tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסדר זה נתון לשני פירושים אפשריים.
ניתן לפרשו מצד אחד כקובע הסדר של הארכה ביחס לעילה הנמשכת, ובתוך כך קביעה כי מדובר בעילה הנדחסת לפנים.
מצד שני, ניתן לפרשו כהסדר שאינו נוקט עמדה בשאלה המקדימה האם מדובר בעילה מתארכת או מתחדשת, אלא מבהיר מהו דין הדחיסה באם מדובר בעילה מתארכת.
ואכן, ביחס לעבירת הסגת הגבול קבע בית המשפט כי הסעיף לא מתעסק בהכרעה המקדימה האם מדובר בעילה מתחדשת או מתארכת, אלא רק בשאלת הדחיסה משנקבע שהעילה מתארכת.
קביעה דומה קיימת בשיטות המשפט המקובל.
סעיף 89(2), העוסק כאמור בעוולות הדורשות נזק, לא קובע הוראה מיוחדת לגבי נמשכות העילה, אך דחיסה לפנים של נזק נתפסת כאנומליה מבחינה משפטית.
נוכח הגישה השיפוטית המבקשת להטיב עם התובע בדיני ההתיישנות, משתמע מהפסיקה שהסדר התארכות אינו אפשרי עבור עוולות הדורשות נזק.
ואולם בספרות הובעה העמדה לפיה הואיל וניתן לפרש את סעיף 89(1) ככזה שאינו מתעסק בשאלה המקדימה, הרי שלא ניתן ללמוד ממנו הסדר שלילי לגבי התארכות עוולות הדורשות נזק.
למרות העמדה המשתמעת מהפסיקה לפיה בעוולות הדורשות נזק ההסדר הוא של התחדשות, בפועל יצרה הפסיקה הסדר הארכה עם דחיסה לפנים, וזאת באמצעות כלים של דיני הראיות.
נקבע, כי אם לא יצליח הנתבע להראות איזה חלק מן הנזק התיישן ואיזה לא, הרי שיש לראותו כמי שנכשל בהוכחתה של טענת ההתיישנות.
היחס בין "עילת התובענה" (או "עילת התביעה") לבין התביעה מושא ההתיישנות
על פי הצעת חוק דיני ממונות, דומה שעילת התובענה היא המסכת המשפטית/עובדתית המצמיחה זכויות קונקרטיות לסעד, שרוחבה נקבע על פי מספר הזכויות לסעד המשויכות לה.
ההכרעה בשאלת רוחב עילת התובענה היא כאמור תלויית הקשר, מותאמת לתכליות הדין בהקשר הרלוונטי.
התביעה, לעומתה, היא הזכות השניונית לסעד, אשר ניתן להגדירה בתור אוסף עובדות ודין המקנה זכות לסעד.
כך, בגין עילת תביעה אחת יכולות לקום מספר זכויות שניוניות לסעד, כלומר - מספר תביעות.
כאשר מספר תביעות מקורן במסכת עובדתית/משפטית בעלת מכנה משותף, ההופכת אותה ל"אירוע", נאמר כי אלה חולקות את אותה עילת תביעה.
המכנה המשותף נבדק על פי מידת החזרה, הרציפות והדמיון העובדתיים והמשפטיים.
מושא ההתיישנות הוא העילה ולא התביעות הקונקרטיות, ועל-כן ייתכן מצב בו התביעה תתיישן עוד בטרם נולדה.
עוד יש לשים לב כי אותה תביעה יכולה לנבוע ממספר דינים וצירופי עובדות, וכך להיות משויכת ליותר מעילת תביעה אחת.
במצב הרגיל, פירוש צר של רוחב העילה הוא לטובת התובע, שכן תקופת ההתיישנות על נזקים מאוחרים שקמו מאותה העילה לא תקטן בשל קיומם של נזקים מוקדמים.
ואולם, ישנם ארבעה הקשרים בהם פרשנות צרה תהא דווקא לטובת הנתבע:
כלל השעיה של גילוי מאוחר לפי סעיף 8: לפי סעיף 8 לחוק ההתיישנות, אי ידיעה של עובדות משעה את תחילת מרוץ ההתיישנות.
ככל שעילת התובענה כוללת יותר מנזק אחד, אי ידיעה של עובדות לגבי אחד מהנזקים תשעה את מרוץ ההתיישנות כלפי כל העילה.
על-כן, דווקא פרשנות צרה לגבי רוחב העילה תטיב עם הנתבע.
כלל השעיה שעניינו "הטעיה" לפי סעיף 7, באופן דומה ל-1.
כלל ההשעיה של התדיינות מוקדמת לפי סעיף 15: לפי סעיף 15 לחוק ההתיישנות, אם הוגשה תובענה לפני בית משפט וזו נדחתה באופן שלא שולל הגשת תובענה נוספת בשל אותה העילה בעתיד, זמן ההתדיינות לא יימנה לצורך תקופת ההתיישנות.
במקרה זה, פירוש רחב של המושג עילת התביעה יאפשר שלא למנות את זמן ההתדיינות גם במירוץ ההתיישנות עוולות ונזקים נוספים, המשויכים אף הם לאותה העילה ולא נידונו בהליך מושא הסעיף.
לפי סעיף 9 לחוק ההתיישנות, נקבע הסדר של "התחדשות", במסגרתו הודאה בזכות של תובע, יתחדש מרוץ ההתיישנות.
ככל שהתובע מודה בעילה צרה - הרי שהוא מחדש את המירוץ כלפי מנעד מצומצם של נזקים.
ככלל, בתי המשפט נוהגים לפרש את המונח באופן מצומצם לצורך מחיקת כתבי תביעה, באופן נרחב לצורך מעשה בית דין ובאופן מצומצם לצורך התיישנות.
אף שככלל מלאכת קביעת רוחב עילת התביעה נתון בידי בית המשפט, בסעיף 829(ב) לקודקס מבקש מנסח ההצעה להגביל את שיקול הדעת הנתון בידי הערכאה השיפוטית.
בסעיף מובהר כי במקרה הטיפוסי בו התביעות נבדלות אך בנזק ובנתבע, אלה ייחשבו לנובעות מאותה העילה, בהתאם לאמור בעא 165/83 בוכריס נ' דיור לעולה בע"מ, לח (4) 554 (1984).
סעיף 829(ג) מגדיר חריג לפיו נזק "מאוחר" וגדול במידה ניכרת, שהתובע נהג בסבירות שלא תבע בגינו, יחשב כנובע מעילת תביעה אחרת.
חריג דומה הוצע על ידי הפסיקה ברע"א 5260/12 קריספל נ' איי.
אירועים ומצבים עוצרי מרוץ תקופת ההתיישנות
הדין הכיר במצבים או אירועים שיש בהם כדי לעצור, להקפיא או לעכב את מרוץ תקופת ההתיישנות, חרף מועד היוולדה של עילת התביעה.
הודאה של הנתבע, בכתב או בפני בית משפט, בקיום זכותו של התובע (סעיף 9 לחוק ההתיישנות) מחדשת את מרוץ ההתיישנות (אלא אם כן, הוא טען בנוסף כי המקרה התיישן בהתאם לחוק).
נבצרות מהגשת תביעה בשנה האחרונה להתיישנות העילה מפאת סגירת בית המשפט – במצב זה רואים את התקופה מוארכת בשנה לאחר פתיחת שערי בית המשפט מחדש (סעיף 17 לחוק ההתיישנות).
מצבים אחרים בהם לא ייספרו תקופות כחלק ממירוץ ההתיישנות חרף חלוף הזמן הם:
התקופה שעד "שנודע לתובע על עילת התביעה או התגבשותה" (סעיף 8 לחוק),
התקופה שבה התובע הוא קטין (סעיף 10 לחוק),
התקופה שבה התובע לא יכול לדאוג לענייניו מחמת ליקוי נפשי או שכלי ולא היה לו אפוטרופוס.
אם היה לו אפוטרופוס, מרוץ ההתיישנות יחול מהיום שבו נודע לאפוטרופס העובדות שמהוות את עילת התביעה.(סעיף 11 לחוק),
תקופת יחסי אפוטרופסות בין התובע לנתבע (סעיף 12 לחוק),
תקופת יחסי נישואין בין בעלי דין שהם זוג לשעבר (סעיף 13 לחוק),
תקופת שהות התובע או הנתבע מחוץ למדינה באופן שלא ניתן היה לקיים את הבירור המשפטי (סעיף 14 לחוק),
תקופת חסינות פוליטית של חבר כנסת, בשלה נמנעה הבאתו לדין.
התקופה שבה התובע הגיש תובענה כנגד הנתבע בגין עילת התביעה והיא נדחתה (סעיף 15 לחוק).
סעיף זה מאפשר למשטרה להאריך ללא הגבלה את פרק הזמן העומד לרשותה כדי להעמיד פושעים לדין, כל עוד היא מבצעת הליכי חקירה.
בדרך זו הועמדו לדין והורשעו פושעים גם לאחר עשרות שנים מיום ביצוע הפשע.
ליישוב סתירות, ובמאמץ לאיגוד כל הכללים בחקיקה ובפסיקה, החלה עבודת עריכת הסדר התיישנות אחיד, קוהרנטי ומלא, ובכנסת כבר עברה בקריאה ראשונה הצעת חוק ההתיישנות, התשס"ד-2004, המבקשת לחולל רפורמה ממשית בדיני ההתיישנות.
הצעת החוק מגדירה שורה של עילות ומבחנים להשעיית מרוץ ההתיישנות, בהן אי-ידיעת עובדה מהעובדות המהוות את עילת התביעה.
בהקשר זה, ההצעה קובעת כלל גילוי רחב, ומבטלת את חוסר האחידות ששרר למשל בעוולות נזיקיות השונות.
הצעת החוק מאפשרת לבית המשפט לקבל עובדות נוספות כנושאי גילוי, רק אם הן "עובדות החיוניות להגשת התובענה".
ההצעה מאפשרת לתובע להגיש לבית המשפט בקשה להארכת תקופת ההתיישנות אם יש טעם סביר לכך (למשל אם התביעה התיישנה בגלל חסינות דיונית של הנתבע או בגלל כוח עליון).
קביעת "תקרת התיישנות" (או "מחסום התיישנות") – מועד בו התביעה תתיישן גם אם טרם הסתיים מרוץ ההתיישנות (אלא אם עילת ההשעיה מבוססת על פסול בהתנהגות הנתבע).
בתביעות בשל טיפול רפואי תקבע תקרה של 18 שנה.
תקופות אלה ייתנו מענה טוב יותר לסובלים ממחלות סמויות (מחסום ההתיישנות לגבי תובעים בעוולת הרשלנות עמד על 10 שנים), שקיים אצלם פער בין מעשה העוולה לבין קרות הנזק.
דיני השיהוי, לפי ההצעה ימשיכו לחול לצד חוק ההתיישנות, כך שהאפשרות לדחות תובענה או לסרב למתן סעד מחמת שיהוי תיוותר על-כנה.
גם המשפט הפלילי קובע התיישנות לגבי עבירות או עונשים, וזאת בעיקר בהתחשב בסוג העבירה שנעברה (סעיפים 9 ו-10 לחוק סדר הדין הפלילי [נוסח משולב] התשמ"ב-1982).
הכלל הוא, שאין להעמיד לדין אדם בשל עבירה בחלוף זמן רב מיום ביצוע העבירה בהתחשב בסוג העבירה (סעיף 9(א) לחוק), כדלקמן:
בעבירה מסוג פשע, שדינה מיתה או מאסר עולם, אם עברו מיום ביצועה – 20 שנים (פרט לעבירות הרצח להלן);
בעבירה מסוג פשע אחר, אם עברו מיום ביצועה – 10 שנים;
בעבירה מסוג עוון, אם עברו מיום ביצועה – 5 שנים;
בעבירה מסוג חטא, אם עברו מיום ביצועה – 1 שנה;
לגבי עונשים, נקבע בחוק שאלה לא יבוצעו מחמת התיישנות, אם חלפו מועדים ארוכים ממועד פסק הדין הסופי בעניינם ולא הוחל בביצועם, או הופסק ביצועם, וזאת בהתאם לסוג העבירה (ראה ס' 10 לחוק סדר הדין הפלילי):
בעבירה מסוג פשע – אם חלפו 20 שנים;
בעבירה מסוג עוון – אם חלפו 10 שנים;
בעבירה מסוג חטא – אם חלפו 3 שנים.
חריג מן הכלל עמדת התיישנות עבירת התעבורה.
לפי סעיף 225א לחוק סדר הדין הפלילי לא יוגש כתב האישום שנה מיום ביצוע עבירה.
חריג לכלל התיישנות – אם הוכיח בעל הרכב כי לא חלה עליו אחריות לפי סעיפים 68 ו-69 לפקודת התעבורה, ניתן להמציא הזמנה למשפט או הודעה תשלום קנס, למי שנהג ברכב, אם לא עברו שנתיים מיום ביצוע עבירה.
ישנם עבירות בדין אשר מפאת חומרתן, אין עליהן התיישנות ולכן ניתן להגיש כתב אישום בגינן בכל עת, כפי שיפורט להלן:
בעבירת הסגרה שבשלה הוגשה בקשת הסגרה למדינת ישראל וכל פעולה שנעשתה במדינה המבקשת, שאז יוארך מנין תקופת ההתיישנות לאותה עבירה, כאילו נעשתה בישראל (סעיף 9(ד) לחוק סדר הדין הפלילי).
לא תחול כל התיישנות לגבי עבירות לפי החוק בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם, התש"י-1950, ולפי החוק לעשיית דין בנאצים ובעוזריהם, התש"י-1950 (ס' 9(ב) לחוק סדר הדין הפלילי).
לא תחול התיישנות על עבירת רצח כלפי מי שכיהן כראש ממשלה בעת ביצוע העבירה; קשירת קשר או ניסיון לרצח מי שכיהן כראש הממשלה.
לא תחול התיישנות על עבירות רצח ורצח בנסיבות מחמירות.
במשפט העברי, עבירות שאין עליהן התיישנות מהוות את נקודת המוצא.
למעט מזונות אלמנה שחלה עליהן התיישנות של 25 שנה, בעצם אין מושג של התיישנות במשפט העברי.
כלל יסוד הוא כי כאשר אדם הורשע וריצה עונשו, קרי שילם את חובו לחברה על מעשיו כנגדה, הוא זכאי, בחלוף זמן הקבוע בדין, לפתוח דף חדש וכי עברו הפלילי לא יהא לו למכשול, על מנת שיוכל להשתקם ולחזור לחיק החברה.
חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, התשמ"א–1981, מסדיר את ניהולו של מאגר המידע הפלילי.
בין השאר קובע החוק כללים לגבי תקופות התיישנות ומחיקה החלות על סוגי המרשם השונים.
המשמעות המעשית של תקנת השבים היא שהחוק קובע איזה גורמים יהיו רשאים לקבל מידע פלילי אודות אדם, ובמשך כמה זמן לאחר שהסתיימו ההליכים נגדו.
כל עוד מידע לא התיישן הוא גלוי בפני גורמים רבים יותר.
לאחר שהתיישן, ובמהלך תקופת המחיקה, המידע גלוי בפני מספר גורמים מצומצם יותר.
תקופת ההתיישנות החלה על הרשעות, ואורך התקופה נגזר מן העונש שהושת על ידי בית המשפט.
אם המורשע היה בגיר בעת ביצוע העבירה והעונש שהושת הוא עד שנה מאסר בפועל – תקופת ההתיישנות תהא 7 שנים בנוסף לתקופת המאסר שהוטלה עליו.
אם המורשע היה קטין בעת ביצוע העבירה והעונש שהושת הוא עד 3 שנות מאסר בפועל – תקופת ההתיישנות תהא 5 שנים בנוסף לתקופת המאסר שהוטלה עליו.
אם המורשע – בגיר או קטין בעת ביצוע העבירה – והעונש שהושת הוא עד 5 שנות מאסר בפועל – תקופת ההתיישנות תהא 7 שנים לקטין ו-10 שנים לבגיר, בנוסף לתקופת המאסר שהוטלה עליו.
אם המורשע – בין אם בגיר ובין אם קטין בעת ביצוע העבירה – העונש שהושת הוא למעלה מ-5 שנות מאסר בפועל – תקופת ההתיישנות תהא 10 שנים לקטין וכפל התקופה ומקסימום 15 שנים לבגיר, בנוסף לתקופת המאסר שהוטלה עליו.
בכל עונש אחר – קנס, פסילה, מאסר על תנאי, התחייבות להימנע מביצוע עבירה – תקופת ההתיישנות לקטין תהא 3 שנים ולבגיר 7 שנים.
תקופת מחיקת רישום פלילי היא תקופה הנמנית עם תום תקופת ההתיישנות, ובמהלכה המידע הפלילי אינו חשוף עוד בפני גורמים רבים, אך נותר לעיונם של מספר מצומצם של גופים.
מחיקת הרישום הפלילי אין משמעותה כי הרישום נמחק כליל ואיננו עוד, שכן המידע אודות הרישום נשאר במאגרי המידע המשטרתיים אף לאחר תום תקופת המחיקה על פי החוק.
המשמעות של "המחיקה" היא כי המידע אינו מועבר עוד לגורמים שהיו רשאים לעיין בו טרם המחיקה, אלא רק לעשרה גורמים, בהם משטרת ישראל, צה"ל, שב"כ, ממשלת ישראל, היועץ המשפטי לממשלה, והוועדה לבחירת שופטים.
הכלל – 10 שנים מתום תקופת ההתיישנות.
חריגים – במקרים מסוימים לא חלה על הרישום הפלילי תקופת התיישנות אלא רק תקופת מחיקה קצרה מן הרגיל:
רישום בגין עבירה שבוצעה על ידי קטין שטרם מלאו לו 14 שנה – 5 שנים מיום פסק הדין.
רישום בגין עבירה מסוג עוון שעבר קטין בן 14–16 – 3 שנים מיום פסק הדין.
במקרה שהוטל רק עונש של פיקוח קצין מבחן – 5 שנים מיום פסק הדין.
הליכים שנסתיימו בהימנעות מהרשעה והוטל עונש של שירות למען הציבור והתחייבות להימנע מביצוע עבירה – 5 שנים מיום פסק הדין.
הליך בו ניתן צו לפי סעיף 26 לחוק הנוער (דרכי טיפול) – 5 שנים מיום פסק הדין.
נתיני מעצמות זרות התיישבו בחיפה במהלך שקיעתה של האימפריה העות'מאנית, בדומה למה שעשו נתיני המעצמות בארץ ישראל בירושלים ובמקומות שונים אחרים בארץ ישראל.
במהלך המאה ה-19 החלה קרנה של חיפה לעלות, במקביל לירידתה של שכנתה מצפון, עכו, כתוצאה מתהליך של "הבנייה החדשה" שהונהג על ידי השליט האזורי דאהר אל עומר.
סיבות נוספות לעליית קרנה של חיפה באותה תקופה הן תעבורה הולכת וגוברת של אניות גדולות, שהזדקקו לנמל מים עמוקים, וגידול במספר הקונסולים הזרים שבחרו להתיישב בעיר (בהם הצירים של המעצמות רוסיה, פרוסיה, יוון, הולנד, אנגליה, צרפת, אוסטריה, סרדיניה, ספרד ואפילו ארצות הברית).
קונסולרים אלו נעדרו מחיפה עד המצור על עכו בידי המצרים עת עברו נציגי אנגליה, צרפת, אוסטריה, דנמרק וסרדיניה לחיפה.
נתיני המעצמות נהנו מחסות מדינות האם במסגרת הסכמי הקפיטולציות, ובכך נחסך להם חיכוך עם השלטונות המקומיים.
ההתיישבות בחיפה תרמה רבות לפיתוחה – נבנו בה בתי חולים, בתי דואר, בתי ספר ומיסיונים, שיטות הבנייה השתכללו, נסללו דרכים לכרכרות ובשכונות שמחוץ לחומות הושלט חוק וסדר.
התפתחות העיר התאפיינה גם בגידול משמעותי באוכלוסייתה – בתחילת המאה ה-19 הוערך מספר התושבים בכמה אלפים, ואילו בשנת 1923 כבר היו בחיפה כמעט 40,000 נפש, בני דתות שונות – מוסלמים, יהודים, אחמדים, בהאים ונוצרים בני כתות רבות ומגוונות.
כלומר, בתהליך שנמשך כ-100 שנה נהפכה חיפה מעיירה משנית לעיר רב-גונית.
היה זה תהליך דו-כווני שבו התיישבות הנתינים גרמה להתפתחותה של חיפה, ולהפך התפתחותה של העיר מעיירת דייגים הייתה גורם משיכה עבור נתינים אחרים.
המקור לכוחן של המעצמות היו הסכמי הקפיטולציות אשר נחתמו לאחר שבריטניה ורוסיה סייעו לשלטון העות'מאני להשתלט מחדש על מצרים ועל ארץ ישראל.
מדינות אירופה אף בקשו להחיל את משטר הקפיטולציות בקרב אוכלוסיות במזרח התיכון שאינן מוסלמיות.
כך ביקשה רוסיה להחיל את הקפיטולציות על כלל היוונים-אורתודוקסים במזרח התיכון.
צרפת ביקשה התייחסות דומה לגבי הנוצרים הקתולים ואילו אנגליה ביקשה לעשות כן עם היהודים והדרוזים.
בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה העשרים היו יתרונות רבים למקבלי החסות בשל הקפיטולציות, כולל פטור ממסי האימפריה העות'מאנית.
פעילות המעצמות גברה לקראת סוף המאה ה-19 מתוך הנחה כי האימפריה העות'מאנית עומדת להתמוטט.
ג'יימס סילק בקינגהאם העריך ב-1816 את מספר תושבי חיפה בכ-1,000; ב-1829 אנטון פון פרוקש, שליח מטעם האימפריה האוסטרית, העריכם בכ-3,000.
על פי דו"חות של משרד הפנים הצרפתי בשנות ה-40 של המאה-19 מנתה אוכלוסיית חיפה תושבים בעלי אמונה דתית המחולקים ל: הכנסייה הסורית-אורתודוקסית 2,000, הכנסייה המצרית 3,500, הכנסייה היוונית קתולית 20,000, יוונית אורתודוקסית 10,000, מרונים 4,000, ארמנים 1,800, פרוטסנטים 1,500, קופטים 400, אשורים 150.
חלק מגידול האוכלוסין הלא-מוסלמי נבע מהתיישבות היהודים אך חלקו נבע גם מהתיישבות נתיני המעצמות.
היהודים ראו בהתיישבות האירופאית, ובעיקר הגרמנית, מופת לצורת ההתיישבות הרצויה.
כבר בשנת 1535 נחתם הסכם הקפיטולציות בין פרנסואה הראשון לסולימאן המפואר וצרפת החלה לבסס שוב את מעמדה.
בשנת 1769, מלך צרפת לואי החמישה-עשר קיבל אישור לתת חסות למסדר הכרמליתי, אשר נזיריו בחרו להתיישב באזור הנקרא סטלה מאריס, בקצה הצפוני של רכס הכרמל.
עם השנים הקימו כמה מנזרים גם באזורים אחרים בחיפה, ובשנות ה-80 של המאה ה-18 אף היו הראשונים לבנות מנזר מחוץ לחומות העיר (באזור כיכר פריז של היום).
בזעורה (בית חולים רמב"ם כיום) הוקם מנזר, כנראה ב-1892, על ידי הנזירות (הכרמליתיות) השתקניות.
הן עזבו במלחמת העולם הראשונה אך חזרו למנזר עם סיומה.
מסדר האחיות סנט ג'וזף הקים בתחילת המאה העשרים מנזר באזור (ברחוב העלייה השנייה 12 כיום).
נתינים צרפתים אחרים שהתבססו בחיפה הם פעילי בית הספר נזירות נצרת.
בשנות העשרה של המאה ה-19 עבר בית הספר לבניין גדול ממדים (שבזמנו היה אחד מבתי הבטון הראשונים בחיפה).
שטח המבנה היה כ-17 דונם מוקף חומה גבוהה שהכיל בית ספר, גן ילדים, פנימייה, כנסייה ומנזר לנזירות.
אמנם בהגדרות ה"קלאסיות" אין היהודים מוגדרים כחלק מהתפשטות המעצמות בארץ, אך בית הספר אליאנס שהוקם בחיפה ב-1884 לא הוקם מטעמים ציוניים ולפיכך התופעה דומה.
תוכנית הלימוד בבית הספר כללה ארבע שפות: צרפתית, אנגלית, עברית וערבית.
התוכנית, כבכל סניפי הרשת, הייתה מוכוונת צרפת, על ההיסטוריה והתרבות שלה.
ברבע האחרון של המאה ה-19 וברבע הראשון של המאה ה-20 פעל בארץ ישראל הרוזן הצרפתי מרי פול אמדה דה פיילא (Comte Marie Paul Amedee de Piellat) והיה לאחת מן הדמויות הבולטות ביותר מאחורי מפעלי הקתולים הצרפתים.
מאז הגיע לארץ עוד פעמיים וריכז את כל מרצו והונו בארץ הקודש ולשם כך אף ויתר על רכוש רב בצרפת .
ב-1882 הוא עמד בראש קבוצה גדולה מאוד של צליינים שנחתו בחיפה ("השיירה הגדולה של האלף").
הקבוצה ביקרה בסטלה מאריס בדרכם לירושלים.
הביקור בחיפה הוציא את שמעה של חיפה לצרפת.
הרוזן דה פיילא הודיע על התיישבותו בחיפה ב-1887 לשנה והקמת בית חולים גדול שישמש את הצליינים שינחתו בחיפה.
חלק מהוצאות הבנייה הוא הוציא מכיסו, ומסר את ניהול המקום (באזור בית החולים רמב"ם של היום) לידיהן של האחיות הכרמליתיות הצרפתיות.
מלחמת קרים הסתיימה ב-1856 במפלתה (החלקית) של האימפריה הרוסית, וויתורה על ניסיונה להפוך לנותנת החסות של הנוצרים האורתודוקסים באימפריה העות'מאנית.
למרות זאת מימנו הרוסים, באמצעות "חברת הסחר והספנות הרוסית", הקמת מזח, ב-1858–1859, בחוף ימה של חיפה לא הרחק מבית הסראיה (בית המושל והמנהל).
המזח הוקם בפיקוחו של ארמטה פיארוטי, מהנדס איטלקי ששימש גם כמהנדס עיריית ירושלים.
מזח זה שימש מאוחר יותר כמזח הראשון (מתוך שלושה) שתפקדו כנמלה הראשון של חיפה.
המזח הוארך כ-30 שנים מאוחר יותר על ידי גוטליב שומאכר .
ליד המזח הוקם מלון קטן לעולי רגל רוסים בדרכם לירושלים – חצר ספרנסקי (ליד בית מילר יותר מאוחר – שוק הפשפשים של היום).
במקביל, לצורך שיכונם ועידודם הרוחני של עולי הרגל שהיו צפויים לרדת מהאוניות דרך המזח החדש, הקימה הכנסייה הרוסית-אורתודוקסית על רכס הכרמל כנסייה ואכסניה (ברחוב החורשה של ימינו, באזור שנקרא אחר כך כרמל צפוני).
הכנסייה מקודשת לאליהו הנביא ובנויה משני חלקים: הכנסייה בעלת גג רעפים ומגדל פעמונים בעל גג רעפים מחודד.
ציורים רבים של אליהו הנביא המתארים שלבים שונים בחייו נמצאים מחוץ ובתוך הכנסייה.
"בצלים" בסגנון רוסי נמצאים מחוץ לכנסייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוקפאה פעילות הרוסים בחיפה.
ב-1919 חודשה הפעילות תחת חסות הקונסול הספרדי.
ב-1924 נקנתה חלק מן אדמתם במושבה הגרמנית על ידי העירייה והיא פתחה בו שוק ירקות (לאחר מכן הוסב המקום כחלק מתחנת אגד שעברה מרחוב המלכים).
ב-1930 שוקמו הבתים ברחוב החורשה.
הטמפלרים החלו את בניית המושבה הגרמנית ב-1868. זאת הייתה מושבתם הראשונה בישראל, והשפעתה על העיר הייתה גדולה מחלקם היחסי של מספר תושביה.
אל המושבה הגיע לביקור ב-1898 הקיסר וילהלם השני.
ביקור זה נתן דחיפה עצומה לעיר בכלל ולמושבה בפרט ושמעה של חיפה יצא למרחוק.
היו אלו הטמפלרים שהביאו עימם קידמה בכל תחום שנגעו בו: חקלאות ממוכנת (למשל הקמת שתי טחנות קמח מופעלות קיטור), בנייה מתקדמת, מסחר ותעשייה זעירה.
הם היו אלו שהביאו לראשונה לחיפה כרכרות, ופתחו קווי תחבורה לנצרת, זכרון יעקב, יפו וירושלים.
אמצעי תחבורה אלו הכריחו סלילת דרכים משופרות.
הטמפלרים שימשו הקבלנים, הארכיטקטים ובעלי המקצוע הטובים באזור ושמם יצא למרחוק.
הם הקימו מלונות, מיכנו את התעשייה, בנו מזח ואיישו עמדות מפתח בעיר.
בן המושבה, גוטליב שומאכר, התמנה למשרת מהנדס המחוז ותחת ידיו תוכננו ויצאו לפועל תוכניות רחבות היקף כגון תכנון נמל גדול (כדוגמת זה שנבנה לבסוף על ידי הבריטים), הארכת המזח הרוסי , תכנון בניין סראיה חדש ועוד.
שומאכר יחד עם שותפים קיבל אף זיכיון לבניית רכבת מחיפה לאזור בית שאן, והם החלו ברכישת הקרקעות והמדידות.
בחיפה הוקמו סניף של דויטשה פלשתינה בנק בנובמבר 1904 וסניף של 'בנק אגודת הטמפלרים' (Bank der Tempelgesellschaft) (ברחוב השוק).
הבנק שנועד לתמוך בקהילה הגרמנית שימש עד מהרה כזרז כלכלי לקהילה אך גם לאחרים.
המושבה התרוקנה מתושביה הגרמנים במהלך מלחמת העולם השנייה, עת גורשו מחיפה ולא חזרו אליה עוד.
רכושם פוצה להם במסגרת הסכם השילומים.
בחיפה נותרו על כנם מספר בתים מועט על הכרמל, המושבה (כיום שדרות בן-גוריון והרחובות מסביבה), כמה בתים בבת-גלים ובחיפה דרום ובית קברות שאליו צורפו ב-1970 מצבות מבית הקברות בבית לחם הגלילית.
ב-1903 הגיע לחיפה יוהנס זייץ עם אשתו.
זייץ, איש הכנסייה האוונגלנית , שממנה נפרדו הטמפלרים שנים קודם לכן, פנה לקלר, רעו מנוער, על מנת שיעזור לו למצוא מקום למיסיון.
רצונו של פרוס למכור את מלונו עלה בקנה אחד עם בקשה זו.
מרטין שניידר (שלוחו של זייץ) קנה את מלון פרוס ופתח בו את מיסיון הכרמל אשר מטרתו הייתה להעביר מאמינים מקרב היהודים הנוצרים והמוסלמים לשורותיו.
מספר שנים מאוחר יותר הוחלט על בניית מיסיון חדש.
במסגרת זאת נבנו הבתים הבאים:
מלון שניידר (Karmelmissionsheim) – כיום מגדלי פנורמה – בית מלון שנבנה ב-1911 ונהרס בשנות ה-80 של המאה ה-20.
בית הכומר שניידר – כיום רחוב התשבי 130 – מרטין שניידר בנה את ביתו ב-1913. לבית צורפה גינה שהיוותה לימים בסיס לגן האם.
הבית שימש כמוקד חברתי של חיפה בשנות ה-80 ונכון ל-2018 תוכו נהרס והוא שופץ כשרק קירותיו החיצוניים שומרו.
בית מיינץ – בית נוסף, קרוב למגדלי פנורמה של היום (בשדרות הנשיא 103).
הבית שימש למגורי משפחת שניידר לפני מעברם למבנה הגדול ברחוב התשבי.
מאוחר יותר התגורר בבית פרידריך היינדריך, חברו של שניידר.
מיינץ היא עיר תאומה לחיפה ובבית נפתחו ספרייה ומיל"ב (מועדון יום לגיל הזהב).
אנשי ההוספיץ הגרמני על שם קרל בורמאוס (גרמנית: Karl Borromäus) הגיעו לחיפה בשנות ה-80 של המאה ה-19. ב-1881 הם רכשו אדמה ליד המושבה הגרמנית והקימו במקום בית אבות (ולימים בית הארחה).
כיום (נכון ל-2018) הוא מתופעל על ידי המסדר של האחיות רוזרי.
את מכון הרדג הסמוך הפכו לבית חולים (בניהול ד"ר פֵּטֶרְס) ואף הקימו גן ילדים ובית ספר.
ברחוב מגידו (של היום) נבנתה בתחילת המאה ה-20 אכסניה לצליינים נוצרים בשם "מנוחת אליהו" על ידי הנזירות הקתוליות.
הייתה זאת אחת ממספר אכסניות שהיוו חלק מ"הכרמל הגרמני".
נכון ל-2023 המקום עזוב ומסביבו בנייה מסיבית של חברת גד זאבי.
אמנם בגרמניה, ארץ מוצאם, היו הזרם הקתולי והזרם הטמפלרי במעין קרע, אך בחיפה, בעיקר בשל השפה המשותפת, נבנו בתי ההוספיץ בשכנות לבתי הטמפלרים.
בנייני ההוספיץ עברו לאחר שנים לרשותהּ של העדה היוונית-קתולית.
כיהודים הצרפתים אין היהודים הגרמנים מוגדרים כחלק מהתפשטות המעצמות בארץ, אך מאחר שהטכניון לא הוקם ממניעים ציוניים טהורים, מדובר בתופעה דומה.
חברת עזרה של יהודי גרמניה הקימה ב-1912 את הטכניון בעידוד השלטון הטורקי.
את בניין הטכניון תכנן אלכסנדר ברוולד, יהודי אזרח גרמניה, שהגיע לארץ גם הוא לא מטעמים ציוניים (על אף שמאוחר יותר שינה את דעתו) וטקס הנחת אבן הפינה נערך בנוכחות סגן הקונסול בחיפה לויטפד-הרדג כעדות לכך שהוא נערך בחסות גרמנית.
ב-1913 הוקם בית הספר הריאלי כתוספת לטכניון ועל רקע מלחמת השפות.
אגודה זאת הקימה, גם, את בית החולים "עזרה" בשנות השלושים של המאה ה-20 (כיום שדרות הציונות 54).
בית החולים, גם הוא בתכנונו של ברוולד, היה תחת ניהול "עזרה" עד פירוקה של החברה ב-1941 והועבר לידי ההסתדרות, שימש את קופת חולים כללית וכיום הבניין הוא חלק מהמתחם הבהאי.
ב-1926 הגיע לחיפה, מניו זילנד המיסיונר קלאפהם (J.
Clapham), התיישב בטחנת הקמח הישנה במושבה הגרמנית (כיום אלנבי 58), והפך אותה לבית קהילת "בית חסדא" של היהודים המשיחיים.
אלכס אנגלהרדט, מעשירי העיר , תמך בקהילה, ששיפצה את המבנה המוזנח.
חמשת ראשי הקהילה היו ו.
יונג האנגלי, פקיד בכיר ברכבת, ו.
קוטס מהמשטרה, אנגלהרדט, ולדימיר מרצ'ינקובסקי (חתנו של גוטליב שומאכר) והאח הערבי ג.
חלק מהקהילה (בעיקר הלא-ציוני) פונה מחיפה, כמו מיתר המקומות בישראל, עם סיום המנדט הבריטי.
בשנת 1862 הוקמה "כנסיית א-סיידה" (שמשמעותו גבירתנו, בשדרות הפלי"ם 10 כיום) בראשות הארכיבישוף גרגורי דומאני.
הכנסייה, בסגנון בזיליקה ביזנטית, הוקמה על מקומה של כנסייה קטנה שהייתה במקום ונשאה את אותו שם.
בנוסף בנתה הקהילה את "סנטה אנה" מ-1858–1862. הכנסייה נבנתה, על פי המסופר, בלילות מאבני מצודת העיר בורג' א-סלאם, שניצבה באזור גן הזיכרון של היום.
הכנסייה שימשה בתפקידה עד 1948, עת ננטשה.
בתוך הכנסייה מצויה מערת קברו של גרגוריוס חג'אר, ראש העדה בשנים 1901–1940.
כאמור, בנייני ההוספיץ הגרמני עברו לרשות כנסייה זאת.
העדה קיימת בחיפה מהמאה ה-19. מסדר האחיות הרחמניות (La Charité), הקים בית ספר ומוסד חינוכי הלב הקדוש (Sacré Coeur) ב-1900 (ברחוב אלנבי 13 כיום).
מאז 1976 פועל במקום מעון לילדים ונערים, מגיל שנה ועד 21, עם פיגור שכלי ללא הבדל דת.
ההתיישבות האמריקאית בחיפה הייתה חלק מהתפתחות המושבה הגרמנית.
חלק מתושביה של מושבה זו לא היו רק גרמנים אלא גם אמריקאים (בדומה לבאים מדרום רוסיה).
משפחה בולטת הייתה משפחת שומאכר.
אב המשפחה, יעקב, מהגר גרמני לארצות הברית, מונה לסגן הקונסול של ארצות הברית בחיפה ובצפון.
בנו, גוטליב, המשיך בדרכו של אביו, וביתם היה בניין הקונסוליה עצמו.
במפת המושבה שהכינו השניים הם הדגישו שהמושבה היא "גרמנית-אמריקאית" ואף ציינו אילו משפחות הן ממוצא אמריקאי.
אזרחותם עמדה להם גם אחרי הכיבוש הבריטי ונכדתו נלי מרצ'ינקובסקי-שומאכר נשארה לגור בחיפה.
אחרי גירושו (הזמני) של שומאכר (הבן) קיבלו על עצמם את מלאכת ייצוג ארצות הברית משפחת סטרובה, בעלי מפעל הסבון במושבה הגרמנית, שביתם היה בפינת בן-גוריון ויפו של היום.
בריטניה מינתה ב-1853 את אדוארד תומאס רוג'רס כסגן קונסול בחיפה.
אין ספק שמינויו של דיפלומט מקצועי (בניגוד לתושב מקומי) נתן דחיפה לחשיבות העיר במרחב הבינלאומי, ולהבנתה של בריטניה שחיפה היא מקום אסטרטגי (כפי שאכן קרה במהלך המנדט הבריטי).
רוג'רס הציע להקים מזח בריטי כבר ב-1855 אך למרות יתרונו ההנדסי נבחר לבסוף המזח הרוסי.
לורנס אוליפנט ואשתו אליס, השתקעו בחיפה ב-1879. אוליפנט, יליד דרום אפריקה ממוצא סקוטי, חבר הפרלמנט של בריטניה לשעבר, שכר (ואחר כך קנה) את בית אוליפנט במושבה הגרמנית והתחבר עם שכנו גוטליב שומאכר, אשר דיבר אנגלית כמותו.
ביחד תכננו השניים לסלול רכבת אשר תצא מחיפה ותגיע עד דמשק ועקבה.
התוכנית אמנם לא יצאה אל הפועל אך העבודה חשפה את שומאכר אל אוצרות תל מגידו ורמת הגולן (עוד על תוכנית הרכבת ראו כאן).
תוכנית זאת הוגשמה (אמנם לא על ידו) בדמות רכבת העמק.
אוליפנט כתב סדרת מאמרים לעיתונים אנגליים ואמריקאים והפיץ את שמה ויופייה של חיפה.
ביתם של הזוג שימש כמרכז הבוהמה החיפאית של תקופתם ואליס אוליפנט נקברה בפאתי בית הקברות הטמפלרי בעיר.
אוליפנט שימש צינור שדרכו הועברו כספים רבים מטעם הכת הכריסטאדלפית ("האחים בישו") להתיישבות יהודית.
מיסיונרים אנגליים הקימו ב-1899 את בית החולים סט.
לוקס (בשדרות הציונות), שפעל עד קום המדינה (כיום משמש כגן ילדים).
ליד בית החולים (ברח' סט לוקס 4 כיום) נבנתה כנסייה אפיסקופלית, אשר תוכננה על ידי גוטליב שומאכר בדמות בית תפילה גרמני צנוע.
כנסייה נוספת (יוחנן הקדוש) נחנכה, בסגנון גותי, ב-1935. במקור תוכננו שני מגדלי פעמונים אך חוסר באמצעים הביא לבניית מגדל אחד.
הכנסייה שימשה את אנשי הצבא והממשל הבריטיים בתקופת המנדט.
בית החולים של ד"ר אליהו (אליאס) אורבך (Elias Auerbach) שכן בבניין ששימש שנים אחדות כמרפאה ומוסד אשפוז של הארגון המיסיונרי The London Jews' Society.
המקום פעל כבית חולים עד 1914 (ברחוב הגפן 47 א כיום).
לאחר מכן שימש הבניין כ"בית הספר לכתבי הקדש הר הכרמל" והבניין, כמו גם הבניין הסמוך (הגפן 47 ב) שימשו כמתחם מיסיונרי של האגודה.
אורבך התנה את עבודתו באי הכנסת פעילות דתית למוסד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גויס אורבך (נתין גרמני בעצמו) למלחמה ואת מקומו תפסה ד"ר פלורנס מאי פאין (באותו מקום שנהפך למרפאה).
ב-1924 ד"ר ג'יימס צ'רצ'ר התמנה למנהל בית החולים.
הוא וצוותו לא תמכו בשום צד בסכסוך היהודי-ערבי ונשארו נייטרליים.
המנדט הבריטי ראה בחיפה כאמור עיר אסטרטגית ובתור שכזו הוא פיתח רבות את העיר.
נבנה נמל, הוכשרו אזורי עזר לנמל (רחוב הנמל ודרך העצמאות כיום), נבנה ממשק בין הרכבת שבאה מדרום לזאת היוצאת לצפון, פותח אזור בתי הזיקוק (אזור התעשייה היה הגדול ביותר באימפריה הבריטית), נבנו בסיסי צבא ובסיסי משטרה רבים ועוד.
בעת מלחמת העולם השנייה ביקר בעיר הגנרל מונטגומרי והבריטים הגו וביצעו תוכנית מגננה לעיר (במקביל לתוכנית "כרמל כמצדה").
לאחר קום המדינה נשארו הבריטים בחיפה (בעיקר בסטלה מאריס ובנמל), עד עזיבתם הסופית בסוף יוני 1948.
לעיר הגיעה ב-1888–1889 מיסיונרית אנגלייה בשם פרנסיס ניוטון.
היא רכשה את מלון פרוס (וסביבתו) במרכז הכרמל מידי המיסיון הגרמני וחברה לגורמים אנטי-ציונים.
מאוחר יותר הקימה את "ועדת הידידות האנגלו-ערבית" ב-1946 במטרה ליצור התנגדות לציונות בבריטניה.
גם יחסיה השונים עם שכניה השונים (טמפלרים ויהודים) לא היו תקינים והיא סולקה לבסוף על ידי השלטונות.
ב-1907 פתח ארגון איטלקי נוצרי (Ansmi Associazione Nazionale per Soccorrere i Missionari Italiani – מאיטלקית: "אגודה לאומית לעזרה למיסיונרים איטלקים") מרפאה (ברחוב שיבת ציון של היום) שהתפתחה לבית חולים.
בשנות ה-30 נבנה מבנה גדול יותר (נפתח ב-11 באוקטובר 1933) שקיים עד היום בשדרות המגינים.
ב-1907 הגיעה לחיפה גם הנזירה תרזה על מנת להקים את מסדר האחים של הבתולה הברוכה מריה מהר הכרמל.
נזירה זאת הקימה כמה שנים מאוחר יותר את בית ספר נזירות כרמלית.
לספרד, כמדינה קתולית, היו שאיפות בחיפה.
בשל היותה מדינה נייטרלית במלחמת העולם הראשונה לקחה תחת חסותה את המנזר הכרמליטי וכך עזרה למנוע נקמנות מצד הטורקים.
שנים אחר כך עמדה למשפחת כיאט הערבית העובדה שנשאו את תואר קונסול ספרד בחיפה והם ממשיכים לגור בה עד היום.
יחסי הנתינים הזרים עם השלטונות
באורח טבעי נתיני מעצמות "ידידותיות" זכו ליחס מועדף מידי השלטונות, בעיקר השלטונות המרכזיים ופחות המקומיים.
רבים מהנתינים הזרים שירתו את ארצות מוצאם במלחמת העולם הראשונה.
כאלו היו ד"ר אליהו אורבך ואלכסנדר ברוולד היהודים, ובאופן טבעי צעירי הטמפלרים ששירתו בצבא הגרמני.
שירות זה גרם להם צרות בעת רצונם לחזור לארץ שנכבשה בידי הבריטים.
התושבים המוסלמים בחיפה ראו בנתינים נטע זר הבא לפגוע במעמדם.
הם חשו שהנתינים הזרים גסים ומתנשאים עליהם בחסות השלטון המרכזי.
הגרמנים, בעלי בריתם של הטורקים, זכו ליחס מועדף על ידי השלטון המרכזי ושלוחו ואלי (מושל) סוריה, אשר חיפה הייתה חלק מווילאייט זו.
יחס זה בא לידי ביטוי במספר אירועים:
רצח המתיישב אונגר – למתיישב הטמפלרי אונגר היו אדמות בשכונת הבת נויהרדטהוף (ששכנה היכן שלימים נבנה מפעל חישולי כרמל).
עקב גנבות רבות מאדמתו, ארב אונגר באחד הלילות ומסיבה שאינה ברורה נרצח אחד הגנבים.
בבוקר למחרת הגיעה משלחת שכללה אנשי ממשל מקומי ונכבדים טמפלרים לחקור את המוות, ובעקבות קטטה שהחלה במקום נרצח אונגר.
רצח זה זיעזע את תושבי המושבה ואלו לחצו על השלטון המרכזי בטורקיה לפעול בנחישות למיצוי הדין עם הרוצח, וכך היה.
"מתנת הכרמל" – קלר, אחד מראשי המושבה הגרמנית וסגן הקונסול הפרוסי בחיפה, שאף לקבל שטח בכרמל על מנת לבנות בו שכונת נופש.
הוא קיבל את מתנת הכרמל מידי ואלי סוריה אך מתנה זאת לא התממשה בשל התנגדות השלטונות המקומיים.
משפט המריבה – משפט שבו, על ידי פרובוקציה, הצליחו הטמפלרים לקבל חלק מאדמות הכרמיליטים .
עזרה כספית בבניית "מזח הקיסר" לטובת ירידת קיסר גרמניה וילהלם השני בביקורו בארץ.
עקב חילוקי הדעות הגדולים עם השלטונות, עזבו רוב הנזירים הכרמליתים את מנזרם וחזרו אליו רק אחרי תום מלחמת העולם הראשונה.
כשהחלה מלחמת העולם הראשונה חששו הטמפלרים מגורלם, והם החלו למכור אדמות ורכוש בחיפה .
הם אמנם חזרו אליה עם תום המלחמה, אך מעמדם הורד.
כשרצו השלטונות הבריטיים לבנות בית חולים חדש (בית חולים רמב"ם) הם פינו את המנזר של הנזירות הכרמליתיות מזעורה, ובמקומו נבנה להן מנזר חדש (מנזר גבירתנו של הכרמל) על הכרמל ב-1935.
בבית הספר "הנזירות נצרת" שונתה שפת הלימוד מצרפתית לאנגלית ב-1920.
במהלך מלחמת העולם השנייה גורשו הטמפלרים מחיפה (תחילה לעכו ולווילהמה ואחר כך לאוסטרליה).
מלבד נתיני המעצמות שנהנו מחסות ארצות המקור שלהם, קיוו גם תושבי חיפה ליהנות מחסינות שכזו.
יהודים שזכו לחסינות צרפתית ביקשו מהקונסול הבריטי את חסותו לאחר שהצרפתים ביקשו להסיר חסותם.
ערבים נוצרים קיבלו את חסות צרפת בעיקר בגלל לימודי ילדיהם בבתי הספר והחיים בפנימיות הקתוליות שמומנו מצרפת.
משפחות אחרות קיבלו את חסינות ספרד (לדוגמה משפחת כיאט לעיל).
בגלל ההסכמים השונים בין השלטון הטורקי למעצמות יכלו תושבים "רגילים" לחסוך מעצמם שימוש במערכת המשפט הטורקית-מקומית המסואבת.
המאבקים באירופה השפיעו על היחסים בחיפה ולהפך.
בעיקר מדובר במאבק בין צרפת וגרמניה על ההגמוניה במרחב.
בחיפה ניתן לראות זאת עם פתיחת רכבת העמק (הגרמנית), המאבק בין אליאנס לחברת עזרה והעזרה שנתן הממשל הגרמני והתושבים הגרמנים לפתיחת הטכניון.
מקרה מכונן היה המאבק על דרך הגישה לשכונת כרמלהיים אשר בנו הטמפלרים על הכרמל.
הנזירים הצרפתים טענו שאדמות הכרמל שייכות להם מימים ימימה.
הם דרשו מן הטמפלרים דמי מעבר בדרך היחידה שעלתה אל ההר (היא דרך סטלה מאריס של היום).
על מנת לחזק את עמדתם בנו הנזירים מעין חומה שתחמה את האזור, שלשיטתם, היה שייך להם.
החומה נמתחה מאזור סטלה מאריס בואכה נחל עמיק, מרכז הכרמל (של היום) וחזרה לאזור המנזר.
הטמפלרים לא בחלו בשום אמצעי על מנת להביא את העניין לכדי "פיצוץ" ובכך למשוך את הנזירים לבית המשפט על מנת שזה יכריע בעניין.
ב-27 בינואר 1885 התרחש מאבק פיזי בין הטמפלרים, מגובים במוסלמים מזוינים, לבין הנזירים.
השלטונות נגררו לפתרון הבעיה, ולאחר דיונים ממושכים, הגיע הפתרון המיוחל דווקא מאירופה בדמות הסכם בין ביסמרק והאפיפיור לאו השלושה עשר שבו הוכרע על חלוקת הכרמל.
במשפט זה, שכונה לימים משפט קרקעות הכרמל, חולק הכרמל לכרמל הגרמני (סביבות מרכז הכרמל של היום) והכרמל הצרפתי (סביבות סטלה מאריס ועד הצטלבות שדרות הציונות ורחוב טשרניחובסקי של היום).
מקרה נוסף, היה אירוע הריסת האנדרטה בסטלה מאריס על ידי חיילים טורקים במהלך מלחמת העולם הראשונה (מאי 1915), בתואנה של חיפוש מחבוא נשק תחתיה.
בתגובה, שלחה צרפת אניית מלחמה, שאחרי אזהרה מתאימה, ירתה פגז על ביתו של קונסול גרמניה בחיפה, שהסית לדבריהם את החיילים.
בתגובה הרסו חיילים טורקים חלק מחומת המריבה שסבבה את שטחי הכרמליתים.
כאמור, הקימו נתיני המעצמות מספר מוסדות שהיוו השלמה לחוסר הברור של המוסדות העות'מאניים.
בתי ספר: רוב בתי הספר היו שייכים לנוצרים, ורק אחר כך ליהודים ולבסוף למוסלמים, שרמת השכלתם הייתה הנמוכה ביותר.
כמו כן הוקמו בחיפה בתי ספר יהודים בסמ"ת הגרמני, בית הספר הריאלי העברי הגרמני וכל ישראל חברים הצרפתי.
דואר: עד התיישבות נתיני המעצמות בחיפה פעל בה רק שירות הדואר העות'מאני שנחשב כשירות לא יעיל.
עם ההתיישבות מאירופה קמו בחיפה מספר בתי דואר אשר נתנו שירותים לכל הקהל.
שירותי דואר אלו היו יעילים לאין שעור מהדואר הטורקי.
בין בתי הדואר שהוקמו בשנות ה-60 של המאה ה-19 היו הדואר האוסטרי (על ידי חברת הספנות "לויד") והדואר הרוסי (על ידי חברת הספנות והסחר "רופיט"), וב-1906 נפתח הדואר הצרפתי.
בתי הדואר הקונסולריים נסגרו על ידי השלטונות במלחמת העולם הראשונה (ב-30 בספטמבר 1914).
מזחים: בחיפה הוקמו מספר מזחים, מפאת חוסר בתקציב של השלטון המקומי הטורקי.
במסגרת זאת הוקם המזח הרוסי, שהיווה למעשה, את הנמל הראשון של חיפה.
מזח זה הוארך על ידי גוטליב שומאכר.
כמו כן הוקמו מזח לויד, על ידי חברת הספנות האוסטרית, והמזח הגרמני.
בתי מלון: בתקופה זאת הוקמו מספר בתי מלון (או אכסניות) וביניהם המלונות במושבה הגרמנית (פרוס ואחרים), על הכרמל (מיסיון הכרמל, קלר ואחרים), המלון הרוסי על הכרמל (הקיים עד היום ברחוב החורשה) ואכסניות הקשורות למנזר הכרמליתי (שחלקן פועלות גם כיום).
בתי תפילה: הוקמו מספר רב של בתי תפילה (כנסיות ומנזרים), דבר שנתן לחיפה את השם "עיר הנזירים" והביא לתנופה כלכלית בחיפה, שכן נכנס כסף זר, ומנזרים אלו דרשו שירותי תפעול כגון הדפסת ספרים, תחבורה, אוכל וכיוצ"ב.
ספנות: בחיפה פעלו מספר סוכני ספנות זרים.
עם הקמת נמל חיפה עלה מספר האוניות הזרות ובעקבות כך גם מספרם של הסוכנים הזרים (וגם היהודים).
בתי חולים: כאמור נפתחו בחיפה מספר בתי חולים ששירתו את כלל האוכלוסייה.
השלטון הטורקי ובמידה מסוימת גם השלטון הבריטי לא מילאו את חובתם לספק שירותים רפואיים והללו ניתנו, בתחילה, על ידי המתיישבים הזרים.
בית החולים הגרמני ובית החולים האיטלקי זכו להערכה רבה גם מחוץ לחיפה.
מעט מזרחה מצומת דולפין שבבת גלים, לאורך רחוב יפו – ובסמוך לבית הקברות העתיק בחיפה אל עתיקה, נמצא אחד מבתי הקברות המטופחים שבחיפה, בית העלמין של חללי המלחמה הבריטים.
לידו נמצאים בית העלמין הטמפלרי, בית הקברות האנגלי (ושאר העמים) ובהמשך בית העלמין היהודי.
בית קברות בריטי נוסף בחיפה נמצא במתחם בתי הקברות שבדרום העיר (בית הקברות הצבאי חוף כיאט).
בסמוך לו, בבית הקברות של הקהילות המשיחיות, קבורים חלק מבני הטמפלרים כגון נכדתו של שומאכר, נלי ובעלה, ובתו של הרדג.
בתי הקברות של העדות היוונית-קתולית והיוונית-אורתודוקסית נמצאו מחוץ לעיר של אותה תקופה (ברחוב יפו כיום) ונסגרו בהוראת השלטונות הבריטיים שבנו את מתחם בתי הקברות החדש של העיר על אדמות כיאט בדרום העיר (בתי הקברות חוף הכרמל כיום).
השפעת התהליך על המצב כיום
אוכלוסייה: רבים מתושביה הערבים של העיר הם נוצרים המשויכים ברובם לכנסיות שהתיישבו בחיפה בתקופה הנדונה.
העדה היוונית-קתולית היא העדה המרכזית בחיפה וחיפה משמשת כמרכז העדה בארץ ובית משכנו של הארכיבישוף (המוטרנות (Eparchy) של העדה היוונית קתולית שוכן בסמוך לקונסוליה הצרפתית ברחוב הגפן).
הבהאים, גם הם תקעו יתד בחיפה והפכוהּ למרכז דתי חשוב שלהם.
מבנים ותשתית: הטמפלרים גורשו מן הארץ על ידי הבריטים (והישראלים) ובחיפה נשארה המושבה הגרמנית.
האזור שהיה מוזנח קמעה במשך שנים, שופץ והוא מהווה כיום מרכז בילוי.
בסמוך למושבה הגרמנית נבנתה שכונת הפרסים על שדותיה של המושבה.
בתהליך דומה נקנתה התשתית הגרמנית על הכרמל ושימשה בסיס לשכונות כרמל מרכזי וכרמל מערבי.
קונסוליות: בחיפה נשארו נציגויות רבות.
הקונסוליה (המקצועית) האמריקאית נסגרה משיקולים כספיים, וגם נציגות כבר לא קיימת.
לקונסוליות הצרפתית והאיטלקית ישנן בחיפה מרכזי תרבות והוקם מכון גטה לתרבות הגרמנית.
לארצות השונות ישנן עשרות נציגים (בעיקר קונסולי כבוד שהם "יורשיהם" של סגני הקונסול מהתקופה הנדונה בערך) בעיר.
בתי חולים: משפעת המוסדות הרפואיים שהוקמו על ידי המתיישבים (להבדיל ממוסדות ציוניים) נשאר לתפארת בית החולים האיטלקי שהוא מוסד האשפוז הוותיק ביותר בעיר ומשרת את כלל התושבים.
התיישבות האלף הוא שמה של תוכנית התיישבות שהתקבלה במושב הסוכנות היהודית בלונדון במרץ 1930. התוכנית הייתה חלק מתכנון כולל של התיישבות באזור המטעים בארץ ישראל, אשר החל לקרום עור וגידים משלהי 1927.
בישיבות הוועד הפועל ומועצת הסוכנות, אשר התכנסו בלונדון בחודש מרץ 1930, הוגשה הצעתה של ועדת וילקנסקי (בראשות יצחק אביגדור אלעזרי-וולקני-וילקנסקי, (א' ציוני), אשר דיברה על התיישבות של 1,500 משפחות באזור גידול ההדרים, בקרקעות קרן קיימת לישראל, במשך שלוש השנים הבאות, בתקציב של כ-260 לא"י ליחידה.
במסגרת מושב הסוכנות בלונדון הוחלט על הקמת דירקטוריון לחברת ההתיישבות וועדה מצומצמת לשם יישומה.
חברי הוועדה היו: פאול זינגר (כנציג "החברה הכלכלית לא"י"), ד"ר ארתור רופין, ד"ר ב' כמן, הארי סאקר (נציג הסוכנות), אברהם הרצפלד ולוי שקולניק (אשכול) (נציגי המרכז החקלאי).
הדירקטוריון הוציא פרוספקט "לייסוד חברת אשראי להתיישבות פועלים 1930".
בהקדמה נכתב כי החברה הוקמה בהון של 200,000 לא"י וכי מטרתה להוציא לפועל בזמן הקצר ביותר, ועד כמה שאפשר במשך שנת 1930, התיישבות אלף משפחות פועלים על קרקע של הקק"ל.
התוכנית כללה סכום של 580 אלף לא"י הנחוץ להתיישבות אלף משפחות.
מתוך סכום זה תשקיע החברה סכום של 350 אלף לא"י.
דווקא החלק הציוני בסוכנות דרש לצמצם את התוכנית, להעמידה על אלף משפחות בלבד ולהגדיל בתמורה את התקציב לכל המשפחה ל 350 לא"י, לאחר שהתברר במרכז החקלאי כי זהו פחות או יותר המספר הריאלי של ציבור הפועלים המעוניין בהתיישבות מסוג זה.
בישיבה זו התקבלה ההחלטה על יישום מפעל התיישבות האלף.
ניסיונות התיישבות דומים שקדמו ל"התיישבות האלף"
בתקופת העלייה הראשונה נעשה ניסיון דומה ל"התיישבות האלף", כאשר חברי אגודת האש של מינסק הקימו יישוב מטעים בעין זיתים, ליד צפת.
התיישבות האלף הוצעה לראשונה על ידי לוי אשכול (שקולניק) בוועידת הפועל הצעיר שהתכנסה ב-1926. שקולניק, שחזר באותה עת מסיור ביוון, היה תחת השפעת המבצע שהתנהל שם ליישוב המוני וזול של עקורים יוונים מטורקיה.
את הצעתו העלה בהקשר להתיישבות זולה של פועלי המושבות בעמק זבולון.
לימים אומץ שם זה לתוכנית התיישבות של פועלי המושבות באזור גידול ההדרים, שאותה יזם המרכז החקלאי והגיש למחלקת ההתיישבות.
בקיץ 1927 יזם המרכז החקלאי תוכנית להתיישבות אלף משפחות של פועלים, אשר המתינו, חלקן שנים אחדות, לתורן להתיישבות.
ל"התיישבות האלף" קדם משבר כלכלי, ובשל כך בעיה של מימון, כתוצאה ממשבר כלכלי ומיתון ששררו בארץ ישראל בשנת 1926. משבר זה של העלייה הרביעית הביא לאבטלה של כשליש מכוח העבודה היהודי, ואף לעצירת העלייה ולירידה משמעותית מהארץ.
בביצוע התיישבות האלף הראשונה יושמו הלקחים שהופקו מראשית שנות ה-20: היישובים הוקמו על שטח מישורי שנעשתה בו עבודת הכנה לניקוז מי נחל קישון, והמתיישבים עברו הכשרה מתאימה.
כמו כן, השתמשו במסקנות המחקר המדעי ובתוכניות מדויקות שהכינה מחלקת ההתיישבות, כאשר המשבר הכלכלי הביא לירידה במחירי חומרי הגלם.
בשנת 1932 חודשה התוכנית, ובמסגרתה הוחלט ליישב בסמוך למושבות ותיקות אלף משפחות נוספות של פועלים.
בשל המשבר הכלכלי העולמי לא הושגו הכספים הנדרשים לביצוע התוכנית, ובסופו של דבר התיישבו במסגרת זו 437 משפחות בלבד.
202 מהמשפחות קיבלו מימון מלא, שכלל בית צנוע ו-15 דונם אדמה, מחציתם נטועים בעצי הדר, והשאר מיועד להקמת חצר משק ולגידול מספוא וירקות.
שאר המשפחות קיבלו בתחילה רק מחצית מהחלקה, והוכנו עבורם שטחי קרקע נוספים להשלמת המשק מאוחר יותר.
המתיישבים אמורים היו להמשיך בעבודתם כפועלים שכירים במושבות ובמקביל לפתח את משקם הפרטי, במה שנודע "התיישבות בהדרגה".
במסגרת התוכנית צורפו 12 משפחות לקבוצת שילר (גן שלמה) שליד רחובות ו-20 משפחות לגבעת השלושה שליד פתח תקווה.
שני הקיבוצים קיבלו במסגרת התוכנית תקציבים ששימשו להקמת בניינים ונטיעת מטעים.
תוכנית ההתיישבות לא הגיעה לכלל מיצוי מלא.
היישובים שהוקמו לא התפתחו כפי שתוכננו והם נזקקו להלוואות נוספות מצד המוסדות המיישבים כדי להתבסס.
תקוות המוסדות המיישבים, שנמצאה הדרך להתיישבות זולה, לא התגשמו.
עם זאת סימנה התיישבות האלף את ראשית המפעל ההתיישבותי רחב ההיקף של תקופת העלייה החמישית.
התיישנות מתוכננת בעיצוב תעשייתי וכלכלה היא מדיניות של קציבת אורך חייו של מוצר באופן מלאכותי, כך שהוא יהפוך מיושן – בלתי ניתן לשימוש או לא אופנתי – לאחר תקופה קצובה.
פעולה זו מטרתה הגדלת הצריכה, באמצעות ייצור מוצר פגום או פגימה במוצר לאחר רכישתו (למשל באמצעות עדכוני תוכנה).
חברות הנוקטות במדיניות זו מעריכות שרווחיהן מהמכירות הנוספות יהיו גדולים מעלויות המחקר והפיתוח ומהעלות האלטרנטיבית של מוצר חדש.
הערכה זו לא תמיד תקפה, כיוון שיש אפשרות שהצרכן ירכוש את המוצר החדש מחברה אחרת.
המונח "התיישנות מתוכננת" מקורו במסמך סיום המשבר הכלכלי באמצעות התיישנות מתוכננת אותו הוציא הכלכלן בשנת 1932, בעיצומו של המשבר הכלכלי העולמי.
מסוף מלחמת העולם השנייה ועד אמצע שנות החמישים היה צורך במדיניות כלכלית מאופקת, גם באירופה וגם באמריקה.
עם זאת, מאמצע שנות החמישים השתנתה המגמה והתפתחה תחושה של רווחה כלכלית.
לדוגמה, קרטל ייצור הנורות פיבוס השתלט על הייצור העולמי של נורות החשמל במטרה לוודא הגברת הצריכה שלהן, באמצעות קיצור חייהן.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 עם תחילת הייצור ההמוני, הגיע אורך חיי הנורה עד 2,500 שעות תאורה.
המסמכים הסודיים שנמצאו חושפים את ההוראה לקצר את אורך חיי הנורה ל-1000 שעות בלבד, כאשר בתי חרושת שחרגו אולצו לשלם קנסות לקרטל.
שנות ה-60 של המאה העשרים בארצות הברית היו תקופה של צמיחה כלכלית מואצת.
אנשי מעמד הביניים רצו להראות עד כמה הם מצליחים ומשגשגים כלכלית.
התעשייה על כל ענפיה הוציאה לשוק עוד ועוד מוצרים שהחידוש העיקרי בהם (ולפעמים גם היחיד) היה העיצוב שלהם: מכשירי רדיו, תנורים, שואבי אבק, מגהצים, טוסטרים, מחבתות, אביזרי תאורה, מהדקים ועוד.
מדיניות של התיישנות מתוכננת מתקיימת גם במאה ה-21. דוגמאות: הסוללות באוזניות של חברת אפל מושבתות לאחר תקופה קצרה במיוחד.
חברת קנון שילמה 970 אלף דולר לאחר שהודתה שגרמה למדפסות מתוצרתה להפסיק לפעול בתום שנת האחריות לרכישתן.
התיישנות מתוכננת מתקשרת בימינו בעיקר לתחום מוצרי האלקטרוניקה ולעבריינות הצווארון הלבן.
עיקרי המסמך מתקופת המשבר הכלכלי
לונדון טען שהטכנולוגיה המודרנית וההתפתחות של המדע ותרומתו לעסקים התעצמו והעצימו את התפוקה של בתי החרושת והחקלאות.
לטענתו, הבעיה המרכזית של הכלכלה היא לא איך לעודד את הייצור אלא איך למצוא עוד ועוד קונים.
בעת המשבר הכלכלי ה"בעיה" הייתה שאנשים חיו ברמת חיים נמוכה מדי, בעוד מחסני בתי החרושת היו מלאים ועמוסים בציוד רב שלא היה לו ביקוש.
לכן ירדו מחירים ולא הייתה סיבה לייצר עוד.
לונדון טען שהכלכלה תלויה יותר מדי בהתנהגותם הגחמנית של הצרכנים; בתקופות פריחה כלכלית אנשים נהגו להחליף ישן בחדש לצורכי אופנה וכדי להיות מעודכנים ואילו בעתות משבר הם משתמשים במה שיש להם לתקופות ארוכות.
לכן, יש צורך לתכנן את ההתיישנות, כדי שאפשר יהיה לצפות אותה מראש.
הניהול המודרני צריך לאזן בין ייצור לצריכה, כדי שקבוצה גדולה של אנשים, למשל עובדי בתי החרושת בערים יוכלו להחליף מוצרים שיצרו בשעות העבודה שלהם תמורת התוצרת שהחקלאים מגדלים.
הוא ראה צורך לתכנן לא רק את הייצור אלא גם את ההתיישנות של מוצרי העבר.
לכל מוצר צריך להיות תאריך תפוגה ידוע מראש, שלאחריו יעביר אותו הרוכש לסוכנות ממשלתית.
הסוכנות הזו תעניק מעין קבלה שוות-כסף, שבעזרתה ניתן יהיה לרכוש פריט חדש.
מחיר כל סחורה יכלול מס מכירות, אותו אפשר יהיה לשלם באמצעות הזיכוי מהפריטים הישנים.
את הזיכוי הזה יעבירו הסוחרים לממשלה.
באופן הזה המדינה תקבל רווח שגובהו ידוע מראש מהבעלות של האזרחים על רכוש מתיישן, ולא רק ממס הכנסה, שקשה מאוד לצפות אותו מראש.
ללא ההתיישנות המוצעת, כך טען לונדון, הרווחים של בעלי הבניינים והסחורות עדיפים בהרבה על הרווח מהעבודה הקשה של הפועלים שייצרו את המוצרים שלהם.
בעל הנכס נהנה שנים רבות ואילו מי שעבדו לייצורו נהנים רק מהמשכורות שקיבלו תמורת עבודתם.
אם הבניינים או הסחורות יתיישנו אז צריך יהיה להעסיק עובדים לצורך בנייה וייצור והרווחים של המעסיקים יקטנו.
לדוגמה: מכונה שנבנתה כדי לתפקד למשך חמש שנים תיחשב מתה כעבור פרק זמן זה, כיוון ששימשה את מי שרכש אותה ואף ייצרה עבורו את הרווחים להם הוא ציפה במשך התקופה שנקצבה.
אם המשך השימוש במכונה זו ייצר אבטלה והפסקת גלגלי הייצור כי אז יש צורך להשמיד אותה, כדי לייצר לה תחליף, שוודאי יהיה גם יותר שווה ערך ומשוכלל.
אורך החיים של כל מוצר ייקבע על ידי מהנדסים, כלכלנים ומתמטיקאים מומחים בתחום, בשם הממשלה.
לונדון סבר כי השיטה הזאת עתידה להגביר את השוויון בין האזרחים.
הוא הסביר כי הטבע מייצר והורס באופן קבוע, וכך נעשה גם אנחנו.
כמו בטבע גם הייצור והצריכה יהיו מתואמים ומתוזמנים.
מצב עניינים זה יעניק רווחים לעבודה ולא רק להון.
בנוסף טען לונדון, כי בימיו העושר נחשב כאמצעי להשתחרר מהמחויבות לחברה, כיוון שהוא שמור ונצבר לבעליו ולא מעביר בעלויות.
גם נפט ופחם וחיטה הם סוג של רכוש, אבל זה רכוש שמתכלה תוך תהליך החיים.
אותו הדבר צריך להתרחש לגבי מוצרים; אם אין ייצור מחדש יש סטגנציה ומצב של חוסר איזון בחברה.
התיישנות מתוכננת בשנות האלפיים נוגעת בעיקר לתחום העבריינות התאגידית, שהיא סוג של עבריינות הצווארון הלבן.
הכוונה לפעילות לא חוקית ומזיקה שמבוצעת על ידי אליטות ואזרחים בעלי מעמד חברתי גבוה ושמטרתה היא רווח כלכלי.
פעילות זו נתפשת כאילו היא לגיטימית.
לעבריינות התאגידית, המעודדת התיישנות מתוכננת לתועלתה הכלכלית יש השלכות על איכות הסביבה: יצירת אשפה בכמויות גדולות, בזבוז משאבים וזיהום סביבתי.
במקביל נעשים ניסיונות להקטין את הנזק הסביבתי שנגרם מהתיישנות מתוכננת, למשל באמצעות תיקון מכשירי אלקטרוניקה.
הייתה תינוקת אננספאלית (שחלק ממוחה חסר) מפורסמת, שהייתה במוקדו של פולמוס ציבורי, משפטי וביו-אתי בארצות הברית בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
סטפני קין (Stephanie Keene), שקיבלה את הכינוי "התינוקת ק.", נולדה בבית החולים פיירפקס במדינת וירג'יניה בארצות הברית.
ברגע שנולדה, היא אובחנה כסובלת מהעדרו של רוב מוחה, כולל קליפת המוח.
כל מה שנשאר היה גזע המוח, החלק התחתון והקדום ביותר של המוח האחראי לתפקודים האוטונומיים של הגוף, כגון שליטה על הנשימה, קצב הלב ולחץ הדם.
אמה של התינוקת קיבלה הודעה על המצב הצפוי לאחר שביצעה במהלך ההיריון אולטרסאונד מיילדותי, אך בחרה ללדת את בתה בכל זאת בשל מה שבית המשפט הציג כ"אמונה נוצרית איתנה שיש להגן על כל החיים".
היא האמינה שאלוהים לבדו רשאי להחליט על חיי בתה.
נקודת המבט של בית החולים הייתה שונה בתכלית, ובכיריו גרסו כי יהיה זה בזבוז כספי ציבור להמשיך ולהחזיק את התינוקת ק.
אמה של התינוקת דרשה שבית החולים ימשיך להעניק לבתה טיפול תומך מתקדם, ובעיקר ימשיך לחברה למכונת הנשמה, אף על פי שתינוק שנולד ללא המוח הגדול אינו ניתן לריפוי או לטיפול.
רשויות בית החולים פיירפקס דרשו מהאם לתת הוראת "אין לבצע החייאה", שאוסרת על המשך טיפולים רפואיים, אך היא סירבה.
התינוקת נותרה מחוברת למכונת ההנשמה במשך שישה שבועות, בעת שבבית החולים פיירפקס חיפשו בית חולים אחר שיסכים לאשפזה, אך לא נמצא כזה.
לאחר שהתינוקת נגמלה ממכונת ההנשמה והצליחה להגיע לנשימה עצמונית, הסכימה האם להעבירה למתקן לטיפול סיעודי בילדים, אך התינוקת המשיכה לחזור לבית החולים לאשפוזים חוזרים פעמים רבות בשל קשיי הנשימה שלה.
כאשר התינוקת אושפזה שוב בגיל שישה חודשים עם בעיות נשימה קשות, הגיש בית החולים בקשה לבית המשפט כדי שהוא ייטול את האפוטרופסות על התינוקת מידי אמה, וגם התבקש צו משפטי שיאפשר לבית החולים להסתפק במתן טיפול תומך ופליאטיבי בלבד, טיפול המיועד להקלת סבלו של חולה הנוטה למות.
בבית המשפט העידו כמה מומחים שחיבור של תינוקת אננספאלית למכונת ההנשמה הוא פרקטיקה רפואית לא מקובלת.
בניגוד אליהם, קו ההגנה של האם היה חופש דת וקדושת החיים.
בית המשפט המחוזי של המחוז המזרחי בווירג'יניה פסק כי בית החולים חייב להמשיך לספק לתינוקת טיפול רפואי מלא, כולל חיבורה למכונת ההנשמה, ככל שתזדקק לה.
בית המשפט פירש את החוק כמחייב המשך מתן טיפול נשימתי לתינוקת.
הנוסח המדויק של החוק מתייחס לחולים הנמצאים במצב חירום רפואי וזקוקים לטיפול שייצב את מצבם לפני שיועברו למתקן רפואי אחר.
לאור הפסיקה, התינוקת הוחזקה בחיים הרבה מעבר למקובל אצל תינוקות אננספאליים.
השופט שהיה בדעת מיעוט כתב שיש לראות את המצב הרפואי הבסיסי של התינוקת לצורך המשפט כאננצפלוס ולא קשיי נשימה, וכיוון שזהו מצב בלתי הפיך, לדעת הקהילה הרפואית, הוא טען שכל טיפול רפואי שיינתן יהיה חסר תועלת וישחק את המשאבים הרפואיים העומדים לרשות הציבור.
נפטרה מדום לב ב-5 באפריל 1995, בבית החולים פיירפקס, בגיל שנתיים וחצי.
השבטים המדיארים או ההונגרים, רועים חצי-נוודים שמקורם, לדעת החוקרים בני זמננו, באזור ממזרח להרי אורל, פלשו באלף הראשון לספירה לאגן הקאמה, אחר כך לאזור הערבות מצפון לים השחור וים אזוב והיו נתונים לאורך המאות ה-7 עד ה–9 לשליטת הכוזרים, עם דובר שפה טורקית.
לפני הגעת ההונגרים לאגן הקרפטים, נאבקו זו בזו שלוש מעצמות - האימפריה הבולגרית הראשונה, פרנקיה המזרחית ומוראביה הגדולה על השליטה באזור זה.
לעיתים הן שכרו שכירי חרב מקרב הפרשים ההונגרים.
כלומר היו בין ההונגרים כאלה שהכירו את שטחי פאנוניה עוד לפני התיישבותם בה.
הכיבוש ההונגרי התחיל כחלק מנדידת העמים המאוחרת או כנדידת עמים זוטא.
לפי אחת התאוריות ההיסטוריות, במאה ה-9 השתחררו המדיארים מעול הכוזרים, אך הכוזרים, יחד עם הפצ'נגים, אוכלוסייה שדיברה גם היא שפה טורקית, ובעלת בריתם, יצאו לכבוש מחדש את השטחים האבודים ובסביבות שנת 889 דחקו במדיארים לכיוון מערב אל האזור שבין הדנייפר והדנובה התחתית.
בשנת 895 בימי הקיסר הביזנטי לאון השישי התגייסו ההונגרים לצד צבא האימפריה הביזנטית במלחמה נגד הבולגרים.
הבולגרים ניצחו בקרב, והפצ'נגים שלחמו יחד איתם תקפו פעם נוספת את המדיארים והדפו אותם עוד יותר מערבה.
בסביבות שנת 895 או 896 חצו המדיארים את הרי הקרפטים אל האלפלד ואחר כך אל פאנוניה - האזורים המישוריים הסמוכים לדנובה האמצעית ולנהר טיסה, אזור הכולל את הונגריה של היום.
הגעת ההונגרים לשם התלוותה במעבר להתיישבות קבע ועיסוק בחקלאות.
המדיארים ניצלו את הסכסוכים הפנימיים במוראביה הגדולה ומתישהו בין השנים 902–906 שמו קץ לממלכה סלאבית זו.
הם חיזקו את שליטתם באגן הקרפטים בעקבות ניצחונם על הצבא הבווארי ב"קרב ברצאלאושפורץ", הידוע יותר בשם "קרב פרסבורג" (אזור ברטיסלאבה של היום) ב-4 ביולי 907. בשנים 899 - 955 המשיכו המדיארים בשרשרת של פשיטות ברחבי אירופה ובשנים 971–943 אף תקפו יעדים בתוך האימפריה הביזנטית.
בהדרגה הם התיישבו באגן הקרפטי ובסביבות שנת 1000 הקימו בו את הממלכה ההונגרית שהדת הרשמית שלה הייתה הנצרות הקתולית.
על אירועים היסטוריים אלה דיווחו לראשונה המחברים והכרוניקנים הביזנטים.
התיעוד הכתוב הראשון הוא ספרו של הקיסר הביזנטי לאון השישי החכם "הטקטיקה", שנכתב בסביבות 904. ספר זה מתאר את המלחמה הבולגרית-ביזנטית בשנים 896-894, עימות צבאי שקדם ממש לעזיבת ההונגרים את הערבות מצפון לים השחור.
דיווח קרוב לאותם הימים ניתן לקרוא ב"המשך לכרוניקה של הנזיר גאורגיוס".
אולם התיאור המפורט ביותר נמצא בספר "בעת ניהולי את האימפריה" (בלטינית De Administrando Imperio) שחובר בחסותו של הקיסר קונסטנטינוס השביעי פורפירוגנטוס בסביבות שנת 952 או 951.
ספרים שנכתבו על ידי כמרים במדינות שירשו את האימפריה הקרולינגית מתארים אירועים שהיו קשורים מקרוב לפלישת המדיארים.
הראשון בהם היה "ספרי השנים של פולדה" שהדיווחים שבו מסתיימים ב-901. מכתב שכתב בשנת 900 הארכיבישוף דיטמר מזלצבורג אל האפיפיור יוחנן התשיעי מתייחס לכיבוש ההונגרי אך נחשב על ידי רבים למעשה זיוף.
האב רגינו מפרים שחיבר ספר קומפילציה הנקרא "כרוניקת העולם" מזכיר את ההונגרים בפסקה אחת המוקדשת לשנת 889. מקור חשוב אחר הוא ה"אנטאפודוסיס" ("גמול") מאת הבישוף ליוטפרנד מקרמונה , שנכתב בסביבות 960.
יוהנס אוונטינוס, היסטוריון מן המאה ה-16, המצוטט על ידי דיולה קרישטו, מספק מידע שאינו מופיע בשום מקור אחר, מה שרומז כי השתמש במקורות שלא שרדו עד לימינו.
עם זאת מהימנותו מוטלת בספק (מג'ארו).
חיבור על חיי הקדושים שנכתב על ידי כרוניקנים של הכנסייה הסלבית הקדומה כולל קטע של עדות ראייה מן המלחמה הבולגרית-ביזנטית בשנים 894–896. האגיוגרפיה של נחום הקדוש (חיי נחום) שנכתבה בסביבות שנת 924 כוללת מידע כמעט מאותה תקופה המעיד על התרסקות מוראביה בפני מתקפת הפולשים המדיארים.
אולם העותק המוקדם ביותר של ספר הוא מהמאה ה-15. באופן דומה, ספר היסטורי שהושלם בשנת 1113, "הכרוניקה הרוסית הראשונית", מצוי בכתבי יד מאוחרים, כשהישן ביותר הוא מהמאה ה-14.
ההונגרים עצמם שמרו בהתחלה את זכר האירועים החשובים בצורת שירי עם ובלדות.
הכרוניקה המקומית המוקדמת ביותר חוברה בסוף המאה ה-11. היא קיימת ביותר מגרסה אחת.
גרסתה המקורית הורחבה ושוכתבה במהלך ימי הביניים.
למשל - "הכרוניקה המאוירת" מן המאה ה-14 כוללת טקסטים שמקורם בכרוניקה מן המאה ה-11.
כרוניקה מאת מחבר אלמוני ("אנונימוס") הקרויה "מעשי ההונגרים" (Gesta Hungarorum - גסטה הונגרורום) שנכתבה לפני שנת 1200 היא הכרוניקה המקומית המוקדמת ביותר שנשמרה.
עם זאת היא כוללת מידע רב שאינו מוצא אישור במקורות בני זמנו.
בסביבות 1283 שימון קזאי, כומר בחצר המלך, כתב את הכרוניקה השנייה ששרדה.
הוא טען שההונגרים מקרובים מאוד להונים, כובשים מוקדמים יותר של אגן הקרפטים.
לפי תפיסתו, המשתקפת בכרוניקה שלו, הפלישה ההונגרית אינה אלא כיבוש מחדש של האזור על ידי אותו העם.