tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקו חוצה את ברוקלין לכיוון מזרח אך באזור פארק פרוספקט מתפצל שוב הקו, חציו ממשיך לכיוון מזרח וחציו האחר לכיוון דרום ברוקלין.
קו 6, או בשמו המלא קו מאסף שדרת לקסינגטון מאסף/מהיר פלהם הוא קו רכבת תחתית באגף A במערכת הרכבת התחתית של ניו יורק.
צבע המסלול של הקו הוא ירוק, והוא עוצר ב-38 תחנות בסך הכל.
הקו מתחלק לשתיים, קו 6 וקו <6> (בצורת יהלום).
אף על פי שמסלול הקווים אחיד, החלוקה בשמותם היא רק מפני שקו 6 הוא קו מאסף לכל אורכו, וקו <6> הוא אומנם מאסף בשדרת לקסינגטון, אך הוא הופך למהיר בשדרות פלהם שבברונקס.
הקו חוצה את ברונקס ואת מנהטן ומגיע עד לגשר ברוקלין שבמנהטן התחתית.
הוא מתחיל מצפון הברונקס ומגיע עד לפאתי מנהטן תחתית.
בהברונקס הקו הופך למהיר ומדלג על תחנות רבות.
קו 7, או בשמו המלא קו מאסף/מהיר פלאשינג הוא קו רכבת תחתית באגף A במערכת הרכבת התחתית של ניו יורק, צבע המסלול של הקו הוא בצבע סגול והוא עוצר ב־22 תחנות בסך הכל.
הקו מתחלק לשתיים, קו 7 וקו <7> (בצורת יהלום).
החלוקה בשמות נובעת מכך שקו 7 הוא קו מאסף לכל אורכו וקו <7> הוא קו מהיר והוא עוצר ב-8 תחנות בלבד.
הקו חוצה את מנהטן ממערב למזרח ומגיע עד לפלאשינג שבצפון קווינס.
ב-13 ביוני 1915, רכבת המבחן הראשונה של הקו פעלה בין תחנת גרנד סנטרל לבין שדרות ורנון - ג'קסון אווניו, ללא תשלום.
קו הפלאשינג הורחב בתחנה אחת משדרות ורנון-ג'קסון אל שדרות פוינט אווניו ב-15 בפברואר 1916 והשירות החל להיות בתשלום.
ב-5 בנובמבר 1916 הורחב הקו עוד שתי תחנות מזרחה לתחנת קווינסבורו פלאזה.
ההרחבה המשמעותית של הקו ארעה במאי 1927 אז החלו העבודות להרחבתו, ראשית הורחב הקו בתחנה נוספת ובזמני נסיעות נוספים, ובסוף ינואר 1928 הסתיימה הרחבת הקו מזרחה עד לתחנת פלושינג מיין.
השירות על קו הפלאשינג ממזרח לקווינסבורו פלאזה היה משותף על ידי 2 חברות, הראשונה הייתה חברת "Interbough Rapid Transit" והשנייה הייתה חברת ברוקלין-מנהטן טרנזיט תאגיד מ-1912 עד 1949; רכבות ה-BMT היו נקראות קו 9, בעוד ששירותי IRT הוגדרו בשם 7 על גבי מפות בלבד.
המספר 7 הוקצה רכבות מאז כניסתה של הקדמי על מסילת R12 בשנת 1948.
רכבות אקספרס החלו לפעול ב-24 באפריל 1939 כדי לשרת את היריד העולמי בניו יורק ב-1939. הרכבת הראשונה עזבה את הרחוב הראשי בשעה 6:30 בבוקר.
IRT הפעילה נסיעות כל תשע דקות בין הרחוב ראשי ותחנת כיכר טיימס בעוד BMT הפעילו נסיעות כל כמה דקות בין הרחוב ראשי לקווינסבורו פלאזה.
זמן הנסיעה בין רחוב ראשי לקווינסבורו פלאזה היה 15 דקות, וזמן הנסיעה בין הרחוב ראשי לכיכר טיימס היה 27 דקות.
הפרויקט, שהתחיל ב-1950, עלה 3.85 מיליון דולר.
עד אז הרציפים היו באורך של 9 קרונות IRT באורך כולל של 51 מטרים, או שבעה קרונות BMT באורך כולל של 60 מטר.
ב-12 במרץ 1953 החלו שתי רכבות סופר אקספרס של תשעה קרונות לפעול מרחוב פלושינג-מיין לכיכר טיימס בשעת העומס.
הרכבות המהירות עצרו רק ברחוב הראשי, ודילגו על רוב התחנות, השירות המהיר גרם לקיצור זמן הנסיעה ביותר מעשרה אחוזים.
החל מ-12 באוגוסט 1955, השירות המהיר פעל באופן קבוע במהלך שעת העומס.
ב-10 בספטמבר 1953 נוספו 2 רכבות מהירות מתחנת כיכר טיימס לרכבות המהירות בשעות העומס.
אך השירות המהיר כולו, נפסק בשנת 1964.
מ-13 במאי 1985, עד 21 באוגוסט 1989, החלו שיפוצים משמעותיים בקו, כולל התקנת מסלול חדש, תיקון מבני התחנות ושיפור תשתית הקו.
הפרויקט עלה 70 מיליון דולר.
רציפים זמניים נבנו בתחנות מקומיות לאורך הקו, כאשר עבודות המסלול בוצעו על המסלול המקומי בתחנות הרכבת כדי לספק גישה לרכבות.
המרכיב העיקרי היה החלפת מסילות בשדרה של קווינס בולוואר.
השיפוץ היה נחוץ משום שמסילות הרכבת התחתית היו במצב גרוע מאוד עד כדי סכנת התדרדרות.
במהלך הפרויקט נסגרו קטעים שלמים במסילות ועיכובים גדולים החלו להיות בזמני הנסיעות.
רשות התחבורה של ניו יורק (NYCTA) שקלה להפעיל את שירות האוטובוסים המהיר כדי להחליף את השירות המהיר, אך החליטה שלא לעשות זאת מכיוון שהיא תתחייב במאות אוטובוסים, אשר לניו יורק לא היו.
לאחר גמר העבודות בסוף יוני 1989 קיימה החברה דיון פומבי בנוגע להחזרת השירות המהיר, השירות חזר לבסוף בסוף החודש.
באמצע שנות ה-90, גילו ה-MTA כי המבנה של גשר קווינס היה בלתי יציב, וכל נסיעה נוספת על גביו עלולה להסתיים באסון.
שירות הקו נפסק מיידית והעבודות החלו בשנת 1993, גם כאשר הוחזר השירות בסיום העבודות, הוא עוד לא הוחזר במלואו כיוון שנותרו עוד קטעים במקומות אחרים שגם בהם בוצעו עבודות.
השירות המלא הוחזר רק בשנת 2009. פרויקט נוסף לשיפוץ המסילות והתחנות נפתח בשנת 2012 אך עוכב פעמים רבות; תחנת רחוב 34-הדסון יארדס שתוכננה להיפתח בשנת 2013 נפתחה רק בשנת 2015, וסיום הפרויקט בוצע רק בדצמבר 2018.
בשונה משאר הקווים באגף A, שחוצים את ניו יורק מצפון לדרום, קו 7 חוצה את העיר ממזרח למערב.
תחנת המוצא של הקו נמצאת בקצה המערבי של מנהטן ברחוב 34, הקו חוצה בקו ישר את מנהטן ומהווה בעצם קישור לכל הקווים שנוסעים לאורך האי, הקו נכנס לקווינס דרך מנהרה מתחת לנהר איסט ופונה צפונה אל תחנת הרכבת האנטרספוינט שמשמשת את תושבי הרובע.
מייד לאחר תחנת הרכבת פונה מסלול הקו שוב מזרחה ונוסע במסלול נפרד ללא קווים נוספים עד לתחנת הרכבת התחתית רחוב מאיין שם תחנתו הסופית.
קו 1 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 1) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד.
הקו, שהוא הקו הראשון שנפתח במערכת, נוסע לאורך כל מסלולו מתחת לאדמה.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע תכלת ופועלות בו 33 תחנות על 24 קילומטר מקצה לקצה.
קו 1 הוא הקו השני העמוס ביותר במערכת הרכבת התחתית של מדריד, לאחר קו 6, עם יותר מ־7.5 מיליון נסיעות חודשיות.
הקו, החוצה את מדריד מצפון לדרום בכעין חצי עיגול, מתחיל את מסלולו ברובע קוסטייארס שבצפון העיר.
בדרכו הוא מצטלב עם קווים נוספים, אך ברוב הדרך הוא אינו נפגש עם קווים נוספים ונוסע במסלול נפרד משלו.
בסמוך למרכז העיר פונה הקו במסלול מעט אלכסוני לכיוון דרום-מזרח ומגיע עד לשכונת אנסנצ'ה דה ואייקאס (Ensanche de Vallecas), שם נמצאת תחנתו הסופית.
הקו היה קו המטרו הראשון של הרכבת התחתית של מדריד, וקו המטרו הראשון שנבנה בכל ספרד.
הוא הכיל במקור רק 8 תחנות המחברות את קואטרו קמינוס (Cuatro Caminos) שבצפון למרכז העיר בפוארטה דל סול.
קו 1 מציין את תחילת הרכבת התחתית של מדריד עם חנוכתה ב־17 באוקטובר 1919, והוא החל לשרת את ציבור הנוסעים 14 יום לאחר מכן, ב־31 באוקטובר.
מאז שנפתח הורחב הקו מספר פעמים, כולל ההארכה הצפונית האחרונה לקוסטייארס (פינר דה צ'מרטין) ב־11 באפריל 2007, והארכה דרומית ב־16 במאי 2007 לוולדקארוס.
קו 2 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 2) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד.
הקו, שהוא הקו השני שנפתח במערכת, נוסע לאורך כל מסלולו מתחת לאדמה.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע אדום ופועלות בו 16 תחנות על 9.5 קילומטר מקצה לקצה.
למרות היותו הקו הוותיק ואחד הקצרים במערכת הקו לוקח תפקיד חשוב בקישור נקודות חשובות בעיר.
הקו, שאחת עשרה מתוך 16 תחנות במסלולו מקושרות עם קווים אחרים, נוסע בעיקר במרכז העיר במסלול ישר ממזרח למערב.
קצת לפני קצה מסלולו פונה הקו מעט צפונה ומגיע עד לקאטרו קומינוס שבמרכז מדריד שם נמצאת תחנתו הסופית.
פתיחת הקו ארעה ב־14 ביוני 1924, אז נחנך רק קטע קצר בין 2 נקודות במרכז העיר.
מאז הורחב הקו כמעט כל שנה כשבכל פעם הוא מתארך במאות מטרים ספורים ותחנותיו משופצות באופן תדיר.
ההרחבה המשמעותית של הקו ארעה ב-17 בספטמבר 1932 אז התארך מסלול הקו בכמעט ארבעה קילומטרים ונוספו לו 6 תחנות חדשות.
ב־8 באוגוסט 2011 נכנסה מערכת ATO בין לה אליפה ללאס רוזה לשירות סדיר, מאז מכוסה כל מסלול הקו על ידי המערכת האמורה.
בין ה-25 בינואר ל־30 במאי 2019 נסגר הקטע שבין תחנות רטירו לסול עקב עבודות שהתבצעו ב"מרכז קאנאג'ס", קווי אוטובוסים שנסעו באותו המסלול השלימו חלקית את שירות הקו עד לסיום העבודות ולפתיחתו המחודשת.
קו 3 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 3) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד.
הקו, שנפתח בשנת 1936, הוא הקו השלישי שנפתח במערכת.
הקו נוסע לאורך כל מסלולו מתחת לאדמה.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע צהוב ופועלות בו 18 תחנות על 15 קילומטר מקצה לקצה.
הקו חוצה את העיר מקצה לקצה וממלא תפקיד חשוב בשירות המערכת.
במסגרת תוכנית השדרוג של המערכת קו 3 היה הקו היחיד ששופץ לחלוטין, נוספו לו תחנות חדשות והוא הפך לנגיש בהרבה.
הקו החוצה את העיר מצפון לדרום מתחיל את מסלולו בפרברים הצפוניים של מדריד.
הוא יורד במסלול כמעט ישר לכיוון דרום במסלול משותף עם קווים נוספים ותחנות הצטלבות רבות.
מיד לאחר מרכז העיר יורד הקו לכיוון דרום במסלול מהיר המיוחד רק לו.
הוא חוצה גם את דרום מדריד ומגיע עד לפרברים הדרומיים שם הוא פונה לכיוון מערב, שם נמצאת תחנתו הסופית.
קו 4 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 4) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד.
הקו, שנפתח בשנת 1944 ממלא תפקיד חשוב בשירות המערכת ומקשר בין מספר קווים אחרים.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע חום ופועלות בו 23 תחנות על 16 קילומטר מקצה לקצה.
בשנים האחרונות נמצא הקו בתהליכים ארוכים של שיפוץ והרחבה משמעותיים וכעת עקב הבנייה הוא אינו נגיש כל כך.
הקו הנוסע במסלול בצורת חצי עיגול מתחיל את מסלולו באזור אורטלזה שבצפון מדריד.
הקו נוסע בחצי עיגול קטן לכיוון מרכז העיר.
הוא אומנם נפגש בתחנות הצטלבות עם קווים רבים נוספים אך את רוב המסלול הוא עושה במסלול המיוחד רק לו.
באזור מרכז העיר פונה הקו לכיוון מערב ומגיע עד לשכונת צ'אמברי שבמערב מדריד, שם נמצאת תחנתו הסופית.
קו 5 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 5) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד.
הקו, שנפתח בשנת 1968 ממלא תפקיד חשוב במערכת ומקשר בין מספר קווים אחרים.
המסלול של הקו מסומן בצבע ירוק בהיר, פועלות בו 32 תחנות ואורכו 23 קילומטר מקצה לקצה.
הקו נפתח רק שנים רבות לאחר בנייתו של קו 6 עקב הקיפאון בבנייה ושופץ מספר פעמים במהלך השנים.
קו 5 היה הקו האחרון שנבנה ברוחב צר.
קו 6 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 6) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד.
הקו, שנפתח בשנת 1974 ממלא תפקיד חשוב בשירות המערכת ומקשר בין מספר קווים אחרים.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע אפור ופועלות בו 28 תחנות על 23.5 קילומטר מקצה לקצה.
הקו, הנוסע במסלול מעגלי סביב מרכז העיר מקשר בין תחנות וקווים רבים במערכת.
במסלולו חוצה הקו עשרות יעדים נבחרים בעיר, עובר דרך תחנות הרכבת הראשיות ומקשר בין מספר קווים של הרכבת התחתית של מדריד וקווים של הרכבת הפרברית של מדריד.
קו 7 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 7) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע כתום ופועלות בו 22 תחנות על 18.8 קילומטר מקצה לקצה.
אף על פי שמספר הקו הוא 7 הוא נבנה שנים רבות לפני קו 6 וזאת עקב העיכובים הרבים שהיו בבנייתו של קו 6.
קו 7 אשר הוא אחד הקווים הארוכים ביותר במערכת חוצה את מדריד ממזרח למערב וממרכז העיר לצפונה.
את מסלולו הוא מתחיל מאזור התפר שבין השכונות המזרחיות של מדריד לפרברים.
במרכז העיר הוא נוסע במסלול משותף עם קווים רבים נוספים ועוצר בתחנות הצטלבות רבות.
סמוך למערב העיר פונה הקו לכיוון צפון במסלול ישר כלפי מעלה.
הוא מגיע עד לפרברים הצפוניים של מדריד שם נמצאת תחנתו הסופית.
קו 8 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 8) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד.
הקו, שנפתח בשנת 1998 ממלא תפקיד חשוב בשירות המערכת ומקשר בין נמל התעופה מדריד-בראחס אל מרכז העיר.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע ורוד ופועלות בו 8 תחנות על 16.4 קילומטר מקצה לקצה.
אף על פי שמספר הקו הוא 8 הקו נבנה בפועל רק שנים רבות לאחר פתיחתם של קווים 9 ו- 10.
קו 8 הוא הקו היחיד שמסלולו הוחלף לחלוטין כאשר במסגרת מבצע השיפוץ שבוצע בו שונה מסלולו מן הקצה אל הקצה.
הקו אשר מקשר בין כל הטרמינלים בנמל התעופה מדריד-בראחס אל מרכז העיר מתחיל את מסלולו מטרמינל 4 שבנמל התעופה.
הוא עוצר גם בטרמינלים 1 ו- 2 ומשם פונה מערבה לכיוון מרכז העיר.
הקו הנוסע במסלול מהיר עוצר בתחנות מועטות ומגיע עד למרכז העיר שם נמצאת תחנתו הסופית של הקו.
קו 10 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 10) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד.
הקו, שנפתח בשנת 1961 ממלא תפקיד חשוב בשירות המערכת ומקשר בין תחנות וקווים רבים במערכת הרכבת התחתית והרכבת הפרברית.
הקו נוסע ברוב מסלולו מתחת לאדמה אך בפרברים הוא נוסע במסלול עילי.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע כחול ופועלות בו 20 תחנות על 24 קילומטר מקצה לקצה.
אף על פי שמספר הקו הוא 10 הקו נפתח בפועל מיד לאחר פתיחתו של קו 4 שנים רבות לפני פתיחתם של שאר הקווים שעוכבו זמן רב.
הקו החוצה את מדריד מצפון לפרברים הדרומיים של מדריד מתחיל את מסלולו בצפון העיר בסמוך לקו התפר המפריד בין מדריד לפרבריה.
הקו יורד בקו כמעט ישר לכיוון מרכז העיר ומקשר בין תחנות וקווים רבים.
ממרכז העיר פונה הקו במסלול מעט אלכסוני לכיוון דרום מערב העיר תוך שהוא נפגש בתחנות הצטלבות עם קווים רבים נוספים של הרכבת התחתית של מדריד ושל הרכבת הפרברית של מדריד.
הקו מגיע עד לפרברים הדרומיים ביותר של מדריד.
שם, בתחנת אלקורקון הוא נפגש עם קו 12 ושם גם נמצאת תחנתו הסופית.
קו 11 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 11) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד.
הקו, שנפתח בשנת 1998 ממלא תפקיד חשוב במערכת ומקשר בין תחנות וקווים רבים במערכת הרכבת התחתית והרכבת הפרברית.
המסלול של הקו מסומן בצבע ירוק ופועלות בו 6 תחנות, לאורך 5 קילומטר מקצה לקצה.
קו 11 נפתח בשנת 1998, באותה השנה שבה נפתח גם קו 8. הייתה זאת שנה של תנופה עצומה בבניית המערכת.
קווים רבים וביניהם קו 4 ו-1 שופצו והורחבו רבות באותה השנה.
זהו אחד הקווים הקצרים ביותר במערכת אך במסגרת השיפוץ המקיף שנעשה בו ב-2019 מתוכנן מסלול הקו להתארך בכמעט פי שניים ותחנות נוספות להתווסף אליו.
קו 11 הוא הקו היחיד שלא עובר כלל במרכז העיר.
מסלולו מתחיל בדרום מערב מדריד ומסתיים בפרברים המערביים של העיר.
הקו מקשר בין הפרברים המערביים לקו 6 משם ניתן להגיע לכל חלקי העיר במסלולו המעגלי של קו 6.
קו 12 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 12) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד.
הקו, שנפתח בשנת 2003 ממלא תפקיד חשוב במערכת ומקשר בין תחנות וקווים רבים במערכת הרכבת התחתית והרכבת הפרברית.
הקו, בשונה משאר הקווים אינו עובר בכלל במדריד.
הוא נוסע במסלול מעגלי סביב הפרברים הדרומיים של מדריד אך לא נכנס לעיר.
המסלול של הקו מסומן בצבע ירוק זית ופועלות בו 28 תחנות, לאורך יותר מ-40 קילומטר מקצה לקצה.
קו זה, אשר נפתח בשנת 2003, הוא קו הרכבת התחתית האחרון שנפתח.
מאז פתיחתו לא נפתחו עוד קווים חדשים, אך פותחו והורחבו הקווים הקיימים.
הקו, בשונה משאר הקווים, אינו עובר בכלל במדריד, אלא נוסע במסלול מעגלי סביב הפרברים הדרומיים של העיר.
במסלולו הוא חוצה את הפרברים: חטאפה, לגנס, אלקורקון, מוסטולס ופואנלברדה.
הקו אינו פוגש בקווים אחרים של הרכבת התחתית של מדריד אך הוא נפגש עם שלושה קווים של הרכבת הפרברית של מדריד.
קו 841 היה קו אוטובוס בין-עירוני מאסף שנסע בין תל אביב לקריית שמונה אשר הופעל על ידי אגד.
הקו הופעל במשך יותר מ-60 שנה מראשית שנות החמישים עד לביטולו באפריל 2014 כחלק מייעול רשת קווי האוטובוס מהמרכז לצפון.
הקו זכה למעמד מיתולוגי, בשל מסלולו הארוך בו עבר דרך מספר רב של יישובים וערים.
הקו התחיל את מסלולו בתחנה המרכזית בתל אביב.
משם המשיך דרך כביש 4 לחדרה, דרך ציר ז'בוטינסקי העובר ברמת גן, בני ברק ופתח תקווה, הוד השרון וצומת רעננה.
מחדרה הוא יצא אל כביש ואדי עארה, עד לעפולה.
כאשר בתחנה המרכזית של עפולה.
האוטובוס היה עוצר להפסקת התרעננות של כ-15 דקות.
משם האוטובוס המשיך בכביש 65, ובצומת גולני הוא פנה ימינה אל כביש 77 לכיוון טבריה.
אחרי עצירה בתחנה המרכזית של טבריה, המשיך הקו לקריית שמונה דרך כביש 90 העובר בבקעת גינוסר, ראש פינה וחצור הגלילית.
הקו היה קו מאסף כאשר מהוד השרון ועד לקריית שמונה, כל תחנותיו היו לאיסוף והורדה.
ובמקטעים אשר לא עברו בתוך שטחים עירוניים, הוא לא היה מדלג על תחנות.
הנסיעה בקו מתל אביב לקריית שמונה, נמשכה כ-4 שעות.
ייחודו של הקו הוא במסלולו המראה את המסלול שנעשה מתל אביב אל עמק החולה בשנות הארבעים והחמישים.
הנסיעה לצפון הארץ דרך ציר ז'בוטינסקי והוד השרון נהייתה מיותרת כבר באמצע שנות השישים, כאשר כביש החוף החדש (כביש 2) הגיע כבר עד חדרה, כביש 5 נחנך בין מורשה לגלילות ונוסף קטע לכביש 4 מצומת רעננה למורשה.
וב-1970 נפתח קטע מכביש 65, העוקף את חדרה מצפון.
כך שלנוסעים מצפון נחסך המעבר בחדרה.
כאשר עשור לאחר מכן ב-1980, נחנך הקטע מצומת גולני לנחל עמוד.
שחסך את הירידה לטבריה שאחריה צריך לעלות בחזרה לעמק החולה.
בהמשך נוצרו קווי אוטובוסים אשר השתמשו ברשת הכבישים החדשה, לצד קו 841. שמסלולו המאסף המשיך לשרת נוסעים שנסעו בו מגוון מרחקים בין אם זה מרחקים של קילומטרים ספורים בין יישובים, ואם זה מרחקים של מאות קילומטרים שעשו חלק מתושבי גוש דן לכיוון הצפון.
ביום שני 21 באוקטובר 2002, התפוצצה מכונית תופת בסמוך לאוטובוס בקו 841 בעת שעמד בסמוך לו בצומת כרכור.
בדרכו מקריית שמונה לתל אביב.
בפיגוע נרצחו 14 בני אדם ונפצעו חמישים.
והיה אחד מפיגועי האוטובוסים שאפיינו את האינתיפאדה השנייה.
בנוסף לתוכנית הרדיו אשר שודרה בשנות השמונים בגלי צה"ל שהורכבה ממונולוגים אשר נכתבו על ידי איתמר לוי של נוסעי קו אוטובוס 841, הקו הוזכר בעוד כמה הקשרים תרבותיים:
בסדרה הדוקומנטרית "כביש 90" אשר הופקה על ידי מודי בראון וענת זלצר, רואיין תושב יסוד המעלה, אשר טען שבילדותו ברמת גן היה נוגע בקו 841 כאשר הוא הגיע לעיר מפני שהוא עבר בצפון.
בסרט "סימה וקנין מכשפה" שכתב וביים דרור שאול, הוזכר הקו כאשר אחת המטופלות (לירית בלבן) אותה סימה (תיקי דיין) ריאיינה בתוכנית הרדיו שקיבלה.
הזכירה את הקו איתו נסעה למטולה.
רייקיאוויק היא קבוצת כדורסל איסלנדית מהעיר רייקיאוויק, המשחקת בליגה איסלנדית העליונה וזכתה באליפות המדינה 18 פעמים.
הקבוצה הוקמה בשנת כמחלקת כדורסל במועדון קו.
הקבוצה זכתה באליפות בפעם הראשונה בשנת 1965 ובשנת 1966 זכתה גם באליפות וגם בגביע.
מאז היא זכתה באליפות המדינה 18 פעמים ו-14 פעמים בגביע.
בשנים 2008 ו-2017 הקבוצה שיחקה ביורופקאפ, אך ירדה מהמפעל כבר בשלבים המוקדמים.
שחקני הקבוצה זכו מספר פעמים בתוארים אישיים בסיום הליגה.
בין שחקני הקבוצה היה ג'וליאן בויד שבשנת 2019 זכה איתה באליפות וקיבל תואר "השחקן המצטיין של הפלייאוף" ו"שחקן זר של העונה".
קו אורך או אורך גאוגרפי מציין עד כמה נקודה על פני כדור הארץ נמצאת ממזרח או ממערב לקו גריניץ'.
ניתן לאפיין את מיקומה של נקודה כלשהי על פני כדור הארץ בעזרת שתי זוויות, כלומר שתי קואורדינטות, שקודקודיהן במרכז כדור הארץ.
לשם כך מקובל להשתמש באורך גאוגרפי וברוחב גאוגרפי (Latitude), ויחד הן מגדירות במדויק את מיקומה של הנקודה.
האורך הגאוגרפי של נקודה מסוימת מוגדר כזווית בין שני קווים דמיוניים שיוצאים ממרכז כדור הארץ ומגיעים לקו המשווה; האחד מסתיים בנקודת החיתוך של המרידיאן העובר דרך הנקודה עם קו המשווה, והשני מסתיים בנקודת החיתוך של קו גריניץ' עם קו המשווה.
נוהגים לסמן את האורך הגאוגרפי באות היוונית λ.
קו אורך, או מרידיאן, הוא הקו שמחבר את כל הנקודות שיש להן אותו אורך גאוגרפי.
קו אורך מהווה חצי מעגל דמיוני על פני כדור הארץ, המחבר בין הקוטב הצפוני לקוטב הדרומי.
כל קו אורך חייב לחצות את קו המשווה.
מכיוון שקו המשווה הוא מעגל, ניתן לחלק אותו ל־360 מעלות.
קווי האורך נחלקים ל־24, כמספר השעות ביממה, כך שבין קו אורך אחד לשני ניתן למדוד 15° ().
המרידיאן הראשי, הקרוי גם "קו האורך 0°", נקבע בעבר באופן שרירותי ועובר בגריניץ', לונדון, והזמן האוניברסלי, הנמדד ביחס אליו מכונה GMT.
כל 15° מערבה מקו האפס יקדים הזמן המקומי בשעה.
העיר ניו יורק למשל, מרוחקת ב־75° מקו האפס בלונדון, ולכן נמצאת חמישה קווי אורך ממנו.
לכן כאשר השעה בלונדון היא 12:00 בצהרים (בשעון חורף), תקדים השעה בניו יורק בחמש שעות ותהיה 07:00 בבוקר.
כלומר, ניו יורק ממוקמת, מבחינת קווי האורך, ב־GMT-5.
לחלופין, מזרחה מקו האפס תתאחר שעה בכל קו המייצג 15°.
ירושלים, לדוגמה, מרוחקת 30° מעלות מלונדון, שהם שני קווי אורך.
לכן, כאשר השעה בלונדון (בשעון חורף) היא 12:00 בצהרים, תהיה השעה בירושלים 14:00, וניתן לומר שהזמן בירושלים הוא GMT+2.
מאחר שכדור הארץ הוא עגול והשטח בקצותיו קטן מהשטח במרכזו, ישתנה המרחק על פני השטח בין שני קווי אורך, בהתאם לקו הרוחב באזור המדידה.
באזור קו המשווה יהיה סכום 15° של המרחק בין שני קווי אורך – 1,667 ק"מ.
ככל שמתרחקים מקו המשווה לכיוון אחד הקטבים, מתקצר המרחק בין מעלות אורך סמוכות.
בקטבים עצמם המרחק בין קו אורך אחד למשנהו הוא אפס, שכן כל קווי האורך מתלכדים בהם.
בניגוד לרוחב הגאוגרפי שעבורו קיים קו רוחב טבעי ממנו אפשר להתחיל לספור, הוא קו המשווה (בשל היותו קו הרוחב הארוך ביותר), לא קיים קו אורך טבעי, כיוון שכל קווי האורך שווים באורכם.
לכן הוצעו במהלך השנים קווי אורך שעברו במקומות שונים בעולם כקו האורך 0°.
המקומות שהוצעו היו: האי אל איירו בקבוצת האיים הקנריים שבמשך שנים רבות, נחשב כמקום המערבי ביותר בעולם הידוע, רומא, קופנהגן, ירושלים, סנקט פטרבורג, פיזה, פריז ופילדלפיה.
אך המקום שהיה בשימוש הרב ביותר היה מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' המצוי מזרחית ללונדון.
ואכן בשנת 1884 התכנסה "ועידת המרידיאן הבינלאומית" ואימצה את קו האורך העובר דרך גריניץ' כקו האורך 0°.
כאשר קו האורך המצוי מצידו השני של כדור הארץ (המשלים למעגל גדול את קו האורך של גריניץ') הוא קו האורך 180°, הנקרא גם קו התאריך.
שאר קווי האורך משתרעים בין 0° ל־180° מערבה לגריניץ' (חצי הכדור המערבי), ובין 0° ל־180° מזרחה לגריניץ' (חצי הכדור המזרחי).
מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ' הוא כיום מוזיאון ציבורי.
פס נחושת הנמתח לאורך חצר המוזיאון מסמן את מיקומו המדויק של קו האורך 0°.
תיירים רבים נוהגים להצטלם בפישוק משני עברי הקו, רגל אחת בחצי הכדור המזרחי של כדור הארץ והרגל השנייה בחצי הכדור המערבי.
את החלוקה הראשונית של קווי האורך ל־360° מעלות (180° ממזרח לגריניץ' ו־180° ממערב לו) נוהגים לחלק לחלוקה משנית.
את הקשת שבין שני קווי אורך סמוכים נוהגים לחלק ל־60 חלקים המכונים דקות אורך והמסומנים ב־'.
את דקת האורך נוהגים לחלק ל־60 חלקים נוספים הקרויים שניות אורך והמסומנים ב־" או לחלופין ל־10 חלקים, המציינים עשיריות דקה, ומסומנים בהתאם לשיטת הייצוג העשרונית.
את קו האורך ניתן למצוא באמצעות הפרש הזמנים בין הזמן המקומי במקום בו נמצאים לבין שעון גריניץ'.
כך שאם אזור הזמן הוא שלוש שעות לפני שעון גריניץ' אז המקום הוא בסביבת קו האורך 45° מעלות מזרח (3 שעות × 15° מעלות לשעה).
כדי לבצע חישוב מדויק נדרש שעון מדויק המכוון לשעון גריניץ' ויכולת לחשב את הזמן המקומי בעזרת תצפיות על השמש או הכוכבים.
על פי ההגדרה השמש חוצה את קו האורך של מקום מסוים בדיוק באמצע הזמן בין הזריחה לשקיעה.
זהו המקור למלה "מרידיאן", המציינת גם את קו האורך עצמו בשפות רבות.
מרידיאן הוא מונח שמקורו במילה הלטינית meridies.
זו מורכבת משתי מילים: medius – אמצע, ו־dies – יום; "מרידייס" פירושו אפוא 'אמצע היום' או 'צהריים'.
מהמלה מרידיאן נגזרו גם המילה לזמן שלפני הצהריים שבלטינית קרוי Ante Meridiem או בקיצור .a.m, והמילה לזמן אחרי הצהריים קרוי Post Meridiem או בקיצור .p.m.
חישוב קו האורך המדויק משמש הן לקרטוגרפיה והן לניווט.
סוגיית מציאת קו האורך הייתה אחת הסוגיות החשובות ביותר של המאות ה־17 וה־18, בשל חשיבותה הרבה לניווט ימי.
הפתרון היעיל הראשון לצורך שרטוט מפות נעשה על ידי ג'ובאני דומניקו קאסיני החל ב־1681 בעזרת השיטה שהמציא גליליאו והמבוסס על הירחים של צדק.
הבעיה הייתה שיישום השיטה ללא אסטרונום מקצועי, ובמיוחד עבור מדידת קו האורך בלב ים, היה קשה ביותר, משום שקשה מאוד לבצע תצפית כוכבים על ירחי צדק בלב ים, כשהאונייה נעה ונדה, והטלסקופ ברשות הקברניט מוגבל בביצועיו.
צעד משמעותי ראשון לפתרון הבעיה הגיע רק ב-1740, כאשר בונה השעונים ג'ון הריסון, הוכיח באמצעות שעון מדויק מאוד שבנה (כרונומטר), יכולת ניווט בניסוי מעשי שבוצע בשיט מבריטניה לאיים הקריביים.
השעון של הריסון כלל מערכת מתוחכמת (עשויה מעץ) שקיזזה את תנודות האונייה ואת הפרשי הטמפרטורה בלב ים, וכך הבטיחה בכל עת הצגה מדויקת של הפרש הזמן בין מיקום האונייה לבין נמל היציאה.
בלי שעון אי אפשר לחשב את קו האורך.
הבעיה עם הכרונומטר של הריסון הייתה שרק הוא ידע לייצר מכונה כזו, זאת בזמן שבצי הבריטי שירתו מאות אניות.
הפתרון המעשי בא אחרי שמהנדס אחר שיפר את אופן בניית השעונים כך שאפשר יהיה לייצרם בכמויות (כל אונייה נדרשה להחזיק לפחות שני שעונים; אחד הראה בקביעות את השעה בנמל היציאה, והשני היה מכוון בכל יום בצהריים על פי מיקום השמש).
רק במאה ה-19 נקבע מצפה הכוכבים בגריניץ' כנקודת ייחוס עולמית ('קו האורך אפס'), והיו מדינות – צרפת למשל – שסירבו להכיר בעדיפות הבריטית בנושא זה, אך עם הזמן כל המדינות התיישרו על פי המערכת הזו.
בלעדיה לא תיתכן תחבורה ימית ואווירית בינלאומית.
קו אונידין הייתה סדרת טלוויזיה של רשת השידור BBC.
יוצר הסדרה היה הסופר והתסריטאי האנגלי סיריל אברהם, שגם כתב את התסריט ל-22 מפרקי הסדרה וכן חמישה ספרים שהתבססו עליה.
הקרנת הסדרה החלה ב-15 באוקטובר 1971 והיא הסתיימה ב-26 באוקטובר 1980, כשנה לאחר מותו של אברהם.
סך הכל כללה הסדרה 91 פרקים.
הסדרה תיארה את הסיפור הדרמטי של עלייתו, נפילתו ושוב עלייתו של איש צעיר ועני אך מוכשר ושאפתן, שהפך מימאי חסר פרוטה לבעל חברת ספנות גדולה בליברפול במחצית השנייה של המאה ה-19. זאת, למרות אין ספור מכשולים העומדים בדרכו הן במשפחתו הן מחוצה לה.
השחקנים בתפקידים הראשיים היו פיטר גילמור בתפקיד ג'יימס אונידין, אן סטליבראס בתפקיד בתו של בעל הספינה אן ובסטר ומיכאל בילינגטון בתפקיד מלח צעיר בשם דניאל פוגרטי.
מוזיקת הנושא המפורסמת של הסדרה על רקע תמונות של ג'יימס אונידין בספינתו נלקחה מיצירה קלאסית ידועה בשם "ספרטקוס" של המלחין אראם חאצ'טוריאן.
קו אפיפיזיאלי מצוי בעצמות ארוכות (בזרועות וברגליים) והוא למעשה קו המהווה גבול בין האפיפיזיה שהיא למעשה קצה העצם המכוסה בסחוס הילאני לבין הדיאפיזה, שהיא גוף העצם.
עם תום תקופת הגדילה והתארכות העצם, הלוח האפיפיזיאלי (סחוס הגדילה) מתקשה, והופך מסחוס לעצם.
הקו האפיפיזיאלי הוא השארית של הלוח האפיפיזיאלי, שניתן לזהות בעצם לאחר תום תקופת ההתארכות.
הקו האפיפיזיאלי מהווה אינדיקציה לסיום תהליך הגדילה של העצם, והוא יכול לשמש ככלי אבחנתי ברפואה לבחינת גיל עצמות והשפעת הפרעות גדילה.
במהלך הילדות והנעורים, הלוח האפיפיזיאלי מתמלא בתאים מתחלקים אשר מאפשרים את התארכות העצם.
לאחר הבגרות המינית, הלוח מתמזג בהדרגה עם הדיאפיזה והאפיפיזיה, וכתוצאה מכך נוצר הקו האפיפיזיאלי שאינו מאפשר עוד התארכות נוספת של העצם.
קו אדום קו שחור הוא שם האלבום השני של הזמרת-היוצרת הישראלית ורד קלפטר, אשר יצא לאור בשנת 2001 בחברת התקליטים הד ארצי.
את האלבום הפיק מוזיקלית גיל סמטנה (שגם ניגן בבס, קונטרבס, גיטרה חשמלית וקלידים), ומשתתפים בו ברי סחרוף, רמי פורטיס, עמוס עבר הדני ועפר גנור.
האלבום כלל שירים כ"זרות קלה", "צחוק ילדים", "ווקמן" (למילותיו של מאיר גולדברג) "הפסקנו לאהוב" ו"ציפור" (למילותיה של דנה ברגר).
רוב הטקסטים עוסקים בפרידתה מבעלה ומאבי בתה, סמטנה.
אחרי הוצאת האלבום יצאה קלפטר להופעות עם עמוס עבר הדני בגיטרות ועמוס בן דוד בכלי הקשה.
ורד קלפטר - גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית, שירה, קולות
גיל סמטנה - גיטרה בס, קונטרבס, גיטרה חשמלית, קלידים, קולות, הפקה מוזיקלית
ברי סחרוף - גיטרה חשמלית
רמי פורטיס - גיטרה חשמלית
עמוס עבר הדני - גיטרה חשמלית
קו אודר-נייסה (בפולנית: Granica na Odrze i Nysie Łużyckiej, בגרמנית: Oder-Neiße-Grenze) נקבע בעקבות מלחמת העולם השנייה כגבולה המזרחי של גרמניה וגבולה המערבי של פולין.
הקו נוצר בעיקר בתוואי הנהרות אודר ונייסה, עד לים הבלטי.
כל השטח מזרחית לקו, שהיה גרמני לפני המלחמה, טוהר אתנית מגרמנים אחרי המלחמה (שגורשו מערבה) והוענק לפולין, שקיבלה את חבל פומרניה, ולברית המועצות, שקיבלה את החלק הצפוני של פרוסיה המזרחית.
הקו ציין את הגבול בין הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית) לפולין בין 1950 ו-1990. מאז שנת 1990 ואיחוד גרמניה, הקו מציין את הגבול בין גרמניה המאוחדת לפולין.
קו 99 של אגד (סובב ירושלים) היה קו אוטובוסים תיירותי שפעל בעיר ירושלים.
בקו זה פעלו אוטובוסים דו-קומתיים.
באפריל 2005 הוחלט לחדש את קו התיירות סובב ירושלים, תוך שימוש באוטובוסים מדגם NEOPLAN N122. שלושה אוטובוסים מדגם זה שנותרו בשירות אגד נשלחו למוסך אגד בירושלים ושם שופצו והותאמו לשירות בקו.
האוטובוס שופץ ונבנה בשתי גרסאות: אוטובוס "חורף" סגור ורגיל וגרסת "קיץ" שבה מוסר הגג של הקומה השנייה ונוצר "אוטובוס ספארי".
האוטובוס מדגם MAN NL313F שהוא האוטובוס הדו קומתי החדש ביותר נמכר והאוטובוסים מדגם NEOPLAN N122 הושבתו.
ב-2023 עיריית ירושלים הודיעה על השקת קו אוטובוס עירוני חדש, באוטובוס דו-קומתי, שייסע בכמה מסלולים ברחבי העיר ויאפשר סיור תיירותי רכוב באתרים החשובים של בירת ישראל.
זמן הנסיעה הוא כשעה וחצי.
היו 25 תחנות על הקו שעבר ליד אתרי התיירות הפופולריים בירושלים.
לנוסעים בקו סופק הסבר קולי על המסלול ב-8 שפות שונות
כגון: עברית, ספרדית, אנגלית, ערבית.
רחוב המלך ג'ורג' - בנין הפעמון
רחוב המלך ג'ורג' - המשביר
הגן הבוטני האוניברסיטאי בגבעת רם בניות
האוניברסיטה העברית - קמפוס גבעת רם, מוזיאון המדע
מוזיאון ישראל, מוזיאון ארצות המקרא
יציאה מרחוב אגרון 14, בין מלון וולדורף אסטוריה לקונסוליה האמריקאית
רחוב שבטי ישראל, מאחורי כיכר ספרא
חזרה לנקודת היציאה ברחוב אגרון 14
קו אדום הוא ביטוי לתיאורו של גבול שאין לחצותו, ולכן חצייתו מצריכה נקיטה של צעדי חירום לתיקון המצב.
הביטוי משמש כמטפורה, אך לעיתים, למשל במד מהירות, זהו קו אדום ממשי.
בבקרת תהליכים נהוג לקבוע סף שאותו אין לעבור.
כך למשל, בכלי רכב, "הקו האדום" מצביע בלוח המחוונים על מהירות הסיבוב הבטוחה של המנוע שאליה ניתן להגיע בלי לגרום נזק למנוע (ניתן להפעיל את המנוע בתחום זה לזמן מוגבל).
הביטוי הופיע כבר בשנת 1956 במילון חיל האוויר של ארצות הברית, וככל הנראה תרם השימוש בו בקרב טייסים ונהגים להפצת הביטוי במשמעותו הסמלית על כך שלא ניתן לערוב לבטיחות מרגע שנחצה הקו האדום.
דוגמה נוספת (בהמשך הערך) היא הקו האדום של מפלס הכנרת.
בשנת 1935 הופיע הביטוי בסיפורו של ג'ורג' אורוול, "בתו של כומר".
בשנת 1962 יצא לאור ספרו של ג'יימס ג'ונס "הקו האדום הדק" שעסק בקרב שנערך במלחמת העולם השנייה.
הביטוי זכה לפרסום בין היתר כאשר נשיא ארצות הברית, ברק אובמה, השתמש בו באוגוסט 2012 בהתייחסו לשימוש בנשק כימי במלחמת האזרחים בסוריה, אותו תיאר כחציית "קו אדום" שתביא להתערבות אמריקאית.
גם בישראל משמש הביטוי שנים רבות כמטפורה.
בתחילת 1967 הכריזו שר העבודה, יגאל אלון, ומזכ"ל ההסתדרות, אהרון בקר, שהיקף האבטלה הגיע לקו האדום.
בשנת 1980 קרא חבר הכנסת משה דיין לארצות הברית למתוח "קו אדום" במזרח התיכון, שכל מי שיעבור אותו צפוי לתגובה בכוח של ארצות הברית.
בשנת 2013 דיבר ראש הממשלה, בנימין נתניהו, באו"ם על קו אדום לתוכנית הגרעין האיראנית, וליווה את דבריו במתיחת קו אדום על גבי איור של פצצה.
דיבורים על "חציית קו אדום" נפוצים בשיח הישראלי.
בישראל משמש הביטוי בנוסף לתיאור הגבול של מפלס הכנרת.
לאגם נקבעו "קו אדום עליון" - מפלס מקסימלי שאסור לעבור משום שבמקרה של גאות ישנה סכנת הצפה לאתרים מסביב לאגם, ו"קו אדום תחתון" שמתחתיו אסור לשאוב מהאגם עקב סכנה לפגיעה במערכת האקולוגית ובאיכות המים.
הקווים עוגנו בחוק בשנת 1969. בשנת 1969 קבע נגיד בנק ישראל, דוד הורוביץ, קו אדום ליתרות המטבע של ישראל.
קו אסיון הוא סדרה של חמישה מבצרים שנבנו במהלך המאה ה-19 באזור המצוקים של הגבעות המקיפים את עמק הנהר ארק בקרבת העיירה אוסווה (Aussois) שבחבל סבויה, צרפת.
מקור השם במילה הפרובנסאלית echaillon, ומילה זו עצמה שאולה מ-scalio הלטינית, שמשמעותה מעבר סלול על גבי גבעה תלולה וקשה למעבר.
מטרת הקמתו של קו המבצרים הייתה להגן על אזור פיימונטה באיטליה מפני פלישה צרפתית.
המבצרים נקראו על שמם של בני בית סבויה.
חמשת המבצרים נבנו בשנים 1819-1834 באזור שהועבר לשליטת ממלכת פיימונטה-סרדיניה כחלק מהסכמות קונגרס וינה מ-1815.
קו המבצרים הוקם בלחצה של הקיסרות האוסטרית במטרה למנוע גישה לכיוון מעבר האלפים מון סני, וממנו לכיוון ממלכת סרדיניה והלאה לכיוון מרכז אירופה.
בתקופה זו שימש מעבר מון סני כדרך העיקרית מכיוון האלפים המערביים.
חשיבותו האסטרטגית של המעבר, הייתה בדרך שנסללה עליו שהייתה רחבה ונוחה לתנועה לכוחות כיבוש שעלולים לנוע בכיוון ממערב למזרח, ובנוסף לכך הוא שימש כתחליף לקו הביצורים באזור עמק סוסה (Val di Susa) שנהרס במהלך העימותים באיטליה בשנת 1796 כחלק ממלחמות המהפכה הצרפתית, והותיר את העיר טורינו חשופה לסכנת כיבוש צרפתי.
מבצרי אסיון הפכו למיותרים בשנת 1857 עם חתימת הברית בין צרפת לממלכת סרדיניה וביטול האפשרות של כיבוש צרפתי באזור.
הסכם טורינו פירט את התנאים לסיפוח האזור והריסת המבצרים.
למרות זאת, ולאחר האיחוד בין סאבויה לצרפת בשנת 1860 לא נהרסו המבצרים, וזאת על פי דרישת הצבא הצרפתי שטען כי הוא זקוק להם לשם הגנה ולמניעת פלישה איטלקית אפשרית לצרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה נעשה שימוש צבאי במבצרים ואחד מהם אף שימש כבית כלא.
המבצרים בקו אסיון נבנו על פי המודל של מונטאלמבר (Marc-René, marquis de Montalembert), אשר היו מבוססים על ביצורים הניצבים זה מול זה ומגדלי ירי.
באופן זה יכלו להעניק הגנה הדדית באמצעות ירי של אש צולבת.
ארבעה מבצרים נבנו על הגדה הימנית של הנהר והחמישי על הגדה השמאלית.
בין שתי הגדות הפריד גשר למעבר מעל הערוץ התלול.
מבצר ויקטור-עמנואל – הגדול ביותר, הכיל עד 1500 לוחמים
מבצר שארל-אלבר – לא הושלם
מבצר שארל-פליקס – נבנה בשנים 1820–1827 וכמעט נהרס בשנת 1860 בהוראת נפוליון השלישי לאחר 3 ימי הפגזות רצופים.
מבצר מארי-כריסטין – הגבוה מבין החמישה והקרוב ביותר לכפר.
מבצר מארי-תרז – המבצר המבודד על הגדה השמאלית, שהיה נגיש רק באמצעות מעבר הגשר.
תעלה מבוצרת קישרה בין מבצר מארי-כריסטין בצפון-מערב למבצר שארל-אלבר בצפון-מזרח, במטרה להגן על הגישה מצפון לאזור הביצורים.
התעלה עצמה יכלה להכיל עד 10,000 לוחמים.
מבצרי קו אסיון עברו שיפוצים והם משמשים כיום כאתר מורשת לתיירות וזיכרון היסטורי.
בנוסף לכך משמשים מבני האתר וסביבתם לאירוח אירועי תרבות גסטרונומיה וספורט.
אגודת מבצרי אסיון שנוסדה ב-1970 מארגנת במשך השנים מבצעי שחזור ושימור במבנים השונים, והפיכתם למרכזי אירוח ותרבות.
קו אליזבת , המוכר גם בשם קרוסרייל , הוא קו רכבת חשמלית מהיר, תת-קרקעי בחלקו, במטרופולין לונדון בירת בריטניה.
הקו חוצה את המטרופולין ממזרח למערב ומתחבר בקצותיו ליעדים במחוזות אסקס, ברקשייר ובקינגהאמשייר הגובלים במטרופולין משני עבריו.
הקו נבנה על מנת לתגבר את התחבורה הציבורית בלונדון, להקל את עומס הנוסעים בחלק מקווי הרכבת התחתית שלה ולזרז את הנסיעות בה.
הפעלתו כפופה ל-TfL, תאגיד התחבורה של לונדון רבתי.
רעיון הקמת הקו הועלה לראשונה בשנות הארבעים.
ניסיונות נוספים לקדמו החל משנות השבעים לא נשאו פרי.
רק בשנת 2001 החל הליך ההצעה והתכנון להתקדם.
בשנת 2008 קיבל הפרלמנט חוק מיוחד בנוגע להקמת הקו.
עבודות בניית התשתית לקו החלו בשנת 2009 והן מתנהלות בשם קרוסרייל (Crossrail).
במאי 2015 הופעל הסעיף הצפון-מזרחי של הקו ובמאי 2018 החל לפעול קטע בחלקו המערבי.
עד להפעלת הקו לכל אורכו הם פועלים תחת המותג TfL Rail.
באוגוסט 2018 הוכרז על עיכוב בפתיחתו של הקו ומועד הסיום עודכן ל-2021 ולאחר מכן ל-2022. בדצמבר 2018 הוכרז כי הושג הסכם פיננסי להמשך העבודות עד להשלמתו.
הקו נקרא על שם המלכה אליזבת השנייה, שחנכה את הקו באופן רשמי ב-17 במאי 2022 במהלך שנת יובל הפלטינה למלכותה.
החלק המרכזי של הקו נפתח לנוסעים ב-24 במאי.
בחלקו המרכזי של הקו הוא עובר בלונדון בנתיב אחד והוא מתפצל בשני קצותיו לשני סעיפים:
סעיף דרומי אל אבי ווד (Abbey Wood) בתוך מטרופולין לונדון
סעיף צפוני אל העיר שנפילד (Shenfield) שבמחוז אסקס
סעיף דרומי אל נמל התעופה הית'רו
סעיף מערבי אל העיר רדינג בברקשייר
אורכו הכולל של הקו על כל סעיפיו הוא 117 קילומטר והוא עובר ב-41 תחנות נוסעים.
על פי הערכה הוא ישרת ממועד פתיחתו המלאה 200 מיליון נוסעים בשנה.
הקו נשען ברובו על תשתית מסילות ותחנות קיימת, אך הקמתו כללה חפירה של שתי מנהרות חדשות באורך של כ-21 קילומטר כל אחת והקמת עשר תחנות נוסעים חדשות.
בנוסף נערכות עבודות רבות להתאמת התחנות הקיימות להפעלת הקו.
חפירת המנהרות הסתיימה ב-2015. הנחת הפסים לאורך הקו הסתיימה ב-2017.
בחלקו המרכזי של הקו הוא עובר בתחנות רכבת מרכזיות של העיר, ובהן פדינגטון ותחנת רחוב ליברפול.
הפעלת הקו מיועדת לקצר באופן משמעותי את זמני הנסיעה בין תחנות שונות בתוך המטרופולין.
כך, זמן הנסיעה מאבי ווד בדרום מזרח אל הית'רו במערב יצטמצם מ-93 דקות ל-52 דקות, וזמן הנסיעה מקנרי וורף אל תחנת פדינגטון יתקצר מ-34 דקות ל-17 דקות.
עלות הקמת הקו הוערכה ב-15.4 מיליארד לירות, אך סכום זה צפוי לגדול.
המנהרות החדשות בקו נחפרו בקוטר מוגדל של 6.2 מטר על מנת לאפשר שימוש ברכבות מדגם חדש - 345, מתוצרת חברת בומברדייה.
כל רכבת היא באורך כולל של 200 מטר (עם אופציה להארכה עד 240 מטר) ובה תשעה קרונות וקיבולת של עד 1,500 נוסעים.
הרכבות ינועו בקו בתדירות של עד 24 רכבות בשעה ובמהירות של עד 140 קילומטר לשעה.
הרכבות הראשונות מדגם זה החלו לפעול ביוני 2017. מפעיל הקו הוא תאגיד MTR מהונג קונג.
קו N או בשמו המלא קו מהיר ברודוויי הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע צהוב.
הוא קרוי קו מהיר שכן הוא מדלג על תחנות רבות במנהטן במטרה לאפשר הגעה מהירה לנקודות המרכזיות באי.
ב-22 ביוני 1915 החלה בניית הקו הנוכחי על מסלולו של קו האוטובוס שהושלמה בסוף שנת 1917. במקור הקו תפקד כקו אוטובוס של חברת BMT הקו שהיה נקרא קו 4 כונה גם "קו החוף" או "קו החוף המהיר", שנסע בין ברוקלין למנהטן.
ההרחבה המרכזית של הקו ארעה באפריל 1961 כאשר הרכבות מסדרה R27 נכנסו לשירות במערכת הרכבת התחתית, אז שונה שמו לקו-N.
בין השנים 1986 ל-2004, שוחזר גשר מנהטן, והאמור שיבש את השירות, והרכבות נותבו דרך מנהרה ברחוב מונטגיו.
ב-24 במאי 1987, הורחבו חלק מתחנות הקו כדי לאפשר החלפה לקווים חדשים שנפתחו באותה השנה.
ב-31 במאי 1994, קו N הפך למהיר במקטע נוסף במנהטן כאשר קו M עוצר באותם התחנות.
ב-4 בנובמבר 2001 הורחבה תחנת הקצה הדרומית של הקו והקו חזר לנסוע על גשר מנהטן לאחר שהסתיימו רוב עבודות השיפוצים בו.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, הושעה שירות הקו לכול אורכו וחזר לפעול רק ב -28 באוקטובר.
ב -29 במאי 2005 הושלם הטרמינל החדש של סטילוול אווניו, ושירות הקו בין רחוב 86 לקוני איילנד שוחזר.
ב-28 ביוני 2010, הופסקה פעילותו של קו W עקב בעיות תקציב ומסלולו של קו N החליף את השירות של קו W במנהטן, עם זאת, קומץ קטן של רכבות הוסיפו לנסוע במסלול המקורי.
מ-2 אוגוסט 2013 עד 14 בספטמבר 2014, נסגרה מנהרת הרכבת ברחוב מונטגיו לתיקונים בעקבות סופת הוריקן שפגעה קשות במקום ושירות הקו הופנה דרך גשר מנהטן.
בחודש ינואר 2017 ה-MTA גילה את תוכניותיו לשקם את מבנה המנהרה שמתחת לשדרה הרביעית בין רחוב 36 לרחוב 59, המנהרה החדשה צפויה להיפתח בין יולי 2018 לבין יולי 2019.
תחנת המוצא של הקו היא בשכונת דיטמרס בולוורד שברובע קווינס, הוא עובר דרך שכונת אסטוריה ומשם פונה שמאלה ועובר במנהרה מתחת לנהר איסט, במנהטן הוא הופך לקו מהיר ולפיכך מדלג על תחנות רבות.
ממנהטן הוא ממשיך דרומה אל ברוקלין ותחנתו הסופית היא בקוני איילנד.
קו בייקרלו הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת תחתית של לונדון.
צבעו חום במפת הרכבת התחתית של לונדון והוא עוצר ב-25 תחנות, מתוכן 15 מתחת לפני הקרקע.
הקו נפתח בשנת 1915 והוא משרת מעל 110 מיליון נוסעים בשנה.
הקו חוצה את לונדון מדרום-מזרח לצפון-מערב ותחנות רבות שלו משותפות עם תחנות הרכבת העילית של לונדון.
הקו נקרא בשם זה משום שהוא משרת בעיקר את רחוב בייקר ועובר דרך תחנת הרכבת התחתית ווטרלו.
שמו הוא הלחם של המילים: בייקר + ווטרלו - בייקר-לו.
קו A או בשמו המלא הקו המהיר של השדרה השמינית הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע כחול ופועלות בו 62 תחנות אך הקו עוצר בשעות העומס ב-44 תחנות בלבד.
הקו נקרא קו מהיר שכן הוא מדלג על תחנות רבות בשדרה השמינית במנהטן ובו בעת משלים את השירות של קווים אחרים בברונקס וברוקאוויי פארק.
קו A הוא הקו הארוך ביותר במערכת - 52.13 קמ'.
קו A היה הקו הראשון שפעל על השדרה השמינית כאשר נפתח ב-10 בספטמבר 1932. מערכת חברת הרכבת התחתית העצמאית (IND) השתמשה למספור הקווים באותיות ולא במספרים, כנהוג בחברות האחרות באותה העת.
מסלול הקו היה אז בין רחוב 207 אל התחנה ברחוב צ'מברס.
במקביל לו, הופעל קו מאסף שסימונו היה AA, והוא עצר בכל התחנות שבין תחנות המוצא והסופיות.
ב-9 באפריל 1936 נפתח קו IND Fulton Street לשדרת רוקאוויי.
להרחבה זו היה חלק בלתי נפרד בהקמת בדפורד-סטויבסנט כקהילה האפרו-אמריקאית המרכזית של ברוקלין.
רכבת A חיברה את הארלם, הקהילה האפרו-אמריקאית המרכזית של מנהטן, לאזורים של בדפורד-סטויבסנט, שסיפקו הזדמנויות מגורים לאפרו-אמריקאים שלא נמצאו בכל שאר חלקי העיר ניו יורק.
ב-30 בדצמבר 1946 וב-28 בנובמבר 1948, הורחב הקו אל תחנת צומת ברודוויי דהיום ולשדרת אוקליד שבברוקלין.
ב-28 ביוני 1956, השלוחה לשעבר של רוקאווי ביץ', שהייתה חלק מהרכבת ללונג איילנד (LIRR) ולאחר שנבנתה מחדש לפי מפרטי הרכבת התחתית, החלה להסיע לרוקאווי פארק ול-Wavecrest ברחוב ביץ' 25.
קו A מתחיל בצפון המזרחי של מנהטן, בתחנת אינווד רחוב 207 שבסמוך לאינווד היל פארק.
התחנה ממוקמת בין גשר הנרי הדסון לגשר ברודוויי שמעל להארלם ריבר והספייטי דייבל קריק.
אחרי 2 תחנות, שהשנייה היא קישור ל-AirTrain JFK, הרכבת חוצה את מפרץ ג'מייקה מעל גבי גשר עילי אל תחנה שבמרכז המפרץ בשם בְּרוֹאְד צ'אנל.
מתחנה זו יוצא שאטל S, שלוקח את הנוסעים שמחוז חפצם הוא החלק המערבי של חצי האי רוקאוויי לארבע תחנות: רחובות ביץ' 90, 98, 105 ו-116. רכבת A לעומת השאטל, ממשיכה לחלק המזרחי של חצי האי, לתחנות רחובות ביץ' 67, 60, 44, 36, 25 ותחנה אחרונה פאר רוקאוויי שדרת מוט.
קו B או בשמו המלא קו מהיר השדרה השישית הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע כתום ופועלות בו 37 תחנות.
הקו נקרא קו מהיר שכן הוא מדלג על תחנות רבות בשדרה השישית במנהטן ובה בעת משלים את השירות של קווים אחרים בהארלם ובברייטון ביץ' שבברוקלין.
הקו מתחיל את מסלולו מצפון מערב הברונקס סמוך לגנים הבוטניים של ניו יורק.
הקו נוסע לכיוון דרום ונכנס למנהטן דרך מנהרה שחוצה את נהר הארלם, אומנם בצפון מנהטן הקו עוצר בכל התחנות, אך בדרום מנהטן ובמנהטן תחתית הקו מדלג על תחנות רבות, לאחר שחצה את מנהטן פונה מסלול הקו לכיוון ברוקלין שאליה הוא נכנס דרך גשר מנהטן.
הקו חוצה את ברוקלין מצפון לדרום במסלול משותף עם קו Q אך בעוד קו Q עוצר בכל התחנות, קו B מדלג על תחנות רבות.
תחנתו הסופית של הקו היא בברייטון ביץ' שבקצה הדרומי של ברוקלין.
קו G או בשמו המלא קו מאסף חוצה-עיר הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע ירוק בהיר ופועלות בו 21 תחנות.
הקו הוא הקו היחיד במערכת שאינו עובר במנהטן ובמקום זאת חוצה את ברוקלין מצפון לדרום (מלבד 2 קווי קישור קצרים הפועלים בדרום ברוקלין).
הקו נקרא קו מאסף שכן הוא עוצר בכל התחנות שבדרך ומשלים את השירות של שאר הקווים.
הקו מתחיל את מסלולו בצפון ברוקלין מתחנת קורט סקוור אשר היא תחנה גדולה שעוברים בה קווים רבים.
מהתחנה פונה הקו במסלול מיוחד משלו לכיוון דרום ברוקלין שם הוא נפגש במספר תחנות מצטלבות עם קווים אחרים.
באזור בורהם היל נפגש מסלול הקו עם קו F ויורד דרומה.
תחנתו הסופית של הקו היא בשכונת קנזינגטון שבדרום ברוקלין.
קו C או בשמו המלא קו מאסף השדרה השמינית הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע כחול ופועלות בו 40 תחנות.
הקו נקרא קו מאסף שכן הוא עוצר בכל התחנות שבמסלולו ומשלים את השירות של קווים אחרים במנהטן ובברוקלין אותם הוא חוצה במסלולו.
הקו מתחיל את מסלולו בצפון הארלם שבמנהטן.
הוא חוצה את מנהטן מצפון לדרום במסלול משותף עם קו A אך בעוד קו A הוא קו מהיר שמדלג על תחנות רבות במנהטן קו C הוא קו מאסף ועוצר בכל תחנות מנהטן.
באזור מנהטן תחתית פונה הקו לכיוון מזרחה ונכנס לברוקלין במסלול משותף עם קווים רבים נוספים.
את ברוקלין חוצה הקו לכיוון מזרח וממשיך להיות קו מאסף.
תחנתו הסופית של הקו היא בתחנת אווקליד אווניו שבמזרח ברוקלין.
קו D או בשמו המלא קו מהיר השדרה השישית הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע כתום ופועלות בו 41 תחנות.
הקו נקרא קו מהיר שכן הוא מדלג על תחנות רבות בשדרה השישית במנהטן ובה בעת משלים את השירות של קווים אחרים בהברונקס ובברוקלין.
הקו אשר הוא אחד הקווים הארוכים ביותר במערכת נוסע במסלול כמעט ישר מצפון הברונקס עד לדרום ברוקלין.
הקו מתחיל את מסלולו בסמוך לפארק ואן קורטלנד שבצפון הברונקס במסלול משותף עם קו B.
במנהטן הקו עובר במסלול משותף עם עוד קווים רבים נוספים אך בעוד הם עוצרים ברוב התחנות הוא מדלג על רוב התחנות ועוצר רק בעשר מתוך עשרים תחנות שעל פניהם הוא חולף.
את מנהטן תחתית חוצה הקו באלכסון ונכנס לברוקלין דרך גשר מנהטן.
גם במנהטן הקו הוא מהיר ונוסע במסלול משותף עם קווים נוספים.
התחנה הסופית של הקו היא בקוני איילנד שבדרום מערב ברוקלין.
קו E או בשמו המלא קו מאסף השדרה השמינית הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע כחול ופועלות בו 32 תחנות.
הקו נקרא קו מאסף שכן הוא עוצר בכל התחנות שבמסלולו ומשלים את השירות של קווים אחרים במנהטן ובקווינס אותם הוא חוצה במסלולו.
בשונה מרוב הקווים במערכת שנוסעים מצפון לדרום קו זה חוצה את ניו יורק ממערב למזרח.
ראשית הקו בתחנת מרכז הסחר העולמי שבמנהטן תחתית בדרום מנהטן.
הקו נוסע בתחילה לכיוון צפון אך באזור מרכז מנהטן הקו פונה מזרחה וחוצה בדרך זו את מנהטן.
אל קווינס נכנס הקו ממערב וחוצה את הרובע במסלול כמעט ישר לכיוון מזרח.
תחנתו הסופית של הקו היא במרכז ג'מייקה שבמזרח קווינס.
בנוסף קיים בקו ענף נוסף המתפצל מהקו בסוף מסלולו וממשיך מעט לכיוון צפונה.
הענף פועל רק בשעות העומס.
קו F או בשמו המלא קו מאסף השדרה השישית הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע כתום ופועלות בו 45 תחנות.
הקו נקרא קו מאסף שכן הוא עוצר בכל התחנות שבמסלולו ומשלים את השירות של קווים אחרים במנהטן, ברוקלין ובקווינס אותם הוא חוצה במסלולו.
הקו אשר הוא אחד הקווים הארוכים ביותר במערכת נוסע במסלול כמעט מעגלי סביב ניו יורק.
הקו מתחיל את מסלולו במרכז מזרח קווינס.
הוא חוצה את קווינס במסלול אלכסוני לכיוון צפון מערב.
אל מנהטן הוא נכנס באזור כיכר טיימס, פונה דרומה ונוסע במסלול משותף עם קווים רבים נוספים אל מנהטן תחתית.
קצת לפני מנהטן תחתית יוצא הקו ממנהטן ונכנס אל ברוקלין מכיוון צפון.
הקו, במסלול משותף עם מספר קווים מהירים חוצה את ברוקלין מצפון לדרום ומגיע עד לקוני איילנד שבדרום מערב ברוקלין שם תחנתו הסופית.
קו J/Z או בשמו המלא קו מאסף/מהיר רחוב נאסו הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע חום ופועלות בו 30 תחנות.
הקו מתחלק לשני חלקים: קו J: הקו הרגיל הנוסע ממרכז מנהטן עד לג'מייקה שבמזרח קווינס, הקו הוא מאסף ועוצר בכל התחנות.
וקו Z הנוסע באותו המסלול בדיוק אך משמש כגיבוי לקו בשעות העומס ומדלג על תחנות רבות במסלולו.
הקו מתחיל את מסלולו בדרום מנהטן תחתית.
הקו נוסע מעט לכיוון צפונה אך באזור לואר איסט סייד הוא פונה מזרחה ונכנס לברוקלין דרך גשר ויליאמסבורג.
לאחר הגשר נוסע הקו במסלול אלכסוני לכיוון דרום מזרח על קו התפר שבין ברוקלין וקווינס.
סמוך לאזור פלטבוש פונה הקו לכיוון צפון מזרח ונוסע במסלול אלכסוני עד לג'מייקה שבצפון מזרח קווינס שם תחנתו הסופית.
קו L או בשמו המלא קו מאסף קאנארסי הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע אפור ופועלות בו 24 תחנות.
הקו מתחיל את מסלולו במערב מרכז מנהטן וליתר דיוק בפינת השדרה ה-8 עם רחוב ה-14. הוא חוצה את הרובע ממערב למזרח ומשמש כקו מקשר בין הקווים הרבים הנוסעים מצפון לדרום.
אל ברוקלין נכנס הקו דרך גשר ויליאמסבורג וחוצה את ברוקלין ממערב למזרח סמוך מאוד לקו התפר המפריד בין ברוקלין לקווינס.
תחנתו הסופית של הקו היא בתחנת רוקוואי פארקווי שבדרום מזרח ברוקלין.
קו M או בשמו המלא קו מאסף השדרה השישית הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע כתום ופועלות בו 36 תחנות.
הקו הוא הקו היחיד במערכת הנוסע במסלול מעגלי.
אומנם הוא אינו מתחבר בקצוות אבל תחנתו הסופית סמוכה מאוד לתחנת המוצא.
הקו מתחיל את מסלולו בצפון ג'מייקה שבמזרח קווינס.
הקו נוסע במסלול ישר לכיוון מנהטן שבמערב במסלול משותף עם קווים רבים נוספים.
אל מנהטן נכנס הקו דרך מנהרה החוצה את נהר איסט ומיד לאחר מכן פונה דרומה.
בסמוך למנהטן תחתית פונה הקו שוב לכיוון קווינס שבמזרח ונכנס אל הרובע דרך גשר ויליאמסבורג.
בקווינס נפרד הקו משאר הקווים ונוסע במסלול ייחודי לכיוון צפון-מזרח.
תחנתו הסופית של הקו היא במידל וילג' שבצפון קווינס, בסמוך מאוד לתחנת המוצא.
קו Q או בשמו המלא קו מהיר ברודוויי הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק סמל המסלול של הקו הוא בצבע צהוב ופועלות בו 30, הקו קרוי קו מהיר שכן הוא מדלג על תחנות רבות במנהטן במטרה לאפשר הגעה מהירה לנקודות המרכזיות באי.
הקו מתחיל את מסלולו במרכז מנהטן בסמוך לכיכר טיימס.
במסלול משותף עם קווים רבים נוספים יורד הקו לכיוון מנהטן תחתית תוך שהוא מדלג על תחנות רבות והופך למהיר.
אל ברוקלין הוא נכנס דרך גשר ויליאמסבורג וחוצה את ברוקלין במסלול אלכסוני לכיוון דרום.
תחנתו הסופית של הקו היא בקוני איילנד שבדרום ברוקלין.
קו R או בשמו המלא קו מאסף ברודוויי הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע צהוב ופועלות בו 45 תחנות.
הקו נקרא קו מאסף שכן הוא עוצר בכל התחנות שבמסלולו ומשלים את השירות של קווים אחרים במנהטן ברוקלין וקווינס אותם הוא חוצה במסלולו.
הקו אשר הוא אחד הקווים הארוכים ביותר במערכת מתחיל את מסלולו במזרח שכונת ג'מייקה שבקווינס.
משם ממשיך הקו במסלול מעט אלכסוני לכיוון מנהטן שבמערב ונכנס אל האי דרך גשר ויליאמסבורג.
במנהטן פונה הקו דרומה ונוסע במסלול משותף עם קווים רבים נוספים תוך שהוא עוצר בכל התחנות שבמסלולו.
במנהטן תחתית פונה הקו לכיוון מזרח, נכנס לברוקלין וחוצה אותה מצפון לדרום במסלול משותף עם קווים נוספים.
קו W, או בשמו המלא "קו מאסף ברודוויי" , הוא קו רכבת תחתית באגף B של הרכבת התחתית של ניו יורק.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע צהוב ופועלות בו 23 תחנות.
הקו מתחיל את מסלולו מצפון מערב קווינס.
בתחילה הוא יורד לכיוון דרום אך לאחר מכן הוא פונה מערבה ונכנס למנהטן דרך גשר ויליאמסבורג.
במנהטן נוסע הקו שוב דרומה במסלול משותף עם קווים רבים נוספים.
מסלול הקו מסתיים אומנם בקצה מנהטן תחתית אך בימי שבת וראשון ממשיך הקו את מסלולו, נכנס לברוקלין, ומגיע עד לקוני איילנד שבדרום מערב ברוקלין.
קו A (באיטלקית: Linea A) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של רומא.
הוא הקו השני שנפתח במערכת בשנת 1980 על אף שמו.
הקו חוצה את רומא במסלול אלכסוני מצפון לדרום.
אורכו של הקו הוא 18 קילומטר ובו 27 תחנות.
הקו מצטלב במרכזו עם קווים B ו־C.
הקו מסומן בצבע כתום על מפות הרכבת התחתית והוא הקו העמוס ביותר במערכת עם למעלה מארבע מאות אלף נוסעים מדי יום.
בשנת 1959 ניתן אישור לבניית קו רכבת (השייך למטרופלין שני) העובר במרכז העיר ומצטלב עם הקו הקיים (אשר נחנך ב-1955) בתחנת רומא טרמיני.
העבודות החלו בשנת 1964 באזור טוסקולנה ומייד נתקלו בעיכובים וקשיים בלתי צפויים.
הדבר הקשה על תנועה בדרום מזרח רומא והעבודה הופסקה וחודשה כעבור 5 שנים, עם מכונות מנהור.
המכונות הקלו באופן יחסי על העומס בתנועה אבל, גרמו לנזקי רעידות במבנים.
הקו נפתח ב-1980 מתחנת אוטביאנו עד לתחנת אנָנינה.
בשנות ה-90 החלו עבודות להארכת הקו מתחנת אוטביאנו עד לתחנת בטיסטיני, שנפתח בין השנים 1999 ל־2000.
הקו מתחיל את מסלולו בפרברים הצפוניים של רומא בתחנת בטיסטיני ויורד דרומה במסלול אלכסוני (ממזרח למערב) ומסתיים בתחנת אנָנינה.
הקו נפגש עם קו B בתחנת רומא טרמיני, ועם קו C בתחנת סן ג'ובאני.
קו 9 של הרכבת התחתית של מדריד (בספרדית: línea 9) הוא קו רכבת תחתית במערכת הרכבת התחתית של מדריד.
הקו, שנפתח בשנת 1980 ממלא תפקיד חשוב בשירות המערכת ומקשר בין תחנות וקווים רבים.
סמל המסלול של הקו הוא בצבע סגול ופועלות בו 29 תחנות על 38 קילומטר מקצה לקצה.
אף על פי שמספר הקו הוא 9, הקו נבנה בפועל שנים רבות לפני השלמתו של קו 8 וזאת עקב העיכובים הרבים שהיו בבנייתו של הקו הקודם.
קו 9 נוסע במסלול מהיר וארוך וחוצה את מדריד מהפרברים הצפוניים דרך מרכז העיר ומזרחה עד הפרברים הדרומיים ביותר של העיר.
הקו מקשר בין רוב קווי הרכבת הפרברית של מדריד לבין קווי הרכבת התחתית של מדריד דרך שכונות רבות.
המסלול המרכזי של הקו מסתיים אומנם בדרום העיר ולא מגיע לפרברים אך מתחנתו הסופית יוצא קו ענף נוסף שמגיע עד לפרברים הדרומיים של מדריד.
על פי המתוכנן יורחב הקו בשנים האחרונות בתחנות נוספות ויגיע עד לתחנת הצטלבות עם קו 1 באזור תחנת פאקו דה לוסיה אך למרות הפרסומים אין עוד שום פרויקט רשמי בקשר להרחבה.
קו איטקורה (ביפנית: 板倉 滉; נולד ב-27 בינואר 1997) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדת הבלם באייאקס ובנבחרת יפן.
איטקורה התחיל את הקריירה בקבוצת הנוער של קוואסאקי פרונטייל, אליה הצטרף בגיל 9 ושימש כקפטן קבוצת הנוער.
ב-6 באוגוסט 2016, איטקורה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–1 נגד קאשימה אנטלרס.
ב-1 במרץ 2017, איטקורה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד איסטרן.
בעונת , איטקורה הושאל לוגאלטה סנדאיי עד לסיום העונה.
ב-25 בפברואר 2018, איטקורה הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל היפנית בניצחון 0–1 נגד קאשיווה רייסול.
בינואר , איטקורה חתם במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג, אך לא הצליח להשיג אישור עבודה והושאל לחרונינגן מליגת העל ההולנדית.
בעונת שיחק בצעירי חרונינגן ובעונה לאחר מכן הצטרף לקבוצה הבוגרת.
ב-2 ביולי 2022 חתם בבורוסיה מנשנגלדבך.
ב-8 באוגוסט 2025 חתם באייאקס תמורת 10 מיליון אירו.
ב-24 במאי 2019, איטקורה נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2019. ב-21 ביוני 2019, איטקורה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד .
קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה (קו מס' 3) הוא אחד מ-14 הקווים של הרכבת התחתית של מוסקבה.
כרונולוגית, זהו הקו השני שנפתח.
הוא מחבר בין מחוז מיטינו והעיר קרסנוגורסק לצפון-מערב מוסקבה והפרוורים המזרחיים של הבירה הרוסית דרך מרכז העיר.
על הקו פרוסות 22 תחנות, המרכיבות קו באורך של כ-45.1 קילומטרים, שהופכים אותו לקו הארוך ביותר במערכת.
ההיסטוריה של קו זה היא אחת המורכבות ביותר ברכבת התחתית של מוסקבה, בעיקר בגלל, למשל, שינויי שמות תמידיים.
ב-1935, כאשר נפתח המקטע הראשון, הסתעפות מהקו המקורי בזמנו (קו סוקולניצ'סקאיה) הגיעה מתחנת אוחוטני ריאד עד לכיכר סמולנסקאיה כל טבעת הגנים.
ההסתעפות הזו הורחבה עד לתחנת הרכבת קייבסקי ב-1937.
ב-1938 אותו מקטע פוצל לקו נפרד, ומקטע נוסף נפתח, אשר חיבר בין גן אלכסנדר ותחנת הרכבת קורסקי.
למרות פריצת מלחמת העולם השנייה, הבנייה של המטרו נמשכה, וב-1944 שלוש תחנות חדשות נפתחו על הקו הזה.
החלק המזרחי של הקו הורחב שלוש פעמים, כאשר הרחבה אחת הייתה לתחנה הזמנית פרבומאיסקאיה שהייתה תחנה זמנית בתוך דפו.
התחנה הוחלפה ב-1961 בשלוש תחנות: איזמאילובסקי פארק, איזמאילובסקיה ופרבומאיסקאיה.
התחנות הללו הדגימו את שינויי העיצוב בין הארכיטקטורה הסטליניסטית לרעיונות המינימלסטים החדשים שנתמכו על ידי השלטון של ניקיטה חרושצ'וב.
הקו הגיע לנקודת הסיום המזרחית הנוכחית שלו בשנת 1963 עם הרחבה לתחנת שיולקובסקאיה.
לקצה המערבי של הקו היסטוריה הרבה יותר מסובכת.
אף על פי שתחנות ראשונות בקצה המערבי נבנו מתחת לפני השטח, בהתחשב בחשיבותן במרכז מוסקבה והאיום של מלחמה גרעינית, נחשב שתחנות קיימות אלה יהיו חסרות תועלת כמקלטים.
לכן, כדי לפתור בעיה זו, הוחלט לבנות קטעים מפלסים עמוקים מקבילים לכל תחנה ולסגור את התחנות הישנות יותר.
החלק העמוק יותר של הקו נפתח בשנת 1953.
הקו תוכנן להתרחב מערבה, למחוז פילי, אבל נסיבות פוליטיות עוד פעם גרמו לכך שההרחבה לא נבנתה.
ניקיטה חרושצ'וב התרשם מהרשת הנרחבת של תחנות עיליות בזמן הביקור שלו בארצות הברית.
בגלל זה, הוא קידם את הרעיון של בניית קו פיליובסקי מעל האדמה יותר מאשר מתחתה.
הקטע הראשון של קו פיליובסקי נפתח ב-1958 כאשר הוא מורכב מ-4 תחנות.