tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצוות תחת ד"ר צ'רצ'יל ביצע הסרה של התסחיף אך המטופלת לא שרדה.
גיבון האמין שמכונה שהייתה לוקחת את הדם הוורידי שלה, מחמצנת אותו ומחזירה אותו למערכת העורקית שלה הייתה מצילה אותה.
גיבון התחיל לעבוד על פיתוח מכונה כזאת בניסויים בחתולים בהרווארד ובהמשך באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1937 לאחר שהצליח לשמור על תפקודי הלב-ריאה של החתולים במשך כמעט 4 שעות באמצעות המכונה הוא פרסם את התוצאות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת גיבון כמנתח בזירת בורמה, סין והודו, עלה לדרגת לוטננט קולונל והפך למנהל הכירורגי בבית החולים מאיו.
לאחר המלחמה המשיך במחקרו וב-6 במאי 1953 ביצע בהצלחה את ניתוח הלב פתוח הראשון באמצעות מכונת לב-ריאה, ניתוח לסגירת פגם במחיצה הבין-פרוזדורית בחולה בן 18 ששרד את הניתוח וחי יותר מ-30 שנה לאחר מכן.
על הישג זה הוענק לו פרס קרן גיירדנר בשנת 1960, ופרס לסקר בשנת 1968.
בשנת 1945 לאחר המלחמה, מונה גיבון לעוזר פרופסור באוניברסיטת פנסילבניה ולאחר מכן קיבל את התואר פרופסור לכירורגיה ומנהל מחקר כירורגי בג'פרסון מדיקל קולג' .
בשנת 1956, מונה לפרופסור לכירורגיה בבית החולים של המכללה הרפואית ג'פרסון.
גיבון היה נשוי למרי הופקינסון, בתו של הצייר צ'ארלס הופקינסון שעזרה לו בפיתוח מכונת לב-הריאה.
נשיא האיגוד האמריקאי לכירורגיה - 1954
נשיא האיגוד האמריקאי למנתחי חזה - 61–1960
נשיא החברה לכירורגית כלי דם - 65–1964
האקדמיה הלאומית למדעים - (נבחר, 1972)
פרס לסקר במחקר קליני - 1968
מייג'ור גנרל ג'ון היל CB DSO היה קצין בכיר בצבא הודו הבריטית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
היל נולד בבנגלורו ב-14 בינואר 1866,והתחנך בבית הספר בדפורד ובמכללה הצבאית המלכותית, סנדהרסט.
הוא הוסמך כקצין בחיל הרגלים הקל של אוקספורדשייר ובקינגהאמשייר ב-1887, ולאחר מכן עבר לרגימנט הסיקים ה-15 של לודיאנה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא לחם במערכת גליפולי ב-1915. בספטמבר 1917 מונה למפקד הדיוויזיה ה-52 (לואולנד) ולחם עמה במערכה בסיני ובארץ ישראל.
הדיוויזיה ה-52 הסקוטית בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון היל חצתה את מעברות הירקון ב-27 בדצמבר 1917 ולכדה את העמדות העות'מאניות מצפון לו.
יחידות חיל המשלוח הרחיבו אחיזתן מצפון לירקון עד צפונה לשפיים של ימינו.
מאפריל 1918 לחם בחזית המערבית לפני מסירת פיקודו בספטמבר 1918.
היל מונה כעוזר למלך ג'ורג' החמישי ב-1916 וקיבל תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית ב-1918. הוא פרש ב-1920 ומת בלונדון ב-8 בינואר 1935. כיכר היל בתל אביב נקראת על שמו.
ג'ון הניגן הוא שחקן פוקר אמריקאי המוכר גם בכינוי "Johnny World".
בשנת 2018 נבחר להיכל התהילה של הפוקר.
הניגן זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלו בטורניר ב-2002, מספר ימים אחרי שסיים במקום השביעי בטורניר Seven Card Stud.
באותה השנה סיים במקום הרביעי בטורניר במסגרת סבב הפוקר העולמי.
ב-2004 זכה בצמיד השני שלו בטורניר לימיט טקסס הולדם.
ב-2005 הגיע ל-2 שולחנות גמר, וסיים במקום השני בטורניר .
ב-2007 זכה באירוע המרכזי בסבב הפוקר העולמי בטורניר שנערך בבורגטה שבאטלנטיק סיטי.
ב-2014 זכה בצמיד השלישי שלו באליפות שחקני הפוקר ובפרס של כ-1.5 מיליון דולר, טורניר בו סיים גם במקום השני ב-2018. ב-2016 הגיע שוב לשולחן הגמר בטורניר והפעם הצליח לזכות בו.
בצמיד החמישי שלו זכה ב-2018 בטורניר , וב-2019 זכה בצמיד השישי בטורניר Seven Card Stud.
נכון ליוני 2024, הניגן זכה בסך של כ-9.6 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-6.3 מיליון דולר בסבב אליפות העולם.
ג'ון מיצ'ינר היינס היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו העשירי בשנים 1913–1915, וכראש עיריית בויסי בשנים 1907–1909.
ג'ון היינס נולד במחוז ג'ספר שבאיווה, כבנם של אייזק ל.
היינס, קווייקרי, ושל אלייזה (לבית בושונג) היינס, חברת כנסיית המשיח.
הוא השלים שלוש שנות לימוד באוניברסיטת ויליאם פן באיווה לפני שפרש מלימודיו שם בשל בעיות בריאות.
ב-1883 הוא נשא לאישה את מרי סיימונס, בת לכומר קווייקרי.
עד 1885 עבד היינס כפקיד בנק בפריינד, נברסקה.
לאחר מכן הוא עבר לריצ'פילד, קנזס, שם הוא הצליח מאוד בעסקי נדל"ן.
הוא גם שימש כעוזר פקיד בית המשפט של מחוז מורטון שבקנזס, ונבחר כרשם המקרקעין.
ב-1890 הקים היינס עסק לנדל"ן יחד עם כמה שותפים בבויסי.
בשנים 1907–1909 היא כיהן כראש עיריית בויסי.
היינס נבחר כמושל איידהו וכיהן בתפקיד בשנים 1913–1915. במהלך תקופת כהונתו כמושל הוא הטיל וטו על חוק לפיצויי עובדים, והוקמה מועצת החינוך המדינתית.
לאחר תום תקופת כהונתו כמושל הוא לא התמודד בבחירות לכהונה שנייה, ושב לעיסוקיו בנדל"ן.
ג'ון היינס נפטר בבויסי ב-4 ביוני 1917. הוא נטמן בבית הקברות מוריס היל שבעיר.
ג'ון ג'וזף היקי היה שופט ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ויומינג ה-24 בשנים 1959–1961, לאחר מכן ועד 1962 כסנאטור מטעמה, ובשנים 1966–1970 כשופט בבית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית.
ג'ו היקי נולד ברולינס שבוויומינג כבנם של ג'ון ג'וזף היקי ובריג'יט אומרה.
אביו הגיע לוויומינג ב-1873 ועבד בחברת הרכבות יוניון פסיפיק.
ג'ו היקי סיים את לימודיו בבית ספר ציבורי ברולינס ב-1929, וב-1934 סיים לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת ויומינג.
בשנים 1935–1940 שימש היקי כגזבר של מחוז רולינס, והיה יושב ראש המפלגה הדמוקרטית במחוז קרבון.
בשנים 1939–1942 הוא שימש כתובע של מחוז קרבון.
במלחמת העולם השנייה שירת היקי בדרגת טוראי במשך 42 חודשים, ולאחר מכן קודם לדרגת קפטן.
הוא שוחרר מהשירות בדצמבר 1945, ובינואר 1946 נשא לאישה את וינפריד אספי.
ב-1949 מונה היקי על ידי הנשיא הארי טרומן כתובע הפדרלי של מחוז ויומינג, תפקיד בו הוא שימש עד 1954. באותה שנה הוא היה ליושב ראש המפלגה הדמוקרטית בוויומינג.
היקי כיהן כמושל ויומינג בשנים 1959–1961. בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1960 הוא תמך במועמדותו לנשיאות של לינדון ג'ונסון.
במהלך הבחירות לנשיאות של 1960 ציין היקי שאמונתו הקתולית של ג'ון פיצג'רלד קנדי לא תהווה בעיה בוויומינג, שכן היקי עצמו, שנבחר כמושל שנתיים קודם לכן, היה בעצמו קתולי.
היקי התפטר מתפקידו כמושל, ובמקומו הושבע מזכיר המדינה ג'ק גייג', שבינואר 1961 מינה אותו לאייש את מושבו של הסנאטור הנבחר, קית' תומסון, שנפטר לאחר בחירתו וטרם השבעתו.
בבחירות שהתקיימו ב-1962 הוא נוצח.
ב-15 באוקטובר אותה שנה הוא לקה בהתקף לב, אך החלים.
לאחר תום כהונתו בסנאט עסק רולינס בעריכת דין ברולינס.
ב-12 במאי 1966 מינה אותו הנשיא לינדון ג'ונסון כשופט בבית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית במקומו של ג'ון קולמן פיקט.
ב-9 ביוני אישר הסנאט של ארצות הברית את המינוי.
ביולי 1970 אושפז היקי בשל כיב עיכולי, ובאוגוסט אותה שנה הוא אושפז בבית חולים בדנוור לצורך טיפול בסרטן הריאה.
ג'ון היקי נפטר ב-22 בספטמבר 1970 בית החולים בשאיין.
הוא נטמן בבית הקברות שברולינס.
לאחר הבחירות הכלליות בבריטניה 2010 נבחר לקבינט הצללים ומונה למזכיר המדינה לבריאות על ידי אד מיליבנד.
הוא התפטר מהתפקיד באוקטובר 2011. הוא גם שימש כמזכיר המדינה לשיכון בקבינט הצללים מ-2016 עד 2020 תחת ג'רמי קורבין.
ג'ון הנרי היה מושל מרילנד השמיני וחבר הסנאט של ארצות הברית.
ג'ון הנרי נולד באחוזת משפחתו (וסטון), הממוקמת ליד וינה במחוז דורצ'סטר בנובמבר 1750. הוא היה בנם של דורותי רידר וקולונל ג'ון הנרי ונכדו של הכומר ג'ון הנרי, כומר פרסביטריאני שהגיע לאמריקה בתחילת המאה ה-17. סבתו, מרי קינג, הייתה בתו של ברון אירי.
אמו הייתה צאצאית של אחד המתיישבים הראשונים של מחוז דורצ'סטר.
הנרי למד באקדמיית ווסט נוטינגהאם במחוז ססיל, מרילנד וב-1769 השלים את לימודיו בקולג' של ניו ג'רזי (לימים אוניברסיטת פרינסטון).
לאחר מכן למד משפטים במידל טמפל (אחד מאכסניות המשפט שבהם מוכשרים פרקליטים אנגלים) בלונדון.
בשנת 1775 חזר לארצות הברית ועסק בעריכת דין במחוז דורצ'סטר.
בתחילה היה הנרי חבר המפלגה הפדרליסטית, אולם בהמשך הפך לחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
הנרי כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד בין השנים 1777 ל-1780 וכחבר בהסנאט של מרילנד בין השנים 1780 ל-1790. במהלך אותה תקופה נבחר כציר לקונגרס הקונטיננטלי ממרילנד מ-1778 עד 1780 ומ-1785 עד 1786. במהלך כהונתו היה חבר בוועדה שהכינה את הפקודה לממשלת הטריטוריה הצפון-מערבית.
הוא נבחר כאחד משני הסנאטורים הראשונים מטעם מרילנד, וכיהן ב-1789 כפדרליסט עד שהתפטר ב-10 בדצמבר 1797, כדי לקבל את משרת המושל.
בבחירות לנשיאות 1796 קיבל הנרי שני קולות אלקטורליים לתפקיד נשיא ארצות הברית.
הוא כיהן כמושל מרילנד מ-1797 עד 14 בנובמבר 1798, וזמן קצר לאחר פרישתו מת ב-16 בדצמבר 1798. בתפקיד זה, הוא החליף מכתבים עם סגן הנשיא, תומאס ג'פרסון.
ב-6 במרץ 1787, הנרי התחתן עם מרגרט קמפבל (1769–1789), בתם של ג'ון ואליזבת (לבית גולדסבורו) קמפבל ממחוז קרוליין.
אחותה נישאה לפיליפ פרנסיס והייתה סבתו של המושל פיליפ פרנסיס תומאס.
מרגרט נפטרה, בת 20, זמן קצר לאחר לידת בנם השני.
ג'ון קמפבל הנרי (1787–1857), שנישא למרי נבט סטיל (1789–1873), בתו של ג'יימס סטיל (1760–1816) ואחותם של חברי בית הנבחרים של ארצות הברית ג'ון נבט סטיל ואייזק נבט סטיל, עורך דין מבולטימור.
פרנסיס ג'נקינס הנרי (נולד ב-1789), שמת רווק זמן קצר לאחר שהגיע לבגרות.
הוא מת במחוז דורצ'סטר, בווסטון, אותה אחוזה שבה נולד, ונקבר בבית הקברות של כנסיית ישו אפיסקופלית בקיימברידג'.
ג'ון הנקוק היה שופט ופוליטיקאי אמריקאי.
כחבר בבית הנבחרים של טקסס הוא התנגד להתנתקותה של טקסס במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
לאחר המלחמה הוא ייצג את טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית כחבר במפלגה הדמוקרטית.
ג'ון הנקוק נולד ב-24 באוקטובר 1824 במחוז ג'קסון, אלבמה, והיה השביעי מתוך עשרה ילדים שנולדו לג'ון אלן הנקוק ולשרה ריאן הנקוק.
אחיו הגדול ג'ורג' דאנקן הנקוק היה ותיק קרב סן חסינטו וייצג את מחוז טראוויס בבית המחוקקים ה-11 בטקסס.
הנקוק למד באוניברסיטת מזרח טנסי בנוקסוויל.
מאוחר יותר הוא עבד בחווה של אביו באלבמה לפני שהחל את לימודי המשפטים שלו בווינצ'סטר, טנסי.
ב-1846 התקבל ללשכת עורכי הדין של אלבמה.
בינואר 1847 עבר לאוסטין, טקסס, שם עסק בעריכת דין.
בשנת 1851 הוא נבחר לשופט המחוזי של המחוז השני לכהונה של שש שנים.
לאחר ארבע שנים הוא התפטר כדי לחדש את עריכת הדין הרווחית שלו, וכן כדי לעסוק בחקלאות.
עם פרוץ מלחמת האזרחים, הנקוק האמין בתוקף שטקסס צריכה להישאר חלק מהאיחוד.
בשנת 1860 הוא נבחר לבית הנבחרים של טקסס כיוניוניסט.
לאחר פרישת טקסס במרץ 1861, הוא סירב להישבע את שבועת הנאמנות למדינות הקונפדרציה וגורש מבית המחוקקים.
במהלך מלחמת האזרחים הוא עסק בעריכת דין בבתי המשפט במדינה אך סירב לנהל עסקים או להכיר בסמכות בבתי המשפט של הקונפדרציה.
הוא סירב לקחת חלק בשירות הצבאי במהלך המלחמה, וב-1864 ברח למקסיקו כדי להימלט מגיוס לקונפדרציה.
לאחר תום המלחמה חזר לטקסס ולקח חלק בהשבת הסדר, כולל שימש כציר בוועידה החוקתית של המדינה ב-1866.
ב-1870 הוא נבחר לקונגרס של ארצות הברית וכיהן בין השנים 1871–1877. הוא שירת שוב מ-1883 עד 1885. הוא תמך במדיניות האינדיאנית של יוליסס ס.
גרנט, שקראה להציב את האינדיאנים בשמורות תחת פיקוח הממשל הפדרלי.
בהיותו בקונגרס עזר בהעברת מעשים הקשורים למדיניות האינדיאנית.
מעשים אלה כללו שינוי אופן מתן המנות לאינדיאנים בשמורות, תוך קביעה שהן יינתנו פעם בשבוע, וכן איסור על מסיבות ציד אינדיאניות אלא אם הן מלווים בכוחות צבא ארצות הברית.
מדיניות אחרונה זו סיימה פשיטות של אינדיאנים מהשמורות.
הוא גם עזר להקים טלגרף צבאי סביב גבול טקסס.
הוא מת באוסטין, טקסס ב-19 ביולי 1893 ונקבר בבית הקברות אוקווד.
בעונה השמינית של מי אתה חושב שאתה?, השחקנית והקומיקאית איישה טיילר למדה שחבר הקונגרס ג'ון הנקוק היה סבא רבא של סבא רבא שלה.
הנקוק הוליד שני בנים עם אחת משפחותיו.
הבן הגדול, יו הנקוק, הוא אב קדמון של טיילר.
יו הנקוק יהפוך למנהיג בולט של הקהילה האפרו-אמריקאית של אוסטין.
פעיל במפלגה הרפובליקנית המקומית, יו ניהל בר בשם הפיל השחור.
יו ברי הנקוק מת בפוקאטלו, איידהו.
ג'ון הנרי היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מאילינוי.
הנרי נולד ב-1 בנובמבר 1800 ליד סטנפורד, קנטקי, ולמד בבתי הספר הציבוריים.
הוא שירת כטוראי בפלוגה של קפטן ארנט של מתנדבי אילינוי במלחמת הבלאק הוק.
הוא כיהן כחבר בבית הנבחרים של המדינה בשנים 1832–1840. הוא היה קשור באופן בולט למסילת הרכבת הראשונה שנבנתה באילינוי ב-1838. הוא כיהן כחבר בסנאט של המדינה מ-1840 עד 1847. לאחר מכן, הוא שימש כמפקח על בית המשוגעים של מדינת אילינוי הממוקם בג'קסונוויל, אילינוי.
הנרי נבחר כוויגי לקונגרס ה-29 כדי למלא את התפקיד שהתפנה עקב התפטרותו של אדוארד ד.
בייקר וכיהן מ-5 בפברואר 1847 עד 3 במרץ 1847. כחבר קונגרס החליף אותו אברהם לינקולן.
הוא לא היה מועמד לקונגרס ה-30. הוא היה המפקח על בית המשוגעים של המדינה בג'קסונוויל, אילינוי מ-1850 עד 1855. במהלך מלחמת האזרחים, הוא היה קשור למחלקת האפסנאות בג'קסון, טנסי, מ-25 באוגוסט 1862 עד 30 באפריל 1863. הוא מת ב-28 באפריל 1882 בסנט לואיס, מיזורי, ונקבר בבית הקברות בלפונטיין.
ג'ון ברוקס הנדרסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שייצג את מיזורי בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1862 ל-1869.
הנדרסון זכור במיוחד כמי ששותף בחיבור התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, אשר ביטל את העבדות למעט כעונש על פשע.
לאחר שעזב את הסנאט, שימש הנדרסון כ־תובע המיוחד הראשון בהיסטוריה של ארצות הברית, בחקירת פרשת "טבעת הוויסקי" (Whiskey Ring), עד שפוטר בידי הנשיא יוליסס ס.
הנדרסון נולד ב-16 בנובמבר 1826 ליד דנוויל שבווירג'יניה, עבר עם הוריו למחוז לינקולן שבמיזורי, למד בעצמו בעודו עובד בחווה, לימד בבית ספר, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1844, והחל לעסוק בעריכת דין.
הנדרסון כיהן כחבר בית הנבחרים של מיזורי בשנים 1848–1850 ו-1856–1858, והיה פעיל בפוליטיקה הדמוקרטית.
בשנת 1861 הוסמך לתפקיד בריגדיר גנרל במיליציה של מדינת מיזורי, ופיקד על הכוחות הפדרליים בצפון מזרח מיזורי.
ב-17 בינואר 1862, מונה הנדרסון כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מפלגת האיחוד כדי למלא את המושב שהתפנה עקב הדחתו של טראסטן פולק.
מאוחר יותר באותה שנה, נבחר הנדרסון לכהונה מלאה בת שש שנים בסנאט.
כסנאטור המייצג מדינת עבדות, היה הנדרסון שותף בחיבור ובחסות התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, אשר אסר לצמיתות את העבדות בארצות הברית.
הצעתו המקורית, שהוגשה ב־11 בינואר 1864, נשלחה לוועדת המשפט של הסנאט, וב־10 בפברואר 1864 הציגה הוועדה בפני הסנאט הצעה שאיחדה את טיוטותיהם של חברי הקונגרס ג'יימס מיטשל אשלי (רפובליקני, אוהיו), ג'יימס פלקונר וילסון (רפובליקני, איווה), צ'ארלס סאמנר (רפובליקני, מסצ'וסטס) והנדרסון.
ב־31 בינואר 1865 אושר התיקון ה־13 בקונגרס של ארצות הברית, וב־1 בפברואר 1865 נחתם על ידי הנשיא אברהם לינקולן.
ב־14 באפריל 1865 נרצח לינקולן, בטרם נכנס התיקון לתוקף עם אשרורו במדינת ג'ורג'יה ב־6 בדצמבר 1865.
בזמן כהונתו בסנאט, שימש הנדרסון כיו"ר ועדת הביקורת והשליטה בהוצאות השוטפות (בקונגרס ה־39) וכחבר בוועדה לענייני אינדיאנים (בקונגרסים ה־39 וה־40).
במהלך משפט ההדחה של הנשיא אנדרו ג'ונסון, שבר הנדרסון את המשמעת המפלגתית, וביחד עם תשעה סנאטורים רפובליקנים נוספים הצביע בעד זיכויו.
שבעה מביניהם נימקו את החלטתם בתחושת חוסר הנוחות מהדרך שבה נוהלו ההליכים, שנועדו להציג ראיות חד־צדדיות.
נוסף על הנדרסון, הסנאטורים שהביעו חששות אלו היו ויליאם פיט פסנדן, ג'וזף פאולר, ג'יימס גריימס, ליימן טראמבל, פיטר ואן וינקל ואדמונד ג.
רוס מקנזס – האחרון אף נתן את הקול המכריע שהביא לזיכוי.
לצידם הצביעו גם שלושה סנאטורים רפובליקנים נוספים – ג'יימס דיקסון, ג'יימס רוד דוליטל ודניאל שלדון נורטון – נגד הרשעת ג'ונסון, בניגוד לעמדת מפלגתם ולדעת הקהל.
לאחר המשפט, ערך חבר הקונגרס בנג'מין באטלר שימועים בעקבות דיווחים רחבים שלפיהם סנאטורים רפובליקנים שוחדו כדי להצביע לזיכוי.
בשימועים אלו, ובחקירות המשך, הלכה וגברה ההוכחה כי חלק מהקולות בעד הזיכוי הושגו באמצעות הבטחות למשרות ממשלתיות ולתגמולים כספיים.
הנדרסון לא התמודד לבחירה מחדש לסנאט בשנת 1868 ועזב את הסנאט ב־3 במרץ 1869. בהמשך היה מועמד כושל למושל מיזורי ולסנאטור מטעם המדינה.
בשנת 1875 מינה אותו הנשיא יוליסס גרנט לתובע מיוחד לחקירת פרשת טבעת הוויסקי בסנט לואיס.
כאשר ניסה הנדרסון להרחיב את חקירתו גם אל מזכירו האישי של הנשיא, פיטר אותו גרנט בטענה כי הצהרותיו בפני חבר מושבעים בעניינו של גרנט היו חצופות.
לאחר שספג ביקורת ציבורית, מינה גרנט תובע מיוחד חדש, ג'יימס ברודהד, כדי להמשיך בחקירה.
בשנת 1877 מונה הנדרסון לנציב לניהול משא ומתן עם שבטי אינדיאנים עוינים.
הנדרסון עבר לוושינגטון ב-1888, היה סופר והתגורר בבירה עד מותו ב-12 באפריל 1913. הוא נקבר בבית הקברות גרין-ווד, ברוקלין, ניו יורק.
ג'ון קליפטון הינסון היה פוליטיקאי אמריקאי ששירת כחבר בבית הנבחרים מטעם המחוז ה-4 של מיסיסיפי מהמפלגה הרפובליקנית בשנים 1979–1981. לאחר שהתפטר מהקונגרס על רקע מעצרו בגין קיום יחסי מין הומוסקסואליים, הפך לפעיל למען זכויות להט"ב.
נולד בעיירה טיילרטאון בדרום-מערב מיסיסיפי.
ב-1959 החל לעבוד כמתמחה בלשכתו של חבר הקונגרס ג'ון בל ויליאמס, שבהמשך נבחר למושל מיסיסיפי.
ב-1964 סיים את לימודיו באוניברסיטת מיסיסיפי והתגייס לצי ארצות הברית, בו שירת עד שנת 1970.
בשנת 1967 החל לעבוד בצוות המתמחים של בית הנבחרים כשליח ובהמשך עבד בלשכתו של ת'אד קוקרן.
ב-1978 קוקרן נבחר לסנאט והינסון החליט להתמודד על מקומו בבית הנבחרים.
הינסון ניצח בקלות בבחירות הכלליות ואף נבחר מחדש לתפקיד ב-1980.
ב-1981 הינסון, שהיה נשוי באותה התקופה, נעצר באשמת מעשי סדום לאחר שנתפס מקיים יחסי מין אוראלים עם עובד של ספריית בית הנבחרים בתא שירותים בבניין.
לאחר שהתגלה כי הינסון עשה זאת מספר פעמים נוספות, הוחלט להגיש נגדו כתב אישום.
בתקופה זו קיום יחסי מין הומוסקסואליים, גם אם בוצעו בין בגירים בהסכמה מלאה, נחשב לעבירה פלילית.
העונש המקסימלי על העבירה היה קנס כספי בגובה 10,000 דולרים או עשר שנות מאסר.
יום לאחר מעצרו הינסון הכחיש את שנטען נגדו בבית המשפט ושוחרר ללא ערבות לביתו.
מיד לאחר מכן, הכניס את עצמו לבית חולים מקומי במחוז קולומביה על מנת שיקבל טיפול מקצועי.
הינסון בהמשך נשפט לחודש מאסר ושנה על תנאי.
הינסון התפטר ב-13 באפריל 1981, כשלושה חודשים לאחר שהושבע לכהונה שנייה בבית הנבחרים.
הוא טען כי ההתפטרות הייתה "ההחלטה הקשה והכואבת ביותר שביצעתי לאורך חיי".
מחליפו היה ויין דוודי מהמפלגה הדמוקרטית, שניצח בבחירות המיוחדות שהתקיימו לאחר ההתפטרות.
לאחר שהודה בהיותו הומוסקסואל הפך לפעיל בולט ולוביסט למען הקהילה הגאה.
הינסון החל לארגן קבוצות פוליטיות של חברי הקהילה הגאה ולקח חלק במאבק כנגד האיסור על שירות הומוסקסואלים בצבא.
בהמשך חייו התגורר בווירג'יניה ובמרילנד.
נפטר בסילבר ספרינג, מרילנד, כתוצאה מסיבוכים של נגיף האיידס, בגיל חמישים ושלוש.
ג'ון נת'רלנד הייסקל היה עורך עיתון אמריקאי בולט, וערך את העיתון Arkansas Gazette מ-1902 ועד מותו, וכיהן לזמן קצר ב-1913 כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ארקנסו לאחר שמונה למלא מושב שהתפנה.
כתוצאה מאריכות ימיו, השיג הייסקל מספר שיאים של אריכות ימים בסנאט, והיה הסנאטור האמריקני השני שהגיע לגיל 100.
הייסקל נולד ברוג'רסוויל שבטנסי ב-2 בנובמבר 1872, והיה בנם של קאריק וייט הייסקל ואלייזה (הולנד) הייסקל.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ופרטיים באזור נוקסוויל, והשלים את לימודיו באוניברסיטת טנסי ב-1893.
משפחתו של הייסקל הייתה מעורבת בפרסום ועריכת עיתונים במשך כמה דורות, וגם הוא המשיך לקריירה בעיתונאות.
הוא עבד ככתב בעיתונים בנוקסוויל ובממפיס, ודיווח ב־Associated Press בשיקגו ובלואיוויל.
בשנת 1902, משפחת הייסקל קנתה גרעין שליטה בעיתון Arkansas Gazette, והייסקל מונה לעורך, כאשר אחיו פרד מונה לעורך הראשי של העיתון.
ה-Gazette נודע בזכות דיווחים המתמקדים בנושאים חשובים, והוא השתמש בעיתון כפלטפורמה לקידום נושאים אזרחיים ותרומיים.
ב-1907 הוא פרסם כמה מאמרי מערכת שקראו לבניית ספרייה ציבורית בליטל רוק.
הפעילות הציבורית של היסקל הייתה מוצלחת, וכאשר נפתחה הספרייה, הוא קיבל את כרטיס הספרייה הראשון שלה ומונה לחבר במועצת המנהלים, בה כיהן עד מותו.
פעילותו הציבורית כללה גם שירות בוועדת השירות הציבורי של המדינה, במועצת התכנון ובמועצת התכנון של מחוז פלאסקי.
במהלך הנהגת האחים הייסקל, תפוצת העיתון שלהם כמעט הוכפלה בתוך ארבע שנים.
כחלק מהגישה הממוקדת בנושאים, הם שמרו על נייטרליות במרוצי הבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית (שאז היו כמעט שווים לבחירות בכל דרום ארצות הברית) ותמכו במועמדים דמוקרטיים מול הרפובליקנים בבחירות הכלליות.
יוצא דופן היה הסכסוך הממושך בעמוד המערכת של הייסקל עם המושל ג'ף דייוויס, בו ביקר הייסקל את רישומו של דייוויס בתפקיד, ודייוויס האשים את הייסקל בהפעלת עיתון הממומן על ידי וקשור למעורבות חיצונית.
ב-3 בינואר 1913, ג'ף דייוויס, שנבחר לסנאט של ארצות הברית ב-1907, מת במהלך מילוי תפקידו.
ב-6 בינואר, המושל ג'ורג' וושינגטון דונגי מינה את הייסקל למלא באופן זמני את התפקיד הפנוי עד שהאספה הכללית של ארקנסו תוכל להיפגש כדי לבחור מחליף.
ב-29 בינואר בחרה האספה בוויליאם מרמדוק קוואנו להשלים את כהונתו של דייוויס, אשר הייתה אמורה להסתיים ב-3 במרץ.
בית המחוקקים גם בחר את המושל ג'וזף טיילור רובינסון לכהונה מלאה בסנאט שהחלה ב-4 במרץ 1913.
כתוצאה מהתמרון הפוליטי הזה, כיהן הייסקל כסנאטור במשך 23 ימים, באחת מתקופות הכהונה הקצרות ביותר אי פעם בסנאט של ארצות הברית.
הייסקל המשיך לשמש כעורך העיתון Gazette, וכתב מאמרי מערכת במגוון רחב של נושאים.
הוא תמך בתכנון עירוני ובשיטת ממשל עירוני המבוססת על ועדות..
הוא התנגד להחלטת מועצת בתי הספר של ליטל רוק להפסיק את שיעורי השפה הגרמנית במהלך מלחמת העולם הראשונה, והתנגד לאנטישמיות, אף שתמך בהגבלות על ההגירה כדי להקל על השתלבותם של מהגרים חדשים.
כמו כן, הוא תמך באיסור על מכירת אלכוהול ובזכות הצבעה לנשים, תוך שהוא ממשיך לתמוך בערכי מוסר תרבותיים מסורתיים.
בנושא יחסי גזע, מאמרי המערכת של הייסקל תמכו בהפרדה גזעית, בטענה כי "נפרד אבל שווה" הוא חוקי ויגרום לפחות עימותים.
אף על פי שנקט גישה פטרנליסטית, הייסקל התנגד גם למעשי לינץ' וקרא לחקירת חבר מושבעים גדול בנוגע לאלימות ההמון בליטל רוק, שהובילה ללינץ' של ג'ון קרטר בשנת 1927.
כהיסטוריון נלהב של ארקנסו ואספן מזכרות וחומרים היסטוריים, הייסקל יצר ארכיון וספרייה שנשמרו במשרדי עיתון Gazette.
העיתון נחשב לעיתון היחיד במדינה שהעסיק היסטוריון במשרה מלאה.
בשנת 1947, הייסקל בחר בהארי ס.
אשמור להחליף אותו כעורך הראשי, אף שהמשיך לשמש כעורך ושמר על מעורבות פעילה בניהול העיתון.
כאשר הפך נושא ביטול ההפרדה הגזעית בבית הספר התיכון סנטרל בליטל רוק בשנת 1957 לנושא שנוי במחלוקת, תמך הייסקל בתמיכתו של אשמור בציות להחלטות בתי המשפט הפדרליים.
מאמרי המערכת של אשמור וסיקור החדשות של ה-Gazette את האירועים סביב ביטול ההפרדה בבית הספר הובילו לזכייה בשני פרסי פוליצר.
הייסקל מת בליטל רוק, ארקנסו ב-28 בדצמבר 1972 ונקבר בבית הקברות מאונט הולי בליטל רוק.
בשנת 1958 קיבל הייסקל את פרס אלייז'ה פאריש לאבג'וי ותואר דוקטור לשם כבוד ממכללת קולבי.
בנוסף, הוא קיבל תוארי כבוד מאוניברסיטת סירקיוז, אוניברסיטת קולומביה ואוניברסיטת מיזורי.
בנוסף, הוא קיבל את פרס ג'ון פיטר זנגר ותואר כבוד מאוניברסיטת אריזונה.
למרות תקופת כהונתו הקצרה בסנאט, חייו הארוכים של הייסקל הפכו אותו לסנאטור לשעבר החי המבוגר ביותר מ-1966 ועד מותו, והוא היה הסנאטור האחרון שכיהן בשנות ה-1910.
ב-28 ביוני 1910 התחתן הייסקל עם וילהלמינה מאן, בתו של ג'ורג' ר.
אליזבת קייסקל הייתה אשתו של התסריטאי ויטפילד קוק.
לואיז הייתה אשתו של יו ב.
פטרסון, מנהל העסקים הוותיק ומאוחר יותר המוציא לאור של ה-Arkansas Gazette Arkansas Gazette.
בנם, קאריק, שימש כעורך עד שהעיתון נמכר לגנט.
ג'ון הבן מת כשהגיע לבגרות.
קאריק מת בהתרסקות מטוס בעת שירותו במלחמת העולם השנייה.
הייסקל היה נכדם של שני פוליטיקאים בולטים בטנסי, ג'ון הולנד ופרדריק הייסקל.
ג'ון הנסון היה אחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית, סוחר ופוליטיקאי ממדינת מרילנד בתקופת המהפכה האמריקאית.
בשנת 1779 נבחר הנסון לכהן כנציג בקונגרס הקונטיננטלי, לאחר ששירת במגוון תפקידים למען המטרה הפטריוטית במרילנד.
בשנת 1781 חתם על תקנון הקונפדרציה, לאחר שמרילנד הצטרפה לשאר המדינות ואישרה את המסמך.
בנובמבר 1781, בעקבות אישור התקנון, נבחר לתפקיד נשיא קונגרס הקונפדרציה – תפקיד שהיה בעיקר סמלי ואדמיניסטרטיבי ולעיתים כונה "נשיא ארצות הברית בקונגרס המתכנס" – על ידי עמיתיו הנציגים.
הנסון לא היה האדם הראשון שכיהן בתפקיד זה.
סמואל הנטינגטון ותומאס מקיין קדמו לו תחת תקנון הקונפדרציה, כמו גם חמישה אנשים נוספים שכיהנו כנשיאי קונגרס הקונפדרציה לפני אשרור התקנון.
צאצאיו של הנסון וכמה מבני זמנו טענו בטעות שהוא היה למעשה הראשון שכיהן בתפקיד "נשיא ארצות הברית", תפקיד ניהולי שונה לחלוטין שנוצר ב-1789 עם חקיקת חוקת ארצות הברית.
הנסון נולד בקהילת פורט טובקו במחוז צ'ארלס שבפרובינציית מרילנד ב-14 באפריל 1721. הוא נולד באחוזה בשם "מולברי גרוב" למשפחה עשירה ובולטת.
משפחת הנסון הייתה ממוצא אנגלי.
סמואל הנסון היה בעל אדמות אשר החזיק ביותר מ-1,000 אקרים (4.0 קמ"ר) וכיהן במגוון תפקידים פוליטיים, כולל שתי כהונות באספה הכללית של מרילנד.
מעט מאוד ידוע על ראשית חייו של הנסון; סביר להניח כי קיבל חינוך פרטי, כפי שהיה נהוג בקרב בני המעמד הגבוה בתקופתו ובאזור מגוריו.
הוא הלך בדרכו של אביו כחקלאי, בעל עבדים, ופוליטיקאי.
לעיתים כונה ג'ון הנסון הבן, כדי להבדילו מאדם מבוגר יותר בעל אותו שם.
קריירת השירות הציבורי של הנסון החלה בשנת 1750, כאשר מונה לשריף של מחוז צ'ארלס.
בשנת 1757 נבחר לייצג את מחוז צ'ארלס בבית הנבחרים התחתון של האספה הכללית של מרילנד, ושירת בתפקיד זה במשך שתים-עשרה שנים, תוך ישיבה בוועדות חשובות רבות.
מרילנד הייתה קולוניה פרטית, והנסון הזדהה עם "מפלגת העם" או "מפלגת הכפר", שהתנגדה לכל הרחבה של סמכויות המושלים הפרטיים על חשבון הבית הנבחר התחתון שנבחר על ידי העם.
הוא היה מתנגד מוביל לחוק הבולים של 1765, ועמד בראש הוועדה שניסחה את ההוראות לצירי מרילנד בקונגרס חוק הבולים.
כמחאה על חוקי טאונסנד, בשנת 1769 היה הנסון אחד החותמים על החלטת אי-ייבוא, שבמסגרתה הוחלט להחרים ייבוא בריטי עד שהחוקים יבוטלו.
בשנת 1769 שינה הנסון כיוון, ככל הנראה כדי לקדם את ענייניו העסקיים.
הוא התפטר מהאספה הכללית, מכר את אדמותיו במחוז צ'ארלס ועבר למחוז פרדריק שבמערב מרילנד.
שם כיהן במגוון תפקידים, כולל סגן מודד, שריף וגזבר מחוזי.
כאשר היחסים בין בריטניה הגדולה למושבות הגיעו למשבר בשנת 1774, הפך הנסון לאחד הפטריוטים המובילים של מחוז פרדריק.
הוא עמד בראש אספה מקומית שהעבירה החלטה המתנגדת לחוק נמל בוסטון.
בשנת 1775 היה ציר בוועידת מרילנד, גוף לא-חוקי שהתכנס לאחר פיזור האספה הקולוניאלית.
יחד עם צירים אחרים חתם על "האגודה של בני החורין" ב-26 ביולי 1775, שהביעה תקווה לפיוס עם בריטניה אך קראה גם להתנגדות צבאית לאכיפת חוקי הכפייה.
עם פרוץ העימותים, עמד הנסון בראש ועדת התצפית של מחוז פרדריק, חלק מארגון הפטריוטים שלקח על עצמו את השליטה בממשל המקומי.
בתפקידו זה היה אחראי על גיוס וחימוש חיילים, ותחת הנהגתו שלח מחוז פרדריק את החיילים הדרומיים הראשונים להצטרף לצבאו של ג'ורג' וושינגטון.
בשל המחסור בכספים, שילם הנסון לעיתים קרובות לחיילים ולאחרים מכספו הפרטי.
ביוני 1776 עמד בראש אספה במחוז פרדריק שקראה למנהיגים הפרובינציאליים באנאפוליס להורות לנציגי מרילנד בקונגרס הקונטיננטלי להכריז על עצמאות מבריטניה.
בזמן שהקונגרס עבד על הכרזת העצמאות, הנסון היה במחוז פרדריק, עסוק בייצור מנגנוני ירי, אחסון אבק שריפה, שמירת אסירים, גיוס כספים וחיילים, טיפול בתומכי המלוכה ובביצוע שאר המשימות שנדרשו מתפקידו כיו"ר ועדת התצפית.
בשנת 1777 נבחר הנסון לבית הנבחרים החדש של מרילנד, הראשון מתוך חמש כהונות שנתיות.
בדצמבר 1779 מינה אותו בית הנבחרים לציר בקונגרס הקונטיננטלי השני, והוא החל לכהן בפילדלפיה ביוני 1780. "הנסון הגיע לפילדלפיה עם מוניטין של מי שהיה המממן המוביל של המהפכה במערב מרילנד, ובמהרה היה חבר בכמה ועדות שעסקו בענייני כספים."
כאשר נבחר הנסון לקונגרס, מרילנד עיכבה את אשרור תקנון הקונפדרציה.
המדינה, שלא היו לה תביעות על אדמות במערב, סירבה לאשר את התקנון עד ששאר המדינות יוותרו על תביעותיהן לאדמות אלו.
כאשר המדינות האחרות עשו זאת לבסוף, החליט בית המחוקקים של מרילנד בינואר 1781 לאשרר את התקנון.
כאשר קיבל הקונגרס הודעה על כך, הצטרף הנסון לדניאל קרול וחתם על תקנון הקונפדרציה בשם מרילנד ב-1 במרץ 1781. עם אשרור התקנון על ידי מרילנד, נכנסו התקנונים לתוקף רשמי.
שנים רבות לאחר מכן טענו ביוגרפים של הנסון כי הוא היה גורם מכריע בהשגת הפשרה ובכך הבטחת אשרור התקנון, אך לפי ההיסטוריון ראלף לברינג, אין עדויות תיעודיות לדעותיו או לפעולותיו של הנסון בפתרון המחלוקת.
בשנת 1782 הכריז הנסון, בשם הקונגרס הקונטיננטלי, על יום "תודה חגיגית" המוכר כ-חג ההודיה.
ב-5 בנובמבר 1781 נבחר הנסון לנשיא הקונגרס.
תחת תקנון הקונפדרציה, הן הרשות המחוקקת והן הרשות המבצעת היו בידי הקונגרס (כפי שהיה וכפי שעדיין קיים בבריטניה); נשיאות הקונגרס הייתה תפקיד טקסי ברובו, אך התפקיד דרש מהנסון לשמש כמנחה נייטרלי בדיונים, לטפל בהתכתבות רשמית ולחתום על מסמכים.
הנסון מצא את העבודה מייגעת ושקל להתפטר לאחר שבוע בלבד, תוך שהוא מציין את בריאותו הלקויה ואת אחריותו למשפחתו.
עמיתיו שכנעו אותו להישאר בתפקיד, שכן באותו רגע לא היה לקונגרס קוורום לבחירת מחליף.
מתוך תחושת חובה, המשיך הנסון לכהן, אף על פי שכהונתו כציר בקונגרס עמדה להסתיים.
ב-28 בנובמבר 1781 בחרה האספה של מרילנד בו מחדש כציר, והנסון המשיך לכהן כנשיא עד 4 בנובמבר 1782.
תקנון הקונפדרציה קבע כי נשיאי הקונגרס ישרתו כהונה של שנה אחת, והנסון היה הראשון שעשה זאת.
עם זאת, בניגוד לטענות של כמה מתומכיו המאוחרים, הוא לא היה הנשיא הראשון ששירת תחת התקנון ולא הראשון שנבחר תחתיהם.
כאשר התקנון נכנס לתוקף במרץ 1781, הקונגרס לא טרח לבחור נשיא חדש; במקום זאת, סמואל הנטינגטון המשיך לכהן בתפקידו, שכבר עלה על שנה.
ב-9 ביולי 1781 נבחר סמואל ג'ונסטון לנשיא הקונגרס הראשון לאחר אשרור התקנון.
עם זאת, הוא דחה את המשרה, אולי כדי להכשיר את עצמו לבחירות לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית.
לאחר שג'ונסטון דחה את התפקיד, נבחר תומאס מקיין.
מקיין כיהן רק כמה חודשים והתפטר באוקטובר 1781 לאחר ששמע על כניעת הבריטים ביורקטאון.
הקונגרס ביקש ממנו להישאר בתפקיד עד נובמבר, אז הייתה אמורה להתחיל ישיבה חדשה של הקונגרס.
באותה ישיבה החל הנסון לכהן את כהונתו השנתית.
אחד מרגעי השיא של כהונתו היה כאשר ג'ורג' וושינגטון הציג את חרבו של קורנווליס בפני הקונגרס.
הנסון פרש מתפקיד ציבורי לאחר כהונתו השנתית כנשיא הקונגרס.
במצב בריאותי ירוד, נפטר ב-15 בנובמבר 1783 בעת שביקר באחוזת "אוקסון היל מנור" במחוז פרינס ג'ורג', מרילנד, אחוזתו של אחיינו תומאס הוקינס הנסון.
בעת מותו היה בבעלותו לפחות 223 אקרים ו-11 עבדים.
לשניים היו שמונה ילדים, ביניהם:
פיטר קונטי הנסון (1748–1776), שנהרג בקרב פורט וושינגטון במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
אלכסנדר קונטי הנסון האב (1749–1806), שהיה מסאי בולט.
לעיתים נוצר בלבול בינו לבין בנו, אלכסנדר קונטי הנסון הבן (1786–1819), שהיה עורך עיתון וסנאטור אמריקאי.
תומאס, צאצא של הנסון, ביוגרפיה שהציגה את הנסון כנשיא הראשון האמיתי של ארצות הברית.
תומאס הפך ל"כוח המניע" מאחורי הבחירה בהנסון כאחד משני האנשים שייצגו את מרילנד בהיכל הפסלים הלאומי בוושינגטון די.סי.
הנסון לא היה ברשימה המקורית של מועמדים, אך נבחר לאחר מאמצי שתדלנות של האגודה ההיסטורית של מרילנד.
בשנת 1903 נוספו פסלים מברונזה של הנסון וצ'ארלס קרול, שיצר הפסל ריצ'רד א.
ברוקס, לאולם הפסלים; פסלו של הנסון ממוקם כיום בקומה השנייה של מסדרון החיבור של הסנאט.
גרסאות קטנות של פסלים אלו מוצבות על שולחן הנשיא באולם בית המדינה של מרילנד.
כמה היסטוריונים הטילו ספק בהתאמת הבחירה בהנסון לייצוג מרילנד באולם הפסלים.
לפי ההיסטוריון גרגורי סטיברסון, הנסון לא היה אחד ממנהיגי מרילנד הבולטים בתקופת המהפכה.
בשנת 1975 כתב ההיסטוריון ראלף לברינג כי "הנסון לא היה צריך להיות אחד משני המרי-לנדים שנבחרו", אך הוסיף כי הנסון "כנראה תרם כמו כל מרי-לנדי אחר להצלחת מהפכת ארצות הברית".
במאה ה-21 שקלו מחוקקי מרילנד להחליף את פסלו של הנסון באולם הפסלים בפסלה של הארייט טאבמן.
הרעיון שהנסון היה הנשיא הראשון הנשכח של ארצות הברית קיבל תקדים נוסף בביוגרפיה משנת 1932 מאת העיתונאי סימור וויימיס סמית'.
ספרו של סמית' טען כי למהפכה האמריקאית היו שני מנהיגים עיקריים: ג'ורג' וושינגטון בשדה הקרב וג'ון הנסון בפוליטיקה.
כמו ספרו של תומאס מ-1898, ספרו של סמית' היה אחד מכמה ביוגרפיות שנכתבו במטרה לקדם את הנסון כ"נשיא הראשון של ארצות הברית".
לגבי דעה זו, כתב ההיסטוריון ראלף לברינג: "אלו אינן ביוגרפיות שנכתבו על ידי היסטוריונים מקצועיים; הן אינן מבוססות על מחקר במקורות ראשוניים".
מוריס, אם נשיא הקונגרס היה אמור להיקרא הנשיא הראשון של ארצות הברית, "ניתן היה להעלות טיעון חזק יותר לטובת פייטון רנדולף מווירג'יניה, הנשיא הראשון של הקונגרס הקונטיננטלי הראשון והשני, או לטובת ג'ון הנקוק, הנשיא של הקונגרס כשהגוף הכריז על עצמאותו".
הטענה כי הנסון היה נשיא שנשכח של ארצות הברית התחדשה באינטרנט, לעיתים עם טענה חדשה שהוא למעשה היה אדם שחור; תמונה אנכרוניסטית של הסנאטור ג'ון הנסון מליבריה שימשה לתמיכה בטענה זו.
בשנת 1972 הופיע הנסון על גבי כרטיס דואר אמריקאי בערך 6 סנט, שבו הופיע שמו ודיוקנו לצד המילה "פטריוט".
ההיסטוריון אירווינג בראנט מתח ביקורת על בחירת הנסון לכרטיס, וטען כי מדובר בתוצאה של "מתיחה ישנה" שקידמה את הנסון כנשיא הראשון של ארצות הברית.
בשנת 1981 הופיע הנסון על בול דואר אמריקאי בערך 20 סנט.
כביש 50 בין וושינגטון די.סי.
לאנאפוליס נקרא על שמו של ג'ון הנסון.
ישנם גם בתי ספר על שמו באוקסון היל, מרילנד, ובוולדורף, מרילנד.
בנק חיסכון לשעבר שנקרא על שמו מוזג בשנות התשעים עם הבנק התעשייתי של וושינגטון די.סי.
בשנות ה-70 שימש צאצאו של הנסון, ג'ון הנסון בריסקו, כדובר בית הנבחרים של מרילנד, אשר העביר "חוק המכריז על 14 באפריל כיום ג'ון הנסון".
בשנת 2009 נוסדה אגודת ההנצחה של ג'ון הנסון בפרדריק, מרילנד, כדי להקים את האנדרטה הלאומית לג'ון הנסון ולהגביר את מודעות הציבור לאישיותו כמו גם למיתוסים הרבים שנכתבו עליו.
ג'ון היפל מיטשל היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
שימש נציג אורגון ב מטעם המפלגה הרפובליקנית.
נולד במחוז וושינגטון שבפנסילבניה בשם ג'ון מיטשל היפל.
ב-1837 עבר עם הוריו למחוז באטלר , אף הוא בפנסילבניה, שם למד מאוחר יותר בבתי ספר ציבוריים ופרטיים כאחד.
לאחר מכן עבד כמורה במשך זמן מה.
מאוחר יותר למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1857 והחל לעבוד במקצועו החדש.
ב-1860 עבר לקליפורניה ולאחר מכן לפורטלנד שבאורגון, שם עסק בעריכת דין.
אז גם החליף את שם משפחתו בשמו האמצעי.
בפורטלנד החל מיטשל את הקריירה הפוליטית שלו כחבר המפלגה הרפובליקנית.
בבחירות ב-1872 נבחר מיטשל לסנאט כמועמד מפלגתו.
הוא החליף בסנאט את הנרי קורבט, שלימים האשים את מיטשל בביגמיה ובקיום אורח חיים תחת שם בדוי.
עם זאת, הסנאט לא פתח בחקירה בעניין זה.
מיטשל לא נבחר מחדש ב-1878 וכהונתו הסתיימה ב-4 במרץ 1879. ב-1882 התמודד שוב לסנאט אך נכשל שוב.
לעומת זאת, ב-1885 הצליח להיבחר שוב לסנאט.
הוא ירש את ג'יימס סלייטר, לו הפסיד בשנת 1878. עם זאת, כניסתו עוכבה והוא החל את כהונתו רק ב-18 בנובמבר 1885. הוא כיהן בסנאט במשך 12 שנים עד 1897. במהלך תקופה זו עמד מ-1887 עד 1889 בראש הוועדה לנתיבי תחבורה בחופי הים.
לאחר מכן כיהן שוב כיושב ראש ועדת הרכבות עד שנת 1893 וכן היה חבר בוועדת התביעות ובוועדת הזכויות והבחירות .
ב-1897 ניסה להתמודד ל, הגוף שבחר אז את נציגי אורגון לסנאט, אך כשל.
בשנים הבאות עסק שוב בעריכת דין.
בשנת 1900 נבחר מחדש לסנאט ונכנס לתפקידו ב-1901. הוא כיהן בסנאט עד למותו ב-1905. באותה תקופה היה מיטשל מעורב גם במה שנקרא בפרשת הונאה באורגון.
הוא הואשם בשוחד ובניצול יכולת השפעה.
תחילה הואשם והורשע אך ערער על ההחלטה.
בעת מותו טרם הסתיים הדיון בעניין ערעורו.
הנרי ג'ון היינץ השלישי היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה מ־1977 ועד מותו בתאונה אווירית בשנת 1991. כיורש הון משפחת היינץ, פנה לפוליטיקה בתחילת שנות ה־70, ונודע כסנאטור מתון־ליברלי שהגן על האוכלוסייה המבוגרת בארצות הברית ועל תעשיית הפלדה המתדרדרת במדינתו.
היינץ נולד ב-23 באוקטובר 1938 בפיטסבורג שבפנסילבניה, והיה בנם היחיד של ג'ואן (דיהל) וג'ק היינץ השני, יורש חברת המזון "היינץ".
לאחר גירושי הוריו עבר עם אמו לקליפורניה, אך בילה את חופשות הקיץ אצל אביו בפיטסבורג.
הוא התחנך באקדמיה היוקרתית פיליפס אקסטר, ובהמשך למד היסטוריה וספרות באוניברסיטת ייל (1960).
בשנת 1963 השלים תואר שני במנהל עסקים בבית הספר לעסקים של הרווארד, שם פגש את רעייתו לעתיד, תרזה סימואש פריירה.
עם סיום לימודיו ב־1963 הצטרף לחיל האוויר האמריקאי ושירת שנה אחת באופן פעיל, ולאחר מכן נותר במילואים של חיל האוויר עד 1969. לאחר מכן עבד בחברת המשפחה "היינץ" במחלקות הכספים והשיווק, ולימד עסקים בבית הספר לתעשייה של אוניברסיטת קרנגי מלון.
במקביל שימש כעוזר במסע הבחירות של הסנאטור הרפובליקני יו סקוט.
בשנת 1971 נכנס לפוליטיקה כאשר נבחר לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, וייצג את מחוז הקונגרס ה־18 של פנסילבניה, לאחר מותו של רוברט קורבט.
הוא נבחר מחדש ב־1972 וב־1974, ונודע כמתון בדומה לסנאטורים סקוט ושוויקר.
ב־1976 הכריז היינץ כי יתמודד על מושב הסנאט שהתפנה עם פרישתו של יו סקוט.
בבחירות המקדימות ניצח בקושי את ארלן ספקטר, ובבחירות הכלליות גבר על ויליאם גרין השלישי.
הוא נבחר מחדש לסנאט ב־1982 וב־1988 בפערים גדולים.
בסנאט כיהן כחבר בוועדות הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים, הכספים, רפורמות הביטוח הלאומי והבריאות, והיה יושב־ראש ועדות משנה בתחומי מימון בין-לאומי, הזדקנות האוכלוסייה, הכשרה מקצועית וחינוך.
היינץ נחשב לסנאטור מתון־ליברלי, תמך בהפיכת יום מרטין לותר קינג לחג פדרלי, בחוקי זכויות אזרח מתקדמים, ואף תרם לעיצוב חקיקה משמעותית בתחום הפנסיה, הביטוח הסיעודי ותמיכה בתעשיית הפלדה.
הוא נבחר פעמיים לעמוד בראש הוועדה הלאומית לסנאטורים רפובליקנים.
עיתון הניו יורק טיימס תיאר אותו כ"סנאטור הנחוש בהגנה על האוכלוסייה הקשישה ועל תעשיית הפלדה", וציין את תרומתו להצלת מערכת הביטוח הלאומי ולחקיקת חוקי סחר שהגנו על מוצרים אמריקאיים מפני ייבוא זר.
ב־4 באפריל 1991 נהרג היינץ בתאונה אווירית מחרידה, כאשר מטוסו התנגש במסוק שבדק תקלה טכנית במטוס, מעל בית ספר יסודי בלואר מריון שבפנסילבניה.
כל נוסעי שני כלי הטיס ושני ילדים בבית הספר נהרגו.
הלווייתו נערכה בפיטסבורג ובוושינגטון, ונכחו בה נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש האב וסגנו דן קווייל.
לזכרו נקראו מוסדות רבים, ביניהם מכללת היינץ באוניברסיטת קרנגי מלון, מרכז היינץ למדעים, כלכלה וסביבה בוושינגטון, ומוזיאון ההיסטוריה של היינץ בפיטסבורג.
בנוסף, הוקם פרס היוקרה "פרסי היינץ" המוענקים לחדשנות בתחומי חברה, תרבות ומדע.
שמורת הטבע הלאומית ע"ש היינץ בטיניקום הוקמה גם היא לזכרו.
רעייתו תרזה נישאה בשנת 1995 לסנאטור ג'ון קרי, לימים מועמד לנשיאות ומזכיר המדינה של ארצות הברית.
ג'ון שארפנסטיין הייגר היה פוליטיקאי אמריקאי מניו ג'רזי, איש המפלגה הדמוקרטית, אשר ייצג את מדינת קליפורניה בסנאט של ארצות הברית בין השנים 1873–1875.
הייגר נולד סמוך לעיר מוריסטאון שבניו ג'רזי, ב־12 במרץ 1818. הוא סיים את לימודיו המוקדמים ולמד במכללת ניו ג'רזי (שנודעה מאוחר יותר כאוניברסיטת פרינסטון), שם השלים את לימודיו בשנת 1836. לאחר מכן למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בשנת 1840, והחל לעסוק במקצוע בעיר הולדתו מוריסטאון.
בשנת 1849 עבר הייגר לקליפורניה ועסק בכרייה במסגרת הבהלה לזהב.
הוא התיישב בסן פרנסיסקו, עסק בעריכת דין, והיה אחד מחברי ועידת החוקה של קליפורניה באותה שנה (1849).
בין השנים 1852–1854 כיהן כחבר בסנאט של מדינת קליפורניה.
בשנת 1855 נבחר לשופט מחוזי של מחוז סן פרנסיסקו, תפקיד שבו החזיק עד שנת 1861. לאחר מכן, בשנת 1865, שב לסנאט המדינתי וכיהן בו עד 1871, אז נבחר כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת קליפורניה.
בשנת 1873 נבחר הייגר לסנאט של ארצות הברית כנציג סיעת "הדמוקרטים נגד המונופול", ומילא את המקום שהתפנה בעקבות התפטרותו של יוג'ין קאסרלי.
בשנת 1879 היה חבר בוועידה החוקתית של מדינת קליפורניה, ובין השנים 1885–1889 כיהן כגובה המכס הראשי של נמל סן פרנסיסקו.
הייגר נפטר בסן פרנסיסקו ב־19 במרץ 1890, שבוע לאחר יום הולדתו ה־72. הוא נטמן בבית הקברות בלפונטיין (Bellefontaine Cemetery) בעיר סנט לואיס, מיזורי.
אביו של המפיל היה הכומר ג'ון המפיל, איש דת פרסביטריאני שהיגר לארצות הברית ממחוז לונדונדרי שבאירלנד.
אמו, ג'יין לינד, הייתה ממוצא סקוטי-אירי אף היא, אך נולדה בפנסילבניה, שם נישאה לאביו.
ג'ון המפיל הבן נולד ב-18 בדצמבר 1803 במחוז צ'סטר שבקרוליינה הדרומית.
הוא התחנך במכללת ג'פרסון, שם השלים את לימודיו בשנת 1825. לאחר מכן למד משפטים אצל עורך הדין דייוויד מקלאוד, והוסמך לעריכת דין בקרוליינה הדרומית בשנת 1829.
בשנת 1838 עבר המפיל לרפובליקת טקסס, שהייתה אז רפובליקה עצמאית.
הוא גילה שהמערכת המשפטית שם הושפעה מאוד מהמשפט הספרדי, ולכן למד ספרדית ולמד לעומק את עקרונות המשפט הספרדי והמקסיקני כדי להצליח בעבודתו החדשה.
המפיל היה חברו של סם יוסטון, ומונה לשופט העליון של בית המשפט העליון של רפובליקת טקסס בין השנים 1841–1846, ולאחר מכן כיהן כשופט העליון של מדינת טקסס בין 1846–1858. הוא נחשב לדמות המשפטית הבכירה ביותר ברפובליקה, ובהמשך גם במדינה.
בשל השפעתו הרבה על פיתוח מערכת המשפט הטקסנית, כונה המפיל "ג'ון מרשל של טקסס" (על שם נשיא בית המשפט העליון האמריקאי הידוע), משום שהניח את היסודות למערכת המשפטית של טקסס.
הוא גם נודע באירוע יוצא דופן שבו נלחם בלוחמים אינדיאנים שתקפו אותו באולם בית המשפט בעוד הדיון היה בעיצומו.
המפיל נחשב למומחה למשפט הספרדי והמקסיקני, ואף טען כי המשפט האזרחי הספרדי עדיף על המשפט המקובל האנגלי בתחומים רבים, במיוחד בנוגע לזכויות רכוש.
הוא זכור בזכות תרומתו להרחבת זכויות הנשים, כך שיוכלו לרשת רכוש באופן שווה לגברים, וכן בזכות תמיכתו בזכויות על "נחלת מגורים", לפי עקרונות המשפט הספרדי.
בשנת 1858 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם טקסס, במקום סם יוסטון שסירב לתמוך בזכותן של מדינות הדרום לפרוש מהאיחוד.
המפיל כיהן בתפקידו בשנים 1859–1861.
לאחר שטקסס הייתה בין שבע המדינות הראשונות שפרשו מהאיחוד, היה המפיל בין 14 הסנאטורים של ארצות הברית שהודחו רשמית מתפקידם בהחלטת הקונגרס בשנת 1861. לאחר מכן נבחר לשמש כנציג טקסס בקונגרס הזמני של הקונפדרציה, תפקיד שבו החזיק עד מותו ב-4 בינואר 1862 בעיר ריצ'מונד שבווירג'יניה.
הוא חי במשך יותר מעשור עם שפחתו סבינה, ונולדו להם שתי בנות.
הוא דאג להשכלתן ושלח אותן בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19 לאוניברסיטת וילברפורס שבמדינת אוהיו – מוסד שנודע כמרכז לפעילות ביטול העבדות לפני מלחמת האזרחים.
המפיל היה בן דודו של צ'ארלס הייר המפיל, שנשא את התואר "לורד המפיל", וקרוב משפחה של חבר הקונגרס ושל השופט רוברט ויתרספון המפיל.
העיר המפיל ומחוז המפיל שבטקסס נקראו על שמו.
ג'ון הייר פאוול היה מדינאי, חקלאי, נדבן ואספן אמנות אמריקאי ממדינת פנסילבניה, אשר נמנה עם דמויות המופת של החברה המשכילה בארצות הברית בראשית המאה ה-19.
פאוול נולד בשם ג'ון פאוול הייר בעיר פילדלפיה, הצעיר מבין ששת ילדיהם של רוברט ומרגרט וילינג הייר.
בילדותו אומץ בידי דודתו האלמנה והחשוכת הילדים, אליזבת וילינג פאוול, מן הדמויות המרכזיות בחיי החברה של פילדלפיה במאה ה-18. עם הגיעו לגיל בגרות שינה את שמו באופן חוקי לג'ון הייר פאוול, וירש את עושרו הרב של דודו המנוח, סמואל פאוול.
את השכלתו רכש באקדמיה ובמכללת פילדלפיה, לימים אוניברסיטת פנסילבניה.
לאחר סיום לימודיו נכנס לעסקי המסחר ונשלח במסגרת תפקידו למסע עסקי ארוך לקולקטה.
הוא שב משם בגיל 22 ובידו רווח ניכר בן עשרים ושניים אלף דולר, סכום שהעיד על הצלחתו ועל יוזמתו המסחרית יוצאת הדופן.
בשנים 1809–1811 שירת פאוול כמזכיר המשלחת הדיפלומטית האמריקאית בלונדון, תחת השר ויליאם פינקני, אשר שימש כשגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת.
עם שובו לארצות הברית בשנת 1811 הצטרף למיליציית פנסילבניה, ושירת כקצין בדרגת בריגדה-מייג'ור תחת תומאס קדוואלדר במחנה דופון.
במהלך מלחמת 1812 שימש כמפקח הכללי של מיליציית פנסילבניה, ונשא דרגת קולונל בצבא ארצות הברית, בתפקיד זה מ-26 בדצמבר 1814 ועד ל-15 ביוני 1815.
לאחר סיום שירותו הצבאי הקדיש את חייו לפיתוח החקלאות ולחידוש דרכי העיבוד והגידול בארצות הברית.
תרומתו הבולטת ביותר הייתה בתחום השבחת גזעי הבקר והצאן.
בשנת 1823 ייסד את האגודה החקלאית של פנסילבניה, ופרסם שני חיבורים עיוניים: "זיכרונות האגודה החקלאית של פנסילבניה" (1824) ו"הערות לחקלאים אמריקאים" (1827), אשר נחשבים מן הטקסטים היסודיים בהתפתחות החקלאות המדעית בארצות הברית.
בין השנים 1826–1835 שימש פאוול נאמן ויו"ר בוועדת המייסדים של מכללת לאפאייט.
בהמשך נבחר לסנאט של מדינת פנסילבניה מטעם המפלגה הפדרליסטית, וייצג את המחוז הראשון בין השנים 1827–1830.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-19 הקים פאוול אחוזה רחבת ידיים בסגנון נאו-קלאסי על גדות נהר הסוקיל במערב פילדלפיה.
האחוזה, שנודעה בשם "פאוולטון", תוכננה בידי האדריכל ויליאם סטריקלנד, מן החשובים באדריכלי התקופה.
המבנה נשא אופי מפואר ושימש מרכז לחיי תרבות ואירוח.
בשנת 1851 נמכרה האחוזה לחברת הרכבות של פנסילבניה, שהותירה בידיה שלושים אקר לאורך הנהר ומכרה את יתרת השטח לצורכי פיתוח עירוני.
הבית נהרס בשנת 1885, ועל חורבותיו נבנתה שכונת פאוולטון וילג', הנושאת את שמו של פאוול.
פאוול נפטר בניופורט, רוד איילנד, ונטמן בבית העלמין של כנסיית ישו בפילדלפיה.
בשנת 1817 נישא לג'וליה דה ויו ממדינת קרוליינה הדרומית, בתו של אנדרו דה ויו.
לבני הזוג נולדו תשעה ילדים, מתוכם שניים נהרגו בגיל צעיר.
בנם, ג'ון הייר פאוול הבן (1837–1890), שירת כקצין בכיר בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, כיהן כקולונל בגדוד התותחנים של ניופורט (1865–1877), ולימים שימש כראש עיריית ניופורט (1886–1888).
בתם, ג'וליה דה ויו פאוול, נישאה לוויליאם פארקר פולק, והייתה אם לביולוגית והמשוררת שרה גוונדולן פולק.
ג'ון הנדרסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיסיסיפי.
הנדרסון נולד ב-28 בפברואר 1797 במחוז קמברלנד שבניו ג'רזי, ועבד בצעירותו כמלח על ספינות שטוחות בנהר המיסיסיפי, תוך כדי לימודי משפטים.
לאחר מכן עבר למיסיסיפי, הוסמך כעורך דין והחל לעסוק במקצועו בעיר וודוויל.
הנדרסון שירת כבריגדיר גנרל במיליציה של מיסיסיפי, וכיהן כחבר הסנאט של מיסיסיפי בין השנים 1835–1836.
בשנת 1851 הועמד לדין בבית המשפט הפדרלי בניו אורלינס באשמת הפרת חוקי הנייטרליות של 1817, בשל מעורבותו לכאורה במבצעים שניהל ההרפתקן הוונצואלי נרסיסו לופס לשחרור קובה מהשלטון הספרדי.
עם זאת, הנדרסון זוכה מכל אשמה.
ניסיון נוסף של לופס לפשיטה על קובה באותה שנה הסתיים באסון, כאשר כוח הפלישה שלו נלכד ורבים מאנשיו הוצאו להורג.
לאחר מכן פרש הנדרסון מהחיים הציבוריים ונפטר בעיירה פאס כריסטיאן שבמיסיסיפי, ב־15 בספטמבר 1857. הוא נקבר בבית העלמין לייב אוק שבעיירה.
ג'ון פארקר הייל היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מניו המפשייר.
הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1843–1845 ובסנאט של ארצות הברית בשנים 1847–1853 ושוב בשנים 1855–1865. את דרכו בקונגרס החל כדמוקרטי, אך היה שותף בהקמת מפלגת "האדמה החופשית" המתנגדת לעבדות, ולבסוף הצטרף למפלגה הרפובליקנית.
הייל נולד ברוצ'סטר, ניו המפשייר.
לאחר שהשלים את לימודיו במכללת בוודין, הקים משרד עורכי דין בדובר, ניו המפשייר.
בשנת 1832 נבחר לבית הנבחרים של ניו המפשייר, ובהמשך כיהן כתובע הפדרלי של המדינה בתקופות נשיאותם של אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן.
בשנת 1842 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, אולם ב־1844 נמנעה ממנו מועמדות המפלגה בשל התנגדותו לסיפוח טקסס.
לאחר שהפסיד את מושבו, המשיך לפעול נגד העבדות וב־1846 נבחר לסנאט כדמוקרט עצמאי.
בסנאט התנגד בחריפות למלחמת ארצות הברית–מקסיקו והוסיף להתבטא נגד מוסד העבדות.
הייל היה ממייסדי מפלגת "האדמה החופשית" וניסה לזכות במועמדות המפלגה לנשיאות בשנת 1848, אך הוועידה בחרה לבסוף בנשיא לשעבר מרטין ואן ביורן.
בשנת 1852 זכה הייל במועמדות המפלגה לנשיאות וקיבל 4.9% מהקולות בבחירות הכלליות.
לאחר חקיקת חוק קנזס נברסקה הצטרף למפלגה הרפובליקנית הצעירה ושב לכהן בסנאט.
הוא שירת בו עד 1865, אז קיבל מינוי מהנשיא אברהם לינקולן לכהן כנציג דיפלומטי של ארצות הברית בספרד.
הוא החזיק בתפקיד עד שהוחזר לארצות הברית באפריל 1869, ולאחר מכן פרש מהחיים הציבוריים.
הייל נולד ב-31 במרץ 1806 ברוצ'סטר שבמחוז סטרפורד, ניו המפשייר, והיה בנם של ג'ון פרקר הייל ולידיה קלרקסון אובריאן.
הוא למד באקדמיית פיליפס אקסטר והשלים את לימודיו במכללת בוודין בשנת 1827, שם היה בן כיתתו של פרנקלין פירס וחבר בולט בחברת אתנאום – מועדון ספרותי.
הוא למד משפטים ברוצ'סטר אצל ג'רמיה ה.
וודמן והמשיך את לימודיו בדובר אצל דניאל מ.
בשנת 1830 עבר את מבחני הלשכה והחל לעסוק בעריכת דין בדובר.
הוא נישא ללוסי למברט, בתם של ויליאם תומאס למברט ואביגייל ריקר.
במרץ 1832 נבחר הייל לבית הנבחרים של ניו המפשייר מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1834 מינה אותו הנשיא אנדרו ג'קסון לתפקיד התובע הפדרלי של ניו המפשייר.
המינוי חודש ב־1838 בידי הנשיא מרטין ואן ביורן, אך ב־1841 הודח מתפקידו משיקולים מפלגתיים בידי הנשיא ג'ון טיילר, איש המפלגה הוויגית.
הייל נבחר כדמוקרטי לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־28 וכיהן מ־4 במרץ 1843 ועד 3 במרץ 1845. בתקופה זו נאם נגד "כלל האיסור" שאושר בקונגרס בדצמבר 1838, כלל שנועד למנוע דיון בעצומות נגד העבדות ואשר יזם נציג אחר מניו המפשייר, צ'ארלס את'רטון.
בבחירות לנשיאות בשנת 1844 תמך הייל במועמדים הדמוקרטים ג'יימס פולק וג'ורג' דאלאס, ומועמדותו לבית הנבחרים חודשה ללא התנגדות.
עם זאת, לקראת הבחירות אומץ סיפוח טקסס כחלק ממצע המפלגה הדמוקרטית.
בדצמבר 1844 קיבלה האספה הכללית של ניו המפשייר החלטות שהורו לנציגי המדינה לתמוך בסיפוח, אך הייל פרסם הצהרה פומבית נגד המהלך מטעמים של התנגדות לעבדות.
בעקבות זאת כונסה מחדש ועידת המפלגה הדמוקרטית בקונקורד בהנהגת פרנקלין פירס, במטרה לשלול מהייל את מועמדותו.
הוא כונה בוגד במפלגה, ובפברואר 1845 הוסר שמו מרשימת המועמדים הדמוקרטית.
בבחירות שלאחר מכן התמודד כמועמד עצמאי.
מאחר שאיש מהמועמדים לא זכה ברוב, נותר המחוז ללא ייצוג.
אל מול רוב דמוקרטי שנראה בלתי מנוצח, פעל הייל לגייס את ניו המפשייר כולה למאבק נגד העבדות.
הוא נאם בכל עיר וכפר במדינה במסע מרשים שנודע בשם "סערת הייל של 1845", וכלל עימות פומבי ב־5 ביוני 1845 בינו לבין פירס בכנסיית נורת' בקונקורד.
בשנת 1846 ניצל הייל את שיטת הבחירות הייחודית של המדינה, שלפיה מועמדים למשרת המושל והסנאט המדינתי נדרשו לרוב מוחלט; אם לא הושג רוב כזה, הכריעה האספה הכללית בין שני המועמדים המובילים.
הצלחת מפלגת "האדמה החופשית" בבחירות מנעה השגת רוב בכמה מרוצי מפתח, ואפשרה קואליציה של ויגים, אנשי מפלגת החירות ודמוקרטים עצמאיים להשתלט על ממשלת המדינה.
הקואליציה בחרה את הוויגי למושל, את ג'וזף סילי ממפלגת החירות לסנאט של ארצות הברית, ואת הייל ליושב ראש בית הנבחרים המדינתי.
עם סיום כהונתו של סילי ב־1847 נבחר הייל במקומו לסנאט.
הייל נבחר ב־9 ביוני 1846 לסנאט של ארצות הברית כדמוקרטי עצמאי וכיהן מ־4 במרץ 1847 ועד 3 במרץ 1853, ובהמשך הזדהה עם מפלגת "האדמה החופשית".
הוא היה מן המתנגדים החריפים ביותר למלחמת ארצות הברית–מקסיקו ונחשב ל"סנאטור הראשון בעל מצע גלוי נגד העבדות".
הייל היה הסנאטור היחיד שהצביע נגד החלטת הקונגרס להודות לגנרלים וינפילד סקוט וזאכרי טיילור על ניצחונותיהם במלחמה.
בשנת 1849 הצטרפו אליו בסנאט מתנגדי עבדות נוספים, ובהם סלמון צ'ייס, ויליאם סיוארד ובהמשך גם צ'ארלס סאמנר.
הוא נאבק גם נגד עונש ההצלפה ונגד מנת האלכוהול בצי האמריקאי, והביא לביטול ההצלפה בספטמבר 1850. בשנת 1851 שימש כפרקליט במשפטיהם של פעילים נגד העבדות שהיו מעורבים בחילוצו בכוח של העבד הנמלט שדרך מינקינס ממעצר פדרלי בבוסטון.
בבחירות 1852 היה הייל מועמד מפלגת "האדמה החופשית" לנשיאות ארצות הברית, אך הגיע למקום השלישי לאחר פרנקלין פירס הדמוקרטי ווינפילד סקוט הוויגי.
במרץ 1853 הוחלף בסנאט בידי הדמוקרטי צ'ארלס את'רטון ועבר לעסוק בעריכת דין בניו יורק.
לאחר ביטול פשרת מיזורי הודחו הדמוקרטים שוב מהשלטון בניו המפשייר.
בשנת 1855 נבחר הייל לסנאט כחבר המפלגה הרפובליקנית החדשה, וכיהן עד 3 במרץ 1865. בתקופה זו עמד בראש הוועידה הרפובליקנית בסנאט, וב־1862 הצליח לבטל סופית את מנת האלכוהול בצי – יעד שניסה להשיג כבר בקדנציה הראשונה שלו.
הנשיא לינקולן מינה את הייל לשגריר ארצות הברית בספרד, והוא כיהן בתפקיד בשנים 1865–1869. הייל טען כי החזרתו לארצות הברית באפריל 1869 נבעה מסכסוך עם מזכיר הנציגות, הורשיו ג'.
פרי, שהאשים אותו בניצול זכויות דיפלומטיות לייבוא פטור ממכס.
הייל השיב כי הוטעה בנוגע לכללים.
פרי עצמו פוטר מתפקידו ביוני 1869.
הייל נפטר בדובר שבניו המפשייר, ב־19 בנובמבר 1873, ונקבר בבית העלמין פיין היל בעיר.
ביתו של הייל, שנבנה בשנת 1813 בסגנון פדרלי, הוא כיום חלק ממוזיאון וודמן.
שלט היסטורי רשמי בניו המפשייר מציין את מיקום הבית בדובר.
העיתונאי הוותיק בנג'מין פרלי פור כתב כי הייל "מעולם לא כשל בלמשוך את תשומת הלב" וכי סגנון נאומיו היה עצמאי, חד ושנון.
פסל שלו מוצב במתחם בית המחוקקים של ניו המפשייר בקונקורד, ודיוקנו ודיוקן של הנשיא לינקולן תלויים זה לצד זה באולם בית הנבחרים של המדינה.
ב־2 בספטמבר 1834 נישא הייל ללוסי היל למברט.
לשניים נולדו שתי בנות: אליזבת ולוסי.
אליזבת נישאה פעמיים, ואילו לוסי למברט הייל התארסה בסתר בשנת 1865 לג'ון וילקס בות', רוצחו של אברהם לינקולן.
כאשר נורה בות' ונהרג באפריל 1865, נמצאה עליו תמונתה.
מאוחר יותר נישאה לוסי לסנאטור ויליאם צ'נדלר.
ג'ון הית' היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר ייצג את וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1793–1797. בנוסף, היה ממייסדי אגודת פי בטא קפא וכיהן כנשיאה הראשון.
הית' נולד ב־8 במאי 1758 בקהילת ויקומיקו שבמחוז נורת'מברלנד, מושבת וירג'יניה.
הוריו היו מרי וג'ון הית' האב, ששירת כקפטן במלחמת האינדיאנים של שנת 1755 וכיהן כחבר בבית הבורג'סס של מושבת וירג'יניה.
את השכלתו המוקדמת קיבל ממורים פרטיים.
בשנת 1775, בגיל 17, החל ללמוד במכללת ויליאם ומרי.
הוא הצטיין בלימודי השפות הקלאסיות ונבחר על ידי חברי הסגל לשאת את הנאום הלטיני.
ב־6 בדצמבר 1776 היה אחד מארבעת מייסדי אגודת פי בטא קפא, ושימש כנשיאה הראשון עד 24 בפברואר 1778. פי בטא קפא הייתה האגודה הראשונה בארצות הברית שאימצה אותיות יווניות.
בשנת 1778 השלים הית' את לימודיו במכללת ויליאם ומרי.
בינואר 1779 חזר למוסד כדי ללמוד משפטים, ובמקביל מונה ללמד חיבור (כתיבה) בין 23 בינואר ל־5 ביוני 1779.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת הית' בצבא, לאחר שהתגייס בקיץ או בסתיו 1779, והמשיך לשרת כמעט עד סיום המלחמה.
הית' עסק בעריכת דין במחוז נורת'מברלנד.
במושב מרץ 1792 ייצג 54 תיקים בפני בית המשפט העליון של המחוז, ובכך היה עורך הדין הפעיל ביותר באזור.
החל מ־4 במרץ 1793 ייצג את וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס השלישי, כנציג סיעת מתנגדי הממשל.
הוא היה חבר בוועדת התביעות.
בהמשך נבחר מחדש כנציג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרס הרביעי, וכיהן עד תום כהונתו ב־3 במרץ 1797.
לאחר מכן סירב להתמודד לכהונה נוספת בקונגרס וחזר לעסוק בעריכת דין במחוז נורת'מברלנד.
בשנת 1803 מינה המושל ג'ון פייג' את הית' כחבר במועצה החשאית של וירג'יניה, ותפקידו החל ב־3 בדצמבר 1803. במקביל המשיך לעסוק בעריכת דין בבתי המשפט של המדינה והממשל הפדרלי.
הוא המשיך לכהן במועצה החשאית גם תחת המושלים ויליאם קייבל וג'ון טיילר האב, עד מותו באוקטובר 1810.
ב־3 בדצמבר 1785 נישא הית' לסאלי אוול, בתו של קולונל ג'יימס אוול, בעל מטע גרינוויל שבמחוז פרינס ויליאם, וירג'יניה.
הית' ומשפחתו התגוררו בקהילת ויקומיקו שבמחוז נורת'מברלנד.
בשנת 1791 רכש אחוזה במרחק של כקילומטר מהעיירה הנקראת כיום הית'סוויל, קרא לה ספרינגפילד ובנה בה בית.
בשנת 1803 מכר את ספרינגפילד ונכסים נוספים במחוז ועבר לריצ'מונד עם מינויו למועצה החשאית של המדינה.
ג'ון הית' נפטר ב־13 באוקטובר 1810 בריצ'מונד, וירג'יניה.
בשנת 1776, כאשר בית הנבחרים של וירג'יניה ייסד רשמית את מושב המחוז של נורת'מברלנד, נקראה העיירה הית'סוויל על שמו.