tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נכון לשנת 2005, קנפילד עבדה כפרופסורית לספרות אמריקה הלטינית באוניברסיטת פירנצה.
מרתה פסרודונה אי ארטיגס (בקטלאנית: Marta Pessarrodona i Artigues; נולדה בשנת 1941) היא משוררת, סופרת ועורכת קטלאנית.
פסרודונה נולדה בשנת 1941 בעיר טֶרַסָּה (Terrasa).
פסרודונה, שלמדה לשון וספרות באוניברסיטת ברצלונה, לימדה ספרדית באנגליה במשך שנים אחדות ועם שובה לארצה עבדה בעיקר בתחום המו"לות.
בין ספריה נמנים "ימים ראשונים של 1968", "חיים פרטיים", "לטובתי, לטובתנו" ו"קולות הניסיון".
בכתיבתה באה לידי ביטוי בבירור תפישת עולמה הפמיניסטית.
בשנת 2011 היא זכתה בפרס ספרותי של ז'נרליטט דה קטלוניה.
מרתה דנדריג' קאסטיס וושינגטון הייתה אשתו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וושינגטון והגברת הראשונה של ארצות הברית (תואר שניתן לה לאחר מותה - בעוד שבחייה נקראה "הליידי וושינגטון").
מרתה וושינגטון נולדה בקרבת ויליאמסבורג שבוירג'יניה בשם מרתה דנדריג' ושם החיבה שלה היה פטסי ("Patsy").
מאמה למדה כל מה ש'נחוץ לנערה ממעמדה לדעת' עד שתגיע לפרקה.
היא למדה ניהול משק בית נרחב.
בישול על אח פתוח, שימור פירות וירקות, אפייה, גידול גן ירקות, המלחת ועישון בשר.
יצירת סבון, כביסה וגיהוץ בגדים, תפירה ותיקון בגדים, סריגת גרבי צמר, יצירת שמיכות טלאים, צביעת חוטים ובדים, ניקוי וקישוט הבית, טיפול בילדים, רקיחת תרופות צמחיות וריפוי פצעים קטנים, להתנהג על פי המקובל, ויצירת רקמות יפות.
כשנערה באה מבית 'יותר טוב' כמו זה שמרתה נולדה בו, היא עשויה הייתה גם לקבל שיעורי מוזיקה, ריקוד, ציור, רכיבה על סוסים, קריאה וחשבון.
בגיל 18 נישאה מרתה לדניאל פארק קסטיס (Daniel Parke Custis) - בעל מטעים עשיר המבוגר ממנה ב-20 שנה, ונולדו להם ארבעה ילדים: מהם בן ובת שנפטרו בילדותם – דניאל (1751–1754) ופרנסס (1753–1757); וכן בן ובת נוספים: ג'ון (ג'קי) פארק קסטיס (1754–1781) ומרתה פטסי פארק קסטיס (1756–1773).
קסטיס נפטר בשנת 1757 והותיר את מרתה אלמנה עשירה.
לאחר שנתיים נישאה מרתה לקולונל ג'ורג' וושינגטון ב-6 בינואר 1759, והם עברו לגור יחד במאונט ורנון.
לבני הזוג וושינגטון לא היו ילדים משותפים, והם גידלו את ילדיה של מרתה מבעלה הראשון ואת נכדיהם.
כבעלת אחוזת מאונט ורנון, מרתה פיקחה על האחוזה, בדקה את התפריט היומי, את המטבח, גני הירק והנוי, בדקה את בית עישון הבשר, את חצר העופות ופיקחה על טווי החוטים, הסורגות, התופרות והעבדים שאותם לימדה לתפור בגדים.
היא אירחה מסיבות ודאגה שהאורחים והמבקרים יחושו בנוח ויקבלו את כל צורכיהם.
בתוך כל זאת היא תמיד המשיכה בעיסוק האהוב עליה רקמה.
הירא יצרה כמה וכמה ריפודי כיסאות שקיימים עד היום באחוזת מאונט ורנון.
וושינגטון נלוותה לבעלה בעת קרבות מלחמת העצמאות האמריקנית ושהתה עמו במחנה הצבא בתנאים קשים ביותר בואלי פורג'.
מרתה התיידדה עם שאר נשות הקצינים וארגנה יחד עמן קבוצה שבמסגרתה הן תיקנו בגדים, יצרו בגדים וסרגו גרביים שהיו מאוד נחוצים לחיילים.
היא התנגדה לבחירתו של בעלה לנשיא ארצות הברית, ואף לא נכחה בטקס השבעתו לנשיא (ב-30 באפריל 1789).
למרות התנגדותה, שימשה בתפקיד הגברת הראשונה של ארצות הברית ואירחה בביתה את הנכבדים והשגרירים שבאו לבקר את הנשיא.
וושינגטון נקברה במאונט ורנון ב-22 במאי 1802. ב-1831 הועבר קברה ממקומו המקורי לקבר על גדת נהר הפוטומק.
בשנת 1902 הייתה וושינגטון לאישה הראשונה שהונצחה בבול דואר של ארצות הברית.
עמדתה של מרתה וושינגטון בעניין העבדות
בעת שמרתה וושינגטון התגוררה במושבת וירג'יניה הייתה העבדות חלק בלתי מבוטל מכלכלת המדינה.
מרתה מעולם לא הסתייגה מהעבדות ולא טענה לחוסר מוסריות העבדות.
בחוות בעלה הראשון - דניאל פארק קרטיס היו עבדים רבים שעבדו עבורו.
לאחר מות בעלה, ואף שוושינגטון ניהל את האחוזה, ניהול העבדים באחוזה היה בידיה של מרתה, אשר החזיקה בהם כנאמנה של רכוש בנה - ג'ון קרטיס.
ידוע כי מרתה הביעה מורת רוח רבה כאשר שפחה שלה (אוני או אונה ג'אג' - Oney או Ona Judge) נמלטה מהאחוזה.
הביוגרפית פטרישה ברידי, כותבת בספרה משנת 2005: "מרתה לא הבינה מדוע בחרה השפחה לברוח".
ההיסטוריון הנרי וינק בספרו משנת 2004: "אל לא מושלם: ג'ורג' וושינגטון, עבדיו והקמת אמריקה" כותב כי מרתה וושינגטון החזיקה בבעלותה אחות למחצה שלה בשם אן דנדריג' (Ann Dandridge) כשפחה.
לדברי וינק, עובדה זו הביאה לסלידתו של וושינגטון מהעבדות, והחלטתו לעת זיקנה לשחרר את כל עבדיו.
ההיסטוריונית פטרישה ברידי סבורה כי לא הייתה למרתה אחות למחצה וכי מדובר באגדה אורבנית.
מרתה ויילס סקלטון ג'פרסון – 6 בספטמבר 1782) הייתה אשתו של הנשיא השלישי של ארצות הברית תומאס ג'פרסון.
מרתה מעולם לא הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית מאחר שנפטרה לפני שבעלה נבחר לנשיאות.
מרתה נולדה לג'ון ויילס (John Wayles ) (נולד: 1715 - נפטר: 1773) ולמרתה אפס (Martha Eppes) (נולדה: 1712 - נפטרה: 1748) בעלי מטע עשירים מצ'ארלס סיטי שבוירג'יניה.
על פי אחת הסברות, אחותה למחצה, סאלי המינגס הייתה פילגשו של תומאס ג'פרסון ונולדו לה מספר ילדים ממנו.
מרתה גְרָהם הייתה רקדנית וכוריאוגרפית אמריקאית, הנחשבת מחלוצות המחול המודרני.
גרהם פעלה כרקדנית וכוריאוגרפית למעלה מ-70 שנה.
היא הייתה הרקדנית הראשונה שהופיעה בבית הלבן, ייצגה את ארצות הברית כשגרירה של תרבות וכן הוענקה לה מדליית החירות הנשיאותית - אחד משני העיטורים האזרחיים הגבוהים ביותר בארצות הברית.
גרהם נולדה בפיטסבורג שבפנסילבניה בשנת 1894 להורים פרסביטריאנים אדוקים.
כשהייתה בת 14, עברה עם משפחתה לסנטה ברברה שבקליפורניה.
בשנת 1925 הפכה מדריכת מחול ב"בית הספר איסטמן למוזיקה ולתיאטרון" ברוצ'סטר שבניו יורק, בו ניהל רובן ממוליאן את בית הספר לדרמה.
בין היתר השניים הפיקו סרט קצר בשני צבעים בשם "החליל של קרישנה", בהשתתפות תלמידי בית הספר.
ממוליאן עזב את בית הספר זמן קצר לאחר מכן, וגרהם בחרה לעזוב גם כן, אף על פי שנתבקשה להישאר.
ואז החלה בדרכה העצמאית, בתמיכתו של לואיס הורסט, מלווה מוזיקלי שהכירה בזמן הלימודים ב"דנישון" ושברבות השנים הפך למדריך המוזיקלי שלה ולמאהבה.
בשנת 1926 הקימה גרהם את להקת המחול "להקת המחול של מרתה גרהם" (The Martha Graham Dance Company), שמנתה רקדניות כמרתה היל, אנה סוקולוב, ג'יין דדלי, סופי מאסלו, ודורותי ברד.
בלהקה זו פיתחה גרהם את סגנון התנועה המיוחד שלה, המזוהה בעיקר עם עקרון הכיווץ וההרפיה, וגיבשה את עולם הדימויים המקושר לסגנון זה, ברוח האמנות המודרנית של אותן שנים.
בשנת 1927, הקימה גרהם את "מרכז מרתה גרהם למחול בן זמננו", שעם הלומדים בו נמנתה הברונית בת שבע דה רוטשילד.
בשנת 1932 יסדה גרהם במכללת בנינגטון את התואר הראשון במחול (bachelor of arts degree in dance).
מאוחר יותר, בשנת 1951, נמנתה עם מקימי מחלקת המחול בבית הספר "ג'וליארד".
ב-1936 חיברה את יצירתה החשובה "Chronicle", שסימנה את תחילתה של תקופה חדשה באמנות במחול בת-זמננו.
המחול עסק בנושאים כבדי משקל, בהשראת נפילת הבורסה ב-1929, השפל הגדול ומלחמת האזרחים בספרד, והגישם באופן דרמטי, תוך שהוא מתמקד בנושאים כמו בדידות ודיכאון, שהשתקפו בתלבושות ובתפאורת הבימה האפלים.
חיי הריקוד של גרהם דעכו אט אט במהלך שנות החמישים.
יצירתה החשובה ביותר בתקופה מאוחרת זו הייתה "קליטמנסטרה" רחבת-ההיקף (יצירה הממלאת בארכה תכניה שלמה), שנוצרה בשנת 1958, למוזיקה של המלחין האמריקני יליד מצרים חלים א-דבע , שהוצגה גם בישראל.
בשנת 1965, כאשר עברה הברונית בת שבע דה רוטשילד לישראל, וייסדה את להקת המחול "בת שבע", היא קראה לגרהם, ידידתה הקרובה משכבר הימים, וזו הפכה למנהלת הראשונה של הלהקה, הכשירה את דור הרקדנים הראשון בה ויצרה כמה יצירות עבורה.
הופעת המחול האחרונה של גרהם הייתה בסוף שנות השישים, ומאז ואילך התמקדה גרהם בכוריאוגרפיה.
גרהם המשיכה בעבודתה זו עד סמוך למותה מדלקת ריאות, בגיל 96.
בשנת 1948, נישאה גרהם לאריק הוקינס, רקדן ראשי בלהקתה.
בתחילה לא רצתה להינשא, אך נאותה לעשות כן לאחר שמונה שנים של חיים משותפים.
בשנת 1976 הוענקה לגרהם מדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד.
בשנת 1998, העניק המגזין "טיים" לגרהאם את תואר "רקדנית המאה" ומנה אותה עם האנשים החשובים ביותר במאה העשרים.
הלהקה שהקימה המשיכה לפעול לאחר מותה.
אך בצוואתה, גרהם השאירה את הזכויות ביצירות שלה למנהל הלהקה רון פרוטאס.
אך הוא נקלע למחלוקת עם דירקטוריון הלהקה וסירב לאפשר לה לבצע את עבודותיה של גרהם.
בנוסף הלהקה סבלה מקשיים כלכליים ובמשך עשור פעלה באופן חלקי בלבד.
הלהקה חזרה לפעול באופן מלא בשנת 2004, לאחר שזכתה בתביעה נגד פרוטאס.
בשנת 2005 מונתה ג'נט איילבר, תלמידתה של גרהם, למנהלת האמנותיית של הלהקה.
בנובמבר 2011 ביקרה הלהקה בישראל וביצע שלוש יצירות.
באוקטובר 2012, במהלך הוריקן סנדי, ספגה הלהקה פגיעה קשה כשהסטודיות שלה ומחסני התפאורה והתלבושות הוצפו והיא חזרה לפעילות מלאה רק לאחר שנה וחצי.
מרתה סטיוארט היא יזמת ואשת עסקים אמריקאית בתחומי "סגנון חיים" וניהול משק הבית.
בבעלותה חברה המשווקת מוצרים לבית ומוציאה לאור מגזינים העוסקים בתחום, ובנוסף, היא מגישה תוכניות טלוויזיה.
ב-2013 הוערך הונה ב-970 מיליון דולרים.
סטיוארט נולדה בשם מרתה הלן קוסטירה (Martha Helen Kostyra) בעיר ג'רזי סיטי במדינת ניו ג'רזי בארצות הברית, וגדלה בעיר נטלי (Nutley) שם.
משפחתה היא ממעמד הביניים, ממוצא פולני-קתולי, ולסטיוארט חמישה אחים ואחיות.
בילדותה, למדה תפירה וסריגה מאמה, שימור מזון מסבה וסבתה, וגינון מאביה.
בתקופת התיכון החלה בקריירת דוגמנות, והופיעה במספר פרסומות בטלוויזיה ובמגזינים.
היא סיימה תיכון בהצטיינות וקיבלה מלגה ללימודים במכללת ברנרד בעיר ניו יורק.
בתקופת הלימודים פגשה את אנדי סטיוארט, לו נישאה.
אחרי החתונה, היא עזבה את המכללה למשך שנה והמשיכה בקריירת הדוגמנות שלה, שזכתה להצלחה מתונה.
לאחר מכן היא שבה למכללה, וסיימה תואר דו-חוגי בהיסטוריה והיסטוריה של האדריכלות.
ב-1967 הייתה סטיוארט לברוקרית בבורסת ניו יורק.
היא עזבה את המשרה בשנת 1973, במטרה להתמקד בגידול בתה.
הועלו טענות לפיהן עזיבתה הייתה קשורה לשימוש לא הולם במידע פנימי.
סטיוארט ובעלה רכשו בית חווה משנת 1805 בווסטפורט במדינת קונטיקט וערכו בו שיפוץ נרחב.
בית זה יהיה אחר-כך לדגם שלפיו תעוצב התפאורה של תוכנית הטלוויזיה "מרתה סטיוארט ליבינג" (Martha Stewart Living).
בשנת 1976 החלה סטיוארט לנהל מביתה עסק הסעדה.
באותו זמן, ניהלה גם מעדנייה.
ב-1982 היא פרסמה ספר בישול ששמו "אירוח" (Entertaining), ובו מתכונים ותמונות של שולחנות ערוכים בביתה.
הספר הגיע לראש רשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
לאחר הצלחתו של ספר הבישול הראשון שלה, סטיוארט פרסמה ספרי בישול נוספים, וכן כתבה בעיתונים ובמגזינים בנושאי ניהול משק הבית.
היא הופיעה לראשונה בטלוויזיה בתוכניתה של אופרה וינפרי ב-1986, וכן בתוכנית טלוויזיה מיוחדת שבה בישלה ארוחה לחג ההודיה.
בשנת 1987 הייתה סטיוארט ליועצת ראשית לרשת המרכולים הענקית K-Mart.
היא החלה להפיץ ברשת קו מוצרים לבית תחת שמה.
בסוף אותה שנה החל להתפרסם מגזין סגנון החיים "מרתה סטיוארט ליבינג", שסטיוארט שימשה כעורכת הראשית שלו.
בשיאה, ב-2002, הגיעה תפוצתו של המגזין לשיא של 2 מיליון עותקים.
בשנת 1993 היא החלה להגיש תוכנית שבועית בטלוויזיה; לאחר מכן הפכה זו לתוכנית יומית.
בספטמבר 1997 גייסה סטיוארט הון לרכישת כל מיזמי הטלוויזיה, העיתונות והמוצרים הקשורים לשמה, ומיזגה אותם תחת חברה אחת חדשה, "מרתה סטיוארט ליבינג אומנימדיה".
סטיוארט הייתה ליושבת-הראש ולמנכ"לית של החברה.
באותו חודש הוקם אתר האינטרנט של החברה, והיא השיקה שירות מכירת מוצרים בדואר באמצעות קטלוגים.
ב-19 באוקטובר 1999 החברה הונפקה בבורסה בניו יורק.
ביוני 2002 הואשמה סטיוארט במעבר על חוקי ניירות הערך.
ההאשמות נבעו מכך שמכרה את מניותיה בחברת התרופות ImClone, ימים לפני שנדחתה בקשתה של זו לאישור תרופה חדשה.
המידע על כך הגיע אליה מידידה, מייסד ImClone, סמואל וקסל.
לפי ההאשמות, באמצעות מכירה זו נמנעה מהפסד של 45 אלף דולר.
ביוני 2003 היא הועמדה לדין בעברות אלה, ובמרץ 2004 הורשעה.
היא נשפטה ל-5 חודשי מאסר בפועל, 5 חודשי מאסר בית, וקנס של 30 אלף דולר.
תביעה אזרחית באותו עניין הוסדרה בפשרה באוגוסט 2006.
המוניטין של סטיוארט נפגע מאוד כתוצאה מהפרשה, וחלק מהמפרסמים נמנעו מלפרסם במגזינים שלה.
תוכנית הטלוויזיה שלה בוטלה, היא נאלצה לפרוש מניהול בפועל של "מרתה סטיוארט ליבינג אומנימדיה", וכן מחברותה במועצות המנהלים של הבורסה של ניו יורק ושל חברת רבלון.
לאחר שחרורה מהכלא, במרץ 2005, חזרה סטיוארט לפעילות עסקית.
קווי המוצרים שלה ב-K-Mart הורחבו.
בספטמבר 2005 היא חזרה להופיע בטלוויזיה, והגישה את התוכניות "מרתה" (המשודרת גם בישראל) וכן את התוכנית "המתמחה: מרתה סטיוארט", שנכשלה.
התוכנית "מרתה" הייתה מועמדת ב-6 קטגוריות בטקס פרסי האמי ב-2006. באוקטובר 2005 היא פרסמה ספר, "חוקי מרתה סטיוארט", בנושא הקמה וניהול של עסקים, ובנובמבר פורסם ספר בישול נוסף.
באותו חודש החברה השיקה תחנת רדיו לווייני שבה יש לסטיוארט תוכנית שבועית של שיחות עם מאזינים.
באוקטובר 2005 החלה חברת "מרתה סטיוארט אומנימדיה" לשווק בתים תחת המותג "מרתה סטיוארט".
עיצוב הבתים מושפע מבתיה של סטיוארט בניו יורק ובמיין.
בשנת 2005 העריך המגזין "פורבס" את הונה האישי של מרתה בכמיליארד דולר והיא נכנסה לרשימת האנשים העשירים בעולם.
עד פרידתם ב-2008, הייתה סטיוארט בת-זוגו של המיליארדר ומהנדס התוכנה צ'ארלס סימוני במשך כ-14 שנים.
מרתה לואיז, נסיכת נורווגיה (נולדה ב-22 בספטמבר 1971) היא בתו הבכורה של מלך נורווגיה האראלד החמישי.
מרתה לואיז נולדה ב-22 בספטמבר 1971 באוסלו, ליורש העצר דאז - האראלד, נסיך הכתר של נורווגיה ולנסיכה סוניה.
הסנדקים שלה היו אולף החמישי, מלך נורווגיה, מרגרטה, נסיכת שוודיה, פלמינג ולדמר, רוזן רוזנבורג, רגנהילד, נסיכת נורווגיה, דאגני הרלדסן והאקון הרלדסן, סבה וסבתה מצד אימה, נילס יורגן אסטרופ ואילמי רידרבולד.
עם לידתה הייתה השנייה בסדר הירושה אולם איבדה את מקומה לטובת אחיה הצעיר הנסיך הוקון כתוצאה מחוק העדפת הבן הבכור שהיה קיים אז.
החוק שונה בשנת 1990, אך לא למפרע, כך שכיום נמצאת הנסיכה במקום הרביעי בסדר הירושה, אחרי אחיה הצעיר, הנסיך הוקון ושני ילדיו.
מרתה לואיז היא פיזיותרפיסטית מוסמכת, לאחר שסיימה תואר באוסלו והתמחות במאסטריכט, הולנד, אולם היא לא עוסקת במקצוע זה, אלא בהוצאת אלבומים של סיפורים עממיים ושירה.
ב-1 בינואר 2002 היא פתחה עסק משלה, ולאחר התייעצות עם אביה היא ויתרה על התואר הנסיכה המלכותית והחלה בתשלומי מס הכנסה.
הנסיכה גם מגדירה את עצמה כ-clairvoyante, אדם בעל תפיסה על-חושית.
ב-24 במאי 2002 נישאה מרתה לואיז לארי בן, סופר, בצעד מעורר מחלוקת.
ב-5 באוגוסט 2016 נפרדו בני הזוג וילדיהם היו במשמורת משותפת, ובשנת 2017 התגרשו השניים, ואלו היו הגירושין הראשונים במשפחת המלוכה הנורווגית.
ב-מאי 2019, הנסיכה הודיעה שהיא מנהלת מערכת יחסים עם אזרח אמריקאי, שמאן בסגנון עצמי בשם דורק ורט.
ב- דצמבר 2019 התאבד בעלה לשעבר.
מערכת היחסים בין מרתה לואיז לבין השמאן דורק ורט הובילה לביקורת רבה.
ב-יוני 2022 הודיעו הזוג שהם מאורסים, וב-31 באוגוסט 2024 התחתנו השניים בעיירה גייראנגר.
ב-24 במאי 2002 התחתנה מרתה לואיז עם ארי בן, ממנו נולדו לה 3 בנות:
מרתה קאופמן היא כותבת ומפיקת טלוויזיה יהודייה-אמריקאית.
יחד עם עמיתה דייוויד קריין יצרה את קומדיית המצבים "חברים" ואת הסיטקום "Jeese" בכיכובה של כריסטינה אפלגייט.
קאופמן וקריין זכו בשנת 1994 בפרס אמי על הסיטקום "Dreem On".
קאופמן למדה באוניברסיטת ברנדייס וקיבלה תואר בתיאטרון בשנת 1978. נכון לשנת 2013 חיה קאופמן עם בעלה, המלחין מייקל סקלוף, שכתב את שיר הנושא של "חברים", בלוס אנג'לס, ולהם שלושה ילדים משותפים, חנה, סאם ורוז.
מרתה נוסבאום היא פילוסופית יהודייה-אמריקאית, שעוסקת בעיקר בפילוסופיה יוונית, בפילוסופיה רומית, בפילוסופיה פוליטית ובפילוסופיה של המוסר.
אף על פי שנוסבאום אינה עורכת דין היא משמשת כפרופסור מן המניין על שם ארנסט פרוינד (Ernst Freund) וכפרופסור מחקר למשפט ולאתיקה באוניברסיטת שיקגו, קתדרה שמעניקה מינויים במחלקה לפילוסופיה, בבית הספר למשפטים ובבית הספר ללימודי הדת.
היא מלמדת במחלקות ללימודים קלאסיים ולמדע המדינה, חברת הוועדה ללימודי דרום אסיה, וחברת הנהלה בתוכנית לזכויות אדם.
היא הורתה בעבר באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת בראון, שם היא החזיקה בדרגת פרופסור מן המניין.
נוסבאום נולדה בניו יורק, בתו של ג'ורג' קרייבן, עורך דין פילדלפי ובטי וורן, מעצבת פנים, במהלך שנות נעוריה למדה נוסבאום בבית ספר בולדוין בברין מור שבפנסילבניה.
היא תיארה את סביבתה וגידולה כ"אליטת ואספ של החוף המזרחי...
מאוד סטרילית, עסוקה בכסף ומעמד."
מאוחר יותר היא תסביר את קוצר רוחה כלפי "הפילוסופים המנדרינים" ב"דחייה מדרך גידולי האריסטוקרטית.
איני אוהבת דבר שמציב עצמו מלמעלה או אליטה, בין אם זה קבוצת בלומסברי או ז'אק דרידה.
היא למדה תיאטרון ולימודים קלאסיים באוניברסיטת ניו יורק והשיגה תואר ראשון ב-1969, בהדרגה היא עברה להתמחות בפילוסופיה עת למדה באוניברסיטת הרווארד, שם היא קיבלה תואר שני ב-1972 ודוקטורט ב-1975, בהדרכתו של גוילין אליס ליין אוון.
בתקופה זו גם נישאה לאלן נוסבאום (הם התגרשו ב-1987), התגיירה וילדה את בתה רחל.
היא ממשיכה להתעניין ביהדות וב-16 באוגוסט 2008 היא ערכה בת מצווה בקהילת ישעיה ישראל בהייד פארק בשיקגו, קראה מפרשת ואתחנן ומהפטרת 'נחמו' ונשאה דרשה על הקשר בין הנחמה הכנה, האמיתית והלא-נרקיסיסטית לבין השאיפה להשיג צדק עולמי.
במהלך לימודיה המתקדמים בהרווארד, נתקלה נוסבאום ב"מידה עצומה של אפליה", בכלל זה "הטרדה מינית", וקושי בהשגת "השגחה לילד" עבור בתה.
כשנהפכה לאישה הראשונה שנהייתה חברת סגל זוטרה בהרווארד, קיבלה נוסבאום פתק איחולים מ"קלסיקאי בעל שם" שהציע שמאחר ש"חברת סגל" היה שם מגושם, יש לכנותה הטאירה, מאחר שביוון הקדומה היו הקורטיזנות המשכילות האלה הנשים היחידות שהורשו להשתתף בכנס פילוסופי.
היא הורתה פילוסופיה ולימודים קלאסיים בהרווארד בשנות השבעים ובראשית שנות השמונים, שם סירבו בשנת 1982 לתת לה קביעות.
לכן עברה לאוניברסיטת בראון, שם לימדה עד אמצע שנות התשעים.
ספרה The Fragility of Goodness, משנת 1986, נסב על פילוסופית המוסר היוונית העתיקה והפך אותה לדמות ידועה בעולם מדעי הרוח.
חלק מעבודותיה האחרונות (כגון Frontiers of Justice) הקנו לנוסבאום שם של תאורטיקנית בנושא צדק עולמי.
עבודתה של נוסבאום על 'היכולות' התמקדה לעיתים תכופות בחוסר שוויון לנשים מבחינת רמות החופש וההזדמנויות הפתוחות בפניהן והיא פיתחה סוג ייחודי של פמיניזם, השואב השראה מהמסורת הליברלית, אולם מדגיש שליברליזם במיטבו, כרוך בחשיבה מחדש מן היסוד של יחסי מגדר ושל יחסים בתוך המשפחה.
נוסבאום נבחרה לחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1988 ולחברה הפילוסופית האמריקאית.
נבחרה כעמיתת חוץ של האקדמיה הבריטית ב-2008. היא המייסדת, ביחד עם אמרטיה סן והנשיאה לשעבר של Human Development and Capability Association והנשיאה לשעבר של היחידה המרכזית של האגודה הפילוסופית האמריקאית.
נוסבאום גורסת כי המעמד של חופש המצפון זהה לזה של חופש הדת, וזאת בניגוד לעמדה המקובלת במערכות המשפט.
על-פי השקפתה, הבסיס המוסרי לחופש המצפון עניינו כבוד (respect) למצפון ולא רק סובלנות.
הפילוסוף בריאן לייטר מבקר את גישתה.
המשמעות של הראשון עניינו כבוד לכך שלאנשים יש את היכולות להפעיל את המחשבה המצפונית, ואילו השני עניינו "כבוד" במובן של "הערכה רבה (לחיוב)".
לייטר גורס כי היכולת להפעיל מחשבה מצפונית (faculty of conscience) איננה ראויה ל-appraisal respect כשלעצמה, והדבר תלוי באיך יכולת זו מופעלת.
מרתה נוסבאום סבורה כי נטיית הרבים לזנוח את מדעי הרוח בשל היעדר תשומה כלכלית לפרט הלומד מלימודם הביאה ל"משבר עצום בהיקפו שיש לו השפעה עולמית חמורה ותוצאות הרות גורל".
נוסבאום מסבירה כי ממשלות שואפות לפתח את הכלכלה, ולכן הן דוגלות בהקניית מיומנויות שימושיות על פני ידע והשכלה.
לדידה, לימוד הרוח מהווים כלי מהותי בחינוך לערכים דמוקרטיים כגון חירות ושוויון, שכן מקצועות אלה מקנים מיומנויות חיוניות, ובתוכם היכולת להבין אמפתיה והפרת זכויות, הבנה של פרספקטיבות הזולת והזר, וכן לימוד ותרגול של דיון המערב רגש וידע.
במהלך שנות השמונים עבדה נוסבאום במשותף עם הכלכלן אמרטיה סן על סוגיות של התפתחות כלכלית ומוסר שתוצאתן בספרם The Quality of Life (איכות החיים), שפורסם ב-1993 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
גישה זו מנוגדת להשקפות תועלתניות מסורתיות שמתבוננות על פיתוח כלכלי רק במונחים של צמיחה כלכלית, ובעוני כהכנסה מועטה.
השקפה זו היא גם אוניברסלית ומכאן מנוגדת לגישות היחסיות של פיתוח כלכלי.
חלק ניכר מעבודתם מוצג מנקודת מבט אריסטוטלית.
גישת היכולות לא נותרה בגדר אסכולה פילוסופית גרידא, אלא הייתה בעלת השפעה מעשית על הכלכלה בהיותה מהגורמים המשפיעים על יצירתו של המדד לפיתוח אנושי של האו"ם UNDP - ולעיצוב מדיניות כלכלית בינלאומית, בכך שהיא הציגה מדד למדידת איכות חיים, שמהווה אלטרנטיבה למדד המקובל האומד את התל"ג - GNP.
נוסבאום פיתחה את גישת היכולות בספרה Frontiers of Justice (גבולות הצדק) משנת 2006, שהתבססה על התפישה של האמנה החברתית לצדק החברתי, אותה פיתח באופן הנרחב ביותר ג'ון רולס בספריו "תאוריה של צדק", Political Liberalism, The Law of Peoples וספרים נוספים.
נוסבאום טוענת שהאמנה החברתית המקובלת, אמנם טובה הרבה יותר מהגישה התועלתנית בסיפוק מסגרת מספקת לצדק, הנסמכת על אמונה והנחה שיש לשאוף לשיתוף פעולה על מנת להבטיח רווח הדדי.
היא טוענת שהשקפות הנשענות על המסורת הקלאסית של האמנה החברתית, נתקלות בקשיים גדולים בבואן להתמודד עם סוגיות של צדק בסיסי וחירות ממשית, מכיוון שקיים שוני מהותי ביחסי הכוחות בין הצדדים השונים הנושאים ונותנים על האמנה.
משום כך, סבורה נוסבאום, שגישה המבוססת על תהליך של צדק ליישום האמנה החברתית נכשלת במתן מענה לבעיות בהם לא קיימים רווחים הדדיים.
הדבר מתבטא ביישום הצדק עבור נכים, צדק בינלאומיים וצדק עבור חיות.
נוסבאום סבורה שגישת האמנה החברתית אינה יכולה להסביר את הצדק בהיעדרם של צדדים חופשיים, שווים ועצמאיים במצב המקורי שבו "לכולם יש משהו שאתו הם יכולים להגיע להסכם ולאף אחד אין יותר מדי" (בהתייחסה לז'אן-ז'אק רוסו ולדייוויד יום) והיא מניחה שתהליך עשיית הצדק לפי רולס אינו מספק תאוריה נאותה של צדק.
בבואה לספק מענה משלה לבעיה מציגה נוסבאום את גישת היכולות, השקפה המתבוננת קודם כל על התוצאות אותן רוצים להשיג, שמנסה לקבוע מהם עקרונות היסוד וקני המידה הנאותים שיאפשרו לאנשים לחיות בכבוד.
היא מעצבת את עקרונות היסוד בדמותן של עשר יכולות, שמגלמות אפשרויות מעשיות המבוססות על הנסיבות האישיות והחברתיות של כל אדם.
נוסבאום סבורה שעקרון הצדק דורש את מילויין של עשר היכולות הללו.
לאחרונה היא פיתחה את הרעיון של "הסף", שמתייחס למשפט החוקתי; בהקשר לכך היא כותבת בפתח הדבר של גיליון 2007 של כתב העת Harvard Law Review שעניינו בית המשפט העליון: "חוקים ויכולות: השקפה המתנגדת לפורמליזם מתנשא", שעתיד לראות אור כחלק מספרה בהוצאת אוניברסיטת הרווארד.
ספרה החדש Liberty of Conscience: In Defense of America's Tradition of Religious Equality (חופש המצפון: להגנת המסורת האמריקאית של שוויון דתי) (Basic Books 2008) חוקר את ההתייחסות המשפטית לצדק בתחום החופש הדתי.
נוסבאום כתבה על מחקרה העכשווי בפרק האחרון של ספרה Frontiers of Justice, שיהיה ספר על הפסיכולוגיה המוסרית של גישת היכולות, שימזג את עבודתה בתחום הרגשות עם גישתה לצדק החברתי, הספר עתיד לראות אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג'.
ספר נוסף שלה, The Cosmopolitan Tradition, יהיה אסופת מאמריה.
נוסבאום מחזיקה בכ-40 תוארי דוקטור לשם כבוד מקולג'ים ומאוניברסיטאות בצפון אמריקה, אירופה, ואסיה.
אקול נורמל סופרייר (פריז, צרפת)
אוניברסיטת המדינה של אוהיו (קולומבוס (אוהיו))
1990 - פרס האמנויות היפות של ברנדייס בספרות תעודית
1991 - פרס פן עבור קובץ המסות הטובות ביותר
1998 - פרס הספר של נס מהתאחדות הקולג'ים והאוניברסיטאות בצפון אמריקה (על ספרה Cultivating Humanity)
2000 - פרס הספר מהחברה הצפון אמריקאית לסוציולוגיה חברתית (על ספרה Sex and Social Justice)
2003 - מדליית ההצטיינות של ברנרד קולג'
2004 - פרס לספר המחקר במשפט מהתאחדות המוציאים לאור המקצועיים של האוניברסיטאות האמריקאיות (על ספרה Hiding From Humanity)
2005 - נכללה ברשימת 100 האינטלקטואלים המובילים של כתבי העת Foreign Policy ו-Prospect (כך גם בשנים 2008 ו-2010)
2007 - פרס הכרה של בוגרי רדקליף
2009 - פרס הנרי פיליפס במשפטים מהחברה הפילוסופית האמריקאית
צדק פואטי: הדמיון הספרותי והחיים הציבוריים, תרגם מאנגלית: מיכאל שקודניקוב, חיפה: הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, תשס"ד, 2003.
לא למטרות רווח: מדוע הדמוקרטיה זקוקה למדעי הרוח, תרגמה מאנגלית: שירן בק, הוצאת הקיבוץ המאוחד והוצאת מופ"ת, תשע"ז, 2017.
מרתה נורליוס הייתה שחיינית אמריקאית ילידת שוודיה.
היא אלופה אולימפית בעלת 3 מדליות זהב משתי אולימפיאדות ושיאנית עולם.
אביה, שייצג את שוודיה בשחייה באולימפיאדת אתונה (1906), החל ב-1912 לאמן את נבחרת ארצות הברית בשחייה, והיה גם המאמן שלה.
כילדה, התיידדה עם שחייני צמרת כגון ג'וני וייסמילר, שאביה אימן.
בגיל 15 ייצגה נורליוס את ארצות הברית באולימפיאדת פריז (1924), וזכתה במדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי עם שיא אולימפי חדש של 6:02.2 דקות, לפני הלן ויינרייט, שיאנית עולם במשחה ל-1500 מטר (6:03.8 דקות) וגרטרוד אדרלה, שיאנית העולם (6:04.8 דקות) שתיהן מארצות הברית.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכתה נורליוס בשתי מדליית זהב: האחת במשחה ל-400 מטר חופשי שבו קבעה שיא עולם חדש של 5:42.8 דקות ובכך הגנה על תוארה.
היא הקדימה את מארי בראון מהולנד (5:57.8 דקות) ואתג'וזפין מקים בת ארצה (6:00.2 דקות).
הזכייה השנייה הייתה במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אלינור גרטי, אדלייד למברט ואלבינה אוסיפוביץ, תוך קביעת שיא עולם חדש נוסף של 4:47.6 דקות, לפני בריטניה (5:02.8 דקות) ודרום אפריקה (5:13.4 דקות).
בשנת 1929 הפכה נורליוס לשחקנית מקצוענית, וזכתה ב-10,000 דולר בתחרות ראווה כשניצחה בשחיית 10 מייל ב"מרתון" של טורונטו, שם פגשה את ג'ו וייט מקנדה, סגן אלוף אולימפי בחתירה, והתחתנה איתו.
בתם דיאן נולדה בפברואר 1931.
נורליוס נפטרה בגיל 46 עקב סיבוכים בניתוח כיס מרה, ונקברה בבית הקברות בלפונטיין בסנט לואיס, מיזורי.
בשנים 1925 - 1929 זכתה נורליוס ב-11 תארים אישיים באליפות ארצות הברית בשחייה.
בשנים הנ"ל קבעה נורליוס 19 שיאי עולם חדשים ו-30 שיאים אמריקאיים, הישג שאף שחיין לא קבע מעולם.
נורליוס היא האישה היחידה שניצחה במשחה ל-400 מטר חופשי בשתי אולימפיאדות רצופות.
בשנת 1967 זכתה נורליוס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
מרתה מדברת היא סדרת אנימציה אמריקאית לילדים המבוססת על ספר ילדים בשם זה משנת 1992 מאת סוזן מדואר (Susan Meddaugh), המספר על כלבת בית מדברת בשם מרתה השייכת לילדה בת 10 בשם הלן לוריין.
כאשר הלן האכילה את מרתה מעט מרק עם פסטה בצורת האלפבית הלטיני, נכנסו האותיות למוחה של מרתה במקום לקיבתה והעניקו לה יכולת דיבור.
התוכנית מתמקדת בהעשרת אוצר המילים של הצופים הצעירים.
עלילת הסדרה מתרחשת בעיירה האמריקאית הבדיונית ואגסטף (Wagstaff).
היא מתמקדת בחייה הרגילים של מרתה, אך לעיתים מציגה אותה כדמות בלשית ומיוחדת העוזרת לפתור תעלומות ולתפוס פושעים, ובפרק אחד אף סייעה לנשיא בבית הלבן.
המניע המרכזי ברוב הפרקים הם חייה של הלן, הבעלים של מרתה.
מרתה עוזרת להלן ולחבריה בחייהם ועוברת עימם הרפתקאות מסעירות.
באחד הפרקים נחשף כי על אף שמרתה היא כלבת לברדור רטריבר, יש בה מעט מגזע הפיטבול.
בפרק נוסף התגלה כי מרתה הייתה בעבר כלבת פושעים שנלקחה במרמה ממקלט החיות.
מרתה היא גרגרנית מעט ובעלת קשיי הסתגלות.
הסדרה הופקה על ידי חברת "WGBH Boston" האמריקנית ועל ידי "DHX Media Vancouver" הקנדית ושודרה לראשונה ב-1 בספטמבר 2008 ברחבי ארצות הברית ברצועות הילדים "PBS Kids" ו-"PBS Kids Go!" שברשת PBS.
בישראל שודרה הסדרה בדיבוב לעברית בערוץ לוגי ובכאן חינוכית (בעבר הטלוויזיה החינוכית הישראלית).
ב-2017 החלו פרקי הסדרה לעלות לערוץ היוטיוב של WildBrain.
החל מ-2018 שודרה גם בדיבוב לערבית בערוץ מַכַּאן 33. החל מינואר 2019 זמינה הסדרה לצפייה ב-yesVOD Kids .
מרתה (ענבל לורי) – כלבת לברדור רטריבר ידידותית ואנרגטית שמסוגלת לדבר הן עם בני אנוש והן עם כמה סוגי בעלי חיים.
מרתה הייתה במקור כלבה תועה שהגיעה לכלביה כאשר הייתה גורה ומשם לקחה אותה משפחתה של הלן ואימצה אותה.
מרתה לעיתים מתערבת בעניינים של אנשים אחרים וגורמת בכך לבעיות שונות.
סקיטס – כלב נוסף של הלן, קטן יותר ממרתה.
ניסה גם כן לאכול את מרק האלפבית אך הדבר לא גרם לו להיות מסוגל לדבר בשפת בני האנוש, טוב בזריקות, כשסקיטס הגיע כגור קטן מרתה לא אהבה אותו, אך כשלמדה להכיר אותו, למדה לחבב אותו.
נלסון - היריב המושבע של מרתה.
פרנסואה - הכלב של גברת קלוצקי.
פופס - הכלב של קאזו.
תולי - חתול שאליס אימצה אך מסרה אותו לבסוף למשפחה אחרת.
בהתחלה מרתה לא הסתדרה איתו אך למדה לאהוב אותו.
הלן לוריין (נעמה אוזן) – הבעלים של מרתה.
ילדה בת 10 ידידותית, חביבה, חכמה ומעט ביישנית.
הלן תמיד מצילה את טימי בזמן מעבודות בבית הספר והיא חובבת חיות מסורה.
באחד הפרקים טיפלה בברווז פצוע שמרתה מצאה וזה מעיד על מסירותה לחיות.
יש לה אח בן שנתיים בשם ג'ייק.
טימי קנלי (איתי לוי/יהונתן מגון) – ילד חובב מדע בדיוני וחבר של הלן.
אוהב את סדרת הסרטים "הארי בלותר" (פרודיה על "הארי פוטר"), מאוד אוהב את מרתה וסקיטס ויכול להפוך כל דבר לכיף.
לא שם לב לבית הספר עד הרגע האחרון.
ג'ייק לוריין – אחיה בן השנתיים של הלן.
מרתה אוהבת ללמד את ג'ייק לדבר.
אליס בוקסווד (אורית גל)– חברתה המגושמת וחסרת המזל של הלן.
קרולינה (עדי הלוי/מיה קדוש) – בת דודתה של הלן.
מתעניינת במיוחד באופנה, אוהבת להתרברב ומעט שטחית ויהירה.
קרולינה היא תחרותית ומתחרה כל הזמן עם חברתה, טיפני בלאטסקי.
באחד הפרקים גררה איתה את טרומן, טימי ומרתה לאי הפרעוש כדי שתוכל לגמור עבודה לבית הספר.
בעלת דעות קדומות על כלבים.
באחד הפרקים התגלה כי היא אהבה פוטבול.
טרומן אוטלי (גד שצברג/עידו דנקנר/עידו גביש) – חבר של הלן.
ילד אינטליגנטי אשר אוהב במיוחד לקרוא ספרים.
רונלד בוקסווד (דור סרוגו)– אחיה הגדול של אליס, מציק לאליס, צוחק עליה ולא מחשיב אותה לבוגרת אף על פי שהיא כבר בת 10. בעליו של חתול רגזן בשם נלסון.
מיילו לי (שיר כהן) – חדש בעיר וואגסטף, אוהב בעיקר את סקיטס (שהוא קורא לו מר סקראפלס) ופוחד לקרוא בפומבי.
בעליה לשעבר של לילי, שהייתה הכלבה של קרולינה.
מריאלה לוריין (עדי טופול/הדר שחף-מעיין) – אימם של הלן וג'ייק.
מריאלה היא ממוצא היספני ובעלת מבטא ספרדי.
לעיתים רבות מריאלה נוהגת להשתמש במילים וביטויים בספרדית כאשר לאחר מכן היא מסבירה את פירושם.
דניאל "דני" לוריין (דן שצברג/מירון אהרונוביץ') – אביהם של הלן וג'ייק.
בדרך כלל רציני וחמור סבר.
גברת קלוצקי – המורה של הלן וחבריה.
מעבירה את חוויית הלימוד בדרך מיוחדת.
בעליו של כלב פודל בשם פרנסואה.
קאזו - מנהל מכלאת הכלבים, הציל את מרתה כשהייתה גורה, מאמץ את פופס באחד הפרקים, מסור לחיות, אוהב, מסור, ועקשן.
סבתא פלו - אחראית ייצור מרק האותיות, באחד הפרקים פיטרה חצי מעובדיה וגרמה לכך שמרתה הפסיקה לדבר.
קרל הקצב – הקצב של העיר וואגסטף.
תמיד משאיר למרתה וסקיטס שאריות.
היה קורבן למכת פשיעות שמרתה עצרה.
גברת אולה דמפסון (אורית גל) - אישה זקנה שונאת גלידות, זיקוקים, כיף, ובעיקר כלבים.
מרתה הייר הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1958 על הופעתה בסרט "אחדים באו במרוצה".
הייר נולדה בעיר פורט וורת' שבטקסס ולמדה ב"אוניברסיטת נורת'ווסטרן".
התגלתה על ידי סוכן כישרונות מטעם חברת ההפקה RKO בעת ששיחקה ב"תיאטרון פסדינה" שבקליפורניה.
הייר החלה את הקריירה שלה בתפקידים קטנים בסרטים כמו "סברינה" של בילי ויילדר בו שיחקה בתור אליזבת טייסון ארוסתו של הפלייבוי דייוויד לרבי (ויליאם הולדן), "קרב היימן" לצידו של כוכב הקולנוע רוק הדסון ו"אבוט וקוסטלו טסים למאדים" לצד צמד הקומיקאים אבוט וקוסטלו.
הייר שיחקה תחת במאיי הקולנוע הנרי קוסטר בקומדיה "ידידי גודפרי", בלייק אדוארדס בתחילת דרכו בדרמה "מיסטר קורי" לצידו של טוני קרטיס וג'ין נגולסקו בדרמה הרומנטית "כל חלומותי".
בשנת 1958 שיחקה הייר בתפקיד המזוהה ביותר עימה בקריירה גוון פרנץ' בדרמה של וינסנט מינלי "אחדים באו במרוצה", תפקיד עליו הייתה מועמדת הייר לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
באותה שנה השתתפה הייר גם בקומדיה "ספינת האהבה" (Houseboat) בתפקיד קרולין גיבסון לצידו של קרי גרנט.
לאורך שנותייה כשחקנית הוליוודית שהתפרסו בלמעלה משלושה עשורים שיחקה הייר בסרטו התקופתי של פרנק בורזייגי "הדייג מן הגליל" בתפקיד הנסיכה היהודייה הרודיאס, במערבון של הנרי הת'וואיי "בניה של קטי אדלר" בתפקיד מרי גורדון, בדרמה של אדוארד דמיטריק "השאפתנים" ובעיבוד הקולנועי לרומן החלל "האנשים הראשונים על הירח".
בשנת 1951 נישאה לתסריטאי ריי סטאל והתגרשה ממנו לאחר שלוש שנות נישואים.
בשנת 1966 התחתנה הייר עם מפיק הסרטים האל ואליס, היא נותרה נשואה לו במשך כ-20 שנה עד למותו.
הייר מתה ב-31 במאי 2014 בסנטה פה, ניו מקסיקו בגיל 89.
אבוט וקוסטלו טסים למאדים (1953)
הקרב על הנהר הקשוח (1954)
האנשים הראשונים על הירח (1964)
מרתה ויינרייט היא זמרת-יוצרת אמריקאית-קנדית.
ויינרייט נולדה בניו יורק סיטי, ארצות הברית וגדלה במונטריאול, קנדה.
היא בתם של הזמר והשחקן האמריקאי לודון ויינרייט השלישי והזמרת-יוצרת הקנדית, קייט מקגריגל.
וינרייט גדלה במשפחה מוזיקלית ביחד עם אחיה הגדול, הזמר-יוצר רופוס ויינרייט.
היא נישאה למפיק שלה בספטמבר 2007. לזוג יש שני בנים.
וינרייט הופיעה עם הוריה מגיל צעיר ובשנת 1998 החלה להקליט חומרים מקוריים משלה.
בנוסף, היא תרמה את השיר Year of The Dragon לאלבום של אימה וליוותה את אחיה רופוס בקולות רקע באלבומים ובהופעות ברחבי העולם.
מלבד שיתוף הפעולה הקבוע עם אחיה, לאורך הקריירה שלה הופיעה והקליטה ויינרייט עם סינדי לאופר, סנואו פטרול, ואן מוריסון, פיט תאוסנד ושון לנון.
מרתה מקסאלי היא פוליטיקאית אמריקאית חברת המפלגה הרפובליקנית שכיהנה מינואר 2019 כנציגת אריזונה בסנאט של ארצות הברית, עד ראשית דצמבר 2020. קודם לכן כיהנה חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השני של אריזונה.
היא קצינה בדרגת קולונל וטייסת קרב לשעבר בחיל האוויר של ארצות הברית.
מקסאלי היא האישה האמריקאית הראשונה שהשתתפה באופן פעיל בלחימה כטייסת קרב והראשונה שפיקדה על טייסת.
מקסאלי נולדה בעיר ווריק שברוד איילנד, היא הצעירה מחמישה ילדים של אלינור ורונלד מקסאלי.
אביה נפטר כשהייתה בת 12. היא למדה בבית ספר קתולי לנערות ברוד איילנד.
לאחר התיכון התכוונה ללמוד באוניברסיטת קורנל אך שינתה תוכניותיה לאחר שקיבלה מלגה ללימודים באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית, אותם סיימה ב-1988. ב-1990 סיימה תואר שני בממשל ציבורי מאוניברסיטת הרווארד והיא בעלת תואר שני נוסף באסטרטגיה מקולג' המלחמה של חיל האוויר האמריקאי, אותו סיימה במקום הראשון במחזורה.
בתום לימודיה באקדמיית חיל האוויר התגייסה לשירות צבאי.
היא סיימה קורס קצינים וקורס טיס בחיל האוויר ושירתה כמדריכת טיסה.
ב-1991 הוסרו המגבלות על נשים לשרת כטייסות קרב ומקסאלי ביקשה להתנדב לתפקיד, היא נדחתה תחילה כיוון שלא עמדה במגבלת הגובה המינימלית של 162.5 ס"מ ותקופה ארוכה ביצעה תרגילי מתיחה מייגעים על מנת להשיג קריטריון זה, אך ללא הצלחה.
כמו כן סבלה מפציעה בידה ונזקקה לארבעה ניתוחים.
לבסוף הצליחה לשכנע את שלטונות הצבא לאפשר לה להצטרף לתוכנית והיא הייתה אחת משבע הנשים הראשונות שהתקבלו לקורס האימון המתקדם.
ב-1994 סיימה הכשרתה כטייסת A-10 ת'נדרבולט II, מטוס סילון חד-מושבי שמשימתו העיקרית תקיפת מטרות קרקע.
היא הוצבה בכווית במסגרת שירותה בטייסת 354 שמשימתה הייתה לאכוף את האזורים האסורים לטיסה בעיראק.
היא הייתה בכך האישה הראשונה בתולדות הכוחות המזוינים האמריקאים שמילאה כטייסת קרב, משימה מבצעית באזור לחימה.
ב-1995 ביצעה את הגיחה המבצעית הראשונה שלה בעיראק.
בתפקידה הבא שירתה כמדריכת טיסה בטייסת הקרב 358 שמפעילה מטוסי A-10. ב-1999 נבחרה לתוכנית של משרד ההגנה האמריקני במסגרתה שימשה בוושינגטון יועצת לענייני ביטחון לאומי של הסנאטור ג'ון קייל מאריזונה.
בנובמבר 2000 הוצבה כטייסת קרב בבסיס אמריקאי בערב הסעודית והשתתפה במשימות סיור והצלה.
היא הגישה תביעה על פגיעה בזכויות האדם שלה ובפרט בחופש הדת שלה כנוצרייה, לאחר שנכפה עלייה, כמו על חיילות אמריקאיות אחרות ששירתו בערב הסעודית, ללבוש עבאיה בעת שהותן מחוץ לבסיס.
הטייסת בפיקודה נשלחה לאפגניסטן, השתתפה בלחימה נגד הטליבאן ואל-קאעידה במהלכה ביצעה הטייסת מעל 2,000 משימות.
על הצטיינותה זכתה הטייסת בפרס חיל האוויר הניתן לתרומה הגדולה ביותר לביטחון הלאומי, מקסאלי עוטרה בכוכב הארד ובשש מדליות אוויר.
ב-2006 קודמה לדרגת קולונל, היא נבחרה לשרת בפיקוד אפריקה שהיה בתחילת דרכו והובילה תכנון של משימות לוחמה בטרור, בלחימה בפיראטים ועוד.
במהלך שירותה צברה מעל 2,600 שעות טיסה מהן 325 שעות טיסה מבצעיות באזורי לחימה.
לאחר שחרורה לימדה במרכז האירופי ג'ורג' סי.
בעקבות פרישתה המוקדמת של חברת הקונגרס המכהנת גבריאל גיפורדס, שנורתה בראשה ונפצעה אנושות באירוע ירי, התמודדה מקסאלי ב-2012 בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, לקראת הבחירות המיוחדות למושב המחוז ה-8 של אריזונה בבית הנבחרים של ארצות הברית וסיימה שנייה.
בהמשך השנה התמודדה בבחירות למושב המחוז השני שנוצר מחדש משינוי גבולות המחוזות באריזונה והפסידה למועמד המפלגה הדמוקרטית רון ברבר בהפרש של 0.84% בלבד.
בנובמבר 2014 התמודדה שוב בבחירות לבית הנבחרים מול ברבר ולאחר ספירה חוזרת נקבעה כמנצחת בהפרש של 167 קולות (0.07%).
בבחירות ב-2016 זכתה ברוב של 56.7% ונבחרה לתקופת כהונה נוספת.
מקסאלי כיהנה בוועדת הביטחון ובוועדת ביטחון המולדת של בית הנבחרים.
בינואר 2018 הודיעה על כוונתה להתמודד על מושב בסנאט.
ב-28 באוגוסט זכתה בפריימריז של המפלגה על מושב זה.
בבחירות הכלליות בנובמבר הפסידה מקסאלי למועמדת המפלגה הדמוקרטית קירסטן סינמה בהפרש של 2%.
בחודש דצמבר של אותה שנה מונתה לסנאטורית על ידי מושל המדינה דאג דוסי במקום הסנאטור ג'ון מקיין, אשר הודיע על התפטרותו בשל מצבו הבריאותי.
תוקף המינוי הוא מתחילת 2019 עד שנת 2020. במהלך בחירות 2020 התמודדה מול מארק קלי, וביום הבחירות הפסידה לו.
מקסאלי רווקה ומתגוררת בטוסון שבאריזונה.
היא מתחרה בריצות מרתון ובטריאתלונים והייתה מספר פעמיים אלופת הצבא כולל בתחרות טריאתלון איש הברזל בהוואי.
היא עוסקת בספורט אתגרי של רחיפה ושל טיפוס הרים, טיפסה בין השאר על הר קילימנג'רו ועל המון בלאן.
כמו כן היא זמרת חובבת והוזמנה לשיר בעשרות הזדמנויות את המנון ארצות הברית בטקסים.
ב-2018 חשפה כי בהיותה בתיכון אולצה לקיים יחסי מין עם מאמן האתלטיקה של בית הספר.
מרתה לואיס רוט הייתה עיתונאית במקצועה ומורה בעברה, אשר הפכה לבהאית בפיטסבורג בשנת 1909. ב-1915 היא ערכה מספר ביקורים לקהילות בהאיות באסיה ובמקומות נוספים, כאשר היא מפרנסת את עצמה על ידי פרסום מאמרים בארצות הברית.
ב-1919, כתוצאה ממשיכתה לספרו של עבד אל-בהאא "איגרות התוכנית האלוהית" (Tablets of the Divine Plan) היא החלה במה שתהיה מאוחר יותר משימת חייה, והתחילה לקדם את הבשורה הבהאית במספר ביקורים באמריקה הלטינית.
בביקוריה היא נאמה וערכה שיחות עם קבוצות שונות.
פעמים רבות שוחחה עם קבוצות תאוסופיות וקבוצות אספרנטו.
בנוסף, היא כתבה מאמרים על הדת הבהאית עבור עיתונים וכתבי עת, הכניסה ספרים בהאים לספריות ברחבי העולם ויצרה קשר עם פקידים ממשלתיים, מחנכים ורבים נוספים.
היא ערכה ביקורים ארוכים אחרים: בין השנים 1923–1930 היא ביקרה במזרח הרחוק, אוסטרליה, אירופה, המזרח התיכון והודו.
לאחר מכן, לאחר שהות של שנה בקנדה ובארצות הברית היא חזרה לאירופה (1932–1936) וגם למזרח אסיה, סרי לנקה הודו ואוסטרליה (1937–1939).
היא נפטרה בהונולולו לאחר חזרתה ממסעה האחרון.
בעוד שהתעלמה מבריאותה וחייה רוב הזמן בעוני, היא דחפה את עצמה לנצל כל הזדמנות לקידום האמונה הבהאית, תוך שהיא יוצרת מספר עצום של קשרים חזקים (ביניהם המלכה מארי של רומניה).
היא הייתה הראשונה שערכה שידור רדיו בנוגע לאמונה הבהאית (בפרת', אוסטרליה, 1924).
באירופה עזרה למסד את הלשכה הבהאית הבינלאומית (International Baha'i Bureau), והרחיבה רבות את הקשרים של הקהילה הבהאית עם קהילת האספרנטו.
שוקי אפנדי מינה אותה בשל פועלה לאחר מותה "יד אלוהית" ותיאר אותה כבהאית נצחית.
חייה לפני הצטרפותה לדת הבהאית
מרתה לואיס רוט נולדה לטימות'י וננסי רוט בריצ'ווד, אוהיו.
היו לה שני אחים גדולים, קלרנס וקלוד, אשר נולדו ב-1869 ו-1871. אביה היה כומר זוטר בכנסייה הבפטיסטית, ואמה הייתה עקרת בית.
זמן קצר לאחר שנולדה, המשפחה עברה להתגורר בקיימבריג' ספרינגס, פנסילבניה, שם תפעלה משק חלב ומספר יוזמות.
לרוט הייתה ילדות מאושרת ושקטה, אך בתור ילדה היא לא התעניינה כלל בתפירה, סריגה או בישול לעומת רוב הילדות הצעירות.
היא החלה למכור את עבודתה בגיל מוקדם ובגיל 14 הספיקה לחסוך מספיק כסף מכתיבה כדי לשלם עבור טיול למפלי הניאגרה.
בגיל 16, רוט סיימה את לימודיה התיכוניים בתיכון המקומי של קיימבריג' ספרינגס.
במעמד זה צוינו לטובתה לימודיה באורתוגרפיה, קריאה, מתמטיקה, גאוגרפיה, דקדוק, לטינית, אלגברה, גאומטריה, וכמו גם התנהגותה למופת ואופייה המוסרי.
באותה שנה בה סיימה את לימודיה התיכוניים, 1889, נסעה לטיול באירופה.
לאחר שחזרה מאירופה, נרשמה לקולג' אוברלין באוהיו.
שם למדה במשך 5 שנים על-פי תוכנית לימודים שהרכיבה בעצמה, ואשר כללה לימודי לטינית, גרמנית, יוונית, צרפתית ואנגלית, ספרות ואמנות הנאום.
בנוסף אליהם, למדה גם פסיכולוגיה, מתמטיקה ולימודי תנ"ך.
בשנת 1895 לא סיימה את לימודיה בקולג' אוברלין, והחליטה להירשם לאוניברסיטת שיקגו.
בשנה זו הספיקה לפרסם מספר מסות ספרותיות והוענק לה תואר בוגר בספרות.
משרתה הראשונה של רוט הייתה מורה ומנהלת בית ספר תיכון ביוניון סיטי, פנסילבניה, ובמקביל פרסמה סיפורים שכתבה.
אך לאחר מספר שנים במשרה זו התפטרה, והמציאה את עצמה מחדש כמרצה על שייקספיר.
ב-1900 עברה לפיטסבורג והחלה לעבוד כעיתונאית.
בקיץ של אותה שנה התמנתה למחליפת העורך החברתי של "פיטסבורג כרוניקל טלגרף".
באותו סתיו עבדה ב"פיטסבורג דיספאץ'", משרה אשר הזניקה את קריירת העיתונאות שלה.
במסגרת עבודתה כעיתונאית בתחום הרכב, אשר היה חדשני לאותה תקופה, הפליגה לצרפת ובמאי 1902 חזרה לפיטסבורג שם המשיכה לכתוב גם עבור ה"אינדקס" וה"פיטסבורג גאזט".
הכתיבה על חוויותיה והנסיעות אל מחוץ לארצות הברית העשירו את ניסיונה של רוט וישמשו אותה בהמשך דרכה כשתרצה להפיץ את הדת הבהאית ברחבי העולם.
יום אחד, בגיל 36, ישבה רוט במסעדה צפופה ובשולחן לידה ישבו מספר מיסיונרים.
רוט שמעה את אחד מהמיסיונרים מעיר כי זה חבל שכל הנשמות הלא-נוצריות אבודות.
רוט התערבה בשיחתו והעירה כי איננה מאמינה שיש נשמות אבודות.
ביציאתם מן המסעדה, רוט פגשה את רוי וילהלם, אשר שמע את שיחתה עם המיסיונרים וביקש לספר כי שב לאחרונה מהמזרח, שם פגש את עבד אל-בהאא'.
שם סיפר כיצד ראה את האנושות מתקדמת לעבר ההכרה באחדות האל באמצעות עבודתו של עבד אל-בהאא והדת הבהאית.
רוט נתנה לו את פרטיה ווילהלם שלח לה ספר על האמונה הבהאית.
לאחר מכן נועדה עם אחדים מהמאמינים הראשונים בדת הבהאית, ביניהם ת'ורנטון צ'ייס וארתור אגנו במסעדה בשיקגו.
לאחר מספר חודשים של תחקיר מעמיק שערכה ולבטים מצדה, רוט הפכה לבהאית בפיטסבורג בשנת 1909.
בספטמבר 1909, רוט כתבה מאמר מקיף על התורה והאמונה הבהאית אשר פורסם ב"פיטסבורג פוסט".
ב-1911 היא השתתפה בכנס הבהאי השנתי הראשון אשר נערך בשיקגו.
האירוע אשר היה בעל ההשפעה הגדולה ביותר על חייה המוקדמים של רוט כבהאית היה ביקורו של עבד אל-בהאא בארצות הברית בשנים 1911–1912. בעת ביקורו של הלה רוט ניסתה להשתתף בכמה שיותר פגישות שנערכו עמו.
היא ארגנה עבור עבד אל-בהאא נאום בפיטסבורג ואף הצליחה לערוך עמו שני ראיונות פרטיים.
ביקורו של עבד אל-בהאא השפיע רבות על רוט ועל הקו המנחה של טיולה העולמי ללימוד האמונה הבהאית.
ב-30 בינואר 1915, היא הפליגה מניו-יורק לטיולה הראשון מסביב לעולם.
היא הגדירה כי המטרה העליונה של הטיול תהיה לפגוש את עבד אל-בהאא.
בטיול זה, היא רצתה בעיקר להתבונן בבהאים במקומות בהם הדת הבהאית ישנה יותר מארצות הברית, ולא ללמד ולהפיץ את הדת.
היא לקחה עמה מצלמה בכוונה להכין מהתמונות שקופיות שידעה שישמשו אותה בטיוליה הבאים.
ראשית, הגיעה לפורט סעיד, שם חיכתה מספר שבועות לאישור לפגוש את עבד אל-בהאא, וכדי לבקר במקומות הקדושים בחיפה ובעכו.
רוט שהתה כשישה חודשים במצרים, שם כלכלה את עצמה באמצעות כתיבת מאמרים וסיקורים עבור עיתונים אמריקנים.
היא כתבה מאמרים על התנועה הצבאית של כוחות באזור לפני מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף, כתבה על סילוקם של אלפי יהודים מארץ ישראל על ידי האימפריה העות'מאנית שהועברו למצרים בעזרת ספינות מלחמה אמריקאיות.
אבל בזמן זה של מלחמת העולם הראשונה, סוריה נשלטה על ידי הטורקים והגרמנים.
האזור היה מסוכן לבהאית אמריקנית ועבד אל-בהאא הורה לכל הבהאים לעזוב את האזור.
לכן, באפריל החלה להתקדם לבומביי שבהודו.
בחודש יוני של אותה שנה נסעה ליפן, לאחר שהוזמנה על ידי אגנס אלכסנדר, מורה אמריקנית לדת הבהאית ששהתה שם.
לאחר עצירה קטנה בהוואי, מרתה הגיעה לסן פרנסיסקו ב-29 באוגוסט 1915. כך סיימה את מסעה חובק העולם הראשון מתוך ארבעה, שמטרתם הייתה להפיץ את הדת הבהאית.
עם כסף שירשה ממות אביה, בשנת 1922, עזבה רוט את עיר מולדתה בפנסילבניה והחלה להוציא לפועל ביתר שאת את מסעותיה להפצת הדת הבהאית.
היא טיילה ללא לאות בכל ארצות הברית, קנדה ויפן.
לאחר מכן הגיעה לסין, לשם הביאה עמה עותקים רבים מספרו של עבד אל-בהאא.
התחנה הבאה במסע זה הייתה אוסטרליה, ולאחר מכן הגיעה לניו זילנד, טזמניה, הונג קונג ודרום אפריקה.
בדרום אפריקה התקבלה רוט כאורחת כבוד, שם ערכה פגישות רבות והחלה ללמוד אספרנטו.
רוט הגיעה לחיפה בארץ ישראל ב-13 במרץ 1923 מלווה על ידי מורות בהאיות נוספות, אפי בייקר וקורין טרו.
בהמשך השנה המסע הגיע לשווייץ, ומשם לרומניה שם נועדה עם המלכה מארי – אחת מבנות משפחות המלוכה האצילות באירופה – אשר הצטרפה לדת הבהאית בסופו של דבר.
לאחר מכן, ביקרה באיי בריטניה והעבירה הרצאות בקונגרס אדינבורו אספרנטו בשנת 1926. משם המשיכה לגרמניה, הולנד, אוסטריה, פולין, יוון, יוגוסלביה, וצ'כוסלובקיה.
בין השנים 1927–1929 טיילה למדינות הבלקן, טורקיה ומצרים.
למרות הפצרותיו של שוקי אפנדי, רוט אף ביקרה ב"ערש האמונה", איראן, בניסיון כושל לפגוש את השאה.
ב-25 בנובמבר 1930, היא ניסתה להיפגש עם קיסר יפן, אך פקידי ממשלת ארצות הברית לא הרשו לה.
לאחר התעקשות רבה והתמדה הצליחה רוט להעניק לקיסר כתבים בהאים.
בשנת 1930 רוט הגיעה לסין.
היא העניקה לשליט שתי מתנות – שטיח פרסי קטן ודף כתבים קדושים שנכתבו בפרסית בצורת ציפור.
יחד עם מתנותיה של רוט, צירף שוקי אפנדי מכתב המבטא את הערכה ואהבה שלו ושל הקהילה הבהאית העולמית לקיסר ולמדינתו.
באותה שנה הגיעה גם להודו, מיאנמר, ויפן.
בין השנים 1932–1935 טיילה רוט למדינות מרכז אירופה, מדינות הבלקן, אדירנה, סקנדינביה ואיסלנד.
בשנת 1936, למרות האווירה המתוחה בשל עליית הנאצים לשלטון, רוט פעלה ללא הפסקה באירופה על מנת לקדם את האמונה הבהאית דרך כתביו של בהאא אללה.
על אף שגופה החל להיחלש מטיוליה הרבים ברחבי העולם המשיכה בעבודה במרץ.
לאחר שהייה קצרה בארצות הברית, ב-1937 היא המשיכה את מסעה לסין, יפן, הודו ולבסוף לאוסטרליה.
ב-1939 היא הייתה בדרכה חזרה לביתה בארצות הברית.
היא נפטרה ממחלת הסרטן ב-28 בספטמבר של אותה שנה בהונולולו, הוואי.
מסעותיה להפצת הדת הבהאית שהחלו בשנת 1919 תמו, ובמהלכם נפגשה הן עם קבוצות בהאיות והן עם קבוצות מחוץ לדת.
חברותה ביד דבר הצדק האלוהי
ב-2 באוקטובר 1939, ארבעה ימים לאחר מותה, שוקי אפנדי מינה את רוט ל"יד דבר הצדק האלוהי" – מעמד שניתן בעבר לבהאים מסוימים בלבד, על הפצת דתו של בהאא אללה וההגנה עליה.
זהו אות ההוקרה והמעמד המכובדים ביותר לבהאי.
לבהאים שנבחרו כידי דבר הצדק האלוהי יש אחריות להגן, לייעץ ולהשפיע על הקהילה הבהאית תוך כדי גדילתה והתפתחותה.
יחסיה המיוחדים עם שוקי אפנדי
בין לרוט לשוקי אפנדי הייתה ידידות גדולה, אשר באה לידי ביטוי במכתבים רבים ששלחו אחד לשני במהלך השנים.
אשתו של שוקי אפנדי, רוחיה ח'אנום, העידה על כך בספרה The Guardian of the Baha'i Faith: "מראשית כהונתו של שוקי אפנדי, היא לא רק הפנתה את ליבה הגדול והאוהב כלפיו, אלא חיפשה כל העת את עצותיו בנוגע לתוכניותיה.
לא תהיה זו הגזמה לומר שהייתה להם שותפות על כל התחייבויותיה, שבלטה באהבה הדדית וביטחון - דברים שהיו נדירים בחייו למודי הסבל של המגן [שוקי אפנדי]".
בספרו של שוקי אפנדי הנה ה' עובר, המתאר את האמונה הבהאית מ-1844 עד 1944, כתב אפנדי על רוט: [...] מעבר למאמציה בתחום הלימוד הבינלאומי [של הדת], היא האפילה על הישגי המורים הבהאים של מאה שלמה.
למרתה רוט, האבטיפוס של מורי הדת הבהאית והיד [האלוהית] הראשונה במעלה אשר טופחה על ידי עבד אל-בהאא מאז פטירתו של בהאא אללה, יש לתת [...] את התואר 'השגרירה המובילה של האמונה' ו-'גאוות המורים הבהאים'".
[...] ארבעה מסעותיה חובקי העולם נמשכו כעשרים שנה ובמהלכם הפיצה את בשורה למלכים, מלכות, נסיכים ונסיכות, נשיאים ואנשי ממשל, עיתונאים, פרופסורים, אנשי כמורה, משוררים [...]".
הישג גדול לדת הבהאית נרשם כאשר מארי, מלכת רומניה, אימצה את הדת הבהאית.
שוקי אפנדי ידע שיש לתת לרוט את מרב ההערכה על מאמציה הרבים ותרומתה לכך.
"שמונת המפגשים שלה [רוט] עם מארי, מלכת רומניה [...] השפיעו על המלכה עמוקות כפי שניתן לראות בכתביה [...]".
על המרתה של המלכה מארי לבהאית כתב לרוט: "זוהי עדות בלתי נשכחת שמגיעה לך על מאמצייך המופתיים ויוצאי הדופן [...] זה ריגש אותי, וחיזק עד מאוד את נפשי ואת אמונתי".
ביולי 1926, כאשר שמע שהיא יוצרת קשרים עם המלוכה באירופה כתב לה באחד ממכתביו: "כתבי לי באריכות ולעיתים תכופות, הנני משתוקק לשמוע על פעילותיך ועל כל פרט מהישגיך".
דוגמה נוספת ליחסיהם הקרובים ניתן לראות בנובמבר 1929, כאשר הגיעה רוט לחיפה.
שם נועדה עם המופתי ובכירים מוסלמים כחלק ממסעה להפיץ את הדת.
בנוסף, נפגשה עם שוקי אפנדי ודודתו מדרגה שנייה, אחותו של עבד אל-בהאא.
שלושה ימים לפני שהייתה צריכה לעזוב לאיראן, אפנדי הפציר ברוט שלא לנסוע, ולהישאר לנוח בחיפה בעקבות מאמציה הרבים ונדידתה בעולם.
באוקטובר 1926 כתב עליה: "במקרה שלה ראינו לבטח, באופן שלא ניתן לטעות בו, מה כוחה של אמונה ללא חת כאשר היא באה בשילוב עם אופי נעלה יכולה להשיג, אילו כוחות היא משחררת ולאילו גבהים היא יכולים להתנשא".
הוא סקר בספרו גם את
גם אשתו של שוקי אפנדי, רוחיה ח'אנום, אהבה מאוד את רוט.
בספרה כתבה עליה: "רוט הייתה בטוחה שיש בידיה את אבן החן היקרה ביותר שהעולם אי פעם ראה - המסר של בהאא אללה.
היא האמינה שעל ידי כך שתראה את אבן החן או תציע אותה לכל אחד, מלך או איכר, היא תעניק לו את המתנה הכי גדולה שהוא יכול לקבל.
זו הייתה האמונה הזו שאפשרה לה, אישה ללא עושר או מעמד חברתי הלבושה באופן פשוט ומיושן, לא מלומדת או אינטלקטואלית יוצאת דופן, לפגוש מלכים, מלכות, נסיכים ונסיכות, נשיאים, מכובדים, מפורסמים ובולטים ולספר להם על האמונה הבהאית יותר מכל בהאי אחר בהיסטוריה."
ח'אנום מספרת בספרה ששוקי אפנדי ורוט שמרו על קשר קרוב, והחליפו מכתבים רבים אשר הודיעו לו על תוכניותיה, צרכיה, הישגיה, בקשותיה להדרכה ותשובותיו שנתנו לה עידוד ותמיכה.
ח'אנום סיפרה בספרה על היום בו הגיע המברק שבישר לשוקי אפנדי על מותה של רוט.
לפיה, שוקי אפנדי עצמו היה חולה מאוד, אך למרות זאת ביקש להוציא מברק לאמריקה המודיע על מותה של רוט.
הוא אמר שכל העולם הבהאי מחכה לשמוע מה יגיד על מותה.
במברק הארוך הוא כתב, בין יתר הדברים: "מעריציה הרבים מספור של מרתה ברחבי העולם הבהאי מתאבלים עמי על סופם הארצי של חייה האמיצים".
רוט לא רק הרשימה את שוקי אפנדי ואשתו אשר היו קרובים אליה מאוד, אלא רבים רבים אשר פגשו אותה במהלך מסעותיה מסביב לעולם.
למשל, הנסיכה אולגה של יוגוסלביה הביעה את צערה העמוק לאחר ששמעה על מותה של רוט: "הצטערתי לשמוע על מותה של גברת רוט הטובה, לא ידעתי על כך.
היא הייתה כה אדיבה ועדינה, ופעילה אמיתית של שלום.
אני בטוחה שהיא תחסר בעבודתה".
לרוט הייתה חשיבות רבה, בעיקר בשל היותה בהאית אקטיביסטית.
בביקורה באוסטרליה בשנת 1924, יופימיה אלינור בייקר, הבהאית האוסטרלית הראשונה, כתבה עליה: "למרות היותה חלשה בגוף, היא תמיד ממשיכה הלאה לעשות את עבודתו של האדון [עבד אל-בהאא], צייתנותה המוחלטת לפקודתו, אמון מלא ואמונה בעזרתו והדרכתו הם שיעור לכולנו." (ספטמבר 1924).
בנוסף למספר רב של מאמרים שכתבה במסגרת עבודתה כעיתונאית, בשנת 1921 רוט החליטה לכתוב ספר על האמונה הבהאית.
כתשע שנים קודם לכן חלתה בסרטן השד, אך בעזרת מרשם מיוחד שהכין עבורה עבד אל-בהאא, המחלה נסוגה.
אף על פי כן, בשנה זו המחלה חזרה והחלה להתפשט לאזורים אחרים, ולמרות כאביה הרבים היא המשיכה בעבודתה.
בספרה "Tahirih the Pure", רוט כתבה על אודות קורותיה של פטימה ברע'אני, הידועה גם בשמה הבהאי "טאהרה" או "קרת אל-עין".
היא פירטה את המציאות שחיה בה טאהרה באיראן של המאה ה-19. טאהרה הייתה משוררת בעלת השפעה אשר השתייכה לדת הבאבית ופעלה רבות לזכויות הנשים.
חייה, כתביה והוצאתה להורג בשנת 1852 הפכו אותה לדמות מפתח בדת.
רוט מתייחסת בספרה לטאהרה כאל מורה לחיים בזכות האומץ שהפגינה בדרכה לארגן קבוצת באבים באיראן שנשלטה על ידי חכמי הדת והקוראן, תוך התנגדות השלטונות, בעלה ומשפחתה.
למרות מעצרים רבים ורדיפות, היא תיירה באיראן ועיראק על מנת להפיץ את המסר המהפכני שלה עד להוצאתה להורג.
מרתה לואיזה פוגט (Marthe Louise Vogt; 8 בספטמבר 1903 – 9 בספטמבר 2003) הייתה מדענית גרמנייה, אחת מחוקרות מדעי המוח המובילות במאה ה-20. תרומותיה העיקריות היו בהבנת תפקידם של הנוירוטרנסמיטרים במוח, במיוחד האדרנלין והאצטילכולין.
פוגט נולדה ב-8 בספטמבר ב-1903 בברלין.
היא התחנכה בסביבה ליברלית ואינטלקטואלית.
אמה ססיל פוגט הייתה צרפתייה ואביה אוסקר פוגט היה דני-גרמני.
כשהייתה בת 10 נולדה אחותה מרגריט פוגט .
היא סיימה את לימודיה התיכוניים בבית הספר "אוגוסט-ויקטוריה" שבברלין.
מרתה למדה רפואה וכימיה באוניברסיטת ברלין בשנים 1922–1927. היא קיבלה את התואר דוקטור לרפואה בעקבות מחקרה על אנטומיה מיקרוסקופית של מוח האדם.
לאחר מכן לקחה חלק במחקר בנושא הביוכימיה אודות מטבוליזם של פחמימות ב"מכון קייזר וילהלם לביוכימיה" תחת הנחייתו של קרל ניוברג בשנים 1927-1929.בעקבות מחקר זה קיבלה את התואר השלישי שלה בכימיה.
מרתה פוגט הייתה נירולוגית וחקרה במהלך חייה את נושא תפקוד המוח ומערכת העצבים.
בתחילת הקריירה שלה בשנת 1929, היא התחילה את עבודה בנושא הפרמקולוגיה ואנדוקרינולוגיה ב"אוניברסיטת הפרמקולוגיה בברלין" תחת הנחייתו של פאול טרנדלנברג.
בתחילת שנות ה-30 נבנה לה מוניטין בתחום הפרמקולוגיה והיא מונתה ליו"ר אגף מחלקת הכימיה באוניברסיטת "קייזר ויליאם לחקר המוח".
בתקופה זו מחקרה התמקד בניסויים אלקטרופיזיולוגיים על המוח והשפעת תרופות שונות על מערכת העצבים המרכזית.
עם עליית הנאציזם בגרמניה, פוגט ומדענים נוספים החליטו לעזוב את גרמניה על מנת להמשיך במחקרם בצורה נוחה יותר.
ב-1 באפריל 1935 בעזרת "קרן רוקופלר" עברה פוגט להתגורר באנגליה.
היא הצטרפה ל"האגודה הפרמקולוגית הבריטית" ושם עבדה עם סר הנרי דייל במכון הלאומי לחקר רפואי בלונדון.
בשנת 1936 פרסמו פוגט ודייל את המאמר "שחרור אצטילכולין בקצוות עצבים מוטוריים" (Release of Acetylcholine at Voluntary Motor Nerve Endings).
בעקבות זאת זכה דייל בפרס נובל ברפואה.
פוגט קיבלה קרדיט על השתתפותה במחקר.
במקביל, בשנת 1935, באוניברסיטת קיימברידג', התחילו פוגט ואדית באלברינג את מחקרן על הקשר בין לחץ הדם לחומרים המופרשים מכליה איסכמית (הלוקה בהגבלה באספקת הדם אליה) בעזרת מענקים שקיבלו מ"החברה המלכותית" .
בנוסף, בשנת 1936 זכתה פוגט גם ב"מענק המחקר ע"ש אלפרד יארו של קולג' גרינטון"(" Alfred Yarrow Research Fellowship of Girton College").בשנת 1938 קיבלה את התואר "דוקטורט לשם כבוד" מאוניברסיטת קיימברידג', אשר שם הייתה פעילה בתחומי הפרמקולוגיה והפיזיולוגיה.
בזמן מלחמת העולם השנייה היותה של פוגט גרמנייה גרמה לבריטניה לפתוח כנגדה בחקירה בשנת 1940. היא סווגה כתושבת מדינת אויב מדרגה ראשונה היות שהפקידים הנאצים לא היו מוכנים לקבל את התפטרותה מתפקידה כשעזבה את גרמניה.
היא הובאה לדין מול בית המשפט אשר פסק עליה כליאה מידית.
אחרי הפסיקה, חבריה ועמיתיה לעבודה של פוגט נחלצו לעזרתה והגישו ערעור.
הערעור התקבל ופוגט הייתה חופשייה להמשיך בעבודתה בקיימברידג'.
פוגט נשארה בקיימברידג' למשך כ-5 שנים, ועבדה בנושא יתר לחץ דם ותפקוד בלוטת יותר הכליה.
ב-1947 הפכה למרצה בתחום הפרמקולוגיה באוניברסיטת אדינבורו, שם היא המשיכה את עבודתה בנושא הנוירוטרנסמיטרים.
במסגרת מחקרה פרסמה מאמר בנושא הסרוטונין ורסרפין.