tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איזה אור" מאת מניה נהיר שיצא לאור בהוצאת ידע-סלע בתל אביב.
בעלה הראשון היה דודיק סמדר איתו התחתנה בתחילת שנות השישים.
בשנת 1982 החלה תהליך של חזרה בתשובה ופרשה מתחום המשחק.
לאחר שחזרה בתשובה שינתה את שמה למירה.
בעלה השני היה הרב אברהם לואיס (מתלמידי החזון אי"ש ומראשוני תלמידי ישיבת קמניץ, למד בחברותא יחד עם הרב יוסף ליברמן) עד לפטירתו בשנת 2012. כשלושה חודשים לאחר פטירתו שינתה את שמה למאירה.
בעלה השלישי היה הרב יעקב אדלשטיין.
את הזוג שידך הרב יצחק זילברשטיין.
נירוואנה דבאח (נולדה ב-18 באוקטובר 1981) היא אמנית, ציירת ריאליסטית ומרצה לציור ורישום במכללת אורנים.
דבאח נולדה וגדלה בעכו להורים מוסלמים, מוחמד ולילא אסדי.
היא למדה וחונכה במסגרות חינוך יהודיות וערביות, קיבלה חינוך לדו-קיום ושיוון בין כל העמים.
ציור למדה עם מורה פרטית.
עם סיום התיכון עברה לירושלים שם למדה תואר ראשון בתולדות האומנות באוניברסיטה העברית.
לאחר עשור החלה ללמוד לתואר ראשון באמנות ותעודת הוראה במכללת אורנים.
היא החלה לעבוד כמורה לאמנות בבית ספר יסודי, והמשיכה לימודי תואר שני באמנות.
ב-2017 עם סיום לימודי התואר השני החלה ללמד במכללת אורנים.
ומאוחר יותר גם במכללת לינקס.
גרה עם משפחתה מספר שנים בדיר אל-אסד שם פתחה סטודיו ולימדה ציור.
כאשר עברה לעכו פתחה סטודיו לציור בעכו.
דבאח התארחה מספר פעמים בבית נשיא המדינה ראובן ריבלין.
ב-2024 מוזיאון תל אביב לאמנות רכש מספר מיצירותיה.
משנת 2024 חברת הוועד המנהל של העמותה לחקר אמנות נשים ומגדר בישראל וחברת ועד השופטים בפרס בקי דקל לשנת 2025.
נשואה לעורך הדין אחמד דבאח ולהם שלושה בנים.
כשעזבה את עיר מולדתה עכו, לטובת לימודיה האקדמאים באוניברסיטה העברית בירושלים, חוותה מקרוב את השסע הפוליטי במהלך אירועי הטרור של תחילת שנות ה-2000. היא החלה תהליך של התבוננות עצמית עמוקה וחקר הזהות שלה.
בהמשך החליטה דבאח לצאת במסע ציורי מיוחד, שבאמצעותו בנתה גשרים לשלום בין העמים, הקול הציורי הייחודי שלה מראה את המורכבות ובו זמנית היכולת לחיות יחד למרות השוני, ובכך לייצר פסיפס חברתי מיוחד בחברה הישראלית.
דבאח מציירת בסגנון ריאליסטי, בשמן על בד.
היא נוהגת לתכן מראש את ציוריה, לצלם קומפוזיציה ואז לצייר.
2018 - "עיניים של מבע אחר", דימונה, אוצר: עדי יקותיאלי
2019 - "נוסטלגיה", נצרת, אוצרת: עוראיב זועבי
2022 - "זומינג", סטודיו משלך, ירושלים, אוצרת: מיטל מנור
2023 - "בין מרחבים", גלריה לאמנות אום אל פחם, אוצרת: פרופ' יעל גילעת
2018 - "אמנים בסטודיו של אלי שמיר", ספריה ומרכז ההנצחה קריית טבעון.
2018 - "גם זה אפשרי", מוזיאון היכל שלמה ירושלים.
2018 - תערוכת הזוכים בפרס אמן צעיר, מוזיאון הכט אוניברסיטת חיפה
2019 - "מחפשים את אליס", גלריה על הצוק, נתניה.
2019 - "אמנים במפגש אחר", מרכז פסגה מג'ד אל כרום.
2021 - HaLounge, תערוכת אמנות עכשווית בהשתתפות האמנים: אלי שמיר, ציבי גבע, אורית אקטע, אניסה אשקר, פאטמה שנאן ועוד, מוזיאון יפו העתיקה.
2021 - HaLounge, תערוכת אמנות עכשווית בהשתתפות האמנים: אלי שמיר, ציבי גבע, מאיה גולד, מרים כבסה, כרמל אילן ועוד, נווה שכטר ל אביב.
2022 - "נגע", מוזיאון על התפר ירושלים
2022 - "זומינג", סטודיו משלה, ירושלים.
2022 - "להקיץ להקיץ" מוזה מכללת אורנים.
2022 - " דיוקן כיתת אמן ", מורים אמנים יוצרים, הגלריה צפונית משרד החינוך.
2022 - " קומה רבעית ", תערוכת גמר בוגרי תואר שני אמן מורה, מכללת אורנים.
2022 - "נעים במרחב ובזמן", תחנת רכבת שדרות.
2022-תערוכת מכירה פומבית, בית המכירות תירוש.
אוצרים ברק רובין וליביה טגליאקוזו
2023 - "הקול והטקסט", בית חנקין כפר יהושע.
2023 - "כולנו זקוקים לחסד", מכללת אורנים.
2025 - "עדות מאוזנת – דיוקן האישה השוכבת כקריאת תיגר", הגלריה לאמנות ישראלית בקריית טבעון, אוצרת: סיגל כספי
2017 - זוכת פרס ציון לשבח לאמנים צעירים לשנת 2017, מוזיאון הכט
2021 - פרס מפעל הפיס לקטלוג, מוזיאון אום אל פחם.
דיוקן עצמי בכפר יהושע, שמן על בד, 30/40, 2019 – אוסף אורי רוזנבלט
טאבון, רישום עיפרון על נייר, 2020 – אוסף פרטי תל אביב
אל דאמון, רישום עיפרון על נייר, 20/30, 2021 – אוסף פרטי תל אביב
בידוד, רישום עיפרון על נייר, 45/70, 2021 - אוסף פרטי תל אביב
שיחה בין שתיים מגובה רגליים, עיפרון על נייר, 45/70, 2024 - אוסף ליפשיץ
נירה ריכטר דין (נולדה ב-1942) היא מתמטיקאית ישראלית החוקרת מידול גאומטרי, משטחי חלוקה, תורת הקירוב ודחיסת תמונות.
היא פרופסור אמריטוס למתמטיקה שימושית באוניברסיטת תל אביב, וכונתה "חלוצה וחוקרת מובילה בקהילת המשנה".
דין סיימה תואר ראשון מהטכניון - המכון הטכנולוגי הישראלי בשנת 1965. היא המשיכה ללימודי תואר שני במכון ויצמן למדע, שם קיבלה תואר שני ב-1967 והשלימה גם את הדוקטורט שלה ב-1970. עבודת הדוקטורט שלה, "קירובים אופטימליים ומינימום נורמה לפונקציות ליניאריות במרחבי הילברט, ויישומה לאינטגרציה מספרית", נכתבה בהנחיית פרופסור פנחס רבינוביץ.
בין השנים 1970 ל-1972 עשתה מחקר פוסט-דוקטורט במכון ללימודי יסוד באוניברסיטת רוצ'סטר, ניו יורק.
ב-1972 חזרה לישראל והצטרפה לפקולטה למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב כמרצה בכירה.
ב-1978 קודמה לדרגת פרופסור חבר למתמטיקה באוניברסיטה תל אביב.
בין 1978 ל־1979 שימשה פרופסור אורח במרכז מחקר ומתמטיקה באוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון, ארצות הברית.
בשנת 1984 שימשה מדענית אורחת של מרכז המחקר של IBM ביורקטאון הייטס ניו יורק, ארצות הברית.
ב-1984 קודמה לדרגת פרופסור מן המניין באוניברסיטת תל אביב והייתה חלק מהסגל הבכיר עד פרישתה בשנת 2010.
בין השנים 1991 ל-1993 הייתה ראשת בית הספר למדעי המתמטיקה בפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר.
במהלך הקריירה שלה השתתפה דין ביותר מ-120 כנסים וסדנאות.
דין הייתה דוברת בקונגרס הבינלאומי של מתמטיקאים ב-2006, בחלק על ניתוח נומרי ומחשוב מדעי.
היא פרסמה 185 מאמרים ו-2 ספרים.
תחומי המחקר העיקריים שלה הם אינטרפולציה, ניתוח מתמטי, קומבינטוריקה, טופולוגיה ואלגוריתמים.
היא חקרה אינטרפולציה בכמה תחומים, כולל שיעור, אופטימיזציה מתמטית ומתמטיקה שימושית.
היא מקשרת בין גבולות לבין מתמטיקה טהורה בחקירת סוגיות בניתוח מתמטי.
מחקר הקומבינטוריקה שלה משלב אלמנטים של טרנספורמציה אפינית, מספר בינארי, אינוריאנט וגיאודזה.
עבודתה בתחום האלגוריתם עוסקת בנושאים כמו Spline, המחוברים לתחומים כמו Thin plate spline, Smoothing ומחשוב.
מחקריה מכסים סוגיות במתמטיקה שימושית, מתמטיקה בדידה, ניתוח מתמטי, אלגוריתם ואינטרפולציה.
מחקר המתמטיקה השימושית משלב נושאים בתחומים כמו Scheme, Smoothness, אופטימיזציה מתמטית ו-Pecewise.
מחקר המתמטיקה הדיסקרטית שלה משלב נושאים בתחומים כמו מרחב קומפקטי, מטריצה, פולינום, אלגברה ואינטרפולציה פולינומית.
מחקר הניתוח המתמטי שלה משלב סוגיות מפונקציה ומתמטיקה טהורה.
התחומים השונים שדין עסקה בהם במחקר האלגוריתם שלה כללו נקודה, דחיסת תמונה, מספרים בינאריים וקומבינטוריקה.
מודלים סטוכסטיים בביולוגיה (בתפקיד נירה ריכטר-דין, עם נרנדרה ס.
קירוב של פונקציות מוערכות סט: התאמה של מפעילי קירוב קלאסיים (עם אלזה פרחי ואלונה מכוב, הוצאת אימפריאל קולג', 2014)
נירוסטה אוסטינית או פלדת אל-חלד אוסטינית היא אחת מחמש הקבוצות של פלדת אל-חלד לפי מבנה גבישי (יחד עם פריטית, מרטנזיטית, דופלקס ומוזקנת).
המבנה הגבישי העיקרי שלה הוא אוסטניט (המערכת הגבישית הקובייתית) והוא מונע מפלדות להתקשות על ידי טיפול בחום והופך אותן למעשה ללא מגנטיות.
מבנה זה מושג על ידי הוספת מספיק אלמנטים מייצבי אוסטניט כמו ניקל, מנגן וחנקן.
משפחת הסגסוגות אינקולוי (Incoloy) שייכת לקטגוריה של פלדות אל-חלד סופר אוסטניטיות.
ישנן שתי תת-קבוצות של נירוסטה אוסטניטית.
פלדות אל-חלד מסדרת 300 משיגות את המבנה האוסטניטי שלהן בעיקר על ידי תוספת ניקל ואילו בפלדות אל-חלד מסדרת 200 מחליפים את הניקל במנגן וחנקן, אף שעדיין ישנה תכולת ניקל קטנה, מה שהופך את סדרת 200 לפלדת אל-חלד חסכונית מסוג ניקל-כרום.
פלדות אל-חלד מסדרת 300 הן תת-הקבוצה הגדולה יותר.
הנירוסטה האוסטניטית הנפוצה ביותר והנפוצה ביותר מכל הפלדות אל-חלד היא Type304, המכונה גם 18/8 או A2. סוג 304 נמצא בשימוש נרחב בפריטים כמו כלי בישול, סכו"ם וציוד מטבח.
סוּג 316 היא הפלדת אל-חלד האוסטנית הנפוצה הבאה.
כ-300 סדרות, כגון Type316, מכילים גם מעט מוליבדן כדי לקדם עמידות לחומצות ולהגביר עמידות בפני התקפה מקומית כגון קורוזיה וחירוץ.
תוספת החנקן הגבוהה יותר בסדרת 200 מעניקה להם חוזק מכני גבוה יותר מסדרות 300.
"סגסוגת 20" היא פלדת אל-חלד אוסטניטית בעלת עמידות מצוינת לחומצה גופרתית חמה וסביבות אגרסיביות רבות אחרות אשר תוקפות בקלות סוג 316 של פלדת אל חלד.
סגסוגת זו מציגה עמידות מעולה בפני פיצוח מתח-קורוזיה בהרתחה של חומצה גופרתית של 20–40%.
לסגסוגת 20 תכונות מכניות מצוינות ונוכחות ניאוביום בסגסוגת ממזערת את המשקעים של קרבידים במהלך הריתוך.
פלדות אל חלד אוסטניטיות עמידות בחום
ניתן להשתמש בדרגות עמידות בחום בטמפרטורות גבוהות, בדרך כלל מעל 600°C.
הן חייבות לעמוד בפני קורוזיה (בדרך כלל חמצון) ולשמור על תכונות מכניות, בעיקר חוזק (לחץ תפוקה) ועמידות לזחילה.
עמידות בפני קורוזיה מסופקת בעיקר על ידי כרום, עם תוספות של סיליקון ואלומיניום.
ניקל אינו מתנגד היטב בסביבות המכילות גופרית.
זה מטופל בדרך כלל על ידי הוספת עוד Si ו-Al אשר יוצרים תחמוצות יציבות מאוד.
יסודות אדמה נדירים כגון צריום מגבירים את היציבות של התחמוצת.
סוג309 ו-310 משמשים ביישומי טמפרטורות גבוהות יותר מ-800°C.
הערה: פלדות אל חלד פריטיות (ferritic stainless steels) אינן שומרות על חוזק בטמפרטורות גבוהות ואינן משמשות כאשר נדרש חוזק.
ניתן לבדוק פלדת אל חלד אוסטינית על ידי בדיקה לא הורסת בשיטת בדיקת נוזל חודר אך לא בשיטת בדיקת החלקיקים המגנטיים.
ניתן להשתמש גם בבדיקת זרם מערבולת.
תקן EN1.4980 (הידוע גם בשם A286) אינו נחשב אך ורק כפלדה עמידה בחום בתקנים, אלא זוהי מחלקה פופולרית בשל השילוב שלה בין חוזק ועמידות בפני קורוזיה.
הוא משמש לטמפרטורות שירות של עד 700°C ביישומים כגון:
נירה שויאר (30 ביולי 1934 – 26 ביולי 2024) הייתה מחברת ספרי בישול ישראלית, מחלוצי הספרות הקולינרית בישראל ובין התורמים להתפתחות התרבות הקולינרית בה.
ספרה "עוגות לכל עת", שיצא לאור לראשונה בשנת 1979, הפך לאבן דרך בתחום האפייה הביתית בישראל.
שויאר נולדה וגדלה בקיבוץ כפר מנחם להורים חלוצים.
הוריה היו מששת האנשים הראשונים שהקימו את קיבוץ כפר מנחם והתגוררו במקום עוד לפני שהיה בו ישוב מסודר והוא היה גבעת טרשים בלבד.
שויאר הייתה הילדה הראשונה בקיבוץ וגדלה בתנאים קשים, בצריף קטן ללא שירותים.
ספריה של שויאר הוגדרו כספרי אפייה פורצי דרך, וספרה "עוגות לכל עת" הפך לפריט חובה במטבחים רבים בישראל של סוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. הספר, בעריכת רות סירקיס, יצא לאור בשנת 1979 וזכה להצלחה מיידית.
הספר היה אחד מספרי האפייה הראשונים בארץ.
שויאר עבדה אז כאחראית על מחסן הבגדים של הילדים והנוער בכפר מנחם ובמקביל כתבה את ספר האפייה.
למעלה מ-100 אלף עותקים של הספר נמכרו בתוך שנה וחצי מיום יציאתו לאור.
הספר נחשב לראשוני בתחומו בסוגה של ספרי בישול ישראלים בתחום האפייה.
עוגות לכל עת (1979) – שויאר סיפרה בראיונות כיצד הספר נולד כמעט בטעות, אחרי שאנשי כפר מנחם ביקשו ממנה להוציא חוברת מתכונים לחברי הקיבוץ.
הספר הציג 180 מתכונים לעוגות, עוגיות ומאפים מתוקים.
הוא התאפיין בהוראות ברורות ופשוטות שהתאימו גם למתחילים בתחום האפייה.
שויאר שילבה בספר מתכונים מסורתיים לצד חידושים, והתאימה אותם לטעם הישראלי ולמצרכים שהיו זמינים בשוק הישראלי בשנים שבהן פורסם.
שויאר הקפידה גם על מתן טיפים והסברים שסייעו לקוראים להבין את התהליכים המוסברים בו ולצבור ניסיון בתחום האפייה הביתית.
רבים מהמתכונים שהופיעו ב"עוגות לכל עת" מוכרים ואהובים עד היום במטבחים רבים וקיבלו אדפטציות שונות וביטויים גם בעולם האונליין.
מלוחים לכל עת (2002) – הוצאת מודן
התגוררה כל חייה בקיבוץ כפר מנחם.
נפטרה בביתה ב-26 ביולי 2024, והובאה למנוחות בבית העלמין של הקיבוץ.
נירה פז (1935 – 11 במאי 2021) הייתה רקדנית בלט ומחול מודרני ישראלית ומורה לריקוד.
רקדה בלהקת הבלט של המטרופוליטן אופרה בניו יורק (Metropolitan Opera Ballet Company) והגיעה לדרגת רקדנית ראשית.
ב-1970 חזרה לישראל ורקדה בלהקת בת דור, בלהקת הבלט הישראלי ובלהקת בת שבע.
בשנים 1981–1986 הייתה המנהלת האמנותית של להקת בת שבע 2 — להקת העתודה של בת שבע, ולאחר מכן לימדה בבתי ספר למחול ובמוסדות אקדמיים.
זכתה בפרס כינור דוד כרקדנית השנה, ובפרס אריק איינשטיין ב-2015 לאמנים ותיקים אשר הטביעו את חותמם על התרבות הישראלית.
היא קיבלה פרס מפעל חיים בתחום המחול מטעם משרד התרבות והספורט והוכתרה כרקדנית מצטיינת על ידי הירחון Dancing Times באנגליה.
גדלה בפתח תקווה בשכונת כפר אברהם, לאחר מכן אצל סבה וסבתה בכפר מעש ושוב בפתח תקווה ב"שכונת הגרמנים".
למדה בבית הספר היסודי פיק"א ובגיל 12 עברה עם משפחתה לתל אביב, לאזור הצפון הישן.
בשל המעבר באמצע שנת הלימודים נאלצה להירשם לבית ספר מרוחק, בית הספר "גאולה" שבכרם התימנים.
בראיונות מאוחרים כינתה את ילדותה בפתח תקווה כ"תקופת האבן" מבחינה תרבותית.
רק בהגיעה לתל אביב נחשפה לרדיו ולאירועים תרבותיים.
לאחר שנחשפה לקיום שיעורי ריקוד על ידי חברתה לכיתה, דליה אביזמר (בהמשך רקדנית בלהקת המחול ענבל), הצליחה להתגבר על התנגדות הוריה ובגיל 14 החלה ללמוד בבית הספר למחול של גרטרוד קראוס.
בשנים שלאחר מכן למדה גם אצל מיה ארבטובה, דבורה ברטונוב, רות האריס, יהודית אורנשטיין וג'רום רובינס.
בשנים אלו השתתפה בהצגות תיאטרון, כגון "הציפור הכחולה" בהבימה ב-1952, "קיסר וקלאופטרה" בהבימה ב-1953, ורקדה סולו ריקוד של יונתן כרמון בטקס חנוכת מפעל ירקון-נגב.
ב-1955 עברה לניו יורק והחלה ללמוד בלט, בתחילה בבית הספר "בלט ארט" בקארנגי הול, ולאחר מכן אצל מספר מורים ובדיסציפינות שונות: מחול מודרני, ג'אז ואפילו סטפס, וזאת במטרה להצליח במבחני קבלה.
בראיון מ-2010 היא ציינה את ולדימיר דוקודובסקי (Vladimir Dokoudovsky) כמורה המוביל בין אלו שאצלם למדה.
היא עבדה במופעים רבים, באולם המוזיקה רדיו סיטי בניו יורק, במחזות מוזיקליים בתיאטראות ברודוויי וכן בהפקות טלוויזיה, בחלקן של הכוריאוגרף היהודי זכארי סולוב (Zachary Solov).
ב-1960 חברה לשייקה אופיר והשתתפה במופע שהעלה ברחבי בארצות הברית וזכה להצלחה רבה.
לאחר נישואיה לצלם אריה פוזנר, ולידת בתה הבכורה, החליטה לנסות להפסיק את נסיעותיה והצליחה להתקבל ב-1962 ללהקת הבלט של המטרופוליטן אופרה בניהולה של אליסיה מרקובה.
שם עבדה גם עם הכוריאוגרפים אנטון דולין ואנטוני טיודור.
לטענתה, טיודור יצר ב-1966 את הבלט "Concerning Oracles" עבורה כסולנית.
להקת הבלט של המטרופוליטן רקדה הן באופרות והן כלהקת בלט.
לאחר שנה בלהקה היא קודמה לדרגת רקדנית ראשית.
אחר שנים התברר לה כי זכארי סולוב התבקש להכין כוריאוגרפיה לקטע באופרה "פאוסט" לשלוש רקדניות ראשיות.
הוא התנה את הסכמתו בהשתתפותה של פז וכך היא קודמה להיות רקדנית ראשית.
ב-1969 לאחר שנולדה בתה השנייה, טליה, החליטו בני הזוג לשוב לישראל והם שבו ב-1970. פז טענה כי בשובה לישראל בגיל 35, מטרתה הייתה להתמקד במשפחתה ולנסות במקביל להשתלב בעולם המחול כמיטב יכולתה.
העבודה הראשונה שקיבלה בישראל הייתה במחזמר ביידיש.
היא ניסתה להתקבל ללהקת בת-דור ולאחר קשיים התקבלה.
תחילה רקדה מעט ובתפקידים זוטרים, אך בהמשך קיבלה גם תפקידים ראשיים.
בין היתר רקדה ב"שירת דבורה" של דומי רייטר-סופר,, "פאלומס" של מנואל אלום ו"קרנבל" של פול סנסרדו.
באוגוסט 1974 יצאה עם בת-דור להופעות באנגליה וזכתה לביקורות חיוביות מהעיתונות האנגלית, למרות ביקורת כללית פושרת על הופעת הלהקה.
ב-1 בספטמבר 1974 זכתה פז לכך שתמונתה תופיע בשער המגזין "Dancing Times" בו נבחרה לרקדנית החודש.
לאחר מכן, הרגישה שמיצתה את עצמה בלהקה ופרשה ממנה.
מנהל הבלט הישראלי, הלל מרקמן, פנה אליה בהצעה להצטרף ללהקה.
היא קיבלה את ההצעה אף על פי שעברו מספר שנים מאז רקדה בלט קלאסי.
בשל היעדרותה הזמנית של ברטה ימפולסקי, קיבלה פז תפקידים ראשיים רבים ולטענתה, היא נהנתה מאוד בשנתיים בהן רקדה ב"בלט הישראלי".
כשהלהקה הכריזה על מסע הופעות בארצות הברית והיא לא הייתה בטוחה בתפקידים שתקבל בהופעות שם, היא הודיעה על פרישה מהלהקה, ולמעשה מהריקוד.
לאחר מספר חודשים, לקראת סוף 1977, פנה אליה המנהל האמנותי החדש של להקת בת שבע, פול סנסרדו, והציע לה להצטרף "בת שבע".
למרות חששותיה מבעיות בהשתלבות בלהקה, הקליטה הייתה קלה עבורה.
בשנותיה ב"בת שבע" (1982-1977) רקדה ביצירות רבות, ובהן: "חוליגאן" (יחד עם ולרי פאנוב), "עמי ים, עמי יער", "חלומות", "צעד אחר צעד עם היידן" (1978), "ערבה ביצות ויער", "קרקס המחולות של סטרווינסקי", "שעה בצהריים", "זיכרונות עם" (1979) ו"נימפאות" (1980).
ב-1980 יצר הכוריאוגרף יגאל פרי את הריקוד "המסך האחרון", שבו היא מילאה את התפקיד הראשי וזכתה עליו בפרס כינור דוד של העיתון "ידיעות אחרונות".
בתוכניית הלהקה נכתב אודות הריקוד: "רגע גורלי בחייה של אמנית הבמה, מיד לאחר הופעתה האחרונה.
שאיפות כמוסות, תעתועי דמיון ורגשות מופנמים פורצים וגואים ומובילים אותה לבסוף להשלים עם גורלה.".
ב-1981, מעט לאחר מינויו של משה רומנו למנהל האמנותי של "בת שבע", הוצע לה לפרוש מריקוד בלהקה ולקחת את הניהול האמנותי של להקת "בת שבע 2".
וכך, בגיל 46, לאחר 30 שנים של ריקוד על הבמה, פרשה פז.
בניהולה, הרבתה להקת "בת שבע 2" להופיע בכל רחבי ישראל, בעיקר בפני בתי ספר ובתוכניות שלימדו על ההיסטוריה של הריקוד.
בשנות שהייתה בארצות הברית לא לימדה כלל.
רק עם שובה לישראל, בזמן שרקדה בלהקת בת-דור, החלה ללמד.
היא המשיכה בכך גם בעת שרקדה בבלט הישראלי, כחלק מעבודתה שם.
בעת שניהלה את "בת שבע 2" והחזרות התנהלו במרכז ביכורי העתים, היא החלה להורות שם במקביל לעבודתה.
לאחר שפרשה מניהול להקת "בת שבע 2" היא לימדה בלט קלאסי ומתודיקה ב, במרכז ביכורי העתים ובמכללת סמינר הקיבוצים ולאחרי שפרשה ב-1970 מסמינר הקיבוצים, החלה שוב ללמד במרכז ביכורי העתים.
עמותת מיה ארבטובה לאמנויות המחול
לדברי פז, פגשה ב-1989 את יאיר ורדי, (מנכ"ל מרכז סוזן דלל) ואת המשורר חזי לסקלי (מבקר המחול בעיתון "העיר") בתחרות לריקוד סטפס ואמרה להם כי סטפס הוא זר בישראל וכי צריך תחרות לבלט.
הם הסכימו והחליטו להקים עמותה שתקיים תחרות על שם מיה ארבטובה, עדיין בחייה.
יחד עם זהרה סימקינס-מנור (אחייניתה של ארבטובה), הם הקימו את העמותה, וקיימו את התחרות הראשונה ב-1989 והצליחו להביא לתחרות, שנערכה במרכז סוזן דלל, את ארבטובה מבית האבות בו שהתה, חודשים מספר לפני מותה.
לאחר מכן נכנסה פז לעבודת הניהול של העמותה (בהתנדבות) וארגנה בנוסף לתחרות, אליה שלחו בתי ספר לבלט את מיטב רקדניהם, גם סדנאות עם רקדנים ידועי שם דוגמת סוזן פרל ב-1999. היא ניהלה את העמותה עד 2009.
נפטרה במאי 2021, שלושה חודשים אחרי שבעלה, אריה פוזנר, נפטר כתוצאה ממחלת הקורונה.
נירה תובל (26 באפריל 1961) היא סופרת ישראלית, מנכ"לית אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל, מרצה, מנחה, ומפיקה מיזמי תרבות וחברה.
נירה תובל נולדה ב־26 באפריל 1961 בתל אביב, בת לבתיה ומשה מתתיהו.
משפחת אביה נמלטה בעקבות עליית הבולשביקים מרוסיה לאוזבקיסטן, ומשם בשנת 1932 לאפגניסטן.
בשנת 1934 עלתה המשפחה לישראל והקימה מפעל יציקות לחץ של מתכות, שבו בין היתר ייצרו פצצות למחתרות האצ"ל והלח"י, לפלמ"ח, ועם קום המדינה לתעשיות הביטחוניות.
בילדותה התגוררה המשפחה שנים אחדות בכפר שמריהו, ואז חזרה לתל אביב.
את לימודיה התיכוניים סיימה תובל בתיכון עירוני ג' (צייטלין) במגמה ספרותית (1979), ולאחר לימודיה, במסגרת שירות לאומי (1980-1979), שירתה במוסד של עליית הנוער "ימין אורד" בשיפולי הכרמל, בתפקיד מדריכה, מורה וספרנית.
בשנת 1981 החלה לעבוד כמרצה לבנקאות כללית ואשראי, במרכז ההדרכה של בנק דיסקונט בתל אביב, ולמדה לתואר ראשון בכלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר־אילן (1983-1981).
בשנת 1989 פרשה מהעבודה בבנק לטובת ניהול כספים וסיוע בעסק המשפחתי, חברה לאספקה טכנית, שבו עבדה עד שנת 2015. לצד עבודתה בעסק המשפחתי, החלה בכתיבת הרומן הראשון שלה, "אמונה עיוורת".
בשנים הבאות כתבה, ערכה והפיקה כ-15 ספרים.
ב-2011 הוצעה לה משרת דוברת אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל.
במהלך עבודתה שימשה בהתנדבות גם כיועצת התקשורת של האגודה.
בין השנים 2015-2012 הייתה אחראית מטעם האגודה לשיבוץ סופרים בפריפריה במיזם ימי תרבות של מפעל הפיס.
על פעליה וקידום יוזמות התרבות של האגודה קיבלה ביולי 2015 את עיטור "קסת הזהב".
בשנת 2017 כיהנה כממלאת מקום מנכ"ל האגודה, ובשנת 2021 מונתה למנכ"לית אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל.
האגודה מנוהלת על ידי ועד בראשותו של צביקה ניר' יו"ר האגודה.
משנת 2014 שולבה פעמים אחדות במיזמים התנדבותיים ברעננה, לימדה תלמידים מנהיגות וכתיבה, ובגמר הפרויקט הפיקה איתם את הספר "חלומו של מנהיג".
משנת 2010 ועד שנת 2024 פעלה למען ילדים ונוער במצוקה בכפר הילדים "אמונה" בעפולה ובפנימיית "בית הצייר" בירושלים, גייסה משאבים לרכישת ציוד והפיקה עבורם קבוצות כתיבה בהנחיית סופרים.
בשנת 2016 חברה לרן פקר, שעמד בראש "ארגון ידידות צהלה", והקימה את מיזם "משוררים למען נוער בסיכון".
במופע שהפיקה עם המוזיקאים עופרה כהן ורמי שולר בשיתוף עיריית הרצליה בבית חיל האוויר, בניהולו המוזיקלי של קובי אשרת, בוצעו שירי משוררים, בהם יוסי שריד, רוני סומק, מיכל סנונית ויהודה אטלס.
הכנסות האירוע היו קודש לארגון.
עד 2024 הייתה נירה תובל חברה ב"תא סופרי הרצליה", שיזמה ד"ר אורה עשהאל, המאגד את תושבי העיר שעיסוקם בכתיבה לענפיה, לשם פיתוח קשרים ספרותיים וחברתיים.
נירה תובל היא אם לשלושה, מתגוררת בתל אביב.
בין השנים 1983–2015 הייתה נשואה לזיו תובל, מנהל פרויקטים, אבי ילדיה, והמשפחה התגוררה ברעננה.
בשנת 2006 השתלמה תובל בשיטת טיפול בטראומה P.E.A.T באיסטנבול, טורקיה, בשנים 2008-2007 בשיטת הטיפול קרניוסקראל במכללת מהות, היחידה ללימודי חוץ באוניברסיטת בר־אילן, בשנים 2014–2015 בקורס לתקשורת ומנהיגות בחברת לנדמרק בהרצליה פיתוח.
"אמונה עיוורת", רומן ארכאולוגי, הוצאת פראג, 2005.
"אהבה רגילה", שירה, הפיל הוורוד, 2010.
"מכתבים לאשכול", רומן היסטורי מקורי, חממה ספרותית, סטימצקי, 2011.
"מאה שנים של ברכות", ציורים: ארנון רותם, ספרי אודם, 2012.
"נטע עולה לכתה א'", ספר ילדים, יוסי שדה ונירה תובל, טיקטקתי הוצאה לאור, 2021
"נשים הגונות", סאגה משפחתית, עריכה: אילן שיינפלד, ספרי אודם, 2021.
"איש חסיד היה", אנתולוגיה לזכרו של ר' אהרן שרפר, משה מתתיהו, מכון הר ברכה, 2002.
"גרניט-דרך חיים", אוטוביוגרפיה, חיים גרניט (גרינברג), הוצאת ספרים ע.
"בימי שלוט הכורת", אוטוביוגרפיה, עוזר ליברס, 2003.
"דוד שלום", אוטוביוגרפיה, דוד שלום, ספרי אודם, 2005.
"החיים כדוד", אוטוביוגרפיה, דוד גרוקוף-גופר, 2007.
"האופניים שהצמיחו כנפיים", ד"ר יהושע אריאלי, ספרי אודם, 2014.
"על כנפי הרוח", אוטוביוגרפיה, גרשון שנון (שטונצייגר), 2017.
"בלילה ההוא עמד אבי", שירה, יעקב ברעם, ספרי אודם, 2019.
"אמת בת חורין", אסופה מקוונת של קטעי שירה ופרוזה, בהשראת יצחק מאיר, טיקטקתי הוצאה לאור, 2023.
נירה מוזר היא יוצרת וחוקרת תיאטרון ישראלית, המתמחה בתיאטרון קהילתי.
מוזר גדלה בכפר סירקין במשפחה בת שלושה ילדים.
אביה, שמוליק שחם, היה ממייסדי ענף המכונים האורתופדיים בישראל.
היא בעלת תואר ראשון בכלכלה, חשבונאות ותיאטרון קהילתי, תואר שני בהצטיינות באומנות התיאטרון, ותואר דוקטור אותו קיבלה ב-2025 מהחוג לאמנות התיאטרון, כולם באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת לימודיה הובילה סדנת תיאטרון משותפת לסטודנטים לתיאטרון מהאוניברסיטה העברית ולאקטיביסטים מהמרכז לחיים עצמאיים בירושלים, שם נחשפה לראשונה לחשיבה ביקורתית על מוגבלות.
עבודת המ"א שלה, "איך אומרים "נכה" בתיאטרונית?" עסקה בתיאטרון של אנשים עם מוגבלות פיזית, והדוקטורט שכתבה בהנחיית פרופ' שמעון לוי עסק במופעי נכות (Disability Performance) ובשפה תיאטרונית של מוגבלות על הבמה, תוך שילוב בין לימודי מוגבלות לבין חקר התיאטרון והמופע.
מוזר מלמדת באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוג ללימודי התיאטרון וכן בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, ומובילה פרויקטים תיאטרוניים המשלבים אקדמיה וקהילה.
במהלך מגפת הקורונה יזמה מוזר בשיתוף מחלקת החינוך של כלא חרמון קורס משולב לסטודנטים ולאסירים, במסגרתו סטודנטים בקורס 'מוגבלות, קהילה מופע' למדו ועבדו על טקסטים מעולם התיאטרון עם האסירים בכלא, כדי לתת להם ביטוי בימתי.
מוזר הקימה את תיאטרון "זולת", קבוצת תיאטרון לאנשים עם מוגבלות פיזית בבת ים.
היא מנחה ומביימת את הקבוצה מאז 2004, והצגות שנוצרו במסגרתה הועלו בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון רחוב בבת ים:
קובה פרדייס - הצגה עם אלמנטים של הומור ותרבות מזרחית.
הסלון של פלורה - מופע אינטימי על זהות, זיכרון ונראות.
היפה והחיה - הצגה מוזיקלית בשיתוף המרכז לחיים עצמאיים בשכונת קטמון ט' בירושלים, פרשנות חדשה לסיפור הקלאסי תוך התמקדות בשונות ובקבלה.
גובהעיניים - מופע סצנות תלויות-מקום במרחב הציבורי בירושלים, שנוצר בשיתוף סטודנטים ואנשים עם מוגבלות, נערך ברחובות העיר והזמין את הקהל למפגש בלתי אמצעי עם המשתתפים.
בערבון מוגבל - עוסקת במוגבלות ובחיים עם מגבלות כלכליות וחברתיות (תיאטרון נוצר, 2015)
תו תקן - מופע ייחודי המשלב אלמנטים של תערוכת צילום, הצגה בימתית וסרט תיעודי, שיצר שמעון בוקשטיין, ביימה אורית ינאי ואצרה מוזר (תיאטרון זולת ותיאטרון נוצר, 2016).
נירה יובל-דייוויס (נולדה בתל אביב, 22 באוגוסט 1943) היא סוציולוגית ופמיניסטית בריטית, ישראלית לשעבר, פרופסור אמריטוס ומנהלת כבוד של המרכז לחקר הגירה, פליטים ושייכות (CMRB) באוניברסיטת מזרח לונדון, ועמיתה באקדמיה למדעי החברה, אשר זכתה בשנת 2018 בפרס האגודה הסוציולוגית הבינלאומית למצוינות במחקר ובפרקטיקה.
יובל-דייוויס נולדה בתל אביב למשפחה ציונית-סוציאליסטית.
יש לה אחות אחת, אורה שפרבר.
הוריה, יצחק ורבקה, היגרו לארץ ישראל בתחילת שנות ה-30. במהלך מלחמת העולם השנייה, משפחותיהם וקהילתם באליטוס, ליטא, נרצחו על ידי הנאצים ועוזריהם המקומיים ביערות הסמוכים.
אביה, יצחק יובל, היה חבר קיבוץ גבעת-ברנר, ואחר־כך מנהל בכיר במרכז הקואופרציה.
לימים הוכשר גם כרואה חשבון.
היא גדלה בשכונת מעונות עובדים ח' בלב תל אביב, למרה בבית הספר תל נורדאו ובתיכון עירוני ה'.
כסטודנטית לסוציולוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, החלה יובל-דייוויס את פעילותה הפוליטית נגד השלטון הצבאי על אזרחי ישראל הפלסטינים, כמו גם נגד כפייה דתית וחוסר הפרדת דת מהמדינה בישראל.
במהלך תקופה זו פגשה את בעלה הראשון, אורי דייוויס, שפעל נגד הפקעת אדמות של ערבים בגליל לטובת הקמת העיר כרמיאל ונידון למאסר על כניסה לשטח אש 9 (השטח שהופקע) שהוכרז "שטח צבאי סגור" (מאחר שהגליל היה בשליטת הממשל הצבאי על ערביי ישראל נשפט בבית דין צבאי).
החל ממלחמת ששת הימים ב-1967, הפעילות של יובל-דייוויס ואחרים (בעלה וחבריה הקרובים) התמקדה בעיקר בכיבוש הישראלי של הגדה המערבית ורצועת עזה.
עבודת המאסטר שלה הייתה מחקר אתנוגרפי על הארגון הסוציאליסטי הישראלי האנטי-ציוני "מצפן" בשנת 1977. בשנת 1979, יובל-דייוויס הצטרפה לבעלה לסיור הרצאות בארצות הברית נגד הכיבוש הישראלי.
הסיור אורגן על ידי אגודת השלום היהודית וקרב את יובל-דייוויס לתנועות פוליטיות יהודיות רדיקליות שונות, שהיו חלק מהתנועה לזכויות אזרח, תנועת שלום נגד מלחמת וייטנאם, והתנועה הפמיניסטית הגוברת בארצות הברית באותה תקופה.
קשרים אלה השפיעו על אוריינטציית המחקר של יובל-דייוויס.
היא החלה לעבוד על עבודת דוקטורט שבחנה כיצד תנועות יהודיות חדשות שונות בארצות הברית בתקופה שבין 1967 ל-1973 מימשו את יהדותן ביחס לסוגיות חברתיות רחבות יותר.
לאחר לידת בנה בשנת 1973, יובל-דייוויס עברה ללונדון.
עם זאת, זמן קצר לאחר מכן, מסיבות פוליטיות ואישיות כאחד, נישואיה הראשונים הסתיימו.
לאחר מכן היא העבירה את לימודי הדוקטורט שלה לאוניברסיטת סאסקס, שם סיימה את לימודיה בשנת 1979.
יובל-דייוויס המשיכה את פעילותה הפוליטית בזמן שהתגוררה בלונדון.
זמן קצר לאחר הגעתה, היא הצטרפה לקבוצה של ישראלים סוציאליסטים אנטי-ציונים שחיו בלונדון, אשר כעבור כמה שנים חברו לסוציאליסטים פלסטינים וערבים אחרים כדי להקים את כתב העת ופורום הדיונים "חמסין".
היא המשיכה להיות פעילה בתחום זה.
בשנת 1984, כחלק מסיור ששילב עבודה אקדמית ופוליטית באוסטרליה, פגשה את בעלה השני, אלן הרצמן, שריכז את הקבוצה המקומית JAZA (יהודים נגד ציונות ואנטישמיות), ועברה לגור איתו בלונדון שנה לאחר מכן.
היא הייתה מעורבת באופן פעיל במגוון רחב של נושאים מקומיים בבריטניה, בעיקר כחלק מפורומים פמיניסטיים אנטי-גזעניים כמו WING (קבוצת נשים, הגירה ולאום), הקבוצה הפמיניסטית הסוציאליסטית האירופית, Big Flame ומאז 1989, בעקבות פרשת סלמאן רושדי, כמייסדת שותפה של Women Against Fundamentalism שהפכה אז לקולקטיב העורכים של המגזין המקוון Feminist Dissent .
היא הייתה חברה מייסדת של קבוצת המחקר הבינלאומית בנושא נשים באזורי סכסוך צבאיים.
בשנות ה-90 השתתפה בפורומים של ארגונים לא ממשלתיים בכנסים של האו"ם בנושא זכויות אדם, זכויות רבייה וזכויות האישה, ועבדה כיועצת עבור אמנסטי אינטרנשיונל, האגודה לזכויות נשים בפיתוח (AWID), הוועדה המיוחדת של האו"ם בנושא אלימות נגד נשים, והייתה חלק ממשלחת מחקר נשים למדינת גוג'אראט בהודו, בעקבות הפוגרומים והמהומות האנטי-מוסלמיות בשנת 2003.
בשנת 2019 הצטרפה למפלגת הלייבור ולארגון "קול יהודי למען הלייבור".
והייתה חברה מייסדת של SSAHE (מדעני חברה נגד סביבה עוינת).
לאחר שלימדה במשרה חלקית בזמן לימודיה בישראל ובארצות הברית, החלה יובל-דייוויס לעבוד כמרצה במשרה מלאה לסוציולוגיה בשנת 1974 בפוליטכניון של ת'מזה, שלימים הפכה לאוניברסיטת גריניץ'.
היא התפטרה מאוניברסיטת גריניץ' בשנת 2003 במחאה על ה"רה-ארגון" שהתרחש שם ועברה לאוניברסיטת מזרח לונדון (UEL).
לאחר שעברה ל-UEL, העבירה את תוכניות הלימודים לתואר שני בלימודי אתניים ומגדר ל-UEL, שם גם ייסדה וניהלה במשותף את המרכז לחקר הגירה, פליטים ושייכות (CMRB).
מאמרה המשותף לכתיבת המאמר "גבולות יומיומיים" זכה בפרס סייג' לסוציולוגיה לשנת 2019 למצוינות וחדשנות.
היא נבחרה לעמיתה באקדמיה הבריטית למדעי החברה בשנת 2003. היא מונתה כחברה ב-RAE 2008 (National Research Assessment Exercise) של בריטניה ובאחד מתת-הפאנלים הסוציולוגיים של REF 2014 (National Research Excellence Framework) של בריטניה.
המאמר 'ציונות, אנטישמיות והמאבק בגזענות', שפורסם לראשונה ב-1984, מייצג ככל הנראה באופן המקיף ביותר את תחום העבודה שמעסיק את יובל-דייוויס מאז שהחלה את עבודתה האקדמית.
היא חקרה נושאים של צדק חברתי ואי-שוויון חברתי, ושאפה להבין את הפרויקט הציוני שהקים את מדינת ישראל בה גדלה, מצד אחד, ביחס לפלסטינים ואת הגזענות והאנטישמיות כלפי יהודים בתפוצות מצד שני.
עם זאת, גישתה הבסיסית הייתה נגד חריגות אנליטית, ולכן היא חקרה את הציונות בהקשר של חברות מתנחלות-קולוניאליות אחרות ואת האנטישמיות בהקשר של צורות אחרות של גזענות.
זה גם היה הרגע שבו היא החלה להתפרסם בזכות יישום ניתוח מגדרי בנושאים שעד אז נותחו מבלי להתחשב בפרספקטיבה המגדרית.
יצירתה הידועה ביותר של יובל-דייוויס (אשר תורגם לעשר שפות) היא ספרה "מגדר ולאום" (Gender and Nation), שיצא לאור בשנת 1997. בספר היא תוקפת את היעדר פרספקטיבה מגדרית ברוב התיאוריות על הלאומיות ומנתחת את הדרכים שבהן יחסי מגדר משפיעים ומושפעים מפרויקטים ותהליכים לאומיים.
בפרט, היא חוקרת את תפקידיהן של נשים כ"משחזרות ביולוגיות של האומה", כ"משחזרות תרבותיות" וכשומרי גבול סמליים, וכאזרחיות וחיילות.
ספרה "פוליטיקה של שייכות: מחלוקות בין-תחומיות" (The politics of belonging: intersectional contestations'), שפורסם ב-2011, כולל את המסגרת האנליטית המקיפה ביותר של עבודתה של יובל-דייוויס.
במקום להתמקד אך ורק באומות ולאומנויות, היא בוחנת את מה שהיא רואה כפרויקטים הפוליטיים העכשוויים העיקריים של שייכות: אזרחות ומדינה; שייכות לאומית (כולל שייכות ילידית, גזעית ותפוצתית); דת ותנועות פוליטיות פונדמנטליסטיות; קוסמופוליטיות וזכויות אדם; ופוליטיקה פמיניסטית של טיפול.
ספרה "Bordering", שיצא לאור ב-2019, בוחן את ההיבטים המדרים של שייכות ובוחן את הדרכים שבהן פרויקטים פוליטיים של משילות ושייכות, בעידן הגלובליזציה, באופן פרדוקסלי החלים תהליכים יומיומיים על כל תחומי החברה באופן המשפיע על כל חברי החברה, ולא רק על "האחרים", המודרים.
חוסר הוודאות הנובע מתהליכים אלה גורם לכך שיותר ויותר אנשים מוצאים את עצמם חיים באזורים אפורים, מודרים מכל צורה של זכויות אדם והגנה.
נִירִים הוא קיבוץ בנגב הצפוני-מערבי, המשתייך לקיבוץ הארצי.
מקור שמו של הקיבוץ הוא בגדוד "ניר" של השומר הצעיר, שחלק מגרעינו הקים את הקיבוץ.
הקיבוץ נמנה עם יישובי מועצה אזורית אשכול.
הקיבוץ הוקם על ידי גרעין "ניר" של השומר הצעיר, שעבר הכשרה בניר דוד.
הקיבוץ התארגן ביולי 1946 בראשון לציון ושלח את ראשוני חבריו לגבולות.
לאחר שהות של מספר חדשים במצפה גבולות, יצאו חברי נירים במוצאי יום הכיפורים תש"ז, 6 באוקטובר 1946, במסגרת עליית 11 הנקודות ל.
בגלל תקלה לוגיסטית, ההתיישבות לא הייתה במקום המתוכנן.
רק כעבור מספר חודשים עברו לנקודה המתוכננת, והתיישבו על כ-1,600 דונם במקומו הראשון של הקיבוץ (ליד קיבוץ סופה של היום), שנקרא דנגור.
ברוב המקורות כתוב ששם זה הוא של שייח' ערבי שקברו היה בסביבה, אך למעשה אדמות אלה נקראו על שם רוכשן, הרב שלום דנגור, רבה של העיר סואץ בשנים 1907–1916.
קרב נירים התחולל בבוקר ה־15 במאי 1948, בין חיל המשלוח המצרי (1948), שפלש לשטחה הריבוני של מדינת ישראל ארבע-עשרה שעות לאחר ההכרזה על הקמתה במטרה לכבוש את הקיבוץ, לבין חברי קיבוץ נירים, שעל פי החלטת החלוקה נועד להיות בתחום המדינה היהודית.
גם כפר דרום הותקף שוב באותו היום.
בנירים היו באותה שעה 42 איש (30 חברים ו-12 חברות) שנשקם היה 14 רובים, ארבעה סטנים ומקלע אחד.
במקום היה בית ביטחון מבטון ושאר המבנים היו מעץ.
הלוחמים איישו את החפירות והעמדות.
דודו אלון מונה למפקד הכוח.
בשעה 07:00 החלה הרעשת תותחים ומרגמות מכיוון רפיח, וטור ממונע, שכלל ארבעה טנקים קלים, מספר מכוניות משוריינות, 27 "נושאי ברן" ומספר מכוניות נושאות חיילים.
בחיפוי אש נעצרו המכוניות במרחק 400 מטרים מנירים.
החיילים המצרים ירדו מהרכבים, ובחיפוי אש החלו להסתער לעבר הגדרות ללא סדר.
המגינים נצרו את נשקם, ובהגיע התוקפים למרחק 150 מטרים פתחו באש מדויקת.
שריוני המצרים נעצרו משהבחינו על גדרות המשק בשלטים הכתובים אנגלית: "זהירות!
בחיפוי תותחים נסוגו המצרים בהשאירם במקום 35 הרוגים.
בהתקפה נהרגו שבעה מחברי נירים וששה נפצעו.
בלילה נהרג ממוקש חבלן מחברי המשק.
למחרת המשיכו המצרים להפגיז את המקום אך לא התקיפו אותו.
עמידתה של נירים במערכה הועלתה על נס, ובעיתונות בישראל פורסמה ההערכה שכישלון ההתקפה על נירים גרמה למצרים להימנע מלנסות לכבוש את הנגב הצפוני, ובמקום זאת להתקדם ישירות על הכביש דרך עזה לכיוון אשדוד.
ההתקפות על נירים חודשו בנובמבר 1948 לאחר מבצע יואב וכיתור כיס פלוג'ה, כשהמצרים ביצרו את עמדותיהם וביקשו להפעיל לחץ נגדי על ישראל.
בדצמבר הוציאו המצרים שתי התקפות של טנקים לכיוון נירים.
בתקופת ההפגזות על נירים התנהלו חיי המשק מתחת לקרקע.
פרט לבית הביטחון נהרסו כל המבנים.
מחדר האוכל נשאר קיר ועליו סיסמה, שנתלתה בחגיגות אחד במאי והייתה מאז סמל לכל הלוחמים: לא הטנק ינצח כי אם האדם.
שמונת הנופלים נקברו במקום ולזכרם הוצבה אנדרטה צנועה.
לימים הוקמה במקום אנדרטת נירים ועליה סיפור הקרב.
לאחר המלחמה, בתחילת 1949 עבר הקיבוץ למקומו הנוכחי ובשטחו המקורי הוקם הקיבוץ ניר יצחק.
ברבע הראשון של המאה ה-21 סבל הקיבוץ יחד עם שאר יישובי עוטף עזה ממתקפות של פצצות מרגמה וקסאם.
ביום ה-50 למבצע צוק איתן בשנת 2014 נהרגו חברי הקיבוץ זאב עציון ושחר מלמד מירי פצמ"ר בעת שביצעו עבודות חשמל בקיבוץ.
הקיבוץ החל בתהליך הפרטה בשנת 2008 כדי להיות יותר אטרקטיביים לנקלטים חדשים.
נירים הפכה מקהילה שיתופית לקהילה המקיימת ערבות הדדית במודל 'רשת ביטחון' ברמה גבוהה, בתהליך מורכב שכלל עימותים.
לאחר תום תהליך ההפרטה, משנת 2015 ועד 2019, נקלטו בקיבוץ כ-53 חברים חדשים.
ב-7 באוקטובר 2023, במסגרת טבח שבעה באוקטובר, פלשו מחבלים מארגון הטרור חמאס לקיבוץ, טבחו בתושביו, רצחו תשעה מהם, וחטפו חמישה תושבים לרצועת עזה.
לאחר שעות של קרבות של כיתת הכוננות של הקיבוץ, ולאחר מכן גם של כוח של יחידת דובדבן, הקיבוץ טוהר ממחבלים.
התושבים פונו למלון באילת ובהמשך התגוררו באופן זמני בבאר שבע.
בפברואר 2025 הוחל במסירת הבתים המשופצים לתושבים, והשיקום יועד להסתיים בסוף אפריל 2025.
עיקר פרנסתו של נירים היא על החקלאות.
ענף גידולי השדה חולש על שטחים נרחבים וגידולים מגוונים ומעסיק עובדים מקצועיים רבים, מרביתם בני הקיבוץ.
בנירים ענפים חקלאיים נוספים, בהם מטע אבוקדו, חממות ורפת.
נירים הוא גם אחד מהמשקים האורגניים הגדולים ביותר במדינת ישראל.
לקיבוץ שותפות במפעל 'נירלט' ובנוסף, חלק נכבד מחבריו מוצא את פרנסתו מחוץ לקיבוץ בעבודות בתחומי החינוך והאקדמיה, החקלאות, הרווחה ובריאות הנפש, ההנדסה והטכנולוגיה.
נִירִית הוא יישוב קהילתי באזור השרון, הנמצא בגוש היישובים: חורשים מתן, ירחיב.
שמו של היישוב נקרא על שם הצמח נירית הקמה, הגדל בר בסביבה.
בין היישוב ליער חורשים עובר נחל קנה.
שטחו של היישוב הכולל את שכונת "נוף השרון" הוא כ-482 דונם.
היישוב, השייך למועצה אזורית דרום השרון, נוסד בשנת 1981, והתרחב פעמיים, בשנת 1986 ובשנת2000. עד שנת 1986 הייתה נירית מאוכלסת ב-15 משפחות מייסדות אשר התגוררו בו כ"מצפה" במבנים זמניים עד הקמת יישוב הקבע.
היום היישוב מונה כ-300 משפחות.
ביוני 2002 אישרה ממשלת ישראל את תוואי גדר ההפרדה העוברת כ-300 מטרים מזרחה לנִירִית.
בשנת 2005 הוקמה בסמוך ליישוב שכונה נוספת בשם "נוף השרון".
לאחר שבג"ץ דחה את עתירת היישוב נגד הקמתה.
השכונה, הכוללת 51 משפחות, יושבת מחוץ לקו הירוק, ומשתייכת מוניציפלית לאלפי מנשה, אך למעשה התמזגה קהילתית עם היישוב נירית ומקבלת שירותים מוניציפליים ממועצה אזורית דרום השרון.
היישוב מנוהל על ידי ועד מקומי וועד אגודה שיתופית אחודים ונבחרים.
לצד הוועד האחוד הוקמו וועדות נוספות, שחבריהן פועלים בהתנדבות.
ביישוב פועלים ברכת שחייה קהילתית, בית תרבות (הנקרא גם "בית העם"), ספריה, בית כנסת, גן, פעוטון, מגרשי ספורט ומכולת.
מסוף אוקטובר 2017 פועל ביישוב מועדון תרבות לגילאי 55 ומעלה, הנקרא "מועדון 55+".
בני הנוער ביישוב מכיתות ג'-י"ב פעילים בתנועת הנוער "התנועה החדשה".
תלמידי היסודי לומדים בבית חינוך מתן (לשעבר בית חינוך יחדיו), תלמידי החטיבה והתיכון לומדים בבית חינוך ירקון.
חברת מטרופולין מפעילה קווים לתחנת הרכבת ראש העין צפון (קו 67) כמו גם, לתחנה מרכזית כפר סבא (קו 22).
חברת אלקטרה-אפיקים מפעילה קו לקניון הגדול בפתח תקווה (קו 183).
ביישוב שלוש תחנות אוטובוס: אחת במרכז היישוב (נירית/גולן), ושתיים בכניסה אליו: אחת בתוך היישוב (נירית שער/כניסה), ואחת מחוץ ליישוב (נירית שער/יציאה).
נוף השרון היא שכונה צמודה לנירית המשתייכת לאלפי מנשה ובנויה מעבר לקו הירוק.
השכונה שהוקמה ב-2005, משתרעת על 37 דונם וכוללת 51 משפחות.
השכונה ממוקמת כשלושה ק"מ בקו אווירי מאלפי מנשה ואין גישה ישירה בין השכונה ליישוב.
השכונה החלה להיבנות ב-2004 ונתקלה בהתנגדות נחרצת של תושבי נירית הסמוכה.
לטענת תושבי נירית, השכונה עשויה הייתה להפוך את היישוב נירית להתנחלות, שכן השכונה נמצאת מעבר לקו הירוק ונחשבת ל"התנחלות".
נִירְנְבֶּרְג היא העיר השנייה בגודלה בבוואריה שבגרמניה אחרי מינכן, והעיר ה-14 בגודלה בגרמניה.
בשנת 2005 התגוררו בעיר כחצי מיליון איש.
במרחק קילומטרים ספורים מנירנברג שוכנות שתי ערים בעלות כ-100 אלף תושבים כל אחת: ארלנגן (Erlangen) ופירט (Fürth).
שלוש ערים אלו וכן כמה יישובים נוספים מהווים מטרופולין רשמית בגרמניה, עם כ-2.5 מיליון תושבים.
נירנברג היא בירתו של האזור הגאוגרפי פרנקוניה.
שטחה של העיר הוא 186 קמ"ר.
האזכור הראשון לקיומה של העיר נירנברג הוא בשנת 1050 לספירה, כאשר ידוע כי היא הייתה קיימת עוד לפחות כעשר שנים קודם לכן עקב היות קיומה של טירת נירנברג במקום.
ככלל, ההיסטוריה של העיר נירנברג כולה שלובה בהיסטוריה של הטירה שנמצאת בליבה.
רק מעט יחסית ידוע אודות הקמתה של נירנברג, בגלל שתי שריפות גדולות, בשנים 1348 ו-1545, שפגעו במסמכים בנושא.
עם זאת אכן ידוע כי בשנת 1219 העיר אף השיגה תואר אימפריאלי וזכויות יתר על ידי הקיסר פרידריך השני.
לקראת סוף המאה ה-13 נירנברג נהפכה לעיר בפני עצמה שכללה בתוכה אזורי מלאכה ואמנות ואף משכה בני אצולה אליה במקום להיות עיר-מבצר בלבד.
על אף מיקומה, אשר לא היה קרוב לנהר גדול או לים כלשהו, נירנברג הפכה לעיר חשובה מאוד מבחינת מסחר ומלאכה בימי הביניים.
בשנת 1356 אף נבחרה נירנברג להיות משכן האסיפות שיצרו בסופו של דבר בבולת הזהב של 1356. בתקופה זו אף נבנתה בעיר הכיכר הראשית הקרויה Hauptmarkt בגרמנית.
כיכר זו מכילה את אחת מסמליה של העיר והיא קתדרלת גבירתנו ("פראונקירכה" בגרמנית-frauenkirche) ואת המזרקה המפורסמת של נירנברג.
הכיכר מכילה אף את בניין העירייה הישן שנבנה באותה העת נוסף לכך.
נוסף לכך מתקופתו של זיגיסמונד נשמר בעיר אוצר הכתר של האימפריה הרומית הקדושה כולה.
הזמן שלצד תקופתו של הקיסר זיגיסמונד וזמן שלטונו עצמו היו לשיא חדש לגמרי בנירנברג כאשר מגדולי הדמויות המזוהות ביותר איתה חיו.
נירנברג הייתה מצוידת אז כבר בחומה גדולה ומרשימה.
כך גם הסוחרים ששפעו בעיר סחרו בעיקר עם ערים זרות, שריכוזן היה בעיקר באיטליה של ימנו אך גם במקומות נוספים כגון בארצות השפלה.
המיקום של נירנברג, שהוביל אותה להתפתחות עצומה מבחינה מסחרית לאותה התקופה הוא זה שגרם לפריחתה התרבותית והאמנותית באימפריה.
יש לציין כי המסחר בנירנברג היה משמעותי וגדול בשיאו עד אשר פתיחת הנתיב המסחרי בין אירופה והודו.
היא גם משכה אליה תשומת לב רבה ממנהיגים אימפריאליים דוגמת פרידריך ברברוסה אשר באופן מחזורי בחר בנירנברג כמקום איסוף האסיפות האימפריאליות החשובות והגדולות ביותר (הדיאט).
ציירים ידועי שם בתקופת הרנסאנס ובהם אלברכט דירר אך גם רבים אחרים חיו בנירנברג.
כך למשל פעלו בעיר ציירים נוספים כמו הנס פון קולמבאך (Kulmbach), הנס שויפלאיין (Schäufelein) גאורג פנס (Georg Pencz) והאחים זבאלד וברטל בהאם (Beham) שהיו למעשה לעוקבים מבחינה אמנותית אחריו והיו גם לאוהדיו.
בין רשימת הפסלים ניתן למנות גם את אדם קראפט (Adam Kraft), פייט שטוס ומשפחת פישר (Vischer).
כך גם נמנו פטר פלטנר (Peter Flötner), הנס פצולדט (Hans Petzoldt) מלקיור באייר (Melchior Baier) ויוסט אמאן (Jost Amman) ואף הנפח ונצל יאמניצר (Wenzel Jamnitzer).
בין רשימת המלחינים ניתן למנות את קונרד פאומן, הנס ליאו האסלר, דויד שדליך, האחים יוהאן ופיליפ קריגר, אדם קריגר, יוהאן שטאדן ובנו זיגמונד תאופיל שטאדן, יוהאן ארסמוס קינדרמן, היינריך שוומר, גאורג קספר וקר ויוהאן פכלבל בעל הקאנון המפורסם שלו, מהנודעות שביצירות מוזיקת הבארוק בעולם כולו.
למעשה כמות כל כך מרשימה כפי זו של אמנים מרכזיים הפכה את נירנברג לעיר הגרמנית בעלת כמות האמנים הגדולה ביותר במאות ה-16 וה-17, מה שכונה "אסכולת נירנברג".
ההמצאה החשובה ביותר שנוצרה בנירנברג היא הגלובוס של מרטין בהיים שהיה לראשון בהיסטוריה שהציג את כדור הארץ בצורה כדורית שכזאת.
חומות העיר היו לחשובות מאוד כאשר הורחבו שלוש פעמים.
בפעם השלישית שחומת העיר עברה הרחבה הייתה זאת בתקופת הרפורמציה הפרוטסטנטית בה העיר חולקה לשני צדדים- הצד הלותרני (שהיה לרוב תושבי העיר), והצד הקתולי.
נירנברג הייתה עיר מרכזית לשלטון גרמניה הנאצית.
בעיר נבנה אתר הכינוסים של המפלגה הנאצית, בו נערכו כינוסי המפלגה הנאצית בין השנים 1933–1938. האתר תוכנן על ידי האדריכל אלברט שפר.
בוועידת המפלגה הנאצית השנתית שהתכנסה בעיר בשנת 1935, נחקקו חוקי נירנברג, שהיו חוקי גזע אנטישמיים אשר הגדירו מיהו אזרח גרמני לפי מוצאו, שללו את זכויות האזרח מכל מי שאינו עונה להגדרה זו, והפלו את יהודי גרמניה, ובהמשך את היהודים במקומות אותם כבשה גרמניה.
עם ניצחון בנות הברית במלחמת העולם השנייה, נבחרה נירברג למקום המשפט של פושעי המלחמה העיקריים, ונערכו בה משפטי נירנברג.
הסיבות לבחירת המקום היו שונות, ביניהן סמליותה למשטר הנאצי והעובדה כי בה נחקקו חוקי נירברג.
לאחר המשפט של כ-200 פושעי המלחמה העיקריים, התקיימו בעיר בשנים 1946–1949 משפטי נירנברג הנוספים.
נירנברג היא מהיחידות שבערי גרמניה שאוכלוסייתן בשנים האחרונות נמצאת במגמת עלייה.
ב-1972 הגיעה העיר לשיא של 515,000 תושבים, ומאז חלה ירידה מתונה.
מאז שנת 2000 עולה אוכלוסיית העיר באופן רציף.
בנירנברג אוניברסיטה בגודל בינוני (25,000 סטודנטים) המשותפת לה ולעיר השכנה ארלנגן.
האוניברסיטה נוסדה ב-1742 ושבע מתוך תשע הפקולטות שלה נמצאות בארלנגן.
כ-18% מתושבי נירנברג אינם בעלי אזרחות גרמנית; מתוכם כרבע הם בעלי אזרחות טורקית.
בנירנברג חיים כיום כמה אלפי יהודים, רובם הגדול יוצאי חבר המדינות לשעבר.
רב העיר נירנברג כיום הוא הרב אליעזר חיטריק, הפועל גם כשליח חב"ד משנת 2005.
נירנברג היא כיום עיר תיירותית, ומושכת אליה תיירים רבים.
העיר העתיקה, אשר נחרבה כמעט כליל בהפצצות בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שוחזרה באופן קפדני.
בקצה הצפוני של העיר העתיקה נמצאת טירת נירנברג המהווה את אחד מסמלי העיר.
בעיר העתיקה כנסיות רבות ומפוארות השוכנות במרחק זעום האחת מהשנייה.
העיר העתיקה מוקפת חומה, העומדת כמעט בשלמותה.
בנירנברג שלושה-עשר מוזיאונים; "המוזיאון הלאומי הגרמאני", המצוי בתחומי העיר העתיקה, מציג בעיקר אמנות מודרנית ומהווה את מוזיאון האמנות הגדול בגרמניה.
שני בניינים מפוארים השוכנים מחוץ לעיר העתיקה, בצד הדרומי של החומות, הם בניין תחנת הרכבת המרכזית ובניין האופרה.
הצייר האומן אלברכט דירר הוא האדם הידוע ביותר שנולד בנירנברג (בשנת 1471).
בית הולדתו בעיר העתיקה מהווה אתר תיירות מרכזי.
נמל התעופה נירנברג נקרא על שם האומן "נמל התעופה נירנברג-אלברכט דירר".
אתר מרכזי נוסף בעיר היא כנסיית לורנץ הקדוש-אחת משלוש הכנסיות הראשיות המזוהות עם נירנברג.
בית אלברכט דירר"נמל התעופה נירנברג-אלברכט דירר"
אלברכט דירר, אשר התגורר בעיר, חי בבית בסמוך לטירה אשר נבנה בשנות העשרים של המאה ה-15 (סביבות 1420).
הבית נפגע במהלך ההפצצות על נירנברג במלחמת העולם השנייה, אך שופץ וכיום משמש כמוזיאון לזכרו.
אזכור נוסף של יהודים בנירנברג הוא משנת 1303 כאשר עשר שנים מאוחר יותר, לצד שנת 1313, היינריך השביעי נתן ליהודים מרובים אפשרות להתיישבות בעיר.
לאחר כשנתיים, בסביבות שנת 1315, לודוויג הבווארי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הותיר למנהלי העיר להרוס את הבתים אשר שיקמו היהודים.
נוסף על כך בשנת 1322 יהודים רבים ורכושם הועברו לידיו של הבורגרב של נירנברג-פרידריך הרביעי.
בשנת 1331 הוא אף הבטיח לצדד בהגנת היהודים תמורת סכום של כ-400 פלורינים כל שלוש שנים.
לאחר מכן אף שאף ונתן להנהלת העיר לגבות מיסים ככל שיהודי העיר יוכלו לשלם תמורת הגנה זו.
בשנת 1338 חודשה הקהילה, ומספרם הכולל מנה 2006 יהודים והיא משכה אליה יהודים נוספים מפרנקוניה, משוואבן ומפפאלץ עילית.
הקהילה היהודית בעיר גדלה בהתמדה, והיהודים החלו לעסוק לפרנסתם בהלוואות ועסקי כספים, נחנך בית כנסת חדש והוקמו בה המוסדות הבאים: ישיבה (בראשותה עמדו המרדכי, מהרי"ו- הרב יעקב וייל, הרב יעקב מרגליות ורבי יעקב פולק- "בעל החילוקים"), בית קהילה עם "תלמוד תורה" והקדש, בית עלמין, בית מטבחיים, מאפייה ומקווה לטהרה.
למרות כל זאת, היהודים הוגבלו מאוד בכך שנאלצו לשלם מיסים רבים לקופת העיר, לקצר את זקנם אחת לחודש, נאסר עליהם למכור בשר ללא- יהודים וכן רחצה משופת עימם.
מחכמי העיר בתקופה זו נודע רבי ידידיה ב"ר ישראל מנירנבורג מבעלי התוספות, שהיה חברו של המהר"ם מרוטנבורג לימד תורה בעיר וכיהן בה זמן מה כרב הקהילה.
בדור הבא, שימש כרבה של העיר רבי מרדכי בן הלל, מחשובי תלמידיו של המהר"ם מרוטנבורג, ומחבר "ספר המרדכי", שהשפיע על פסיקת ההלכה לדורות.
שנה וחצי לאחר מכן, בקיץ 1298, פרצו פרעות רינדפלייש (סדרת פרעות ביהודים שנערכו בדוכסות בוואריה שבאימפריה הרומית הקדושה בקיץ 1298, שנת ה'נ"ח.
נהרגו בהן למעלה מ־4,000 יהודים והן מציינות את תחילת ההתמוטטות של המרכז היהודי באשכנז בימי הביניים) בעקבות עלילת חילול לחם הקודש.
בין 740 ההרוגים היו רבי מרדכי בן הלל, מחשובי הפוסקים באשכנז בדור שאחרי בעלי התוספות, אשתו וחמשת ילדיהם.
הפייטן האשכנזי בן העיר, ר' אברהם בר יוסף, נהרג אף הוא בתקופה זו, בתחילה ברחו היהודים למבצר העיר אולם המבצר נלכד ונשרף על מגיניו.
שרידי היהודים שנותרו בחיים ברחו מנירנברג.
בשנת 1349, בעקבות המגפה השחורה, פרצו בעיר פרעות ו-בכ"ג בכסלו ה'ק"י נרצחו 562 יהודים בעיר והיתר גורשו ממנה, רכושם הוחרם, בית הכנסת נהרס ובמקומו נבנתה כנסייה.
בשנת 1498 היהודים שוב גורשו מהעיר, רכושם הוחרם ושטח בית הקברות נמכר לתושבי העיר ובמציבות השתמשו לצורכי בנייה וסלילת דרכים.
באותה תקופה נוצרה הגדת נירנברג שנשמרה עד היום (הגדת נירנברג הראשונה היא כתב יד מאוייר של ההגדה של פסח שנוצרה על ידי הסופר והמאייר יואל בן שמעון בנירנברג שבגרמניה בשנת 1449 בקירוב.
היא נחשבת לאחת מההגדות היחידות בעולם, שהשתמרו מתקופת ימי הביניים המאוחרים, והיא מספקת תובנות לגבי המנהגים הדתיים והמסורות התרבותיות של הקהילות היהודיות בגרמניה בתקופת ימי הביניים, והוא מהווה עדות להישגיהם האמנותיים הסופרים היהודים באותה העת)
בפירט התעלמו הסוחרים ממחאות הקיסר ויועצי העיר, וניהלו את חיי המסחר בשיתוף עם היהודים תוך שהם מאפשרים להם לעסוק בבנקאות והלוואות בריבית כבעבר.
בעקבות אביב העמים ב-1848 (שם כולל לגל של התקוממויות ומהפכות לאומיות באירופה בשנים 1848–1849 מתוך רצון לאיחוד, התפתחות רגשות לאומיים ורצון להשתחרר משלטון של מעצמה) הוטב מצב יהודי ממלכת בוואריה כולה, ועל אף שהחוקים הרשמיים שונו בפועל רק ב-1861, יהודים החלו לחזור ולהתיישב בנירנברג כבר קודם לכן.
לאחר ביטול החוקים המגבילים התאגדות יהודית כקהילה, בשנת 1862 נוסדה מחדש קהילת יהודי נירנברג ומספר חברי הקהילה החל לגדול בהתמדה.
לאחר ייסוד "האגודה הדתית היהודית" באספת היסוד של האגודה החליטו את ההחלטות הבאות:
o בניית בית כנסת שאכן ב-1874 נחנך בית הכנסת הגדול של נירנברג שהכיל 935 מקומות ישיבה.
o הוחלט על הקמת "תלמוד תורה".
o עריכת תפילות בציבור בימי חג.
o דאגה לאספקת בשר כשר.
הקהילה החדשה הייתה ברובה ליבראלית ולצידה נוסדה בשנת 1875 קהילה אורתודוקסית "עדת ישראל" שהוגדרה כ"חברה" בתוך הקהילה הכללית, בשל החוק שלא אפשר פיצול של הקהילה היהודית.
בין הקהילות היהודיות בעיר שררה שנאה, הקהילה המרכזית הצרה את צעדיה של הקהילה האורתודוקסית הקטנה בהמליצה לפני ועדה עירונית שלא לאפשר לה כ"חברה" להקים בית כנסת משלה, ושלא להקצות עבורה כיתות חינוך בבניין בית הספר העירוני.
למרות ההתנגדות, נחנך בית הכנסת "עדת ישראל" בהנהגת אברהם גרינבאום בנירנברג בשנת 1902. (גם הוא נחרב בליל הבדולח).
בשנת 1908 הושג הסכם בין שני חלקי הקהילה, אשר לפיו ניתנה לחברת "עדת ישראל" עצמאות מסוימת; היא הורשתה להעסיק כרב, את הרב ד"ר אברהם יצחק קליין, להקים "תלמוד תורה", השחיטה הייתה בידי ועד משותף ולילדי "עדת ישראל" ניתן האישור לא להשתתף בשיעורי הדת של הקהילה הכללית.
1. רבי מאיר הידוע בשם המהר"ם מרוטנבורג פעל כרב במחצית ה-2 של המאה ה-13.
2. רבי מרדכי בן הלל אשכנזי(1250 –1298) היה רב העיר ומחשובי הפוסקים באשכנז בדור שאחרי בעלי התוספות, תלמיד רבי מאיר בן ברוך מרוטנברג ומחבר פירוש "המרדכי", פוסק מרכזי ביהדות אשכנז.
3. רבי יחיאל בן מנחם הכהן.
4. הרב מאיר בן רב אורי פעל בנירנברג במאה ה-14.
5. הרב דוד טעבלי שפרינץ פעל בנירנברג בין השנים 1449–1475.
6. הרב שלמה אנסבאכר כיהן כדיין בקהילה האורתודוקסית בנירנברג.
7. אב"ד נירנברג מטעם הקהילה האורתודוקסית היה הרב ד"ר אברהם יצחק קליין שכיהן בין השנים 1909–1938.
8. הרב אליעזר חיטריק מכהן כיום כרבה האורתודוקסי של נירנברג, ופועל גם כשליח חב"ד משנת 2005.
5. הרב ד"ר יצחק היילברון כיהן כרב קהילה משנת 1912.
6. הרב ד"ר קורט מצגר שימש כרב הראשי של הקהילה בין השנים 1938–1940 הוא נעצר ונשלח לבוכנוואלד ושוחר ב-1939 והיגר לארצות הברית.
7. המורה יוליוס נויברגר שימש כרב הקהילה עד לגירושו לטרייזנשטאט בשנת 1943, שם הוא נספה.
נירנברג היא עיר תאומה של הערים:
נִירִית הַקָּמָה (שם מדעי: Ridolfia segetum) היא צמח עשבוני חד-שנתי ממשפחת הסוככיים.
מוצאו באזור אגן הים התיכון.
גובהה של הנירית עשוי לעלות מעל למטר.
הנירית נפוצה בארץ ישראל בשדות במרכז ובצפון.
הצמח מכיל שמן אתרי בעל ריח, ולכן משמש כתבלין בתעשיית הכבושים.
הצמח מכונה לעיתים גם "שמיר".
תפרחתו מרובת פרחים אשר צבעם צהוב.
כל חלקי הצמח העל-קרקעיים נאכלים מבושלים או כשהם לא מבושלים.
הנירית אינה רק צמח החשוב לתעשיית המזון אלא גם משמשת ברפואה.
הערבים השתמשו בצמח כתרופה להסדרת המחזור החודשי לנשים, להגדלת כמות החלב בבלוטות החלב של האישה המיניקה, כתרופה נגד עצירות, לטיפול ולמניעת שיעול.
כמו כן, שימשה גם כדי להפיג גזים מהבטן ולרפא מחלות דרכי הנשימה ולטיפול בכינים.
נירית היא יחידה ממינה בישראל.
הפריחה בארץ ישראל היא בחודשים אפריל עד יוני.
היישוב הקהילתי נירית באזור השרון קרוי על שם הצמח.
נירית ירון (נולדה ב-16 בנובמבר 1960) היא במאית, פזמונאית ותסריטאית ישראלית.
ביימה את הקליפ "נגעה בשמים" של משינה.
ב-1979 נישאה למוזיקאי שלמה גרוניך, ממנו התגרשה ב-1989. ירון כתבה כמעט את כל תמלילי אלבומו "צמר גפן מתוק" שיצא ב-1982 ובהם "נואיבה" ו"עכשיו זה שנינו".
כמו כן כתבה את תמלילי שיר השבוע בתוכנית זהו זה!, שהבולטים שבהם יצאו ב-1986 על גבי התקליט "אמא שלי תמיד רצתה שהבן שלה יהיה בטלוויזיה".
ב-1982 השתתפה בסרטה של מירה רקנאטי "אלף נשיקות קטנות".
ירון עבדה כמלהקת בסרט "אבא גנוב 1" בבימויו של ינקול גולדווסר, כתבה את הסדרה "לא כולל שירות", וכתבה תסריט וביימה את הסרט "סיפורי תל אביב".
בן זוגה של ירון הוא הפרסומאי אודי פרידן.
ביימה בין השאר את הפרסומת למשקה "תפוזינה" של משרד הפרסום ראובני פרידן, פרסומת ל"נמס בכוס" ופרסומת למרק הנמס "רגע חם" של אסם.
ב-2004 נדחתה תביעת דיבה שהגישה עם פרידן נגד אתר וואלה בעקבות כתבה בנושא זה.
אחותה, צפנת, הייתה נשואה למוזיקאי שם טוב לוי.
סיפורי תל אביב, 1992, 108 דקות (קרדיט משותף עם איילת מנחמי)
נירית בקשי (נולדה ב-27 בינואר 1982) היא דוגמנית ומלכת היופי של ישראל לשנת 2000.
בקשי נולדה וגדלה במושב ברוש בדרום.
למדה בתיכון מקיף ו' בבאר שבע.
בצעירותה אמה של חברתה רשמה אותה לקורס דוגמנות וכך התחילה את פעילותה בתחום.
בגיל 17 הייתה לסגנית ראשונה בתחרות "תגלית השנה".
ב-2005 הופיעה בפרסום של חברת "שומרי משקל".
בשנת 2004 החלה ללמוד אדריכלות בטכניון.
ב-2011 השתתפה בסדרה החברים של נאור בתפקיד אורח.
במקביל לעבודתה בחברת האדריכלים CPSL בתפקיד בכיר, החלה לימודים בתחום הליווי ההתפתחותי לתינוקות וצילום.
כיום היא צלמת משפחה, הריון וניובורן.
מועדון הכדורגל נירנברג הוא קבוצת כדורגל גרמנית מהעיר נירנברג, המשחקת בבונדסליגה השנייה.
אצטדיונה הביתי הוא פרנקנשטדיון אשר מסוגל לקלוט 50,000 צופים במשחק.
לזכותה של נירנברג 9 אליפויות גרמניה ו-4 גביעים.
בעקבות זכייתה של הקבוצה באליפות בעונת 1960/1961, הקבוצה שיחקה בפעם הראשונה במפעלים האירופאיים במסגרת גביע אירופה לאלופות בעונת 1961/1962. בסיבוב המוקדמות ניצחה את קבוצת דרומקונדרה מאירלנד.
בשמינית הגמר ניצחה את קבוצת פנרבחצ'ה מטורקיה.
ברבע הגמר הפסידה לקבוצת בנפיקה ליסבון מפורטוגל והודחה מהטורניר.
בעקבות זכייתה של הקבוצה בגביע הגרמני בעונת 1961/1962, הקבוצה שיחקה בפעם הראשונה בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1962/1963. בסיבוב הראשון ניצחה את קבוצת סנט אטיין מצרפת.
ברבע הגמר ניצחה את קבוצת בולדקלובן 1909 מדנמרק.
בחצי הגמר הפסידה לקבוצת אתלטיקו מדריד מספרד והודחה מהטורניר.
בעונת 1967/1968 זכתה בפעם התשיעית והאחרונה באליפות גרמניה.
הקבוצה השתתפה בפעם השנייה בגביע אירופה לאלופות בעונת 1968/1969. בסיבוב הראשון הפסידה לקבוצת אייאקס אמסטרדם מהולנד והודחה מהטורניר.
בסוף עונת 1987/1988 סיימה את הליגה במקום החמישי והעפילה בפעם הראשונה לגביע אופ"א בעונת 1988/1989. בסיבוב הראשון הפסידה לקבוצת רומא מאיטליה והודחה מהטורניר.
בסוף עונת 2006/2007 סיימה את הליגה במקום השישי והעפילה בפעם השנייה לגביע אופ"א בעונת 2007/2008. בסיבוב הראשון ניצחה את קבוצת רפיד בוקרשט מרומניה והעפילה לשלב הבתים.
הקבוצה הוגרלה לבית הכולל את הקבוצות אברטון מאנגליה, זניט סנקט פטרבורג מרוסיה, א.ז.
הקבוצה סיימה את הבית במקום השני והעפילה לשלב 32 האחרונות.
בשלב 32 האחרונות הפסידה לקבוצת בנפיקה ליסבון מפורטוגל והודחה מהטורניר.
בתום עונת 2007/2008 נשרה נירנברג לליגת המשנה, ושבה לבונדסליגה כעבור עונה אחת בלבד, לאחר שסיימה במקום השלישי וניצחה במבחני העלייה את אנרגי קוטבוס.
בתום עונת 2013/2014 נשרה נירנברג שוב לליגת הבונדסליגה השנייה.
בסוף עונת 2017/18 נירנברג חזרה לבונדסליגה.