tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפני שהכבישים פותחו, התפתח הכפר טירובלה בשפך הנהר Vallayar, שחיבר מקומות רחוקים וקרובים דרך נתיבי המים, באותם ימים המקום היה ידוע בשם Valla vāi (ואי, בשפת מלאיאלאם העתיקה פירושו, שפך נהר).
מאוחר יותר נוספה לשם הקידומת Thamizh 'Thiru (שפירושו קדוש/נערץ) והפכה ל-Thiruvala.
הפרוש המילולי של השם "שפך הנהר הקדוש/הנערץ".
ישנן עדויות רבות המצביעות על כך שהאזור היה מיושב מאז שנת 500 לפנה"ס, יישוב מאורגן הוקם באזור רק בסביבות שנת 800 לספירה.
האזורים הנוכחיים נירנאם וקדאפרה בחלק המערבי של טירובלה היו שקועים מתחת לים לפני כן.
קיים דיווח על גרזני אבן שנמצאו באזור טירובלה, מהתקופה הנאוליתית ואף מתקופה מוקדמת יותר.
טירובלה היא אחת מ-64 יישובי הברהמינים במדינת קרלה וגם אחת החשובות מהן.
הגאוגרף הרומי תלמי מזכיר את נהר באריס, המזוהה כנהר "פמבה" הנוכחי.
טירובלה הייתה גם מרכז מסחרי חשוב בצמוד לנמל נירנאם בימים הקדומים, כי שמתאר פליניוס הזקן כ"נלסינדה" .
ניתן להסיק מכך, שהעיר "באקארה"ייתכן שהייתה נמל "פורקאד" המודרני.
העובדה שהאדמה במערב טירובלה המודרנית היא חול מסוג חול ים הכולל צדפים, מוכיחה שנירנאם וכל מערב טירובלה היו יכולים להיות באזור חוף ים.
עד תחילת המאה ה-10 לספירה, שושלת מלכי איי הייתה הדומיננטית בקרלה.
הם שלטו מטירובלה בצפון ועד Nagercoil בדרום.
תלמי הרומאי כתב, מנהר באריס (נהר פמבה) ועד כף קומורין "איוי".
לוחות הנחושת שנמצאו בטירובלה מתארות את החיים בקרלה עד המאה ה-12, הלוחות הן תיעוד המתרכז בתיאור חיי החברה סביב המקדש בטירובלה (כולל בכתב עברי).
המקדש בטירובלה היה בית ספר גדול ללמידה וודית ("Thiruvalla salai"), שהיה אחד ממרכזי הלמידה הבולטים בקרלה.
מרכז הלמידה Thiruvala salai היה אחד העשירים ביותר מבין בתי הספר הוודיים של קרלה, ולפי לוחות הנחושת, תלמידי בית הספר הואכלו ב-350 נאז'ים של אורז מדי יום.
מקדש Sri Vallabha היה אחד המקדשים העשירים ביותר של קרלה העתיקה, כפי שעולה מהכתוב בלוחות הנחושת.
בשל העובדה שהלוחות עתיקות, אורך התכנים, ואופי השפה, לוחות הנחושת של טירובלה מהווים את "הספר הראשון בשפת מלאיאלאם", לפי פרופ'.
טירובלה שוכנת בגובה של 9 מ' מעל פני הים, באגן הניקוז של הנהרות פמבה ומנימלה .
בעיר קיימת רשת של נחלים ותעלות טבעיות (הנקראות "תודו" במליאלאם).
העיר יושבת על אדמת סחף נהרות, ובחלקים המזרחיים שלה יש אדמה מסוג טיט המסווגת כתחת אזור אגרו-אקולוגי של "דרום מידלנדס", בעוד שבפרברים המערביים כגון נירנאם יש סוג של אדמה חולית יותר הדומה לאדמת חול ים.
(אזור אגרו-אקולוגי של קוטאנאד) באזור קוטנאד העליון בטירובלה יש אדמה מסוג "Karappadam", שהיא אדמה במרקם חרסית, בעלת חומר אורגני גבוה, והיא נמצאת באזורים הנמצאים בגובה של כ-1–2 מ' מעל פני הים.
האקלים בטירובלה מסווג כאקלים מונסון טרופי.
שבו יורד גשם משמעותי ברוב חודשי השנה.
לעונה היבשה הקצרה יש השפעה מועטה על האקלים הכללי.
סיווג האקלים על פי Köppen-Geiger הוא Am.
הטמפרטורה בעיר עומדת על 27.3 מעלות צלזיוס בממוצע.
כמות המשקעים הממוצעת בשנה עומדת על 3298 מ"מ.
הטמפרטורה הממוצעת היא 29.0 מעלות צלזיוס.
אפריל הוא החודש החם ביותר בשנה.
ביולי הטמפרטורה הממוצעת הנמוכה ביותר בשנה והיא עומדת על 26.4 מעלות צלזיוס.
בין החודשים היבשים והרטובים ביותר, ההבדל במשקעים הוא 574 מ"מ.
כמות המשקעים הנמוכה ביותר יורדת בחודש ינואר, הממוצע החודשי עומד על 22 מ"מ.
בחודש יוני יורדת כמות המשקעים הגבוהה ביותר בממוצע של 596 מ"מ.
בשל הקרבה לקו המשווה, שינויי הטמפרטורה הממוצעת בטירובלה הם מעטים מאוד.
במהלך השנה, הטמפרטורות הממוצעות משתנות ב-2.6 מעלות צלזיוס בלבד.
טירובלה ידועה בעיקר בזכות מזג האוויר הנעים שלה.
רוחות מונסון דרום מערביות מביאות לטירובלה ממטרים כבדים החל מחודש אוגוסט למשך מספר חודשים.
הזמן הטוב ביותר לבקר בעיר אחרי עונת גשמי המונסון.
בית הספר הממוסד הראשון הוקם בטירובלה באמצע המאה ה-18. הוראת האנגלית החלה בעיר, בבית הספר המסיונרי CMS שבטירובלה.
בנוסף מתקיימים בעיר עוד 4 בתי ספר תיכוניים שרמת הלימודים בהם עומדת בסטנדרטים גבוהים.
בשנת 1952 הוקמה בעיר המכללה הראשונה ומאוחר יותר הוקמו עוד 2 מכללות.
בעיר ישנם חמישה בתי חולים שאחד מהם הוא בית חולים אוניברסיטאי.
בתוך הגבולות העירוניים המודרניים של טירובלה חיים בה, מספר כמעט שווה של נוצרים (48.03%) והינדים (46.92%).
בטירובלה שוכן מקדש Sree Vallabha שהוא היחיד מסוגו במדינה שבו מתקיימים אירועי קתקאלי Kathakali כמנחה פולחנית מדי ערב.
ענפי הספורט הפופולריים בטירובלה הם כדורגל וקריקט.
העיר טירובלה מארחת טורנירי כדורגל וקריקט רבים ברמת המחוז והמדינה.
יש בטירובלה אצטדיון שמתוחזק על ידי המועצה העירונית.
הוא נקרא גם "אצטדיון פריטי".
בנוסף לאצטדיון העירוני קיים בעיר בית ספר לכדורגל בשם Little Flower UP, West Othera.
ילדים בגילאי 6 עד 16 מקבלים בו הדרכה.
כדורגלן העבר KT Chacko, אימן בבית הספר.
איגוד הקריקט של קרלה הקים בעיר את מתחם הקריקט המקורה ברמה עולמית עם 7–24 מתקני אימון.
המתחם צמוד לאצטדיון העירוני והוא בנוי על 743.2 מטרים רבועים.
המתחם מכיל גם ספרייה, חדר כושר, חדר ישיבות ואולם כנסים.
מתקן הקריקט המקורה הוא המתקן הראשון מסוגו במדינה.
העיר טירובלה מארחת אירועי תרבות רבים כולל מופעי פרחים, פסטיבלי אוכל ואירועים רבים אחרים מדי שנה.
טירה או א-טירה היא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה ביהודה ושומרון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה מ-2007, מנתה אוכלוסיית הכפר 1,276 תושבים.
טירה ממוקמת בהרי בנימין המערביים, 8.3 קילומטרים דרום-מערבית לרמאללה.
היא גובלת בביתוניא ממזרח ומצפון, בית חורון מצפון, בית עור אל-פוקא ("בית חורון עליון") מצפון-מערב, בית ענאן ממערב ובית דוקו מדרום.
טירה הוא שמם של מספר יישובים במרחב ארץ ישראל, ובהם העיר טירה שבשרון, והכפר טירי שבדרום לבנון.
בעבר יישובים ערביים בשם זה התקיימו גם באזור חיפה, באזור בית שאן ובאזור רמלה.
לפי החוקר הבריטי בן המאה ה-19 אדוארד הנרי פאלמר, מקור שמות היישובים הללו במילה העברית והארמית "טירה", ובשלבים מאוחרים יותר הוא בולבל עם המילה הערבית 'טייר', ציפור.
טירה יושבה לאחר המאה ה-18 בידי מהגרים מדורא שבדרום הר חברון.
אצל רובינסון וסמית' (1838) טירה נזכרת ככפר מוסלמי, השוכן במחוז בני מאלכ, ממערב לירושלים.
בסקר ארץ ישראל המערבית (1883) נזכר היישוב טירה ככפריר השוכן על רכס.
החוקרים ציינו כי ישנו עץ קדוש צפון מזרחית לכפר (שייח' חסן) ומעיין בשם עין ג'ופנא השוכן בעמק מדרום מערב לכפר.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל שנערך בשנת 1922 על ידי רשויות המנדט הבריטי, נמנו בטירה 257 מוסלמים.
במפקד העוקב של שנת 1931 נמנו בכפר 265 מוסלמים שהתגוררו ב-71 בתים.
על-פי סקר הכפרים שנערך ב-1945, בטירה התגוררו 330 מוסלמים, בעוד ששטח הקרקע הכולל של הכפר היה 3,968 דונם.
מתוכם, 193 דונם שימשו למטעים וקרקע להשקיה, 1,974 לדגנים, ואילו 23 דונם סווגו כשטחים בנויים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, הכפר נכלל בשטח המדינה הערבית.
לאור הסכמי שביתת הנשק של 1949 שחתמו את מלחמת העצמאות, עברה אט-טירה לשלטון ירדני.
במפקד ירדני שנערך ב-1961 נמנו 534 תושבים בטירה.
הכפר עבר לשליטת ישראל במלחמת ששת הימים.
בהסכם אוסלו ב' (1995), 10.4% מאדמות הכפר סווגו כשטח B, ואילו 89.6% הנותרים סווגו כשטח C.
67 דונמים הופקעו מהכפר לצורך הקמת בית חורון.
טירה לחג המולד הוא סרט רומנטי אמריקאי משנת 2021 בהפצת נטפליקס ובבימוי של מרי למברט, עם ברוק שילדס וקרי אלווס בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על סופרת אמריקאית מצליחה שטסה לסקוטלנד כדי לברוח משערורייה, נשבית בקסמה של טירה ומתאהבת בבעליה הרוזן.
הצילומים נערכו בטירת דלמני בפאתי אדינבורו.
סופי בראון (ברוק שילדס) היא סופרת מצליחה של רבי מכר רומנטיים שבכולם הגיבורה היא "אמה גייל" ובן זוגה וינסטון.
לאחר שוינסטון "נהרג" בספר האחרון מתחיל מסע השמצות נגדה על ידי קוראיה.
היא מוזמנת לראיון עם דרו ברימור שמרגיזה אותה בכך שהיא מזכירה לה את הגירושים שלה.
סופי מתפרצת עליה והשידור נקטע.
סופי רוצה להשתחרר מהלחץ ומחליטה לטוס לסקוטלנד ולבקר בטירת דן דנבר עליה סיפר לה אביה המנוח.
היא מגיעה לכפר קטן בשם דנבאר, שוכרת חדר באכסניה קטנה ומתיידדת עם האנשים שם - מייזי המנהלת (אנדי אושו), הלן הקשישה (טינה גריי), רונה הקונדיטורית (איליד לואן) ואנגוס הגיי (סטיבן אוסוואלד) שעצוב בגלל מותו של בן זוגו.
היא רוכבת באופנים לטירת דן דנבאר ומוצאת שם את הבעלים מיילס (קרי אלווס) שהוא רוזן דנבאר ה-12 ואת מדריך התיירים תומאס (לי רוס).
מתברר לה כי הרוזן שקוע בחובות והאחוזה עם שטח הכפר הצמוד עומדים למכירה.
לאחר סיור בטירה היא מודיעה למיילס כי ברצונה לרכוש את הטירה.
הוא מתנה בחוזה כי תפקיד פיקדון בסכום גבוה לשלושה חדשים וכי אם תתחרט בתקופה זו הפיקדון יועבר לרשותו.
הוא מנסה להמאיס עליה את המקום אבל זה לא עוזר.
עם הזמן הם מתקרבים ומתאהבים.
כשהיא לחוצה על ידי הסוכנת שלה, קלייר (דזירה ברץ'), היא מתחילה לכתוב ספר בהשראת חוויותיה מהמקום.
היחסים בינה למיילס יודעים מעלות ומורדות.
הם מכינים נשף חג מולד חגיגי לתושבי הכפר אך סמוך לכך הם רבים וסופי עוזבת את הטירה בדרכה לטיסה לארצות הברית.
ברגע האחרון הם מתפייסים ומיילס מכין לה הפתעה - הוא מביא לנשף את בתה לקסי (ונסה גראס) לאחר שרכש בשבילה כרטיס טיסה מארצות הברית.
כולם חוגגים את חג המולד וספרה של סופי הופך לרב מכר.
היא מרואיינת שוב על ידי דרו ברימור והפעם הראיון שופע תשבחות.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותברוק שילדססופי בראוןסופרתקרי אלווסמיילסהדוכס ה-12 של דנבארלי רוסתומאסמדריך תייריםאנדי אושומייזימנהלת אכסניהונסה גראסלקסי בראוןבתה של סופידרו ברימורדרו ברימורמראיינת טלוויזיהטינה גרייהלןאיליד לואןרונהסטיבן אוסוואלדאנגוסדזירה ברץ'קלירסוכנת סופרים
טירה היה כפר ערבי בשפלת יהודה, כ-12 קילומטרים צפונית-מזרחית לרמלה.
טירה נכבש בידי חטיבת אלכסנדרוני, במהלך מלחמת העצמאות, ביולי 1948, ורוב בתיו נהרסו מאוחר יותר.
באזור הכפר נתגלו שרידים ארכאולוגיים מתקופת הברונזה הקדומה, מתקופת הברזל השנייה, מהתקופה ההלניסטית ומהתקופה הרומית המאוחרת (גת).
כמו כן נתגלה בור מים מהתקופה הטרום-ביזנטית ושרידים מהתקופה הצלבנית והממלוכית.
במפקד האוכלוסין העות'מאני מ-1596 מנו תושביו 160 נפשות, ב-26 בתי אב.
ב-1863 ביקר בכפר החוקר הצרפתי ויקטור גרן וכתב עליו:
מרישומים עות'מאנים מסביבות 1870 עולה שבכפר גרו 385 גברים וכלל 54 בתים.
ב-1882 ביקרה בכפר הקרן לחקר ארץ ישראל ודיווחה: "כפר בגודל בינוני שבתיו בנוים מטיט, עם משוכות צבר, ממוקם בקצה מישור, מאחוריו מתנשאות גבעות; במערב, ליד הכביש הראשי שוכנת באר מים טובה ולצידה שרידי מבנה מאבן.
ב-1896 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-210 תושבים.
שדה התעופה לוד הוקם בידי הבריטים כשישה קילומטרים דרומית-מערבית לכפר.
ב-1922 נפתח בית ספר בכפר לבנים ולבנות.
בשנת 8–1947 למדו בבית הספר לבנים מעל 110 תלמידים ו-22 תלמידות.
במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי בשנת 1922 נמנו בכפר 640 תושבים ובמפקד של 1931, 822 תושבים ב-175 בתים.
בסקר הכפרים משנת 1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-1,290 תושבים.
אזור הכפר נכלל בשטח שיועד למדינה ערבית לפי החלטת החלוקה של האו"ם מ-29 בנובמבר 1947.
באמצע מאי 1948 הכפר נתפס בידי חיילי הלגיון הערבי.
בבוקר ה–10 ביולי, גדוד 89 של חטיבת אלכסנדרוני יועד לכבוש את הכפר ואת הכפר הסמוך, קולה, במסגרת השלב הראשון של "מבצע דני" כהכנה לכיבוש הערים רמלה ולוד הסמוכות.
הכפר הותקף על ידי פלוגה א', בפיקודו של יעקב גרנק ('דב הבלונדיני').
הפלוגה נתקלה בהתנגדות קלה בלבד, והכפר נכבש ללא אבדות.
ב-10 ביולי הורה מטה מבצע דני לחטיבת יפתח ולחטיבה 8 לפוצץ את רוב בתי הכפר (כמו גם את בתיו של הכפר ענאבה ) ולהותיר על תלם מעט בתים, כדי שניתן יהיה לאכסן בהם חיל מצב קטן.
ניתנה הוראה לפוצץ את רוב המבנים גם בכפר קולה.
בתחום מושב ברקת שרדו מספר מבני אבן של הכפר.
על אדמות הכפר הוקם מושב טירת יהודה ב-1949. ב-1952 הוקם מושב ברקת.
מעברת גבעת כ"ח שהוקמה תחילה ב-1950 בכפר הסמוך קולה, הועברה לשטח הכפר והפכה למושב באותו השם ב-1952.
בסרט הישראלי "חכם גמליאל" שצולם גם בטירת יהודה, מופיע אחד הבתים ששרד מן הכפר (ועומד עדיין על כנו).
בכניסה למושב טירת יהודה ניצב מסגד ובו מחראב וכיפה הנקרא במפות ישנות "נבי כיפל".
טירול הוא אזור גאוגרפי, חבל ארץ היסטורי בהרי האלפים.
בימינו האזור כולל חלק מצפון איטליה וחלק ממערב אוסטריה.
האזור היה בעבר הליבה של רוזנות טירול, שהשתייכה לקיסרות הרומית הקדושה.
לאחר מכן לאימפריה האוסטרית ולבסוף לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
החל מהמאה ה־12 ועד לשנת 1919. בשנת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה והתפרקותה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, חולק אזור טירול לשתי יחידות מנהליות מודרניות בהתאם לאמנת סן־ז'רמן־אן־ליי.
מדינת טירול: הוקמה מאיחוד טירול הצפונית וטירול המזרחית, כחלק מאוסטריה.
מחוז טרנטינו–אלטו אדיג'ה: באותה תקופה המחוז כלל עדיין את אזור סוראמונט (קורטינה ד'אמפצו, ליוינלונגו דל קול די לאנה וקולה סנטה לוצ'יה) ואת הרשויות המוניציפליות ואלווסטינו, מגסה ופדמונטה.
אזור זה נכבש בשנת 1918 על ידי ממלכת איטליה, ומשנת 1946 הוא חלק מהרפובליקה האיטלקית.
עם ייסוד האזור האירופיטירול–דרום טירול–טרנטינו, קיבל האזור מעמד של גוף משפטי עצמאי החל משנת 2011. מאז הוא מוגדר כקבוצה אירופית לשיתוף פעולה טריטוריאלי.
על פי אגון קיהבאכר, מקור השם טירול הוא בשורש מילה שמשמעותו "שטח" או "קרקע" (לדוגמה: בלטינית – terra).
השם נובע תחילה מהכפר טירול והטירה שבו, שהיו הבסיס להיווצרות רוזנות טירול.
מקורות אחרים מציעים שמקור השם הוא במונח הסלאבי "טה רולה" (ta rola), שמשמעותו "הקרקע הזאת" או "אזור חקלאי".
לפי קרל פינסטרוולדר, השם טירול נגזר מ־Teriolis, מבצר רומי מאוחר ואכסניית דרכים בעיירה צירל שבטירול.
עם זאת, אין הסכמה מחקרית ברורה בנושא.
האזור כולל את מדינת טירול, מחוז דרום טירול ומחוז טרנטו.
בנוסף נכללות באזור גם הרשויות המוניציפליות קורטינה ד'אמפצו, ליוינלונגו דל קול די לאנה, קולה סנטה לוצ'יה ופדמונטה ממחוז ונטו, וכן ואלווסטינו ומגסה ממחוז לומברדיה.
הערים הגדולות בטירול הן אינסברוק, טרנטו ובולצאנו.
כל אזור טירול ממוקם בהרי האלפים.
מצפון גובל אזור טירול במדינת בוואריה, וממזרח במדינות קרינתיה וזלצבורג.
ממערב גובל אזור טירול במדינת פורארלברג ובקנטון גראובינדן.
מדרום גובל אזור טירול באזורים האיטלקיים ונטו ולומברדיה.
נהרות חשובים בטירול הם האדיג'ה, האין ודראווה.
האזור מאופיין בריבוי עמקים, שחלקם עדיין קשים לגישה גם בימינו.
העמקים המרכזיים הם עמק האין ועמק האדיג'ה.
חלק גדול מהאוכלוסייה מתגורר בשני עמקים אלה, וגם חמש הערים הגדולות בטירול – אינסברוק, בולצאנו, טרנטו, מראנו ורוברֶטו – שוכנות בהם.
זה מאות שנים שהאזור ידוע כנתיב מסחר מרכזי החוצה את האלפים.
מעבר ברנר עובר לכל אורכו של אזור טירול, ונחשב לחוליה מקשרת בין האזורים דוברי האיטלקית והגרמנית.
מאחר שאזור טירול שוכן באלפים, הנוף בו מושפע במידה רבה מההרים.
ההרים הגבוהים ביותר בטירול כוללים את:
אורטלר (Ortler) – בגובה 3,905 מטר מעל פני הים.
קניגשפיצה (Königspitze) – בגובה 3,851 מטר מעל פני הים.
גרוסגלוקנר (Großglockner) – בגובה 3,798 מטר מעל פני הים.
הר מונטה צ'וודאלה (Monte Cevedale) – בגובה 3,769 מטר מעל פני הים.
וילדשפיצה (Wildspitze) – בגובה 3,768 מטר מעל פני הים.
לאורך הגבול בין טירול הצפונית לטירול הדרומית, עובר רכס האלפים הראשי.
רכס זה מחלק את האלפים מבחינה גאוגרפית לשני חלקים: חצי צפוני וחצי דרומי.
יישובים בטירול עם 10,000 תושבים ומעלה, בסדר יורד:
המידע בהתבסס על מפקדי האוכלוסין שנערכו באיטליה ב-31 בדצמבר 2016, ובאוסטריה ב-1 בינואר 2017
האזור מתחלק בין חמש שפות שונות.
נוסף על שפות הרוב, גרמנית ואיטלקית – מדוברות גם שפות כגון לדינית, סימברית ושפת מוכן, המוכרות כשפות מיעוט.
שלוש השפות האחרונות מצויות ברובן באזור טרנטינו–אלטו אדיג'ה, ולכן זוכות לקידום ולהגנה מצד האזור.
שפת הלדין מדוברת גם מחוץ לאזור, בסוראמונט (בנפת בלונו).
השפה הסימברית מדוברת גם באיים שונים שמחוץ לאזור טרנטינו–דרום טירול.
השפות סימברית ומוכן נחשבות לניבים של בווארית עילית.
בטרנטינו מדוברות גם שתי שפות רומאניות: לומברדית בעמקים המערביים וונציאנית בעמקים המזרחיים; במרכז טרנטינו מדובר ניב מעבר שבין הלומברדית לוונציאנית.
במדינת טירול האוסטרית, השפה הגרמנית משמשת את רוב מוחלט של האוכלוסייה.
בדומה לאזורים רבים אחרים במדינות דוברות גרמנית, גם בטירול קיים ניב ייחודי של השפה – הדיאלקט הטירולי, שמקורו בשפה הבווארית.
בדרום טירול, ניב זה התערבב עם מספר מילים איטלקיות ייחודיות.
בשל הקושי הגאוגרפי להגיע לעמקים השונים בעבר, התפתחו בהם דיאלקטים מקומיים נוספים, השונים במקצת מהדיאלקט הטירולי הכללי.
גם לשפה הלדינית, המדוברת באזורים מסוימים בטירול ובהרי הדולומיטים, אין צורה אחידה.
בכל עמק בו מדובר לדינית, קיימים הבדלים קלים בין הניבים המקומיים של אותה שפה.
סמלי מגן של המחוזות והנפות
אף על פי שפרטי הסמלים ההרלדים (מערכות הסמלים) של טירול השתנו במהלך הדורות, מרכיב אחד נותר כמעט ללא שינוי: רקע כסף עם נשר אדום פרוש כנפיים, לעיתים חמוש ולעיתים גם עם כתר (or).
מאז שנת 1983, לנפת דרום טירול סמל משלה.
סמל זה דומה מאוד לסמל של מדינת טירול, והוא נועד להדגיש את ההיסטוריה המשותפת של האזורים.
הסמל של נפת טרנטו ניתן בשנת 1340 ומתייחס לנסיכות-הבישופות של טרנטו.
לרוזנות טירול לשעבר היה סמל אחיד, אשר עבר שינויים קלים לאורך השנים.
הממצאים הארכאולוגיים הקדומים ביותר המעידים על התיישבות אנושית בטירול התגלו במערת טישופר.
הם מתוארכים לתקופה הפלאוליתית, לערך בין 28,000 ל־27,000 שנים לפני זמננו.
באותה מערה נמצאו גם עדויות להתיישבות אנושית מתקופת הברונזה, בקירוב בין 4,000 ל־3,000 שנים לפני זמננו (2000–1000 לפני הספירה).
בשנת 1991 התגלו שרידיו החנוטים של גבר, אשר מת בין השנים 3300 ל־3100 לפני הספירה, בקרחון בהרי האלפים של עמק אֵצטל שבטירול.
החוקרים כינו אותו "אֶצִי, איש הקרח", והוא מוכר גם בשמות נוספים, בהם "איש הקרח".
הוא חי בתקופה הכלקוליתית – עידן הנחושת – זו תקופה שלאחר שהאדם למד להפיק נחושת, אך לפני שפיתח את סגסוגת הברונזה.
גופתו וחפציו השתמרו באופן יוצא דופן, ונחקרו לעומק במחקרים מדעיים מקיפים.
חפציו מוצגים במוזיאון לארכאולוגיה של דרום טירול בעיר בולצנו שבאיטליה.
ישנן עדויות לכך שטירול הייתה מרכז לכריית נחושת במהלך האלף הרביעי לפני הספירה; לדוגמה, באתר בריקסלג.
כמו כן, נמצאו עדויות לקיומה של תרבות שדות הכדים באזור, בקירוב בין השנים 1300 ל־750 לפני הספירה.
נמצאו גם עדויות לקיומה של תרבות לה טן, שפעלה בקירוב בין השנים 450 עד 100 לפני הספירה, בתקופת הברזל.
כמו כן, נמצאו ממצאים המעידים על תרבות פריצנס-סנזנומאותה תקופה בקירוב.
לקראת סוף תקופה זו החלה טירול להופיע בתיעוד הכתוב של הרומאים.
ייתכן שתושבי האזור באותה תקופה היו אילירים, שהודחו בהדרגה על ידי שבטים קלטיים.
ייתכן שהם בעצמם עקורו מאזור נוריקום בשל לחץ של פרוטו-סלאבים.
קיימות גם עדויות לכך ששבטי וֶנֶטים מהאזור האדריאטי התיישבו בדרום טירול.
הרומאים כינו את תושבי האזור "רייטים", אף שאין ודאות אם המונח התייחס לשבט מסוים או לברית של שבטים, או שמא שימש ככינוי כללי לתושבים.
הרייטים ייצרו חביות יין, רעיון שהרומאים אימצו מהם, כמו כן, הם השתמשו באלפבית ייחודי משלהם.
בשנת 15 לפני הספירה נכבש אזור טירול בידי כוחות רומיים בפיקודם של נירון קלאודיוס דרוסוס וטיבריוס.
בעקבות הכיבוש, הקימו הרומאים את הפרובינקיות רייטיה ונוריקום כחלק מהאימפריה הרומית.
הפרובינקיה רייטיה כללה את אזורי פינשגאו, בורגרפנאם, עמק איזאק, עמק ויפ, עמק האין העליון וחלקים מעמק האין התחתון.
נוריקום כללה את עמק פוסטר, דפֶרגֶן וחלקים נוספים מעמק האין התחתון שמימין לנהרות צילר והאין.
העיר בולצאנו והקצה הדרומי של טירול השתייכו לפרובינקיה ונטיה את היסטריה.
תושבי האזור אימצו את השפה הלטינית המדוברת, הידועה כלטינית וולגרית – גרסה יומיומית ומדוברת של לטינית, בניגוד לצורתה הספרותית והתקנית.
הם שילבו אותה עם שפותיהם המקומיות, וכתוצאה מכך התפתחה השפה רומאנש, שעדיין מדוברת בימינו ונחשבת לאחת מהשפות הרשמיות של שווייץ.
הרומאים סללו דרכים מרוצפות ואבטחו אותן באמצעות מצודות לאורך אזור טירול, במטרה לחבר בין חצי האי האיטלקי לבין הארצות שמעבר לו.
בין הדרכים המרכזיות שנבנו נמנות דרך קלאודיה אוגוסטה ודרך רייטיה.
נראה כי הרומאים לא ראו בטירול אזור מועדף להקמת ערים חדשות, שכן מספרן היה מצומצם.
אחת הערים הבודדות שהם כן יסדו הייתה אגונטום, הסמוכה לעיר לינץ של ימינו.
משנת 476 לספירה ואילך הייתה טירול חלק מממלכת האוסטרוגותים.
בשנת 534 איבדו האוסטרוגותים את מרן, פינשגאו ועמק פאסר לטובת הפרנקים.
ממלכת האוסטרוגותים קרסה סופית בשנת 553, לאחר שנכבשה על ידי הבווארים מצפון והלומברדים מדרום.
הלומברדים הקימו את דוכסות טרידנטום – הידועה גם בשם טרנטו – אשר הקיפה בקירוב את שטחי טרנטינו של ימינו ואת החלקים הנמוכים של דרום טירול.
עמים סלאבים, אשר כבשו את קרינתיה מידי הבווארים, התיישבו במזרח טירול.
רוב שטחה של טירול עבר לשליטת דוכסות בוואריה, שהוקמה בקירוב בשנת 555. החלקים הדרומיים של האזור, ובהם בולצאנו, סאלורנו, והגדה הימנית של נהר האדיג'ה – כולל אפן וקלטרן – נותרו בשליטת הלומברדים.
תהליך הנצרות בטירול התרחש באמצעות פעולתם של הבישופויות בבריקסן וטרנטו.
גבולות האזור נותרו יציבים לאורך התקופות הקרולינגית והאוטונית.
החקיקה באזור התבססה על דיני השבטים הגרמאניים הקדומים, בהם "החוק הרומאי של כוריה", "החוק של האלאמנים", "החוק של הבווארים", ו"חוקי הלומברדים".
בשנת 1027 העניק הקיסר קונרד השני את הגדה השמאלית של נהר האדיג'ה, מהעיירה לאנה ועד מזוקורונה – לדוכסות בוואריה, במטרה להבטיח שליטה על הנתיב האסטרטגי העובר דרך מעבר בּרֶנֶר.
במהלך המאה ה־12 הרחיבה האצולה המקומית את שליטתה: היא הקימה את טירת טירול בשטחה של הקומונה טירול שבדרום טירול של ימינו, סמוך לעיר מראנו, ובסביבות שנת 1140 נוסדה רוזנות טירול כיישות מדינית במסגרת האימפריה הרומית הקדושה.
רוזני טירול שימשו בתחילה כווגטים (שליטים מינהליים מקומיים) תחת חסותן של בישופויות בריקסן וטרנטו; אך היו להם שאיפות עצמאות.
הם הרחיבו את אחוזותיהם על חשבון הבישופויות, הדיחו אצילים מתחרים, בהם בית אפן – והכריזו על עצמאותם מדוכסות בוואריה, אף שלא בלי התנגדות וסכסוכים.
בשנת 1228 ויתרו הרוזנים על אזור זאלפורסטה לטובת בית ויטלסבאך, שליטי בוואריה באותה תקופה.
בעקבות כך נותר אזור זה שייך לבוואריה עד ימינו.
בשנת 1253 עברה רוזנות טירול בירושה לידי משפחת מיין-הרדינר.
בשנת 1335 נפטר היורש הזכר האחרון לבית מיינהרדינר, היינריך מבוהמיה.
בעקבות מותו, הפכה בתו מרגרט לרוזנת טירול, אך מעמדה המשפטי היה בלתי ברור, בשל הבדלים בין חוקי הירושה באזורים שונים באירופה לגבי זכויות נשים לרשת נכסים ותארים.
מרגרט נאלצה לתמרן בין תביעותיהם של בתי האצולה ויטלסבאך, לוקסמבורג והבסבורג.
בשנת 1342 נישאה ללודוויג מוויטלסבאך, ובכך חיזקה את מעמדה.
לודוויג נפטר ב־1361, ומרגרט הלכה לעולמה ב־1369. בצוואתה הורישה את רוזנות טירול לרודולף מהבסבורג.
מאבקי הירושה בין בתי האצולה הוכרעו באותה שנה באמצעות אמנת שארדינג, במסגרתה הסכימו בני בית ויטלסבאך, תמורת פיצוי – לוותר על טענותיהם לרוזנות טירול לטובת בית הבסבורג.
כאשר בית הבסבורג קיבל את השליטה על טירול, גבולותיה של הרוזנות דמו בקירוב לאלו של מדינת טירול המודרנית.
עם זאת, עמק האין התחתון במורד הנהר שוואץ היה עדיין חלק מבוואריה; עמק צילר ועמק בריקסן היו בשליטת נסיכות הבישופות של זלצבורג.
אזורי בריקסן ועמק פוסטר היו שטחים כנסייתיים, או שייכו לחלקים מרוזנות גוריציה.
מן העבר השני, אזורי מונטפון והאונטר-אנגאדין היו באותה תקופה חלק מטירול.
אזור טירול היה בעל חשיבות אסטרטגית רבה עבור בית הבסבורג, שכן שלט על מספר מעברים חשובים באלפים וחיבר בין אחזקותיהם במערב אוסטריה.
בשנת 1406, עם חלוקתם מחדש של נחלות בית הבסבורג בירושה, הפכה טירול שוב לישות נפרדת, מסגרת שלטונית בה לבעלי הקרקעות הגדולים היה זכות להיוועצות בנושאים ממשלתיים.
במהלך רצף אירועים מורכב, בשנת 1420 העביר פרידריך הרביעי, דוכס אוסטריה, את בירת טירול מהעיר מרן לאינסברוק, ובעקבות כך איבדה מראנו את מעמדה המרכזי הקודם.
חשיבותה של טירול עבור בית הבסבורג הודגשה כאשר אינסברוק, בירת החבל, הפכה למרכז פוליטי ותרבותי באירופה, עם התיישבותו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, בעיר.
מאמצע המאה ה־16 נשלטה טירול על ידי בניהם הצעירים של קיסרי הבסבורג, אולם בשנת 1665 אוחדו כל נחלות הבסבורג שוב תחת שלטון הקיסר לאופולד הראשון.
מתקופתה של מריה תרזה (1740–1780) ואילך, נוהלה טירול בעניינים מרכזיים על ידי הממשלה המרכזית של הבסבורגים בווינה.
בשנת 1803 עברו נחלות בישופויות טרנטו ובריקסן חילון, והן סופחו רשמית לרוזנות טירול.
במאה ה־19 הייתה טירול מהאזורים הראשונים שנפגעו במלחמות נפוליאון, ובפרט במהלך מלחמת הקואליציה השלישית.
לאחר תבוסתה של אוסטריה בקרב אוסטרליץ בשנת 1805, נאלצה האימפריה לוותר על אזור טירול, שהועבר לשליטת ממלכת בוואריה.
בשנת 1806 הפכה טירול, במסגרת בוואריה, לחברה בקונפדרציית הריין, ברית מדינות גרמניות בחסות צרפת הנפוליאונית.
בשנת 1809 פרץ מרד טירול העממי נגד שלטון בוואריה.
במהלך ההתקוממות, גורשו חיילים בווארים רבים מטירול ואף נהרגו בקרבות.
המורדים, בהנהגת אנדראס הופר, לחמו ברובם כצלפים ניידים, והצליחו להכות בצבא הבווארי במספר עימותים.
אף על פי כן, תבוסתה של אוסטריה במלחמת הקואליציה החמישית קבעה את המשך שלטונה של בוואריה בטירול.
עם זאת, דרום טירול, אשר כללה בקירוב את טרנטינו, העיר בולצאנו וסביבותיה, הועברה לממלכת איטליה של נפוליאון.
טירול אוחדה מחדש והוחזרה לשליטת בית הבסבורג לאחר נפילתו של נפוליאון וההחלטות שהתקבלו בקונגרס וינה בשנת 1814. האזור שולב באימפריה האוסטרית, ומאז 1867 היה ל"קרונלנד" (ארץ כתר, בתרגות לעברית) במסגרת ציסלייטניה, החלק המערבי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, קבעו המעצמות המנצחות בשנת 1919 כי החלק הדרומי של רוזנות הכתר האוסטרית טירול יועבר לממלכת איטליה.
שטח זה כלל את נחלות הבישופות לשעבר של טרנטו, שתואמות בקירוב למחוז טרנטינו המודרני, וכן את החלק הדרומי של רוזנות טירול בימי הביניים, בימינו מחוז דרום טירול.
בעקבות כך, השתלטה איטליה על קו פרשת המים האסטרטגי של הרי האלפים באזור מעבר ברנר, ועל דרום טירול עצמה, שבה האוכלוסייה הייתה ברובה דוברת גרמנית.
החלקים הצפוניים והמזרחיים שנותרו מטירול הפכו למדינת טירול ברפובליקה האוסטרית החדשה שנותרה לאחר התפרקות האימפריה.
בשנת 1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, ניסיונות אוסטריים ועצומות מצד תושבי דרום טירול לשוב ולחבר את האזור לאוסטריה לא נשאו פרי.
עם זאת, החל משנת 1972, העניקה הרפובליקה האיטלקית אוטונומיה נרחבת יותר לאזור טרנטינו–אלטו אדיג'ה, וכיום הוא נחשב מחוז אוטונומי.
האירו-אזור טירול–דרום טירול–טרנטינו נוסד בשנת 1998, במטרה לחזק את שיתוף הפעולה בין החלקים המחולקים של אזור טירול.
בתחומים שונים, כגון תחבורה, חקלאות, חינוך ותרבות, נעשים ניסיונות לקדם חילופי ידע ולהגביר את המודעות למורשת ההיסטורית והתרבותית של אזור טירול בקרב האוכלוסייה.
מיזמים חוצי גבולות יוצרים חיזוק הקשרים בין קבוצות השפה השונות באזור.
כדי לייצג ערכים ורעיונות משותפים בזירה האירופית, פועל מאז 1995 משרד משותף של האירו-אזור בבריסל, ומטהו המרכזי שוכן בעיר בולצאנו.
החלטות משותפות מתקבלות במסגרת מוסד הקרוי "לנדטאג - דיֶיט משולש", המאגד את מועצות המדינות של טרנטינו, דרום טירול וטירול.
פגישות אלו מתקיימות לרוב אחת לשנתיים-שלוש מאז שנת 1991. בשנת 2011, הפך האירו-אזור לגוף ממוסד בעל ישות משפטית עצמאית.
האזור כולל כ-13 מפלגות, בהן שמונה מפלגות פוליטיות בחלק האיטלקי של טירול, וחמישה בחלק האוסטרי של טירול.
ריבוי המפלגות באזור טירול נובע, בין היתר, מהעובדה שהחבל מחולק בין שתי מדינות ריבוניות, אוסטריה ואיטליה – ולכן כל חלק פועל כמערכת פוליטית נפרדת.
סיבה נוספת למספר הרב של מפלגות היא רמת האוטונומיה הגבוהה שממנה נהנות שתי הנפות: בולצאנו וטרנטו.
לפי חוק האוטונומיה השני שנכנס לתוקף בשנת 1972, קיבלה נפת בולצאנו סמכויות רבות שנלקחו מהאזור כולו, ומאז היא פועלת ברובה באופן עצמאי מהנפה של טרנטו.
חוק זה גם איפשר הגנה רחבה יותר על בני מיעוטים.
המועצה האזורית של טרנטינו–דרום טירול, המורכבת מהמועצות המחוזיות של בולצאנו וטרנטו, מחזיקה בסמכויות מצומצמות יותר.
כתוצאה מכך, רבות מהמפלגות מתמקדות בפעילות בתוך הנפות עצמן.
בנוסף, כמה מפלגות שפועלות באזור טרנטינו–דרום טירול, ובייחוד בדרום טירול, הוקמו בהשראת מפלגות אוסטריות, ויש להן קווי דמיון רבים לאלו הפועלות באוסטריה.
במגזר הכלכלי מוצגות סטטיסטיקות המתבססות ברובן על נתונים ומספרים של היורורגיון טירול–דרום טירול–טרנטינו.
נתונים אלה אינם כוללים קהילות בודדות שממוקמות מחוץ לתחום היורורגיון.
מאחר שבקהילות אלה מתגוררים פחות מ־10,000 תושבים, אין בהיעדר הנתונים מהן כדי לעוות באופן משמעותי את תמונת המצב הכללית של אזור טירול ושל כ־1.8 מיליון תושביו.
בשנת 2014 עמד התוצר המקומי הגולמי (תמ"ג) הכולל של אזור טירול על 67.6 מיליארד אירו.
חלוקת התמ"ג לפי אזורים מראה כי מדינת טירול באוסטריה הניבה 28.8 מיליארד אירו, נפת דרום טירול הניבה 20.6 מיליארד אירו, ונפת טרנטינו הניבה 18.2 מיליארד אירו.
אזור טירול כולו נחשב לאחד מהאזורים העשירים באירופה, והתמ"ג לנפש בו גבוה מהממוצע באיחוד האירופי, שעמד בשנת 2015 על 28,900 אירו לנפש.
מחוז טרנטינו–דרום טירול הוא האזור העשיר ביותר באיטליה מבחינת תמ"ג לנפש, שעמד על 37,813 אירו בשנת 2015.
החקלאות והיערנות תופסות מקום ייחודי בטירול.
במשך מאות שנים עיצבו החוות הקטנות והבינוניות את הנוף והתרבות של האזור.
על מנת להתחרות עם חוות גדולות הפועלות מחוץ לטירול, התפתח בטירול מערך קואופרטיבי חזק במיוחד.
בדרום טירול, השייכת לאזור טרנטינו–דרום טירול, ישנה חשיבות רבה לגידול תפוחים וייצור יין.
כעשירית מכלל התפוחים הנמכרים באירופה מקורם בדרום טירול.
בין סוגי היין הידועים באזור ניתן למנות את ורנאץ', לגריין, גוורצטרמינר ווייסבורגונדר.
במקומות הגבוהים ובאזורים הצפוניים יותר של טירול, חשובה במיוחד פעילות גידול בעלי חיים, רעייה ויערנות.
עיקר בעלי החיים המגודלים הם בקר, כבשים, עיזים וחזירים.
בהתאם לכך, ייצור החלב וייצור ה"שפֶק" הטירולי מהווים מרכיב משמעותי בכלכלת החוות.
גם הסוסים ממלאים תפקיד הולך וגדל, הן בענפי הספורט הרכבי והן בחופשות חקלאיות.
סוסי האפלינגר, שמקורם בכפר האפלינג הסמוך למרנו, ידועים ברחבי טירול.
הגל הראשון של התיעוש הגיע לטירול באיחור, רק בסוף המאה ה־19. רוב המפעלים שהוקמו באותה תקופה היו עסקים קטנים, שמעמדם הכלכלי היה מוגבל בעיקר לתחום המקומי.
גל שני של תיעוש התרחש בתחילת המאה ה־20.
בעיקר נפגעה אז העיר בולצאנו, במסגרת מדיניות האיטלקיזציה שננקטה בתקופת השלטון הפשיסטי בשנות ה־20 של המאה ה־20.
נכון לשנת 2011, כ־10% ממקומות העבודה בטירול – בכלל חלקי החבל – פעלו בענף התעשייה.
בכך נמצא טירול בקירוב לממוצע האיחוד האירופי, שעמד באותה שנה על 10.3%.
ענפי התעשייה המרכזיים בטירול כוללים את תעשיית המזון, עיבוד עץ והנדסה מכנית.
מרבית התעשייה בחבל מורכבת מחברות קטנות ובינוניות.
למלאכה (העבודות הידניות והמסורתיות) יש עדיין תפקיד ייחודי ברחבי האזור.
חלק ניכר מבתי המלאכה הללו הם עסקים קטנים במבנה משפחתי מסורתי.
מבחינה כלכלית, מגזר האנרגיה מהווה רכיב חשוב בתחום התעשייתי.
חלק גדול מהחשמל שמיוצר בטירול מופק באמצעות אנרגיה הידרואלקטרית (כוח מים).
המגזר החשוב ביותר בטירול הוא המגזר השלישוני, ובייחוד תופסת התיירות מקום מרכזי באזור זה.
כבר במאה ה־19, בעקבות חיבור האזורים השונים למסילות ברזל, הפכו כפרים רבים בטירול ליעדי תיירות מבוקשים.
בשנות ה־60 של המאה ה־20, סלילת כביש ברנר המהיר העניקה לתחום התיירות דחיפה נוספת.
בימינו נחשבות ערים כמו מראנו, קיצביל, קורטינה וריווה דל גארדה ליעדי תיירות מרכזיים באזור הרי האלפים.
בשנת 2013 נרשמו ביורורגיון טירול למעלה מ־80 מיליון לינות תיירים, לשם השוואה, בנפת רומא בשנת 2011 נרשמו כ־25.8 מיליון לינות בלבד.
גם המסחר מהווה תחום חשוב באזור טירול.
בין היתר, יריד בולצאנו מהווה מזה מאות שנים נקודת מפגש בין הכלכלה האיטלקית לבין זו הגרמנית.
אזור טירול מהווה אזור מעבר בין צפון אירופה לדרומה, בשנת 2017 חצו מעל 2.25 מיליון משאיות את מעבר ברנר.
משמעות הדבר היא שכמות המשאיות העוברת במסלול ברנר כפולה מזו העוברת בכל ארבעת מעברי ההרים האלפיניים שבשווייץ גם יחד.
אזור טירול ידוע כאזור מעבר תחבורתי מרכזי.
הנתיב החשוב ביותר בין צפון אירופה לדרומה – מסלול ברנר – חוצה את כל האזור.
מעבר ברנר עצמו, בגובה 1,370 מטר מעל פני הים האדריאטי, הוא מעבר ההרים הנמוך ביותר לאורך הרכס הראשי של הרי האלפים.
עקב המגוון הלשוני באזור, וכן בשל היותו אזור מעבר אקלימי – בין האקלים הממוזג (האלפיני) לאקלים הים־תיכוני – נחשב אזור טירול לגשר תרבותי בין המדינות הדוברות גרמנית לאלו הדוברות איטלקית.
שדה התעופה החשוב ביותר בטירול הוא שדה התעופה של אינסברוק .
עם למעלה ממיליון נוסעים, זהו נמל התעופה השלישי בגודלו באוסטריה.
ישנם שדות תעופה קטנים נוספים בטובלאך, קופשטיין, סנט יוהאן אין טירול, רעוטה וקורטינה.
הכבישים המהירים בטירול הם כביש ברנר וכביש אינטל.
בשל הרי האלפים, ישנם מעברי הרים רבים המחברים עמקים.
דרכי המעבר החשובות ביותר לסחר הן מעבר רשן ומעבר ברנר.
התרבות הטירולית מעובדת ומועברת מדור לדור במשך מאות שנים.
הגבול המדיני בין דרום טירול לצפון טירול נתפס בעיקר כגבול פוליטי, ופחות כגבול תרבותי.
מסורות רבות נשמרות ומתוחזקות בכל רחבי חבל טירול, ורובן מציגות הבדלים מועטים בלבד.
בכל תחומי התרבות – כגון מזון, לבוש ומנהגים – קיימים קווי דמיון מובהקים בין חלקי האזור.
עם זאת, קבוצות השפה השונות, ובמיוחד אלו המדברות שפות מיעוט, שואפות לשמר את זהותן הלשונית ואף לקדם אותה.
המטבח הטירולי דומה למטבח האוסטרי ומעוצב רבות על ידי השפעות אזור הרי האלפים.
ניתן לזהות בו גם את השפעתה ההיסטורית של האימפריה האוסטרו-הונגרית, שבאה לידי ביטוי במנות המזוהות עם המרחב של מונרכיית הדנובה לשעבר.
מאכלים כמו גולאש, קייזרשמרן ושטרודל תפוחים נפוצים ברחבי אזור טירול גם בימינו, כפי שהיו נפוצים בעבר ברוב אזורי הקיסרות.
מאחר שהאזור שומר עד היום על אופי חקלאי וכפרי בולט, מוצעים בחוות רבות גם מנות כפריות מסורתיות.
בין המנות הפופולריות ניתן למנות שלוצקראפן, כופתאות מבושלות, וכן מנות קרות הכוללות חיתוך בשרים עם שפֶּק (בייקון מעושן) או גבינה אפורה טירולית.
המנות הטירוליות מראות רק הבדלים קלים ברחבי טירול.
בשל התנאים הים תיכוניים בחלק הדרומי של טירול, מגדלים הרבה יין ולכן הוא גם חלק חשוב מהמאכל הטירולי, במיוחד בדרום טירול ובטרנטינו.
יינות מפורסמים מאזור זה הם גוורצטרמינר, פינו בלאן, פינו גריג'ו ושרדונה .
יתר על כן, גדלים הרבה תפוחים באזור טרנטינו-דרום טירול.
באזור זה מטופחת גם תרבות אוכל עם תערובת של מאכלים איטלקיים וטירוליים מיוחדים.
המטבח הטירולי מאופיין באחידות יחסית, עם הבדלים מועטים בלבד בין אזוריו השונים.
בשל התנאים הים-תיכוניים השוררים בדרום טירול, מתקיים באזור גידול נרחב של גפנים, והיין מהווה רכיב חשוב במטבח המקומי, במיוחד בדרום טירול ובטרנטינו.
יינות ידועים המיוצרים באזור זה כוללים את גוורצטרמינר, פינו בלאן, פינו גריג'ו ושרדונה.
בנוסף, קיימת באזור פעילות חקלאית נרחבת בתחום גידול תפוחים, מה שהופך את פרי זה לחלק משמעותי במרכיבי התזונה המקומיים.
במחוז טרנטינו–דרום טירול מתקיימת גם תרבות קולינרית ייחודית, המשלבת בין מסורות איטלקיות לטירוליות.
UMIT – האוניברסיטה הפרטית למדעי הבריאות, אינפורמטיקה רפואית וטכנולוגיה
האוניברסיטה למדעי הבריאות יישומיים טירול
מרכז הניהול של אינסברוק (MCI)
האוניברסיטה הפדגוגית למדעים יישומיים טירול
האוניברסיטה הפדגוגית-כנסייתית למדעים יישומיים – אדית שטיין
המכללה הממלכתית למקצועות הבריאות "קלאודיאנה"
המכון למחקר אינטרדיסציפלינרי של הרי האלפים, מוסד של האקדמיה האוסטרית למדעים
טירו פדרל (בספרדית: Club Atlético Tiro Federal Argentino) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1905 בעיר רוסאריו.
נכון לשנת 2025 קבוצת המועדון משחקת בליגה הרביעית בחשיבותה בארגנטינה.
המועדון הוקם בשנת 1905. הוא שיחק בליגה אזורית וזכה במספר גביעים.
בשנת 1944 המועדון הצטרף להתאחדות הכדורגל הארגנטינאית ושובץ בליגה השנייה.
בשנת 1949 הוא הועבר לליגה השלישית.
בשנת 1962 במהלך העונה הקבוצה הפסיקה להתקיים בגלל בעיות תקציביות.
במחצית שנות ה-90 של המאה ה-20 איש עסקים מקומי החליט להקים את הקבוצה מחדש.
היא שובצה בליגה אזורית ובעונת 1998/1999 קודמה לליגה ארגנטינאית הרביעית.
בסיום עונת 2003 הקבוצה קודמה לליגת המשנה הארגנטינאית.
היא ניצחה בה בעונת 2004/2005 וקודמה לליגה הבכירה.
את עונת עונת 2005/2006 בליגת העל הארגנטינאית הקבוצה סיימה בתחתית הטבלה וירדה בחזרה לליגת משנה.
בסיום עונת 2010/2011 לאחר מספר עונות בליגת משנה הקבוצה ירדה לליגה השלישית.
היא שיחקה בליגה זו עד לעונת 2014/2015 ומאז היא משחקת בליגה הרביעית.
אצטדיון הקבוצה הוקם בשנות ה-50 של המאה ה-20 ועבר שדרוג בשנת 2001.
טירנוזאורוס (שם מדעי: Tyrannosaurus) הוא סוג של דינוזאור תרופוד טורף ממשפחת הטירנוזאוריים אשר חי בקרטיקון שלפני 68 עד 66 מיליון שנה לפני זמננו וכנראה נכחד בהכחדת הקרטיקון.
משמעות שמו מיוונית ולטינית: "עריץ הזוחלים/ הלטאות", מאחר שהוא נחשב במשך שנים לטורף-העל הגדול והמרשים ביותר.
הטירנוזאורוס נחשב גם לאחד הדינוזאורים המפורסמים והפופולריים ביותר.
במשך שנים הניחו שהטירנוזאורוס היה הטורף היבשתי הגדול ביותר שידוע למדע, ואף כי נתגלו מספר תרופודים טורפים גדולים יותר כמו הקרכרודונטוזאורוס, הגיגאנוטוזאורוס והספינוזאורוס הוא עדיין אחד הגדולים שבהם וכן הגדול שבבני משפחתו ובטורפי היבשה באמריקה הצפונית: הוא הגיע לאורך של 12–13 מטר ולמשקל של כ-8–9 טונות.
עם זאת, מאובנים חדשים מצביעים שכנראה היה הטורף היבשתי הכבד ביותר, גם אם לא הארוך ביותר, ומשקלו המרבי היה כ-11 טונות.
כמו כן היה בעל עוצמת נשיכה עוצמתית יותר מכל חיה יבשתית (למעט מתנינאי ענק), אף יותר מתרופודים גדולים ממנו, אשר הגיעה ל-35,000–57,000 ניוטון (3.6–5.8 טון-כוח), מה שעזר לו להרוג במהירות ולשבור עצמות בנגיסה אחת.
עד ל-2024, סוג זה הכיל רק מין אחד: הטירנוזאורוס רקס (Tyrannosaurus rex) הנודע גם בשמו המקוצר טי-רקס (T-rex).
ב-2024 הגדירו מספר פלאונטולוגים מין חדש, Tyrannosaurus mcraeensis, שמתוארך לשכבת סלע קדומה יותר וכנראה קדם לטירנוזאורוס רקס.
שרידיו של הטירנוזאורוס רקס נדירים, ונכון לשנת 2005 נמצאו 30 מאובנים שלו הכוללים שלוש גולגולות שלמות.
הוא נתגלה לראשונה על ידי ברנום בראון בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית.
שלד הטירנוזאורוס רקס השלם הגדול ביותר שנמצא נקרא "סו" והוא מוצג במוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע בשיקגו.
שלד זה היה שייך לנקבת רקס באורך וגובה של כמעט 4 מטרים.
מתוך השלד מומחים גילו שנקבות הטי רקס היו גדולות מהזכרים.
על השלד נמצאו חבלות ופציעות רבות המרמזות על החיים הלא פשוטים של הטורף הזה.
ב-2019 הסתיים ניתוח של שלד חלקי שנחפר ב-1994 ועל פי הממצאים הוא היה שייך לפרט גדול במיוחד: אורכו הוערך ב- ומשקלו ב-.
מאובן זה זכה לכינוי החיבה "סקוטי".
אורכו של הטירנוזאורוס רקס היה 11–13 מטרים, ומשקל של 6 עד 9 טונות לפרט בוגר.
בסוף המאה ה-20 שינו המדענים את השערתם לגבי צורת עמידתו.
במקום העמידה הזקופה הם משערים שהוא היה בעל גב מאוזן כמו שאר הדינוזאורים הטורפים.
במשך שנים נחשב הטירנוזאורוס לתרופוד ולדינוזאור הטורף הגדול ביותר.
גילויים של הספינוזאורוס במצרים (שאורכו כ-14–18 מטרים), של הגיגאנוטוזאורוס באמריקה הדרומית (אורכו כ-13–14 מטרים) ושל הקרכרודונטוזאורוס בצפון אפריקה (שאורכו כ-13–14.5 מטרים) הביאו לנישולו מתואר זה.
עם זאת, הטירנוזאורוס הוא עדיין הטורף הגדול ביותר הידוע באמריקה הצפונית והיה ללא ספק טורף-על באזורו.
לטירנוזאורוס רקס היו יותר מ-60 שיניים בפה והוא הצמיח שיניים חלופיות כל הזמן, כדי להחליף את אלו שנשרו או נשברו בקרב, מה שעזר לתאוריה שהשתמש בעוצמת הנשיכה המשמעותית שלו לצורך ההרג.
אורך כל שן היה כ-20 סנטימטרים, הן היו משוננות כמו סכיני בשר אך צורתם הייתה כמעין בננה עבה עם שורש ארוך מאוד שעיגן את השן חזק אל תוך הלסת.
שיניים אלו לא נועדו לחיתוך אלא לדקירה, מחיצה ותפיסת הטרף.
שרירים חזקים שהיו מחוברים לקצה גולגולתו של הטירנוזאורוס רקס הניעו את לסתותיו, והוא סגר אותן בעוצמה של פי שלושה מזו של אריה (לפי המדידות כ-35,000–57,000 ניוטון או 3.6–5.8 טון-כוח).
כך הוא נהג לרסק את עצמות הטרף ולבלוע אותן.
הגולגולת החזקה שלו יכלה לעמוד במאמצי פיתול וטלטול גדולים, ובכך אפשרה לו לקרוע חתיכות בשר מהטרף.
קיבתו של הטירנוזאור רקס יכלה להכיל עד 230 קילוגרמים של בשר.
מוחו היה גדול פי 2 ממוחו של קרנזאור ממוצע.
מערות האף הענקיות של הטירנוזאורוס הן מהגדולות והמורכבות בעולם הטבע, דבר שאפשר לו לחוש בריח הטרף או בדם ממרחקים גדולים במיוחד.
במשך שנים חשבו הפלאונטולוגים שעורו של הטירנוזאורוס היה עטוי קשקשים כמו עור זוחל רגיל.
עם זאת, מציאת דינוזאורים מנוצים רבים בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21, בהם דינוזאורים קטנים וגדולים ממשפחת הטירנוזאוריים, הוביל להשערה שגם הטירנוזאורוס היה מכוסה בפלומת נוצות (fluppy proto-feathers).
עם זאת, עד כה לא נתגלה מאובן של טירנוזאורוס שבו נשמרה עדות לנוצות אלו.
מחקר שנעשה באוניברסיטת מנצ'סטר מצא שהטירנוזאורוס רקס היה יכול לפתח מהירות של עד כ-30 קמ"ש.
הטירנוזאורוס הרג את טרפו על ידי נשיכה בעוצמה אדירה ביחס לשאר הדינוזאורים הטורפים, שהייתה כל כך חזקה שיכל לשבור את העצמות ולפגוע באיבריו הפנימיים של הטרף.
נראה שעיקר טרפו היו הצרטופסיים וההדרוזאוריים שהיו נפוצים מאוד באמריקה הצפונית באותה תקופה.
סברות חדשות (ביניהם של הפלאונטולוג ג'ק הורנר, היועץ המדעי של פארק היורה) טוענות כי הטירנוזאורוס היה גם אוכל נבלות שמצא או ש"גנב" לטורפים קטנים או חלשים ממנו, אבל סביר שהיה טורף פעיל בזכות חושיו החדים והמאפיינים שהפכו אותו לטורף יעיל.
רגליו האחוריות החזקות היו משענת נגד לגולגולת הענקית וללסתות המאסיביות, דבר שהקל את קריעת הבשר ופיצוח העצמות במבנה המזכיר את הצבוע.
לפי דעת מומחים היה הטירנוזאור שרירי מאוד או אפילו מדי ביחס לטורפים מצליחים אחרים, ככל הנראה מכיוון שטרפו היה חזק ולרוב התנגד או נלחם בו בזמן הציד.
מאמר מדעי שפרסם גרגורי פול במרץ 2022 הציע לפצל את המין Tyrannosaurus rex לשלושה מינים על בסיס רובסטיות ופרופורציות עצם הירך (femur).
שמות המינים החדשים הם T.
rex (החסון ביותר מבין שלושת המינים), T.
imperator (המיוצג על-ידי סו ומייצג מין קדום יותר ממנו התפצלו שני המינים) ו-T.
regina (הכי פחות חסון מבין שלושת המינים).
הבדל נוסף שנבחן במאמר הוא מספר השיניים בקדם הלסת העליונה (premaxilla).
המאמר עורר מחלוקת עזה והכעיס מעריצי דינוזאורים רבים.
נכון ל-2025 הקהילה המדעית לא קיבלה את התזה שהוצעה במאמר.
ב-2024 פרסמה קבוצת פלאונטולוגים מאמר בכתב העת Scientific Reports ובו הגדירה מין חדש של טירנוזאורוס: Tyrannosaurus mcraeensis.
המין החדש מתוארך ל-73 מיליון שנה לפני זמננו, בתפר שבין הקמפן למאסטריכט, כ-6 מיליון שנה לפני הטירנוזאורוס רקס.
המאובנים נתגלו במקסיקו בתצורת הל לייק.
הוא היה באותו גודל בערך כמו הטירנוזאורוס רקס (שקל 8–10 טונות) ונבדל ממנו במספר מאפיינים בגולגולת.
למאובן זה יש חשיבות בהבנת מוצאם והתפשטותם הגאוגרפית של הטירנוזאוריים.
על אף שמספר פלאונטולוגים מתחו ביקורת על תארוך המאובנים, ואחרים על הטקסונומיה, נכון ל-2025 הוא נחשב כמין תקף.
הטירנוזאורוס חי במערב אמריקה הצפונית, מצפון מקסיקו ועד דרום קנדה, ביבשת שנקראה אז לרמידיה.
הוא חי בגיל המאסטריכט, 68–66 מיליון שנה לפני זמננו.
מחקר שהתפרסם באפריל 2021 העריך שבסך הכל חיו כ-2.5 מיליארד פרטים של טירנוזאורוס רקס.
את בית גידולו של הטירנוזאורוס חלקו עמו בעלי חיים רבים:
התרופודים טורפים: הדרומאוזאוריים דקוטרפטור ואכירורפטור, הטרודוניים פקטינודון ופרוניכודון, וכן ריצ'רדואסטסיה, וייתכן שגם ננוטירנוס אם יוחלט שזה מין תקף).
אובירפטורים: אנזו לפטורינכוס ומין הדומה לג'יגנטורפטור
פכיצפלוזאורים: פכיצפלוזאורוס, ספרותולוס וגם סטיגימולוק, דרקורקס אם השניים האחרונים הם מינים תקפים.
הטירנוזאורוס הוא אחד הדינוזאורים המפורסמים והידועים ביותר, גם לאנשים שאינם חובבי דינוזאורים.
הסיבות לכך הם גודלו העצום שבעבר נחשב לגדול שבדינוזאורים הטורפים, שיניו הגדולות ושמו הקליט והמלכותי.
הוא מופיע במספר גדול מאוד של סרטים, סדרות ומשחקים.
הטירנוזאורוס מופיע בקולנוע מאז 1918, בסרט "The Ghost of Slumber Mountain", שם הוא מופיע בקרב נגד טריצרטופס.
הוא הופיע בסרט העולם האבוד, שבוסס על ספרו של ארתור קונאן דויל (אף על פי שבספר לא היה טירנוזאורוס).
טירנוזאורוס מופיע בסרט קינג קונג מ-1933, בו הוא נלחם עם קינג קונג ולבסוף נהרג על ידו.
סצנה זו נחשבה לסצנה הקשה ביותר לצילום בסרט.
הוא מופיע גם בפנטסיה של וולט דיסני מ-1940.
בכל הסרטים הללו הטירנוזאורוס נראה זקוף מדי ובעל 5 אצבעות בידיו שנראות ארוכות מדי.
מראה דומה לטירנוזאורוס אמיתי נראה מהסרט "מפלצות פרהיסטוריות" מ-1984, אף שלא ברור אם מדובר בטירנוזאורוס או בסוג אחר מהמשפחה.
הפריצה הגדולה של הטירנוזאורוס הגיע בסרט מ-1993: פארק היורה.
הטירנוזאורוס נראה כיצור שהופק בגרפיקת תלת מימד ממוחשבת ונראה דומה ליצור אמיתי.
הטירנוזאורוס היה הדינוזאור המרשים בסרט והוא טורף אנשים וגם מביס שני ולוצירפטורים בסוף הסרט.
הטירנוזאורוס הוא אחד הדינוזאורים הבודדים שנראו בכל סרטי פארק היורה: הוא מופיע בסרט ההמשך, בו צבא שלם נשלח ללכוד דינוזאורים אך נאלץ להימלט מזוג טירנוזאורים ובסוף הסרט אחד מהם נתפס עם גורו ומובאים לסן דייגו, שם הטירנוזאורוס זורע הרס.
בפארק היורה 3 הוא נראה נלחם עם ספינוזאורוס שהורג אותו, דבר שהכעיס מעריצים רבים.
הוא נראה בעולם היורה במאבק עם ה"אינדונימוס רקס" (דינוזאור כלאיים שנוצר מדנ"א שלו), בו הוא כמעט מפסיד אך מצליח לגרור את האינדונימוס אל הלגונה של המוזאזאורוס שטורף אותו.
בסרט עולם היורה: נפילת הממלכה נראה טירנוזאורוס שטורף קרנוטאורוס ולבסוף נכלא ומובא לאחוזה בקליפורניה, אך משתחרר.
בעולם היורה: עולם חדש הטירנוזאורוס מוצג בהתמודדות נגד הגיגאנוטוזאורוס, אותו הוא מצליח להרוג לצד תריזינוזאורוס.
הטירנוזאורוס מוצג גם בעולם היורה: מחנה הקרטיקון החל מהעונה השנייה, אף שהוא מופיע כפתיח העונה הראשונה וגם בעולם היורה: תאוריית הכאוס.
דמותה של המפלצת היפנית גודזילה מבוססת עליו בנוסף ל-2 דינוזאורים (סטגוזאורוס ואיגואנודון).
סרטים יפנים נוספים בהם הוא נראה, כוללים סרטי אנימה על דינוזאורים.
סרטים נוספים בהם נראה טירנוזאור: לילה מוטרף במוזיאון, צעצוע של סיפור, לפגוש את הרובינסונים, הדינוזאור הטוב ועידן הקרח 3: עלייתם של הדינוזאורים.
במשחק המחשב של פוקימון X ו-Y ישנם שתי דמויות של טירנוזאורים.
הטירנוזאור נפוץ במספר של ספרים וחוברות קומיקס ביניהם בולטים שני הספרים של פארק היורה, ספרי הסדרה בראשית וחברות הקומיקס קלווין והובס ו-"Dinosaur Comics".
הטירנוזאורוס הוא גם הדינוזאור הלאומי של מדינת איווה.
על שמו קרויים מחסניות הרובה "577 T-Rex" ולהקת הרוק טי רקס.
נושא פופולרי מיוחד בקשר לטירנוזאורוס, בייחוד בספרי ילדים על דינוזאורים ותוכניות טלוויזיה, הוא "דו-קרב הענקים" בין הטירנוזאורוס רקס האימתני לבין הטריצרטופס, הדינוזאור הצמחוני הגדול בעל הקרניים הארוכות והחדות.
הפלאונטולוג בוב בקר (Bob Bakker) אמר על היריבות בין שני הדינוזאורים: "שום קרב בין טורף לטרף לא היה כה דרמטי.
השאלה האם טירנוזאורוס רקס וטריצרטופס אכן נלחמו זה בזה הייתה הרבה זמן פתוחה.
אין ספק שהטירנוזאורוס היה ניזון בין השאר מפגרים של טריצרטופסים מתים וצד פרטים צעירים או זקנים של טריצרטופס, אך השאלה האם הוא תקף טריצרטופסים בוגרים ובריאים נותרה פתוחה.
על אף שהסברה הייתה שהם אכן נלחמו זה בזה, זמן רב לא נמצאו לכך ראיות במאובנים, אך גולגולת של טריצרטופס שמצא הפלאונטולוג ג'ון האפ במונטנה כללה קרן שנשברה על ידי נשיכה וצלקת עם סימני שיניים בעטרה שזוהו כשיניו של הטירנוזאורוס רקס – הוכחה לכך שהטירנוזאורוס אכן תקף טריצרטופס והשניים נלחמו.
פצע הנשיכה בעטרה החלים, דבר המעיד שהטריצרטופס שרד את ההתקפה, וכנראה ניצח בקרב או הרג את הטירנוזאורוס התוקף.
למרות המוניטין שיצא לטירנוזאורוס כטורף קטלני, הפלאונטולוג פיטר דודסון מעריך דווקא שהיתרון בדו-קרב בין טריצרטופס בוגר לטירנוזאורוס רקס, נטה בבירור לטובת הטריצרטופס – שקרניו הארוכות יכלו בקלות לפצוע קשה ואף להרוג כל טורף שאיים עליו.
מחקר הראה שהטירנוזאורוס לא נהג לתקוף חיות ששקלו יותר ממנו עצמו, וזאת על מנת להבטיח ניצחון די ברור בקרב.
אם סברה זו נכונה ניתן להבין שטירנוזאורוס בוגר תקף טריצרטופס בוגר רק לעיתים נדירות, שכן הטריצרטופס שקל בין 2 ל-4 טון יותר ממנו, והיה חזק ומסוכן מספיק כדי לפצוע ואף להרוג את הטירנוזאורוס התוקף.
לכן סביר להניח שהטירנוזאור נהג לתקוף טריצרטופסים צעירים, זקנים, חולים או פצועים ומהם ניזון, ולא טריצרטופסים בוגרים בריאים שיכלו לו.
טירנוזאוריים (שם מדעי: Tyrannosauridae, ביוונית: "לטאות עריצות") היא משפחה של דינוזאורים תרופודים טורפים גדולים בקבוצת הקלורוזאורים, שחיו בקרטיקון העליון כ-83 מיליון שנה לפני זמננו ועד הכחדת קרטיקון-פלאוגן כ-66 מיליון שנה לפני זמננו.
הם חיו בחצי הצפוני של כדור הארץ ומאובניהם נתגלו רק באמריקה הצפונית ובאסיה, וכללו שרידים שלמים יחסית, ולעיתים אף שרידים של רקמות רכות.
הטירנוזאוריים התאפיינו בגוף גדול והלכו על שתי רגליים.
גפיהם הקדמיות התנוונו לזרועות קטנות בנות שתי אצבעות כל אחת.
זנבם היה ארוך וקשיח ונועד לאזן את גופם שרכן קדימה, בייחוד בזמן מרדפים.
צווארם היה עבה ושרירי ונשא גולגולת חזקה בעלת מלתעות אימתניות המצוידות בשניים חרוטיות חדות דמויות פגיון.
הם היו טורפים מטילי אימה אשר ניזונו הן על ידי טרף (כגון של צרטופסיים והדרוזאוריים) והן על ידי אכילת פגרים.
הטירנוזאוריים היו משפחה מוצלחת ביותר, והיוו טורפי על בתחומי תפוצתם.
רוב חברי המשפחה היו גדולים למדי (מעל 7 מטר) והגדול שבמשפחה היה הטירנוזאורוס רקס שהגיע לאורך של כ-12.8 מטר ומשקל של עד כ-6.5 טון.
הקטן שבהם היה הננוטירנוס שהגיע לאורך של 5-7 מטרים ומתוך כך שיטות הציד שלו היו שונות מרוב המשפחה, כנראה הייתה מבוססת על מהירות במקום על גודל ועוצמה.
טירנה (באלבנית: Tiranë) היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר ברפובליקה האלבנית.
היא נוסדה בשנת 1614 על ידי סולימאן פאשה ברגיני, והפכה לבירת אלבניה בשנת 1920.
רוב תושבי טירנה הם מוסלמים.
ישנן מספר תאוריות למקור שמה של העיר:
מהמילה "טראנדה" ביוונית ולטינית, אזור.
מהמילה "טירקאן", המילה בה השתמש ההיסטוריון הביזנטי מהמאה ה-6, פרוקופיוס, לטירה שנבנתה במאה הראשונה לספירה, על הר דייטי, שהריסותיה עוד נמצאות במקום.
מהמילה "טיירוס", שפירושה ביוונית הוא מחלבה, המתייחס לעובדה שרועי צאן רבים הגיעו לטירנה כדי לסחור במוצרי חלב.
השבטים הטראסים קראו למקומות רבים על שם אל זה.
הסבר מקובל לפירוש המילה, למרות שנתגלה כמוטעה בסופו של דבר, שטירנה נקראה בידי סולימאן פאשה על שם הבירה הפרסית - טהראן - אות לכך שכבש את פרס במאה ה-17.
עוד פירוש לשם הוא שכשסולימאן פאשה היה בדרכו למיקומה המודרני של טירנה, הוא עבר ליד קשישה ושאל אותה "מה את עושה?".
האישה ענתה "פו טיר אן" (ארגה משי).
גובהה מעל פני הים: 70 מטרים.
העיר ממוקמת על גדות נהר האיסם.
האזור בו נמצאת כיום העיר טירנה מיושב מאז תקופת האבן החדשה.
לאזור לא הייתה חשיבות מיוחדת בזמנים האילירים והקלאסיים.
היו יישובים מדיבאליים באזור פרזה, נדרוק, לאלמי וטירת פטרלה.
בשנת 1418, מארלין ברלטי, כומר אלבני קתולי, שהיה הראשון לכתוב את ההיסטוריה של אלבניה, התייחס לאזור בתור "פלנום טייריני", כפר קטן.
הרישומים העות'מאנים הראשונים של האזור, משנת 1431, מראים שבאזור היו כ-2,000 בתים וכ-7,300 תושבים.
סולימאן פאשה ברגיני, שליט מקומי, בנה את העיר בשנת 1614, ובתוכה מסגד, מרכז מסחרי ומרחצאות טורקיות.
העיר מוקמה לאורך נתיב סחר, וחשיבותה גדלה עד לשנותיה המוקדמות של המאה ה-19. במהלך אותה התקופה, המסגד במרכז טירנה, מסגד אדהם ביי, שעוצב על ידי מולה ביי מפטרלה, החל להיבנות.
טובי בעלי המקצוע מכול הארץ הועסקו לבנייתו, ולבסוף, בנייתו הושלמה בשנת 1821, על ידי בנו של מולה, שהיה גם אחיין מדרגה שנייה של סולימאן פאשה.
לאחר 1816, השליטה על טירנה עברה לידי משפחת טופאני מקרוג'ה.
ב-8 בפברואר 1920, טירנה נבחרה לבירתה הזמנית של אלבניה, שקיבלה עצמאות בשנת 1912, מידי קונגרס לושנייה.
העיר קיבלה סטטוס זה לאופן קבוע ב-31 בדצמבר 1925.
בשנת 2005, האוכלוסייה בטירנה הוערכה בכ-585,756 נפש.
אוכלוסיית העיר גדלה לכ-30,000 תושבים בשנת 1930 ולכ-70,000 תושבים בשנת 1945, למרות הכיבוש החיצוני ומלחמת העולם השנייה.
במהלך שנות ה-50, טירנה עברה גידול תעשייתי מהיר, ואוכלוסיית העיר צמחה לכ-137,000 נפש בשנת 1960.
בסופו של השלטון הקומוניסטי באלבניה בשנת 1991, טירנה עברה את גידול האוכלוסין הגדול ביותר שלה, כשאנשים מהכפר עברו לבירה כדי לחיות חיים טובים יותר.
בשנת 1990, בטירנה היו כ-300,000 תושבים, ומאז, שטף גדול של תושבים משאר חלקי המדינה הגדיל את אוכלוסייתה למעל מ-500,000 איש.
מפקד האוכלוסין מ-2011 הראה שמתושבי טירנה ישנם 59.1% מוסלמים (כולל 3.4% בקטשיה), 11.8% נוצרים (6.4% נוצרים-אורתודוקסים ו-5.4% הם נוצרים-קתולים), ולצדם גם 29.1% "אחרים" (בעיקר שלא הצהירו או חסרי-דת).
הטמפרטורה נעה בין 6.7° מעלות צלזיוס בחודש ינואר לבין 23.8 מעלות צלזיוס ביולי.
כמות המשקעים הממוצעת השנתית: 1,200 מ"מ.
כלכלת העיר מתבססת על מוצרי חקלאות וטקסטיל.
מסגד אטהם ביי - בנייתו החלה בשנת 1789 על ידי מולה ביי והסתיימה בשנת 1821 על ידי בנו האג'י אטהם ביי.
בטירנה נמצאת אוניברסיטת טירנה שנוסדה בשנת 1957, וכן המכון האלבני למדעים.
בעיר שלוש קבוצות כדורגל המשחקות בליגת העל האלבנית: אס קיי טירנה, דינמו טירנה ופרטיזן טירנה.
טירמיסו (Tiramisù, מאיטלקית "הרם אותי למעלה") הוא קינוח איטלקי מסורתי, המורכב מקרם חלבי אוורירי ובישקוטים ספוגים בקפה.
הקינוח יכול להיות מוגש כעוגה גדולה או במנות אישיות בכוסות.
מקור הטירמיסו הוא מאיטליה, ישנו ויכוח האם המקור הוא באזור ונטו או פריולי-ונציה ג'וליה (שניהם מחוזות בצפון-מזרח איטליה).
טירמיסו היא עוגת שכבות המורכבת מבישקוטים, אספרסו, גבינת מסקרפונה, קצף ביצים, סוכר ולעיתים יין מרסלה או ליקר אמרטו.
נהוג להרכיב את העוגה לסירוגין מן הבישקוטים הטבולים בליקר ובקפה ומן הקרם העשוי מהביצים ומהגבינה.
לאחר מכן נהוג לפזר קקאו מעל העוגה.
את הקינוח מכינים ללא חימום כלל, ומרכיבים אותו בכלי בו מגישים.
המתכון המקורי של העוגה עבר אדפטציות שונות והותאם לסוגים רבים של עוגות וקינוחים אחרים.
הטירמיסו הוא קינוח פופולרי במסעדות והן מגישות אותו לעיתים גם בגרסה אישית מוקטנת.
רוב האזכורים הנוגעים למקור הטירמיסו מתייחסים למקור הטירמיסו באזור ונטו, בשנות ה-60 של המאה ה-20 במסעדה בשם "לה בקריה" (Le Beccherie) בעיר טרוויזו בצפון איטליה.
באופן ספציפי הטענה היא כי הקינוח הזה נוצר לראשונה על ידי הבעלים של מסעדה זו, שף קונדיטור בשם רוברטו לינגואטו.
למרות המידע ממקורות אלו יש עדיין מחלוקת לגבי מקורו של הקינוח.
לפי מקורות היסטוריים אחדים יש לטירמיסו השפעה אפרודיזיאקית, ונהוג היה בעבר להגישו בבורדלים שונים באזור טרוויזו.
ישנם מספר מקורות לפיהם הטירמיסו שהוגש לראשונה במסעדת לה בקריה נוצר על ידי קרמיננטוניו אינקונה (Carminantonio Iannaccone) ב-24 בדצמבר 1969, בקונדיטוריה שלו.
מקורות אחרים קושרים את יצירתו של הטירמיסו לקראת סוף המאה ה-17 בעיירה האיטלקית סיינה, לכבודו של הדוכס הגדול קוזימו השלישי ממדיצ'י (Cosimo III de' Medici) מהדוכסות הגדולה של טוסקנה.
בכל אופן, מתכונים לקינוח בשם "טירמיסו" לא הופיעו בספרי בישול לפני שנות ה-60. מילון השפה האיטלקית: Sabatini Coletti האזכור המודפס הראשון למילה טירמיסו היה רק בשנת 1980, בעוד שמילון ובסטר טוען כי בשנת 1982 היה האזכור הראשון לקינוח טירמיסו.
ישנן גם עדויות לקיומו של קינוח טירמיסו קפוא למחצה שהוגש החל משנת 1938 במסעדה באזור פריולי-ונציה ג'וליה.
ייתכן וזה גם המקור לשמו של הטירמיסו, בעוד המקור לקינוח עצמו הוא וריאציה על קינוח מסורתי אחר, הבנוי גם הוא בצורת שכבות, זופה אינגלזה.
הטירמיסו מוזכר בספר הבישול של ג'ובאני קפניסט שראה אור בשנת 1983: Dolci del Veneto.
כחלק משורה של קינוחים מסורתיים, לטירמיסו יש קווי דמיון רבים עם עוגות אחרות, כמו למשל שארלוט, קינוח שבחלק מהגרסאות שלו מבוסס על קרם בוואריה המוקף במעגל בישקוטי חיצוני ומצופה בשמנת מתוקה.
כמו כן יש דמיון בינו לבין עוגת טורין (dolce Torino) המורכבת מבישקוטים הטבולים בליקרים שונים בדומה לטירמיסו, עם קרם המבוסס על חמאה, חלמונים, סוכר, חלב ושוקולד מריר.