tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דער אלגעמיינער זשורנאל (בתרגום חופשי מיידיש: "העיתון הכללי"; מכונה בקיצור אלגעמיינער) הוא שבועון יהודי היוצא לאור בארצות הברית מאז 1972 והעיתון הנפוץ בעולם בשפת היידיש.
החל מ-1989 המגזין יוצא בשפה האנגלית בשם Algemeiner, עם עמוד קבוע ביידיש.
בנוסף, יוצא מוסף חדשות בפורמט טבלואיד שכולו ביידיש.
לעיתון גם מגזין אינטרנטי באנגלית.
המגזין מזוהה עם הימין הפוליטי בישראל ובארצות הברית.
העיתון נתן במה לדעות ומגוונות, ולעיתים הופיעו בו גם דברי ביקורת כלפי הרבי מלובביץ'.
בעיתון היה מדור בשם "דעתי" שהיה דבר המערכת אותו כתב העורך הראשי ג'ייקובסון בכל פעם על נושא אחר, בין הכותבים הקבועים היה שלמה שמיר, נתן ילין-מור, אלי ויזל, הרב הליטאי דוד דב הולנדר ועוד.
כמו כן הופיעו בו בקביעות טורי אורחים מאת אישים מיהדות ארצות הברית.
הקו הכללי של העיתון הוא פרו-ישראלי והוא מרבה ללחום באנטישמיות.
הסנטור לשעבר ג'ו ליברמן תיאר את העיתון ואת קרן ג'ייקובסון כ"תומכים בעובדות האמת בכל הנוגע לעם היהודי ומדינת ישראל".
משנת 1987 עד 1992 התפרסם בעיתון אחת לשבועיים שיחה של הרבי מלובביץ' בשפת היידיש.
בשנת 1989 החל העיתון להוציא גם מוסף בשפה האנגלית על מנת להרחיב את מעגל הקוראים, ומאז 2009 המגזין המרכזי יוצא באנגלית.
בשנת 2011 נפתח אתר חדשות אינטרנטי באנגלית.
תפוצת המהדורה המודפסת נעה בין 18,000 ל 23,000 עותקים.
בעבר תפוצתו התקרבה ל-100,000 עותקים.
ג'ייקובסון היה עורך העיתון ויו"ר מועצת המנהלים של העיתון היה ד"ר אלי ויזל.
מרכז המערכת שוכן בניו יורק.
לאחר פטירתו של ג'ייקובסון ממשיכה משפחתו להוציא את העיתון.
בנו סימון ג'ייקובסון הוא המנהל והמוציא לאור ובן נוסף, הרב יוסף יצחק ג'ייקובסון עורך את העיתון בשפת היידיש.
החל משנת 2010 העיתון מרכז רשימה שנתית של לא-יהודים שהשפיעו לטובה על עיצוב העתיד היהודי.
איל התקשורת רופרט מרדוק זכה בתואר ב-2010, סטיבן הארפר ב-2011, מיט רומני ב-2012, ועבד אל-פתאח א-סיסי ב-2013.
לקראת הפריימריז של המפלגה הרפובליקנית ב-2012, דירג העיתון את שמונת המועמדים של המפלגה על ידי הערכת השפעתם החיובית על ישראל.
ריק סנטורום, מישל בכמן וניוט גינגריץ נחשבו שלושת המועמדים הטובים ביותר עבור ישראל, ורון פול נרשם כהכי פחות טוב.
האלגמיינער מפרסם מדי שנה את רשימת "100 האנשים הטובים ביותר שמשפיעים באופן חיובי על חיי היהודים" הרשימה הראשונה הופיעה במהלך חגיגות שנת ה-40 שלו שהתקיימו באפר איסט סייד במנהטן.
באירוע השתתפו סלבריטאים ופוליטיקאים, ביניהם יולי אדלשטיין, דונלד טראמפ, אלי ויזל, הארווי וויינסטין, רונלד לאודר, רות ווסטהיימר, ויליאם קריסטול, אלן דרשוביץ, טוני אורלנדו ואחרים.
באנסמבל הקנוני כאשר מתעסקים בדינמיקה המולקולרית, התרמוסטט משמש לשליטה בטמפרטורת המערכת.
תכליתו לוודא שהטמפרטורה הממוצעת של המערכת היא הטמפרטורה הרצויה.
ישנו מגוון תרמוסטטים אשר לכולם אותה התכלית הנ"ל אך אלגוריתם הפעולה שלהם שונה.
התרמוסטט של אנדרסון- שיטת התנגשות סטוכסטית
באנסמבל הקנוני, מספר החלקיקים N, הנפח V והטמפרטורה T הם גדלים קבועים בעוד שהאנרגיה עושה תנודות סביב ערך שיווי המשקל.
על מנת לדמות את האנסמבל הקנוני, אנדרסון צימד את המערכת לאמבט חום ששמרה על הטמפרטורה הרצויה.
הצימוד מתואר על ידי התנגשות סטוכסטית בין חלקיקים שנבחרים אקראית.
בשיטה של אנדרסון, משוואות התנועה של N חלקיקים בנפח V הן משוואות המילטוניאן כאשר:
כאשר הביטוי השמאלי מייצג את תוספת ההתנגשות הסטוכסטית.
כל התנגשות כזו היא התרחשות מידית אשר משפיעה על התנע של חלקיק אחד.
בין התנגשויות, מצב המערכת משתנה בהתאם למתואר במשוואה (1).
כדי בצע את הסימולציה נשתמש בשני פרמטרים: T- הטמפרטורה הרצויה של המערכת ו- f- התדירות של ההתנגשות הסטוכסטית אשר קובעת את עוצמת הצימוד עם אמבט החום.
אם התנגשויות עוקבות אינן קשורות זו לזו, אז ניתן לתאר את מקטעי הזמן בין ההתנגשויות באמצעות התפלגות בצורת התפלגות פואסון:
כאשר P(t,f)dt הוא ההסתברות שההתנגשות הבאה תתרחש במקטע הזמן [t,t+∆t].
בוחרים סט ראשוני של מיקומים מרחביים ותנעים: ומבצעים אינטגרל על משוואות התנועה (1) עד שמגיעים לזמן בו מתרחשת ההתנגשות הסטוכסטית הראשונה.
נסמן את החלקיק שהשתתף בהתנגשות ב- i.
אז התנע של החלקיק לאחר ההתנגשות נבחר אקראית מהתפלגות בולצמן בטמפרטורה T.
שאר החלקיקים אינם מושפעים מההתנגשות, ולכן יש לבצע אינטגרל על משוואות התנועה המייצגות את סך כל החלקיקים, עד הזמן בו מתרחשת ההתנגשות הבאה.
וחוזר חלילה על האלגוריתם המתואר, זהו אלגוריתם של אנדרסון.
התוצאה של תהליך זה היא מסלול מוגבל של N חלקיקים בנפחV: .
מסלול זה יכול לשמש לחישוב ממוצעי זמן של כל גודל שהוא באופן הבא:
השילוב של המכניקה של ניוטון והתנגשות סטוכסטית הופכות את הסימולציה הזו לשרשרת מרקוב.
אנדרסון הראה שהחלוקה הקנונית במרחב הפאזה אינה משתנה תחת יישום חוזר ונשנה של האלגוריתם הנ"ל.
בשילוב עם העובדה ששרשרת מרקוב אינה מחזורית ואינה ניתנת להפחתה, משתמע שהאלגוריתם של אנדרסון אכן מייצר התפלגות קנונית.
למעשה, ממוצע הזמן של כל F כלשהו המחושב באמצעות מסלול אנדרסון שווה לממוצע האנסמבל של F עבור האנסמבל הקנוני בו הטמפרטורה היא T.
כאשר Q היא פונקציית החלוקה של האנסמבל הקנוני ו-
של התרמוסטט של אנדרסון הוא שמאחר והאלגוריתם משנה את המהירויות באופן אקראי הדינמיקה למעשה אינה פיזיקלית.
כך שהתרמוסטט של אנדרסון לא מהווה שיטה טובה למדידת המאפיינים הדינמיים של המערכת.
התרמוסטט של נוייס הובר - שיטה של המערכת המורחבת
האנרגיה של מערכת של N חלקיקים בטמפרטורה קבועה מבצעת תנודות סביב ערך שיווי המשקל.
לכן, על מנת לדמות מערכת שכזו צריך מנגנון כלשהו שיגרום לתנודות אלה.
לשם כך, נוייס מציע לגראנגיאן מורחב, לאגרנג'יאן המכיל קואורדינטות ומהירויות נוספות ומאלכותיות.
למעשה, שיטת הלגרנג'יאן המורחב הוצגה לראשונה על ידי אנדרסון בסימולציית הלחץ הקבוע.
השימוש בשיטה זו נפוץ יותר באופן שהציע נוייס ולכן שיטה זו מכונה גם התרמוסטט של נוייס-הובר.
נניח שהמערכת המדומה מכילה N חלקיקים עם קואורדינטות , מסות , אנרגיה פוטנציאלית ותנע .
דרגת חופש נוספת s משמשת כמערכת חיצונית למערכת המדומה.
בנוסף, ישנם משתנים וירטואליים שקשורים למשתנים האמיתיים (q^',p^',t) באופן הבא:
והמהירות האמיתית מבוטאת על ידי:
כעת ניתן להסתכל על הטרנספורמציות הנ"ל בשינוי זמני: .
הלגרנג'יאן של המערכת המורחבת של N חלקיקים ומשתנה s במונחי המשתנים הווירטואליים:
כאשר Q זוהי המסה האפקטיבית שקשורה לs ו-g מייצג במהותו את מספר דרגות החופש של המערכת.
עם זאת, ערכו המדויק יבחר כך שתהיה התפלגות קנונית בשיווי משקל.
בנוסף, לוגריתם תלות הפוטנציאל במשתנה s היא חיונית לייצור האנסמבל הקנוני.
הקשר בין התנע לבין ו-s ניתן באופן הבא:
באמצעות קשרים אלה ניתן להגיע להמילטוניאן של המערכת המורחבת של N חלקיקים והמשתנה s במונחי המשתנים הווירטואליים:
לפי הפורמליזם של ההמילטוניאן משוואות התנועה ניתנות על ידי:
כעת ניתן לראות שההמילטוניאן המורחב נשמר כאשר המערכת המורחבת נוצרה לפי משוואות התנועה הנ"ל.
לכן, שיטה זו מייצרת אנסמבל מיקרוקנוני עבור המערכת המורחבת.
היתרון בהמילטוניאן המורחב הוא שניתן להשליך את פונקציית החלוקה של המערכת המורחבת על המערכת המקורית, והאצלה תשחזר את האנסמבל הקנוני.
פונקציית החלוקה של המערכת המורחבת:
כאשר E מייצג את האנרגיה שניתנה מראש ו- מייצג את ההמילטוניאן הקלאסי:
באמצעות החלפת משתנים ניתן להמיר את המשתנים הווירטואליים למשתנים האמתיים, ולקבל:
נשים לב, שעבור g= 3N+1 פונקציית החלוקה של המערכת המורחבת זהה לפונקציית החלוקה של המערכת המקורית באנסמבל הקנוני מלבד פקטור קבוע:
ואז, פונקציית החלוקה בשיווי משקל:
תרמוסטט גאוסיאן- שינוי קנה המידה של המהירות
זו השיטה הראשונה שהוצעה לקיבוע ערך הטמפרטורה (ללא תנודות).
בשיטה זו המהירויות נמדדות לפי קנה המידה:
כאשר זו הטמפרטורה הרצויה ו-T זו הטמפרטורה שחושבה באמצעות מהירות החלקיקים.
הרחבה של שיטה זו מרמזת על אילוץ משוואות התנועה כדי לשמור על הטמפרטורה קבועה.
עקרון גאוסיאן עבור האילוץ הפחות משמעותי קובע כי כח שנוסף להגבלת תנועה החלקיקים צריך להיות מאונך למשטח.
לפי עיקרון זה, כח מאלץ מתווסף למשוואת הכוחות (1) וכתוצאה מכך המשוואות לא מוצגות בצורה הקנונית.
הפרמטר α נקבע לפי הדרישה שהטמפרטורה, או האנרגיה הקינטית הכוללת, קבועה:
השיטה הזו יכולה לשחזר את ההתנהגות הקנונית בקואורדינטות מרחביות אם קובעים g= 3N-1 כאשר N מייצג את מספר החלקיקים.
כיוון שנעשה שימוש בעקרון גאוסיאן, שיטה זו נקראת גם תרמוסטט גאוסיאן.
תרמוסטט זה הוא למעשה מקרה פרטי של תרמוסטט נוייס-הובר.
ישנו חסרון בשיטה, כיוון שהיא מניבה אי רציפות בתנע של המסלול בעקבות נוהל שינוי קנה מידת המהירות בכל שלב.
אלגֵיני הוא נהר באורך 523 קילומטרים הזורם ממוצאו של נהר אוהיו במערב פנסילבניה וניו יורק, ארצות הברית.
נהר אלגיני עובר בתחילתו מעט תחת אמצעו של גבול הצפוני של פנסילבניה צפונית מערבית לניו יורק ואז מתפשט בזיגזג דרומית מערבית מעבר לגבול ודרך מערב פנסילבניה כדי להצטרף לנהר מונונגהלה במזלגות אוהיו, ב"נקודה (Point)" של הפארק הלאומי פוינט (Point State Park) שבמרכז העיר פיטסבורג, פנסילבניה.
נהר אלגיני הוא, לפי נפח, הזרם המרכזי הם של נהר אוהיו והן של נהר המיסיסיפי.
מבחינה היסטורית, אלגיני נחשב ל"נהר אוהיו העליון", הן על ידי הילידים האמריקאים והן על ידי המתיישבים האירופאים.
אלדאר באלינט (במקור עד 1906 בלום, בהונגרית: Bálint Aladár; נאג'פסק, 2 בדצמבר 1881 – בודפשט, 20 באפריל 1924) היה סופר, עיתונאי, מבקר, אביו של הצייר אנדרה באלינט, חותנו של אנטאל סרב.
אלאדאר בלום (באלינט) נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ בלום ושל רגינה דויטש.
לאחר סיום לימודיו הפך לפקיד במפעל.
לאחר שסיפורו הקצר הראשון בכתב העת אורסאג-וילאג (Ország-Világ) שפירושו "ארץ-עולם" בשנת 1903 משך תשומת לב, הוא נכנס לקריירה של עיתונאי.
באלינט התפרסם בקביעות בכתב העת נפסבה, שהיה שופר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ובשנת 1907 הפך לראש מדור האמנות היפה בעיתון.
בשנת 1906 יצא לאור כרך משותף של שירים וסיפורים קצרים שלו ושל שירי אמיל מדראס בשם "עיר", שהוא גם ספרו הראשון.
בשנת 1907 פרסם כרך של לימודי תולדות האמנות, "תמונות לעובדים".
הוא היה כותב קבוע למגזינים "וילאג" (Világ), "האז" (Ház) ועוד.
התרגום הראשון שלו היה המחקר של קונרד פידלר על הנס מארז.
בשנת 1909 הפך למבקר אמנות בכתב העת הספרותי-אמנותי היוקרתי ניוגט.
ב-5 במאי 1912 בבודפשט הוא התחתן עם אדית רוט, בתם של מוריץ רוט ופאני פרלס.
אחד העדים היה ארנו אושבאט.
הוא היה פעיל מאוד לעורר אהבה לאמנויות היפות במעמד הפועלים ולקדם הבנה של יצירות אמנות.
בנרטיבים שלו הוא צייר דימויים אפלים של סבל וייסורי העיר הגדולה עם חוש חברתי מפותח.
העיר (סיפורים קצרים, עם אמיל מדראס (1906);
אַלַדַאר סֵקֵיי, (בשם לידה: אהרון בלייר, בהונגרית: Székely Aladár; דיולה, 5 במרץ 1870 – בודפשט, 27. ספטמבר 1940) היה צלם יהודי-הונגרי.
סקיי היה בן דודו של הווטרינר מיהאי רונאי והצלם דנש רונאי.
אלדאר סקיי נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף בלייר ושל מגדולנה רוזנברג.
את המקצוע הצילום הוא למד אצל צלמים מקצועיים, תחילה אצל האחים דונקי בקלוז' (קולוז'וואר) ואחר כך בבודפשט.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 הוא היה חניך אצל אדן מרטנס עם דינש רונאי (מקודם: רוזנברג) אחיינו.
הוא עבד בגיולה ובאורושהזה בשנות ה-90 של המאה ה-19, ואחר כך בתחילת המאה ה-20 העביר את הסטודיו שלו לכיכר מריה תרזיה 1 (היום כיכר מיהאי הורבאט) בבודפשט.
בשנת 1908 הו היה הראשון שפתח חלון ראווה לרחוב, בבולוואר יוז'ף 62. בשנת 1910 היה בבעלותו שדרת אנדראשי 29, ובמקביל הפעיל שני אולפנים נוספים.
מתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 עבד גם ברחוב ואצי.
הוא צילם תמונות למונוגרפיה של יאנוש קראצ'וני על ההיסטוריה של מחוז בקש (גיולה, 1896).
סקיי היה הנציג המשמעותי הראשון של ריאליזם אמנותי בצילום בהונגריה.
בולטים דיוקנאותיו שנעשו בתחילת המאה ה-20, המתארים את הדמויות המצטיינות של חיי האמנות ההונגרית.
תמונות אלה הופיעו באלבומו "סופרים ואמנים" (1914).
הוא צילם גם את אנשי הצוות של כתב העת הספרותי ניוגט, כולל יוז'ף ריפל-רונאי, בלה ברטוק, לוראנד אטווש.
אנדרה אדי והוגו איגנוטוש כתבו הקדמה לאלבום שלו.
אדי העריך במיוחד את האמנות שלו, סקיי מילם תמונות רבות שלו.
לאחר מותו של אדי סקיי הוציא אלבום עם שבעה דיוקנאות מקוריים של אדי, שהסופר זיגמונד מוריץ כתב להם הקדמה.
העיר גיולה ייסדה את פרס אלדאר סקיי לזכרו בשנת 1966.
אשתו הייתה אירן שפילר, בתם של אדולף שפילר ושל חנה וייס, איתה התחתן ב-27 במאי 1904 בבודפשט.
סופרים ואמנים (עם הקדמה מאת אנדרה אדי והוגו איגנוטוש), בודפשט, (1914)
אדי (תצלומים מקוריים של אלדאר סקיי עם הקדמה מאת ז'יגמונד מוריץ), בודפשט, פרסום סטודיו לצילום של אלדאר סקיי(1926).
אלגיות דואינו הוא שמה של אסופה המונה עשר אלגיות מאת המשורר האוסטרי, יליד פראג, ריינר מריה רילקה.
רילקה, הנודע בגודש הלירי יוצא הדופן המייחד את שיריו הכתובים בגרמנית, התחיל לכתוב את האלגיות בשנת 1912 בזמן שהתארח אצל חברתו ומיטיבתו מריה נסיכת טורן וטקסיס (1855–1934) בארמון דואינו שעל הים האדריאטי, סמוך לטריאסטה.
השירים, שאורכם 859 שורות , הוקדשו לנסיכה עם פרסומם בשנת 1923. במהלך תקופת כתיבתן שארכה כעשר שנים, נזנחה כתיבת האלגיות לפרקי זמן ארוכים מפני שרילקה סבל לעיתים קרובות מדכדוך חמור, שנבע באופן חלקי מאירועי מלחמת העולם הראשונה ומהצטרפותו לשירות צבאי בגיוס חובה.
למעט תקופות כתיבה קצרות בשנים 1913 ו-1915, חזר רילקה לעבודתו רק מספר שנים לאחר תום המלחמה.
הוא כתב בקצב קדחתני, בפרץ השראה מחודש ופתאומי, שאותו תיאר כ"סערה ללא גבולות, הוריקן של הנפש" - והשלים את האסופה בחודש פברואר בשנת 1922, בשעה שגר בשאטו דה מוזו בוראס ליד נהר הרון בשווייץ.
לאחר פרסומן בשנת 1923 ופטירת רילקה בשנת 1926, אלגיות דואינו הוכרו במהרה בידי מבקרים וחוקרים כיצירתו החשובה ביותר.
אלגיות דואינו רוויות בדת ומיסטיקה ומשופעות יופי וסבל קיומי.
לשירים סמליות עשירה הכוללת מושגים כמו מלאכים וגאולה אבל לא בהתאם לפרשנות הנוצרית הקלאסית.
רילקה פותח את האלגיה הראשונה בקריאת ייאוש פילוסופית, בשאלה: "מִי, לוּ זָעַקְתִּי, הָיָה שוֹמֵעַ קוֹלִי מִבֵּין מַעֲלוֹת מַלְאָכִים?" (Wer, wenn ich schriee, hörte mich denn aus der Engel Ordnungen?) ובהמשך מכריז: "כָּל מַלְאָךְ הוּא נוֹרָא." (Jeder Engel ist schrecklich).
על אף שסיווג השירים כ"אלגיות" מרמז בדרך כלל על מלנכוליה וקינה, קטעים רבים מתוכן מתבלטים באנרגיה חיובית וב"התלהבות בלתי מרוסנת".
כמכלול, ניתן לתאר את אלגיות דואינו כמטמורפוזת "ייסוריו האונטולוגיים" של רילקה.
זהו "מונולוג נלהב אודות ההשלמה עם הקיום האנושי" העוסק בתמות כמו "המגבלות והחסרונות של המצב האנושי וההכרה האנושית השבורה...
בדידות האדם, שלמות המלאכים, חיים ומוות, אהבה ואוהבים ומלאכת המשורר".
שירתו של רילקה, ואלגיות דואינו בפרט, השפיעה על רבים מהמשוררים והכותבים במאה העשרים.
עבודתו מצוטטת לעיתים קרובות בתרבות הפופולרית בהקשר לנושאים כמו אהבה או מלאכים והתייחסויות אליה ניתן למצוא בתוכניות טלוויזיה, סרטי קולנוע, מוזיקה וביטויים אומנותיים נוספים, בפילוסופיית עידן חדש ותאולוגיה, ובספרי עזרה עצמית.
הספר אלגיות דואינו פורסם בידי הוצאת אינזל בעיר לייפציג שבגרמניה בשנת 1923. טובי המבקרים שיבחו את היצירה והשוו אותה באיכותה ליצירותיהם של הלדרלין וגתה.המבקר הנס רודולף מולר היה הראשון לתאר את האסופה, בשנת 1935, כ"מיסטית" מיסודה, ואת רילקה כמדריך רוחני "מיסטי".
באחד ממאמריו, מתאר הסופר הגרמני הרמן הסה (1877-1962) את דמותו של רילקה המתפתחת מתוך חקר הבעיות האקזיסטנציאליות: "פעם אחר פעם, בכל שלב, הפלא מתרחש: האדם השברירי, המהסס, הנוטה לחרדה נסוג, ודרכו מתנגנת המוזיקה של הקיום, וכמו אגן מים הוא נעשה כלי הנגינה והאוזן כאחד".
עם זאת, במהלך שנות העשרים, רבים מבני הדור הצעיר של משוררי וכותבי הגרמנית לא אהבו את אלגיות דואינו בשל הפילוסופיה והסמלים המעורפלים שאפיינו את השירים.
המשורר הגרמני אלברט שפר (המשויך לחוג הספרותי של המשורר הגרמני שטפן גאורגה) התייחס לשירים בביטול כ"קשקוש מיסטי" וכינה את ה"תאולוגיה החילונית" המופיעה בהם "רכילות אימפוטנטית".
בישראל, הספר יצא לאור בשנת 1999 בהוצאת הקיבוץ המאוחד בתרגומו של שמעון זנדבנק.
אלדאיר אלחנדרו קינטאנה רוחאס (בספרדית: Aldair Alejandro Quintana Rojas) הוא כדורגלן קולומביאני, המשחק בעמדת השוער בקבוצת אתלטיקו בוקרמנגה.
ב-2016 המשיך לשחק בליגה השנייה במדי אורסומרסו ואת הפריצה שלו עשה ב-2018, כאשר הצטרף לאתלטיקו וילה.
בשנה הראשונה שיחק רק ארבעה משחקי ליגה, אבל ב-2019 כבר הפך לשוער הראשון של הקבוצה והפגין יכולת טובה מאוד, שהפכה אותו לאחד השוערים הטובים בליגה.
בסוף אותו טורניר, נרכש על ידי אתלטיקו נסיונל.
בתחילה הפך לשוער שחילק את דקות המשחק שלו עם השוער השני דאז, חוסה קוואדראדו, אך לאחר עזיבתו של האחרון, הפך לשוערה הראשון של הקבוצה.
קיבל את זימון הבכורה שלו לנבחרת ב-27 באוגוסט 2019, כאשר זומן על ידי המאמן קרלוס קיירוש לשני משחקי הידידות מול ו.
ביוני 2021 זומן על ידי המאמן החדש של הנבחרת למוקדמות מונדיאל 2022 ולטורניר הקופה אמריקה 2021.
אלגורנד היא פלטפורמת בלוקצ'יין ציבורית מבוססת קוד פתוח הפועלת בשיטת מערכת הוכחת סיכון ולפי פרוטוקול הסכם ביזנטי כדי להשיג קונצנזוס בביצוע ואימות של עסקאות בין עמיתים, הרצת אפליקציות ויישומים מבוזרים ופריסת חוזים חכמים.
הרשת ממונעת על ידי המטבע המבוזר אלגו (ALGO) שהוא אמצעי התשלום המקובל באקוסיסטם שלה, ומסוגלת להגיע עד לעומס עבודה של כ־1,200 עסקאות בשנייה.
היא נוסדה ב־2017 על ידי סילביו מיקאלי ומתוחזקת כיום בידי קרן אלגורנד, ותאגיד עסקי בשם אלגורנד בע"מ, המבוסס בבוסטון, מסצ'וסטס.
חזון הפרויקט, לדברי צוות המפתחים, הוא לבנות עולם בו כולם יכולים ליצור מידע וערכים, ולהעבירם זה לזה בצורה בטוחה, שקופה ומבוזרת.
במילים אחרות, ובשפה טכנית יותר, אלגורנד הוא בלוקצ'יין חדש הנועד להתגבר על המכשולים הקיימים ברשת הביטקוין ולייצר מערכת חלקה אשר אינה דורשת כוח חישוב רב.
ג'ייסון ווטרסבי, מפתח בכיר בצוות הפלטפורמה, הסביר כי השם אלגורנד הוא הלחם בסיסים של המילים "רנדומלי" ו"אלגוריתם" כפי שהן באות לידי ביטוי בפונקציה אקראית ניתנת לאימות, שהיא פונקציה פסאודו-אקראית אשר פותחה ב־1999 על ידי מיקאלי, מיכאל רבין וסליל ודהן, ומשמשת כאחד מעמודי היסוד הטכנולוגיים של הרשת.
הרשת נוסדה ב־2017 על ידי סילביו מיקאלי, פרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ועלתה לאוויר ביוני 2019. בהצעת המטבע הראשונית שלה גרפה כ־60 מיליון דולר תוך פחות מארבע שעות לאחר שמכרה כ־5 מיליון מטבעות.
צוות הפרויקט מורכב כאמור מקרן ותאגיד.
קרן אלגורנד אחראית על פיתוח האקוסיסטם, מימון הפלטפורמה, מחקר קריפטוגרפי, וביזור הרשת על ידי שימוש בצמתים.
תאגיד אלגורנד מפקח על פיתוח מנגנון הליבה של הפרוטוקול.
בורסת בינאנס הודיעה ב־21 ביוני 2019 על השקת מטבע האלגו בזירת המסחר שלה.
כעבור חודש הכריזה על תוכנית האצה חדשה בה לקוחות המחזיקים במטבע, בין אם בחשבון העובר ושב ובין אם בחשבון צובר ריבית, יוכלו להשתתף בהגרלה בת 220 אלף מטבעות אשר יסופקו בשיטת אירדרופ.
בחודש אוגוסט הודיעה החברה על השתתפותה בתוכנית חלוקה דו שנתית של 200 מיליון מטבעות בהובלת קרן אלגורנד.
ערכו של המטבע זינק ב־30 אחוז לאחר שהבורסה האמריקאית קוינבייס הודיעה במפתיע ב־16 ביולי 2020 על השקתו בפלטפורמה האינטרנטית של אתרה, וכן באפליקציות הפרטיות והעסקיות שלה.
על רקע האימוץ הנרחב של טכנולוגיות בלוקצ'יין בידי ארגוני ספורט ב־2021, הודיעה ליגת מרוצי הרחפנים ב־14 בספטמבר אותה שנה על הקמת שותפות עם רשת אלגורנד בעסקה בשווי של 100 מיליון דולר.
במסגרת השותפות תנפיק הליגה כרטיסים, מוצרי אספנות ואסימונים חסרי תחליף המוטמעים בבלוקצ'יין, וכמו כן תשיק על גביו פלטפורמת מרוצים דיגיטלית.
עיריית מיאמי פרסמה ב־1 בדצמבר 2021 הודעה על כוונתה להשתמש ברשת אלגורנד כדי להשיק מערכת לניטור זיהום האוויר בעיר.
שירותיה של חברה צרפתית בשם משמר הפלנטה (Planet Watch) נשכרו על מנת לפרוס רשת אינטרנט של הדברים בדמות חיישני איכות אוויר אשר יפוזרו ברחבי העיר ויעבירו מידע לבלוקצ'יין של אלגורנד.
תושבים אשר יסכימו להתקין את החיישנים בביתם יתוגמלו במטבעות אלגו.
הבלוקצ'יין של אלגורנד הוא פלטפורמה המשיגה קונצנזוס על ידי שימוש בגרסה משופרת של מערכת הוכחת סיכון.
בפלטפורמות אחרות המשתמשות בשיטה זו, כגון קרדאנו, משתמשים מבצעים עסקאות ושולחים מטבעות אחד לשני באופן שוטף.
על מנת לאמת את העסקאות הללו נבחרים אחדים מבין מחזיקי המטבע הרשמי של הפלטפורמה הקרויים מאמתים, שתפקידם לוודא האם העסקאות שבוצעו הן לגיטימיות, ולהוסיף אותן לבלוק חדש הנבנה מדי כמה שניות.
המאמתים מקבלים את סמכותם לאחר שהפקידו כמות מסוימת של מטבעות, ותמורת השתתפותם באחזקת הרשת וסיכון כספם, הם מתוגמלים בתשואת ריבית שגודלה נקבע על פי גודל הפקדתם.
על בלוקצ'יין אלגורנד, לעומת זאת, כל המשתמשים ברשת עשויים להיבחר כמאמתים, ובהתאם לכך כולם גם נהנים מפרסי האימות.
כל משתמש בעל חשבון המחזיק לפחות מטבע אלגו אחד יקבל אחוז מסוים מהמאגר.
הבלוקצ'יין משתמש בפרוטוקול הסכם ביזנטי מבוזר המגבה את שיטת העבודה המתוארת.
כל עוד רוב המטבעות הנמצאים בסיכון אינם בבעלות משתמשים בעלי כוונות זדוניות, הרשת יכולה להמשיך להתקיים גם אם יש בין שורותיה מספר בודד של מזיקים, ולהשיג קונצנזוס מבלי להזדקק לסמכות מרכזית.
קונצנזוס על גבי הרשת מורכב משלושה שלבים המציעים, מאשרים ומוציאים לפועל בלוקים על גבי השרשרת.
הצעדים הם הצעה, הצבעה ראשונית והצבעה סופית.
שלב ההצעה עובד על פי עקרונות מערכת הוכחת הסיכון, ובמהלכו נבחרת קבוצת משתמשים מתוך המערכת בצורה שהיא אקראית, אך שקולה לגודל הסיכון שעומד על הפרק, כדי להציע בלוק חדש.
בחירת המשתמשים נעשית על ידי תהליך הנקרא חלוקה קריפטוגרפית, בו כל משתמש מזהה האם הוא נבחר על ידי הרצת פונקציה אקראית ניתנת לאימות.
אם הפונקציה מסמנת כי הוא נבחר, היא משיבה הוכחה קריפטוגרפית המאמתת כי המשתמש אכן צורף לקבוצה.
הסבירות שמשתמש מסוים ייבחר מושפעת מכמות המטבעות שברשותו.
במהלך השלב השני, כל משתמש שנבחר להשתתף בקבוצת המאמתים רשאי להציע בלוק חדש ולהפיץ אותו ברשת עבור עריכת ביקורת וניתוח מידי שאר המשתמשים.
לצד הבלוק המוצע, על המשתמש להציג את ההוכחה הקריפטוגרפית המקורית שקבעה הפונקציה כדי לחשוף את אמיתות חברותו בקבוצה.
בהצבעה הסופית נעשה שימוש בפרוטוקול הסכם ביזנטי כדי להצביע על הבלוקים המוצעים.
לצורך העניין נבחרת קבוצה חדשה של משתמשים על ידי חלוקה קריפטוגרפית זהה.
כאשר המשתמשים החדשים מזהים כי הם נבחרו, הם מנתחים את הבלוקים שקיבלו ומבצעים אימות חוזר למשתמשים מהשלב הקודם, ומצביעים עבור הבלוק הבא שיצטרף לשרשרת.
לאחר מכן התהליך מתחיל בשנית; שני בלוקים שונים אינם יכולים להגיע לקונצנזוס באותה רוטציה.
חברות בשתי הקבוצות שנבחרות משתנה בכל רוטציה, אשר מתחילה מההתחלה בכל כריית בלוק חדש מדי 4.5 שניות בממוצע.
התנהלות זו מגנה על הרשת מפני התקפות זדוניות, מאחר שמשתמש בעל כוונה רעה לא יוכל לדעת מראש אילו משתמשים הולכים להיבחר בכל אחת משתי הקבוצות.
מטבע הפלטפורמה נקרא אלגו (ALGO) ומשמש למסחר וביצוע עסקאות, גביית עמלות, ותגמול לכלל משתמשי הרשת.
אלגנט היא להקת רוק ישראלית שפעלה בראשית שנות התשעים והוציאה אלבום אחד.
הלהקה הופיעה במועדונים ועל במות ללהקות צעירות כגון הרוקסן והלוגוס.
ההרכב הוקם על ידי הזמר והגיטריסט אלברט סופר אשר עבר מבאר שבע לאזור המרכז וחיפש שותף להקלטת שירים שכתב.
הוא פגש את גיל סמטנה, טכנאי הקלטות בגל"צ ונגן בס אשר ניגן אהוד בנאי ועם פורטיסחרוף.
השניים הקימו את הלהקה, קראו לה בשם "אלגנט", וצרפו שני חברים מלהקת אפור גשום, אותה הפיק מוזיקלית סמטנה, הגיטריסט אורן קפלן והמתופף אורן רביב.
הלהקה הקליטה שיר ראשון שכתב והלחין אלברט סופר ב-1989, בהפקה מוזיקלית של רמי פורטיס, בשם "אחת יותר מדי".
השיר הופיע בראשית 1990 באלבום "אוסף נענע" הבהוצאת נענע דיסק.
שיר נוסף, "מעל פני הים", שכתב והלחין גיל סמטנה, יצא ב-1991 באוסף "נענע 2".
בספטמבר 1991 הקליטה את אלבומה "אלגנט" בהפקה ועיבודים של חברי הלהקה.
מרבית השירים הוקלטו בנגינה חיה באולפן ובאמצע 1992 שוחרר האלבום לשוק.
האלבום אופיין בסגנון רוק גראנג' עוצמתי, אנרגטי ומחוספס.
סופר כתב והלחין את רוב שירי האלבום.
אחד השירים נקרא "שיר של יוסי" שהתבסס על מילים ולחן של יוסי אלפנט, אשר היה המנטור של הלהקה.
לאחר הוצאת האלבום המשיכה "אלגנט" להופיע מעט, בין השאר בפסטיבל ערד אך עקב מכירות אלבום הבכורה החלשות הלהקה התפרקה.
בשנת 2010 שוחרר אלבום רשת אשר תיעד הופעה חיה של הלהקה מ-1992 במועדון הלוגוס.
אלברט סופר - שירה וגיטרה
גיל סמטנה - גיטרה בס ושירה
אורן קפלן - גיטרה חשמלית
אלדאר פנייה, (במקור: אלדאר אברהם פריד, בהונגרית: Fenyő Aladár; קאניז'ה, 11 ביולי 1891 – בודפשט, 3 באוגוסט 1981) היה שחקן יהודי-הונגרי, גם אחיו אמיל פנייה (1889–1980) היה שחקן.
אלאדר פנייה היה משכמו ומעלה בתחום המשחק אבל בצניעותו מעולם לא הודה בכך.
על אף היותו שחקן מיומן ואינטליגנטי ביותר, הוא מעולם לא יצא נגד משחק נחות של חבריו לבמה.
אלדאר אברהם פריד נולד במשפחה יהודית כבנם של מור פריד ושל מתילד פופר (1870–1935).
ב-1912 סיים את לימודיו באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
ב-23 בנובמבר 1913, בבודפשט, נישא לשחקנית ארז'י מאטראי, ממנה התגרש ב-1922. ב-15 ביוני 1920 המיר את דתו לאמונה האוניטרית.
לאחר מכן בשנים 1914–1916 עבד בסקשפהרוואר
ב-1916 הצטרף לתיאטרון הקומדיה של בודפשט.
בשנת 1923 הועסק על ידי תיאטרון הרנסאנס
בשנים 1923–1925 שוב על ידי תיאטרון הקומדיה
בשנים 1927–1929 על ידי תיאטרון האופרטה של בודפשט
לא היה לו חוזה לאחר מכן.
אשתו השנייה הייתה אילונה הורט, ממנה התגרש ב-1941.
ב-1945 היה פקיד באיגוד הסחר החופשי של השחקנים
בשנים 1952–1954 שיחק בתיאטרון מדאץ'
בין 1956 לבין 1963 בתיאטרון יוקאי
משנת 1964 הופיע בתיאטרון תאליה
לוציפר (אימרה מדאץ' : טרגדיית האדם)
היבנר (דז'ה סומורי : הילד היקר של ג'רג'יקה)
סערה אביבית (1917) - כספי הון של וגנר
אני אהרוג את ההאצ'ק הזה!
הפושע החוזר (1971; סרט טלוויזיה)
שָׁנָה כותרת התפקיד השחקן שנה סינכרונית 1937 שריפות מעל אנגליה1967 1960 היינו חברים ללימודים פרופסור שטרובך הנס לייבלט 1961 1962 הפנתר 19751975 1964 שיהיה לך ציד טוב!
אלדאר דויטש (בהונגרית: Deutsch Aladár; זאלאגרסג, 20 באוקטובר 1894 – בודפשט, 4 באוקטובר 1973) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, רופא ראשי ומומחה לגרון של מוסדות מרכזיים רבים בהונגריה.
אלדאר דויטש נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר פרנץ דויטש ושל אידה פישר.
הוא סיים את בית הספר התיכון ואת בחינות הבגרות בעיר הולדתו במערב הונגריה.
הוא שירת בחזית במלחמת העולם הראשונה וקיבל מספר עיטורי גבורה.
לאחר מכן המשיך את לימודיו באוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר ותעודה ב-1923. בשנים 1918–1919 היה חבר בחוג גלילאו.
במקביל ללימודיו בהונגריה, למד גם באוניברסיטת וינה.
בין 1923 לבין 1927, הוא היה יועץ במרפאת אף אוזן גרון ובמרפאת הילדים של אוניברסיטת וינה, שם קיבל את ההסמכה הרפואית ב-1927 כרופא מומחה באף אוזן גרון.
לאחר חזרתו הביתה, הפך לרופא בפוליקליניקה Charité.
מאמצע שנות ה-30 עבד באמבולנציה ברחוב קרטס.
בתום המלחמה, לאחר 1945 דויטש היה הרופא הראשי של המוסד לביטוח עובדים פרטיים (MABI), ומ-1949 ועד מותו עבד כ:
הרופא הראשי והמנהל הראשי מטעם הוועד הפועל של המועצה המחוזית.
המומחה לגרון של התיאטרון הלאומי ושל כמה תיאטראות נוספים בבירת הונגריה
המומחה לגרון של האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע של הרדיו ההונגרי ושל הטלוויזיה ההונגרית
כמו גם של מחלקת העיתונאים של המנהל הכללי לביטוח סוציאלי של SZOT
מאמריו הרבים התפרסמו בעיקר בכתבי עת זרים.
אשתו הראשונה הייתה ארז'בט אנה הורשצקי, ממנה התגרש לאחר חמש שנים ב-1934. אשתו השנייה הייתה אווה ינקה ניסלי, לה נישא בבודפשט ב-1951.
אלגמיינה אס אס היה אחד משני הענפים העיקריים של האס אס, ארגון ההגנה והמודיעין של המפלגה הנאצית.
האלגמיינה אס אס עסק בעיקר בענייני שיטור ו"גזע".
החטיבה החשובה ביותר שלה הייתה המשרד הראשי לביטחון הרייך, אשר פיקח על משטרת הביטחון, אשר בתורה חולקה ל"קריפו" (המשטרה הפלילית) ו"גסטאפו", המשטרה החשאית.
המשרד כלל גם את האס דה, שירות הביטחון האחראי על מודיעין וריגול.
האלגמיינה אס אס היה כפוף למשרד הראשי של האס אס.
הוא התמקד בפעולות פנימיות ואדמיניסטרטיביות, בעוד חלקים אחרים של האס אס, כגון הוואפן אס אס, היו מעורבים בפעולות צבאיות.
למרות זאת, האלגמיינה אס אס נחשב לכוח צבאי למחצה, ואנשיו הופיעו במדי אס אס.
האלגמיינה אס אס הוקם בסתיו 1934, ובין היתר פוצל מזרוע החיילים של ה-SS שנקראה SS Verfügungstruppe, שלאחר מכן הפך לוואפן אס אס.
החל משנת 1939, הוקמו יחידות זרות של האלגמיינה אס אס במדינות כבושות, בייחוד בבלגיה, בדנמרק, בהולנד ובנורווגיה – קבוצות אוכלוסייה שנחשבו ל"מתאימות לגזע" על ידי הנאצים.
משנת 1940 הן אוחדו למנהלה אחת (Germanic SS).
בתחילת המלחמה, הרוב המכריע של חברי האס אס השתייכו לאלגמיינה אס אס, אולם בהמשך הפכה הוואפן אס אס לזרוע המובילה.
האלגמיינה אס אס כלל מחלקות העוסקות באידאולוגיה נאצית ומדיניות גזעית כגון "גזע ויישוב מחדש", "חקירת מורשת גזעית", "תרבות", מחלקה רפואית, מחלקת מינהל כלכלי ומחלקות נוספות.
אף על פי שמקומות עבודה אלה היו למעשה פקידותיות, לארגון הייתה היררכיה צבאית, ואנשיו הופיעו במדים של האס אס.
ביטחון פנים: האלגמיינה אס אס מילא תפקיד בשמירה על ביטחון הפנים בגרמניה הנאצית.
הוא פעל ככוח משטרה פוליטי, אשר זיהה ודיכא התנגדות למשטר הנאצי.
אינדוקטרינציה אידאולוגית: האלגמיינה אס אס היה מעורב באינדוקטרינציה אידאולוגית של חבריו ושל האוכלוסייה הגרמנית.
הוא קידם את האידאולוגיה הנאצית ואת תיאוריות הגזע, תוך שימת דגש על עליונותו של "הגזע הארי".
גיוס והכשרה: האלגמיינה אס אס גייס הכשיר חברים עבור האס אס ועבור ארגונים נאציים אחרים.
הוא מילא תפקיד מרכזי בהרחבת האס אס והבטחת הנאמנות להיטלר.
שליטה על מחנות הריכוז: בעוד שמחנות הריכוז נוהלו בעיקר על ידי יחידות גולגולת המת, תת־ענף של האלגמיינה אס אס, הייתה גם מעורבות ישירה, אך חלקית, בניהול ובפיקוח על המחנות.
פעילות צבאית: במהלך מלחמת העולם השנייה, חלק מיחידות האלגמיינה אס אס היו מעורבות בפעולות לחימה, במיוחד בחזית המזרחית.
עם זאת, תפקידם הצבאי היה מוגבל בהשוואה לענפים אחרים של האס אס, כמו הוואפן אס אס.
אלדאר פישר (בהונגרית: Fischer Aladár; שימג, 26 ביולי 1872 – בודפשט, 5 בדצמבר 1950) היה דוקטור לרפואה (MD) כירורג יהודי-הונגרי, מנהל מחלקה בבית חולים, רופא ראשי ופרופסור באוניברסיטת בודפשט.
אלדאר פישר נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ פישר (1845–1910), רופא כללי, נשיא הקהילה היהודית בשימג, ושל קרולינה שטיינר.
הוא השלים את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר ב-1895. לאחר מכן ההפך למתמחה במרפאה הכירורגית מס' 2 של האוניברסיטה ובין 1911 לבין 1930 עבד כמנתח ראשי בבית החולים לילדים ברודי ז'יגמונד ואדל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בבית חולים צבאי שהוקם בבודפשט.
ב-1915 הועלה לדרגת רופא גדוד.
בשנת 1916 הוסמך כפרופסור חוץ (לא חלק מהסגל) בתחום "מחלות כירורגיות בילדוּת".
בין השנים 1930 לבין 1941 היה מנהל המחלקה הכירורגית והרופא הראשי של בית החולים היהודי ברחוב סאבולץ' של הקהילה היהודית של פשט (שמה היום המרכז הרפואי הלאומי) מאז 1930, מונה כפרופסור מלא באוניברסיטה.
הוא פרש לגמלאות ב-1941. כמה ממחקריו פורסמו בכתבי העת המקצועיים כמו "רפואה" (Gyógyászat).
הוא עסק בפתרונות כירורגיים לגידולים שפירים וממאירים בגיל הילדות ונחשב לאחד ממייסדי ניתוחי הילדים בהונגריה.
אשתו הייתה שטפניה רדליך (1884–1936), בתם של דויד רדליך ובורבלה שפיצר, איתה התחתן ב-1907 בבודפשט.
נתונים לניתוחי סרטן הלשון (שימג, 1903)
על ניתוח של הוושט (בודפשט, 1924)
המצב הנוכחי של הטיפול הכירורגי בסרטן (בודפשט, 1927)
עיטור צלב זהב מוכתר (1918)
תג קישוט עם מבצר צבאי
אלדאר גארדוש (במקור גרוס, בהונגרית: Gárdos Aladár; בודפשט, 12 באפריל 1878 – בודפשט, 15 בינואר 1945) היה פסל יהודי-הונגרי מוכר מאוד.
עשרות מיצירותיו הרבות מוצגות במקומות ציבוריים ברחבי ערי הונגריה או במוזיאונים.
אלדאר גרוס נולד במשפחה יהודית כבנם של המסעדן אדולף גרוס ושל קרולינה שטרנברג.
הוא החל את לימודיו במכללה לאמנויות שימושיות (כיום שמה אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב) ולאחר מכן המשיך במינכן ובפריז.
הוא קיבל הזמנה לעבודתו הגדולה הראשונה בשנת 1903, בגיל 25 בלבד) שהייתה הפסל של בלה לוקאץ' בזלאטנה.
בשנת 1915, גרוס שינה את שם משפחתו לגארדש.
הוא הציג את יצירותיו בסלון הלאומי ב-1923 וב-1927, ובמוזיאון ארנסט ב-1929. הוא נרצח בשואה בנסיבות לא ידועות.
ב-28 בדצמבר 1919, בבודפשט, נשא לאישה את אתלקה גלאטר, שהייתה צעירה ממנו ב-15 שנים, בתם של הצייר ארמין גלאטר ושל ז'ופיה הלר.
פסל לאיוש קושוט (שאטוראליאויהיי, 1911)
פסל פרנץ דיאק (מישקולץ, 1925)
מאבק עם הידרות (בודפשט, 1927)
קבר שאנדור הנוואי (בודפשט, 1930)
תבליט של פרקש בויאי ויאנוש בויאי (סגד, 1930)
אלגנטיות היא יופי שמפגין יעילות ופשטות יוצאי דופן.
אלגנטיות משמשת לעיתים קרובות כסטנדרט לטעם טוב, במיוחד בעיצוב חזותי, אמנויות דקורטיביות, ספרות, מדע ואסתטיקה של המתמטיקה.
דברים אלגנטיים מפגינים לעיתים קרובות חן מעודן, ומצביעים על בשלות, ובמקרה של מתמטיקה, שליטה עמוקה בנושא.
מושג האלגנטיות כולל בתוכו פשטות ועקביות של עיצוב, תוך התמקדות בתכונות המהותיות של האובייקט.
אלגנטיות באמנות עשויה לכלול גם חן מכובד, או סגנון בעל יופי מאופק.
ביטויים חזותיים נחשבים לעיתים קרובות לאלגנטיים, אם הם עושים שימוש במספר קטן של צבעים וגירויים, תוך הדגשת התכנים האחרים.
בפילוסופיה של המדע, ישנם שני מושגים המתייחסים לשני היבטים של פשטות: אלגנטיות (פשטות תחבירית), שמתייחסת למספר ולמורכבות של ההשערות בהן תאוריה משתמשת, וצמצום (פשטות אונטולוגית), המתייחס למספר ולמורכבות של הנחות היסוד.
בפתרון בעיות מתמטי, הפתרון לבעיה (כגון הוכחה למשפט מתמטי) נחשב כבעל אלגנטיות מתמטית אם הוא פשוט ומלא תובנות אך עם זאת יעיל וקונסטרוקטיבי.
פתרונות מסוג זה משתמשים בדרך כלל בכמות מינימלית של הנחות וחישובים, ועם זאת מתווים גישה הניתנת להכללה באופן רחב.
באופן דומה, תוכנית מחשב או אלגוריתם הם אלגנטיים אם הם משתמשים בכמות קטנה של קוד להשגת תוצאה אפקטיבית במיוחד.
בהנדסה, פתרון עשוי להיחשב אלגנטי אם הוא משתמש בשיטה לא צפויה ליצירת פתרון שהוא יעיל ופשוט במיוחד.
פתרון הנדסי אלגנטי עשוי לפתור מספר בעיות בבת אחת, במיוחד בעיות שלא נחשבו כקשורות זו בזו.
אפשר לומר כי ניתן למדוד אלגנטיות עבור פתרון בעיות הנדסיות כיחס בין מורכבות הבעיה לבין מורכבות הפתרון.
לפיכך פתרון פשוט (בעל מורכבות נמוכה) לבעיה בעלת מורכבות גבוהה נתפס כאלגנטי.
מדד זה אינו מציע תהליך ליצירת פתרונות הנדסיים אלגנטיים, אולם הוא מהווה דרך להעריך ולהשוות אלגנטיות של מספר פתרונות נתונים.
תפיסת האלגנטיות באופנה קשורה לעיתים קרובות לטעם המודרני של צמצום ואנדרסטייטמנט שפיתחו חברות קפיטליסטיות כדי להקרין תחושת סטטוס.
אלגנטיות עונה על הצורך של קפיטליזם מודרני לשלב בין צרכים סותרים של נראות וצמצום.
בניגוד למושגים דומים כמו זוהר, אלגנטיות היא פרקטיקת יוניסקס.
היא התפתחה בתחילה בקרב הגברים במעמדות הגבוהים לאחר המהפכה הצרפתית.
אופנת בגדי הנשים אימצה את האלגנטיות מאוחר יותר, מהמאה ה-20 ואילך.
גישה אלגנטית ללבוש ננקטה על ידי המעמדות הגבוהים כדי להתרחק מוולגריות, שנתפסה כמשוייכת למעמד חברתי נמוך יותר.
אלגנטיות של קיפוד הוא ספרה רב המכר של מחברת הרומנים הצרפתייה מוריאל ברברי.
הספר, המשלב הומור עם תובנות עמוקות על החיים, מתאר אירועים בחייה של קונסיירז' דירות צרפתי.
ברברי, שעסקה גם בהוראת פילוסופיה, שילבה בעלילת הספר גם תכנים פילוסופיים.
הספר, שיצא לאור בצרפת בשנת 2006, זכה להצלחה מסחרית במקביל לשבחי מהמבקרים.
הרומן עובד ב-2009 לסרט, ותורגם ליותר מארבעים שפות.
בשנת 2009 תורגם בידי שרון פרמינגר מצרפתית לעברית ויצא לאור בהוצאת כתר.
העלילה מתרחשת במלון דירות יוקרתי בפריז ומתמקדת בשתי דמויות מרכזיות: רנה מישל האלמנה, שוערת בת 54, ופאלומה ז'וסה, ילדה בת 12 החיה במלון עם משפחתה האמידה.
רנה היא אישה אינטליגנטית במיוחד, אך היא משווה לעצמה חזות של שוערת פשוטה ומסתירה מהדיירים את עניינה הרב בפילוסופיה, ספרות ואמנות.
מאז שהתאלמנה היא חיה בבדידות ובו בזמן מתכחשת לצורך שלה בחברה.
רנה בטוחה שאם יגלו דיירי המלון את רמת השכלתה, הם יפטרו אותה.
היא מעדיפה להישאר בבדידותה כדי להימלט מחטטנות.
היא מתחזה לאישה עממית, במיוחד במה שקשור להרגלי אוכל וצפייה בטלוויזיה, אך בחדרה האחורי נהנית ממאכלי גורמה, מהאזנה לאופרה ומקריאת יצירות מופת בספרות ובפילוסופיה.
הרקע שלה כבת למשפחה ענייה מאד, החיה בתוך חברה צרפתית המעניקה משנה חשיבות למעמד חברתי, השאירה בה חותם עמוק.
רנה משוכנעת שצרפתים בורגנים, שלתפיסתה רואים בה אישה ענייה ומכוערת, לא יקבלו באהדה את רמת האינטליגנציה שלה.
פאלומה מתגוררת בקומה החמישית עם הוריה ואחותה, אותם היא תופסת כבורגנים בעלי דעות הנגועות בשיפוטיות ובאפליה.
פאלומה ניחנה בחשיבה ביקורתית מאוד.
היא נוטה להתבונן במבט בוגר מכפי גילה על העולם, וקיים פער משמעותי בין האינטליגנציה שלה לבין יציבותה הרגשית.
היא ילדה מחוננת, אך כמו רנה, גם היא מסתירה את האינטליגנציה שלה מהחברה.
היא חוששת שאם רמת האינטליגנציה ותחומי העניין שלה ייחשפו, היא תחווה הצקות בבית הספר.
פאלומה מאוכזבת מהמבוגרים עתירי הזכויות בסביבתה והיא מחליטה שהחיים הם חסרי משמעות.
כאות מחאה היא מחליטה שאם עד יום הולדתה ה-13 לא תגלה משמעות לחיים - מלבד הקיום הבורגני הריקני - היא תתאבד בעזרת כדורי שינה שגנבה מאמה.
לפני שתבלע את הכדורים היא מתכננת לשרוף את דירת משפחתה, רק לאחר שתוודא שהדירה ריקה מאדם.
בזמן שנותר עד יום הולדתה הגורלי היא חוקרת בערנות את סביבתה ורושמת את תובנותיה ביומניה.
היא חושדת כי רנה משכילה הרבה יותר מהנגלה לעין.
אמנם הן חולקות תחומי עניין כגון פילוסופיה וספרות, אך בתחילה שום קשר מיוחד לא נרקם ביו רנה לפאלומה.
חייהן משתנים כאשר קאקורו אוזו, איש עסקים יפני מתורבת ואנין, עובר לגור במלון.
הוא מזהה את האינטליגנציה המוסתרת של רנה ומתפתחת ביניהם ידידות עמוקה.
גם פאלומה נתרמת מדמותו של קאקורו ודרך הקשר הנרקם ביניהם היא מתחילה לגלות משמעות חדשה בחיים.
פאלומה משכילה להבין שלא כל המבוגרים רודפים אחרי הבלי העולם מבלי להתבונן בנושאים מהותיים באמת.
התפנית הדרמטית בעלילה מתרחשת כאשר רנה, שמרירותה פגה במידה רבה עקב הקשרים החדשים שלה עם קאקורו ופאלומה, נפגעת מרכב.
מותה שובר את ליבותיהם של פאלומה וקאקורו, אך בד בבד האובדן מעורר בפאלומה את התובנה שיש פוטנציאל לחיים בעלי משמעות בעולם.
היא מגלה כי קיים בו יופי תרבותי, אמנותי ואנושי המעניקים ערך לחיים.
היא מבטלת את תוכניתה המקורית ומחליטה לא להתאבד.
הספר עוסק בנושאים כמו מעמדות חברתיים, תרבות, מהות היופי, מערכות יחסים, אמנות ומשמעות החיים, ומשלב הגות פילוסופית עם ביקורת חברתית נוקבת.
לגבי שילוב נושאים רבים מתחום הפילוסופיה בספרה אומרת ברברי: "רציתי לחקור את השפעתה האמיתית של הפילוסופיה על חיינו.
רציתי להאיר את התהליך הזה.
מכאן נולד הרצון לעגן את הפילוסופיה לסיפור.
כך אפשר לתת לפילוסופיה יותר משמעות, להפוך אותה ליותר אמיתית, ואולי, אפילו, למשעשעת."
הספר מותח ביקורת חריפה על חברת המעמדות הצרפתית באמצעות דמותה של רנה - שנאלצת להסתיר את האינטליגנציה שלה בגלל השתייכותה למעמד הנמוך.
הספר קושר בין יופי אותנטי לבין משמעות החיים.
גם רנה וגם פאלומה מחפשות יופי אותנטי בעולם שנראה להם שיפוטי, שטחי ורדוד.
החיפוש מתבטא בהערכתן לאמנות, ספרות ואסתטיקה יפנית.
הן מתחברות במיוחד לרעיון של מציאת רגעי יופי טהורים בתוך חוסר השלמות של החיים.
תרומתן של אמנות ותרבות גבוהה לכלל המעמדות, התרבויות והגילים הוא ערך חשוב בספר.
עבור הדמויות הראשיות, תרבות גבוהה משמשת דרך ליצירת משמעות, ומאתגרת את התפיסה שנכסי האמנות והפילוסופיה שייכים רק לאליטה.
הקיפוד מסמל את החשיבות בראיית עומק ללא שיפוט על בסיס מראה או מעמד חיצוני.
פאלומה מציינת ביומנה כי בדומה לקיפוד, הקוצני מבחוץ אך עצמאי ואלגנטי בפנימיותו, גם רנה עוקצנית כלפי חוץ, אך אלגנטית ביותר מבפנים.
נושא בולט בספר הוא כוחם של קשרים אנושים.
השפעתם הגורלית של קשרים אמיתיים משתקפת במערכות היחסים שנרקמות בין קאקורו לבין שתי הגיבורות, רנה ופאלומה, ובינן לבין עצמן.
הספר מציג כיצד מערכת יחסים המושתתת על כבוד הדדי ועל ראיית פנימיות הזולת יכולה לשבור מחסומים חברתיים ולהעניק משמעות לחיים, ובמקרה של פאלומה, אף להעניק את החיים עצמם.
אמנם רנה סיימה את חייה, אך היא עוזבת את העולם אישה מאושרת יותר.
פאלומה מחליטה להמשיך את חייה הצעירים ומפתחת תפיסת עולם איתנה יותר.
הרומן זכה ביקר לביקורות טובות.
המבקר האיטלקי מאוריציו בונו כתב כי "בנוסחה שגרמה ליותר מחצי מיליון קוראים בצרפת להתאהב ב[אלגנטיות של קיפוד] יש בין היתר את הרכיבים הבאים: הומור אינטליגנטי, רגשות עדינים, רקע ספרותי ופילוסופי מצוין וטעם מתוחכם אך נוכח".
המבקר האמריקאי ברוס קראמלי כתב שבספר נגלים אהבתה העמוקה ושליטתה המלאה של ברברי בתחומי האמנות, הפילוסופיה והספרות.
אמנם הכתיבה המשכילה מאתגרת למדי את הקורא, לטענתו, אך בסופו של דבר המסרים מחממי הלב וההומור המבריק הופכים את הספר לכובש.
עם זאת, היו מבקרים שכתבו ביקורות פחות נלהבות.
בת' ג'ונס הבריטית כתבה כי הרומן הוא סנטימנטלי ודביק ומציינת בציניות כי הוא מתיימר לעסוק בנושאים ברומו של עולם.
אמנם, היא מכירה בקסם שלו אך קובעת כי "אילו היה רהיט, הוא היה פריט רב-מכר של איקאה: פופולרי, אך לא צפוי להיות מועבר מדור לדור".
בשנת 2009 בצרפת נעשה עיבוד קולנועי של הרומן ובשנת 2011 הוקרן הסרט בישראל.
את התסריט כתבה מונה אששה שגם ביימה.
בסרט מככבים ז'וז'יאן בלאסקו בתפקיד רנה, גרנס לה גילרמיק בדמות פאלומה וטוגו איגאווה בתפקיד קאקורו.
המוזיקה בהלחנתו של גבריאל ירד.
אלגרנון סידני פאדוק היה פוליטיקאי אמריקאי, ששימש כמזכיר טריטוריית נברסקה מטעם המפלגה הרפובליקנית, ובהמשך כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נברסקה לאחר שהצטרפה לאיחוד.
פדוק נולד בעיירה גלנס פולס ב-9 בנובמבר 1830 שבמדינת ניו יורק.
אביו, איירה פאדוק, היה עורך דין בולט.
אלגרנון חי בצפון מדינת ניו יורק עד גיל 27. הוא למד באקדמיה של גלנס פולס ובמכללת יוניון, עסק בהוראה ולמד משפטים.
לאחר סיום לימודיו ביקר שלושה חודשים את אחיו בדטרויט שבמישיגן, אך חזר לניו יורק.
בשנת 1857 עזב פאדוק את ניו יורק והתיישב באומהה שבטריטוריית נברסקה, שם הקים משפחה ועסק בחקלאות.
הוא הצטרף למפלגה הרפובליקנית ונשאר פעיל בה עד סוף חייו.
בשנת 1859 נבחר לבית הנבחרים של טריטוריית נברסקה.
בין 1858 ל־1859 היה שותף בעריכת העיתון Nebraska Republican.
ב־1859 השתתף בוועידה הטריטוריאלית, וב־1860 נבחר כציר לוועידת המפלגה הרפובליקנית.
באותה שנה ניהל מסע תעמולה נרחב בעד אברהם לינקולן בנברסקה ובניו יורק.
ב־1861 מינה אותו לינקולן למזכיר טריטוריית נברסקה, תפקיד שבו כיהן עד שהטריטוריה הפכה למדינה בשנת 1867. באותה שנה שימש גם כמושל בפועל.
לאחר שנברסקה הצטרפה לאיחוד, התמודד הן לבית הנבחרים והן לסנאט – אך הפסיד בשתי ההתמודדויות.
הנשיא אנדרו ג'ונסון הציע לו את תפקיד מושל טריטוריית ויומינג, אך הוא סירב.
בשנת 1869 נשא פאדוק לאישה את אמה מאק, ונולדו להם כמה ילדים.
ב־1872 עבר עם משפחתו מאומהה לעיר ביאטריס שבנברסקה, שם הקים חווה ומפעל.
בשנת 1875 נבחר לסנאט של ארצות הברית, ובין 1877 ל־1878 שימש כיו"ר ועדת החקלאות.
בשנת 1880 הפסיד בבחירות מחדש.
בשנת 1882 מונה כחבר בוועדה שארגנה בחירות בטריטוריית יוטה.
במסגרת זו ניסה להיאבק בתופעת הפוליגמיה ביוטה.
הוא כיהן בוועדה עד 1886, אז נבחר מחדש לסנאט מטעם נברסקה.
במשך כהונה נוספת של שש שנים (1887–1893) שימש כיו"ר שתי ועדות.
בשנת 1891 הציע הצעת חוק – שלא עברה – להסדרת ייצור מזון מסוים משיקולי בטיחות.
לאחר מותו חוקקו חוקים דומים ומקיפים יותר בתחום זה.
לאחר פרישתו מהסנאט בשנת 1893 חזר פאדוק לעיר ביאטריס, שם עסק בתחום התיווך עד מותו ב-17 באוקטובר 1897. הוא נקבר בבית העלמין פרוספקט היל שבצפון אומהה.
על שמו נקרא היישוב פאדוק במחוז הולט, נברסקה.
אֶלְדָּד הַדָּנִי היה סוחר ונוסע יהודי במאה ה-9. לפי עדותו היה בן לשבט דן.
מקום מוצאו אינו ידוע, אך בכתביו ציין כי הוא אזרח "מדינה יהודית עצמאית" במזרח אפריקה.
כתביו משלבים הן אלמנטים ריאליסטיים והן דמיוניים.
מוסכם על החוקרים על היותו של אלדד אישיות היסטורית, וכן על כך שהוא כתב בעברית (עם השפעות ערביות רבות) את ספרו על הלכות שחיטה ואת האיגרת הקרויה על שמו.
לפי עדותו, מוצאו מחוילה הקדומה שעליה אומרת התורה "אֶרֶץ הַחֲוִילָה אֲשֶׁר שָׁם הַזָּהָב" מעבר לנהר הסמבטיון, ומעבר להרי כוש, במקום שבו שוכנים השבטים דן, נפתלי, גד ואשר (ומכאן שמו, הדני - משבט דן).
מקום תחילת מסעו הייתה מדינה זו, וממנה הוא הגיע לבבל, לקירואן ולספרד.
סיפורו על עשרת השבטים האבודים גרם להתעוררות בקרב הקהילה היהודית בכל מקום שעבר.
אלדד הביא עמו למסעותיו הלכות שטען כי הגיעו ממדינתו.
הלכות אלו, שנכתבו בעברית, עסקו בשחיטה של בעלי חיים (כשרים) והן מוצגות בשמו של יהושע בן נון, או, על פי גרסאות שונות, בשמו של עתניאל בן קנז.
סיפורו של אלדד התפשט במהירות, וישנן לא פחות משמונה גרסאות חשובות שונות לסיפורו.
בקרב החוקרים ישנה מחלוקת באשר לאישיותו וליצירתו.
אחדים טוענים כי כתביו היו כתבים פולמוסיים כנגד הקראים.
אחרים טוענים כי היה שליח, קראי דווקא, ממזרח בבל.
אחרים טענו, לפי מסורות השחיטה שהציג, כי היה מביתא ישראל, או מקהילה יהודית כלשהי בדרום ערב.
על פי בדיקה כמותית של ההשפעות הלשונית בלשונו של אלדד בכתביו מניחים שלמה מורג ויצחק גלוסקא כי מוצאו בצפון תימן.
סיפוריו של הדני עוררו סקרנות רבה.
פרופסור דוד צבי מילר סבר כי הממלכה המוזכרת נמצאת בדרום חצי האי ערב או בקרן אפריקה ונסע לחקור בעצמו את המקום.
נסיעה זו הייתה חלק מהתמקדותו בחקר הלשונות השמיות המדוברות באזור.
אֶלְדָּד וּמֵידָד הם שתי דמויות מקראיות המוזכרות בפרשת בהעלותך שבספר במדבר בתורה ().
השניים התנבאו באופן עצמאי במחנה.
תגובת משה, אשר לא כעס על התנבאות שלא ברשותו, סימלה עבור פרשנים רבים את גדלותו של המנהיג ואת ההבנה והשאיפה שרוח ה' ראוי לה שתשרה על כל העם.
על פי ספר במדבר פרק י"א, לאחר יציאת מצרים, היו שתי מרידות של בני ישראל נגד האלוהים ונגד משה בקברות התאווה: "חטא המתאוננים" ו"חטא המתאווים":
"חטא המתאוננים": בני ישראל מתלוננים בפני ה', הכתוב לא מזכיר במפורש על מה.
בעקבות התלונות פורצת אש במחנה וממיתה בקצה העם ופוסקת רק לאחר תפילתו של משה.
המקום בו זה קרה נקרא תַּבְעֵרָה.
"חטא המתאווים": האספסוף (ערב רב) מתלוננים על המן ועל חוסר באוכל דוגמת בשר.
בעקבות חטא זה משה מתלונן בפני ה' על התנהגותם של בני ישראל ועל הקושי בהנהגת העם.
ה' מצווה את משה למנות שבעים זקנים שיישאו איתו בעול, ומבטיח לספק לעם בשר.
כמצוות ה', משה אסף שבעים זקנים באוהל מועד, וה' ירד בענן והאציל מרוחו של משה על זקני העם.
כאשר נחה עליהם הרוח, "התנבאו" הזקנים, ולאחר מכן רוח נבואתם פסקה.
שניים מבין האנשים שהיו מועמדים להצטרף לזקנים נשארו במחנה ושם התנבאו בנפרד משאר הזקנים.
"הנער" מספר את האירוע למשה (לפי המפרשים הנער היה גרשום, בנו של משה).
כאשר שמע זאת יהושע בן נון, המליץ למשה לכלוא אותם, שכן, לפי המפרשים, הוא ראה בהתנבאות שלא ברשות "מרידה" בסמכותו של משה.
אך משה, שלא ראה את הדברים באור שלילי בהכרח, השיב לו:
לאחר סיפור זה, ה' מספק שלווים למאכל לבני ישראל כפי שהבטיח, ואת המתאווים המית באותו מקום, על כן נקרא המקום קִבְרוֹת הַתַּאֲוָה.
ישנן כמה שיטות בדבר זהותם של אלדד ומידד:
במדרש תנחומא מבואר הם היו מנשיאי שבטי ישראל.
אלדד היה אלידד בן כסלון משבט בנימין (), ומידד היה קמואל בן שפטן משבט אפרים ().
(במדבר רבה פרשת בהעלותך פרשה טו סימן יט)
בתרגום יונתן בן עוזיאל מסופר שהם היו אחי משה מן האם, כאשר לאחר שגירש עמרם את יוכבד, היא נישאה לאליצפן בן פרנך (נשיא זבולון, ) וילדה לו אותם.
לפי ה"דעת זקנים מבעלי התוספות" מסופר שהיו אחי משה מן האב.
לאחר מתן תורה, כשנאסרו על עם ישראל נישואין לקרובות, גירש עמרם את יוכבד דודתו ונשא אישה אחרת - ממנה נולדו לו אלדד ומידד (פירוש דעת זקנים מבעלי התוספות במדבר יא כז).
עקב חטא המתאווים הוקמה הסנהדרין (מועצת הזקנים) הראשונה על ידי משה.
על-פי המסורת הרבנית היו הזקנים תלמידי חכמים.
כל שבט משנים עשר השבטים שלח שישה נציגים לסנהדרין, בסך הכול 72. (לפי המדרש המינוי נעשה בהגרלה בקלפי, וחכמים חלוקים אם הועלו בהגרלה או השתתפו בה בכלל) הדבר עמד בסתירה לדרישת ה' שבסנהדרין יהיו 70 חברים ולא 72, ולכן נאלצו להגריל מי יישארו בסנהדרין ומי השניים שיצאו.
אלדד ומידד היו שניים מבין אלו שנבחרו בגורל להיות חברים בסנהדרין, אולם מחמת ענוותנותם הם חשבו שהם השניים שאינם ראויים לתפקיד, ופרשו.
תוכן נבואתם של אלדד ומידד לא מוזכר במקרא.
לפי המדרש הם התנבאו שמשה רבנו ימות לפני הכניסה לארץ ישראל, ויהושע בן נון הוא שיכניס את עם ישראל לארץ ישראל.
או על הופעתו של השלו או על העתיד הרחוק:
אמרו: משה מת, יהושע מכניס את ישראל לארץ.
אבא חנין אומר משום רבי אליעזר: על עסקי שליו הן מתנבאים, עלי שליו, עלי שליו!
רב נחמן אמר: על עסקי גוג ומגוג היו מתנבאין" (בבלי, סנהדרין יז א)
על הסיפור נכתבו מדרשים שונים:
על אמירת משה שאין צורך לכלאם, שכן להיות משרת ציבור זהה לכלא: "הטל עליהן צורכי ציבור, והן כלין מאיליהן".
הסיבה מדוע לא פורשו שמותיהם (מסכת ראש השנה דף כה עמוד א)
סיפור על ענווה של רבי שמואל הקטן שהתנדב לצאת מפגישה אצל רבן גמליאל כאילו לא הוזמן, על מנת לא לבייש אחר (ירושלמי מסכת סנהדרין פרק א הלכה ב)
סיפור על ההוכחה פרישותו של משה כנביא מאשתו (מדרש תנחומא פרשת צו סימן יג)
סיפור מבטא את ענוותנותו של משה (משנת רבי אליעזר פרשה י עמוד 183)
אלדד זיו (זסלבסקי) (נולד ב-6 ביוני 1950) הוא אמן, במאי תיאטרון, איש תקשורת רב-תחומי ומוזיקאי ישראלי.
זיו נולד בקיבוץ גבעות זייד (גבעות שייח' אבריק) בעמק יזרעאל ובגיל צעיר עבר לבת ים.
אביו יעקב זיו עבר לעיר בשנת 1944, לאחר שכספורטאי מצטיין, התבקש על-ידי מרכז "הפועל" ומזכירות תנועת "הנוער העובד" להגיע לבת-ים ולהקים בה את תנועות הנוער העובד ואת אגודת הספורט "הפועל".
אמו, יהודית לבית שפרבר, הייתה ממשפחות מייסדי אגודת "בית-וגן", שהקימה את בת-ים.
מגיל צעיר עוסק זיו באמנות ומוזיקה.
בגיל 12 החל לצייר בצבעי שמן.
בגיל 15 ניגן בגיטרה ובגיל 16 הקים להקה עם חברו אלון אולארצ'יק, "הצבר הדוקרני" בה היה סולן.
לאחר מכן חזר לתחום האמנות הפלסטית ולמד ציור ב"מכון לאמנות בבת ים" ובביה"ס הגבוה לציור בתל אביב.
אחר כך עבר לגור בניו יורק יחד עם אשתו שולמית זיו-אסולין, שלמדה שם לתואר שני.
בניו יורק למד בבית הספר לאמנות של מוזיאון ברוקלין והשלים תואר ראשון באמנות באוניברסיטת המדינה של ניו יורק.
הם התגוררו בשכונת גריניץ' וילג' וזיו המשיך לעסוק באמנות פלסטית ומיצגים.
בשנת 1984, העלה מופע אוונגרדי, יחד עם אולארצ'יק (שגם עבר לגור בניו יורק באותן השנים), בו השתתפו 40 צבים, אותם צבע בצבעים זרחניים, שברקע נשמעת מוזיקה שכתב אולארצ'יק.
המופע זכה להצלחה בסצנת האמנות הניו-יורקית ובאוקטובר אותה שנה עלה המופע גם בפסטיבל עכו בשם "מוציא את הראש ומכניס חזרה".
ב-1986 שב לישראל והציג תערוכה מעבודותיו בגלריה "מבט", שזכתה לביקורות חיוביות, והשתתף במיצג בשם "חגיגה של פחחד" על גג בית ספר לאמנות קמרה אובסקורה.
ב-1987 עיצב את עטיפת האלבום "שעשועי כאילו" של אלון אולארצ'יק.
באותה שנה העלה בפסטיבל ישראל, במסגרת אירועי תיאטרון רחוב את המופע "אין זו בן זו" יחד עם אשתו שולי זיו ועתי ציטרון.
המופע היה שילוב של מחזמר, תיאטרון סאטירי, ומופע רוק והוצג על מרפסות מלון הנשיא בירושלים.
המופע זכה במקום הראשון בתחרות תיאטרון הרחוב.
בעקבותיו העלו גרסה חדשה שלו בשם "ינתי פרזי" בתיאטרון החאן, שאת המוזיקה למחזה כתב אולארצ'יק.
המחזה ירד מהבמה אחרי כשלושה חודשים.
לא לפני שעלה פעמיים גם באולם דוהל בתל אביב.
ב-1988 נבחרה כרזה שעיצב, בה נראה "נמרוד" של האמן ה"כנעני" יצחק דנציגר בצבע ורוד עם סקסופון על גבו, לכרזת פסטיבל ישראל של שנה זו; הכרזה כונתה לעיתים "נמרוד הוורוד".
ההצגה הבאה שכתב וביים בתיאטרון החאן, "לס מואה טמה", על שלוש מעריצות של הזמר מייק בראנט, זכתה להצלחה רבה.
היא הוצגה בשנים 1991–1993. בנובמבר 1991 ביים וכתב את קטעי הקישור לפסטיגל.
בשנת 1992 ביים ועיבד את המחזמר "לוקאס הפחדן או כמו כולם" של ניסים אלוני, בתיאטרון החאן, בכיכובם של משה איבגי וג'ולי גולדשטיין-אראל.
בסוף אותה שנה ביים בתיאטרון בית לסין את ההצגה "נומה עמק", מאת יהונתן גפן.
וגם את המחזה הראשון שכתבה ענת גוב, "אהבת מוות", בכיכובה של אורלי זילברשץ בתיאטרון החאן.
בשנים 1992 עד 1995 הגיש זיו את תוכנית האמנות "כרטיס ל-2" בערוץ 2, בה נהג לחזור על משפט שהגה, והפך מזוהה עמו: "באמנות כמו באמנות, אין דבר כזה שאין דבר כזה".
במקביל באותן השנים השתתף זיו בפאנל התוכנית "אין עם מי לדבר".
בשנת 1996 כתב והלחין את השיר "אוכלת מהצד" שהקליטה להקת השוונג של הפיתה.
בשנת 1997 זיו כתב וביים את המחזה "על החיים ועל המוות", שהוצג בתיאטרון הבימה, ואת המחזה "קפריסין" של יהונתן גפן בתיאטרון הקאמרי.
שנה אחר כך ביים מחזה נוסף של יהונתן גפן בקאמרי "פטרה".
בקיץ 2000 ביים את הצגת היחיד של אבי קושניר, "להציל את איש המערות".
הצגת בידור שזכתה להצלחה רבה ועלתה 850 פעמים במשך 5 שנים.
ב-2001 ביים את "אילוף הסוררת" של ויליאם שייקספיר בהפקה של תיאטרון חיפה.
ב-2002 ביים את המחזה "רווקים ורווקות" של חנוך לוין,
על הצגה זו זכה בפרס הבמאי המצטיין ע"ש הבמאי ומייסד הקאמרי יוסף (פפו) מילוא.
ב-2004 הגיש פינה וערך את תוכנית הבוקר של רשת "הבוקר השביעי".
בנוסף ביים בתיאטרון חיפה את "האישה שבישלה את בעלה", קומדיה מאת המחזאית הבריטית דבי איסיט, שאותה גם תרגם ועיבד לעברית.
ביולי 2005 החל לערוך בערוץ אגו את התוכנית "אגו באגו".
תוכנית בידור ואירוח, שבה התארח בכל שבוע מומחה לנושא אחר, שודרו בה פינות על עולם הרכב, אלכוהול, סקס, גאדג'טים, רוקנרול, ונערכו דיונים בנושאים גבריים מנקודת מבט הומוריסטית.
בשנת 2006 ביים את "מקום אחר ועיר זרה", מחזמר בתיאטרון הקאמרי בהשראת ספרה של מאיה ערד באותו שם.
את המוזיקה למחזה הלחין אלון אולארצ'יק ואת התפאורה עיצב דני קרמן.
באותה שנה גם שימש חבר בצוות השופטים של תוכנית המציאות "דה שואו".
החל מסוף שנת 2007 ועד 2009 הגיש לצידו של גיא מרוז את תוכנית הרדיו ציפורי לילה המשודרת בגלי צה"ל.
התוכנית עוסקת מדי שבוע בשנה מסוימת, באירועים שקרו בה ובמוזיקה של אותה שנה.
ב-2007 היה שופט בתוכנית הטלוויזיה "גריז".
בנוסף כתב תסריט לסדרת הדרמה "מסכים", עבור הפרק "לורנצו ואוזי".
בשנת 2008 הנחה את התוכנית "דיוקן" בערוץ הראשון, בה שלושה ציירים מציירים ידוען כשבסוף התוכנית הוא בוחר בציור החביב עליו.
בשנת 2009 ביים את המחזה של יהונתן גפן "ג'וני הלך" בקאמרי.
בקיץ 2010 הציג תערוכת יחיד ב"גלריה טובה אוסמן", ברחוב בן יהודה בתל אביב.
החל מאביב 2014 הצטרף לסגל מורי האקדמיה לאמנויות המופע בתל אביב.
ב-2022 וב-2024 קיבל מלגת שהות בסיטה (cite international des arts paris) פריז, משרד החינוך והתרבות.
ב-2024 ביים מופע מחווה ליהונתן גפן בתיאטרון הקאמרי.
נשוי לשולמית (שולי) זיו, אמנית, מעצבת תאורה לתיאטרון, ומנהלת מוסדות אמנות, בין השאר ניהלה את פסטיבל חיפה להצגות ילדים, את תיאטרון חיפה, ובשנים 2005–2017 שימשה כמנכ"לית בית ציוני אמריקה, להם שני ילדים.
אטול אלדברה (באנגלית וצרפתית: Aldabra) בסיישל הוא אטול האלמוגים השני בגודלו בעולם מעל פני הים, אחרי קיריטימטי באוקיינוס השקט.
האטול נמצא באוקיינוס ההודי כ-420 ק"מ צפונית למדגסקר וכ-1,150 ק"מ דרומית-מערבית לוויקטוריה, בירת סיישל.
האטול אינו מיושב למעט על ידי מדענים וחוקרים והגישה אליו לתיירים מוגבלת ביותר.
ב-1982 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
אורכו של האטול כ-34 ק"מ, רוחבו 14.5 ק"מ והוא נישא לגובה של עד 8 מטר מעל פני הים.
שטח היבשה באטול הוא 155.4 קמ"ר, והלגונה שבמרכזו מכסה שטח של 224 קמ"ר.
הלגונה מושפעת ממשטר גאות שמתאפיין בהבדלים של שניים עד שלושה מטרים בגובה פני הים, וכשני שלישים משטחה נחשפים לחלוטין בעת השפל.
האטול מורכב מטבעת שבה ארבעה איים עיקריים שרוחבם הממוצע הוא כ-2 ק"מ.
בנוסף יש באטול כארבעים איים קטנים וסלעים, רובם בשטח הלגונה.
טמפרטורת המקסימום נעה בין 31ºC בדצמבר ל-22ºC באוגוסט, וכמות המשקעים עומדת על ממוצע שנתי של 1,100 מ"מ, אשר יורדים בעיקר בעונת המונסון הנושב מצפון-מערב בין נובמבר למרץ.
ביתר חודשי השנה הרוחות השולטות באטול נושבות מכיוון דרום-מזרח.
הסברה היא כי האטול היה ידוע לערבים כבר במאה ה-9 ואלה העניקו לו את השם "אל חאדרה", שהשתבש במשך השנים לשמו הנוכחי.