tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1822 ניסה שילדס להגר לארצות הברית, אך ספינתו עלתה על שרטון ליד חופי סקוטלנד, והוא היה אחד משלושה או ארבעה ניצולים בלבד.
בסביבות 1826 הצליח להגיע לאמריקה, אך גילה שדודו, שאותו קיווה לפגוש, כבר נפטר.
שילדס לקח עבודה כמלח והפך לקצין פיננסי על סיפון של אוניית סוחר.
עם זאת, תאונה הותירה אותו פצוע עם שתי רגליים שבורות, והוא אושפז בבית חולים למשך שלושה חודשים.
לאחר שהחלים, התנדב ונלחם במלחמת הסמינול השנייה, שם הגיע לדרגת לוטננט.
הוא שהה זמן מה בקוויבק, שם ייסד בית ספר לסיף.
לבסוף התיישב בעיירה קסקסקיה במחוז רנדולף, אילינוי, בשנת 1832. שם למד משפטים והחל לעסוק בעריכת דין, תוך שהוא מלמד צרפתית כדי להשלים הכנסה.
בשנת 1836 החל לכהן כחבר בבית הנבחרים של אילינוי, ובשנת 1839 נבחר למבקר המדינה של אילינוי.
שילדס כמעט השתתף בדו-קרב ב-22 בספטמבר 1842 עם אברהם לינקולן, אז עורך דין צעיר מספרינגפילד, אילינוי.
לינקולן פרסם מכתב שנוי במחלוקת בעיתון המקומי, ה-Sangamo Journal, שבו הוא מתח ביקורת על שילדס תוך שהוא מתחזה לאיכר מקומי בשם "דודה בקה" או פשוט "רבקה".
באותה תקופה, הייתה מחלוקת עזה סביב השימוש בכסף נייר לעומת זהב וכסף לתשלום חובות ציבוריים.
הבנק המדינתי של אילינוי נסגר, ושילדס, בתפקידו כמבקר המדינה, הפך למוקד של כעס וביקורת מצד חברי המפלגה הוויגית, במיוחד בשל הבחירות הקרובות של 1842. מרי טוד, ארוסתו של לינקולן לעתיד, סייעה בעריכת המכתב, והיא וחברתה הקרובה, ג'וליה ג'יין, המשיכו לכתוב לעיתון ללא ידיעת לינקולן.
במכתב, "רבקה" לעגה לשילדס וכינתה אותו "שוטה כמו גם שקרן".
בנוסף, המכתב כלל תיאור מביך של שילדס במסיבה:
הפרסומים עוררו סערה בספרינגפילד, ושילדס, שנפגע עמוקות מהלעג הציבורי, דרש לקבל התנצלות וגילוי של זהות המחבר.
לינקולן לקח אחריות על המכתבים והסכים לאתגר.
שילדס דרש מלינקולן התנצלות מלאה, והעימות הסלים לשלב שבו שניהם בחרו עוזרים וקבעו להיפגש בדו-קרב באי "בלודי איילנד" (Bloody Island), השוכן בין מיזורי לאילינוי.
מכיוון שהחוק התיר לאדם שזומן לדו-קרב לבחור את כלי הנשק, לינקולן בחר בחרבות פרשים, מתוך ידיעה ששילדס היה צלף מיומן וגם בגלל יתרונו בגובה – לינקולן היה בגובה 1.93 מטרים לעומת 1.75 מטרים של שילדס.
לפי חלק מהדיווחים, ג'ון הארדין ור.
אינגליש התערבו ושכנעו את השניים להפסיק את העימות.
אחרים טוענים שהשניים פתרו את הסכסוך ללא אירוע נוסף, בין אם באמצעות איומים מצד לינקולן או דרך התנצלות והסבר מטעמו.
בכל מקרה, כל הגרסאות מסכימות שהשניים עזבו את האי מבלי לקיים את הדו-קרב.
לאחר מכן, שילדס ולינקולן הפכו לידידים קרובים ושמרו על קשר טוב במשך כל חייהם.
ב-18 בפברואר 1845 מונה שילדס לשופט בבית המשפט העליון של אילינוי, במקומו של סטיבן א.
כהונתו בבית המשפט הייתה יחסית חסרת אירועים, ולאחר זמן קצר הוא התפטר כדי להתמנות לתפקיד נציב משרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית.
במהלך כהונתו במשרד הקרקעות, השקיע שילדס מאמצים רבים בקידוחים, בדיקות, סקרים ובחינות קרקע באיווה, כחלק מתוכניתו להקים מושבה למהגרים אירים באזור זה.
מאוחר יותר, הוא התפטר מהתפקיד כדי לקבל פיקוד כבריגדיר גנרל בעקבות פרוץ מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
ב-1 ביולי 1846, גויס ג'יימס שילדס כבריגדיר גנרל של מתנדבים כדי להילחם במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
הוא שירת תחת זאכרי טיילור, שהיה גם הוא בריגדיר גנרל בריגדה באותה תקופה, ולאחר מכן תחת בריגדיר גנרל ג'ון א.
וול ומייג'ור גנרל וינפילד סקוט.
בשנת 1846 יצא שילדס למלחמה עם שתי בריגדות תחת פיקודו.
בפברואר 1847, כאשר העיר טמפיקו ננטשה, אנשיו השתלטו עליה.
הוא פיקד על הבריגדה השלישית, בדיוויזיית המתנדבים, בקרבות וראקרוס וסרו גורדו, שם נפצע קשה מרסיסי קלע אשכול, והיה עליו להחלים במשך תשעה שבועות.
שילדס שב ללחימה והשתתף ביום אחד בלבד בשני קרבות משמעותיים: קונטרראס וצ'ורובוסקו.
תפקודו בקרבות אלו זכה לביקורות מעורבות: בעוד חלק ראו את פיקודו כמסורבל, אחרים שיבחו אותו על כישוריו הטקטיים.
הבריגדה שלו נזקקה לתגבורות כדי לגבור על התנגדות חזקה מצד האויב, אך הצליחה לקחת למעלה מ-800 שבויים.
בקרב צ'פולטפק נפצע שילדס פעם נוספת, הפעם בזרועו, לאחר שסוסו נהרג בקרב והוא נאלץ להמשיך להילחם רגלית תוך כדי הנהגת אנשיו עם חרב בידו.
הוא נשאר בשדה הקרב עד לסיומו, אך לאחר מכן נאלץ להחלים במשך מספר חודשים עד לסיום הקרבות האחרונים של המלחמה.
שילדס שב לארצות הברית, שוחרר מתפקידו ב-28 ביולי 1848, וחטיבתו פורקה.
הוא חזר לעסוק בעריכת דין באילינוי.
בתום שירותו, הוענקה לו דרגת כבוד של מייג'ור גנרל, והוא קיבל שני חרבות כבוד, אחת מקרוליינה הדרומית והשנייה מאילינוי.
לאחר המלחמה, ב-14 באוגוסט 1848, מינה הנשיא ג'יימס פולק את ג'יימס שילדס לתפקיד מושל טריטוריית אורגון, שנוסדה באותו היום.
המינוי אושר על ידי הסנאט האמריקאי, אך שילדס סירב לקבל את התפקיד.
במקומו, מונה ג'וזף ליין, שהפך למושל הראשון של הטריטוריה החדשה.
שילדס סירב למשרת המושל כדי להתמודד על מושב בסנאט מטעם אילינוי.
הוא נבחר, אך הבחירה בוטלה משום שלא היה אזרח ארצות הברית במשך תשע שנים כנדרש על פי החוקה.
שילדס התאזרח ב-21 באוקטובר 1840, אך נבחר לסנאט ב-13 בינואר 1849. כתוצאה מכך, הוא נאלץ להתפטר ב-14 במרץ, שב לאילינוי, התמודד שוב בבחירות מיוחדות בדצמבר אותה שנה (לאחר שחלפו תשע השנים הנדרשות), וזכה במושב מחדש.
כסנאטור, הוא התנגד לעבדות ותמך במענקי קרקע למכללות חקלאיות, למסילות ברזל, לחיילים ולמתיישבים במסגרת חוק בית.
בשנת 1854 פרסם שילדס את הספר *A History of Illinois, from its Commencement as a State in 1818 to 1847*, שהיה במקור כתב יד מאת מושל אילינוי תומאס פורד.
בהקדמה לספר כתב שילדס כי פורד מסר לו את כתב היד על ערש דווי, כדי ששילדס יפרסם אותו וישתמש בהכנסות למען ילדיו היתומים של פורד.
באותה שנה, הוקם בשיקגו כוח צבאי שנקרא "Shields Guards" לכבודו של שילדס.
כוחות אלו הפכו לפלוגות I ו-K ברגימנט הרגלים המתנדבים ה-23 של אילינוי.
בשנת 1855, שילדס הפסיד בבחירות מחדש לסנאט מטעם אילינוי בריצה משולשת מול אברהם לינקולן וליימן טראמבל.
לאחר מספר סבבי הצבעה, טראמבל ניצח וזכה במושב.
שילדס עבר לאחר מכן למינסוטה, לבחון קרקעות שהוענקו לו בתמורה לשירותו הצבאי.
הוא פעל לארגן הגירה של מהגרים אירים מהחוף המזרחי לטריטוריית מינסוטה, שהתיישבו במחוזות רייס ולה-סואר.
שילדס עצמו ייסד את העיירה שילדסוויל (Shieldsville), מינסוטה, והיה מעורב גם בהתיישבות המוקדמת של פַּרִיבּוֹ (Faribault), מינסוטה.
בשנת 1857, לאחר טבח שערכו ילידים אמריקאים במתיישבים באזור ספיריט לייק שבאיווה, הוביל שילדס קבוצה של כ-100 אנשים ממינסוטה להילחם בשבטים.
עם זאת, עד שהגיע, השבטים כבר הובסו על ידי כוחות תחת פיקודו של ג'אדסון בישופ.
כאשר מינסוטה קיבלה מעמד של מדינה בשנת 1858, והמחוקקים התכנסו בדצמבר, שילדס הוצע כמועמד פשרה לסנאט של ארצות הברית לצד הנרי מוור רייס.
השניים הגרילו קשים כדי לקבוע מי מהם יכהן תקופת כהונה ארוכה ומי תקופה קצרה.
שילדס הגריל את הקש הקצר וכיהן עד מרץ 1859 בלבד.
בבחירות המחודשות של 1859 הפסיד למורטון ס.
לאחר מכן עבר שילדס לקליפורניה, ובשנת 1861 התחתן עם מרי קאר.
הוא היה מעורב במיזם כרייה במקסיקו, ושם היה כאשר מונה לבריגדיר גנרל של מתנדבים מקליפורניה עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, כמחליפו של פרדריק וו.
שילדס פיקד על הדיוויזיה השנייה של הקורפוס החמישי בארמיית הפוטומק (שהפך לאחר מכן לחלק מארמיית שֶנַנדוֹאה) במהלך מערכת העמק של 1862.
שילדס נפצע בקרב קרנסטאון ב-22 במרץ 1862, אך כוחותיו הסבו תבוסה טקטית לגנרל תומאס ג'יי.
"סטונוול" ג'קסון, היחידה במהלך המערכה ואף במהלך כל המלחמה.
למחרת הקרב, קיבל שילדס דרגת מייג'ור גנרל, אך המינוי בוטל, נשקל מחדש, ולבסוף נדחה.
בעקבות הדחייה של קידומו, שילדס התפטר מצבא האיחוד.
באופן לא רשמי, הוצע לו לפקד על ארמיית הפוטומק על ידי הנשיא אברהם לינקולן, אך שילדס סירב בשל יחסיו המתוחים עם מזכיר המלחמה אדווין סטנטון.
בשנת 1863, שילדס עבר לסן פרנסיסקו, שם שימש כממלא מקום המנהל של הרכבת של המדינה.
לאחר מכן עבר לעמק המיסיסיפי, והמשיך לוויסקונסין.
בשנת 1866 התיישב בקרולטון, מיזורי, שם נשאר עד מותו 13 שנים מאוחר יותר.
שם טיפל בחוותו, העביר הרצאות והמשיך את מעורבותו הציבורית.
בשנת 1868, שילדס ניאות להתמודד עם בקשתם של תומכים שהתייצבו על מנת להתמודד על מקום בקונגרס, אך בסופו של דבר הפסיד בבחירות.
תוצאות הבחירות היו שנויות במחלוקת, ובסופו של דבר הוענק לו שכר לשנה על ידי הקונגרס.
חבר הקונגרס, בנג'מין באטלר, הציע לו להיות שוער הסף של בית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1876, אך שילדס, שראה בכך השפלה, סירב.
שילדס היה מעורב בגיוס כספים לצורך סיוע לאזורי דרום ארצות הברית שנפגעו ממחלת הקדחת הצהובה.
הוא שימש כחבר בית הנבחרים של מדינת מיזורי, ובתור ממונה רכבות היה מעורב בהקמת "ועדת הרכבות" של המדינה.
בשנת 1879, נבחר למלא את המושב שהתפנה עקב מותו של הסנאטור לואיס ו.
הוא שימש רק שלושה חודשים בסנאט, ולא הסכים להתמודד על מושב נוסף.
בכך הפך שילדס לאדם היחיד ששימש כסנאטור מ-3 מדינות שונות.
שילדס מת באופן מפתיע ב-1 ביוני 1879 באוטומווה, איווה, במהלך סיור הרצאות, לאחר שהתלונן על כאבים בחזה.
גופתו הועברה לקרולטון, מיזורי ברכבת, שם התקיימה לו לוויה בכנסייה הקתולית המקומית, וגופתו הוסעה לבית הקברות של סנט מרי על ידי שתי פלוגות של רגימנט הרגלים ה-19, רובאי קרייג ותזמורת כלי נשיפה בת 20 נגנים.
קברו נותר ללא סימן במשך 30 שנה, עד שהממשל המקומי והקונגרס האמריקאי מימנו אנדרטה מגרניט וברונזה לכבודו שם.
שילדס לא היה אדם עשיר בשנותיו האחרונות, ובמותו היו החפצים היקרים ביותר שיכל להשאיר למשפחתו חרבות טקסיות, שניתנו לו לאחר סיום מלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
לאחר מותו, מרי שילדס נשארה בקרולטון עם בתם ושני בניהם, עד שהעבירה את מגוריה לניו יורק, שם חיה עם בנם דניאל.
פסל ברונזה של שילדס הוענק על ידי מדינת אילינוי בשנת 1893 לקפיטול האמריקאי, והוא מייצג את המדינה בהיכל הפסלים הלאומי.
הפסל פוסל על ידי לאונרד וולק, והוקדש בדצמבר 1893. פסל של שילדס ניצב מול בית המשפט של מחוז קרולטון, מיזורי.
הוא הוקדש ב-12 בנובמבר 1910, ועיתונים דיווחו על "מאות מבקרים ממדינות שונות" שהיו נוכחים בהשקת הפסל.
הקונגרס הקצה 5,000 דולר להקמת האנדרטה.
פסל שלישי ניצב באדמות הקפיטול בסיינט פול, מינסוטה, והוקדש בשנת 1914.
דרק וורפילד כתב שיר בשם "The Ballad of General Shields" (הבלדה של הגנרל שילדס) עליו.
ג'יימס אלכסנדר ריד היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית ממיזורי.
ריד נולד ב-9 בנובמבר 1861, בחווה במחוז ריצ'לנד, אוהיו.
הוא היה צאצא של החלוץ האמריקאי דייוויד ריד.
בגיל 3 עבר עם משפחתו לסידר רפידס שבאיווה.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ולאחר מכן למד בקו קולג'.
ב-1887 הוסמך כעורך דין ועבר לקנזס סיטי שבמיזורי.
ריד כיהן כחבר מועצת העיר של קנזס סיטי בשנים 1897–1898. בשנת 1898 התמודד על תפקיד התובע של מחוז ג'קסון, כשמאחוריו עמדו התמיכה הפוליטית והכספית של מנהיג המפלגה הדמוקרטית המקומית, ג'יימס פנדרגסט.
בשנת 1899 ניהל ללא הצלחה משפט נגד ג'סי אי.
ג'יימס, בנו של הפושע הידוע לשמצה ג'סי ג'יימס, באשמת שוד רכבת.
בין השנים 1900–1904 שימש כראש עיריית קנזס סיטי.
בשנת 1910 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם מיזורי, שם כיהן שלוש קדנציות רצופות, מ־1911 ועד 1929, אז פרש.
בניגוד לרבים מבני מפלגתו, התנגד להצטרפות ארצות הברית לחבר הלאומים.
הוא ניסה להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות – אך נכשל.
בשנים 1917–1921 כיהן כיו"ר ועדת המידות והמשקלות בסנאט.
אחת התרומות החשובות ביותר שלו למדינת מיזורי התרחשה ב־1913, כאשר כחבר ועדת הבנקאות של הסנאט שינה את הצבעתו ושבר את הקיפאון שאִפשר את חקיקת חוק הפדרל ריזרב.
התוצאה הייתה שמיזורי קיבלה שניים מתוך 12 בנקי הפדרל ריזרב – בסנט לואיס ובקנזס סיטי – והיא המדינה היחידה עם שני מטות כאלו.
ריד המשיך להיות מעורב באופן פעיל בעבודת הוועדה, לקידום תיקונים לחוק שיחזקו את כוחו ועצמאותו של הבנק המרכזי.
הנשיא וודרו וילסון אף שלח אליו מכתב אישי שבו הודה לו על תרומתו.
עם זאת, ריד שיקף גם את דעותיו הגזעניות של האזור שממנו בא.
בדיון על חוק ההגירה של 1917 טען כי "איש שאינו מן הגזע הלבן לא צריך להיות מורשה להתיישב לצמיתות בארצות הברית".
הוא ניסה להרחיב את ההגבלות כך שיחולו גם על מהגרים ממוצא אפריקני, בנוסף לאיסורים על מהגרים ממדינות אסיה.
מנגד, היה הסנאטור היחיד שהתנגד לחוק מכסות החירום של 1921, שהטיל מגבלות חמורות על ההגירה.
בהמשך דרכו הפוליטית התנגד ריד בגלוי לקו קלוקס קלאן, במיוחד במסע הבחירות שלו לכהונה נוספת ב־1922 – התנגדות שגרמה לו לאבד קולות רבים.
ב־1927 התנגד להארכת חוק שפרד–טאונר (1921), שנועד להפחית תמותת תינוקות ואמהות.
הוא גם תקף את לשכת הילדים על "מימון פדרלי מופרז" ועל "הכוח והשליטה" שניתנו לגרייס אבוט, העומדת בראש הלשכה.
בדיון בסנאט לגלג ריד על הלשכה והציע בציניות: "עדיף שנקים ועד אמהות שידריך את הזקנות הרווקות שבלשכה איך להשיג בעל ולהוליד ילדים משלהן".
בשנת 1929, עם פרישתו מהסנאט, פרסם העיתונאי ה.
מנקן מאמר שבח שבו הילל את ריד על התנגדותו ל"פופוליסטים" ו"שרלטנים" משתי המפלגות.
ריד פרש מן הפוליטיקה וחזר למיזורי, שם המשיך לעסוק בעריכת דין.
במקביל היה פעיל בארגון האזרחי "סיביטן".
ריד ייצג את התובע המחוזי של מחוז סאפוק, מסצ'וסטס, ג'וזף ק.
פלטייר, בהליך הדחתו בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס.
ב־21 בפברואר 1922 הרשיע בית המשפט את פלטייר ב־10 מתוך 21 סעיפים והדיח אותו מתפקידו.
בשנת 1927 ייצג ללא הצלחה את הנרי פורד במשפט הדיבה הפדרלי ספירו נגד פורד, שהוגש בידי אהרון שפירו, מנהיג תנועת החקלאים האמריקנית.
בעיתון The Dearborn Independent פרסם פורד סדרת מאמרים (מתוך ספרו היהודי הבין-לאומי) שהאשימו את שפירו ואת תנועת החקלאים בקנוניה יהודית בינלאומית לרמות חקלאים אמריקנים.
המשפט הסתיים בפסילת ההליך, ולאחר מכן פורד בחר להתפשר ולשלם פיצוי גדול לספירו – מאחורי גבו של ריד, שטען כי ניצח.
במרץ 1931 שימש ריד כסנגור של מיירטל בנט, שירתה למוות בבעלה, ג'ון בנט, סוכן מכירות בשמים, ב־29 בספטמבר 1929, לאחר ויכוח על משחק ברידג' שהסתיים זה עתה.
המשפט, שנערך בבית המשפט של מחוז ג'קסון במיזורי, זכה לסיקור עולמי.
במהלך המשפט נודע לריד שמאהבתו הנשואה ושכנתו, נל דונלי, בהריון ממנו.
בעלה של דונלי איים כי יתאבד אם היא תיכנס להריון, משום שלא היה יכול להביא ילדים.
ריד סירב להתגרש מאשתו, לה היה נשוי כבר 43 שנים.
בספטמבר 1931 חזרה דונלי מאירופה עם תינוק בשם דייוויד, שלכאורה אומץ – אך היה למעשה בנו של ריד.
בני הזוג הסכימו שלא יינקטו צעדים נוספים עד למותה של אשתו החוקית של ריד.
בדצמבר 1931 נחטפו דונלי והנהג שלה ונכלאו כבן ערובה תמורת כופר.
ריד היה מעורב מאוד בחקירה, ויש שטענו שפנה לעזרתו של ג'ון לאזיה, דמות מרכזית בפשע המאורגן בקנזס סיטי, כדי לשחררה.
החטיפה הסתיימה בתוך 34 שעות.
בהמשך נגזרו עונשי מאסר על שלושה מהחוטפים, בעוד הרביעי זוכה בטענה שחשב שחוטף אדם אחר.
לאחר מות אשתו של ריד ב־1932, התגרשה דונלי מבעלה, ובדצמבר 1933 נישאה לריד.
הוא נפטר ימים ספורים לפני יום הולדתו ה־13 של בנו, לאחר שחלה בדלקת ריאות בעקבות דיג בגשם.
ריד מת ב-8 בספטמבר 1944 בבית הקיץ שלו במחוז אוסקודה, מישיגן.
ג'יימס שיף היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית וחבר הסנאט של ארצות הברית מניו המפשייר.
שיף נולד ב-16 בנובמבר 1755 בפורטסמות' שבפרובינציית ניו המפשייר, השלים לימודי מכינה קדם אקדמית וסיים את לימודיו במכללת הרווארד ב-1774. הוא עסק במסחר, ולאחר מכן היה חבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר מ-1788 עד 1790, חבר בסנאט של ניו המפשייר ב-1791, 1793 ו-1799, וחבר במועצה המבצעת של המדינה ב-1799.
שיף נבחר כפדרליסט לקונגרס השישי, וכיהן מ-4 במרץ 1799 עד 3 במרץ 1801; לאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן מ-4 במרץ 1801 ועד להתפטרותו ב-14 ביוני 1802. בשנת 1815, שיף נבחר לחבר באגודת העתיקות האמריקאית, ובשנת 1816 הוא נכשל בניסיונו להיבחר לתפקיד מושל ניו המפשייר.
הוא מת ב-5 בדצמבר 1829 בפורטסמות' ונקבר בבית הקברות של כנסיית סנט ג'ון.
ג'יימס שורמן היה סוחר ומדינאי אמריקאי, אשר ייצג את ניו ג'רזי בקונגרס הקונטיננטלי וכן בבית הנבחרים של ארצות הברית ובסנאט של ארצות הברית.
שורמן נולד ב-12 בפברואר 1756 בניו ברונסוויק שבפרובינציית ניו ג'רזי, למד בקולג' קווינס (כיום אוניברסיטת ראטגרס), והשלים את לימודיו ב-1775. כשסיים את לימודיו הקים פלוגת מתנדבים בניו ברונסוויק והוביל אותה כקפטן במיליציה של מחוז מידלסקס.
הוא הוביל אותם בקרב על ברוקלין ב-27 באוגוסט 1776, שם נלכד בשבי.
הוא הוחזק כשבוי מלחמה עד ראשית האביב 1777 כאשר נמלט כדי להצטרף מחדש לצבא הקונטיננטלי במוריסטאון.
שורמן חזר לניו ברונסוויק ופתח בקריירה מסחרית בעודו משרת במיליציה.
הוא נבחר לאספה הכללית של ניו ג'רזי מ-1783 עד 1785. בשנת 1786 נשלח על ידי ניו ג'רזי כציר לקונגרס הקונטיננטלי.
באותה שנה היה אחד מהנציגים בוועידת אנאפוליס שקראה לחוקה חדשה עבור ארצות הברית.
הוא המשיך לכהן במושב הקונגרס של 1787, ואז הוחזר לאספת המדינה ב-1788.
כאשר הוקמה ארצות הברית, נבחר שורמן לקונגרס הראשון, וכיהן מ-1789 עד 1791. הוא כיהן בשתי קדנציות נוספות בבית הנבחרים, בקונגרס ה-6 (1797–1799) ובקונגרס ה-13 (1813–1815).
שורמן מת ב-22 בינואר 1824 בניו ברונסוויק שבניו ג'רזי, ונקבר בחצר הכנסייה של הכנסייה הרפורמית ההולנדית הראשונה שם.
ג'יימס תומאס בלייר הבן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה־44 של מדינת מיזורי בין השנים 1957–1961, וכסגן מושל מיזורי בשנים 1949–1957. בלייר היה חבר המפלגה הדמוקרטית.
בראשית דרכו הפוליטית היה חבר בית הנבחרים של מיזורי.
בלייר נולד במייסוויל שבמיזורי, בנם של ג'יימס ת.
אביו היה עורך דין בולט בספרינגפילד, שלימים התמנה לעוזר התובע הכללי של מיזורי וב-1914 מונה לשופט בבית המשפט העליון של המדינה.
בלייר התחנך בבתי הספר הציבוריים של ג'פרסון סיטי ובאקדמיה הצבאית סטונטון שבווירג'יניה.
לאחר מכן למד במכללה למורים של דרום־מערב מיזורי (אוניברסיטת המדינה של מיזורי בהווה) ובאוניברסיטת מיזורי.
בשנת 1924 השלים לימודי תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת קמברלנד שבטנסי.
ביולי 1926 נישא לאמילי צ'ורן מקנזס סיטי, ולזוג נולדו שני ילדים: ג'יימס ת.
במלחמת העולם השנייה שירת בלייר בחילות האוויר של צבא ארצות הברית בזירה האירופית.
הוא הגיע לדרגת לוטננט קולונל, ועוטר בעיטורים אחדים בהם לגיון ההצטיינות, כוכב הארד, ומדליית האוויר.
בלייר נכנס לפוליטיקה זמן קצר לאחר גמר לימודי המשפטים שלו, כאשר נבחר ב-1925 לתפקיד התובע העירוני של ג'פרסון סיטי.
בשנת 1928 נבחר לכהונה ראשונה מבין שתיים בבית הנבחרים של מיזורי.
לאחר כהונתו השנייה בבית הנבחרים המדינתי עזב את הפוליטיקה לטובת עריכת דין פרטית, עד שגויס לשירות צבאי במלחמה.
לאחר מכן שב לפוליטיקה, וב-1947 נבחר לכהן כראש עיריית ג'פרסון סיטי.
כהונתו כראש עירייה לא האריכה ימים, שכן בשנת 1948 נבחר לסגן מושל מיזורי, תפקיד שבו כיהן עד שנבחר למושל ב-1956. בנובמבר 1956 נבחר למושל מיזורי לאחר שגרף 52.07% מקולות הבוחרים, וגבר על מועמד המפלגה הרפובליקנית לון הוקר.
במהלך כהונתו כמושל נודע בלייר כתומך בזכויות האזרח.
בנאומו בפני האספה הכללית של מיזורי הצהיר: אמירה זו הובילה, בין השאר, להקמת מועצת זכויות האדם של מיזורי בשנת 1957. בלייר קידם גם רפורמות בתחום הרווחה, יזם את הרחבת ביטוח הבריאות לנכים, והקים את המשרד הראשון לביקורת ובקרת תקציב המדינה.
הישגים נוספים מתקופת כהונתו כוללים חקיקת חוק לרישוי בתי אבות, הקמת מועצת השכלה גבוהה, הרחבת משטרת הכבישים של מיזורי, הטלת הגבלת מהירות נסיעה בכבישים המדינתיים, והקמת קרן פנסיה לעובדי המדינה.
על פי חוקת מיזורי באותה תקופה, נאסר על מושל לכהן שתי כהונות רצופות, ולכן פרש בלייר מהחיים הפוליטיים עם תום כהונתו בינואר 1961.
ב-12 ביולי 1962 נמצאו בלייר ורעייתו ללא רוח חיים בבית מגוריהם שבפרוור בפאתי ג'פרסון סיטי, לאחר שנפגעו מהרעלת פחמן חד-חמצני.
לפי הערכות, מערכת מיזוג האוויר המרכזית של הבית שאבה פליטה ממכונית שהושארה פועלת בטעות בתוך המוסך.
בלייר ורעייתו נטמנו בבית העלמין ריברוויו בג'פרסון סיטי.
ג'יימס וב תרוקמורטון היה פוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של טקסס בשנים 1851–1857, כחבר הסנאט של טקסס בשנים 1857–1861 ובשנים 1863–1866, כמושל טקסס ה-12 בשנים 1866–1867, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1875–1879 ובשנים 1883–1887.
ג'יימס תרוקמורטון נולד בעיר ספרטה שבטנסי, כבנם של הרופא ד"ר ויליאם אדוארד תרוקמורטון ושל אליזבת (לבית וב) תרוקמורטון.
ב-1836 עברה משפחתו לפאייטוויל שבארקנסו, משם ב-1841 למחוז פנין שברפובליקת טקסס, ובהמשך למחוז קולין שבטקסס.
הוא התחנך במערכת החינוך הציבורי טרם המעבר לטקסס.
ב-1844 הוא החל ללמוד רפואה בפרינסטון שבקנטקי בהדרכת דודו, וב-1849 החל ללמוד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין.
בעקבות פרוץ מלחמת ארצות הברית-מקסיקו, התגייס תרוקמורטון בפברואר 1847 לרגימנט המתנדבים הראשון של טקסס.
כמה חודשים לאחר מכן הוא מונה כעוזר רופא בטקסס ריינג'רס, עד שביוני אותה שנה הוא שוחרר מטעמי בריאות.
בשנים 1851–1857 כיהן תרוקמורטון כחבר בית הנבחרים של טקסס, ולאחר מכן ועד 1861 כחבר הסנאט של טקסס.
בוועידת הפרישה של טקסס מהאיחוד ב-1861, היה תרוקמורטון אחד משמונת הנציגים היחידים שהצביעו נגד הפרישה.
על אף זאת, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית הוא שירת בצבא הקונפדרציה, בתחילה כקפטן של פלוגה K של רגימנט הפרשים השישי של טקסס.
עד 1862 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
במהלך סוף שנה זו, כשהוצב בצפון טקסס, שהייתה במצב של תוהו ובוהו בשל התעללויות של הצבא והמיליציה, הוא הציל את כל החשודים בפעילות נגד גיוס חובה, למעט חמישה, ממעשה לינץ'.
מעשי אלימות נגד משתפי פעולה לכאורה עם האיחוד היו שכיחים בצפון טקסס לאחר התלייה הגדולה בגיינסוויל באוקטובר 1862, כאשר 42 איש נרצחו, רובם בתלייה.
ב-1863 נבחר תרוקמורטון שוב לסנאט של טקסס, וכיהן בו עד 1866.
בבחירות למשרת מושל טקסס שהתקיימו ב-1866 הביס תרוקמורטון את המושל לשעבר אלישע פיז, ובאותה עת אושרה בטקסס חוקה חדשה למדינה.
שותפו למרוץ שנבחר כסגן המושל היה ג'ורג' וושינגטון ג'ונס.
במהלך תקופת כהותו כמושל, גישתו המקלה של תרוקמורטון כלפי אנשי הקונפדרציה לשעבר, וגישתו בנוגע לזכויות האזרח נגדו את מדיניות השיקום של הרפובליקנים הרדיקלים בקונגרס.
הוא זעם על המפקד הצבאי המקומי, מייג'ור גנרל צ'ארלס גריפין , ששכנע את הממונה עליו פיליפ שרידן להדיח את תרוקמורטון מתפקידו ולהחליפו בפיז, שהיה מושל ממונה מטעם המפלגה הרפובליקנית ותומך האיחוד.
עם דעיכת השפעת הרפובליקנים הרדיקלים באמצע שנות ה-70, נבחר תרוקמורטון לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של טקסס ב-1874, וב-1876 נבחר לתקופת כהונה נוספת.
ב-1878 הוא לא התמודד על כהונה שלישית בבית הנבחרים.
ב-1882, כאשר סגנו לשעבר, ג'ורג' וושינגטון ג'ונס, לא התמודד על כהונה נוספת בבית הנבחרים, נבחר תרוקמורטון שוב לקונגרס כנציג המחוז החמישי של טקסס, ושוב לכהונה שנייה ב-1884. ב-1886 הוא לא התמודד שוב לבית הנבחרים.
ב-1848 נשא תורקמורטון לאישה את אן ראטן, ולשניים נולדו עשרה ילדים.
ג'יימס תרוקמורטון נפטר במקיני שבטקסס ב-21 באפריל 1894, בגיל 69, כתוצאה מנפילה שנבעה מחולשתו ממחלת כליות שלקה בה.
הוא נטמן בבית הקברות פקאן גרוב שבעיר.
בחזית בניין בית המשפט של מקיני ניצב פסל בדמותו.
ג'יימס ארלינגטון רייט היה משורר אמריקאי, זוכה פרס פוליצר לשירה לשנת 1972.
ג'יימס רייט נולד במיניאפוליס וגדל במרטינס פרי , אוהיו, עיר תעשייתית קטנה שנפגעה קשות מהשפל הגדול.
אביו עבד במפעל זכוכית ואמו במכבסה, והמשפחה התמודדה עם קשיים כלכליים משמעותיים לאורך שנות ילדותו.
בגיל 16 סבל מהתמוטטות עצבים, וסיים את לימודיו בתיכון באיחור של שנה, ב-1946.
לאחר סיום לימודיו, התגייס לצבא ארצות הברית והשתתף בכיבוש יפן.
עם שחרורו החל ללמוד בקניון קולג' באוהיו באמצעות הסיוע שניתן לחיילים משוחררים.
כסטודנט למד אצל המשורר ג'ון קרואו רנסום, ופרסם שירים בכתב העת הספרותי קניון ריוויו .
הוא סיים את לימודיו כחבר בפי בטא קפא בשנת 1952. לאחר מכן, בילה שנה בווינה במסגרת תוכנית פולברייט.
עם חזרתו לארצות הברית השלים תואר שני (ב-1954) ותואר דוקטור (ב-1959) באוניברסיטת וושינגטון, שם למד אצל המשוררים תיאודור רותקה וסטנלי קוניץ.
רייט הופיע לראשונה בזירה הספרותית בשנת 1956 עם "הקיר הירוק", קובץ שירים פורמליסטי שזכה בפרס היוקרתי למשוררים צעירים של ייל.
במהלך שנות ה-60 וה-70 התבסס רייט כאחד הקולות המרכזיים בשירה האמריקאית, ושיריו נכללים באנתולוגיות בולטות של המאה ה-20.
בשנת 1971 יצא לאור אוסף שיריו, אשר זיכה אותו בשנת 1972 בפרס פוליצר לשירה.
רייט תרם תרומה משמעותית לתחום התרגום.
הוא תרגם ופרסם משירתם של משוררים אירופאים ודרום אמריקאים חשובים, בעיקר משוררי מודרניזם וסוריאליזם, לעיתים קרובות בשיתוף פעולה עם רוברט בליי.
תרגומיו פורסמו בעיקר בכתב העת המשפיע "שנות החמישים" (לימים "שנות השישים"), וכן באנתולוגיות ואוספים ספרותיים שונים.
בין המשוררים אותם תרגם: הרמן הסה, ריינר מריה רילקה, היינריך היינה, תיאודור שטורם, גאורג טראקל, פבלו נרודה, ססאר ואייחו, ופדריקו גארסיה לורקה.
למעשה היה רייט אחד המתרגמים המשמעותיים של שירה אירופית ואמריקו־לטינית לקוראים בשפה האנגלית, וקידם את הבנתה והערכתה בקרב הקוראים האמריקאים.
במהלך הקריירה האקדמית שלו, שימש מרצה לספרות אנגלית ולכתיבה יוצרת באוניברסיטת מינסוטה, במכללת מקלסטר במינסוטה ובמכללת האנטר בניו יורק, בעיקר משנות ה-50 המאוחרות ועד מותו ב־1980.
ב-1952 נישא לליברטי קרדולס, גם היא ילידת מרטינס פרי, ולזוג נולדו שני בנים.
ב-1967 נישא לאדית' אן ראנק, אותה הכיר במסגרת עבודתו במכללת האנטר.
בנו של רייט, פרנץ רייט, היה גם הוא משורר מוערך וזכה בפרס פוליצר לשירה בשנת 2004. יחד, ג'יימס ופרנץ הם זוג ההורה־ילד היחיד שזכה בפרס פוליצר באותה קטגוריה.
רייט נהג לעשן כל חייו, ואובחן בסוף 1979 כחולה בסרטן הלשון.
הוא נפטר מספר חודשים לאחר מכן, בגיל 52, בבית החולים קלווארי בברונקס.
ספר השירים האחרון שהשלים, "המסע הזה", יצא לאור ב-1982.
שירתו של רייט בראשית דרכו הייתה קונבנציונלית יחסית בצורתה, ובנויה במשקל ובחריזה מסורתיים.
בתחילת שנות ה־60, בהשפעת משוררים בעלי זיקה סוריאליסטית כמו פבלו נרודה ורוברט בליי (שהיה שותפו האמנותי), חל שינוי חד בשירתו.
רייט נטש את הפורמליזם ופיתח שירה קצרה וחופשית, מלאת דמיון ובהירה מאוד בעוצמתה.
פרסום הספר "הענף לא ישבר" ב-1963 ביטא באופן המובהק ביותר את המפנה בסגנון כתיבתו.
הספר נחשב פורץ דרך במעבר לשירה פשוטה, אישית ורגשית, עם שפה יומיומית ודימויים חדים, והשפיע על תזוזת השירה האמריקאית משירה מובנית ומרוחקת לשירה לירית-וידויית ואנושית יותר.
שירתו של רייט עוסקת לעיתים קרובות בדמויות מודרות וב"אאוטסיידר" האמריקאי, החי בשולי החברה.
כמי שגדל בעיר פועלים ענייה, הוא עיצב בשירתו תיאורים עדינים של נופי המערב התיכון האמריקאי – נופים קודרים של מציאות פוסט־תעשייתית.
מבחינה צורנית, חדשנותו של רייט באה לידי ביטוי לא רק בתוכן אלא גם במבנה השיר, במיוחד באופן שבו השתמש בכותרות, בפתיחות ובסיומים כדי ליצור רגעי גילוי פתאומיים ואפקט רגשי דרמטי ומפתיע.
רייט סבל מדיכאון והפרעה דו-קוטבית, ונאבק באלכוהוליזם כל חייו.
במהלך חייו חווה משברים נפשיים חריפים, אושפז בבית חולים פסיכיאטרי וטופל בשוק חשמלי.
מצבי רוחו הקודרים והתמקדותו בסבל רגשי היו חלק בלתי נפרד מחייו ומוקד מרכזי בשירתו.
דווקא על רקע סערותיו הפנימיות, שיריו מצליחים לעיתים להביע אופטימיות, פיוס, ואמונה ביכולת האנושית למצוא חסד וגאולה, גם במצבי ייאוש וכאב.
מאז מותו, קנתה שירתו קהל מעריצים.
המשוררת מרי אוליבר כתבה את "שלושה שירים לג'יימס רייט" עם מותו, ומאות סופרים מתאספים מדי שנה במרטינס פרי, אוהיו כדי לחלוק לו כבוד במסגרת פסטיבל השירה על שם ג'יימס רייט .
ג'יימס תומפסון (נולד ב-16 בדצמבר 1978 ברוצ'דייל, בריטניה) הוא לוחם אמנויות לחימה משולבות (MMA) אנגלי במשקל כבד.
תומפסון החל את קריירת ה-MMA שלו עם ניצחון על הוולשי ויל אלוורת'י ב-25 בינואר 2003.
בשנת 2004, הוא ניצח בקרב אליפות משקל כבד Ultimate Combat נגד דן סוורן.
בהופעת הבכורה שלו ב-PRIDE FC, הוא הפסיד לאלכסנדר ימליאננקו, הקרב נמשך 11 שניות.
הוא השתתף בשישה קרבות נוספים ב-PRIDE, בהם ניצח חמש פעמים (כולל נגד אלכסנדרו לונגו, הידהיקו יושידה ודון דון פריי) והפסיד קרב אחד לקזויוקי פוג'יטה.
ב-16 בפברואר 2008, באליטה "XC: סטריט סערטאַפייד", הוא נוצח בנוקאאוט בסיבוב הראשון על ידי ברט רוג'רס.
ב-31 במאי 2008, באירוע "EliteXC: Primetime", הוא נלחם נגד קימבו סלייס, ושבר את שיא הצפייה בטלוויזיה של ה-MMA בארצות הברית באותה תקופה.
בסיבוב השלישי, אוזנו השמאלית של האנגלי התנפחה מדם ונקרעה כתוצאה מהאגרופים שקיבל.
זמן קצר לאחר מכן, לאחר אגרופים נוספים מצד סלייס, השופט עצר את הקרב.
החלטת השופט היא שנויה במחלוקת בקרב פרשני MMA, והקרב לא היה צריך להיעצר למרות הנזק שחטף בעקבות המכה של סלייס.
בשנים 2009 ו-2010, הוא נלחם בשני קרבות עבור הארגון היפני DREAM, בשניהם הפסיד, הראשון לאליסטר אוברים, אלוף סטרייקפורס לשעבר ואלוף DREAM, באמצעות חניקה בגיליוטינה, ולאחר קרב צמוד מאוד, ליוסקה קוואגוצ'י בהחלטה מפוצלת.
ב-7 באפריל 2011, חתם תומפסון על חוזה עם ארגון ה-MMA הפולני KSW כדי להילחם נגד מריוש פודז'יאנובסקי.
ב-21 במאי 2011, ב-"KSW XVI", האנגלי הגיש את הפולני בסיבוב השני עם חנק משולש-זרוע.
ב-26 בנובמבר 2011, ב-"KSW XVII: זמסטה", עקב טעות של אחד השופטים, הפולני הוכרז בטעות כמנצח, והקרב נפסק מאוחר יותר כלא תחרותי.
ב-11 במרץ 2012, הוא ניצח את האמריקאי בוב סאפ "בסופר פייטים ליג 1" במומבאי, וב-6 במאי, ב"סופר פייטים ליג 3" בניו דלהי, הוא ניצח בנקודות את המתאבק האמריקאי בובי לאשלי.
בשנת 2014 הוא חתם על חוזה עם הארגון המדורג שני בעולם, Bellator MMA.
בהופעת הבכורה שלו בארגון, הוא התמודד מול המתמודד לשעבר על התואר אריק פרינדל, אותו ניצח במהירות בסיבוב הראשון באמצעות קרקע ופאונד.
גֵ'יימְס תּוֹמְסוֹן היה משורר ומחזאי סקוטי הידוע בשל שיריו "" ו"", ובשל כתיבת המילים להמנון "Rule, Britannia!".
ג'יימס תומסון נולד ב שבאזור רוקסבורגשייר בסביבות 11 בספטמבר 1700, והוטבל ב-15 בספטמבר.
הוא היה הרביעי מבין תשעה ילדים שנולדו לתומאס תומסון ולביאטריקס תומסון (לבית טרוטר).
תומאס תומסון כיהן ככומר פרסביטריאני באדנם, עד שמונה שבועות לאחר לידתו של תומסון, אז התקבל ככומר של , שם בילה תומסון את רוב נעוריו.
תומסון כנראה למד בבית הספר הקהילתי של סאות'דין לפני שעבר לבית ספר תיכון ב בשנת 1712. הוא לא הצטיין בלימודיו שם.
שילס, הביוגרף המוקדם ביותר שלו, כותב: "הרחק מלהראות ניצוץ כלשהו של גאונות, [תומסון] נחשב על ידי המורה שלו ועל ידי אלה שהכוונו את חינוכו, כנטול כישרון מיוחד".
עם זאת, הוא זכה לעידוד לכתוב שירה על ידי רוברט ריקלטון (1691–1769), חקלאי, משורר וכומר פרסביטריאני; וכן על ידי סר ויליאם בנט (נפטר ב-1729), ליירד ויגי שהיה פטרון של אלן רמזי.
אף על פי שכמה משיריו המוקדמים של תומסון שרדו, הוא נהג לשרוף את רובם בכל ראש השנה האזרחית.
ג'יימס תומסון החל ללמוד באדינבורו קולג' בסתיו 1715, כשהוא מיועד למסלול של כהונה ככומר פרסביטריאני.
באדינבורו, הוא למד מטאפיזיקה, לוגיקה, אתיקה, יוונית, לטינית ופילוסופיה של הטבע.
הוא השלים את לימודי האמנות שלו בשנת 1719 אך בחר שלא לקבל תואר, ובמקום זאת החל ללמוד ב"היכל האלוהות" כדי להיות כומר.
בשנת 1716 נפטר תומאס תומסון, ואגדה מקומית מספרת שהוא נהרג במהלך ביצוע גירוש שדים.
בעת שהותו באדינבורו, תומסון הצטרף ל"מועדון הגרוטסקי", קבוצה ספרותית, ושם פגש את חברו לכל החיים, .
לאחר פרסום מוצלח של כמה משיריו בכתב העת Edinburgh Miscellany, תומסון נסע בעקבות מאלט ללונדון בפברואר 1725, במטרה לפרסם את יצירותיו.
בלונדון, תומסון החל לשמש כמורה פרטי לבנו של צ'ארלס המילטון, , וזאת בזכות קשרים מצד משפחת אימו.
באמצעות דייוויד מאלט, שכבר היה משורר מפורסם בשנת 1724, תומסון פגש משוררים אנגלים ידועים בני זמנו, ביניהם , ואלכסנדר פופ.
אימו של תומסון נפטרה ב-12 במאי 1725, בסמוך לתקופה שבה כתב את "חורף", השיר הראשון בסדרת "".
"חורף" פורסם לראשונה בשנת 1726 על ידי ג'ון מיליאן, ומהדורה שנייה שלו יצאה לאור (עם שינויים, תוספות והקדמה) מאוחר יותר באותה שנה.
עד שנת 1727, תומסון עבד על "קיץ", שפורסם בפברואר.
באותה תקופה הוא גם עבד באקדמיית ואט, בית ספר לג'נטלמנים צעירים ומעוז של ה.
באותה שנה, מיליאן פרסם שיר נוסף של תומסון, שנקרא "שיר לזכר סר אייזק ניוטון" (שנפטר במרץ).
לאחר שעזב את אקדמיית ואט, תומסון קיווה להתפרנס מכתיבת שירה, ונעזר בכך שרכש כמה פטרונים עשירים, ביניהם תומאס ראנדל, הרוזנת מהרטפורד ו.
במהלך השנים הבאות, תומסון השלים את סדרת שיריו: את "אביב" הוא כתב ב-1728, ואת "סתיו" ב-1730. באותה שנה, פורסמו ארבעת השירים יחד באוסף שנקרא "העונות".
בתקופה זו, הוא גם כתב שירים אחרים, כמו לזכר סר אייזק ניוטון, ואת מחזהו הראשון, הטרגדיה "סופוניסבה" (1730).
המחזה מבוסס על סיפורה של האצילה הקרתגית סופוניסבה, שבחרה בהתאבדות במקום להיות מוצגת במצעד ניצחון רומי בתום המלחמה הפונית השנייה.
המחזה ידוע כיום בעיקר בזכות אזכורו בספר "" מאת סמואל ג'ונסון, שם ג'ונסון מתעד כי שורה אחת "חלשה" במחזה – "הו, סופוניסבה, סופוניסבה, הו!" – זכתה ללעג על ידי ליצני התיאטרון, אשר עשו עליה פרודיה ושינו אותה ל"הו, ג'ימי תומסון, ג'ימי תומסון, הו!".
בשנת 1730, הוא התמנה למורה פרטי לבנו של סר צ'ארלס טלבוט, שכיהן באותה עת כפרקליט המדינה, ושהה כמעט שנתיים בחברת הצעיר בסיור ברחבי אירופה.
עם שובו, טלבוט סידר לו משרה כמזכיר ב, מה שהעניק לו ביטחון כלכלי עד למותו של טלבוט בשנת 1737. בינתיים, יצא לאור חיבורו הגדול הבא, "חירות" (Liberty, 1734).
זוהי יצירה המורכבת ממונולוג ארוך של "אלת החירות", המתאר את מסעותיה בעולם העתיק, ולאחר מכן את ההיסטוריה האנגלית והבריטית, עד לסיום המהפכה המהוללת ב-1668. בשנת 1738 הוצגה הטרגדיה בתיאטרון דרורי ליין, ובשנה שלאחר מכן הוא כתב פרולוג למחזה של מאלט, שהוצג באותו מקום.
בשנת 1740, ג'יימס תומסון שיתף פעולה עם מאלט בכתיבת האופרטה "", שהוצגה לראשונה ב, ביתו הכפרי של פרדריק, נסיך ויילס.
המילים של תומסון עבור השיר "שלטי, בריטניה!", אשר נכתבו כחלק מהמחזה והולחנו על ידי תומאס ארן, הפכו לאחד מהשירים הפטריוטיים הבריטיים המפורסמים ביותר – דבר נפרד לחלוטין מהמחזה עצמו, שכיום כמעט ונשכח.
הנסיך העניק לתומסון קצבה שנתית בסך 100 ליש"ט.
הוא גם הציג בפניו את , שהפך לידידו ופטרונו.
בשנותיו האחרונות, תומסון התגורר ב, ושם כתב את יצירתו האחרונה "", אשר פורסמה זמן קצר לפני מותו בגיל 47 ב-27 באוגוסט 1748. ג'ונסון כותב על מותו של תומסון: "כתוצאה מהצטננות בעת ששט במים שבין לונדון לקיו, הוא חלה במחלה, אשר, יחד עם חוסר טיפול פזיז, הסתיימה בחום שהביא לקץ חייו".
תומסון נפטר כשהוא שקוע בחובות וללא צוואה.
כדי לכסות את חובותיו, נערכה מכירה פומבית של רכושו.
סכסוך משפטי על זכויות ההוצאה לאור של אחת מיצירותיו, "העונות", הוביל לשני פסקי דין חשובים (Millar v.
Beckett) בהיסטוריה של זכויות יוצרים.
העונות של תומסון תורגם לגרמנית על ידי (1745).
תרגום זה שימש בסיס ליצירה בעלת שם זהה מאת גוטפריד ואן סוויטן, שהפכה לליברית עבור האורטוריה העונות של היידן.
חלק מההקלטות של האורטוריה של היידן אף עושות שימוש במילים המקוריות של תומסון.
תומסון הוא אחד מ-16 המשוררים והסופרים הסקוטים המופיעים על ב באדינבורו.
הוא מופיע בצדה הימני של החזית המזרחית.
לתומסון יש אנדרטה גדולה בפינת המשוררים שבמנזר וסטמינסטר, לצד ויליאם שייקספיר ומתחת לבן ארצו, רוברט ברנס.
תומסון הוא המשורר שזכה לאנדרטה ב'פינת המשורר' שבגני בפארק ריצ'מונד.
ספסל שפוסל על ידי ריצ'רד פרינגטון, הידוע בשם "מושב המשורר", חרוט עם שורות פרי עטו של תומסון, שהתגורר בריצ'מונד בזמן מותו.
לוח זיכרון מעץ עם אודה לתומסון, פרי עטו של הסופר וההיסטוריון , הותקן בשנת 1851. הלוח הוחלף על ידי אגודת סלבורן בשנת 1895 ועל ידי לוח מוזהב חדש בשנת 2014.
על תל המלך הנרי, שנמצא גם הוא בפארק ריצ'מונד, יש מושב ועליו חרוטות כמה שורות מתוך העונות.
גֵ'יימְס תּוֹמְסוֹן היה משורר, עיתונאי ומתרגם סקוטי, שכתב תחת שם העט ביש ואנוליס (Bysshe Vanolis).
הוא זכור במיוחד בזכות הפואמה הארוכה (1874; 1880), אלגוריה פיוטית של סבל וייאוש אורבני.
שם העט שלו נגזר משמות המשפחה של שני משוררים שהשפיעו עליו עמוקות: פרסי ביש שלי ונובאליס.
תומסון היה מסאי ומתרגם פורה.
מאמריו נכתבו בעיקר עבור כתבי העת , ו-Cope's Tobacco Plant.
בין הפואמות הארוכות ביותר שלו: "אבדון עיר" ("The Doom of a City", 1854) בארבעה חלקים, "סיפורו של ויין" ("Vane's Story", 1865), והבלדה האוריינטלית "ודה ואום-אל-בונין" ("Weddah and Om-El-Bonain").
הוא העריץ ותרגם את יצירותיהם של המשורר האיטלקי ג'אקומו ליאופרדי ושל היינריך היינה.
בזכות סגנונו הקודר והפסימי, כינה אותו , הביוגרף שלו, "משורר הפסימיות".
תומסון נולד ב שבסקוטלנד, ובגיל שמונה (לאחר מות אחותו ואירוע מוחי שאביו עבר), הוא נשלח ללונדון שם גדל בבית יתומים, שברחוב צ'וק (שמאוחר יותר הפך לרחוב קלדוניאן, על שם המוסד).
בערך באותה תקופה, אימו נפטרה.
הוא הוכשר כ ב בצ'לסי ושירת באירלנד, שם בשנת 1851, בגיל 17, הוא הכיר את בן ה-18, שכבר היה ידוע כתומך בתפיסה הפילוסופית של מחשבה חופשית, לאחר שפרסם את עלונו האתאיסטי הראשון שנה קודם לכן.
יותר מעשור לאחר מכן, תומסון פרש מהצבא ועבר ללונדון, שם עבד כפקיד.
הוא שמר על קשר עם ברדלו, שבאותה עת כבר הוציא לאור את השבועון שלו, , אשר הוגדר כ"פרסום עבור האדם העובד".
במשך 19 השנים הנותרות לחייו, החל משנת 1863, תומסון כתב סיפורים, מאמרים ושירים עבור ה-National Reformer ועבור כתבי עת נוספים.
משנת 1866 ואילך, הוא התגורר בחדר יחיד, תחילה בפימליקו ולאחר מכן בבלומסברי.
יצירתו הספרותית המפורסמת ביותר של תומסון, השיר "עיר ליל הבלהות", נכתבה בין ינואר 1870 לאוקטובר 1873. היא פורסמה לראשונה כסדרה בהמשכים ב-National Reformer באביב 1874. השיר הודפס מחדש באוסף "עיר ליל הבלהות ושירים אחרים" (1880) וזכה לביקורות מעודדות ומחמיאות מצד מספר מבקרים.
תומסון נפטר בלונדון בגיל 47 מדימום פנימי שנגרם כתוצאה מכלי דם שנקרע במעיו, ונקבר בצדו המזרחי של בית הקברות הייגייט בקברו של ידידו, איש המחשבה החופשית .
בשנת 1889, שבע שנים לאחר מותו של תומסון, פרסם הנרי סולט את הביוגרפיה הראשונה של תומסון, יחד עם מבחר מכתביו, תחת השם "חיי ג'יימס תומסון ("ב.ו.")" (The Life of James Thomson ("B.V.")).
בשנת 1910, פרסם ביוגרפיה שנייה, "משורר הפסימיות: סקיצה על חיי ג'יימס תומסון" (The Laureate of Pessimism: a Sketch of the Life of James Thomson).
בשנת 1993, המחקר הביוגרפי של , "מקומות הנפש: חייו ויצירתו של ג'יימס תומסון ('ב.ו.')" (Places of the Mind: The Life and Work of James Thomson ('B.
V.')), פורסם על ידי ההוצאה לאור הלונדונית ג'ונתן קייפ.
שיריו של תומסון נכללים כיום לעיתים רחוקות באנתולוגיות, אף ששיריו האוטוביוגרפיים "נדודי שינה" ("Insomnia") ו"יום ראשון בהמפסטד" ("Sunday at Hampstead") זכו להערכה רבה וכוללים כמה קטעים בולטים.
ג'יימס תומאס הפלין , שכונה "קוטון טום", היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעם אלבמה.
הפלין נולד ב-9 באפריל 1869 בלואינה שבאלבמה.
הוא למד ב"מכללה לחקלאות ולמכניקה של אלבמה" (כיום אוניברסיטת אובורן).
הוא לא סיים את לימודיו, אך למד משפטים באופן עצמאי, הוסמך כעורך דין בשנת 1893, ועסק בעריכת דין בלהפאייט שבאלבמה.
הפלין התפרסם לראשונה כפוליטיקאי בשנת 1901, כאשר שימש כציר בוועידה שחיברה את חוקת אלבמה החדשה.
הוא נלחם בהצלחה כדי לשלול לחלוטין את זכות הבחירה לתושבי אלבמה השחורים, בטענה:
בשנת 1903, כשהיה מזכיר המדינה של אלבמה, הביע הפלין תמיכה גלויה ורועשת בנאשמים שעמדו לדין באשמת החזקת שחורים בעבודות כפייה באמצעות מערכת שחרור אסירים מזויפת.
בספרו "עבדות בשם אחר" תיאר דאגלס א.
בלאקמון כיצד שיטה זו שימשה למעשה כצורה אכזרית של עבדות לאחר ביטולה הרשמי – כאשר אפרו-אמריקאים הורשעו לעיתים קרובות שלא בצדק, ולאחר מכן "נמכרו" לחקלאים או לתעשיינים.
הפלין גייס תמיכה בנאשמים תוך שימוש ברטוריקה של עליונות לבנה בוטה, ובפני ותיקי הקונפדרציה טען שכפיית עבודה על שחורים נועדה לשמרם במעמד החברתי "הראוי" בעיניו.
בשנת 1904 נבחר הפלין לבית הנבחרים מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות מיוחדות, כדי למלא את מקומו של שנפטר.
הוא גבר על חמישה מועמדים נוספים, בהם מושל פלורידה לעתיד .
ארבע שנים מאוחר יותר, בעודו חבר בית הנבחרים, ירה והחמיר את פציעתו של גבר שחור בשם לואיס לונדי, שהתעמת עמו בקרון חשמלית בוושינגטון.
הפלין זרק את לונדי מן החשמלית וירה לעברו דרך החלון.
לונדי נפצע בראשו; הדיווחים חלוקים אם כתוצאה ממכה באקדח, מנפילתו מהקרון או מכדור.
עובר אורח לבן, תומאס מק'קרירי, נפצע מכדור תועה.
אף על פי שהוגש כתב אישום, בוטלו ההאשמות נגד הפלין.
במסעות הבחירות הבאים אף התגאה בירי כאחד מהישגיו הגדולים.
ב־10 במאי 1913 הגיש הפלין הצעת החלטה שבה ביקש מהנשיא וודרו וילסון, מחברי הקבינט, הסנאט, בית הנבחרים ופקידים פדרליים נוספים לענוד ציפורן לבנה או פרח לבן אחר – כמחווה לאימהות, שהן "המקור הגדול ביותר לכוחה והשראתה של ארצנו".
המסורת של ענידת ציפורנים לבנות (ולאחר מכן אדומות) התפשטה ברחבי המדינה.
מלון וילארד בוושינגטון ובתי עסק נוספים קישטו את האולמות בציפורנים לבנות.
בעקבות ההיענות החיובית, ב־1914 יזם הפלין חקיקה רשמית שהפכה את יום ראשון השני בחודש מאי ל"יום האם" הלאומי.
ההצעה עברה בבית הנבחרים ובסנאט במהירות, וב־8 במאי 1914 נחתמה לחוק על ידי הנשיא.
הפלין המשיך לכהן בבית הנבחרים עד 1920, אז נבחר לסנאט כדי למלא את מקומו של ג'ון בנקהד שנפטר.
בשנות ה־20 נודע בעוינותו החריפה כלפי מסדר "אבירי קולומבוס".
בשנת 1928 תקף בחריפות את מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אל סמית', ואת השפעת הקתולים במפלגה.
הוא נאם נגד סמית' והאפיפיור מעל בימת הסנאט, ואף יצא למסע נאומים ארצי שמומן בחלקו על ידי הקו קלוקס קלאן.
במקום סמית' תמך ברפובליקני הרברט הובר לנשיאות, ולו מייחסים לעיתים את הגדרת המושג "דמוקרט הכלב הצהוב".
ב־1930 סירבה המפלגה הדמוקרטית להעמידו שוב כמועמד לסנאט.
הוא התמודד עצמאית אך הובס בפער גדול על ידי ג'ון בנקהד השני.
לאחר מכן ניסה לערער על תוצאות הבחירות ופתח בחקירה בסנאט על זיופי בחירות – חקירה שנמשכה 15 חודשים ועלתה 100,000 דולר, אך הסתיימה ללא הצלחה.
באותה שנה מחה רשמית בסנאט על כך שמדינת ניו יורק חוקקה היתר לנישואי תערובת בין גבר שחור לאישה לבנה.
כאשר הסנאטור מניו יורק, רויאל קופלנד, הגיב בזעם, השיב לו הפלין שאם יגיע אי פעם לדרום במסגרת מסע בחירות נשיאותי – "ההמון יתלה אותו על עץ".
באפריל 1932, עם סיום כהונתו, נשא הפלין נאום בן חמש שעות, רצוף בדיחות גזעניות ותנועות ידיים סוערות, בפני קהל אוהד שמילא את היציע.
יומיים לאחר מכן דחה הסנאט ברוב גדול את טענותיו ונעל את הפרשה.
ב־1937 דיווח "המכשף העליון" של הקו קלוקס קלאן, היירם ווסלי אוונס, כי הפלין אכן הצטרף לארגון בסוף שנות ה־20.
לאחר תבוסתו ניסה הפלין מספר פעמים להיבחר מחדש לבית הנבחרים או לסנאט, אך ללא הצלחה.
מאוחר יותר מונה כנציג מיוחד של מינהל השיכון הפדרלי תחת הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
הוא נפטר ב-22 באפריל 1951 בלהפאייט שבאלבמה.
הפלין היה אחיינו של , חבר קונגרס מאלבמה.
גם אחיינו, האוול הפלין, נבחר מאוחר יותר לסנאט של ארצות הברית וכיהן בו בשנים 1979–1997.
ג'יימס תומפסון פארלי היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה.
פארלי נולד ב-6 באוגוסט 1829 במחוז אלבמרל שבווירג'יניה, ועבר למיזורי בגיל צעיר.
בעקבות גילוי הזהב – וכן בשל דו-קרב שבו כמעט הרג אדם שהיה יריבו על לבה של אישה – עבר פארלי לקליפורניה בשנת 1849. הוא ניסה את מזלו בכריית זהב במחוזות קלברס וטואלומי, אך לא הצליח בכך.
במקום זאת פנה ללימודי משפטים, והוסמך כעורך דין בשנת 1854, אז החל לעסוק בעריכת דין במחוז אמדור.
בגיל 25 נבחר פארלי לאספה המדינתית של קליפורניה מטעם מחוז אמדור כחבר במפלגה הוויגית.
באותה תקופה – חמש שנים בלבד לאחר שקליפורניה הפכה למדינה – חברי האספה נבחרו מדי שנה בהתאם לחוקת קליפורניה המקורית.
בשנת 1855 התמודד שוב על כהונה, הפעם כחבר במפלגת שאינם יודעים דבר, שהייתה אז הרוב בבית המחוקקים.
לאחר קריסת אותה מפלגה הצטרף למפלגה הדמוקרטית, נותר חלק מהגוש הפוליטי החזק באספה, ובשנת 1856 נבחר ליושב ראש האספה.
לאחר מכן עבר לסנאט של מדינת קליפורניה, שם כיהן כנציג דמוקרטי.
בתקופה אחת (1871–1872) אף כיהן כנשיא בפועל של הסנאט.
הוא היה מקורב ונאמן לממשלתו של המושל .
במשך כמה שנים היה פארלי נחשב למנהיג המוכר של המפלגה הדמוקרטית בקליפורניה.
בשנת 1873 קיבל את מועמדות המפלגה לסנאט של ארצות הברית במטרה למלא את מקומו של הסנאטור הפורש ג'ון הייגר, אך הובס בידי המושל ניוטון בות', שהיה עצמאי שהתנגד למונופולים.
למזלו, כעבור כמה שנים פרש הסנאטור ארון סרג'נט, ופארלי הוצב שוב כמועמד – והפעם נבחר לסנאט של ארצות הברית בשנת 1877. הוא כיהן בתפקיד מ־1879 ועד 1885. בשנת 1884 לא ביקש להיבחר מחדש.
לאחר שעזב את וושינגטון די.
שב לעסוק בעריכת דין, אך מצבו הבריאותי הידרדר והוא נפטר ב-22 בינואר 1886 בעיר ג'קסון שבקליפורניה, לאחר מאבק בן שלוש שנים במחלה.
פארלי נקבר בבית העלמין העירוני של ג'קסון.
פארלי תואר כאדם "בעל מראה נאה, חם לב ונעים הליכות".
משרד עורכי הדין שלו בג'קסון שימש בסיס צמיחה לפוליטיקאים נוספים מקליפורניה, בהם השופט הנרי ל.
וולדו, שכיהן כתובע המחוזי של אמדור בין השנים 1867–1870, ו, שכיהן גם הוא כתובע המחוזי של אמדור ובהמשך נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קליפורניה בשנים 1891–1895.
בשנת 1876 נישא פארלי לפלורה פורסטר פלפס ממחוז אמדור.
ג'יין אוסטן הייתה סופרת אנגלייה, שהרומנים שכתבה התמקדו בדרכן אל הנישואים של עלמות צעירות ממעמד האצולה הזעירה באנגליה.
למרות הטווח המצומצם של הנושאים שבהם עסקה, הגיוון הדל ברקע המעמדי של גיבוריה ומיעוט האירועים הדרמטיים, כבשה אוסטן מקום של כבוד בקאנון הספרותי המערבי, בין השאר בזכות כשרונה בטוויית עלילה, אבחנותיה החדות והמעמיקות, וכתיבתה השנונה, המלוטשת ומלאת ההומור.
אוסטן חיה כל ימיה בין בני משפחתה, שנמנו עם האצולה הזעירה של אנגליה.
את השכלתה רכשה אוסטן מאביה, שהיה כומר כפרי, מאחיה הגדולים, ומקריאה מרובה.
אוסטן עסקה בכתיבה מנעוריה, והתנסתה בכתיבה בסוגות ספרותיות שונות, כולל כתיבה בסגנון רומן המכתבים (רומן אפיסטולרי), אותה נטשה מאוחר יותר.
רבים מהרומנים שלה נכתבו בגרסתם הראשונה עוד לפני מלאת לה עשרים וחמש, אך ראו אור בגרסתם הסופית רק שנים מאוחר יותר.
משנת 1811 ועד 1816 יצאו לאור הרומנים "תבונה ורגישות", "גאווה ודעה קדומה", "מנספילד פארק" ו"אמה".
שני רומנים נוספים שכתבה, "מנזר נורתאנגר" (המוקדם) ו"הטיית לב" (המאוחר יותר), פורסמו בשנת 1818, לאחר מותה.
אוסטן החלה לכתוב רומן נוסף, "סנדיטון", אך מתה לפני שהספיקה להשלים אותו.
אוסטן חיה בתקופה של שינויים דרמטיים, בתחילתה של המהפכה התעשייתית ובימי מלחמות נפוליאון, כאשר שינויים חברתיים דרמטיים התחוללו באנגליה ומחוצה לה.
כל אלו כמעט ולא מצאו ביטוי בספריה, המתמקדים כמעט באופן בלעדי בחייהם של בני מעמד 'הג'נטלמן הכפרי' - האצילים מן המעמד הגבוה, בעלי משרות ורנטות החיים בחסות האציל המקומי, ובעלי אדמות שאינם בני אצולה - ובמכלול הערכים המאפיינים בני מעמד זה, במיוחד אל מול בני האצולה.
ביצירתה של אוסטן משולבת ביקורת מלגלגת על הגישה הרומנטית שרווחה ברומנים שנכתבו בסוף המאה ה-18, והעיסוק בקשיי חייהן הממשיים של נשים התלויות מבחינה כלכלית בגברים ונדרשות להינשא כדי להבטיח את מעמדן.
ברבים מהרומנים של אוסטן מוקדש מקום רב למצבים קומיים, אך ברומנים המאוחרים יותר שלה הולכת וגוברת נימה פסימית וקודרת יותר.
התיאור הנטורליסטי, הדקדקני והמפורט של אורחות חיי מעמד האצולה הזעירה, כמו גם האפיון המדויק של אופן חשיבתם והמבנה החשיבתי והרגשי של גיבוריה, מבשרים את עלייתו של הרומן החברתי-ריאליסטי, שהתפתח במאה ה-19. עיסוקה בסוגיות מוסריות, בדומה לסמואל ג'ונסון, שהשפיע רבות על כתיבתה, ממשיך נטייה קיימת בספרות האנגלית.
במהלך חייה לא זכתה אוסטן להכרה ולהערכה רבה, בין השאר משום שספריה פורסמו בעילום שם.
במאה ה-19, אף שספריה המשיכו להימכר, הייתה ההערכה לאוסטן נחלתה של אליטה ספרותית מצומצמת יחסית.
לאחר פרסום "הממואר על ג'יין אוסטן", שכתב אחיינה ב-1869, גבר העניין ביצירתה, ומתחילת המאה ה-20 החל להתפתח מחקר ספרותי ענף שעסק ביצירתה.
באמצע המאה העשרים נחשבה אוסטן סופרת גדולה בעיני רבים מחוקרי הספרות, ובמחצית השנייה של המאה התרבו המחקרים שבחנו את הרומנים שלה מזווית אמנותית, אידאולוגית, היסטורית ופמיניסטית.
לפופולריות של אוסטן תרם העניין הגובר בהיסטוריה של המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, והעיבודים הרבים שהופקו ליצירותיה בקולנוע ובטלוויזיה.
רק מעט ידוע בוודאות על חייה של אוסטן.
רק מקצת מהמכתבים האישיים והמשפחתיים שכתבה שרדו.
רבים מהמכתבים מוענו לאחותה, קסנדרה, ששרפה רבים מהם והשמיטה מאחרים פרטים שעסקו באירועים אישיים או במצבה הבריאותי של אוסטן.
מכתבים אחרים של אוסטן הושמדו על ידי יורשי אחיה, אדמירל פרנסיס אוסטן.
עיקר המידע המצוי כיום ברשותנו מתבסס על זיכרונות שכתב אחיינה, יותר מ-50 שנה אחרי מותה, ובו הציג אותה כ"דודה ג'יין הטובה והשקטה" - אישה אפרורית, שלווה ונעימת מזג, שכישרונה הספרותי לא נולד מתכנון וממחשבה מרובים כי אם מאינטואיציה ותחושות-לב.
הוריה של ג'יין אוסטן, ויליאם ג'ורג' אוסטן (1731–1805) ואשתו קסנדרה (1739–1827), היו שייכים לאצולה הזעירה (gentry) האנגלית.
ג'ורג' אוסטן בא ממשפחה של יצרני אריגי-צמר שטיפסו במעלה הסולם החברתי; קסנדרה הייתה בת למשפחת לי, שנמנתה עם האצולה הזעירה.
השניים נישאו בשנת 1764 בעיר באת' ובשנים 1765–1801 שימש האב ג'ורג' כומר הקהילה בכפר סטיבנטון שבמחוז המפשייר.
הכנסה נוספת באה למשפחה מעיבוד אדמה ומהוראה של תלמידים שחיו בביתו.
ג'ורג' וקסנדרה ניהלו פנימיית בנים בביתם וג'יין ספגה את האווירה הלמדנית ואת הערכת המשפחה לקריאה ולכתיבה כבר מילדותה.
אוסטן הייתה בתם השנייה של הזוג, והשביעית מבין שמונת ילדיהם.
כל הבנים, ג'יימס, ג'ורג', אדוארד, הנרי תומאס, פרנסיס ויליאם (פרנק), וצ'ארלס ג'ון, האריכו ימים אחרי אוסטן.
ג'יין ואחותה, קסנדרה אליזבת אוסטן (1773–1845), לא נישאו מעולם.
קסנדרה הייתה מאורסת לבחור צעיר שנפטר ממחלה בעת שנסע לעבוד ככומר בקהילות מרוחקות על מנת לחסוך כסף לקראת חתונתם.
לאחר שהידיעות על מותו התקבלו באנגליה, היא נשבעה כי תישאר רווקה עד סוף ימיה.
ג'יין וקסנדרה היו חברות טובות וקרובות, וקסנדרה הייתה אשת סודה של ג'יין כל ימי חייה.
מבין אחיה הייתה ג'יין קרובה במיוחד להנרי תומאס (1771–1850), שהיה לבנקאי ואחר־כך לכומר קהילה.
הנרי היה גם זה שטיפל בהוצאתם לאור של ספריה של אוסטן, ובזכות חוג חבריו ומכריו הלונדוניים התוודעה אוסטן לחוג חברתי שונה מזה שהכירה בקהילה הכפרית שבבית אביה.
ג'ורג', אחיה של אוסטן, היה לקוי בשכלו ונשלח בילדותו לחיות אצל משפחה בכפר.
צ'ארלס ופרנק התגייסו לצי בו הגיעו, ברבות הימים, לדרגת אדמירל.
אדוארד אומץ על ידי תומאס נייט, קרוב משפחה חשוך בנים, ומאוחר יותר הפך ליורשו.
ג'יין אוסטן נולדה ב-16 בדצמבר 1775 בבית הכומר בסטיבנטון.
היא הוטבלה לנצרות ב-5 באפריל 1776. לאחר חודשים אחדים הופקדה אוסטן בידי אליזבת ליטלוורת', אישה מקומית ששימשה, אם אומנת, ואוסטן גדלה בבית משפחת ליטלוורת' במשך שנה עד שנה וחצי.
נוהג זה היה מקובל במשפחת אוסטן, כמו בקרב משפחות אמידות יותר אחרות.
ב-1783 נשלחה קסנדרה להתחיל את לימודיה להתחנך אצל אן קאולי באוקספורד, וג'יין, שלא רצתה להיפרד מאחותה, נשלחה אף היא, אף שהייתה צעירה מאחותה במספר שנים.
זמן קצר לאחר מכן הידרדר מצבה הבריאותי של ג'יין והביא לכך שחלתה וכמעט מתה, עד שנלקחה הביתה על ידי הוריה.
לאחר מכן נשלחו קסנדרה וג'יין לתקופה קצרה ללמוד בסאות'המפטון, ובפנימייה לבנות, מוסד שג'יין וקסנדרה לא אהבו, עד ששבו לביתן ב-1786, משהתברר כי אין ביכולתה של המשפחה לממן את חינוכן מחוץ לבית.
אוסטן שמחה לשוב הביתה ומול עיניה ראתה את הספרייה הענפה בבית משפחה כמקור עניין.
היא השלימה את השכלתה בקריאת ספרים בהדרכת אביה ואחיה ג'יימס והנרי.
ג'ורג' אוסטן, שהיה אדם אוהב ויודע ספר, איפשר לבנותיו גישה בלתי מוגבלת לספרייה הגדולה והמגוונת שהייתה לו, וגילה פתיחות לניסיונות הכתיבה של בתו.
הוא אף סיפק לבנותיו נייר לכתיבה ולציור (עבור קסנדרה), אף שמוצר זה היה יקר המציאות באותה עת.
תמיכתו של אביה בכתיבתה של ג'יין באה לידי ביטוי גם בכך שרכש עבורה שולחן כתיבה, איפשר לה להקדיש זמן רב למלאכה זו ועודד אותה להשמיע לו מיצירותיה.
ברוח אופיו האינטלקטואלי של אביהן ולשונה החדה והשנונה של אימן, הרבו ילדי המשפחה בעיסוק בכתיבה, בחריזה ובמשחק תאטרלי, במיוחד במחזות קומיים.
היצירות המוקדמות ביותר של אוסטן הן מ-1787, בטרם מלאו לה 12. בשנים 1787–1793 כתבה אוסטן יצירות רבות, ששרדו ולוקטו בשלושה כרכי מחברות כתבי-יד.
היצירות, המכונות במקובץ "יצירות נעורים" (Juvenilia), כוללות מחזות, שירים מחורזים, רומנים קצרים וסוגים נוספים של פרוזה.
ברבות מיצירותיה המוקדמות הפגינה אוסטן את חיבתה לפרודיה על פני סוגות ספרותיות נפוצות, ובמיוחד הספרות הסנטימנטלית של תקופתה, אך בין כתבי הנעורים גם מבצבצים שורשי יצירתה המאוחרת והבשלה יותר.
אחת הבולטות ביצירות הנעורים הוא רומן מכתבים סאטירי בשם "אהבה וידידות" (Love and Friendship), השם ללעג כתבים רומנטיים בני התקופה.
יצירה בולטת אחרת היא "ההיסטוריה של אנגליה", כתב יד בן 34 עמודים, מעוטר במיניאטורות הצבועות בצבעי מים שציירה אחותה קסנדרה, בו בולטת הנימה הסרקסטית, האירונית ולעיתים הפרועה של אוסטן הצעירה.
היצירה החשובה ביותר של התקופה היא רומן המכתבים הקצר "ליידי סוזן" (1793–1794), שהוא דיוקנה של אישה צעירה, פיקחית ובעלת אופי חזק, המשתמשת בכישורים אלו, שנחשבו גבריים בעיני בני התקופה, כדי להמיט חורבן על מעמדם החברתי של הסובבים אותה.
בבגרותה המשיכה אוסטן לגור בבית הוריה, כשהיא מבצעת את המטלות המקובלות לנשים בתקופתה ובמעמדה החברתי.
היא התאמנה בנגינה בפיאנו-פורטה, סייעה לאמה ולאחותה בפיקוח על המשרתים, וטיפלה בנשים ממשפחתה שכרעו ללדת ובקרובי משפחתה הנוטים למות.
אוסטן כתבה יצירות קצרות עבור האחייניות שנולדו לה, פאני קתרין (בתו של אדוארד) וג'יין אנה אליזבת (בתו של ג'יימס).
היא ביקרה בקביעות בכנסייה, התרועעה עם שכנים וידידים, נהגה להקריא לבני משפחתה רומנים שחלקם היו פרי עטה, והשתתפה בערבי ריקודים, חלקם מאולתרים — בבית אחד מבני הכפר בו התארחו לארוחה — וחלקם נשפי ריקודים של ממש, שנערכו באולם שיועד לכך.
אחיה הנרי אמר עליה שהיא אהבה לרקוד והצטיינה בכך.
לאחר שסיימה לכתוב את "ליידי סוזן", החלה אוסטן לכתוב רומן באורך מלא בשם "אלינור ומריאן".
אחותה קסנדרה זכרה מאוחר יותר שג'יין הייתה נוהגת לקרוא בפני המשפחה את הרומן, שהיה כתוב כסדרה של מכתבים, עוד לפני 1796. כיוון שכתב היד המקורי שלו לא שרד, אין לדעת מה מתוך רומן זה נותר ברומן "תבונה ורגישות" שהתפתח ממנו ופורסם ב-1811.
כאשר הייתה בת עשרים ביקר בסטיבנטון טום לפרוי, אחיין של משפחת לפרוי שחיה בסמוך אליהם.
הוא סיים את התואר באוניברסיטה ועבר ללונדון כדי להשלים את הכשרתו כפרקליט.
ג'יין אוסטן וטום לפרוי הוצגו זה בפני זו בנשף ריקודים או במפגש חברתי אחר.
במכתב לקסנדרה היא כותבת שהם בילו זמן רב יחדיו.
"אני מעט חוששת לספר לך איך ידידי האירי ואני התנהגנו.
תארי לעצמך דברים מופקרים ומזעזעים ביותר, אם בריקודים או בישיבה ביחד." משפחת לפרוי התערבה ביחסים ההולכים ונרקמים ביניהם, ושילחה אותו לדרכו.
האפשרות לנישואים ביניהם לא הייתה מעשית, כפי שכנראה היה ידוע גם לאוסטן וגם ללפרוי.
לאיש משניהם לא היה רכוש משלו, ולפרוי היה תלוי לפרנסתו ובקידום הקריירה שלו בדודו שבאירלנד.
כשלפרוי ביקר שוב בהמפשייר הוא נמנע מלבקר אצל משפחת אוסטן, וג'יין לא ראתה אותו יותר.
בערוב ימיו נשאל לפרוי על מערכת היחסים שלו עם ג'יין אוסטין, והוא הודה שאכן היו מאוהבים.
בתו הבכורה אף נקראה "ג'יין", ואף שמכתביה של ג'יין לקסנדרה העוסקים בהיכרותה עם לפרוי לא שרדו, נחשב לפרוי לאהבתה היחידה.
ג'יין לא הייתה מעוניינת בניסיונות חיזור נוספים והחליטה להקדיש את עצמה לכתיבה.
היא צוטטה כאומרת שהדמויות שעליהן תכתוב יזכו לקבל את אשר ליבן חפץ.
ב-1796 החלה אוסטן לעבוד על רומן נוסף בשם "רשמים ראשונים", שמאוחר יותר הפך לרומן "אהבה וגאווה" או "גאווה ודעה קדומה".
היא סיימה את הטיוטה הראשונה באוגוסט 1797, כשהייתה בת 21 בלבד.
היא הקריאה את הרומן לבני המשפחה, כפי שנהגה בכל יצירותיה, והוא הפך למועדף מכולם.
אביה ניסה לעניין את תומאס קאדל, שהיה מו"ל ידוע בלונדון, בהוצאה לאור של הספר בשלושה כרכים, בדומה לספרה של פרנסס ברני, "אוולינה", אך קאדל סירב.