tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכפר היה ידוע בכרמיו שמגפניו נעשה יין איכותי.
בשנת 1880 החלה להתגלות באזור כנימת הפילוקסרה שעד אמצע שנות הרסה את כל הכרמים בכפר.
בשוי חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
שנה מספר היהודים בכפר כלל האוכלוסייה1920119411468
שוטר בית ספרי (פורמלית: קצין משאבים בבית ספר; באנגלית: School resource officer, בר"ת: SRO) הוא תפקיד של שוטר המוצב בבתי ספר, שתפקידו לאכוף את החוק בבתי הספר.
תפקיד השוטר בבתי הספר הוגדר על ידי מחלקת המשפטים של ארצות הברית כ"קצין אכיפת חוק מושבע, האחראי על ביטוח ומניעת פשיעה בבתי הספר".
בפועל, תפקידו לייצר סביבה בטוחה הן לתלמידים והן לצוות.
סמכות השוטרים בבתי הספר דומה לשוטרים רגילים בכך שהם מוסמכים לבצע מעצרים, לענות לקריאות ולתעד לאירועים.
בנוסף לכך, שוטרים בבתי ספר גם מבצעים חונכים ומעבירים הדרכות לנוער.
התיעוד הראשון להצבת שוטר בבית ספר היה בשנת 1953 בפלינט, מישיגן.
בשנת 1968 הנושא החל לידון בהרחבה, כשבשלב הראשון הוצבו שוטרים בבתי ספר יסודיים ובחטיבות ביניים, ללא מדים, על מנת לטפח את מערכת היחסים בין המשטרה המקומית לבני הנוער.
החל משנות השבעים, תפקיד השוטרים בבתי הספר עבר מחונכות למניעת פשיעה ואכיפת החוק.
בשנות השמונים והתשעים השתתפו השוטרים בבתי ספר בתוכניות למניעת פשיעה, כגון חינוך נגד שימוש בסמים (D.A.R.E.) ונגד כנופיות (G.R.E.A.T).
עליה משמעותית בשימוש בשוטרים בבתי ספר התרחשה בשנת 1994 כשעבר בקונגרס חוק "בתי הספר הפדרליים ללא נשק" , בתגובה לחשש מאלימות של צעירים וכנופיות.
בסוף שנות התשעים, משרד המשפטים האמריקאי יצר תוכנית מענקים של 750 מיליון דולר על מנת להוסיף תקנים של 6,500 שוטרים בבתי ספר.
בסך הכל, מאמצע שנות השבעים ועד שנת 2008, שיעור בתי הספר שמוצבים בהם שוטרים עלה מ-1% ל-40%.
בנוסף לארצות הברית, ישנם שוטרים בבתי ספר גם בקנדה.
באוסטרליה התפקיד נקרא קצין קשר בבתי ספר (Police School Liaison Officer) וקיים רק בבתי ספר תיכוניים.
בישראל, סקר שבוצע בשנת 2009 העלה כי 30% מהציבור בעד הצבת שוטרים בבתי הספר.
שוטרי הענבר (באוקראינית: Бурштинові копи) היא דרמה קומית אוקראינית, שכתבו רומן גרישוק ואיוואן מלצ'נוק בשנת 2021 וביימה אלינה בוחטיארובה.
לשוטר הסיור ממשטרת קייב, מקסים, יש תחושת צדק מוגברת מילדותו.
הוא מממש את שאיפותיו בשירות באופן מלא ב.
בפעם היחידה בחייו הוא שבר את העיקרון הזה בשם האהבה.
אלא שהדבר עורר ביקורת ציבורית והוא נתפס על ידי עיתונאים.
כדי להימנע משערורייה, ההנהגה מכוונת את מקסים לשרת בעיר קטנה במחוז ז'יטומיר.
כאן משגשגת המאפיה של הענבר.
לפני הופעתו של מקסים, אף אחד מהשוטרים לא העז לעצור את הפעילויות בלתי חוקיות.
עם הגיעו חובר למקסים השוטר בוגדן כשותף, שגם נוטה להגיע למצבים מביכים מאוד.
יבהן ינוביץ' – מקסים, שוטר משטרת קייב
פרויקט הסרט זכה למימון סוכנות הקולנוע הממלכתית וקיבל 75% מתקציב הסרט מהמדינה, כשהתקציב הכולל הסתכם ב-11.625 מיליון הריבניה.
הפקת הסרט נעשתה בשיתוף פעולה עם המשטרה הלאומית של אוקראינה והאקדמיה הלאומית לענייני פנים, האחראית להכשרת שוטרים.
שוטרים בדם היא סדרה משטרתית של ה-CBS המשודרת מאז שנת 2010. הסדרה נכתבה על ידי יוצרי "הסופראנוס" בני הזוג מיטשל בורגס ורובין גרין.
הסדרה עוסקת במשפחת רייגן, משפחה אמריקאית קתולית ממוצא אירי עם שורשים עמוקים במשטרה.
את האב פרנק רייגן, נציב משטרת ניו יורק, מגלם טום סלק.
בנו השני, ג'ו רייגן, נהרג בעת מילוי תפקידו וכל ילדיו ממלאים תפקידים במשטרה ובמשרד התובע.
הסדרה עוקבת אחרי פעילות המשפחה, כאשר בכל יום ראשון יש ארוחה משפחתית לאחר הכנסייה, ארוחה שמתוארת בכל פרק והיא מהווה את הבסיס של הסדרה ומפגש של כל השחקנים יחד בכל פרק.
ב-20 בנובמבר 2023, הוכרז שהעונה הארבע-עשרה תהיה העונה האחרונה.
עשרת הפרקים הראשונים של העונה עלו לשידור בפברואר 2024, שאר שמונת הפרקים שודרו החל מ-18 באוקטובר 2024. הפרק האחרון בעונה ובסדרה שודר בדצמבר 2024.
הסדרה עוקבת אחרי משפחת רייגן.
הבן הבכור דני רייגן (דוני וולברג) הוא בלש בניו יורק, הבת ארין רייגן (ברידג'ט מוינאהן) היא עוזרת תובע מחוזי של מנהטן והבן הצעיר ג'יימי רייגן (ויל אסטס) הוא שוטר במשטרת ניו יורק.
אביו של פרנק רייגן, הנרי רייגן (לן קריו) הוא נציב לשעבר.
דמויות נוספות הן אשתו של דני רייגן, שני ילדיו, בתה של ארין רייגן ניקי (סאמי גייל), בעלה לשעבר של ארין רייגן ג'ק בויל (פיטר הרמן), שותפתו של דני רייגן הבלשית באייז (מריסה רמירז), וכן שותפתו של ג'ו רייגן שהופכת לאשתו אדי ג'נקו (ונסה ריי).
לניצב פרנק רייגן יש צוות שפועל סביבו.
גרט מור אחראי על התקשורת, הבלשית אביגייל בייקר, עוזרתו האישית והחל מהעונה השנייה הסמל סידני גרומלי.
ארין רייגן עובדת בצמוד לבלש אנתוני אבטמרקו.
לסדרה ישנן מספר עלילות בכל פרק, לכל דמות יש סיפור שונה ונקודת מבט שונה, במהלך העלילה נוצר מתח בין הדמויות סביב נושאים שונים ונקודות מבט שונות.
אשתו של הנרי בתי ואשתו של פרנק מארי נפטרו שתיהן והם גרים יחד באותו הבית ומארחים כל שבוע את ארוחת הערב של יום ראשון.
הסדרה מתחילה עם התייחסות למותו של ג'ו.
ג'יימי האח הצעיר שסיים תואר ראשון במשפטים מחליט בעקבות מותו של אחיו להצטרף למשטרה.
הוא מגויס למעקב אחרי רשת שוטרים מושחתים שאחיו ניסה לחשוף.
במהלך העונה הראשונה נודע כי ג'ו נהרג על ידי שוטר מושחת, והרשת נחשפת.
פרנסיס אסקבייר "פרנק" רייגן (טום סלק) – ניצב משטרת ניו יורק.
הוא מנווט בפוליטיקה של העיר ניו יורק, ומנהל 35,000 שוטרים.
יש לו ארבעה ילדים: דני, בלש במשטרה, ארין, עוזרת התובע של מנהטן, ג'ו, שנרצח בעת מילוי תפקידו על ידי שוטר מושחת לפני אירועי הסדרה וג'יימי, סמל במשטרת ניו יורק.
יש לו ארבעה נכדים: ניקי, בתה של ארין, שון וג'ק בניהם של דני ולינדה, וג'ו היל, שוטר.
פרנק גר עם אביו הנרי.
דניאל פיצג'ראלד "דני" רייגן (דוני וולברג) – בלש משטרה סורר, לא עומד בחוקים, אבל בעל הרבה הצלחות בפענוח תיקים.
מסתבך עם פשע מאורגן ורוצחים סדרתיים.
נשוי ללינדה, שמוצאת את מותה בסוף העונה השמינית.
אב לשני בנים: שון וג'ק.
בסוף העונה השמינית ביתו נשרף על ידי פושע והוא עובר לבית חדש עם בניו.
ארין רייגן (ברידג'ט מוינאהן) – סגנית התובע במנהטן, מתקדמת במהלך העונות עד שכמעט מגיעה לעבוד כתובעת בעצמה.
ארין היא גרושה, אשר מנהלת מערכת יחסים רומנטית עם הגרוש שלה, עורך הדין ג'ק בויל.
בתה ניקי לומדת בקולג' ועוזבת לסן פרנסיסקו בעונה העשירית לעבוד שם.
ג'יימסון "ג'יימי" רייגן (ויל אסטס) – סמל במקוף.
סיים תואר ראשון במשפטים מהרווארד, והחליט, בעקבות מותו של אחיו ג'ו, להצטרף למשטרה.
בעונה הראשונה ארוסתו, סידני, עוזבת אותו בעקבות החלטה זו.
הוא מנהל מערכת יחסית ידידותית עם שותפתו אדי.
בין השניים קיימת אהבה לא ממומשת עד שבסוף העונה השמינית הם מבינים שהם אוהבים זה את זה ומתארסים.
הם מתחתנים בעונה התשיעית של הסדרה.
הוא במקביל הופך לסמל בעונה התשיעית ועובר ביחד עם אדי למקוף 29.
הנרי רייגן (לן קריו) – אביו של פרנק, מגיעה ממשפחה אירית.
היה ניצב משטרת ניו יורק לפני פרנק וכיום הוא בפנסיה.
מייעץ לבני משפחתו לעיתים קרובות.
אדית "אדי" ג'נקו - רייגן (ונסה ריי) (עונות 4–הווה) – שוטרת חדשה במשטרה שהופכת לשותפה של ג'יימי.
בסוף העונה התשיעית היא מתחתנת עם ג'יימי ועוברת איתו למקוף 29. אביה הוא פושע אשר רימה את לקוחותיו ויושב בכלא על עבירות צווארון לבן.
אנתוני אבטמרקו (סטיב שיריפה) – בלש במשרד התובע.
עובד צמוד לארין ובין השניים מתפתחת ידידות קרובה.
ניקי רייגן-בויל (סאמי גייל) (עונות 1–11) – בתם של ארין וג'ק.
בעונה השלישית נחטפת על ידי רוצח סדרתי שמאיים להרוג אותה.
היא לומדת בתיכון ולאחר מכן בקולג'.
בעונה העשירית עוזבת לסן פרנסיסקו אך ממשיכה להופיע בתפקיד אורחת בסדרה.
אביגיל בייקר (אביגיל הוק) – בלשית ועוזרת של פרנק.
נשואה לשוטר שנפצע במהלך תפקידו.
לינדה רייגן (איימי קרלסון) (עונות 1–7) – אשתו של דני.
בתחילת הסדרה היא עקרת בית, בהמשך, כאשר הזוג נקלע למשבר כלכלי היא חוזרת להיות אחות בבית חולים, תפקיד אותו ביצעה בעבר.
לפני אירועי העונה השמינית היא נהרגת בתאונת מסוק אשר נודע כי הייתה רצח מכוון על מנת לפגוע בדני.
מריה בייז (מריסה רמירז) (עונות 3–הווה) – באייז היא שותפתו של דני החל מהעונה השלישית.
היא ממוצא היספני, ויוצרת יחסים קרובים עם דני.
ג'וסף "ג'ו" היל (ויל הוכמן) (עונות 10–הווה) – בנו של ג'ו רייגן, שהוסתר מהמשפחה במשך שנים עד ששון עשה עבודת שורשים ובאמצעות בדיקת DNA גילה שיש לו בן דוד נוסף.
לקח לו זמן להתרגל לכך שהוא חלק ממשפחת רייגן אך בסוף העונה ה-11 הוא הצטרף אליה באופן רשמי.
סיד גורמלי (רוברט קלוהסי) – סמל במשטרה, בעונה הראשונה הוא המפקד של דני, החל מהעונה השנייה הוא מצטרף למשרד של הניצב ומשמש הקשר בינו לבין השוטרים בשטח.
סובל מעבר של שתיית אלכוהול.
גרט מור (גרגורי ג'ברה) – אחראי על יחסי החוץ והתקשורת של המשרד, עובד במשרד של פרנק.
במהלך הסדרה נישואיו עולים על שרטון.
ג'ק רייגן (טוני טראציו) – בנם הבכור של דני ולינדה ואחיו של שון.
שון רייגן (אנדרו טראציו) – בנם הצעיר של לינדה ודני ואחיו של ג'ק.
ג'ק בויל (פיטר הרמן) – עורך דין.
היה נשוי לארין ועדיין מאוהב בה.
משפחתה לא קיבלה אותו, ולא אהבה אותו.
בין ג'ק וארין קיימת מערכת יחסים מסובכת.
ג'קי קורטולה (ג'ניפר אספוזיטו) (עונות 1–2) – שותפתו של דני בשתי העונות הראשונות.
שויה היא העיר השלישית בגודלה במחוז איוואנובו שברוסיה.
מאז 1403 האזור הוחזק על ידי שלטון מאזור סוזדל.
בשנת 1539 שויה נבזזה על ידי אנשי חאנות קאזאן.
בשנת 1566 שויה נכבשה על ידי איוואן הרביעי.
בשנת 1722 ביקר בעיירה פיוטר הגדול, שחנך בה מפעלים ליצור טקסטיל.
עד המאה ה-19, שויה נחשבה למרכז מרכזי לעיבוד פשתן.
זאת עד אשר הוחלפה על ידי שכנתה איוואנובו.
שוך הסערה הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת הישראלית יעל לוי.
הוא יצא לאור בשנת 1997 בהוצאת חברת התקליטים הד ארצי.
האלבום שוך הסערה שיצא לאור בשנת 1997 בהפקתו של ג'וני שועלי כלל לראשונה שירים אותם כתבה לוי בתור פזמונאית ויוצרת.
שוך הסערה זכה להצלחה נאה ובלט בו להיט אחד: "אל תאכזב אותי" (מילים: יעל לוי, לחן: ג'וני שועלי).
הוא דורג בשיאו במקום השני במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
"שוך הסערה" שפורסם בתור שיר הנושא מתוך האלבום דורג בעשירייה הפותחת ברשת ג' גם כן.
שוטרים מוספים היה כח עזר משטרתי שהוקם ב-1938 על ידי השלטונות הבריטיים במהלך תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל בחלק ממאמציהם לשמור על הסדר הציבורי באזור ארץ ישראל.
כח השוטרים המוספים הוקם בתגובה להסלמה במתיחות בין האוכלוסייה היהודית והערבית והתסיסה הגוברת באזור, ובמיוחד בעקבות המרד הערבי הגדול שבמסגרתו בוצעו מתקפות נרחבות ביישובים היהודיים.
הארגון פעל בפיקוח השלטונות הבריטיים אשר גייסו, ציידו והכשירו מתנדבים יהודים לבצע תפקידי שיטור הממוקדים בהגנה על היישובים היהודיים בתחומי המנדט.
הארגון מילא תפקיד מהותי בהגנה על היישובים היהודים במהלך המרד הערבי הגדול והמשיך לפעול להגנה על האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל גם בשנים שלאחר מכן.
השלטונות הבריטיים הרחיבו בהדרגה את כמות המתנדבים בכח השוטרים המוספים מ-6,000 ל-14,000, ובשיא הארגון מנה בסביבות 22,000 אנשים.
השוטרים המוספים אותם הבריטים אימנו יהפכו בהמשך לחברי ארגון ההגנה, אשר היה הארגון הצבאי הגדול והמרכזי של היישוב היהודי.
לאחר הקמת מדינת ישראל ב-1948 הארגון פורק, וכל חברי הארגון השתלבו בכוחות צה"ל וכוחות המשטרה של מדינת ישראל המתהווה.
בנוסף לכח השוטרים המוספים בשנת 1938 השלטונות הבריטיים הקימו גם כוח הנוטרים הנוסף משטרת היישובים העבריים.
שוך המים הוא ציור שמן על בד מאת האמן הבריטי ג'ון מרטין, שנוצר בשנת 1840. זהו הציור השלישי והאחרון בטרילוגיה של מרטין המתארת את סיפור המבול המקראי, לצד "ערב המבול" ו-"המבול".
הציור מתאר את הרגע שבו המים נסוגים לאחר המבול, תוך שילוב של סמלים דתיים, השפעות מדעיות וקומפוזיציה דרמטית היוצרת תחושת נשגבות.
הציור מתאר את רגעי השקט לאחר המבול המקראי, כאשר המים נסוגים ונחשפת אדמה חדשה.
תיבת נח נראית כנקודה קטנה באופק, מה שמדגיש את קטנותו של האדם מול כוחות הטבע.
נקודת המבט בציור יוצרת תחושה כאילו הצופה עומד על קרקע שזה עתה התגלתה לאחר נסיגת המים.
מרטין השתמש בטכניקות ציור ייחודיות, בהן מרקמים נוזליים וגושיים לסירוגין, על מנת להמחיש את אופיו הגולמי של העולם המתחדש.
לאחר הכתרתה של המלכה ויקטוריה בשנת 1838, צייר מרטין ציור המציג את האירוע, מה שזיכה אותו בתשומת לב רבה.
ביקורו של הנסיך אלברט בסטודיו שלו הוביל להזמנת ציור כחלק מטרילוגיה המרחיבה את יצירתו הקודמת, "המבול".
במקביל, הרייט, דוכסית סאת'רלנד השנייה , הזמינה את הציור השלישי והאחרון בסדרה, "שוך המים".
במקור, מרטין יצר גרסה בצבעי מים שהוצגה בשנת 1838, אך גרסת השמן הסופית הושלמה בשנת 1840. לבקשת הדוכסית, שונתה הקומפוזיציה כך שתתאים לטעמיה – במקום גופות ויצורים ימיים מתים, כפי שמרטין תכנן במקור, נוספו קונכיות וצמחייה עדינה יותר.
"שוך המים" הוא הציור האחרון בטרילוגיה של מרטין על המבול.
הציור הראשון, "ערב המבול", מתאר את הרגעים שקדמו לאסון, ואילו השני, "המבול", מציג את רגעי ההרס.
הציור "שוך המים" משלים את הסיפור, וממחיש את חזרת העולם לחיים לאחר האסון.
היצירות המרכיבות את הטרילוגיה נמצאות כיום באוספים שונים.
"ערב המבול" שמור באוסף המלכותי הבריטי, "המבול" מוצג במרכז לאמנות בריטית של אוניברסיטת ייל, ו-"שוך המים" נמצא במוזיאון לאמנויות יפות של סן פרנסיסקו.
הטרילוגיה כולה לא הוצגה יחד עד 1997, אז המרכז לאמנות בריטית של אוניברסיטת ייל ארגן את התערוכה "John Martin: Visions of the Biblical Flood".
היונה שחוזרת לתיבת נח עם ענף זית מסמלת את סוף האסון ואת תחילת התקווה והחיים החדשים.
לצד זאת, מרטין מתאר עורב הניצב מעל נחש טובע, רמז לניצחון על החטא והשטן, ולרעיון הנוצרי של גאולה.
מרטין שילב בציורו ידע מדעי עדכני.
בין האלמנטים הבולטים ניתן למצוא את היצור הימי ארגונאוט, שקיבל תשומת לב מדעית רבה באותה תקופה.
בשנת 1839, החברה הזואולוגית של לונדון אישרה את ממצאיה של החוקרת ז'אן וילפרו-פאוארס, שהוכיחה כי הארגונאוט מייצר בעצמו את קונכייתו.
מרטין ראה בכך מטפורה לתיבת נח ולהישרדות האנושות לאחר האסון.
נקודת המבט בציור יוצרת תחושת ריחוק והשתאות, שכן הצופה ניצב על קרקע שזה עתה התגלתה.
השימוש של מרטין בפרופורציות – כאשר תיבת נח מוצגת כאובייקט זעיר באופק – מחזק את התחושה שהאדם הוא חסר חשיבות אל מול עוצמת הבריאה מחדש.
שוֹלה המוקשים הוא משחק מחשב פשוט, המוכר בעיקר בזכות המשחק המצורף לחלונות של מיקרוסופט מגרסה 3.1 ומעלה, אך משחקים עם עקרון דומה קיימים גם למערכות הפעלה שונות.
לוח המשחק הוא לוח מרובע, המחולק למשבצות.
ממדיו של הלוח אינם קבועים ומשפיעים על מידת הקושי של המשחק.
בלוח מפוזרים "מוקשים" בלתי נראים במיקומים אקראיים עם הלחיצה הראשונה על הלוח.
הלוח מתחלק ל-2 סוגי משבצות: משבצות עם מוקשים ומשבצות ללא מוקשים.
משבצות ללא מוקשים מתחלקות גם הן ל-2 סוגים: משבצות עם מספר ובלי מספר.
כל משבצת שבה אין מוקש תכיל מספר האומר כמה מוקשים יש סביבו.
אם אין מספר, תיפתח קבוצה של משבצות - כל המשבצות הריקות עד לגבול שבו יש משבצת עם מספר, כולל המשבצות עם המספר.
מטרת המשחק היא לחשוף את כל המשבצות נטולות המוקשים בפרק זמן קצר ככל האפשר תוך כדי שימוש בשיטת האלימינציה ובלוגיקה פשוטה, אם כי לעיתים אין דרך לגלות ללא ניחוש.
כאשר השחקן לוחץ על משבצת כלשהי, המשבצת נחשפת.
אם יש במשבצת מוקש, המשחק נגמר.
אם השחקן יודע שבמשבצת כלשהי יש מוקש, באפשרותו לסמן אותו בעזרת לחיצה על כפתור העכבר הימני.
בגרסאות המשחק לווינדוס, במשבצת הראשונה שנחשפת במשחק אף פעם אין מוקש.
אם חושפים משבצת שאין עליה מספר או מוקש, כל המשבצות הריקות בסביבתה נחשפות גם כן, עד שנוצר שטח של משבצות ריקות, המוקפות במשבצות ממוספרות.
קיימת אפשרות נוספת, מתוחכמת מעט: אם השחקן סימן את כל המוקשים מסביב למשבצת נושאת מספר, לחיצה על שני כפתורי העכבר בבת אחת תחשוף את כל המשבצות הלא-מסומנות שסביבה (כמובן, אם סימון המוקשים שגוי, המשחק יסתיים).
אפשרות שלישית, סימון משבצת בעזרת סימן שאלה, מאפשרת לסמן באילו משבצות יש ככל הנראה מוקשים, במטרה לסייע בניתוח מצב הלוח, אך ללא משמעות במשחק.
בגרסת שולה המוקשים בחלונות, רמות הקושי הסטנדרטיות הן:
מתחיל – 10 מוקשים, לוח של 8X8 (ב-Windows XP שונה הגודל ל-9x9).
קיימת אפשרות למצב מותאם אישית, שבו השחקן בוחר את גודל הלוח ואת מספר המוקשים המוטמנים בו.
קיימות גרסאות רבות של המשחק ברשת, הכוללות אפשרויות נוספות, כגון סטטיסטיקה של המשחקים, אפשרות לשמירת "וידאו" של המשחק ועוד.
המשחק "שולה המוקשים" משולב בעלילת הסרט הישראלי "אפס ביחסי אנוש".
אחת מגיבורות הסרט, זוהר (בגילומה של דאנה איבגי) היא מש"קית דואר במחנה שיזפון, אבל אין לה כל עניין לבצע את תפקידה והיא עסוקה בשבירת שיאים ב"שולה המוקשים".
בעקבות מריבה עם חברתה דפי (בגילומה של נלי תגר) מנסה דפי למחוק את השיאים של זוהר ב"שולה המוקשים", אך בטעות מוחקת את כל המידע הממוחשב של הבסיס חוץ מהמשחקים.
שולה חן (נולדה ב-29 ביולי 1947) היא זמרת ושחקנית ישראלית.
חן נולדה וגדלה בנהלל בשם שלומית חבינסקי, בתם של ורוניקה וגדעון, בילדותה עיברתו הוריה את שם המשפחה ל"חן".
בין בני כיתתה היה איש התקשורת שלום קיטל והמשורר והסופר יהונתן גפן.
היא קיבלה זימון לבחינות ללהקת הנח"ל לאחר שכבר התחילה ללמוד בסמינר לגננות, בהמלצתו של גדליה גל, לימים חבר כנסת.
היא התקבלה ללהקת הנח"ל בשנת 1966 שם שינתה את שמה לשולה חן ושירתה עם טוביה צפיר, חנן יובל, שלום חנוך, ששי קשת, מנחם זילברמן ואבי קורן (קליינמן), מפקד הלהקה - שאיתו התחתנה מאוחר יותר.
חן הייתה סולנית הלהקה ועד מהרה התבלטה בשירים "ישנן בנות", "הוא לא כל כך חכם", "אחד חולמני", "ולס להגנת הצומח" ועוד.
מיד לאחר השחרור החלה חן בקריירת סולו, השתתפה בתקליטון הבכורה של מאיר אריאל "ירושלים של ברזל" בקטע בשם "בבל"ת" והקליטה את השיר "החייל שלי חזר".
את תקליט הבכורה שלה, "שלכם, שולה חן" הוציאה ביוני 1969. התקליט, בהפקה תזמורתית של אלכס וייס, הציג את חן כזמרות בנוסח מריאן פיית'פול המוקדמת, פטולה קלארק, לולו ואחרות.
האלבום הוליד להיטים רבים, בהם שלושה מלחניו של שלום חנוך - "אוריה החיתי" (מילים: יהונתן גפן), "תחת כובד התפוח" (מילים: יורם טהרלב) ו"איזידור" (מילים: שמרית אור), ושלושה משל דני ליטני: "אל תשיר לאף אחרת" (מילים: יעקב רוטבליט), "אל תספר היום בציר" (מילים: אנדה עמיר) ו"למה דווקא אני" (מילים: דרורה חבקין).
מבין שירי התקליט השיר שזכה להצלחה הגדולה ביותר היה דווקא ביצוע עברי ללהיט Sunday Morning של מרגו גוריאן , שהפך בתרגום העברי של אבי קורן ל"בוא הביתה".
שלום חנוך וחנן יובל, ששירתו עם שולה חן בלהקת הנח"ל, תרמו את קולות הרקע לשיר זה.
במוצאי יום העצמאות תשל"א (1971) השתתפה חן בפסטיבל הזמר עם השיר "כשאהיה זקן" (מילים: יורם טהרלב, לחן: אלי עדשי ), אותו ביצעה יחד עם בני אמדורסקי, לעיבוד של דוד קריבושי.
בשנת 1972 הוציאה חן תקליטון ובו שני שירים שעיבד עבורה מתי כספי.
אחד מהם, "אנחנו לא מכאן", למילים של מאירה מאיר ולחן של כספי והשני, "בת אצילים" תורגם על ידי אהוד מנור ללחן של המוזיקאי היווני מאנוס חג'ידאקיס.
היא שרה בערב שירי משוררים, הקליטה שירי ילדים (כמו באלבום "ח.נ.
ביאליק - שירים ופזמונות", 1967) לאלבום שני בשם "כפתור ופרח" שכולו שירי ילדים וכולל ביצוע מחודש לשיר "הודי חמודי".
עוד באותן שנים כיכבה חן בהצגות ובמחזות זמר, בהם "איי לייק מייק", "קרחת" עוד.
חן עזבה את ישראל ויצאה לארצות הברית עקב שליחות של בעלה אבי קורן מטעם קרן קיימת לישראל.
בעקבות נסיעה זו היא נאלצה לעזוב את עסקי הבידור המקומיים.
בשנת 1980 חזרה חן להתגורר בארץ, ובאותה השנה השתתפה בסרט "חמש חמש".
ב-1981 השתתפה במופע "ברנשים וחלומות", שהתבסס על שירי מחזות זמר מברודוויי.
את המחזמר ביים צדי צרפתי וניהל מוזיקלית אלדד שרים.
לצידה השתתפו גם אילי גורליצקי, ירדנה ארזי, ששי קשת וחנה לסלאו בתפקידים הראשיים.
בהמשך אותה השנה, זכתה בפסטיבל שירי הילדים עם השיר "אמא" שכתב והלחין שייקה פייקוב, שהפך ללהיט גדול, ולאחד השירים המזוהים עימה.
באותן שנים השתתפה בקביעות בפינת החידה הבלשית בתוכנית הטלוויזיה "זהו זה!", כמזכירתו פזורת הדעת של נח רב מוח (אותו גילם ספי ריבלין).
בשנת 1982 השתתפה חן בפסטיגל עם השיר "כל יודעת" (מילים: יואל ריפל לחן: איתן מסורי עיבוד: אלדד שרים) שזכה במקום השני.
בשנת 1983 השתתפה חן בשנית בפסטיגל עם השיר "אם" (מילים: אבי קורן, לחן ועיבוד: בני נגרי) שזכה במקום הראשון.
בשנת 1984 הופיעה בפרקים הראשונים של סדרת הטלוויזיה "בלי סודות" ששודרה בטלוויזיה החינוכית.
בשנת 1985 השתתפה בשיר "עם אחד שיר אחד" של זמרי ישראל.
בשנת 1986 השתתפה בתחרות הקדם-אירוויזיון עם השיר "גיטרה" והגיעה למקום הלפני אחרון.
בסוף השנה הנחתה את הפסטיגל (יחד עם גידי גוב, שרי צוריאל ואברי גלעד) וביצעה בו את השיר "אם רוצים לרצות כשרוצים" (מילים: אבי קורן ויוסי בנאי, לחן: חנן יובל).
בנוסף, באותה שנה שיחקה בסרט "הקרב על הוועד" לצד הגשש החיוור.
בשנת 1989 השתתפה בתפקיד קטן בסרט "אחד באפריל".
בשנת 1994 השתתפה חן בטלנובלה "ספיר" בבימויו של אוהב פלנץ, ששודרה בערוץ 2, לצידם של עדה ואלרי טל, רוזינה קמבוס, אביתר לזר ואורי רביץ.
בסוף שנות התשעים גילמה את אחד התפקידים בסדרה "פלורנטין".
כמו כן השתתפה בתפקיד אורח בסדרות הקומיות "שמש" ו"איצ'ה".
בהמשך שיחקה את האם בסדרה "משפחת קמיצ'לי".
בשנות התשעים שיחקה במספר מחזות זמר, בהם "זורבה היווני", "סינדרלה", ו"שלגיה".
בשנת 1993 הוציאה חברת התקליטים אן אם סי אוסף מקיף משיריה של חן בשם "זה טוב, זה אוסף".
האוסף המכיל 24 משיריה השיב את המודעות לשירים הרבים שהקליטה חן במהלך הקריירה שלה, והשירים החלו להופיע בתוכניות רדיו בפסי קול של תוכניות טלוויזיה וסרטי קולנוע ובפרסומות, אך האוסף נחל כישלון מסחרי.
חן אף קנתה בעצמה את האוסף וחילקה אותו לחבריה לאחר הכישלון.
רק ב-1995 הוא נחל הצלחה, כאשר השינויים היחידים בו הם העטיפה והשם החדש "בוא הביתה".
השיר "בוא הביתה" כיכב בפרסומת לקוטג' תנובה ובעקבות זאת הוזמנה להופעות סגורות רבות.
ב-1995 הקליטה עם חברתה הטובה דאז ירדנה ארזי את הדואט "חברות הכי טובות".
בשנת 2004 התארחה בתפקיד עצמה בסדרת הטלוויזיה "השיר שלנו", ובשנת 2006 שיחקה את דמותה של מיקה אביב, אמו של רני אביב (רן דנקר) בעונה השלישית של הסדרה, וכן שיחקה במספר הצגות תיאטרון.
בשנת 2012 גילמה את ברטה בסרטו של אבי מלכה "לאן נעלם משה איבגי".
בדצמבר 2016 הופיעה חן בהצגת הילדים "אופס, הילדים התכווצו".
בשנת 2019 הופיעה בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "דאנסטורי" ו"סברי מרנן".
בשנת 2020 גילמה את אימה של אלונה (טלי שרון) בסרטו של יוני זיכהולץ "סנולנד".
חן נישאה לאבי קורן ב-1967, וב-1997 השניים התגרשו.
לשניים בן ובת, ושבעה נכדים.
"כל הכבוד לנח"ל" (פרויקט לכבוד 20 שנה למדינה, כלל את מיטב להיטי הנח"ל), 1968
שולה חן - תקליטון ראשון (הד ארצי)
"שולה חן מספרת: "ביאליק מבקר בכיתה" ושרה משיריו: "הפרח לפרפר", "בגינת הירק", "נדנדה"
"כפתור ופרח", שירי ילדים, 1971
אנחנו לא מכאן / בת אצילים, 1972
"איי לייק מייק" - מחזמר בהפקת גיורא גודיק.
במסגרתו גילמה שולה חן את "ציפי", 1968.
פסטיבל הזמר והפזמון תשל"א 1971: "כשאהיה זקן" עם בני אמדורסקי (אלי עדשי/דוד קריבושי)
הפסטיבל הישראלי לשירי ילדים מס' 1: "איך הרתיחה רמית חלב" (לאה לופנפלד/ נורית הירש)
הפסטיבל הישראלי לשירי ילדים מס' 2: "איזה יום שמח"
ערב שירי משוררים מס' 1, גלי צה"ל: "אל תחשוב לי זאת לעוון" (נתן זך/שוש רייזמן)
הפסטיבל הישראלי לשירי ילדים מס' 12 (1981), מקום ראשון: "אמא" (שייקה פייקוב)
פסטיגל 1983, מקום ראשון: "אם" (אבי קורן/בני נגרי)
קדם אירוויזיון 1986: "גיטרה" (אבי קורן/רוני וייס)
אחד חולמני, 1966 (להקת הנח"ל, עם טוביה צפיר)
ולס להגנת הצומח, 1967 (להקת הנח"ל, עם מנחם זילברמן, שלום חנוך וששי קשת)
פתאום היה לי טוב כל כך, 1969 (עם בנות חבורת רננים)
אל תחשוב לי זאת לעוון, 1972 (מתוך "ערב שירי משוררים")
כשאהיה זקן, 1973 (עם בני אמדורסקי)
שוכרי אל-קוותלי היה מדינאי ולאומן סורי, אשר כיהן פעמיים כנשיא סוריה, תחילה בין השנים 1943–1949 ולאחר מכן בין השנים 1955–1958. בתקופתו הוכרזה עצמאותה של סוריה מידי השלטון המנדטורי הצרפתי.
הוא למד מדעי המדינה ומנהל ציבורי באקדמיית מולוקי היוקרתית שבאיסטנבול והחל בקריירה הציבורית שלו כפקיד מטעם הממשל העות'מאני במחוז דמשק.
קוותלי חבר לתנועת המרד הערבי בשנת 1916 והיה ממייסדי מפלגת אל-פתאת, הגוף האופוזיציוני המשמעותי ביותר בסוריה העות'מאנית.
ג'מאל פאשה, המושל הצבאי של דמשק, הורה על מעצרו של קוותלי באותה שנה באשמת בגידה והוא עונה במהלך חקירתו בכלא.
קוותלי ניסה להתאבד כדי למנוע מעצמו מלגלות את שמות שותפיו בתנועת המחתרת האנטי-עות'מאנית, אך הוא ניצל בידי שותפו לתא המאסר.
עם התמוטטותה הסופית של האימפריה העות'מאנית באוקטובר 1918, קוותלי שוחרר מהכלא ועבר לשרת במנגנון ה"שירות האזרחי הערבי" שזה עתה הוקם.
בין השנים 1918–1920 סייע למושל דמשק, עלא א-דין אל-דרובי.
ביולי 1920 כבשו הצרפתים את דמשק והחלו את המנדט הצרפתי בסוריה.
כמו סורים רבים, קוותלי התנגד נחרצות לכיבוש זה ופעל לסכלו.
הוא נידון למיתה, שלא בנוכחותו, בגין פעילותו האנטי-קולוניאלית, אולם עלה בידו לברוח לגרמניה.
שם הפך לנציגה הבלתי רשמי של סוריה בהציגו את התביעה הסורית לעצמאות מלאה ולהפסקת המנדט הצרפתי בארצו.
בשנת 1922 יסד את הקונגרס הסורי-פלסטיני בצוותא עם לאומנים סורים גולים, גוף שחרת על דגלו שחרור האזור משליטה אירופית זרה והקמתה של ממלכה ערבית גדולה בראשות השושלת ההאשמית מחצי האי ערב.
בין האישים הבולטים בקונגרס היו המלך פייצל הראשון, אשר שלט בסוריה למן קריסת האימפריה העות'מאנית ועד להחלת המנדט הצרפתי, וכן אביו, שריף חוסיין, מנהיג המרד הערבי נגד הטורקים העות'מאנים בשנים 1916–1918. קוותלי נשלח על ידי יתר חברי הקונגרס לגייס כספים עבור פעילויותיהם באירופה, במזרח התיכון ובצפון אפריקה.
ביולי 1925 התחוללה בסוריה התקוממות צבאית מזוינת כנגד השלטון הצרפתי, תחת הנהגתו של סולטאן אל-אטרש.
הקונגרס הסורי-פלסטיני מיהר לגייס כספים עבור ההתקוממות ולגייס חברים נוספים לכוח המורד.
קוותלי פנה לעבד אל עזיז אבן סעוד, מלכה של ערב הסעודית וידידה הטוב של משפחתו בבקשת עזרה.
אולם קשריו עם בית סעוד שהיו מסוכסכים עם ההאשמים, הביאו לנתק בין קוותלי והקונגרס, וקוותלי הקים תנועה עצמאית, נאמנה לעצמאות סורית אך נשענת על תמיכתה הכלכלית והפוליטית של ערב הסעודית.
בין תומכיו נמנו אמין אל-חוסייני, המופתי הגדול של ירושלים ואויבם המושבע של ההאשמים.
מנהיגי הקונגרס האשימו את קוותלי בבגידה ובגזילת משאביהם.
בתגובה האשימם קוותלי בהיותם סוכני ההאשמים וממלכת בריטניה.
טענותיו רק התחדדו משביטלו מנהיגי הקונגרס את המרד הסורי של 1925.
בשנת 1932 הכריזו הצרפתים על חנינה כללית, וקוותלי שב לסוריה והצטרף לגוש הלאומי, התנועה הלאומית הגדולה בסוריה.
קוותלי חבר לנשיא הגוש, האשם אל אטסי, אשר שימש לו כחונך ומדריך.
מנהיגי הגוש, רובם סונים עשירים ומשכילים, ביקשו לשחרר את סוריה מהכיבוש הצרפתי בדרכים שאינם אלימות.
כך, למשל, הכריזו ב-1935 על שביתה בת 60 יום במחאה על סירובה של צרפת להתייחס לסוגיית העצמאות הסורית "באופן רציני." קוותלי היה הגורם המרכזי בהשבתת המשק הסורי, והצרפתים עצרוהו באשמת הסתה נגד הרשות המנדטורית.
השביתה, בתורה, הביאה למותם של מאות אזרחים ולהרס הכלכלה הסורית, מה שפגע בצרפת ובתדמיתה באירופה.
שנה לאחר מכן הסכימה צרפת להכיר במנהיגי הגוש כנציגיו הבלעדיים של העם הסורי, והזמינה אותם ל"שיחות עצמאות" בפריז.
האשם אל-אתאסי עמד בראש המשלחת, ובהיעדרו מונה קוותלי לנשיא הגוש בפועל, תפקיד אותו מילא כחצי שנה.
במהלך תקופה זו גייס רבים מבני דמשק לגוש, וכך כונן בסיס תמיכה נרחב.
הוא נשען בעיקר על מנהיגי השכונות, סוחרים ואנשי מעמד הביניים כדי לשווק את מנהיגותו לציבור הרחב.
האהדה הציבורית כלפי קוותלי גברה כאשר באותה תקופה פתח בן בריתו הפלסטיני, אמין אל-חוסייני, במהומות אלימות בארץ ישראל נגד הבריטים והיישוב היהודי.
קוותלי העביר נשק, תחמושת וכספים לחוסייני ולאנשי כנופיותיו, ואף הזמינו לכונן בסיס שליטה מרכזי בדמשק.
משלחת הגוש הלאומי שבה לסוריה בנובמבר 1936 לאחר שסיכמה על הסכם עצמאות ארוך טווח עם צרפת (הסכם שרוקן מתוכן בסופו של דבר, שכן הצרפתים סירבו לאשררו בשנים הבאות והוסיפו להחזיק בריבונות בשטח הסורי).
האשם אל-אתאסי היה לנשיא, ואילו ג'מיל מרדם ביי - ראש הממשלה.
קוותלי מונה לשר האוצר והכלכלה הלאומית בממשלתו של מרדם ביי.
בנוסף עמד מאחורי הקמתו של משרד ההגנה הסורי, שלא היה קיים קודם לכן.
עם זאת, זמן מה לאחר שנכנס לתפקיד התפטר בעקבות חילוקי דעות עם מרדם ביי לגבי סמכויותיו כשר האוצר.
ב-1939 נפגש עם מספר נציגים של גרמניה הנאצית ששהו בסוריה והביע את נכונותו להיעשות בן בריתם של הנאצים אם יסכים אדולף היטלר לתמוך בעצמאות הערבים מהקולוניאליזם האירופי.
הצרפתים ראו את נטיותיו הפרו גרמניות של קוותלי בחומרה וגירשוהו לערב הסעודית, ואולם הודות למאמצי השתדלנות של ידידו אבן סעוד שב לסוריה בשנת 1941. בתמורה הבטיח קוותלי כי יימנע מפעילות אנטי-צרפתית או פרו-נאצית.
בעקבות התפייסותו זו עם הצרפתים יכול היה לשוב לפעילות ציבורית.
הוא נעשה חבר בבית המחוקקים ואף הגיש את מועמדותו לנשיאות, בגיבויו המלא של האשם אל-אתאסי.
קוותלי, שנהנה כאמור מתמיכה נרחבת בקרב הציבוריות הסורית, נבחר לנשיא הרפובליקה הערבית הסורית ב-17 באוגוסט 1943. סעדאללה אל-ג'בירי, נכבד סוני הנמנה עם האצולה החלבית, התמנה לראש הממשלה.
תקופת כהונתו הראשונה של שוכרי אל-קוותלי עמדה בסימן מאמץ דיפלומטי מרוכז וממושך להשגת עצמאות סורית מלאה.
הנשיא קוותלי וראש ממשלתו ג'בירי דרשו בתוקף נסיגה מיידית ובלתי תלויה של הכוחות הצרפתיים מסוריה, וסירבו להעניק הטבות צבאיות, מדיניות או כלכליות לצרפת בשטח סוריה.
קוותלי, שהכריז מיד לאחר היבחרו מלחמה על גרמניה הנאצית, גייס את תמיכתם של נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט וראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל.
רוזוולט אף זימן נציגות סורית לישיבה המכוננת של ארגון האומות המאוחדות, שהתקיימה בסן פרנסיסקו ב-31 במרץ 1945.
תגובתו של נשיא צרפת שארל דה גול כלפי הקו הנוקשה שהוביל קוותלי לא איחרה לבוא, וב-29 במאי 1945 הפגיזו מטוסי קרב צרפתיים את דמשק.
הצרפתים אף פרסמו צווי מעצר כנגד קוותלי ומקורביו.
ואולם קוותלי לא שעה להפצרותיו של צ'רצ'יל כי יעזוב את סוריה עד יעבור זעם; "לא אעזוב," אמר, "אינני פייצל!
(בהתייחסו לפייצל הראשון, מלכה ההאשמי של סוריה בין השנים 1918–1920, אשר פינה את מקומו לטובת הכוחות הצרפתיים)." בסופו של דבר, בעקבות לחץ בריטי, פינו הצרפתים את כוחותיהם מסוריה.
ב-17 באפריל 1946, הכריז קוותלי על עצמאותה המלאה של סוריה.
לראשונה הוכרה הרפובליקה כישות מדינית עצמאית, שאיננה נשלטת על ידי מעצמה אירופית כלשהי.
בשלוש השנים הבאות קשר קשרים הדוקים עם אבן סעוד מלך ערב הסעודית, פארוק הראשון מלך מצרים וידידו משכבר הימים, בשארה אל-ח'ורי נשיא לבנון.
יריבו העיקרי בזירה האזורית היה עבדאללה הראשון מלך ירדן, שאף פנה אל העם הסורי בבקשו להדיח את קוותלי ולאחד את סוריה וירדן תחת הכתר ההאשמי.
בתגובה אסר קוותלי על כניסתו של עבדאללה לסוריה ונמנע מפתיחת שגרירות סורית בעמאן.
יחסי סוריה-ירדן הוחרפו עוד יותר בעקבות הכישלון הערבי במלחמת העצמאות (1948-49).
קוותלי האשים את עבדאללה בבגידה בצבא הסורי ובחוסר שיתוף פעולה.
ההפסד ערער את יציבות שלטונו של קוותלי; מפגינים זועמים תבעו את התפטרותם שלו ושל ראש הממשלה החדש, ג'מיל מרדם ביי.
נוכח המצב האנרכי ששרר בסוריה הכריז קוותלי על ממשל צבאי, פרס את צבאו ברחובות הערים ומינה את מרדם ביי למושל הצבאי של סוריה.
מרדם ביי עורר תרעומת ציבורית כה עזה בתפקידו זה עד כי קוותלי נאלץ לפטרו ולפנות תחתיו את ח'אלד אל-עזם.
הלה עורר את חמתם של קציני הצבא הסורי, אותם האשים בשחיתות ובחוסר מקצועיות, שבגינן, כך סבר, כשלו לנצח את ישראל ב-1948.
ב-29 במרץ 1949, רמטכ"ל צבא סוריה, חוסני א-זעים, ביצע הפיכה צבאית ותפס את השלטון במדינה.
הוא הורה על מעצרם של קוותלי ועזם, פיזר את בית המחוקקים וכונן דיקטטורה צבאית בת ארבעה חודשים, עד יום ה-14 באוגוסט 1949. נאמניו הבכירים של קוותלי נרדפו, נאסרו או גורשו ללבנון.
קוותלי עצמו נדרש להתפטר מתפקידו ולפרוש למצרים, שם זכה למעמד של אורח כבוד, תחילה על ידי המלך פארוק ולאחר מכן על ידי הקצינים החופשיים שתפסו את השליטה בקהיר ביולי 1952, ובראשם נשיאה החדש של מצרים, גמאל עבד אל נאצר.
שוכרי אל-קוותלי שב לסוריה ב-1955 והגיש את מועמדותו לנשיאות.
בבחירות שנערכו באוגוסט גבר על ראש ממשלתו לשעבר, חאלד אל עזם, והתמנה בשנית לנשיא המדינה.
במהלך כהונתו השנייה אימץ קוותלי קו פאן-ערבי-נאצריסטי קיצוני.
מדיניות החוץ שלו הייתה פרו-מצרית מובהקת, והוא ביקש לכונן ברית הדוקה עם ברית המועצות.
בנוסף קיים מגעים עם מדינות מזרח אירופה, חתם על עסקת נשק עם הסובייטים והקפיא את יחסיו עם צרפת ובריטניה בעת המשבר בתעלת סואץ (1956).
תדמיתה הבינלאומית של סוריה בתקופת כהונתו השנייה של קוותלי הייתה של לוויין סובייטי לכל דבר.
סוכנות הביון האמריקאית ביצעה שני ניסיונות להפיל את משטרו של קוותלי, האחד ב-1956 והשני ב-1957, אולם שניהם כשלו.
סוריה הלכה והתבודדה בזירה העולמית והבינלאומית, ויחסיה עם ירדן, לבנון, עיראק וערב הסעודית הידרדרו.
בזירה הפנים סורית התבצע דיכוי שיטתי של כל התנועות הפוליטיות וטיהור הצבא הסורי מקצינים שהתנגדו לנאצריזם.
קוותלי אף מינה אישים סוציאליסטים בולטים לתפקידי מפתח בממשל, ביניהם סלאח א-דין אל ביטאר, מנהיג מפלגת הבעת' הסורית, שהיה לשר החוץ.
בינואר 1958 החל קוותלי לפעול במרץ ליצירת איחוד מדיני שיכלול את סוריה ומצרים תחת הנהגתו של נאצר.
קוותלי יצר את הרפובליקה הערבית המאוחדת בפברואר 1958 והתפטר מתפקידו כנשיא לטובתו של נאצר.
בתמורה לצעד דרמטי זה מינהו נאצר ל"אזרח הערבי מספר אחד."
קוותלי פרש מפעילות פוליטית בשנות האיחוד (1958–1961), ואולם הוא לא נמנע מלהטיח ביקורת בנאצר ובמשטרו.
קוותלי תמך בקבוצת הקצינים הסורים שהביאו לקריסת איחוד הקע"מ ב-28 בספטמבר 1961. לימים התחרט על שהוביל את מהלך האיחוד, וטען כי היה מאוכזב והמום נוכח משטרו הרקוב והדיקטטורי של נאצר.
עם עלייתה של מפלגת הבעת' לשלטון בסוריה במרץ 1963, קוותלי עזב את סוריה ועבר להתגורר בביירות.
כששמע על התבוסה הסורית ברמת הגולן במלחמת ששת הימים (יוני 1967) התמוטט כתוצאה מהתקף לב מסיבי, וב-30 לחודש הלך לעולמו.
המורשת שהותיר אחריו שוכרי אל-קוותלי, או "שוכרי ביי" כפי שהוא מוכר בדמשק, הנה מעורבת, וכוללת לאומיות סורית אמיתית מחד לעומת שאיפות אישיות מאידך.
מבקריו הרבים מצביעים על השחיתות ועל שיכרון הכח שאפיינו אותו, בניגוד מובהק למורהו האשם אל אטסי.
ומאידך, קוותלי היה פוליטיקאי מוצלח אשר נחרת בתודעה הסורית והכל-ערבית כלוחם אמיתי למען עצמאות הערבים ולסילוק הקולוניאליזם האירופי מהמזרח התיכון.
אמנם, הוא נתפס על ידי סורים רבים, כמו גם על ידי היסטוריונים ואנשי אקדמיה, כאחד מחשובי המנהיגים הסורים במאה העשרים.
שׁוּלגִי היה מלך שומרי, אשר מלך בין 1999–2047 לפני הספירה לערך.
שולגי היה המלך השני בשושלת השלישית של אור, בתקופה המכונה בפי החוקרים "תקופת הרנסאנס השומרי".
הוא מלך 48 שנה, המתוארכות לשנים 1999–2047 לפני הספירה על פי הכרונולוגיה המאחרת, או לשנים 2113–2161 על פי הכרונולוגיה המקדימה.
שולגי היה בנו של מייסד השושלת השלישית של אור, המלך אור-נמו.
הוא החשיב עצמו לאל, והתגאה ביכולות מיתולוגיות ועל-אנושיות.
כך למשל הוא הקדיש מזמור של הלל עצמי לתיאור מרוץ שערך מן הבירה אור אל עיר הקודש ניפור ובחזרה - מרחק של כמאה ושישים קילומטר - במשך יום אחד בלבד, וכל זאת במזג אוויר סוער.
אחד המפעלים הבולטים של שולגי היה סלילתן ותחזוקתן של דרכים בממלכתו.
הוא בנה פונדקים בצדי הדרכים, בהם יכולים היו עוברי האורח להינפש, להסתתר מפני הגשם או השמש וללון.
שול און קולטור פארבאנד ("שוּל אוּן קוּלטוּר פַרבָּנְד"; יידיש: איגוד בתי הספר והתרבות), שנודעה בכינוי המקוצר "שול קולט", הייתה רשת בתי ספר יהודיים חילוניים, שפעלה בפולין בין שתי מלחמות העולם.
הרשת הוקמה על ידי איחוד הברית העולמית של פועלי ציון ימין ופועלי ציון ("ברית הפועלים העברית הסוציאליסטית פועלי ציון – צ"ס), שפרשו מ"ציש"א", והייתה קטנה ביחס לרשתות האחרות.
בתי הספר של "שול קולט" היו חילוניים, והשפה העיקרית בהם הייתה יידיש.
עם זאת, בניגוד ל"ציש"א", ראו אנשי "שול קולט" בעברית שפה השנייה, אך עקב דרישת השלטונות הכניסו גם פולנית לתוכנית הלימודים ובכך הפכו, למעשה, לתלת-לשוניים.
מארי שׁוּכְּר כֻּחַיל הראשון היה משיח שקר יהודי-תימני, שפעל בשנים ה'תרי"ט-ה'תרכ"ג (1860 יד 1863).
היה הראשון מבין שלושה משיחי שקר יהודים בתימן במאה ה-19.
שוכר כחיל, בשמו העברי יהודה בן שלום, נולד בעיירה בית רדם שבקרבת צנעא, היגר לצנעא ובה נישא לזהרה בת סעיד יוסף אלקנדיל.
בשנת ה'תרי"ט (1859), תקופה שבה הייתה הציפייה למשיח בשיאה בעקבות תהפוכות פוליטיות, שנים אחדות לאחר הופעת טוענים משיחיים בקרב המוסלמים בתימן, הציג את עצמו לראשונה כעושה דברו של אליהו הנביא ושליחו של המשיח.
הוא גירש את אשתו והחל לנהל אורח חיים סגפני של מטיף ודרשן נודד, ובדרשותיו אמר למאזיניו כי "באתי להזהיר אתכם ולהזכיר לכם את התשובה ופדיון הנפש".
דווח כי הוא הכריז על שליחותו באחת השבתות של חודש סיוון ה'תרכ"א (1861).
כחיל היה בן המעמד הנמוך, אינדיבידואליסט, סגפן ואדוק.
הוא לבש בלויי סחבות, והתגורר בגפו על "הר אל-טיאל" הסמוך לכפר בני גובר.
הוא החליף את גרסתו הקודמת לפיה הוא שליחו של המשיח, והחל לטעון כי הוא המשיח בעצמו.
הוא רשם על ידיו סיסמאות משיחיות ופסוקים מהתנ"ך, ושכתב אותם על ידי הוספת שמו הפרטי.
לדוגמה, לפסוק (), שיכל אותיות: .
אחת הסיבות להצלחתו, על פי הרב עמרם קרח, היא שלא ביקש תרומות אישיות ולא הטיף לצדקה, ובכך הוכיח, כביכול, את צדקתו.
בהטפותיו ובחזונו הוא שילב בין מסורות יהודיות שהטילו על הנביא להכין את העם לחזרה בתשובה לקראת בואו של משיח, ובין מסורות מוסלמיות שדיברו על מנהיג מוסלמי שבאחרית הימים יצא מהכעבה בראש צבא גדול ויפעל נגד יסודות דת האסלאם.
השפעתו הייתה רבה, עד כי הנוסע והחוקר יעקב ספיר ששמע עדויות עליו ועל פועלו, דיווח בעיתונות הירושלמית ובספרו "אבן ספיר", שרוב יהדות תימן של אותו זמן האמינה לטענות המשיחיות של שוכר כחיל.
ספיר אף כתב איגרת ליהודי תימן בה הזהירם מפני משיח השקר.
שוכר כחיל נרצח בסוף שנת ה'תרכ"ג (1863) בידי ערבים מקומיים - ככל הנראה בהוראת האימאם של צנעא שראה בפעילותו איום.
בכל זאת, רבים ממאמיניו לא קיבלו את מותו, וציפו לשובו בכל רגע, ביניהם היו גם אחותו ובנו, שאף לא התאבלו על מותו.
שנים אחדות לאחר מותו של שוכר כחיל הופיע בעיירה תנעם שוכר כחיל השני, שהיה משיח שקר נוסף.
שוכר כחיל השני טען שהוא שוכר כחיל הראשון שקם לתחייה, וסחף אחריו תנועה משיחית במשך מספר שנים.
מספר שנים אחריו הופיע משיח השקר יוסף עבדאללה.
שולה (שולמית) וידריך לבית אוסלנדר (נולדה ב-1951 בתל אביב) היא חוקרת תולדות העיר תל אביב-יפו, מאז שנות ה-80.
וידריך איתרה, חקרה ותיעדה בניינים רבים במרחב תל אביב; חלק גדול מעבודותיה מצוי בארכיון עיריית תל אביב-יפו.
לעיתים נאבקה נגד הריסתם ובעד שימורם של בתים ואתרים, וכפועל יוצא השפיעה על הנוף האורבני התל אביבי בכללו.
במהלך השנים, איתרה וידריך מקורות על מייסדים של העיר תל אביב אשר נעלמו עקבותיהם, כגון יצחק חיינקו ויעקב מטלון.
כמו גם אדריכלים חשובים, ביניהם בתפקיד מהנדס העיר, ופרסמה את קורות חייהם בספריה.
וידריך גילתה פרטים בנוגע לאדריכלים דב הרשקוביץ ויצחק שוורץ (שן-צור), ומיפתה את כל בתיו של האדריכל אלכסנדר לוי אשר נספה בשואה.
וידריך היא פעילה בחברה להגנת הטבע, בעמותת התיירות של עיריית תל אביב, במועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובמרכז להכרת תל אביב.
חברה בוועדת השמות של עיריית תל אביב ובעמותת מוזיאון נחום גוטמן.
בערב יום העצמאות השישים ואחת של מדינת ישראל בשנת תשס"ט 2009, שנת המאה לייסוד העיר תל אביב, הדליקה וידריך משואה בהר הרצל בירושלים.
מאמריה מופיעים בכתב-העת האלקטרוני של הסופר אהוד בן עזר ובבמות נוספות.
היא צילמה והפיקה בהתנדבות סרטים קצרים לערוץ הקהילתי בתל אביב.
וידריך התייצבה נגד הספר אחוזת דג'אני של אלון חילו, בטענה שהוא חוטא לאמת ההיסטורית.
בחורף 2010, השתתפה באופן פעיל במחאה הציבורית כלפי תערוכה שהוצגה בחורף 2010 בגלריה בתל אביב, בשם: "השדרה הראשונה".
בשנת 2017, קיבלה וידריך את תואר יקירת מוזיאון נחום גוטמן לאמנות על "תרומתה הייחודית לחקר תולדות העיר תל אביב".
על עבודתה אמרה וידריך: "אני אוהבת את העיר, ויחד עם בני משפחתי, חקרתי את תולדותיה וסיפוריה אשר הפכו למפעל החיים הפרטי שלי".
וידריך נשואה ולה שני ילדים ונכדים: בן בשם רז ובת הנקראת על שם העיר, הפעילה החברתית וחברת מועצת העיר רמת גן, תל אביב וידריך דידיו.
(עם עופר רגב), בולוואר שדרות רוטשילד בתל אביב, הוצאת רמות, 1999.
ביאליק הרחוב, הוצאת פורת, 2004.
(עם יוסי גולדברג ועירית עמית-כהן), תל אביב עיר גלויה, הוצאת אחיאסף ואופוס, 2009.
(עם יעקב שביט וגדעון ביגר), ההיסטוריה של תל אביב - משכונות לעיר, הוצאת רמות, 2001.
(עם שמואל גילר), בית הכנסת המטולטל, המועצה לשימור אתרים, 2014.
השכנים של ביאליק, הוצאת פורת, 2019.
בנוסף לכך, השתתפה וידריך במחקר ובעריכה של ספרים העוסקים בתל אביב.
רבים ממאמריה של וידריך זמינים באתר 'תל אביב 100 - האנציקלופדיה העירונית'.
שׁוּכְּר כֻּחַיל השני היה משיח שקר יהודי-תימני שפעל בשנים 1868–1875.
שנתיים לאחר מותו של שוכר כחיל הראשון, עוד לפני שנשכחו הטפותיו והציפייה לשובו עוד הייתה מוחשית, הופיע אדם שטען שהוא שוכר כחיל הראשון, שקם לתחייה.
אותו אדם קרא לאשתו ולבנו של שוכר כחיל הראשון לחזור אליו, ואף התחתן עם גרושתו.
"התגלותו" המחודשת עוררה התרגשות רבה בקרב יהודים ומוסלמים כאחד.
שוכר כחיל השני היה פעיל ונמרץ אף יותר מקודמו.
הוא גם הצליח יותר ממנו להפיץ את האמונה שהעידן המשיחי קרוב לבוא, הטיף בעצמו בכפרים ובעיירות מבלי להסתייע בעוזרים ובמעריצים, וגם הנהיג ארגון המומחה ביחסי ציבור לצורך פרסום האגרות ששלח לערים וארצות שונות.
שוכר כחיל השני הפיץ את הרעיון שחובה על היהודים לקדם את ימות המשיח באמצעות 2 יסודות עיקריים: הקריאה לעשיית תשובה ודרישה לתשלום מס שקרא לו מעשר.
עשיית תשובה – הוא הורה ליהודים שירבו להגות בספר הזוהר ובספר תהילים וכן יקפידו על שמירת השבת
מס המעשר – לפי כחיל, מעשר הוא חוב המוטל על כל אחד.
על פי רצון אלוהים על כל איש לשלם את חלקו שהוא הכרח ולא נדבה.
נוסף על כך הבטיח כחיל שתשלום המס יציל את היהודים מהתלאות והקשיים של "חבלי משיח".
אין זה מס שחל על הכלל אלא מס שחל על היחיד.
אפילו עני המתפרנס מן הצדקה חובה עליו לשלם מס זה.
כחיל ביקש שכל אדם ישלם לקופת המעשר (כמה שיכל), כל מה שקיבל התקבל בברכה.
יהודי תימן ראו במס זה מעין זכאה
בשלבים הראשונים של תנועתו, רבני תימן לא יצאו נגדו.
רק לאחר שהתחוור לכמה מהם כי אינו המשיח המחודש, הם הביעו בו חוסר אמון, והחלו להתנגד לו.
למרות זאת, ההנהגה הרבנית לא נקטה צעדים נגדו, ולא החרימה אותו או את תנועתו.
על אף היחס ההססני של הרבנים, שוכר כחיל השני עדיין נתקל בכמה מתנגדים עקשניים שאמרו כי הוא משיח שקר.
בכל זאת הצליח שוכר כחיל השני להתגבר על מתנגדיו.
היעדר התנגדות חזקה ומתואמת של המנהיגים הרוחניים בתימן אפשרה לו לפעול במידות שונות של הצלחה, עד שהעות'מאנים הפסיקו את פעילותו, ולא הרבנים.
ארגונו של שוכר כחיל השני
באמצעות הארגון הוא ניהל את תנועתו המשיחית, גבה את המעשר, קיים מערך תקשורת עם תומכיו והגביר את הציפיות המשיחיות בתימן ומחוצה לה באמצעות רשת שליחים שמשימתם לפרסם את "הופעתו המחודשת" ולגבות מעשר באזורים השונים.
כחלק מהפעילות שלח כחיל אגרות בידי השליחים אל ראשי קהילות ועסקנים בערים עדן, בומבי, קלקוטה, ירושלים וצפת.
בשורתו התפשטה בערוצי הקשר המסורתיים בין תימן למדינות הקושרות סחר עמה: אלכסנדריה, הודו, עיראק, פרס, שגם שם קמו קבוצות מאמינים שתרמו גם מעשר.
דמי המעשר אפשרו לו לפעול כראש תנועה דתית חברתית, הוא הצליח לחזק ולבצר את מעמדו.
הגבייה וארגון הרשת החברתית הקנו לו מוניטין של אישיות מדינית המסוגלת לשלוט באירועים מדיניים משיחיים לעתיד לבוא ולהשפיע עליהם.
כמה גורמים עיקריים סייעו לו להרחיב השפעתו: העדר התנגדות רצינית, כוחו הכריזמטי, יכולת הארגון ומאמצי הפרסום הנמרצים שלו.
השפעתו הניכרת באה לידי ביטוי ברישומים ובספרים, באגדות עם שנוצרו סביבו, שירים שנכתבו לכבודו.
השירים שחוברו לכבודו נכתבו בשפה העברית והערבית ורבים שרו אותם.
הכחיל שקם לתחייה דיבר גם אל לבם של המוסלמים בתימן.
הוא קירב את המוסלמים אליו בכך שניווט את ההתרגשות המשיחית שעורר בקרבם למטרותיו שלו.
מוטב היה לו שהמוסלמים יהיו שותפים לתנועה היהודית ולא מתנגדים לה.
בדרך זו יכול היה לשמור על ביטחונם של היהודים.
בניגוד לתעמולתו בקרב היהודים, בדברו אל המוסלמים נזהר לא לרמוז שהוא הגואל והציג עצמו לפניהם כמבשרו של משיח ושליחו של אליהו הנביא.
כך נהרו אליו מוסלמים שהיו בעלי ציפיות משיחיות, מוסלמים אשר הושפעו מהלהט המשיחי של היהודים וששאבו עידוד מהטפותיו.
אהדה זו כמובן לא הייתה בקרב כלל המוסלמים, היו גם כאלו שהתנגדו לו כי לא הכריז בבירור שהמשיח הוא מוסלמי.
אולם את שתיקת היריבים קנה בכסף.
יעקב ספיר כותב כי בעקבות מכתבו "איגרת לתימן", החלה נקודת מפנה בקרב הציבור שהאמין בו.
מצב חדש זה הוליד ירידה בתרומות המעשר ובשל כך נכנס לקשיים כלכליים שבעקבותיהם לווה הלוואות ממוסלמים שלא יכל להחזירן.
כתוצאה מכך, שוכר כחיל השני איבד את התמיכה הפוליטית עליה נשען.
בשל חובותיו הוא הושם בבית האסורים.
בהמשך השתחרר והמשיך בפעילותו עד 1875, אז כבשו העות'מאנים את תימן ושמו קץ לפעילותו.
את ימיו האחרונים עשה כחיל בתימן מבודד ומנודה מהקהילה.
שולה באסקט היא קבוצת כדורסל צרפתית מהעיר שולה בחבל פיי דה לה לואר, הקבוצה מתמודדת בליגת העל הצרפתית ובליגת האלופות בכדורסל.
המועדון נוסד בשנת 1975 על ידי מישל לז'ה.
בעונת 1982/83 העפילה לליגה השנייה (פרו B).
בסיום עונת 1985/86 העפילה הקבוצה לראשונה לליגה הבכירה.
בעונות 1997-1999, זכתה הקבוצה בשני גביעי צרפת רצופים.
הקבוצה משתתפת במסגרות האירופאיות מאז עונת 1988/89.
בעונות 1990/91, 1993/94 הגיעה הקבוצה עד לשלב חצי גמר גביע המחזיקות.
בעונת 1997/98 הגיעה עד לחצי גמר גביע קוראץ' והודחה על ידי קבוצת הכוכב האדום בלגרד.
בעונת 2008/09, הגיעה הקבוצה עד לגמר היורוצ'לנג' והפסידה לקבוצת וירטוס בולוניה מאיטליה 77-75.
בעונות 2009/10 זכתה הקבוצה באליפות הראשונה שלה, לאחר ניצחון בגמר הפלייאוף מול קבוצת לה מאן סארת 65-81.
מאז שנת 1987, אולם הבית של המועדון הוא היכל הספורט לה מילורה המכיל 5,191 מקומות ישיבה.
שולה מודן (20 ביולי 1944 – 20 באוקטובר 2025) הייתה סופרת ועורכת ישראלית שזכתה לעיקר פרסומה בספרי ילדים וספרי בישול, בהם רבי המכר: "בישולה: ממחברת המתכונים שלי" ו"בישולה מהאגדות: ממחברת המתכונים שלי", שנמכרו במאות אלפי עותקים.
מודן נולדה כשולה אילני בתל אביב להורים יוצאי פולין.
אביה עסק בטקסטיל, ואמה הייתה מחנכת.
מודן למדה בבית הספר היסודי "החשמונאים" ובבית הספר תיכון עירוני ה' (תל אביב).
בעקבות אמה רצתה להיות מורה וסיימה לימודי ספרות עברית ותרבות צרפת באוניברסיטת תל אביב וכן לימודי הוראה.
בתום לימודיה, לימדה במשך שנה ספרות עברית בתיכון, אך מיד המשיכה ללימודי עבודה סוציאלית עם התמחות בפסיכותרפיה.
בגיל 24 מודן נישאה לעודד מודן ויחד הם עמדו בראשות מודן הוצאה לאור.
מודן שימשה עורכת הסדרה הפסיכולוגית בהוצאה.
מודן כתבה את ספרה הראשון "ליאור בכה כשאמא הלכה" בשנת 1988 בהשראת בנה ליאור, והוציאה במהלך השנים ארבעה ספרים נוספים בסדרה תחת שמו.
עם הולדת נכדה כתבה עבורו את הספרים "איפה זה?" ו"איפה גברת זרת?: משחק אצבעות".
בשנת 2016 כתבה רומן ראשון למבוגרים, "מסיבה לילדות טובות".
מודן נפטרה ב-20 באוקטובר 2025.
מודן הייתה אם לארבעה: רוני (מו"לית הוצאת מודן), נירית, אמיר וליאור.
אחייניתה היא התסריטאית והשחקנית דנה מודן.
מסיבה לילדות טובות (מודן, 2016)
המטבח היהודי של שמוליק כהן (תל אביב: מודן, 1993)
חמוצים, מתוקים, חריפים / ריבות, יינות, שימורים, כבושים --- ממטבחו של יעקב לישנסקי (תל אביב: מודן, 1996)
בישולה: ממחברת המתכונים שלי (תל אביב: מודן, 1997)
בישולה מהאגדות: ממחברת המתכונים שלי (מושב בן שמן: מודן, 2003)
קופסת מתכונים: 'בישולה - ראש השנה' (מושב בן שמן: מודן, 2011)
ליאור בכה כשאמא הלכה (תל אביב: אדם, 1988)
אבא ואמא של טל נפרדים (תל אביב: מודן, 1991)
חגיגה של צבעים (תל אביב: מודן, 1991)
מסיבה של חיות (תל אביב: מודן, 1991)
הפחד, ליאור והחור (תל אביב: מודן, 1992)
המכשפה של ליאור (תל אביב: מודן, 1992)
הברוגז של ליאור (תל אביב: מודן, 1992)
משקפי הקסם של ליאור (תל אביב: מודן, 1993)
הקוצים של פודי (תל אביב: מודן, 1995)
גברת צפר ומר דע: ספור עם צפרדעי (תל אביב: מודן, 1996)
איפה גברת זרת?: משחק אצבעות (מושב בן שמן: מודן, 2002)
כדורפלא (מושב בן שמן: מודן, 2005)
פעם תמרי הלכה לטיל וראתה גבעה (מושב בן שמן: מודן, 2008)
פיפי, ספור, חבוק ולישון (מושב בן שמן: מודן, 2008)
אלואיז / קיי תומפסון (תל אביב: מודן, 1992)
אצבעונית: אצבעונית והנסיך / הנס כריסטיאן אנדרסן; מעבד בידי פרנסין יוז על פי תסריט של דון בלות' (תל אביב: *מודן, 1994)
הקרקס של אהרן / מאת קרוקט ג'ונסון (תל אביב: מודן, 1994)
התמונה של אהרן / מאת קרוקט ג'ונסון (תל אביב: מודן, 1994)
לשחרר את ווילי / קיית ווקר (תל אביב: מודן, 1994)
נשים קטנות / מאת לואיזה מיי אלקוט (תל אביב: מודן, 1995)
אחת, שתים, שלוש - הקרקס - משפחת ארנבים - שוקו - שוקו הכבאי - שלג הולך לים/ דיק ברונה (תל אביב: מודן, 1995)
נסיכת הירח: אגדה יפנית (תל אביב: מודן, 1997)
אמהות ובנות: אנתולוגיה עם מיה דבש (מושב בן שמן: מודן, 1997)
אבות ובנות: אנתולוגיה (מושב בן שמן: מודן, 2001)
בית קפה - מקום קטן כה!
שולה (שולמית) זקן (נולדה ב-2 במרץ 1957) שימשה במשך שנים רבות כיד ימינו, מזכירתו האישית וראש לשכתו של אהוד אולמרט בתפקידים ציבוריים שמילא.
הורשעה בפרשת רשות המיסים, בפרשת ראשונטורס ובפרשת הולילנד.
שולה זקן נולדה בשכונת ממילא בירושלים, לחכם ומרוסה קארשי.
אביה ייסד מפעל משפחתי לחפצי קודש ויודאיקה.
בגיל 17 עזבה את לימודיה והחלה לעבוד במשרד עורכי דין טל-עצמון, שבראשו עמדו צבי טל, לימים שופט בית המשפט העליון, ועוזי עצמון.
במשרד זה פגשה את עו"ד אהוד אולמרט, שהיה שכיר במשרד.
אולמרט פתח משרד עורכי דין משלו, בשותפות עם אורי מסר, וזקן הצטרפה אליהם כמנהלת המשרד.
עם בחירתו של אולמרט לכנסת בשנת 1974 הצטרפה אליו זקן כעוזרת פרלמנטרית.
כשמונה אולמרט לשר לענייני מיעוטים מינה את זקן למזכירתו.
זקן המשיכה לשרת את אהוד אולמרט כמזכירתו וכראש לשכתו לאורך כל התפקידים ציבוריים שמילא, ובהם שר הבריאות, השר לענייני מיעוטים, ראש עיריית ירושלים, שר התמ"ת, שר האוצר וראש ממשלת ישראל.
בינואר 2007 הושעתה מתפקידה כראש לשכת ראש הממשלה, בעקבות פתיחת חקירה פלילית נגדה בפרשת רשות המיסים.
בפרשת רשות המיסים, בה התערבו גורמים חיצוניים בקביעת מינויים ברשות המיסים בישראל, הורשע אחיה, יורם קארשי, בעבירות של מתן שוחד, סיוע למתן שוחד, מרמה והפרת אמונים ושידול עובד ציבור לבצע מרמה.
בית המשפט המחוזי דן אותו ל-7 חודשי מאסר.
ובערעור הוחמר עונשו לשנת מאסר בפועל.
שולה זקן הורשעה בפרשה זו במרמה והפרת אמונים ונדונה ל-4 חודשי עבודות שירות.
בפרשת ראשונטורס הועמדה לדין יחד עם אהוד אולמרט.
אולמרט זוכה בפרשה זו בבית המשפט המחוזי, אך זקן הורשעה בשתי עבירות של קבלת דבר במרמה (עבירה אחת כלפי הארגונים שמימנו את נסיעותיו של אולמרט ועבירה שנייה כלפי חשבות משרד התמ"ת) ובעבירה של מרמה והפרת אמונים.
בפרשות אלה זקן השתמשה בזכות השתיקה, רבים טענו כי עשתה זאת כדי להגן על אולמרט.
בפרשת הולילנד הורשעה בעבירות של קבלת שוחד בסך מאות אלפי ש"ח וכן בהלבנת הון, וזוכתה רק מעבירה של קבלת שוחד של עשרת אלפים ש"ח, לאחר שהשופט דחה את גרסתה, לפיה קיבלה מהעד שמואל דכנר מתנות ולא שוחד.
לאחר הרשעתה הגיעה זקן להסדר טיעון, במסגרתו הובטחה לה הקלה בעונש בתמורה למסירת ראיות מפלילות על אולמרט.
ב-15 במאי קיבל השופט דוד רוזן את הסדר הטיעון בעניינה, לאחר התלבטות, לאור התקדימים שנקבעו בבית המשפט העליון, וגזר עליה 11 חודשי מאסר בפועל, שנתיים וחודש מאסר על תנאי, קנס של 25 אלף ש"ח וחילוט של 75 אלף ש"ח.
במהלך הדיון הסתייג השופט בחריפות מהסדר הטיעון, וציין שהיה צריך לגזור על זקן שנים רבות בכלא, לפחות חמש שנות מאסר.
במסגרת עסקת הטיעון מסרה זקן ראיות מפלילות על אולמרט.
בעקבות מידע זה נפתחה במרץ 2014 חקירה נגד אולמרט, בחשד לשיבוש הליכי משפט, הדחה בחקירה בנסיבות מחמירות והטרדת עד.
בנוסף, המשפט בפרשת מעטפות הכסף (פרשת טלנסקי) נפתח מחדש, עקב הראיות החדשות שסיפקה.
בחקירתה הנגדית במשפט טלנסקי המחודש הודתה ששיקרה לשם הגנה על אולמרט בעדויות שמסרה בבתי משפט.
ב-15 ביולי 2014 החלה לרצות את מאסרה בבית סוהר נווה תרצה, וב-26 בינואר 2015 השתחררה לאחר שאושר שחרורה המוקדם.
ביוני 2015 נהייתה פרזנטורית של חברת רהיטים.
צעד זה גרר ביקורת ציבורית.
באוקטובר 2019 השתתפה בעונתה השביעית של סדרת הדוקו-ריאליטי "גולסטאריות".
בדצמבר 2020 השתתפה בעונה ה-11 של תוכנית המציאות "האח הגדול" והודחה רביעית ביום ה-27.
זקן נשואה למשה ולהם שלושה בנים, ומתגוררת בירושלים.
פולשולה "שולה" אמאובי הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת החלוץ.
שיחק 14 שנים בקבוצת ניוקאסל יונייטד.
אמאובי נולד בעיר זאריה שבניגריה כבן הבכור להוריו, וב-1986 משפחתו היגרה לאנגליה והשתקעה בעיר ניוקאסל כאשר אמאובי היה בן חמש שנים.
בגיל 13 הצטרף אמאובי למחלקת הנוער של ניוקאסל יונייטד.
ב-9 בספטמבר 2000 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה הבוגרת בתיקו 0-0 נגד צ'לסי, כשבמקביל החל לשחק בנבחרת אנגליה הצעירה, בשורותיה ערך 20 הופעות בהן כבש 7 שערים.
ב-13 בינואר 2001 הבקיע את שערו הראשון בניוקאסל בניצחון 1–3 על קובנטרי סיטי.
ב-27 במרץ 2008 הושאל לסטוק סיטי עד לסוף העונה.
ב-29 במרץ ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד שפילד ונסדיי.
ב-2009 הביע לראשונה את רצונו לשחק עבור נבחרת ניגריה הבוגרת.
ב-1 בנובמבר 2011 פיפ"א אישרה לאמאובי לשחק בנבחרת ניגריה אף על פי ששיחק בנעוריו בנבחרת אנגליה הצעירה.
ב-14 בנובמבר 2012 ערך אמאובי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניגריה במשחק ידידות נגד ונצואלה, בו אף כבש אמאובי שער בניצחון 1–3. בהמשך, אמאובי אף ערך שתי הופעות במדי ניגריה במהלך גביע העולם בכדורגל 2014.
ב-23 במאי 2014 ניוקאסל הודיעה שאמאובי יעזוב את הקבוצה לאחר 14 שנה.
בתגובה לעזיבתו של אמאובי, שנתפס כסמל מקומי בניוקאסל, מחו אוהדי הקבוצה ואחדים מהם אף הקימו מאהל מחאה מול כניסת השחקנים באצטדיון סנט ג'יימס פארק כשהם מסרבים להתפנות עד שהנהלת המועדון תחזור בה מההחלטה האומללה לשחרר את אמאובי.
לבסוף התרצו האוהדים לאחר שאמאובי ואחד מנציגי ההנהלה פקדו יחדיו את המאהל, והבטיחו למוחים כי נציגותה של משפחת אמאובי במועדון תימשך עם הישארותו בקבוצה של אחיו הצעיר של אמאובי, סאמי אמאובי.
ההבטחה אכן קוימה וסאמי שיחק במועדון בעונה החולפת, אולם לאחריה הושאל לקארדיף סיטי ובהמשך עזב סופית את ניוקאסל.
עזיבתו של סאמי אמאובי הוסיפה לקרע העמוק ולסכסוך המתמשך בין הנהלת המועדון ואוהדי ניוקאסל, שהתקשו לקבל את הבשורה כי משפחת אמאובי עזבה את המועדון.
ב-11 באוגוסט 2014 חתם בגזיאנטפ הטורקית לעונה אחת.
ב-13 בספטמבר ערך את הופעתו הבכורה נגד קייסריספור.
ב-19 בספטמבר הבקיע את שערו הבכורה בתיקו 1-1 נגד אדנספור.
ב-29 בדצמבר 2014 עזב את הקבוצה מסיבות משפחתיות.
ב-29 בינואר 2015 חזר לפרמייר ליג, וחתם בקריסטל פאלאס עד לסוף העונה.
ב-21 בפברואר 2015 ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בהפסד 1–2 לארסנל.
ב-23 באוקטובר 2015 חתם בבולטון וונדררס.
יום לאחר מכן ב-24 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה כשעלה כמחליף בדקה ה-12 והבקיע את שערו הראשון בבולטון בתיקו 1-1 נגד לידס יונייטד.
ב-23 בינואר 2016 שוחרר מהקבוצה.
ב-12 בפברואר 2016 חתם בפליטווד טאון מהליגה השלישית באנגליה.
יום לאחר מכן, ב-13 בפברואר ערך את הופעתו הבכורה בתיקו 0-0 נגד פורט ולה.
ב-1 במרץ כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–2 על ג'ילינגהאם.
ב-3 בפברואר 2017 חתם בנוטס קאונטי עד לסיום העונה.
בסיום העונה האריך את חוזהו בעונה נוספת.
ב-22 במאי 2018 הודיע הקבוצה על עזיבתו של אמאובי בסיום העונה.
ב-22 ביוני 2019 ולאחר לחץ גדול מצד אוהדי הקבוצה, הודיעה ניוקאסל על חזרתו של אמאובי למועדון ומינויו לתפקיד חדש: מאמן ההשאלות.
בכך הסתיימה קריירת המשחק של אמאובי.
שׁוֹל (Scholl; בארצות הברית: Dr.
Scholl's) הוא מותג הנעלה ומוצרי טיפול בכף הרגל.
בארצות הברית ובאמריקה הלטינית שייך המותג לחברת באייר, בשאר העולם הוא משווק על ידי חברת Aurelius AG.
הפודיאטור (רופא כף רגל) ויליאם שול (William Scholl; 1882-1968) הקים בשנת 1906 בשיקגו חברה לשיווק פטנטים שיצר על מנת להקל על הליכה וטיפול בבעיות כף רגל מגוונות.
עד מותו רשם למעלה מ-1,000 פטנטים.