעם השירות החשאי ובעל סמכויות ייצוגיות בלבד.
הוא אפילו הכחיש שחתם על מספר מסמכים שהוצגו לבית הדין מטעם התביעה.
על הפשעים שביצע הוא נידון למוות ב-30 בספטמבר והוצא להורג בתלייה ב-16 באוקטובר 1946 כחלק מההוצאות להורג בנירנברג.
מילותיו האחרונות היו "אהבתי את עמי הגרמני ואת מולדתי בלב חם.
עשיתי את חובתי על פי חוקי עמי ואני מצטער שהפעם עמי הונהג על ידי אנשים שלא היו חיילים ושבוצעו פשעים שלא ידעתי עליהם.
אפרים קישון קרא (בזלזול) לאופנוע השחור שעליו רכב "הדוקטור" על שם קלטנברונר, שלבש בשירותו באס אס מדים שחורים.
ארנסט פרידריך פרדיננד צֶרמֵלו (27 ביולי 1871 – 21 במאי 1953) היה מתמטיקאי ופילוסוף גרמני.
צרמלו נולד בשנת 1871 בברלין בירת הקיסרות הגרמנית.
הוא למד בגימנסיה לואיזנשטדט (Luisenstädtisches Gymnasium) בברלין וסיים בשנת 1889. לאחר מכן המשיך ללימודי מתמטיקה, פיזיקה ופילוסופיה באוניברסיטאות ברלין, האלה ופרייבורג.
בשנת 1894 השלים עבודת דוקטור, שעסקה בחשבון וריאציות.
הוא נשאר באוניברסיטת ברלין והיה עוזר של מקס פלאנק, שתחת הדרכתו החל לעסוק בהידרודינמיקה.
ב-1897 עבר צרמלו לאוניברסיטת גטינגן, שהייתה אז מרכז עולמי למחקר מתמטי, וסיים את התזה שלו שנתיים לאחר מכן.
צרמלו החל לעבוד על בעיות בתורת הקבוצות, וב-1902 פרסם את עבודתו הראשונה בתחום.
בשנת 1904 הצליח להתקדם לעבר המטרה שאותה הציב הילברט בנאומו בקונגרס המתמטיקאים בשנת 1900, כאשר הוכיח את משפט הסדר הטוב, דבר שהקנה לו תהילה ומינוי כפרופסור בגטינגן בדצמבר 1905. הוכחתו הראשונה עוררה חילוקי דעות מסוימים, וב-1908 הוא שכלל הוכחה זו והיא נתקבלה בחוגי המתמטיקאים.
בשנת 1905 החל לעסוק ביצירת בסיס אקסיומטי לתורת הקבוצות, ובשנת 1908 פרסם את התוצאות שאליהן הגיע, חרף כישלונו להוכיח את העקביות של מערכת האקסיומות.
בשנת 1922 שכללו אברהם הלוי פרנקל ותוראלף סקולם, כל אחד בנפרד, את מערכת האקסיומות של צרמלו.
התוצאה, מערכת בת 10 אקסיומות, ידועה בשם אקסיומות צרמלו-פרנקל (ZF), והיא המקובלת ביותר עד היום כבסיס לתורת הקבוצות האקסיומטית.
ב-1913 הוכיח צרמלו את משפט צרמלו, משפט חשוב בתורת המשחקים.