tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בולגקוב מקדיש תשומת לב עילאית לפרטים בספר - מכיוון שהיה איש מלומד, והכיר היטב את כתבי הקודש, את ההיסטוריה של סיפורו של ישו ואת מיתוס פאוסט.
עיבודים עיקריים לקולנוע, לטלוויזיה ולתיאטרון
בשנת 1972 עיבד הבמאי הפולני, אנדז'יי ויידה את חלקו של הספר המתרחש בתקופת ישו לסרט טלוויזיה עבור הטלוויזיה הגרמנית בשם "פילאטוס ואחרים - סרט ליום שישי הטוב" ("Pilatus und andere - Ein Film für Karfreitag").
בשנת 1972 עובד הספר לסרט טלוויזיה בהפקה משותפת איטלקית-יוגוסלבית בבימוי אלכסנדר פטרוביץ' בשם "האמן ומרגריטה" (באיטלקית - "Il Maestro e Margherita", ובסרבו-קרואטית - "Majstor i Margarita").
העיבוד שונה בתכלית מהספר, ובו האמן, המכונה ניקולאי מסעודוב, נרדף אחר השטן המסגיר אותו לידי המשטרה החשאית הרוסית הכולאת אותו בבית המשוגעים.
בשנת 1977 העלה תיאטרון טגנקה במוסקבה, אחרי 10 שנות ההשתדלות, הצגה "האמן ומגריטה" בבימויו של יורי ליובימוב.
למרות הביקורת הרשמית, ההצגה הפכה לאחת האהובות ביותר בתיאטראות מוסקבה.
גם כאשר התחלפו שורות של הצופים ו השחקנים - בשנת 2002 ההצגה התקיימה בפעם ה-1,000.
בשנת 1989 עובד הסרט על ידי הבמאי הפולני מצ'יי וויטישקו למיני סדרה בת ארבעה חלקים בשם "האמן ומרגריטה" ("Mistrz i Małgorzata").
גם עיבוד זה היה רחוק מעלילתו של הספר, והציג את השטן כמשתף פעולה עם ברית המועצות.
ב-1992 הופק עבור ערוץ 4 הבריטי, בבימויו של פול בריירס, סרט טלוויזיה בשם "תקרית ביהודה" ("Incident in Judaea"), המבוסס על חלקו של הסיפור העוסק בישו הנוצרי, אך כולל פרולוג המתייחס לספרו של בולגקוב וקווי העלילה האחרים.
בשנת 1994 עיבד הבמאי הרוסי יורי קארה את הספר לסרט קולנוע בשם "האמן ומרגריטה" (Ма́стер и Маргари́та).
על אף שצוות השחקנים כלל כמה מהשחקנים הרוסים הנודעים והאהובים ביותר באותה התקופה, ועל אף שתקציבו של הסרט היה תקציב ענקי לסרט רוסי באותם הזמנים, חמישה עשר מיליון דולר, סירב המפיק להפיץ את הסרט בטענה כי עריכתו של קארה היא בלתי נסבלת.
בשנת 2005 התקרבו המפיק והבמאי, והקרנת הסרט התאפשרה באופן חד פעמי בפסטיבל סרטים במוסקבה.
אך אז אירעה מניעה נוספת, כאשר נכדה של אשתו השלישית של בולגקוב, ילנה שילובסקיה, סרגיי שילובסקי, מנע את הפצת הסרט בטענה כי זכויות היוצרים מוחזקות בידיו.
עם זאת ניתן להשיג עותקים של הסרט בפורמט DVD, הקרנת הסרט במסכי הקולנוע התאפשרה לבסוף רק בשנת 2011.
בשנת 2000 העלה תיאטרון גשר מחזמר בשם "השטן במוסקבה", המבוסס על עיבוד של הספר מאת אהוד מנור, בבימויו של יבגני אריה.
במחזה כיכבו חיים טופול, ששי קשת, איגור מיקרובנוב, ליליאן רות חיילובסקי, ישראל דמידוב ושחקנים רבים אחרים, והוא לווה בידי תזמורת חיה בת 23 נגנים בניצוחו של מיכאל גלוזמן.
בשנת 2005 עובד הספר למיני סדרה בטלוויזיה בת עשרה פרקים בשם "האמן ומרגריטה", על ידי הבמאי הרוסי ולדימיר בורטקו המפורסם בעיבודים אחרים של בולגקוב לטלוויזיה.
הסדרה שודרה לראשונה בטלוויזיה הרוסית ב-19 בדצמבר 2005 וזכתה לצפיית שיא ולביקורות נלהבות.
כוכבי הסדרה היו אלכסנדר גליבין כאמן, אנה קובלצ'וק כמרגריטה, אולג בסילשווילי כוולנד, אלכסנדר אבדולוב כקורובייב, קיריל לברוב כפילאטוס, וסרגיי בזרוקוב כישו.
הסדרה הייתה נאמנה מאוד למקור הספרותי, ונחשבת לעיבוד מוצלח מאוד של הספר.
הסדרה שודרה בישראל בערוץ ישראל פלוס בינואר 2006, כחודש לאחר הקרנתה ברוסיה, ולאחר מכן זכתה לשידורים חוזרים, בין היתר בערוץ יס ראדוגה.
בשנת 2018 החלה ההפקה על סרט קולנוע רוסי, עיבוד לספר, בבימויו של ניקולאי לבדב, שצילומיו תוכננו להתחיל באפריל 2019, אך עד שנת 2020 הפקתו טרם החלה ובשנת 2020 נודע על דחייה נוספת בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה, שאינה מאפשרת להתחיל בצילומי הסרט.
בסופו של דבר, הצילומים החלו ביולי 2021 ונודע כי לבדב כבר לא יביים והסרט ייקרא "האמן ומרגריטה".
ב-2022 תיאטרון החאן הודיע שהוא יעלה את ההצגה ב-2023 בבימויו של אודי בן משה ובתרגומו של אלי ביז'אווי.
תמונות מתוך ההצגה "השטן במוסקבה" בתיאטרון גשר:
האמנה האטלנטית היא הכרזה שסוכמה על ידי וינסטון צ'רצ'יל מצד בריטניה ופרנקלין דלאנו רוזוולט מצד ארצות הברית ב-12 באוגוסט 1941 בפגישתם על אה"מ פרינס אוף ויילס, באוקיינוס האטלנטי מול חופי ניופאונדלנד, ופורסמה יומיים לאחר מכן כהצהרת עקרונות משותפת למען השלום.
מפגש זה היה אחת משבע הפגישות המרכזיות בין מנהיגי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
מלחמת העולם השנייה פרצה ב-1 בספטמבר 1939 עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין.
מיד הכריזו בעלות הברית (באותו שלב צרפת ובריטניה) מלחמה נגד גרמניה.
ארצות הברית לעומת זאת הכריזה על נייטרליות והמשיכה בנקיטת מדיניות הבדלנות שנקטה מאז מלחמת העולם הראשונה.
למרות הכרזתה, ניתן היה לראות נטייה של ארצות הברית לכיוון בעלות הברית כבר מתחילת המלחמה.
הדבר בא לידי ביטוי בכך שהאמריקאים העניקו לבריטים תמיכה מוסרית וכלכלית (מכירת ציוד, חוק "השאל-החכר"), אך הממשל סירב לשלוח חיילים אמריקאים לאירופה.
כצעד נוסף בהתקרבות נחתמה האמנה האטלנטית.
התנגדות לסיפוח או כיבוש טריטוריות בידי ארצות הברית או בריטניה.
התנגדות לשינויים טריטוריאליים במדינות הכבושות בניגוד לרצון האוכלוסייה הרלוונטית.
תכובד זכות כל עם להגדרה עצמית ובחירת צורת הממשל המועדפת עליו.
ארצות הברית ובריטניה מכירות בזכות לממשל עצמי עבור המדינות שנכבשו.
הגבלות מסחריות יוסרו לטובת חיזוק הכלכלה והמאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
שיתוף פעולה כלכלי בין המדינות.
יצירת עולם ללא מחסור ופחד.
משמעות האמנה האטלנטית למאמץ המלחמתי
מלבד העובדה שחתימת האמנה היוותה צעד נוסף בהתקרבות בין המדינות ובבניית ההסכמה האידאולוגית ביניהן, הייתה האמנה הלכה למעשה מדריך על פיו קבעו ראשי המדינות את פעולותיהם בהמשך המלחמה.
בנוסף, מכיוון שארצות הברית לא השתתפה עד אותו שלב במלחמה, מפגש זה היווה התחייבות מוסרית של ארצות הברית להפסקת המדיניות הבדלנית.
משמעות האמנה עבור האימפריאליזם הבריטי
הסעיף השלישי באמנה, לפיו בריטניה מכירה בזכות להגדרה עצמית ולממשל עצמי של כל העמים, עורר התנגדות בקרב גורמים אימפריאליסטיים בבריטניה.
זאת לאור העובדה שבריטניה החזיקה באותה עת בקולוניות נרחבות באפריקה ובאסיה.
בתחילה הוסכם בין הצדדים כי סעיף זה אינו תקף לגבי הקולוניות הבריטיות.
אולם, במהרה הגיעו קריאות מצד קולוניות באסיה (בורמה, אינדונזיה, הודו ועוד) בדרישה להחיל את עיקרי האמנה גם על מדינותיהם.
עקב חשיבותה המכרעת של השתתפות מדינות אלו במאמץ המלחמתי הכולל, ביקש רוזוולט להותיר פתרון סוגיה זו לאחרי המלחמה.
ההכרה בזכות להגדרה עצמית של כל העמים, נתנה תקווה למנהיגי המאבק לעצמאות בקולוניות, והיוותה תקדים עליו התבססו בין השאר נלסון מנדלה ומהאטמה גנדי בדרישותיהם לעצמאות.
על האמנה החברתית, או עקרונות המשפט המדיני הוא ספרו של הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו שיצא לראשונה לאור בשנת 1762. בספר פורס רוסו את משנתו הפוליטית שהשפיעה על הוגי עידן האורות, על המהפכה הצרפתית, על מנסחי חוקת ארצות הברית, על תנועת הרומנטיקה ועל הסוציאליזם.
בספר הביע רוסו את הדעה כי החברה האידיאלית היא זו שבה כורת האדם אמנה עם עצמו ועם אחיו בני האדם, לא זו שבינו ובין ממשלתו.
כמו ג'ון לוק, האמין רוסו שממשלה יכולה להיות לגיטימית רק אם מקור הלגיטימיות שלה הוא העם, בתפקיד הריבון.
רוסו טען ש"החברה המושלמת" תישלט בידי "הרצון הכללי" של העם.
בעוד שלא הגדיר בדיוק איך ניתן להשיג זאת (ישנן דרכים רבות המתאימות למצבים שונים), הוא הציע שתיערכנה אספות ובהן כל אזרח יוכל לסייע בהגדרת הרצון הכללי.
רעיון זה בדבר דמוקרטיה ישירה, העומד בלב הגותו הפוליטית של רוסו, גרם לרבים, הרגילים אל הדמוקרטיה הייצוגית המקובלת במשטרים המבוססים על דמוקרטיה ליברלית, לטעון כי תוכניתו של רוסו אינה ניתנת ליישום.
הספר היה יצירה מתקדמת שהשפיעה על רפורמה פוליטית ומהפכות באירופה ובמיוחד בצרפת.
הספר הפריך את המיתוס שהמלך ממונה על ידי האל, וקבע כי רק הריבון, הוא העם, יכול למנות את הרשות המבצעת, כמו גם לפטרה.
הביקורת אותה משמיע רוסו כלפי המשטרים האבסולוטיים של אירופה בזמנו, מובעת היטב במשפט המפורסם הפותח את הפרק הראשון של הספר - "האדם נולד חופשי, ובכל מקום אסור הוא באזיקים".
הספר הוא ניסיון לשרטט את הדרך לשחרר את האדם מאזיקיו, ניסיון משפיע ורב רושם, אם כי סוג המדינה אותה הגה רוסו בחזונו לא התגשמה באף מקום בעולם במאתיים וחמישים השנים שחלפו מאז כתיבתו.
מיום פרסומו קנה לו הספר מעריצים, אך גם מבקרים קשים.
פילוסופים כאדמונד ברק ראו ברעיונות המובעים בספר סכנה, וניסו להתוות גישות חלופיות, בעוד שפילוסופים כעמנואל קאנט העלו את הספר ואת רעיונותיו על נס.
ההכרה של כותב הספר, כי האדם הוא יצור רציונלי המסוגל להגיע מעצם טיבו להכרעות פוליטיות, ולבטא את רצונו, בצורה של הרצון הכללי, שנויה במחלוקת קשה.
יעקב טלמון, הוגה רעיון "הדמוקרטיה הטוטליטרית" מצא את שורשי הדמוקרטיה הטוטליטרית בתורת "הרצון הכללי" של רוסו כפי שהובעה בספר זה.
לדעת טלמון האמונה בחופש והשאיפה לממשו של אסכולות חברתיות מדיניות אוטופיסטיות כקומוניזם מתיישבות לכאורה עם שימוש באמצעי כפייה לצורך הגשמת הרעיון האוטופי, ומכאן קצרה הדרך אל ה"דמוקטטורה".
הפיסקה המופיעה בספר א' פרק ז' לפיה "כל מי שימאן להישמע לרצון הכללי, יכריחוהו לכך הגוף כולו, דבר זה אין פירושו אלא זה שיכריחוהו להיות חופשי", מקבלת לאור ניסיון המאה ה-20 משמעות חמורה וקשה.
מטרתו המוצהרת של הספר "האמנה החברתית" היא לקבוע האם ישנו דבר כ"סמכות פוליטית לגיטימית".
בניגוד לספרים קודמים של רוסו, בהם הילל את האדם במצבו הטבעי, מגיע רוסו למסקנה כי המצב הטבעי של האדם הוא מצב אלים וברוטלי, וכי על מנת לצאת ממצב זה, על האדם לכרות אמנה חברתית עם אחיו בני האדם.
אמנה חברתית זו תביא לשחרור האדם, שכן היא תעניק לכולם את אותה מידת השוויון ותטיל על כולם את אותן החובות.
האדם שהעניק מרצונו את ריבונותו לכלל, באמצעות האמנה החברתית, יהיה אדם בן חורין החי במשטר צודק.
אך עם כל זאת, החברה, והמדינה אותה יוצרת החברה, מטילים מגבלות על האדם מעבר לאלו המוטלות עליו במצבו הטבעי.
טענתו של רוסו היא כי האדם אינו מחליף מרצונו חירות בשעבוד.
על אף שהאמנה אוכפת על האדם חוקים חדשים, במיוחד חוקי הקניין, באמצעות ביטוי רצונו של האדם ב"רצון הכללי" שומר האדם על חירותו גם במסגרת החדשה.
לדעת רוסו כל ממשל, בכל צורה, יש לחלק לשני חלקים.
ראשית, יש את הריבון, שהוא כלל האוכלוסייה, המייצג את הרצון הכללי והמהווה את הסמכות המחוקקת במדינה.
שנית יש את הממשלה, הנפרדת מהריבון.
חלוקה זו היא העומדת ביסוד המבנה שבנה רוסו אשר ראה ברשות המחוקקת את ביטוי הרצון של הריבון, וברשות המבצעת את כוחו של הריבון, ועל השניים להישאר נפרדים.
המצב הטבעי הוא מצב של בערות מתמדת, שעל האדם להימנע ממנו.
במצב זה אין כל קניין פרטי, והקניין היחיד הקיים הוא אותם הדברים שלאיש אין חפץ בהם.
במצב דברים זה שולט החזק, לא מכוח הלגיטימציה, אלא מכוח הכוח עצמו.
האדם הוא חופשי במצב זה באותה מידה בה הוא חזק.
אין לו הגנה מפני האחרים.
מסיבה זו כורתים בני האדם אמנה חברתית, על מנת להסמיך את עצמם להשיג יותר, בעזרת האחרים, מאשר יכלו להשיג במצב הטבעי.
הנקודה החשובה באמנה חברתית זו היא מן הלגיטימציה למנהיגות, תוך שמירת החירות, החירות להיות שווה לאחרים, שכן "אין הריבון רשאי לשים על נתין אחד משא שהוא כבד יותר ממשאו של נתין אחר" (ספר ב' פרק ד').
על פי הספר, כל פעולה חופשית נגרמת באמצעות שני גורמים.
הגורם המוסרי, הרצון הקובע את הפעולה, והגורם הפיזי, הכוח שמוציא אותה לפועל.
הגוף הפוליטי דומה אף הוא לגוף החי, רצונו מבוטא על ידי הרשות המחוקקת, וכוחו היא הרשות המבצעת (ספר ג' פרק א').
נראה כי הצורה הראויה ביותר לחלוקה מעין זו היא הדמוקרטיה, אך לדעת רוסו הדמוקרטיה אינה מתאימה לאדם, כי אם לאלים, כיוון שהיא דורשת מאזרחיה שלמות, וכשהמדובר בבני אדם "אין לך ממשל שיהא צפוי למלחמות אזרחים ולמהומות פנימיות כשלטון העם או שלטון ההמון..." (ספר ג' פרק ד').
המדינה על פי רוסו היא מונרכיה או אריסטוקרטיה, או שילוב של שיטות הממשל.
הריבון, גם המלך, מבטא את הרצון הכללי.
על מנת להבטיח זאת תכונסנה אסיפות של העם, בהן ייקח העם חלק פעיל בבחירת הממשלה וקביעת החוקים.
על פעולות אלו להתבצע באופן ישיר ולא באמצעות נציגים.
דוגמה לכך ראה רוסו ברומא העתיקה בה היה מלך, ושלוש אסיפות עם הידועות כקומיטיה.
באמצעות אסיפות אלו כל האזרחים היו מיוצגים.
עם זאת המלך היה בעל כוחות בכולן.
באסיפות אלו אל לו לאדם להצביע לפי רצונו הפרטי, אלא לפי רצון הכלל.
אם הגוף המבצע פועל כנגד רצון הכלל, הוא שובר את האמנה, ועליו להיות מודח מתפקידו.
לשם כך קובע רוסו כי על השליט לקבוע מועדים לכינוס האסיפות, שלא ניתן יהיה לדחותם, וזאת על מנת להבטיח כנגד ממשל הפועל כנגד רצון הכלל.
רוסו מתייחס לשתי קטגוריות של הדת - דתו של האדם, ודתו של האזרח.
דתו של האדם דורשת רק אמונה פנימית ביצור עליון.
דתו של האזרח דורשת דוגמות, טקסים וצורות חיצוניות של פולחן, ודורשת כי האזרח יתייחס לדתות אחרות בשלילה.
רוסו טוען כי קיימת צורה נוספת, הכופה על האדם שני שליטים, שתי ארצות מולדת, שני מחוקקים, ומעמידה את האזרח בפרדוקס.
דתות כאלו היו דת הלאמות, הדת ביפן, ודתם של הנוצרים הקדמונים ברומא העתיקה.
רוסו רואה בדתות מסוג זה דת שלילית.
בשל כך הוא מתרכז בשתי הצורות האחרות של הדת.
הצורה השנייה של הדת היא טובה לקיום המדינה מכיוון שהיא קושרת את האדם אל המדינה באמצעות היצור העליון.
לכן, הציות לרצון הריבון הוא ציות לרצון האל.
באופן דומה, המוות למען המדינה הוא המוות למען האל.
במקרה זה הממשלה היא גם הכהונה (להבדיל ממקרה בו הכהונה היא גם הממשלה).
אך גם לכך יש חסרונות, מכיוון שהדת הזו מרמה את האנשים, והופכת אותם למחזיקים באמונות טפלות, מרבה אי סובלנות ומקדמת צימאון דם, שכן היא מורה לאזרחים כי זו חובתם הקדושה להרוג את מי שאינו מאמין בדת זו.
הצורה הראשונה של הדת אינה בעלת משמעות פוליטית רבה.
היא אינה מאחדת את האנשים, אך גם אינה מסיתה אותם זה כנגד זה.
על פי רוסו, הדוגמות של הדת האזרחית צריכות להיות פשוטות ומועטות במספרן.
הוא נותן מספר דוגמאות חיוביות: "מציאות האלוהות בעלת יכולת, שכל, רצון טוב, ידיעה והשגחה.
הקדושה של האמנה החברתית ושל החוקים" (ספר ד' פרק ח').
הדוגמה השלילית היחידה היא אי הסובלנות, "שהיא אחד הפולחנות שפסלנו".
מפרק חשוב זה בספר נובע הרעיון של הפרדת הדת והמדינה.
על פי רוסו, כאשר הכנסייה הופכת להיות הממשלה, הריבון אינו ריבון עוד.
אי סובלנות מובילה ישירות לתוצאה זו.
מכיוון שכך אין צורך בדת לאומית אחת, אלא שעל כל הדתות לחבוק זו את זו, פרט לדתות המורות למאמינים בהן להיות אזרחים גרועים.
רוסו נותן כדוגמה לדת כזו את הדת הנוצרית דווקא, וטוען כי הנצרות מטיפה לשעבוד ולכניעות ונוחה לעריצות, וכי הנוצרים נולדו להיות עבדים.
הספר תורגם לראשונה לעברית על ידי יוסף אור, בעריכת חיים יהודה רות, ויצא לאור בהוצאת מאגנס שליד האוניברסיטה העברית, 1932. תרגום זה זכה למספר רב של מהדורות והאחרונה שבהן בשנת 1989.
תרגום נוסף מאת ד"ר עידו בסוק, מלווה במבוא היסטורי מאת עמוס הופמן על רוסו ועל יצירתו, הוצאת רסלינג, 2006.
האמנה בדבר ההיבטים האזרחיים של חטיפה בינלאומית של ילדים (לעיתים נקראת גם: אמנת האג) היא אמנה שנחתמה בהאג בשנת 1980 בדבר משמורת ילדים.
לפי האמנה, המשמורת צריכה להיקבע במקום מגוריו הקבוע ואוסרת על העברת ילד ממדינה למדינה ללא הסכמת הוריו או האפוטרופוס.
אם הוברח הילד לארץ אחרת ניתן להגיש בקשה להחזרתו והמדינות החתומות על האמנה מתחייבות להשיבו למדינה ממנה נחטף, שם תיקבע המשמורת החוקית.
ברוב המקרים נועדה אמנה זו להילחם בתופעה של לקיחת המשמורת בכוח על ידי אחד ההורים אחרי סכסוך או גירושין.
למרות כוונת האמנה, מדינות רבות מנהלות קדם דיון על המשמורת בעת הדיון על השבת הילד למדינה ממנה נחטף, בין השאר בגלל טענות של ההורה ה"חוטף" שהשבת הילד למדינה ממנה נחטף תסכן את הילד.
ישראל אימצה את אמנת האג בשנת 1991 ב"חוק אמנת האג (החזרת ילדים חטופים) התשנ"א-1991", והגוף האחראי על ביצועה הוא המחלקה לעניינים בינלאומיים בפרקליטות המדינה.
שר"ב - שירות הרווחה הבין-לאומי הוא שירות רווחה, השייך למשרד הרווחה של מדינת ישראל, ותפקידו לסייע מקצועית במקרים בהם הדבר נדרש, גם בהתאם לאמנת האג, בקשר עם הילד וליוויו על ידי עובדים סוציאליים, על מנת להקל עליו ועל סביבתו את המעבר, אם נדרש.
האמנה מציגה מספר חריגים לחובה להשיב ילד למדינה ממנה נחטף ומטבע הדברים חריגים אלו עולים רבות בדיונים בפני בית המשפט בבקשות השבה.
בסעיף 12 - אם עבר יותר משנה בין החטיפה להגשת הבקשה, על הרשות השיפוטית להחזיר את הילד למקום מושבו "זולת אם הוכח כי...
השתלב כבר בסביבתו החדשה" (סעיף 12).
פרשנות שאת תקופת השנה יש למדוד מהחטיפה ועד לתחילת הדיון בבקשה לגופה נדחתה על ידי בית המשפט העליון בישראל ככזאת שאינה מקובלת באף מדינה.
בסעיף 20 - ניתן לסרב להחזיר ילד אם ההחזרה אינה מתיישבת עם עקרונות יסוד באשר להגנה על זכויות אדם וחירויות יסוד הנוהגים במדינה המתבקשת
סעיף 13א - האדם, המוסד, או הגוף האחר שבידיו מופקדת ההשגחה על גוף הילד, לא הפעיל בפועל את זכויות המשמורת בעת ההרחקה או אי ההחזרה, או הסכים עימן או השלים עימן לאחר מעשה.
סעיף 13ב - קיים חשש חמור שהחזרתו של הילד תחשוף אותו לנזק פיסי או פסיכולוגי, או תעמיד את הילד בדרך אחרת במצב בלתי נסבל
המשך סעיף 13ב - הרשות השיפוטית או המינהלית רשאית לסרב לצוות על החזרת הילד, אם התברר לה כי הילד מתנגד להחזרתו, וכי הוא הגיע לגיל ולרמת בגרות שבהם מן הראוי להביא בחשבון את השקפותיו.
בית המשפט העליון של שווייץ קבע שיש לפרש חריג זה בצמצום כדי שלא יהא חוטף נשכר.
מדי פעם עולה הטענה שהחזרת הילד החטוף תחשוף אותו לנזק בכך שההורה החוטף יעצר בגלל החטיפה.
במקרה כזה בו ילד נחטף מישראל, הסכימה מדינת ישראל להבטיח לאם החוטפת שהיא לא תעצר על החטיפה.
בדיון לגבי השבת ילד מישראל לארצות הברית דחה בית המשפט העליון את הטענה הזאת והשופט אמר שקבלתו תרוקן את אמנת האג מתוכנה.
בעת כתיבת האמנה לא הוסכם על גיל שממנו ומעלה יילקח בחשבון רצון הילד, מכיוון שכל גיל כזה נחשב לשרירותי, אולם הייתה הסכמה שיש להתחשב ברצונם של ילדים הקרובים לגיל העליון של האמנה, 16 שנים.
על כן, הושאר העניין לשיקול דעת בתי המשפט בהתאם לבגרות הילד.
בישראל, בית המשפט העליון קבע שהחריג של רצון הילד "יתפרש בצמצום יתר, באופן שיחול במצבים חריגים וקיצוניים בלבד המצדיקים סטיה ממטרות ותכליות היסוד של האמנה" והמשקל לרצון הילד פחות מזה הניתן בדיון רגיל של משמורת.
בכך נדחתה העמדה שהובעה למשל על ידי בית המשפט לענייני משפחה:
עם זאת, בדיונים לגבי מקרים ספציפיים שופטי בית המשפט העליון נחלקו לגבי המשקל שיש לתת לרצון הילד.
בסופו של דבר, לאחר הבדיקה הנוספת נקבע שיש להשיב את הילד לאביו ובית המשפט העליון אישר זאת באופן סופי.
במקרה אחר קבעו הרוב יוסף אלון ואליעזר ריבלין שיש להשיב את הילדים, בעוד אליקים רובינשטיין ביקש בחינה נוספת של רצון הילדים.
על היקף המעשים הנחשבים להסכמה חלוקות הדיעות.
באופן כללי נקבע שאמירות במהלך משא ומתן אינן בהכרח מהוות השלמה עם החטיפה, אולם בלא מעט מקרים קובעים השופטים שניהול משא ומתן עם הסכמה למעבר הילד למדינה אליה נלקח, מהווה השלמה בנסיבות הייחודיות של אותו מקרה.
בספר על אמנת האג נדונו שלוש אפשרויות לפיצוי ההורה שילדו נחטף על ידי ההורה השני:
פיצוי כחלק מהליך פלילי על חטיפה.
שימוש בהליך זה הוא נדיר.
פיצוי על פי סעיף 26(4) אמנת האג הקובע פיצויים להחזר הוצאות איתור הילד וניהול הליכים משפטיים
בישראל, קבע בית המשפט העליון שניהול הליכים לפי אמנת האג, אינו חוסם תביעת נזיקין נפרדת לפיצוי נזיקי, שכן ההליכים על פי אמנת האג נועדו לתת תרופה מיידית, ואינם ממצים את כל עילות התביעה.
התייחסות בתי משפט של מדינות אחרות לישראל במקרי חטיפת ילדים
בפני בתי משפט במדינות אחרות הועלו על ידי הורים חוטפים טענות כנגד מדינת ישראל, במטרה למנוע השבת ילדים אליה.
באחד המקרים נחטפו ילדים לאיטליה ונפסק בבית משפט באיטליה שאין להשיב ילדים לישראל בהתאם לאמנה כי ישראל היא מקום מסוכן לגידול ילדים.
בעקבות חוסר הנכונות של איטליה להשיב את הילדים לישראל, אם הילדים ביצעה "חטיפת נגד" והחזירה את ילדיה לישראל.
בהמשך פסק בית המשפט העליון בישראל שיש להשיב את הילדים לאיטליה אף על פי שהם נחטפו לאיטליה מלכתחילה ועל אף העובדה שפסק הדין של בית המשפט באיטליה מעורר תמיהות.
הרחיב על הדברים השופט אליקים רובינשטיין:
בשנת 2004 נחטפה ילדה ישראלית לטורקיה על ידי אימה, אזרחית טורקיה.
לאחר כשנתיים של דיונים, דחה בית המשפט האירופי את טענות האם, ואישר את החלטת בית המשפט הטורקי להשבת הילדה לישראל.
כאשר הגיעו השלטונות הטורקיים לאכוף את פסק הדין, התברר שהילדה נחטפה מחדש, ורק פרס בסך של 100,00 אירו גרם למציאת האם והבת מחופשות למוסלמיות.
כעבור כשנתיים, במקרה אחר בו הייתה מעורבת חטיפת ילד ישראלי לשווייץ, הפך בית המשפט העליון של שווייץ החלטה של בית משפט קנטוני שקבע שמכיוון שהאם מבוקשת בישראל על חטיפה והאב אינו ראוי לגדל את הילד לבד, אין להשיב את הילד לישראל.
עם זאת, השופטת שטיינר מאוסטריה כתבה בדעת מיעוט שמכיוון שהחוק הישראלי בענייני משפחה הוא חוק דתי, המוסר את ענייני המשמורת לבית דין רבני ומכיוון שהאב הוא חרדי, היכולת של האם להשפיע על חינוך הבן במעמד שווה לזה של האב מוטל בספק ועל כן אין להשיבו לישראל.
בדיון נוסף ואחרון בתחילת 2010, בית הדין האירופי לזכויות אדם קבע ברוב של 16 נגד שופט אחד כי הקטין לא יוחזר לישראל.
כל השופטים שתמכו בהחזרת הילד בערעור הראשון, שינו דעתם בדיון הנוסף, לאחר ששוכנעו שהחזרת הקטין תפגע בזכויותיה של האם על פי סעיף 8 של האמנה האירופית לזכויות אדם, לזכות לחיי משפחה והורות
האמנה הבין-לאומית להסדרת ציד הלווייתנאים נחתמה בלונדון ב-8 ביוני 1937 והפרוטוקולים הנספחים לאמנה נחתמו בלונדון ב-24 ביוני 1938 וב-26 בנובמבר 1945.
מטרתה של האמנה היא להגן על בעלי חיים מסדרת הלווייתנאים מציד-יתר, זאת על ידי הקמת מערכת בינלאומית המסדירה את אזורי הציד של הלווייתנאים על פי אמות מידה של שימור בעלי חיים אלה והמשך התפתחותם כמשאב טבע, למען הדורות הבאים.
אמצעי הבקרה העיקרי לצורך יישום האמנה היה הקמת הוועדה הבינלאומית על ציד לווייתנאים בה יושבים נציגי כל המדינות החותמות.
הוועדה הכניסה במהלך השנים שינויים רבים לדרישות האמנה, המשקפים שינויים בתקנים כלכליים, סביבתיים ומסחריים.
האמנה הבין-לאומית לבטיחות החיים בים היא האמנה המרכזית להגנה על בטיחות אוניות סוחר.
גרסתה הראשונה של האמנה התקבלה בשנת 1914 לאחר טביעתה של טיטניק.
האמנה קבעה את מספרן של סירות ההצלה הנדרשות על כל אונייה וציוד חירום אחר, וכן נוהלי בטיחות, כולל הדרישה להאזנה מתמדת ברשת הקשר.
גרסאות מאוחרות יותר של האמנה נתקבלו בשנים 1929, 1948, 1960 ו-1974. האמנה משנת 1960, אשר נכנסה לתוקפה בשנת 1965, הייתה ההישג המשמעותי הראשון של ארגון הימאות הבין-לאומי לאחר היווסדו והציגה התקדמות משמעותית בעדכון תקנות הימאות המסחרית לאור התפתחויות טכנולוגיות בשטח הספנות.
בשנת 1974 הוחלט לפשט את תהליך עדכון ושינוי האמנה.
במקום כינוס אספת המדינות החברות באמנה וגיוס תמיכתן לשינויים, תיקון האמנה נעשה על יסוד הסכמה משוערת של החברות והתיקונים נכנסים לתוקף אלא אם כן המדינות החברות, שלהן אוניות במעמס מינימום מסוים, מגישות התנגדויות.
מאז, הוכנסו לאמנה מספר שינויים ותיקונים.
בין השינויים הבולטים היו תיקוני האמנה בשנת 1988 לאור תקנות הרדיו הבין-לאומיות משנת 1987, אשר הנהיגו את השימוש במערכת מצוקה ובטיחות ימית גלובלית , במקום קוד מורס שהיה נהוג עד לאותה עת.
חובת השימוש במערכת ה-GMDSS נכנס לתוקף ב-1 בפברואר 1992.
האמנה הבין-לאומית לבטיחות החיים בים מחולקת לפרקים הבאים:
פרק I - הוראות כלליות
פרק II-1 - בניית אוניות - חלוקת משנה ויציבות, מתקני מכונאות וחשמל
פרק II-2 - בטיחות אש, גילוי שריפות וכיבויין
פרק III - מתקנים להצלת חיים ונהלים
פרק IV - תקשורת רדיו
פרק V - בטיחות בניווט
פרק VI - הובלת מטענים
פרק VII - הובלת מטענים מסוכנים
פרק VIII - אוניות בכוח גרעיני
פרק IX - הנחיות לתפעול בטיחותי של אוניות
פרק X - אמצעי בטיחות לכלי שיט במהירות גבוהה
פרק XI-1 - אמצעים מיוחדים לקידום בטיחות בים
פרק XI-2 - אמצעים מיוחדים לקידום ביטחון בים
פרק XII - אמצעי בטיחות נוספים לאוניות צובר
האמנה האירופית לזכויות אדם, או בשמה המלא: האמנה להגנת זכויות אדם וחירויות יסוד אומצה בפיקוחה של מועצת אירופה בשנת 1950, ונכנסה לתוקף בשנת 1953, במטרה להגן על זכויות אדם וחירויות יסוד בתחומי אירופה.
כל חברי מועצת אירופה חתומים על האמנה וכל מדינה חברה חדשה אמורה לאשרר את האמנה בהקדם האפשרי.
מסמך האמנה יוצר את המסגרת לבית הדין האירופי לזכויות אדם.
כל אדם אשר לדעתו אחת מן המדינות החתומות על האמנה פגעה בזכויותיו על פי האמנה, זכאי להביא את עניינו בפני בית המשפט האירופי לזכויות אדם.
החלטות בית המשפט אינן מחייבות את המדינה האמורה באופן אוטומטי, אולם בית המשפט מוסמך לחייב בפיצויים.
יסודו של בית משפט מיוחד להגנת מפני הפרת זכויות אדם של יחידים בחברה הוא מרכיב חדשני לאמנה בין־לאומית על זכויות אדם, כיוון שהיא מעניקה לפרט תפקיד פעיל בזירה הבין־לאומית (בדרך כלל רק מדינות הן בבחינת גופים משפטיים מוכרים בחוק הבין־לאומי).
האמנה האירופית היא עדיין האמנה הבין־לאומית היחידה המעניקה מידה כה רבה של הגנה לפרט.
האמנה אף מעניקה למדינות החברות את הזכות לנקוט בהליכים משפטיים בבית המשפט לזכויות אדם, כנגד מדינות אחרות, אף שזכות זו נוצלה עד כה לעיתים נדירות.
לדוגמה, פרוטוקול 13 של האמנה אוסר על עונש מוות.
קיימים הבדלים בין המדינות החברות באשר למספר הפרוטוקולים שאושררו על ידן, אף שהשאיפה היא שכל מדינה תאשרר את מרב הפרוטוקולים.
האמנה נוסחה על ידי מועצת אירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
סר דייוויד מקסוול פייף אשר היה יושב ראש החטיבה המשפטית והמינהלית במועצה בין השנים 1949–1950, פיקח על ניסוח האמנה.
האמנה נועדה לשלב בין גישת חירויות האזרח המסורתית לבין הבטחת מדיניות דמוקרטית יעילה, שהן מן המסורות הבולטות בממלכה המאוחדת, בצרפת ובמדינות נוספות באירופה.
האמנה הוגשה לחתימת החברות ב-4 בנובמבר 1950 ברומא.
היא אושררה ונכנסה לתוקף ב-3 בספטמבר 1953. יישום האמנה הופקד בידי בית המשפט האירופי לזכויות אדם בשטרסבורג, ובידי מועצת אירופה.
עד לאחרונה, הפיקוח על יישום האמנה נעשה אף בידי המשלחת האירופית לזכויות אדם, אשר היוותה בית דין מיוחד, אשר רק באמצעותו ועל פי שיקול דעתו, יכלו אזרחי אירופה להישמע בבית המשפט האירופי לזכויות אדם.
האמנה מנוסחת בקווים כלליים, בדרך דומה (אם גם מודרנית) לזו שבה נוסחו מגילת הזכויות האנגלית, מגילת הזכויות של ארצות הברית, הצהרת זכויות האדם והאזרח הצרפתית וחלקו הראשון של חוק היסוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית.
הצהרות העקרונות באמנה אינן חד משמעיות מנקודת מבט משפטית, ומצריכות פרשנות נרחבת על ידי בית המשפט בבואו לישמן לנסיבותיו הפרטניות של מקרה עובדתי המונח לפניו.
כפי שתוקן בפרוטוקול מספר 11, האמנה מורכבת משלושה חלקים.
עיקר הזכויות והחרויות מפורטות בחלק הראשון, המורכב מסעיפים 2–18. החלק השני, סעיפים 19–51, מניח את היסודות לבית המשפט לזכויות האדם ולסדרי הדין שלו.
החלק השלישי באמנה מכיל הוראות נוספות שונות.
בטרם נכנס לתוקפו פרוטוקול 11, החלק השני באמנה קבע את טריבונל המשלחת האירופית לזכויות אדם ובית המשפט, חלקים מספר שלוש (סעיפים 20–37) וארבע (סעיפים 38–59) כללו את המנגנון העליון לפעולת המשלחת האירופית לזכויות האדם ובית המשפט, ואילו החלק החמישי הכיל הוראות שונות.
רבים מן הסעיפים בחלק הראשון באמנה מחולקים לשני סעיפים קטנים.
פרוטוקול 14 נובע מפרוטוקול 11 בכך שהוא משפר את היעילות של תפקוד בית המשפט.
הוא שואף ל"סנן" מקרים שיש להם סיכוי קטן להצליח ומקרים שהם דומים מאוד למקרים שהובאו לפניו בעבר.
בנוסף, מקרה לא ייחשב קביל כאשר התובע לא סבל מ"נחיתות משמעותית".
בעילה זו ניתן להשתמש רק אם הנושא נידון כבר בבית דין של מדינה כלשהי.
נכון לחודש פברואר 2006, יש 14 פרוטוקולים הנילווים לאמנה ואשר פתוחים להצטרפות המדינות החברות במועצת אירופה.
ניתן לחלק פרוטוקולים אלה לשתי קבוצות עיקריות: אלה העוסקים בשינוי המנגנון של האמנה, ואלה העוסקים בתוספת של זכויות לאלה המוגנות באמנה.
פרוטוקול המשנה את מנגנון האמנה חייב להיות מאושר על ידי כל המדינות החתומות על האמנה, בעוד פרוטוקול המוסיף זכויות על אלה המפורטות באמנה נכנס לתוקף אך ורק ביחסים שבין המדינות שהצטרפו לאותו פרוטוקול לבין מועצת אירופה ובית המשפט ודי במספר קטן של מדינות שיאמצו את הפרוטוקול.
סעיף 1 לפרוטוקול קובע את זכות הפרט ליהנות בשלווה מרכושו.
סעיף 2 קובע את הזכות לחינוך ואת זכות ההורים שילדיהם יזכו לחינוך בהתאם לערכיהם ואמונתם הדתית.
הסעיף אינו מבטיח את רמת או איכות החינוך.
סעיף 3 קובע את הזכות לבחירות סדירות, חופשיות והוגנות.
סעיף 1 אוסר על כליאת אדם בגין הפרת חוזה.
סעיף 2 קובע את הזכות לחופש תנועה למי ששוהה בה באופן חוקי והזכות לעזוב כל מדינה.
סעיף 3 אוסר על הגליית אזרחי מדינה וקובע את זכותו של הפרט להיכנס למדינה שבה הוא אזרח.
סעיף 4 אוסר על גירוש המוני של זרים.
ספרד, טורקיה והממלכה המאוחדת חתמו אך לא אשררו את פרוטוקול 4. אנדורה, יוון ושווייץ לא חתמו ולא אשררו את הפרוטוקול.
הפרוטוקול דורש מן המדינות החברות להגביל את השימוש בעונש מוות אך ורק לעיתות מלחמה, או לזמנים שבה קיים איום מיידי של מלחמה.
כל המדינות החברות במועצת אירופה חתמו ואשררו את הפרוטוקול השישי, להוציא את רוסיה אשר לא חתמה ולא אשררה את הפרוטוקול.
סעיף 1 קובע את הזכות להליך הוגן לשוהים חוקיים זרים במדינה, בטרם גירושם.
סעיף 2 קובע את הזכות לערעור במשפט פלילי.
סעיף 3 קובע את הזכות לפיצוי למי שנפגע כתוצאה מהליך משפטי לא תקין.
סעיף 4 אוסר על מצבי סיכון כפול.
סעיף 5 קובע את הזכות לשוויון בין בני זוג.
אף שחתמו על הפרוטוקול לפני למעלה מעשרים שנה, בלגיה, גרמניה, הולנד, ספרד וטורקיה לא אשררו אותו עד היום.
הממלכה המאוחדת לא חתמה על הפרוטוקול ולא אשררה אותו.
הפרוטוקול מיישם את העקרונות הרחבים והבלתי מוגבלים, האוסרים על הפליה, כפי שהוגדרו בסעיף 14 לאמנה, לפעולת רשויות הציבור.
הפרוטוקול נכנס לתוקף ב-1 באפריל 2005 ונכון למחצית שנת 2009 אשררו אותו 17 מדינות חברות.
כמה מן המדינות החברות - בהן בולגריה, דנמרק, צרפת, ליטא, מלטה, מונקו, פולין, שוודיה, שווייץ, והממלכה המאוחדת - לא חתמו על הפרוטוקול.
אוסר על עונש מוות ללא סייגים.
האמנה האזרחית של הצילום הוא ספר שכתבה ד"ר אריאלה אזולאי ויצא לאור בהוצאת רסלינג בשנת 2006. הספר עוסק בפגיעה בזכויות האדם והאזרח, בצילום, בשימוש בצילום כדי להציג את הפגיעה בזכויות וברתימת הצילום למאבק לשמירת זכויות האדם והאזרח, אלה המכונים בספר בעלי מעמד אזרחי פגום.
אריאלה אזולאי מציגה תפיסה של אזרחות כמסגרת של שותפות וסולידריות בין נשלטים, שאינה מכוננת ריבונות ואינה מוגבלת על ידה.
היא מציגה תורת צילום המבוססת על ניתוח הצילום כצירוף בין שני מפגשים משלימים: האחד מתקיים בין המצלמה, הצלם והדמות המצולמת והאחר מתקיים בין התצלום לצופה.
בצירופם יחד שני המפגשים הללו הופכים את הצילום לאירוע מיוחד רב-ממדי.
הדיון התאורטי של אזולאי מלווה בקריאה קרובה בתצלומים ובשחזור קפדני של מצבים קונקרטיים שונים בהם מעורבים התצלומים.
היא מציגה זירה אחת ממנה התצלומים נעדרים בעקביות: היא זירת האונס.
הפרקים הפותחים של הספר חוזרים לרגע מכריע בעיצוב האזרחות המודרנית, עת המהפכה הצרפתית, ולרגע מכריע בהופעת הצילום – ההכרה בחוסר האפשרות להשיג מונופול על השימוש בצילום.
אריאלה אזולאי מתבוננת על הצילום ונושאיו בפרספקטיבה עיונית רחבה ושואבת את שראה מאולאמפ דה גוּז', מחנה ארנדט, מוולטר בנימין, ממישל פוקו ומקרול פייטמאן.
פרספקטיבה זו מאפשרת לה להציב ולראות על מישור אחד את המצלמה עצמה, את האסון הפלסטיני ואת הגוף הנשי המופקר.
אריאלה אזולאי כותבת על הפונקציה הפוליטית של הצילום ועל האזרחות בחברה.
הפוליטיקה והאזרחות אינם רק כפי שהממסד, בין אם זאת המדינה ובין אם אלה מוסדות התקשורת או האמנות הרגילו אותנו לקבלם, אלא בעיקר כפי שהממסד לא היה רוצה שנשתמש בהם.
הצילום נתפס ומוצג ככלי לשיקום והעצמה של אזרחות המערערת על כללי המשחק הדמוקרטי כפי שהמדינה, התקשורת והאמנות מרגילות אותנו לראות אותם.
אזולאי מובילה את הקוראים למסע בשני מסלולים מקבילים: ההיסטוריה של זכויות האדם והאזרח וההיסטוריה של המצלמה ושל הצילום.
עיונה בשני מסלולים אלה מאפשר לה לשוב ולהוכיח כי "הצילום הוא הכיסוי האזרחי היחיד העומד לפעמים לרשותו של מי שנושל מאזרחותו".
לאחר שהמצלמה הולאמה לצורכי המדינה נוצר מצב חדש של הרחבת המבט, ייצור המוני של דימויים ושל נגישות למבט שלא נשלט על ידי כוח ריבוני.
הצילום, כך טוענת אריאלה אזולאי, הגיע לעולם עם הוראות שימוש שגויות.
הוראות אלה מצמצמות את הצילום לתצלום ואת המבט בו לזיהוי המצולם.
מעשה הצילום הוא הרבה יותר מורכב ממה שמודפס על נייר הצילום.
התצלום נושא את חותם האירוע וכדי לשחזר אותו יש לצפות בתצלום.
הצפייה בצילומים בהם ניתן לקרא פגיעה באחרים ולרוב אלה בעלי מעמד אזרחי פגום, היא מיומנות אזרחית.
האזרחות היא אמצעי לדעת אזולאי, למאבק המופקד לפרעון במפגש עם תצלומים של פגיעה באחרים.
האמנה האזרחית של הצילום מנתחת את הפרקטיקה של השימוש בצילום במונחים של אזרחות וממשיגה את האזרחות בתוך הצילום.
אזולאי מרבה לכתוב על מעמדם האזרחי הפגום של הפלסטינים תוך הבאת דוגמאות רבות.
היא מביאה צילומי עיתונות רבים המאששים את טענותיה ומדריכה את הקורא להתבונן בהם כדי להבין את המצוקות שהם מתארים ואת המצב על סף אסון שהאנשים המוצגים בצילומים נמצאים.
גם שרותי הביטחון של המדינה משתמשים בצילום לצרכיהם.
הם משיגים צילומים שהמצולמים נראים בהם באופן המחשיד אותם כמשתפי פעולה או במצבים מביכים וכך מופעל לחץ לשתף פעולה מחשש שהצילומים יופצו ברבים.
אזולאי כותבת על עבודותיה של מיכל היימן המציגה צילומי עיתונות מעובדים בתוספת כותרות, בהשוואה לציורים ידועים ובשתילת דמותה שלה בצילומים.
היימן מנסחת יחסים חדשים בין אובייקט האמנות, הסובייקט והדיבור ומפגישה בין הפרקטיקה של הצילום וזאת של הפסיכואנליזה, בכתיבה ובעבודות מיצב בחללים מוזיאליים.
היימן עוסקת בנושאים אלה עסקה בסדרת העבודות: "צלם לא ידוע", "נשים שוכבות", "Photo Rape", "על מה את חושבת?", "Holding", "אני הייתי שם", ובסדרת עבודות הווידאו: "התקפות על חיבור" ו"סוג בת".
האמנה האנגלו-יפנית של מסחר וניווט (ביפנית: 日英通商航海条約, באנגלית: Treaty of Commerce and Navigation) נחתמה בין בריטניה ויפן ב-16 ביולי 1894, וסימנה את סוף עידן ההסכמים הבלתי שוויוניים והאקסטריטוריאליות ביפן.
מרגע חתימת האמנה היו הנתינים הבריטים ביפן נתונים תחת החוק היפני, במקום תחת החוק הבריטי.
האמנה נכנסה לתוקף ב-17 ביולי 1899.
האמנה נחתמה בלונדון על ידי שר החוץ הבריטי דאז, ג'ון וודהאוס, ושר החוץ של יפן, אאוקי שוזו.
אמנה זו הייתה אחד התנאים המקדימים לברית האנגלו-יפנית של 1902, שכן לא ניתן לכרות ברית בין שני צדדים שאינם שווים.
האמנה האנגלו-אירית או בשמה המלא, סעיפי הסכמה לאמנה בין בריטניה הגדולה ואירלנד היא אמנה שנחתמה בתחילת המאה העשרים בין הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד בראשות ראש ממשלת בריטניה דייוויד לויד ג'ורג' ומנהיגי מאבק העצמאות האירי בראשות ארתור גריפית' ומייקל קולינס והביאה לידי סיום את מלחמת העצמאות האירית.
האמנה עסקה בכינונה של מדינת אירלנד החופשית בתוך שנה כמדינת דומיניון בעלת שלטון עצמי כחלק מחבר העמים הבריטי.
ההסכם גם אפשר לצפון אירלנד לא להיכלל ב"מדינת אירלנד החופשית" החדשה, אפשרות שהאזור ניצל.
ההסכם נחתם בלונדון ב-6 בדצמבר 1921, על ידי נציגי ממשלת בריטניה ושליחי הרפובליקה האירית, אשר טענו למעמד מיוחד לפיו בסמכותם לחתום על הסכם ללא קבלת אישור מהממונים.
ההסכם אושר על ידי נבחרי הציבור בפרלמנט של דרום אירלנד ובפרלמנט של בריטניה ובכך הפך לאמנה.
האמנה אושרה ברוב זעום והובילה למלחמת האזרחים האירית, שבסופה ניצחו תומכי האמנה.
בין היתר, האמנה כללה את הנושאים הבולטים הבאים:
על הכוחות הבריטים לסגת מרוב שטחה של אירלנד
אירלנד תהפוך לדומיניון בשלטון עצמי, מעמד דומה לזה של אוסטרליה, ניו זילנד, ניופאונדלנד, דרום אפריקה המאוחדת (המדינה שקדמה לרפובליקת דרום אפריקה של היום) וקנדה באותה התקופה.
בדומה לדומיניונים אחרים, ראש המלוכה הבריטית יהיה גם ראש מדינת אירלנד החופשית.
חברי הפרלמנט האירי החדש ידרשו להישבע אמונים למדינה החדשה.
חלק מהשבועה כולל הצהרת נאמנות למלך ג'ורג' החמישי ויורשיו.
לצפון אירלנד תהיה האפשרות להתנתק ממדינת אירלנד החופשית בתוך חודש מרגע שהאמנה נכנסת לתוקף.
אם צפון אירלנד תחליט להתנתק, תוקם ועדה שמטרתה לקבוע את הגבול בין צפון אירלנד למדינת אירלנד החופשית.
כדי להבטיח את ביטחונה, בריטניה תמשיך לשלוט במספר מצומצם של נמלים עבור הצי המלכותי.
נמלים אלו ידועים בשם "נמלי האמנה".
המדינה האירית החופשית תיקח על עצמה אחריות לתשלום חלק יחסי מהחוב של בריטניה, כפי שהיה ביום החתימה על האמנה.
לאמנה יהיה מעמד עליון מול החוק האירי כלומר אם קיימת התנגשות בין החוק האירי לאמנה, האמנה תגבר.
האמנה האולימפית היא מקבץ של חוקים והנחיות המגדירים את עקרונות היסוד עבור ארגון המשחקים האולימפיים וניהול התנועה האולימפית.
האמנה פורסמה לראשונה בשנת 1908, בשם "מדריך לוועד האולימפי הבינלאומי" (Annuaire du Comité International Olympique), אם כי חלק מן הכללים נכתבו על ידי פייר דה קוברטן עוד בשנת 1898. היא ידועה בשמה הנוכחי משנת 1978, והעדכון האחרון שלה פורסם ביוני 2019.
בעיקרו של דבר, ישנן שלוש מטרות מרכזיות לאמנה האולימפית, כפי שמפורט בחלק המבוא של האמנה:
לקבוע את עקרונות וערכי היסוד של האולימפיזם
להוות את הבסיס החוקי של הוועד האולימפי הבינלאומי
להגדיר את הזכויות והחובות של שלושת הגופים המרכזיים של התנועה האולימפית:
האמנה האולימפית מורכבת מ-6 פרקים ומ-61 סעיפים.
הפרק הראשון מגדיר את התנועה האולימפית ואת התפקיד והמשימה של הוועד האולימפי הבינלאומי.
בפרט, בסעיף 2 נקבע כי על הוועד האולימפי לשמור על ההגינות בספורט, לעודד השתתפות בספורט ולוודא שהמשחקים האולימפיים יתקיימו כל תקופה קבועה.
בנוסף, הפרק מגדיר את היחסים בין הוועד האולימפי הבינלאומי, הוועדים האולימפיים הלאומיים, והפדרציות הבינלאומיות.
כמו כן מפורטים בפרק הסמלים הרשמיים של התנועה האולימפית.
בפרק השני מתוארים החוקים וההנחיות של הוועד האולימפי הבינלאומי הנוגעים לחברי הוועד וניהולו, בפרק השלישי מתוארים החוקים עבור הפדרציות הבינלאומיות, ובפרק הרביעי – עבור הוועדים האולימפיים הלאומיים.
הפרק החמישי נוגע לחוקים של המשחקים האולימפיים.
בין השאר, הוא מכיל את הנהלים עבור בחירת העיר המארחת ועבור הוועדה המארגנת של המשחקים, וקובע אילו ענפי ספורט נכללים במשחקים האולימפיים.
הפרק האחרון מכיל עונשים וסנקציות במקרה של הפרת כללי האמנה או הפרת כללי הקוד של הסוכנות העולמית נגד סמים בספורט.
האמנה האירופית להגנה על ילדים מפני ניצול והתעללות מינית היא אמנה רב-צדדית של מועצת אירופה לפיה המדינות החתומות על האמנה מסכימות להגדיר צורות מסוימות של התעללות מינית נגד ילדים כמעשים פליליים.
זאת האמנה הבין-לאומית הראשונה המתייחסת להתעללות מינית בילדים המתרחשת בתוך הבית או המשפחה.
האמנה נחתמה ב-25 באוקטובר 2007 בלנזרוטה, ספרד.
כל המדינות החברות במועצת אירופה חתמו על האמנה.
המדינה האחרונה שחתמה עליה הייתה צ'כיה ביולי 2014 ובכך הייתה המדינה ה-47 אשר חתמה על האמנה.
האמנה נכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2010, לאחר שאושררה על ידי חמש מדינות.
האמנה כתובה בשפות אנגלית וצרפתית.
המדינות אשר אשררו את האמנה מסכימות להגדיר פעילות מינית עם ילדים מתחת לגיל ההסכמה כפעילות פלילית, ללא קשר להקשר שבו התנהגות כזו מתרחשת.
האמנה גם מחייבת הפללה של זנות ילדים ופורנוגרפיית ילדים כפעילות פלילית.
האמנה קובעת מספר צעדים כדי למנוע ניצול מיני של ילדים והתעללות, ובכלל זה הכשרה וחינוך של הילדים עצמם, ניטור של עבריינים, ומיון והכשרה של אנשים המועסקים או מתנדבים בעבודה עם ילדים.
עדכנית למאי 2020, האמנה אושררה על ידי 48 המדינות הבאות:
אף על פי שהאמנה תוכננה במיוחד עבור מדינות החברות במועצת אירופה, האמנה פתוחה להצטרפות של מדינה נוספות בעולם.
באוקטובר 2019 תוניסיה הייתה המדינה היחידה מחוץ למועצת אירופה שאשררה את האמנה.
נכון לספטמבר 2017, חברות באמנה 169 מדינות.
ישראל הצטרפה לאמנה ב-1991 והאמנה נכנסה לתוקף לגביה בתחילת 1992.
הפיקוח על יישום האמנה נעשה על ידי הוועדה לזכויות אדם (שיש להבחין בינה לבין מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם), אשר סוקרת דיווחים של מדינות החתומות על האמנה על אופן יישום הזכויות, וכן דנה בתלונות המוגשות על ידי אנשים פרטיים בנוגע לפגיעות בזכויותיהם על ידי מדינות חברות.
המדינות החברות באמנה חייבות לדווח בתחילה שנה לאחר ההצטרפות לאמנה ולאחר מכן אחת לארבע שנים.
הוועדה מתכנסת בז'נבה ובניו יורק ומקיימת לרוב 3 מפגשים בשנה.
שורשיה של האמנה החלו באותו תהליך שהוביל להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
ההצעה ל"הצהרה על הזכויות הבסיסיות של האדם", עלתה בוועידת סן פרנסיסקו בשנת 1945 (אשר הובילה להקמת ארגון האומות המאוחדות), והמשימה על ניסוח ההצהרה בדבר הזכויות הוטלה על המועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות.
בתחילת התהליך, המסמך פוצל להצהרה המפרטת עקרונות כלליים של זכויות אדם, ואמנה עם התחייבויות ליישום.
המסמך התפתח להכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם ואומץ ב-10 בדצמבר 1948.
המדינות שהן צד לאמנה זו, יקדמו את מימושה של הזכות להגדרה עצמית, ויכבדו זכות זו, בהתאם להוראותיה של מגילת האומות המאוחדות.
המשא ומתן על ניסוח אמנה נמשך, אך נותרו הבדלים משמעותיים בין חברות האו"ם על החשיבות היחסית של זכויות אזרחיות ומדיניות שליליות לעומת זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות חיוביות.
בסופו של דבר הושגה פשרה לפיה נוסחו שתי אמנות נפרדות, אחת בנושא זכויות אזרחיות ומדיניות והאחרת בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות.
שתי האמנות הכילו הוראות דומות ככל האפשר, ונפתחו לחתימה במקביל.
כל אחת מהן מכילה גם סעיף בנוגע לזכות העמים להגדרה עצמית.
טיוטות האמנות הוצגו באספה הכללית של האו"ם ב-1954 ואומצו ב-1966.
האמנה מיישמת את מבנה הכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם והאמנה הבין־לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות והתרבותיות, עם 53 סעיפים, המחולקים ל-6 חלקים.
חלק 1 (סעיף 1) מכיר בזכותם של כל העמים להגדרה עצמית, כולל הזכות לקבוע באופן חופשי את מצבם הפוליטי, להשיג את היעדים הכלכליים, חברתיים ותרבותיים שלהם, ולנהל את המשאבים שלהם.
הוא מכיר בזכות השלילית של עמים שלא ישללו מהם אמצעי מחייה, ומטיל חובה על הצדדים שמחזקים עדיין בשטחי שלטון (קולוניה), לעודד ולכבד את הזכות להגדרה העצמית.
חלק 2 (סעיפים 2–5) מחייבים את הצדדים לחוקק חוקים במידת הצורך כדי להגן על הזכויות המוזכרות באמנה, ולספק סעד משפטי למי שנפגע מהפרת הזכויות.
בנוסף על הזכויות להיות מוכרות "ללא אפליה מכל סוג, כגון גזע, צבע, מין, שפה, דת, השקפות פוליטיות, מוצא אתני או לאום, נכסים ועוד", ולהבטיח כי יש שוויון זכויות מלא לנשים.
הזכויות יכולות להיות מוגבלות רק "בזמן מצב חירום אשר מאיים על חיי האומה", וגם אז אין לגרוע מהזכות לחיים, החופש מעינויים ועבדות, החופש מחקיקה למפרע, הזכות לאישיות, חירות המחשבה וחופש הדת.
חלק 3 (סעיפים 6–27) מונה את הזכויות עצמן .
בחלק זה נכללות הזכויות ל:
שלמות הגוף, בצורה של הזכות לחיים וחופש מעינויים ועבדות (סעיפים 6–8).
החירות והביטחון של האדם, בצורה של חופש ממעצרים שרירותיים והזכות להביאס קורפוס (סעיפים 9–11).
הגינות בחוק, בצורה של הזכות להליך הוגן, הזכות למשפט הוגן, הזכות למשפט מהיר, הנחת חזקת החפות מפשע והכרה כאישיות בפני החוק (סעיפים 14–16).
חירות אישית, בצורה של חופש התנועה, המחשבה, מצפון ודת, דיבור, התאגדות ואספה, זכויות משפחה, הזכות לאזרחות, והזכות לפרטיות (סעיפים 12, 13, 17–24).
איסור של כל תעמולה למלחמה וכן כל הטפה לשנאה לאומית או דתית שמהווה שידול לאפליה, עוינות או אלימות על פי חוק (סעיף 20).
השתתפות פוליטית, לרבות זכות בחירה (סעיף 25).
אי אפליה, זכויות מיעוטים והזכות לשוויון בפני החוק (סעיפים 26–27).
מרבית זכויות אלה כוללות פעולות מפורטות אשר מחויבים לנקוט על מנת לשמר אותן.
חלק 4 (סעיפים 28–45) מסדיר את ההקמה וההפעלה של ועדת האו"ם לזכויות אדם ודרכי הבקרה והפיקוח על האמנה.
הוא גם מאפשר לצדדים להכיר בסמכותה של הוועדה כדי לפתור את המחלוקות בין צדדים על יישום האמנה.
חלק 5 (סעיפים 46–47) מבהיר כי האמנה לא תתפרש כהתערבות בפעולה של האו"ם או "הזכות הבסיסית של כל העמים ליהנות ולנצל באופן מלא וחופשי את העושר הטבעי והמשאבים שלהם".
חלק 6 (סעיפים 48–53) מסדיר את האשרור, כניסתו לתוקף, ותיקון לאמנה.
הרחבה ופירוט של חלק 3
סעיף 6 לאמנה מכיר ב"זכות הטבעית לחיים" (inherent right to life) של הפרט ומחייב שזכות זו תהייה מוגנת בחוק.
זוהי "זכות עליונה" שאין לגרוע ממנה ויש לפרש אותה בהרחבה.
לפיכך הזכות מחייבת את הצדדים לנקוט באמצעים להפחתת תמותת תינוקות ולהגדלת תוחלת החיים, וכן לאסור הרג שרירותי על ידי כוחות הביטחון.
סעיף 6 אינו אוסר על עונש מוות אך הוא מגביל את תחולתו ל"פשעים החמורים ביותר" ואוסר להשתמש בו על ילדים ונשים בהריון או באופן המנוגד לאמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם.
ועדת האו"ם לזכויות אדם מפרשת את סעיף 6 כ"מרמז בחום על ביטול רצוי של עונש המוות" ורואה כל התקדמות לקראת ביטולו כמקדמת את הזכות הטבעית לחיים.
בנוסף קיים לצד האמנה הפרוטוקול האופציונלי השני המחייב את חותמיו לבטל את עונש המוות בגבולותיהם .
סעיף 7 לאמנה אוסר על עינויים, ענישה אכזרית, לא אנושית או משפילה וניסויים רפואיים או מדעיים ללא הסכמה ולא ניתן לגרוע מהסעיף בשום פנים ואופן.
משמעות הסעיף היא שהוא מטיל חובות דומות לאלו הנדרשות על פי אמנת האומות המאוחדות נגד עינויים, לרבות איסור עינויים, מניעת השימוש בעינויים ומימוש עקרון האי-החזרה שנועד למנוע החזרת בני אדם למקום המסוכן להם ממנו נמלטו.
כלקח מהניסויים הנאציים שנערכו בבני אדם במהלך מלחמת העולם השנייה כולל סעיף 7 איסור מפורש על ניסויים רפואיים ומדעיים בבני אדם ללא הסכמתם.
סעיף 8 לאמנה אוסר על עבדות ושעבוד כפוי בכל מצב כשהסעיף אוסר גם על עבודת כפייה (למעט חריגים כמו ענישה פלילית, שירות צבאי וחובות אזרחיות).
סעיף 9 מכיר בזכויות לחירות ולביטחון של האדם.
הוא אוסר על מעצר (detention) ועל מעצר שרירותי (arbitrary arrest) ומחייב שכל שלילת חירות תהיה על פי חוק וכן שמי שנשללה חירותם יוכלו לערער על מאסרם באמצעות בתי המשפט.
הוראות אלה חלות לא רק על כלואים במסגרת ההליך הפלילי, אלא גם על מי שנכלאו עקב מחלת נפש, התמכרות לסמים, למטרות חינוך או בשל הגירה.
תתי סעיפים 9.3 ו-9.4 (תחת סעיף 9) מגינים על עצורים ומחייבים את העוצרים למסור לעצורים מיידית מידע על האישומים נגדם ולהביאם לאלתר בפני שופט.
תתי סעיפים אלו מגבילים גם את השימוש במעצר לפני משפט ומחייבים שזו לא תהיה הפרקטיקה הנפוצה.
סעיף 10 באמנה מחייב שכל אדם שנשללה ממנו חירותו, יקבל יחס של כבוד ואנושיות.
סעיף זה חל לא רק על אסירים רגילים אלא גם על כאלו שנכלאו בשל עבירות הגירה או לצורך טיפול פסיכיאטרי.
הזכות אליה מתייחס סעיף 10 משלימה את האיסור בסעיף 7 על עינויים ויחס אכזרי, בלתי אנושי או משפיל.
הסעיף מתייחס גם לזכויות ספציפיות בנוגע למשפט הפלילי ומצביע על זכות אסירים במעצר לפני משפט להיות מופרדים מאסירים מורשעים וזכות ילדים להיות מופרדים ממבוגרים.
כמו כן מחייב סעיף 10 את בתי הכלא להיות ממוקדים ברפורמה ושיקום במקום בענישה.
סעיף 11 באמנה אוסר על שימוש במאסר כעונש על הפרת חוזה.
הגינות הליכי המשפט וזכויות הנאשם
סעיף 14 באמנה מכיר ומגן על הזכות לצדק ולהליך הוגן כשתת סעיף 14.1 קובע את כללי היסוד:
כולם חייבים להיות שווים בפני בתי המשפט
כל דיון חייב להתקיים בבית משפט פתוח בפני בית דין מוסמך, בלתי תלוי וחסר פניות
דיונים סגורים מותרים רק מטעמי פרטיות, צדק או ביטחון לאומי
ניתן לעצור או לבטל פסקי דין רק במקרים של גירושין או כדי להגן על האינטרסים של ילדים.
חובות אלו חלות הן על דיונים פליליים והן על דיונים אזרחיים, ועל כל בתי המשפט והערכאות.
סעיף 14.3 קובע כי יש ליידע את המתדיינים באופן מיידי ומפורט בשפה שהם מבינים.
יתר חלקיו של סעיף 14 מטילים חובות ספציפיים ומפורטים בהקשר של התהליכים המשפטיים הפליליים על מנת להגן על זכויות הנאשם והזכות להליך הוגן:
הוא קובע את חזקת החפות מפשע ואוסר על סיכון כפול
הוא מחייב לאפשר למורשעים בפשע לערער לבית דין גבוה יותר.
הוא מחייב תשלום של פיצויים לקורבנות של עיוות דין.
הוא קובע זכויות למשפט מהיר, לזכות לקבל ייעוץ משפטי נגד הפללה עצמית ולזכותו של נאשם להיות נוכח במשפטו ולקרוא ולחקור עדים.
סעיף 15 באמנה אוסר על העמדה לדין על פי חקיקה למפרע, הטלת עונשים פליליים שלא על פי חוק ומחייב הטלת העונש הקל יותר כאשר העונשים הפליליים השתנו בין העבירה להרשעה.
חריג אחד הוא הליכים פליליים שנערכים בגין הפרות של נורמות מחייבות (jus cogens) על פי המשפט הבינלאומי המנהגי כגון רצח עם, עבדות, עינויים וצעדים תוקפניים שאינם מלחמת הגנה.
סעיף 16 באמנה מחייב מדינות להכיר בכך שכולם בני אדם בפני החוק.
סעיף 12 באמנה מבטיח את חופש התנועה, לרבות זכותם של אנשים לבחור את מקום מגוריהם, לעזוב את ארצם ולחזור אליה.
זכויות אלו מוקנות הן ללתושבים זרים והן לאזרחי מדינה וניתן להגביל אותן רק במידת הצורך כדי להגן על הביטחון הלאומי, הסדר הציבורי או הבריאות, ועל זכויות וחירויות של אחרים.
הסעיף מכיר גם בזכותם של אנשים להיכנס למדינה משלהם: זכות השיבה.
הוועדה לזכויות אדם מפרשת זכות זו באופן רחב כחלה לא רק על אזרחים, אלא גם על אלו שנשללה מהם זכות הלאום וכי "יש מעט נסיבות, אם בכלל, לפיהן ניתן לשלול מאדם את הזכות להיכנס למדינה שלו".
סעיף 13 לאמנה אוסר על גירוש שרירותי של מהגרים ומחייב שניתן יהיה לערער ולעיין בהחלטות כאלו.
סעיף 17 לאמנה מעגן את הזכות לפרטיות כשתת סעיף 17.1 מגן על פעילות מינית פרטית בהסכמה של מבוגרים ובכך מבטל את האיסורים על התנהגות הומוסקסואלית.
אולם על אף הסכמה זו אין בכך היתר להרחיב את סעיף 23 לאמנה (הזכות לנישואין) גם לנישואין חד מיניים.
סעיף 17 מגן גם על אנשים מפני פגיעות בלתי חוקיות בכבודם ובמוניטין שלהם וכן מעניק לאנשים את חסות החוק מפני התקפות כאלה.
סעיף 18 לאמנה מעגן כזכות חופש דת או אמונה.
סעיף 19 לאמנה מעגן כזכות את חופש הביטוי.
סעיף 20 לאמנה קובע הטלת סנקציות נגד הסתה למלחמה ושנאה.
סעיפים 21 ו-22 לאמנה מחייבים את חופש האספה ואת חופש ההתאגדות.
הוראות אלו מבטיחות את הזכות לחופש ההתאגדות, את הזכות לאיגודים מקצועיים וכן מגדירות את ארגון העבודה הבין-לאומי.
סעיף 23 לאמנה מגדיר את זכות הנישואין ואינו מחייב או אוסר נישואים חד מיניים.
סעיף 24 לאמנה מתייחס לזכויות הילדים ומחייב לספק להם הגנה מיוחדת ולהעניק להם את הזכות לשם ואת הזכות ללאום.
סעיף 27 לאמנה מגדיר את זכויותיהם של מיעוטים אתניים, דתיים ולשוניים ליהנות מתרבותם, לבטא את דתם ולהשתמש בשפתם.
סעיף 25 לאמנה מעגן את זכות האדם להשפיע על חייו באמצעות מעורבות פוליטית ואת זכות הבחירה.
סעיף 26 לאמנה מספק שוויון זכויות פוליטיות אוטונומי ואי הפליה ללא תלות בסעיפים אחרים של האמנה.
לאמנה נוסף פרוטוקול אשר קובע מנגנון תלונות פרטני, ומאפשר לאנשים להתלונן לוועדה לזכויות אדם על הפרות של האמנה.
עד אוקטובר 2017, 116 מדינות הצטרפו לפרוטוקול.
לאמנה נוסף פרוטוקול אשר קובע איסור על עונש מוות למעט בגין הפשעים החמורים ביותר בעלי אופי צבאי, שבוצעו במהלך המלחמה.
עד אוקטובר 2017, 85 מדינות הצטרפו לפרוטוקול זה.
האמנה הבין־לאומית בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות הוא הסכם בין־לאומי שאימצה מליאת האומות המאוחדות בשנת 1966 ונכנס לתוקף בשנת 1976. האמנה מחייבת את המדינות שהן צד לה לפעול למימוש מלא של הזכויות המוגנות בה כולל הזכות לעבודה, הזכות לבריאות, לחינוך ולתנאי מחיה הולמים.
ישראל אשררה את האמנה ב-1991 והאמנה נכנסה לתוקף לגביה בתחילת 1992.
הפיקוח על יישום האמנה מופקד בידי הוועדה בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ופוליטיות (Committee on Economic, Social and Cultural Rights).
שורשי האמנה בתהליך שהביא להכרזה בדבר זכויות אדם.
כבר בוועידת סן פרנסיסקו (שהובילה לייסוד ארגון האומות המאוחדות) בשנת 1945 הוצעה "הצהרה בדבר זכויותיו היסודיות של האדם" ומשימת הניסוח הוטלה על הוועידה לכלכלה וחברה.
בשלבים מוקדמים של הכנת המסמך הוא פוצל להצהרה הקובעת עקרונות כלליים שנקבעו בהכרזה בדבר זכויות האדם שפורסמה בשנת 1948 ולחלק הכולל התחייבויות מוגדרות מצד המדינות.
ניסוח מסמכי ההתחייבויות נמשך זמן רב בשל חילוקי דעות בין המדינות.
בהתדיינות זו פוצל מסמך ההתחייבויות לזכויות "שליליות" (איסורים והגבלות על פעולות שלטוניות הפגיעות בחירויות) שסוכמו באמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות לבין זכויות חיוביות (המחייבות המדינה לפעולה) באמנה בדבר זכויות כלכליות חברתיות ותרבותיות.
האמנה כוללת מבוא ו-31 סעיפים המחולקים ל-5 חלקים.
חלק 1 באמנה הכולל סעיף אחד מכיר בזכות כל בני האדם להגדרה עצמית הכוללת את הזכות "לקבוע באורח חופשי את מעמדם הפוליטי" ולפעול להגשמת מטרותיהם הכלכליות, החברתיות והתרבותיות.
בחלק זה נכללת הזכות השלילית שלא לשלול מבני אדם אמצעי קיום ומטיל חובה על מדינות המחזיקות טריטוריות לא עצמאיות לפעול ומימוש הגדרתם העצמית.
חלק 2 של האמנה קובע את עקרון המימוש ההדרגתי.
העיקרון הוא הכרה בכך שחלק מהזכויות הכלכליות והחברתיות אינו ייתן למימוש מיידי, התחשבות במגבלות המשאבים העומדים לרשות המדינה לשם מימוש הזכויות אך דורש מהמדינות לפעול באופן המיטבי במסגרת המגבלות הללו.
"לעשות את המרב במשאבים הזמינים בציפייה להשיג בהדרגה מימוש מלא של הזכויות".
כלומר המדינות לא נדרשות למימוש מיידי של כל סעיפי האמנה אך נדרשות לנקוט צעדים מעקביים לקראת מימוש הזכויות.
חלק 2 קובע גם שהזכויות צריכות לחול ללא אפליה על רקע גזע, מין, שפה, דת, עמדות פוליטיות ואחרות, מוצא לאומי וחברתי, רכוש או כל מעמד אחר.
ניתן להגביל את הזכויות רק בחוק ורק למטרה המקדמת את רווחת הכלל בחברה דמוקרטית.
סעיפים 6–15 מונים את הזכויות עצמן.
ברשימה זו נכללות הזכות לעבודה, הזכות לביטחון סוציאלי, זכויות משפחתיות, הזכות לאיכות חיים נאותה, הזכות לבריאות, הזכות לחינוך והזכות לתרבות.
סעיף 6 לאמנה מכיר בזכות לעבודה – הזדמנות לכל אדם להשתכר למחייתו מעבודה אותה הוא בוחר או מקבל באופן חופשי כלומר מחויבות למניעת העסקה בכפייה ועבודת ילדים.
המדינות החתומות מחויבות לנקוט צעדים להגנת זכות זו כולל מתן הכשרה מקצועית ומדיניות כלכלית המכוונת לצמיחה ותעסוקה מלאה.
על המדינות החתומות להבטיח נגישות שווה לתעסוקה ולהגן מפני מניעה בלתי הוגנת של עבודה.
חובה למנוע אפליה במקום העבודה ולהבטיח גישה למעוטי יכולת.
סעיף 7 מגדיר מהם "תנאי עבודה הוגנים ונוחים" – משכורת ראויה שפירושה תשלום שווה לעבודה שווה (איסור אפליה בשכר), ושכר המאפשר קיום בכבוד לעובד ומשפחתו.
תנאי העבודה כוללים גם סביבה בטוחה, הזדמנויות קידום שוות והבטחת פנאי הכוללת הגבלת שעות העבודה וחופשה בתשלום.
סעיף 8 מגן על הזכות להקים ולהצטרף לאיגוד מקצועי ועל זכות השביתה.
אין להגביל את הזכות להתאגדות מקצועית אלא בחוק ההולם חברה דמוקרטית ושתכליתו שמירה על הביטחון, הסדר הציבורי או הגנה על חירויות אחרות.
האמנה מגנה על זכותם של האיגודים המקצועיים לייסד הסתדרויות עובדים ארציות ולהצטרף לפדרציות איגודים בין־לאומיות.
האמנה מתירה להחריג מזכות ההתאגדות המקצועית את הכוחות המזוינים, משטרה, או פקידי ממשלה.
כמה מדינות הציבו מגבלות על זכויות אלו גם לקבוצות עובדים נוספות כגון כבאים.
סעיף 9 של האמנה מכיר בזכותו של כל אדם לביטחון חברתי כולל ביטוח סוציאלי (המסופק על ידי מוסדות ביטוח לאומי).
הסעיף מחייב את המדינות החתומות לספק תוכנית ביטוח שתספק הגנה במקרי חולי, נכות, תאונת עבודה, לידה, אבטלה וזקנה.
וכן לדאוג לרווחתם של מי שאינם מסוגלים להתקיים מהכנסתם.
הסיוע לנזקקים חייב להיות מתאים, נגיש לכל וללא אפליה.
סעיף 10 לאמנה מכיר במשפחה "כיחידה החברתית הבסיסית והטבעית של החברה" ודורש מהמדינות החתומות לספק לה את ההגנה והתמיכה הרחבה ביותר שניתן לספק.
על המדינות החתומות לוודא כי תושביהן חופשיים להקים משפחות וכי הנישואין הם מבחירה ולא בכפייה.
על המדינות לספק חופשת לידה בתשלום לאימהות (חופף לסעיף 9).
המדינות מחויבות לנקוט "אמצעים מיוחדים" למנוע נצול כלכלי וחברתי של ילדים כולל קביעת גיל מינימום לעבודה ולמנוע מילדים עיסוקים פוגעניים ומסוכנים.
סעיף 11 מכיר בזכותו של כל אדם לרמת חיים נאותה, זכות זו כוללת את הזכות למזון, לביגוד, לדיור ול"שיפור מתמיד בתנאי המחיה".
סעיף זה גם מחייב את הצדדים החתומים לפעול יחד למניעת רעב עולמי.
הזכות למזון ראוי כוללת זכות את הזכות למזון המוגדרת כ"זמינות של מזון בכמות ובאיכות מספיקות לצרכיו התזונתיים של האדם, חופשי מחומרים מזיקים וקביל בתרבותו." הזכות למזון ראוי כוללת גם את הזכות למים.
האמנה מחייבת שיפור של שיטות הייצור, השימור וההפצה של מזון כדי למנוע רעב, הקניית ידע בנושאי תזונה ופיתוח חקלאי המכוון לניצול היעיל ביותר של המשאבים הטבעיים.
הזכות לדיור ראוי מוגדרת כ"זכות לגור במקום כלשהו בביטחון, שלום וכבוד".