tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האדמירליות החליטה במאי 1941 לפרוס צי רב עוצמה שיתבסס בסינגפור כדי להתמודד עם כל ניסיון יפני לפלוש למושבות מערביות בדרום מזרח אסיה.
רויאל סובריין ואחיותיה רוונג', ראמיליס ורזולושן הוקצו לכוח.
היחידה הייתה אמורה להיות מורכבת בסינגפור עד מרץ 1942, אם כי רויאל סובריין הגיע לזירה מוקדם יותר.
בתחילת מרץ 1942, רויאל סובריין, הסיירת הכבדה קורנוול וכמה ספינות קטנות יותר ליוו את השיירה SU.1 שכללה שתים עשרה ספינות חיילים שהובילו 10,090 חיילים.
השיירה יצאה מקולומבו ב-1 במרץ, לכיוון אוסטרליה.
השיירה הגיעה לפרימנטל ללא תקלות ב-15 במרץ.
הצי התרכז מסביב לזוג נושאות מטוסים, נושאות המטוסים אינדומיטבל והרמס הקטנות והמיושנות, וחמש אוניות מערכה, ארבע מהן היו רויאל סובריין ואחיותיה; החמישית הייתה וורספייט.
הצי כלל גם שבע סיירות ושש עשרה משחתות.
ארבע אוניות הסדרה יצאו מאטול אדו מוקדם בבוקר 9 באפריל, לכיוון מומבסה; הם נשארו מבוססות שם עד ספטמבר 1943, למעט תקופה ארוכה נוספת במספנה בפילדלפיה בסוף 1942. בזמן שרויאל סובריין עגנה בפילדלפיה, הסיירת הקלה האמריקאית הוותיקה USS בויז, שנפגע קשות בקרב כף אספרנס, חלקה איתה את המבדוק.
במהלך השיפוץ, שריון הסיפון של האונייה הוגדל ב- וארבעה מתותחי ה-6 אינץ' שלה הוסרו.
רויאל סובריין נשלחה חזרה לארצות הברית לשיפוץ גדול בפילדלפיה, ממרץ עד ספטמבר 1943. לאחר מכן היא חזרה לאוקיינוס ההודי כדי לחדש את תפקידי הסיור שלה.
בינואר 1944 היא עזבה את האוקיינוס ההודי, לכיוון בריטניה.
לאחר שחזרה לבריטניה, רויאל סובריין נשלחה לבסיס הצי בסקפה פלו.
ב-30 במאי 1944 היא הועברה בהשאלה לצי הסובייטי כארכנגלסק במקום פיצויי מלחמה מאיטליה, מכיוון שהיו חששות לגבי מרד מצד מלחים במדינה שזה עתה הצטרפה לבעלות הברית.
האונייה יצאה מבריטניה ב-17 באוגוסט 1944 כחלק מהליווי לשיירה JW 59, שהכילה 33 אוניות סוחר.
שישה ימים לאחר מכן, בעודה בדרך, הותקפה השיירה על ידי U-711. קפטן הצוללת, הנס-גינתר לאנגה, דיווח בטעות על פגיעות בארכנגלסק ובמשחתת, למרות שהטורפדות שלו התפוצצו בטרם עת.
בהתרשמותם שהם פגעו באוניית המערכה, ערכו הגרמנים כמה התקפות צוללות על האונייה בזמן שהיא עגנה בקולה.
עם זאת, רשתות נגד טורפדו הבטיחו את כישלון ההתקפות.
הגרמנים תכננו לאחר מכן להשתמש בשש צוללות ננסיות ביבר כדי לתקוף את האונייה, אך קשיים מכניים אילצו בסופו של דבר את ביטול התוכנית.
בלי קשר, ארכנגלסק כבר עזבה את קולה כדי לפטרל בים הלבן עד שהצוללות הננסיות היו מגיעות.
צוות סובייטי עלה על האונייה ב-29 באוגוסט 1944 בפוליארני.
ארכנגלסק הייתה האונייה הגדולה ביותר בצי הסובייטי במהלך המלחמה.
בזמן השירות בברית המועצות, היא הייתה אוניית הדגל של האדמירל גורדי לבצ'נקו והוטל עליה לפגוש שיירות של בעלות הברית באוקיינוס הארקטי וללוות אותן לתוך קולה.
האונייה עצמה עברה חורף גרוע לפני העברתה לצי הסובייטי, והיא חסרה מערכות חימום בכלל האונייה וכן חומרי סיכה לצריח המתאימים לתנאי השיירות הארקטיות.
ארכנגלסק עלתה על שרטון בים הלבן בסוף 1947; היקף הנזק, אם בכלל, אינו ידוע.
הצי הסובייטי החזיר את הספינה לצי המלכותי ב-4 בפברואר 1949 לאחר שאוניית המערכה האיטלקית לשעבר ג'וליו צ'זארה הועברה לצי הים השחור הסובייטי.
הצי הסובייטי - מתוך כוונה לשמור על כלי השיט - ביקש תחילה להימנע משליחת האונייה חזרה, בטענה שהיא אינה כשירה מספיק כדי לבצע את ההפלגה חזרה לבריטניה.
אולם לאחר בדיקה של קצין בצי המלכותי, הצי הסובייטי הסכים להחזיר את כלי השיט בינואר 1949. עם החזרה לבסיס הצי רוזית', אנשי הצי המלכותי בדקו היטב את האונייה ומצאו שחלק ניכר מהציוד שלה אינו ניתן לשירות.
לפקחים נראה היה שצריחי הסוללה הראשיים לא סובבו בזמן שהאונייה הייתה בשירות סובייטי (למרות שקיימות תמונות כדי להפריך אמונה זו), ונתקעו בקו המרכז.
היא נמכרה עבור גרוטאות, והייתה האונייה האחרונה שנותרה מהסדרה שלה.
Ward ב-Inverkeithing, סקוטלנד, ב-18 במאי לפירוק.
מאוחר יותר נעשה שימוש חוזר במנגנוני ההגבהה מצריחי תותחי הסוללה העיקריים שלה בטלסקופ רדיו Mark I מצפה הכוכבים ג'ודרל בנק, צ'שייר שנבנה בשנים 1955–1957.
אה"מ קורייג'וס הייתה האונייה המובילה של הסדרה שלה, שכללה שלוש סיירות מערכה שנבנו עבור הצי המלכותי במלחמת העולם הראשונה.
היא תוכננה לתמוך בפרויקט הבלטי בהנהגת לורד הים הראשון ג'ון פישר, והייתה משוריינת קלות מאוד וחמושה בכמה תותחים כבדים בלבד.
קורייג'וס הושלמה בסוף 1916 ובילתה את המלחמה בפטרול בים הצפוני.
קורייג'וס הוצאה משירות לאחר המלחמה, ולאחר מכן נבנתה מחדש כנושאת מטוסים באמצע שנות ה-20. היא יכלה לשאת 48 מטוסים, לעומת 36 שנישאו על ידי אחותה למחצה פיוריוס בערך באותה תפוסה.
לאחר ההפעלה מחדש היא בילתה את רוב הקריירה שלה בפעילות מחוץ לבריטניה ואירלנד.
היא הפכה לזמן קצר לספינת אימונים, אך חזרה לתפקידה הרגיל כמה חודשים לפני תחילת מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939. צוללת גרמנית הטביעה את קורייג'וס בטורפדו מאוחר יותר באותו החודש, עם אובדן של יותר מ-500 מאנשי הצוות שלה.
לקורייג'וס היה אורך כולל של , רוחב של , ושוקע של במעמס מלא.
קורייג'וס ואחיותיה היו ספינות המלחמה הגדולות הראשונות בצי המלכותי שהיו להן טורבינות קיטור.
האונייה הגיעה למהירות של בניסויים ימיים.
קורייג'וס נשאה ארבעה תותחי BL 15 אינץ' Mk I בשני צריחי תותחים תאומים עם הפעלה הידראולית, המסומנים 'A' ו-'Y' מלפנים לאחור.
זוג תותחי נ"מ QF 3 אינץ' 20 cwt הותקנו ליד התורן הראשי בקורייג'וס.
קורייג'וס הונחה ב-26 במרץ 1915, הושקה ב-5 בפברואר 1916 ונכנסה לשירות ב-4 בנובמבר.
בניסויי הים שלה מאוחר יותר באותו החודש, היא ספגה נזק מבני בעודה מפליגה במלוא המהירות בים סוער; הסיבה המדויקת אינה ברורה.
סיפון המצודה התעקם עמוק בשלושה מקומות בין שובר הגלים לצריח הקדמי.
ציפוי הצד התעקם באופן גלוי בין המצודה והסיפונים העליונים.
מים נכנסו לחדר הטורפדו השקוע ומסמרות נעקרו במגהצי הזווית שהחזיקו את שריון הסיפון במקומו.
במהלך התיקון, האונייה הוקשחה ב- של פלדה.
עם כניסתה לשירות, קורייג'וס שובצה בשייטת הסיירות הקלות השלישית של הצי הגדול.
היא הפכה לאוניית הדגל של שייטת הסיירות הראשונה לקראת סוף 1916, כאשר יחידה זו הוקמה מחדש לאחר שרוב ספינותיה הוטבעו בקרב יוטלנד במאי.
האונייה הותקנה באופן זמני כמקשת באפריל 1917 על ידי הוספת מסילות מוקשים על סיפון הרבע שלה שיכולים להכיל למעלה מ-200 מוקשים, אך מעולם היא לא הניחה מוקשים.
באמצע 1917, היא קיבלה חצי תריסר משגרי טורפדו, כל אחד עם שני צינורות: משגר אחד בכל צד של התורן הראשי בסיפון העליון ושני משגרים בכל צד של הצריח האחורי בסיפון הרבע.
ב-30 ביולי 1917 קיבל אדמירל משנה טרוויליאן נייפייר את הפיקוד על שייטת הסיירות הראשונה ומונה כתת-אדמירל בפועל למפקד כוח הסיירות הקלות עד שהוחלף ב-26 באוקטובר 1918.
קורייג'וס ירתה בקרב 92 פגזים בקוטר 15 אינץ' ו-180 פגזים בקוטר 4 אינץ', והנזק היחיד שקיבלה היה מפיצוץ הלוע שלה.
לאחר הקרב, הוסרו אביזרי המיקוש על קורייג'וס, והיא בילתה את שארית המלחמה בסיורים לסירוגין בים הצפוני.
בשנת 1918, סיפוני המראה קצרים הותאמו לסופווית' קאמל וסופווית' 1½ סטראטר על צריחי תותחי ה-.
האונייה הייתה נוכחת בכניעת צי הים הפתוח הגרמני ב-21 בנובמבר 1918. קורייג'וס שובצה למילואים ברוזית' ב-1 בפברואר 1919 והיא הפכה שוב לאוניית הדגל של נייפייר כאשר הוא מונה לתת אדמירל במפקדת המילואים של רוזית' עד 1 במאי.
האונייה שובצה לבית הספר לתותחנים בפורטסמות' בשנה שלאחר מכן בתור ספינת אימוני צריח.
היא הפכה לאוניית הדגל של האדמירל משנה שפיקד על המילואים בפורטסמות' במרץ 1920. קפטן סידני מיריק הפך לקפטן הדגל שלה בשנת 1920. הוא הוחלף על ידי קפטן ג'ון קייסמנט באוגוסט 1921.
ההסבה של קורייג'וס החלה ב-29 ביוני 1924 בדבונפורט.
צריחי התותחים בקוטר 15 אינץ' שלהם הוכנסו לאחסון ולאחר מכן נעשה בהם שימוש חוזר במהלך מלחמת העולם השנייה עבור אה"מ ואנגארד, אוניית המערכה האחרונה של הצי המלכותי.
ההמרה לנושאת מטוסים עלתה 2,025,800 ליש"ט.
שתי מעליות מעט גדולות יותר 46–48 רגל (14.0–14.6 מטרים) הותקנו מלפנים ומאחור בסיפון הטיסה.
קורייג'וס קיבלה חימוש דו-תכליתי של 16 תותחי QF 4.7 אינץ' Mk VIII בצריחי HA Mark XII בודדים.
בשיפוץ באמצע שנות ה-30, קיבלה קורייג'וס שלושה צריחי Mk VII עבור תותחי 2 פאונד "פום-פום" בקוטר 40 מ"מ (1.6 אינץ') מרובעי קנים, שניים מהם הועברו מאוניית המערכה רויאל סובריין.
הוא הוצב בספונסון בצד האחורי.
ההסבה הושלמה ב-21 בפברואר 1928, והאונייה בילתה את החודשים הבאים בניסויים ובאימונים לפני ששובצה בצי הים התיכון להתבסס במלטה, בה שירתה ממאי 1928 עד יוני 1930. באוגוסט 1929 פרצו פרעות ארץ-ישראל ב-1929, וקורייג'וס קיבלה פקודה להגיב.
כשהיא הגיעה לחופי ארץ ישראל, הכנף האווירית שלה הורדה על מנת לבצע פעולות לסייע בדיכוי הפרעות.
היא גם נכחה בסקירת צי ההכתרה של 1937. היא הפכה לאוניית הדרכה לנושאת מטוסים בדצמבר 1938 כאשר ארק רויאל הצטרפה לצי הבית.
היא הוחלפה בתפקיד זה על ידי אחותה למחצה פיוריוס במאי 1939. קורייג'וס השתתפה בסקירת הצי בפורטלנד ב-9 באוגוסט 1939.
קורייג'וס יכלה לשאת עד 48 מטוסים; לאחר השלמת הניסויים שלה, טעינת אספקה ואיוש באנשי צוות, היא הפליגה לספיטהד ב-14 במאי 1928. למחרת, מטוס בלקברן דארט של טיסת 463 ערך את הנחיתה הראשונה על האונייה.
אחרי הדארט הגיעו מטוסי פיירי פלייקאצ'ר של טייסות 404 ו-407, פיירי IIIF של טייסות 445 ו-446 ומטוסי בלקברן דארט של טייסות 463 ו-464. האונייה הפליגה למלטה ב-2 ביוני כדי להצטרף לצי הים התיכון.
משנת 1933 ועד סוף 1938 נשאה קורייג'וס את טייסת מס' 800, שהטיסה תערובת של תשעה הוקר נמרוד ושלושה לוחמי הוקר אוספריי.
טייסות 810, 820 ו-821 יצאו למשימות סיור ותקיפה נגד ספינות באותה תקופה.
הם הטיסו את מפציצי הטורפדו בלקברן באפין, בלקברן שארק, בלקברן ריפון ומפציצי טורפדו פיירי סורדפיש, כמו גם מטוסי סיור פיירי סיל.
כנושאת מטוסים לאימוני סיפון, בתחילת 1939 נשאה קורייג'וס מטוסי בלקברן סקואה וגלוסטר גלדיאטור של טייסת 801 ומפציצי טורפדו סורדפיש של טייסת 811, למרות ששתי הטייסות הללו ירדו מהאונייה כשהאונייה שוחררה מתפקידי האימונים שלה במאי.
קורייג'וס שירתה בצי הבית בתחילת מלחמת העולם השנייה עם טייסות 811 ו-822 על הסיפון, כל טייסת מצוידת בתריסר מטוסי פיירי סורדפיש.
בימים הראשונים של המלחמה הוקמו קבוצות רוצחי ציידים סביב צי נושאות המטוסים כדי למצוא ולהשמיד צוללות.
ב-31 באוגוסט 1939 היא נסעה לעמדת המלחמה שלה בפורטלנד והעלתה לסיפונה שתי טייסות של מטוסי פיירי סורדפיש.
קורייג'וס עזבה את פלימות' בערב 3 בספטמבר 1939 לסיור נגד צוללות ב-Western Approaches, בליווי ארבע משחתות.
בערב 17 בספטמבר 1939, היא הייתה בסיור אחד כזה מול חופי אירלנד.
שתיים מארבע המשחתות המלוות שלה נשלחו לעזור לספינת סוחר מותקפת וכל המטוסים שלה חזרו מסיורים.
U-29, בפיקודו של קפיטן-לויטננט אוטו שוהארט, עקבה אחרי קורייג'וס במשך יותר משעתיים.
לאחר מכן פנתה נושאת המטוסים לרוח כדי לשגר את המטוסים שלה.
זה העמיד את האונייה ממש מעבר לחרטום הצוללת, שירתה שלוש טורפדות.
שניים מהטורפדות פגעו באונייה בצד השמאלי שלה לפני שהמריאו המטוסים ממנה, והפילו את כל הכוח החשמלי, והיא התהפכה וטבעה תוך 20 דקות עם אובדן של 519 מאנשי הצוות שלה, כולל הקפטן שלה.
ספינת המשא האמריקאית Collinsgworth, אונית המשא של אלרמן ליינס דידו, ואוניית הקו האוקיינית ההולנדית Veendam הצילו ניצולים.
שתי המשחתות המלוות תקפו נגד U-29 במשך ארבע שעות, אך הצוללת נמלטה.
התקפה לא מוצלחת קודם לכן על ארק רויאל על ידי U-39 ב-14 בספטמבר, וטביעתה של קורייג'וס שלושה ימים לאחר מכן, הניעו את הצי המלכותי להסיג את נושאות המטוסים מסיורים נגד צוללות.
קורייג'וס הייתה ספינת המלחמה הבריטית הראשונה שהוטבעה על ידי הכוחות הגרמניים (הצוללת Oxley הוטבעה שבוע קודם לכן באש ידידותית מהצוללת הבריטית Triton).
מפקד כוח הצוללות הגרמני, קומודורה קרל דניץ, ראה בטביעת קורייג'וס "הצלחה נפלאה" וזה הוביל לצהלה נרחבת בקריגסמרינה.
גרוס-אדמירל אריך רדר, מפקד הקריגסמרינה, הורה להעניק לשוהארט את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושכל שאר חברי הצוות יקבלו את הדרגה השנייה של צלב הברזל.
אה"מ קסטור הייתה סיירת קלה מסדרה C של הצי המלכותי, ששירתה במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה.
היא הייתה חלק מקבוצת קמבריאן של סדרה C.
עיצוב תת-הסדרה קמבריאן התבסס על הסיירות הקלות המוקדמות יותר אה"מ צ'מפיון ואה"מ קאליופ, אשר בתורן, התבססו על תת-הסדרה קרוליין, תוך שימוש באותו גוף כמו תת-הסדרה קרוליין אך עם שתי ארובות ועובי שריון מרבי של בניגוד לעובי בתת-הסדרה קרוליין.
קסטור נבנה על ידי קאמל ליירד בבירקנהד, אנגליה.
קסטור נכנסה לשירות בנובמבר 1915, והייתה אוניית הדגל של קומודור (D), שהוקצתה לשייטת המשחתות ה-11 בצי הגדול.
היא לחמה בקרב יוטלנד, בו נפגעה מירי גרמני וספגה 10 נפגעים.
ב-4 באוקטובר 1917, ספינת הסיור של צי ארצות הברית USS Rehoboth סבלה מדליפה בלתי נשלטת בגוף האונייה בזמן שהייתה בהפלגת סיור מול צרפת.
היה צורך להוריד את הצוות של Rehoboth, וקסטור הטביעה אותה בירי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה שירתה קסטור בים השחור מ-1919 עד 1920 במהלך ההתערבות הבריטית במלחמת האזרחים ברוסיה.
באפריל 1920, הושמדה מחדש במספנת צ'טם לשירות בשייטת הסיירות הקלות השנייה בצי האטלנטי.
קסטור סיירה מול חופי אירלנד ב-1922 במהלך מלחמת האזרחים האירית.
היא שובצה לבית הספר לתותחנים בפורטסמות' מ-1923 עד 1924, ולאחר מכן הייתה בעתודה בנור מ-1924 עד 1925.
קסטור עברה שיפוץ מנובמבר 1925 עד ספטמבר 1926, ולאחר מכן החלה להעביר חיילים לסין באוקטובר 1927. היא נכנסה לשירות מחדש בדבונפורט ביוני 1928 כדי לשרת בתחנת סין.
היא נכנסה לעתודה בדבונפורט ביולי 1930, ולאחר מכן הושבתה במאי 1935.
קסטור נמכרה ב-30 ביולי 1936 לגריטה והגיע למספנה ברוזית' באוגוסט 1936.
אה"מ שאנון הייתה סיירת משוריינת מסדרת מינוטאור שנבנתה עבור הצי המלכותי באמצע שנות ה-1900. לפני מלחמת העולם הראשונה שירתה בצי הבית, בדרך כלל כאוניית הדגל של שייטת סיירות.
האונייה נשארה עם הצי הגדול, שכן שם צי הבית שונה עם תחילת המלחמה, במשך כל המלחמה, אך השתתפה רק בקרב בודד, קרב יוטלנד במאי 1916. שאנון בילתה את רוב המלחמה בסיור ללא הצלחה בים הצפוני בחיפוש ספינות מלחמה גרמניות ופושטות סחר.
היא הוצאה משירות ב-1919 ונמכרה לגרוטאות ב-1922.
שאנון הייתה בעלת הדחק של 14,600 טונות ארוכות (14,800 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-16,630 טונות ארוכות (16,900 טונות) במעמס מלא.
היא הונעה על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים, שכל אחד מהם הניע צילינדר אחד, תוך שימוש בקיטור שסופק על ידי 24 דוודי צינור מים של Yarrow.
המנועים תוכננו להגיע לסך כולל של 27,000 כוחות סוס (20,130 קילוואט) ונועדו לתת לה מהירות מרבית של 23 קשרים (43 קמ"ש).
שאנון התגלתה כאונייה האיטית ביותר בסדרה; במהלך ניסויי הים שלה ב-3 בדצמבר 1907 המנועים שלה הגיעו ל-29,644 כוחות סוס (22,106 קילוואט), אבל היא הגיעה רק למהירות של 22.592 קשרים (41.8 קמ"ש).
האונייה נשאה מקסימום 2,060 טונות ארוכות (2,090 טונות) של פחם ועוד 750 טונות ארוכות (760 טונות) של מזוט שהותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
שאנון גם הרכיבה חמישה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 18 אינץ', שאחד מהם הותקן בירכתיים.
חגורת השריון בקו המים הייתה שריון מוצק של קרופ בעובי 6 אינץ' (152 מילימטרים) בערך בין צריחי התותחים הקדמיים והאחוריים בקוטר 7.5 אינץ', אך הצטמצמה ל-3 אינץ' בקצוות האונייה.
צריחי התותחים והברבטים היו מוגנים על ידי שריון בעובי 6–8 אינץ' (152–203 מילימטרים).
עובי הסיפון התחתון היה 1.5–2 אינץ' (38–51 מילימטרים).
השריון של מגדל הניווט היה בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים).
שאנון הוזמנה במסגרת תוכנית הבנייה הימית של 1904–1905 כאחת משלוש הסיירות המשוריינות מסדרת מינוטאור.
היא הונחה ב-2 בינואר 1905 במספנת צ'טם.
האונייה הושקה ב-27 באפריל 1907 על ידי ליידי קרינגטון ונכנסה לשירות ב-19 במרץ 1908 בעלות של 1,415,135 ליש"ט.
במהלך עבודות האבזור בפורטסמות', שאנון נפגעה בטעות ב-5 בדצמבר 1907 על ידי אוניית המערכה פרינס ג'ורג' אשר השתחררה מהמעגן שלה; שתי האוניות ניזוקו קלות בלבד.
בינואר 1914, היא החליפה את אינדומיטבל כאוניית הדגל של שייטת הסיירות השנייה במהלך תרגילים מול החוף הצפון מערבי של ספרד.
בחודש שלאחר מכן, שאנון, יחד עם שייטת סיירות המערכה הראשונה ושאר שייטת הסיירות השנייה, ביקרו בנמל בברסט, צרפת.
באוקטובר 1914 סיירה האונייה מול חופי נורווגיה וכמעט יירטה את סיירת הסוחר החמושה SS ברלין בכמה הזדמנויות.
במהלך סריקה לתוך מפרץ הלגולנד ב-26 בנובמבר, היא הופצצה ללא הצלחה על ידי מטוס גרמני.
היא החלה בשיפוץ זמן קצר לאחר מכן שנמשך עד 24 בינואר 1915. שאנון נכחה בקרומארטי פירת' כאשר מחסן התחמושת של הסיירת המשוריינת נאטאל התפוצץ ב-30 בדצמבר 1915 והצוות שלה ניסה לחלץ ניצולים מנאטאל.
האונייה קיבלה תותח נ"מ QF 12 פאונד (3 אינץ') 12 cwt ותותח נ"מ QF 3 פאונד (47 מ"מ) בשנים 1915–1916. תותח ה-12 פאונד היה מותקן על המבנה האחורי ותותח ה-3 פאונד על הסיפון הרביעי בחלק האחורי הקיצוני.
זמן מה לאחר מכן, הותקנה מערכת בקרת אש עם מנהל בקרת אש מותקן על פלטפורמה שהותקנה על התורן הקדמי.
במהלך קרב יוטלנד ב-31 במאי 1916, היא הייתה בצד הבלתי מעורב של הצי ולא ירתה כלל בתותחי ה-9.2 או 7.5 אינץ' שלה במהלך הקרב.
האונייה בילתה מספר ימים לאחר הקרב בחיפוש אחר ניצולים מאחותה דיפנס ומספינות טבועות אחרות.
לפני תום המלחמה תותח נ"מ 12 פאונד שהותקן על המבנה האחורי הועבר לגג של צריח התותחים הקדמי 9.2 אינץ'.
שאנון הוצאה משירות ב-2 במאי 1919 והפכה לאוניית לינה עד שנמכרה לפירוק ב-12 בדצמבר 1922.
אה"מ קוקראן הייתה סיירת משוריינת מסדרת ווריור שנבנתה עבור הצי המלכותי בעשור הראשון של המאה ה-20. היא שירתה בשייטת הסיירות השנייה במהלך מלחמת העולם הראשונה תחת אדמירל משנה הרברט הית', והשתתפה בקרב יוטלנד ב-1916. היא התבססה במורמנסק באמצע 1918 במהלך התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
היא נתקעה בנהר מרזי ב-14 בנובמבר 1918 ונשברה לשניים.
שרידי האונייה נגרטו במקום עד יוני 1919.
קוקראן הושקה על ידי ויניפרד קוקראן, רוזנת דונדונלד.
הדחק האונייה היה 13,550 טונות ארוכות (13,770 טונות) בתפוסה סטנדרטית ו-14,500 טונות ארוכות (14,700 טונות) במעמס מלא.
היא הונעה על ידי מנועי קיטור תלת-דרגתיים בעלי ארבעה צילינדרים, שהניעו שני מדחפים, שפיתחו סך של 23,650 כוחות סוס (17,640 קילוואט) והעניקו מהירות מרבית של 23.3 קשרים (43.2 קמ"ש).
הספינה נשאה מקסימום 2,050 טונות ארוכות (2,080 טונות) של פחם ועוד 600 טונות ארוכות (610 טונות) של מזוט שהותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
החימוש העיקרי שלה כלל שישה תותחי Mk X BL 9.2 אינץ' בצריחי Mk V בודדים; שניים על קו האמצע (אחד מלפנים ואחד מאחור) וארבעה בפינות סביב הארובות.
החימוש המשני שלה כלל ארבעה תותחי BL 7.5 אינץ' Mk II או Mk V בצריחי Mk II בודדים שהותקנו באמצע הספינה, בין תותחי הכנפיים בקוטר 9.2 אינץ'.
הותקנו 26 תותחי ויקרס QF 3 ליטראות, עשרה על גגות הצריח ושמונה על כל אחד מהמבנים הקדמיים והאחוריים.
לארבע הספינות האחרונות של הסיירות מסדרת דיוק אוף אדינבורו היה חימוש משני של תותחי 7.5 אינץ' עם צריחים ולא של תותחי 6 אינץ' (152 מילימטרים) בקזמטים של שתי הספינות הראשונות; ארבעת האחרונות הללו כונו לפעמים סדרת ווריור.
בגלל המשקל העליון הנוסף של הצריחים בהשוואה לאחיותיהם למחצה, היציבות שלהם הופחתה, מה שהפך אותם לסירות ים טובות מאוד ולפלטפורמות תותחים יציבות.
על הספינה היו גם שלושה צינורות טורפדו שקועים בקוטר 17.7 אינץ' (450 מ"מ), שאחד מהם הותקן בירכתיים.
תותח נ"מ יחיד מסוג הוצ'קיס QF 6 פאונד על צריח Mark Ic בזווית גבוהה הותקן על הסיפון ב-1915. היה לו הנמכה מקסימלית של 8° והגבהה מקסימלית של 60°.
התותח ירה פגזים במשקל במהירות לוע של בקצב אש של 20 פגזים לדקה.
הייתה להם תקרה מקסימלית של , אך טווח יעיל של .
הוא הוחלף בתותחי QF 3 אינץ' 20 cwt על צריח Mark II בזווית גבוהה בשנת 1916. לתותח זה היה הנמכה מקסימלית של 10° והגבהה מרבית של 90°.
הוא ירה פגזים במשקל במהירות לוע של בקצב של 12–14 פגזים לדקה.
הייתה לו תקרה אפקטיבית מקסימלית של .
זוג תותחי ויקרס QF 3 פאונד על צריחי HA Mark III הותקנו כנראה באמצע האונייה במהלך השנים 1915–1916. הם יכלו להגביה ל-80°+ ולהנמיך ל-5°.
תותח זה ירה פגזים במשקל במהירות לוע של בקצב של 25 פגזים לדקה.
התותחים על גבי צריחי 'A' ו-'Y' הוסרו בשנים 1915–1916. תותחי ה-3 פאונד האחרונים על המבנה העילי הוסרו במהלך 1917, כמו גם התותחים על גבי צריחי הכנף הקדמיים בקוטר 9.2 אינץ'.
זה הפחית את סך התותחים שלה לעשרים תותחי 3 פאונד, למעט תותחי הנ"מ.
חלק מהתותחים הללו הוסרו במורמנסק בזמן שהיא התבססה שם.
17 תותחי 3 פאונד היו על הסיפון כשהיא אבדה בשנת 1919, אך לא ברור אם סך זה כולל את תותחי הנ"מ.
התורן של קוקראן הוסב לתורן חצובה כדי לתמוך במשקלו של מנהל בקרת אש ב-1917, אך המנהל הותקן בפועל רק באוגוסט 1918.
האונייה נכנסה לשירות עם צוות שלדי ב-18 בפברואר 1907 ועלתה 1,193,121 ליש"ט.
היא הצטרפה לפלגת נור של צי הבית ב-6 במרץ 1907 וזמן קצר לאחר מכן הוכנסה לשירות מלא בשייטת הסיירות החמישית.
ב-1 באפריל 1909 היא חזרה לשירות עם שייטת הסיירות השנייה עמה נשארה עד ספטמבר 1917. היא ליוותה את היאכטה המלכותית מדינה בשנים 1911–1912. קוקראן, מלווה באחותה אכילס ושלוש סיירות משוריינות נוספות נשלחו לתגבר את ההגנות של איי שטלנד ב-2 באוגוסט 1914, ימים לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה.
היא, והטייסת שלה, שובצו לצי הגדול במשך רוב מלחמת העולם הראשונה.
היא השתתפה בקרב יוטלנד ב-31 במאי–1 ביוני 1916, יחד עם הסיירות המשוריינות מינוטאור, שאנון והמפשייר בפיקודו של אדמירל הרברט הית'.
עם זאת, האונייה נותרה ללא מעורבות לאורך הקרב, ולא ירתה כלל בתותחי ה-9.2 או 7.5 אינץ' שלה.
קוקראן הועברה לתחנת צפון אמריקה ומערב הודו, עם המפקדה שלה ומספנת הצי המלכותי במושבת המבצר הקיסרי של ברמודה, בנובמבר 1917, אך הצטרפה מחדש לשייטת הסיירות השנייה בתחילת 1918. היא התבססה במורמנסק בין מרץ לספטמבר 1918 במהלך התערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה.
היא העבירה חיילים סובייטים לפצ'נגה ב-3 במאי כדי למנוע ניסיון של פינים לבנים לכבוש את העיר.
ב-14 בנובמבר 1918 היא נתקעה בשפך המרזי בעודה בשליטת נתב, ולאחר מכן נשברה לשניים, ונהרסה לחלוטין.
אה"מ קינג אדוארד השביעי, על שמו של המלך אדוארד השביעי, הייתה האונייה המובילה של הסדרה שלה של אוניות מערכה פרה-דרדנוט שנבנו עבור הצי המלכותי הבריטי.
חמושה בסוללה של ארבעה תותחי וארבעה תותחי , היא ואחיותיה סימנו התקדמות משמעותית בכוח ההתקפי בהשוואה לתכנונים קודמים של אוניות מערכה בריטיות שלא נשאו את תותחי ה-9.2 אינץ'.
קינג אדוארד השביעי נבנתה במספנת דבונפורט, והונחה במרץ 1902, הושקה ביולי 1903 ונכנסה לשירות בפברואר 1905.
האונייה נכנסה לשירות בצי האטלנטי כאוניית הדגל של הצי לפני שהועברה לצי התעלה ב-1907, שם שימשה גם כאוניית הדגל.
צי התעלה הפך לצי הבית ב-1909, שם היא שהתה במשך השנים הבאות.
במהלך תקופה זו, הצי אורגן שוב ושוב, כאשר קינג אדוארד השביעי שובצה בסופו של דבר בשייטת אוניות המערכה השלישית עד 1912, יחד עם אחיותיה.
האוניות נשלחו לים התיכון במהלך מלחמת הבלקן הראשונה כדי לאכוף את העברת סקוטארי לאלבניה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, שייטת אוניות המערכה השלישית הפכה לחלק מהצי הגדול, שם שירתה קינג אדוארד השביעי במשך השנתיים הבאות.
הצי הגדול ערך סריקות רבות בים הצפוני בתקווה לתפוס ספינות גרמניות בים, אך רק לעיתים נדירות נכנס לפעולה.
בבוקר 6 בינואר 1916, תוך כדי הפלגה לבלפסט לשיפוץ, קינג אדוארד השביעי פגעה במוקש ימי שהונח על ידי סיירת העזר הגרמנית SMS מווה.
ניסיונות לגרור את קינג אדוארד השביעי לנמל נכשלו כשהיא קיבלה נטייה מסוכנת, אז היא ננטשה והצוות שלה פונה לכמה משחתות.
קינג אדוארד השביעי טבעה מאוחר יותר באותו יום.
בעקבות הפיתוח של אוניות מערכה מסוג פרה-דרדנוט הנושאות תותחים משניים כבדים בקוטר בצי המלכותי האיטלקי ובצי ארצות הברית, הצי המלכותי החליט לבנות אוניות דומות.
הצעות ראשוניות קראו לאוניית מערכה מצוידת בשמונה תותחי לתמיכה בסוללה הראשית, אם כי בהנחייתו של ויליאם הנרי וייט, מנהל הבנייה הימית, הוחלפו אלו בארבעה תותחי .
כמו כל הפרה-דרדנוטים המאוחרות שנכנסו לשירות באמצע שנות ה-1900, גם קינג אדוארד השביעי הפכה למיושנת כמעט באופן מיידי עם כניסתה לשירות של אוניית המערכה המהפכנית אה"מ דרדנוט בדצמבר 1906, חמושה בסוללה של עשרה תותחים כבדים בהשוואה לארבעת התותחים הכבדים ברוב הפרה-דרדנוטים.
סוללת התאים המשוריינים הייתה מוגנת עם שריון בעובי .
כאשר קינג אדוארד השביעי הונח במספנת דבונפורט ב-8 במרץ 1902, הלוחית הראשונה הונחה על ידי המלך אדוארד השביעי, שעם אשתו המלכה אלכסנדרה השתתף זה עתה בטקס מתן השם וההשקה של אה"מ קווין.
קינג אדוארד השביעי הושקה על שם המלך ב-23 ביולי 1903 והושלמה בפברואר 1905. אדוארד השביעי הסכים שקינג אדוארד השביעי תישא את שמו בתנאי שהיא תמיד תשמש כאוניית דגל.
הצי המלכותי כיבד משאלה זו לאורך הקריירה שלה.
קינג אדוארד השביעי נכנסה לשירות ב-7 בפברואר במספנת דבונפורט לשירות כאוניית הדגל, המפקד העליון, הצי האטלנטי.
היא עברה שיפוץ בשנים 1906–1907, במהלכו הועברו באופן זמני תותחי ה-12 פאונד שלה לראש צריחי הסוללה הראשיים שלה.
שירות הצי האטלנטי שלה הסתיים כשהיא עברה שיפוץ במספנת פורטסמות' ב-4 במרץ 1907.
ב-5 במרץ, קינג אדוארד השביעי הוצבה מחדש כאוניית הדגל של האדמירל לורד צ'ארלס ברספורד, המפקד העליון של צי התעלה.
היא עברה שיפוץ נוסף בפורטסמות' בשנים 1907–1908. במהלך השיפוץ הזה, תותחי ה-12 הפאונד שלה חזרו למקומם המקורי, ותותחי ה-3 פאונד על הגשר שלה הוסרו.
תחת ארגון מחדש של הצי ב-24 במרץ 1909, צי התעלה הפך לפלגה השנייה, צי הבית.
בהתאם לכך, קינג אדוארד השביעי הוצבה מחדש כאוניית הדגל, תת אדמירל, צי הבית ב-27 במרץ.
היא עברה שיפוץ בפורטסמות' מדצמבר עד פברואר 1910. היא נכנסה לשירות מחדש בפורטסמות' ב-1 באוגוסט 1911 בתור אוניית הדגל, תת-אדמירל, פלגות שלישית ורביעית, צי הבית.
תחת ארגון מחדש של הצי במאי 1912, קינג אדוארד השביעי וכל שבע אחיותיה - אפריקה, בריטניה, קומונוולת', דומיניון, היברניה, הינדוסטן וזילנדיה - הוקצו להקים את שייטת אוניות המערכה השלישית, שהוקצתה לצי הראשון, צי הבית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שייטת אוניות המערכה השלישית הוקצתה לצי הגדול ובסיסה ברוזית', כאשר קינג אדוארד השביעי ממשיכה בשירותה כאוניית דגל של השייטת, באותה עת בפיקודו של תת-אדמירל אדוארד ברדפורד.
קינג אדוארד השביעי ושאר שייטת אוניות המערכה השלישית סיפקו תמיכה מרוחקת למבצע.
בסוף אוגוסט, קינג אדוארד השביעי דיווחה כי שניים מארבעת תותחי ה-12 אינץ' שלה פיתחו סדקים בקנים הפנימיים, שהצריכו החלפה.
בהתאם לכך היא עזבה את סקפה פלו לדבונפורט כדי שיחליפו את התותחים, ברדפורד העביר את דגלו לאוניית האחות שלה דומיניון באופן זמני.
קינג אדוארד השביעי חזרה לצי ב-2 בספטמבר, ואז דומיניון נשלחה להחליף את התותחים שלה.
השייטת חזרה לצי הגדול ב-13 בנובמבר, למרות שקינג אדוארד השביעי נשארה מאחור באופן זמני, ולא חזרה לשייטת הגדולה עד 30 בנובמבר.
קינג אדוארד השביעי ושאר השייטת הצטרפו לצי הגדול לסריקה נוספת לים הצפוני ב-25 בדצמבר.
מאוחר יותר ב-23, שאר הצי הגדול, כולל קינג אדוארד השביעי, התייצב כדי לתמוך בסיירות המערכה.
סיירות המערכה נכנסו ראשונות לקרב, וקינג אדוארד השביעי ואחיותיה הגיעו בסביבות השעה 14:00, עד אז הטביעו סיירות המערכה את הסיירת המשוריינת בליכר והספינות הגרמניות ששרדו נמלטו.
בזמן שהם התאמנו, קינג אדוארד השביעי ושאר שייטת אוניות המערכה השלישית, יחד עם שייטת הסיירות השלישית, סיירו במרכז הים הצפוני.
ב-6 בינואר 1916, קינג אדוארד השביעי - לאחר שהעבירה את דגלה באופן זמני - עזבה את סקפה פלו בשעה 07:12 במסע סביב החוף הצפוני של סקוטלנד לבלפסט, שם היא הייתה אמורה לעבור שיפוץ.
בשעה 10:47 היא פגעה במוקש שהונח על ידי סיירת העזר הגרמנית SMS מווה מקייפ וראת' חמישה ימים לפני כן.
מווה חלפה על פני פטרולים בריטיים והניחה 252 מוקשים בחסות חושך וסופת שלגים.
הפיצוץ התרחש מתחת לחדר המכונות הימני, וקינג אדוארד השביעי החלה לנטות 8° לימין.
הקצין המפקד שלה, קפטן (לימים אדמירל) קרופורד מקל'לן, הורה להעלות את ההגה הימני כדי לצמצם טווח לעבר החוף ולחוף את האונייה במידת הצורך, אך ההגה נתקע חזק ימינה וחדרי המכונות הוצפו במהירות, ועצרו את המנועים.
הצפה הפחיתה את נטייתה ל-5°.
אותות לקולייר שעברה, פרינסס מליטה, גרמו לה לצמצם טווח לעבר קינג אדוארד השביעי ולנסות לגרור את אוניית המערכה.
בתחילה האמינו שהמתקפה בוצעה מצוללת גרמנית, מנהיגת השייטת קמפנפלט ו-12 משחתות התייצבו כדי לבוא לעזרתה של קינג אדוארד השביעי.
לאחר שהגיעה למקום, הצטרפה קמפנפלט לניסיון הגרירה.
הגרירה החלה בשעה 14:15, אך קינג אדוארד השביעי שקעה עמוק יותר במים ונטתה 15 מעלות בים סוער ורוחות חזקות ועד מהרה התבררה כבלתי ניתנת לניהול.
כבל הגרירה של פרינסס מליטה נפרד בשעה 14:40, ולאחר מכן הורה קפטן מקל'לן לקמפנפלט להחליק גם את הגרירה שלה.
עם המשך ההצפה והחשיכה מתקרבת, קפטן מקל'לן הורה לנטוש את קינג אדוארד השביעי.
לאחר שנסוס עזבה, המשיכו הגוררות לעמוד מנגד, וראו את קינג אדוארד השביעי מתהפכת בשעה 20:10 ושוקעת בסביבות תשע שעות לאחר הפיצוץ.
סיבת אובדנה לא הייתה ידועה בתחילה, מכיוון שהבריטים לא היו מודעים באותה עת לשדה המוקשים של מווה, ואוניית המערכה אפריקה עברה באזור מוקדם יותר באותו יום ללא תקריות.
מחסור בשולות מוקשים עיכב גם את גילוי שדה המוקשים.
אה"מ קורנווליס הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת דאנקן.
קורנווליס ואחיותיה, שנבנו כדי להתמודד עם קבוצה של אוניות מערכה רוסיות מהירות, היו מסוגלות להפליג במהירות של 19 קשרים (35 קמ"ש), מה שהפך אותן לאניות המערכה המהירות ביותר בעולם.
קורנווליס נבנתה בין הנחת השדרית שלה ביולי 1899 לבין השלמתה בפברואר 1904.
לאחר כניסתה לשירות בשנת 1904, קורנווליס שובצה לצי הים התיכון עד 1905, אז הועברה לצי התעלה.
היא שהתה שם שנתיים לפני שהועברה לצי האטלנטי, שם נשארה עד 1909, ואז חזרה לצי הים התיכון.
בשנת 1912, היא שובצה לצי הבית, תחילה בשייטת אוניות המערכה הרביעית ולאחר מכן בשייטת אוניות המערכה השישית, שם הוצבה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
השייטת השישית חיפתה על חציית חיל המשלוח הבריטי לצרפת באוגוסט 1914, ולאחר מכן הועברו אוניותיה לשייטת אוניות המערכה השלישית כדי לתגבר את הצי הגדול בסיורים הצפוניים.
בינואר 1915 נשלחה קורנווליס לים התיכון כדי להשתתף במערכת הדרדנלים נגד האימפריה העות'מאנית.
היא ירתה את היריות הראשונות של המערכה ב-19 בפברואר במהלך הפגזה של הגנות החוף העות'מאניות.
במהלך החודשיים שלאחר מכן, היא השתתפה בהתקפות רבות על המבצרים שלא הצליחו להרוס אותם, מה שהוביל להחלטה שתהיה צורך בהתקפה קרקעית גדולה כדי לנטרל את ההגנות.
קורנווליס תמכה בנחיתה בכף הלס ב-25 באפריל והפגיזה חיילים עות'מאניים במהלך החודש הבא, כאשר חיילי מדינות ההסכמה ביקשו לדחוף עוד יותר פנימה.
לאחר מכן שירתה בסיורי תעלת סואץ וזמן קצר בתחנת הודו המזרחית עד מרץ 1916, אז שבה לים התיכון.
בזמן סיור ליד מלטה ב-9 בינואר 1917, היא טורפדה והוטבעה על ידי הצוללת U-32 הגרמנית.
לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש) מ-18,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט), מה שהפך את קורנווליס ואחיותיה לאוניות המערכה המהירות ביותר בעולם במשך כמה שנים.
לקורנווליס היו ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליבר שהותקנו בצריחים תאומים מלפנים ומאחור.
לקורנווליס הייתה חגורת שריון בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים); המחיצה הרוחבית בקצה האחורי של החגורה הייתה בעובי 7–11 אינץ' (178–279 מילימטרים).
קורנווליס, שנקראה על שם ויליאם קורנווליס, הונחה על ידי Thames Ironworks and Shipbuilding Company בלימאות', לונדון ב-19 ביולי 1899 והושקה ב-17 ביולי 1901, כאשר היא הוטבלה על ידי גברת איינסלי, אשתו של אחד מההדירקטורים.
טקס ההשקה היה מאופק, עקב האבל של בית המלוכה בעקבות מותה של המלכה ויקטוריה, אולם להשקה היו עדים קהל עצום של צופים, כולל דיפלומטים ממעצמות הצי האחרות באותה תקופה.
היא הפליגה למספנת צ'טם כדי להשלים את עבודות האבזור בספטמבר 1902. העבודה הסתיימה בפברואר 1904.
קורנווליס נכנסה לשירות ב-9 בפברואר 1904 כדי להחליף את אוניית המערכה רינואון בצי הים התיכון.
בים התיכון היא התנגשה בבריגנית היוונית אנג'ליקה ב-17 בספטמבר 1904, אך לא ספגה נזק רציני.
היא עברה לצי התעלה בפברואר 1905, ולאחר מכן לצי האטלנטי ב-14 בינואר 1907. במהלך שירותה בצי האטלנטי, היא עברה שיפוץ בגיברלטר מינואר עד מאי 1908, והפכה לאוניית הדגל של סגן המפקד, אדמירל משנה, ב-25 באוגוסט 1909.
באוגוסט 1909, קורנווליס הועברה חזרה לצי הים התיכון והתבססה במלטה.
תחת ארגון מחדש של הצי ב-1 במאי 1912, שייטת הקרב של צי הים התיכון הפכה לשייטת אוניות המערכה הרביעית, צי הבית, שבסיסה בגיברלטר ולא במלטה, וקורנווליס הפכה כך ליחידת צי הבית בגיברלטר.
היא צומצמה לצוות שלדי בשייטת אוניות המערכה השישית, הצי השני, במרץ 1914.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, התוכניות קראו במקור לקורנווליס ואוניות המערכה אגממנון, אלבמארל, דאנקן, אקסמות', ראסל וונג'נס להתאחד בשייטת אוניות המערכה השישית ולשרת בצי התעלה, שם הייתה אמורה השייטת לפטרל בתעלת למאנש ולחפות על תנועת חיל המשלוח הבריטי לצרפת.
עם זאת, היו תוכניות גם לשייטת אוניות המערכה השישית שתוקצה לצי הגדול, וכשהחלה המלחמה, המפקד העליון, הצי הגדול, אדמירל סר ג'ון ג'ליקו, ביקש שקורנווליס וארבע האוניות האחיות שלה ששרדו (אלבמארל, דאנקן, אקסמות' וראסל) ישובצו בשייטת אוניות המערכה השלישית בצי הגדול לתפקידי סיור כדי לפצות על המחסור של הצי הגדול בסיירות.
בהתאם לכך, שייטת אוניות המערכה השישית בוטלה זמנית, וקורנווליס הצטרפה לשייטת אוניות המערכה השלישית בסקפה פלו ב-8 באוגוסט.
האוניות פעלו עם סיירות הצי הגדול בסיורים הצפוניים כדי לאכוף את המצור הרחוק על גרמניה.
קורנווליס ואחיותיה, כמו גם אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי, הועברו זמנית לצי התעלה ב-2 בנובמבר כדי לתגבר את האחרון מול פעילות הצי הקיסרי הגרמני באזורו.
ב-13 בנובמבר חזרו אוניות הסדרה קינג אדוארד השביעי לצי הגדול, אך קורנווליס ושאר אוניות המערכה מסדרת דאנקן נשארו בצי התעלה, שם הקימו מחדש את שייטת אוניות המערכה השישית ב-14 בנובמבר.
שייטת זו קיבלה משימה להפגיז בסיסי צוללות גרמניים בחוף בלגיה, והתבססה בפורטלנד, אם כי היא עברה לדובר מיד ב-14 בנובמבר.
עם זאת, עקב היעדר הגנות נגד צוללות בדובר, חזרה השייטת לפורטלנד ב-19 בנובמבר.
שייטת אוניות המערכה השישית חזרה לדובר בדצמבר.
קורנווליס נותקה מהשייטת בסוף דצמבר ושובצה למערב אירלנד, שם היא התבססה בקלאו ביי ובקילרני ביי.
היא נשארה שם עד ינואר 1915.
בינואר 1915, קורנווליס נצטווה לדרדנלים כדי להשתתף במערכת הדרדנלים נגד האימפריה העות'מאנית.
היא עזבה את פורטלנד ב-24 בינואר 1915 והגיעה לטנדוס כדי להצטרף לשייטת הדרדנלים הבריטית בפיקודו של אדמירל סאקוויל קרדן ב-13 בפברואר 1915. קורנווליס הייתה אחת משש אוניות מערכה בריטיות וצרפתיות שנבחרו להוביל את המתקפה הראשונה על המצרים ב-19 בפברואר, בשליטה מבצעית של תת-אדמירל ג'ון דה רובק.
התוכנית המבצעית קראה לקורנווליס לדכא את סוללת החוף העות'מאנית "אורקני".
בשעה 09:51 ב-19 בפברואר, קורנווליס ירתה את היריות הראשונות של מערכת הדרדנלים כשהחלה בהפגזה על סוללת "אורקני", אך זמנה בעמדה קוצר כאשר כנן פגום מנע ממנה להטיל עוגן.
העות'מאנים לא השיבו באש, אז דה רובק הורה לאוניותיו לעגון במקום כדי לשפר את דיוקן.
קורנווליס הוחלפה אפוא באוניית המערכה ונג'נס; במקום זאת הוטלה עליה משימה לתפקד כתצפית של אוניית המערכה טריומף וסיירת המערכה אינפלקסיבל.
בהמשך היום, בסביבות השעה 15:00, הצטרפו קורנווליס וונג'נס לאוניית המערכה הצרפתית סיפרן כשהיא תקפה את המצודה בקומקאלה מטווח קצר; במקביל, היא השתמשה בתותחי ה-6 אינץ' שלה כדי לתקוף את סוללת "הלס".
כשעה וחצי לאחר מכן, תותחי החוף העות'מאניים החלו סוף סוף לירות לעבר הצי האנגלו-צרפתי, וקורנווליס ספגה אש אך לא נפגעה.
עד השעה 17:20, כשהשמש השוקעת החלה להטיל צלליות על ספינותיו, הורה קרדן לצי להפסיק את ההתקפה ולסגת.
מתקפה שנייה החלה ב-25 בפברואר; דה רובק, על סיפונה של ונג'נס, היה אמור להוביל את ההתקפה ביחד עם קורנווליס, ואחריו האדמירל הצרפתי אמיל פול אמאבל גיפרטה עם סיפרן ושארלמאן.
ארבע אוניות המערכה הללו תקפו את ההגנות מטווח קצר, בעוד כמה אוניות מערכה אחרות הפגיזו אותן מטווח ארוך יותר כדי לדכא את צוותי התותחים העות'מאניים.
שאר האוניות החלו להפגיז את המבצרים העות'מאניים בשעות הבוקר המאוחרות, ודה רובק קיבל פקודה להתחיל בהפלגה אל המצר בשעה 12:15. קורנווליס עקבה אחרי ונג'נס במרחק של ארבעה כבלים ושתי האוניות עשו את מעברן הראשוני לתוך המצרים לפני שפנו כדי לאפשר לגיפרטה מרחב תמרון.
אף אחת מהאוניות לא נפגעה בהתקפה ודה רובק דיווח שכמה מהסוללות העות'מאניות כבר לא היו מאוישות, אז גיפרטה החלה בכניסה שלה למצר.
אוניותיו ספגו רק ירייה בודדת בתמורה, אז קרדן הורה לקבוצה של שולות מוקשים להיכנס למצרים ולהתחיל לפנות את המוקשים הימיים.
קורנווליס ורוב שאר הצי נותקו כדי לחזור לטנדוס בעוד כמה אוניות נשארו מאחור כדי לחפות על שולות המוקשים.
לאחר ביצוע הכנות להתקפה גדולה נוספת על ההגנות העות'מאניות, השייט האנגלו-צרפתי פתח במתקפה נוספת ב-26 בפברואר.
על מספר אוניות הוטל לשלוח פלוגות פשיטות לחוף כדי להשמיד את התותחים העות'מאניים ישירות, בעוד קורנווליס וכמה אוניות אחרות הפגיזו את המצודות מהים האגאי.
פלוגות הנחיתה הצליחו להשמיד כמה תותחים בקומקאלה, "אורקני" וסאד אל באהר, אך העבודה לא הסתיימה עד סוף המבצע באותו יום.
דה רובק התכוון לחדש את ההתקפה למחרת, אך מזג אוויר גרוע מנע ממנו לעשות זאת.
למתקפה הגדולה הבאה ב-2 במרץ, קורנווליס שובצה לפלגה הראשונה, והצי הוטלה לתקוף מבצרים בהמשך המצרים, במיוחד הסוללות בדרדנוס ובארנקוי.
קורנווליס קיבל את המשימה לדכא את סוללת שישה הוביצרים באינטה לפני שהצטרף להתקפה על ארנקוי.
היא נטרלה במהירות את התותחים באינטפה לפני שפנתה להפגיז את אלה בארנקוי, שגם הם דוכאו במהירות.
לאחר מכן ירתה קורנווליס שני פגזים לעבר דרדנוס לפני שדה רובק החזיר את אוניותיו, שכן נראה כי התותחים העות'מאניים הושמדו כולם.
הבריטים ניסו פשיטה נוספת ב-4 במרץ; קורנווליס הוצבה בתוך המצר כדי לתמוך ישירות בפלוגת נחיתה של נחתים מלכותיים מספינת הכוחות SS ברימאר קסטל.
היא הפגיזה את המבצר בקומקאלה בזמן שהנחתים עלו לחוף; הם נחתו ללא התנגדות, אך נתקלו במהירות בהתנגדות עות'מאנית נוקשה בכפר ליד המבצר.
קורנווליס ואוניית המערכה אירזיסטיבל ניסו לפרק את ההגנות העות'מאניות, אך האש העות'מאנית התבררה ככבדה מדי, והנחתים נאלצו לסגת.
קורנווליס, אגממנון והסיירת הקלה דבלין חיפו את הפינוי שלהם לברימאר קסטל.
התקפה נוספת התרחשה למחרת; קרדן תכנן להשתמש בסופר-דרדנוט קווין אליזבת, עם שמונה תותחי , כדי להפגיז את המבצרים הפנימיים מהחוף האגאי של חצי האי גליפולי, בעוד קורנווליס, אירזיסטיבל וקאנופוס הפליגו במצר כדי לתצפת עבור קווין אליזבת.
ראות ירודה ואש מטרידה מתותחי שדה עות'מאניים ניידים מנעו מקווין אליזבת להסב נזק חמור, והמתקפה בוטלה.
בתחילת 10 במרץ הפליגו קורנווליס, אירזיסטיבל, ונושאת המטוס הימי ארק רויאל להצטרף לדבלין במפרץ סארוס, שם היו אמורים לסייר את ההגנות העות'מאניות במעלה חצי האי גליפולי.
מזג האוויר התברר כרע מדי עבור המטוסים הימיים של ארק רויאל לפעול, אז קורנווליס הפגיזה את העיירה בולאיר לפני שעזבה לטנדוס.
הוקצתה לפלגה השנייה במהלך ההתקפה הגדולה על המבצרים ב-18 במרץ, היא לא נטלה שלטון פעיל בהתקפה שהביאה לטביעתן של שלוש אוניות מערכה של מדינות ההסכמה.
הכישלונות החוזרים ונשנים להרוס את ביצורי החוף ולאלץ את המצרים הביאו את המפקדים הבריטים והצרפתים להחליט שתהיה צורך בהנחתה גדולה של כוחות קרקע על מנת לאבטח את חצי האי ולאפשר התקפה ישירה על קונסטנטינופול.
לקראת הנחיתה בקייפ הלס ב-25 באפריל, קורנווליס שובצה לשייטת הראשונה, והיא הוטלה לחפות על אתרי הנחיתה הדרומיים ביותר, חוף W וחוף V, יחד עם אוניית המערכה אימפלייסבל והסיירת המשוריינת יוריאלוס, שהייתה אוניית הדגל.
של אדמירל משנה רוסלין ומיס, מפקד השייטת הראשונה.
מוקדם בבוקר 25 באפריל, שלוש האוניות עלו לעמדה, לאחר שהנחיתו את אנשי שלושת הגדודים הראשונים שירדו לחוף.
לאחר שהגיעה לעמדת ההפגזה שלה, קורנווליס העבירה את החיילים לאוניות מכמורת, אשר בתורן העבירו אותם לסירות קטנות כדי לשאת אותם לחוף V.
ומיס הורה לקורנווליס להפגיז את ההגנות העות'מאניות עד שהלוחמים ינחתו, ולאחר מכן לתמוך בספינת הנחיתה ריבר קלייד.
קורנווליס ערכה הפגזה כבדה על הרכסים מעל חוף V כשהחיילים הבריטים נאבקו בדרכם אל החוף.
עד השעה 10:00, הכוחות הבריטיים הבטיחו ראש חוף, אז קורנווליס עזבה כדי לתמוך בריבר קלייד שהייתה תחת אש כבדה ב-Sedd el Bahr, אך בשלב זה התקבלה ההחלטה להימנע מהנחתת האנשים התקועים על סיפון ריבר קלייד עד רדת הלילה, בגלל ההתנגדות העות'מאנית הנוקשה.
כאשר כוחות הקרקע של מדינות ההסכמה התקדמו לעבר קריתיה ב-28 באפריל, קורנווליס וכמה אוניות מערכה אחרות הוצבו כדי לספק תמיכה באש למתקפה.
העות'מאנים חסמו את המתקפה בקרב הראשון על קריתיה, למרות האש הכבדה שספגו מהצי האנגלו-צרפתי.
במהלך החודש שלאחר מכן, אוניות המערכה הבריטיות והצרפתיות הסתובבו דרך העמדות מול ראשי החוף כדי לתמוך בכוחות על החוף.
קורנווליס הוטלה להגן על האגף הימני בקרבס דרה ב-12–13 במאי, יחד עם אוניית המערכה גוליית; בשעות המוקדמות של 13 במאי, המשחתת העות'מאנית מואבנט-אי מילייה חמקה מהמצר והטביעה את גוליית.
קורנווליס שוב חזרה לעמדה, הפעם במפרץ סובלה, בתחילת דצמבר.
כאן היא תמכה במאמץ הפינוי, למרות שהעות'מאנים לא ניסו לרדוף אחרי הכוחות הנסוגים ב-18 בדצמבר.
קורנווליס ירתה בהרחבה ב-20 בדצמבר כדי להשמיד ציוד שלא ניתן היה לפנות, וירתה כחמש מאות פגזים בקוטר 12 אינץ' וששת אלפים פגזי 6 אינץ'.
היא הייתה אוניית הראשה האחרונה שיצאה מאזור מפרץ סובלה.
לאחר השלמת פינוי מפרץ סובלה, הועברה קורנווליס לסיורי תעלת סואץ יחד עם אוניית המערכה גלורי והסיירת המשוריינת יוריאלוס, שהצטרפו אליה ב-4 בינואר 1916. היא פעלה כחלק מהסיור הזה ובתחנת הודו המזרחית עד מרץ 1916, כולל שירות בשיירה באוקיינוס ההודי.
היא חזרה למזרח הים התיכון במרץ 1916, ועברה שיפוץ במלטה במאי וביוני 1916. ב-9 בינואר 1917, קורנווליס נפגעה בצד הימני על ידי טורפדו מהצוללת U-32 הגרמנית, בפיקודו של קורט הרטוויג, במזרח הים התיכון, מזרחית למלטה.
כמה מתאי הבעירה שלה הוצפו, וגרמו לה לנטות כעשר מעלות ימינה, אבל הצפה נגדית תיקנה את הנטייה.
היא גם הושבתה, מה שהפך אותה למטרה קלה למתקפה שנייה מ-U-32, שהצליחה להתחמק מהתקפת מטעני עומק מהמשחתות המלוות של קורנווליס.
בשלב זה, הבריטים החלו בהכנות לגרור אותה, אך הרטוויג שיגר טורפדו נוסף לטווח ארוך.
כ-75 דקות לאחר פגיעת הטורפדו הראשונה, פגעה טורפדו נוסף בקורנווליס, גם הוא בצד הימני, והאונייה התגלגלה במהירות לימין.
15 אנשי צוות נהרגו בפיצוצי הטורפדו, אבל היא נשארה לצוף מספיק זמן כדי להוריד את שאר הצוות.
היא טבעה כ-30 דקות לאחר פגיעת הטורפדו השנייה.
אה"מ ראסל הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של הצי המלכותי הבריטי מסדרת דאנקן.
ראסל ואחיותיה, שנבנו כדי להתמודד עם קבוצה של אוניות מערכה רוסיות מהירות, היו מסוגלות להפליג במהירות של 19 קשרים (35 קמ"ש), מה שהפך אותן לאניות המערכה המהירות ביותר בעולם.
ראסל נבנתה בין הנחת השדרית שלה במרץ 1899 לבין השלמתה בפברואר 1903.
ראסל שירתה בצי הים התיכון עד 1904, אז היא הועברה לצי הבית; ב-1905 הפך צי הבית לצי התעלה.
היא עברה לצי האטלנטי בתחילת 1907 לפני שחזרה לצי הים התיכון ב-1909. בארגון מחדש של צי נוסף בשנת 1912 הפך צי הים התיכון לחלק מצי הבית והוא הועבר מאוחר יותר למים הבריטים.
ראסל שימשה כאוניית הדגל של שייטת אוניות המערכה השישית מסוף 1913 ועד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914.
לאחר תחילת המלחמה, ראסל שובצה בצי הגדול ופעלה עם סיירות השייטת בסיורים הצפוניים, ובנובמבר היא הפגיזה את זבריחה שנכבשה על ידי הגרמנים.
בנובמבר 1915 היא נשלחה לים התיכון כדי לתמוך במערכת הדרדנלים, אם כי לא ראתה פעולה נרחבת שם.
ב-27 באפריל 1916 היא הפליגה מול מלטה כאשר פגעה בשני מוקשים שהונחו על ידי צוללת גרמנית.
רוב הצוות שלה שרד את הטביעה, אם כי 125 אנשי צוות נהרגו.
לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 19 קשרים (35 קמ"ש) מ-18,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט), מה שהפך את ראסל ואחיותיה לאוניות המערכה המהירות ביותר בעולם במשך כמה שנים.
לראסל היו ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ)/ 40 קליבר שהותקנו בצריחים תאומים מלפנים ומאחור.
לראסל הייתה חגורת שריון בעובי 7 אינץ' (178 מילימטרים); המחיצה הרוחבית בקצה האחורי של החגורה הייתה בעובי 7–11 אינץ' (178–279 מילימטרים).
ראסל נקראה על שמו של אדוארד ראסל, הרוזן הראשון מאורפורד, קצין לשעבר בצי המלכותי ומפקד הצי במאה ה-17. היא הונחה על ידי פאלמרס בניית ספינות וחברת ברזל בג'ארו ב-11 במרץ 1899 והושקה ב-19 בפברואר 1901. היא הגיעה לשירנס מאוחר יותר באותו החודש ונסעה למספנת צ'טם לניסויים בקיטור ובתותחים.
בנייתה של ראסל הושלמה בפברואר 1903. במהלך ניסויי הים שלה, היא נצבעה בסכמת הצבע השחור והחום ששימשה בתקופה הוויקטוריאנית, אם כי לאחר שנכנסה לשירות היא נצבעה מחדש בסכמת הצבע האפורה החדשה.
ראסל נכנסה לשירות במספנת צ'טם ב-19 בפברואר 1903 לשירות בצי הים התיכון, בו שירתה עד אפריל 1904. ב-7 באפריל 1904 היא הוסמכה מחדש לשירות בצי הבית.
כשצי הבית הפך לצי התעלה בינואר 1905, היא הפכה ליחידת צי התעלה.
היא עברה לצי האטלנטי בפברואר 1907. ביולי 1908, ראסל ביקרה בקנדה במהלך יום השלוש מאות של קוויבק, יחד עם אוניות האחות שלה אלבמארל, דאנקן ואקסמות'.
כשהייתה שם ב-16 ביולי היא התנגשה בסיירת ונוס מול קוויבק, אך ספגה נזק קל בלבד.
ב-1909 עברה ראסל שיפוץ חימוש שלה, שכלל התקנת ציוד מעבר והגבהה וציוד ראייה חדשים.
כמו כן צוירו לה פסי זיהוי על הארובות שלה.
ב-30 ביולי 1909 עברה ראסל לצי הים התיכון.
תחת ארגון מחדש של הצי ב-1 במאי 1912, שייטת הקרב של צי הים התיכון הפכה לשייטת אוניות המערכה הרביעית, צי הבית, שבסיסה בגיברלטר ולא במלטה; ראסל הועברה למים הביתיים באוגוסט 1912. בספטמבר 1913, ראסל צומצמה לצוות שלדי במילואים והוצבה בשייטת אוניות המערכה השישית, הצי השני.
החל מדצמבר 1913, היא שירתה כאוניית דגל, שייטת אוניות המערכה השישית ואוניית דגל, אדמירל משנה, צי הבית, בנור.
במהלך תקופה זו, הסירה האונייה את הרשתות נגד טורפדו.
ב-7–8 ביולי 1914, העבירה ראסל את נציגי הממשלה הבריטית, בראשות לורד בושאמפ, מדובר לגרנזי כדי להשתתף בחשיפת האנדרטה לויקטור הוגו.
נציגי ממשלת צרפת נישאו על ידי הסיירת הצרפתית Dupetit-Thouars.
עם זאת, היו תוכניות גם לשייטת אוניות המערכה השישית שתוקצה לצי הגדול, וכשהחלה המלחמה, המפקד העליון, הצי הגדול, אדמירל סר ג'ון ג'ליקו, ביקש שראסל וארבע האוניות האחיות שלה ששרדו (אלבמארל, דאנקן, אקסמות' וקורנווליס) ישובצו בשייטת אוניות המערכה השלישית בצי הגדול לתפקידי סיור כדי לפצות על המחסור של הצי הגדול בסיירות.
ראסל ואחיותיה, כמו גם אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי, הועברו זמנית לצי התעלה ב-2 בנובמבר כדי לתגבר את האחרון מול פעילות הצי הקיסרי הגרמני באזור צי התעלה.
למחרת, הצי הגרמני פשט על ירמות'; באותו זמן, ראסל ושאר השייטת השלישית היו מפוזרות בסיורים הצפוניים, ולכן לא היו זמינים במהלך המתקפה הגרמנית.
ב-13 בנובמבר חזרו אוניות הסדרה קינג אדוארד השביעי לצי הגדול, אך ראסל ושאר אוניות המערכה מסדרת דאנקן נשארו בצי התעלה, שם הקימו מחדש את שייטת אוניות המערכה השישית ב-14 בנובמבר, כשראסל שימש כאוניית הדגל של השייטת.
שייטת אוניות המערכה השישית קיבלה משימה להפגיז בסיסי צוללות גרמניים בחוף בלגיה, וראסל השתתפה בהפגזת מתקני צוללות גרמניות בזבריחה ב-23 בנובמבר 1914 יחד עם אקסמות'.
ראסל ואקסמות' צמצמו טווח ל- מהנמל והפגיזו את הנמל, תחנת הרכבת והגנת החוף.
ראסל ואלבמארל נשארו עם הצי הגדול עד אפריל; ב-19 באפריל, הם נותקו מבסיס הצי ברוזית' כדי לבצע אימונים בסקפה פלו.
הם הצטרפו שוב לצי לגיחה ב-21 באפריל.
ראסל עזבה את השייטת באפריל 1915 והצטרפה שוב לשייטת אוניות המערכה השלישית בצי הגדול ברוזית'.
היא עברה שיפוץ בבלפסט באוקטובר-נובמבר 1915. במהלך השיפוץ הזה היא קיבלה זוג תותחי נ"מ על הסיפון שלה.
ב-6 בנובמבר 1915, פלגה של שייטת אוניות המערכה השלישית המורכבת מאוניות המערכה היברניה (אוניית הדגל), זילנדיה, אלבמארל וראסל נותקה מהצי הגדול כדי לתגבר את שייטת הדרדנלים הבריטית במערכת גליפולי בחצי האי גליפולי.
ראסל שהתה באותה תקופה בבלפסט, והיא הצטרפה לשאר האוניות בזמן שהן היו בדרך.
אלבמארל נאלצה לחזור כמעט מיד בגלל נזקי מזג האוויר הכבדים, אבל האוניות האחרות המשיכו לים התיכון, שם ראסל החלה את תפקידה בדרדנלים בדצמבר 1915, שהתבססה במודרוס עם היברניה וחיכתה עם התמיכה.
פעולתה היחידה במערכה הייתה השתתפותה בפינוי כף הלס מ-7 בינואר עד 9 בינואר 1916, והיא הייתה ספינת הקרב האחרונה של שייטת הדרדנלים הבריטית שיצאה מהאזור.
היא החליפה את היברניה כאוניית דגל של הפלגה, אדמירל משנה, בינואר 1916.
לאחר סיום מערכת הדרדנלים, ראסל נשארה במזרח הים התיכון.
ראסל הפליגה ממלטה מוקדם בבוקר 27 באפריל 1916 כאשר פגעה בשני מוקשים ימיים שהונחו על ידי הצוללת הגרמנית U-73. שריפה פרצה בחלק האחורי של האונייה וניתנה פקודה לנטוש את האונייה; לאחר פיצוץ ליד צריח התותחים בקוטר , היא החלה לנטות בצורה מסוכנת.
עם זאת, היא שקעה באיטיות, ואפשרה לרוב אנשי הצוות שלה להימלט.
בסך הכל אבדו 27 קצינים ו-98 מלחים.
ג'ון קנינגהם שירת עליה באותה תקופה כלוטננט קומנדר ושרד את טביעתה; בהמשך הוא הפך ללורד הים הראשון.
ברט, חלוקה פנימית לא מספקת, שהגבילה את יכולת הצוות להצפה נגדית כדי לקזז נזקים תת-מימיים, תרמה משמעותית לאובדן של ראסל ואחותה קורנווליס, ששניהם נטו בצורה מסוכנת לפני טביעתן.
שרידי האונייה נבדקו לראשונה בשנת 2003 על ידי צוות צלילה בריטי; האונייה שוכנת בעומק של כ- מחצי האי דלימארה.
הירכתיים שלה הועפו על ידי המוקש.
אה"מ רינואון הייתה אוניית מערכה דרג ב' פרה-דרדנוט שנבנתה עבור הצי המלכותי בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19. האונייה, שנועדה לפקד על שייטות סיירות הפועלות בתחנות זרות, שימשה כאוניית הדגל של תחנת צפון אמריקה והודו המערבית וצי הים התיכון בתחילת הקריירה שלה.
כשהתיישנה ככל שמהירות הסיירות עלתה, רינואון הפכה ליאכטה מלכותית והוסרו ממנה כל החימוש המשני כדי להפוך אותה למתאימה יותר לתפקידים כאלו.
היא הפכה לספינת הכשרה של מסיקים ב-1909 ונרשמה לפירוק ב-1913. האונייה נמכרה לגרוטאות בתחילת 1914.
ייצורו של תותח 12 אינץ' חדש היה בפיגור בלוח הזמנים ונאלצו לעכב את שלוש אוניות המערכה שתוכננו עבור התוכנית הימית של 1892 שנועדו להשתמש בתותח החדש.
במקומם, נבחר עיצוב של סדרת סנטוריון משופר כדי להשאיר את העובדים במספנת פמברוק מועסקים באופן מלא.
לא הייתה אז דרישה רשמית לאוניית מערכה דרג ב' המתאימה לשימוש כאוניית הדגל בתחנות זרות או לתגבור שייטות סיירות, אך ההחלטה לבנות את האונייה הושפעה מאוד מדעותיהם של מפקח הצי, אדמירל משנה ג'ון א.
"ג'קי" פישר ומנהל המודיעין הימי, קפטן סייפריאן ברידג' שהעדיפו אוניות קטנות יותר עם חימוש ראשי קטן יותר וחימוש משני גדול.
הם לחצו על אוניות נוספות מסוג זה כתחליפים לשתי אוניות המערכה האחרות שתוכננו במקור, אך הדבר נדחה על ידי האדמירליות מכיוון שלא הייתה דרישה לאוניות מערכה נוספות מדרג ב'.
מנהל הבנייה הימית, ויליאם הנרי וייט, הגיש שלושה עיצובים בתחילת אפריל 1892 והקטן ביותר נבחר ב-11 באפריל.
העיצוב היה די חדשני בכמה דרכים שונות.
זו הייתה אוניית המערכה הראשונה שהשתמשה בשריון הארווי, שאפשר לשריין את הקזמטים המשניים, הראשונה להשתמש בסיפון שריון משופע והראשונה שסיפקה מגנים משוריינים על החימוש הראשי.
רינואון הייתה באורך כולל של , רוחב של , ושוקע של במעמס מלא.
היא נחשבה לאונייה טובה על ידי הקברניטים שלה והייתה סירת ים טובה.
לאור משימותיה המיועדות בחו"ל, התחתית שלה צופתה נחושת כדי להפחית את הזיהום הביולוגי.
רינואון הונעה על ידי זוג מנועי קיטור תלת דרגתיים עם שלושה צילינדרים אנכיים, שכל אחד מהם הניע מדחף בודד.
קיטור למנועים סופק על ידי שמונה דוודים גליליים בלחץ עבודה של 155 PSI (1,069 קילו-פסקל, 11 קילוגרם-כוח לסמ"ר).
המנועים תוכננו להפיק סך של 10,000 כוחות סוס (7,500 קילוואט) שנועד להעניק לה מהירות של 17 קשרים (31 קמ"ש).
המנועים התגלו כחזקים מהצפוי ורינואון הגיעה למהירות של 18.75 קשרים (34.73 קמ"ש) במהלך ניסויים ימיים בעת הפלגה עם שוקע מאולץ.
האונייה נשאה לכל היותר של פחם, שהעניקו לה טווח שיוט של 6,400 מיילים ימיים (11,900 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
האוניי הייתה חמושה בארבעה תותחי 10 אינץ' (254 מ"מ)/ 32 קליבר Mk III בשני צריחי תותחים תאומים, אחד מקדימה ואחד מאחורה.
כל תותח סופק עם 105 פגזים.
החימוש המשני שלה כלל עשרה תותחי ירי מהיר (QF) 6 אינץ' (152 מ"מ) 40 קליבר Mk II.
חצי תריסר מהתותחים האלו הותקנו בקזמטים בצידי הגוף ושאר התותחים הורכבו על הסיפון העליון בקזמטים במבנה העילי.
הגנה מפני סירות טורפדו סופקה על ידי תריסר תותחי QF 12 פאונד 12 cwt.
שמונה מהם הורכבו על הסיפון העליון באמצע האונייה.
הם ירו פגזים בקוטר , במשקל במהירות לוע של .
200 פגזים סופקו לכל תותח.
רינואון נשאה גם שמונה תותחי הוצ'קיס QF 3 פאונד.
כל תותח סופק עם 500 פגזים.
היו לה חמישה צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (450 מ"מ), אחד בירכתיים מעל המים ושניים בכל צד רוחב מתחת למים.
ההגנה של האונייה הורכבה בדרך כלל משריון הארווי וחגורת השריון הראשית שלה בקו המים הייתה בעובי .
החגורה נמתחה לאורך באמצע האונייה ובגובה , מתוכם היה מתחת לקו המים בתפוסה סטנדרטית.
מחיצות אלכסוניות קדמיות ואחוריות, בעובי ו-, חיברו את חגורת השריון לברבטות.
הרצועה העליונה של שריון בעובי 6 אינץ' הייתה באורך ובגובה .
היא כיסתה את צד האונייה בין החלק האחורי של הברבטות עד לגובה הסיפון הראשי.
מחיצות אלכסוניות בעובי 6 אינץ' חיברו את השריון העליון לברבטות.
רינואון הייתה אוניית המערכה הבריטית הראשונה שנבנתה עם סיפון משוריין משופע מאחורי החגורה הראשית כפי שהיה נהוג בשימוש על סיירות ממוגנות בריטיות.
החלק העליון של סיפון המגן היה אחיד עם החלק העליון של חגורת השריון הראשית והשתפע מטה בזווית של 45° כדי לפגוש את החלק התחתון של החגורה.
הוא היה בעובי באזור השטוח ובעובי בחלק המשופע והתפרס בין הברבטות.
מחוץ לברבטות, הסיפון התחתון היה בעובי 3 אינץ' ונפרס לעבר קצות האונייה.
הברבטות היו מוגנות על ידי לוחות שריון בעובי .
צריחי התותחים שהגנו על החימוש הראשי היו בעובי 6 אינץ' בחזית, עם דפנות בעובי 3 אינץ' וגג בעובי גג.
הם נבנו בתחילה ללא דופן אחורית בגלל בעיות חלוקת משקל עם הצריחים.
הקזמטים בסיפון העליון היו מוגנים על ידי לוחות שריון בעובי בחזית ובצדדים, אך לקזמטים בסיפון הראשי היו חזיתות ודפנות בעובי 6 אינץ'.
צינור הטורפדו האחורי היה מוגן במעטפת בעובי של 3–6 אינץ'.
דפנות מגדל הניווט הקדמי היו בעובי בעוד אלו של מגדל הניווט האחורי היו בעובי של 3 אינץ' בלבד.
רינואון הונחה במספנת פמברוק ב-1 בפברואר 1893 והושקה ב-8 במאי 1895. היא הושלמה בינואר 1897 בעלות של 751,206 ליש"ט, אבל אז עברה ניסויים ימיים ארוכים שכללו החלפת להבי המדחף שלה שנמשכו עד יוני.
האונייה נכנסה לשירות ב-8 ביוני 1897 ושימשה כאוניית הדגל של המפקד העליון, תת אדמירל סר נואל סלמון, VC, ב-26 ביוני, בסקירת הצי בספיטהד לרגל יובל היהלום של המלכה ויקטוריה, עם הנסיך מוויילס על האונייה.
היא הוצמדה לזמן קצר לפלגה הראשונה של שייטת התעלה, בין 7 ל-12 ביולי לצורך תמרונים מול החוף הדרומי של אירלנד.
ב-24 באוגוסט, רינואון הפכה לספינת הדגל של פישר, והקלה על הסיירת הממוגנת קרסנט כאוניית הדגל של תחנת צפון אמריקה והודו המערבית.
האונייה המשיכה כך עד שהחלה שיפוץ במאי 1899.
עם השלמת השיפוץ שלה ביולי, היא עברה לצי הים התיכון, והפכה שוב לאוניית הדגל של פישר.
פישר, חסיד חזק של העיצוב של רינואון, מצאה אותה נחשקת מאוד עבור אירוח האירועים החברתיים הנדרשים מאוניית דגל בימי שלום.
קפטן יו טירוויט מונה למפקדה ב-19 במרץ 1900. רינואון עברה גם שיפוץ מיוחד במלטה מפברואר עד מאי 1900 כדי לעמוד בדרישות של פישר עבורה.
זה כלל את העברת תותחי 12 פאונד מהסיפון הראשי למבנה העילי.
האונייה הופעלה מחדש ב-19 בנובמבר 1900, ושימשה כאוניית דגל עד שפישר סיים את תפקידו כמפקד העליון ב-4 ביוני 1902, ולאחר מכן המשיכה לשרת בצי הים התיכון כספינה פרטית תחת קפטן חדש, ארתור מאריי פארקהאר.
רינואון השתתפה בתמרונים משולבים מול קפלוניה ומוראה בין 29 בספטמבר ל-6 באוקטובר 1902.