tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מכיוון שעדין לא נמצאה הסיבה הבסיסית לסכיזופרניה (למעשה, כמו במקרה רוב המחלות הכרוניות ה"לא זיהומיות" ברפואה), לא נמצאה התרופה לריפוי המחלה.
בשיטות טיפול שונות מושגת הרגעה יחסית של המתח הנפשי בו שרוי החולה והפחתה, לפעמים עד כדי היעלמות, של ההזיות ומחשבות השווא (ה"סימנים החיוביים" של המחלה).
הטבה זו מאפשרת לאחוז ניכר מהחולים לחזור למסלול חיים רגיל יחסית.
הטיפולים הנפשיים לבדם לא השיגו תוצאות מרשימות.
אך נראה כי שילוב זהיר ומודרך של טיפול תרופתי עם טיפול נפשי, תומך ומשקם, בלי כל ספק תורם לשיפור מצבם של חולים רבים, עד כדי יצירת מצבים המאפשרים להם לחיות בחברה רגילה, תוך כדי הבטחת תנאים מקלים מסוימים.
הסכיזופרניה אינה ניתנת להגדרה כמחלה אחת אלא קבוצת מחלות מקורבות בעלות אפיונים שונים עד שונים מאוד.
סכיזופרניה פשוטה - צורה זו של המחלה היא אחת מהנדירות ביותר, שמציגה תמונה קלינית דלה מאוד מבחינת סימני המחלה, ולכן נקראת פשוטה.
התופעות המופיעות בסכיזופרניה שהן הזיות ומחשבות שווא, לא מופיעות בסוג זה.
התפתחות המחלה היא הדרגתית וסמויה והאבחנה נעשית בדרך כלל זמן רב.
התופעות הבולטות הן הסתגרות פנימית והתרחקות רגשית מן החברה, אובדן עניין בחיים, אדישות, וירידה במרבית הכשרים השכליים.
לעיתים החולים עצבניים ותוקפניים, בעיקר כשמנסים להתערב בחייהם מתוך כוונה לעזור להם.
כשהם מאושפזים הם מסתגלים יחסית בקלות לשגרת חיים מצומצמת, וכך אף מתקיימים שנים רבות בתוך תהליך של התדרדרות איטית.
לעיתים חולים אלה מתוארים כמקרים גבוליים או כפסיכופתים, ש"א לוקים בהפרעת אישיות, והאבחנה האמיתית נעשית רק אחרי שנים רבות של מעקב.
להפרעת האישיות הסכיזוטיפלית יש אפיונים משותפים עם צורה זו של סכיזופרניה.
הבפרניה - סוג זה מציג תמונה קלינית של הסכיזופרניה במלואה.
היא בדרך כלל פוקדת אנשים לאחר גיל ההתבגרות.
הסימפטומים: הזיות, מחשבות שווא וסטיות בחשיבה וברגש.
אחוז מסוים נוטה להידרדרות שכלית ורגשית ויצירת מצבים כרוניים.
חלק גדול מן המקרים יוצא מהמצב ההתחלתי בדרגות שונות של הבראה בעזרת טיפול תרופתי, ורבים מסוגלים לנהל חיים פחות או יותר תקינים.
קטטוניה - יש הטוענים שסוג זה של סכיזופרניה לא אמור להיות מופרד, ושמדובר למעשה רק בתופעה קלינית מיוחדת המופיעה בכל סוגי הסכיזופרניה מדי פעם.
התופעה עצמה מתוארת כתהליך של הקפאה תנועתית, המלווה מצב נפשי אוטיסטי מובהק.
היא מופיעה לרוב במקרים של הבפרניה, אך לעיתים גם במקרים של פסיכוזה פרנואידית.
סכיזופרניה פרנואידית - סוג זה מהווה כחצי ממקרי הסכיזופרניה.
ההפרעה פוקדת את כל הגילאים, אך רוב המקרים מופיעים בעשור השלישי או הרביעי של החיים.
שני דברים אופייניים לחולים אלו: מערכות של מחשבות שווא בעלות גוון של תסביכי רדיפה וגדלות, והעובדה שכושרו השכלי של החולה נשמר במידה רבה.
תופעה אחרונה זו גורמת לכך שרבים מן החולים ממשיכים לקיים חיי עבודה מקצועיים ויעילים, ולפעמים מצליחים להסתיר את מחלתם.
קיים מיעוט יחסי של תופעות קלאסיות כמו הזיות, ויש העדר הידרדרות אישיות.
לכן חלק מהחוקרים ניסו להפריד בין סוג זה למחלת הסכיזופרניה, והמציאו את המושג פרנויה, אבל ניסיון זה לא התקבל על ידי מרבית החוקרים.
פרנויה היא מזוהה יותר עם ההפרעה הדלוזיונלית.
פסיכוזה מדבקת (Shared Psychosis או folie á deux, "להשתגע בשניים") - מתרחשת כשאחד מבני המשפחה או יותר נדבקים במחשבות שווא של החולה, מאמינים בהם והולכים שולל אחר המחשבות.
הטיפול במקרים אלו הוא הפרדה של בני המשפחה מהחולה.
בן המשפחה מבריא לרוב תוך זמן קצר.
מקרה הגבול - מוגדרים מקרים הנמצאים על סף המחלה, כלומר אין אפשרות לקבוע בוודאות מצב חולני ממשי, ובכל זאת התופעות הנפשיות המוצגות על ידי החולה חורגות מתחום התופעות הרגילות של החיים הנפשיים.
האבחנות הן בהכרח בלתי מדויקות ולא בטוחות.
תסמונות מיוחדות נדירות - מדי פעם מופיעה תסמונת נדירה שהחוקרים נותנים לה שם ייחודי:
תסמונת דה קלרמבו - תסמונת זו היא אמונתו הבלתי מעורערת של החולה בכך שמישהו או מישהי מאוהבים בו, והתנהגותו היא תגובה לאמונה זו.
תסמונת OTHELLO - החולה הסובל מתסמונת זו משוכנע שבן הזוג בוגד בו.
מקרים אלו מסוכנים בדרך כלל בגלל נטייתם החזקה למעשי נקם ואלימות.
תסמונת קובאד - תופעה זו מוכרת בין השבטים הפרימיטיביים.
במקרה זה הבעל מרגיש ייסורי לידה בשעה שאשתו כורעת ללדת.
בחברה המערבית זה קורה במקרים של פסיכוזה אצל גברים, ולפעמים אצל ילדי האם העומדת ללדת.
תסמונת מינכהאוזן - החולים מביימים מצבי חולי שונים, על מנת לשכנע רופאים ומטפלים שהם חולים במחלות שאינם באמת חולים בהן.
כתוצאה מכך זוכים לאשפוזים שונים, טיפולים ואף ניתוחים.
תסמונת על שם GANSER - מוכרת גם בשם תסמונת האסירים, ומתבטאת בביום מחלות שונות על מנת לזכות בתשומת לב ובתנאים משופרים בכלא.
המאפיין הוא שהחולים מאמינים בכנות בקיום מחלתם.
תסמונת קפגרא - תסמונת זו מאופיינת על ידי מחשבות שווא, בהן החולה מאמין שבן/בת זוגו נעלם/מה ואת מקומו/ה תפס מישהו שמשחק תפקיד של כפיל.
תסמונת קוטאר - החולים בתסמונת זו חשים שחלקים שונים מגופם נעלמו, והם עצמם זכו ביכולת של חיי נצח.
תסמונות פרימיטיביות שונות - אלו תסמונות המופיעות בחבורות פרימיטיביות, והן מוכרות בשמות שונים בהתאם למיקום גאוגרפי מסוים.
פסיכיאטריה של הילדות היא ענף צעיר מאוד של רפואה.
בתקופה המודרנית מתרבים והולכים הסקרים שמביאים תוצאות ממעקב של עשרות שנים אחר התפתחות ילדים, שמציגים חריגויות קשות בגיל הרך.
סקרים אלו מגלים אחוז נכבד של מקרים בהם נמצא רצף ברור של התפתחות חולנית בלתי מוגדרת וקשה, שמתחילה בינקות ונגמרת בגיל מבוגר.
מעקבים לטווח ארוך כגון אלו של לאו קנר (Leo Kanner), מראים בבירור שקרוב ל-50% מן הילדים שמתגלים בינקותם כסובלים מסכיזופרניה ילדות, מגיעים לבגרות במצב של חולי נפשי קשה ביותר, המהווה פסיכוזה סכיזופרנית.
הניסיון הקליני הרחב עם מחלת הסכיזופרניה מלמד שיש צורות קלות של המחלה, וכן מופיעות צורות חלקיות בהן מופיע רק חלק קטן יחסית מהסימנים הטיפוסיים.
הפרעות נפשיות קשות מאוד קיימות בילדות, אך מאחר שמדובר בילדים הנמצאים בתהליך של גדילה והתפתחות, טבעי שהפרעות אלו תהיינה שונות בצורתן מן ההפרעות של המבוגר.
הן לובשות צורה של הפרעות התפתחות בהן קשה לקבוע ולהפריד בין המחלה לסטייה מההתפתחות המקורית.
תופעות קליניות - התמונה הקלינית של הפסיכוזה האדרוגנית בילדות היא שונה בהתאם לגיל הילד.
ככל שהילד צעיר יותר הסימנים הקליניים פשוטים יותר.
ככל שהילד גדול יותר הסימנים נעשים קרובים יותר לסימנים של סכיזופרניה מבוגרים.
סכיזופרניה בינקות - הסימנים הבולטים העיקריים אותם יש לחפש, הם מידת הערנות והפעלתנות של התינוק ומידת הקשר הרגשי שלו עם הסביבה הקרובה.
אפתיה, שקט מופרז וקיצוני, מיעוט תגובות לגירויים סביבתיים אליהם מתווסף בגיל שלושה חודשים בערך היעדר או מיעוט בולט של תגובה הרגשה לקרבה אנושית, הם סימני אזהרה הראשונים ולפעמים במקרים ההפרעה לובשת צורה הפוכה, נטייה להגיב חריף מדי לכל גירוי, חוסר שקט קיצוני, חוסר שינה ובכי בלתי פוסק.
ראשית יש לבצע בדיקה רפואית יסודית על מנת להוציא מכלל חשבון מחלה גופנית, אם הבדיקה מסתיימת בלא כלום חובה לעקוב.
הסימנים הקליניים המוסכמים כיום הקובעים את האבחון:
העדר תקשורת בין אישית, בין התינוק לסביבתו האנושית - אין חיוך, אין מפגש של מבט, אין תגובה לקרבה גופנית.
חוסר התפתחות תקשורת לשונית - העדר התפתחות הדיבור או דיבור יוצא דופן מבחינה לשונית (שימוש מוזר במילים רגילות).
תופעות התנהגות יוצאות דופן - כמו נטייה לכפייתיות קיצונית, חוסר יכולת להסתגל לשינויים כל שהם בחייו ובסביבתו.
נטייה לפעילות סטראוטיפית מתמידה בצורה קיצונית.
תגובות פרדוקסליות לכאב - מצבי חרדה קיצוניים ובלתי מוסברים.
התייחסות והתקשרות יתר קיצונית לחפצים דוממים תוך התעלמות מן הקרבה האנושית.
KANNER ציין והדגיש את הופעתם הנאה הגופנית של ילדים אלה כולל הבעות פנים פקחיות ועדינות.
כמו כן ניכרים כישרונות שכליים יוצאים מן הכלל.
FISH - מציינת את קצב התפתחותם, לעיתים מתפתחים בקצב בלתי שווה, לפעמים תקופות ארוכות של עצירה בהתפתחות ולפעמים התפתחות מואצת ובלתי מוסברת.
כל סוגי התרופות והטיפולים נפשיים, בפסיכוזות הילדות.
תנופה מיוחדת קיבל בשנים האחרונות הטיפול ההתנהגותי והטיפול החינוכי.
במקרים בהם התפתחות הדיבור לקויה או חסרה נכנסים לתמונה קלינאי תקשורת.
קיימים שני ליקויים עיקריים שנמצאו קשורים לסכיזופרניה.
האחד קשור בהיווצרות של מרכיבים ביולוגיים במוח ברמות לא תקניות.
השני מבטא ככל הנראה בחוסר התפתחות של קשרים עצביים בצורה תקינה או מלאה.
סיכון מוגבר לפגיעות פסיכוזה קשור גם לקיומה של הפרעת אישיות סכיזוטיפלית.
התאוריות הרווחות כיום ממקדות את הפתולוגיה סביב הפעילות ההנוירוטרנסמיטוריות של הקטכולאמינים, ההנחה הראשונה היא שקיימת דיס רגולציה שלדופאמין במסלול המזו לימבי לתלמוס ולקורטקס.
לפי הנחה זו, פעילות דופמינרגית מוגברת בקולטן D2 ברמה פוסט־סינפטית קשורה בצורה זו או אחרת לסימנים החיוביים במצבים פסיכוטיים פעילים.
הוכחה לכך אפשר למצוא מכמה כיוונים:
אמפטמינים הם חומרים פסיכוטומימטיים העלולים לגרום פסיכוזה דמוית סכיזופרניה פרנואידית באנשים נורמליים ואף להחמיר את הפסיכוזה אצל חולים סכיזופרניים.
חומרים אלו מגרים את הקולטן הדופמינרגי D2 במסלול המזו־לימבי.
קיים מתאם בין מידת החסימה של קולטנים פוסט־סינפטיים דופמינרגיים מטיפוס D2 ובין יעילות הפעילות אנטי־פסיכוטית של התרופה, המתבטאת בהפחתת הסימפטומטולוגיה הקלינית החיובית בשלב החריף של הסכיזופרניה.
בחולים סכיזופרנים נמצאת פעילות יתר של מטבוליזם הדופאמין.
בדיקות מוח שלאחר המוות בחולים סכיזופרנים מראות בעקביות עלייה בקשירת ליגנד לקולטנים דופמינרגים D2 בגרעינים קאודט, פוטמן, ובגריעין אקומבנס.
ההנחה השנייה היא שפעילות יתר או תת-פעילות של קולטן D1 בקורטקס הפרה פרונטלי (P.F.C) אחראי לפתופיזיולוגיה של ההפרעות הקוגניטיביות בסכיזופרניה.
ממצאים מראים כי בסכיזופרניה קיימת אינטראקציה בין כמה גורמים: גנטיים, נוירו-התפתחותיים וסביבתיים.
לפי המאמר - הפרשה בלתי מבוקרת של דופמין גורמת לכמות בלתי מבוקרת של דופמין בחלל הסינפטי של תאי העצב.
במצב זה של חוסר איזון של דופמין תהליך הפניית הקשב הטבעי משתבש ותשומת הלב מופנית באופן מפוזר לגירויים חיצוניים ופנימיים.
במצב זה במקום לבקר את הפניית תשומת הלב והקשב, הדופמין מייצר הפרעה.
במצב זה האדם מחפש פירוש לגירויים אלו והמשמעות מוענקת בתהליך של "מלמעלה למטה" במטרה להבין את התופעות.
נמצא כי היסטוריה משפחתית של פסיכוזה קשורה לעלייה בסיכון ללקות בהפרעות פסיכוטיות.
בהורים, באחים, בילדי הורה סכיזופרני ובקרוב משפחה מדרגה הראשונה אחוז התחלואה נע בין 5% לבין 15%.
ואילו בילדי שני הורים סכיזופרנים - בין 15% ל־55%.
השוואת דמיון בתחלואה בין תאומים מראה מתאם הרבה יותר גבוה בתאומים זהים 35% -55% מאשר תאומים לא זהים 5%-15%.
מחקרים אלו עדין אינם מבודדים די הצורך את התרומה היחסית של גורמים גנטיים וסביבתיים.
בנוסף, מתרבים החוקרים הסבורים שפסיכוזה (וסכיזופרניה), הפרעת דחק פוסט-טראומטית, הפרעת אישיות גבולית, והפרעות חרדה למיניהן, הן כולן התבטאויות שונות של תגובה לטראומה כלשהי.
תקופה קריטית - כ־80% מהחולים בהפרעה פסיכוטית חווים את האפיזודה הפסיכוטית הראשונה שלהם בין הגילאים 16-33. כלומר ניתן לומר שתקופות הקריטיות לפסיכוזה הן גיל ההתבגרות והבגרות המוקדמת.
במחקר מטא-אנליזה שהשווה טיפולים שונים לפסיכוזה, טיפול קוגניטיבי-התנהגותי נמצא הכי יעיל להפחתת תסמינים חיוביים (לדוגמה, הלוסינציות ודלוזיות) ואימון בכישורים חברתיים נמצא הכי יעיל להפחתת תסמינים שליליים (לדוגמה, אנהדוניה ושטיחות רגשית)
פסיכולוגיה אבולוציונית היא ענף בפסיכולוגיה החוקר את התנהגות האדם מנקודת מבט אבולוציונית ופילוגנטית.
ההנחה העומדת בבסיס התחום היא, שישנן סיבות אבולוציוניות האחראיות להתנהגות האדם, כמו גם להתנהגות יתר בעלי החיים.
פסיכולוגיה אבולוציונית נחקרת הן במסגרת מדעי החברה והן במסגרת האקולוגיה התנהגותית (לעיתים אף גם באתולוגיה) השייכת לתחום מדעי החיים.
תחום הפסיכולוגיה האבולוציונית הוא תחום צעיר ועל אף הראיות המחקריות הרבות, התחום הוא עדיין מושא להתנגדות רעיונית עקרונית מחוץ לאקדמיה ואף בתוכה.
ההשערה כי האבולוציה יכולה להוות הסבר להתנהגות בעלי החיים ולא רק למבנם המורפולוגי הועלתה כבר בזמנו של צ'ארלס דרווין, אבי תורת האבולוציה.
כתביו של דרווין השפיעו רבות על אחדים מחוקריה המובילים של ההתנהגות האנושית - אישים כמו זיגמונד פרויד אבי תורת הפסיכואנליזה וחוקרים אחרים, בעיקר בתחום הקוגניטיבי.
תחום הפסיכולוגיה האבולוציונית הוא תחום חופף של מספר דיסציפלינות ובעיקר פסיכולוגיה קוגניטיבית, אבולוציה ואקולוגיה התנהגותית.
עוסקים בו בין היתר פסיכולוגים, אנתרופולגים, ביולוגים, כלכלנים, סוציולוגים ואף מתמטיקאים וסטטיסטיקאים.
שורשיו של התחום כענף מחקר נעוצים בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים, במחקרים האתולוגיים שפרחו באותה עת.
בהמשך נפרדו מעט המחקר הפסיכולוגי (המתמקד בבני אדם) והמחקר האקולוגי-ביולוגי (המתמקד בכלל בעלי החיים) לשתי דיסציפלינות חופפות.
כיום מקובל לכנות את התחום הפסיכולוגי בשם "פסיכולוגיה אבולוציונית" ואילו את התחום הביולוגי בשם "אקולוגיה התנהגותית".
אחת המחלוקות המדעיות הגדולות ביותר שמייצגת הפסיכולוגיה האבולוציונית היא זו בין מולד לנלמד, כאשר הפסיכולוגיה האבולוציונית מצדדת בכך שרבים מדפוסי ההתנהגות האנושיים (והאנימלים) הם מולדים ואינם תוצאה של הסביבה.
ויכוח נוסף נוגע לשאלת הדטרמיניזם - האם התנהגותנו קבועה מראש ומוכתבת על ידי הסביבה, או שאנו אלו שקובעים ומכתיבים את התנהגותנו.
מטבע הדברים ויכוח זה הוא אמוציונלי מאוד, אם כי באקדמיה ישנה הקפדה יתרה על אובייקטיביות, הסתמכות על מחקר מדעי והימנעות מדיעות אישיות.
ובכל זאת, נטוש ויכוח עמוק בין החוקרים התומכים בגישות השונות אך הם מסכימים כי זהו ויכוח רגשי ביסודו והדרך לישבו היא באמצעות מחקרים נוספים.
השם פסיכולוגיה אבולוציונית נטבע לראשונה במסגרת רשמית במאמרו של גישלין, "דרווין והפסיכולוגיה האבולוציונית" בכתב העת science בשנת 1973, אולם רק ב-1987 כאשר פורסם מאמרם של לידה קוסמידס וג'ון טובי, "מאבולוציה להתנהגות: פסיכולוגיה אבולוציונית כחוליה החסרה" החל העניין הרחב בגישה זו.
קוסמידס וטובי הפכו לחוקרים מובילים בתחום, והגישה שלהם אמנם דומיננטית בדיסציפלינה, אך אינה היחידה.
שאלות המחקר המרכזיות בתחום נוגעות לדרך בה השפיעה הסביבה במהלך הדורות על עיצוב התנהגות בני האדם, רגשותיהם ומחשבותיהם, כאשר הנחת העבודה היא שקיים קשר של ברירה ואדפטציה בין התנהגות האדם ל"בית הגידול" שלו.
על פי התחום, התנהגות בני האדם עוצבה בהתאם לחברה בה הם חיו במשך אלפי ועשרות אלפי השנים האחרונות - חברה של ציידים-לקטים עד זה מקרוב.
כאשר למאפייני ההתנהגות, בחלקם לפחות, ביטוי גנומי והוא זה שמועבר במהלך הדורות בתורשה.
התאוריה הפסיכו-אבולוציונית מדגישה בין היתר את סכימות החשיבה הספציפיות שאנשים נולדים איתן, סכמות שעברו אדפטציה לאורך הדורות על מנת להתאים לחברת הציידים-לקטים.
הפתרונות הללו, באופן כללי, עזרו לבני האדם בהישרדות או נתנו להם עדיפות בבחירת בני זוג, ולכן הם הועילו לאורך זמן והשתמרו.
הגדרת ההתנהגות בהקשר של פסיכולוגיה אבולוציונית היא רחבה מאוד ואינה מוגבלת רק לתגובות הפרט לסיטואציות השונות במהלך חייו: העוסקים בתחום נוטים לחלק את המחקר, בקווים גסים, לתקשורת תוך מינית ובין מינית, שיחור מזון, רבייה וגידול צאצאים וכן שימור עצמי.
לכן נכללים תחת התחום אפילו מאפיינים פיזיים כמו פרומונים או מראה חיצוני ובתנאי ששאלת המחקר עוסקת בסיבות להתפתחות מאפיינים אלו מנקודת מבט של ברירה התנהגותית.
תיאורית הברירה הטבעית היא תיאור לתהליך הטבעי בו פרטים המותאמים באופן הטוב יותר לסביבתם בכל דור הם אלה ששורדים יותר ולכן הם אלו שמעבירים את הגנים שלהם הלאה לצאצאים רבים יותר ומעלים בכך את שכיחות תכונותיהם באוכלוסייה בדור הבא.
הסברה היא שקיימת ברירה טבעית גם למאפיינים התנהגותיים, וכי שכיחותם של דפוסי התנהגות ותכונות התנהגות המסייעים לפרט לשרוד עולה במהלך הדורות, כחלק מתהליך של אדפטציה.
סברה זו נתמכת בראיות מחקריות רבות בעת האחרונה, אם כי ישנם גם דפוסי התנהגות שהוכח כי אינם מועברים בתורשה.
עם זאת, רק תכונות שיש להן בסיס תורשתי יכולות להיות מושפעות מתהליך הברירה הטבעית ועל כך החידוש שבנקודת המבט הפסיכו-אבולוציונית.
ברירה זוויגית היא פיתוח מאוחר יותר של תיאורית הברירה הטבעית, בעקבות תופעות שנצפו בהן דפוסים מסוימים קיימים אף על פי שאינם מקנים לפרט יתרון הישרדותי ואף מקשים עליו להישרד לעיתים.
הדוגמה הקלאסית בתחום זה היא צורת הזנב וצבעו של הטווס אשר מקשים עליו בין היתר להסתתר מטורפים.
טענת הברירה הזוויגית היא שהמרכיב המשמעותי באדפטציה לאורך הדורות אינו יכולת ההישרדות של הפרט אלא יכולתו להעמיד צאצאים בלבד.
זאת מכיוון שהצאצאים הם אלו הנושאים את המטען הגנטי של ההורה ומכאן שתכונות התורמות לרבייה מוצלחת מקבלות בכורה אבולוציונית, גם אם הן מפריעות להישרדות הפרט.
אחד מהחוקרים המובילים שעסק באותם מקרים בהם יש פער ניבויי בין תיאורית הברירה הטבעית לתיאורית הברירה הזוויגית, הוא החוקר הישראלי אמוץ זהבי אשר ניסח את עקרון ההכבדה.
על פי עיקרון זה סיבת קיומן של תכונות מורפולוגיות והתנהגותיות המקשות על הישרדות הפרט, היא פרסום ברבים של יכולתו הגבוהה של אותו פרט, שמסוגל "להרשות לעצמו" את התכונה הזו ועדיין לשרוד.
על פי זהבי פרסום זה מקנה לבעליו יתרון רבייתי שכן בני המין השני נוטים לבחור בפרטים אלו להזדווגות.
התאוריה זכתה לתהודה נרחבת בציבור אך עדיין חסר מידע על מנת להוכיחה או להפריכה בצורה משמעותית.
ישנם הסברים אלטרנטיביים אשר נחקרים גם הם.
בהנחה שקיים אלטרואיזם טהור בטבע או באדם, ניתן להסבירו על ידי עיקרון זה, אך נדרש עדיין מחקר אמפירי בנושא.
שימוש בידע פילוגנטי על התנהגותם של מינים קרובים הוא כלי מחקר רב ערך בתחום הפסיכו-אבולוציוני.
שינויים אבולוציוניים הם איטיים מאוד מטבעם ונמשכים על פני אלפי דורות.
מסיבה זו חולקים מינים קרובים מאפיינים מורפולוגיים דומים ואף מאפיינים התנהגותיים דומים.
בקווים כלליים, ככל שתכונה משותפת למשפחה גדולה יותר של מינים קרובים כך היא קדומה יותר מבחינה היסטורית, ועל כן על פי רוב משמעותית יותר שכן היא השתמרה בהצלחה במשך הזמן המדובר.
בני האדם זכו לענף מחקר נפרד בתחום הפסיכו-אבולוציוני - הפסיכולוגיה האבולוציונית עצמה, בנוסף על היותם חלק מהמחקר האקולוגי-התנהגותי הביולוגי הכללי.
האקולוגיה ההתנהגותית מדגישה את היות האדם הנבון מין נוסף ממשפחת קופי האדם, בעוד הפסיכולוגיה האבולוציונית סלחנית מעט יותר ורואה ביתר קופי האדם "יהלום לא מלוטש" מבחינה קוגניטיבית בהשוואה למין האנושי.
המחקר הפסיכו-אבולוציוני שואב מן המכנה הפילוגנטי ההתנהגותי המשותף, הרחב מאוד, הקיים בין קופי האדם והמין האנושי וכן מהמכנים המשותפים הנמוכים יותר (אבולוציונית), כגון אלו של כלל משפחת היונקים, בעלי החוליות וכו'.
חקר השורשים האבולוציונים של ההתנהגות באדם הוא רחב יריעה כחקר ההתנהגות עצמה ומכסה את כל תחומיה.
דוגמה אחת לנושא שנחקר הוא שוני מגדרי באדם.
חקר מקרה: שוני מגדרי באדם
פסיכולוגים אבולוציוניים מרבים לעסוק בחקר הבדלי מגדר ודפוסי רבייה - נושא הנוגע בשאלה היכן עובר הגבול בין דפוסים מולדים לבין דפוסים נלמדים בהבדלים בין גברים ונשים וכיצד התפתחו הבדלים אלו.
חקר הנושא ממוקד סביב עקרון הברירה הזוויגית המוזכר לעיל ובבסיסו ההנחה כי שני הזוויגים התפתחו כך שיצליחו למקסם את העברת הגנים האישיים שלהם הלאה לדורות הבאים.
קיימים ארבעה היבטים מרכזיים הנוגעים להבדלים מגדריים בגידול צאצאים באדם:
השקעה ביצירת הצאצא - ההבדל המגדרי הבסיסי ביותר, הקיים לכל רוחב עולם החי, הוא העובדה כי זכרים מייצרים הרבה מאוד תאי זרע, ואילו נקבות מייצרות מעט תאי ביצה, מורכבים הרבה יותר.
זאת, בשילוב עם משך ההריון הארוך ומשך ההנקה באדם, גורמים לכך שאישה נדרשת להשקיע משאבים רבים מאוד ביצירת הצאצא וזאת לעומת הגבר, הנדרש אך ורק לייצור תאי הזרע.
השקעה בגידול הצאצא - בבני אדם נפוצה מאוד מערכת מונוגמית ועל כן, על פי רוב, שני הזוויגים משקיעים משאבים דומים בגידול הצאצא.
תינוקות אדם נזקקים לזמן טיפול ארוך מאוד על מנת להגיע לבגרות ולשני הזוויגים אינטרס ברור בטיפול.
אחד הדגשים בתחום זה הוא שרק הנקבה יכולה לדעת בוודאות מוחלטת כי הצאצא שייך לה.
חוסר הוודאות מצד הזכר מקבל ביטוי אבולוציוני-התנהגותי, על מנת להבטיח שלא ישקיע משאבים בגידול צאצא שאינו שייך לו.
חיזור ומציאת בני זוג - מכיוון שהאישה נושאת בנטל האנרגטי העיקרי ומשאביה מוגבלים, לעומת הזכר שאינו נדרש להרות, אנו מצפים שהיא תהיה הבררנית מבין הזוויגים בבחירת בן זוג לרבייה.
עם זאת, גם הגבר משקיע משאבים בחיזור, ברבייה ובגידול הצאצאים ועל כן גם הוא מגלה בררנות, אם כי פחותה.
על פי הפסיכולוגיה האבולוציונית, הגבר יטה יותר (יחסית) למין מזדמן, המאפשר לו עוד הזדמנות להעביר את המידע הגנטי בעלות אנרגטית שולית, בעוד האישה תמנע מבחירה לא זהירה של בן זוג לרבייה מאותם נימוקים.
גם במערכת מונוגמית ישנו יתרון אבולוציוני ברור, לשני הזוויגים, בקיום יחסי מין עם בני זוג נוספים וכי המונח מונוגמיה בהקשר זה מתייחס למערכת מונוגמית בגידול הצאצאים בלבד.
אטרקטיביות בן הזוג - נשים נוטות לבחור בגברים בעלי מראה בריא המעיד על חוסן גנטי של המערכת החיסונית, ובעלי חוסן פיזי, המעיד על יכולת השגת מזון טובה ויכולת הגנה על הצאצאים.
גברים נוטים לחפש באישה בעיקר סימנים המעידים על פוריות וביוץ, שכן רק בזמן הביוץ יכולה להתרחש הפריה ויש תועלת ממשית בהשקעת אנרגיה בנקבה.
כפי שמצוין בטבלה, השערות התאמה הקשורות לסיבות להפרעות פסיכולוגיות, מבוססות לעתים לאנלוגיות עם נקודות מבט אבולוציוניות על רפואה ותפקוד פיזיולוגי לקוי.
פסיכיאטרים ופסיכולוגים אבולוציוניים מציעים כי לחלק מהפרעות הנפש יש כנראה ריבוי סיבות.
סיבות אפשריות ל"אנומליות" פסיכולוגיות מנקודת מבט של אדפטיביציה
סיכום המבוסס על מידע ב-Buss (2011), Gaulin & McBurney (2004), Workman & Reader (2004) סיבה אפשריתתפקוד לקוי פיזיולוגיתפקוד פסיכולוגי לקויהסתגלות תפקודית
(תגובות פונקציונליות לזיהום או בליעת רעלים)דיכאון קל או חרדה
(תגובות פונקציונליות לאובדן קל או לחץ)תוצר לוואי של אדפטציה/ותגזים במעיים
(תוצר לוואי של עיכול סיבים)פטישים מיניים (?)
(תוצר לוואי אפשרי של התאמות עוררות מינית נורמליות ש"הטביעו" על חפצים או מצבים יוצאי דופן)עיבודים עם השפעות מרובותגן לעמידות למלריה, בצורה הומוזיגוטית, גורם לאנמיה חרמשיתהסתגלות/ות לרמות גבוהות של יצירתיות עשויות גם להוביל לסכיזופרניה או להפרעה דו-קוטבית
(התאמות בעלות השפעות חיוביות ושליליות כאחד, אולי תלויות במסלולי התפתחות חלופיים)הסתגלות לקויהאלרגיות
(תקלה אפשרית במודול תורת התודעה )מורפים תלויי תדרשני המינים / סוגי דם ומערכת חיסון שוניםתכונות אישיות והפרעות אישיות
ראו מספר תחומים והמקורות להם : ארטריטיס אלצהיימר ילדות הזדקנות מנופאוזה-בלות וסת רקמת השומן (adipose tissue)
לפי הפסיכולוג פול בלטס, הייתרונות הגלומים בברירה האבולוציונית נמצאים במגמת ירידה ככל שמתבגרים.
הברירה הטבעית לא נפטרה מתכונות מזיקות או שאינן אדפטיביות המופיעות בקרב מבוגרים כמו מחלת אלצהיימר.
אם המחלה הייתה כזו שהורגת בני 20 ולא בני 70, הברירה הטבעית עשויה הייתה לחסל אותה לפני זמן רב.
כך, בהיעדר הסיוע של לחץ אבולוציוני נגד תנאים שאינם אדפטיביים, בן האדם המודרני סובל ממיחושים, כאבים ומחלות זקנה, ובמקביל לירידה ביתרונות של הברירה הטבעית, עולה הצורך באמצעי סיוע טכנולוגיים מודרניים להתמודדות עם גורמים מזיקים אלה.
בהיות בני האדם יצורים חברתיים למדיי, צצות בעיות אדפטציה רבות המקושרות לתמרון בעולם החברתי (לדוגמה, שמירה על בני ברית, מעמדות חברתיים, קשרים עם אנשים מקבוצות חוץ, תיאום פעילויות חברתיות, קבלת החלטות קולקטיבית).
מחקרים בתחום המתפתח של פסיכולוגיה חברתית אבולוציונית, העלו מספר תגליות שבאופן מסורתי משויכות למחקר הסוציולוגי, כולל תפיסה אנושית, קוגניציה חברתית, גישות, אלטרואיזם, רגשות, דינמיקה קבוצתית, מנהיגות, מוטיבציה, דעות קדומות, יחסים תוך-קבוצתיים, והבדלים בין-תרבותיים.
השערות אדפטיציוניסטיות לגבי האטיולוגיה של הפרעות פסיכולוגיות מבוססות לרוב על אנלוגיות בין חוסר תפקוד פיזיולוגי ופסיכולוגי.
תאורטיקנים בולטים ופסיכיאטרים אבולוציוניים כולל מייקל טי מקגווייר, אנתוני סטיבנס ורנדולף מ.
הם ואחרים, טוענים שהפרעות נפשיות נובעות מההשפעות האינטראקטיביות של תורשה וסביבה, ולעיתים קרובות יש להן סיבות מרובות.
ביקורת אקדמית מתמקדת מטבעה בתוקף המחקרים, בשאלה האם פירשו החוקרים את הנתונים בצורה נכונה, האם ההסבר שניתן על ידם הוא ההסבר היחיד האפשרי וכדומה.
המחלוקת בין תורשה לסביבה היא מחלוקת רבת שנים בפסיכולוגיה - האם התנהגותנו מולדת כולה וטבועה בגנים שלנו, כפי שטענו הנייטיביסטים או אולי האדם נולד כלוח חלק והתנהגותו מעוצבת על ידי הסביבה, כפי שטענו האמפיריציסטים?
כיום ישנן ראיות מחקריות רבות לכאן ולכאן והסברה המקובלת היא כי האמת נמצאת באמצע, כך שחלק מהכשרים הם מולדים וחלקם נלמדים.
הביקורת בתחום זה כלפי הפסיכולוגיה האבולוציונית, גורסת כי על פי התחום כמעט כל ההתנהגויות מולדות וטבועות מראש בגנום האנושי ואילו השפעת הסביבה היא מעטה בלבד, זאת בניגוד לדעתן של אסכולות רבות בפסיכולוגיה.
מנגד, טענת העוסקים בתחום היא כי האבולוציה אומנם מכתיבה תכונות מולדות רבות, אך ללא סביבה מתאימה התכונות הללו לא יבואו לידי ביטוי.
לטענתם בכך מקומה של הסביבה - במיצוי או אי מיצוי הפוטנציאל להתנהגות מסוימת, בעוד שעצם האפשרות לקיום ההתנהגות טבוע בגנום ואינו תלוי סביבה.
ביקורת נוספת שהועלתה נוגעת לשאלת הדטרמיניזם - אם התנהגותנו נקבעת על ידי האבולוציה בלבד, הרי שכולנו צועדים אל העתיד בשביל קבוע ובלתי ניתן לשינוי.
לגבי טענה זו חשוב להבין כי רוב החוקרים בתחום מאמינים כי הפסיכולוגיה האבולוציונית היא גורם אחד מני רבים בעיצוב התנהגות האדם - היא אינה הגורם היחיד ואולי, אף לא העיקרי שבהם.
אלטרואיזם ולמידה חברתית (בפשטות - למידה על ידי חיקוי), הם שני נושאים שהפסיכולוגיה האבולוציונית מתקשה להסביר.
לדוגמה - בכולנו טבועה היכולת הגנטית לרכוש שפה, אך עצם רכישת השפה המקומית היא תהליך נלמד, שאינו מוכתב ככל הנראה על ידי הגנים.
בכל הנוגע לאלטרואיזם, האקולוגיה ההתנהגותית והפסיכולוגיה האבולוציונית בכללה, מציגות הסברים חלופיים המראים כי התנהגות הנדמית כאלטרואיסטית טהורה, היא למעשה הרחבה של זולתנות ביולוגית.
הקושי המרכזי ממנו סובלת הפסיכולוגיה האבולוציונית הוא קושי ניבויי - כיוון שהתהליכים האבולוציונים הם ארוכי שנים, לא ניתן לבדוק את נכונות הניבויים המוצעים על ידי התאוריה ועל כן לא ניתן להוכיחה אלא באמצעות מודלים מתמטיים - תחום הנמצא עדיין בחיתוליו.
העובדה כי חלק מהתכונות האנושיות הן מולדות ונקבעות בהתליכים של ברירה טבעית וברירה זוויגית, גרמו לאידאולוגיות שונות לאמץ את רעיון האאוגניקה.
אחד מהמשטרים שאימצו את רעיון זה, ואף סילפו את המדע בבסיסו לרוב, הוא הנאציזם.
מדינות אחרות הנהיגו במאה העשרים עיקור כפוי, לרבות ארצות הברית, שוודיה ומדינות ארופאיות רבות.
הטענה היא כי לפסיכולוגיה האבולוציונית, ולתורת האבולוציה בכלל יש אשמה בנושא זה וכן ביתר נושאי האפליה הגזעית.
מנגד לטענות אלו, טוענת הקהילה המדעית כי תפקידו של המדע הוא לתאר את העולם כפי שהוא ללא כחל ושרק.
שתי טענות נוספות ראויות לציון הן כנגד השימוש בחצאי אמיתות לצרכים אידאולוגיים ובעד שימוש במדע על מנת ללמוד ממנו לטובת האנושות.
הקביעה מהי טובת האנושות, גורסים המדענים, אינה מנת חלקו של המדע אלא של הפילוסופיה, מדע המדינה ותחומים קרובים.
פסיכובלשנות (או פסיכולינגוויסטיקה) היא הענף בבלשנות העוסק בחקר התהליכים הפסיכולוגיים המעורבים ברכישה ובשימוש בשפה.
העיסוק בפסיכובלשנות החל להתפתח במחצית הראשונה של המאה ה-20, במקביל למחקר בפסיכולוגיה של תחומים אחרים של הידע האנושי.
שאלה מרכזית בתחום זה היא שאלת הרכישה: כיצד רוכשים בני אדם שפה?
לפי הגישה הביהיביוריסטית שרווחה בפסיכולוגיה עד אמצע המאה ה-20, למידה היא לא יותר מאשר התניה, שהיא תוצאה של חשיפה לגירויים וקבלת חיזוקים (חיוביים ושליליים) להתנהגויות שונות.
בשנת 1957 פרסם אבי הגישה הביהיביוריסטית, ב.
סקינר, ספר בשם "Verbal Behavior" (התנהגות מילולית), בו ניסה להראות כי גם רכישת שפה מתרחשת בצורה דומה.
מאמר הביקורת של נועם חומסקי, שהתפרסם ב-1959, הצביע על בעיות רבות בגישה זו לרכישת שפה, וסלל את הדרך למחקר עשיר בבלשנות תאורטית (בגישה הגנרטיבית) ובפסיכובלשנות, שמתבסס על ההנחה שרכישת שפה היא שילוב של יכולות מולדות עם הפעלה על ידי הגירויים שמספקת הסביבה.
המונח "דקדוק אוניברסלי" מציין את היכולות הלשוניות המולדות שיש לכל בני האדם, ואחת המטרות המרכזיות במחקר הפסיכובלשני היא לאפיין מהן יכולות אלה.
הפסיכובלשנות אינה עוסקת רק ברכישת שפה.
בין הנושאים האחרים שנחקרים על ידי פסיכובלשנים:
עיבוד תחבירי: אפיון התהליכים המעורבים בהבנת משפט, ובפרט זיהוי המבנה התחבירי.
מחקר זה מנסה, בין השאר, לאפיין מה גורם למשפטים מסוימים להיות קשים להבנה - דבר שאינו תלוי דווקא באורך המשפט, אלא במבנה התחבירי המופשט.
עיבוד פונטי: אפיון התהליכים המעורבים בזיהוי מילים.
דו-לשוניות: זיהוי התהליכים המיוחדים לאנשים אשר דוברים יותר מאשר שפה אחת, ובפרט חקר המקומות שבהם ידע של שפה אחת "מפריע" לשימוש בשפה השנייה.
באופן כללי, פסיכובלשנים חוקרים מגבלות הנובעות מאילוצי זיכרון, מורכבות מבנית, הפרעות בין מערכות קוגניטיביות שונות, וכדומה.
הפסיכודרמה (מיוונית: ψυχή נפש ו- δράμα פעולה) היא שיטת עבודה בפסיכותרפיה שמבוססת על הפעולה הדרמטית ועל משחק תפקידים.
השיטה פותחה על ידי יעקב לוי מורנו.
הפסיכודרמה היא אחת משיטות הטיפול באמנויות.
הפסיכודרמה משלבת תאוריות מסורתיות של פסיכותרפיה, טכניקות מתחום הפסיכולוגיה ותאוריות הנוגעות לתהליכים העושים שימוש בדרמה ומשחק.
הפסיכודרמה מאפשרת איתור מקורות הספונטניות תוך כדי העלאת חוויות מהעבר הקרוב והרחוק.
בדיקת אלטרנטיבות שונות, על ידי חוויות מתקנות והתנסויות במצבים עתידיים אפשריים, על מנת להביא שיפור ניכר בביטחון העצמי ובהרגשת הערך האישי.
בין השאר, תורמת הפסיכודרמה לשיפור משמעותי בהגדרת הזהות האישית והמקצועית, וכן מחזקת את יכולת ההתמודדות עם בעיות בזוגיות, בעיות ביחסי הורים-ילדים (בכל גיל), משברי גיל, בגידת הגוף, שכול, אובדן, פרידות וויתורים הכרחיים.
השיטה מבוססת על האמונה שבכל אדם יש מן הכוח הבורא והיוצר.
כדי להגיע למפגש עם היצירתיות על האדם לגלות את מקורות הספונטניות שלו.
הספונטניות היא כוח הפועל בהווה ומניע את הפרט לקראת תגובה הולמת במצב חדש ותגובה חדשה על מצב ישן.
במסגרת זו בודקים יחסים בין-אישיים, קונפליקטים ובעיות רגשיות ומטפלים בהם על ידי שיטות שנלקחו מעולם התיאטרון והדרמה.
המלה "דרמה", אין פירושה "משחק" או "הצגה".
כאן היא משמשת בהוראתה הראשונית (במקורה היווני) – פעולה.
כלומר, במקום לפתור בעיות המתעוררות בין אדם לבין עצמו, בין אדם למשנהו, או בתוך קבוצת אנשים על ידי דיבור, מועלות הבעיות על ידי הצגתן בפועל.
הצגת הבעיה, משחקי תפקידים וחילוף התפקידים מאפשרים לכל אחד להיות, במהלך הדינמי, בתפקידו ואף "בעורו" של חברו לקבוצה.
היכולת לראות את המציאות בעיני האחר ואפילו לראות את "עצמי" בעיני האחר, פותחת אפשרויות לשיתוף פעולה על בסיס ידידותי ואמפתי (ולאו דווקא תועלתי), תוך פתיחות לנקודת מבט שונה, פתיחות שהיא אבן יסוד להכרות מעמיקה יותר עם ה"עצמי".
החימום- מעין שלב מעבר בין העולם החיצוני לקבוצה, הכנת הקרקע.
זהו שלב המתבצע בהדרגה עד לבחירת הנושא.
שלב זה מתאפיין בשיחות פתיחה בין המשתתפים, משחקים קצרים, תרגילי תנועה, דמיון מודרך.
מטרת החימום היא יצירת אמון בין המשתתפים, יצירת תחושת ביטחון וקרבה תוך כדי הקטנת החרדה, לפני היחשפותם של המשתתפים.
שלב זה מעודד את הספונטניות של כל אחד מהמשתתפים.
במהלך החימום ייתכן ויתבלט משתתף שהנושא שלו יעובד לפסיכודרמה, הוא יכונה הפרוטגוניסט.
הפעולה- תחילת ה"הצגה" המוצגת על שטח מוגדר כגון במה.
חלק זה הוא בעצם הצגת המציאות בעולם המיקרוקוסמי של המשתתפים.
חלק מהמשתתפים לוקחים חלק בהצגה באופן פעיל ואחרים הם צופים.
תחילה, הפרוטגוניסט מספר על עצמו ועל הבעיה שיעלה הלקוחה מעברו, ממציאות חייו או מעולם הפנטזיה והחלומות.
ההצגה מורכבת ממספר סיטואציות שלרוב יהיה ביניהן קשר אך הפרוטגוניסט לא תמיד היה ער לכך עד הצגתן.
סיום המפגש- מעבר מעולם הקבוצה לעולם המציאות.
בשלב זה הפרוטגוניסט זקוק לעידוד, להגנה, לקבלה ולתמיכה ולכן משתפים חברי הקבוצה בניסיונם האישי ומביעים את הזדהותם איתו.
מבנה זה חוזר ונשנה לאורך התהליך הטיפולי.
פרוטגוניסט הוא גיבור הפסיכודרמה, המטופל אשר מציג ומשחק את הסיטואציות השונות בפני שאר הקבוצה.
כדי שיתאפשר לו לעשות עבודה טיפולית, יש משמעות לכך שהפרוטגוניסט ירגיש בנוח ויסמוך על המנחה והקבוצה.
הקבוצה היא מכלול המשתתפים בפסיכודרמה.
בתחילת המפגש הטיפולי ובסופו מוקדש זמן לקבוצה, ליחסים הבין אישיים של המשתתפים, לצורך בניית אמון ולאווירה תומכת בין חברי הקבוצה.
מנחה תמיד יהיה אדם מוסמך ומקצועי אשר תפקידו לארגן את הפסיכודרמה.
המנחה משמש כמפיק שאחראי על ביצוע טכניקות והתנהלות הפסיכודרמה, בנוסף, משמש כמטפל שתפקידו לעודד את הספונטניות של הפרוטגוניסט ולאפוף אותו באווירה בטוחה.
המנחה אינו משמש כשופט, תפקידו לסייע להתנהלות הקבוצה, להציע דרכי פעולה, לפרש את התוכן שמציג הפרוטגוניסט ולמדוד יחסים חברתיים (סוציומטריסט).
המטפל פועל בשני רבדים: הקבוצתי והאישי.
מצד אחד הוא בודק את יחסי הקבוצה ויוצר סביבת ביטחון שתאפשר את השיח בין המשתתפים.
מצד שני, מסייע להתפתחות האישית של היחיד באמצעות הבנת התפקידים והסצנות שהוא משתתף בהם ופירושן.
במה היא החלל האישי והחופשי של הפרוטגוניסט, בה הוא יוצר לעצמו עולם משלו כדי להביע את רגשותיו שנדחקו, דברים אשר לא נאמרו בסיטואציה האמיתית.
אגו מסייע הוא משתתף אחר או מספר משתתפים מהקבוצה שמייצגים אותה.
תפקידם לגלם את האנשים במציאות של אותו פרוטגוניסט.
מטרתם לעזור לפרוטגוניסט בהצגת הפסיכודרמה ולתמוך בו.
בשל חילופי התפקידים, נוצר איחוד בקבוצה והיחסים ביניהם מתהדקים.
תאוריית ההתפתחות הספונטנית שיצר יעקב לוי מורנו מתארת את השלבים ההתפתחותיים של התינוק.
התאוריה מתייחדת בכך שהיא מסבירה את ההתפתחות התינוק ואת השלבים השונים שהוא עובר, בהתאם ליכולת שלו לחוות את עצמו ביחס לאחר בכל שלב.
תוך כדי התבססות על ההנחה שהיוותה עבור מורנו בסיס לתאוריה: שהגשמת מלוא הפוטנציאל ההתפתחותי קשורה במקסימום ספונטניות במהלך התהליך.
התאוריה מתארת את התהליך הבריא שעל התינוק לעבור כדי להפוך בסופו של דבר לאדם בוגר, בעל עצמי מגובש ויכולת אמפתית לאחר.
אדם שנתקל בחסך כלשהו באחד השלבים, עלול לפתח כל פעם צורך, תלות או אובססיה לאדם או לאובייקט אחר.
הממשיכים של מורנו שאלו את תהליך ההתפתחות הזה, וחיברו אותו למפגש ולטכניקות הפסיכודרמטיות, מתוך ראיה שבה המשתתף בקבוצה זקוק לתנאים דומים כדי לאפשר לו לגדול בתהליך ההתפתחות הפרטי שלו.
כך שהשלבים השונים בתאוריה גם מחולקים על פי התערבויות אלו המקדמות אותו בשלב בו הוא נמצא: הלידה - כשלב החימום, שלב הכפיל, שלב המראה, שלב ה"אגו מסייע", ושלב חילוף התפקידים.
בהסתמך על כלים מעולם הפסיכודרמה הקלאסית, התפתח פלג בפסיכודרמה שמשתמש באמצעים פסיכודרמיים לטיפול פרטני.
למעשה בצורה זו אין קהל אלא המנחה הוא זה ש"משחק" דמויות שונות או משמש ככפיל של הפרוטגוניסט.
הרובד הקבוצתי בשיטה זו לא קיים אך הרובד האישי מקבל חיזוק והשפעתו מעצימה.
מאחר שתשומת לב המנחה נתונה כולה לאדם אחד העבודה מבוקרת יותר ויש יכולת טוב יותר להתאים את התהליך לאופי האינדיבודאלי של המטופל.
פסיכואקטיב - אנשי/נשות בריאות הנפש למען זכויות אדם היא קבוצה של אנשי מקצוע מתחום בריאות הנפש, הרווחה והחינוך, המעורבת בפעילות חברתית-פוליטית בכלל, ובנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני בפרט.
הקבוצה, שקמה בשנת 2005, נחשבת ייחודית בנוף המקצועי הפסיכולוגי, המדגיש בדרך כלל שאיפה לאובייקטיביות ולאי מעורבות, לשם שמירת המטפל במקום נייטרלי ו"נקי".
לעומת דעה רווחת זו, חברי הקבוצה מאמינים כי לאנשי בריאות הנפש יש גם תפקיד במעורבות חברתית, וכי הטיפול הפסיכולוגי חייב להיות מודע להקשרים החברתיים-פוליטיים בהם הוא פועל.
סדנאות סוף שבוע להידברות בין אנשי מקצוע יהודים וערבים בבית ספר לשלום ב"נווה שלום".
ימי עיון וכנסים משותפים לישראלים ולפלסטינים על ההשלכות הנפשיות של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, הקשר בין טיפול לפוליטיקה, טראומה בלחימה בקרב לוחמים ואזרחים, טיפול רב תרבותי, ועוד.
השתלמויות לצוותים מקצועיים בשטחים, על ידי אנשי מקצוע החברים ב"פסיכואקטיב" וברופאים לזכויות אדם.
קורס שנתי לסוכני שינוי ישראלים ופלסטינים מתחום בריאות הנפש ביוזמת בית ספר לשלום בנווה שלום וארגון חיוואר למען התפתחות ושלום בקלקיליה.
קבוצת לימוד, הכשרה ומחקר של אנשי בריאות הנפש ישראלים ופלסטינים בתחום הטראומה.
סיורים בשטחים לאנשי מקצוע מתחום בריאות הנפש, להכרת הבעיות שהתושבים נתקלים בהן כתוצאה משליטת ישראל באזור, ופעילות בניסיון לסייע.
הוצאה לאור של עלון חודשי "פסיכואקטיב", המפרט את פעילות חברי הארגון באותו חודש, ומתאר אירועים ופרויקטים עתידיים.
טיפול פסיכולוגי נגיש, מתוך עמדה מקבלת, המוצע לפעילים חברתיים ופוליטיים הנקלעים למשבר נפשי.
כתיבה והפצת עצומות ומכתבים, המתריעים כנגד השלכות פסיכולוגיות של אירועים פוליטיים וחברתיים ספציפיים.
תמיכה במאג'יד כנאענה, פסיכולוג מתמחה מהמרפאה לבריאות הנפש ביפו, שהורשע בעבירות ביטחוניות ומרצה עונש מאסר בבית כלא.
מפגשים קבועים ותמיכה באנשי צוות ארגון "בצלם" בחברון ובמשפחות המשתתפות בפעילות צוות זה בעיר.
שיתוף פעולה עם מרכז טיפולי באוטיזם בשכם לקידום אפשרויות הטיפול בשטחים בתחום זה.
מעורבות ופעילות במסגרת המחאה החברתית (2011).
פסיכולוג הוא משחק חברה המשוחק בנסיבות חברתיות כגון מדורות, פעולות של תנועות נוער ומסיבות, בעיקר על ידי ילדים בגילאי העשרה המאוחרים.
מבין חברי הקבוצה נבחר "פסיכולוג" והוא עוזב את הקבוצה למספר דקות, עד שיקראו לו לשוב.
כאשר מוודאים שהפסיכולוג לא יכול לשמוע את השיחה, בוחרים חברי הקבוצה "הפרעה נפשית" שמשותפת לכולם: כל אחד חושב שהוא האדם שלימינו, כולם חושבים שהם דמויות מהתנ"ך, או דמויות מתוכניות טלוויזיה או כל התנהגות משותפת אחרת כיד הדמיון הטובה על חברי הקבוצה.
לפעמים נבחרת גם התנהגות משותפת או קודי התנהגות מסוימים (לדוגמה, אם חברי הקבוצה משחקים איש את רעהו ונאמר פרט לא נכון, האדם שעליו הוא נאמר אומר מילה מסוימת ומחליפים מקומות ישיבה).
כאשר נקבעה ההפרעה, קוראים לפסיכולוג והוא חוזר לקבוצה.
בשלב זה הפסיכולוג "מתחקר" את חברי הקבוצה ומנסה לגלות מהי ההפרעה.
המשחק נגמר בניצחון של הפסיכולוג אם הוא מגלה מהי ההפרעה, ובניצחון של הקבוצה אם הוא מתייאש.
ניתן לשחק את המשחק בצורה נוספת.
במקום להגדיר הפרעה נפשית, אפשר להגדיר חוקיות לתשובות.
לדוגמה: כל תשובה מתחילה באות של הא-ב ע"פ הסדר.
(תשובה ראשונה בא' תשובה שנייה ב' וכו').
או ע"פ סדר האותיות בשם המשפחה של הפסיכולוג.
לדוגמה, אם שם ה"פסיכולוג" ירחמיאל אקרשטיין, והוא שואל את האדם הראשון "מה צבע הכיסא?", התשובה תתחיל באות א', כגון "אם אני לא טועה – ירוק".
המשתתף השני יענה לשאלה "מי היה האדם הראשון על הירח?" – "קוראים לו ניל ארמסטרונג", וכך הלאה.
פסיכוביולוגיה (נקראת גם פסיכולוגיה ביולוגית, ביופסיכולוגיה) מתמקדת בחקר התהליכים הביולוגיים העשויים להסביר את ההתנהגות, בעיקר התהליכים המתרחשים במוח ובמערכת העצבים.
פסיכוביולוגיה היא אחד התחומים המרכזיים הנכללים תחת הכותרת הרחבה יותר של מדעי המוח.
חוקרי פסיכוביולוגיה עוסקים לעיתים קרובות בתהליכים נפשיים והתנהגותיים המשותפים לבעלי חיים ולאדם, ובודקים אותם בניסויים בבעלי חיים.
נושאים נפוצים בהם עוסקים החוקרים הם חישה, תפיסה, הנעה, למידה, זיכרון, שינה ורגש.
במהלך השנים התפתחו שיטות מחקר שאפשרו לפסיכוביולוגים לעסוק גם במחקר בבני אדם, ולפיכך רבים מהם עוסקים גם בנושאים כגון שפה, חשיבה, קבלת החלטות, מודעות ומגדר.
תחומי דעת שנחשבים קרובים לפסיכוביולוגיה הם למשל פסיכולוגיה השוואתית, פסיכולוגיה אבולוציונית, ביולוגיה אבולוציונית ונוירופסיכולוגיה.
גישת הפסיכוביולוגיה עושה שימוש רב בפרוצדורות המדעיות שפותחו על ידי חוקרים מגישת הפסיכולוגיה ההתנהגותית.
עם זאת, הפסיכוביולוגיה דווקא מייחסת חשיבות רבה לתהליכים הפנימיים המקשרים בין גירויים חיצוניים לבין ההתנהגות, בניגוד לגישה ההתנהגותית שחוקרת בעיקר את ההשפעות הסביבתיות והשינויים ההתנהגותיים אשר ניתנים לצפייה.
בעוד הגישה הביהביוריסטית פותחה בתחילת דרכה של הפסיכולוגיה, בתקופה בה לא היו ברשות המדע הכלים לצפייה ישירה בתהליכי המוח האנושי, כיום קיימים כלים מדעיים רבים המאפשרים לחקור ולהבין את תהליכי ההתניה המתרחשים במוח האדם.
תתי ענפים בתחום זה הם למשל נוירוביולוגיה, או פסיכואנדוקרינולוגיה.
פסיכוגריאטריה הוא מושג ברפואה המשלב בין פסיכיאטריה לבין גריאטריה.
רופא פסיכו-גריאטרי הוא פסיכיאטר או גריאטר שהתמחה בטיפול בהפרעות נפשיות אצל זקנים, באבחון של מחלות ניוון מוחיות המופיעות אצל אנשים מבוגרים (כגון שיטיון) ובטיפול בהן תוך התחשבות בבעיות משפחתיות וכלכליות מהן סובל הקשיש ומתן דעת גם להשלכות המשפטיות של מצבים אלו.
בשנת 1935 נוסד השרות הגריאטרי הראשון על ידי ד"ר מרג'ורי וורן, שהדגישה את עקרונות הטיפול הרב מקצועי, ההערכה והמעקב, והגישות הכוללניות (הוליסטיות) - שהן במידה רבה הליבה של הגריאטריה היום.
בתקופה זו נדרשו הגריאטרים הן לצרכים הרפואיים והן לצרכים הנפשיים של המטופלים ולמעשה היוו את ה'פסיכוגריאטרים' הראשונים.
היוזמה לשירותים אלו עברה בהמשך לפסיכיאטריה בשנות ה-1950, והפכו ל'פסיכיאטריה של הגיל המבוגר' (old age psychiatry) באנגליה ול'פסיכיאטריה גריאטרית' בצפון אמריקה.
בשנות ה-1970, החלו ממשלות לחייב יצירת יחידות פסיכוגריאטריות בבתי חולים כלליים, והחל עידן חדש.
באנגליה יכול פסיכיאטר מורשה לרכוש התמחות בפסיכוגריאטריה על ידי הכשרה של 3-4 שנים מטעם האיגוד הפסיכיאטרי המלכותי (Royal College of Psychiatrists).
בארצות הברית, המועצה לפסיכיאטריה ונוירולוגיה וכן המועצה האוסטאופתית לנוירולוגיה ולפסיכיאטריה מנפיקות רישיונות לפסיכיאטריה גריאטרית.
כמו כן קיימות השתלמויות (fellowships) רבות לפסיכיאטריה-גריאטרית.
בישראל אין התמחות מוכרת בפסיכוגריאטריה ואין לה מעמד משפטי.
המושג משמש לעיתים למחלקות אשפוז או מרפאות פסיכיאטריות המיועדות לזקנים ולעיתים לשירות של גריאטר או רופא אחר שהשתלם בתחום.
למעשה, מומחה בגריאטריה אמור להכיר, לאבחן ולדעת לטפל גם בבעיות מנטאליות (נפשיות וקוגניטיביות) שכיחות של הגיל המבוגר (כגון דיכאון תגובתי, חרדה, בלבול חריף ודמנציה מסוג אלצהיימר או אחר).
כמו כן, מומחה בפסיכיאטריה של מבוגרים אמור לדעת לטפל בקשישים עם מחלות פסיכיאטריות ולהתאים את הטיפול לגילם ולמצבם התפקודי והרפואי הכולל.
פסיכודינמיקה היא תאוריה ומחקר שיטתי של הכוחות הפסיכולוגיים שביסודה של ההתנהגות האנושית.
הפסיכודינמיקה עוסקת בפעולה ההדדית של המודע והלא-מודע.
הטיפול הפסיכודינמי עוסק בקונפליקטים פנימיים של האדם, ומטרתו היא יצירת תובנות לגבי קונפליקטים אלו, ומציאת דרכי התמודדות עימם.
המושג פותח על ידי זיגמונד פרויד, אבי הפסיכואנליזה.
פרויד טען כי תהליכים פסיכולוגיים מושפעים מזרמים של אנרגיה נפשית היוצרים "דינמיקה" בתוך הנפש.
שתיהן עוסקות בהבנת הנפש והאישיות ומציעות באופן קליני טיפול נפשי המסייע בקשיים רגשיים של האדם, במצוקותיו ובאיכות חייו, זאת מעבר לטיפול בהפרעות בתפקודו ובהתנהגותו.
עם זאת, בעוד המטופל בפסיכואנליזה מטופל בעודו שוכב על ספת הטיפולים ובתדירות של 3–5 פגישות טיפוליות בשבוע, המטופל בפסיכודינמיקה נפגש עם המטפל רק אחת לשבוע, ויושב בכיסאו מול המטפל במהלך הטיפול.
הטיפול הפסיכודינמי מיועד למטופלים בעלי מגוון הפרעות נפשיות (אם כי לרוב לא במטופלים שנמצאים במצב פסיכוטי פעיל), וכן לאנשים בעלי קשיים בחייהם שאינם מסווגים כהפרעה נפשית (למשל קשיים בקשר הזוגי).
הטיפול עשוי להיות ממושך, לאורך מספר שנים, אך בעשורים האחרונים פותחו מספר שיטות טיפוליות דינמיות קצרות מועד, שהן ממוקדות מטרה ועשויות להימשך 12–30 פגישות.
גישה טיפולית נוספת שפותחה בשנים האחרונות בטיפול הדינמי, היא טיפול אינטרסובייקטיבי, המתמקדת ביחסים בין המטפל והמטופל כדרך ליצירת תובנות לגבי הקונפליקטים של המטופל.
התסמונת מתוארת על ידי הופעת דיכאון, מחשבות שווא ומחשבות של האם לפגוע בעצמה או בתינוק.
ההיארעות נעה בין 1-2:1000, כאשר כ-50% עד 60% מהמקרים התרחשו לאחר לידת הילד הראשון.
נדרשת הערכה זהירה למחשבות הקשורות לפגיעה בתינוק או מחשבות אובדניות, מאחר שקיימים תיאורי מקרה, גם אם נדירים, על הוצאתן לפועל של המחשבות הללו.
קיים קשר חזק בין פסיכוזה שלאחר לידה לבין הפרעות מצב רוח כגון דיכאון מג'ורי והפרעה דו־קוטבית.
אצל 50% מהנשים יש היסטוריה משפחתית של הפרעות מצב רוח.
כיום ההנחה היא שהפסיכוזה היא למעשה אפיזודה של הפרעת מצב רוח (דו-קוטבית או דיכאונית).
שני שלישים מהחולות חוות אפיזודה נוספת במהלך השנה שלאחר לידת התינוק.
הפסיכוזה עלולה להתחיל תוך ימים ממועד הלידה אולם לרוב מתרחשת תוך שבועיים עד שלושה וכמעט תמיד תוך 8 שבועות ממועד הלידה.
לרוב יש תלונות על עייפות, נדודי שינה וחוסר רוגע, ויש התקפים של בכי ושל אי יציבות רגשית.
לאחר מכן מתפתחים חשדנות, בלבול, חוסר קוהרנטיות ואמירות לא רציונליות וכן דאגות אובססיביות הקשורות למצב בריאותו של התינוק ולרווחתו.
לעיתים המטופלות מכחישות את הלידה, ומציינות כי הן לא נשואות או בתולות וכן הלאה.
לרוב קיים תהליך המקדים את הפסיכוזה עצמה, המאופיין בחוסר שקט, אי יציבות רגשית, אינסומניה וחסרים קוגניטיביים קלים.
כאשר מתרחשת הפסיכוזה עצמה, החולה מהווה סכנה לעצמה ולתינוק - במחקר נמצא כי 5% מהאימהות התאבדו ו-4% רצחו את תינוקיהן.
הריונות נוספים מקושרים בעלייה בסיכון לאפיזודה פסיכוטית נוספת, לעיתים עד כדי 50%.
כאשר הצוות הרפואי חושד בפסיכוזה שלאחר לידה, מתבצעת בדיקה לשלילת מצבים נוספים אשר עלולים לעורר פסיכוזה, כגון פסיכוזה כתוצאה ממצב רפואי כללי (תת פעילות של בלוטת התריס, תסמונת קושינג) או כתוצאה משימוש בחומרים (למשל פנטזוצין לכאב או תרופות ליתר לחץ דם).
מצבים נוספים יכולים לכלול זיהומים, רעלת הריון וגידול סרטני.
פסיכוזה שלאחר לידה מהווה מצב חירום רפואי, וניתן לה טיפול בתרופות אנטי פסיכוטיות המשולבות עם ליתיום וכן נוגדי דיכאון.
עם זאת, אין לתת טיפול תרופתי לאישה מניקה, לאור תופעות לוואי מרובות הקיימות בתרופות אלו.
לאחר הפסיכוזה הטיפול המומלץ הוא בפסיכותרפיה הממוקדת בעזרה לאם לקבל ולהבין את תפקידה כאם.
לעיתים נדרשת הגברת התמיכה מצד בן הזוג ומהסביבה הקרובה.
במרבית המקרים יש שיעורי ריפוי גבוהים.
פרוגנוזה טובה של ההפרעה מקושרת לתמיכה משפחתית, כמו גם למצבה של האם טרם האפיזודה.
פסיכולוג לרגע הוא סיטקום בריטי בכיכובו של סטיבן מנגן שהיה גם שותף לכתיבה.
התוכנית שודרה לראשונה ב-8 באוגוסט 2018 בערוץ 4. הסדרה היא עיבוד של סדרה אמריקאית בשם "טיפול און ליין" (Web Therapy).
מנגן מגלם את דמותו של ד"ר ריצ'רד פיט, פסיכולוג שמחליט לסגור את הקליניקה שלו ולקיים מפגשי בזק עם מטופליו באמצעות מצלמת אינטרנט.
בתוכנית משתתפים שחקנים ידועים רבים המגלמים את מטופליו של ריצ'רד.
סטיבן מנגן – ד"ר ריצ'רד פיט
קתרין פרקינסון – קארן מילר, אשתו של ריצ'רד
בבה קייב – איזי פיט, בתו של ריצ'רד
פיון או'שיי – ריקי פיט, בנו של ריצ'רד
ג'ון מקמילן – אבס וולטרס, עמית של קארן
קרל תאובלד – פיט תומפסון, ידידו של ריצ'רד
אליס לאו – סיליה קיין, המפקחת הקלינית של ריצ'רד
גרנט – לאונרד קונרד, המטפל של ריצ'רד
צ'ארלס דאנס – ג'רמי פיט, אביו של ריצ'רד
סטיב אורם – ניל קווין, אדם שריצ'רד חייב לו כסף
ג'סיקה היינס – קתרין פיט, אחותו של ריצ'רד
קונלת' היל – ג'ון פיט, אחיו של ריצ'רד
סיליה אימרי – מגי פיט, אמו של ריצ'רד
בין המטופלים של פיט מופיעים שחקנים ידועים בהם הארי לויד, שרה הדלנד, לולי אדפופי, מוניקה דולן, דייוויד בראדלי, ג'ו ג'וינר, דייוויד טננט ודייזי הגרד.
הפרק הראשון של הסדרה זכה לתגובות חיוביות מהמבקרים.
הדיילי טלגרף העניק לתוכנית חמישה כוכבים.
הגרדיאן שיבח את הסדרה כהישג נדיר, עיבוד בריטי שהוא טוב כמו המקור האמריקאי.
דיילי אקספרס החמיא לתוכנית בשימוש מוצלח בקומדיה כדי להאיר נושאים חשובים של בריאות הנפש בלי לחצות קווים.
הפסיכולוגיה האבולוציונית של הדת היא חקר האמונה הדתית תוך שימוש בעקרונות הפסיכולוגיה האבולוציונית.
פסיכולוגים אבולוציוניים מבקשים להבין את התהליכים הקוגניטיביים שהובילו ליצירתן של דתות, על ידי הבנת תפקודי ההישרדות והרבייה שהן עשויות לשרת.
הנטייה לעסוק בהתנהגות דתית התפתחה בתחילת ההיסטוריה האנושית.
עם זאת, קיימת מחלוקת לגבי המנגנונים המדויקים שהניעו את האבולוציה של האמונה הדתית, ויש שתי אסכולות מרכזיות המתארות התפתחות זו.
אסכולה אחת גורסת שהדת עצמה התפתחה בשל מנגנון הברירה הטבעית, ולפיכך היא מהווה ביטוי להסתגלות אבולוציונית, כלומר: האמונה הדתית, על שלל מאפייניה החברתיים, העניקה יתרון אבולוציוני כלשהו.
לפי האסכולה השנייה, ייתכן שאמונות והתנהגויות דתיות, כמו הרעיון של אל קדמון, הופיעו כתוצר-לוואי של תכונות הסתגלות אחרות, מבלי ש"נבררו" בשל איזשהו יתרון אבולוציוני.
למבנה התפקודי של המוח יש בסיס גנטי, ולכן הוא נתון להשפעות של ברירה טבעית.
האנתרופולוגים ריצ'רד סוסיס וקנדיס אלקורטה סקרו חלק מהתיאוריות הבולטות שמסבירות את של הדת.
ההשערה המובילה בתיאוריות אלו היא שהדת מגבירה את הסולידריות החברתית, ואת שיתוף הפעולה והלכידות בתוך קבוצות של בני אדם.
חברות בקבוצה מספקת הטבות שיכולות לשפר את סיכויי ההישרדות והרבייה של אדם.
ריצ'רד סוסיס חקר בנוסף 200 קומונות אוטופיות בארצות הברית של המאה ה-19, הן דתיות והן חילוניות (בעיקר סוציאליסטיות).
39% מהקהילות הדתיות עדיין פעלו 20 שנה לאחר הקמתן, בעוד שרק 6% מהקומונות החילוניות היו פעילות.
סוסיס מצטט את האנתרופולוג בטענה שטקסי פולחן וחוקים הם יעילים יותר כשהם מקודשים.
הפסיכולוג החברתי ג'ונתן היידט מצטט את מחקרו של סוסיס בספרו "The Righteous Mind" (תורגם לעברית תחת הכותרת "למה אתם תמיד צודקים") משנת 2012 כעדות הטובה ביותר לכך שדת היא פתרון לבעיית הטרמפיסט, בכך שהיא מאפשרת שיתוף פעולה ללא תלות בקרבה משפחתית.
חוקר הרפואה האבולוציונית רנדולף מ' נס והביולוגית התאורטית מרי ג'יין ווסט-אברהרד טענו מנגד שמכיוון שבני אדם עם נטיות אלטרואיסטיות מועדפים כשותפים חברתיים, הם מקבלים מעמד גבוה על-ידי תהליך של ברירה קבוצתית.
נס טוען בנוסף שהברירה החברתית אפשרה לבני אדם, כמין, להיות משתפי פעולה בצורה יוצאת דופן ועל-ידי כך להיות מסוגלים ליצור תרבות.
לפי התיאוריה של אדוארד א' וילסון על "אי-סוציאליות", לכידות קבוצתית היא הדחף להתפתחות הדת.
וילסון טוען שהפרטים של אחוז קטן מהמינים (כולל הומו סאפיינס, נמלים, טרמיטים, דבורים ועוד מספר מינים) שיכפלו את הגנים שלהם על ידי היצמדות לאחת ממספר קבוצות מתחרות.
בנוסף, הוא משער כי בהומו סאפיינס, הודות למוח הקדמי העצום שלו, התפתח משחק גומלין מורכב בין אבולוציה קבוצתית לאבולוציה אינדיבידואלית בתוך הקבוצה.
תיאוריות סולידריות חברתיות אלו עשויות לעזור להסביר את האופי הכואב או המסוכן של טקסים דתיים רבים.
עקרון ההכבדה מציע שטקסים כאלה עשויים לשמש כאותות פומביים וקשים לזיוף לכך שהמחויבות של הפרט לקבוצה היא כנה ואמינה.
מכיוון שתהיה תועלת ניכרת בניסיון לרמות את המערכת - ניצול הטבות של חיים קבוצתיים מבלי לשאת בעלויות אפשריות - הטקס לא יהיה דבר פשוט שאפשר להקל בו ראש.
השתתפות במלחמה היא דוגמה טובה למחיר אישי כבד שמשלם הפרט כדי להעלות את יוקרתו ולהוכיח נאמנות לקבוצה.
החוקרים ריצ'רד סוסיס, הווארד סי קרס וג'יימס ס.
בוסטר ביצעו סקר בין-תרבותי המראה שגברים בחברות העוסקות במלחמה אכן נוטים לטקסים דתיים מהסוג שגובה את המחיר האישי הגבוה ביותר.
מחקרים שמראים קשר ישיר בין תרגול טקסים דתיים לבריאות ואריכות ימים שנויים יותר במחלוקת.
הרולד ג'י קניג והארווי ג'יי כהן סיכמו והעריכו את התוצאות של 100 מחקרים מבוססי ראיות שבחנו באופן שיטתי את הקשר בין דת לרווחת האדם, ומצאו ש-79% מהם הראו השפעה חיובית.
מחקר נוסף הראה כי אמונה באלוהים ותחושת רוחניות חזקה נמצאו בהתאמה עם עומס ויראלי נמוך יותר ושיפור רמות תאי החיסון בחולי HIV.
סלואן מאוניברסיטת קולומביה, לעומת זאת, טען כי "אין ראיות משכנעות שיש קשר בין אמונה דתית לבריאות".
ביקורת על תופעות פלצבו כאלה, כמו גם על היתרון של הדת כמעניקה תחושת משמעות, היא שנראה סביר להניח שגם מנגנונים פחות מורכבים מהתנהגות דתית יכולים להשיג מטרות אלה.
דת כתוצר לוואי של תהליכים אבולוציוניים מורכבים
סטיבן ג'יי גולד רואה את הדת כדוגמה של ספנדרל.
הוא מזכיר את ההצעה של פרויד שהמוח הגדול של בני האדם, שהתפתח מסיבות מגוונות, הוביל לתודעה, ומציע שהתודעה אילצה את בני האדם להתמודד עם הידיעה על מותם הוודאי, ושייתכן שהדת הייתה אחד הפתרונות לחרדה העצומה שהתעוררה לאור הופעת מודעות זו.
גם ריצ'רד דוקינס מסביר את הדת כספנדרל.
כלומר כתוצאת לוואי של תכונה אחרת של בני האדם.
התכונה המקורית היא נטייה להאמין להורים, למסורת ולאנשים מבוגרים.
תכונה זו יכולה להיות מועילה כדי להעביר מידע רב לדור הצעיר - לדוגמה לא לאכול מהפרי האדום כי הוא רעיל.
לא להתקרב לנהר ללא חשש כי יש בו תנינים.
עם זאת תכונה שעוזרת בהקשר מסוים יכולה להיות בעלת השלכות שליליות בהקשר אחר - דוגמה לכך היא הנטייה של עשים ליצור מעגלים הולכים וקטנים ליד נרות או מנורות עד שהם נשרפים.
התכונה הטבעית המקורית הייתה לשמור על זווית מסוימת ביחס לירח כדי לעוף בקו ישר.
תכונה זו נשמרת גם כאשר הסביבה השתנתה וכוללת נרות וכעת יש לה השלכה קטלנית.
באופן דומה דוקינס טוען כי הנטייה לבטוח במה שהורים ומבוגרים אומרים נשמרת בתוכנו, ומאפשרת שימור של דעות קדומות ורעיונות דתיים גם כאשר הללו אינם נכונים.
חוקרים אחרים הציעו תהליכים פסיכולוגיים ספציפיים שייתכן שהברירה הטבעית טיפחה לצד הדת.
מנגנונים כאלה עשויים לכלול את היכולת להסיק נוכחות של אורגניזמים שעלולים להזיק (זיהוי סוכן ), את היכולת להמציא נרטיבים סיבתיים לאירועי טבע (אטיולוגיה) והיכולת לזהות שלאנשים אחרים יש מחשבות אמונות, רצונות וכוונות משלהם (תיאוריה של התודעה).
שלוש ההתאמות הללו (בין היתר) מאפשרות לבני אדם לדמיין כוונות ותוכנית פעולה מאחורי תצפיות רבות שלא ניתן היה להסביר בקלות אחרת, למשל רעמים, ברקים, תנועת כוכבי לכת, קשת בענן, רעידות אדמה ועוד.
פסקל בואייה מציע בספרו "Religion Explained" משנת 2001 שאין הסבר פשוט לתודעה דתית.
הוא מתבסס על רעיונותיהם של האנתרופולוגים הקוגניטיביים דן ספרבר וסקוט אטראן, שטענו שההכרה הדתית מייצגת תוצר לוואי של עיבודים אבולוציוניים שונים, כולל פסיכולוגיה עממית .
לטענתו, אל שדומה לבני אדם אך חזק מהם מאפשר תפיסת עולם שלמה יותר, בעוד שהאל המופשט שנדון בהרחבה על ידי תאולוגים הוא לעיתים קרובות מנוגד לאינטואיציה.
ניסויים תומכים בכך שאנשים דתיים מבצעים האנשה של האל, כלומר חושבים עליו במונחים אנתרופומורפיים, גם אם הדבר עומד בסתירה לדוקטרינות התאולוגיות המורכבות יותר של דתם.
פייר לינרד ופסקל בואייה מציעים שבני אדם פיתחו "מערכת התראות מפני סכנות" שאפשרה להם לזהות איומים פוטנציאליים בסביבה ולנסות להגיב כראוי.
מספר מאפיינים של התנהגויות פולחניות שהן לעיתים קרובות מאפיין עיקרי של הדת, נשמרים בקפידה ומועברים מדור לדור כדי להפעיל מערכת זו.
אלה כוללים טקסים שונים (לעיתים קרובות מניעה או חיסול של סכנה או רוע), אזהרה מפני אסון באם הטקס לא יבוצע, ודרך מפורטת לביצוע נכון של הטקס (הלכה דתית).
לינרד ובואייה דנים באפשרות שהיו יתרונות למערכת "יעילה" שכזו למניעת סיכונים, ושהדת "מקשרת חרדות אינדיבידואליות, בלתי ניתנות לניהול, עם פעולה מתואמת עם אחרים, ובכך הופכת אותן לנסבלות או למשמעותיות יותר".
הפסיכולוג האמריקני ג'סטין ל' בארט , בסרט 'למה שמישהו יאמין באלוהים?' (2004) מציע שהאמונה באלוהים היא טבעית מכיוון שהיא תלויה בכלים נפשיים של כל בני האדם.
הוא מציע שהמבנה וההתפתחות של המוחות האנושיים הופכים את האמונה בקיומו של אל עליון (בעל תכונות כמו היותו כל יכול, יודע כל ואלמותי) לאטרקטיבית ביותר.
בארט מקדיש בנוסף פרק להתבוננות בפסיכולוגיה האבולוציונית של האתאיזם.
הוא מציע שאחד המודולים המנטליים הבסיסיים במוח הוא "התקן זיהוי סוכנות היפראקטיבית" (HADD), מערכת נוספת לזיהוי סכנה פוטנציאלית.
ה-HADD הזה עשוי להעניק יתרון הישרדותי גם אם הוא רגיש מדי: עדיף להימנע מטורף דמיוני מאשר להיהרג על ידי טורף אמיתי.
מודול זה מעודד אמונה בשדים, ברוחות ובכל מה שהוא על-טבעי.
אף על פי שהומינידים החלו כנראה להשתמש ביכולות הקוגניטיביות המתפתחות שלהם כדי לענות על צרכים בסיסיים כמו תזונה, הגנה ומציאת בני זוג, תאוריית ניהול האימה טוענת שאותן יכולות קוגניטיביות התפתחו לפני שהגיעו לנקודה שבה התעוררה מודעות עצמית משמעותית.
המודעות למוות הפכה לתוצר לוואי הפוגע בפונקציות ההסתגלות שכבר הושגו.
החרדה שנוצרה איימה לערער את התפקודים הללו, ולכן נזקקה לשיפור.
כל מבנה חברתי או נוהג שהיה אמור להיות מקובל על ההמונים היה בגדר צורך לספק אמצעי לניהול האימה מפני הכיליון.
האסטרטגיה העיקרית לעשות זאת הייתה "להיות אדם בעל ערך בעולם של משמעות ...