tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא טען שיש לנקוט צעדים כדי למנוע מבעיות בזכויות אדם להפוך לאסון זכויות אדם וכי התערבות וחוסר מעש מייצגים כישלון של הקהילה הבין-לאומית.
בשנת 1995, כאשר הארגון רצה לקדם את אופן מעורבותה של חברת "Shell Oil" בהוצאתו להורג של פעיל סביבתי וזכויות אדם קן סארו-ויווה בניגריה, היא הופסקה.
עיתונים וחברות פרסום סירבו להפעיל את מודעות פעילותו של הארגון כי קידוח נפט היה משמעותי ברחבי המדינה בטיעון העיקרי כי מדובר בקידוח נפט במדינה שכבר הפרה את זכויות האדם ואין לה דרך לאכוף מדיניות זכויות אדם.
כדי להילחם בבאזז שאמנסטי אינטרנשיונל ניסה ליצור, הוא פרסם מיד כיצד חברת "Shell" מסייעת בשיפור החיים הכלליים בניגריה.
סליל שטי, מנהל אמנסטי, אמר כי "הרשתות החברתיות ממריצות מחדש את רעיון האזרח העולמי".
הקמפיין "Get Up, Sign Up" (קום, הירשם) ציין 50 שנה להיווסדותה של הצהרת זכויות האדם (UDHR) ול-13 מיליון התחייבויות שנאספו לתמיכה בארגון.
קונצרט המוזיקה "Decl" מטעם הארגון נערך בפריז ב-10 בדצמבר 1998 (יום זכויות האדם).
ברמה הבין-ממשלתית, אמנסטי אינטרנשיונל תמך ביצירת משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם (שהוקם בשנת 1993) ובית משפט פלילי בין-לאומי (שהוקם בשנת 2002).
לאחר מעצרו בלונדון בשנת 1998 על ידי משטרת המטרופוליטן, אמנסטי אינטרנשיונל הסתבך בקרב משפטי מול הדיקטטור-סנאטור הצ'יליאני אוגוסטו פינושה, שביקש להימנע מהסגרה לספרד כדי להתמודד עם האשמות.
לורד הופמן (שופט בכיר בדרום אפריקה, בריטי בדימוס אשר שימש לורד הערעור בשגרה בין השנים 1995–2009 שכלל שופטים שמונו במסגרת חוק השיפוט של הערעור 1876 לבית הלורדים הבריטי) היה בקשר עקיף עם אמנסטי אינטרנשיונל, אשר הוביל למבחן חשוב להופעת הטיה בהליכים משפטיים בחוק בממלכה המאוחדת.
לאחר מכן הוגשה תביעה על ידי אמנסטי נגד ההחלטה לשחרר את הסנטור פינושה, שהתקבלה על ידי שר הפנים הבריטי, ג'ק סטרו.
בית המשפט הגבוה באנגליה סירב לבקשה, והסנטור פינושה שוחרר והוחזר לצ'ילה.
לאחר שנת 2000, המיקוד העיקרי של אמנסטי אינטרנשיונל פנה לאתגרים הנובעים מהגלובליזציה ולתגובה לפיגועי 11 בספטמבר 2001 בארצות הברית.
נושא הגלובליזציה עורר שינוי משמעותי במדיניות אמנסטי אינטרנשיונל, שכן היקף עבודתו הורחב לזכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות, תחום שעליו סירב לעבוד בעבר.
אמנסטי אינטרנשיונל סבר כי שינוי זה חשוב, לא רק בכדי לתת אמון בעקרון של אי-חלוקת הזכויות, אלא בגלל מה שראה ככוחן ההולך וגדל של חברות והתערערותן של מדינות לאום רבות כתוצאה מהגלובליזציה.
לאחר פיגועי 11 בספטמבר דיווחה המזכירה החדשה של אמנסטי, אירנה חאן, כי בכיר בממשל אמר לנציגי אמנסטי אינטרנשיונל כי: "תפקידכם קרס עם קריסת מגדלי התאומים בניו יורק".
הארגון טען כי זכויות האדם הן הבסיס לביטחון עבור כולם, ולא מכשול בפניהם.
ביקורת באותה תקופה הגיעה ישירות מהארגון לממשל בוש ומהעיתון הוושינגטון פוסט, כאשר חאן, בשנת 2005, השוותה את מתקן המעצר של ממשלת ארצות הברית במפרץ גואנטנמו בקובה לגולאג הסובייטי.
במהלך המחצית הראשונה של העשור החדש, אמנסטי אינטרנשיונל הפנה את תשומת ליבו לאלימות נגד נשים, לפיקוח על תעשיית הנשק העולמית, לדאגות סביב יעילות האו"ם ולסיום עינויים ברחבי העולם.
באותה שנה, (2005), חבריי הארגון נאמדו בכ-2 מיליון.בשנת 2007 החליט הוועד הפועל של הארגון לתמוך בגישה לזכות לקיום הפלה.
לאחר מכן בוצעה משימה לאיתור עובדות של האו"ם על הסכסוך בעזה, בעוד שאמנסטי הצהיר כי ממצאיו תואמים את ממצאי חקירת השטח של הארגון, וקרא לאו"ם לפעול במהירות ליישום המלצות המשימה.
אמנסטי אינטרנשיונל הגיב למעשה באומרו כי, "סגל לא הושעתה מפני שהעלתה את הנושא באופן פנימי, אלא מפני שדיברה על דעותיה שלה ועל על דעותיו הרשמיות של אמנסטי אינטרנשיונל".
בין תומכיה בדעתה של סגל ניתן למנות את סלמאן רושדי (שנרדף על ידי הקיצונים המוסלמים בעקבות פתווה שהוציאו עליו האייתולות מאיראן) חבר הפרלמנט דניס מקשיין, ג'ואן סמית', כריסטופר היצ'נס, מרטין ברייט, מלאני פיליפס וניק כהן.
בפברואר 2011 ביקש אמנסטי מהרשויות בשווייץ לפתוח בחקירה פלילית נגד נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש ולעצור אותו.
ב-12 באוקטובר 2011 הגיש אמנסטי בקשה דומה לקנדה.
אמנסטי נימק את הבקשה בכך שתחת ממשל בוש, ביצעו הכוחות המזוינים של ארצות הברית וה-CIA עינויים כלפי אסירים, בפרט במתקן המעצר בגואנטנמו.
ביולי 2011 חגג הארגון ציון של 50 שנה להיווסדותו עם סרט אנימציה קצר בבימויו של קרלוס המראה כי "המאבק למען האנושות טרם הסתיים".
באוגוסט 2012 ביקש מנכ"ל אמנסטי אינטרנשיונל בהודו לחקירה חסרת פניות, בהובלת האו"ם, כדי להעניק צדק לאלה שנפגעו מפשעי מלחמה בסרי לנקה.
ב-18 באוגוסט 2014, בעקבות הפגנות על הירי הקטלני של המשטרה במייקל בראון (נער שחור בן 18) בפרגוסון, מיזורי, ובעקבות זיכויו של דארן וילסון, הקצין שירה בו, אמנסטי אינטרנשיונל שלח 13 פעילי זכויות אדם לפגישות עם פקידים ולהכשרת פעילים מקומיים בשיטות מחאה לא אלימות.
זו הייתה הפעם הראשונה שהארגון הציב צוות כזה לארצות הברית.
בהודעה לעיתונות אמר מנהל אמנסטי אינטרנשיונל ארצות הברית, סטיבן וו.
הוקינס, כי "ארצות הברית לא יכולה להמשיך לאפשר לאלה המחויבים להגן על הקהילה להיות אלה שהקהילה שלהם חוששת יותר מכל".
בפברואר 2016 השיקה אמנסטי אינטרנשיונל את הדו"ח השנתי שלה בנושא זכויות אדם ברחבי העולם שכותרתו "מדינת זכויות האדם בעולם".
הוא מזהיר מההשלכות של נאום "אנחנו לעומתם" שחילק בני אדם לשני מחנות.
הוא קובע כי נאום מסוג זה מגדיל את הדחיפה העולמית נגד זכויות האדם והופך את העולם למפוצל ומסוכן יותר.
עוד קבע כי בשנת 2016 פירוט ממשלות אשר העלמו עין מפשעי מלחמה והעבירו חוקים המפרים את הביטוי החופשי.
הדו"ח קבע כי המדינות: סין, מצרים, אתיופיה, הודו, איראן, תאילנד וטורקיה ביצעו פעולות מאסיביות, בעוד שהרשויות במדינות נוספות המשיכו ליישם אמצעי ביטחון המהווים פגיעה בזכויות.
ביוני 2016 אמנסטי אינטרנשיונל קרא לאספה הכללית של האו"ם "להשעות מיידית" את ערב הסעודית ממועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם.
ריצ'רד בנט, ראש לשכת האו"ם של אמנסטי, אמר בתגובה כי, "אמינותה של מועצת זכויות האדם של האו"ם עומדת על הפרק.
מאז שהצטרפה למועצה, זכויות האדם בערב הסעודית המשיך להידרדר והקואליציה שהיא מובילה הרגה וכפתה שלא כדין אלפי אזרחים במהלך הסכסוך בתימן".
בדצמבר 2016 חשף אמנסטי אינטרנשיונל כי הארגון ללא כוונת רווח, "Voiceless Victims" (קורבנות חסרי קולות) הוא ארגון מזויף שטוען כי הוא מעלה את המודעות למהגרי עבודה שהם קורבנות להפרות זכויות אדם בקטר, ניסו לרגל אחר אנשי הצוות של אמנסטי אינטרנשיונל.
שטי הצהיר כי מערכת הבחירות של טראמפ התאפיינה בשיח "רעיל" בו "לעיתים קרובות הוא הצהיר הצהרות חלוקות עמוקות שסימנו שנאת נשים ושנאת זרים, והתחייב להחזיר את החירויות האזרחיות המבוססות ולהנהיג מדיניות שתהיה פגיעה עמוקה בזכויות האדם".
בסיכום הפתיחה שלו הצהיר שטי כי "העולם בשנת 2016 הפך למקום אפל ויציב יותר".
ביולי 2017 עיכבה המשטרה הטורקית 10 פעילי זכויות אדם במהלך סדנה בנושא אבטחה דיגיטלית במלון ליד איסטנבול.
שמונה אנשים, ביניהם אידיל אסר, מנהל מדור אמנסטי אינטרנשיונל בטורקיה, כמו גם המנהל המדור הגרמני פיטר שטודטנר והשוודי עלי גראווי, נעצרו.
שניים אחרים עוכבו אך שוחררו בהמתנה למשפט.
הם הואשמו ב"סיוע לארגוני טרור חמושים בתקשורת" לכאורה עם חשודים הקשורים לחמושים כורדים ושמאלניים, כמו גם לתנועה שהונהגה על ידי איש הדת המוסלמי האמריקני פטהוללה גולן.
אמנסטי אינטרנשיונל תמכה באמנה של האו"ם בנושא איסור נשק גרעיני.
ג'יימס לינץ', ראש בקרת נשק וזכויות אדם של הארגון, אמר: "אמנה היסטורית זו מקרבת אותנו צעד נוסף לעולם חופשי מאיומי הנשק הגרעיני, הנשק ההרסני וחסר ההבחנה הגדול ביותר שנוצר אי פעם".
בפברואר 2018 פרסם אמנסטי אינטרנשיונל את הדו"ח השנתי מטעמו לשנים 2017–2018. באוקטובר 2018 נחטף חוקר אמנסטי אינטרנשיונל והוכה כשהוא צופה בהפגנות במגאס, בירת אינגושטיה, רוסיה.
ב-25 באוקטובר פשטו קצינים פדרליים על משרד הארגון בבנגלורו במשך 10 שעות בחשד שהארגון הפר את הנחיות ההשקעה הישירה הזרה בהוראת מנהל האכיפה.
עובדיו ותומכיו של אמנסטי אינטרנשיונל אומרים כי מדובר במעשה להפחדת ארגונים ואנשים המפקפקים בסמכותם וביכולותיהם של מנהיגי הממשלה.
עכר פאטל, מנכ"ל המדור ההודי טען כי, "הפשיטה של מנהלת האכיפה על משרדנו היום מראה כיצד הרשויות מתייחסות לארגוני זכויות אדם כמו ארגוני פשע, בשיטות כבדות.
ב-29 בספטמבר, המשרד לענייני פנים אמר קבע כי אמנסטי אינטרנשיונל תוך שימוש ב"הצהרות מבריקות על עבודה הומניטארית וכו', ניסה כתחבולה להסיט את תשומת הלב מפעילותם שהיו בניגוד ברור לחוקים ההודים שנקבעו".
הארגון קיבל אישור פעם אחת בלבד בדצמבר 2000 ומאז, נשלל היתרו לתרומה זרה על פי חוק תרומות זרות על ידי ממשלות עוקבות.
עם זאת, על מנת לעקוף את תקנות ה-FCRA, העביר מדור אמנסטי של הממלכה המאוחדת סכומי כסף גדולים לארבעה גופים הרשומים בהודו על ידי סיווגם כהשקעה ישירה זרה (FDI).
ראש ממשלת הודו הנוכחי, נרנדרה מודי, ספג ביקורת על ידי מדיה זרה על פגיעה בחברה האזרחית בהודו, במיוחד על ידי מיקוד לקבוצות תמיכה.
הודו ביטלה את רישומם של כ-15,000 ארגונים לא ממשלתיים במסגרת החוק להסדרת תרומות זרות (FCRA) בתגובה, האו"ם פרסם הצהרות נגד המדיניות המאפשרת לבטל ביטולים אלה.
אף שלא נמצא דבר המאשר את האשמות אלה, הממשלה מתכננת להמשיך בחקירה והקפיאה את חשבונות הבנק של כל המשרדים בהודו.
דובר מנהלת האכיפה הודיע כי השלמת החקירה עשויה להימשך כשלושה חודשים.
ב-30 באוקטובר 2018 אמנסטי קרא לעצור ולהעמיד לדין את כוחות הביטחון הניגרים בטענה כי השתמשו בכוח מופרז נגד מפגני השיעה במהלך תהלוכה דתית שלווה סביב בירת המדינה, אבוג'ה אשר במהלכה, לפחות כ-45 נהרגו ו-122 נפצעו.
בנובמבר 2018 דיווח אמנסטי על מעצרם של 19 פעילי זכויות ועורכי דין ומעלה במצרים.
המעצרים בוצעו על ידי השלטונות המצריים כחלק מהאכיפה המתמשכת של המשטר על חילוקי דעות כלפיו.
אחת מהנעצרות הייתה הודה עבד אל-מונאים, עורכת דין לזכויות אדם בת 60 וחברה לשעבר במועצה הלאומית לזכויות אדם.
אמנסטי דיווחה כי בעקבות המעצרים התיאום המצרי לזכויות וחירויות (ECRF) החליט להשעות את פעילותו בשל הסביבה העוינת כלפי החברה האזרחית במדינה.
ב-5 בדצמבר 2018 אמנסטי אינטרנשיונל גינתה את הוצאתם להורג של איהר הרשנקו וסיאמיון ברז'נוי, אשר הורשעו ביולי 2017 ברצח על ידי בית הדין האזורי במהיליאו והוטל עליהם גזר דין מוות (באשמת רציחות מרובות שבוצעו לכיסוי תוכניות הונאת נדל"ן בבלארוס) ונורו למרות בקשת ועדת זכויות האדם של האו"ם לעיכובם.
באפריל 2019 הזהיר סגן מנהל אמנסטי אינטרנשיונל למחקר באירופה, מסימו מוראטי, כי אם יוסגר לארצות הברית, מייסד "WikiLeaks", ג'וליאן אסאנג', יעמוד בפני "הסיכון להפרות חמורות של זכויות אדם, בהן תנאי מעצר העלולים להפר את איסור העינויים".
ב-24 באפריל 2019 מפגינים מחו מול קבלת הפנים של משרדי אמנסטי בלונדון, עקב נגד מה שראו כחוסר מעש של הארגון בהפרות זכויות אדם נגד כורדים בטורקיה, כולל כליאתו ובידודו של חבר במפלגת הפועלים של כורדיסטן, עבדוללה אג'לאן אשר בעקבות כך הכריזו על שביתת רעב.
ב-26 באפריל אמנסטי קרא למשטרה לפנות את המפגינים.
ב-14 במאי 2019 הגיש אמנסטי אינטרנשיונל עתירה לבית המשפט המחוזי בתל אביב, ישראל, בבקשה לבטל את רישיון הייצוא של חברת טכנולוגיית המעקב "NSO Group" הישראלית בטענה כי, "לצוות אמנסטי אינטרנשיונל יש חשש מתמשך ומבוסס שהם ממשיכים להיות ממוקדים ולבסוף ייסקרו על ידי טכנולוגיית NSO".
כמו כן הוגשו תביעות אחרות נגד "NSO" בבתי משפט בישראל בגין הפרות זכויות אדם לכאורה, כולל הגשת תביעתו בדצמבר 2018 של עומר עבדולזיז שטען כי התוכנה כוונה לטלפון שלו בתקופה בה היה בקשר קבוע עם העיתונאי הסעודי, ג'מאל ח'אשוקג'י.
באוגוסט 2019 בחרה האספה העולמית חמישה חברים חדשים למועצה הבין-לאומית – טיומאלו פיטר פאפו (ניו זילנד), ד"ר אנג'ולה סינג באיס (מלזיה), ריץ לי סנטוס השלישי (הפיליפינים), לולו באררה (מקסיקו) ואניקט שאה (ארצות הברית) כמנהל כספים.
היות שפאפו קיבל את מרב הקולות, כהונתו תהיה לארבע שנים והנבחרים האחרים לשלוש שנים.
הנבחרים הצטרפו בתקופה משמעותית בהיסטוריה של הארגון שכללה, אתגרים פיננסיים, ארגון מחדש של הארגון, פיתוח אסטרטגיה גלובלית חדשה, מרחב של החברה האזרחית ההולכת ומתכווצת, ודרישה מחבריה הצעירים ומשותפיה לעבור לתחומים לא מסורתיים כמו שינויי אקלים.
באוגוסט 2020 הביעה אמנסטי אינטרנשיונל דאגה ממה שכינה "עינויים נרחבים של מפגינים שלווים" ויחס לעצירים בהפגנות בבלארוס.
בספטמבר 2020, מטה הארגון השבית את פעילותו בהודו לאחר שהממשלה הקפיאה את חשבונות הבנק שלו בגלל אי סדרים פיננסיים לכאורה.
ב-29 באוקטובר 2020 השיק אמנסטי אינטרנשיונל יישום למידה לזכויות אדם בשם "האקדמיה לאמנסטי".
ב-2 בנובמבר 2020 דיווח אמנסטי אינטרנשיונל כי 54 בני אדם – בעיקר נשים, ילדים וקשישים אמהרים – נהרגו על ידי ה-OLF בכפר גאווה קנקה, אתיופיה.
בפברואר 2022 פרסם הארגון דו"ח נרחב, הטוען שבישראל מתקיים אפרטהייד כלפי ערבים, בין השאר בכך שהיא שוללת את "זכות השיבה" מהפלסטינים.
הדו"ח כולל קריאה למועצת הביטחון של האו"ם להטיל אמברגו נשק על ישראל.
משרד החוץ הישראלי דחה את הדו"ח, אמר שהוא מלא בשקרים ומתח ביקורת על "אמנסטי" והאשים אותו באנטישמיות.
ארצות הברית וגרמניה גינו את הדו"ח של אמנסטי ודחו את קביעותיו.
במרץ 2022 אמר מנהל אמנסטי אינטרנשיונל בארצות הברית ש"ישראל לא צריכה להתקיים כמדינה יהודית".
בינואר 2024 פורסמו עדויות לפיהן חלק מעובדי אונר"א מקושרים לארגון הטרור חמאס והארגון נקט בצעדים נגד 12 מעובדי הארגון שהשתתפו בפועל בטבח שבעה באוקטובר 2023. מדינות רבות התומכות בארגון עצרו את המימון, והאו"ם הכריז כי יבצע תחקיר מעמיק.
בפברואר 2024 החליטה אמנסטי להתייצב לצד אונר"א ומזכ"לית אמנסטי אינטרנשיונל, אגנס קלמרד, קראה למדינות לשקול בשנית את החלטתן.
בעקבות קריאתן קראו בישראל לשלול את הפטור ממס לתורמים בישראל לפי סעיף 46.
באוגוסט 2024 קרא הארגון למדינות החתומות על האמנה לפיקוח על סחר בנשק להטיל אמברגו נשק על ישראל עקב הטענות לרצח העם ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
במאי 2025 הוציאה ממשלת רוסיה את הארגון אל מחוץ לחוק והגדירה אותו "ארגון לא רצוי", בשל תמיכתו באוקראינה.
לאור החלטה זו, פעילות בארגון או שיתוף פעולה איתו ייחשבו כעבירה פלילית.
הוועד היהודי-האמריקאי דחה את הטענות בנוגע לרצח העם בעזה במהלך מלחמת חרבות ברזל וגינה את דו"ח אמנסטי אינטרנשיונל על האשמות שווא ברצח עם.
אמנסטי אינטרנשיונל מורכב ברובו מחברים התנדבותיים אך שומר על מספר מצומצם של אנשי מקצוע בתשלום.
במדינות בהן אמנסטי אינטרנשיונל הוא בעל נוכחות חזקה, החברים מאורגנים כ"מדורים".
פעילויות בסיסיות של מדורי אמנסטי אינטרנשיונל בדרך כלל מוגדרות עם מספר משמעותי של חברים, אשר חלקם יהוו "קבוצות" וצוות מקצועי.
לכל אחד מהם יש דירקטוריון.
בשנת 2019 היו כ-63 מדורים ברחבי העולם.
"מבנים" הם מדורים שאפתניים אשר גם הם מתאמים פעילויות בסיסיות אך יש להם חברות קטנה יותר וצוות מצומצם.
במדינות בהן אין מדורים או מבנים, אנשים יכולים להיות "חברים בין-לאומיים".
ישנם שני מודלים ארגוניים אחרים: "רשתות בין-לאומיות", המקדמות נושאים ספציפיים או שיש להם זהות ספציפית, ו"קבוצות משויכות" שעושים את אותה העבודה כמו קבוצות מדורים אך בבידוד.
הגוף המנהל הגבוה ביותר הוא האספה העולמית אשר נפגשת מדי שנה.
כל מדור שולח את יו"ר ומנהל ההנהלה ל-GA.
תהליך ה-GA מנוהל על ידי "PrepCom" (הוועדה המכינה).
הדירקטוריון הבין-לאומי (IB) שנקרא בעבר הוועד הפועל הבין-לאומי בראשות יו"ר הדירקטוריון הבין-לאומי (שרה בימיש) מורכב מתשעה חברים, הגזבר הבין-לאומי ושני חברים מנויים.
ה-IB נבחר על ידי האספה העולמית ואחראי עליה.
המועצה הבין-לאומית נפגשת לפחות פעמיים במהלך כל שנה אחת ובפועל נפגשת פנים אל פנים לפחות ארבע פעמים בשנה.
ישיבות דירקטוריון וועדות משנה אחרות מתקיימות באמצעות ועידות וידאו.
תפקידה של המועצה הבין-לאומית הוא לקבל החלטות מטעם אמנסטי אינטרנשיונל, לשלוט במזכירות הבין-לאומית כולל משרדים אזוריים, ליישם את האסטרטגיה שקבעה האספה העולמית ולהבטיח עמידה בחוקי הארגון.
המזכירות הבין-לאומית (IS) אחראית על התנהלותה ועל ענייניו היום-יומיים של אמנסטי אינטרנשיונל בהנחיית המועצה הבין-לאומית.
היא מנוהלת על ידי כ-500 אנשי צוות מקצועיים ובראשה מזכ"ל.
המזכירות מפעילה מספר תוכניות עבודה משפט וארגונים בין-לאומיים בהם: מחקר, קמפיינים, גיוס ותקשורת.
משרדיה ממוקמים בלונדון מאז הקמתה באמצע שנות ה-60. בממלכה המאוחדת יש לאמנסטי אינטרנשיונל שתי זרועות עיקריות, אמנסטי אינטרנשיונל בריטניה ואמנסטי אינטרנשיונל צדקה בע"מ.
שניהם ארגונים מבוססי המדינה, אך רק השני הוא ארגון צדקה.
הארגון פועל לשימור כל זכויות האדם הבסיסיות המופיעות בהצהרת זכויות האדם של האו"ם.
בהתאם לזאת, אמנסטי פועל למספר מטרות עיקריות:
לשחרר את כל אסירי המצפון (אסיר מצפון הוא מי שנכלא בשל הפגנה לא-אלימה של אמונותיו, מה ששונה מעט מאסיר פוליטי).
להפסיק כל צורה של עינויים וטיפול גרוע באסירים, ובכלל זה שימוש בעונש המוות.
להפסיק תופעות של הפעלת טרור בידי מדינות, הרג בידי מדינות, ו"היעלמות" של בני אדם.
לשתף פעולה עם ארגונים כמו האומות המאוחדות, המנסים גם הם למנוע הפרות של זכויות אדם.
להגביר את המודעות להפרות של זכויות אדם ברחבי העולם.
כמו כן, הארגון תומך גם בביטול הפללת שימוש בזנות ברחבי העולם.
בנוסף, אמנסטי אינטרנשיונל פועל בדרכים שונות לפרסום מידע ולגיוס דעת הקהל.
הארגון רואה בפרסום דוחות חסרי פניות ומדויקים כאחד מנקודות החוזק שלו.
הדיווחים נחקרים על ידי ריאיון קורבנות ופקידים, התבוננות במשפטים, עבודה עם פעילי זכויות אדם מקומיים ופיקוח על התקשורת.
מטרתו להוציא הודעות לעיתונות בזמן ולפרסם מידע בעלוני אתרים ובאתרי אינטרנט.
הארגון גם שולח משימות רשמיות למדינות כדי לערוך בירורים אדיבים אך מתעקשים.
קמפיינים לגיוס דעת קהל מתאפיינים כקמפיינים פרטניים או ארציים.
במהלכם טכניקות רבות נפרסות, כמו פניות ישירות (בהן כתיבת מכתבים), עבודת מדיה ופרסום והפגנות פומביות.
לעיתים קרובות גיוס כספים משולב בקמפיין.
בשנת 2018 החל הארגון לאמץ אסטרטגיית תקשורת חדשה המבוססת על מסר של אנושיות משותפת וגישת תקשורת מבוססת תקווה.
במצבים הדורשים התייחסות מיידית, אמנסטי אינטרנשיונל קורא לרשתות פעולה דחופות קיימות או לרשתות תגובה למשבר.
בכל שאר העניינים הוא קורא לחבריו.
הארגון רואה בגודל הגדול של משאבי אנוש עוד אחד מנקודות החוזק העיקריות שלה.
לתפקידו של אמנסטי אינטרנשיונל יש השפעה משמעותית על העלאת איכות החיים של אזרחים בנושאי זכויות אדם.
קבוצות אלה משפיעות על מדינות וממשלות לתת לאנשיהן צדק בלחץ ובמשאבי אנוש.
דוגמה לעבודתו היא כתיבת מכתבים לאנשים כלואים בחינם שהוכנסו לשם עקב ביטויים לא אלימים.
לארגון יש כוח רב מבעבר הכולל השתתפות בישיבות והפיכתו למקור מידע עבור האו"ם בנושא זכויות אדם בעולם.
במסמך שפורסם הפעיל החברתי פליקס דודס קובע כי התעצמות כוחם של ארגוני זכויות אדם בעולם הוביל לכך, ש"בשנת 1972 היו 39 מדינות דמוקרטיות בעולם, עד שנת 2002 היו כבר 139".
באוקטובר 2020 אמנסטי אינטרנשיונל השיק אפליקציה ניידת ללמידת זכויות אדם בחינם בשם "Amnesty Academy" המציעה ללומדים ברחבי העולם גישה לקורסים הן מקוונים והן לא מקוונים.
כל הקורסים ניתנים להורדה באפליקציה, הזמינה עבור מכשירי iOS ואנדרואיד.
הארגון ממומן ברובו מתרומות, ולמעט קבוצה קטנה של בכירים בשכר, כל חבריו, פעיליו, מארגני הפעילויות והעובדים פועלים בהתנדבות.
אמנסטי הוא ארגון לא מפלגתי וא-פוליטי, והוא מסרב לקבל תרומות מממשלות או ארגונים ממשלתיים.
כל הונו של אמנסטי מגיע מכיסיהם של חבריו ומתרומות של ארגונים א-פוליטיים אחרים.
תקציב אמנסטי לשנת 2000 כלל:
תמיכה בחברים: 2.5 מיליון לירה שטרלינג (13%)
פרסומים ותרגומים: 2.5 מיליון ליש"ט (13%)
משרדים ברחבי העולם: 1.2 מיליון ליש"ט (7%)
תמיכה במחקר ופעילות: 2.6 מיליון ליש"ט (14%)
הוצאות תפעוליות: 3.2 מיליון ליש"ט (17%)
תשלומי סעד: 0.1 מיליון ליש"ט (פחות מ-1%)
סך הכל: 19.5 מיליון ליש"ט
העובדה שאמנסטי מורכב מקבוצות עצמאיות קטנות המחוברות באופן רופף לגופי ניהול גדולים יותר מקשה על הסברת המבנה הארגוני והבירוקרטי.
בכל מדינה בוחרים החברים ישירות בחברים בולטים כדי שישמשו, במשך שלוש שנים, ב"מועצת מנהלים" בת 18 חברים.
בבחירות אלה, לכל ארגון-חבר יש קול אחד, ולכל חבר בודד יש קול אחד, ללא תלות בגילו.
מועצת המנהלים שוכרת מנכ"ל ואנשי צוות.
במישור העולמי מנוהל ארגון אמנסטי בידי "מועצת המנהלים הבין-לאומית" – מועצה של שמונה חברים הנבחרים לכהונה של שנתיים בידי "פגישת המועצה הבין-לאומית", המורכבת מנציגים ממועצת המנהלים של כל מדינה.
מועצת המנהלים הבין-לאומית שוכרת מזכ"ל ומזכירות בין-לאומית.
בעבר, אמנסטי הקפיד על כך שחברים לא יהיו פעילים בנושאים הקשורים למדינתם-הם.
מדיניות זו נועדה בשעתו להגן על פעילים מפני פגיעת הממשל במדינתם, אם הוא ממשל המפר זכויות אדם, ובשל הרצון לשמור על נייטרליות מרבית.
עיקרון זה, המכונה "כלל המדינה שלך", תקף עדיין לגבי חוקרים ופעילים העובדים עם המזכירות הבין-לאומית, כדי למנוע מהכיסוי של מדינה מסוימת להיות מושפע מאמונתו הפוליטית המקומית של מי שמטפל בתחום.
איירין ח'אן – כיהנה כמזכ"לית (האשה הראשונה) בין השנים 2001–2009.
פיטר בננסון – מייסד הארגון, כיהן כמזכ"ל בין השנים 1961–1966.
"A Conspiracy of Hope" היה סיבוב הופעות קצר של שישה מופעים מטעם אמנסטי אינטרנשיונל שהתקיים בארצות הברית במהלך יוני 1986. מטרת הסבב לא הייתה לגייס כספים אלא להגביר את המודעות לזכויות האדם ולעבודתו של הארגון במלאת 25 שנה להיווסדותו.
במהלכו הופיעו הלהקה U2, סטינג, בריאן אדמס, פיטר גבריאל, לו ריד, ג'ואן באאז ולהקת האחים נוויל.
בשלושת המופעים האחרונים הוצג איחוד של להקת הפוליס.
במסיבת עיתונאים בכל עיר, באירועי תקשורת קשורים, ובאמצעות המוזיקה שלהם בקונצרטים עצמם, האמנים עסקו בנושאים של זכויות אדם וכבוד האדם.
ששת המופעים היו הראשונים מאלה שנודעו בהמשך ביחד כמופעים לזכויות אדם – סדרת אירועי מוזיקה וסבב הופעות שהקים אמנסטי אינטרנשיונל של ארצות הברית בין השנים 1986 ל-1998.
"!Human Rights Now" היה סיבוב הופעות עולמי שכלל 20 מופעים מטעם אמנסטי אינטרנשיונל שהתקיים במשך שישה שבועות בשנת 1988. במהלכו, לא נערך גיוס כספים לארגון אלא להגברת המודעות הן להצהרת זכויות האדם האוניברסליות במלאת 40 שנה להיווסדותה והן לעבודתו של אמנסטי אינטרנשיונל בדומה לסבב ההופעות הקודם מטעמו.
במופעים הוצגו ברוס ספרינגסטין, להקת "E Street Band", סטינג, פיטר גבריאל, טרייסי צ'פמן ויוסו נ'דור, ואמנים אורחים מכל אחת מהמדינות בהן נערכו המופעים (הממלכה המאוחדת, צרפת, הונגריה, איטליה, ספרד, קוסטה ריקה, ארצות הברית, קנדה, יפן, הודו, זימבבואה, חוף השנהב, ברזיל וארגנטינה).
אמנסטי אינטרנשיונל, באמצעות תוכנית בשם "אמנים למען אמנסטי", אישר עבודות תקשורתיות תרבותיות שונות, מה שלעיתים קרובות מנהיגותה רואה בה טיפולים מדויקים או חינוכיים בנושאים אמיתיים הנמצאים בתחום הדאגה של הארגון:
A מיועד לאושוויץ – ספר העוסק בטראומות וטיפולים מדעיים מתקופת השואה בקרב ילדים.
בדלת בית המוות – סרט תיעודי משנת 2008 על קרול פיקט, ששימש ככומר בית המוות ביחידת הכלא הידועה לשמצה "וולס" בהאנטסוויל, טקסס פיקט וניהל מעל 95 הוצאות להורג בקריירה של 15 השנים שלו, כולל הראשונה בהזרקה קטלנית.
לגעת ביהלום – סרט דרמה אמריקאי בכיכובם של לאונרדו דיקפריו, ג'ניפר קונלי ודג'ימון הונסו העוסק ביהלומים הנמכרים בסיירה לאון שבאפריקה כדי לממן עימותים צבאיים, ובאנשי העסקים הקונים יהלומי דמים אלו ובכך מממנים את הנשק והתחמושת המשמשים להמשך הפעילות הצבאית המובילה להרג אנשים רבים.
עיירת גבול – סרט דרמה אמריקאי משנת 2007 שכתב וביים גרגורי נאווה, ובכיכובם של ג'ניפר לופז (ששימשה גם כמפיקה), מרטין שין, מאיה זאפאטה, סוניה בראגה ואנטוניו בנדרס.
לתפוס אש – סרט מתח ביוגרפי משנת 2006 העוסק בפעילים נגד תקופת האפרטהייד בדרום אפריקה.
את הסרט ביים פיליפ נויס, מתוך תסריט שכתב שון סלובו.
אביה של סלובו, ג'ו סלובו, ואמה רות פירסט, מנהיגי המפלגה הקומוניסטית בדרום אפריקה ופעילים בתנועה נגד האפרטהייד, מופיעים כדמויות בסרט, ואילו אחותה, רובין סלובו, היא אחת מיוצרותיו ומשתתפיו.
בכלא במשך כל ימי חיי – סרט תיעודי משנת 2007 על העיתונאי והאסיר האמריקאי מומיא אבו ג'אמאל, בבימויו וכתיבתו של מארק אוונס לצד ויליאם פרנקום.
אינוויקטוס – סרט דרמת ספורט ביוגרפי משנת 2009, בבימויו של קלינט איסטווד ובכיכובם של מורגן פרימן כנלסון מנדלה ומאט דיימון כפרנסואה פייאנר.
הסיפור מבוסס על ספרו של ג'ון קרלין משנת 2008 "משחק האויב: נלסון מנדלה והמשחק שעשה את האומה" על האירועים בדרום אפריקה לפני ובמהלך גביע העולם ברוגבי 1995. נבחרת הרוגבי הלאומית, הספרינגבוקס, לא הייתה צפויה להגיע רחוק, כאשר המדינה נבחרה לראשונה לארח תחרות בין-לאומית ברמה גבוהה לאחר פירוק האפרטהייד.
שר המלחמה – סרט קולנוע אמריקאי שנכתב ובוים על ידי אנדרו ניקול, בכיכובו של ניקולס קייג' שמגלם סוחר נשק לא חוקי על רקע מלחמות האזרחים באפריקה.
הגנן המסור – סרט מתח בריטי משנת 2005 בבימויו של פרננדו מאירלס, אודות ג'סטין קווייל (רייף פיינס) שמחפש את סיבת רציחתה של אשתו, טסה (רייצ'ל וייס).
בסרט משחקים גם הוברט קונדה, דני יוסטון וביל ניי.
הסרט מבוסס על ספר בעל אותו שם של ג'ון לה קארה.
טיבט: מעבר לפחד – סרט המתאר את מסעם של נגוואנג, נזירה בודהיסטית ובגדרו, נזיר בודהיסטי שבגיל 13 ו-20 הובילו הפגנות חופש נגד דיכוי סיני בטיבט.
צרות במים – סרט תיעודי משנת 2008 שהופק ובוים על ידי טיה ליסין וקרל דיל.
הסרט מציג זוג צעיר ששרד את הוריקן קתרינה, שמוביל אותם להתמודד עם עברם הבעייתי של עצמם במהלך הסופה, בקהילה שננטשה הרבה לפני שההוריקן פגע.
12 שנים כעבד – סיפור זיכרונות ונרטיב משנת 1853 מאת סולומון נורת'אפ האמריקאי כפי שנאמר ונערך על ידי דייוויד וילסון.
נורת'אפ, גבר שחור שנולד חופשי במדינת ניו יורק, מפרט שהוא שולל לנסוע לוושינגטון הבירה, שם נחטף ונמכר לעבדות בדרום העמוק.
הוא היה בשעבוד במשך 12 שנים בלואיזיאנה לפני שהצליח להשיג מידע בסתר לחברים ובני משפחה בניו יורק, אשר הבטיחו את שחרורו בעזרת המדינה.
ג'אנגו ללא מעצורים – מערבון שנכתב ובוים על ידי קוונטין טרנטינו, אשר יצא לאקרנים בארצות הברית ב-25 בדצמבר 2012. עלילת הסרט מתרחשת בתקופה שקדמה למלחמת האזרחים האמריקנית, ומציגה בצורה בוטה וגרפית את היחס האלים במדינות דרום ארצות הברית כלפי העבדים השחורים.
במרכז הסרט מתוארת מערכת היחסים בין ג'אנגו, עבד שחור משוחרר, לבין ד"ר קינג שולץ, צייד ראשים לבן ממוצא גרמני.
העזרה – רומן ביכורים מאת הסופרת האמריקנית קתרין סטוקט, שיצא בשנת 2009. במרכז העלילה עומדות עוזרות בית אפרו אמריקאיות העובדות במשקי בית לבנים בעיר ג'קסון שבמדינת מיסיסיפי, ארצות הברית בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. סרט המבוסס על הספר יצא לאקרנים באוגוסט 2011, בהפקת חברת דרימוורקס.
אמנסטי ישראל החלה לפעול ב-1964 והמשרד המקומי נחשב לאחד הוותיקים בתנועה העולמית.
במהלך השנים אמנסטי ישראל עבדה במגוון נושאים אשר הובילו לשינוי מדיניות, במטרה לשפר את חייהם של אנשים וקהילות מודרות בישראל ובשטחים שבשליטתה.
בינואר 2025 דווח בניו יורק פוסט וב-ynet שאמנסטי אינטרנשיונל השעה את הסניף הישראלי למשך שנתיים בטענה להתנהלות גזענית כלפי פלסטינים.
הסניף הישראל התנגד לטענת הארגון שישראל מבצעת רצח עם בעזה ומחה על כך שהארגון מתעלם מהקורבנות הישראלים של טבח שבעה באוקטובר.
אמנסטי ישראל החלה לפעול בנושא בשלהי העשור הראשון של המאה ה-21 והפעילות נמשכה עד 2018, אז בוטל הגירוש בכפייה של מבקשי המקלט למדינה שלישית.
הקמפיין, אשר התפתח מתוך הקמפיין לעצירת סחר בבני אדם, פעל כדי לעצור את ההפרות הבוטות שביצעו ממשלות ישראל לדורתיהן של אמנת הפליטים.
הקמפיין התמקד בעזרה וסיוע למבקשי מקלט ופליטים שהגיעו לישראל מסודן ואריתריאה.
רוב מכריע של מבקשי המקלט בישראל הגיעו במספרים גדולים משתי המדינות בשלהי העשור הראשון של שנות ה-2000, עד להשלמת גדר הגבול ישראל–מצרים.
במהלך הקמפיין, אמנסטי ישראל סיפקה סיוע סוציאלי למבקשי המקלט, תמכה בהקמת הארגון "מרכז נשים אריתראיות" והפעילה קליניקה לסיוע במילוי טפסי בקשת מקלט (RSD).
כמו כן, אמנסטי פעלה ברמה הציבורית כדי להילחם באופן בו הרשויות הישראליות התייחסו למבקשי המקלט והפליטים.
הקמפיין, אשר פעל בין השנים 2017–2020, נועד להילחם בייצוא הביטוחני הישראלי למדינות שמפירות זכויות אדם באופן חמור.
למרות שהסתיים באופן רשמי, הפעילות בקמפיין נמשכת בעצימות נמוכה בסניף הישראלי של אמנסטי עד היום, וממנו צמחו הקמפיינים הנפרדים של זכויות אדם בהייטק, בסייבר וכו'.
מטרת הקמפיין הייתה ליצור מדיניות קשוחה יותר בתחום הייצוא הביטחוני ושהאגף הפיקוח על היצוא במשרד הביטחון (אפ"י), יאסור על ייצוא למדינות מפירות זכויות אדם באופן חמור.
הפעילות של אמנסטי, אשר סייעה להגביר את הלחץ הציבורי והבין-לאומי על ישראל, התמקדה במספר מדינות שישראל סחרה איתן בנשק סייבר וחם.
במהלך הקמפיין אמנסטי פעלה לעצירת היצוא הביטחוני הישראלי למיאנמר, וכן חשפה ניסיונות לעקוף את האיסורים על הייצוא למדינה, שאמנסטי הכריזה עליה כעל מדינת אפרטהייד עוד ב-2017.
קמפיין הקהילה הגאה בישראל למען הקהילה הגאה בעולם
במהלך 2016–2017 אמנסטי ישראל פעלה למען הקהילה הגאה המקומית ושיתפה פעולה עם סניפי אמנסטי מסביב לעולם.
בשנים אלו, אמנסטי ישראל הקימה קבוצת פעילים להשתתפות בהפגנות ולאקטיביזם מקוון.
כמו כן, אמנסטי ישראל אספה למעלה מ-1,000 חתימות לתמיכה בקיום מצעד הגאווה בטורקיה.
במהלך שנים אלו, אמנסטי ישראל יצרה שיתוף פעולה עם המשרד האזורי של אמנסטי בבירת קניה, ניירובי להעלאת מודעות לרדיפת הלהטבא"ק באזור.
קמפיין למען זכויות של עצמאים בתקופת הקורונה
במהלך 2021, במהלך מגפת הקורונה, אמנסטי ישראל פתחה בקמפיין לובינג, תקשורת ורשתות חברתיות שהציף את הבעיות החמורות במדיניות הפיצויים של הממשלה לעצמאים שנפגעו בתקופת הקורונה.
במסגרת פעילות הקמפיין, אמנסטי ישראל כתבה טורי דעה בעיתונאות המסורתית והמקוונת, פרסמה ניירות עמדה לחברי כנסת והופיעה בוועדות הכנסת.
קמפיין זכויות אדם ברשות הפלסטינית
קמפיין זכויות אדם תחת הכיבוש של אמנסטי ישראל נועד לחשוף, לעצור ולמנוע הפרות זכויות אדם הנגרמות לכאורה בשטחים הפלסטיניים בגדה המערבית ובעזה.
הפעילות מתמקדת בזכויות הפלסטינים בשטחים, מעצרים מנהליים, סרבני מצפון, מניעת שימוש מופרז של כוח בפיזור הפגנות בגדה המערבית ומאבק נגד צמצום מרחב הפעולה של ארגוני ופעילי זכויות אדם.
פעילות בתחום חינוך למען זכויות אדם היא אחת מאבני היסוד של אמנסטי ישראל לאורך השנים האחרונות.
לאורך השנים קיים הארגון מפגשים, הכשרות, השתלמויות, קורסים לפעילים, פעילויות העשרה שונות, הקרנות של סרטים, הרצאות, עבודה עם מורים, מפגשים עם יוצרים ועוד.
בין 2018–2019 אמנסטי ישראל הכינה, ערכה והפיצה חוברת של הארגון אשר היווה ספר אזרחות חליפי.
הספר שולב בקורסים להנחיית מורים ומורות למקצועות האזרחות וההיסטוריה במגזר הערבי.
חומרים הופצו למורים בכל רחבי הארץ, ונבנתה עבורם רשת תמיכה, ונתנה להם גישה ל-Amnesty Academy.
החל ממאי 2019, מנכ"לית אמנסטי אינטרנשיונל בישראל היא מולי מלקאר.
אמנית הגוף היא נובלה מאת הסופר הפוסט מודרניסטי דון דלילו, שיצאה לאור בשנת 2001.
הספר התפרסם 4 שנים לאחר יציאתו לאור של ספרו האחרון של דלילו "תת עולם" ומהווה, לדעת מבקרי ספרות רבים, עוף חריג ברפטואר שלו.
היצירה מתפרשת על פני 128 עמודים ועלילתה סובבת סביב ההתמודדות הפיזית והנפשית של אלמנה טריה עם חייה.
הספר נצמד אל השכול לפרטי פרטים דרך ההתמודדות הפיזית עם המוות וההשלכות הנפשיות על גיבורת הספר ועל בתה.
הספר נחשב כקיצון מוחלט ביצירותיו של דון דלילו – רב אומן באהבת הפרטים ופזרנות פרוזאית – אשר מתמצת ביצירה זו את סך עבודותיו במשך השנים לתוך נובלה מדויקת.
בשנת 2007 עיבד המחזאי הגרמני רולנד שימלפפניג את הנובלה למחזה "זמן גוף".
אמנעה אווירית היא סוג ספציפי של הפצצה טקטית המבוצעת בידי כלי טיס צבאי לצורך מניעת תגבור ואספקה לקווי האויב הקדמיים.
אמנעה מבוצעת מעבר לקווי האויב ומכוונת נגד תשתיות לוגיסטיות המשמשות את האויב לאחסון ולשינוע חיילים וציוד לחזית.
תשתית זו כוללת כבישים, גשרים, מטוסי תובלה, ומצבורי דלק ותחמושת.
התפיסה שמאחורי תקיפה כזאת גורסת שמניעת ציוד ואספקה תחליש בהכרח את הכוחות הקדמיים ותתיש את האויב, ובכך תסייע להבסתו.
אמנעה היא רמת ביניים שבין סיוע אווירי קרוב, העוסק בסיוע ישיר לכוחות ידידותיים קרקעיים המצויים בקרבת כוחות האויב, ובין הפצצה אסטרטגית, העוסקת במניעת תגבור ואספקה לקווי האויב הקדמיים על ידי פגיעה בייצור האספקה, וברצון להמשיך להילחם.
אמנת אוזימו היא הסכם שנחתם ב-10 בנובמבר 1975, בין הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה לבין איטליה.
האמנה דנה בגורלו השנוי במחלוקת של האזור החופשי של טריאסטה (איטלקית: Territorio libero di Trieste).
זהו אזור בן 738 קמ"ר, מדרום לאוסטריה, בצפון מזרח איטליה, ובמרכזו העיר טריאסטה.
כשליש ממנו שייך כיום לאיטליה והיתר מחולק בין סלובניה לקרואטיה (לשעבר יוגוסלביה).
במאות הקודמות למלחמת העולם הראשונה האזור היה שייך לאימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר המלחמה הוא חולק בין ממלכת איטליה וממלכת יוגוסלביה.
בתום מלחמת העולם השנייה נכבש האזור על-ידי צבא השחרור העממי של יוגוסלביה וצבא ניו זילנד.
לאור טענות לריבונות משני הצדדים, הוכרזה בו מדינה חופשית בחסות האו"ם.
הוא חולק אדמיניסטרטיבית לשניים אך ללא כל סימן ריבוני למעשה.
ב 1954 מיזכר לונדון (London Memorandum) מסר את הניהול האזרחי בחלק A לאיטליה וליוגוסלביה בחלק B, אך הטענות לריבונות משני הצדדים נמשכו.
מיעוט גדול מתושבי האזור היה דובר השפה הסלובנית וחש זיקה למורשת הסלאבית יותר מאשר לזו האיטלקית.
שתי המדינות טענו לבעלות על האזור בזכות מיקומו הגאוגרפי והגישה שהוא מאפשר לים האדריאטי.
ב 1975 לאחר חתימת הסכמי הלסינקי על-ידי מדינות המערב מחד ומדינות הגוש הקומוניסטי מאידך, שאף אלדו מורו ראש ממשלת איטליה לקדם מדיניות חוץ ופנים דרך פתרון סכסוך גבולות זה.
במדיניות החוץ ההסכם ביטא את הדטאנט והתקרבות לגוש המזרחי בדומה לאוסטפוליטיק של גרמניה המערבית.
במדיניות הפנים היה זה איתות נוסף למפלגה הקומוניסטית האיטלקית ולעומד בראשה אנריקו ברלינגר על נכונות לשיתוף פעולה עמם.
אלה מצידם דגלו באירו-קומוניזם ושיתוף פעולה עם המפלגה הדמוקרטית-נוצרית.
בתקופה של אי יציבות פוליטית מתמשכת, היה זה ניסיון ליצירת רוב פרלמנטרי.
אמנת אוזימו, על שם העיר אוזימו שבה נחתמה, נכתבה בשפה הצרפתית, לפי הסכמת שני הצדדים.
נקבע בה כי אזור המחלוקת יחולק לשניים: אזור A ישויך לאיטליה, ואילו אזור B ישויך ליוגוסלביה.
האמנה אישרה בכך למעשה את "מיזכר לונדון" הזמני שנחתם בלונדון בשנת 1954, ושחילק את האזור לחלק צפוני ודרומי, ונתנה להסכם זה גושפנקה רשמית ומדינית.
בהסכם נקבעה זכות המעבר של תושבי אזור B לאזור A ולהפך, וזכות המעבר של סחורות יוגוסלביות למפרץ טריאסטה.
בהיות יוגוסלביה מדינה קומוניסטית באותם ימים, היה הסכם זה מהפכני באפשרו את המעבר, שלא היה מובן מאליו בתקופת המלחמה הקרה.
בשנים שלאחר החתימה על ההסכם הוא זכה, ועדיין זוכה, לביקורת בחלק מהציבור האיטלקי, הרואה בכל אזור טריאסטה החופשית טריטוריה איטלקית, ואינו מקבל את הוויתור, לכאורה, על יותר ממחציתו.
לטענת המבקרים אלדו מורו, בעמדותיו ופעולותיו הפרו-קומוניסטיות, ויתר על חלקי מולדת שלא הייתה לו זכות מוסרית לוותר עליהם, לטובת השלטון הקומוניסטי ביוגוסלביה.
בקרב תושבי אזור טרייסטה ההתנגדות להסכם הייתה רבה במיוחד.
חלק מההתנגדות שנמשכה לאחר חתימת ההסכם, נבעה מעיקול נכסים של איטלקים באזור הסלובני.
אמנת אנטארקטיקה היא מערכת של אמנות והסכמים המכונה מערכת אמנת אנטארקטיקה המסדירה יחסים בינלאומיים ביחס לאנטארקטיקה, שהיא היבשת היחידה בעולם ללא אוכלוסייה ילידת המקום.
לצורכי הברית, אנטארקטיקה מוגדרת כשטח הכולל את כל שטח היבשה וכן את מדף הקרח דרומה מקו הרוחב 60 מעלות.
עד היום חתמו על הברית 46 מדינות, כולל ברית המועצות (בטרם פירוקה) וארצות הברית והסכימו כי אנטארקטיקה תישאר שמורה מדעית שבה יהיה חופש מדעי לחקור ותאסר כל פעילות צבאית על היבשת.
היה זה הסכם בקרת הנשק הראשון שנחתם בתקופת המלחמה הקרה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, והתעוררות התקווה למציאת אורניום לייצור אנרגיה גרעינית באנטארקטיקה, התעוררה שאלת הבעלות על אנטארקטיקה.
ארגנטינה, צ'ילה, אוסטרליה, ניו זילנד, נורווגיה, בריטניה, וצרפת טענו לבעלות על חלקים באנטארקטיקה.
בריטניה טענה לבעלות מתוקף היותה הראשונה לחקור את היבשת, ארגנטינה, צ'ילה, אוסטרליה וניו זילנד טענו לבעלות על השטחים הקרובים לגבולן, ונורווגיה וצרפת טענו לבעלות על אזורים מוגבלים ביבשת.
באוגוסט 1948 הציעה ארצות הברית תוכנית להעמדת אנטארקטיקה תחת פיקוח בינלאומי, כשהיא מעמידה את עצמה כמתווכת ראשית.
ברית המועצות עמדה על כך שלא תתקבלנה החלטות בעניין ללא שיתופה בדיונים.
בתחילת מאי 1958 הזמין אייזנהאור 11 מדינות שהיו פעילות באנטארקטיקה במשך השנה הגאופיזית הבינלאומית (1957-1958), לוועידה יחד עם ארצות הברית על אנטארקטיקה.
המדינות כללו את תובעות הבעלות ובנוסף את בלגיה, יפן, דרום אפריקה, וברית המועצות.
ביוני 1958 אשררו כל המדינות המוזמנות את בואן.
בקשתה של פולין להשתתף בוועידה נדחתה.
ב-15 באוקטובר 1959 נפתחה הוועידה.
בתחילת נובמבר 1959 הושגו הסכמות על כמעט כל הנושאים, אולם חתימת האמנה נדחתה בגלל מחלוקת לגבי האפשרות לבצע ניסויים גרעיניים באזור.
לבסוף הסכימה ארצות הברית לדרישת ברית המועצות לקבוע איסור מוחלט על ניסויים גרעיניים.
הברית האנטארקטית נחתמה על ידי המדינות שהשתתפו בוועידה ב-1 בדצמבר 1959. הברית אושרה ברוב גדול על ידי הסנאט של ארצות הברית באוגוסט 1960 והיא נכנסה לתוקף באופן רשמי ב-23 ביוני 1961, לאחר שהמדינות האחרונות, אוסטרליה, ארגנטינה וצ'ילה אשררו אותה.
בשנת 2011 הוקמה האנדרטה לאמנת אנטארקטיקה.
בעת הפגישות התקופתיות של המדינות החברות לאמנה הפעילות באנטארקטיקה אומצו כ-200 המלצות נוספות באשר ליבשת, אשר אושררו על ידי המדינות החותמות.
פעולות מוסכמות לשימור החי והצומח באנטארקטיקה.
הסכם שנחתם שנוסח בשנת 1964 ונכנס לתוקף בשנת 1982.
הסכם לשימור אוכלוסיית כלבי הים האנטארקטיים, משנת 1972.
האמנה לשימור משאבי אוכלוסיית בעלי החיים הימיים, משנת 1980.
האמנה לפיקוח והסדרת פעולות לכריית מחצבים באנטארקטיקה, משנת 1988. (לא נכנסה לתוקף)
הפרוטוקול על שימור הסביבה ביחס לברית האנטארקטית, נחתם ב-4 באוקטובר 1991 ונכנס לתוקף בשנת 1998. הפרוטוקול מציב מגבלות על הפיתוח והבניה באנטארקטיקה וקובע אמצעים למניעת זיהום סביבתי.
סעיף 1 - השטח ישמש למטרות שלום בלבד; יש איסור על פעילות צבאית, כגון ניסויי נשק או הקמת בסיסי צבא וביצורים, אולם ניתן לשלוח אנשי צבא וציוד צבאי ליבשת לצורכי מחקר ומדע או לכל מטרת שלום.
סעיף 2 - יימשך חופש המחקר המדעי ושיתוף הפעולה בין המדינות, אשר החל בתקופת השנה הגיאופיזית הבינלאומית.
סעיף 3 - לצורך קידום שיתוף הפעולה המדעי בין המדינות החברות, המדינות מתחייבות להעביר ביניהן מידע על תוכניות מדעיות עתידיות באנטארקטיקה לצורך הגברת יעילות המחקר; לבצע חילופי מדענים בין המשלחות השונות; ולפרסם באופן חופשי מידע על תוצאות תצפיות מדעיות.
המדינות תעודדנה שיתופי פעולה עם סוכנויות האומות המאוחדות וארגונים בינלאומיים אחרים שלהם עניין מדעי או טכני באנטארקטיקה.
סעיף 4 - כל האמור באמנה זו אינו מבטל או משפיע על תביעות טריטוריאליות, בעבר או בעתיד, של מי מהמדינות החתומות לחלקים מיבשת אנטארקטיקה; הכרה או אי הכרה של מדינות חברות בתביעותיהן הטריטוריאליות של מדינות אחרות באנטארקטיקה.
הפעילויות המוגדרות באמנה זו לא תהיינה בסיס לתביעות טריטוריאליות באנטארקטיקה, או לדחיית תביעות כאלה.
כל עוד אמנה זו בתוקף לא תועלה כל תביעה טריטוריאלית חדשה, או הרחבה של תביעה טריטוריאלית, על ידי המדינות החברות.
סעיף 5 - קיים איסור על כל פיצוץ גרעיני או הטמנת פסולת רדיואקטיבית על יבשת אנטארקטיקה.
יחד עם זאת, אמנה זו כפופה להסכמים עתידיים בדבר אנרגיה גרעינית ופיצוצים גרעיניים, במידה והמדינות החותמות תהיינה צד להסכמים אלה.
סעיף 6 - האמנה חלה על השטח הנמצא מדרום לקו הרוחב הדרומי 60 מעלות, כולל כל מדף הקרח, אולם האמנה אינה חלה על שטחי ים פתוח באזור זה.
סעיף 7 - לצורך קידום מטרות האמנה וציות לה, כל המדינות המצטרפות במעמד חברות לאמנה, רשאיות למנות משקיפים אזרחי אותן מדינות שלהם תהיה גישה חופשית לכל אזורי אנטארקטיקה, כולל תחנות המחקר, מתקנים אחרים, ציוד, וכן ספינות ומטוסים המגיעים ליבשת.
כמו כן תהיה זכות לקיים סיורים אוויריים בכל עת מעל כל שטחי היבשת על ידי כל אחת מן המדינות הרשאיות למנות משקיפים.
כל מדינה תדווח מראש לכל המדינות החתומות האחרות על כל משלחותיה ותחנותיה באנטארקטיקה, על הפלגת ספינות ממדינתה לאנטארקטיקה וכל משלחת היוצאת משטחה אל היבשת.
כמו כן כל מדינה תדווח על אנשי צבא וציוד צבאי שבכוונתה להעביר ליבשת בהתאם לתנאי אמנה זו.
סעיף 8 - סמכות השיפוט על המשקיפים ועל אנשי המדע המתארחים במשלחות זרות, בכל הנוגע לביצוע משימותיהם, תיוותר של מדינת המוצא שלהם, בכל שהותם באנטארקטיקה.
בכל מקרה של חילוקי דעות באשר לסמכות שיפוט, קיימת חובת היוועצות בין המדינות במחלוקת.
סעיף 9 - נציגי המדינות החותמות, המקיימות פעילות מדעית ביבשת, יפגשו בפרקי זמן קבועים לצורך החלפת מידע והתיעצויות לצורך קידום מטרות האמנה, שהן: שימוש באנטארקטיקה לצורכי שלום בלבד; קידום המחקר המדעי ביבשת; קידום שיתוף פעולה מדעי בינלאומי ביבשת; קידום תנאים לעבודת המשקיפים; שאלות בנוגע לסמכות שיפוט ביבשת; קידום שמירת הסביבה.
סעיף 10 - המדינות החותמות מתחייבות לפעול, בהתאם למגילת האומות המאוחדות, כדי שאיש לא יפעל באנטארקטיקה בניגוד לאמנה זו.
סעיף 11 - המדינות החותמות מתחייבות להסדיר חילוקי דעות המתעוררים ביניהן בקשר לאמנה זו, בדרכים של משא ומתן, חקירה, גישור, בוררות, או משפט ובלבד שיעשה בדרכי שלום.
מחלוקות תחת אמנה זו אשר המדינות לא הצליחו לסיימן ביניהן, יובאו להכרעת בית הדין הבינלאומי לצדק.
סעיף 12 - ניתן להכניס שינויים באמנה זו אך ורק בהסכמת כל המדינות החותמות המקוריות.
שלושים שנה לאחר חתימת האמנה, תתכנסנה המדינות החותמות הפעילות באנטארקטיקה לצורך בחינת שינויים באמנה על פי הצעת אחת המדינות.
סעיף 13 - המדינות החותמות חייבות לאשרר את האמנה כדי להצטרף אליה.
כל מדינה שהיא חברה באומות המאוחדות, או מדינה שהוזמנה על ידי כל המדינות הפועלות באנטארקטיקה, רשאית להצטרף לאמנה.
סעיף 14 - האמנה נוסחה בשפות אנגלית, צרפתית, רוסית וספרדית ולכולן מעמד שווה לצורך פירוש האמנה.
האמנה מופקדת בארכיון הלאומי של ממשלת ארצות הברית.
המדינות החברות בברית האנטארקטית נפגשות פעם בשנה לפגישות ייעוץ אשר נועדו להסכים על אופן הניהול של היבשת האנטארקטית.
רק 28 מתוך 46 המדינות החברות בברית הן בעלות זכות הצבעה בפגישות אלה, אולם 18 המדינות הנוספות רשאיות להשתתף בפגישות.
המדינות בעלות זכות ההצבעה הן 12 המדינות החותמות המקוריות וכן 16 מדינות נוספות אשר הפגינו פעילות מחקר משמעותית באנטארקטיקה, אשר הוכרה על ידי החותמות המקוריות ולכן ניתן להן מעמד של חברות מייעצות.
זוהי רשימת החברות שהצטרפו לברית האנטארקטית עד לשנת 2007. חברות מייעצות בלבד הן בעלות זכות הצבעה בדיוני הברית האנטארקטית.
באנטארקטיקה אין "אוכלוסייה קבועה", ולכן אין אזרחות של יבשת אנטארקטיקה או ממשלה.
בני האדם הנמצאים באנטארקטיקה בכל זמן נתון הם אזרחים או נתינים של מדינות כלשהן מחוץ ליבשת, כיוון שלא קיימת ישות מדינית עצמאית על יבשת אנטארקטיקה.
קיימות תביעות של מדינות שונות לרוב שטחה של יבשת אנטארקטיקה, חלקן תביעות חופפות לאותו שטח קרקע, אולם רוב המדינות לא הכירו בתביעות הטריטוריאליות של מדינות אחרות ביבשת זו.
שטח היבשת שבין קווי האורך 90 מערב ו-150 מערב הוא אחד משני שטחי היבשה היחידים על פני כדור הארץ אשר אין מדינה בעולם הטוענת לריבונות טריטוריאלית עליהם (השני הוא ביר טויל שסמוך למשולש חלאיב).
המדינות שהן צד לברית האנטארקטית ולפרוטוקול על שמירת הסביבה, הן שמיישמות את תנאי הברית וההסכמים שמכוחה, דרך המערכת החוקית של המדינות השונות.
בדרך כלל כפופים לחוקים אלה רק אזרחי אותה מדינה חברה, יהא מקומם על היבשת אשר יהא, כך קיימת אחידות בכללי ההתנהגות של אזרחי כל מדינה הפועלים ביבשת.
באנטארקטיקה אין משטרה ולכן פשיעה מטופלת על ידי ארגונים לאומיים בהתאם לשייכות תחנת מחקר בה התרחש האירוע.
בהתאם לחקיקה הארגנטינאיות, סמכות השיפוט במקרה של עבירה פלילית שהתבצעה במרחק 50 ק"מ, או פחות, מכל תחנה ארגנטינאית על יבשת אנטארקטיקה, היא בעיירה אושואיה שבארץ האש.
באותו שטח של היבשת האנטארקטית שאותו תובעת אף צ'ילה, יכול החשוד בעבירה לבקש להישפט באושואיה.
הדבר רלוונטי לתחנות מחקר בחצי האי האנטארקטי.
כיוון שתביעתה הטריטוריאלית באנטארקטיקה קודמת לחתימה על הברית האנטארקטית, חלק מן החקיקה האוסטרלית הנוגעת ליבשת אנטארקטיקה נחקקה כעשרים שנה טרם נחתמה הברית.
כך החוק הפלילי המיושם בטריטורית מפרץ ג'רביס (שהיא חלק בלתי רציף בטריטוריית הבירה האוסטרלית) ישימים אף לטריטוריה האוסטרלית האנטארקטית.
בנוסף קיימת מערכת חקיקה אוסטרלית המיישמת את הוראות הברית האנטארקטית, המכילה בין השאר את "חוק הברית האנטארקטית משנת 1960", "חוק הברית האנטארקטית (שימור הסביבה) משנת 1980" ו"חוק שמירת משאבי החיים בסביבה הימית משנת 1981".
החוק האמריקאי, כולל חקיקה פלילית על עבירות אשר נעשו על ידי, או נגד, אזרחי ארצות הברית, עשוי להיות מיושם באזורים טריטוריאליים של אנטארקטיקה שאין מדינות אחרות טוענות לריבונות עליהם.
למטרה זו מוצבים באנטארקטיקה מרשלים של ארצות הברית המהווים כוח שיטור.
חלק מן החקיקה האמריקאית ייחודית לאנטארקטיקה.
לדוגמה, חוק שמירת הסביבה האנטארקטית, הקובע עונשים פליליים והליכים אזרחיים כנגד שורה של פעולות אסורות:
נטילת יונקים או עופות מיבשת אנטארקטיקה;
הכנסת צמחים או חיות ליבשת שאין מקורן באנטארקטיקה;
כניסה לאזורים מיוחדים המוגנים למטרות מדעיות;
יבוא פריטים מסוימים מאנטארקטיקה לתוך ארצות הברית.
אמנית המוות (שם מדעי: Amanita phalloides) היא פטריית בסיסה רעילה ביותר, מהסוג אמנית, הנפוצה ברחבי אירופה ואיראן.
הפטריה משגשגת הודות לתכונתה לפתח יחסי גומלין עם מיני עצים נשירים ומחטניים רבים.
תפוצתה התרחבה הרבה מעבר לאזורי התפוצה הטבעית המקורית, עקב תירבותם של מספר זני עצים לצורכי נוי ויערנות, בעיקר אלון, ערמון ואורן.
הכובע מופיע בקיץ ובסתיו, צבעו ירקרק על פי רוב, בעוד הנבגים וה"רגל" לבנים.
בדרך מקרה, מזכירה האמנית מספר מיני פטריות אכילות כנרתיקנית (Volvariella volvacea), וכן "האמנית הקיסרית" (Amanita caesarea), עובדה המגדילה את הסיכוי להרעלה בטעות.
אמנית המוות הייתה ועודנה מושא למחקר רב.
מרבית החומרים המשניים הפעילים בה בודדו, ביניהם הרעלן אלפא אמניטין הפוגע בכליות ובכבד בצורה קטלנית, גם בריכוז קטן.
ב–2018 נמצאה הפטריה בחורשות אלונים ברמת הגולן.
בשנת 2025 עלתה הפטרייה לכותרות לאחר שאישה אוסטרלית רצחה שלושה מבני משפחתו של בעלה באמצעות מזון שהכיל את הפטריות הרעילות.
אמנת בזל לפיקוח על תנועות בין-גבוליות של פסולות מסוכנות וסילוקן , הידועה בקיצור כאמנת בזל, היא אמנה אשר נועדה להפחית תנועת פסולת מסוכנת בין מדינות, ובאופן מיוחד למנוע משלוח פסולות מסוכנות ממדינות מפותחות למדינות מתפתחות.
האמנה נועדה אף למזער את כמותן ורעילותן של פסולות, זאת כדי להבטיח ניהול פסולת המתחשב באיכות הסביבה באתר הקרוב ביותר למקום יצירת הפסולת וכן לסייע למדינות מתפתחות בניהול נכון של פסולות מסוכנות ופסולות אחרות הנוצרת בהן.
האמנה אינה דנה בנושא פסולת רדיואקטיבית.
הגדרת פסולת חומרים מסוכנים על-פי האמנה
פסולת אשר אופן היווצרותה נמצא ברשימת זרמי פסולות המופיעה בנספח לאמנה, לדוגמה פסולות מייצור ומפורמולציה של ממיסים אורגניים ומהשימוש בהם.
פסולת אשר מכילה מרכיבים המופיעים ברשימה, הנמצאת אף היא בנספח לאמנה, לדוגמה, קדמיום ותרכובותיו, כספית ותרכובותיה וכו'.
פסולת אשר אינה מאופיינת על ידי אף אחד ממאפייני הסיכון המופיעים ברשימה נוספת, לדוגמה דליקות, רעילות, קורוזיה וכו'.
פסולות המוגדרות כחומרים מסוכנים במדינה המייצאת, המייבאת או במדינה דרכה עוברת הפסולת.
"פסולות אחרות" - פסולת משקי בית ושאריות הנוצרות משרפת פסולת משקי בית.
פרוטוקול חבות ופיצוי (Liability and Compensation) מ-1999 נועד להסדיר תשלום פיצויים עבור נזק שנגרם לאדם ולסביבה במהלך מעבר בין-גבולי או הובלה בין-גבולית של פסולת מסוכנת.
הפרוטוקול לא נכנס לתוקף, כיוון שרק 10 מדינות אשררו אותו ויש צורך באשרור של 20 מדינות
המנגנון ליישוב סכסוכים: הוחלט כי קיים צורך בגוף אשר יפתור בעיות וסכסוכים בין המדינות החתומות על האמנה, על רקע אכיפה, אי ציות לתכתיבי האמנה, פיקוח, ייעוץ וכדומה
נספח באמנה אשר מפרט את המדינות אליהן מותר להעביר פסולות מסוכנות כדי לסלקן, להשיבן או למחזר אותן.
זאת, כדי למנוע את העברת הפסולות למדינות מתפתחות אשר עלולות לשמש "פח הזבל" של העולם
בשנת 1995 נוסף לאמנה תיקון (Basel Ban Amendment) האוסר על יצוא של פסולות מסוכנות לכל מטרה שהיא, ממדינות החברות באיחוד האירופי או ב- OECD למדינות שאינן חברות בהם.
תיקון זה טרם נכנס לתוקף.
האמנה נפתחה לחתימת המדינות ב-22 במרץ 1989, ונכנסה לתוקף ב-5 במאי 1992. 172 מדינות חתמו על האמנה.
אמנת בזל מיושמת בישראל באמצעות תקנות החומרים המסוכנים (יבוא ויצוא פסולת חומרים מסוכנים), התשנ"ד-1994, המעגנות את הדרישות המופיעות באמנת בזל.
ישראל משתתפת באורח פעיל במפגשי הצדדים לאמנה ובוועדות המקצועיות.
בדיונים ישראל היא חלק ממדינות JUSCANNZ - קבוצת מדינות מערביות ומפותחות שאינן באיחוד האירופי.
האמנה מעדכנת באופן תדיר את רשימת סוגי הפסולת הכפופים לפיקוח וחשוב לייצג את האינטרסים של ישראל בתהליך הזה.
ישראל שולחת למזכירות האמנה דו"ח שנתי.
אמנמחת הראשון היה שליט מצרים בשנים 1963–1934 לפנה"ס.
ייסד את השושלת השתים עשרה, המסמנת את תחילת הממלכה התיכונה במצרים העתיקה.
אמנמחת היה ממוצא לא מלכותי, הדיח את מלך תבאי ותפס את השלטון.
ישנם כתבים מצריים שנכתבו בתקופתו וזמן קצר לאחר מותו, אשר מתארים את פועלו למען מצרים.
בטקסט שנקרא "נבואת נפרתי" מתואר אמנמחת כמושיע של מצרים, שיביס את האסיאתים שבאים מהמזרח בחרב, ואת הלובים במערב באש.
בטקסט שנקרא "הוראותיו של אמנמחת" ישנן הנחיות לבנו סנוסרת הראשון (ססוסתריס הראשון), בהן מפורט כיצד מלך טוב אמור לנהוג.
ישנם גם תיאורי הגבורה שלו שבהם הוא מכניע ומתגבר על אריות ותנינים, ורודף ומכניע את הנובים והאסיאתים.
באסטלה של נסומנתו מתואר מסע צבאי בתקופתו נגד "הקשתים הפראיים מעבר לשוכני החולות".
לא ברור אם המסע נערך בארץ ישראל או במדבר סיני.
אמנמחת בנה את "חומות השליט".
לדעת החוקרים מדובר בשורה של מצודות במזרח הדלתה, שנועדו כנראה לעצור את ההגירה הלא מבוקרת של אסיאתים לתוך מצרים.
הוא בנה תחנת סחר בקרמה שבנוביה.
במהלך שלטונו העביר את הבירה מתבאי (מצרים) למרכז מצרים, וקרא לעיר איטיטאווי (שליט שתי הארצות).
לקראת סוף שלטונו הוא מינה את בנו סנוסרת הראשון כשותף לשלטון.
אמנמחת הראשון כנראה נרצח בשנת 1934 לפנה"ס ונקבר באל-לישט, בפירמידה (כיום הרוסה) שנבנתה לכבודו.
על הרצח של אמנמחת הראשון מסופר בטקסט "סיפורו של שאנהת" – סיפורו של איש המינהל הצבאי המצרי שהשתתף במסע צבאי לארץ לוב בראשותו של יורש העצר, הנסיך, בנו של אמנמחת הראשון.
במהלך המסע שנהאת שומע בסתר על הירצחו של המלך והוא מיד בורח לארץ רצ'נו (כנען) מתוך פחד ואיבוד עשתונות, בשעה שיורש העצר שקיבל את ההודעה ממהר לחזור לארמון המלך.
אמנמחת השני מלך מצרים מהשושלת השתים עשרה, ששלט במצרים בשנים 1866-1901 לפנה"ס.
היה שותף לשלטון אביו סנוסרת הראשון במשך כשלוש שנים.
לאחר מות אביו הפך לשליט יחיד.
כמלך בחר להשקיע את מאמציו בעיקר ביחסים בינלאומיים.
ישנה כתובת שהתגלתה בשימוש משני במקדש רעמסס השני במית ראינה.
כתובת זו כנראה מבוססת על היומן המלכותי של אמנמחת השני.
בכתובת מתוארים מנחות שהתקבלו מארץ ישראל וסוריה, משלחת מסחרית לסיני ומסע צבאי.
החלק הראשון דן במנחות שהביאו ילדי נסיכים שכוללות כסף, זהב, צאן ו-1002 עבדים אסיאתיים.
החלק השני דן בחזרתה של משלחת חמושה מסיני, שחוזרת עם טורקיז, מינרלים מסוגים שונים, שמנים, כסף, צאן וחתול גדול כנראה פנתר.
החלק השלישי דן בשובו של צבא משתי ארצות לא ידועות, השלל כולל 1554 שבויים אסיאתיים, ברונזה, פריטים מעץ, כלים, נשק, תכשיטים, אבנים חצי יקרות, שנהב ומינרלים.
אמנמחת השני מינה נסיכים מטעמו לאזורים שונים במצרים, אותם נסיכים גייסו צבאות משלהם והגנו על הטריטוריה שניתנה להם.
אמנמחת השני חוץ מהמסעות הצבאיים לאסיה, ערך גם מסע צבאי לנוביה.
אמנמחת השלישי היה מלך מצרים מהשושלת השתים עשרה, ששלט בשנים 1798-1843 לפנה"ס.
ירש את אביו סנוסרת השלישי.
ישנם חוקרים שסבורים שהוא מלך יחד עם אביו במשך 20 שנה.
שם הכתר שלו היה 'ני-מאעת-רע', שפירושו 'שייך לצדק של רע'.
הוא בנה פירמידה בדחשור שנקראת הפירמידה השחורה, אך מכיוון שנוצרו בעיות הנדסיות בבנייה היא ננטשה.
לקראת השנה ה-15 למלכותו הוא החל בבניית פירמידה חדשה בחווארה.
הפירמידה השחורה שימשה לקבורת מספר נשים מלכותיות.
מקדש הקבורה שלו בחווארה ידוע מהכתובים של הרודוטוס ודיודורוס סיקולוס כמבוך.
ההיסטוריון סטרבו מהלל מבנה זה כפלא עולמי.
הפירמידה שלו בחווארה כוללת אמצעי אבטחה נגד בוזזים ושודדים, אך למרות זאת היא נשדדה בעבר.
בתו נפרפתח נקברה בפירמידה נפרדת שהתגלתה בשנת 1956 במרחק 2 קילומטרים דרומית-מערבית מהפירמידה שלו.
לקראת סוף ימיו מלך במשותף עם בנו אמנמחת הרביעי, כפי שעולה מכתובת סלע בקונוסו שבנוביה.
ישנן מספר כתובות מתקופתו ומתקופת בנו אמנמחת הרביעי שהתגלו בסיני, בעיקר בסרביט אל-ח'אדם, המתארות את כריית הטורקיז ושאר המכרות באזור.
ניתן לחלק את הכתובות לשלוש קטגוריות עיקריות:
אסטלות אוטוביוגרפיות שמתארות פקידים שנשלחו לפקח על הכריה
כתובות שמהללות את המלכים מהשושלת ה-12
חלק מהכתובות עוסקות בקשרים בין מצרים לשמיים.
הכתובות מתארות את השמיים כשותפים במשלחות כרייה מצריות לסיני.
ישנן כתובות וציור שמתארים את ביקורו או השתתפותו של 'אחיו של נסיך רצנו,חבדד' במכרות המצריים.
חבדד מגיע לסרביט אל-ח'אדם רכוב על חמור שמובל על ידי אדם.
לחבדד, חוץ משמו השמי, ישנם מאפיינים שמיים בציור, כגון צבע עור צהוב, חצאית קצרה והוא נראה חמוש.
ישנן כתובות שמצינות שמות של פקידים שאחראים על השמיים.
ישנו ציון של מספר השמיים ששותפים למשלחות, הנע בין 10 ל-20 שמיים.
בהשוואה לשאר האנשים ששותפים למשלחת זהו מספר קטן יחסית, ויכול להיות שהם שימשו כמדריכי שטח ומתווכים עם האוכלוסייה המקומית.
ניתן ללמוד מהכתובות ומציורי הקיר כי בתקופתו של אמנמחת השלישי ובנו אמנמחת הרביעי היה שיתוף פעולה שמי-מצרי בכריה בסיני, שיתוף שהפיק רווחים לשני הצדדים.
אמנסיו אמארו וארלה (בספרדית: Amancio Amaro Varela; 16 באוקטובר 1939 – 21 בפברואר 2023), שנודע גם בשם אמנסיו, היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת הקיצוני הימני.
הוא כונה "המכשף" (El Brujo) ונודע במיוחד בשל תקופותיו במדי ריאל מדריד ונבחרת ספרד.
אמנסיו נולד בלה קורוניה שבגליסיה.
החל את הקריירה שלו בגיל 15, ב"מועדון הכדורגל ויקטוריה" (Victoria Club de Futbol) המקומי.
ב-1958 הוא הצטרף לקבוצת דפורטיבו לה קורוניה, ששיחקה בליגת המשנה הספרדית.
ב-1962 הוא סייע לקבוצה להעפיל לליגה הספרדית הבכירה, ויכולתו הטובה משכה את עינהם של המועדונים הבכירים בספרד.
ביוני 1962 הוא עבר לריאל מדריד, על אף מחלוקות עם נשיא המועדון סנטיאגו ברנבאו על גובה שכרו.
בריאל החל אמנסיו לשתף פעולה עם שחקנים כמו הקשרים אלפרדו די סטפנו ופרנסיסקו חנטו, והחלוץ פרנץ פושקאש.
עד מהרה הפך לאחד מהשחקנים הבולטים בקבוצה, וסייע לה לזכות בשלוש אליפויות רצופות של הליגה הספרדית, מ-1963 עד 1965. בעונת 1963/1964 הוא העפיל עם הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות, אך הפסיד עמה לאינטר מילאנו.
ב-1962 ערך אמארו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד, במשחק מול .
ב-1964 היה שותף לאחד מההישגים הבולטים בתולדות הנבחרת, זכייה באליפות אירופה לאומות.
הוא הבקיע את השער המכריע בהארכה בניצחון 1-2 על נבחרת הונגריה בחצי הגמר, ופתח בהרכב גם בניצחון בגמר על נבחרת ברית המועצות, אשר נודעה בזכות השוער לב יאשין ששיחק בשורותיה.
באותה שנה סיים אמנסיו במקום השלישי בבחירות לפרס כדור הזהב.
הוא השתתף עם הנבחרת גם במונדיאל 1966, אך הודח עמה כבר בשלב הבתים של הטורניר.
בעונת הוביל אמנסיו את ריאל מדריד, שעברה תהליך הצערה והורכבה כולה משחקנים ספרדים, להעפלה נוספת לגמר גביע אירופה, מול פרטיזן בלגרד היוגולסבית.
עשרים דקות מסיום המשחק הבקיע אמנסיו את שער השוויון, בביצוע מרשים שבמהלכו הטעה את שחקן ההגנה ששמר עליו והבקיע כאשר הגיע אל מול השוער.
כעבור שש דקות הבקיע פרננדו סרנה את השער השני לזכות ריאל, ואמנסיו זכה בגביע יחד עם קבוצתו.
אמנסיו זכה עם ריאל באליפות הליגה גם בשנים 1967–1969, 1972, 1975 ו-1976. בעונת 1968/1969 הוא סיים כמלך השערים של הליגה הספרדית עם 14 שערים, ובעונה הבאה זכה בתואר פעם נוספת עם 16 שערים, במשותף עם לואיס אראגונס וחוסה אולוגיו גראטה.