tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהוא מטפס למעלה ומגיע אל הקן ולוקח את ארבע הביצים מהקן, מבטו של האוח מן העץ הסמוך גורם לו להחזיר שלוש מארבע הביצים שהוא לקח לארוחה שלו.
ביום השלישי הוא חופר ומוצא גוש זהב הגדול פי כמה וכמה מהקודמים בתוך אבן.
ברגע שהוא מגלה את הזהב בתוך הבור, צל חולף מוטל מעליו.
לצופים מתברר כי זהו גבר צעיר שעקב אחריו ונתן לו לעשות את כל העבודה.
הצעיר מתגנב לקצה הבור, ויורה במחפש הזקן מאחור.
המחפש נופל כשפניו על הקרקע, ודם מתפשט על גבו.
הצעיר קופץ לתוך הבור כדי לגנוב את הזהב, אך להפתעתו המחפש מסתובב, נאבק עימו על האקדח, ויורה בו למוות.
המחפש יוצא מן הבור, שוטף ובודק את הפצע שלו בנחל, ומאשר שהירייה לא פגעה בשום איבר חיוני.
הוא מסיים את כריית הזהב, דוחף את גופו של הצעיר אל הבור שישמש לו כקבר, ועוזב את העמק בשמחה.
בסיום שוב נראה העמק קסום וריק מאדם.
אליס לונגבאו (זואי קאזאן) ואחיה הבכור גילברט, איש עסקים חסר כישרון, נוסעים בשיירת עגלות לאורך הפרריה מערבה, לכיוון אורגון.
שם, לטענת גילברט, מצפה להם שותף עסקי שלו, שישא את אליס לאישה.
זמן קצר לאחר יציאתם למסע, גילברט מת מכולרה, ומובילי השיירה, מר בילי נאפ ומר ארתור, עוזרים לאליס לקבור את אחיה.
אף על פי שלא עומדות לנגד עיניה אפשרויות ברורות לגבי העתיד באורגון, אליס מחליטה להמשיך בנסיעה במקום לחזור מזרחה.
מאט, הצעיר שגילברט שכר להוביל את עגלתם, טוען שגילברט הבטיח לו 400 דולר, מחצית מהסכום הובטח לו שיקבל כשהם יגיעו לנקודת הביניים בפורט לארמי, ואת החצי השני כשיגיעו לעמק ויליאמט, ואם לא יקבל את התשלום הוא יחזור הביתה.
מחשש מפני מאט, אליס מספרת לבילי שחיפשה את הכסף בעגלה אך לא מצאה, והניחה שאחיה נשא אותו במקטורן שלו ונקבר עמו, בילי מציע את תמיכתו בכך שיחשוב על פתרון.
בהמשך הוא עושה לאליס טובה בכך שניסה לירות בכלבו הקטן של גילברט, "הנשיא פירס" (על שמו של פרנקלין פירס), מפני שהנביחות המתמידות של הכלב עוררו תלונה נרחבת בקרב שאר הנוסעים, אך הוא לא מצליח לירות בו משום שהכלב נמלט.
במהלך המסע, אליס ובילי מנהלים כמה שיחות אינטימיות ומתקרבים, ואז בילי מציע לפתור את הדילמה של אליס בכך שתינשא לו.
והוא ידאג לחוב של אחיה, וכן יפרוש מהובלת שיירות, ויקים איתה בית ומשפחה באורגון.
אליס מופתעת מהצעתו של בילי, אומרת שתשקול זאת, ולבסוף מקבלת את הצעתו, מאחר שהחיבה ביניהם הדדית.
בילי מודיע לארתור כי זו תהיה נסיעתם האחרונה יחד, וזה אדיש.
למחרת בבוקר, ארתור שם לב שאליס נעדרת, הוא שואל את אחד הנוסעים אם ראה אותה, וזה אומר לו שראה אותה הולכת לכיוון מסוים, וששמע את הכלב הנמלט נובח מאותו הכיוון.
ארתור רוכב לכיוון הגבעות ומוצא אותה עם הכלב צוחקת נוכח "הנשיא פירס" הנובח אל עבר כמה נובחניות.
לפתע ארתור מבחין בעקבות סוסים טריות, הוא מורה לאליס לרדת מהסוס ולשבת מאחורי גבעה קטנה לידם.
צ'יף אינדיאני ואנשיו רכובים על סוסים נראים באופק, ארתור נותן לאליס אקדח, ואומר לה שאם הוא יהרג, עליה להתאבד בירייה כדי למנוע את לכידתה בידי האינדיאנים שיענו ויהרגו אותה בכל מקרה.
האינדיאנים מסתערים פעמיים וארתור מצליח להבריח אותם ביריות עם הרובה שלו.
לוחם שהתחבא מאחורי סוסו מפתיע את ארתור, חובט בו, וארתור מתמוטט.
הלוחם מתקרב אליו במטרה לקרקף אותו, אך ארתור יורה בו לפני שעושה זאת, לאחר מכן ארתור שב אל אליס אך מוצא אותה ללא רוח חיים.
הוא מבין כי כמו האינדאני חשבה אותו למת, וירתה בעצמה כפי שאמר לה לעשות במקרה כזה.
ארתור חוזר בעצב עם הכלב אל השירה, בלי לדעת מה לומר לבילי נאפ.
לפנות ערב, על רקע השקיעה, חמישה אנשים נוסעים במרכבה לפורט מורגן, קולרדו: אנגלי בשם תיגפן, אירי בשם קלרנס, צרפתי בשם רנה, גברת בטג'מין, וצייד פרוות.
לאחר שתיגפן מסיים לשיר, הוא מספר כי הוא וקלרנס נוסעים בדרך זו לעיתים קרובות ו"מעמיסים מטען", כשהוא רומז לגופה שעל הגג, מבלי לפרט מה טיב העסקים שלהם.
הצייד מספר באריכות על קשר רומנטי שהיה לו עם אישה אינדיאנית, כאשר איש מהם לא ידע את שפת האחר.
הצלחתם לתקשר ולהבין את רגשות האחר על בסיס אינטונציה והבעות פנים, הובילה אותו למסקנה כי כל האנשים דומים בצרכיהם הבסיסיים, בדיוק כמו החיות שהוא לוכד.
גברת בטג'מין, נוצרייה אדוקה, משיבה בתרעומת שיש רק שני סוגים של אנשים.
האחרים מנחשים סוגים שונים שהיא שוללת, הצייד שב וטוען כי יש רק סוג אחד של בני אדם, ואילו גברת בטג'מין טוענת כי ישנם רק "זקופי קומה" ו"חוטאים".
היא מסבירה כי היא מסתמכת על כתבי הקודש, ויודעת זאת משום שבעלה, שעימו היא מתכננת להיפגש אחרי שלוש שנים של נתק, הוא מרצה בדימוס בתנועת שטקאווה על "היגיינה מוסרית ורוחנית".
רנה מאתגר את הדיכוטומיה של גברת בטג'מין ואת הפשטנות בה נוקט הצייד, עם השתקפותו על אופיו הייחודי והסובייקטיבי של טבע האדם.
לשם דוגמה, רנה שואל האם מר בטג'מין תופס מהי אהבה באותה הדרך שבה גברת בטג'מין תופסת אותה, ומשער שאם לא כן, אולי מר בט'מין לא נשאר נאמן בזמן הפרידה.
גברת בטג'מין מתרגזת על רנה, ומגלה סימנים של שבץ.
רנה קורא לנהג מבעד לחלון כדי שיעצור את המרכבה, אבל הנהג לא נעצר.
תיגפן מסביר כי מדיניות הנהיגה היא לא להפסיק את הנסיעה בשום אופן.
קלרנס פוצח בשיר העם המריר "The Unfortunate Lad" , שמרגיע את גברת בטג'מין.
קלרנס ותיגפן חושפים את עצמם כ"קוצרי נשמות" או ציידי ראשים.
תיגפן מספר לקבוצה כי השיטה הרגילה שלהם היא להסיח את דעת המטרות שלהם בסיפורים בזמן שקלרנס חובט בהם.
תיגפן מציין שהוא נהנה להביט ב"טרף" שלהם מת, במיוחד בהבעות העיניים שלהם, לצפות ב"משא ומתן" כשהם עוברים "לצד האחר", ומנסים למצוא בכך הגיון.
שלושת האחרים נראים מוטרדים מהנאמר ומחליפים מביטים מודאגים עם תיגפן.
המרכבה עוצרת בפתאומיות בפורט מורגן, מול מלון חשוך שבו כולם יישארו.
השלושה נשארים יישובים ואילו תיגפן וקלרנס יוצאים כדי לשאת את הגופה לתוך המלון.
לאחר מכן הם יורדים לאט, והעגלון נוסע בחזרה בלי להשאיר מטען מאחוריו.
רנה, גברת בטג'מין והצייד עושים את דרכם בדלת הכניסה של המלון, ומקבלים את גורלם.
בסרט נעשה שימוש נרחב במוזיקה ובשיר בכל אחד מששת הקטעים, לפעמים באופן דיאגטי כשאחת הדמויות שרה.
Cool Water – נכתב על ידי בוב נולאן, בביצוע טים בלייק נלסון
Randall Collins – נכתב על ידי נורמן בלייק
Little Joe the Wrangler – נכתב על ידי פרידריך הולאנדר ופרנק לוסר, בביצוע של טים בלייק נלסון
Carefree Drifter – נכתב על ידי דוד רולינגס וג'יליאן וולש
When a Cowboy Trades His Spurs for Wings – נכתב על ידי דייוויד רולינגס וגיליאן ולץ', בביצוע טים בלייק נלסון ווילי ווטסון
Weela Weela Wallya – שיר עממי, בביצוע ליאם ניסן
The Sash My Father Wore – שיר עממי, בביצוע ליאם ניסן
Mother Machree – נכתב על ידי רידה ג'ונסון יאנג, צ'אונדרי אוקולט וארנסט בל, בביצוע טום וייטס
La Ricciola – שיר עממי, עיבוד של גייב וויטצ'ר
– נכתב על ידי קלארנס וו מרפי וויל לטרס, בביצוע ג'ונז'ו או'ניל
Campfire Fiddle – שנכתב על ידי גייב וויצ'ר
The Unfortunate Lad – עממי, בביצוע ברנדן גליסון
באתר Rotten Tomatoes הסרט מחזיקה בדירוג חיובי של 91% על בסיס 213 ביקורות, עם ממוצע הדירוג של 7.82/10. באתר נכתב, .
באתר Metacritic הסרט זכה לניקוד ממוצע משוקלל של 79 מתוך 100 (בהתבסס על 48 מבקרים) המציין ביקורות חיוביות בדרך כלל.
מבקר הקולנוע מאט זולר זייץ הביע הערכה רבה לסרט, ושיבח במיוחד את הפרק הראשון, באומרו כי הוא הצליח .
"הבלדה על השיער הארוך והשיער הקצר" הוא שיר שחיבר יהודה עמיחי ופורסם ב-1962. השיר ידוע בביצועם של צמד הדודאים משנת 1972, בלחנו של מוני אמריליו ובעיבודו של מישה סגל.
השיר התפרסם לראשונה על ידי עמיחי בספר השירים שלו "שירים 1948–1962".
ישראל גוריון, שהרכיב את צמד הדודאים יחד עם בני אמדורסקי, אמר בריאיון בשנת 2010 כי הוא ואמדורסקי קיבלו את השיר לידיהם לקראת ערב שירי משוררים שהפיקה תחנת גלי צה"ל, ואמר כי "בזכות זה אני מכיר את השיר.
אני מודה שלפני כן לא הכרתי כל כך את יהודה עמיחי".
באותו ערב שהפיק גלי צה"ל, "מנגינות למילים - שירי משוררים", בוצע שירו של עמיחי פעמיים.
גם על ידי חוה אלברשטיין, ללחן של סשה ארגוב ועיבוד של אלברט פיאמנטה.
גרסה זו לא זכתה לתהודה לאחר הערב, אך נכללה בתקליט שהוציא גלי צה"ל בעקבות הקלטת המופע.
השיר מדבר על גבר ואישה, כנראה זוג אוהבים, שביניהם מובלט הניגוד דרך שיערם, שערה הארוך ושערו הקָצֵר.
השיר מתחיל בשורות "שערו גולח כשבא למחנה, שערה נשאר ארוך ובלי מענה", מה שמרמז על חייל שחוזר לאהובתו מהמלחמה (בהמשך השיר אומר הגבר לאישה "חזרתי אלייך, אבל הייתי אחר").
בצבא גילח את שערו, ובינתיים האריך שערה של אהובתו.
כשחוזר החייל מהקרב, נעשים היחסים בינו לבין הנערה קרים יותר, מנוכרים - "אחר כך שתקו, כצעדים מתרחקים".
הבית השני מדבר על הפרחים ש"כל הקיץ התאמנו לפרוח", אך בבית השלישי "הרוח שיברה את העץ, העץ את הרוח".
אלו שני דימויים מעולם הצומח, שמדברים על האהבה שחיכתה לפרוח, ועל התממשותה בפועל.
אורית פראג כותבת, כי "החורף שיכול היה להפריח את זרעי האהבה שנרמזה בתחילת הקיץ מביא את שברוני ענניו וקדרותו ועצבּוֹניו".
הבית האחרון מציין: "השמים נפתחו, נסגרו ספרי החוקים".
ישראל גוריון התייחס לשורה זו, ואמר כי "מבינים שהולך לקרות משהו יותר מסתם דיבורים...
ספרי החוקים נסגרו ונותר רק חוק אחד, האהבה".
כל בית בשיר מסתיים בשורה "שערך הארוך, נערה, שערך הקצר".
המילה קָצֵר מהווה שימוש בלתי סטנדרטי במשקל פָעֵל בעברית העכשווית.
מאיר אריאל שאל מיהודה עמיחי שימוש זה, בשירו "טרמינל לומינלט", בשורה "קשתית, שני רימונים, עגיל גדול, שיער קָצֵר".
"הבלדה על חדווה ושלומיק" הוא שיר, שביצעה הזמרת מירי אלוני, והיה שיר הנושא של הסדרה "חדווה ושלומיק" ששודרה בטלוויזיה הישראלית בשנת 1971.
השיר נכתב על ידי יהונתן גפן והולחן על ידי יאיר רוזנבלום.
הסדרה שמבוססת על ספרו של אהרן מגד, "חדוה ואני", עסקה בחדווה (יעל אביב) ושלומיק (מנחם זילברמן) שעזבו את הקיבוץ אל העיר הגדולה.
מילות השיר עוסקות אף הן במשבר העזיבה ובהתמודדות עם התרבות והמנהגים הלא מוכרים.
הביצוע הקולי של השיר פתח את כל אחד מפרקי הסדרה כרקע לכתוביות שחקני ויוצרי הסדרה.
בשנת 2016 ביצעה מארינה מקסימיליאן גרסת כיסוי לשיר, כחלק מציון 48 שנים לשידור הציבורי בישראל.
שנה לאחר מכן שודר השיר ביום השידורים האחרון של הערוץ הראשון של רשות השידור.
בשיר ניגנו: דני סנדרסון בגיטרה, אלון אולארצ'יק בבאס ומאיר פניגשטיין בתופים.
חיים קינן, אלון רזניק (עורך), השירים הגדולים: סרטים, מחזות זמר, סדרות טלוויזיה, עמ' 165, הספרייה למוזיקה, 1999.
הבכי היא סדרת דרמה בת ארבעה פרקים אוסטרלית-בריטית.
את הסדרה כתבה ז'קלין פרסק כעיבוד לרומן באותו שם מאת הלן פיצג'רלד.
הסדרה שודרה בערוץ ABC באוסטרליה, ובערוץ BBC One בממלכה המאוחדת.
ג'נה קולמן מככבת בתפקיד הראשי, ומגלמת את ג'ואנה לינדזי, מורה במקצועה, שהתינוק שלה בן הארבעה חודשים נעלם במהלך שהותה באוסטרליה יחד עם בן זוגה אליסטר (יואן לזלי).
את הסדרה ביימה גלנדין איבין והפיקה חברת Synchronicity Films.
ג'ואנה ואליסטר הם זוג הורים צעירים אשר טסים מסקוטלנד לאוסטרליה לבקר את משפחתו של אליסטר, ולהילחם על משמורת על בתו, קלואי, כנגד גרושתו האוסטרלית, אלכסנדרה.
בנסיעה ממלבורן אל ביתה של אימו בעיירת החוף ויילד ביי, נעלם בנם התינוק.
בעקבות הטרגדיה, כשהשניים נמצאים תחת ביקורת ציבורית, מערכת היחסים שלהם מתפרקת, ומצבה הנפשי מתדרדר.
ג'נה קולמן – ג'ואנה לינדזי, מורה בבית ספר יסודי שחיה בגלאזגו.
יואן לזלי – אליסטר רוברטסון, אוסטרלי שעובד בסקוטלד, ועוסק בספינים תקשורתיים.
אשר קדי – אלכסנדרה גרנוויל, גרושתו של אליסטר, ואמה של קלואי.
סטלה גונה – אליזבת רוברסטון – אמו של אליסטר.
סופי קנדי – קירסטי, חברתה הטובה של ג'ואנה.
מרקלה קאוונה – קלואי רוברטסון, בתם של אליסטר ואלכסנדרה.
אלכס דימיטריאדס – הבלש פיטר אלכסיאדס; בלש במשטרת מלבורן, וחבר ילדות של אליסטר.
שארינה קלנטון – הבלשית לורנה ג'ונס; השותפה של הבלש פיטר אלכסיאדס.
שונה מקדונלד – ד"ר וולאס; הפסיכולוגית של ג'ואנה.
קייט דיקי – מורבן דייוויס
דייוויד אליוט – הנרי מקאלום
"הבכי" הוא עיבוד של הרומן באותו שם מאת הלן פיצג'רלד.
הסדרה הופקה על ידי Synchronicity Films, בוימה על ידי גלנדין איבין, והתסריט נכתב על ידי ז'קלין פרסק.
צילומי הסדרה החלו בפברואר 2018, בתחילה באוסטרליה.
באפריל 2018 הועברו הצילומים לסקוטלנד.
ג'נה קולמן, שמגלמת את ג'ואנה, סיימה את הצילומים באוסטרליה ובגלאזגו במאי 2018, כדי שתוכל להשתתף בצילומי העונה השלישית של הסדרה "ויקטוריה".
הסדרה "הבכי" כוללת ארבעה פרקים, ושידור הבכורה שלה בממלכה המאוחדת היה ב-30 בספטמבר 2018 בערוץ BBC One.
ב-3 בפברואר 2019 שודרה הסדרה לראשונה באוסטרליה בערוץ ABC.
בצפון אמריקה שודרה הסדרה בסתיו 2018 בשרות הזרמת מדיה של Sundance Now.
באוקטובר 2019 שודרה הסדרה בערוץ SundanceTV.
הבלוז של מא רייני הוא סרט דרמה אמריקאי בבימויו של ג'ורג' סי וולף, המבוסס על מחזה בשם זהה מאת אוגוסט וילסון.
בסרט מככבים ויולה דייוויס וצ'דוויק בוזמן שזהו סרטו האחרון.
מתחים וסכסוכים עולים במהלך סשן הקלטות אחר הצהריים בשיקגו של שנות ה-20 כשלהקת מוזיקאים ממתינה ל"אם הבלוז" המיתולוגית, מא רייני (ויולה דייוויס).
בסוף המפגש, מא חסרת הפחד, הלוהטת, מנהלת קרב צוואות עם המנהל והמפיק הלבן שלה על השליטה במוזיקה שלה.
בזמן שהלהקה ממתינה בחדר החזרות הקלאסטרופובי של האולפן, החצוצרן לוי (צ'דוויק בוזמן), שנמשך לחברתה של מא ונחוש בדעתו להביע את טענתו האישית על תעשיית המוזיקה, מדרבן את חבריו המוזיקאים לפרץ של סיפורים, אמיתות ושקרים שישנו לנצח את מהלך חייהם.
ויולה דייוויס בתפקיד מא רייני
מייקל פוטס בתפקיד סלואו דראג
טיילור פייג' בתפקיד דוסי מיי
דנזל וושינגטון היה חתום בתחילה עם רשת הטלוויזיה HBO להפיק תשעה מהמחזות של המחזאי אוגוסט וילסון לסרטים ובתוכם "ישבנה השחור של מא רייני".
עד יוני 2019 העסקה הזו הועברה לנטפליקס.
ויולה דייוויס, צ'דוויק בוסמן, ג'ולין טורמן, קולמן דומינגו ומייקל פוטס לוהקו לסרט, כשג'ורג' סי וולף נשכר לביים.
ביולי 2019, טיילור פייג', ג'וני קווין, ג'רמי שאמוס ודושן בראון הצטרפו לצוות הסרט.
הצילומים החלו ב-8 ביולי 2019 בפיטסבורג, עם אתרים שהוסבו לשיקגו של שנת 1927 והושלמו ב-16 באוגוסט 2019.
הבלוודרה על פפינגסטברג היא ארמון מצפון לגן החדש בצפון פוטסדאם, בירת מדינת ברנדנבורג בגרמניה.
המבנה שייך למכלול התרבותי "הארמונות והגנים בפוטסדאם-ברלין" שהוכרז כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו בשנת 1990, והורחב בשנים 1992 ו-1999. הטירה ממוקמת על פפינגסטברג, הנקודה הגבוהה ביותר (76 מטרים) בחלק של פוטסדאם ממערב לנהר האבל.
היא נבנתה תחת פרידריך וילהלם הרביעי, מלך פרוסיה בגלל הנוף היפה הנשקף ממנה, והיא רק חלק מפרויקט בנייה מקיף בהרבה.
מכלול המגדלים התאומים, המבוסס על דגמי הרנסאנס האיטלקי, התבצע בשני שלבי בנייה, הראשון בין השנים 1847 עד 1852 והשני אחריו לאחר הפסקה ארוכה בשנים 1860–1863. בהתבסס על סקיצות של המלך הכין האדריכל לודוויג פרזיוס רישומים, וחוזה הבנייה הוענק לפרידריך אוגוסט שטילר ולודוויג פרדיננד הסה (Ludwig Ferdinand Hesse).
אדריכל הנוף פטר יוזף לנה לקח על עצמו את תכנון מתקני החוץ.
עשרות שנים קודם לכן שקל פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה לבנות בלוודרה בגבעה זו בשנת 1793, שאז נקראה יודנברג (Judenberg), כלומר "הר היהודים", משום שעל המורד המערבי היה בית קברות יהודי (שעדיין קיים).
עם זאת, הכוונה של המלך לבנות במקום גרמו למחירי הקרקעות לנסוק, ומשום כך הפרויקט מעולם לא מומש.
רישומי העיצוב של מגדל גותי ואולם גותי צמוד מאת האדריכל מיכאל פיליפ דניאל בומן (Michael Philipp Boumann) מעולם לא יצאו לפועל.
הרצון להקים בלוודרה התחדש עם עלייתו לשלטון של פרידריך וילהלם הרביעי, המכונה "הרומנטיקן על כס המלוכה" (Romantiker auf dem Thron).
מאז 1817 היה האזור שייך לבית המלוכה שרכש אותו.
באותה שנה שונה גם שם הגבעה מיודנברג לפפינגסטברג (Pfingstberg, "הר חג השבועות").
פרידריך וילהלם הרביעי שהיה אמן מחונן עשה רישומים משלו, אותם שינה שוב ושוב.
וילות איטלקיות מתקופת הרנסאנס שימשו מודל.
בית הקזינו ב בקפררולה (Caprarola) מצפון לרומא, שנבנה בסביבות שנת 1585, ואשר המלך ביקר בו כשהיה בן 33 בטיולו הראשון באיטליה, היה המודל הסופי.
המלך העתיק את המתחם כמעט לחלוטין, והוסיף ברקע מגדל כפול גדול.
רק המגדלים הגיעו לבסוף לביצוע.
האדריכלים פרזיוס, שטילר והסה היו אחראים על עריכת תוכניות הבנייה וביצוע הבנייה.
שלב הבנייה הראשון התארך במשך השנים 1847 עד 1852. המתחם שנבנה עד אז היה בעל תוכנית קומה כמעט מרובעת.
חזית המגדלים הכפולים בגובה 25 מטר, גרמי המדרגות המנוגדים והאכסדראות בצד סוגרים על חצר פנימית גדולה עם מאגר מים.
מאגר המים מוזן מבית המשאבות של המחלבה בגן החדש ומשמש כמכל מוגבה למערכת המים בגן החדש שמתחת.
במגדל המערבי, גרם מדרגות לולייני מברזל יצוק מוביל מהקבינט הרומי אל המפלס מעל הארקדה וממשיך אל סיפון תצפית שעל הגג.
גם במגדל המזרחי יש גרם מדרגות לולייני המוביל מהמפלס מעל "הקבינט המורי" אל סיפון התצפית וניתן להגיע אליו דרך הגג של הארקדה.
מסיבות כלכליות, הבנייה הנוספת הופסקה בשנת 1852 לטובת ארמון האורנז'רי, שהחלה בשנת 1851. פרויקט פפינגסטברג היה אמור להתחדש לאחר סיום בניית ארמון האורנז'רי.
כמה אירועי שבץ, מסירת השלטון כתוצאה מכך לאחיו וילהלם הראשון בשנת 1858, ולבסוף מותו של פרידריך וילהלם הרביעי בשנת 1861 היו הסיבות לכך שאזורים גדולים נותרו בשלב התכנון ולא הושלמו בעתיד.
וילהלם הראשון ששלט עכשיו הנחה את פרידריך אוגוסט שטילר להשלים את הבניין עם אולם כניסה ושני קירות האגפים.
בשנת 1863 הסתיימה העבודה על הקטע.
בין היתר לא יושמו, הקמת הקזינו בן שתי הקומות הסמוך לאזור הכניסה של ימינו, גרם מדרגות כפול מעוצב בצורת פרסה המוליך מטה ממרפסת הקזינו, שבאמצעו הייתה אמורה לבעבע מזרקה, ושביל רחב שיורד משם.
באמצע השביל היה אמור להיות גרם מדרגות שדרכו זורמים המים מהמזרקה ובקצהו התחתון אמורים היו להיבנות באגפיו שני ביתנים.
ציור בצבע מים של האדריכל פרדיננד פון ארנים משנת 1856 משחזר תכנון זה.
אם הפרויקט היה מתבצע על פי תכנון זה, היה צריך להרוס את מקדש פומונה מתחת לבלוודרה, הבניין הראשון בתכנון של קארל פרידריך שינקל שנבנה בשנת 1800. המקדש מחפה על התוכניות הלא גמורות בהקשר לגנים שתכנן לנה.
גם פטר יוזף לנה נאלץ להסתגל לתנאים החדשים ולבצע שינויים בתכנון הגנים המקורי שלו.
שני המבנים, הבלוודרה ומקדש פומונה, היו אמורים להיות מחוברים כעת מבחינת ארכיטקטורת הגן, אך לא קשורים ויזואלית.
האזור החיצוני סביב טירת הצפייה, שנבנתה בצורה קטנה בהרבה, הושלם באמצעות ארקדה חצי עגולה.
מאחוריה, האזור סביב מקדש פומונה נפתח במורד העמק.
המדשאה העגולה הגדולה במרכז הייתה מעוצבת בפאר עם פרחים.
נזקי הרטיבות, שנראו כבר לאחר השלמת המבנה, דרשו תחזוקה מבנית מתמדת, שכבר לא בוצעה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ההידרדרות הסופית של הבניין החלה כאשר אנשי צבא סובייטים עברו להתגורר ברובע הווילות בין פפינגסטברג לגן החדש בשנות החמישים של המאה ה-20. כשנבנתה חומת ברלין בשנת 1961 נחסמה הגישה לצפייה מהבלוודרה מכיוון שניתן היה לראות ממנה את מתקני הגבול ואת מערב ברלין.
בשנת 1987 התכנסה קבוצה של צעירים מפוטסדאם ושמה לעצמה למטרה לשחרר את הבניין ההרוס ושגדלה עליה צמחיית פרא מ"תרדמתו", ולהשיב את הנוף שמסביב לפפינגסטברג.
תחת מטריית הם הקימו את "Arbeitsgemeinschaft Pfingstberg" (קבוצת העבודה של פפינגסטברג) בשנת 1988.
באמצעות הקצאת כספים ותרומות נדיבות מצד נותני חסות וקרנות פרטיות, בפרט באמצעות תרומות של מיליונים מקרן הרמן רמסטמה (Hermann Reemtsma Stiftung) ומהבעלים של חברת הזמנות בדואר, ד"ר ורנר אוטו, ניתן היה לשקם את הבלוודרה.
מכלול המבנים של פפינגסטברג מנוהל על ידי , ונוסף לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו בשנת 1999. תערוכת קבע על ההיסטוריה של הבלוודרה שוכנת בקומת הקרקע מתחת לאולם הצפוני.
"הַבַּיְתָה" הוא ספר מאת אסף ענברי, שכתב את סיפורו של קיבוץ אפיקים, החל מהיווסדות התנועה שהקימה אותו, בראשית המאה העשרים, השומר הצעיר ס.ס.ס.ר, ועד להפרטתו.
בסגנון כתיבה שנע בין תיעוד דוקומנטרי יבש לבין ספרות, מתאר ענברי, יליד הקיבוץ, את סיפורו של הקיבוץ הישראלי.
הספר התפרסם בשנת 2009 על ידי הוצאת ידיעות אחרונות, ונכנס לרשימה הקצרה של פרס ספיר בשנת 2010.
ענברי מתמקד בשבעה גיבורים, המבוססים על דמויות אמיתיות, שהם ממקימי קיבוץ אפיקים.
באמצעותם ובהתחקותו אחר מערכות היחסים ביניהם מתאר ענברי את תולדות הקמתו, עקרונותיו, מנהגיו, שגשוגו ושקיעתו של הקיבוץ.
כתיבתו דחוסה ואינה חודרת לנפשם של הגיבורים, ספק מדווחת בקצרה, ספק באירוניה מנוכרת על מעלליהם ומעללי הקיבוץ.
וכך אמר בריאיון: "אצלי העלילה היא כרוניקה של שמונים שנה ומבנה העלילה הקווי מבטא את תפיסת החיים כתהליך [...] אני נגד כתיבה פטפטנית [...] מה שעשיתי זו כתיבה יהודית דחוסה.
המעשה הספרותי המקובל בתיאור דרמה הוא של השתהות, הרבה מילים על מעט זמן.
אצלי זה ההפך, מקסימום זמן במינימום מילים.
בריאיון איתו מספר ענברי שאסף את אגדות המקום ויצק לעלילה בעלת משמעות אוניברסלית-אנושית, כי כך נכתבת ספרות.
הוא תיאר את ניסיונו של הקיבוץ לשנות את טבע האדם, את אי הצלחתו עקב הנטייה הטבעית לרכושנות, להורות ולקינון.
ענברי מתייחס לסיפור הקיבוצי כאל אירוע טרגי-הרואי.
לאנשים הייתה גדולה טרגית, הוא מסביר, הנדרשת כדי להגשים חזון מרחיק לכת כל כך, שקרא תיגר על טבעו של האדם.
הם קראו תיגר על משפחה, על רכוש, על פרטיות ועל אגו.
הספר מספר על שלושה דורות: דור המייסדים, דור הבנים ודור העוזבים.
ענברי מעריץ את דור המייסדים וחומל על דור הבנים שהמשימה שלו הייתה הקשה ביותר: ראשית, הם היו חייבים להמשיך את מה שהחלו הוריהם, ושנית, הם היו לוחמים ונהרגו בהמוניהם.
בניגוד להוריהם הם לא היו מהפכנים, ולכן התקשו להמשיך מהפכה.
ילדיהם עזבו את הקיבוץ והם נאלצו להמשיך ולמשוך בעול.
מצד אחד, מסביר ענברי, מגיע להם כבוד, ואילו מהצד השני, זהו דור שלקה בקוצר ראות.
דור העוזבים לא מגיע להישגיהם של הוריהם וסביהם/סבותיהם, וההישגים המקסימליים של חלקם הם קריירה מפותחת או תארים אקדמיים.
הישגים שאינם משתווים לאלו של הדורות הקודמים.
הסגנון החסכני אפשר למחבר לדחוס 80 שנים לתוך 276 עמודים.
ניתן לראות דוגמה לכתיבה המינימליסטית כבר במשפט הפתיחה של הספר.
במשפט קצר אחד יש מידע על הזמן, על המקום, על הנסיבות ועל הייחוס, המקצוע והמעמד של לוניה.
זמן קצר לאחר מכן הפך בנו של הבורגני הקפיטליסט לסוציאליסט ואחד ממייסדיה של תנועת השומר הצעיר ברוסיה הסובייטית.
על הסיבה שבגללה הפך לסיה - גם הוא בנו של בורגני עשיר ומייסד התנועה - לסוציאליסט, כותב המספר:
ההומור, שהוא ספק אירוני, ספק ציני, מאפשר לענברי ליצור ריחוק וניכור של המספר מהעלילה, ובעת ובעונה אחת לקרב את הקורא אל המסופר.
שנים רבות כתבו על הקיבוץ כאילו הוא גן עדן, אומר נסים קלדרון.
לאחרונה מרבים להשמיץ אותו כאילו הוא גיהנום שהתעלל בנשמות הרכות של הפעוטות, בחיים הפרטיים של החברים, בגזל קרקעות של מזרחים וכדומה.
ענברי, טוען קלדרון, איננו מתבונן וולגרי קיצוני.
הוא מצא דרך ספרותית להימנע "מהקיטש הוורוד וגם מהקיטש השחור".
אין הוא כותב כדי לסגור חשבונות עם הקיבוץ, או לשחוט פרות קדושות.
הוא כותב על אנשים שערכו קרב מרשים כנגד הטבע האנושי כדי להיות נאמנים לאידאולוגיות שלהם, גם אם במהלכו הם גרמו נזקים גדולים לעצמם ולסביבתם.
האירוניה של המספר תורמת רבות לייחודו של הספר, גם אם לעיתים מתרשם קלדרון שהיא מוגזמת.
גדי טאוב רואה בקולו המיוחד של המספר את הישגו הגדול של ענברי.
הספר כתוב כאילו מרחוק, כאשר הוא מעניק יחס שוויוני לתיאור של אירועים שמחים ואירועים טרגיים כאחד.
מעין עבודה של קריקטוריסט, שתופס את הקווים המעטים והמאפיינים, במקום לצייר בפרוטרוט.
הפרוזה הקריקטוריסטית הזו משלבת בין הדיווחים הדוקומנטריים, האנקדוטות והאבחנות הכלליות למקשה אחת.
לעיתים קרובות מעניק השילוב האמנותי הזה משמעות לא צפויה לאירוע.
ההומור הקל שבו כותב ענברי מתגלה מדי פעם כמבט אירוני על הטראגי, שמעניק לאירועים משקל יתר.
הרצינות התהומית של מקימי הקיבוץ משתקפת בספר ביותר משמץ של קומיות וההפך.
השילוב בין הקומי והטרגי, ההומור והרצינות התהומית, נעשה אפשרי בזכות גודלו של המעשה.
"הביתה" מספר על אידיאל נשגב, אומר טאוב, החל מלידתו, דרך מימושו ועד דעיכתו.
"הביתה" הוא מעין ביוגרפיה של קיבוץ ולא של גיבור זה או אחר, אומר מנחם ברינקר.
הוא מעורר את שאלת ההבדל בין היסטוריה לבין כתיבה אמנותית; פעמים רבות מעמידים זו לעומת זו את שתי הסוגות, ולדעתו, הדבר נובע מטעות קונספטואלית.
יש הרבה פרוזה אמנותית שהיא היסטורית ולא ספרות יפה.
לעומתה יש הרבה טקסטים היסטוריים שיש בהם הרבה תחבולות והישגים אמנותיים, ועם כל זאת הם עדיין היסטוריים.
בספרו של ענברי יש מפגש בן שתי הרשויות הללו: מצד אחד הוא מספר דברים כהוויתם עם מחויבות לאמת, על אף שהוא מפליג לעיתים למחוזות הדמיון.
מצד שני אין ספק שזהו טקסט שמהותו היא כתיבה אמנותית.
גם הסגנון תואם את הכתיבה העובדתית היבשה כביכול של ענברי.
עמודים שלמים חסרי שמות תואר, הן של אנשים והן של אירועים.
זהו סוג של הצמדות לעובדות עצמן, לכרוניקה של האירועים, וגם ניסיון ברור לא להעריך את המסופר, לשמור על אובייקטיביות.
עם כל זאת, הערכת המחבר מובלעת בתיאור האירועים עצמם ולעיתים במשפטים תמציתיים.
היחס אל הקיבוץ הוא דו-משמעי בשתי התקופות; בתקופה של השגשוג ובתקופת השפל.
התקופה הראשונה מוצגת כתקופה הרואית, גם אם בהקטנה מכוונת היא מהולה בהומור.
אך ההירואיות הזו מכילה בקרבה התאכזרות ונוקשות, הן עצמית, והן כלפי אחרים.
התקופה השנייה לעומתה, תקופת השפל, אמנם איננה אכזרית, אך היא חסרה גם את ההירואיות.
זוהי תקופת ההתברגנות וההסתבכות הכלכלית.
ברינקר מציין לשבח את הספר בכך, שאין הוא כתוב על פי סכמה אידאולוגית, לא של מקטרגיו ולא של מצדדיו.
הבלוז של מא רייני (במקור: התחת השחור של מא רייני, באנגלית: Ma Rainey's Black Bottom) הוא מחזה משנת 1982 מאת המחזאי אוגוסט וילסון.
הוא אחד מסדרת עשרת המחזות מעגל פיטסבורג של וילסון, המתאר את החוויה האפרו-אמריקאית במאה העשרים.
המחזה מתרחש בשיקגו בשנות העשרים של המאה העשרים ועוסק בסוגיות של גזע, אמנות, דת וניצול היסטורי של אמני הקלטות שחורים על ידי מפיקים לבנים.
כותרת המחזה מגיעה משיר של מא רייני בעל אותו שם, המתייחס לריקוד התחת השחור.
רייני, שהייתה זמרת בלוז ידועה בשנות העשרים מהווה השראה למחזה, והיא גם הדמות הראשית.
"הבלוז של מא רייני" פורסם בתחילת שנות השמונים והוצג לראשונה במרכז התיאטרון יוג'ין אוניל בקונטיקט.
הוא הוצג בהצגת בכורה בברודוויי בתיאטרון קורט בשנת 1984, וזכה בפרס מעגל מבקרי הדרמה בניו יורק וקיבל מועמדות לפרס טוני למחזה הטוב ביותר.
באולפן הקלטות בשיקגו מתאספים נגני הלהקה של מא רייני: קטלר, טולדו, סלואו דראג (נגרר איטי) וליווי להקליט אלבום חדש משיריה.
בזמן שהם מחכים שהיא תגיע הם מספרים סיפורים, מתבדחים, מתפלספים ומתווכחים.
מתח ניכר בין החצוצרן הלוהט הצעיר ליווי, שחולם להקים להקה משלו, לבין קטלר וטולדו הוותיקים.
כשמא רייני מגיעה עם פמליה מלווה, ההקלטה מתעכבת הרבה אחר המתוכנן, מה שמכעיס את המפיקים סטורדיוונט וארווין.
התעקשותה של מא כי אחיינה המגמגם סילבסטר יקריא את הקדמת שיר הנושא גורמת להידרדרות נוספת.
כשהלהקה מחכה לפתרונות של בעיות טכניות שונות, ליווי וקטלר מגיעים לכדי מכות.
אז ליווי מפוטר בו זמנית על ידי מא ונדחה על ידי המפיק סטורדיוונט ובזעם דוקר אנושות את טולדו, והורס כל אפשרות לעתיד לעצמו.
ההצגה הוצגה בקריאה שהועלתה לראשונה בשנת 1982 במרכז התיאטרון יוג'ין אוניל בווטרפורד, קונטיקט.
ארבעת השחקנים הראשיים – צא'רלס ס.
דאטון בתפקיד ליווי, ג'ו סנקה כקטלר, לאונרד ג'קסון בתפקיד סלואו דראג ורוברט ג'אד כטולדו – התגבשו כאנסמבל חזק.
באותה תקופה השחקנית הידועה ביותר בקאסט הייתה תרזה מריט, שגילמה את מא.
הבימוי היה של לויד ריצ'רדס, אחד ממשתפי הפעולה הנפוצים ביותר של אוגוסט וילסון.
וילסון וריצ'רדס עבדו יחד כמעט שנתיים על ההצגה.
היא נפתחה בתיאטרון הרפרטוארי של ייל באפריל 1984, ואז עבר לתיאטרון קורט בברודוויי.
הוא קיבל מועמדות לפרס הטוני לשנת 1985 להצגה הטובה ביותר; דאטון ומריט היו מועמדים לפרסי משחק.
המחזה הוצג לראשונה בבריטניה בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון בשנת 1989 בהפקה של הווארד דייוויס בכיכובם של קלארק פיטרס ויו קווארשי בתפקיד טולדו וליווי.
ההפקה התקבלה בביקורות טובות מאוד.
הפקה מחודשת בברודוויי נפתחה ב-6 בפברואר 2003 בתיאטרון רויאל, בהשתתפות צ'ארלס ס.
דאטון בתפקיד ליווי, וופי גולדברג בתפקיד מא, ובבימויו של יון מקלינטון.
בשנת 2016 התיאטרון הלאומי בלונדון חידש את ההצגה לשבחי הביקורת הגדולה, וזכה בפרס לורנס אוליבייה למחזה המחודש הטוב ביותר.
פגבנל בתפקיד ליווי ושרון ד.
בשנת 2019 הוכרז כי ויולה דייוויס, צ'אדוויק בוסמן, גלין טורמן, קולמן דומינגו ומייקל פוטס אמורים לככב בעיבוד קולנועי לנטפליקס, בהפקת דנזל וושינגטון לצד טוד בלק ודני וולף, ובבימויו של ג'ורג' סי וולף.
הסרט הוא גם ההופעה האחרונה של בוסמן לפני מותו בשנת 2020 מסרטן המעי הגס.
דמויות שחקני ההפקה המקורית בברודוויי 1984 הפקה מחודשת בברודוויי 2003 עיבוד קולנוע 2020 מא רייני תרזה מריט וופי גולדברג ויולה דייוויס ליווי (חצוצרן) צ'ארלס ס.
1985 פרס מעגל מבקרי הדרמה של ניו יורק למחזה האמריקאי הטוב ביותר
פרס דרמה דסק 1985 עבור מחזה טוב ביותר
פרס טוני 1985 למחזה הטוב ביותר
הבלון האדום הוא סרט צרפתי קצר, קומדיית פנטזיה-דרמה אשר נכתבה, הופקה ובוימה בשנת 1956 על ידי אלבר למוריס.
הסרט, בן שלושים וארבע דקות, עוקב אחר הרפתקאותיו של נער צעיר שמוצא יום אחד בלון אדום "חי ואילם" מלא בהליום, ומתחבר עימו.
הסרט צולם בשכונת Ménilmontant בפריז וזכה בפרסים רבים ביניהם פרס דקל הזהב לסרטים קצרים בפסטיבל קאן בשנת 1956. ללמוריס ניתן פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר באותה שנה.
זהו הסרט הקצר היחיד שזכה באוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
השחקנים בסרט הם ילדיו של למוריס.
בנו, פסקל, המגלם את עצמו בתפקיד הראשי, ובתו, סבין, המגלמת נערה צעירה.
הסרט זכה להצלחה רבה והפך פופולרי בקרב ילדים ומחנכים.
הסרט עוקב אחר פסקל (פסקל למוריס), ילד צעיר שבבוקר אחד בדרכו לבית הספר, מגלה בלון אדום גדול מלא הליום מרחף בקרבתו.
כשפסקל משחק עם הבלון, הוא חש שלבלון יש רצון ומחשבה משלו, ומתחיל לעקוב אחריו לכל מקום שאליו הוא מתקדם.
הבלון אף הוא אינו מתרחק מפסקל, וגם כאשר אמו של פסקל מסרבת לאפשר את הכנסת הבלון לבית, הוא מרחף מחוץ לחלון הדירה.
הבלון עוקב אחרי פסקל ברחובות פריז, והשניים מושכים תשומת לב רבה ומעוררים את קנאת הילדים האחרים.
בשלב מסוים הבלון נכנס לכיתה של פסקל, גורם מהומה בין חבריו לכיתה, והמנהל נועל את פסקל במשרדו.
מאוחר יותר, לאחר שהשתחררו, פסקל והבלון נתקלים בנערה צעירה (סבין למוריס) שלה בלון כחול.
נראה שגם הבלון הכחול, כמו זה האדום, הוא בעל רצון ומחשבה משלו.
באחת הפעמים שבהן פסקל והבלון מסתובבים בשכונה, חבורה של נערים מבוגרים מצליחה לגנוב את הבלון.
פסקל מצליח לחלץ אותו, ונמלט יחד עמו.
הנערים אינם מרפים, הם רודפים אחריהם ברחובות ובסמטאות הצרות, ולבסוף משיגים את פסקל ואת בלונו.
הנערים אוחזים בפסקל, ויורים כלפי הבלון יריות קלע ואבנים.
הבלון נפגע, נופל ואחד הנערים דורך עליו ומביא עליו את קיצו.
הסרט מסתיים כשכל שאר הבלונים בפריז נחלצים לעזרתו של פסקל ולוקחים אותו למסע של מקבץ בלונים מעל העיר.
מכיוון שהסרט צולם בפריז לאחר מלחמת העולם השנייה, המיז-אנ-סצנה כלומר ההיבטים החזותיים והעיצוביים שלו הם כהים ואפורים למדי, ולכן מעניקים איכות מדכאת לתפאורה ולמצב הרוח.
לעומת זאת, צבעו הבהיר של הבלון משמש כסמל לתקווה ולאור בתוך הסרט.
ניתן לומר כי הנסיעה במקבץ הבלונים בסצנת הסיום מייצגת גם אנלוגיה דתית או רוחנית.
למשל, כשהבלון נהרס, "רוחו" חיה כשהיא מועברת לכל שאר הבלונים בעיר, מה שאמור להיות מטאפורה למשיח.
גם נושאים של מימוש עצמי ובדידות נוכחים בסרט.
כמו גם נושא התמימות שהוא אחד המוקדים המרכזיים של הסרט.
דרך מבטו של ילד, הופך עולם ציני לעולם כמעט קסום, המדגיש את כוח תמימותם ודמיונם של ילדים.
הסרט משמש תיעוד צבעוני של אזור בלוויל בפריז, שהיה מוזנח ביותר בשנות ה-60, מה שגרם לממשלת פריז להרוס אותו כמאמץ לפינוי שכונות עוני.
חלק מהאתר נבנה עם פרויקטי דיור והשאר הוזנח למשך 20 שנה נוספות.
חלק ממראות הרקע שבסרט כבר אינם קיימים, למשל אחת המאפיות, בית הספר, השטח בו התרחשו הקרבות ועוד, במקום זה ניצב כיום פארק בלוויל.
לעומתם, הדירה שבה התגורר פסקל עם אמו, הכנסייה, ותחנת האוטובוס עדיין עומדים על תילם.
הסרט הוקרן בבכורה בצרפת ב-19 באוקטובר 1956, יצא לאקרנים בבריטניה ב-23 בדצמבר 1956 ובארצות הברית ב-11 במרץ 1957. הוא זכה להצלחה רבה, הוצג בפסטיבלים רבים במהלך השנים, כולל פסטיבל סרטי הילדים הבינלאומי של ויסקונסין, פסטיבל הסרטים ההומואים והלסביים בלוס אנג'לס, ואחרים.
בהקרנת הבכורה שלו בטלוויזיה האמריקאית, ב-2 באפריל 1961 הוצג הסרט על ידי השחקן רונלד רייגן כפרק בסדרת אנתולוגיה של CBS.
לאורך שנות ה-60, שנות ה-70, שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, היה הסרט פופולרי בכיתות יסוד ברחבי ארצות הברית ובקנדה.
הסרט הוצג בפסטיבלים רבים במהלך השנים, כולל פסטיבל סרטי הילדים הבינלאומי בוויסקונסין; פסטיבל הסרטים ההומואים והלסביים בלוס אנג'לס ואחרים.
אתר Rotten Tomatoes דיווח כי 95% מהמבקרים נתנו לסרט ביקורת חיובית.
הקונצנזוס הביקורתי אומר: "הבלון האדום משקיע את הנרטיבים הפשוטים ביותר בכושר המצאה ויזואלי מרהיב, מה שיוצר דיוקן מופלא של תמימות".
מבקר הקולנוע בריאן גיבסון כתב: "הבלון האדום אוחז בפסקל, מרים אותו מהחיים הנוקשים, הקטנוניים, הקשורים לאדמה." גיבסון רואה בסיפור את השתקפות מצבה של צרפת "נראה שצרפת שלאחר הכיבוש שמחה לשכוח את הדם ואת המוות של מלחמתו של אדולף היטלר עשור קודם לכן.
אבל עד מהרה המאמצים המזדמנים והשובבים של אנשים לתפוס את הבלון הצף וחסר הדאגות הופכים הרסניים.
למבקר פיליפ קניקוט הייתה השקפה צינית שאותה הביע בביקורת בוושינגטון פוסט, הוא כתב: "הסרט מתרחש בעולם של שקרים.
הבלון האדום עשוי להיות המיזוג הכי חלק של קפיטליזם ונצרות שהועלה אי פעם לסרט.
ילד צעיר משקיע בבלון אדום שאהבתו מציבה אותו מחוץ לחברה.
הבלון ניצוד ונהרג על ראש גבעה עקרה - תחשוב על גולגולתא - על ידי המון נערים אכזריים.
הסוף, אגרוף רגשי מוזר, יוצא היישר מהברית החדשה.
כך מתוגמלת ההשקעה - בהתעלות נוצרית או, לפחות, בחג עליית מרים המיושן.
או שזה עשוי להיות צמצום מאוד ציני של הדחף הראשוני לאמונה דתית".
Louis Delluc; אלבר למוריס, 1956. אלבר למוריס, 1956.
פסטיבל קאן: דקל הזהב du court métrage / דקל הזהב; הסרט הקצר הטוב ביותר, אלבר למוריס, 1956.
האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה: פרס BAFTA; פרס מיוחד, צרפת, 1957.
פרס אוסקר: הכתיבה הטובה ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, אלבר למוריס, 1957.
המועצה הלאומית לביקורת: סרטים זרים מובילים, 1957.