tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכנס קראנצ'ירול Expo ב-2019, שנערך גם הוא בסן חוזה, הוקרנו הקרנות הבכורה של הסרטים Blackfox ו-Mob Psycho 100 II, ואילו חברת טואי אנימציה, ארגנה הקרנת בכורה לסרטים Dragon Ball Z: Bardock – The Father of Goku ודרגון בול Z: מיזוג נולד מחדש.
בין האורחים שהוזמנו היה המאנגקה ג'ונג'י איטו, שחקני הקול מ-22/7, סאלי אמאקי, קנאה שירוסאווה ורורי אומינו; יוצר הסדרה Food Wars!: Shokugeki no Soma, יוטו צוקודה והאמן שון סאקי; ואנשי צוות Zombie Land Saga, בהם שחקני הקול קייד הונדו ואסאמי טאנו, המלחין יסוהארו טקנאשי ומנכ"ל סטודיו MAPPA מנבו אוצוקה.
להקת הרוק היפנית Flow, ששיריה הוצגו באנימות שונות כשירי נושא, קיימה קונצרט ב-30 באוגוסט.
בשנת 2020, קראנצ'ירול קיימו את התערוכה הווירטואלית הראשונה שלהם בגלל מגפת הקורונה.
האירוע כלל את גביע הקוספליי של הימה ב-5 בספטמבר.
האורחים המיוחדים כללו את שוסוקה קטגירי, מיתוס ורויד, ריאן טצ'יבאנה ומאט שלי.
קראנוג (באירית: crannóg; בסקוטית גאלית: crannag) הוא אי מלאכותי ששימש להתיישבות ממוגנת ואפיין את העמים הגאלים ברחבי אירלנד, ויילס וסקוטלנד.
קראנוגים הוקמו בגופי מים, לרוב אגמים או שפכי נהר, בצמוד לגדת המים או לא רחוק ממנה.
הם הורכבו מטבעת קורות עץ שהוכנסו לקרקעית המים ולרוב שטח הפנים מולא באבנים, חימר או אדמה עד שעבר את פני המים ונוצר למעשה אי מלאכותי.
בין הקראנוג לגדת המים נבנה גשר עץ או שהגישה אליו הייתה באמצעות כלי שיט, ברוב המקרים הוקמה חומת עץ שביב הקראנוג מה שהקנה לו הגנה נוספת והפך אותו למעשה ליישוב מבוצר עם נקודת גישה אחת.
באופן טיפוסי קראנוגים היו בקוטר של בין 10 ל-30 מטר ומבין האתרים השונים שנחפרו נמצאו עדויות לשימושים שונים, כולל יישוב מבוצר, אחוזה ואף חווה.
ההערכה כיום היא שקיימים כ-1,200 קראנוגים ברחבי אירלנד ובין 350 ל-500 קראנוגים ברחבי סקוטלנד.
בויילס התגלה רק קראנוג אחד שנבנה על ידי בנאים מאירלנד כבירת ממלכת ברכיניוג, בעוד שבאנגליה התגלו מספר איים מלאכותיים ששימשו להתיישבות ולפעמים נחשבים גם הם קראנוגים, אך לא חולקים רבים מהמאפיינים ולרוב גדולים בהרבה מהקראנוגים הטיפוסיים.
הקראנוגים הראשונים מתוארכים להתקופה הנאוליתית, סביב 3500 לפנה"ס (תיארוך פחמן-14 של בין 3380 ל-3680 לפנה"ס), כאשר איילין דומנהיל (Eilean Dòmhnuill) ואתר נוסף בלוך בוגסטייל ב נחשבים לקדומים ביותר שנתגלו.
בעוד שישנם מספר קראנוגים שהמשיכו לשמש להתיישבות אל תוך המאה ה-17, נראה שהשיא בשימוש בקראנוגים היה סביב תקופת הברזל (בין 800 לפנה"ס לעד 500 לספירה).
קראנץ' פיסטוק היה שלגון מתוצרת נסטלה ששווק בישראל.
השלגון עמד במוקד תופעת אינטרנט וההד התקשורתי והתרבותי הנרחב שייצרה.
התופעה התבטאה בפרסומים באינטרנט המעודדים ייצור שלגון חדש בטעם פיסטוק.
נסטלה קיבלה את ההחלטה לייצרו, וכאשר הוחל בייצור השלגון הוא אזל מהמדפים מהר.
הביקוש למוצר וההיצע המוגבל יצרו מחסור ושוק שחור.
השלגון, מסדרת קראנץ' (Crunch), הכיל גלידת וניל ופיסטוק וליבה של מחית פיסטוק.
ציפויו היה עשוי שוקולד לבן עם שברי פיסטוק ואורז תפוח מלוח.
בשנת 2022 הוציאה אסם לשוק ביסקוויט פתי בר בטעם פיסטוק ופודינג בטעם פיסטוק להכנה מהירה, ומקדונלד'ס ישראל הציעה "גלידה פיצוץ" ומילקשייק פיסטוק כקינוח.
בפברואר 2019 החל בישראל שיווקו של שלגון מגנום בטעם פיסטוק מתוצרת שטראוס, אך באפריל 2022 נאספו שלגונים אלה עקב חשד לזיהום סלמונלה במוצרים אחרים של החברה.
אוהד ראוך, רעיונאי ויוצר תוכן מתל אביב, פתח קבוצה בפייסבוק, בלוג ועמוד אינסטגרם שעוסקים בפיסטוק.
בקבוצות הללו הציגו עיצובים של מוצרים פוטנציאליים המכילים פיסטוק.
ביוני 2021 עיצב ראוך אריזות לשלגון קראנץ' בטעמים פיסטוק ווניל ופיסטוק נוגט שזכה להצלחה.
נסטלה שיתפה פעולה ופיתחה שלגון פיסטוק במהדורה מוגבלת, בשיתוף פעולה עם ראוך.
התפיסה בנסטלה הייתה שקראנץ' הוא מותג המיועד לצעירים ואילו פיסטוק הוא טעם נישתי שאהוב על מבוגרים (וגם יקר לייצור).
כוונתה של החברה הייתה לייצר חצי מיליון שלגונים (לעומת 10–12 מיליון היחידות של קראנץ' לטעמיו המיוצרות בשנה) ולמכור אותם בקיץ 2022, אך השלגונים שיוצרו נקנו עד מהרה.
בראשית מאי כבר אזל המלאי, אבל גם רבע מיליון השלגונים החדשים שהגיעו לחנויות נמכרו והצרכנים התקשו למצוא את המוצר.
בעלי חנויות מסוימים ניצלו את המצב והעלו את המחיר ל־15 ש"ח ויותר, ובשוק השחור זינק המחיר לעשרות שקלים ליחידה.
בה בעת החלו להופיע אתגרים של איתור השלגון בטיקטוק ומתכונים להכנת השלגון ברשת.
ביולי נודע כי השלגון יימכר תמורת עשרה שקלים במרכז הארץ דרך שירות המשלוחים וולט.
ב־18 באוגוסט הודיעה נסטלה כי לשוק יוצאות 750 אלף יחידות נוספות של השלגון, ובזאת ייפסק שיווקו.
באותו חודש ביקשו מנהליה של "רעבים ברעבך" מחברי הקבוצה להציע טעמים חדשים לשלגוני קראנץ', ובין ההצעות התבלטו בין היתר אלפחורס וקרם ברולה.
נסטלה שיתפה פעולה עם המהלך, ולאחר מבחני טעימה בחרה לייצר שלגון בטעם "החלב של הקורנפלקס".
גלידות בטעם זה היו מוכרות בעולם, ושטראוס כבר הוציאה גלידה כזאת לשוק כמעט שנה לפני כן.
אף על פי כן השלגון הצליח לעורר עניין וגם מחירו טיפס בגלל קושי להשיגו.
בד בבד חזר לחנויות קראנץ' פיסטוק, ומחירו נותר גבוה.
בינתיים התעוררה בישראל תופעה דומה סביב ממתק אחר, רול־אפס.
בשנת 2024 שיתפה נסטלה פעולה עם המשפיענית מאיה ורטהיימר בצורה דומה, עד לפיתוח שלגון בטעם פאי לימון.
באמצע יוני 2022 הכריז איגוד השיווק הישראלי כי גלידות נסטלה היא אחת הזוכות בפרס Booster "[...] למהלכי דיגיטל לרבעון הראשון של 2022 [...]".
אחד מנימוקי השופטים היה שביחס לתקציב ההצלחה חסרת תקדים.
לאה ריינר מלמד, סמנכ"לית שיווק בגלידות נסטלה, סיפרה כי החברה השקיעה בשיווק המוצר 23 אלף שקל, שהוצאו על פוסט ממומן יחיד ב"רעבים ברעבך".
היא הודתה שההצלחה הספונטנית היא "מתנה של פעם בחיים" ושתרם לה החשש ממוצרי שטראוס.
לדבריה נסטלה לא צפתה את "ההתפוצצות הזאת בשוק", ו"דברים כאלה – לא קורים" גם כשאנשי שיווק מתכננים מסע פרסום מחושב.
אבי זיתן, מומחה לשיווק ולאסטרטגיה, הסביר שהבהלה לשלגון מקורה בכך ש"אנחנו שופוני" ונובעת מהצורך של early adopters להשתייך לקבוצה של מי שהשיגו ראשונים דבר־מה מיוחד והתנסו בו.
תהליך יצירתו של השלגון, מדימוי חסר ממשות ועד מוצר תעשייתי, דומה לתהליך שעבר הלימונענע בישראל עשורים קודם לכן.
אוהד ראוך השווה את הצלחתו המהירה לזו שלה זכו הבייגלך שטוחים של אסם ב־2011, ואילן לוקאץ' הזכיר גם את המחסור בפסק זמן כששווק לראשונה ב־1982. הצלחתו של קראנץ' הובילה יצרניות מזון ליצור מוצרים נוספים בטעם פיסטוק, כגון יוגורטים ומשקאות חלב.
ראוך הרצה על סיפורו האישי לארגונים ושיתף פעולה עם בתי עסק המייצרים מזון.
קְרַאטֶס ממאלוס היה מדקדק פילוסוף סטואי יווני, מנהיג האסכולה הספרותית ומנהל הספרייה של פרגמון.
הוא תואר בתור קראטס מ כדי להבדיל אותו מ.
עבודתו העיקרית הייתה פרשנות ביקורתית ופירושים של הומרוס.
הוא גם התפרסם כמי שבנה את הגלובוס המוקדם ביותר של כדור הארץ.
הוא נולד ב שבקיליקיה, וחונך בטרסוס, ואחר כך עבר לפרגמון, ושם חי בחסותם של , ו.
הוא היה המייסד של האסכולה של הדקדוק של פרגמון, ונראה שלמשך תקופה הוא עמד בראש ספריית פרגמון.
בין חסידיו היו הרמיאס (Κρατήτειος Ἑρμείας), זנודוטוס ממאלוס והרודיקוס מבבל.
הוא ביקר ברומא כשגריר של אאומנס, בשנת 168 לפנה"ס, או אטלוס בשנת 159 לפנה"ס.
לאחר ששבר את רגלו לאחר שנפל לביוב פתוח, הוא נאלץ להישאר ברומא זמן מה ונשא הרצאות שנתנו את הדחף הראשון לחקר הדקדוק וביקורת הספרות בקרב הרומאים.
קראטס הדגיש את ההבדל בין ביקורת הספרות ודקדוק, את האחרון הוא ראה ככפוף לראשונה.
מבקר, לפי קראטס, צריך לחקור כל מה שיכול להאיר את הספרות; המדקדק היה רק ליישם את כללי השפה כדי להבהיר את המשמעות של קטעים מסוימים, ולהסדיר את הטקסט, המשקל, ההדגשה וכו'.
מחלק זה של המערכת שלו, קראטס קיבל את הכינוי קריטיקוס.
כמו אריסטרכוס מסמותרקיה, העניק קראטס את תשומת הלב הגדולה ביותר ליצירותיו של הומרוס, ומשום כך הוא כונה גם הומריקוס.
הוא כתב פרשנות על האיליאדה והאודיסיאה בתשעה ספרים.
חלק מהפרגמנטים של פרשנות זו נשמרו על ידי המלומדים וסופרים עתיקים אחרים.
עקרונותיו היו מנוגדים לאלה של אריסטרכוס, שהיה מנהיג האסכולה האלכסנדרונית.
קראטס היה הנציג הראשי של התיאוריה האלגורית של הפירוש, וטען כי הומרוס התכוון לבטא אמיתות מדעיות או פילוסופיות בצורה של שירה.
מלבד עבודתו על הומרוס, כתב קראטס פירושים על התאוגוניה של הסיודוס, על אוריפידס, על אריסטופאנס, וכנראה על מחברים קדומים אחרים; עבודה על יוונית אטית; ועבודות על גאוגרפיה, ידיעת הטבע וחקלאות, שרק חלקים בודדים מהם קיימים.
לפי סטראבון, תכנן קראטס כדור המייצג את כדור הארץ, שהוא לפיכך הגלובוס המוקדם ביותר הידוע המייצג את כדור הארץ:
בעקבות התאוריה של , חשב קראטס שהאזור הלוהט תפוס על ידי האוקיינוס וכי, באנלוגיה, אפשר לדמיין אנשים שחיים מעבר לאזור הלוהט:
השרטוט הקלאסי של הכדור מציג את העולם הידוע, או אויקומנה (אירופה, צפון אפריקה ואסיה), עם שלוש יבשות נוספות, המכונות Perioeci, Antipodes ו-Antioeci.
אפשר לטעון שה-Perioeci וה-Antipodes של קראטס קיימים, ומקבילים בערך לאמריקה הצפונית ולאמריקה הדרומית בהתאמה, אבל יבשת Antioeci, טרה אוסטרליס, לא, למעט בקטעים (אוסטרלאסיה ודרום אפריקה).
ולכדור הארץ יש למעשה טבעת מים סביבו, אבל בקו הרוחב של 60 מעלות דרום, לא בקו המשווה.
קרוי על שמו של קראטס ממאלוס.
מחוז קראיקל הוא אחד מארבעת המחוזות בטריטוריית האיחוד פודוצ'רי בהודו.
מקור המילה קראיקל אינו ברור.
העיתון הקיסרי של הודו הבריטית פירש אותו כ"מעבר דגים".
לשתי המילים 'קראי' ו'קאל' יש מספר משמעויות, מהן המקובלות יותר הן 'תערובת סיד' ו'תעלה' בהתאמה.
מכאן הוצע כי משמעות השם עשויה להיות תעלה הבנויה מתערובת סיד, אולם לא ניכר זכר לתעלה כזו.
שטחו של מחוז קראיקל הוא 160 קילמוטרים רבועים.
קראיקל היא מובלעת חוף קטנה של טריטוריה אשר הייתה בעבר חלק מהודו הצרפתית.
יחד עם המובלעות הצרפתיות האחרות פונדיצ'רי, יאנם ומאהה, קאריקל מהווה את טריטוריית האיחוד פודוצ'רי.
גבולותיו היבשתיים של מחוז קראיקל משתייכים לטמיל נאדו, ובמזרח הוא גובל במפרץ בנגל.
לפי מפקד האוכלוסין ההודי מ־2011 במחוז קראיקל יש אוכלוסייה של 200,222, דבר המעמיד את המחוז במקום ה־589 בהודו (מתוך 640).
שיעור האוריינות עמד על 87.83%.
טמילית היא השפה העיקרית המדוברת במחוז, וטמילים הם הקבוצה האתנית העיקרית במחוז.
מבחינה דתית, הינדואים מהווים 75.41% מהאוכלוסייה, ואחריהם נוצרים 10.70%, מוסלמים 6.46% ואחרים 0.12%.
החטיף קראנץ' הוא חפיסת שוקולד העשוי משוקולד חלב ופצפוצי אורז.
הוא מיוצר ברחבי העולם על ידי נסטלה, למעט ארצות הברית, שם הוא מיוצר ברישיון על ידי חברת ממתקים פרארה, חברה בת של פררו.
נסטלה קראנץ' הוצג לראשונה בשנת 1938. החברה השווייצרית ייצרה את החטיף במפעל פולטון שלה בארצות הברית.
באנגליה הוא נמכר כ-Dairy Crunch מאמצע שנות ה-60 ועד שנות ה-90, כאשר הוא מותג מחדש כ-Crunch כבכל העולם.
במאי 2013, נסטלה ארצות הברית הודיעה כי נסטלה קראנץ' הסכימה להתחיל להשתמש בפולי קקאו מאושרים ב-100% בכל קו חטיפי הקראנצ' הסטנדרטיים שלה בפעם הראשונה.
תוכנית זו יצאה לפועל כחלק מתוכנית הקקאו של נסטלה, היוזמה העולמית של החברה לעזור לשפר את חייהם של חקלאי הקקאו ואת איכות המוצרים שלהם תוך הבטחת אספקת קקאו בת קיימא לשנים הבאות.
בינואר 2018, נסטלה הודיעה על תוכניות למכור את מותגי השוקולטייר שלה בארצות הברית (כולל הזכויות בארצות הברית על Crunch) לשוקולטייר האיטלקי Ferrero SpA, יצרנית נוטלה, תמורת 6.9 מיליארד דולר.
פררו הטמיעה את המותגים הנרכשים לתוך הפעילות של חברת הממתקים פרארה.
ייתכן שהמכירה נבעה מצמיחה נמוכה בשוק השוקולד המיינסטרים עקב מתחרים חדשים יותר כמו קינדר והמגוון המוגדל של חטיפים, מה שהפך אותו למאתגר עבור חטיפי ממתקים מיינסטרים כמו קראנץ'.
המוצרים הנמכרים לפררו כוללים את החטיף קראנץ', Butterfinger, Nerds ו-LaffyTaffy.
נסטלה הפסיקה את טכניקת האריזה המסורתית של עטיפת הבר ברדיד אלומיניום, שרוול בתוך תווית נייר, לטובת שיטות אריזה קונבנציונליות יותר, ככל הנראה בשל הזמן המוגזם שלקח לבצע את האריזה הכפולה של החטיף.
החל משנת 2023 קראנץ' הוצע בארצות הברית במגוון גדלים כולל Classic, Fun Size, Minis ו-Giant.
מלבד חפיסת השוקולד, נסטלה מייצרת או נותנת רישיונות למוצרי קראנץ' נוספים (רשימה חלקית):
Buncha Crunch הם חתיכות ממתקים עשויות שוקולד חלב עם פצפוצי אורז מעורבב.
שוחררו ב-1994, הם נמכרו במקור רק בבתי קולנוע, אך החל ממאי 2012, הם הפכו לזמינים ברוב חנויות המכולת.
קראנץ' לבן הוא חטיף ממתקים העשוי משוקולד לבן במקום שוקולד חלב.
לחטיפי גלידות קראנץ' יש מרכז גלידה יציב בטעם וניל, מוקף בציפוי שוקולד חלב עם פצפוצי אורז מעורבב.
קראנץ' עם קרמל הוא חטיף ממתקים המיוצר עם שוקולד חלב ו פצפוצי אורז מעורבב, המכיל מרכז קרמל.
קראנץ' עם בוטנים הוא חטיף ממתקים במהדורה מוגבלת העשוי עם שוקולד חלב ו פצפוצי אורז מעורבב, המכיל בוטנים.
קראנץ' כהה עם קרמל הוא חטיף ממתקים במהדורה מוגבלת המיוצר עם שוקולד מריר ופצפוצי אורז מעורבב, המכיל מרכז קרמל.
קראנץ' קריספ הוא חטיף ממתקים בגודל מלא עשוי פרוסות וקרם שוקולד.
דגני קראנץ' הוא דגני בוקר שוקולדיים עם אשכולות פצפוצי אורז וחיטה.
קראמתאללה מלכ חוסייני (בפרסית: کرامتالله ملکحسینی; 1924 - 2 בנובמבר 2012) היה אייתוללה ופוליטיקאי איראני ששימש כחבר מועצת המומחים האיראנית בכינוסה השני, שלישי ורביעי, בין השנים 1990 עד למותו ב-2012.
מגיל צעיר למד מאביו אסלאם וערבית.
כשהיה בן 15, עבר לשיראז כדי להמשיך את לימודיו בתיכון.
לאחר מכן, בשנת 1941 החל רשמית את לימודי האסלאם שלו.
שם למד אצל עבדול-כרים הארי יזדי ומירזה אחמד דראבי.
לאחר מכן, הוא נסע לקום כדי להמשיך את לימודי האסלאם שלו בחווזה של קום.
שם לימדו אותו אנשי דת כמו חוסיין בורוג'רדי, רוחאללה ח'ומייני, מוחמד חוסיין טבטבאי ואחרים.
שם הוא העשיר הידע שלו בשורשי ההלכה, ופרשנות הקוראן.
בקום הוא הגיע לדרגת של אג'תהאד.
לאחר מותו של חוסיין בורוג'רדי ב-1961, הוא נדד בחזרה לשיראז כדי להתחיל ללמד בבית הספר התאולוגי של חאן.
בזמן שלימד בשיראז, קראמתאללה החל להתרעם על מוחמד רזא שאה פהלווי ועל השושלת הפהלווית.
זה קרה בעיקר לאחר ההתקפה על מדרסת פייזיה (בפרסית: مدرسه فیضیه) ב-22 במרץ 1963. סוכני ופעילי סאוואכ מחופשים לחקלאים הסתערו על הסמינר, הכו אנשי דת רבים והרגו את סייד יונס רודברי הצעיר בזמן שהוכה למוות.
2-3 תלמידים נוספים נהרגו עקב פציעות שנגרמו מהכאה והשלכה מגגות.
לאחר מכן, קראמתאללה היה נותן ח'טבות במסגד חביב בשיראז, כשהוא מפגין את טינתו למשטר השאה.
מעצרו הידוע לשמצה על ידי הסאוואכ היה בשנת 1978, שם התנגש קהל שהתאסף במסגד חביב עם סאוואכ.
שלושה מפגינים נהרגו כתוצאה מירי, שהוביל אז למעצרו של קראמתאללה.
מעצרו הוביל להפגנות של בני שבטים ברחבי מחוז קוהגילויה ובויאר-אחמד, ושיראז.
כתוצאה מהמחאות אלו הוא שוחרר יומיים לאחר מכן.
קראמתאללה נפטר בבוקר ה-2 בנובמבר 2012 בבית החולים נמאזי בעיר שיראז.
רבים השתתפו בהלווייתו כיוון שהיה דמות פופולרית מאוד בפרובינציית כהגילויה ובויראחמד, הוא נקבר בעיר הולדתו גוש-יה שחזאדה קאסם.
קראק (מלועזית: Crack) הוא תוכנית המיועדת לעקיפת מנגנון הגנה של תוכנה, כלומר לאפשר שימוש מלא בתוכנה מסוימת, כזו שמורידים מהאינטרנט בגרסאות הדגמה או ניסיון או כזו שנמכרת עם מנגנון הגנה שנועד למנוע הפצה לא חוקית.
מטרת הקראק היא עקיפת המנגנונים בתוכנה שנועדו להגביל את השימוש בה.
הקראקים אינם תופסים מקום רב בזיכרון המחשב (בדרך כלל מדובר על מגה בייטים בודדים).
הקראק משטה בתוכנה וגורם לה "לחשוב" שהמשתמש רכש אותה, או שהוא פשוט מונע ממנה לבדוק האם היא נרכשה.
ישנם סוגים של קראקים המבטלים את הצורך בתקליטורים כאשר התוכנה על דיסק קשיח, או שמאפשרים להעתיק את התוכנה כאשר היא מוגנת.
ברוב המקרים שימוש בקראק לא יעזור אם תוכנה או חלק ממנה תלויים בשירותי החברה באינטרנט, שכן אימות המספר הסידורי ייכשל בשרתי החברה המספקת את השירות.
שימוש בקראק עלול להוות הפרת זכויות היוצרים.
יצירת קראק קלאסי כוללת לרוב שלושה שלבים עיקריים:
שימוש בהידור לאחור כדי לקבל את רשימת ההוראות התכנותיות של תוכנית המחשב.
ביצוע מעקב (Debug) וניתוח התוכנית בשיטות שונות כדי להבין היכן וכיצד מתבצעות בדיקות המקוריות.
החלפת ההוראות שמבצעות את בדיקות המקוריות בהוראות חלופיות שגורמות לשינוי באופי זרימת התוכנית כך שהבדיקות המקוריות לכאורה תמיד יצליחו.
קראצ'י (באורדו: ; בסינדית: ڪراچي) היא הגדולה שבערי פקיסטן, עיר נמלה הראשית ובירת פרובינציית סינד שבדרומה.
העיר שוכנת לחופו של הים הערבי, בדרום-מערב סינד, ומדרום-מזרח לה נמצאת דלתת נהר האינדוס.
ישנן עדויות ארכאולוגיות רבות בסביבת קראצ'י המצביעות על התיישבות בסביבת העיר עוד מימי העת העתיקה.
ישנן אף הערכות כי אלכסנדר הגדול חנה באזור.
קראצ'י עצמה נוסדה בשנת 1729. חברת הודו המזרחית הבריטית כבשה את אזור קראצ'י ב-3 בפברואר 1839 והרסו את המבצרים המקומיים.
העיר סופחה להודו הבריטית בשנת 1843. עד מהרה הבריטים הכירו בחשיבותה האסטרטגית של העיר ובנו בה נמל בשנת 1854. הבריטים אף בנו בעיר בסיסים צבאיים רבים, ששימשו אותם במלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה.
במהלך המרד ההודי הגדול בשנת 1857, כבשו מורדים את העיר והחזיקו בה לזמן קצר, עד אשר הבריטים כבשו אותה שוב.
לאחר המרד הכושל השלטון הקולוניאליסטי הבריטי המשיך לפתח את העיר ובשנת 1878 העיר חוברה לרשת הרכבות של הראג' הבריטי.
בשנת 1899 הפכה קראצ'י לייצואנית החיטה הגדולה ביותר במזרח.
צמיחתה הכלכלית של העיר הביאה אליה מהגרים רבים.
ב-1947, עם הכרזת עצמאותה של פקיסטן, הוכרזה קראצ'י כעיר הבירה של המדינה.
למרות האלימות הגואה בכל רחבי הארץ, קראצ'י נשארה יחסית שקטה.
בזמן המלחמה יושבו בעיר פליטים ומהגרים מוסלמים רבים, דבר שגרם לנסיקה בגודל האוכלוסייה.
ב-1958, בשל רצונה של ממשלת פקיסטן להעביר את מרכז הכובד של הכלכלה במדינה לאזורים נוספים, החלה להיבנות עיר הבירה החדשה אסלאמאבאד.
העיר רוואלפינדי, הסמוכה לאסלאמאבאד, נקבעה כבירה זמנית והשלטון עבר אליה.
בעוד שגרירויות זרות העבירו את משכנן לבירה החדשה, בקראצ'י ממשיכות לפעול קונסוליות וקונסולי כבוד של מדינות מסוימות.
במהלך שנות ה-80 ושנות ה-90 של המאה ה-20 הגיעו לעיר פליטים רבים ממלחמת אפגניסטן.
בתקופה זו חלו גם משברים פוליטיים וחברתיים בתוך העיר והפשע גאה.
קראצ'י נחשבת ל"עיר האורות" – "העיר שאינה ישנה לעולם".
בתקופה של חמישים שנה הפכה עצמה מעיירה קטנה למטרופולין בעל תערובת של תרבויות.
יש הרואים בה מעין מדינה בתוך מדינה.
העיר היא טבורה הכלכלי והמסחרי של פקיסטן.
שיעור יודעי קרוא וכתוב בעיר הוא הגבוה בפקיסטן, ויש בה מוסדות חינוכיים מהשורה הראשונה.
בשנת 2013 הסתיימה בניית מתחם "אושן טאוורס" שמשמש כמרכז קניות ובאותה תקופה היה הבניין הגבוה בפקיסטן.
מבחינה לשונית, אתנית ודתית, קראצ'י היא העיר הכי מגוונת בפקיסטן.
מבחינה דתית, כמעט כל האוכלוסייה (96.5%) בעיר היא מוסלמית.
הנוצרים מהווים כ-2.4% מהאוכלוסייה וההינדים - 0.86%.
דתות אחרות מהוות כ-0.4% מהכוח הדתי בעיר.
עם זאת, קראצ'י היא אחת הערים החילוניות ביותר בפקיסטן.
כ-65% מהמוסלמים בקראצ'י הם סונים, בעוד 35% הם שיעים.
מבחינה הלכתית, הזרם הסוני מתבסס על האסכולה החנפית, עם השפעות סופיות.
מרבית השיעים משתייכים לזרם האיסמאעיליה.
מרבית הנוצרים משתייכים לכנסייה הקתולית ואוכלוסייה זו נחשבת לאמידה ומשכילה יותר.
אמנם הרוב המכריע של ההינדים עזב את העיר עם חלוקת הארץ, אך עדיין ישנה כמות מזערית של הינדים בעיר, וכמות זו הולכת וקטנה, כתוצאה מהגירה וריבוי טבעי נמוך.
ישנה בעיר אף קהילה קטנה של זורואסטרים.
היהודים הראשונים, בעיקר מקהילת בני ישראל, הגיעו לעיר בשנת 1818, לפני גל ההגירה הגדול אל העיר בשנת 1839, והקימו בה בית כנסת בשנת 1893. בימינו כמעט ולא נותרו יהודים בפקיסטן (קיימת הערכה כי ישנם עשרה עד 15 יהודים בכל המדינה).
עד חלוקת הודו בשנת 1947 מנתה הקהילה היהודית בקראצ'י כ-2,500 אנשים.
בעיר קיים בית עלמין יהודי אשר אינו פתוח למבקרים.
בית הכנסת המרכזי של העיר, בית הכנסת מגן שלום, חדל לתפקד לאחר עליית יהודי העיר לישראל בשנות ה-70, ובשנת 1988 נהרס עד היסוד לאחר בקשה רשמית לשימור בית הכנסת כאתר מורשת על ידי יוצאי הקהילה בישראל והוקם במקומו מרכז קניות.
את העיר משרת נמל התעופה הבינלאומי ג'ינה.
קְרָאק דֵה שֶׁבְלִײֵה (מצרפתית: Krak des Chevaliers; בערבית: قلعة الحصن, קָלְעַת אַל-חִצְן; בכורדית: قەڵای کوردان, קַלאי כּוּרְדאן) הוא מבצר צלבני במערב סוריה.
זה היה אחד המבצרים העיקריים של האבירים ההוספיטלרים בסוריה במהלך מסעות הצלב מ-1144 ועד 1271, ולאחר מכן היה למעוז ממלוכי עד 1300. הוא שוכן על צוק בגובה 650 מטר החולש על הדרך הראשית המוליכה ממזרח אל חוף הים התיכון.
שטחו של המבצר הוא 23.8 דונם, הוא בנוי כמצודה קונצנטרית, וצורתו כשל מלבן שצלעו האחת מעוגלת.
המבצר הוא אחד האתרים היחידים בהם השתמרה היטב אמנות צלבנית, ובכלל זה פרסקאות.
בשנת 2006 הוכר קראק דה שבלייה כאתר מורשת עולמית יחד עם מצודת צלאח א-דין.
כיום המבצר שייך לממשלה הסורית שמפעילה את המקום כאטרקציה תיירותית.
שרידי המבצר הנראים כיום כוללים בנייה ממלוכית מאוחרת.
ב-12 ביולי 2013, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, נפגע המבצר שבו התבצרו כוחות המורדים בתקיפה מן האוויר, ואחד ממגדליו נהרס.
בשנת 2013 הכריז ארגון אונסק"ו על כל אתרי המורשת העולמית בסוריה כאתרים הנתונים בסיכון.
פירוש שמו של המבצר הוא "מבצר האבירים", ומקורו של זה בסירוס שמה הערבי של המצודה הקודמת ששכנה במקום - "מצודת הכורדים" (حصن الأکراد) - כאשר המילה "אל-אכרד", הפכה בצרפתית ל-"Le Crat".
מאוחר יותר היא הוחלפה במילה "קראק" שמשמעותה "מבצר" בסורית, ונוספה לה המילה הצרפתית "Chevaliers", דהיינו, "אבירים".
כיום מכונה המקום בערבית בשם "קלעת אל-חוסן".
לא מן הנמנע שהמלה הצרפתית "קראק" מהדהדת את המילה ܟܪܟܐ, כרכא, שמשמעותה עיר וגם יישוב מבוצר בשפה הסורית.
נראה כי סוג של ביצור כלשהו שכן במקום לפני המאה ה-11. המבצר הידוע המוקדם ביותר, "מצודת הכורדים", נבנה בשנת 1031 על ידי העבאסים, במטרה להתגונן מפני הסלג'וקים שהשתלטו על אסיה הקטנה מצפון.
במקום שהיה בשליטתו של האמיר של חלב, הוצב חיל מצב כורדי, ומכאן שמו.
הוא נכבש על ידי רמון הרביעי, רוזן טולוז בתחילת שנת 1099, במהלך מסע הצלב הראשון, אך ננטש כאשר הצלבנים המשיכו במסעם לכיוון ירושלים.
המבצר אויש בשנית על ידי טנקרד נסיך הגליל בשנת 1110. רמון השני מטריפולי, שליטהּ של רוזנות טריפולי שבתחומה נמצא המבצר, העניק אותו למסדר ההוספיטלרי בשנת 1144.
הם הוסיפו לו חומה חיצונית בגובה של 30 מטר, ובה שמונה מגדלי שמירה עגולים שעובי כל אחד מהם עומד על 8–10 מטרים.
במאה ה-12, היה המבצר מוקף בחפיר שעליו נמתח גשר מתרומם, וכניסתו הראשית נקבעה בצידו המזרחי.
בין החומה החיצונית לפנימית הייתה חצר שהובילה לבניינים הפנימיים שנבנו על ידי ההוספיטלרים בסגנון האדריכלות הגותית.
בניינים אלה כללו אולם כינוסים, מנזר ומתקן אחסון באורך של 120 מטר.
מתקני אחסון נוספים נחפרו אל תוך קרקע המצוק שמתחת למצודה, וההערכה היא שההוספיטלרים יכלו להחזיק מעמד תחת מצור משך חמש שנים.
ההוספיטלרים, שהיו לכוח חיוני ועצמאי בחזית רוזנות טריפולי, שלטו באמצעות המבצר על שקע חומס המפריד בין הרי אנסריה להר הלבנון, שבו עברה דרך ראשית שקישרה את עמק האורונטס במזרח לחוף הים התיכון במערב.
בשנת 1163 הטיל השליט המוסלמי נור א-דין מצור על המבצר, אך ללא הצלחה.
ב-1188, אחרי ניצחונו בקרב חטין, ניסה צלאח א-דין לכבוש את המבצר.
במהלך המצור נפל נציב המבצר בשבי המוסלמים ונלקח לשערי המבצר שם צווה להורות על פתיחת השערים.
נציב המבצר קרא בערבית לאנשי המבצר להיכנע, אך בצרפתית הורה להם להילחם עד אחרון האנשים.
בשנת 1217, במהלך מסע הצלב החמישי, חיזק מלך הונגריה אנדראש השני את החומה החיצונית ומימן את שכרם של החיילים השומרים.
המצודה נכבשה על ידי השליט הממלוכי ביברס ב-8 באפריל 1271, לאחר שרימה את ההוספיטלרים ופיתה אותם להאמין שרוזן טריפולי הורה למגיני המבצר להיכנע.
ביברס, שהחריב מספר מבצרים צלבניים שכבש, שיפץ ומיגן את קראק דה שבלייה ועשה בו שימוש כבסיס למתקפות על שטחי טריפולי הצלבנית.
הוא חיזק את החומה הדרומית, הקים מגדל שמירה רבוע בצד הדרומי של האתר והפך את המנזר למסגד.
הממלוכים השתמשו במבצר ביציאה לכיבוש עכו בשנת 1291. אדוארד הראשון מלך אנגליה ראה את המבצר במהלך מסע הצלב התשיעי בשנת 1272, והשתמש בו כדגם לטירות שבנה באנגליה ובוויילס.
בתחילת המאה ה-14 ננטש המבצר ומצבו התדרדר, והוא שופץ רק במאה ה-20.
המבצר מהווה עדות לעושרו האגדי של המסדר ההוספיטלרי ולתושיה של האדריכלות הצבאית הצלבנית.
החוקר הישראלי, אדריאן בועז, קובע בספרו "אדריכלות של המסדרים הצבאיים" כי "הבחירה האינטליגנטית של המיקום, הגאונות של התכנון והמשאבים האדירים שהושקעו בהקמת המבצר חוברים להעיד על הכשרון בבניית ביצורים של ההוספיטלרים שהמבצר היה – ללא עוררין – יצירת המופת שלהם".
ההיסטוריון הבריטי יו קנדי מציין בספרו "מבצרי הצלבנים" כי ביצורי קראק דה שבלייה מהווים "מערכת לחימה המתוכנת באופן מבריק ובנויה לתפארה".
הראשון שחקר את המצודה ותיאר אותה בחיבורו מ-1871 היה עמנואל גיום-ריי.
הסקר המקיף ועבודות השיקום היסודיות של האתר נעשו בפעולתו של ההיסטוריון הצרפתי פול דשאן בסוף שנות ה-20 ובמשאבי ממשלת צרפת, שאף רכשה את המצודה ב-1933.
ב-2012, בזמן מלחמת האזרחים בסוריה, השתלטו כוחות המורדים הקיצוניים על המבצר.
בסוף שנת 2014 כבש הצבא הסורי מחדש את המבצר לאחר הפצצות כבדות והוא נפגע קשות.
מאז השתלטות הצבא הסורי מחדש, משמש את חיל המצב הסורי ואת המשטרה הצבאית הרוסית.
קראק דה שבלייה נבנה כמצודת שלוחה בצורת מלבן, בתוכנית הדומה למבצר שסטלה (עתרת), עם מגדל אחד בקצה הדרום-מערבי של החומה שקמרונות חבית נבנו לאורך היקפה.
במאה ה-13 נכנס המבצר לתנופת בנייה רחבת ממדים ושגשוג כלכלי, המשתקף בהיקף הבנייה ובאיכותה.
באותה תקופה הורחב שטח המבצר על ידי בניית חומות מאסיבית מסביב למצודה המקורית, שהפכו את קראק דה שבלייה למצודה קונצנטרית גדולת ממדים.
בלבנט קיימות רק שתי מצודות צלבניות הבנויות כמצודות קונצנטריות, קראק דה שבלייה וכוכב הירדן.
מצד מזרח נבנה קומפלקס שער הכניסה, מערכת מפותחת ומורכבת יותר מן הדוגמאות הפשוטות יחסית הקיימות במבצרים צלבניים שנבנו לפני מבצר זה.
מבנה הכניסה הוא "מנהרה" של קמרונות חבית, שהתנועה בהם נשלטה מעמדות ירי.
מגדלים עגולים בחתך של חצי מעגל נבנו מצד צפון-מערב - חלקים נשמרו בצורה המקורית מהתקופה הצלבנית.
בקירות מגדלים עגולים אלו, מהראשונים בשימוש באדריכלות צלבנית, נקרעו חרכי ירי שנקבעו במדויק על מנת לבטל שטחים מתים מהם יכול האויב להפתיע את המגינים.
עמדות הירי נבנו במספר מפלסים, וסודרו באופן כזה שמפלס חרכים אחד איננו עומד במדויק מעל השני, ובכך מונע היחלשות החומה ומגביר את יעילות כיסוי האש נגד התוקפים, ומהם יכלו הקשתים לפעול בביטחון מלא.
על גג המגדלים נבנו שינות שאיכותן הייתה ללא מתחרה בלבנט הצלבני.
מצד דרום נבנתה מערכת ביצורים גדולה על מנת לקדם התקפה אפשרית מצד זה, שהיה נגיש לאויב הנע לאורך השלוחה מכיוון בו לא נהנה המבצר מכל יתרון טופוגרפי וממנו פרצו לבסוף הממלוכים אל תוך המבצר.
בצד זה נחצב חפיר, והטירה הפנימית בודדה על ידי בריכה, ששימשה כחפיר רטוב וכמאגר מים כאחד.
סביב החומות נבנה שמין דה רונד מקורה בקמרון חבית, וממנו ניתן היה לגשת למשיקולי שבלטו מהחומות.
משיקולי אלו הם חידה אדריכלית בפני עצמם.
מבחינה אדריכלית הם זהים למשיקולי של טירת חלב ודמשק שנבנו בדיוק באותה תקופה בה נבנה המבצר הצלבני, אך שונים לחלוטין ממשיקולי צלבניים מאותו זמן, שהיו פרימיטיביים ופשוטים, ונעשה בהם שימוש מוגבל - בדרך כלל מעל שערים.
חלק מחוקרי המבצר מציינים כי משיקולי אלו נבנו לאחר כיבוש המבצר על ידי הממלוכים, אך התיארוך של הבנייה המאוחרת במבצר איננו מדויק וייתכן שהצלבנים או המוסלמים העתיקו את המשיקולי ואלמנטים אחרים זה מזה במערכת מורכבת של היזון חוזר והפריה הדדית בין תרבויות אויבות אלה.
חלקלקה גדולה וחומות גבוהות שחוזקו על ידי מגדלים הפכו את המבצר הפנימי לבלתי חדיר.
קפלה נבנתה אל תוך הצד הצפון מזרחי של מערכת קמרונות החבית הפנימית.
השער העיקרי של המבצר הפנימי נקבע בחומה המזרחית ובקצה של דרך פתלתלה שהובילה מהשער החיצוני, וזכה להגנה של שני מגדלים בולטים ומרובעים.
בצד צפון נבנה מגדל שהגן על פִּשְׁפָּשׁ.
ממערב נבנה מגדל עגול שנבנה בסמוך למגדל מרובע שמקורו במצודה המקורית (מהמאה ה-12).
זהו מבנה מורכב, המגן על פישפש מצד אחד, ובראשו 3 משיקולי מצד שני.
יו קנדי מתאר את המבנים במבצר הפנימי במילים אלו: "החלק המרשים ביותר (בקראק דה שבליה) היא הגלריה מעל החצר המרכזית שמתוארכת לשנות השלושים של המאה ה-13, אלגנטית עם עמודים שגזרתם מעודנת ותחרת חלונות.
גלריה זו מציגה את כל העידון של הסגנון האדריכלות הגותית, המהווה בן לוויה סגנוני מושלם לביצורים המאסיביים.
כתובת לטינית קצרה חקוקה על אחת הקשתות: 'היה עשיר, היה חכם ויפה אבל הזהר מהגאווה המשחיתה כל דבר עמו היא באה במגע'".
צידה הדרומי של המצודה הפנימית היה מוגן על ידי מגדלי ענק, ששימשו גם כאולמות מגורים ושינה עבור 60 אבירים, האליטה ושדרת הפיקוד של חיל המצב של המבצר.
במגדל המרכזי נבנו קמרונות מרווחים והוא שימש כמגורי מפקד המבצר ולעיתים כמגורי ראש מסדר ההוספיטלרים.
גודלם העצום של המגדלים והדרך בה הם צומחים מהחלקלקה מודגשים על ידי עבודת האבן יוצאת הדופן באיכותה.
חיתוך וסיתות האבנים הוא מדויק עד כדי כך שהאבנים מונחות מבלי שהמלט המחבר ביניהן נראה לעין.
במגדלים אלו שימש הקיר החיצוני כחלק ממערכת ההגנה של המבצר עם חרכי ירי, והקיר הפנימי, הפונה לחצר הפנימית, היה בעל חלונות ביפוריים, שאפשרו כניסה של אור ואוויר.
קראק הוא נגזרת פוטנטית במיוחד של קוקאין המופק באמצעות עיבוד של קוקאין באבקה בתוספת אמוניה או ביקרבונט ומים, והפיכתו לצורת בסיס חופשי (Free base) הניתן לצריכה בעישון.
למרות שהתמכרות לקראק אינה הגורם היחיד, היא גורם משמעותי ביותר לבעיות של בריאות הציבור.
הקשר שלו לפשיעה, אלימות ובעיות חברתיות אחרות, הופך את השימוש בו לסוגיה מורכבת הדורשת טיפול רב-ממדי.
שיעורי ההתמכרות הגבוהים וההשלכות הנרחבות, גרמו למגפת הקראק בארצות הברית בשנות ה-80 של המאה ה-20.
קראק נחשב למסוכן וממכר מאוד עקב העוצמה והמהירות של השפעתו.
כבר בשנות ה-70 החל השימוש בקוקאין, שנחשב לסם של המעמד הבינוני-גבוה.
לעומת הקוקאין, האפקט המהיר והאינטנסיבי של הקראק, המתבטא בתחושת אופוריה עזה כמעט מיד לאחר העישון, הגביר מאוד את פוטנציאל ההתמכרות של הסם.
עישון הקראק נתפס כשיטת צריכה נוחה וקלה יותר בהשוואה להזרקה או הסנפה.
הפוטנציאל הכלכלי העצום הגלום בקראק, הביא להתפתחות מסחר והפצה בהיקפים נרחבים בארצות הברית, בעיקר באזורים אורבניים צפופים, והגברת הזמינות והנגישות של הסם לאוכלוסייה.
התפשטות הקראק התרחשה על רקע מצוקה כלכלית עמוקה בערים רבות בארצות הברית שהעמיקה והחמירה בעיות חברתיות קיימות באותה תקופה.
כל אלו הפכו את הסם לפופולרי ביותר סייעו ועודדו את התפשטותו בשנות ה-80, תופעה שכונתה "מגפת הקראק".
בישראל, יש המכנים את הקראק בשמות "בסט באנג" או בקיצור "בסט", וברבים "בסטים".
הקראק מופק מעיבוד של אבקת קוקאין הידרוכלוריד עם ביקרבונט ומים, או אמוניה ומים.
תהליך זה מסיר את המלח ויוצר גבישים הניתנים לעישון.
האלקלואיד של הקוקאין מקיים אינטראקציה עם הקולטנים במוח ומונע ספיגה חוזרת של מוליכים עצביים כמו דופמין, מה שגורם להנאה ולערנות מוגברת.
צורת הצריכה מכתיבה את ההבדל המשמעותי ביותר בין קראק לבין קוקאין.
בעישון הספיגה מתבצעת באמצעות הריאות ובהסנפה דרך ריריות האף.
הספיגה של הקראק דרך הריאות, מאפשרת חדירת החומר למחזור הדם ומשם אל המוח במהירות גדולה בהרבה מאשר זו המתרחשת דרך ריריות האף.
משום כך, העוצמה ומשך ההשפעה הפסיכואקטיבית מהירות וחזקות יותר באופן ניכר ובעקבותיהן מגיעה דעיכה מהירה ברמות הדופמין ובמצב הרוח.
המשמעות לכך היא ששימוש כרוני בקראק עלול לגרום לקשיים בוויסות של מערכת הגמול במוח.
המוח מקשר בין שימוש בקראק לבין תחושות חיוביות, מה שמתחזק התנהגויות של חיפוש הסם בניסיון להשיג את אותה תחושה, במיוחד כאשר רמות הדופמין נמוכות.
מאפיין זה הופך את הקראק לחומר בעל פוטנציאל התמכרות גבוה בהרבה מזה של הקוקאין, מה שמגביר את הסיכון להתמכרות אליו ביחס לקוקאין.
שימוש כרוני בקראק מוביל להתמכרות קשה, הפרעה לתפקוד, והשפעות נרחבות על סביבתו הישירה של המשתמש והחברה בכלל.
פגיעות אופייניות כוללות פגיעה בלב ובכלי הדם, מחלות ריאה, פגיעה נרחבת במערכת העצבים המרכזית, ירידה חדה במשקל, ושחיקה וריקבון של השיניים.
בקרב נשים הרות, השימוש בקראק גורם לסיכון מוגבר לתסמונת גמילה מסמים בילוד.
מבחינה נפשית, התמכרות לקראק מקושרת עם תלות נפשית, דיכאון, תנודות חדות במצב הרוח של המשתמש ואף מחשבות אובדניות ובמקרים קיצוניים פרנויה ופסיכוזה זמנית, עם הזיות ומחשבות שווא.
ההתמכרות מאופיינת בחיפוש סם באופן אובססיבי, והדחף לצרוך את הסם מקשה מאוד על המשתמש להתנהל בחיי היומיום ולמלא מטלות פשוטות, כמו גם על טיפוח ושימור קשרים חברתיים, וההתמכרות משתלטת ומבודדת את המשתמש מסביבתו.
עקב מחירו הגבוה של הקראק, מכורים רבים נקלעים לחובות ולמצוקה כלכלית חמורה.
משתמשים רבים עלולים להידרדר לעבריינות בניסיון להשיג כסף לקראק ובמקרים קיצוניים אף הופכים מחוסרי דיור.
בקרב נשים נמצא כי הן נוטות לממן את הרגלי השימוש שלהן באמצעות זנות, וכך הן חושפות עצמן לאלימות ולהידבקות במחלות מין.
גמילה מקראק מלווה לעיתים קרובות בנשירה מטיפול ואף והגברת השימוש, הן בכמויות והן בתדירות השימוש.
עם זאת, ישנן תוכניות אינטנסיביות מבוססות טיפול התנהגותי-קוגניטיבי, כמו CBT או ACT שבכוחן לקדם רמיסיה מקראק ומקוקאין ולהפחית את השימוש.
התערבויות פסיכו-חברתיות כמו ניהול מתן תמריצים והתערבויות מוטיבציוניות נמצאו יעילות בהקשר של גמילה מקראק.
עד כה אין טיפולים תרופתיים המאושרים לטיפול בהתמכרות בקראק, אך בניסיונות לפתח טיפול תרופתי מתאים, מחקרים שבחנו את השימוש בתרופות כמו דיסולפיראם, מודפיניל ובקלופן, הראו אינדיקציות חיוביות ונמצאו כבעלות פוטנציאל תרפויטי.
קראס או רמת קראס (סלובנית Kras; איטלקית Carso; גרמנית Karst) הוא חבל ארץ בדרום מערב סלובניה ובצפון מזרח איטליה שהעניק את שמו הגרמני לתופעת הקרסט.
בשל כך לעיתים מכונה האזור בכינוי "הקרסט המקורי" או "הקרסט הקלאסי".
האזור עשיר בתופעות קרסטיות כבולענים, פירים אנכיים, מגדלי קרסט ומערות.
הקראס הוא רמה עשויה אבן גיר לחופיו המזרחיים של מפרץ טריאסטה, המתרוממת בתלילות ביחס לאזורים המקיפים אותה, למעט בצידה הדרום-מזרחי, וגובהה הממוצע כ-330 מטר.
הרמה אינה מושפעת כמעט מהאקלים הימי של הים האדריאטי וכשליש ממנה מכוסה בחורש של עצי אורן.
שטחו של חבל הקראס בסלובניה הוא 429 קמ"ר, ומתגוררים בו כ-19,000 תושבים, אך קיימות מספר הגדרות לגבולות החבל ולפיהן משתנים הנתונים.
מרכזו של החבל בעיר סז'נה (Sežana) שעל גבול איטליה ובה כ-12,000 תושבים.
הקראס מפורסם בנופיו בכלל ובמערות שבו בפרט, והידועות שבהן הן:
מערת וילניצה (Vilenica) - אורכה כ-1,300 מטר ועומקה 180 מטר.
המערה היא המערה התיירותית הראשונה בעולם.
מערת פוסטוינה (Postojna) - המערה באורך של כ-20.5 ק"מ, היא הארוכה בסלובניה.
כרבע מאורכה פתוח למבקרים ובשל כך היא נחשבת גם למערה הארוכה בעולם הנגישה לביקור.
בחלק ממערה עוברת רכבת תיירים.
המערה ידועה בזן ייחודי של דו חי, פרוטיאוס מצוי, המכונה "הדג האנושי".
מערות שקוציאן (Škocjan) - אחד האתרים המפורסמים בעולם ללימוד תופעת הקרסט.
המערות הוכרזו בשנת 1986 כאתר מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
כמו כן, המערות מהוות "שמורה ביוספרית קראס" שהוכרזה על ידי הארגון ב-2004.
גרוטה ג'יגאנטה (Grotta Gigante) - מערת ענק בקראס האיטלקי.
האולם המרכזי במערה משתרע לאורך של 130 מטר, רוחב של 65 מטר, וגובהו 107 מטר.
נוסף על המערות באזור מספר אתרים ידועים נוספים:
חווה להרבעת סוסים בליפיצה (Kobilana Lipica) - מקורם של הסוסים הליפיצנים (Lipicanec).
טירת פרדיימה (Predjamski grad "מעל המערה") הבנויה בתוך סלע ומעל מערה.
כנסיית השילוש הקדוש (Cerkev sv.
קראסקו (באיטלקית: Cherasco) היא עיר בפרובינציית קונאו שבחבל פיימונטה, 50 ק"מ דרום-מזרח מטורינו ו-40 ק"מ צפון-מזרח לקונאו.
בעיר יש מוזיאון על שם ג'ובאני בטיסטה אדריאני (Giovanni Battista Adriani) בארמון "סלמטוריס" (Salmatoris), בו מוצגות תערוכות אמנות חשובות.
בעיר הייתה קהילה יהודית קטנה, יוצאת צרפת שעסקה בתעשיית המשי של העיר.
העיר הוקמה בשנת 1243 לפי יוזמתו של מנפרדי לנצ'ה (Manfredi Lancia) שהשתייך לצועריו של הנסיך לבית אלרמיצ'י (Aleramici).
בתקופת האימפריה הרומית הייתה במקום מצודה בשם "קלרסקום" (Clerascum), לידה החליט הצוער לייסד את העיר.
העיר עברה במהרה לשליטה של קארלו ד'אנג'ו (Carlo d'Angiò), בחסות של גיבלינה (ghibellina) יחד עם הערים אסטי, אלבה וקיירי.
בשנת 1347 היא עברה לשליטת בית סבויה.
משנת 1559 עברה על העיר תקופה של פריחה.
כאשר היו מהומות בפיימונטה, העיר הזמינה את חצר הדוכס להתאכסן בה.
אז גם נבנה ה"שער בלה-ורדה", סמל העיר.
בשנת 1631 נחתם בעיר הסכם שלום בין נסיכות בית סבויה, ג'וליו מזרינו האימפריה הרומית הקדושה, מנטובה וספרד אליהם הצטרפו השליטים לבית מונפראטו ולבית גונזגה.
בשנת 1796 נכנס נפוליאון בונפרטה לעיר וחתם על שביתת נשק עם המפקד הפיימונטזי של העיר.
בעקבותיה נחתם הסכם שלום בפריז.
במרכז העיר מצוי הגטו הקטן של העיר, גטו שלא מנה יותר מעשרים וחמש משפחות.
מספר זה מקורו ממסמך בו נרשם כי בהתאם למכסה שהוטלה על העיר לאספקת שמיכות לצבא נפוליאון: כל משפחה התבקשה לתת שמיכה אחת.
בספרים נרשם כי היהודים נתנו 25 שמיכות.
הגטו נוסד בשנת 1730 והוא מצוי בין הרחובות מרקוני (Marconi) וויטוריו אמנואלה.
ברחוב האחרון, במספר 48, הייתה אחת הכניסות לגטו.
מאז המאה ה-16 יש יהודים בעיר.
בשנת 1547 הגיע לעיר בנקאי בשם דבנדטי (Debenedetti) והקים בה מוסד למתן הלוואות.
אחריו הגיעו פליטים מצרפת שמצאו בעיר מקום נוח למגורים.
הם עסקו בטקסטיל - בעיקר בתעשיית המשי - ובקרמיקה.
בית הכנסת היהודי הוא בבעלות פרטית.
אפשר לתאם את הביקור בו עם קהילת יהודי טורינו.
בית הכנסת הוקם במקום זה בשנת 1797. יש להניח כי קודם היה במקום אחר.
ארון הקודש והתיבה המתומנת הם מהמאה ה-18. בבית הכנסת עדיין מפוזרים ספרי תפילה.
ליד אולם התפילה יש חדרון קטן ובו ספסלים ושולחנות לימוד.
החדרון שימש את ילדי הקהילה.
הקצבים של העיר ברה הסמוכה לקראסקו היו מודאגים, שכן אחד ממוצריהם הנמכרים ביותר הייתה נקניקיה מבשר בקר הנקניקיה של ברה (Salsiccia di Bra), שנמכרה ליהודי קראסקו (Cherasco).
הקצבים פנו למלך קרלו אלברטו.
על פי המסופר המלך נעתר, ואישר להמשיך לייצר ולמכור את הנקניקיה.
הנקניקיה נמכרת גם במאה ה-21. את הנקניקיות נוהגים לאכול במצב נא, אך ניתן להכינן גם מטוגנות, על גריל ובצורות הכנה נוספות.
קראס הייתה להקת פאנק אנרכיסטית שפעלה בשנים 1977–1984. הלהקה נחשבת למייסדת של זרם האנרכו-פאנק.
בשנות פעילותיה קידמה הלהקה במילות שיריה ובדרך החיים של חבריה ערכים פוליטיים שונים כמו פמיניזם, אנרכיזם, פציפיזם, פעולה ישירה ו"עשה זאת בעצמך" (DIY - Do It Yourself).
המוזיקה של הלהקה התאפיינה בניגון מאוד גס ופשוט ומילים מושקעות על נושאים פוליטיים נרחבים.
תאגיד המזון קראפט הייתה אחת משתי חברות המזון והמשקאות הגדולות בארצות הברית, ובין הגדולות בעולם.
מטה החברה שכן בנורת'פילד שבאילינוי, פרבר של שיקגו.
במרץ 2015 רכשו חברת ברקשייר האת'וויי וקרן השקעות פרטיות ברזילאית את קראפט ומיזגו אותה עם חברת היינץ, אותה רכשו שנתיים קודם.
החברה הממוזגת פועלת מאז בשם "קראפט היינץ".
החברה החלה את דרכה בשנת 1903 בשיקגו, כעסק למכירה קמעונית של גבינה של הקנדי ג'יימס ל.
קראפט, אולם בשנתו הראשונה לא צלחו עסקיו והפסיד 3,000 דולר.
העסק התייצב ובשנת 1909 חברו אל קראפט ארבעת אחיו וביחד הקימו את "חברת ג'י.ל.
בשנת 1912 נפתח מטה החברה בניו יורק.
בשנת 1914 מכרה החברה 31 סוגים שונים של גבינות בארצות הברית.
ב-1915 החברה פיתחה תהליך פסטור ייחודי לגבינה שמאפשר לשמר אותה ללא קירור למשך זמן רב.
שנה לאחר מכן נרשם על התהליך פטנט, והחברה החלה למכור גבינה לחיילי צבא ארצות הברית המשתתפים במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1924 שונה שם החברה ל"חברת הגבינה קראפט", וב-1945, כשהחל גיוון בסוגי המזון שהחברה מוכרת, שונה השם למתכונתו הנוכחית, "תאגיד המזון קראפט".
בשנת 1988 רכשה חברת פיליפ מוריס את קראפט תמורת 12.9 מיליארד דולר.
שנה לאחר מכן מוזגה עם חברת "ג'נרל פודס" שבבעלות פיליפ מוריס.
בשנת 2000 רכשה פיליפ מוריס את חברת המזון "נביסקו", תמורת 14.58 מיליארד דולר, ונטלה על עצמה חובות של נביסקו בסך כ-4 מיליארד דולר.
פעילות נביסקו מוזגה עם קראפט.
שנה קודם נביסקו עצמה רכשה את "יונייטד ביסקוויטס" הבריטית תמורת 1.8 מיליארד דולר
ביוני 2001 ביצעה הנפקה ראשונה לציבור, כאשר פיליפ מוריס, החברה האם של קראפט הנפיקה נתח של 16% ממנה.
היא גייסה בהנפקה 8.7 מיליארד דולר, שהייתה ההנפקה השנייה בגודלה בארצות הברית עד אז.
ב-2007 מכרה פיליפ מוריס את החזקותיה בקראפט.
בתחילת 2004 רווחי קראפט צנחו ב-33%, והיא הודיעה על פיטורי 6,000 עובדים וסגירת 20 מפעלים.
בספטמבר 2008 החליפה החברה את תאגיד הביטוח AIG במדד דאו ג'ונס.
ב-2010 רכשה החברה, בראשות המנכ"לית איירין רוזנפלד, את חברת הממתקים הבריטית "קדבורי", במהלך של השתלטות עוינת.
לאחר חודשים של מאבק נגד הנהלת של קדבורי, שהתנגדה למכירה.
ב-1 באוקטובר 2012 פוצלה החברה, וחטיבת החטיפים הפכה לחברה נפרדת בשם "מונדלז אינטרנשיונל".
במהלך 2015, בעקבות המיזוג עם היינץ, נסגרו 7 מפעלים של קראפט, פוטרו כ-2,600 עובדים ומטה החברה נסגר.
עובדי ההנהלה הנותרים עברו למטה חדש משותף עם חברת היינץ.
קראפט נכנסה לפעילות ישירה בשוק הישראלי בשנת 1997, בשותפות עם חברת עלית, שהחלה בשיווק המותג "ג'ייקובס" (Jacobs), קפה באיכות פרימיום.
שנה אחר כך החלה תנובה לשווק את גבינות "פילדלפיה" של קראפט, זו הייתה הפעם הראשונה בתולדותיה שתנובה ייבא לישראל מוצרי חלב.
את מותגי הממתקים והעוגיות של קראפט שיווקה חברת "סידס" אולם ב-2009 הזיכיון לשיווק המוצרים עבר לחברת דיפלומט אחזקות.
בנוסף הוקמה חברת בת בישראל בשם "קראפט פודס ישראל" שניהלה את פעילות הפרסום וקידום המכירות של החברה.
קראפט אף השיקה קפה שחור תחת המותג "ג'ייקובס", שופתח במיוחד לשוק הישראלי.
הרשל שמויקל פנחס ירוחם קראסטופסקי המוכר כקראסטי הליצן (Krusty the Clown) הוא דמות בסדרת הטלוויזיה המצוירת האמריקנית "משפחת סימפסון".
קראסטי מנחה תוכנית ילדים אשר אהובה על בארט וליסה, שם הוא מציג בדיחות ומתיחות וסדרת אנימציה קצרה ומצחיקה בשם "המופע של איצ'י וסקראצ'י".
קראסטי לפעמים נתפס כציני, מותש ומעשן כבד אשר מביך את עצמו בעסקי השעשועים.
קראסטי הליצן נולד בשם הרשל שמויקל פנחס ירוחם קראסטופסק ב"לואר איסט סייד" של ספרינגפילד והוא הבן של הרב היימן קראסטופסקי.
היימן לא רצה שקראסטי יגשים את חלומו ויהפוך ליצן, ותחת זאת דחק בו ללמוד בישיבה.
אולם קראסטי ערך מופעי סלפסטיק בלי לספר לו.
יום אחד הופיע באיפור כבד בכנס רבנים שבו נכח אביו; אחד המשתתפים התיז עליו מי סודה וחשף את פניו, לתדהמתו של היימן.
הליצן עזב את העיירה והרחיק נדוד.
שנים רבות לאחר מכן התפייסו קראסטי ואביו (בפרק שהיה מחווה ברורה ל"זמר הג'אז") תודות לבארט וליסה.
בפרק "כמו אבא, כמו ליצן", נודע לראשונה כי קראסטי הוא יהודי.
מי שדיבב באותו הפרק את אביו של קראסטי, ג'קי מייסון, זכה מאוחר יותר בפרס על הדיבוב.
בנוסף, בפרק "היום אני ליצן" חגג קראסטי בר מצווה.
בפרק "היה היה פעם בספרינגפילד" התחתן קראסטי חתונה לפי המנהג היהודי.
בפרק "הומר הכופר" קראסטי אסף תרומות מתושבי ספרינגפילד למען ארגון "אחוות הליצנים היהודים", לאחר ש-75 ליצנים יהודים נהרגו בסופות טורנדו.
בפרק "Clown in the Dumps", הפותח את עונה 26, מת היימן קראסטופסקי במהלך שיחה עם בנו.
מות אביו השפיע על קראסטי ובאותו הפרק הוא הודיע על פרישה מהטלוויזיה.
עד העונה השישית קראסטי גר ברחוב סנטר מס' 534. באמצע עונה זו שוחד על ידי מר ברנז בפסטיבל סרטים ועבר לבית גדול יותר באזור העשיר.
קראסטי הופיע לראשונה ב"המופע של קראסטי הליצן" ששודר במופע של טרייסי אולמן, הוא הופיע לראשונה ב-15 בינואר 1989. קראסטי נוצר על ידי היוצר מאט גריינינג.
דמותו של קראסטי היא למעשה הומר סימפסון עם שיער ובגדי ליצן, עובדה שגריינינג אישר.
קראסטי לובש תמיד את בגדי הליצן שלו וזאת הוחלט לאחר דיונים לקראת עליית הסדרה.
למרות זאת, בכמה מן הפרקים הראשונים בסדרה נראים פניו הרגילות של קראסטי.
קראסטי חגג בר מצווה טלוויזיונית בבגרותו.
בילדותו הוא נחשב ליצן הרובע היהודי, מה שבייש את אביו, רב העיירה.
בעונה 34 הוא אמר שבנוסף על הצוות הקבוע שלו הוא גם מחזיק גוי של שבת.
דן קסטלנטה זכה פעמים רבות בפרס אמי על דיבוב לדמות.
מבקרי טלוויזיה רבים אומרים כי קראסטי הוא אחת הדמויות האהובות ביותר בסדרה.
ב-2003 נכלל קראסטי בתערוכה מיוחדת לבדרנים יהודים במוזאון היהודי בניו יורק.
קרָאק (בפולנית: Krak, גם גראך, קראקוס (Krakus)) היה נסיך פולני אגדי, מייסדה של קרקוב והשליט של שבט הלחיטים (האבות הקדמונים של הפולנים).
מיוחסת לו גם בנייתו של טירת ואוול הגותית שבקרקוב.
קראק מוזכר לראשונה בכרוניקה Chronica seu originale regum et principum Poloniae (היסטוריה של פולין), טקסט לטיני משנת 1190 המתאר את ההיסטוריה הפולנית.
בכתב נאמר שקראק הביס את הצבא הרומי אשר תקף מהדרום.
ההיסטוריון הפולני י' בנשקביץ מצביע על שורשי השם במילה "קראקולה", שמשמעותה "מטה השופט", וצורות שונות שלה היוו את הבסיס לשמות רוסיים וצ'כיים.
לעומת זאת, היסטוריונים אחרים מציעים אטימולוגיה שונה לשם, וטוענים כי השם "קראק" פירושו הוא עץ האלון, אשר נחשב לעץ קדוש והוא סמל לאילן יוחסין.
במשך שנים האמינו כי קראק קבור בתוך תל הנושא את השם "תל קראק", שקוטרו 50 מטרים ואשר הוקם בין המאה השמינית לעשירית לספירה כחלק המרכזי של אתר קבורה.
בחפירות ארכאולוגיות שהתבצעו במקום בשנות ה-30 של המאה ה-20 לא נמצאה עדות לקבר במקום.
הראשון שהעלה על הכתב את האגדה על קראק ועל בתו הנסיכה ואנדה היה ההיסטוריון הפולני וינצנטי קדלובק (Kadłubek), שחי במאות ה-12 וה-13.
קיים דמיון רב בין האגדה על קראק לאגדה הצ'כית על השליט קרוֹק ובתו ליבושה, הנחשבת למייסדת של פראג.
קראסוחה היא מערכת רוסית קרקעית ניידת ללוחמה אלקטרונית על ידי חסימה אלקטרומגנטית.
את המערכת מפתח תאגיד KRET עבור פלטפורמות ממונעות שונות.
קראסוחה-4 היא מערכת חסימה בפס רחב הנישאת על גבי רכב מסוג BAZ-6910-022. כמו קודמתה (קראסוחה-2), היא מעסיקה מטרות AWACS ומערכות מכ"ם אוויריות נוספות.
לקראסוחה-4 טווח אפקטיבי המאפשר לה להפריע לפעולת לוויינים נמוכי מסלול (LEO) כגון לווייני מערכת "לקרוס", והיא יכולה לגרום נזק בלתי הפיך למטרותיה.
המערכת הותקנה בבסיס חיל האוויר הרוסי בחמיימים.
קראסנה (בבלארוסית: Краснае, קראסנאיה; בפולנית: Krasne nad Uszą, קראסנה נאד אושון, "קראסנה על האושה"; ביידיש: קראַסנע) הוא כפר במחוז מינסק שבבלארוס, על גדת נהר אושה (Usza), בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
בתחילת המאה ה-16 הפכה העיירה לבירת מחוז.
בחלוקת פולין בשנת 1793 נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ובהתאם להסכם ריגה משנת 1921 נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בשנת 1954, עת היה בשליטת ברית המועצות, הושב היישוב למעמד כפרי.
בשנת 1897 נמנו ביישוב 573 יהודים.
בין מלחמות העולם התגוררו בו כ-320 יהודים, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל, תוך קיום בית ספר עברי.
בסוף יוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבש היישוב בידי הגרמנים, ועד מהרה הוטלו על יהודיו גזירות שונות, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה וגיוס לעבודות כפייה.
בתחילת אוגוסט 1941 רוכזו יהודי היישוב בגטו מגודר שהוקם בו, אליו הועברו באביב 1942 אלפים מיהודי הסביבה.
בשל הצפיפות הרבה, שוכנו כמה אלפים מיהודי הגטו במחנה עבודה שהוקם מחוץ ליישוב.
בקיץ 1942 הצליחו להימלט מהגטו ומהמחנה כ-100 יהודים, אשר הצטרפו ליחידות פרטיזנים ביערות הסביבה.
בתחילת מרץ 1943 ריכזו הגרמנים את כל יושבי הגטו שביישוב באורווה, ושרפו אותם חיים.
את האסירים שנותרו במחנה העבודה הסמוך רצחו הגרמנים בין ה-19 ל-21 במרץ 1943.
קראסנוברוד (בפולנית: Krasnobród; ביידיש: קראסנאבראד) היא עיירה במחוז זמושץ שבפרובינציית לובלין בפולין, על גדות נהר וייפז' (Wieprz), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
באמצע המאה ה-16 תועדה העיירה ככפר בבעלות משפחת האצולה הפולנית ליפסקי.
במחצית השנייה של אותה מאה הוענקו ליישוב זכויות עיר, ובמשך מספר שנים הוא נותר עיירה פרטית בבעלות אצולה.
באמצע המאה ה-17 נפגע היישוב קשות מפשיטות הקוזקים והטטרים, ורק לאחר שהשתקם, בשנת 1763, חודשו ליישוב זכויות העיר שלו.
ב-24 במרץ 1863 נערך בסביבת העיירה "קרב קראסנוברוד" בין המורדים הפולנים במרד ינואר ובין הכוחות הרוסיים.
לאחר מכן, נטלו הרוסים מהיישוב את מעמדו העירוני.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-16. בין השנים 1822 ו-1862 נאסר על יהודים להתיישב בעיירה, בשל קרבתה לגבול האוסטרי.
בשנת 1920 ערכו חיילים אוקראינים פרעות ביהודי העיירה, תוך רצח מספר יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,100, רוב תושביה.
בתקופה זו התקיימו בעיירה חצרות חסידיות, לצד תנועות נוער ציוניות, וכן פעל בה בית ספר עברי מרשת יבנה.
בשנים אלה היגרו חלק מיהודי העיירה לדרום אמריקה, וחלקם עלו ארצה.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם הפולנים, שהתבטאו בחרם על עסקיהם ובהפצת עלילת דם נגדם בשנת 1937.
ב-23 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, לאחר עשרה ימים של קרב, במהלכם נהרגו 198 יהודים.
לאחר מכן נכנסו חיילי הצבא האדום לעיירה, אך פינו אותה כעבור שבועיים בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב.
עם שובם של הגרמנים לעיירה, גייסו את יהודיה לעבודות כפייה, וחייבו את האוכלוסייה היהודית בענידת סרט זרוע.
בהמשך, רוכזו יהודי העיירה, לצד פליטים יהודים שהגיעו אליה, בגטו שהוקם בה, בו מתו רבים מהם מרעב וממגפות.
בראשית קיץ 1942 פשטו על הגטו שבעיירה אנשי גסטאפו, ולאחר מעשי שוד ורצח, הסיעו את רוב יושביו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
ביולי 1942 חוסל סופית גטו קראסנוברוד, עם רצח המשפחות היהודיות שנותרו בו, ושרפת כל בתי הגטו.
ב-26 באוקטובר 1942 רצחו הגרמנים את היהודים האחרונים שעוד הושארו בעיירה.
לאחר מכן, ערכו הגרמנים בעיירה ובכפר חוטקוב הסמוך אליה מצוד אחר היהודים המסתתרים שהצליחו להימלט מהאקציות, ועד פברואר 1943 רצחו את כולם.
קראסנושיילץ (בפולנית: Krasnosielc) הוא כפר במחוז מקוב מזובייצקי שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הכפר, השוכן על גדת נהר אוז'יץ, נוסד במאה ה-18 בידי משפחת האצולה הפולנית קראשינסקי.
בסוף המאה ה-19 נמנו בכפר 102 בתים, וכיום הוא משמש כמרכז מנהלי אזורי.
יהודים ישבו בכפר מיסודו, ובשנת 1841 מנו כ-60% מתושביו.
בשנת 1883 נבנה ביישוב בית כנסת.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בכפר 1,331 תושבים יהודים, והתקיימה בו פעילות ציונית, של הבונד ושל אגודת ישראל.
מבין יוצאי הכפר הידועים נמנה הארי וורנר, ממייסדי אולפני האחים וורנר.
בין מלחמות העולם פעל בכפר בית ספר מרשת בית יעקב.
טרם מלחמת העולם השנייה נמנו בכפר כ-1,000 יהודים, כמחצית מתושביו.
עם כיבוש היישוב בתחילת ספטמבר 1939 בידי הגרמנים, גייסו אלו את הגברים היהודים בו לביצוע עבודות כפייה, תוך רצח כמה מהם.
ב-8 בספטמבר 1939 ריכזו הגרמנים באלימות את עובדי הכפייה היהודים במבנה בית הכנסת המקומי, ושם פתחו לעברם באש, תוך רצח עשרות רבות מהם.
ב-28 בספטמבר 1939 גורשו כל היהודים שנותרו בכפר לרוז'ני ולאוסטרוב מזובייצקה, לאחר שנדרשו להצהיר בכתב כי הם עוזבים את הכפר מרצונם החופשי.
יהודי הכפר חלקו את גורל יתר יהודי היישובים אליהם הגיעו.
קראקו (באיטלקית: Craco) היא כיום עיר רפאים שבעברה הייתה קומונה במחוז מאטרה באזור בזיליקטה שבדרום איטליה.
העיר העתיקה ננטשה בשל אסונות טבע.
היותה של העיר נטושה הפכה אותה לאתר תיירות מבוקש והיא הפכה בין השאר גם לאתר צילומים של סדרות טלוויזיה וסרטים שונים, גם הוליוודיים וגם אירופאים.
בשנת 2010 נכללה העיר ברשימת המעקב של ה-World Monument Fund.
קראקו שוכנת כ־40 ק"מ אל תוך היבשה ממפרץ טרנטו לכיוון צפון מערב על הקשת של "המגף" של איטליה.
הנוף האופייני לאזור הוא נוף של גבעות, האדמה אינה עשירה ולכן הגידולים האופיינים בה הם גידולי חיטה ושעורה.
העיר נבנתה על מדרון תלול מאוד על מנת להגן עליה מפולשים.
מרכז העיר ממוקם בנקודה הגבוהה ביותר, פונה לכיוון דרום מערב רכס ההרים.
באזור זה נמצאים המבנים החדשים יותר של העיר.
גובהה של העיר הוא 400 מטרים מעל לגובה פני הים, הצוק עליו בנויה העיר צופה על עמק נהר הקאוונה (canove).
צמחיית האזור היא צמחייה מעובה ואינטנסיבית.
האזור אוכלס על ידי היוונים בסביבות השנה 540 לפנה"ס, הם הגיעו דרך היבשה מעיר החוף Metaponto, הם קראו לאזור Montedoro.
נמצאו באזור קברים שמתוארכים למאה ה-8 לפנה"ס, עובדה שמרמזת על יישוב קדום מתקופה זו.
שמה של העיר Craco ניתן לה בשנת 1060 לספירה על ידי ארלנדו ארכיבישוף Tricario שהיה הבעלים של האדמה בעת ההיא.
הוא קרא לאזור כולו בשם Graculum שפירושו בלטינית "חרש שדה".
שיתוף הפעולה בין הכנסייה ותושבי האזור היה הדוק בתקופה זו והייתה לכנסייה השפעה רבה על חיי התושבים.
בין השנים 1154 ו-1168 השליטה על הכפר עברה לאציל בשם Eberto, ממוצא נורמני כנראה והוא החיל על העיר את צורת השליטה הפאודלית.
בשנת 1179 רוברטו מ- Pietrapertosa הופך לשליטה של העיר.
בזמן שלטונו של פרידריך השני העיר קראקו הופכת למרכז צבאי חשוב ומגדל הטירה הפך לכלא
בשנת 1276 הוקמה בעיר אוניברסיטה.
עד המאה ה-15 קמו בעיר ארבעה ארמונות גדולים: Palazzo Maronna ליד מגדל הכנסייה, Palazzo Grossi ליד הכנסייה הגדולה, Palazzo Carbone בשטחה של משפחת Rigirones ו- Palazzo Simonetti.
במהלך שנת 1656 פגעה בעיר מגפה שקטלה מאות מתושבי העיר ודיללה מאוד את אוכלוסייתה.
בשנת 1799 תושבי העיר עם ההכרזה על הרפובליקה הפרתנופית תושבי העיר מפילים את המערכת הפיאודלית של בורבון.
אינוסנזו די סיזאר חוזר לנאפולי אחרי שלמד כיצד לנהל עיר והוא מייסד בCraco עירייה עצמאית.
מאוחר יותר העיר נופלת תחת שלטונו של נפוליאון וכנופיות שודדים בתמיכתה של ממשלת הגלות של בורבון תוקפות את העיר ב-18 ביולי 1807, בוזזות והורגות את התושבים הפרו-צרפתים בעיר.
בשנת 1815 העיר כבר גדולה ומתחלקת לשני מחוזות: Torrevecchia באזור הגבוה של העיר, סמוך לטירה ולמגדל, Quarter della Chiesa Madre סמוך לכנסייה.
לאחר איחוד איטליה, בשנת 1861 העיר נכבשת על ידי כנופיית שודדים בראשותו של קרמיין.
עם סיומה של מלחמת האזרחים הקושי העיקרי של העיר היה ההתמודדות עם הסביבה הגאולוגית שלה.
בין השנים 1892 ו-1922 מהגרים מעל 1,300 תושבי העיר לצפון אמריקה, בעיקר בשל תפוקה חקלאית דלה שלא אפשרה להם להתקיים ברווחה.
בשנת 1963 העיר פונתה בשל סחף ב- Craco Peschiera ובשנת 1972 התרחש מבול שהחמיר עוד יותר את מצבה של העיר ומנע את אכלוס המרכז ההיסטורי שלה.
לאחר רעידת האדמה בשנת 1980 האתר העתיק של העיר קראקו ננטש לחלוטין.
ייצוגה של קראקו בתרבות הפופולרית
בגלל הנוף הייחודי של קראקו צולמו בה סרטים רבים:
אלוהים עצר Eboli (1979), על ידי פרנצ'סקו רוזי
שלושה אחים (1981), על ידי פרנצ'סקו רוזי
דוד המלך (1985), על ידי ברוס ברספורד
להציל את גרייס (1986), על ידי רוברט מ' יאנג
השמש זורחת גם בלילה (1990), על ידי פאולו וויטוריו טביאני
נימפה (1996), על ידי לינה ורטמילר
השאלה הגדולה (2004), על ידי פרנצ'סקו Cabras ואלברטו מולינרי
הפסיון של ישו (2004), על ידי מל גיבסון.
את סיפור הולדת ישו (2006), על ידי קתרין הארדוויק
קוונטום של נחמה (2008), על ידי מארק פורסטר.
בזיליקטה מחוף לחוף (2010), על ידי רוקו Papaleo
רצח בחושך (2013), על ידי דיגן מריל
האתר הקדום היה אחד מאתרי הצילום המרכזיים של הסדרה קלאסה di ferro (1989-1991), על ידי ברונו Corbucci.
קראקו נבחרה כאתר צילום לטלנובלה הברזילאית O Rei (1996-1997), בבימויו של לואיס פרננדו קרבאליו.
ב-2015 עיר הרפאים שימשה לצילום הפרסומת של פפסי.
הלהקה הצרפתית Ödland צילמה בקראקו את הווידאו קליפ לשיר "סנטה לוצ 'יה", מתוך האלבום Sankta לוסיה (2011).
הפסנתרן הגרמני האושקה הלחין את השיר "Craco" על עיר הרפאים, מתוך האלבום "העיר הנטושה" (2014).
סבו של הבמאי דייוויד או.
נפת קראסנוסלסקי היא נפה של המחוז המרכזי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
בניין האדמיניסטרציה של השער האדום
קראק פאי או מילק בר פאי הוא סוג של פאי מתוק.
קראק פאי מורכב בדרך כלל מקלתית העשויה מפירורי עוגיות שיבולת שועל.
המלית היא סוג של פודינג עשיר המבוסס ברובו על סוכר, חמאה, שמנת וחלמונים, שלאחר האפייה מקבל מעטה בגוון זהוב ובמרקם פריך.
נהוג להגיש את הפאי עם קרם פרש שמעט מעדן את המתיקות, אך גם עם גלידה, תוספות אחרות או כמו שהוא.
עוגת הקראק מבוססת על עוגה בשם Chess Pie.