tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1960 התמנה למנהל מוזיקלי של התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס (ששמה שונה לתזמורת מינסוטה בתקופת כהונתו, בשנת 1968. במשרה זו החזיק עד שנת 1979, אז הוכתר למנצח כבוד.
בשנת 1981 הזמין אצלו פורום המלחינים האמריקאים את הקונצ'רטו לקלרינט, שסקרובצ'בסקי כתב בשביל הקלרינטן הראשי של תזמורת מינסוטה, ג'ו לונגו.
ביצוע הבכורה היה בשנת 1981.
משנת 1984 עד 1991 היה מנצח ראשי של תזמורת האלה.
בשנת 1988 היה מלחין הבית בעונת הקיץ של תזמורת פילדלפיה בסרטוגה ספרינגס.
הוא הופיע כמנצח אורח עם תזמורת זו ועם רבות אחרות ברחבי העולם.
הקלטותיו למכלול הסימפוניות של אנטון ברוקנר, עם תזמורת רדיו זאארבריקן, זכו בשבחים רבים.
"פאסאקליה אימג'ינאריה" של סקרובצ'בסקי, שהושלמה בשנת 1995, הייתה מועמדת לפרס פוליצר בשנת 1997. היצירה, בהזמנת האגודה של תזמורת מינסוטה לזכר קן וג'ודי דייטון, הושמעה בביצוע בכורה באולם התזמורת במיניאפוליס בשנת 1996.
הקונצ'רטו הקאמרי נכתב בהזמנת התזמורת הקאמרית של סנט פול לזכר לאופולד זיפה, מנהל המוזיקלי הראשון.
סקרובצ'בסקי קיבל אות כבוד ממשלת פולין, מדליית זהב מאגודת מאהלר-ברוקנר ואת פרס פרידהיים לשנת 1976 ממרכז קנדי.
סטניסלב סטניסלבוביץ' שושקביץ' (בבלארוסית: Станіслаў Станіслававіч Шушкевіч; 15 בדצמבר 1934 – 3 במאי 2022) היה יו"ר הפרלמנט של בלארוס והנשיא בפועל בשנים 1994-1991. הוא תמך בכלכלת שוק והיה לו תפקיד מרכזי בהקמת חבר המדינות.
לפני שהחל בפעילותו הפוליטית היה שושקביץ' אחד המדענים המובילים בבלארוס.
הוא היה חבר באקדמיה הבלארוסית למדעים, דוקטור לפיזיקה ולמתמטיקה, פרופסור, מחבר של מספר ספרים, 150 מאמרים וממציא של כ-50 פטנטים.
על פעילות זו זכה למספר עיטורים.
ב-8 בדצמבר 1991, בעקבות הפסגה המשולשת בבלאבז'סקאיה פושצ'ה עם בוריס ילצין וליאוניד קרבצ'וק, חתם על הסכם לפירוק ברית המועצות ועל הקמת חבר המדינות.
בסוף 1993, אלכסנדר לוקשנקו, יו"ר הוועדה הפרלמנטרית למלחמה בשחיתות, האשים כ-70 אנשי ממשל בכירים, ביניהם את שושקביץ', במעילה בכספי המדינה למטרות אישיות.
האשמותיו של לוקשנקו הביאו להצעת אי אמון בפרלמנט שהתקבלה, ושושקביץ' הוחלף בוויאצ'סלב קביץ', איש המפלגה הקומוניסטית.
חקירה שהתנהלה בעניין השחיתות זיכתה את שושקביץ' מכל אשמה.
ביולי 1994 נערכו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות לנשיאות בלארוס.
שישה מועמדים התמודדו על המשרה, ביניהם לוקשנקו, שושקביץ' וקביץ', כאשר האחרון נחשב לפייבוריט ברור.
לתדהמת רבים, בסיבוב הראשון לוקשנקו זכה ב-45%, ואילו קביץ' ושושקביץ' קיבלו 15% ו-10% בהתאמה.
בשנת 2002 תבע שושקביץ' בתביעה תקדימית את משרד הביטחון הסוציאלי הבלארוסי: הוא תבע פיצוי בטענה שבשל מדיניות לא נכונה ואינפלציה, התכווצה קצבת הגמלה שלו ל-1.80 דולר.
בשנת 2004, הוא ניסה להתמודד לפרלמנט, אך מועמדותו נדחתה על ידי ועדת הבחירות.
שושקביץ' הפך לאחר מכן למבקר מוביל של לוקשנקו ותומך נלהב באופוזיציה הליברלית במדינה.
ב-2012 האשים לוקשנקו את שושקביץ' בחתרנות בבלארוס ועל שושקביץ' נאסר לעזוב את המדינה.
שושקביץ' היה פחות פעיל פוליטית בשנותיו ולא מילא תפקיד בהפגנות בבלארוס נגד הממשלה שפרצו לאחר שלוקשנקו טען לניצחון בבחירות לנשיאות באוגוסט 2020.
כלי תקשורת בבלארוס דיווחו באפריל 2022 כי שושקביץ' היה בטיפול נמרץ עקב סיבוכים של מחלת הקורונה.
סטניסלב מוניושקו (בפולנית: Stanisław Moniuszko; 5 במאי 1819 – 4 ביוני 1872), מלחין פולני יליד בלארוס.
נחשב כנציג הבולט ביותר של האופרה הלאומית הפולנית.
שיריו, המוזיקה הדתית ושתי האופרות החשובות שלו "הלקה" ו"ארמון הרוחות", כמו כן שתי רביעיות המיתרים שהלחין, נמנים עד היום עם הרפרטואר המוזיקלי העולמי.
נולד ביישוב אובייל על יד מינסק, בזמנו בפלך יגומן בגוברניה מינסק, כיום באזור צ'רוון של מחוז מינסק, במשפחה של בעלי אחוזות מיוחסת לשושלת האצילים לוביץ' ובעלת השכלה מוזיקלית.
אמו, אלז'בייטה מג'רסקה, הייתה בת למשפחה ממוצא ארמני (מג'ריאנץ).
האב, צ'סלב מוניושקו, התיישב באותו אזור אחרי ששרת כקצין פרשים במטה של המרשל הצרפתי מירא בעת מסעו של נפוליאון ברוסיה.
סטניסלב בילה רוב שנות ילדותו בוורשה ובמינסק.
קיבל שיעורי מוזיקה ופסנתר קודם כול מאמו ואחר כך מאוגוסט פראייר בוורשה בשנים 1827–1830. בשנים 1830–1837 למד הלחנה בבית הספר למוזיקה של דומיניק סטפנוביץ במינסק.
המשיך לימודי הלחנה וניצוח מקהלות אצל קרל פרידריך רונגנהגן בקונסרבטוריום בברלין בשנים 1837–1839. השתלם אז גם תוך כדי השתתפות בחזרות של מופעי אופרה תחת ניצוחם של רונגהגן ושל גספרו ספונטיני.
בשנת 1840 התיישב בווילנה והתחתן עם אלכסנדרה מילר.
בווילנה הועסק כנגן עוגב בכנסיית יוהנס הקדוש ועבד בו זמנית כמורה למוזיקה והחל משנת 1850 כמנצח בתיאטרון.
ניצח על הרקוויאם של מוצרט בביצוע מקהלת חובבים, כמו כן על אורטוריות של היידן, מנדלסון ואחרים, ניצח גם על יצירות לתזמורת של בטהובן וגספארו ספונטיני, מלחין שהכיר אישית בברלין.
בשנת 1854 בעזרת אכילס בונולדי הקים בווילנה חברת חובבים "צציליה הקדושה" וניצח את הופעותיה הפומביות פעמיים בשנה.
בעת 18 שנות פעילותו בווילנה תרם רבות להפיכתה למרכז מוזיקלי חשוב.
אחרי הצלחת האופרה שלו "הלקה" בשנת 1858 מונה כמנצח האופרה (תאטר ולקי = התיאטרון הגדול) בוורשה וחי כל שאר שנותיו בעיר הזאת.
בביקור בפריז בשנת 1862 הכיר את העמיתים הצרפתים בתחום האופרה, אובר וגונו.
החל משנת 1864 לימד תזמור והלחנה במכון למוזיקה בוורשה.
עם תלמידיו נמנו: צזאר קואי, הנריק יארצקי וזיגמונט נושקובסקי .
ביצירותיו שילב הסגנון הקלאסי הפולני עם השפעות איטלקיות, למשל של (וינצ'נצו בליני)
ורומנטיות גרמניות – משוברט, מנדלסון, ורוסיות – מגלינקה.
הצטיין כיוצר מנגינות שניכרת בהן השראה מהפולקלור הפולני, הבלארוסי והליטאי.
לא מעט מהאופרות שלו נגעו בנימה ביקורתית בהיבטים חברתיים שבחיי האימפריה הצארית.
באופרה שלו הכי ידועה, הלקה יש רואים תהודה למהפכות "אביב העמים" משנות 1848–1849 כשהיא נושאת מסר של מחאה נגד אי-הצדק החברתי.
מבחינה מוזיקלית יוצא דופן השימוש בטכניקה הדומה ללייטמוטיב של וגנר ובתזמורה מורגשת השפעתו של קרל מריה פון ובר.
גם האופרה החשובה האחרת שלו, "ארמון הרוחות", משקפת את האווירה בעם הפולני אחרי המרד מ-1863.
גם האופרות "הרוזנת" ו"מילת כבוד" (Verbum nobile) חדורות רגשות פטריוטיים, בעוד שהאופרה "פאריה" מתייחסת שוב לעוולות חברתיים.
שמו של מוניושקו כמלחין גדול הלך לפניו בשכבות רבות בעם בפולין.
אחרי שנפטר מהתקף לב בוורשה בשנת 1872, בהלווייתו באו לחלוק לו כבוד אחרון במעין הפגנה המונית כ-60,000 אנשים.
נקבר בבית הקברות פובאזקי בבירת פולין.
300 - 400 לידר, בין השאר על מילים של אדם מיצקייביץ'
("שלושה שירים" – יצירתו הראשונה של מוניושקו שפורסמה, של לנרטוביץ, צ'צ'וט, אודינייץ, יוזף איגנצי קראצ'בסקי ואחרים)
"רוחות רפאים" (Widma) לפני 1859 ו"סונטות מקרים" (Sonety krymskie) 1867, שתיהן על מילים של מיצקייביץ'
מוזיקת במה – למחזות של שייקספיר: "המלט", "הסוחר מוונציה", של שילר "השודדים", של יוזף קורז'ניובסקי "אנשי הקרפטים", של יוליוש סלובצקי "לילה ונדה".
כתב ספר לימוד (טרקטט) להרמוניה – ורשה 1871
סטניסלב יז'י לץ (בפולנית: Stanisław Jerzy Lec; 6 במרץ 1909 – 7 במאי 1966) היה משורר ומחבר אמרות יהודי-פולני.
לץ נולד בלמברג (כיום לביב באוקראינה) למשפחה יהודית עשירה שהתנצרה.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה להתגורר בווינה, ואחרי המלחמה שבה ללבוב.
ב-1927 קיבל תואר מוסמך למשפטים מטעם אוניברסיטת לבוב.
השתתף בפעילות פוליטית ופרסם מאמרים בכתבי עת סוציאליסטיים.
בשל פעילותו הפוליטית נאלץ לעזוב את לבוב ועבר להתגורר בוורשה, שם זכה להצלחה ספרותית וייסד את "הקברט הספרותי" (בשיתוף עם לאון פסטרנק) שנסגר במהרה בפקודת השלטונות.
הוא היה גם חבר החזית העממית האנטיפשיסטית.
מ-1941 היה במחנה ריכוז, שממנו הצליח להימלט ביולי 1943, כשהוא לבוש בחליפה של חייל גרמני.
הוא הגיע לוורשה והצטרף למחתרת הפולנית.
אחרי המלחמה המשיך בכתיבה ובמשך תקופה קצרה שימש כנספח לענייני תרבות בשגרירות פולין בווינה.
עקב חילוקי דעות עם השלטון הקומוניסטי נמלט מפולין ושהה בישראל שנתיים בחברת אשתו, בנו ובתו.
עם שובו לפולין אסרו עליו השלטונות הקומוניסטיים לפרסם את יצירותיו, אולם ב-1957 הוציא לאור את אמרותיו ("מחשבות סרק"), שכללו דברים נגד המשטר הטוטליטרי.
למרות היותו אנטי-קומוניסט, זכה בפרסום רב ועם מותו ב-1966 נערכה לו הלוויה רשמית מטעם המדינה.
מחשבות לא מסֻרָקוֹת; מפולנית: שושנה רצ'ינסקי; הקדמה: רישרד לב; עורכת: עפרה גלברט-אבני, תל אביב: י' גולן, תשנ"ז 1997.(כמאתיים וחמישים ממכתמיו)
סטניסלב קון (בפולנית: Stanisław Kohn; 1895–1940) היה שחמטאי יהודי-פולני.
קון ייצג את פולין באולימפיאדת השחמט 1924, אולימפיאדת השח הבלתי רשמית בפריז בשנת 1924, שם חלק מקום 21–31 בתחרות הניחומים עם 6 נקודות (ניצח: קארל הרומאדקה).
בשנת 1925 ניצח קון באליפות ורשה בשחמט.
בשנת 1926 חלק מקום 3–7 אחרי דויד פז'פיורקה ופאולינו פרידמן באליפות השחמט הראשונה של פולין.
בשנת 1927 חלק מקום 5–7 בתחרות לודז, אליפות פולין השנייה (ניצח: עקיבא רובינשטיין) וחלק מקום ראשון עם באליפות ורשה.
קון, ביחד עם חברי קבוצת השחמט של ורשה זכה במדליית זהב בתחרות הראשונה לקבוצות שהתקיימה בפולין בשנת 1929. יתר חבריו לקבוצה היו משה בלאס, , פאולינו פרידמן, קרול פילץ, , .
סטניסלב ייבגרפוביץ' פטרוב היה קצין בדרגת סגן-אלוף בכוחות ההגנה האווירית של ברית המועצות.
פטרוב זכה לפרסום כאשר החליט ב־26 בספטמבר 1983 להתעלם מהתרעה מפני מתקפת טילים מצידה של ארצות הברית, תוך חריגה מההוראות המקובלות, בנימוק שמדובר בהתרעת שווא.
חקירה מאוחרת של המקרה גילתה כי אכן היה מדובר בהתרעת שווא שנבעה מתפקוד טכני לקוי של מערכת הלוויין הסובייטית לזיהוי טילים.
החלטתו של פטרוב, לפי מקורות שונים, מנעה תגובת שרשרת של מתקפות גרעיניות הדדיות מצד שתי המעצמות.
קיימות גרסאות שונות באשר לשאלה האם פטרוב הזהיר בפועל את הממונים עליו, וכן ישנם ספקות באשר לחלקה של החלטתו האישית במניעת מלחמה גרעינית, מכיוון שפטרוב התמודד עם ההתרעות בלבד ובשום מצב לא הייתה לו סמכות להורות לפתוח במתקפת תגובה גרעינית.
עם זאת, התקרית חשפה ליקויים חמורים במערכת ההתרעה המוקדמת הסובייטית.
בשל רגישות המידע ובגלל אינטרסים פוליטיים בינלאומיים, נותרה הפרשה מסווגת עד שנת 1998 – אז פרסם קצין נוסף ששהה בבונקר את זכרונותיו מהתקרית.
התקרית התרחשה בתקופה בה שררו יחסים מתוחים בין ברית המועצות לארצות הברית.
שלושה שבועות בלבד לפני כן, הפיל הצבא הסובייטי מטוס סילון דרום־קוריאני שחדר לשטחה האווירי של ברית המועצות.
בהתרסקות המטוס נהרגו אזרחים אמריקאים רבים, ביניהם חבר הקונגרס לארי מקדונלד.
באותו זמן תכננה מועצת נאט"ו תרגיל צבאי רחב היקף בשם אייבל ארצ'ר 83, שדימה מתקפה גרעינית מתואמת על ברית המועצות ועשוי היה לשמש כיסוי למתקפה כזו בפועל.
ב־26 בספטמבר 1983 היה סטניסלב פטרוב קצין תורן בבונקר "סרפוחוב־15" שליד מוסקבה, בו שכן מרכז הבקרה של מערכת ההתרעה המוקדמת מפני מתקפת טילים, או בשם הקוד שלה, "אוקו" (עין).
פטרוב היה אחראי להשגיח על רשת הלוויינים להתרעה מוקדמת ולהודיע לממונים עליו על מתקפת טילים קרבה נגד ברית המועצות.
אם התקבלה אזהרה ממערכת ההתרעה המוקדמת ששוגרו טילים לכיוונה של ברית המועצות, הוראות התגובה היו שיגור בהתרעה, כלומר, מתקפת תגובה גרעינית מיידית, וזאת כחלק ממדיניות ה"השמדה הדדית מובטחת" ושיגור בעת התרעה.
זמן קצר לאחר חצות התקבל דיווח מהמחשבים שבבונקר על תנועת טיל בין־יבשתי אחד מכיוון ארצות הברית לכיוונה של ברית המועצות.
פטרוב החליט להתייחס לכך כאל שגיאה של המחשב, שכן במקרה של מתקפה מצד ארצות הברית סביר היה כי היא תשגר מאות טילים בו־זמנית, וזאת כדי למנוע מברית המועצות להשיב במתקפת־נגד.
יתר על כן, בעבר כבר עלו ספקות בנוגע למהימנותו של לוויין ההתרעה.
לאור נימוקים אלו, בחר פטרוב להתעלם מההתרעה, ופטר את כל העניין כהתרעת שווא.
למרות זאת, מדו"ח האירוע לא ברור אם פטרוב הודיע לממונים עליו על ההתרעה או שבנוסף להתעלמותו ממנה, גם לא הודיע עליה לממונים עליו.
מאוחר יותר הצביעו המחשבים על ארבעה טילים נוספים באוויר, כולם מכוונים ישירות לברית המועצות.
פטרוב המשיך לחשוד כי מדובר בכשל טכני במחשבים, וזאת אף על פי שלא היה ביסוס לחשדותיו.
המכ"ם הקרקעי הסובייטי לא יכול היה לגלות עצמים שהיו מעבר לאופק, והמתנה לזיהוי ודאי הייתה מובילה למצב בו יישארו דקות ספורות לתגובה עד לנפילת הטילים.
על פי הדו"ח שכתב פטרוב, הממונים עליו התכוננו בתגובה לשגר מתקפת־נגד חפוזה כמו זאת של האמריקאים, אך הוא התעקש כי מדובר בכשל טכני של מערכת ההתרעה.
אכן בשלב מאוחר יותר, כאשר אף טיל לא זוהה, התברר כי פטרוב צדק באבחנתו.
בדיעבד התברר כי הכשל הטכני שהוביל להתרעות השווא, נבע ממערך נדיר של השתקפות אור השמש על עננים גבוהים יחד עם מסלולי מולניה של הלוויינים.
התקלה תוקנה מאוחר יותר, באמצעות לוויין בעל מסלול גאוסטציונרי שציר הסיבוב שלו זהה לזה של כדור הארץ, דבר שמקבע את מיקומו יחסית לכדור הארץ.
פטרוב נחקר באופן נוקב על ידי מפקדיו בעניין החלטתו זו.
פטרוב עצמו ציין שווטינצ'ב שיבח אותו ואף הבטיח לו פרס, אך לבסוף הוא לא קיבל פרס מכיוון שהדבר היה מעודד אי ציות.
לדברי פטרוב, סיבה נוספת לכך הייתה המבוכה שגרמו התקלות במערכת לממונים עליו ולמדענים בעלי ההשפעה שהיו אחראים לתפעולה; לו פטרוב היה מתוגמל רשמית, הדבר היה מביא אותם במבוכה.
תקרית זו לא הייתה ידועה ברבים עד פרסומה בשנות ה־90 בזכרונותיו של יורי ווטינצ'ב.
פרסומים רבים בתקשורת הגבירו את המודעות הציבורית לחשיבות מעשיו של פטרוב.
בתאריך 21 במאי 2004 העניקה "התאחדות אזרחי העולם" שבסן פרנסיסקו לפטרוב אזרחות של כבוד ופרס כספי על סך 1000 דולר כהוקרה על חלקו במניעת האסון.
בינואר 2006 נסע פטרוב לארצות הברית כדי להיות אורח כבוד בעצרת האו"ם בניו יורק, שם העניקה לו ההתאחדות שנית אזרחות של כבוד.
למחרת ראיין העיתונאי וולטר קרונקייט את פטרוב במשרדו שב־CBS בניו יורק.
הריאיון התפרסם ביולי 2009, בסרט הדוקומנטרי "The Man Who Saved The World".
ביום בו ביקר פטרוב בעצרת האו"ם פרסמה המשלחת הרוסית לאו"ם הודעה לעיתונות, לפיה:
עם זאת, מומחים למלחמה הקרה ספקנים בנוגע לשאלה האם לפי הפרוטוקול הסובייטי נדרשו באופן חד־משמעי יותר ממקור התרעה אחד על מנת להגיב במקרה של התרעה מפני מתקפת טילים.
ברוק בלייר, מומחה למדיניות הגרעין של שתי המעצמות במלחמה הקרה, ונכון ל־2009 נשיא המכון לביטחון עולמי בוושינגטון, טוען כי התקרית הייתה על רקע תקופה בה חלה הידרדרות מערכתית ביחסי ארצות הברית–ברית המועצות, ושבה שררה מתיחות רבה בין שתי המעצמות.
על רקע מצב נפיץ זה, לדעתו של בלייר, הייתה קיימת סבירות גבוהה כי אחת מהמעצמות תתקוף במהירות, ולכן החלטתו של פטרוב מנעה ברגע האחרון השלכות הרות־אסון.
בראיון לטלוויזיה אמר בלייר: "הרוסים ראו ממשלה אמריקאית המתכוננת להנחית את המכה הראשונה בראשות נשיא שיכול להורות על מתקפה שכזו", ובהתייחס לתקרית של פטרוב אמר: "אני חושב שזה הכי קרוב שהגענו למלחמה גרעינית שקרתה במקרה".
אולג קלוגין, שהיה ראש זרוע הריגול הנגדי הזר של הק.ג.ב., ועל כן הכיר היטב את מנהיג ברית המועצות יורי אנדרופוב (שהיה בעבר ראש הק.ג.ב.), ציין כי אנדרופוב רחש אי־אמון עמוק כלפי הממשל האמריקאי.
לדעתו של קלוגין, במקרה שפטרוב היה טוען כי מדובר בהתרעת־אמת, סביר כי הממשל הרוסי היה רואה בכך התגרות, ולכאורה היה מנסה למהר ולתקוף על מנת להקדים את המתקפה האמריקאית.
לאחר התקרית הועבר פטרוב לתפקיד בעל רגישות ביטחונית נמוכה יותר (אם כי הוא מדגיש שהוא לא אולץ לעזוב את הצבא, כפי שפורסם במקורות מערביים).
בהמשך הוא פרש לפנסיה מוקדמת וסבל מהתמוטטות עצבים ועד מותו הוא חי בעיר פריאזינו שבמחוז מוסקבה.
בריאיון לסרט הדוקומנטרי "The Red Button and the Man Who Saved the World", שהופק על ידי קווין קוסטנר, אמר כי תפקודו במהלך התקרית כי הוא רק ביצע את המוטל עליו.
סטניסלבה ואלשביץ' ידועה גם בשם סטלה וולש (בפולנית: Stanisława Walasiewiczówna באנגלית: Stella Walsh; 3 באפריל 1911 – 4 בדצמבר 1980) הייתה אצנית אמריקאית ממוצא פולני, אלופה אולימפית ושיאנית העולם בריצת 100 מטר.
ואלשביץ' נולדה כאדם אינטרסקס ועובדה זו התגלתה רק לאחר מותה בנתיחה שלאחר המוות.
סטניסלבה ואלשביץ' נולדה בווירזכובניה, במחוז ברודניקה שבמזרח פולין (אז חלק מהאימפריה הרוסית).
בגיל שלושה חודשים משפחתה היגרה לקליבלנד, ארצות הברית אך לא קיבלה אזרחות אמריקאית.
אביה יוליאן, עבד במפעל פלדה.
רק לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1947 היא קיבלה אזרחות אמריקאית בשם סטלה וולש.
במשחקי העולם לנשים שנערכו בפראג 1930 זכתה ואלשביץ' ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 ארד.
מדליות זהב, בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.7 שניות, בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.5 שניות, לפני שיאנית העולם הטרייה טולין סחורמן מהולנד (12.6 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 25.7 שניות, לפני סחורמן (25.8 שניות) ומדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכתה ואלשביץ' במדליית זהב בריצה היוקרתית ל-100 מטר בשיא עולם חדש של 11.9 שניות, לפני הילדה סטרייק מקנדה (11.9 שניות) ווילהמינה וון ברמן מארצות הברית (12.0 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.60 מטר.
בתחרות שנערכה בפוזנאן, פולין ב-17 בספטמבר 1933 שיפרה ואלשביץ' בריצת 100 מטר את שיאה העולמי והעמידה אותו על 11.8 שניות.
בתחרות שנערכה בוורשה, פולין ב-26 באוגוסט 1934 היא שיפרה את שיאה העולמי והעמידה אותו על 11.7 שניות.
באולימפיאדת ברלין (1936) זכתה ואלשביץ' במדליית כסף בתוצאה של 11.7 שניות, אחרי הלן סטפנס מארצות הברית (11.5 שניות) ולפני וקתה קראוס מגרמניה (11.9 שניות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
בשלב המוקדמות קבעה סטפנס תוצאה של 11.4 שניות, שיא עולם חדש שלא הוכר בגלל רוח גבית גבוהה.
בתחרות שנערכה בברלין, גרמניה ב-1 באוגוסט 1937 השוותה את השיא העולמי של סטפנס בתוצאה של 11.6 שניות.
באליפות אירופה השנייה באתלטיקה והראשונה לנשים שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1938 זכתה ואלשביץ' ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.9 שניות, לפני קראוס (12.0 שניות) ופאני בלנקרס-קואן מהולנד (12.0 שניות) ובריצת 200 מטר בתוצאה של 23.8 שניות שוב לפני קראוס (24.4 שניות) ובלנקרס-קואן (24.9 שניות).
מדליות כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.81 מטר, אחרי אימרגראד פראץ מגרמניה (5.88 מטר) ולפני גיזלה ווס מגרמניה (5.47 מטר) ובריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 48.2 שניות, אחרי גרמניה (46.8 שניות) ולפני איטליה (49.4 שניות).
בשנת 1956 התחתנה וולש עם המתאגרף הארי אולסון.
ב-4 בדצמבר 1980 נהרגה וולש מקליע תועה במהלך שוד בקליבלנד, אוהיו בגיל 69. נתיחה שלאחר המוות התגלה כי וולש היא אינטרסקס בעלת אברי מין זכריים ונקביים כאחד וסבלה מתסמונת סוויר.
במהלך הקריירה שלה קבעה ואלשביץ' מעל 100 שיאים כולל 18 שיאי עולם, 8 שיאי אירופה ו-51 שיאי פולין.
שיאה האירופי בריצת 100 יארד החזיק מעמד עד שנת 2006.
סטניסלב רוסטוצקי היה במאי ותסריטאי קולנוע סובייטי.
על פעילותו הציבורית רוסטוצקי קיבל מספר עיטורים כולל עיטור לנין עיטור מהפכת אוקטובר, עיטור הדגל האדום ועוד.
סטניסלב רוסטוצקי נולד בעיר ריבינסק (מחוז ירוסלבל) למשפחת רופא בעל שורשים פולנים.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד במכון לספרות ופילוסופיה במוסקבה.
לרוסטוצקי היו בעיות בעמוד השדרה ולכן הוא שוחרר מגיוס חובה.
למרות זאת, בפברואר 1942 הוא גויס לצבא אדום ובעקבות בעיות בריאות הוצב ביחידה עורפית.
לאור בקשותיו בספטמבר 1943 הוא עבר ליחידה קרבית ונשלח לחזית מלחמת העולם השנייה.
ב-11 בפברואר 1944 רוסטוצקי נפצע קשה ולאחר תקופת החלמה שוחרר מהצבא והוכר כנכה.
בספטמבר 1944 רוסטוצקי החל את לימודיו ב-VGIK אצל גריגורי קוזינצב.
במקביל ללימודים הוא עבד ולכן תקופת לימודים התארכה ל-7 שנים.
עבודת הגמר של רוסטוצקי לא הועברה להקרנה מסיבות פוליטיות.
בשנת 1955 רוסטוצקי ביים סרט על חיי הקולחוז הסובייטי.
לאחר הקרנתו לעסקני קולנוע סובייטי הסרט נאסר להקרנה ואף הייתה סכנה שלרוסטוצקי לא יורשו להמשיך בבימוי סרטים נוספים.
באופן מפתיע ניקיטה חרושצ'וב אהב את הסרט הוא הוצא להקרנות.
לאחר מספר שנים הסרט בכל זאת הורד מהקרנות בבתי הקולנוע הסובייטים.
בחלק משמעותי של סרטיו, רוסטוצקי היה גם תסריטאי.
החל משנת 1975 הוא היה 5 פעמים יושב ראש חבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
לאחר התפרקות ברית המועצות רוסטוצקי לא ביים אף סרט.
הוא נפטר בשנת 2001 מהתקף לב.
1968 - "נחיה ונגיע ליום שני" (Доживём до понедельника), היה סרט השנה בברית המועצות, קיבל פרס ברית המועצות
1972 - הזריחות כאן שקטות (А зори здесь тихие), היה סרט השנה בברית המועצות ומועמד לפרס אוסקר, קיבל פרס ברית המועצות
1977 - "בים הלבן בעל האוזן השחורה" (Белый Бим Чёрное ухо), היה סרט השנה בברית המועצות ומועמד לפרס אוסקר, קיבל פרס לנין
רוסטוצקי התחתן עם נינה מנשיקובה.
היא הייתה שחקנית קולנוע ושותפה בחלק מהסרטים של בעלה.
בנם אנדריי רוסטוצקי היה איש פעלולים ונהרג במהלך הנכה לאחד הפעלולים.
סטניסלב קוסיאור (בפולנית: Stanisław Kosior; (6 בנובמבר (18 בנובמבר) 1889 - 26 בפברואר 1939), היה מהפכן רוסי, מנהיג המפלגה הקומוניסטית באוקראינה בשנות ה-30. נחשב לאחד האחראים הראשים להולודומור, נהרג במהלך הטיהורים הגדולים.
סטניסלב קוסיואר נולד בעיירה ונגרוב (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בפולין) למשפחת פועלים.
למשפחה היו 5 בנים ולפחות ארבעה מהם היו פעילים מהפכניים.
לאחר מספר שנים המשפחה עברה להתגורר בעיירה בקרבת רוסטוב על דון.
בשנת 1902 קוסיאור סיים את לימודיו בבית הספר המקצועי והחל לעבוד במפעל המקומי.
במהלך מהפכת 1905 הוא השתתף בשביתות ובשנת 1907 הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
בשנת 1910 ארגן קבוצת כדורגל שלמעשה הייתה כיסוי לפגישות מהפכנים.
נעצר מספר פעמים לתקופות קצרות ובשנת 1911 הוגלה לאזור דנייפרופטרובסק.
ירד למחתרת והמשיך בפעילות מפלגתית בשטח אוקראינה ובשנת 1915 עבר למוסקבה.
בהיותו במוסקבה נעצר ונשלח למחוז אירקוטסק.
לאחר מהפכת פברואר חזר לסנקט פטרבורג והיה פעיל במנגנון המפלגתי.
במהלך דיונים על חוזה ברסט-ליטובסק הוא התנגד לחתימה על ההסכם.
קוסיאור היה בין מנהיגי הקומוניסטים באוקראינה החל משנת 1918. במרץ 1918 הוא היה קומיסר העם לענייני האוצר בממשל המקומי.
לאחר שהצבא הגרמני השתלט על השטח הוא ירד למחתרת.
ממאי 1919 ועד לדצמבר 1920 קוסיאור היה מזכיר המפלגה הקומוניסטית באוקראינה.
לאחר סיום הכהונה הוא עבר לתפקיד במנגנון המפלגתי בסיביר.
בשנת 1928 חזר לקייב והיה מנהיג המפלגה הקומוניסטית במשך 10 שנים.
במציאות הסובייטית זה היה התפקיד הבכיר באוקראינה.
בשנת 1930 הוא נכלל בפוליטביורו.
בהיותו מזכיר המפלגה הוא פעל לקידום הקמת הקולחוזים באוקראינה ויישום מדיניות חיסול מעמד הקולאקים.
לאחר יישום מדיניותו בתחום הכלכלי התרחש באוקראינה הולודומור שבמהלכו נפטרו מרעב מיליוני אנשים.
בשנת 1935 הוענק לקוסיאור עיטור לנין על תרומתו לקידום החקלאות הסובייטית.
במהלך הטיהורים הגדולים קוסיאור היה חבר ב"שלישייה" שאישרה עשרות אלפי הוצאות להורג.
במאי 1937 הוא דיווח על מציאת אויבי עם רבים במנגנון המפלגתי בקייב.
בתקופת כהונתו כראש המפלגה נקראו על שמו עיירה ותחנת רדיו מרכזית של קייב.
בינואר 1938 קוסיאור הועבר למוסקבה וקודם לסגן הראשון של יושר ראש מועצות הקומיסרים העממיים (סגן ראש הממשלה).
ב-3 במאי 1938 הוא פוטר מכל תפקידיו, הואשם בחברות בארגון צבאי פולני ונעצר.
בהתאם לעדויות של אשתו, עינויים לא גרמו לכך שקוסיאור יחתום על הודאה בבגידה במדינה.
עובדי נ.ק.וו.ד אנסו לנגד עיניו את בתו בת ה-16 כצעד לחץ נוסף.
קוסיאור חתם על ההודאה הנדרשת אך בתו התאבדה.
ב-26 בפברואר 1939 הוא נשפט להוצאה להורג שבוצעה באותו יום.
ב-13 בינואר 2010 בית המשפט בקייב הכריז שקוסיאור היה בין מארגני הולודומור באוקראינה.
סטניסלב סרוקובסקי (בפולנית: Stanislaw Srokowski; נולד ב-29 ביוני 1936) הוא סופר, משורר, מחזאי, מבקר ספרות, מתרגם ופעיל חברתי–תרבותי פולני.
נולד להורים חקלאים בכפר הנליץ (Hnilcze) ליד פודאיאץ (Podhajec), כיום אוקראינה, בספר המזרחי של פולין.
ב- 1945 הוגלתה המשפחה למיאסקוביצ'ה (Mieszkowice) עיירה במחוז שצ'צ'ין.
בתיכון למד בעיירה דֶמְבְּנוֹ (Dębno) ולאחר מכן - פילולוגיה פולנית באוניברסיטה הפדגוגית של אופולה.
בין השנים 1960-1968 עבד כמורה בלגניצה.
לאחר אירועי מרץ 1968 , בהם היה מעורב במחאה נגד הממשל הקומוניסטי, נעצר וסולק מעבודתו.
בשנה שלאחר מכן ניהל מועדון קשישים בורוצלב.
בין השנים 1970–1981 עבד כעיתונאי בעיתון "חדשות" (wiadomości).
לאחר שהוכרז ממשל צבאי הוא פוטר והיה מובטל כשנתיים.
בין השנים 1983-1989 שהה בגלות באזור לובלין.
בין השנים 1990-1993 הרצה באוניברסיטת ורוצלב.
מ-1995 משמש כעורך העיתון "פנים חדשות" (Nowe Twarze) לילדים ובני נוער.
היה מעורב בסולידריות (תנועה) גם בעת שפעלה במחתרת.
היה חבר שנים רבות באיגוד הסופרים הפולני (Związek Literatów Polskich) ובאיגוד לשמירת זכויות סופרים ויוצרים (Association ZAiKS).
לאחר סגירת ארגונים אלה על ידי הממשל הקומוניסטי נשאר חבר בארגון המתרגמים הפולנים (Polish Translators Association).
היה מעורב בהקמת האגודה הבין תרבותית פולין – אוקראינה, מייסד והנשיא הראשון של אגודה בין תרבותית יוון–פולין, נשיא החברה לידידי תרבות הספר, ועוד.
כתב כארבעים ספרים למבוגרים, בני נוער וילדים וספרי שירה רבים.
תרגם יצירות מיוונית, מאוקראינית ומרוסית לפולנית.
יצירותיו תורגמו לשפות רבות כמו: אנגלית, יפנית, הודית ושפות אירופה השונות.
זכה במספר פרסים מקומיים ובינלאומיים.
בשנת 2009 יצא לראשונה לאור תרגום לעברית של ספרו "שנאה" בתרגומו של שמואל רוטברד.
הספר עוסק בתיאור החיים המשותפים בין עמים שונים בכפרי הספר המזרחי ובאכזריותם של כנופיות אוקראינים ופולנים כלפי היהודים וכלפי זרים אחרים בתקופת השואה.
סטניסלב ז'ולקייבסקי (בפולנית: Stanisław Żółkiewski בפולנית - מבטאים בערך "ז'וּאוּקייבסקי" ; 1547 – 1620; 1547 – 7 באוקטובר 1620) היה מצביא פולני, אציל הטמאן ומגנאט ממשפחת האצולה לוביץ'.
הוא הצטיין במלחמות האיחוד הפולני-ליטאי בשלהי המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17. כיהן בתפקידים בכירים של הממלכה, כמו מושל (קסטלאן) העיר לבוב (אחרי 1590), ווייבוד של קייב ואחרי שנת 1618 כקנצלר של כתר פולין.
החל משנת 1588 התמנה להיטמאן ומשנת 1613, להיטמאן גדול של הכתר.
ז'ולקייבסקי השתתף במערכות צבאיות רבים בתוך שטחי האיחוד הפולני-ליטאי ובגבולותיו הדרומיים והמזרחיים שלו.
במהלך הקריירה הצבאית שלו ניצח קרבות חשובים נגד השוודים, נגד הרוסים, נגד האימפריה העות'מאנית ונגד הטטרים.
ניצחונו המפורסם ביותר היה בקרב קלושינו בשנת 1610, שבו הביס כוחות משולבים של רוסיה ושוודיה.
בעקבות הניצחון הטילו הפולנים מצור על מוסקבה וכבשו אותה.
הוא נפל בקרב צצורה ב-1620 נגד הטורקים העות'מאנית, אחרי ש, לפי הדיווחים, סירב לעזוב את שדה הקרב.
בעקבות מותו ההרואי עלתה הילתו עוד יותר.
ז'ולקייבסקי נחשב לאחד המפקדים הצבאיים המוכשרים ביותר בתולדות האיחוד הפולני-ליטאי.
סטניסלב ז'ולקייבסקי נולד ב-1547 בכפר טורינקה, באיחוד פולין-ליטא, הנמצא כיום במערב אוקראינה.
הוא היה בנם של הוויבוד הרוטני סטניסלב ז'ולקייבסקי
ממשפחת האצולה לוביץ' ושל זופיה ליפסקה
התאריך המדויק שללידתו אינו ידוע ואף שנת הלידה שנויה במחלוקת.
רוב המקורות מצביעים על 1, אם כי יש גם כאלה התומכים ב-1550.ז'ולקייבסקי למד בבית הספר שליד הקתדרלה הרומית-קתולית בעיר לבוב.
להבדיל מרבים מעמיתיו האצילים לא קיבל השכלה גבוהה יותר ולא נסע לחוץ לארץ.
עם זאת למד לבד וגילה עיניין בייחוד בלימוד ההיסטוריה והספרות ההיסטורית.
ב-1566 הצטרף לחצר מלך פולין זיגמונט השני אוגוסט כעוזר למזכיר המלך, יאן זמויסקי הוא התוודע ל"תנועה האקזקוציוניסטית" שביקשה ליישם את החוקים לטובת האצולה הקטנה והבינונית ולערוך רפורמות רבות, כולל בתחום הצבאי.
ב-1573 השתתף במשלחת דיפלומטית בצרפת שנשלחה כדי לפגוש את מלך פולין החדש, אנרי מוואלואה.
בדרך חזרה נשלח לווינה כדי לפייס את ההבסבורגים.
ז'ולקייבסקי רכש ניסיון צבאי ראשון תחת הנהגתו של המלך סטפאן באטורי בעת מרד דנציג שאשר פיקד על יחידת (רוטה) ההוסארים הפולנים.
הוא השתתף בהמשך במערכתו של סטפאן באטורי בליבוניה, בקרבות פולוצק, רוסוני, סוקול, וליז' ובמצור על פסקוב.
בתום מסעות צבאיים אלה שמר ז'ולקייבסקי על בריתו הפוליטית עם זמויסקי, במיוחד בסכסוכם עם בני זבורובסקי.
בלילה 12 בנובמבר במאי 1584 לקח ז'ולקייבסקי בשבי את סמואל זבורובסקי שהוצא בהמשך להורג.
ז'ולקייבסקי נודע בתפקידו באירוע וב-1585 עורר המקרה דיונים סוערים בסיים.
ב-1588 בימי מלחמת הירושה הפולנית (1588-1587) בין המחנות של זיגמונט ואזה ושל הארכידוכס של אוסטריה מקסימיליאן השלישי, תמך ז'ולקייבסקי בזיגמונט.
הוא עצמו בקרב ביצ'ינה פיקד על האגף הימני של כוחות האיחוד הפולני-ליטאי, שבו נפצע בברך ונשאר צולע כל שאר ימיו.
על חלקו בקרב קודם לתפקיד הטמאן שדה של החצר וכסטארוסט היישוב הרוביישוב.
זמן קצר אחרי מינויו כהטמאן, נשלח ז'ולקייבסקי לאוקראינה כדי להדוף פלישת טטרים..
ב-1590 התמנה לקסטלן של לבוב, אך דרישותיו לתגבורות נגד הטטרים נורתו ללא מענה.ב-1595 השתתף ז'ולקייבסקי במערכה בנסיכות מולדובה ובקרב צוצורה על יד נהר פרוט.
ב-1596 הביס את מרד הקוזקים בראשות סוורין נליווייקו.
ז'ולקייבסקי תמך עם זאת בקובלנות הקוזקים ובדרך כלל היה בעד שיחות שלום איתם.
כשמסרו הקוזקים את נליוואיקו ומנהיגי מורדים אחרים לידיו, הבטיח להם ז'ולקייבסקי שיזכו ביחס הוגן.
אולם לבסוף נליווייקו הוצא להורג בוורשה
וחיילים פולנים התנפלו בהמוניהם וטבחו את שאר השבויים הקוזקים, מה שהביא להידרדרות ביחסים בין הפולנים לקוזקים.
ב-1600 חזר ז'ולקייבסקי למולדובה והשתתף בקרב המנצח בבוקובו.
ב-1601 בימי המלחמה פולין-שוודיה פעל ז'ולקייבסקי בצפון, בליבוניה (אינפלנטי)
השתתף במצור על וולמאר וב-1602 במצור על פלין.
באותה שנה הוא פיקד על הכוחות הפולניים בקרב רוואל שהביא לכניעת השוודים במצור על ביאלי קאמיין (וייסנשטיין).
בסוף המערכה ז'ולקייבסקי חלה ונאלץ למסור את פיקוד חייליו לידי ההטמאן יאן קארול חודקייביץ'.
ב-1606 שב ז'ולקייביץ' לאוקראינה וניצח שם את הטטרים בקרב אודיץ'.
מאוחר יותר באותה שנה החליט לתמוך במלך נגד המרד של זבז'ידובסקי.
זו לא הייתה החלטה שגרתית מכיוון שהמנטור שלו, זמויסקי התנגד למלך.
בנוסף לז'ולקייבסקי הייתה קרבת משפחה למשפחת זבז'ידובסקי והוא אף הסכים עם כמה מטענות המורדים.
בקרב גוזוב הוא פיקד על האגף השמאלי של צבא המלך
אבל לוחמיו השתתפו מעט בקרב.
המלך לא שבע רצון מכך ונמנע מלהעניק לז'ולקייבסקי את תואר הטמאן גדול של הכתר,אף על פי שכבר התמנה כווייבוד של קייב.
במחצית השנייה של שנת 1609 השתתף ז'ולקייבסקי במלחמת רוסיה–פולין (1605–1618) הידועה כ"דמיטראידות" .
הוא תמך בבחירתו של ולדיסלב הרביעי ואזה כצאר של רוסיה וברעיון האוניה הפרסונלית בין האיחוד הפולני-ליטאי עם האימפריה הרוסית - "האיחוד הפולני-ליטאי-רוסי" בראשות מלכי פולין.
בעת מסע דה לה גארדי ב-1610 נחל ז'ולקייבסקי בקרב קלושינו ניצחון משמעותי נגד הכוחות המשולבים של הרוסים והשוודים
כתוצאה מהצלחה זו במערכה כבש ז'ולקייבסקי את מוסקבה ולקח בשבי את הצאר וסילי שויסקי ואל אחיו, איוואן ודמיטרי שויסקי.
ברם, דחה המלך זיגמונט אוגוסט את תוכניתו המדינית של ז'ולקייבסקי, מכיוון שדרשה מוולדיסלב ואזה להמיר את דתו לנצרות אורתודוקסית
אחרי שובו מרוסיה החל ז'ולקייבסקי לכתוב את זיכרונותיו -Początek i progres wojny moskiewskiej (על התחלתה ומהלכה של המלחמה במוסקבה)
שפורסמו ב-1612 ומבקרים את מדיניותו של זיגמונט אוגוסט.
ב-1612 היה ז'ולקייבסקי למורה ומנטור לסטניסלב קונייצפולסקי, לימים הטמאן ומצביא.
באותה שנה חזר לאוקראינה כדי להדוף פשיטות חוזרות ונשנות של הטטרים ושל מולדובה ולטפל במרידות אצל הקוזקים.
ב-1616 הציג ז'ולקייבסקי בפני הסיים תוכנית שנקראה
O chowaniu żołnierza kwarcianego - על גיוס חיילים סדירים (quartianus miles) שבה נימק את הצורך לגייס צבא סדיר גדול יותר על מנת להתמודד עם הטטרים והקוזקים.
תוכניתו זו נדחתה על ידי הפרלמנט.
בשנים האחרונות לקריירה שלו הפופולריות של ז'ולקייבסקי דעכה..
האשימו אותו שב-1616 לא תמך בסמואל קורצקי בעת הקרב סאסובי רוג
וש חתם ב-1617 על הסכם יארוגה (בושה) שצמצם את השפעת פולין בכמה אזורי ספר של פולין בגבול עם מולדובה והאימפריה העות'מאנית.
כמו כן ב-1618 לא הצליח לעצור את הטטרים בקרב אורינין..
אולם ב-1618 הוענק לו סוף-סוף התואר של הטמאן גדול של הכתר שהוא שאף אליו וכעבור זמן קצר התמנה לתפקיד קנצלר גדול של הכתר.
על ידי כך היה ז'ולקייבסקי לתקופה קצרה האיש החזק בממלכה אחרי המלך וזה היה תפקיד שזכה בו לא בזכות עושר או משפחה אלא בזכות הישגיו הצבאיים ויוקרתו.
על אף שעבר את גיל השיבה המשיך ז'ולקייבסקי להיות פעיל כמפקד צבאי עד יומו האחרון.
הוא מת ב-7 באוקטובר 1620 בעת נסיגת הכוחות של האיחוד בעקבות התבוסה מידי הטורקים בקרב צצורה מ-1620 בימי מלחמת פולין-האימפריה העות'מאנית ב-1621-1620 ששמה קץ למערכות של פולין במולדובה.
היו בקרב זה כמה התנגשויות שבהן הכוחות הפולנים הובסו.
לפי סיפור, סירב לסגת והעדיף להישאר בשדה הקרב עד למוות יחד עם המשמר האחורי
לפני שנפח את נשמתו קיבל את ברכת הכומר המוודה שלו, הישועי שימון ויביירסקי (ויביירק) שעמד ללא יראה לצידו.
בסוף הקרב הטורקים ערפו את ראשו ושלחו אותו לקושטא כשלל מלחמה.
אלמנתו שילמה לעות'מאנים כופר על גופתו וגם על בנם החי שנפל בשבי בקרב.
ז'ולקייבסקי הובא לקבורה בכנסיית לאורנטיוס הקדוש בעיר שהוא הרחיב ושבה בנה את טירתו - ז'ולקייב, כיום ז'ובקבה באוקראינה.
ז'ולקייבסקי היה נשוי לרגינה הרבוט או הרבוטובנה.
לאורך חייו צבר ז'ולקייבסקי נכסים רבים ורכש אדמות על ידי בוריספיל, ברודי, ויניצה וז'ולקייב.
הכנסותיו השנתיות - מעל מאה אלף זלוטי הפכו אותו לאחד המגנאטים החזקים של האיחוד הפולני-ליטאי.
אדמותיו עבר בירושה ליאקוב סובייסקי שבנו, יאן השלישי סובייסקי הפך לימים למלך פולין.
Początek i progres wojny moskiewskiej - על התחלתה ומהלכה של המלחמה במוסקבה - ידוע גם כ"זיכרונותיו של ז'ולקייבסקי" - מתאר בגוף שלישי את מלחמותיו ופעילותו הדיפלומטית וסוקר בצורה תמציתית את המלחמה הפולנית-רוסית (1618-1605}
דמותו ומעשי הגבורה שלו ומותו בקרב הפכו למיתוס לאומי.
שמו נכנס לפנתאון גדולי הלוחמים של פולין.
1621 - אנדרטה הוקמה מיוזמת אלמנתו ונבנתה על ידי בנו, יאן ז'ולקייבסקי, קרוב למקום מותו של ז'ולקייבסקי, כיום ביישוב ברזובקה שב כפר קרלשובקה בנפת אוקניצה שב רפובליקת מולדובה.
עליה נחרטה כתובת עם ציטוט מפורסם מהורטיוס
("כמה מתוק ומכובד למות עבור המולדת",)
האנדרטה נהרסה ב-1868 על ידי כפרי שחיפש אוצרות מתחתיה, נבנתה מחדש ב-1912 מיוזמת פולנים מקומיים.
שופצה ב-2003 במקום מתארגנים אירועים של המיעוט הפולני ברפובליקת מולדובה.
1903 - פסל של ז'ולקייבסקי הוצב בז'ולקייב ונהרס ב-1939 על ידי הצבא הסובייטי למחרת פלישתו לפולין.
2011 - מקום קבורתו - כנסיית לאורנטיוס הקדוש וכן טירתו בז'ולקייב שופצו על ידי צוות של משמרים פולנים ואוקראינים
18 בנובמבר 2022 - נחנך הפסל הראשון - רכוב על הסוס - של ההטמאן ז'ולקייבסקי בעיר ז'ולקייבקה-אוסאדה
1939-1919 - גדוד של פרשים רובאים של יחידה פולנית בצרפת ושל צבא הרפובליקה הפולנית השנייה נקרא על שמו.
13 ביוני 2019 הסיים של פולין החליט להכריז על שנת 2020 כשנת סטניסלב ז'ולקייבסקי לכבוד מלאת שלוש מאות שנה למותו.
הוקדש לו גיליון מיוחד של בטאון הסיים Kronika Sejmowa.
2020 - הדואר הפולני הנפיק בול מיולד עם דמותו של ז'ולקייבסקי
דיוקנו וסצנות מקרביו צוירו על ידי ציירים פולנים רבים.
גם תאופיל שמברג וסטניסלב ויטקובסקי ציירו את סצנת מותו.
דמותו מופיעה ביצירות Banita ו Bajbuza מאת יוזף איגנצי קרשבסקי
(צצורה - סיפור היסטורי מהמחצית הראשונה של המאה ה-17")
1908 - לרגל העברת אפרו של ז'ולקייבסקי בסרקופג במרצף המכללה-כנסייה בז'ולקייב מספר סופרים כתבו יצירות עליו: סטפאן ז'רומסקי (Duma o hetmanie - גאוות ההטמאן) יוזף שויסקי, יוליאן אורסין ניימצביץ' ומריה קונופניצקה
וצלב קורבייביץ' -Rapsod o głowie hetmana "רפסודיה על ראשו של ההטמאן"
מחברים כמו ארתור שליבינסקי (1920) ויאדוויגה קוצ'ינסקה כתבו עליו ספרי ביוגרפיה.
2020 - הופק סרט אנימציה בשם Hetman ("הטמאן") בבימוי קשישטוף צ'צ'וט המוקדש לחיי ז'ולקייבסקי.
סטניסלב פוזדניאקוב הוא סיף עבר רוסי.
אלוף אולימפי בעל 4 מדליות זהב בחרב וכן אלוף עולם 11 פעמים במסגרת נבחרת רוסיה ואישי.
על הישגיו בספורט לפוזדניאקוב הוענקו מספר עיטורים רוסים.
ב-29 במאי 2018 נבחר לנשיא הוועד האולימפי הרוסי.
שימש בתפקיד עד דצמבר 2024.
סטניסלב פוזדניאקוב נולד בעיר נובוסיבירסק למשפחת רופאים.
כבר בגיל 6 הוא התחיל להתאמן בשחייה ואחר כך רצה לעבור לכדורגל.
בגיל תשע הוא עבר לסיף.
בגיל 16 הוא זכה באליפות ברית המועצות לנוער.
לאחר הצלחה בתחרות הראשונה לבוגרים, כבר בשנת 1994 הוא נשלח עם נבחרת ברית המועצות לבוגרים לאליפות העולם וזכה במדליה הראשונה.
בשנת 1996 הוא לראשונה נשלח להשתתף במשחקים האולימפיים.
בסך הכול הוא השתתף בחמישה משחקים אולימפיים.
בשנת 2008 הוא עזב את הספורט התחרותי ומונה למאמן ראשי של נבחרות רוסיה בסיף ולסגן נשיא האיגוד הרוסי לסיף.
בשנת 1992 הוא נשלח להשתתף במשחקים אולימפיים בברצלונה.
פוזדניאקוב השתתף רק בתחרות קבוצתית וזכה במדליית זהב.
באטלנטה 1996 הוא היה בין הספורטאים המובילים בקבוצה וזכה במדליית זהב אישית וקבוצתית.
בסידני 2000 פוזדניאקוב לא הצליח בתחרות אישית והזכה רק במקום התשיעי.
בתחרות קבוצתית הוא זכה במדליית זהב שלישית ברציפות.
באתונה 2004 הופעת הנבחרת הרוסית לא הייתה מוצלחת הקבוצה זכתה רק במקום השלישי.
גם בתחרות אישית פוזדניאקוב הצליח להגיע למקום השישי בלבד.
בייג'ינג 2008 היה הפעם החמישי שפוזדניאקוב השתתף במשחקים.
בתחרות אישית הוא היה במקום ה-17 וגם בתחרות קבוצתית הנבחרת הרוסית נותרה ללא מדליות (המקום הרביעי).
סטניסלב מנולב (בבולגרית: Станислав Манолев; ) הוא כדורגלן עבר בולגרי ששיחק בעמדת המגן.
מנולב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פירין 1912 ובשנת עלה לקבוצה הבוגרת.
בינואר הוא עבר לליטקס לובץ'.
ב-21 במאי 2008 הבקיע מנולב את שער הניצחון בגמר הגביע הבולגרי נגד צ'רנו מורה וארנה.
איינדהובן ל-3 שנים, והעסקה יצאה לפועל בתחילת עונת .
ב-6 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו במוקדמות הליגה האירופית נגד צ'רנו מורה וארנה, בדקה ה-44 של אותו משחק הורחק.
ב-9 באוגוסט 2009 מנולב ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה.
אחרי שרשם מאזן של 4 בישולים ב-3 משחקים, הבקי ב-12 בספטמבר 2009, את השער הראשון שלו בניצחון 0–3 בבית נגד רודה.
בעונת האריך את חוזהו במועדון עד .
בקיץ הביעו שטוטגרט ובנפיקה ליסבון.
ב-9 בפברואר 2013, מנולב ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 0-0 נגד נוריץ' סיטי.
ב-20 באפריל 2013 הורחק בדקה ה-85 בהפסד 0–1 נגד ארסנל לאחר עבירה חמורה על אוליבייה ז'ירו.
הוא איבד את מקומו בהרכב לסנטיאגו אריאס וג'ושוע בארנט.
בקיץ חתם מנולב בקובאן קרסנודאר.
מנולב ערך את הופעת הבכורה שלו בתיקו 1-1 נגד דינמו מוסקבה.
הוא הבקיע את השער הראשון שלו במועדון בניצחון 0–4 נגד קריליה סובייטוב סמרה.
ב-18 ביוני 2014 עבר לדינמו מוסקבה בהעברה חופשית ובפברואר 2015 שב לקדנציה נוספת בקובאן קרסנודאר.
באוגוסט זומן מנולב לראשונה בקריירה לנבחרת בולגריה לקראת המשחק נגד .
הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בתיקו 2-2 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014.
סטניסלב מטאוש איגנאצי ויספיאנסקיׁ (בפולנית: Stanisław Mateusz Ignacy Wyspiański; 15 בינואר 1869 – 28 בנובמבר 1907) היה מחזאי, צייר ומשורר, מאייר ומתרגם פולני.
כמו כן היה מעצב פנים ומעצב רהיטים.
ויספיאנסקי היה סופר פטריוט, מונע על ידי האידאולוגיה האמנותית של תנועת "פולין הצעירה", ובהשפעתה יצר שורה של דרמות לאומיות וסימבוליות.
הוא נחשב לאחת הדמויות הבולטות והרב-גוניות בתקופת השלטון הזר בפולין במחצית השנייה של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. ביצירתו הוא שילב מגמות מודרניסטיות עם נושאים השאובים מן המסורת העממית וההיסטוריה הרומנטית של ארצו.
באופן בלתי רשמי הוא נחשב ל"משורר הלאומי הרביעי" של השירה הפולנית, לצדם של - אדם מיצקביץ', יוליוש סלובצקי, וזיגמונט קרשינסקי.
ויספיאנסקי נולד בקרקוב, אז באוסטרו-הונגריה, לפרנצישק ויספיאנסקי ומריה לבית רוגובסקי.
האב היה פסל והחזיק סטודיו משלו על גבעת ואבל.
כשהיה בן 9, נפטרה אמו משחפת.
אביו, שהיה מכור לאלכוהול, לא היה מסוגל לטפל בו, והוא אומץ על ידי דודתו יואנה סטנקביצ'ובה ובעלה קז'ימייז'.
משפחת סטנקביץ' נמנתה עם בני המעמד הבורגני האינטלקטואלי.
את ביתם פקד, בין היתר, הצייר הידוע יאן מטייקו.
מטייקו זיהה את כשרונותיו האמנותיים של סטניסלב והעניק לו את שיעורי הציור הראשונים.
ויספיאנסקי למד בגימנסיה על שם אנה הקדושה, שהיה מוסד חינוך יחיד במינו.
על אף האיסור על ההוראה בפולנית במרבית מוסדות החינוך, במוסד זה דווקא כן הייתה הפולנית שפת הוראה.
המורים השקיעו הרבה כדי להעניק לתלמידיהם ידע נרחב בהיסטוריה של פולין ושל ספרותה.
בית הספר קנה לעצמו שם בזכות תלמידיו המפורסמים, כגון לוציאן רידל, סטניסלב אסטרייכר והנריק אופיינסקי שנודעו בחיי התרבות של קרקוב.
בימי לימודיו התיכוניים נמשך ויספיאנסקי במיוחד אל האמנות והספרות.
לפי עדות אמו המאמצת, יואנה סטנקביצ'ובה, הוא נהג מילדותו לצייר בתים, בעלי חיים, צמחים, סמלים הרלדיים וקישוטים אמנותיים.
הוא יצר גם שחזור דרמטי במיוחד של ציורו של מטייקו "סטפאן באטורי במצור על פסקוב".
בשנת 1887 נרשם ויספיאנסקי לפקולטה לפילוסופיה של האוניברסיטה היאגלונית בקרקוב, ובמקביל – לבית הספר לאמנויות היפות בעיר, שם למד אצל פלוריאן צינק.
בעת לימודיו באוניברסיטה נכח גם בקורסים על אמנות, היסטוריה וספרות.
מטייקו, שכיהן באותן השנים כדקאן בית הספר לאמנויות, ביקש ממנו להצטרף לעיצוב הפנים הפוליכרומי של הבזיליקה מרים הקדושה בקרקוב.
בשנים 1895-1890 הפסיק ויספיאנסקי את לימודיו בקרקוב כדי לטייל ברחבי אירופה, בעיקר באיטליה, בשווייץ, בגרמניה, בפראג ובצרפת.
צרפת ההיוותה תחנה חשובה בהתפתחותו האמנותית.
למד שם באקדמיית קולרוסי ומפני שדמי הלימודים היו גבוהים מאוד נזקק למלגה.
בצרפת הכיר ויספיאנסקי את פול גוגן וביחד ביקרו במוזיאונים.
רושם עז עשו עליו ציוריו של פובי דה שאבאן.
ביקר גם בהצגות תיאטרון - של מחזות קלאסיים ושל שקספיר.
מחזותיו העתידיים - "דניאל", "מלאגר" ו "חזרתו של אודיסאוס" נכתבו בהשראת מסורת המחזאות הקדומה.
באותה תקופה הוא כתב מספר מחזות כמו 'Królowa Polskiej Korony ("מלכת הכתר הפולני"), "ורשביאנקה" ואת הגרסאות הראשונות של "Legenda" (ה"אגדה").
מחזה שהתבסס על אגדה פולנית עתיקה על אודות וארס וסאווה.
באוגוסט 1894 חזר ויספיאנסקי לקרקוב ונעשה פעיל בתנועה המודרניסטית.
עיצב ובאופן חלקי צייר את הפנים הפוליכרומי של החלק הגותי בכנסייה הפרנציסקנית, שהורכב ממראות מפולין, בעיקר מוטיבים פרחיים, גאומטריים והראלדיים.
ראש הכנסייה עודד אותו לעצב גם כמה ויטראז'ים כמו "המבורכת שלומית", הסטיגמטה של פרנציסקוס הקדוש" ו"אלוהים האב".
עבור עיצוב הנוף של התל קושצ'ושקו (Kopiec Kościuszki) זכה ויספיאנסקי בפרס "האקדמיה הפולנית ללימודים".
כצייר, מעצב פנים ומשורר שיתף פעולה עם התיאטרון העירוני.
יצר תפאורות וריהוט להצגות תיאטרון ואף ביים מחזות שונים.
ויספיאנסקי שיתף פעולה גם עם אגודת ידידי האמנות היפה בקרקוב ובאמצע שנות ה-80 של המאה ה-19 התמנה לעורך האמנותי של השבועון "ז'יציה" (החיים).
למרבה האכזבה הדרמות הראשונות שלו "אגדה" (1897) ו"דניאל ומלאגרה" (1898) לא התקבלו בהתלהבות על ידי הבקורת.
לעומת זו המחזה "ורשביאנקה" זכה להערכה מיידית.
הצגת הבכורה שלו ב-2 ביולי 1901 עם מריה מדז'ייבסקה בתפקיד מריה, הייתה ציון דרך בקריירה של ויספיאנסקי כיוצר דרמות לאומיות.
בשנים 1900-1898 הוצאו לאור המחזות "פרוטסילס ולאודאמיה", "ללוול" ו"לגיון".
הדרמה האחרונה שיקפה גישה פולמוסית של המחבר מנקודת מבט רומנטית ביחס להיסטוריה.
בשנת 1900 התחתן ויספיאנסקי עם תאודורה תאופילה פּיטקו (1957-1868), אם ארבעת ילדיו.
בנובמבר אותה שנה השתתף בחתונת ידידו לוציאן רידל בברונוביצה, כפר על-יד קרקוב.
החתונה העניקה לו השראה בכתיבת המחזה Wesele ("החתונה"), שבו הציג ויספיאנסקי תמונה ביקורתית סרקסטית של החברה הפולנית במאה ה-19. באמצעות מחזה זה, שזכה להצלחה, הפך אותו בעיני הקהל למחזאי לאומי ממש, שמקומו בפולין דמה לזה של ייטס באירלנד, של או'ניל בארצות הברית או מטרלינק בבלגיה.
"החתונה" הוצג על במת התיאטרון אף על פי שהצנזורה אסרה על שיווקו בחנויות הספרים.
בזכרונותיו הביע יוסף קרוק, שב-1905 נאלץ לברוח מצ'נסטוחוב עירו לקראקוב, התפעלות מויספיאנסקי ויצירותיו.
קרוק הצביע על משוררי וסופרי "פולין הצעירה" שפעלו באותו הזמן, יוצרים כגון "טטמאייר, רידל, קספרוביץ ומעל כולם - המחזאי והמשורר סטאניסלב ויספיאנסקי".
אחרי הצלחת "החתונה" פרסם ויספיאנסקי עוד ארבעה מחזות מבוססים על תולדות פולין: "Wyzwolenie" (השחרור), Achilles (אכילס), Bolesław Śmiały (בולסלב האמיץ), ו-Legenda II ("האגדה ב").
בשנים הבאות פרסם את "Skałka" ואת "Powrót Odysa" (חזרתו של אודיסאוס), ותרגם את ה"סיד" של פייר קורניי ואת "זאיר" מאת וולטר.
בשנת 1906 התמנה ויספיאנסקי למרצה באקדמיה לאמנויות היפות בקרקוב ונבחר גם למועצת העיר.
אולם מצב בריאותו באותה התקופה הידרדר.
הוא חלה בסיבוכים של העגבת, מחלה חשוכת מרפא באותן השנים, וניסה לטפל בעצמו ברימאנוב ובבאד האל.
לבסוף התיישב בבית קטן בכפר ונגז'צה, על יד קרקוב.
ויספיאנסקי נפטר בשנת 1907 והובא לקבורה בקרקוב.
יום לווייתו הפך ליום אבל לאומי.
הוא נקבר בקריפטה של האישים החשובים, מעין פנתאון של פולין, בכנסיית סקאלקה בקרקוב.
לזוג ויספיאנסקי היו ארבעה ילדים: שלושה בנים - תאודור (שנולד מקשר זוגי קודם של תאופילה תאודורה פיטקו), מייצ'יסלב בולסלב, סטניסלב הבן, ובת - הלנה.
יצירתו של ויספיאנסקי אקלקטית מאוד.
היא כוללת לצד מחזות ושירה, גם רישומים של נופי קרקוב, איורי ספרים, ציורי שמן ופסטל, דיוקנאות ודיוקנאות עצמיים, ויטראז'ים, אמנות גרפית, עיצובי רהיטים ועיצובי פנים, עיצוביו בוואוול.
עם יצירותיו הידועות ביותר נמנים הדיוקן העצמי משנת 1890 ורישומיו בעת המסעות ברחבי פולין ובאירופה.
מתוך ציורי צמחים יצר עשבייה שלמה.
לרוב השתמש עם זאת בטכניקות פסטל.
ציורי הפסטל הראשונים שלו נוצרו בשנים 1894-1890. הם מציגים בעיקר בני משפחה, ידידים ואמנים אחרים.
בטכניקה זו הוא צייר רבים ממכריו ומאמני התקופה: בין השאר, את קז'ימייז' לבנדבוסקי, יאצק מלצ'בסקי, אליזה פארנסקה, משפחת קרישטלוביץ', לודוויק סולסקי, אירנה סולסקה, הצייר יאן סטניסלבסקי.
בין ציורי הנוף תמונות הנופים של קרקוב, כגון של פארק פלנטי, ציורי בעלי חיים מסוג Desmanus (האחרונים גם בציורי שמן), תמונות של הנהרות רודאבה וויסלה, בתים כפריים בגרבובו, ובשלהי חייו - נופים שנשקפו מן הסטודיו שלו על תל קושצ'ושקו.
הוא יצר גם פוסטר למחזה של מטרלינק "Intérieur" "פנים" (בפולנית: Wnętrze)
מורשתו האמנותית כוללת פרט לציוריו גם ויטראז'ים, פוליכרומים ועיצובי פנים.
אחרי שנת 1889 השתתף, לבקשת יאן מטייקו, בעבודות השימור של בזיליקת מרים הקדושה בקרקוב.
יחד עם יוזף מהופר צייר בה 36 ויטראז'ים.
בעת שהותם בפריז יצרו שניהם שתי קופסאות שנועדו לתחרות לעיצוב קישוטים עבור אולם רודולפינום בפראג.
יצר גם עיצובי מסכים לתיאטרון על שם יוליוש סלובצקי בקרקוב.
הוא עיצב לבד ויטראז'ים ופוליכרומים בכנסייה הפרנציסקנית בקרקוב.
הוויטראז' המפורסם Stań się או "אלהים האב" מציג בהשארת ספר בראשית את בריאת האור והפרדת המים.
ויטראז'ים נוספים נמצאים בפרסביטריום של הכנסייה, ביניהם "שלומית המבורכת" המשליכה את הכתר מעל ראשה ופרנציסקוס הקדוש המקבל סטיגמטה.
ויספיאנסקי יצר גם ויטארז'ים עם תמונותיהם של סטניסלב הקדוש, המלכים קז'ימייז' הגדול והנריק החסוד שנועדו לקתדרלת ואוול (הם יוצרו בפועל רק מאוחר, והוצגו החל מהשנים 2007-2005 ב"ביתן ויספיאנסקי 2000").
ב-4 ויטראז'ים נוספים נראים מוטיבים צמחיים המציגים יסודות של אש ומים..
חבים לויספיאנסקי גם את עיצוב חדר התצוגות של החברה לאמנויות היפות ואת מדרגות וקישוט האולם של בית החברה הרפואית בקרקוב.
בשנת 1905 יחד עם ולדיסלב אקיילסקי עיצב את גבעת ואוול (מה שנקרא ה"אקרופוליס").
1898) Warszawianka (ורשביאנקה), הוצג ב-1898
Protesilas i Leodamia (1899) (פרוטסילס ולאודאמיה) הוצג ב-1903
1903) Bolesław Śmiały (בולסלב האמיץ) הוצג ב-1903
1904) Weimar 1829 (וימאר 1829), קטע תיאטרון שנכתב במקור בגרמנית
1904) Noc listopadowa (לילה של נובמבר) הוצג ב-1908
Powrót Odysa (1907 (חזרתו של אודיסאוס) הוצג ב-1917
1938 תרצ"ח - הדרמה "החתונה" -תורגמה מפולנית על ידי ברל פומרנץ ופורסמה בהוצאה לאור "שטיבל" בוורשה
ב"בית שולאיסקי",בניין של משפחת אצילים שנבנה במאה ה-17 הוקם מוזיאון "סטניסלב ויספיאנסקי", שלוחה של המוזיאון הלאומי בקרקוב, לפעמים ידוע גם כ"מוזיאון שולאיסקי".
"ביתן ויספיאנסקי 2000" שוכן בככר ושיסטקיך שוויינטיך (ככר כל הקדושים), הוא דוגמה נדירה של אדריכלות בת זמננו בתוך העיר העתיקה של קרקוב.
מכיל שלושה ויטראז'ים מאת ויספיאנסקי
1996 - במלון "נורדבאהן" בווינה, הקרוי משנת 2008 - "אוסטריה קלאסיק הוטל וין", בפראטרשטאסה 72 ברובע לאופולדשטאט, הוצב לוח לזכרו של ויספיאנסקי לרגל יובל ה-50 של "החברה האוסטרית-פולנית".
ויספיאנסקי התארח תכופות במלון זה ובעת אחת משהיותיו בו, בקיץ 1904, כתב את הקטע התיאטרוני "וימאר 1829"
אנדרטה לכבודו הוקמה מול המוזיאון הלאומי החדש ברחוב מאיה 3, בקרקוב.
שנת 2007 הוכרזה על ידי הסיים של פולין "שנת ויספיאנסקי".
מקומות בקרקוב הקשורים לחייו של ויספיאנסקי
רחוב קרופניצ'ה 26 (Krupnicza 26)
כאן נולד ויספיאנסקי בבית שהיה בבעלות סביו.
רחוב קנוניצ'ה (25 Kanonicza )
בקיץ 1873 המשפחה עברה לבית יאן דלוגוש.
כאן נפטרו אחיו הצעיר ואמו.
מכאן נשקפו חלונות אל ארמון ואוול שבו נמצא הסטודיו לפיסול של אביו.
רחוב קופרניק 1 (Kopernika 1)
זהו בית הדודים, משפחת סטנקביץ', שבו חי סטניסלב ויספיאנסקי בילדותו בשנים 1883-1880. הבניין איכסן מאוחר יותר סכנות התיירות PTTK וכעת את המלון "ויספיאנסקי".
בכתובת זו הייתה הדירה החדשה של משפחת סטנקביץ'.
הדירה נמצאה בקומה השנייה של המלון סנטרל שאינו קיים עוד, בצומת הרחובות זאצישה ובשטובה (Basztowa), חלונות שלה נשקפו אל מראות ברביקן קרקוב ופארק פלנטי.
בגלל התרחבות המלון המשפחה נאלצה לעזוב את הדירה בשנת 1885.
רחוב וסטרפלאטה 1 (1 Westerplatte) (בימי חייו של האמן - רחוב קוליובה 1 (1 Kolejowa)
לכאן עברה לגור משפחת סטנקביץ', ביולי 1886, בדירה בקומית הקרקע בפינת הרחובות קוליובה ולוביץ' (Lubicz).
בימינו נמצאים במקום מקמרות ומדרגות אל מעבר תת-קרקעי.
באותה תקופה לויספיאנסקי הצעיר היה כבר סטודיו משלו בכפר גז'גוז'קי (Grzegórzki) הקרוב, בו יצר את הציורים לוויטראז'ים של הכנסייה הפרנציסקנית בקרקוב.
רחוב פוסלסקה 10 (10 Poselska)
אחרי מספר חדשים של מגורים ברחוב וסטפלאטה (קוליובה), הדוד של ויספיאנסקי נפטר והאמן ודודתו עברו לגור ברחוב פוסלסקה בדירה בקומה ב.
ככר מרים הקדושה (מריאצקי 9) (9 Mariacki)
ביולי 1898 ויספיאנסקי שכר דירת חדר בצומת הככר מריאצקי עם ככר השוק הראשי 4 (Rynek Główny 4).
בשנת 1904 הבניין נהרס והוחלף בבית דירות בסגנון אר נובו.
באותה תקופה הוא רשם את כתובת מגוריו ברחוב שלאק 23 (23 Szlak), בית אשתו לעתיד, תאופיליה פיטקו.
רחוב קרובודרסקה 79 (79 Krowoderska)
בשנת 1901 הודות לפרס האקדמיה ללימודים שהוא זכה בו בזכות הויטראז'ים לארמון המלכותי ואוול, התאפשר לויספיאנסקי לשכור דירה בת שבעה חדרים בבית דירות (הקיים עדיין) בקומה ב' בפינת הרחוב קרובודרסקה עם שדרות יוליוש סלובצקי.
ויספיאנסקי גר וגם החזיק כאן את הסטודיו ה"ספיר כחול" שלו.
יש אומרים שעל הדלת היה כתוב: "כאן גר סטניסלב ויספיאנסקי ואינו רוצה לקבל ביקורים".
כאן הוא יצר את הדרמות "החתונה", "לילה של נובמבר", "שחרור", "בולסלב האמיץ" ו"אקרופוליס".
ונגז'צה (Węgrzce) על ידי קרקוב
פרס נוסף מהאקדמיה ללימודים, כגמול על ציורי הנוף של תל קושצ'ושקו, איפשר לויספיאנסקי לעבור לבית בכפר ונגז'צה מספר 5. הבית שנהרס בינתיים הוחלף על ידי בית פרטי אחר.
הוצב במקום אבן עם לוח זיכרון לרגל מלאת מאה שנה למות האמו (2007)
רחוב שמיראדזקייגו 1 (1 Siemiradzkiego)
בית החולים שבו נפטר ויספיאנסקי ב-27 בנובמבר 1907, אינו קיים עוד.
הוא שכן בזמנו בפינת הרחובות סמירדזקייגו ולובזבסקה (Łobzowska)
סטניסלב אלכסנדרוביץ סולובקין (נולד ב-10 בינואר 1977) הוא עיתונאי, במאי ומפיק יהודי רוסי.
ידוע בזכות עבודתו במסגרת "הגיבור האחרון", "חכה לי" ותוכניות טלוויזיה פופולריות אחרות.
שתיים מעבודותיו של סולובקין הן "שוק עבדים" (Slave Market) ו"תעלומות סטלין (Mysteries of Stalin)- גרסה של ביוגרפיה" (A Version of a Biography) היו מועמדים לפרס TEFI ונימנו בין שלושת המועמדים הסופיים.
כמפיק, סולובקין גם לקח חלק בצילומי "המירוץ למיליון" (The Amazing Race) (רשת הטלוויזיה האמריקנית CBS) התוכנית הפופולרית זוכת פרס אמי.
נולד במוסקבה ב-10 בינואר 1977. בגיל 17 התקבל לעבודה בתוכנית "חדשות לצעירים" (ORT), שם עבד תחילה כעיתונאי ולאחר מכן כמפיק כתבות וכבמאי.
ב-1996 התקבל לפקולטה לעיתונאות באוניברסיטת מוסקבה וסיים בה את לימודיו בשנת 2002.
בשנים 1996-1997 עבד ככתב בשבועון "Novaya Gazeta" (נוביה גאזטה).
בשנת 1997 החל לעבוד עבור חברת הטלוויזיה "VID" (ויד) שם שימש לאורך השנים ככותב, תסריטאי, עורך, מפיק ובמאי של תוכניות כמו "וזגליאד" (Vazglyad), "חכו לי" (Wait for me), "עשה צעד" (Make a Step), "חיים אחרים" (Another Life), "כך קרה הדבר" (The Way That Happened) ואחרות.
באותו זמן הוא כתב וביים את הסרט התיעודי "שוק עבדים", אשר הגיע לגמר בהתמודדות על פרס TEFI.
סולובקין עמד בראש צוות צילום טלוויזיוני שנשלח לתעד את מאורעות מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
בתחילת שנות ה-2000 סולובקין עלה לישראל, והועסק בערוץ "ישראל+", ערוץ בשפה הרוסית.
לאחר מכן שימש כסגן העורך הראשי של מגזין "טלוויזיה בצבע" (Colour TV), והיה למנהל הפקה ומאוחר יותר מפיק שותף בפועל בתוכנית "הגיבור האחרון", גרסה רוסית של זיכיון הריאליטי המפורסם "הישרדות".
מאז 2004 עמד בראש מספר חברות טלוויזיה המפיקות תכנים עבור הטלוויזיה הרוסית.
הוא הפיק גם את תוכניות הקומדיה; "קומדיה בערוץ הראשון" (Comedy on Channel One), "אנשים מצחיקים" (Funny People), "אומורה", "תמונות מצחיקות" (Funny Pictures), וכן את תוכניות הריאליטי "ווייפאאוט" ו"מגדל".
מאז 2008 שיתף פעולה עם רשת הטלוויזיה האמריקנית CBS וסייע בהפקת 9 עונות של התוכנית "המירוץ למליון".
התוכנית זכתה במספר פרסי אמי.
בשנת 2015, סולובקין סייע בהפקת פרק של התוכנית "טופ גיר" בסנט פטרסבורג.
"שוק עבדים", הערוץ הראשון ברוסיה.
מועמד לפרס TEFI בשנת 2000
"200 שנים אחרי הילדות", הערוץ הראשון (רוסיה).
סטניסלב סולובקין סייע בהפקה וקו-פרודוקציה של תוכניות טלוויזיה עבור ה-CBS, BBC, ערוץ דיסקברי, ערוץ 7 אוסטרליה, ערוץ הטיולים, ערוץ Sci-Fi ואחרים.
"יעד האמת" (Destination Truth), ערוץ Sci-Fi (ארצות הברית)
"טופ גיר" בסנט פטרסבורג, ערוץ בי.בי.סי.
"המירוץ למליון" עבור רשת CBS, ארצות הברית
"הרווק" עבור ערוץ TNT (הרפובליקה הדומיניקנית, ונצואלה)
"המירוץ למליון אוסטרליה" עבור ערוץ 7 אוסטרליה.
"איילגאן אסטנה" (Ayalagan Astana), עבור ערוץ אחד Eurasia.
סדרה של סרטי תעודה של אדוארד רדזינסקי.
הסדרות "תעלומות סטלין: הסוד האחרון" (Mystery of Stalin: The Last Secret) הגיעה לגמר בפרס TEFI בהתמודדות על המקום הראשון.
"איך זה היה" (How It Was)
"מוסקבה אינה מאמינה בדמעות - 25 שנים מאוחר יותר...
"12 פסלונים קטנים" בערוץ TNT
"ג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לא"
"קאמפ רוק שלי" (My Camp Rock)
"מזמן לא התראינו" בערוץ TVC
סטניסלב יסינסקי (Stanisław Jasiński) ובתו, אמיליה סלודקובסקה (Emilia Słodkowska) לבית יסינסקה, היו חסידי אומות עולם פולנים קתולים, אשר סיכנו את חייהם וחייהן של משפחותיהם בתקופת השואה כדי להציל יהודים מהשמדה על ידי הנאצים והלאומנים האוקראינים עוזריהם.
הכפר אוסדה מלה סידליצ'ה (פולנית: siedliszcze male, יידיש: קליין סעלישטץ') שכן בקרבת בירת מחוז קוסטופול, אוסטלץ' ויילקי (Ostlec Wielki), או אוסטאלצי (Ostaltsi) והייתה חלק מפלך ווהלין בדרום-מזרח פולין.
האזור שייך ב-2020 לאוקראינה, ובירת המחוז נקראת באוקראינית קוסטופול, במחוז רובנו.
הכפר עצמו נהרס לגמרי וכל השטח הוכרז כשטח צבאי.
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, חוזה הנייטרליות בין ברית המועצות וגרמניה הנאצית, חולקה פולין בין שתי המעצמות.
בהתאם לחוזה, נכבש האזור על ידי חיילי הצבא האדום ב-17 בספטמבר 1939. תחת השלטון הסובייטי הוחרם הרכוש הפרטי, ורבים מבעלי הרכוש הוגלו לסיביר.
ב-22 ביוני 1941 תקפה גרמניה הנאצית את ברית המועצות במבצע ברברוסה, ואזור ווהלין נכבש על ידם בשבועות הראשונים של המתקפה.
מצבם של היהודים הורע עוד יותר, ואל הגרמנים הצטרפו גם האוקראינים, שהחלו ברצף של צעדים נגד היהודים שכללו שוב מקרי שוד וביזה, אליהם התווספו במהירות גם מקרי אונס, עינויים ועבודות כפייה.
באוגוסט ובאוקטובר 1941 רצחו הגרמנים מחוץ לקוסטופיל כ-1,870 יהודים, בשני מועדים נפרדים.