tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנאבל ניגן עם מספר רב של מוזיקאים ידועי שם ביצירות קאמריות, ביניהם הכנרים קרל פלש ויוזף סיגטי, הויולן פאול הינדמית והצ'לנים פבלו קזאלס ופייר פורנייה.
בין תלמידי הפסנתר שלו היו ליאון פליישר, אלאן בוש, יוניס נורטון, פלורנס קירש דו ברול, נדיה אטינגון-רייכרט, קארלו צקי ואיש הרדיו קרל האס.
שנאבל, בהיותו יהודי, עזב את ברלין בשנת 1933 אחרי עליית הנאצים.
הוא חי באנגליה שנים אחדות ונתן כיתות אמן בטרמצו שעל אגם קומו באיטליה, לפני שעבר לאמריקה בשנת 1939. בשנת 1944 נעשה לאזרח ארצות הברית.
הוא קיבל משרת הוראה באוניברסיטת מישיגן וחזר לאירופה אחרי סיום מלחמת העולם השנייה.
הוא המשיך להופיע בקונצרטים משני צדי האוקיינוס האטלנטי עד סוף חייו; רשימת יצירותיו כללה בסופו של דבר סימפוניות, קונצ'רטו לפסנתר וחמש רביעיות מיתרים, וכן יצירות שונות, קטנות יותר.
הוא המשיך להקליט, אם כי לא נטה חיבה יתרה לכל התהליך באולפן ההקלטות.
בנו, קרל אולריך שנאבל, היה גם הוא פסנתרן קלאסי.
הוא הקליט עם אביו בין היתר יצירות מאת שוברט לפסנתר בארבע-ידיים.
שנאבל נקבר בבית הקברות של העיר שווייץ (בירת קנטון שוויץ).
בחלקת הקבר נקברו גם אשתו תרז, בנם קרל אולריך, אשתו של קרל, הלן (לבית פוגל) (1911–1974), שהייתה פסנתרנית מארצות הברית, ונכדם קלוד אלן מוטייר (1972–2002), שהיה גם הוא פסנתרן ונהרג בתאונת דרכים.
ב-2006 הכריזה עיריית שווייץ על קבר המשפחה כאנדרטה (דבר שמגן על חלקת הקבר מפני פגיעה).
ספרו של שנאבל, My Life and Music הוא תערובת של אוטוביוגרפיה ופרשנות על נושאים שונים בתחום המוזיקה.(reprinted 1988; Mineola, NY: Dover Publications;
ארתור קיל או מצר ארתור הוא מצר ים גאותי המפריד בין סטטן איילנד שבניו יורק למדינת ניו ג'רזי שבארצות הברית.
המצר נקרא גם "מצר סטטן איילנד" (Staten Island Sound).
אורכו של המצר כ-16 ק"מ מצפון לדרום והוא מחבר בין מפרץ רריטאן שבדרומו למפרץ ניוארק שבצפונו.
בצידו המערבי של המצר, בניו ג'רזי, מצויים בעיקר אזורי תעשייה.
מעברו השני, בצד של סטטן איילנד, ישנן בעיקר ביצות מלח.
המצר משמש מעבר למכליות בדרכן לנמל ניוארק.
הוא מועמק מעת לעת לעומק של 12 מטרים ולרוחב של כ-200 מטרים כדי לשמור על מעבר רחב ועמוק מספיק למכליות.
מעל המצר עוברים גשר גות'אלס ומעבר אאוטרברידג' וכן גשר המעלית האנכי ארתור קיל - הגדול מסוגו בעולם.
שני איים בלתי-מיושבים שוכנים במצר, האי פרולס והאי מדוז, שניהם חלק מרובע סטטן איילנד שבעיר ניו יורק.
ארתור קיל הוא תעלת נהר נטושה, שנחפרה על ידי נהר ההדסון בתקופה שבה, בשל קרח או סלעים, נסתמה יציאת נהר ההדסון אל האוקיינוס האטלנטי באזור מצרי וראזאנו.
רוחבו הניכר של מצר ארתור מעיד על כך שהוא היה מעבר ניקוז המים העיקרי של האזור בתקופה מסוימת - אולם לא תקופה ארוכה, מאחר שהמים לא חפרו לעומק הנהר.
בולי "מועדים לשמחה" ה'תשי"א בעיצובו של שיק
ארתור שִׁיק (לעיתים ארטור; בפולנית: Arthur Szyk; 16 ביוני 1894 – 13 בספטמבר 1951) היה צייר ומאייר יהודי-אמריקאי יליד פולין, שהתפרסם בסגנונו המאופיין באיורים צבעוניים.
שיק נולד בקיץ 1894 בעיר לודז' שבפולין הרוסית.
למד אמנות בפריז, בקרקוב ותקופה קצרה בארץ ישראל.
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הרוסי.
במסגרת שירותו הצבאי הגיע עד מרכז רוסיה, ושם הייתה לו הזדמנות להתרשם מן האדריכלות המזרחית, מן הדגמים הקישוטיים ומן הצבעוניות שהיו אופייניים למקום.
הוא הושפע גם מעיטור ספרים מימי הביניים ומכתבי יד פרסיים.
בשנת 1919 יצא לאור ספרו הראשון המאויר, שהיה סאטירה על המצב הפוליטי בגרמניה.
בשנת 1921 עבר לפריז, שם הוציא את מגילת אסתר מאוירת וספרים נוספים.
בשנת 1926 יצא לאור בפריז ספרו Le Juif qui rit ("היהודי הצוחק"), ובו בדיחות מאוירות על יהודים.
את ההקדמה לספר כתב השר .
באותה תקופה הציג מספר תערוכות, בהן לאיורים שערך לחבר הלאומים והוצג בז'נבה.
בשנת 1931 הכין איורים של הנשיא ג'ורג' וושינגטון והמהפכה האמריקאית.
בשנת 1934 ביקר בארצות הברית על מנת לקבל עיטור מיוחד מהקונגרס האמריקאי, לרגל שנת המאתיים להולדת ג'ורג' וושינגטון.
בשנת 1936 שהה שיק בפולין, ואז סיים את יצירתו המפורסמת ביותר – הגדה של פסח הידועה כהגדת שיק.
יצירה זו הוגדרה על ידי עיתון "הטיימס" הלונדוני כאחד מהספרים היפים ביותר שיצאו מתחת ידי אדם.
בכל אותה תקופה, שילב שיק איורים אנטי-נאציים ביצירותיו.
מפחד הגרמנים, ביקשו הבריטים משיק להשמיט איורים אלו מההגדה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה דעותיו האנטי-נאציות של שיק התקבלו בהערכה, ואפילו הפכו לנכס.
ההגדה הודפסה עם הקדשה למלך ג'ורג' השישי, והעותק הראשון הוענק לו במתנה.
שלטונות פולין ובריטניה שלחוהו לארצות הברית כדי שיעודד את החברה האמריקנית להתנגד לנאציזם.
בדצמבר 1940 התיישב בעיירה ניו כנען שבקונטיקט, ובה התגורר עד לפטירתו.
בשנות המלחמה פרסם שיק ספרים רבים וקריקטורות המציגות את הנאצים באור שטני ונלעג; לדוגמה – באיורים למגילת אסתר (בגרסה המאוחרת של ההוצאה), עיטר שיק את המן הרשע, תלוי על עץ, ועליו סמלי צלב הקרס.
שיק אייר עבור עיתונים וכתבי-עת רבים, וגם עבור גופים ממשלתיים ופרטיים.
אמו ואחיו של שיק, שהתגורר בפולין, נספו בשואה.
לאחר המלחמה הצטרף שיק ל"קבוצת ברגסון" הרוויזיוניסטית בראשותו של הלל קוק (פיטר ברגסון), שהגדירו: "מחלקת אמנות של איש אחד".
מעתה ואילך נסחף שיק בלהט האידיאל הציוני, תוך אהדה לקבוצות המחתרת של האצ"ל והלח"י.
בשנת 1947 השלים יצירה של שלושה ויטראז'ים, המתארים את גדעון, שמשון ויהודה המכבי, בבית הכנסת "תפארת ישראל בקליבלנד.
ב-22 במאי 1948 קיבל אזרחות של ארצות הברית.
לאחר קום המדינה אייר שיק את מגילת העצמאות, ואת בולי מועדים לשמחה של שנת תשי"א.
מיצירותיו הידועות (מלבד אלו שהוזכרו) ניתן למנות את ספרי התנ"ך המאוירים: איוב, ורות.
סיפורי הנס כריסטיאן אנדרסן, סיפורי אלף לילה ולילה, הכרזת העצמאות של ארצות הברית ועוד רבים.
יצירותיו מאופיינות בצבעים חזקים ובסגנון המזכיר את כתבי היד הפרסיים הקדומים.
שיק היה בעל מודעות פוליטית וחברתית גבוהה ונלחם נגד אפליית השחורים בארצות הברית ונגד המקארתיזם.
ב-1951 הוא נקרא לחקירה בפני ועדת הקונגרס בחשד לשיתוף פעולה עם הקומוניסטים.
חקירה זו פגעה בו קשות ובשובו ממנה לקה בהתקף לב ונפטר בגיל 57 בלבד, ב-13 בספטמבר 1951.
שיק היה נשוי לג'וליה ליקרמן, ולבני הזוג נולדו בן ובת.
ארתור רנסום היה סופר ועיתונאי בריטי.
נודע בעיקר בזכות ספרי ההרפתקאות לנוער מסדרת הסנוניות והאמזונות שכתב בשנות ה-30 וה-40. בנוסף כתב רנסום גם על חיי התרבות בלונדון, על אגדות עם רוסיות ועוד.
בין השאר סיקר את המהפכה הקומוניסטית ברוסיה, ונטען שהוא אף שלח ידו בריגול.
רנסום נולד בעיר לידס באנגליה, בנו של פרופסור להיסטוריה.
התחנך בעיר וינדרמיר שבאזור האגמים, אזור שהעביר בו חלק גדול מחייו ושהשפיע רבות על כתיבתו.
החל לימודי כימיה בקולג' יורקשייר, אך עזב ללונדון כעבור שנה, שם החל לעסוק בכתיבה.
בשנת 1907 יצא לאור ספרו, בוהמיה בלונדון (Bohemia in London), הנחשב ליצירתו הנודעת הראשונה.
הספר תיאר את התפתחותן וחייהן של הקהילות הספרותיות והאמנותיות בחיי התרבות של לונדון.
בשנת 1909 נישא לאיבִי קונסטנס ווקר, ולזוג נולדה בת.
הנישואים לא צלחו, וב-1913 עזב רנסום את משפחתו ועבר להתגורר בסנקט פטרבורג שברוסיה, בעקבות עניין בפולקלור הרוסי.
הוא אף פרסם אוסף של אגדות-עם רוסיות בשם Old Peter's Russian Tales.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד ככתב וסיקר את החזית המזרחית עבור העיתון "דיילי ניוז".
בהמשך עבר לכתוב על המהפכה הבולשביקית.
הייתה לו הכרות קרובה עם רבים ממנהיגי המהפכה, בהם לנין וטרוצקי.
מעבר לכתיבתו העיתונאית, יש הטוענים שהוא העביר מידע לשירותי הביון הבריטיים.
למרות זאת הוא התנגד להתערבות הזרה האנטי-בולשביקית במלחמת האזרחים ברוסיה.
בתקופה בה חי בסנקט פטרסבורג הוא פיתח קשר עם יבגניה פטרובנה, שהייתה מזכירתו של טרוצקי.
ב-1924 השניים נישאו ועברו לאנגליה, שם חיו באזור האגמים.
באנגליה רנסום עבד ככתב בעיתון הגארדיאן, ובתקופה זו החל בכתיבת סדרת הסנוניות והאמזונות, המבוססת בחלקה על נופי אזור האגמים ועל דמויות שהכיר.
הסדרה, שפורסמה בשנים 1930-1947, הצליחה בבריטניה ובעולם וזיכתה את רנסום בפרסים ספרותיים שונים.
לאחר מותו של רנסום בשנת 1967 תרמה אלמנתו רבים מחפציו האישיים למוזיאון אבוט הול בעיירה קנדל באזור האגמים, שם קיים חדר להנצחתו.
הוא ואשתו קבורים ברוּסלנד שבאזור.
תשע שנים לאחר מותו יצאה לאור אוטוביוגרפיה שלו המתארת את חייו עד 1931. חייו ופועלו מונצחים גם על ידי אגודת ארתור רנסום הפועלת ברחבי העולם.
ב-1988 נקרא אסטרואיד על שמו על ידי האסטרונום הצ'כי אנטונין מרקוס.
הסדרה עוסקת בהרפתקאות שעוברים הגיבורים במהלך חופשותיהם מבית הספר.
מרבית עלילות הספרים מתרחשות באזור האגמים באנגליה, ובנהרות, ימים ואגמים אחרים.
הטבע מהווה את הרקע להתרחשויות הספרים, והם מלאים תיאורים של השטת דוגיות וספינות, של דיג ושל מחנאות.
הסדרה עודנה פופולרית גם כיום, וידועה בשילוב של אווירה פסטורלית עם כתיבה ריאליסטית, ושל מתח ומסתורין עם תום הילדות וסיפור ההתבגרות.
שיטי סנונית הנועזים, תרגמה מאנגלית דבורה עומר, סדרת מצפן לנער, מסדה 1965
עמק הסנוניות, תרגמה מאנגלית רונית לנטין, סדרת מרגנית, זמורה-ביתן 1987
פיטר דאק, תרגמה מאנגלית רונית לנטין, סדרת מרגנית, זמורה-ביתן 1987
הים הנסתר, תרגמה מאנגלית רותי שמעוני, סדרת מרגנית, זמורה-ביתן 1987
ארתור ג'ון קרונקויסט בוטנאי אמריקאי שהתמחה בחקר משפחת המורכבים.
נחשב לאחד מהבוטנאים המשפיעים במאה ה-20, במידה רבה הודות ליצירת מערכת המיון של קרונקויסט.
ארתור קרונקויסט נולד ב-19 במרץ 1919, בסן חוזה שבקליפורניה.
הוריו התגרשו בצעירותו, והוא הובא על ידי אימו, יחד עם אחותו הגדולה, לעבוד בהנחת מסילת ברזל במדינת איידהו.
ארתור היה חניך נלהב בצופים, ושם רכש את אהבתו לטבע.
באידהו החל ללמוד לתואר ראשון, ושם החל ללמוד בוטניקת שדה מפי ריי דייוויס, שבאותה עת השלים את חיבורו אודות הפלורה של איידהו.
לאחר שהשלים את התואר השני בשנת 1938, קרונקויסט החל את לימודי המאסטר שלו ביוטה, שם נישא למייבל אלרד שאיתה נשאר עד מותו.
כתוצאה מתאונה שעבר בילדותו, הייתה ידו הימנית של ארתור משותקת בחלקה.
בשל כך, הוא לא התאים לשירות צבאי במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך הזמן הזה החל לעבוד על הדוקטורט שלו באוניברסיטת מינסוטה, וסיים את הפוסט-דוקטורט בשנת 1944. עבודתו עסקה בסוג אריגרון, ממשפחת המורכבים.
ארתור הועסק שנים רבות בגנים הבוטניים של ניו יורק.
הוא נפטר כתוצאה מהתקף לב ב-22 במרץ 1992, בשעה שהוא בחן פרטים של הסוג מנצליה (Mentzelia) מן המורכבים, בעשבייה של אוניברסיטת בריגהאם יאנג.
פיתוח מערכת המיון של קרונקויסט
החל מאמצע שנות ה-30 של חייו, החל קרונקויסט לבקר את מערכת המיון שנוצרה על ידי אדולף אנגלר וקארל פלנטר, ששלטה בכיפה מסוף המאה ה-19. על אף שלפני כן הוא עסק בעיקר במשפחת המורכבים, החל קרונקויסט לעסוק בסיסטמטיקה כללית של עולם הצומח.
הוא החל לכתוב פרסומים בנושא החל מ-1957, לאחר דיונים עם עמיתיו שהזהירו אותו מפני האתגר הכרוך ביצירת מערכת מיון חדשה.
במקביל עבדו על נושא זה בוטנאים אחרים ברחבי העולם כדוגמת רוברט ת'רון האמריקאי, רולף דהלגרן הדני וארמן טכטג'ן הרוסי.
כל אחד מהם עמד בפני פרסום מערכת סיסטמטית, אך זאת של ארתור קרונקויסט זכתה לאימוץ הנרחב ביותר.
בשנות ה-60 נוצר קשר ידידות קרוב בין טכטג'ן לבין קרונקויסט, והם העמידו אחד לרשות השני את המידע שאספו.
בשלב זה החל קרונקויסט ללמוד את השפה הרוסית, כשהמטרה הייתה להבין טוב יותר את הספרות המדעית שהצטברה ברוסיה הסובייטית, שברובה הגדול לא הייתה נגישה עבור שאר העולם.
הוא ערך מספר ביקורים בברית המועצות, על מנת להיפגש עם טכטג'ן ומדענים נוספים, וכן תרגם מאמרים רבים מרוסית לאנגלית.
את עבודתו הנרחבת אודות השקפתו הסיסטמטית פרסם קרונקויסט ב-1968 תחת הכותרת האבולוציה והמיון של צמחי הפרחים, את המהדורה השנייה הוציא ב-1988. ב-1981 פרסם את עבודתו המשפיעה ביותר, מערכת משולבת של מיון צמחי הפרחים.
בעבודה זו הוא חילק את צמחי הפרחים לשתי מחלקות (חד פסיגיים ודו-פסיגיים), לכל אחת מהן בת-מחלקות רבות עד לרמת המשפחה, וכל טקסון תואר והוגדר.
מערכת מיון זו אומצה במידה רחבה ברחבי העולם, ללא תחרות כמעט, עד פרסומי קבוצת ה-APG בשנים 1998, 2003 (APG II) ו-2009 (APG III).
שני סוגים נקראים על שמו, כהוקרה על פועלו.
בנומנקלטורה הבוטנית, הקיצור Cronquist נכתב ליד שם מין שפרסם.
נולד באמרנטה שבצפון פורטוגל והתגורר בילדותו בפורטו.
בגיל 9 גילה לו סבו, שהם ממוצא של יהודים שהמירו את דתם בסוף המאה ה-15.
למד באקדמיה הצבאית הפורטוגזית, ובשנת 1910 השתתף בהקמת הרפובליקה הראשונה של פורטוגל.
הוא זה שהניף את דגל הרפובליקה על מטה הצבא בפורטו.
במלחמת העולם הראשונה השתתף בקרבות החזית המערבית כקצין חיל רגלים בפלנדריה וזכה לאותות הצטיינות וגבורה.
היה בין המייסדים של תנועת הצופים בפורטוגל.
במקביל לקריירה הצבאית שלו, החל להתקרב ליהדות.
בגיל 18 הגיע כדי ללמוד יהדות, אל בית הכנסת שערי תקוה בליסבון, שנחנך בשנת 1904 - לראשונה לאחר גירוש פורטוגל (1497).
הקהילה הקטנה בליסבון, שמקורה היה במזרח אירופה נרתעה אז מצאצאי האנוסים.
חששו כי כל קשר עם צאצאי האנוסים עלול לסכן את מעמדה הרעוע של הקהילה היהודית הקטנה.
על פי המסופר, במהלך מלחמת העולם הראשונה, פגש בקצין צרפתי מדליק נרות באוהל בליל שישי, שהסביר לו שזו מצווה יהודית של שבת.
ארתור למד יהדות ועברית בכוחות עצמו.
למד באוניברסיטת פורטו בפקולטה לאמנות, שם חקר את תולדות יהדות ימי הביניים.
נסע לטנג'יר (אז חלק ממרוקו הספרדית), שם עבר בחינות ביהדות ובעברית, התגייר וקיבל עליו שם עברי - אברהם ישראל בן ראש.
הוא נשא לאישה את בתו של אחד ממנהיגי הקהיליה היהודית בליסבון, ושב לפורטו.
בפורטו חיו אז 17 יהודים ממזרח אירופה.
בשנת 1923 גיבש קהילה יהודית.
בתחילה הקים בית כנסת בדירה פרטית, ובמשך הזמן הצטרפו לקהילה צאצאי אנוסים.
מסופר שהיה מסתובב רכוב על סוסו בעיירות ובכפרים בצפון פורטוגל, ותר אחרי צאצאי האנוסים, שגם במאה ה-20 עדיין שמרו על יהדותם בסתר ופחדו לגלות אותה לסביבתם.
בתוך מספר שנים גייר כ-9,000 צאצאי אנוסים, וסייע לו רופא - אף הוא אחד מהמתגיירים - שהפך למוהל.
הקהילה גדלה מאוד, ובן-ראש הוציא עיתון יהודי בשם "הלפיד", כתב ספרים רבים בנושאי יהדות, והקים ישיבה בשם "ראש פינה".
שמו נודע בקהילות יהודיות יוצאי פורטוגל באמסטרדם, בלונדון ובניו יורק ועוד, מהן הצליח לגייס כסף.
הקים את בית הכנסת כדורי בפורטו, הידוע גם בשם "מקור חיים".
זהו בניין גדול ומפואר בסגנון אר נובו, בניין בית הכנסת הגדול ביותר בחצי האי האיברי.
אבן פינה הונחה בשנת 1929, ובית הכנסת נחנך ב-16 בינואר 1938. הכסף לרכישת הקרקע נתרם על ידי הברון אדמונד דה רוטשילד.
התרומה העיקרית להקמת הבניין הגיעה מהברון היהודי-בריטי מהונג קונג לורנס כדורי, בנו של אלי כדורי.
הצלחתו הרבה הביאה גם לנפילתו.
מכתב אנונימי, שהגיע למפקדת הצבא בפורטו, האשים אותו בניצול מיני של ילדים בישיבה.
הוא הועמד לדין בעוון הומוסקסואליות, פעמיים בפני בית דין צבאי ופעם בפני בית משפט אזרחי, ובכולם יצא זכאי.
לכנסייה הייתה השפעה רבה בתקופת הרודן סלזר, ולבסוף הורשע בשנת 1943 בוועדת משמעת צבאית בהתנהגות שאיננה הולמת קצין, עקב עריכת ברית מילה.
הוא סולק בבושת פנים מהצבא והפנסיה הצבאית נשללה ממנו.
הוא שקע בדיכאון, ונפטר בשנת 1961. במקביל - הקהילה שהקים התדלדלה, והישיבה נסגרה.
בשנת 2004 הוכר שוב כגיבור פורטוגל, בעקבות ביקור הרב הראשי הספרדי שלמה משה עמאר בפורטוגל, ובשנת 2012 טוהר שמו.
ארתור ליאונרד שולוב היה פיזיקאי אמריקאי ממוצא יהודי, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1981.
ארתור שולוב נולד בניו יורק לאם פרוטסטנטית ולאב יהודי, התחנך כילד נוצרי והגדיר את עצמו כנוצרי.
גדל בטורונטו והשתלם באוניברסיטת טורונטו ובאוניברסיטת קולומביה.
שימש מרצה באוניברסיטת סטנפורד, יחד עם רוברט הופסטדטר.
ב-1958 הראה בעבודה שחיבר יחד עם גיסו, צ'ארלס טאונס (זוכה פרס נובל בפיזיקה בשנת 1964) כי ניתן להפעיל את עקרון הפליטה המאולצת לשם להגברת קרינה מכוונת בתחום הספקטרום הנראה ובתחום התת-אדום (ספקטרוסקופיית רוויה).
עבודה פורצת-דרך זו הובילה לפיתוח הלייזר האופטי.
על גילוי זה קיבל פרס נובל לפיזיקה ב-1981, יחד עם קאי סיגבאן וניקולס בלומברגן.
על שמו מוענק מדי שנה על ידי החברה האמריקאית לפיזיקה פרס ארתור שולוב במדעי הלייזר, מאז 1991.
ארתור רקהאם היה מאייר אנגלי, שנודע בעיקר באיוריו לסיפורי מעשיות וספרי ילדים.
רקהאם נולד בשנת 1867 בלואישהאם שבלונדון, במשפחה בת 12 ילדים.
ב-1884, כשהיה בן 17, נסע עם שתי דודותיו בספינה לאוסטרליה במטרה להיטיב עם בריאותו הרופפת.
בגיל 18, לאחר ששב לבריטניה, עבד כפקיד במשרד הכבאות בווסטמינסטר ובמקביל החל בלימודי ערב בבית הספר לַמבֶּת' לאמנות (Lambeth School of Art).
בשנת 1892 עזב את משרת הפקידות והחל לעבוד בעיתון The Westminster Budget ככתב ומאייר.
איוריו הראשונים לספר הופיעו ב-1893 בספר "אל העבר האחר" (To the Other Side) מאת תומאס רודס (Rhodes), אולם עבודתו הרצינית הראשונה הייתה האיורים לקובץ הסיפורים הקצרצרים של אנתוני הופ , The Dolly Dialogues.
מכאן ואילך הפכו האיורים לספרים לקריירה של רקהאם לשארית חייו.
הוא השתתף בשבועון הסאטירה וההומור "פאנץ' (Punch) וב-The Graphic, ואייר ספרים רבים, בהם "הרפתקאות אליס בארץ הפלאות", משלי איזופוס, "חלום ליל קיץ", "פיטר פן".
בתערוכה העולמית של מילאנו ב-1906 זכה רקהאם במדליית זהב, וב-1912 זכה שוב במדליית זהב בברצלונה.
יצירותיו הוצגו בתערוכות רבות, בהן תערוכה שנערכה בלובר בפריז ב-1914.
ב-1908 נולדה לזוג בת, ברברה.
רקהאם נפטר ב-1939 מסרטן בביתו שבכפר לימפספילד , במחוז סארי שבדרום-מזרח אנגליה.
רקהאם המציא טכניקה ייחודית משלו, הדומה לרפרודוקציה של תצלום: תחילה היה משרטט בעיפרון את קווי המתאר, ואז היה מתווה בתוכו צורות ופרטים.
לאחר מכן היה מוסיף קווים בעט ובטוש שחור (דיו הודי ), ולאחר שהתייבש הדיו היה מוחק את שרידי העיפרון.
בציורי צבע היה משתמש בצבעים רבים, ויוצר גוונים שקופים-למחצה.
בנוסף, הוא השתמש בגזירי צלליות.
היה זה פיתוח שלו לטכניקה שרווחה בציורי דיוקן במאה ה-19. רקהאם עשה שימוש בטכניקה זו כבר בעבודותיו המוקדמות, אולם היא הגיעה לשיאה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, באיוריו ל"סינדרלה" (1919) ו"היפהפייה הנרדמת" (1920).
ארתור רקהאם נחשב לאחד המאיירים המובילים בתור הזהב של האיור הבריטי (1900–1914).
בתקופה זו היה ביקוש רב לספרים המלווים באיורים איכותיים, שנהוג היה לתת כמתנה בחג המולד.
רבים מספריו של רקהאם הופקו במהדורה רגילה ולצדה מהדורה מוגבלת מהודרת, פעמים רבות כרוכה ב-קלף ולעיתים חתומה על ידו.
הפופולריים שבהם הודפסו בהמשך בפורמט קטן וזול יותר (octavo edition).
עם פרוץ המלחמה פסק הביקוש לספרים באיכות כזו, ובשנות ה-20 הלך ודעך באופן כללי הביקוש לסיפורי פנטזיה ומעשיות.
לאחר מותו זכו יצירותיו לפופולריות בבריטניה ובאמריקה הצפונית.
תעשיית כרטיסי ברכה עושה שימוש בתמונותיו, ורבים מספריו עדיין נדפסים ונמכרים.
ג'ון ארתור קנדי היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
קנדי, מגדולי שחקני הקולנוע בשנות ה-50 של המאה ה-20, היה מועמד לחמישה פרסי אוסקר על תפקידיו בסרטים "ניצחון בוהק", "אלוף", "פייטון פלייס", "אחדים באו במרוצה" ו"משפט" בתפקיד עליו זכה קנדי בפרס גלובוס הזהב.
קנדי נולד בווסטר שבמסצ'וסטס להלן ולטי.
למד ב"אקדמיית ווסטר" ובבית הספר הפרטי למכונאות שבחסות "אוניברסיטת קרנגי מלון".
לאחר מכן עבר להתגורר בניו יורק שם הצטרף לקבוצת תיאטרון.
קנדי שירת במלחמת העולם השנייה בין השנים 1943 ל-1945 כשחקן וכקריין בסרטי תעמולה אמריקאיים.
קנדי החל את דרכו כשחקן הוליוודי בשנות ה-40 של המאה ה-20 בסרטיו של ראול וולש "הרי הסיירה הגבוהים" בתפקיד רד המסייע ל"מאד דוג" רוי ארל (המפרי בוגרט) בשוד הגדול, "לגיהנום ובחזרה" בתפקיד נד שארפ ו"עיר לכיבוש" בתור אדי אחיו של דני קני (ג'יימס קאגני).
בהיותו בשירות צבאי הצטלם קנדי לסרטי המלחמה הפטריוטים "חיל האוויר" של הווארד הוקס בתפקיד לוטננט תומאס מק'רטין התותחן מצוות המפציץ האמריקאי ו"מסע הייאוש" של ראול וולש.
כשחזר משירותו הצבאי שיחק קנדי בדרמת הפשע של איליה קזאן "בומרנג" בתור ג'ון וולדרון החשוד ברצח ובמותחן "החלון" בתפקיד אד וודריי.
בשנת 1949 זכה קנדי להכרה ראשונה מצד מבקרי קולנוע ולמועמדות ראשונה לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על משחקו לצד קירק דאגלס בסרט "אלוף" של מארק רובסון, במאי שנתן לקנדי את תפקידיו הגדולים בקריירה ואשר היה אהוד במיוחד על ידי קנדי.
כשנתיים לאחר מכן חזרו רובסון וקנדי לשתף פעולה בדרמת המלחמה "ניצחון בוהק", בסרט שיחק קנדי בתפקיד ראשי בתור הסמל האמריקאי העיוור לארי נייביס והועמד על הופעתו המרשימה לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
באותה השנה זכה קנדי בפרס טוני על הופעתו בתור ביף לומאן במחזה "מותו של סוכן" בבימויו של איליה קאזאן.
בשנת 1955 זכה קנדי בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד הפרקליט ברנרד קאסל בדרמה "משפט" של מארק רובסון, במרוץ לפרס האוסקר בו היה קנדי פייבוריט הוא הפסיד לג'ק למון.
ב-1957 רשם קנדי שיתוף פעולה מוצלח רביעי עם מארק רובסון בדרמה המוערכת "פייטון פלייס" בה שיחק בתור לוקאס קרוס אביה החורג האלכוהוליסט של סלינה קרוס (הופ לאנג), הופעה שהעניקה לקנדי מועמדות אוסקר רביעית במספר.
באמצע שנות ה-50 שיחק קנדי במערבונים הקלאסיים של אנתוני מאן "עיקוף הנהר" בתפקיד הגנב אמרסון קול ו"האיש מלארמי" בתפקיד מנהל העבודה ויק האנסברו ובמותחן הפשע של ויליאם ויילר "השעות הנואשות" בתור השריף ג'סי בראד.
ב-1958 הופיע קנדי בדרמה של וינסנט מינלי "אחדים באו במרוצה" בתפקיד פרנק הירש, בעל חנות תכשיטים ואחיו של גיבור העלילה דייב הירש (פרנק סינטרה).
על התפקיד קנדי היה מועמד בפעם החמישית לאוסקר ובפעם הרביעית לפרס שחקן המשנה הטוב ביותר.
ב-1960 שיחק בדרמה "אלמר גנטרי" של ריצ'רד ברוקס בתפקיד העיתונאי ג'ים לפרטס.
ב-1962 השתתף קנדי בדרמות "לורנס איש ערב" של דייוויד לין בתפקיד העיתונאי ג'קסון בנטלי ו"הרפתקאות המינגוויי של אדם צעיר" של מרטין ריט בתור ד"ר אדמס.
ב-1966 השתתף בתפקיד משני בסרט הפעולה הבדיוני "המסע הפנטסטי" בתור המנתח ד"ר פיטר דובאל.
ב-1968 שיחק קנדי בסרט המלחמה האיטלקי "הקרב על אנצ'יו" בתפקיד מייג'ור גנרל ג'ק לזלי.
בשנותיו המאוחרות השתתף קנדי במספר סרטים איטלקיים והתבלט בסרטי האימה "אל תפתח את החלון"ו"הזקיף".
קנדי היה אב לשני ילדים מנישואיו למרי צ'פיי לה היה נשוי עד למותה.
לאחר מותה של אשתו התמכר קנדי לאלכוהול וחלה בסרטן בלוטת התריס.
קנדי נפטר ב-11 בינואר 1990 כשהוא בן 75 בעיירה בראנפורד שבקונטיקט, הוא נקבר לצד אשתו ב"בית הקברות וודלאן" שעל יד ביתו בנובה סקוטיה, קנדה.
הרפתקאות המינגוויי של אדם צעיר (1962)
יומו של האקדח הרשע (1968)
דקה בשביל להתפלל, שנייה בשביל למות (1968)
המשטרה לא יכולה לזוז (1975)
ארתור טימותי ריד הוא הדמות הבדיונית הראשית בסדרת הספרים ובסדרת הטלוויזיה המונפשת האמריקאית-קנדית "ארתור".
בתוכנית, ארתור הוא שנבוב בן 8, תלמיד כיתה ג' המתגורר בעיר הבדיונית "אלווד סיטי".
ארתור הוא שנבוב דמוי אנוש, נוהג ללבוש סוודר צהוב שמתחתיו חולצה מכופתרת לבנה, ג'ינס כחול חלק ונעלי אולסטאר אדומות-לבנות.
המתיחות בין ארתור לאחותו בת הארבע, גילי, היא נושא נפוץ בסדרה.
לעיתים גילי מנסה להכניס את ארתור לצרות, ורוב הפעמים הוא סולח לה לבקשת הוריו ובניגוד לרצונו.
הוריו של ארתור הם אמו, ג'יין ריד, רואת חשבון, ואביו דייוויד ריד, מנהל עסק קייטרינג.
ארתור הוא בנם הבכור, ובנוסף לגילי אחותו הצעירה, לארתור אחות קטנה בשם קייט וכלב מחמד בשם "חבר".
הופעות ממשפחתו המורחבת של ארתור כוללים את סבתו תורה (אמו של דייוויד), סבו דייב (אביה של ג'יין), הדוד פרד (אחיה של ג'יין), הדוד ריצ'רד, הדוד באד, הדוד שון, הדודה ג'סיקה, הדודה לורטה, הדודה לוסי, ובני דודיו קורה, מוניק, ריקי, ג'ורג', וקרובי משפחה אחרים ללא שם.
עם זאת, שני בני משפחתו המורחבת של ארתור שהופיעו במספר פרקים הם סבתא תורה וסבא דייב.
מוצג כי ארתור ביחסים טובים עימם.
סבתא תורה גרה באלווד סיטי לא רחוק מביתו של ארתור וידועה כטבחית גרועה.
תורה שחקנית גולות ברמה עולמית.
בחלק מהפרקים בסדרה היא צריכה לשמור על ארתור וגילי.
סבא דייב גר בחווה, מרוחקת מביתו של ארתור, שלטענתו נמצאת במשפחה כבר 150 שנה.
לארתור יש חברים רבים המוצגים בסדרה, וביניהם:
בסטר בקסטר - בסטר הוא חברו הטוב ביותר של ארתור.
עם זאת, הוא נוטה לשכוח לתרגל.
בתחילה למד אצל גברת קרדיגן, ובהמשך עבר ללמוד אצל דוקטור פוגה.
כתלמיד הוא די טוב, ולעיתים מקבל עזרה מחברו מוח, שציוניו נעים בין A- ו-A+ (בין 90 ל-100).
נוהג לעזור לחברו בסטר, שחש סלידה משיעורי בית מה שמאיים עליו לעיתים להישאר כיתה.
למרות היותו מנומס, הוא לפעמים מפר הבטחות להוריו מה שגורם לו להסתבך בצרות, כמו לסדר את החדר ולהתאמן בנגינת פסנתר.
כשארתור מסתבך עם הוריו הם נוהגים להשתמש בשמו המלא.
כתינוק לבש ארתור חולצת טריקו צהובה, חיתולים חד-פעמיים, ונעל נעלי ספורט.
בתקופה שבין כיתה א' ל-ב' לבש חולצות עם שרוולים ארוכים, מכנסיים קצרים, נעלי ספורט, ולעיתים סרבל.
בלילות ישן עם פיג'מה בצבעים שונים.
לאחר שמלאו לו 7 שנים, במחצית השנייה של כיתה ב', ראייתו החלה להתקהות.
כתוצאה מכך, החל להרכיב משקפיים.
חייו העתידיים של ארתור מוזכרים בדקות מועטות בשלושה פרקים בלבד.
בעתיד המתואר בפרקים ארתור לובש חולצה לבנה שמעליה סוודר צהבהב, מכנסיים אפורים ונעליים אפורות.
באחד הפרקים מופיע ארתור כנשוי לפרנסין.
בנו של מארק בראון, ביקש מאביו ליצור לו סיפור שכולל "חיה מוזרה".
בראון הקשיב לבנו וכתב את הספר הראשון של ארתור.
בעברית, בין השנים 1997–2005 דובב ארתור על ידי דבי בסרגליק, עד לפטירתה.
בשנת 2006, הוחלפה בסרגליק על ידי שירי גדני, שמדבבת את ארתור עד היום.
באנגלית לעומת זאת, המדבבים של ארתור מתחלפים מפני שמדובר בילדים צעירים.
כיום המדבב של ארתור הוא רומן לוטרטי.
הדמות, יחד עם הסדרה, זכתה בשלושה פרסי האמי הקטן.
ארתור קֵיילי היה מתמטיקאי בריטי.
כילד נהג קיילי לפתור בעיות מתמטיות מסובכות להנאתו.
הוא למד בטריניטי קולג' באוניברסיטת קיימברידג' בעיקר שפות כגון: יוונית, צרפתית, גרמנית ואיטלקית בנוסף ללימודי המתמטיקה.
קיילי עבד כעורך דין במשך 14 שנים.
קיילי הגה את ההגדרה המודרנית לחבורה בתור קבוצה עם פעולה בינארית המקיימת אקסיומות מסוימות.
עד אז העיסוק היה קונקרטית בחבורות של תמורות.
משפט קיילי מראה כי ההגדרה המודרנית המופשטת של קיילי שקולה להגדרה הקונקרטית באמצעות תמורות.
חבר החברה המלכותית של לונדון
מכתש קיילי על הירח נקרא על שמו.
ארתור שלוסמן (גרמנית: Arthur Schlossmann; 16 בדצמבר 1867 – 5 ביוני 1932) היה רופא ומומחה לבריאות הציבור גרמני ממוצא יהודי.
ארתור שלוסמן נולד בברסלאו אך משפחתו עברה לדרזדן ושם הוא סיים את לימודי בית הספר.
אחרי לימודי רפואה במספר מקומות הוא קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת מינכן בשנת 1891. כרופא צעיר הוא התחיל לעבוד בבית חולים לילדים של אדולף בגינסקי.
בשנת 1897 ארתור שלוסמן חזר לדרזדן והקים בית חולים פרטי לילדים.
בשנת 1906 הוא עבר לדיסלדורף וכיהן כמנהל בית חולים עירוני לילדים.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 ביחד עם אדולף גוטשטיין הוא פרסם ספר ב-6 כרכים בנושא של בריאות הציבור - Handbuch der sozialen Hygiene und Gesundheitsfürsorge.
ב-1926 הוא התקבל לאקדמיה לאופולדינה.
שלוסמן הלך לעולמו ב-1932 בדיסלדורף.
ארתור שלוסמן התחתן עם קלרה בונדי, בת למשפחת עורכי דין יהודים מדרזדן.
לזוג נולדו בת בשם אֶמָה (1895–1998) שהייתה רופאת ילדים, ונישאה לאלברט אקשטיין (1891–1950) אשר כיהן מנהל בית חולים לילדים בדיסלדורף.
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הם נאלצו לעזוב את גרמניה.
ארתור רוס היה תסריטאי יהודי-אמריקאי.
רוס שירת בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה, ולאחריה נכנס לרשימה השחורה של הוליווד בתקופת המקארתיזם.
בשנת 1946 כתב את הסרט "סן קוונטין".
בשנת 1948 כתב את הסרט "ראסטי מוביל את הדרך".
בשנת 1949 יתר את הסרט "קאזאן".
בשנת 1954 יצר את סרט המפלצות "היצור מהלגונה השחורה".
בשנת 1960 יצר את הסרט "שלושת העולמות של גוליבר".
בשנת 1965 יצר את הסרט "המירוץ הגדול".
בשנת 1973 יצר את הסרט "בית הספר של השטן לנערות".
בשנת 1980 יצר את הסרט "ברובייקר", עליו היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
בנו של רוס הוא היוצר, הבמאי והמפיק גארי רוס, ובתו סטפני היא עורכת דין לזכויות ילידים.
ארתור רוזנפלד הוא כדורסלן צרפתי יהודי, המשחק בעמדת הרכז בקבוצת מכבי חיפה.
בין השנים 2012–2015 שיחק רוזנפלד בקבוצת אסוול ליון-וילרבאן מליגת העל הצרפתית.
ב-22 ביולי 2015 חתם בקבוצת "SOMB" מהעיר בולון-סור-מר, אשר השתתפה בליגת המשנה הצרפתית.
ב-22 ביוני 2016, רוזנפלד חתם ברואן באסקט, ונבחר בסיום אותה עונה לשחקן המשתפר של העונה בליגת המשנה הצרפתית.
הוא הצטרף לאלאן שאלון בשנת 2017. ביוני 2018 הוא עזב את המועדון, והצטרף ל-"JL בורק" מהעיר בורק-אן-ברס.
ב-1 ביולי 2019, חתם בקבוצת "וישי קלרמון" מליגת המשנה.
באוגוסט 2020 חתם במכבי אשדוד מהליגה הלאומית בישראל.
ב-27 באוגוסט 2021 חתם באליצור "איתו" אשקלון.
ב-21 במרץ 2024 חתם במכבי חיפה עד לסיום העונה .
ארתור קמפף היה צייר גרמני.
ארתור קמפף, בנו של צייר באאכן וצלם החצר הקיסרית אוגוסט קמפף ומריה (1837–1890), לבית וסטנדורפ, למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף מאז 1879, בעיקר אצל פטר יאנסן .
לאחר שסיים את הכשרתו, הוא הפך לעוזר מורה בשנת 1887 ופרופסור באקדמיה לאמנות בדיסלדורף בשנת 1893.
הוא היה חבר מלא בלשכת הבונים החופשיים של דיסלדורף בשנת 1888 הוא יצר את הציור המונומנטלי פריסת גופתו של הקיסר וילהלם הראשון.
בשנת 1898 יצא קמפף לברלין, שם הפך לחבר מלא באקדמיה המלכותית לאמנויות, שבראשה עמד כנשיא בין השנים 1907–1912.
בינתיים, קמפף מילא תפקיד מכריע בעיצוב של החלל הכללי של מה שמכונה "היכל מגדבורג", המוזיאון לתולדות התרבות במגדבורג, שנועד להכיל את המוצגים מימי הביניים של ההיסטוריה של מגדבורג, כמו גם את התקרות, את החדרים הנלווים הסמוכים ואת הקפלה של הבית.
לאחר שהשלים את לימודיו, הפך לפרופסור באוניברסיטה ולימד שם עד 1889, אז עבר לברלין.
שם המשיך ללמד באקדמיה המקומית לאמנות.
בשנת 1902 הוא קיבל מדליית זהב גדולה בתערוכת האמנות הגדולה בברלין.
בשנת 1911 הוטל על קמפף תפקיד יצירת הביתן הגרמני בתערוכת האמנות הבינלאומית ברומא.
בשנת 1914 הקימו קמפף והיסטוריון האמנות לודוויג יוסטי את "מועדון האמנים", קבוצה חברתית של אמנים גרמנים בולטים: מקס ליברמן, מקס סלפוגט, הוגו לדרר, לואי טואיון, פריץ קלימש, האדריכל לודוויג הופמן, המוזיקאים ריכרד שטראוס ואנגלברט הומפרדינק, ובמאי הקולנוע מקס ריינהרדט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה לצד פריץ ארלר הוא היה הצייר הצבאי הרשמי של המשטר.
בין השנים 1915–1925 היה מנהל האוניברסיטה לאמנויות יפות בברלין (UdK) והתקבל כחבר באקדמיה הפרוסית לאמנויות.
בשנת 1922 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הטכנית של ברלין (TU Berlin).
לאחר עליית הנאצים לשלטון, הוא הצטרף למפלגה הנאצית בשנת 1933. בשנת 1937 מונה ליו"ר המחלקה לאמנות חזותית באקדמיה הפרוסית לאמנויות ובשנת 1938 העניק היטלר לו את התואר פרופסור.
בתערוכת האמנות הגרמנית הגדולה בשנת 1939 בבית האמנות הגרמנית במינכן, הוא יוצג עם יצירות שונות, כולל "קרב האור נגד החושך".
בשנת 1939 קיבל את מגן הנשר של הרייך הגרמני עם הכיתוב: הצייר הגרמני.
בשנת 1944, בשלב הסופי של מלחמת העולם השנייה, נכלל קמפף באופן אישי על ידי היטלר כאחד מארבעת הציירים היחידים ברשימה המיוחדת של "רשימת המבורכים".
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא נשכח בהדרגה, גם כיוון שחלק גדול מיצירותיו נהרסו במהלך המלחמה או אבדו.
ארתור קמפף היה נשוי מאז 1889 למתילדה (1869–1950), אחותו הצעירה של הצייר וילי שפאץ .
אחותו לידיה ספץ הייתה נשואה לצייר אלכסנדר פרנץ מאז 1887.
אויגן קמפף (1861–1933), אחיו, היה גם צייר ופרופסור באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
קמפף היה צייר היסטוריה שתמונותיו מתארות נושאים היסטוריים וסצנות מלחמה.
תמונותיו שימשו לתעמולה בשתי מלחמות העולם.
השלטון הנאצי העריץ את קמפף כצייר, מה שבא לידי ביטוי בציור ב-30 בינואר 1933 משנת 1938. הוא היה אחד האמנים שעבודתם מכונה גם "אומנות, דם ואדמה".
קמפף עבד רבות גם כמאייר, ותרם רישומים לכרכים מאת שייקספיר (1925), תולדות פרוסיה (1913), פאוסט (1925).
הקשר של ארתור קמפף עם המפלגה הנאצית עורר דיונים במאה ה-21. בשנת 2018, ברחוב ארתור-קמפף-שטראסה בבורטשייד, אאכן, מקום הולדתו של קמפף עלה באש.
ביקורת על שמות רחובות, הודיעה המחלקה למידע גאוגרפי ותכנון קרקע, הנתמכת על ידי ארכיון העיר אאכן, במאי 2020 על יוזמה לבדיקת פרטי חייו האישיים של קמפף.
ארתור שבשטין (במקור שפיצר, בהונגרית: Sebestyén Artúr; פשט, 18 בינואר 1868 – בודפשט, 28 בנובמבר 1945) היה אדריכל יהודי-הונגרי, מאסטר של סגנון האר נובו.
ארתור שפיצר נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר שאנדור שפיצר ושל לואיזה אנגל.
הוא למד באוניברסיטה הטכנית בבודפשט (שמה היום: אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה) ועבד זמן מה בסטודיו של האדריכל אלאיוש האוסמן.
גיליון העיתון "יומן בודה" מה-30 בספטמבר 1927 מתאר את הקריירה שלו כך:
"כבר בגיל 23 הוזמן לתפקיד מרצה באוניברסיטה הטכנית של בודפשט.
בכישרונו הרב השתתף בתכנון "ארמון ניו יורק", ובניין "בית המשפט העליון המלכותי ההונגרי".
הוא עיצב, בין היתר, את "ארמון הפיס ההונגרי" בכיכר אשקי (היום: כיכר 15 במרץ) ואת "ארמון מכרות הפחם הכלליות ההונגרי".
שבשטין יצא למסע לימודים אירופאי בין השנים 1894–1896, חידד את הידע שלו באמצעות יצירות ארכיטקטוניות במדינות כמו: איטליה, גרמניה, צרפת, הולנד ובלגיה.
בשובו הביתה, פתח משרד עצמאי, ואז לקח חלק בבניית חזית הבנק האוסטרו-הונגרי שתוכנן על ידי איגנץ אלפאר שהושלם עד 1905, בכיכר סבדשאד 8–9 של היום (Szabadság).
הבניין תחת המספר הזה הוא המטה של הבנק הלאומי ההונגרי מאז הקמתו ב-1924. בשנת 1897 פתח כאמור משרד עצמאי, אך בשנת 1900 עבד אלברט קלמן קרשי (Kőrössy Albert Kálmán) כשותף.
וילת סקאץ' שכבר תוכננה על ידו באופן עצמאי בשדרת Városligeti, מייצגת את הקו הלכנרי (ראה: אדן לכנר) של האר נובו ומתחרה בוילות של האדריכל וידור באותה השדרה.
הוא תכנן וילה נוספת בשדרת Városliget, וילת שפיץ בסגנון אר דקו בכתובת מספר 38. הוא השתתף גם במכרזים משמעותיים רבים, שבעקבותיהם תכנן כמה מבני ציבור באזור ערי השדה, אך היה בעיקר מומחה למבני מלונות וספא.
לאחר העצמה עצמית תחילה בסגנון נאו-בארוק, ולאחר מכן ברוח לכנר של מבנים מתוכננים כמו המלונות הגדולים "בודופשט אימפריאל", אחר כך "מלון סבדשאד" (שמו כיום Danubius Hotel Hungaria City Center), בתי ספר ובנייני דירות בבירת הונגריה, מבני ציבור בתיאטרון סיגליגט (סולנוק).
עבודתו העיקרית היא החזיתות של מלון גלרט והמרחצאות בבודפשט (1909-1918).
הוא תכנן אותן יחד עם האדריכלים איזידור שטרק ועם ארמין הגדוש, ואחר כך גם את בריכות הגלים ב-1927.
הוא תכנן מרחצאות בבוקרשט, פאנצ'בו, בתי קולנוע בסופיה, ברוסה.
מחוץ להונגריה, בניינים רבים בוצעו (כמו בניין הקולנוע בסופיה וברוסה, בתים באודסה, בית מרחץ תרמי בפנצ'בו, בריכת גלים בבוקרשט ועוד).
רעייתו הייתה מרגיט, בתם של ארמין מסינגר ושל אנה שטיינהאוס, עמה התחתן ב-31 במאי 1899 בטרזווארוש, בודפשט.
ארמון הפיס ההונגרי, בודפשט, כיכר אשקי (היום 15 במרץ) (1899–1902) - יחד עם אלברט קלמן קרשי.
הבניין נשרף במהלך המצור על בודפשט בשנים 1944–1945 ונהרס ב-1948.
וילה שפיץ, בודפשט, שדרת וארושליגטי 38 (1910)
מלון גלרט, בודפשט (1911–1918) - יחד עם איזידור סטרק וארמין הגדס
מלון אימפריאל, לימים מלון Szabadság, בודפשט, Rákóczi út 90. (1915)
בית העירייה, מזטור - יחד עם Géza Bánlaky
המכון הממלכתי לבריאות הנפש, קצ'קמט - יחד עם אדן לכנר
בתי ספר ובנייני דירות אחרים בבודפשט
בית ספר חטיבת ביניים, ראצקווה
בניין מגורים, ראצקווה, רחוב לאיוש קושוט 74-76
מייג'ור גנרל סר ארתור רג'ינלד הוסקינס היה קצין בכיר בצבא בריטניה.
השתתף במלחמה המהדית, במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה במהלכה לחם, כמפקד בריגדה ובהמשך כמפקד דיוויזיה, בחזית המערבית, במערכה במסופוטמיה ובמערכה על סיני וארץ ישראל.
ארתור רג'ינלד הוסקינס נולד ב-1871 בלונדון לתומאס הוסקינס (Thomas Hoskins 1892-1825) וללואיז לבית קומפיין (Louisa Compigne 1886-1842).
בנעוריו למד הוסקינס בבית הספר התיכון ווסטמינסטר שבלונדון ובהמשך למד במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
במאי 1891, עם סיום לימודיו, התגייס הוסקינס לצבא בריטניה והוצב ב"רגימנט הרגלים של צפון סטפורדשייר" בדרגת לוטננט משנה.
ב-1896 נשלח לשרת בצבא מצרים והיה שותף במלחמה המהדית במהלכה נלחם צבא בריטניה בבני האנצאר בסודאן.
שירותו במערכה זו נמשכה עד 1899 ובמהלכה אוזכר בשדרים וזכה באות מסדר המג'ידיה (דרגה 4).
בפברואר 1900 שוחרר מצבא מצרים, הצטרף לבטליון השני של רגימנט הרגלים של צפון סטפורדשייר ונשלח למלחמת הבורים בדרום אפריקה.
זמן קצר לאחר הגיעו הועלה לדרגת קפטן ולמייג'ור (מינוי זמני) ומונה לעוזרו הצבאי של מייג'ור גנרל ג'ון מקסוול ששירת כמושל הצבאי של פרטוריה.
הוסקינס המשיך לשרת בדרום אפריקה עד 1902 ואז חזר לאנגליה.
על שירותו המסור במערכה זו זכה באות השירות המצוין.
ב-1903 נשלח הוסקינס למערכה שניהל צבא בריטניה בסומלילנד הבריטית שם אוזכר בשדרים.
בשלהי אותה שנה החל ללמוד בבמכללת קימברלי לפיקוד ומטה שם למד עד 1905.
עם סיום לימודיו חזר לצבא מצרים שם שירת כקצין סגל עד 1913 ואז חזר לדרום אפריקה שם מונה למפקח של רגימנט רובאי המלך האפריקנים.
בספטמבר 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הועבר לחזית המערבית שם מונה לשליש של הדיוויזיה השמינית.
בנובמבר אותה שנה מונה לרמ"ט של מפקד הדיוויזיה השביעית, מייג'ור גנרל תומפסון קאפר.
במרץ 1915 הועלה הוסקינס לדרגת בריגדיר גנרל ומונה למפקד בריגדת הרגלים השמינית שפעלה תחת הדיוויזיה השלישית.
כמפקד הבריגדה נלחם בקרבות החזית המערבית.
בתחילת 1916 הועבר הוסקינס למערכה במזרח אפריקה שם מונה למפקד דיוויזיית מזרח אפריקה הראשונה (1st East African Division).
בינואר 1917 מונה למפקד כלל הכוחות הבריטים בזירת מזרח אפריקה כשהוא מחליף את יאן סמאטס בגלל כישלון בניהול המערכה שהביא לעצירת המתקפה האנגלית עקב חולים רבים וחוסר בתמיכה לוגיסטית.
הוסקינס שיקם את המערך הלוגיסטי והרפואי והיל לטוות תוכנית לחידוש המערכה לאחר סיום הגשמים.
למרבה צערו תרומתו לא הוערכה על ידי ראש המטה הכללי הקיסרי פילדמרשל ויליאם רוברטסון שהחליפו, באפריל 1917, על ידי הקצין הדרום אפריקאי לוטננט גנרל ג'ייקוב ואן דוונטר .
בתקופת שירותו בדרום אפריקה זכה להצטרף כ"עמית" למסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
לאחר הדחתו הועבר הוסקינס לזירת מסופוטמיה שם מונה למפקד הדיוויזיה השלישית "לאהור".
דיוויזיה זו הגיעה לזירה זו מאירופה באפריל 1916 במקביל לנפילת כות והייתה חלק מתהליך הרה-ארגון של צבא בריטניה שהוביל גנרל פרדריק סטנלי מוד.
עם הצטרפותו היה הוסקינס שותף למערכה המחודשת לכיבוש בגדאד שהתחוללה בתחילת 1918.
במרץ 1918, בעקבות ההצלחה של האופנסיבה הבריטית בזירת מסופוטמיה החליט הפיקוד הבריטי להעביר את הדיוויזיה השלישית "לאהור" לזירת ארץ ישראל.
לאחר הגעתה היו הוסקינס והדיוויזיה שותפים להכנות של אדמונד אלנבי לקראת המערכה לכיבוש צפון ארץ ישראל.
במסגרת זו הועמדה הדיוויזיה תחת הפיקוד של הקורפוס ה-21 בפיקודו של גנרל אדוארד באלפין.
בספטמבר 1918 לקחה הדיוויזיה חלק בקרב מגידו במהלכו פעלה באזור טולכרם ושכם וכן בהרי שומרון אולם לא המשיכה צפונה לכיבוש צפון ארץ ישראל.
ב-1919, לאחר סיום המלחמה זכה בשלל אותות וביניהם "אביר מפקד" במסדר האמבט, מסדר הנילוס ומסדר סנט אנה .
לאחר פירוק הדיוויזיה השלישית, מונה הוסקינס למפקד הדיוויזיה ה-46 תפקיד אותו מילא עד 1923. ב-1921 מונה לקולונל של כבוד ברגימנט הרגלים של צפון סטפורדשייר (בו החל את דרכו הצבאית) תפקיד אותו מילא עד 1936.
הוסקינס פרש מהשירות ב-1923 ופנה לפעילות פוליטית במסגרת המפלגה השמרנית של בריטניה.
במקביל מונה למנהל בית הספר "פיליפ סטוט" (Philip Stott College) ובהמשך מונה למנהל בית ספר בונר לאו ממוריאל קולג' (Bonar Law Memorial College), להכשרת פעילים שמרנים, תפקיד אותו מילא עד 1938.
הוסקינס נישא ב-6 באוגוסאט 1914 למיפאנווי וויליאמס (Myfanwy Hoskins) ששירתה כאחות צבאית בצבא בריטניה.
לאחר שלא ליוותה את בעלה בתקות שירותו באפריקה ובמזרח התיכון נכנסה מיפאנווי לדיכאון וחרדות.
ארתור קראצ'ון (ברומנית: Artur Crăciun; נולד ב-29 ביוני 1998 בקישינב שבמולדובה) הוא כדורגלן מולדובני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת פושצ'ה נייפולומיצה מליגת העל הפולנית ובנבחרת מולדובה.
קראצ'ון שיחק בקבוצות זימברו קישינב, שריף טירספול, מילסאמי אורחיי וספינטול גאורגה מליגת העל המולדובית, אוניברסיטת קלוז' מהליגה הרומנית השנייה, בודפשט הונבד מליגת העל ההונגרית, ולוקומוטיב פלובדיב וצרסקו סלו מליגת העל הבולגרית.
ב-22 ביוני 2022 חתם בהפועל כפר סבא מהליגה הלאומית.
ב-10 ביולי 2023 חתם לעונה אחת בפושצ'ה ניפולומיצה מליגת העל הפולנית.
ב-14 בנובמבר 2019 ערך קראצ'ון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מולדובה, בהפסד 1–2 לנבחרת צרפת במסגרת מוקדמות יורו 2020.
ארתור אולכסייוביץ' רודקו (באוקראינית: Артур Олексійович Рудько; נולד ב-7 במאי 1992 בקייב שבאוקראינה) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק השוער בקבוצת צ'רנומורץ אודסה מליגת העל האוקראינית.
רודקו גדל במחלקות הנוער של דינמו קייב ווידראדני קייב.
בשנת 2009 החל לשחק בקבוצת המילואים של דינמו קייב.
ב-17 ביולי 2015 הושאל רודקו להוברלה אוז'הורוד מליגת העל האוקראינית.
ב-19 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד דניפרו דניפרופטרובסק במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
בסך הכל ערך 15 הופעות ליגה במהלך תקופת ההשאלה.
בסוף שנת 2015 חזר רודקו לדינמו קייב.
ב-14 במאי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת הליגה, בניצחון 1–4 על מטאליסט חרקוב במסגרת המחזור ה-26 בליגה.
בחודש יולי 2019 חתם רודקו בפאפוס מליגת העל הקפריסאית.
ב-23 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על נאה סלמיס פמגוסטה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת .
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 86 הופעות ליגה.
ב-1 ביולי 2022 חתם רודקו במטאליסט חרקוב מליגת העל האוקראינית.
יום לאחר מכן הושאל למשך עונה אחת ללך פוזנן מליגת העל הפולנית.
ב-5 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על קרבאך במסגרת מוקדמות ליגת האלופות לעונת 2022/2023. ב-16 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 0–2 על סטאל מיילץ במסגרת המחזור הראשון לעונת .
ארתור קלטי (במקור רוזנברג, בהונגרית: Keleti Artúr; בודפשט, 9 בנובמבר 1889 – בודפשט, 7 בנובמבר 1969) היה משורר, מתרגם ספרותי.
יהודי-הונגרי הוא היה בין היוצרים ומעצבי הספרים ההונגריים שהוצגו בצורה האמנותית ביותר.
ארתור רוזנברג נולד במשפחה יהודית כבנם של שאמו (שאלאמון=שלמה) רוזנברג, קופאי, ושל ברתה גולדפינגר.
הוא למד ב"אקדמיה המזרחית" בבודפשט, שם הכשירו בעיקר אנשי מקצוע לחברות גדולות ולבנקים.
בינתיים עבד גם בבתי דפוס כמגיה, למד את רזי הטיפוגרפיה ואת סודות העיצוב האמנותי של ספרים יפים.
הוא עבד בבנק בעשור השני של המאה ה-20. יצירותיו פורסמו בעיתונים "וילאג" שפירושו "עולם", (Világ) "העיתון" (Az Újság), וה"הט" שפירושו "השבוע" (Hét), כתביו הופיעו גם בכתב העת הספרותי החשוב ניוגט, וכן במגזינים צרפתיים וגרמניים.
ב-1912 הוא הכיר בתערוכה את הצייר לאיוש גולאצ'י.
בעידודו פרסם את כרך השירים העצמאי הראשון שלו, "חרוזי הצייר בגלימת נזיר", שבו "השמיע את קולו משורר אמיתי, בגעגוע של האדם המודרני לעולם טוב יותר ובעיקר אמנותי יותר".
הכרך אוייר על ידי גולאצ'י, שאיתו יצר המשורר ידידות עמוקה.
ב-1913 הוא נסע לאיטליה ובילה זמן מה בעיר פדובה בחברת חברו הצייר.
הכרך השני של יצירותיו המקוריות, "ברכת המלאך", מכיל רק חמישה עשר שירים, כולל שני שירים אנטי-מלחמתיים ("מיומנו של כומר פשמישל עני" ו"שיר הקינה באלף תשע מאות וחמש עשרה").
קומדיית החרוזים שלו פורסמה ב-1920, בשם מלא ארוך ביותר: "סיפור האהבה האותנטי של ריימונדו האומלל ושל אבירי ברטרנדוס בעלי המזל ב-7 תמונות", או: "נישואי האביר הרמאי ברטרנדוס ואיך האביר האציל ביימונדו ונשלח בעורמה לקבר הקדוש, וכיצד חזר ומת.
מחזה גרוטסקי." הוא כתב את המחזה ב-1918, אך הוא פורסם רק לאחר המלחמה, עם איורים מאת מרסל ורטש.
הכרכים המאוחרים שלו עוטרו גם ברישומים של אמנים מצוינים אחרים,
בנוסף ליצירותיו העצמאיות, הוא תרגם סיפורים קצרים של סופרים בני זמנו שכתבו בצרפתית, ביניהם המשורר והסופר הסימבוליסטי הבלגי ז'ורז' רודנבך (Georges Rodenbach).
מאוחר יותר תרגם את הדרמה "מותו של טינאג'יל" (La Mort de Tintagiles) של מוריס מטרלינק (1894), שיצאה לאור ביום חג המולד 1922 (למרות שהשנה שצוינה על הספר הייתה 1923).
ההצגה, עם מוזיקת הליווי של קלוד דביסי, הוצגה פעמיים באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט ב-1925, בבימויו של ארתור קלטי.
מילאן פישט כתב עליו דברי שבח בכתב העת ניוגט.
בחג המולד 1922 הוצגה לקוראים גם עבודתו בשם Pax vobiscum....
שנולד מחוויותיו בפדובה ב-1913. הוא הקדיש את מחזור השירים על העיר האיטלקית הקטנה על תושביה לחברו הצייר לאיוש גולאצ'י, "המאהב הגדול של איטליה".
הוא ביקש מדז'ה פאי, תלמידו של לאיוש גולאצ'י, לאייר את הכרך, ושיתוף הפעולה ביניהם הביא ליצירת ספר של אמנות מופת אמיתית.
הכרך "ברכת מלאך" ראה אור בפעם השנייה (בחג המולד 1927), אך הפעם הוא כבר היה מאויר עשיר בחיתוכי עץ.
קלטי עצמו השתתף ביצירת האיורים בצורה יצירתית.
העיצוב האמנותי של הספר זכה במדליית זהב בתערוכה העולמית של פריז (1937).
ארתור אלק כתב עליו ביקורת בניוגט.
בשנת 1936 הציג בית האופרה המלכותי ההונגרי את הקומדיה בת שלוש המערכות שלו "שני האבירים" עם הטקסט (לברית) מאת ארתור קלטי.
את המוזיקה הלחין ג'רג' קושה, הבמאי היה גוסטב אולה, אחד מבמאי האופרה הטובים בהונגריה.
לרגל יום השנה הארבעים ל"דפוס טבאן" (בבעלות אנדור טבאן) בבקשצ'בה, פרסם בית הדפוס את יצירתו של ארתור קלטי, את הספר בעיצוב אמנותי אמנותי, "סיפורי מוסר ההשכל של אזופוס החכם ושל אחרים" (חג המולד 1943).
בכך, המשורר "שקע יותר ויותר בעולמה של השפה ההונגרית הטרנסילבנית הישנה".
הוא לא עבד לאחר מכן עד סוף המלחמה בשל יהדותו, שרד את השואה ולאחר המלחמה יצאה לאור גם מהדורה חדשה של ספרו שתורגם על ידו עוד קודם (בטרם נאלץ להפסיק לעבוד) של אנטול פראנס, Le Petit Pierre" (Little Pierre) (1918)", שהיה מעוטר ברישומיו ואיוריו של דיולה הינץ, בהוצאת אנדור טבאן.
בשיריו של ארתור קלטי מתערבבים אווירה של ימי ביניים ותחושת חיים מודרנית, הוא מביט בנוסטלגיה לעבר העידנים הקודמים.
אהבה דתית כמעט ורצון לשלום נובעים משורות כתיבתו.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20, אימרה קנר הבין בצורה המעמיקה ביותר כיצד ניתן לשחזר את הסגנון האחיד של הספר בעבר.
הוא היה בעל הידע המקצועי הגדול ביותר, האחריות והיכולת לבצע בצורה מושלמת, אך יצירת הספר ההונגרי האמנותי המודרני במובן של אמנות יפה לא מיוחסת לו בסופו של דבר, אלא למשורר בעל הקול והטון השקט, ארתור קלטי".
(אולי, בין היתר, בשל הירצחו של אימרה קנר בשנת 1944 במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
הוא לא הספיק לסיים את העבודה שהחל על חברו הצייר לאיוש גולאצ'י.
ארתור רוס הידוע בשם טי-בוי, היה זמר וכותב שירים אמריקאי הבולט בזכות שיתופי הפעולה שלו עם ליאון וייר.
הוא היה אחיה הצעיר של הזמרת דיאנה רוס.
טי-בוי הסתכסך עם וייר במהלך הקלטות האלבום I Want You של מרווין גיי.
הוא עזב את הפרויקט ויצא לקריירת סולו, והוציא את אלבומו הראשון בהוצאת מוטאון רקורדס ב-1979, Changes.
אף על פי השתתפות של אמנים כמו פסנתרן הג'אז ג'ו סמפל , האלבום נמכר רק בכ-12,000 עותקים.
מתוסכל מהמצב, רוס פרש ממוזיקה בתחילת שנות ה-80, וחזר לדטרויט, שם הוא חי בבידוד.
עבודתו עם וייר ממשיכה לזכות להצלחה.
"I Want You" כוסה על ידי רוברט פאלמר, מדונה, מייקל מקדונלד ודיאנה רוס עצמה באלבומה, I Love You מ-2007.
אלבומו היחיד בהוצאת מוטאון, Changes, יצא לאור לבסוף על גבי תקליטור באוגוסט 2012. האלבום נפתח בשירו המוכר ביותר, "I Want You" ונסגר בשיר נוסף שכתב בעצמו "To The Baby", אותו כתב עבור אחותו הגדולה דיאנה, מחווה שנדחתה זמן רב לשתי בנותיה הראשונות, רונדה רוס קנדריק וטריסי אליס רוס.
במהלך סוף השבוע שאירע בין 22 ל-23 ביוני 1996, מצאה המשטרה את הגופות של רוס ואשתו, פטרישיה אן רובינסון, במרתף בתוך בית רעוע באוק פארק, מישיגן, פרבר הגובל בדטרויט על פי הדיווחים, בני הזוג היו כבולים ומתו מחנק.
חוקר מקרי המוות העריך מאוחר יותר כי הגופות היו בבית מספר ימים עד שבוע לפחות.
תאריך מותם של בני הזוג הוערך ב-30 במאי 1996. רוס היה בן 47 ואשתו הייתה בת 54. רוס לא דווח כנעדר על ידי משפחתו.
הוא היה אמור להופיע באולם בית המשפט במרכז העיר דטרויט ב-26 ביוני 1996, בדיון בשלושה אישומים של החזקת סמים.
ארתור שוורץ, (בהונגרית: Schwarz Artúr; פשט, 8 ביולי 1855 – בודפשט, ארז'בטווארוש, 24 בדצמבר 1915) היה דוקטור לרפואה נוירולוג יהודי-הונגרי, פרופסור פרטי (לא חלק מהסגל) באוניברסיטה, אביו של אנדראש ברטלן שוורץ (1886–1953), עורך דין, פרופסור באוניברסיטה.
אחיו, הצעיר ממנו בשנה, גוסטב סאסי-שוורץ (1856–1920) היה עורך דין, פרופסור באוניברסיטה, אחיו הנוסף פליקס שוורץ, היה מנהל אתנאום הוצאה לאור, ואחיו למחצה מנישואיו השניים של אביו (אחרי מות אשתו הראשונה בגיל 30), אנדרה הוגו סאס (1871–1952), היהנ מנתח פה, יועץ בריאות ראשי .
ארתור למד בבית הספר התיכון המלכותי הממלכתי בפשט (1866–1874), שם סיים בהצטיינות.
הוא השלים את השכלתו הגבוהה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה המלכותית ההונגרית של בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנים 1878–1880, פעל כמתמחה תחת ניהולו של פרידייש קוראני במרפאה פנימית מספר 2. לאחר מכן בין 1880 לבין 1883 היה מתמחה ורופא משנה בבית החולים הציבורי בווינה.
הוא חזר לבודפשט ב-1884 ושנה לאחר מכן מונה לראש המחלקה הנוירולוגית במרפאת החוץ הציבורית (אמבולטוריום).
בשנת 1889, קיבל הסמכה פרטית כמרצה בכיר (לא חלק מהסגל) בתחום הנוירולוגיה והרפואה הכללית.
בין השנים 1892–1899 היה חבר במערכת העורכים ב"הארכיון הרפואי ההונגרי".
לאחר 1895, עבד כרופא הראשי ומנהל של המחלקה הנוירולוגית של הפוליקליניקה הכללית מספר 4. בשנת 1895 מינה אותו שר התרבות לחבר המועצה לחינוך ציבורי.
הוא מונה גם לחבר במועצה הלאומית לבריאות הציבור.
ב-24 בדצמבר 1915 קפץ מחלון דירתו בקומה השנייה.
הוא נלקח לבית ההבראה הרצל עם פציעות קשות, שם מת באותו היום.
הוא הובא בבית למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
בהלוויה נשא קורנל ליכטנברג נאום פרידה בשם הפוליקליניקה, והפרופסור באוניברסיטה מיקשה שכטר בשם הקולגות.
אשתו הייתה גיזלה רייניץ (1864–1954) , בתם של הרופא יוז'ף רייניץ ושל פאולינה פראגר, עמה התחתן ב-1885. בבודפשט ב-10 במאי.
בעלה קארוי אלר (1887–1945)היה מרצה באוניברסיטה.
בעלה, בלה פרידייש (1884–1936), היה המזכיר הכללי של הבורסה לסחורות ולניירות ערך של בודפשט.
מהלך מרווחי הסימפונות בריאות (שבועון רפואי, 1881, 41)
על השפעת המוח על תפקוד הכיפוף האחורי של חוט השדרה .
מקרה קטלני של כוריאה חיקוי .
ארתור גברילוביץ' שושנאצ'ב הוא כדורגלן קזחי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אקטובה ובנבחרת קזחסטן.
שושנאצ'ב גדל במחלקת הנוער של טראז.
ב-13 באפריל 2017 חתם בקאיראט אלמטי מליגת העל הקזחית, וב-26 באוגוסט באותה שנה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 1-0 על אטיראו במסגרת המחזור ה-25 בליגה לעונת .
הוא ערך 87 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע 32 שערים.
ב-6 בפברואר 2024 חתם על חוזה לשלוש שנים וחצי בהפועל באר שבע מליגת העל הישראלית.
בקיץ אותה שנה הושאל לקבוצת סוצ'י מהליגה הרוסית הראשונה.
בקיץ 2025 חזר לקזחסטן וחתם באקטובה.
ב-1 בספטמבר 2021 ערך שושנאצ'ב את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קזחסטן, בתיקו 2-2 נגד נבחרת אוקראינה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
ארתור גריזוולד קריין היה מורה ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמזכיר המדינה ה-12 של ויומינג בשנים 1947–1950, וכמושל ויומינג ה-20 בשנים 1949–1950.
ארתור קריין נולד בעיירה דוונפורט שבמדינת ניו יורק.
הוא למד בקרלטון קולג' שבמינסוטה ובקולג' למורים של אוניברסיטת קולומביה, וב-1920 קיבל שם תואר דוקטור לפילוסופיה.
הוא שימש כנשיא הראשון של אוניברסיטת המדינה מינוט שבדקוטה הצפונית, ובה בעת שירת במלחמת העולם הראשונה.
לאחר מכן הוא היה לנשיא אוניברסיטת ויומינג בשנים 1922–1941. ב-1946 נבחר קריין כמזכיר המדינה של ויומינג.
כאשר התפטר מושל ויומינג לסטר האנט מתפקידו ב-3 בינואר 1949 כדי לכהן בסנאט של ארצות הברית, הושבע קריין במקומו מתוקף תפקידו כמזכיר המדינה וכיהן בתפקיד עד בחירתו ב-1950 של פרנק בארט כמושל.
במהלך תקופת כהונתו הקצרה כמושל, תמך קריין בבניית הבית ובית החולים לקשישים.
לאחר פרישתו מהפוליטיקה, שב קריין לעיסוקו בחינוך.
נפטר בשאיין ב-11 באוגוסט 1955. נטמן בבית הקברות בית אל שבעיר.
ארתור ראוונל הבן היה איש עסקים אמריקאי ופוליטיקאי רפובליקני מקרוליינה הדרומית.
מ-1987 עד 1995 כיהן ארבע קדנציות בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ראוונל נולד ב-29 במרץ 1927 בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית לארתור ראוונל האב ומרי אלן בויקין.
לקראת סיום מלחמת העולם השנייה, ראוונל התגייס לחיל הנחתים של ארצות הברית, ושירת בין 1945 ל-1946. הוא קיבל תואר ראשון במדעים מהמכללה של צ'ארלסטון ב-1950, ואז הפך למתווך וקבלן כללי.
הוא נבחר לראשונה בגיל 25, והיה חבר דמוקרטי בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית מ-1953 עד 1959.
ראוונל הפך לרפובליקני ב-1960 והתמודד פעמים רבות על תפקידו.
הוא הפסיד בבחירות לסנאט של מדינת קרוליינה הדרומית שלוש פעמים (1962, 1974 ו-1976), לבית הנבחרים של ארצות הברית (בבחירות מיוחדות ב-1971), ולראשות עיריית צ'ארלסטון (גם ב-1971).
ראוונל נבחר כרפובליקני לסנאט של קרוליינה הדרומית ב-1980. הוא כיהן עד 1986, אז נבחר לקונגרס האמריקני מטעם המחוז הראשון של קרוליינה הדרומית שמרכזו בצ'ארלסטון.
המושב התפנה לאחר שחבר הקונגרס המכהן, טומי הרטנט, התמודד על תפקיד סגן המושל.
במהלך ארבע כהונותיו בקונגרס, ראוונל התרכז בעיקר בשירות לציבור הבוחרים שלו, ומעט מאוד יזם חקיקה.
הוא נבחר מחדש שלוש פעמים נוספות ללא התנגדות רצינית.
הוא לא התמודד לבחירה מחדש ב-1994, אלא התמודד על תפקיד מושל קרוליינה הדרומית.
הוא סיים במקום השני בפריימריז הרפובליקני אחרי חבר בית הנבחרים של המדינה דייוויד ביזלי, אך הפסיד בהתמודדות הסופית.
ביזלי, שנחשב לשמרני יותר מראוונל, זכה בבחירות הכלליות.
בשנת 1996 נבחר ראוונל מחדש למושב הישן שלו בסנאט של המדינה, שם כיהן עד 2005.
ראוונל חזר לזירה הפוליטית בשנת 2006, כאשר נבחר בגיל 79 למושב במועצת החינוך של מחוז צ'ארלסטון.
רק שנה קודם לכן, סבל מהתקף של תסמונת גייאן-בארה.
באותן בחירות נבחר בנו, תומאס רוונל, גם הוא רפובליקני, לתפקיד גזבר המדינה.
בנו התפטר מהמשרד לאחר שישה חודשים בלבד בעקבות האשמות משפטיות חמורות.
ראוונל אמר כי רץ לסנאט של מדינת קרוליינה הדרומית בשנת 1996 במיוחד כדי להשיג מימון לגשר חדש בין צ'ארלסטון למאונט פלזנט, שיחליף את גשר הזיכרון ג'ון פ.
גרייס ואת גשר סילאס נ.
שני הגשרים התקרבו לסיום דרכם ונמתחה עליהם ביקורת כגורמי סיכון בטיחותיים.
בזכות מאמציו בהעברת חוקים למימון הגשר החדש, הצביעו מחוקקים לקרוא לגשר הכבלים בצ'ארלסטון על שמו, גשר ארתור ראוונל הבן.
עם זאת, היו שהתנגדו לקריאת הגשר על שמו.
ראש הבנק לתשתיות של דרום קרוליינה אמר בשנת 1999: "ארתור ראוונל הוא בהחלט אדם מכובד, אבל הגשר הזה הוא גדול יותר מכל אדם יחיד, והוא צריך לשקף את כל האיכויות של המדינה ולא רק איזה סנאטור שנמצא במוסד המחוקקים בזמן שהמבנה נבנה".
ראוונל עצמו התייחס למחלוקת בהומור, והתבדח לאחר אבחון מחלתו שהוא עשוי למות, לשביעות רצונם של "אותם אנשים שאומרים שלא צריך לקרוא לדברים על שם אנשים לפני מותם".
ראוונל היה חבר במחנה מולטרי, ארגון "בני ותיקי הקונפדרציה", ותומך בהנפת דגל הקונפדרציה בבית המחוקקים של קרוליינה הדרומית.
בשנת 2000, הוא עורר סערה כאשר בתשובה לשאלת כתב כינה את ה-NAACP (האגודה הלאומית לקידום אנשים צבעוניים) בשם "האגודה הלאומית לאנשים מפגרים".
כאשר התבקש להתנצל, ראוונל, שהיה אב לבן עם תסמונת דאון, התנצל בפני אלו שסובלים ממצבים נפשיים.
ראוונל אמר פעם שחברי הקונגרס הלבנים האחרים בוועדה בה הוא היה חבר פעלו לפי "זמן שחור", שהוא תיאר כמשמעותו "איחור אופנתי".
באוגוסט 2020, מספר פרקים של סדרת הריאליטי Southern Charm, כולל פרק שבו הופיע ראוונל, הוסרו משירותי סטרימינג ו-VOD בשל "רגעים טעונים מבחינה גזעית".
בפרק שבו הופיע ראוונל, הוא משאיר טיפ של 5 דולר במסעדה ואומר לבנו, תומאס, שהוא "[אוהב] להיפטר" משטרות של 5 דולר כי דמותו של אברהם לינקולן מופיעה עליהם; לאחר מכן הוא מביט למצלמה ומחייך "בזלזול".
ראוונל מת בצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית ב-16 בינואר 2023, בגיל 95. הוא נקבר בבית הקברות של כנסיית ההוגנוטים בצ'ארלסטון.
ארתור ריימונד רובינסון היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אינדיאנה.