tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל עוד כל מדינה בודדת נהנית מריבונות מלאה על שטחה ואוכלוסייתה, לקהילה הבינלאומית אין לכאורה לגיטימציה להגן על אינטרסים כלל אנושיים הנמצאים בתחומה של אותה מדינה, כגון הגנה על זכויות אדם מפני פשעי-מלחמה או הגנה על אוצרות טבע מפני ניצול הרסני וזיהום.
מבחינת ההיתכנות הטכנולוגית, אם במשך מאות שנים הצליחו קיסרי רומא לתקשר עם רחבי אימפריה אדירה באמצעות שליחים רכובים על סוסים ואוניות, ברור כי בעידן האינטרנט והתקשורת הלוויינית אין כיום מניעה טכנולוגית לקיים מסגרת על-מדינית בסדר גודל עולמי.
ואולם המכשול הגדול ביותר העומד בדרכו של רעיון הממשלה העולמית הוא מיעוטם וחולשתם הפוליטית של התומכים בו.
בנוסף, תומכי הדמוקרטיה המתגוננת חוששים כי רבים מבני האדם החיים בכוכב הלכת אינם בשלים עדיין לדמוקרטיה, ולכן יהיה זה מסוכן ביותר להיחפז בקידומה של דמוקרטיה עולמית.
בין האנשים הבולטים שצידדו ביצירה הדרגתית אך עקבית של ממשלה פדרלית עולמית ניתן לציין את הפילוסוף עמנואל קנט (שדן בעניין זה בחיבורו לשלום נצחי משנת 1795), וינסטון צ'רצ'יל, אלברט איינשטיין, ברטרנד ראסל ומהאטמה גנדי.
הרב כלפון משה הכהן שחי בתוניסיה, ומכלוף אביטן שחי במרוקו, ניסחו כל אחד בנפרד חזון אוטופי שבמרכזו ממשלה עולמית.
ממשלה גולה היא קבוצה פוליטית המתיימרת לייצג מדינה כלשהי, אך נמצאת מחוץ לגבולותיה, או לעיתים בטריטוריות מעבר לים של המדינה.
ממשלות גולות מוקמות לעיתים קרובות במצבי כיבוש: למשל, במהלך מלחמת העולם השנייה פעלו מספר רב של ממשלות גולות מבריטניה, לאחר שמדינותיהן נכבשו על ידי גרמניה הנאצית.
בבריטניה עצמה הוכנו תוכניות להעביר את הממשלה לקנדה ולהמשיך משם את המלחמה במקרה של פלישה גרמנית.
עילה אחרת להקמת ממשלת גולה היא סכסוך פנימי על הלגיטימציה השלטונית: במקרים מסוימים מנהיגי משטרים שהופלו בהפיכה או מהפכה ממשיכים לפעול ולטעון ללגיטימיות מחוץ לארצם, ובאחרים קבוצות מהפכניות מקימות ממשלות גולות בתואנה שהמשטר הקיים אינו מייצג את העם.
רוב הממשלות הגולות כיום אינן זוכות להכרה בינלאומית רשמית, אך במקרים מסוימים, כמו ממשלת טיבט הגולה, הן זוכות לאהדה ציבורית.
ממשלת סהרה המערבית הגולה באלג'יר עקב הכיבוש המרוקאי בארצה, מוכרת רשמית על ידי מדינות רבות וחברה באיחוד האפריקאי.
קיימים מספר סוגים של ממשלות גולות:
ממשלות אשר טוענות לשליטה במדינה קיימת ומוכרת ושלטו בהן בעבר (כאלו הן הראדה של בלארוס, ממשלת אירן הקאג'ארית, ממשלת אירן תחת השאה והממשלה המלכותית של לאוס)
ממשלות אשר טוענות לשליטה במדינה שכבר לא קיימת (כזאת היא ממשלת דרום מאלוקו)
ממשלות אשר טוענות לשליטה בחלקים נרחבים יותר של המדינה (כזאת היא ממשלת טאיוואן אשר טוענת לשליטה בכל סין)
ממשלת אשר טוענות לשליטה בכל חלקי המדינה כאשר הן אינן שולטות בכל החלקים הללו, לעיתים ממשלות אלו ממנות גופים מיוחדים שמשמשים מעין ממשלה אוטונומית לחלקים שאינם בשליטה (כאלו הן ממשלת הרפובליקה האוטונומית של אבחזיה, הקהילה האזרבייג'נית של נגורנו-קרבאך, מנהל המעבר של דרום אוסטיה והרפובליקה האוטונומית של קרים)
ממשלות אשר טוענות לשליטה במדינה קיימת ומוכרת (כאלו הן הוועידה לחמש הפרובינציות הצפון קוריאניות, מועצת הכתר של אתיופיה וממשלת הביניים הסורית)
ממשלות בדלניות אשר טוענות לשליטה בחבלים עם תנועות בדלניות פעילות אולם מעמדן אינו ברור ולכן אינן יכולות להשתייך לקטגוריה הקודמת (כאלו הן הממשלה הטיבטית הגולה וממשלת מזרח טורקסטן)
ממשלת אחדות לאומית (באנגלית National unity government) היא ממשלה המתבססת על קואליציה רחבה, שבה חברות מפלגות יריבות.
האופוזיציה לממשלה כזאת היא בדרך-כלל קטנה ביותר.
הכינוי נקבע לראשונה בבריטניה, כשהוקמה ממשלת אחדות לאומית על ידי צ'רצ'יל במהלך מלחמת העולם השנייה (מאי 1940).
הביטוי המנוגד ל"ממשלת אחדות לאומית" הוא ממשלה צרה.
הסיבות להקמת ממשלת אחדות לאומית עשויות להיות:
מצב חירום, כגון מלחמה, אסון טבע או משבר כלכלי, שאינו מאפשר ניהול רגיל של יחסי ממשלה-אופוזיציה בפרלמנט.
מצב של תיקו בין גושי המפלגות העיקריים בפרלמנט, כך ששום גוש לא מצליח לגבש קואליציה בעלת רוב.
במצב כזה אפשר להקדים את הבחירות או להרכיב ממשלת אחדות.
כיוון שמערכות בחירות תכופות עלולות לערער את יציבות המשטר, משתפים שני הגושים פעולה עד למועד הרגיל של הבחירות.
דגם זה של ממשלה נחשב בעייתי משתי סיבות:
קוטנה של האופוזיציה עלול לפגוע בביקורת על פעילות הממשלה
היריבות האידאולוגית עלול להקשות על גיבוש מדיניות
בישראל, ממשלות אחדות לאומית כללו נציגים משתי המפלגות הגדולות, מפלגת העבודה לגלגוליה השונים והליכוד לגלגוליו.
ב-2021 הושבעה בישראל ממשלת השינוי שהורכבה ממפלגות שונות מהקצוות הפוליטיים ללא הליכוד.
ממשל תאגידי (או לעיתים משטר ארגוני או מֶשִילוּת ארגונית; באנגלית: Corporate Governance) הוא מכלול התהליכים, המנהגים, המדיניות, החוקים, המוסדות ומבני הבקרה שלפיהם מתנהל ומבוקר תאגיד או ארגון.
משטר ארגוני מגדיר גם את היחסים בין נושאי הסיכון השונים ואת יעדי המשילות של הארגון.
בעלי עניין עיקריים הם בעלי המניות, ההנהלה ומועצת המנהלים.
בעלי עניין נוספים הם העובדים, הספקים, הלקוחות, בנקים ומלווים אחרים, רגולטורים, הסביבה העסקית, והקהילה בה פועל הארגון.
הממשל התאגידי הוא אמצעי, כלי ניהולי לשמירת חוסנו של התאגיד.
יציבות התאגידים במדינה הכרחית לשמירת חוסנה של הכלכלה והחברה.
כללי הממשל התאגידי הם כללי התנהגות והתנהלות ראויים, של האורגנים בתאגיד ומחוצה לו, אשר מטרתם להוביל את הארגון, באשר הוא, בדרך של התנהלות, שתמנע ממנו להיקלע למצבים קשים, כולל קשיים עתידיים העלולים לקרות, ו/או הזדמנויות שיכולות להיות לתאגיד במהלך פעילותו (לדוגמה, סקר סיכונים וסיכויים).
התנהלות של מדינה בכלל, וכלכלתה בפרט מושתתת על אימון הציבור.
הכלכלה נסמכת על אוסף של תאגידים אשר התנהלותם, תוצרתם, תפוקתם, וכו', מהווים את הבסיס לכלכלה יציבה ולמשילות יציבה.
מכלול התאגידים במדינה המנוהלים בהתאם לכללי המנהל התקין, מאפשרים לתאגידים להתקיים ולהשיג את מטרותיהם – והתנהלות נכונה ונאותה של מארג התאגידים במדינה, מהווה נדבך חשוב לשמירה על היציבות של כלכלת המדינה והחוסן החברתי שלה.
בשנת 2005 מינתה הרשות לניירות ערך ועדה בראשות זוהר גושן שמטרתה להמליץ על קוד ממשל תאגידי לחברות ציבוריות בישראל, וזאת כחלק מאסטרטגיה של חיזוק גורמי הבקרה בשוק ניירות הערך הציבורי בישראל.
מגמה זו בישראל ממשיכה מגמות עולמיות של התפתחות המושג של "ממשל תאגידי", בעקבות משברים שחוו שוקי ההון לאחר התפוצצות ההיי-טק והשערוריות הניהוליות והחשבונאיות שהתגלו בקרב תאגידי הענק הבינלאומיים.
בתחילת ינואר 2006 פרסמה הרשות לניירות ערך את דוח הוועדה, שכלל המלצות בשישה נושאים עיקריים:
הרכב ועבודת הדירקטוריון, לרבות שיפור עצמאותו.
אישור עסקאות עם בעלי שליטה.
כינון בית משפט מתמחה לדיני חברות ודיני ניירות ערך.
המלצות הוועדה אומצו על ידי הרשות לניירות ערך.
נמתחה ביקורת על המלצות הוועדה, בעיקר על ידי איגוד החברות הציבוריות, שעיקרה הכבדה וסירבול נוספים, כביכול, על פעילותן של חברות ציבוריות והעדר התאמה בין המבנה והפעילות שלהן בישראל לאלו שבארצות הברית, שם יושמו קודים של ממשל תאגידי.
ממשלת בלארוס שנקראת רשמית בשם מועצת השרים של רפובליקת בלארוס (בבלארוסית: Савет Міністраў Рэспублікі Беларусь) הוא הרשות המבצעת בבלארוס.
יושב ראש מועצת השרים הוא ראש ממשלת בלארוס המתמנה על ידי נשיא בלארוס באישור הבית התחתון בפרלמנט הבלארוסי.
הממשלה מחויבת למסור דיווחים קבועים לנשיא בלארוס ולפרלמנט הבלארוסי.
הוועדה הממלכתית לתעשייה צבאית של בלארוס
ועדת הרכוש הממלכתית של בלארוס
הוועדה הממלכתית למדע וטכנולוגיה של בלארוס
ועדת התקנים הממלכתית של בלארוס
ועדת משמר הגבול הממלכתית של בלארוס
ועדת המכס הממלכתית של בלארוס
ממשלת אנדורה היא הגוף בעל הכוח הביצועי באנדורה, המהווה יחד עם הנסיכים-שותפים של אנדורה את הרשות המבצעת שלה.
חוקת אנדורה העבירה את הרוב המכריע של סמכויות הביצוע באנדורה מידי הנסיכים-שותפים של אנדורה לממשלתה.
אחת לארבע שנים מתקיימות בחירות כלליות באנדורה.
לאחר הבחירות ממנה המועצה הכללית באנדורה את ראש הממשלה (Cap de Govern), והוא ממנה את שרי הקבינט ואת סגנו.
באנדורה ישנם שבעה שרים הממונים על ידי ראש ממשלתה.
קבינט השרים של אנדורה שם המשרד השר משרד האוצר והשירות הציבור ג'ורדי סינכה מאטיאוז משרד הכלכלה והתכנון ג'ורדי אלקבה פו משרד החוץ גילברט סבוי סוניר המשרד הראשי לענייני משפטיים מארק ריבה משרד הבריאות והרווחה כריסטינה רודריגז גלאן משרד התיירות ואיכות הסביבה פרנסס קמפ טוריוס משרד התרבות סטיבן אלברט גרסיה
ממשלת אירלנד (באירית: Rialtas na hÉireann, באנגלית: Government of Ireland) היא הגוף המהווה את הרשות המבצעת של אירלנד.
מבנה ממשלת אירלנד מוסדר ביסודו על ידי חוקת אירלנד.
בראש הממשלה עומד הטישך (ראש הממשלה).
סגן ראש הממשלה קרוי טנשטה והוא ממונה על ידי הטישך מקרב חברי הממשלה.
הממשלה חייבת לכלול לכל הפחות 7 חברים ולכל היותר 15 חברים, וזאת על פי החוקה.
כל שרי הממשלה חייבים להיות חברי הפרלמנט האירי, האירכטס, שמתוכם שניים לכל היותר יכולים להיות חברי הסנאט האירי, הבית העליון והשאר חברי הדאל אירן, הבית התחתון.
ראש הממשלה, סגנו ושר האוצר חייבים להיות חברי הדאל.
הטישך ממונה לתפקידו על ידי נשיא אירלנד על פי תמיכתו של הדאל אירן.
הטישך מציג את מועמדויותיהם שאר חברי הממשלה, המאושרות על ידי הדאל והם ממונים על ידי הנשיא.
שרי הממשלה מכונים לעיתים "שרי קבינט" בשונה מ"שרי מדינה" (שנקראו לפני 1977 מזכירים פרלמנטרים), שהם שרים זוטרים שהם לא חלק מהקבינט.
כל אחד מהשרים אחראי בדרך כלל על אחד ממשרדי הממשלה.
לעיתים ממונים שרים בלי תיק, אם כי הדבר לא נעשה מאז 1977.
בנוסף, עשויים להשתתף בישיבות הממשלה התובע הכללי, המצליף הראשי של הקואליציה וחלק מהשרים הזוטרים.
נשיא אירלנד הוא לא חבר בממשלה.
חוקת אירלנד לא מגדירה את הנשיא כראש הרשות המבצעת.
במקום זאת הוא מאציל את הסמכות הניהולית על הקבינט לטישך.
בנוסף, לנשיא אין שיקול דעת בבואו למנות את הטישך, זוהי חובה חוקתית שעליו למלא.
באופן דומה ממונים השרים, על פי המלצת הטישך ובאישור הדאל.
באופן רגיל, הממשלה מכהנת עד למינויו של טישך חדש על ידי הדאל אירן.
על הממשלה לקבל את אמון הדאל כדי להמשיך לכהן.
במקרה שהטישך חדל לקבל את תמיכת הרוב בדאל, על הדאל להתפזר או שעל הטישך להתפטר מתפקידו.
בסמכותו של הנשיא לפזר את הדאל על פי בקשת הטישך במקרה שזה איבד את אמון הדאל, אך לנשיא הזכות לסרב לבקשה כזו, ובכך הוא יכול לאלץ את הטישך להתפטר.
התפטרות הטישך כמוה כהתפטרות קולקטיבית של הממשלה.
יחד עם זאת, במקרה כזה, על פי החוקה, הטישך והשרים ממשיכים למלא את תפקידיהם עד אשר תחל כהונתה של ממשלה חדשה.
הנשיא יכול להורות לנשיא לפטר או לקבל את התפטרותו של שר מסוים.
עם פיזורו של הדאל, השרים הם כבר לא חברי הפרלמנט ולפיכך פסולים לתפקידיהם.
למרות זאת, סעיף בחוקה מאפשר להם להמשיך בתפקידיהם עד למינוי מחליפים.
הסמכות הניהולית של הממשלה כפופה למגבלות מסוימות:
אירלנד לא יכולה להכריז מלחמה או להשתתף במלחמה ללא הסכמת הדאל.
יחד עם זאת, במקרה של פלישה לאדמת אירלנד, הממשלה יכולה לנקוט בצעדים הנחוצים להגנתה של המדינה.
חוזים ואמנות בינלאומיים חייבים להיות מאושרים על ידי הדאל.
הממשלה חייבת לפעול על פי החוקה.
לשרי הממשלה אחריות משותפת לפעולותיה.
כל אחד מהשרים אחראי על פעולות משרדו.
פעולות משרדי הממשלה מבוצעות בשם השרים, ובדרך כלל לשר יש מידע מועט על פרטי הפעולות הללו.
מצב זה סותר את כללי המשפט המקובל שאדם שקיבל סמכות, לא יכול להאציל אותה.
כלל זה מסביר את המשפט המצוין בתכתובות של משרדי הממשלה "השר הורה לי לכתוב...", גם אם השר מעולם לא ראה את המסמך המדובר.
כאשר אחד מתפקידי השרים מפסיק להתקיים (בשונה משינוי שם המשרד, דבר הקורה לעיתים קרובות יותר), סמכויותיו מועברות לשרים אחרים.
המשרדים שבוטלו הם: משרד התקשורת, העבודה, הדואר והטלגרף, השירות הציבורי והאספקה, שאוחדו עם משרדים אחרים.
במקרה שהממשלה לא ממלאת את חובותיה על פי החוקה, היא עלולה לקבל הוראה מבית משפט על פי צו עשה.
שרים שלא ממלאים את חובותיהם החוקתיות, עלולים להימצא אשמים בביזיון בית המשפט ואף להאסר.
ממשלת אירלנד נוצרה על פי חוקת אירלנד משנת 1937, חוק השרים והמזכירים משנת 1924 ועל פי תיקונים לחוקה הכוללים הוראות מפורטות בנוגע למעמד ולתפקידי הממשלה באופן כללי.
לממשלת אירלנד קדמה המועצה המבצעת של מדינת אירלנד החופשית שפעלה משנת 1922 ועד 1937.
כל הממשלות מאז 1989 הוקמו על בסיס תמיכה של קואליציה של שתי מפלגות או יותר.
ממשלת הקואליציה הראשונה הוקמה ב-1948. הטישך תמיד היה חבר המפלגה הגדולה בקואליציה וכמעט תמיד מנהיג מפלגה זו, כשהיחיד מבין ראשי הממשלה שלא היה מנהיג מפלגתו היה ג'ון קוסטלו.
ממשלת אירלנד הנוכחית החלה את כהונתה ב-17 בדצמבר 2022. שרי הממשלה הם:
ממשלת אוקראינה (באוקראינית: Уряд України או רשמית קבינט השרים של אוקראינה, באוקראינית: Кабінет Міністрів України) היא הרשות המבצעת של אוקראינה והגוף הבכיר ביותר בניהול המדינה מאז ה-17 בספטמבר 1991.
מעמד הממשלה מעוגן בחוקת אוקראינה ובחוק "אודות קבינט השרים האוקראיני".
בהיות המשטר באוקראינה, משטר נשיאותי, משמשת הממשלה מעין זרוע של הנשיא.
את הממשלה כולה, ראש הממשלה והשרים, ממנה הנשיא, אך מינוי זה חייב לזכות באישור הפרלמנט.
כוחו של ראש הממשלה מוגבל והחלטות חשובות עוברות דרך הנשיא.
מושב הממשלה הוא בבניין הממשלה ברחוב גרושבסקי 12/12 בקייב, בקומפלקס מבנים המאכלס גם את לשכות שרי הממשל השונים.
הרכב הממשלה הנוכחית החל מ-1 באוגוסט 2021:
הוועדה הממלכתית לשידור רדיו וטלוויזיה
השירות הממלכתי לבקרת הסמים והתרופות
המועצה הלאומית לשידור רדיו וטלוויזיה (nrada.gov.ua)
הוועדה הלאומית לרגולציה ממלכתית בתחום התקשורת והמידע
הוועדה הלאומית לרגולציה ממלכתית בתחום שירותי שוק פיננסי
הוועדה הלאומית לרגולציה ממלכתית בתחום ניירות ערך ושוק המניות
ממשלת בייאנג או ממשלת פיאנג (בסינית: 北洋政府) הייתה ממשלת הרפובליקה הראשונה של סין ובירתה הייתה בייג'ינג.
הממשלה הוקמה ב-1912 לאחר קריסת שושלת צ'ינג, ובתחילת דרכה נשלטה על ידי צבא בייאנג, תחת הנהגת הגנרל יואן שה-קאי.
הממשלה הוכרה כלגיטימית על ידי הקהילה הבינלאומית וזכתה לגישה להכנסות ממסים, מכס, והלוואות זרות.
עם זאת, שליטתה בסין הייתה מוגבלת בשל חוסר יציבות פוליטית ותחרות בין מצביאי מלחמה.
לאחר מות יואן שה-קאי, הצבא התפצל לסיעות מתחרות בתקופה המכונה "תקופת המצביאים".
הלגיטימיות של ממשלת בייאנג התערערה בשנת 1917, כאשר ממשלת ה"קוומינטנג" של סון יאט-סן התחרתה על השלטון.
יורשו, צ'יאנג קאי-שק, הוביל את המשלחת הצפונית בשנת 1926, וכעבור שנתיים ניצח את מצביאי המלחמה והפיל את ממשלת בייאנג.
בעקבות הניצחון אוחדה סין תחת שלטון הקוומינטנג, שהקים ממשלה חדשה בננקינג, וזכה להכרה בינלאומית כממשלה הלגיטימית של סין.
על פי החוקה הזמנית של הרפובליקה הסינית, כפי שנוסחה על ידי הסנאט הזמני בפברואר 1912, בחרה האספה הלאומית בנשיא וסגן הנשיא לתקופה של חמש שנים, ומינתה את ראש הממשלה לבחור ולהוביל את הממשלה.
המשרדים החשובים ביותר היו צבא, כספים, תקשורת ומשרד הפנים.
חשיבותו של משרד הצי ירדה במידה ניכרת לאחר שרוב ספינותיה נפגעו במאבקים עם הדרום ב-1917. משרד התקשורת היה אחראי גם לתחבורה, לדואר ולבנקים.
משרד הפנים היה אחראי על שיטור וביטחון, ואילו משרד המשפטים החלש יותר, עסק בענייני בתי המשפט ובתי הכלא.
למשרד החוץ מונה דיפלומט בעל שם עם דמויות כמו וולינגטון קו, והייתה למשרד החוץ עצמאות משמעותית.
ההישג הגדול ביותר של המשרד היה ב 1922, החזרת אדמות הזיכיון הגרמני בשאנדונג אשר נתפסו על ידי יפן במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מהלך אשר חיזק מאוד את המוניטין של הממשלה.
משרד החוץ הצליח לפגוע בהכרה הבינלאומית בממשלת הדרום עד אשר התמוטטותה ממשלת בייאנג.
סין הייתה חברה מייסדת בחבר הלאומים.
האספה הלאומית הייתה מורכבת מסנאט שכיהן שש שנים ולבית הנבחרים בעל שלוש שנות כהונה.
הסנאטורים נבחרו על ידי אסיפות במחוזות השונים, והנציגים נבחרו על ידי אלקטורים, שיטה הדומה לשיטת הבחירות בארה"ב.
תפקידה של האספה הלאומית היה לכתוב חוקה קבועה, טיוטות חקיקה, לאשר את התקציב, לאשרר את הממשלה, ולפטר פקידים מושחתים.
כמו כן הוקמה מערכת שיפוט עצמאית עם בית משפט עליון.
החוקים המוקדמים התבססו על רפורמה בקוד המשפטי הגדול של צ'ינג שהיו דומים לחוק האזרחי הגרמני.
במציאות, מוסדות אלה התערערו על ידי קשרים אישיים ופוליטיים חזקים.
בסך הכל, הממשלה הייתה מושחתת מאוד, לא כשירה, ופעלה בעריצות.
רוב הכספים הוצאו על החזקת וחימוש הכוחות הצבאיים של כל סיעה כשהייתה בשלטון.
המחוקקים שירתו זמן קצר, והיו נתונים לשוחד והפחדות, מה שהביא להתפוררות הממשלות ולפיטורי שרים שרירותיים.
בתקופת המצביאים (1928-1916) נותרה הממשלה בלתי יציבה לחלוטין, עם שבעה ראשי מדינות, חמש ממשלות, 34 ראשי ממשלה, 25 קבינטים, חמישה פרלמנטים וארבע חוקות בתוך 12 שנים.
מצבה הפיננסי היה קרוב לפשיטת רגל.
היו כמה פעמים שבהם רק מיליון דולר יכלו לקבוע את גורלו של השלטון.
הכנסותיה נבעו בעיקר מהמכס, מהלוואות החוץ ומהאג"ח הממשלתיות, שכן היה קושי לגבות מיסים מחוץ לעיר הבירה, גם אם האזורים הסמוכים נשלטו בידי בעלי-ברית.
לאחר מלחמת ז'ילי-אנאחוי של 1920, לא הועברו מיסים לבייג'ינג מחוץ למחוז ז'ילי.
לאחר מהפכת שינהאי של 1911–1912, המורדים הקימו את ממשלת הרפובליקה בנאנג'ינג בראשות הנשיא סון יאט-סן וסגן הנשיא לי יואנהונג.
כיוון ששלטו בדרום סין בלבד, נאלצו לשאת ולתת עם מפקד צבא בייאנג, יואן שיקאי, כדי לשים קץ לשושלת צ'ינג.
ב-10 במרץ 1912, הפך יואן לנשיא זמני בעודו ממוקם בבייג'ינג, בסיס הכוח שלו.
הוא סירב לעבור לנאנג'ינג, מחשש לניסיונות התנקשות נוספים.
נראה כי היה גם חסכוני יותר לשמור על הביורוקרטיה הקיימת של ממשל צ'ינג בבייג'ינג, כך שגם הסנאט הזמני עבר צפונה.
הממשלה החלה את כהונתה בבייג'ינג ב-10 באוקטובר 1912.
בחירות האספה הלאומית של 1912–1913 נתנו למעלה ממחצית המושבים והשליטה בשני הבתים למפלגה הלאומית של סאן (הקואומינטנג).
המפלגה השנייה בגודלה, ה"פרוגרסיבים" בהנהגתו של ליאנג קצ'או, העדיפה את יואן בדרך כלל.
היה צפוי כי סונג ג'יאורן יהיה ראש הממשלה הבא, אבל הוא הבטיח לבחור ממשלה רק עם שרי הקואומינטנג.
הוא נרצח פחות משבועיים לפני כינוס האספה.
החקירה הטילה את האשמה על ראש הממשלה ג'או בינגג'ון, שטען שיואן מילא תפקיד מרכזי בהתנקשות.
יואן הכחיש כי הוא או ג'או הרגו את סונג, אבל הלאומנים לא השתכנעו.
סאן הוביל סיעה של לאומנים נגד יואן במהפכה שנייה בקיץ 1913, אך הם ספגו תבוסה מלאה בתוך כחודשיים.
בתגובה לאיומים ולשוחד, הפרלמנט בחר ביואן לתקופת כהונה של חמש שנים, שהחלה ב-10 באוקטובר 1913. לאחר מכן הוא גירש את המחוקקים הלאומנים מהאסיפה הלאומית.
בשנת 1914, התכנסה ועידה לעניין החוקה, שהייתה למעשה נתונה בחסדו של יואן, ולכן התקבלה חוקה חדשה שנתנה לו סמכויות נשיאותיות גורפות.
אבל למועצה המחוקקת החדשה, הייתה סמכות להדיח אותו, אבל גם לנשיא יואן היה הכוח לפטר את המועצה לפני שתהליך ההדחה יתקיים.
יואן עדיין לא היה מרוצה, והניח כי העם הסיני היה רגיל לשלטון טוטליטרי, ולכן הוא ניסה להכריז על עצמו כקיסר חדש.
במקביל, התחיל להשתתף בטקסים קונפוציאניים ישנים הקשורים למלוכה.
ב־1915 כונן יואן תנועה מונרכית, שרצתה לראות אותו על כס המלוכה.
הוא סירב בנימוס בכל פעם שפנו אליו, עד אשר ועידה לאומית מיוחדת של קרוב לאלפיים צירים תאשר אותו פה אחד.
לאחר פנייה זו יואן שיקאי קיבל "באי רצון" את התואר הקיסר של סין.
שר המשפטים, ליאנג צ'יצ'או, זיהה את התחבולה של יואן, ועודד את חבורת יונאן להתקומם נגד יואן, מה שגרם למלחמה.
המלחמה הייתה קשה עבור יואן, כשעמד מול התנגדות אוניברסלית כמעט.
כדי לזכות בהם חזרה הוא הכריז על קץ הקיסרות של סין ב-22 במרץ 1916. עם זאת, אויביו קראו להתפטרותו כנשיא.
בחודש יוני נפטר יואן והותיר רפובליקה שבורה ומפורקת.
לאחר מות יואן, לי יואנהונג, שהיה סגן הנשיא התמנה כנשיא ב-7 ביוני.
בשל עמדתו האנטי מונרכית מינו את פנג גוזאנג לסגן נשיא.
דואן צ'ירוי שמר על מקומו כראש ממשלה.
הפרלמנט המקורי שנבחר ב־1913 שב והתכנס ב־1 באוגוסט ושחזר את החוקה הזמנית.
באותה העת היו שלוש סיעות בפרלמנט: המפלגה המהפכנית הסינית של סון יאט סן, הפלג של ליאנג צ'יצ'או, והפלג של טנג הולונג.
הנושא הראשון היה הקמת צבא לאומי.
הנושא היה בעייתי כי אנשי הדרום הגיבו בחשדנות וחששו שכוחם יפגע על ידי הגנרלים של צבא בייאנג, שנראו להם לא אמינים.
לא חלה שום התקדמות בנושא זה.
הנושא השני הייתה מלחמת העולם הראשונה.
ראש הממשלה דואן וליאנג קצ'או היו בעד כניסה למלחמה בצד בעלות הברית.
הנשיא לי וסאן יאט-סן התנגדו.
דואן הצליח לשכנע את הפרלמנט לנתק את הקשרים עם האימפריה הגרמנית.
הנשיא לי פיטר את ראש הממשלה דואן כאשר התגלה עניין ההלוואות הסודיות שהוא קיבל מיפן.
דואן טען כי פיטוריו אינם חוקיים והקים בסיס כוח חדש בטיינג'ין.
רוב הגנרלים של בייאנג עמדו לצד דואן ודרשו את פירוק הפרלמנט.
ביוני 1917 הציע הגנרל ג'אנג שון לתווך ויצא לבייג'ינג עם חייליו.
מגובה בקרנות כספיים ובכוחות גרמניים, הוא כבש את הבירה והכריח את לי לפזר את הפרלמנט.
ב־1 ביולי הוא זעזע את הארץ על ידי החזרתו של פוי לקיסרות.
מהלך שנקרא הרסטורציה של מאנצ'ו.
לאחר שנמלטו לשגרירות היפנית, מינה לי את דואן צ'ירוי כראש ממשלה והטיל עליו את ההגנה על הרפובליקה.
דואן הוביל צבא שהביס במהירות את הרסטורציה של מאנצ'ו.
לי התפטר כנשיא והוחלף על ידי פנג גוזאנג.
דואן סירב להחזיר את הפרלמנט בשל חוויותיו הלא נעימות איתו בעבר.
דואן טען כי הניצחון שלו על הרסטורציה של מאנצ'ו נחשב כהמהפכה השנייה של שינהאי ופנה להקים סנאט זמני חדש אשר ינסח את כללי הבחירות לפרלמנט חדש.
הסנאט החדש קיצץ לחצי את מספר המושבים בפרלמנט.
מתנגדיו של דואן, לא הסכימו למהלכים שלו, בטענה כי הוא צריך להתפטר כראש הממשלה.
מאחר שהוא לא יכול להתקיים בנפרד מהפרלמנט.
סון יאט סן ותומכיו עברו לגואנגג'ואו כדי להקים ממשלה יריבה תחת התנועה להגנה חוקתית עם גיבוי של חבורת יונאן וחבורת גואנגשי.
ממשלת בייאנג הכריזה מלחמה על מעצמות המרכז (גרמניה ושותפיה) באוגוסט 1917 והחלה לשלוח גדודי חיילים לצרפת וכוח סמלי לסיביר.
דואן השיג הלוואות גדולות מיפן וטען כי בכוונתו להקים צבא של מיליון איש כדי לשלוח לאירופה, אך יריביו ידעו כי הצבא לעולם לא יעזוב את הארץ, מטרתו האמיתית היא להכריע את המחלוקת הפנימית.
בינתיים, המלחמה בין ממשלות הצפון לדרום הובילה למבוי סתום, שכן שני הצדדים לא הצליחו להביס את הצד האחר.
העדפתו של דואן בקידום בני משפחה וידידים, לתפקידים בכירים בצבא ובממשל גרמה למחלוקות חזקות בתוך צבא בייאנג.
מתנגדיו התקהלו סביב הנשיא פנג ויצרו את הפלג של ז'ילי.
חבורת ז'ילי העדיפה משא ומתן שקט עם הדרום בעוד דואן רצה לכבוש אותו.
דואן התפטר כראש הממשלה בשל ההתערבות של הנשיא אבל הופעל לחץ על הנשיא פנג כדי להחזיר אותו לשלטון.
בבחירות של 1918 לפרלמנט החדש היו לטובת פלג אנחווי של דואן, אשר השיג שלושה רבעים מהמושבים.
השאר ניתנו לפלג של ליאנג שיאי, או לעצמאיים.
מאחר שהנשיא פנג סיים את תקופת כהונתו של יואן שהחלה ב-1913, הוא נאלץ להתפטר באוקטובר.
דואן החליף אותו עם המתחרה שלו שו שיצ'אנג כנשיא.
דואן הבטיח לבעל בריתו של פנג, צאו קון, את תפקיד סגן הנשיא, אך שתי המפלגות הנוספות התנגדו לכך לאחר שעיתונים דיווחו כי צאו בזבז כמויות גדולות של כסף על זנות.
הם גם העדיפו למסור את התפקיד לדמות מהדרום, כסמל לאפשרות פיוס.
עם זאת, לא נמצא אדם שהיה מוכן למלא את התפקיד והוא נשאר בלתי מאויש.
האירוע מדגים את האיבה בין צאו קון לבין דואן.
כשפנג ויתר על הנשיאות, התפטר דואן מראשות הממשלה.
דואן, לעומת זאת, נשאר האיש החזק ביותר במדינה באמצעות הקשרים שלו בממשלה ובצבא.
ב-12 באוגוסט הקדיש הפרלמנט החדש את רוב זמנו בניסיון לנסח חוקה חדשה שתחליף את החוקה הזמנית של 1912, ותתמודד עם המחלוקת מול הפרלמנט הישן בדרום.
בוועידת השלום של פריז ב־1919, סגן שר החוץ של דואן, קאו רולין, הבטיח ליפן את כל נכסיה של גרמניה בשאנדונג.
הדבר עורר את מרד הסטודנטים האנטי אימפריאליסטים בבייגין- "תנועת הארבעה במאי" שהחלישה מאוד את כוח פלג אנחוי בממשלה.
אף על פי שמלחמת-העולם הראשונה הסתיימה, הצבא שיצר דואן כדי לשלוח לאירופה לא פורק.
במקום זאת, הוא יועד לפלוש למונגוליה החיצונית.
כוונה זאת גרמה לקרע ביחסים עם ג'אנג דזוו-לין מחבורת פנגטיאן של מנצ'וריה, שראתה איום רציני מצבא כה גדול הגובל בשטחה.
חבורת ז'ילי דרשה השפעה רבה יותר בממשלה, אבל בדצמבר פנג גואז'אנג מת והשאיר את החבורה ללא מנהיג.
צאו קון וו פאיפו הופיעו כמנהיגי חבורת ז'ילי והפיצו מברקים המגנים את חבורת אנחווי.
צאו וג'אנג לחצו על הנשיא לפטר את שו שו-שנג.
הנשיא כבר התנגד לדואן שחיבל בשיחות השלום שלו בשאנגחאי עם הדרום ב־1919. שניהם, שו ודואן, גינו את הפיטורין והכריזו מיד על המלחמה ב־6 ביולי 1920. ב־14 ביולי התנגשו שני הצדדים במלחמת ז'ילי-אנחווי.
בתוך ימים ספורים הובסה מפלגת/פלג אנחווי ודואן פרש מהצבא.
הפרלמנט החדש פורק ב-30 באוגוסט.
אף על פי שז'אנג זואולין מחבורת פנגטיאן שיחק תפקיד קטן בסיוע לחבורת ז'ילי במלחמה, הם הורשו לחלוק את השלטון בבייג'ינג.
ג'ין יונפנג, שהיה בעל קשרים עם שני הצדדים, נבחר כראש ממשלה.
הנשיא שו קרא לבחירות לפרלמנט בקיץ 1921, אך מכיוון שרק 11 מחוזות השתתפו בבחירות לא התכנסה האספה.
ג'אנג היה מודאג מכוחו הצבאי הגובר של וו פאיפו ועמדתו האנטי-יפנית שאיימה על תומכיו ביפן.
באמצעות משבר פיננסי כעילה, הוא החליף את ג'ין עם ליאנג שיאי בדצמבר 1921. לאחר חודש, וו אילץ את ליאנג להתפטר והאשים אותו בהיותו פרו-יפני.
הוא חשף את המברק של ליאנג שהורה לדיפלומטים הסיניים לתמוך ביפן בבעיית הריבונות בשאנדונג במהלך ועידת הצי של וושינגטון.
ג'אנג יצר ברית עם דואן צ'ירוי וסאן יאט סן.
שני הצדדים שלחו מברקים כדי לגייס את קציניהם ולהוקיע את אויביהם.
ב-28 באפריל החלה מלחמת ז'ילי-פנגטיאן הראשונה.
וו נלחם בצבא של ג'אנג וזכה בניצחון גדול שהכריח את ג'אנג לסגת למנצ'וריה.
לאחר מכן, החלה החבורה של ז'ילי במסע לאומי לשיקום הנשיאות עם לי יואן-הונג כנשיא.
אף על פי שעברו רק שנתיים מאז הופל דואן, ממלא מקומו שו שיצ'אנג הוכרז כנשיא לא חוקי, מאחר שלפי הטענה הוא נבחר על ידי פרלמנט לא חוקי.
הם דרשו שו וסון יאט סן יפרושו מתפקידם בנשיאותם היריבות לטובת ממשלה מאוחדת.
וו שכנע את צ'ן ג'ונגמינג להדיח את סאן מגואנגג'ואו תמורת הכרה בשליטתו על גואנגדונג.
קבוצה גדולה של חברי הפרלמנט הישן עברו חזרה לבייג'ינג כדי להוות קוורום שנתן לממשלה דימוי שהיא פועלת כפי שהיה לפני הרסטורציה של המאנצ'ו ב-1917.
הממשל החדש של לי היה חסר אונים יותר מאשר הראשון.
פגישות הקבינט היו חייבות להיות מאושרות על ידי וו פאיפו.
כוחו ויוקרתו ההולכים וגדלים של וו העצימו את הקצין הבכיר, צאו קון, אשר תיווך ביחסים בין השניים.
צאו רצה להיות נשיא בעצמו, אבל וו ניסה לרסן את שאיפותיו.
הנשיא לי ניסה ליצור קבינט המורכב ממומחים אבל הוא הרס אותו על ידי מעצר של שר האוצר על שמועות שווא שסופקו על ידי דוברי הפרלמנט.
צאו קון בילה את החודשים הבאים בקידום הנשיאות שלו על ידי ההצעה הגלויה לשלם חמשת אלפים דולר לכל חבר הפרלמנט שמוכן לבחור אותו.
דבר זה יצר גינוי אוניברסלי, אך הוא נבחר בכל זאת והושבע עם חוקה חדשה, היחידה שהייתה רשמית עד 1947. הוא הזניח את חובותיו לנשיאות, והעדיף להיפגש עם הקצינים שלו מאשר עם הממשלה.
תפקיד סגן הנשיאות שוב נשאר ריק כדי למסרו לידי ג'אנג זואולין, דואן צ'ירוי, או לו יונג-שינג, אבל אף אחד מהם לא רצה לקשור את גורלו עם הנשיא צאו.
בחודשים ספטמבר ובאוקטובר 1924, נערכו קרבות בין הפרובינציות על השליטה בשנחאי, ומאוחר יותר נעשה גם ניסיון הפיכה בביג'ין, כאשר חלק מצבא פלג ז'ילי הכניס את הנשא צאו למעצר בית, תוך כדי לחימה עם כוחותיו של וו שבאו לסייע לנשיא.
ב-2 בנובמבר נעשה הואנג פו נשיא בפועל לאחר בקשתו של פנג יושיאנג.
הוא הכריז שהנשיאות של צאו קון בלתי חוקית, כי הושגה על ידי שוחד.
כל חבר פרלמנט שהצביע לו היה נתון למעצר.
חוקת 1923 בוטלה והוחלפה "בתקנות הממשלה הזמנית".
פוי, מבית המלוכה, גורש מן העיר האסורה ונעשו כמה רפורמות אחרות.
ז'אנג, שהיה מונרכיסט, התנגד לגירוש של יורש העצר והתנגד לממשלתו של הואנג.
פנג וג'אנג הסכימו להפוך את דואן צ'ירוי לראש הממשלה הזמנית ולבטל את הפרלמנט הישן לצמיתות.
למנכ"ל הזמני של הממשלה היו סמכויות משותפות של הנשיא ושל ראש הממשלה.
הייתה לו היכולת לבחור את הקבינט שלו בחופשיות, ויכול היה לשלוט בלי מחוקקים.
בעוד שבתאוריה היה זה מעמד חזק מאוד, לפועל היה דואן נתון לחסדיהם של פנג וג'אנג.
פנג, ג'אנג ודואן הזמינו את סון יאט סן לבוא צפונה כדי לדון באיחוד הלאומי.
סון נסע לבייג'ינג אך מחלת סרטן הכבד שלו התקדמה.
דואן כינס ועדה לשיקום השלטון שכללה 160 חברים ב-1 בפברואר.
סון היה ספקני לגבי דואן וג'אנג שהשתעשעו ברעיון של קיסרות חדשה של פוי.
סון נפטר בחודש מארס, והשאיר את חסידיו הדרומיים מחולקים.
דואן כינס את הממשלה הזמנית ב-30 ביולי, היה זה הכינוס האחרון של ממשלת בייאנג.
דיונים בטיוטות חוקתית התקיימו מאוגוסט עד דצמבר, אך אף טיוטה לא אושרה מעולם כי פרצו קרבות מחדש נגד פנגטיאן.
וו פיאפו כרת ברית עם ג'אנג נגד פנג כנקמה על ההפיכה שעשו קודם בביג'ין.
הלחימה בין הפלגים הייתה קשה.
פנג התפטר מתפקידו ועבר לברית המועצות, אך חודשים אחדים מאוחר יותר הוא נקרא לחזור לעמוד בראש חייליו.
כשהסתבך המצב הפוליטי והצבאי, דואן החזיר את תפקיד ראש הממשלה כדי להוריד מעצמו את האחריות על המצב.
המצב שיצא משליטה בעיר הבירה, הביא לטבח של 18 במרץ בבייג'ינג, שבו נרצחו מפגינים אנטי מילטריסטים.
טבח זה הוביל למפלתו של דואן.
תחת לחץ כבד ניהל דואן ישיבה מיוחדת של בית המחוקקים הזמני, אשר העביר החלטה המגנה את הטבח.
הדבר לא מנע מחיילי המורדים לפרק את המשמר של דואן ולהכריח את מנכ"ל הממשלה לברוח לשגרירות זרה.
כשכוחותיו של ג'אנג כבשו מחדש את הבירה לאחר שבועיים, הוא סירב להחזיר את דואן, שאותו ראה כאופורטוניסט בוגדני.
תושבי עיר הבירה סבלו מאוד במהלך הקרבות האלה מחיילי הכובשים שפגעו ואנסו אזרחים.
ג'אנג ושותפו וו לא הסכימו מי צריך להמשיך בתפקיד של דואן.
וו רצה להחזיר את צאו קון כנשיא אבל ג'אנג התנגד בתוקף.
מה שהביא לסדרה של ממשלות ביניים חלשות.
השירות הציבורי התמוטט בשל הבזבוז וחוסר תשלום השכר.
המשרדים הממשלתיים היו קיימים רק בשמם.
היו התפטרויות המוניות של אנשי הממשלה, והנותרים נשארו בתפקידם בלחץ אנשי הצבא.
החלקים היחידים שתפקדו בביורוקרטיה היו שירות הדואר, שירות מכס ותפקידים ממשלתיים שמולאו על ידי עובדים זרים.
שום בית מחוקקים לא נוצר משום שהיה יקר מדי וקשה להרכיב.
ביולי 1926 יצאו הכוחות הדרומיים למבצע "המשלחת הצפונית".
הם הביסו במהירות את צבאות וו וסאן צ'אפאנג.
באפריל 1927 טיהר צ'יאנג קאי שק את הקומוניסטים מהצבא המהפכני הלאומי שלו והמבצע נעצר.
עם תבוסתה של חבורת ז'ילי ועצירת המבצע של אנשי הדרום, השתלט ג'אנג דזוו-לין על ממשלת בייאנג באופן אישי תוך הכרזת ממשל צבאי.
זו הייתה הפעם היחידה בה הייתה הממשלה בתואר של ממשלה צבאית מפורשת.
ג'אנג הצהיר כי מטרת ממשלתו היא להביס את "האדומים" כדי להציל את המסורת והתרבות של סין.
השירות הציבורי החל להשתפר והתחיל לפעול שוב.
משרדי חיל הים והצבא התאחדו כדי ליצור את משרד הביטחון.
מושל גו-ג'ין ושאנשי, יאן שיאן, התקשר עם הלאומנים נגד בייג'ינג.
ביוני 1928 החליט ג'אנג לנטוש את בייג'ינג ונרצח בידי היפנים.
כוחותיו של יאן שיאן כבשו את העיר שהוביל להפלת ממשלת בייאנג.
בייג'ינג שינתה את שמה לפיפינג עד סוף מלחמת האזרחים הסינית ב-1949. בנו של ג'אנג, ג'אנג צ'ו-ליאנג, הקים ממשלה גולה בראשותו של ראש הממשלה פו פו.
עם זאת, עובדי מדינה רבים, כולל שרים ונשיאים לשעבר, כבר עברו לממשלה הלאומנית של ציאנג קאי שק.
ארצות-הברית הפכה למדינה העיקרית הראשונה שנתנה את ההכרה בממשלה הלאומנית בנאנג'ינג ב־1 באוקטובר.
יפן הייתה המעצמה הגדולה האחרונה שהכירה, משום שהם תיעבו את הגישה האנטי- יפנית של הקואומינטנג.
ג'אנג ניהל משא ומתן עם צ'יאנג קאי-שק כדי לסיים את הכפילות הפוליטית הזאת, פעולה שהובילה לאיחוד הצפון והדרום ב-29 בדצמבר 1928.
ממשלת אוסטרליה היא הממשלה הפדרלית של אוסטרליה, מונרכיה חוקתית פרלמנטרית.
נקראת גם הממשלה הפדרלית וממשלת חבר העמים.
כמו מערכות ממשלה רבות אחרות בשיטת וסטמינסטר, הממשלה האוסטרלית מהווה חלק משלוש זרועות הממשל והיא הרשות מבצעת (ראש הממשלה, השרים ומחלקות הממשלה) ולצדה פועלות רשות מחוקקת (הפרלמנט של אוסטרליה) ורשות שופטת (בית המשפט העליון של אוסטרליה).
הממשלה האוסטרלית נוצרת על ידי המפלגה או הקואליציה עם רוב בבית הנבחרים, כאשר ראש הממשלה הוא המנהיג הפרלמנטרי שלו תמיכה של רוב החברים בבית הנבחרים.
ראש הממשלה ממונה רשמית על ידי המושל הכללי, קבינט ממשלת אוסטרליה הוא הגוף המרכזי לקבלת החלטות בממשלה
מטה הממשלה הוא בעיר הבירה, קנברה, בטריטוריית הבירה האוסטרלית.
המשרדים הראשיים של כל ארבע עשרה המחלקות הפדרליות שוכנות בקנברה, יחד עם בית הפרלמנט ובית המשפט העליון.
הרשות השלטונית השיפוטית, בראשות בית המשפט הגבוה באוסטרליה, אינה תלויה ברשות המחוקקת והמבצעת ומבטיחה שהממשלה תפעל על פי החוקה והחוק ותפקידה לנטר את פעולותיה.
כחברה מייסדת של חבר העמים והמושבה בריטית לשעבר לפני הפדרציה בשנת 1901, החוקה האוסטרלית מושפעת מאוד משיטת הממשל הבריטית ווסטמינסטר, כמו גם החוקה האמריקאית.
החל מ־13 במאי 2025, הממשלה (ממשלת אלבניזי) מורכבת מהמחלקות הבאות:
בנוסף, ישנן ארבע מחלקות התומכות בפרלמנט של אוסטרליה:
כמו כן יש ועדות שרים:
ועדת הקבינט לביטחון לאומי של אוסטרליה
ממשלת ארגנטינה היא הרשות המבצעת בארגנטינה.
הממשלה פועלת במסגרת מערכת פדרלית, דמוקרטית ייצוגית ונשיאותית.
נשיא ארגנטינה הוא גם ראש המדינה וגם ראש הממשלה ומפקד הכוחות המזוינים.
הרשות המחוקקת היא הקונגרס הלאומי.
הרשות השופטת אינה תלויה ברשויות אלו.
הנשיא וסגנו נבחרים באמצעות זכות בחירה אוניברסלית ידי אזרחי המדינה כולה.
לאחר הרפורמה החוקתית של 1994 על מנת לנצח בבחירות יש לקבל גם יותר מ 45% מכלל הקולות, או לפחות 40% מהקולות עם הפרש של כ-10% לפחות המתמודדים האחרים.
בכל מקרה אחר, שני המועמדים המובילים מתמודדים בסיבוב שני.
בחלק משמעותי מן המקרים לא היה צורך בסיבו שני, אך שיטה זו הובילה לבחירתו של נסטור קירשנר בשנת 2003.
קבינט השרים ממונה על ידי הנשיא, אך אינו מהווה מבחינה טכנית חלק מהרשות המבצעת.
סגן הנשיא שייך לרשות המחוקקת, שכן הוא מכהן גם כנשיא הסנאט.
בנוסף לממשלה הראשית של הפדרציה, לכל אחת מפרובינציות ארגנטינה ישנה ממשלה משלה (וגם רשות מחוקקת ורשות שופטת משלה), בראש ממשלות הפרובנציות עומדים המושלים.
ממשלת אוסטריה הוא הקבינט המהווה את הרשות המבצעת של אוסטריה.
הוא מורכב מהקנצלר, העומד בראשות הממשלה, סגנו והשרים השונים.
מאז הרפורמה בשנת 1929 בחוקה הפדרלית האוסטרית, כל חברי הממשלה הפדרלית ממונים על ידי נשיא אוסטריה.
מכיוון שהממשלה הפדרלית חייבת לשמור על אמון הפרלמנט, הנשיא נוהג להתחשב במצב הפוליטי בפרלמנט.
בפועל מנהיג המפלגה הפוליטית החזקה ביותר, שהתמודד כ"מועמד לקנצלר" בבחירות לפרלמנט, הוא זה שמתמנה לתפקיד ומרכיב את הממשלה.
השרים מוצעים למינוי על ידי הקנצלר, אם כי הנשיא רשאי לעכב את אישור המינוי.
כמו כן, הנשיא רשאי לפטר את הקנצלר או את שאר הממשלה בכל עת.
בתרחיש זה, על מפלגות הפרלמנט להקים ממשלה חדשה.
הממשלה מתכנסת לישיבות המתוכננות לעיתים קרובות.
הקנצלר מכהן בישיבות הממשלה כראשון בין שווים ללא סמכות החלטה סופית.
הקבינט מאמץ החלטות בנוכחות לפחות מחצית מחבריו.
ב-7 בינואר 2020 מינה הנשיא אלכסנדר ואן דר בלן את סבסטיאן קורץ לקנצלר.
ממשלתו של קורץ מורכבת ממפלגתו (מפלגת העם האוסטרית) ומפלגת הירוקים.
ורנר קוגלר מכהן כסגן קנצלר.
הערה: רשימת 13המשרדים מעודכנת לתחילת 2021:
המשרד לאמנויות, תרבות, שירות המדינה והספורט (BMKODS)
המשרד לאקלים, סביבה, אנרגיה, ניידות, חדשנות וטכנולוגיה (BMK)
המשרד לעניינים אירופיים ובינלאומיים (BMEIA)
המשרד לעניינים דיגיטליים וכלכליים (BMDW)
משרד החינוך, המדע והמחקר (BMBWF)
משרד החקלאות, האזורים והתיירות (BMLRT)
משרד העבודה, המשפחה והנוער (BMAFJ)
משרד הרווחה, הבריאות, הטיפול והגנת הצרכן (BMSGPK)
מועצת השרים (בבולגרית: Ministerski săvet) היא הרשות המבצעת בבולגריה.
הממשלה מונהגת על ידי ראש ממשלת בולגריה ושרים נוספים.
כאשר חברי הפרלמנט ממונים לתפקידם, עליהם להתפטר מן הפרלמנט.
לעיתים ובמטרה לשמור על איזונים פוליטיים.
ניתן למנות שר אחד או יותר ללא תיק.
מטה מועצת השרים נמצא במרכז הבירה סופיה.
ממשלת הרפובליקה האסלאמית של איראן (בפרסית: نظام جمهوری اسلامی ایران) היא הגוף השולט באיראן מאז המהפכה האיראנית ונפילת שושלת פהלווי בשנת 1979.
חוקת איראן אומצה במשאל עם לאחר מעשה, ובה נקבע כי המדינה תתנהל במודל הפרדת רשויות עם גוף חקיקה גוף שיפוט וגוף מבצע.
על פי החוקה, המנהיג העליון הוא ראש המדינה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים של איראן.
ממשלת איראן היא אחת משלוש ממשלות בעולם המשתמשות בתואר "הרפובליקה האסלאמית".
הרפובליקה האסלאמית של איראן נוצרה זמן קצר לאחר המהפכה האיראנית.
בתחילת ינואר 1978 החלו הפגנות גדולות במטרה להפיל את השאה מוחמד רזא פהלווי.
השאה נמלט מאיראן בינואר 1979, והאייתוללה ח'ומייני חזר בפברואר של אותה שנה לאחר תקופה ארוכה של גלות, והתקבל בטהראן על ידי מיליוני איראנים.
הקריסה הסופית של שושלת פהלווי התרחשה זמן קצר לאחר מכן, ב-11 בפברואר, כאשר צבא איראן הכריז על עצמו רשמית "נייטרלי", לאחר שכוחות גרילה וכוחות המורדים הכריעו כוחות נאמנים לשאה בקרבות רחוב ברחבי המדינה.
לאחר ניצחון המהפכה האיראנית, נערך משאל עם על ידי ממשלת איראן הזמנית ב-30 וב-31 במרץ 1979 (10 ו-11 פארווארדין 1358), ובה נתבקשו התושבים להצביע כן או לא לרפובליקה אסלאמית.
תוצאות משאל העם הוכרזו זמן קצר לאחר מכן על ידי האייתוללה ח'ומייני ב-2 באפריל 1979, כאשר 98.2 אחוזים מאזרחי איראן הצביעו בעד רפובליקה אסלאמית.
החוקה החדשה, המבוססת חוקי האסלאם ותיאוקרטית מיסודה, הוקמה בדצמבר 1979, ובזאת הסתיימה תקופת המלוכה באיראן.
ב-2–3 בדצמבר 1979 אושררה חוקת הרפובליקה האסלאמית של איראן במשאל עם עממי.
במשאל עם זה, 99.5 מהמצביעים האיראנים אישרו את החוקה.
עשר שנים מאוחר יותר, בקיץ 1989, הבוחרים האיראנים אישרו את התיקונים בחוקה של 1979 במשאל עם נוסף.
החוקה כונתה "היברידית" ובעלת "אלמנטים תיאוקרטיים ודמוקרטיים".
בעוד שסעיפים 1 ו-2 מקנים את הריבונות לאל, סעיף 6 "מחייב בחירות עממיות לנשיאות ולמג'לס, או לפרלמנט".
עם זאת, כל ההליכים והזכויות הדמוקרטיים יישארו כפופים למועצת השומרים ולמנהיג העליון,
ממשלת הרפובליקה האסלאמית של איראן היא באופן רשמירפובליקה תיאוקרטית.
סעיף 2 של החוקה מסביר את העקרונות של ממשלת הרפובליקה האסלאמית של איראן:
המנהיג העליון של הרפובליקה האסלאמית של איראן הוא בעל הסמכות העליונה באופן רשמי באיראן.
תפקיד זה נכתב בסעיף 5 של החוקהבהתאם לתפיסת שלטון חכם ההלכה המוסלמי.
תפקיד זה ניתן לכל החיים.
על פי סעיף 110 של החוקה, המנהיג העליון אחראי לשרטט את המדיניות הכללית של הרפובליקה האסלאמית.
בנוסף, המנהיג העליון הוא אחראי על הצבא.
ורשויות המדינה (המחוקקת, המבצעת ומערכת המשפט) יפעלו תחת פיקוחו.
לרפובליקה האסלאמית היו שני מנהיגים עליונים: האייתוללה רוחאללה חומייני, שמילא את התפקיד מהמהפכה האיראנית ב-1979 ועד מותו ב-1989, והאייתוללה עלי חמינאי, שכיהן בתפקיד מאז מותו של חומייני.
לבית המחוקקים של הרפובליקה האסלאמית של איראן יש שני חלקים: האספה המייעצת האסלאמית ומועצת השומרים.
ממשלת מוחמד אשתייה היא הממשלה הפלסטינית ה-18, שכיהנה מאפריל 2019 עד פברואר 2024.
במהלך ישיבת ממשלת הרשות ב־29 בינואר 2019 הודיע ראש ממשלת הרשות הפלסטינית ראמי חמדאללה על הגשת כתב התפטרות של ממשלתו, שהוקמה ביוני 2014 כממשלת אחדות, ליושב ראש הרשות הפלסטינית אבו מאזן.
ממשלתו המשיכה לכהן כממשלת מעבר.
בעקבות כך הטיל אבו מאזן ב־10 במרץ 2019 על מוחמד אשתייה להקים ממשלה חדשה.
הממשלה הושבעה על ידי אבו מאזן ב-13 באפריל 2019 בשעות הערב.
ב-14 באפריל 2019 הודיע דובר הממשלה אבראהים אל־מלחם כי הממשלה הושבעה בשנית בפני אבו מאזן משום שבטקס ההשבעה הרשמי נשמט משפט הנוגע למורשת הלאומית של העם הפלסטיני.
עם הקמת הממשלה לא מונו שרים במשרד הפנים ומשרד הווקף וענייני הדת, ואשתייה שימש כשר עד למינוי שר קבוע.
חמאס, הג'יהאד האסלאמי בפלסטין, החזית העממית לשחרור פלסטין והחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין גינו את הקמת הממשלה, שלדבריהם מעמיקה את הפילוג בקרב העם הפלסטיני ונותנת מענה רק לאינטרסים של פת"ח.
באוגוסט 2021 אישר הוועד המרכזי של פת"ח חילופין בממשלה.
בעקבות כך הושבע ב־1 בינואר 2022 ראש הביטחון המסכל זיאד הב אל-ריח לשר הפנים וחאתם אל־בכרי לשר ההקדשים.
הממשלה התמוודה עם מגפת הקורונה בשטחי הרשות הפלסטינית.
במאי 2020 הודיעה הממשלה על הפסקת התיאום הביטחוני עם ישראל על רקע הכוונות הישראליות לסיפוח בקעת הירדן לישראל.
בתחילת מרץ 2024 התפטר אשתייה בעקבות לחץ בינלאומי, בעיקר מצד ארצות הברית, שדרש מאבו מאזן לבצע רפורמות מרחיקות לכת ברשות, כדי שתשקם את הפופולריות שלה בקרב הציבור הפלסטיני ושתקים שלטון ברצועת עזה לאחר תום מלחמת חרבות ברזל.
הממשלה המשיכה לכהן כממשלת מעבר עד השבעת ממשלת מוסטפא ב־31 במרץ 2024.
שםתמונהתפקידמפלגה מוחמד אשתייה ראש הממשלה.
מתוך 20 השרים שכיהנו בממשלה עם השבעתה, מרבית השרים הם מוסלמים (16), גברים (17), בעלי השכלה אקדמית רחבה (11 בעלי תואר ד"ר), תושבי יהודה ושומרון ובעיקר תושבי ערים (רק שלושה שרים מוצאם מרצועת עזה), ורובם היו בגילאי 50-40. שני שרים היו עצורים בישראל בשל פעילותם במהלך האינתיפאדה הראשונה.
ממשלת הרפובליקה האיטלקית (באיטלקית: Governo della Repubblica Italiana) היא מערכת הממשל של איטליה.
צורת הממשלה היא רפובליקה דמוקרטית, והיא נוסדה על ידי חוקה בשנת 1948. היא מורכבת מרשות מחוקקת (הפרלמנט האיטלקי), רשות מבצעת (מועצת השרים של איטליה) ורשות שופטת, וכוללת גם ראש מדינה (נשיא איטליה).
חוקת איטליה היא תוצאה של עבודתה של האספה המכוננת, שהוקמה על ידי נציגי הכוחות האנטי-פשיסטיים במלחמת האזרחים האיטלקית.
הסעיף הראשון בחוקה האיטלקית קובע כי .
הצהרה זו מייצגת את תוצאות משאל העם החוקתי שהתקיים ב-2 ביוני 1946, בה הוכרעה שהמדינה תהיה רפובליקה ולא מונרכיה.
המדינה אינה רכוש תורשתי של המונרך השולט, האנשים שנקראים לנהל אותה זמנית אינם בעליה אלא משרתים ונשלטים אינם נתינים אלא אזרחים.
הריבונות, כלומר הכוח לקיים בחירות המערבות את הקהילה כולה, שייכת לעם, בהתאם לתפיסת הדמוקרטיה.
עם זאת, אין להפעיל סמכות זו באופן שרירותי, אלא בצורות ובמגבלות שנקבעו בשלטון החוק.
כראש המדינה, נשיא הרפובליקה מייצג את אחדות האומה ויש לו רבות מהחובות שניתנו בעבר למלך איטליה.
הנשיא משמש כנקודת החיבור בין שלוש הרשויות: הוא נבחר על ידי הרשות המחוקקת, ממנה את הרשות המבצעת ומשמש כנשיא הרשות השופטת.
הנשיא הוא גם המפקד העליון של הכוחות המזוינים של איטליה בזמן מלחמה.
נשיא הרפובליקה נבחר לשבע שנים על ידי הפרלמנט האיטלקי במושב משותף, יחד עם שלושה נציגים מכל אחד ממחוזות איטליה (למעט ואל ד'אוסטה, ששולח רק נציג אחד).
נציגים אלה נבחרים על ידי המועצות המחוזיות על מנת להבטיח ייצוג למיעוטים.
על מנת להכריע את הבחירות נדרש רוב של שני שלישים מהקולות, שמצטמצם לחצי מהקולות ועוד אחד לאחר ההצבעה השלישית.
הנשיאים היחידים שנבחרו אי פעם בהצבעה הראשונה הם פרנצ'סקו קוסיגה וקרלו אזליו צ'אמפי.
אף על פי שאין על כך איסור בחוק, אף נשיא מעולם לא כיהן שתי קדנציות עד 20 באפריל 2013, אז הנשיא ג'ורג'ו נפוליטנו נבחר מחדש.
על פי חוקת איטליה, כל אזרח בן חמישים ביום הבחירות ונהנה מזכויות אזרחיות ופוליטיות יכול להיבחר לנשיא.
הנשיא אינו יכול לכהן בתפקיד באף רשות אחרת, ומשכורתו וזכויותיו נקבעות בחוק.
בין סמכויותיו של הנשיא ניתן למצוא:
לשלוח הודעות לפרלמנט, לאשר הצעות חוק שהוצעו על ידי הממשלה ולפרסם חוקים, צווים ותקנות.
לפזר אחד או את שני בתי הפרלמנט, בהתייעצות עם נשיאיהם, למעט במהלך ששת החודשים האחרונים של כהונתם, אלא אם תקופה זו חופפת לפחות בחלקה לששת החודשים האחרונים של כהונת הפרלמנט.
לקרוא למשאל עם כללי בנסיבות מסוימות שנקבעו בחוקה.
מינוי פקידי מדינה במקרים הקבועים בחוק.
פרסום הכרזת מלחמה שאושרה על ידי הפרלמנט, כ של הכוחות המזוינים של איטליה.
הענקת חנינה, המרת עונשים והענקת עיטורי הכוחות המזוינים של איטליה.
נשיא הרפובליקה עומד גם בראש המועצה העליונה של מערכת המשפט ומועצת ההגנה העליונה.
בדרך כלל הנשיא נוהג להתרחק מהדיון הפוליטי, ולהוות ערובה מוסדית לכל המעורבים בתהליך המדיני.
הנשיא אינו אחראי לפעולות שבוצעו במילוי תפקידו, למעט בגידה והפרת החוקה, שבגינן הנשיא יכול להיות מודח על ידי הפרלמנט במושב משותף, ברוב מוחלט של חבריו.
עם סעיף 48 של החוקה, המבטיח את זכות ההצבעה, העם מפעיל את כוחו באמצעות נציגיו הנבחרים ב, בית מחוקקים דו-ביתי המורכב מבית הנבחרים ומהסנאט של הרפובליקה, הנבחרים כל חמש שנים.
בית הנבחרים, הבית התחתון של הפרלמנט, נבחר בבחירות ישירות ואוניברסליות על ידי בוחרים בני 18 ומעלה.
בבית זה 400 חברים, שמונה מהם נבחרים במחוזות הבחירה שמעבר לים.
כל בעלי זכות הבחירה בני 25 ומעלה ביום הבחירות זכאים להיבחר לבית.
הסנאט, הבית העליון, נבחר בבחירות ישירות ואוניברסליות על ידי בוחרים בני 18 ומעלה.
בסנאט ישנם 200 סנאטורים, ארבעה מהם נבחרים במחוזות הבחירה שמעבר לים.
יש גם מספר קטן של סנאטורים לכל החיים, כמו נשיאים לשעבר ועד חמישה אזרחים שמונו על ידי הנשיא על שהביאו כבוד לאומה עם הישגיהם.
כל הבוחרים בני 40 ומעלה ביום הבחירות זכאים להיות סנאטורים.
הבחירות לסנאט בכל אחד ממחוזות איטליה מבוססות על שיטת ייצוג יחסי.
החוקה קובעת את ממשלת איטליה, המורכבת מנשיא מועצת השרים (ראש הממשלה) והשרים.
נשיא איטליה ממנה את ראש הממשלה ועל פי הצעתו את השרים המרכיבים את הקבינט שלה.
בכל מקרה, הממשלה חייבת לקבל את אמון שני הבתים, מקבלת לגיטימציה מהפרלמנט והמספר הרב של מפלגות באיטליה מאלץ את ראש הממשלה להגיע להסכמה רחבה.
אם קואליציית הרוב כבר לא תומכת בממשלה, ניתן להדיח את ראש הממשלה בהצבעת אי-אמון, ואז הנשיא יכול למנות ראש ממשלה חדש המסוגל להרכיב ממשלה בתמיכת הפרלמנט, או לפזר את הפרלמנט ולקרוא לבחירות חדשות.
בהיסטוריה של הרפובליקה האיטלקית היו 20 בתי-מחוקקים (כולל האספה המכוננת), 45 קואליציות שונות ו-68 קבינטים שונים.
למשפט האיטלקי מקורות רבים המסודרים בסולם היררכי, לפיו מקור תחתון אינו יכול להתנגש עם מקור עליון, וחוקת איטליה מ-1948 היא המקור העיקרי.
מערכת המשפט של איטליה מבוססת על המשפט הרומי, קוד נפוליאון וחוקים מאוחרים יותר, והיא מבוססת על שילוב של שיטת המשפט האזרחי, השיטה האדברסרית והשיטה האינקוויזיטורית.
ערעורים מטופלים כמעט כמו משפטים חדשים וישנן שלוש דרגות של בתי דין, בדומה למערכת המשפט בישראל.
ישנה ביקורת שיפוטית חלקית בלבד על חקיקה, שנקבעו במשפט החוקתי או בבית המשפט לחוקה, שיכול לדחות חוקים בלתי-חוקתיים לאחר בדיקה.
על פי סעיף 134 לחוקה בית המשפט לחוקה יפסוק בנושאים:
מחלוקות על הלגיטימיות החוקתית של חוקים שנחקקו על ידי המדינה והמחוזות.
סכסוכי סמכויות בין המדינה והמחוזות.
בית המשפט לחוקה מורכב מ-15 שופטים, אחד מהם הוא נשיא בית המשפט החוקתי שנבחר מבית המשפט עצמו.
שליש מהשופטים ממונים על ידי הנשיא, שליש נבחרים על ידי הפרלמנט ושליש נבחרים על ידי בתי המשפט.
בית המשפט לחוקה הוקם בעיקר "למען הגנת הסדר המשפטי ורק בעקיפין כמוסד להצדקת זכויות אדם בסיסיות".
לבית המשפט יש בדרך כלל רק סמכות לביקורת שיפוטית על "חוקים וחקיקות בעלות תוקף של חוק שהונפקו על ידי המדינה והמחוזות", ואין לו סמכות לבחון פעולות ותקנות מינהליות או חוקים פרלמנטריים.
בנובמבר 2014 קיבלה איטליה את סמכות השיפוט של בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
ממשלת אפגניסטן, המכונה רשמית האמירות האסלאמית של אפגניסטן, היא הממשלה המרכזית של אפגניסטן, תחת הנהגת הטליבאן, הממשלה היא תיאוקרטיה ואמירות עם כוח פוליטי המרוכז בידי מנהיג עליון ויועציו הדתיים, המכונים ביחד ההנהגה.
ההנהגה מקבלת את כל החלטות המדיניות החשובות מאחורי דלתיים סגורות, והן מיושמות לאחר מכן על ידי השירות הציבורי והרשות השופטת של המדינה.
מכיוון שאפגניסטן היא , הממשל מבוסס על חוקי השריעה, שהטליבאן אוכף בקפדנות באמצעות מדיניות חברתית ותרבותית נרחבת.
לאורך ההיסטוריה, אפגניסטן נשלטה בדרכים שונות כמונרכיה, כרפובליקה וכתיאוקרטיה.
הממשלה התיאוקרטית הנוכחית עלתה לשלטון ב-2021 עם פרישת הקואליציה בהובלת ארצות הברית לאחר התקוממות שנמשכה עשרים שנה נגד הרפובליקה האסלאמית שנתמכה על ידי המערב, לאחר שהיא עצמה הודחה ב-2001, בעקבות פלישת ארצות הברית לאפגניסטן.
הממשלה הנוכחית אינה מוכרת במישור הבין-לאומי והיא חסרת בסיס חוקתי ברור, אם כי הטליבאן הודיע בינואר 2022 על תוכניות להקים אספה מכוננת.
במקום זאת, הממשלה מיישמת פרשנות שרירותית של חוקי השריעה.
אין הפרדת רשויות, כאשר הסמכות המוחלטת נתונה בידי ההנהגה.
משקיפים בינלאומיים מותחים ביקורת על הממשלה על טוטליטריות, על הפרות שיטתיות של זכויות אדם, וכמו גם על כך שאין בה אחריותיות, שקיפות והיא מדירה נשים, מיעוטים דתיים ואתניים, ובעלי דעות שונות.
מאז עלייתה לשלטון היא מתמודדת עם משבר כלכלי, בידוד בינלאומי, טרור ושורה של אסונות טבע.
המנהיג העליון של האמירות האסלאמית של אפגניסטן הוא ראש המדינה, המפקד העליון והמנהיג הדתי של אפגניסטן.
תחומי אחריות אלה כוללים מינויים ופיטורים של חברי הקבינט, הרשות השופטת, המטה הכללי של הכוחות המזוינים וממשלות מחוזיות ועירוניות, הוצאת צווים, הוראות מיוחדות ותקנות המסדירות את פעולותיהם של מכלול המינויים הללו.
המנהיג העליון גם מאשר או מבטל חוקים שנוסחו על ידי משרדי הממשלה, לאחר שהם נבדקים על ידי משרד המשפטים וועדת הבדיקה לבחון את התאמתם לחוק האסלאמי.
המנהיג העליון מכהן לכל חייו, וסגניו מונו על ידי מועצת ההנהגה לרשת אותו.
המנהיג העליון מקבל ייעוץ ממועצה מייעצת של ארבעה עד שישה אנשים בנושאי מינויים, ביטחון לאומי ומדיניות פנים ודת.
למועצה הזו יש את המילה האחרונה בכל ההחלטות המדיניות.
סגן המנהיג של האמירות האסלאמית של אפגניסטן הוא סגן ראש המדינה וממונה על ידי המנהיג העליון לתקופה בלתי מוגבלת.
סגן המנהיג משמש כמנהיג העליון בפועל כאשר הוא אינו כשיר או אינו זמין לבצע את תפקידו.
עם זאת, יכולים להיות יותר משני סגני מנהיגים.
במצב נורמלי, סגן המנהיג הראשון יורש את המנהיג העליון לאחר מותו.
מועצת המנהיגות של אפגניסטן (הידועה גם בשם המועצה העליונה) היא מועצה מייעצת למנהיג העליון.
המועצה היא הגוף השלטוני העליון של הטליבאן וממשלת האמירות האסלאמית.
היא פועלת במודל של קבלת החלטות בקונצנזוס המכונה איג'מאע, ובראשה עומד המנהיג העליון.
מועצת ההנהגה ממנה את המנהיג העליון במקרה שהמשרה התפנתה.
המנהיג העליון מכנס ועומד בראש המועצה על פי שיקול דעתו הבלעדי.
יש לו סמכות עליונה והוא רשאי לעקוף אותה בכל עת.
מועצת ההנהגה מורכבת משלושים חברים.
מועצת העולמא של קנדהאר, או המועצה המחוזית של קנדהאר, היא גוף הפיקוח דה פקטו של האמירות האסלאמית של אפגניסטן.
למרות היותה אחראית רשמית לייעוץ ולפיקוח על ממשלת מחוז קנדהאר, היא גם מאשרת את כל ההחלטות המתקבלות על ידי מועצת השרים שבסיסה בקאבול.
כל חבריה הם עולמאים, ילידי מחוז קנדהאר או תושבים בו.
המנהיג העליון ממנה את כל 24 החברים, כאשר בראש המועצה עצמה עומדים יו"ר וסגן יו"ר והם נעזרים במנהל כספים ומנהל.
מועצת העולמא או העלמא שורא היא הסמכות הדתית העליונה באפגניסטן.
היא אחראית לוודא שהמדיניות של הרשות המבצעת תואמת את השריעה והיא יכולה לבטל החלטות שהתקבלו על ידי מועצת השרים.
תחומי אחריות אחרים כוללים מינוי, הדחה או החלפה ונאמנות למנהיג העליון.
המנהל הכללי של דאר אל-אפתא אחראי על הוצאת פסקי הלכה בנושאים שונים.
הוא מתפקד כגוף שיפוטי דתי המורשה לקבל החלטות מחייבות למחצה בנושאים רבים שמלומדיו סבורים כי הם עולים בקנה אחד עם ההלכה האסלאמית.
המנהל ממונה ומפוטר על ידי המנהיג העליון.
ראש ממשלת האמירות האסלאמית של אפגניסטן הוא ראש הממשלה הממונה.
הוא אחראי לפקח על פעולות השירות הציבורי ולעמוד בראשות מועצת השרים.
משרד ראש הממשלה הוא אחד משישה מוסדות בקבינט הכפופים ישירות לסמכותו של המנהיג העליון.
ראש הממשלה, יחד עם הקבינט, ממונים ומפוטרים על ידי המנהיג העליון לתקופה בלתי מוגדרת.
סגני ראש הממשלה של אפגניסטן הם האחראים לפיקוח על עבודתם של משרדי ממשלה וסוכנויות ייעודיים שהיו כפופים לראש הממשלה ולעמוד בראש מועצת השרים בהיעדרו או במקרה שנבצר ממנו לעשות זאת.
מאז 2021, סגני ראש הממשלה מקבלים גם תיקים מיוחדים, ומפקחים על ועדות טכניות בנושאים מסוימים.
כמו ראש הממשלה והקבינט, סגני ראש הממשלה ממונים ומפוטרים על ידי המנהיג העליון לתקופה בלתי מוגדרת.
מועצת השרים מהווה את הקבינט.
היא מורכבת מ-26 משרדים שהמנהלים שלהם מנהלים את השירות הציבורי ומפוקחים על ידי ראש הממשלה.
המשרדים אחראים גם על הכנת חקיקה בתחומי המדיניות שלהם לבדיקה על ידי משרד המשפטים ולאישור או הטלת וטו על ידי המנהיג העליון.
למרות שהמועצה מונהגת בפועל על ידי ראש הממשלה, היא למעשה אחראית וכפופה למנהיג העליון.
מספר ועדות הוקמו כדי לטפל בנושאים שנתפסים כקריטיים על ידי האמירות האסלאמית.
שרים או מנהלי משרדי ממשלה ממונים לעמוד בראש הוועדות.
ישנן כיום מספר ועדות שהוקמו מאז 15 באוגוסט 2021.
הוועדה ליצירת קשר והחזרה למולדת של אישים אפגניים
הנציבות העליונה למניעה והשבה של גזל אדמות מדינה
הנציבות העליונה לסיוע לפליטים חוזרים
הרשות השופטת של אפגניסטן מורכבת מבית המשפט העליון, בתי משפט לערעורים, בתי משפט אזרחיים, בתי משפט ראשוניים, בתי משפט צבאיים, בתי משפט צבאיים אזוריים ובתי משפט צבאיים מחוזיים.
כל השופטים ובעלי התפקידים בבתי המשפט ממונים ומפוטרים על ידי המנהיג העליון.
בית המשפט העליון של אפגניסטן הוא בית המשפט המהווה הפוסק האחרון והוא מפקח על מערכת המשפט האזרחית והצבאית.
בית המשפט מורכב מנשיא בית המשפט העליון ומשני סגניו.
בסבב הראשון של מינוי שופטים לאחר נפילת קאבול, בית המשפט העליון מינה את כל השופטים.
אולם מאז מונו שופטים על-ידי המנהיג העליון.
בתי המשפט לערעורים הם בתי המשפט לערעורים שניים הפועלים ברמה המחוזית.
בראש כל בית משפט עומד נשיא בית משפט ממונה והוא נעזר בפקיד בית משפט מנהלי לצד מופתי.
בתי משפט ראשוניים הם הערכאה הראשונה, הפועלת ברמה המחוזית.
בדומה לבתי המשפט לערעורים, בתי המשפט הראשוניים מנוהלים על ידי שופט ראשי ממונה העומד בראש בית המשפט ונעזר בפקיד אדמיניסטרטיבי לצד מופתי.
אפגניסטן מקיימת גם מערכת משפט צבאית מקבילה שנועדה לשמוע תלונות, תביעות ועתירות נגד אנשי כוחות הביטחון.
היא מורכבת מבית המשפט הצבאי, בתי משפט צבאיים אזוריים ובתי משפט צבאיים מחוזיים.
לבתי המשפט הצבאיים יש סמכות בלעדית לדון בתלונות, עתירות ותלונות נגד אנשי סגל מ, משרד הפנים ומינהל הביון הכללי.
בית המשפט הצבאי הוא בית המשפט הסופי לשמיעת תלונות, תביעות ועתירות נגד אנשי משרד ההגנה, משרד הפנים ומינהל הביון הכללי.
בראש בית המשפט עומד ראש בית המשפט הצבאי הממונה והוא נעזר בשני שופטים.
שמונה בתי משפט צבאיים משמשים כבית משפט של הערכאה השנייה לתלונות, עתירות ותביעות, בהן מעורבים אנשי כוחות הביטחון של משרד ההגנה, משרד הפנים ומינהל הביון.
בתי משפט אלה מנוהלים על ידי "מפקד ביצוע" ממונה ואילו הדיונים השיפוטיים מנוהלים על ידי שופט ממונה.
בתי משפט צבאיים מחוזיים הם בתי משפט של הערכאה הראשונה לתלונות, תביעות ועתירות נגד אנשי ביטחון ברמה המחוזית.
כל התיקים מנוהלים על ידי שופט ממונה, והתיק יידון בבית המשפט הצבאי האזורי המתאים, אם יאושר.
המנהיג העליון ממנה מועצות עולמא מחוזיות, הידועות גם בשם מועצת המלומדים, כדי לפקח על המושל ועל השירות הציבורי.
למועצה ניתנת הסמכות לייעץ לממשלה המחוזית ולבטל כל מדיניות או החלטה המנוגדת לאסלאם.
כל מועצה מורכבת מ-15 עד 24 חכמי דת וזקני שבטים.
יו"ר ממונה עומד בראש הגוף, וסגן יו"ר, מנהל כספים ומנהל אדמיניסטרטיבי מסייעים לו.
מושל המחוז ממונה ומפוטר על ידי המנהיג העליון כדי לפקח על ניהול המחוז תחת מועצת העולמא האזורית.
כל המושלים מפקחים על עבודת השירות הציבורי המקומי ויכולים להוציא הוראות המסדירות או מכוונות את עבודתם.
מתחת למושל המחוז נמצאות מחלקות המנהלות את השירות הציבורי המקומי.
מחלקות אלה הן מנהלות אזוריות השייכות למשרדי ממשלה.
דירקטורים הממונים ומפוטרים על ידי המנהיג העליון מפקחים על פעולת המחלקות המקומיות שלהם.
ביטחון הפנים והחוץ של האמירות האסלאמית של אפגניסטן נתון באחריות משרד הפנים ומשרד ההגנה בהתאמה.
צבא האמירות האסלאמית מחולק לשמונה גייסות.
ממשלת ארצות הברית נגד בילי הולידיי הוא סרט ביוגרפי אמריקאי משנת 2021 בבימויו של לי דניאלס, עם אנדרה דיי, טרוונטה רודס וגארט הדלונד בתפקידים הראשיים.
התסריט מתבסס בחלקו על ספר התחקיר "Chasing the Scream: The First and Last Days of the War on Drugs" של ג'והן הארי משנת 2012. העלילה סוקרת את 10 השנים האחרונות של בילי הולידיי, התמכרותה לסמים ועמידתה האיתנה בפני ההטרדות הבלתי פוסקות של ה-FBI.
אנדרה דיי זכתה בפרס גראמי לפסקול האוסף הטוב ביותר למדיה חזותית.