tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם התגרשו ב-1988 ולאחר מכן יוריס התיישב בניו יורק.
לאון יוריס נפטר בביתו בשלטר איילנד בלונג איילנד ב-2003. היה בן 78 במותו ונפטר סבל מאי ספיקת כליות.
השאיר חמישה ילדים ושני נכדים.
הוא הובא לקבורה בבית הקברות הלאומי קואנטיקו במדינת וירג'יניה.
ארכיון כתביו נמצא במרכז הרי רנסום באוניברסיטת טקסס באוסטין.
הוצאת אוניברסיטת טקסס פרסמה ספר ביוגרפי עליו.
בארכיון נמצאים כל הרומנים שלו, פרט ל "הח'אג'" ו"מעבר מיתלה", כמו כן כתבי היד של התסריט "דו-קרב באו.
זעקת הקרב, מאנגלית - דניאל שר, 1957, ותרגום נוסף בידי מרדכי ברקאי, משרד הביטחון, תשמ"ז 1987.
אקסודוס, יציאת אירופה, תרגם מאנגלית יוסף נדבה, סטימצקי, תל אביב, תשי"ט-1959.
הגבעות הזועמות, עברית - מיכאל מרגולין, מזרחי, תל אביב, 1964.
משפט דיבה: QB VII, תרגום מאנגלית - אהרן אמיר, כתר, ירושלים, תשל"ו, 1976.
טריניטי, תרגום - הגר אנוש, מסדה, תל אביב, 1978.
החאג', מאנגלית - חיים גליקשטיין, זמורה-ביתן, תל אביב, 1985.
טופאז, מאנגלית - אריה חשביה.
הררי זעם, מאנגלית - זרובבל ברל, זמורה ביתן, תל אביב, 1988.
מעבר המיתלה, מאנגלית - א.
מילא 18, מאנגלית - יעל נמרודי, זמורה ביתן, תל אביב, 1995.
הליברל האחרון, מאנגלית - ענת ויקסלבאום, הוצאת שלגי, 2000
ליאון פרנק צ'ולגוש היה אנרכיסט אמריקאי שהתנקש בחייו של נשיא ארצות הברית ויליאם מקינלי.
צ'ולגוש נולד בדטרויט, מישיגן כאחד מתוך שמונה ילדים להורים ממוצא פולני-קתולי, פאבל ומריה צ'ולגוש.
את החווה המשפחתית בקליבלנד, אוהיו, בה גדל, עזב בגיל עשר בצאתו לעבוד במפעל.
כשהיה בן 12 מתה אימו בעת לידה.
את עבודתו איבד לאחר שהשתתף עם עובדים אחרים בשביתה.
ב-1898 שב במצב נפשי רעוע לבית אביו ואמו החורגת, אשר עם אמונתם הקתולית לא הסתדר.
בתקופה זו החל להתעניין בסוציאליזם ובאנרכיזם.
הוא קרא עיתונים אנרכיסטים ואף שמר גזירי עיתון שדיווחו על ההתנקשות במלך איטליה אומברטו הראשון ב-1900. הוא התלהב לשמע נאום של המנהיגה האנרכיסטית אמה גולדמן ולאחר מכן נפגש עימה.
הוא לא התקבל בחוגים האנרכיסטים וכאיש לא מוכר שדיבר בצורה בוטה וגלויה על מעשי אלימות, נפל עליו החשד שהוא סוכן חשאי המנסה לחדור לשורותיהם.
בקיץ 1901 עקב צ'ולגוש אחרי גולדמן, שנסעה לנאום בשיקגו.
שם נודע לו על ביקורו הצפוי של הנשיא ביריד הפאן-אמריקני בבאפלו.
הוא נסע לבאפלו ורכש שם ב-2 בספטמבר אקדח מסוג איבר ג'ונסון, הזהה לזה ששימש את גיבורו גאטנו ברשי לרצח המלך אומברטו.
ב-6 בספטמבר 1901, ניגש לנשיא המבקר בתערוכה, תוך כדי שהוא מסתיר את אקדחו במטפחת, עד שהתקרב אליו וירה בו פעמיים מטווח אפס.
כדור אחד החטיא אולם השני פגע בבטנו.
האיש שעמד מאחורי צ'ולגוש הכה אותו בערפו וגרם לו להפיל את אקדחו.
הקהל ניסה להכות את צ'ולגוש אולם הנשיא ביקש מהם לחוס עליו.
למרות שהפצע לא היה קטלני, הנשיא מת מזיהום שנגרם מן הפציעה ב-14 בספטמבר, כשבוע לאחר הירי.
לצ'ולגוש מונו שני סנגורים, אולם הוא סירב לדבר עמם, הוא גם סירב לתקשר עם הפסיכיאטר שהגיע לבדוק את שפיותו.
צ'ולגוש נשפט במהירות הבזק ב-23 בספטמבר 1901, נמצא אשם ברצח ונידון למוות.
אחיו וגיסו ביקרו אותו בתאו לפני הוצאתו להורג.
ב-29 באוקטובר הוצא להורג בבית הסוהר באובורן, ניו יורק, בכיסא חשמלי.
מילותיו האחרונות היו: "הרגתי את הנשיא כי הוא היה אויבם של האנשים הטובים - האנשים העובדים.
אחיו פנה לסוהר בבקשה לקבל את הגופה לצורך קבורה הולמת אולם נענה בסירוב.
צ'ולגוש נקבר במתחם בית הסוהר, לתוך ארון קבורתו נזרקה חומצה גופרתית, על מנת להאיץ את התכלות גופתו.
חפציו הועלו באש על ידי רשויות בית הסוהר.
ליאון אדוארד פאנטה הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמזכיר ההגנה של ארצות הברית מיולי 2011 ועד פברואר 2013, בממשלו של הנשיא ברק אובמה.
קודם לכן שימש פאנטה כראש ה-CIA (מ-2009 ועד מינויו למזכיר ההגנה), היה ראש משרד הניהול והתקציב וכן ראש סגל הבית הלבן במהלך הכהונה הראשונה של הנשיא ביל קלינטון, וכיהן כחבר בית הנבחרים מטעם המחוז ה-16 של מדינת קליפורניה.
פאנטה נולד וגדל במונטריי שבקליפורניה.
הוא בן למשפחת מהגרים מאזור קלבריה באיטליה שבבעלותה הייתה מסעדה מקומית.
ב-1960 סיים בהצטיינות תואר ראשון במדע המדינה וב-1963 תואר .J.D במשפטים, שניהם מאוניברסיטת סנטה קלרה.
ב-1964 התגייס פאנטה לצבא ארצות הברית ושירת כקצין מבצעים ותכנון בחיל המודיעין עד שחרורו בדרגת לוטננט ראשון ב-1966.
בתחילת דרכו הפוליטית, שימש פאנטה כעוזר לסנאטור הרפובליקני תומאס קיוצ'ל, וב-1969 כעוזרו של רוברט פיץ', שכיהן כמזכיר מחלקת הבריאות, החינוך והרווחה בממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
במסגרת זו מונה לתפקיד ראש המשרד לזכויות האדם.
לאור התנגדותו למדיניות ניקסון בנושא זכויות האזרח, התפטר פאנטה מתפקידו ב-1970 ועבר לשמש במשך כשנה כעוזרו של ראש עיריית ניו יורק ג'ון לינדסיי.
באותה תקופה גם עבר למפלגה הדמוקרטית.
הוא חזר למונטריי ועבד שש שנים כשותף במשרד עורכי דין.
ב-1976 נבחר פאנטה לכהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-16 של קליפורניה, שכולל חלק ממרכז העיר סן חוזה.
הוא כיהן בתפקיד במשך 16 שנים.
במהלך תקופת כהונתו בקונגרס קידם פאנטה נושאים של זכויות אדם, איכות סביבה וחינוך.
הנושא המרכזי לו תרם היה התקציב, מאז 1979 ועד 1985 שימש כחבר בוועדת התקציב של הקונגרס ובין השנים 1989 ל-1993 עמד בראשה.
לאחר היבחרו של ביל קלינטון ב-1993 לנשיא, מונה פאנטה לתפקיד רב ההשפעה של ראש משרד הניהול והתקציב (Office of Management and Budget).
כשנה לאחר מכן נקרא פאנטה לתפקיד ראש סגל הבית הלבן לאור אי שביעות הרצון מתפקודו של מאק מקלארטי.
לאחר שעזב את הבית הלבן ב-1997 ייסד את מכון פאנטה למדיניות ציבורית הממוקם באוניברסיטת המדינה של קליפורניה במונטריי ביי.
במקביל שימש במשך 6 שנים כחבר דירקטוריון של הבורסה לניירות ערך בניו יורק.
ב-2006 מונה לחבר בוועדת בייקר, ועדה דו-מפלגתית לחקר המצב בעיראק (Iraq Study Group) שהמליצה על דרכי הפעולה העתידיות של ארצות הברית ופתרונות למשבר בעיראק.
בתקופתו בראש הסוכנות, הגיע לסיומו אחד מהמבצעים הארוכים בתולדות ה-CIA, כשלאחר 10 שנים אותר מקום מחבואו של אוסאמה בן לאדן בפקיסטן ויצא לפועל בהצלחה מבצע חנית נפטון להריגתו.
ביולי 2011 מונה פאנטה לתפקיד מזכיר ההגנה של ארצות הברית.
פאנטה, שנודע כתומך במדיניות של ריסון תקציבי, הביע התנגדות לקיצוץ מתוכנן של טריליון דולר בתקציב ההגנה של ארצות הברית, קיצוץ אותו הגדיר כ"מדיניות סכין הקצבים".
ב-27 בפברואר 2013 סיים פאנטה את כהונתו כמזכיר ההגנה לאחר שהתפטר מתפקידו.
בספר זיכרונות שפרסם ב-2014 ביקר פאנטה את מנהיגותו של אובמה ומדיניותו בתחומי החוץ והביטחון, ציין שאובמה איבד את דרכו, היה מתוסכל ממלחמת עיראק ומלחמת אפגניסטן וקיווה שמדינות אחרות ימלאו את תפקידה של ארצות הברית.
הוא סבר שעל ארצות הברית להשאיר נוכחות צבאית בעיראק לתקופת מעבר, ביקר את המדיניות הפייסנית כלפי סוריה למרות הקו האדום שהגדיר הנשיא בדבר שימוש בנשק כימי על ידי בשאר אל-אסד, וציין שהיא גרמה לנזק לאמינות ארצות הברית.
פאנטה נשוי לסיליבה ואב לשלושה.
בנו ג'ימי פאנטה נבחר ב-2016 לבית הנבחרים של ארצות הברית.
יחסו לישראל ועמדתו לגבי איראן
ביולי 2012 הודיע פאנטה כי העיצומים שהוטלו על איראן לא הצליחו עדיין לעצור את התקדמות התוכנית האיראנית להשגת נשק גרעיני, והביע תמיכה בהגברתם.
ב-31 ביולי 2012 ביקר פאנטה בישראל ודן עם ראש הממשלה ושר הביטחון באיום האיראני וביישום החוק החדש עליו חתם הנשיא ברק אובמה להגברת שיתוף הפעולה הביטחוני בין ארצות הברית לישראל.
ב-23 בספטמבר 2024 בראיון ל־CBS ביקר את פעולת התפוצצות זימוניות חזבאללה שביצעה ישראל במהלך מלחמת חרבות ברזל ואמר כי לדעתו הפעולה היא "סוג של טרור, שפגע ישירות בשרשרת האספקה", וכי "הפעולות של ישראל עלולות להוביל לפעולות קטלניות נוספות בהמשך המלחמה."
ליאון (לייב) פלדהנדלר (בפולנית: Leon (Lejb) Feldhendler; 1910 – 6 באפריל 1945) היה לוחם יהודי-פולני שהיה ידוע בחלקו בארגון מרד האסירים של שנת 1943 במחנה ההשמדה סוביבור, ביחד עם אלכסנדר פצ'רסקי.
עד לשליחתו לסוביבור, שימש פלדהנדלר כראש היודנראט בכפרו, ז'ולקייבקה-אוסאדה, בתקופת הכיבוש הנאצי בפולין.
ליאון נשלח עם אשתו ובנו לסוביבור ב-15 במאי 1942, במשלוח שכלל כ-1,000 יהודים מהגטו שבעיירה עם עוד אלפי יהודים אחרים מסביבתה.
הוא הופרד מאשתו ובנו ברציף ההתפשטות במחנה, והועסק באיסוף ומיון הציוד.
אשתו ובנו נשלחו אל תאי הגז מאותו מקום.
יום למחרת הוא גילה בערמות הבגדים את בגדיהם והבין את אשר עלה בגורלם.
באביב 1943 הנהיג פלדהנדלר קבוצה קטנה של אסירי מחנה סוביבור, אשר התוו תוכנית בריחה מהמחנה.
תוכניתם המקורית הייתה להרעיל מספר שומרים במחנה ולתפוס את נשקם, אך האס אס חשפו את הרעל וירו בחמישה אסירים יהודים כתגובה.
תוכניות אחרות כללו הצתת המחנה באש, ובריחה בחסות ההמולה שתיווצר, אך המוקשים שהקיפו את המחנה, שהונחו על ידי האס אס בקיץ 1943, הפכו את התוכנית ללא מעשית.
הגעתו של אלכסנדר פצ'רסקי, קצין בצבא האדום, בסוף ספטמבר, במשלוח של שבויי מלחמה סובייטים, נתנה זריקת עידוד לתוכנית הבריחה.
בתור חייל מנוסה, לקח על עצמו מיד פצ'רסקי את תפקיד הנהגת קבוצת הנמלטים-לעתיד, וביחד עם פלדהנדלר כסגנו, יצרה הקבוצה תוכנית בריחה אשר כלל הריגת סגל אנשי האס אס במחנה, שליחת שבויי המלחמה הסובייטים לפשוט על מחסני הנשק, ובריחה דרך השער הראשי של המחנה תוך כדי לחימה.
המרד, אשר התרחש ב-14 באוקטובר 1943, התגלה כבר בשלביו הראשונים, לאחר ששומר גילה את גופתו של קצין האס אס רודולף בקמן אשר חוסל על ידי האסירים.
אף על פי כן, כ-320 אסירים יהודים הצליחו לברוח אל מחוץ למחנה בחסות הקטטה שנגרמה כתוצאה מהמרד.
80 אסירים נהרגו במהלך הבריחה או מיד לאחריה.
170 נתפסו במהרה ונרצחו, כמו גם כל שאר דיירי המחנה אשר לא השתתפו בבריחה.
חלקם של אלו שהצליחו להימלט, הצטרפו אל הפרטיזנים.
מתוכם, 90 נהרגו בקרבות או על ידי משתפי פעולה ואנטישמים.
62 יהודים מסוביבור שרדו את המלחמה, מתוכם 9 אשר נמלטו קודם לכן.
פלדהנדלר היה בין אלו ששרדו את המלחמה, תוך הסתתרות בעיר לובלין עד סיום הכיבוש הגרמני ביולי 1944. אולם ב-2 באפריל 1945 הוא נורה דרך דלתה הסגורה של דירתו, כאשר היה בדרכו לבדוק את פשר המהומה שהתרחשה בחדר חיצוני בביתו.
פלדהנדלר ואשתו (מנישואים שניים) הצליחו להימלט דרך דלת צדדית ועשו את דרכם לבית החולים בעיר, בו עבר פלדהנדלר ניתוח, אך נפטר ארבעה ימים לאחר מכן.
על פי רוב ההערכות, נרצח פלדהנדלר על ידי פעילי ימין פולנים, אשר חשדו שהם נמנים עם ארגון "הכוחות המזוינים הלאומיים" (בפולנית: Narodowe Siły Zbrojne), ארגון פולני לאומי חצי-צבאי, אנטישמי ואנטי-קומוניסטי, שהיה חלק מתנועת המחתרת הפולנית.
אולם מסמך עדכני אחד לפחות, המציין את החקירה הלקויה והחלקית של האירועים על ידי ההיסטוריונים של אותה התקופה, ואת התיעוד המוגבל, העלה ספק באשר לנכונות הערכות אלו.
הרצח של פלדהנדלר היה אחד מלפחות 118 רציחות של יהודים במחוז לובלין, בין קיץ 1944 לסתיו 1946. ככל הנראה הוא נקבר בבית הקברות היהודי החדש בלובלין.
בסרט "הבריחה מסוביבור", שיצא בשנת 1987, גילם את פלדהנדלר אלן ארקין.
תקופת חייו האחרונה בלובלין מתוארת ברומן "Wyjątkowo długa linia" מאת חנה קראל, אשר היה מועמד לפרס ניקה לספרות (בפולנית: Nagroda literacka Nike) היוקרתי.
ב-2018 יצא לאקרנים הסרט הרוסי סוביבור, המתאר את המרד.
ליאון פלדהנדלר שמגולם על ידי השחקן דאיניוס קזלאוסקס הוא אחת הדמויות המרכזיות בסרט.
ליאון קסטרו היה עורך דין, עיתונאי ואיש עסקים יהודי-מצרי.
היה ממנהיגי הציונות במצרים ובמקביל פעיל בתנועה הלאומית המצרית ובמאבקה לשחרור לאומי מבריטניה.
כמו כן, טרם מלחמת העולם השנייה ובמהלכה, היה ממובילי ההתנגדות לפשיזם והתעמולה הגרמנית במצרים.
ליאון קסטרו נולד בשנת 1884 באיזמיר, האימפריה העות'מאנית למשפחה יהודית, והתחנך בבתי הספר של רשת כל ישראל חברים.
בשנת 1911 היגר למצרים והתיישב בקהיר, שם התאקלם בקרב חוגי המעמד הבינוני-גבוה של הקהילה היהודית.
הוא יצא ללימודים אקדמיים בפריז, הוסמך כעורך דין בשנת 1917, ולאחר מכן חזר למצרים.
בתקופה זאת כבר היה בעל תודעה ציונית מפותחת ופעל במישורים שונים למען הרעיון הלאומי היהודי, וכן היה ממייסדי סניף בני ברית במצרים.
קסטרו היה אוהד של המפעל לתחיית העברית, ובביקור בארץ ישראל בשנת 1921 הלין על כך שהוא רואה יותר יהודים דוברים שפות זרות מאשר ראה בביקוריו הקודמים.
כמו מנהיג ציוני אחר יליד מצרים, הברון פליקס דה מנשה, האמין קסטרו שחירות כלכלית היא דרך עדיפה לבניין ארץ ישראל מאשר הרעיון הסוציאליסטי.
במקביל לפעילותו הציונית, היה קסטרו ידיד קרוב של המנהיג הלאומי המצרי סעד זע'לול, והיה פעיל במפלגה הלאומית המצרית מפלגת הופד.
בתקופה זאת לא נראה היה שקיימת סתירה בין הציונות לבין מטרות התנועה הלאומית המצרית, וכמו אחרים, הוא סבר שהתנועה הלאומית היהודית והתנועה הלאומית המצרית יכולות להתקיים זאת לצד זאת בשלום ובשיתוף פעולה.
הוא אף יצא עם זע'לול למסעות משותפים באירופה להסברה של המאבק המצרי לעצמאות מבריטניה בפני הציבור האירופי.
עקב פעילותו למען התנועה הלאומית המצרית, הוא נחשב לאויב של בריטניה ששלטה אז במצרים.
בשנת 1924 ניסה לארגן פגישה בין חיים ויצמן לסעד זע'לול, אך התנגדות בריטית מנעה מוויצמן מלקיים את הפגישה.
בשנים 1921–1925 כיהן קסטרו כעורך העיתון של מפלגת הופד בשפה הצרפתית, "לה ליברטה" (La Liberté; 'החרות').
במקביל, הוא גם היה העורך של העיתון הציוני-המצרי La Revue Sioniste – ביטאון הפדרציה הציונית במצרים, שבה היה פעיל מרכזי.
מלבד זאת פרסם מאמרים רבים בעיתונים אחרים ובהוצאות לאור יהודיות ולא-יהודיות כאחד.
בשנת 1925 נאלץ להתפטר מתפקידו כעורך העיתון הלאומי "לה ליברטה" עקב מאמר דעה שפרסם, שכלל רעיון לפשרה בין התנועה הלאומית המצרית לבריטניה, לאחר שהמאמר עורר סערה בחוגים לאומיים במצרים.
בשנת 1928 הוציא לאור וערך עיתון לאומי-מצרי אחר בשם La Patrie.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, התבלט עו"ד קסטרו בתור אחד ממובילי המאבק האנטי-פשיסטי במצרים.
הוא היה נשיא הליגה המצרית נגד אנטישמיות (Ligue contre l'antisémitisme allemande), וכחלק מהמאבק תבע בבתי משפט ארגונים פשיסטיים שפעלו במצרים, ניהל מסע תעמולה אנטי-פשיסטי בעיתונות (ובמיוחד בעיתון L'Aurore שייסד לוסיין שיוטו) וארגן הפגנות וחרמות נגד גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית.
במפגש הקונגרס היהודי העולמי באמסטרדם ביולי 1933, מונה לעמוד בראש "המועצה להחרמת מוצרים מגרמניה".
הוא נחשב לנואם מוכשר, ונהג לנאום בעצרות המונית ומפגשים ציבוריים למען החרם על מוצרים גרמניים.
באחד מנאומיו בהפגנה אנטי-גרמנית באלכסנדריה בשנת 1936 הזהיר שללא התגייסות למאבק בגרמניה הנאצית יבוא חורבן על הקהילות היהודיות במרכז ומזרח אירופה.
כמה מהתביעות שניהל עו"ד קסטרו כנגד ארגונים פשיסטים בקהיר סוקרו בהרחבה בעיתונות התקופה.
תחילה גילתה גם העיתונות המצרית הלא-יהודית אהדה לפעילותו, אך לאחר שהממשל המצרי החל להפגין נטייה פרו-גרמנית גוברת, השתנה יחסה של העיתונות המוסלמית כלפיו.
דבר נוסף שתרם לשינוי ביחס הציבורי כלפי החרם היו צעדים נגדיים שננקטו על ידי גרמניה הנאצית, כולל חרם גרמני על ייבוא כותנה מצרית.
מספר עיתונים מרכזיים במצרים פרסמו מאמרים המגנים את קסטרו ואת מקדמי החרם על גרמניה כ"רדיקלים" המקדמים מהלך אשר "פוגע באינטרסים הלאומיים של מצרים".
אפילו הרב הראשי למצרים חיים נחום אפנדי גינה את החרם.
עם זאת, קסטרו לא נרתע מההתנגדות לחרם והמשיך לקדם אותו לאורך כל שנות ה-30. במהלך מלחמת העולם השנייה עצמה פעל קסטרו בחזיתות שונות כדי לסייע לפליטים יהודים שנמלטו מפני גרמניה הנאצית.
במקביל לפעילויותיו הפוליטיות, קסטרו היה גם איש עסקים מצליח, ונמנה עם מייסדי "הבנק המסחרי של מצרים".
הוא גם עמד בראש מספר אגודות תרבותיות-אקדמיות שונות, כגון אגודת La Essayistes, שאיגדה בעיקר אינטלקטואלים בני מיעוטים (יהודים, קופטים, יוונים, איטלקים וסורים) ומספר קטן של מצרים-מוסלמים, שאותם ניסה קסטרו לגייס למאבק באנטישמיות.
משנת 1944 כיהן קסטרו כנשיא הפדרציה הציונית במצרים.
הוא השתתף במספר קונגרסים ציוניים עולמיים וניהל מגביות עבור בניין ארץ ישראל, כולל המגבית שעם כספיה הוקם כפר ידידיה השוכן ליד נתניה.
קסטרו צפה בחשש בעליית רעיון הפאן-ערביות במצרים.
בריאיון לעיתונאים בתל אביב בשנת 1944 הצהיר כי רעיונותיו הפאן-ערביים של מוסטפא א-נחאס פאשה, מנהיג מפלגת הופד לאחר מותו של סעד זע'לול, מנוגדים בתכלית לחזונו של זע'לול המנוח.
אמירות אלה עוררו סערה בעיתונות של מפלגת הופד במצרים, וקסטרו הותקף קשות עליהן עד שנאלץ להכחישן.
עם זאת, הוא המשיך להיות אישיות מקובלת במסדרונות הממשל המצרי; כך למשל בחודש דצמבר של אותה שנה הוא ערך ראיון עבור אחד מעיתוניו עם ראש ממשלת מצרים אחמד מאהר פאשה.
בזמן מלחמת העצמאות הצליח קסטרו להתחמק ממעצר, שלא כמו פעילים ציונים מרכזיים אחרים במצרים, וזאת כנראה בזכות קשריו הטובים עם אנשי מפלגת הופד.
בתקופה זאת הוא נמנה עם הנהגתה של יהדות מצרים, אשר ניסתה לנווט את הקהילה בזמנים הקשים.
קסטרו נפטר בקהיר בשנת 1954, בגיל 70.
ליאון נימוי היה חוקר מדעי היהדות וביבליוגרף יהודי אמריקאי ממוצא רוסי - אוקראיני.
נולד בשנת 1901 בבאלטה שבאימפריה הרוסית (אוקראינה של היום).
למד שפות קלאסיות ושפות סלאביות באוניברסיטת אודסה.
עבד כספרן ב"אגודה לקידום ידע" באודסה (1914-21), בספרייה האקדמית של אודסה (1919-21) ובספרייה האוניברסיטאית של לבוב (1922-23).
בשנת 1923 נסע לארצות הברית והשלים תואר שני ודוקטורט בשפות שמיות באוניברסיטת ייל.
לאחר השלמת לימודיו שימש בתור האוצר של האוספים העבריים והערביים בספרייה של אוניברסיטת ייל, והיה לראשון למלא משרה זו.
בתקופתו רכשה האוניברסיטה אוספים חשובים של ספרות יהודית, ובכך הוכנה התשתית להפיכתה של ייל למרכז חשוב לחקר מדעי היהדות.
בשנת 1945 פרסם קטלוג של אוסף ספרות היידיש והעברית הגדול שנתרם לייל על ידי שלום אש.
בשנת 1956 פרסם קטלוג של כתבי יד ערביים בספריית ייל.
לאחר פרישתו מאוניברסיטת ייל עבר לשמש כחוקר אורח באוניברסיטת דרופסי.
עיקר מחקריו של נימוי עסקו ביהדות הקראית בימי הביניים.
פרסומו הגדול ביותר הוא מהדורה מדעית בת חמישה כרכים ל"כִּתָאב אלאָנוָאר וָאלמָראקב" (ספר האורות והמגדלים) ליעקב הקירקיסאני בן המאה העשירית.
בשנת 1952 פרסם תרגום לאנגלית של מבחר טקסטים קראיים מעברית, ערבית וארמית (Karaite Anthology, 1952).
תחומים נוספים אותם הוא חקר הם פילולוגיה ערבית, רפואה יהודית ומוסלמית בימי הביניים, יחסי רבניים-קראיים ועוד.
כיהן כעורך לכתב העת החשוב Jewish Quarterly Review, כעורך ל-Yale Judaica Series וכעורך לנושאים קראיים באנציקלופדיה יודאיקה.
נפטר בארצות הברית בשנת 1997, בגיל 96.
ליאון לויטה (1878, ורשה - 17 בדצמבר 1944, ארץ ישראל) היה ממנהיגיה של התנועה הציונית בפולין.
הוא הצטרף ל"קדימה", אגודת סטודנטים ציונית בוורשה.
הוא פעל למען אוצר התיישבות היהודים.
בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים והדחת סולטאן עבדול חמיד השני פעל לויטה מול השלטונות הטורקים החדשים כדי לשכנע אותם להגביר את ההתיישבות היהודית בארץ ישראל, אך הצעותיו נדחו.
עם תחילתה של מלחמת העולם הראשונה הוא עבר למוסקבה, אך עם הקמתה של הרפובליקה הפולנית השנייה ב-1918 הוא חזר לוורשה והצטרף אל ההנהגה של התנועה הציונית בפולין.
לעומת מנהיגי ציונות פולין רבים אחרים שהתמקדו בעיקר בפוליטיקה יהודית בפולין, לויטה התמקד בעיקר בעניין העלייה.
ב-1919 הוא השתתף עם מספר נציגי יהדות פולין בוועד המשלחות היהודיות בוועידת ורסאי.
הוא השתתף בוועידה של התנועה הציונית בלונדון ב-1919 ונבחר לוועד הפועל הציוני.
ב-1925 הוא ייסד את לשכת המסחר פולין-ארץ ישראל ועמד בראשה עד 1939. בעקבות המשבר הכלכלי של העלייה הרביעית הוא ריכז את פעילותו באיסוף תרומות ושליחתן לארץ.
לויטה עלה לארץ ישראל ב-1939, אך בעיות רפואיות מנעו ממנו להמשיך בפעילות ציבורית.
הוא נפטר ב-1944, בגיל 66, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
על שם לויטה רחוב ברמת-גן
בנו תיאודור לויטה היה כתב לענייני תחבורה בעיתון מעריב.
לויטה היה קרוב של נחום סוקולוב.
ליאון קורניצר היה חזן ומלחין יהודי-אוסטרי במוצאו שפעל כ-9 שנים בארץ ישראל.
קורניצר נולד בווינה למרי (לבית דומן) ולאדולף קנטור, בני משפחה מוזיקלית שהוציאה מקרבה מספר חזנים.
הוא החל את לימודיו המוזיקליים אצל אביו ולאחר מכן למד בווינה (אצל אונגר) ובברנו (אצל שמידט) השכלתו המוזיקלית כללה נגינה על פסנתר, שירה, חזנות עיבוד וניצוח.
בשנת 1900 לערך נישא לברטה לבית שמידט ונולדה להם בתם ליזי (לוינזון).
ב-1939 עלה לארץ ישראל והתגורר בחיפה.
ב-1898 היה מנצח המקהלה בבית הכנסת של ייהלבה, ב-1899–1905 היה החזן הראשי בקלטאו ובשאטק שבצ'כיה, ב-1906–1913 היה החזן הראשי של בית הכנסת הגדול "ירושלים" שבפראג, וב-1913 מונה כחזן הראשי בבית הכנסת הגדול של המבורג.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס כקצין לצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-1918 שוחרר מהשירות ושב להמבורג למשרת החזן הראשי.
הקים והיה העורך הראשי של כתב העת הדו-חודשי "החזן היהודי" (Der jüdische Kantor) שיצא לאור בהמבורג ובברלין בין אפריל 1927 לאוגוסט 1938, שם פרסם מאמרים בנושא שאלות מעשיות בקשר בין החזן לשפה, בין הכותבים בכתב העת היה החזן מגנוס דוידזון .
ב-1926 פרסם את הספר "רוממות אל" הכולל תווים לפרקי חזנות עם ובלי ליווי של עוגב וכן פרקי מקהלה, הן מקהלת גברים בלבד והן מקהלה מעורבת של גברים ונשים.
ב-1933 הוציא לאור בהוצאת לסמן (Lessmann) ספר בשם "קולות יהודים" (Jüdische Klänge) ובו פרסם גם יצירות של מלחינים אחרים.
קורניצר כיהן גם כיו"ר איגוד החזנים היהודים בגרמניה (Allgemeiner Deutscher Kantoren-Verband) ושל התאחדות החזנים היהודים (Vereinigung jüdischer Kantoren).
עמדה זו עזרה לו להשיג סרטיפיקט שבעזרתו הצליח בשנת 1939 לצאת את גרמניה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו הוא התגורר בחיפה ועבד כחזן ומנצח המקהלה בבית הכנסת המרכזי בחיפה.
בתקופה זו הוא פרסם יצירות נוספות וכן ערך ושידר תוכניות על מוזיקה בשירות השידור של פלשתינה מירושלים.
ליאון לוי היה איש עסקים אמריקני-יהודי, נדבן, אספן אמנות קלאסית ותומך במוסדות תרבות ומדע ובמיזמים ארכאולוגיים.
בשנות ה-90 כיהן כנשיא אגודת ידידי רשות העתיקות של ישראל בארצות הברית.
ליאון לוי נולד במנהטן, ניו יורק, למשפחה יהודית ממוצא גרמני.
במסגרת שירותו בצבא ארצות הברית הוצב בגרמניה.
החל לעבוד כאנליסט בוול סטריט ב-1948 על אף הכשרתו האקדמית בפסיכולוגיה.
הושפע מהשקפותיו של אביו, איש העסקים ג'רום לוי, בדבר ערכם של רווחי התאגידים בחיזוי מגמות כלכליות.
ביובל השנים הבאות הפך לדמות בולטת בתחום ההשקעות.
בשנת 1956 צורף כשותף בחברת הברוקרים אופנהיימר ובשנת 1959 היה ממקימי מערך קרנות הנאמנות של חברה זו.
ב-1982 יסד את חברת ההשקעות Odyssey, שהתמחתה בניהול קרנות גידור; לפני שפורקה ב-1998 הוערך שווי נכסיה בכ-3 מיליארדי דולרים.
ב-1986 הקים לזכרו של אביו את המכון למחקר כלכלי ע"ש ג'רום לוי בקולג' בּארד המעודד מחקרים בתחומי הכלכלה הקיינסיאנית והפוסט-קיינסיאנית.
בשנה האחרונה לחייו עדיין לימד במכון את שיעורו "התפתחויות עכשוויות במימון".
לפני מותו פרסם ליאון לוי את זכרונותיו בספרו The Mind of Wall Street, ובו ביטא את תפיסתו לפיה השקעות הן עניין פסיכולוגי לא פחות מאשר מהלך כלכלי מושכל.
ליאון לוי ורעייתו, שֶׁלבִּי וַייט , היו אספנים מושבעים של יצירות אמנות הלניסטית ורומית ותומכים נדיבים במיזמי תרבות ומדע, בעיקר כאלה הנוגעים לתרבויות העולם העתיק.
לוי החל בפעילות פילנתרופית עוד בשנות ה-50 בתרומות לארגוני זכויות אדם ולארגוני שמירת טבע.
מענקיו הלכו והתרחבו במרוצת השנים והתעצמו אחרי פטירתו.
במשך חייו העניקו לוי ורעייתו, שׁלבִּי וַייט, כ-200 מיליוני דולרים למוסדות תרבות שונים, ובהם מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק, שבו הוקמה על שמם גלריה מיוחדת האוצרת מבחר גדול של יצירות אמנות הלניסטיות ורומיות, חלקן מאוספיהם הפרטיים של לוי ווַייט.
ליאון לוי העניק את חסותו למוסדות תרבות שונים ואף היה מעורב בניהולם.
בין היתר כיהן כנשיא המכון למחקר מתקדם הפועל סמוך לאוניברסיטת פרינסטון, כמשנה לנשיא המכון לאמנויות של אוניברסיטת ניו-יורק וכנשיא מכון לוי לכלכלה בקולג' בארד; כמו כן פעל בחבר הנאמנים של קרן הזיכרון לג'ון סימון גוגנהיים של אוניברסיטת רוקפלר המתמקדת במחקר ביורפואי.
ב-2004, אחרי פטירתו, רוכזו מפעלי הנדבנות שלו במסגרת "קרן ליאון לוי" שהוקצו לה חצי מיליארד דולרים מתוך עזבונו.
מטרת-העל של הקרן היא הנצחת הפעילות הפילנתרופית שאפיינה אותו, במיוחד באמצעות תמיכה בהשכלה הגבוהה.
אחת היוזמות הראשונות של קרן ליאון לוי הייתה הקצאת 200 מיליוני דולרים לאוניברסיטת ניו יורק (NYU) להקמת המכון לחקר העולם העתיק – מרכז ללימודים מתקדמים ולמחקר בינתחומי של תרבויות העת העתיקה המתמקד בהבנת הקשרים ביניהן.
קרן ליאון לוי תומכת במפעלי מדע ותרבות מגוונים, בהם המרכז לתודעה, מוח והתנהגות באוניברסיטת רוקפלר, המרכז לביוגרפיות באוניברסיטת העיר ניו יורק ומרכז הארכיבים בספריית העיר ניו יורק שנועד להגביר את הנגישות של חוקרים ושל הציבור הרחב לגנזכים מרכזיים, ובתוך כך תומך במיזמי קיטלוג מקוון.
במסגרת פעולותיה המסועפות מקדישה הקרן תשומת לב למאבק למען זכויות אדם ותורמת למיזמי שמירת טבע וגנים.
עניינם של ליאון ורעייתו בחקר הארכאולוגיה והאמנות של העולם העתיק הוביל להקמת קרן ייעודית לפרסומים מדעיים בארכאולוגיה.
הקרן תומכת בהשלמת חפירות ארכאולוגיות שהתעכבו בגלל העדר משאבים, וזאת באמצעות מענקים לפרסום המחקרים.
רוב החפירות הנתמכות על ידיה מצויות במזרח הים התיכון – ביוון, בטורקיה, בקפריסין, במצרים, בירדן ובישראל.
תוכנית שלבי וייט וליאון לוי לפרסומים בארכאולוגיה פועלת מאז 1997 באמצעות המוזיאון השמי של אוניברסיטת הרווארד.
עניינו של ליאון לוי בתרבויות העולם העתיק בא לביטוי אף במתן השם Odyssey לחברת ההשקעות שלו, שכן, לדבריו, "ככלות הכול, האודיסיאה היא מסע רצוף הזדמנויות וסיכונים".
בהתאם לנטייתם, מאז 1985, תמכו ליאון לוי ורעייתו בפעילות ארכאולוגית בישראל.
תחילת מעורבותם הפעילה של ליאון לוי ושל רעייתו שלבי וייט במיזמים הארכאולוגיים בישראל הייתה במימון חפירות אשקלון, שנערכו בראשות לורנס סטייגר מטעם המוזיאון השמי של אוניברסיטת הרווארד ("משלחת ליאון לוי לאשקלון").
בכל עונות הקיץ בשנים 1985–2000 נהגו ליאון לוי ורעייתו להשתתף בחפירות בפועל ממש, ואחרי הקמת רשות העתיקות נענו להצעתו של אמיר דרורי לעמוד בראש אגודת הידידים בארצות-הברית.
במסגרתה סייעו לפעולות רשות העתיקות בתחומים שונים, בהן יצירת קשרים עם אישים ומוסדות שקידמו את מיזם תערוכות המגילות הגנוזות.
אחת הבולטות בתרומות קרן ליאון לוי לרשות העתיקות היא הקמת הספרייה המקוונת של מגילות מדבר יהודה.
הספרייה המקוונת מיועדת לתיעוד קטעי המגילות ולהצגתן במרשתת בפני כול.
תרומתו של ליאון לוי סייעה בהפקת כרכי האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכאולוגיות בארץ-ישראל, בעברית ובאנגלית, על ידי החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ובהוצאה לאור של כרכי "ארץ־ישראל – מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה".
פעולות השימור והשחזור של רצפות הפסיפס הרומיות שנתגלו בעיר לוד והקמת מרכז מבקרים באתר נעשות בתרומה ייעודית מקרן ליאון לוי.
בסיוע הקרן לתחום אוצרות המדינה (הגוף הממונה על התיעוד והבקרה של ממצאי עתיקות בישראל) מתאפשרת תצוגת ממצאים נבחרים מתוך האוספים.
בקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל, ההולכת ונבנית, יוקם המרכז לאוצרות המדינה ע"ש שלבי וייט וליאון לוי.
ליאון משה קַמחִי (במקדונית: Леон Камхи, בסרבו-קרואטית: Leon Kamhi; 1898, מונסטיר, האימפריה העות'מאנית – סוף מרץ 1943, מחנה ההשמדה טרבלינקה) היה איש ציבור יהודי, יו"ר התנועה הציונית בביטולה לאחר מלחמת העולם הראשונה, סגן יו"ר התנועה הציונית בממלכת יוגוסלביה ומנהיג יהודי ביטולה.
כן כיהן כחבר מועצת עיריית ביטולה ויושב ראשה.
נרצח עם קהילתו במחנה ההשמדה טרבלינקה.
ליאון קמחי נולד בביטולה לאסתר ומשה במשפחה בת 7 נפשות.
קמחי אמור היה לצאת ללימודי משפטים בפריז אך פרוץ מלחמת העולם הראשונה מנע זאת.
בתקופת המלחמה עבר עם משפחתו לפלורינה וממנה לסלוניקי, ולאחריה שב לעיר.
הוא עסק במסחר והיה קָניין של מספר חברות.
קמחי הצטרף לתנועה הציונית בעירו והתבלט כפעיל מרכזי.
במסגרת פעילותו בתנועה פעל להעלאת יהודים לארץ ישראל במסגרת הקצאת הסרטיפיקטים ליהודי יוגוסלביה.
ב-1926 ביקר קמחי בארץ ישראל, ועם שובו הגביר הפעילות לעליית יהודים ובכלל זה מבצעי התרמה לקניית השקל הציוני.
קמחי פעל לקידום העלייה בקרב בני הנוער וכן קידם הקמת סניפים של התנועה הציונית בסקופיה ובשטיפ.
בשל פעילות זו עלו לארץ ישראל עד פרוץ מלחמת העולם השנייה מאות מיהודי ביטולה.
במחצית השנייה של שנות ה-20, נבחר לסגן יו"ר התנועה הציונית ביוגוסלביה.
קמחי כיהן כחבר במועצת עיריית ביטולה וכיושב ראשה.
באמצע שנות ה-30 התעתד קמחי לעלות לארץ ישראל המנדטורית אך המצב הקשה בו הייתה נתונה הקהילה, גרם לו להישאר בביטולה.
הוא נבחר ליו"ר התנועה הציונית בעירו ובהמשך ליו"ר הקהילה.
קמחי כיהן תקופה מסוימת בתפקיד הרשמי של יו"ר הקהילה, אך בהמשך פעילותו ולהעדפתו כיהן כסגן יו"ר הקהילה.
עם זאת היה מנהיגה בפועל של הקהילה עד לשואה.
הוא פרסם שורה ארוכה של מאמרים בעיתונות היהודית ביוגוסלביה אם למען הרעיון הציוני או במסגרת ניסיונותיו לסייע לקהילת ביטולה.
כן נבחר לחבר הוועד הפועל של איגוד 117 הקהילות היהודיות בממלכה.
ב-18 באפריל הועבר אזור מקדוניה ובכלל זה העיר ביטולה לחזקת בולגריה.
ב-10 במרץ 1943 הודיעו השלטונות לראשי הקהילה כי הם משוחררים ממעצרם ומורשים לחזור לביטולה.
בהגיעם ברכבת מסופיה לסקופיה, נעצרו שוב בידי שוטרים בולגריים והובלו למחנה המעצר "מונופול" בסקופיה.
ב-11 במרץ ביצעו הבולגרים אקציה בביטולה ועצרו 3,351 נפשות שהובלו למחנה "מונופול".
העצורים גורשו ב-3 טרנספורטים לטרבלינקה אשר יצאו מסקופיה ב-22, 25 ומרביתם בטרנספורט האחרון שיצא ב-29 במרץ 1943.
ליאון קמחי היה נשוי לפרידה ואב לבתיה (1938–1943).
הוא ומשפחתו כולל אימו אסתר נספו בטרבלינקה.
אחותו מטילדה עלתה לישראל ב-1934 והתגוררה בשער העמקים.
ב-1965 נטעו נציגי קק"ל וועד הפעולה להנצחת זכרם של יהודי מונסטיר חורשה לזכרו של ליאון קמחי, הממוקמת בתוך יער בן-שמן כמה מאות מטרים דרומית מערבית למצפה מודיעין.
עיריית ירושלים הקימה גן לזכרו של ליאון קמחי שממוקם ברחוב הברון הירש בקריית משה בירושלים.
הגן נחנך בטקס חגיגי בהשתתפות ראש העיר דאז טדי קולק ואחותו של ליאון קמחי, מטילדה ברמן קמחי.
ליאון הירש קייזרלינג (cao nkt באנגלית: Leon Hirsch Keyserling; 11 בינואר 1908 – 9 באוגוסט 1987) היה כלכלן ועורך דין יהודי-אמריקאי.
במהלך הקריירה שלו הוא עזר לנסח חלקים חשובים של חקיקת העסקה ההוגנת (Fair deal) של נשיא ארצות הברית הארי טרומן כראש המועצה של יועצים כלכליים.
היה אחד המקדמים של הרעיון שצמיחה כלכלית היא ערך חשוב, שממשלות צריכות לפעול למענו.
קייזרלינג נולד בשנת 1908 בצ'ארלסטון בדרום קרולינה וגדל באי סנט הלנה.
הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת קולומביה בשנת 1928 וכן תואר במשפטים של אוניברסיטת הרווארד בשנת 1931. הוא חזר לאוניברסיטת קולומביה בתור סטודנט לתואר שני במחלקה לכלכלה מ־1931 עד 1933, שם הוא גם לימד במשך זמן קצר.
בעודו שם, קייזרלינג למד בהנחיית רקספורד טגוול, אך מעולם לא סיים את עבודת הדוקטורט שלו.
הוא היה נשוי למרי דבלין קייזרלינג, גם היא כלכלנית.
בשנת 1933 הפך קייזרלינג לעורך דין של מנהל ההתאמה החקלאית החדש, סוכנות ניו דיל אשר חילקה סובסידיות לצמצום שטח היבול.
מ־1933 עד 1946 הוא היה כלכלן יועץ לסנאט במגוון נושאים חברתיים, כלכליים, תעשייתיים ופיננסיים, שבמהלכם שימש גם עוזר פרלמנטרי לסנטור הדמוקרטי של ניו יורק רוברט פ.
וגנר (1933–1937) וכיהן במספר תפקידים נוספים, כולל יועץ משפטי כללי, לרשות השיכון האמריקאית, שמוזגה לתוך סוכנות השיכון הארצית (1937–1946).
במהלך זמנו עם וגנר קייזרלינג השתתף בניסוח יוזמות ניו דיל שונות, כולל חוק השיקום התעשייתי הלאומי, חוק הביטוח הלאומי, וחוק יחסי העבודה הלאומי.
בשנת 1946 התמנה קייזרלינג לסגן יושב הראש של מועצת היועצים הכלכליים שנוצרה זמן קצר לפני־כן.
הוא הפך ליושב הראש שלה בפועל ב־1949 וליושב ראש ב־1950. ב־1952 הותקפו קייזרלינג ואשתו על ידי ג'וזף מקארתי במסגרת "הבהלה האדומה" השנייה, שטען שהם "משתייכים לקבוצות חזית קומוניסטיות".
קייזרלינג עזב כיו"ר בשנת 1953.
לאחר התקופה שבה ייעץ לנשיא טרומן, יעץ קייזרלינג עם לקונגרס במגוון נושאים כלכליים ועסק גם בעריכת דין.
ב־1954 ייסד את הוועידה לקידום הכלכלה (CEP), ושימש בתפקיד הנשיא שלה עד 1987. אשתו עזבה את מחלקת המסחר ב־1953 והצטרפה אליו בייעוץ וכן בהקמת ה־CEP, שם כיהנה כמנהלת עמיתה מראשיתה ועד שנת 1963.
בשנת 1969 כיהן קייזרלינג ייעץ להסתדרות העובדים הכללית בישראל.
הוא מת ב־9 באוגוסט 1987, בוושינגטון.
מבוסס על אוסף המאמרים של ליאון ה.
קייזרלינג בספרייה ובמוזיאון הנשיאים על שם הארי טרומן.
ליאון קלנר (בגרמנית ובאנגלית: Leon Kellner; 17 באפריל 1859 – 5 בדצמבר 1928) היה מילונאי ומומחה לדקדוק בשפה האנגלית, חוקר יצירתו של ויליאם שייקספיר ומראשוני הציונות.
קלנר נולד בטרנוב שבגליציה, למד עברית בגיל שלוש, ובגיל חמש החל ללמוד בחדר.
בשנת 1876 החל את לימודיו בסמינר התאולוגי בברסלאו.
בשנת 1880 החל את לימודיו באוניברסיטת וינה שם למד שפות גרמאניות בדגש על השפה האנגלית וספרות אנגלית.
בשנת 1883 קיבל תואר דוקטור.
בשנת 1887 עבר ללונדון ושם המשיך בפעילותו האקדמית.
בשנת 1890 חזר לאוניברסיטת וינה ולימד בה ספרות אנגלית.
בשנת 1904 החל ללמד באוניברסיטת צ'רנוביץ כפרופסור לאנגלית.
בשנת 1914 עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נמלט מצ'רנוביץ.
אחרי המלחמה שימש כמתורגמן בלשכת נשיא אוסטריה, ולימד באוניברסיטה הטכנית של וינה.
בתו של קלנר, דורה, הייתה נשואה מספר שנים לפילוסוף ולטר בנימין.
בת נוספת, פאולה ארנולד, הייתה עיתונאית וצפרית שאף חיברה מדריך לציפורי ישראל.
בנו ויקטור (אביגדור) קלנר, יליד 1896, אגרונום, עלה לפלסטינה בשנת 1920 והיה ממייסדי המושבה בנימינה.
בשנת 1896 הפך קלנר לחברו ולעוזרו של חוזה המדינה, תאודור הרצל, וסייע לו בארגון הקונגרס הציוני העולמי הראשון.
אף נשמעה הטענה כי קלנר הוא שתרם להרצל את המוטו "אם תרצו - אין זו אגדה" לספרו "אלטנוילנד", שאותו גם סייע לו לתרגם לאנגלית.
קלנר הרבה לפרסם בעיתון הציוני Die Welt, אך כיוון שנשא במשרה ציבורית עשה זאת תחת שם העט Leo Rafaels.
לאחר פטירתו של הרצל מונה קלנר על עזבונו הספרותי.
בשנת 1908 פרסם שני כרכים של כתבי הרצל, בשנת 1920 פרסם חלק ראשון מתוך ביוגרפיה של הרצל.
קלנר גם סייע להנס הרצל בתרגום יומניו של אביו לאנגלית.
ליאון כהן (בסרבית קירילית: Леон Коен, בסרבית בכתב לטיני: Leon Koen וגם Leon Kojen; 1859, בלגרד, נסיכות סרביה – 15 במאי 1934, ורשאץ, ממלכת יוגוסלביה) היה צייר יהודי אשר פעל בממלכת סרביה, איש אסכולת מינכן הנחשב לראשון הציירים היהודים בסרביה שזכה לתהודה ברמה ארצית ובינלאומית.
ליאון כהן נולד בשכונת יאלייה בבלגרד לשרה ואהרן כהן בני הקהילה הספרדית מהמעמד הנמוך.
היו לו חמישה אחים ואחות.
אביו, אהרן כהן, היה חייט אשר נולד ב-1824 בסופיה והיגר לבלגרד, ואמו נולדה ב-1841 בבלגרד כבת למשפחה המתועדת בעיר מהמאה ה-17. בילדותו למד במֶלְדָארִי והועסק כשוליית חייט אצל אביו.
ב-1881 החל ללמוד בבית ספר לחייטות ובהמשך למד ציור ורישום בבלגרד.
כהן התקשה להסתגל למסגרות הלימודיות השונות ומשפחתו המסורתית התנגדה לרצונו להפוך לאמן.
אחיו דוד, היה היחיד שתמך בליאון וסייע לו בצעדיו הראשונים.
דוד היה עורך דין ולאומן סרבי שהטיף להִטָמְעוּת בני הקהילה היהודית בתוך העם הסרבי.
בשלהי 1882 בסיוע כספי של אחיו יצא ללימודים באקדמיה לאמנויות היפות במינכן.
במהלך חייו התמודד כהן עם קשיים נפשיים, נטה להתפרצויות פסיכוטיות, ולאחר שנה במינכן שב לבלגרד ואושפז בשל מצבו הנפשי.
לאחר מספר חדשים שב למינכן והמשיך את לימודיו.
הצלחתו של כהן במינכן הובילה את הבנקאי ידידיה בולי, מנכבדי קהילת בלגרד (אביו של בנציון בולי), לתמוך בו כספית, ובמקביל הוא זכה למלגת לימודים ממשרד החינוך הסרבי.
לפי תנאי המלגה, שלח כהן דין וחשבון לשר החינוך הסרבי על התקדמותו בלימודיו ועל יצירותיו, והלה הרחיב את התמיכה הכספית בכהן.
עם זאת, ב-1890 נקלע לסכסוך עם השלטונות הסרביים והתמיכה בו הופסקה.
בעקבות האירועים לקה כהן בהתמוטטות עצבים, נשלח לבלגרד, אושפז לטיפולים במשך מספר חדשים, ואובחן כחולה בפרנויה.
בשלהי 1890 שב למינכן, ובסיוע כספי של אחיו דוד המשיך את לימודיו.
בתקופה זו צייר מספר פורטרטים מהנודעים שלו, ובכלל זה דיוקן עצמי.
החל מ-1893 החל כהן לצייר גם מוטיבים תנ"כיים.
בשנה זו זכה לפרס האקדמיה במינכן על ציורו "חלום יוסף".
כן נודע ציורו "היהודי הנצחי".
הוא התיידד עם האמן פרנץ פון שטוק והושפע מעבודותיו.
ב-1897 זכה במדליית כסף בתערוכה הבינלאומית במינכן על ציורו "חלום יוסף".
ב-1898 הציג 33 מיצירותיו בתערוכה שהוצגה בבניין הפרלמנט הסרבי בבלגרד וזכה לביקורות אוהדות במיוחד.
ב-1899 זכה שוב במדליית כסף בתערוכה הבינלאומית במינכן על יצירתו "סימפוניית האביב".
בשנה זו נישא לג'וזפין שמעון, בת הקהילה היהודית במינכן.
ב-1900 הציג בביתן הסרבי של התערוכה העולמית בפריז.
בהמשך, חבר ל"קבוצת פאלנקס וב-1902 הוצגו יצירותיו בתערוכת הקבוצה.
אשפוזיו התכופים בשל בעיותיו הנפשיות אילצו את אשתו למכור רבים מציוריו כדי לממן את הטיפולים.
ב-1905 הפסיק לצייר בשל בעיותיו הנפשיות.
יצירותיו הוצגו על ידי חבריו בתערוכה הבינלאומית הרביעית שנערכה בזאגרב ב-1912, אך הוא לא נכח באירוע.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נהרג אחיו דוד בעיר ניש.
מותו של אחיו ומטיבו, דרדר עוד יותר את מצבו הנפשי של ליאון.
כהן השתייך לחבורת ציירים אשר כונתה "אסכולת מינכן" ועמם ניתן למנות את וילהלם לייבל, וסילי קנדינסקי, פאול קלה, גאורגיוס יאקובידיס ופרנץ מארק.
לאורך הקריירה עסקו ציוריו בהיסטוריה של סרביה ובכלל זה המאבק לעצמאותה, לצד נושאים מקראיים וכן מוטיבים הקשורים לתולדות עם ישראל, כגון בציורו "אחרי הפוגרום" המוצג במוזיאון להיסטוריה יהודית בבלגרד.
ליאון כהן נפטר בוורשאץ ב-1934 והוא בן 75. הוא נקבר בחלקה היהודית של בית הקברות החדש בבלגרד.
בפברואר 1935, מספר חדשים לאחר מותו, הוצגה בבלגרד רטרוספקטיבה של עבודותיו ונכללו בה 63 מיצירותיו.
בתקופת השואה אבדו רבות מיצירותיו במסגרת ביזת הנכסים של יהודי בלגרד.
12 מציוריו מוצגים במוזיאון הלאומי של סרביה, 3 במוזיאון להיסטוריה יהודית בבלגרד ועוד מספר ציורים באוספים פרטיים.
ליאון כהן היה ניצול השואה וחבר בזונדרקומנדו בבירקנאו ממאי עד נובמבר 1944. הוא היה אחד משלושת חברי הזונדרקומנדו, שכתב את זיכרונותיו לאחר המלחמה, יחד עם פיליפ מולר ומרסל נדג'ארי.
הוא השתתף בהכנת "מרד הזונדרקומנדו" באושוויץ.
אביו של ליאון כהן היה סוחר מצליח, שייבא סחורות מגרמניה ואוסטריה וניהל קשרי מסחר בבריסל.
ללאון כהן היו שתי אחיות, אגנס ומרגוט, ואח אחד, רוברט.
הוא למד בבית הספר לעסקים ליאון גאטניו, מוסד צרפתי-גרמני.
הוא למד ממיטב הספרות הצרפתית, משום שהמורה היה מנהל ומייסד בית הספר "שבלייה דה לה ליאנסון פרנסייז".
לאחר שסיים את לימודיו, עבד לראשונה ביריד הבינלאומי בסלוניקי.
בהמשך עבד בחברת דקה רקורדס, חברה שמכרה תקליטים ומערכות רדיו.
לפני הכיבוש הוא היה ספק רשמי של משרד ההגנה היווני.
הוא נעצר בשנת 1942, כמו אלפי צעירים יהודים, ונשלח לכלא הגרמני בסלוניקי, ממנו נמלט.
ב־15 בינואר 1943 נישא לאשתו הראשונה, ז'רמן פרחיה, בתו של יהושע פרחיה, בעל יוניון בנק (יחד עם ג'וזף נחמה) בסלוניקי.
יהודי סלוניקי נשלחו לגטו ממנו נמלט עם אשתו.
הוא הגיע לאתונה ונעצר על ידי הגרמנים, בזמן שאשתו והוריה הסתתרו.
הוא נשלח למחנה הריכוז חיידרי.
כהן גורש מאתונה ב־2 באפריל 1944 והגיע לאושוויץ ב־11 באפריל.
אמו ואחותו הצעירה מרגוט, שהייתה בהריון, נרצחו עם הגעתם.
כהן הוא אחד מ-320 הגברים היוונים שנבחרו לעבודה (מספרים סידוריים בין 182,440 ל-182,759).
מספרו 182,492. כיוון שהוא ידע לדבר גרמנית, זה היה נכס חיוני, בהתחשב בכך שרוב היהודים יוצאי סלוניקי ידעו לדבר רק יוונית, לאדינו, איטלקית או צרפתית.
הם היו מבודדים רוב הזמן במחנה, במיוחד ביחס ליהודים האחרים שדיברו בעיקר ביידיש.
אחרי יומיים בבירקנאו, הוא הושם בבלוק 12, מיום 13 באפריל עד 11 במאי.
לאחר מכן הוא נבחר, יחד עם 100 יהודים יוונים, להיות חלק מהזונדרקומנדו לאחר מספר ימים בבורות הגופות של בונקר 2 ובקרמטוריום הרביעי, הוא הוצב בקרמטוריום השלישי והוטל עליו לבחון את פיהם של האנשים שנרצחו ולקרוע את שיני הזהב מפיהם.
הוא היה עד להשמדת יהודי הונגריה במהלך קיץ 1944, לפינוי הסופי של מחנה המשפחות (בין 10 ל-12 ביולי) והשמדתם של הצוענים בתחילת אוגוסט.
כמו אצל עדים רבים, הוא נזכר באכזריותו של האופטשארפהרר אוטו מול.
בקרמטוריום' השלישי הוא פגש את הצייר הצרפתי דוד אולר והיה קרוב מאוד להרש שטרספוגל, לימים תעשיין צרפתי ידוע.
הוא השתתף בתכנון מרד הזונדרקומנדו, לצד יעקב קמינסקי, למקה חיים פלישקו, דוד קוצ'אק, ג'וזפה ברוך, לייבל פול כץ, מרסל נדג'ארי ואלברטו ישראל אררה.
ב-7 באוקטובר 1944, לאחר ש-60 איש מתוך אנשי המרד נשארו והבינו שהגרמנים מתכוונים לחסלם, הם הציתו את המשרפות ותקפו את שומרי האס אס באמצעות פטישים, גרזנים ואבנים.
ב־17 בינואר 1945 החל האס אס לפנות את אושוויץ וכמה אלפי האסירים בצעדות המוות.
אף על פי שחברי הזונדרקומנדו לא הורשו לעזוב את המחנה, כהן ואנשי זונדרקומנדו אחרים התערבבו בקהל האסירים (כמאה מבני הזונדרקומנדו נמלטו מהמחנה בדרך זו).
הוא נשלח למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
הוא גורש למחנות הריכוז מלק, לינץ, גוזן ואבנזה ממנו שוחרר ב־6 במאי 1945 על ידי דיוויזיית חי"ר (80) של צבא ארצות הברית.
הוא כמעט מת וטופל בבית חולים.
בין 40 ל־50 חברי זונדרקומנדו לשעבר שרדו לאחר שחרור המחנות.
הוא חזר לסלוניקי באוגוסט 1945. נולדו לו שני ילדים, לילי וז'אן ז'וזה.
בשנת 1961 פגש בפריס את בתו של הרץ שטרספוגל, חבר הזונדרקומנדו שהפך לחבר קרוב ונהרג במהלך סלקציה בנובמבר 1944 על ידי הגרמנים הבטיח לשטרספוגל לבקר את משפחתו אם יישאר בחיים.
בשנת 1972 התיישב בישראל בבת ים עם אשתו השנייה.
הוא רואיין על ידי ההיסטוריון הישראלי גדעון גרייף וכתב ספר בצרפתית : "מיוון לבירקנאו, מרד עובדי המשרפות".
הוא לא קיבל שום פיצויים מגרמניה, ככל הנראה בגלל גרירת רגליים בירוקרטית או רשלנות.
מצבו הבריאותי הידרדר והוא נפטר בשנת 1989 בבת ים.
קטעים נבחרים של ספרו הופיעו בעברית בכתב העת פעמים בשנת 1986, ומהדורה אנגלית של הזיכרונות יצאה בשנת 1996. כתב היד המקורי בצרפתית אבד ופרסום זה חסר את ההתחלה ביוון ואת הסוף במאוטהאוזן.
ליאון קופלמן, שכונה לולק (26 באפריל 1924 – 12 באוגוסט 2021) היה ניצול השואה, מאחרוני לוחמי מרד גטו ורשה שנותרו בחיים.
היה חבר הארגון היהודי הלוחם במרד גטו ורשה.
השתתף גם במרד ורשה בשורות המחתרת הפולנית (ארמייה קריובה).
העפיל לארץ ישראל במסגרת תנועת הבריחה והיה מראשוני המגויסים לצה"ל במלחמת העצמאות.
קופלמן נולד בוורשה בירת פולין בשנת 1924 ליצחק אריה ובריינדל ברוניה קופלמן.
המשפחה הייתה חילונית ומבוססת והתגוררה במרכז העיר, אזור שרוב האוכלוסייה בו הייתה נוצרית.
ליאון למד במערכת החינוך בשפה הפולנית והיה חניך בתנועת מכבי.
טרם מלחמת העולם השנייה, תכננה המשפחה כולה לעלות לארץ ישראל.
אחותו עלתה ב-1938, ואביו עלה באופן בלתי לגאלי במסע עתיר סכנות וממושך במהלך שנת 1939. תוכניות המשפחה להתאחד בארץ ישראל נקטעו על ידי פרוץ מלחמת העולם השנייה, עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
ליאון ואימו נותרו בוורשה שנכבשה על ידי הגרמנים, וב-1940 רוכזו בכפייה בגטו עם שאר יהודי העיר ויהודים אחרים.
לפי עדות קופלמן, "לחמתי בגטו ורשה מאז התחלת האקציות בגטו, כשהגרמנים החלו לקחת את היהודים להשמדה כוללת.
בשנת 1942, כאשר הייתי בן 18 ואמי הייתה בת 40, היא נלקחה לטרבלינקה.
יום אחד באתי מהעבודה כשעבדתי אצל הגרמנים ולא ראיתי אותה עוד".
קופלמן הצטרף לארגון היהודי הלוחם (אי"ל).
מפקדו היה יצחק "אנטק" צוקרמן.
לפי עדותו, "בינואר 1942 החלו האקציות.
הגרמנים נכנסו לגטו ואז הארגון החל לפעול.
כמה מהגרמנים נהרגו מידי המורדים ואז הם נסוגו וחזרו בחודש אפריל במתכונת צבאית כאשר הם לבושים במדים, כובעי מגן ותותחים, והחלו לפנות את הגטו.
הם תפסו אנשים שיראו להם איפה יש בונקרים בתוך הגטו שבהם היהודים התחבאו".
"ב-19 באפריל, כשהתחילה האקציה הגדולה, אני וחבריי היינו בבונקר.
הגרמנים החלו לעבור בית-בית והכריזו בגרמנית ברמקול שהם הולכים לשרוף את הבתים האלה ועל המורדים שמתחבאים לצאת מהבונקרים ולהיכנע".
קופלמן אמר כי "לא הייתה לנו ברירה, הרי לא רצינו להישרף חיים, ולכן יצאנו מהבונקרים ונכנענו.
נלקחנו על ידי הגרמנים למקום שמשם היו מסיעים בקרונות את היהודים להשמדה".
ליאון נלקח על ידי קבוצת קציני גסטפו עם קבוצה של כ-80 יהודים.
הם הועמדו בשורה, 50 מהם נלקחו להשמדה בטרבלינקה, בעוד היתר הועברו לעבודה כמכונאי רכב במוסך במרכז ורשה.
לליאון לא היה כל ניסיון, אך סיפר שכן, וכך ניצל ועבד שם כמה חודשים.
במהלך העסקתו בכפייה, נאסר תחילה במחנה הריכוז גנשובקה בשטח הגטו ההרוס ובהמשך הועבר לבית הכלא פביאק (Pawiak) הידוע לשמצה, בגבולות הגטו לשעבר.
על פי עדותו, עם פרוץ מרד ורשה, ב-1 באוגוסט 1944, הועבר יחד עם קבוצת אסירים יהודים בחזרה למחנה הריכוז גנשובקה.
ב-5 באוגוסט הותקף ושוחרר מחנה הריכוז גנשובקה בידי גדוד "זושקה" של תנועת הצופים המחתרתית הפולנית "השורות האפורות" (Szare Szeregi) שפעלה תחת הארמייה קריובה.
כאסירים יהודים אחרים ששוחררו באותו אירוע, התנדב ליאון להילחם בגרמנים בשורות הגדוד.
למעלה מחודש לקח חלק בלחימה בוורשה, בעיר העתיקה, שרודמיישצ'ה, וולה וצ'רניאקוב, שם לחם גם לצד מתנדבים מאנשיו של זיגמונט ברלינג.
לאחר שאולצו להיכנע ונלקחו בשבי בידי הגרמנים, הובאו ליאון וחבריו לנשק, כמו רבים מהתושבים והלוחמים מוורשה, למחנה מעבר בעיירה הסמוכה פרושקוב.
ליאון, שהיה אמור להישלח למחנות השבי בגרמניה, חשש להתגלות כיהודי ולכן ביקש את עזרת מפקדו במחתרת, שסייע לו להשיג מסמכי זיהוי מזויפים של פולני קתולי ומקום מקלט בבית חולים בעיירה מילנובק בסביבות ורשה.
ליאון נשאר ועבד בבית החולים במילנובק עד שחרור האזור בידי הצבא האדום בינואר 1945. לאחר השחרור חי זמן מה ברובע פראגה בוורשה, ולאחר מכן התחיל במימוש תכנון העלייה לארץ ישראל, דרך צ'כוסלובקיה ואוסטריה, עד שהגיע לאיטליה.
ליאון עלה לארץ ישראל מאיטליה בשנת 1946, במסגרת תנועת "הבריחה" על ידי הבריגדה היהודית.
הוא היה מראשוני המתגייסים לצה"ל במלחמת העצמאות, בשנת 1948 (מספר אישי 9479).
שירת במשטרה הצבאית וסופח לחטיבת גולני, שבמסגרתה השתתף בקרבות באזור הצפון.
בהמשך סופח לחטיבה 4, במסגרתה השתתף בקרבות באזור עזה והנגב.
במסגרת שירות המילואים לחם במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים.
ליאון נישא לחוה ב-1953 והקים משפחה גדולה, שהייתה עבורו, כלשונו, "הניצחון הכי גדול על הנאצים".
שני בניו ובתו שירתו כקצינים בצה"ל.
בשנות חייו האחרונות הוא חי בדיור מוגן עם אשתו, שנפטרה כמה חודשים לפניו.
ב-2018 כאשר הלך לעולמו שמחה רותם (קאז'יק), שהוגדר אז על ידי המספידים כ"אחרון לוחמי מרד גטו ורשה", התראיין ליאון ודחה את ההגדרה, באומרו "אני מניח שלוחמים ספורים מגטו ורשה עדיין בחיים".
ליאון קופלמן נפטר ב-12 באוגוסט 2021. הוא הותיר אחריו שלושה ילדים, תשעה נכדים ושלושה נינים.
ככל הנראה היה אחרון לוחמי מרד גטו ורשה שנותר בחיים.
הוא היה חובב ברידג' מושבע, שהחזיק בדרגת אמן זהב, ושיחק במועדוני הברידג' בישראל עד סמוך לפטירתו.
ליאון ליבגולד היה שחקן יידיש שהופיע במשך 50 שנה על הבמה היידית וכיכב בסרטים במהלך תור הזהב של קולנוע היידיש בשנות השלושים.
ידוע בעיקר בזכות תפקידיו בסרטי היידיש "הדיבוק" (1937) ו"טביה" (1939).
ליאון ליבגולד היה בן לשחקני היידיש באשה וזלמן ליבגולד.
אביו היה מנהל תיאטרון היידיש בקרקוב, כילד שיחק בהצגות במסגרת הלהקה של אביו.
בשנת 1927, הפך לשחקן מקצועי בתיאטרון "Reklam" בווינה.
בשנת 1928 הפך לחבר ב"להקת וילנה", שם הופיע עד שנת 1933.
במסגרת הלהקה יצא לסיבוב הופעות ברחבי אוסטריה, גרמניה, רומניה, פולין ועוד.
בשנת 1934 הפך לחבר בלהקת "cooperative" בקרקוב.
בשנת 1935 התחתן ליבוגלד עם השחקנית לילי ליליאנה, ויצא לסיבוב הופעות ברחבי אירופה עם הלהקה "Yidisher bande".
מלבד עבודתו בצעירותו כמבצע ושחקן תיאטרון בפולין, זכה ליבגולד לעיקר תהילתו על שום תפקידיו במספר סרטים בשפת היידיש ובהם "אידל מיטן פידל" (1936) ו-"הדיבוק" (1937).
לאחר השלמת עבודתו בסרט "הדיבוק", עזב בשנת 1937 את פולין יחד עם אשתו לילי ליליאנה והיגר לארצות הברית.
בשנת 1940 שיתף פעולה עם להקת איגודים שיתופית בשיקגו.
בשנת 1941 פעל השיתוף להקת איגודים שיתופית בדטרויט.
בשנת 1943 הפך לחבר באיגוד שחקני היידיש, והופיע בתיאטרון השדרה (New York's Second Avenue Theatre) בניו יורק.
במלחמת העולם השנייה שירת כסמל בצבא ארצות הברית.
לאחר סיום שירותו הצבאי, פעל בניו יורק עד 1954, אז נסע עם אשתו לשמש ככוכב אורח בתיטארון סוליי בארגנטינה, שם הופיע לראשונה באופרה ע"פ עיבודו של וולף ג'וליאן לסרט "שדות ירוקים" (שנכתב על ידי פרץ הירשביין).
בשנת 1955 החל לפעול שוב בניו יורק, ובשנים 1958 ו - 1959 יצא לסיבובי הופעות ברחבי אמריקה במסגרת "Yiddish National Farband".
בסוף שנות ה-70 שימש ליבגולד כנשיא האיחוד של אחד מאיגודי התיאטרון העתיקים ביותר בארצות הברית.
במשך ארבע שנים, בין שנות ה-70 לשנות ה-80, כיהן כנשיא הברית התיאטרלית, הידועה באופן לא רשמי כקרן היידיש, ארגון רווחה לשחקנים המבוססים בניו יורק.
ליבגולד נפטר בשנת 1993, בגיל 83, ונקבר בבית הקברות "הר חברון".
+שנה שם ההפקה תפקיד1936Yidl mitn fidlEfraim 'Froim' Kalamutker1937הדיבוקChanan ben Nisan1939כל נדריYosef Goldstein1939טביהFedya 'Fedye' Galagen1941מזל טוב, אידן1950מזל טוב, מולי1952אדם בלי בית1956מצעד החתונה1960הבן שלי ואני1975אלוהים, האדם והשטן1979A Goldfaden Dream1981החתונה הרומנית1982חוזה הנישואין1984שקדים וצימוקיםעצמו1986L'Chaim to Life1987Riverside Drive
ליאון קונסטנטינובסקי (1946 – 22 באוקטובר 2021) היה כדורגלן, ששיחק בעמדת החלוץ ומאמן ישראלי.
קונסטנטינובסקי זוהה בעיקר עם קבוצת מכבי רמת עמידר, בה גדל והיה אחד מכוכבי הקבוצה לאורך שנות ה-60 וה-70, ובהמשך אימן אותה.
ליאון קונסטנטינובסקי גדל במחלקת הנוער של מכבי רמת עמידר, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת באמצע שנות ה-60. הקבוצה נשארה ברוב שנותיו כשחקן בליגה א' (ליגת המשנה דאז) ולא הצליחה להעפיל לליגה הבכירה.
פרשה שהעיבה על הקריירה שלו בשנים אלו הייתה בראשית שנות ה-70 כאשר כמה משחקני קבוצת רמת עמידר, ביניהם קונסטנטינובסקי, נמצאו אשמים במכירת משחקים למהמרי טוטו.
בעקבות הפרשה הוקמה ב-1971 ועדת חקירה ממלכתית, ועדת עציוני, שבדקה את נושא השחיתות בכדורגל בישראל.
בתחילה הורחקו השחקנים לצמיתות מכל קשר לענף, אך לאחר ערעור הומתק עונשם והם הורחקו ל-5 שנים בלבד.
לאחר מכן חזר קונסטנטינובסקי בפועל לשחק ב-1973 לאחר שקיבל חנינה מבית הדין.
בינואר 1975 עבר קונסטנטינובסקי לשחק בשורותיה של מכבי תל אביב אצלה שיחק עד 1976 לאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
ב-1976 חזר למכבי רמת עמידר כמנהל הקבוצה ולאחר מכן מונה למאמן הקבוצה.
בהמשך אימן בעיקר בליגה השנייה ונחשב למאמן מצטיין בליגה זו כשהעלה 7 קבוצות לליגה הלאומית (הליגה הבכירה דאז), ביניהן: הפועל רמת גן (בשתי עונות שונות), הכח מכבי רמת גן, מכבי רמת עמידר, בני יהודה תל אביב ומכבי יבנה.
עובדה זו הקנתה לו את הכינוי "קבלן העליות" בליגה השנייה.
בהמשך ירד לאמן קבוצות בליגות נמוכות יותר, ואימן עד שנת 2000. עקב שם משפחתו הארוך, נהגו במדורי הספורט לכתוב את שמו "ליאון ק.", ובעקבות זאת כונה כך גם על ידי שדרי הספורט.
בשנים האחרונות לחייו סבל קונסטנטינובסקי ממחלה וב-22 באוקטובר 2021 לאחר ארוחת הערב עם משפחתו, נפטר בביתו שבבת ים, בגיל 75.
ליאון צ'ייס "רד" פיליפס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מאוקלהומה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של אוקלהומה וכמושל אוקלהומה ה-11. כמחוקק וכיושב ראש בית הנבחרים, הוא קנה לעצמו שם של מי שחסם את הצעותיהם של המושלים ויליאם מארי וא.
מרלנד, כולל מרכיבים של הניו דיל.
כמושל, דחף פיליפס לקיצוצים חדים בתקציב, אך לא עלה ידו מלהימנע מתקציב בלתי מאוזן.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים, עבד פיליפס כעורך דין עד למותו.
ליאון פיליפס נולד בגרנט סיטי שבמיזורי לרופוס פוטנאם וברתה ויולט (לבית ברסלר) פיליפס.
בילדותו עברה המשפחה לעיירה פוס שבמחוז קאסטר שבאוקלהומה.
כאשר היה סטודנט באוניברסיטת אפרוורת' שבאוקלהומה סיטי, הוא למד כמורה, אך שינה את מסלול לימודיו ללימודי משפטים וב-1916 סיים לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת אוקלהומה.
באותה שנה הוא נשא לאישה את מירטל אלנברגר מהעיר נורמן, ולשניים נולדו שני ילדים.
באותה שנה התקבל פיליפס ללשכת עורכי הדין של אוקלהומה ומאוחר יותר החל להופיע בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
לאחר שירות בצבא ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, הוא שב לעיר אוקמה שבאוקלהומה, שם הוא המשיך בעיסוקו בעריכת דין.
פיליפס נבחר לבית הנבחרים של אוקלהומה שלוש פעמים, וכיהן בו בשנים 1933–1938. ב-1935 הוא כיהן כיושב ראש הבית.
הוא הוביל את האופוזיציה להצעותיהם של המושלים ויליאם מארי וא.
מרלנד, על אף שזה האחרון סייע לו להיבחר כיושב ראש בית הנבחרים.
בבחירות למשרת מושל אוקלהומה התמודד פיליפס נגד מועמד המפלגה הרפובליקנית רוס ריזלי.
הוא ניצח בבחירות, הושבע כמושל ב-9 בינואר 1939, וכיהן עד 11 בינואר 1943.
במהלך כהונתו כמושל, הואשם פיליפס בקבלת שוחד, נשפט פעמיים, אך בסופו של דבר זוכה מכל אשמה.
פיליפס היה חבר בית הנבחרים המדינתי הראשון באוקלהומה שנבחר כמושל ותקופת כהונתו עמדה בסימן של הצעותיו לקיצוץ בתקציב המדינה.
על אף הקיצוצים הנרחבים, התקציב שאישר מושב בית הנבחרים של 1939 היה בלתי מאוזן.
היה זה התקציב האחרון שלא היה כפוף לדרישת החוקה לתקציב מאוזן, שאושרה על ידי ציבור הבוחרים ב-1941. תיקון זה של החוקה היה ביוזמתו של פיליפס.
פיליפס ראה בניו דיל כהתערבות פדרלית בענייני המדינות ונמנה עם מתנגדיו.
לאחר סיום כהונתו כמושל, שב פיליפס לחוותו ליד אוקמה שבאוקלהומה, והמשיך לעסוק בעריכת דין עד יומו האחרון.
ליאון פיליפס נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-27 במרץ 1958, בעת שהמתין ללקוח ליד משרד הדואר של העיר אוקמולגי.
הוא נטמן בבית הקברות הילקרסט שבעיירה וליטקה.
ליאון צ'ארני היה עורך דין, איש עסקים, דיפלומט, סופר, פילנתרופ, יועץ פוליטי, חזן ומנחה טלוויזיה אמריקאי.
הוא נולד למשפחה ענייה ובעקבות עסקיו היה למיליארדר.
הוא מילא תפקיד בהסכמי קמפ דייוויד וסייע לארגן את השיחות החשאיות שהפגישו את נשיא מצרים אנואר א-סאדאת וראש ממשלת ישראל מנחם בגין.
צ'ארני נולד למשפחה יהודית בביון, ניו ג'רזי.
המשפחה הייתה ענייה למדי; אביו מכר ציוד תפירה.
כשאביו נפטר, פרנס צ'ארני את עצמו ואת משפחתו על ידי עבודה כחזן ועל ידי מכירת מכונות תפירה מדלת לדלת.
הוא למד בבית ספר תיכון יהודי ולאחר מכן בישיבה יוניברסיטי, שם היה קפטן קבוצת הכדורסל.
הוא סיים את לימודיו עם תואר מבית הספר למשפטים בברוקלין בשנת 1964. עוד לפני סיום לימודיו, בעקבות תקרית שבמהלכה ניסה ללא הצלחה לעזור לאדם שעבר התקף לב, קידם צ'ארני בהצלחה את "חוק השומרוני הטוב" במדינת ניו יורק, שאיפשר לרופאים לטפל באנשים ללא חשש מהליכים משפטיים.
לאחר לימודיו פתח צ'ארני משרד עורכי דין שייצג דמויות בידור וספורט.
בין לקוחותיו היו ג'קי מייסון וסמי דייוויס ג'וניור וכן המתאגרף ג'ו לואיס.
בתחילת שנות ה-70 בהיותו בישראל הכיר והתיידד עם עזר ויצמן.
ב-1973 הפך צ'ארני ליועץ מיוחד לסנאטור ואנס הארטקה מאינדיאנה, מה שאיפשר לו לפתח קשרים נוספים בישראל ובמדינות אחרות במזרח התיכון.
בשלב זה התבקש צ'ארני על ידי ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר להשתמש במעמדו וביכולתו לסייע ליהודים סובייטים להגר.
בסיועו שוחררו למעלה מאלף יהודים רוסים.
בהיותו נציג ארצות הברית בהחלטת קריסת הבנק הישראלי-בריטי, צ'ארני הרשים את האמריקאים וגם את הישראלים.
בשנת 1976 הוא התבקש על ידי הנשיא ג'ימי קרטר להיות עוזר מיוחד לענייני המזרח התיכון ולאחר מכן היה מעורב במאמץ להגיע להסכם שלום בין ישראל למצרים, כולל הכרה של מדינה ערבית בישראל.
קרטר אמר עליו "ליאון צ'ארני הוא אחד הגיבורים הבלתי מוכרים של תהליך השלום במזרח התיכון...
מעט מאוד אנשים מילאו תפקיד כה משמעותי".
יכולתו של צ'ארני לייצג את נקודת המבט האמריקאית והישראלית כאחד סייעה לבגין ולסאדאת להתגבר על חשדותיהם ומילאה תפקיד מרכזי בהשגת שלום.
אף על פי שצ'ארני בעצמו לא הודה בכך, עיתונאי CNN וולף בליצר אישר כי צ'ארני נפגש עם יאסר ערפאת כדי, כדבריו, "לזכות בשחרור חיילים ישראלים נעדרים ושבויים בלבנון".
צ'ארני הופיע ברשימת האנשים העשירים בעולם של פורבס, בין השאר בשל השקעותיו בנדל"ן בניו יורק.
צ'ארני היה תרם למטרות שונות בארצות הברית ובישראל, ביניהן:
המרכז הדיגיטלי על שם ליאון ה.
בשנת 2002 תרם צ'ארני 10 מיליון דולר לחטיבה לקרדיולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק, ובעקבות זאת שונה שמה למחלקת הקרדיולוגיה על שם ליאון ה.
בשנת 2009 תרם צ'ארני יותר מ-100 מיליון דולר לאוניברסיטת חיפה לצורך הקמת בית הספר למדעי הים שנקרא על שמו.
כמו כן כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של אוניברסיטת חיפה.