tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדמוקרטיזציה של הידע, לפיה מתבטלת היררכית המידע המקובלת ובמקומה ומצגות דעות, קונספירציות ועובדות מתוקפות או לא, כשוות ערך, עלולה להוביל לקבלת החלטות מסכנת חיים.
מחקרים מראים כי למסרים המופצים ברשת האינטרנט השפעה ממשית על התנהגותם הרפואית של הצרכנים, במחקר רחב היקף שבחן את השכיחות לתופעת סרבנות לחיסונים בישראל, העלה כי 41.3% מההורים שבחרו לא לחסן את ילדיהם, בחרו זאת על סמך אידאולוגיה בעקבות החשיפה למידע המתנגד לחיסונים ברשת האינטרנט.
במחקר הבוחן סרטונים העוסקים במידע על חיסונים, נתחו סרטוני YouTube מתוכם 32% הציגו מידע המתנגד לחיסונים, סרטונים אלו דורגו גבוה יותר וזכו ליותר צפיות מאשר סרטונים התומכים בחיסונים.
במחקר נוסף, שבוצע בקנדה נמצא כי באתרי דירוג תוכן, כאשר חיפשו מילות חיפוש נייטרליות וכלליות כמו "החיסון המשולש", התוצאות העליונות היו של קבוצות המתנגדות לחיסונים, וכי 60% מכלל התוצאות היו של מידע מתנגד לחיסונים.
על אף זאת 72% מהאמריקאים, גם אם לרוב לא בדקו את אמינותו של המידע, סומכים על מידע רפואי שמצאו ברשת.
הדרך בה קושרים את מסרי ההתנגדות ברשת רעיונות בריאותיים עם תוכן רגשי היא דרך חשיפת הסכנה שיש בחומרים האלו דרך עירור פחד לדוגמת הטענה כי "חיסונים עלולים לגרום לאוטיזם".
דרך אחרת היא חוסר הטבעיות וההתאמה של החומר לגוף האדם למשל בטענות כי "חיסונים אינם טבעיים" ו"עדיף להיחשף לסיכון 'טבעי' של מחלה מאשר לסיכון שבחיסון".
במחקר אחר, בנושא מסרי ההתנגדות, העלה כי השילוב בין ערוץ פנייה הטעון במרכיב קוגניטיבי תוכני, לבין ערוץ בעל מאפיינים רגשיים, יוצר השפעה מכפילת כוח אשר מגבירה את העוצמה וההשפעה שיש למסרים.
הכוח השיתופי של רשת האינטרנט מאפשר התקשרות עם בעלי דעות דומות גם לגורמים שוליים.
המסרים מעוררי הרגשות והאופי הקונספרטיבי וה"פיקנטי" שלהם, גורמים לכך שעובדות ומחקרים מתוקפים יבלטו פחות.
התנועה המתנגדת לחיסונים משתמשת במינוח של שטיפת מוח (אינדוקטרינציה), אשר לפיה שיתוף פעולה כלכלי וקפיטליסטי יחד עם אינטרסים אחרים בלתי ידועים הם אשר מכתיבים את ההמלצות המדעיות הרשמיות.
מחקרו המזויף של אנדרו וייקפילד (המוצג בסרט "Vaxxed") הוא דוגמה למחקר פסאודו מדעי, שמוסיף למסרי ההתנגדות תוקף מדעי לכאורה.
קשה לטשטש עקבות של מחקר פסאודו מדעי והם נפוצים בקלות ברשת אינטרנט.
בישראל פועלת עמותת מדעת המפעילה מגוון שלם של ערוצים (ברשתות החברתיות, כמו קבוצת הפייסבוק "מדברים על חיסונים") על מנת להנגיש מידע רפואי הנוגע לחיסונים לציבור.
מיזם מחוסגן פעל בין שנת 2018 לשנת 2021 על מנת להילחם בתופעה של ילדים לא מחוסנים.
פעילות המיזם הייתה ליווי רפואי של גני ילדים, על מנת לוודא כי כל הילדים מחוסנים.
מתנדבי מחוסגן (רופא, אח או סטודנט לרפואה) הגיעו לגני הילדים ובדקו פנקסי חיסונים.
במידת הצורך גם נפגשו עם הורים חוששים ושכנעו אותם לחסן.
את המיזם הקימו איתי ברשדסקי, מנהל רשת גנים, ד"ר ליאור אונגר, וד"ר מאיר עזרא אליה, ואליהם הצטרפה כמנכ"לית סתו אברהמי.
על פי אתר המיזם, כחודשיים מהקמת המיזם יותר מ-260 גנים הצטרפו ליוזמה, ולמעלה ממאה מתנדבים מתחום הרפואה ליוו את הגנים הללו.
בעקבות עתירה נגד המיזם קבע בית המשפט שהמיזם חוקי.
"ככל שמוסד חינוכי פרטי מבקש לסייע בהגנה על בריאות הבאים בשעריו, בדרך של הצגת פנקס חיסונים...
הרי שאין בכך פגיעה בפרטיות...
"חוק החיסונים" הראשון (Vaccination Act) חוקק בשנת 1853 בממלכה הוויקטוריאנית.
תחילה הגדיר את מתן החיסונים נגד אבעבועות שחורות כחובה בבריטניה במהלך שלושת חודשי חייו הראשונים של התינוק.
בהמשך הורחב והוגדר עונש מאסר או קנס להורים שיתנגדו לחיסון או להוצאת נוזל השלפוחיות (הסרום) מתינוק שחוסן.
החוק היווה חידוש פוליטי שהסמיך את הממשלה, בשם טובת בריאות הציבור, להתערב בחופש הבחירה ובחירות האזרח.
בעקבות מסקנות אלו שונה החוק בשנת 1898. החוק החדש אפשר בקשת פטור מנומקת מטעמים מצפוניים.
בשנת 1946 ביטל הפרלמנט הבריטי את חוק חובת החיסונים.
בשנת 1807 הוחל חוק המחייב ביצוע חיסון נגד אבעבועות שחורות לכלל האוכלוסייה במדינת מסצ'וסטס, מה שהוביל לתנועות מאורגנות של מתנגדי חיסונים בשם החירות וחופש הפרט.
ההתנגדות הובילה, לביטול החוק בחלק ממדינות ארצות הברית (אילינוי, מינסוטה, קליפורניה ועוד).
כיום נהוגה שיטת "התמריץ השלילי", אין חובת חיסון אך כניסת הילד לבית הספר מותנת בהשלמת כל חיסוני החובה.
החוק מאפשר פטור על רקע רפואי (בכל המדינות), ומשנת 2006, ניתן לקבל פטור מטעמים דתיים (ב-48 מדינות) או אמונות אישיות (ב-19 מדינות).
עד מרץ 2018 החוק באיטליה חייב לחסן ארבעה חיסונים בלבד.
במרץ 2018 נחקק חוק שהורים יחויבו לוודא שילדיהם מקבלים לפני תחילת שנת הלימודים עשרה חיסונים.
באוגוסט 2018 הממשלה השעתה החלטה זו.
נכון לשנת 2021, בישראל חובת חיסונים מוסדרת בסעיף 19 לפקודת בריאות העם.
עקב התפרצות מחלת החצבת בישראל לקראת סוף שנת 2018 החלו בכנסת יוזמות חקיקה שמטרתן להסדיר את הנושא.
בין ההצעות ניתן לראות סנקציות כלכליות, ומניעת גישה למוסדות חינוך לילדים שאינם מחוסנים..
יש הרואים בחוקי החרום של משבר הקורונה ובתקנות התו הירוק, כפייה בפועל של חיסוני קורונה.
התנגשות הדינוזאורים היא מיני-סדרת טלוויזיה פלאונטולוגית ששודרה בערוץ דיסקברי בדצמבר 2009 וכללה 4 פרקים באורך 50 דקות, אשר שודרו במשך יומיים (2 פרקים ליום).
הסדרה עוסקת בחיי הדינוזאורים שחיו בסוף הקרטיקון ועל אסטרטגיות ההישרדות השונות שלהם.
הסדרה קיבלה ביקורות מעורבות ונמתחה עליה ביקורות עקב הוצאה מהקשרם של משפטים שאמרו פלאונטולוגים שונים שהתראיינו לתוכנית וכן עקב בעיות אמינות וסתירות מדעיות.
שורדי הקיצוניות: הדינוזאורים שרדו במשך מעל 120 מיליון שנה, ושלטו באדמה הרבה יותר זמן מהיונקים.
חלקם יכלו לחיות מעל 100 שנים ולהגיע לגדלים עצומים.
עם זאת הם היו בעלי סיכויים קטנים מאוד להגיע לבגרות בעולם המזוזואיקון האכזרי.
סביר להניח שמינים גדולים כמו הזאורופוד: זאורופוסידון (ייתכן שאלמוזאורוס) או הטירנוזאורוס הביאו מעט צאצאים אך דאגו ושמרו על ביציהם ועליהם לאחר הבקיעה עד שהגיעו לבגרות.
דבר זה מכונה אסטרטגיית רבייה K הנפוצה בחיות ענקיות.
טורפים מושלמים: הפרק מציג את טורפי הקרטיקון כמו הפטרוזאור הענקי קוואצלקואטלוס, הטירנוזאורוס בעל הנשיכה החזקה והדיינוניכוס (ייתכן שזאורורניתוידיז) במהלך מרדפיהם אחרי טרף.
המתגוננים: הפרק מציג את הדינוזאורים הנטרפים של הקרטיקון כמו הטריצרטופס, הפרזאורולופוס (ייתכן שכארונוזאורוס), הזאוריפוסידון והאנקילוזאורוס ואת דרכם להתגונן מטורפים.
הרבייה: הפרק עוסק ברבייה של דינוזאורים שונים וגם מדובר על האבולוציה של כמה דינוזאורים טורפים שהפכו לעופות הראשונים.
התנגדות אנטי-קומוניסטית בפולין לאחר מלחמת העולם השנייה מתייחסת למאבק המזוין על ידי המחתרת הפולנית נגד השליטה של ברית המועצות על פולין לקראת סוף מלחמת העולם השנייה ולאחריה על הרפובליקה העממית הפולנית.
לוחמת גרילה שנוצרה במהלך המלחמה על ידי תנועת ההתנגדות, כללה מגוון של התקפות צבאיות כנגד בתי כלא סובייטים, ושלל משרדים ומתקנים של שירותי הביטחון הפולניים והסובייטים.
בינואר 1945, הממשלה הקומוניסטית הפרו-סובייטית שהוקמה בפולין בתמיכת הכוחות המזוינים של ברית המועצות הכריזה על המחתרת הפולנית האנטי-נאצית כלא חוקית, במיוחד על ארמייה קריובה, והורתה לחבריה להתפרק מנשקם בעודה מבטיחה להם חופש וביטחון.
רבים מלוחמי המחתרת הניחו את נשקם ונרשמו אצל הרשויות, אבל לאחר מכן נעצרו רבים מהם והושלכו לכלא.
אלפים עונו ולאחר מכן הוגלו לגולאגים הסובייטים או נשפטו במשפטי שדה שבסופם נרצחו.
כתוצאה מהדיכוי, רבים מחברי ארמייה קריובה (AK) הפסיקו לבטוח הממשלה החדשה, וחלקם התקבצו מחדש על מנת להתנגד לשלטונות הפרו-סובייטיים.
הם הקימו מספר ארגונים יורשים לארמייה קריובה ושחררו מאות אסירים פוליטיים.
הם נודעו כ"חיילים המקוללים" של המחתרת הפולנית, בסופו של דבר רובם נתפסו או נהרגו על ידי שירותי הביטחון ויחידות התנקשות מיוחדות של הממשלה הפולנית הקומוניסטית וברית המועצות.
בלילה שבין ה-3 וה-4 בינואר 1944 הצבא האדום חצה לעבר הגבול המזרחי של הרפובליקה הפולנית השנייה באזור ווהלין, ליד הכפר רוקיטנו.
בתוך מספר חודשים, הם הדפו את הוורמאכט מערבה, והגיעו לנהר הויסטולה ב-24 ביולי 1944. ב-22 ביולי 1944, בהתאם להוראות ממוסקבה, קומוניסטים פולנים שהגיעו לעיר חלם הקימו את הוועד הפרו סובייטי שנהיה לממשלה הזמנית הפולנית לאחר שעבר ללובלין.
לאחר שעברו לוורשה בינואר 1945 עם שחרורה על ידי הצבא האדום, נטשו את השיטה הפרלמנטרית והקימו משטר קומוניסטי נוקשה מבית מדרשו של סטלין.
ויחידות סמרש יחד עם שירותי הביטחון הפולניים החלו במבצעים רחבי היקף ברחבי המדינה כנגד חברי ארמייה קריובה וארגונים אחרים של המחתרת הפולנית שהיו נאמנים לממשלה הפולנית הגולה.
כ-25,000 חיילי מחתרת נעצרו, פורקו מנשקם ונאסרו עד אוקטובר 1944. ב-15 באוקטובר 1944, לברנטי בריה חתם על צו 0012266/44 אשר הורה על הקמת הדיוויזיה ה-64 של הנ.ק.ו.ד שמשימתה הייתה לחימה בהתנגדות הפולנית.
עשרות אלפי פרטיזנים פולנים הוגלו למעמקי ברית המועצות.
לאחרים ניתנה הבחירה בין מאסר ובין שירות בכוחות המזוינים הפולניים במזרח (בפולנית: Polskie Siły Zbrojne na Wschodzie).
המצב בפולין שלאחר מלחמת העולם השנייה היה על גבול מלחמת אזרחים, כאשר תנועת ההתנגדות הפולנית ביצעה התקפות רבות על מתקנים ומוסדות סובייטים ופולנים קומוניסטיים.
בתגובה, הרשויות פתחו במעצרים המוניים, הוצאות להורג והתנקשויות.
עד 1946 רובה של תנועת ההתנגדות הוכנעה אם כי קיני התנגדות המשיכו להתקיים גם בשנים שלאחר מכן.
חייל ההתנגדות האחרון, יוזף פרנצ'אק, נהרג ב-1963.
הסיבות להתנגדות לפורנוגרפיה כוללות התנגדויות דתיות, חששות פמיניסטיות, וראיות להשפעות מזיקות, כמו התמכרות לפורנוגרפיה.
תנועות אנטי-פורנוגרפיות מכילות פעילים חברתיים נפרדים בהתנגדות לפורנוגרפיה, החל משמרנים חברתיים וכלה בתומכי הפחתת הנזק.
ההגדרה של "פורנוגרפיה" משתנה בין כל מדינה ותנועה, ורבים מבדילים בין פורנוגרפיה, שמתנגדים לה, לבין ארוטיקה, שלדעתם היא מקובלת.
סקר של חברת גאלופ מ-2018 מצא כי כ-43% מהמבוגרים בארצות הברית סבורים כי פורנוגרפיה היא "מקובלת מוסרית", עלייה של כ-7% לעומת 2017. מבחינה היסטורית, בין השנים 1975 ל-2012, הצטמצמה ההתנגדות לפורנוגרפיה בארצות הברית, אם כי במידה גבוהה יותר בקרב גברים מאשר בקרב נשים.
לרוב הדתות העולמיות ישנם עמדות מנוגדות לפורנוגרפיה ממגוון נימוקים, כולל חששות לגבי צניעות, כבוד האדם וסגולות אחרות.
ישנם מספר רב של פסוקים בתנ"ך ובדרשה על ההר שמגנים פורנוגרפיה או ניאוף האומרת כי: "כל מי שמסתכל על אישה בתאווה כבר ניאף איתה בליבו."
הקטכיזם של הנצרות הקתולית מגנה מפורשות פורנוגרפיה משום שהיא "פוגעת בצניעות" ו-"פוגעת בכבודם של משתתפיה", מאחר ש-"כל אחד מהם הופך להיות מושא להנאה בסיסית ולרווח בלתי חוקי לאחרים".
האסלאם אוסר גם על ניאוף, ופסוקים שונים בקוראן מגנים פורנוגרפיה, כולל בסורת א-נור, האומר כי גברים צריכים "לרסן את עיניהם" מלהביט בנשים באופן מיני.
ישנן מספר פעילות פמיניסטיות שמתנגדות לפורנוגרפיה וטוענות שמדובר בתעשייה שמנצלת נשים ושותפה לאלימות נגד נשים, הן בייצור שלה (שם הן מציגות ראיות לכך שהתעללות וניצול של נשים שמופיעות בפורנוגרפיה משתוללות), והן בצריכתה (שם פורנוגרפיה ממצה את מדרג החברתי, ההשפלה והכפייה של נשים, ומחזקת עמדות מיניות ותרבותיות הקשורות לאונס ולהטרדות מיניות).
הן טוענות כי פורנוגרפיה תורמת לאובייקטיביזציה של נשים על ידי גברים, ובכך לגרום לאפליה מינית.
הפמיניסטית האמריקאית, אנדריאה דבורקין הייתה פמיניסטית שהתנגדה לתעשיית הפורנוגרפיה, והציעה לחוקק את פקודת זכויות האזרח נגד פורנוגרפיה במספר ערים אמריקאיות בשנות ה-80 של המאה ה-20. בימינו, הקימה הפמיניסטית הבריטית, גייל דינס , את הארגון Culture Reframed (מילולית: תרבות מחדש).
הארגון מעניק ומסייע בחינוך ובהתפתחות הילד לחיים בריאים נטולי פורנוגרפיה.
עם זאת, פמיניסטיות אחרות מתנגדות לצנזורה ולחקיקה נגד פורנוגרפיה בארצות הברית - ביניהן בטי פרידן, קייט מילט, קארן דקרו , ונדי קמינר וג'מייקה קינקייד.
חלק מהפמיניסטיות הסקס-פוזיטיביות תומכות באופן פעיל בפורנוגרפיה פמיניסטית המתארת מיניות נשית באופן חיובי, מבלי להתנגד או להשפיל נשים.
בדרך כלל, שמרנים דתיים מתנגדים לפורנוגרפיה, יחד עם קבוצת משנה של פמיניסטיות, אם כי נימוקיהם עשויים להיות שונים.
שמרנים דתיים רבים רואים בפורנוגרפיה איום על ילדים.
ישנם קתולים ופרוטסטנטים שמרניים מתנגדים לפורנוגרפיה משום שהיא מעודדת יחסי מין שאינם וגינליים, מעודדת הפלה ויכולה להיות קשורה לעלייה של מחלות מין.
נשים מודאגות למען אמריקה (CWA) הוא ארגון שמרני המתנגד לנישואים חד-מיניים ולהפלות.
כאשר דנים באלימות נגד נשים, ה-CWA טוען כי פורנוגרפיה היא סיבה מרכזית לכך שגברים פוגעים בנשים.
בנוסף, הארגון טוען כי פורנוגרפיה משכנעת גברים לא לכבד את נשותיהם ולהזניח את נישואיהם, ובכך לאיים על קדושת הנישואים המסורתיים.
בניגוד לנושאים אחרים שהארגון התמודד איתם, הארגון נוטה להיות פחות אנטי-פמיניסטי בכל הנוגע לנושא הפורנוגרפיה, שכן רבים מטיעוני הפעילות בארגון כנגד הפורנוגרפיה דומות לאלו של פמיניסטיות המתנגדות לפורנוגרפיה.
דולף זילמן במאמרו מ-1986, "השפעות הצריכה הממושכת של פורנוגרפיה" , טען כי צפייה מרובה בחומרים פורנוגרפיים מייצרת השפעות סוציולוגיות שליליות רבות, ביניהן הערכה נמוכה יותר ליחסים מונוגמיים ארוכי טווח, ורצון מוחלש להבאת צאצאים לעולם.
הוא תיאר את הבסיס התאורטי של ממצאים ניסיוניים אלה כך:
מחקר שנערך על ידי זילמן ב-1982 הצביע גם על כך שחשיפה ממושכת לפורנוגרפיה מורידה את הרגישות של גברים ונשים כלפי קורבנות אלימות מינית.
לאחר שהוצגו לנסיינים מספר סרטי פורנוגרפיה התבקשו הנבדקים לתת עונש הולם לאנס.
קבוצת המבחן המליצו על משך זמן כליאה שהיו קלים יותר באופן משמעותי מאלו שהומלצו על ידי קבוצת הבקרה שלא צפו בפורנוגרפיה.
ישנם חוקרים, כמו זילמן, שמאמינים שפורנוגרפיה גורמת לפגיעה חד-משמעית בחברה על ידי העלאת שיעורי האלימות המינית.
חוקרים אחרים סבורים כי ישנו קשר בין פורנוגרפיה לירידה בפשעי המין.
יש המצביעים על השפעה נרחבת של הפורנו על התרבות האמריקאית, מה שמכונה על ידם "פורנופיקציה של אמריקה".
לעיתים קרובות, תרבות האונס נדונה בכל מה שקשור לפורנוגרפיה, ומוגדרת על ידי החברה שמאשימה את הקורבנות בגלל אונסם.
האשמות קורבן אלו גורמת לכך שהחברה פחות מתחשבת בנפגעי ונפגעות אונס.
חלק מהכותרות הנחשקות ביותר באתרי פורנוגרפיה הן סצנות אונס.
ב-2016, הדוגמנית והשחקנית האמריקאית, פמלה אנדרסון, והרב האמריקאי, שמולי בוטח, חיברו יחד מאמר דעה ויראלי בעיתון הכלכלה היומי, וול סטריט ג'ורנל, ובו כינו פורנוגרפיה מקוונת כ-"סכנה ציבורית של רצינות חסרת תקדים".
השניים קראו ל-"מהפכה חושנית" בשביל להחליף את "הפורנוגרפיה בארוטיות, התמזגות של יחסי מין באהבה, של גופניות עם אישיות, של מכניקות הגוף עם דמיון, של שחרור אורגזמי עם יחסים מחייבים." מאוחר יותר, הם העבירו הרצאה משותפת באוניברסיטת אוקספורד ליותר מ-1,000 איש.
השניים כתבו ביחד גם ספר ב-2018, Lust for Love, על האופן שבו יחסי מין משמעותיים ונלהבים הולכים ומתמעטים, וקוראים למהפכה חושנית חדשה המדגישה שותפים המתחברים בחדר השינה.
התפקיד של צפייה בפורנוגרפיה בזמן התפתחותם של ילדים ונוער אינו ברור בעיקר בשל מחסור במחקרים אמפיריים.
פורנופוביה (מילולית: פחד מפורנוגרפיה) עשוי להתייחס גם לפחד מפני סלנגים מיניים, בפרט לפחד מפני פורנוגרפיה.
נשיאת האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות לשעבר, נדין סטרוסן , משתמשת במילים "פורנופוביה" ו"פורנופוביים" כאשר היא מתייחסת לעמדות שמרניות של צנזורה ודימויים של עירום, שלעיתים קרובות הם מכנים כ-"פורנוגרפיה".
סטרוסן קובע כי אירועים התרחשו במספר מכללות ואוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית, כמו אוניברסיטת אריזונה ובית הספר למשפטים באוניברסיטת מישיגן, שם סטודנטיות פמיניסטיות פגעו פיזית בתערוכות של דיוקנאות וצילומים, בטענה כי יש להוריד אותם מאחר שלמוצגים אלו היו נושאים מיניים.
התנגדות למשטר הסובייטי הייתה התנגדות גלויה לשלטון הקומוניסטי בברית המועצות ובמדינות הגוש הסובייטי.
המתנגדים כונו דיסידֶנטים; כינוי זה משמש כיום לתיאור אדם המתנגד בגלוי לשלטון טוטליטרי ומוכן להקריב את נוחותו האישית למען טובת החברה.
האופוזיציה הפוליטית בברית המועצות ובגוש הסובייטי לא פעלה במרחב הציבורי, ולרוב הייתה חסרת השפעה על כלל האוכלוסייה.
עיקר פעולתם של מתנגדי המשטר הייתה הפצת מידע, הן בברית המועצות והן מחוצה לה, על הפרת זכויות האדם בידי המשטר.
על פי החוק במדינות הסובייטיות, ביקורת על המשטר נחשבה כעבירה פלילית שעונשה הגליה, אשפוז כפוי בבית חולים לחולי נפש או מאסר במחנה עבודה (גולאג).
התנהגות אנטי-סובייטית גלויה, הפגנה בעד רפורמות ופרסום ספרים שנאסרו נחשבו להפרעות נפשיות.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 החלו מתנגדים סובייטים להדליף מסמכים ולהעביר מידע למשלחות דיפלומטיות זרות במוסקבה.
בשנות השישים התרחבה התפיסה לפיה זכויות האדם הן זכויות אוניברסליות, להן זכאי כל אדם ללא קשר לגזע, דת או לאום.
בספטמבר 1965 עצר הקג"ב את הסופרים אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל באשמת תעמולה נגד משטר סטלין.
המעצר עורר גל של אהדה ציבורית וביטויי תמיכה בזכויות אדם.
רוב הדיסידנטים היו אמנים ואנשי רוח, שזכו לשיתוף פעולה מצד מדענים, מתמטיקאים ואקדמאים, שהיו בקשר הדוק עם פעילי זכויות אדם במדינות המערב.
באוגוסט 1969 פנתה קבוצת מתנגדים לוועדת האו"ם לזכויות אדם בבקשת הגנה על זכויות האדם שנשללו מהם על ידי המערכת המשפטית בברית המועצות.
בשנות השבעים נשמעו קולותיהם של המתנגדים לעיתים קרובות בכלי התקשורת במדינות המערב.
הסכמי הלסינקי היוו השראה למתנגדי המשטר בברית המועצות, צ'כוסלובקיה, הונגריה ופולין, והם הקימו את קבוצת הלסינקי שארגנה פעולות מחאה גלויות במקומות רבים.
מחאה זו דוכאה בידי השלטונות.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל וארגוני זכויות אדם נוספים חשפו בשנים 1975–1976 מקרים רבים של אסירים פוליטיים ואסירי מצפון בברית המועצות.
בנאום שנשא ג'ימי קרטר ב-20 בינואר 1977, עם בחירתו לנשיא ארצות הברית, הוא הכריז כי זכויות האדם יהפכו לנושא מרכזי במדיניות החוץ של ארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן שלח קרטר מכתב תמיכה באסיר המצפון אנדריי סחרוב.
בעקבות המכתב הזהירה ברית המועצות מפני ניסיונות "להתערב בענייניה הפנימיים תחת תירוץ של 'הגנה על זכויות אדם'." תמיכתו של קרטר במתנגדים הסובייטים גרמה לקג"ב להכריז כי המתנגדים תומכים באימפריאליזם אמריקני ושהמחאה היא סיפור כיסוי לרשת ריגול אמריקאית בברית המועצות.
מתנגדים רבים נעצרו על ידי הקג"ב ונשפטו, בהם אנדרי אמלריק, ולדימיר בוקובסקי, זוויאד גמסחורדיה, אלכסנדר גינזבורג, פיוטר גריגורנקו ונתן שרנסקי.
מתנגדים פוליטיים ואינטלקטואלים רבים היגרו או גורשו מברית המועצות, בהם הסופרים ולנטין טורצ'ין, ולדימיר ווינוביץ' ווסילי אקסיונוב.
בספרו של סחרוב "כרוניקה של אירועים עכשוויים" נמנים 424 משפטים פוליטיים, בהם נעצרו הורשעו 753 בני אדם, ואף אחד מהעצורים לא זוכה מהאישומים.
בנוסף, 164 אנשים הוכרזו כחולי נפש ואושפזו בכפייה בבתי חולים פסיכיאטריים.
על פי עדויות המתנגדים הסובייטים, לעיתים קרובות הקג"ב נהג להפנות מתנגדים לאבחון פסיכיאטרי ולתייג את המתנגדים כחולי נפש, כדי להימנע מהמבוכה הכרוכה במשפטים פומביים.
הדיסידנטים נכלאו בבתי חולים פסיכיאטריים וטופלו בתרופות אנטי-פסיכוטיות.
בין המתנגדים שאושפזו במוסדות פסיכיאטריים נמנים ופיוטר גריגורנקו.
המתנגד הסובייטי ולדימיר בוקובסקי פרסם באותה תקופה ספר בשם "מחלת נפש חדשה בברית המועצות: האופוזיציה", שתורגם לשפות רבות.
בשנים 1977–1982 ערך הקג"ב מספר מבצעים בהם נעצרו פעילי "קבוצת הלסינקי" במוסקבה, קייב, וילנה, טביליסי וירוואן.
הפעילים הואשמו ב"תסיסה ותעמולה אנטי-סובייטית" ובגידה, וקיבלו עונשי מאסר, מחנה עבודה, הגליה פנימית או אשפוז פסיכיאטרי כפוי.
חלקם היגרו מברית המועצות, ואחד מהם התאבד.
במזרח גרמניה נקט משטרו של אריך הונקר בשיטות פעולה דומות נגד מתנגדי המשטר.
אנשי השטאזי נהגו לכנות את הדיסידנטים "" ונקטו נגדם בשיטת לוחמה פסיכולוגית ייחודית שנקראה "" או "פירוק נפשי".
שיטת פעולה זו כללה אמצעים סמויים ששימשו להתעללות רגשית ומניפולציה פסיכולוגית שמטרתן מניעת פעילות פוליטית של מתנגדי המשטר.
שיטה זו הייתה לרוב יעילה, והצליחה למנוע את השימוש באלימות פיזית ובעונשי מאסר נגד הדיסידנטים במזרח גרמניה, דבר שהועיל לממשלת הונקר ושיפר את המוניטין הבינלאומי שלה.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20, בשנים הראשונות של , מיקדו המתנגדים את תשומת ליבם בנושא זכויות האדם, ודנו בסוגיות של חופש הביטוי, חופש המצפון, מסורבי עלייה, ומצבם של אסירים פוליטיים.
המתנגדים נקטו בשיטות של התנגדות בלתי אלימה.
עיקר פעילותם הייתה תיעוד מקרים של הפרת זכויות אדם ופרסום מכתבי מחאה.
רבים מהם נהגו להפיץ מידע באמצעות סאמיזדאט, הפצה והדפסה של ספרות שנאסרה על ידי השלטון באמצעות שכפול ביתי.
הפעילים לרוב פוטרו מעבודתם או סולקו ממוסדות הלימוד, וחלק מהם נעצרו ונגזרו עליהם עונשי מאסר במחנות עבודה או אשפוז כפוי במוסדות פסיכיאטריים.
נושא זכויות האדם היה הגורם המרכזי שליכד קבוצות שונות של מתנגדים, בהן קבוצות ממגוון אזורים בברית המועצות, וכן קבוצות אוכלוסייה שונות, מתלמידי תיכון ועד פרופסורים באוניברסיטאות.
פעילי ארגוני זכויות האדם בגוש הסובייטי זכו לפרסום רב במדינות המערב, לצד מסורבי העלייה.
בתקופתו של סטלין גורשו מספר קבוצות לאומיות או אתניות, ואלו הקימו תנועות מחאה שדרשו לחזור למולדתם.
קבוצות אלה כללו את הטטרים שגורשו מחצי האי קרים, טורקים מסחתים שגורשו מדרום גאורגיה, וגרמנים שהתגוררו לאורך נהר הוולגה, ליד סראטוב, וגורשו לסיביר בגלל החשש משיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה.
תנועת הטטרים של קרים, שגורשו בשנת 1944, פרסמה מכתב בשנת 1957 בו הם דורשים לשוב לחצי האי, בנימוק שהחוקים לפיהם נשפטו בוטלו מאז.
זכות ההגירה נתבעה בעיקר על ידי שתי קבוצות מתושבי ברית המועצות: יהודים וגרמנים.
היהודים בברית המועצות ובמזרח אירופה ביקשו להגר לישראל, וסורבו.
תנועת מסורבי העלייה הולידה עניין מחודש בתרבות היהודית, וזכתה לסיקור אוהד בכלי התקשורת במדינות המערב.
לאחר מלחמת ששת הימים חל שינוי תודעתי גדול בקרב יהדות ברית המועצות, וגברו לימודי העברית והפעילות היהודית המחתרתית.
נתן שרנסקי כתב: "המלחמה הותירה רושם אדיר עליי, כפי שעשתה בקרב יהודים סובייטים רבים".
באותה תקופה שלח ראש הקג"ב יורי אנדרופוב דיווח מדאיג: "האזרחים היהודים נגועים ברעיונות ציוניים, ומנסים לנצל התכנסויות דתיות בבתי כנסת כדי לעורר רגשות לאומניים.
הם מדברים על הצורך בסולידריות יהודית, מבטאים את אהדתם למדינת ישראל, ומנסים לעורר תסיסה בקרב הנוער." בתנועת מסורבי העלייה בלטה נוכחותם של אינטלקטואלים בולטים שהתנגדו למשטר, והם מילאו בה תפקידים מרכזיים.
בנוסף ליהודים, אזרחי ברית המועצות ממוצא גרמני ביקשו להגר למערב גרמניה, וסורבו.
גרמנים אלה התגוררו במדינות הבלטיות לפני שסופחו לברית המועצות בשנת 1940. החל משנת 1972 אפשרה ברית המועצות הגירת גרמנים באופן הדרגתי, וכ-70,000 היגרו לגרמניה.
באופן דומה, הארמנים בברית המועצות ביקשו להגר לארמניה, וממשלת ברית המועצות אישרה את הגירתם של כ-15,000 ארמנים.
חופש הדת דוכא בברית המועצות, ומדיכוי זה סבלו בעיקר נוצרים, חברי הכנסייה האורתודוקסית הרוסית, וכן קתולים ומספר קבוצות של פרוטסטנטים.
הם ביקשו לקיים טקסים דתיים מבלי שהמדינה תתערב בענייניהם הפנימיים.
חלק מהמתנגדים למשטר הסובייטי היו פעילים בתנועות לאומיות שביקשו עצמאות מברית המועצות.
התנועה הלאומית הבולטת ביותר הייתה תנועת העצמאות האוקראינית, שקמה בשנות השישים.
שאיפתה הייתה הקמת מדינה דמוקרטית בעלת שוויון זכויות וסממנים תרבותיים שאינם רוסים.
תנועה דומה קמה בליטא, תחת השפעת הכנסייה הקתולית במדינה.
תנועות לאומיות נוספות פעלו בלטביה, אסטוניה, גאורגיה וארמניה.
כבר בשנת 1922 גורשו מרוסיה אנשי רוח, רופאים וסופרים רבים, לפי הנחיית ולדימיר לנין.
מבצע הגירוש זכה לכינוי "אוניית הפילוסופים".
אמנים רבים היו חלק מתנועת ההתנגדות, בהם אמנים ידועים וכן קבוצות מחתרת של .
בתנועת ההתנגדות למשטר הסובייטי בלטו סופרים ואנשי רוח, שנרדפו בשל דעותיהם או מאמרים וספרים שפרסמו.
בין הסופרים הללו נמנו אוסיפ מנדלשטם, בוריס פסטרנק, מיכאיל בולגקוב, יוסף ברודסקי, אלכסנדר סולז'ניצין, וסילי אקסיונוב, אלכסנדר גאליץ', ונדיקט ירופייב, אנדריי סיניאבסקי ווארלאם שאלאמוב.
כתבי עת בארצות הברית ובאירופה נהגו לתרגם ולפרסם את יצירותיהם של סופרים ומשוררים רוסיים שהביעו התנגדות למשטר.
הספר "ארכיפלג גולג" של אלכסנדר סולז'ניצין היה אחד הספרים שנאסר לפרסום, ואי לכך תורגם לשפות רבות וזכה לתפוצה רחבה.
קבוצות אחרות של מתנגדים למשטר הסובייטי כללו ארגונים סוציאליסטים, ארגוני עובדים שתבעו זכויות עובדים, תנועות למען זכויות האישה, תנועות למען איכות הסביבה וארגונים פציפיסטיים.
ההתנגדות למשטר הסובייטי בתקופת המלחמה הקרה
בשנת 1974 נחקק בארצות הברית תיקון ג'קסון-ואניק, שנועד להפעיל לחץ על ברית המועצות בנושא מסורבי העלייה.
שמונה ממדינות ברית ורשה חתמו על הסכמי הלסינקי באוגוסט 1975, שבחלקם כללו סעיפי זכויות אדם נרחבים.
עם כניסתו של ג'ימי קרטר לתפקיד נשיא ארצות הברית בשנת 1976 הוא הכריז כי זכויות האדם יהפכו לנושא מרכזי במדיניות החוץ של ארצות הברית.
זמן קצר לאחר מכן שלח קרטר מכתב תמיכה באסיר המצפון אנדריי סחרוב ובאמנת 77 בצ'כוסלובקיה הקומוניסטית, והביע דאגה מאופן הטיפול של ברית המועצות במתנגדי המשטר אלכסנדר גינזבורג ואנדריי סחרוב.
בשנת 1977 אירח קרטר בבית הלבן את ולדימיר בוקובסקי, שהיה פעיל בארגוני זכויות האדם בברית המועצות, ואמר כי אין בכוונתו "להיות הססן" בתמיכתו בזכויות האדם.
בשנת 1979 הוקמה "קבוצת הלסינקי" בארצות הברית, במימון קרן פורד.
קבוצה זו העניקה תמיכה מוסרית במתנגדים למשטר הסובייטי, ריכזה מידע על דיכוי זכויות האדם בברית המועצות, והפעילה קבוצת אינטרס בנושא זה אצל קובעי המדיניות בארצות הברית.
גם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן פעל בנושא המתנגדים הסובייטיים.
בשנת 1988 הוא אירח בבית הלבן את אנדריי סחרוב, וקרא לעצור את הפרת זכויות האדם בברית המועצות.
אנדריי סחרוב אמר: "כל אדם רוצה לעבוד, להתחתן, להביא ילדים לעולם, להיות מאושר, אבל המתנגדים למשטר צריכים להיות מוכנים לראות את חייהם נהרסים ואת היקרים להם סובלים.
כשאני מסתכל על המצב שלי, ועל המצב של משפחתי ושל ארצי, אני מבין שזה מדרון חלקלק."
ליודמילה אלכסייבה, ממייסדות קבוצת הלסינקי במוסקבה, כתבה: "מה יקרה אם האזרחים יפעלו למען זכויות האדם?
אם אדם אחד יעשה זאת, הוא יהפוך לקדוש מעונה.
אם שני אנשים יעשו זאת, הם יתויגו כאויבים.
אבל אם אלפי אנשים יעשו זאת, המדינה תיאלץ לעצור את הדיכוי."
על פי פעיל זכויות האדם הסובייטי ויקטור דוידוף, במשטר טוטליטרי לא קיימים מנגנונים שיכולים לגרום לשינוי התנהגות השלטון מבפנים.
כל ניסיון לשינוי מדוכא מיד.
המתנגדים למשטר הסובייטי הצליחו במשימתם רק כאשר פנו לארגוני זכויות האדם הבינלאומיים ולממשלות זרות.
התנגשות הטיטאנים הוא סרט פעולה ופנטזיה אמריקאי משנת 1981, בבימויו של דזמונד דייוויד ובכיכובם של הארי המלין, בורג'ס מרדית', מגי סמית', לורנס אוליביה וג'ודי באוקר.
באפריל 2010 האחים וורנר הפיקו סרט אתחול באותו שם.
עלילת הסרט מתבססת באופן חופשי על המיתולוגיה היוונית ומציגה דמויות מיתולוגיות, בהן האלים זאוס והאדס, הגיבור פרסאוס ויצורי פלא כמו פגאסוס, אנדרומדה ומדוזה.
המלך אקריסיוס מארגוס כולא את בתו דנה, בניסיון למנוע נבואה שהילד שלה יביא למותו.
כאשר האל זאוס מכניס את דנה להריון, אקריסיוס מגרש אותה ואת בנה שזה עתה נולד פרסאוס לים בארון עץ.
כגמול, זאוס הורג את אקריסיוס ומצווה על פוסידון לשחרר את אחרון הטיטאנים, מפלצת ים ענקית בשם קראקן, כדי להשמיד את ארגוס.
דאנה ופרסאוס צפים בבטחה לאי סריפוס, שם פרסאוס גדל.
קליבוס, בנה המפונק של אלת הים תטיס, מאורס לנסיכה אנדרומדה, בתה של המלכה קסיופיאה מיופה; אבל על ביצוע מספר זוועות נגד זאוס, כולל השמדת הסוסים המעופפים הקדושים של זאוס (פרט לפגסוס), קליבוס הופך ליצור מעוות.
כנקמה, תטיס מעבירה את פרסאוס המבוגר לאמפיתיאטרון נטוש ביופה, שם הוא מתיידד עם חייל, תאלו, ומשורר מבוגר בשם אמון.
פרסאוס לומד כי אנדרומדה נתונה לקללה ואינה יכולה להתחתן אלא אם מחזרה יענה בהצלחה על חידה שרקח קליבוס.
זאוס שולח לפרסאוס קסדה מעשה ידי אלים מאתנה שהופכת את העונד אותה לבלתי נראה, חרב קסומה מאפרודיטה ומגן מהרה.
לאחר לכידת פגסוס, פרסאוס עוקב אחר הנשר הענק של קליבוס שנושא את רוחה של אנדרומדה במהלך שנתה כדי ללמוד את החידה הבאה.
פרסאוס מתגלה וכמעט נהרג על ידי קליבוס.
בקרב שלאחר מכן, קליבוס מאבד את ידו השמאלית, ופרסאוס מאבד את הקסדה שלו.
למחרת בבוקר, פרסאוס מציג את עצמו כמחזר ועונה נכונה על החידה - התשובה הזו היא הטבעת שניתנה לקליבוס על ידי אמו שעדיין מחוברת ליד הקטועה - זוכה בידה של אנדרומדה בנישואין.
כשהוא מגלה שתטיס לא יכול לפעול נגד פרסאוס, קליבוס דורש ממנה לנקום ביופה.
בחתונה במקדשו של תטיס, קסיופיאה מכריזה כי יופיה של אנדרומדה גדול מזה של תטיס; מתחילה רעידת אדמה, שגורמת לראש הפסל של תטיס להתנתק ולהתרסק לקרקע.
תטיס, משתמשת בראש הפסל כדי לדבר דרכו, מכריזה שקסיופיאה תשלם על ההתפארות שלה ועל הפציעה שנגרמה לקליבוס ודורשת להקריב את אנדרומדה לקראקן בכאב על הרס יופה.
פרסאוס מחפש דרך להביס את הקראקן.
עם זאת, פגסוס נתפס על ידי קליבוס ואנשיו.
זאוס מצווה על אתנה לתת לפרסאוס את הינשוף שלה בובו, אך היא מסרבת.
במקום זאת, היא מצווה על הפיסטוס לבנות העתק מכני שמוביל את פרסאוס, אנדרומדה, אמון, תאלו וכמה חיילים אל המכשפות הסטיגיאניות.
על ידי לקיחת עין הקסם שלהם, פרסאוס מאלץ אותם לגלות שהדרך היחידה להביס את הקראקן היא באמצעות ראשה של הגורגון מדוזה, שמבטה יכול להפוך כל יצור חי לאבן.
מדוזה חיה על אי בנהר סטיקס בקצה העולם התחתון.
למחרת, הקבוצה ממשיכה במסעם בעוד אנדרומדה ואמון חוזרים ליופה.
באי הגורגון נהרגים שלושת החיילים הנוסעים עם פרסאוס.
פרסאוס נלחם והורג את השומר של מדוזה, כלב דו-ראשי בשם דיוסקילוס.
במאורה של הגורגון, פרסאוס משתמש בצד התחתון הרפלקטיבי של המגן שלו כדי לרמות את מדוזה, לערוף את ראשה ולאסוף אותו.
עם זאת, המגן מומס מהדם הקוסטי שלה.
כשפרסאוס וחבורתו מתכוונים לחזור, קליבוס נכנס למחנה שלהם ומחורר את הגלימה הנושאת את ראשה של מדוזה, מה שגורם לדמה להישפך ולייצר שלושה עקרבים ענקיים.
קליבוס והעקרבים תוקפים והורגים את המלווים הנותרים של פרסאוס.
לבדו, פרסאוס מתגבר על העקרבים והורג את קליבוס.
נחלש ממאבקו, הוא שולח את בובו לחלץ את פגסוס מהעוזרים של קליבוס.
לאחר שהגיע לאמפיתיאטרון ביופה, פרסאוס מתמוטט מעייפות.
אנדרומדה כבולה לסלע הקורבן מחוץ ליופה, והקראקן זומן.
בובו מסיח את דעתה של החיה עד שפרסאוס, שכוחו הוחזר אליו בסתר על ידי זאוס, מופיע על פגסוס.
באמצעות ראשה של מדוזה, פרסאוס מאבן את הקראקן, וגורם לו להתפורר לרסיסים.
לאחר מכן הוא משליך את הראש לים, משחרר את אנדרומדה ומתחתן איתה.
האלים חוזים שפרסאוס ואנדרומדה יחיו באושר, ישלטו בתבונה ויולידו ילדים, וזאוס אוסר על שאר האלים לרדוף אחר נקמה נגדם.
קבוצות הכוכבים של פרסאוס, אנדרומדה, פגסוס וקסיופיאה נוצרות לכבודם.
הסרט צולם במגוון מיקומים לרבות קורנוול שב, אולפני פיינווד, במלטה, בספרד ובפייסטום, איטליה.
התנגדות להגירה, המכונה גם אנטי-הגירה, היא אידאולוגיה פוליטית השואפת להגביל את ההגירה.
במובן המודרני, הגירה מתייחסת לכניסתם של אנשים ממדינה או טריטוריה אחת למדינה או טריטוריה אחרת שבה הם אינם אזרחים.
ההתנגדות להגירה נעה מקריאות לרפורמות שונות בהגירה, דרך הצעות להגבלת הגירה מוחלטת ועד לקריאות להחזרת מהגרים קיימים לארצות המוצא שלהן.
קיימים סוגים שונים של מהגרים – כמו מהגרי עבודה חוקיים (זמניים או קבועים), פליטים, מהגרים בלתי חוקיים, וקיימת גם חפיפה בין הגדרות אלו, התנגדות להגירה עשויה להיות התנגדות לסוג מסוים של הגירה בזמן של קבלה של סוגי הגירה אחרים, או התנגדות לסוג מסוים של מהגרים.
בעשורים האחרונים, ההגירה שינתה את הדמוגרפיה של מדינות מפותחות רבות.
אוכלוסיית ילדי החוץ בארצות הברית כפולה כיום (2014) לעומת 1950. במדינות כמו קנדה, איטליה ובריטניה הצמיחה בכמות המהגרים הייתה גבוה עוד יותר.
ההגירה משפיעה על החברה, התרבות, הפוליטיקה והכלכלה של המדינות הקולטות בדרכים רבות.
חוקרים מזהים התפשטות רטוריקה נגד זרים בתקשורת, בתמיכה עממית בהגבלות הגירה ובהגדלת הנראות של מפלגות ימין בעלות עמדות קסונופוביות באופן גלוי.
אמצעים לא יעילים להגבלת ההגירה ומגוון אתני ותרבותי גדול של מהגרים הובילו לכך, שקיימים ויכוחים ציבוריים סוערים ביחס להגירה.
הגירה כלכלית אל מדינות מתקדמות גרמה לקיום של מיעוטים אתניים בין לאומיים שיש להם זהויות ונאמנות מפוצלות, הגורמות לערעור על תפיסות מסורתיות ביחס לאזרחות ומתחים בין התושבים הילידים לבין המהגרים.
דוגמאות היסטוריות להתנגדות להגירה כוללות:
חוקים והגבלות נגד יהודים, מוסלמים וצוענים במערב אירופה ובמזרח אירופה.
לדוגמה ב-1290 התרחש גירוש יהודי אנגליה ונאסר עליהם להיכנס לממלכה.
ב-1492 התרחש גירוש ספרד בו גורשו יהודי ספרד ונאסר עליהם להיכנס לספרד.
בשנת 1502 יצא צו מלכותי המורה למוסלמים בממלכות ספרד להתנצר או לעזוב.
החל משלהי המאה ה-15 ניתן למצוא תיאורים שליליים של צוענים או "בני רומה" מפי יושבי הקבע, והם תוארו לעיתים כגנבים, רמאים, בורים, בטלנים, עובדי אלילים, מזוהמים, מגלי עריות, גנבי ילדים ועוד.
גילויי העוינות כלפי בני רומה מצד האוכלוסייה המקומית ומצד השלטונות הלכו וגברו, עד כדי מתן צווי גירוש.
צו הגירוש הראשון הוצא על ידי הרייכסטאג הקיסרי הגרמני בשנת 1497. שנים ספורות לאחר מכן ניתנו צווים דומים בספרד, בפורטוגל, בערי המדינה של איטליה ובצרפת.
באנגליה צו הגירוש הראשון הוצא ב-1530, ובסביבות השנים האלה הוצאו צווים דומים באירלנד, בהולנד, ובארצות סקנדינביה.
רוסיה הגבילה את התיישבות היהודים ל"תחום המושב" השטחים שיוחדו עבור יהודי האימפריה הרוסית בין 1791 למהפכה הרוסית ב-1917. שטחים אלה נרכשו לאחר שלוש חלוקות פולין-ליטא והתגוררה בהם אוכלוסייה יהודית גדולה, בניגוד לאזוריה הפנימיים של רוסיה שהיו כמעט ריקים מיהודים.
שורת צווים ותקנות אסרה על היהודים המקומיים להגר לתוך רוסיה הישנה והגבילה אותם לשטחי "התחום".
התנגדות וחקיקה נגד מהגרים סינים לארצות הברית.
אף כי ארצות הברית מדגישה את יחסה החיובי למהגרים יש בה התנגדות תכופה כלפי מהגרים לא לבנים ובכלל זה נגד סינים.
חוק הדרת הסינים – חוק פדרלי בארצות הברית שנחתם על ידי הנשיא צ'סטר ארתור ב-6 במאי 1882, ובו השעתה ארצות הברית את ההגירה הסינית לתחומה, איסור שיועד להימשך 10 שנים.
הוא בוטל עם חקיקת חוק מגנוסון ב-17 בדצמבר 1943.
הגבלת הגירה של יפנים לארצות הברית.
בהסכם הג'נטלמני משנת 1907 היה הסכמה לא רשמית בין ארצות הברית לאימפריה היפנית, שלפיה ארצות הברית לא תטיל מגבלות על ההגירה היפנית לתחומה ואילו יפן מצדה לא תתיר הגירה נוספת ממנה אל ארצות הברית.
הסכם זה בא לסיומו עם חוק ההגירה של 1924 שאסר על הגירת מזרח-אסייתים לארצות הברית.
דבר זה תרם למתיחות בין ארצות הברית ליפן לפני מלחמת העולם השנייה.
הדור השני של הקו קלוקס קלאן השני התנגד להגירת מהגרים לארצות הברית בשנות ה-20 של המאה ה-20. ההתנגדות הייתה חזקה במיוחד להגירת "לא לבנים" או "לא פרוטסנטים" לארצות הברית – כולל מהגרים ממזרח אירופה, יהודים, קתולים.
עמזה זו הקנתה לארגון תמיכה משמעותית בקרב עירוניים במעמד החברתי-כלכלי הנמוך.
חוקים נגד הגירת יהודים לישראל.
הספר הלבן של 1922 – בעקבות טענות של ערבים על פגיעה בפרנסתם כתוצאה מהמוני העולים היהודיים לארץ, קבע צ'רצ'יל כי העלייה היהודית לארץ ישראל תוגבל למכסה אותה תהיה מסוגלת הארץ לקלוט מבחינה כלכלית, מבלי שהדבר יהפך לעול על כתפי תושבי הארץ הקיימים.
התנגדות להגירה במדינות הגוש האירופי, בבריטניה, באוסטרליה, ביפן ובארצות הברית.
התנגדות מיוחדת היא להגירה של שחורים, פליטים ומוסלמים.
לעומת התנגדות זו בחלק מהמדינות (כמו ארצות הברית, אוסטרליה) יש מדיניות לעידוד הגירה של מהגרים משכילים.
התנגדות למהגרי עבודה בישראל, התנגדות לקליטת פליטים מאוקראינה, והתנגדות למהגרים פליטים ומסתננים מאפריקה.
קיימים נימוקים שונים המצדיקים התנגדות להגירה.
הללו כוללים חשש מפני שינוי האופי הלאומי של המדינה, חשש מהשפעות תרבותיות של המהגרים על התרבות המקומית, חשש מפשיעה גוברת או מתמיכה בטרור, חשש מפני אובדן משרות למהגרים, חשש מפני עומס גדל על משלמי המיסים (הוצאות גדולות בתחומים כמו חינוך, בריאות, תשלומי רווחה), חששות מפני הכנסת מחלות מידבקות למדינה ועוד.
טיעונים כלכליים נגד הגירה כוללים טענות לכך שכמה קבוצות של מהגרים עשויות לגרום לעומס על מערכות הרווחה, מערכות הבריאות, הדיור הציבורי ובתי הספר הציבוריים של המדינה הילידית.
לפי דו"ח מ-2011 של משרד השילוב הדני, הרפורמה המחמירה של דנמרק בדיני ההגירה חסכה למדינה 6.7 מיליארד יורו בהשוואה לגישה קודמת מתירנית מתירנית יותר.
מתנגדי ההגירה טוענים לעיתים קרובות כי מהגרים תורמים לשיעורי פשיעה גבוהים יותר, אך מחקרים מראים שאנשים נוטים להעריך יתר על המידה את הקשר בין הגירה לפשע.
הספרות האקדמית מספקת ממצאים מעורבים לגבי הקשר בין הגירה לפשע ברחבי העולם, אך מוצאת עבור ארצות הברית שלהגירה אין השפעה על שיעור הפשיעה או שהיא מפחיתה את שיעור הפשיעה.
מחקר באיטליה לדוגמה מצא כי הגירה הובילה ליותר מעשי שוד, אך לא לשינוי בכל סוג פשיעה אחר.
מכיוון שמעשי שוד הם חלק קטן מאוד מהפשיעה ההשפעה של הגירה על הפשיעה היא אפסית.
מחקר במערב אירופה לא מצא קשר בין עליה בהגירה לבין עליה בפשיעה, אבל מצא עליה בפחד מפני פשיעה וכי פחד זה קשור להתנגדות להגירה.
מהגרים, כמו גם תיירים עלולים להביא מחלות זיהומיות שאינן שכיחות לאוכלוסייה הילידית במדינת היעד.
הדבר כולל לדוגמה מחלות כמו צהבת, שחפת או מחלות מחלות טפיליות.
והדבר משמש לעיתים כטיעון נגד הגירה.
קיימת היסטוריה של תנועות עלויות לבנה כמו ה-קו קלוקס קלאן שמדגישים בצורה מוגזמת את הקשר בין הגירה לבין מחלות כדי לעורר רגשות גזעניים והתנגדות למהגרים.
בדמוקרטיות מפותחות רבות (כמו אירופה, ארצות הברית ועוד) אוכלוסיות המהגרים גדלו במהירות.
במקביל גדלה גם הספרות המחקרית על יחסם של התושבים הילידים ביחס להגירה.
התאוריות בתחום התפתחו בשני ענפי מחקר שונים – כלכלה פוליטית ופסיכולוגיה פוליטית והיא נוגעת לנושאים בתחומים שונים במדעי החברה כמו מדעי המדינה, כלכלה וסוציולוגיה.
אף כי הספרות המחקרית התפתחה במידה רבה בצורה עצמאית, המסקנות שהגיעו אליהן בשני התחומים דומות מאוד.
לפי סקירת מחקרים, באופן עקבי, אין כמעט קשר בין עמדות כלפי הגירה לבין נסיבות כלכליות אישיות.
עמדות כלפי הגירה מעוצבות בעיקר בגלל חששות סוציוטרופיים לגבי השפעות של מהגרים ברמה הלאומית – השפעות על הכלכלה או על התרבות.
דפוסים אלה התגלו בצורה חזקה יותר בבדיקות נסיוניות ומתאימות לראיות מארצות הברית, קנדה ומערב אירופה.
מחקר משנת 2020 מצא כי גזענות ביולוגית (הנחה אנשים הם בעלי תכונות אופי או יכולות שכליות בהתאם לקבוצה אתנית) וגזענות תרבותית (אמונה כי חלק מהתרבויות נעלות על תרבויות אחרות), יכולות לנבא התנגדות להגירה.
וכן תמיכה או התנגדות להגירה בהתאם למוצא האתני של מהגרים (לדוגמה התנגדות לבנים להגירת שחורים, אבל אדישות להגירת לבנים).
השערת החוקרים היא כי הן ההתנגדות להגירה והן התנגדות מיוחדת למהגרים ממוצא מסוים קשורה לאיומים מצד המהגרים – הן איומים ממשיים והן איומים סמליים.
החוקרים גם מצאו כי במדינות אם דמוקרטיה איכותית יותר השפעות אלה מתונות יותר.
בשלושה מקרים בלבד מדינות שלמות התנגדו להגליית האוכלוסייה היהודית שלהן במהלך השואה.
במדינות אחרות, דמויות או קהילות בולטות יצרו התנגדות במהלך השואה שסייעה ליהודים לברוח ממחנות ריכוז מסוימים.
מאז 1963, ועדה המאורגנת על ידי יד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורת ישראל, בראשות שופט בבית המשפט העליון של ישראל, ממונה על הענקת תואר חסיד אומות העולם לאנשים שהצילו יהודים מהשואה.
במקרים ספורים, דיפלומטים יחידים ואנשים בעלי השפעה, כגון אוסקר שינדלר או ניקולס וינטון, הגנו על מספרים גדולים של יהודים.
הדיפלומט השוודי ראול ולנברג, הדיפלומט האיטלקי ג'ורג'ו פרלסקה, הקונסול הכללי הסיני בווינה חה פנגשאן, ואחרים הצילו עשרות אלפי יהודים עם כרטיסים דיפלומטיים מזויפים.
הדיפלומט השוודי ראול ולנברג ועמיתיו הצילו כ-100,000 יהודים הונגרים על ידי מתן אשרות כניסה.
הדיפלומט הפורטוגלי ארישטידש דה סוזה מנדש הנפיק 30,000 ויזות ליהודים ולמיעוטים נרדפים אחרים, אם כי הדבר עלה לו בקריירה שלו בשנת 1941, כאשר הדיקטטור הפורטוגלי אנטוניו דה אוליביירה סלזאר הכריח אותו לעזוב את משרתו.
הוא מת בעוני בשנת 1954.
הדיפלומט הברזילאי לואיס מרטינס דה סוסה דנטאס הנפיק באופן לא חוקי ויזות דיפלומטיות ברזילאיות למאות יהודים בצרפת תחת שלטון ממשלת וישי, והציל אותם ממוות כמעט בטוח.
יאן זווארטנדיק היה קונסול כבוד הולנדי בקובנה, ליטא, בשנת 1940. הוא סייע לאלפי יהודים, רובם מפולין, על ידי הנפקת אשרות לקוראסאו.
בדרכונים שלהם, זווארטנדיק הטביע חותמת כי אין צורך באשרה על מנת להיכנס לאי ההולנדי, אך נמנע במכוון מלהוסיף את ההבהרה כי יש צורך באישור מהמושל המקומי.
כך נוצר הרושם כי ניתן להיכנס לקוראסאו ללא מגבלות.
פעולה זו אפשרה לקונסול היפני בקובנה, צ'יאונה סוגיהארה , להנפיק אשרות מעבר ליפן, שכן היה יעד סופי מעבר ליפן.
זווארטנדיק לא זכה לכבוד במהלך חייו, אך לאחר מותו הוענק לו תואר חסיד אומות העולם בשנת 1997.
צ'יאונה סוגיהארה, קונסול יפן בקובנה, ליטא, בין השנים 1939–1940, הנפיק אלפי אשרות ליהודים שנמלטו מפולין, בניגוד להוראות מפורשות של משרד החוץ היפני.
סוגיהארה היה הדיפלומט הזר האחרון שעזב את קובנה, והוא המשיך להחתים דרכונים דרך חלון רכבתו היוצאת.
לאחר המלחמה פוטר משירות החוץ היפני, כביכול כחלק מצמצום מערכתי.
בשנת 1985 קיבלו אשתו ובנו את תואר חסיד אומות העולם בירושלים בשמו, כאשר היה כבר חולה מאוד.
עבדול חוסיין סרדארי, ראש הקונסוליה האיראנית בפריז בתקופת הכיבוש הנאצי, טען בהצלחה בפני השלטונות הגרמניים כי יש להחריג את כל אזרחי איראן, כולל יהודים פרסים, מהתנכלות ויש לאפשר להם לעזוב את שטחי גרמניה הנאצית.
לאחר שהבין את היקף הכוונות הגרמניות, החל להנפיק מאות דרכונים איראניים ליהודים שאינם פרסים, וכך סייע להם להימלט.
הוא נשאר דיפלומט עד המהפכה באיראן, ולאחריה פוטר ומת בעוני.
יד ושם כיבד אותו במספר הזדמנויות.
אף על פי שהאפיפיור פיוס השנים עשר לא יצא בפומבי נגד רצח היהודים במהלך השואה, נקט הוותיקן צעדים להצלת יהודים באיטליה מהגליה, כולל הסתרת מאות מהם בקטקומבות של בזיליקת פטרוס הקדוש.
במסרי חג המולד שלו בשנים 1941 ו־1942, הביע עמדות תקיפות בנושא, אך מבלי להזכיר את הנאצים בשמם.
האפיפיור עודד את הבישופים לדבר נגד המשטר הנאצי ולפתוח את מוסדות הדת במחוזותיהם כדי להסתיר יהודים.
בשנת 1998 הביע הוותיקן חרטה על כך שלא דיבר בתקיפות רבה יותר נגד השואה.
קבוצת אינטלקטואלים גרמנים שכינו עצמם הוורד הלבן הפיצו בין השנים 1942 ל־1943 עלונים אנונימיים שקראו להתנגד לשואה ולמשטרו של היטלר.
לאחר המלחמה ניסתה הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית) לייחס לעצמה את פעילות ההתנגדות.
ניצול אושוויץ ברונו באום פרסם בגרמניה המזרחית את הספר Widerstand in Auschwitz, בו טען כי ההתנגדות היהודית במחנה הובלה על ידי אינטלקטואלים קומוניסטים, וכי הוא עצמו הפיץ עיתון בשם Auschwitzer Echo מתוך המחנה.
באפריל 1943, חברים מקבוצת ההתנגדות הבלגית הוועד להגנת היהודים בבלגיה תקפו את הטרנספורט העשרים שיצאה לאושוויץ, ושחררו ממנה 231 בני אדם (115 מהם הצליחו לשרוד את השואה).
בפולין של שנת 1939 התקשו היהודים להשיג נשק.
קבוצות מחתרת לא־יהודיות לא רצו לשתף את היהודים בנשק שהיה ברשותן, דבר שחייב את היהודים לחפש מקורות אחרים – כמו מחסני נשק של הצבא הפולני שנקברו עם תבוסתו.
בשנת 1942 קמה בפולין תנועת מחתרת נוספת בשם ארמייה לודובה (Armia Ludowa – "הצבא העממי").
בתחילה הייתה זו תנועה חלשה וחסרת נשק, אך במהלך השנה הצטרפו אליה רבים, ובהם ניצולים יהודים מעטים ששרדו.
הנשק שברשותם הובא לרוב על ידי איכרים או נגנב.
כפי שכתב ההיסטוריון יהודה באואר, הנשק הגיע לעיתים מהצבא הסובייטי באמצעות צניחה.
בשנת 1942 הפך גטו ורשה ל"אזור סכנה", והחל תהליך חורבן של ממש.
ב־28 ביולי הוקם הארגון היהודי הלוחם, קבוצה שחסרה אמצעי לחימה, אך הצליחה להשיג מספר אקדחים ורימונים.
לאחר מספר ניסיונות כושלים הוחרם הנשק ומנהיגי הקבוצה נלכדו.
בינואר 1943 קמה מחתרת חדשה שכללה שני מקלעים, 14 רובים, למעלה מ־500 אקדחים וכמות גדולה של רימונים מאולתרים.
בראש הקבוצה עמד מרדכי אנילביץ', בן 23 וחבר תנועת השומר הצעיר.
מרד גטו ורשה נמשך מעל שישה שבועות, על אף נחיתות קשה בכוח אדם ובאמצעים, מול גרמנים חמושים בטנקים ונשק כבד.
הגרמנים דיכאו את המרד באמצעות הצתת בתים ושימוש בגז כדי להוציא יהודים מהבונקרים.
כ־750 לוחמים יהודים היו חמושים, אך אליהם הצטרפו אלפים נוספים שהתנגדו ללא נשק וניסו להימלט בכל דרך אפשרית.
היה זה המרד המזוין הראשון נגד הנאצים.
במהלך המלחמה פעלו בפולין כ־5,000 לוחמים יהודים, ומתוכם נהרגו כ־4,000. ברחבי פולין התרחשו ארבעה מרידות שונות, ובכ־17 מקומות פעלו קבוצות התנגדות חמושות.
בנוסף פעלו ארגונים כגון ז'גוטה, ארגון פולני להצלת יהודים, שנקט בצעדים נועזים כדי להציל קורבנות.
ויטולד פילצקי, חבר ארמייה קריובה, יזם תנועת התנגדות בתוך אושוויץ החל משנת 1940, ויאן קרסקי ניסה להעביר מידע לעולם על אודות השואה.
הממשלה הפולנית הגולה בלונדון ניסתה להתריע על רצח היהודים.
על פי עדות אחת, שידור קצר מוסתר בבלוק 11 של אושוויץ שידר מידע ישירות ללונדון.
בין ינואר 1942 לאביב 1943 הקדיש העיתון Dziennik Polski, ביטאון של הממשלה הפולנית הגולה, כתבות רבות לחשיפת השואה, ובסוף 1943 פורסמו בו דיווחים מפורטים על מחנות ריכוז וניסויים רפואיים.
ברומא הצליחו כ־4,000 יהודים איטלקים ושבויי מלחמה להימנע מגירוש, רבים מהם הוסתרו בבתים בטוחים או פונו מאיטליה על ידי רשת מחתרתית שבראשה עמד כומר אירי – מונסיניור יו אפלהרטי.
אפלהרטי, שכיהן בעבר כשגריר הוותיקן במצרים, השתמש בקשריו הפוליטיים כדי להעניק מקלט לנרדפים.
ההתנגדות לגרמניה הנאצית בהולנד בזמן מלחמת העולם השנייה התאפיינה ברובה באי-אלימות.
יהודים התנגדו לשואה הן בגטאות והן במחנות הריכוז.
ההתנגדות כללה פעולות מזוינות, בריחה, תיעוד המתרחש, וחיים תרבותיים וחינוכיים במחתרת.
ערים, עיירות וכנסיות אחדות באירופה סייעו ליהודים והסתירו אותם מפני הנאצים, לעיתים תוך סיכון חייהם.
לדוגמה, העיירה לה שמבון-סור-ליניון בצרפת, שתושביה הסתירו אלפי יהודים.
פעולות דומות להצלת יהודים נעשו על ידי יחידים ומשפחות ברחבי אירופה, כדוגמת סיפורה הידוע של אנה פרנק, לעיתים תוך סיכון חיים ממשי.
בין השנים 1933 ל־1941 קלטה העיר הסינית שאנגחאי למעלה מ־30,000 פליטים יהודים שנמלטו מהשואה באירופה, יותר ממה שקלטו מדינות רבות אחרות.
הפליטים הושמו באזור שיועד להם ונקרא גטו שאנגחאי.
חלק מהפליטים אף סייעו למחתרת הסינית במאבק נגד היפנים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ופרוץ מלחמת האזרחים הסינית, רבים מהפליטים עזבו את סין והיגרו לארצות הברית ולישראל.
התנגדות לפעולה צבאית נגד איראן מתייחסת לעמדות, ליוזמות ולצעדים שננקטו ברמה המקומית והבינלאומית במטרה למנוע או לעכב תקיפה צבאית של מתקני הגרעין האיראניים.
מאז אמצע שנות ה-2000, על רקע חשש מפיתוח נשק גרעיני באיראן ומאמצים של ישראל וארצות הברית לשקול אופציה צבאית, התגבש שיח פוליטי, ביטחוני וציבורי נרחב שהתנגד למהלך צבאי ישיר.
מתנגדי תקיפה באיראן כוללים אישים בכירים במערכת הביטחון והמודיעין, מדינאים בישראל ובעולם, ארגונים בינלאומיים, חלקים מהלובי הישראלי בארצות הברית ותנועות שלום גלובליות.
הם מבססים את עמדתם על מגוון נימוקים, בהם סכנת הסלמה למלחמה אזורית, ספקות לגבי יכולתה של תקיפה להשמיד את התוכנית הגרעינית (מעבר לעיכוב זמני שלה), פגיעה אפשרית באזרחים וביציבות האזור, והאמונה שקיימות חלופות מדיניות, כלכליות ומבצעיות אפקטיביות לעיכוב התגרענות איראן.
תוכנית הגרעין של איראן התקדמה מתחילת שנות ה-2000 ועוררה חשש בישראל, בארצות הברית ובמדינות נוספות כי טהראן חותרת לנשק גרעיני.
לאור זאת, החל דיון ער באשר לאפשרות של תקיפה צבאית מקדימה נגד מתקני הגרעין באיראן, במטרה למנוע ממנה להשיג נשק גרעיני.
בדיון זה נשמעו לא רק קולות התומכים באופציה הצבאית, אלא גם גורמים רבים שהזהירו מפניה.
כבר בשנת 2005 התפרסמו הערכות וחשיפות עיתונאיות על הכנות חשאיות לכאורה בארצות הברית לתקיפה באיראן.
פרשנים ואנשי ביטחון לשעבר, כגון סימור הרש וסקוט ריטר, טענו אז כי הממשל האמריקני שוקל מהלך צבאי, מה שדחף ארגוני חברה אזרחית להתארגן נגד מהלך כזה.
במקביל, ישראל הביעה דאגה גוברת מהתגרענות איראן ושמרה על עמימות לגבי האפשרות שתפעל צבאית בעצמה.
מאמצע שנות ה-2000 נקטו מדינות המערב, בהובלת ארצות הברית, קו של לחץ דיפלומטי והטלת סנקציות כלכליות על איראן, לצד משא ומתן, במטרה לשכנעה להגביל את תוכניתה הגרעינית.
מגמה זו גובתה בהחלטות של מועצת הביטחון של האו"ם להטלת סנקציות (החל מדצמבר 2006), מתוך תקווה לבלום את התקדמות התוכנית ללא צורך במלחמה.
גורמים בינלאומיים כדוגמת הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) והמדינות הבלתי-מזדהות הביעו באופן רשמי התנגדות לתקיפת אתרים גרעיניים.
כך, למשל, הצהירו 118 מדינו ב-2006 כי כל תקיפה או איום בתקיפה על מתקנים גרעיניים למטרות שלום יהוו הפרה חמורה של המשפט הבינלאומי.
מוחמד אל-בראדעי, מנכ"ל סבא"א באותה תקופה, התריע ביוני 2007 שתקיפה באיראן תהיה "מעשה טירוף" ו"תוצאה הרסנית" שלא תפתור את הבעיה.
עם התגברות העימות סביב תוכנית הגרעין האיראנית, החלו להתארגן גורמים שונים בעולם להביע התנגדות מקדימה לאפשרות של מלחמה נוספת במזרח התיכון.
בשנת 2005 הוקם בבריטניה ובארצות הברית הארגון Campaign Against Sanctions and Military Intervention in Iran (CASMII), אשר שם לו למטרה למנוע סנקציות ומלחמה נגד איראן.
בדצמבר 2005 הצליח הארגון לשלב בוועידת שלום בינלאומית בלונדון הצהרה נגד תקיפה באיראן.
באותה שנה גם הושקה קמפיין בינלאומי בשם "Stop War on Iran" בהובלת אישים כפאדי ג'ורג' גאלוויי (חבר פרלמנט בריטי), דניס האלידיי (בכיר או"ם לשעבר) ואחרים.
במקביל, פרשנים ואנשי מודיעין בדימוס החלו להתריע בפומבי על סכנת ההסלמה.
לדוגמה, סקוט ריטר (לשעבר פקח נשק של האו"ם בעיראק) טען כבר ב-2005 שהאופציות הצבאיות שנידונות מול איראן מזכירות את האווירה שקדמה למלחמת עיראק ב-2003. גם חתני פרס נובל לשלום אחדים, כמו שירין עבאדי וג'ודי ויליאמס, פרסמו אזהרות מפני הידרדרות לעימות צבאי עם איראן וקראו לפתרון הסוגיה בדרכי שלום.
דו"ח הערכת המודיעין הלאומית (NIE) שהתפרסם בדצמבר 2007 חולל תפנית בדיון.
על-פי הערכת המודיעין המשותפת לכל סוכנויות הביון בארצות הברית, איראן הפסיקה את תוכנית הנשק הגרעיני הצבאית שלה בשנת 2003. ממצא מפתיע זה חיזק את הטוענים שיש למצות את הדיפלומטיה.
היועץ לביטחון לאומי בבית הלבן סטיבן הדלי אמר "ההערכה מספקת יסוד לתקווה שניתן לפתור את הבעיה באופן דיפלומטי, ללא שימוש בכוח".
בהתאם לכך, ממשל בוש הבן טען שאסטרטגיית הלחץ והמשא ומתן הוכחה כנכונה וכי יש לדחות אופציה צבאית לפחות עד תום הקדנציה (הדו"ח ציין שאיראן לא תוכל לייצר נשק גרעיני לפני 2010–2015).
הערכת המודיעין הזו הוציאה את העוקץ מגורמי ממשל ניציים בוושינגטון, ואכן בסוף 2007 ותחילת 2008 נרשמה רגיעה יחסית בהתבטאויות אמריקניות לגבי תקיפה.
במהלך ההפגנות העולמיות נגד המלחמה ב-18 במרץ 2006, נוסף על הפגנות נגד מלחמת עיראק, רבות מההפגנות כוונו נגד האיום הנתפס כלפי איראן.
ב-23 בספטמבר 2006, אחד הסיסמאות המרכזיות ונושאי הדברים של הדוברים בהפגנה של כ-50,000 איש שהביעו ביקורת על ראש ממשלת בריטניה טוני בלייר בוועידה השנתית של מפלגת הלייבור במנצ'סטר היה הקריאה "אל תתקפו את איראן".
הפגנות נגד המלחמה של עשרות אלפי אזרחים בלונדון ובערים נוספות בהממלכה המאוחדת ב-24 בפברואר 2007 כללו התנגדות לתקיפה צבאית נגד איראן, כאשר המפגינים נשאו שלטים עם הכיתובים "אל תתקפו את איראן" ו"הרחיקו ידיים מאיראן".
במהלך הפגנות נגד המלחמה בארצות הברית ב-27 באוקטובר 2007, מפגינים במיניאפוליס מחו נגד פעולה צבאית נגד איראן.
ב-12 באפריל 2006, הקבוצה הפוליטית MoveOn, המארגנת ומובילה קהילה מקוונת המונה כ-3 מיליון איש, קראה לתומכיה לפעול מול הקונגרס של ארצות הברית כדי למנוע מנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש לתקוף את איראן באמצעות נשק גרעיני.
בפברואר 2007, מפקד נאט"ו לשעבר, הגנרל האמריקאי ומועמד לנשיאות ב-2004 וסלי קלארק, הקים את אתר האינטרנט StopIranWar המתנגד לתקיפה על איראן.
עימותים דיפלומטיים והתנגדות בינלאומית (2007–2008)
בשנים 2007–2008 גברה המתיחות האזורית סביב איראן, אך גם הקולות נגד פעולה צבאית נעשו תקיפים יותר.
בממשל האמריקני התפתח ויכוח פנימי: בעוד סגן הנשיא דיק צ'ייני נחשב לתומך בקו תקיף, בכירים בפנטגון ובדרג הצבאי הביעו הסתייגות.
באפריל 2008 התפטר באופן מפתיע אדמירל ויליאם "פוקס" פאלון, מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית (CENTCOM).
פרשנים קשרו בין התפטרותו לבין אי-הסכמתו להתכונן למלחמה נגד איראן פאלון אותת בפומבי שמלחמה כזו אינה רצויה, בניגוד לעמדות נציות בממשל.
בקיץ 2007 התערבו אף גורמים בקונגרס האמריקני: הסנאטור ג'ים וב (ומשפיעי סנאט נוספים) שיגרו לנשיא ג'ורג' בוש מכתב המבהיר שאין לו סמכות לפתוח במלחמה נגד איראן ללא אישור מפורש של הקונגרס.
במקביל, בית הנבחרים דן בהחלטות המדגישות לחץ לא-צבאי.
יושב-ראש ועדת המשפט, ג'ון קוניירס, אף הזהיר במאי 2008 את בוש כי אם יורה על תקיפה ללא אישור קונגרס הוא עלול לעמוד בפני הליך הדחה.
צעדים אלה שיקפו את הלך הרוח הגובר בוושינגטון לפיו יש לרסן כל כוונה לפתוח בהרפתקה צבאית חדשה במזרח התיכון.
גם בזירה הבינלאומית שמחוץ לארצות הברית ננקטו צעדים חריגים: באליפות הוועידה הכללית של סבא"א ב-2007 הבהיר אל-בראדעי (מנכ"ל הסוכנות) כי אם תותקף איראן הוא יראה בכך צעד כה הרה-אסון שיתפטר מתפקידו לאות מחאה.
רוסיה, סין ומדינות נוספות הביעו פומבית דאגה מאפשרות של תקיפה.
שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב, הזהיר ביוני 2008 את ישראל מלנקוט פעולה צבאית, ואמר שמהלך כזה יהיה "קטסטרופלי לכל המזרח התיכון".
ב-21 בספטמבר 2007, במהלך נאום של שר החוץ הצרפתי ברנאר קושנר בוושינגטון., מפגינים מארגון קוד פינק הציגו שלטים עם הסיסמה "בוש + קושנר = מלחמתנים!", אחד מהם ניסה לעלות על הבמה, והם צעקו "לא למלחמה עם איראן!
לא למלחמה עם איראן!" המפגינים הוצאו מהאולם על ידי כוחות הביטחון, אך חזרו לאחר שקושנר ביקש לאפשר להם לשוב.
הוא הצהיר: "אינני תומך במלחמה עם איראן, אני רוצה למנוע את המלחמה – ולכן הם צדקו!"
ב-24 בספטמבר 2007, במהלך אירוע באוניברסיטת קולומביה עם נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד ונשיא האוניברסיטה לי בולינגר, סטודנטים רבים הפגינו בחוץ.
אחד הסטודנטים נשא שלט עם הכיתוב "לא למלחמה עם איראן".
ההקדמה של בולינגר לפני נאומו של אחמדינז'אד והתגובה שלאחר מכן של אחמדינז'אד נחשבו למחלוקתיים בעיני כמה עיתונאים.
היו שסברו כי האירוע עלול להוביל למלחמה עם איראן.
בתוך ישראל עצמה, עד 2008 נשמרה לרוב אחדות פומבית סביב הצגת האיום האיראני, אך מאחורי הקלעים התנהל דיון זהיר.
ראש הממשלה אהוד אולמרט דגל בשיתוף פעולה הדוק עם ארצות הברית.
במאי 2008, בעת ביקורו של הנשיא ג'ורג' בוש בישראל, העלה אולמרט בשיחה אישית את האפשרות שישראל תתקוף באיראן וביקש את "אור הירוק" האמריקני.
בוש, סירב בתוקף לבקשה והבהיר שלא יתמוך במהלך כזה בתקופת כהונתו.
בשנת 2022 אמר אולמרט בראיון כי לישראל אין יכולת צבאית לתקוף את איראן.
סירובו של בוש התבסס על שני טעמים: חשש אמריקני כבד מפני תגובת נגד איראנית נרחבת (תקיפת כוחות ובסיסי ארצות הברית בעיראק ובמפרץ, ושיבוש נתיבי הנפט במצרי הורמוז), בנוסף הוא הטיל ספק אם תקיפה בודדת אפילו עם עשרות מטוסים תשיג השמדה מלאה של מתקני הגרעין האיראניים.
הבנה זו, שתקיפה עשויה רק לעכב ולא להשמיד כליל את פרויקט הגרעין, חיזקה גם היא את קולם של מתנגדי המהלך הצבאי.
שר הביטחון שאול מופז אמר ביוני 2008 כי "תקיפת איראן כדי לעצור את תוכניתה הגרעינית תהיה בלתי נמנעת" ואף הזהיר מגרעין איראני כבר בשנת 2010. אמירה שזכתה לכותרות בינלאומיות.
בתגובה, הבהירה ארצות הברית (דרך שר ההגנה רוברט גייטס ואחרים) שאמירה זו אינה מייצגת החלטה מוסכמת, ושעדיף למצות את הסנקציות.
למעשה, בסוף עידן ממשל בוש (2008) ובמעבר לממשל אובמה (2009), חלון ההזדמנויות הצבאי נסגר זמנית: בוש נמנע מצעד צבאי, ואובמה הדגיש את גישת "יד מושטת" ושיח עם איראן.
בסוף יולי 2008, עורך הדין לזכויות אדם פרנסיס בויל המליץ כי ממשלת איראן תגיש תביעה כנגד ארצות הברית וישראל בבית הדין הבינלאומי לצדק (ICJ) על מנת לקבל צו של צעדים זמניים להגנה (המקבילה לצו מניעה זמני בחוק הבין-לאומי) נגד ביצוע פעולה צבאית נגד איראן.
בויל סייע בעבר לבוסניה והרצגובינה להגיש תביעה דומה בבית הדין הבינלאומי נגד סרביה ב-19 במרץ 1993, והשיג צו זה ב-8 באפריל 1993.
ויכוח פנימי בישראל והתנגדות מערכת הביטחון (2010–2012)