tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אורכו של התוואי הוא כשני קילומטרים והוא מתחבר לכמה תוואים נוספים במרחב.
המנהרה שנמצאה מסועפת, עם דלתות הדף ובתוכה אותרו אמצעי לחימה, בהם טילי נ"ט, אמצעי מודיעין רבים ומטענים.
ב-6 ביוני צוות קרב של חטיבת ביסלמ"ח סיים את משימתו, ויצא ממרחב רפיח.
ב-7 ביוני פרסמה סוכנות הידיעות רויטרס כי צה"ל השלים את כיבושו המלא של ציר פילדלפי לכל אורכו.
הפלסטינים טענו שכוחות צה"ל הגיעו עד למפגש של ציר פילדלפי עם הים, ואמרו כי ראו את הצבא גם בשכונה מערבית אחרת בעיר.
לפי הדיווחים, במקום התנהלו קרבות פנים אל פנים.
ב-21 ביוני, תושבים ברפיח ששוחחו עם סוכנות הידיעות רויטרס אמרו כי ביומיים הקודמים התעצמה הפעילות הצבאית של צה"ל ברפיח.
לפי עדויות התושבים, טנקים וכוחות קרקעיים השתלטו על מזרח העיר, דרומה ומרכזה, ופעלו להשתלט על מערב וצפון רפיח.
לפי רויטרס, ההתקדמות של צה"ל הביאה לגל פינוי של תושבים נוספים מהעיר.
בדיווח נכתב שצה"ל פעל מהקרקע עם לוחמי שריון וכוחות רגליים, וגם מבצע תקיפות מהאוויר ומספינות ליד חופי עזה.
ב-27 ביוני, הכוחות החלו לייצר תוואי לאורך ציר פילדלפי, שיאפשר לחזור לשם בעתיד לאחר יציאת צהל מהאזור.
בשבוע שלפני 4 באוגוסט צה"ל איתר מנהרת ענק בגובה של 3 מטרים וברוחב של כלי רכב על ציר פילדלפי.
המנהרה נחשפה במסגרת מבצע של צה"ל לאיתור תוואי תת-קרקע באזור רפיח.
בשבוע שלפני 15 באוגוסט צה"ל עדכן כי כוחות אוגדה 162 השמידו כ-50 תוואים תת-קרקעיים של מנהרות בציר פילדלפי.
נכון ל-15 באוגוסט איתר צה"ל כ-30 מנהרות, כ-20 מנהרות הברחה ו-200 פירי מנהרות לאורך הציר.
צה"ל העריך שעוד כ-20 מנהרות במרחב הציר לא אותרו.
ב-21 באוגוסט הודיע שר הביטחון גלנט כי נמצאו 150 מנהרות לאורך ציר פילדלפי, מהם כמאה רדודות שנחפרו כתעלות וכוסו בעפר.
ב-27 באוגוסט פורסם כי צה"ל החל לסלול את ציר פילדלפי באספלט.
על פי תצלומי לוויין, בין 26 באוגוסט ל-5 בספטמבר השלימה ישראל את סלילת הציר בשלבים, כאשר העבודות החלו מצפון לדרום.
ב-5 באוקטובר פורסם שצה"ל גם הקים מגדלי שמירה לאורך הציר, עמודי תאורה גבוהים שעליהם אמצעי תצפית.
עם התקדמות המלחמה, הסתמן ציר פילדלפי כנכס משמעותי לצורכי השליטה הישראלית ברצועת עזה.
ב-11 בספטמבר בחצות, הגיע מסוק ינשוף של טייסת 123, ועליו לוחמי יחידת החילוץ 669. המסוק הגיע במטרה לפנות לבית החולם לוחם הנדסה שנפצע קשה מירי של מחבלים במרחב, ונזקק לפינוי דחוף.
כשהמסוק הגיע לתהליך הסופי של הנחיתה, הוא פגע בקרקע והתרסק.
כתוצאה מההתרסקות נהרגו 2 לוחמי 669, ו-8 לוחמים נוספים נפצעו בהם 4 באורח קשה ו-4 במצב בינוני וקל.
אחד הפצועים הוא הלוחם שנפצע מהירי ונזקק לפינוי מוסק, היתר הם יושבי המסוק שנפגעו כתוצאה מההתרסקות.
ב-22 במאי, לפי רויטרס, הגיעו כוחות צה"ל לפאתי מחנה הפליטים יבנא שבמרכז רפיח – שם התנהלה לחימה עזה.
בנוסף, באותו היום הודיע דובר צה"ל כי כוחות צוות הקרב של חטיבת הנח"ל הצטרפו לאוגדה 162 במבצע ברפיח; במהלך הלילה, החל צק"ח הנח"ל לפעול התקפית ברפיח, הכוחות פשטו על יעדי טרור במרחב שכונת "ברזיל" ובמרחב "שאבורה".
ב-23 במאי עדכן דובר צה"ל כי הכוחות ממשיכים לפעול במרחב השכונות "ברזיל" ו"שבורה", שעוטפות את מרכז רפיח.
במהלך הלחימה, לוחמי חטיבה 401 איתרו משגר רקטות שהיה מוכן לשיגור לעבר כוחות צה"ל.
לוחמי צוותי הקרב של חטיבות הנח"ל וגבעתי איתרו והשמידו כמה פירים במרחב, משגרי רקטות ואף הרגו מחבלים בהיתקלויות פנים אל פנים.
בנוסף, כלי טיס של חיל האוויר הרגו שלושה מחבלים שירו פצמ"רים לעבר לוחמי צה"ל.
בנוסף, במהלך פעולה במזרח רפיח הלוחמים איתרו אמל"ח ומשגרי רקטות – בתוך בית קברות.
במהלך הלחימה הכוחות נתקלו בחוליית מחבלים שיצאה מפיר מנהרה ופתחה באש לעבר הכוחות.
אלה הגיבו בירי והרגו את המחבלים.
מיד לאחר מכן, הכוחות זיהו ארבעה מחבלים נוספים שיצאו מתוך מבנה סמוך.
הלוחמים הכווינו כלי טיס של חיל האוויר, שהשמיד את המבנה – ואת המחבלים.
ב-24 במאי התקבל מידע מודיעיני מדויק שעל בסיסו חיל האוויר פתח במתקפה רחבה ברפיח במטרה להרוג את מח"ט רפיח של חמאס, מוחמד שבאנה.
בצהרי 26 במאי, עם התקדמות כוחות צה"ל ברפיח, החמאס פתח בירי ארוך טווח של מספר רקטות לעבר גוש דן והשרון במרכז הארץ.
זה היה הירי הרקטי הראשון לגוש דן לאחר ארבעה חודשים בהן לא נורו רקטות לאזור זה.
ב-10 ביוני דיווחה סוכנות הידיעות רויטרס לפי עדויות של מקומיים, שצה"ל התקדם לשכונת שאבורה, שממוקמת במרכז העיר.
ארבעה לוחמי סיירת גבעתי נהרגו ו-11 נפצעו בפיצוץ מבנה ממולכד שהקריס את המבנה הגדול על הכוח, בשכונת שאבורה ברפיח.
לאחר שהושלך, לוחמים נכנסו ורק לאחר מכן התרחש הפיצוץ שהקריס את המבנה והוביל למותם.
כתוצאה מהפיצוץ נהרגו שלושה חילי צה"ל.
ב-15 ביוני הודיע דובר צה"ל כי לוחם בהכשרה של סיירת גבעתי אשר נפצע בתקרית ב-10 ביוני נפטר מפצעיו.
כתוצאה מכך, נהרג לוחם הסיירת.
ב-11 באוקטובר במהלך פעילות של גדוד 46 של חטיבה 401 במחנה שאבורה שברפיח, נהרג מפקד טנק בגדוד, לאחר שנפגע מירי מחבלים.
ב-28 במאי פורסם שלפי דיווחים ברצועת עזה, טנקים ישראליים הגיעו למחנה הפליטים תל א-סולטאן שבצפון מערב העיר – שכונה שבה צה"ל טרם פעל קרקעית.
ארבע חטיבות של צה"ל פעלו ברפיח והחלו להרחיב את התמרון הקרקעי לאזורים חדשים – לכיוון צפון מערב, לתוך מרכז רפיח.
היה מדובר בחטיבות 401 של השריון, חטיבת הנח"ל, חטיבה 12 וחטיבת ביסלמ"ח שנכנסה במהלך הלילה לרפיח.
כוחות צה"ל פעלו כ-4 ק"מ מקו החוף במקביל לפעילות לאורך הציר.
לפי אונר"א, כמיליון פלסטינים התפנו מרפיח לאזור ההומניטרי שקבע צה"ל.
אנשי חמאס ממשרד הבריאות של רצועת עזה הודיעו שבמחנה עקורים במערב רפיח נהרגו 21 פלסטינים ו-64 נפצעו, רובם נשים וילדים, כתוצאה מתקיפה ישראלית אולם צה"ל הודיע שלא הייתה תקיפה כזאת.
ב-30 במאי הודיע הסהר האדום הפלסטיני כי שניים מאנשיו, נהרגו מאש צה"ל באזור תל אל-סולטאן, בעת שנסעו באמבולנס שנשא סמלים של הארגון, בדרכם לחלץ גופות ופצועים מהאזור.
צה"ל מסר בתגובה שירה לעבר רכב חשוד שהתקרב.
באותו יום נהרג לוחם סיירת גבעתי במהלך פעילות של חטיבת גבעתי במרכז רפיח.
ב-15 ביוני כוחות צק"ח 401 פעלו במרחב מחנה הפליטים תל א-סולטאן, וביצעו משימות התקפה באזור הצפון מערבי במחנה.
עם סיום המתקפה, כוחות צוות הקרב נעו בשיירות רק"מים אל עבר המגננים.
בשעה 5:15 בבוקר נמ"ר הנדסי של גדוד 601 של חיל ההנדסה הקרבית הפועל תחת חטיבה 401 נפגע ממטען גחון או טיל נ"ט ששיגר חמאס.
כתוצאה מהפגיעה נהרגו שמונת הלוחמים ששהו בו, בהם סגן מפקד פלוגה.
ב-17 ביוני פורסם שצוות הקרב של חטיבה 401 פעל בגזרת תל א-סולטאן, צוותי הקרב של גבעתי והנח"ל פעלו באזור שכונת שאבורה, וחטיבה 12 באזור דהנייה.
ב-23 ביוני, דווח רויטרס שטנקים נצפו בפאתי האזור ההומניטרי באל-מוואסי, בצפון-מערב העיר.
ב-1 ביולי השמידו כוחות של יהל"ם ביחד עם חטיבה 401 וחטיבת הקומנדו אתר ייצור רקטות ארטילריות ארוכות-טווח של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני שאותר בתל א-סולטאן.
האתר, שתואר כמפעל הגדול ביותר לייצור רקטות ארוכות-טווח, כלל תשתיות ומחרטות רבות הן מעל לקרקע והן מתחתיה.
ב-28 ביולי הותר לפרסום כי לוחם גדוד שקד נפטר מפצעיו לאחר שנפצע בקרבות ברפיח ב-20 ביולי.
הוא נפצע קשה בפגיעה של טיל נ"ט במבנה שבו שהה ברפיח.
בחודשים אוגוסט-ספטמבר 2024 הרגו לוחמי צק"ח 401 כ-300 מחבלים, כולל רוב שרשרת הפיקוד של גדוד תל א-סולטאן של חמאס, והשמידה תשתיות טרור בהן מנהרות, משגרי רקטות ומצבורי אמל"ח.
ב־16 באוקטובר 2024 כאשר כוח מחטיבת ביסלמ"ח ששהה בתל א-סולטאן, רפיח זיהה תנועה של שלושה מחבלים ירה לעברם והרגם.
אחד מההרוגים זוהה כיחיא סינוואר, מנהיג ארגון הטרור חמאס.
במרץ 2025 הסתיים שלב א' בהסכם חמאס–ישראל, וכוחות צה"ל חזרו ללחימה עצימה ופעלו במספר גזרות.
כוחות אוגדת עזה ואוגדה 36 השלימו את כיתור העיר רפיח באפריל 2025, השתלטו על ציר מורג והרחיבו את מרחב החיץ.
ארצות הברית הזהירה את ישראל לא לפתוח במבצע הקרקעי.
עם תחילת המבצע עצרה ארצות הברית משלוח גדול של פצצות במשקל טון כל אחת ופצצות במשקל 250 קילוגרם כל אחת, מחשש שצה"ל ישתמש בהן באזורים מאוכלסים ברפיח.
מתחילת המלחמה עד לנקודה זאת ארצות הברית סיפקה לישראל נשק ברכבת אווירית קבועה ובמשלוחים ימיים.
ארצות הברית היא התומכת העיקרית של ישראל בתמיכה כספית ומדינית, והספקית הראשית של נשק התקפי והגנתי מפריצת המלחמה ב-7 באוקטובר 2023.
בריאיון לרשת CNN אמר נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן כי אם ישראל תרחיב את הפלישה לרפיח יעצרו משלוחי הנשק.
הנשיא הבהיר כי מדובר על נשק התקפי בלבד, ושכיפת ברזל תמשיך לפעול כרגיל.
דבריו עוררו ביקורת רבה בישראל, ובקרב רפובליקנים וארגונים יהודים דמוקרטים בארצות הברית.
מאז החל המבצע המוגבל ברפיח, מעבר רפיח נסגר לאחר השתלטות צה"ל על צידו העזתי, במצרים ראו בכך פגיעה בריבונות וסירבו להעביר סחורות למעבר כרם שלום.
ב-24 במאי, סיכמו המצרים והאמריקאים על העברת סיוע הומניטרי ודלק דרך מעבר כרם שלום בצורה זמנית, עד שמעבר רפיח ייפתח שוב מצידו הפלסטיני.
ב-11 במאי דיווח ה-Times of Israel כי מגורמים רשמיים נמסר שמנהיג החמאס יחיא סנוואר לא נמצא ברפיח.
בתקשורת פורסם שארצות הברית הציעה לישראל מידע מודיעיני איכותי על מיקומם של מנהיגי חמאס ברפיח, ובתמורה ישראל תתקוף בצורה ממוקדת בלבד.
הרשות הפלסטינית דחתה הצעה שהעבירו ישראל וארצות הברית לקבל את השליטה על מעבר רפיח, זאת כל עוד לא יהיו הפסקת אש והבנות מקומיות עם החמאס בטענה שבלי הבנות אלה תהיה שפיכות דמים.
מקור פלסטיני בכיר אמר לסקיי ניוז בערבית כי הרשות השיבה שלא תסכים לנהלו תחת שלטון צבאי ישראלי, והתנתה זאת בהתחייבות של ישראל לתוכנית שלום ערבית שניסחו שש מדינות ערביות.
לפי מקור אחר, הנשיא הפלסטיני אבו מאזן אמר שלא יסכים לפעול שם "תחת כיסוי" כמו שהציעה ישראל וכי ההצעה לא נדחתה על הסף.
ישראל הציגה ב-14 במאי בפני מצרים תוכנית להפעלה מחדש של מעבר רפיח באמצעות נציגים פלסטינים ואנשי או"ם תחת פיקוח ואבטחה ישראלית.
ב-22 במאי, רשת בלומברג דיווחה כי ארצות הברית ריככה את התנגדותה הקודמת למבצע צבאי ישראלי רחב יותר ברפיח בעקבות מאמציה של ישראל להפחית את מספר האזרחים ששהו שם.
לפי הפרסום, כאשר היועץ לביטחון לאומי סאליבן נפגש עם בכירים ישראלים בימים האחרונים, הם גילו שישראל שילבה בתוכניותיהם דאגות לסוגיה ההומניטרית כפי שביקשה ארצות הברית.
ב-30 במאי, פורסם כי ישראל ומצרים הסכימו על פתיחה של מעבר רפיח להעברת סיוע.
המחלוקת הייתה על זהות הגורם המפעיל.
ב-16 ביוני, צה"ל פרסם הודעה, על אודות "הפוגה טקטית" בת 11 שעות בלחימה בכביש מכרם שלום לרחוב צלאח א-דין ומצפון לו.
שתיערך בכל יום – במטרה לאפשר כניסה של סיוע הומניטרי דרך כרם שלום.
צו הפסקת הלחימה על ידי בית הדין בהאג
ב-24 במאי 2024 הורה בית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג להפסיק את הלחימה ברפיח, לאחר שדרום אפריקה עתרה לבית הדין בדרישה להפסיק את התמרון הקרקעי ברצועת עזה, בטענה כי ישראל מבצעת במהלכו רצח עם.
בתגובה השיבה ישראל כי טענות דרום אפריקה הן שקריות, שכן ישראל פועלת "לצמצם ככל הניתן את הנזק לאוכלוסייה האזרחית ברצועת עזה", על ידי הכנסת סיוע הומניטרי, פינוי האוכלוסייה האזרחית מאזורים המיועדים לקרבות, ועוד.
במאמר המערכת של עיתון הוול סטריט ג'ורנל נטען כי בית הדין בהאג דורש מישראל דרישות שאין באפשרותה של אף מדינה לעמוד בהן במסגרת מלחמה בארגון טרור.
ב-26 במאי 2024 הפציץ כלי טיס של חיל האוויר הישראלי צריף פח במחנה עקורים "מחנה השלום הכוויתי 1" בשכונת תל א-סולטאן ברפיח.
בהפצצה נהרגו שני יעדי התקיפה, אנשי חמאס בכירים, אך בהמשך התפרצה אש שגרמה להרוגים ופציעות קשות לאזרחים.
לפי משרד הבריאות של חמאס כ-50 פלסטינים נספו ו-240 נפצעו.
בצה"ל טענו כי המחנה הזמני איננו באזור ההומניטרי כפי שהוגדר, וכן שלא היה מודיעין על שהיית אזרחים עקורים בקרבה ליעד התקיפה.
דובר צה"ל מסר שמצבור נשק ודלק שנבנה במאולתר בעמדת חמאס הוא שגרם לשריפה.
קרב שג'עייה השלישי היה קרב במסגרת מלחמת חרבות ברזל, בין כוחות אוגדה 98 של צה"ל לבין ארגוני הטרור ברצועת עזה ובראשם חמאס.
כוחות אוגדה 98 פתחו בהתקפה על יעדי טרור במרחב שג'עייה ונלחמו מעל ומתחת לקרקע במקביל.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר בו נהרגו ונרצחו בני אדם בידי ארגוני הטרור הפלסטינים בראשות חמאס, הכריזה ישראל מלחמה על ארגוני הטרור ברצועת עזה וצה"ל פתח במלחמת חרבות ברזל.
החלק העיקרי במלחמה הוא התמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל בו לחמו כוחות יבשה, אוויר וים של צה"ל ברצועת עזה על מנת לטהרה ממחבלי חמאס ולהחזיר את החטופים במלחמת חרבות ברזל.
ב-27 ביוני 2024 החל קרב שג'אעייה הנוכחי.
ב-28 ביוני במהלך הקרבות נהרגו לוחם בגדוד 890 סמ"ר יאיר אביטן, שבחטיבת הצנחנים ורס"ל (במיל') יקיר שמואל טייטלבוים, לוחם בגדוד 77 שבחטיבת השריון 7.
ב-30 ביוני נפצע באורח קשה במהלך הקרבות לוחם מגדוד 890 של הצנחנים.
ב-3 ביולי נפגע טנק של חטיבה 7 מפגיעת טיל נ"ט, כתוצאה מכך נהרג סרן איליי אלישע לוגסי, מפקד צוות בגדוד 75 של חטיבה 7. באירוע שבו נפל סרן לוגסי נפצעו עוד שלושה לוחמים מהגדוד באורח קשה.
באותו היום, במהלך היתקלות עם חוליית מחבלי חמאס מטווח קרוב במבנה, נהרג סרן רואי מילר, מפקד מחלקה בפלוגת תומר בגדוד רותם של חטיבת גבעתי.
ב-4 ביולי נהרג לוחם בגדוד 101 של חטיבת הצנחנים סמ"ר אייל מימרן, במהלך היתקלות עם מחבלים מטווח אפס במהלך טיהור בית.
נכון ל-9 ביולי עם השלמתו הקרב בשג'אעיה השמידו לוחמי יהל"ם מעל 6 ק"מ של מנהרות לחימה ברצועת עזה בשג'אעייה.
בקרבות הרגו כוחות צה"ל למעלה מ-150 מחבלים.
בסך הכל השמידו לוחמי יהל"ם 8 מנהרות טרור.
קרב רפיח השני הוא קרב במסגרת התמרון הקרקעי ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, בין כוחות אוגדה 36 ו-143 של צה"ל לבין ארגוני הטרור ברצועת עזה ובראשם חמאס.
הקרב החל ב-2 באפריל 2025 במסגרת מבצע עוז וחרב.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, הכריזה מדינת ישראל על מלחמת חרבות ברזל במטרה למוטט את שלטון חמאס ולהשיב את החטופים.
ב-12 באפריל 2025, השלימו כוחות אוגדה 36 את פתיחת ציר מורג המבתר את דרום הרצועה בין רפיח וחאן יונס.
במהלך הפעולות לפתיחת הציר הכוחות במרחב, חיסלו עשרות מחבלים, השמידו תוואים תת-קרקעיים, תשתיות טרור של חמאס והשלימו כיתור רפיח.
ב-19 באפריל 2025, כוחות חטיבת גבעתי בשיתוף לוחמי יחידת יהל"ם ובפיקוד אוגדה 143 השמידו תוואי תת-קרקעי ממולכד באורך של מאות מטרים בשכונת 'שאבורה' שברפיח.
בנוסף, אותרו והושמדו אמצעי לחימה רבים שאותרו במרחב יחד עם פיר מנהרה ובתוכו מצבור מטענים.
במקביל אליהם כוחות צוות הקרב של חטיבה 188 חיסלו יותר מ-40 מחבלים שפעלו במרחב והיוו איום על הכוחות, השמידו אמצעי לחימה רבים וטנדר של חמאס ששימש למטרות טרור.
צוות הקרב של חטיבת 'אגרוף הברזל' (205) ממשיך בפעילות מבצעית בשכונת 'תל סולטאן' שבמרחב רפיח.
במסגרת הפעילות, הכוחות איתרו במרחק של כ-80 מטרים ממבנה ששימש בעבר כבית ספר וכ-100 מטרים ממבנה ששימש כבית חולים ברפיח, שקי סיוע הומניטרי של אונר"א אשר בתוכם הוסתר מצבור אמצעי לחימה של חמאס.
ב-3 במאי 2025, כוח הנדסי של לוחמי יהל"ם, הפועל תחת צוות הקרב של חטיבת גולני במרחב רפיח, ביצע סריקה של פיר מנהרה בתוך מבנה.
במהלך הסריקה, סביב השעה 17:30, מטען התפוצץ בתוך הפיר - כתוצאה מהפיצוץ נהרגו שני לוחמי יהלו"ם בהם סגן נועם רביד, וסמל יהלי שרור.
ב-4 במאי 2025 צוות הקרב של חטיבת 'אגרוף הברזל' (205) בפעילות מבצעית במרחב רפיח.
הכוחות פעלו להשמדת תשתיות טרור מעל ומתחת לקרקע, וחיסלו עשרות מחבלים במרחב.
במסגרת הפעילות, הכוחות איתרו מצבורי אמל"ח של ארגוני הטרור ברצועת עזה, אשר נמצאים במרחק של כ-80 מטרים ממבנה ששימש בעבר כבית ספר וכ-100 מטר ממבנה ששימש כבית חולים ברפיח.
כתוצאה מהירי נהרג לוחם סיירת גולני סמל ים פריד, ונפצעו 4 לוחמים נוספים - 3 באורח קשה ו-1 בינוני.
בתקרית אחרת באותו היום, כוח לוחמי הנדסה של גדוד 605 נכנס לתוך מבנה בשכונת ג'נינה ברפיח כדי לאתר פיר מנהרה, חוליית מחבלים הפתיעה את הכוח ושיגרה RPG לעבר המבנה שבו שהה הכוח.
באותה תקרית נפצעו שני לוחמים נוספים מגדוד ההנדסה 605, אחד באורח קשה ואחד באורח בינוני.
במהלך המבצע צה"ל השתלט ושיטח את רפיח, אך הוא לא כבש חלק ממזרח רפיח שעליו השתלטו הכוחות העממיים בראשות יאסר אבו שבאב תחת חסותו של צה"ל, רוב העיר רפיח נהרסה ושוטחה על ידי חיל ההנדסה הקרבית במבצע עוז וחרב ובמבצע מרכבות גדעון.
ב־18 בספטמבר 2025 פעלו כוחות גדוד דקל, צוערי בה"ד 1, זה שלושה שבועות בשכונת ג'נינה שבמזרח רפיח, וביצעו פעולות לטיהור מבנים מעל הקרקע ותוואים תת־קרקעיים.
במהלך הפעילות המבצעית הוביל דחפור ממוגן מדגם D-9 כוח של שני האמרים פתוחים, שבהם נסעו לוחמי הגדוד בדרכם למשימה.
הדחפור נסע מלפנים וביצע "פתיחת ציר", בעוד ההאמרים נעים בעקבותיו.
בסיום התנועה, בשעה 9:30 בבוקר לערך, אחד ההאמרים סטה מציר הנסיעה ימינה או שמאלה, עלה על מטען רב־עוצמה שהתפוצץ, והרג ארבעה צוערים שנסעו בו.
כתוצאה מהפיצוץ נהרגו רס"ן אומרי-חי בן משה, מפקד פלוגה בגדוד 'דקל', ששירת כמפקד פלוגה בחטיבת הצנחנים, סגן רון אריאלי, צוער בגדוד 'דקל' ששירת כלוחם בחטיבת גולני, סגן איתן אבנר בן יצחק, צוער בגדוד 'דקל' ששירת כלוחם בחטיבת עוז, וסגן ערן שלם, צוער בגדוד 'דקל' ששירת כלוחם בסיירת מטכ"ל.
ב-19 באוקטובר 2025 במהלך הסכם חמאס–ישראל (אוקטובר 2025) הפר חמאס את ההסכם כאשר ירה טיל נ"ט על מחפר ("באגר") צה"לי ברפיח ואז המשיך בירי צליפה על הכוחות.
מהירי נהרגו 2 לוחמים בחטיבת הנח"ל: סמ"ר איתי יעבץ, ורס"ן יניב קולא.
מנהרות הטרור של חמאס שנשארו באזור שליטת צה"ל לאחר הסכם הפסקת האש (הקו הצהוב) נותרו מספר עם מחבלים מבלי שיכלו לצאת, באוקטבר הערכה הייתה כי יש בין 150 ל-200 מחבלים.
הרמטכ"ל אמר "שייכנעו או שיושמדו".
במהלך תקופה של שבועיים מרבית המים והאוכל של המחבלים נגמרו והם התחילו לצאת מהמסתורים התת-קרקעיים שלהם, רובם חוסלו וחלקם נכנעו.
ב-30 בנובמבר 2025 חוסלו מפקד גדוד רפיח וסגנו ששהו במנהרות, ואיתם עוד שלושה מחבלים.
במהלך שבוע אחד חוסלו במנהרות למעלה מ-40 מחבלים.
קרב שרוסברי היה קרב שנערך ב-21 ביולי 1403 בין צבא בראשות המלך הלקנסטרי הנרי הרביעי לבין צבא מורדים בראשות הנרי "הארי הוטספר" פרסי מנורת'מברלנד.
הקרב, הראשון בו נלחמו קשתים אנגלים זה בזה על אדמת אנגליה, הוכיח מחדש את יעילותה של הקשת הארוכה והביא לכדי סיום את התביעה של משפחת פרסי על כס המלוכה של המלך הנרי הרביעי מאנגליה.
חלק מהלחימה התרחש ככל הנראה במקום שנקרא כיום בטלפילד, שרופשייר, אנגליה, במרחק שלושה 5 ק"מ צפונית ממרכז שרוסברי.
מיקום הקרב מסומן כיום על ידי כנסיית בטלפילד ופארק מורשת בטלפילד.
קרב תרנגולים הוא משחק ילדים.
המשחק אנחנו יוצאים להילחם אתכם מהווה גרסה לקבוצות של משחק זה.
שני השחקנים עומדים זה מול זה על רגל אחת ובידיים שלובות.
כל אחד מנסה להפיל את השני על ידי קפיצות ודחיפות.
מי שנופל או מוריד את הרגל - הפסיד בקרב.
אחד מכל זוג עולה על הגב של זוגו ועליהם להפיל את הזוגות האחרים.
זוג נפסל ויוצא מהמשחק אם נפלו או אם זה שלמעלה נגע ברגליו באדמה.
הזוג המנצח הוא זה שנשאר יציב ולא נפל.
כאשר משחקים בבריכה או בים, אצל כל זוג, אחד יושב על הכתפיים של השני, כשהשני עומד בתוך הבריכה.
זוג נפסל כאשר מי שיושב מעל כתפיו של זוגו במשחק, נופל מכתפיו לתוך מי הבריכה או ים.
בעצם, הזוג שנשאר אחרון ולא נופל לתוך המים, מנצח.
אפשר להפיל אחד את השני בדחיפות, הפלות בכוח ובכללי, מגע פיזי.
הפלות - גרסה בעלת כללים גמישים יותר.
קרב תל מוטילה (או תל אל-מוטילה) היה רצף של קרבות ואירועי אש, אשר התחוללו במשך חמישה ימים, החל מ-2 עד 6 במאי 1951, מצפון לכנרת (באזור בו נמצא כיום היישוב אלמגור), בין הצבא הסורי ובין צה"ל.
השם תל-מוטילה מתייחס לשלוש גבעות ממערב לאזור המפורז המרכזי, שנודעו בשמות תל אל-מוטילה, מוצב "השפך" ומוצב "הדמות".
במהלך ימי הקרב נהרגו 41 חיילי צה"ל ונפצעו למעלה מ-70, בסופו נסוגו הכוחות הסורים מהאזור.
במלחמת העצמאות פלש צבא סוריה לשטח מדינת ישראל וכבש חלקים ממנה.
שטחים שנותרו בידי הסורים בסיום המלחמה ממערב לקו הגבול הבין-לאומי כפי שנקבע בהסכם ניוקומב-פולה בין הבריטים לצרפתים ב-1923 ואושרר על ידי חבר הלאומים ב-1924, ושעל פי תוכנית החלוקה (החלטה 181) נועדו להיות בתחום המדינה היהודית, הוכרזו בהסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה כשטחים מפורזים –
demilitarized zones בגרסה האנגלית, המחייבת, של ההסכם.
בשטח יישמו הסורים את ההסכם והסיגו את צבאם מהאזורים בריבונות ישראל אותם כבשו במאי וביוני 1948. הפרשנות הסורית ל'פרוז' הייתה שהכניסה לאזורים המפורזים אסורה על ישראלים בין אם מדובר על כוחות משטרה או צבא ובין אם מדובר על אזרחים.
ואילו ישראל טענה שהאיסור חל רק על אנשי צבא ולא על אזרחים.
בינואר 1951 החל ביצוע השלב הראשון של ייבוש החולה, אשר כלל גם הרחבה של אפיק הירדן מדרום לאגם.
ב-4 באפריל 1951 התרחשה תקרית אל-חמה, כאשר ישראל ניסתה לממש את ריבונותה באזור המפורז של מובלעת אל-חמה (חמת גדר) ושלחה לשם מחלקה של חיילים במדי שוטרים.
לקראת המחלקה יצאו חיילים סורים והתפתח קרב בו נהרגו 7 חיילי צה"ל, שלושה נפצעו ושניים נשבו.
בעקבות התקרית הפעיל צה"ל בפעם הראשונה מאז מלחמת העצמאות את חיל האוויר.
מטוסי חיל האוויר הפציצו כמה יעדים באזור, אולם ללא גרימת כל נזק ממשי.
כמו כן, טענו הסורים, שבהסכם שכנות טובה בגבולות המנדט הבריטי והצרפתי (1926) הורשו כפריים משני צדי הגבול להשתמש באדמות בשני צדי הגבול, ולכן שטחי המרעה שבין נהר הירדן ליד כניסתו לכנרת לבין רכס תל מוטילה מותר לשימוש על ידי הכפריים הסורים שעשו כן לפני מלחמת העצמאות.
ישראל טענה שהגבול הרשמי הוא הגבול הבין-לאומי ולכן אסור לסורים להיכנס לשטחים הללו.
על רקע זה, לעיתים קרובות התרחשו תקריות כאשר הסורים ירו לעבר אזרחים ישראלים שנכנסו לשטחים המפורזים והישראלים ירו לעבר אזרחים סורים שחצו את הגבול לתוך השטחים המפורזים בצד הישראלי.
הסורים החלו בניסיונות להשתלט על האזור המפורז ברמת כורזים, המשולש הקטן הדרומי מבין שניים במפורז המרכזי, החולשת על ערוץ הירדן ובקעת הבטיחה.
בקצה הרכס נמצא תל מוטילה ממערב לשטח המפורז (כיום גבעת קלע עליה מצויה הצרכנייה של מושב אלמגור).
בחלק הדרומי של רמת כורזים, מחוץ לשטח המפורז, היו שני יישובים קטנים בלבד – קיבוץ עמיעד ומושב העולים אליפלט, אשר הוקם על חורבות הכפר הערבי זנגריה (שתושביו הועברו לכפר טובא ואוחדו לכפר טובא-זנגרייה).
את הריבונות הישראלית בשטח המפורז מימשו סיורי צה"ל.
באזור המפורז שכנו שני כפרים ערביים: חירבת דיכה וערב-שמאלנה.
בחודשים מרץ–אפריל 1951 חימש הצבא הסורי את תושביו הבדואים של ערב-שמאלנה ברובים ומקלעים ועודד אותם לחדור מערבה אל שטח ישראל.
על אף המתיחות בגבול הסורי יצא ראש הממשלה דוד בן-גוריון ב-2 במאי 1951 לביקור ראשון בארצות הברית.
את מקומו מילא שר החוץ משה שרת.
להיעדרו של בן-גוריון מהארץ במהלך ימי הקרב בתל מוטילה הייתה כנראה השפעה משמעותית על אופן ההתנהלות ועל התוצאות.
חטיבת גולני הייתה הכוח היחידי שהוקצה למשימות הביטחון השוטף בפיקוד הצפון.
מפקד פיקוד הצפון, יוסף אבידר, שהה בתחילת מאי בקורס מפקדים בכירים בצריפין.
את מקומו מילא ראש המטה שלו, שמואל אדמון, ממייסדי חיל התותחנים ומפקדו הראשון אך ללא כל ניסיון פיקודי קרבי.
מח"ט החטיבה, אברהם יפה, נעדר אף הוא מתפקידו ושהה בצריפין בקורס מח"טים.
את מקומו מילא סגנו, מאיר עמית, אשר בסוף מלחמת העצמאות מונה למפקד גדוד 19 של גולני, וגם הוא לא פיקד כמג"ד עד אותה עת על שום קרב.
ב-29 באפריל 1951 התקבלו דיווחים על כניסת רועים סורים עם בקר לשטח המפורז שממזרח לתל מוטילה.
ב-30 באפריל הוציא מג"ד 13 של גולני, סא"ל רחבעם זאבי כוח סיור על מנת לגרש את הסורים ולהפגין ריבונות.
עמדות חפורות על התל ושיירי מזון, העידו על כך שאומנם שהו הסורים על התל אך נטשוהו טרם הגעת כוח צה"ל.
ב-1 במאי התקבל דיווח על עדר פרות אשר חדר לשטח ישראל ורועה על תל מוטילה.
כמו כן, התקבלו דיווחים על סורים חמושים שהשתלטו על מספר גבעות וביניהן תל מוטילה ומוצב "הדמות".
לצורך ביצוע המשימה של הנסת הכוח הסורי הקצה מפקד גדוד 13 כוח של מחלקת חי"ר בפיקוד עמוס גל וסיוע של כיתת מק"ב (מקלע בינוני) "באזה" אשר יועדו להיות רתק בפיקודו של אריה עמית (טפר).
על פי עדויותיהם של טפר ועמוס גל, הכוונה הייתה "לא רק למנוע מהסורים לרעות בשטחנו, אלא גם לארגן לגדוד כמה פרות, לצורכי קומזיצים".
חיילי המחלקה של גל הניסו את הרועים דרומה, אולם בשלב מסוים הצליחו לחמוק בערוצים מזרחה.
הרתק בפיקודו של טפר, זיהה בטעות את המחלקה של גל ככוח חלוץ סורי ופתח עליו באש מקלעים אשר כתוצאה מכך נהרגו ארבעה חיילים.
הכוח נסוג כאשר הוא משאיר בשטח את ההרוגים.
פלוגה סורית עלתה על התל ותפסה בו עמדות.
מחלקה נוספת של הגדוד יצאה לשטח כתגבורת, ושתי המחלקות ניהלו קרב אש עם הסורים עד שעות הערב ומנעו את גישת הסורים אל החללים.
עוד באותו יום הוחלט בפיקוד הצפון לכבוש את התל כדי לא לאפשר לסורים להתבסס בו.
המשימה הוטלה על חטיבה 3 (חטיבת אלכסנדרוני) בפיקודו של סא"ל דב ירמיה, אשר הקצה למשימה פלוגה מגדוד חי"ר 34 בפיקודו של המ"פ גרבובסקי והסמ"פ משה פרילוצקי.
כוח המילואים היה מורכב מעולים חדשים שרמת האימון שלהם וכשירותם הייתה נמוכה.
סמג"ד 13, חיים עינב צירף לפלוגה שתי כיתות חי"ר מהגדוד וכיתת מרגמות 81 מ"מ כסיוע.
פרילוצקי השתלט עם אנשיו על התל בסיוע אש מרגמות.
הסורים נטשו אותו ללא קרב והתמקמו במוצב "הדמות", במרחק 900 מטר מדרום לתל מוטילה ובמוצב "השפך".
אחרי ההשתלטות, גל ופקודיו חילצו את ארבע גוויות ההרוגים לזנגריה, ואנשי המילואים נותרו במקום.
עם שחר התגלתה ההיערכות הסורית החדשה.
מג"ד 13, רחבעם זאבי, העריך כי ההיתקלות הפכה לקרב על השליטה ברמת כורזים כולה.
המג"ד גייס כתגבורת פלוגה מקורס מכי"ם של גולני בפיקוד איתן שמשוני אשר הועברה לפיקוד גדוד 13. פלוגה זו תקפה את מוצב "השפך" תחת אש שנורתה עליהם ממוצב "הדמות".
התברר כי הסורים מתרכזים במוצב "הדמות" וביססו שם מערך הגנה פלוגתי שכלל כוח גדול, נשק רב, מקלעי "שאטו" ומרגמות 60 מ"מ.
כוח המילואים (מגדוד 34) ששהה בתל מוטילה הוטרד על ידי אש מרגמות וצלפים.
שלושה מאנשיו נהרגו ואחד נפצע (על פי אריה יצחקי נפצעו עשרה חיילים).
הקשר של הפלוגה עם מוצב הפיקוד בזנגריה נותק, היה מחסור באספקה וההרוגים והפצוע לא חולצו.
לאחר שבשעה 15:00 תקפו הסורים את התל ונהדפו, ביקש המ"פ רשות לסגת אך קיבל הוראה להישאר במקום.
אספקה חלקית הגיעה באמצעות הסמ"פ אשר יצא עם חוליית חיילים לזנגריה עם פריטי ציוד ואספקה.
מחלקת תגבורת מקורס מכי"ם של גולני הגיעה בפיקודו של אריה טפר, מ"פ בגדוד 13 אשר החליף את מפקד המוצב מכוח המילואים.
סוללת תותחי 75 מ"מ התפרסה מדרום למחנה פילון והחלה להנחית אש על מוצב "הדמות".
אריה טפר ניסה להתקדם לכיוון המוצב אך הניסיון נבלם באש סורית חזקה.
לפני החשיכה ניסו הסורים לתקוף שוב את התל אך נהדפו.
בחסות החשיכה, קידמו הסורים תגבורת לאזור המפורז.
בלילה חלו חילופים בפיקוד על הקרב.
מח"ט גולני, אל"ם מאיר עמית, קיבל את הפיקוד במקום מח"ט 3. עמית תגבר את הכוחות בגזרה.
מפקדת החטיבה התמקמה ב"וִילָה מֶלְצֶ'ט" למרגלות היישוב מגדל לחוף הכנרת.
גדוד 21 של גולני בפיקודו של סא"ל אהרון אבנון קודם מבסיסו בטירת הכרמל לעבר טבח'ה וסוללת 120 מ"מ מגדוד 334 נפרשה באזור חוות כרי דשא.
בבוקר יום שישי החליפה פלוגה ב' מגדוד 21 בפיקודו של גבי ברשי את פלוגת המילואים.
פעמיים תקפו הסורים את כוחות צה"ל במוטילה ובמוצב "השפך" בסיוע אש מרגמות 60 מ"מ.
שתי ההתקפות נהדפו וצה"ל הפגיז את מוצב "הדמות" אולם האש הסורית לא שותקה.
בשעה 16:30 הייתה אמורה להיכנס לתוקף הפסקת אש בחסות האו"ם.
הסורים לא כיבדו את הפסקת האש, המשיכו בירי ממוצב "הדמות" והמשיכו להזרים תגבורת.
מח"ט גולני אישר פשיטה לילית על מוצב "הדמות" אך בשל תקלות לוגיסטיות בוצע רק סיור אלים שנהדף באש סורית.
במהלך הסיור נהרג המ"מ של הכוח ונפצעו כמה חיילים.
גדוד 21 היה תחת פיקודו של סא"ל אהרן אבנון, אך לצורך ביצוע המשימה הפלוגה הוכפפה לרחבעם זאבי (גנדי) מג"ד 13. על פי עדותו של סלעי, כשליש מאנשי הפלוגה היו יוצאי עדות המזרח, 55 אחוזים מהם היו ילידי מזרח אירופה ומרכזה, עשירית "ארץ-ישראלים", בליל שפות שימש את אנשי הפלוגה.
שעת ה"ש" ליציאה מתל מוטילה נקבעה ל-01:00. לאחר תדריך של המג"ד זאבי, יצא סיור לשטח בהשתתפות הסמג"ד , המ"פ זאב סלעי, הקמ"ן יהודה גולן ואחד המ"מים, מוטקה עציוני.
הכוח לא הצליח להתקרב לתל מוטילה בגלל אש צלפים שנפתחה לעברו והסתפק בתצפית מ"גבעת התצפית", שהייתה רחוקה יותר.
לאחר חיסול העמדה ודיווח למג"ד גנדי, אשר ישב בווילה מלצ'ט, התחיל סלעי לארגן את הכוח להסתערות השנייה.
מי שבחן את הטייסים היה מפקד בסיס רמת דוד סא"ל רודי אוגרטן.
כמה חודשים קודם ביצעה ישראל פעולת-תגמול באמצעות מטוסי-קרב על מוצבים סורים וספגה גינויים חריפים באו"ם, והממשלה הורתה כי אין להשתמש במטוסי-קרב בלחימה השוטפת.
על יד יואש צידון עמד קצין או"ם, ומכיוון שאוגרטן לא הבין עברית, יואש היה צריך להסביר לו את המשימה באנגלית עם רמזים ומילים בעברית.
בקרב על מוצב "הדמות" נהרגו 30 מלוחמי "גולני", בנוסף ל-10 לוחמים אשר נהרגו בארבעת הימים הקודמים.
אורי מילשטיין כתב כי היה זה "הכישלון הצבאי החמור ביותר באותם ימים, שיש טוענים שהוא גְדול הביזיונות בצה"ל מאז שהוקם".
זאב דרורי כתב: "זה היה הקרב הגדול הראשון של צה"ל בזירה הסורית לאחר מלחמת העצמאות, והשמועות על הכישלון והחרפה נפוצו במהירות בכל שורות הצבא.
הטענות בקרב הפיקוד הזוטר וחיילי החטיבה היו נגד הפיקוד שלא נכח בשדה הקרב ופיקד על הכוחות ממוצב פיקוד באזור הכנרת.
כמו כן נטען שלא היה תיאום בין הכוחות בשטח לבין המפקדה בשעת הקרב עצמו בנושאים מרכזיים, כמו מודיעין קרבי, הכוונת הסיוע הארטילרי, תיאום בין הכוח הלוחם וכוחות העתודה.
טענה מרכזית של הלוחמים היתה, שהמפקדים שלחו אותם למערכה בלי לדעת את תנאי השטח ואת מצב האויב, ואם הצליח הכוח לסלק את הסורים מהשטח המפורז הרי זה היה בזכות הפיקוד הזוטר מרמת מפקד פלוגה ומטה והלוחמים שלא התייאשו והמשיכו לתקוף את עמדות הסורים למרות ההרוגים והפצועים הרבים"
הממשלה, צה"ל והעיתונות הסתירו את עובדת נפילתם של כל כך הרבה חיילים.
גבי ברשי כתב כי "על אף העובדה שלכל רמות הפיקוד ממג"ד ומעלה, לא היה מושג בזמן אמת מה קורה שם, הלוחמים ממ"פ ומטה לחמו באומץ, במסירות, ובדבקות מופלאה במטרה, בנחישות ובהקרבה ובסיומו של הקרב המטרה הושגה, היעד נכבש והאויב הובס".
אנדרטה לזכר הנופלים בקרבות תל מוטילה נחנכה במושב אלמגור בשנת 1997. האנדרטה ניצבת בשולי המושב, באתר המשקיף אל הכנרת.
על גבי צדיו המשופעים של בסיס האנדרטה נקבעו כעין לוחות תבליט מאבנים ועליהם לוחיות מתכת הנושאות את שמות 41 החללים.
חטיבת גולני מקיימת מדי שנה אזכרה לנופלים באתר הקרב.
קרב תרמופילאי הוא קרב שנערך במצר היבשתי תרמופילאי שבמרכז יוון בשנת 480 לפנה"ס, בין צבא בן שבעת אלפים לוחמים מן הברית ההלנית בראשות לאונידס מלך ספרטה, לבין צבא האימפריה הפרסית.
הצבא הפרסי, שהיה גדול לאין שיעור ומנה עשרות אלפים ויותר, פלש ליוון דרך מעבר תרמופילאי הצר.
לפי הרודוטוס, במשך שבעה ימים הצליחו היוונים להדוף את התקפות הפרסים, עד שיווני בן המקום גילה לפרסים דרך הררית דרכה יכלו הפרסים לאגף את הצבא היווני ולבסוף גם להביסו.
לאונידס ו-300 לוחמים ספרטנים נשארו ללחום בפרסים עד המוות.
הקרב, ועמידתם של הלוחמים הספרטנים מול כוח רב מהם, הפכו למופת של אומץ לב שמלווה מאז את תרבות המערב.
חשיארש הראשון החליט להמשיך את התפשטותה של האימפריה הפרסית שנבלמה בקרב מרתון בימי אביו, דריווש הראשון.
בשנת 484 לפנה"ס התאסף צבא גדול באסיה הקטנה כהכנה למלחמה.
חשיארש חצה את ההלספונטוס (הידוע כיום כדרדנלים) על גבי גשר של ספינות בשנת 480 לפנה"ס והתחיל את פלישתו ליוון.
המקורות העתיקים מוסרים מספרים אסטרונומיים שמסתכמים במיליוני חיילים, אך לפי הערכות מודרניות הנשענות על חישובי אספקה, הפרסים יכלו למנות עד 200,000 איש, ואולי הרבה פחות.
הצי הגדול, המורכב בעיקר מספינות פניקיות ואיוניות, תמך בפלישה.
גם כאן המספרים שמוסרים המקורות עוברים את האלף, ונראה שמספר ספינותיו עמד על כ-400 עד 600 ספינות.
על מנת לצמצם את מספר ספינותיו למספרים שהשתתפו בקרבות, הרודוטוס מספר על סופה קטלנית ששלחו האלים בצי הפרסי אשר גרמה לאובדן ספינות רבות.
על מנת להתנגד לפלישה, התאגדו ערי המדינה של יוון בברית המכונה "הליגה ההלנית".
את ההנהגה על חילות היבשה והים מסרו לידי הספרטנים מתוך הכרה בעליונותם הצבאית.
הליגה כללה כמעט את כל ערי יוון שבפלופונסוס וערים מעטות משאר אזורי יוון (לא כל ערי יוון השתתפו במלחמה, ערים מסוימות בחרו להיכנע לפרסים עוד טרם הקרב וערים אחרות עברו לצדם במהלך המלחמה).
היוונים החליטו לוותר על הגנת יוון הצפונית ושלחו כוח גדול לבלימת הפרסים במעבר תרמופילאי על מנת למשוך זמן ולכנס את כוחות הברית.
הכוח הורכב מחיילים מיוון התיכונה בפיקודו של לאונידס, אשר הגיע עם חיל מובחר של הצבא הספרטני.
במקורות רבים מצוין המספר "300 הספרטנים".
למעשה היו בקרב 304 ספרטנים: 300 חיילי משמר המחולקים לשלוש פלוגות, קצין לכל פלוגה, ולאונידס עצמו.
אולם החייל פנטיטיס יצא בשליחות אל תסאליה.
והחייל אריסטודמוס לא לחם בגלל מחלה.
כתמיכה בצבא היבשה יצא הצי לכיוון מצר ארטמיסיון על מנת לא לתת לכוחות הפרסיים אפשרות לאגף את צבא היבשה ולהנחית כוחות בעורפם.
בבואם למעבר, החלו היוונים בביצורו.
המעבר היה צר ורוחבו לא עלה על כמה מאות מטרים.
על מנת לבצרו, החלו היוונים לשקם את החומה העתיקה שעמדה במקום והציבו חיל משמר בדרך צדדית בהרים שבעזרתה אפשר היה לעקוף את המעבר.
זה היה המעבר היחיד בו יכלו הפרסים לעבור, ולכן החזקתו הייתה עשויה למנוע מהם לכבוש את שאר יוון.
חשיארש לא התרשם מהכוח היווני שעמד על 7,000 חיילים וחשב שצבאו ימחץ אותם בעצם מספרו העדיף.
לפי פלוטרכוס, שלח המלך הפרסי שליחים אל לאונידס והבטיח לו את כתר יוון תמורת שיתוף פעולה עמו, ליאונידס ענה: "אם היה לך מושג כלשהו בדבר הנושאים הנשגבים בחיים, היית נמנע מלחמוד רכושם של אחרים.
עבורי, מוות למען יוון עדיף לעומת היותי שליט יחיד על בני עמי".
לאחר קבלת תגובתו של לאונידס, שלח אליו חשיארש דרישה שהספרטנים ימסרו את נשקם (כלומר ייכנעו), על דרישה זו ענה לו לאונידס בהתגרות: "בוא, קח אותם".
למרות נחיתותם העצומה, היה המורל במחנה הספרטני גבוה.
הרודוטוס מספר על סייר פרסי, שיצא לרגל אחר הספרטנים.
כאשר חזר ממשימתו, דיווח שהספרטנים נצפו כשהם שרועים מחוץ לחומה שהקימו, נשקיהם מונחים במערום, והם עסוקים בתרגילי התעמלות ובסירוק שערם הארוך, כאילו מדובר בבילוי על שפת הים.
הסייר סיפר כי הספרטנים הניחו לו להתקרב ולתצפת עליהם ולא ניסו לרדוף אחריו, או לפגוע בו.
חשיארש הנדהם, התקשה להבין את פשר מעשיהם, ויועצו דֵמַרַטוֹס הסביר: "האנשים הללו באו להילחם איתנו במעבר, ולזאת הם מתכוננים.
עוד מספר הרודוטוס על הקצין הספרטני דִיאנֵקֵיס, שאחרי ששמע שכמות חיציהם של הפרסים עצומה כל כך, עד שהם יאפילו על השמש, הגיב בסגנון לאקוני אופייני, ואמר: "מצוין, נילחם בצל".
חשיארש שלח את כוחותיו לקרב, אך התוצאות היו אפסיות וההתקפה נהדפה.
הקרב הפך עד מהרה לטבח בן יומיים, שבמהלכו איבדו הפרסים אלפי חיילים בלי שהצליחו לשבור את היוונים.
חשיארש חשש שהוא עומד להפסיד במלחמה, כשלמזלו הגיע למחנהו יווני בשם אֵפִיאַלְטֵס.
(מאז אותו יום, שמו הוא מילה נרדפת לבוגד ביוונית), וסיפר לפרסים אודות המעבר הצר בהרים, מתוך ציפייה לקבל שכר על מידע זה.
חשיארש שלח את הגיס המכונה "בני האלמוות" - יחידת עילית פרסית בת 10,000 לוחמים, תחת פיקודו של הידרנס.
הם הצליחו לאגף את היוונים.
כשראה לאונידס שהמצב אבוד, שלח רצים לצי בארטמיסיון על מנת להודיע להם על מפלתו, שחרר את בעלי הברית היווניים, ונשאר להגן על נסיגתם עם הספרטנים וכוח עזר מתספיאה.
הקרב נמשך עוד כמה שעות עד שאחרון הספרטנים נהרג.
בסיכומו של הקרב, איבדו הפרסים אלפי חיילים תמורת מספר הקטן לפחות פי 10 מזה.
למרות האבדות, המשיך הצבא הפרסי בהתקדמותו דרומה ועד מהרה הגיע עד אתונה ושרף אותה.
רק הניצחון הימי של האתונאים בקרב סלמיס והניצחון היבשתי בקרב פלטאיה, שבא בעקבותיו, הצליח לבלום את התקדמות הפרסים, והם נסוגו צפונה.
לאחר הדיפת הפרסים מיוון, הוצבה במקום הקרב אנדרטה המנציחה את זכר הלוחמים שנפלו בקרב.
קיימת סברה במקורות העתיקים כי לאונידס החליט להקריב את עצמו ואת חייליו כדי להציל את הצי האתונאי שנתקע במעבר הצר בין אוובויה ליבשה, על ידי כך שיעכב את הפרסים ויאפשר לו את זמן החילוץ הנחוץ.
סברה אחרת מתייחסת לנבואת האורקל מדלפי, אשר ניבא לפני הקרב שספרטה תיהרס או תאבד את אחד ממלכיה בקרב, וטוענת שלאונידס בחר במותו להצלת ספרטה.
לא ברור עד כמה עדויות אלה אמיתיות ומה חלקן של האגדות בעדויות אלה.
מאז התרחשותו, שימש הקרב בתרמופילאי השראה ליצירות תרבותיות רבות ומגוונות: שירה, פרוזה ורומנים, ציור, קולנוע, טלוויזיה ואף משחקי וידאו.
נכתבו אודותיו ספרים דוגמת שערי האש, רומן מאת סטיבן פרספילד, וכן "הנער מנכסוס", רומן מאת אהרן אבדי.
כמו כן נעשו עיבודים קולנועיים.
"300 הספרטנים" היה סרט משנת 1962 שנוצר תוך שיתוף פעולה עם הממשל היווני.
בסרט כיכבו ריצ'רד איגן כליאונידס מלך ספרטה, ודייוויד פרר כמלך פרס חשיארש הראשון.
סרט אחר הוא "300", עיבוד מ-2007 לפי הנובלה הגרפית של פרנק מילר, בכיכובם של ג'רארד באטלר כמלך ספרטה, ורודריגו סאנטורו כמלך פרס.
להקת המאטל השוודית "סבטון" פרסמה את השיר "Sparta" שעוסק בקרב.
קרב תרמופילאי הוזכר גם באפילוג של משחק הווידאו "Assassin's Creed Odyssey", שמתרחש בהיסטוריה בדיונית כחמישה עשורים לאחר מכן, במהלך המלחמה הפלופונסית.
צבאות רבים כיום, ובהם צה"ל, ראו בצבא הספרטני מודל לחיקוי.
קרב תרנגולים הוא סוג של מופע בידור העושה שימוש בתרנגולים.
במופע זה משסים את התרנגולים זה בזה עד שאחד המתמודדים מפסיד ומת.
מקורו של קרב התרנגולים בסקוטלנד במאה ה-12.
בעליו של התרנגול הזוכה היה מקבל את גופת התרנגול שהפסיד ומת למאכל.
צורת בידור זו הייתה נפוצה בקרב שכבות העם העניות באחוזות רבות בדרום המדינה, וכן היה משחק זה מקור הכנסת מזון לפיהן של משפחות רבות באותה תקופה.
קרבות התרנגולים עדיין נפוצים במקומות רבים בעולם, במיוחד בדרום-מזרח אסיה.
האנתרופולוג קליפורד גירץ חקר את קרב התרנגולים הבאלינזי, והסיק ממנו מסקנות לגבי השלכת רגשות אנושיים על בעלי חיים, ואופיו של הפולחן במקום.
בכמה ממדינות ארצות הברית, משיקולי זכויות בעלי החיים, הוצאו קרבות התרנגולים אל מחוץ לחוק.
הקריאות לאשר מחדש את הקרבות כוללות הצעות מקוריות להמתקת הכאב הנגרם לתרנגולים, כמו ציוד בכפפות אגרוף מותאמות וחליפות המצוידות בחיישנים אלקטרוניים המזהים פגיעה, כמו בסיף.
בשפה העברית, הביטוי "קרב תרנגולים" מתאר מריבה שמטרתה להרשים את הקהל.
קרב תל פאחר היה קרב בין צה"ל לצבא סוריה שנערך בשעות אחר הצהריים של 9 ביוני 1967, במסגרת קרב ההבקעה ברמת הגולן ב.
בתל פאחר היה מוצב סורי מבוצר, שנכבש על ידי יחידות מחטיבת גולני בסיוע כוח שריון.
שמו של האתר כיום הוא מצפה גולני.
בחפירות הצלה שנערכו בשנת 2005 נתגלו ממצאים המעידים שהתל היה מיושב בתקופת הברונזה ובתקופת הברזל.
כמו כן, נמצאו חרסים מהתקופה ההלניסטית.
תל פאחר (פירוש השם בערבית הוא "התל הגאה" או "המפואר".
בערבית: תל אלפח'אר تل الفخار), שבצפון רמת הגולן, היווה חלק ממערך חזק של מוצבים בעלי עומק טקטי בין הכפר זעורה לבין הגבול הישראלי, יחד עם בורג' בביל, בחריאת, וחירבת א־סודה.
מערבה לתל, מעבר לדרך הפטרולים, נמצא המוצב תל עזזיאת, שהיה המוצב הסורי העיקרי באזור ושלט בתצפית ובאש על צפון עמק החולה.
ממזרח, מעבר ל"כביש הנפט" נמצא הכפר עין פית, ומעליו נמצא הכפר זעורה.
הקרב נערך כחלק ממהלך הפתיחה של כיבוש רמת הגולן.
העלייה לרמת הגולן בכוחות גדולים אפשרית רק במספר קטן של צירים עיקריים, ומערך המוצבים שתל פאחר היה חלק מהם, שלט באופן מוחלט על ציר העלייה הצפוני ביותר.
ציר זה עלה מצפון עמק החולה דרך רמת הבניאס למרגלות הר חרמון ועד לגבולה המזרחי של רמת הגולן, באזור הכפר מג'דל שאמס.
זה הציר שנבחר להיות דרך העלייה הראשית של כוחות צה"ל, ועל כן המהלך באזור הקרב היווה את המאמץ העיקרי.
כיבוש מערך המוצבים כולו הוטל על חטיבת גולני בפיקודו של אלוף־משנה יונה אפרת.
חטיבת גולני תוגברה בפלוגת טנקי שרמן M-50 מגדוד 377 (של חטיבת המילואים 37).
בתוכנית הקרב נועד גדוד 51 בפיקוד בני ענבר לכבוש את תל עזזיאת, גדוד 12 בפיקוד לכבוש את תל פאחר, וגדוד 13 עם הסיירת יועדו להיות כוח עתודה, ובהמשך להיכנס בפרצה שתיווצר בקו הסורי, ולהיות מוכן להמשיך ולהשתלט על מחנות הבניאס.
התל היה מוצב פלוגתי מבוצר, הבנוי על שתי שלוחות מקבילות: שלוחה צפונית החולשת על אחותה הדרומית, וביניהן גיא קטן (ואדי אל־חצין).
במוצב היו מצדיות רבות ורשת של תעלות קשר ובונקרים, חלק מהתעלות עמוקות ומחופות בבטון ובעפר.
התל היה מוקף מכל עבר בשלוש רצועות של גדרות תיל דו־שיפועיות ועכבישיות, וביניהן רצועה ממוקשת בחלקה.
הכוח המגן היה פלוגה מתוגברת מגדוד חי"ר 187 של הצבא הסורי, ובנוסף לה תותח נ"ט 57 מ"מ, סוללת מרגמות 82 מ"מ, שני תול"רים ושלושה מקלעים דו־קניים.
הכוח התוקף היה גדוד 12 (גדוד "ברק") של חטיבת גולני בפיקוד סא"ל משה (מוסא) קליין, מתוגבר בשלוש מחלקות טנקים מחטיבה 37 (מילואים).
בהמשך הקרב הופנו למוצב גם צוות מסיירת גולני והסמח"ט, וכוחות נוספים, שהגיעו בסוף הקרב או לאחריו.
בתוכנית הקרב המקורית, היה הגדוד מיועד לתקוף את התל מחלקו העורפי, ממזרח.
לשם כך היה עליו לנוע על דרך העפר שלאורך תעלת ההטיה הסורית עד לכפר עין א־דיסה, כקילומטר אחד מדרום מערב לתל, שם לעזוב את הדרך ולעלות עד לציר הנפט שממזרח, ולהמשיך עליו צפונה אל עורף המוצב.
בנתיב התנועה מהכפר ועד לדרך הנפט לא היתה דרך עפר, אך על פי ניתוח השטח מתצפיות ומצילום אוויר, הנתיב עבר כולו במדרון מתון ועל כן היה עביר לכלי רכב.
בשעה 14:35 הגיע הכוח לנקודת הפּנייה, מתחת לכפר עין א־דיסה.
הקצין המנווט, מפקד פלוגה ב' שלמה סגל, שנסע על הטנק המוביל של המ"מ (מפקד המחלקה) עזרא ברוש, זיהה בוודאות את מקום הפנייה.
הוא ירד מהטנק כדי לבדוק אם ניתן לעבור בנסיעה בנתיב שנבחר, ודיווח למג"ד שהדבר אפשרי.
אולם מפקד פלוגת ז' של השריון, זאב נמיר, טען שהטנקים מתחפרים על הדופן של דרך ההטיה ולא מצליחים לעלות.
מחלקתו של ברוש עלתה לעמדות ירי בגבעה סמוכה (הידועה מאז כ"גבעת הרתק"), וירתה מספר פגזים על תל פאחר.
באותה שעה נפתחה על הגדוד אש מחירבת א־סודה, כשני קילומטר מצפון־מערב.
זחל"ם של פלוגת השריון, ובו גם לוחמי גולני, נפגע מפגז וארבעה מאנשיו נהרגו.
המג"ד (מפקד הגדוד) משה קליין הבין שגדודו שוהה בשטח נחות, בלי יכולת להמשיך על פי התוכנית.
לאחר התייעצות עם מ"פ הטנקים, החליט המג"ד להמשיך לנוע צפונה.
עד היום לא ברור אם כוונתו הייתה לתקוף את המוצב מהחזית, משטח נחות טופוגרפית (פעולה שהתבצעה בסופו של דבר); או לנוע על דרך ההטיה, מתחת למוצב, להמשיך צפונה ולאגף אותו מצפון וממזרח, כדי להיכנס אליו מהעורף, כמתוכנן.
המג"ד הורה לטנקים לרדת מעמדת הרתק, ולהמשיך אחריו על תוואי ההטיה.
אולם כתוצאה מפגיעות שספגו הזחל"מים, החל להיווצר נתק בינו לבין שאר הגדוד.
אז הורה המג"ד לרס"ן אלכס קרינסקי לחזור ברגל כ־200 מטר אל הכוח שהתעכב מאחור.
קיימות עדויות סותרות באשר לסדר הפקודות שמסר המג"ד: הקמב"ץ פרידמן העיד, שהוא לא זוכר את קרינסקי בזחל"ם, ושהוא עצמו נשלח עם הפקודה לפלוגה א' להגיע אל המג"ד; לעומתו העיד הקש"א (קצין שיתוף ארטילריה) משה הראל, שפרידמן נשלח ראשון ואחריו הצטרף קרינסקי, מיוזמתו.
אולם אין מחלוקת שפרידמן הגיע אחרי קרינסקי, מצא את זחל"מי פלוגה א' ריקים (למעט נהגי המילואים), והלוחמים כבר החלו עולים לעבר המוצב.
העיתונאי דן שילון ישב בזחל"ם המג"ד והקליט את רשמיו מהקרב; סלילי ההקלטה אבדו כאשר הזחל"ם נפגע מפגז.
שילון ראה את המג"ד משוחח עם קרינסקי, אולם לא שמע את הנאמר.
קרינסקי היה בעבר מפקד פלוגה בגדוד, מדריך בבית הספר לקצינים בעת המלחמה, ומכיוון שלא היה לו תפקיד מוגדר בלחימה, הצטרף לזחל"ם של המג"ד.
כאשר הגיע קרינסקי אל פלוגה א', הוא מסר לאהרון ורדי את פקודת המג"ד: להסתער רגלית על התל.
בשעה 15:04 הגיע המג"ד אל צומת דרכים של תואי ההטיה עם הדרך מערבה על תל עזזיאת, ועם דרך העולה לתל פאחר.
עמד שם טנק סורי מדגם AMX, שהתברר כנטוש.
מחלקתו של ברוש פנתה בצומת מזרחה, טיפסה על שלוחה סלעית והתגלתה לעיני הסורים.
טנקי T-54 מחירבת סודה פגעו בארבעה טנקים, ביניהם של ברוש, יעקב העליון ושל המ"פ זמיר.
הסתערות חזיתית, דרך גדרות התיל
מתוך שבעת הזחל"מים של פלוגה א', רק שלושה הגיעו עד אותו זמן, והשאר נותרו מאחור פגועים או התעכבו.
המ"פ ורדי אסף את כל הלוחמים שהיו על שלושת הזחל"מים, והם התארגנו במהירות להסתערות על היעד מחזיתו.
ורדי החליט לא לחכות לשאר 40 לוחמיו, מכיוון שהיה בשטח נחות וגלוי לאויב.
הוא חילק את חייליו הזמינים, כ־25 במספר, לשני צוותים.
מחצית מהלוחמים, בפיקוד ורדי, עלו על השלוחה הדרומית, והמחצית השנייה, בפיקוד קרינסקי, הסתערו על הצפונית.
בעלייה לשלוחה הדרומית, חתכו הלוחמים גדר אחת, וניסו לפרוץ את הגדר הבאה בעזרת בונגלור, אולם זה לא פעל.
מבלי שקיבלו פקודה לכך, דוד שירזי ויעקב חודרה שכבו בגופם על הגדר, וחבריהם עברו על גבם.
שירזי המשיך להילחם, עד שנהרג על התל.
בהמשך הקרב נפצע חודרה שוב.
הכוח של ורדי הצליח לכבוש את רובו של החלק הדרומי, אולם חייליו החלו להיפגע מאש יעילה מהחלק הצפוני.
באותה עת, על השלוחה הצפונית, נהרגו ארבעה לוחמים, כולל מפקדם, אלכס קרינסקי.
ארבעה חיילים נוספים מפלוגה א', בפיקוד המ"מ דני ביזר, עלו ברגל מדרך ההטיה לאחר שהזחל שלהם נפגע.
בגיא שלמרגלות התל הם פגשו את המג"ד, שהבין כי הקרב השתבש לגמרי, ושאין לו שליטה מלאה על כוחותיו.
הוא הורה להם לעלות על התל, לכיוון הלחימה העיקרית על פי קולות הירי שישמעו.
הם נתקלו בשני חיילים סורים חשופים, ורדפו אחריהם לשלוחה הצפונית.
הם הצליחו להשתלט על תעלה אחת, בטרם נפגעו כמעט כולם.
מעדויות חדשות עולה כי חדירתם לעומק החלק המערבי, שהסתיימה בשעה ארבע לערך, הגיעה כמעט עד בונקר הפיקוד הסורי, וביחד עם פעולתו של קרינסקי לפניהם גרמה, ככל הנראה, לסורים להסתגר בו ולא להמשיך להילחם (בתום הקרב נלקחו מבונקר הפיקוד 22 שבויים).
המג"ד שראה את חייליו מסתערים חזיתית, החליט לעלות בעצמו בדרך הקצרה אל התל, כדי לפקד על הקרב.
הוא עלה ברגל, בלווית הקש"א, משה הראל.
קליין חשש כי הכוחות השונים בתל ירו זה על זה, לכן עלה על השלוחה הצפונית, ופגש את אחרון הלוחמים שנותר שם בריא, יצחק חמאווי (כיום איזי גרנות), שהיה נתון בין אש הסורים לאש כוחותינו, ולפי עדותו (בחוברת "הקרב על התל") ירו עליו משני הצדדים.
חמאווי הזהיר אותו מצליפות, אולם קליין כנראה סבר, שהתל כבר נכבש וששני הכוחות יורים זה על זה, על כן הזדקף וקרא בקול את אות הקריאה של הגדוד, "איתן".
המג"ד והמ"כ הצעיר השתלטו בירי על תעלה אחת, ובהסתערות הבאה נהרג המג"ד.
חמאווי, שהופעתו של המג"ד לאחר כשעה שבה לחם לבדו נסכה בו תקווה, העיד שמותו של קליין כמעט שבר את רוחו.
אז פגש את קצין הסיוע הראל, ויחד ירדו לדווח על מות המג"ד.
הסמג"ד, רס"ן זוהר נוי, החל לארגן לוחמים נוספים מפלוגה ג' בפיקוד מיכאל תשבי, כדי להמשיך בלחימה.
הם הסתערו על המוצב הצפוני מחזיתו, ונבלמו על הגדרות באש הסורים.
נוי נפצע קשה בלסתו, והמ"פ תשבי נהרג כשניסה להפעיל בונגלור לפריצת הגדר.
כעת נותר הגדוד ללא המג"ד, הסמג"ד ושני מפקדי פלוגות.
נוי סירב לקבל טיפול, והורה לקצינים שנותרו לאגף את המוצב ולהסתער עליו מעורפו.
הקמב"ץ פרידמן, שחזר מהשליחות אל מ"פ א', הורה לפלוגה ב' בפיקודו של הסמ"פ אברהם סולוביץ' לכבוש את המוצבון בורג' בביל.
בתוכנית המקורית נועדה הפלוגה לכבוש אותו אחרי כיבוש תל פאחר, אולם כעת שהכוח היה חשוף בשטח ההריגה, נוצר צורך לכובשו מוקדם יותר.
בהתאם לכך, הורה המח"ט לגדוד 51 להקדים ולכבוש את יעדו, תל עזזיאת.
לאחר מכן, נטלו קצינים נוספים יוזמה, ארגנו לוחמים וזחל"מים כשירים והסתערו שוב ושוב על היעד.
עזרא זכריה (כיום סלע), מפקד המחלקה המיוחדת של הפלוגה המסייעת, פיקד על זחל"ם בודד שבו נהג הקמב"ץ הפצוע קל בידו; כדי להגיע אל המוצב מעורפו בבטחה, הם נסעו על תוואי ההטיה כל הדרך עד הבניאס, ומשם חזרו על דרך הנפט, חלפו על פני הכניסה הצפונית והגיעו לעורף המוצב הדרומי.
שם ספג הזחל"ם פגיעה ישירה, נפגעו מספר לוחמים אך האחרים הצליחו לחבור לכוח של ורדי שהמתין שם לתגבורת.
שמואל (שמיל) גולן, סמ"פ א', אסף לוחמים כשירים בשלושה זחל"מים נוספים, והוביל הסתערות באש בדרך העוקפת את המוצב מצפונו.
גם לכוח הזה היו נפגעים, אולם הוא הגיע למוצב והצטרף ללחימה.
התקפות אלה השלימו את כיבוש התל הדרומי, אולם לא היה בכך די להכריע את הקרב בתל הצפוני.
למרגלות התל נותרו לוחמים כשירים, שלא היה מי שיוביל אותם להסתערות ועל כן שכבו ללא מעש מאחורי מחסה.
בסביבות השעה 15:40, כשעה אחרי תחילת הקרב, התברר למפקדת החטיבה שהקרב השתבש ושההכרעה בו מתעכבת.
המח"ט (מפקד החטיבה) החליט להפנות אל זירת הקרב כתגבורת את גדוד 51, שסיים לכבוש את תל עזזיאת הסמוך.
כעבור כמחצית השעה שינה המח"ט את החלטתו, ופקד על סגנו, משה גת, לנוע אל התל עם כוח תגבורת, שכלל צוות מהסיירת החטיבתית שהגיע לתל בשעה 17:30. ביוזמת רס"ן צבי פז ("גולדֶה"), סגן מפקד בסיס הטירונות (בא"ח 1), הגיע למוצב סגל פלוגת הטירונים.
שתי פלוגות מגדוד 51, שסיימו את כיבוש תל עזזיאת, הגיעו לתל פאחר רק לאחר סיום הקרב.
מפקד הסיירת החטיבתית, סרן ראובן (רובק'ה) אליעז, לקח איתו צוות צעיר של הסיירת ונע בנתיב הנסיעה של חטיבה 8, על ציר הנפט מדרום.
כאן אירעה טעות נוספת: כוח הסיירת נתקל באש מהכפר עין פית.
הוא הסתער אל מקור האש, ואז דיווח אליעז שהוא נמצא בזעורה.
המח"ט פקד עליו לחזור ולהגיע לתל פאחר.
כעשרה מלוחמי הסיירת שירדו מזחל"ם פגוע הלכו ברגל, ונאספו על ידי צבי פז, שהגיע לשם עם טנדר "גלדיאטור" כדי לסייע בלחימה.
אליעז ריכז את לוחמיו בכניסה המזרחית למוצב.
צבי פז, שעמד זקוף חרף אזהרות מצלפים, נפגע מכדור בראשו ונהרג.
סמ"פ ב', אברהם סולוביץ', שחזר מכיבוש מוצב החוץ בורג'־בביל, ארגן כ־10 לוחמים על זחל"ם תקין, ועלה ביוזמתו אל התל.
אליעז שלח אותו אל הכיפה הצפונית.
סולוביץ' נכנס בראש חייליו לתעלה, שם ארב להם חייל סורי וקטל כמעט את כולם.
לאחר מכן הגיע הסמח"ט, משה גת, ודחק באליעז לתקוף את היעד.
אז נכנסו לוחמי הסיירת אל תוך התעלות במוצב הצפוני.
מפקדם אליעז ראה מולו קצין סורי מכוון אליו את רובהו, לחץ על ההדק בנשקו – ולשניהם היה מעצור.
הם התנפלו זה על זה ונאבקו בידיים חשופות.
אליעז תקע אגרוף בסורי, ומעוצמת המכה נקעה זרועו, וכמעט שחוסל.
אז קפץ דוד כהן אל תוך התעלה העמוקה, תוך שהוא יורה בקצין הסורי.
כהן שבר את רגלו בקפיצה, אבל הסורי נהרג מיריותיו.
עוזרו של הסמח"ט, רס"ן חיים יפרח, נטל פיקוד על שארית הכוח ויחד איתם השתלט על כיפת המוצב הצפוני.
ב־18:22 דיווח הסמח"ט "תל פאחר בידינו".
בפסגת הכיפה הצפונית גילו את גופותיהם של המג"ד, של קרינסקי ושל חייליהם.
קבוצה של חיילים סורים הסגירו עצמם ונכנעו.
בקרב נהרגו 34 חיילים, מהם: 24 לוחמים ומפקדים מגדוד 12, שני לוחמים מסיירת גולני, שני קצינים מסגל בא"ח 1 (בסיס הטירונים החטיבתי), וכן 6 לוחמים מגדוד שריון במילואים 377 של חטיבה 37. כ־100 לוחמים נפצעו.
שניים מלוחמי חטיבת גולני שנהרגו בקרב, משה דרימר ודוד שירזי, עוטרו לאחר המלחמה בעיטור הגבורה.
כאמור, יש מספר פרטים אודות הקרב והסיבות לאירועים אחדים במהלכו, שהם שנויים במחלוקת.
הסיבה למחלוקות היא ככל הנראה העובדה שהקרב נערך בניגוד לתוכנית המקורית, ועל כן מהלכים אחדים בו השתבשו ונכשלו, וכתוצאה מכך עלה הניצחון בקרב במחיר של הרוגים ופצועים רבים.
בדומה לקרבות אחרים בהם היו נפגעים רבים, רבו בקרב הזה גם מעשים יוצאי דופן של לוחמים ומפקדים, שעליהם חלקם זכו בעיטורים.
החריגה הראשונה מתוכנית הקרב התרחשה בסמוך לכפר עין א־דיסה, שם אמור היה הגדוד לפנות מדרך ההטייה ולעלות אל ציר הנפט.
מפקד פלוגת הטנקים, זאב נמיר, טען שאין ביכולתם לטפס מדרך ההטיה.
לימים השתרשה הדעה השגויה, שמובילי הכוח טעו בדרך, ועל כן הגיעו אל המוצב מחזיתו.
אולם כיום ברור, שהגדוד הגיע למקום הפנייה הנכון, והיה רק ויכוח אם ניתן היה לפנות במקום ולטפס במדרון עם כלי הרכב.
בתחקירים שלאחר הקרב טענו השריונאים, שטנקי השרמן המיושנים לא היו מסוגלים לטפס על המתלול.
אולם בבדיקה שערכו קציני גולני יום אחד אחרי הקרב, ובבדיקה נוספת שערך קמ"ן פיקוד צפון שלושה ימים אחר כך, התברר שבפנייה הנכונה ניתן היה לטפס אפילו עם ג'יפ.
בכל הבדיקות שנערכו מאז, לא נמצאה סיבה לכך שטנק לא יצליח לעבור במקום.
יצוין גם שבאותה עת נחשב ה"שרמן" M-50 לדגם חדיש ובעל כושר עבירות טוב.
מפקד הגדוד משה קליין החליט לשנות את דרך ההגעה, ולהמשיך לנוע על דרך ההטיה.
מכיוון שהמעורבים בהחלטה נהרגו בקרב, לא ברור אם כוונתו של המג"ד הייתה לאגף את המוצב מצפון וממזרח, או שהתכוון להגיע בדרך הקצרה ביותר אל המוצב, ולתקוף אותו מהחזית.
התוכנית המקורית הייתה לתקוף מעורף המוצב, שם הייתה הכניסה הראשית מציר הנפט, ושם הוא היה פחות מוגן בגדרות, במוקשים ובמתלול טופוגרפי.
בחלק מהמקורות על סיפור הקרב נטען, שזאת הייתה כוונתו של קליין, גם לאחר השינוי בתוכנית ההגעה.
לאחר הקרב הועלתה טענה, שהכוח התוקף לא ידע על קיומן של חלק מתעלות הקשר במוצב, מפני שהן היו מחופות ומכוסות עפר ולא נראו בצילומי אוויר; וכן שהתעלות היו עמוקות מהצפוי, ועובדה זו הקשתה על הלוחמים להיכנס ולצאת מהן.
אולם קציני המודיעין טענו, שכל התעלות סומנו בבירור ושהמידע הועבר למפקדים טרם הקרב.
הקרב נחשב לאחד מהקרבות המרכזיים במורשת הקרב של חטיבת גולני, יחד עם הקרב על החרמון במלחמת יום הכיפורים ועם הקרב על כפר סיל והקרב על הבופור במלחמת לבנון הראשונה.
החטיבה, שעד מלחמת ששת הימים נחשבה ליחידה בעלת יכולת מבצעית פחותה מזו של חטיבת הצנחנים, קיבלה בעקבות הצלחתה בהבקעת הקו הסורי בגולן בכלל, וקרב תל פאחר בפרט, הכרה ביכולתה כחטיבת חי"ר מהדרג הראשון.
יצחק רבין, רמטכ"ל מלחמת ששת הימים, אמר בכנס שנערך ללוחמי החטיבה בעכו, מספר חודשים אחרי המלחמה:
בסך הכל הוענקו עיטורים ל־21 מהלוחמים בקרב: שני עיטורי הגבורה, שני עיטורי העוז, ו־17 עיטורי המופת.
בעקבות הקרב חיבר המשורר יעקב אורלנד בלדה יוצאת דופן על סיפור הקרב.
הבלדה המחורזת, הנקראת "יום תל פאחר – בלדה עם וריאציות על נושאים קיומיים", יצאה בספר (149 עמודים) בשנת 1976. היא בנויה משילוב של סיפור הקרב מפי דמויות שהשתתפו בו, סיפור חוויותיו של המשורר בפגישותיו עם הלוחמים, קטעי שירה המעלים שאלות של זהות יהודית־ישראלית וקטעי זיכרון.
יצוין שאהרן ורדי, היחיד מבין מפקדי הפלוגות שנותר בחיים, התנגד שהספר יחולק כמתנה לטירונים, לדבריו כדי לא להעצים את המיתוס השגוי שנוצר אחרי הקרב, באמצעות ספר שירה שנכתב בהזמנת המח"ט.
השוואה בין קרבות סמוכים: תל פאחר ותל עזזיאת
השוואה בין שני הקרבות, שנערכו באותה עת, על שני המוצבים הסמוכים זה לזה:
שני המוצבים שלטו על ציר העלייה העיקרי לרמת הגולן.
שניהם אוישו על ידי פלוגה סורית מתוגברת, וכל אחד מהם יועד להיכבש על ידי גדוד של חטיבת גולני.
גדוד 51 נועד מלכתחילה לתקוף את תל עזזיאת, ולוחמיו התאמנו למשימתם במשך כשבועיים; לעומתו, גדוד 12 קיבל את המשימה מספר ימים לפני הקרב, וקציניו לא הכירו היטב את כל פרטי המוצב.
הדרך לתל פאחר ארוכה וקשה יותר וחשופה למוצבים ממערב לתל פאחר.
קרב תל עזזיאת התבצע לפי התוכנית, ובעיקר ההגעה אל היעד מעורפו.
לעומתו, קרב תל פאחר השתבש בכל שלביו: החל מציר ההגעה ליעד, ההסתערות החזיתית, היפגעותם של קצינים רבים כולל מפקד הגדוד, הטלתם לקרב של כוחות נוספים שלא יועדו למשימה, ויוזמתם של מפקדי המשנה שעלו על המוצב בכוחות קטנים אך בנחישות ובדבקות במטרה.
גדוד 51 זכה לסיוע ארטילרי ואש טנקים עד לשלב הכניסה לתעלות, בהתאם לתוכנית.
לעומת זאת, האש הארטילרית על תל פאחר הופסקה עוד לפני ההסתערות, ובנוסף לכך לא שונתה תוכנית הסיוע, אף על פי שכיוון התקיפה השתנה; על כן, חלק מאש הסיוע נחתה על הכוח התוקף.
בתל פאחר גם לא היה סיוע יעיל של אש טנקים; לוחמי השריון לא זיהו את הטנקים שירו עליהם מחירבת סודה ומרמת הבניאס.
ואילו גדוד 51 לא היה חשוף לאש טנקים.
הטנק היחיד שירה מתל עזזיאת היה ה"פנצר" במוצב שהושמד עוד בזמן התנועה ליעד.
התגבורות ששלח המח"ט החל משעה ארבע לא הגיעו לתל פאחר עד שעה חמש וחצי, וההתערבות בכוח קטן של הסיירת הייתה רק בשעה שש.
כפועל יוצא של ההבדלים במהלכי הקרבות, מיעוט הנפגעים בתל עזזיאת – הרוג אחד ו־4 פצועים, עומד בניגוד חריף למספר הנפגעים הגדול בתל פאחר, וכך גם מספרם הגדול של צל"שים ועיטורים שהוענקו בעקבות הקרב (לעומת עיטור אחד שהוענק ללוחם בתל עזזיאת).
לפני המלחמה, שמו של תל עזזיאת היה מוכר כמוצב המאיים ביותר על יישובי עמק החולה.
לאחר הקרבות, היה זה תל פאחר שתפס את המקום בתודעה הציבורית, כמוצב שהיה הקשה ביותר לכיבוש.
קרב תל פאחר היה אחד הקרבות הקשים, המשובשים ולמרות זאת הפחות נחקרים בהיסטוריה של צה"ל.
במשך שנים רבות לא נודעו פרטים חשובים על מהלך הקרב, וחלק מהפרטים נותרו בגדר חידה עד היום (2017).
תחקירים ראשונים נערכו בימים שלאחר הקרב, על ידי הקצין הבכיר ביותר שנותר בגדוד, אורי אלחנני (לאחר שהמג"ד ושני מ"פים נהרגו, הסמג"ד והקמב"ץ היו פצועים); אולם התחקיר היה חלקי מאוד ולא חשף את הסיבות לשיבושים בקרב.
כשבוע לאחר הקרב ערכה חטיבת גולני תחקיר מפקדים בקוניטרה, אולם גם תחקיר זה לא הושלם בגלל ריב שהתגלע בין הסמח"ט לבין מפקד הסיירת על תפקודה בקרב.