tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחיר זה הוא הערך היחידי באג"ח שמושפע באופן ישיר ממצב השוק, והוא נקבע על פי הביקוש שיש לאיגרת.
הביקוש, בתורו, נגזר מהאטרקטיביות של האיגרת ביחס לאפיקי השקעה עכשוויים אחרים.
תשואה (שנתית לפדיון): אחוז התשואה השנתי שישיג אדם שיקנה את האיגרת במחיר השוק שלה, ויחזיק בה עד למועד הפירעון.
התשואה היא פועל יוצא של מחיר השוק – ככל שמחיר השוק נמוך יותר כך התשואה גבוהה יותר, מפני שההפרש בין מחיר הקניה לבין מחיר הפדיון (שלא משתנה) גדול יותר.
בפועל, לעיתים קרובות תהיה תשואת האיגרת דומה לשיעור הריבית העכשווי עבור אפיקי השקעה בסיכון דומה, כיוון שבשוק יעיל, אם איגרת מסוימת תציג תשואה גבוהה מתשואת השוק, הביקוש לה יגדל ולכן מחירה יעלה; התהליך יימשך עד שהמחיר יתייצב כך שייצג את התשואה המתאימה.
משך חיים ממוצע (מח"מ): זהו הממוצע המשוקלל של זמן פירעון הקרן ותשלומי הריבית של האיגרת.
באיגרת שבה אין ריבית והקרן מסולקת בסוף התקופה, המח"מ יהיה זהה לאורך החיים ה"רגיל".
לעומת זאת, באיגרת בה הקרן מסולקת לשיעורין, המח"מ יהיה קצר משמעותית מאורך החיים הרגיל מכיוון שחלק מהקרן נפרעת, כאמור, מוקדם יותר.
באיגרת סטנדרטית, בה הקרן משולמת בסוף חיי האיגרת והריבית משולמת בכל תקופה, המח"מ יהיה קצר במעט מאורך חיי האיגרת.
עקום התשואה: עקום המתאר את המבנה העיתי של שערי ריבית, כלומר את התלות של התשואה על איגרת חוב כלשהי במשכה של תקופת המימוש הנתונה לאותה איגרת.
דירוג: דירוג איכותה של האיגרת, בדרך כלל על-פי הערכת מומחים (בארץ עוסקות בכך חברות "מעלות" ו"מידרוג") לאמינות המנפיק ולסיכויי החזר מלא.
לפיכך, ככל שדירוג איגרת החוב גבוה יותר, כן היא נחשבת להשקעה "בטוחה" יותר, ולכן הריבית המשולמת למחזיק בה היא נמוכה יותר, ולהפך.
דירוג האג"ח כולל שני מרכיבים: יכולת המנפיק לשלם את התשלום במלואו ובמועדו.
ערך מתואם של אג"ח (מכונה גם "פארי") הוא ערך תאורטי של האיגרת המציין את ערכה ליום מסוים אילו הייתה נפדית האיגרת באותו היום (כולל הריבית והפרשי ההצמדה).
באיגרות חוב הצמודות למדד, יש להגדיל ערך זה גם בשיעור עליית המדד באותה התקופה.
לדוגמה, עבור איגרת חובה שאינה צמודה על סך 100 שקלים לשנה, עם ריבית שנתית של 2%, הערך המתואם לאחר חצי שנה יהיה 101 שקלים.
(הקרן בשלמותה, ומחצית הריבית) אם אותה האיגרת הייתה צמודה למדד, ובמהלך אותה חצי השנה עלה המדד ב-2%, יהיה הערך המתואם של האיגרת .
לעומת זאת, לו הייתה האיגרת נפדית לאחר חצי שנה בריבית שנתית של 2%, הייתה שווה כ-, ולאחר הפקדה לחצי שנה נוספת, .
(כאילו הופקדה באג"ח שנתי בודד).
כאשר איגרת נסחרת מעל לערך המתואם שלה, נאמר שהיא נסחרת "בפרמיה", כאשר היא נסחרת מתחתיו נאמר שהיא נסחרת "בניכיון".
וכאשר היא נסחרת בדיוק בערכה המתואם, נאמר שהיא נסחרת בפארי.
הבחנה לפי אופן החזר החוב וחישוב הריבית
אג"ח בריבית קבועה: איגרת חוב שבה שיעור הריבית (הקופון) נותר קבוע לכל אורך חיי האיגרת.
ישנן איגרות בריבית קבועה הצמודות למדד או צמודות לדולר.
אג"ח בריבית משתנה: איגרות חוב עם שיעור ריבית משתנה, הנקבעת על פי מדד כלשהו (לדוגמה, 2% מעל ריבית הליבור).
ה"קופון" מאופס מדי פרק זמן של שלושה או שישה חודשים ונקבע מחדש.
אג"ח צמודות מדד: איגרות חוב שבהן הקרן מוצמדת לקצב האינפלציה על-פי השינוי במדד המחירים לצרכן (אינפלציה עלולה להוריד את הערך של תשלומי הריבית באיגרות חוב שאינן צמודות מדד בגלל ירידת ערך הכסף.
אג"ח צמודות מדד מפצות על אובדן ערך זה, כאשר הערך הנקוב עולה על פי מדד המחירים לצרכן).
אג"ח צמודות מט"ח: בדומה לאג"ח צמודות מדד רק שהפעם ההצמדה היא למט"ח (מטבע חוץ) כלשהו דוגמת דולר או יורו.
אג"ח ללא קופון (Zero Coupon): איגרת כזו מונפקת בניכיון, כלומר בערך הנמוך מערכה הנקוב.
כמשתמע משמה אין בה קופון, והרווח של המשקיע נובע מההפרש בין מחיר ההנפקה לבין מחיר הפירעון (שהוא הערך הנקוב).
מק"מים הם הדוגמה הנפוצה ביותר לאג"ח ללא קופון.
אג"ח קונסול (או אג"ח צמותה או אג"ח צמיתה): אג"ח שלא נקבע לה מועד לפירעון הקרן, והרוכש אותה נהנה רק מתשלומי ריבית קבועים, בפרקי זמן קבועים, עד עולם.
איגרת חוב ממשלתית מונפקות על ידי מדינות לצורך גיוס הון למימון הפעילות וככלי לניהול המדיניות המוניטרית.
מרבית מדינות העולם מנפיקות איגרות חוב, הן לאזרחיהן (ומייצרות בכך חוב פנימי), והן לתאגידים ומדינות זרות (ומייצרות בכך חוב חיצוני).
כתלות במדיניות הממשלה הרלוונטית, יכולות איגרות חוב אלו להיות בעלות שיעור ריבית קבוע או משתנה, בצמוד למדדים שונים, מטבעות זרים ועוד.
מקובל לראות באיגרות חוב ממשלתיות בטוחות מאוד, אך קיימים תקדימים רבים בעולם לממשלות אשר לא עמדו בהתחייבויותיהן, ולרוב אין לאיגרות כאלה בטוחות שניתן לממש.
מרבית איגרות החוב הממשלתיות בישראל מונפקות על ידי היחידה לניהול החוב הממשלתי במשרד האוצר.
יוצא דופן הוא מלווה קצר מועד (מק"מ) המונפק על ידי בנק ישראל.
איגרת חוב מוניציפלית מונפקות על ידי רשויות מקומיות, לרוב לשם מימון פרויקטים חד פעמיים (מבני תשתית למשל).
מאחר שרשות מקומית אינה תאגיד שאחריותו מוגבלת ויש ביכולתו לפשוט את הרגל, נחשבות אג"ח אלה בעלות סיכון הקרוב לזה של אג"ח ממשלתית.
דרך נוספת שנוקטות עיריות למימון היא באמצעות איגוח שהוא מבנה מימוני מורכב.
איגרת חוב קונצרנית מונפקות על ידי חברות כתחליף להלוואה מבנק, מכונות גם אג"ח חברות.
תנאי איגרת החוב מפורטים בתשקיף שעל פיו היא מונפקת, ולעיתים היא מלווה בבטוחה, שעבוד על נכסים, להבטחת החזר הקרן ולכן הן נחשבות לסולידיות ובטוחות ביחס למכשירי השקעה אלטרנטיביים שאינם מציעים שיפוי כזה.
אג"ח מדורגות: איגרות חוב שדורגו על ידי חברות דירוג.
באיגרות חוב מדורגות יש חלוקה לדירוג השקעה (BBB ומעלה) ולדירוג ספקולטיבי.
באג"ח בדירוג גבוה כגון AAA, AA, A, הסיכוי שהמנפיק יפרע את חובו הוא גבוה ולכן הריבית והתשואה לפדיון נמוכה יחסית לזו של אג"ח המדורגות בדירוג נמוך.
איגרות חוב בדירוגים נמוכים מ-BB נחשבות לנמצאות בדירוג ספקולטיבי, משמע בהשקעה בהן תהיה מידה של ספקולציה ונטילת סיכון.
איגרות חוב כאלה עלולות להיות מוגדרות כ"אג"ח זבל" .
דירוגן של איגרות חוב של חברות ישראליות יכול להיעשות על ידי שתי חברות שהוסמכו לכך: "מעלות" ו"מדרוג".
ביצוע דירוג נעשה על ידי אחת מחברות הדירוג או על ידי שתיהן בנפרד, על-פי הזמנתה של מנפיקת האג"ח ותוך תשלום שלה לחברה המדרגת בעבור פרסום הדירוג.
החברה המדרגת נדרשת לעדכן את הדירוג בכל עת בה היא רואה לנכון לעשות זאת, בהתאם למהלכי החברה המנפיקה את האג"ח.
בעת הנפקת איגרת חוב ולכל משך חייה אין חובת דירוג.
עם זאת, חברה אשר בחרה לקבל דירוג מחויבת להמשיך לפרסם את הדירוג גם אם ירד לרמה נמוכה יותר.
אג"ח זבל : כינוי לאיגרת חוב שהתשואה לפדיון שלה גבוהה באופן יחסי.
בדרך כלל גובה התשואה מעיד על הסיכון שבהשקעה.
תשואה גבוהה מגלמת חשש של השוק בכל הקשור למתן הלוואה לחברה.
מכיוון שקונה האג"ח מלווה למעשה כסף לחברה, תמורת ביצוע ההשקעה תוך נטילת סיכון, הוא יקבל תשואה גבוהה יותר מזו שיקבל בעת מתן הלוואה לחברות שהשקעה בהן נחשבת לבטוחה יותר.
הסיכון המיוחס להשקעה יכול להיות תוצאה של חשש בשוק לגבי יציבותה הפיננסית של החברה והמשך פעילותה, או כתוצאה ממבנה ההון של החברה, הטומן בחובו מינוף גבוה.
לפיכך, בהשקעה ב"אג"ח זבל" טמון סיכון של אי-יכולת הפירעון של האיגרת כולה או חלקה על ידי מנפיק האג"ח.
זאת, אם בשל קשיי נזילות זמניים או במקרה הגרוע יותר, עקב חדלות פרעון.
אג"ח להמרה: איגרות חוב המונפקות על-ידי חברות, שאותן ניתן להמיר לנכס אחר, לרוב מניות רגילות של החברה שהנפיקה את האיגרות.
איגרות חוב אלו ניתן להמיר על פי יחס המרה שנקבע מראש.
איגרות חוב מיועדות: אלה אג"ח ממשלתיות צמודות שמונפקות על ידי ממשלת ישראל במיוחד לקרנות פנסיה ובעבר גם לביטוחי מנהלים.
הן אינן סחירות בבורסה ונרכשות בלעדית על ידי מנהלות קרנות הפנסיה והביטוחים במטרה לסבסד את חסכונות המועסקים, ולעודד הפקדה לפנסיה.
שמות אג"ח אלה הן חץ, מירון וערד.
במסגרת הרפורמה בסבסוד הפנסיות, בשנת 2022 בוטלו איגרות חוב אלה.
אג"ח אופציה: אג"ח אופציה היא נייר ערך אשר המחזיק בו זכאי הן לתשלומים כאג"ח רגיל, והן לאופציה לרכוש מניות מהחברה המנפיקה.
הבדל נוסף הוא שהיא איננה נושאת ריבית.
קיים דמיון רב בין אג"ח אופציה לאג"ח להמרה.
השוני הוא שבאג"ח להמרה מקבלים ריבית ולא נדרש להוסיף כסף על מנת להמירה למניות, בעוד שאג"ח אופציה לא נותנת ריבית ונדרש להוסיף כסף על מנת לממש את האופציה (תוספת מימוש).
עיקר המסחר באיגרות חוב מבוצע על ידי משקיעים מוסדיים כמו קרנות פנסיה, חברות ביטוח, קרנות נאמנות ובנקים.
איגרות חוב נחשבות בדרך כלל ערוץ השקעה בטוח יותר מאשר מניות, עם תשואה נמוכה יותר על ההשקעה.
מידת ה'דליקות' של השוק פחותה בהרבה, משום שמספר הגורמים העוסקים בו ואופיים מכתיבים מספר עסקאות נמוך יחסית (בישראל, רק כמה אלפי עסקאות) עם כוונות רווח שמרניות יותר, המונעות במידה רבה בגלל הוודאות שבתשלום ריבית קבוע פעמיים בשנה.
למחזיקי איגרות חוב ישנה גם הגנה חוקית מסוימת הקובעת למחזיקים בהן עדיפות במקרים של חדלות פירעון.
עם זאת, איגרות חוב אינן פטורות מסיכון.
ערכן של איגרות בריבית קבועה יישחק כאשר הריבית בשוק תעלה.
איגרות שבהן יש תשלום מראש יישחקו גם הן בערכן עם עליית הריבית (שכן התשלום כבר בוצע, ולכן לא יהיה עליו רווח ריבית).
עליית הריבית תגרום לירידה במחיר האיגרות הקיימות, משום שלמשקיעים תהיינה אפשרויות טובות יותר לקבל ריבית עבור השקעותיהם (לדוגמה, באיגרות חדשות בריבית גבוהה).
שינויים במחיר האיגרת משפיעים על קרנות המשקיעות באיגרות כאלו.
בעיה אחרת היא הסיכון שאיגרות חוב יהפכו 'דליקות' אם יחול שינוי בדירוג איגרת החוב על ידי הגורמים המדרגים אותן.
הורדה בדירוג עשויה לגרום לנפילת מחיר האיגרת, ובכך להשפיע שוב על קרנות המשקיעות חלק ניכר מהונן באיגרות חוב כאלו.
סיכון שלישי אפשרי קיים במצב בו חברה מחליטה לפדות את האיגרת במועד מוקדם יותר, ובכך כופה על המשקיעים באיגרת מציאת מסלול השקעה חלופי, העשוי להיות טוב פחות.
בדרך כלל, פדיון מוקדם כזה מתרחש כאשר שיעורי הריבית נמוכים יחסית, מה שמקשה עוד יותר על מציאת מסלול כזה.
ביהדות קיים איסור על הלוואה בריבית, ומשום כך היו שאסרו את האג"ח, משום שעל-פי עקרון ההלוואה, המלווה מקבל יותר ממה שנתן והלווה מחזיר יותר ממה שקיבל.
יחד עם זאת, רוב הרבנים (ובהם הרב רבינוביץ' והרב אשר וייס) התירו את השימוש באג"ח, סיבותיהם:
כיום יש "היתר עסקה" במרבית הבנקים
חלקם סוברים שחכמים לא גזרו בזה
ישנם מכונים המפרסמים רשימות של אג"ח שיש עליהם היתר עסקה, כגון מכון כת"ר.
איגרת אבא צאגא נשלחה על ידי ליקה כהנת מביתא ישראל, אבא צאגא, בשנת 1862 אל "הכהן הגדול של כל העבריים".
האיגרת, הכתובה אמהרית, נשלחה בידי המיסיונר הנוצרי בירינקוסא, שעלה לרגל לירושלים.
בירינקוסא מסר אותה לידי סמואל גובאט, הגמון ירושלים, שככל הנראה הסתירהּ.
בשנת תרכ"ד (1863) הגיעה האיגרת לידיו של יעקב ספיר, והוא תרגם אותה לעברית ופרסם אותה בעיתונות העברית והיהודית.
השאלה הנוקבת באיגרת - האם הגיע הזמן לחזור לירושלים - עלתה כתגובה לטענות המיסיון כי המשיח כבר בא.
נזכרת באיגרת התסיסה המשיחית שעוררו דברי המיסיונרים, תסיסה המביאה באותה שנה לניסיון עליית תרכ"ב בהובלת אבא מהרי.
יעקב ספיר פרסם את האגרת לראשונה בהלבנון באוקטובר 1863, כשהוא מספר שהמכתב בא "בכתב ולשון חאבשי", תורגם לאנגלית והוא שב ותרגמו ללשון הקודש.
ספיר שב ופרסם את האגרת בהמגיד בינואר 1865.
איגרת אל הפלאשים שבאירופה (Falasian de l'Europe) נשלחה על ידי אבא יצחק בשנת 1848 באמצעות תייר הנילוס אנטואן תומסון ד'אבדי.
באותה עת שימש אבא יצחק ראש כהני עדת ביתא ישראל באתיופיה.
האיגרת מצורפת לתשובותיו המפורטות של אבא יצחק לשאלותיו של אוהב גר לוצאטו, שנשלחו בשנת 1845 באמצעות ד'אבדי.
האיגרת מבטאת את כמיהת חכמי ביתא ישראל לקשר עם הפלשים שמעבר לים, המזוהים עם יהדות אירופה.
לפי ההלכה הנהוגה בקהילת יהודי אתיופיה, מנועים ראשי הקהילה מלהפליג בים בשבת, אולם הם למדים (אולי מדברי ד'אבדי) כי מגבלה זו אינה נהוגה בין יהודי אירופה.
לאור זאת הם מבקשים הנחיה רוחנית וסיוע חומרי מהפלשים בקהילות אחרות.
באיגרת מבטאים חכמי ביתא ישראל את היותם צמיתים לפי גזירת הקיסר יסחק הראשון, בנו של דווית הראשון וקיסר אתיופיה בשנים 1429-1414, לפיה: "הנטבל לדת הנוצרית, יירש את אדמת אבותיו, ולא, פלאסי יהיה".
המילה פלאס פירושה אריס או מבקר, קרי אנשים חסרי זכויות על קרקע.
מכאן והלאה דבק המונח "פלאשים" בבני העדה, שנושלו מבעלות על קרקעותיהם בין המאה ה-15 למאה ה-17. במאות ה-15 וה-16 שומעים לראשונה על "פלאשה" סביב אגם טאנה.
באיגרת נאמר "אנו מבקשים, אנו מתחננים בפניכם, שלחו לנו מישהו, כל מקדשינו חרבות, שלחו לנו מישהו, שלחו לנו מתנות צדקה".
היות שהביטוי "מתנות צדקה" נזכר בסמיכות מיידית לחורבן המקדש, ניתן לפרשו כבקשה להנחיה מדינית ורוחנית.
עם זאת, לאור מסורת משחקי המילים הנהוגה בלשון קיילה, סביר להניח כי המונח טומן בחובו משמעויות חומריות ורוחניות כאחד.
דוגמה לרב-משמעות זו מובאת במאמרו של דני בודובסקי:
ריבוי המשמעויות בלשון האיגרת תואם את מסורת שבעים פנים הנהוגה כתורה שבעל פה גם בקרב יהדות אירופה.
היא אפשרה לשגר מסרים דחוסי-משמעות ל-"פלאשים שבאירופה" דרך ערוץ תקשורת גלוי הנתון להאזנות הנוצרים, מקרוב ומרחוק.
עם זאת, תשובותיו ואיגרתו של אבא יצחק עוררו מחלוקות מתמשכות בין יהודי אירופה באשר למהימנות פירושו של אוהב גר לוצאטו לדברים.
אביו, שמואל דוד לוצאטו, התייחס לספקות אלה בנאומו משנת תרט"ו (1855), ביום השנה לפטירתו של אוהב גר בדמי ימיו, בו ביסס את דעת בנו בדבר מוצאם היהודי.
איגרות פאולוס הן איגרות שנכתבו על ידי השליח פאולוס (שאול התרסי).
שלוש עשרה מאיגרות אלה מהוות חלק מהברית החדשה - ספרי הקודש של הנצרות.
שלוש עשרה האיגרות המצויות בברית החדשה מתחילות בשמו של פאולוס ומשויכות לו.
האיגרות שופכות אור על הקהילות הנוצריות הקדומות ועל התאולוגיה של הנצרות בראשיתה.
כל האיגרות מציינות במבוא שלהן כי פאולוס הוא שכתבן.
יש מלומדים הסבורים כי גם האיגרת אל העברים - ששם מחברה אינו מצוין בה, חוברה על ידי פאולוס - ובהתאם בעבר נהוג היה למקם איגרת זו בין יתר האיגרות, אולם כיום מקובל למקם את האיגרת אל העברים בסוף סדרת האיגרות על מנת לאבחנה מיתר איגרות פאולוס.
מרבית החוקרים סבורים כי חלק מהאיגרות הן פסודוגרפיות ומשויכות לפאולוס אף שלא נכתבו על ידיו.
מרבית המלומדים סבורים כי שבע מהאיגרות הן מקוריות:
מרבית החוקרים סבורים כי שלוש איגרות הרועים (האיגרת הראשונה אל טימותיוס, האיגרת השנייה אל טימותיוס והאיגרת אל טיטוס) והאיגרת אל האפסים לא נכתבו על ידי פאולוס, וכן האיגרת האנונימית אל העברים.
בין החוקרים ישנה מחלוקת האם האיגרת אל הקולוסים והאיגרת השנייה אל התסלוניקים נכתבו על ידי פאולוס.
מתוך האיגרות שנכתבו על ידי פאולוס, ידוע כי היו מספר איגרות נוספות שלא שרדו עד ימינו:
האיגרת המוקדמת אל הקורינתים - מוזכרת באיגרת הראשונה אל הקורינתים (שהיא למעשה איגרת מאוחרת יותר) ה 9);
האיגרת השלישית אל הקורינתים (מוזכרת באיגרת השנייה אל הקורינתים 2 ד' ו-ז' 8 -9);
המכתב הקורינתי (מוזכרת באיגרת הראשונה אל הקורינתים ז' 1);
האיגרת המוקדמת אל האפסים (מוזכרת באיגרת אל האפסים ג' 3 - 4);
האיגרת אל הלאודיקיאנים (מוזכרת באיגרת אל הקולוסים ד' 16).
איגרות שלא נכנסו אל הברית החדשה
מספר איגרות אשר נטען בהן כי נכתבו על ידי פאולוס לא הוכנסו אל הברית החדשה - לרוב בשל העובדה שאין מחלוקת כי אלה לא נכתבו על ידיו:
איגרת הקורינתים אל פאולוס (איגרת הממוענת לפאולוס)
ספרים חיצוניים נוספים אשר נטען בהם שנכתבו על ידי פאולוס (אף שאינם איגרות) הם:
איגרת היא מכתב שנשלח על ידי אחד השליחים אל שליח אחר, תלמידו של השליח או אל קהילה נוצרית.
מרבית האיגרות המהוות חלק מהברית החדשה משויכות לשליח פאולוס (שאול התרסי) ונקראות יחד איגרות פאולוס.
איגרות בברית החדשה שנכתבו בוודאות על ידי פאולוס הן:
איגרות שמיוחסות לפאולוס אולם ייחוסן שנוי במחלוקת (בקרב חוקרים):
איגרות שכנראה לא נכתבו על ידי פאולוס (ונקראות גם "איגרות הרועה", "איגרות הרועים", או "הפסטוראליות"):
האיגרות נכתבו בהתאם למקום בתרבות ההלניסטית, וכללו פתיחה ובה שם כותב האיגרת, וסיום ובו מצוין לעיתים שם הסופר שהוכתבה לו האיגרת (לדוגמה: האיגרת אל הרומאים).
לאחר הפתיחה ישנה ברכה (ברוב איגרות פאולוס): "חסד ושלום עליך" - שילוב של הברכה ההלניסטית המקובלת (חסד) לברכה היהודית המקובלת (שלום).
במיסה הקתולית ובתפילה אנגליקנית האיגרות נקראות בין קריאת התפילה היומית (הקולקטיו) לבין קריאת ספרי הבשורה.
בשירה הגיאוגוריאנית נהגו לשיר את האיגרות בטונוס מסוים שכונה "טונוס האיגרות" (tonus epistolae)
בכנסייה המזרחית נקראות האיגרות כחלק משיעורים מדי יום בשנה, למעט בתקופת התענית.
איגרת הקורינתים אל פאולוס היא איגרת הממוענת אל השליח פאולוס (שאול התרסי) בעקבות האיגרות שכתב (האיגרת הראשונה והאיגרת השנייה).
איגרת זו לא נכנסה כספר קדוש אל הברית החדשה.
בעבר הייתה חלק ממעשי פאולוס (ספר חיצוני לברית החדשה) אולם בהמשך הופרדה מספר זה והפכה לאיגרת עצמאית.
האיגרת מתארת תורות שונות ודעות שונות כגון תורתו של שמעון הקוסם הכוללת את הטענה שהאל אינו כל יכול, שישו לא קם לתחייה, וכי אינו אל (דוקטיזם) וכן כי המלאכים או השטן הם שבראו את העולם (תאוריית בורא עולם של הגנוסטים).
בעקבות איגרת זו נכתבה האיגרת השלישית אל הקורינתים הבאה לתקוף את תוכנה של איגרת הקורינתים.
האיגרת היוותה קריאת תיגר על הנצרות, ונועדה שיענו לה – ככל הנראה כדי לאפשר תקיפה מסודרת של הדעות הדוקטיות והגנוסטיות.
כבר בעת העתיקה היה ברור כי האיגרת מזויפת, אולם על אף זאת האיגרת והתשובה לה היוו חלק מהתנ"ך של הכנסייה הארמנית.
איגרת חוב מוניציפלית היא איגרת חוב המונפקת על ידי רשויות מקומיות.
איגרת חוב (אג"ח) היא מסמך המעיד כי המחזיק בו העמיד הלוואה לרשות הגוף המנפיק אותו.
האג"ח היא התחייבות של החברה או הגוף המנפיק לשלם למחזיק האיגרת תשלומי ריבית והחזר קרן, בתנאים ובמועדים שנקבעו.
בעל האג"ח הוא נושה מובטח של החברה כלומר, הוא זכאי לקבל את המובטח בתנאי איגרת החוב ללא קשר לרווחי החברה או הפסדיה.
לעומת זאת אין לבעל האג"ח (להבדיל מבעלים של חברה) רשות או זכות לפקח על ענייני החברה או להשתתף ברווחיה.
בישראל 242 רשויות מקומיות המשמשות כספק השירותים העיקרי לכלל האוכלוסייה.
הרשויות המקומיות מונהגות על ידי נבחרים ובכוחן לפעול על פי מדיניות שתבטא את העדפות התושבים, במסגרת שבה החוק והוראות הממשלה מאפשרים זאת.
מימון פעילות רשויות מקומיות נעשה באמצעות שני סוגים של תקציבים בהתאם למקורות המימון וליעוד ההוצאה:
תקציב רגיל - תקציב הכולל את השירותים המסופקים על ידי הרשות המקומית.
תקציב פיתוח (תקציב בלתי רגיל) - תקציב הכולל את פעולות הפיתוח והתשתית המבוצעות על ידי הרשות המקומית.
הרשויות המקומיות, באמצעות תקציבי הפיתוח, עוסקות גם בביצוע עבודות תשתית, הקמת מבני ציבור ועבודות פיתוח שונות.
חלק מפעילויות אלו ממומן במלואו על ידי הרשות המקומית, וחלקן בהשתתפות חלקית או מלאה של הממשלה.
ההכנסות שמקורן בכספים ממשלתיים יוצרים תלות גדולה בין השלטון המרכזי המפקח על פעילות השלטון המקומי וקובע את היקף המשאבים המחולקים.
תלות זו, בשילוב עם צרכים גדלים והולכים של הרשויות המקומיות, הביאו לחיפוש אחר מקורות מימון נוספים.
בנוסף לשיקולי העצמאות התקציבית, החלו הרשויות המקומיות להתקל בקשיים גוברים והולכים בגיוס אשראי בנקאי, עובדה שהאיצה את הצורך במקורות חלופיים.
אחד מהם נמצא בדמותה של איגרת החוב המוניציפלית, באמצעותה יכולה הרשות המקומית לגייס מהציבור מימון נוסף באמצעים עצמאיים.
בדרך כלל נהוג לסווג את איגרות החוב המוניציפליות לשתי קטגוריות עיקריות על פי מקור התקבולים המיועדים להחזר ההלוואות:
איגרות חוב עם מקור סילוק המיועד בלעדית לתשלום הריבית והקרן, או בקיצור: אג"ח ייעודיות.
אלו הן איגרות חוב המציינות מקור הכנסות ספציפי של הרשות המקומית, אשר יוקדש מראש לצורך מילוי תנאי התשלומים בגין הנפקת איגרת החוב.
איגרות חוב כאלו מקבלות לעיתים קרובות כינוי או שם, המציין את אופי מקור המימון להבטחת קיום ההתחייבות של הרשות המקומית המנפיקה.
דוגמאות לאיגרות חוב אלו הן איגרות חוב של בתי חולים, נמלי תעופה, חניונים וכדומה.
בכל אחד מהמקרים הללו, הרשות המקומית מייעדת מקור הכנסות מסוים לצורך מילוי התחייבויותיה בגין קבלת ההלוואה.
איגרות חוב מוניציפליות עם מחויבות כללית.
איגרות אלה משעבדות את כלל המקורות של תקבולי הרשות המקומית, כביטחונות למלווים.
איגרות אלו מקנות למשקיעים בהן מעין "שעבוד צף" על ההכנסות העתידיות של הרשות המקומית ואף מזכות את מחזיקיהן בעדיפות וקדימות בתביעות כלפי המקורות התקבוליים הכללים שלה.
במדינות בהן יש חופש ועצמאות פיננסית לשלטון המקומי, הפעילות הכלכלית וההשקעות בשלטון המקומי גדלות.
דוגמאות בולטות לכך הן בארצות הברית ובמערב אירופה, במיוחד בצרפת ובשוודיה.
בעקבות הרפורמה בשלטון המקומי בצרפת הפך השלטון המקומי לעצמאי יותר וכבר אינו בשליטה מלאה של השלטון המרכזי.
תוצאה ישירה של רפורמה זו היא זרם ההשקעות הגדל והולך של הרשויות מקומיות.
זרם ההשקעות מתאפשר בזכות החופש שניתן להן לגייס אשראי בכל הצורות המקובלות ובכללן באמצעות איגרות חוב מוניציפליות.
גם בשוודיה מידת העצמאות של השלטון המקומי גבוהה.
השלטון המקומי מנהל פעילות שלטונית קהילתית רחבת היקף, שמתבטאת בחלקו של השלטון המקומי בתוצר.
פעילות זו אפשרית בעיקר הודות לניהול הכספי העצמאי ובכלל זה הנפקות אג"ח בהיקפים גדולים.
בישראל אג"ח מוניציפליות הן מכשיר פיננסי שטרם נעשה בו שימוש נרחב.
לראשונה אישר משרד האוצר לממן פרויקט בשיטה של איגרות חוב מוניציפליות ביוני 2001, למימון הקמת חניון תת-קרקעי בן שבע קומות על שטח חניון הבימה במרכז תל אביב.
לעירייה אושר לשעבד את זרם התקבולים העתידי לטובת האג"ח כשהקרקע שימשה כבטוחה למשקיעים.
עיריית רמלה, גייסה בשנת 2005 140 מיליון ש"ח באמצעות איגרות חוב מוניציפליות.
גיוס זה בוצע בתום עבודת מטה ארוכה שנערכה במשרדי האוצר, הפנים והמשפטים.
בעקבות עיריית רמלה צעדו עיריות רעננה (150 מיליון ש"ח), יהוד-מונוסון (100 מיליון ש"ח) ואילת (80 מיליון ש"ח) אל הנפקות משלהן (2006).
איגרת אתנסיוס ה-39 (Epistola Athanasius) הייתה המסמך שקיבע (נגזרות המילים הלועזיות קאנוניזציה של כתבים - kanonizomena) את רשימת 27 הספרים שנכללו בברית החדשה.
עד תקופתו של אתנסיוס, הבישוף של אלכסנדריה, היו רשימות שונות של הספרים שנחשבו כספרי הקודש הנוצריים.
בשנת 367 כתב אתנסיוס איגרת ובה מנה את הספרים הקדושים (כלומר, הספרים שנכללים רשמית בברית החדשה) והספרים החיצוניים (בשורות אפוקריפיות).
הירונימוס ואוגוסטינוס קיבלו את רשימתו של אתנסיוס, הרשימה התקבלה בקונציל היפו כמחייבת ואושרה בקונציל קרתגו והיא תקפה עד היום.
בין הספרים החיצוניים שאישר: ספר יהודית, ספר טוביה, "ההוראה של תריסר השליחים" (Διδαχή), "הרועה של הרמס", חכמת שלמה, בן סירא.
איגרת חוב מלחמה היא איגרת חוב ממשלתית המונפקת במטרה לממן פעולות צבאיות בעיתות מלחמה.
איגרות מלחמה מגייסות הון עבור הממשלה וגורמות לציבור האזרחי תחושת השתתפות במאמץ המלחמתי.
שיטה זו אף יעילה כאמצעי לשליטה בשיעורי אינפלציה, בעת שהכלכלה נמצאת בפעילות-יתר, על ידי הוצאת כסף מן המחזור עד לאחר תום המלחמה.
עם תום המלחמה ניתן להפוך את איגרות המלחמה לנזילות, לעודד את הצריכה במשק, ובכך לסייע לכלכלה לעבור לפעילות בעיתות שלום.
עידוד הציבור לרכוש איגרות מלחמה מלוות לעיתים בפנייה לפטריוטיזם ולמצפון הציבור.
איגרות מלחמה ממשלתיות נוטות להניב רווחים נמוכים ממחירי השוק ומוצעות במגוון רחב של שיעורי השקעה כדי שיהיו זמינים לכל כיס.
בחלק מן המדינות שהשתתפו בשתי מלחמות העולם היו איגרות המלחמה לכלי משמעותי בגיוס ההון הדרוש לניהול המלחמה.
לאורך תקופה ארוכה בהיסטוריה ממשלות נהגו ללוות כסף מן הציבור כדי לממן מלחמות.
בדרך כלל פניית הממשלה הייתה נעשית לקבוצה קטנה של מממנים עשירים, כך למשל נתן מאיר רוטשילד, אולם באותם ימים לא היה הבדל בין חובות שנצברו במהלך מלחמה או בעיתות שלום.
אחד השימושים הראשונים בביטוי "איגרת מלחמה" נעשה עת שהקונגרס האמריקני גייס 11 מיליון דולר באמצעות חקיקה מ-14 במרץ 1812, כדי לממן את מלחמת 1812, אולם גיוס ההון לא נעשה מן הציבור.
ייתכן שאיגרות המלחמה הישנות ביותר שעדיין לא נפרעו הן איגרות בריטיות (קונסולים) שהוצעו לראשונה בשנת 1751 ואשר חלקן מימנו את המלחמות הנפוליאוניות.
היה זה הבנקאי האמריקאי ג'יי קוק (Jay Cooke) אשר מכר לראשונה איגרות מלחמה לציבור הרחב, כשהוא פונה לרגשי הפטריוטיזם של הציבור.
בין השנים 1862 ו-1864 קוק השתמש באנשי מכירות כדי לגייס מן הציבור למעלה מחצי מיליארד דולר באיגרות מלחמה שנשאו ריבית שנתית בשיעור 6% כדי לתמוך במדינות האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית.
בעת מלחמת האזרחים הונפקו איגרות מלחמה על ידי ממשלות האיחוד והקונפדרציה גם יחד.
על פי הערכות 62% מתקציב המלחמה של האיחוד מומן מכסף שגויס באמצעות איגרות מלחמה.
בבריטניה, עם נפילת ממשלת אסקווית', בדצמבר 1916, והתמנותו של בונאר לואו לשר אוצר, השתנתה מדיניות הממשלה.
סדרה שלישית של איגרות מלחמה הוצעה לציבור בינואר 1917, בהנחה של 5% על הערך הנקוב ובריבית בשיעור 5% (או 4% ללא מס ל-25 שנים), שיעור ריבית שלויד ג'ורג' תיאר אותו כ"עונש".
מחזיקי איגרות מלחמה מסדרות קודמות יכלו להמירן לסדרה החדשה.
מתוך 2.075 מיליארד ליש"ט שגויסו בסדרה זו, רק 844.75 מיליון ליש"ט היו כסף חדש, והיתרה הייתה המרת איגרות חוב מסדרות קודמות.
על סדרת איגרות המלחמה הבריטית השלישית כתב בספרו המדינאי הסקוטי תומאס ג'ונסטון: "לא היה כובש זר שהיה יכול לתכנן שוד מושלם יותר ושעבוד של האומה הבריטית."
ממשלת אוסטרו-הונגריה הבינה כבר מן השלבים הראשונים למלחמה כי לא תוכל להסתמך על הלוואות שקיבלה מן המוסדות הבנקאיים הגדולים באימפריה כדי לממן את ההוצאות הגדלות של המלחמה.
משכך יישמה מדיניות למימון המלחמה, דומה לזו של הקיסרות הגרמנית: בנובמבר 1914 הונפקה איגרת המלחמה הראשונה.
בדומה לאיגרות המלחמה בגרמניה, אף האיגרות באוסטרו-הונגריה הונפקו על פי תוכנית מסודרת, מדי מחצית השנה, בחודשים מאי ונובמבר.
איגרות המלחמה האוסטרו-הונגריות הראשונות נשאו ריבית שנתית של 5% ומועד פדיונן היה חמש שנים.
השווי הנקוב של האיגרת הזולה ביותר היה 100 כתרים.
בשנת 1919 הנפיקה הונגריה, בנפרד מאוסטריה, איגרות מלחמה בעלות אופי של מניות אשר ניתנו לפריון בתוך שנה ממועד ההודעה על כוונה לפרוע, בריבית קבועה של 6%, ונמכרו החל משווי נקוב של 50 כתרים.
אפילו יכולותיהם הכלכליות המוגבלות של ילדים היו יעד לגיוס הון לצורכי המלחמה.
כיוון שהשווי הנקוב של האיגרת הזולה ביותר, 100 כתרים, הייתה מעבר לאמצעים הכלכליים של ילד, בשנת 1915 החלה תוכנית גיוס הון ולפיה ילדים יכלו לקנות איגרת מלחמה אף אם היה בידם סכום כסף הנמוך מן השווי הנקוב, ואילו היתרה שולמה בהלוואה בנקאית שניתנה לילד.
תוכנית זו זכתה להצלחה רבה בקרב הילדים והנוער באוסטרו-הונגריה ויותר מ-13 מיליון כתרים גויסו בשלושת מסעות הגיוס הראשונים של איגרות מלחמה לילדים.
בין השנים 1917 ו-1918 ארצות הברית הנפיקה איגרות מלחמה בשם "ליברטי בונדס" (liberty bonds) כדי לגייס הון למימון מעורבותה במלחמת העולם הראשונה.
ביוזמת שר האוצר האמריקאי, ויליאם גיבס מקאדו, החל מסע פרסום אגרסיבי למכירתן לציבור, אשר ברובו נשען על רגשות פטריוטיים.
משרד האוצר עבד בשיתוף פעולה הדוק עם הוועדה למידע ציבורי בפיתוח מסע הפרסום לאיגרות המלחמה, אשר עשה שימוש במונחים מושאלים מאוצר המילים הצבאי.
איור כרזות הפרסום לאיגרות המלחמה האמריקאיות הוטל על אמנים מפורסמים והופיעו בהן אף כוכבי קולנוע.
אל ג'ולסון, מרי פיקפורד, דאגלס פיירבנקס וצ'ארלי צ'פלין, היו כמה מן הידוענים שפרסמו את איגרות המלחמה בציבור.
צ'פלין אף הופיע בסרט קצר, אשר הופק מכספו, בשם "האיגרת" (The Bond).
אף בני נוער חברי תנועת הצופים מכרו איגרות מלחמה בסיסמה: "כל צופה יציל חייל".
מסע הפרסום הביא להתגייסות קהילות בכל ארצות הברית למכור איגרות והביא להצלחה גדולה במכירתן, עד כי איגרות המלחמה מן הסדרות השלישית עד החמישית זכו לביקוש יתר.
על פי האגודה ההיסטורית של מסצ'וסטס, "כיוון שמלחמת העולם הראשונה עלתה לממשלה יותר מ-30 מיליארד דולר (בהשוואה להוצאה ממשלתית כוללת של 970 מיליון דולר לשנת 1913 כולה), הרי שתוכניות אלה הפכו חיוניות לגיוס כספים.".
ממשלת ארצות הברית גייסה 21.5 מיליארד דולר באמצעות איגרות מלחמה.
רוב המימון לא הגיע מן הציבור הרחב, אלא ממוסדות בנקאיים שראו ברכישת האיגרות ערוץ השקעה טוב בתקופת המלחמה.
באוגוסט 1914 היו יתרות הזהב של בנק אנגליה בגובה תשעה מיליון ליש"ט (שער החליפין היה £1 = US$4.85).
עקב חששות של הבנקים כי הכרזת מלחמה תביא לבהלה בציבור ומשיכת כספים המונית, האריך שר האוצר הבריטי דייוויד לויד ג'ורג' את חופשת הבנקים (Bank holiday) בשלושה ימים, זאת כדי לאפשר חקיקה מיוחדת בפרלמנט, שאיפשרה את ניתוק ההצמדה של הלירה שטרלינג מתקן הזהב.
על פי החוק החדש משרד האוצר הדפיס שטרות בשווי נקוב של 300 מיליון ליש"ט, מבלי שהונחו בכספות הבנק יתרות זהב נוספות, ובאופן זה יכלו הבנקים לשלם למי שביקש למשוך כספים.
אחד הבנקאים הבולטים בתקופה, וולטר ליף (Walter Leaf), תיאר את הצעד שנקט משרד האוצר כ"מלווה מלחמה ללא ריבית, ללא הגבלת זמן, וככזה היה זה צעד מהיר וריווחי מנקודת המבט של הממשלה."
איגרות המלחמה נושאות ריבית הראשונות בבריטניה הוצעו לציבור בנובמבר 1914, בריבית שנתית של 3.5%, ומועד פדיונן היה בין השנים 1925–1928. הסדרה הראשונה גייסה 332 מיליון ליש"ט, בעוד שהאיגרות נשאו ערך נקוב של 350 מיליון ליש"ט ונמכרו ב-5% הנחה.
הסדרה השנייה של איגרות המלחמה הוצעה לציבור ב-1915 וגייסה 901 מיליון ליש"ט, בריבית שנתית של 4.5%.
176 מיליון ליש"ט מתוכם היוו המרה של איגרות ישנות בריבית של 3.5% ו-138 מיליון ליש"ט היוו המרה של מחזיקי איגרות עם ריבית בשיעור 2.5% ו-2.75%.
הממשלה אף התחייבה כי אם בעתיד תצא סדרה נוספת של איגרות מלחמה בריבית גבוהה עוד יותר, יוכלו רוכשי האיגרות מן הסדרה השנייה להמירן לשיעור הריבית החדש.
בזכרונותיו הביע לויד ג'ורג' צער על כך שממשיכו בתפקיד, רג'ינלד מק'קנה (Reginald McKenna) המשיך והעלה את הריבית בשעה שבמשק האנגלי היו מעט מאוד ערוצי השקעה אלטרנטיביים.
צעד זה לא רק שהעלה את שיעור תשלומי הריבית השנתית הממשלתית ל-100 מיליון ליש"ט, אלא שהעלה אף את שיעורי הריבית הכלליים במשק בתקופת השפל שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
בהשוואה לצרפת, ממשלת בריטניה הסתמכה יותר על מימון קצר מועד באמצעות שטרי אוצר ואיגרות חוב ממשלתיות שהונפקו במהלך המלחמה.
שטרי האוצר סיפקו את עיקר המימון שהיה דרוש לצורכי הממשלה הבריטית בשנת 1916, והונפקו לתקופות פדיון של 3, 6, 9, ו-12 חודשים בריבית של 5%.
אף שאלה לא הוכרזו רשמית כאיגרות מלחמה, מן הפרסומים עליהם מטרתם הייתה ברורה.
פרסומת לשטרי האוצר בריבית 5%, מאפריל 1916 קראה: .
ב-30 ביוני 1932 הכריז נוויל צ'מברלין כי ממשלת בריטניה עושה שימוש בזכותה לפדות את איגרותה המלחמה הנושאות ריבית של 5% בכסף מזומן, או בהמשך ההלוואה בריבית מופחתת של 3.5%.
אף שהממשלה הייתה חייבת לתת התראה של 90 יום למהלך כזה, למחזיקי האיגרות שהחליטו לפדותן עד ל-31 ביולי הוצע בונוס של 1% ללא מס.
נכון לחודש מרץ 2012 עדיין קיימות איגרות מלחמה בסך 1.939 מיליארד ליש"ט, מתקופת מלחמת העולם הראשונה, שלא נפדו.
שלא כמו בצרפת ובריטניה, בעת פרוץ מלחמת העולם הראשונה הייתה גרמניה במידה רבה מחוץ לשוקי הכלכלה העולמיים.
משכך, הייתה גרמניה מוגבלת במידה רבה להלוואות בשוק המקומי, אותן היא עודדה בעזרת סדרה של חוקי מימון שהעביר הרייכסטאג.
המימון הציבורי התבצע באופנים שונים, המוכר שבהם היה גיוס הון בעזרת איגרות מלחמה (Kriegsanleihe).
במהלך המלחמה התנהלו תשעה מסעות גיוס הון בעזרת איגרות מלחמה, בדומה לשיטה באוסטרו-הונגריה, בכל שישה חודשים יצאה סדרה חדשה של איגרות.
מסע הפרסום לכל סדרה ארך מספר שבועות בכל פעם, במהלכו היה שימוש באמצעי תעמולה מגוונים בכל אמצעי התקשורת הקיימים.
רוב איגרות המלחמה הבטיחו תשואה של 5% וניתן היה לפרוע אותן בתוך תקופה של עשר שנים, בתשלומים דו-שנתיים.
בדומה לאיגרות מלחמה במדינות אחרות, אף מסעות הפרסום לאיגרות המלחמה בגרמניה התמקדו בעידוד הפטריוטיזם והאיגרות נמכרו באמצעות הבנקים, סניפי הדואר ומוסדות פיננסיים אחרים.
בדומה למדינות אחרות, רוב המשקיעים באיגרות מלחמה לא היו אנשים פרטיים אלא מוסדות וחברות גדולות במשק.
חברות תעשייה, קרנות של אוניברסיטאות, בנקים מקומיים ורשויות ממשל מקומי היוו את הנתח העיקרי בהשקעה באיגרות מלחמה.
הלחץ שהופעל על הציבור ועידוד רגשות פטריוטיים במטרה להגביר את רכישת איגרות המלחמה, הוכחו כאמצעים יעילים לגיוס כ-100 מיליארד מארקים.
על אף הצלחתן, איגרות המלחמה הגרמניות גייסו רק שני שלישים מן ההון שנדרש לכיסוי הוצאות המלחמה.
באותה עת, הריבית שהתחייבה הממשלה לשלם על האיגרות הוסיף לנטל התקציב וחייב משאבים כספיים נוספים.
מעורבותה של קנדה במלחמת העולם הראשונה החלה בשנת 1914, מלווה המלחמה הראשון גויס מן הציבור בנובמבר 1915, והחל מן הסדרה הרביעית, בנובמבר 1917, החלו איגרות אלה להיות מכונות בשם "ויקטורי בונדס" (Victory Bonds).
מלווה המלחמה הראשון נשא ריבית של 5.5% והונפק לתקופות פדיון של 5, 10 ו-20 שנים, בערך נקוב שהחל מ-50 דולר קנדי.
המלווה זכה לביקוש יתר וגייס מן הציבור 398 מיליון דולר, בממוצע כ-50 דולר לכל אזרח.
הסדרות השנייה והשלישית של ה"וויקטורי בונדס" הופצו בשנים 1918 ו-1919 והכניסו עוד 1.34 מיליארד דולר.
לאלה אשר ידם לא הייתה משגת קניית איגרות מלחמה מסוג ויקטורי, הנפיקה הממשלה תלושי חסכון מלחמה.
בקיץ 1940, לאור הצלחותיה של גרמניה הנאצית בכיבוש פולין, דנמרק, נורווגיה, בלגיה, הולנד, וצרפת, החלה ארצות הברית להתכונן בחשאי לכניסה למלחמת העולם השנייה.
אחד ממוקדי הדאגה העיקריים של הממשל האמריקאי היה נושא מימון המלחמה.
רבים מיועציו של הנשיא רוזוולט תמכו בהעלאת שיעור המס והטלת מלווי חיסכון על הציבור, כפי שגרס הכלכלן הבריטי ג'ון מיינרד קיינס.
באופן תאורטי, גישה כזו הייתה מאפשרת הגדלת הוצאות הממשלה מבלי לעודד דהירה אינפלציונית.
לעומת זאת, שר האוצר האמריקאי הנרי מורגנטאו העדיף תוכנית הלוואות מרצון והחל לתכנן בסתיו 1940 תוכנית איגרות מלחמה לאומית.
כוונתו הייתה לנצל את האהדה לה זכו "איגרות התינוקות" (Baby Bonds), אשר נועדו למלחמה בהשפעת העוני בקרב תינוקות בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, עם האלמנטים הפטריוטיים שהיו באיגרות המלחמה, ה"ליברטי בונדס", של מלחמת העולם הראשונה.
לצורך תכנון הצעת איגרות המלחמה גייס מורגנטאו את עזרתו של פיטר אודגארט, איש מדע המדינה שהתמחה בתעמולה.
בעצתו של אודגארט החל משרד האוצר משווק את איגרות התינוקות כ"איגרות ביטחון", אשר הוצעה לציבור כסדרה E.
אחריה באו אף סדרות F ו-G.
הערך הנקוב של האיגרות החל מ-18.75 דולר, והן ניתנו לפירעון בתוך 10 שנים במחיר של 25 דולר.
שווקו אף איגרות בשווי נקוב גבוה יותר, בין 50 ל-1,000 דולר וכולן היו איגרות לא סחירות.
לאלה שהתקשו לרכוש איגרת, אף במחיר הנמוך ביותר, הוצעו בולי חיסכון בשווי 10 סנט, אותם ניתן היה לאסוף באלבומים שהוציא לאור משרד האוצר, עד שהחוסך קנה די בולים לפדות איגרת מלחמה.
בעקבות המתקפה על פרל הארבור, ב-7 בדצמבר 1941, וכניסת ארצות הברית למלחמה, שונה שמן של האיגרות.
ועדת מימון המלחמה מונתה לפקח על מכירת כל איגרות המלחמה בארצות הברית, ומועצת הפרסום המלחמתית קידמה את מכירת האיגרות.
לקידום מכירות האיגרות נעשה שימוש באמנות פופולרית של התקופה, כך למשל, בדמויות מתוך סדרות הנפשה של האחים וורנר ותערוכת ציורים נודדת של נורמן רוקוול.
במסעי גיוס כספים לאיגרות המלחמה השתתפו אף רבים מכוכבי הוליווד.
למעלה מ-250 מיליון דולר בפרסום נתרמו בשלוש השנים הראשונות להפצת האיגרות.
במהלך המלחמה כ-85 מיליון אמריקאים רכשו איגרות מלחמה בשווי כולל של 185.7 מיליארד דולר.
בבריטניה נערך גיוס הון הדרוש למלחמת העולם השנייה, כמו גם הראשונה, בעזרת תנועת החסכונות הלאומית.
במהלך מלחמת העולם השנייה החל מסע לחסכונות עבור המלחמה שנוהל על ידי משרד המלחמה הבריטי ובמסגרתו אורגנו אירועי חיסכון מקומיים, אשר פרסומם קודם בכרזות.
הממשל בגרמניה הנאצית לא ניסה לגייס מימון מן הציבור הגרמני באמצעות הצעת איגרות מלחמה, כפי שנהג המשטר בגרמניה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
ממשלת הרייך לא רצתה כי בגרמניה יערך משאל עם בשאלת המלחמה, גם באופן של משאל עם עקיף, אשר ימדד ברמת ההיענות להצעה לרכוש איגרות מלחמה.
במקום פנייה לציבור הרחב, בחר המשטר הנאצי לממן את מאמצי המלחמה בהלוואת כספים ישירות ממוסדות פיננסיים, תוך מתן בטוחות באיגרות חוב קצרות טווח.
בנקאים גרמנים לא הביעו כל התנגדות לקבל כבטוחות את אותן איגרות חוב ממשלתיות.
מוסדות פיננסיים העבירו כספים למשרד האוצר הגרמני בתמורה לשטרי חוב.
בשיטה זו הועברו כספים, מבלי שהדבר פורסם בציבור, מ-40 מיליון חשבונות בנק והשקעות, לאוצר ממשלת הרייך, והומרו באיגרות מלחמה.
באופן דומה הכריח נגיד בנק גרמני בנקים בצ'כוסלובקיה להעביר כספים בתמורה לאיגרות מלחמה.
בתום מלחמת העולם השנייה היוו איגרות מלחמה גרמניות כ-70% מן ההשקעות של בנקים בצ'כוסלובקיה.
מעורבות קנדה במלחמת העולם השנייה החלה עם הכרזת מלחמה על גרמניה הנאצית ב-10 בספטמבר 1939, שבוע לאחר שבריטניה הכריזה מלחמה.
כמחצית מהוצאות המלחמה של קנדה באו מאיגרות מלחמה, אשר נודעו בשם "ויקטורי בונדס", ואישורי חסכונות מלחמה.
מכירת אישורי חסכונות מלחמה החלו במאי 1940 ונמכרו בידי מתנדבים שעברו מדלת לדלת וכן בבנקים, סניפי דואר, חברות השקעות וסוכנים מורשים אחרים.
מועד פדיון אישורי החסכונות היה שבע שנים והתמורה הייתה 5 דולר בעבור שווי נקוב של 4 דולר, אולם הייתה הגבלה על סכום הרכישה בגובה 600 דולר לאיש.
אף שמכירות האישורים הכניסו 318 מיליון דולר ומיליוני אזרחים השתתפו במימון המלחמה, סך הכל הכנסות מאמץ זה היוו רק שבריר מסך ההוצאות הכולל.
מכירת ויקטורי בונדס הייתה מוצלחת יותר בגיוס הון.
האיגרות הונפקו במהלך המלחמה בעשר סדרות וסדרה אחת יצאה עם תום המלחמה.
על רכישת איגרות המלחמה לא הייתה הגבלת סכום.
מועדי הפדיון של האיגרות נע בין שש לארבע-עשרה שנים עם שיעורי ריבית שבין 1.5% ל-3% בהתאם למשך תקופת ההבשלה.
האיגרות הונפקו בשווי נקוב שנע בין 50 ל-100,000 דולר.
הקנדים רכשו איגרות מלחמה בשווי 12.5 מיליארד דולר, בממוצע 550 דולר לנפש.
כמחצית מן האיגרות נמכרו לעסקים.
סדרה ראשונה של הוויקטורי בונדס יצאה בפברואר 1940 עם מטרה לגייס 200 מיליון דולר, והגיעה לסכום היעד בפחות מ-48 שעות.
הסדרה השנייה הונפקה בספטמבר 1940 והגיעה לסכום היעד של 300 מיליון דולר בערך באותה המהירות.
אחד מאירועי מכירות איגרת החוב המלחמה היה If Day, במסגרתו הקנדים דימו השתלטות נאצית על העיר ויניפג.
בישראל הונפקו פעמים אחדות איגרות חוב ממשלתיות למימון הוצאות מלחמה.
בחלק מהמקרים זה היה מלווה חובה ובמקרים אחרים - מילווה מרצון:
המלווה הלאומי: מלווה מרצון למימון הוצאות מלחמת העצמאות, עליו החליטה מנהלת העם, לקראת הקמת המדינה.
מלווה ביטחון: מלווה חובה שהוטל לאחר מלחמת ששת הימים.
מלווה מלחמה: הוטל בעקבות מלחמת יום הכיפורים.
מלווה שלום הגליל: הוטל כמלווה חובה בתחילתו של מבצע שלום הגליל.
פירעון המלווה החל כעשר שנים לאחר גבייתו.
איגרת אַרִיסְטֵיאַס או איגרת אריסטיאס אל פילוקראטס היא חיבור יהודי-הלניסטי פסאודונימי (מחברו לא ידוע, והוא מיוחס למחבר בדוי: "אריסטיאס"), אשר נכתב בשפה היוונית במצרים, ככל הנראה באמצע תקופת בית שני, במאה השנייה לפנה"ס, וככזה היא נמנית עם "הספרים החיצוניים", הספרות היהודית מתקופת בית שני שלא נכנסה לקאנון המקראי.
החיבור מתאר מספר אירועים מתקופת תלמי השני פילדלפוס מלך מצרים, כמו את מעשה תרגום התורה (חמשת ספרי התורה) ליוונית הנקרא תרגום השבעים, את רשמי ביקורו של "אריסטיאס" בבית המקדש שבירושלים בהקשר לכך, ומספר אירועים נוספים מתקופתו.
האיגרת היא האזכור הקדום ביותר של הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
החיבור נקרא כיום "איגרת אריסטיאס", אך למעשה כלל אין מדובר באיגרת, אלא בחיבור ספרותי שנכתב בצורה של איגרת, דבר שהיה מקובל בספרות היוונית.
השם "איגרת אריסטיאס" החל להופיע רק בכתבי היד מהמאה ה-14 לספירה.
המקור לטעות הוא עובדת היותו כתוב כאיגרת, בגוף ראשון, המופנית לנמען מסוים (פילוקראטס).
לפני כן היו שכינו אותו "חיבור אריסטיאס" או "ספר אריסטיאס", כפי שכינה אותו יוספוס פלביוס .
אריסטיאס הוא שמו של המספר המופיע באיגרת, ולכאורה הוא גם מחברה.
אולם, בהיותה חיבור פסאודונימי, יש להפריד בין דמותו של אריסטיאס כפי שהיא מופיעה באיגרת, לבין דמותו של המחבר אשר כתב אותה.
חלק מהחוקרים מתייחסים אל מחבר האיגרת כ"פסאודו-אריסטיאס", ואחרים טוענים כי על מנת לדייק ראוי לכנותו "מחבר איגרת אריסטיאס", שכן דמותו של אריסטיאס היא בדויה בכל מקרה
הדעה הרווחת כיום במחקר היא כי מחבר איגרת אריסטיאס היה יהודי מאלכסנדריה, אשר בחר בדמות בדויה של מספר יווני משיקולים שונים, החל בכוונתו לשוות אמינות לסיפור וכלה במסר שרצה להעביר .
על פי הכתוב באיגרת, היה אריסטיאס יווני, אשר כיהן כאחד משרי החצר של תלמי השני פילדלפוס.
השם אריסטיאס הוא שם יווני, הוא מתואר כמאמין באלים היוונים ומתייחס ליהודים בגוף שלישי ("הם") (פסוק ט"ז):
כלומר, מתוכן האיגרת משתמע כי אריסטיאס עצמו לא היה יהודי עם זאת, לאורך האיגרת בולט היחס החיובי ליהדות ולתורה.
המחבר מקדיש מספר עמודים לתיאור מפורט של השולחן ושל שאר הכלים, שניתנו כמתנה מהמלך המצרי לבית המקדש (פסוק פ): הוא מתפעל מאלעזר הכהן הגדול ושם בפיו דברים קשים נגד עבודה זרה (פסוק קל"ח): מעבר לכך, הוא אף מתייחס אל התורה כעדיפה על המיתולוגיה (פסוק שכ"ב):
החוקר אביגדור צ'ריקובר מבטא בדבריו את הסתירה הקיימת בין דמות המחבר לדמותו של אריסטיאס המספר: "בעל איגרת אריסטיאס כותב יונית; הוא שם על פניו מסווה יוני; יחסו ליונים הוא יחס של כבוד ואהדה; ספרו מעיד על קרבתו לתרבות יון.
מאידך גיסא, א"א (איגרת אריסטיאס) אינה אלא שיר הלל לתורת היהדות; המחבר מקדיש דפים מלאי התלהבות לתיאור ירושלים, בית המקדש והכהן הגדול; הוא רואה במצוות המעשיות את חומת הברזל, המבדילה בין ישראל לבין הגויים והשומרת על היהודים והיהדות.
הכפילות הזאת של האווירה התרבותית בה נתון המחבר מהווה את הבעיה היסודית בחקירת הספר".
זמן החיבור של איגרת אריסטיאס שנוי במחלוקת במחקר הספרות היהודית-הלניסטית בכלל ובחקר תרגום השבעים בפרט.
ניתן לומר כי כיום ישנה הסכמה בין החוקרים על כך שהאיגרת נכתבה אחרי תקופתו של תלמי השני, אולם קיים עדיין ויכוח בשאלת זמן חיבורה המדויק.
בהיותה חיבור פסאודונימי, השתדל מחברה של האיגרת ליצור רושם מוטעה לגבי הזמן האמיתי של חיבורו.
מתוך הכתוב באיגרת משתמע כי נכתבה בסמוך לזמן התרחשות תרגום השבעים, וכי הדמויות המוזכרות בה, כגון המלך תלמי השני פילדלפוס, דמטריוס מפלרום הממונה על אוצר הספרים המלכותי ואלעזר הכהן הגדול, עדיין היו בחיים במועד כתיבתה.
אולם לאורכה של האיגרת מופיעים סימנים רבים לכך כי היא למעשה נכתבה מאוחר יותר.
כך למשל בפסוקים כ"ח וקפ"ב מוזכרים , כלומר מדובר על מלכים ברבים ובזמן עבר, מה שממקם את זמן הכתיבה בהכרח, לכל המוקדם, תחת תלמי השלישי (246-222) או תלמי הרביעי (222/1-205).
במחקר המודרני יש הסכמה נרחבת למדי כי האיגרת נכתבה במאה השנייה לפנה"ס, בין אם בראשיתה, בין אם באחריתה.
בין המאחרים את זמן חיבורה של האיגרת ניתן למנות את צ'ריקובר (המסתמך על ביקרמן) ואת הוניגמן.
על פי הוניגמן, התיארוך המשכנע ביותר הוא בין השנים 100 – 150 לפנה"ס.
לטענתה התאריך המאוחר ביותר (terminus ante quem) לכתיבת האיגרת הוא בסמוך לנפילת שלטון בית תלמי במצרים, שכן החיבור מלא אזכורים של מוסדות מתקופת מצרים התלמית, ואילו התאריך המוקדם ביותר (terminus post quem) אינו כה מובהק, ומסתמן כי ניתן לקבוע אותו בתחילת המאה השנייה לפנה"ס.
בין המקדימים את זמן חיבורה נמנים בין השאר רפפורט וכהנא, המתייחסים למציאות הפוליטית המתוארת באיגרת, שאינה תואמת את המציאות שלאחר סופה של המאה השלישית לפנה"ס.
לפי רפפורט, המצב המתואר באיגרת מתאים למאה השלישית לפנה"ס, לפני תקופת הממלכה הסלווקית, כאשר ארץ ישראל ומצרים הן בתחום ממלכה אחת.
אילו נכתבה האיגרת מאוחר יותר, לטענתם, סביר שהייתה מכילה גם תעמולה אנטי סלווקית.
נראה כי כל העדויות מצביעות על כך, שמקום חיבור האיגרת היה אלכסנדריה.
בחיבור מופיעה אידאולוגיה מלכותית תלמית, הקשורה לספריה באלכסנדריה, והמחבר מפגין בקיאות במונחים טכניים הקשורים למוסדות בלעדיים למצרים התלמית, בעוד שהתיאור של ירושלים הוא אידיאליסטי וברובו דמיוני.
מכאן ניתן להסיק כי המחבר מכיר היטב את אלכסנדריה ופחות את ירושלים.
לדברי מנחם שטרן, אין ביצירה תעודות אותנטיות: לא הפקודה המלכותית היוונית (פרקים 22–25) הדנה בשחרור השבויים היהודים (על אף שנתחברה בהתאם לדוגמאות טובות מהמאה ה-3 לפנה"ס ולטרמינולוגיה המקובלת במאה זו) ולא אגרות תלמי פילדלפוס אל הכהן הגדול אלעזר ומכתב תשובתו של אלעזר (פרקים 35–46).
מטרת החיבור וקהל הקוראים המיועד
אוריאל רפפורט כותב כי: "כל חיבור בכלל, ופסאודונימי בפרט, קשור לצורך מסוים, למניע או למטרה, הנובעים מן 'הסיטואציה ההיסטורית של תקופתו'".
ישנה הסכמה בין החוקרים על העובדה, שמטרת האיגרת אינה רק יִדוּעַ פילוקרטאס בקורות תרגום השבעים, אך קיימת מחלוקת בדבר המטרות האחרות שעמדו בפני המחבר.
חוקרים רבים מתייחסים לכך, שהסיפור על תרגום התורה ליוונית מהווה עבור המחבר מסגרת להעברת מסריו: "הסופר השתמש בה באותה אגדה לא לשמה אלא לשם תכלית אחרת, לשם מסגרת שהכניס לתוכה הרצאה על עניינים אחרים" .
הוניגמן מציינת כי הרוב המכריע של הפסוקים באיגרת אינו עוסק במלאכת התרגום עצמה אלא בנושאים אחרים.
הדעה המקובלת במחקר כיום היא כי מחבר האיגרת ייעד אותה בראש ובראשונה לציבור היהודי בכלל, ולציבור היהודי המשׂכיל באלכסנדריה בפרט, אם כי ישנם חוקרים החולקים על דעה זו.
בעבר נהגו חוקרים רבים (וחלקם גם כיום) לראות באיגרת מעין כתב סנגוריה על היהדות או לחלופין, תעמולה המטיפה לתורת היהדות, ואלו מכוונים כלפי יוונים ולא כלפי יהודים.
כך למשל טוען מנחם שטיין: "ברצותו לעשות את הרושם הדרוש שם המחבר את תהלת התורה בפי "יוני" משׂכיל והוא מדגיש את הערך הפילוסופי של התורה".
אביגדור צ'ריקובר היה הראשון לטעון כי דעה זו אינה מבוססת, וכי האיגרת נועדה בראש ובראשונה לקהל הקוראים היהודי.
טענתו צברה תמיכה לאורך השנים, וכיום היא הטענה המקובלת, כאמור.
הוא מציין כי בעת כתיבתה של האיגרת עוד לא הייתה ספרות אנטישמית יוונית ולכן: "כשם שעוד לא היה מוכשר הקרקע לסנגוריה במאה השנייה לפני הספירה, כן לא היה מוכשר גם לתעמולה רחבה לטובת היהדות בקרב הגויים..." .
כמו כן, הוא מזכיר את ההגזמה בתיאור האהדה של היוונים כלפי היהודים.
כך למשל, המתנות הנשלחות לאלעזר הכהן הגדול הן היקרות ביותר (פסוק פ') ואילו עם סיום התרגום המלך נופל אפיים ארצה אל מול ספר התורה ובוכה מאושר (פסוקים קע"ז-קע"ח).
מטרה זו מהווה גם הסבר לבחירה בדמות מספר יוונית – מתן שבחים לתורה וליהדות מפי מספר יהודי היה נתפס כמובן מאליו, בעוד שכאשר מקורם בפיו של יווני עשויה להיות להם ההשפעה הרצויה על הקורא היהודי לראות בעין חיובית יותר את היוונים ותרבותם.
הוניגמן, לעומת זאת, טוענת כי לא בכך העניין, וכי הבחירה בדמות יוונית נועדה, בראש ובראשונה, להעניק בהירות ואמינות לסיפור.
היא מדגישה את החשיבות שהעניק המחבר לעקביות בחיבור, ומפני שעל פי הסיפור היוזמה לעריכת התרגום באה מחצר המלך באלכסנדריה, איש חצר רשמי היה הדמות היחידה המתאימה.
עם זאת, קיימת הסכמה בין שני החוקרים כי מטרת האיגרת היא לעודד את היהודים להפיק את המיטב משני העולמות – היהודי והיווני גם יחד.
תרגום התורה ליוונית מהווה גשר מחבר, ולא מפריד בין העמים, והחיבור רצוף דוגמאות לשילוב ביניהם.
כך למשל כוונתו של המלך היא להעניק לאלעזר הכהן הגדול שולחן "במידה כבירה" (פסוק נ"ב), אולם בסופו של דבר הוא מותאם לממדים הצנועים יותר שנקבעו לפי החוק היהודי (פסוקים נ"ד- נ"ח).
כמו כן האידיאל לדמות היהודי מגולם בדמויותיהם של שבעים ושניים הזקנים (פסוקים קב"א- קב"ב) ובדמותו של אלעזר הכהן הגדול עצמו (פסוק ג'), המגלמים כולם שילוב של חינוך יווני עם בקיאות ברזי היהדות.
נראה אם כן כי, לפחות לפי דעות מסוימות, האיגרת נושאת מסר הקורא ליהודים להשתלב ולהתקדם בחברה בה הם חיים, אך לא לוותר על זהותם היהודית, על האמונה ועל קיום המצוות.
אריסטיאס מספר לפילוקראטס אחיו על הסיבה לכתיבת האיגרת, והיא רצונו לספר לפילוקראטס "אוהב הדעת" על המשא ומתן שהיה לו עם אלעזר הכהן הגדול שבירושלים.
חלק א': המשא ומתן על מעשה התרגום היווני לתורה (פסוקים ט' –פ"ב)
תלמי השני פילדלפוס, שליט מצרים במאה ה-3 לפנה"ס, שוכנע על ידי דמטריוס מפלרום, מנהל הספרייה הגדולה של אלכסנדריה, להעשיר את אוסף הספרייה על ידי תרגום התורה מעברית ליוונית.
כהוכחה לרצונו הטוב כלפי היהודים, המלך הורה על שחרורם של יותר ממאה אלף שבויים יהודים.
אנדריאס ואריסטיאס נשלחו אל אלעזר הכהן הגדול בירושלים כדי לבקש את עזרתו ביוזמה, ובידיהם מתנות רבות ויקרות ערך עבורו.
תשובתו הייתה חיובית והוא הרכיב רשימה של שבעים ושניים זקנים שיעסקו במלאכת התרגום, שישה מכל אחד משנים עשר השבטים.
חלק ב': הליכתם של אנדריאס ואריסטאס לירושלים (פסוקים פ"ג-קע"א)
אריסטיאס מתאר את העיר ירושלים, את בית המקדש, את הזקנים ואת אלעזר הכהן הגדול בהתפעלות רבה.
כמו כן מסופר על שיחה שהתקיימה בין אלעזר הכהן הגדול לבין אריסטיאס ואנדריאס, בה העניק להם הסבר אלגורי לנושא האיסור על אכילת מאכלים מסוימים ביהדות, תוך הדגשת רעיון אחדות האלוהים.
חלק ג': הגעת הזקנים לאלכסנדריה והשאלות-תשובות שבשעת הסעודה (פסוקים קע"ב-ש')
תיאור הגעת שבעים ושניים הזקנים-המתרגמים אל המלך באלכסנדריה, ושל קבלת הפנים מלאת הכבוד אשר נערכת להם.
במשך שבעה ימים רצופים ערך המלך סעודות, בהן התקיימו דיונים של שאלות ותשובות בינו לבין הזקנים.
חלק ד': מעשה התרגום וחזרתם של הזקנים לארץ ישראל (פסוקים ש"א-שכ"א)
בתום שבעים ושניים ימים סיימו הזקנים את מלאכת התרגום, והוא הוקרא ליהודי אלכסנדריה.
כולם שיבחו את התרגום ואף השמיעו דברי קללה המאיימים על מי שיעיז לשנות את הנוסח.
לאחר מכן הוקרא התרגום גם בפני המלך, אשר התרשם מחוכמתו והתפלא שדברי התורה לא מוזכרים בספרות היוונית.
שבעים ושניים הזקנים חוזרים לירושלים בכבוד גדול ועם מתנות רבות עבורם ועבור אלעזר הכהן הגדול.
כמו בפתיחה, מסיים המחבר בפנייה לפילוקראטס "אוהב הדעת" ומבטיח כי יכתוב לו שוב בהמשך.
האיגרת כתובה ביוונית המקובלת של התקופה, ללא השפעה נראית לעין של שׂפה שמית כלשהי.
לעומת זאת, מורגשת השפעתו של הניב הפקידותי של ממלכת תלמי בביטויים מסוימים, החוזרים ומופיעים בפפירוסים מאותה תקופה.
בתיאור הנושאים המופשטים כגון הדיון בין המלך לזקנים, ניכר כי המחבר שולט גם ביוונית הספרותית יותר.
על פי צ'ריקובר, הבחירה לכתוב סיפור היסטורי במבנה של איגרת מעידה גם היא על השפעה מצד הספרות היוונית.
בתקופה ההלניסטית ה"איגרות" היו סוגה ספרותית פופולרית.
צ'ריקובר מזהה בחלקים שונים באיגרת הקבלה ליצירות ידועות בספרות היוונית .
כך למשל מסעם של אריסטאס ואנדריאס לירושלים (פסוקים פ"ג- ק"ב) מהווה אזכור לכתבי הומרוס, ואילו תיאור המשתה (פסוקים קפ"ב – קצ"ד) נתון גם הוא להשפעה מובהקת של רעיונות הפילוסופיה היוונית.
מלבד תרגום השבעים עצמו, איגרת אריסטיאס היא החיבור הארוך ביותר מבין החיבורים הקיימים של היהדות באלכסנדריה בתקופה התלמית, ויצירת הפרוזה השלמה ביותר מאלכסנדריה ששרדה בגרסתה המקורית.
כמו כל יצירות הספרות היהודיות - הלניסטיות הקיימות (כולל תרגום השבעים עצמו), החיבור שרד בכנסייה הנוצרית .
יצירות אלו שרדו הודות לתוכן היהודי שלהן, אשר בזכותו אנשי הכנסייה המשיכו להעתיקם, בעוד חיבורים הלניסטיים אחרים נשכחו כליל.
בשל היותה של האיגרת מסמך המדגיש את קדושת התורה שאינה כתובה בעברית, היא היוותה חיבור בעל חשיבות עבור הדת הנוצרית.
כמו כן, בהמשך תורגמה האיגרת לשפות אירופאיות מרכזיות כגון, איטלקית, גרמנית, צרפתית, אנגלית ועוד.
האיגרת תורגמה מספר פעמים גם לעברית.
רבי עזריה מן האדומים, הדרת זקנים, בתוך: מאור עיניים.
אברהם כהנא (עורך), בתוך: הספרים החיצונים : לתורה, לנביאים, לכתובים ושאר ספרים חיצונים, (כרך ב', ספר א'), ירושלים: הוצאת מקור, תש"ל-1970.
אליה שמואל הרטום, בתוך: הספרים החיצונים; מפורשים פרוש חדש בצירוף מבואות, (כרך ד': ספורים ודברי חכמה), 79 עמ'.
הוצאת יבנה, תל אביב תשכ"ג; תשכ"ט; תשמ"א 1980.
איגרת הרמב"ן הוא מכתב המיוחס לרמב"ן, שעל פי הייחוס נכתב כשהיה בארץ ישראל לבנו נחמן ששהה בקטלוניה.
האיגרת היא כעין צוואה רוחנית וכוללת דברים בחשיבות הענווה והימנעות מכעס.
האיגרת זכתה לתפוצה רבה והוכללה במהדורות רבות של סידורים וספרי מוסר.
האגרת נדפסה לראשונה בתוך ספר ראשית חכמה (ונציה של"ט) ומשם נדפס בספרים רבים, נוסחאות שונות נדפסו במשך הדורות מכתבי יד שונים.
הרב טוביה פרשל ערער על זהות מחבר האיגרת, וטען שמחבר האיגרת הוא רבי משה מאיברא, מכיוון שהאיגרת מובאת בקצרה בשמו בספר כל בו ומכיוון שבן דורו של רמב"ן, רבנו פרץ, מביא קטע מדברי רבי משה מאיוורא בהגהותיו, הדומים לתוכן "איגרת הרמב"ן".
הרב חיים דוב שעוועל טוען שמחבר האיגרת הוא הרמב"ן.
לטענתו, קרובו של רמב"ן, רבי יונה, למד אצל רבי משה מאיוורא ונראה שבשובו לספרד שאב ממנו הרמב"ן את תורת המוסר ומתוכה בחר את הכללים שהיו ראויים להיכתב לבנו נחמן.
הרב שעוועל מביא ראייה לטענתו בכך שהאיגרת מזכירה את העולם הבא, אזכור האופייני לרמב"ן, במיוחד לדברי הרמב"ן בביאורו לתורה בסוף פרשת עקב.
הרב יעקב שורקין הדפיס את האיגרת מכתב יד פרמה פלטינה אשר נכתב עשרים שנה לאחר מות הרמב"ן, בנוסחו קיימים שינויים מהנדפס, שורקין הראה שאגרת הרמב"ן שונה בהרבה מאגרת רב משה מאיוורא, כמו כן טען שאף שבסיס האיגרת היא רבי משה מאיוורא עדיין חידושיו של רמב"ן הם עיקר האיגרת.
יש שטענו נגד ייחוס האיגרת לרמב"ן מחמת סגנונה הלשוני של האיגרת, שבו מילים שאינן אופייניות לכתיבתו הספרדית של הרמב"ן, כגון "להתפחד", שאינה נכונה דקדוקית, וכדומה.
מאידך, בכתבי היד הקדומים של האיגרת יש שינויים רבים בסגנון, ועדיין לא נעשה מחקר מקיף בנושא.
האיגרת הוכנסה לספר שערי קדושה חלק ד' למהרח"ו, לספר ראשית חכמה ולספר חרדים, תוך מתן ייחוס לרמב"ן.
האיגרת פותחת בבקשה מאת הרמב"ן לבנו לא לשכוח את ניסי ה' ונפלאותיו אשר עשה עמו.
באיגרת שני חלקים עיקריים: חלק מחשבתי המורה להתרחק מהכעס והצורך שבמידת הענווה.
החלק השני הוא חלק מעשי, המתחיל במילים "על כן אפרש", שבו הכותב ממחיש את דרך ההתנהגות במידת הענווה.
משפט נודע מהאיגרת עוסק ביחסו של האדם לשאר בני האדם שהוא פוגש:
באיגרת מובאת הדרכה להוציא השלכות מעשיות מלימוד התורה:
בסיום האיגרת מורה המחבר לבן לקרוא את האיגרת מדי שבוע ומסיים בברכה:
במשך הזמן היו שייחסו לאיגרת סגולות, למשל בספר מעולפת ספירים ועוד, אך נוסחה מציג בבהירות כוונה מוסרית ברורה, אם כי בחתימת האיגרת ישנה משמעות סגולית, , אך בכתב יד ותיקן בריטיש מוזיאום ובמהדורת ראשית חכמה שורה זו לא מופיעה.
קטעים מן האיגרת הולחנו ובוצעו על ידי זמרים שונים.
לחן מוכר במיוחד הוא מהאלבום "משיח", בביצוע הזמר מרדכי בן-דוד בשם "שמע בני".
לחנים נוספים חלקם עם התאמות נוסח האיגרת לשפת ימינו, בוצעו על ידי עופר לוי, זהבה בן, אלי הרצליך ועוד.
באירועים משפחתיים שונים ובמיוחד בבר מצווה, יש שנוהגים להקדיש השיר לבן, כשם שהרמב"ן שלח האיגרת לבנו לברכו ולהצליח דרכו בעולם.
איגרת אוויר או אארוגרמה היא מכתב בצורת דף נייר דק וקל מהרגיל, המתקפל לצורת מעטפה והנשלח בדואר אוויר ללא מעטפה נוספת.
בדרך כלל דף הנייר המרכיב את איגרת האוויר מודפס חלקית, באותם מקטעים, שנועדו להימצא בחלק החיצוני של האיגרת, שם נכתבות כתובת הנמען וכתובת השולח.
יש איגרות אוויר עליהן מודפסים בולים בערכים המתאימים ויש איגרות אוויר עליהן צריך להדביק בולים.
שינויים בתעריפי דואר האוויר יכולים לייצור מצבים בהם צריך להוסיף בולים גם לאיגרת אוויר עליה כבר מודפס בול.
השימוש באיגרות אוויר הפך לנפוץ במהלך מלחמת העולם השנייה, בעיקר באימפריה הבריטית, אולם המושג aerogramme אושר רשמית בקונגרס איגוד הדואר, שהתקיים ב-1952 בבריסל ובהדרגה נפסק השימוש בכינוי Air Letter.
הכנסת נייר או דבר מה אחר לתוך המעטפה שנוצרה מקיפול איגרת האוויר מבטל את המעמד המעטפה כאיגרת אוויר והופכת אותה למעטפת דואר רגילה, שאינה נשלחת בדואר אוויר.
איגרת אמס הידוע גם כמברק אמס, היא איגרת דיפלומטית מ-1870 אשר גרמה לקיסרות הצרפתית השנייה להכריז מלחמה על ממלכת פרוסיה ולפתוח בכך את מלחמת צרפת–פרוסיה.
האיגרת התפרסמה בעיתונות בידי ראש ממשלת פרוסיה אוטו פון ביסמרק.
ב-1866 הביסה פרוסיה את האימפריה האוסטרית במלחמת שבעת השבועות.
בעקבות המלחמה, פירקה פרוסיה את הקונפדרציה הגרמנית והקימה את הקונפדרציה הצפון-גרמנית.
אוסטריה לא הייתה חברה בקונפדרציה החדשה, ובכך סולקה מכל השפעה שהייתה לה בגרמניה.
פרוסיה לעומת זאת סיפחה את ממלכת הנובר, נסיכות הבוחר מהסן, דוכסות נסאו, פרנקפורט ושלזוויג-הולשטיין.
בכך הפכה פרוסיה למדינה הגרמנית החזקה ביותר.
התוצאה הפתיעה מאוד את הקיסרות הצרפתית ואת שליטה נפוליאון השלישי, אשר היו משוכנעים שאוסטריה תנצח.
העובדה שצרפת לא הייתה מעורבת במאורעות כלל נתפסה כהשפלה, ובצרפת אף נשמעו קולות שדרשו "Revanche pour Sadova" ("נקמה על סדובה").