tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקלטת התקבלה היטב על ידי פלינט והקלידן לירוי ת'ורהיל, שיצרו מספר ריקוד חדשים למוזיקה, והציעו להאולט להקים להקה יחד.
עד מהרה הצטרפו אליהם הזמר מקסים, שכונה אז "מקסים ריאליטי", והרקדנית והזמרת שארקי, חברה של פלינט.
יחד הם הפכו להרכב הראשון של הפרודיג'י.
ההופעה החיה הראשונה של הקבוצה התרחשה במועדון Four Aces בשכונת דאלסטון, בלונדון.
האולט כתב, הפיק והקליט קלטת הדגמה של 10 קטעים, על מקלדת תחנת עבודה מסוג Roland W-30, ופנה לחברת "תם טם רקורדס" בתקווה להשיג חוזה הקלטת, אך הם סירבו.
לאחר מכן הוא פנה לחברת "XL רקורדס", שהסכימו לפגישה ולאחר מכן חתמו על חוזה להפקת סינגל.
בפברואר 1991 הוציאה הלהקה את המקסי סינגל What Evil Lurks על ויניל בגודל 12 אינץ', המכיל ארבעה שירים שהאולט הפיק בקלטת ההדגמה.
באוגוסט 1991 הוציאו הפרודיג'י את סינגל הבכורה שלהם "צ'ארלי", שהפך ללהיט בזירת הרייב באותה תקופה, והגיעה למקום השלישי במצעד הסינגלים בבריטניה, וכך קיבלה הלהקה תשומת הלב ציבורית רחבה.
השם "פרודג'י" נבחר על ידי ליאם האולט כמחווה לסינתיסייזר האנלוגי הראשון שלו, מוג פרודיג'י.
ב-1991 שלח האולט קלטת דמו לחברת "XL Records", ובפברואר של אותה השנה הופק הסינגל "What Evil Lurks".
הופעתו הראשונה של ההרכב, בה השתתפו האולט והרקדנים פלינט ותורנהיל, התקיימה במועדון "Four Aces" בלונדון.
בעקבות הצלחת ההופעה והצלחתו של הסינגל "Charly" יצא אלבומו הראשון של ההרכב "Experience", אשר נחשב לאחד מאבני היסוד של סצנת הרייב הבריטית.
בשיר "Death of the Prodigy Dancers", הנועל את האלבום, השתתף הראפר מקסים ריאליטי, שלאחר מכן הצטרף כחבר קבוע בהרכב.
ב-1993 הוציא האולט את הסינגל "One Love" שהתאפיין בצליל קשה ומחוספס יותר מזה שאפיין את סגנון האלבום שקדם לו.
הסינגל זכה לאהדת המבקרים והגיע למקום השמיני במצעדי הפזמונים בבריטניה.
כשנה לאחר מכן יצא האלבום השני של הפרודיג'י, "Music for the Jilted Generation".
האלבום מכיל מגוון סגנונות מוזיקליים: שירים אנרגטיים לרחבת הריקודים ("Voodoo People"), מלודיות שקטות ורגועות (ב-"The Narcotic Suite"), ואלמנטים שאולים מעולם הרוק ("Their Law").
ב-1995 יצא ההרכב למסע הופעות עולמי בשילוב הגיטריסט ג'ים דייוויס.
ב-1996 יצא הסינגל לשיר "Firestarter", בו פלינט, שהיה עד אז רקדן, שר לראשונה.
הסינגל הגיע למקום הראשון במצעדי הפזמונים הבריטיים.
ב-1997 הוציא ההרכב את אלבומו השלישי, "The Fat of the Land" (ביטוי אנגלי, המתאר חיי שפע נטולי מאמץ).
האלבום דורג בראש מצעד המכירות האמריקאי, עם מכירות של למעלה משני מיליון עותקים בארצות הברית ולמעלה מעשרה מיליון עותקים ברחבי העולם.
האלבום הועמד לפרס הגראמי בקטגוריית אלבום האלטרנטיב הטוב ביותר, ונרשם בספר השיאים של גינס לשנת 1999 כאלבום הבריטי בעל קצב המכירות הגבוה ביותר.
המחלוקת סביב השיר "Smack My Bitch Up"
בעקבות הצלחת השיר "Smack My Bitch Up" (מילולית: "הכה/סמם את הכלבה שלי") והשמעתו בתחנות רדיו רבות, נשמעה מחאה מצד ארגוני נשים, אשר ראו במילות השיר ( המסומפלות מ-"Give The Drummer Some" של אולטראמגנטיק אמ.סי'ז) מסר המעודד אלימות כנגדן.
בעקבות המחאה, הורד האלבום ממדפי רשתות המרכולים קיי מארט ווולמארט בארצות הברית.
בתגובה, דחה ליאם האולט את הפרשנות המילולית וטען כי מדובר בסלנג אנגלי, המתאר את שטף האנרגיה הקיצוני שמאפיין הופעות חיות.
הוידאו קליפ של השיר, שבויים על ידי יונס אקרלונד, עורר גם הוא מחלוקת רבה.
הקליפ מציג דמות היוצאת לערב רווי אלכוהול וסמים, מנקודת מבטה בגוף ראשון.
במהלך הקליפ מסתבכת הדמות בקטטות, מבצעת מעשי ונדליזם, מטרידה מינית נשים ולבסוף מקיימת יחסי מין עם נערת ליווי.
כאשר הדמות מביטה במראה בסוף הקליפ, מתגלה כי מדובר באישה.
בעקבות התכנים המיניים ומעוררי המחלוקת שבקליפ, חלה הגבלה על שעות הצגתו ב-MTV.
ב-2002 נבחר כקליפ הכי מעורר-מחלוקת ששודר אי פעם.
ההרכב הופיע בישראל ארבע פעמים: באולם הסינרמה בשנת 1995, בהאנגר 11 בשנת 1996, בפסטיבל דאנס אנד ליוויס בפארק הירקון בשנת 1998 וב-29 במאי 2014 בגני התערוכה בתל אביב.
הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה הוא פרוטקטורט שנכפה על תושבי צ'כיה בעת שנכבשה על ידי גרמניה הנאצית, והתקיים בחלקים מבוהמיה, מוראביה, שלזיה הצ'כית, המהווים כיום את רובה של המדינה העצמאית צ'כיה.
על הפרוטקטורט הכריז אדולף היטלר ב-15 במרץ 1939 במצודת פראג, בעקבות כניסת הוורמאכט לשטחי צ'כוסלובקיה, וההכרזה על עצמאות הרפובליקה הסלובקית הראשונה.
חבל הסודטים, הממוקם על הגבול שבין צ'כיה לבין גרמניה ואוסטריה, שרוב תושביו גרמנים אתנים, נמסר לידי גרמניה הנאצית ב-10 באוקטובר 1938 לאחר שהוסכם על כך בוועידת מינכן, שבה השתתפו נציגי צ'כוסלובקיה (כמשקיפה חיצונית ופסיבית), גרמניה, בריטניה, צרפת ואיטליה הפשיסטית.
מסירת החבל לידי גרמניה הנאצית נכפתה על צ'כוסלובקיה, מדינה קטנה ודמוקרטית, מתוך מחשבה כי הדבר ישים קץ לדרישותיה הטריטוריאליות של גרמניה באירופה.
צ'כוסלובקיה איבדה כל יכולת להגן על עצמה, והייתה נתונה, למעשה, לחסדי גרמניה הנאצית.
חמישה חודשים לאחר מכן, כאשר הדיאט הסלובקי הכריז על עצמאות סלובקיה, זימן היטלר את הנשיא הצ'כי, אמיל האכה לברלין.
הנשיא היה אדם זקן וחולה, וכאשר עמד בפגישה לילית אל מול זעמו של היטלר, ואיומיו של הרמן גרינג כי פראג תימחה מעל המפה בהפצצות הלופטוואפה, נאלץ לחתום על הסכמה לכיבוש גרמני של שארית המדינה הצ'כית שנותרה לאחר אובדן חבל הסודטים וסלובקיה.
היטלר נכנס בראש צבאותיו לפראג והכריז כי בוהמיה ומוראביה הן פרוטקטורט גרמני, וכי תהיינה תחת השגחתו של ה"פרוטקטור", קונסטנטין פון נויראט.
האכה נותר ראש המדינה מבחינה טכנית, ושמר על תוארו כנשיא, אך השליטה בפועל הייתה של גרמניה.
פקידים גרמנים מילאו תפקידים המקבילים לשרי הממשלה, בעוד שמוסדות גרמנים החיוניים לשמירת משטר הכיבוש, כגון הגסטאפו, פתחו את משרדיהם ברחבי המדינה.
היהודים פוטרו מכל משרדי הממשלה, והוצאו אל מחוץ לחוק.
המפלגות הפוליטיות נאסרו, ומנהיגי המפלגה הקומוניסטית נמלטו לברית המועצות.
אוכלוסיית הפרוטקטורט שימשה ככוח אדם לעבודות כפייה עבור מאמץ המלחמה הגרמני, ומשרדים מיוחדים הוקמו על מנת לפקח על הגיוס הכפוי לעבודות ועל המפעלים החיוניים למאמץ המלחמתי שפעלו על אדמת הפרוטקטורט.
הצ'כים עבדו במכרות פחם, במפעלי פלדה, בבתי חרושת לברזל ובתעשיית הנשק.
ייצור מוצרי צריכה הופחת, ואם התקיים הופנה לצריכת הוורמאכט והעם הגרמני.
אוכלוסיית הפרוטקטורט סבלה מקיצוב חמור במזון.
ב-1943 הוחלף נויראט באופן רשמי בווילהלם פריק, שר הפנים הנאצי.
פריק קיבל לידיו גם את סמכויות "סגנו" דליגה, שלקה בהתקף לב.
במהלך החודשים הראשונים לקיום הפרוטקטורט, היה הממשל מתון יחסית.
נויראט היה מראשי השמרנים ברפובליקת ויימאר, ששרדו במשטרו של היטלר, ונראה כי מונה לפרוטקטור על מנת לסבר את אזנן של המעצמות הזרות בדבר טיבו של משטר הכיבוש.
הממשלה הצ'כית המשיכה בקיום פורמלי, על אף שלא היו לה כל סמכויות, ופעולות הגסטאפו הופנו במיוחד כלפי פוליטיקאים ואנשי האליטה האינטלקטואלית.
עם זאת, ב-28 באוקטובר 1939, יום השנה לעצמאות צ'כוסלובקיה, הפגינו רבים כנגד הכיבוש, הפגנות שדוכאו ביד רמה.
סטודנט שנפצע במהומות, בשם יאן אופלטל, מת מפצעיו ב-15 בנובמבר 1939, דבר שהביא למהומות סטודנטים.
גל של מעצרים של סטודנטים ומורים, משלוח של מאות מהם למחנות ריכוז וסגירת כל האוניברסיטאות הביאו לדעיכת ההתנגדות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בסתיו 1941, אימץ הרייך מדיניות רדיקלית יותר כלפי הפרוטקטורט.
ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך, ריינהרד היידריך, שהיה ידוע כפושע מלחמה אכזר וחסר מעצורים, מונה לסגנו של נויראט.
הוא הוציא להורג את ראש הממשלה הצ'כי אלואיס אליאש, ארגן מחדש את הממשלה הצ'כית, ואסר על קיומם של מוסדות תרבות צ'כים.
הוא החל בשליחת יהודים למחנות ריכוז, ובמיוחד אל מחנה טרזין, שהפך לגטו, ולתחנת מעבר ליהודי אירופה בדרכם אל ההשמדה במזרח.
ב-4 ביוני 1942 מת היידריך מפצעים שספג במהלך התנקשות בחייו שביצעו פטריוטים צ'כים, שאומנו וחומשו על ידי הבריטים.
מחליפו של היידריך, איש האס אס קורט דליגה, הורה על נקמה אכזרית שכללה מעצרים המוניים, הוצאות להורג, והריסתם של כפרים.
ידוע במיוחד המקרה של הכפר לידיצה, שבו נורו כל הגברים מעל לגיל 16, ויתר האוכלוסייה נשלחה למחנות ריכוז.
ב-1943 חל צורך בהאצת מאמץ המלחמה הגרמני.
על פי הוראת קרל הרמן פרנק, שר המדינה הגרמני לענייני בוהמיה ומוראביה, נשלחו לגרמניה 350,000 עובדי כפייה.
בתוך הפרוטקטורט עצמו, כל התעשייה שלא הייתה קשורה למלחמה הופסקה ונאסרה.
לאוכלוסייה הצ'כית היה הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה תקופה של דיכוי אכזרי, רציחות המוניות, השמדת היהודים, ואובדן העצמאות והדמוקרטיה שידעו בתקופה שבין מלחמות העולם.
ב-9 במאי 1945 נכנס הצבא האדום לפראג.
היה זה סופו של הפרוטקטורט.
דליגה, שהיה אחראי למעשי הזוועה שבוצעו לאחר מות היידריך בתושבי הפרוטקטורט, נשפט על ידי בית משפט צ'כי, והוצא להורג בפראג ב-24 באוקטובר 1946. נויראט נשפט בין פושעי המלחמה העיקריים במשפטי נירנברג ונדון ל-15 שנות מאסר.
בראש הפרוטקטורט עמד נשיא, תפקיד רשמי נטול סמכויות וכפוף לרשויות בגרמניה הנאצית.
אמיל האכה שימש בתפקיד זה מהקמת הפרוטקטורט ועד פירוקו במאי 1945. כל המפלגות הפוליטיות נאסרו, למעט המפלגה הפשיסטית "הקהילה הלאומית" (Národní souručenství).
הפרוטקטורט נוהל בידי ממשלה וראש ממשלה צ'כים.
ענייני החוץ והביטחון נוהלו בידי גרמניה הנאצית, אשר נציגה מול ממשלת הפרוטקטורט, "מגן הפרוטקטורט" (רייכספרוטקטור") היה התפקיד היחיד שהיה בעל סמכויות ביצועיות.
מספטמבר 1941 לא בפועל "מסיבות בריאותיות"
שימש רשמית כממלא מקומו של פון נויראט עד להתנקשות בו.
שימש רשמית כממלא מקומו של פון נויראט לאחר ההתנקשות בהיידריך.
נכנס לתפקיד לאחר פיטוריו של פון נויראט.
על פי מפקד אוכלוסין שנערך ב-1930 נמנו בצ'כיה 118,000 יהודים.
בעקבות הקמת הפרוטקטורט גורשו היהודים למחנות ריכוז והשמדה, בין השאר לטרזיינשטט ולאושוויץ.
מעטים הצליחו להסתתר בקרב האוכלוסייה המקומית.
בעקבות צו של היטלר מ-16 במרץ 1939, שולב הפרוטקטורט של בוהמיה ומורביה ברייך הגרמני כחלק של הרייך; כלומר, בתפיסה הנאצית, הוא היה חלק בלתי נפרד מהרייך הגרמני.
היטלר הצהיר כי הפרוטקטורט של הרייך הגרמני "ינהל את עצמו, אולם רק בכפוף לאינטרסים הפוליטיים, הצבאיים והכלכליים של הרייך".
אפילו מחקרים משפטיים של הנאצים התקשו להעניק לגיטימציה חוקית לשלטון הגרמני, מעבר להצדקה של זכותו הטבעית של החזק (שעומד ביסוד הפשיזם).
הפרוטקטורט לא היה אמיתי מבחינת המשפט הבין-לאומי, כיוון שצ'כוסלובקיה אולצה בידי הנאצים להסכים לו תחת איום של הפעלת כוח צבאי נגדה, תוך הפרת המשפט הבינלאומי.
הצ'כים התייחסו לפרוטקטורט כ"שטח צ'כי כבוש".
האוכלוסייה הגרמנית האתנית בפרוטקטורט זכתה אוטומטית לאזרחות הרייך והייתה כפופה רק לסמכות השיפוט הגרמנית.
לעומתה, הלא-גרמנים - צ'כים ויהודים, הוגדרו במעמד של אזרחי חסות בעלי זכויות פחותות והיו כפופים לסמכות השיפוט של בתי המשפט המקומיים.
בעקבות הקמת הפרוטקטורט הנפיקה גרמניה מטבע חדש - קורונה של הפרוטקטורט בערכים נקובים זהים למטבע הקודם, הקרונה הצ'כוסלובקית.
שער החליפין שנקבע היה 10 קורונות לרייכסמארק אחד.
הכוחות המזוינים של פרוטקטורט בוהמיה ומורביה
הכוח הצבאי של פרוטקטורט בוהמיה ומורביה הוקם ב-25 ביולי 1939. הוא נקרא "צבא הממשלה".
מטרתו הייתה אבטחת מוסדות השלטון וביצוע משימות של ביטחון פנים .
הכוח הוקם באישור ראשי הכיבוש הגרמני.
להקמת הכוח היו שלוש סיבות: יצירת מראה של שלטון עצמאי של ממשלת אמיל האכה, יצירת מקומות תעסוקה (לפחות חלקיים) לחיילים וקצינים מצבא צ'כוסלובקיה שפורק, הפקדת חלק ממשימות ביטחון פנים בידיים צ'כיות.
הגרמנים אישרו להקים צבא של כ-7,000 איש (בפועל מספר החיילים לא עלה על 6,500).
הצבא הורכב מ12 גדודים, אשר חולקו לשלושה פיקודים אזוריים: פיקוד פראג, פיקוד ברנו ופיקוד הראדץ קראלובה.
בכל פיקוד היו ארבעה גדודים.
צבא הממשלה היה חמוש בנשק קל בלבד - רק רובים ואקדחים.
בראש הצבא הוצב גנרל יארוסלב אמינגר (בעבר מפקד אחת הדיווזיות בצבא צ'כוסלובקיה).
רוב החיילים והקצינים בצבא הממשלה היו יוצאי צבא צ'כוסלובקיה.
כשנה לאחר הקמת הכוח סולקו ממנו חלק מחיילי צבא צ'כוסלובקיה לשעבר, בשל חשד בנאמנותם למשטר.
במקומם גויסו חיילים חדשים מקרב האוכלוסייה הצ'כית.
צבא הממשלה חנה רוב שנות המלחמה בשטחי הפרוטקטורט (למרות ההצעות לשלוח חלק מהגדודים להילחם בחזית המזרחית).
במאי 1944 נשלח צבא הממשלה (פרט לגדוד מס' 1, שנשאר לאבטח את מצודת פראג ואת טירת לאני (מקום מושבו של אמיל האכה) לצפון איטליה.
בצפון איטליה עסקו הצ'כים בבניית ביצורים ובאבטחה.
תוך זמן קצר ערקו כ-600 מחיילי צבא הממשלה לשורות הפרטיזנים האיטלקים.
בעקבות כך הוחזרו כל יחידות צבא הממשלה מאיטליה חזרה.
במהלך מרד פראג במאי 1945 הצטרפו חיילי הגדוד הראשון של צבא הממשלה אל המורדים.
שאר יחידות הצבא נכנעו לכוחות בעלות הברית ללא קרב.
לאחר המלחמה לא נרדפו חיילי צבא הממשלה.
חלקם המשיכו לשרת בצבא צ'כוסלובקיה שהוקם לאחר המלחמה.
מפקד צבא הממשלה, גנרל יארוסלב אמינגר, אומנם הועמד למשפט בשנת 1947, אך זוכה מכל האשמות.
הפרוטוקולים של אושוויץ, הידועים גם בשם דו"חות אושוויץ, שפורסמו במקור בשם מחנות ההשמדה הגרמניים של אושוויץ ובירקנאו, הם אוסף של דו"חות שכתבו שלושה עדי ראייה בין השנים 1943–1944 על הרצח ההמוני שהתרחש במחנה הריכוז אושוויץ בפולין הכבושה בידי גרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
דיווחי עדי הראייה ידועים בנפרד כדו"ח ורבה-וצלר, דו"ח הרב-סרן הפולני (למעשה סטודנט לרפואה בשם יז'י טבו, Jerzy Tabeau) ודו"ח רוזין-מורדוביץ' (Rosin-Mordowicz).
הדו"חות נכתבו ונערכו על ידי אסירים שנמלטו מהמחנה והוצגו לפי סדר חשיבותם מנקודת מבטן של בעלות הברית המערביות, ולא בסדר כרונולוגי.
הנמלטים שחיברו את הדיווחים היו רודולף ורבה ואלפרד וצלר (דו"ח ורבה-וצלר); ארנושט רוזין וצ'סלב מורדוביץ' (דו"ח רוזין-מורדוביץ'); ויז'י טבו (דו"ח הרב-סרן הפולני).
דו"ח ורבה-וצלר הופץ בהרחבה על ידי קבוצת העבודה מברטיסלבה באפריל 1944, תורגם להונגרית על ידי שרה פרידלנדר, ובעזרתו של הדיפלומט הרומני פלוריאן מנוליו, הדו"ח או הסיכום הגיעו לג'ורג'ה מנדל-מנטלו, המזכיר הראשון של שגרירות אל סלוודור בשווייץ, דרך סגן הקונסול השווייצרי קרל לוץ בבודפשט.
הדבר עורר הפגנות בשווייץ, דרשות בכנסיות בשווייץ על מצבם הטראגי של היהודים וכ-400 כותרות בעיתונות השווייצרית במחאה על רציחות היהודים.
דו"חות אלה הוגשו כראיה במשפטי נירנברג כמסמך 022-L, והם מוחזקים בארכיון הוועד לענייני פליטים, בספרייה ובמוזיאון הנשיאותיים על שם פרנקלין רוזוולט בהייד פארק, ניו יורק.
לא ידוע מתי נקראו מסמכים אלה לראשונה הפרוטוקולים של אושוויץ, אך ייתכן שרנדולף ל.
ברהם היה הראשון שעשה זאת.
דו"ח בן 33 עמודים שנכתב בסביבות 24 באפריל 1944, לאחר שוורבה ווצלר, שני אסירים סלובקים, נמלטו מאושוויץ ב-7–11 באפריל 1944. בין הפרוטוקולים הוא היה מסמך בן 33 עמודים שנקרא "מס' 1: מחנות ההשמדה של אושוויץ (אושווייצ'ים) ובירקנאו בשלזיה עילית."
(המונח "הפרוטוקולים של אושוויץ" משמש לעיתים כהתייחסות לדו"ח זה בלבד).
דו"ח רוזין-מורדוביץ', דו"ח בן שבעה עמודים מאת ארנושט רוזין וצ'סלב מורדוביץ', גם הם אסירים סלובקים, שנמלטו מאושוויץ ב-27 במאי 1944 דו"ח זה הוצג כפרק נוסף ("III.
דו"ח זה, בן 19 העמודים, הוצג בין הפרוטוקולים בתור "מסמך מס' 2 - תעבורה (דו"ח המייג'ור הפולני)."
תוכן הפרוטוקולים נדון בפירוט על ידי הניו יורק טיימס ב-26 בנובמבר 1944.
הספר השחור של פולין - דו"ח מ-1942 על זוועות הנאצים בפולין הכבושה.
דו"חות קרסקי - סדרת דו"חות מהשנים 1939–1942, תיארה את המצב בפולין הכבושה.
דו"ח פילצקי, הדו"ח של ויטולד פילצקי על אושוויץ, נכתב ב-1943.
הספר הלבן הפולני - מהשנים 1940 ו-1941 - דיווח על יחסי פולין-גרמניה לפני ואחרי 1939.
מזכר רצ'ינסקי - פתק מדצמבר 1942 מאת שר החוץ הגולה של פולין בדבר השמדת יהודים על ידי הנאצים.
הפרוגלים היא תוכנית טלוויזיה בכיכובן של בובות, אשר נוצרה על ידי ג'ים הנסון.
הדמויות המרכזיות היו קבוצה של יצורים הנקראים פראגולים (ביחיד: פראגל).
התוכנית הופקה במקור בשיתוף פעולה בין הערוץ הקנדי CBC, הערוץ האמריקני HBO, והערוץ הבריטי ITV והיא שודרה במקור בין ה-10 בינואר 1983 עד ל-30 במרץ 1987. התוכנית הפכה ללהיט ברחבי העולם, בדומה לתוכניות דומות של הנסון כגון "החבובות" ו"רחוב סומסום".
בעקבות הצלחת הסדרה הופקו לה סדרת הנפשה ואתחול, וכמו כן היה אמור לצאת לה סרט קולנוע שבוטל לבסוף.
בישראל הסדרה שודרה בערוץ 2 הניסיוני ובערוץ המזרח התיכון בשנות השמונים ובתחילת שנות התשעים.
ב-2012, בערוץ ג'וניור שודרו 15 הפרקים הראשונים בדיבוב לעברית תחת השם "הפרוגלים".
החל מ-16 ביולי 2017 שודרה הסדרה במלואה בדיבוב מחודש לעברית בטלוויזיה החינוכית.
עלילת הסדרה מתמקדת בהרפתקאותיהם של יצורים צבעוניים דמויי אדם המכונים "פרוגלים" אשר הם בגובה 46 סנטימטרים וחיים במערה תת-קרקעית המכונה "הפרוגלים".
הפרוגלים מנהלים חיים נטולי דאגות ומבלים את מרבית זמנם במשחק, שירה וריקודים.
מלבד הפרוגלים חיים בהפרוגלים גם שני גזעים נוספים בולטים - יצורים ננסיים ירוקים המכונים "הדוזרים" אשר מבלים את מרבית זמנם בבניית מבנים ברחבי הפרוגלים.
כמו כן, למערה ישנו גם פתח המוביל לחצר של משפחת ענקים המכונה "הגורגים" אשר מנסה באופן חוזר ונשנה ללכוד את הפרוגלים משום שהם ניזונים מהצנוניות שגדלות בגינה של הגרוגים.
הפרוגלים נוהגים גם לבקר בכל פרק את מרג'ורי, ערימת אשפה הנמצאת בחצר של הגורגים.
היא נחשבת בעיני הפרוגלים לאורקל אשר יודעת הכל על העולם ועל כן הם נוהגים להתייעץ עימה לעיתים קרובות.
הפרוגלים הם יצורים קטנים דמויי אדם באורך 46 סנטימטרים, אשר בעלי מגוון רחב של צבעי עור ובעלי זנבות.
הפרוגלים חיים בתוך מערכת של מערות המכונה "הפרוגלים" בהם חיים בהרמוניה יצורים שונים.
הסדרה התמקדה בקבוצה אחת של פרוגלים בפרט:
גובו - המנהיג הלא רשמי של החבורה.
בעל צבע עור כתום ושיער ורוד.
שואף להיות הרפתקן בדומה לדודו מאט.
מוקי - פרוגלית רוחנית ואמנותית.
רד - פרוגלית שובבה וספורטיבית.
ווימבלי - החבר הכי טוב של גובו.
נוהג להתעצבן ולדאוג כל העת (הוא בעיקר חושש שיפגע ברגשות של הפרוגלים האחרים).
בובר - פרוגל מדוכא ופסימי.
הבילוי החביב על בובר הוא לכבס גרביים.
כמו כן, לאורך הסדרה הפרוגלים מקבלים גלויות מדודו של גובו ("הדוד מאט"), הפרוגל היחיד שאי פעם עזב את מערת הפרוגלים.
הוא מטייל ברחבי "החלל החיצון" (כדור הארץ) ונוהג בקביעות לדווח לפרוגלים על חוויותיו ותובנותיו באמצעות גלויות אותן הוא שולח לפרוגלים.
הפתח שמחבר בין מערת הפרוגלים ו"החלל החיצון" הוא חור קטן בקיר ביתו של ממציא אקסצנטרי בשם "דוק".
גובו חייב לטייל לתוך בית המלאכה של "דוק" כדי לקחת את הדואר ששולח אליו הדוד מאט.
הדוד מאט נוהג לשלוח את הדואר לכתובתו של דוק, ודוק נוהג באופן קבוע לזרוק את הגלויות הללו לפח האשפה - ממנו גובו אוסף את הגלויות.
דוק איננו מודע לקיומם של הפרוגלים אבל הכלב שלו ספרוקט רואה אותם בכל פעם ומנסה באופן נואש להוכיח לאדונו כי הפרוגלים קיימים.
בני האנוש מכונים "יצורים מטופשים" על ידי הפרוגלים, שם אותו העניק לבני האנוש הדוד מאט במהלך מסעותיו.
לאורך הסדרה דודו של גובו, המכונה "הדוד מאט", מטייל ברחבי "החלל החיצון" (השם אשר הפרוגלים מכנים את העולם האנושי).
בפרק הלפני אחרון של הסדרה דוק מגלה על קיומם של הפרוגלים ומתיידד עימם.
פתח נוסף במערת הפרוגלים מוביל למשפחת ענקים פרוותיים דמויי אנוש בגובה 7 מטר.
ההורים במשפחת הגורגים מחשיבים עצמם לקיסר והקיסרית של היקום כולו, בעוד שבנם המגושם המכונה "ג'וניור" מחשיב עצמו לנסיך של היקום.
הגורגים מודעים לקיומם של הפרוגלים נחשבים בעיני הגורגים למזיקים, בעיקר משום שהפרוגלים נוהגים לגנוב צנוניות.
בתוך מערת "פארגל רוק" שוכן גם גזע של יצורים ננסיים ירוקים דמויי אדם בשם "דוזרים" באורך 15 סנטימטרים.
בניגוד לפרוגלים, חייהם של הדוזרים מוקדשים לעבודה בתעשייה.
הדוזרים מבלים חלק גדול מזמנם בבניית פיגומים שונים ברחבי המערה באמצעות ציוד בנייה מיניאטורי בעת שרובם לובשים קסדות ונעלי עבודה.
הפרוגלים נוהגים לעיתים רבות להתייעץ עם ערימת אשפה בשם מרג'ורי.
למרג'ורי שני עוזרים, יצורים דמויי עכברים בשם פילו וגונג'.
הדיבוב המקורי לעברית הופק במהלך העשור השני של המאה ה-21 ובוים על ידי טליה ברקאי ודן שצברג.
טליה ברקאי (מוקי, אמא גורג, מספרת הסיפורים ומספר דמויות נוספות)
מאיה מיטלפונקט (רד, המספרת דוזר ומספר דמויות נוספות)
דן שצברג (בובר, ספרוקט, ג'וניור גורג ומספר דמויות נוספות)
עמי מנדלמן (דוד מאט ודוד גובו)
הדר שחף-מעיין (אשפי ומספר דמויות נוספות)
דדי זהר (פילו, הנצ'י, האדריכל דוזר ומספר דמויות נוספות)
דור סרוגו (גונג', הפרוגל הזקן בעולם, לנפורד ומספר דמויות נוספות)
גדי לוי (אבא גורג, מרלון, קנטוס ומספר דמויות נוספות)
הפרויקט הצילומי של קברי המלחמה הוא מיזם התנדבותי, שבסיסו בבריטניה, העוסק בצילום של מצבות חללי מלחמה ושל לוחות זיכרון לנופלים על גבי אנדרטאות ברחבי העולם, על מנת להעמיד את הצילומים לרשות כל דורש.
מטרת הפרויקט היא להשתמש בטכנולוגיה המודרנית על מנת לסייע בהנצחת הנופלים לאורך שנים ולאפשר את אזכרתם על ידי מי שמתקשים לבקר במקומות הימצאם של קברי המלחמה והאנדרטאות, ובמיוחד קשישים ובעלי מוגבלויות.
קהל היעד של הפרויקט כולל גם חוקרים העוסקים בתולדות העימותים הצבאיים בעולם.
המיזם נוסד בשלהי העשור הראשון של המאה העשרים ואחת במטרה לצלם את קברי חללי המלחמה של בריטניה ומדינות חבר העמים שנפלו מראשית מלחמת העולם הראשונה ועד כה.
לאחר שהיוזמה צברה פופולריות החליטו מובילי המיזם להרחיבו, כך שיתייחס לחללי כל האומות וכל העימותים הצבאיים.
המיזם מתבסס על פעולתם של מתנדבים מכל רחבי העולם, המצלמים את המצבות והאנדרטאות ללא תמורה ומשגרים את תצלומיהם אל מטה המיזם.
פרטי החללים אשר מצבותיהם (או ציון שמם על גבי אנדרטה) צולמו מוכנסים למאגר מידע, שבו ניתן לחפש באמצעות אתר האינטרנט של הפרויקט.
כל אדם רשאי לקבל לבקשתו העתק של איזה מן הצילומים תמורת תרומה בסכום נמוך, המיועדת לכיסוי הוצאות התשתית של המיזם.
עד לחודש דצמבר 2011 צילמו מתנדבי הפרויקט למעלה מ-1.6 מיליון מצבות או שמות על גבי אנדרטאות ברחבי העולם.
חלק מן הצילומים נאספו על ידי ביקור מרוכז של קבוצות מתנדבים באתרי הזיכרון בארצות שונות.
המיזם החל לפעול בשיתוף פעולה עם ועדת חבר העמים לקברי מלחמה, המשרד לקברי המלחמה האוסטרליים, המשרד הקנדי לענייני ותיקי מלחמה ומשרד המורשת והתרבות של ניו זילנד.
הפרויקט נעזר במאגרי המידע של הוועדה לצורך איתור אתרי בתי הקברות והאנדרטאות שבהם הוא מבקש לצלם.
בעתיד מתוכנן שילוב מאגר המידע של הפרויקט גם במסגרת אתר האינטרנט של הוועדה, בצמוד למידע האישי על הנופלים שהוא מציג.
הפרויקט הירוק היא תוכנית טלוויזיה קומית ישראלית, שיצר איל B בהשתתפות קומיקאים נוספים.
התוכנית שודרה בערוץ הוט קומדי סנטרל.
התוכנית מצולמת על רקע מסך ירוק, ומציגה מערכונים פרועים במקומות לא שגרתיים שמתווספים כרקע אקטיבי לאחר הצילום.
התוכנית נוצרה על ידי איל B ונכתבה על ידיו יחד עם ליאור פריד, אבי בוזגלו, מני אסייג, נמרוד אלדאה ועודד סמו.
המפיק יואב גרוס ומנכ"ל ערוץ קומדי סנטרל אוהד אשכנזי יצרו את הפורמט שהצליח ונמכר למספר מדינות בעולם.
"הפרוטה" הוא סיפור קצר לילדים מאת ש"י עגנון, המספר בשבח שמירת שבת.
הסיפור פורסם לראשונה ב-9 בפברואר 1934 במוסף לילדים של העיתון "דבר", בפתח גיליון שהוקדש לסופר אז"ר, במלאת לו שמונים שנה.
קדמה לסיפור הקדשתו, באמצעות שיר בחרוזים, לאז"ר.
הסיפור פורסם שנית ב"דבר", ב-17 באפריל 1936, במוסף לעולה.
שתי גרסאות אלה הודפסו מנוקדות.
לקראת פרסום הסיפור לראשונה שלח ברל כצנלסון, עורך "דבר", מסר לעגנון:
מחר יום ד' אנחנו קובעים את העמודים.
לא עלה בידי נחום גוטמן לצייר ציור הגון.
אבל הספור יבוא בראש הגיליון ועליו ציור אז"ר – תמונה גדולה מצוירת בידי גוטמן במיוחד למוסף.
הסיפור הודפס בכרך "בשובה ונחת: סיפורי אגדות", שיצא לאור בהוצאת שוקן בברלין בשנת 1935, ואחר כך בכרך "אלו ואלו", במהדורת 1953 של כל סיפורי ש"י עגנון, במסגרת מקבץ של שלושה סיפורים הקרוי "סיפורים של שבת".
תרגום לגרמנית של הסיפור, בתרגומה של ה.
טורנובסקי-פינר, הופיע בתחילת 1936 בכתב העת "יידישה רונדשאו" (גיליון 102).
בשנת 1938 פרסמה "הליגה למען השבת" חוברת "שבת לנוער", בעריכת הרב ד"ר יעקב נאכט, ובין הסיפורים והמאמרים שבה נכלל גם הסיפור "הפרוטה".
הסיפור הוא, כפי שמתאר משפט הפתיחה שלו, "מעשה בעני אחד שחזר בליל שבת מבית הכנסת לביתו וראה פרוטה בדרך".
אף ששמח למציאת הפרוטה וחשב כיצד יוכל ליהנות ממנה, לא נגע בה העני, לשם שמירת השבת.
בבוקר, כשהלך לבית הכנסת, שוב ראה העני את המטבע, שהפעם היה מעה של כסף.
גם הפעם לא נגע העני במטבע.
בחזרתו מבית הכנסת לביתו ראה העני את המטבע, שהפעם נראה לו כמטבע זהב, וההסבר לכך: "אם מעשה כשפים אין כאן יש כאן מעשה החמה, שחמה של צהרים זורחת על הפרוטה והיא נראית כזהב".
בדרכו לתפילת מנחה נמנע העני מלעבור ליד המטבע, מחשש שיצרו יגבר עליו.
לאחר התפילה הלך בכל זאת להביט במטבע, "מצאה מונחת במקומה, ולא מטבע אחת הייתה אלא מטבעות הרבה היו".
לא התפתה העני ליטול מהמטבעות, וחזר לבית הכנסת לתפילת ערבית.
לאחר התפילה, במוצאי שבת, חזר העני אל המטבע ומצא שם דינרים הרבה, ומילא בהם את כיסיו.
הסיפור מסתיים במילים: "מכאן ולהבא לא הייתה השבת חסרה כלום.
בשביל ששמר שבת אחת מעוני, זכה לשמור שבתות הרבה מעושר".
בשנת 2007 העלה "תיאטרון מראה" את ההצגה "מעשיות ומעשים", על פי שלושה סיפורים של עגנון: "הפרוטה", "מעשה העז" ו"מאויב לאוהב".
הפרויקט הקאמרי הישראלי הוא הרכב קאמרי ישראלי.
הפרויקט הקאמרי שם דגש על זהותו הישראלית והציב לו כיעד הן ביצוע רפרטואר ישראלי, כולל הזמנת יצירות חדשות ממלחינים ישראלים, והן הופעות באזורי פריפריה, שאינם נהנים מקונצרטים סדירים.
במקביל מרבה ההרכב להופיע במרכז הארץ ובערים הגדולות.
פעילותו כוללת גם העשרה למוזיקאים צעירים, בכיתות אמן, שיעורים ונגינה משותפת.
הרכבו הגמיש של הפרויקט הקאמרי מאפשר לו מגוון רפרטוארי רחב, החל בדואו ועד שישיות, שביעיות ויותר.
הופעותיו כוללות לעיתים הסברים לקהל המאזינים.
מאז הקמתו יצא הפרויקט הקאמרי לסיורי קונצרטים בארצות הברית ושיתף פעולה עם נגנים אורחים, בהם הצ'לן פיטר ויילי (חבר ברביעיית גוארנרי ובשלישיית בוזאר), הוויולן מייקל טרי (גם הוא מרביעיית גוארנרי), החלילן ג'ושוע סמית מתזמורת קליבלנד ועוד רבים.
בפברואר 2012 הופיע ההרכב לראשונה בקרנגי הול בניו יורק.
אלבום הבכורה של הפרויקט הקאמרי הישראלי, "אופוס 1", יצא בקיץ 2012 בחברת אזיקה רקורדס האמריקאית.
הפרויקט הקאמרי הישראלי הוא הרכב הבית של מרכז האמנויות אלמא שבזכרון יעקב.
חברי ההרכב הם מוזיקאים ישראלים, בוגרי בתי ספר למוזיקה מן השורה הראשונה, כמו בית הספר ג'וליארד, הקונסרבטואר של פריז ואוניברסיטת ייל וזוכי תחרויות בינלאומיות, כגון תחרות צ'ייקובסקי, תחרות ג'ורג'ה אנסקו ותחרות הנבל הבינלאומית.
איתמר זורמן, דניאל ברד - כינור
גיא בן ציוני - ויולה
אסף ויסמן, יעל קרת - פסנתר
הפרוטוקול הרביעי הוא ספר מתח מאת פרדריק פורסיית', שפורסם לראשונה בשנת 1984. שם הספר נגזר מכך שבמהלך העלילה מנסים המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות וקים פילבי להפר את הפרוטוקול הרביעי של אמנה בדיונית למניעת הפצת נשק גרעיני.
בשנת 1987 עובד הספר לסרט קולנוע מצליח בבימויו של ג'ון מקינזי ובכיכובם של מייקל קיין, פירס ברוסנן ונד ביטי.
על ג'ון פרסטון, איש ה-MI5 ויוצא הצנחנים אשר לחם בצפון אירלנד, לסכל את תוכנית ה-KGB לפוצץ מתקן גרעיני בלב בריטניה במטרה לסייע למפלגה פרו-סובייטית לעלות לשלטון.
הפרוזה הכפרית הייתה בשנות ה-1950 בתקופת "ההפשרה" של ניקיטה חרושצ'וב ואחר כך עד לשנות ה-1980 מגמה בספרות הרוסית הסובייטית, שהתמקדה בחיים העכשוויים ובערכים המסורתיים של הכפר הרוסי.
ראשיתה, לפעמים, מזוהה עם המסות הבקורתיות על הקולקטיביזציה של החקלאות שפורסמו בתחילת שנות ה-1950 במגזין הספרותי "נובי מיר" על ידי ולנטין אובצ'קין ורשימותיהם של אלכסנדר יאשין, אנטלי קלינין, יפים דורוש ואחרים.
עם זאת רוב היצירות שכונו "פרוזה כפרית", כפי שמעיד שמה, היו כתבי פרוזה - רומנים ונובלות.
הנציגים הבולטים של "הפרוזה הכפרית" הסובייטית היו אלכסנדר יאשין, וסילי בלוב, פיודור אברמוב, ולנטין רספוטין, בוריס מוז'אייב, וסילי שוקשין.
מבקרים אחדים מחשיבים אף את אלכסנדר סולז'ניצין בקטגוריה זו, הודות לסיפורו הקצר "ביתה של מטריונה".כביטאון חצי-רשמי של הזרם שימש המגזין הספרותי "נאש סוברמניק" ("בן זמננו").
עם זאת ליצירות של הסופרים ה"כפריים" נשמרה חשיבות עצומה בשימור התרבות הלאומית הרוסית והזיכרון ההיסטורי הרוסי.
במיוחד השתקפה בהן טרגדיית הקולקטיביזציה (כמו בספר "מוז'יקים ובאבושקות" של בוריס מוז'אייב)
מבחר יצירות של "הפרוזה הכפרית"
הפרוטוקול הנוסף הראשון לאמנות ז'נבה משנת 1949 (בקיצור: הפרוטוקול הנוסף הראשון) מהווה מסמך מרכזי בתחום המשפט הבינלאומי ההומניטרי המודרני.
הפרוטוקול הוא אחד מתוך שני פרוטוקולים שנוסחו בוועידה דיפלומטית בז'נבה בין השנים 1974–1977. בפרוטוקול הראשון, 102 סעיפים.
הפרוטוקול הנוסף הראשון מתייחס בין השאר לטיפול בפצועים וחולים בשדה הקרב בסכסוכים מזוינים בינלאומיים, לשיטות לחימה ואמצעי לחימה, לזכאותם של לוחמים למעמד שבויי מלחמה, להגנה על אזרחים בזמן סכסוך מזוין ולאמצעי היישום והאכיפה שיש לנקוט כדי להבטיח את מילוי הוראותיו.
הפרוטוקול אומץ ונכנס לתוקף בשנת 1977. הפרוטוקול הנוסף השני לאמנות ז'נבה כולל 28 סעיפים וקובע כללי ליבה הומניטריים אשר יחולו סכסוך חמוש שאינו בינלאומי (כגון מלחמת אזרחים).
המעמד המשפטי של הפרוטוקול הראשון
הפרוטוקול הנוסף הראשון אושרר על ידי למעלה מ-175 מדינות (יולי 2025).
חלקים ממנו מהווים משפט בינלאומי מנהגי, ועל כן מחייבים גם מדינות שאינן צד לפרוטוקול.
חלק מהאיסורים הקבועים בפרוטוקול הם מעשים פליליים בנוסף לכך שהם יוצרים אחריות מדינה, והפרתם היא בסיס להעמדה לדין פלילי (ס' 85).עקרונות הפרוטוקול הנוסף הראשון התקבלו באורח נרחב, ולפרוטוקול השפעה עמוקה על הפרקטיקה של מדינות בסכסוכים מזוינים בינלאומיים.
ניהול סכסוכים מזוינים באזורים צפופי אוכלוסייה מציבים אתגרים רבים, כגון: היטמעות לוחמים ומטרות צבאיות בקרב אזרחים ושימוש בשיטות הגנה הכוללות שימוש באזרחים.
הגורמים הללו מקשים על המתקיף להבחין בין מטרות צבאיות וכוחות אויב, לבין אזרחים.
כמו כן, ניהול סכסוכים מזוינים באזורים צפופי אוכלוסייה מביאים עימם סבל אנושי כבד: נזקים בהיבט נרחב לבתי אזרחים, פגיעה באמצעי המחיה של האזרחים והרס תשתיות חיוניות.
אתגרי הלחימה הללו ותוצאותיהם, הביאו להקמת מסגרת דינים בינלאומית, הפרוטוקול הראשון נוסף לאמנת ז'נבה לצורך הסדרת התנהגות הלוחמים במצבים אלה, ומגן על מי שאינם משתתפים במעשי האיבה.
המשא ומתן לעניין ניסוח הכללים התנהל בשנות ה-70, על רקע לוחמת גרילה ותופעות של אסימטריה בלחימה.
הפרוטוקול מחדד את עקרון ההגנה על אובייקטים אזרחיים, כגון איסור פגיעה בסכרים, הגנה על הסביבה, על מבני תרבות ודת, ועל שדות תבואה.
הכללים בפרוטוקול הראשון נוסחו באופן מופשט וכוללני, זאת על מנת שניתן יהיה להחילם על כל מצבי הלחימה ועל כל שיטות הלחימה, ועל מנת להתאימם להתפתחויות הלחמה המודרנית.
על פי סעיפים 48 לפרוטוקול, יש לבצע הבחנה בין שתי קטגוריות של אנשים: אנשים הנמנים עם הכוחות המזוינים, כלומר אנשים המנהלים והמשתתפים בפעולות הלחימה, קטגוריה זו כוללת את כוחות הצבא הסדירים, כוחות הצבא הלא סדירים, חברים בקבוצה חמושה מאורגנת מדינתית ולא מדינתית.
על מנת לקדם את ההגנה על האוכלוסייה האזרחית מפני השפעות הלחימה, מחויבים הלוחמים להבחין עצמם בשונה מהאוכלוסייה האזרחית בעת שהם מעורבים בפעולת לחימה.
הקטגוריה השנייה כוללת אזרחים, אשר מוגדרים ככל אלה שאינם נמנים כחלק מאותם האנשים שמנהלים או משתתפים בפעולות הלחימה.
הסעיף מרחיב את החובה המוטלת על כוחות לוחמים מעבר להגנה על אזרחיהם, אלא גם בנוסף על אזרחים בצד היריב.
חידוד נוסף של פרוטוקול זה הוא ההגנה על אובייקטים אזרחיים והגנה על הסביבה בהם הם חיים, תוך איסור השתתפות ישירה של ילדים מתחת לגיל 15 בסכסוכים מזוינים.
רק מי שמשתייכים לקטגוריה הראשונה של האנשים נחשבים ליעד לגיטימי להתקפה בעת סכסוך מזוין.
אסור לתקוף אזרחים או אוכלוסייה אזרחית, ואלה זכאים להגנה מהתקפות ישירות.
לפי סעיפים 51 ו-54 לפרוטוקול, יש איסור על התקפות של מטרות צבאיות, כאשר ניתן לצפות שיגרמו אובדן נלווה של חיי אזרחים, פציעה נלווית של אזרחים, נזק נלווה לאובייקטים אזרחיים, אשר יהיו מופרזים ביחס ליתרון הצבאי הממשי הישיר והצפוי.
כללי הפרוטוקול הראשון הנוסף לאמנת ז'נבה הם בבחינת משפט הומניטרי בינלאומי מנהגי, ראיה לנוהג כללי שנתקבל בבחינת דין, מתוקף כך מחייבים גם את המדינות שלא אשררו את הפרוטוקול הראשון הנוסף.
הרחבת דיני הסכסוך המזוין לסכסוכים שבהם משתתפות תנועות שחרור לאומי
ארגונים המייצגים עמים כאלו יכולים להצטרף לפרוטקול (ס' 96), ולוחמים של ארגונים כאלו זכאים למעמד של שבויי מלחמה (ס' 43-44).
לעניין עקרון ההבחנה, מתעוררת הסוגיה: מי משתייך לקבוצות חמושות מאורגנות, כאשר הכוחות המזוינים של צד לסכסוך מורכבים מכל הכוחות המזוינים, הקבוצות והיחידות המאורגנות תחת פיקוד האחראי על אותו צד על ניהול פקודיו, גם אם אותו צד מיוצג על ידי ממשלה או רשות שאינה מוכרת על ידי צד שלישי.
כוחות מזוינים אלה יהיו כפופים למערכת משמעת פנימית, אשר בין היתר תאכוף את הציות לכללי המשפט הבינלאומי החלים בסכסוך מזוין.
מקבוצות אלו תישלל ההגנה מפני תקיפה ישירה.
צוות מומחים בוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) שכל מטרתו היא לפקח על אכיפת המשפט ההומניטרי בעתות מלחמה תוך שהוקם לצורך סיוע לפצועים ולחולים בשטחי מלחמה, וכיום עוסק בפיקוח על כללי המשפט הבין-לאומי ההומניטרי בעת מלחמה, עסק בסוגיה זו, ופרסם מדריך פרשני בעקבותיה.
נקבע שהמונח "קבוצה חמושה מאורגנת" מתייחס באופן בלעדי לעניין החמוש או הצבאי של צד שאינו מדינה בסכסוך מזוין.
כלומר, לכוחות מזוינים במובן הפונקציונלי של פעולת הלחימה.
רק אלה המקבלים על עצמם תפקידי לחימה פונקציונליים ומתמשכים ויכולים להיחשב כמי ששייכים לקבוצה חמושה מאורגנת ועל כן לגיטימי להתקיפם ואלו אינם זוכים להגנה.
הקשר הישראלי וביקורת על הפרוטוקול
מדינת ישראל לא הצטרפה לפרוטוקול הנוסף הראשון, ואף נחשבת למתנגדת עקבית לחלק מהוראותיו, זאת על אף שהייתה משתתפת פעילה בעת ניסוחו.
ישראל היא המדינה היחידה אשר הצביעה נגד אישור הנוסח הסופי של הפרוטוקול, ונגד אימוץ מספר סעיפים מרכזיים שלו.
להתנגדותה של ישראל כמה טעמים: תחולת הפרוטוקול על מאבקי שחרור לאומי; הגמשת כללי הזכאות לקבלת מעמד של שבויי מלחמה; ודרכי ההצטרפות של ארגוני שחרור לאומי לפרוטוקול, באופן שלדעת ישראל מעודד ארגוני גרילה לפנות לשימוש בטרור.
לצד ישראל, מספר מדינות נוספות, בהן ארצות הברית, טורקיה, פקיסטן והודו סירבו לאשרר את הפרוטוקול.
מדינות נוספות, בהן בריטניה, גרמניה, איטליה וצרפת הביעו הסתייגות כלפי חלק מסעיפי האמנה.
המשלחת האמריקאית נימקה את התנגדותה לפרוטוקול:
עם זאת, לפי שיטת המשפט הישראלית, הוראות מנהגיות של המשפט הבינלאומי הן חלק מהמשפט הישראלי באופן אוטומטי.
לפיכך, חלק הוראות הפרוטוקול הנוסף הראשון חלות בישראל, למשל ס' 51(3) השולל הגנה מאזרחים המעורבים בפעולות איבה.
הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה (בספרדית: Provincias Unidas del Río de la Plata) הייתה מדינה בשטחי ארגנטינה של ימינו, אשר התקיימה בין השנים 1810–1831.
מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה שהיוותה חלק מהאימפריה הספרדית נוסדה בשנת 1776 בשטחים שהיו שייכים עד אז למלכות המשנה של פרו, שחולקו מייד לאחר מכן ל-12 יחידות-מחוז שונות, ובירת תת-הממלכה נקבעה בבואנוס איירס.
עד 1806 תת-הממלכה נהנתה משקט פנימי וחיצוני יחסי למעט כיבוש מזרח מיסיונס (Misiones) בידי פורטוגל בשנת 1801, צעד שנענה בתגובה רפה של ספרד.
באותה שנה התחוללו הפלישות האנגליות (1806-1807) בהן כוחות בריטיים כבשו לזמן קצר את בואנוס איירס, מונטווידאו ומקומות נוספים בבנדה אוריינטל (La banda oriental - אורוגוואי של היום), כחלק מהמלחמות הנפוליאוניות.
הפולשים גורשו על ידי המיליציות שהתארגנו על בסיס התושבים המקומיים ומנו כמה אלפי אזרחים - מהגרים אירופאים וקריאולים (צאצאים של מהגרים אירופאים).
באותה תקופה החלו להישמע קולות שדרשו עצמאות - בהתחלה כלכלית ולאחר מכן מדינית - בהשראת רעיונות עידן הנאורות, המהפכה הצרפתית והיווסדה של הרפובליקה המודרנית הראשונה, והכרזת העצמאות של ארצות הברית.
הדרישות האלו קיבלו משנה תוקף לאחר הפלישות האנגליות שנהדפו ללא כל עזרה חיצונית מספרד, ויצרו גם תחושת ניכור כלפי ספרד שבמציאות של אז הייתה ארץ רחוקה במרחק נסיעה של שבועות (מבואנוס איירס) וחודשים (מהפרובינציות הפנימיות) וגם מודעות פוליטית ותחושות פטריוטיות מקומיות; אך הן (הדרישות) לא זכו לאוזן קשבת בממלכה הספרדית.
אם לא די בכך - ב-1808 צרפת תחת שלטונו של נפוליאון בונפרטה פלשה לספרד, פרננדו השביעי, מלך ספרד הושם במעצר, וז'וזף בונפרטה - אחיו הבכור של נפוליאון - הוכתר במקומו.
תת הממלכה של ריו דה לה פלטה נשארה נאמנה למלך ולמי שייצג את הנאמנים לו - החונטה המרכזית העליונה שפעלה באזורים בדרום ספרד שלא נכבשו על ידי הצרפתים.
כתוצאה מכך החלו לקום חונטות דומות בדרום אמריקה שקראו תיגר על השלטון הספרדי המקומי שאיבד לכאורה את תוקפו וסמכותו עם הדחת המלך, אך הן דוכאו במהירות על ידי הספרדים.
כך גם בבואנוס איירס בה נעשה ניסיון להדיח את המשנה למלך - סנטיאגו דה ליניירס (Santiago de Liniers) - ב-1 בינואר 1809 על ידי מרטין דה אלסגה (Martín de Álzaga); שניהם אלו שהובילו את גירוש הבריטים מבואנוס איירס שנתיים קודם לכן.
ניסיון זה גרם לעימות בין היחידות הספרדיות למיליציות הקריאוליות שקודם לכן לחמו שכם אחד.
זמן קצר לאחר מכן הגיע המשנה למלך החדש (ובדיעבד - האחרון) - בלטאסר הידאלגו דה סיסנרוס (Baltasar Hidalgo de Cisneros), שארגן מחדש את הכוחות.
סיסנרוס, בניגוד לליניירס, לא התמנה לתפקידו על ידי המלך - שהיה נתון אז במעצר, אלא על ידי החונטה בסביליה שייצגה את הנאמנים לו, ועובדה זו היוותה אמתלה מתאימה להפנות לו עורף באצטלה של נאמנות לפרננדו השביעי.
שנים לאחר מכן, משישוב פרננדו השביעי לכסאו, ארגנטינה תזדרז להכריז על עצמאותה.
באמצע חודש מאי 1810 הגיעו מספרד הידיעות על כך שנפוליאון השלים את כיבוש רוב ספרד ושם קץ לפעילות של החונטה המרכזית העליונה - והיא זו שהובילה למהפכת מאי: ההחלטה על בחירת חונטה על ידי מועצת העיר (El Cabildo) ב-22 במאי, ובחירת החונטה הראשונה ב-25 במאי.
בעקבות המהפכה פרצה מלחמת העצמאות של ארגנטינה, אשר נמשכה עד לשנת 1825, ובסיומה זכתה ארגנטינה בעצמאות.
ב-9 ביולי 1816 הכריז הקונגרס שהתכנס בעיר טוקומן שבצפון ארגנטינה באופן רשמי על עצמאות מהספרדים.
ביוני 1819 הקונגרס בחר כדירקטור בגנרל חוסה רונדו (José Rondeau) שביקש עזרה מהפורטוגלים במלחמתו נגד הפדרליים.
בנוסף הוא הורה לסן מרטין לשוב עם צבאו מצ'ילה - שם הוא התכונן לפלוש לפרו - כדי להילחם בסנטה פה, אך סן מרטין סירב.
גם צבא הצפון בפיקודו של פרנסיסקו פרננדס דה לה קרוס (Francisco Fernández de la Cruz) סירב ליטול חלק במלחמת האזרחים והתקומם בארקיטו (Arequito) שבסנטה פה ב-8 בינואר 1820. התקוממות זו מסמלת את סיום מעורבותו של הצבא במלחמת האזרחים.
זמן מה לאחר מכן, חואן באוטיסטה בוסטוס (Juan Bautista Bustos), סגנו של דה לה קרוס, נבחר כמושל קורדובה.
מעט לפני כן, ב-11 בנובמבר 1819, מושל טוקומן הודח והוחלף בידי הגנרל ברנאבה אראוס (Bernabé Aráoz).
במקביל להתקוממות בארקיטו, פרצה בסן חואן התקוממות של צבא האנדים שגרם לכאוס פוליטי שהוביל להתפרקותה של הפרובינציה של קוז'ו (Cuyo).
בסוף ינואר 1820, פרנסיסקו רמירס (אנטרה ריוס) ואסטניסלאו לופס (סנטה פה) הפדרליים פלשו לפרובינציה של בואנוס איירס והביס את רונדו בקרב ספדה (Cepeda), ובעקבות כך קונגרס טוקומן (ששכן אז בבואנוס איירס) התפזר ורונדו התפטר.
במקום רונדו נבחר מנואל דה סרטאה (Manuel de Sarratea) בתור מושל הפרובינציה והפרובינציות נותרו ללא הנהגה ראשית.
סרטאה חתם עם הפדרליים על הסכם פילאר (Tratado del Pilar) שהכיר בניצחונם וגיבש עקרונות לרפובליקה פדרלית, סיום שיתוף הפעולה של בואנוס איירס עם הפורטוגלים, חימושן של הפרובינציות, הקמת קונגרס חדש וחוקה חדשה וכו'.
הגנרל בלקרסה הדיח את סרטאה מתפקידו כמושל בואנוס איירס בהפיכה אנטי פדרלית, אך לופס ורמירס - מנהיגי הפדרליים - הדיחו אותו מיד לאחר מכן.
ארטיגס לא קיבל את הסכם פילאר שהותיר אותו בצד, הוא האשים את רמירס בבגידה, פתח במלחמה נגדו ואף נחל מספר ניצחונות, אך לבסוף הובס, גלה לפרגוואי ופרש מהפוליטיקה.
ב-29 בספטמבר 1820 רמירס יסד את הרפובליקה של אנטרה ריוס מתוך שאיפה להקים פדרציה של פרובינציות.
מלחמות האזרחים נמשכה עד לשנת 1824, ובאותה שנה התכנס בבואנוס איירס הקונגרס תחת השפעתה הדומיננטית.
תפקידו היה לפרסם חוקה, אך התקוממות בראשות חואן אנטוניו לבאז'חה (Juan Antonio Lavalleja)ומנואל אוריבה (Manuel Oribe) שהתחילה בליטורל כלפי ברזיל ששלטה אז בבנדה אוריינטל - הובילה לפרוץ מלחמת ארגנטינה–ברזיל, וחייבה הקמת צבא לאומי.
לשם כך נוצר התפקיד של נשיא ארגנטינה שאליו נבחר נציג המפלגה האוניטרית - ברנדינו ריוודוויה, ושבנוסף לניהול המלחמה - לא היסס להתערב בענייניהם הפנימיים של הפרובינציות.
בוליביה הכריזה על עצמאותה ב-1825, ולאחר מלחמת ארגנטינה–ברזיל, שהתקיימה בין השנים 1825–1826, עשתה זאת גם אורוגוואי.
למעשה במחצית הראשונה של המאה ה-19 כמעט ולא התקיים שלטון מרכזי בארגנטינה, והיא התקיימה במתכונת של אוסף של פרובינציות.
הדמות הדומיננטית בתקופה זאת היה הפדרליסט חואן מנואל דה רוסאס, דיקטטור אשר שלט בפרובינציית בואנוס איירס מ-1829 עד 1852, תוך שפעל כאחראי על יחסי החוץ של המדינה כולה, בהיעדר שלטון פדרלי אחר; מנע את איחודן של הפרובינציות, והביא בשנת 1831 לחתימה על הברית הפדרלית ולהקמת הקונפדרציה הארגנטינאית.
הפרויקט הלאומי לקהילה האתיופית בישראל (ENP) הוא חברה לתועלת הציבור, אשר מטרתה לחזק את הקהילה האתיופית בישראל ולהפעיל מאמצים ישירים ומשאבים למען מתן הזדמנויות חינוך לרבות תשומת לב מיוחדת לקשרי הורים-ילדים ונוער, חיזוק שיתוף הפעולה בין ההורים לבתי הספר, שילוב מלא וחינוך לערכים.
בנוסף, יצירת הזדמנויות להמשך בנייה וחיזוק הקהילה על ידי פיתוח ועידוד מנהיגות, אחריות ועבודה התנדבותית, וכן לעודד תכנון ויזמה לביצוע כל מיזם או תוכנית שתתרום לפיתוח הקהילה האתיופית בישראל ולרווחתה.
בישראל חיים כיום כ-151,800 יוצאי אתיופיה, ומתוכם כ-32,137 ילדים ובני נוער, אולם 35 שנה לאחר גל העלייה הראשון במבצע משה, האוכלוסייה האתיופית עדיין לא השתלבה באופן מלא בחברה הישראלית, ואף סובלת מצורות שונות של אפליה.
כמו כן, ההכנסה הממוצעת של יוצאי אתיופיה נמוכה משמעותית מההכנסה הממוצעת של משפחה ישראלית, ובנוסף, גם בתחום החינוך קיים הבדל משמעותי.
תלמידי כיתות ה' יוצאי אתיופיה קיבלו את הציון הנמוך ביותר בבחינת המיצ"ב שנערכה ב-2011, עם כ-20 נקודות פחות בעברית, מתמטיקה ואנגלית.
יוצאי אתיופיה מהווים את האחוז הנמוך ביותר מבחינת הזכאות לבגרות ביחס למספר התלמידים: 66.2% מהתלמידים ילידי אתיופיה היו זכאים לבגרות ב-2018, לעומת 80.2% אצל התלמידים ילידי ישראל.
על בסיס החלטת ממשלת ישראל ובסיוע של הקהילות היהודיות ברחבי העולם ופעילי בני הקהילה בארץ הוקם בשנת 2004 הפרויקט הלאומי לקהילה האתיופית בישראל, אשר מטרתו להביא לשילוב מלא ומוצלח של עולי אתיופיה בחברה הישראלית.
הפרויקט הוקם במטרה לשלב את יוצאי אתיופיה בכל מערכות החיים והחברה בישראל.
בעלי התפקידים הם מקור להזדהות ומשמשים דוגמה אישית לבני הנוער ולמבוגרים בני הקהילה.
על פי החלטת הממשלה הוחלט כי הפרויקט הלאומי ימקד את מאמציו בבני הנוער בגילאים 13–18. הוא פועל במסגרת התוכנית "SPACE" – (School Performance and Community Empowerment).
חינוך – תוכנית SPACE School Performance and Community Empowerment), מענה מלא לאחר שעות הפעילות הרשמיות, כולל תגבורים, חשיפה לאקדמיה, מנהיגות צעירה, שיפור הישגים לימודיים ומצוינות.
פרויקט תיאו"ד (תיעוד יהדות אתיופיה ודרכם לארץ ישראל).
תוכנית 'Bridges' - תוכנית אנגלית מדוברת לתלמידי שכבת ט'.
הפרויקט הלאומי הפעיל בעבר 27 מרכזי נוער ברמה הארצית ביישובים כמו גם בשכונות.
בשלוש השנים האחרונות קהל היעד של הפרויקט הלאומי לקהילה האתיופית בישראל הוא 80% בני הקהילה האתיופית ו-20% שאינם מבני הקהילה בכל התוכניות.
הפרובינציות האטלנטיות הוא חבל ארץ במזרח קנדה הכולל את המחוזות של המדינה הממוקמים לאורך חוף האוקיינוס האטלנטי, למעט קוויבק.
ארבעת המחוזות הם ניו ברונסוויק, ניופאונדלנד ולברדור, נובה סקוטיה והאי הנסיך אדוארד.
נכון לשנת 2021 השטח הכולל של ארבעת המחוזות הללו היה בסביבות 488,000 קמ"ר, ואוכלוסייתם מנתה מעל ל-2.4 מיליון תושבים.
ראש הממשלה הראשון של ניופאונדלנד, ג'ואי סמולווד, טבע את המונח "קנדה האטלנטית" בשנת 1949 כאשר ניופאונדלנד הפכה למחוז קנדי.
הפרוטקטורט של הסאר , באופן רשמי זארלנד , הייתה מדינת חסות צרפתית וטריטוריה שנויה במחלוקת שהופרדה מגרמניה.
עם הצטרפותה לרפובליקה הפדרלית של גרמניה ב-1957, היא הפכה ל"מדינה הפדרלית" הקטנה ביותר (), חבל הסאר, בלי לספור את של ברלין, המבורג וברמן.
האזור נקרא על שם נהר הסאר.
האזור סביב נחל הסאר ועמקי היובלים שלו הוא אזור מקופל גאולוגית, עשיר במינרלים, גרמני אתני, בעל חשיבות כלכלית ומתועש מאוד.
יש לו תשתית תחבורה מפותחת, והוא היה אחד ממרכזי המהפכה התעשייתית בגרמניה.
בסביבות 1900, האזור היווה את האזור השלישי בגודלו של תעשיית הפחם, הברזל והפלדה בגרמניה (אחרי חבל הרוהר ואגן הפחם שלזיה העילית).
מ-1920 עד 1935, כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה, האזור היה בשליטת חבר הלאומים כטריטוריית אגן הסאר.
ב-1935 קבעה גרמניה הנאצית את ריבונותה המלאה על השטח.
מבחינה גאוגרפית, מדינת החסות שלאחר מלחמת העולם השנייה תואמת את מדינת זארלנד הגרמנית הנוכחית (הוקמה לאחר שילובה במערב גרמניה כמדינה ב-1 בינואר 1957).
מדיניות של פירוק תעשייתי ופיזור עובדי תעשייה ננקטה רשמית על ידי בעלות הברית לאחר המלחמה עד 1951. האזור הפך למדינת חסות מאזור הכיבוש הצבאי הצרפתי בגרמניה בשליטה צרפתית ב-1946. ב-1947 פרסמה זארלנד חוקה נפרדת.
לחצים של המלחמה הקרה למען גרמניה חזקה יותר אפשרו תיעוש מחודש, והצרפתים החזירו את השליטה באזור לממשלת מערב גרמניה המושתתת על אזורי הכיבוש של ארצות הברית-בריטניה-צרפת.
מבחינה היסטורית; היא הייתה טריטוריה שנויה במחלוקת של גרמניה המערבית שכן תמיד התנגדה לה ברית המועצות, חברה במועצת השליטה של בעלות הברית (ACC), כלומר "ארבע המעצמות" השולטות בגרמניה כולה.
האזור סופח בעבר לצרפת (, 1685) ונכבשה במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית (1790–1798) והמלחמות הנפוליאוניות, כאשר היא נכללה באימפריה הצרפתית הראשונה כמחוז סאר בין 1798 ל-1814.
על פי חוזה ורסאי, אזור הסאר נכבש בתחילה על ידי יחידות קרביות מבריטניה וצרפת.
בשנת 1920, בריטניה וצרפת הקימו ממשלת כיבוש עצמאית באופן נומינלי עבור מנדט חבר הלאומים את טריטוריית אגן הסאר: חלקו הגדול של האזור שבשליטתה נלקח מפרובינציית הריין הפרוסית והתווספו לו שני מחוזות בווארים (הומבורג וסנט אינגברט) אשר נלקח מפפאלץ הריינית.
זה אושר על ידי מנדט בן 15 שנים של חבר הלאומים שהציב חיילים של חבר הלאומים מאיטליה, שוודיה ובריטניה בסער עד 1935. תעשיית הפחם של הסאר, התעשייה השלטת באזור באותה תקופה, הולאמה ונוהלה ישירות על ידי צרפת, כפיצוי על הרס המכרות הצרפתיים על ידי הגרמנים הנסוגים ב-1918.
ב-13 בינואר 1935, משאל עם שהתקיים בשטח בתום 15 השנים, הביא לכך ש-90.7% מהמצביעים הצביעו בעד חזרה לגרמניה, ו-0.4% הצביעו בעד איחוד עם צרפת.
אחרים (8.9%) העדיפו את האפשרות השלישית של המשך ממשלת הכיבוש הבריטית-צרפתית.
לאחר תסיסה פוליטית ותמרון של הקנצלר אדולף היטלר לאיחוד המחודש של חבל הסאר עם הרייך הגרמני (Rückgliederung des Saarlandes) הוא אוגד מחדש בשנת 1935. שטחו לא חולק מחדש בין מחוז הריין הפרוסי והפפאלץ הבווארי, אלא אוחד עם האחרון בתור הגאו של סאר-פפאלץ (Saarpfalz).
ב-1942 שונה שמו ל-Westmark (הגבול המערבי), מכיוון שתוכנן להרחיב אותו כל שיכלול חלקים מלורן הצרפתית הכבושה בידי הגרמנים, מהלך אשר בסופו של דבר לא יצא לפועל.
ביולי 1945, חודשיים לאחר סיום מלחמת העולם השנייה באירופה, כוחות בעלות הברית התפרסו מחדש מהאזורים שכבשו לאזורי הכיבוש שלהם.
ב-10 ביולי 1945 עזבו כוחות ארצות הברית את הסאר וכוחות צרפתים הקימו את ממשל הכיבוש שלהם.
ב-16 בפברואר 1946, צרפת הפרידה את הסאר מאזורי הכיבוש של בעלות הברית והקימה את הפרוטקטורט של הסאר הנפרד, שבפועל לא היה עוד בסמכות השיפוט המשותפת של בעלות הברית על ידי מועצת השליטה של בעלות הברית עבור גרמניה.
פקידים צרפתים גירשו בסך הכל 1,820 אנשים מהסאר בשנים 1946 ו-1947, שרובם הורשו בסופו של דבר לחזור.
עם זאת, צרפת לא הסכימה לגירושים שאושרו (ללא תשומה מצרפת) בהסכם פוטסדאם על ידי בעלות הברית, ולכן צרפת סירבה לקבל פליטי מלחמה או מגורשים מהשטחים המסופחים המזרחיים בחבל הסאר או באזור צרפת.
עם זאת, ילידי הסאר שחזרו מהרחקות שהוטלו על ידי הנאצים (למשל פליטים פוליטיים ויהודים) ומהעברות הקשורות למלחמה (למשל פינוי מהתקפות אוויריות) הורשו לחזור לאזורים שבשליטת צרפת.
צרפת שמה לה למטרה לכבוש את אוכלוסיית הסאר לסיפוח עתידי.
החל מה-20 ביולי 1946 נוספו לפרוטקטורט של הסאר 109 רשויות של פרובינציית הריין הפרוסית בתוך האזור הצרפתי.
עד 18 בדצמבר 1946 הוקמו פיקוח מכס בין הסאר לבין גרמניה הכבושה של בעלות הברית.
על ידי פריסה טריטוריאלית נוספת בין הפרוטקטורט של הסאר, שהוקם בתחילת 1947, לבין ריינלנד-פפאלץ השכנה (מדינה חדשה שהוקמה ב-30 באוגוסט 1946 באזור הכיבוש הצרפתי), חזרו 61 עיריות לגרמניה, בעוד ש-13 עיריות אחרות נמסרו לפרוטקטורט של הסאר.
בנאום "Restatement of Policy on Germany", שנמסר בשטוטגרט ב-6 בספטמבר 1946, שר החוץ של ארצות הברית, ג'יימס פרנסיס ברנס, הסביר את המניע של ארצות הברית בניתוק הסאר מגרמניה כ"ארצות הברית לא מרגישה שהיא יכולה לדחות את תביעת צרפת, שגרמניה פלשה אליה שלוש פעמים ב-70 שנה, לשטח הסאר".
ב-16 ביולי 1947 המארק של הסאר החליף את הרייכסמארק כהילך חוקי בפרוטקטורט של הסאר, ולאחר מכן השתלב חבל הסאר באזור המטבע הצרפתי ב-15 בנובמבר באותה שנה.
בעוד שרק שטרות פרנק צרפתי הופצו מ-1954 ואילך, הונפקו גם מטבעות פרנק של סאר, שעוצבו בדומה למטבעות צרפתיים.
ב-15 בדצמבר 1947 הוקם חבל הסאר על פי חוקתו כארץ סער, עם ממשלה נבחרת בשליטתו של הנציב העליון הצרפתי ז'ילבר גראנדוואל.
בדצמבר 1947 היו שיטפונות קשים לאורך נחל הסאר, מים גבוהים יותר מאשר ב-150 השנים האחרונות, עם מאמצי סיוע נרחבים.
ב-23 במרץ 1948 אושר איחוד המכס עם צרפת, שנכנס לתוקף ב-1 באפריל.
בתחילה, נוהלה בגרמניה מדיניות של פירוק נשק תעשייתי על ידי מעצמות הברית.
במסגרת מדיניות זו הוטלו מגבלות על רמות הייצור המותרות, ותעשיות בסאר פורקו כפי שהיו ברוהר, אם כי בעיקר בתקופה שלפני הניתוק .
מדיניות זו התהפכה במהירות באמצע 1946 או בתחילת 1947.
ניסיונותיה של צרפת לבינאום של חבל הרוהר נזנחו ב-1950, כאשר לנוכח לחצי המלחמה הקרה באירופה, נקטה ממשלת צרפת בצעד היסטורי בהחלטה שהמודל הפוליטי היחיד בר-קיימא לעתיד הוא אינטגרציה אירופית.
זה הביא להצהרת שומאן, תוכנית שנוסחה ברובה על ידי ז'אן מונה.
התוכנית הציגה התקרבות בין צרפת, גרמניה ומדינות אחרות באירופה שרוצות להשתתף באיחוד.
כצעד ראשון, צרפת וגרמניה היו אמורות להסכים לאגד את שוקי הפחם והפלדה שלהן, לאחר הקמת קהילת הפחם והפלדה האירופית (ECSC).
עם השתתפותה של מערב גרמניה ב-ECSC, הסכם על סיום הרשות הבינלאומית עבור הרוהר נכנס לתוקף ב-25 ביוני 1952. עם זאת, צרפת עיכבה את החזרת הסאר.
תחת השלטון הצרפתי, נאסר על מפלגות פרו-גרמניות בתחילה להתמודד בבחירות.
תמיכה רבה ניתנה ל, תנועה פרנקופילית שהוקמה על ידי גולי הסאר בפריז בתחילת 1945, כאשר רבים מהגולים חזרו לאחר המלחמה.
עם זאת, בבחירות הכלליות של דצמבר 1952, 24% מהמצביעים הצביעו בפתקים ריקים לתמיכה במפלגות פרו-גרמניות אסורות (בעוד הרוב עדיין הצביע לאחת המפלגות החוקיות שרצו שחבל הסאר יישאר אוטונומי).
משאל עם והפיכה למדינת מערב גרמניה
בהסכמי פריז מ-23 באוקטובר 1954, צרפת הציעה להקים "זארלנד" עצמאית בחסות האיחוד האירופי המערבי (WEU), אך משאל עם שנערך ב-23 באוקטובר 1955 דחה תוכנית זו ב-67.7% לעומת 32.3% מתוך 96.5% אחוז הצבעה: 423,434 נגד, 201,975 בעד) למרות התמיכה הציבורית של קנצלר מערב גרמניה קונראד אדנאואר בתוכנית.
דחיית התוכנית על ידי תושבי הסאר התפרשה כתמיכה בהצטרפות הסאר לרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
ב-27 באוקטובר 1956 קבעה אמנת הסאר כי יש לאפשר לזארלנד להפוך למדינה של גרמניה המערבית, כפי שנקבע בחוקה שלה, וכך עשתה זארלנד ב-1 בינואר 1957. מערב גרמניה הסכימה לתקשור של המוזל.
זה הפחית את עלויות ההובלה הצרפתיות בתעשיית הפלדה של לורן.
מערב גרמניה הסכימה גם להוראת צרפתית כשפה זרה ראשונה בבתי ספר בחבל הסאר; למרות שכבר אינו מחייב, ההסכם עדיין קיים בעיקרו.
האמנה גם קבעה שהאיחוד הכלכלי עם מערב גרמניה אמור להסתיים עד 1960, כאשר התאריך המדויק של החלפת הפרנק של הסאר והפרנק הצרפתי במארק גרמני יישמר בסוד בשם "יום X".
למרות שחבל הסאר הפך למדינה של מערב גרמניה ב-1 בינואר 1957, הפרנק נשאר הילך חוקי בזארלנד עד ל-6 ביולי 1959. באותו תאריך האיחוד קטן הושלם, לאחר יותר 13 שנות פרידה.
כהערת שוליים להקמת האיחוד האירופי, הסכסוך הטריטוריאלי על השליטה בחבל הסאר היה מהאחרונים בין המדינות החברות והוביל לכך שהדגל האירופי קיבל טבעת נייטרלית מבחינה פוליטית של 12 כוכבים במקום 15 (אחד מתוכם היה אמור לייצג את חבל הסאר עצמאי באופן נומינלי כחבר במועצת אירופה).
הבחירות הראשונות לפרלמנט של הפרוטקטורט של הסאר נערכו ב-5 באוקטובר 1947, כאשר ארבע מפלגות הורשו להתמודד, (CVP), המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של חבל הסאר (SPS), (DPS) ו (KPS).
הלנדטאג הראשון העביר את החוק הקובע את החוקה של חבל הסאר ב-15 בדצמבר 1947. המפלגה המצליחה ביותר, ה-CVP תחת יוהנס הופמן, הקימה את הממשלה הראשונה עם ה-SPS.
1952–1955: יוהנס הופמן (CVP), כהונה שנייה, התפטר לאחר שחוק הסאר נכשל במשאל העם
1955–1956: היינריך ולש (עצמאי), הנהיג את הממשלה עד סוף כהונתו
1956–1957: הוברט ניי (CVP), התפטר לאחר האיחוד עקב מריבות מפלגות
הפרוטקטורט, באופן רשמי חבר העמים של אנגליה, סקוטלנד ואירלנד, מתייחס לתקופה בת 6 שנים שבין 16 בדצמבר 1653 ל-25 במאי 1659 במהלכה חוברו יחדיו אנגליה, ויילס, סקוטלנד, אירלנד והטריטוריות הנלוות בחבר העמים של אנגליה, ונשלטו על ידי הלורד פרוטקטור.
הפרוטקטורט הוקם כאשר "פרלמנט השיירים" הודח, ומכשיר הממשל מינה את אוליבר קרומוול כלורד פרוטקטור של חבר העמים.
קרומוול מת בספטמבר 1658 ובנו, ריצ'רד קרומוול, ירש אותו.
ריצ'רד התפטר במאי 1659 עקב חוסר יכולתו לשלוט בצבא או בפרלמנט.
הוא הוחלף על ידי ועדת הביטחון האנגלית, שפיזרה את פרלמנט הפרוטקטורט השלישי, והעמידה מחדש את מה שנקרא "הפרלמנט המקוצץ" שהודח על ידי קרומוול באפריל 1653. זה סימן את סופו של הפרוטקטורט, כאשר הפרלמנט המקוצץ פעל כבית המחוקקים ומועצת המדינה האנגלית כרשות המבצעת.
מאז 1649 ועד הפרוטקטורט, אנגליה, אירלנד ומאוחר יותר סקוטלנד נשלטו כרפובליקה על ידי מועצת המדינה והפרלמנט המקוצץ.
החוק שהכריז על אנגליה כחבר העמים, שהקים את אנגליה, יחד עם "כל הדומיניונים והטריטוריות השייכות אליה", כרפובליקה, התקבל ב-19 במאי 1649, לאחר משפטו והוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון בינואר אותה שנה.
כל אירלנד עברה תחת אותו שלטון לאחר הכיבוש הקרומווליאני המוצלח של אירלנד עם מינויו של מושל צבאי פרלמנטרי בדבלין.
סקוטלנד נפלשה, הוכפפה והושמה תחת מושל צבאי אנגלי, שמונה לראשונה ב-1651.
תהליך הצבת הממשל של סקוטלנד על בסיס חוקתי ארוך טווח יותר החל זמן קצר לאחר תבוסתם של הרויאליסטים הסקוטים וצ'ארלס השני בקרב ווסטר.
ב-28 באוקטובר 1651, הפרלמנט המקוצץ האנגלי העביר הצהרה על איחוד הפרלמנטים האנגלי והסקוטי, אך התהליך לא הושלם עד שחוק האיחוד התקבל ב-26 ביוני 1657.
ב-20 באפריל 1653, לאחר שנודע לו שהפרלמנט ניסה להישאר מכונס למרות הסכם לפיזורו ולאחר שלא הצליח להמציא חוקה מתפקדת, הצעיד קרומוול, בתמיכתם של הגדולים במועצת הצבא, חיילים לתוך חדר הדיונים.
וסיים בכוח את הישיבה של הפרלמנט המקוצץ.
בתוך חודש מפיזור הפרלמנט המקוצץ, אוליבר קרומוול, בעצת תומאס הריסון ובתמיכתם של קצינים אחרים בצבא, שלח בקשה לכנסיות הקהילה בכל מחוז למנות את אלו שנחשבו כמתאימים לקחת חלק בממשלה החדשה.
ב-4 ביולי אספה מועמדת, שכונתה "אספת הקדושים" או הפרלמנט של ביירבון על שם אחד מחבריה, קיבלה על עצמה את התפקיד של פרלמנטים אנגליים מסורתיים יותר.
עם זאת, היה קשה באותה מידה לגראנדים לשלוט, ובנוסף הוא היה מושא ללעג עממי, וכך ב-8 בדצמבר, חברי פרלמנט שתמכו בקרומוול הביאו לפיזור הפרלמנט על ידי העברת הצעת פיזור בשעה ביום שבה בדרך כלל יש חברים מעטים באספה.
אלו שסירבו להכיר בהצעה הוצאו בכוח על ידי חיילים.