tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הרציחות רוכזו יתר יהודי העיר בגטו, אליו לא הועברו היהודים בכפרים החקלאיים הסמוכים.
באוגוסט 1942 רצחו שוטרים גרמנים ואוקראינים את כל יהודי העיר ביום אחד ליד כפר סמוך.
באותו יום ערכו הגרמנים מיפקד במחנה העובדים בקוסטופיל.
העובדים, בהנהגת אברהם יעקב ברייר (Breier), התארגנו ובשעת המיפקד ברחו ליערות.
רובם נתפסו ונרצחו, אחרים ניצלו בעזרת פולנים או הצטרפו לפרטיזנים.
ב-26 באוגוסט 1942 החל הוואפן אס אס הגרמני, מלווה במשטרת העזר האוקראינית, במבצע לגירוש כל היהודים מהמחוז.
בתחילת ספטמבר החלה האקציה בכפרים הסמוכים לקוסטופול, במאלה סידליסצ'ה ובהמשך באנטונובקה.
הגרמנים פשטו על בתי היהודים בלילה וריכזו אותם בפאתי העיירה.
עד לשעות הבוקר לא נותר איש בחיים.
פרט לאנשים בודדים, ביניהם שמואל לידרמן..
הניצולים המעטים התחבאו במסתור שהוכן מראש.
קבוצת הניצולים חברה לניצולים נוספים באחד היערות בסביבה, שנתפסה לאחר מצוד.
הם נדרשו לחפור את קבריהם אולם כמה מהם נמלטו.
כמה מהם נפגעו, אך האחים יוסף ושמואל לידרמן הצליחו להימלט והחליטו לנסות ולבקש מסתור אצל האיכר הפולני סטניסלב יסינסקי שהכיר את אביהם.
בשנת 1942 היה סטניסלב יסינסקי בן למעלה משמונים שנה ועיוור.
הוא היה אלמן, והתגורר בבית בתו האמצעית אמיליה סלוטקובסקה.
כשהגיעו יוסף ושמואל לידרמן לביתו של סטניסלב יסינסקי הוא זיהה אותם רק לפי קולם.
במקום להזכיר להם את הצער שנגרם לו על ידי אביהם שהיה מראשי מועצת העיירה, קיבל אותם לביתו, הגיש להם עזרה ראשונה, אוכל ומקלחת חמה.
הניצולים הסתתרו בבור שנחפר מתחת לאורווה.
לאחר כשלושה שבועות הגיעו שני ניצולים נוספים שגם הם הוסתרו על ידי יסינסקי ובתו.
כעבור כחודשיים, בנובמבר 1942, נודע ליסינסקי שמהלכות שמועות כאילו הוא מסתיר יהודים.
מחוסר ברירה אספו ארבעת הנמלטים את מעט מטלטליהם ופנו ליער, שם הסתתרו בבונקר ששימש אותם עד תום המלחמה.
הם התקיימו בעזרת עבודות מזדמנות אצל כמה איכרים ולעיתים גם גנבות.
באחד הימים נרצחו שלושה מבין ארבעת הנמלטים, ורק שמואל לידרמן, שלא היה במקום מכיוון שחיפש עבודה, נותר בחיים.
זמן לא רב לאחר שחבורת הנמלטים עזבה את ביתו הוגלו בני משפחת יסינסקי לגרמניה לעבודות כפייה בחקלאות.
אחרי המלחמה, ולאחר מות אביה, היגרו אמיליה ובעלה יוזף ושלושת ילדיהם לארצות הברית.
שמואל לידרמן היה בין המעפילים באונייה י"ד חללי גשר הזיו אשר נשלחו לשהייה ממושכת במחנות המעצר בקפריסין.
לבסוף זכה לעלות לישראל ולהקים בה את משפחתו.
לאחר שנים התעניין מה עלה בגורל בני משפחת יסינסקי והצליח לאתרם בארצות הברית.
לאחר זמן הוא הגיש בקשה למוסד יד ושם להכיר בהם כחסידי אומות העולם.
ב-28 בפברואר 1985 העניק מוסד יד ושם את התואר חסיד אומות העולם לסטניסלב יסינסקי (לאחר מותו), ולבתו אמיליה סלודובסקה, עבור אומץ לבם.
במסגרת זו הוענקו להם מדליית חסידי אומות העולם הנושאות את שמותיהם, תעודת הוקרה, נטיעת עץ (תאנה) והוספת שמותיהם על קיר הכבוד בגן של חסידי אומות העולם במוסד יד ושם בירושלים, ב-28 פברואר 1985.
סטניסלב סקלסקי (פולנית: Stanisław Skalski; 27 בנובמבר 1915 - 12 בנובמבר 2004) היה אלוף הפלות פולני במלחמת העולם השנייה, עוטר באות השירות המצוין ובצלב התעופה המצוינת.
מבין כל טייסי חיל האוויר הפולני, השיג את מספר ההפלות הגבוה ביותר בחיל, והיה ראשון אלופי ההפלות מבין כל טייסי בעלות הברית.
במהלך המלחמה רשם 11/12 18 הפלות ושתי הפלות נוספות בספק.
לפי מקורות אחרים, וביניהם סטניסלב עצמו, מספר הפלות שלו בפועל היה 11/12 22.
סטניסלב סקלסקי נולד ב-27 בנובמבר 1915 בקודימה, פלך פודוליה, האימפריה הרוסית (כיום במחוז אודסה של אוקראינה).
לאחר שסיים קורס טיס בשנת 1938 שובץ בטייסת הקרב ה-142. ב-1 בספטמבר 1939 תקף מטוס סיור גרמני מדגם הנשל Hs-126, אך את הפלת המטוס רשם דווקא חברו לטייסת.
סקלסקי נחת ליד המטוס שהופל, עזר לחבוש את הטייסים וארגן את לקיחתם לבית חולים צבאי.
כבר ב-16 בספטמבר סקלסקי זכה להיקרא "אלוף הפלות" - הוא הצליח להפיל 6 מטוסים גרמנים, ומבין כל טייסי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה הוא הראשון שקטף את התואר.
לפי דיווחיו הפיל עד לפרק זמן זה מטוס יונקרס Ju 86, שני מטוסי דורניר Do 17, מטוס יונקרס Ju 87, שני מטוסי הנשל Hs-126 והפלה משותפת של מטוס נוסף מדגם זה.
זמן קצר לאחר מכן, עזב את פולין יחד עם טייסי קרב פולנים נוספים לרומניה, משם נמלט לביירות ולאחר מכן הגיע אל צרפת.
משם המשיך לעבר בריטניה והצטרף לחיל האוויר המלכותי הבריטי.
באוגוסט 1940 סגן סקלסקי שובץ בטייסת הקרב ה-501 של חיל האוויר המלכותי.
מ-30 באוגוסט עד 2 בספטמבר 1940 הפיל מפציץ היינקל He 111 ושלושה מטוסי מסרשמיט Bf 109. ב-5 בספטמבר הופל לראשונה ממטוסו.
סבל מכוויות עזות שהובילו לאשפוזו במשך שישה שבועות, אך הוא חזר לטייסת כבר באוקטובר 1940. במהלך הקרב על בריטניה, זקף לזכותו ארבע הפלות נוספות והפלה אחת נוספת משותפת.
במרץ 1941 שובץ בטייסת 306 של החיל הפולני, וחג במעגלים מעל צרפת כדי למשוך את תשומת לבם של הגרמנים.
ב-29 באפריל 1942, סרן סקלסקי מונה לתפקיד מפקד טייסת 317 של פולין למשך חמישה חודשים.
מנובמבר 1942 שימש כמדריך טיס קרבי ביחידה 58.
באוקטובר 1942 קיבל פיקוד על טייסת שהורכבה כולה מטייסים ומתנדבים פולנים שכונתה "הקרקס של סקלסקי".
הטייסים הפולנים הגיעו לשדה תעופה בקרבת טריפולי וחברו לטייסת 145 של חיל האוויר המלכותי.
טייסתו של סקלסקי לקחה חלק בקרבות מעל טריפוליטניה וסיציליה.
ב-6 במאי 1943 הטייסת לחמה את מלחמתה האחרונה ופורקה עם סיום המערכה בצפון אפריקה.
במהלך החודשיים בהן פעלה הטייסת, הטייסים הפולנים הצליחו להפיל 26 מטוסים גרמנים ואיטלקים.
קפטן סקלסקי הצליח להפיל ארבעה מטוסים, ואילו סגן בטייסת שלו הצליח להפיל חמישה מטוסים.
סקלסקי קודם ומונה למפקד טייסת 601 של חיל האוויר המלכותי, הייתה זו הפעם הראשונה בה טייס פולני קיבל פיקוד על טייסת של צבא אחר.
לקח חלק בקרבות של פלישת בעלות הברית לסיציליה ושל פלישת בעלות הברית לאיטליה.
מדצמבר 1943 עד אפריל 1944 סקלסקי פיקד על כנף 131 של חיל האוויר הפולני.
ב-24 ביוני 1944 רשם שתי הפלות נוספות מעל רואן.
מתוקף תפקידו, היה עליו לצאת למשלחת לארצות הברית בספטמבר 1944 ועל כן חזר לאירופה בפברואר 1945.
לאחר המלחמה חזר לפולין בשנת 1947 והצטרף לחיל האוויר של צבא פולין.
בשנת 1948 נעצר באשמת שווא של ריגול.
הוא נידון למוות, וחיכה להוצאתו להורג במשך שלוש שנים, אך אז "הומתק" הדין והוא נשלח למאסר עולם בכלא.
עם סיום הסטליניזם בפולין, הוא שוחרר ממאסר בשנת 1956, עבר שיקום והורשה לחזור לשורות הצבא.
שירת במספר תפקידים במטה הכללי של חיל האוויר הפולני.
על זכרונותיו מימי המלחמה חיבר ספר בשנת 1957 בשם "צלבים שחורים מעל פולין".
ב-15 בספטמבר 1988 קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
בשנת 1990 נפגש עם הטיס הגרמני שהציל בימיה הראשונים של המלחמה.
סטניסלב סקלסקי נפטר בוורשה ב-12 בנובמבר 2004.
סטניסלב סלאמוביץ' צ'רצ'סוב הוא כדורגלן עבר סובייטי-רוסי ממוצא אוסטי ששיחק בעמדת השוער וכיום משמש כמאמנה של אחמט גרוזני.
הוא שיחק בין היתר בקבוצות ספרטק מוסקבה ולוקומוטיב מוסקבה.
צ'רצ'סוב שיחק גם במדי שלוש נבחרות: ברית המועצות, חבר המדינות העצמאיות ורוסיה.
אימן את נבחרת רוסיה מ־2016 עד 2021, בתקופה הזאת הוא אימן את הנבחרת במונדיאל 2018, אליו היא העפילה אוטומטית כמארחת, בו היא הרשימה רבות והגיעה לראשונה בתולדותיה עד לרבע גמר הטורניר.
הוא העפיל עם הנבחרת גם ליורו 2020 אך נחל כישלון עמה כשהנבחרת הודחה כבר בשלב הבתים.
סטניסלב צ'רצ'סוב נולד בעיר אלאגיר שבחבל צפון אוסטיה - אלניה בברית המועצות.
את קריירת הכדורגלן המקצועי החל בגיל 18 בקבוצת ספרטק אורדז'ניקידזה.
בשנת 1984 עבר לשחק בקבוצת ספרטק מוסקבה כשוער שני.
במשך 3 שנים בקבוצה שיחק במעט מאוד משחקים - צ'רצ'סוב שהה בצילו של השוער הראשי של הקבוצה רינאט דסאייב.
לכן, בשנת 1987 ביקש לעבור לקבוצה אחרת - כדי לקחת חלק פעיל במשחקים.
הוא שיחק עונה אחת בקבוצת לוקומוטיב מוסקבה.
לאחר מכן חזר לספרטק מוסקבה - הפעם לעמדת השוער הראשון של הקבוצה.
בשנת 1990, לאחר הופעה לא מוצלחת של נבחרת ברית המועצות במונדיאל 1990, רענן המאמן את שורות הנבחרת.
השוערים הוותיקים רינאט דסאייב ואלכסנדר אובארוב שוחררו מן הנבחרת.
במקומם זומנו שני שוערים אחרים - אחד מהם היה סטניסלב צ'רצ'סוב.
משחקו הראשון של צ'רצ'סוב במדי הנבחרת הסובייטית היה משחק ידידות נגד טרינידד וטובגו.
צ'רצסוב שיחק בשורות הנבחרת 8 משחקים, השתתף במוקדמות יורו 1992, שבעקבותם העפילה הנבחרת הסובייטית לתחרות עצמה.
אבל, הנבחרת של ברית המועצות חדלה מלהתקיים בדצמבר 1991 לאחר פירוק המדינה.
צ'רצ'סוב זומן לסגל הנבחרת החדשה שהוקמה כשוער שני.
הוא לקח חלק בשני משחקים בלבד (משחקי ידידות).
הוא היה בסגל הנבחרת ליורו 1992, אך לא שותף באף אחד מן המשחקים.
בשנת 1992 הוקמה נבחרת רוסיה וצ'רצ'סוב זומן לסגל שלה - שוב כשוער שני.
הוא היה בסגל הנבחרת במונדיאל 1994 והשתתף במשחק אחד - מול נבחרת קמרון.
התחרות הבאה בה השתתף צ'רצ'סוב עם נבחרת רוסיה הייתה יורו 1996. הפעם הוא נסע לטורניר כשוער ראשון של הנבחרת.
במשחק הראשון בשלב הבתים נגד נבחרת איטליה ספג צ'רצ'סוב שני שערים.
מאמן הנבחרת, אולג רומנצב, טען כי שניהם הובקעו בשל טעויותיו של צ'רצ'סוב.
במשחק הבא, מול גרמניה, עלה בהרכב דמיטרי חרין במקומו של צ'רצ'סוב.
במשחק השלישי, מול צ'כיה, שב צ'רצ'סוב לעמוד בשער של רוסיה, וספג 3 שערים.
לאחר יורו 1996 המשיך צ'רצ'סוב להיות חבר בסגל נבחרת רוסיה למשך 6 שנים נוספות, אך זכה להשתתף במשחקים מעטים (שותף בעיקר במשחקי ידידות).
כשוער שלישי היה בסגל הנבחרת הרוסית במונדיאל 2002. לא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת בתחרות.
צ'רצ'סוב נשוי ויש לו שני ילדים - בת ובן.
בנו (אף הוא קרוי סטניסלב צ'רצ'סוב) משחק בעמדת שוער בקבוצת בלטיקה קלינינגרד.
שוער השנה ברוסיה - 1992
מקום שלישי באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 - 1982
אליפות ליגת העל הפולנית - 2016
סטניסלב טֶאופילוביץ' שַאצקי היה פדגוג רוסי חשוב, מחנך הומניסטי פרוגרסיבי, מנהלן חינוך בשלהי האימפריה הרוסית ובראשיתה של ברית המועצות.
פרסם עבודות רבות בנושא חינוך.
סטניסלב שאצקי נולד בשנת 1878 בוורונינו (Воронино), כפר זעיר בפלך סמולנסק של האימפריה הרוסית, בן למשפחה ממוצא פולני שנטמעה בתרבות הרוסית.
לאחר שסיים לימודי מדעי הטבע של אוניברסיטת מוסקבה והשתלם במכון החקלאי של מוסקבה, החלה בשנת 1905 עבודתו החינוכית, כשייסד ביחד עם אלכסנדר זלנקו ואנשי חינוך נוספים "מושבה" לילדי עובדים בפאתי מוסקבה, שבה שולבו זה בזה עבודת כפיים, חינוך והעשרה תרבותית.
המוסד פעל במשך שנים אחדות, עד שנסגר על ידי השלטונות באשמת הפצת תעמולה סוציאליסטית בקרב ילדים, ושאצקי עצמו נשלח למאסר.
לאחר מכן ניהל עוד מספר חברות ומושבות ברוח זו.
בשנת 1919, אחר המהפכה הרוסית, ייסד וניהל שאצקי, שינק מהגותו של ג'ון דיואי, את "התחנה הניסיונית להשכלת העם" הראשונה – כפר או קהילת ילדים ("מושבה"), שנוהלה בהנהלה עצמית של חניכיה, והחינוך בו הועמד על ערך העבודה.
התחנה פעלה עד 1932. משנה זו ועד 1934 כיהן כמנהל המעבדה הניסויית המרכזית של קומיסריון החינוך הסובייטי וכמנהל הקונסרבטוריון של מוסקבה.
סטניסלב דודק (בפולנית: Stanislav Dodek, 1903–1959) ומריה דודק (בפולנית: Maria Dodek, 1908–1990) היו זוג נוצרים קתולים, שהתגוררו בכפר אוג'יקון (Odrzyków) ליד העיר קרוסנו בפולין.
הוכרו כחסידי אומות העולם על כך שבמלחמת העולם השנייה הצילו ילדה יהודייה ממוות.
בשנת 1939 יהודי שהיה בעל מפעל עץ בכפר והעסיק רבים מאנשי הכפר במפעלו, ביקש מסטניסלב לקחת את בתו תחת חסותם של סטניסלב ואשתו כיוון שחשש לגורלה.
סטניסלב הסכים והשניים קבעו כי בשעות הלילה יסע סטניסלב ליער בכרכרה וייקח משם את הילדה.
כך הובאה הילדה היהודיה בגיל שנה אל חיק משפחת דודק.
בני הזוג התייחסו לציפורה כבתם ולא נתנו לילדי הכפר להעליבה בשל היותה יהודייה.
ציפורה אף הוטבלה בכנסייה המקומית ושמה שונה לססיליה דודק, וניתן לה הכינוי צ'סה.
כל אנשי הכפר ידעו שהיא יהודייה, אך לא אמרו דבר מכיוון שהכומר בכנסייה אסר עליהם והזהירם שיענשו על ידי האל אם יגלו את מוצאה האמיתי.
באחת הפעמים ריחפה סכנת גילוי זהותה, כאשר משטרת קרוסנו דרשה מהזוג דודק להביא את הילדה לחקירה בתחנת המשטרה.
הרופא הגרמני שבדק אותה קבע שהיא אינה יהודייה.
בשנת 1946 נודע לארגון יהודי על הימצאה של ציפורה בבית משפחת דודק בעזרת חברים של המשפחה, היא נלקחה מביתם של בני הזוג לבית יתומים יהודי, ושם משפחתה שונה לבר.
למריה דודק נאמר כי אמה הביולוגית של ציפורה נותרה בחיים והיא בבית חולים, אך הדבר לא היה נכון.
ציפורה עברה בין מספר בתי יתומים ואף קבעה פעם אחת עם מריה כי תברח חזרה הביתה, עד שבשנת 1948, בגיל 8 או 9, עלתה לישראל במסגרת עליית הנוער.
ציפורה הגיעה עם צלב על צווארה וכשהיא ממלמלת תפילות נוצריות.
השם ציפורה ניתן לה על ידי פקיד רשות ההגירה עם הגעתה ארצה.
ציפורה לא זכרה רבות על עברה מלבד מחסור מתמיד באוכל, שינה על רצפת המטבח ואווזים שראתה בעיר הולדתה.
היא גילתה פרטים על עברה רק שנים רבות לאחר מכן, כאשר הגיעה לביקור ב-2008 בכפר בו גדלה ושם סיפרו לה אנשי הכפר, שזכרו את סיפור הסתרתה, אודות ילדותה ועל משפחת דודק.
בשנת 2000 הגישו בני משפחתם של מריה וסטניסלב דודק ליד ושם בקשה להכיר בהם כחסידי אומות עולם, אך בשל היעדר עדות הבקשה נדחתה.
בשנת 2009, לאחר ביקורה של ציפורה בכפר הולדתה, היא פנתה אל יד ושם ונתנה את עדותה.
הפרטים שנמסרו הוצלבו עם מידע מתיקה האישי בארכיון הציוני.
לפיכך הוכרו מריה וסטניסלב דודק כחסידי אומות עולם ב-25 באוקטובר 2009. באותה השנה נערך טקס בשגרירות ישראל בוורשה בנוכחות כ-50 איש.
את תעודת חסידי אומות העולם קיבלו אחייניה של מריה דודק.
ציפורה ליוותה פעמיים את בית הספר "רעות" מחיפה לכפר הולדתה, שם ביקרו גם בקבר של בני הזוג דודק וערכו טקס זיכרון.
בנוסף להכרה במריה וסטניסלב כחסידי אומות עולם, נשלח מכתב הוקרה מיד ושם לכפר אוג'יקון על הסיוע בהסתרת ציפורה ואי הסגרת זהותה היהודית.
סטניסלב לונב (נולד ב-1946 בלנינגרד) הוא קצין צבא סובייטי לשעבר, קצין המודיעין הצבאי הבכיר ביותר שערק מרוסיה לארצות הברית.
סטניסלב לונב נולד בלנינגרד, למשפחת קצין הצבא הסובייטי.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר הצבאי סובורוב בעיר ולדיקווקז ואחר כך באקדמיה הצבאית לפיקוד הגבוה.
לאחר מכן עבד כקצין מודיעין של הגה-אר-או, המודיעין הצבאי הסובייטי, בסינגפור בשנת 1978, בסין משנת 1980 ובארצות הברית משנת 1988. הוא ערק לרשויות בארצות הברית בשנת 1992 ועבד מאז כיועץ ל-FBI ול-CIA.
החל משנת 2000 הועבר לתוכנית להגנת העדים של ה-FBI.
לונב פרסם ספר זיכרונות, "דרך עיני האויב".
הוא כותב מדי פעם גם בעיתונים מקוונים.
בספר הוא תיאר את עבודתו כמרגל סובייטי.
הוא אמר כי עבודתו הייתה מוצלחת ביותר מכיוון שהוא פעל לפי כלל בסיסי מאוד לפיו "המרגל הטוב ביותר יהיה החבר הכי טוב של כולם, לא דמות מוצלת בפינה."
בספר הוא תיאר גם כמה צעדים פעילים נגד "היריב הראשי" וטען כי "המודיעין הצבאי הסובייטי והק.ג.ב.
סייעו לממן כמעט כל תנועה וארגון אנטי מלחמתי באמריקה ומחוצה לה." לטענת לונב, על פי החשד, ברית המועצות הוציאה יותר כסף על מימון התנועות האמריקניות נגד המלחמה במהלך מלחמת וייטנאם מאשר על מימון וחימוש כוחות וייטקונג.
לונב ידוע בעיקר בזכות תיאורו על מבצעי חבלה גרעיניים שהוכנו לכאורה על ידי הק.ג.ב.
היה ידוע ממקורות אחרים שמטמון נשק גדול הוחבא על ידי הק.ג.ב במדינות רבות בשל פעילויות מתוכננות אלה.
הם נתפסו עם מטעני נפץ מסוג "ברק" .
מטמון אחד כזה, שזוהה על ידי וסילי מיטרוחין, התפוצץ כשהרשויות בשווייץ ניסו להרחיק אותו מהיער ליד ברן.
כמה מטמונים אחרים הוסרו בהצלחה.
לונב טען כי חלק מהמטמונים הנסתרים עלולים להכיל נשק גרעיני טקטי המכונה RA-115 "פצצות מזוודות".
פצצות כאלה היו מוכנות לארגון התנקשות בחיי מנהיגי ארצות הברית במקרה של מלחמה, לדבריו.
לונב מצהיר כי הוא חיפש באופן אישי מקומות מסתור למטוסי נשק באזור עמק שננדואה וכי "קל באופן מפתיע להבריח נשק גרעיני לארצות הברית, אם מעבר לגבול מקסיקו או באמצעות טיל תובלה קטן שיכול להסתנן מבלי להתגלות אם משוגר ממטוס רוסי.
חבר הקונגרס האמריקני קורט וולדון תמך בטענותיו של לונב אך ציין כי לונב "הגזים בדברים" על פי ה-FBI.
נערכו חיפושים בשטחים שזיהה לונב, שהודה כי מעולם לא הטמין כלי נשק בארצות הברית.
"אך גורמי אכיפת החוק מעולם לא מצאו מטמון נשק כזה, עם או בלי נשק גרעיני נייד."
לדברי לונב, תרחיש אפשרי במקרה של מלחמה היה הרעלת נהר פוטומאק בנשק כימי או ביולוגי, "מכוון לתושבי וושינגטון הבירה" הוא גם טען כי "סביר להניח" כי סוכני גה-אר-או הציבו "רעל" אספקה ליד היובלים למאגרים גדולים."
טענות אלה אושרו על ידי קצין שירות הביון הרוסי לשעבר, קוזמינוב, שהיה אחראי על הובלת פתוגנים מרחבי העולם לתוכנית סובייטית של נשק ביולוגי בשנות השמונים ובראשית שנות התשעים.
הוא תיאר מגוון פעולות לוחמה ביולוגיות שיבוצעו בהוראת נשיא רוסיה במקרה של פעולות איבה, כולל הרעלת אספקת מי שתייה ציבורית ומפעלי עיבוד מזון.
סטניסלב "שלמה" שמייזנר (בפולנית: Stanisław "Szlomo" Szmajzner; 13 במרץ 1927, פולאווי, פולין – 3 במרץ 1989, גויאניה, ברזיל) היה אחד מניצולי מחנה ההשמדה סוביבור בפולין שהשתתף במרד והבריחה שהתחוללו במחנה ב-1943.
שמייזנר הגיע למחנה ההשמדה סוביבור ב-12 במאי 1942 בטרנספורט של כ-2000 יהודים מגטו אופולה לובלסקי שבמזרח פולין יחד עם הוריו, אחותו, אחיו, בן דודו ואחיינו.
עם הגעתו, הוא לא נשלח למוות בתאי הגזים מכיוון שהוכיח שהוא צורף, מאחר שהביא איתו את תיק הכלים שלו.
בנוסף גם הצליח להגן באופן זמני על אחיו משה, בן דודו ואחיינו, והתעקש שהוא זקוק לעזרתם (בסופו של דבר הוא היה היחיד מכל משפחתו ששרד את המלחמה).
בעזרת סדנת צורפות מאולתרת, הטיל עליו סגן מפקד המחנה גוסטב וגנר ליצור אביזרי זהב לאנשי האס אס בסוביבור באמצעות מטבעות, תכשיטים ושיני זהב של הקורבנות שהגיעו למחנה.
ההזמנות כללו טבעות המציגות את סמלי האס אס ועיטורי נוי לשוט ששימש את קורט בולנדר בהכאת האסירים.
תחת פיקודו של פרנץ שטנגל על המחנה הוצב שמייזנר כמנהל עבודה בבית מלאכה למכונאות ותחזוקה כללית.
מאוחר יותר, הוא ואחרים נאלצו לחפור את הבורות שהונחו סביב הגדר החיצונית של המחנה.
תפקידו העניק לו גישה רחבה לאזורי המחנה, פרט למחנה השלישי שכלל את אזור תאי הגזים ושריפת הקורבנות.
לשמייזנר בן ה-16 נודע על רצח ההמונים בסוביבור באמצעות הודעות מחבר שנאלץ לעבוד בתאי הגזים, שנמסרו בחשאי על ידי שומר פולקסדויטשה.
לאחר מכן הצטרף למחתרת שהתגבשה סביב ליאון פלדהנדלר, שתכנן בריחה.
מאוחר יותר השתתף במרד הגדול במחנה שפרץ ב־14 באוקטובר 1943 בהנהגתו של אלכסנדר פצ'רסקי קצין בצבא האדום שנפל בשבי ונשלח לסוביבור לאחר שהתגלתה יהדותו, לאחר למעלה מ־17 חודשים בסוביבור.
עם תחילת המרד הוא היה חלק מקבוצה של ארבעה אסירים שהרגו את הקאפו הראשי של המחנה.
לצורך חימוש הצוות בבית המלאכה שלו גנב והסתיר כמה גרזני נגרות שנשלחו לחידוד.
שמייזנר גנב גם שלושה רובים מהנשקייה לאחר ששכנע את הזקיף האוקראיני שהוא במשימת תיקון.
הוא מסר שני רובים לשבויי מלחמה סובייטים והתעקש לשמור על השלישי.
בסערת הבריחה ירה שמייזנר בשומר מגדל.
שמייזנר השתייך לכ-300 האסירים מתוך 600, שהצליחו להימלט מהמחנה ליערות הסמוכים.
הוא היה חלק מקבוצתו של פצ'רסקי, שהורכבה מ-57 אנשים.
כדי להימנע מגילוי, הבורחים התפצלו לקבוצות קטנות יותר.
פצ'רסקי ושבעה שבויי מלחמה אחרים עזבו על מנת לרכוש מזון וליצור קשר עם פרטיזנים, כאשר הנותרים הממתינים לחזרתם.
לאחר שפצ'רסקי לא חזר, הם התפצלו לקבוצות קטנות יותר וחיפשו דרכים נפרדות.
מקבוצת שמייזנר, המונה 15 או 16 ניצולים, נורו מאוחר יותר 12 או 13 בעימות עם לאומנים פולנים.
הוא שרד בזכות שנשכב על הקרקע והעמיד פני מת.
בשנת 1947, שמייזנר היגר לברזיל, שם זיהה בשנת 1967 את פרנץ שטנגל.
במאי 1978 הוא גם אישר את זהותו של גוסטב וגנר בתחנת משטרה בסאו פאולו.
הוא ביקר במערב גרמניה מספר פעמים כדי להעיד במשפטים שהתנהלו נגד פושעי מלחמה נאצים, כולל נגד שטנגל.
שמייזנר חיבר ספר על חוויותיו כנער במחנה המוות, שיצא לאור בשנת 1968 בברזיל.
יחד עם חבריו הניצולים הנוספים תומאס בלאט ואסתר טרנר-ראב, הוא תרם לתסריט של הסרט הבריחה מסוביבור משנת 1987. דמותו של שמייזנר מופיעה בסרט והיא מגולמת על ידי השחקן סיימון גרגור.
סטניסלב חלבובסקי (בפולנית: Stanisław Chlebowski; 1835 – 1884) היה צייר פולני בעל קשרים רוסיים וטורקים.
הוא היה מומחה בעל שם בנושאים מזרחיים.
חלבובסקי נולד באושיצקי אויזד שבמחוז פודוליה של האימפריה הרוסית, ולמד רישום בבית הספר לאמנות בגרקוב אודסה.
בין השנים 1853–1859 למד באקדמיה לאמנויות יפות בסנט פטרסבורג, ולאחר מכן במלגה במשך שש שנים בפריז כתלמידו של הצייר המזרחי הצרפתי ז'אן ליאון ז'רום.
חלובובסקי נסע לספרד, איטליה, גרמניה ובלגיה.
הצלחתו הראשונה הייתה למכור את ציורו "ז'אן ד'ארק בכלא אמיין" לנפוליאון השלישי בצרפת.
בשנים 1864–1876 היה חלבובסקי הצייר הראשי בשירותו של הסולטאן עבדולעזיז והתמקם בקונסטנטינופול.
חלבובסקי הפך לצייר פופולרי באימפריה העות'מאנית.
במהלך שירותיו הוא השיג אישור להביא עמו אייקון גדול של "אם האלוהים המראה את דרכנו" שחולץ ממנזר הודגון בשנת 1453. הוא נתקל בו באחת מחנויות העתיקות בקונסטנטינופול, שלא נגע בה אף משמר מטורקיה.
אישור זה מאומת במכתב מאת השגרירות הפולנית מתאריך 27 ביוני 1938.
בשנת 1881 חזר לצמיתות לקרקוב.
נושאי ציורי צבעי המים וציורי השמן שלו הם מגוונים.
הוא צייר קרבות היסטוריים הקשורים להיסטוריה של טורקיה והאימפריה העות'מאנית, סצנות ז'אנריות מזרחיות, נופים ודיוקנאות של סולטנים עות'מאניים.
הוא נפטר ליד פוזן, ברונדהאוזן בגיל 49.
חלבובסקי התגורר זמן רב בארצות אחרות וכתוצאה מכך ציוריו היו נדירים מאוד בפולין.
המוזיאון הלאומי בקרקוב מציג כמה מיצירותיו המזרחיות החשובות.
סטניסלב סטפן זיגמונט מסלובסקי (בפולנית: Stanisław Stefan Zygmunt Masłowski; 3 בדצמבר 1853 – 31 במאי 1926) היה צייר פולני בסגנון ריאליסטי, צייר נופים בצבעי מים.
מסלובסקי נולד ב-3 בדצמבר 1853 בוולודאבה שעל נהר בוג (פולין) ושם הוטבל ב-8 במאי 1854. הוא הגיע ממשפחת אצילים ענייה), שמקורה בווילון (פולין).
מסלבסקי היה בנם של רג'מונד מסלבובסקי (1825–1897) ושל ולריה יוזפה קטרז'ינה מדנילביץ' (1827–1881).
אחד מארבעת אחיו היה בולסלב מסלבסקי, כימאי (1851–1928).
סבו של מסלובסקי מאמו, וינסנטי דנילביץ' היה מעורב במלחמות נפוליאון, והוענק לו אות מסדר לגיון הכבוד הצרפתי.
אביו של מסלבסקי היה עורך דין, ומקום מגוריהם המשפחתי השתנה מספר פעמים.
מאז 1865 חי סלובסקי בקאליש, שם המורה הראשון לציור בבית הספר התיכון המקומי, היה הצייר סטניסלב ברצ'יקובסקי, בוגר בית הספר לאמנויות בוורשה.
בתקופה זו, מסלבסקי שאב הרבה מהטבע, כולל בין השנים 1865–1871 בברונוב ליד פודבביץ אצל חבריו של אביו – מריה וירוסלב קונופניצקי ואחר כך התגורר אצל וינצ'ני דנילביץ', סבו.
הוא העתיק את תמונותיו של יוליוס קוסאק ממגזינים מאוירים.
מאז 1871 גר סטניסלב מסלובסקי בוורשה, לשם הועבר אביו על ידי הנהלת בתי המשפט.
לימודיו בבית הספר לרישום בוורשה (בית הספר לציור של וויצ'ך גרסון) נמשכו בשנים 1871–1875. בשנת 1875 קיבל מסלובסקי את מדליית הכסף של האקדמיה לאמנויות יפות בסנט.
פטרסבורג, כפרס על רישומי בית הספר שלו.
בתקופה זו לקח חלק פעיל בחיים באטלייה המפורסמת שהושכרה על ידי קבוצת אמנים וציירים ב"מלון אירופייסקי "בוורשה.
חיבה כנה לעמיתיו מ"אירופה "(כפי שהוא כינה זאת) נותרה בו למשך כל חייו.
עם זאת הייתה זו אוקראינה, שהעניקה למסלובסקי הצעיר נושאי ציור רבים.
לראשונה נסע לשם בליווי הסופר אדוארד קלופיצקי (1875).
הטיול השני התקיים בשנת 1876. הטיולים הבאים התקיימו ב־1878 וב־1886.
בשנים 1884–1887 נכנס סטניסלב מסלובסקי לשלב חדש של יצירתיות וסביבה חדשה.
באותה תקופה פיתח קשרים הדוקים עם קבוצת הציירים והסופרים הידידותיים הקשורים למגזין השבועי "Wędrowiec", כולל אלכסנדר גירימסקי ואנטוני סיגיטינסקי, וציירים צעירים: יוזף פאנקייביץ' וולדיסלב פודקובינסקי.
בשנת 1886 בילה מסלובסקי חצי שנה במינכן.
ביצירתו של מסלובסקי, השנים 1890–1907, כונתה התקופה כ"סערה ותסיסה".
זהו שלב המעבר דרך אימפרסיוניזם כדי למצוא את דרכו שלו.
בשנת 1897 הפך סטניסלב מסלובסקי לחבר אגודת האמנים הפולנים "אגודת שטוקה" בקרקוב, שנוצרה ביוזמת יאן סטניסלבסקי.
בשנת 1899 הציג מסלובסקי מספר ציורי צבעי מים בסלון אלכסנדר קריוולט, ובשנת 1902 הוא השתתף בתערוכות הזצסיון הווינאי.
בשנת 1900 נסע לאיטליה ולפריז.
בשנת 1900 בתערוכה האוניברסלית בפריז הוא זכה בפרס מדליה על התמונה "השוק בקז'ימייז'".
בשנת 1901 הציג עבודות בצבעי מים קטנים במאמר המערכת החודשי "כימרה".
התערוכה הקולקטיבית בשנת 1902 בזצ'נטה מסיימת את השלב השני ביצירה של מסלובסקי.
התקופה של 1902–1907 הייתה חסרת מנוחה ומצביעה על נסיעתו הראשונה של האמן בשנת 1903 לוולה רפאלובסקה בין מינסק מזובייצקי לסידלצה, שם מצא את הסינתזה בנוף הפולני שלו.
בשנה שלאחר מכן החל בסדרת טיולים לאיטליה.
בשנת 1904 – לרומא, פירנצה, פיזולה, אך גם לטרקאי ליד וילנה.
תקופת 1907–1926 הייתה שלב של שגשוג אך גם דעיכת היצירתיות של מסלובסקי.
הוא צייר בחוץ, שנת 1908 יצר 18 צבעי מים, שהוצגו בחברה לעידוד אמנות פולנית.
בשנים 1909 ובשנת 1910 הציג מסלבובסקי תערוכת יחיד, ומדי שנה עד 1914 את הנופים מאיטליה, מתוניסיה ומהכפר הפולני וולה רפאלובסקה.
בשנת 1913 ארגן מסלובסקי תערוכה קטנה של צבעי מים בגלריה ליאון מארסיי בפריז.
ביוני 1914 קיבל מסלובסקי הזמנה לתפקיד פרופסור בבית הספר לאמנות בוורשה.
עם זאת הוא לא קיבל את ההצעה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא היה בפולין.
באפריל 1916 ארגנה החברה לעידוד אמנות יפה את התערוכה הקולקטיבית הגדולה של מסלובסקי.
בדצמבר אותה שנה הוא קיבל את פרס היובל של החברה לעידוד אמנות.
סוף המלחמה בשנת 1918 הביא לרגיעה רבה.
לאחר מכן צייר מסלובסקי את התמונה "בליניאטיות" – שם של אחת החטיבות הצבאיות הפטריוטיות הפולניות.
בשנת 1922 ערך עוד טיול לאיטליה.
בשנת 1925 נערכה תערוכת יובל של עבודותיו בחברה לעידוד אמנות.
בשנה שלאחר מכן הוציאה החברה לעידוד אמנות יפה רפרודוקציה פרימיום של ציורו "הדומה של ג'רמה" (משנת 1879).
בשנת 1925 הוענק למסלובסקי צלב הקצינים של פולוניה רסטיטוטה.
בשנה האחרונה לחייו, כשהוא סובל ממחלת לב, הוא עבד מעט.
הוא נפטר ב-31 במאי 1926 בוורשה ונקבר בבית העלמין בוורשה בקבר משפחת אמו.
הוא התחתן ב-20 בפברואר 1897, לאניאלה פוניקובסקה, ונולד להם בן מאצ'י מסלובסקי, שהיה היסטוריון אמנות.
סטניסלבה דה קרלובסקה ( פולנית: Stanisława de Karłowska ; 8 במאי 1876 – 9 בדצמבר 1952) הייתה אמנית אנגליה ילידת פולין, שהייתה נשואה לצייר הבריטי רוברט בוואן מקבוצת קמדן טאון.
סטניסלבה דה קרלובסקה הייתה בתם של אלכסנדר דה קרלובסקי ופאולינה של טוכולקוב.
משפחת אביה הייתה מהאצולה הפולנית (szlachta) והיו להם אחוזות גדולות ליד לוביץ', במרכז פולין.
למשפחה הייתה היסטוריה ארוכה של פעילות פטריוטית, ואביה נלחם בקרבות שהיו בפולין נגד הכובשים.
הוא גם ספג הפסד כספי ניכר בגלל החלק שהוא מילא במרד ינואר בשנת 1863.
סטניסלבה התאמנה כאמנית בקרקוב לפני שנרשמה לאקדמיה ז'וליאן בפריז, בשנת 1896. בקיץ שלאחר מכן נסעה לג'רסי לחתונה של סטודנטית לאמנות ג'נינה פלם לאריק פורבס-רוברטסון.
כאן פגשה את האמן האנגלי רוברט בוואן, ובסוף אותה שנה הם נישאו בוורשה.
הם התיישבו בסוייס קוטג', לונדון.
היא הציגה במועדון האמנות הבינלאומי לנשים ובמועדון האמנות האנגלי החדש ושניהם הוציגו באגודת האמנים בשנת 1908. עם זאת, בהיותה אישה, היא לא הייתה זכאית לחברות בקבוצת פיצרוי או בקבוצת קמדן טאון.
קרלובסקה הייתה חברה מייסדת בקבוצת לונדון והציגה איתם לאורך כל חייה.
עבודותיה שילבו סגנון מודרניסטי עם אלמנטים של אמנות עממית פולנית.
לסטניסלבה נולדו שני ילדים, אדית הלינה ורוברט אלכסנדר (בוואן).
היא נשארה בלונדון לאחר מות בעלה בשנת 1925, ובילתה את שנות המלחמה בצ'סטר.
היא נסעה לפולין עד סוף שנות השלושים של המאה העשרים.
סטניסלבה דה קרלובסקה נפטרה בלונדון בשנת 1952 ונקברה בקבר משפחת בוואן בקוקפילד, סאסקס.
קרלובסקה מכרה מעט מיצירותיה במהלך חייה.
הירושה שלה, כללה את האחוזה וכמה מאות מציוריה, רישומיו והליטוגרפיות של רוברט בוואן, חולקה בין שני ילדיה.
עבודות רבות נתרמו לאוספים ציבוריים בעשרים השנים הבאות.
הייתה לה תערוכת יחיד אחת במהלך חייה בגלריית אדמס בלונדון, בשנת 1935. תערוכת הזיכרון שלה נערכה שם גם בשנת 1954, ובשנת 1968 נערכה תערוכה משותפת של בני הזוג בוואן - דה קרלובסקה בחברה האנגלו-פולנית, לונדון.
עבודותיה נמצאות במוזיאונים ציבוריים בבריטניה וברחבי העולם.
סטניסלב קוביצקי (בפולנית: Stanisław Kubicki; 7 בנובמבר 1889 – 1942) היה צייר, גרפיקאי, משורר ועיתונאי פולני, מייצג את מגמת האקספרסיוניזם באמנות חזותית ובספרות.
הוא היה ילדם השישי של המהנדס ויטאליס ושל אשתו הגרמנייה מריה סטארק, צאצאית של האדריכל קוביקי (1758–1833).
בשנת 1908 הוא למד ארכיטקטורה, פילולוגיה, בוטניקה וזואולוגיה באוניברסיטאות בברלין.
עם זאת, הוא לא השלים שום תחום.
הוא ניהל קשרים עם המעגלים החברתיים סביב כתבי העת "Die Aktion" ו- "Der Sturm", בהם פרסם את עבודות האמנות הראשונות שלו.
בתקופה זו התחתן עם מרגרטה שוסטר.
העבודות שלאחר מכן החלו בשנת 1911 באקדמיה של קונסטה שהופרעו על ידי מלחמת העולם הראשונה.
הוא שולב בצבא הגרמני ונשלח לפולין.
בשנת 1918 חזר לברלין, שם הקים את הקבוצה "פרוגרסיב" בשנת 1922 והציג את עבודותיו בדיסלדורף, אמסטרדם, שיקגו ומוסקבה.
עד 1933 הוא שיתף פעולה עם המגזין "a-z".
באותה תקופה הוא התרחק מאקספרסיוניזם לעבר קוביזם וקונסטרוקטיביזם.
באותה שנה הוא הקים את הקבוצה האמנותית האנרכיסטית "Die Kommune".
כפי שציינה לידיה גלוצ'ובסקה - חוקרת עבודתו של האמן - עמדותיו הפוליטיות של קוביקי היו רחוקות מהצהרות של המפלגה הקומוניסטית, והיו יותר ניסיון ליישב רעיונות אמנותיים עם האנרכו-סינדיקליזם של הסביבה בה נתקל האמן.
בפוזנן פגש את יז'י הולביץ', שרק ייסד (בשנת 1917) את כתב העת "זדרוי".
מעל דפיו פרסם קוביצקי את חיתוכי העץ, שיריו, תרגומי הטקסטים וההצהרות הפוליטיות שלו.
יחד עם העורך הראשי של כתב העת ואשתו הוא ייסד את קבוצת האקספרסיוניזם "Bunt".
הוא השתתף בכל תערוכות הקבוצה הזו: בברלין (יוני 1918), דיסלדורף, פוזנן, קרקוב ובלבוב (1919–1920).
הוא ניהל מגעים עם הדאדאיסטים הברלינאים ובפולין הוא ידוע בעיקר כמעצב גרפי ואיש רוח של קבוצת האקספרסיוניזם של פוזנן באנט, אך הוא היה גם צייר מצטיין.
ציוריו, שירתו ועבודות אחרות, כמו גם חיבורים על פילוסופיית הטבע בולטים מול ההישגים האמנותיים של השלב הראשון של האוונגרד הקלאסי במרכז אירופה.
יחד עם אשתו מרגרט, גרפיקאית, ציירת ומשוררת, משנת 1916 הוא ניהל מגעים עם המו"ל של כתב העת האוונגרדי בברלין Die Aktion והגלריה באותו השם.
בסביבות 1917 הם יזמו תערוכה ופרסום של אקספרסיוניסטים פולנים וגרמנים.
קוביצקי, היה אחד משבעת האמנים מפולין והנציג היחיד של קבוצת באנט 1919/1920, שהציג את עבודותיו בגלריה האוונגרדית המפורסמת ביותר "דר שטורם" ובמקביל פרסם את הגרפיקה שלו במגזין של הרווארט וולדן.
בשנים 1919–1922 כתב שירים וטקסטים ברוח הבינלאומיות האוונגרדית, הן בפולנית והן בגרמנית.
בשנים 1935–1938, באחוזת מייצ'לסקי ליד פוזנן, הוא יצר את עבודת האדריכלות היחידה שלו (וגם את עבודתו המוזמנת היחידה), אנדרטה לכבוד יוזף פילסודסקי
בשנת 1933 עבר מברלין לפוזנן.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא ניסה לעזוב לספרד שנקרעה במלחמת אזרחים.
הוא נטש את הציור לטובת שירה וספרות.
במהלך הכיבוש הגרמני הוא היה מעורב בתנועת ההתנגדות הפולנית, כשליח לשגרירות מנצ'וריה בברלין.
הוא מת בנסיבות מסתוריות, כנראה בידי הגסטפו.
סטניסלב אוונירוביץ' קראפוחין הוא כדורגלן רוסי, המשחק במועדון ריגה בעמדת החלוץ.
קראפוחין נולד בסנקט פטרבורג וגדל בנפת פרימורסקי, ליד תחנת הרכבת התחתית פיונרסקאיה.
אביו עבד כמהנדס, אמו עקרת בית.
יש לו שני אחים גדולים כמו גם אחות צעירה ואח צעיר ממנו.
כל המשפחה עוסקת בספורט: שני אחיו שיחקו כדורגל במשך זמן רב, אח נוסף בכדוריד, אחותו היא מתעמלת אמנותית.
בהשראת אחד האחים הגדולים נכנס לכדורגל ושיחק בקולומיאגי.
בעונת 2016 שיחק בליגה המקצוענית, תחילה בקבוצת הנוער ולאחר מכן זומן לשחק במדי זניט-2 סנקט פטרבורג.
הוא שיחק ב מול מועדון מטבר והוכיח את עצמו כחלוץ כשרוני.
את הופעת הבכורה שלו בליגה הלאומית הרוסית בכדורגל במדי זניט-2 ערך ב־8 במרץ 2017 במשחק נגד ניפטכימיק ניז'נקאמסק.
הוא שיחק תקופה מסוימת בסיביר בנובוסיבירסק ובטומסק.
ב־2019 מאמן זניט-2, ולדיסלב רדימוב היה זה שהחדיר בו השראה ומוטיבציה לשחק טוב יותר כשחזר לזניט.
בעונת 2020 קראפוחין כבש 14 שערים ב־16 משחקים בליגה המקצוענית במדי זניט-2. בשל כך הוא הוזמן לסגל הקבוצה הבוגרת בנובמבר 2020 וערך את הופעת הבכורה שלו בזניט במשחק הפרמייר-ליג הרוסי מול אחמט גרוזני ב־21 בנובמבר, כשהחליף את אלכסנדר ירוחין בדקה 87.
באוגוסט 2021 חתם בריגה מליגת העל הלטבית.
ד"ר סטניסלב שוויטל (בפולנית: Śwital, Stanisław; ) היה רופא פולני ומנהל בית חולים בפרברי ורשה, מחסידי אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה יהודים ממוות בידי הנאצים.
ד"ר שוויטל הוסמך לרפואה ב־1939. היה פעיל בתנועת ההתנגדות הפולנית והשתתף במרד ורשה בסוף קיץ 1944. ב־15 בנובמבר 1944 פנתה אליו הרופאה היהודיה אלינה מרגוליס, שעבדה לצדו בבית החולים בתור נוצרייה, וביקשה שיעזור לסייע בהוצאת ניצולים יהודים, חברי הארגון היהודי הלוחם.
הלוחמים, שהשתתפו במרד גטו ורשה ובמרד ורשה.
הסתתרו במרתף ברחוב פרומיק ברובע בורשה.
מחבואם היה בסכנת גילוי משום שהנאצים בנו ביצורים בקרבת מקום.
ד"ר שוויטל אסף צוות של חמישה מעובדי בית החולים שניהל ושלח אותם אל העיר ההרוסה כדי להציל את אחרוני המורדים, תוך שימוש בתגים של הצלב האדום על זרועותיהם כסיפור כיסוי.
חלק מהיהודים המסתתרים הועלו על אלונקות ופונו משם.
בין הניצולים שפונו היו יצחק צוקרמן, צביה לובטקין, טוביה בוז'יקובסקי, ג'וליאן פישגרונד, זיגמונט ורמן ומארק אדלמן.
שוויטל אשפז את הניצולים באחד מאולמות בית החולים כדי שהגסטפו לא ימצאו אותם, ובכך סיכן את עצמו.
בנוסף לכך עמד בקשר הדוק עם הרופא יאנוש קורצ'אק, וסייע בארגון עזרה ליהודים בגטו.
בקיץ 1943 טיפל במשך מספר שבועות בילד יהודי בן 3, שנכווה קשות במשך מספר שבועות.
הוא מצא לו מקלט בטוח והעניק לו טיפול רפואי .
ד"ר שוויטל סטניסלב המשיך להתגורר בברנוב ושימש כראש מרכז הבריאות המקומי וכרופא מחוזי.
הוא שמר על קשר די הדוק עם הניצולים, במיוחד עם זיגמנוט ורמן, אך לאחר מותו של ורמן ב-1965 הקשר התרופף.
ד"ר שוויטל הוכר על ידי יד ושם כחסיד אומות העולם ב-1 בינואר 1981 הטקס לזכרו התקיים בוורשה.
בנוסף התקיים גם טקס ביד ושם וניטע עץ לזכרו.
סטניסלב ואסילייביץ' קריציוק הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת השוער.
בוגר האקדמיה לכדורגל על שם יורי קונופלב.
בשנת 2008, במסגרת האקדמיה של דימיטרובגרד, ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה השנייה וספג ארבעה שערים בארבעה משחקים.
אחר כך שיחק במועדון אקדמיה טוליאטי.
בשנת 2013 עבר לספורטינג בראגה הפורטוגזית.
הוא העביר את המחצית הראשונה של העונה בקבוצה השנייה של המועדון, והחצי השני היה בהשאלה בריו אבה, השתתף במשחק אחד באליפות פורטוגל, ספג שער אחד.
ב־18 באוגוסט 2014, קריציוק ערך את הופעת הבכורה שלו במדי בראגה.
בגביע הפורטוגזי עזר לקבוצתו להביס את בנפיקה ולהגיע לשמינית הגמר, ולאחר מכן לגמר, שם הפסידה בראגה לספורטינג בפנדלים.
בגמר הגביע הפורטוגלי ניצחה ספורטינג 3:1 את בראגה בפנדלים.
השוער הרוסי של בראגה, קריציוק, בילה את כל המשחק על המגרש, אך לא הצליח להציל את קבוצתו מבעיטות 11 מטרים.
לפני תחילת עונת 2015/16, מאמן בראגה, פאולו פונסקה, בחר בקריציוק כשוער הראשון של הקבוצה.
ב-25 בינואר 2016 עבר לקראסנודר בהשאלה עד סוף עונת 2015/16 עם אופציה לרכישה.
ב-30 במאי 2016 רכשה קרסנודאר את קריציוק תמורת 4 מיליון יורו והוא חתם על חוזה עד יוני 2020. בהתחלה הוא היה השוער הראשי של הקבוצה, אבל אז הוא היה יצא מההרכב למשך זמן רב בשל פציעה בברכו, במקומו מאטוויי סאפונוב הצעיר היה לשוער הראשי.
בתום החוזה חזר לפורטוגל למועדון בלננסש, שם הפך לשוער הראשי של הקבוצה (שיחק 27 משחקים, בהם ספג 27 שערים).
בעונת 2020/2021 בממוצע, קריציוק ביצע 3.1 הצלות למשחק והיה אחד השוערים הטובים ביותר בליגה הפורטוגזית מבחינת אחוזי הדיפות כדור (78%) ודיוק מסירות (86%).
בסוף עונת 2020/21 עזב את המועדון ושימש כשוערה של ז'יל ויסנטה הפורטוגלית.
על פי Whoscored, בסוף העונה נכנס קריציוק לרשימת חמשת השוערים הטובים ביותר באליפות פורטוגל ובממוצע ביצע 3.2 הצלות למשחק.
בספטמבר 2021 הוחתם בזניט סנקט פטרבורג תמורת 4 מיליון אירו לחוזה של שנה עם אופציה להארכה בשנה נוספת.
הוא ערך את הופעת הבכורה במדי זניט בליגה הרוסית במשחק המחזור השביעי מול אחמט גרוזני ב-11 בספטמבר 2021 שהסתיים בניצחון קבוצתו 3:1. את הופעת הבכורה במדי זניט בליגת האלופות ערך במשחק המחזור הראשון מול צ'לסי ב-14 בספטמבר 2021. עם זאת הוא נפצע בנובמבר ונדרש לשיקום של שלושה חודשים.
בינואר 2022 נודע שנדבק בנגיף הקורונה.
בתום עונת 2021/2022 חזר לפורטוגל למועדון ז'יל ויסנטה הפורטוגלית.
הוא שיחק בנבחרת הנוער של רוסיה עורך את הופעת הבכורה בנבחרת הנוער הרוסית בשנת 2013, השתתף באליפות אירופה לנוער ב-2013.
ב-26 במרץ 2016, במשחק ידידות נגד נבחרת ליטא, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרוסית.
ב-10 בנובמבר 2016, במשחק ידידות מול נבחרת קטר, הוא החליף את איגור אקינפייב הפצוע בדקה ה-58.
סטניסלב לוֹבּוֹטְקַה (בסלובקית: Stanislav Lobotka; נולד ב-25 בנובמבר 1994 בטרנצ'ין שבסלובקיה) הוא כדורגלן סלובקי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת נאפולי מהסרייה א' ובנבחרת סלובקיה.
לובוטקה גדל במחלקות הנוער של AAC ספרטה טרנצ'ין וא.ס.
הוא ערך 74 הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת ליגת העל הסלובקית, בהן הבקיע שלושה שערים.
הוא זכה עם המועדון באליפות סלובקיה ובגביע הסלובקי.
ב-30 ביוני 2013 הושאל למשך עונה אחת לאייאקס מליגת העל ההולנדית.
הוא שיחק במשך העונה בקבוצת המילואים של המועדון, צעירי אייאקס.
ב-25 באוגוסט 2015 חתם בנורשלן מליגת העל הדנית.
ב-30 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–2 לברונדבי במסגרת המחזור השביעי בליגה לעונת .
הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות, בהן ערך 61 הופעות ליגה.
ב-15 ביולי 2017 חתם לובוטקה על חוזה לחמש עונות בסלטה ויגו מלה ליגה.
ב-19 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–3 לריאל סוסיאדד במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2017/2018. הוא שיחק במועדון במשך שתי עונות וחצי, בהן ערך 86 הופעות ליגה.
ב-15 בינואר 2020 חתם על חוזה לארבע עונות וחצי בנאפולי מהסרייה א'.
ב-15 בנובמבר 2016 ערך לובוטקה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובקיה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אוסטריה במשחק ידידות.
ב-4 בספטמבר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 1–2 לנבחרת אנגליה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
היה חלק מסגל הנבחרת לטורניר יורו 2020 בשנת 2021, וערך הופעה אחת בטורניר.
סטניסלב גרנריקוביץ' נויהאוס היה פסנתרן ומורה סובייטי.
נויהאוס נולד במוסקבה, בנו השני של הפסנתרן היינריך נויהאוס, פרופסור לפסנתר בקונסרבטוריון של מוסקבה.
הוא למד אצל אביו מ-1953 עד 1957 והיה אחד משלושת עוזריו של אביו (לצד לב נאומוב ויבגני מלינין).
גם בנו של נויהאוס (הבן), סטניסלב בונין, היה לפסנתרן מפורסם.
תחרות הפסנתר הבינלאומית סטניסלב נויהאוס נקראת על שמו.
ראדו לופו ובריגיטה אנגרר (2012-1952) היו בין תלמידיו.
ארם חצ'טוריאן תיאר את נויהאוס כפסנתרן הטוב ביותר בקונסרבטוריון של מוסקבה, בעיתון"המוזיקאי הסובייטי".
סטניסלב נויהאוס מת בפרדלקינו, סמוך למוסקבה, ב-1980, בן 52.
סטניסלב ז'וקובסקי (בפולנית: Stanisław Żukowski; 1873–1944) היה צייר פולני-רוסי.
הוא היה תלמידו של יצחק לויתן ובוגר בית הספר לציור במוסקבה.
ז'וקובסקי הפך לצייר נוף מפורסם שעבד בסגנון ייחודי - השתמש בשיטות ובמיומנויות אימפרסיוניסטיות כמו כן, נתן פרשנות משלו למסורת הריאליסטית הרוסית.
הוא הקים סטודיו משלו לאמנות במוסקבה, שם הדריך סטודנטים, כולל הציירת האוונגרדיסטית ליובוב פופובה ולדימיר מקובסקי צעיר שעבד אז כאמן פוסטרים.
כצייר, ז'וקובסקי הותיר מורשת גדולה של נופים רוסיים ואתרים טרום-מהפכניים - בהם בתי אחוזה רוסיים.
דעותיו הפוליטיות הותירו אותו ספקן לגבי הצורך במהפכה הבולשביקית, ובשנת 1923 הוא עזב את ברית המועצות וחזר למולדתו פולין, שהייתה אז כבר מדינה עצמאית.
לאחר הכיבוש הגרמני של פולין במהלך מלחמת העולם השנייה, הוא נעצר על ידי הנאצים והוחזק במחנה ריכוז בפרושקוב, שם מת לבסוף ב-1944.
סטניסלב פרנצ'ישק סוסבווסקי (בפולנית: Stanisław Franciszek Sosabowski; 8 במאי 1892 - 25 בספטמבר 1967) היה גנרל דיוויזיה פולני אשר שימש כמפקד בריגדת הצנחנים העצמאית ה-1 במהלך מלחמת העולם השנייה.
התפרסם בעיקר בשל חלקו בקרב ארנהם.
סוסבווסקי נולד ב-8 במאי 1892 בעיר סטניסלבו, שנמצאה אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית.
כיום שם העיר איוואנו-פרנקיבסק, והיא נמצאת בתחומי אוקראינה המודרנית.
ב-1910 החל ללמוד בפקולטה לכלכלה באוניברסיטה היגלונית בקרקוב.
עם זאת, בעקבות מותו של אביו ומצבה הכלכלי הקשה של משפחתו, הוא נאלץ לעזוב את האוניברסיטה ולחזור לסטניסלבו כדי לסייע למשפחתו.
באותה תקופה הוא הצטרף לחוליות הרובאים הפולניות - מיליציה מחתרתית אשר פעלה למען עצמאות פולין מידי האוסטרו-הונגרים.
ב-1913 גויס סוסבווסקי לצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה, וסוסבווסקי לחם בחזית המזרחית כנגד האימפריה הרוסית.
ב-1915 הוא נפצע, ואת שארית המלחמה העביר בעורף.
ב-1918 עזבו הגרמנים והאוסטרו-הונגרים את פולין, והוכרז על הקמתה של הרפובליקה הפולנית השנייה.
סוסבווסקי מיהר להתנדב לצבא הפולני החדש, אולם פצעיו מימי המלחמה טרם נקבעו, וקציני המיון קבעו שהוא אינו כשיר לשרת בחזית.
תחת זאת, הוא הפך לקצין מטה במשרד המלחמה בוורשה.
ב-1922 החל סוסבווסקי ללמוד בבית הספר הצבאי בוורשה.
לאחר שסיים את לימודיו שובץ במטה הכללי הפולני.
בשנה שלאחר מכן הוא מונה לסגן מפקד רגימנט פודהיל.
החל משנת 1930 היה גם פרופסור ללוגיסטיקה בבית הספר הצבאי בוורשה.
בשנת 1937 הועלה סוסבווסקי לדרגת פולקובניק והיה למפקד גדוד הרגלים ה-9 של חיל המצב בזמושץ'.
בינואר 1939 הוא הפך למפקד רגימנט הרגלים ה-21 היוקרתי "ילדי ורשה" בוורשה.
הרגימנט של סוסבווסקי הועבר לצ'חאנוב כדי לשמש כעתודה אסטרטגית עבור ארמיית מודלין.
הרגימנט לחם בכמה קרבות כנגד הגרמנים, אולם ב-15 בספטמבר נסוג לוורשה.
הגרמנים כיתרו את ורשה, והכוחות הפולנים נערכו לקרבות בתוך העיר.
הרגימנט ה-21 הופקד על הגנת רובע פראגה.
חיילי הרגימנט לחמו באומץ והצליחו להדוף את כל ההתקפות הגרמניות על הרובע, ואף לצאת למספר התקפות נגד.
עם זאת, ב-29 בספטמבר נכנעה העיר.
סוסבווסקי נכלא במחנה שבויים ליד ז'יררדוב, אולם עד מהרה נמלט והסתתר בוורשה בשם בדוי.
הוא הצטרף למחתרת הפולנית, אולם קיבל הוראה מממשלת פולין בגולה לעזוב את הארץ ולהגיע לצרפת, שם החל להתגבש צבא פולני גולה.
לאחר מסע ארוך דרך הונגריה ורומניה, הוא הגיע לבסוף לפריז שם הפך לאחד ממפקדי הדיוויזיה הפולנית ה-4. הדיוויזיה כללה למעלה מ-11,000 גולים פולנים, אולם ממשלת צרפת סרבה לתת להם נשק.
בעקבות פתיחת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, סיפקו הצרפתים לחלק מהפולנים נשק, אולם כבר היה מאוחר מדי.
הגרמנים כבשו את מרבית צרפת, והפולנים נאלצו לסגת אל האוקיינוס האטלנטי.
ב-19 ביוני 1940 הצליח סוסבווסקי להגיע לחוף עם 6,000 מאנשיו.
עד מהרה הם התפנו לבריטניה.
בבריטניה, מונה סוסבווסקי למפקד הבריגדה ה-4. הבריגדה נועדה במקור לנקז אליה מגויסים פולנים-קנדים, אולם עד מהרה התברר שמספר המגויסים מקנדה קטן משחשבו.
סוסבווסקי החליט על דעת עצמו להפוך את הבריגדה שלו לבריגדת צנחנים, הראשונה מסוגה בצבא הפולני.
אי לכך, הוא שינה את שמה ל"בריגדת הצנחנים העצמאית ה-1".
הגנרל הבריטי פרדריק בראונינג, הציע להעניק לסוסבווסקי דרגת גנרל ולמנות אותו למפקד דיוויזיה שתהיה מורכבת מבריגדות בריטיות בנוסף לבריגדה הפולנית שלו.
סוסבווסקי סרב, מכיוון שרצה להישאר מפקד כוח פולני בלבד.
ב-15 ביוני 1944 הוא העלתה אותו הממשלה הגולה לדרגת בריגדני גנרל.
עם פרוץ מרד ורשה, דרש סוסבווסקי שהבריגדה שלו תוצנח לעיר ותסייע למורדים.
עם זאתף המרחק בין שדות התעופה בבריטניה לוורשה היה גדול מדי, והצבא האדום סירב לאפשר לפולנים להשתמש בשדות התעופה שלו.
הבריגדה הועברה תחת פיקוד בריטי ויועדה להשתתף בפלישה העתידית לאירופה.
אנשיו של סוסבווסקי יועדו להשתתף במבצע מרקט גארדן - תוכנית שאפתנית של ברנרד מונטגומרי להשתלט על גשרים אסטרטגיים בהולנד, שבאמצעותם ניתן יהיה לפלוש לגרמניה עצמה במהירות.
הבריטים תכננו להנחית את הצנחנים במרחק גדול מהגשרים, תוך הנחה שהכוחות הגרמניים באזור דלילים ונחותים.
סוסבווסקי התנגד למרחק הגדול והסתמך על מידע שהגיע מהמחתרת ההולנדית על פיו במקום נמצאות שתי דיוויזיות פאנצר של הוואפן אס אס.
עם זאת, לאחר שהתקבלה ההחלטה לצאת למבצע, סוסבווסקי היה נחוש שאנשיו ייקחו בו חלק.
בשל קשיים בתובלה, פוצלה הבריגדה לשניים.
הכוח הראשון בפיקודו של סוסבווסקי עצמו, צנח בעיירה דריל ב-19 בספטמבר.
כעבור יומיים צנחה שארית הבריגדה בעיירה גרייב.
הקבוצה השנייה צנחה היישר אל תוך יחידה גרמנית שחנתה במקום ורבים נטבחו.
הכוח הפולני היה אמור לחצות את נהר הריין באמצעות מעבורת ולחבור בארנהם אל הדיוויזיה המוטסת הראשונה (בריטניה).
סוסבווסקי ניסה לחצות את הנהר שלוש פעמים, אולם הגרמנים הטביעו את המעבורת, והפולנים נאלצו לחצות בסירות גומי.
מעברו השני של הנהר קיבלו הגרמנים את פניהם באש כבדה, ורק 200 חיילים פולנים הצליחו לחצות את הנהר ולחבור לכוחות הבריטיים שהיו נצורים בידי כוח פאנצר גרמני גדול.
כמעט 40% מאנשיו של סוסבווסקי נפגעו.
עם זאת, הוא טען שעדיין ניתן לנצח את המערכה באמצעות מתקפה מרוכזת של כוחות בריטיים ופולניים על העמדות הגרמניות לכל אורך הריין ההולנדי.
עם זאת, הצעתו נדחתה, והכוחות נאלצו לסגת חזרה דרומה כשהגרמנים מזנבים בהם.
ב-5 באוקטובר 1944 קיבל סוסבווסקי מכתב ממונטגומרי, אשר בה שיבח מונטגומרי את לחימתם של הפולנים ובאופן אישי את מנהיגותו של ססווובסקי.
עם זאת, ב-14 באוקטובר, שלח מונטגומרי מכתב חדש לפיקוד העליון הבריטי, אשר בו תקף את סוסבווסקי והאשים אותו בכישלון המבצע.
ממשלת בריטניה, שבאותה תקופה ניסתה לשכנע את הפולנים להכפיף את עצמם לברית המועצות, השתמשה במכתבו השני של מונטגומרי כדי ללחוץ על הפולנים בוועידת מוסקבה.
ב-27 בדצמבר הודח סוסבווסקי מתפקידו.
הוא המשיך למלא תפקידי מטה בצבא הפולני הגולה עד 1948.
עם סיום המלחמה, עברה פולין מהכיבוש הגרמני לכיבוש סובייטי.
סוסבווסקי הצליח ברגע האחרון להבריח מהארץ את אשתו ובנו, ויחד עמם התגורר בלונדון.
הוא חי באלמוניות ועבד במפעל.
הוא נפטר ב-25 בספטמבר 1967. ב-1969 הוחזרו עצמותיו לפולין ונטמנו בבית הקברות הצבאי פובונזקי.
בסרט "גשר אחד רחוק מדי" גולמה דמותו בידי ג'ין הקמן.
לוטננט גנרל סטניסלב מאצ'ק (Stanisław Maczek; 31 במרץ 1892 - 11 בדצמבר 1994) היה מפקד שריון פולני במלחמת העולם השנייה.
הוא ידוע בעיקר בשל פיקודו על הדיוויזיה המשוריינת הראשונה הפולנית בחזית צפון-מערב אירופה.
מאצ'ק נולד בשצ'ז'ץ שבקרבת העיר לבוב בגליציה (אז באימפריה האוסטרו-הונגרית, כיום באוקראינה).
משפחתו הייתה בעלת שורשים קרואטים.
הוא למד פילולוגיה באוניברסיטת לבוב.
במהלך לימודיו עבר אימונים צבאיים בעיר מולדתו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה קטע את לימודיו וקיווה להצטרף ללגיון הפולני של פילסודסקי, אך במקום זאת גויס לצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-1916 הוסמך לקצין ובהמשך התקדם לתפקיד מפקד גדוד.
לאחר שביתת הנשק במלחמה חזר מאצ'ק לפולין שזה עתה קמה מחדש והצטרף לצבאה.
הוא מונה למפקד גדוד והשתתף במלחמת פולין–אוקראינה.
ב-1919 הקים פלוגת סער ניידת ומובחרת במסגרת הדיוויזיה ה-4, שלקחה חלק בקרבות הקשים ביותר של המלחמה.
לאחר תום המלחמה קודם לדרגת רב-סרן והוצב בתפקיד מטה בארמייה הפולנית ה-2. לאחר פרוץ המלחמה הפולנית-סובייטית הוצב שוב לבקשתו לתפקיד קרבי והקים גדוד לוחם, שלחם גם הוא בקרבות קשים.
לאחר תום הקרבות החליט מאצ'ק להישאר בשירות צבאי.
ב-1923 קודם לדרגת סגן אלוף ונשלח ללמוד בבית הספר הצבאי הגבוה בוורשה.
לאחר מכן שירת כקצין מודיעין וב-1927 מונה לסגן מפקד חטיבה ובהמשך למפקד חטיבה בדרגת אלוף-משנה, תפקיד בו שירת עד 1934. ב-1935 הוצב בצ'נסטוחובה כסגן מפקד דיוויזיה.
ב-1938 מונה בזכות ניסיונו הקרבי למפקד חטיבת הפרשים הממונעת ה-10, העוצבה הממונעת הראשונה בצבא פולין.
לאחר הפלישה הגרמנית לפולין לחמה עוצבתו של מאצ'ק בדרום פולין.
כשהיא חמושה בטנקים קלים ובשריוניות הצליחה במשך מספר ימים להאט את התקדמותם של כוחות גרמניים חזקים ולהסב להם אבדות רבות.
בהמשך נאלצה החטיבה לסגת אל מעבר לגבול ההונגרי.
החטיבה לא הפסידה בשום קרב ומאצ'ק זכה באהדת חייליו.
לאחר תבוסת פולין עשה מאצ'ק את דרכו לצרפת והצטרף לכוחות פולין במערב.
הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל ופיקד על המחנה הצבאי הפולני בברטאן, שם הכין דין וחשבון על טקטיקת הבליצקריג הגרמנית.
הוא ניסה לארגן מחדש בצרפת את חטיבתו הממונעת, אך המפקדים הצרפתים לא גילו בה עניין ורק במרץ 1940 הקצו לה מספר טנקים מיושנים.
לאחר תחילת הפלישה הגרמנית לארצות השפלה ולצרפת במאי 1940 ניתן ליחידה הציוד הנדרש, אך לא הוקצה לה זמן לאימונים.
מאצ'ק יצא לקרב עם חלק מן העוצבה, לחם בקרבת רנס אך לא יכול לכוחות הגרמניים הגדולים שפגש ונאלץ לסגת מערבה.
ב-16 ביוני נחלה החטיבה ניצחון מקומי על הגרמנים, אך כעבור יומיים כותרה.
חייליה נחלצו מן המצור ברגל לאחר שהשמידו את ציודם הנותר.
רבים מחיילי החטיבה וביניהם מאצ'ק הצליחו לעבור לצרפת של וישי ומשם עשו את דרכם לבריטניה.
לאחר בואו לבריטניה הצליח מאצ'ק לשכנע את השלטונות הבריטיים לארגן עוצבה משוריינת פולנית.
לאחר שני וחצי של אימונים הוקמה בסקוטלנד הדיוויזיה המשוריינת ה-1. תחילה היא הועסקה בהגנת חוף סקוטלנד.
לאחר מכן צוידה בטנקי צ'רצ'יל ושרמן והחלה להתכונן להשתתפות בקרבות בפלישה המתוכננת לצרפת.
הדיוויזיה הגיעה לנורמנדי בסוף יולי 1944 ונכנסה ללחימה ב-8 באוגוסט תחת פיקוד הארמייה הקנדית הראשונה.
היא נחלה הצלחה במספר קרבות והשתתפה בכיתור הגרמנים בכיס פאלז.
בחודשים הבאים השתתפה הדיוויזיה בשחרור צרפת, בלגיה ודרום הולנד.
הדיוויזיה שחררה את העיר ברדה שבהולנד ובזכות בקשת אזרחיה אסירי התודה ניתנה למאצ'ק לאחר המלחמה אזרחות כבוד של העיר.
הדיוויזיה המשיכה ללחום בפלישה לגרמניה וקיבלה את כניעת הבסיס הימי הגרמני בווילהלמסהאפן, שהיו בו 200 כלי שיט של הקריגסמרינה.
מאצ'ק פיקד על הדיוויזיה ה-1 עד לתום המלחמה באירופה וקודם לדרגת מייג'ור גנרל.
לאחר שביתת הנשק הוא מונה למפקד הגיס הפולני ה-1 ולאחר מכן למפקד הכוחות הפולנים בבריטניה עד לפירוקם ב-1947.
הממשלה הקומוניסטית שקמה בפולין שללה ממאצ'ק את אזרחותו הפולנית, עובדה שאילצה אותו להישאר בגלות במערב.
ב-9 בספטמבר 1948 פרש משירות צבאי, אך נמנעה ממנו קצבת פרישה בריטית משום שלא שירת בכוחות המזוינים של בריטניה.
בשל כך היה עליו לעבוד כברמן בבית מלון באדינבורו עד לשנות ה-60. הוא היה גם מטפל בבת שהייתה חולה כרונית.
אף שהתגורר בבריטניה שמר מאצ'ק על קשרים קרובים עם הולנד.
הוא נחשב לגיבור בשטחים שאותם שחררה עוצבתו.
לאחר זמן התברר כי הממשלה ההולנדית שילמה לו בהסתר (כדי לא לגרום מתח ביחסיה עם פולין וברית המועצות וכן בריטניה) קצבת גנרל קבועה עד תום חייו, זאת לאחר השתדלות מצד ראש עיריית ברדה, שחרד למצבו הכלכלי של מאצ'ק.
ב-1965 נענה הציבור ההולנדי לבקשה של משפחת מאצ'ק ותרם כסף עבור טיפול רפואי לבת הגנרל.
ב-1989 פרסמה הממשלה הקומוניסטית האחרונה של פולין בראשות מייצ'יסלב רקובסקי התנצלות בפני מאצ'ק.
ב-1994 הוא עוטר בעיטור הפולני הגבוה ביותר - מסדר העיט הלבן .
הוא עוטר במספר רב של עיטורים פולניים נוספים ובעיטורים של בריטניה, הולנד, צרפת, בלגיה ורומניה.
מאצ'ק מת ב-11 בדצמבר 1994, בגיל 102. לפי בקשתו הוא נקבר בצד חייליו שנפלו בבית הקברות הצבאי הפולני בברדה שבהולנד.
בכל שנה ביום השחרור מבקרת משלחת פולנית בברדה והעיר מקדישה חלק מחגיגות החג לחיילים הפולנים שנפלו.
בשנת 1997 נוסד מוזיאון על שמו של מאצ'ק בעיר ברדה.
בשנת 2018 נחנך פסל של מאצ'ק בעיר אדינבורו, בה התגורר.
פסל אחר שלו ניצב בקרקוב שבפולין.
שביל להולכי רגל ליד הבית שבו התגורר באדינבורו נקרא על שמו.
אנדרטאות ולוחות זיכרון לכבודו ניצבים בערים סטדסקנאל שבהולנד וכן בוורשה ובגדנסק שבפולין.
חפצים ומזכרות רבים שהיו שייכים למאצ'ק ולדיוויזיה שלו נשמרים כיום במכון והמוזיאון על שם סיקורסקי שבלונדון.
סטניסלב מריה יאן תיאופיל שפטיצקי (בפולנית: Stanislaw Maria Jan Teofil Szeptycki; 1867 – 1950) היה גנרל פולני ששימש תקופה קצרה כראש המטה הכללי של צבא הרפובליקה הפולנית השנייה וגם כשר ההגנה של פולין בשנת 1923. טרם כינון פולין העצמאית שירת שפטיצקי בהצבא האוסטרו-הונגרי, בו הגיע לדרגת גנרל.
שפטיצקי נולד ב-3 בנובמבר 1867 בכפר פריבליצ'י שליד יבוריב (אז בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית, וכיום באוקראינה) במשפחת אצולה גליציאנית.
הוא היה רביעי מבין שבעת הבנים של גראף (רוזן) יאן קנטי שפטיצקי ואשתו זופיה לודביקה צציליה קונסטנציה שפטיצקי.
בין אחיו: קלימנטי שפטיצקי (איש הכנסייה וחסיד אומות העולם) ואנדריי שפטיצקי, הארכיבישוף המטרופוליטני של הכנסייה היוונית-קתולית האוקראינית.
למד בגימנסיה בקרקוב ולאחר מכן באקדמיה הצבאית הטכנית במדלינג.
בשנת 1888 סיים את הלימודים והוסמך לקצונה.
התחיל את השירות שלו ביחידת תותחי שדה שהוצבה בעיר ירוסלב.
בשנים 1890 - 1892 השתלם בבית הספר לרכיבה צבאית בווינה.
לאחר מכן שירת כמדריך רכיבה בעיר פשמישל.
בשנים 1894- 1896 למד בבית הספר הגבוה לפיקוד ומטה.
בתום הלימודים הוצב במטה חטיבת רגלים 53 בעיר קושיצה.
בשנת 1898 קודם לדרגת האופטמן ומונה למפקד סוללת תותחים של אגד ארטילרי בעיר אוראדיה.
בשנת 1900 הועבר לקרקוב, שם שירת במטה דיוויזיית רגלים מס' 12. בשנת 1904 נשלח לרוסיה, שם היה הנספח הצבאי האוסטרו-הונגרי במטה הכוחות הרוסים במזרח הרחוק ועקב מקרוב על המתרחש בחזית של מלחמת רוסיה-יפן.
לאחר שובו מרוסיה הועלה לדרגת מיור.
שירת בווינה כקצין מטה של דיוויזיית פרשים.
בהמשך פיקד באופן זמני על רגימנט ארטילרי.
בשנת 1911 קודם לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה לנספח הצבאי של שגרירות אוסטרו-הונגריה באיטליה.
במאי 1914 קודם לדרגת אוברסט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוחזר מאיטליה ומונה לראש המטה של הגיס ה-2 בחזית המזרחית.
בנובמבר 1915 מונה למפקד חטיבת תותחי שדה.
ביוני 1916 עבר לשרת בלגיון הפולני של הצבא האוסטרו-הונגרי (יחידה שהוקמה ממתנדבים פולנים על ידי יוזף פילסודסקי, אזרחי אוסטרו-הונגריה, ללוחמה בחזית המזרחית).
הוא מונה למפקד החטיבה ה-3 של הלגיון.
באוגוסט 1916 הוא פיקד על כוח משולב פולני-גרמני (2 חטיבות רגלים פולניות, רגימנט פרשים פולני ושני גדודי רגלים גרמנים) אשר מנע מהכוח של הצבא הרוסי לצלוח את נהר סטוחוד בווהלין, במטרה לכתר את כוחות צבא אוסטרו-הונגריים.
על כך קיבל עיטור באופן אישי מידיו של הקיסר פרנץ יוזף.
הוא המשיך לשרת בלגיון הפולני עד לאפריל 1917, אז התפטר מתפקידו בשל היחס אל היחידות הפולניות מהפיקוד העליון.
הוא מונה למושל צבאי של אזור לובלין והועלה לדרגת גנרל מיור.
בפברואר 1918 התפטר מתפקידו בשל חלוקי הדעות בנוגע להקצאת אזורים שיועברו לרפובליקה האוקראינית (בהתאם לחוזה ברסט-ליטובסק).
שפטיצקי היה תומך נלהב של עצמאות פולנית והתנגדת להעברת אזורים שהחשיב לפולנים לטובת אוקראינה.
וזאת בניגוד גמור לדעותיו של אחיו, אנדריי שפטיצקי, שתמך באוקראינים.
הוא הועבר לחזית האיטלקית, שם פיקד על חטיבת רגלים עד אוקטובר 1918, אז עזב את תפקידו ושב לפולין.
האימפריה האוסטרו-הונגרית התחילה להתפרק ושפטיצקי הצטרף אל הצבא הפולני החדש שזה עתה החלה הקמתו.
ב-5 בנובמבר מונה שפטיצקי למפקד כל הכוחות הפולנים בגליציה וקיבל דרגת גנרל-מיור בצבא הפולני.
ב־18 בנובמבר הוא מונה לראש המטה הכללי על ידי יוזף פילסודסקי.
הוא מילא את התפקיד עד למרץ 1919, אז מונה למפקד דיוויזיה ליטאית-בלארוסית.
הוא הוביל את הדיוויזיה בקרבות נגד הצבא האדום באזור פולסיה.
באפריל 1920 הוא העולה לדרגת גנרל לוטננט ומונה למפקד הארמייה ה-4. המשיך להילחם נגד הצבא האדום באזור גרודנה.
תחת המתקפות הבלתי פוסקות הארמייה בפיקודו המשיכה לסגת לתוך פולין.
באוגוסט 1920 הוא הודח מתפקידו על ידי פילסודסקי, אם כי באופן רשמי הועבר מתפקידו עקב מצבו הבריאותי (הוא חלה בדיזינטריה).
באוקטובר 1920 הוחזר לשירות הצבאי.
לאחר תום המלחמה הוא פיקד על כוחות כיבוש פולני בשילזיה.
בהמשך היה מפקח צבאי ראשי של יחידות הצבא בקרקוב.
ב־13 ביוני 1923 מינה אותו נשיא פולין סטניסלאב ויצ'כובסקי לשר ההגנה.
ב־15 בדצמבר 1923 ביקש שפטיצקי לשחררו מתפקיד שר ההגנה.
הוא שב לתפקידו הקודם בקרקוב.
שפטיצקי שירת בצבא עד ליוני 1926, אז התפטר מהצבא כשל התנגדותו למהפכת מאי.
לאחר פרישתו מן הצבא שפטיצקי התגורר באחוזתו בקורצ'ינה שבדרום פולין.
מפאת גילו המופלג לא נטל חלק במלחמת העולם השנייה.