tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצבא הסרבי שלושה שלבים מאורגנים: אסטרטגי, מבצעי וטקטי.
פיקוד האימונים של הצבא הסרבי
יחידות תחת פיקוד ישיר של המטה הכללי:
כוחות היבשה הסרביים הוא החיל הגדול ביותר בצבא הסרבי והראשון שהוקם בו.
הוא מכיל את חיל הרגלים הסרבי, חיל השריון ומספר בסיסי אימונים.
חיל האוויר הסרבי הוא החיל אחרון שהוקם בצבא הסרבי.
תפקידו של החיל הוא להגן על השטח הטריטוריאלי האווירי של סרביה ולספק כוח הרתעה נגד איומים חיצוניים.
חיל האוויר הסרבי מונה כ-3,000 אנשי צוות, כ-170 מטוסים בשבע טייסות ובשני בסיסים.
הטייסות של החייל משתמשות בכלי הטיס הבאים:
טייסת אחת של מטוסי קרב מסוג מיג-21 ומיג 29 מתוצרת סובייטית.
טייסת אחת של מטוסי קרב מסוג J-22 אוראו מתוצרת סרביה.
טייסת אחת של מטוסים מסוג Utva 75 ו-סופר גאלב.
טייסת אחת של מסוקים מסוג Gazelle Gama נגד טנקים.
טייסת אחת של מסוקים מסוג מי-8 וגאזל.
טייסת אחת של מטוסי תובלה מסוג אנטונוב An-26 ומסוקי תובלה מסוג מי-8.
הפיקוד הוקם ב-23 באפריל 2007 ותפקידו לאמן את הטירונים המגיעים לצבא הסרבי וכן לבצע אימונים ביחידות בעלות ניסיון.
בסוף שנת 2003 החל הצבא הסרבי מתהליך מודרניזציה לכל חיילות הצבא.
טנקים ישנים מסוג T-55 יוצאו משירות וימכרו.
חלק מהטנקים מסוג T-72 ימכרו וחלק ישמשו לאימונים.
טנקים מסוג M-84 יוחלפו בטנקים מסוג M-2001.
חיל האוויר הסרבי יחליף את המטוסים הישנים מסוג MiG-21 ו- J-22 במטוסים חדישים יותר עד שנת 2010.
שר הביטחון הסרבי מתכנן להגדיל את תקציב הצבא בשנים הבאות כדי לספק עזרה ומודרניזציה לחיל האוויר הסרבי.
חיל האוויר יקבל 30 מטוסים חדשים שיחליפו חלק ממטוסיו הישנים, 20 מסוקים חדשים יחליפו את מסוקי ה-Mi-8 וכ-4 מטוסי תובלה שיחליפו את מטוסי התובלה הישנים AN-26 ו-AN-2.
מבצעי שמירה על שלום עולמי
כיום סרביה מבצעת מבצעים של שמירת שלום עולמי כחלק מכוחות הפועלים באפריקה.
משימות לשמירה על שלום עולמי:
בליבריה – 6 קצינים כמשקיפים צבאיים.
בחוף השנהב – 3 קצינים כמשקיפים צבאיים.
ב – 2 קציני רפואה וארבעה טכנאים רפואיים.
צבא לבנון החופשית היה מיליציה נוצרית, מרונית ברובה, שפעלה בדרום לבנון במלחמת האזרחים הלבנונית ונלחמה במיליציות אסלאמיות.
המיליציה נודעה בשיתוף הפעולה שלה עם ישראל, ממנה זכתה לסיוע צבאי ואזרחי.
לאחר כניסת ישראל ללבנון התרחבה המיליציה לכדי שישה גדודים והפכה לצבא קטן, ובאותה העת החל גיוס לוחמים דרוזים ומוסלמים (שיעים וסונים) למיליציה.
לאחר מותו של מפקדה, רב-סרן סעד חדאד, שונה שמה של המיליציה לצבא דרום לבנון ובשם זה היא פעלה עד לנסיגת ישראל מרצועת הביטחון בשנת 2000, כאשר חלק מלוחמיה הסגירו עצמם לשלטונות בביירות וחלק עזב את גבולות לבנון.
צבא לבנון החופשית היה מיליציה צבאית בלבד ולא מפלגה או גוף פוליטי, להבדיל מרובן המוחלט של המיליציות שנלחמו במלחמת האזרחים בלבנון.
עם זאת, המיליציה אימצה קו אידאולוגי דומה למפלגות הנוצריות הימניות הלאומיות, איתן שמרה על ברית לאורך מלחמת האזרחים.
המיליציה התנגדה לפלסטינים ולמיליציות האסלאמיות בלבנון, ויחסה אליהם היה תקיף מאוד.
בשני גורמים אלו ראתה המיליציה טרוריסטים, ובפלסטינים בפרט פולשים.
תומכי המיליציה נמנו מאז ומתמיד עם תומכי הקואליציה הנוצרית הכוחות הלבנוניים, והתמיכה התחלקה בעיקר בין הפלנגות הנוצריות לשומרי הארזים.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הלבנונית השנייה התחלקה השליטה על אזורים בלבנון בין מיליציות עדתיות.
להבדיל מאזורים נרחבים בצפון לבנון, שנשלטו על ידי מיליציות נוצריות, בדרום לבנון כותרו עיירות וכפרים נוצריים, שהיוו מיעוט, על ידי כוחות עוינים מוסלמיים, ויחידות נוצריות מצבא לבנון הוצבו לשמירה בבסיסים בכפרים נוצריים.
הצבת הכוחות לא עזרה, וב-10 במרץ 1976 נכבשה העיר המעורבת מרג' עיון על ידי לוחמי צבא לבנון הערבי - מיליציה אסלאמית אשר הורכבה מעורקי צבא לבנון ונודעה בשיתוף הפעולה עם אש"ף וארגונים בעלי אופי טרוריסטי נוספים.
העיר נכבשה ללא התנגדות משום שחיילי צבא לבנון שהוצבו במקום היו מעטים מספרית מלוחמי המיליציה.
שארית לוחמי צבא לבנון, שהוצבו בבסיס הצבאי בעיר, רובם הגדול נוצרים ומיעוטם מוסלמים, נמלטו מהעיר.
כעבור מספר חודשים שבמהלכם הייתה העיר במצור, ב-17 באוקטובר שחררו אנשי הכפר קליעה את העיר לאחר קרב בין שני הכוחות, שבו נהרגו כ-30 לוחמי צבא לבנון הערבי.
בעקבות השחרור החליטה ממשלת לבנון, בשיתוף עם הצבא והנשיא סלימאן פרנג'ייה, להקים גוף צבאי שיהיה כפוף לצבא לבנון ויוצב בדרום, במובלעת מרג' עיון, וישמש ככוח נגדי לארגוני הטרור והמיליציות האסלאמיות והפלסטיניות שהשתקעו בדרום לבנון והפרו את הסדר.
ב-22 במרץ 1977 הוקם גוף שכזה והוא הורכב מכ-400 לוחמים נוצריים מהאזור הכפר קליעה, בפיקודו של הקצין הלבנוני ע'סאן אל-חומסי.
לוחמי היחידה התפרסו באזור המובלעת הנוצרית שסביב העיר מרג' עיון ותפקידם היה לספק לתושבים הנוצרים הגנה פני התקפות טרור ומניעת מצבי טבח (לדוגמה, טבח עישייה שבוצע בתושבי הכפר עישייה שבדרום הצפוני).
שם היחידה נבחר להיות "יחידת אל-קליעה", על שם כפרם של הלוחמים הנוצרים ששחררו את מרג' עיון.
במקביל, התפרסה יחידה נוספת של צבא לבנון במובלעת בינת ג'ביל.
בתחילה פיקד על היחידה סמיר אל-חאג', ומאוחר יותר הוחלף אל-חאג' ברס"ן סמי שידיאק (לעתיד אחד ממפקדי צד"ל).
מובלעת נוספת, מובלעת ג'זין, שהייתה למובלעת נוצרית בין השטח שנשלט על ידי אש"ף לשטח בשליטת סוריה, נשלטה על ידי המיליציה הימנית הנוצרית "שומרי הארזים" של אטיין סאקר, והייתה גם היא לבעלת ברית של ישראל.
על אף שהאוכלוסייה הנוצרית מפוזרת בכל דרום לבנון, שלוש מובלעות אלו היו למובלעות הנוצריות הבולטות בשטח שנשלט על ידי מיליציות אסלאמיות ופלסטיניות, ואזרחים נוצרים רבים ברחו אליהן מחשש להתנכלויות מצד החמושים הפלסטינים והמוסלמים.
תחת פיקודו של סעד חדאד
בשנת 1977, הוחלף אל-חומסי ברס"ן סעד חדאד.
חדאד, איש צבא לבנון, היה מפקד הבסיס הצבאי במרג' עיון בטרם השתלטו עליו לוחמי צבא לבנון הערבי.
בעקבות מינויו הגיע חדאד למובלעת מרג' עיון דרך ישראל, היות שהכבישים המובילים אל מרג' עיון נשלטו על ידי צבא לבנון הערבי ויחידות שונות של לוחמים פלסטינים, ואלו מנעו מעבר של נוצרים.
מאז כניסתו לתפקיד, פעל חדאד רבות לחיזוק "יחידת אל-קליעה" וזו הפכה מיחידה צבאית זוטרה למיליציה חזקה בשטח והיוותה כוח נגדי לצבא לבנון הערבי אשר החל להתפורר ולוחמים רבים ערקו ממנו ולאש"ף, וביצעה את תפקידה - הגנה על נוצריי דרום לבנון.
חדאד, נהנה מתמיכה עצומה הן בקרב האוכלוסייה הנוצרית האזרחית בדרום לבנון והן בקרב לוחמי המיליציה.
חדאד החל לנתק בהדרגה את מגעיו עם ממשלת וצבא לבנון ובמקביל שינה את שמה של "יחידת אל-קליעה" ל"צבא לבנון החופשית".
לאחר שצבא לבנון הערבי ניתק את זרם החשמל והמים לכפרים הנוצריים במובלעת מרג' עיון, החליטו נציגי "צבא לבנון החופשית" לפנות לישראל ולבקש סיוע.
בגבול הצפון, נפגשו נציגי המיליציה עם רפאל איתן ובפגישה והוחלט על שיתוף פעולה בין המיליציה וישראל.
לוחמי המיליציה ובני משפחותיהם זכו לסיוע אזרחי ממדינת ישראל שכלל, בין השאר, את פתיחתה של הגדר הטובה לתנועת הנוצרים בין הגבולות.
בנוסף לכך, סייעה ישראל רבות מבחינה צבאית למיליציה, העבירה אמצעי לחימה ואף אימנה את הלוחמים בישראל.
חלק רב מהצלחת המיליציה בשטח טמון בשיתוף הפעולה שלה עם ישראל.
"צבא לבנון החופשית" אמנם לא הייתה חברה בכוחות הלבוניים - קואליציית מיליציות נוצריות בתקופת מלחמת האזרחים בלבנון, אך שמרה על קשר עם המיליציות הנוצריות, ובעיקר עם שומרי הארזים, שיישבו במובלעת הנוצרית של ג'זין, והיו לבני בריתה העיקריים של צבא לבנון החופשית ומאוחר יותר גם של ישראל.
רס"ן סמי שידיאק, שפיקד על היחידה הנוצרית של צבא לבנון שהתפרסה במובלעת בינת ג'בייל היה חבר בכוחות הלבנוניים מטעם הפלנגות הנוצריות והתפטר מצבא לבנון לאחר הירצחו של הנשיא בשיר ג'ומאייל.
לאנשי ה-SKS הייתה תדמית בריונית וחלקם אף עסקו במעשי פשע.
על אף שהמיליציה פעלה באופן רשמי בדרום לבנון בלבד, נטען כי לוחמי המיליציה השתתפו בטבח סברה ושתילה במחנות פליטים פלסטיניים בביירות.
במאמר שהתפרסם ב-21 בספטמבר 1982 בעיתון "א-ספיר" נטען שסעד חדאד, מפקד צבא לבנון החופשית נמנה עם הנאשמים בטבח בנוסף ל"נאשמים" העיקריים - הפלנגות הנוצריות וצה"ל.
סוכנות הידיעות הצרפתית מסרה כי תושבי האזור דיווחו כי "בערב יום חמישי ולאחר הצהריים ביום שישי נראו כוחותיו של סעד חדאד עוברים בפרברים לכיוון ביירות".
עדויות אלה הוכחשו על ידי רוברט חתאם, שומר ראשו לשעבר של אלי חבייקה, מפקד הפלנגות לשעבר שחוסל, ואימת את הדעה הרווחת כי הטבח בוצע על ידי כוחות הפלנגות בלבד.
כמו כן, ועדת כהן קבעה כי לצבא לבנון החופשית לא היה קשר לטבח ואין להזהיר את סעד חדאד, מפקדה.
לאחר מבצע ליטני קיבלה המיליציה שליטה על השטח מדרום לנהר הליטני אשר זה עתה "נוקה" מטרוריסטים, אויבי המיליציה.
המיליציה התפרסה בשטח וב-18 באפריל 1979, הכריז חדאד על השטח שבשליטתו כ"מדינת לבנון החופשית", להבדיל משאר לבנון, שלדבריו "אינה חופשית כל עוד לוחמי אש"ף פועלים בה".
הצהרה זו לא זכתה להכרה בינלאומית והכעיסה רבות את הממשלה הלבנונית, שיחסיה עם חדאד היו מעורערים במילא והביאו לניתוק כמעט מוחלט בין הממשל לצבא לבנון החופשית; בעקבות ההכרזה, סלים אל-חוס הסוני, ראש ממשלת לבנון, פיטר את חדאד מהצבא, הפסיק את תשלום משכורתיהם של כל לוחמיו והרשיעו בבגידה שלא בפניו.
חדאד ערער על ההחלטה במועצה המייעצת של הממשלה וזו ביטלה את החלטת הנשיא וקבעה כי יש להשיב את חדאד לתפקידו.
עם זאת, ממשלת לבנון מעולם לא ביצעה את ההחלטה וחדאד מעולם לא הושב לתפקידו בצבא לבנון, אך המשיך ליהנות מתמיכה גורפת בקרב לוחמיו והאוכלוסייה המקומית, ובשלב זה ישראל הפכה לתומך העיקרי של המיליציה.
לאחר נסיגת ישראל מרוב השטח אותו כבשה במבצע שלום הגליל, הוקמה רצועת הביטחון.
מטרת רצועת הביטחון הייתה ליצור הפרדה בין יישובי גבול הצפון ובסיסי המחבלים של אש"ף בדרום לבנון, ובכך להרחיקם מגבול ישראל.
לאחר הקמת רצועת הביטחון, החל ללחום צבא לבנון החופשית לצד צה"ל והתפרס במוצבים שהוקמו בדרום לבנון.
במקביל, החל גיוס לוחמים מוסלמים (שיעים וסונים) ודרוזים לצבא לבנון החופשית, שעד כה הייתה מיליציה נוצרית, על-מנת להביא לייצוג כל עדות דרום לבנון במיליציה.
מהלך זה הגדיל משמעותית את המיליציה וזו הפכה לצבא קטן המורכב מלוחמים מכל עדות לבנון, כאשר הנוצרים, עדיין, מהווים רוב.
לאחר הקמת רצועת הביטחון המיליציה הפסיקה ללחום באויביה ה"מקוריים" - צבא לבנון הערבי ויחידות של אש"ף.
צבא לבנון הערבי התפורר וחדל מלהתקיים ואילו אש"ף הורחק מהשטח ומאוחר יותר גורש לתוניסיה.
במקום מיליציות אלו, החלה להתבסס בדרום מיליציה שיעית פונדמנטליסטית חדשה - חזבאללה, בה נלחם הצבא עד לנסיגה המלאה של ישראל משטח לבנון, בשנת 2000. הלחימה בחזבאללה הסבה לצבא אבדות קשות ובהן אחד ממפקדיה הבכירים, עקל האשם.
במשך הזמן, התפתחו מחלוקות פנימיות בהנהגה המיליציה.
חדאד, יליד מרג' עיון, הסתכסך עם אנשי כפר קליעה, שראו עצמם כמייסדי המיליציה ואת חדאד כמנסה להשתלט עליה.
כמו כן, חילוקי דעות בין קצינים בכירים, בהם סגנו של חדאד, רס"ן סמי שידיאק הביאו, בעידוד ישראל, לעזיבתו של שידיאק את המיליציה.
שידיאק עזב את לבנון, עבר להתגורר בנהריה ונישא ליהודייה תושבת המקום.
מאוחר יותר היגר לצרפת והתגורר שם עד מותו.
בנוסף לכך, עליית מספר המתגייסים הלא-נוצרים למיליציה הביאה לערעור במאזן הכוחות והחלו מאבקים עדתיים.
הנוצרים, מייסדי המיליציה, חששו מאיבוד שליטה בה, היות שמספר השיעים במיליציה הלך וגדל, ובשלב מסוים הם אף הפכו לרוב זעום בה.
אם כי הפיקוד הבכיר תמיד היה בידי הנוצרים.
תחת פיקודו של אנטואן לאחד
ב-14 בינואר 1984, נפטר חדאד ממחלת הסרטן.
במקומו התמנה לפקד על הצבא הגנרל אנטואן לאחד, ששינה את שמו של צבא לבנון החופשית לצבא דרום לבנון - צד"ל.
תום מלחמת האזרחים בלבנון, בשנת 1990, ופירוקן של המיליציות החמושות בלבנון (למעט חזבאללה) מנשק בעקבות הסכם טאיף הביא לגל נוסף של גיוס לוחמי מיליציות נוצריות, שהבולטים שבהם היו לוחמי שומרי הארזים של אטיין סאקר.
לוחמים אלה, אשר בעבר שיתפו פעולה עם צבא לבנון החופשית, התגייסו לצבא דרום לבנון והמשיכו ללחום במסגרת המיליציה.
הלוחמים, אשר באידאולוגיה שלהם ראו לבנון נקייה מארגוני טרור, השתלבו במיליציה, היות שגם זו נוסדה על אותו העיקרון.
בשלב מאוחר יותר, בעקבות חילוקי דעות בין אטיין סאקר, מנהיג מפלגת שומרי הארזים, לאנטואן לאחד, מפקד צד"ל, עזבו את המיליציה חלק מלוחמי צד"ל ששמרו על נאמנותם למפקד "שומרי הארזים".
צבא דרום לבנון פעל בשם זה במשך כל שהותו של צה"ל על אדמת דרום לבנון, עד לנסיגה הסופית בשנת 2000. במאי 2000, החלו מוצבי צד"ל ליפול.
חזבאללה הגביר את פעולותיו נגד צבא דרום לבנון.
חזבאללה פעל הן באמצעות תקיפת המוצבים והן באמצעות צעדות (בעיקר צעדות נשים) שארגנו תומכיו ועלו אל מוצבי צד"ל, וגרמו לרבים מהמוצבים ליפול וללוחמים להימלט.
ב-23 במאי 2000 קרסו מרבית מוצבי צד"ל ולוחמיהם החלו להימלט אל כפריהם ואף אל מוצבי צה"ל בסביבה.
ממשלת ישראל החליטה להקדים את הנסיגה מרצועת הביטחון, שתוכננה לחודשי הקיץ באותה השנה, ל-23 במאי.
הידיעה על הנסיגה הגיעה לקצינים הבכירים, אך מרבית הלוחמים לא ידעו זאת, וחלקם אף לא הספיקו לארוז את חפציהם בעודם נמלטים אל שער פאטמה בתקווה להיקלט כפליטים בישראל.
חלק נוסף, בעיקר החיילים ה"פשוטים", הסגירו עצמם לשלטונות בביירות, נשפטו ורובם הגדול נאסרו לתקופה קצרה, מה שנחשב לעונש קל יחסית.
כעבור שנה, בשנת 2001 החל גל חזרה של משפחות לבנוניות ללבנון (בעיקר של הנשים והילדים) בעידוד מדינת ישראל, כמו כן מספר משפחות היגרו לחו"ל, בשנותיהם הראשונות בארץ טענו יוצאי צד"ל לאפליה מצד הרשויות בישראל.
רובם המוחלט של יוצאי צבא דרום לבנון מרוכז בערי הצפון הגדולות, כאשר הקהילה הגדולה ביותר מתגוררת בנהריה.
ביישובים נוצריים בדרום לבנון הוקמה לאחר פירוק צד"ל "החזית למען לבנון החופשית", ארגון המזדהה כממשיך דרכו של צבא לבנון החופשית ולו תנועת נוער.
צבא לבנון הערבי , היה מיליציה מוסלמית חילונית שהוקמה ופעלה בעת מלחמת האזרחים השנייה בלבנון.
על רקע דפוסי פעילותה בקרב האוכלוסייה האזרחית רבים רואים במיליציה זו ארגון טרור.
במלחמת האזרחים השנייה בלבנון, התחלקה השליטה באזורי המדינה בין מיליציות חמושות על רקע עדתי.
במקביל, החל להתפורר צבא לבנון ורבים מלוחמיו, אשר דאז מנו כ-19,000 לוחמים, ערקו, וחלקם הצטרפו כלוחמים לאחת המיליציות הלוחמות.
סגן אחמד אל-חט'יב הסוני היה מפקד פלוגת הטנקים במפקדת הבקאע, אך עם פרוץ מלחמת האזרחים סופחה יחידתו לאזור הגבול המזרחי להגנה על הגבול עם ישראל, והיחידה התמקמה בבסיס צבאי בעיירה קולבא.
אל-ח'טיב, אשר היה לאומן ערבי ותומך ברעיון הפאן ערביסטי, החליט לנצל את מצבו הרעוע של צבא לבנון ולהקים מיליציה הדוגלת בפאן ערביזם ומבוססת על רעיונות הלאומנות הערבית.
בדצמבר 1975, בלילה שבין ה-30 בדצמבר ל-31 בדצמבר, ערקו אל-ח'טיב ותומכיו המוסלמים מצבא לבנון.
הם כבלו את חבריהם לפלוגה הנוצרים, פרקו אותם מנשקם והמשיכו בדרכם אל הבקאע עד הכפר משכי ומשם פנה מערבה כדי להצטרף לריכוז גדול של לוחמים פלסטינים.
בעת שאל-ח'טיב ותומכיו עושים את דרכם אל הבקאע, פגשה בהם פלוגה של צבא לבנון ובין שתי קבוצות הלוחמים התפתח עימות, שני חיילי צבא לבנון נהרגו ומספר נפצעו, כאשר הכוח של אל-ח'טיב יצא ללא פגע מהעימות.
את הפעולה תיאם עם מפקדי אש"ף.
לאחר עריקת אל-ח'טיב ולוחמיו מהצבא, הקים אל-ח'טיב מיליציה חמושה המבוססת על רעיונות הלאומנות הערבית והפאן ערביות.
למיליציה שהקים קרא אל-ח'טיב "צבא לבנון הערבי", על מנת להבדילה מצבא לבנון, אשר לפי דעת אל-ח'טיב הושתת על ערכים מערביים ולא היה לו כל קשר לערביות.
כל לוחמי המיליציה היו מוסלמים.
על אף שהגרעין המייסד היה חיילי צבא לבנון לשעבר אשר ערקו מהצבא יחד עם אל-ח'טיב, הצטרפו למיליציה גם לוחמים חדשים.
אל-ח'טיב נמנה עם תומכי הפלסטינים בלבנון ומרגע ייסודה חברה המיליציה לאש"ף ולחזיתות המסייעות לו (ארגונים פלסטיניים אשר הובאו בעיקר מסוריה וסייעו לאש"ף במלחמת האזרחים בלבנון).
כחלק ממבצע השתלטות אש"ף על המוצבים הצבאיים בלבנון, ב-8 במרץ 1976 השתלטו לוחמי צבא לבנון הערבי על בסיס צבא לבנון בעיירה השיעית אל-ח'יאם, ומספר לוחמים מהבסיס אף הצטרפו לשורות המיליציה.
יומיים מאוחר יותר, ב-10 במרץ 1976, נפל המחנה הצבאי בעיירה הנוצרית מרג' עיון, היות שהלוחמים הנוצרים, אשר היו מעטים מספרית מלוחמי המיליציה, עזבו את הבסיס על נשקם ונסו לבסיס בתל נאחס, סמוך לכפר קליעה.
צבא לבנון הערבי אמנם לא יזם עימותים מזוינים עם המחנה השמרני ("הימין הלבנוני", קואליציה של כוחות נוצריים אשר בשנת 1976 התאחדו ל"החזית הלבנונית") אך נלחם לצד אש"ף ככוח מסייע.
ידוע כי לוחמי המיליציה השתתפו במעשי טבח כנגד האוכלוסייה הנוצרית בלבנון.
על אף שאין נתונים אשר מצביעים לאילו מעשי טבח שביצע אש"ף אכן היה שותף צבא לבנון הערבי, אך ידוע בוודאות כי לוחמי המיליציה לקחו חלק בטבח עישייה בו נטבחו לפחות 70 אזרחים לא חמושים, רובם נשים וילדים, תושבי הכפר הנוצרי עישייה בדרום לבנון.
לוחמי המיליציה פעלו רבות כנגד האוכלוסייה הנוצרית האזרחית.
בדרום לבנון, הטילו לוחמי המיליציה עוצר על המובלעות הנוצריות והגבילו את חופש התנועה אף ביישובים עצמם.
כמו כן, ניתק צבא לבנון הערבי את זרם המים והחשמל לכפרים הנוצריים במובלעת מרג' עיון ובעקבות העוצר הופסקה אספקת מוצרי בסיס ליישובים הנצורים.
מצב זה ואוזלת ידה של ממשלת לבנון בטיפול בו, יצרו זעם רב בקרב האוכלוסייה, והביא להתארגנות מיליציה נוצרית חמושה בדרום לבנון, "צבא לבנון החופשית" ולכריתת ברית בין נוצריי דרום לבנון למדינת ישראל.
צבא לבנון החופשית החל להתחזק בהדרגה ולהוות כוח חזק נגד אש"ף וצבא לבנון הערבי.
צבא לבנון הערבי, אשר בעבר, בזכות בריתו עם אש"ף, נהנה משליטה כמעט מוחלטת בדרום לבנון ובצירים ובכבישים הראשיים, נחלש ככל שצבא לבנון החופשית התחזק.
כעבור שנים ספורות מרגע הקמתו, החל צבא לבנון הערבי להתפורר ורבים מלוחמיו ערקו, אמנם חלק מלוחמי המיליציה הצטרפו לאש"ף ואל-ח'טיב אף ניסה להקים גוף אוטונומי בתוך אש"ף, מאמציו כשלו וצבא לבנון הערבי חדל מלהתקיים.
צבא לוב או, באופן מדויק יותר הכוחות המזוינים של לוב הם צבאה של לוב.
שורשיו של הצבא הלובי המודרני בהתארגנות צבאית מימי מלחמת העולם השנייה, של כוחות סדירים-למחצה שנקראו "צבא סנוסי".
כוחות אלה התארגנו על בסיס גולים לובים במצרים כנגד כוחות הכיבוש של איטליה בלוב והציעו לבעלות הברית להילחם לצידם ולסייע להם במלחמה במדבר לוב.
הכוחות, שלא היו מיומנים, שימשו תחת פיקוד בריטי בתפקידים תומכי לחימה כשמירה על מתקנים, שמירה על שבויי מלחמה וכדומה.
עם זאת, גדוד אחד של "צבא סנוסי" נלחם בקרב על טוברוק ("מבצע מצפן").
עם הכיבוש הבריטי של לוב לאחר המלחמה פוזרו לוחמי הסנוסי, חלק מוותיקי הלוחמים השתתפו ב-1948 כמתנדבים במסגרת חיל המשלוח המצרי שנלחם במדינת ישראל הצעירה במלחמת העצמאות.
עם הקמת הממלכה של לוב ב-1952, היוו ותיקי הלוחמים את הגרעין לצבא המלכותי של לוב, שפעל תחת הדרכה וסיוע בריטי.
הבריטים אף פתחו אקדמיה מתקדמת לקצינים בבנגזי, בה אומן בין היתר קדאפי עצמו.
מבנה כוחות הביטחון בתקופת המלוכה
צבא פדרלי וכוחות משטרה פרובינציאליים מקומיים.
מחלקת המדינה האמריקנית דיווחה ב-1957 כי הצבא מנה 1,835 איש, בעוד שלכוחות המשטרה היו כ-5,000–6,000. מלך לוב אידריס וממשלתו הסתמכו על המשטרה לביטחון הפנים והיו להוטים להגדיל את גודל הצבא הלאומי ל-5,000 חיילים.
לבריטניה היה התפקיד העיקרי של אימון צבא לוב, בעוד ארצות הברית גם דאגה להכשרת 1,035 חיילים ושקלה לקחת אחריות על אימון הצבא כולו.
ארצות הברית סיעה גם בבניית חיל האוויר המלכותי בכך שסיפקה הכשרות לטייסים ו–10 מטוסי קרב ראשונים מסוג F-5 נורת'רופ לחיל שעד אז היה לו רק מטוסי תובלה דקוטה ומטוסי אימון T-33 שוטינג סטאר.
וחיל הים שמנה בתחילה רק שני שולטת מוקשים בריטיות שהיה לעיקר הכוח הימי הלוחם.
מאז תפיסת השלטון על ידי קדאפי ב-1969 שונה ארגון הצבא מן הדוקטרינה הבריטית לדוקטרינה סובייטית-מצרית.
קדאפי סגר את האקדמיה בבנגזי ומאוחר יותר פתח מוסד דומה בטריפולי.
ב-1973 נשלחו כוחות צבא לוב למלחמה כנגד ישראל, במסגרת חילות המשלוח הערביים במלחמת יום הכיפורים.
עד שנת 2011 הצבא הורכב מצבא היבשה, חיל אוויר, חיל ים ומיליציה עממית (מילואים) שכללה את יחידת משמרות המהפכה.
בנוסף, הפעיל צבא לוב את "הלגיון האיסלמי הפאן-אפריקאי", יחידת עילית למטרות הגנה על השלטון שמורכב בעיקרו משכירי חרב ממדינות כצ'אד, ניז'ר ומאלי.
ללוב שתחת קדאפי, בניגוד לרוב המדינות האחרות, לא היה שר הגנה או שר ביטחון והרמטכ"ל היה כפוף ישירות למנהיג.
חיל האוויר הלובי היה הגדול בצפון אפריקה, אך יעילותו הוטלה בספק כיוון שלא נבחן בהתמודדות קרבית.
צבא היבשה היה הזרוע הגדולה והמפותחת ביותר של הכוחות המזוינים.
סד"כ הצבא הסדיר הורכב מכ-25,000 מגויסי חובה וכ-25,000 אנשי קבע.
הצבא פרוס באזורי הגבול עם מצרים, תוניסיה וצ'אד ובאזורי ביטחון בתוך המדינה (סביב הבירה טריפולי, בערי הנמל בנגאזי, א-זאווייה, מיסראתה, סירת, דרנה וטוברוק, בערים סבהא ואל-כופרה המהוות בסיס דרומי מול צ'אד וסביב אתרים אסטרטגיים כמתקני הפקת נפט) חלק מהכוננות בערים מבוצעת על סמך כוחות המיליציה.
אחת מנקודות המפנה בהתקוממות בלוב בפברואר 2011 הייתה סילוק כוחות הצבא מערי קירנאיקה (מזרח לוב) בנגאזי וטוברוק על ידי כוחות אזרחיים חמושים.
צבא היבשה הורכב מבריגדת (חטיבת) אבטחת השלטון ("בריגדה 32", ראו להלן), 10 גדודי שריון, 10 גדודי חי"ר ממוכן, 18 גדודי חי"ר, 6 גדודי קומנדו, 22 גדודי ארטילריה, 4 חטיבות טק"ק ו-7 גדודי נ"מ.
עד סוף שנות ה-80 היה מערך היבשה הלובי, בן כ-3,000 טנקים המצוידים באמצעי בקרת ירי, מערך חירמ"כ המצויד בטילי נ"ט מתקדמים ומערך הנדסה ותחזוקה תומך מתקדם ומצויד היטב, העשירי בגודלו בעולם.
אולם התפרקות ברית המועצות וברית ורשה הותירה את הצבא הלובי ללא תחזוקה לכלים וללא התקדמות טכנולוגית.
בשל העובדה שלוב נמצאה תחת אמברגו מצד מדינות המערב היא פנתה לרכוש נשק וטכנולוגיה ממדינות העולם השלישי, בעיקר ברזיל וכן כלים בריטיים, אמריקאים, צרפתים ואיטלקים מ"יד שנייה".
החל משנת 2004 לערך חל מפנה במדיניות קדאפי כלפי המערב וחלק מהמגבלות על לוב הוסרו.
עקב כך נפתחה הדרך למספר עסקאות נשק של לוב עם צרפת ובריטניה, שמטרתן החלפת הציוד הסובייטי המיושן בציוד מודרני.
בין היתר נחתמה ב-2007 עסקה עם חברת MBDA הצרפתית בסך 218.4 מיליון דולר לרכש טילי מילאן חדשניים נגד טנקים.
כמו כן ציידו את צבא לוב רוסיה וסין.
חימוש צבא היבשה התבסס ברובו על רכש סובייטי משנות ה-70 וה-80, רוב הציוד היה מיושן למדי, כאשר ציוד מיושן מאוד נמכר על ידי לוב למדינות אחרות באפריקה.
מערך השריון הורכב בעיקר מטנקי T-62, T-72 ו-55/T-54. החי"ר הממוכן נע בנגמ"שי BMP-1, BRDM-2, EE-11 Urutu ובנגמ"ש אמפיבי BTR-50, כולם תוצרת ברית המועצות.
מערך הארטילריה הסתמך על תותחים מתנייעים פולנים 122 מ"מ מסוג 2S1 "גבוזדיקה" ו-130 מ"מ מסוג SO-152 ומשגרי "קטיושה" ממספר סוגים כולל משגרי רקטות גראד.
מערך הרק"ק והטק"ק כולל רקטות פרוג-7 וטילי סקאד B.
כאשר הגיעה שעת מבחנו של מערך הנ"מ הלובי, בעת הפצצת מטרות בטריפולי ובבנגאזי מן האוויר על ידי ארצות הברית באפריל 1986, כשל המערך ולא היווה איום על מפציצי ארצות הברית.
הכוח המיוחד המיומן ביותר היה "בריגדה 32".
הכוח שימש כקומנדו ותפקידו היה להגן על המשטר, כולל פיזור הפגנות תוך הפעלת כוח רב.
הפעילות המלחמתית העיקרית של צבא לוב התקיימה מול שכנתה מדרום, צ'אד.
עוד לפני שתפס קדאפי את השלטון פלשה לוב ב-1968 לשטח צ'אד מתוך מגמה למנוע את התפשטות מלחמת האזרחים במדינה אל שטחי לוב ולהשיג שליטה על "הרצועה הכחולה", שטח עשיר במתכות ובראשן אורניום סמוך לגבול.
בשנת 1976 השתתפו חיילים מצבא לוב במסגרת כוח ההרתעה הערבי, כוח התערבות צבאי שהוקם על ידי הליגה הערבית במטרה לשמור על הפסקת האש (הזמנית) שהושגה בימיה הראשונים של מלחמת האזרחים בלבנון.
כוחות לוביים שהו בלבנון עד 1979.
ב-2001 התערבו חיילי צבא לוב לטובת אנג'-פליקס פאטאסה, שליט הרפובליקה המרכז-אפריקאית, אך לא הצליחו למנוע את הדחתו.
בשנת 1963 שכנעו ממשלות ארצות הברית ובריטניה את אידריס הראשון, מלך לוב שעליו לחזק את צבאו ולהקים זרוע אוויר.
כך נוצר ה-LAF (Libyan Air Force), שעם תפיסת השלטון על ידי קדאפי מנה 400 קצינים ונגדים מקצועיים בלבד, עם צי קטן של מספר מטוסי תובלה, אימון ועשרה מטוסי קרב שנקנו זה עתה מארצות הברית (כמתואר למעלה).
בסיסי הטיסה מצויים על חוף הים וליד גבול מצריים, בסיסי מסוקים נמצאים בסמוך לבסיסי יבשה.
מטה חיל האוויר שכן בבירה טריפולי.
חיל האוויר היה ערוך לפי דוקטינה סובייטית וכולל טייסת אחת של מפציצים בינוניים (בעיקר טופולב Tu-22), שלוש טייסות מטוסי קרב ויירוט (מיג-17, 19 ו-25 בעיקר), חמש טייסות מטוסי תקיפה, תשע טייסות מסוקי קרב ותובלה וגדודי נ"מ הכפופים מקצועית לפיקוד חיל האוויר אך הופעלו ככל הנראה על ידי צבא היבשה.
עד 1975 המשיכה ארצות הברית לספק ללוב מטוסי קרב ומסוקים וכן רכשה לוב מטוסי מיראז' מצרפת, אך עיקר הכוח מקורו היה ברכש מברית המועצות.
עד סוף המלחמה הקרה נמנו בקרב צוותי התפעול, ההדרכה והתחזוקה של חיל האוויר טייסים ואנשי מקצוע מסוריה, יוגוסלביה, פקיסטן, קוריאה הצפונית וברית המועצות.
בסיס חיל האוויר הגדול והמרכזי ביותר שכן בעוקבא בן-נאפי (לשעבר בסיס אמריקאי בשם Wheelus Air Base) שליד טריפולי שכלל את בית הספר לטיסה ואת טייסת המפציצים, ליד בנגזי היה בסיס משותף עם שדה תעופה אזרחי ובו טייסות מטוסי תקיפה.
ליד גבול מצריים היו ממוקמים שלושה בסיסים (מצפון לדרום): גמאל עבד אל נאצר ליד טוברוק, אל-כופרה וג'בל אל-אוויינט.
בסיסים אלה הותקפו על ידי מצרים במלחמת לוב-מצרים בשנת 1977. בסיס נוסף הוקם במרכז המדינה.
ליד א-זאווייה נמצאה האקדמיה הטכנית של חיל האוויר.
מטוס מיג-23 של חיל האוויר של לוב הופל ביולי 1977 במסגרת מלחמת לוב-מצרים.
לוב ניהלה תמרונים יחד עם צבא איטליה על אדמתה, התמרונים נחשפו כאשר ב-19 ביולי 1980 התרסק מיג-23 בקלבריה.
מפציץ לובי מסוג טופולב Tu-22 נשלח למשימת הפצצה כושלת בטנזניה במסגרת סכסוכה עם אוגנדה ב-1979, המטוס הלובי נשלח על ידי קדאפי במטרה לסייע לשליט אוגנדה, אידי אמין.
בקרבות אוויר שנוהלו במסגרת המערכות על מפרץ סידרה הופלו ארבעה מטוסים לובים מאש מטוסי הצי האמריקני.
ב-1981 ארעה תקרית ירי במפרץ בו הפילו שני מטוסי F-14 של הצי האמריקני שני מטוסי סוחוי Su-22 לובים.
ב-1989 ארעה תקרית נוספת מעל מימי המפרץ ובמהלכה הופלו שני מטוסי מיג-23 פלוגר אס, שנחשד כי היו בדרכם לתקוף מטוסי קרב אמריקאים.
כמו כן הושמדו על הקרקע מטוסים רבים בעת ההפצצה האמריקאית על לוב ב-1986.
במהלך הפלישות לצ'אד הפעילה לוב נוכחות אווירית, מטוסים רבים נפגעו ממטולי נ"מ של כוחות צ'אד וצרפת, שסייעו להם.
חיל הים של צבא לוב היה הקטן בזרועותיו ומנה בשיאו כ-8,000 לוחמים.
הצי הוקם ב-1966 וכלל בראשיתו 2 שולות מוקשים בריטיות ואחר כך עם עליית קדאפי גם משחתת אחת בלבד.
חיל הים תפקד בעיקר כמשמר חופים וקיים גם משימות שיטור ימי, שמירה על מתקני הפקת ושינוע נפט, שמירת סדר ציבורי, איסוף מודיעין צבאי ומניעת הברחות (בכלל זה סיכול הברחת פליטים מאפריקה ליעדים באירופה).
עם זאת, שימוש נבון בסטי"לים וצוללת סובייטית אחת מדגם פוקסטרוט (כיום לא בשימוש), הקנו לצי הלובי עליונות בזירה האזורית.
מטה הצי שכן בטריפולי והבסיס המרכזי שלו היה ממוקם באל-ח'ומס, כן היה קיים בסיס צי בכל נמל אזרחי בלוב.
עיקר המוטיבציה של קדאפי לפתח את חיל הים שלו בשנות ה-70 נבעה מרצונו להבטיח את תביעתו לשליטה לובית בכל שטח מפרץ סידרה ולאכוף את "קו המוות", שהגדיר את גבול המפרץ כגבול המים הטריטוריאליים של לוב.
הצי הורכב, נכון ל-2006 מ-2 פריגטות (אחת מבצעית), 2 קורבטות מטיפוס "ננוצ'קה", 9 משחתות קלות (7 מבצעיות), 12 סטי"לים, 9 שולות מוקשים, נחתת ומספר סירות תחזוקה ואספקה, כולן תוצרת ברית המועצות.
כמו כן כפוף לפיקוד הצי גדוד חי"ר המשמש כקומנדו ימי.
בעת ההתקוממות בלוב בפברואר 2011 עשה קדאפי ניסיון להשתמש בירי תותחים מספינות אל עבר אזרחים בעיר בנגזי.
המיליציה העממית מנתה בין 40,000 ל-45,000 אנשי מילואים המגנים בגזרות מגוריהם בערים ומפטרלים באזורי הספר.
אימונם מתבסס בעיקר על שירותם בצבא הסדיר, אך מסופק להם ציוד ברמה טובה.
עיקר המשימה של המיליציה העממית היה לקשור בין אנשי המילואים, רובם אנשי שבטים, לבין השלטון ולא הגנה אקטיבית יעילה על המדינה.
מעמדם ותפקודם בעת ההתקוממות של 2011 אינו ברור
משמרות המהפכה הייתה יחידת העילית של המיליציה העממית.
היחידה הורכב מנאמנים אידאולוגיים ואנשי שבטו של קדאפי בלבד.
הסד"כ שלה הוערך בכ-3,000 לוחמים.
היחידה זכתה לאימון מתקדם ומצוידת ברק"ם, מסוקים ומטולי נ"מ.
תפקידה היה עיבוי המערך הקרבי והגנה על השלטון.
יחידת "משמר האמזונות", הורכבה מכ-200 נשים ששימשו כשומרות ראשו האישיות של קדאפי, והייתה כפופה לפיקוד שמרות המהפכה.
כחלק מן האידאולוגיה של קדאפי, כי יש לאחד את המוסלמים-האפריקאים לכדי ישות מדינית אחת, החל כבר מ-1972 ליצור את הלגיון האיסלאמי הפאן-אפריקאי.
הלגיון, שחלק מלוחמיו גויסו בכפייה וחלקם התפתו להתגייס בעקבות הבטחות לשכר ולתהילה, נשלח להילחם בסדרת הפלישות לצ'אד.
מחנות האימונים של הלגיון שימשו לאימון והדרכה של קבוצות רבות בעולם הערבי ובאפריקה בהם אנשי אש"ף, אנשיו של הרודן הליברי צ'ארלס טיילור, אנשי קבוצת המורדים "החזית המהפכנית המאוחדת" (Revolutionary United Front - RUF) של פודאי סאנקו מסיירה לאון וכן כוחות צבאיים מלבנון, סוריה ואוגנדה.
הלגיון הורכב, נכון ל-2007, משלוש חטיבות: חטיבת חי"ר, חטיבת שריון (מצוידת בטנקי T-54/55) וחטיבת צנחנים/קומנדו.
כמו כן דווח במהלך ההתקוממות של 2011, שאנשי הלגיון שימשו כטייסים-שכירים בחיל האוויר של לוב במשימות הפצצת ריכוזי אזרחים.
סולם הדרגות של צבא לוב היה מבוסס על סולם הדרגות של הצבא הבריטי, אולם, עקב העובדה שקדאפי, שהגיע לדרגת קולונל (עקיד), שמר על דרגה זו ולא קידם את עצמו לגנרל, הדרגה הגבוהה ביותר בצבא לוב הייתה קולונל.
תפקידי הפיקוד ומסלול הקידום לתפקידים בכירים התבססו על מפתח השתייכות שבטית, על מנת להפעיל שליטה ובקרה בדרך זו על הנאמנות השבטית לשלטון.
בנאום שנשא קדאפי ב-1978 הצהיר ששיתוף נשים בכוח הלוחם הוא כורח חיוני לשם גיבוש העם, הוא הצהיר שגיוס נשים איננו מנוגד למסורת, לדת או לחובת הנישואין.
עם זאת, ניסיונו להעביר חוק גיוס חובה לנשים ב-1979 נכשל.
הייתה זו אחת הפעמים הבודדות בה מועצת העם הכשילה חוק שהוצע על ידי המנהיג.
מאותה עת ואילך נמנו נשים על הצבא כמתנדבות (לא ברור אם באופן ספונטני או בכפייה) חלק מהן שירתו אף כטייסות וכקצינות, בהן בתו של קדאפי, עיישה.
כמו כן אומנו תלמידות בשימוש בנשק ותרגילי סדר במסגרת מחנה אימונים שנסגר ב-1983 עקב התקוממות השוהות בו.
ב-1984 ערך קדאפי ניסיון נוסף לגיוס חובה של נשים, שגם הוא נבלם ברמה החוקית, אך מומש על ידי יצירת מסגרות "גיוס ספונטני" של נשים.
נשים אלה שירתו בתפקידי מנהלה בעת הלוחמה בצ'אד.
כפי שהוזכר, הורכב משמר האמזונות (שומרות הראש האישיות של קדאפי) מנשים בלבד.
למן שנת 2011 שבה נפל משטרו של מועמר קדאפי, הצבא הלובי פורק כמעט לגמרי והוקם מחדש על בסיס צבא השחרור הלאומי ומאז מאי 2014 הצבא מעורב בלחימה במסגרת מלחמת האזרחים השנייה בלוב, בעקבותיה למעשה חולק בין קבוצות הנאמנות לפלגים השונים בלוב.
בתאריך 23/12/2025 בשעות הערב, עם סיום פגישה של הרמטכ"ל עם ראשי הצבא הטורקי באנקרה, התרסק מטוסו של הרמטכ"ל וככל הידוע הוא נהרג.
צבא מונטנגרו (במונטנגרית: Vojska Crne Gore) הוא שמם של הכוחות המזוינים של מונטנגרו ואחד הצבאות הצעירים ביותר ביבשת אירופה.
הוקם בשנת 2006. למעשה הייתה זאת הקמה מחדש, שכן בשנים 1878 - 1918 (שנות העצמאות הראשונה של מונטנגרו) היה קיים צבא מונטנגרו.
הצבא אף נטל חלק פעיל במלחמת העולם הראשונה בצד של מדינות ההסכמה.
מונטנגרו חברה בכתב האמנה האדריאטי (Adriatic Charter) (מאז 2008), הכולל מדינות כאלבניה, קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, מקדוניה וארצות הברית, שעמן הצבא מבצע תמרונים משותפים.
הצבא השתתף בעיקר במבצעים של האו"ם לשמירת שלום ויחידות שונות נשלחו לאזורים כאפגניסטן, ליבריה, סומליה וקפריסין.
הצבא מחולק לשלוש זרעות עיקריות: שזרוע היבשה הבנויה מגדוד בעל ארבע פלוגות חי"ר וארבע כיתות של - תמיכה באש קשר לוגיסטיקה ואבכ, בנוסף לעוד שלושה גדודי חי"ר במילואים (הכפופים למטכ"ל) ואחד מהם משלב יחידה לסיוע ארטילרי.
זרוע אוויר עם טייסת מסוקים, יחידת בקרה וביטחון אווירית יחידת קשר, יחידה טכנית, שני כיתות להגנה אווירית, ויחידת שירות עורפית.
זרוע ימית בעלת שתי יחידות בט"ש, יחידת בקרה, יחידת אימון יחידת סיוע טכני ויחידה לוגיסטיקה.
בנוסף לשלוש הזרועות יש את גדוד התמיכה הקרבי הכולל את יחידת הכוחות המיוחדים היחידה הימית המיוחדת המשטרה הצבאית ומשמר הכבוד כולם בגודל פלוגה.
אלו הן היחידות הקרביות ולהן ניתן לצרף את יחידות העורף כגון גדוד התמיכה שיחידות משמשות התומכות לחימה, יחידת הרפואה, מרכז הדרכה ויחידת התקשוב ולוחמת הסייבר.
צבא סינגפור הוא זרוע היבשה של הכוחות המזוינים של סינגפור (Singapore Armed Forces – SAF), והוא מהווה את המרכיב המרכזי במערך ההגנה של הרפובליקה.
מטרתו להגן על ריבונותה ושלמותה הטריטוריאלית של המדינה, לתמוך במאמצי הביטחון הלאו
הצבא כפוף למשרד ההגנה של סינגפור ונמצא תחת פיקודו של מפקד הצבא (Chief of Army).
הקמת צבא סינגפור נועדה להבטיח כי המדינה תוכל להגן על עצמה בעצמאות, ולהפחית את תלותה בכוחות חיצוניים לשם ביטחונה.
שני הגדודים הסדירים הראשונים הוקמו עוד לפני עצמאות המדינה: רגימנט הרגלים הראשון של סינגפור (1 SIR) הוקם בשנת 1957, ורגימנט הרגלים השני (2 SIR) בשנת 1962. רק בינואר 1966, לאחר היפרדות סינגפור ממלזיה באוגוסט 1965, עברה השליטה המלאה בשני הגדודים לידי ממשלת סינגפור.
ב־23 בדצמבר 1965 אישר הפרלמנט הסינגפורי את חוק הצבא (Singapore Army Bill), אשר סלל את הדרך להקמת צבא לאומי עצמאי.
בשנת 1967 נחקק חוק שירות החובה (תיקון), שהנהיג שירות חובה לכל גבר בריא בגיל 18 ומעלה.
מהלך זה חולל שינוי מהותי במבנה הצבא, כאשר חיילי המילואים המבצעיים (Operationally Ready National Servicemen, או בקיצור NSmen) הפכו למרכיב המרכזי בכוח הלחימה.
במהלך שנות השישים התרחב הצבא: ביוני 1967 הוקם גדוד הארטילריה הראשון (20 SAB), באוגוסט 1967 נוספו שני גדודי רגלים נוספים (3 SIR ו־4 SIR), בנובמבר 1968 הוקם גדוד השריון הראשון (41 SAR), ובדצמבר 1969 הוקם גדוד הקומנדו הראשון (1 Cdo Bn).
עם השנים התפתח צבא סינגפור לכוח לוחם מתקדם ויעיל במסגרת הדור השלישי של הכוחות המזוינים של סינגפור (3rd Generation SAF).
הצבא ממשיך להתאים את עצמו לשינויים באופי העימותים הצבאיים, במסגרת תהליך ההפיכה ל־Next Gen SAF – הדור הבא של הכוחות המזוינים – שמטרתו לשמר את יכולתה של סינגפור להחזיק בכוח צבאי אפקטיבי ולהבטיח את ביטחונה הלאומי.
צבא סינגפור מאורגן במבנה היררכי המשלב מפקדות כלליות, פיקודים ייעודיים, יחידות מבצעיות וחטיבות אזוריות.
בראשו עומד מפקד הצבא (Chief of Army), האחראי על כלל הפיקוד, האימונים, ההצטיידות והפעלת הכוחות במסגרת הכוחות המזוינים של סינגפור (Singapore Armed Forces – SAF).
המטה הכללי מהווה את מרכז הניהול והשליטה של הצבא.
תחתיו פועלים אגפים ויחידות מטה מרכזיות:
אגף המבצעים (General Staff – Operations) – אחראי על תכנון, תיאום וביצוע של מבצעים מבצעיים ואימונים.
אגף הפיתוח (General Staff – Development) – עוסק בבניין הכוח, במחקר, בפיתוח ובחדשנות ארגונית.
מפקח בטיחות הצבא (Army Safety Inspectorate) – אחראי על אכיפת נוהלי בטיחות ואבטחת איכות באימונים ובפעילות הצבאית.
אגף ענייני שירות החובה (NS Affairs Department) – מטפל בנושאים הקשורים למשרתי שירות החובה ולמערך המילואים (NSmen).
לצבא סינגפור שלוש מסגרות משימתיות מרכזיות הפועלות באופן מבצעי:
מפקדת ההגנה האי־יבשתית (HQ Island Defence Task Force) – אחראית על הגנת סביבה אזרחית באי סינגפור.
מפקדת המשימה המשותפת (HQ Joint Task Force) – פועלת בתיאום עם חיל האוויר והים במשימות בין־זרועיות.
כוח המשימות המיוחדות (Special Operations Task Force) – יחידת עילית רב־זרועית המשלבת לוחמים מהקומנדו ומהמשטרה הצבאית, הפועלת במבצעי טרור וביטחון פנים.
הצבא מחולק למערכים (Formations), שכל אחד מהם אחראי על תחום מקצועי מבצעי מסוים:
פיקוד המודיעין הצבאי (Army Intelligence)
חיל המתנדבים של הכוחות המזוינים (SAF Volunteer Corps)
פיקוד התקשוב והשליטה (Signals Formation)
חיל הארטילריה של סינגפור (Singapore Artillery)
יחידות השדה של הצבא מאורגנות בדיוויזיות (Divisions), שכל אחת מהן כוללת גדודים ויחידות תמיכה:
הדיוויזיה ה־21 (21 Div) – אחראית על אזור פעולה מוגדר (Area of Responsibility – AOR)
הדיוויזיה ה־25 (25 Div) – אחראית על אזור פעולה נוסף (AOR)
צבא מצרים פתח את מלחמת יום הכיפורים חדור מוטיבציה לנקום את התבוסות הקודמות מידי צה"ל ובמיוחד למחוק את חרפת ההפסד במלחמת ששת הימים.
לצורך כך עבר הצבא המצרי התעצמות באמצעי לחימה, אימונים ופיתח טקטיקה במטרה להתמודד עם נקודות החוזק של הצבא הישראלי.
סדר כוחו של הצבא המצרי במלחמת יום הכיפורים
במלחמת יום הכיפורים פרש הצבא המצרי שתי ארמיות מול כוחות צה"ל לאורך תעלת סואץ.
הארמייה המצרית השנייה כללה 5 דיוויזיות, מהן שלוש דיוויזיות חיל רגלים (הדיוויזיה המצרית השנייה, הדיוויזיה המצרית ה-16, הדיוויזיה המצרית ה-18) שכל אחת מהן כללה שתי חטיבות חיל רגלים וחטיבה ממוכנת.
כמו כן כללה הארמייה השנייה דיוויזיה ממוכנת (הדיוויזיה המצרית ה-23) שכללה 2 חטיבות ממוכנות וחטיבה משוריינת אחת ודיוויזיה משוריינת (הדיוויזיה המצרית ה-21) שכללה 2 חטיבות שריון וחטיבה ממוכנת אחת.
מלבד כוחות אלה כללה הארמייה חטיבת שריון עצמאית אחת, חטיבת חיל רגלים עצמאית ואגד קומנדו עצמאי.
כמו כן כללה הארמייה השלישית כוחות שהוקצו לזירת ים סוף וכוחות עצמאיים, סך הכל שתי חטיבות ממוכנות, אגד ארטילרי עצמאי, חטיבה פלסטינית, חטיבת חי"ר, גדוד קומנדו וכן חטיבת טנקים אחת.
בעתודה ניצבה דיוויזיה ממוכנת (הדיוויזיה המצרית השלישית) שכללה שתי חטיבות ממוכנות (חטיבות 10 ו-114) וחטיבת שריון אחת (חטיבה 23) וכן שתי חטיבות שריון עצמאיות (אחת מהן בתקן מוקטן והיה בה גדוד שריון אחד בלבד)
סך הכל כלל הצבא המצרי 650,000 חיילים, 2,200 טנקים, 2,900 נגמ"שים, 2,400 קני ארטילריה, 800 מערכות לשיגור טילי נ"ט, 12 משגרי טילי קרקע קרקע מסוג פרוג ו-9 משגרי טילי קרקע קרקע מסוג סקאד, שלא היו מבצעיים.
ספקית הנשק העיקרית של הצבא המצרי מאז אמצע שנות החמישים הייתה ברית המועצות, שאף פרסה כוחות קרביים ומדריכים רבים בתקופה שקדמה למלחמה.
חיל הרגלים המצרי במלחמה היה חמוש ברובה סער AK-47 ומקלעים.
מלבד הנשק הקל סופק לחיל הרגלים המצרי נשק נגד טנקים בכמות גדולה משני סוגים: מטול רקטות RPG-7 - נשק פשוט, אך יעיל בטווחים של מספר מאות מטרים.
נשק מתוחכם יותר היה טיל הסאגר.
מדובר בטיל מונחה בכבלים חשמליים והוא יעיל בטווח של 500 עד 3,000 מטר.
אמצעי נ"ט אלה היו יעילים מאוד בלחימה נגד השריון הישראלי במלחמה.
חיל השריון המצרי התבסס על טנקי T-54, שהוא טנק פשוט אך יעיל שסופק בכמויות גדולות הן למצרים והן לבעלת בריתה סוריה.
חטיבות שריון מובחרות אחדות צוידו בטנק החדיש יותר מדגם T-62. השריון המצרי היה מרוכז בעוצבות משוריינות או בדיוויזיות החי"ר.
בנוסף הצטייד צבא מצרים בטנקים אמפיביים מדגם PT-76, אך אלה לא הוכיחו את עצמם במלחמה ובנגמ"שים.
חיל האוויר המצרי היה נחות באיכות מטוסיו מחיל האוויר הישראלי.
מטוסי היירוט המצריים המתקדמים ביותר היו מדגם מיג-21. מטוסי תקיפה העיקריים היו מסוג מיג 17 וסוחוי 7. חיל האוויר המצרי יצא למטס הפצצה גדול על מטרות איכות בסיני, אך לאחר מכן הסתפק בעיקר בגיחות הגנתיות והמעיט לחדור לשטח האווירי של ישראל.
כמו כן, כלל חיל האוויר המצרי מסוקי סער רבים שסיפקו ניידות לכוחות הקומנדו המצריים.
מרבית יחידות הקומנדו שהוטסו במסוקים לשטח ישראל הופלו באוויר או הושמדו על הקרקע.
הגנת הנ"מ המצרית הסתמכה בעיקר על מערך צפוף ומגוון של סוללות טילי קרקע אוויר מדגם SA-2, SA-3 וSA-6. וכן גדודי נ"מ קני בקטרים שונים שהנפוץ בהם היה ZSU-23-4 להגנה מפני תקיפות ביעף נמוך וכן טילי כתף מדגם 9K32 סטרלה-2 שסופק לחיל הרגלים המצרי.
מערכת הנ"מ המצרית הייתה יעילה עד כדי כך שמטוסי חיל האוויר הישראלי התקשו לפעול באזור שהוגן על ידה.
רק לאחר פריצת הקו המצרי במבצע אבירי לב והשמדת חלק מסוללות הטילים על ידי כוחות קרקעיים יכול היה חיל האוויר הישראלי להעניק סיוע אפקטיבי לכוחות היבשה.
חיל התותחנים המצרי הכלל קני ארטילריה רבים בקטרים שונים.
מרבית הנפגעים של צה"ל היו מאש הארטילריה המצרית שהייתה יעילה מאוד הן בהגנה והן בהתקפה.
במיוחד השתמשו המצרים בארטלריה בשלבים הראשונים של המלחמה והן בעת חציית התעלה על ידי צה"ל.
המטרה של הצבא המצרי במלחמה
השאיפה המצרית לא הייתה הכרעה צבאית מוחלטת של מדינת ישראל, דבר שלהערכתו של סאדאת לא היה לאל ידה לעשות, אלא לזכות בהישג טריטוריאלי מצומצם יחסית בחלקה המזרחי של תעלת סואץ.
תוכנן כי המתקפות המצריות ילוו בפשיטות באמצעות מסוקים של יחידות קומנדו בסיני, התקפות של רקטות פרוג, טילי סקאד, וטילי שיוט מדגם קלט נגד מטרות אסטרטגיות, ותקיפות של חיל האוויר המצרי, שיסייע לכוחות הקרקע ויתקוף את שדות התעופה הישראליים בסיני.
צבא ניו זילנד , הוא זרוע היבשה של כוחות ההגנה של ניו זילנד המאויש בכ-4,500 איש בשירות קבע, 2,000 איש בשירות מילואים וב-500 אזרחים.
שמו הנוכחי של הצבא אומץ בערך בשנת 1946 וקודם לכן כונה "הכוחות הצבאיים של ניו זילנד" (New Zealand Military Forces).
ההיסטוריה של צבא ניו זילנד מתחילה מהמיליציות של המתיישבים בשנת 1845.
חיילי צבא ניו זילנד שירתו בהצטיינות בעימותים הצבאיים העיקריים של המאה העשרים, כולל מלחמת הבורים, מלחמת העולם הראשונה, מלחמת העולם השנייה, מלחמת קוריאה, מצב החירום במלאיה, העימות בבורנאו ובמלחמת וייטנאם.
מאז שנות השבעים משתתף הצבא במשימות שונות לשמירת שלום ברחבי העולם.
למרות היותו צבא קטן, הוא ממשיך להיות מחויב למשימות אלה.
בין השאר שירתו חיילי הצבא עד לאחרונה במשימות שמירת השלום במזרח טימור, באיי שלמה ובעוד משימות שמירת שלום מטעם האו"ם.
הצבא לקח חלק במלחמת המפרץ וחייליו נמצאים עד היום באפגניסטן.
מלחמות המוסקט, ההתיישבות ומלחמות הקרקעות
למושג המלחמה חלק מרכזי בחייו ובתרבותו של העם המאורי.
השנים הראשונות של ההתיישבות האירופאית בניו זילנד עמדו בסימן מלחמות המוסקט.
מלחמות שבהן נעשה שימוש בנשק קר התנהלו במשך שנים רבות בין השבטים המאורים היריבים.
אך עם הגעתם של המתיישבים האירופאים ותחילת הסחר בינם לבין המאורים, רכשו המאורים את כלי הנשק הקר ובייחוד את רובי המוסקט.
כאן הופר האיזון שבין השבטים המאורים השונים ובסדרה של מלחמות שהתנהלו בין השנים 1807 ועד חתימת הסכם ואיטנגי ב-1840, שהסדיר את היחסים בין השבטים ואת היחסים בינם לבין המתיישבים והממשלה ואת מעמדה של ניו זילנד כמושבה בריטית.
כחמש שנים לאחר חתימת הסכם ואיטנגי הופר השקט והחלו מלחמות הקרקעות בין המאורים לבין המתיישבים שנמשכו לסירוגין בין השנים 1845 עד 1872. פועל יוצא של מלחמות הקרקעות הוא הקמתן של מיליציות המתנדבים השונות שלחמו במאורים לצדם של חיילי הצבא הקולוניאלי הבריטי ובהדרגה תפסו את מקומו.
הכוח הצבאי הסדיר והקבוע הראשון שהוקם ב[-1862 היה "כוח ההגנה הקולוניאלי" (Colonial Defence Force).
ב-1867 החליף אותו "כוח המשטרה החמושה" (Armed Constabulary), שמילאה הן תפקידי אכיפת חוק רגילים והן תפקידים צבאיים.
מאוחר יותר, ב-1886 שונה שמו של כוח המשטרה ל"כוח המשטרה של ניו זילנד" (New Zealand Constabulary Force) שהתרכז רק בתפקידי אכיפת החוק והכוח הצבאי שהוקם נקרא "המיליציה הקבועה" (Permanent Militia) ובהמשך נקרא "הכוח הקבוע" (Permanent Force).
חיל המשלוח הראשון מטעם צבא ניו זילנד השתתף במלחמת הבורים והפליג לדרכו באוקטובר 1899. בסך הכול נשלחו לדרום אפריקה 10 חיילות משלוח.
אנשיהם של כוחות אלה היו רובאים רכובים והראשונים שמביניהם הצטרכו לממן את רכישת הסוסים שלהם, את הציוד ואת כלי הנשק.
חוק ההגנה (Defence Act 1909) שהחליף את המערכת ההתנדבותית הישנה, עיצב מחדש את מבנה הכוחות על בסיס האוכלוסייה המקומית וגילם בתוכו את העיקרון של השירות הכללי על פי גילאים.
על פי החוק הוקם כוח טריטוריאלי, בעל כוח צבאי המצויד היטב של 30,000 איש.
כוחות אלה, יחד עם כוחות המילואים היוו את הקו הראשון של המערכת הלוחמת.
הקו השני הורכב ממועדוני רובאים למיניהם.
על פי החוק, כל גבר מגיל 14 ועד גיל 25, הכשיר פיזית, נדרש לקחת חלק בתפקידי הגנת המושבה.
לאחר מכן ועד גיל 30 נדרשו האנשים להיות זמינים ככוחות מילואים.
ההכשרה הצבאית החלה כבר בגיל 12 בו ביצעו הנערים סוגים מסוימים של אימונים צבאיים ובגיל 18 הצטרפו כבר ממש לכוחות הצבאיים.
לאחר גיל 30 ועד גיל 55 יכלו האנשים להיקרא לדגל מתוקף פקודת המיליציות (Militia Act).
כ-100,000 איש מתוך אוכלוסייה של קצת יותר ממיליון השתתפו במלחמה.
מספר הנופלים במלחמה הגיע ל-16,697 חיילים ניו זילנדים ומספר הפצועים הגיע ל-41,317 (58% נפגעים).
עוד כאלף איש נפטרו בחמש השנים שלאחר המלחמה כתוצאה מפציעותיהם ומבין אלה שנשארו בשירות צבאי על אדמת ניו זילנד מתו 507.
במלחמת העולם השנייה הוקמה הדיוויזיה השנייה (2 NZEF) שנלחמה בפלישה צבאות הציר ליוון, בקרב על כרתים, במערכה במדבר המערבי ובזירה האיטלקית.
אחת מהיחידות המפורסמות שהשתתפו במלחמה היה "הגדוד המאורי ה-28" (Māori Battalion).
בעקבות כניסתה של יפן למלחמה הוקמה הדיוויזיה השלישית – 2 NZEF IP (in Pacific) שנלחמה במערכה באוקיינוס השקט בכובשם מספר איים מידי היפנים.
ניו זילנדים לחמו גם במסגרת כוחות מיוחדים שונים כמו קבוצת המדבר ארוכת הטווח (Long Range Desert Group – LRDG) בצפון אפריקה ויחידה מיוחדת Z (Z Special Unit) בחזית האוקיינוס השקט.
כחלק מההכנות לאפשרות של פריצת מלחמה באוקיינוס השקט, הורחבו ב-1941 הכוחות הצבאיים שהוצבו בניו זילנד.
ב-1 בנובמבר הוקמו 3 בריגדות נוספות ו-3 דיוויזיות מרחביות שתיאמו את מערך ההגנה על המדינה.
בעקבות ירידת הסיכוי לפלישה לניו זילנד, צומצם ב-1943 מספר הכוחות הללו מ-22,358 ל-11,530. כוחות אלה סיימו את תפקידם ב-1 באפריל 1944.
צבא ניו זילנד נוצר רשמית במתכונתו הנוכחית לאחר מלחמת העולם השנייה.
תשומת הלב העיקרית התמקדה ביצירתו של כוח משלוח שישלח מעבר לים במקרה של מלחמה נגד ברית המועצות.
חובת התייצבות לאימונים הונהגה כדי להכין את כוח האדם לאפשרות שהכוח יוקם.
כוח זה בסדר גודל של דיוויזיה כונה 3 NZEF.
העימות הצבאי הראשון לאחר מלחמת העולם השנייה שבו השתתף צבא ניו זילנד היה מלחמת קוריאה, אשר החלה בפלישתו של צבא קוריאה הצפונית לשכנתה הדרומית ב-25 ביוני 1950. לאחר דיונים בנושא הודיעה ממשלת ניו זילנד כי יוקם כוח מתנדבים שישרת לצידם של כוחות האו"ם בקוריאה.
למרות התנגדותו של מפקד הצבא, שסבר כי כוח כזה לא יחזיק את עצמו באופן עצמאי, הוקם חיל המשלוח שכלל 1,044 מתנדבים.
בהמשך הצטרפו כוחות חיל רגלים וארטילריה וגורמי סיוע.
הכוחות הראשונים הגיעו בערב השנה החדשה לפוסן וב-21 בינואר 1951 הצטרפו לבריגדת חיל רגלים של הצבא הבריטי.
הניו זילנדים הוטלו מיד לסערת הקרבות ובמשך השנתיים וחצי הבאות לקחו חלק בפעולות רבות שבסופן נסוגו יחד עם כוחות האו"ם מעבר לקו הרוחב 38.
במהלך שנות החמישים צבא ניו זילנד נשלח להשתתף במצב החירום המלאי ובעימות בין מלזיה לאינדונזיה.
יחידה מיוחדת אווירית הוקמה לצורך השתתפות בעימותים אלה, אך רוב הכוחות באו מקרב כוחות חיל הרגלים.
ב-1957 הוחלט על הפסקת תוכנית האימונים להגנת החופים.
במקביל צומצמו כמויות הטנקים והתותחים שהצבא החזיק.
ב-1961 פורקה הדיוויזיה הניו זילנדית ולאחר כמה שלבים נותרה בסדר גודל של בריגדה אחת.
ב-1983 בוצע ארגון מחדש של הצבא והמפקדה הכללית שלו פוצלה למפקדת הכוחות (Land Force Command) ולמפקדת הסיוע (Support Command).
מפקדת הכוחות שהייתה מורכבת מכוח המשימה הראשון שהיה אחראי על הגנת האי הצפוני ומכוח המשימה השלישי שהיה אחראי על הגנת האי הדרומי, אחראית על הכוחות המבצעיים, על ניהול מערך כוח האדם ועל ניהול התרגילים הגדולים.
פיקוד הסיוע אחראי על ההדרכה האישית של הלוחמים, על שירותי התחזוקה, על לוגיסטיקה ותחזוקת הבסיסים.
החל משנות השישים שירתו חיילי צבא ניו זילנד במלחמת וייטנאם, במזרח טימור ובאפגניסטן.
צבא ניו זילנד השתתף במספר רב של משימות שמירת שלום במסגרת מנגנון הפיקוח על שביתת הנשק בין ישראל ומדינות ערב – UNTSO, ברודזיה, בכוח המשקיפים הרב-לאומי – MFO בסיני, בקמבודיה, בסומליה, בבוסניה, בסיירה לאון, במוזמביק, באנגולה, בבוגנוויל, באיי שלמה ובסודאן.
בספטמבר 2010 הועסק הצבא בסיוע לכוחות החירום לאחר רעידת האדמה שאירעה באי הדרומי.
הצבא סייע באכיפת עוצר לילה שהוטל לבקשת הממשלה והרשויות המקומיות כדי למנוע ביזה.
יום אנזא"ק הוא היום השנתי הראשי שבו מציינת ניו זילנד את זיכרון נופליה.
זהו היום בו נחתו לראשונה הכוחות בגליפולי, מפני שהכוונה ביום הזה היא להזכיר את כל הנופלים בכל המלחמות בה הייתה ניו זילנד מעורבת לאורך השנים.
ביום זה מתקיימים טקסים ואירועי זיכרון במקומות רבים בהשתתפות כל כוחות הצבא.
יום הזיכרון לזכרם של הנופלים במלחמת העולם הראשונה חל ב-11 בנובמבר, יום סיום המלחמה ב-1918 והמשותף לכל מדינות חבר העמים הבריטי שלחמו במלחמה, מצוין אף הוא בטקסים ומצעדים ובתפילות בכנסיות ביום א' הסמוך.
עם זאת, יום אנזא"ק משמעותי יותר והפרופיל של יחידות הצבא באירועים בו גבוה יותר.
בנוסף מצוינות יחידות צבא שונות ימי זיכרון משלהן בתאריכים שונים.
נכון להיום משרתים 73 חיילים של צבא ניו זילנד ב-11 משימות ב-8 מדינות:
סיני – 23 חיילים כחלק מכוח המשקיפים הרב-לאומי – MFO.
קבוצות קטנות שמשרתות במשימות שמירת שלום של האו"ם ברחבי העולם.
בראש צבא ניו זילנד עומד "מפקד הצבא" (Chief of Army), שהוא בדרגתו מייג'ור גנרל (מקביל לדרגת אלוף בצה"ל.
נכון להיום מפקד הצבא הוא מייג'ור גנרל ארתור דייוויד (דייב) גוון (Arthur David (Dave) Gawn) מפקד הצבא אחראי על קידומם ואימונם של הכוחות הנדרשים לביצוע החלטות הממשלה.
מפקד פיקוד הכוחות (land component commander) הוא האחראי על פעילותן של היחידות המבצעיות שהן הבריגדה הראשונה ויחידת הכוחות המיוחדים.
יחידת ההדרכה אחראית על בתי הספר הצבאיים:
הרגימנטים והגייסות של צבא ניו זילנד הם:
קיימות יחידות מילואים בכל רחבי ניו זילנד ויש להם היסטוריה ארוכה.
כוחות המילואים של היום מחולקים לשש קבוצות גדודים.
כל אחד מהם מחולק ליחידות קטנות יותר עם התמחויות שונות.
לרווחתם של חיילי המילואים קיים גוף ממשלתי הכפוף למשרד ההגנה שנקרא "מועצת הסיוע למעסיקים של הכוחות הטריטוריאליים" (The Territorial Forces Employer Support Council).
זהו גורם שמסייע לכל חיילי המילואים של כל שלוש הזרועות (צבא, צי וחיל אוויר) ולמעסיקיהם האזרחיים.
ברחבי ניו זילנד פזורות 38 פנימיות צבאיות (New Zealand Cadet Corps) המכשירות בני נוער מגיל 13 עד 18 בפעילות צבאית.
בסיום לימודיהם חלקם מתגייסים לצבא.
הם חלק מגוף כללי יותר שכפוף לכוחות ההגנה של ניו זילנד ונקרא (New Zealand Cadet Forces) שאליו כפופים מסגרות דומות של הצי ושל חיל האוויר.
105 כלי רכב משוריינים קלים – NZLAV
95 כלי רכב להובלת כוחות
7 כלי רכב למעבר מכשולים
3 כלי רכב לביצוע תיקונים.
24 משגרים ו-120 טילים מונחים אנטי טנקים FGM-148 ג'אוולין
12 טילי נ"מ לטווח קצר Mistral
רובה סער שטייר AUG 5.56 מ"מ
מקלע קל FN Minimi 5.56 מ"מ
מקלע בינוני מאג 7.62 מ"מ
מקלע כבד M2 בראונינג 12.7 מ"מ
רובה צלפים ארקטיק וורפר L96 7.62 מ"מ
רובה נגד חומרים Artic Warfare AW50 12.7 מ"מ
מטול רימונים אוטומטי Heckler & Koch GMG 40 מ"מ
צבא לוקסמבורג (בלוקסמבורגית: Lëtzebuerger Arméi, בצרפתית: Armée luxembourgeoise, בגרמנית: Luxemburger Armee) הוא שמם של הכוחות המזוינים בלוקסמבורג.
ללוקסמבורג אין חיל ים, מכיוון שהמדינה מוקפת יבשה, וגם אין חיל אוויר, על אף שלצבא יש כלי טיס.
הצבא שולב לתוך הכוח הציבורי (Force Publique) אשר כלל את המשטרה והז'נדרמריה.
הז'נדרמריה שולב לתוך פעילות המשטרה בשנת 2000. החל משנת 1967 הגיוס לצבא על בסיס התנדבות בלבד.
כוח האדם של הצבא נאמד ב-450 חיילי קבע, 340 טירונים שהתגייסו ו-100 אזרחים.
התקציב הכולל של הצבא הוא 1.254 מיליארד יורו.
הצבא הוא תחת פיקוד אזרחי, מפקד הכוחות הוא הדוכס הגדול, המפקד המקצועי שעומד בראש הצבא הוא ראש ההגנה.
הוא כפוף לשר ההגנה בממשלה.
הדוכס הגדול וראש ההגנה הם הגנרלים היחידים בצבא.
לוקסמבורג השתתפה במספר פעילויות צבאיות בעולם, בין היתר שלחה חיילים לכוחות שמירה על השלום בבוסניה והרצגובינה, לכוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן.
בנוסף לוקסמבורג סייע כלכלית לכוחות לשמירה על השלום במהלך מלחמת המפרץ, ברואנדה ובאלבניה.
צבא לוקסמבורג השתתף בנוסף במשימות סיוע הומניטרי כמו הקמת מחנות פליטים לכורדים.
ב-8 בינואר 1817, פרסם הדוכס הגדול וילהלם הראשון חוקים המסדירים את ההקמה של מיליציה במדינה.
עיקרי החוקים נשארו בתוקף במהלך השנים, עד לביטול המיליציה בשנת 1881. החוק קבע את גודל כוח האדם בכ-3,000 אנשים.
עד 1840, שירותו אנשי צבא מלוקסמבורג, ביחידות בצבא המלכותי של הולנד.
כל אדם שהתגייס שירת למשך חמש שנים, למרות שרק השנה הראשונה הייתה שירות פעיל, ובארבע השנים שנותרו ניתן היה לגייס אותו עד שלוש פעמים בשנה.
ב-1839 וילהלם הראשון לקח חלק בהסכם לונדון, אזור לימבורג חולק בין הולנד ובלגיה - והיה לפרובינציה ההולנדית לימבורג, ולמקבילתה הבלגית, המכונה גם היא בשם לימבורג.
המליציה איבדה מחצי מכוחה מכיוון שכעת קטן מספר התושבים ל-160,000 איש.
לוקסמבורג הפכה לחלק מהקונפדרציה הגרמנית.
ב-1866, הקונפדרציה הגרמנית מפורקת בעקבות מלחמת שבעת השבועות.
ב-1867 נחתם הסכם לונדון השני, הנייטרליות של לוקסמבורג, שעליה הוסכם בהסכם לונדון הראשון, אושררה ועל מנת לוודא שלוקסמבורג תישאר נייטרלית, הוחלט כי ביצורי העיר לוקסמבורג (הידועים בכינוי "גיברלטר של הצפון") יפורקו ולא ייבנו מחדש.
יתר על כן, נקבע כי חיל המצב הפרוסי ייסוג מהעיר לאחר ששהה בה מאז קונגרס וינה של 1815, ובמקומו נכנסו שני גדודי חי"ר של לוקסמבורג.
ב-1867 הוקם ארגון חדש בשם Corps des Chasseurs Luxembourgeois עם שני גדודים, בסך הכל מנה הכוח 1,568 חיילים וקצינים.
ב-16 בפברואר 1881, פורקו הגדודים עם ביטול הארגון מבוסס המיליציה.
ב-16 בפברואר 1881 הוקם חיל הז'נדארמים והמתנדבים (Corps des Gendarmes et Volontaires).
החיל הורכב משתי פלוגות, פלוגת מתנדבים ופלוגת ז'נדארמים.
ב-1939 חיל מתנדבי העזר הוקם, והוא צורף לפלוגת המתנדבים.
בעקבות כיבוש לוקסמבורג על ידי גרמניה ב-10 במאי 1940, המשיך גיוס לפלוגת המתנדבים עד ל-4 בדצמבר 1940, אז נשלחו לוויימאר שבגרמניה על מנת לעבור הכשרה לשרת במשטרה הגרמנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, חתמה ב-1944 ממשלת לוקסמבורג שהייתה אז בגלות בלונדון, על הסכם להקצאת 70 מתנדבים לקבוצת ארטילריה של חטיבת הרגלים הראשונה של בלגיה.
בעקבות כך, קבוצת המתנדבים נקראו "סוללת לוקסמבורג".
בתחילה היו תחת פיקוד קצינים בלגיים, בהמשך תחת קצינים לוקסמבורגיים שהוכשרו בבריטניה.
סוללת לוקסמבורג צוידה בארבעה תותחי 25 ליטראות וכל תותח נקרא על שם ילד של הדוכס הגדול.
כמה מהנגדים וכמעט חצי מהחיילים של לוקסמבורג נלחמו בצפון אפריקה, תחת לגיון הזרים הצרפתי.
ב-1944 הונהג שירות חובה בצבא.
ב-1945 הוצבו חיילי משמר הדוכס הגדול בעיר לוקסמבורג והוקמו גדודי חי"ר הראשון והשני.
צבא לוקסמבורג לקח אחריות על חלק מאזור הכיבוש הצרפתי בגרמניה, והוא נשאר שם עד 1955. לוקסמבורג נמנית עם המייסדות של ברית נאט"ו ב-1949.
ב-1951 משמר הדוכס הגדול שולב בתוך פיקוד הכוחות (Commandement des Troupes), למשמר הדוכס הגדול היו יחידות סיור מיוחדות, יחידות נ"מ.
מ-1955 משמר הדוכס הגדול אורגן לפלוגת מטה, מחלקת חי"ר, פלוגת סיור ו-2 פלוגות אימון.
ב-1959 פורק פיקוד הכוחות ומשמר הדוכס הגדול שולב בתוך הפיקוד הטריטוריאלי (Commandement du Territoire).
המשמר הוקטן לפלוגה אחת, בסיס הדרכה ומחלקת נשקים.
ב-1960 בוצע שוב ארגון מחדש במשמר הדוכס הגדול, והוא חולק ל-4 מחלקות.
ב-1964 המשמר היה מורכב ממפקדה, 3 מחלקות, מחלקת סיוע ובית ספר לנגדים.
ב-28 בפברואר 1966, פורק משמר הדוכס הגדול.
ב-1950, 17 מדינות כולל לוקסמבורג, החליטו לשלוח כוחות כדי לסייע לרפובליקת קוריאה במלחמת קוריאה.
שני חיילים מלוקסמבורג נהרגו ו-17 נפצעו במהלך המלחמה.
ב-1954 הוקמה החטיבה הטקטית (Groupement Tactique Régimentaire) כתרומתה של לוקסמבורג לנאט"ו.
החטיבה הורכבה משלושה גדודי חי"ר, גדוד ארטילרי, פלוגת רפואה, פלוגת הסעות, פלוגת סיור, פלוגת הנדסה, פלוגת אותות, פלוגת מרגמות ופלוגת מפקדה.
בנוסף הקים הצבא את פיקוד הפנים שהכיל פלוגת מפקדה, פלוגת משטרה צבאית, פלוגת תובלה.
ב-1961 העומד גדוד הארטילריה הראשון לרשות נאט"ו.
ב-1963 סופח הגדוד לחטיבת החי"ר השמינית של ארצות הברית.
ב-1967 בוטל שירות החובה בצבא, והוקם גדוד החי"ר הראשון שהכיל מפקדה, שתי פלוגות חי"ר ממוכן, פלוגת סיור ומחלקת נ"ט.
צבא לוקסמבורג בגודל גדוד אחד המכיל ארבע פלוגות נפרדות.
כל הפלוגות כפופות למרכז הצבאי הממוקם בבסיס בעיר דיקירך.
פלוגה A היא הפלוגה הראשונה מתוך שתי פלוגות רובאים והיא מהווה חלק מהיורופקורפס.