tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"ירושלים" הוא שיר פופולרי אנגלי, שהיה לשיר פטריוטי בריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא ההמנון הלאומי הלא רשמי של אנגליה.
מילות השיר נכתבו על ידי המשורר האנגלי ויליאם בלייק, כשיר קצר שהיה הקדמה לשירה האפית "מילטון" (Milton), ויצא לאור לראשונה בשנת 1808.
ההשראה לשיר לקוחה ממיתוסים נוצריים שרווחו בבריטניה, ולפיהם ביקר ישו בצעירותו באי הבריטי יחד עם דודו יוסף הרמתי ומהאמונה לפי חזון יוחנן על הקמה עתידית של ירושלים החדשה.
הנצרות בכלל, והכנסייה האנגליקנית בפרט, משתמשות במונח "ירושלים" לתיאור העולם האלוהי האידאי.
לפי הגישה המקובלת, השיר "ירושלים" מתאר את ביאתו השנייה של ישו והקמת ירושלים החדשה באנגליה, השיר נפתח בהתייחסות לביקורו האגדי של ישו על אדמת אנגליה.
מתחת לשיר המקורי רשם המשורר את הפסוק .
במאה השנים הראשונות לאחר כתיבתו לא עורר השיר תשומת לב מיוחדת בציבור הרחב.
ב-1916 כלל אותו המשורר רוברט ברידג'ס באנתולוגיה של שירים פטריוטיים, "רוח האדם" (The Spirit of Man), שיצאה לאור כדי לעודד את רוחו של העם הבריטי בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה.
ברידג'ס ביקש מהמלחין יוברט פארי להתאים לשיר לחן פשוט, עבור קונצרט פומבי במסגרת מסע ציבורי לעידוד המורל.
מאז הלחנתו הפך השיר לפופולרי.
כנסיות וקתדרלות רבות באנגליה, וגם כנסיות אפיסקופליות בארצות הברית, אמצו אותו כמזמור, אף-על-פי שמילותיו אינן מילות תפילה במובן זה שאין בהן פנייה לאלוהים.
השיר צבר אהדה גם מחוץ לכנסיות, ושרים אותו גם בבתי ספר, באירועי ספורט ובאירועים שונים בבריטניה וביתר המדינות שדוברות אנגלית.
השיר רווח גם בעצרות פוליטיות, בעיקר של מפלגת הלייבור הבריטית.
מסופר על המלך ג'ורג' החמישי, שכאשר שמע את הגרסה התזמורתית בפעם הראשונה, אמר שהוא מעדיף את "ירושלים" על פני "אלוהים נצור את המלך" - שלמעשה איננו מוגדר כהמנון לאומי רשמי של הממלכה המאוחדת.
השיר הוקלט לאורך השנים במגוון סגנונות מוזיקליים.
שלישיית אמרסון, לייק ופאלמר הקליטה עיבוד רוק מתקדם לשיר באלבומהּ Brain Salad Surgery.
בשנת 1998 הוציא סולנה של איירון מיידן, ברוס דיקינסון, את השיר בעיבוד הבי מטאל הנמשך 6 דקות באלבום The Chemical Wedding.
השיר הפך לחלק בלתי-נפרד מהרפרטואר של הזמר האפרו-אמריקני פול רובסון.
"ירושלים" היה אחד המזמורים המרכזיים ששר הקהל בחתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון בשנת 2011.
השיר מושר גם בסרטים רבים כמו מרכבות האש ובדידותו של הרץ למרחקים ארוכים.
ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון הציע בשנת 2012, ש"ירושלים" תשמש כהמנון של נבחרת אנגליה בכדורגל ובענפי ספורט אחרים, מכיוון שלאנגליה (בניגוד לממלכה המאוחדת) אין המנון משלה, ונדרש המנון שיבדיל אותה מיתר האומות המרכיבות את הממלכה המאוחדת.
בתכנות מונחה-עצמים, ירושה הוא מנגנון המבסס אובייקט על אובייקט אחר שמשמש לו כאב טיפוס, כך שהאובייקט הנגזר יורש את המאפיינים והפעולות של אובייקט האב טיפוס.
המימוש הנפוץ של הגדרה זו היא בעזרת מחלקות.
מחלקה יכולה לקבל בירושה תכונות והתנהגות של מחלקת-האם שלה (נקראת גם "מחלקת-על", "מחלקת-אב" או "מחלקת בסיס").
היחסים בין מחלקות מגדירים היררכיה של מחלקות.
מנגנון הירושה מסייע במידול של תחומים בדרך דומה לזאת המוגדרת באופן "טבעי" על ידי העוסקים בהם.
לדוגמה, אם ריבוע הוא סוג-של (או מקרה פרטי של) מצולע, ניתן להגדיר יחס ירושה בין המחלקה מרובע למחלקה מצולע; על פי רוב, אובייקט של המחלקה היורשת (מרובע) יתמוך בכל הפעולות המוגדרות על מצולע כלשהו, ובנוסף יתמוך בפעולות נוספות, המיוחדות למרובע.
בדומה, ניתן להגדיר יחס ירושה בין המחלקה ריבוע למחלקה מרובע.
על פי רוב, ירושה גוררת ניתנות-להחלפה: בכל מקום בתוכנה שבו ניתן להשתמש באובייקט השייך למחלקה א', ניתן להשתמש באובייקט השייך למחלקה ב', היורשת ממחלקה א' ישירות או בעקיפין (עם זאת, ירושה פרטית או מוגנת, בשפות המאפשרות זאת, איננה גוררת ניתנות-להחלפה באופן כללי).
דרישה זו גוררת הגבלות על יחס הירושה, בעיקר בשפות בעלת מערכת טיפוסים סטטית: למשל, אם המחלקה מצולע כוללת פעולת "הוסף צלע" המשנה את האובייקט הנוכחי, אזי המחלקה מרובע איננה יכולה לרשת ממנה, כיוון שלא ניתן להוסיף צלע למרובע כך שהוא יישאר מרובע.
ירושה מאפשרת להשיג מספר מטרות:
בעזרת ירושה ניתן לכתוב מחלקות בעלות טווח התנהגות נרחב, תוך כתיבת קטעי קוד קטנים יחסית שמרחיבים מחלקה קיימת.
מידול של העולם האמיתי באופן דומה לזה המוגדר על ידי האדם.
למשל, ניתן לכתוב הייררכיה של מחלקות המקבילה לטקסונומיה המקובלת בביולוגיה (יען היא סוג של ציפור, האדם הוא סוג של יונק, וכן הלאה).
פולימורפיזם (רב צורתיות) של זמן-ריצה.
משתנה מטיפוס (סטטי) מסוים יכול להתנהג בצורות שונות, לפי הטיפוס של האובייקט שהוא מתייחס אליו בזמן ריצה.
למשל משתנה מהמחלקה בעל חיים שנדרש לבצע פעולה מסוג "השמע קול" יבצע פעולות שונות לחלוטין במקרה שהאובייקט הוא מהמחלקה כלב או חתול.
ניתן לבצע זאת גם ללא ירושה (בעזרת פקודות תנאי), אך ירושה מאפשרת מימוש מודולרי, גמיש וקל להרחבה.
להלן דוגמת קוד פשוטה בשפת C# המגדירה את היחסים בין בעל חיים, חתול וציפור: חתול הוא סוג-של בעל חיים.
ציפור היא סוג-של בעל חיים.
לכל בעל חיים יש שם, וציפור יכולה בנוסף גם לעוף:
ישנן שפות (למשל פייתון או ++C) המאפשרות למחלקה לרשת ממספר מחלקות שונות.
ירושה מרובה מאפשרת גמישות, אך טומנת בחובה בעיות של יעילות ושל רב משמעות במקרה של "ירושת יהלום" (נקראת לעיתים "יהלום המוות"): מחלקה א' יורשת ממחלקות ב' וג', ושתיהן יורשות ממחלקה ד'.
בשל כך מנגנון זה איננו נתמך בשפות אחרות (כגון ג'אווה או #C), ובמקומו מתאפשרת ירושה בודדת של מחלקות, וירושה מרובה של "ממשקים": מחלקות שאינן כוללות מימוש, אלא רק הצהרה על אוסף הפעולות הנתמך.
בירושה מרובה מסוג זה אין בעיה של ירושת יהלום.
מנגנון הירושה מאפשר למחלקות הבנים לממש פעולות כפי שהן נקראות במחלקות האב, אך באופן שונה לחלוטין מכפי שהן ממומשות במחלקת האב.
טכניקה זאת נקראת דריסה .
לדוגמה, ניקח "גיבור-על" כללי, ומקרה פרטי שלו - סופרמן.
קטע הקוד הבא מגדיר את המחלקות המתאימות בשפת התכנות Java (המילה extends מציינת ירושה):
הקריאה האחרונה למתודה usePowers היא חוקית, כיוון שסופרמן הוא סוג-של גיבור על; מתוך הקוד של usePowers תיקרא המתודה המתאימה של סופרמן, ויודפס הטקסט המתאים עבור סופרמן.
כל זאת, על אף שבמתודה זאת המשתנה hero מוגדר כמשתנה מטיפוס SuperHero ולא כמשתנה מטיפוס SuperMan.
היכולת לבצע השמה שבה עולים בעץ הירושה (מתייחסים למחלקה היורשת כמחלקה ממנה ירשה תכונות) נקראת Upcast, והיא בטוחה מבחינת מערכת הטיפוסים - דבר זה מובטח על ידי יחס הירושה.
קיימת גם המרה הפוכה, כלומר מצב שבו יורדים בעץ הירושה.
פעולה זו נקראת התכנות Downcast, והיא באופן כללי איננה "בטוחה" - לא ניתן לוודא נכונות שלה בזמן ההידור, ועל מנת למנוע התנהגות לא מוגדרת יש צורך לבצע בדיקה בזמן ריצה (או על ידי סביבת הריצה, כפי שקורה בשפות כגון #C או ג'אווה, או בדרכים אחרות).
ירוק עכשיו היא עמותה ישראלית הפועלת למען הגנה על ערכי הטבע והמורשת.
מטרת העמותה היא "מימוש מדיניות סביבה ציונית", והיא ממקדת את פעילותה בתחומי יהודה ושומרון.
פעילות ירוק עכשיו מתמקדת בטיפול במפגעים סביבתיים ברחבי הארץ, בדגש על יהודה ושומרון.
זאת, לאור מורכבותו של הדין החל שם, היעדר מעורבותם של ארגוני סביבה אחרים באזור ועקב ליקויים בטיפול מצד הגורמים השונים הממונים מטעם המדינה ורשויותיה.
למרות שבמדינת ישראל קיימים ארגוני סביבה רבים, רובם המוחלט אינו מעוניין להיכנס לפעילות בשטחי יהודה ושומרון.
אתגרי הסביבה ביהודה ושומרון עשויים לגרום להתמודדות עם סוגיות פוליטיות לא נוחות למרבית ארגוני הסביבה, הממוקמים בדרך כלל בצד השמאלי של המפה הפוליטית, כמו התמודדות מול הרשות הפלסטינית כמקור לזיהום סביבתי, או קריאה להגברת האכיפה הישראלית בשטח על מנת לשמור על אינטרסים של הסביבה.
חזונה של ירוק עכשיו הוא להיכנס לוואקום הזה ולקיים פעילות אוהדת סביבה בשטחים שלא זוכים למענה הולם משאר גופי הסביבה.
העמותה מותחת ביקורת גם על מדינת ישראל, הנוהגת ביהודה ושומרון כ'חצר אחורית' שבה ניתן לבצע פעולות שלא עומדות בתקני השמירה על הסביבה הנהוגים בישראל.
טיפול במפגעים סביבתיים: קבלת פניות ציבור בנוגע למפגעים סביבתיים.
העמותה מטפלת בפניות באמצעות עו"ד באי כוח העמותה, וכן בסיוע מתנדבים אל מול הגורמים הרלוונטיים.
מעורבות תכנונית: השתתפות בוועדות התכנון והגשת התנגדויות במקרה הצורך, לקידום ושמירה על האינטרס הסביבתי.
דרישה לעמוד על התנאים והקריטריונים הסביבתיים, בעיקר בפרויקטים בעלי השפעה סביבתית רחבה
חקיקה: פעילות משפטית וציבורית להחלת התקנות הנוגעות לאנרגיה חלופית גם ביו"ש (התקנות הוחלו).
תיקון פקודת המכרות להרחבת האחריות הפלילית גם על מי שרוכש ומקבל חומרי חציבה ממחצבות לא חוקיות.
(החוק עבר במליאת הכנסת ונכנס לתוקף ביום י"ט בטבת התשע"ג, 1.1.13).
עתירות: העמותה הגישה עתירות שונות בענייני חופש מידע; עתירה לבג"ץ בנוגע לשפכים במחנות צה"ל בבית-אל (ביהמ"ש ציין כי רק בזכות הפעילות של "ירוק עכשיו" המפגע טופל); עתירה לבג"ץ בנוגע לתחנות דלק לא חוקיות ביהודה ושומרון; ומנהלת הליכים בנושא תכנון ופגיעה בסביבה בערכאות שונות.
מחקר ודו"חות: חלק משמעותי מהפעילות הציבורית של העמותה מתבטא במחקר וכתיבת דו"חות, הסוקרים תחומים ממוקדים ומציפים בעיות הדורשות טיפול ואכיפה.
בשנת 2024 הוציאה העמותה את הדו"ח 'זיהום חוצה גבולות', העוסק בהשפעת הזיהום הסביבתי שמקורו ביהודה ושומרון על כלל מדינת ישראל.
סוגיות כלליות שונות: העמותה עוסקת במגוון סוגיות רוחב כגון: הגברת הפיקוח והאכיפה ביהודה ושומרון על עברייני סביבה ודרישה לפתיחת תיקים פליליים כנגדם.
הגנה על שטחים פתוחים ועתיקות.
העלאת מודעות ציבורית לשמירה על ערכי טבע וסביבה בפרט בנוגע למפגעים חוצי גבולות.
פעילות להחלת עקרון השקיפות במנהל האזרחי בתחומים הנוגעים לאיכות הסביבה – פרסום פרוטוקולים, מועדי דיונים של הוועדות השונות וכדומה (נמצא כעת בתהליכי מימוש).
מעקב אחר אופן ניהול התקציבים הנתונים לתחום איכות הסביבה במנהל האזרחי.
העמותה מעדיפה להידבר ולקיים שיח עם הגורמים השלטון והאכיפה הרלוונטיים ולהימנע מהליכים בבתי משפט.
הפנייה לאפיקים אלו מתרחשת רק בהיעדר ברירה אחרת, ורק כאשר מוצו כל הדרכים האחרות לפתור את הבעיה הנדונה.
בתחום זה פועלת העמותה להגברת המודעות ולחינוך לשמירה על הסביבה.
בין פעולותיה העיקריות בעניין זה:
תוכנית חינוכית ייחודית ירוקה ומקיימת הפועלת בפנימיות ברחבי הארץ.
קיום תחרות "הקהילה האקולוגית" שבמסגרתו מתחרות קהילות ירוקות ברחבי הארץ על קבלת התואר ולזוכות מוענק פרס כספי לקיום פעילות סביבתית-קהילתית.
בין הזוכים עד כה: קיבוץ קטורה מהערבה, מועצה אזורית עמק חפר, עיריית נתניה, קהילת "טרנזישן" טבעון, מועצה מקומית אפרת, קהילת רמות ספיר מחיפה, בית ספר יגאל אלון מנתניה, היישוב יקיר שבשומרון, כפר הרי"ף.
קיום תחרות "בית הכנסת הנאה והמקיים" בשיתוף המועצה לישראל יפה ועמותת "טבע עברי".
במסגרת התחרות קהילות שונות מציגות את העשייה החברתית-סביבתית שלהן בבית הכנסת.
'תו ירוק לעלוני שבת' – כ-2 מיליון עותקים של דפי פרשת שבוע מופצים חינם בכל שבוע בבתי כנסת בישראל ומועברים לגניזה (הטמנה בקרקע).
ביוזמת "ירוק עכשיו" הוצא "תו תקן ירוק" לעלונים המתאימים לעבור מחזור במקום גניזה.
המהלך זכה לתמיכת המשרד להגנת הסביבה ורבנים בולטים בציבור הדתי לאומי ביניהם: יעקב אריאל, יובל שרלו, אריה שטרן, רונן לוביץ', יוסף צבי רימון ועוד.
שיתוף פעולה עם קליניקות סביבתיות במוסדות להשכלה גבוהה (אונ' בר-אילן, המרכז האקדמי שערי משפט, מכללת ספיר).
שיתוף פעולה עם מועצות מקומיות וטיפול במפגעים בתחומן.
שיתוף פעולה עם ארגוני סביבה אחרים וטיפול בנושאים משותפים.
שיתוף פעולה עם אנשי מחקר, מדע ומשפט על-מנת להביא לשיפור איכות הסביבה בארץ.
העמותה הוקמה על ידי נחי אייל.
בראש העמותה עמדה מאז הקמתה ועד שנת 2015, יעל ישראל, בתו של השר אורי אריאל.
החל משנת 2024, עומד בראשה ברק ורקר.
וירוס ירושלים (שחלק מהגרסאות שלו ידועות גם בשם "וירוס יום שישי ה-13") הוא אחד מווירוסי המחשב הראשונים בהיסטוריה של המחשוב, והראשון שהתגלה על ידי ישראלים.
מקורו של הווירוס אינו ידוע בוודאות, אך הוא כנראה הגיע מישראל או מאיטליה.
הווירוס, שנועד לפגוע במערכות מבוססות MS-DOS, זכה לשמו לאחר שהתגלה באוקטובר 1987 על ידי שני סטודנטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הווירוס נחשף לראשונה בפרסום במעריב ב-7 בינואר 1988, פרסום שהכה גלים בישראל וזכה לסיקור בעולם.
לפי הדיווחים הווירוס התפשט במהירות והדביק מחשבים באוניברסיטאות רבות, חברות וגם חנויות למחשבים.
הווירוס תוכנת כך שידביק קובצי EXE, בנוסף לקובצי COM שהיו קובצי ההרצה הסטנדרטיים ש-MS-DOS השתמש בהם (הווירוס היה מדביק את כולם פרט ל-COMMAND.COM, קובץ הגרעין של MS-DOS).
ככל הנראה באג בתכנות גרם לכך שהווירוס חזר ונדבק לקבצים שכבר הודבקו וכך גרם להם לגדול מעט יותר בכל פעם מחדש (הווירוס היה מגדיל את הקבצים הנגועים ב-2KB בערך), מה שתואר אז כ'התנפחות' הקבצים.
ברוב המקרים הדבר לא פגע בצורה משמעותית בתפקודו של היישום שנפגע.
עם זאת, אחת מתופעות הלוואי שלו הייתה גם שינוי בנוסח ההודעות שמערכת DOS הייתה מציגה, וכך היה ניתן לזהותו בנקל נוסף על השינוי בגודל הקבצים.
ניתוח הקוד הראה כי מטרת הווירוס הייתה לתקוף ביום שישי ה-13 בחודש של כל שנה (פרט ל-1987).
אז הווירוס היה אמור להפעיל את יכולתו ההרסנית: הוא היה מוחק כל קובץ ותוכנית שהדביק קודם לכן (קבצים עם הסיומות EXE ו-COM שצוינו להלן), תוך כדי הצגת קופסה שחורה על המסך שבחלק מהווריאציות שלו גם היה מציג הודעה כלשהי (על כן הוא זכה לכינוי BlackBox).
לקראת ה-13 במאי 1988, שחל ביום שישי, הייתה היערכות ברחבי המדינה, עובדים קיבלו הוראה שלא להפעיל את המחשבים באותו יום, במקומות אחרים שינו את התאריך במחשב כצעד מנע.
בסופו של דבר לא התרחש כל אירוע חריג באותו יום.
עם יציאתה של מערכת Windows לשוק, הווירוס חדל מלהיות רלוונטי וכיום כבר איננו פעיל.
"ירושלים: יומנים מעיר הקודש" הוא רומן גרפי מאת גי דליל.
הספר הוא יומן מסע וזיכרונות שבו דליל מספר על נסיעתו לירושלים ועל קורותיו בישראל ובגדה המערבית.
הספר מגולל את נסיעתו של גי דליל לירושלים עם אשתו נאדז', פעילה בארגון "רופאים ללא גבולות", ועם שני ילדיהם הקטנים.
הם הגיעו לירושלים באוגוסט 2008 והתגוררו במשך שנה בשכונת בית חנינא שבמזרח ירושלים.
בימים הראשונים סייר דליל ברחובות בית חנינא, אותם הוא מתאר כך: "אין מדרכות, הכבישים סדוקים, החנייה אקראית והחום מחניק." בהמשך מתוארות חוויותיו, הכוללות מפגשים רבים עם ישראלים ועם פלסטינים, וכן את נסיעותיה של אשתו לרצועת עזה בתקופת מבצע עופרת יצוקה.
הספר "ירושלים: יומנים מעיר הקודש" הוא יומן המסע הרביעי של דליל.
לפניו הוציא יומני מסע בפורמט של רומן גרפי על נסיעותיו לשנג'ן, המרכז הכלכלי של מחוז גואנגדונג שבסין; פיונגיאנג, בירת קוריאה הצפונית; ויאנגון, בתקופה בה הייתה עיר הבירה של מיאנמר.
דליל שהה בשנג'ן ובפיונגיאנג במסגרת עבודתו כאנימטור, בעוד שבנסיעתו למיאנמר הוא ליווה את בת-זוגו, נאדז', ששהתה שם כחלק מפעילותה בארגון "רופאים ללא גבולות".
גם נסיעתם לירושלים הייתה חלק מעבודתה, וברוב הזמן שעבדה דליל טיפל בשני הילדים הקטנים.
דליל משתמש בציורי קו פשוטים שתוארו על ידי המבקרים כ"רגילים, נקיים ופשוטים אך ללא רישול." כל ספריו הקודמים של דליל היו בשחור-לבן, וספר זה הוא הראשון שבו השתמש דליל בצבעים - אך הוא עושה זאת במשורה, על מנת להדגיש פרטים מסוימים כמו מפות, רעשים חזקים או דם.
הספר זכה לשבחי המבקרים, ובביקורת של סטיבן קרליק באתר הקנדי "National Post" הוא כתב: "בזכות תשומת הלב של דליל לפרטי הפרטים של היום-יום הוא הצליח לתעד את ההבדלים המרתקים, שהם בו-זמנית עדינים ומשמעותיים, בין התרבויות של המקומות בהם ביקר ובין קנדה מולדתו.
בירושלים, מיומנות זו מחוללת פלאים ממש.
אפילו קוראים בעלי ידע בסיסי בלבד על הסכסוך הישראלי-פלסטיני ימצאו עניין רב ברישומיו של דליל על החיים בעיר הקודש."
דליל נתקל בספר לא פעם בהיבטים שונים של הסכסוך הישראלי-פלסטיני, ומתאר את הטענות של כל אחד מהצדדים.
עם זאת, לדברי קרליק "ברור שדליל מזדהה עם צד אחד יותר מהאחר.
הוא השתתף בסיור בחברון עם נציג של המתנחלים, ובסיור אחר עם "שוברים שתיקה", ובתיאורו של דליל ברור שאחד מהשניים עושה שימוש בנרטיבים היסטוריים בצורה שמשרתת את השקפתו הדתית."
הספר יצא לאור בצרפתית בנובמבר 2011 והיה לרב-מכר בצרפת.
הספר תורגם גם לצ'כית, בורמזית, פולנית, ספרדית (מהדורה בארגנטינה בניב המקומי, ומהדורה בספרד), שוודית, פורטוגזית, נורווגית, פינית, קוריאנית, הולנדית, איטלקית וגרמנית.
התרגום לבורמזית הפך לרב-מכר במיאנמר.
הספר זכה בפרס "אלבום השנה" בפסטיבל הקומיקס באנגולם בשנת 2012.
בזמן שגי דליל כתב את הספר, צולם סרט תיעודי בשם "The Guy Delisle Chronicles" עליו ועל עבודתו בירושלים.
ירוק מהיר FCF הוא צבע מאכל ירוק-כחול.
ירוק מהיר FCF משמש כתחליף מומלץ לצבע Light Green SF yellowish בתהליך מאסון לצביעת תאים, מכיוון שהצבע שלו בוהק יותר והסיכוי שלו לדהות קטן יותר.
הוא משמש לצביעה של היסטון ב-pH בסיסי, לאחר שהחומצה הוצאה מה-DNA.
הוא משמש גם לצביעת חלבון באלקטרופורזה.
הוא נאסר לשימוש כצבע מאכל באיחוד האירופי ובמדינות נוספות, ובין השאר ישראל.
הוא יכול לשמש באפונה משומרת וירקות אחרים, ג'לי, רוטב, דג, קינוח ומאפה.
בניסויים שהתקיימו על בעלי חיים נמצא כי חומר זה גורם לנאופלזיה, וכן למוטגן בניסויים שנערכו על חיות וגם על בני אדם.
בצורתו הבלתי מדוללת הוא גורם לגירוי בעיניים, בעור, במערכת העיכול ובמערכת הנשימה.
ירושלים: האצלתו של הענק אלביון , הייתה הספר האחרון, הארוך ביותר, והגדול ביותר בהיקפו מתוך ספרי הנבואה שנכתבו ואוירו על ידי המשורר, האמן והחרט הבריטי ויליאם בלייק.
חרוטה בכתב ידו, בליווי סקיצות קטנות, איורים שנפרשו על גבי לוחות נחושת גדולי ממדים ודמויות כאלה ואחרות אשר צוירו בשולי כל לוח, היא תוארה כ "חזון התיאטרון".
מילות השיר המפורסם ירושלים (הטקסט חובר גם הוא על ידי בלייק, עם מוזיקה על ידי סר יוברט פארי), אשר הפך לימים להמנונה הבלתי רשמי של אנגליה, לא קשורות לספר שירה זה.
השיר לקוח מההקדמה לספר "נבואי" אחר של בלייק: מילטון.
השיר, אשר הופק בין 1804 ו-1820, מורכב מ-100 לוחות נחושת חרוטים ומאוירים, דבר שהופך אותו ליצירתו הארוכה ביותר של בלייק, כמכלול יצירה אחד.
הלוחות המאוירים הופקו באמצעות טכניקה אישית שבלייק פיתח, טכניקה של "הדפסה מוארת", אשר דרשה ממנו לצבוע וליצור כל עותק בנפרד, לוח אחרי לוח.
בלייק לא בחל מכדי לשנות את הטקסט של כמה לוחות בין ההדפסות או מכדי לשנות את הצבעים וכתוצאה מכך אף לא אחד מההעתקים המקוריים של השיר זהים אחד למשנהו.
העתק B אינו שלם וכולל רק את הפרק הראשון (25 לוחות).
הסדר של הפרק השני הוא שונה ביחס להעתקים המוקדמים (A & C) והמאוחרים (D & E).
העתק F אשר נכלל מאוחר יותר בשנת 1827 על ידי ג'ון לינל, מסודר כמו העתק C המוקדם ממנו.
יש רק שני עותקים צבעוניים (B & E).
מהדורת הצבע היחידה שקיימת של עבודה זו מצויה באוסף של מרכז ייל לאמנות בריטית ב-ניו הייבן, קונטיקט.
לוס נכנס אל שער המוות.
העיצוב תואם לשורות הבאות שנחרטו במקור על גבי הלוח (ראה להלן את המלל הנפרד שהוגה על ידי בלייק), לוח שנמצא במוזיאון פיצויליאם, אבל נמחק מאוחר יותר:
ירושלים מספר את סיפור נפילתו של אלביון, התגלמות האדם המסמל את בריטניה או את העולם המערבי כולו, אליבא דבלייק.
הנרטיב הפואטי לובש את הצורה של "הדרמה של הנפש", המנוסחת באמצעות הסמליות הצפופה של המיתולוגיה האישית שבלייק יצר.
מפני שהיצירה כוללת בתוכה מנעד רחב כל כך של דמויות, ירושלים יכולה להיראות מבלבלת.
הדמויות משנות ומגוונות את עצמן הן פנימה והן החוצה, אחת מתוך השנייה.
דמות יכולה להיות הן אדם והן מקום.
ירושלים, האצלתו של אלביון, היא אישה וגם עיר.
אלביון, "האנושות האוניברסלית", הוא אדם וארץ (בריטניה).
הוא מכיל שנים עשר בנים אשר מתקיימים במשותף לצד שנים עשר השבטים של ישראל כמו גם ארבע הזואות.
לכל Zoa (המגלמת עקרון חיים) יש האצלה (דמות נשית שדרכה האדם יכול להיות אלוהי).
ת'רמאס, האדם הקדמון, מקושר עם אניון, אמא אדמה.
אורת'ונה, רוח ההשראה, מגולמת בלוס, האמן הנבואי, אשר מחשל עיר של אמנות בכבשניו.
אנית'ארמון, האצלתו, שוזרת אלומות של יופי.
לובה, הזואה של תכונת הרגש, היא צילו של אלביון, כאשר לעומתו ואלה היא צילה של ירושלים.
ואלה יוצרת גוון של מיניות למלחמה.
הפרק הראשון של ירושלים מספר את סיפור נפילתו של אלביון לתוך העצמיות.
הפתיחה של הפרק מציבה במרכז את התרחיש עבור מסעו של לוס לתוך פנימיותו של אלביון והשתנות האנושות דרך מחילת החטאים.
בסצנה הראשונה, אלביון מגרש את ירושלים וישוע, ולמעשה גורם לדעיכת הטבע, התרבות וחייו הפנימיים.
או אז לוס נאבק עם צילו, מכריח אותו לעבוד למען שיקומו של אלביון.
ירושלים מתאבלת, מקימה לתחייה את צילה העצמי, הלא היא ואלה, בזמן שלוס בונה את גולגונוזה, עיר העשויה להתפתח ולהיפתח לתוך נצחיות גן העדן.
הרציונליות של אוריזן תוקפת את ירושלים ומכסה בעננים את חיי הרוח.
לוס נאבק כנגד זאת, כשהוא מצרף את בריטניה לישראל, אבל רוח הצללים שלו מדביקה אותו עם זעם ובושה, מטרידה את מנוחתן של בנות אלביון ודוחפת בחוזקה את בניו הלוחמים של אלביון לגרש את ירושלים.
ואלה מנסה לפתות את ירושלים.
אלביון מקלל את שתיהן, מוצא את עצמו לכוד ברעלתה הקטלנית של ואלה.
הוא מסרב לקבל את הסליחה האלוהית.
היהודים של בלייק מקבילים ביצירה לדרואידים שוחרי הריב והמדון.
בפרק זה לוס ושורה של מלאכים נצחיים מנסים להציל את אלביון.
רוח הרפאים של לוס וכמו כן האצלתו, מופיעות ביצירה בתור פליטים, שנמלטו מפני אלביון לספר את גרסתן לנפילתו.
לוס פותח במסע לתוך פנימיותו של אלביון אשר בה נערצת ואלה צמאת הדם.
או אז לוס מצר את חושניותו של ראובן (בנו של אלביון) בניסיון לרסן את תאוותיו כמו שישו יוצר בדמיונו מצבים (מדינות) שבאמצעותן האנושות תוכל למצוא מחילה.
דמויות המלאכים הנצחיים (ערי הקתדרלה) מנסות לעזור לאלביון, אבל גם הן דועכות מפני העצמיות.
לוס, מעורר אותן, אבל אלביון בוחר להישאר לכוד.
ואלה רומסת את ירושלים, אבל ארין (אירלנד) החכמה מפרידה את גיבורת השיר מן אלביון שעל גופו היא נגועה ביחד עם החוק המוסרי שוחר המדון.
הדיאיסטים של בלייק יוצרים יותר ויותר אלימות מאשר הנצרות עליה הם מעבירים ביקורת.
כאשר הפרק מתחיל, החוק המוסרי הרציונלי של אלביון מדביק את לוס, אלביון נופל שוב, ומיניותה הלוחמנית של ואלה מכתרת את האנושות.
אוריזן בונה מה שהוא חושב לעצמו את הוא המקדש הדרואידי הגואל וירושלים עובדת בטחנות השטן, בהן, כשהיא נגועה בתוהו ובוהו התעשייתי ובמוסריותו של אלביון, היא יכולה בקושי לתפוס בתודעתה את ישוע ואת מחילת האל.
ואלה מתמזגת עם החיה הרציונלית, מפיצה מלחמה ברחבי העולם, ובנותיה נהנות מקורבן אדם.
השלום של "כנען השמיימית" עדיין מרחף מעל התוהו ובוהו של אולרו, אבל לוס בונה באופן שגוי את גולגונוזה אשר נהפכת להיות המבנה של "דת החבויה במלחמה".
עכשיו האנושות האוניברסלית מתעוררת לסליחה.
ירושלים סוף סוף ממזגת אהבה עם זעם, ומתעמתת עם צילה ואלה אשר בנותיה אורגות מוות.
כאשר לוס מתחיל לשיר, ירושלים מתגלה בשלושה מופעים, הנראים כדמות מלאכית, ויורדת כעיר וכאישה.
עימותים מיניים מגבילים את עבודתו של לוס וואלה נועצת את כוס זעמה בירושלים, אשר נאכלת על ידי הדרקון, כדי שזו תוכל לעלות שוב.
לוס ממשיך לבנות, משחרר את עצמו מסכסוכים בין הזכרי לנקבי.
אלביון מתעורר, ורואה כי לוס הוא המשיח, המשיח הוא לוס.
הוא זורק את עצמו לתוך כבשניו של לוס אשר הופכים למזרקות של מים חיים.
הזואות המפוצלות מתאחדות מחדש במלחמות של אהבה, בשירה של ירושלים.
כל היצורים החיים הופכים להיות גוף אלוהי אחד ענק.
ירוק אביב או ירוק אביבי הוא צבע שממוקם בסקאלת הצבעים בין הצבע הירוק לצבע ציאן.
כאשר הוא מתווה בתרשים הכרומטיות של CIE, הוא מתאים לגירוי חזותי של 505 ננומטר על הספקטרום הנראה.
ירוק אביב הוא אחד מהצבעים השלשוניים בגלגל הצבעים RGB.
לעיתים מכונה גם ירוק מנטה.
הצבע המשלים של ירוק אביב הוא ורוד שושנה.
השימוש המתועד הראשון בשם spring green באנגלית כשם של צבע היה בשנת 1766.
קיימים גוונים שונים של הצבע, הקרובים יותר לירוק או לציאן בסקאלת הצבעים בהתאמה.
הצבע של הנורה הירוקה ברמזורים מוסט פעמים רבות לירוק אביב, כדי להתמודד עם קושי של עיוורי צבעים לראות את ההבדל בין הנורה האדומה לבין הנורה הירוקה.
ירוק זית, זית או זיתני הוא צבע ירוק-צהבהב הדומה לגוון פרי הזית.
צבע הזית נפוץ בטבע בכסות זוחלים, רכיכות ובעלי צמחים.
במאגר מילוני האקדמיה ללשון העברית, נמצאים נכון ל-11 ביולי 2022 13 מינים ששמם מכיל את הצבע זיתני.
אוליבין, תערובת בין המינרלים פורסטריט ופאיאליט, הוא בצבע זיתני וקיבל את שמו מצבע זה.
אחד מגווני ירוק הזית, פנטון 448c, מכונה בכינוי "הצבע המכוער בעולם", ונבחר במספר מדינות כצבע לאריזות טבק וסיגריות רגילות, לאחר שחוקרי השוק קבעו שהוא הצבע הכי פחות מושך.
ירוק זית נפוץ בשימוש צבאות, וזהו צבע מדי השירות של חילות היבשה וצבע מדי העבודה (מדי ב') בכל החילות בצה"ל.
בצה"ל, כומתה בצבע זית שייכת לחילות ללא צבע כומתה מיוחד ולטירונים לפני קבלת הכומתה החילית.
לכומתה זו הכינוי "כומתת בקו"ם".
תקן HTML 4.01 מגדיר את הצבע זית (Olive) בשלשת ההקסא #808000.
הפיגמנט הזיתני ירוק אדמה הוא בין הפיגמנטים הירוקים העתיקים ביותר בשימוש, ותועד בציורי קיר מפומפיי.
בציורים איטלקיים מוקדמים מימי הביניים, ירוק אדמה שימש בעיקר כשכבת תחתית לציור עור ולעיתים עבור וילונות, ולאחר מכן, גם כירוק לנופים.
"ירוק בעיניים" הוא שיר אליפות של מועדון הכדורגל מכבי חיפה.
השיר נכתב על ידי עוזי חיטמן לרגל זכייתה של חיפה באליפות המדינה לעונת 1993/1994, בוצע על ידי חיים משה ושחקני הקבוצה, ועובד על ידי דוד קריבושי.
את עונת 1993/1994 בליגה הלאומית בכדורגל סיימה מכבי חיפה במקום הראשון וזכתה באליפות.
הזכייה לוותה בשבירת מספר שיאים ספורטיביים, ובהם השלמת העונה הארוכה ביותר ללא הפסד, מספר הנקודות הגבוה ביותר שנצבר בעונה ומספר השערים הרב ביותר בעונה.
לקראת תום העונה, פנה דובר המועדון גיא פלג לקרוב משפחתו, הפזמונאי והמלחין עוזי חיטמן, בבקשה שייצור שיר אליפות עבור המועדון וזה נעתר לבקשה.
תחילה התלבט חיטמן אם לשיר את השיר בעצמו, ולבסוף החליט לפנות לזמר חיים משה וביקש ממנו לבצעו.
משה, המזוהה עם קבוצת בני יהודה תל אביב התלבט גם הוא, אך השיב להצעה בחיוב.
לביצוע הבית האחרון בשיר הצטרפו שחקני הקבוצה באותה עונה, ואלה לוו בנגינת סינתיסייזר מאת חיטמן ונגינת גיטרה שעליה היה אמון אבי סינגולדה.
לעיבוד השיר אחראי דוד קריבושי.
השיר בו ביצעו שחקני מכבי חיפה את שיר האליפות נראה לראשונה בתוכנית "משחק השבת", תוכנית סיכום משחקי הליגה בערוץ הראשון..
"ירוק בעיניים"חַיפָה, חַיפָה, מכבי שלי
הגל הירוק, גל גלי, גבהּ גלי
תודה לך, מכבי, על עונה כה יפה
השיר מורכב מחמישה בתים מחורזים, שכל אחד מהם נפתח במשפט "אני רואה ירוק בעיניים", רמז לצבע מדי המשחק של הקבוצה, ומפזמון חוזר, המושרים מפיו של אוהד.
בכל אחד מהבתים מתוארות במליצה ובפיוטיות, לאחר המשפט הפותח, רמתו של הכדורגל שהציגה מכבי חיפה באותה עונה ואיכותו והשמחה הרבה והגאווה שהסבה הקבוצה לקהל אוהדיה.
כך למשל, מתואר משחקה של חיפה כ"מהפנט ומחשמל" וכ"קונצרט" - מטפורה המציגה את שחקני הכדורגל כקבוצת נגנים מתואמת המפיקה יצירה איכותית ומלהיבה.
במטפורה נוספת מתוארת הקבוצה כ"קטר" הדוהר לאירופה ועוצר בראש טבלת הליגה, רמז לכך שהזכייה באליפות מזכה את הקבוצה האלופה בהשתתפות במפעלים האירופיים בעונה הבאה.
בפזמון החוזר מודה האוהד לקבוצה במילים "תודה לך, מכבי, על עונה כה יפה", ואילו בבית האחרון, שבוצע בליווי שחקני הקבוצה, מתחלף האוהד-הדובר בשחקנים המודים לאוהדים.
הבית נפתח במילים "אני רואה ירוק ביציע", המשכו מתאר את תרומתם של האוהדים להצלחת הקבוצה וסופו בהכרת תודה.
בין הבית האחרון לפזמון החוזר שובצה הקלטה מתוכנית הרדיו "שירים ושערים" שבה נשמעים האות המבשר על כיבוש שער והשדרן דני דבורין המדווח על שער שהובקע לטובת מכבי חיפה - "1:0 לירוקים".
החברה הישראלית למדליות ולמטבעות צרפה את מילות השיר לעלון שהופץ עם המדליה שהנפיקה החברה לרגל האליפות.
פלג העיד כי חיטמן ומשה היססו תחילה אם להשתתף בפרויקט, בין היתר משום שיצירתם עד אז לא הייתה מזוהה עם הכדורגל, ומשום שהניחו שהשיר יישכח עד מהרה.
לימים העידו חיטמן ומשה כי לא פעם התבקשו לבצע את השיר בהופעותיהם גם שנים לאחר שהושמע לראשונה.
במשחקיה של מכבי חיפה הוסיף השיר להיות מושמע במשחקי הבית גם בעשור השלישי של המאה ה-21 ואוהדיה של מכבי חיפה שרים אותו בעצמם לפרקים במהלך משחקי הקבוצה.
במצעד שירי האליפות שערכו מספר אתרי ספורט ישראליים בעשורים הראשונים לשנות האלפיים הוזכר "ירוק בעיניים" בין עשרת שירי האליפות המוצלחים והיפים בכל הזמנים, ובחלקם אף דורג ראשון בין שירי האליפות.
חיפה שבה לזכות בתואר האליפות רק 7 שנים מאוחר יותר, בעונת 2000/2001. את שיר האליפות "הנה היא עולה" כתב והלחין חיטמן, שהפעם בחר לבצע את השיר בעצמו.
בבית האחרון לשיר שיבץ חיטמן הֶרְמֵז לשיר ירוק בעיניים ("ושוב רואים את הירוק שבעיניים").
השיר זכה אף הוא להצלחה ונותר ברפרטואר השירים שמשמיעה הקבוצה במשחקי הבית שלה, אך הצלחתו לא עלתה על זו של קודמו, "ירוק בעיניים".
ביום פטירתו של חיטמן, 17 באוקטובר 2004, נערך משחק ליגה בין מכבי חיפה לבני יהודה.
לפני שריקת הפתיחה ערכה הקבוצה דקת דומיה לזכרו של חיטמן, ובסופה פצחו אוהדי הקבוצה בשירת פזמון השיר.
בתום עונת 2020/2021 זכתה מכבי חיפה באליפות ראשונה מזה עשור.
לרגל הזכייה, הקליטה עדן בן זקן, בהפקתם של עידו נצר ועמית מרדכי, גרסת כיסוי לשיר, שהווה כשיר האליפות של אותה העונה.
השמעת הבכורה נערכה בתום משחק האליפות של חיפה נגד הפועל באר שבע באצטדיון סמי עופר.
גרסת כיסוי נוספת לשיר הוקלטה באותו הקיץ גם על-ידי להקת האוהדים "חוות מזור".
ביולי 2021 יצא שיר האליפות "את מצילה אותי" בביצוע מועדון הקצב של אביהו פנחסוב, בו שובצו המילים "חיפה חיפה" (הנהגות ומושרות כבשיר "ירוק בעיניים").
ירושלים היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמת מתח משטרתית, שיצר דוד אקרמן, הופקה על ידי מוש דנון וחיים שריר ועלתה לשידור ב-12 במאי 2022 ב-HOT.
הסדרה מבוססת על אירועים וסיפורים אמיתיים.
אקרמן יוצר הסדרה, קיבל את השראתו לכתיבת הסדרה, לאחר שעסק בפעילויות אבטחה בעיר העתיקה שבירושלים.
הסדרה עוקבת אחר מאבקי השליטה והקשר ההדוק שבין כסף ורדיפת בצע לבין נציגי הדתות השונות בעיר העתיקה בירושלים.
אנשי המשטרה מנסים לסכל אירוע מסוכן שעלול להסלים את המצב העדין הקיים בין תושבי העיר, בייחוד לרגל צום י' בטבת היהודי, ולקראת חג הקורבן המוסלמי והדרוזי.
בוחש מתחת לכל דברהודיהנועה קמירחברתו היפה של שאולעבדאדם הלוןסוחר סמיםסלמהנסרין קדריאשתו של ריאדהפטריארך היוונייהויכין פרידלנדרהפטריארך היווני בירושליםג'ורג'ג'מיל ח'וריכומר, עוזר הפטריארך היווני בירושליםאנדראוסחן לבפרח כמורה, עוזרו של ג'ורג'איתמראסף שרוןבנו של אמירקרניורד פלדמןאשתו של אמיררבקהאסנת פישמןאשתו של אפיסלבה ביברגלנציג הפטריארך הרוסי
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2022פרסי נבחרי השנה של פרוגיסדרת הדרמה של השנהירושלים
ירושלים: או על כוח דתי והיהדות הוא ספר מאת משה מנדלסון, העוסק באמנה חברתית ובתיאוריה פוליטית ובעיקר בשאלת ההפרדה בין דת למדינה.
ב-1781 פרסם כריסטיאן וילהלם פון דוהם את חיבורו "על תיקונם האזרחי של היהודים" (Über die bürgerliche Verbesserung der Juden) שכתב לבקשת משה מנדלסון.
דוהם המליץ שגם כאשר יקבלו היהודים שוויון זכויות לא תישלל ממנהיגי הקהילות האפשרות להחרים ולנדות את בני קהילתם לפי הצורך.
מנדלסון שלא הסכים עם גישה זו התייחס לדברים בהקדמה לספר "לתשועת ישראל" של מנשה בן ישראל שתרגם לגרמנית ב-1782. בהקדמה קרא מנדלסון לרבנים לוותר מרצונם על סמכותם לכפות ולהעניש פלילית.
בתגובה להקדמה זו פרסם הסופר אוגוסט קראנץ באנונימיות חוברת שתקפה את דברי מנדלסון.
מנדלסון, שחשב בטעות שהחוברת נכתבה על ידי ידידו האוסטרי יוסף פון זוננפלס, פנה לכתוב תגובה מפורטת לדברים, ובמשך כשמונה חודשים – משלהי קיץ 1782 ועד ראשית אביב 1783 כתב את ספרו "ירושלים".
בתקופתן של מנדלסון, כתביו והשקפותיו לא השפיעו בצורה ניכרת על הזירה הפנים-יהודית ולא עמדו במוקד הפעילות של תנועת ההשכלה.
רוב כתביו, למעט הביאור, נכתבו בגרמנית ולא היו מוכרים למשכילים במזרח אירופה שהופיעו דור או שניים לאחר מכן.
"ירושלים" בניגוד למעמדו המאוחר אף לא הפך לספר היסוד של הנאורוּת היהודית וזכה לתרגום מלא ראשון לעברית רק במחצית השנייה של המאה ה-19 כשמונים שנה אחרי מותו של מנדלסון.
יצחק אייכל, תולדות רבנו החכם משה בן מנחם, ברלין תקמ"ט (1789).
(קיצור של הספר ירושלים מופיע בעמודים מד-צח)
משה בן מנחם מדעסויא, ונעתק ללשון עברית על ידי אברהם דוב בער גאטטלאבער, תרגם: אברהם בר גוטלובר, זיטאמיר תרכ"ז (1867).
ירושלים מאת רבי משה בן מנחם, נעתק משפת אשכנז על ידי שוחר טוב לישראל, תרגם: צבי הירש גרינבוים, וינה תרל"ו (1876).
ירושלים, כתבים על היהדות, תרגם: שלמה הרברג, מבוא: נתן רוטנשטרייך, הוצאת לגבולם, רמת גן תש"ז (1947) ו-1977.
ירושלים: או על כוח דתי והיהדות, תרגם: יפתח הלרמן כרמל, מבוא: פיני איפרגן, הוצאת כרמל, ירושלים תשפ"ב (2022).
ירוק ללא גבולות , מוכר גם כ-Green Without Borders) או האגודה הלאומית להגנה ופיתוח משאבי יער ובעלי חיים היא עמותה למען הסביבה שהוקמה ב-20 ביוני 2013, שמרכזה באל-נבטיה שבלבנון.
הארגון הוא זרוע של ארגון הטרור חזבאללה ופועל במסווה לקידום מטרותיו.
נשיא האגודה הוא זהיר סובחי נחלה.
בשנותיה הראשונות יזמה העמותה פרויקטים שונים בהם נטיעת מיליון עצים ו"עץ לכל אזרח".
ירוק ללא גבולות פועלת בכיסוי של ארגון שמטרתו שימור הטבע, נטיעת עצים וייעור, אך בפועל משמשת האגודה לקידום אינטרסים של חזבאללה.
פעילות האגודה כוללת הקמת עמדות תצפית לאורך קו הגבול עם ישראל.
ב-2017 חשף צה"ל בפני מועצת הביטחון תיעוד של רשת תצפיות של חזבאללה שמופעלים במסווה של הארגון.
לטענת ישראל הארגון משמש כדי להפר את החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם.
כמו כן עוסק הארגון בהגבלת חופש התנועה של יוניפי"ל בעמדותיו.
פעילי הארגון השתלטו על שטחים באזור העיירה רמיש ובעקבות זאת אירעו תקריות עם תושבי המקום ב-2022.
ב-16 באוגוסט 2023 הכריז המשרד לבקרה על נכסים זרים של ארצות הברית על סנקציות נגד הארגון בטענה שהוא משמש ככסות לחזבאללה.
בהמשך הכריז גם שר הביטחון יואב גלנט על הארגון כארגון טרור.
ירושלים הוא ציור שמן על בד מ-1867 שצייר האמן הצרפתי ז'אן-לאון ז'רום.
היצירה מציגה סצנה דרמטית מעולם האמנות הדתית־היסטורית, המתארת את הרגעים שאחרי צליבתו של ישו.
הציור נחשב לנקודת מפנה ביצירתו של ז'רום ולביטוי יוצא דופן של חדשנות איקונוגרפית במסגרת המסורת הנוצרית של המאה ה־19. הציור נמצא כיום באוסף הקבוע של מוזיאון ד'אורסה בפריז.
לאחר תקופה שבה הציג בהרחבה נושאים אקזוטיים וחושניים מתוך הרפרטואר של הציור האוריינטליסטי, חזר ז'רום בציור זה לשאיפה המקורית שלו: עיסוק בהיסטוריה ובאמנות דתית.
הציור נוצר בתקופה שבה חיפש ז'רום לחדש את המסורת של ציור דתי באמצעות גישה מודרנית, תוך שימת דגש על דיוק ארכאולוגי וטופוגרפי.
הגישה הזו נבנתה לא רק על בסיס ידע תאורטי, אלא גם מתוך מסעות שערך האמן למזרח ולארץ הקודש.
השפעה מהותית על היצירה באה מספרו של ארנסט רנן Vie de Jésus ("חיי ישו"), שראה אור בשנת 1863. ספר זה השפיע רבות על האופן שבו יוצגו נושאים דתיים במחצית השנייה של המאה התשע עשרה, וז'רום אימץ את התפיסה הריאליסטית שהוצגה בו.
גישה זו מצאה ביטוי ביצירה הן בבחירת הרקע הגאוגרפי והן בדמותו האנושית של ישו כפי שהיא משתמעת מהציור.
הציור מאופיין בשילוב בין תפיסה ריאליסטית לבין חדשנות קומפוזיציונית.
בניגוד למסורת האיקונוגרפית של הצגת סצנת הצליבה עצמה, בוחר ז'רום להותיר את מרכז האירוע מחוץ לשדה הראייה של הצופה.
במקום זאת, הוא מתמקד בהשפעה החזותית של הסצנה על הנוף הסובב.
במרכז התמונה נראה נוף קודר תחת שמיים אפלים.
על פני הקרקע משתלשלות שלוש צלליות כהות, שנראות כצללים של צלבים.
הצללים נמתחים לעבר הצופה ומסמנים באופן עקיף את הצליבה של ישו ושני הגנבים.
הבחירה שלא להראות את הצליבה עצמה יוצרת מהלך ציורי חדשני המייצר דרמה מתוך מה שאינו נראה.
זוהי אליפסה חזותית שמרמזת על האירוע תוך יצירת אפקט רגשי רב־עוצמה.
הנוף, כנהוג במסורת הקלאסית, תורם למשמעות הדרמטית של התמונה.
אך מעבר לכך, ז'רום מציג כאן "חוץ־שדה" קולנועי מוקדם – אלמנט ויזואלי שטרם נראה באמנות התקופה.
הפתרון הציורי שמצא לצורך עיצוב הסצנה הדתית מחדד את המסר של הציור וממחיש את עוצמתו הסמלית והרגשית.
ייתכן ובציור מוצגת גבעת גולגולתא מיד לאחר סיום הצליבה.
הצופה אינו רואה את שלוש הצלבים עצמם, אלא את צללי שלושתם המוטלים על הקרקע תחת שמיים קודרים המאיימים בסערה.
הדמויות שנטלו חלק באירוע – עדים, חיילים או מקורבים – נראות כשהן נסוגות לאיטן מהמקום.
הנוף סביב מבטא תחושת כובד וסיום, אך גם אפשרות להתחדשות, בהתאם לשם היצירה – "הושלם".
דרך פתרון קומפוזיציוני זה, מבטא ז'רום שבר חזותי ביחס למסורת האיקונוגרפית, אשר לרוב הציגה את הצליבה עצמה.
הציור חותר ליצירת כוח דרמטי דרך אליפסה חזותית – תיאור של ההשלכות ולא של המעשה עצמו.
בבחירה להציג את צללי הצלבים בלבד, מתמקד ז'רום לא באלימות עצמה, אלא במשמעות ההיסטורית והרוחנית של המעשה.
הקומפוזיציה מעבירה את תחושת הסיום, אך גם את הצל שמטיל האירוע על ההיסטוריה האנושית.
במקום לעורר זעזוע, מזמין הציור את הצופה להתבוננות מופנמת ולחוויה של אור הבוקע מן האירוע הרוחני.
כפי שהעיר מבקר האמנות הנק רייטסמה, הצל המוטל מהצלב מרחיב את משמעותו של האירוע לאורך ההיסטוריה, ומספק מבט שונה על הסבל והמוות.
כך, הציור מתפקד כמדיטציה חזותית על תקווה והמשכיות, המתבהרת רק דרך אור התחייה.
למרות האיכות הטכנית הגבוהה של היצירה והחידוש שהיא מציגה בתחום הציור הדתי, ציור זה עורר ביקורת חריפה במיוחד בקרב מבקרי אמנות בני התקופה.
המהלך האיקונוגרפי החריג – השמטת ייצוג ישיר של הצליבה – נחשב לשבירה של מוסכמות, וחלק מהמבקרים ראו בו חריגה בלתי מקובלת מהייצוגים הדתיים המסורתיים.
עם זאת, ניתן לראות ביצירה זו ניסיון להחיות את הכוח הרגשי של האמנות הדתית בדרכים חדשות.
ז'רום, באמצעות טכניקה מוקפדת והשפעות מתקדמות של נאטורליזם ותיעוד מדויק, הצליח להציע תחליף מודרני למסורת הקלאסית וליצור דימוי חזק שלא באמצעות אובייקט ממשי, אלא באמצעות צללים.
השוואה ליצירות אחרות של ז'אן-לאון ז'רום
בציור ירושלים (1867) מציג ז'אן-לאון ז'רום גישה חזותית המזוהה עם יצירות אחרות שלו, שבהן נמנע האמן מלתאר את רגע האלימות עצמו, ובמקום זאת מתמקד בתיאור התוצאה או ההשלכות החזותיות והנפשיות של האירוע.
שיטה זו ניכרת גם בציורים הוצאתו להורג של המרשל נה, הדו־קרב לאחר נשף המסכות ומותו של קיסר, אשר מתארים סצנות דרמטיות אך מתמקדים ברגע שלאחר המעשה.
מבקרי אמנות השוו בין ציורים אלה לבין ירושלים, וראו בהם ביטוי לגישתו של ז'רום המבקשת לעורר הזדהות רגשית ומחשבה מוסרית באמצעות אלמנטים עקיפים, ולא באמצעות הצגת רגע השיא עצמו.
בציור ירושלים, שבו הצללים של שלושת הצלבים מוקרנים על פני האדמה, ממשיך ז'רום בגישה זו ומציג את אירוע הצליבה דרך השלכת האור והצל, תוך השמטה מכוונת של הדמויות המרכזיות.
גם בציורים האחרים שצוינו בולט השימוש במתח שבין נוכחות להיעדר, ובהשפעה הרגשית שנוצרת מהצפייה במה שנותר לאחר המעשה.
דרך זו מבדילה את ז'רום מאמנים אחרים שפעלו באותה תקופה, ובמיוחד מציבה את יצירתו בניגוד לגישות אימפרסיוניסטיות שהתמקדו ברגע החולף ובאפקטים של אור בלבד.
שלטונה של האימפריה העות'מאנית בירושלים וסביבתה נמשך, בהפסקות קצרות, 400 שנה – החל משנת 1517 ועד כיבושה בידי בריטניה בשנת 1917.
מאז תום התקופה הצלבנית ירושלים כמעט קפאה על שמריה, מבחינה אזרחית.
אומנם הממלוכים בנו מדרסות רבים, מבנים על הר הבית ואת שוק הכתנים, והסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר בנה את חומות ירושלים המוכרות היום, ושיפץ את המצודה ואת מגדל דוד.
אולם עם שקיעתה הממושכת של האימפריה העות'מאנית הידרדר גם מצבה של ירושלים, וחלקים גדולים בתוך העיר העתיקה היו שוממים.
העיר לא היוותה מרכז מסחרי או מדיני של אזור נרחב וחשיבותה הייתה דתית בלבד.
במאות ה־18 וה־19 החל היישוב היהודי להתעצם.
בעקבות הכיבוש המצרי ב־1831 החלו המעצמות הקולוניאליות האירופאיות לגלות עניין בעיר, הקימו קונסוליות, נאבקו על מידת השפעתן ועסקו בבנייה נרחבת.
במחצית השנייה של המאה ה־19 הוחל בהקמת מבנים שונים מחוץ לחומות (עד אז לא ניתן היה לגור מחוץ לחומות בשל חוסר הביטחון, ועם גידול האוכלוסייה עלתה הצפיפות).
באותה תקופה קמו מוסדות ותשתיות שונות כבתי חולים, דרכים סלולות ולבסוף רכבת ב־1892.
במהלך תקופה זו אוכלוסיית העיר נעה בין כ־5,000 נפש בראשיתה לכ־60,000 בסופה.
הרכב האוכלוסייה השתנה, בראשיתה היו המוסלמים הקבוצה הגדולה ביותר ובסופה היו היהודים רוב בעיר.
העות'מאנים העריכו את ירושלים מבחינה דתית־מוסלמית ומקומות הדת המשיכו לשמש מוקדי עלייה לרגל למוסלמים בדרכם לחג' או בחזרה ממנו.
עם זאת ירושלים נשארה מאחור מבחינות רבות, בשל הזנחה כללית מצד השלטון הטורקי.
ירושלים שימשה עיר מחוז של סביבתה בלבד.
ריחוקה מהדרכים הראשיות (דרך הים מקהיר לדמשק והדרך מעזה למפרץ הפרסי), הקטינה את עניין הכובשים השונים בה.
בתקופה זו הייתה ארץ ישראל מחולקת בין שני איילטים – איילט צידון ששלט בצפון הארץ ובמישור החוף, ואיילט סוריה (המכונה גם איילט דמשק) ששלט בעבר הירדן וברצועת ההרים שבין שכם לחברון.
להלכה ירושלים הייתה עיר מחוז באיילט סוריה אך למעשה איילט צידון, שהיה חזק יותר, הן מול הממשל המרכזי והן מול דמשק, שלט והשפיע גם על מרכז הארץ ודרומה.
הוא היה חוכר המס והמכס עבור השלטון המרכזי.
תפקידו כלל גם שמירה על השקט והביטחון בעיר.
המותסלם שכן בבניין הסראיה שבוויה דולורוזה, ברובע המוסלמי (כיום בית הספר אל עומריה), שחולש על הר הבית והעיר העתיקה כולה.
מרבית הכנסותיו היו מהעדות הלא מוסלמיות שנדרשו לשלם מיסים רבים בנוסף למיסים הכלליים.
במאה ה־19 עבר בית הסראיה לארמון הגבירה טונשוק במרכז הרובע המוסלמי, שם שכנה גם עיריית ירושלים.
מכיוון שמושלי האיילטים, הפּחַוֹת, הוחלפו בכל שנה הם ניצלו את שלטונם כדי להגדיל ככל האפשר את נטל המיסים על האוכלוסייה, ולא השקיעו מאמץ רב לטפל בצרכיה השונים.
הפחה עשה שימוש ביחידות צבא שלמות "להשכנת שלום" גם אם לא היה בהן צורך, הכל למען האדרת שמו.
מושל ירושלים שילם דמי חכירה לסולטאן וקיבל את כספו חזרה באמצעות מיסים.
כל עולה רגל שילם למושל תמורת כניסה למקומות הקדושים.
היהודים והנוצרים שילמו את המיסים דרך מוסדות הדת שלהם, לרוב על־פי גובה הכנסתם בפועל.
נוספו מיסים לא רשמיים רבים שהכבידו על האוכלוסייה.
בשל קדושת העיר והעוני השורר בה היו משוחררים בני העיר מחלק מהמסים המוטלים על כל נתיני האימפריה, כמו מס יחיד ומס רכוש.
מס הייצוא היה נמוך ובמקומו שולם מס כניסה בשערי העיר.
כל ההנחות האלו חלו על ירושלים שבתוך החומות בלבד.
זהו גורם נוסף לעיכוב פיתוחה.
בשל גודלה הקטן, נטל המיסים והמיעוט היחסי של ההזדמנויות הכלכליות בה, לא נהנתה ירושלים מהגירה חיובית מהכפרים מסביב.
במקרי חירום אף ברחו המוסלמים והנזירים מירושלים החוצה, כיוון שבניגוד לעיר, בכפרים לא נאכפה יד השלטון בצורה כה חזקה.
עיקר כוח השיפוט בסנג'ק ירושלים היה בידי הקאדי העות'מאני (מולא), שהיה ממונה אחת לשנה על ידי הסולטאן.
המולא היה ממנה קאדי לכל עיר תמורת תשלום בהתאם לערך המקום.
הקאדי היה מקבל אחוזים מעסקים, ירושות, אישור תעודות וכו'.
כל הפקידים השתדלו להערים על החוק והוסיפו מיסים על מיסים.
הקאדי, בנוסף להיותו שופט, נחשב לפקיד ראשון במעלה.
בהיעדר הפחה היה הקאדי ממלא את מקומו.
בית המשפט שכן בבית ה"מחכמה" ליד רחבת הכותל המערבי ודן בנושאים מוסלמיים ולא מוסלמיים כאחד.
בסוף התקופה העות'מאנית הוקם בית משפט אזרחי ששכן בסראיה, כמו כן פעלו גם בתי דין קונסולריים שדנו בנתינים הזרים.
השופט נהג לפי הקוראן ולפי תקדימים בלבד.
הקאדי הוחלף כל שנה, ותפקיד מזכיר בית הדין עבר בירושה.
ניתן היה לערער בפני המופתי, שנחשב סמכות שנייה אחרי הקאדי, וניתן גם לערער למועצת העולמא בקושטא אך בשל ההוצאות הגבוהות היה זה אירוע נדיר.
ליהודים היה בית דין רבני בראשות החכם באשי, שזכה לכבוד גם מצד אנשי הממשל העות'מאני.
לנוצרים היו בתי משפט של בוררות המורכבים מזקני העדה.
עונש מוות לא היה קיים, אך נאמר על הכלא בירושלים שהשהות בו הייתה גרועה ממוות.
על מנת לחסוך בהוצאות משפט, העדיפו גם מוסלמים לעיתים להישפט בבתי הדין הקונסולריים.
חלק גדול מהשטח הירושלמי הבנוי הוקדש לווקף וכלל גם מנזרים, מסגדים ומוסדות ציבור.
וקף הר הבית היה הגדול במוסדות ההקדש וברשותו היו רוב בתי הרובע היהודי.
וקף גדול נוסף היה "אל תכיה" (בי"ח הלנה לשעבר).
כמו כן לכל מסדר נוצרי גדול היה וקף.
שטח פרטי של אדם שנפטר ולא הותיר יורש זכר, עבר לרשות הווקף של העדה.
אף על פי שתפקיד הווקף היה לדאוג לתחזוקת הבתים, הדבר נכשל בירושלים ומצב התחזוקה היה גרוע, משום שהמחסור בבתים ובקרקע זולה זמינה איפשר לווקף להשכיר את בנייניו גם במצב גרוע.
נראה כי ברובע המוסלמי התושבים לא ניצלו את זכותם המשפטית לכפות על הווקף תיקונים וברובע היהודי הייתה הזנחה מכוונת שנועדה להקשות על היהודים את חייהם בעיר.
עם זאת הווקף השקיע הרבה במבני הציבור והתפילה בעיר.
ההערכות הן כי בין 500 ל־1,600 חיילים שהו בעיר דרך קבע בתקופות שונות.
לאחר הכיבוש המצרי הוחלף חיל היוניצ'רים בצבא שהיה כפוף ישירות לאיסטנבול.
החיילים התרכזו במצודת דוד, בקסרקטין מחוץ לשער יפו ובסראיה.
הם היו ממושמעים אך לא בכושר לחימה.
תואר מפקד הצבא היה מקביל בחשיבותו לתואר פחה.
החיילים היוו את רובה של אוכלוסיית העות'מאנים בעדה המוסלמית בעיר.
הנוצרים והיהודים, נחשבו בהתאם לחוק האסלאם לבני חסות (ד'ימים) ושילמו מס גולגולת מיוחד – אות למעמדם הנחות.
הם לא הורשו לשאת נשק, נאלצו ללבוש בגדים בצבעים שונים ונאסר עליהם לבנות ולשפץ בתי תפילה.
עדותם של המיעוטים לא הייתה קבילה בבתי המשפט.
במקרה שנזקקו לשירותי בית המשפט, נאלצו לשלם הוצאות משפט כפולות.
בתקופת מרד נקיב אל-אשראף בראשית המאה ה-18 ולאחריו, הורע מצב בני החסות.
הכיבוש המצרי, בשנים 1831–1840, הביא רווחה קלה ליהודים ולנוצרים, השלטון היה מסודר יותר, והתיר זכויות בנייה ופולחן חופשיים יותר.
הסדר לא איפשר להתחמק מעול המיסים שהלך והכביד ולכן פרצו האזרחים בארץ ישראל ובסוריה במרידות (בירושלים ב־1834).
בעזרת המעצמות האירופיות שבו העות'מאנים לשלוט בארץ.
הבריטים עמדו על כך שלא ייערכו פרעות וביזה ביהודים ובנוצרים, שנחשבו לידידי השלטון המצרי.
לאחר 1840 הונהגו מספר שינויים.
חיל היוניצ'רים הוחלף בצבא סדיר הכפוף לשלטון המרכזי.
שיטת גביית המיסים הפכה לגבייה ישירה על ידי השלטון המרכזי.
זו ידועה בתור תקופת ה"טנזימאט" (הרפורמות) בשלטון העות'מאני, שנועדה לייעל את המשטר ולרצות את המעצמות שעזרו להדוף את המצרים.
נחקקו תקנות בדבר שוויון לנתינים לא מוסלמים והענקת מעמד מיוחד לקונסולים שרבים מתושבי ירושלים הלא־ערבים חסו בצל חסותם (משטר הקפיטולציות).
הקונסוליה הבריטית בירושלים נפתחה ראשונה, כבר ב־1839. ב־1842 נפתחה הקונסוליה של פרוסיה, ב־1843 נפתחו הקונסוליות של צרפת ושל ממלכת סרדיניה, ב־1844 נפתחה הקונסוליה של ארצות הברית, ב־1849 נפתחה הקונסוליה של אוסטרו–הונגריה ובשנות השישים נפתחה הקונסוליה של רוסיה, שהסתפקה עד אז בנציגות ביפו בלבד.
מחוזות ירושלים, שכם ועזה אוחדו ליחידה מנהלית אחת תחת איילט צידון.
המולא נבחר לשלוש שנים במקום לשנה וכוחו גדל מזה של הפחה, דבר שהיקשה על הפחה להשתמש בתפקידו לרעה.
מס הגולגולת המשפיל הוחלף במס בדל (אי שירות בצבא).
בירושלים מונתה מועצה (מג'לס) שהורכבה מ־14 חברים וכללה, בנוסף לקאדי, שריף ונציגים מוסלמים גם נציג יהודי, לטיני, ארמני ויווני.
המג'לס הייתה מועצה אדמיניסטרטיבית של כל המחוז והתכנסה בצורה מלאה פעמיים בשבוע.
למרות הכוונות הטובות, לאחר שנים של דיכוי, למג'לס לא הייתה השפעה ממשית, והפחה שלט על ידי הפחדה על כל החלטותיה.
מכיוון שהיה רוב מוסלמי במועצה, נציגות המיעוטים שימשה כעלה תאנה ציבורי למעשי העושק של הפחה.
המועצה קבעה מיסים לשם שיפור פני העיר ועמם דאגה לתחזוקה, ניקוז ורופא חינם לתושבים, הקמת מבני ציבור ותכנון כולל של שטחי העיר.
עירייה זו, שאיננה מאפיינת את השלטון, היא השפעה מובהקת של דרך החשיבה המערבית.
בתי המשפט האזרחיים שהוקמו הגבילו את כוח המג'לס והשלטון, אם כי הם פסקו ברוח דומה לזו של בתי המשפט המסורתיים.
לקראת סוף השלטון העות'מאני הפכה ירושלים לבירת סנג'ק ולמרכז מנהלי של מותצרף גדול, שכלל כמעט את כל מרכז ודרום ארץ ישראל והיה כפוף ישירות לממשל באיסטנבול.
במקרה מוות של בעל קרקע, הירושה הייתה מחולקת לפיסות קטנות בין היורשים.
משקיעים מבחוץ שרצו לקנות קרקע בעיר נתקלו בדרך כלל בהתנגדות של לפחות אחד מהיורשים.
מכאן שההשפעה הגדולה של הרפורמה העות'מאנית באה לידי ביטוי בעיקר מחוץ לחומות.
במחצית הראשונה של המאה ה־19 שטח העיר בתוך החומות היה 850 דונם.
העיר נחלקה לארבעה רבעים: מוסלמי, נוצרי, ארמני ויהודי.
השכונה המוגרבית הוגדרה לעיתים גם כרובע.
הרבעים לא היו הומוגניים ונבדלו בגודלם, ברמת האוכלוסייה ועוד.
ברבעים הגדולים הייתה חלוקה פנימית לפי כתות וטופוגרפיה.
העיר מוקפת חומה ובעלת מגדלים בשערים.
לעיר היו ארבעה שערים מרכזיים לארבע רוחות השמים, שנבנו עם תפנית של זווית ישרה למניעת פריצה של כרכרות וסוסים.
בנוסף היו בחומות חמישה שערים נוספים שהיו סגורים להולכי רגל.
הם היו סגורים גם בזמן תפילת יום שישי.
שטחים רבים בתוך החומות בצפון–מזרח וצפון–מערב לא היו בנויים והיו מאוכלסים בדלילות.
הקארדו והדקומנוס (נחל צולב), שחצו את העיר משער אחד למשנהו.
המבנים הציבוריים הקיימים כיום שוקמו ברובם במאה ה־19. הראשון בחשיבותו הוא הר הבית הכולל את כיפת הסלע ומסגד אל־אקצא.
השני בחשיבותו הוא כנסיית הקבר והשלישי הוא המנזר והכנסייה הארמנית.
הרחבות הציבוריות כמעט ולא היו קיימות, החשובה שבהן היא רחבת הר הבית.
לא הייתה תאורה בעיר עד סוף השלטון העות'מאני.
התנועה בלילה התבצעה באמצעות נרות ועששיות.
במהלך המאה ה־19 החלו שיפוצים בעיר.
נבנו בתי שימוש ציבוריים, החל ריצוף חלקי וחלק מהרחובות נסגרו למעבר בהמות גדולות והחל פרויקט תאורת רחוב.
המשחטות ובתי הבורסקאות הוצאו מחוץ לעיר.
הוצבו שעונים בחזיתות בתים ונבנו מבנים חדשים.
השיפוץ הגדול ביותר היה באזור שער יפו.
השינוי נבע מהגירת אוכלוסייה של יהודים אשכנזים, שהגדילו את אוכלוסיית העיר ולבסוף הובילו את היציאה מהחומות.
מבני השלטון העיקריים בעיר העתיקה בתקופה העות'מאנית היו:
הסראייה – הממשל העירוני, ששכנה מן המאה ה־19, במבנה ממלוכי מרשים ב"רחוב הסראייה" של ימינו.
מגדל דוד – המצודה הצבאית של ירושלים.
הקישלה – הקסרקטין הצבאי שנבנה בסמוך למצודת מגדל דוד, ושימש מאוחר יותר גם כבית המעצר.
המג'ליס – בית המועצה המוסלמית העליונה של ירושלים, ומשרדי הווקף המוסלמי, ששכן ברחוב עלאא' א-דין, בצמוד לשער המשגיח של הר הבית.
המחכמה – בית הדין השרעי הגבוה, בסמוך לשער השלשלת.
חבס-א-דם – בית הכלא לרוצחים, שהיה ממוקם בסמוך לבנין המג'ליס ולשער המשגיח.
בית החולים העירוני (אל-מוסתשספא אל-בלדי) – בית חולים עירוני ממשלתי שהוקם ב־1891 במערב העיר, ברחוב יפו.
הגגות היו בעלי כיפות על־פי מספר החדרים.
הסיבה לבניית הכיפות היא מחסור בקורות עץ לבניית גג שטוח וניקוז מים בחורף.
ניתן היה ללכת בין הגגות שהיו מצוידים במעקי בטיחות שגם הפרידו בין מתחם למתחם.
עיקר החיים התנהלו בחצר – בישול, כביסה, צרכים חברתיים וכו'.
המים של תושבי ירושלים לא הגיעו ממעיינות, אלא היו מי גשמים שנקוו בבורות בבתים.
עד אמצע המאה ה־19 השתרעה ירושלים על השטח המתוחם בין חומות העיר העתיקה בלבד.
גורמים שונים, בהם מעצמות זרות וכנסיות שנדרשו לשטח למפעליהם המתוכננים בירושלים, החלו במחצית המאה ה־19 לגלות התעניינות ברכישת קרקעות בשטחים הסובבים את העיר – בעיקר ממערבה ומצפונה.
בין אלה היה הנדבן היהודי–אנגלי משה מונטיפיורי, שבביקוריו בעיר הוטרד ממצוקת הדיור של יהודי ירושלים בין חומות העיר העתיקה, מהיעדרם של שרותי רווחה ובריאות הולמים, ומהיעדר אמצעי כלכלה שיאפשרו ליהודים להשתחרר מן התלות בנדבות לקיומם.
ל"משכנות שאננים", השכונה הראשונה שנבנתה מחוץ לחומות העיר העתיקה, קדמו מספר מפעלים פרטיים שהוקמו בשנות החמישים של המאה ה־19. בין היתר הוקמו באותה עת בית הקיץ של הקונסול ג'יימס פין בטלביה ומפעלו בכרם אברהם, ביתו של יוהאן לודוויג שנלר בליפתא ובית הספר הפרוטסטנטי שהקים הבישוף סמואל גובאט על הר ציון.
ב־1860, כמעט בו זמנית עם משכנות שאננים החלו בהקמת מגרש הרוסים ובית היתומים של שנלר.
כלכלת העיר נסמכה על תעשייה, מסחר (בעיקר פנים מחוזי ולתיירים) וכספי תרומות.
התעשייה החשובה ביותר הייתה של סבון ושמנים במספר בתי חרושת.
השנייה בחשיבותה היא אריגה, מקצוע שעבר בירושה.
זר שנכנס לענף ועזב, לא היה מתקבל לעבודה בשום מקום אחר ללא אישור מקום העבודה הקודם.
העובדים היו הבעלים של המצבעות ושאר כלי האריגה והיו מאורגנים רק בנושא מסחר.
ראש האיגוד שלהם קיבל תואר שייח והיה בעל סמכות משפטית.
בענף זה ובסנדלרות עסקו בעיקר היהודים.
לקוחותיהם היו בעיקר הפלחים והבדואים שבאו לעיר בימי השוק.
מלאכה נוספת הייתה עיבוד עורות בבתי הבורסקאות והועסקו בה מוסלמים.
בשל המחסור במים היה קושי לסלק את הפסולת והדם, והמפעלים יצרו מפגע תברואתי חריף.
הנוצרים עסקו בייצור ומכירת מזכרות לצליינים.
בנוסף היו בעלי מלאכה קטנים רבים ומוכרי מרכולות.
ענף מיוחד היה הכנת כלי חרס וקרמיקה במפעל שפעל רק בקיץ כיוון שלא היה כסף למתקני ייבוש בחורף.
ענף הבנייה היה רדום והחל להתפתח רק עם פיתוח העיר באמצע המאה ה־19.
מיקום העיר בהרים אינו נוח לפעילות כלכלית כיוון שאף דרך מרכזית לא עברה בה.
התנהל מסחר עם מצרים של מזכרות וסבון תמורת צמר.
הנוצרים, שנהנו מתמיכה כספית גבוהה מחו"ל, היו הסוחרים הבולטים ביותר.
העיר סחרה במזון ובמוצרי יסוד עם הכפרים סביבה.
באופן כללי אחוז העובדים מתוך כלל האוכלוסייה בעיר היה נמוך.
בחיי היומיום הרחובות היו שוממים למעט נשים הממלאות מים בכדים, פלחים ובהמות.
חגים עדתיים נחוגו אך ורק במסגרת הרובע.
מאפריל עד מאי היו מגיעים הצליינים הנוצרים לקראת חג הפסחא, והיו מגדילים את נפח הפעילות הכלכלית.
הפעילות הממשית הייתה בכנסיות, במסגדים ובבתי תמחוי בתקופה זו.
אנשים נמנעו מלצאת בשעות החשיכה בשל החשש מבורות וחיות משוטטות.
על יד המקומות הקדושים הסתובבו בלילה פקירים שהענישו את מחללי המקומות הקדושים.
קבצנים רבים התקבצו בשערי הערים.
בתקופה העות'מאנית התקיימה התאגדות של משפחות ערביות בעלות מעמד מכובד ("אעיאן"), שהתחתנו זו עם זו, נחשבו לאצולה של ירושלים והחזיקו בידיהן את כל המשרות העירוניות, בעיקר במקומות הקדושים, ובהם החרם א-שריף (המתחם המקודש על הר הבית), קבר דוד ושער כנסיית הקבר.
לרוב המשפחות היו נכסי מקרקעין הקשורים לתפקידיהן.
דרך האדמות הללו, היו כפרים שלמים משועבדים להן.
תמורת התלות הכלכלית במשפחות המכובדות, היו האיכרים זוכים בעזרתן לטובות הנאה שקיבלו מהמועצות העירוניות, וגומלים לאפנדים באספקה שנתית לביתם: תבואה, פירות, עופות, כבשים, חמאה ושמן.
עשירי הארץ ורוב האיכרים נהגו להכין בתקופת היבול מלאים של צידה שניתן לאחסנה, כמו דגן ושמן.
תושבים בעלי יכולת כלכלית, וכן המנזרים, נהגו לקנות מלאי של מזון שיספיק לכל השנה, עוד בזמן הקציר, כאשר התוצרת עדיין זולה.
בתקופת מלחמת קרים הטמינו ספסרי התבואה אספקה רבה, משום שידעו כי הממשלה תקנה אותה בשביל הצבא בכל מחיר.
הם אף הסתירו את המלאי שאגרו, ובתחילת 1854 התייקרו מחירי התבואה בשוק לרמה שהביאה את עניי העיר לרעב ממש.
יבוא מחו"ל הגיע מנמלי מרסיי וטריאסטה לנמל יפו.
מהראשון צמר, משי, כלי מתכת ומשקאות חריפים.
שוקי העיר סבלו מהיגיינה ירודה ולא אחת גרמו לפריצת מחלות בעיר.
הורגש מחסור במוצרים רבים, כמו חלב, לאורך כל ימות השנה.
לעומת זאת בשר לא היה חסר ולכן צריכת הבשר הייתה גבוהה.
בתחילת המאה ה־19 נמצאו אטליזי העיר ברחוב היהודים.
בראשית שנות ה־50 של המאה ה־19 היו כ־50 בתי קפה ומאפיות.
רוב בעלי החנויות ובתי המלאכה היו נוצרים או יהודים כאשר המוסלמים עבדו בעיקר כפועלים בשכר יומי.
השווקים היו שמרניים מבחינת מיקום ונשארו במקומם עוד מהתקופה הרומית, זאת בשל הזיקה בין מיקומם למיקום המקומות הקדושים.
החנויות בשווקים היו מסודרות לפי עיסוק ודת, סדר שלא תמיד נשמר.
בעבר השוק היה מחולק לשלוש שורות: תבלינים, ירקות, אריגים.
במרכז העיר היו שלושה שווקים מקבילים בכיוון צפון דרום שהיו מקורים.
שוק צורפים, שוק תבלינים ושוק קצבים שהיו צרים.
היו שווקים נוספים כדוגמת שוק הבהמות מחוץ לחומות ביום שישי.
בסוף המאה ה־19 היו בעיר שני בנקים: בנק חיים ולירו ושות' והבנק של שפיטלר שייצג את הבנק הטמפלרי.
בנוסף למוסדות אלו פעלה גם חנותם הקטנה של גרינגרט והמבורגר ברחוב "בטרק" (רחוב הפטריארכיה היוונית), ששימשה כמעין בנק.
בשנת 1872 התפצל הבנק הטמפלרי לבנק המסחר בראשות דואינסברג ובנק פרוטיגר, בראשות יוהנס פרוטיגר, אשר ייצג את "בנק עותומאן", הבנק הטורקי המרכזי, בירושלים.
זה היה הבנק המודרני הראשון בירושלים.
לכל כולל היה "קורס" – שיעור ניכיון שונה.
גם שטרות כסף היו עוברים לסוחר בסכומים של גרוש, גרוש וחצי ויותר.