tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ככל שהלך מספר הפורמטים הדיגיטליים וגדל, התחזק הצורך להמציא שיטת קטלוג שתכיל את השינויים.
הדרך לכך נסללה כאמור על ידי לובצקי.
הפדרציה הבינלאומית של אגודות וספריות הוציאה מסמך הבהרה: הדרישות הפונקציונליות לרשומות ביבליוגרפיות (FRBR), והדגישה את תפקיד היצירה בהקשר הביבליוגרפי.
ה-FRBR מציג את הישות הביבליוגרפית: פריט, ביטוי, ביטוי, עבודה.
פריט מתייחס לצורתו הפיזית של הספר.
ובמקרה של תרגום - מתייחס ליצירה המתורגמת.
העבודה - מתייחסת לתוכן ולרעיונות של הספר.
נקודת מבט זו שולבה בכללי הקטלוג לאחר AACR2-R, המכונה תיאור משאב וגישה (RDA).
הספרייה הבודליינית באוניברסיטת אוקספורד פיתחה קוד קטלוג ב-1674. קוד זה שם דגש על מחבר היצירה.
ספרים של אותו מחבר נרשמו יחד בקטלוג.
ניתן ללכת אחורנית בזמן עד לשנות השלושים של המאה השבע עשרה כדי לאתר את המקורות לשיטת הקטלוג המודרני, ב-91 הכללים של אנתוני פאניצי.
פאניצי הבין שקטלוג גדול מצריך עקביות.
קוד הקטלוג הגדול הראשון בשפה האנגלית פותח על ידיו ושימש לקטלוג המוצגים במוזיאון הבריטי.
91 הכללים של פאניצי אושרו על ידי המוזיאון הבריטי ב-1839, ופורסמו ב-1841. כללים אלה נהגו במוזיאון עד 1936. לאחר מכן, ב-1937, מחלקות הספרייה של המוזיאון הבריטי הפכו לחלק מהספרייה הבריטית החדשה.
ב-1899, ממשלת פרוסיה קבעה כללים סטנדרטיים הנקראים (PI) (הוראות פרוסיה) לכל ספריותיה.
כללים אלה התבססו על כללים שהנהיג קרל פרנץ אוטו דז'יאטקו בספריית האוניברסיטה בעיר ורוצלב.
הקטלוג הפרוסי היווה מערכת כללים סטנדרטית.
כותרים של ספרי פרוזה קוטלגו לפי סדר דקדוקי, כל הספרות נכנסת תחת הקטגוריה 'ספרות'.
כללים אלה אומצו בספריות ברחבי גרמניה, פרוסיה ואוסטריה.
בין 1961 ל-1976, גרמניה אימצה את עקרונות פריז (PP) ואילו ב-1977, היא פיתחה את שיטת RAK.מטרת עקרונות הקטלוג של פריז הייתה לשמש בסיס לתקינה בינלאומית.
ואכן רוב קודי הקטלוג שפותחו ברחבי העולם מאז אותה תקופה הלכו אחר עקרונות פריז.
הקוד שנבחר, קובע איזה פריט מידע ביבליוגרפי ייכלל ברשומת תיאור היצירה ובאיזה אופן יוצג המידע למשתמש; קוד זה מסייע למיין חלק מהערכים בקטלוג המודפס.
נכון להיום, רוב קודי הקטלוג מבוססים על תיאור ביבליוגרפי סטנדרטי בינלאומי (ISBD), ועל מערכת כללים שהופקה על ידי הפדרציה הבינלאומית לספריות (IFLA) ומטרתם לתאר את המגוון העצום של חומרי הספרייה.
כללים אלו יוצרים תיאור ביבליוגרפי של פריט בשמונה תחומים הבאים:
כותרת ומשפט אחריות (מחבר או עורך)
פרטים מסוימים לפי סוג היצירה (למשל, קנה המידה של מפה)
יוזמה חדשה בשם "בִּיבּפְרֵיים" Framework Library (Bibframe) שמה לה למטרה לפתח תקן לתיאור ביבליוגרפי מקוון, שיאפשר למידע להיות שימושי יותר בתוך קהילת הספרייה ומחוצה לה, גם יחד.
קוד הקטלוג הנפוץ ביותר בעולם דובר האנגלית היה כללי הקיטלוג האנגלו-אמריקאים, מהדורה שנייה (AACR2).
ה-AACR2 סיפק כללים לקטלוג תיאורי בלבד ואינו נוגע לקטלוג נושאים.
AACR2 תורגם לשפות רבות, לשימוש ברחבי העולם.
ספריית הקונגרס יישמה את המעבר ל-RDA מ-AACR2 במרץ 2013. במאגרי מידע כמו Chemical Abstracts MEDLINE (אנג') ו-PsycINFO, פורמט התקשורת הנפוץ CCF, )Comon Communication Format) משמש כתקן בסיסי.
ואילו בארכיונים ובמוזיאונים יש תקנים אחרים לקטלוג כגון CIDOC-CRM.
ה-RDA מהווה ניסיון חדש לעשות סטנדרטיזציה שתחצה גבולות תחומים ומוסדות במורשת התרבותית.
רוב הספריות משתמשות כיום בקטלוג קריא למכונה (קק"מ) ובשמו: תקן MARC - אשר הושק בינואר 1966 ושימש עד יוני 1968 - כפורמט על פיו נערך קידוד להעברת נתונים ביבליוגרפיים.
תקנים אלה איבדו חלק מהרלוונטיות שלהם עם התפתחות הטכנולוגיות, לכן ספריית הקונגרס מפתחת בימים אלה את BIBFRAME, סכמת RDA לביטוי נתונים ביבליוגרפיים.
BIBFRAME עובר שינויים ופיילוט כרגע על ידי ספריית הקונגרס, אך עדיין אינו זמין לציבור.
תחילה הוא יהיה זמין לספקים - שינסו אותו, לאחר מכן תהיה צורה המשלבת מערכות (MARC ו-BIBFRAME) עד שניתן יהיה לתרגם את הנתונים במלואם.
לעיתים קרובות הפורמטים המשמשים לקטלוג אוספים דיגיטליים פשוטים יותר לאחסון המטא - נתונים אודות המשאבים.
סכמות מבוססות XML, במיוחד Dublin Core ו-MODS, אופייניים לרישום נתונים ביבליוגרפיים על אוספים אלה.
פריטי ספרייה הכתובים בשפה זרה, במקרים מסוימים, בתעתיק אל התסריט של הקטלוג.
בארצות הברית ובכמה מדינות אחרות, קטלוגים בדרך כלל עושים שימוש בטבלאות של ALA-LC לצורך כך.
אחרת יש צורך בקטלוגים נפרדים עבור כל פריט קטלוג בשפה זרה.
2008) טוענת, שהמקטלגים הם שומרי הסף של היושרה בניהול המידע וכי למקטלגים יש "ערך מוסף" באפשרם לקהילת המשתמשים של הספרייה למצוא את החומרים הנדרשים להם.
הערך המוסף שלהם עלול גם לפגוע אם לא עשו עבודה טובה, כי בכך נפגעת אפשרות קהל המשתמשים להגיע אל המידע.
טעויות בקטלוג רשומות עלולות ליצור סטיגמה לקבוצה של אנשים, להדביק להם תוויות לא מדויקות או משפילות, וליצור רושם שנקודות מבט אחרות הן יותר נורמליות משלהם".
אחריות מוסרית חברתית העומדת בבסיס עבודת הקטלוג היא להבטיח את זכותו של כל אדם למצוא מידע רלוונטי, מתאים, מדויק ולא מצונזר, במועד ובלא משוא פנים.
דהיינו, עבודת הקטלוג צריכה לתת מידע אובייקטיבי ושיקול הדעת של המקטלג צריך להיות לטובת השגת פריטי מידע מדויקים ובכמות הנחוצה, שיובילו למרב נקודות הגישה למשאב.
באייר קובעת כי חובתם המקצועית של מקטלוגים, היא לספק רשומות מדויקות ואיכותיות ולתרום לכך שלכל אדם תהיה אפשרות הוגנת ושוויונית להגיע למידע".
באייר ממליצה למקטלגים להשתתף באופן פעיל בפיתוח רפורמה ויישום הוגן של כללי קטלוג, תקנים וסיווגים, כמו גם מערכות אחסון מידע ודלייתו.
כפי שצוין על ידי נולטון, נקודות גישה צריכות להיות אלה, ש"סביר להניח שפטרון הספרייה היה מחפש דרכן" - ללא קשר למידע הקיים ברשומות ביבליוגרפיות אוניברסליות".
ברוב המקומות אין קוד אתי למקטלג, ולכן מקטלגים פועלים לפי מדיניות הספרייה או המחלקה כדי לפתור קונפליקטים המתעוררים סביב עבודתם.
איגוד הספריות האמריקאי יצר "קוד אתי", פריס (Ferris) מבקרת אותו בטענה שהקוד כללי מכדי להבחין בין המקטלגים לאנשי ספרייה אחרים.
קוד אתי למקטלגים עשוי "לעורר, להדריך, לחנך ומשמעת" (כפי שצוטט ב-Bair, 2005, עמ'.
באייר מנסה לקדם קוד אתי שיבטא את השאיפה לדון בהתנהלות ובפעולות ספציפיות למקטלגים, שימשו אבן בוחן ק במצבים שיכולים לקרות בפועל.
באייר הציגה גם את המבוא לקוד אתי לקטלוג".
סנפורד ברמן, ספרן מקטלג מוערך באוניברסיטת קליפורניה, מונה להיות מבקר הקטלוג מטעם ספריית הקונגרס.
חיבורו מ-1971 מנה 225 כותרות שיש לשנות בשל טעויות, או משום היותן מבטאות גזענות, סקסיזם, הומופוביה או שחיתות שלטונית.
נולטון, שהלך בעקבותיו, בחן אילו מההמלצות של ברמן יושמו בפועל.
בטבלה שהוא פרסם עלה כי מתוך 225 הכותרות שיועדו לשינוי, רק 88 (39%) שונו באופן מדויק ובהתאם להצעותיו של ברמן, (עמ' 127).
עוד 54 (24%) מהכותרות שונו באופן חלקי והניסוח החדש לא פתר את הבעיה שהייתה מראש, 80 (36%) כותרות לא שונו כלל.
בהתבסס על הביקורת של ברמן על שיטות הקטלוג, תאוריקניות קוויריות כמו אמילי דרבנין, אמבר ביילי ו ק.ר רוברטו כתבו על ההשלכות שיש לקטלוג הזהות המגדרית.
הלקיחה בחשבון את עבודתן נבעה מפתיחות ותמיכה באדם באשר הוא אדם.
עבודה זו הביאה לשינוי תקנת חוק 9.7 של ה-RDA, המסדירה כיצד המגדר מיוצג ביצירת רשומות.
בישיבת ALA Midwinter בינואר 2016 בוטל אוצר המילים המבוקר למגדר ב-RDA, מה שאפשר לקטלג במונחים המייצגים את יוצר היצירה לפי החופש שלו לבחור האם היה גבר או אישה או מה היה שמו - בזמן שיצר את היצירה המסוימת לקטלוג.
נקודת הגישה העיקרית היא שם מחבר היצירה אם יש מחברים נוספים הם מהווים "נקודות גישה" נוספות.
אם שם היוצר לא מצוין, כותרת העבודה (הכותר), נחשבת לנקודת הגישה העיקרית.
בקרת זהויות הנה תהליך שבו נעשה שימוש במונח ספציפי כמו שם של אדם, שם של מקום, או כותר, במטרה לשמור על אחידות ועקביות בתוך הקטלוג.
קטלוג מאוחד הוא נקודת גישה שספריות שונות המשתפות פעולה ביניהן ויוצרות את הקטלוג, יוכלו לגשת למשאב משותף.
למשל קטלוג כתבי העת של ישראל: קטלוג מאוחד לכתבי עת.
קטלוג ספרייה הוא אוסף של רישומי הפריטים הביבליוגרפיים שנמצאים בספרייה או בקבוצת ספריות.
פריט ביבליוגרפי הוא ישות הכוללת פריטי מידע הרלוונטיים למשתמשי הספרייה.
פריטי המידע עשויים לכלול ספרים, קובצי מחשב, גרפיקה, ריאליה , חומרים קרטוגרפיים ועוד.
קטלוג כרטיסים הוא אוסף כרטיסים השמורים במגירות ומכילים את כל רישומי הפריטים הביבליוגרפיים, כלומר סוג של קטלוג ספרייה.
כל כרטיס מייצג רשומה בודדת בקטלוג הספרייה, ומכיל מידע ביבליוגרפי הכולל את שם המחבר, את כותר הספר, את מיקומו בספרייה, ונושאים שבהם עוסק הספר.
הכרטיסים המייצגים כל פריט משוכפלים כמספר הרשומות המופיעות בכרטיס, ומסודרים בכל פעם לפי נושא אחר.
קטלוג הכרטיסים היה בשימוש לפני המצאת המחשב, אך מאז שנכנס המחשב לשימוש הוא הוחלף בקטלוג ציבורי מקוון (OPAC).
חלק מהספריות עדיין מתייחסות לקטלוג המקוון כ"קטלוג כרטיסים".
לחלק מהספריות עם גישה לקטלוג הציבורי המקוון יש עדיין קטלוגים של כרטיסים באתר, אך הם נחשבים למשאב משני, ומתעדכנים לעיתים רחוקות.
ספריות רבות שומרות על קטלוג הכרטיסים הפיזי שלהן, ומציגות שלט המודיע על השנה האחרונה שבה עודכן הקטלוג.
חלק מהספריות גרסו את קטלוג הכרטיסים שלהן לטובת הקטלוג המקוון במטרה לחסוך במקום.
קטלוג הספריות הבינלאומי הגדול בעולם הוא קטלוג WorldCat, המנוהל על ידי קואופרטיב הספריות OCLC.
בינואר 2021, WorldCat כלל יותר מ-500,000,000 רשומות ביבליוגרפיות, ולמעלה מ-3 מיליארד פריטי מידע.
בשנת 1841 ובשנת 1876, נטלו על עצמם אנטוניו פאניצי וצ'ארלס אמי קטר בהתאמה עבודה חלוצית בהגדרת מערכות כללים מוגדרות לקטלוג.
הכללים נוסחו על פי מודלים תאורטיים.
בספרו "כללים ליצירת קטלוג מילוני מודפס", כתב קטר את המטרות המפורשות של מערכות ביבליוגרפיות.
לדברי קטר, היעדים הללו היו:
זיהוי ואיתור - לאפשר לאדם למצוא ספר על פי אחד מהפרמטרים המאפיינים אותו, הכוללים את המחבר, את הכותר, את הנושא ואת תאריך ההוצאה לאור.
איגוד וסידור - להציג את המידע הקיים בספרייה באופן מסודר, על פי מחבר, בנושא נתון, ובסוגה ספרותית מסוימת.
מתן אפשרות בחירה והרחבת אופקים - לסייע בבחירת ספר לפי המהדורה של הספר או לפי אופיו.
מטרות דומות נכללות גם בהגדרות מודרניות יותר של קטלוגים, שנוסחו לאורך המאה ה-20.
בשנת 1998 נעשה ניסיון עדכני יותר לתאר את המטרות של קטלוג ספרייה באמצעות מודל דרישות פונקציונליות לרשומות ביבליוגרפיות (FRBR), המגדיר ארבע מטרות שהקטלוג נדרש לאפשר את ביצוען: איתור, זיהוי, בחירה והשגה.
קטלוג יכול לשמש כרשימת מלאי של תכולת הספרייה.
אם פריט לא נמצא בקטלוג, המשתמש יכול להמשיך בחיפוש אחריו בספרייה אחרת.
ספריות היו נפוצות גם בעת העתיקה, כדוגמת הספרייה הגדולה של אלכסנדריה.
הספרנים הקדומים יצרו מערכת כללים שמורה כיצד יש לרשום את הפריטים בקטלוג.
עד לשנת 700 לפנה"ס פעלו האשורים על פי הכללים שקבעו הבבלים.
איבניסרו, הספרן הראשי בספרייה הבבלית של אשורבניפל מהמאה השביעית לפני הספירה, כתב את קטלוג הספרייה על לוחות חרס, לפי נושאים.
בזמן ההוא היו בספרייה כ-30,000 לוחות חרס, במספר שפות, מסודרים לפי צורה ומופרדים לפי נושאים.
הקטלוגים באותה התקופה היו ממוינים לפי נושאים, ואילו קטלוגים הממוינים על פי המחבר לא היו קיימים.
השימוש הרווח בקטלוגים הממוינים על פי נושאים מרמז על כך שהספרנים פעלו על פי כללים לחילוץ נושאים ולרישום הפרטים של כל פריט, שהיו נפוצים באותה התקופה.
התיוק והחיפוש הפכו ליעילים בעקבות העקביות שהכללים הללו השרו, כך שספרן ידע לתייק כל פריט מבלי להמציא מחדש את הכללים בכל פעם, והקורא ידע למה לצפות בכל ביקור.
רישום תכנים החל כדי לאפשר לקוראים לדעת מה החומרים הזמינים לקריאה בספרייה.
במאה השלישית לפני הספירה, יצר קאלימאכוס את הקטלוג הראשון הממוין לפי סופרים, שנקרא פינקס .
במאה ה-10 לספירה כללה ספריית העיר הפרסית שיראז למעלה מ-300 חדרים מלאים בקטלוגים יסודיים שסייעו באיתור טקסטים.
מאוחר יותר, בשנים 1542–1605, יצר קיסר האימפריה המוגולית אכבר קטלוג של 24,000 הטקסטים שהיו בספריית האימפריה, ועשה את רוב עבודת הסיווג בעצמו.
במהלך התקופה המודרנית המוקדמת, סדר הספרים בספרייה נקבע על פי הנחייתו של הספרן הראשי.
לא הייתה שיטה אוניברסלית לסידור, ולכן חלק מהספרים מוינו לפי שפה או לפי נושא.
ברוב הספריות ששימשו אנשים משכילים מוינו הספרים לפי קטגוריות (כמו פילוסופיה, ספרי קודש, מתמטיקה ועוד).
הספרייה הראשונה שמיינה כותרים בסדר אלפביתי תחת כל קטגוריה הייתה ספריית סורבון בפריז.
קטלוגי הספרייה הראשונים היו רשימות כתובות בכתב יד, מסודרות לפי מאפיינים של הספר או לפי סידור אלפביתי גס של שם המחבר.
לפני מהפכת הדפוס, נאלצו הספרנים להזין ספרים חדשים בשולי רשימת הקטלוגים, עד ליצירת קטלוג מסודר חדש.
בגלל אופי יצירת הקטלוג בתקופה ההיא, רוב הקטלוגים לא הצליחו לעמוד בקצב של ספרים חדשים שהגיעו לספרייה.
לאחר שמכונת הדפוס הפכה לפופולרית, נעשה צורך בקטלוג מסודר, בגלל קצב ההדפסה של ספרים חדשים שהלך וגדל.
קטלוגים מודפסים, הנקראים לפעמים קטלוגים מילוניים, החלו להתפרסם בתחילת התקופה המודרנית ואפשרו לחוקרים להכיר את תכולתה של כל ספרייה.
בעותקים של הקטלוג היו משולבים לעיתים דפים ריקים שעליהם ניתן היה לכתוב תוספות.
קטלוג הקלפים הראשון נוצר בווינה בסביבות שנת 1780 על ידי הספרן גוטפריד ואן סוויטן.
הוא נועד לפתור את בעיות חוסר הגמישות ביצירת הקטלוגים הקדומים שהיו בשימוש עד אז, שנחרטו בשיש ובחימר, ולהפחית בעלויות הגבוהות שהיו כרוכות ביצירת הקטלוגים המעט מאוחרים יותר, שנכתבו בכתב יד כקודקס כרוך.
ייתכן שהקלפים הראשונים שבהם השתמשו לקטלוג היו קלפי משחק צרפתיים, שבמאה ה-18 היו ריקים בצד אחד.
בנובמבר 1789, במהלך המהפכה הצרפתית, החל תהליך איסוף של כל ספרי הדת.
הספרים הועברו למערכת חדשה של ספריות ציבוריות, ונוצרו רשימות מלאי של הספרים הקיימים.
הרשימות היו כתובות על גבם של קלפי משחק, שכללו את המידע הביבליוגרפי עבור כל ספר.
אוסף הכרטיסים נודע בשם "קוד הקטלוג הצרפתי של 1791".
הממציא האנגלי פרנסיס רונלדס החל להשתמש בקטלוג כרטיסים כדי לנהל את אוסף הספרים ההולך וגדל שלו בסביבות שנת 1815. באמצע המאה ה-19, המו"ל איטלקי נטלה באטצאטי פיתח מערכת כרטיסים שנועדה למוכרי ספרים, שבה כרטיסים מייצגים מחברים, כותרים ונושאים.
זמן קצר לאחר מכן, מלוויל דיואי וספרנים אמריקאים אחרים החלו לקדם את קטלוג הקלפים בגלל הגמישות והסקיילביליות שלו.
בחלק מהספריות קוטלגו הספרים לפי גודל הספר, בעוד שספריות אחרות קטלגו את הספרים רק לפי שם המחבר.
הקטלוג על פי התכונות הללו הקשה על איתור הספר.
הגיליון הראשון של "ז'ורנל הספריות", הפרסום הרשמי של איגוד הספריות האמריקאי (ALA), גרס כי הנושא הדחוף ביותר שספריות נדרשות לפתור הוא בעיית היעדר קטלוג סטנדרטי מרוכז.
בתגובה לעניין התקינה, ALA הקימה ועדה שהמליצה על אימוץ שיטת עבודה עם כרטיסים בגודל 135 סנטימטרים, כפי ששימשו באוניברסיטת הרווארד.
עם זאת, באותו הדו"ח, טענה הוועדה שכרטיס מעט יותר גדול, בגודל של 138 סנטימטרים, יהיה עדיף.
עד סוף המאה התשע-עשרה, הקלף הגדול יותר נכנס לשימוש, בעיקר בגלל העובדה שכרטיסים בגודל הזה כבר היו הגודל הסטנדרטי ששימש לגלויות דואר.
מלוויל דיואי המציא מערכת שבה הספרים אורגנו לפי נושאים, ולאחר מכן נכתבו בסדר אלפביתי על פי שם המחבר.
לכל ספר הוקצה עיול שזיהה את הנושא ואת מיקום הספר.
בשנת 1860 עיצב עזרא אבוט קטלוג כרטיסים נגיש, שמאפשר לשמור בקלות על סדר הכרטיסים.
הכרטיסים הונחו בצורה הדוקה בין תיבות עץ.
אבוט פרסם את ממצאיו בדוח השנתי של הספרייה לשנת 1863, והם אומצו על ידי ספריות אמריקאיות רבות.
יצירת הקטלוגים החלה בשנת 1862 ובמהלך השנה הראשונה נוצרו 35,762 כרטיסי קטלוג.
אחת הפעולות הראשונות של איגוד הספריות האמריקאי החדש שהוקם ב-1908 היה לקבוע סטנדרטים לגודל הכרטיסים המשמשים בספריות אמריקאיות, ובכך להפוך את ייצורם ואת ייצור הכרטסות לאחידים.
הכרטיס האחרון הודפס על ידי OCLC, ספקית מרכזית של כרטיסי קטלוג, באוקטובר 2015.
ישנם נושאים מסוימים שעל פיהם מקובל ליצור קטלוגים.
קטלוג מחברים: קטלוג הממוין בסדר אלפביתי לפי שמות המחברים, העורכים או המאיירים.
קטלוג נושאים: קטלוג שממוין על סמך הנושאים שבהם עוסק הספר.
קטלוג כותרים: קטלוג הממוין בסדר אלפביתי של שמות הספרים.
קטלוג מילון: קטלוג שבו כל המאפיינים - מחבר, כותר, נושא, סדרה - משולבים בסדר אלפביתי אחד.
צורת הקטלוג הזו הייתה נפוצה בספריות בצפון אמריקה לפני הופעת הקטלוג הממוחשב.
קטלוג מילות מפתח: קטלוג נושאים על פי סדר אלפביתי, בהתאם למערכת מילות מפתח כלשהי.
צורות קטלוג אלפביתית מעורבת: לעיתים נעשה שימוש בקטלוג אלפביתי לפי חלק ממאפייני הספר, למשל מחבר וכותר, או מחבר, כותר ומילות מפתח.
קטלוג שיטתי: קטלוג נושאים הממוין לפי חלוקה שיטתית כלשהי של נושאים.
קטלוג רשימת מדף: קטלוג שבו הרשומות ממוינות באותו סדר שבו נגנזים פריטים ביבליוגרפיים.
קטלוג זה עשוי לשמש גם כרשימת המלאי הרשמית של הספרייה.
בקטלוג המסודר על פי הכותרים (שמות הספרים), ניתן להבחין בשני אופנים שבהם ניתן למיין את הנושאים:
על פי סדר המיון הדקדוקי (בשימוש בעיקר בקטלוגים ישנים) - המילה החשובה ביותר בכותר היא המונח הראשון שעל פיו מתבצע המיון.
חשיבותה של מילה נמדדת על פי כללים דקדוקיים.
לדוגמה, שם העצם הראשון עשוי להיות מוגדר כמילה החשובה ביותר.
על פי סדר המיון המכני - המילה הראשונה של הכותר היא המונח הראשון שעל פיו מתבצע המיון.
רוב הקטלוגים החדשים משתמשים בסכמה זו, אך עדיין כוללים זכר לסדר המיון הדקדוקי, ומזניחים מילות עצירה (The, A וכו') בתחילת הכותר.
היתרון של סידור על פי המיון הדקדוקי הוא שלעיתים קרובות המילה החשובה ביותר בכותר היא גם מילת מפתח טובה.
זו המילה שרוב הקוראים זוכרים, גם כאשר הם אינם זוכרים את שם הספר במלואו.
עם זאת, החסרון שלה הוא שעל מנת לבחור את המילה החשובה ביותר, נדרשים כללים דקדוקיים רבים ומפורטים, כך שבמקרים רבים רק משתמשים מומחים יוכלו לחפש בקטלוג ללא עזרה מהספרן.
בחלק מהקטלוגים קיים סטנדרט לכתיבת שמות של יוצרים, גם כאשר על פני הפריט עצמו הם כתובים באופן שונה.
סטנדרטיזציה זו מושגת על ידי תהליך הנקרא בקרת זהויות.
היתרון של בקרת הזהויות הוא שקל יותר לענות על השאלה "אלו יצירות של מחבר נתון קיימות בספרייה?".
מצד שני, ייתכן שיהיה קשה יותר לענות על השאלה "האם יש בספרייה ספר מסוים?" במקרה שבו שם המחבר מאוית בצורה לא סטנדרטית על פני הספר.
עבור פריטים מסוימים, גם הכותר יכול לעבור תהליך סטנדרטיזציה.
המונח הטכני לכך הוא כותר אחיד .
לדוגמה, לעיתים תרגומים ומהדורות חדשות ממוינים על פי הכותר המקורי.
בקטלוגים רבים, חלקי הביבליה ממוינים תחת השם הסטנדרטי של הספרים שהם מכילים.
מחזותיו של ויליאם שייקספיר הם דוגמה נוספת לתפקיד שמילא כותר אחיד בקטלוג הספרייה.
במקרים של תרגומים משפות זרות, עשויות להתעורר בעיות הנוגעות למיון הרשומות:
שפות מסוימות משתמשות באלפבית שסדר האותיות בו שונה.
למשל, קטלוגים הולנדיים ממיינים את צירוף האותיות IJ כ-Y.
האם קטלוג אנגלי הכולל כותרים הולנדיים צריך למקם אותם בהתאם לנוהג ההולנדי, או בהתאם לסידור האלפבית האנגלי?
האם קטלוג הולנדי צריך למיין מילים לא הולנדיות באותו אופן?
כמו כן, לעיתים מופיעות בכותרים ליגטורות שצריך להחליט על סדר המיון שלהן.
חלק מהכותרים מכילים מספרים, למשל שמו של הספר 1984. האם יש למיין אותם כמספרים, או לאיית אותם כ"אלף תשע מאות שמונים וארבע"?
גם כותרות המתחילות בסימן דיאקריטי מעלות בעיה דומה.
בתרבויות אחרות, לעיתים ההפרדה בין השם הפרטי לבין שם המשפחה נעשית באופן שונה.
למשל, בתרבות הסינית, שם המשפחה נכתב לפני השם הפרטי ולפיכך הופך למעין "שם פרטי".
דוגמה לכך היא הסופר סון דזה.
בקטלוג הממוין על פי נושאים, נדרש לבחור את מערכת הסיווג שעל פיה יחולק המידע לנושאים.
המקטלג יבחר מילות מפתח מתאימות לפריט הביבליוגרפי, ומספר סיווג ייחודי המכונה עיול.
המספר משמש הן לזיהוי הפריט, והן לסידור הפריטים על מדפים תוך הצבת פריטים בעלי נושאים דומים זה ליד זה.
בצורה כזו משתמשי הספרייה יכולים לאתר פריטים דומים בצורה חכמה, ולחוות סרנדיפיות בתהליך החיפוש שלהם.
בשנת 1983 פותח הקטלוג המקוון הראשון באמצעות תוכנת Dynix .
התוכנה הייתה בשימוש נרחב עד סוף שנות ה-90, ושיפרה מאוד את השמישות של קטלוגים, הודות ליצירת תקני MARC בשנות ה-60.
תקני MARC המסדירים את יצירת רשומות הקטלוג כוללים לא רק כללי קיטלוג רשמיים כגון כללי הקיטלוג האנגלו-אמריקאים, ואת כללי תיאור משאב וגישה (RDA), אלא גם כללים ספציפיים ל-MARC, שבאים לידי ביטוי הן בספריית הקונגרס האמריקאית, והן ב-OCLC שבונה ומתחזקת WorldCat.
תקני MARC שימשו במקור לאוטומציה של יצירת כרטיסי קטלוג פיזיים, אך השימוש בהם התפתח גם לקטלוגים ממוחשבים.
הקטלוג הציבורי המקוון ייעל את תהליך החיפוש והקטלוג שהיה מקובל עד אז בקטלוג הכרטיסים הפיזי, במספר דרכים:
אין צורך למיין את הקטלוג המקוון באופן סטטי, מכיוון שהמשתמש יכול לבחור את סוג המיון באופן דינמי - על פי מחבר, כותר, מילת מפתח ועוד.
רוב הקטלוגים המקוונים מאפשרים חיפוש של מילה בכותר או בשדה אחר, מה שמגדיל את מספר הדרכים לאתר רשומה.
קטלוגים מקוונים רבים מאפשרים שמירה של מספר דרכים לכתוב את שם המחבר.
ביטול כרטיסי הנייר הפך את המידע לנגיש יותר עבור אנשים בעלי מוגבלות, כמו לקויי ראייה או אנשים המשתמשים בכיסאות גלגלים.
שטח האחסון הפיזי מצטמצם במידה ניכרת.
קטלב משונן (שם מדעי: Arbutus unedo) ובשמו הנפוץ עץ תות שדה (strawberry tree), הוא מין שיח גדול רב-גזעים או עץ קטן ירוק-עד ממשפחת אברשיים.
גובהו 5 עד 10 מטרים, לעיתים רחוקות 15 מטר, נופו בקוטר עד 4 מטרים.
קליפת גזעו מחוספסת וצבעה חום.
בניגוד לקטלב המצוי, אין קליפתו נושרת ברצועות ארוכות אלא קשקשים והיא נשארת מחוספסת וצבעה חום-אפור.
קטלב משונן משמש כעץ נוי בישראל ומוצאו בעיקר במערב אגן הים התיכון, ביערות ירוקי-עד ובגבעות סלעיות באסיה הקטנה, בדרום אירופה וכן בהרים של צפון אפריקה המערבית.
קטלב משונן אינו גדל בר בישראל.
הוא הוכנס לדרום מערב אירלנד, לאיים הקנריים, למדיירה, לצפון ניו זילנד, לדרום ניו זילנד ולטסמניה.
קטלב משונן הוא עץ קטן או שיח, על פי רוב בעל מספר גזעים.
קליפת הגזעים מחוספסת וצבעה חום (בשונה מקטלב מצוי שקליפתו חלקה) ומתקלפת בקשקשים קטנים, ואז נחשפת הקליפה האדומה.
העלים מסורגים, דמוי ביצה או אליפטיים או מוארכים, אורכם 5 עד 10 ס"מ ורוחבם 2 עד 3 ס"מ, שפתם משוננת, חדים משני הקצוות (לא קהים בקטלב מצוי) צבעם ירוק כהה מבריק בצידם העליון ופחות כהה בצידם התחתון.
הפטוטרות מכוסים שערות בלוטיות, אורכם 6 מ"מ (בקטלב מצוי אורכם 1 עד 3 ס"מ).
הפרחים ערוכים באשכולות מסועפים (מכבדים) שמשולשלים כלפי מטה וקירחים.
בכל מכבד יש 10 עד 30 פרחים דמויי-כד הפוך.
עלי הכותרת מאוחים ונושרים כיחידה אחת שלמה.
הפרחים דו-מיניים, נכונים (בעלי סימטריה רדיאלית), בעלי שחלה עילית ועטיף כפול, חמישה עלי גביע ירוקים וחמישה עלי כותרת מאוחים היוצרים פרח דמוי-כד בעל חמש אונות (שיניים), בצבע לבן או קרם, או כצבע הדונג.
הפרח בקוטר של 4 עד 5 מ"מ ובצבע לבן (לעיתים רחוקות ורוד חיוור) עם ריח ניחוח מתקתק.
הפריחה חלה בסוף הסתיו והחורף והיא בולטת על רקע העלים הירוקים.
לאחר החניטה מתפתח פרי ענבה המזכיר תות-שדה.
הפרי גדול יותר מהפרי של קטלב מצוי, אורכו 1.5 עד 2 ס"מ לעומת 8 עד 12 מ"מ.
צבעו זהוב-אדום כפירות היער וקליפתו מחוספסת.
כאשר הפרי בשל, הציפה מתוקה וערבה לחיכם של בני האדם והציפורים.
במין זה הפרי מבשיל בחורף על פרחים מהשנה הקודמת ונראים על עץ אחד פרחים ופירות בו-זמנית.
תפוצתו של קטלב משונן משתרעת סביב אגן הים התיכון, במערב אגן התיכון: פורטוגל, ספרד, צרפת, מרוקו, תוניסיה ואלג'יריה; בצפון אגן הים התיכון: איטליה, יוון, בולגריה, אלבניה, יוגוסלביה וטורקיה; באיי הים התיכון: קורסיה, קפריסין, סיציליה, כריתים, איי מזרח הים האגאי והאיים הבלאריים.
ובמזרח הים התיכון: בטורקיה, סוריה ולבנון, אבל לא בישראל.
קטלב משונן מזן "צפוף" ('Arbutus unedo 'Compacta) הוא שיח גדול רב-גזעים או עץ קטן ירוק-עד.
גובהו 2 עד 3 מטרים, נופו בקוטר עד 2 מטרים וקליפת גזעו מחוספסת וצבעה חום ומאופיין בצימוח צפוף (ומכאן שמו).
בניגוד לקטלב המצוי, אין קליפתו נושרת ברצועות אלא נשארת מחוספסת וצבעה חום-אפור.
העלים מסורגים, דמוי ביצה, אורכם 5 עד 10 ס"מ, צבעם ירוק כהה מבריק, גלדניים, ושפתם משוננת.
הפרחים ערוכים במכבדים, דומים לכד הפוך וצבעם לבן.
לאחר הפריחה מתפתח פרי ענבה המזכיר תות-שדה.
הפרי גדול יותר מהפרי האדום של קטלב מצוי, אורכו 2 עד 2.5 ס"מ, צבעו זהוב-אדום וקליפתו בעלת גבשושיות.
מוצא העץ באגן הים התיכון, ביערות ירוקי-עד ובגבעות סלעיות באסיה הקטנה, בדרום אירופה ובדרום מערב אירלנד וכן בהרים של צפון אפריקה המערבית.
סימה קגן, מתמחה באקלום ובחינת צמחים חסכני מים, אקלמה אותו בשנת 1995. מקור האקלום: וגטטיבי, California Nursery Monrovia ריבוי השיבוט (clone) במשתלת מנרוביה נעשה מתרביות רקמה, אולם כעת מרבים אותו גם בארץ בהשרשת ייחורים.
העץ מותאם לכל חלקי הארץ, למעט הערבה.
הוא נחשב למאריך ימים ומשתלב היטב בנוף ארץ ישראל.
הוא זקוק לשמש ולחצי צל, עמיד לרוחות ולטמפרטורות נמוכות וצריכת המים שלו בינונית.
הוא בעל קצב צימוח איטי יחסית, ותוספת השקיה בשנותיו הראשונות תאיץ את התפתחותו.
קטלן (שם מדעי: Orcinus orca; לעיתים אורקה) הוא יונק ימי השייך לסדרת הלווייתנאים, הגדול במשפחת הדולפיניים והיחיד בסוגו (Orcinus).
אורכו של זכר בוגר נע בין 8 ל-10 מטרים, בעוד אורכה של הנקבה נע בין 7 ל-8.5 מטרים; משקלו של הקטלן עשוי להגיע עד ל-10 טונות.
הקטלן ניזון מדגים, דיונונים, עופות ימיים, צבי ים ויונקים ימיים, כרישים, וגם מלווייתנים ממינים שונים.
אוכלוסיית הקטלנים נחלקת לקבוצות המצויות במרחבים קבועים ולקבוצות הנודדות למרחקים.
שיטת הציד שלהם היא לרוב חברתית; התקשורת בין הפרטים נעשית באמצעות צלילים רבים ושונים, בהם שריקות וקריאות, כאשר לכל קבוצת קטלנים יש "מבטא" משלה.
הקטלן נחשב לאחד הטורפים הקטלניים ביותר בטבע ואין לו טורפים טבעיים.
את המידע אודות המתרחש בסביבתו קולט הקטלן באמצעות ההד: הוא משמיע קולות נקישה בתדר גבוה ומקבל בחזרה הד מגופים הנמצאים במים, כגון בעלי חיים.
השם "אורקה" ניתן לראשונה ליונקים ימיים אלו על ידי הרומאים, ונגזר כנראה מהמילה היוונית "אוריקס" (ὄρυξ), שמשמעותה "לווייתן".
המונח "אורק" שימש לתיאור דגים גדולים, לווייתנים או מפלצות-ים, אך כיום זהו מונח שקול לחלוטין ל"אורקה".
השם "קטלן" היה נפוץ בעבר לתיאור בעל חיים זה, אולם משנות ה-60 של המאה ה-20 גובר השימוש בשם "אורקה".
כיום יש שימוש בשני השמות, ועם זאת במרבית השפות האירופאיות הוא נקרא "אורקה".
מקור הכינוי "קטלן" או "רוצח" הוא בעדותם של מלחים ספרדים מהמאה ה-18 אשר צפו בלהקת קטלנים הורגת לווייתן גדול.
הם כינו את היונק הימי בשם "asesina-ballenas", כלומר "רוצח לווייתנים".
התרגום לשפה האנגלית, "לווייתן רוצח" (killer whale), היה מהופך ושגוי.
מונח זה הפך לשגור אף בפי דוברי הספרדית, כך שהם החלו להשתמש בתרגום צולב מן המונח האנגלי המהופך - "ballena asesina".
בימינו, גם בקרב קהילת החוקרים, רבים סבורים כי השם המתאים לקטלן הוא השם הקודם ("לווייתן רוצח"), בשל העובדה שהוא אכן הורג בעלי חיים, כולל לווייתנאים אחרים.
התומכים בשם זה מצביעים על העובדה שמקור השם אינו קשור במסורת הספרדית בלבד.
השם הלטיני של הסוג קטלן הוא Orcinus, ומשמעותו "מאורקוס" (אל מהשאול).
בנוסף, הם טוענים כי השם "אורקה" אמנם אינו קשור מבחינה אטימולוגית ל-Orcinus, אולם ייתכן שהדמיון בצליל ביניהם גרם לאנשים מסוימים לכנות את הקטלן בשם שמשמעותו "לווייתן המביא מוות" או "שד מהגיהנום".
לשמו של הקטלן קונוטציה מאיימת גם בשפות אחרות.
בפינית שמו הוא miekkavalas ובהולנדית - zwaardwalvis, שמות שמשמעותם "לווייתן חרב".
ביפנית הוא נקרא "שאצ'י" (鯱); סימני המילה פירושם "דג" ו"טיגריס".
הקטלן הוא המין היחיד בסוגו (Orcinus).
הוא הגדול מבין שלושים וחמישה מיני משפחת הדולפיניים.
מנקודת מבט קלדיסטית (נקודת מבט הממיינת את עולם החי לפי התפתחות אבולוציונית ולא לפי דמיון מורפולוגי) אין לו קרובים ישירים, ולכן פליאונטולוגים מאמינים כי לקטלן היסטוריה אבולוציונית אנגנטית: הקטלן התפתח מהאבות הקדמונים שלו לצורתו הנוכחית ללא התפצלות השושלת.
אם טענתם זו נכונה, משמעותה היא שהקטלן הוא אחד המינים הקדמונים של הדולפיניים.
למרות זאת, לא סביר כי הוא עתיק יומין כמו משפחת הדולפיניים עצמה, שגילה המשוער הוא חמישה מיליוני שנים.
קיימים לפחות שלושה סוגי קטלנים בעלי שונות גנטית המספיקה כדי להבחין בהם כתת-מינים שונים או כגזעים שונים.
מיונים אלו מבוססים בעיקרם על מחקרים שנעשו בקרבת החוף המערבי של קנדה וארצות הברית.
מקומי - הסוג הנצפה ביותר בקרב שלושת הסוגים באזור צפון-מזרח האוקיינוס השקט.
הקטלן המקומי ניזון בעיקר מדגים והוא חי בקבוצות משפחתיות מורכבות ומלוכדות, הידועות כלהקות.
הנקבות בעלות סנפיר גב מעוגל, המסתיים בזווית חדה.
הקטלן המקומי נוהג לפקוד שוב ושוב אזורים מסוימים.
ארעי - תזונתו של הקטלן הארעי מורכבת רובה ככולה מיונקים ימיים; הוא אינו אוכל דגים.
הקטלן הארעי שוחה בקבוצות קטנות, הכוללות בין שניים לשישה פרטים.
בניגוד לקטלן המקומי, הקטלן הארעי אינו בהכרח שומר על המסגרת המשפחתית.
הנקבות מאופיינות בסנפיר גב קטן שצורתו "משולשת" ומחודדת יותר.
רחוק מן החוף - קטלן זה שוהה באוקיינוסים הפתוחים, וניזון בעיקר מדגים, כרישאים וצבים.
נצפו קבוצות הכוללות עד 60 פרטים של קטלן "רחוק מן החוף".
אין מידע רב על אוכלוסיות אלו ועל מנהגיהן.
ניתן להבחין בין קטלן זה לבין הקטלן המקומי והארעי על פי הבדלים גנטיים.
את הנקבות מאפיין סנפיר-גב מעוגל ברציפות.
שלוש קבוצות אלו אינן מתקשרות ביניהן, ועל פי רוב פרטים מקבוצות שונות מתעלמים זה מזה, אף על פי שקבוצות הקטלן המקומי והקטלן הארעי חיות באותם אזורים.
מחקרים שנערכו לאחרונה הראו כי שלוש הקבוצות לא הזדווגו זו עם זו במשך 10,000 שנים (Chadwik).
לאחרונה נתגלו 2–3 קבוצות נוספות של קטלנים באזור אנטארקטיקה.
סוג א' נראה כמו קטלן טיפוסי, חי במים הפתוחים וניזון בעיקר מלווייתני מינקי.
סוג ב' וסוג ג' קטנים יותר מסוג א'.
צבע עורם של שני סוגים אלו (ב' ו-ג') שונה - הוא בעל גוון אפרפר ולבן-צהוב, במקום צבעי השחור ולבן הטיפוסיים.
ההבדלים בין שני הסוגים עצמם ניכרים בדפוסי הצבע על עורם.
סוג ב' ניזון בעיקר מכלבי ים, בעוד סוג ג' ניזון בעיקר מדגים.
גבו של הקטלן שחור (אם כי לעיתים ישנו כתם אפרפר ליד החזה הגבי).
החזה וצדי הגוף לבנים, וקיימים כתמים לבנים מעל ומתחת לעיניו.
גופו כבד וחסון, סנפיר הגב גדול יחסית, ובצדו האחורי קיים כתם בצבע אפור כהה.
הזכר יכול להגיע לאורך של 9.5 מטרים ולמשקל של 6 טונות.
עם זאת, זכרים גדולים במיוחד יכולים להגיע אף למשקל של 9 טונות.
הנקבות קטנות מהזכרים - אורכן מגיע לכ-8.5 מטרים, ומשקלן לכ-5 טונות.
הקטלן הגדול ביותר שנצפה היה זכר מאזור מדינת וושינגטון בחוף המערבי של ארצות הברית, שאורכו הגיע ל-.
הוולדות נולדים במשקל של כ-136 קילוגרם ובאורך של כ-2.4 מטרים.
גודלו של הקטלן ועוצמתו הופכים אותו לאחד ממיני היונקים הימיים המהירים ביותר, ומהירותו יכולה לעלות על 45 קילומטר לשעה, אם כי הוא יכול להתמיד במהירות זו רק שניות ספורות.
בדרך כלל, הלווייתן נע במים במהירויות נמוכות בהרבה של כ-13 קמ"ש.
השיניים של הקטלן חרוטיות וחזקות, ומספרן 10–14 בכל מחצית לסת.
השיניים שוות בגודלן, ומשמשות לאחיזת המזון בלבד.
המזון אינו נלעס, אלא נבלע נתחים-נתחים לאחר שנקרע מגוף הטרף.
בשונה ממרבית הדולפיניים, סנפיר החזה של הקטלן הוא גדול ומעוגל וצורתו דומה לזו של משוט.
סנפירי החזה של הזכרים גדולים באופן משמעותי מאלו של הנקבות: אורכם אצל הזכרים הוא 2 מטרים, ורוחבם - 1.2 מטרים.
גם סנפירי הגב של הזכרים גדולים מאלו של הנקבות: אורך סנפיר הגב אצל הזכרים הוא 1.8 מטרים, פי שניים ומעלה מאורך סנפיר הגב אצל הנקבות.
בנוסף, אצל הזכרים לסנפיר הגב צורה דמוית משולש והוא גבוה ומאורך יותר מאשר אצל הנקבות, שאצלן הוא קצר יותר ועקום יותר.
את זכרי הקטלן הגדולים ניתן לזהות בקלות וקשה לבלבל בינם לבין חיות ים אחרות.
עם זאת, ממרחק מה עלולים להתבלבל בין הנקבות והוולדות לבין עבשן קטלני או גרמפוס אפור.
מרבית המידע בנוגע לקטלן מקורו בסקירות ארוכות טווח של האוכלוסיות בקרבת חופי קולומביה הבריטית ומדינת וושינגטון, וכן בניטור מצבם של האורקות הנמצאים בשבי.
בשנות ה-70 גילו חוקרים כי ניתן להבחין בין פרטים שונים של קטלן באמצעות סנפיר-הגב ובאמצעות הכתם שנמצא בתחתיתו.
כיום מבדילים בין פרטי קטלן שונים בעזרת הבדלים בקפלים, בשריטות ובחתכים על סנפיר הגב וכן בעזרת הדפוסים של צבעי השחור והלבן על הכתם שנמצא בסופו של סנפיר זה.
זיהוי זה מאפשר מנייה מדויקת של אוכלוסיות הקטלנים ולא אומדנן בלבד.
בנוסף, הוא מאפשר הבנה מעמיקה יותר של מחזור החיים והמבנה החברתי של אוכלוסיית הקטלנים.
הקטלן הוא בעל מחזור חיים פשוט.
זכרי הקטלן מגיעים לבגרות מינית בגיל 15 שנים, ולבגרות פיזית בגיל 21 שנים.
ואילו נקבות הקטלן מגיעות לבגרות מינית בין הגילאים 6–10 שנים, ומתחילות להזדווג בגילאים 12-14. אחרי גיל זה יש להן מחזורי ייחום; בין תקופת ייחום אחת לזו שאחריה פרק זמן של שלושה עד שישה חודשים.
לנקבה שתי פטמות המצויות בכיסים לצד איבר מינה.
לפני ההזדווגות מתקיים טקס חיזור ממושך.
ההזדווגות מתרחשת כאשר הזכר והנקבה נמצאים זקופים ומקרבים את בטנם זה לזה, או כשהם צפים על פני המים ונצמדים זה לזה.
לפי הערכות, אורך חייהם הממוצע של הזכרים הוא 30 שנים, ובמקרים מסוימים אף מגיעים לגילאים 50–60 שנים.
לעומתם, נקבות האורקה חיות בממוצע עד גיל 50, אך במקרים יוצאי דופן הן עשויות להגיע אף לגילאי 80 ו-90. נקבות הקטלן משקיעות אנרגיה רבה בגידול הוולדות שלהן.
משך ההריון הוא בין 12 ל-18 חודשים, והנקבה ממליטה ולד אחד בכל 3 עד 10 שנים.
הלידה יכולה להתרחש בכל זמן בשנה, אולם החודשים הנפוצים ביותר להזדווגות הם חודשי הקיץ, בעוד החודשים בהם מתרחשות בדרך כלל הלידות הם חודשי הסתיו.
שיעור התמותה בקרב הוולדות גבוה מאוד - תצפיות שנעשו העלו כי כמעט מחצית הוולדות לא מצליחים להגיע לגיל שנה.
הוולדות יונקים במשך שנה עד שנתיים, אולם הם מתחילים לאכול מזון מוצק כבר החל מגיל שנה.
במהלך תקופה זו, הוולד לומד מאמו כיצד לצוד, לתקשר ולהתנהל בתוך הקבוצה אליה הוא נולד.
הקטלן אינו מין מונוגמי, ולזכר ככל הנראה אין התערבות הורית לאחר ההזדווגות.
הוולדות נולדים באורך של כ-2 מטרים, שוקלים כ-200 ק"ג ומגיעים בשנתיים הראשונות לחייהם לאורך של כ-3.5 מטרים.
הנקבות מזדווגות עד גיל 40 לערך, כלומר בממוצע כל נקבה מעניקה חיים לחמישה וולדות.
לקטלן תפוצה כלל-עולמית והוא מצוי בכל האוקיינוסים ובמרבית ימי העולם, כולל הים התיכון והים הערבי, ימים בהם לא נפוצים לווייתנאים בדרך כלל.
הקטלן מעדיף אקלים קריר או קוטבי.
במרבית המקרים הם יימצאו באזורי החוף, אולם ניתן למצוא אותם גם במי האוקיינוסים.
ריכוזים גדולים של קטלנים נמצאים באגן הצפוני-מזרחי של האוקיינוס השקט, קרוב לחופים הצפוניים של קנדה ולחופי אלסקה, וכן באזור החופים של איסלנד, צפון נורווגיה וצפון רוסיה.
הם נצפים באופן קבוע באנטארקטיקה, והסברה הרווחת היא כי הם שוחים מתחת לקרחונים ונושמים דרך כיסי אוויר, בדומה ללבנתן הלבן.
עם זאת, הקטלן כמעט ולא נראה באזורים הארקטיים בעונת החורף, והוא שוהה שם בעיקר בקיץ.
המידע הנוגע לקטלן החי באזורים הרחוקים מן החופים מועט יותר.
תצפיות מצביעות על העובדה כי הקטלן יכול לשרוד בטווח רחב של טמפרטורת מים.
לא קיימים אומדנים מדויקים המעריכים את אוכלוסיית הקטלנים העולמית, אלא רק הערכות מקומיות.
יחד עם הערכה גסה של האזורים שלא נסקרו, ניתן לאמוד את אוכלוסיית הקטלנים העולמית ב-50,000 פרטים לכל הפחות.
הקטלן הוא טורף הנמצא בצמרת מארג המזון, והמינים אותם הוא טורף הם רבים ומגוונים.
אוכלוסיות מסוימות גילו תכונות של "התמחות" לטרף מיני בעלי חיים מסוימים.
כך, לדוגמה, מספר אוכלוסיות קטלנים במימי נורווגיה וגרינלנד מתמחות בטרף של מיני מליח (Clupea, "הרינג"), והן עוקבות אחר נתיב הנדידה של דגים אלו לאורך החוף הנורווגי בכל סתיו; אוכלוסיות אחרות מתמחות בטרף של כלבי ים.
קטלן אוכל בממוצע כ-227 ק"ג של מזון בכל יום.
קטלן הניזון מדגים צד את טרפו מקרב כ-30 מיני דגים, שהעיקריים הם דגי סלמוניים (כולל טרוטת עין-הקשת, ואלתית גמלונית), הרינג וטונה.
כרישים ענקיים, כרישים ארכי גף ולפעמים גם עמלצים לבנים נטרפים בשל הערך התזונתי הרב של הכבד שלהם.
סילוניות, כמו תמנונאים, מהווים גם הם מטרות לטרף, סוג מזונו גורם לו להיחשב קרניבור.
הקטלן הוא היחיד מבין מיני הלווייתנאים שניזון באופן קבוע מלווייתנאים אחרים.
תזונתו של הקטלן נחקרת בשלוש שיטות עיקריות:
בדיקת תכולת הקיבה של הקטלן.
בדיקת הצלקות על גופם של נטרפים.
צפייה בהרגלי האכילה של הקטלן.
באמצעות שיטות אלו נמצאו כ-22 מינים שונים של לווייתנאים המשמשים טרף לקטלן.
קבוצות של קטלן יטרפו אפילו לווייתנים גדולים מהם, כמו לווייתני גוץ, לווייתנים אפורים, נקבות וולדות של ראשתן גדול-ראש ושל לווייתן גדול-סנפיר ואף לווייתנים כחולים קטנים, במקרים נדירים.
הקטלן טורף יונקים ימיים נוספים, כמו כלבי ים ואריות ים.
ניבתנים ולוטרות הים ניצודים גם הם, אולם בשכיחות נמוכה יותר.
בנוסף ניזון הקטלן גם ממיני עופות, כמו פינגווינים, קורמורנים ושחפים.
את אריות הים הם הורגים בנגיחה חזקה, או במכה אדירה עם הזנב.
מקרה אחד של קניבליזם נצפה בקרב הקטלן - במחקר שערך V.
Shevchenko במימיו הדרומיים של האוקיינוס השקט ב-1975, תועדו שני זכרים שבקיבותיהם נמצאו שרידים של פרטי קטלן אחרים.
טכניקות הציד של הקטלן מורכבות, והן כוללות דרכים למציאת הטרף והכנעתו.
על מנת למנוע פציעות, הוא ישתק את הטרף לפני הריגתו ואכילתו.
בדרך-כלל כוללת טכניקה זו השלכה באוויר, חבטות עם הזנב ונגיחות חזקות.
כך, למשל, ישליך הקטלן כלבי-ים באוויר על מנת להמם אותם ולהרגם.
בארצות הברית למדו פרטי קטלן שחיים בשבי לאכול דג, להעלות גירה ולהקיא אותו לפני המים, וכך למשוך שחפים לאזור, שיהוו יעד נוסף לציד.
על מנת לצוד לווייתן צעיר מנהלת להקת קטלנים מרדף אחר האם והוולד במטרה להפריד ביניהם.
ברגע שהוולד נפרד מהאם חברי הלהקה מונעים ממנו להגיע לפני המים כדי לנשום.
גם הלווייתנים הגדולים והבוגרים ניצודים בדרך זו.
להקה של נקבות ראשתן גדול-ראש יכולות להגן על וולדותיהן באמצעות הקפתם במבנה טבעתי מגונן, כאשר הזנבות שלהן מופנים החוצה.
בדרך זו הן מנענעות את זנבן בחוזקה ומנצלות את כוחן הרב על מנת להדוף את להקת הקטלנים.
הקטלן פיתח אף טכניקות מסובכות יותר להשגת מזון.
בפטגוניה ובאיי קרוזה ניזון הקטלן מאריות הים הדרום אמריקאים ומגורים של פילי ים (Mirounga), אפילו אם הם נמצאים במים רדודים.
בנוסף, יכולים האורקות לזקוף כחצי מגופם באופן אנכי, וכך הם יכולים לסרוק את הסביבה העל-מימית.
בשיטה זו, הנקראת באנגלית (Spyhopping), מאתר הקטלן כלבי ים על גושי קרח צפים, ויוצר גלים במטרה להפילם.
קטלן נוסף מחכה במארב ליד גוש הקרח הצף, וברגע שהטרף נופל ממנו - הוא מזנק עליו והורגו.
טכניקה זו תועדה בהזדמנויות אחדות, אך שכיחות הופעתה באופן כללי אינה ברורה.
באפריל 2006 תועד שימוש בטכניקה זו, אולם בסופה החזירו פרטי הקטלן את כלב-הים לגוש הקרח, והסתבר שבפעם זו הם רק הדגימו לוולדותיהם כיצד מבצעים את הציד.
בתוכנית התיעודית עולם קפוא תועדה טכניקה זו ואף הוקדש לה פרק מיוחד של "מאחורי הקלעים" המתעד את עבודת הצילום, במהלך הצילומים אף ניסתה להקת הקטלנים להשתמש בטכניקה כנגד סירת צוות הצילום.
קטלן שרוצה לצוד כריש צריך לשתק אותו, שלא יפגע משיניו החדות.
הקטלן עושה זאת על ידי הפיכת הכריש על גבו, מה שמשאיר אותו חסר אונים, ומאפשר לקטלן לאכול ללא סיכון.
ישנן 3 שיטות שתועדו בטבע להפיכת הכריש על גבו.
השיטה הראשונה נעשית בעזרת שיתוק חלקי של הכריש, מה שמאפשר הפיכה קלה.
כאשר קטלן פוגש כריש, הוא יוצר בעזרת זנבו גלי הדף במים, שמעלים את הכריש אל פני הים.
הקטלן מרים את זנבו העוצמתי מעל פני המים, ומכה בגופו של הכריש.
כעת, לאחר שהכריש קיבל מכה חזקה שהממה אותו במקצת, הקטלן יכול להופכו ולאוכלו בנחת.
שיטה נוספת שתועדה היא התגנבות מהירה של הקטלן אל הכריש מלמטה, כך שהוא לא מספיק להגיב לפני שנהפך.
דרך נוספת - כיתור כריש בודד על ידי להקה של קטלנים, כך שכאשר הכריש עסוק עם חלק מהלהקה, קטלן נוסף מגיע מצד אחר והופך אותו.
דג האלתית ניצוד לרוב על ידי פרט בודד או קבוצות קטנות של קטלנים.
לעומתו, מיני המליח נתפסים בדרך-כלל במאמץ משותף של פרטים רבים, באמצעות שיטה מיוחדת הנקראת "קרוסלה": קבוצת קטלנים דוחפת את דגי המליח לכדי גוש כדורי בדרך של שחרור בועות במעגל או סינוורם בבוהק גחונם הלבן, ולאחר מכן מטיחים הקטלנים את זנבותיהם בגוש המליחים לגרימת הלם או מוות.
בהכאה מוצלחת תצוד להקת קטלנים בין 10 ל-15 דגי מליח.
שיטה זו תועדה רק לגבי אוכלוסיית הקטלנים בנורווגיה, והיא דומה לשיטת הציד של מיני דולפינים מסוימים החיים באוקיינוסים.
סדר היום של הקטלן מורכב ככלל מארבע פעילויות: חיפוש מזון, שחייה, מנוחה ופעילות חברתית..
פרטי קטלן "מקומיים" נצפו שוחים לצד פוקניים, דולפיניים, אריות ים, שבאופן אירוני מהווים טרף לקטלן ה"ארעי".
קטלן מקומי נמצא רוב הזמן בתנועה, ולעיתים הוא גומא מרחק של 160 קילומטרים ביום.
עם זאת, ניתן למצוא אותם באזור מסוים במשך זמן רב המגיע עד כדי חודש ואף יותר.
בניגוד לקטלן המקומי, הקטלן הארעי שוחה וצד בדממה.
אוכלוסיית הקטלנים בצפון האוקיינוס השקט יוצרת מבנה חברתי סבוך.
בשונה מכל יונק אחר שהמבנה החברתי שלו ידוע, פרטי קטלן מקומיים משני הזוויגים חיים עם אימהותיהם במשך כל חייהם.
היחידה החברתית הבסיסית מושתתת על הזוויג הנקבי.
נקבות הקטלן יכולות להגיע לגיל 90, ועל כן ניתן לצפות בקבוצות בנות ארבעה דורות (הממוצע עומד על שלושה).
קבוצות אלו מראות יציבות רבת שנים.
הגודל הממוצע של קבוצה כזו עומד על 5.5 פרטים.
פרטים יעזבו את הקבוצה רק למשך שעות ספורות, וזאת על-מנת להזדווג או לחפש מזון.
משפחות מטריארכליות אלו מתאחדות עם משפחות קרובות אחרות ליצירת להקות, כלומר קבוצות גדולות יותר של פרטי קטלן, שבהן הקשרים מעט רופפים יותר מאשר בקבוצה המשפחתית.
להקת קטלן כוללת בממוצע כ-18 פרטים.
בשונה מהמצב בקבוצה המשפחתית, הפרטים בלהקה ייפרדו ממנה למשך ימים או שבועות אחדים, לרוב לשם חיפוש אחר מזון.
להקת הקטלן הגדולה ביותר שנצפתה מנתה 49 פרטים.
פרטי קטלן מאותה להקה אינם מזדווגים ביניהם, והזיווג מתרחש רק בין פרטים מלהקות שונות.
בדרך-כלל, להקות של קטלן מקומי גדולות יותר מלהקות של קטלן ארעי, הרחוקות מן החוף.
לעיתים ניתן לצפות בלהקות-על, שמורכבות ממספר להקות שהצטרפו יחדיו באופן זמני, ואלו יכולות למנות מעל 150 פרטים.
בהיררכיה החברתית, "שבט" היא הדרגה הבאה בתור, ושנייה רק ל"קהילה".
שבט מורכב מלהקות של קטלן שהם בעלי "ניב" דומה .
בצורה דומה למשפחות וללהקות, גם השבטים מורכבים מלהקות קרובות יחסית באילן היוחסין, לרוב מהצד הנקבי.
שבטים שונים יכולים לאכלס את אותם אזורים ופעמים רבות ניתן לצפות בפרטי קטלן משבטים שונים שוחים יחדיו.
כאשר קטלן מקומי מצטרף לשבט שלו, הוא ושאר חברי השבט מברכים זה את זה לשלום בשחיה במבנה של שני קווים מקבילים.
דרגת ההתקבצות העליונה היא "קהילה".
זוהי דרגה שרירותית מעט, ויש הטוענים שזו חלוקה מלאכותית של החוקרים.
קהילה היא קבוצה של שבטים שמתערים זה בזה.
במבנה הקהילה, בניגוד לדרגות הנמוכות יותר, אין תבניות משפחתיות או קוליות משותפות שניתן להבחין בהן.
בצפון-מזרח האוקיינוס האטלנטי זוהו שלוש קהילות של קטלן:
הקהילה הדרומית, הכוללת שבט אחד, 3 להקות, 90 פרטים (נכון ל-2006)
הקהילה הצפונית, הכוללת 3 שבטים, 16 להקות, 214 פרטים (נכון ל-2006)
הקהילה בדרום-אלסקה, הכוללת 2 שבטים, 11 להקות, 211 פרטים (נכון ל-2006)
יודגש כי ההיררכיה המצוינת לעיל תקפה לגבי הקטלן המקומי, ורק לו.
קבוצות של קטלן ארעי הן לרוב קטנות יותר.
הסיבה לכך היא שהצאצאים של הקטלן הארעי עוזבים בשלב מסוים את המבנה המשפחתי, למרות היותו מבוסס על הזוויג הנקבי, בדומה לקטלן המקומי.
עם זאת, גם בין קבוצות הקטלן הארעי קיימים קשרים, רופפים אמנם, הנובעים לרוב מניב דומה.
בדומה למינים רבים במשפחת הדולפיניים, הקטלן נשען במידה רבה על התקשורת הקולית.
הוא מפיק מגוון רחב של קריאות ושריקות המשמשות לתקשורת ולהתמצאות.
סוג הקולות תלוי בסוג הפעילות; בזמן המנוחה הוא שקט למדי ופולט קריאה מקרית, הניתנת להבחנה ברורה לעומת הקריאות בזמן פעילות ערה יותר.
קבוצות של קטלן מקומי בצפון-מזרח האוקיינוס השקט נוטות להיות קוליות הרבה יותר מהקבוצות הארעיות החיות באותם אזורים.
הקטלן המקומי ניזון מדגים, במיוחד מינים של סלמון פסיפי, שיכולת שמיעתם ירודה ולכן הם אינם מזהים את התקרבות להקת הקטלן ממרחק מספיק.
לעומתם, הקטלן הארעי ניזון בעיקר מיונקים ימיים וכן מעופות מים מזדמנים.
מכיוון שלכל היונקים הימיים יש שמיעה תת-מימית מצוינת, הקטלן הארעי שוחה בשקט רב על מנת למנוע מטרפם לשמוע אותם.
לפעמים ניתן להבחין בהם משתמשים בנקישה בודדת (המכונה גם "הנקישה הסודית"), במקום רצף הנקישות שנצפו באוכלוסיות אחרות.
לכל קבוצה של קטלן מקומי יש ניב ספציפי, ולכל להקה יש מערכת של קולות תת-מימיים.
כל חבר בלהקה מכיר את כל סוגי הקולות של אותה הלהקה, ולכן לא ניתן לזהות פרט בלהקה לפי הקולות שהוא משמיע.
עם זאת, קריאה מסוימת יכולה לשמש להקה אחת או להיות משותפת ללהקות אחדות.
מספר הקולות המשותפים לשתי קבוצות של קטלן הוא כנראה פונקציה של הקשרים הגנאלוגיים ביניהן, והוא פחות מושפע מהמרחק הגאוגרפי בין שתי הקבוצות.
שתי קבוצות שחולקות את אותו אב-קדמון, אך התפתחו במרחק רב אחת מן השנייה, יהיו בעלות מערכת קולות דומה.
מכיוון שלכל להקת קטלן יש ניב שונה ואף שפה שונה, ניתן להבין כי שפת הקטלן היא שפה נלמדת (נרכשת), ומכאן שהקטלן נמצא בשורה אחת עם מיני יונקים מפותחים: האדם, פרימטים גבוהים אחרים וכלבי הים.
זאת להבדיל מיתר היונקים, שאצלם השפה והניב נקבעים באופן גנטי ולכן לא קיימים הבדלים בין להקות ושבטים.
הרס סביבתי, פגיעה במינים המהווים את מקור מזון הקטלן, עימותים עם פעילויות דיג, והרס בתי הגידול הם האיומים המרכזיים על אוכלוסיית הקטלנים העולמית.
בשל השתייכותו של הקטלן לרמה טרופית (מיקום יחסי במארג המזון) גבוהה, הוא נמצא ברמת סיכון גבוהה של הצטברות של ביפניל פוליכלוריד (סוג של תרכובות אורגניות מהצורה ; PCB) בגופו.
בסקירה של בעלי החיים הימיים בחוף מדינת וושינגטון התגלה כי ריכוז ה-PCB היה גבוה יותר אצל הקטלן מאשר אצל פוקות מפרץ באירופה שחלו בעקבות חשיפה לכימיקל.
תוצאות דומות התקבלו בעת השוואה בין רמות ה-PCB בשומן של פרטי קטלן ליד נורווגיה לעומת הרמות המקבילות אצל דובי קוטב.
בהשוואה זו התגלו גם רמות גבוהות יחסית של מדבירי מזיקים ושל מעכבי אש ברומיים (Brominated flame-retardant).
עם זאת, לא נצפו עדויות למחלות בעקבות הריכוזים הגבוהים של החומרים הללו.
ההשפעה הרווחת ביותר שנמצאה, שאף היא לא הייתה קיימת בכל הפרטים שנבדקו, הייתה ירידה בקצב הרבייה או החלשות המערכת החיסונית.
רוב להקות דג הסלמון, מקור המזון העיקרי של להקות קטלן קבועות בחצי הכדור הצפוני, הצטמצמו באופן משמעותי בשנים האחרונות.
גם אוכלוסיות של כלבי-ים ושל אריות-ים בחוף המערבי של אלסקה ובחופי האיים האלאוטיים קטנו אף הן.
אם המזון מתמעט אז הקטלן חייב לקבל אנרגיה על ידי דילול מאגרי השומן של גופו, דבר המעצים את השפעת המזהמים.
בשנת 2005 הגדירה ממשלת ארצות הברית את האוכלוסייה המקומית הדרומית של הקטלן כאוכלוסייה הנתונה בסכנת הכחדה בשל התדרדרות במצבן של שלוש הלהקות באוכלוסייה.
בעקבות התבקעות מכלית הנפט אקסון ואלדז ב-1989 נפגעה קשות אוכלוסיית הקטלנים באזור אלסקה.
להקת קטלן מקומי נלכדה באותו אזור, אולם היא הצליחה להימלט מכתם הנפט למים צלולים.
עם זאת, כשנה מאוחר יותר התברר כי קרוב לחצי מחברי הלהקה, כ-11 פרטים, נעלמו.
לאסון האקולוגי היו השלכות ארוכות-טווח על אוכלוסיית הקטלנים, כמו צמצום משמעותי של כמות הטרף הזמין ובעקבות כך גם הידלדלות במספרם.
בדצמבר 2004 קבוצה של מדענים טענה כי אוכלוסייה של קטלנים ארעיים, שמונה כיום כ-7 פרטים, לא התרבתה מאז התבקעות האקסון ואלדז, ועל כן היא עלולה להיכחד.
הקטלן, המוכר לאדם משכבר הימים, הוגדר כמין טקסונומי בשנת 1758. התיאור הכתוב הראשון של הקטלן ניתן על ידי פליניוס הזקן בספרו תולדות הטבע, אשר זמן כתיבתו המשוער הוא שנת 70 לספירה.
כבר בימים אלו סבבה את הקטלן אווירה של יצור בלתי-מנוצח וטורף כל.
פליניוס צפה בטבח פומבי שנערך בקטלן אשר נקלע לנמל ליד רומא, שם התנפלו בני אדם על הקטלן הנטוש והרגו אותו באמצעות דקירות.
הקטלן בטבע תוקף רק לעיתים נדירות את האדם.
מתוך מעט מאוד התקפות שאושרו על בני אדם על ידי אורקות בר, אף אחת לא הייתה קטלנית.
במקרה אחד, אורקות ניסו להטות משטחי קרח עליהם עמדו צוות כלבים וצלם של משלחת טרה נובה.
משערים שנביחות כלבי המזחלות נשמעו מספיק דומות לקריאות כלבי ים כדי לעורר את סקרנות הציד של האורקה.
בשנות ה-70 ננשך גולש בקליפורניה, ובשנת 2005, ילד באלסקה ששחה באזור בו פוקדים כלבי ים נחבט על ידי אורקה שככל הנראה טעה בזיהויו כטרף..
עם זאת, בשבי מתועדות כשני תריסרים מקרים בהם תקפו פרטי קטלן את מאמניהם או מבקרים מאז שנות ה-70 של המאה ה-20. חלקן של התקיפות היו קטלניות.
תקיפות הקטלן מובאות כטיעונים על ידי ארגונים התומכים בשחרורו לבתי הגידול הטבעיים.
תקיפות אלו, לטענתם, מחזקות את הסברה כי השבי איננו מקומו של הקטלן בפרט ושל בעלי חיים בכלל.
החל מספטמבר 2020 ועד 2023 מספר קטלנים תקפו בצוותא כלי שיט שונים ששטו לחופי פורטוגל וספרד.
ההשערה כי מדובר בפעולת נקמה בתגובת לפגיעה של סירה בקטלן.
תקופת הציד המסחרי המסיבי של הקטלן התרחשה באמצע המאה ה-20, לאחר שאוכלוסיות של מינים גדולים יותר ניצודו קודם לכן והידלדלו.
ציד זה נעצר כמעט לחלוטין ב-1981 בשל איסור מוחלט על ציד לווייתנים.
מאז,למעשה, הקשר החזק של הקטלן עם האדם גורם למינים נוספים לזכות בשמירה על מרחב חייהם, מפני שבאזורי מחייתו ישנם חוקים, הגבלות דיג ותקנות, שמטרתם היא הגנה על הקטלן (מין מטרייה).
המדינה שאחראית לציד המספר הגדול ביותר של פרטי קטלן היא נורווגיה, בה ניצודו בממוצע 56 פרטים בשנה החל מ-1938 עד 1981. יפן אחראית לציד של 43 פרטים בממוצע שנתי בין 1941 ל-1981. ברית המועצות צדה מעט פרטים בכל שנה, ורק ב-1980 נרשמה חריגה של 916 פרטים.
כיום, ציד מסיבי של קטלן אינו קיים.
יפן צדה פרטים ספורים בכל שנה, כחלק מתוכנית מחקר שנויה במחלוקת.
רמות דומות של ציד מבוצעות על ידי אינדונזיה וגרינלנד.
הקטלן ניצוד בעיקר לצורך שימוש בבשר שלו, אולם לעיתים הוא ניצוד גם בשל היותו מתחרה כבד של הדייגים על שלל הדיג.
לבקשתה של ממשלת איסלנד בשנות ה-50 של המאה ה-20, השתמש חיל האוויר האמריקני במפציצים וברובים על מנת לטבוח בלהקות קטלן שהתחרו עם הדייגים האיסלנדים על הדגה במי איסלנד.
המבצע הוכתר כ"הצלחה" על ידי איסלנד ודייגיה.
עם זאת, רבים לא השתכנעו שלהקות הקטלן היו בכלל אחראיות לירידה בגודל הדגה, והאשימו דווקא את הדייגים בדיג עודף.
מוכרים מקרים שבהם הקטלן דווקא שיתף פעולה עם בני אדם בעת ציד של מיני לווייתנים שונים.
דוגמה מפורסמת לכך התרחשה בקרבת נמל העיר אידן שבאוסטרליה בשנות ה-20 של המאה ה-20. להקת קטלן, שהובלה על ידי זכר דומיננטי שכונה "טום הזקן" (Old Tom; שמו נובע מגילו המופלג), עזרה לציידי לווייתנים לצוד לווייתני מזיפות.
להקת הקטלן הייתה מוצאת את לווייתני המטרה, מובילה אותה למפרץ טופולד (Twofold Bay), ואז היו הציידים הורגים את לווייתן המטרה, לעיתים אף בעזרת להקת הקטלן עצמה, שקיבלה בתמורה את לשונות הלווייתנים ואת השפתיים שלהם.
האינטליגנציה של הקטלן, היכולת לאלפו, הופעתו המרשימה והמראה העליז שלו הפכו אותו למוצג פופולרי במתקני דולפינריום ובפארקי נושא מימיים.
הלכידה הראשונה של קטלן למטרה זו התרחשה בוונקובר ב-1964. עד 1980 נלקחו 60–70 פרטי קטלן ממי האוקיינוס השקט למטרות אלו.
בשנות ה-70 המאוחרות ובתחילת שנות ה-80 נלכדו כ-50 פרטי קטלן במימיה של איסלנד.
מאז, התרבות של אוכלוסיית קטלנים בשבייה נחלה הצלחה.
שביית קטלן היא מעשה שנוי במחלוקת וארגונים כמו ה-WSPA (World Society for the Protection of Animals) והאגודה לשימור לווייתנים ודולפינים (Whale and Dolphin Conservation Society) מנהלים מסעות תעמולה כנגד צעדים אלו.
קטלן החי בשבייה עלול לפתח מחלות כמו התמוטטות הסנפיר הגבי, שנצפתה ב-60 עד 90 אחוזים מן הזכרים.
תוחלת החיים של הקטלן בשבי נמוכה מהציפיות, ומרבית הפרטים אינם עוברים את גיל 30. לשם השוואה, נקבות בסביבתן הטבעית יכולות להגיע לגיל 80 ויותר.
סביבת השבייה אינה דומה מספיק לסביבה הטבעית.
המבקרים טוענים כי חיי השבי הם לחוצים בשל מכלי מים קטנים וצפופים, קבוצות חברתיות מלאכותיות והרכב כימי שונה של המים.
פרטי קטלן שחיו בשבי תקפו מדי פעם פרטים אחרים, בני אדם, ולעיתים אף פגעו בעצמם.
המבקרים טוענים כי אלו הן תוצאות של דחק.
קיימות תאוריות אחדות לגבי הסיבה להתמוטטות הסנפיר הגבי של רוב הזכרים החיים בשבייה.
תאוריה אחת גורסת כי הסחוס שמחזיק את הסנפיר הגבי על כל גובהו נחלש כאשר זכר הקטלן חי בשבייה.
ככלל, הסחוס אצל זכרי הקטלן מתקשה בסוף תקופת ההתבגרות.
במרבית הזמן בתקופה זו שוחה הקטלן במים עמוקים, שם לחץ המים הוא גדול יותר.
לחץ זה הוא המונע מהסנפיר הגבי להתמוטט, עד אשר יתחזק הסחוס.
בשבייה לעומת זאת, מכלי המים רדודים וכתוצאה מכך לחץ המים נמוך יחסית.
עובדה זו מביאה להתמוטטות הסנפיר הגבי בטרם מתחזק הסחוס המחזיק אותו.
תאוריה נוספת גורסת כי גודלם הקטן של מכלי המים בהם שוהה הלווייתן השבוי מאלץ אותו לבצע פניות רבות יחסית במהלך שחייתו, ולכן הוא אינו יכול לשחות למשך זמן סביר בקו ישר.
פניות רבות אלו גורמות ללחץ גבוה על הסנפיר הגבי, דבר שמביא להתמוטטותו בשלב מסוים.
עמים ילידים בחופי האוקיינוס השקט של אמריקה הצפונית תארו את הקטלן בתרבותם באופן בולט בהיסטוריה, באמנות ובדת.
יצורים בשם אורקה או "אורק" הופיעו לאורך ההיסטוריה של הספרות המערבית.
בפואמה של לודוביקו אריוסטו אורלנדו המטורף, האביר אורלנדו מחלץ את העלמה אנג'ליקה מהקטלן שמופיע כמפלצת-ים.
מפלצת ים דומה לאורקה מופיעה לראשונה באנגלית בפואמה "פוליוביון" של מיכאל דריטון, שעוסקת בברוטס מטוריה, המייסד המיתולוגי של בריטניה.
לאחר מכן הקטלן מופיע שוב בפואמה האפית "גן העדן האבוד" של ג'ון מילטון.
בשנים האחרונות, המחקר המדעי והעלייה בפופולריות של הקטלן בדעת הקהל הביאו למהפך דרמטי בדמותו של הקטלן, והוא נתפס בעיני רבים כטורף מכובד שכמעט ואינו מהווה איום ממשי לבני אדם.
בטרילוגיית הסרטים לשחרר את ווילי משנות ה-90 של המאה ה-20 כיכב קטלן בשם קייקו (1976 – 12 בדצמבר 2003).
קייקו שנלכד ליד חופי איסלנד בשנת 1979 שקל 6 טונות ואורכו הגיע ל-7.3 מטרים.
הסרטים התמקדו בשחרור של קטלן שהיה בשבי ולאחר שחרורו בהצלתו מציד לווייתנים לא חוקי.
ב-2013 יצא סרט תיעודי בשם "בלאקפיש" ("דג שחור") העוסק בחייהם של הקטלנים בשבי.
קַטְלָן עַב-צְבָתוֹת או קַטְלָן עַב-זָנָב (שם מדעי: Androctonus crassicauda; משמעות שמו באה מפאת זנבו העבה במיוחד) הוא מין של עקרב.
ההבדל בינו לבין הקטלן הדו-גוני הוא בעיקר אורך ועובי הצבתות – לקטלן עב הזנב צבתות עבות וקצרות יותר, בעוד שאצל הקטלן הדו-גוני הן ארוכות ודקות יותר.
הקטלן עב-הזנב מתגורר בעיקר מתחת לסלעים כבדים ואבנים גדולות – בסביבת אדמה תחוחה.
קטלן עב-זנב נחשב לקטלני, בניגוד לדעה הרווחת שרק העקצן הצהוב מסוכן, וארסם מסוכן כמעט באותה המידה .
בארץ היו מקרי מוות בעבר כתוצאה מעקיצתו .
הקטלן נפוץ בישראל מהחרמון והגולן ועד לערבה הדרומית ולאילת.
הקטלן ניתן לזיהוי ודאי על ידי הסתכלות בזנבו – ה"זנב" עבה מאוד ביחס לעקרבים אחרים, וישנן מגרעות בצורת קילוף בשניים מפרקי בטנו – השני והשלישי, מכיוון העוקץ (נראה כמו זנב), מאפיין שלא קיים בשחרן יהודה, שגם קטן ממנו, וגם זנבו אינו עבה.
בניגוד לשחרן, הקטלן לא יימצא על עצים (בין הקליפה לעץ), אלא בעיקר מתחת לאבנים גדולות וסלעים.
בעבר נקרא קטלן עב-זנב אך שם זה שונה לפי החלטה של הוועדה הזואולוגית באקדמיה ללשון העברית לקטלן עב-צבתות, מאחר שזה סימן היכר טוב יותר לזיהוי מבין מיני הקטלנים בארץ.
לקטלן זה צבת עבה יותר מרוחב פרק "היד" אליו היא מחוברת.
קטלן דו-גוני (קַטְלָן דּוּגוֹנִי) (שם מדעי: Androctonus bicolor) הוא עקרב הנחשב לקטלני, בניגוד לדעה הרווחת שרק עקרב צהוב מסוכן.
ארסו מסוכן כמעט כמו זה של קטלן עב-זנב.
הקטלן הדו-גוני נפוץ במרכז ישראל ודרומה.
שמו בא לו מאחר שלעקרבים הצעירים במין זה צבע שונה במקצת מהבוגרים.
ההבדל בינו לבין הקטלן עב-הזנב הוא בעיקר אורך ועובי הצבתות - לקטלן עב-צבתות צבתות עבות וקצרות יותר, בעוד שאצל הקטלן הדו-גוני הן ארוכות ודקות יותר.
אפשר להשוות את עובי צבתותיו כעובי הצבתות שבין עובי העקצן הצהוב לבין העובי של קטלן עב-זנב.
הסתרתו הטובה בסביבה מאפשרת לו להימנע מטורפים ולצוד את טרפו בקלות.
הקטלן ניתן לזיהוי וודאי על ידי הסתכלות בזנבו - ה"זנב" עבה מאוד ביחס לעקרבים אחרים, וישנן מגרעות בצורת קילוף בשניים מפרקי זנבו (השני והשלישי, מכיוון העוקץ), מאפיין שלא קיים בשחרן יהודה, שגם קטן ממנו, וגם זנבו אינו עבה.
הקטלן הדו-גוני בעל פוטנציאל לגרום למוות, בעוד שעקיצת השחרן כואבת מאוד (כצריבה מברזל מלובן), אך איננה מסכנת חיים.