tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהתאם לכך, גם השיטה הפילוסופית של יום זוכה לתיקוף מכוח העובדה שהטבע שלנו מכריע אותנו להעדיף אותה על פני עמדות פחות "מזוקקות" או פחות יציבות, שבהן החזקנו קודם לשעה שבה יום עימת אותנו עם הקשיים הנובעים מהן.
מנגד, הספקנות של יום היא העמדה הגורסת כי מכיוון שהחקירה הפילוסופית מלמדת אותנו שאנו "כלואים" בתוך המנגנונים הפסיכולוגיים שלנו, ומכיוון שאותם מנגנונים אינם יכולים לתקף את עצמם, הרי שלעולם לא ניתן לתת טעמים מספיקים כדי להעדיף טענה אחת על פני אחרת.
הספקנות של יום באה לידי ביטוי, בין היתר, במאמציו הרבים להצביע על סתירות שמנגנוני ההכרה שלנו מובילים אותנו אליהם, סתירות שחותרות תחת המעמד של הטענות שהמנגנונים הללו מתייחסים אליהן כתקפות, קרי: כלל האמונות שלנו.
יום חילק את כל התכנים המופיעים בהכרה האנושית לשני סוגים: "מושגים", שאותם הוא אפיין כתכנים המופיעים בעוצמה חלשה, ובמקומות אחרים פשוט כמחשבות, ו"רשמים", שאותם הוא אפיין כתכנים בעלי עוצמה חזקה ששאובים מן הניסיון, ולעיתים פשוט כתפיסות חושיות או רגשות.
לדידו של יום, כדי שמושג מסוים יופיע ברוחנו הוא חייב להיות מועתק מרושם זהה לו שקודם לו בכל איכויותיו ("עקרון ההעתק").
כך לדוגמה, אין באפשרותנו לדעת מהו טעמו של אננס עד שאכלנו אננס וחווינו את הטעם כתפיסה חושית.
יום סייג את העיקרון בכך שהכיר באפשרות לאגד יחדיו כמה מושגים פשוטים שנשאבו מן הניסיון למושג חדש שמעולם לא נתקלנו בו.
לדוגמה, אנו יכולים לחבר ברוחנו מושג של סוס מסוים למושג של כנפיים, ולצייר ברוחנו את פגסוס, אף שמעולם לא נתקלנו בניסיון במושא שדומה לו.
יום טען כי להוציא את האפשרות להרכיב מכמה מושגים המוכרים לנו מושג חדש, או לפרק מושג לחלקים קטנים יותר שמרכיבים אותו (לדוגמה: לפרק מושג של סוס לנקודות של צבע שמרכיבות אותו) אין ביכולתנו לבצע מניפולציות על המושגים שנמצאים ברוחנו.
בפרט, יום הכחיש שאנו מסוגלים להשתמש בהפשטה כדי להציג במחשבותינו תכונות שאינן ניתנות להפרדה זו מזו בניסיון, דוגמת התפשטות וצבע או קיום והיות בעל תכונה מוחשת.
כתוצאה מן המגבלות שיום השית על התכנים שיכולים להופיע בהכרה יום שלל עמדות פילוסופיות רבות לא רק כשגויות, אלא כחסרות פשר.
לדידו, שיטות פילוסופיות המורות למושאים שאין באפשרותנו לחשוב אותם כהרכב של תכנים שהופיעו בניסיוננו, דוגמת עצם או אובייקט חיצון, הן שיטות שאף המחזיקים בהן אינם מסוגלים להעלות אותן על הדעת בבהירות.
על אף שיום שלל את האפשרות להשיג מושאים שאינם הרכב של תכנים שהופיעו בניסיון, הוא הכיר בכך שביכולתנו להרכיב מושגים חדשים לא רק על ידי איגודם ל"תמונה" יחידה שמופיעה בהכרתנו, אלא גם באמצעות יצירת קשרים אסוציאטיביים שקובעים את האופן שבו ההכרה תנוע ממושג אחד למושג אחר.
בפרט, יום התייחס לכך שההכרה האנושית נוטה לנוע באופן טבעי בין מושגים של מושאים שמקיימים ביניהם קשרים של סמיכות בחלל, דומי וסיבתיות.
הנטיות הללו, לפי יום, הן שעומדות בבסיס הייצוג של מושאים שאינם יכולים להופיע בניסיון, דוגמת חלל, זמן, סיבתיות ותכונת האחדות.
כך לדוגמה, יום טען שאנו מסוגלים לייצג כוללים (מושגים המשמשים אותנו להורות לקבוצה גדולה של מושאים הכלולים תחת מילה יחידה, דוגמת "אדם", "כחול" או "הר") באמצעות מושג של פרט יחיד שאליו מורה השם הכולל, לצד נטייה של הדמיון לנוע מאותו מושג יחיד לכל מושג אחר שמצוי תחת השם הכולל.
יום נחשב לפילוסוף הראשון שהפך את שאלת הסיבתיות המודרנית לבעיה פילוסופית.
יום כותב בשעה שבה תורת הסיבתיות האריסטוטלית כבר נזנחה על ידי מרבית העולם המלומד, וההתפתחויות המדעיות האחרונות, ובראשן הפיזיקה הניוטונית, מתקפות לכאורה את ההתבססות על "סיבות פועלות" כיסוד מוצק למדעים.
מושא הוא סיבה פועלת של מושא כאשר אנחנו מאמינים שהימצאותו של הראשון מחוללת את קיומו של השני.
לדוגמה, האש היא סיבת העשן - באשר תהיה אש, עשן יתלווה אליה.
חלק מן הפילוסופים המודרניים, דוגמת דקארט, טענו כי המקור לאמונה שלנו בסיבתיות היא ההיכרות הבלתי מתווכת שלנו עם קשרים סיבתיים כתכונות של המושאים המקיימים ביניהם את היחס.
לדוגמה, אנחנו משווים ברוחנו בין אש לעשן, ובדיוק כמות שאנו נוכחים מיד לדעת שהאש אדומה והעשן לא, אנו גם מגלים מיד ששני המושאים הללו מקיימים ביניהם קשר של סיבה ותולדה.
לפי יום, אין ביכולתנו לדעת קשרים סיבתיים מעצם הסקירה של המושאים שביניהם הם מתקיימים.
בהמשך לכך, יום טוען כי המקור לאמונה שלנו בקשרים סיבתיים היא הישנות תמידית של שני מושאים בניסיון.
בכל פעם שראינו בעבר אש ראינו עשן מתלווה אליה, והדבר גרם לנו להאמין שבאשר תופיע אש בעתיד פעם נוספת, בהכרח יופיע עמה עשן.
האמנם העובדה ששני דברים בעולם תמיד הופיעו יחדיו מאפשר לנו להקיש על קשר הכרחי ביניהם שיוביל לכך שתמיד יופיעו יחדיו גם בעתיד?
כאן נכנסת ביקורת האינדוקציה של יום.
לדידו של יום, מאורעות מן העבר לא מאפשרים לנו לתקף היסקים לגבי העתיד, לא כל שכן היסקים על קשרים הכרחיים (שהיפוכם בלתי אפשרי).
יום מבסס את הטיעון בהתבסס על עקרון ה"מזלג של יום", לפיו כל טענה בעולם מתבססת או על ניתוח לוגי-מושגי של המושאים עליהם היא מוסבת (מופת) או על ניסיון:
1. אם היסקים אינדוקטיביים מבוססים על ניתוח לוגי-מושגי משמעות הדבר היא שלא נוכל להעלות על דעתנו מצב שבו דברים שתמיד הופיעו יחדיו לא יופיעו יחדיו בעתיד.
אבל אנחנו בהחלט מסוגלים להפריד במחשבה בין שני מושאים נבדלים, אפילו אם תמיד הופיעו יחדיו.
מכיוון שתיתכן הפרדה הרי שהקשר בין השניים אינו הכרחי ("עקרון ההעלאה על הדעת"), ומקור הידיעה על אודותיו אינו ניתוח מושגי/לוגי.
2. כיצד ביכולתנו לבצע היסקים על בסיס הניסיון?
לדידו של יום, היסקים אינדוקטיביים מן העבר על העתיד מבוססים על עיקרון בשם "עיקרון אחידות הטבע", לפיו הטבע מתמיד במהלכו ומקיים את אותם סדרים ואותם יחסים בין מושאים בכל זמן ובכל מקום.
אך כיצד ניתן לבסס את עיקרון אחידות הטבע?
לא ניתן לבסס אותו באופן לוגי מכיוון שניתן לדמיין שהטבע יסטה ממסלולו (למשל, השמש תפסיק לזרוח), ומכאן שטבע לא אחיד הוא אפשרי (ולכן לא יכול להיות תולדה של בחינה לוגית, שתמיד תוביל למסקנות הכרחיות).
האם ניתן לבסס את עיקרון אחידות הטבע על הניסיון, קרי על העובדה שהטבע התמיד במהלכו עד לרגע זה ממש?
ביסוס שכזה יחטא כמובן בהנחת המבוקש, אנו יכולים להסיק מן העבר אל העתיד רק באמצעות אינדוקציה, אינדוקציה נסמכת על עיקרון אחידות הטבע, ולכן לא ניתן לבסס את עיקרון אחידות הטבע על אינדוקציה מבלי להיקלע למעגליות.
בהמשך החקירה יום מעלה עוד הסתייגות סמנטית שנוגעת לידע שלנו לגבי יחסים סיבתיים - נדמה שיש לנו קושי של ממש לחשוב יחסים שכאלו.
יום טען כי ההאמנה ביחסים סיבתיים היא ההאמנה לפיה שני מושאים נמצאים בקשרי סמיכות בחלל ובזמן, מופיעים תמיד יחדיו ומקיימים ביניהם קשר הכרחי.
אך יום טוען שאנחנו לא מסוגלים לחשוב קשר הכרחי.
מעולם לא חזינו בקשר שכזה בין שני מושאים, ומכאן אין אנו מסוגלים לגבש מושג שלו .
אי לכך, מקורו של מושג הקשר ההכרחי שלנו אינו בתכונה שקיימת במושאים, אלא בתחושה פנימית שמתעוררת ברוח.
כשאנו רואים שני דברים שתמיד מופיעים יחד בזה אחר זה, הפסיכולוגיה שלנו גורמת לנו לבצע (באופן בלתי מודע) היסק אינדוקטיבי ולהאמין שאם האחד יופיע, מיד יופיע אחריו האחר.
כך, כאשר אנחנו רואים אבן שפוגעת בזכוכית, המחשבה שלנו מיד מובילה אותנו, בעל כורחנו, למחשבה על זכוכית שמתנפצת.
הקשר החזק בין שתי המחשבות האלו בתוך הרוח שלנו מחולל בנו תחושה של הכרע (determinacy).
אנו לא מבחינים בכך שמקורה של התחושה היא ברוח שלנו, ואנו משיתים אותה על המושאים, וחושבים שיש ביניהם קשרים הכרחיים, על אף שאנחנו לא מסוגלים לחשוב קשרים שכאלו אלא כתחושה המופיעה בתוך רוחנו.
לצד זאת יום נותן הגדרה נוספת לסיבתיות, לפיה סיבתיות מורכבת מיחסי סמיכות בחלל ובזמן ומהישנות תמידית בין מושאים.
ההגדרה הזו, שמנתחת סיבתיות כתכונה של מושאי הניסיון בעולם ולא כתכונה של המושגים המייצגים אותם, אמורה להשלים את ההגדרה הראשונה.
בהקשר זה, חשוב להדגיש שיום לא הכחיש שקיימים מושאים מסוימים שאכן תמיד מופיעים יחדיו.
מה שיום הכחיש הוא את היכולת שלנו לתפוס את העובדה שבגינה ההישנות מתרחשת.
הביקורת של יום השפיעה בצורה עמוקה על הפילוסופיה עד לימינו, והוויכוח על טיבם וקיומם של קשרים סיבתיים עדיין ניטש בין זרמים פילוסופיים יריבים.
בראשית המאה ה-20 פילוסופים רבים, דוגמת ברטראנד ראסל או הפוזיטיביסטים הלוגיים, דחו את הסיבתיות מכל וכל בהשפעתו של יום, וניסו ליצור מערכות פילוסופיות המתייחסות להישנות תמידית (קורלציה) בלבד.
מימיו של אריסטו השתרשה בקרב פילוסופים רבים התפיסה לפיה אובייקט, דוגמת פרח, אבן, עץ או חיה, הוא למעשה אוסף של תכונות האחוזות במצע פשוט ובלתי מוחש (עצם) ותלויות בו לשם קיומן.
יום טען כי פילוסופים המתבססים על תורת העצם הזו מתעלמים מכך שמכיוון שכל מחשבותינו מורכבות מתכנים שהופיעו בעבר בניסיון (עקרון ההעתק), הרי שאין ביכולתנו להשיג מצע בלתי מוחש שכזה.
לדידו של יום, אובייקטים מתמצים באוסף האיכויות החושיות המרכיבות אותן.
כך לדוגמה, תפוח אינו מצע שאחוזות בו התכונות "היות אדום", "היות עם מרקם X" ו"היות מתוק".
תחת זאת, תפוח הוא פשוט הופעה של שלוש התכונות הללו יחדיו.
הופעה חוזרת של התכונות הללו גורמת לנו לייחס להן קשרי סמיכות וסיבתיות (או תלות הדדית), קשרים שלכאורה הופכים את שלושתן לאובייקט יחיד שמשמר את זהותו אפילו תחת שינויים (לדוגמה, אנו מאמינים כי התפוח נותר אותו התפוח אפילו כשהגוון שלו דהה במקצת).
לפי יום, המתח בין הנטייה הפסיכולוגית שלנו להאמין כי אובייקטים משמרים את זהותם בתהליכי שינוי, ובין הגילוי כי אובייקט, כהקבץ של תכונות, מאבד את זהותו כאשר אחת מאיכויותיו מתחלפת, היא זו שדחפה פילוסופים להמציא את מושג העצם, ולהתעלם מכך שאין ביכולתם לתת לו פשר של ממש.
החקירה של יום את מושג הזהות האישית שלנו מתרחשת ברקע לעניין רב שהתעורר בסוגיה בעקבות טענתו של לוק לפיה כאשר אנו נזכרים בתכנים שהופיעו ברוח שלנו בעבר אנו מגלים כי בזיכרון מופיע לצד כל תוכן מסוים (מחשבה או תפיסה) גם סובייקט התופס אותו.
ההופעה של אותו הסובייקט היא שמאפשרת לנו לייחס את כל הזיכרונות לאותו הפרט, לעצמנו, ולהאמין כי אנו זהים למי שהיינו לפני 10 שנים או לפני חמש דקות.
בניגוד ללוק, יום טען כי כאשר אנו מבצעים רפלקסיה על הזכרונות שלנו אנו לא מגלים בהם את קיומו של שום סובייקט תופס.
כל מה שמתגלה לנו בתוך רוחנו הוא זרם בלתי פוסק של תפיסות, כשהאחת נוטלת את מקומה של האחרת.
יום מדמה את הנפש לתיאטרון שבכל רגע מופיע בה דמות אחרת, שלאחר מכן מפנה את מקומה לדמות נוספת וחוזר חלילה.
לאחר מכן יום מסתייג מן הדימוי וטוען כי הנפש אף אינה תיאטרון - אין שום "רקע" משותף שעליו מופיעים התכנים שברוח.
תחת זאת, הנפש שלנו אינה אלא הקבץ (bundle) של תכנים שונים, שנטיות פסיכולוגיות שלנו גורמות לנו לייחס להן זהות.
הנטיות הללו הן אותן הנטיות שלפי יום גורמות לנו לייחס זהות לאובייקטים חומריים, משמע הנטייה לייחס זהות לדברים הנמצאים בקשר סיבתי זה לזה (מחשבה אחת גוררת מחשבה אחרת) והנטייה לייחס זהות לדברים דומים (רצפי מחשבות בעבר דומים זה לזה בקשרי האסוציאציה הקובעים את תנועתם ובתוכניהם).
עמדה זו של יום, השוללת את קיומו של 'אני' קבוע, עוררה מאוחר יותר את ביקורתו של עמנואל קאנט.
קאנט טען כי ללא סובייקט מאחד, המכונה בפיו אפרצפציה טרנסצנדנטלית, לא תיתכן כלל אחדות של התודעה ולא ניתן יהיה לחבר בין הזיכרונות השונים לכדי ניסיון אחד רציף.
יום זיהה מתח בין ההאמנה שלפיה מושאי ההכרה שלנו, דוגמת עצים, ציפורים ואבנים, קיימים באופן בלתי תלוי בנו, ובין העובדה שמעולם לא התנסינו בקיומו של אובייקט אלא כתפיסה שנטבעה בתוך רוחנו.
על פי יום, ההאמנה שלפיה אובייקטים ממשיכים להתקיים גם כשאיננו צופים בהם, נועדה ליישב האמנות מנוגדות שנוצרות ברוחנו כתוצאה של מפגש עם דפוסים מסוימים בניסיון החושי.
בפרט, יום התייחס לכך שכאשר מופיעה ברוחנו תפיסה מסוימת, דוגמת הירח, ולאחר שהיא נעלמת מעיינינו לזמן מה (למשל, כשאנו עוצמים את עינינו) מופיעה לנגדנו תפיסה זהה לה בכל האיכויות, הדמיון בין התפיסות גורם לנו להאמין שמדובר בשני מופעים של אותו אובייקט.
כדי ליישב בין ההאמנה הזו ובין העובדה שבניסיון הופיעה למולנו תפיסת ירח אחת, התאיינה, ולאחר מכן הופיעה לנגדנו תפיסת ירח אחרת, אנו מאמצים את הרעיון שלפיו תפיסת הירח המשיכה להתקיים על אף שלא חזינו בה.
באופן דומה, אם אנחנו שומטים עט מידינו, מביטים לצד השני, ואז מסתכלים לרצפה ורואים עליה עט, אנו מאמינים מיד כי בשעה שלא צפינו בו, אותו עט נע במעופו מידינו ועד נקודת נחיתתו ברצפה.
לדידו של יום, מטרתה של האמנה זו היא ליישב בין הניסיון, שבו העט "נעלם" מידינו, ולפתע הופיע עט על הרצפה יש מאין, ובין ההאמנה שלנו בחוקי הסיבתיות, שלפיהם דברים אינם נעלמים ומופיעים יש מאין, וחפצים שנעים מנקודה א' לנקודה ב' בחלל צריכים לעבור בדרך בין כל הנקודות בחלל שמפרידות ביניהן.
בנוסף למתן דין וחשבון למנגנונים הפסיכולוגיים שמעוררים בקרבנו את ההאמנה בקיום העולם החיצון, חקירתו של יום את הסוגיה כוללת ביקורת על תורות הפילוסופיות המפרידות בין התפיסות המופיעות ברוחנו, שתלויות בנו מבחינה אונטולוגית, ובין אובייקט חיצון, שאמנם המפגש עמו מחולל את הופעתן של תפיסות ברוחנו, אך הוא נבדל מתפיסותינו בטבעו ובאיכויותיו.
לדידו של יום, העמדות הפילוסופיות האמורות מיועדות להתמודד עם סתירות שמתעוררות בין האמונה שלנו בהתמדת מושאי ההכרה שלנו ובין תופעות בניסיון המעידות כי הם תלויים בנו לשם קיומם.
לדוגמה, כשאנו לוחצים על עינינו, מושאי ראייתנו "מוכפלים".
אנו תופסים מיד שהמושא ה"מוכפל" שמופיע לנגדנו יפסיק להתקיים כאשר נרפה מן העין, ומכאן אמורים לגזור את המסקנה כי המושא ה"מקורי", שזהה בטבעו למושא המוכפל, תלוי גם הוא בנו לשם קיומו מכוח גזירה שווה.
ה"מענה" הפילוסופי לתופעות הללו, בצורת ההפרדה בין תפיסות ובין אובייקט חיצון, נכשל ממספר סיבות: 1. הדבר שאנו מייחסים לו התמדה בחיי היום-יום הוא המושאים הנתפסים על ידי הרוח, לא אובייקט חיצון שלכאורה מחולל אותן.
2. קיומו של קשר סיבתי מבוסס על התנסות בהישנות תמידית בהופעה של שני סוגי מושאים , אך מעולם לא נתקלנו באובייקט חיצון, ומכאן כמובן שלא נתקלנו בהישנות תמידית בינו ובין תפיסה שהוא לכאורה מחולל.
3. מעולם לא התנסינו בדבר מלבד בתפיסות, ולכן אין אנו מסוגלים לחשוב דבר ששונה בטבעו מתפיסה .
עמדתו של יום בחקירת העולם החיצון נותרה סוגיה שנויה במחלוקת בקרב פרשניו.
יש הטוענים שהחקירה מעידה שיום, בדומה לברקלי, היה אידיאליסט.
אחרים מזהים בחקירה רוח ספקנית.
כך או כך, מעטים מייחסים ליום את העמדה שלפיה מושאי ההכרה שלנו מפסיקים להתקיים בשעה שאין אנו צופים בהם, בפרט לאור העובדה שיום עצמו נסמך על ההתמדה של מושאי ההכרה במרבית חקירותיו, ויש שיאמרו אף בחקירת העולם החיצון עצמה.
רובנו מוצאים כי התנהגויות מסוימות הן הגיוניות יותר מאחרות.
אכילת רדיד אלומיניום, לדוגמה, נראית לנו כדבר חסר היגיון.
אך יום הכחיש כי יש להיגיון תפקיד משמעותי בהחלטה על מעשינו.
בסופו של דבר, ההיגיון הוא סוג של מחשב של מושגים וחוויות.
בסופו של דבר, החשוב הוא מה שאנו מרגישים לגבי ההתנהגות הזו.
מהגותו נוצרה דוקטרינת האינסטרומנטליזם, הקובעת כי מעשה הוא הגיוני אם ורק אם הוא מתאים למטרות ולרצונות של הפועל, מה שהם לא יהיו.
ההיגיון יכול להיכנס לתמונה רק כמשרת, שמוסר מידע לפועל לגבי איזה מעשים ישרתו את מטרותיו ורצונותיו, אך ההיגיון לעולם לא יוכל לומר לפועל איזה רצונות ומטרות צריך שיהיו לו.
אם כן, אם תרצה לאכול רדיד אלומיניום, כל שההיגיון יוכל לעשות הוא לומר לך היכן הוא נמצא, ואין שום דבר לא-הגיוני בלאכול אותו או אפילו בלרצות לעשות זאת.
האינסטרומנטליזם נעשה לתורה האורתודוקסית של היגיון מעשי בכלכלה, תאוריית הבחירה ההגיונית, ובכמה מדעים חברתיים אחרים.
אך יש הטוענים כי יום הלך צעד אחד קדימה לניהיליזם, ואמר גם כי אין שום דבר לא-הגיוני במניעת המטרות והרצונות שלי עצמי ("אני רוצה לאכול רדיד אלומיניום, ולפיכך אני נועל את פי").
התנהגות כזו בוודאי תהיה יוצאת דופן, אך היא הגיונית, ונקודה זו חשובה על מנת לקבל החלטות בנושא זה.
לאחר שהצביע על חלקו של ההיגיון בשיפוט ההתנהגות, טוען יום כי התנהגות לא-מוסרית אינה כזו כיוון שהיא לא-הגיונית.
הוא טוען ראשית כי אמונות מוסריות גורמות למוטיבציה באופן מהותי; כלומר, אם אתה מאמין כי רע להרוג, תהיה לך מוטיבציה לא להרוג, ולבקר הרג אם אתה רואה אותו (אינטרנליזם).
הוא מזכיר כי ההיגיון בלבד אינו יכול לגרום למוטיבציה לשום דבר; ההיגיון מוצא את העובדות ואת הלוגיקה, אך הרצונות וההעדפות שלנו הן שקובעות האם עובדות אלה יגרמו לנו לעשות דבר מסוים.
לפיכך, ההיגיון לבד אינו יכול לגרום לאמונות מוסריות.
יום הציע כי המוסריות נשענת רק על היחס והסנטימנט שלנו.
טענה זו נחשבת לאחת הטענות היסודיות של האנטי-ריאליזם; הפילוסוף היומיאני ג'ון מקי טען כי על מנת שעובדות מוסריות יהיו עובדות אמיתיות ובאותו זמן גם גורמות למוטיבציה במהותן, הם יצטרכו להיות עובדות מאוד מוזרות.
לפיכך, קשה לראות סיבה להאמין בהן.
הסתירה בין בחירה חופשית לבין דטרמיניזם ברורה מאליה; אם המעשים שלך נקבעו לפני מיליארדי שנים, כיצד אתה יכול לקבל החלטות חופשיות לגביהם?
אך יום הצביע על קונפליקט נוסף, שהפך את בעיית הבחירה החופשית לדילמה מוחלטת: בחירה חופשית אינה מתאימה לאינדטרמיניזם.
דמיין כי מעשיך לא נקבעו לפי האירועים שבאו לפניהם.
אם כן, מעשיך הם כנראה מקריים לחלוטין.
יותר מזה, הם לא נקבעו לפי האופי שלך; רצונותיך, ערכיך, וכדומה.
אם כן, כיצד אפשר לטעון כי אדם אחראי למעשה שלא נבע מאופיו?
כיצד אפשר לומר כי אדם אחראי למעשה שקרה בצורה אקראית?
נראה, כי מבחירה חופשית נובע דטרמיניזם, שאם לא כן, הפועל ופעולותיו לא יהיו קשורים זה לזה באופן שלו נדרשים מעשים חופשיים.
מכיוון שכמעט כולם מאמינים בבחירה חופשית, נראה כי בחירה חופשית סותרת את הדטרמיניזם, ומאידך – היא מחייבת אותו.
דעתו של יום היא כי ההתנהגות האנושית נגרמת, כמו כל מעשה אחר, ולפיכך האחריות שיש להסב על אנשים למעשיהם צריכה להתמקד בענישה או בגמול מתאים, באופן כזה שהם ינסו לעשות את מה שהוא רצוי מוסרית ולא יעשו את מה שאינו רצוי.
תיאור המצוי לעומת תיאור הראוי
יום העיר כי כותבים רבים מדברים על הראוי על בסיס קביעות לגבי המצוי, או בלשונו של יום, עוברים מן היחס של is ו-is not ליחס של Ought ו-Ought not.
אך, מזכיר יום, ישנו הבדל גדול בין קביעות מתארות (מה ישנו) לבין קביעות הקובעות כללים (מה שצריך להיות).
יום קורא לכותבים לשים לב שלא לגלוש בין שתי קביעות שונות אלה, אם אינם נותנים הסבר איך קביעות הראוי מגיעות מקביעות המצוי.
נשאלת מטענתו של יום שאלה פשוטה: כיצד אפשר בכלל להפיק טענות נורמטיביות מתיאור המצב הקיים?
ובמילים אחרות: כיצד אפשר לבסס את האתיקה על המדע?
שאלה זו, שהתעוררה מפסקה קטנה של יוּם, נעשתה לאחת השאלות המרכזיות של התאוריה האתית, ובדרך כלל מייחסים ליום את העמדה כי לא ניתן להפיק טענות כאלו.
אחרים מפרשים את יום כך שניתן לעבור מתיאור המצוי לתיאור הראוי, אך ורק אם מביאים בחשבון את רצונות האדם.
מור הגן על עמדה דומה עם "טענת השאלה הפתוחה" שלו, שמטרתה למנוע כל זיהוי של תכונות מוסריות עם תכונות טבעיות, מה שקרוי "כשל נטורליסטי".
יום, יחד עם חבריו להשכלה הסקוטית, קידם לראשונה את הרעיון שיש להסביר עקרונות מוסריים בתועלת שהם מביאים.
אין להפריז בתפקידו של יום בנושא זה, שכן בן ארצו פרנסיס הוצ'סון הוא שטבע את הפתגם התועלתני "האושר הגדול ביותר למספר הגדול ביותר".
אך מקריאת ה"מחקר על טבע האדם" הרגיש ג'רמי בנת'ם לראשונה את עוצמתה של השיטה התועלתנית: הוא חש כאילו "ניטלה קורה מבין עיניו".
אף על פי כן, הפרוטו-תועלתנות (אוטיליטריאניזם) של יום מוזרה מנקודת המבט שלנו.
הוא לא חושב כי חיבור כל היחידות של התועלת מוביל לאמת מוסרית.
להפך, יום היה סנטימנטליסט מוסרי, וככזה, חשב כי לא ניתן להצדיק עקרונות מוסריים בצורה אינטלקטואלית.
יש עקרונות שנראים לנו כנכונים, ויש כאלה שלא; והסיבה שהעקרונות התועלתניים נראים לנו נכונים היא שהם מתאימים לאינטרסים שלנו ושל חברינו, שאותם אנו אוהדים.
בני אדם בנויים כך שיתמכו בדברים שעוזרים לחברה.
יום השתמש בהבנה זו כדי להסביר את ההערכה שלנו של תופעות שונות, ממוסדות חברתיים ומדיניות פוליטית ועד תכונות אופי.
צורה אחת לתמוך בדת היא על ידי פנייה לניסים.
יום טען כי, לכל הפחות, ניסים אינם יכולים לתמוך בדת בצורה רצינית.
ישנן מספר טענות שיום מציע, שכולן נסובות על הבנתו את הנס: שהאל עובר על חוקי הטבע.
טענה אחת היא שלא ניתן לעבור על חוקי הטבע.
טענה אחרת היא שעדות אנושית לעולם לא תהיה מספיק אמינה כדי לעמוד כנגד הראיות שיש לנו על חוקי הטבע.
או במילים אחרות, טענות יוצאות דופן מצריכות הוכחות יוצאות דופן.
אך הטיעון העיקרי של יום נגד שימוש בניסים כהוכחה דתית, הוא טיעון לוגי שמצביע על בעיה עקרונית עמוקה בבסיסם של הניסים, ברוח האמפיריציזם: לכאורה, ניסים מצביעים על קיומו של אלוהים מפני שהם חורגים מחוקי הטבע, ומכאן מתקבל, לכאורה, הצורך בישות חיצונית שיכולה לעבור על חוקי הטבע.
יום שואל כיצד אנחנו יודעים מה הם חוקי הטבע ובאיזו מידה הם עקביים.
הניסיון הוא התשובה האפשרית היחידה לכך: אנחנו יודעים מהניסיון שאדם לא יכול ללכת על המים, ואנחנו יודעים מהניסיון שהחוק הזה עקבי ומתקיים תמיד.
ואולם, אם הניסיון שלנו מספיק כדי להסיק שחוק הטבע הזה תמיד מתקיים, אזי באותה המידה בדיוק הוא מספיק כדי להסיק שגם אלוהים, אם הוא קיים, איננו מפר את חוק הטבע הזה לעולם.
מהכיוון השני, אם אנו מאמינים שעל אף הניסיון שלנו מאלוהים (שלעולם לא הפר את החוק הזה) הוא יכול לחרוג מהכלל לעיתים רחוקות ובכל-זאת לגרום לאדם ללכת על המים, אז באותה המידה בדיוק ייתכן שעל אף הניסיון שלנו מהטבע ייתכן שלעיתים רחוקות החוק הזה לא מתקיים.
במילים אחרות, יום טוען שאין שום מניעה לוגית להאמין שהטבע לא תמיד עקבי.
לכן, גם אם נמצאה חוסר עקביות בטבע, ההנחה בדבר קיומה של ישות נוספת (אלוהים) לא תורמת דבר להסבר.
השאלה האם חוקי הטבע מתקיימים תמיד או שאינם מתקיימים תמיד, נפרדת מהשאלה האם קיימת ישות נוספת "מעל לטבע", ולא תלויה בה.
בתקופתו של יום, הטיעון הטלאולוגי היה אחד הטיעונים הפופולריים לקיום האל.
טענה זו קובעת שהסדר, הארגון והתכליתיות של הדברים בעולם מצביעים על מקור אלוהי.
יום כתב את הביקורת הקלאסית לטענה זו, ואף על פי שהנושא כלל לא הגיע לידי מיצוי, רבים משוכנעים כי יום הפריך טענה זו לחלוטין.
כדי שהטענה הארגונית תהיה תקפה, צריך להניח שבכל מקום בו אנו רואים סדר ומטרה יהיה גם אלמנט של תכנון.
אך אנו רואים סדר כל הזמן, המגיע ברובו מתהליכים בלתי מתוכננים של יצירה וגדילה.
תכנון מספק רק חלק זעיר מהמגע שלנו עם סדר ומטרה.
אם הטענה הארגונית הייתה פועלת, היא לא הייתה יכולה ליצור כשלעצמה תאיזם מוצלח; ניתן בקלות להגיע למסקנה כי הסדר ביקום הוא תוצאה מפועלה של ישות נייטרלית מבחינה מוסרית, ואולי אף חסרת אינטליגנציה, שהקשר בינה לבין תכנון אנושי רחוק ביותר.
על מנת שהטענה הארגונית תגיע ליעדה הלוגי, יש להסביר את האלוהים בעצמו, שאם לא כן הסדר ביקום אינו מוסבר.
ההסבר המכניסטי הזה של הטלאולוגיה הקדים את עקרון הברירה הטבעית של דרווין.
רבים רואים את יום כשמרן פוליטי, ולפעמים הוא מכונה "הפילוסוף השמרן הראשון".
הוא חשד בניסיונות לתקן את החברה בצורות שהיו שונות מהנוהג המקובל, ויעץ לאנשים שלא להתנגד לממשלותיהם אלא אם כן הן דיקטטוריות בצורה בלתי-נסבלת.
אולם, הוא לא תמך באף אחת מהמפלגות הפוליטיות בבריטניה, המפלגה הוויגית והמפלגה הטורית, והאמין כי יש לאזן בין דרישותינו לחירות ובין הצורך בסמכות חזקה, מבלי להקריב אף אחד מהם.
הוא תמך בחופש העיתונות, ואהד את הדמוקרטיה, כאשר היא מוגבלת כראוי.
נטען כי הייתה לו השפעה משמעותית על כתביו של ג'יימס מדיסון, ועל הפדרליסט העשירי במיוחד.
הוא גם היה, באופן כללי, אופטימיסט לגבי התקדמות חברתית, והאמין שבשל ההתפתחות הכלכלית שמגיעה מהתרחבות הסחר, יתקדמו חברות ממצב של "ברבריות" למצב של "ציוויליזציה".
חברות מתורבתות הן פתוחות, שלוות וחברתיות, ולפיכך האזרחים שלהן מאושרים יותר.
לפיכך, אין מקום לאפיין אותו כאוהד את ה"סטגנציה, שהיא האידיאל הטבעי של הסקפטי", כפי שאמר עליו אחד ממבקריו.
אף שהיה פרגמטי ביותר כתב יום מאמר שכותרתו "לקראת קהילייה מושלמת", שבו פירט מה צריכות להיות המטרות של רפורמות כלשהן.
הוא טען בזכות הפרדת הרשויות, ביזור, הרחבת זכות הבחירה לכל מי שיש לו רכוש בעל ערך, צמצום הכוח של הכמורה, והציע את שיטת המיליציה השווייצרית כמוצלחת ביותר להגנה.
על בחירות להתקיים מדי שנה והנציגים הנבחרים יעבדו ללא תשלום, על מנת שהפוליטיקאים ינצרו בלבם את האינטרסים של בוחריהם.
העיון ההיסטורי הביא את יום למסקנה שההיסטוריה אינה רק אוסף מקרי של עובדות, אלא היא פועלת לפי חוקים סיבתיים, אם כי לא עלה בידו לנסחם באופן תאורטי.
"החוק המקובל" דוחה במשנתו של יום את "החוק הטבעי".
הוא ראה באמנה החברתית אשליה, וסבר כי מסורת ומנהגים הם הכוח המניע המרכזי בהתפתחות החברה ולא עקרונות רציונליים.
לכן הסתייג יום משינויים אלימים וטען כי אפשר להשיג חופש אמיתי רק במסגרת החוק.
בהשפעת מונטסקייה ראה יום בממשל תולדה של גורמים חברתיים וכלכליים.
יום ציין כי המטרה המרקנטיליסטית של שמירה על מאזן מסחרי חיובי באופן תמידי אינה בת-השגה.
אם מדינה מסוימת צוברת מטילי זהב, הרי שמחיר הזהב ירד באופן הדרגתי ביחס לסחורות אחרות.
לעומת זאת במדינה המייצאת מטילי זהב, מחיר הזהב יעלה באופן הדרגתי.
בטווח הארוך הייצוא ממדינה שבה מחירי הזהב גבוהים למדינה שבה הם נמוכים לא יהא כלכלי והמאזן המסחרי יתהפך.
המרקנטיליסטים כשלו בהבנת רעיון יסודי זה וטענו שהגידול בתזרים הכספים יביא להתעשרות.
"מסכת על טבע האדם: ניסיון להנהיג את המתודה הניסויית של חשיבה לנושאים מוסריים", 1739. זהו חיבור בן שלושה ספרים שכל אחד מהם עובד מחדש בידי יום כחיבור נפרד:
מקור הרעיונות וכיצד יש למיינם.
עובד מחדש לחיבור מחקר בדבר בינת האדם
עובד מחדש לחיבור "דיסרטציה על הרגשות" שפורסמה כחלק מהטקסט "ארבע דיסרטציות"
רעיונות מוסריים, משפט, חובות וחסד.
עובד מחדש לחיבור "מחקר בדבר עקרוני המוסר"
יום התכוון לבדוק האם הספר מתקבל היטב, ואם כן, להוסיף לו חלקים העוסקים בפוליטיקה וביקורת.
מכיוון שהספר לא זכה להצלחה, הוא לא המשיך אותו.
"מחקר בדבר בינת האדם", 1748. מעבד מחדש את הנקודות העיקריות של הספר הראשון של ספרו הקודם, וכולל עוד חומר על הבחירה החופשית, נסים, והטענה הארגונית.
"מחקר לגבי עקרונות המוסר", 1751. עוד עיבוד של חומרים מספרו הראשון לקריאה פופולרית יותר.
יום החשיב ספר זה כטוב ביותר מבין כל כתביו, גם ברעיונותיו וגם מבחינת הסגנון.
"מאמרים פוליטיים ומוסריים", 1741. אוסף של כתבים שנכתבו במשך השנים ופורסמו בסדרת כרכים לפני שנאספו יחד לפני מותו.
המאמרים מסחררים מבחינת הרוחב והגיוון שלהם.
הם עוסקים בין היתר בשאלות של שיפוט אסתטי, טבע הממשל הבריטי, אהבה, נישואין ופוליגמיה, והדמוגרפיה של יון ורומא.
מספר נושאים חשובים חוזרים כמה פעמים, בייחוד השאלה מה הוא "טעם טוב" בנושאי מוסר, נימוס ואסתטיקה.
המאמרים נכתבו בחיקוי ברור של כתבי העת ה"טטלר" וה"ספקטייטור", שיום קרא בשקיקה בצעירותו.
"ההיסטוריה של אנגליה", 1754 - 1762. אלה הם יותר קטגוריה של ספרים מאשר ספר אחד, חיבור היסטורי מונומנטלי שמתחיל בפלישה של יוליוס קיסר ומגיע עד למהפכה של 1688. חיבור זה העניק ליום את רוב פרסומו בימי חייו, ויצא ביותר ממאה מהדורות.
רבים החשיבו אותו כהיסטוריה הסטנדרטית של אנגליה, עד שפורסם ספרו של תומאס מקולי, "ההיסטוריה של אנגליה".
"דיאלוגים על הדת הטבעית", 1779, פורסם לאחר מותו.
דיון בין הדמויות דמיוניות קליאנטס, פילו ודימיאה.
הם דנים בהוכחות לקיומו של אלוהים ובדברים אחרים.
אף על פי שיש ויכוח מסוים על כך, רוב החוקרים מסכימים כי דעתו של פילו היא הקרובה ביותר לזו של יום עצמו.
מבחר מכתביו של יום תורגמו לעברית בשנות השלושים על ידי יוסף אור, והודפסו בסטנסיל לשימושם של תלמידי החוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
מסכת טבע האדם (שנקראה תחילה מסכת הטבע האנושי) החלה את דרכה בצורה זו, ולבסוף יצאה לאור בהוצאת האוניברסיטה, מאוחר יותר הוצאת מאגנס (הכרך הראשון בלבד: על התבונה).
ספרים נוספים שראו אור בעברית:
מחקר בדבר עקרוני המוסר, מאנגלית: יוסף אור, חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תרצ"ד.
מסכת טבע האדם, חלק ראשון, 1738. מאנגלית: יוסף אור, חברה להוצאת ספרים על יד האוניברסיטה העברית, תש"ב.
מסכת על טבע האדם, מאנגלית: יפתח בריל, הוצאת שלם, 2013.
דיאלוגים על הדת הטבעית, מאנגלית: משה שטרנברג, הוצאת מאגנס, תשמ"ב.
על אמת המידה של הטעם, מאנגלית: מירי קרסין, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשמ"ד.
מחקר בדבר בינת האדם, 1748. מאנגלית: גיא אלגת, רסלינג, 2008. לקריאת הספר המלא ב"פסיק, הספרייה הדיגיטלית" (זמין חינם לסטודנטים וחוקרים)
כעין היסטוריה של חיי, מאנגלית: אביעד שטיר, דחק, כרך י"ב, 2020.
דייוויד טרימבל היה פוליטיקאי מצפון אירלנד, מנהיג המפלגה היוניוניסטית של אלסטר (UUP) והשר הראשון של צפון אירלנד.
בשנת 1998 חלק טרימבל את פרס נובל לשלום עם ג'ון יום ממפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית בצפון אירלנד.
טרימבל נולד בשנת 1944, התחנך בבנגור וב"אוניברסיטת המלכה" בבלפסט והוסמך לעריכת דין ובשנת 1968 החל להרצות בפקולטה למשפטים.
ב-1975 נבחר טרימבל לראשונה לאספת צפון אירלנד מטעם המפלגה היוניוניסטית המתקדמת ושימש כסגן מנהיג המפלגה.
כאשר המפלגה התפרקה הצטרף למפלגת אלסטר היוניוניסטית (UUP) בשנת 1978 והפך למזכיר המפלגה.
הוא נבחר לפרלמנט הבריטי בבחירות משנה מטעם מחוז באן עילית בשנת 1990. ב-1995 נבחר להיות מנהיג מפלגתו.
טרימבל התנגד לתפקידו של הסנטור האמריקאי ג'ורג' מיטשל כיושב ראש השיחות הרב צדדיות שהסתיימו בהשגת הסכם יום שישי הטוב בשנת 1998, אך שימש תפקיד רב ערך בשכנוע אנשי מפלגתו לקבל את ההסכם, שכלל ויתורים רבים שנאלצו היוניוניסטים לקבל.
מאוחר יותר בשנת 1998 טרימבל ויום זכו בפרס נובל לשלום בשל מאמציהם למצוא פתרון של שלום לסכסוך בצפון אירלנד.
טרימבל נבחר למועצת צפון אירלנד (גוף שהוקם על פי ההסכם) והפך לשר הראשון של צפון אירלנד.
לאחר חודשים הושעתה פעילות המועצה.
המועצה שבה לתפקד בשנת 2000 לאחר שה-IRA הסכים להצהרה בדבר פירוק הנשק.
באוקטובר 2000 נאלץ טרימבל להורות לחברי השין פיין במועצה שלא להשתתף בפגישות עם ממלאי התפקידים המקבילים להם ברפובליקה של אירלנד.
מאז רק הורע מצבו של טרימבל מבחינה פוליטית.
פעילותם של המוסדות שהוקמו על פי הסכם יום השישי הטוב הושעתה באוקטובר 2002 לזמן קצר.
אחר כך הם שבו לפעול.
ובבחירות שנערכו למוסדות אלו בשנת 2003, המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, יריבתה (היוניוניסטית אף היא) של ה-UUP שבהנהגת טרימבל, הפכה למפלגה היוניוניסטית המובילה בצפון אירלנד.
בבחירות 2005 כשל טרימבל בניסיונו להיבחר לפרלמנט, כשהתמודד מול מועמד המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית.
ב-2006 קיבל את התואר ברון ונעשה חבר בבית הלורדים.
ב-2007 עזב את מפלגתו והצטרף למפלגה השמרנית.
ביוני 2010 מונה טרימבל כמשקיף בוועדה החוקרת את אירועי המשט לעזה.
ביולי 2010 ייסד טרימבל, יחד עם שורת אישים אוהדי ישראל אחרים, את "יוזמת ידידי ישראל" - "Friends of Israel Initiative", שמטרתה להילחם בניסיונות לעשות דה-לגיטימציה למדינת ישראל ולפעול למען זכותה של ישראל לחיות בשלום בגבולות מוכרים ובטוחים.
בין היוזמים האחרים היו חוסה מריה אסנאר, ראש ממשלת ספרד לשעבר; ואצלב האוול, ראש ממשלת צ'כיה לשעבר; פיאמה נירנשטיין, סגנית יו"ר ועדת החוץ של הפרלמנט האיטלקי; מרצ'לו פארה, לשעבר יו"ר הסנאט האיטלקי; אלחנדרו טולדו, נשיא פרו לשעבר; ותומכי ישראל אחרים ממנהיגי אירופה, ארצות הברית והעולם.
אירוע ההשקה של היוזמה התרחש בבניין הפרלמנט הבריטי, והמארחים היו "אגודת הנרי ג'קסון" וחבר הפרלמנט הבריטי-יהודי מטעם המפלגה השמרנית רוברט חלפון.
ב-2016 פרסם מאמר המשבח את המלחמה בטרור של ישראל, הנעשית תוך שמירה על החירות וזכויות האדם, וקרא לאירופה ללמוד מישראל ולקחת ממנה דוגמה כיצד להילחם בדאעש.
בנובמבר 2020 הגיש הלורד את מועמדותו של ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לקבלת פרס נובל לשלום יחד עם יורש העצר של אבו דאבי, השייח' מוחמד בן זאיד אאל נהיאן.
דייוויד לויד ג'ורג' היה מדינאי בריטי, ראש ממשלת בריטניה בין השנים 1916 ו-1922. נודע בעיקר כמי שהוביל את האימפריה הבריטית במאבק לצד מדינות ההסכמה נגד מעצמות המרכז במלחמת העולם הראשונה.
ב-12 בפברואר 1945 נבחר לבית הלורדים וניתן לו תואר האצולה "הרוזן לויד ג'ורג' מדוויבור".
דייוויד לויד ג'ורג' היה ולשי במוצאו וחבר המפלגה הליברלית.
מונה לראשות ממשלת הממלכה המאוחדת לאחר קרע שחל במפלגתו, דבר שגרם לכך שממשלתו נשענה על תמיכת המפלגה השמרנית.
היה ראש הממשלה הבריטי הראשון שמוצאו במעמד הפועלים ונודע בכינוי "אלוף העם".
במהלך כהונתו כראש ממשלה הוא נאבק נגד האסטרטגיה שדגלו בה גנרלים כגון דאגלס הייג לאורך מלחמת העולם הראשונה בטענה כי אלו מביאים לשפיכות דמים מיותרת כפי שאירע במהלך הקרב על הסום.
לויד ג'ורג' הורה בשנת 1917 לאדמונד אלנבי לכבוש את ירושלים מידי הצבא העות'מאני עד לדצמבר אותה השנה.
בסופה של המלחמה התעקש להקל על הסכם הכניעה של גרמניה בוועידת השלום בפריז.
ימיו בראשות הממשלה היו גם מלאים במשברים מבית.
הוא ניהל את המדינה במהלך תקופה של שפל כלכלי, אבטלה נרחבת ושביתות ממושכות של פועלים.
כהונתו של לויד ג'ורג' בתור ראש ממשלה הייתה אפופה במאבקים ממושכים כגון: מהומות 1919 במצרים, מלחמת העצמאות של טורקיה, מלחמת העצמאות האירית ועוד.
בשנת 1921 הוא ניהל חלופת מכתבים עם איימון דה ואלירה והשתתף בשיחות עם ארתור גריפית' ומייקל קולינס אשר הביאו בסופו של דבר לחתימת האמנה האנגלו-אירית אשר סיימה את מלחמת העצמאות האירית, הביאה להקמתה של מדינת אירלנד החופשית והפכה לגורם מרכזי במלחמת האזרחים האירית שפרצה זמן קצר לאחר מכן.
לאחר היחלשות ממושכת של התמיכה השמרנית בממשלת הקואליציה, משבר צ'נקלה שיכנע סופית את הנהגת המפלגה השמרנית תחת אנדרו בונאר לואו לצאת מהקואליציה ולפרק את הממשלה.
לויד ג'ורג' המשיך בפעילותו בשורות המפלגה הליברלית ונותר חבר הפרלמנט של הממלכה המאוחדת עד לפטירתו.
לויד ג'ורג' היה אוונגליסט אדוק בצעירותו והיה לאוהד נלהב של הציונות לאורך שנותיו.
הוא שימש בתפקיד יועצו המשפטי של בנימין זאב הרצל במהלך ההכנות של תוכנית אוגנדה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שם דגש מרכזי לכיבוש ארץ ישראל מידי האימפריה העות'מאנית, דחף לפרסומה של הצהרת בלפור והיה בקשר ישיר עם חיים ויצמן עד לנפילת ממשלת הקואליציה שבראשותו בשנת 1922.
לויד ג'ורג' היה וולשי שנולד במנצ'סטר לוויליאם ואליזבת ג'ורג'.
שפת האם שלו הייתה ולשית והוא היה לראש הממשלה הבריטי היחיד בהיסטוריה ששפת האם שלו לא הייתה אנגלית.
כשהיה בן שישה חודשים בלבד, הוריו עברו איתו לוויילס.
זמן קצר מאוחר יותר, אביו, ויליאם ג'ורג', שהיה מורה בבית ספר, נפטר בגיל 43 בלבד, והותיר אחריו את אשתו (שהייתה אז בהיריון) ושני ילדיהם.
לויד ג'ורג' חי חיי עוני עם משפחתו עד שאמו והוא עברו לגור עם דודו בכפר בצפון ויילס בשם ל'אניסטימדוי.
הוא היה קרוב משפחה של השחקנית רות מאדוק .
דודו של לויד ג'ורג', ריצ'רד דייוויד לויד, היה סנדלר במקצועו.
דודו זה היה גם מי שעודד אותו ללמוד משפטים ולעסוק בפוליטיקה ריצ'רד לויד היה אידאולוג והביא את ילדיה של אחותו (אמם של ג'ורג' ואחיו) להיות לאוונגליסטים אדוקים בדתם.
ריצ'רד לויד הצליח להעביר לג'ורג' את אהבתו הרבה לספרים וללמידה והשפיע רבות על פיתוח האופי והאישיות של לויד ג'ורג' הצעיר.
לכבוד דודו הוסיף לויד ג'ורג' את השם 'דייוויד' לשמו.
בתקופת צעירותו של לויד ג'ורג' הייתה החברה בוויילס מפולגת מבחינה מעמדית בצורה קיצונית.
המעמד העליון עוד אחז כמעט בכל הנחלות והשטחים בחבל הארץ ורוב התושבים היו מתחת לקו העוני.
בשורת המהפכה התעשייתית איחרה בבואה לוויילס ביחס להגעתה אל אנגליה וסקוטלנד שבהן היא החלה את דרכה למעשה.
המצב החברתי-כלכלי היה דומה בל'אניסטימדוי, בו רוב התושבים היו מתחת לקו העוני בעוד מיעוט של בעלי אדמות חיו חיי עושר רב.
יתרה מזאת, בעלי האדמות היו שונים מבחינה תרבותית מרוב האוכלוסייה בכך שדיברו אנגלית ולא ולשית והיו חברי הכנסייה האנגליקנית.
המצב גרר אחריו מתיחות פנימית בין תושבי ל'אניסטימדוי.
בבית הספר היסודי בו הוא למד רוב התלמידים דיברו ולשית אך מכיוון שבית הספר נוהל בידי הכנסייה האנגליקנית הייתה השפה האנגלית השפה היומיומית.
מדי שנה היה על תלמידי בית הספר לחזור על הקטכיזם האנגליקני (טקסט המשמש להוראת תלמידים נוצרים).
ב-1873, כשהיה בן 10, סירב לויד ג'ורג' להקריא את הקטכיזם בפני מוריו וגרר אחריו תקרית שהביכה את המורים.
הדלות והקשיים שחווה בילדותו עיצבו את עמדותיו הפוליטיות והוא ניסה להיטיב עם פשוטי העם על חשבון מי שנהג לכנות "הדוכסים", בני המעמד הגבוה.
עוד בשנותיו כנער נהג לויד ג'ורג' לנאום בפני חברי שכונתו בצורה חריפה בחנות הנפחים המקומית והתכונן לקראת קריירה עתידית בתור חבר המפלגה הליברלית של הממלכה המאוחדת.
לאחר מכן עזב את בית הספר בגיל 14 והצליח להתקבל לעבודה בתור פקיד סידור מאמרים במשרד של עורך דין מקומי.
בשנת 1884, בגיל 20, סיים את הכשרתו המשפטית ופתח משרד עורכי דין משל עצמו.
אחיו הצעיר, ויליאם לויד ג'וניור, עבד ביחד עם לויד ג'ורג' בתור חניכו.
אחת העתירות שהועברה למשרד עורכי הדין של לויד ג'ורג' גררה אחריה שערורייה אזורית והפכה אותו לשם מוכר בצפון ויילס.
העתירה סבבה על הלגיטימיות של לא-אנגליקנים להיקבר בבתי קברות אנגליקנים.
העתירה הוגשה בידי משפחה של אב אוונגליסטי שבתו המירה דתה לאנגליקניות ונקברה בבית קברות אנגליקני לאחר מותה.
האב עתר על כך שלא אושר לו לקנות חלקה לצד בתו המנוחה עקב דתו.
לאחר שנפטר ומשפחתו רצתה לקבור אותו לצד בתו, הכומר האנגליקני הנוקשה של בית הקברות נעל את השערים של בית העלמין במטרה למנוע את הקבורה.
לויד ג'ורג' ייעץ למשפחה לשבור את מנעול השערים ולקבור את אב המשפחה לצד בתו כפי שביקש במותו.
העתירה הגיעה בסופו של דבר אל בית המשפט ובמהלך הדיונים המשפטיים זכה לויד ג'ורג' בתמיכת חבר המושבעים.
למרות זאת, השופט בדיון היה אנגליקני בדתו והטיל וטו על החלטת חבר המושבעים.
לויד ג'ורג' העביר את העתירה לבית משפט לערעורים על החלטות משפטיות.
לבסוף ניצח לויד ג'ורג' בדיונים המשפטיים ומשפחת העותרים קיבלה הסכמה משפטית לפעילותם כאשר קברו את אבי המשפחה למרות התנגדותו של הכומר בבית העלמין.
בשנת 1888 נשא לויד ג'ורג' לאישה את מרגרט אוון, בתו של חקלאי מקרנארבונשייר שהייתה צעירה ממנו בשנה אחת.
לזוג נולדו חמישה ילדים ומתוכם שלושה הפכו לאישים פוליטיים בשנותיהם המאוחרות: ריצ'רד לויד ג'ורג', הרוזן השני לויד ג'ורג' מדוויפור (שמו נקרא לכבוד דודו של לויד ג'ורג'), גווילם לויד ג'ורג' ומייגן לויד ג'ורג'.
מתוכם היה גווילם זה שהגיע לתפקידים הפוליטיים הגבוהים ביותר והיה שר בממשלות בריטניה בין שנות הארבעים לשנות השישים.
מרגרט אוון ולויד ג'ורג' נותרו נשואים עד אשר אוון נפטרה בשנת 1941, ארבע שנים לפני לויד ג'ורג'.
לויד ג'ורג' הואשם לאורך חייו בכך שלא היה נאמן לאשתו ושנהג לחזר אחרי נשים אחרות.
הוא היה מקורב לנשותיהם של חברי פרלמנט מהמפלגה הליברלית.
במקביל, אהבתה של מרגרט אוון את ארץ מולדתה בצפון ויילס הובילה לכך שהיא סירבה לעבור עם בעלה ללונדון הבירה לאחר שהוא נבחר להיות חבר הפרלמנט הבריטי.
בשנותיו הראשונות בלונדון נהג לויד ג'ורג' לכתוב מכתבים למרגרט בהם הפציר בה לבוא ולהתגורר ביחד איתו בלונדון.
מרגרט מצידה נהגה לטעון כי לויד ג'ורג' שם את הקריירה הפוליטית שלו לפני חייו האישיים ויחסיו אליה ואל ילדיהם.
לויד ג'ורג' התבלט בזירה המקומית והצליח להיבחר בבחירות הביניים, באפריל 1890, בגיל 27, לבית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה הליברלית במחוז הבחירה קרנארבון בורוז ().
הוא כיהן כחבר הפרלמנט מטעם המחוז הזה חמישים וחמש שנים ברציפות.
תחילה היה רדיקל בדעותיו וקרא לרפורמה בחלוקת האדמות ולרפורמה קיצונית ביחס הממשל אל המעמדות החלשים, אם כי הפך מתון יותר לאורך שנותיו בפוליטיקה.
כאשר ביקר לראשונה בבית הנבחרים הבריטי בצעירותו, כתב לויד ג'ורג' ביומנו כי צפה בבית הנבחרים "כשם ויליאם הכובש התבונן באנגליה בעת שביקר את אדוארד המודה, כנחלתו העתידית".
פעולותיו הפוליטיות הראשונות, דוגמת תמיכה במאבק לשלטון בית בוויילס, הובילו להרחקתו מרוב נושאי המדינה ולהחשבתו כגורם לבעיות.
לאחר מכן היה מעורב לויד ג'ורג' בשערורייה שהתרחשה סביב הזיכיונות של חברות בריטיות בבהלה לכסף שהתרחשה בפטגוניה.
בשנת 1899 פרצה מלחמת הבורים השנייה בין מושבת הכף של האימפריה הבריטית לבין הרפובליקה הדרום-אפריקאית ומדינת אורנג' החופשית.
המלחמה החלה דרכה כמאבק ממושך על המשאבים הרבים ואוצרות הטבע שהיו באדמת הרפובליקות הבוריות.
עם הזמן הפכה המלחמה למאבק טוטאלי והאסטרטגיה של הכוחות הבורים שונתה ממאבק בין צבאות סדירים לשימוש ממושך בלוחמת גרילה.
התנגדותו הנחרצת של לויד ג'ורג' למלחמת הבורים ולממשלת המפלגה השמרנית בראשות ראש הממשלה הבריטי רוברט גסקוין ססיל, היא שהפכה אותו לדמות ציבורית מוכרת ברמה הלאומית.
תחילה גררה התנגדותו מאבקים פוליטיים עם חברי הפרלמנט שראו את מאמץ המלחמה כצורך הפטריוטי של בריטניה.
עם התקדמות המלחמה, נעה דעת הקהל הכוללת נגד המשך המאבק אשר הפך ליקר במיוחד עבור בריטניה והמצב הוביל לעלייה נרחבת באהדה הציבורית ללויד ג'ורג'.
בדצמבר 1901 הוא נאם בחריפות נגד המשך המלחמה בכיכר העיר ברמינגהאם, הקהל התוסס החל במהומה במהלך הנאום במרכז העיר בין תומכי למתנגדי המלחמה.
המהומה נמשכה מספר שעות, אחד מהפורעים ושוטר אחד נהרגו.
לויד ג'ורג' עצמו הצליח לחמוק ולברוח מבניין הנאומים בו התרחשה המהומה בכך שהתחזה לחוקר משטרתי.
ב-1905 התרחש מהפך פוליטי במהלך הבחירות הכלליות של 1906, כאשר עלתה ממשלתו הליברלית של הנרי קמפבל-באנרמן.
בתוך הממשלה החדשה, האהדה הציבורית ללויד ג'ורג' הובילה למינויו לנשיא לשכת המסחר.
לויד ג'ורג' נותר בתפקיד עד שנת 1908 והותיר את חותמו במהרה.
תחילה הוא העביר חקיקה ממשלתית שפתחה את נמל הבירה לונדון על נהר התמזה לציבור הרחב.
לאחר מכן הוא העביר את חקיקת קניין הסוחרים, לפיה ירדו סמכויותיהם של בעלי אוניות הסוחרים במטרה למנוע הונאות של סוחרים חלשים בשוק הכולל.
בשנת 1907 גישר לויד ג'ורג' בתור נציג הממשלה הבריטית בין מנהיגי איגודי עובדים לבין מנהלי מסילות ברזל ובכך הצליח למנוע שביתת פועלים שמשמשה לבוא ולאיים על הנהלות מסילות הברזל.
הפעילות הפוליטית הנמרצת שלו הביאה את לויד ג'ורג' לאהדה נרחבת יותר ויותר בקהל האוכלוסייה הכללית ובקרב הקולגות שלו בפרלמנט הבריטי.
לעיתים הוא הוכר בתור האישיות המרכזית בממשלתו הליברלית של הנרי קמפבל-באנרמן.
לצד זאת, לויד ג'ורג' ספג מהלומה אישית קשה.
בנובמבר שנת 1907, חלתה בתו הבכורה, מאייר, ובתוך מספר ימים נפטרה מדלקת התוספתן בעודה בת 17 בלבד.
לויד ג'ורג' מעולם לא התגבר לגמרי על אובדן בתו הבכורה ולעיתים נדמה היה כי הייתה האהובה שבילדיו.
למרות זאת, בשנת 1908 החלו סדרת שינויים פוליטיים בעלי השפעה לטווח הארוך שחייבו אותו לחזור למסלול הפוליטי ולמעורבות ממושכת בפוליטיקה המדינית.
עם מותו של ראש הממשלה הנרי קמפבל-באנרמן, התמנה לויד ג'ורג' כשר האוצר במקומו של מי שהתמנה אז כראש ממשלה, הרברט הנרי אסקווית'.
תפקיד זה של שר האוצר שימש את לויד ג'ורג' כמנוף לשינוי המדיניות הממשלתית בכל הנוגע ליחס אל האוכלוסיות קשות היום של בריטניה, נושא שהשפיע עליו קשות לאורח כל חייו.
בתפקיד זה כיהן עד 1915 והחל את הפיכתה של המדינה למדינת רווחה, בהנהיגו קצבאות זקנה.
רוב מדינות אירופה המערבית אחזו עד אז בחוקים שכללו קצבאות זקנה אך לא בריטניה.
לויד ג'ורג' שינה מצב זה בהעבירו חקיקה אשר נתנה קצבה ממשלתית לכל אזרח בן 70 ומעלה בת 5 שילינג לשבוע.
לאחר מכן הוא פנה לשיפור מצבם של החולים.
כדי להעלות את הכספים הנדרשים לממשלה במטרה לעשות זאת, היה על הממשלה להעלות את המיסים.
לויד ג'ורג' הכין בקפידה נאום ובמסגרתו העביר את הנקודות המרכזיות שלשמם נדרשה העלאת המס.
במהלך הנאום הוא הציג את הצורך להשלים את התקציב ממיסוי נוסף על המעמד הגבוהה והעשירים בבריטניה ולהוסיף מס נוסף על בעלות על אדמות, שכן רשמית כל האדמות בארץ היו שייכות לממשלה הבריטית.
לקראת סוף נאומו הדגיש לויד ג'ורג' לא את החשיבות הכלכלית של המס הנוסף לתקציב אלא את החשיבות המוסרית של המס הנוסף המדובר לעיל:
הצעת החוק לתקציב הפכה לקורבן האחרון של וטו בידי הלורדים, לאחר שנדחתה בסוף נובמבר 1908. לבסוף, התקציב יכול היה לספק אמצעי להתמודד עם הבעיה ההולכת וגוברת של הצורך באיזון הפחתת ההכנסות ממיסוי, עם הגדלת ההוצאות על המעמד השלישי ומעמד הביניים.
כתוצאה מלחץ זה, שהוחמר על ידי הגדלת ההוצאה על פיתוח הצי המלכותי לנוכח מרוץ החימוש בין הקיסרות הגרמנית והאימפריה הבריטית, ניבא לויד ג'ורג' גירעון של כ-17 מיליון ליש"ט לשנה הקרובה, עד סוף מרץ 1909. בעיני הרוחות הליברליות, היה זה הקושי לאזן את תקציב המדינה שעמד על הסף.
מצב זה הניע קריאות נוספות לרפורמה בתקציב למרות הוטו של בית הלורדים.
רוב חברי הפרלמנט, כולל רבים מהמפלגה השמרנית, תמכו בהצעתו של לויד ג'ורג' להעברת התקציב ולהעלאת המס.
על אף זאת, בית הלורדים שהתנגד לכך נחרצות הטיל וטו על החלטת הממשלה וגרר אחריו שערורייה פוליטית בהחלטה זאת.
במהלך השערורייה החליט לויד ג'ורג' ללבות את האש בכך שיצא בשני נאומים חריפים נגד בית הלורדים והמעמד הגבוה בכלל.
רבים ראו את נאומיו החריפים של לויד ג'ורג' כהכרזתה של מלחמת מעמדות.
המלך אדוארד השביעי השווה את לויד ג'ורג' ותומכיו אל המועדון היעקוביני במהלך המהפכה הצרפתית.
המשבר החוקתי נמשך חודשים ללא הכרעה.
לבסוף החליט אסקווית' לנהל מערכת בחירות חדשה במטרה להגיע להכרעה.
הבחירות הכלליות של ינואר 1910 הביאו לניצחון שמרני צר במספר הקולות וניצחון ליברלי במספר המושבים בפרלמנט.
ממשלה ליברלית חדשה הוקמה לצד המפלגה לעצמאות אירלנד אך גם היא לא הצליחה להביא סוף לשערורייה ולבסוף נערכו הבחירות הכלליות בדצמבר אותה שנה.
לאחר הניצחון הליברלי בבחירות, עבר התקציב בתמיכת המפלגה הליברלית, המפלגה לעצמאות אירלנד ומפלגת הלייבור, מה שהוביל להטלת המס על בעלי האדמות ועל בני המעמד הגבוה.
עם זאת, בית הלורדים המשיך במאבק וסירב להכיר בחקיקה או במדיניות הליברלית הכללית של הממשלה.
מותו של המלך אדוארד השביעי, תומך בית הלורדים, שינה את המפה הפוליטית בעניין התקציב.
בנו ויורשו, ג'ורג' החמישי היה פשרן יותר בנטיותיו הפוליטיות מאשר אביו, והסכים לתמוך בתקציב במטרה להביא לסיום המשבר הפוליטי.
אסקווית' ולויד ג'ורג' הציגו בפניו תוכנית לקרוא את בית הלורדים לסדר, תוכנית לה הסכים המלך.
ג'ורג' החמישי הבהיר בפני בית הלורדים כי לולא יביעו בפני בית הנבחרים את תמיכתם בצמצום הסמכויות שלהם עצמם, הוא עצמו יגדיל את מספר מושבי בית הלורדים וימלא אותו בתומכי התקציב שלבסוף יחליפו את הלורדים המכהנים.
לבסוף נחקק חוק הפרלמנט של 1911, לפיו אין בסמכות בית הלורדים (הבית העליון) להטיל וטו על החלטותיו של בית הנבחרים (הבית התחתון).
לאחר שהשתחרר לבסוף מן המאבק בבית הלורדים, החל לויד ג'ורג' לעבוד על חקיקה חדשה שנועדה לתמוך במובטלים ובחולים הנמצאים בקשיים כלכליים.
בשיתוף פעולה עם וינסטון צ'רצ'יל, העביר לויד ג'ורג' בבית הנבחרים את חקיקת הביטוח הלאומי של שנת 1911. החקיקה סיפקה ביטוח חובה של עובדים בעלי שכר נמוך מרף ממוצע אשר נקבע וקבע דמי תשלום קבועים מינימליים לרופאים.
הממשלה שילמה שתי תשיעיות מאגרות אלה; יתרת הכסף שולם חזרה עם הזמן הודות לתשלום המינימלי של הביטוח עצמו.
הוועדות לביטוח בריאות לאומי שייצגו רופאים, רשויות מקומיות וחברות מאושרות ניהלו את המערכת.
עם זאת, הצעד חל רק על מקבלי שכר, משפחותיהם נאלצו להסתמך על מרפאות חוץ של בתי חולים מרצון לצורך טיפול ורבים כלל לא היו מכוסים בידי הביטוח.
המפלגה השמרנית תמכה בביטוח על תנאי תשלום במקום ביטוח חובה.
מפלגת הלייבור קראה להעלאת המיסים בשביל לפתור את המצב אך הייתה זאת רק ההחלטה של המפלגה הליברלית עם לויד ג'ורג' אשר עברה לבסוף את בית הנבחרים והפכה לחקיקה רשמית של הממלכה המאוחדת.
ב-1912 בשיא הפופולריות שלו בקרב הציבור הרחב, החל לויד ג'ורג' בקניית מניות בחברת פיתוח הרדיו של גוליילמו מרקוני ביודעין כי החברה עמדה לבצע עסקה עם הממשלה הבריטית שעמדה להעלות את המנייה של החברה מעל לתקרה.
נכון ל-2021, פעילות לרווח עצמי המבוצעת בעזרת ידע פנים ממשלתי או פנים ארגוני דינה מאסר בממלכה המאוחדת, אך החוק שהביא לכך לא היה קיים בממלכה המאוחדת ב-1912. העניין הגיע לאוזני התקשורת הבריטית ושערורייה התחוללה סביב לויד ג'ורג' אשר פגעה קשות בדמותו הציבורית בקרב האוכלוסייה הכללית.
לויד ג'ורג' טען מצידו כי חברת מרקוני האמריקאית בה קנה מניות והחברה הבריטית אשר ביצעה את העסקה עם הממשלה הבריטית לא היו אלא שתי חברות נפרדות.
קבינט ליברלי שהורכב לקבוע האם פועלו של לויד ג'ורג' פגע ביוקרתה ובמעמדה של הממשלה הגיע להחלטה ששר האוצר נקי מאשמה.
השערורייה נמשכה בתקשורת ונוצרה תסיסה אזרחית שסבבה סביב הפגיעה של הממשלה באמון שהיה לה מצד האוכלוסייה הכללית.
בתגובה החלו שביתות ממושכות של איגודי פועלים.
תנועה פוליטית חדשה הצטרפה לשביתות ודרשה חקיקה שתאפשר זכות הצבעה לנשים.
לויד ג'ורג' הסכים לדרישת ההצבעה לנשים אך סירב לתמוך בה לפני שבני מעמד הפועלים יקבלו זכות הצבעה.
בתגובה המשיכו המחאות נגד הממשלה ואף בוצע ניסיון התנקשות פוליטית בחייו של לויד ג'ורג' עצמו כאשר נזרקה לעברו פצצה אשר לא פעלה.
על אף שנחשב ל"יונה", הפך לויד ג'ורג' לנץ של ממש עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כאשר צבא הקיסרות הגרמנית פלש לתוך ממלכת בלגיה במטרה לתקוף את הרפובליקה הצרפתית השלישית, הדבר הכריח את בריטניה להתערב לפי הסכם לונדון מ-1839 אשר הבטיח את ההגנה הבריטית לשימור הנייטרליות הבלגית.
הפלישה הגרמנית לבלגיה הנייטרלית גרמה לחשש נרחב בבריטניה מפני הגמוניה גרמנית אפשרית ברחבי יבשת אירופה.
רגש פטריוטי סחף את המדינה וב-5 באוגוסט הכריזה האימפריה הבריטית על מלחמה נגד הקיסרות הגרמנית והצטרפתה אל מלחמת העולם הראשונה.
לפני הכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה והצטרפותה למדינות ההסכמה היה לויד ג'ורג' בדיון עם אסקווית' ושרים נוספים בדאונינג 10. ביוצאו מדאונינג 10 אמר לויד ג'ורג': "עכשיו הם פלשו לבלגיה, הספקות שלי הסתיימו, זה אומר מלחמה." בתחילה טען לויד ג'ורג' כי המלחמה היא בלתי-נמנעת.
מאוחר יותר בחייו הביע את צערו על החלטות הממשלה באותה העת.
מתחת לשולחן היו מגעים בין בריטניה לצרפת בנוגע לשליחת חיל המשלוח הבריטי אל החזית המערבית.
ביום כניסתה של בריטניה למלחמה הודח אסקווית' מתפקיד שר המלחמה ובמקומו מונה הוריישו קיצ'נר לתפקיד.
גל של פטריוטיות סחף את בריטניה ובתוך שבוע יותר מ-100,000 מאזרחי בריטניה התגייסו.
לויד ג'ורג' יצא בסדרת נאומים שקראו לתושבי בריטניה להתגייס למלחמה למען ארצם.
בנאומיו טען כי המדינה תצעד דרך הטרור ועד לטריומף.
באוקטובר 1914 ביקר הוא לראשונה בחזית המערבית בצפון-מזרח צרפת וחזה באסטרטגיית מלחמת החפירות.
הביקור בחזית שכנע את לויד ג'ורג' שהצבא הבריטי לא היה מצויד כראוי לקראת המלחמה והוא היה משוגע שהמאבק לא יסתיים במהרה.
לאחר מכן שב לויד ג'ורג' לוויילס להתגורר עם משפחתו במטרה לתכנן הצעות לחקיקה שישנו את אסטרטגיית המלחמה הבריטית.
לויד ג'ורג' טען כי בריטניה הייתה צריכה ניצחון מרכזי באחת החזיתות ולא מאבק ממושך בסטטוס קוו כפי שהיה בחזית המערבית.
על כן, ביחד עם וינסטון צ'רצ'יל, שכיהן בתפקיד השר הראשון של האדמירליות, תכנן לויד ג'ורג' את החלק הפוליטי-מדיני לקראת הוצאתה לפועל של מערכת גליפולי שנועדה לכבוש את מצרי הדרדנלים ומצרי הבוספורוס ולמוטט בכך את האימפריה העות'מאנית אל מחוץ למלחמה.
במקביל קרא לויד ג'ורג' לחיזוק המעורבות הצבאית הבריטית במערכה על סרביה במטרה לתקוף את האימפריה האוסטרו-הונגרית מדרום, מחבל הבלקן.
הצעותיו של לויד ג'ורג' לשינוי האסטרטגיה לא נשאו פרי מעבר לכישלון מערכת גליפולי ולכוח אנגלו-צרפתי מינורי.
התוכניות הצבאיות שלו נתקלו בהתנגדות ממושכת מצד גנרלים שייעצו לקבינט המלחמה הממשלתי.
לאחר שנפלה ממשלתו הראשונה של אסקווית' מונה לויד ג'ורג' בזו השנייה לתפקיד שר החימוש (שהומצא אז כדי להתמודד עם המשבר החמור בתחום ייצור הפגזים, ובוטל ב-1921).
הממשלה החדשה הייתה ממשלת קואליציה נרחבת, מעין ממשלת אחדות שכללה בתוכה את המפלגה השמרנית.
יושב ראש המפלגה השמרנית, אנדרו בונאר לואו, ראה את האחדות הלאומית לנוכח המלחמה כבעלת חשיבות עליונה ועל כן תמך בהקמתה של ממשלת האחדות הלאומית.
בונאר לואו מונה לשר המושבות וג'ורג' נתניאל קרזון מונה כלורד שומר החותם.
מלבד שניהם רוב תפקידי המפתח בממשלה נותרו בידי ליברלים ואסקווית' המשיך לכהן כראש הממשלה.
עם מינויו של דאגלס הייג למפקד העליון על חיל המשלוח, הוא נכנס למאבקים ממושכים עם לויד ג'ורג' שראה את האסטרטגיה הצבאית שלו כגורמת לשפיכות דמים מיותרת.
למרות היריבות הממושכת ביניהם, לויד ג'ורג' ודאגלס הייג הכירו שניהם במחסור הקריטי של הצבא הבריטי בכוח אש ובעיקר ארטילריה להפגזת האויב.
במטרה להביא לעליית היצור התעשייתי היה על לויד ג'ורג' לחזק את תעשיית המלחמה ולהמיר פועלים ועובדים למרכיבי פגזים.
דרך הסכמים עם מנהלים רבי חשיבות בתעשייה ועם איגודי פועלים, הצליח לויד ג'ורג' לשנות לגמרי את פני התעשייה הבריטית.
לנוכח המחסור בכוח אדם בתעשייה הכללית עקב הגיוס של אזרחים למלחמה, נשים רבות התגייסו לשימור כוח הייצור התעשייתי במפעלים.
במהלך השנים 1915 - 1916, כמות הייצור הארטילרי בבריטניה הוכפלה פי חמישה.
ב-5 ביוני 1916 יצא הוריישו קיצ'נר בראש משלחת לפטרוגרד, האימפריה הרוסית.
בדרכו לשם טבעה האונייה והוא עצמו נהרג.
במותו של קיצ'נר נבחר לויד ג'ורג' בידי ראש הממשלה אסקווית' להיות לשר המלחמה החדש של בריטניה.
עוד בתחילת שנת 1916, החל המטה הכללי הגרמני בראשות אריך פון פאלקנהיין בקרב ורדן במטרה לשבור את המערך הצרפתי.
הקרב הפך למרחץ דמים וההנהגה הצרפתית הפצירה בבריטים לצאת בפעולה נגד הגרמנים בתגובה.
בתגובה יצאו הכוחות הבריטים בקרב על הסום נגד הגרמנים שהחל בהפגזה מסיבית ב-1 ביולי.
הקרב הפך למרכז ההתנגדות של לויד ג'ורג' לאסטרטגיית ההנהגה הצבאית והפציר בויליאם רוברטסון, ראש המטה הכללי הקיסרי, להביא לסיום הקרב.
לאחר מכן, באוגוסט, פגש בחיילים מחיל המשלוח הקנדי לפני הגעתם לשדה הקרב במטרה לחזק את המורל שלהם.
על אף ההתנגדות הממושכת שעלתה למתקפה הבריטית בסום עקב מרחץ הדמים שהיא גררה אחריה, בחרו לויד ג'ורג' ואסקווית' לתמוך בהייג במטרה להדגיש את תמיכתה של הממשלה במטה הכללי הקיסרי של צבא האימפריה הבריטית.
בפגישה עם הייג והגנרל הצרפתי ז'וזף ז'ופר במחנה הצבא הצרפתי בחזית המערבית, צפה לויד ג'ורג' בשימוש בחיל הפרשים.
ברואו את הפרשים שוכנע לויד ג'ורג' שדאגלס הייג לא היה מוכן לשאת את התפקיד של מפקד חיל המשלוח הבריטי.
עמדתו של לויד ג'ורג' נגד הייג הקנתה לו יריבים רבים בתוך הקבינט.
לויד ג'ורג' ראה את האסטרטגיה של הייג כשל אדם חסר אחריות לחייל הפשוט.
על אף זאת, הביטחון של לויד ג'ורג' בחשיבות של המאמץ המלחמתי נותר על כנו והוא הבטיח לעם הבריטי כי המאבק יימשך עד לניצחון מכריע.
לויד ג'ורג' דרש בספטמבר שיועברו כוחות לסלוניקי לתמוך בממלכת רומניה במערכתה נגד הצבא האוסטרו-הונגרי והצבא הגרמני אך לא קיבל תמיכה לכך מההנהגה הצבאית.
בפועל, סמכויותיו של לויד ג'ורג' בתור שר המלחמה קוצצו בתמורה לעליית הסמכות של ההנהגה הצבאית על החלטות קבינט המלחמה הממשלתי.
רבים באוכלוסייה האזרחית ראו את האסטרטגיה הצבאית כעדיפה על מעורבות של הממשלה האזרחית אשר גררה סדרת הפסדים קשים בגליפולי ובמהלך המצור על כות.
גישתו הראשונית של אסקווית' בתחילת המלחמה הייתה דומה לזו שהייתה במהלך המלחמות הנפוליאוניות: תפקידה של בריטניה יהיה בעיקר בים ובמימון פעולות ביבשת.
בעבור לויד ג'ורג', לוחמה מודרנית חייבה התגייסות מוחלטת של החברה הבריטית ושל כלכלתה אל המערכה.
הפרש זה היה בעל השפעה ממושכת על מהלך המלחמה.
לבסוף, בשל דיכאון על צמצום סמכותו, התפטר לויד ג'ורג' מתפקידו כשר המלחמה לקראת סוף שנת 1916. לאחר מספר ימים, ב-5 בדצמבר, אסקווית' התפטר מראשות הממשלה וסירב לשרת תחת כל ראש ממשלה אחר, דבר שקרע את המפלגה הליברלית בין תומכי אסקווית' לתומכי לויד ג'ורג'.
הקואליציה נשמרה הודות לתמיכת השמרנים בלויד ג'ורג' אך הביאה להתחזקות המפלגה השמרנית.
במקביל, דייוויד לויד ג'ורג' מונה ב-7 בדצמבר 1916 לראש הממשלה החדש של בריטניה מטעם המפלגה הליברלית.
אסקווית' מצידו הפך ליושב ראש האופוזיציה.
בתפקיד שר המלחמה החליף את לויד ג'ורג' אדוארד סטנלי, חבר המפלגה השמרנית.
ב-1916 התפצלה המפלגה הליברלית לשני פלגים: האחד בראשות אסקווית' והשני בראשות לויד ג'ורג', שחבר לשמרנים כדי להקים קואליציה חדשה, מעין ממשלת אחדות לאומית לתקופת המלחמה.
למרות האופוזיציה הצליח לויד ג'ורג' לנהל את ענייני המדינה עד סוף המלחמה.
בממשלה החדשה מונה ג'ורג' קרזון לתפקיד הלורד נשיא המועצה ומנהיג בית הלורדים, בונאר לואו הפך לשר האוצר ומנהיג בית הבחרים, ארתור הנדרסון היה לשר ללא תיק וכמוהו גם אלפרד מילנר.
מיד עם עלייתו של לויד ג'ורג' לראשות הממשלה הוא המשיך לדחוק עם סמכויותיו החדשות בצורך להביא לסיום שפיכות הדמים המיותרת בחזית המערבית.
הוא פנה להשתתף בצער המשפחות השקולות ורשם ביומנו: "להייג כלל לא אכפת כמה אנשים הוא מאבד.
הוא פשוט מבזבז את חיי הצעירים הללו.
אני מתכוון להציל את חלקם לפחות בעתיד, הוא חושב שהם בסמכותו, אך הם האנשים שלי.
לעולם לא אתן לו לנוח.