tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ווטסון היה מנהל כריזמטי שגיבש את החברה סביב דמותו והדגיש שלמרות היותה חברת ענק היא משפחה בעלת מאפיינים, זהות, ערכים ומסורת משותפים.
הוא הנהיג תזמורת המורכבת מעובדי החברה, הנהיג קוד לבוש שמרני ומוקפד ודאג להדרכות והכשרות ולמסלולי קידום לעובדים.
ווטסון הדגיש בניהולו שלושה נושאים, בראש ובראשונה מכירות, כאשר רוב המכירות התבססו על מודל של ליסינג, לפיו המוצר לא נמכר ללקוח אלא מושכר תמורת עמלה או מופעל בלשכת שירות של החברה עבור הלקוח, המוסר נתונים, מקבל פלט ומשלם עבור השירות.
הנושא השני אותו הדגיש היה שירות מיטבי ללקוח (אף על פי שהחברה הייתה מונופול ולא נאלצה להתמודד עם תחרות), כך הונהגו למשל שליחי-שירות על גבי אופניים שיכלו לעבור במהירות בכרך.
הנושא השלישי אותו הדגיש ווטסון היה הדרכה, לשם כך יצר מערך ספרי תיעוד והדרכה וקורסי הכשרה לעובדים וללקוחות החברה.
בשנות הארבעים של המאה ה-20 ווטסון היה במועצת המנהלים הלאומית של תנועת הצופים של ארצות הברית ושירת לתקופה מסוימת בתור הנציב הבינלאומי ואף השתתף במספר כנסים בינלאומיים בתור נציג צופי ארצות הברית.
בשנת 1944 הוא קיבל את "אות בופאלו הכסף" מתנועת הבוי-סקאוטס של אמריקה.
בנו, תומאס ווטסון הבן, שירת מאוחר יותר בתור נשיא תנועת הצופים של ארצות הברית משנת 1964 עד 1968.
משנת 1949 החל לצמצם פעילותו והחל להכניס את בנו, תומאס ווטסון הבן, לעמדות ניהול.
ההבדל המרכזי בין האב לבן היה שווטסון האב לא האמין בעתידו של המחשב האלקטרוני והתנגד להתמקדות החברה בכיוון זה, אותו ראה כיקר מדי ביחס לתועלת שניתן להפיק ממנו.
בנו, לעומת זאת, הסב את כיוון החברה לאלקטרוניקה והגדיל מאוד את שווקיה.
מרכז המחקר הגדול ביותר של IBM נקרא על שמו - מרכז המחקר תומאס ג'יי ווטסון.
הסיסמה המזוהה ביותר עם ווטסון הייתה "THINK" ("חשוֹב!").
הוא דרש ששלט עליו מודפסת המילה יהיה גלוי בכל חדר, משרד ואולם במפעלי IBM ובמשרדיה, כולל בלשכתו הרשמית.
הוא החל להטמיע את הסיסמה עוד ב-NCR.
ב-6 ביוני 1935 יצא לאור ביטאון החברה ששמו היה THINK (ביטאון החברה בישראל, שנים לאחר מכן, נקרא "מחשבות").
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוצג קו המחשבים הניידים של IBM בשם ThinkPad.
תומאס ואן דן שפיגל (פלמית: Tomas Van Den Spiegel; נולד ב-10 ביולי 1978 בגנט, בלגיה) הוא כדורסלן בלגי המשחק בעמדת הסנטר.
ואן דן שפיגל שיחק באוקפי אלסטר מהליגה הבלגית בין השנים 1995-1997. עבר לטלינדוס אוסטנד מאותה הליגה וזכה עימה בשתי אליפויות ב-2000 וב-2001, כשב-2001 הוא אף נבחר לשחקן הבלגי של העונה.
החל את ענות 2001/02 בפורטיטודו בולוניה האיטלקית, אך חזר לאוסטנד ב-2 בינואר.
לאחר מכן חזר לפורטיטודו ושיחק בה במשך שנתיים.
בעונת 2004/05 עבר ללוטומטיקה רומא, בה שיחק 27 משחקים בהם קלע 7 נקודות והוריד 5.7 ריבאונדים בממוצע למשחק ונשאר בה לעונה נוספת.
ב-6 בפברואר 2006 עבר לצסק"א מוסקבה הרוסית, עימה זכה באליפות הליגה, בגביע הרוסי ובאליפות היורוליג.
גם בעונת 2006/07 שיחק בצסק"א וזכה עימה שוב באליפות ובגביע, אך קבוצתו לא זכתה באליפות אירופה לאחר הפסד לפנאתינייקוס בגמר.
בעונת 2007/2008 חתם ואן דן שפיגל בפרוקום סופוט ולמרות יכולת מצוינת של 10.5 נקודות ו-7.6 ריבאונדים בממוצע למשחק, חזר לצסק"א מוסקבה בסיום העונה וזכה עימה שוב באליפות הליגה ובאליפות היורוליג.
בעונה שלאחר מכן עבר לאזובמאש מאריופול מהליגה האוקראינית ולאחר מספר חודשים עבר לריאל מדריד מהליגה הספרדית כדי להחליף ללזארוס פאפאדופולוס.
ואן דן שפיגל היה שותף לסגל נבחרת בלגיה עד גיל 18 באליפות אירופה עד גיל 18 בשנת 1996 ונכון להיום הוא משחק בנבחרת בלגיה הבוגרת.
בשנת 2004 עבר לסקיפר בולוניה והגיע עד לגמר היורוליג בו הפסיד למכבי "עלית " תל אביב 118 -74 בנוקיה ארנה
החל מ-2018 ואן דן שפיגל מכהן כמנכ"ל פלנדרס קלאסיקס (אנ'), חברה אשר מארגנת מרוצי אופניים חד-יומיים בבלגיה, ביניהם רונדה ון פלנדרן.
בחירה למשחק האולסטאר של הליגה הבלגית: 2000, 2001
שחקן העונה בליגה הבלגית: 2001
תומאס ודג'ווד , צלם בריטי.
היה, ביחד עם האמפרי דייווי, מראשוני נסייני הצילום.
ודג'ווד נולד ב-1771 באטרוריה, סטפורדשייר.
בן למשפחה עם היסטוריה מפוארת בייצור כלי חרס, וכבר בילדותו ספג את אהבת האמנות.
אביו היה הקדר ג'וזאיה ודג'ווד.
את מרבית חייו הקצרים בילה בקשר עם ציירים, פסלים ומשוררים, להם היה פטרון, אחרי שירש את הונו של אביו ב-1775.
כאדם צעיר, ודג'ווד עסק בנושא חינוך ילדים, ובילה זמן רב בלימודים על תינוקות.
מתצפיותיו הוא הגיע למסקנה כי מרבית המידע שהמוח הצעיר אוסף מגיע מהעיניים, ולפיכך קשור לאור ולתמונה.
ניסיונותיו ליצור תמונה "קבועה" על ידי אור נבעו ככל הנראה מרצון לנסות לשפר את שיטות ההוראה, אך הובילו בסופו של דבר להמצאת הצילום עצמו.
ודג'ווד לא התחתן ולא היו לו ילדים.
הביוגרף שלו העיר כי "לא נמצאו מכתבים או עדויות מהמשפחה לכך שהוא היה בקשר רומנטי כלשהו עם אישה."
לזכותו של ודג'ווד נזקפת תרומה משמעותית לטכנולוגיה, על היותו הראשון שפיתח שיטה להעתקת תמונה למדיה קבועה באמצעים כימיים.
בניסוייו הרבים עם חום ואור, וייתכן גם בעזרת עצות על כסף חנקתי מן המורה שלו אלכסנדר צ'ישולם, וג'ווד יצר תחילה סירי חרס מצופים בכסף חנקתי וכן נייר ועור לבן כמדיה להדפסה.
להצלחה הגדולה ביותר זכה עם העור הלבן.
אף על פי שבמקור ניסה ליצור תמונות בעזרת "קמרה אובסקורה", ניסיונותיו לא צלחו.
ההישגים הגדולים ביותר שלו היו ההדפסה של פרופיל של אובייקט באמצעות מגע ישיר עם נייר, ובעזרת שיטה דומה העתיק ציורים שקופים על זכוכיות, בעזרת מגע ישיר וחשיפה לאור השמש.
לא ידוע בדיוק באיזו תקופה ביצע את ניסוייו, אך ידוע שייעץ לג'יימס ואט על תהליך הצילום בערך בשנת 1790. ואט כתב לוודג'ווד:
"אדוני היקר, אני מודה על ההוראות שלך לגבי תמונות הכסף, שאיתן אני אנסה לעשות כמה ניסויים".
בערך ב-1790 המציא ודג'ווד שיטה שמבוצעת בעזרת כתמים כימיים שיוצרים צללית של האובייקט, בעזרת כיסוי הנייר בכסף חנקתי, וחשיפת הנייר, עם האובייקט כלפי מעלה, אל אור טבעי, ואחר כך לשמר בחדר חושך.
ביסוס תהליך זה, שניתן לחזור עליו, היווה את תחילת הצילום כפי שהוא מוכר כיום.
בכך הפך ודג'ווד לאחד הנסיינים הראשונים בצילום, ולראשון שראוי לתואר "צלם".
ודג'ווד פגש בכימאי צעיר בשם האמפרי דייווי במרפאה פנאוטמית בבריסטול, בזמן שוודג'ווד שהה שם בגין מחלת השחפת.
דייווי כתב עבור ודג'ווד עבודה שמסכמת את מחקריו.
העבודה פורסמה בעיתון של המכון המלכותי של בריטניה הגדולה, ונקראה "דין וחשבון על שיטת ההעתקת ציורים לזכוכית, באמצעות אור על כסף חנקתי.
ודג'ווד הנכבד." המאמר תיאר את פרטי התהליך וההישגים של ודג'ווד, אך העיתון לא היה באותה עת נפוץ כפי שהוא כיום.
באותו זמן המגזין היה נייר קטן אשר היה מודפס מעת לעת, וסיפר בעיקר על מחקרים חדשים בתחום התינוקות, ומתוך הקהל המצומצם שקרא את העיתון, מעטים אף יותר היו אנשים בעלי השפעה.
עם זאת, עבודתו של ודג'ווד הגיעה לאוזניהם של כימאים אחרים.
דייוויד ברוסטר, שהיה מאוחר יותר חבר קרוב של ויליאם הנרי פוקס טלבוט, חקר גם הוא את הנושא.
המחקרים החלו להניב תוצאות יותר ויותר מפותחות, כשכולם מבוססים על הידע הראשוני שהציע ודג'ווד.
סר תומאס וייאט (Thomas Wyatt; 1503 - 11 באוקטובר 1542) היה משורר אנגלי.
תרגומיו לסונטות של פטררקה מלטינית לאנגלית ויצירותיו המקוריות הקנו לו את הכינוי "אבי הסונטה האנגלית".
בנוסף להיותו משורר היה גם שגריר ושליח של הנרי השמיני ושמו נקשר בשמה של אן בולין כאחד ממאהביה.
שיריו לא פורסמו במהלך חייו.
בנו, תומאס וייאט הצעיר, הנהיג מרד כנגד מרי הראשונה, מלכת אנגליה ב-1554.
וייאט נולד בטירת אלינגטון במחוז קנט.
אביו היה איש חצרו של הנרי השביעי, מלך אנגליה.
וייאט למד בקולג' סנט ג'ון באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1520 נשא לאשה את אליזבת ברוק, בנישואין ללא אהבה.
ב-1524 נכנס לשירות כפקיד באוצר המלך וב-1525 החל לשרת כשגריר, משרה שפירושה באותה תקופה הייתה שליחויות דיפלומטיות קצרות יחסית וממוקדות-מטרה.
ב-1526 נשלח לצרפת וב-1527 היה חבר המשלחת הגורלית שנשלחה לותיקן לבקש מן האפיפיור קלמנס השביעי לבטל את נישואיו של הנרי השמיני לקתרין מאראגון ולאפשר לו לשאת לאשה את אן בולין, משלחת שכישלונה הוביל לפרישת אנגליה מהכנסייה הקתולית וליצירת הכנסייה האנגליקנית.
במאי 1536 הואשם על ידי צ'ארלס ברנדון, הדוכס הראשון מסאפוק, יחד עם אן בולין וחמישה גברים נוספים בניאוף ונכלא במצודת לונדון.
אולם, בשל קרבתו לתומאס קרומוול, אחד האישים בעלי ההשפעה בחצר המלך, זכה לחנינה.
הוא ראה את הוצאתה של בולין ושל הנאשמים האחרים מחלון תאו וכתב על כך את הסונטה הידועה בשם הלטיני, הלקוח מתוך מחזה של פטררקה, Circa Regna Tonat (ברעם מתוך הממלכות).
וייאט חזר לחצר וזכה ל, אולם ב-1541 הואשם שוב בבגידה במלכות.
במקרה זה ניצל בזכות התערבותה של קתרין הווארד, אשתו החמישית של הנרי השמיני ובת דודתה של אשתו השנייה אן בוליין.
וייאט נפטר בן כ-39 ונקבר בשרבורן שבמחוז דורסט.
מתוך כתביו של וייאט נשמרו 156 סונטות שהן בוודאות פרי עטו, מתוכן 123 בקונטרס אגרטון, חלקן בכתב ידו ממש ו-96 באוסף טוטל מ-1557 שבספרייה הבודליאנית באוקספורד (33 מתוכן אינן נמצאות בקונטרס אגרטון), בזכות אוסף זה קנה וייאט את תהילתו כמשורר.
בנוסף לכך מצויות עוד 129 סונטות שהדעות עליהן חלוקות, מתוכן כ-30 ככל הנראה משל וייאט עצמו.
סר תומאס וייאט הצעיר , היה בנו של המשורר תומאס וייאט, עמד בראש מרד כנגד מרי הראשונה, מלכת אנגליה, שנקרא על שמו מרד וייאט.
וייאט הצעיר נולד בטירת אלינגטון במחוז קנט, בנם היחיד של סר תומאס וייאט וליידי אליזבת ברוק.
בין השנים 1543 ל-1550 שהה בצרפת ופלנדריה כמפקד בצבאו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עמו הייתה לאנגליה ברית באותה עת.
ב-1547 זכה לתואר אבירות כהוקרה על שירותו.
לאחר שחרורו מהצבא חזר לטירת אלינגטון ובין היתר כיהן כשריף של קנט (High Sheriff of Kent).
ביולי 1553, עם מותו של אדוארד השישי, מלך אנגליה, הצטרף וייאט לג'ון דאדלי, הרוזן מווריק (שהיה לאחר מכן דוכס נורת'מברלנד) בניסיון להמלכת ג'יין גריי כמלכה.
לאחר כישלון הניסיון הצליח להימלט ללא עונש.
ב-16 בנובמבר 1553, כאשר נודע על הכוונה להשיא את מרי לפליפה השני, מלך ספרד, ארגן וייאט מרד במלכות על מנת שלא תמסר לידי זרים.
למרד התלווה גם צד דתי כמרד פרוטסטנטי כנגד מרי הקתולית.
סביב וייאט התאספו מספר אצילים בעיקר בקנט, הרדפורדשייר, דבון ולסטרשייר.
למרד היה שותף גם שגריר צרפת שהבטיח סיוע של ספינות מלחמה צרפתיות בחסימת דרכו של מלך ספרד אל חופי אנגליה.
ב-25 בינואר יצאו המורדים מטירת אלינגטון ולמחרת נכנסו לרוצ'סטר שבקנט, בזכות חוסר הפופולריות של חוזה הנישואין זכו המורדים בתמיכת הציבור וגייסו 3,000 איש אליהם הצטרף גם כוח שנשלח להדפם בראשות דוכס נורפוק, דבר שהגדיל את גודל הכוח המורד ל-4,000 איש.
במקביל הושמה אליזבת הראשונה, הטוענת לכתר, במאסר במצודת לונדון על ידי המלכה מרי.
ב-1 בפברואר הצליחה מרי לגייס את אהדת תושבי לונדון לצידה בנאום שנשאה באולם גילדהול.
לקראת הגעת כוחות המורדים לעיר ב-3 בפברואר הגן צבאה של מרי על הגישה ללונדון מדרום-מזרח בסאות'וורק וגשר לונדון.
ניסיון של המורדים לכתר את החסימה נבלם בשער לדגייט על ידי כוח אזרחי שהדף אותם, רבים מהמורדים נטשו את המערכה ווייאט נאלץ להיכנע.
משפטו של וייאט נפתח ב-15 במרץ, הוא נמצא אשם והוצא להורג במצודת לונדון ב-11 באפריל.
לפני שנערף ראשו ניקה את אליזבת מכל שייכות ושותפות למרד.
עובדה זו אפשרה את שחרורה של אליזבת ממאסר, אך היא נאלצה לשהות במאסר בית לכל המשך שלטונה של מרי.
תומאס ווֹלְזִי היה חשמן (קרדינל) ופוליטיקאי אנגלי בכיר בחצרו של הנרי השמיני, מלך אנגליה.
וולזי היה לורד צ'נסלור ותיפקד למעשה כ-alter rex (משנה למלך).
במקביל כיהן במספר תפקידים בכנסייה, הגבוה שבהם היה הארכיבישוף מיורק.
וולזי נולד באיפסוויץ' למשפחה ממעמד נמוך ולמד בקולג' מודלין שבאוניברסיטת אוקספורד.
הוא הוסמך ככומר ב-1498 ובהמשך התקדם בשורות התפקידים הדתיים-מנהלתיים באוניברסיטה.
ב-1502 נכנס לשירותו של הארכיבישוף מקנטרברי הנרי דין שמינה אותו כממונה על ביצוע צוואתו.
ב-1507 נכנס לשירות בחצר הנרי השביעי, מלך אנגליה ככומר ומזכיר לאחד מיועציו הקרובים של המלך, ריצ'רד פוקס.
האמביציה הגבוהה שלו, יכולתו האינטלקטואלית וחריצותו גרמו לכך שהתבלט והצטיין במשימותיו.
ב-1509, כאשר עלה הנרי השמיני לכס המלכות מינה אותו לממונה על הצדקה, משרה שהקנתה לו מושב במועצה המלכותית ומעמד בו היה יכול לשאת ולתת ישירות עם המלך.
בעוד שהיועצים שנותרו מימי ממשל אביו של הנרי (הארכיבישוף מקנטרברי והלורד צ'נסלור ויליאם וורהאם וריצ'רד פוקס) המליצו לו על מדיניות שמרנית, יועצים חדשים שמינה, כוולזי, נטו להיות הרפתקנים יותר, בהתאם למזגו של המלך החדש.
ב-1511, אף על פי שהיה לפני כן נגד מלחמה עם צרפת, נשא וולזי נאום במועצה בזכות פלישה, בהתאם לרוחו של הנרי.
וולזי אף סייע לרקימת ברית שאיפשרה את המלחמה בצרפת בין אנגליה ובין פרננדו השני, מלך אראגון, מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה והאפיפיור יוליוס השני, שהחל לחשוש מצרפת.
וולזי זכה בהוקרה מצד הנרי.
עד שנת 1515 ירדה קרנם של וורהאם ופוקס והנרי ראה בוולזי את יועצו הקרוב ביותר.
בשנת 1516 מונה וולזי ללורד צ'נסלור, במקום וורהאם שפוטר.
באותה שנה הסמיך אותו האפיפיור לאו העשירי כחשמן, דבר שהקנה לו גם מעמד כנסייתי בכיר יותר מוורהאם, כיוון שהארכיבישוף מקנטרברי, שהיה בכיר ממנו באנגליה, לא היה חשמן.
ב-1518 היה וולזי למנסח הסכם אי-ההתקפה שנחתם בלונדון בין צרפת, ספרד, אנגליה, האימפריה הרומית הקדושה, מדינת האפיפיור, דוכסות בורגונדיה וארצות השפלה.
חשיבות ההסכם הייתה לאחד את האומות הנוצריות כנגד עליית האימפריה העות'מאנית.
וולזי הוביל דיפלומטיה פעילה ועירנית, תוך שהוא מנצל את מעמדו כאיש דת בכיר, לשם חתימה על ההסכם והעניק למלך הנרי הצעיר מעמד בכיר ומוערך בזירה הדיפלומטית.
בין השנים 1521–1526 ניהל וולזי מדיניות עצמאית וניווט את האצילים ואנשי החצר לפי צרכיו והאינטרסים שלו.
כך, למשל, קירב את צ'ארלס ברנדון, הדוכס הראשון מסאפוק ואיפשר למעשה את נישואיו לאחות המלך, מרי טיודור, מלכת צרפת, תוך שהוא מצנן את חמתו של המלך, שהנישואין נעשו, שלא כדין, בלי הסכמתו.
מצד שני חיסל וולזי אצילים שהיו קרובים מדי למלך, להערכתו, כויליאם קומפטון, אותו האשים בניאוף עם אן סטאפורד ואדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם, שהואשם בבגידה.
כחשמן היה וולזי קשור בקשר של נאמנות לאפיפיור, אך לא הוטל כל ספק בנאמנותו לכתר האנגלי.
עד 1527 לא היה קונפליקט ממשי בין הנאמנויות.
אנגליה ניצבה לצד מדינת האפיפיור במהלך העימותים שפרצו בשנות ה-20 של המאה ה-16 כגון "ליגת הקוניאק" של צרפת, מדינת האפיפיור, פירנצה, דוכסות מילאנו, והרפובליקה של ונציה כנגד ספרד, האימפריה הרומית הקדושה וג'נובה.
אולם האתגר הגיע ב-1527, כאשר הנרי דרש מוולזי שיפנה לאפיפיור בקשה לגירושיו מרעייתו, קתרין מאראגון.
האפיפיור נאלץ לבחור בין קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שצר על רומא והתנגד לגירושין, לבין הנרי.
לפי בקשתו של וולזי שההחלטה תהיה כנסייתית אך על אדמת אנגליה הסכים האפיפיור בראשית 1528 להטיל את ההחלטה על וולזי ועל נציג אפיפיורי נוסף, הקרדינל קמפג'יו.
אולם קמפג'יו התעכב זמן רב ולא הגיע לאנגליה.
במקביל ביקש המלך לזרז את ההליכים על מנת שיוכל לשאת לאישה את אן בולין וסבר שוולזי איננו עושה די לשם קידום הגירושין.
הדחיות החוזרות ונשנות של ההחלטה גרמו לכך שבולין וסיעתה שכנעו את הנרי שוולזי מעכב את ההחלטה בכוונה כיוון שהוא נציג האפיפיור ולכן פועל ממניעים זרים ולא מטובת המלך.
בעקבות עילה זו נאסר וולזי והושלך למצודת לונדון.
ב-1529 שינה האפיפיור את החלטתו הקודמת וקבע שהעניין יוכרע בכל מקרה ברומא ולא בלונדון.
וולזי פוטר מכל משרותיו, פרט לתפקיד ארכיבישוף יורק והארמון המפואר שבנה בהמפטון קורט נלקח ממנו לטובת הממלכה.
הוא נסע ליורקשייר, אך נעצר בדרך בצו שהוציא הנרי פרסי, הרוזן השישי מנורת'מברלנד, שהאשים אותו בבגידה במלכות ותבע את חזרתו ללונדון.
בדרכו חזרה ללונדון חש ברע ומת בלסטר.
מילותיו האחרונות היו: "לו שירתתי את אלוהי כפי ששירתתי את מלכי, הוא לא היה נוטש אותי בערוב ימי".
אף על פי שהיה עסוק בהקמת אחוזת קבר בווינדזור, נקבר וולזי ללא ציון מיוחד במנזר לסטר, שנהרס מאוחר יותר וכיום נמצא בשטחו פארק.
בסרקופג האבן המרשים שהכין וולזי לעצמו נקבר לבסוף הוריישו נלסון, בקריפטה של קתדרלת סנט פול.
לחשמן וולזי היה יותר כוח פוליטי מאשר לכל נושא משרה כמעט בהיסטוריה הבריטית.
במשך רוב שנות שירותו בחצר, היה איש אמונו של המלך וזכה ביד חופשית לשליטה בפועל, בתקופה בה הנרי היה צעיר למדי ולא שאב עניין מעיסוקי השלטון השוטפים.
וולזי ביצע רפורמות במדיניות המיסוי והמשפט במטרה ליצור יציבות ותמיכה עממית נרחבת בשלטון.
היד הוכבדה על אצילים ובעלי אדמות שחרגו מסמכותם.
נחקק חוק גידור שאסר על בעלי אדמות לגדר ולשייך לעצמם קרקע מעבר למה שהותר להם והחוק נאכף בקפדנות.
במקביל נפתח בית משפט לעתירות עבור עניים ופשוטי-עם.
כמו כן עשה וולזי ניסיון לבצע פיקוח על מחירי הבשר בלונדון למניעת ספסרות.
מבחינה דתית ניסה וולזי להגביל את ההכנסות ממשרות כהונה, על אף שהוא-עצמו נהנה מהכנסות נכבדות כתוצאה מתפקידיו הכנסייתיים.
על אף שככומר קתולי בכיר לא היה נשוי, ניהל וולזי חיי אישות עם אישה בשם ג'ואן לארק (Joan Larke, ילידת 1490 לערך).
מחיי אישות אלה נולדו שני ילדים שהגיעו לבגרות, בן בשם תומאס וינטר (יליד 1510 לערך) ובת בשם דורותי (ילידת 1512 לערך).
וולזי היה בעל טעם ועניין בארכיטקטורה.
בשנת 1514 חכר שטח על התמזה מצפון ללונדון ובין השנים 1515–1521 בנה בית אחוזה חדש בהמפטון קורט.
הוא ביקש לבנות את החווה כארמון קרדינל בסגנון רנסאנס איטלקי.
אחד החידושים בבית האחוזה היו ארובות - קודם לכן נהגו פשוט להדליק מדורות במרכז החדר, והעשן יצא מהחלונות.
דמות במחזהו של ויליאם שייקספיר, הנרי השמיני.
דמות במחזה "אדם לכל עת" על חיי תומאס מור מאת רוברט בולט והסרט זוכה פרס האוסקר "אדם לכל עת" משנת 1966 בו גילם אורסון ולס את דמותו.
המחזה "אן של אלף הימים" מאת מקסוול אנדרסון.
בסרט בשם זה מ-1969 גילם את דמותו אנתוני קווייל, שזכה במועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
דמות במיני סדרה הבריטית משנות השבעים "שש נשותיו של הנרי השמיני" והסרט בשם זה משנת 1972.
בסדרת הטלוויזיה שושלת טיודור גילם את דמותו השחקן סם ניל.
בסדרת הטלוויזיה "הנסיכה הספרדייה" גילם את דמותו פיליפ קומבוס.
דמות בספר וולף הול מאת הילרי מנטל, ובסדרת הטלוויזיה וולף הול שנעשתה על פי הספר.
בסדרת הטלוויזיה שיחק את דמותו ג'ונתן פרייס.
תומאס ג'ון ווטסון הבן היה איש עסקים, פוליטיקאי ואיש ציבור אמריקאי.
הנשיא השני של תאגיד יבמ (בשנים 1952–1971, תפקיד אותו מילא קודם לכן אביו, תומאס ווטסון), נשיא תנועת הצופים בארצות הברית (בשנים 1964-1968) ושגריר ארצות הברית לברית המועצות (בשנים 1979–1981).
זכה לקבל את מדליית החירות הנשיאותית מידי נשיא ארצות הברית, לינדון ג'ונסון ונבחר על ידי הטיים מגזין ב-1999 כאחד מ-100 האישים שהשפיעו על המאה ה-20.
ווטסון נולד בפרינסטון (ניו ג'רזי) וגדל לתוך תאגיד יבמ, כאשר הוא מבקר יחד עם אביו במפעלי החברה ומשתתף בישיבות כילד וכנער.
החינוך לו זכה בבית היה קשוח ונוקשה.
בשנת 1937 השלים תואר במנהל עסקים מאוניברסיטת בראון.
לאחר קבלת התואר החל ווטסון לעבוד כאיש מכירות ביבמ.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב לשרת כטייס בחיל האוויר של ארצות הברית ועלה לדרגת לויטננט קולונל.
במהלך המלחמה טס רבות למוסקבה, במסגרת סיוע "השאל-החכר" של ממשלת ארצות הברית למאמץ המלחמתי הסובייטי.
במסגרת זו התוודע לעם הרוסי ולמד רוסית.
יכולות אלה, נדירות למדי בקרב אמריקאים, סייעו לו בתפקידו המאוחר כשגריר ארצו במוסקבה.
בשנת 1946 שב ליבמ והתקדם במהירות לתפקידי סגן-נשיא ומנכ"ל (Executive Vice-President) ב-1949.
בשנת 1952 החליף ווטסון את אביו כנשיא התאגיד.
בעוד אביו התנגד להתמקדות החברה בכיוון של מחשב אלקטרוני, אותו ראה כיקר מדי ביחס לתועלת שניתן להפיק ממנו, הסב הבן את כיוון החברה לאלקטרוניקה.
הוא גייס מאות מהנדסי חשמל ואלקטרוניקה ופתח קווי ייצור למחשבים מרכזיים, כך הפך את יבמ לשחקנית הראשית בתחום זה.
במהלך שש שנים שילש ווטסון את הכנסות החברה מ-214.9 מיליון דולר ב-1950 ל-734.3 מיליון ב-1956 וויתר למתחרות החברה על קווי יצור של כרטיסים מנוקבים, לאחר משפט ארוך של הגבלים עסקיים, בו סירב אביו לוותר.
בניגוד לאב, הבין ווטסון הבן שהעתיד איננו בתחום זה.
ווטסון אף הגדיל את ההשקעה במחקר ופיתוח מ-3% בימי אביו ל-9%.
ההשקעה במחקר ופיתוח נתנה פירות והעניקה ליבמ יתרון בייצור המחשב המרכזי הראשון המבוסס על טכנולוגיית טרנזיסטורים, IBM 7030 Stretch, שהיה פריצת דרך מבחינת מזעור עוצמת מחשוב.
היחידה הראשונה של מחשב זה נמכרה להמעבדה הלאומית לוס אלמוס ב-1961.
ב-1959 יוצר המחשב הראשון מסדרת IBM 1401, שיועד עבור עסקים בינוניים ויצר בכך שוק חדש למחשוב האלקטרוני.
ב-1964 החלה להמכר באופן מסחרי אחת מסדרות המחשבים המוצלחות והנמכרות ביותר, IBM System/360, הסדרה שווקה עד 1978 והיוותה אב טיפוס של המחשב המרכזי המודרני.
ההשקעה במחקר ופיתוח עבור הפרויקט הייתה עצומה (5 מיליארד דולר לאורך ארבע שנים) והיוותה הימור על עתיד החברה, הימור שהשתלם והפך את החברה לראשונה בתחומה הרחק מעבר למתחרותיה למשך עשורים.
בנוסף להשקעה במחקר ופיתוח שם ווטסון דגש על פיתוח ואף יצירה יש מאין של שווקים עבור מוצרי החברה, על מכירות ועל תחרותיות.
לשם עמידה ביעדי הצמיחה הוא ארגן את החברה במבנה של חטיבות מכירות ושירות מכוונות-לקוח.
שיטות הניהול והארגון שלו היוו מודל לחיקוי ותרמו לשינויים ולמודרניזציה של הניהול האמריקאי.
את ההנהלה המרכזית של יבמ כינס במטה החברה בארמונק שבמדינת ניו יורק (Armonk, New York), הסמוכה לגבול קונטיקט, שם התגורר עם משפחתו.
בשנת 1971, לאחר התקף לב, ייעצו לו רופאיו לפרוש מהנהלת התאגיד.
הוא פרש לתפקידים ציבוריים בהם יו"ר הוועדה המייעצת הכללית ((General Advisory Committee (GAC), שהוקמה על ידי הנשיא קנדי על מנת לייעץ לנשיא בנושאי מדיניות גרעינית.
ב-29 באוקטובר 1978 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר למשרת שגריר ארצו בברית המועצות.
הוא מילא את התפקיד עד 15 בינואר 1981.
ווטסון נפטר בביתו בגריניץ', קונטיקט, משבץ בגיל 79.
תומאס וילקס היה מלחין אנגלי מתקופת הרנסאנס, אחד ממחברי המדריגלים המחוננים ביותר ומלחין ראשון במעלה של מוזיקה כנסייתית אנגלית.
וילקס נולד כנראה באלסטד, סאסקס.
האזכור הראשון שלו הוא פרסום כרך המדריגלים הראשון שלו ב-1597, שההקדמה לו מתארת אותו כאדם צעיר מאוד.
בשלהי 1598 התמנה לנגן עוגב בוינצ'סטר קולג' בשכר 13.4 שילינג לרבעון, בתוספת מגורים וארוחות.
בקולג' זה נשאר שלוש או ארבע
שנים, שבמהלכן חיבר את המשובחים במדריגלים שלו, שהופיעו בשני כרכים בשנים 1598 ו-1600. הכרך השני, לחמישה ושישה קולות, הוא אחד החשובים ביותר במסורת המדריגלים באנגליה.
וילקס תרם גם מדריגל מעולה לקובץ "ניצחון אוריאנה" (RISM 1601¹6).
בין אוקטובר 1601 לאוקטובר 1602 הצטרף כנגן עוגב למקהלה של קתדרלת צ'יצ'יסטר.
בשנותיו הראשונות בצ'יצ'יסטר נהנה וילקס מהצלחה ומעתיד מבטיח טובות.
ב-13 ביולי 1602 קיבל תואר ראשון במוזיקה מניו קולג', אוקספורד וב-20 בפברואר 1603 נשא לאישה את אליזבת סנדהם, בת של סוחר עשיר מצ'יצ'יסטר.
לזוג נולדו לפחות שלושה ילדים.
בשנים הבאות התגלו בעיות בחייו, ובשנת 1609 הואשם בהיעדרות ללא רשות במהלך ביקור הבישוף.
הערות על הזנחת תפקידו כמנצח המקהלה מופיעות כבר ב-1611, אך ב-1613 נאשם בגילופין בפומבי ועד 1616 כבר הייתה שכרותו לעניין שבקבע ולשערורייה ציבורית.
ב-1617 פוטר וילקס ממשרתו כנגן עוגב ומנצח מקהלה, אך הפיטורין לא הביאו לשינוי לטובה בהתנהגותו, שהמשיכה להתדרדר על אף נזיפות וניסיונות להחזירו למוטב.
בספטמבר 1622 מתה אשתו של וילקס.
בזמן זה הועסק שוב כנגן עוגב, אך לפי רישומי הקתדרלה נראה, ששירותו שם היה בלתי סדיר ביותר.
ב-30 בנובמבר 1623 חתם על צוואתו בלונדון, בבית ידידו הנרי דרינקווטר, ולמחרת הובא לקבורות.
תוֹמָאס ווֹטְסוֹן היה רופא בריטי, אשר נודע בעיקר בשל תיאורו את דופק הלם המים אשר מופיע באי-ספיקת מסתם אבי העורקים.
שימש נשיא הקולג' המלכותי לרופאים בין השנים 1862–1866.
ווטסון נולד בקנטיסביר, הסמוכה להוניטון שבמזרח דבון במחוז דבון.
הוא למד רפואה בבית החולים ברתולומאו הקדוש ובאדינבורו, וקיבל את התואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת קיימברידג' ב-1825. הוא עבד כרופא בבית החולים מידלסקס ב-1827, והיה מרצה לרפואה קלינית באוניברסיטת לונדון במשך שנה.
לאחר מכן עבר לקינגס קולג', שם היה מרצה לרפואה משפטית, ובשלב יותר מאוחר לעקרונות הרפואה והעיסוק בה.
בשנת 1833 תיאר לראשונה דומיניק קוריגן, רופא אירי, את המתיחה והתמט של העורקים התרדמניים במטופלים עם אי-ספיקת מסתם אבי העורקים.
ווטסון המשיך לתאר את הדופק הנמוש במטופלים אלה, אשר נקרא גם על שמו.
ווטסון התפטר ממשרותיו בקינגס קולג' ב-1840 ובבית החולים מידלסקס ב-1843, וב-1859 מונה לרופא מחוץ למניין.
הוא קיבל את התואר ברונט ב-1866, וב-1870 מונה לרופא מן המניין.
בשנת 1857 נבחר לשמש נשיא האגודה לפתולוגיה במשך כשנתיים, ובשנת 1859 נבחר כעמית לאגודה המלכותית.
בשנת 1868 נבחר לנשיא האגודה הקלינית של לונדון.
תומאס דייוויד וולדהאוזר הוא גנרל אמריקאי בדימוס ששימש כמפקד פיקוד אפריקה של ארצות הברית, יוצא חיל הנחתים של ארצות הברית.
וולדהאוזר נולד וגדל בעיירה דרום סט.
במהלך לימודיו באוניברסיטת במידג'י, השלים קורס קצינים במסגרת העתודה האקדמית של חיל הנחתים של ארצות הברית והוסמך כסג"ם.
עם סיום לימודיו בשנת 1976, לאחר הסמכתו לקצונה, עבר וולדהאוזר בחיל הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר.
לאחר מכן שירת כמפקד מחלקה וכמפקד פלוגה.
וולדהאוזר השלים את קורס הסיור של צבא ארצות הברית ושירת בשורה של תפקידי פיקוד ומטה בחיל.
בשנת 2000 מונה למפקד יחידת המשלוח ה-15 של הנחתים, ופיקד עליה במהלך הקרבות במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק.
לאחר מכן שימש במספר תפקיד מטה ובהם סגן מפקד מפקדת הפיתוח הקרבי של חיל הנחתים וכראש המטה של פיקוד המבצעים המיוחדים.
בשנים 2007–2009 שימש כמפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה.
בהמשך שימש כמפקד כוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים וכמפקד כוחות הנחתים בפיקוד מרכז של ארצות הברית.
לאחר מכן שימש כעוזר בכיר למזכיר ההגנה של ארצות הברית.
ב-1 ביולי 2016 מונה למפקד פיקוד אפריקה של ארצות הברית ושירת בתפקיד עד יולי 2019.
ונדל (26 בינואר 1960 - 7 באוקטובר 2018) היה קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל.
בתפקידו האחרון שירת כמפקד הארמייה השמינית של צבא ארצות הברית וראש מטה הפיקוד המשולב ארצות הברית-קוריאה הדרומית.
ב-1982 סיים לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית והתגייס לצבא ארצות הברית.
עבר קורס קציני ארטילריה בסיסי ושירת כקצין תותחנים במרכז אש סוללתי, סגן מפקד סוללה וקצין במרכז אש גדודי של הגדוד הראשון ברגימנט הארטילריה 17 בפורט סיל שבאוקלהומה.
לאחר קורס קציני ארטילריה מתקדם הוצב בגרמניה המערבית ושירת כקצין תכנון ומפקד סוללה בגדוד הרביעי של רגימנט הארטילריה ה-29 בדיוויזיית החי"ר השמינית.
סיים לימודים במכללה לפיקוד ומטה של הצבא והוצב בדיוויזיית הפרשים הראשונה.
שירת כקצין אג"ם במטה בגדוד השני של רגימנט הארטילריה ה-81, וכסגן מפקד וקצין אג"ם במפקדת הארטילריה של הדיוויזיה.
פיקד על הגדוד הראשון ברגימנט הארטילריה ה-37 של דיוויזיית החי"ר השנייה בפורט לואיס שבוושינגטון.
בשנים 2004–2005 פיקד על בריגדת הארטילריה 75 ולחם עמה במלחמת עיראק בתמיכה לכוחות דיוויזיית הפרשים הראשונה.
לאחר מכן שירת במשך שלוש שנים במרכז האימונים הרב-לאומי בהוהנפלס שבגרמניה.
בשנים 2008–2010 שירת כסגן מפקד דיוויזיית החי"ר השלישית ובמסגרת זו השתתף במבצע שחר חדש בעיראק.
באוקטובר 2011 מונה לראש ענף מבצעים, גיוס וכוננות במחלקת הצבא של ארצות הברית.
ביוני 2013 מונה למפקד דיוויזיית הח"יר השנייה המוצבת בקוריאה הדרומית.
בפברואר 2015 מונה לעוזר ראש מטה וקצין אג"ם פיקוד כוחות האו"ם וארצות הברית בקוריאה הדרומית.
בפברואר 2016 מונה למפקד הארמייה השמינית בפיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה, המרכזת את כוחות צבא ארצות הברית בקוריאה הדרומית.
מילא תפקיד זה עד ינואר 2018, השתחרר בספטמבר אותה שנה וזמן קצר לאחר מכן נפטר מסרטן הלבלב.
ונדל בעל תואר שני בניהול מאוניברסיטת ובסטר ובעל תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ממכללת המלחמה הלאומית.
היה נשוי לדורין ואב לשלושה בנים, כולם קצינים בצבא.
תומאס וולש הוא אתלט ניו זילנדי, אלוף העולם (לונדון 2017), זוכה פעמיים ברציפות במדליית ארד אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016 וטוקיו 2020) ושלוש פעמים אלוף העולם באולם (פורטלנד 2016, ברמינגהאם 2018 ונאנג'ינג 2025) בהדיפת כדור ברזל.
וולש התחרה ב-2009 באליפות העולם לנוער, הוא סיים שישי בהדיפת כדור ברזל ובמקום ה-17 במוקדמות זריקת דיסקוס.
באליפות העולם עד גיל 20 שהתקיימה ב-2010 סיים במקום העשירי במוקדמות הדיפת כדור ברזל.
בשנת 2012 זכה לראשונה באליפות ניו זילנד לבוגרים בהדיפת כדור ברזל.
בדצמבר 2013 שבר את שיא ניו זילנד כשקבע תוצאה של 20.61 מטר.
ב-2014 זכה במדליית ארד באליפות העולם באתלטיקה באולם בתוצאה של 21.26 מטר.
ביולי אותה שנה זכה במדליית כסף במשחקי חבר העמים בשיא ניו זילנד של 21.19 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2015 סיים במקום הרביעי בשיא ניו זילנד של 21.58 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2016 זכה במדליית זהב לאחר ששיפר את שיאו הלאומי ל-21.78 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו זכה במדליית ארד לאחר המנצח ראיין קראוזר וסגנו ג'ו קובץ' כשקבע תוצאה של 21.36 מטר.
בספטמבר אותה שנה קבע שיא אישי של 22.21 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 שהתקיימה בלונדון זכה במדליית זהב בתוצאה של 22.03 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018 זכה שוב בזהב בשיא אליפות ושיא לאומי של 22.31 מטר.
במרץ 2018 שיפר את שיא אוקיאניה בתוצאה של 22.67 מטר.
באפריל 2018 זכה במדליית זהב במשחקי חבר העמים הבריטי בתוצאה של 21.41 מטר.
בשנים 2018 ו-2019 זכה באליפות ליגת היהלום.
באליפות העולם באתלטיקה 2019 זכה במדליית ארד בשיא אוקיאנייה של 22.90 מטר, אחרי ג'ו קובץ' (22.91 מטר) וראיין קראוזר (22.90 מטר, אך עם תוצאה שנייה טובה יותר).
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית ארד בתוצאה של 22.47 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2022 זכה במדליית ארד בתוצאה השווה לשיאו האישי 22.31 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים רביעי בתוצאה של 22.08 מטר.
בשנת 2025 וולש זכה במדליית זהב באליפות העולם באולם.
תומאס ולטר (נולד ב-1943) הוא עורך דין גרמני שעוסק באיתור פושעים נאציים.
ב-2006 פרש מתפקידו והתמנה לתובע פדרלי מטעם המשרד המרכזי לחקירת פשעי הנאצים .
אביו רודולף הסתיר שתי משפחות של יהודים בזמן "ליל הבדולח" ב-1938.
כתובע מטעם המשרד המרכזי לחקירת פשעי הנאצי הוביל ב-2009 בקשה של גרמניה להסגרת ג'ון איוון דמיאניוק, ושנתיים אחר כך (2011) הוא הורשע על סיוע לרצח, מבלי שיהיו ראיות לכך שרצח בעצמו, בהיותו שומר שהיה עד לשליחתם על מותם של אלפי יהודים בסוביבור.
דמיאניוק נידון לחמש שנים בכלא, אולם הגיש ערעור ומת בטרם הערעור הוכרע.
ולטר תבע ארבעה שומרים נאציים במחנות: אוסקר גרונינג, ריינהולד האנינג, הוברט זאפקה וארנסט טרמל.
תומאס ויליס (27 בינואר 1621 - 11 בנובמבר 1675) היה רופא בריטי ידוע שנחשב לאבי הנוירולוגיה והשאיר חותם בתחום האנטומיה והכירורגיה בה עסק.
ויליס היה חסיד תורת פרצלזוס ועמד בראש התנועה האנגלית לאיאטרוכימיה (רפואה כימית).
עבודותיו הראשונות עסקו בחקר הכימיה למטרות רפואיות.
תומאס ויליס נקרא על שם אביו וסבו, נולד בחוות הוריו בשנת 1621 בעיר וילטשייר, בריטניה, לאב תומאס ויליס שהיה חקלאי ומאוחר יותר הפך למנהל אחוזת המנור (manor of Great Bedwyn), ולאם רחל האוול.
ויליס למד בבית הספר הפרטי של אדוארד סילבסטר באוקספורד, ובגיל 16 התקבל ללימודים באוניברסיטת אוקספורד שם התחנך לראשונה בכנסיית ישו והתכוון להמשיך לאחר מכן בקריירה דתית.
הוא סיים את לימודיו לתואר ראשון בכימיה בשנת 1639 ואת לימודיו לתואר שני סיים ב-1642, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים האנגלית.
לאחר שאביו ואמו החורגת נפטרו מקדחת המחנה במהלך מגפת אוקספורד ב-1643, חזר ויליס לזמן קצר לצפון הינקסי ושירת בין השנים 1644–1646 בגדוד עזר שהורכב מחברי אוניברסיטה שגויסו כדי להגן על אוקספורד.
לאחר המלחמה החליט ויליס לפנות ללימודי רפואה וסיים את לימודי התואר הראשון שלו ברפואה כירורגית תוך 6 חודשים בלבד.
ב-1662 הוא כינס קבוצה קטנה של חוקרים שעבדו במעבדת אלכימאים ועסקו בפתיחת גולגולות וגילוי המוח.
בשנת 1667 עבר ויליס להתגורר בלונדון כדי להעמיק את עבודתו המחקרית.
ויליס ערך מחקרים אנטומיים, שבעקבותיהם קבע את הגורמים לחוסר השפיות במוח.
ממצאיו היוו המשך והרחבה לעמדה ההיפוקרטית, שעומדת ביסודו של העיסוק המודרני ברפואה, ומתמקדת בהסתכלות על המהלך הטבעי של המחלה באמצעות תצפיות מדויקות ולא על סמך השערה כלשהי שלא נבחנה באופן מדעי.
גישה זו גורסת כי לכל מחלה קיימת השתלשלות עניינים ייחודית לה, שמקורה בדרך כלל בהפרעה מסוימת באחד ממרכיבי גוף האדם.
ויליס חיבר בשנת 1672 מחקרים שהיו הראשונים שעסקו בניתוח רפואי של הפרעות נפשיות כגון שיתוק, מלנכוליה, היפוכונדריה ועוד.
ויליס היה הראשון שגילה את הקשר הישיר בין מתיקות השתן לסוכרת ב-1674. בכתביו של ויליס בפעם הראשונה בהיסטוריה מופיע התיאור הציורי של ה"מליטוס" למחלת הסוכרת.
הוא תיאר שלשתן של הסוכרתיים יש "טעם דבשי מתוק", והניח שהמתיקות המופיעה בשתן חייבות לבוא בעקבות מתיקות שמקורה בדם.
התגלית הבולטת ביותר שלו הייתה "מעגל ויליס", מעגל של עורקים (דומה למחומש בקווי מתאר) בבסיס המוח, ותפקידו הוא לספק דם למוח הגדול (צרברום).
על ידי מחזור זה ניתן לשמור על כל חלקי המוח גם כאשר העורקים הראשוניים או החוליות חסומים.
תומאס ויליס לא היה הראשון לתאר את המעגל, אבל הוא היה הראשון לעשות זאת לחלוטין עם איור של רשת כלי הדם בבסיס המוח.
כתביו של ויליס בנוירולוגיה השפיעו רבות ותפסו תאוצה בקרב עולם הרפואה, ספרו משנת 1664 הופיע בארבע מהדורות בלטינית.
הוא עשה הבחנה בין הרמות המוחיות, בין החומר האפור לחומר הלבן וטבע מונחי יסוד כגון נירולוגיה, המיספירה, אונה ועוד, ובנוסף תיעד את רשת העצבים ואת מחזור הדם במוח.
ויליס מת בביתו ברחוב סנט מרטין, לונדון בתאריך ה-11 בנובמבר 1675 לאחר מחלה נשימתית קצרה.
הוא נקבר לצד אשתו הראשונה מרי ובתה קתרין באגף הצפוני של כנסיית וסטמינסטר.
תומאס ובסטר היה צייר אנגלי של ז'אנר ציורי ילדים וחיי יום יום בכפר, שרבים מהם הפכו לפופולריים באמצעות הדפסים.
הוא חי שנים רבות במושבת האומנים בקרנברוק שבקנט.
אביו עבד בצוות האחזקה של ארמון המלוכה של ג'ורג' השלישי.
הבן, שהוכיח כישרון למוזיקה, הפך לנער מקהלה, תחילה בקפלה של ג'ורג' הקדוש בטירת וינדזור, ואחר כך בקפלה המלכותית בארמון סנט ג'יימס בלונדון.
הוא עזב את המוזיקה לטובת הציור.
כסטודנט באקדמיה המלכותית לציור, הוא הציג בשנת 1824, דיוקן של "מר רובינסון ומשפחה".
ובשנה שלאחר מכן זכה בפרס ראשון בבית הספר לציור.
בשנת 1825, הציג ובסטר "מורדים יורים באסיר", בגלריית רחוב סאפוק - הראשון בסדרה של תמונות חיי בית הספר, ז'אנר שעבורו הוא נודע.
בשנת 1828, את ציורו "ניסוי אבק שרפה" הוא הציג באקדמיה המלכותית, ובשנת 1829 את "האסיר".
ואחריהם הציג תמונות רבות של חיי הכפר בשתי הגלריות.
בשנת 1840 נבחר ובסטר כחבר באקדמיה המלכותית (ARA).
הוא המשיך להציג לעיתים קרובות שם עד 1876, כאשר הוא היה כבר פרש מן האקדמיה.
הוא הציג דיוקן עצמי בשנת 1878.
בשנת 1856 צולם ובסטר במכון הצילום הלונדוני של רוברט האוולט, כחלק מסדרת דיוקנאות של אמנים.
התמונה הוצגה בתערוכת קבוצתית במנצ'סטר בשנת 1857.
מ-1835 עד 1856 ובסטר גר בבית קניון, קנסינגטון, אבל את שלושים השנים האחרונות של חייו בילה במושבת האמנים, קרנברוק שבקנט, שם הוא מת ב-23 בספטמבר 1886.
ובסטר נודע בציורי הז'אנר שלו.
לעיתים קרובות צייר ילדים כנושא מרכזי.
ציוריו מתארים אירועים מחיי היומיום בצורה מתוחכמת והומוריסטית.
רבים מהם הפכו לפופולריים מאוד, במיוחד "Pinch of Snuff" שלו (1840) שבעבורו הוא קיבל את החברות באקדמיה המלכותית.
בטווח המצומצם של נושאים שהוא ריכז את עצמו, היה ובסטר חסר תחרות.
חלק מהתמונות שלו - כמו "זכרו את המערה", ואולי את "התנופה" - ייחסו בטעות לצייר אחר.[1] "החיוך" (1841), "הזעף" ו"הילד עם ידידים רבים", נמנים עם הציורים הרבים שהתפרסמו בעזרת תחריטים.
הוא גם תרם ציורים לכרכים של ספרות יפה שהוצאו לאור על ידי מועדון ספרות בלונדון.
ההוצאה לאור הזאת פעלה עד 1878.
ובסטר היה בעל השפעה על עבודתם של אמני קרנברוק אחרים, ג'ורג 'ברנרד או'ניל ופרדריק דניאל הרדי.
תומאס ויטלם אטקינסון (Thomas Witlam Atkinson; 1799 – 1861) היה אדריכל, אומן וחוקר ארצות אנגלי, שחקר בסיביר ובמרכז אסיה.
בין 1847 ל־1853 הוא נסע כ־60,000 ק"מ דרך מרכז אסיה וסיביר, חלק ניכר מהזמן נסע יחד עם אשתו לוסי ובנו אלטאו, שנולד במהלך מסעותיהם.
הוא גם צייר ותיעד את מסעותיו בשני ספרים שנחשבים כקלאסיקה של ספרי מסעות.
בנם של לו ולוסי, אלטאו ט.
אטקינסון, נולד ב־4 בנובמבר 1848 במזרח קזחסטן, נקרא על שם המקום בו נולד.
הוא נולד בקאת'ורן, ליד בארנסלי, מערב רדינג יורקשייר בשנת 1799. הוא החל ללמוד את המקצוע שלו בגיל שמונה, ועבד לצד אביו.
כשהיה בן עשרים הוא היה מעצב באבן, ובתפקיד זה ביצע עבודה בכנסיות בברנסלי, אשטון-אנדר-לין ובמקומות אחרים.
בעיירה האחרונה שם הוא התיישב זמן מה שימש כמורה לציור.
בערך באותו הזמן, הוא התמסר לחקר האדריכלות הגותית, ובשנת 1829 פרסם ספר בשם "קישוטים גותיים" שנבחרו מבין הקתדרלות והכנסיות השונות באנגליה.
בשנת 1827 הוא נסע ללונדון והתפרנס כאדריכל ברחוב סטמפורד העליון, בבלקפייר.
בין עבודותיו בתקופה זו הייתה כנסיית סנט ניקולאס, שהוקמה בערך 1831. מעט אחר כך, 1834, הוא השיג עבודות חשובות במנצ'סטר וסביבתה, כולל בנק מנצ'סטר וליברפול.
בשנת 1835 עבר למנצ'סטר, שם החל את עבודתו העיקרית כאדריכל, הכנסייה של סנט לוק.
למבנה זה, שתוכנן בסגנון אנכי שונה, יחד עם מבנים אחרים, הייתה השפעה ניכרת לשיפור הצורה האדריכלית של הרובע.
הוא נשאר במנצ'סטר עד 1840, אז נכנס לחובות, מצב שהיה סכנה תעסוקתית באותם הימים עבור אדריכל.
הוא המשיך להציג ציורים באקדמיה המלכותית.
בשלב מסוים לאחר 1840 הוא נסע להודו ויצר ציורים מהדרך ביוון, הודו, אתיופיה, איראן של ימינו והודו עצמה.
בשובו ללונדון, בשנת 1842, נסע להמבורג, אחר כך לברלין, ולבסוף, בשנת 1846, לסנט פטרסבורג, שם נטש את האדריכלות כמקצוע לעיסוקיו כחוקר ואמן.
בעצת אלכסנדר פון הומבולדט, הוא הפנה את תשומת ליבו לרוסיה המזרחית, ולאחר שקיבל דרכון מניקולאי הראשון ברוסיה, הוא יצא בינואר 1847 למסע הראשון מבין מסעות הרבים ברחבי סיביר ומרכז אסיה.
במסע ראשון זה הוא ביקר באורל, בהרי אלטאי בדרום סיביר ובאזורי הקזחים הצפוניות.
הוא חזר לזמן קצר למוסקבה בפברואר 1848 שם התחתן עם לוסי שררד פינלי, אישה אנגלית שהייתה אומנת במשפחה רוסית אצילית בסנט פטרסבורג.
כעבור יומיים הוא יצא שוב לסיביר, מלווה באשתו שזה עתה נישאה לו.
מסעותיהם התארכו על פני עשרות אלפי קילומטרים, והם המשיכו אותם עד סוף שנת 1853. מטרתו המרכזית במשלחות אלה הייתה לשרטט את הנוף של סיביר.
הוא החזיר איתו לאנגליה למעלה מ-500 ציורים בצבעי מים, חלקם גדולים.
רבים מהם היו ממקומות שלא היו מוכרים לחלוטין לאירופאים.
הוא ערך פרסומים מפורטים על מחקריו.
בשובו לאנגליה בשנת 1858 פרסם את ספרו הראשון, "סיביר מזרחית ומערבית: סיפור על חקר והרפתקאות שבע שנים בסיביר, מונגוליה, ערבות קירגיזיה וחלק ממרכז אסיה." כרך שני הופיע כעבור שנתיים: "מסעות באזורים של נהר אמור העליון והתחתון והתפשטות הרוסית בגבולות הודו וסין".
היצירה הזו זכתה לשבחים רבים עם פרסומה, אם כי הועלו טענות בהמשך - לאחר מותו בשנת 1861 - כי הוא השתמש בחומרים שפורסמו בעבר ברוסיה בספר שפרסם ריצ'רד מאק בסנט פטרסבורג בשנת 1859. למעשה, אטקינסון הזכיר במבוא לספרו את חובו לספר של קודמו ריצ'רד מאק.
לאטקינסון היה ביקוש רב כנואם ובשנת 1858 אף זכה לפגישה פרטית עם המלכה ויקטוריה בטירת ווינדזור.
באותה שנה קרא אטקינסון מאמר בפני האגודה הבריטית בנושא "הרי הגעש של מרכז אסיה".
הוא נבחר גם כעמית ב"חברה הגאוגרפית המלכותית" ובשנת 1859 גם ל"חברה הגאולוגית והחברה האתנוגרפית".
הוא תרם בשנת 1859 מאמר על מסע דרך כמה מהמעברים הגבוהים ביותר בהרי טרטאר הסיניים, ובכתב העת של החברה הגאולוגית בשנת 1860 כתב על שרידי ברונזה שנמצאו בחולות Auriferous בסיביר.
דרך קשריה של לוסי לאצולה הרוסית, ובמיוחד למשפחת מוראייב, הצליחו אטקינסון לבקר ברבים מהדקמבריסטים הגולים שנשלחו לסיביר על ידי ניקולאי הראשון.
תומאס תכנן לכתוב את ספרו האחרון על גולי סיביר, אך הוא נפטר בקנט, ב־13 באוגוסט 1861 לפני שהתחיל לכתוב אותו.
שבע השנים בהן בילו תומאס ולוסי אטקינסון בנסיעות בסיביר ובמרכז אסיה היו אחת מסאגות המסעות הגדולות של המאה התשע עשרה.
הם ביקרו במקומות רבים שמעולם לא ביקרו בעבר אירופאים.
במהלך המסע הארוך הראשון שלהם יחד, הם נסעו ממוסקבה לברנאול באזור אלטאי, לפני שהם פנו דרומה לאורך הסטפסות הקזחית לאזור מזרח קזחסטן.
שם במאחז קוזאקים קטן בנם, אלטאו אטקינסון, נולד ב-4 בנובמבר 1848. אף על פי שנולד בתחילת חורף קשה הוא שרד.
בין ספטמבר 1848 כשהגיעו לקופאל וספטמבר בשנה שלאחר מכן כשחזרו לברנאול, תומאס ולוסי ביקרו בשיטתיות בכל עמקי הנהרות בג'ונגאר אלטאו - והפכו לאירופאים הראשונים שאי פעם ביקרו באזורים אלה.
בהמשך הם ערכו מסעות נרחבים במזרח סיביר, במונגוליה.
בנוסף לשני ספריו של תומאס, לוסי כתבה גם ספר: "זיכרונות מהסטפות של טרטאר", שהוא אחד מספרי המסעות המוקדמים ביותר שנכתבו על ידי אישה.
ניתן למצוא את הציורים של תומאס באוספי מוזיאון ויקטוריה ואלברט, גם ב מוזיאון הארמיטאז' בסנט פטרסבורג, מוזיאון פושקין במוסקבה ובחדר האוכל של "החברה הגיאוגרפית המלכותית" בלונדון.
התיאורים שלו על החיים בערבות מרכז אסיה הם חשובים ביותר, וציוריו של מנהיגי הקזחים באותה תקופה הם ייחודיים.
תומאס היה נשוי פעמיים; תחילה לרבקה מרסר בשנת 1819 ובפעם השנייה, בשנת 1848, ללוסי פינלי.
ב־13 ביוני 1863, שנתיים לאחר מותו של תומאס, קיבלה לוסי פנסיה בסך 100 פאונד.
בנו של תומאס מאשתו הראשונה, ג'ון ויליאם אטקינסון, נפטר בהמבורג ב־3 באפריל 1846, הוא היה בן 23, והתמחה כצייר ימי.
אלטאו, בנו מאשתו השנייה לוסי היגר בשנת 1869 להוואי, שם הפך לעורך עיתון מקומי, ובהמשך ארגן את מפקד האוכלוסין הראשון בהוואי.
תומאס יוג'ין וייט הבן הוא איש עסקים אמריקאי וקצין לשעבר בצבא ארצות הברית.
הוא גם היה מנהל בכיר בחברת אנרון שקרסה וכיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית ממאי 2001 ועד נובמבר 2004.
תומאס וייט נולד בדטרויט, מישיגן.
ב-1963 הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הטכנולוגי קארס שבעיר.
הוא היה חלק מתוכנית הקאדטים הצעירים לשירות צבאי (JROTC) בבית ספרו, שמדי שנה מקנה יתרון לשואפים להתגייס לשירות צבאי.
ב-1967 סיים וייט את הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, קיבל תואר בוגר במדעים והוצב בצבא ארצות הברית.
ב-1974 הוא קיבל תואר מוסמך במדעים בחקר ביצועים מבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים.
ב-1984 הוא למד במכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
במהלך הקריירה הצבאית הארוכה שלו, שכללה שני סבבי שירות בווייטנאם הוא שימש במגוון תפקידי פיקוד, כולל מפקד הפלוגה הראשונה של רגימנט הפרשים המשוריין ה-11, מפקד רגימנט הפרשים המשוריין ה-11 של הגיס החמישי ומפקד כוח המשימה המיוחד ללוחמת אנטי-שריון.
ב-1989 מונה וייט כעוזר הניהולי למי ששימש אז כראש המטות המשולבים, הגנרל קולין פאוול, שם ציטט הוושינגטון פוסט ידידים משותפים שאמרו שהוא ה"אלטר אגו" של פאוול "בעבודה שמצריכה תחכום פוליטי אדיר".
ביולי 1990 סיים וייט את שירותו הצבאי בדרגת בריגדיר גנרל.
לאחר תום שירותו הצבאי נכנס וייט למגזר העסקי הפרטי כסגן יושב הראש של "אנרון שירותי אנרגיה", חברת בת של תאגיד אנרון שאחראית על אספקת אנרגיה במיקור חוץ.
הוא היה אחראי על חברת אנרון להנדסה ובניה שניהלה פעילות בניה נרחבת במיזמים מקומיים ובינלאומיים.
וייט גם היה חבר בהנהלת אנרון ויושב הראש והמנהל הכללי של תאגיד המבצעים של אנרון.
בחירתו של וייט כמזכיר הצבא הייתה שנויה במחלוקת, על אף הקריירה הצבאית הארוכה שלו, בשל התפקיד שמילא זמן קצר קודם לכן באנרון.
מזכיר ההגנה דונלד רמספלד החליט עם זאת לשים את הניסיון העסקי כאחד מדרישות המפתח למועמדים לתפקידים הכפופים אליו.
וייט הושבע לתפקידו ב-31 במאי 2001 והיה אחראי על כל העניינים הקשורים לכוח האדם, כוחות המילואים, מתקנים, סביבה, רכש מערכות נשק וציוד, תקשורת והניהול הפיננסי של צבא ארצות הברית.
הוא הוביל כוח של מעל מיליון איש בשירות פעיל, בנוסף לאנשי המשמר הלאומי ו-270,000 עובדים אזרחים.
הוא היה אחראי על קרקעות בשטח של כ-60,000 קמ"ר ועל תקציב שנתי של כמעט 70 מיליארד דולר.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד הסתבך וייט במחלוקת שנגעה לעבודתו הקודמת באנרון ועל הידע שהיה עשוי להיות לו על כמה מהעסקים המפוקפקים של התאגיד.
העובדה שהוא החזיק בכמות לא מבוטלת של מניות התאגיד הכניסה אותו לניגוד עניינים.
ב-2002 נעשה וייט מעורב במחלוקת עם רמספלד על ההצעה לביטול מיזם הארטילריה XM2001 "קרוסידר" של הצבא.
וייט תמך בעמדתו של הצבא שהמערכת חיונית לעתידו של הצבא והעביר נקודות לשיחה בדיוני הקונגרס כדי לשכנע בנחיצותו.
אף על פי כן, רמספלד החליט שהמיזם לא מתאים למלחמות העתידיות ובסופו של דבר ביטל אותו.
ב-2003 סירב וייט לנזוף בפומבי בגנרל אריק שינסקי על דבריו בוועדת הכוחות המזוינים שיהיה צורך ב"סדר גודל של כמה מאות אלפי חיילים" כדי להחזיק בעיראק לאחר הפלישה אליה.
החלטתו זו, בשילוב עם צעדיו של וייט בנוגע למיזם הקרוסידר, חילוקי דעות עם רמספלד בנוגע למיזם הסטרייקר, וניגוד העניינים שלו בנוגע לאנרון, הובילו לדרישתו של רמספלד להתפטרותו של וייט.
ב-25 באפריל 2003 התפטר וייט מתפקידו והתפטרותו נכנסה לתוקף ב-9 במאי.
תומאס ויילי (Thomas Whaley; 15 בדצמבר 1765, אירלנד – 2 בנובמבר 1800, אנגליה) היה חבר הפרלמנט האירי ונודע כמהמר וכהרפתקן.
ב-1789 ביקר בארץ ישראל ובשל כך כונה "ויילי הירושלמי" (Jerusalem Whaley).
תומאס ('בּאק') ויילי היה בנו של ריצ'רד צ'אפל ויילי (Richard Chappell Whaley), בעל אחוזות עשיר, שופט וחבר הפרלמנט האירי, שאבותיו הגיעו לאירלנד באמצע המאה ה-16 עם אוליבר קרומוול והתנחלו בה.
תומאס ויילי התייתם מאביו בגיל ארבע.
בהגיעו לגיל 17 נשלח להשלמת חינוכו בטיול הגדול בצרפת, משם אולץ לחזור לביתו בגלל הסתבכות בחובות הימורים.
ב-1785, בגיל 19, נבחר לפרלמנט האירי, אך לא היה בכך כדי להניאו מאורח חייו הראוותני והבזבזני.
תומאס ויילי ערך מסע למזרח ב-1788–1789, בגיל 22, בעקבות הימור פרוע.
במסיבת רֵעים במעון דוכסי ליינסטר (מושב הֵאֵירָכטָס של אירלנד) נשאל על תוכניותיו למסעות, ובתשובתו הזכיר את ירושלים.
המסובים התגרו בו שלא יצליח להגיע אליה, ומכאן קצרה הדרך להתערבות: ויילי הימר על 15,000 ליש"ט שיגיע לירושלים ויחזור לדבלין בתוך שנים-עשר חודשים ויציג ראיות למילוי המשימה.
לא מעטים נענו לאתגר והשקיעו מכספם בהימור, ולא רק משום פחזנות.
היו שסברו בבורותם שירושלים אינה מקום ארצי כלל.
רבים האמינו שהסיכוי שיוכל להשלים את מסעו אפסי.
ארץ ישראל בשלהי המאה ה-18 עדיין לא הייתה על מסלול המסע הגדול של בני המעמד העליון האירופים, לא יעד למבקשי תרבות ופינוק וגם לא להרפתקנים, אלא מחוז מוזנח באימפריה העות'מאנית, מסוכן לנוסעים בגלל מחלות ושודדים.
אִזכור ירושלים כיעד למסע לא היה מקרי.
עוד קודם לכן הביע ויילי רצון להפליג בים התיכון ואף רכש ספינה לשוט בה, אבל הוכרח לוותר על תוכניותיו ועל הספינה בשל קשייו הכספיים.
ויילי יצא לדרך מדבלין בספטמבר 1788 עם פמליית מלווים ו"מטען גדול של יין מדֵירה" לצהלת קהל גדול שנאסף ברציפים שעל גדות הליפי.
בגיברלטר פגש בחברו יוּ מוּר (Hugh Moore) שילווה אותו לאורך הדרך.
ההפלגה הארוכה הסתיימה בסמירנה, ומשם המשיכו ויילי ואנשיו לקונסטנטינופול בדרך היבשה.
הנוסעים עטו על עצמם בגדי מקומיים בתקווה שלא יבלטו לעין.
לירושלים הגיעו ביום האחרון של פברואר ועשו בה ימים ספורים, שבמהלכם ביקרו גם בבית לחם.
ויילי נשמע לאזהרות, לא התעקש על תוכניתו לרדת אל נהר הירדן והסתפק במבט מרחוק אל נופי ים המלח.
הדרך אצה לו משום שהספינה שבה ביקש לחזור לאירופה עמדה להפליג, ואחרות לא נראו באופק.
הדרך חזרה מירושלים הייתה רצופה תלאות.
בעכו היה עליהם להיענות להזמנתו של הואלי אחמד אל-ג'זאר לארמונו, להקשיב בסבלנות להתפארויותיו ואף להעניק לו שי – אקדח יקר.
אף על פי שהיה דחוק בזמן, הספיק לפני הפלגתו לסור לחיפה כדי לרכוש סוס ערבי מיוחס ולטפל בסדרי העברתו לאנגליה.
דיווחיו של ויילי על מה שראה בדרכו מתבססים על מה שמצא בכתבי אחרים, ואין בהם תרומה ייחודית לחקר הארץ.
אין להגדיר את ביקורו בארץ הקודש כמעשה צליינות דתי, אף שחווה התרגשות רבה נוכח קבר ישו בכנסיית הקבר.
מכל מקום, הוא השיג אישורים חתומים מאב מנזר הבשורה למרים בנצרת ומאב מנזר סן סלוודור בירושלים, ובעזרתם הוכיח שעמד בתנאי ההימור.
ויילי גם העתיק כתובות של מצֵבות, בהן אלה של מנהיגי מסע הצלב הראשון גוטפריד מבויון ובלדווין הראשון, מלך ירושלים, אולי כדי להמציא הוכחות נוספות לביקורו בארץ הקודש.
את ספר זכרונותיו כתב כתשע שנים אחרי שובו מהמזרח, והיה סיפק בידו למצוא את הדרוש לו בכתבי אחרים.
לא מן הנמנע שוויילי התכונן למסעו בעזרת כתבי נוסעים, בהם חיבורו "מסע לסוריה ולמצרים" של וולני, שמהדורת התרגום שלו לאנגלית ראתה אור בדבלין ב-1788, וכן ספרו של פרנסואה דה טוט על "הטורקים והטטרים", שנדפס בדבלין כבר ב-1785.
ויילי הפליג מנמל עכו ב-10 במרס 1789. בקפריסין שהה כשבועיים.
אחרי מסע ממושך בים, עצירה בקנדיה שבכרתים ועיכוב בענאבה בחסות הדיי של אלג'יריה, הגיע ב-6 במאי למארסיי, שבה חויב לשהות שלושה שבועות בהסגר.
ממנה נסע בדרך היבשה לפריז ועשה זמן-מה בלונדון.
לדבלין הגיע ביולי 1789, כעשרה חודשים אחרי צאתו לדרך.
עם שובו היה ויילי לאיש השעה, כפי שמעידות הידיעות בעיתונות בת הזמן.
הוא אסף את כספי הזכייה בהימור, ולא בלי שמחת ניצחון: "חבריי, שהשקיעו את כספם בהנחה שהמסע [לירושלים] אינו בר-ביצוע, נאלצו באי רצון לשלם לי את ה-15,000 ליש"ט", כתב בזכרונותיו.
ויילי נשאר בדבלין למשך השנתיים הבאות, שאחריהן עבר ללונדון ובילה במקומות שונים באירופה, כולל פריז בעיצומה של המהפכה.
הוא לא חדל מרדיפת תענוגות ומשחקי מזל וחובותיו הלכו ונערמו והגיעו לסכומי עתק.
הוא אף נאסר בגינם בלונדון ונחלץ ממאסרו בהתערבות גיסו, הלורד צ'נסלור של אירלנד , אך נאלץ למכור את אחוזותיו ולעקור כליל מארצו.
ויילי השתקע עם בת זוגו מריה קורטני וילדיהם באי מאן שבים האירי, שם מצא מקלט מנושיו.
גם ביתו החדש באי מאן הפך נושא להימור.
ויילי התערב שיבנה את בית מגוריו על אדמת אירלנד מבלי להתגורר בה, וכך היה.
הוא ייבא אדמה מארצו ופיזר אותה על הגבעה שעליה נבנה הבית.
שיפור במצבו הכלכלי איפשר לוויילי לפרוע את חובותיו, למצוא מחוז בחירה חדש ולכהן בבית הנבחרים האירי משנת המרד האירי של 1798 ועד מותו ב-1800. לא ברור מה פעל שם, אבל כהונתו העניקה לו חסינות מתביעות אזרחיות.
בהצבעה על חוק האיחוד של 1800 נהג בהפכפכות, ונפוצו שמועות לפיהן נטל שוחד משני הצדדים, התומכים והמתנגדים כאחד.
ויילי מת בפתאומיות בדרכו מליברפול ללונדון, בטרם מלאו לו 34 שנים.
הוא נקבר מיָד במקום מותו בעיירה קנוטספורד שבמחוז צ'שייר באנגליה, ונסיבות מותו נותרו נושא להשערות.
פרטי חייו ומעשיו של תומאס ויילי הפרוע לשמצה היו לשיחת היום בדבלין שנים רבות אחרי שעבר מן העולם, אם כי אין ספק שלא נעדרו מהם גוזמאות ובדיות.
בשנות חייו האחרונות העלה ויילי את סיפור חייו על הנייר וייחד בו פרקים למסעו בארץ ישראל ולשהותו בירושלים.
כתב היד נשמר אצל מנהלי העיזבון שלו ופורסם בדפוס רק ב-1906.
ב-2019 ראה אור ספרו של דייוויד ריאן, "באק ויילי: גדול ההרפתקנים של אירלנד".
הספר נכתב על סמך זכרונותיו של ויילי, הן הנוסח הערוך שראה אור ב-1906 והן זה שבכתב היד המקורי, על יומניו של יוּ מוּר, מי שליווה את ויילי במסעו לארץ ישראל, על פרסומים בעיתונות בת הזמן ועל מסמכים שונים שנמצאו לריאן בארכיבים.
בלדה דבלינאית ארוכה – "Whaley's Embarkation" – מספרת על יציאתו למסע לירושלים.
ג'יימס ג'ויס מזכיר בספרו "דיוקן האמן כאיש צעיר" את גרם המדרגות הסודי "מימיו של באק ויילי" בבניין שבו למד.
ביתו של ויילי בדבלין (בכיכר Stephen's Green) נמכר על ידי יורשיו.
הבניין היה עד 1970 חלק ממתחם האוניברסיטה הקתולית של אירלנד , והוא משמש מאז 2019 כמוזיאון הסִפרוּת של אירלנד .
תומאס ויילי (כ"תומאס הירושלמי") הוא דמות מרכזית בספרו מ-2009 "סוד בראשית" של טום נוקס (שם העט של שון תומאס ).
ב-2016 שודרה בערוץ הטלוויזיה האירי סדרת תיעודית בת ארבעה פרקים דוברת אירית בשם "Bóthar Buck" ("הדרך של באק"), שבה שוחזר מסעו של ויילי לירושלים.
תומאס ואט גרגורי היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1914–1919 בממשלו של הנשיא וודרו וילסון.
תומאס גרגורי נולד בקרופורדסוויל, מיסיסיפי.
ב-1881 הוא סיים את לימודיו בבית הספר ווב שבבל באקל, טנסי.
ב-1883 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה הפרסביטריאנית הדרום-מערבית (כיום קולג' רודס) וכן למד באוניברסיטת וירג'יניה.
ב-1884 הוא החל את לימודיו באוניברסיטת טקסס באוסטין ושנה לאחר מכן הוא סיים שם תואר במשפטים.
ב-1885 החל גרגורי לעסוק בעריכת דין באוסטין.
הוא שימש כחבר בוועד המנהל של אוניברסיטת טקסס במשך שמונה שנים.
על שמו נקרא אולם ספורט באוניברסיטה.
ב-1892 הוא דחה הצעה להתמנות כעוזר התובע הכללי של טקסס וב-1896 דחה הצעה להתמנות כשופט במדינה, אך צבר ניסיון כתובע וכיועץ מיוחד למדינת טקסס.
גרגורי היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית.
ב-1913 הוא מונה כעוזר מיוחד לתובע הכללי של ארצות הברית בחקירה ובהליכים נגד "חברת הרכבת ניו יורק, ניו הייבן והרטפורד" .
גרגורי סייע לנסח את חוק הריגול של 1917 שהיה התפשרות על הערבויות החוקתיות לחופש הדיבור והעיתונות וקידם את העברתו.
הוא עודד ביצוע מעקב משפטי על ידי "ליגת ההגנה האמריקאית" וניהל את העמדתם לדין של יותר מאלפיים מתנגדים למלחמה.
ב-1918 עלה הוא יכול היה לומר: "ניתן לומר שמעולם בהיסטוריה לא הייתה מדינה שנשלטה באופן כה יסודי".
ב-1916 ביקש הנשיא וילסון למנות את גרגורי כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, אך הוא דחה את ההצעה בשל שמיעתו הלקויה, רצונו להשתתף במערכת הבחירות של וילסון לכהונה שנייה ובשל אמונתו שהוא חסר את המזג הנחוץ לכהן כשופט.
גרגורי היה חבר בוועידה התעשייתית השנייה של וילסון ב-1919 וב-1920.
תומאס ואט גרגורי נפטר ב-26 בפברואר 1933 כאשר שהה בניו יורק כדי להיוועד עם פרנקלין דלאנו רוזוולט כתוצאה מדלקת ריאות.
תומאס ריאן ווקאפ הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הרכז בקבוצת אולימפיאקוס פיראוס מליגת העל היוונית ומהיורוליג.
לאחר שלא נבחר בדראפט 2016, ווקאפ ניסה את מזלו בליגת הקיץ כשהצטרף לגולדן סטייט ווריורס.
ב-30 באוקטובר 2016, חתם ווקאפ בוינדי סיטי בולס (קבוצת הבת של שיקגו בולס מליגת ה-NBA) מליגת הפיתוח של ה-NBA.
ווקאפ שיחק בוינדי סיטי בולס כשחקן של שיקגו בולס שמשחק רק בוינדי סיטי בולס.
ב-10 באוגוסט 2017 חתם ווקאפ בריזן לודוויגסבורג שאז שיחקה ב: ליגת האלופות של פיב"א ובליגת העל הגרמנית בכדורסל.
באפריל 2018 שיחק ווקאפ את משחקו הראשון בריזן לוודיסבורג.
ב-21 ביוני 2018 חתם ווקאפ בז'לגיריס קובנה מליגת העל הליטאית בכדורסל ומהיורוליג.
בעונתו הראשונה העמיד ווקאפ ממוצעים של: 5.2 נקודות, 2.2 אסיסטים, 2.6 ריבאונדים ו-0.5 חטיפות (ביורוליג).
באותה עונה זכה ווקאפ בפרס שחקן ההגנה של הליגה הליטאית בכדורסל.
ב-27 בנובמבר האריך ווקאפ את חוזהו בז'לגיריס קובנה עד קיץ 2021. בעונתו השנייה בז'לגיריס קובנה העמיד ממוצעים של: 9.6 נקודות, 5.5 אסיסטים, 3.6 ריבאונדים וחטיפה אחת (ביורוליג).
בעונתו השלישית המעמיד ממוצעים של: 8.2 נקודות, 4.5 אסיסטים, 3 ריבאונדים ו-1.1 חטיפות (ביורוליג).
את משחקו האחרון בז'ליגריס ערך ב-7 ביוני 2021 במשחק האחרון בסדרת הגמר של הליגה הליטאית שם העמיד 20 נקודות 5 ריבאונדים ו-5 אסיסטים בניצחון קבוצתו 73–84 ריטאס וילנה.
ב-11 ביוני 2021 חתם תומאס ווקאפ באולימפיאקוס הוונית מליגת העל היוונית ומהיורוליג.
הרקר הוא פקיד ממשל אמריקאי, ששירת במחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית ובמחלקת ההגנה של ארצות הברית.
הרקר מונה על ידי הנשיא דונלד טראמפ כעוזר מזכיר הצי לניהול פיננסי ולביקורת.
מינוי זה אושר ב-20 בדצמבר 2017, והוא הושבע לתפקידו ב-2 בינואר 2018. ב-26 ביוני 2020 מונה הרקר כתת-מזכיר ההגנה לביקורת.
ב-20 בינואר 2021 הושבע הרקר כמזכיר הצי בפועל בממשלו של הנשיא ג'ו ביידן.
הוא כיהן בתפקיד זה עד להשבעתו ב-9 באוגוסט 2021 של מזכיר הצי הקבוע, קארלוס דל טורו.
תומאס קמפבל ואסון היה דיפלומט אמריקאי, ששירת כקונסול ארצות הברית בירושלים וכחבר ועדת הפסקת האש מטעם מועצת הביטחון של האו"ם בעת מלחמת העצמאות.
נרצח בידי מתנקש בעיצומה של המערכה על ירושלים במאי 1948.
ואסון נולד בגרייט פולס, מונטנה וגדל בניוארק, ניו ג'רזי.
הוא שירת באירופה כחייל במלחמת העולם הראשונה, ולאחריה נסע ברחבי היבשת, דבר שחשף אותו להיכרות עם שפות ותרבויות שונות.