tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונה שלאחר מכן העדיף סולומון לשחק כשחקן משמעותי בקבוצה אירופאית מאשר שחקן ספסל משני בליגת ה-NBA ועבר לשחק בקבוצת אריס סלוניקי, איתה זכה בגביע היורוקאפ צ'לנג'.
בעונת 2003\2004 עבר לשחק בישראל, בהפועל ירושלים.
הגעתו לירושלים הייתה מפתיעה למדי, לאור העובדה שסולומון היה לשחקן מבוקש בקיץ 2003. הוא נחת בהפועל לאחר שנחתך במהלך תקופת טרום העונה מקבוצה ספרדית, לאור חוקי הזרים הנוקשים בליגה הספרדית.
הוא הוביל את הפועל ירושלים, תוך הפגנת יכולת מרשימה, להישג היסטורי וחסר תקדים בדמות זכייה בגביע יול"ב.
עונה לאחר מכן עבר סולומון לקבוצה הטורקית אפס פילזן, איתה זכה באליפות המדינה.
בשנת 2005 הצטרף סולומון לאלופת אירופה, מכבי תל אביב.
הוא החליף בתפקיד את רכזה הקודם של הקבוצה, הליטאי שארונאס יאסיקביצ'יוס.
ההשוואה הבלתי נמנעת לקודמו, למרות הבדלי הסגנון הבולטים בין שניהם, לא היטיבה עם סולומון.
במשחקים רבים הפגין סולומון חוסר יציבות וקבלת החלטות בעייתית, ולמרות מספר רב של משחקים בהם הפגין רמה גבוהה, לא שיחזר את רמת המשחק אותה הציג בעונות הקודמות.
בקיץ 2006 הודיע סולומון כי לא ימשיך בקבוצה ולאחר מכן חתם בפנרבחצ'ה אולקר הטורקית.
לאחר שעזב סולומון לליגה הטורקית, זכה עם פנרבחצ'ה-אולקר באליפות טורקיה לאחר שניצחו את אפס פילזן 0–4 בגמר הפלייאוף.
גם בעונת הוא זכה עם פנרבח'צה אולקר באליפות.
בקיץ 2008 עזב את הקבוצה הטורקית וחזר ל-NBA לאחר שחתם על חוזה בשורות טורונטו ראפטורס.
ב-19 בפברואר 2009 הועבר סולומון בטרייד מטורונטו אל הסקרמנטו קינגס.
זמן קצר לאחר מכן הוא שוחרר מסקרמנטו, ובמרץ אותה שנה חזר לפנרבחצ'ה אולקר.
בנובמבר הוא שוחרר מפנרבחצ'ה, לאחר תקרית משמעתית שהייתה לו בקבוצה.
ב-8 באוגוסט 2010 חתם סולומון בהפועל ירושלים.
מפתיחת העונה זכה להצלחה וסיים כמלך הסלים של הסיבוב המוקדם של היורוקאפ עם ממוצע של 20.8 נק' למשחק.
בהמשך כשלה הקבוצה במשימתה להעפיל לשלב הבא ביורוקאפ ונקלעה לקשיים ולבעיית פציעות; במקביל חלה ירידה בהצלחתו של סולומון.
נוצרו בינו לבין אנשים בקבוצה מספר תקריות משמעת, והגדולה בהן היא ציוץ ברשת החברתית המקוונת טוויטר כנגד מאמנו עודד קטש.
את עונת 2012 החל סולומון בטלקום אנקרה הטורקית, אך בהמשכה עבר לקבוצת צ'רקסי מתחתית ליגת העל האוקראינית בכדורסל, שם הציג יכולת מרשימה והוביל את טבלת מלך הסלים .
ויל רייט הוא מעצב משחקי וידאו אמריקאי, ממייסדי חברת פיתוח המשחקים Maxis (כיום חברת בת של Electronic Arts).
רייט ידוע כמפתח משחקים מקורי, האחראי ליצירות כמו סים סיטי וסדרת המשחקים הנמכרת בכל הזמנים, הסימס (נכון לשנת 2008).
פיתוחו האחרון של רייט הוא סימולציה אבולוציונית בשם ספור.
וייל רייט נולד באטלנטה שבג'ורג'יה, בנם של ביל רייט האב ובברלי רייט אדוורדס.
אביו סיים את לימודיו בבית ספר להנדסה בג'ורג'יה טק, והיה יזם בתחום אריזות פלסטיק.
בשנות ה-60 המוקדמות, ביל רייט הקים חברה מצליחה, דבר שאפשר לויל רייט לחיות בנוחות באטלנטה.
בברלי הייתה שחקנית ומוזיקאית חובבת.
רייט התחנך בבית הספר מונטסורי, שם נהנה מהדגש על יצירתיות ופתירת בעיות.
רייט הודה שקיבל השראה לחלקים מסוימים במשחק SimCity מהתנסויותיו בבית הספר.
מאוחר יותר רייט תיאר עצמו כ"אובססיבי" במרדפים שלו.
"אני בדרך כלל נעשה אובססיבי עם נושא או תחום עניין למשך כחצי שנה עד שנה, ופשוט לומד לגמרי כל דבר שאני יכול לגבי זה."
בילדותו, רייט היה בונה מודלים להוט.
"ספינות, מכוניות, מטוסים - אהבתי לעשות את זה" הוא אמר לכתב העיתון The New Yorker באוקטובר 2006. בגיל 10, הוא בנה מודל מוקטן של סיפון ההמראה של ה-USS Enterprise, עשוי מעץ בלזה.
רייט יותר מאוחר גילה שניסיונות מוקדמים אלה עיצבו את חזונו לפיתוח משחקים.
"ובכן, אחד הדברים שתמיד נהנתי לעשות היה ליצור דברים.
זה התחיל כשהייתי ילד בעיצוב, בניית מודלים...
אני שכשהתחלתי ליצור משחקים באמת רציתי לקדם את זה לשלב הבא, לשחקן, כך שתביא לשחקן כלי כדי שהוא יוכל ליצור.
ואז אתה מעניק הקשר ליצירה שלהם.".
רייט נהג לדבר עם אביו על האפשרות לחיים בעולמות אחרים, נאס"א ועל כוכבים.
שאיפתו הייתה להיות אסטרונאוט, וליצור מושבות בחלל כדי להקל על צפיפות האוכלוסין.
רייט היה מעריץ של משחקי הלוח של חברת המשחקים Avalon Hills שמהם נהנה בעיקר מהנטייה שלהם להפוך לסוג של עיוות חוקים (Rules lawyering).
כשויל רייט היה בן 9, אביו נפטר מלוקימיה.
אמו עברה איתו לעיר מולדתה באטון רוז'.
רייט נרשם לתיכון אפיסקופלי מקומי (= של הכנסייה האפיסקופלית בנצרות, Episcopal High School).
במהלך שהותו שם, הוא החליט שהוא אתאיסט.
בסך הכל, הוא מצא את שיטות הלימוד של בית הספר נחותות משל מונטסורי, ויצא עם רושם רע משיטת חינוך קונבנציונלית.
לאחר שסיים את לימודים בגיל 16 בתיכון, הוא נרשם לאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה ועבר שנתיים מאוחר יותר ללמוד באוניברסיטת לואיזיאנה לטכנולוגיה.
הוא התחיל בתואר באדריכלות, המשיך ללמוד הנדסת מכונות, ועבר למחשבים ורובוטיקה.
הוא הצטיין בכל התחומים שעיניינו אותו - אדריכלות, כלכלה, הנדסת מכונות והיסטוריה צבאית - אבל השאיפות הלא מעשיות שלו עיכבו אותו.
החלום שלו ליישב את החלל נשאר, והשתלב באהבה לרובוטים.
הוא המשיך ללמוד עוד שנתיים בלואיזיאנה, ואז בסתיו 1980, עבר ל"ניו סקול" במנהטן.
אחרי שנה רייט חזר לביתו בבאטון רוז', ללא תואר, ועם חמש שנים של השכלה על תיכונית.
במהלך חופשת קיץ מהקולג', הוא פגש באשתו לעתיד ג'ואל ג'ונס, אומנית מקליפורניה שביקרה בלואיזיאנה.
בראיון שפורסם בפברואר 2003, ויל טען כי משחקים תפסו זמן רב מחייו, והחליט שאולי ליצור משחקים תהיה הדרך הנכונה עבורו.
המשחק הראשון של רייט משחק פעולה של מסוקים, הפשיטה על מפרץ באנגלינג עבור קומודור 64.
רייט ראה כי הוא נהנה יותר מיצירת שלבים בעזרת עורך השלבים שיצר עבור המשחק מאשר לשחק במשחק עצמו.
הוא יצר משחק חדש שמאוחר יותר התפתח להיות סים סיטי, אבל התקשה למצוא מפיץ למשחק.
הדינמיקה הסטרוקטורליסטית של המשחק הושפעה בחלקה מעבודתם של שני תאורטיקנים עירוניים וארכיטקטואלים, קריסטופר אלכסנדר וג'יי פורסטר.
רייט, בריאיון לטיימס, ביטא אמונה שמחשבים מרחיבים את הדמיון, ומניח את התופעה של "מטא-מוח", באומרו:
בשנת 1986, רייט פגש את ג'ף בראון, משקיע שהיה מעוניין להיכנס לתעשיית המשחקים.
יחד הם הקימו את Maxis ב-1987 באורִינְדָה, קליפורניה.
סים סיטי (1989) היה להיט ונחשב אחד המשחקים בעלי ההשפעה הגדולה ביותר על תעשיית המשחקים.
רייט עצמו הופיע במספר מגזיני מחשבים, בעיקר PC Gamer, שהכניס את רייט לרשימת אלוהי-משחקים, יחד עם אישים כמו רוברטה ויליאמס ופטר מוליניו.
אחרי ההצלחה של סים סיטי, רייט עיצב את Sim Earth בשנת 1990 ואת Sim Ant בשנת 1991. הוא היה מעצב-שותף של SimCity 2000 בשנת 1993, ביחד עם פרד האסלם, בינתיים ש-Maxis יצרה עוד משחקי Sim.
המשחק הבא של רייט היה Sim Copter בשנת 1996. אף על פי שאף אחד מהמשחקים לא זכה להצלחה כמו סים סיטי, הם חיזקו את מעמדו של ויל רייט כמעצב של "צעצועי תוכנה" - משחקים שלא ניתן לנצח או להפסיד בהם.
בשנת 1992 ויל רייט ומשפחתו עברו לאורינדה.
Maxis הונפקה בבורסה בשנת 1995 עם הכנסה של 38 מיליון דולר.
המניה הגיעה לעד ל-50$ ואז נפלה כאשר Maxis הודיעה על הפסד.
רייט רצה עוד משנות ה-90 ליצור בית בובות וירטואלי, בדומה לסים סיטי, אך מתמקד על אנשים בודדים.
רייט חשב בתחילה על משחק עיצוב אדריכלות בשם Home Tactics (אסטרטגיית בתים), אך שינה את דעתו כאשר הציעו לו שהשחקן ידורג לפי איכות החיים של בעלי הבית במשחק.
היה קשה למכור את הרעיון ל-Electronic Arts, כיוון שכבר 40% מהעובדים של Maxis פוטרו.
EA הוציאו לאור את הסימס בפברואר 2000 ומשחק זה הפך להצלחה הגדולה ביותר של רייט עד כה.
המשחק לבסוף דחק את Myst בתור המשחק הנמכר ביותר בכל הזמנים ויצר עשרות חבילות הרחבה.
רייט יצר גרסת משחק מרובה משתתפים מסיבי (Massively Multiplayer Online Game) של הסימס שנקראת הסימס אונליין.
רייט זכה בפרס מפעל חיים בוועידת מפתחי משחקים (Game Developers Choice Awards) בשנת 2001. בשנת 2002 הוא היה האדם החמישי שנכנס להיכל התהילה של האקדמיה לאומנות ומדע אינטראקטיביים (Academy of Interactive Arts and Sciences' Hall of Fame).
עד 2006, הוא היה האדם היחיד שזכה לכבוד כזה על ידי שני ארגוני התעשיות.
בשנת 2007, האקדמיה הבריטית לאומנות הסרטים והטלוויזיה (British Academy of Film and Television Arts) העניקה לו חברות, הראשונה שניתנה למעצב משחקים.
מגזינים רבים, כגון Entertainment Weekly, Time, PC Gamer, Discover ו-GameSpy, החשיבו אותו כאחד האנשים החשובים ביותר בתחום הבידור, משחקים וטכנולוגיה.
רייט זכה בפרס מפעל חיים בינואר 2005 על ידי PC Magazine.
הפשיטה על מפרץ באנגלינג (Raid on Bungeling Bay)
וויל רייט לא השתתף בעיצוב המשחקים סים סיטי 4 (2003) ו- SimCity Societies בשנת 2007.
הסימס (אף על פי שקיבל קרדיט עבורם, רייט לא עיצב את רוב הסימס 2 ולא עיצב כלל את הסימס 3, אך ייסד אותם)
ג'ון ויליאם "ויל" פרל הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה וקומיקאי אמריקאי.
פרל נולד באירוויין, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא בריטי וגרמני.
אמו היא בטי קיי (לבית אוברמן), מורה בבית ספר יסודי; ואביו הוא רוי לי פרל ג'וניור, מוזיקאי ונגן סקסופון וקלידים בלהקת The Righteous Brothers.
בהיותו ילד בן שמונה, הוריו התגרשו.
בתחילת הקריירה שלו פרל הופיע בעיקר בתפקידים זוטרים בסרטיו של הקומיקאי בן סטילר.
כן הופיע בתוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב", בה היה חלק מהצוות במשך שבע עונות (1995–2002), חיקה דמויות ידועות בסאטירה פוליטית ובתרבות הפופ האמריקאית (בהן נשיא ארצות הברית דאז, ג'ורג' ווקר בוש), ויצר דמויות קומיות משלו, שנטו בין השאר להתפרצויות זעם קיצוניות.
ב-2001 היה מועמד לפרס אמי על הופעתו בתוכנית זו.
פרל הופיע לאורך השנים בעיקר בתפקידים קומיים בסרטים ידועים כגון "ג'יי ובוב השקט מכים שנית" (2001), "זולנדר" (2001), "לדפוק חתונה" (2005).
כיכב והיה שותף לכתיבת התסריט במספר סרטים, בהם "לילה ברוסקסברי" (1998), "והרי החדשות" (2004), "לילות טלדגה: הבלדה על ריקי בובי" (2006) ו"אחים חורגים" (2008).
בשנת 2014 שיחק במיני-סדרה הקומית "אוצרות בבל" ברשת IFC.
בשנת 2015 לקח חלק בהפקת הסרט "לשכב עם אחרים", בבימויה של לזלי הדלנד.
בשנת 2017 שיחק בסרט הקומי "הבית תמיד זוכה".
ביוני 2018 הודיע כי הוא מפיק וכותב סרט לנטפליקס בשם "Eurovision", בו פרל גם כיכב, שעלילתו מתרחשת על רקע תחרות האירוויזיון.
לצורך כך, במאי 2019 הגיע לישראל במהלך שבוע האירוויזיון בתל אביב, וביקר גם בירושלים.
הסרט כולל ראיונות עם שחקנים שמבצעים חיקויים נשיאותיים כמו פרל, שחיקה את ג'ורג' ווקר בוש.
בשנת 2001 היה מועמד לפרס אמי על הופעתו בתוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב".
פרל היה גם מועמד פעמיים לפרס גלובוס הזהב על תפקידיו בסרטים "המפיקים" ו"מעבר לכל דמיון".
ב-2005 זכה לראשונה בפרס ראזי על תפקידו בסרט "סמנתה" (לצד ניקול קידמן).
לפרס פטל הזהב שכזה היא מועמד גם חמש פעמים נוספות מאז ועד 2019.
ב-2011 זכה בפרס מארק טוויין להומור אמריקאי.
ב-2019 זכה בפרס אמי לבידור בפריים טיים.
מאז 2000 נשוי לשחקנית השוודית ויווקה פאולין.
מתגוררים בניו יורק ובקליפורניה, ולהם שלושה בנים; מגנוס (נולד ב-2004), מתיאס (נולד ב-2006) ואקסל (נולד ב-2010).
פארל הוא אוהד ספורט ידוע, והוא אף משמש כאחד הבעלים של מועדון הכדורגל לוס אנג'לס מליגת ה-MLS.
ב-12 במאי 2017, הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת דרום קליפורניה.
בשלהי חודש אוקטובר 2023, פרל, יחד עם עוד מאות שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן.
A Deadly Adoption (2015) - סרט טלוויזיה של לייפטיים
Golf (TBA) - גם יוצר ומפיק
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גלובוס הזהב2006שחקן המשנה הטוב ביותר – סרט קולנועהמפיקים2007השחקן הטוב ביותר בסרט קולנוע - מוזיקלי או קומדיהמעבר לכל דמיוןפרס טוני2009אירוע תיאטרון מיוחד הטוב ביותרYou're Welcome America.
Bushפרס באפט"א לקולנוע2025הסרט התיעודי הטוב ביותרויל והרפר: יוצאים לדרךפרס אמי לבידור בפריים טיים2001ההופעה האישית הטובה ביותר בתוכנית וראייטי או מוזיקליתסאטרדיי נייט לייב2009ספיישל מגוון, מוזיקה או קומדיה הטוב ביותרYou're Welcome America.
ויליאם אלן "ויל" פרידל הוא שחקן, קומיקאי ומדבב אמריקאי.
מאז 1999 נודע בעיקר בזכות עבודת הדיבוב שלו במגוון של סרטי וסדרות אנימציה.
כשחקן, נודע בצעירותו מהסיטקום "ילד פוגש עולם" בתור אריק מת'יוס, ומסרט קומדיית הנעורים "מלחמת המינים" בתור בראד קימבל.
בילדותו גדל פרידל באייבון, קונטיקט שבארצות הברית.
שני הוריו, פטרישה ג'ואן (לבית לירי) וגארי אלן פרידל, הם עורכי דין.
לאחר סיום לימודיו עבר פרידל לניו יורק, בתקווה למצוא מבחני בד.
ב-1997 היה פרידל בזוגיות עם ג'ניפר לאב יואיט, בזמן הצילומים לסרט קומדיית הנעורים בכיכובם "מלחמת המינים".
מאוחר יותר שיחקה יואיט לצידו בתפקיד אורח בסיטקום בו השתתף.
מלחמת המינים - גילום: בראד קימבל
באטמן: הדור הבא: שובו של הג'וקר - דיבוב: טרי מקגינס/באטמן
באטמן: אביר גות'אם - דיבוב
קים פוסיבול: כה הדרמה - דיבוב: רון סטופבל
חוק וסדר - גילום: רוס
ילד פוגש עולם - גילום: אריק מת'יוס
באטמן: הדור הבא - דיבוב: טרי מקגינס/באטמן
פרויקט זיטה - דיבוב: טרי מקגינס/באטמן
מפגשים מהסוג האישי - גילום: סטאן
קים פוסיבול - דיבוב: רון סטופבל
לילו וסטיץ': הסדרה - דיבוב: רון סטופבל (מקים פוסיבול)
ליגת הצדק - דיבוב: גרין לאנטרן, טרי מקגינס
אמריקן דרגון - דיבוב: בן הדוד גרגי
בן 10: כוח חייזרי - דיבוב: קן טניסון
אולטימייט ספיידרמן: סדרת האנימציה - דיבוב: דדפול
שומרי הגלקסיה - דיבוב: סטאר לורד
העולם של ריילי - תפקיד אורח; אריק מת'יוס
ספיידרמן (2020) - דיבוב: סוכן AIM
תעלומות ברבי (2025) - דיבוב: וויליאם וורלוק.
ויל קימליקה הוא פילוסוף קנדי הידוע בשל הגותו במדע המדינה, ובמיוחד בשאלת הרב תרבותיות.
קימליקה משמש כפרופסור למדע המדינה וראש הקתדרה למחקר קנדה באוניברסיטת קווינ'ס באונטריו וכן כפרופסור אורח בתוכנית ללימודי הלאומיות באוניברסיטה המרכז-אירופית בבודפשט שבהונגריה.
קימליקה קיבל את התואר הראשון בפילוסופיה ובמדע המדינה באוניברסיטת קווינ'ס ב-1984 וב-1987 קיבל תואר דוקטור בפילוסופיה מאוניברסיטת אוקספורד בהנחיית ג'רלד כהן.
מאז עוסק קימליקה בכתיבה בנושא הרב תרבותיות והוא נחשב לאחד ההוגים המובילים בנושא זה, וספריו תורגמו לשפות רבות.
קימליקה לימד במספר רב של אוניברסיטאות בקנדה ומחוצה לה, וכן שימש כיועץ לממשלת קנדה.
עיקר הגותו של קימליקה עוסקת במתן הצדקות ליברליות לזכויות קבוצתיות לקבוצות מיעוט, אותן הוא מחלק לשתי קטגוריות בסיסיות.
קבוצות מהגרות, או פוליאתניות, ומיעוטים לאומיים (כמאורים בניו זילנד).
קימליקה פירט את הקריטריונים לפיהם קבוצה אתנית יכולה להחשב, לדעתו, למיעוט לאומי:
הקבוצה נוכחה, כקבוצה, בעת ייסוד המדינה.
לקבוצה היסטוריה קודמת של ממשל עצמי.
על פי קריטריונים אלו, שתי קבוצות המיעוט הראויות להחשב כ"מיעוטים לאומיים" בקנדה הן האומות הראשונות ובני קוויבק דוברי הצרפתית.
קימליקה טוען כי קבוצות אלו ראויות לזכויות קבוצתיות שתוענקנה להן על ידי המדינה מטבע תפקידם המיוחד וההיסטוריה הייחודיות שלהן באומה הקנדית.
לקבוצות פוליאתניות, לדעת קימליקה, טענה פחותה לזכויות כאלו, מכיוון שהן באו למדינה מרצונן, ולכן בעלות מחויבות מסוימת לאינטגרציה ולהתאמה לנורמות של המדינה בה בחרו.
בה בעת קימליקה מודה בבעיה שנוצרת על ידי פליטים, אם מעימותים או מרעב, וקבוצות מיעוט כאפרו אמריקאים, שלא הגיעו לאמריקה מרצונם.
בספרו "אזרחות רב תרבותית" (Multicultural Citizenship; 1995) טוען קימליקה כי זכויות קבוצתיות למיעוטים תואמות את ההגות הליברלית ומתאימות במיוחד, אם לא נדרשות במפורש, במצבים מסוימים.
הוא מציין שלוש זכויות מסוג זה: זכויות ייצוג מיוחדות (כאפליה מתקנת בשדה הפוליטי), זכויות לממשל עצמי, וזכויות פוליאתניות (כגון פטור לסיקים מחבישת קסדות ברכיבה על אופנוע).
אבחנה שקימליקה מבחין, החיונית להגנה הליברלית על זכויות קבוצתיות למיעוטים, היא בין הגנה חיצונית ומגבלות פנימיות.
קימליקה טוען שהגנה חיצונית על קבוצות שונות חיונית על מנת לקדם את השוויון (על אף שאסור להן להתיר דיכוי או ניצול כבמשטר האפרטהייד בדרום אפריקה).
מגבלות פנימיות, עם זאת, אינן יכולות להיות מוצדקות מנקודת ראות ליברלית, בשל כך שהן מגבילות את האוטונומיה של היחיד, על אף שבמקרים מסוימים ניתן להעניקן לקבוצות מיעוט.
הביקורת הליברלית על זכויות קבוצתיות היא כי הן בעייתיות בשל כך שהן מתייחסות לאדם כנושא של זהות קבוצתית, ולא כסוכן חברתי אוטונומי.
לדעת קימליקה ביקורת זו מופשטת מדי, ומוגזמת.
הבעיה האמיתית בזכויות קבוצתיות למיעוטים, והדרך בה ניתן להתייחס אליהן במסגרת דמוקרטיה ליברלית היא עמוקה יותר.
קימליקה מבחין בין זכויות קבוצתיות "טובות", זכויות קבוצתיות "רעות" וזכויות קבוצתיות "בלתי נסבלות".
זכויות קבוצתיות "רעות" (מגבלות פנימיות) הן חוקים הנכפים על ידי הקבוצה על היחיד המשתייך אליה במסגרת היחסים הפנימיים בין חברי הקבוצה.
רובן מגבילות את החברים היחידים בשם הסולידריות הקבוצתית.
קבוצות יכולות להגן על עצמן מטענות של קבוצות פמיניסטיות על קיפוח של נשים, בטענה כי מתן שוויון פנימי לנשים יסכן את התפקיד המסורתי של האישה בחברתם, ואת השלמות הקבוצתית.
קימליקה טוען כי בכך יש סכנה לדיכוי היחיד בתוך הקבוצה.
מגבלות פנימיות יכולות לשמש לשימור מערכות אבסולוטיסיטיות, אלימות וכופות.
מגבלות פנימיות הנאכפות על ידי החוק הן לכן רעות, ולרוב אינן צודקות, ומנוגדות לרוב לאידיאלים ליברליים.
זכויות קבוצתיות טובות (הגנה חיצונית) מתייחסות ליחסים בין קבוצות שונות.
קבוצות מיעוט דורשות הגנה על זהותן הלאומית בהפחתת הפגיעות של הקבוצה להחלטות של קבוצות חיצוניות או של החברה בכללותה.
לכן יש להעניק להן את הזכות למיסוי עצמי, שירותי בריאות, חינוך וממשל עצמי.
הגותו בנושא זכויות בעלי חיים
ספרם של סו דונלדסון וקימליקה, "זואופוליס" (Zoopolis), חוקר את מצב זכויותיהם של בעלי חיים מקטגוריות שונות.
דונלדסון וקימליקה מאמינים שאבולישניזם היא תגובה בלתי מספקת לקשיים המוסריים והמעשיים שנדרשים לחיים הוגנים ובני קיימא עם בעלי חיים לא-אנושיים.
דונלדסון וקימליקה מציעים לחלק את בעלי החיים הלא-אנושיים לשלוש קטגוריות, שיקבעו את אופי החוקים והפוליטיקה שנועדו להגן על בעלי החיים הללו: לבעלי חיים מבויתים יש לתת סוג של אזרחות-משותפת, שבמסגרתה יילקחו בחשבון האינטרסים וההעדפות שלהם.
חיות בר צריכות לקבל ריבונות מספקת על שטחי המחיה שלהן באופן שיאפשר להן לחיות ולהתפתח, תוך התערבויות מתונות לשם צמצום הסבל של חיות בר.
בעלי חיים לימינליים, שאינם מבויתים אך חיים באזורים עם פעילות אנושית, כמו אזורים אורבניים ואזורי תעשייה, כמו עכברים ויונים, צריכים לקבל מעמד של תושבות.
ב-2004 קימליקה קיבל את פרס קילאם של המועצה הקנדית לאומנויות.
עמ' 210-187. בתוך: סוגיות-יסוד בדמוקרטיה הישראלית, בעריכת רפאל כהן-אלמגור.
ויל קימליקה, "שתי דילמות של חינוך לאזרחות בחברות פלורליסטיות", בתוך: ישי מנוחין וירמיהו יובל (עורכים), האם הסובלנות תנצח?
חינוך מוסרי בעולם מגוון, הוצאת מאגנס ומכון שפינוזה, ירושלים, 2005.
ויליאם "ויל" קורטיס פטון הוא שחקן קולנוע אמריקאי.
פטון נולד בצ'ארלסטון, דרום קרולינה ולמד ב"אוניברסיטה לאומנויות של צפון קרוליינה" ובאולפן השחקנים במנהטן.
פטון הופיע במחזות אוף ברודוויי.
הוא שיחק בתפקיד הראשי במחזה של סאם שפרד "השקר של השכל" וזכה בשני פרסי "אובי" על תפקידיו בהצגות "מה הוא ראה" ו"טיפש בשביל אהבה".
ההופעה התודעתית הראשונה של פטון בקולנוע הייתה בשנת 1985 בסרט "סוזאן סוזאן", באותה שנה הופיע פטון בקומדיה השחורה "אחרי השעות".
ב-1994 השתתף בסרט "הלקוח", שנה לאחר מכן שיחק במותחן "קופיקאט".
ב-1997 פטון שיחק בסרטו של קווין קוסטנר "הדוור", בו גילם את דמותו של גנרל בית לחם.
בשנת 1998 השתתף פטון בשובר הקופות של מייקל ביי "ארמגדון", בסרט גילם פטון את דמותו של צ'ארלס "צ'יק" צ'אפל מומחה לקידוחים, חברו הקרוב ועוזרו האישי של הארי סטמפר (ברוס ויליס).
ב-2000 שיחק בסרט הפעולה "עקיצה ב-60 שניות" ובדרמת הספורט "לזכור את הטיטאנים".
ב-2002 שיחק במותחן האימה "נבואות איש העש".
ב-2004 שיחק במותחן הפשע "המעניש" וגילם את איש המאפיה קוונטין גלאס עוזרו האישי של הווארד סיינט (ג'ון טרבולטה).
בהמשך השנה שיחק בסרט הפעולה "שם קוד: המנקה" לצד לוסי לו.
בשנת 2009 הופיע פטון בסרט המדע בדיוני "הסוג הרביעי", אשר זכה להצלחה ברחבי העולם.
ב-2010 שיחק בדרמת הפשע "רחובות ברוקלין" בתפקיד הסוכן הפדרלי ביל הובארטס השומר על זהותו של השוטר הסמי טנגו באטלר (דון צ'ידל).
בשנת 2017 החל לשחק לצד הלן האנט וריצ'רד דרייפוס במיני-סדרה "יריית הפתיחה" ברשת FOX.
בשנת 2022 שיחק בסדרת המסתורין "המרעה המערבי" מבית פריים וידאו.
ארוחת בוקר של אלופים (1999)
וילאייט (בטורקית: Vilayet, המקור מערבית ولاية – "וילאיה") הייתה, החל משנת 1864, היחידה המנהלית הגדולה ביותר באימפריה העות'מאנית שהחליפה את האיילט, כחלק מרפורמת הטנזימאט.
הווילאייטים הוקמו מכוח "חוק הווילאייטים" שנחקק ב-1864, כחלק מיוזמת הטנזימאט.
יוזם החוק היה הווזיר הגדול פואד פאשה, שנעזר במידהט פאשה שיישם את חידושי הטנזימאט באיילט של ניש (Niş, כיום בסרביה).
החוק הגדיר את המבנה ההיררכי וחלוקת הסמכויות.
החלוקה של הווילאיט ליחידות משנה הייתה דומה לחלוקה של האיילט: הווילאייט התחלק למספר סנג'קים (Sancak) שעליהם משלו המותצרפים (Mutasarrıf).
כל סנג'ק התחלק לכמה יחידות המכונות קאזה (Kaza) שנוהלו בידי קאימקאם, שכללו עיר והכפרים שסבבו אותה, הקאזה התחלקה לנאהיות (Nahiye) בניהול מודיר (Müdür), ואלו התחלקו לקריות (Karye) בראשות מוכתרים.
בכל אחת מרמות המנהל הוקמו מועצות נבחרות, כאשר המועצה הכללית של הווילאייט (Meclis-i Umumi-i Vilayet) הורכבה משני נציגים מוסלמיים ושני נציגים שאינם מוסלמים שכל אחד מהם היה מאחד מהסנג'קים של הווילאייט.
המועצה דנה בנושאים הקשורים לעבודות ציבוריות (גשרים וכבישים), גביית מיסים, שיפור החקלאות והמסחר ובקשות ספציפיות של הסנג'קים.
ההחלטות שהתקבלו במועצה הועברו לאישור באיסטנבול ושם הוחלט לאשרן, לדחותן או לערוך בהם שינויים.
בראש הווילאייט, כמו בראש האיילט שקדם לו, הועמד ואלי, אבל סמכויותיו הורחבו והוא נדרש לפקח על מכלול הנושאים החברתיים, הכלכליים, הביטחוניים והפוליטיים של הווילאייט ועל ביצוע הוראות שקיבל מהמרכז.
הוואלי שלט ישירות על מושלי הסנג'קים, המוטסריפים, והיה אחראי על החינוך והעבודות הציבוריות בווילאייט.
הוא קבע מתי תתכנס המועצה הכללית של הווילאייט, ומתי יתכנסו המועצות המקומיות המסונפות לסנג'קים, קיבל את החלטותיהם דרך המוטסריף ויישם את אלו שבתחום שיפוטו.
הוואלי פיקח על גביית המיסים בווילאייט, אך לא היה יכול לעשות שימוש בכספים מבלי אישור מהשער הנשגב.
בצמוד לוואלי פעלו בווילאייט מחלקות מקבילות למבנה הבירוקרטי שהוקם באיסטנבול.
בראשם עמדו רואה החשבון של הווילאייט, האחראי על מדיניות החוץ, מנהל העבודות הציבוריות, האחראי על חקלאות ומסחר ושופט חוקר.
כל אלו מונו ישירות באיסטנבול והיו כפופים ישירות לממונים עליהם בבירה.
על התיאום בין המחלקות הייתה אחראית המועצה המנהלית (İdare Meclisi) של הווילאייט שבה היו חברים: הוואלי, ראשי המחלקות ושישה נציגים נבחרים מקרב תושבי הווילאייט, שלושה מוסלמיים ושלושה שאינם מוסלמים.
עם זאת, היו לפעילות המועצה שני סייגים.
האחריות המוחלטת על ענייני הביטחון והסדר הציבורי הייתה בידי של הוואלי, ולמועצה אסור היה להתערב בעניינים משפטיים.
מעבר ליישום של הפרדת רשויות (מושג שיוזמי הטנזימאט הכירו מהתרבות המערבית).
היה בכך רצון להרגיע את חששותיהם של העולמא (חכמי הדת המוסלמיים) מתהליך החילון המתגבר של האימפריה העות'מאנית.
בכל וילאייט היו שלושה סוגים של בתי משפט.
בית המשפט המוסלמי שפסק על פי השריעה שבראשו עמד קאדי, בית המשפט הפלילי שבראשו עמדו שלושה שופטים מוסלמים ושלושה שאינם מוסלמים בניהולו של השופט החוקר, ובית משפט מסחרי שפסק על פי חוקי המסחר.
מעל לשלושת בתי משפט אלו פעל בית הדין לערעורים שבו היו חברים שלושה שופטים מוסלמים ושלושה שאינם מוסלמים בניהולו של השופט החוקר.
לבתי משפט אלו הופנו מקרים מבתי המשפט המקבילים שפעלו ברמת הסנג'קים.
מכיוון שמבנה חדש זה דרש השקעות כספיות ניכרות, ומכיוון שנדרשה גם הכשרה של אנשי מנהל הוחלט ליישמו בהדרגה.
לשם כך נבחרו ארבעה וילאייטים כמודל: וילאייט הדנובה (Tuna vilayeti), איחוד של שלושה איילטים: איילט סיליסטרה (שמרכזה בסיליסטרה, כיום בבולגריה), איילט וידין (שמרכזה בווידין שבבולגריה) ואיילט ניש (שמרכזה בניש שבסרביה); וילאייט ארזורום; וילאייט חלב; ווילאייט בוסניה.
מידהט פאשה הוצב בראש וילאייט הדנובה.
ב-1865 כבר היו ארבעת הוילאייטים מאורגנים ופעילים, ולכן נוספו אליהם שנה אחר כך הווילאייטים של סוריה (הקרויה גם וילאייט דמשק וכללה שטחים גם בארץ ישראל), טריפוליטניה שבלוב ואדירנה שבאסיה הקטנה, ב-1867 נוספו עוד 13 וילאייטים, ובשנת 1871 יצא קובץ חוקים מתוקן שבו צומצמו האזורים המנהליים וניתנה סמכות נוספת לוואלי.
התהליך הסתיים ב-1876, כאשר הוקמו כל עשרים ושבעה הוילאייטים המתוכננים, למעט חצי האי ערב והמחוזות האוטונומיים בפועל כמו מצרים.
יוצא דופן נוסף היה הסנג'ק של ירושלים שהורחב וכלל את עזה והיה כפוף ישירות לממשל המרכזי ולא לווילאייט סוריה (או וילאייט דמשק) כפי שהיה הדבר בתקופת האיילטים.
חוק הווילאייטים של 1864 היה תקף עד 1913 שאז הוחלף בחוק וילאייטים חדש הממשיך לשמש גם כיום כבסיס לשיטת החלוקה למחוזות של טורקיה המודרנית.
חוקרים חלוקים בדעתם לגבי הצלחת התהליך.
יש הטוענים כי למרות הביקורת על שיטת הממשל החדשה, למשל שהגידול בביורוקרטיה הקשה על חיי התושבים והממשל, הרי שבסופו של דבר יותר מיסים הגיעו לקופת האוצר המרכזי, הביטחון הפנימי השתפר, ובתי המשפט הגנו טוב יותר מבעבר על הנתינים בפני התעמרות של המושלים המקומיים.
לעומתם יש הטוענים כי שיטת הממשל החדשה, במסגרתה מונו כל אנשי הממשל מרמת הקאזה ומעלה על ידי השלטון המרכזי, הביאה להגברת השחיתות והנפוטיזם.
ויליאם "ויל" קליי הוא אתלט אמריקאי.
הוא פעמיים ברציפות סגן אלוף אולימפי (לונדון 2012 וריו דה ז'ניירו 2016), סגן אלוף עולם (לונדון 2017) ושתי מדליות ארד מאליפות העולם (טגו 2011 ומוסקבה 2013) בקפיצה משולשת.
נוסף לכך, הוא בעל מדליית ארד אולימפית (לונדון 2012) בקפיצה לרוחק.
קליי מדורג במקום השלישי בכל הזמנים בקפיצה משולשת (18.14 מטר).
קליי למד שנתיים באוניברסיטת אוקלהומה ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת פלורידה בה התאמן לצידו של כריסטיאן טיילור בהדרכת דיק בות'.
בשנת 2009 זכה במדליית זהב בקפיצה משולשת במשחקים הפאן-אמריקאיים לנוער עם תוצאה של 16.57 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה קליי במדליית ארד בשיא אישי חדש של 17.50 מטר, אחרי טיילור (17.96 מטר) ופיליפס אידוו מבריטניה (17.77 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.10 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה 2012 זכה קליי במדליית זהב בתוצאה של 17.70 מטר, לפני טיילור שקפץ למרחק של 17.63 מטר וליוקמן אדמס מרוסיה (17.36 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.04 מטר.
באולימפיאדת לונדון זכה קליי בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.62 מטר, אחרי כריסטיאן טיילור (17.81 מטר) ולפני פבריציו דונאטו מאיטליה (17.48 מטר) ומדליית ארד בקפיצה לרוחק בתוצאה של 8.12 מטר, אחרי גרג רתרפורד מבריטניה (8.31 מטר) ומיטשל ואט מאוסטרליה (8.16 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכה קליי בפעם שנייה ברציפות במדליית ארד בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.52 מטר, אחרי טדי טאמגו מצרפת שקבע את התוצאה השלישית בטיבה בכל הזמנים של 18.04 מטר ופדרו פבלו פיצ'רדו מקובה (17.68 מטר).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכה במדליית כסף בשיא אישי של 17.76 מטר.
ביוני 2017 שיפר את שיאו ל-17.91 מטר, תוצאה המדרגת אותו תשיעי בכל הזמנים.
בתחרות שנערכה בקליפורניה ביוני 2019, קליי שיפר את שיאו האישי בקפיצה משולשת לאחר שקפץ למרחק של 18.14 מטר, תוצאה המדרגת אותו במקום השלישי בכל הזמנים.
אורוויל ויליס "ויל" פורטה הרביעי הוא שחקן, קומיקאי ותסריטאי אמריקאי.
מוכר בזכות היותו שחקן לשעבר בתוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב", כיכב בסרטים "מק'גרובר" ו"נברסקה", ובסדרה הקומית "האיש האחרון בעולם".
פורטה נולד באלמדה, קליפורניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית.
בנם של פטרישיה, אמנית ואורוויל ויליס פורטה השלישי, ברוקר.
הוא גדל בקליפורניה בעיירה מורגה ובעיר לפאייט.
פורטה הוא בוגר אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס עם תואר בהיסטוריה.
לפני שפנה לקריירה קומית פורטה רצה להיות ברוקר כמו אביו.
לאחר שסיים את לימודיו התפרנס מהוראה פרטית לילדים.
פורטה החל את דרכו בתעשיית הטלוויזיה בשנת 1997 ככותב בתוכנית הלייט נייט של דייוויד לטרמן, שם התנסה לראשונה גם במשחק מול מצלמה.
הוא התגלה כקומיקאי בשנת 2002 כאשר התברג לצוות תוכנית המערכונים המצליחה "סאטרדיי נייט לייב", פורטה הופיע בתוכנית במשך כ-8 שנים ואף כתב מספר מערכונים משלו לתוכנית.
באותה עת, פורטה שיחק בקומדיות "פסטיבל הבירה", "בייבי מאמא" ו"האחים סולומון", הקומדיה של בוב אודנקירק אותה כתב פורטה.
בשנים 2010–2008 שיחק בשני פרקים בסיטקום "איך פגשתי את אמא".
בשנת 2010 כיכב פורטה בתפקיד הראשי לצידם של קריסטן ויג וראיין פיליפה בקומדיית האקשן "מק'גרובר" המבוססת על המערכון הפופולרי שלו ב"סאטרדיי נייט לייב", את הסרט כתב ביחד עם השחקן והבמאי ג'ורמה טקון.
ב-2012 הופיע פורטה בקומדיה "שומרים על השכונה" בתפקיד סמל כרסמן ובקומדיה המוזיקלית "רוק לנצח" בתפקיד מיץ' מיילי.
שנת 2013 הייתה למוצלחת בקריירה של פורטה, הוא הועמד לפרס אמי להופעת האורח הטובה ביותר על תפקידו בסדרה "רוק 30" בתור פול לאסנמה בעלה של ג'נה מרוני אותה מגלמת ג'יין קרקובסקי, ולפרס אינדפנדנט ספיריט להופעת המשנה הטובה ביותר על הופעתו בתפקיד דייוויד גרנט בדרמה העצמאית של אלכסנדר פיין "נברסקה".
בשנה זו גם דיבב פורטה בסרט האנימציה "גשם של פלאפל 2" את דמותו של צ'סטר החמישי.
בשנים 2015-2018 כיכב בסדרה הקומית "האיש האחרון בעולם" ברשת FOX.
בשנת 2021 שיחק בסדרה מבוססת על קומיקס המשודרת בנטפליקס הנקראת "סוויט טות': נער עם קרניים", בתפקיד אבא של גאס.
בהמשך השנה, כיכב פורטה בסדרה "מק'גרובר" של שירות הסטרימינג Peacock; הסדרה היא עיבוד למערכון בכיכובו של פורטה מתוך הסדרה סאטרדיי נייט לייב ומהווה פארודיה לסדרה "מקגייוור" וספין-אוף לסרט באותו שם משנת 2010.
מסביב לעולם בשמונים יום (2004)
ראיונות קצרים עם גברים נתעבים (2009)
וירד: סיפורו של אל ינקוביק (2022)
סקוט פילגרים הולך על זה (2023) - דיבוב
מסיבת נקניקיות: פודטופיה (אנ') (2024–הווה) - דיבוב
גרמלינס: הסודות של המוגוואי (2024) - דיבוב
ויליאם דיילן "ויל" קלייבורן (, נולד ב-17 במאי 1990) הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסמול פורוורד בקבוצת ברצלונה, המתמודדת בליגת העל הספרדית וביורוליג.
קלייבורן למד ושיחק בשלוש אוניברסיטאות - מכללה קהילתית מרשלטאון, אוניברסיטת יוטה ואוניברסיטת המדינה של איווה.
בשנת 2013 חתם קלייבורן על חוזה לשנתיים בקבוצת רטיופארם אולם מליגת העל הגרמנית.
ב-2015 חתם בהפועל חולון, ובעונת הוביל את קלעי ליגת העל הישראלית עם 20.9 נקודות בממוצע למשחק ולאחר מאמצים רבים השאיר אותה בליגת העל.
לקראת עונת חתם בדרושפאקה מליגת העל הטורקית, אותה אימן דייוויד בלאט.
בסיום העונה עבר לצסק"א מוסקבה בעונת 2018/19 הוביל את צסק"א לזכייה ביורוליג, תוך כדי זכייה בתואר השחקן המצטיין של הפיינל 4, בעונת 2019/20 נפצע וחזר עונה לאחר מכן.
לקראת עונת 2024/2025 סיכם בוירטוס בולוניה מליגת העל האיטלקית אותה מאמן לוקה באנקי.
וילאייט בוסניה (בטורקית: Bosna Vilayeti) היה וילאייט עות'מאני אשר כלל את רוב שטחי בוסניה והרצגובינה המודרנית.
בוסניה נכבשה בידי האימפריה העות'מאנית בשנת 1463. הרצגובינה נכבשה ב-1482. החל מ-1580 שתי הנחלות נכללו במסגרת איילט בוסניה.
ב-1864 בוצעה רפורמה בחלוקה המנהלית של האימפריה, אשר במסגרתה בוטל מעמד האיילט.
הווילאייט כלל 17,900 קמ"ר, והיה מחולק לשש סנג'קים.
בשנת 1875 התקוממו הנוצרים בהרצגובינה בשל עול המיסים הכבד שהטילו העות'מאנים על האוכלוסייה.
מונטנגרו הכריזה מלחמה על העות'מאנים באמתלה של סיוע לנוצרים.
חרף ההקלה בעול המיסים, המרידה נמשכה והצטרפה אליה סרביה.
המרד התפשט גם אל שאר חצי האי הבלקני, וב-1877 הכריזה האימפריה הרוסית מלחמה כנגד העות'מאנים.
המלחמה הסתיימה סופית ב-1878, ובמסגרת קונגרס ברלין הוחלט שהאימפריה האוסטרו-הונגרית תקבל מנדט על וילאייט בוסניה.
העות'מאנים המשיכו לשלוט רשמית באזור, אולם בפועל הוא נוהל בידי האוסטרו-הונגרים.
זאת פרט לאזור הרצגובינה הישנה אשר נמסר למונטנגרו.
האוסטרו-הונגרים סיפחו את בוסניה סופית ב-1908 (סיפוח שהוביל למשבר בוסניה).
ויליאם ג'ק פולטר הוא שחקן קולנוע אנגלי.
התפרסם לראשונה בתפקידו כיוסטוס סקראב בסרט "סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר" משנת 2010, ולאחר מכן שיחק בסרטים "אנחנו המילרים", עבורו זכה בפרס באפט"א לכוכב העולה, "הרץ במבוך", "האיש שנולד מחדש", "מכונת מלחמה" ו"הרץ במבוך: תרופת המוות".
פולטר נולד וגדל ברובע האמרסמית' במערב לונדון, אנגליה.
בנם של קרולינה (לבית בארה) אחות במקצועה, וניל פולטר, פיזיקאי מכובד ופרופסור לקרדיולוגיה באימפריאל קולג'.
פולטר למד בבית הספר "The Harrodian", שבין בוגרי נמנים גם ג'ורג' מקיי ורוברט פטינסון.
עם זאת, הוא נאבק בבית הספר בדיסלקסיה והפרעה התפתחותית בקואורדינציה.
את הקריירה הקולנועית שלו החל בשנת 2007 בסרט "הבן של רמבו", שיחק בתפקיד הראשי לצד ביל מילנר, ועל תפקידו היה מועמד לפרס השחקן המבטיח ביותר בטקס פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי.
ב-2010 שיחק בתפקיד יוסטוס סקראב בסרט "סיפורי נרניה: המסע בדורך השחר" הסרט השלישי בסדרה.
ב-2013 שיחק בקומדיה המצליחה "אנחנו המילרים".
על תפקידו זכה בפרס באפט"א לכוכב העולה ובפרס MTV לשחקן המבטיח הטוב ביותר והיה מועמד לפרס אמפייר.
ב-2015 שיחק בתפקיד ג'ים ברידג'ר בסרט ההרפתקאות של הבמאי אלחנדרו גונסלס איניאריטו "האיש שנולד מחדש" שקיבל 12 מועמדויות לפרס אוסקר בטקס פרסי אוסקר ה-88 אך זכה בשלושה בלבד.
ב-2017 שיחק בתפקיד שוטר גזען בסרטה של קתרין ביגלו "דטרויט".
בשנת 2018 שיחק בסרט "מראה שחורה: בנדרסנאץ'"; סרט אינטראקטיבי מסוגת האימה והמדע בדיוני המהווה חלק מתוך הסדרה "מראה שחורה" של נטפליקס.
באוקטובר 2021 אושר על ידי הבמאי ג'יימס גאן כי יצטרף ליקום הקולנועי של מארוול בסרט "שומרי הגלקסיה: חלק 3" בתפקיד גיבור העל אדם וורלוק.
+שנהסרטתפקידהערות2007הבן של רמבולי קרטר2010סיפורי נרניה: המסע בדורך השחריוסטוס סקראב2012ביל הפרועדין2013אנחנו המילריםקני רוזמור / קני מילר2014פלסטיקפורדיהרץ במבוךגאליארץ הזכוכיתשיין2015האיש שנולד מחדשג'ים ברידג'ר2016Kids in Loveג'ק2017מכונת מלחמהסמל ריק אורטגהדטרויט קראוס2018הרץ במבוך: תרופת המוותגאלינוכחות זרה רודריק "רודי" הייס2019מידסומרמארק2021The Scoreטרוי2023שומרי הגלקסיה: חלק 3אדם וורלוק2024 להמר על אהבהלי2025Death of a Unicornיחידת העיליתאריקTBAI Love BoostersRapture
+שנהסדרהתפקידהערות2007Comedy: Shuffleדמויות שונות2 פרקים2008Comedy Labדמויות שונותפרק: "Kids School of Comedy"Lead Balloonילדפרק: "Nuts"2010-2009School of Comedyדמויות שונות8 פרקים
גם תסריטאי2010The Fadesמאקפרק: "Pilot"2018מראה שחורה: בנדרסנאץ'קולין ריטמןסרט של נטפליקס; חלק מהסדרה "מראה שחורה"2021מחתרת המסילהסםפרק: "Chapter 2: South Carolina"דופסיקבילי קטלרמיני-סדרה2022למה לא ביקשו את אוונס?בובי ג'ונסמיני-סדרה
ויליאם וולטר מוריס קין הוא שחקן אנגלי.
הוא הופיע בתיאטרון ובטלוויזיה הן בבריטניה והן בספרד.
קין היה נאמן של פרס ג'יימס מנזיס קיצ'ן - פרס שמוענק לבמאי תיאטרון צעירים לזכרו של הבמאי איתו עבד קין בתחילת הקריירה שלו.
קין נולד בעיר אוקספורד שבאוקספורדשייר לצ'ארלס ויליאם לייל קין ולליידי פריסילה מרי רוז קורזון, בתו של אדוארד קורזון רוזן האו השישי.
הוא למד באיטון קולג' וסיים בהצטיינות תואר בספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד.
בטלוויזיה שיחק קין בסדרות "וולף הול", "המוסקטרים", "רציחות במידסומר", "הגלימה", "שרלוק", "האימפרסיוניסטים", "Casualty 1907", "אליזבת הראשונה", "תחבולות חדשות", "הטיטניק", "המלחמה של פויל", "צבע הכשף והדרמה "הפליטים".
בקולנוע הופיע בסרטים "Nine Lives of Tomas Katz" ו"אהבה וצרות אחרות".
ב-2016 גילם את דמותו של מייקל אדין המזכיר הפרטי של הריבון המזכיר הפרטי של המלכה אליזבת בסדרת הטלוויזיה "הכתר" של נטפליקס.
בספרד שיחק קין במחזות בספרדית "Traición" (בגידה), ו-"Cuento de Invierno" (אגדת חורף).
הוא גם ביים את "המלט" ואת "רומיאו ויוליה".
קין הקליט את היצירה "Seven Scenes from Hamlet" מאת המלחין הספרדי בנט קסבלנקס יחד עם תזמורת Orquesta de la Comunidad de Madrid בניצוחו של חוסה רמון אנסינר (סטרדיווריוס, 2010).
ב-2002 קין נישא לשחקנית, במאית התיאטרון והתסריטאית הספרדייה מריה פרננדז אצ'ה.
בתם של בני הזוג היא השחקנית דפני קין.
ויליאם אדוארד "ויל" פרדו הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1988–2001. בעונות – זכה ב-3 אליפויות NBA רצופות כשחקן שיקגו בולס, ובעונת זכה באליפות נוספת כשחקן סן אנטוניו ספרס.
ממוצעיו הכוללים לאורך 13 עונותיו בליגה הם 4.7 נקודות ו-4.9 ריבאונדים למשחק.
פרדו נולד בעיר מלבורן שבפלורידה, ובין השנים 1983–1988 למד באוניברסיטת ואנדרבילט אשר בנאשוויל, טנסי.
בעונת 1987/1988 רשם ממוצעים של 18.3 נקודות ו-10.1 ריבאונדים למשחק עבור קבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, והוביל אותה להעפלתה השנייה אי פעם לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen).
במשחק שמינית הגמר הפסידה ואנדרבילט בתוצאה 64–77 לאוניברסיטת קנזס, וזו המשיכה לזכייה באליפות הטורניר.
בסיום עונה זו זכה פרדו בפרס שחקן העונה של המחוז הדרום-מזרחי (SEC).
בדראפט ה-NBA 1988 נבחר פרדו על ידי שיקגו בולס, בבחירה ה-11. בעונות עד זכה עם הבולס ב-3 אליפויות רצופות, כמחליפו מהספסל של הסנטר ביל קרטרייט.
בעונת שימש לראשונה כשחקן חמישייה קבוע, העמיד ממוצעים של 8.0 נקודות ו-6.7 ריבאונדים למשחק, וסייע לשיקגו להשיג 47 ניצחונות בהיעדרו של כוכב הקבוצה מייקל ג'ורדן אשר פרש ממשחק.
באוקטובר 1995 הועבר פרדו בטרייד לסן אנטוניו ספרס, בתמורה לדניס רודמן.
בעונת קבע שיאי קריירה של 8.7 נקודות ו-9.8 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בעונת זכה עם הספרס באליפות הראשונה בתולדות המועדון, והרביעית בקריירה שלו, כמחליפו מהספסל של דייוויד רובינסון.
בקיץ 1999 חזר לשחק עבור שיקגו בולס, ובעונת עבר לפורטלנד טרייל בלייזרס.
לאחר עונה אחת בפורטלנד פרש פרדו ממשחק, בגיל 35.
וילאייט ביירות (; ) היה יחידה מנהלית (מדינת מחוז, נפה) עות'מאנית, שהוקמה בשנת 1888 וכללה את אזור החוף של סוריה הגדולה, מלטקיה בצפון ועד יפו בדרום.
הוילאייט גבל בוילאייט סוריה ממזרח, וילאייט חלב מצפון ובמוטצאריף של ירושלים מדרום.
היחידה כללה עם הקמתה את מוטצאריף הר הלבנון, בנוסף לחמישה סנג'קים שהופרדו מווילאייט דמשק:
אם כן, היה וילאייט ביירות היחידה הפוליטית המאגדת את ארץ-ישראל (מצפון ליפו), לבנון ומישור החוף של סוריה עד התפרקות האימפריה.
עם זאת, הוחרגו מתחומי הווילאייט 2 מחוזות: המוטצאריף של ירושלים (כולל יפו ועזה), אשר לה הוענק מעמד מיוחד באימפריה; וההמוטצאריף של הר הלבנון, בו נדרש טיפול מיוחד בעקבות אירועי הדמים ב-1860. בראש כל אחד משני המחוזות המוחרגים עמד מוטצאריף שהיה כפוף ישירות לסולטן.
באמצע המאה ה-19, הנהיגו הסולטנים העות'מאניים שורה של רפורמות מקיפות בכל תחומי המדיניות ובכל רחבי האימפריה.
רפורמות אלה נקראו טנזימאט (ארגון מחדש).
במסגרת רפורמות אלה, חוקק חוק הווילאייטים שמטרתו לארגן מחדש את מחוזות האימפריה תוך החלפת מערכת האיילט.
הקמת וילאייט עצמאי לאזור החוף הלבנטיני בנפרד מסוריה, היה צורך שהתעורר בעקבות פריחתה של העיר ביירות (ומכאן גם מרכזיותה).
התחדשות האימפריה הפכה את ביירות למרכז סחר חשוב באותה תקופה, כך שבשנת 1907 עברו בביירות כ-11% מכל סחורות האימפריה.
עם כחצי מיליון תושבים שנספרו במפקד האוכלוסין של 1885 (שפורסם בשנת 1908), הוא היה הוילאייט הרביעי בגודלו באימפריה.
האמיר שקיב ארסלאן כתב על הקמת וילאייט ביירות:
ויליאם "ויל" פלץ הוא שחקן אמריקאי ממוצא יהודי, הידוע בשל תפקידיו בסרטים "הסר חבר" ו"גברים, נשים וילדים".
פלץ נולד בעיר ניו יורק, בנו של איש העסקים והיזם נלסון פלץ .
אביו ממוצא יהודי-אוסטרי ויהודי-רוסי, ואילו אמו היא נוצרייה ממוצא גרמני, וולשי ואנגלי.
אחותו היא השחקנית ניקולה פלץ, ואחיו בראד פלץ הוא שחקן הוקי קרח.
יש לו שבעה אחים, ושני אחים-למחצה מנישואיו הקודמים של אביו.
כנער, שיחק הוקי קרח במסגרת קבוצת הנוער "ג'רזי היטמן".
פלץ החל להתעניין במשחק בזמן שקרא תסריטים עם אחותו ניקולה.
בשנת 2009 עבר ללוס אנג'לס והחל לשחק במספר הפקות קולנוע.
בין היתר בשנת 2011 שיחק בסרט "חטיפה" לצד טיילור לאוטנר ובסרט המדע-בדיוני "עולם הזמן", בשנת 2012 שיחק בסרט "לכתוב אהבה על זרועותיה", ובשנת 2013 שיחק בסרט המתח "פרנויה" המבוסס על הרומן באותו שם מאת ג'וזף פיינדר והשתתף גם בדרמה הקומית "עצמאית בשטח".
בשנת 2014, שיחק בתפקיד ראשי לראשונה בסרט של הבמאי ג'ייסון רייטמן "גברים, נשים וילדים".
באותה שנה שיחק בסרט האימה "הסר חבר" בתפקיד אדם סוול.
בשנת 2017 שיחק בסרט "המנודים" בתפקיד קולין.
בשנת 2021 גילם את דמותו של לוי בסדרת הדרמה העל-טבעית "מניפסט" ברשת NBC.
בשנת 2022 שיחק לצד ג'ורדן ור הוב בסרט הקולנוע "Exploited".
הוא ואחותו השחקנית ניקולה פלץ, עשו קעקועים משותף עם הכיתוב בעברית "משפחה".
גיסו ברוקלין בקהאם, בנו של הכדורגלן האנגלי ממוצא יהודי דייוויד בקהאם, התחתן עם אחותו ניקולה באפריל 2022, בטקס יהודי שכלל גם חופה וגם כתובה.
מאז 2011 הוא בזוגיות עם הדוגמנית האמריקאית קניה קינסקי-ג'ונס (בתם של קווינסי ג'ונס ונסטסיה קינסקי).
ביולי 2025 הם הודיעו על אירוסיהם.
שנה סדרהתפקיד הערות 2010 מדיום בחור צעיר עצבני פרק: "There Will Be Blood...
Type A" הפמליההעוזר של אמנדה 2 פרקים 2015 CSI סייבר ג'סטיס / מטא פרק: "Fire Code" 2016 The Deletedמייסון סדרת רשת; 6 פרקים2017NCIS: ניו אורלינסקייסי ווהןפרק: "Hard Knock Life" 2019 אופוריה לוק קסטן פרק: "Shook One: Pt II" 2021 מניפסט לוי 3 פרקים2022ברוכים הבאים לצ'יפנדיילסדרקפרק: "Velveeta"
שנה כותרתתפקיד אמן 2017Yound Dumb & Brokeסטודנט חאליד
ויליאם הנרי ריימן הוא כדורסלן אמריקאי-ישראלי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד במכבי תל אביב.
ריימן נולד ב-ניו יורק, ניו יורק, למשפחה ממוצא יהודי.
הוא החל את דרכו כששיחק בתיכון ניו המפטון שבניו המפטון, ניו המפשייר.
בשנת 2016, התחייב ריימן לאוניברסיטת קולגייט.
בעונתו הראשונה במכללה, שותף ריימן ב-32 משחקים בהם העמיד ממוצעים של 14.6 נקודות ו-4.6 ריבאונדים ב-29.4 דקות.
בתום העונה הוא נבחר לחמישיית הרוקיז של הליגה ולרוקי העונה.
בעונתו השנייה, שותף ריימן ב-33 משחקים בהם העמיד ממוצעים של 14.7 נקודות ו-6.7 ריבאונדים ב-31.9 דקות.
באותה עונה הוא נבחר לחמישייה השנייה של העונה, לחמישייה הראשונה של טורניר האליפות ולחמישייה השנייה של המחוז.
בעונתו השלישית, ריימן שיחק ב-35 משחקים בהם העמיד ממוצעים של 13.1 נקודות ו-6.5 ריבאונדים ב-33.1 דקות.
הוא נבחר בפעם השנייה ברציפות לחמישייה השנייה של העונה ולחמישייה הראשונה של טורניר האליפות, ובנוסף נבחר לחמישיית ההגנה של העונה.
בעונתו האחרונה במכללה, שותף ריימן ב-34 משחקים, בהם העמיד 12.7 נקודות ו-9.0 ריבאונדים ב-33.0 דקות.
בתום העונה הוא נבחר בפעם השנייה לחמישייה השנייה של המחוז, לחמישייה הראשונה של העונה ולחמישיית ההגנה.
בשנת 2020, חתם ריימן בטארטו רוק האסטונית.
בקבוצה שותף ב-7 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 23.4 נקודות, 9.7 ריבאונדים, 2.0 אסיסטים ו-1.6 חטיפות למשחק, לפני שעזב בחודש נובמבר.
ב-28 בנובמבר 2020, חתם ריימן בגטינגן מהליגה הגרמנית.
חודשיים לאחר מכן הוא עזב את הקבוצה, כשב-8 משחקים בהם שותף הוא העמיד ממוצעים של 4.3 נקודות ו-3.1 ריבאונדים ב-14.0 דקות.
ב-27 בינואר 2021, חתם ריימן בונטספילס הלטבית.
ב-12 משחקים בהם שותף בקבוצה, הוא העמיד ממוצעים של 9.0 נקודות ו-5.7 ריבאונדים ב-19.7 דקות.
ב-8 ביולי 2021, חתם ריימן לשנתיים בהפועל חיפה מהליגה הישראלית.
בעונתו הראשונה בקבוצה העמיד ממוצעים של 8.7 נק', 3.7 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים ב-21.6 דק' ושותף ב-27 משחקים בליגה הסדירה, בשלב הפלייאוף העמיד ממוצעים של 12 נק' ו-3 ריבאונדים ב-21 דק'.
בעונתו השנייה בחיפה העמיד ממוצעים של 8.5 נק', 4.9 ריבאונדים ו-1.3 אסיסטים ב-25.5 דק' כאשר שותף ב-26 משחקים.
ב-31 ביולי 2023, זומן לראשונה לנבחרת ישראל בכדורסל, לקראת משחקיה במוקדמות הטורניר הקדם אולימפי.
ב-6 באוגוסט 2023, חתם ריימן לשלוש שנים במכבי תל אביב, מהליגה הישראלית.
ומיד הושאל לשנה לסן קנטן ( באותה עונה עלתה סן קנטן לליגה העל הצרפתית בכדורסל).
וילאייט הדנובה (בטורקית עות'מאנית: ولايت طونه; בבולגרית: Дунавска област, נפוץ יותר: Дунавски вилает) היה מחוז אדמיניסטרטיבי מדרגה ראשונה של האימפריה העות'מאנית בין השנים 1864–1878. בסוף המאה ה-19, לפי הדיווחים, שטחו היה .
הווילאייט הוקם מהחלקים הצפוניים של איילט סיליסטרה לאורך נהר הדנובה והאיילטים של ניש, וידין וסיליסטרה.
וילאייט זה נועד להפוך למחוז מודל, המציג את כל ההתקדמות שהשיג השער הנשגב באמצעות הרפורמות המודרניות של הטנזימאט.
בסופו של דבר הוקמו ברחבי האימפריה עד שנת 1876 וילאייטים אחרים על פי וילאייט הדנובה, למעט חצי האי ערב ומצרים העצמאית עד אז.
רוסוצ'וק, היום רוסה בבולגריה, נבחרה לבירת הווילאייט בשל מעמדה כנמל עות'מאני מרכזי על הדנובה.
הפרובינציה פורקה לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), כאשר חלקה הצפון-מזרחי (צפון דוברוג'ה) שולב ברומניה, חלק משטחה המערבי בסרביה, ואילו אזורי המרכז והדרום היוו את מרבית נסיכות בולגריה וחלק מרומליה המזרחית.
מידהט פאשא היה המושל הראשון של הווילאייט (1864–1868).
בתקופתו כמושל הוקמו קווי ספינות קיטור על נהר הדנובה; מסילת הרכבת רוסה-ורנה הושלמה; הוכנסו קואופרטיבים לאשראי חקלאי המספקים לחקלאים הלוואות בריבית נמוכה; כמו כן הוצעו תמריצי מס לעידוד מפעלים תעשייתיים חדשים.
העיתון הרשמי הראשון בווילאייט של האימפריה העות'מאנית, Tuna/Dunav, התפרסם הן בטורקית עות'מאנית והן בבולגרית והיו בו גם עורכים עות'מאניים וגם בולגרים.
עורכיו הראשיים כללו את איסמעיל כמאל ואחמד מידאת אפנדי.
בווילאייט התקיימה אספה מינהלית שכללה פקידי מדינה שמונו על ידי הממשלה העות'מאנית וכן שישה נציגים (שלושה מוסלמים ושלושה לא מוסלמים) שנבחרו מבין תושבי הפרובינציה.
לא-מוסלמים השתתפו גם בבתי המשפט הפליליים והמסחריים המחוזיים שהתבססו על קוד חוק וצדק חילוני.
הוצגו גם בתי ספר מעורבים מוסלמים-נוצריים, אך רפורמה זו בוטלה לאחר שהתמודדה עם התנגדות עזה מצד האוכלוסייה.
וילאייט הדנובה הוקם בשנת 1864 והורכב מתת-הפרובינציות של רוסה, וארנה, טולצ'ה, טירנובה, וידין, סופיה וניש.
שני תתי-פרובינציות (סופיה וניש) הופרדו וילאייט הדנובה, כאשר סנג'ק ניש הפך לחלק מווילאייט פריזרן, ואילו סנג'ק סופיה הפך לעצמאי בשנת 1876, ולבסוף סופיה וניש סופחו לוילאייטים אדירנה וקוסובו בהתאמה בשנת 1877.
אוכלוסיית הגברים בווילאייט הדנובה בשנת 1866:
אוכלוסיית הגברים בווילאייט הדנובה (למעט סנג'ק ניש) בשנת 1865 על פי Kuyûd-ı Atîk (בית הדפוס של וילאייט הדנובה):
אוכלוסיית הגברים בווילאייט הדנובה (למעט סנג'ק ניש) בשנים 1866–1873 על פי עורך עיתון הדנובה איסמעיל כמאל:
אוכלוסיית הגברים בווילאייט הדנובה (למעט סנג'ק ניש) בשנת 1868 על פי כמאל קרפט:
קבוצה אוכלוסייה בולגרים נוצרים 490,467 מוסלמים 359,907
יחד עם הסנג'ק של ניש, האוכלוסייה כללה 1,055,650 (40,68%) מוסלמים ו-1,539,278 (59,32%) לא מוסלמים בשנת 1874. המוסלמים היו ברובם בסנג'קים של רוסוצ'וק, וארנה וטולצ'ה, ואילו הלא-מוסלמים היו ברובם בשאר הסנג'קים.
וילאייט בגדד (בטורקית עות'מאנית: ولايت بغداد) היה מחוז מנהלי מהרמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית במרכז עיראק המודרנית.
בתחילת המאה ה-20 היה על פי הדיווחים שטחו של , בעוד שהתוצאות הראשוניות של המפקד העות'מאני הראשון של 1885 (פורסם בשנת 1908) מסרו כי האוכלוסייה מונה 850,000 נפש.
דיוק נתוני האוכלוסייה נע בין "משוער" ל"סתם השערה" בהתאם לאזור שממנו נאספו.
בשנת 1869 מונה מידהט פאשא כמושל בגדד.
הוא הרחיב את סמכות השיפוט העות'מאנית עד לעיירה אל-בידה, לאחר שביסס את סמכותו בנג'ד.
בינואר 1872, קטר הוגדרה כקאזה תחת הסנג'אק של נג'ד.
עם זאת, היחסים עם השלטונות העות'מאניים הפכו לעוינים הן באל-בידה והן בנג'ד, והובילו בסופו של דבר לקרב על אל-חג'בה, בו הובסו העות'מאנים.
+סנג'אק מבגדאד, ארבעה אזורים סנג'אק כיום סנג'ק בגדאד בגדאד Divaniye Sanjak א-דיוואניה סנג'ק כרבלא כרבלא, Mesed-i-Hüseyin סנג'ק נג'ד יוני 1871 - 1875, אז חלק מווילאייט בצרה)
וילאייט בצרה (בטורקית עות'מאנית: ولايت بصره) הייתה חטיבה מנהלית מהרמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית.
הוא כיסה היסטורית שטח המשתרע מנאסריה ואמארה בצפון ועד כווית בדרום.
מדרום וממערב, תאורטית לא היה גבול כלל, אך אף אזורים מעבר לקטר בדרום וסנג'ק נג'ד במערב נכללו מאוחר יותר במערכת הניהולית.
בתחילת המאה ה-20, לפי הדיווחים, שטחו היה , בעוד שהתוצאות הראשוניות של המפקד העות'מאני הראשון של 1885 (שפורסם בשנת 1908) נתנו כי האוכלוסייה מונה 200,000 נפש.
בירת הווילאייט, בצרה, הייתה מרכז צבאי חשוב, עם חיל מצב קבוע של 400 עד 500 חיילים, והיוותה את בסיס הצי העות'מאני במפרץ הפרסי.
הווילאייט התקיים בין השנים 1875–1880, ושוב לאחר 1884, כאשר הוא הוקם מחדש מהסנג'קים הדרומיים של וילאייט בגדאד.
לאחר 1884 הורחב הווילאייט לזמן קצר לאורך שפת המפרץ כדי לשלב את נג'ד ואל-חסה, כולל חופוף, קטר וקטיף, הכללתה של נג'ד נמשכה רק עד 1913 לפני סופו של הווילאייט.
בשנת 1899 סיכם שייח מובארכ א-סבאח הסכם עם בריטניה, שקבע כי בריטניה תגן על כווית מפני כל תוקפנות חיצונית, מה שהפך אותה למעשה לפרוטקטורט בריטי.
למרות רצונה של ממשלת כוויית להיות עצמאית או תחת שלטון בריטי, הבריטים הסכימו עם האימפריה העות'מאנית בהגדרת כווית כחלק אוטונומי של האימפריה העות'מאנית.
מצב זה נמשך עד מלחמת העולם הראשונה.
בצרה נפלה בידי הבריטים ב-22 בנובמבר 1914, וכוח המשלוח המסופוטמי כבש כמעט את כל המחוז עד יולי 1915.
וילאייט חג'אז היה אזור חג'אז בחצי האי ערב כאשר הוא נוהל כמחוז ברמה הראשונה (וילאייט) של האימפריה העות'מאנית.
בתחילת המאה ה-20, לפי הדיווחים, שטחו היה .
חג'אז כלל את כל האדמות מהגבול הדרומי של וילאייט סוריה, דרומית לעיר מעאן, עד לגבול הצפוני של וילאייט תימן, מצפון לעיר אל לית.
למרות היעדר משאבי הטבע, לאזור הייתה חשיבות פוליטית רבה כערש האסלאם והיה מקור לגיטימציה לשלטון העות'מאנים.
סובסידיות שניתנו על ידי המדינה וזכאה היו מקור ההכנסה העיקרי לאוכלוסיית שתי הערים הקדושות, אך גם המסחר שנוצר על ידי החג' היה מקור הכנסה חשוב.
הכוח הסדיר העות'מאני בחג'אז הוקם כפרקה (דיוויזיה), הכפופה לארמייה השביעית בתימן.
מחוץ לערים ולעיירות, הסמכות העות'מאנית הייתה חלשה.
רק באל-מדינה וג'דה היה חיל מצב קבוע.
הסולטאן סלים הראשון ניצח את הסולטנות הממלוכית בשנת 1517 והשתלט על מצרים.
חג'אז באותה העת, הייתה סוזרניות ממלוכית והסתמכה על מצרים ליבוא תבואה, אשר הייתה גם תחת איום של צי פורטוגזי אגרסיבי בים האדום.
כתוצאה מכך, אמיר מכה, ברקת אבן מוחמד חסיני, שלח את בנו בן ה-12, מוחמד ("אבו נומי" לעתיד), למצרים והתחייב את נאמנותו לסולטן העות'מאני, יחד עם המפתח למכה.
הסולטן אפשר לאמיר מכה להישאר בשלטון תמורת נאמנות לסולטן.
כדי לחזק את הלגיטימיות של הסולטן בחג'אז ובעולם המוסלמי, אימץ הסולטאן את התואר אפוטרופוס שני המסגדים הקדושים.
בתחילה, העות'מאנים ניהלו את חג'אז תחת איילט מצרים.
השריף של מכה ייצג סמכות אימפריאלית באזור.
מאוחר יותר נפל השלטון בידי מושלי ג'דה, ואיילט ג'דה הפכה מאוחר יותר לווילאייט חג'אז, עם מושל במכה.
מאז שנות ה-50 של המאה ה-19 החלו המוסלמים הווהאבים, כת פוריטנית מאזור נג'ד המגובה על ידי משפחת אל סעוד המשפיעה, להוות איום על יציבות חג'אז.
בשנת 1801, בעוד תשומת לבו של השער הנשגב הופנתה לפלישה הצרפתית למצרים, הווהאבים השתלטו על הגנות חג'אז המקומיות ולכדו את ערי הקודש.
שריף פאשה, מושל ג'דה, נאבק זמנית במכה נגד הווהאבים אך הובס לבסוף בשנת 1806. הווהאבים הטילו את משנתם הדתית המחמירה בערים הקדושות; אזכורו של הסולטן נאסר במהלך דרשות יום שישי, פקידים מארבעת המד'הבים (אסכולות הפסיקה האסלאמית) הודחו והוחלפו בוואהבים.
בתחילת 1807 הורה מנהיג הצבא הווהאבי אבן סעוד לגרש את כל עולי הרגל והכוחות הנאמנים לאמיר מכה, ומאוחר יותר בזזו כוחותיו את העיר.
נטען כי אבן סעוד אסר על שיירות שליוו עולי רגל חצוצרות ותופים, המנוגדות לדוקטרינות הווהאביות.
הממשלה העות'מאנית מצאה את עצמה לא מסוגלת להתעמת עם הווהאבים, ונתנה את המשימה להביס אותם למוחמד עלי פאשה החזק ממצרים בשנים 1809–1810. מוחמד עלי פאשה שיגר צבא בפיקודו של בנו טוסון פאשה בשנת 1811, והשתלט בהצלחה על מדינה ומכה בשנים 1812 ו-1813 בהתאמה.
טוסון פאשה נפטר ממחלה במהלך המערכה והוחלף על ידי אחיו הצעיר, אבראהים פאשא, שהמשיך במערכה אל נג'ד, כאשר המלחמה הסתיימה רק בספטמבר 1818, עם התבוסה והתמוססות מה שהייתה המכונה המדינה הסעודית הראשונה.
משנת 1818 עד 1845, האזור נוהל על ידי מצרים, עד שנאלץ מוחמד עלי להשיב את חג'אז לסולטן כתוצאה מהמלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה.
עות'מן פאשה מונה אז לראשות חג'אז.
גבולות המחוז הוגדרו טוב יותר, ושריפות מכה חודשה.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19 נשלחה ועדה לחג'אז לארגון מחדש של המחוז, ובעשורים הבאים החלו רפורמות מנהליות.
חג'אז הוכרה מחדש כווילאייט ב-1872 על פי חוק הווילאייטים משנת 1864. המחוז חולק לסנג'קים, kazas ו-nahiyes.
מכה הפכה למרכז הווילאייט, עם מדינה וג'דה כסנג'קים.
המבנה המנהלי של חג'אז שופץ, אך כמה שינויים שחוקקו בשאר האימפריה לא יושמו כאן.
העיירות מכה ומדינה היו פטורות מתשלום מס ולמעשה, קיבלו סובסידיות, הנקראות "surre", מהאוצר העות'מאני שהיה אמור לחלק לעניים במכה ובמדינה.
אזור חג'אז קיבל לראשונה סובסידיה בתקופת שלטונו של הח'ליף העבאסי אל-מקתדר במאה העשירית, לאחר מכן נהיה נהוג שח'ליפים וסולטנים אחרים שולחים את הסובסידיות הללו.
עם זאת, מלבד תושבי מכה ומדינה, תושבי ערים וכפרים אחרים לא הרוויחו באותה מידה.
גם המחוז כולו היה פטור משירות צבאי; הניסיונות לבטל פטור זה נחסמו על ידי השריף ממכה.
העות'מאנים החזיקו חיל מצב של 7,000 חיילים בפיקוד קצינים, בנוסף לשמירה האישית של השריף שכללה 500 חיילים.
חיל מצב תקין הוצב בעיירות מכה ומדינה ואילו כוחות קטנים הוחזקו בג'דה, ינבוע וטאיף - כולם היו לצד מסילת הרכבת החיג'אזית האסטרטגית.
מלבד התנחלויות אלה, כבישים ותשתיות אחרות לא היו בשליטת העות'מאנים - הכבישים לינבוע ממדינה דרשו מלווים חזקים ותוואי הרכבת מכה -מדינה נסגר באופן קבוע על ידי בני שבט שדרשו תשלום עבור מעבר - שוד בכבישים אלו ורצח היו נפוצים.
העות'מאנים השלימו את מסילת הרכבת החיג'אזית, המקשרת בין דמשק למדינה, בשנת 1908, אך מסילת הרכבת נפגעה קשות במהלך מלחמת העולם הראשונה וננטשה מאוחר יותר.
בשנת 1916, כתוצאה ממכתבי חוסיין–מקמהון, הכריז השריף חוסיין בן עלי כמלך חג'אז.
לא ניתן לקבוע את אוכלוסיית החג'אז המדויקת, במיוחד בגלל ניידותם של בדואים ועולים לרגל, וגם בגלל חוסר היכולת של הרשויות העות'מאניות לערוך מפקד במדינות ערב.
האוכלוסייה בווילאייט נתונה על ידי המפקד העות'מאני משנת 1885 כ-3,500,000. לדברי ויליאם ל.
אוקסנוולד, האוכלוסייה בפועל של חג'אז כולל האסיר בסוף המאה ה-19 נע בין 400,000 ל-800,000.
רוב האוכלוסייה לא התיישבה, וכללה נוודים ונוודים למחצה שהתפרנסו מגידול מקנה.
שבטים בדואים שלטו באזור, והשליטה העות'מאנית בהם הייתה בעיקר עקיפה, ומינתה מושלים למדינה וג'דה אך אפשרה שלטון מקומי במקומות אחרים.
כלכלת הווילאייט נשענה במידה רבה על החג' והעלייה לרגל השנתית, בה מגיעים מוסלמים מכל רחבי העולם לערים מכה ומדינה.
חשיבות העלייה לרגל הייתה כזו שרוב תושבי העיירה, בייחוד תושבי מכה ומדינה, הסתמכו על סערת עלייה לרגל לצורך פרנסה יומיומית.
תושבים רבים עבדו כמדריכים עבור עולי רגל, מתווכי גמלים, בנו וסיפקו לינה לרגל, מכרו או חילקו מי זמזם.
אחרים עבדו בתחזוקת מסגד אל-חראם ומסגד הנביא כמטאטאים, שוערים, משרתים, מנהיגי תפילה, מטיפים או מנקים נרות.
מבין העיסוקים הללו, רבים ביותר היו מדריכי העלייה לרגל.
למדריכים אלה הייתה המשימה לארגן את לינתו של הצליין, הובלתו, לפעול כמתרגם ובאופן כללי להדריך את הרגל לאורך הטקסים והתפילות הנדרשות.
פרט לתשלום מצד עולי רגל, המדריך יוכל לבצע כל עסקאות על שם הצליין.
הייצוא העיקרי של חג'אז היה תמרים, חינה, עורות, בלסאם מקאני, מסטיק, דר ומי זמזם.
מכיוון שיש מעט משאבי טבע באזור, היה צריך לייבא את הרוב המכריע של המוצרים, נוהג שנמשך עד תחילת המאה ה-20.