tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מתקופת סוויט, היוונית של תרגום השבעים הוצבה בהקשר של מגוון רחב של טקסטים יהודיים מהתקופה ולאחרונה גם לטקסטים היווניים בין מגילות ים המלח.
ישנה הסכמה אקדמית כללית שהיוונית המשמשת בטקסטים היווניים היהודיים של קוינה אינה שונה באופן משמעותי מספיק מהטקסטים היווניים האליליים של קוינה כדי שתתואר כ"יוונית יהודית".
הסכמה זו תקפה גם לגבי הברית החדשה.
בשל ההשפעה הדומיננטית של תרגום השבעים, המסמכים הראשונים של "יוונית נוצרית" ושל "יוונית פטריסטית" יצרו מעין הרחבה של היוונית הקלאסית מחד גיסא, ושל התנ"ך והיוונית היהודית-הלניסטית מאידך.
רק אלף שנים מאוחר יותר הופיע דיאלקט יהודי אמיתי של יוונית, יווניטיקה.
הדקדוק היווני של קוינה חורג מהדקדוק היווני הקדום בכמה תחומים, אך הטקסטים היהודיים תואמים בדרך כלל לטקסטים גויים, למעט מספר קטן של פרטים סמי-דקדוקיים.
כצפוי, טקסטים יהודיים רבים כמעט אינם מראים ייחודיות ביחס לקוינה המשמשת מחברים גויים.
סופרים הכותבים עבור קהלים גויים כמו יוספוס ופילון מאלכסנדריה מקפידים על סטנדרט של דקדוק יווני הרבה מעל זה של מקורות פגאניים רבים ששרדו.
ההבדל עיקרי בין תרגום השבעים לבין טקסטים עכשוויים לא-יהודיים של קוינה הוא נוכחותם של מספר תחדישים או שימוש חדש באוצר המילים.
חלק מהתחדישים של השבעים אינם מטבעות לשון חדשים לחלוטין ועשויים להיות שילובים של מונחים קיימים, כמו מספר גדול של מילים מורכבות המייצגות שתי מילים או יותר בעברית.
פסאודופרופטים ( ψευδοπροφήτης ): "נביא שקר" (טקסטים קלאסיים משתמשים ב-ψευδόμαντις pseudomantis).
יוז'ה לדאני (במקור לוסטיג, בהונגרית: Ladányi Józsa; דברצן, 1 במאי 1898 – דברצן, 14 בספטמבר 1985) הייתה רופאה (MD) יהודייה-הונגרייה, כירורגית, פרופסור באוניברסיטה.
דוקטורנטית למדעי הרפואה (1952), דוקטור למדעי הרפואה (PHD) (1965).
אחיה, שאנדור לדאני (1906–1974), היה עורך דין, מזכיר לשכת עורכי הדין ולאחר מכן נשיא הלישכה.
יוז'ה לוסטיג נולדה במשפחה יהודית בורגנית כבתם של דז'ה לוסטיג (1870–1940), סוכן מסחרי, ושל זלמה רדל (1880–1954).
ב-1916 סיימה את לימודיה התיכוניים בעיר הולדתה.
היא קיבלה תואר דוקטור לרפואה בשנת 1922 באוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
היא החלה לעבוד במרפאת הכירורגיה של אוניברסיטת דברצן כמתמחה בין 1924 לבין 1926. בין 1926 לבין 1935 הייתה מרצה, מרצה בכירה ואחרי זה פרופסור חבר באוניברסיטה ולאחר מכן פרופסור מנהלת מחלקה וראש חוג באוניברסיטה (1935–1940).
ב-1940 פוטרה ואיבדה את עבודתו בגלל מוצאה היהודי.
היא גורשה ב-1944 למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
בין השנים 1945 לבין 1951 הייתה פרופסור במחלקה לכירורגיה באוניברסיטת דברצן.
בין 1948 לבין 1950, הייתה המנתחת הראשית של בית החולים הממלכתי בדברצן.
בין 1951 לבין 1970 הייתה הן המייסדת, הן המנהלת והפרופסור באוניברסיטה של הקליניקה הכירורגית 2 של האוניברסיטה הרפואית של דברצן.
בין 1962 לבין 1965, היא הייתה סגן הרקטור של האוניברסיטה.
משנת 1970 עבדה כיועצת מדעית בגמלאות.
היא הייתה הרופאה של איגוד פיתוח הגוף של עובדי דברצן (DMTE) (1930–1944)
חברת מועצת העיר דברצן וחברה בוועדת הבריאות
חברת מועצת המנהלים של ועדת העיר דברצן
חברה במועצה הלאומית של נשים הונגריות (MNOT)
תחום המחקר שלה התמקד בטיפול רפואי בזפק הנגרמת מצריכת מים חסרי יוד.
בנוסף לניתוחי בטן, עסקה בפתולוגיה ובתיקון כירורגית שפה שסועה, חיך שסוע ושסעי פנים אחרים.
לדאני השיגה תוצאות מצוינות בהשתלת אצבעות הידיים.
יוז'ה לדאני הובאה למנוחות בבית הקברות היהודי בדברצן.
עיטור ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית דרג זהב (1949)
מדליית הזיכרון של יאנוש בלשה (1964)
פרס פרו אוניברסיטה (DOTE, 1978)
מדליית הזיכרון של אמיל וייל (1980)
היא הייתה חברה קבועה ב:
נציגת הונגריה באגודה הבינלאומית של הפלסטיקאים לכוויות
חברה בהנהלה המרכזית (KV) של הסתדרות עובדי הבריאות (EDSZ).
יוז'ף אַבֶּלֶס, (בהונגרית: Abelles József; פשט,1811 – סגד, 3 במאי 1897) היה רופא ראשי של מחוז צ'נאד, דמות ציבורית ביהדות הונגריה במאה ה-19.
יוז'ף אבלס נולד במשפחה יהודית בפשט כבנם של הסוחר מוזס (משה) אבלס ושל יאנקה אופנר.
הוא היה רופא ממתמחה בעיר מאקו.
ב-10 בדצמבר 1868 התקיים המושב המקדים הראשון של הקונגרס של יהודי הונגריה – רשמית, "הקונגרס הארצי של יהודי הונגריה וטרנסילבניה" – שהביא לקרע ביהדות הונגריה.
אבלס היה נציג מחוז צ'נאד ונפת מאקו באספה האוניברסלית היהודית שנפתחה רשמית ב-14 בדצמבר.
הוא סיים את התמחותו בתחילת שנות ה-70 ולאחר מכן עבר לסגד.
לאחר השיטפון הגדול של 1879 בסגד, הוא עבר לעיר קאפושוואר עם קרוב משפחתו, הרב הראשי שאנדור רוזנברג, עמו עבר מאוחר יותר לעיר ארד.
הוא בילה שוב את השנים האחרונות לחייו בסגד.
בשנת 1897 הוא מת מדלקת ריאות.
לאבלס היה אוסף עשיר ויקר ערך של מדליות ועתיקות, שכלל מדליות אימפריאליות הן מהתקופה הברברית (מאזור מאקו) והן מהתקופה של האימפריה הרומית.
מאוחר יותר הועבר האוסף שלו למוזיאון בסגד.
יוז'ף אברהם (בהונגרית: Ábrahám József; בודפשט, 20 בדצמבר 1924 – בודפשט, 11 ביוני 1958) היה יצרן כלים יהודי-הונגרי, טכנאי מכונות, מהפכן מרטיר של המרד ההונגרי (מכונה בהונגריה מהפכת 1956).
הוא היה קורבן ודמות טראגית, שבתמימותו שנפל באשמת ריגול והוצא להורג.
הוא היה בן שנתיים כשאמו מתה ואביו נרצח על ידי בריוני מפלגת צלב החץ ב-1944. הוא סיים רק שש כיתות בבית הספר היסודי ואז התחיל לעבוד והפך לשליח.
ב-1941 החל ללמוד כיוצר כלים.
הוא עבד כיצרן כלים משנת 1944, אך בהגיעו לגיל 18 נלקח למחנות שירות העבודה בנובמבר (עבודות כפייה לגברים יהודיים כבור הצבא ההונגרי).
הוא נלקח בשבי באוקראינה בחזית המזרחית, ולבסוף חזר הביתה להונגריה בתחילת 1945. הוא סיים קורס ערב בבית ספר טכני להנדסת מכונות והחל לעבוד במפעל לציוד חשמלי לרכב.
הצטרף כחבר במפלגה הקומוניסטית ההונגרית, אך גורש ממנה ב-1948. הוא הצטרף למפלגת העובדים ההונגרית ב-1953, אך גורש שוב כעבור שנתיים, על פי עדותו, משום שלא יכול היה לשלם אפילו את דמי החבר בשל העוני הרב בו היה שרוי.
הוא התחתן ב-1950, אך התגרש מאשתו ב-1953. הוא התחתן בפעם השנייה ב-1955. נולד לו בן מנישואיו הראשונים.
במהלך מהפכת 1956, השתתף בהקמת מפלגת הנוער המהפכנית ההונגרית, אך לא השתתף בסכסוכים המזוינים ברחובות.
בדצמבר פנה אליו אדם שפגש במהלך המהפכה וביקש ממנו לרשום צעירים אמינים שאפשר לסמוך עליהם שימשיכו במאבק.
עוד לפני סוף השנה נסע לווינה בהמלצת עמית, שסייע לו בעבר בסכומי כסף נכבדים.
שם פגש קצין מודיעין אמריקאי לכאורה, "בובי", שביקש ממנו לארגן רשת ריגול בהונגריה.
הוא נתן לו כלים שונים למילוי תפקידו והבטיח לו כסף עבור עבודתו.
לאחר שובו הביתה, בפברואר 1957, הוא שיתף בארגון את עובד המתכת אנדראש נאג', עמיתו לשעבר, שהשיג אז כלי איתור מנמל התעופה הצבאי הסובייטי בדברצן ונתן לאברהם ספר הדרכה על איתור.
בינתיים, אברהם גייס כמה ממכריו ועמיתיו.
באוגוסט הם צילמו את שדות התעופה סקשפהרוואר וטקל (Tököl), ובעזרת חבר ששירת בצבא בקישקונפלג'האזה, הם ציירו שם את שדה התעופה.
אברהם שילם למשתתפים בארגון בחלקי אופנוע שהושגו ממקום עבודתו.
הוא ניסה להימלט ממשימה זו מספר פעמים כי בעצבנותו לא היה מסוגל להתמודד עם ההתרגשות.
שנה אחרי יום השנה לפרוץ המהפכה, ב-23 באוקטובר 1957 הוא נעצר.
על אף שהתובע התנגד לאישום של חציית גבול בלתי חוקית, מאחר שהוכרזה חנינה למי שחצה את הגבול ללא אישור בתקופה שבה שהה אברהם באוסטריה, בית המשפט מצא את אברהם אשם גם באישום זה.
בשלב השני, המועצה המיוחדת של המכללה הצבאית של בית המשפט העליון בראשות לוטננט קולונל יאנוש סימלר ב-9 ביוני 1958 אשררה את פסק הדין של הערכאה הראשונה.
בערכאה הראשונה גזר בית המשפט רק עונש מאסר על אנדראש נאג', אך גזר דינו הוחמר למוות.
אברהם הוצא להורג ב-11 ביוני בחצר הכלא הלאומי של בודפשט.
יוז'ף טורנאי (בהונגרית: Tornai József; 9 באוקטובר 1927 – 31 בינואר 2020) היה משורר, מתרגם וסופר הונגרי.
יוז'ף טורנאי נולד בדוּנַהָרַסְטי שבקרבת בודפשט בשנת 1927 ועבד שנים רבות כפועל וכמנהל עבודה בבית-חרושת למכוניות.
לאחר מכן ערך את כתב-העת "קוֹרְטָרְשׁ", ובין השנים 1992 ו-1995 כיהן כיו"ר אגודת הסופרים ההונגרים.
טוֹרְנַאִי היה מקורב לזרם העממי בשירה ההונגרית, והוא הרבה לתרגם להונגרית משירת האינדיאנים באמריקה ומשירת אוקיאניה.
אחדים משיריו תורגמו לעברית בידי רמי סערי וראו אור בעיתון "הארץ" ובכתב-העת "הליקון".
יוז'ף דוֹבּוֹש (בהונגרית: Dobos C.
דובוש נולד בפשט (מזרח העיר בודפשט) שבהונגריה.
אביו השתייך לשושלת של שפים; אחד מאבותיו שרת כטבח וקונדיטור בטירה של הנסיך פרנץ ראקוצי השני בעיר סרנץ'.
דובוש למד מלאכה זו מאביו, כחלק מהכשרתו עבד בשירות משפחת הרוזנים אנדראשי.
בשנת 1878 מעדנייה פתח ברחוב קצ'קמטי 12 בבודפשט, בה מכר מוצרים מתוצרת עצמית.
בשנת 1884 יצר לראשונה את עוגת ה"דובוש", ובשנת 1885 הציג אותה בתערוכה הלאומית ההונגרית.
עם הלקוחות הראשונים שטעמו את העוגה והתרשמו ממנה, נמנו הקיסר פרנץ יוזף ואשתו, אליזבת לבית ויטלסבך.
הרכב העוגה עם ציפוי ה"קרמל-גלזור" אפשר לה חיי מדף ארוכים יותר מעוגות אחרות – עד 10 ימים.
בשנים 1885–1886 היה לדובוש ביתן משלו בתערוכה הלאומית ההונגרית בבודפשט.
בהמשך יצא למסעות ברחבי אירופה, בהם הפיץ בהצלחה את העוגה שיצר.
בשנת 1906 סגר את החנות וחשף בפני עמיתיו הקונדיטורים את סוד המתכון של עוגת ה"דובוש".
פרט לתהילה שהביאה לו העוגה הנושאת את שמו, זכה דובוש להנצחה נוספת כאשר ב-1985 נקרא על שמו בית הספר המקצועי למלונאות בבודפשט, שהוקם עוד ב-1895. גם מוזיאון השוקולד בסנטאנדרה נקרא על שם דובוש.
בשנת 1985 לרגל מלאת מאה שנה להמצאת עוגת הדובוש, פורסם ספר לזכרו של דובוש, Dobos C.
József emlékkönyv, עם מבחר ממתכוניו, בעריכתם של טיבור אליאש ואנדראש סאנטו.
1881 – Magyar–franczia szakácskönyv (ספר הבישול ההונגרי-צרפתי), בודפשט
1909 – Curiosa der Küche ("קוריוזה" של המטבח), בודפשט
1914 – Die Frau als irdischer Engel (האישה כמלאך עלי האדמות), בודפשט
יוז'ף "צ'יבי" בראון (בהונגרית: Braun József; 26 בפברואר 1901–1943) היה כדורגלן יהודי הונגרי.
שיחק בעמדת הקיצוני ימני במ.ט.ק.
כינויו היה "צ'יבי" (Csibi) שמשמעותו אפרוח בהונגרית.
מת בעבודות כפייה בשירות העבודה (הונגריה) במלחמת העולם השנייה בחזית הרוסית.
היה בנו של לאופולד בראון, בן למשפחה יהודית שורשית שהייתה מנהיגת הקהילה היהודית בבקשצ'בה שבדרום מזרח הונגריה.
למד בבית הספר מדאץ', בבודפשט, ועזב את לימודיו בגיל 14. כבר בגיל 13 היה שחקן נוער VAC בבודפשט ושיחק בה בין השנים 1914-1916. התגלה כשחקן בשנת 1916 על ידי ג'ימי הוגאן, אז המאמן האנגלי החדש של מ.ט.ק.
בקבוצה שיחקו ומשחקים גם היום יהודים רבים.
בראון הופיע בהופעת הבכורה שלו בעונה 1916/17, עונה בה זכתה הקבוצה באליפות הראשונה.
בעונה שלאחר מכן הפגין יכולת גבוהה באגף הימני, תפקיד בו שימש במשך שבע השנים הבאות.
בראון היה שותף בקבוצה לתשע אליפויות ברציפות 1917-1925, וגם לשני ניצחונות בגביע.
משחקו הראשון בנבחרת הלאומית היה ביום 6 באוקטובר 1918 בניצחון 3-0 על אוסטריה, כשבראון היה בן 17. במשחק הבינלאומי השני שלו כמה חודשים לאחר מכן הוא הבקיע את השער המכריע ל-2-1 כנגד אותו היריב.
בשנים שלאחר מכן הוא שיחק באופן קבוע באגף ימין של הונגריה והוביל את נבחרתו בשנת 1924 במשחקים האולימפיים בפריז.
לאחר פציעה ב-1926 הוא שיחק בנבחרת הלאומית שוב, אבל סיים את הקריירה שלו בחודש דצמבר אותה שנה עם תיקו 3-3 נגד פורטוגל.
הוא שיחק 27 פעמים בנבחרת הונגריה בין השנים 1918–1926, וכבש עבורה 11 שערים.
בשנת 1919 נבחר בראון לכדורגלן של השנה בהונגריה.
הוא נחשב לאחד משחקני הכדורגל הטובים ביותר בגילו.
הוא סבל לאורך הקריירה שלו שוב ושוב מפציעות.
בשנת 1921 הוא סבל מפציעה רצינית, אבל חזר בזכות ההתמדה שלו.
בגיל 25 נאלץ לעזוב את משחק הכדורגל לגמרי בשל כך, וקריירת המשחק שלו נקטעה בטרם עת.
בשנות ה-20 המאוחרות ניסה לשחק שוב בליגה האמריקנית בכדורגל ב"הכוח ברוקלין" (1929) ו"ונדררס ברוקלין" (1929-1930).
לאחר קריירת המשחק שלו, בראון עבד כמאמן בסלובקיה.
הגיע לקבוצת סלובן ברטיסלאבה כעוזר מאמן בשנת 1934, ואימן את הקבוצה בשנת 1938. למרות הצלחתו, נאלץ לעזוב עוד באותה שנה עקב עליית הנאצים והתגברות האנטישמיות.
לאחר סיום קריירת הכדורגל שלו, הוא עבד כפקיד בנק.
במלחמת העולם השנייה, כיהודי, הוא נלקח לשירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) בשנת 1942. הוא נדד כנראה ברחבי החזית המזרחית באוקראינה במחנות של עבודת כפייה, אשר רבים מן המשרתים בהן נשלחו למות בפינוי מוקשים, הנחה ותיקון מסילות ברזל, חפירת מלכודות טנקים, ומתו ברעב ובמחלות.
שם הוא נפטר בסבל בשנת 1943. מקום קבורתו לא נודע.
הוא היווה ההשראה לספרו של בלה סנש צ'יבי (1919).
הספר המספר על מאבקו של בן-עניים ישר ואמיץ, שילדי הכיתה בני-העשירים הטילו עליו חרם, עד שרכש את אהדת הכיתה והביא לה תהילה.
הספר ראה אור בשנת 1919 – השנה שבה היה יוז'ף בראון בן ה-18 לכוכב החדש של הכדורגל בהונגריה.
תרגום לעברית של הספר של אביגדור המאירי יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-1950.
יוז'ף אנטל (בהונגרית: Antall József; 1896, אורוסי שבמערב הונגריה – 1974, בודפשט) היה עורך דין, פוליטיקאי וחסיד אומות העולם מהונגריה.
אנטל הוא אביו של יוז'ף אנטל הבן, שהיה ראש ממשלת הונגריה הראשון לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי במדינה.
אנטל לחם בשורות צבא האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה.
יחידתו הוכתה קשות והוא ניצל משבי בזכות משפחה פולנית שהסתירה אותו.
לאחר המלחמה חזר אנטל להונגריה.
הוא למד משפטים ועבד במשרד הפנים ההונגרי.
עם כיבוש פולין על ידי גרמניה בספטמבר 1939 ברחו אלפי פולנים להונגריה, בהם מאות יהודים.
בשנים 1942 ו-1943 ברחו יהודים נוספים, בתקופה בה חוסלו גטאות פולין אך הונגריה עדיין הייתה בטוחה יחסית.
אנטל היה אחראי על הפליטים מטעם משרד הפנים ההונגרי בין השנים 1939–1944. הוא היה בין האחראים להקמתה של ועדה אזרחית לסיוע לפליטים מפולין, בראשה עמדו הנריק סלביק ויאן קולטאי-שדניצקי (Jan Kołłątaj-Srzednicki) שהיה גם נציג ממשלת פולין הגולה.
בניגוד לפקידים אחרים בוועדה זו, אנטל לא הפלה בין יהודים ונוצרים.
כדי להציל את היהודים הסתירה הוועדה חלק מהם בזהות של לא יהודים.
אנטל סייע בהסתרת זהותם של מספר יהודים, וכן סייע למחתרת הציונית בהונגריה.
עם מעצרם של חברי מחתרת פעל אנטל לשחרורם ובחלק מהמקרים הצליח להביא לשחרורם.
לאחר פלישת הגרמנים להונגריה במרץ 1944 נעצרו חברי הוועדה לסיוע לפליטים.
חלקם, כמו קולטאי-שדניצקי, נרצחו מיד.
חלקם, כגון סלביק, נעצרו ונשלחו למחנות ריכוז.
אנטל נעצר גם הוא ביולי 1944 אך שוחרר מכיוון שחבריו לוועדה טענו בחקירתם על ידי הגסטפו שאנטל לא ידע דבר על פעילותם.
לאחר המלחמה מונה אנטל לתפקידי שר השיקום ויושב ראש הצלב האדום ההונגרי.
הוא היה ממייסדי מפלגת החקלאים והעצמאיים ההונגרית .
בנו, יוז'ף אנטל, היה ראש ממשלת הונגריה הראשון לאחר התקופה הקומוניסטית.
בשנת 1989 הוכר אנטל בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
יוז'ף אנטל הבן (בהונגרית: Antall József; 8 באפריל 1932 - 12 בדצמבר 1993) היה היסטוריון ופוליטיקאי הונגרי, ראש הממשלה הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות בהונגריה לאחר נפילת הקומוניזם ושינוי שיטת הממשל במדינה לדמוקרטיה פרלמנטרית.
מנהיג מפלגת הימין-מרכז הפורום הדמוקרטי ההונגרי (MDF) בשנים 1989–1993.
אביו, יוז'ף אנטל, היה פוליטיקאי וחסיד אומות העולם, שמונה לאחר מלחמת העולם השנייה לתפקידי שר השיקום ויושב ראש הצלב האדום ההונגרי, והיה ממייסדי מפלגת הירקנים והחקלאים העצמאיים בהונגריה.
אנטל ניצח בבחירות פנימיות לראשות מפלגת הימין-מרכז הפורום הדמוקרטי ההונגרי (MDF) , שנערכו ב-21 באוקטובר 1989. בכך הפך למועמד המפלגה לראשות הממשלה.
המפלגה זכתה לניצחון גורף עם 164 מושבים בפרלמנט ההונגרי.
ב-23 במאי הציג את ממשלתו ובכך היה לראש הממשלה הראשון מאז 1948 שלא היה קומוניסט.
הוא ליווה את מעברה של הונגריה לכלכלת שוק והרפורמות שנלוו למעבר זה.
המעבר חשף את מצבה הכלכלי הרעוע של המדינה, האבטלה קפצה מ-0% ל-14% וקצב האינפלציה השנתי עמד על 23-35%.
רמת החיים של רבים מהתושבים הייתה נמוכה מאוד, והפערים החברתיים גדלו.
השחיתות פשתה והפכה נרחבת וגלויה יותר מבעבר, שיעור הפשיעה גדל במיוחד בערים הגדולות ורמת הביטחון האישי התדרדרה.
בקיץ 1990 תמכו אנטל ומפלגתו בהכנסת תכנים של חינוך דתי קתולי לתוכנית הלימודים הלאומית, הרעיון הוביל לסכסוך בתוך הקואליציה שלו מאחר שיותר מרבע מכלל האוכלוסייה ההונגרית אינם קתולים.
הרכב הממשלה שלו ידע זעזועים לאורך הקדנציה.
אנטל אובחן כחולה בלימפומת הודג'קין בקיץ 1990, בתקופה האחרונה לכהונתו הוחלף אנטל בממלא מקומו, שר הפנים פיטר בורוש .
הוא נפטר ממחלתו ב-12 בדצמבר 1993.
יוז'ף גראשי (בהונגרית: Grassy József; 31 בדצמבר 1894, וינוהרדיב, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 5 בנובמבר 1946, ז'אבאלי, הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה), היה גנרל הונגרי אשר שירת בצבא ממלכת הונגריה ובוואפן אס אס, ממפקדי הטבח בדרום באצ'קה ב-1942. אחרי מלחמת העולם השנייה גראשי נשפט, הורשע והוצא להורג בתלייה בגין פשעי המלחמה.
יוז'ף גראשי נולד בווינוהרדיב ובין 1908 ל-1912 למד במכללה הצבאית של חיל הרגלים האוסטר-הונגרי בשופרון.
ב-1914 סיים את האקדמיה הצבאית "לודוויקה" בבודפשט והוצב בגדוד רגלים.
הוא לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה ועוטר בצלב הברזל דרגה שנייה.
לאחר המלחמה השתלב בצבא ממלכת הונגריה וב-1941 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה לסגן מפקד חיל האוויר ההונגרי.
בהמשך מונה למפקד אוגדת הרגלים ה-15 של צבא הונגריה.
במהלך הטבח בדרום באצ'קה פיקד על אוגדה שחייליה ביצעו את הראצייה בנובי סאד.
גראשי נצפה מפקד אישית על ביצוע הטבח ברחובות העיר.
הטבח עורר הדים בהונגריה ובמדינות אירופיות והממשל הורה להפסיקו.
לאחר שמיקלוש קאלאי התמנה לראש הממשלה הוחל בהליכים פליליים נגדו ובדצמבר 1943 הוא הורשע ונידון למוות.
בינואר 1944 נמלט גראשי לווינה שבגרמניה הנאצית, ביקש וקיבל מקלט מדיני.
גראשי הצטרף לוואפן אס אס ובמרץ 1944 הוצב בדיוויזיית פאנצר אס אס התשיעית.
בנובמבר 1944, לאחר הפיכת צלב החץ בהונגריה מונה למפקד דיוויזיית ואפן גרנדיר אס אס ה-25 בדרגת גרוּפנפיהרר.
ב-25 במרץ 1945 מונה למפקד דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-26. במאי 1945 נשבה גראשי על ידי צבא ארצות הברית.
בינואר 1946 הוסגר ליוגוסלביה ובה הועמד לדין בעוון פשעי מלחמה.
ב-5 בנובמבר 1946 הוצא יוז'ף גראשי להורג בז'אבאלי.
יוֹזֶ'ף גַאבּוֹר ( בשמקור גְרַאבֶּר, בהונגרית: Gábor József; בלשהגיארמט, 15 באוקטובר 1879 – אִילֵשְפּוּסְטָה (בגבול בלשהגיארמט), 14 במאי 1929) היה זמר אופרה (טנור) הונגרי-יהודי, במאי, שחקן, מתרגם.
יוז'ף גאבור היה בנם של קרולי גראבר יליד טרנצ'ין, יהודי, שהיה המוציא לפועל של בית המשפט המחוזי המלכותי ושל גיזלה שמידט.
בגיל שבע-עשרה נרשם גאבור לאקדמיה לאמנויות הבמה בבודפשט (היום האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע) וביולי 1899 התקבל כחבר בתיאטרון הקומדיה של בודפשט, שם הופיע לראשונה ב -4 בספטמבר באותה השנה בתפקיד גונטרנד, בקומדיה "הבעל הלך לצוד".
כשחקן קומי היו לו הצלחות רבות, אבל הוא שינה את מקצועו לזמר וחתם חוזה ב"תיאטרון העממי".
שם שר את תפקידו של אייזנשטיין ב"עטלף" של שטראוס ואת פריז ב"הלנה היפה".
מספטמבר 1900 חתם בבית האופרה של בודפשט כטנור לירי, אך עד מהרה נסע לאיטליה לטיול לימודים, ואז המשיך לברלין וכתב דיווחים על נסיעתו לחו"ל לעיתון "יומן של פשט".
הוא חזר בשנת 1913, שר פעמים רבות בעונה והצליח מאוד בקולו הגמיש, היפה ובאמצעות המוזיקליות שלו שלא היה כמוה.
הוא הופיע הן בתפקידים ליריים וגם בתפקידים של אופרות וגנר.
בשנת 1916 היה אורח קבוע בתיאטרון הקומדיה.
ביולי 1925 התמנה למנהל בית האופרה של בודפשט.
הוא שר הכול מפרסיפל, טנהויזר והתפקיד של דוד מאמני השירה מנירנברג.
כאשר בית האופרה נאבק משנת 1922 בבעיות כלכליות כה חמורות שלא היה מסוגל לכסות את הפסדיו משום מקור, גאבור "חרש" את העיר ועשה כל מאמץ לגייס כסף עבור בית האופרה.
הוא הקים את "אגודת ידידי בית האופרה" ובתרומותיהם הכספיות של חברי האגודה מנע את סגירת המוסד.
הוא הציל חבורה של אנשים מפיטורים, כדי שלא יישארו פתאום ללא פרנסה.
יוז'ף גאבור ידע איטלקית בצורה מושלמת והיה גם מתרגם; הוא תרגם יצירות דרמה שהושמעו בתרגומו באיטליה.
Pedrillo (Mozart: החטיפה מן ההרמון)
יוז'ף וֵסִי (במקור וייס, בהונגרית: Vészi József; 6 בנובמבר 1858, ארד – 23 בינואר 1940, בודפשט) היה סופר, עיתונאי, עורך, יהודי-הונגרי, חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר הפרלמנט) בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
יוז'ף וייס סיים את בית הספר התיכון בארד; לאחר מכן למד בבודפשט פילוסופיה, ספרות ובלשנות בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה.
הניסויים הספרותיים הראשונים שלו היו שירים ליריים שהופיעו בכתבי העת מובהקים לספרות יפה ואחריהם הופיע האוסף בשני כרכים (שירי צער (1879) ו"לה טרוויאטה", שירים לאישה לא נכונה (1881)).
אחרי שנת 1877 המשיך לעסוק בעיתונאות.
במשך 15 שנה כתב בעיתונות המקומית בשפה הגרמנית.
את רוב התקופה הזו בילה בפסטר לויד, בו היה כותב מאמר המערכת והיה גם בעל טור קבוע.
במהלך המאבקים בפוליטיקה הכנסייתית באותה תקופה, הוביל וסי מאבקים פובליציסטיים עזים.
בתחילת 1894 הפך לראש העיתון פשטי נפלו "יומן פשט" (Pesti Napló).
בסתיו 1896 התפטר מתפקידו כעורך הראשי יחד עם 16 עמיתיו, כדי להקים את העיתון "יומן בודפשט" (Budapesti Napló), בו הפך לעורך הראשי.
בין 1899 לבין 1905 היה חבר בית הנבחרים ההונגרי.
בשנת 1899 נבחר לפרלמנט ההונגרי מטעם מחוז שבש (Sebes); ובשנת 1901, מטעם הרובע השלישי של בודפשט.
הוא התעניין באופן פעיל בענייני היהודים.
בשנת 1905 מונה לראש לשכת העיתונות של ראש הממשלה וזכה למעמד "יועץ" ראש הממשלה.
בשנת 1906 עבר לברלין וערך שם את כתב העת "Jung Ungarn".
משנת 1911 הקים וערך את "בודפשטר פרסה" (Budapester Presse) בגרמנית.
וסי בעל התואר "יועץ חצר" היה באותו הזמן גם נשיא התאחדות העיתונאים של בודפשט, סגן נשיא סלון התמונות ומועדון הנגנים החובבים.
הישג משמעותי שלו היה גילויו של כישרון חדש.
הוא הביא את המשורר אנדרה אדי לבודפשט והבטיח לו פרנסה וגם אפשרות לפרסומו.
באוטוביוגרפיה של נכדתו, מרתה מולנר (אשתו של המשורר ג'ורג' שארקזי), היא ציירה תמונה מלאת חיים על הסלונים היהודים הבורגניים הצבעוניים בבודפשט באותה תקופה.
בשנת 1930 הוענק לו "זר קורווין" (זר קורווין היה עיטור כבוד שהוקם בשנת 1930 על ידי עוצר ממלכת הונגריה האדמירל מיקלוש הורטי הימני אנטישמי.
העיטור הוענק לאנשים שהגיעו להישגים מצטיינים בתחום המדע, הספרות והאמנות ההונגרית, ובקידום התרבות ההונגרית).
הוריו של יוז'ף וסי היו דיולה וייס ואנה גוטמן.
שם אשתו היה פרנצישקה קמניפי (כינויה היה "Ferike").
הבכורה מבין ששת ילדיהם של הזוג וסי הייתה מרגיט וסי, עיתונאית, ציירת וגרפיקאית (שבתה מנישואיה לסופר פרנץ מולנר הייתה מרתה מולנר).
הבת השנייה הייתה יולן וסי, אשתו של הסופר לאיוש בירו.
ילדיהם הנוספים של יוז'ף וסי ופרנצישקה הם: לנקה וסי (אמה של הציירת אנה מארק מפריז), גאבור וסי (פיזיקאי, ממציא, שהתגורר בלונדון), דיולה וסי (רופא, פרופסור באוניברסיטה) ואדית וסי.
יוז'ף בלוך (בהונגרית: Bloch József; בודה (עיר), 5 בינואר 1862 – בודפשט, 6 במאי 1922) היה כנר, מורה למוזיקה ומלחין הונגרי-יהודי.
הוא היה אחד המורים מהדור הראשון של בית הספר לכינור באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט, ואחד המייסדים של הוראת הכינור בהונגריה.
מוריו הראשונים בגימנסיה למוזיקה בבודפשט היו אליוש גובי, קארוי הובר ורוברט ולקמן מהנגנים הטובים של הונגריה במאה ה-19. בלוך המשיך את לימודיו אצל שרל דנקלה בקונסרבטוריון למוזיקה בפריז.
בסיום לימודיו שם בשנת 1889, הפך בלוך לחבר ברביעיית כלי הקשת בעלת השם העולמי הובאי-פופר ובין 1889 לבין 1992 ניגן ביחד עם ינה הובאי ברביעייה הקמרית הזאת.
עוד באותה שנה, שנת 1889, במקביל לנגן והמורה למוזיקה ינה הובאי, החל בהוראת כינור באקדמיה למוזיקה בבודפשט.
תחילה כמורה לא מן המניין ולאחר מכן כמורה סגל קבוע משנת 1898. משנת 1904 כיהן באקדמיה גם כמנהל החוג להכשרת מורים לכינור.
הוא "גידל" והכשיר דור שלם של כנרים ומורים לכינור.
הכנר אִימְרֶה וַאלְדבַּאוּאֶר, מאוחר יותר מרצה אף הוא באקדמיה למוזיקה, מהלל ומשבח את יוז'ף בלוך כלהלן בעבודתו בשם: "המורים לכינור עם הובאי":
"הוא (בלוך) זכה בזכויות נצחיות בהבהרת המושגים הבסיסיים של הנגינה בכינור, בקביעת שיטות ההוראה, בהכנת תוכניות הלימודים ובקביעת סדר ההוראה של החומר הנלמד.
חמשת הכרכים של ספרו להוראת נגינה בכינור עמדו במבחן הזמן לאורך חמישים שנה, בעת שהפדגוגיה צעדה קדימה במהירות ברחבי אירופה.
זכויותיו ומעלותיו של בלוך מסתכמות לא רק בכך שסיפק מבנה אורגני של טכנולוגיה שהכילה את כל הערכים שהספרות המקצועית יצרה ברחבי העולם, אלא שבלוך הוסיף להם אין ספור צעדים חדשים ומקוריים.
לעיתים רחוקות יכולים אנו למצוא חריצות, רצון טוב, מבט רחב ומקיף, וזהירות מקצועית אצל מחבר ספרי לימוד כמו המורה הגדול הזה."
העבודה הפדגוגית החשובה ביותר של בלוך הייתה: בית הספר לכינור בחמישה חלקים (1904); אך הוא היה מוכר וידוע גם כמלחין בשל יצירותיו המוכרות, Ouverture Solennelle (אופוס 57), פתיחה הונגרית, רפסודיה הונגרית, קונצ'רטו לכינור, יצירות לרביעיית מיתרים, וקטעים ואטיודים לכינור.
יוז'ף זקריאש (בהונגרית: Zakariás József; 25 במרץ 1924 בבודפשט, הונגריה – 22 בנובמבר 1971) היה כדורגלן הונגרי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
היה חלק מ"נבחרת הזהב" של הונגריה בשנות ה-50.
יוז'ף זקריאש נולד ומת בבודפשט שבהונגריה.
בשיא הקריירה שלו שיחק במועדון מ.ט.ק בודפשט.
בזמן שהיה במועדון, הם היו ידועים בשם באסטייה, ואז שינו את השם ל-וורוס לובוגו.
תחת המאמן מרטון בוקובי ועם קבוצה שכללה גם את נאנדור הידגקוטי, פטר פאלוטאס ומיהאי לאנטוש, זקריאש עזר ל-מ.ט.ק לזכות בשני תארים של הליגה ההונגרית, גביע הונגרי וגביע מיטרופה.
בין השנים 1949–1954 ערך זקריאש 35 הופעות בנבחרת.
כאחד משחקני "נבחרת הזהב", הוא עזר להונגריה לזכות במדליית זהב אולימפית, גביע מרכז אירופה בשנת 1953 ולהביס את אנגליה פעמיים.
לאחר מכן הוא עזר להונגריה להגיע לגמר גביע העולם בכדורגל 1954. במהלך גביע העולם בכדורגל 1954 שיחק בארבעה מתוך חמשת המשחקים בהם הונגריה שיחקה.
התגלה כי לילה לפני הגמר בילה עם העוזרת של בית המלון בו התאכסנה נבחרת הונגריה וכתוצאה מכך זקריאש מעולם לא שיחק במדי הונגריה שוב.
אולימפיאדת הלסינקי (1952): מדליית זהב אולימפית
יוז'ף בוז'יק (בהונגרית: József Bozsik; 28 בנובמבר 1925 בקישפשט שבהונגריה – 31 במאי 1978 בודפשט, שבהונגריה) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי ושיחק בכל הקריירה שלו בקבוצה בודפשט הונבד.
היה חלק מ"נבחרת הזהב" של הונגריה בשנות ה-50 של המאה ה-20.
יוז'ף בוז'יק נולד ב-28 בנובמבר 1925 בקישפשט (כיום מחוז בבודפשט), שבהונגריה.
הוא התחיל לשחק כדורגל במגרש הכדורגל המקומי בקישפשט עם חברו הטוב והשכן פרנץ פושקש.
כשבוז'יק היה בן 11, הוא משך את תשומת הלב של מועדון הכדורגל בודפשט הונבד והמועדון החתים אותו בקבוצת הנוער.
בשנת 1943 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה נגד ואשאש.
בוז'יק ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הונגריה בגיל 22 במשחק מול בולגריה ב-17 באוגוסט 1947 ומשם רשם במדיה 100 הופעות נוספות וכבש לזכותה 11 שערים.
משחקו האחרון בנבחרת היה ב-18 באפריל 1962 נגד אורוגוואי.
בוז'יק היה שיאן ההופעות הופעות בנבחרת עד לשנת 2016 אז נשבר שיאו על ידי השוער גאבור קיראי.
עם הונגריה זכה בוז'יק במדליית זהב אולימפית באולימפיאדת הלסינקי בשנת 1952 והיה שותף בשתי התבוסות שהנחילו ההונגרים לאנגלים, באחת מהן כבש בניצחון 3–6 ב"משחק המאה" שנערך באצטדיון ומבלי הישן.
במונדיאל 1954 הונגריה הייתה הפייבוריטית לזכות בטורניר אך הפסידה בגמר 2–3 לנבחרת גרמניה המערבית במשחק שזכור בשם: "הנס של ברן".
בסוף הטורניר נבחר בוז'יק להיות בנבחרת המצטיינת של הטורניר.
בוז'יק שיחק גם במונדיאל 1958.
עם הונבד זכה בוז'יק ב-5 תארים של הליגה ההונגרית ובשנת 1959 זכה בגביע מיטרופה.
בסך הכל שיחק 447 משחקים וכבש 33 שערים עבורה.
בשנת 1962 פרש בוז'יק מקריירת משחק.
שחקן השנה של הונגריה: 1952
נבחרת הטורניר של המונדיאל: 1954
יוז'ף באנוצי (במקור וייס, בהונגרית: Bánóczi József; סנטגאל, 4 ביולי 1849 – בודפשט, 20 בנובמבר 1926) היה מחנך, מבקר יהודי-הונגרי וסופר בתחום הפילוסופיה ותולדות הספרות.
באנוצי שנולד במשפחה יהודית במערב הונגריה למד בבודפשט, בווינה, בברלין, בגטינגן ובלייפציג.
לאחר סיום וקבלה של תעודת ההוראה היה תחילה מורה בבית ספר בתחום הריאלי ואחר כך הפך למרצה מן המניין בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
בשנת 1887 קיבל עליו את הניהול של בית הספר הארצי להכשרת מורים יהודים.
האוניברסיטה למדעים בבודפשט צירפה אותו לשורותיה בשנת 1878 כמרצה לפילוסופיה, והאקדמיה ההונגרית למדעים בחרה בו בשנת 1879 כחבר.
שני התחומים החשובים ביותר בעבודתו הספרותית היו תולדות הפילוסופיה ותולדות הספרות.
מטעם חברת ההוצאה לאור "אקדמיה" באנוצי תרגם את שלושת הכרכים של הפילוסוף האנגלי ג'ורג' הנרי לויס "תולדות הפילוסופיה מתאלס עד אוגוסט קונט".
הוא ערך ביחד עם ברנאט אלכסנדר את "הסופרים הפילוסופים בטארה", תרגם להונגרית את ספרו של עמנואל קאנט ביקורת התבונה הטהורה (יחד עם ברנאט אלכסנדר) וכן תרגם להונגרית כמה תיזות חשובות של ארתור שופנהאואר.
"מילון המונחים המקצועיים" שיצר בפילוסופיה עדיין משמש את התחום גם כיום.
ניתן לראות את שתי עבודותיו כחשובות והמשמעותיות ביותר: "חייו ויצירותיו של מיקלוש רוואי" ו"עבודתו של קארוי קישפלודי" שהוזמן ממנו על ידי אגודת קישפלודי.
בביקורתו, שרובה ניתחה יצירות ספרותיות שהוגשו להוצאת אקדמיה, הוא מבטא ידע ללא פגמים, מסע נלהב אחר חיפוש האמת, תפיסת עולם אסתטית ופילוסופית אצילית רחבה ולא פעם גם אירוניה עדינה.
הוא זכה להישגים בלתי מבוטלים סביב החינוך והפיתוח האינטלקטואלי של יהדות הונגריה.
כמרצה בבית המדרש הארצי להכשרת הרבנים הוא העביר לתלמידיו גם את חיבתו לשפה ולספרות ההונגרית בהכשרת רבני הונגריה.
כמנהל המכון הלאומי להכשרת מורים יהודיים ללימודי היהדות, הוא כתב את תולדות המכון ושדרג את המכון בכמה רפורמות חשובות לסטנדרטים הגבוהים ביותר של הפדגוגיה המודרנית.
בטיפול האבהי תמך בחלק גדול מהנערים העניים מאוד במכון והקים אגודת הסעד ופנימייה להכשרתם כמורים, כדי לסייע להם.
יחד עם הרב וילמוש (בן זאב) בכר השיק בשנת 1884 את כתב העת החברתי-מדעי "הסקירה ההונגרית-יהודית" וערך אותו עד 1889. בכתב העת הזה התנהל מאבק גדול על עצם קבלתו ועל האוטונומיה שלו, וכתב העת הפך לשופר הקבוע של המדע היהודי בשפה ההונגרית.
באנוצי היה ממקימי האגודה הספרותית היהודית-הונגרית (בהונגרית: Izraelita Magyar Irodalmi Társulat, בקיצור: IMIT), והיה המזכיר והנשמה האמיתית של האגודה במשך שנים רבות.
לכל אורך חייו ערך את ספר השנה של האגודה, בו הוצגו מיטב הרבנים, הסופרים, המשוררים ומלומדים היהודים הנחשבים ביותר אז בהונגריה.
כמעט כל אחד מהפרסומים המדעיים של האגודה נבע מיוזמתו ומעידודו.
כאשר האגודה פרסמה את תרגום התנ"ך להונגרית, הוא ביצע את העבודה הקפדנית והאחראית של סקירת הטקסט והתאמת התרגום לשפה ההונגרית.
יש לבאנוצי גם זכויות גדולות בעניין הגנת הילדים בהונגריה.
הוא השתתף יחד עם ברנאט אלכסנדר בהקמת בית החולים לילדים בשם "הצלב הלבן", והיה המזכיר ולאחר מכן סגן הנשיא של בית החולים במשך שנים רבות.
הוא גם ערך את לוח השנה של "הצלב הלבן" למען הגנה על ילדים.
חייו ויצירותיו של מיקלוש רוואי, בודפשט, 1879
נאום הנצחה לאגושט גרגוס ; האקדמיה, עמ ', 1889 (נאומי הנצחה שנמסרו לחברי המנוחה של האקדמיה ההונגרית למדעים)
תולדות המכון הארצי להכשרת מורים יהודים 1857–1897 ; Hornyánszky Ny., Bp., 1897
József Bánóczi-Ödön Weszély: סקירה של הספרות הלאומית ההונגרית למוסדות להכשרת מורים ומורות; למפל, ב., 1910
מכתביו של הנער יוז'ף באנוצי לפרופסור סיריל הורבאט ; sn, Bp., 1928
יוז'ף טורוצי-טרוסטלר (בהונגרית: Turóczi-Trostler József, מושקובץ, 1 באוקטובר 1888 – בודפשט, 6 באפריל 1962) היה היסטוריון ספרות יהודי-הונגרי זוכה פרס באומגרטן ופרס קושוט, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים (חבר נספח משנת 1945, חבר מלא מאז 1947).
תחום התמחותו בהוראה ובמחקר היה בנושא: הספרות הגרמנית הקלאסית, קשרי הספרות ההונגרית-גרמנית, המסגרת וההקשר בין הספרות ההונגרית לבין הספרות האירופאית.
הוא נולד מה שהיום סלובקיה (אז הונגריה באימפריה האוסטרו-הונגרית) במחוז טורוץ.
הוא קיבל תעודת הוראה בתיכון וקיבל משרה בעיר טימישוארה.
בתקופות של שינויים גדולים בשנת 1918 היה מרצה של דת וחינוך במיניסטריון לחינוך ציבורי.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית מונה באוניברסיטת בודפשט כמרצה לספרות העולם.
בתקופת הטרור הלבן נשללה ממנו משרתו זו באוניברסיטה ומשנת 1920 היה מורה בגימנסיה היהודית לבנות ומשנת 1922 עמית בעיתון פסטר לויד שהופיע בשפה הגרמנית בבודפשט וכן בכתב העת "סקירה בלתי תלויה" בשפה ההונגרית.
הוא עסק בספרות גרמנית, בעיקר היה "גרמניסט", והכיר היטב את החוקרים והמלומדים של בתי ספר לספרות ואמנות הגרמנים בני זמנו, כולל פרידריך גונדולף (1880-1931); וילהלם וורינגר (1881–1965).
מהספרות הגרמנית עסק רבות ביצירותיהם של יוהאן וולפגנג פון גתה, היינריך היינה, ניקולאוס לנאו ותומאס מאן.
במסגרת הספרות האירופית וההונגרית הוא ניתח את התקופות האמנותיות הגדולות (בארוק, קלאסיציזם, רומנטיקה).
בספרות ההונגרית יצירותיו של פטר ויידה, יוז'ף קטונה ושנדור פטפי עשו רושם עמוק עליו.
הוא היה אחד המרצים הספרותיים הנודעים של האקדמיה לעובדי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית בין שתי מלחמות העולם.
הוא פרסם ללא הפסק פרסומים מדעיים על השפה והספרות בכתבי עת מיוחדים, ב"עלון פילולוגי אוניברסלי", ב"מדע", ובכתב העת הספרותי החשוב ניוגט וכו'.
הוא עסק בהצלחה בתרגום ספרותי ובפרסום תרגומי ספרות, אך גם תרגם מגרמנית להונגרית ספרות מקצועית בתחום.
הוא פעל רבות כדי להציג את שירתו של שנדור פטפי באזור דובר הגרמנית.
בשנת 1945, מונה באוניברסיטת בודפשט כמרצה בכיר במחלקת לספרות העולמית, נבחר כחבר נספח (1945) וקבוע (1947) באקדמיה ההונגרית למדעים.
בשנים 1957–1958 היה דיקן הפקולטה למדעי הרוח.
בשנת 1958 הוענק לו פרס קושוט.
הוא עודכן מחדש על ידי יוז'ף טורוצי בעקבות הרומן של יואכים סקר ומקורות ישנים אחרים ; בטא, עמ ', 1924
סיפור הרפתקאות של המאה ה-17; הועלה לחיים על ידי יוז'ף טורוצ'י; בטא, עמ ', 1925
תומאס מאן: דר צוברברג ( הר הקסמים) .
אמיל לודוויג: גתה: חייו של אדם.
הדקמרון הגרמני של ימינו ; תרגומים, מהדורות, ביוגרפיות József Turóczi-Trostler; West, Bp., 1936
יבגני ויקטורוביץ' טארלה: 1812 : נפוליאון ברוסיה.
גרהרד שטיינר, יוז/ף טורוצי-טרוסטלר, אנדרה גספר; ת'רינגר, וויימר, 1955 (Lesebücher für unsere Zeit)
Simplicissimus ההונגרית ; לערוך, לערוך יוזף טורוצי-טרוסטלר, תרגם.
Kálmán Benda; אנשים מתורבתים, עמ ', 1956 (אורורה)
טורוצי יוז'ף טרוסטלר] בודפשט : מו"ל חדש.
סֶגֶדִי יוז'ף לוקאץ' (במקור לווינגר עד 1890, בהונגרית: Lukács József; סגד, 16 בנובמבר 1855 – בודפשט, 23 בינואר 1928) היה הונגרי-יהודי בעל תואר אצולה, מנהל הבנק האנגלו-אוסטרי, אביו של הפילוסוף ג'רג' לוקאץ'.
יוז'ף (לוקאץ') לווינגר הוא למעשה מייסד משפחת האצולה ההונגרית-יהודית לוקאץ'.
הוא היה בנם של יעקב לווינגר ויוליה פולאק.
יוז'ף לווינגר הצליח ללמוד עד גיל 13 ואז עזב את בית הספר והתחיל לעבוד בבנק.
הסבים והסבתות של לווינגר לא היו עשירים: על פי תעודת הלידה של הסב, שגם שמו היה יוז'ף לווינגר, היה יצרן שמיכות בסגד.
על פי זיכרונו של נכדו, היו לסב עקרונות יושר והגינות קיצוניים עד כדי כך שנשאר עני כל חייו.
הוא לא ידע קרוא וכתוב, ויכול היה רק לכתוב את שמו.
הסבא נלחם בצבא של לאיוש קושוט במהפכת 1848 בהונגריה, ונכדיו לעיתים הקניטו אותו שהפסידו בקרב המכריע באִישַסֶג מפני שברח.
בגילאי 13 עד 18 עבד בסגד.
הוא המשיך את השכלתו, למד שפות, היסטוריה וכלכלה.
בגיל 18 הגיש מועמדות למכרז של בנק בבודפשט לתפקיד "מנהל ההתכתבויות".
הוא זכה בתפקיד, עבר לפשט, ומונה למנהל סניף בודפשט של בנק האנגלו-אוסטרי כבר בגיל 24. תחילה עבד כאמור ב"בנק האנגלו-הונגרי" מגיל 18, אחר כך ב"בנק האשראי הכללי ההונגרי" ומשנת 1880 בבנק האנגלו-אוסטרי.
בשנת 1882 הוא התקבל לתא פאטריה של הבונים החופשיים, ובשנת 1901 הגיע לדרגת אמן/רב בונה.
יוז'ף לווינגר, שהיה כבר פקיד בנק יוקרתי, ב־1 ביולי 1883 נשא לאישה את אדל ורטהיימר שהכיר בווינה.
ב-מאי 1899 הוענקה לו תואר אצולה עם הקידומת סֶגֶדִי וגם סמל אצולה מפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה שהיה גם המלך פרנץ יוזף הראשון של הונגריה.
אדל ורטהיימר הייתה בתם של מריה נוישלוס ושל הנריק ורטהיימר, נכדתו של ברנט נוישלוש.
על פי הנתונים הזמינים, ברנט גדל בפשט, בבית דודו, מנו, עמוס נוישלוש, לאחר שאיבד את הוריו מוקדם מאוד, לפני גיל 10. על פי זיכרונה של מריה לוקאץ', בתו של יוז'ף, היא גדלה בשגשוג מכיוון שסבה היה עשיר מאוד.
אדל ורטהיימר אכן הביאה הון רב לנישואין, כפי שמעיד מכתב מאת יוז'ף לוקאץ' בשנת 1911, בו הוא כותב את הדברים הבאים על החומר שניתן היה לספק לבנו:
אם אמות היום, אתה זכאי להכנסות מרכוש מכובד שהכנסותיו...
יכולות לספק לך את כל הדרוש על פי תוכניותיך."
מכתב זה גם מאשר כי אדל ורטהיימר הביאה את הרכוש לנישואין, יוז'ף הביא את המעמד היוקרתי, ואת ההזדמנות לשמור ולהגדיל את העושר.
יוז'ף עבד עד 1906 בבנק אנגלו-אוסטריה כמנכ"ל הבנק.
"חדשות בודפשט" דיווחו על מותו.
יוז'ף באלוג (במקור בלום, בהונגרית: Balogh József גדלה, 12 ביוני 1893 – בודפשט (?), 2 באפריל 1944) היה היסטוריון ספרות הונגרי-יהודי, עורך עיתון, מתרגם, פילולוג קלאסי.
באלוג נולד למשפחה יהודית משכילה כבנם של ארמין באלוג (1857–1937) ושל פאולה רייניץ.
אביו (נולד בשם: ארמין בלום) היה מורה להיסטוריה וספרות וספרן בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
סבו וסבתו היו ליפוט בלום וקרולינה בלום.
בין השנים 1911–1915 יוז'ף באלוג למד בבודפשט, בברלין, במינכן ובפרייבורג.
הוא היה קצין טייס חיל אוויר במלחמת העולם הראשונה וקיבל עיטורים מספר פעמים.
בשנת 1918 קיבל דוקטורט למדעי הרוח בבודפשט.
בשנים 1927–1935 עבד כמזכיר הכללי הראשי של "חברת הסקירה ההונגרית", שנוסדה תחת נשיאותו של הרוזן אישטוואן בתלן.
באלוג השתתף בעריכת המגזין "מדיאר סמלה" (Magyar Szemle) כלומר ה"סקירה הונגרית" וגם בעריכת סדרת הספרים באותו שם.
בעזרת חוג חבריו המשפיע, בחסותו של הרוזן אישטוואן בתלן שהיה ראש ממשלת הונגריה במשך עשר שנים (1920-1930), הוא התחיל וערך את המגזין בשפה הצרפתית Nouvelle Revue de Hongrie בשנת 1932, ובשנת 1936 את המגזין בשפה האנגלית Hungarian Quarterly.
שני מגזינים אלה העבירו בעיקר ערכים תרבותיים הונגריים בחו"ל, והם מילאו חלק גם בהפצת הערכים המערב אירופיים בבית.
הוא ערך את הרבעון ההונגרי בשפה האנגלית יחד עם ג'רג' אוטליק, ואחר כך משנת 1939 לבד.
העיתון השמרני תמך בהשפעה הפרנקו-אנגלית לנוכח ההשפעה הגרמנית שהלכה וגברה בהונגריה ושירת את יעדי מדיניות החוץ של אישטוואן בתלן.
יוז'ף באלוג השתתף גם בעריכת הפרסומים הדו לשוניים של "התאחדות פרתנון".
עבודתו העיקרית בסדרה זו הייתה תרגום ה"וידויים" של אוגוסטינוס (1943).
כפילולוג קלאסי, הוא היה מומחה לספרות נוצרית קדומה ולהיסטוריה של ימי הביניים המוקדמים.
עם זאת, עבודתו המדעית נדחקה בהדרגה לרקע בשל פעילותו העיתונאות ופעילויות התעמולה שלו בחו"ל.
באלוג נפל קורבן עד מהרה לשואה לאחר הכיבוש הגרמני (הוורמכט ב-19 במרץ 1944) של הונגריה.
על פי גרסה אחת, הישועים מסגד הסתירו אותו ומישהו בגד בו; לפי גרסה אחרת, הוחבא בספריה של מנזר טיהני ונלכד שם.
חבריו שמעו עליו לאחרונה ממחנה הריכוז שארוואר.
לפי טענה מסוימת, העוצר מיקלוש הורטי בעצמו ביקש בעזרת עוזריו לחלצו על ידי גיוסו לצבא, אך ללא הועיל.
עם זאת, נראה כי לפי נתוני הלקסיקונים השונים הוא נפטר בבודפשט ב־2 באפריל 1944.
מיקלוש הובאי וזולטאן האפנר סיפרו על באלוג, כי בכותרת מכתביו הודפס המשפט !Ama nesciri כלומר, תאהב לא לדעת!
האידיאלים וההיסטוריה שלה (בתרגום מאת אדולף פון הרנאק, שם הבדוי ג'אנוס בנצ'ה).
מתווה של מחקר היסטורי בסגנון (עבודת דוקטורט באוניברסיטת בודפשט.
תוספים לנושא הקריאה בקול רם וכתיבה (בודפשט, 1921; גרמנית: לפציג, 1927)
פון פרנץ דורנסייף, ג'וזף בלוך.
יחד עם פרנץ דורנסייף הוא תרגם את עבודותיו מלטינית לגרמנית וסיפק הסברים.
סנט גלרט ו"סימפוניה הונגארורום "(בודפשט, 1926)
גורל החינוך ההונגרי (בודפשט, 1927)
רקע היסטורי עולמי להקמת הממלכה ההונגרית (מאות שנים, 1932)
מקורות ל"אינטלמי "של סנט סטפן (בודפשט, 1936)
בתרגום והסבר על ידי יוז'ף באלוג (בודפשט, 1943).
בתרגום והסבר על ידי יוז'ף באלוג (מהדורה שנייה, בודפשט, 1944).
יוז'ף גאלי (בהונגרית: Gáli József; דיולה, 10 בפברואר 1930 – בודפשט, 5 במרץ 1981) היה סופר ניצול שואה, זוכה בפרס אטילה יוז'ף ומתרגם יהודי-הונגרי.
גאלי איבד את הוריו ואחיו כבר בגיל צעיר בשואה.
בשנת 1944 הוא גורש למחנה ההשמדה אושוויץ עם הוריו ועם אחותו הרופאה.
אביו גזה גאלי הועבר מאושוויץ לבוכנוואלד ונספה שם.
אחיו נספה במחנות שירות העבודה (עבודות כפייה ליהודים עבור הצבא ההונגרי).
גאלי סיים את האוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע בבודפשט בשנת 1955.
ב־6 באוקטובר 1956, ביום הבאתו לקבורה מחדש של לסלו רייק, הוצג בתיאטרון אטילה יוז'ף בבודפשט מחזהו בשם "הר החירות" (Szabadsághegy) בו הביע ביקורת על פולחן האישיות של מתיאש ראקושי.
אימרה נאג' נכח גם הוא בבכורת המחזה.
גאלי השתתף במרד ההונגרי של שנת 1956 תחילה כעורך בעיתון ולאחר מכן כחבר בקבוצת ההתנגדות בבית החולים ברחוב פטרפי שאנדור.
הוא נעצר ב -5 בדצמבר באותה השנה באשמת "פעילות אנטי-מהפכנית".
הוא נידון להוצאה להורג ב־20 ביוני 1957. בעקבות המחאה בינלאומית שפרצה הושעה עונש המוות שלו יחד עם עונש המוות של עורך העיתון שלו וחברו הסופר והעיתונאי דיולה אוברשובסקי.
בבחינה מחדש של משפטו הומתק עונשו לחמש עשרה שנות מאסר והוא שוחרר עקב חנינה ב-4 באפריל 1961. בשנת 1963 יכול היה למצוא עבודה רק בספריה הלאומית על שם סצ'ני באגף להיסטוריה של תיאטרון, שם עבד עד לפרישתו בשנת 1975.
הוא תרגם את יצירותיהם של היינריך בל, ברטולט ברכט, פטר הנדקה, הרמן הסה, אדן פון הורבאט, הנריק איבסן, פרנץ קפקא, פרידריך שילר, פרנק ודקינד ואחרים.
היינריך בל: ביומו של מסע שרות, 1968. (תורגם גם לעברית על ידי צבי ארד, זמורה ביתן, 1993)
יוז'ף ז'ודי (בהונגרית: Zsudi József; אלברטירשה, 16 באפריל 1923 – 16 בפברואר 2013) היה במאי, שחקן יהודי-הונגרי, זוכה פרס יאסאי מארי (1968) אשתו הראשונה הייתה אנה ז'ודי עד 1968 ואשתו השנייה יודית ביטֵרה (1941).
ז'ודי נולד במשפחה יהודית בעיירה במחוז פשט בעלת מסורת של התיישבות יהודית במשך כ-200 שנה.
כבר בילדותו שיחק בתיאטרון הילדים של אדן שיליגא.
בין השנים 1939–1943 למד את יסודות המשחק בבית הספר הפרטי של ג'רג' נאג' (עד שנאג' היהודי גויס למחנות שירות העבודה, שהיה עבודות כפייה ליהודים, ואף ניספה שם בתחילת 1945).
ז'ודי, בשל היותו יהודי, לא יכול היה לעבוד כשחקן אלא רק בתיאטרון גולדמארק, (שהציג רק לקהל יהודי) במסגרת אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
שם מילא תפקיד במיוחד כעוזרה של השחקנית ז'וז'ה שימון, אך קיבל גם תפקידי משחק מינוריים.
בתום מלחמת העולם השנייה בשנים 1945–1946 היה תלמיד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע לתחום הדרמה.
בין השנים 1945–1949 שיחק בתפקידים משניים בתיאטרון הונגרי וב"תיאטרון מדאץ'" (Madách Színház).
בין השנים 1949–1951 היה בצוות של חברת מאפילם (אולפן הסרטים הגדול והמשמעותי בהונגריה שנוסד בשנת 1948).
בין השנים 1951–1955 היה הבמאי של "תיאטרון הכפר הממלכתי" (התיאטרון הוקם בשנת 1951 עם מטה בבודפשט על בסיס החלטה שהתקבלה במאי אותה שנה.
תפקיד התיאטרון היה לקיים הצגות תיאטרון ביישובים הרחק מתיאטראות העיר.
משנת 1955 שינה התיאטרון את שמו ל"תיאטרון גברת דרי").
בין השנים 1955–1957 היה חבר ב"בימת המשחק ההונגרית".
משנת 1957 עבד כחלק מצוות הבמה העליזה, ומשנת 1965 עד 1973 היה הבמאי הראשי שלה.
הוא היה אספן תעודות על "תולדות התיאטרון" והיה מחבר שותף ב"לקסיקון ההומור" בו חיבר כמה וכמה ערכים.
בחודש אפריל 2014, נחנך שלט הנצחה בבית מגוריו לשעבר, על קיר הבית ברחוב טומפה 20 ברובע 9 בבודפשט.
מספר הצגות הבכורה שלו שנרשמו במאגר התיאטרון: כמחבר: 3; כשחקן: 4; כבמאי: 54.
מחבר משותף של לקסיקון ההומור.
ת'ורן-לוגן: יש שאוהבים את זה רותח...נהג מונית
יוז'ף ואגו (במקור וייס, בהונגרית: Vágó József; אובודה, 21 בינואר 1877 – בודפשט, 9 בספטמבר 1948) היה כלכלן בולט בעל חשיבה רדיקלית, סופר בתחום הכלכלי, עיתונאי מנהל דסק ובעל טור יהודי-הונגרי, מנכ"ל המכון ההונגרי למחקר כלכלי, אביה של מרתה ואגו.
הוא היה גיסו של ולטר לייטאי-לזרוס.
יוז'ף ואגו נולד במשפחה יהודית כבנם של מור וייס, סוחר יליד מישקולץ ושל ינקה הולנדר (1852–1901).
ואגו היה פקיד לשכת המסחר והתעשייה של בודפשט בין השנים 1897 עד 1920, לימים המזכיר הכללי של הלשכה.
בשנת 1912 הוקם ביוזמתו "מרכז מדיניות המכס ההונגרי".
הוא פרש בשנת 1920 וערך במשך שנים את הטור הכלכלי עבור היומון בשפה הגרמנית פסטר לויד שהופיע בבודפשט.
בין 1940 לבין 1946 (למעט בעת הכיבוש הגרמני) היה מנכ"ל המכון ההונגרי למחקר כלכלי (Magyar Gazdaságkutató Intézet).
הוא היה עיתונאי וכלכלן מצוין.
המייסד של "מרכז מדיניות המכס", ממייסדי "המכון למחקר כלכלי" ובמשך שנים ארוכות המזכיר הכללי "לשכת המסחר והתעשייה של בודפשט", שבמהלך פעילותה חינך ושילב בחיים הציבוריים דור שלם של כלכלנים צעירים ומוכשרים.
הוא תמך וטיפח גם כישרונות ספרותיים בתקופה בין שתי מלחמות העולם.
דוחותיו המקיפים על התנאים הכלכליים של הונגריה, שהתפרסמו מדי שנה, שימשו כיצירת מקור מוערכת ברחבי העולם.
מאז תום מלחמת העולם השנייה פעל באגף הכלכלי של הבנק הלאומי ההונגרי.
הוא פרסם את השנתון הכלכלי בשפה הגרמנית: Die Volkswirtschaft Ungarns במשך כמה שנים.
יוז'ף ואגו הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
אשתו הייתה וילמה שרמן (1875–1944) בתם של דר' אדולף שרמן, קצין הרפואה הראשי של בודפשט, ושל לאונטין שמאלבך, איתה התחתן ב-16 בספטמבר 1902 בבודפשט.
גיסו קארוי גרה היה מחזאי.
תזכיר בנושא בדיקה ותיקון תעריף המכס האוטונומי (I - II., בודפשט, 1916–1917)
יוקר, אינפלציה, יצוא (בודפשט, 1923)
יוז'ף ואגו (במקור ויינברגר, (בהונגרית: Vágó József; אוראדיה, 23 בדצמבר 1877 – סאלי דה בארן, 7 ביוני 1947) היה אדריכל יהודי-הונגרי, דמות יוצאת דופן של ארכיטקטורת האר נובו ההונגרית ועם אחיו לאסלו ואגו היה המתכנן של כמה וכמה מבנים משמעותיים בבודפשט.
אֶחיו הנוספים הם בלה ואגו (ברוך ויינברגר), שחקן ובמאי, וגזה ואגו, שחקן, במאי ומחזאי.
בנו היה פייר ואגו, אדריכל.
יוז'ף ואגו נולד כילד הלפני האחרון במשפחה בת תשעה ילדים באוראדיה.
לאביו, מיהאי, ששינה את שם משפחתו המקורי מוויינברגר לוואגו, היו עסקי בנייה לא מוצלחים ולכן המשפחה עברה לבודפשט.
יוז'ף עבר רק לאחר מכן לאחר שסיים את חטיבת הביניים בעיר הולדתו בגיל 15. הוא החליט כבר בגיל צעיר שיהיה גם הוא אדריכל בעקבות אחיו לאסלו, שהיה מבוגר ממנו בשנתיים.
כסטודנט של הפקולטה לארכיטקטורה של האוניברסיטה הטכנית של יוז'ף בבודפשט, (כיום שמו אוניברסיטת בודפשט לטכנולוגיה ולכלכלה) הוא תכנן תחילה בסגנון ההיסטורי שציפו ממנו באוניברסיטה, אך הוא זכה במשרת התמחות במשרדו של אדן לכנר, המאסטר ההונגרי של האר-נובו.
הוא בילה זמן ארוך יחסית באיטליה ואחר כך לפני שהגיש את עבודת הדוקטורט שלו עבד בפריז במשך שלושה חודשים בתחילת 1900 כמנהל הבנייה של הביתן ההונגרי של היריד העולמי ((העיצוב היה מעשה ידי זולטאן באלינט (מקודם:בלייר) ושל לאיוש יאמבור (מקודם:פרומר)).
כנראה בתקופה זו התוודע לאדריכלות הצרפתית של אותו הזמן.
לאחר שסיים את לימודיו, הלך בעקבות אחיו, והתקבל במשרדו של איגנץ אלפאר, "היריב המקצועי הגדול ביותר של אדן לכנר", ועבד שם במשך שנתיים.
הוא לקח חלק בתכנון כמה עבודות מרכזיות של המשרד, כמו ארמון הבורסה בכיכר סבדשאג (Szabadság) או מטה הבנק האוסטרו-הונגרי (כיום הבנק הלאומי ההונגרי) ושיקום טירת ויידאהונאדי (Vajdahunyad vára) לצורתה הנוכחית.
בינתיים הצליח גם בכוחות עצמו: בשנת 1901 זכתה עבודתו המשותפת עם ארנה גיראי, עיצוב תיאטרון, במדליית כסף בתחרות השנתית של התאחדות המהנדסים והאדריכלים ההונגרית, ובשנה שלאחר מכן זכה במדליית זהב על עבודתו העצמאית בעלת ההשפעה הצרפתית של תחנת רכבת.
בשנת 1898 השתתף במכרז תכנון של בית הכנסת בליפוטווארוש עם איזידור שר (צפון רובע 5 מרכז העיר)
המשרד המשותף של האחים ואגו
בשנת 1902, לאחר שהבוס שלו נקלע לסכסוך מקצועי סוער עם אדן לכנר שהיה מכובד במיוחד על ידי ואגו, הוא עזב את אלפאר ופתח משרד משותף עם אחיו לאסלו.
זה נמשך עד 1911, ומכיוון שכל התוכניות שנולדו באותה תקופה נחתמו יחד, לא ידוע מי מהם מילא איזה תפקיד.
בית גוטנברג הוא העבודה המשותפת הראשונה של שני ה"ואגו", עליה החלו לעבוד בשנת 1905 וזכתה בפרס תחרות עליה הכריזה "האגודה ההונגרית של מדפסי הספרים ויוצקי האותיות".
הבניין המרשים, המרווח והמעוצב, שהושלם בשנת 1907, כלל 38 דירות להשכרה, כמו גם את חדרי אגודות הקבלנים, בית קפה ואולם תיאטרון.
ואגו עצמו עבר לשם עם אשתו, הזמרת גיטה לנארט, איתה התחתן ב-5 במאי 1909. הם גרו בבית עד הגירתם בשנת 1919, ובנם פטר (פייר), נולד שם.
מהדירה בקומה החמישית, היה גרם מדרגות לולייני שהוביל לקומה העליונה, אל הסטודיו של משרד האדריכל ואגו.
שלושה נוספים מהאחים ואגו בחרו גם הם בבית כמקום מגוריהם, כולל לאסלו.
במהלך תכנון בית גוטנברג עבד יוז'ף גם בעבודה רחבת היקף אחרת.
בשנת 1904, הקימו האחים חברה ונכנסו כשותפים למשרדו של ז'יגמונד קוויטנר.
אף על פי שהתוכניות נחתמו תמיד על ידי בעל המשרד, תולדות האמנות לא הצליחה להפריך כי ואגו הוא שלקח תפקיד מוביל בתכנון ארמון גרשם בבודפשט, שנבנה בשנת 1907. חיזוק הטענה הזו על אחת כמה וכמה שרבים מפרטי הארמון מופיעים ביצירותיו האחרות של ואגו.
הבניין הציבורי הראשון של האחים ואגו הושלם בשנת 1906, הסלון הלאומי בכיכר ארז'בט.
הדבר עורר המהומה מתוקשרת מכיוון שזה היה קודם "בניין הקיוסק" ההיסטורי של האדריכל אלאיוש האוזמן באמצעות האחים ואגו הפך לבניין תערוכות מודרני ביותר.
יוז'ף ולאסלו המשיכו לעבוד באופן עצמאי משנת 1911, אך נותרו ביחסים אישיים טובים (ולעיתים גם מקצועיים) ביניהם.
ההצלחה הגדולה והמשותפת האחרונה שלהם הייתה מדליית הזהב בה זכו במשותף בתערוכת האדריכלות הבינלאומית ברומא בשנת 1911.
העשור השני של המאה ה-19
בשנת 1918, לאחר מהפכת החרציות, התמנה ואגו לראש משרד השיכון הלאומי, ולאחר הקמת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בשנת 1919, הפך לראש מנהל (דירקטוריום) האדריכלות.
בתפקיד זה הוא ראה את משימתו החשובה ביותר בפתרון המחסור בדיור.
הוא התפטר מתפקידו לפני נפילת הרפובליקה, עם זאת תפקידו אחרון זה לא איפשר לו לעבוד יותר בהונגריה.
הוא מעולם לא התקבל שוב לתא כלשהו של לשכת האדריכלים ההונגרי.
בשנת 1919 היגר עם משפחתו לאיטליה.
משנות העשרים: רומא, בודפשט, צרפת
הם מתיישבים ברומא, שם ניסה ואגו לפעול כאדריכל בשם ג'וזפה ואגו ולפתוח בחיים חדשים.
בתחילה עבד במשרדים אחרים כעוזר אנונימי; המשפחה נתמכה באמצעות הכנסות אשתו כזמרת.
בנוסף, ואגו תכנן תוכניות רחבות היקף כעבודה עצמית (כמו עיר גנים ברומא) והשתתף בכמה מכרזים בינלאומיים – לרוב ללא הצלחה.
העבודה היחידה שלו שהושלמה בתקופת זו היא המלון Hôtel de la ville, שנוצר על ידי בנייה מחדש והרחבת ארמון ישן.
בשנת 1926, ואגו המרושש כמעט לחלוטין חזר לבודפשט כדי להשתתף במכרז מרכז חבר הלאומים, ארמון האומות בז'נבה בעזרת משרד אחיו.
זה הוביל לפירוק המשפחה: אשתו נשארה ברומא ובנו המשיך ללמוד בפריז.
(הזוג מאוחר יותר התגרש, ואגו התחתן בשנית בהונגריה) ואגו השקיע ארבעה חודשים בהכנת התוכניות ועבודתו הייתה סוף סוף פורייה: יחד עם שמונה אדריכלים אחרים, תוכניתו זכתה בפרס הראשון.
עם זאת, עם הצלחתו בתחרות לא הגיעה התוצאה האמיתית: ניתן לחבר לשמו את עיצוב האולם הגדול והספרייה על הבניין המושלם, אך החזית הסופית הנאו-קלאסית מנוגדת לחלוטין לטעמו: הוא היה תומך בקו מודרני.
לאחר שחזר מז'נבה, למרות בקשותיו החוזרות והנשנות והצלחה בינלאומית הלשכה סירבה לצרפו לשורותיו.
בייאושו האחרון החליט להגר שוב.
כשהוא סובל ממחלה קשה בילה את שנותיו האחרונות בעיירה הקטנה סאליס-דה-ברן, בצרפת, שם עבד על תפיסת תכנון עירוני אדריכלי מקיף בשם "עיר העתיד".
1934 טבאן שנבנית מחדש (בודפשט)
1936 שחזור אמנותי של בודפשט (בודפשט)
יוז'ף טאקאץ' (בהונגרית: Takács József; 30 ביוני 1904 – 3 בספטמבר 1983) היה כדורגלן הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ.
הוא ערך במדי נבחרת הונגריה 32 הופעות בהן כבש 26 שערים, והשתתף במשחקי אולימפיאדת 1924.
טאקאץ' נולד בבודפשט שבאימפריה האוסטרו-הונגרית בשנת 1904 והחל את הקריירה בואשאש מ-1917, אותה ייצג בליגה ההונגרית.
בעונת 1925/26 משך תשומת לב כשסיים כמלך שערי הליגה עם 29 שערים, דבר שגרם להחתמתו בפרנצווארוש הגדולה בעונה שלאחר מכן.
באותה העת המועדון היה לאחד מהטובים באירופה ובעונתו הראשונה בה טאקאץ' זכה באליפות ובתואר מלך השערים.
הוא היה ידוע בעיקר בשל הופעותיו הנהדרות בגביע מיטרופה ב-1928 בו הוביל את פרנצווארוש לזכייה וסיים ככובש המצטיין בטורניר עם 10 שערים ב-5 הופעות בלבד.
בצמד משחקי הגמר נגד ראפיד וינה כבש שלושער בניצחון 1–7 במשחק הראשון, ובמשחק השני הם הפסידו להם 5–3 אך הדבר לו מנע את הזכייה.
טאקאץ' פרש מכדורגל במדיה ב-1934 כשהוא מספיק לזכות עוד פעמיים נוספות באליפות ושלוש פעמים בתואר מלך השערים.
בעונת 1931/32 כבש 42 שערים בכל המסגרות ופרנצווארוש ניצחה בכל 22 משחקי האליפות.
במדי נבחרת הונגריה ערך 32 הופעות בהן כבש 26 שערים.
משחק בולט של טאקאץ' היה הניצחון 1–13 על צרפת ב-1927, בו כבש שישייה והיה אחד הגורמים לפרישתו של שוער היריבה, מוריס קוטנט.
מלך השערים בגביע מיטרופה: 1928 (10 שערים)
טאהיטוטפלושי (קידומת אצולה) יוז'ף ארקבי (במקור אַרנשטיין, בהונגרית: Árkövy József; פשט, 8 בפברואר 1851 – בודפשט, 19 במאי 1922) היה רופא שיניים, פרופסור באוניברסיטה יהודי-הונגרי.
יוז'ף ארנשטיין נולד במשפחה יהודית.
הוא סיים את לימודיו בגימנסיה בטרנבה ואת שתי הכיתות האחרונות באסטרגום.
בשנת 1871 הגיע לאוניברסיטת בודפשט כדי ללמוד רפואה.
הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה ב-27 במאי 1876, ב-9 ביוני התחיל להתמחות כמנתח וב-9 באוקטובר קיבל התמחות ברפואת שיניים.
בתחילת נובמבר 1876 נסע ללונדון ללמוד בבית הספר לכירורגיית שיניים (London-School of Dental Surgery), שם הוכשר כרופא שיניים.
לאחר סיום לימודיו נסע לפריז וחזר למולדתו בתחילת מאי 1877, שם החל לעסוק ברפואת שיניים בבודפשט והקים מרפאת שיניים בפשט ב-1 במרץ 1881 והמשיך את דרכו כרופא רגיל גם בבית חולים סנט רוקוש (Szent Rókus) במשך שנתיים.
ב-26 בנובמבר 1881 הוסמך כמרצה בכיר לרפואת שיניים באוניברסיטת בודפשט.
בשנת 1890 נפתחה גם מרפאת שיניים בפיקוחו.
ארקבי היה המנהל הראשון של המכון, תחילה היה כאמור מרצה בכיר ולאחר מכן פרופסור עד מותו.
הוא היה רופא השיניים הראשון שהוכשר באוניברסיטה בהונגריה והוא הוכיח זאת לא רק בפועל, אלא גם בעבודה תאורטית.
משנת 1876 ואילך התפרסמו מאמרים ומחקרי עבודות שלו, בעיקר על רפואת שיניים בכתבי עת מדעיים הונגרית בגרמנית ובאנגלית:
מחלות במעיים ובתעלת השורש (1884)
יוז'ף דינר-דנש (במקור עד 1917 דינר-Diner, בהונגרית: Diner-Dénes József; ליפטובסקי מיקולש, 27 ביוני 1857 – פריז, 5 באוגוסט 1937) היה פוליטיקאי סוציאל- דמוקרטי יהודי-הונגרי, היסטוריון אמנות, סופר, עיתונאי, עורך עיתון.
יוז'ף דינר-דנש נולד במשפחה יהודית כבנם של מוריץ דינר, עצמאי, ושל נטי דינר.
הוא למד באוניברסיטאות בווינה, דרזדן, פריז ובריסל; הוא למד הנדסה, ולאחר מכן גם פיזיקה, כימיה, ארכאולוגיה, פילוסופיה ותולדות האמנות.
בשנת 1881 החל לעבוד במוזיאון הלאומי של הונגריה ומחקריו פורסמו בהונגריה ומחוצה לה.
בברלין הוא עבד במגזין Freie Bühne, ואחר כך בבודפשט הקים את כתב העת Élet (חיים) עם לאיוש קטונה.
בשנת 1906 התקבל לתא הבונים החופשיים "דמוקרטיה", ממנו עבר לתא "מרטינוביץ'" בשנת 1908. בשנים 1906 עד 1910 היה העורך של המגזין "סקירת העבודה" (Munka Szemléje), ואחר כך ניהל את ספרייה בשם "הסלון הספרותי" (Irodalmi Szalon).
הוא היה גם עמית במגזין "סוציאליזם" ובכתב העת Neues Pester.
הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית ובשנת 1918 הפך למזכיר מדיני (סגן שר) לענייני חוץ של הממשלה בראשותו של מיהאי קארואי.
במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית שירת בפריז.
מאוחר יותר - בגלל הדיקטטורה בהונגריה היגר תחילה לארצות הברית ואחר כך שב לפריז, שם הועסק בעיתון "פופולייר" (Populaire).
דינר-דנש השתייך למעגל החברים של ליאון בלום.
בשנת 1927 כתב את עבודת הדוקטורט שלו בשם "Le Hongrie" על רקע שערוריית הזיוף ההונגרי של הפרנק הצרפתי, עליה כתב בלום הקדמה.
הביוגרפיה שלו על קארל מרקס פורסמה בשנת 1933 בצרפתית.