tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרבי ממודז'יץ, שזיהה והכיר אף הוא את ניגוניו של פסטג מימי שהותו באוטבוצק, התבטא לפי המסופר כי "עם הניגון הזה צעדו יהודים אל משרפות הגזים, ועם הניגון הזה יצעדו יהודים לקבל את פני משיח-צדקנו [...] כאשר ר' עזריאל דוד שר את ה'אני מאמין' בוודאי נעו אמות הסיפים בעולמות העליונים".
לפי חוקר המוזיקה החסידית האמריקאי ולוול פסטרנק, חובר הלחן כבר בגטו ורשה.
אין לבלבל את הלחן המיוחס לפסטג עם לחן קצבי ומאוחר יותר, של מונה רוזנבלום ומרדכי בן-דוד, פופולרי גם הוא, שבוצע מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 על ידי זמרים רבים, בהם מרדכי בן-דוד, דודו פישר, איתן מסורי וצמד רעים.
על סיפור הלחנת הניגון והצלתו התפרסמו מספר נוסחים ספרותיים, כאשר בחלקם שולבו מוטיבים אגדיים על כך שהניגון הולחן על ידי פסטג תוך כדי הנסיעה ברכבת, וכי הניצול שהעביר את הסיפור קפץ מהרכבת כיוון שהסכים ל"עסקת" העולם הבא שהציע פסטג.
בהקדמה שצורפה לתווי הניגון במאסף "רשומות" כבר בשנת תש"ו (1946) נכתב גם כי את הניגון "שרו אלפים ורבבות בורשה ולובלין, בלודז' וביאליסטוק, ובשורה זו יצאה נשמתם."
חוקרים אחדים פקפקו באמינות הסיפור בעניין הרכבת.
אם כי גם הם אינם מערערים על ערכו כאגדה מכוננת, בייחוד בחסידות מודז'יץ, שבה ניתן דגש מיוחד לנגינה ככלי עיקרי בעבודת ה'.
מילות הניגון הן הנוסח האנונימי לעיקר הי"ב מעיקרי האמונה של הרמב"ם:
עקב סיפורו של הניגון הוא הפך למזוהה מאוד עם השואה בכלל ועם השילוח ברכבות בפרט, והוא מושר על ידי רבים במשלחות לפולין ובטקסי יום השואה.
בחסידות מודז'יץ הנהיג האדמו"ר שמואל אליהו טאוב להקדיש את ההקפה השישית בהקפות שניות במוצאי שמחת תורה לעילוי נשמת קדושי השואה.
במהלך ההקפה שרים את הניגון כשאורות בית המדרש מכובים.
לאחר הניגון תוקעים בשופר ושרים "לשנה הבאה בירושלים".
אני מאשים היה סרט תעמולה נאצי משנת 1941 בבימויו של וולפגנג לייבניינר, אשר תמך בהמתת חסד.
הסרט נאסר להפצה ולהקרנה על ידי כוחות בעלות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
אישה הסובלת מטרשת נפוצה מתחננת בפני הרופאים שיסיימו את חייה, ובכך יקלו על סבלה.
לאחר שבעלה נותן לה מנת יתר קטלנית ובכך עוזר לה לסיים את חייה וסבלה הרב, הוא מועמד למשפט, שבו מוצגות טענות שונות כגון "הארכת חיים היא לפעמים בניגוד לטבע", ו"שהמוות הוא זכות כמו גם חובה".
סרט זה מגיע לשיאו בהכרזתו של הבעל שבה הוא מאשים את הרופאים באכזריות, ובחוסר רצון לסיים את חיי החולים ובכך למנוע מהם סבל נוסף.
סרט תעמולה זה הוזמן על ידי שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס, במטרה להגביר את התמיכה בגרמניה הנאצית בהמתת חסד.
במציאות, קורבנות המתת החסד, שהופעלה בגרמניה הנאצית במסגרת תוכנית T4 - אותנסיה, היו חולים ובעלי מוגבלויות אשר הומתו ללא הבחנה וללא ידיעת בני משפחותיהם על ידי הרופאים בעלי האידאולוגיה הנאצית.
המתות אלה היו למעשה רצח לכל דבר, ולא היה להן שום קשר להקלת סבלם של החולים, אלא היו כחלק מכוונות הנאצים ליצור גזע עליון של בני אדם תוך כדי חיסול כל בעלי המום והמוגבלויות.
בדיווחי האס אס נמסר כי הכנסייה הקתולית והפרוטסטנטים התנגדו לסרט ולהפצתו, דעתם על תוכנו הייתה שלילית ביותר.
דעות הרופאים הוצגו כחיוביות, דבר שגרם לתמיכה מסוימת בציבור הגרמני באותה תקופה.
אני לא מאמין, אני רובוט?!
הוא סרט קומדיה-מדע בדיוני ישראלי אשר יצא לאקרנים ב-6 באוגוסט 2015. את הסרט כתבו וביימו טל גולדברג וגל זלזניאק, הפיק עמיר מנור ("חיותה וברל"), צילם תומר שני ("נבלות") וערך יפתח פאול שושן ("בובי ואני", "רנו פסקל").
בין השחקנים המשתתפים בסרט: יותם ישי, הילי ילון, צחי גראד, דרור קרן, אינה בקלמן, יוסי מרשק, דוד קיגלר, נלי תגר, צמד הקומיקאים ליאור דובדבני ואילן קובץ' ובתפקיד "רובו-יוסף", הרובוט שומר המצוות, השחקן ההוליוודי רוב שניידר.
סרט זה החל כהפקה עצמאית דלת תקציב, כחלק מגל הסרטים החדשים יחסית לקולנוע הישראלי מסוגת האימה, הפנטזיה והמדע הבדיוני, ולקראת סיומו החלה לתמוך בו קרן הקולנוע הישראלי.
בשנת 2015 היה הסרט מועמד לפרס אופיר על עיצוב אמנותי.
בתחילת שנת 2016 הודיע "Sitges", פסטיבל סרטי הפנטזיה המפורסם, על מועמדותו של הסרט לתחרות הרשמית של הפסטיבל והסרט אף נרכש להפצה עולמית על ידי "Devilworks".
בשנת 2017 הוקרן הסרט בשלל פסטיבלי סרטי ז'אנר ידועים כגון "Fantasporto", וזכה לביקורות נלהבות כשהוקרן בבכורה אמריקאית כסרט הפתיחה של פסטיבל הסרטים "Other Worlds" בטקסס.
במהלך 2018 הסרט הופץ, שודר והוקרן באירופה (גרמניה, פולין ועוד), ארה"ב, ואסיה.
עולמו של דני השברירי (יותם ישי) מתערער יום אחד כשהוא מגלה שהוא בכלל רובוט בעל כוחות על.
כשחברה שלו (הילי ילון) נעלמת הוא יוצא למצוא אותה בעזרת הבוס שלו, גאון טכנולוגי ומטורף (צחי גראד), ואליהם מצטרף רובוט יהודי ממזרי ושומר מצוות (בקולו של רוב שניידר).
אבל כוחות גדולים מהם זוממים להשתמש ביכולותיו הרובוטיות של דני לרעה.
במסעו להצלת חברתו מגלה דני מהי גבריות אמיתית ומה בין אנשים לרובוטים.
הקרנות בבתי קולנוע ובטלוויזיה בישראל
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע בסינמה סיטי, פלאנט, רב חן ובבתי קולנוע נוספים ברחבי ישראל.
הסרט שודר בערוץ הקולנוע הישראלי של Yes, בערוץ קומדי סנטרל, ערוץ טדי ועוד.
כיום ניתן לצפות בסרט בהוט VOD, יס VOD וסלקום טיוי, כמו גם בפלטפורמה האינטרנטית Distrify.
"אני יורקת על קברך" הוא סרט אימה אמריקני משנת 1978 שבוים על ידי מאיר זרחי.
הסרט מתאר את נקמתה של אישה צעירה שנאנסה על ידי ארבעה גברים.
ג'ניפר היל, סופרת סיפורים קצרים ממנהטן, שוכרת בקתה מבודדת באזור עיירות ליד קונטיקט כדי לכתוב את ספרה הראשון.
ג'ניפר מתיידדת עם תושב מקומי בשם מת'יו - חנווני צעיר הלוקה בשכלו.
למת'יו יש שלושה חברים: סטנלי, אנדי וג'וני, להם הוא מספר כי חזה בשדיה של ג'ניפר.
הארבעה אורבים לג'ניפר בנהר ומתכננים לחטוף אותה כדי שמת'יו יוכל לאבד את בתוליו.
ג'ניפר נמלטת ליער הסמוך, אך הארבעה דולקים אחריה ומשיגים אותה.
מת'יו מסרב לשכב איתה ולכן שלושת חבריו אונסים אותה בזה אחר זה.
לאחר ששחררו אותה, הם מחליטים לתפוס אותה בשנית ולוכדים אותה בבקתה.
לבסוף מת'יו נכנע ללחץ חבריו ואונס אותה אף הוא.
הארבעה ממשיכים בעינויים מיניים, קורעים את כתב היד שלה וג'ניפר מתעלפת.
הגברים עוזבים את הבקתה וג'וני מבין כי עליהם להשתיק אותה כדי שלא תעיד על פשעיהם.
הוא מורה למת'יו לדקור אותה, אך הלה לא מסוגל לכך ורק טובל את הסכין בדם שניגר מלחיה כראיה לכך שרצח אותה.
לאחר כמה ימים, ג'ניפר חוזרת לעשתונותיה, מדביקה את כתב היד שלה בחזרה והולכת לכנסייה כדי לבקש מחילה על חטאיה העתידיים.
ג'ניפר מפתה את מת'יו לשכב עימה.
בלהט המשגל מת'יו עוצם את עיניו ואינו שם לב כי ג'ניפר השחילה לולאת חנק על צווארו והיא תולה אותו.
לאחר מכן, ג'ניפר מצליחה לפתות את ג'וני להיכנס למכוניתה ומכריחה אותו להתפשט באיומי אקדח.
ג'וני טוען כי האונס היה באשמתה.
הוא אומר כי היא דרבנה את הגברים למעשה בכך שלבשה בגדים חושפניים ואף התערטלה על שפת האגם.
ג'ניפר משכנעת אותו כי היא מאמינה לו ולוקחת אותו אל הבקתה כדי לחלוק אמבטיה.
היא מאוננת לג'וני וזה מזכיר כלאחר יד שמת'יו נעדר.
היא שולפת סכין וכורתת את איבר מינו לפני שהוא מגיע לאורגזמה.
ג'וני פצוע פצעי מוות, וג'ניפר נועלת את האמבטיה ומקשיבה למוזיקה קלאסית בעוד ג'וני גוסס וצורח עד שמת מאובדן דם.
ג'ניפר זורקת את גופתו למרתף ושורפת את בגדיו.
אנדי וסטנלי למדים כי מת'יו וג'וני נעדרים והם שטים אל הבקתה של ג'ניפר.
ג'ניפר מטפסת אל הסיפון ודוחפת את סטנלי למים ומצליחה להימלט עם הגרזן.
אנדי קופץ להציל את סטנלי אך ג'ניפר נועצת את הגרזן בגבו.
סטנלי מנסה לטפס אל הסירה הדוממת דרך המנוע שלה ומתחנן לג'ניפר שלא תהרוג אותו, אך ג'ניפר מפעילה את המנוע שפותח את מעיו.
בתחילה נקרא הסרט "יומה של האישה".
זרחי לא הצליח למצוא אולפן שיפיץ את סרטו, וגם החברות הקטנות לא היו מוכנות להקרין, להפיץ ולהדפיס על קלטות וידאו סרט הכולל אונס, התעללות מינית, רציחות וכריתת איברים.
לבסוף מכר זרחי את הזכויות על הסרט לג'רי גרוס, ששינה את שמו והקרין אותו בשיקגו.
זרחי רכש שוב את הזכויות לסרט וב-2010 צולם רימייק לסרט בשם "אני יורקת על קברך", ב-2013 יצא סרט ההמשך "אני יורקת על קברך 2" וב-2015 הסרט "אני יורקת על קברך 3".
המבקר רוג'ר איברט כינה את הסרט "הסרט הגרוע ביותר בכל הזמנים" וגרם לכך שמכירות הווידאו של הסרט הרקיעו שחקים.
אני ישן בחדרו של היטלר הוא ספר מאת העיתונאי טוביה טננבום, שיצא לאור ב-2011 והפך ב-2012 לרב-מכר בגרמניה.
הספר כולל תיאור בגוף ראשון של מסע בגרמניה של ימינו, שטננבום שוזר לאורכו אירועים אקטואליים, רשמי מסע, ומפגשים עם אנשי רוח, אמנים ופוליטיקאים, ובהם הקנצלר לשעבר הלמוט שמידט, עורך היומון הנפוץ "די ולט", צעירים וצעירות מוסלמים, אנשי שמאל מובילים, ונאו-נאצים.
בהקשר זה עומד טננבום על מה שהוא רואה כאנטישמיות מושרשת בחברה הגרמנית.
מחוץ לקבוצות כמו נאו-נאצים או צעירים ממוצא טורקי - המבטאים את האנטישמיות שלהם באופן גלוי וישיר - מוסווית האנטישמיות של רבים בחברה הגרמנית, כך לפי טננבום, בהצבת המילה "ישראל" במקום המילה "יהודים", כדי להפוך את שנאת היהודים נעדרת הלגיטימיות ל"ביקורת על ישראל", הנהנית מלגיטימיות.
הספר נכתב בהזמנת הוצאת רובולט הגרמנית.
בהקדמה לספרו פורש טננבום את מסכת הייסורים שליוותה את הוצאת הספר בשפה הגרמנית.
לפי טננבום, האזכורים לאנטישמיות רווחת בגרמניה הובילו למערכת לחצים מצד רובולט להסרת אזכורים אלו בספר.
אחרי הוצאתו לאור של הספר בשפה האנגלית העבירה הוצאת רובולט את הזכויות להוצאת זורקאמפ (Suhrkamp), והספר ראה אור בשפה הגרמנית תחת השם "לבד בקרב הגרמנים".
הספר הפך רב-מכר בגרמניה ושהה ברשימת רבי-המכר של "דר שפיגל" במשך ארבעה חודשים.
ביוני 2014 יצאה לאור מהדורה עברית של הספר, בהוצאת "סלע מאיר", בתרגומו של אורי רדלר.
באותו חודש יצאה לאור המהדורה האיטלקית של הספר.
אני יריתי באנדי וורהול הוא סרט אמריקאי-בריטי עצמאי משנת 1996, המספר על חייה של ואלרי סולאנס ועל מערכת היחסים שלה עם האמן אנדי וורהול.
זהו סרט הביכורים של הבמאית הקנדית מרי הארון.
בסרט מככבת לילי טיילור בתפקיד ואלרי סולאנס, ג'ארד האריס משחק את תפקיד אנדי וורהול, ומרתה פלימפטון מגלמת את חברתה של סולאנס, סטיבי.
סטיבן דורף משחק את קנדי דרלינג, אחת ה"סופרסטארז" של וורהול.
את פסקול הסרט כתב ג'ון קייל מהוולווט אנדרגראונד, למרות מחאותיו של חבר הלהקה לשעבר לו ריד.
יו לה טנגו מגלמים להקה אנונימית המזכירה את הוולווט אנדרגראונד.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה במדור Un Certain Regard בפסטיבל קאן ב-1996. כדי לחגוג את יום השנה ה-30 של פרס טדי, נבחר הסרט להקרנה כחלק מפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ברלין ה-66 בפברואר 2016.
הסרט נפתח רגעים לאחר הירי, כאשר ואלרי סולאנס (לילי טיילור) במעצר בגין הירי של אנדי וורהול (ג'ארד האריס).
הסרט אז חוזר לעבר בסדרה של פלאשבקים המציירים את ילדותה הקשה, והצלחתה בלימודי פסיכולוגיה באוניברסיטה.
כאן, ואלרי מגלה שהיא לסבית, שהיא יודעת לכתוב, וכן שיש לה נקודת מבט ייחודית לגבי העולם.
היא נוסעת לניו יורק כדי להצליח בתור סופרת ומחזאית, אך עד מהרה מבינה כמה ההצלחה חמקמקה.
ואלרי מעורה בחיי הפרינג' של ניו יורק.
דרך חברתה סטיבי (מרתה פלימפטון), היא פוגשת את קנדי דרלינג (סטיבן דורף), אישה טרנסג'נדרית שנמנית בין ה"סופרסטארז" של אנדי וורהול, ודרכה היא פוגשת גם את וורהול.
ואלרי רוצה שוורהול יפיק מחזה שהיא כתבה, Up Your Ass, אך וורהול וחבריו רואים בסולאנס קוריוז משעשע.
וורהול מתעלם מבקשותיה, וחברו מוריס ג'ירודיאס (לותייר בלוטו), המו"ל של הוצאת ספרים אולימפיה, רוצה שהיא תכתוב עבורו רומן פורנוגרפי.
אחרי שהיא חותמת איתו על חוזה, היא מתחרטת ומרגישה מנוצלת כשהיא מבינה שתקבל רק פרוטות מהכנסות הספר.
היא הולכת ומבקשת מוורהול שיחזיר לה את כתב היד שמסרה לו, והוא טוען שהוא אבד.
ואלרי, שמרגישה בשלב זה מושפלת ורדופה, ונשלטת על ידי וורהול וג'ירודיאס, פורצת בזעם והופכת את שולחן הכתיבה של וורהול.
עכשיו שאבד חינה, גם באירועים ציבוריים קהל המזדנבים של וורהול וחבריו מפנים לסולאנס כתף קרה.
ייאושה של סולאנס גובר וגובר, וגם מצבה הכלכלי נואש.
היא עומדת יומיום בפינות רחובות ניו יורק ומנסה למכור את המניפסט שלה, אך אף אחד לא לוקח אותה ברצינות.
בלית ברירה, היא פונה לעבודת מין לכלכלתה, ולפעמים גם גונבת מלקוחותיה.
מצבה הנפשי מתדרדר, ובאקט נואש אחרון, היא מחליטה להרוג את וורהול, ויורה בו.
הסרט קופץ קדימה, ומראה שאת שארית חייו וורהול חי בפחד כתוצאה מהירי, וכן שהספר ה"פורנוגרפי" שכתבה סולאנס היה בעצם מניפסט החלאה, אשר היה לקלסיקה פמיניסטית.
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון של 77% ביקורות חיוביות.
באתר Metacritic יש לו ציון משוקלל של 75/100, המבוסס על 20 מבקרים, ציון אשר נחשב ל"ביקורות חיוביות באופן כללי".
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של חיחון – פרס ניהול אמנותי: תרז דפרז
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של סיאטל – פרס "מחט החלל המוזהב" לשחקנית הטובה ביותר: לילי טיילור
פסטיבל הסרטים של סטוקהולם – פרס השחקנית הטובה ביותר: לילי טיילור
פסטיבל הסרטים סאנדנס – הכרה מיוחדת להופעה יוצאת דופן: לילי טיילור
פרס אינדפנדנט ספיריט לסרט ביכורים – מרי הארון, טום קאלין וכריסטין ואשון
פרס "סוס הברונזה" מטעם פסטיבל הסרטים של סטוקהולם
פסטיבל הסרטים סאנדנס – פרס חבר השופטים לסרט דרמה
אני חצ'יקיאן (בארמנית: Անի Խաչիկյան; נולדה ב-4 ביוני 1993), היא שדרנית ושחקנית קולנוע וטלוויזיה ארמנית.
היא ידועה בשל תפקידה בתור סונה בסדרה "סופר אמא" ובסדרת ההמשך שלה, "סופר אמא 2".
חצ'יקיאן החלה דרכה בעסקי הבידור בתור ילדה, כאשר הופיעה בשורה של פרסומות.
הבכורה הטלוויזיונית שלה הייתה בתוכנית "בית ספר למלאכים", תפקיד אשר הוביל להצעת נוספות, וכך פיתחה קריירה כשחקנית.
היא גם צלמת, ולמדה משחק במכון הלאומי של ירוואן לתיאטרון וקולנוע.
+קולנועשנהסרטתפקידהערות2015"סופר אמא" (Սուպեռ Մամա)סונהתפקיד ראשי2016"הקו" (Կյանք ու Կռիվ, החיים, להילחם)אנה2017"סופר אמא 2"סונהתפקיד ראשי
+טלוויזיה, אינטרנטשנהתוכניתתפקידהערות2012-2013בית ספר למלאכים (Հրեշտակների դպրոցը)תפקיד חוזר2012-2013הכוכב של טיגראן (Տիգրանի Մոլորակը)מריתפקיד ראשי2015בחטאבר (Բախտաբեր)אינגהסדרה2015מדור מיוחד (Հատուկ բաժին)תפקיד חוזר2017–מתנהנגד הזרם (Հոսանքին հակառակ)ליליתתפקיד ראשי
אני לא מכשפה הוא סרט דרמה בריטי-צרפתי-גרמני-זמבי שביימה וכתבה רונגאנו ניוני, בבכורתה הקולנועית.
הסרט נבחר להקרנה באירוע "שבועיים של במאים" בפסטיבל קאן ב-25 במאי 2017. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע ירושלים אשר התרחש ביולי 2017. הסרט היה מועמד וזכה במספר פרסי, בינם פרס BAFTA לסרט הבכורה הטוב ביותר מאת תסריטאי, במאי או מפיק בריטי עבור ניוני ומפיקת הסרט, אמילי מורגן..
שפות הסרט הן אנגלית ובמבה , ואורכו כ-93 דקות.
הסרט מתרחש באזור בו מאמינים כי ישנן מכשפות והן יכולות לעוף ולהרוג חפים מפשע.
על מנת לשמר את הכוח המאגי שלהן לצרכים חיוביים, שומרים את כל המכשפות בכפר אחד וקושרים כל אחת מהן לחוט לבן, אשר ימנע מהן לעוף או לעזוב את הכפר, בו הן למעשה סוג של אסירות.
כמעט כל המכשפות הן נשים מבוגרות, שכנראה עיצבנו את האדם הלא נכון, אשר שכנע אותן ואת הסביבה כי יש בהן רשע או יכולת להזיק.
אבל גיבורת הסרט, שולה, היא ילדה בת 9 בלבד, אשר מביטה על מישהי בכפר שלה בשעה שזו נופלת, מה שהופך אותה אוטומטית לחשודה בכישוף.
לאחר שהיא נשלחת לכפר המכשפות, נציג השלטון לוקח אותה תחת חסותו ומשתמש בה בעיקר לצרכים של שיווק וצבירת ממון לעצמו, בעוד האנשים אשר מצפים ממנה לנסים לא תמיד יוצאים מרוצים.
שולה לא אוהבת את החיים במקום, אבל מובהר לה כי האלטרנטיבה להימצאות בו היא הפיכתה לעז, שזה מה שקורה למכשפות שבורחות.
להיות עז חופשית מתחיל להישמע כמו רעיון לא רע.
הנרי פהירי – מר בנדה
במאית וכותבת הסרט, רונאגנו ניוני, אמרה שהסרט בהשראת הסיפורים על האשמות כישוף בזמביה.
במחקרה על הסרט, רונאגנו נסעה לגאנה ובילתה במחנה מכשפות אמיתי, שם היא התבוננה בחיי היומיום שלהן, ובדיבור שלהן.
הסרט שודר לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן, במסגרת השבועיים של הבמאים ב-25 במאי 2017. לאחר מכן הסרט שודר בבריטניה ב-20 באוקטובר 2017, ובשווייץ ב-31 בינואר 2018. בישראל הסרט שודר בפסטיבל הקולנוע ירושלים אשר התרחש ביולי 2017.
הסרט הרוויח כ-141,043 דולר ממכירות הכרטיסים.
האתר "Rotten Tomatoes", הביא לסרט ציון של 100% על פי 37 חוות דעת של גולשים באתר.
מרק קרמוד , כתב מעיתון "The Observer", שיבח את עבודתה של רונאגנו ניוני, את הצילום של דייוויד גאלגו ואת המשחק של מרגרט מולובווה.
אנה סמית, כתבת מעיתון "Time Out", העניקה לסרט ארבעה מתוך חמישה כוכבים.
שנת 2017: פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לבמאי הטוב ביותר.
שנת 2017: פרס דאגלס היקוקס של הקולנוע הבריטי העצמאי.
שנת 2017: פרס פריצת הדרך של הקולנוע הבריטי העצמאי.
שנת 2018: פרס באפט"א לקולנוע לסרט ביכורים יוצא מן הכלל של תסריטאי, במאי או מפיק בריטי.
אני לא ברבי הוא אלבום הבכורה של הזמרת הישראלית ג'ולייטה.
האלבום יצא לאור בדצמבר 2003, על ידי חברת התקליטים הישראלית הד ארצי.
מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים: "הבחורים הכי טובים", "תתייחס אלי", "אני לא ברבי" ו-"תפסיק להתקשר אלי".
השיר "אורות אדומים", אשר הפך לשירה המצליח ביותר של ג'ולייטה ויצא בסמוך לצאת האלבום, לא נכלל בו לבסוף.
את הסינגל הראשון "הבחורים הכי טובים" הוציאה ג'ולייטה כבר באוגוסט 2003. השיר לא הצליח להיכנס למצעד של רשת ג', אך האודיו שלו הצליח לצבור 160 אלף צפיות ביוטיוב.
גם הסינגל השני "תתייחס אלי", לא הצליח להיכנס למצעד של רשת ג'.
שיר הנושא של האלבום "אני לא ברבי", הצליח להגיע אל המקום ה-25 במצעד של רשת ג' והיה הראשון של ג'ולייטה שהצליח לעשות זאת.
הסינגל הרביעי והאחרון מתוך האלבום "תפסיק להתקשר אלי", לא הצליח לשחזר את הצלחת קודמו.
אני לא גנב הוא רומן לצעירים מאת תמי שם טוב, אשר ראה אור בשנת 2012 בהוצאת כנרת זמורה-ביתן.
הספר עוקב אחר סיפורו של יאנק וולף, נער יתום בשנים שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, אשר מצטרף לבית היתומים של יאנוש קורצ'אק.
זהו ספרה השמיני של שם טוב, אשר הפך לספר מצליח מאוד וזיכה אותה במספר פרסים.
בשנת 2014 הופק עיבוד של הספר להצגת תיאטרון על ידי 'חני - העמותה לקידום תיאטרון מובחר' בשיתוף עם הסטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין.
בשנת 2020 ראה אור ספר המשך בשם "אני לא עוזב".
הספר "אני לא גנב" מספר את סיפורו של נער יהודי יתום בשם יאנק וולף.
הסיפור נכתב מנקודת מבטו של יאנק, ומתרחש בוורשה בשנות ה-30 של המאה ה-20, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
גיבור הסיפור, יאנק, מגיע לבית היתומים של יאנוש קורצ'אק לאחר שעבר טראומות והתעללויות חמורות בבית המחסה ליתומים בו שכן לפני כן.
יאנק היה ידוע ביכולותיו המרשימות בריצה, אשר הקנו לו אפשרויות חוזרות ונשנות לגנבה.
יום אחד נתפס יאנק בעת מעשה, והבריונים בבית המחסה ליתומים הכו אותו ברגליו עד שנשברו שתיהן, ויאנק איבד את יכולתו לרוץ.
מאז, דבק בו הכינוי "הגנב הצולע", שכל כך שנא.
יאנק מתאר את סיפור חייו החל מכניסתו לבית היתומים של קורצ'אק ועד עלייתו ארצה.
הספר מעמיק בקשיי ההסתגלות של יאנק למקום החדש ובתהליך שעבר על מנת להיפטר מהרגליו הישנים.
הוא הגיע לבית היתומים כנער מלא טינה כלפי משפחתו וסובביו, אשר פקפק ברצונם הטוב של האנשים עימם נפגש.
בעת שהותו בבית היתומים רכש חברים חדשים, ולמד לתת אמון באנשים, אשר רצו בטובתו, והכל בהשראתו של קורצ'אק.
יאנק וולף - נער יהודי יתום המתגורר בוורשה שבפולין.
אמו מתה בינוקותו ואביו, שהיה גנב, נפטר בעת שריצה מאסר בכלא.
בילדותו היה יאנק אצן מוכשר במיוחד - בשכונת מגוריו האמינו שיום אחד יגיע לאולימפיאדה ויסב לקהילה כבוד גדול.
ואולם, קלילות רגליו הקנתה ליאנק את היכולת לגנוב ולבזוז מוצרים שונים בקלות רבה ועם הזמן דבק בו כינוי הגנאי "גנב בן גנב".
בעקבות מעשה בריונות בבית המחסה בו שהה, נגרם ליאנק נזק בלתי הפיך והוא היה לנכה וצולע.
לאחר הקטטה בבית המחסה, קיבל יאנק את ההזדמנות לעבור לבית היתומים של קורצ'אק, שם יזכה ליחס מכבד ושוויוני מקורצ'אק וישתלב בתוך המערכת החינוכית, המוסרית והחברתית שפיתח קורצ'אק.
יאנק וולף הוא דמות בדיונית, אך התנהלות בית היתומים ודמותו של קורצא'ק מבוססים על מחקרים היסטוריים מהימנים.
יאנוש קורצ'אק - יאנוש קורצ'אק, או הדוקטור הזקן, מתואר כדמות רגועה, מתונה ורודפת צדק.
הדוקטור היה לדמות אהודה על ידי חניכי בית היתומים, שהעריכו והעריצו את האכפתיות, היחס האישי והצניעות שאפיינו אותו.
במהלך הסיפור מלווה ותומך קורצ'אק בחניכיו בכלל וביאנק בפרט: בהיותו רופא, העניק ליאנק זוג נעליים מוגבהות שסייעו לו בהתמודדות עם הצליעה ובהיותו מחנך סייע לו להיפטר מהרגלי הגנבה שרכש בילדותו הקשה ועורר בו סקרנות ושאיפה להיות עיתונאי חוקר.
מירה - אחותו הגדולה של יאנק.
כשהיו ילדים ואימם נפטרה היא קיבלה את האחריות על אחיה הצעיר.
מירה מתוארת כדמות רגישה אשר מאזנת את האדישות והגסות שבדמותו של יאנק.
מירה הייתה האחראית להשכלתו ולאורח חייו של יאנק, והיא זו ששלחה אותו לבית המחסה ליתומים ומאוחר יותר לבית היתומים של קורצ'אק.
יוסק - החונך של יאנק בבית היתומים.
יוסק הוא תלמיד מצטיין, חברותי ופעיל בוועדות הניהול בבית היתומים.
במשך שלושת החודשים הראשונים לשהותו של יאנק בבית היתומים יוסק מלווה אותו ומסייע לו להתגבר על קשיי ההסתגלות הרבים.
רוזי - חניכה בבית היתומים, חברתו של יוסק.
רוזי מתוארת כדמות דעתנית וחריפה אשר מלווה את יאנק ואת יוסק במהלך השנים בבית היתומים.
סטפה - סטפה (סטפניה וילצ'ינסקה) היא שותפתו של יאנוש קורצ'אק בניהול והקמת בית היתומים.
מתוארת בספר כאישה חביבה, חמה ואוהבת.
במהלך הסיפור היא מסייעת ומלווה את כל חניכי בית היתומים, לצידו של הדוקטור.
הצייר והצלם - שני ילדים שחיו בבית היתומים.
הם מתוארים כילדים סקרנים, חכמים, חברותיים ומוכשרים מאוד, כל אחד בתחומו.
בניגוד לשאר הדמויות בסיפור, הצייר והצלם מבוססים על אנשים אמיתיים אשר היו חניכים בבית היתומים של קורצ'אק וניצלו מסופם העגום.
שם טוב ראיינה את נדל ואת בלפר כחלק מהמחקר לקראת כתיבת החקר, ואף השתמשה בכמה מסיפוריהם האישיים כחלק מסיפורו של יאנק.
בשנת 2014 הומחזה הצגת נוער מבוססת על הספר "אני לא גנב" על ידי הסטודיו לאומנויות התיאטרון מיסודו של יורם לוינשטיין.
המחזה נכתב על ידי עינת ברנובסקי, והופק בשיתוף עם 'חני - העמותה לתיאטרון מובחר'.
ההצגה זכתה לביקורות חמות מקהל רחב.
בית היתומים של יאנוש קורצ'אק פעל בוורשה במשך שלושים שנה, 1912–1942. בית היתומים של קורצ'אק היה מבוסס על הבנה, הקשבה, כבוד והערכה הדדית בין המורים לתלמידים.
בהקמתו, נעזר קורצ'אק בסטפניה וילצ'ינסקה (לימים שותפתו העיקרית בניהול בית היתומים).
יאנוש קורצ'אק וסטפניה וילצ'ינסקה היו דמויות האב והאם בחיי החניכים בבית היתומים, אך עם זאת, הם הקפידו לשמר את הקשר בין הילדים למשפחותיהם (אם יהיו כאלו).
סופו של בית היתומים היה עליית הצוות והילדים היהודים לרכבת למחנה ההשמדה טרבלינקה.
לקורצ'אק הוצעה אפשרות לחנינה, אך הוא דחה אותה והחליט להישאר עם חניכיו עד סופם הטרגי.
קורצ'אק וסטפניה לא סיפרו לילדים לאן פניהם מועדות, ויש שאומרים שזהו השקר היחיד שסיפרו להם אי פעם.
"אני לא אני" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי מרגי.
השיר יצא לאור ב-18 ביוני 2019, כסינגל שלא מתוך אלבום, על ידי חברות התקליטים טדי הפקות, גאגא בוקינג ו-Mobile1 Music.
השיר נכתב על ידי יונתן גולדשטיין, מרגי וטל בן נון, הולחן על ידי גולדשטיין ומרגי והופק על ידי גולדשטיין.
השיר הוא שיר פופ המשלב בתוכו מאפיינים המכתבים עם תקופת הקיץ, שבמהלכה יצא השיר.
השיר נכלל גם במופע "PLAY פסטיגל" בו השתתף מרגי.
דודי פטימר ממעריב סקר את השיר בשלילה, תוך שאמר: "פייר?
ציפיתי שהמקוריות של "הזוג הזה" תמשיך גם בשיר החדש אך התוצאה היא שיר אנמי, לחן נוסחתי שלא ממצה את היכולות הווקאליות האיכותיות של מרגי וטקסט עם חריזה מאולצת ומטופשת שעושה ממבצעו פשוט בדיחה פתטית."
הווידאו קליפ הנלווה שצולם לשיר, בוים על ידי גיא טרפלר והועלה לערוץ היוטיוב של מרגי בשידור חי ב-18 ביוני 2019, בסמוך לצאתו של הסינגל עצמו.
נכון לנובמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-11 מיליון צפיות ביוטיוב.
אני לא יכול לנשום היא סיסמה המזוהה עם תנועת "Black Lives Matter" ("חיי שחורים חשובים").
הביטוי משמש כיום במחאות נגד אלימות משטרתית בארצות הברית ונגד היעדר אחריות המשטרה עקב חסינותה.
מקור הביטוי הוא מילותיו האחרונות של אריק גרנר, אדם שחור ולא חמוש שנהרג בשנת 2014 לאחר שהיה במעצר על ידי משטרת ניו יורק.
מספר אפרו-אמריקאים אחרים, בהם חוויאר אמבלר, מנואל אליס, אליה מק'ליין וג'ורג' פלויד אמרו ביטוי זה, לפני שמתו בנסיבות דומות על ידי גורמי אכיפת החוק.
על פי דיווח של העיתון "הניו יורק טיימס" משנת 2020, הביטוי נאמר על ידי יותר מ-70 אנשים שמתו במעצרם המשטרתי.
כתב העת הרשמי של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, "PNAS", מצא כי כאחד מכל 1,000 גברים שחורים בארצות הברית צפויים למצוא את מותם בתקרית אלימה עם המשטרה.
השפעות האלימות המשטרתית על בריאות הציבור
האיגוד הרפואי האמריקאי (AMA) יצא בהצהרה לפיה הוא מכיר בכך שאלימות פיזית או מילולית בין אנשי אכיפת החוק והציבור, בדגש על מקרים בקרב קהילות שחורות וחומות שבהן התקריות הללו נפוצות יותר, היא סוגיה בריאותית ותומך במחקר על ההשלכות על בריאות הציבור.
בהמשך תמכה האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים (APA) בהצהרה והדגישה כי נושא זה הוא קריטי לבריאותם ולרווחתם של כלל הילדים, המתבגרים ומשפחותיהם, אך משפיע על הקהילה השחורה בצורה החמורה ביותר.
מחאות בעקבות אלימות שוטרים נגד שחורים
לאחר מותו של ג'ורג' פלויד ב-25 במאי 2020, החלו מחאות והפגנות ברחבי ארצות הברית וכן מחאות הזדהות ברחבי העולם.
תחילה המחאות התחילו בצורה מתונה ומאופקת, אך במהרה חלקן הפכו אלימות.
במהלך ההפגנות נהרג אחד המשתתפים, נפצעו עשרות שוטרים ומפגינים, חנויות נבזזו וניידות ותחנות משטרה הוצתו.
הביטוי "אני לא יכול לנשום" התנוסס על שלטי המפגינים ושומש כ"האשטאג" ברשתות החברתיות כסמל למאבק באלימות שוטרים כנגד שחורים וגזענות כנגדם.
חוק למניעת לינץ' על שם אמט טיל
במהלך ההפגנות כנגד הריגתו של ג'ורג פלויד בידי שוטר לבן, הועברה בשנית הצעת החוק למניעת לינץ' על שם אמט טיל, צעיר אפרו-אמריקאי שנרצח במיסיסיפי בהיותו בן 14 לאחר שנתפס משוחח עם אישה לבנה נשואה.
הצעת החוק Emmett Till Antilynching Act שמטרתה להפוך אירועי לינץ' שכאלה לפשע שנאה פדרלי, הוצגה לראשונה ב-2019 ונחתמה כחוק בידי נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן ב-29 במרץ 2022.
קרולינה מירוסלאבינה קויק (באוקראינית: Кароліна Мирославівна Куєк; ברוסית: Каролина Мирославовна Куек; באנגלית: Karolina Myroslavivna Kuiek; נולדה ב-27 בספטמבר 1978), הידועה בשם אני לוראק , היא זמרת אוקראינית, פזמונאית, שחקנית, יזמית, ושגרירת רצון טוב של האו"ם.
לוראק נחשבת לאחת הנשים החזקות והמשפיעות ביותר במדינתה, וכן מדורגת כאחת הנשים היפות במזרח אירופה.
לוראק דיווחה על ההכנסה הגבוהה ביותר מכל הזמרים באוקראינה בשנת 2014.
לוראק התפרסמה גם מחוץ לברית המועצות לשעבר לאחר שיצגה את אוקראינה באירוויזיון 2008 עם השיר "Shady Lady", עמו סיימה במקום השני.
לוראק עברה ילדות קשה במיוחד.
היא ילידת קיצמן שבמערב אוקראינה, דוברת אוקראינית כשפת האם שלה, וגדלה על ידי אם חד הורית.
בגיל 6 היא ואחיה נשלחו לבית אומנה.
אחד מאחיה נפטר מאוחר יותר כשלחם באפגניסטן.
קרולינה פיתחה את הרצון להיות זמרת כבר בגיל ארבע.
לעיתים קרובות היא הופיעה בתחרויות שירה שונות בבית הספר.
בשנת 1992 השתתפה בתחרות המקומית הפופולרית "פרווצוויט" בה זכתה.
כתוצאה מכך, בגיל 14 היא חתמה על החוזה המקצועי הראשון שלה.
קויק נודעה בשם אני לוארק החל ממרץ 1995 כשהשתתפה בתחרות בתוכנית הטלוויזיה "כוכב בוקר" במוסקבה.
השם בא כתוצאה משום שהיה זמר רוסי בתחרות עם אותו השם אשר נרשם לתחרות לפנייה, כך שקויק נאלצה למצוא שם במה.
לוראק עברה לקייב בשנת 1995. היא הפכה לפופולרית עוד יותר לאחר שזכתה בתחרות "Big Apple Music 1996" בניו יורק.
היא זכתה בתואר "תגלית השנה" בפסטיבל האוקראיני הפופולרי "Tavria Games" בשנת 1996. באותה שנה הוציאה את אלבומה הראשון בשם "אני רוצה לעוף".
לוראק המשיכה להקליט שירים חדשים בשנת 1997. שני השירים שלה "הדוגמנית" ו"אלוהים שלי" צולמו כקליפ והאחרון הפך לפסקול לסרט "הזכות לבחור".
באביב 1998 צולם הסרטון החדש שלה "אני אחזור" ובדצמבר יצא אלבומה השני של לוראק בשם "אני אחזור".
המאסטרינג באלבום זה נעשה בניו יורק.
במקביל צולמו שני הקליפים שלה "אה אהובי" ו"עיר זרה" שילוו את אלבומה החדש.
בתחילת 1999 החלה בסיור נרחב והופיעה בארצות הברית, צרפת, גרמניה, הונגריה, והופעות שלה התקיימו בכל עיר מרכזית באוקראינה.
באוקטובר 2009 דורגה בקרב 100 הנשים המשפיעות ביותר באוקראינה שקיבצו מומחים עבור המגזין האוקראיני Focus.
בנובמבר 2024 נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי שלל את התואר אמן העם של אוקראינה מלוראק על תמיכתה בפלישה הרוסית לאוקראינה.
בשנת 2005 ניסתה לוראק להתמודד ולייצג את מדינתה בתחרות האירוויזיון, אך לא נבחרה בקדם.
לוראק סיימה במקום השני בגמר הלאומי באוקראינה עם השיר "A Little Shot Of Love".
הטלוויזיה האוקראינית UA:PBC הודיעה בסוף דצמבר 2007 כי אני לוראק, אחת הזמרות המצליחות במדינה, תייצג את המדינה באירוויזיון בבלגרד.
ב-23 בפברואר ביצעה אני חמישה שירים פוטנציאליים.
השיר שנבחר על ידי הציבור והן על ידי חבר השופטים היה "Shady Lady", שנכתב על ידי המלחין והמפיק היווני דימיטריס קונטופולוס.
באירוויזיון 2008 בבלגרד, היא שרה את השיר "Shady Lady" בחצי הגמר השני ב-23 במאי 2008 והעפילה לגמר.
בגמר, היא סיימה במקום השני אחרי דימה בילאן הרוסי.
פרס הוענק לה על היותה האמן הטוב ביותר בתחרות על ידי התקשורת.
המעצב האיטלקי רוברטו קוואלי עיצב לה את השמלה להופעה.
בשנת 2005, לוראק וארוסה מוראט פתחו את אנג'ל לאונג', מסעדה המתמחה במטבח ים תיכוני במרכז קייב.
בשנת 2009 השניים פתחו גם סוכנות נסיעות אוקראינית בשם "נסיעות נופש", שהיא חטיבת משנה של "Turtess Travel", חברה שמוראט עובד בה.
בשנת 2010, לוראק השתתפה בכמה קטלוגים ופיתחה בושם חדש בשם אניפון של שיפון.
בשנת 2011 הוכרזה לוראק כזמרת החמישית העשירה ביותר באוקראינה, עם הכנסות בהיקף של 2.35 מיליון דולר באותה שנה.
בשנת 2014 ספגה ביקורת באוקראינה על כך שקיבלה פרסים ברוסיה בזמן שאוקראינה ניהלה סכסוכים עם רוסיה.
לוראק אמרה אז לעיתונאים שהיא פטריוטית אוקראינית אמיתית ואוהבת את מדינתה מאוד, והמליצה למבקריה "ללכת ולהצטרף למבצע נגד טרור.
לוראק מקדישה זמן רב לפעילויות צדקה.
מאז 2004 הייתה לוראק שגרירה של רצון טוב של האו"ם בנושא HIV באוקראינה.
קרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים באוקראינה העניק ללוראק ציון לשבח על סיוע ועזרה לאזרחים נשאים של המחלה באוקראינה.
בשנת 2005 הוענק ללוראק מסדר סנט סטניסלב של התואר הרביעי וצלב הקצינים על חיזוק הסמכות הבינלאומית של אוקראינה, על המקצועיות הגבוהה, הישגי היצירה הגדולים, צדקה ודבקות באידיאלים של אבירות.
ב-21 באוגוסט 2009 נישאה לוראק לארוסה הטורקי ולמנהלה מוראט נאלסאיקולו, אותו הכירה בשנת 2003 כשנפשו בטורקיה.
מוראט, הוא מנהל מלונות טורקי וסוכן נסיעות.
בתם סופיה, נולדה ב-9 ביוני 2011. היא ומשפחתה התגוררו בבית בפאתי קייב.
בספטמבר 2024, הכריזה לוראק על אירוסיה לבן זוגה הספרדי בשנתיים האחרונות, מרפה הוליסטי ליוגה בשם אייזיק וידג'ראקו, ב-13 במרץ התחתנו בטקס שנערך במלדיביים.
אני יודע מה עשית בקיץ האחרון היא סדרת אימה אמריקאית, המבוססת על רומן באותו השם מאת לויס דאנקן שיצא לאור בשנת 1973 ומהווה עיבוד מחודש לסרט באותו השם.
הסדרה שודרה על ידי פריים וידאו בין התאריכים 15 באוקטובר – 12 בנובמבר 2021, ובוטלה אחרי עונה אחת.
שנה לאחר שעברו תאונת דרכים קטלנית בליל סיום לימודיהם, קבוצה של בני נוער מגלה שהם נמצאים על הכוונת של רוצח שאורב להם ויודע על מעורבותם בתאונת הדרכים.
מדיסון איסמן – לנון גרנט / אליסון גרנט
קקואה קקומנו - קונור דוונפורט
ב-26 ביולי 2019 הוכרז כי אולפני אמזון שוקדים על פיתוחה של סדרת טלוויזיה שתבוסס על עלילת הרומן "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון" בשיתוף פעולה עם ניל ה.
מוריץ ופאבון שטי, מפיקי הסרט המקורי; על פי הדיווח, את חלק מפרקי הסדרה התעתד לביים הבמאי ג'יימס ואן ואת התסריט עבור פרק הפיילוט התעתד לכתוב שאי האטן.
ב-14 באוקטובר 2020, אולפני אמזון הזמינה רשמית את הסדרה והכריזה כי שרה גודמן החליפה את האטן כתסריטאית.
עוד הוכרז כי גודמן והאטן יהיו אמונים על הפקת הסדרה, לצדם אריק פייג מהסרט המקורי ורוב האקט, מייקל קליר וואן.
ב-9 בדצמבר 2020, נמסר כי קרייג ויליאם מקניל יהיה אמון על בימוי פרק הפיילוט והפקת הסדרה.
ב-11 בינואר 2021, נמסר על ליהוקם של מדיסון איסמן, בריאן טז'ו, אייזיקאל גודמן, אשלי מור, סבסטיאן אמורוסו, פיונה רנה, קאסי בק, ברוק בלום וביל הק.
ב-28 בינואר 2021, נמסר על ליהוקה של סוניה בלמורס לתפקיד משני.
ב-19 בפברואר 2021, נמסר על ליהוקו של ספנסר סאת'רלנד לתפקיד משני.
ב-22 במרץ 2021, נמסר על ליהוקה של כריסי פיט לתפקיד משני.
צילומי הסדרה החלו ב-25 בינואר 2021 באואהו שבאיי הוואי.
הסדרה עלתה לשידור בשירות פריים וידאו באוקטובר 2021.
אני ירושלמי הוא סרט קולנוע ישראלי, אוטוביוגרפי, תיעודי בחלקו ומוזיקלי משנת 1971. את הסרט ביים יהורם גאון, והוא זה שכתב את תסריטו, שיחק בו את התפקיד הראשי, ושימש בו כקריין וכזמר.
"אני ירושלמי" מתמקד בדמות המספר (יהורם גאון), המספר לקהל ולבחורה המלווה אותו (רחל צימרמן) על ילדותו בירושלים של לפני מלחמת השחרור, על בני משפחתו, ועל הווי החיים בירושלים.
כל זאת, כשהוא עולה לירושלים, אחרי מלחמת ששת הימים, לביקור נוסטלגי בעיר.
לדמות המספר יש הרבה מן המשותף עם יהורם גאון עצמו, וייתכן שהזכרונות שהיא מציגה הם אוטוביוגרפיים.
הסרט מלווה בצילומים רבים של חיי היום-יום בירושלים משנת 1969, ומשולבים בו גם צילומים ישנים יותר וצילומים של אתרים חשובים בה ובסביבתה.
בסרט מרואיינים גם אנשים שונים מירושלים, שמספרים על החיים בה ועל ההיסטוריה שלה.
בסרט מושמעים רבים מלהיטיו של גאון, מאותה תקופה; חלק נכבד מהם כתב חיים חפר והלחין דובי זלצר.
אבי מיכל והצלם הוא אדם גרינברג.
מרבית הסרט דובר עברית, אך נשמעות בו גם לאדינו, יידיש ושפות נוספות.
להופעת הבכורה הגיעו ראשי השלטון בישראל והבולטים באמני הבמה.
הסרט זכה להצלחה מסחרית בישראל.
בעקבות הסרט הוציא יהורם גאון גם אלבום בשם "אני ירושלמי", עם עשרה מהשירים, שהופיעו בסרט, וביניהם "הנני כאן", "אני עושה לי מנגינות", "מעל פסגת הר הצופים", "השר משה מונטיפיורי" ועוד.
השיר הפותח את האלבום, "הנני כאן", הצליח במצעדי הפזמונים.
בשנת 2009 38 שנה לאחר יציאתו של הסרט, הפיק יהורם גאון סרט תיעודי בשם "כבר לא ירושלמי", בו חזר אל מחוזות ילדותו ובחן את השינויים שהתרחשו מאז יציאת הסרט.
אני לא אשמה הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית ספיר סבן, ביחד עם ליין מסיבות הגייז אריסה.
הוא יצא לאור ב-6 במרץ 2017, על ידי חברות התקליטים ארומה מיוזיק והליקון, כסינגל שלא מתוך אלבום לכבוד מצעד הגאווה 2017. "אני לא אשמה" נחשב לסינגל הבכורה של סבן והוא נכתב בידי דורון מדלי.
השיר הגיע למקום השמיני במדיה פורסט והתשיעי במדיה פורסט TV.
השיר נכתב והולחן על ידי דורון מדלי והופק על ידי אייל דוידי.
במעריב תואר השיר כ"בלדת פופ ים-תיכונית", ונאמר שם כי "בשיר החדש סבן נשמעת במיטבה: עולה ויורדת בטונים בצורה מדויקת להפליא, מגישה כנות בשק ענוג של סנטימנטים, ומבצעת שיר שכולל גם קצת שנינות טקסטואלית".
במאקו סקרו בחיוב את "אני לא אשמה" בדומה לאתרי אינטרנט נוספים.
הרמיקס הרשמי שלו יצא לאור ב-14 ביוני 2017.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-1 ביוני 2017 והועלה לערוץ היוטיוב של אריסה.
בתחילת הקליפ, ניתן לראות שרשרת ולאחר מכן את ספיר סבן, כשהיא מוקפת בגברים ונשים, כשכולם מביטים מטה.
ישנן סצנות בהן ניתן לראות את סבן כשהיא לבושה במחוך בצבע לבן, כשהיא מבצעת את מילות השיר.
נכון ליוני 2022 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה מ-1.1 מיליון צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם6 במרץ 2017הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתארומה • הליקון
"אני לא יכולה בלעדיך" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
הוא יצא לאור בנובמבר 1994, בהוצאת חברת התקליטים IMP דאנס בע"מ, כסינגל הרביעי מתוך אלבום האולפן השני שלה, אומפטמפה (1994).
את השיר כתב מקס גת-מור, ללחן של צביקה פיק והפקה מוזיקלית של עופר ניסים.
השיר הגיע למקום הראשון במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
את השיר כתב מקס גת-מור, הלחין צביקה פיק והפיק עופר ניסים.
באלבום יש ל"אני לא יכולה בלעדיך" שתי גרסאות שונות.
"אני לא יכולה בלעדיך" יצא לאור גם בגרסה אקוסטית, שנכללה באלבום האוסף, דיווה – האוסף (1998).
בפברואר 2012 הסבירה דנה אינטרנשיונל כי מילות השיר סובבות סביב סיפור ההתאהבות שלה בבחור ושמו ניסים בכר, שאותו פגשה באחת מהופעותיה.
הוא נהרג בתאונת אופנוע, ומאז מותו היא נוהגת להשיב לשאלות על חיי האהבה שלה באומרה "אני נשואה לעבודה שלי".
ב־13 בדצמבר 1994 נכנס השיר לראשונה למצעד הסינגלים השבועי של רשת ג', במקום ה־15. ב־15 בינואר 1995 הגיע למקום הראשון ושם שהה שלושה שבועות ברציפות.
הוא יצא מן המצעד לאחר 18 שבועות רצופים ב־16 באפריל.
במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשע"ה הגיע "אני לא יכולה בלעדיך" למקום החמישי.
אחת ההופעות הזכורות ביותר של אינטרנשיונל עם השיר התרחשה בתוכנית הטלוויזיה "בשידור חי – דן שילון מארח", בליווי התזמורת הסימפונית של בת ים ובניצוחו של דוד קריבושי.
פיק אף הוציא לאור גרסה משלו לשיר, שכתובה בלשון זכר, בשם "אני לא יכול בלעדייך".
שיר זה נכלל במחזמר הלהיטים "מרי לו", שעלה לראשונה בתיאטרון הבימה בשנת 2002 ומבוסס על 25 משיריו של צביקה פיק.
וכן השיר הופיע גם בגרסה הבימתית של "שלאגר" שיצאה בשנת 2025.
"אני לא רוקד כשעצוב" הוא סינגל שהקליטה להקת הרוק הישראלית "החברים של נטאשה", בהשתתפות הזמר אלון אולארצ'יק.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1994 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה ה־24 באלבום האולפן השלישי של הלהקה, "רדיו בלה בלה".
את השיר כתבו מיכה שטרית ואולארצ'יק והלחין ארקדי דוכין, שגם הפיק אותו לצד יזהר אשדות.
הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־7 באוגוסט 1994. בשבוע שלאחר מכן דורג במקום ה־26. ב־9 באוקטובר עלה למקום השני – הגבוה ביותר שהגיע אליו.
ב־18 בדצמבר יצא מהדירוג השבועי לאחר שצעד בו במשך 16 שבועות רצופים.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של ה'תשנ"ה דורג "אני לא רוקד כשעצוב" במקום ה־33.
השיר (באורך 4:17 דקות) ראה אור גם ב"אל תרקוד", אי־פי לשדרים שיצא ב־1994, וכלל לצידו חמישה שירים נוספים שהופיעו בחלק "הפי" של האלבום "רדיו בלה בלה".
אני יורישיץ' (; נולדה ב-22 ביוני 1990), ידועה בשמה הפרטי אני, היא זמרת-יוצרת קרואטית.
התפרסמה בזכות השתתפותה בעונה השנייה של The Voice Hrvatska והוצאת הסינגל "Trebaš li me" עם מטייה צבק.
בתחילת 2017 הוציאה יורישיץ' את סינגל הבכורה שלה, "Prije nego nestane", בהשתתפות הזמר וייקוסלאב קליוצ'אריץ'.
הוא הגיע למקום השמיני במצעד 40 השירים החמים בקרואטיה.
"Ljetni blues" הופץ כסינגל השני וכשיר הסולו הראשון שלה.
בפברואר 2021 לאחר שנתיים בהן לא הוציאה מוזיקה פרסמה את "Gubim dah".
הוא זכה להצלחה מידתית, והגיע למקום ה-33 במצעד המקומי.
ב-2022 פורסם "Trebaš li me", דואט עם מטייה צבק.
הוא הגיע בשיאו למקום החמישי במצעד הבילבורד הקרואטי.
הוא גם כבש את פסגת מצעד 40 השירים החמים הקרואטי.
הוא זכה בפרס עבור "שיר השנה" בטקס עיטורי צסריצה.
ב-9 בדצמבר 2022 נחשף כי יורישיץ' עתידה להשתתף בקדם הקרואטי לאירוויזיון 2023 עם השיר "Kreni dalje".
היא הגיעה למקום השישי עם 71 נקודות.
אני מייקי הוא ספר לילדים ונוער מאת הסופרת גליה עוז.
הספר יצא בהוצאת כתר בשנת 2017.
הספר הוא ספר המשך לסדרת ספריה של עוז, "שקשוקה".
בשנת 2018 זכה הספר בפרס דבורה עומר.
העלילה מתמקדת בחייו הפרטים של מייקי, ובה מתואר איך מתמודד ילד עם בעיות, קשיים חברתיים ודיסלקסיה בעוד שהחברה הכי טובה שלו קשת, ממשיכה לעזור לו בכל מצב.
מייקי — ילד אשר סובל מבעיות, קשיים חברתיים ודיסלקסיה.
קשת — חברתו הטובה של מייקי.
נכדתה של המנהלת והילדה הכי חכמה בכיתה.
סנופ — כלבה של קשת.
"אני לא מאמינה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית.
את השיר הוציאה בשנת 1980 לאור חברת התקליטים פונוקול, והוא נכלל כרצועה השלישית באלבום האוסף הרביעי של הזמרת, ארבעה צדדים.
"אני לא מאמינה" נכתב והולחן על ידי שמרית אור וקובי אשרת, שגם הפיק אותו.
לצד השירים הישנים שנכללו באוסף ארבעה צדדים, הוציאה אילנית גם כמה שירים חדשים.
"אני לא מאמינה" נמנה ביניהם.
הוא זכה להצלחה גבוהה במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג', כשבשיאו דורג במקום הרביעי.
במצעד סוף השנה של התחנה הוצב במקום ה-29. כמו כן, במצעד השבועי של גלי צה"ל הגיע השיר בשיאו למקום הראשון במשך שבועיים ברציפות.
אני לא רפפורט הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית משנת 1996 בבימויו של הרב גרדנר שגם כתב את התסריט המבוסס על מחזה שלו באותו שם (1985) עם וולטר מתאו ואוסי דייוויס בתפקידים הראשיים.
המחזה זכה להצלחה וזכה בפרס טוני למחזה הטוב ביותר.
הוא הועלה מספר פעמים בישראל.
העלילה היא על שני קשישים, יהודי קולני ופנטזיונר ואפרו אמריקאי חששן ועצבני, שנפגשים כל יום על ספסל בסנטרל פארק בניו יורק ומערכת יחסים מיוחדת במינה נרקמת ביניהם, תערובת של חיבה, ויכוחים וריבים.
הסרט נוגע בכמה נושאים, ביניהם היחס של החברה לזקנים, הקשיים בהתמודדות עם ילדים בוגרים שחושבים שהם יודעים מה טוב להוריהם, והסכנות האורבות באזורים עירוניים.
הוא הוקסם ממנה וגם לבתו הוא קרא קלרה על שמה.
הוא עבד כמלצר במשך 41 שנה, אשתו אתל נפטרה ובתו קלרה (איימי אירווינג) רוצה להכניסו לבית אבות ולזה הוא מתנגד בתוקף.
הוא נפגש מדי יום עם מידג' קרטר בסנטרל פארק.
מידג' הוא אפרו אמריקאי קשיש כבד ראייה שעבד שנים רבות כאיש תחזוקה באחד הבתים במנהטן וכעת ועד הבית מבקש להפסיק עבודתו ושולח לשם כך לפארק את פיט דונפורת' (בויד גיינס).
נט מציג עצמו כנציג חברה להגנת זכיות עובדים ומאיים עליו.
שניהם מתנהגים כילדים קטנים, משתעשעים בקרוסלה ו"מופיעים" לפני קומץ מבקרים בגן במערכון/בדיחה "אני לא רפפורט":
לא ראיתי אותך כבר עידנים, איך העניינים?
נט: רפפורט, מה קרה לך?
פעם היית בחור נמוך ושמן, ועכשיו אתה בחור רזה גבוה.
נט: רפפורט, פעם היית בחור צעיר עם זקן, ועכשיו אתה בחור זקן עם שפם.
נט: רפפורט, איך זה קרה?
פעם היית בחור לבן קטן ופחדן, ועכשיו אתה בחור שחור גדול ומרשים.
נט: וגם שינית את שמך!
נט נאבק ומבריח את העברין ג'יי.סי.
(גיירמו דיאז) שרוצה לשדוד אותו, נחבל ונזקק כעת להליכון.
הם מבחינים בבחורה נאה בשם לורי (מרתה פלימטון) שמציירת אותם.
היא חייבת כסף לסוחר סמים המכונה "קאובוי" (קרייג טי.
נלסון) שחובט בפניה ומאיים עליה אם לא תחזיר לו את החוב.
נט ומידג' מחליטים להתעמת עם הקאובוי, נט מתחפש למאפיונר איטלקי ומאיים עליו אבל הקאובוי מבין את התרמית ורוצה להתקיף אותו.
מידג' מאיים עליו בסכין ובסוף המאבק בורח הקאובוי ומידג' נזקק לאשפוז.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותוולטר מתאונט מוייראוסי דייוויסמידג' קרטראיימי אירווינגקלרה גרברבתו של נטבויד גיינספיט דנפורטגיירמו דיאזג'יי.סי.עברייןמרתה פלימטוןלוריקרייג טי.
נלסוןהקאובויסוחר סמיםרון ריפקיןפייגנבאוםמנהיג פועליםאלינה לובנסוןקלרה למלישפועלת יהודיה
אני יכול להסביר: מדריך למבקר בכדור הארץ הוא ספר מאת המרצה ומגיש ההסכתים דורון פישלר, שיצא לאור באוקטובר 2024 בהוצאת כנרת זמורה דביר.
הספר נכתב מנקודת מבט של אדם כהסבר לחייזרים על בני האדם ועל כדור הארץ.
חלקים רבים מהספר מבוססים על פרקים בהסכת של פישלר, "התשובה" ו-"המובן מאליו", אך נכתבו בהרחבה תוך שימוש באיורי הסבר ובהערות שוליים.
הספר נכנס לרשימות רבי המכר של סטימצקי ושל צומת ספרים שבועות ספורים לאחר השקתו.
הספר כתוב בסגנון קליל ומשובצות בו אנקדוטות רבות (למשל האנקדוטה שבחוק עזר עירוני להרצליה נקבע שבעונת הרחצה אין להביא לחוף הים כל בעל חיים "לרבות בקר, עז, גמל, סוס, חמור, חזיר, עוף־בית, חתול, קוף, דוב וכלב").
לקורא המעוניין להרחיב ידיעותיו בנושאי הספר ניתן בסוף הספר פרק "רשימת מקורות / לקריאה נוספת" ובו רשימת ספרים ומאמרים (בעיקר באנגלית) שעליהם (בין השאר) מבוסס הכתוב שבספר.
אני יודע מה עשית בקיץ האחרון הוא סרט סלאשר אמריקאי משנת 2025, שבוים על ידי ג'ניפר קייטין רובינסון על פי תסריט שכתבה יחד עם סם לנסקי, המבוסס על סיפור מאת ליה מקנדריק ורובינסון.
זהו הסרט הרביעי בזיכיון "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון", והוא משמש כהמשך ישיר לסרט "אני עדיין יודע מה עשית בקיץ האחרון" משנת 1998.
בסרט מככבים מדלין קליין, צ'ייס סוי ונדרס, ג'ונה האוור-קינג, טייריק וית'רס, שרה פידג'ון, בילי קמפבל, גאבריט בקטל ואוסטין ניקולס.
כמו כן, בסרט מופיעים גם ג'ניפר לאב יואיט ופרדי פרינז ג'וניור ששבים לגלם את דמויותיהם של ג'ולי ג'יימס וריי ברונסון; ושרה מישל גלר וברנדי נורווד, ששבות לגלם את דמויותיהן בהופעת קמע.
עלילת הסרט מתרחשת 27 שנים לאחר רציחות טאואר ביי, כאשר רוצח חדש חמוש בוו שב להטיל אימה ומתחיל לרדוף קבוצה של חברים שמסתירים תאונת דרכים שבה, לכאורה, גרמו למותו של אלמוני שנה קודם לכן.
הרעיון לסרט רביעי בזיכיון החל כבר בשנת 2014, אז נשכרו מייק פלנגן וג'ף הווארד לכתיבת ריבוט שאינו קשור לעלילות הסרטים הקודמים, אך הפרויקט נגנז.
לאחר ביטול סדרת הטלוויזיה משנת 2021, חודש תהליך פיתוחו של סרט חדש בזיכיון, בדיון בו רובינסון הציעה את גרסתה לאולפני "סרטי סוני".
הפקת הסרט החלה בפברואר 2023, והמפיק ניל ה.
מוריץ שב לתפקידו מהסרטים המקוריים.
בשנת 2024 אושר כי פרינז ג'וניור ויואיט ישובו לגלם את דמויותיהם מהסרטים המקוריים, ויתר חברי צוות השחקנים לוהקו בהמשך.
צילומי הסרט התקיימו בין אוקטובר 2024 למרץ 2025 בניו סאות' ויילס ובלוס אנג'לס.
בכורץ הסרט התקיימה במרכז "The United Theater on Broadway" שבלוס אנג'לס ב-14 ביולי 2025, ועלה לאקרנים בארצות הברית ב-18 ביולי 2025 בהפצת "סרטי סוני".
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים והכניס 27 מיליון דולר ברחבי העולם.
בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-31 ביולי 2025.
ב-4 ביולי 2024, שבה אווה ברוקס לעיר הולדתה, סאות'פורט, שבצפון קרוליינה, לצורך מסיבת אירוסין של חברתה, דניקה ריצ'רדס.
לאחר המסיבה, יוצאים אווה, דניקה, בן-זוגה לשעבר, מיילו גריפין, וארוסה של דניקה, טדי ספנסר, לנסיעה לילית לצפייה בזיקוקים.
במהלך הדרך הם פוגשים את סטיבי וורד – חברה ותיקה שזה עתה יצאה מגמילה – ומצרפים אותה לנסיעה.
כשהם חונים בצד כביש הררי ומפותל, טדי משתטה בכביש וגורם לרכבו של אדם בשם סם קופר לסטות מהכביש ולהתדרדר לתהום.
על אף שאווה מתעקשת לדווח על התאונה, טדי נתקף פאניקה, משביע את כולם לשתיקה, ואביו הפוליטיקאי, גרנט, מסייע בטיוח האירוע.
כעבור שנה, שבה אווה לסאות'פורט למסיבת הרווקות של דניקה, שכעת מאורסת לאדם אחר בשם ויאט.
היא מתאחדת עם מיילו וסטיבי, ונפגשת עם טיילר טרווינו, פודקאסטרית העוסקת בחקר פשעים אמיתיים שבאה לחקור את "טבח סאות'פורט" מ-1997, שבוצע בידי הדייג הרצחני בן ויליס.
במהלך המסיבה מקבלת דניקה פתק ובו נכתב "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון", דבר המעורר בה פאניקה.
הקבוצה חושדת בטדי ומתעמתת עמו על היאכטה שלו, אך הוא מכחיש כל קשר.
באותו לילה, נרצח ויאט בידי דייג חמוש בוו הדומה לבן ויליס המת, בעוד דניקה מתרחצת.
היא מגלה את גופתו ופתק מאיים נוסף.
כעת, בהבנה שמישהו יודע על התאונה ובא לנקום, הם מחליטים לחקור את מאורעות העבר.
אווה פונה לטיילר, שלוקחת אותה לסיור ב"שייברס", חנות הכלבו שהייתה בבעלות משפחתה של הלן שייברס ושבה היא נרצחה בשנת 1997. הדייג אורב להם, רוצח את טיילר, ואווה מצליחה להימלט לאחר שפצעה את התוקף.
לאחר שהמשטרה מסרבת להאמין להם וגרנט דואג לשמר את תדמית העיירה, אווה מבקשת עזרה מג'ולי ג'יימס – ניצולה מהטבח המקורי – באוניברסיטה שבה היא עובדת.
ג'ולי מהססת, אך ממליצה לאווה לבדוק את הקשר האישי של הרוצח לסם.
באספה קהילתית, מאשים ריי ברונסון – ניצול נוסף ומעסיקה של סטיבי – את גרנט בטיוח ההתקפות.
ריי מבקר את ג'ולי, גרושתו, והשלושה מתחילים לחבר את הקצוות.
אווה, מיילו וסטיבי מגלים כי רכבו של סם היה שייך לכומר בשם ג'ודה.
דניקה וטדי מבקרים בקברו של סם ומגלים שמישהו הניח שם פרחים טריים.
הדייג תוקף את דניקה ופוצע אותה, אך טדי מציל אותה.
היא דורשת מהקבוצה להתאחד ולהישאר באחוזתה למען ביטחונם.
במהלך הלילה, מיילו ואווה כמעט שוכבים, אך מיילו מחליט לסגת.
לאחר מכן הוא נחנק למוות בידי הדייג, שגורר את גופתו.
למחרת, אווה ודניקה מבקרות את ג'ודה ומגלות כי הכיר את סם.
הן פונות למשטרה, אך גרנט גורם למעצרן בגין "הטרדה".
למחרת, גופותיהם המרוטשות של גרנט וטדי מוצגות לראווה בנמל, וגופתו של מיילו מתגלה גם היא.
לאחר סיוט על הלן שייברס וויאט, דניקה ואווה משתחררות.
לבקשת ריי, הן נמלטות על היאכטה של טדי.
המשטרה מגלה את גופתו של ג'ודה ואת תמונתם של סם וסטיבי.
על הסירה, מתגלה שסטיבי היא הדייגת.
היא מתוודה כי סם היה חברה מהמוסד לגמילה, ובליל התאונה הוא ניסה לעזור לה.
מתפתחת קטטה, ריי מגיע למקום, וסטיבי דוקרת את דניקה ומשליכה אותה מהסירה.
ריי יורה בסטיבי, שמתה לכאורה וגופתה מתדרדרת למים.
בבר של ריי, הוא מטפל באווה ההמומה.
לפתע היא מבחינה שהוא פצוע בדיוק במקום שבו היא דקרה את הדייגת, ומבינה שהוא היה שותף לפשעיה של סטיבי.
ג'ולי מגיעה לבר באותו רגע.
ריי תוקף אותן ומתוודה כי רצה להמשיך את דרכו של ויליס, מתוך תחושת נקם על כך שהעיירה הרסה את חייו.
לפני שהוא מצליח להרוג את ג'ולי, אווה משספת אותו באמצעות רובה-חנית.
דניקה, ששרדה, נשטפת אל החוף ומאושפזת בבית החולים, שם היא מתאחדת עם אווה.
אווה אומרת לה שסטיבי עדיין חיה, והשתיים מתבדחות על כך שיחסלו אותה יחד.
בסצנה שאחרי הכתוביות, מבקרת ג'ולי את קרלה וילסון, ומראה לה פתק מאיים נוסף: "זה עוד לא נגמר", בצירוף תמונתן מסומנת בעיגול ובקו אדום.
קרלה מסכימה מיד לעזור לה.
מדלין קליין – דניקה ריצ'רדס
שרה פידג'ון – סטיבי וורד
טייריק וית'רס – טדי ספנסר
ג'ונה האוור-קינג – מילו גריפין
צ'ייס סוי ונדרס – אווה ברוקס
בילי קמפבל – גרנט ספנסר, אביו של טדי.
אוסטין ניקולס – הכומר ג'ודה גילספי
גאבריט – טיילר טרווינו, פודקאסטרית החוקרת פשעים אמיתיים.
ג'ניפר לאב יואיט – ג'ולי ג'יימס, מרצה באוניברסיטה ושורדת טבח סאות'פורט מ-1997.
פרדי פרינז ג'וניור – ריי ברונסון, בעל בר ושורד טבח סאות'פורט מ-1997.
נוסף לכך, בסרט מופיעות גם שרה מישל גלר וברנדי נורווד, ששבות לגלם את דמויותיהן של הלן שיברס וקרלה וילסון בהופעת קמע.
בספטמבר 2014, חשפה "סרטי סוני" את תוכניותיה להפיק רימייק לסרט "אני יודע מה עשית בקיץ האחרון" (1997), שעל כתיבת תסריטו יהיו אחראיים הקולנוען מייק פלנגן וג'ף הווארד.
פיתוח והפקת הסרט מוצבה בעדיפות גבוהה והתעתדה לעלות לאקרנים בשנת 2016. נוסף לכך, עלותה של הפקת הסרט הוערכה בתקציב מוערך של 15–20 מיליון דולר.
פלנגן אישר כי הסרט יהיה אתחול מחודש ולא יכלול אלמנטים מהרומן המקורי משנת 1973 או מהסרט המקורי.
בסופו של דבר, הפקת הסרט נעצרה ולאחר מכן בוטלה.
במהלך שנת 2022, הציעו הבמאית ג'ניפר קייטין רובינסון והתסריטאית ליאה מקנדריק רעיון עבור סרט חדש בסדרה ל"סרטי סוני".
הרעיון של השתיים התקבל ופיתוחו של הסרט החל בפברואר 2023. עוד נמסר כי מפיק הסרט המקורי, ניל ה.
מוריץ, ישוב להפקת הסרט וכי מתנהל משא ומתן עם פרדי פרינז ג'וניור וג'ניפר לאב יואיט על גילום דמויותיהם של ריי ברונסון וג'ולי ג'יימס מהסרטים המקוריים.
מספר ימים לאחר מכן, סיפרה שרה מישל גלר ל"אנטרטיינמנט ויקלי" שפנו אליה בהצעה לשוב לגלם את דמותה של הלן שיברס מהסרט הראשון, בשל ידידותה עם רובינסון, אך כי היא סירבה בעקבות מותה של דמותה בסרט המקורי.
את התסריט הסופי כתבו רובינסון וסם לנסקי על בסיס הטיוטה שכתבה יחד עם מקנדריק.
במרץ 2024, חשפה מקנדריק כי עלילת הסרט תושפע מהשפעת המדיה החברתית על מתבגרים ואנשים בעידן המודרני.
ביולי 2024, אושר כי הסרט יהווה המשך לאירועי הסרט השני, "אני עדיין יודע מה עשית בקיץ האחרון" (1998).
במרץ 2023, הצהיר פרינז ג'וניור בריאיון כי הוא לא קיבל הצעה להצטרף לסרט, והסביר "הם רק אמרו את זה כדי לרגש אנשים.
בנוסף, הצהיר פרינז ג'וניור כי הוא התרשם מהרעיון שלה לעלילת הסרט, אך ציין שהוא לא חתם על הצטרפות לצוות השחקנים כיוון שלא היה תסריט והוא לא קיבל הצעה קונקרטית.
בדצמבר 2023, הצהירה לאב יואיט שהיא בהחלט תשוב לגלם את דמותה של ג'ולי.
במאי 2024 דווח כי פרינז ג'וניור ולאב יואיט צפויים לשוב להפקת הסרט.
ביולי 2024, נמסר על ניהול משא ומתן מול קמילה מנדס, מדלין קליין, שרה פידג'ון, טייריק וית'רס וג'ונה האוור-קינג על הצטרפות לצוות השחקנים.
בספטמבר 2024, נמסר כי מנדס עזבה את הפקת הסרט בעקבות אילוצים בלוח הזמנים שלה, בעוד שאושר ליהוקם של קליין, פידג'ון, וית'רס והאוור-קינג.
בשלהי אותו החודש נמסר על ליהוקה של צ'ייס סוי ונדרס ופרינז ג'וניור לצוות השחקנים, בעוד שלאב יואיט עדיין הייתה במשא ומתן.
באוקטובר 2024, נמסר על ליהוקו של בילי קמפבל, ובנובמבר 2024, על ליהוקם של לולה טאנג, ניקולס אלכסנדר צ'אבז, אוסטין ניקולס וגאבריט.
בדצמבר 2024, דווח כי לאב יואיט אכן לוהקה רשמית לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 2024, בניו סאות' ויילס, אוסטרליה, ועליהם הופקד צלם הקולנוע אלישע כריסטיאן.
בפברואר ומרץ 2025, התקיימו הצילומים בלוס אנג'לס, עד לסיומם ב-13 במרץ.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-18 ביולי 2025 בהפצת "סרטי סוני".
אני יודעת לאן אני הולכת היא קומדיה רומנטית משנת 1945 שנכתבה ובוימה בידי צמד "הקשתים" מייקל פאוול ואמריק פרסבורגר.
בסרט מככבים ונדי הילר ורוג'ר לייבסי.
ג'ואן וובסטר היא אנגלייה שאפתנית בת 25 מהמעמד הבינוני עליון שתמיד יודעת "לאן היא הולכת".
היא עוזבת את ביתה במנצ'סטר לכיוון האי קילורן שנמצא באיים ההברידיים על מנת להתחתן עם התעשיין סר רוברט בלינגר, אחד מאנשים העשירים ביותר באנגליה.
היא מתכוונת להתחתן איתו אף על פי שהוא כמעט בגילו של אביה.
מזג אוויר גרוע מונע ממנה להגיע לקילורן בסירה, והיא נאלצת לחכות לשיפור במזג אוויר יחד עם המקומיים.
היא פוגשת את טורקיל מק'ניל, קצין בחיל הים המלכותי שמנסה להגיע לביתו בקילורן במהלך חופשתו בת ה-8 ימים.
היא גם פוגשת כמה מתושבי האי, ביניהם נהג הסירה רואיריד מור, הבזייר התמהוני קולונל ברנסטייפל וקטריונה פוטס, חברתו של טורקיל מאז ילדותם שמארחת אותם ללילה.
למחרת, בדרכם לטוברמורי על מנת ליצור קשר לבלינגר ברדיו, ג'ואן וטורקיל עוברים בחורבות של טירת מוי.
ג'ואן רוצה להיכנס פנימה, אך טורקיל מסרב להיכנס.
כאשר היא מזכירה לו שהקללה הקשורה לטירה תקפה רק לליירד של קילורן, הוא חושף שהוא הליירד ושבלינגר רק שוכר את האי לתקופת המלחמה.
באוטובוס, המקומיים, שאינם מודעים לזהותה של ג'ואן, מספרים סיפורים מזלזלים על בלינגר.
בטוברמורי, טורקיל מזמין שני חדרים במלון.
לפני שהשניים נכנסים למסעדת המלון, היא מבקשת ממנו לשבת בשולחן אחר "למען הנימוס".
בעוד מזג האוויר הרע הופך לסערה, טורקיל מבלה זמן רב יותר עם ג'ואן, שנקרעת בין השאפתנות שלה מחד לבין משיכתה ההולכת וגוברת אליו מנגד.
השניים משתתפים במסיבה סקוטית מסורתית של זוג החוגג חתונת יהלום.
טורקיל מתרגם את השיר "Nut-Brown Maiden"" לג'ואן, ומדגיש את השורה "את העלמה עבורי".
בייאושה להציל את תוכניותה שתוכננו בקפידה, ג'ואן משכנעת את בנו הצעיר של מור, קני, לנסות לחצות לקילורן תמורת 20 פאונד.
טורקיל, שלא מצליח לשכנע את ג'ואן להימנע מהמסע המסוכן, עולה לסירה בעצמו.
בדרך, הסירה נתפסת במערבולת, אך טורקיל מצליח לאתחל את המנוע שהוצף בזמן.
לפני שהם נפרדים לדרכם, ג'ואן מבקשת מטורקיל נשיקת פרידה, שניתנת עם התלהבות.
לאחר שג'ואן עוזבת, טורקיל נכנס לטירת מוי ומוצא את הקללה שהוטבעה באבן מאות שנים קודם לכן ע"י אחד מאבותיו של טורקיל שתפס בטירה את אשתו והמאהב שלה.
הוא קשר את הזוג יחד והשליך אותם אל הבאר המלאה במים של הטירה, שבתוכה הייתה אבן גדולה מספיק לעמידה של אדם אחד.
כאשר כוחם של האוהבים תש לבסוף, הם גררו אחד את השני למותם.
לפני שהיא מתה, האשה קיללה את קילורן וכל בן מק'ניל עתידי: "אם יעז הוא לחצות את סף מוי אינו יעזוב כאדם חופשי.
יהיה הוא כבול לאשה עד סוף ימיו וימות בכבליו".
מהטירה, טורקיל רואה את ג'ואן צועדת לכיוונה, מלווה בשלושה חלילנים המנגנים את "Nut-Brown Maiden".
צוות השחקנים לפי סדר הופעתם
ג'ורג' קארני בתפקיד מר ובסטר
ונדי הילר בתפקיד ג'ואן ובסטר
הקפטן דאנקן מק'קישני בתפקיד הקפטן "לוכינוואר"
רוג'ר ליווסי בתפקיד טורקיל מק'ניל
פינליי קארי בתפקיד רוֹרי מוֹר
ג'ון ריי בתפקיד הרועה הזקן
ג'ין קאדל בתפקיד מנהלת סניף הדואר
נורמן שלי בתפקיד סר רוברט בלינג'ר (בקול בלבד)
קתרין לייסי בתפקיד גברת רובינסון
ולנטיין דייל בתפקיד מר רובינסון
ננסי פרייס בתפקיד גברת קרוזייר
הרברט לומאס בתפקיד מר קמפבל
קיטי קירוואן בתפקיד גברת קמפבל
ג'ון לורי בתפקיד ג'ון קמפבל
גרהאם מופט בתפקיד סרג'נט חיל האוויר המלכותי
בויד סטיבן, מקסוול קנדי וז'אן יוסטון בתפקיד זמרים בקיילי (חברי מקהלת האורפאוס של גלאזגו)
ארתור צ'סני בתפקיד נגני המפוחית
מר רמשו בתפקיד טורקיל הנשר