tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבנה מרחצאות ציבוריות נבנה בשנת 1827. הסופרת תיארה את שהותה ביצירתה המוקדמת "Aus Franzensbad" בשנת 1858. אורחים בולטים נוספים היו תיאודור הרצל (בשנת 1904), פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה והארכידוכס (ולעתיד קיסר אוסטריה) קרל הראשון.
האנציקלופדיה בשפה הגרמנית תיארה ב-1898 את פרנצנסבאד במילים:
בשנת 1862 הפכה פרנצנסבאד לעירייה אוטונומית וקיבלה זכויות עיירה שלוש שנים מאוחר יותר.
עד 1918 היא הייתה חלק מאדמת הכתר הבוהמי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, החל המוניטין של העיר להתפוגג.
אז חלק ממדינת צ'כוסלובקיה החדשה, הספא איבד חלק ניכר מהחסות שלו ונפגע קשה מהשפל הגדול של 1929. בשל הסכם מינכן סופח האזור דובר הגרמנית לרייך הגרמני ב-1938. לאחר מלחמת העולם השנייה, גורשה האוכלוסייה דוברת הגרמנית במסגרת .
רבים מהמגורשים התיישבו בביירוית שבמדינת בוואריה הגרמנית.
הספא, ששמו שונה באופן רשמי לפרנטישקובי לאזנייה בצ'כית, הולאם תחת שלטון המפלגה הקומוניסטית.
לאחר מהפכת הקטיפה של 1989 הוקמה חברת מניות כדי להחיות את מעמדה של פרנטישקובי לאזנייה כמקום לאורחים בינלאומיים.
בפרנצנסבאד הייתה קהילה יהודית עשירה, כשההתיישבות היהודית מתועדת מאמצע המאה ה-19. אגודת התפילה היהודית נוסדה בשנת 1863 וקהל בשנת 1875. אוכלוסייה יהודית: 1880 - 67 נפשות (3.3% מהאוכלוסייה), 1900 - 34 נפשות (1.8% מהאוכלוסייה), 1921 - 95 נפשות (3.7% מהאוכלוסייה) ו-1930 - 63 נפשות (2.5% מהאוכלוסייה).
עבור חברי הקהילה ולאורחי ספא היהודים, הקימה הקהילה בשנים 1873–1875 בית כנסת בסגנון נאו-ביזנטי עם שני מגדלים וכיפות בתכנון האדריכל וידרמן בקצה התחתון של הרחוב הראשי בנכס מספר 166, צפונית-מערבית למרכז העיר.
ב-10 בנובמבר 1938, בעקבות כניסת הסכם מינכן מ-30 בספטמבר 1938 לתוקף וכיבוש אזורי הסודטים על ידי חיילים גרמנים, שרפו חברי המפלגה הנציונל-סוציאליסטית את בית הכנסת בפרנצנסבאד, וב-1944 הוא נהרס.
תושביה היהודים של העיר פרנצנסבאד נמלטו או נספו בשואה.
יש דיווח מתקופה זו ב-Egerer Zeitung מ-22 בספטמבר 1938.
בית הקברות היהודי שוכן בסביבת בית הקברות של העיירה, בסמוך למעבר הרכבת.
הוא נוסד בשנת 1875, ופעל עד סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. הנאצים בזזו את המצבות ב-1938. בית הטהרה הפך לחנות והאתר לגינה.
השריד היחיד הוא החומה ההיקפית עם שער.
החצי הימני של הסמל של פרנטישקובי לאזנייה מציג נהר גלי (קו עבה גלי), הקולט כמה נהרות ממעיינות קורנים מלמעלה מימין.
בחלק השמאלי העליון הוא מציג כמחווה לברנהרד אדלר, מייסד אתר הנופש פרנצנסבאד, עיט שחור המחזיק את מטה אסקלפיוס בטפריו כסמל לאומנויות הריפוי.
בחצי התחתון ישנו תרנגול אדום כהוקרה ל על תרומתו להקמת אתר המרפא.
הנוף העירוני מאופיין במכלול מבנים מהמאה ה-19, שרובם צבועים בצהוב (המכונה צהוב שנברון או צהוב הבסבורג) ולבן, כמו גם פארקים נרחבים.
הסגנונות השולטים הם הנאו-קלאסיציזם, המזוהה איתו והבל אפוק.
רובע הספא מתחיל באזור הצפוני של הפארק העירוני במעיין סטניסלאוס, שם יש אנדרטה לכבודו של ממציא שפת האספרנטו, אליעזר לודוויג זמנהוף.
ממזרח לו, שדרת קולארובה (Kollárova) עם בתי המרחץ מוצרט, בטהובן ואספלנדה הסוגרת את הפארק העירוני.
מתקני הספא ההיסטוריים האחרים של פרנצנסבאד משתרעים ממערב ודרום-מזרח ל"כיכר השלום" (Náměsti Míru) עם מזרקה מונומנטלית משנת 1962, ביתן מוזיקה וקולונדה חדשה עם חנויות שהחליפו בניין קודם מ-1912. המעיינות המינרליים ובתי המרחץ של פרנצנסבאד פרוסים על פני פארק נרחב עם עצים בני מאות שנים.
ממערב נמצאים בית המרחץ לאזנייה (Lázně), שנבנה ב-1840, והביתן (1827) על שם בתו של פרנץ השני, מארי לואיז, דוכסית פארמה, לואיזקוולה (Louisenquelle), המכיל את המעיין השני שהתגלה בפרנצנסבאד (1806).
סמוך אליו נמצא המעיין הקר, שהתגלה ב-1817 והוזן למעיין לואיזן.
לב רובע הספא הוא המקור העתיק ביותר של המרחץ, הפרנצנסקוולה, המכוסה בביתן עם עמודים דוריים (1793).
מעט מדרום לו נמצאים מעיינות גלאובר 3 ו-4 (11.5 מעלות צלזיוס, התגלו ב-1921, בעומק של 52.9 ו-92.6 מטרים בהתאמה), ה-Neue Kirchenquelle (14 מעלות צלזיוס, התגלה ב-1999, בעומק של 63 מטרים).
סמל המרחץ נעשה בשנת 1923 על ידי האומן קרל מאיירל (Karl Mayerl), אביו של הפסל אדולף מאיירל, שיצר את הפסל של "פרנצל" ("פרנטישק") עם דג על כדור, שהוא סמל לפוריות.
המסורת אומרת שנשים שרוצות להביא ילדים ונוגעות ב"חלק הטוב ביותר" של הפסל צריכות להיכנס להיריון תוך שנה.
הפסל המקורי, שהוחלף בעותק, שמור במוזאון העירוני.
בקצה המזרחי של טיילת איזבלה, שלאורכה וילות קלאסיות, נמצאים "המעיין המלוח" ו"מעיין האחו", הידוע גם כמעיין אדלר, על שם הרופא ד"ר ברנהרד אדלר, המונצח באנדרטה מול מעיין האחו.
בית מרחץ משנת 1880 מקיף את מעיינות נטאלי, הרקולס וסטפאנקה.
המרחץ הקיסרי שנקרא בשנת 1864 על שם המבקר הבולט ביותר בספא, הקיסר פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה, נבנה ביוזמת הרופא פאול קרטליירי (Paul Cartellieri), שני המעיינות החדשים בשטח פארק הספא של ימינו, זלזיטי (Zelezitý) וקרטליריס (Cartellieris), קרויים על שמו.
בקצה הדרומי של הפארק ישנו מגדל תצפית משנת 1906 בצורת חורבת טירה מלאכותית (Salingburg), ממנו ניתן להשקיף על מתקני הספא.
בקצה המזרחי של הפארק יש אנדרטה לזכר יוהאן וולפגנג פון גתה, שביקר לעיתים קרובות בספא של העיר ובתיאטרון העירוני.
אזור הנופש של אמריקה (Lesopark America), קרוי על שם בריכה בשם זה.
מדרום מערב לאתר הנופש יער קטן ומרכז ספא עם אמפיתיאטרון, מתקני ספורט ומעיינות נוספים כמו גם מסעדות, גן חיות, אזורי רחצה ואתרי קמפינג.
כמה מהבריכות באזור זה הן חלק משמורת טבע עם אתרי רבייה לעופות מים ומשמשות לגידול דגים.
ניתן לעשות טיולים באזור זה.
מדי שנה בחודש מאי מתקיימת הפתיחה הרשמית של העונה בשבת.
הפסטיבל העירוני המסורתי מתחיל בשעה 7:30 בבוקר עם מצעד של תזמורת הנשיפה ברחבי העיר.
הוא כולל את קידוש המעיינות, יריד, והופעות של כמה להקות מוזיקה, מחול ואומנים.
מופע זיקוקים אחרון מתקיים בסביבות השעה 22:00.
פסטיבל הקיץ של פרנצנסבאדר בן יומיים התקיים לראשונה ביוני 2017. מוזיקה עממית ומודרנית מתנגנת בביצוע של מקהלות, זמרים ולהקות צ'כיות וגרמניות.
התוכנית של שבת אחר הצוהריים מיועדת במיוחד לילדים.
לפרנטישקובי לאזנייה שתי ערים תאומות:
פרנטישק ר' קראוס (בצ'כית: František R.
Kraus; בשמו העברי: גדעון בן יצחק קראוס; 14 באוקטובר 1903, פראג – 19 במאי 1967, פראג) היה סופר, עיתונאי ועורך יהודי-צ'כי אנטי-פשיסטי צ'כוסלובקי, חבר המחתרת הצ'כית, ספורטאי וניצול שואה צ'כי.
הוא כתב לעיתונים Prager Tagblatt, Freie Presse וכן לעיתונים אחרים, והיה עורך ברדיו הצ'כוסלובקי, מייסד מחלקת השידורים בגלים קצרים ברדיו זה ונואם במדור חדשות החוץ בצ'כית, גרמנית, צרפתית ואנגלית.
ביצירתו הספרותית עסק בהגות בנושא השואה בצ'כוסלובקיה, וכן בנושאים כמו קיום אנושי, כבוד, צדק, אשמה ותקווה.
הנושא המרכזי בסיפוריו הקצרים הוא עולם ציורי של דמויות מפראג הישנה.
בתקופת המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה הועמד לדין עקב רדיפה פוליטית, ורוב עבודתו צונזרה ונאסרה.
אחד מתלמידיו, ארנושט לוסטיג, ראה בו אחד מהסופרים הצ'כיים המודרניים החשובים ביותר, השווה אותו לסופרים כמו ג'ק לונדון, אגון ארווין קיש ופרימו לוי ולימד את מורשתו באוניברסיטאות בארצות הברית.
קראוס לא מוכר יחסית בצ'כיה, מכיוון שרוב ספריו לא פורסמו.
קראוס נולד ברובע יוספוב, אז הרובע היהודי בפראג, בן לרוברט קראוס, יהודי וסוכן מכירות נוסע, ולמטילדה קראוס לבית קולמן, עקרת בית.
כפי שהיה מקובל במשפחות יהודיות אמידות ומשכילות באותה תקופה, רכש קראוס את השכלתו הבסיסית בבית ספר של מנזר פיאריסטי קתולי ברחוב פאנסקה.
את לימודיו המשיך בבית הספר הריאלי, Realschule, ברחוב יינדרישקה (Jindřišská).
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הקלאסי בארמון קינסקי בכיכר העיר העתיקה.
במקביל למד ב"תלמוד תורה שול" ברחוב יאכימובה (Jáchymova) ביוספוב.
הוריו התגרשו ובשל נסיבות כלכליות לא יכול היה להמשיך בקריירה אקדמית.
במקום זאת החל בנעוריו בקריירה עיתונאית.
בתקופת הרפובליקה הצ'כוסלובקית לפני המלחמה
הוא השתייך ל"חוג הקרוב של פראג" (Der enge Prager Kreis).
בסוף מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד בעיתונים בשפה הגרמנית, בהם העיתונים Prager Tagblatt, Prager Presse, Bohemia ואחרים.
היו לו קשרים עם האליטה האינטלקטואלית הצ'כית.
הוא התיידד עם מקס ברוד, פרנץ קפקא (הוא מתאר את מפגשם הראשון בסיפור הקצר "Džbánek plzeňského" - "ספל פילזנר"), קארל צ'אפק וירוסלב האשק, והכיר את טומאש מסריק ובנו יאן מסריק.
המודל הספרותי שלו היה חבר המשפחה ומורהו לחיים אגון ארווין קיש.
קראוס התגורר בביתו של קיש זמן מה.
בשנות ה-30 השתתף קראוס ביסודו של הרדיו הצ'כוסלובקי.
הוא היה עורך מהדורות חדשות והיה פעיל ככתב, עיתונאי ועורך בסוכנות הידיעות הצ'כית (ČTK).
עקב שיתוף פעולה עם המגזין "Die Grüne Post" שבסיסו היה בברלין, יצא קראוס מצ'כיה לעיתים קרובות.
הוא דיווח מברלין, מווינה ומחוץ לאירופה.
הוא שיחק כדורגל מגיל צעיר.
מאוחר יותר התחרה גם בכדור מים ושחייה תחרותית.
תחילה שיחק בקבוצת הכדורגל סלביה פראג ובשנות ה-30 הצטרף ל"הגיבור פראג", מועדון ספורט יהודי, אחד מארגוני הספורט הטובים ביותר בצ'כוסלובקיה שלפני המלחמה.
בשנות ה-30 התחרה במסגרת מועדון זה בשחייה וזכה במספר מדליות, כולל מדליית זהב לאומית.
קראוס ייצג באופן קבוע את צ'כוסלובקיה במשחקי המכביה.
בסוף שנות ה-30 דיבר קראוס לעיתים קרובות נגד הנאציזם - במיוחד נגד קונראד הנליין ועליית הסמכויות הנאציות בחבל הסודטים - בתוכניות הרדיו הקבועות שלו.
עקב כך עורר את כעסם של חסידי הנליין שאף פעלו נגדו בפרלמנט הצ'כוסלובקי.
במאי 1938, במהלך ועידת מינכן, התגייס קראוס לצבא.
על כך כתב סיפור - "קסדה בשדה" ("Přilba v poli").
לאחר הכיבוש הגרמני של צ'כוסלובקיה הפך קראוס למודיע של קבוצת ההתנגדות של פרנטישק שמוראנץ (Schmoranz).
רשת זו, שנודעה לימים כ"קבוצת שמוראנץ" פעלה לאיסוף מידע מודיעיני, בין היתר על הצבא הגרמני.
מידע זה הועבר לניתוח מודיעיני על ידי יוצאי הצבא הצ'כוסלובקי שפורק, והודעותיו נשלחו דרך ארגון ההתנגדות הצ'כי Obrana národa ללונדון.
שמוראנץ נעצר על ידי הגסטפו, ואחריו נעצר קראוס.
הוא נחקר בארמון פצ'ק (Petschek) ונכלא לזמן קצר בכלא פנקרץ, אך קשריו לקבוצה לא הוכחו והוא שוחרר.
במהלך שנות ה-30 היה קראוס אחד הקולות הבולטים שביקרו את הנאצים, המפלגה הגרמנית הסודטית (SdP) של הנליין, שיטותיהם ועלייתם לשלטון.
עקב כך הושם קראוס ברשימתם השחורה לא רק כיהודי אלא כסוציאל-דמוקרט וכאיש האינטליגנציה.
בנובמבר 1941 נשלח קראוס בטרנספורט הראשון לטרזין, ה-Ak-1 ("Aufbaukommando Eins"), "היחידה לבניית הגטו".
קבוצה זו נשלחה להכין את העיר הקטנה טרזין בצפון בוהמיה לשילוחים המתוכננים של עשרות אלפי יהודים, בעיקר מהפרוטקטורט, גרמניה ואוסטריה.
בטרנספורט קיבל קראוס את המספר Ak-353. רכבת הגירוש Ak-1 הייתה רכבת נוסעים רגילה, לא קרונות בקר כפי שהיו הגירושים בדרך כלל מאוחר יותר.
מכיוון שאין חיבור ישיר של מסילת ברזל לטרזין, הקבוצה יצאה מפראהא - מסריקובו נדראז'י (Praha - Masarykovo nádraží) ב-24 בנובמבר 1941, הוסעה לליטומריצ'ה (Litoměřice), הועברה לבוהושוביצה נאד אורי (Bohušovice nad Ohří) הסמוכה ומשם נאלצה ללכת לטרזין בליווי ז'נדרמריה צ'כית.
ביוני 1943 חובר הגטו לקו הרכבת פראהא - לוסוביצ'ה - אוסטי נאד לבם (Praha-Lovosice-Ústí nad Labem) באמצעות רכבת.
קראוס ארגן מעבר של קבוצות ברגל מבוהושוביצה לטרזין, מרחק שלושה קילומטרים.
הוא היה הולך בראש הקבוצות שהגיעו לטרזין, ולכן לתקופת מה היה שמו כינוי לקבוצות אלה ("קראוס").
לימים כתב קראוס: "ילדים לא נולדו בגטו.
לידתם הייתה אסורה באיומי עונש מוות.
הזקנים מווינה ופראג, פרנקפורט והמבורג, אמסטרדם ואוסלו, נארזו לזמן קצר בעגלות שנאטמו והשלטים הצביעו על הכיוון: "טרזין, הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, הרייך הגרמני.
'אז עוד אחד הגיע לווינה (...) גם היום אני משה, יש לי רצועה צהובה על הכתף השמאלית', כחלק מצוות הליווי היהודי (Jüdische Transportbegleitmannschaft).
יש לי גלימת חבר במסדר הווינאי "החצאית השחורה".
הצווארון הגבוה של הכמורה מציץ מתחת לגלימה.
הנחש והאבנט השחור מוסיפים לערמומיותו של אדם בעל פנים אציליות.
על צווארו צווארון שחור שעליו תלוי הצלב הכסוף, ובצד שמאל של חזהו - מגן דוד גדול עם הכתובת JUDE (יהודי)".
במקביל, הוטלה על קראוס המשימה לפקד על צוות האסירים הקומוניסטים שבנה ב-1942 את קרמטוריום טרזין בין בוהושוביצה לטרזין.
גם בתנאים הקשים שמר על מראה מכובד, לבוש תמיד עניבה, כובע וחליפה.
קראוס היה אחד משלושים האסירים בגטו טרזין שקברו את הנרצחים של לידיצה.
אירוע זה תיאר לימים בסיפור "קברתי את מתי לידיצה".
מטרזין הועבר קראוס עם אשתו ב-1 באוקטובר 1944 לאושוויץ.
הוא שובץ לעבודה והוסע כל יום מאושוויץ יחד עם אסירים אחרים לעבודה יומיומית ב-IG Farben ליד מחנה אושוויץ מונוביץ, שם הופק בנזין סינתטי.
כשדרשו נפחים ונגרים, קראוס, שהיה פקיד במקצועו, נרשם ושובץ לעבודה במחנה העבודה בגלייביץ, בו תיקנו אסירים קרונות רכבת.
על אמתו השמאלית קועקע המספר B-11632. חוויה זו מתוארת בספרו "גז, גז, ואז אש":
"נחיל האדם שלנו מרחיק עד חמשת הנערים, האסירים המקעקעים.
הם קוראים לנו בז'רגון לא מובן, ואני הולך כשכיב מרע לקצב: אני פושט שרוול שמאל, פיסת עץ טבולה בטינקטורה, התחושה קהה, לאחר מכן אני חש כאב.
הדם כבר זורם דרך הערוץ הצר.
האיש שולף את הסכין וחותך.
כן, עכשיו יש לו חיתוך טוב.
זה [כלי הקעקוע] שוקע [בעור], כן, עכשיו זה הולך, קצת דיו סגול, זה מתערבב עם דם, זה כואב, אני מהדק את השיניים, זה איטי: B-11632. עכשיו זה נגמר.
אני מדווח על מספרי ביציאה האחורית ואני עוזב.
כולנו צריכים להרים ידיים למעלה, יש לתת לזה להתייבש.
אנחנו יוצאים, זה כלא סינג סינג מרתק, אנחנו לבושי סמרטוטים ורעבים, ועדיין לא רעבים [כמו שנהיה בעתיד]."
בגלייביץ היה קראוס כנראה האחרון שדיבר עם קארל פולצ'ק (Karel Poláček) ופריץ טאוסיג (Fritz Taussig) לפני ששניהם נספו במחנה עקב התנאים הנוראים.
בחורף 1944–1945 הועבר לעבודה בבלכהמר (היום בלכווניה, Blachownia).
במרץ 1945 החל פירוק מחנות העבודה הנאציים בבלכהמר.
מבלכהמר נשלחו עובדים בצעדת מוות, אך קראוס ואנשים נוספים (ביניהם ג'ורג' ברדי, George Brady) הצליחו להימלט, ובזכות הפרטיזנים הגיעו דרך פולין ורותניה הקרפטית להונגריה.
בבודפשט החל קראוס להתאושש מתלאות המחנות.
הוא יצר קשר עם אנשים שהכיר כעיתונאי.
הם העניקו לו עזרה בסיסית ושכרו לו דירה קטנה בארפד אוטסה (Arpad utca).
במאי 1945 הגיע לפראג עם כתב יד לספר תיעודי בשם "גז, גז...
הספר פורסם בספטמבר 1945, דיווח על מחנות ההשמדה, מהראשונים שיצאו לאור בצ'כוסלובקיה, בהוצאת כבויקה (Chvojka).
בין היתר תיאר את האופן שבו הסוו הגרמנים את זוועות השואה בטרזין.
את הכריכה צייר חברו, הצייר האקדמי דוד פרידמן, שורד טרזין גם הוא.
עם שחרור פראג, שב קראוס לביתו.
הוא התאחד רק עם אשתו אליס, ששרדה את טרזין ואושוויץ, ועם הוריו ששרדו.
הם גרו יחד ברובע היהודי בפראג.
קראוס שב והצטרף ללשכת העיתונות הצ'כית ולרדיו הצ'כוסלובקי, שם הפך למייסד ולראש שידורי הגלים הקצרים לחו"ל.
הוא היה דובר המערכת האנגלית, הצרפתית והגרמנית ופרשן לענייני מרכז אירופה.
בין תלמידיו היה ארנושט לוסטיג.
כל זה תם בתחילת שנות ה-50 במהלך משפטי פראג.
קראוס איבד את עבודתו ב-CTK (סוכנות הידיעות הצ'כית) וברדיו.
הוא לא הורשה לפרסם, עבודתו צונזרה שוב ושוב ואז נאסרה לחלוטין, בנימוק ש"הדיון בשואה מוצה לחלוטין חמש שנים אחרי המלחמה, היא עברה ואף אחד לא מעוניין בה.
אנשים צריכים כעת להתמקד בעתיד, לבנות חברה חדשה, טובה וצודקת יותר - קומוניזם."
לא נותרה לקראוס עבודה מחוץ להוצאה.
הוא פרסם את הרומן "שלושת הרובים", הרומן לילדים "השיר על לי" והרומן האחרון שלו "פנים מספר 5", שבו את התפקיד הראשי מגלם פושע נאצי שמשנה צורה וזהות לאחר המלחמה.
נושא זה שימש בסרט של אולפני ברנדוב (Barrandov Studios) "פנים אבודות", אך מבלי להזכיר את המחבר המקורי.
קראוס פרסם בשמות בדויים או זרים.
סיפוריו מפראג העתיקה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 נהנו מפופולריות רבה בשנות ה-60 ופורסמו בעיתונות.
בשם עצמו פרסם בקביעות בספר השנה היהודי (the Jewish Yearbook).
הוא הועסק בקהילה הדתית היהודית בפראג, שם עמד בראש המחלקה לתרבות.
הודות למגעיו העשירים בתקופה זו, הופיעו אישים כגון יאן וריך, קארל גוט, יודיטה צ'רובסקה ו-ואלדמאר מטוסקה בתוכניות תרבות ובחגיגות יהודיות.
פרנץ קראוס מת בפראג ב-19 במאי 1967. הוא היה אמור להשתתף בכנס תרבות "המסת הקרח" לאחר ועידת ליברץ על פרנץ קפקא, אותה החשיב לנקודת מפנה בחיים התרבותיים והפוליטיים של פראג, אבל נפטר לפני הכנס.
הוא נקבר בבית הקברות היהודי החדש בפראג.
ב-2003 פרסמו ביסטרוב ובניו רומן מאת קראוס, על סביבת פראג העתיקה, טרזין ואושוויץ.
בשנת 2013 יצאה המהדורה השלישית של הספר "גז, גז...
במאי 2015 יצא לאור הספר "שואה: מסלול עיוור של היסטוריה" בהוצאת רומן סיילקו, החוקר והסופר הספרותי, כאשר זיכרונותיו של קראוס הם שליש מהספר.
דוד יחיה (במקור שמריהו מחפש את אלוהים) (David bude žít ; Šemarjáhu hledá Boha)
תליין ללא צל (Kat beze stínu) (נכתב בשנות ה-60, פורסם באופן לא חוקי בתור סמיזדט ב-1984, פורסם רשמית ב-2003)
פרניאופטרה היא על-סדרה של חרקים הכוללת כינאים, תריפסאים ופשפשאים.
על הסדרה כוללת גם את הסדרה שנכחדה פרמופסודה שנמצאה במאובנים המתוארכים לעידן שמהפרמיאן הקדום ועד אמצע הקרטיקון.
גפי הפה של פרניאופטרה משקפים הרגלי אכילה מגוונים.
קבוצות הבסיס ניזונות ממשטחי חיידקים, בעוד שקבוצות אחרות ניזונות מנוזלי צמחים או בעלי חיים.
על הסדרה פרניאופטרה נימנות הסדרות הבאות:
פשפשאים, היא סדרה של חרקים שכוללת כ-50,000-80,000 מינים של כנימות עלה, ציקדות, פשפשים ואחרים.
גודלם נע בין מילימטר ל-15 סמטימטרים, והם חולקים מבנה דומה של גפי הפה.
סדרת תריפסאים כוללת 5,500 מינים המסווגים לשני תתי-סדרה הנבדלים בביצתם.
פסיקונאים או כינאים, כוללים כ-11,000 מינים ידועים המחולקים ל-3 תת-סדרות.
הסדרה הנכחדת Permopsocida כוללת 18 סוגים המחולקים ל-3 משפחות.
פרטישק מוריץ נאגל (בצ'כית; František Mořic Nágl 28 במאי 1889 – אוקטובר 1944, אושוויץ) היה צייר יהודי-צ'כי.
הוא וכל משפחתו נרצחו בשואה.
למשפחתו הייתה חווה וטחנת קמח.
הוא החל את לימודיו בטלץ'.
בהמלצת מורי בית הספר העל-יסודי שלו, הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות, אדריכלות ועיצוב בפראג , שם למד מ-1905 עד 1908. לאחר מכן עבר לאקדמיה לאמנויות והפך לתלמידו של האנוש שוויגר .
לאחר שסיים את לימודיו, התגורר בווינה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא גויס לצבא, נלחם בחזית הבלקן ונפצע קשה בכתף ימין.
לאחר הניתוח, הוא הצליח להשתקם וחזר להשתמש בידו, אך תמיד היה זקוק לאביזר כדי להרים את זרועו.
למרות זאת, הוא היה נחוש להמשיך לצייר אך, כבן יחיד, אביו החולה רצה שיעבוד בחווה המשפחתית.
למרות רצונו לדחות את בקשתו של אביו, הוא החל לנהל את החווה המשפחתית.
עם זאת, הוא עדיין פינה זמן לציור, והצליח להשתתף בתערוכה ב-Rudolfinum זמן לא רב לאחר מכן.
בשנת 1920, הוא התחתן עם הכנרת ולאסטה נטלובה.
את השראתו שאב מחיי הכפר והנוף בסביבה.
המוניטין שלו כ"צייר איכרים" גדל במהלך שנות ה-20 וה-30. הוא הציג את יצירותיו בתערוכות גדולות בברנו ב-1933 ובאוסטרבה ב-1937.
ב-1939 הוא ומשפחתו גורשו מהחווה ורכושם נתפס.
במשך שנתיים הם שכרו דירה בטלץ' ואז, ב-1941, הוא נעצר על ידי הגסטפו בזמן שהיה עסוק בציור בכיכר העיר.
הוא נכלא בברנו עד מאי 1942, כאשר כל משפחתו הועברה לטרזיינשטט.
מאוחר יותר, הם הועברו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם נרצחו כולם במהלך שנתיים.
בתקופתו בטרזיינשטט המשיך ליצור רישומים וציורים בצבעי מים, אך איש לא ידע על קיומם עד שנת 1950, אז התגלו ציוריו בעליית הגג של אחד המבנים שעבר שיפוץ ושיחזור.
שנה לאחר מכן, הם הוצגו 254 מהם בתערוכה גדולה בחסות "איגוד מאנס לאמנויות יפות".
שלט לכבודו של נאגל הוצב במקום בו הוא נעצר בכיכר העיר טלץ'.
פרנטישק טקדליק היה צייר דיוקנאות ושרטט צ'כי.
הוא היה בנו של פונדקאי והפגין כישרון מוקדם לציור.
שניים מהדיירים בפונדק של הוריו היו מורים לציור והם עודדו אותו להיות אמן.
קרובי משפחה עשירים נרתמו למטרה, והוא נרשם לאקדמיה לאמנויות יפות, מאוחר יותר למד פילוסופיה באוניברסיטת צ'ארלס.
לתחייה הלאומית בבוהמיה הייתה השפעה מכרעת על עבודתו.
בהמלצתו של פרופסור יוז'ף ברגלר, הוא הגיע לחסותו של יוהאן רודולף צ'רנין, הרוזן פון צ'ודניץ, מה שאפשר לו להמשיך בלימודיו.
מ-1817 עד 1825, שימש כצייר חצר בבית צ'רנין ומשגיח על אוסף הציורים שלהם בווינה.
הוא שמר על קשר הדוק עם מלומדים צ'כים רבים, כמו יוו'ף דוברובסקי ופרנטישק פאלאקי, שהעמיקו את רגשותיו הלאומיים.
לאחר שסיים את עבודתו בווינה, הוא קיבל פנסיה אימפריאלית באדיבותו של קלמנס פון מטרניך.
הוא בילה מספר שנים בלימודים ברומא, שם הושפע מתנועת הנצרתיים.
הוא חזר לווינה ב-1832, ואז עבר לפראג ב-1836, כשהיה לצ'כי הראשון שמונה למנהל האקדמיה לאמנות.
יוז'ף מאנס וקארל יאוורק היו בין תלמידיו הידועים ביותר שם.
פרנטישק צ'רמק (בצ'כית: František Čermák; 5 בספטמבר 1822 – 4 במאי 1884) היה צייר צ'כי, פרופסור לאמנות ורקטור באקדמיה לאמנויות יפות, פראג.
הוא ידוע בעיקר בסצנות ז'אנר היסטוריות.
מ-1837 עד 1842 למד ציור באקדמיה לאמנויות יפות אצל כריסטיאן רובן ופרנטישק טקדליק.
לאחר מכן ערך מספר נסיעות לימודיות לגרמניה, איטליה, דלמטיה, צרפת ובלגיה.
לאחר מכן הוא בילה שנה בלימוד ציור דמות אצל גוסטב וואפרס באנטוורפן, ומצא משרה בסטודיו של תומאס קוטיר בפריז.
כשחזר לפראג, היה פרופסור באקדמיה מ-1878 ועד מותו.
הוא כיהן כרקטור בשנים 1881–1882. הוא גם היה חבר ב"פורום האמנים היוצרים".
בין תלמידיו הידועים ביותר נמנו סובסלאב פנקס, קארל ויטזסלב מאשק, פרנטישק דבוז'ק, לודק מרולד ווייטך ברטונק.
הוא הושפע מאוד מהציור ההיסטורי הצרפתי/בלגי ויצר בדים רבים שנועדו להחיות את העניין בהיסטוריה הצ'כית.
הוא גם יצר ציורי מזבח וסצנות ממסעותיו בדלמטיה.
פרנטישק קופקה (בצ'כית: František Kupka; 23 בספטמבר 1871 – 24 ביוני 1957), הידוע גם בשם פרנק קופקה או פרנסואה קופקה, היה צייר וגרפיקאי צ'כי.
הוא היה חלוץ ומייסד שותף של השלבים המוקדמים של תנועת האמנות המופשטת והקוביזם האורפי (אורפיזם).
העבודות המופשטות של קופקה נבעו מבסיס של ריאליזם, אך מאוחר יותר התפתחו לאמנות מופשטת טהורה.
פרנטישק קופקה נולד במזרח בוהמיה, באוסטריה-הונגריה בשנת 1871. בשנים 1889 עד 1892 למד באקדמיה לאמנויות יפות בפראג.
בתקופה זו הוא צייר נושאים היסטוריים ופטריוטיים.
קופקה נרשם לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם התרכז בנושאים סמליים ואלגוריים.
הוא הושפע מהצייר והרפורמטור החברתי קרל וילהלם דיפנבאך (1851–1913) ומאורח חייו הנטוריסטי.
קופקה הציג בווינה, בשנת 1894. מעורבותו בתיאוסופיה ובפילוסופיה המזרחית היא מתקופה זו.
באביב 1894 התיישב קופקה בפריז; שם הוא למד לזמן קצר באקדמיה ז'וליאן ולאחר מכן למד אצל ז'אן-פייר לורן באקול דה בו-ארט.
קופקה שירת כמתנדב במלחמת העולם הראשונה.
סנדררס מתאר אותו כ"חייל גאה, רגוע, וחזק", אבל היה מבוגר מכדי להיות חייל, לפחות ב-25 שנים משאר החיילים.
כשהגדוד יצא מפריז לחזית בפיקארדי פגשה אשתו את הטור כשהגיעו לכיכר לה דפאנס, בסמוך למקום מגוריהם.
היא צעדה איתם, נושאת את התיק של בעלה ואת הרובה שלו.
היא הייתה צועדת כל הדרך לחזית, אבל בסוף היום הראשון הקולונל עצר אותה ושלח אותה חזרה לפריז.
מאוחר יותר היא עשתה את דרכה לקו החזית כדי לבלות עם בעלה.
קופקה עצמו עזב את החזית עקב כוויות קור בכף הרגל, שנגרמו מלילות בתעלות בהן שהה במים קפואים עד המותניים.
קופקה עבד כמאייר של ספרים וכרזות, ובשנותיו הראשונות בפריז, התפרסם בזכות רישומיו הסאטיריים לעיתונים ומגזינים.
ב-1906 התיישב בפרבר של פריז, ובאותה שנה הציג לראשונה בסלון הסתיו.
קופקה התרשם עמוקות מהמניפסט העתידני הראשון, שפורסם ב-1909 בלה פיגארו.
ציורו של קופקה משנת 1909 מקלדת פסנתר/אגם סימן שבר בסגנון העבודה שלו.
עבודתו הפכה למופשטת יותר בסביבות השנים 1910–1911, ומשקפת את התיאוריות שלו לגבי תנועה, צבע והקשר בין מוזיקה לציור (אורפיזם).
ב-1912 הציג את הציור שלו "פוגה בשני צבעים".
Fugue à deux couleurs, בסלון העצמאי בחדר הקוביסטי, אף שהוא לא רצה להיות מזוהה עם שום תנועה.
"יצירה באמנויות פלסטיות" ספר שכתב קופקה הושלם ב-1913, ראה אור בפראג ב-1923.
בשנת 1931, הוא היה חבר מייסד של Abstraction-Création.
ב-1936 נכללה עבודתו בתערוכה "קוביזם ואמנות מופשטת" במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, ובתערוכה חשובה עם צייר צ'כי אחר, אלפונס מוכה בפריז.
רטרוספקטיבה של עבודתו התקיימה בפראג בשנת 1946.
קופקה המשיך להציג באופן קבוע עד מותו.
במהלך שנות החמישים המוקדמות, הוא זכה להכרה כללית וערך מספר תערוכות יחיד בניו יורק.
אוסף גדול של יצירותיו מוצג במסגרת תערוכת הקבע של מוזיאון קמפה בפראג.
קופקה היה צמחוני והתעניין בתיאוסופיה.
הוא תרגל כמדיום ספיריטואליסט וטען כי חווה טראנסים של ראיית רוחות.
הוא האמין בחזיונות שהשפיעו על יצירות האמנות שלו.
חזיונותיו התיאוסופיים היוו השראה לציור שלו דיסקים של ניוטון (מחקר ל"פוגה בשני צבעים").
קופקה נפטר ב-1957 בפוטו, צרפת.
פרנטישק מיכל (בצ'כית: František Michl; 20 בנובמבר 1901 – 4 ביוני 1977) היה צייר אקדמי, גרפיקאי צ'כי, ומעצב מקורי של סמל סקודה, "החץ המכונף".
הוא נכלא בכלא פנקרק, ובמחנות הריכוז טרזין ופלוסנבירג לאחר מעצרו על ידי נאצים בגין הפגנה אנטי-פשיסטית בדומז'ליצה.
לאחר המלחמה הוא נעצר ברפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית בגלל האזנה לרדיו האנטי-קומוניסטי.
מיכל נולד בדומז'ליצה, במשפחה של יצרנית מברשות.
לאחר שקיבל פרס כספי על זכייתו בתחרות עיצוב סמל חדש לתאגיד סקודה בפלז'ן - "החץ המכונף", מיכל הצעיר יכול היה ללמוד באקדמיה לאמנויות יפות בפראג, לבנות סטודיו משלו לציור בדומז'ליצה.
הוא למד באקדמיה לאמנויות יפות בפראג בין השנים 1925 ו-1928. בין השנים 1922–1935 ערך סדרה של מסעות לימודים, בעיקר לצרפת, גרמניה, דלמטיה, יוון, איטליה, צפון אפריקה, קורסיקה, דרזדן, הולנד, האלפים, ובולגריה.
בשנת 1927 הפך לחבר במספר אגודות אמנים צ'כיות.
הוא קיבל שלושה פרסים מהאקדמיה הצ'כית למדעים ואמנויות על תרומתו לתרבות הצ'כית.
מיכל היה, בין היתר, מארגן העלייה לרגל המפורסמת לסנט לורנס בדומז'ליצה ב-13 באוגוסט 1939. אירוע זה הפך להפגנה האנטי-פשיסטית הגדולה ביותר בתקופת מלחמת העולם השנייה.
זו הייתה גם אחת הסיבות למעצרו על ידי נאצים בכלא פנקרק, ואחריו מחנות ריכוז בטרזין ובפלוסנבירג בשנים 41–1940 ו-45–1943.
לאחר תום המלחמה הפך מיכל לפטרון התרבות במחוז דומז'ליצה, והוא התבקש גם להיות פרופסור באקדמיה לאמנויות בפראג; אבל, הוא לא קיבל את ההצעה.
ב-1958, שלושה מציוריו ייצגו את האמנות הצ'כוסלובקית בתערוכה העולמית בבריסל.
מיכל, בהיותו רוח חופשית ואנטי-קומוניסטי, נכלא בכלא פילזן בשנת 1961. המשפט התבסס על ההאשמה כי האזין לרדיו ליברטי, שנחשב על ידי המשטר הטוטליטרי כבגידה.
שמו הוכנס לרשימה השחורה ומשפחתו נרדפה.
הלחץ הפוליטי שהופחת ב-1967 פתח סיכויים חדשים לאמנותו של מיכל בצ'כוסלובקיה ומחוצה לה.
במרץ 1968 הוצגו ציוריו במונטריאול.
גלריית רולוס בניו יורק קנתה 165 ציורים בנובמבר 1968. הכנת התערוכה של מיכל בגלריה הלאומית של לונדון נקטעה על ידי הפלישה הסובייטית באוגוסט 1968.
זמן הנורמליזציה החזיר את האיסור על שמו של מיכל שלא הורשה להציג בפומבי את אמנותו.
לאחר שבץ המוח הראשון שלו ב-1972, שהותיר חצי מגופו משותק, מיכל המשיך לצייר.
רק לאחר השבץ השישי, מיכל נשאר מרותק למיטה עד מותו ב-4 ביוני 1977.
ב-1991 טוהר שמו של פרנטישק מיכל באופן פוליטי, ותרומתו להתנגדות האנטי-פשיסטית והאנטי-קומוניסטית הוכרה.
פרנטישק סיקוונס (בצ'כית: František Sequence; 21 בנובמבר 1836 – 14 ביוני 1896) היה צייר דתי והיסטורי צ'כי.
לאחר שסיים את לימודיו היסודיים בפראג, הוא הפך לסטודנט באקדמיה לאמנויות יפות.
בשנה שלאחר מכן (1854) עבר לאקדמיה לאמנויות יפות במינכן, שם למד אצל וילהלם פון קולבאך.
מאוחר יותר, הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות באנטוורפן.
המדריך הראשי שלו שם היה יוזף ואן לריוס.
בשנת 1860, הוא חזר לזמן קצר לפראג.
לאחר מכן בילה שבע שנים ברומא; בזכות מלגה שקיבל.
בתחילה הוא יצר ציורים היסטוריים, אך לבסוף נקשר לתנועה הנצרתיים והתמסר כולו ליצירות דתיות.
רבים מדיוקנאות הקדושים שלו עוצבו לפי דגמים רומיים וביזנטיים קדומים.
הוא חזר לפלזן ב-1868, שם התחתן עם בתו של פסנתרן מקומי, יוזף גרלאך.
הם התיישבו בפראג והוא פיתח יחסי עבודה עם האדריכל יוזף מוקר.
בשנת 1880, הוא ירש את יאן סוורטס כפרופסור לציור דתי והיסטורי באקדמיה של פראג.
מבין תשעים ושמונה תלמידיו, הידועים ביותר כוללים את לודייק מרולד, פרנטישק קופקה, ויקטור אוליבה, יוזף רולצ'ק ומקסמיליאן פירנר.
לאחר 1875, הוא היה חבר באקדמיה הנוצרית ועמד בראש המחלקה לאמנות שם.
הוא גם היה חבר פעיל בוועדה לתכנון שיפוץ קתדרלת ויטוס.
משנת 1880, הוא ישב בוועדת הפיקוח על מוזיאון העיר פראג.
הוא נבחר כחבר באקדמיה הצ'כית למדעים ואמנויות בשנת 1890.
פרנטישק ראיטורל (בצ'כית: František Rajtoral; 12 במרץ 1986 – 23 באפריל 2017) היה כדורגלן צ'כי ששיחק בעמדת המגן הימני בקבוצות פריברם, באניק אוסטרבה, ויקטוריה פלזן, הנובר 96 וגזיאנטפספור ובנבחרת צ'כיה.
ראיטורל גדל במחלקות הנוער של קובוהוטה פריברם ופריברם.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של פריברם במסגרת ליגת העל הצ'כית, במדיה ערך 15 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
בשנת 2005 חתם בבאניק אוסטרבה מליגת העל הצ'כית, במדיה ערך 100 הופעות ליגה והבקיע 12 שערים.
ב-29 ביוני 2009 חתם ראיטורל בויקטוריה פלזן מליגת העל הצ'כית.
הוא ערך 168 הופעות ליגה והבקיע 19 שערים במדי המועדון, וזכה עמו בליגת העל הצ'כית ובתארים נוספים.
ב-30 בינואר 2014 הושאל ראיטורל להנובר 96 מהבונדסליגה עד לתום עונת 2013/2014. ב-1 בפברואר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על בורוסיה מנשנגלדבך במסגרת המחזור ה-19 בליגה.
ב-29 באוגוסט 2016 חתם ראיטורל בגזיאנטפספור מליגת העל הטורקית.
ב-10 בספטמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 0-0 נגד אדנאספור במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת .
עד למותו ערך 12 הופעות ליגה.
ראיטורל היה חלק מסגל נבחרת צ'כיה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2007, וערך שלוש הופעות בטורניר.
ב-29 בפברואר 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צ'כיה הבוגרת, בתיקו 1-1 נגד נבחרת אירלנד במשחק ידידות.
הוא נכלל בסגל נבחרת צ'כיה לטורניר יורו 2012, וערך שתי הופעות בטורניר.
בסך הכל ערך 14 הופעות במדי הנבחרת.
בשנת 2008 אובחן ראיטורל עם תסמונת התשישות הכרונית, ועבר טיפול במשך מספר חודשים.
ב-24 באפריל 2017 נעדר ראיטורל מאימון קבוצתו גזיאנטפספור.
הוא נמצא ללא רוח חיים בביתו לאחר ששם קץ לחייו יום לפני כן.
פְרַנְטִישֶׁק לַדִיסְלַב צֶ'לַאקוֹבְסְקִי (בצ'כית: František Ladislav Čelakovský; ) היה משורר, בלשן, ומבקר ספרות צ'כי, מהדמויות הבולטות ב.
יצירותיו הבולטות ביותר הן "הדים לשירים רוסיים" (Ohlas písní ruských) ו"הדים לשירים צ'כיים" (Ohlas písní českých).
צ'לאקובסקי נולד ב לנגר וויטייך צ'לאקובסקי ולאשתו אנה.
הוא למד בתיכון בצ'סקה בודייוביצה ולאחר מכן ב.
הוא החל ללמוד פילוסופיה בפראג, אך בשל קשיים כלכליים עבר ללמוד ב בצ'סקה בודייוביצה, וסולק משם לאחר שהתגלה כי הוא קורא את כתביו של יאן הוס.
הוא המשיך את לימודיו בלינץ ולאחר מכן באוניברסיטת קארל בפראג.
במקום להתמקד בקורסי החובה, הוא למד באופן עצמאי בחוגים לשפות ולספרות.
הוא נכשל במבחן בלוגיקה בשנת 1822 ומעולם לא קיבל תואר אקדמי.
צ'לאקובסקי התפרנס כמורה פרטי עד 1829. בזכות המלצתו של קארל אלויס וינריצקי, הארכיבישוף של פראג הטיל עליו לתרגם את יצירתו של אוגוסטינוס "עיר האלוהים".
בין השנים 1829 ל-1842 שימש כמגיה ב"מגזין לאנשי הדת הקתוליים" (Časopis pro katolické duchovenstvo).
החל מ-1833, היה עורך העיתון "פראז'סקה נוביני" בפראג, ופעל להעשיר את הידע הפוליטי והתרבותי של קוראיו.
הוא הרחיב את המגזין "הדבורה הצ'כית" (Česká Wčela), כלל לראשונה מאמרים מעיתונות זרה שאינה בשפה הגרמנית, ופיתח קשרים עם מחוץ למדינה.
ב-1835 מונה לפרופסור לשפה וספרות צ'כית בפראג.
ב-26 בנובמבר 1835, מתח צ'לאקובסקי ביקורת חריפה בעיתונו על איומיו של הצאר הרוסי ניקולאי הראשון נגד המרד הפולני.
השגרירות הרוסית בווינה התלוננה, וצ'לאקובסקי פוטר הן מתפקידו כעורך והן ממשרתו כפרופסור.
במשך שנתיים התקיים רק מתרגומים ומתמיכתו של קארל אלויס וינריצקי.
החל מ-1838 עבד כספרן עבור משפחת קינסקי.
ב-1841 מונה לפרופסור לספרות סלאבית בוורוצלב, וב-1849 קיבל את אותה המשרה בפראג.
פרנטישק לדיסלב צ'לאקובסקי נשא לאישה את מריה ונטובה בסטראקוניצה ב-2 בפברואר 1834, ונולדו להם ארבעה ילדים לפני שנפטרה מטיפוס הבהרות ב-1844. בשנה שלאחר מכן, נשא בפראג לאישה את אנטוניה רייסובה, שניהלה חליפת מכתבים עם הסופרת בוז'נה נימצובה.
נולדו להם ארבעה ילדים נוספים.
אנטוניה נפטרה בשנת 1852, וצ'לאקובסקי נפטר בפראג מאוחר יותר באותה שנה, ב-5 באוגוסט 1852. בצוואתו, מינה צ'לאקובסקי את ד"ר יוזף פרנטישק פריץ' לאפוטרופוס על ילדיו.
נכדתו של צ'לאקובסקי, , הייתה מורה וסופרג'יסטית.
סגנונו של צ'לאקובסקי מסווג לעיתים קרובות כקדם-רומנטיקה.
הוא הושפע ממנהיגי "התחייה הלאומית הצ'כית" והשפיע עליהם, כמו גם על דמויות תרבותיות סלאביות אחרות.
בין השנים 1821–1823, פרסם מספר שירים תחת שם העט הנשי ז'ופיה ינדובה, כדי להציג את רמת ההתפתחות הגבוהה של הספרות הצ'כית.
המתרגם האנגלי ג'ון בורינג כלל אותה באנתולוגיה שלו לספרות צ'כית.
צ'לאקובסקי השתמש לעיתים גם בשם העט מרציאן הרומוטלוק.
יצירותיו החשובות ביותר היו אוספי פולקלור סלאבי או שירים המבוססים על פולקלור זה.
ספרו "שירי עם סלאביים" (Slovanské národní písně; 1822-1827) הוא אוסף חשוב של שירי עם סלאביים.
חלק 1 (1822) הוא אוסף של שירי עם בוהמיים, מוראביים וסלובקיים, והוא הוקדש ל.
הראשון ממשיך לכסות שירי עם בוהמיים, מוראביים וסלובקיים.
השני מכיל שירי עם משפות סלאביות אחרות, כאשר המקור מופיע לצד תרגומיו של צ'לאקובסקי לצ'כית.
חלק 3 (1827), שלא תוכנן במקור, כולל שירים שלא נכללו בשני החלקים הראשונים, והוא הוקדש לווק קראג'יץ'.
"הדים לשירים רוסיים" (Ohlas písní ruských; 1829): אוסף פואמות אפיות המבוססות על נושאים מהפולקלור הרוסי, ובמיוחד בילינות.
"הדים לשירים צ'כיים" (Ohlas písní českých; 1839): אוסף דומה המבוסס על נושאים מחיי היומיום בצ'כיה, עם זאת, במקום להתמקד בנושאים אפיים או הרואיים כמו ב"הדים לשירים רוסיים", רוב השירים כתובים בשפה פשוטה הרבה יותר, עם שורות דמויות פתגמים על חיי היומיום.
"חכמת העם הסלאבי בפתגמים" (Mudrosloví národa slovanského v příslovích; 1852): אוסף פתגמים סלאביים המסודרים לפי נושאים, המציגים את פילוסופיית החיים המסורתית של העמים הסלאביים.
בנוסף, פרסם צ'לאקובסקי תרגומים, ספרות מדעית בבלשנות סלאבית וספרי לימוד לשפה הצ'כית.
סימונס נולד ב-20 בינואר 1854 בפולוקסוויל שבקרוליינה הצפונית, בנם של מארי מקלנדל (ג'רמן) ופרניפולד גרין סימונס.
לאחר שבשנת 1894 הרפובליקנים השתלטו על האספה הכללית של קרוליינה הצפונית, הנהיג סימונס מאמצים לשלול את זכויות ההצבעה מאזרחים שחורים ולהחזיר את הדמוקרטים לשלטון ברחבי המדינה.
הוא חבר לעיתונים התומכים בעליונות לבנה, שהפיצו פחדים וגזענות כלפי גברים שחורים כ"מאיימים על נשים לבנות" וכ"בלתי כשירים" לכהן במשרות ציבוריות או להצביע.
סימונס גם הקים מאות "איגודי ממשל לבן" ששאפו, כלשונם, "להצליח גם אם יצטרכו לירות בכל כושי בעיר".
בעקבות מסע זה, הדמוקרטים ניצחו בניצחון גורף בבחירות 1898, ולמחרת פרצו המהומות הגזעיות בווילמינגטון.
בשנת 1901 זכה סימונס במועמדות הדמוקרטית לסנאט של ארצות הברית.
מהסנאט הפעיל מכונת שלטון פוליטית חזקה, תוך שימוש בא.
ווטס כדי "להחזיק את המכונה משומנת בבית", כפי שתיאר זאת עיתונאי אחד.
סימונס נותר בתפקיד במשך שלושים שנה.
הסנאטור סימונס סירב לתמוך באל סמית', מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות בבחירות 1928 והקתולי הראשון שהתמודד מטעם מפלגה מרכזית.
על כך זכה לשבחים מצד חברים בקו קלוקס קלאן.
עם זאת, דחיית מועמד המפלגה ב־1928, יחד עם השפעות השפל הגדול, הובילו לתבוסתו של סימונס בבחירות המקדימות הדמוקרטיות ב־1930 בידי ג'וזיה ביילי, שקיבל את תמיכתו של מושל המדינה, אוליבר מקס גרדנר.
סימונס נפטר ב־30 באפריל 1940. הוא היה הסנאטור החי האחרון שעוד כיהן בתקופת נשיאותו של ויליאם מקינלי.
פרניאס (באלבנית: Prrenjas, אופן היידוע באלבנית: Përrenjasi) היא עיירה ורשות מקומית השוכנת במחוז אלבסן אשר במזרח אלבניה, סמוך לאגם אוחריד ולגבול עם מקדוניה הצפונית.
העיירה שוכנת סמוך לגבול עם מקדוניה הצפונית, בגובה של 567 מטרים מעל פני הים, כאשר מסביבה מתנשאים הרים.
ב-2015 במסגרת רפורמה שבוצעה בשלטון המקומי האלבני, הוכללו בשטח הרשות המקומית עוד שלושה יישובים בסביבתה, וב-2011 התגוררו בכל ישובי הרשות 24,906 תושבים.
הרשות המקומית פרינאס משויכת לנפת ליבראז'ד.
יישוב בשם טורביולי מתועד בימי הביניים בעת כיבוש האזור על ידי האימפריה העות'מאנית.
במסגרת המאבק ניהל סקנדרבג מספר קרבות נגד העות'מאנים סמוך ליישוב.
במהלך מלחמת הבלקן השנייה כבש צבא ממלכת יוון את פרניאס, והיוונים החזיקו בעיר עד 1914, עת הועברה לאלבניה העצמאית בהמשך לסיכומי הסכם לונדון.
בתקופה הקומוניסטית התפתחה תעשיית כריית מינרלים ומפעלי מתכת בסביבות העיר, אשר הובילה גם לזיהום סביבתי.
כלכלת העיר שינתה את פניה בהדרגה ומתבססת על מגזר השירותים לצד חקלאות וגידול בקר.
ג'ואן פרנל סטרייצ'י הייתה חוקרת אנגלייה של השפה הצרפתית ומנהלת מכללת ניונהאם.
סטרייצ'י נולדה בקלפהאם קומון בלונדון בשנת 1876. אביה היה סר ריצ'רד סטרייצ'י, לוטננט גנרל בצבא הבריטי, ואימה הייתה הסופרג'יסטית ג'יין מריה סטרייצ'י, חברתה של מיליסנט גארט פוסט, שהייתה ממייסדות מכללת ניונהאם בקיימברידג'.
בין אחיה נמנו ליטון סטרייצ'י ואוליבר סטרייצ'י, חברי קבוצת בלומסברי.
סטרייצ'י למדה בבית הספר אלנסווד, ובשנת 1895 נרשמה למכללת ניונהאם, אחת משתי המכללות החדשות לנשים באוניברסיטת קיימברידג'.
תחילה למדה היסטוריה, ולאחר מכן עברה לשפות מודרניות ושפות ימי הביניים, וחקרה את הצרפתית המוקדמת.
ב-1900 החלה להרצות במכללת רויאל הולוואי בלונדון, לאחר שבילתה תקופה בפריז.
סטרייצ'י חזרה למכללת ניונהאם בשנת 1905 כמרצה לצרפתית ולשפות רומאניות, ובשנת 1917 קודמה לתפקיד מנהלת הלימודים בשפות מודרניות ושפות ימי הביניים.
במסגרת תפקידה פעלה לקידום מעמדן של נשים באקדמיה, שבאותה תקופה עדיין עדיין לא יכלו לקבל תארים באוניברסיטת קיימברידג', אך הוא לא צלח במהלך תקופתה במכללה.
בשנים 1927–1941 שימשה מנהלת במכללת ניונהאם.
על פי הביוגרפיה שלה היא "הפגינה כישורי ניהול וגיוס כספים מפתיעים, תוך ומודעות לכל היבט של חיי המכללה… היא הקפידה על התנהגות התלמידים, ורבים ראו בה שמרנית מדי", והייתה "דוברת שנונה ורהוטה… ורבים חשו בחסרונה כשפרשה."
היא ניצלה את ידידותה עם חברי קבוצת בלומסברי כדי להזמין את וירג'יניה וולף להרצות בשנת 1928. וולף שהתה בניונהאם עם ויטה סקוויל-וסט, והרצאתה בפני אגודת האמנויות של ניונהאם הפכה לבסיס למסה "חדר משלך".
לאחר שפרשה מניהול המכללה ב-1941 תכננה סטרייצ'י להתמקד במחקר הספרות האנגלו-נורמנית, אך בריאותה הלקויה והלחץ ממנו סבלה במהלך מלחמת העולם השנייה מנעו זאת ממנה.
היא נפטרה ב-19 בדצמבר 1951, בגיל 75 בבית בו התגוררה משפחתה מאז 1919 בכיכר גורדון בבלומסברי.
פרננדו רואיס היירו (בספרדית: Fernando Ruiz Hierro; נולד ב-23 במרץ 1968) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדות הבלם והקשר האחורי, ומאמן נבחרת ספרד בעבר.
היירו החל את הקריירה המקצועית בריאל ואיאדוליד, אך שיחק במרבית הקריירה בריאל מדריד.
ב-14 עונות במדי הקבוצה זכה היירו, בין היתר, שלוש פעמים בליגת האלופות וחמש פעמים באליפות ספרד.
הוא רשם 610 הופעות רשמיות במדי הקבוצה, וממוקם חמישי בטבלת מלך ההופעות במועדון בכל הזמנים.
בשתי עונותיו האחרונות בקבוצה היה היירו לקפטן הקבוצה.
בהמשך הקריירה בא-ריאן הקטרית ופרש במדי בולטון וונדררס האנגלית.
היירו ערך קרוב לתשעים הופעות במדי נבחרת ספרד, אותה אף הוביל כקפטן.
הוא ממוקם רביעי בטבלת מלך השערים של הנבחרת, הישג נדיר עבור שחקן הגנה, עם 29 שערים.
בשנת 2001 היה למלך השערים בכל הזמנים של הנבחרת, הישג בו החזיק למשך שנה עד למונדיאל 2002. הוא היה שותף לארבעה טורנירי מונדיאל ולשתי אליפויות אירופה.
היירו הצליח לשלב בין יכולות שונות, ובצד היותו שחקן הגנה קשוח ניחן גם ביכולות מסירה גבוהות והן ביכולת כיבוש שערים, עם מספר שערים גבוה יחסית לשחקן הגנה.
היירו החל את הקריירה בקבוצת הנוער של ולס-מאלגה מעיר הולדתו.
בתווך שיחק זמן קצר בקבוצת הנוער של מאלגה, אך שוחרר מהקבוצה בטענה כי הוא רמתו אינה מספיקה לקבוצה.
היירו הרשים את מאמן ריאל ואיאדוליד, ויסנטה קנטאטורה, וצורף לקבוצה לקראת עונת , כשהיה בן 19.
היירו ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הספרדית במחזור השישי של העונה, ב-4 באוקטובר 1987, כשפתח בהרכב בניצחון הביתי 1-0 על אספניול, בדרך ל-22 הופעות ליגה רצופות בהרכב הפותח, ו-29 בסך הכול באותה העונה.
ואיאדוליד סיימה את העונה במקום השמיני בטבלה.
היירו שמר על מקומו בהרכב גם בעונה הבאה, ושוב ערך 29 הופעות ליגה בדרך למקום השישי של קבוצתו בטבלת הליגה.
לאחר שתי עונות מוצלחות במדי ואיאדוליד, הצטרף היירו לריאל מדריד של המאמן ג'ון טושאק לקראת עונת .
כבר בעונת הבכורה שלו היה היירו לשחקן מפתח בקבוצתו החדשה, בה כבש שבעה שערי ליגה ב-37 הופעות כבר בעונת הבכורה שהסתיימה בזכייה באליפות.
הגעתו של המאמן רדומיר אנטיץ' בשלהי עונת הביאה את היירו לעמדה קדמית יותר, והוא היה לכובש שערים חשוב עבור הקבוצה על אף שלא שיחק בחוד ההתקפה.
בעונת כבש היירו 21 שערי ליגה, שיא קריירה אישי ויותר מכל שחקן אחר בקבוצתו באותה העונה.
עונה זו החלה רצף של שלוש עונות בהן כבש היירו מספר דו-ספרתי של שערי ליגה, ובסך הכול 44 שערים.
בעונת זכה היירו עם קבוצתו בפעם השנייה באליפות ספרד, והזכייה השלישית הגיעה שתי עונות אחר כך.
בעונת זכה היירו להצלחה אירופית ראשונה עם הקבוצה, כשזכה עמה בליגת האלופות תחת המאמן יופ היינקס.
ריאל הדיחה בשלבי הנוקאאוט את צמד הגרמניות באייר לברקוזן והאלופה המכהנת בורוסיה דורטמונד, ובמשחק הגמר גברה על יובנטוס 1:0. היירו פתח בהרכב קבוצתו במשחק הגמר, ושיחק לכל אורכו.
שנתיים אחר כך, בעונת , הדיחה ריאל את שתי פינאליסטיות העונה הקודמת, מנצ'סטר יונייטד ובאיירן מינכן, בשלבי הנוקאאוט של הטורניר, ובמשחק הגמר גברה 3:0 על ולנסיה.
היירו לא נכלל בהרכב של ויסנטה דל בוסקה לגמר, אך עלה חמש דקות לסיום מהספסל במקומו של מיצ'ל סלגאדו.
לקראת עונת , לאחר זכייתה הרביעית של ריאל עם היירו באליפות ספרד ופרישתו של קפטן הקבוצה מנולו סאנצ'יס, זכה היירו בתפקיד הקפטן החדש של המועדון.
כבר בעונת הבכורה שלו כקפטן, זכה היירו להניף את גביע אירופה.
ריאל הדיחה בשלבי הנוקאאוט את באיירן מינכן ואת ברצלונה, ובמשחק הגמר גברה 2:1 על לברקוזן בדרך לזכייה בתואר, זכייה שלישית של היירו בליגת האלופות.
היירו פתח בהרכב של דל בוסקה, ושיחק לכל אורך הגמר.
בסיום עונת , לאחר 14 עונות ו-439 הופעות ליגה במדי ריאל מדריד, שוחרר היירו מהמועדון בצוותא עם מאמנו דל בוסקה.
היירו היה שותף לתקופה עשירה בתארים עבור הקבוצה, וזכה עמה בשלוש אליפויות אירופה, חמש אליפויות ספרד, שני גביעים בין-יבשתיים, פעם אחת בסופר קאפ האירופי, פעם אחת בגביע הספרדי וארבע פעמים בסופר קאפ הספרדי.
לקראת עונת , בשלהי קריירת המשחק, הצטרף היירו לא-ריאן מליגת העל הקטרית.
עם הגעתו התמנה לקפטן הקבוצה תחת המאמן הצרפתי ז'אן קסטנדה, ובסיום העונה זכה עם קבוצתו בגביע הקטרי.
בתום עונה אחת בקטר, חזר היירו לאירופה וחתם במדי בולטון וונדררס מהפרמייר ליג, בעקבות המלצתו של חברו לקבוצה לשעבר, סטיב מקמנמן.
בבולטון שיתף היירו פעולה בחלק האחורי, בין היתר, עם איוואן קאמפו ששיחק לצדו בריאל מדריד ועם טל בן-חיים הישראלי, תחת המאמן סם אלרדייס.
היירו החל את העונה בעיקר כשחקן מחליף, אך בחציה השני זכה לרצף הופעות בהרכב ובסך הכול סיים את העונה עם 29 הופעות ליגה, מתוכן 15 בהרכב.
על אף הלחץ מצד מאמנו ומצד אוהדי הקבוצה להמשיך לעונה נוספת, בחר היירו לפרוש ממשחק פעיל בתום העונה, בגיל 37. שנתיים לאחר פרישתו דורג היירו במקום ה-43 ברשימת חמישים הכדורגלנים הקשוחים ביותר בכל הזמנים מטעם עיתון הטיימס הבריטי.
היירו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ספרד תחת המאמן לואיס סוארס מירמונטס, חודשים ספורים לאחר שחתם במדי ריאל מדריד.
היה זה במשחק ידידות בו גברה ספרד 1-0 ביתי על .
היירו עלה מהספסל כבר לאחר 23 דקות.
על אף ששותף רק בשני משחקי ידידות (באחד מהם שיחק חמש דקות בלבד), זומן היירו לסגל של סוארס לקראת מונדיאל 1990 באיטליה, אך לא שותף כלל במהלך הטורניר.
מספר חודשים אחר כך, במסגרת מוקדמות יורו 1992, כבש היירו את שער הבכורה שלו במדי ספרד בהופעתו השלישית.
היירו כבש את השער הרביעי בדרך לניצחונה המוחץ של ספרד 9-0 על .
אחד משעריו החשובים של היירו במדי הנבחרת נכבש במסגרת מוקדמות מונדיאל 1994. ספרד הגיעה למחזור הנעילה כשהיא במקום השלישי וזקוקה לניצחון על המוליכה כדי להעפיל למונדיאל.
במשחק השלישי עלה במחצית המשחק בו ניצחה ספרד 3:1 את .
במשחק שמינית הגמר מול כבש היירו בדקה ה-15 שער מרהיב, כשקיבל כדור במרכז המגרש, עבר בין ארבעה שווייצרים ומכעשרים מטר בעט כדור שטוח מול השוער שיצא משערו, כדי לקבוע 1:0 בדרך לניצחונה של ספרד 3:0. ברבע הגמר עלה היירו מהספסל בדקה ה-65, בהפסד נבחרתו 2:1 ל.
היירו זומן על ידי קלמנטה לסגל ספרד לקראת יורו 1996 באנגליה.
הוא פתח בהרכב בכל ארבעת משחקיה של ספרד בטורניר.
בשלב רבע הגמר פגשה ספרד את המארחת , והמשחק הסתיים בשוויון 0:0 בתום הארכה.
היירו בעט ראשון בדו-קרב בעיטות עונשין והחמיץ בדרך להדחתה של נבחרתו עם הפסד 4:2. שנתיים אחר כך, עדיין תחת קלמנטה, זומן היירו לסגל ספרד לקראת מונדיאל 1998 בצרפת, שם פתח בכל משחקיה של ספרד בשלב הבתים.
במשחק הראשון של ספרד מול , כבש היירו בבעיטה חופשית את שער היתרון של ספרד שקבע 1:0, אך ספרד נוצחה 3:2 בסיום.
לאחר שוויון 0:0 מול , שוב כבש היירו את שערה הראשון של נבחרתו, הפעם בפנדל, בדרך לניצחון 6:1 על – שלא הספיק לספרד על מנת להעפיל לשמינית הגמר.
היירו המשיך להיות חלק חשוב מסגל הנבחרת גם תחת חוסה אנטוניו קמאצ'ו בטורניר יורו 2000, שם שימש היירו כקפטן הנבחרת.
הוא פתח עם סרט הקפטן בשני משחקיה הראשונים של ספרד בשלב הבתים, אך נפצע ולא שולב במשחק השלישי וברבע הגמר, בו הודחה ספרד על ידי .
ב-2 ביוני 2001, במשחק מול במסגרת מוקדמות מונדיאל 2002, כבש היירו את שערו ה-27 במדי הנבחרת, עקף את אמיליו בוטרגניו, והיה למלך השערים של ספרד בכל הזמנים - הישג נדיר עבור שחקן הגנה.
הוא החזיק בתואר במשך כשנה, עד שנעקף על ידי ראול.
היירו זומן כקפטן הנבחרת לטורניר מונדיאל 2002. היה זה הטורניר האחרון של היירו בנבחרת, וכבר במשחק הראשון כבש בפנדל בדרך לניצחון 3:1 על .
במשחק השני שוב כבש היירו בפנדל בניצחון 3:1 על פרגוואי, ולא שותף במשחק השלישי והאחרון בשלב הבתים.
היירו חזר להרכב בשמינית הגמר מול , וכבש את הפנדל הראשון בדו-קרב הפנדלים שבסיומו ניצחה ספרד 3:2 אחרי שוויון 1:1 בתום הארכה.
משחקו האחרון בשורות הנבחרת היה בהפסד בפנדלים לקוריאה הדרומית, לאחר שכבש את הפנדל הראשון בדו-קרב.
בסיום הטורניר נכלל היירו בנבחרת הטורניר, והיה לשחקן ההגנה הספרדי הראשון שעושה זאת מאז מונדיאל 1950. בתום הטורניר פרש היירו ממשחק בינלאומי לאחר 13 שנות פעילות.
בסך הכול ערך היירו 89 הופעות במדי ספרד, וכבש 29 שערים.
הוא ממוקם רביעי בטבלת מלך שערי הנבחרת בכל הזמנים.
בספטמבר 2007 הוכרז היירו כמנהל הספורטיבי של פדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית.
בכך, היה שותף היירו להצלחתה של ספרד בזירה הבינלאומית ולזכיותיה ביורו 2008 ובמונדיאל 2010.
ביולי 2011, לאחר ארבע שנות פעילות בהתאחדות הספרדית, חזר היירו למאלגה בה שיחק בגילאי הנוער בתפקיד המנהל הספורטיבי.
על אף העונה המוצלחת של הקבוצה שהסתיימה במקום הרביעי בטבלה ובהעפלה למוקדמות ליגת האלופות, עזב היירו את התפקיד בתום עונה אחת.
ב-10 ביולי 2014 חזר היירו לריאל מדריד, והתמנה לתפקיד עוזר המאמן של קרלו אנצ'לוטי, לאחר עזיבתו של זינדין זידאן את התפקיד לטובת אימון ריאל מדריד קסטיליה.
בתום עונה אחת סיימו אנצ'לוטי והיירו את תפקידם במועדון.
הצלחתו בתפקיד המנהל הספורטיבי של ההתאחדות הספרדית הובילה את מירי רגב, שרת התרבות והספורט, לקדם את מינויו של היירו לתפקיד יועץ מיוחד לרפורמה בכדורגל הישראלי.
לאחר כחצי שנה של חיפוש מתווה להשלמת הגעתו של היירו, המהלך לא צלח וב-8 ביוני 2016 התמנה היירו לראשונה לתפקיד מאמן ראשי, כשחתם בריאל אוביידו מליגת המשנה הספרדית.
ב-13 ביוני 2018 מונה היירו למאמן נבחרת ספרד יומיים לפני משחקה הראשון של ספרד במונדיאל 2018, לאחר שז'ולן לופטגי פוטר בעקבות מינויו בריאל מדריד.
היירו עזב את תפקידו לאחר שספרד הודחה בשמינית הגמר על ידי רוסיה.
הקדנציה של היירו בנבחרת ספרד הסתיימה עם מאזן של ניצחון אחד, שלוש תוצאות תיקו ויחס שערים של שבעה שערי זכות לעומת שישה שערי חובה.
נבחרת הטורניר של מונדיאל 2002
המשחקים באירופה כוללים הופעות בליגת האלופות, גביע אופ"א, גביע אירופה למחזיקות גביע, הסופר קאפ האירופי, הגביע הבין-יבשתי ואליפות העולם לקבוצות
פרננדו ארבאל (בספרדית: Fernando Arrabal; נולד ב-11 באוגוסט 1932) הוא סופר, מחזאי ומשורר ספרדי.
ארבאל נולד בעיר מֱלִיַה שבמרוקו הספרדית, וכיום הוא אחד היוצרים הספרדים החשובים ביותר, אף על פי שמאז שנת 1958 ואילך הוא מתגורר בפריז.
בחמש שנות חייו הראשונות התגוררה המשפחה במלייה.
בין השנים 1937 ו-1940 התגוררה משפחתו בסיודד רודריגו (מחוז קסטיליה ולאון), העיר בה היה כלוא אב המשפחה הרפובליקני.
משפחתו עברה למדריד בשנת 1940, ותשע שנים לאחר מכן נטש ארבאל הצעיר את המוסד שבו עבר הכשרה כמועמד לפנימייה הצבאית של חיל האוויר.
לאחר מכן עבד במפעלי נייר בוולנסיה ובמדריד והתחיל ללמוד משפטים באוניברסיטת מדריד.
עם כישלון מחזהו הראשון השתקע בפריז ובשנת 1966 הקים את תנועת הפאניקה.
למרות פרסומו בעולם היה יוצר אלמוני לגמרי במולדתו בזמן שלטונו של פרנסיסקו פרנקו.
לאחר מות הרודן בשנת 1975 ביקר היוצר לעיתים קרובות בספרד, אולם תדמית הילד הרע ומחולל השערוריות דבקה בו והקשתה על התקבלותו בחוגי התרבות והספרות של ארצו.
ביקורתו החברתית ותפישותיו הפסימיות באשר לדרך העולם וליחסי אנוש מבוססות על אירועים טראומטיים המוצאים ביטוי ביצירה דרמטית.
אחדים ממחזות ארבאל הועלו בישראל:
"פנדו וליז" ו"פיקניק בשדה הקרב" בתיאטרון הפרסה בבימויו של דויד לוין.
"בית-קברות למכוניות" בתיאטרון האוהל בבימויה של עדנה שביט.
"הארכיטקט והקיסר" בתיאטרון הבימה בבימויו של דויד לוין.
"פנדו וליז" וגם "פיקניק בשדה הקרב", בתיאטרון באר שבע בבימויו של תאודור תומא 1974-75.
"אופני הנידון / גן-העדן האבוד" בקבוצת התיאטרון בבימויו של דודי מעיין.
"מכתב אהבה" בתיאטרון הבימה בבימויו של איציק ויינגרטן.
פרט למחזות כתב ארבאל גם רומנים כגון:
"ארבאל חוגג את טקס הבלבול"
אחדים מספריו ראו אור קודם בתרגומם הצרפתי, ורק לאחר מכן הופיע המקור הספרדי.
דרכי הביטוי הייחודיות לו, מקוריותו ודימוייו מאפיינים גם את הרומנים וגם את המחזות שכתב.
בשנות ה-70 התפרסם היוצר גם בזכות עיסוקו בקולנוע ושלושת הסרטים שביים הם "יחי המוות" (1971), "אלך כמו סוס משוגע" (1973) ו"גֶרְנִיקָה" (1975).
בשנת 2003 ראה אור בהוצאת כרמל ובתרגום רמי סערי הספר "בעל בבל / מכתב אהבה", הכולל תרגום עברי של הרומן "בעל בבל" ושל המחזה "מכתב אהבה" שבוצע בבכורה עולמית בתיאטרון הבימה.
שלוש פעמים היה סגן אלוף העולם בפורמולה 1 (בשנים 2010, 2012 ו-2013), ובשנת 2007 סיים במקום השלישי במרחק נקודה אחת מהאליפות.
בפורמולה 1 התחרה עבור קבוצות מינארדי, רנו (איתה הוא היה פעמיים אלוף העולם), מקלארן ופרארי.
באוגוסט 2018 הודיע אלונסו על פרישתו מהפורמולה 1. בעונת 2021 שב להתחרות באליפות בקבוצת רנו, ששינתה את שמה לאלפין.
אלונסו מדורג שישי לפי כמות הניצחונות בהיסטוריה של הפורמולה 1 עם 32 ניצחונות, והרביעי לפי כמות הפודיומים שהשיג במשך הקריירה שלו עם 97. בבדצמבר 2017 נכנס להיכל התהילה של הפורמולה 1, וב-2019 נכנס שוב להיכל התהילה כאלוף העולם במרוצי סיבולת.
בכך הפך אלונסו להיות הנהג הראשון שמופיע פעמיים בהיכל התהילה ברשימת האלופים של שתי קטגוריות שונות.
בשנת 2017 השתתף במרוץ אינדיאנפוליס 500. בשנת 2018, במקביל לעונה האחרונה שלו בפורמולה 1, ניצח את מרוץ 24 השעות של לה מאן בפעם הראשונה שהשתתף בו.
בינואר 2020 השתתף בראלי דקר כחלק מקבוצת "Toyota Gazoo Racing".
אלונסו החל לנהוג בקארטינג בגיל 3, לאחר שאביו בנה מכונית לאחותו הגדולה שלא התעניינה בה.
אביו גם לקח על עצמו את תפקיד המכונאי והמנטור.
בשנת 1988, בגיל 7, זכה אלונסו באליפות לילדים של אסטוריאס עם ניצחונות בכול שמונת המרוצים.
שנה שלאחר מכן זכה שוב בתואר ובנוסף זכה גם באליפות גליסיה.
ב-1991 השתתף באליפות ספרד לילדים בקארטינג וסיים במקום השני אף על פי שלא השתתף בכל המרוצים.
ב-1993 וב-1994 זכה באליפות ספרד לנוער וכך קיבל מלגה להשתתף ב-1995 באליפות העולם לנוער בקארטינג, ובסופה הגיע למקום השלישי.
בשנת 1996 זכה באליפות ספרד ובאליפות העולם לנוער.
ב-1997 לקח שוב את אליפות ספרד לה הוסיף גם אליפות באיטליה ואירופה בקטגוריה A.
בשנת 1998 הגיע שוב למקום הראשון באליפות ספרד, השלישי ברצף.
ב-1999 הפך אדריאן קמפוס, נהג פורמולה 1 לשעבר בקבוצת מינארדי, למנהלו האישי של אלונסו.
קמפוס רשם את אלונסו כמחליף של מרק ג'נה באליפות האירופאית שהתקיימה בחסות חברת ניסאן ובה הוא השיג תשעה פול פוזישן, חמש הקפות מהירות ושישה ניצחונות, שזיכו אותו באליפות של אותה שנה.
בשנת 2000 עבר אלונסו להתחרות בסבב הפורמולה 3000 בקבוצת "אסטרומגה".
אלונסו השיג פול פוזישן וניצחון בבלגיה וסיים שני בהונגריה, וסיים את עונתו הראשונה במקום הרביעי באליפות.
מנהל קבוצת פרארי ג'אן טוד הגיע איתו להבנה כי יהיה הנהג השלישי של הקבוצה וכך לעבוד וללמוד ליד אלן פרוסט.
פלביו בריאטורי, מנהל קבוצת רנו באותם הימים, החתים אותו בקבוצת בנטון-רנו ונתן אותו בהשאלה לקבוצת מינארדי.
אלונסו היה נהג מבחן בקבוצת מינארדי בשנת 2000.
בשנת 2001, כשהוא בן 20, שימש נהג ראשי בקבוצה.
הקבוצה לא הייתה תחרותית ואלונסו סיים את העונה במקום ה-23, ללא נקודות.
הישגו הטוב ביותר היה המקום העשירי בגרמניה.
בשנת 2002 שימש כנהג שלישי בקבוצת רנו.
במהלך השנה ביצע נהיגת מבחן עבור קבוצת יגואר.
בעונת 2003 קודם להיות נהג מן המניין בקבוצת רנו.
הוא זכה במקום השביעי במרוץ הראשון בעונה באוסטרליה.
במרוץ השני במלזיה הוא השיג את הפול פוזישן והשיג את הפודיום הראשון בפורמולה 1 כאשר הוא רק בן 21. הוא זכה בניצחונו הראשון באליפות בהונגריה, וסיים את העונה במקום השישי באליפות.
בגרנד פרי ברזיל היה מעורב באחת התאונות הקשות ביותר שלו בקריירה כאשר התנגש בקיר לאחר שגלגל שהשתחרר מהמכונית של מארק ובר פגע בו.
הדירוג של ההקפה הקודמת לתאונה שימש כדירוג סופי, ואלונסו סיים שלישי.
ב-2004 לא הצליח אלונסו לנצח באף מרוץ.
באותה שנה השיג ארבעה פודיומים ופעם אחת את עמדת הזינוק הבכירה (בצרפת).
סיים את העונה במקום הרביעי עם 59 נקודות.
את 2005 פתח אלונסו בסערה ולמרות מאבק עיקש מצידו של קימי רייקונן מקבוצת מקלארן זכה באליפות עם שבעה ניצחונות תוך כדי שהוא מפגין נהיגה וירטאוזית.
אלונסו הפך לאלוף הפורמולה 1 הצעיר ביותר אי פעם (שיא שנשבר מאז על ידי לואיס המילטון וסבסטיאן פטל).
במרוץ ביפן הצליח לעקוף את מיכאל שומאכר מהחלק החיצוני של הפניה, עקיפה שמיד זכתה לתואר "עקיפת העונה".
את כישרונו כנהג ניתן היה לבחון מול התוצאות הבינוניות שעמיתיו לקבוצה, יארנו טרולי ולא ג'יאנקארלו פיזיקלה, הצליחו להשיג באותה שנה עם אותה מכונית.
גם בעונת 2006 זכה אלונסו באליפות.
הוא ניצח שבע פעמים, והגדיל לעשות כשהיה לספרדי הראשון שמנצח במרוץ הספרדי בברצלונה.
בתחילת העונה הודיע אלונסו שזו עונתו האחרונה במדי רנו והוא עתיד לעבור לקבוצת מקלארן.
בעונת 2007 עבר אלונסו לנהוג בקבוצת מקלארן, שם שיתף פעולה עם לואיס המילטון, שהיה בעונתו הראשונה בסבב.
היחסים בין אלונסו והמילטון התדרדרו במהרה לאחר שמעמדו של אלונסו, שהגיע למקלארן כאלוף העולם והיה אמור להיות הנהג הבכיר בקבוצה, נפגע בעקבות יכולת מצוינת של המילטון.
אלונסו אף טען שהמילטון מקבל יחס מועדף מראשי הקבוצה.
במהלך העונה הצליח אלונסו לנצח בארבעה מרוצים ולזנק פעמיים מעמדת הזינוק הבכירה, אך לבסוף נכנע הן להמילטון והן לקימי רייקונן.
הוא סיים במקום השלישי עם 109 נקודות, נקודה פחות מהאלוף רייקונן, ובשוויון נקודות וניצחונות עם המילטון - שוויון שהוכרע רק הודות לכך שהמילטון הצליח לסיים חמש פעמים במקום השני, ואילו אלונסו ארבע.
למרות זאת, אלונסו הפגין נהיגה בוגרת יותר מהמילטון, שלא עמד בלחץ וביצע טעויות במרוצים המכריעים.
בתום העונה עזב אלונסו את מקלארן וחזר לרנו.
תחילת עונת 2008 לא הייתה מוצלחת עבור אלונסו.