tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחזהו הבולט ביותר של אוסבורן, "הבט אחורה בזעם" (Look Back in Anger) נכתב על ידו בתוך 17 ימים, בכיסא נוח במזח מורקמב (Morecambe), מקום בו הופיע בהצגה בשם "Seagulls over Sorrento", "שחפים מעל סורנטו".
המחזה הוא אוטוביוגרפי ברובו, ומבוסס על התקופה בה חי עם פמלה ליין בדירה צפופה בדרבי, והיא הצמיחה לו קרניים.
הוא שלח את המחזה לסוכנים רבים, ואלה החזירו אליו את כתב היד במהירות רבה.
אוסבורן כתב על כך: "המהירות שבה הוחזר המחזה לא הייתה מפתיעה, אבל האגרסיביות שבשיגור גרם לי הקלה.
כאילו ששוטר עצבני תופס אותך ואומר לך להמשיך בדרכך."
לבסוף הגיע המחזה ללהקה חדשה, ששמה "תיאטרון רויאל קורט" (Royal Court).
הלהקה הוקמה בלונדון על ידי ג'ורג' דיוויין, מנהל שחקנים ומנהל אמנותי.
אחרי כישלון שלוש ההפקות הראשונות של הלהקה היו חבריה זקוקים נואשות למחזה מצליח כדי לשרוד.
דיוויין היה מוכן להמר על המחזה, בו ראה את ביטויה הפראי והזועף של הרוח החדשה שלאחר המלחמה.
אוסבורן התגורר באותו זמן בסירה דולפת על נהר התמזה יחד עם קרייטון; השניים היו קוטפים סרפדים ומבשלים אותם כדי לאכול.
דיווין היה כה להוט ליצור קשר עם אוסבורן עד שחתר אליו בסירה והודיע על כוונתו להעלות את המחזה כהפקה הרביעית של התיאטרון.
את ההצגה ביים טוני ריצ'רדסון ושיחקו בה קנת' היי (Kenneth Haigh), מרי יור ואלן בייטס.
במהלך ההצגות התפתח רומן בין אוסבורן לשחקנית מרי יור, וב-1957 התגרש אוסבורן מאשתו, פמלה ליין, והתחתן עם יור.
ג'ורג' פירון (George Fearon), קצין העיתונות של התיאטרון הוא זה שיצר את הביטוי "איש צעיר וזועם".
ב-1993, שנה לפני מותו, כתב אוסבורן על ערב הפתיחה של ההצגה: "אני זוכר את האירוע רק באופן חלקי, אבל לבטח יותר במדויק מאלה הטוענים שהיו נוכחים, ואם להאמין להם התיאטרון היה צריך להיות מלא בכמות גדולה פי כמה מהקיבולת שלו." הביקורות היו מעורבות.
רוב המבקרים שצפו בהצגה באותו לילה ראו בה כישלון ונראה היה שהלהקה מתפרקת.
ה"איבנינג סטנדרד" (Evening Standard) כינה את המחזה "כישלון" ו"בכיינות עם רחמים עצמיים".
ואולם, ביום ראשון שלאחר מכן שיבח קנת' טיינן (Kenneth Tynan) המבקר בעל ההשפעה של האובזרבר, את המחזה: "איני יכול לאהוב את מי שאינו רוצה לראות את 'הבט אחורה בזעם'" כתב, "זה המחזה הטוב ביותר של העשור".
הרולד הובסון מה"סאנדיי טיימס" כינה את אוסבורן "הבטחה יוצאת דופן".
המחזה זכה להצלחה מסחרית עצומה, הוא הוצג בווסט אנד ובברודוויי, והיה בסיבוב הופעות במוסקבה.
ב-1958 עובד המחזה לסרט קולנוע עם ריצ'רד ברטון ומרי יור בתפקידים הראשיים.
המחזה הפך את אוסבורן לאיש אמיד ומפורסם, וזיכה אותו בפרס איבנינג סטנדרד לדרמה כמחזאי המבטיח ביותר של השנה.
ההצגה הועלתה לראשונה בישראל ב-1959 בבימויו של היי קלוס עם מישא אשרוב, שלמה בר-שביט, מרים זוהר, אלישבע מיכאלי וארי קוטאי.
השחקן לורנס אוליבייה התייחס בזלזול למחזה "הבט אחורה בזעם" כשצפה בו לראשונה וטען שזהו תיאטרון גרוע ולא פטריוטי.
באותה תקופה עבד אוליבייה עם מרילין מונרו על הסרט "הנסיך ונערת השעשועים", ובעלה המחזאי ארתור מילר ליווה אותה בעת שהותה בלונדון.
אוליביה שאל את מילר איזה מחזה ירצה לראות בלונדון, ומילר הציע את יצירתו של אוסבורן.
אוליביה ניסה להניא אותו מכך, אך מילר התעקש והשניים ראו ביחד את המחזה.
בעיני מילר היה המחזה חושפני, והם פגשו את אוסבורן מאחורי הקלעים.
אוליביה התרשם מתגובתו של האמריקאי וביקש מאוסבורן לכתוב מחזה עבורו.
לדברי הביוגרף ג'ון היילפרן התחולל השינוי בדעתו של השחקן הדגול בשל משבר אמצע החיים בו היה שרוי.
אוליביה חיפש אתגר חדש אחרי שנים של הצלחה במחזות שייקספיריים, וחשש לאבד את עליונותו בסגנון החדש של התיאטרון.
ג'ורג' דיוויין, המנהל האמנותי של רויאל קורט, שלח לו גרסה חלקית של המחזה "הבדרן" (The Entertainer, 1957, צולם ב-1959).
נטייתו הראשונה של אוליביה הייתה לשחק בתפקיד בילי רייס, אביו של גיבור המחזה.
כשקרא את התסריט המלא, שינה את דעתו והחליט לשחק בתפקיד הראשי, כארצ'י רייס, דמות של שחקן מוזיקלי כושל.
המחזה שיחק בתיאטרון רויאל קורט ובווסט אנד וזכה לשבחים רבים.
"הבדרן" עוסק בגוויעתה של מסורת ה"מיוזיק הול" ועליית הרוקנרול, כמטאפורה על שקיעת האימפריה הבריטית ועליית ארצות הברית המאפילה עליה.
המחזה מתרחש על רקע מלחמת סואץ בנובמבר 1956. כמחזה נסיוני "הבדרן" מתובל בהופעות וודוויל.
ב-1961 הועלה המחזה "לותר", המתאר את חייו של מרטין לותר, כאבטיפוס של מורד ממאה קודמת.
המחזה הוצג גם בברודוויי וזיכה אוסבורן בפרס טוני.
המחזה "ראיות בלתי קבילות" (Inadmissible Evidence) הועלה לראשונה ב-1964. בין שני מחזות אלה, ב-1963, זכה אוסבורן בפרס אוסקר על התסריט שכתב לסרט "טום ג'ונס", עיבוד לרומן של הנרי פילדינג.
"פטריוט שלי", מ-1965, הוא מחזה המספר את סיפורו של אלפרד רדל שהיה קצין אוסטרי שעמד בראש מחלקת הריגול של אוסטריה-הונגריה אבל היה למעשה סוכן כפול וריגל למען האימפריה הרוסית.
מחזה זה יחד עם המחזה "הצילו" מאת אדוארד בונד הביאו לסיומה של הצנזורה של התיאטרון בראשותו של הלורד צ'מברלין.
שני המחזות "פטריוט שלי" ו"מלון באמסטרדם" (1968) זכו בפרס המחזה הטוב ביותר של השנה של ה"איבנינג סטנדרד".
המחזה "מלון באמסטרדם" מציג שלושה זוגות מעסקי השעשועים שנמצאים בסוויטה של מלון, לשם נמלט ממפיק קולנוע עריץ ולא סימפתי, המכונה KL.
היילפרן מאשר בספרו שהכוונה היא לטוני ריצ'רדסון.
שנות השבעים ועד סוף חייו
המחזות של אוסבורן בשנות השבעים כללו את "מערבה לסואץ" שהועלה בכיכובו של רלף ריצ'רדסון.
" A Sense of Detachment" הופק לראשונה ב-1972 ב"תיאטרון רויאל קורט", והמחזה "Watch It Come Down" הופק בתיאטרון הלאומי בכיכובו של פרנק פינלי.
ב-1971 בהופעתו הזכורה ביותר בסרט הקולנוע, שיחק בתפקיד סיריל קינר בסרט "במעגל הנקמה" (Get Carter).
ב-1978 השתתף בסרט "Tomorrow Never Comes" וב-1980 הופיע בסרט "פלאש גורדון".
בשנות השמונים גילם אוסבורן את דמותו של בעל אחוזה משרופשייר בהנאה מרובה ובמנה גדושה של אירוניה.
הוא כתב יומן עבור השבועון הבריטי "הספקטייטור" (The Spectator).
בשנותיו האחרונות פרסם אוסבורן שני ספרי אוטוביוגרפיה "A Better Class of Person" ב-1981, ואת "Almost a Gentleman" ב-1991. הספר הראשון צולם ב-1985 כסרט טלוויזיה לערוץ "תיימז טלוויז'ן" כאשר איילין אטקינס ואלן הווארד מגלמים את הוריו, וניל מקפירסון גילם את אוסבורן.
המחזה האחרון שכתב "דז'ה וו" הוא מחזה המשך ל"הבט אחורה בזעם".
כתובת על קברו של ג'ורג' דילון (1958)
עולמו של פול סליקי (1959)
ג'ון אולסן הוא שחיין אמריקאי בעבר.
הוא אלוף אולימפי (5 מדליות מהן 4 זהב), אלוף עולם (2 מדליות זהב) ושיאן עולם.
כל המדליות שלו הושגו במשחי שליחים וכך גם שיאי העולם.
אולסן נולד בניו בריטן, קונטיקט.
הוא למד באוניברסיטת אלבמה והתאמן בהדרכתו של ג'ונטי סקינר.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכה אולסן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:49.47 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 1991 זכה אולסן ב-2 מדליות זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה אולסן ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד, כולן במשחי שליחים.
מדליית ארד במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:16.23 דקות, אחרי המשלחת המאוחדת (7:11.95 דקות) ושוודיה (7:15.51 דקות), כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:49.19 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.51 שניות, מאית השנייה איטי ממדליית ארד שבה זכה סטפן קארון מצרפת (49.50 שניות) ושתי מאיות השנייה מהר יותר מהאלוף האולימפי היוצא ושיאן העולם מאט ביונדי.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בקובה, יפן באוגוסט 1993 זכה אולסן ב-4 מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי (22.68 שניות) משחה ל-100 מטר חופשי (49.73 שניות), במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בפאלמה דה מיורקה, ספרד בדצמבר אותה שנה הוא זכה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש של 3:32.57 דקות, מדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (3:12.68 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי (48.49 שניות).
בשלב המוקדמות הוא קבע את התוצאה המהירה בתחרות כולה (48.29 שניות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1994 זכה אולסן במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 3:16.90 דקות, לפני רוסיה (3:18.12 דקות) וברזיל (3:19.35 דקות).
במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו מאר דל פלאטה, ארגנטינה במרץ 1995 זכה אולסן ב-4 מדליות, 3 מהן זהב במשחי השליחים ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי (49.39 שניות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באטלנטה, ג'ורג'יה באוגוסט אותה שנה הוא זכה ב-2 מדליות.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם דייוויד פוקס, ג'ו הדפול וגארי הול ג'וניור בשיא עולם חדש של 3:15.11 דקות ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי (49.56 שניות).
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה אולסן ב-2 מדליות זהב, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם ג'וש דייוויס, ברדלי שומאכר וגארי הול ג'וניור בשיא אולימפי חדש של 3:15.41 דקות, לפני רוסיה (3:17.06 דקות) וגרמניה (3:17.20 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות.
כשחיין אחרון הוא שחה ב"זינוק שליחים", תוצאה של 1:49.83 דקות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 49.80 שניות.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בפוקואוקה, יפן בשנת 1997 זכה אולסן במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1998 זכה אולסן במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא אליפות חדש של 3:16.69 דקות, לפני אוסטרליה (3:16.97 דקות) ורוסיה (3:18.45 דקות).
כשחיין שלישי הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 49.48 שניות.
אולסן קבע 3 שיאי עולם בשחייה כולם במסגרת משחי שליחים: 4x100 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב.
ג'ון אוסטין היה משפטן אנגלי.
לכתיבתו, ובעיקר לתאוריית הפוזיטיביזם המשפטי שלו, הייתה השפעה רבה על תורת המשפט האנגלית.
אוסטין שירת בצבא הבריטי במלטה ובסיציליה, אך עזב את השירות לטובת לימודי משפטים.
ב-1818 הצטרף כחבר ללשכת עורכי הדין, אך במהרה החליט לוותר על הפרקטיקה ולהקדיש את זמנו לעיסוק מדעי במשפט.
בשנת 1819 הוא התחתן לשרה אוסטין.
בין השנים 1826 ל-1832 כיהן אוסטין כראש הקתדרה לתורת המשפט באוניברסיטת לונדון.
ניתן לזהות בהרצאות אלו השפעה של המשפט הקונטיננטלי.
בימי חייו הייתה להגותו של אוסטין השפעה מעטה אך ברבע האחרון של המאה התשע עשרה ועד לסיום מלחמת העולם השנייה היו כתביו אבני יסוד בעיסוק בתורת המשפט.
אחד מעקרונות המפתח של תאוריית הפוזיטיביזם המשפטי של אוסטין, הוא ההפרדה הברורה בין חוק מוסרי לבין "חוק פוזיטיבי", נתון.
שלוש הנקודות המרכזיות של התאוריה של אוסטין בנוגע לחוק הפוזיטיבי הן:
הריבון הוא זה לו מצייתים.
תפיסתו התועלתנית של אוסטין הושפעה עמוקות מהפילוסוף ג'רמי בנת'ם.
תאוריית הפוזיטיביזם המשפטי שלו השפיעה על הפילוסופים ה.ל.א.
ג'ון אורטיז הוא שחקן אמריקאי, התפרסם בזכות הופעותיו בסרטים "מהיר ועצבני 4", "ג'ק יוצא לשייט", "לפני שהלילה יורד" ו"אמריקן גנגסטר".
אורטיז, בן להורים פורטו ריקנים גדל בשכונת ברוקלין, ניו יורק.
אורטיז החל לשחק בשנות ה-90 בתפקידים קטנים בסרטים "דרכו של קרליטו" של בריאן דה פלמה בתפקיד גאוז'רו אחיינו של סוחר הסמים קרליטו בריגנטה (אל פצ'ינו), "אמיסטאד" של סטיבן ספילברג, "סמל בילקו" ו"כופר".
בשנת 2000 השתתף אורטיז בדרמה של ג'וליאן שנאבל "לפני שהלילה יורד" בתפקיד חואן אבראו לצידם של חוויאר בארדם וג'וני דפ.
ב-2006 שיחק אורטיז בדרמה המוזיקלית "רוקדים" בתפקיד המורה ג'וזף טמפל, בדרמה המוזיקלית בהפקתה של ג'ניפר לופז "הזמר" בתור מוזיקאי מוזיקת הסלסה ווילי קולון ובעיבוד הקולנועי לסדרת הפשע הפופולרית "מיאמי מחלק מוסר".
ב-2007 שיחק אורטיז בסרט הפשע של רידלי סקוט "אמריקן גנגסטר" בתפקיד הבלש חוויאר ריברה ובסרט האימה "הנוסע השמיני נגד הטורף 2" בתפקיד השריף אדי מורלס.
ב-2008 הופיע בדרמת הפשע "גאווה ותהילה" בתור השוטר ראובן סנטיאגו.
ב-2009 הופיע אורטיז בשובר הקופות "מהיר ועצבני 4" בתפקיד הנבל הראשי ברון הסמים ארתורו בראגה ובסרט הפשע "אויביי הציבור".
אורטיז זכה בשנת 2010 לביקורות טובות על הופעתו בדרמה העצמאית בבימויו של פיליפ סימור הופמן "ג'ק יוצא לשייט", דרמה אותה הפיק אורטיז בצוואתה עם הופמן.
בסרט שיחק אורטיז בתור קלייד חברו של נהג הלימוזינה הביישן ג'ק (הופמן) והועמד לפרס אינדיפנדנט ספיריט להופעת המשנה הטובה ביותר.
ב-2012 השתתף אורטיז בדרמה "אופטימיות היא שם המשחק" בתפקיד רוני גיסה של טיפאני מקסוול (ג'ניפר לורנס).
בשנת 2017 שיחק בסרט "פורשים בסטייל", קומדיה שחורה בבימויו של זאק בראף.
באותה שנה שיחק בקומדיה "נשמה של כלב", בבימויו של לאסה הלסטרם, וכן בסרט ההרפתקאות "קונג: אי הגולגולת", אשר מהווה אתחול לסדרת סרטי קינג קונג.
בשנת 2001 שיחק אורטיז בסדרת הדרמה הקומית "הג'וב" אותה יצר דניס לירי.
משנת 2011 משחק אורטיז בסדרת דרמת הספורט "מזל" בתפקיד מאמן הסוסים טורו אסקלנטה.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הטלוויזיה "אמריקה הקטנה" של שירות הסטרימינג אפל TV פלוס.
אורטיז נשוי לעוזרת הפקה בשם ג'ניפר אורטיז ואב לילד אחד.
מהומות (1997) - סרט טלוויזיה
הנוסע השמיני נגד הטורף 2 (2007)
אופטימיות היא שם המשחק (2012)
ג'ון איזנר הוא טניסאי מקצועני מארצות הברית המדורג כיום (מאי 2022) במקום ה-23 בעולם, בסבב ה-ATP, דירוג השיא שלו ביחידים היה 8 בעולם ב-16 ביולי 2018. איזנר זכה ב-16 תוארי יחידים ו-6 תוארי זוגות במהלך הקריירה.
דירוג השיא שלו בזוגות היה 26 בעולם, ב-2 באפריל 2012.
באליפות וימבלדון (2010) היה שותף למשחק הטניס הארוך ביותר אי פעם, 11 שעות ו-5 דקות, בו ניצח.
בנוסף היה שותף למשחק השני הארוך בהיסטוריה שנמשך 6 שעות ו-35 דקות בו הפסיד.
הישג השיא שלו הוא הגעה למשחק חצי גמר אליפות וימבלדון (2018).
שנת 2010 הייתה השנה הטובה ביותר בקריירה של איזנר.
איזנר פתח את השנה בניצחון על ארנו קלמנט בגמר טורניר אוקלנד.
זהו תואר ה-ATP הראשון של איזנר.
איזנר הגיע לסיבוב הרביעי באליפות אוסטרליה הפתוחה שם הודח בידי אנדי מארי.
בטורניר הרולאן גארוס הפסיד בסיבוב השלישי לתומאש ברדיך הצ'כי.
בווימבלדון הודח בסיבוב השני על ידי טימו דה בייקר אחרי שבסיבוב הראשון ניצח את ניקולאס מאהו בתוצאה 6–4, 3–6, 6–7, 7–6, 70–68 במשחק שהפך למשחק הטניס הארוך ביותר, 11 שעות ו-5 דקות, והתפרס על פני 3 ימים.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הגיע לסיבוב השלישי שם הודח בידי מיכאל יוז'ני מרוסיה.
באליפות אוסטרליה הפתוחה הודח איזנר בסיבוב ה-3 בידי מרין צ'יליץ' ב-5 מערכות.
ברולאן גארוס הודח בסיבוב הראשון לאחר שהפסיד לרפאל נדאל.
איזנר היה הראשון שהגיע ל-5 מערכות נגד נדאל בטורניר זה.
בווימבלדון הוגרל שוב לשחק בסיבוב הראשון נגד ניקולאס מאהו, הפעם איזנר ניצח ניצחון חלק 0–3 במערכות.
בסיבוב השני הודח בידי ניקולאס אלמגרו.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הגיע עד לשלב רבע הגמר שם הודח על ידי אנדי מארי.
במהלך השנה זכה איזנר ב-2 תוארי ATP נוספים.
הראשון על דשא, שניצח בטורניר ניופורט את אוליבר רוחוס.
השני על משטח קשה בטורניר מונטריאול שניצח בגמר את ג'וליאן בנטו
את השנה סיים במקום ה-18 בעולם.
בשנה זו נכנס איזנר לראשונה לרשימת עשרת הטניסטאים הטובים ביותר ובנוסף הגיע לגמר המאסטרס הראשון שלו בטורניר אינדיאן וולס.
באליפות אוסטרליה הפתוחה הפסיד בסיבוב השני לפליסיאנו לופז.
ברולאן גארוס הפסיד גם כן בסיבוב השני הפעם לפול-הנרי מתיאו.
בווימבלדון על אף שדורג במקום ה-11, הפסיד בסיבוב הראשון לאלחנדרו פאיה.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הפסיד לפיליפ קולשרייבר בסיבוב השלישי.
בתחרות האולימפית הפסיד ברבע הגמר לרוג'ר פדרר.
בשנה זו זכה ב-2 תארים נוספים.
הראשון בטורניר ניופורט והשני בווינסטון-סאלם.
איזנר לא השתתף באליפות אוסטרליה הפתוחה עקב פציעה בברך.
את תואר ה-ATP השישי שלו קטף בטורניר יוסטון על משטח חימר שניצח את ניקולאס אלמגרו.
ברולאן גארוס הפסיד בסיבוב השני לטומי האאס.
בווימבלדון נאלץ לפרוש במהלך המשחק בסיבוב השני נגד אדריאן מאנרינו עקב פציעה.
את תוארו השני בשנה זו קיבל איזנר בטורניר אטלנטה שם ניצח את קווין אנדרסון בגמר.
איזנר הגיע לגמר המאסטרס השני בקריירה שלו בשנה זו בטורניר סינסינטי.
באליפות ארצות הברית הפתוחה הפסיד איזנר בסיבוב השלישי.
איזנר פתח את השנה בזכייה בתואר ה-ATP ה-8 שלו שזכה בטורניר אוקלנד.
באליפות ארצות הברית הפתוחה פרש עקב פציעה במהלך הסיבוב הראשון.
במהלך הסיבוב הראשון של טורניר ווימבלדון ב-2010 פגש איזנר את ניקולאס מאהו.
המשחק נמשך 11 שעות ו-5 דקות והתפרס על פני 3 ימים.
איזנר שבר את שיא האייסים למשחק שהגיש 113 כדורים ללא מענה.
מאהו אף הוא עקף את השיא הקודם אך הוא מדורג במקום השני עם 103 אסים.
שיאים נוספים ששבר איזנר באותו משחק: מספר ניצחונות במשחקונים במשחק (92), כאשר הוא הפסיד 91 משחקונים במשחק, ונכנס למקום השני בקטגוריה זו בכל הזמנים, הכי הרבה ווינרים במשחק יחידים (246), הזמן הארוך ביותר ששוחק ביום אחד (7 שעות ו-6 דקות), אסים בסט בודד (85), משחקונים ביום בודד (118).
ג'ון ויליאם אוליבר הוא קומיקאי, סאטיריקן, תסריטאי, שחקן, מפיק ומנחה טלוויזיה בריטי-אמריקאי.
משנת 2014 מנחה את התוכנית "השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר" ברשת HBO האמריקאית.
בעברו היה כתב בתוכנית הדיילי שואו, החולקת מאפיינים דומים עם תוכניתו.
הנחה גם תוכנית סטנד-אפ בערוץ קומדי סנטרל.
אוליבר נולד בארדינגטון שבווסט מידלנדס, פרבר של העיר ברמינגהאם, אנגליה שבממלכה המאוחדת, למשפחה נוצרית-אנגליקנית ממוצא אנגלי ואירי.
בנם של מורה למוזיקה, ושל עובד סוציאלי ומנהל בית ספר.
שם נעוריה של אמו הוא מקנלטי (McNunlty).
אחד מסבי-סביו היה הבישוף של ריפון, ויליאם בויד קרפנטר.
לו גם אחות צעירה המתגוררת באוסטרליה.
גדל והתחנך בעיירה בדפורד, וכן למד לנגן על ויולה.
בשנת 1998 סיים את לימודיו בכרייסט'ס קולג' , שם קיבל תואר ראשון בספרות אנגלית.
בעת היותו סטודנט, אוליבר הפך לחבר בהרכב התיאטרון הקומי "Cambridge Footlights" .
אוליבר החל לעבוד במופעי סטנד-אפ שונים עם שותפו אנדי זלצמן .
המופעים הושמעו גם דרך שידורי רדיו, שודרו בטלוויזיה ואף הועברו בפסטיבל אדינבורו.
הדיילי שואו עם ג'ון סטיוארט
בשנת 2006 הצטרף לתוכנית הטלוויזיה הסאטירית "דיילי שואו", ככתב בריטי בכיר.
הוא רואיין לתוכנית במסגרת המלצתו של הקומיקאי ריקי ג'רווייס.
אף על פי שג'רווייס לא פגש אותו אישית, המליץ עליו משום שהכיר את עבודתו.
הוא התקבל לעבודה כשבועיים לאחר הראיון.
לאחר מכן, טס מלונדון לניו יורק והחל לעבוד ביום שלמחרת.
אוליבר זכה בפרס אמי על כתיבתו בתוכנית בשנים 2009, 2011 ו-2012 ובפרס גילדת התסריטאים.
לצד הופעתיו התכופות ב"דיילי שואו", זכה להכרה גם בדמותו של פרופסור איאן דאנקן בסיטקום "קומיוניטי" של רשת NBC, בתוכניות הרדיו והפודקאסטים שהמשיך להגיש עם אנדי זלצמן, ובזכות תפקידיו בסרטי הקומדיה "גורו האהבה" של מייק מאיירס ושני שוברי הקופות של סרטי האנימציה והלייב-אקשן "הדרדסים".
במקביל, המשיך אוליבר בפעילותו כסטנדאפיסט, וכיכב בספיישלים טלוויזיוניים משלו ברשת קומדי סנטרל, בתוכנית "John Oliver's New York Stand-Up Show", שנמשכה ארבע עונות.
בשנת 2013 אף זכה להגיש מספר חודשים את תוכנית ה"דיילי שואו", עקב היעדרו של ג'ון סטיוארט, שביים את סרטו "Rosewater".
הופעתו של אוליבר כמחליף קיבלה שבחים אוניברסליים, ולאחר שחוזר רבות על ידי רשתות שונות, חתם על חוזה ארוך טווח עם רשת HBO.
משנת 2007 מנחה גם את תוכנית הפודקאסט הסאטירית "The Bugle", יחד עם אנדי זלצמן, שכעת נמצאת בפגרה נוכח עבודתו בתוכנית "השבוע שעבר".
השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר
אוליבר החל להנחות את התוכנית "השבוע שעבר עם ג'ון אוליבר" ("Last Week Tonight with John Oliver") ברשת HBO ב-27 באפריל 2014. התוכנית חולקת מאפיינים משותפים עם תוכניתו הקודמת, "הדיילי שואו".
היא תוכנית לייט-נייט וסאטירה חדשותית אמריקאית, המשודרת במסגרת שבועית כמדי יום ראשון, ועוסקת בחדשות ובאירועים אקטואליים באופן קומי וסאטירי.
מיד לאחר סיום עונתה הראשונה של התוכנית בנובמבר 2014, הודיעה הרשת HBO כי היא תשוב בפברואר 2015.
ב-29 בספטמבר 2025 הוקדש מרבית הפרק בתוכנית לביקורת חריפה על ראש הממשלה בנימין נתניהו.
בפרק בחן אוליבר כיצד נתניהו מצליח להיאחז בשלטון, מדוע כרת ברית עם הפוליטיקאים הקיצוניים בישראל וכיצד המוטיבציה האישית שלו להישאר בשלטון מניעה את המלחמה בעזה.
הפרק נחסם ביוטיוב לצפייה בישראל וגם רשת פייסבוק הסירו אותו, למרות ששאר הפרקים של התוכנית היו זמינים לצפייה הן ביוטיוב והן בפייסבוק.
ביוני 2016 ארגן גיוס תרומות בשידור-חי כדי לרכוש חובות רפואיים של אזרחים אמריקניים ממערכת הבריאות של ארצות הברית בסכום שעלה מעל ל-15 מיליון דולר, על-מנת "לחנון" רבבות איש מנטל כספי מתמשך וגדול שכזה.
במרץ 2018 השיק ספר ילדים בשם "יום בחייו של מרלון באנדו", כמחאה נגד סגן נשיא ארצות הברית מייק פנס.
אישומיו כנגד מדינת ישראל וצה"ל
במהלך מבצע שומר החומות של צה"ל, במאי 2021 פתח אוליבר את תוכניתו במונולוג בו האשים את מדינת ישראל בפשעי מלחמה ואף באפרטהייד, במקביל לטיעונים כנגד ממשלת ארצות הברית בתמיכה ב"קו הקשה והאכזרי שבו נקטה ישראל".
בתגובה לדבריו ספג אוליבר ביקורת נוקבת כמעט מכל קצוות הקשת הפוליטית בישראל ובארצות הברית.
באמירתו ניתן היה להבחין בבירור כי אוליבר רצה שטראמפ יזכה בבחירות המקדימות שכן לאור אמירותיו השנויות במחלוקת יהיה קל מאוד להילרי קלינטון הדמוקרטיות להביסו בבחירות הכלליות, ובכך יבטיחו הדמוקרטים את השלטון לעוד ארבע שנים.
לאחר זכייתו של טראמפ בבחירות הכלליות בנובמבר 2016, זכה אוליבר לביקורות מצד תומכי טראמפ כאות לזלזול במועמדותו.
אוליבר היה תושב קבע של ארצות הברית ומתגורר בניו יורק עם רעייתו לה הוא נשוי מאז 2011, קייט נורלי, חובשת בצבא האמריקאי וותיקת מלחמת עיראק, ולהם שני בנים.
ג'ון אליסון הייתה שחקנית קולנוע, רקדנית וזמרת אמריקאית.
אליסון מהשחקניות המפורסמות ביותר בשנות ה-50 היא זוכת פרס גלובוס הזהב לשנת 1951 על הופעתה בסרט "צעירה מדי לנשיקה".
אליסון נולדה בשם אלינור גייסמן ברובע הברונקס, ניו יורק סיטי לקלרה ולרוברט גייסמן.
אליסון החלה את דרכה כשחקנית בתיאטרון ובקולנוע בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20. היא התגלתה בשנת 1944 בקומדיות המוזיקליות "נערות שתים ומלח אחד" של ריצ'רד ת'ורפ בתפקיד פטסי דאיו, "מוזיקה למיליונים" של הנרי קוסטר בתפקיד הצעירה ההריונית ברברה איינסוורת' ו"עוד תעלה תזרח השמש".
אליסון הייתה לאחת השחקניות המפורסמות ומוערכות ביותר בשנות ה-50 של המאה ה-20. היא זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטוב ביותר בתפקיד קומי/מוזיקלי בשנת 1951 על משחקה בתפקיד הפסנתרנית המוכשרת סינתיה פוטר בקומדיה "צעירה מדי לנשיקה" לצידו של ואן הפלין.
באותו העשור הופיעה אליסון פעמיים תחת הבמאי אנתוני מאן ולצידו של הכוכב ג'יימס סטיוארט בדרמה המוזיקלית של "סיפורו של גלן מילר" בתור הלן בורגר אשתו של המוזיקאי גלן מילר ובדרמה צבאית "מבצעי חיל המחץ האווירי" בתפקיד סאלי אשתו של קולונל רוברט "דאץ" הולנד.
היא שיחקה לצידו של המפרי בוגארט בסרט המלחמה של ריצ'רד ברוקס "עוד אחזור אליך" (Battle Circus), בקומדיה המוזיקלית "המין הנגדי" בתפקיד הזמרת קיי הילארד ובקומדיה "אישי גודפרי" בתפקיד איירין בולוק לצידו של כוכב הקולנוע האנגלי דייוויד ניבן (1957).
ב-1959 שיחקה בדרמה "אלמוני בזרועותי" לצדם של ג'ף צ'נדלר וסנדרה די.
אליסון זכתה בסדרת דרמה על שמה בת שתי עונות בשנת 1959, "The DuPont Show with June Allyson" בבימויו של ארתור הילר.
אליסון ניהלה שלוש מערכות נישואים במהלך חייה והייתה אמא לשני ילדים השחקנים פמלה ודיק פאוול ג'וניור ממערכת נישואיה הארוכה לכוכב הקולנוע דיק פאוול.
עד למותה היא הייתה נשואה לשחקן דייוויד אשהארו.
אליסון נפטרה ב-8 ביולי 2006 מסיבוכים במערכת הנשימה שלה בעיר הוג'איי שבקליפורניה כשהיא בת 88.
הוליווד ערכה מחווה לאליסון בטקס האוסקר של 2007 עם קטע וידאו לזכרה.
נערות שתים ומלח אחד (1944)
עוד תעלה תזרח השמש (1946)
עוד אחזור אליך (Battle Circus) (1953)
סיפורו של גלן מילר (1954)
ידים רעבות לשלטון (Executive Suite) (1954)
מבצעי חיל המחץ האווירי (1955)
אתה לא יכול לברוח מזה (1956)
הם רק הורגים את הבעלים שלהם (1972)
בחורה, שני בחורים, ואקדח (2001)
ג'ון אלדרטון הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר מתפקידיו בסדרות הטלוויזיה "על אדונים ומשרתים", "תומאס ושרה", " Little Miss", "" ובדיבוב האנגלי של "סמי הכבאי" המקורי (העונות הראשונה - הרביעית).
לעיתים שיחק אלדרטון לצד אשתו השחקנית פולין קולינס.
אלדרטון נולד בגיינסבורו שבמחוז לינקולנשייר.
הוא בנם של איווי וגורדון ג'ון אלדרטון.
הוא גדל בעיר האל ולמד בבית הספר התיכון קינגסטון.
תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בתפקיד ד"ר מון באופרת הסבון "Emergency – Ward 10" של ITV.
הוא התחתן עם השחקנית ג'יל בראון שהייתה שותפה שלו לסדרה, אך מאוחר יותר הם התגרשו.
אחרי שהופיע בסרטי קולנוע אחדים כמו "The System" (1964), "Assignment K" (1968), "דאפי" (1968) ו"חניבעל ברוקס" (1969), החל לשחק בתפקיד הראשי בקומדיית המצבים , בתפקיד המורה האומלל מר הדג'ס.
ב-1971 גילם את אותו תפקיד בסרט קולנוע באותו שם.
ב-1972 הופיע בסדרה הקומית "My Wife Next Door" של ה-BBC לצידה של האנה גורדון.
על תפקידו בסדרה זכה אלדרטון בפרס ג'ייקוב.
לאחר מכן קיבל אלדרטון את תפקיד הנהג, תומאס ווטקינס, בסדרת הדרמה המצליחה של ITV "על אדונים ומשרתים" בה הופיע לצידה של אשתו פולין קולינס.
לבני הזוג נולדה בת, השחקנית קייט אלדרטון ושני בנים.
קולינס ואלדרטון כיכבו יחד גם בסדרת הספין אוף "תומאס ושרה", ובסיטקום נוסף בשם "No, Honestly".
כמו כן הם הופיעו יחד בסדרה של עיבודים לסיפורים קצרים בשם "וודהאוס פלייהאוס" (1975–1978).
בין לבין אלדרטון השתתף בסרט המדע בדיוני "זרדוז" (1974).
ב-1976 גילם את דמותו של הווטרינר ג'יימס הריוט ביורקשייר של שנות השלושים, בסרט "It Shouldn't Happen to a Vet".
הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הייתה באוגוסט 1961 בתיאטרון רויאל יורק, במחזה "Badger's Green" מאת ר.
אחרי תקופת מה בתיאטרון הרפרטוארי, ב-1965 הופיע לראשונה בתיאטרון מרמייד בלונדון במחזה "Spring and Port Wine" בתפקיד הרולד קרומפטון.
בהמשך הועברה ההצגה לתיאטרון אפולו.
במרץ 1969 שיחק בתפקיד אריק הוידן בהפקה של הרויאל שייקספיר קומפני של המחזה "Dutch Uncle" בתיאטרון אלדוויץ'.
ביולי 1969 גילם את ג'ימי קופר במחזה "The Night I Chased the Women with an Eel" ב"קומדי תיאטר".
באוקטובר 1973, השתתף בתפקיד סטנלי ב"סיפורי פאנץ' וג'ודי" בתיאטרון Howff, ובאותו תפקיד הופיע גם ב"קומדי תיאטר".
ב-1975 שיחק במחזה "מסיבת יום הולדת" מאת הרולד פינטר בתפקיד סטנלי בתיאטרון שו.
בתיאטרון אפולו שיחק במאי 1976 במחזה "Confusions" מאת אייקבורן וגילם ארבע דמויות.
בשנות השמונים והתשעים היו לאלדרטון מעט הופעות בטלוויזיה.
עם זאת הוא דיבב בסדרת הטלוויזיה "'Little Miss" יחד עם אשתו פולין קולינס.
בין השנים 1987 ו-1994 שימש כקריין בדיבוב האנגלי של הסדרה "סמי הכבאי", בה דיבב את כל הדמויות.
בין השנים 1989 ו-1992 כיכב בסדרה "Forever Green" בתפקיד ג'ק בולט, וב-1995 הופיע בסרט הקולנוע "Clockwork Mice".
אלדרטון כיכב לצידה של אשתו, פולין, בסרט "Mrs Caldicot's Cabbage War" משנת 2002, ובסרט "נערות לוח השנה" מ-2003. בטלוויזיה שיחק ב-2004 בסדרת הדרמה של ה-BBC "הוא ידע שהוא צודק" על פי רומן של אנתוני טרולופ.
עוד ב-2004 השתתף בעונה הראשונה של הסדרה "דוק מרטין" בפרק "Of All the Harbours in All the Towns" בתפקיד המלח ג'ין סלייטר, ידיד ואהובה של הדודה ג'ואן.
בסדרה "דוריט הקטנה", עיבוד משנת 2008 לספרו של צ'ארלס דיקנס שיחק אלדרטון בתפקיד כריסטופר קסבי.
ב-1969 נשא אלדרטון לאישה את השחקנית פולין קולינס והם חיים בהמפסטד שבלונדון.
לאלדרטון יש בת חורגת בשם לואיז.
ג'ון אורשל הוא מתמטיקאי אמריקאי-קנדי ושחקן פוטבול לשעבר, ששיחק בתפקידי גארד וסנטר בקבוצת בולטימור רייבנס בליגת ה-NFL.
חבר במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פרינסטון.
ג'ון אורשל נולד בויניפג, שבקנדה, לוניטה פארקר, עורכת דין; וג'ון אורשל, כירורג.
בוגר תואר ראשון (מ-2012) ושני (2013) במתמטיקה מאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה ובעל דוקטורט במתמטיקה מMIT (סיים ב-2021).
באוניברסיטאות הללו גם לימד ותרגל.
תחומי המחקר שלו הם אלגברה ליניארית, אנליזה נומרית, תורת הגרפים ולמידת מכונה.
בשנת 2016 הפסיד במשחק ראווה של שחמט בזק מול שחמטאי הצמרת העולמית, פביאנו קרואנה, כאשר לאורשל הוקצבו 3 דקות ולקרואנה 2 דקות.
בדראפט 2014 הוא נבחר על ידי בולטימור רייבנס.
הוא השתתף ב-40 משחקים מהם ב-13 היה בהרכב פותח.
ב-27 ביולי 2017 הודיע על פרישה מפוטבול.
בשנת 2017 כלל אותו פורבס ברשימת "30 מתחת ל-30" בקטגוריית המדע.
נשוי לסופרת ולעיתונאית הספורט לואיזה תומאס.
הם כתבו יחד את הביוגרפיה Mind and Matter: A Life in Math and Football על חייו של אורשל בעולם הספורט המקצועי במקביל לעולם המדע.
אלכסנדר הוא קצין בדימוס בדרגת תת-אדמירל בצי ארצות הברית.
כיהן כמפקד הצי השלישי של ארצות הברית.
אלכסנדר נולד בפורט נצ'ס שבטקסס.
ב-1982 סיים תואר ראשון בהנדסת מכונות מאוניברסיטת טקסס טק.
בדצמבר 1982 התגייס לצי ארצות הברית ובנובמבר 1983 הוכשר כאיש צוות אוויר.
שירת כנווט ומפעיל מערכות במטוסי A-6E בטייסת התקיפה 165 על נושאת המטוסים "קיטי הוק", בטייסת התקיפה 155 על נושאת המטוסים "אינדיפנדנס", בטייסת התקיפה 196 על נושאת המטוסים "קרל וינסון", וכמדריך טיסה בטייסת 128. שירת בקבוצת המשחתות-סיירות השלישית על נושאת המטוסים "נימיץ" וכסגן מפקד נושאת המטוסים "דוויט אייזנהאור".
פיקד על טייסת התקיפה האלקטרונית 135 ("העורבים השחורים"), במאי 2006 מונה למפקד אוניית לוחמה אמפיבית "USS Juneau" ושירת בתפקיד עד אוגוסט 2007. בין ינואר 2010 לספטמבר 2012 פיקד על נושאת המטוסים "אברהם לינקולן" והוביל אותה במהלך פעילות מבצעית ב"מבצע חירות מתמשכת", במהלכה ביצעו כוחותיה למעלה מ-2,000 גיחות מבצעיות ב-172 ימים.
כאדמירל משנה שימש עוזר למפקד פיקוד כוח האדם של הצי.
באוקטובר 2014 מונה למפקד כוח משימה 70 וכוח נושאות המטוסים החמישי של הצי השביעי ושירת בתפקיד עד יולי 2016. בתפקידו הבא שימש מנהל המבצעים הימיים בפיקוד כוחות הצי.
בספטמבר 2017 קודם לדרגת תת-אדמירל ומונה למפקד הצי השלישי של ארצות הברית.
הוא שירת בתפקיד עד ספטמבר 2019 ופרש מהצי.
במהלך שירותו צבר למעלה מ-3,200 שעות טיסה ומעלה מ-700 נחיתות על נושאות מטוסים.
אלכסנדר בעל תואר שני בלימודי ביטחון מקינגס קולג' שבאוניברסיטת לונדון, בוגר קורס פיקוד ומטה של הצי המלכותי הבריטי ובוגר התוכנית להנעה גרעינית של צי ארצות הברית.
הוא נשוי לשרלוט ואב לשניים.
ג'ון ניקולסון איירלנד היה מלחין ומורה אנגלי.
רוב יצירותיו הן מיניאטורות לפסנתר ושירים בליווי פסנתר.
יצירותיו המוכרות ביותר הן היצירה הקצרה, אינסטרומנטלית או תזמורתית "The Holy Boy", מוזיקה לפואמה "Sea Fever" מאת ג'ון מייספילד, קונצ'רטו לפסנתר שהיה מנוגן לעיתים קרובות בעבר, נעימת המזמור "My Song Is Love Unknown" והמוטט הכוראלי "Greater Love Hath No Man.
ג'ון איירלנד נולד בבאודון, מנצ'סטר רבתי, צ'שייר, למשפחה ממוצא סקוטי, בעלת מעמד תרבותי מסוים.
אביו, אלכסנדר איירלנד, מו"ל ובעל עיתון, היה בן 69 כשג'ון נולד.
ג'ון היה הצעיר בחמשת ילדיו של אלכסנדר מנישואיו השניים (אשתו הראשונה מתה).
אמו, אני אליזבת ניקולסון איירלנד, הייתה ביוגרפית, צעירה בשלושים שנה מבעלה.
היא מתה באוקטובר 1893, כשג'ון היה בן 14, ואלכסנדר מת כעבור שנה.
ג'ון איירלנד תואר כ"אדם מופנם, נוטה לביקורת עצמית ורדוף זכרונות מילדותו העגומה".
איירלנד התחיל ללמוד בקולג' המלכותי למוזיקה בשנת 1893, שם למד פסנתר אצל פרדריק קליף ועוגב, כמקצוע שני, אצל וולטר פאראט.
משנת 1897 למד הלחנה אצל צ'ארלס ויליירס סטאנפורד.
בשנת 1896 התמנה איירלנד לעוגבר שני בכנסיית השילוש הקדוש בלונדון, ובהמשך, מ-1904 עד 1926, כיהן כעוגבר ומנצח מקהלה בכנסיית סנט לוק בצ'לסי.
איירלנד החל לעשות לו שם בראשית המאה ה-20 כמלחין שירים ומוזיקה קאמרית.
הסונאטה מס' 1 לכינור משנת 1909 זכתה בפרס בתחרות בינלאומית, שארגן פטרון המוזיקה הקאמרית וולטר וילסון קובט.
להצלחה רבה עוד יותר זכתה הסונאטה השנייה שלו לכינור: לאחר השלמתה בינואר 1917, הגיש אותה לתחרות שמטרתה הייתה לסייע למוזיקאים בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
ביצוע חוזר של הסונאטה לכינור בידי איירלנד והכנר דזירה דפו מילא עד אפס מקום את ויגמור הול בלונדון.
איירלנד הרבה לבקר באיי התעלה ושאב השראה מנופיהם.
בשנת 1912 חיבר יצירה לפסנתר בשם "קסם האי", (הראשון בשלושה קטעים בקובץ "עיטורים", כששהה בגרנזי, והקובץ בן שלושת הקטעים לפסנתר "סארניה: תמונת אי" נכתב שם ב-1940. הוא פונה מן האי ממש לפני הכיבוש הגרמני בעת מלחמת העולם השנייה.
משנת 1923 לימד איירלנד בקולג' המלכותי למוזיקה.
בין תלמידיו שם ריצ'רד ארנל, ארנסט ג'ון מורן, בנג'מין בריטן (שתיאר לאחר זמן את איירלנד כבעל "אישיות חזקה אבל אופי חלש") והמלחין אלאן בוש.
ג'פרי בוש (אין קרבה בין השנים), היה תלמידו של איירלנד באופן פרטי, ובהמשך ערך או עיבד רבות מיצירותיו של איירלנד להוצאה לאור,
ג'ון איירלנד היה רווק מושבע, פרט לתקופה קצרצרה שבה, ברצף מהיר, נישא, נפרד, והתגרש.
ב-17 בדצמבר 1926, בגיל 47, נשא לאישה תלמידה בת 17, דורותי פיליפס.
נישואים אלה התבטלו ב-18 בספטמבר 1928 והסברה היא, שהם לא הגיעו לידי מימוש.
הוא התעניין באופן דומה בסטודנטית צעירה אחרת, הלן פרקין (1996-1909), פסנתרנית ומלחינה, שלה הקדיש את הקונצ'רטו לפסנתר במי במול מז'ור ואת "אגדה" לפסנתר ותזמורת (שנכתב תחילה כקונצ'רטו שני).
היא ניגנה בביצוע בכורה את שתי היצירות, אך אם היו לו כוונות ליחסים עמוקים יותר עמה, הן נכזבו כשפרקין נישאה לג'ורג' מאונטפורד אדיה, תלמיד של גאורג איבאנוביץ' גורדייף, ולאחר זמן היגרה עמו לאוסטרליה.
בהמשך ביטל איירלנד את ההקדשות.
ב-1947 יצר איירלנד קשר עם עוזרת אישית ובת לוויה, הגב' נורה קרקבי, שנשארה עמו עד יומו האחרון.
על אף קשרים אלה עם נשים, ברור מכתביו הפרטיים, שנטיותיו המיניות היו בכיוון אחר ופרשנים רבים תומכים בדעה זו.
ג'ון הנרי איטון היה פוליטיקאי ודיפלומט אמריקאי מטנסי, שכיהן כחבר בסנאט ארצות הברית וכמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלו של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון.
בעת כניסתו לסנאט היה איטון בן 28 ובכך היה לסנאטור הצעיר ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית.
איטון היה עורך דין בטנסי שהיה לחלק מרשת של תומכים במערכות הפוליטיות של אנדרו ג'קסון.
הא גם שירת במיליציה המדינתית כקצין בדרגת מייג'ור ומהלך מלחמת 1812 הוא היה שלישו של ג'קסון והשניים שירתו יחדיו במשך כל המלחמה, כולל קרב ניו אורלינס.
לאחר שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינת טנסי ב-1815 וב-1816, נבחר איטון ב-1818 כחבר בסנאט ארצות הברית, אף על פי שהוא טרם הגיע לגיל 30 שנקבע בחוקה כגיל מינימלי לבחירה.
לאחר בחירתו של ג'קסון לנשיאות בשנת 1828, התפטר איטון מחברותו בסנאט והצטרף לקבינט של ג'קסון כמזכיר המלחמה.
איטון ורעייתו פגי, היו במוקד של פרשייה שארעה במהלך תקופת כהונתו הראשונה של ג'קסון.
במה שנקרא פרשיית התחתונית, סירבו נשות החברה של וושינגטון להתחבר עם בני הזוג איטון.
נשותיהם של סגן הנשיא, חברי הקבינט וחברי הקונגרס התייחסו בהתנשאות כלפי פגי איטון בשל נסיבות נישואיה.
ג'ון ופגי איטון נישאו זמן קצר לאחר מות בעלה הראשון.
כחלק מאסטרטגיה לפתרון המשבר, התפטר איטון מתפקידו כמזכיר המלחמה.
מאוחר יותר הוא מונה כמושל טריטוריית פלורידה וכשגריר ארצות הברית בספרד.
לאחר שובו לארצות הברית ב-1840 סירב איטון לתמוך בנשיא המכהן מרטין ואן ביורן במרוץ לבחירתו מחדש.
ואן ביורן היה סגנו של ג'קסון בתקופת כהונתו השנייה וסירובו של איטון לתמוך בוואן ביורן נבע מכעסו על הנשיא לשעבר על התנהלותו בפרשיית התחתונית.
עם פרישתו התגורר איטון בוושינגטון, שם הוא מת ב-1856 ונטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
ג'ון איטון נולד ליד העיירה סקוטלנד נק (Scotland Neck) שבמחוז הליפקס שבקרוליינה הצפונית לג'ון ואליזבט איטון.
ג'ון איטון האב היה יצרן רהיטים ששימש גם כחוקר מקרי המוות של המחוז והיה חבר בבית הנבחרים של צפון קרוליינה.
דודו של איטון, מייג'ור פינקרטאם איטון, היה קצין בצבא הקונטיננטלי שנהרג בקרב במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ג'ון איטון האב החזיק בבעלותו שטח אדמה גדול במרכז טנסי ובמפקד האוכלוסין של 1790 נרשם שהיו בבעלותו 12 עבדים.
ג'ון איטון הצעיר למד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל בין השנים 1802 – 1804. לאחר מכן הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ועבר לעיר פרנקלין שבטנסי, שם החל לעבוד כעורך דין.
איטון היה פעיל במיליציה של טנסי, שם הוא קיבל דרגת מייג'ור.
הוא פיתח ידידות קרובה עם אנדרו ג'קסון, שירת כשלישו האישי במהלך מלחמת 1812 ולקח חלק במערכות העיקריות שהוביל ג'קסון.
הוא תמך בהחלטתו השנויה במחלוקת של ג'קסון לתקוף את פנסקולה שבפלורידה הספרדית, על בסיס הטענה שספרד הציבה את עצמה כאחד הצדדים במלחמה כאשר אפשרה לכוחות בריטים לכבוש את הטריטוריה.
איטון השתתף בקרב ניו אורלינס.
לאחר המלחמה קיבל ג'קסון את הפיקוד על המחוז הצבאי של צבא ארצות הברית ומיקם את מפקדתו בביתו, ההרמיטאז' שבנאשוויל, טנסי, ואיטון שירת במטה שלו.
מאוחר יותר היה איטון לאחד התומכים הראשיים במועמדותו של ג'קסון לנשיאות.
ג'ון ריד, שהיה גם הוא שלישו של ג'קסון, החל ב-1816 לכתוב את הביוגרפיה של ג'קסון, אך מת לאחר שהספיק לכתוב רק ארבעה פרקים.
איטון השלים את כתיבת הספר, שיצא לאור ב-1817 בשם "חייו של אנדרו ג'קסון".
ספר זה עבר הגהה ופורסם מחדש ב-1824 וב-1828. זה המקור העיקרי לעבודת הביוגרפים העתידיים של ג'קסון.
בין השנים 1815 – 1816 כיהן איטון כחבר בית הנבחרים של טנסי.
ב-1818 הוא נבחר לסנאט ארצות הברית מטעם טנסי וכיהן בתפקיד זה עד 1829. כניסתו לסנאט בגיל 28 הייתה יוצאת דופן.
היא סתרה את דרישות חוקת ארצות הברית שכל הסנאטורים חייבים להיות לפחות בגיל 30. בשנים הראשונות הללו לקיומה של ארצות הברית, פרטים אישיים, כולל תאריך הלידה, לא תועדו תמיד באופן מלא.
איטון, הנרי קליי, ארמסטד תומסון מייסון וככל הנראה גם אחרים, החלו את כהונתם בסנאט לפני שהגיעו לגיל הנדרש.
כניסתו של איטון לסנאט בגיל 28 הפכה אותו לאדם הצעיר ביותר שידוע שכיהן כחבר הסנאט.
שלא כמו רבים מאנשי הדרום, תמך איטון בפשרת מיזורי ב-1820. ב-11 במרץ אותה שנה, במכתב ששלח לג'קסון, הוא טעם ש"זה יצר פילוגים ועורר רגשות כעס, יצר תופעות שנראו חשוכות ואיומות ואיימו על האינטרסים ועל ההרמוניה של האומה".
הוא המשיך להיות ידיד קרוב של ג'קסון ובעת כהונתו בסנאט הוא תמך בתנועת "הדמוקרטיה הג'קסונאית".
ב-1821 הוא האיץ בג'קסון לקבל את המינוי כמושל הטריטוריה החדשה של פלורידה שארצות הברית החלה לשלוט בה אז, והוא אכן קיבל את הצעתו.
בין השנים 1827 – 1829 כיהן איטון כיושב ראש ועדת הסנאט למחוז קולומביה.
ב-1822 ניסו איטון וויליאם ברקלי לואיס להציב מועמד שיתמודד מול הסנאטור השני מטנסי, ג'ון ויליאמס, שהתנגד בגלוי למועמדתו של ג'קסון לנשיאות בבחירות לנשיאות של 1824. לאחר שלא עלה בידם לאתר מועמד בעל סיכויים להיבחר, הם הציבו את מועמדותו של ג'קסון עצמו.
האסטרטגיה הזאת הוכחה כמוצלחת וג'קסון ניצח.
איטון גם סייע לקדם את מערכת הבחירות של ג'קסון לנשיאות באמצעות "מכתבי ויומינג", שפורסמו בעיתונות.
במכתבים אלו שיבח איטון את עברו של ג'קסון.
הוא גם הילל אפילו את הצעדים הכי שנויים במחלוקת של ג'קסון, כמו השעיית צו הביאס קורפוס בניו אורלינס ב-1815. "וושינגטון היה נוהג בדיוק כך", הוא טען.
ב-1825 הוענק לו תור כבוד מאוניברסיטת צפון קרוליינה.
ב-1828 הוא תמך במכסי המגן שהוטלו על ידי הקונגרס ושהגנו על תעשייתן של מדינות הצפון ובשל כך כונו על ידי מדינות הדרום "מכס התועבות".
ב-1813 נשא איטון לאישה את רעייתו הראשונה, מיירה לואיס (1815-1788), בתו של ויליאם טרל לואיס, איש עסקים ובעל קרקעות בולט מטנסי.
לאחר מות אביהן, היו ג'ון ומיירה איטון לאפוטרופוסים של מרי, אחותה של מיירה.
נישואיו אלו חיזקו את קשריו של איטון עם ג'קסון.
ב-1829 נשא איטון לאישה את רעייתו השנייה, פגי אוניל טיברלייק (1879–1899), בעודו מכהן בסנאט.
פגי הייתה אם לשלושה ילדים: בן בשם ויליאם שמת בינקותו ושתי בנות בשם וירג'יניה ומרגרט.
איטון היה ידיד משכבר הימים של פגי ושל בעלה הראשון, ג'ון ב.
טימברלייק שמת כמה חודשים לפני שאיטון נשא את אלמנתו לאישה.
אנדרו ג'קסון הכיר את פגי וחיבב אותה, ואף על פי שהיה מקובל להמתין תקופת אבלות ארוכה יותר, עודד ג'קסון את איטון לשאת את פגי לאישה, באומרו, "מדוע כן, מייג'ור.
אם אתה אוהב את האישה, והיא אוהבת אותך, בהחלט שא אותה לאישה".
לג'ון ולפגי איטון לא נולדו ילדים.
ג'קסון, שהנהיג את המפלגה הדמוקרטית שהוקמה בינואר 1828, ניצח בבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה ובמרץ 1829 התפטר איטון מתפקידו כסנאטור כדי לקבל את המינוי של ג'קסון כמזכיר המלחמה של ארצות הברית.
הצבתו של איטון בתפקיד מזכיר המלחמה נעשתה ככל הנראה על רקע רצונו של ג'קסון שיהיה איתו ידיד אישי בקבינט שבו הוא יוכל לבטוח.
נשות המעגלים החברתיים של וושינגטון, בהובלתה של פלוריד קלהון, רעייתו של סגן הנשיא ג'ון קלהון, התנהגו בזלזול כלפי בני הזוג איטון בשל העובדה שהם נישאו זמן קצר מדי לאחר מותו של ג'ון טימברלייק, במקום להמתין את משך תקופת האבלות המקובלת.
התהלכו שמועות שג'ון ופגי ניהלו רומן עוד לפני מותו של בעלה הראשון.
על פי שמועות אלו, פגי, כמלצרית בבית המרזח של אביה, התנהגה התנהגות מינית מופקרת, או אף עסקה בזנות.
"פוליטיקת התחתונית" החלה לצוץ כאשר נשות חברי הקבינט, בהובלתה של פלוריד קלהון, סירבו להתחבר עם בני הזוג איטון.
הן סירבו להשתתף באירועים חברתיים בהם היא הייתה עשויה להיות נוכחת.
לדבריה של אמילי דונלסון (אחייניתו של הנשיא ג'קסון ששימשה כגברת הראשונה במקום רעייתו המנוחה) שקל איטון להתפטר כבר בחודשים הראשונים לכהונתו כמזכיר המלחמה.
הנשיא ג'קסון סירב להאמין לשמועות על התנהלותה בעבר של פגי איטון, באומרו לחברי הקבינט שלו, "היא צנועה כבתולה!".
מנקודת מבטו האנשים הבלתי מהוגנים היו מפיצי השמועות בעצמם, בין השאר בשל העובדה ששמועות אלו הזכירו לו את המתקפות שנעשו, במיוחד בבחירות 1828, כנגד רעייתו המנוחה רייצ'ל, על רקע נסיבות נישואיהם.
ג'קסון גם האמין שג'ון קלהון ליבה את האש בפרשייה כדרך להשגת השפעה פוליטית לצמיחתה של קואליציה נגד הנשיא.
מנגד, האשים דאף גרין, בן חסותו של קלהון, ועורך העיתון United States Telegraph, את איטון על כך שהוא ניהל פעולה חשאית להדחתם של חברי הקבינט סמואל אינגהם (מזכיר האוצר) וג'ון בראנץ' (מזכיר הצי).
הביוגרפים של ג'קסון, ריצ'רד ב.
רמיני מאמינים ששורשי העוינות כלפי בני הזוג איטון קשורים פחות בשאלות של מוסר והתנהגות ראויה וקשורים יותר למאבקים פוליטיים.
איטון היה כאמור תומך של "מכסי התועבה", שקלהון היה מתנגד חריף שלהם ועקב כך הוא רמז שזכותן של המדינות להשתמש בסעיף "זכות הביטול" בחוקת ארצות הברית המתיר להן לבטל כל חוק שנראה להן בלתי חוקתי.
איטון גם היה מקורב למזכיר המדינה מרטין ואן ביורן, תומך נוסף של המכסים ויריבו העיקרי של קלהון בשאלה מי יירש את ג'קסון לאחר תום כהונתו כנשיא.
ייתכן גם שקלהון רצה לסלק את איטון מהקבינט כאמצעי לקידום סדר היום שלו בנוגע למכסים והגברת כוחו הפוליטי במפלגה הדמוקרטית.
חברים רבים אחרים בקבינט הגיעו ממדינות הדרום ותחושותיהם היו דומות, במיוחד אינגהם, שהיה בעל ברית קרוב של קלהון ותמך בשאיפותיו להגיע לכס הנשיאות.
באביב 1830 התקבלו דיווחים שקלהון, בעת כהונתו כמזכיר המלחמה, תמך בגינוי ג'קסון על פלישתו ב-1818 לפלורידה (מלחמת הסמינול הראשונה).
דיווח זה הרתיח את הנשיא.
הפיצוץ הגדול ביותר בפרשייה היה מכתב שנשלח ב-12 במאי לג'קסון על ידי ויליאם קרופורד, מזכיר האוצר של הנשיא ג'יימס מונרו, על פיו קרופורד ציין שבניגוד לחשדותיו הקודמים של ג'קסון, היה זה קלהון, לא קרופורד עצמו, שגינה בקול את ג'קסון בישיבת הקבינט של מונרו.
מסיבות בלתי ברורות, קלהון ביקש מאיטון לפנות לג'קסון בנוגע לאפשרות שקלהון יפרסם את התכתובות שלו עם ג'קסון בימי מלחמת הסמינול הראשונה.
איטון לא עשה דבר, וזה גרם לקלהון להאמין שג'קסון אישר את פרסום המכתבים והוא פרסם אותם בעיתון Telegraph.
צעד זה היווה לכאורה ניסיון של קלהון להצדיק את עצמו כנגד קנוניה שתזיק לו ובכך הוא עורר עוד יותר את זעמו של הנשיא.
בינתיים, ואן ביורן, שהיה גם הוא אלמן, צידד בנשיא ג'קסון והגן על בני הזוג איטון.
בשל עמדתו זו, שהעלתה את קרנו בעיני הנשיא ובשל חילוקי הדעות בין ג'קסון לבין קלהון על מספר נושאים, בעיקר משבר "זכות הביטול", סומן ואן ביורן כיורשו של קלהון כסגן הנשיא.
באביב 1831 סייע ואן ביורן להביא את פרשיית התחתונית לקיצה כאשר הציע להתפטר מתפקידו כמזכיר המדינה.
הצעה זו נתנה לג'קסון הזדמנות לארגון מחדש של הקבינט שלו באמצעות בקשות מחברי קבינט נוספים להתפטר וכך התאפשר לו להחליף את מתנגדיו של איטון.
מכל חברי הקבינט, היחידי שנותר בתפקידו היה האחראי על הדואר, ויליאם ט.
איטון, שהיה הציר המרכזי בפרשה, הסכים גם הוא להתפטר.
ב-17 ביוני 1831, יום לפני שאיטון התפטר באופן רשמי, הופיע מאמר בעיתון Telegraph שעל פיו "הוכח" שמשפחותיהם של אינגהם, בראנץ' ושל התובע הכללי ג'ון מקפרסון ברין סירבו להתרועע עם פגי איטון.
איטון כתב לכל השלושה מכתבים בהם דרש את תגובתם על המאמר.
אינגהם השיב במכתב מלא בוז וציין שעל אף שהוא לא היה המקור למאמר, המידע בו נכון.
ב-18 ביוני קרא איטון לאינגהם להתמודד מולו בדו-קרב.
את הדרישה הוא העביר באמצעות מי שייעד להיות עוזרו בדו-קרב, גיסו, דר' פיליפ ג.
רנדולף, שהגיע לאינגהם פעמיים ואיים עליו בפעם השנייה שהוא ייפגע פיזית אם הוא לא יענה לדרישותיו של איטון.
למחרת שלח אינגהם הודעה שהוא מסרב להתייצב לדו-קרב.
מצב זה שם את איטון כמי שראוי ל"רחמים ובוז".
הוא כתב מכתב נוסף לאינגהם והאשים אותו בפחדנות.
אינגהם קיבל ידיעה שאיטון, רנדולף ואחרים מחפשים אחריו כדי לתקוף אותו.
בכל אופן, הוא דיווח שבשני הלילות הבאים המשיכו איטון ואנשיו לארוב סביב לביתו ולאיים עליו.
לאחר מכן הוא עזב את העיר ושב בבטחה לביתו.
הוא דיווח לג'קסון את גרסתו על מה שהתרחש וג'קסון ביקש מאיטון להשיב על ההאשמה.
איטון הודה שהוא "עבר ליד" המקום בו אינגהם התאכסן, "אך בשום נקודת זמן לא ניסה להיכנס...
ב-1832 הציג ג'קסון את ואן ביורן כמועמד להיות שגריר בלונדון.
קלהון חיסל את מועמדותו של ואן ביורן בהצבעה צמודה ואמר: "זה יהרוג אותו, אדוני, יהרוג אותו, הוא לעולם לא יבעט, אדוני, לעולם לא יבעט".
למעשה המהלך של קלהון בעצם תרם לוואן ביורן על ידי כך שהציג אותו כקורבן של פוליטיקה קטנונית ששורשיה היו בעיקר בפרשיית התחתונית.
בסופו של דבר הוצגה מועמדותו של ואן ביורן לתפקיד סגן הנשיא והוא נבחר כשותפו למרוץ של ג'קסון בבחירות לכהונה שנייה שנערכו באותה השנה.
הפרשייה תרמה להחלפתו של העיתון Telegraph כשופר התעמולה העיקרי של הממשל.
ג'קסון גייס את עזרתו של התומך הוותיק, פרנסיס פרסון בלייר, שבנובמבר 1830 הקים את העיתון שנודע בשם The Washington Globe, שמאותה עת והלאה שימש כביטאונה של המפלגה הדמוקרטית.
הפרשייה תרמה גם ליצירתו של "קבינט המטבחון" (Kitchen Cabinet).
בקיץ 1830, לאחר קבלת "חוק עקירת האינדיאנים", שאפשר את העברתם של חמשת השבטים המתורבתים מבתיהם בדרום לאדמות שנמסרו להם בטריטוריה האינדיאנית (שטחה הנוכחי של אוקלהומה), ניהלו ג'קסון, איטון, והגנרל ג'ון קופי, משא ומתן עם שבט הצ'יקאסו, שעד מהרה הסכימו לעבור מערבה במסגרת הסכם פרנקלין שנחתם באוגוסט.
את ניהול המשא ומתן עם שבט הצ'וקטו הפקיד ג'קסון בידיהם של איטון וקופי.
בשל מיומנות ניהול המשא ומתן שלהם שהייתה נמוכה בהשוואה לזו של לג'קסון, הם שיחדו לעיתים את ראשי השבטים כדי להשיג את הסכמתם.
בדרך כלל פעלה טקטיקה זו בהצלחה, וראשי השבטים חתמו על "הסכם ערוץ הארנב המרקד", בו הם הסכימו לעבור מערבה.
העברת שבטי הצ'וקטו התבצעה בחורף 1831–1832 והייתה רצופה בסבל ובתלאות.
כמזכיר המלחמה תמך איטון במתן פיצוי לחיילים ששירתו בכבוד עם שחרורם.
הוא גם הקים את משרד המהנדסים הטופוגרפיים של צבא ארצות הברית כיחידה נפרדת במחלקת המלחמה.
לאחר התפטרותו שב איטון לטנסי.
לאחר הגעתם לשם סבלה פגי איטון מבריאות רופפת.
ג'קסון תכנן לאייש את משרתו של איטון במחלקת המלחמה בסנאטור מטנסי, יו לאוסון וייט, וכך היה אמור להתפנות מושב בסנאט שאיטון יכול היה לאייש.
וייט סירב להצעה על אף שג'קסון דחק בו.
איטון עצמו ניסה לשוב לסנאט בהתמודדות מול הסנאטור המכהן, פליקס גראנדי ב-1832. בבחירות אלו נותר ג'קסון נייטרלי באופן רשמי, שכן גראנדי היה גם הוא חבר המפלגה הדמוקרטית, ובסופו של דבר הובס איטון.
הוא שימש כנציג בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטים ב-1832. במכתב ששלח לג'קסון לפני הוועידה, הצהיר איטון על תמיכתו בבחירתו של ג'קסון בוואן ביורן לסגן הנשיא.
הוא גם ביקש שכמה מידידיו יקבלו מינויים בממשל החדש.
בהמשך מונה איטון לתפקידים שהרחיקוהו מוושינגטון.
תחילה הוא כיהן כמושל טריטוריית פלורידה בין השנים 1834 – 1836. ב-1835 החלה האלימות להסלים בין שבטי הסמינול לבין המתיישבים.
בני השבט חתמו על הסכם בו הם הסכימו על העברתם מערבה, אך עם זאת רבים מהם התנגדו לכך.
איטון הזהיר את ג'קסון מפני הפגנה מוגזמת של כוח צבאי, מתוך חשש שצעד כזה תהווה התגרות יתר בסמינול בהמשך.
בתחילה שמע ג'קסון להצעה, אך המשך מדיניות זו הוכחה כבלתי אפשרית לנוכח המשך התקיפות של הסמינול.
בסופו של דבר הובילו מעשי האלימות לפרוץ מלחמת הסמינול השנייה.
ב-1836 הוחלף איטון בתפקיד המושל בריצ'רד ק.
מאוחר יותר באותה שנה הוא מונה כשגריר בספרד, תפקיד בו הוא כיהן עד 1840. תקופת כהונתו הייתה חסרת ייחוד.
ואן נס, נרתע מאיטון, ודיווח שממשלת ספרד לא העריכה את יכולותיו.
הוא האמין שאיטון "לא רק שלא מסוגל לשלב שני רעיונות נפוצים, אלא גם לא יכול להבין אחד מהם", וטען שניתן לתאר את הרגלי העבודה של איטון בצורה הטובה ביותר כ"עצלים".
הוא גם ציין שהגברת איטון הייתה מעורבת בהפצת רכילות אודות ואן ביורן ושהליכותיה היו נועזות דיין שממשלת ספרד החשיבה אותה כ"שגרירה האמיתית".
לבסוף, ואן נס האשים את בני הזוג איטון בהרגלי שתייה מוגזמים וכתב ש"שהשניים צורכים שני בקבוקי רום מהסוג החזק ביותר במשך שלושה ימים, כלומר ארבע כוסות לכל אחד מהם בכל יום, בנוסף ליין, ובמקביל הוא לועס טבק והיא מעשנת סיגרים".
עם שובו מספרד הודיע איטון על אי רצונו לתמוך בואן ביורן במערכת הבחירות לבחירתו מחדש ב-1840. ככל הנראה שורשיו של צעד זה היו נעוצים באי שביעות רצונו מהדרך בה התייחס אליו ואן ביורן בעת שירותו בספרד.
"ידידי מייג'ור איטון שב הביתה כשהוא נטול חוש הומור.
לדבריו הוא פוטר", כתב ג'קסון.
ועדיין, הכרזתו זו של איטון העציבה עמוקות את ג'קסון, שבמכתב לבלייר הרחיק לכת והאשים את איטון ב"התנשאות ובכך שהיה שותף למחנה האופוזיציוני הרבגוני של מתנגדי העבדות, מתנגדי הבונים החופשיים וחברי המפלגה הפדרליסטית 'הכחולים בהירים' (כאלה שנחשדו בשיתוף פעולה עם הבריטים במלחמת 1812)".
באופן רשמי הצטרף איטון למפלגה הוויגית, אך עד יומו האחרון הוא לא היה פעיל פוליטית.
באותה שנה הוא פגש בג'קסון כאשר זה האחרון עבר בטנסי במהלך מערכת הבחירות של ואן ביורן.
על פי רמיני, "שני הגברים התנהגו כיאות".
הביוגרף של ג'קסון, ג'יימס פרטון, כתב ב-1860 שהשניים לא התפייסו.
עם זאת, ההיסטוריון בן המאה ה-21, ג'ון פ.
מרסלק, טוען שהשניים כן התפייסו איש עם רעהו זמן קצר לפני מותו של ג'קסון ב-1845.
ג'ון ופגי איטון חיו בנוחות לאחר פרישתו בוושינגטון די.
הוא חזר לעסוק בעריכת דין והשניים שבו לפרנקלין שבטנסי בחופשות הקיץ.
איטון בחר לא להיות חבר בשום כנסייה, אך היה דמות בולטת בחוגים החברתיים של וושינגטון.
הוא היה נשיא לשכת עורכי הדין של וושינגטון.
באותה תקופה דווח שוב על הרגלי השתייה של בני הזוג איטון ונמתחה עליו ביקורת על כך שקיבל על עצמו ייצוג בתיק משפטי נגד איימוס קנדל, תומך אדוק של ג'קסון שהגן על האיטונים במהלך פרשיית התחתונית.
ג'ון איטון מת בוושינגטון ב-17 בנובמבר 1856, בגיל 66. טקס ההלוויה שלו התנהל במעונו והוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבוושינגטון.
הסופר בן התקופה, ויליאם ג'וזף סנלינג, בביוגרפיה של ג'קסון שכתב ב-1831, מתח ביקורת קשה על איטון.
בנוגע לביוגרפיה של ג'קסון שאיטון השלים, הוא כתב, "קשה לומר מה מבייש יותר, הגיבור (ג'קסון) או ההיסטוריון.
הספר כולל בקושי קטע בו האנגלית היא טובה, אך מכפר על כך בשפע של הערצה מוגזמת, על ידי השמטת מעשים מחפירים רבים ומחילה על אחרים".
נכון ל-1831, אמר סנלינג, הפך איטון ל"מושא הלעג של האומה".
רמיני אמר ש"ניתן להגדיר את כל פרשיית איטון כידועה לשמצה.
היא חיבלה במוניטין של אנשים רבים ושמה קצה ליחסי ידידות.
על אף כל זאת, הספד שפורסם בעיתון Washington's Daily National Intelligencer דיבר בשבחו של איטון.
צוין שלאחר מותו של איטון דחה רוג'ר טוני, נשיא בית המשפט העליון של ארצות הברית ישיבה של בית המשפט כדי שהנוכחים בדיון יוכלו להשתתף בהלוויה.
על שמו של איטון קרוי מחוז במדינת מישיגן.
ג'ון אוסן היה שחקן אמריקאי בתקופת הסרט האילם, הופיע כשחקן משנה במספר סרטים, והיה אחד השחקנים הגבוהים בהיסטוריה.
אמו, קריסטי (דניאלסן) מרולאג בנומדל, הייתה אישה נורווגית גבוהה במיוחד בסביבות 2.20 מטרים.
לא בטוח מי היה אביו, אך לדברי אחותו של אוסן, אוולין (שנפטרה בשנת 1988), אביו היה אלפרד אוסן.
כשאוסן היה בן עשר, הוא ואמו עברו מריידג'אי, איווה (שם התגורר דודו סם עם אשתו קורנליה) לשיין, בדקוטה הצפונית עם שני אחיו הקטנים.
הוא קודם לדרגה השנייה במסדר הבונים החופשיים בלשכת "הילנד פארק" מס' 382, בלוס אנג'לס ב -14 ביולי 1924.
כשהתגוררו בשיין, אמו של אוסן הפעילה מסעדה.
הוא למד בבית הספר ועזר בעסק המשפחתי.
בשנת 1902 נפטרה אימו והוא נשלח למשפחות אומנות רבות.
כשהמשפחה איתה הוא שהה החלה להפעיל בית מלון בלידס, צפון דקוטה, הוא עבר איתם לשם.
הצמיחה לגובה של אוסן התחילה לאט.
כשהוא הצטרף לזרם הלותרני, בכנסייה הלותרנית ליד שיין, בצפון דקוטה, הוא היה הילד הכי נמוך בכיתה.
על פי מקורות מסוימים, בבגרותו אוסן הגיע לגובה רב יותר מאשר נמדד לבסוף, והיה קרוב לגובהו שלרוברט וודלו, האדם המאומת ביותר בהיסטוריה.
דבר שלאחר מותו הוכח כלא נכון לאחר שאוסן נמדד, וגובהו היה 219.5 ס"מ.
אוסן עבד בחברת "Midway Chemical", חברה שבסיסה היה בשנים 1917–1918 בסנט פול.
לאחר מכן הוא עבד במופעים שונים, כולל Barnum & Bailey ותוכנית המופעים המפורסמות ביותר של קרקס CA Wortham.
מותו של הענק ג'ורג 'אוגר (George Auger) גרם לכך שאוסן הופיע בסרט למה לדאוג?
מאוחר יותר הוא שיחק במספר סרטים אילמים אחרים כמו טייגר בנגל, צ'רלי צ'אן בקרקס, כאבי גדילה, האם גברים נשואים צריכים לחזור הביתה?, לגיונרים בפריס, צעירים בלהבות, עוקץ העקיצות, יחי המלך ובסרט של טוד בראונינג, "פריקס", בהופעת אורח קטנה.
אוסן נפטר מדלקת ריאות ב-1 באוגוסט 1938 בבית החולים מנדוצ'ינו במדינת מנדוצ'ינו, קליפורניה.
מאוחר יותר נשלחה גופתו לרופא במיזורי לצורך בדיקה וניתוח.
השלד הוחזק על ידי הרופא, ובסופו של דבר נשלח לעיר לומה לינדה, בקליפורניה.
גופתו של אוסן נשרפה, ונערכה לו הלוויה לפי המסורת של הבונים החופשיים, בבית הקברות Forest Lawn בגנדלנד, קליפורניה.
רגע לפני מותו, בגיל 46, הוא נמדד, ונמצא בגובה של 2.13 מטרים, עם זאת הוא איבד קצת גובה בגלל הגיל ולא יכול היה לעמוד ישר לחלוטין.
ביוני 2008, אוניברסיטת לומה לינדה אישרה כי שלד אדם שנמצא באוסף שלהם ונמדד, היה באורך של לדבריהם היה זה השלד של ג'ון אוסן.
ג'ון אופי היה צייר היסטוריה ודיוקנאות בריטי.
הוא צייר מפורסמים מתקופתו, כולל בני משפחת המלוכה הבריטית, אנשי אמנות וספרות.
אופי נולד בטרבלס, בקורנוול, בריטניה.
הוא היה הצעיר מבין חמשת ילדיהם של אדוארד אופי, נגר אמן, ואשתו מרי (לבית טונקין).
הוא גילה כישרון מוקדם לציור ולמתמטיקה, ובגיל שתים-עשרה פתח בית ספר ערב לילדים עניים, שם לימד קריאה, כתיבה וחשבון.
אביו, לעומת זאת, לא עודד את יכולותיו וציפה שיעסוק בנגרות כמוהו.
היכולות האמנותיות של אופי הגיעו בסופו של דבר לידיעת הרופא והסאטיריקן המקומי, ד"ר ג'ון וולקוט, שביקר אותו במנסרה בה עבד בשנת 1775. כשהכיר בכישרונו הגדול, וולקוט הפך למנטור של ג'ון אופי, ומימן אותו, והתעקש שהוא יבוא לגור בביתו בטרורו.
וולקוט העניק לאופי עידוד, עצות, שכר לימוד ועזרה מעשית לקידום הקריירה המוקדמת שלו, כולל קבלת עבודות רבות לביצוע.
בשנת 1781, לאחר שצבר ניסיון מפורטרטים שצייר ברחבי קורנוול, עבר אופי ללונדון עם וולקוט.
שם הם התגוררו יחד, לאחר שהתקשרו בהסכם רשמי לחלוקת רווחים.
אף על פי שאופי זכה להשכלה אמנותית לא מבוטלת מוולקוט, הרופא בחר להציג אותו כילד שלמד בעצמו.
"דיוקן של ילד" שהוצג בשנה הקודמת, תואר בקטלוג כ"מקרה של גאון, שלא ראה תמונות מעולם." וולקוט הציג את "הפלא" בפני אמנים מובילים, כולל סר ג'ושוע ריינולדס, שהיה אמור להשוות אותו לקאראווג'ו, וכן לפטרונים פוטנציאליים.