tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר תקופת שירות קצרה בכנסייה, הגיע, בשנת 1633, למשרתו האחרונה כמאסטרו די קאפלה (ממונה על המוזיקה) באסיזי.
את יצירתו של בואונמנטה מאפיין סגנון הבארוק המוקדם, כפי שהוא בא לביטוי בסונאטה מס' 6 לכלי נשיפה ממתכת, שעיבודה בידי רוברט קינג הקנה לה פופולריות.
הספר הרביעי, מבחר סונאטות, סינפוניות, ומחולות שונים לשני כינורות ובס-ויולה (ונציה, 1626)
הספר החמישי של סונטות שונות (ונציה, 1629).
העותק ששרד ניזוק ומצבו רע.
הספר השישי של סונאטות וקנצונות (ונציה, 1636)
הספר השביעי של סונאטות, סינפוניות...
ג'ובאני בטיסטה אודיירנה (Giovanni Battista Odierna או Giovanni Battista Hodierna, 13 באפריל 1597 – 6 באוגוסט 1660) היה אסטרונום וכומר איטלקי, שחי ברגוזה שבסיציליה ומאוחר יותר הפך לחבר בחצרו של דוכס מונטקיארו.
אודיירנה התעניין וביצע מחקרים בתחומים שונים של מדעי הטבע, ביניהם בוטניקה ופיזיקה, אך עבודתו המרכזית הייתה בתחום אסטרונומיה תצפיתית.
בעזרת טלסקופ גליליאני הוא צפה בעצמים במערכת השמש כגון צדק ושבתאי וירחיהם וכן בשביטים, ותיעד את תנועתם.
מלבד זאת, הוא מצא עניין רב בערפיליות, ובאחת מעבודותיו החשובות הרכיב קטלוג של כ-40 עצמים, ביניהם לפחות 19 ערפיליות וצבירים שהצליחו להצליב עם עצמים בעלי סימונים מודרניים.
אודיירנה נולד ברגוזה שבסיציליה, וככל הנראה גדל בסביבה עניה והשכלתו המדעית הייתה עצמאית.
כבר כאיש צעיר התעניין באסטרונומיה: הוא צפה בשלושה שביטים בשנים 1618-1619 מרגוזה, באמצעות טלסקופ גליליאני עם הגדלה קבועה של פי 20.
השכלתו הרשמית הייתה דתית והוא הוסמך לתפקיד כומר קתולי בשנת 1622 בעיר סירקוזה.
לאחר מכן חזר לעיר מולדתו ובשנים 1625 עד 1636 מילא תפקיד כומר ברגוזה ולימד מתמטיקה ואסטרונומיה.
ב-1636 הצטרף אודיירנה לקרלו וגוליו תומאס, דוכסי מונטקיארו, למושבם החדש בפלמה דה מונטקיארו.
הם נתנו לו בית ושטח אדמה וכן מימנו את פרסומיו, והוא שירת אותם כאיש דת של הקהילה הקטנה.
ב-1644 קיבל אודיירנה דוקטורט בתאולוגיה, שנה לאחר מכן קיבל תואר כומר בכיר וב-1655 מונה להיות מתמטיקאי החצר.
מלבד חובותיו ככומר, אודיירנה עסק באסטרונומיה, כמו גם בפילוסופיה של הטבע, פיזיקה, בוטניקה ומדעים אחרים.
הוא חקר מעבר אור במנסרה, פיתח הסבר ראשוני של הקשת בענן וחקר תופעות מטאורולוגיות.
כמו כן, הוא פיתח מיקרוסקופ בסיסי וחקר עיני חרקים ושיני נחשים ארסיים.
בתחום האסטרונומיה, אודיירנה היה חסיד נלהב של גלילאו גליליי, ובמיוחד התרשם מתצפיותיו על כוכבים וערפיליות.
מה שהוליד התעניינות ארוכה בערפיליות, למרות שרוב עבודתו האסטרונומית התרכזה בגופים במערכת השמש.
בשנים 1646 ו-1653, אודיירנה צפה בשבתאי וצייר סקיצות מדויקות של כוכב הלכת וטבעותיו.
בשנת 1656 הייתה לו התכתבות קצרה בנושא עם כריסטיאן הויגנס, ופרסומו "Protei caelestis vertigines sev.
Saturni systema", משנת 1657, הוא אחת העבודות המוכרות ביותר שלו.
ב-1652 הוא צפה בליקויים של ירחי צדק, כמו גם במעברים של הצלליות שלהם על דיסקת כוכב הלכת.
ב-1656 פרסם את עבודתו המוכרת ביותר, "Medicaeorum Ephemerides" - האפימריס (לוח השנה המתאר את תנועתם של גרמי השמים) הראשון של הירחים הגליליאניים, שהיה מבוסס על תאוריה משופרת של תנועת ירחי צדק, על פי תרומה של שלושה סוגי הפרעות מחזוריות, המקבילה לתאוריה פלנטרית מודרנית.
במאמרו משנת 1656, אודיירנה מתאר את הופעתם של השמש והירח, כולל כתמי שמש וליקויים.
עבודתו של אודיירנה משנת 1654 - "אודות שביטים ועצמי השמיים הנערצים" - היא אולי המעניינת מכולן.
לרוע המזל, עבדה זו זכתה להתעלמות ונשכחה עד שהתגלתה במאמר משנת 1985 (מאת סריו ושותפיו).
אודיירנה סבר כי יש הבדל מהותי בין שביטים וערפיליות: עקב תנועתם ושינוי בהופעתם של שביטים, הוא סבר כי הם עשויים מחומר ארצי יותר, בעוד שערפיליות עשויות מכוכבים.
בחלק הראשון של המאמר הוא עוקב אחר רעיונותיו של גלילאו אודות שביטים.
בחלק השני, המעניין יותר, הוא מתאר רשימה של 40 ערפיליות בהן צפה, עם סקיצות ותרשימים למציאתן.
אודיירנה סיווג עצמים ערפיליים לשלוש קטגוריות, בהתאם ליכולת להפרידם לכוכבים: Luminosae - ניתנים להפרדה בעין לא מזוינת, Nebulae - נראים כערפיליות בעין אך ניתנים להפרדה בטלסקופ, Occultae - לא ניתנים להפרדה גם בטלסקופ.
כ-25 עצמים מתוך רשימה זו זוהו עם גרמי שמיים עמוקים המוכרים לנו כיום (בעיקר צבירים פתוחים), בעוד שאחרים הם עצמים מדומים (asterisms) או מתוארים בפירוט שאינו מספיק לזיהוי.
קטלוג העצמים הערפיליים של אודיירנה כולל תגליות עצמאיות של גלקסיית אנדרומדה וערפילית אוריון (M42) ובין 9 ל-16 תגליות מקוריות של עצמים נוספים, שרובם נכנסו אחר-כך לקטלוג מסיה, וביניהם: M6, M36, M37, M38, M41, M47, ערפילית הלגונה וצביר אלפא פרסאוס.
כמו כן, בעבודתו הוא יצר את הציור הקדום ביותר שהשתמר של ערפילית אוריון.
גילוייו של גרמי שמיים עמוקים נעשו כחלק מפרויקט גדול שיזם, בבניית אטלס שמיים מקיף, פרויקט שהוא מעולם לא סיים.
אודיירנה נפטר בשנת 1660 בפלמה דה מונטקיארו.
למרות תגליותיו באסטרונומיה, שהיו מעניינות ואף מרשימות לתקופתו, תרומתו של אודיירנה הייתה בעלת השפעה מועטה על המדע באותה תקופה.
שתי הסיבות העיקריות לכך היו כנראה בידודו היחסי - פרסומיו כמעט ולא היו מוכרים מחוץ לסיציליה - והעובדה שתאוריו האסטרונומיים נטו להיות מהולים באסטרולוגיה.
אודיירנה הונצח על ידי הקהילה האסטרונומית על ידי מתן שמו לאסטרואיד 21047, שקודם לכן סומן כ-1990 SE5.
ג'ובאני באטיסטה צ'רוטי (באיטלקית: Giovanni Battista Ceruti 1756–1817) היה בונה כינורות איטלקי.
השפעתו על התחום הייתה רבה והוא נחשב לחוליה ישירה אל המסורת המפוארת של בוני כלי הקשת במאה ה-18 בקרמונה.
דור לאחר זמנם של אנטוניו סטרדיווארי וגוארנרי, ללא קשר ישיר אל המסורת הדגולה, התחדשה באורח בלתי מוסבר בניית הכינורות בקרמונה, באמצעות לורנצו סטוריוני ושני ממשיכי דרכו, ג'ובאני רוטה וג'ובאני באטיסטה צ'רוטי.
צ'רוטי נולד בעיבורי קרמונה והגיע לבניית כינורות רק בגיל 40, אחרי שנים של עבודה כאורג.
לדברי פיליפ קאס (Philip Kas), נהנה צ'רוטי מתמיכתו של פטרון אציל, למורת רוחו של הסוחר והאספן הנודע, הרוזן קוזיו די סאלאבואה, שקידם בוני כלי קשת אחרים, בהם גואדניני וריבולטה ממילאנו.
לפי רשימות של קוזיו משנת 1804, למד צ'רוטי את אומנות בניית הכינורות מן הרוזן אלסנדרו מאגי, אספן ובונה כינורות חובב.
אחרי שסטוריוני עזב את קרמונה בשנת 1802, השיג צ'רוטי עמדת עליונות במסחר בכלי קשת בעיר והעיב כליל על בן תקופתו, קארלו ברגונצי.
בנו של צ'רוטי, ג'וזפה ונכדו, אנריקו, המשיכו בדרכו של אבי המשפחה כבוני הכינורות העיקריים בקרמונה עד למות אנריקו בשנת 1883.
סגנונו של צ'רטי איננו מעיד על כבוד רב לרבי האמנים שקדמו לו בקרמונה, אף כי עבודתו נקייה וקפדנית מזו של סטוריוני.
כמעט כל הכלים שבנה מתוארכים לשנים 1800-15. בשלוש שנות חייו האחרונות עבד צ'רוטי בקונטראדה קולטלאי, רובע בוני הכינורות במסורת של קרמונה.
צ'רוטי מת בשנת 1817, ייתכן שבמגפת הטיפוס שפרצה בקרמונה באותה שנה.
ג'ובאני בטיסטה מרטיני (נודע גם כ- האב מרטיני) (באיטלקית: Giovanni Battista Martini; 24 באפריל 1706 בולוניה, איטליה - 3 באוגוסט 1784) היה מלחין, תאורטיקן והיסטוריון מוזיקלי איטלקי.
מרטיני למד מוזיקה אצל אביו "אנטוניו מריה מרטיני" שהיה כנר, אצל לוקה אנטוניו פרדיירי, למד לשיר, לנגן בצ'מבלו ובעוגב ואצל אנטוניו ריצ'ירי למד את יסודות הקונטרפונקט.
בשנת 1721 הצטרף למסדר הפרנציסקני, בשנת 1725 מונה להיות מנצח המקהלה של כנסיית פרנציסקוס הקדוש בבולוניה, ובשנת 1729 הוסמך לכמורה.
מרטיני נחשב לגדול המורים למוזיקה בתקופתו, הוא לימד באקדמיה הפילהרמונית בבולוניה, ומתלמידיו הם מוזיקאים נודעים כגלּוק, מוֹצַרט, יאקופו ואנטוניו פוצ'יני, גרֶטרִי, ויוֶּמלי.
מרטיני היה אספן נלהב של ספרות מוזיקלית, וספרייתו מנתה כ-17,000 ספרים בקירוב.
כמי שהיו בבעלותו ספרים כה רבים נחשב מרטיני לבר סמכה בענייני התאוריה של המוזיקה, והוא עמד בקשרי התכתבות עם מוזיקאים רבים בעולם.
הייתה זאת אחת הספריות החשובות בתקופתו, ועם מותו עברו הספרים לספרייה הקיסרותית בווינה.
ג'ובאני בטיסטה טייפולו (נודע גם בשם "ג'אנבטיסטה טייפולו"; באיטלקית: Giovanni Battista Tiepolo או Giambattista Tiepolo; 5 במרץ 1696 – 27 במרץ 1770) היה צייר, אמן הדפסים ופרסקו מהרפובליקה של ונציה, אשר פעל באיטליה, בספרד ובגרמניה.
נחשב לאחד האמנים המייצגים של סגנון הרוקוקו.
נולד בוונציה, והיה הבן הצעיר מבין שישה אחים.
אביו, דומניקו, היה קפטן של ספינה ונפטר כשנה לאחר הולדת בנו, וכך השאיר את אמו, אורסטה, ואת שאר המשפחה, במצב כלכלי קשה.
ג'ובאני למד תחילה תחת גרגוריו לאצאריני (Gregorio Lazzarini), והושפע מיצירותיהם של בני תקופתו, ג'ובאני פיאצטה (Giovanni Piazzetta) וסבסטיאנו ריצ'י (Sebastiano Ricci).
כשהיה בן 19 סיים את יצירתו המשמעותית הראשונה, "עקדת יצחק" (אשר מוצגת כיום בגלריית האקדמיה בוונציה).
בשנת 1717 סיים את לימודיו והתקבל לגילדת הציירים בוונציה.
בשנת 1719 נישא למאריה צ'צ'יליה גוארדי, אשר הייתה אחותם של שני ציירים ונציאנים מפורסמים, פרנצ'סקו גוארדי וג'ובאני אנטוניו גוארדי.
לזוג היו כתשעה ילדים, מתוכם ארבע בנות ושלושה בנים שרדו את תקופת הילדות.
דיוניסו דולפין (Dolfin), בין למשפחה פטריקית עשירה, היה בין הראשונים אשר הזמינו ממנו עבודות.
ג'ובאני נשכר כדי לעטר את הכנסייה בעיר אודינה, שם שימש דיוניסו כארכיבישוף.
בשנת 1750 כבר היה לאחד האמנים הידועים והמוערכים באירופה.
באותה שנה הוזמן על ידי הנסיך-בישוף קארל פיליפ פון גריפנקלאו לעבוד בארמון רזידנץ בווירצבורג שבגרמניה של ימינו.
הוא נשאר בווירצבורג שלוש שנים, ובשנת 1753 חזר לוונציה.
הוא נבחר לשמש כנשיא האקדמיה של פדובה.
בשנת 1761 הוזמן על ידי מלך ספרד קרלוס השלישי לצייר פרסקו תקרה בארמון המלוכה במדריד.
ג'ובאני טייפולו נפטר במדריד בשנת 1770.
ג'ובאני אנדראה קליגרי (באיטלקית: Giovanni Andrea Caligari; 14 באוקטובר 1527, בריזיגלה – 19 בינואר 1613) היה כומר, משפטן ששימש כמזכיר ודיפלומט איטלקי בשירות האפיפיורים, בסוף חייו בישוף של ברטינורו.
שירת כשגריר של האפיפיור (נונטיוס) בפורטוגל, בפולין ובשטיריה.
היה מזוהה עם מדיניות האפיפיורים נגד התפשטות השפעת הרפורמה של לותר במרכז אירופה ועם השאיפה לארגן מסע צלב נגד האימפריה העות'מאנית בהשתתפות רוסיה ופולין, שנמצאו אז בעימות ביניהן.
ג'ובאני אנדראה קליגרי נולד בשנת 1527 בבריזיגלה, כיום באמיליה-רומאניה, אז במדינת האפיפיור, כבן לג'וליאנו קליגרי ולקומליה לבית גואלאמיני.
בגיל 20 נסע לבולוניה ללימודי משפטים באוניברסיטה אותם סיים עם תואר דוקטור למשפטים בשנת 1554.
התחיל את הקריירה שלו כעוזר של הבישוף ומאוחר יותר הקרדינל ג'ובאני פרנצ'סקו קומנדונה (1523–1584).
בשנת 1561 הוסמך ככומר ונשלח לעבוד כוויקאר בשירותו של הקרדינל סקוטי בבישופות של פיאצ'נצה.
בהמשך עבר לשירותו של הקרדינל רנוצ'ו פרנזה בבולוניה.
ליווה את הקרדינל קומנדוני בשליחותו לפולין בשנים 1565–1566 ואחר כך בשנת 1566 בכינוס הדיאטה באוגסבורג ותוך כדי כך רכש ניסיון בזירה הדיפלומטית הבין-לאומית.
בשנת 1570 בתמיכת קומנדונה קיבל לנהל את הפרוכיה סן ג'ובאני אין אוקאביו בעיירת הולדתו, בריזיגלה, ובילה שם מספר שנים.
בשנת 1574 היה לזמן קצר בשירות הארכיבישוף של מילאנו, קרלו בורומאו ואחר כך אצל הקרדינל אנטוניו קאראפה.
האפיפיור גרגוריוס השלושה עשר מינה את קליגרי ל"קומיסר אפוסטולי" ו"קולקטור" בפורטוגל.
בתוקף תפקידו זה העניק למלך סבסטיאן שזה עתה חזר ממסע במרוקו חרב וכובע שבורכו על ידי האפיפיור.
בהתאם למדיניות שולחו, תמך קליגרי במלחמה שניזומה על ידי המלך סבסטיאן נגד מרוקו ומומנה חלקית על ידי האפיפיור.
כעבור שנה המסע החוזר של המלך סבסטיאן במרוקו נגמר בתבוסה כואבת באלקזרקיוויר ב-4 באוגוסט 1578.
יחסי רומא עם מלך פולין, סטפאן באטורי עברו תקופה מתוחה עקב תמיכת האפיפיור בטענתו של הקיסר הגרמני מקסימיליאן השני לכתר פולין ואימוצו על ידי באטורי של הסכם "הקונפדרציה בוורשה" משנת 1573 שהסדיר את היחסים בין האצילים הפולנים הקתולים והפרוטסטנטים.
קליגרי בא מטעם האפיפיור להצר את צעדי הפרוסטסנטים בממלכה ושאף להשיג יישום קפדני בפולין של עקרונות הדת לפי ועידת טרנטו בראש ובראשונה באוניברסיטת קרקוב.
הוא ניסה (בשיתוף פעולה עם הנונציו בווינה, אורציו מאלספינה) לפייס את מלך פולין עם האימפריה ההבסבורגית, ולנתקו מבני בריתו הפרוטסטנטים, כולל מלך שוודיה יוהאן השלישי.
מטרה נוספת של דיפלומטיית האפיפיורים הייתה לגייס את באטורי לעמוד בראש מסע צלב בבלקן (בפרט בטרנסילבניה, ולאכיה ומולדובה ובים התיכון נגד האימפריה העות'אמנית שנחלה באותה תקופה תבוסות בחזית הפרסית.
לשם כך ביקש קליגרי להסיט את מאמצי המלחמה הפולנים מן העימות עם רוסיה של איוואן האיום לכיוון הטורקים.
בשלהי שנת 1579, אחרי שהצבא הפולני פלש לבלארוס, הסכים המלך באטורי לקבל את השגריר מרומא, הביע התלהבות מהתוכניות מרחיקות הלכת של האפיפיור, אך הסביר שאחרי הקרב לפנטו המעצמות הקתוליות מן המערב אינם עקביות לגבי העימות עם הטורקים ופולין אינה מסוגלת להילחם לבד.
הוא דחה גם את הצעות הפיוס עם רוסיה.
להפך, הידק באטורי בהמשך את היחסים עם הסולטאן מורד השלישי וביקש ממנו להרשות להטטרים מקרים לסייע לו במאבק נגד הרוסים.
בראות את מצוקת הצאר הרוסי, שביקש את תיווך האפיפיור בינו ובין באטורי, בנתה רומא תקוות לשכנעו לאחד מחדש את הכנסייה הפרבולסבית הרוסית עם הכנסייה הקתולית על בסיס ועידת פירנצה.
למורת רוחו של קליגרי, לא הוא אלא הישועי אנטוניו פוסנו נשלח בסופו של דבר לדון במוסקבה ובפולין לצורך מאמצי הפיוס המיוחל.
פעילות דיפלומטית זו בפולין, של האפיפיור בכלל ושל קליגרי בפרט, לא נתנה פרי.
האצולה הפולנית תמכה רוב רובה במדיניותו של באטורי בנושא היחסים עם רוסיה ועם הטורקים.
עמדת הנונציו נגד תוכנית הגירושין של המלך באטורי שנועדה להבטיח לו יורשים דרך נישואים לאישה שנייה לא קנתה לו אהדה.
גם להיטותו, בעקבות שמועות על מותו הקרב של הקיסר רודולף השני, לדחוף את סטפאן באטורי להכתיר עצמו כמלך הונגריה, לא נחשבה נבונה.
עיקשותו על יישום העקרונות הטרידנטינים בפולין עוררו מורת רוחם של הכמורה הפולנית ואף של הישועים, שהיו שבעי רצון ממעמדם המועדף בעיני באטורי.
בנסיבות אלה נקרא קליגרי ב 9 באפריל 1581 לשוב לרומא והוחלף בתפקיד נונציו באלפרדו בולונייטי.
ב-14 באוקטובר 1579, עוד בזמן שהותו בפולין, קיבל קליגרי לנהל את הדיוקסיה של ברטינורו.
הוא הגיע לשם בספטמבר 1581 ונותר בה כשלוש שנים, עד שבאוקטובר 1584 נקרא שוב לדגל כדי לייצג את האפיפיור בשטיריה, קרניה (הנמצאת בימינו במחוז פריולי-ונציה ג'וליה של איטליה) וקרינתיה שבשליטת הארכידוכס קרל.
בתפקידו החדש נדרש קליגרי להיאבק בתקיפות נגד הסובלנות בפועל שהתקיימה במדינה כלפי האמונות הפרוטסנטיות.
מאמציו לא הועילו במידה רבה, משום היחס החיובי כלפי הלותרניזם מצד חלק מהאצילים והבורגנים.
אחד מהישגיו היה מעצרו של אורליו ורג'רו, שהואשם בכפירה.
באחד ממכתביו הביע קליגרי תרעומת לגבי הצלחת כתבי ניקולו מקיאבלי בקרב הציבור.
גן יוזמת הישועים להקים את האוניברסיטה בגראץ לא מצאה חן בעיניו.
בשנת 1586 ביקש לסיים את תפקידו.
תקוותיו להתמנות לקרדינל בזכות המלצת המלך סטפאן באטורי, התבדו בעקבות מותו הפתאומי של המלך ב-12 בדצמבר 1586.
בסוף שנת 1587 התקבל קליגרי לתפקיד של יועץ ומזכיר של מזכיר המדינה, הקרדינל אלסנדרו פרטי, אחיין של סיקסטוס החמישי והשתתף במשא ומתן בין האפיפיור סיקסטוס ובין פליפה השני, מלך ספרד לגבי תכנון הפלישה לאנגליה.
נשאר באותו תפקיד גם בימי האפיפיור אורבנוס השביעי.
לאחר מכן גרגוריוס הארבעה עשר מינה אותו למזכירו האישי.
נשאר בתפקיד זה גם בימי האפיפיור אינוקנטיוס התשיעי, כשניהל את מחלקת המדינה האחראית על יחסי החוץ עם צרפת ועם פולין, ובהתחלת כהונתו של קלמנס השמיני.
בשנת 1593 בעת הרפורמה של הקוריה הרומית עבודתו הופסקה.
לא הצליח להתמנות לקולגיום הקדוש וחזר לדיוקסיה שלו בברטינורו, בה כיהן כבישוף עד יום מותו בשנת 1613.בשנת 1597 מילא משימה פוליטית אחרונה כשהתלווה לקרדינל אלדוברנדיני לפרארה לשם הסדרת ההעברה של ירושת הענף העיקרי של בית אסטה לידי הכנסייה.
בסוף חייו כתב על תולדות עיירת הולדתו, בריזיגלה.
שמו קשור לבנייה מחדש של הקתדרלה בברטינורו.
התגורר בבניין "לה רוקה" (La rocca) אותו קיבל כמתנה מהאפיפיור קלמנס השמיני.
אולם במרכז האוניברסיטאי שבמבצר ברטינורו, נקרא על שמו
גובאני בטיסטה גראציולי (באיטלקית: Giovanni Battista Grazioli; 6 ביולי 1746 – 6 בפברואר 1820) היה מלחין איטלקי מן התקופה הקלאסית, בן תקופתו של מוצרט.
גראציולי נולד בווילאוטרו די גארניאנו.
הוא עבר לוונציה, שם היה תלמידו של פרדיננדו ברטוני, נגן עוגב בקפלה של בזיליקת סן מרקו.
ב-2 במרץ 1781 יצא ברטוני לחופשה של שנתיים וגראציולי מילא את מקומו.
ב-28 במאי 1782, עם מותו של דומניקו ברטוני, נגן העוגב השני, תפס גראציולי את מקומו.
במשרתו זו נשאר עד 1785, אז הלך בלדאסארה גאלופי לעולמו וגראציולי היה לנגן העוגב הראשון.
בסביבות 1780 יצאו לאור בדפוס 12 סונאטות שלו לצ'מבלו ו-6 סונאטות לצ'מבלו עם כינור אובליגטו.
נוסף לסונאטות לצ'מבלו, הניח אחריו גראציולי כ-400 יצירות, כמעט כולן שמורות בוונציה.
ידוע בוודאות, שכתב מוזיקה ליטורגית לשימוש הקאפלה וייתכן שחלק ממוזיקת הקודש שלו נכתבה בהזמנה.
גראציולי מת ממחלת השחפת ב-1820 בוונציה.
בכפר הולדתו, וילאווטרו, נשמר הבית שבו נולד, ברחוב הקרוי כיום על שמו.
שלט הנצחה מתנוססת על הבית.
ג'ובאני בנדטו פלאטי (באיטלקית: Giovanni Benedetto Platti, פדואה, אולי 9 ביולי 1697 – 11 בינואר 1763 בווירצבורג) היה אבובן ומלחין איטלקי.
לא הרבה ידוע על חייו לפני 1722, אבל בוונציה למד מוזיקה וייתכן שבין מוריו היו פרנצ'סקו גספאריני, תומאזו אלבינוני, אנטוניו ויוואלדי, אנטוניו לוטי, אלסנדרו מרצ'לו או בנדטו מרצ'לו.
בעיקר למד שירה, אבוב וכינור.
אפשר שגם אביו, קרלו, שהיה נגן בבזיליקת סן מרקו, היה בין מוריו.
ממכתבו של פאלאפוטי אל מרטיני עולה עוד, כי פלאטי נסע לפני שנת 1722 לסיאנה, שם הכיר את המצאתו האחרונה של ברתולומאו כריסטופורי, הפורטה-פיאנו, למד לנגן בו וחיבר סונאטות במיוחד לכלי זה.
בשנת 1722 הוזמן פלאטי לווירצבורג לעבוד כמוזיקאי בחצר הנסיך-בישוף של במברג ווירצבורג, יוהאן פיליפ פרנץ פון שנברן.
הוא הכיר שם ונשא לאישה את תרזיה לאנגפריקנר, זמרת סופרן שילדה לו שמונה ילדים, שאחדים מהם היו מוזיקאים, אך לא נשאר זכר ליצירתם.
פלאטי נשאר עד סוף ימיו בווירצבורג, כזמר, נגן וירטואוז ומלחין.
על פי השמועה, חיבר פלאטי כמה אורטוריות, שאף לא אחת מהן התגלתה.
קונצ'רטי גרוסי, בעקבות אופוס 5 של ארכאנג'לו קורלי
קונצ'רטו בסול מז'ור לפסנתר, אבוב ותזמורת מיתרים
קונצ'רטו בדו מינור לפסנתר, כלי מיתר ותזמורת
6 סונאטות לחליל אופוס 3
6 סונאטות לצ'מבלו אופוס 4
סונאטה בלה מז'ור לחליל ופסנתר
טריו סונאטה בסול מז'ור לחליל צד, כינור ובסו קונטינואו
טריו סונאטה בדו מינור לאבוב, בסון ובסו קונטינואו
סונאטה בסול מינור לאבוב, צ'לו ובסו קונטינואו
12 סונאטות לצ'לו ובסו קונטינואו
סונאטה בדו מינור לאבוב ובסו קונטינואו
ג'ובאני בטיסטה דוני (באיטלקית: Giovanni Battista Doni (בסביבות 1593–1647) היה מוזיקולוג והומניסט איטלקי, שערך מחקר מקיף במוזיקה עתיקה.
הוא נודע, בין השאר, בשינוי שמו של התו "אוט" ל"דו".
דוני היה עורך דין, חוקר קלאסיקה, מבקר מוזיקה ותאורטיקאי מוזיקה נודע בזמנו, ובשנים 1647-1640 תפס את "הקתדרה לצחות הדיבור" באוניברסיטת פירנצה והיה חבר באקדמיה דלה קרוסקה העירונית, אחת האגודות המוקדמות, מדעית/אקדמית למחצה, ששגשגו באיטליה בתקופתו.
הם הוציאו לאור את המילון האיטלקי הראשון בשנת 1612.
הוא למד יוונית, רטוריקה, שירה ופילוסופיה באוניברסיטאות של פירנצה ובולוניה ומתמטיקה ומערכת המשפט בספיינצה – אוניברסיטת רומא.
בהמשך למד את תורת המשפט בבורז' בצרפת.
לפי השמועה, עבד תקופה מסוימת עם חוקר החוק המפורסם ז'אק קוז'ה, שהיה חבר חשוב באסכולת ההומניסטים המשפטיים או "מוס גאליקוס" (גישה צרפתית ללימוד משפטים היסטוריים).
אבל הואיל וקוז'ה מת שנים אחדות לפני שג'ובאני דוני נולד, אין זה סביר; עם זאת, קרוב לוודאי שלמד אצל ההומניסטים המשפטיים באוניברסיטת בורז'ה.
גישה זו ללימודי משפטים זכתה לכבוד רב בשנים הראשונות של המהפכה הצרפתית, משום ששמה דגש על חשיבות החוק הרומאי הקדום, ולא על יומרותיהם של מלכי צרפת.
דוני קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת פיזה ונבחר ללוות את נרי קורסיני (1678-1614) לפריז בשנת 1621, שם התוודע אל מרן מרסן
משפחת קורסיני הפלורנטינית הניבה קשרים חשובים בחייו של דוני: נרי קורסיני התמנה לחשמן ב-1664 (לא לבלבל עם נרי מריה קורסיני, שהיה לחשמן ב-1730, השנה בה היה לורנצו קורסיני לאפיפיור קלמנס השנים-עשר.) בתקופה ההיא היו המשרות הדתיות העליונות חלק מתרבות הנפוטיזם, ודוני התחבר עם שושלות הדת הללו.
בשובו לפירנצה ב-1622, נכנס דוני לשירות החשמן פריצ'סקו ברבריני (1679-1597) ועקר עמו לרומא, שם התמנה ברבריני לדיקן הקולג' לחשמנים.
ברבריני היה אחיו הבכור של החשמן אנטוניו ברבריני ואחיינו של מאפאו ברבריני, שהיה לאפיפיור אורבן השמיני.
הוא למד באוניברסיטת פיזה, שם נעזר בידיד המשפחה, גלילאו גליליי.
בהמשך, בשנת 1633 עבד ברבריני בשירות חבר השופטים של האינקוויזיציה שחקר את גלילאו, אבל היה אחד משלושת חברי הטריבונל שסירבו להאשים את גלילאו.
לאחר זמן נלווה דוני לחשמן, שנשלח לפריז כציר מיוחד של האפיפיור אל החשמן רישלייה, ואז, ב-1625, למדריד כנציג האפיפיור, וחזרה לרומא ב-1626. דוני עשה שימוש טוב בהזדמנויות שנקרו בדרכו במסעות אלה לרכוש ידע ממשי במוזיקה עתיקה.
בין השאר, המציא או שכלל לירה כפולה, שאותה כינה, על שם הפטרון שלו, "לירה ברברינה" או "אמפיקורד".
ג'ובאני חזר לפירנצה בסביבות 1640, נשא אישה והשתקע בעיר כפרופסור באוניברסיטת פירנצה, שם המשיך במחקריו המוזיקה עתיקה ובתאוריה של המוזיקה.
האופרה הומצאה בפירנצה, ווינצ'נצו גליליי, אביו של גלילאו, היה חבר בעל חשיבות מכרעת בקבוצה, שביססה את הגישה החדשה לתיאטרון, ואף ערך ניסויים בחוקי אקוסטיקה ובהרמוניות.
בהדרכת דוני ובעידודו, ניסה החשמן ברבריני את ידו בהפקת גרסה עתיקה של אופרה.
דוני מת שבע שנים אחרי שובו לפירנצה.
תרומתו העיקרית של דוני לעולם הספרות היה מחקר בתאוריה של המוזיקה הקלאסית כפי שהתקיימה בזמן העתיק.
במאה ה-11 פיתח תאורטיקן המוזיקה גואידו מארצו סולם עולה בן שישה תווים, שהתנהל כדלקמן: "אוט, רה, מי, פה, סול, לה" ונקרא "ההברות הארֶטיניות", על שמו.
שמות התווים נלקחו מן הבית הראשון של המזמור הלטיני "Ut queant laxis", שבו כל הברה נמצאת בדרגת הסולם המתאימה לה.
ג'ובאני דוני נודע בכך, ששינה את שם התו "אוט" ל"דו", (ברצף "דו רה מי...", הידוע כסולפז').
הוא שכנע את בני תקופתו להסכים לשינוי בטענה, כי 1. "דו" קל יותר לביטוי מ"אוט", באשר הוא מתחיל באות עיצורית ולא באות ניקוד ו-2. "דו" הוא קיצור של "דומינוס", "אלוהים" בלטינית, שהוא היסוד והשורש של העולם כולו.
בעולם האקדמיה רווחת ההשערה, כי ג'ובאני דוני רצה גם להנציח את זכרו בעולם המוזיקה, משום ש"דו" הוא גם הקיצור לשם משפחתו.
תו שביעי, "סי" (שהם ראשי התיבות ל"סנקטה יוהאנס", הלא הוא יוחנן המטביל), נוסף זמן קצר אחר כך להשלים את הסולם הדיאטוני.
בארצות דוברות אנגלית שונה השם "סי" ל"טי", על ידי שרה גלובר במאה ה-19, כך שכל הברה בסולם תתחיל באות שונה.
ג'ובאני בולדיני (באיטלקית: Giovanni Boldini; 31 בדצמבר 1842 – 11 ביולי 1931) היה צייר דיוקנאות תקופה איטלקי, שחי ועבד בפריז לאורך רוב שנות הקריירה שלו.
לפי מאמר משנת 1933 בטיים מגזין, נודע כ"אמן הצליפה" על שום סגנון הציור הסוחף שלו.
בולדיני נולד בפרארה, בן לצייר של נושאי דת, ובשנת 1862 יצא לפירנצה לשש שנים לחקור ציור ולצייר.
לעיתים רחוקות השתתף בשיעורי האקדמיה לאמנויות, אבל בפירנצה פגש ציירים ריאליסטיים אחרים, שנודעו כ"Macchiaioli" והיו מבשרי האימפרסיוניזם.
השפעתם ניכרת בציורי הנופים שלו, המצביעים על תגובתו הספונטנית לטבע, אם כי ציורי הדיוקן שלו הם שהביאו לו תהילה.
בולדיני עבר ללונדון, שם נחל הצלחה כצייר דיוקנאות.
הוא צייר דיוקנאות של אנשי החברה הגבוהה, בהם ליידי הולנד והדוכסית מווסטמינסטר.
בין השאר צייר בולדיני את דיוקן ג'וזפה ורדי ואת דיוקנה של השחקנית שרה ברנאר.
משנת 1872 חי בפריז, שם התיידד עם אדגר דגה.
הוא היה לצייר הדיוקנאות הפופולרי ביותר בפריז בשלהי המאה ה-19, בעל סגנון ציור תוסס ומלא חיים, שניכרת בו השפעה מסוימת של מקיאוולי ואזכור נלהב לעבודתם של ציירים צעירים יותר, כמו ג'ון סינגר סרג'נט ופול סזאר הלו.
הוא מונה למפקח על האגף האיטלקי של התערוכה העולמית של פריז בשנת 1889, ועל מינויו זה קיבל את אות לגיון הכבוד.
בשנת 1897 הציג תערוכת יחיד בניו יורק.
ג'ובאני בולדיני הוא דמות בבלט "פרנקה פלוריו, מלכת פאלרמו", שכתב המלחין האיטלקי לורנצו פררו בשנת 2007. הבלט מביא את סיפורה של ודנה פרנקה, אצילה סיציליאנית מפורסמת, שיופייה יוצא הדופן נתן השראה לו ולעוד ציירים, מוזיקאים, משוררים וקיסרים בשנות הבל אפוק.
תמונת דיוקן של המוזה הקודמת של בולדיני, מרת' דה פלוריאן, שחקנית וקורטיזנה צרפתייה, התגלתה בדירה פריזאית בסוף 2010, נסתרת מעין כל במקום שהיה נעול וחתום במשך 70 שנה.
התמונה מעולם לא נרשמה, הוצגה או התפרסמה, והדירה הייתה שייכת לנכדתה של דה פלוריאן, שעברה לגור בדרום צרפת עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ומעולם לא חזרה.
פתק ובו דברי אהבה ואזכור ביוגרפי לתמונה שצוירה בשנת 1888, כשהשחקנית הייתה בת 24, נתנו גושפנקא לאמיתות הציור ולזהות הצייר.
דיוקן באורך מלא של הגבירה באותה שמלה ובאותם אביזרים, אך פחות פרובוקטיבית, תלויה במוזיאון לאמנות של ניו אורלינס.
גילוי התמונה בדירה, שעמדה ריקה מאדם במשך 70 שנה, מהווה את הרקע לרומן של מישל גאבל משנת 2014, "דירה בפריז" וכן לרומן "שעות הקטיפה" של אליסון ריצ'מן משנת 2016.
ג'ובאני בורומאו (באיטלקית: Giovanni Borromeo; 15 בדצמבר 1898 – 24 באוגוסט 1961) היה רופא איטלקי וחסיד אומות העולם אשר חי ופעל כל חייו ברומא, איטליה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, הציל בורומאו את חייהם של למעלה מ-100 יהודי רומא וביניהם בני משפחת אמאליה (Almagià) המורחבת (Clotilde and Gina Almagià, Luciana Tedesco, Claudio Tedesco, Gabriella Ajo).
בורומאו הוכר כחסיד אומות העולם על ידי "יד ושם" בשנת 2004.
ג'ובאני בורומאו היה בנו של רופא איטלקי מפורסם בשם פייטרו בורומאו.
אביו גויס למלחמת העולם הראשונה בזמן שלמד ג'ובאני רפואה באוניברסיטת רומא.
על שירותו במלחמה זו קיבל אביו מדליית הברונזה, עיטור גבורה צבאי.
בגיל 22 סיים בורומאו את לימודי הרפואה, ובשנת 1931 הוא מונה למנהל בית החולים "Riumiti di Roma" .
אולם, נטען כי נמנע מבורומאו לכהן בתפקיד זה משום שלא השתייך למפלגה הפאשיסטית.
ב-2 בדצמבר 1933 נישא ג'ובאני למריה אדליידה מנגני (Maria Adelaide Mangani).
בשנת 1934 התמנה ג'ובאני למנהל בית החולים "Fatebenefratelli" שברומא.
הוא והכומר מאוריציו ביאלק (Maurizio Bialek) פעלו לשיפוץ בית החולים אשר החל בשנת 1922, והפכו אותו מהוספיס ישן למוסד מודרני ורב תועלת.
בית החולים לא היה בשליטת המשטר הפאשיסטי, אלא היה שייך למסדר "הקדוש יוחנן" אשר רכש אותו בשנת 1892 מממלכת איטליה והפך אותו לחלק מרשת בינלאומית של בתי חולים.
בין הצוות הרפואי היו שני רופאים צעירים בעלי תפקיד רופף, ויטוריו עמנואל סאקרדוטי ואדריאנו אוסיציני: הם השאירו את הזיכרונות הידועים ממקור ראשון היחידים מהחיים בבית החולים במהלך המלחמה.
סאקרדוטי היה יהודי ואחיינו של פרופסור אלמג'יה, מורו של בורומאו.
אוסיציני היה אנטי-פשיסט קתולי שחמק מהכלא כמה פעמים.
בשנת 1998 סאקרדוטי העניק ראיון ארוך בקרן השואה ובשנת 2005 כתב אוסיציני ספר זיכרונות בשם אי על הטיבר.
דרך זיכרונותיהם אנו למדים שאחרי שביתת הנשק ב-8 בספטמבר 1943, במהלך הכיבוש הנאצי של רומא, הפכו הפטבנפרטלי לכור היתוך של נמלטים, קרביניירי, שוטרים קולוניאליים, עריקים, לוחמי התנגדות, אנטי-פשיסטים, ובסופו של דבר, לאחר השחרור, גם פשיסטים רפובליקניים.
גם אוסיציני וגם סאקרדוטי מציינים כי לאחר העימותים החמושים ב-8 בספטמבר 1943, התארגנה בחשאי קבוצת רופאים בבית החולים כדי להציע סיוע רפואי ללוחמי ההתנגדות.
סאקרדוטי מצהיר שמכיוון שהוא היה "בסכנה" בכל מקרה, הוא נשלח לעיתים קרובות ליערות סביב רומא כדי לטפל בפרטיזנים פצועים.
מעל הכל מספר סאקרדוטי כי הוא סיפק טיפול, ותרופות כאשר היו זמינות, ליהודים רבים שחיו בגטו הישן, ברחוב שמול בית החולים.
ב-8 בספטמבר 1943, לאחר ההכרזה על שביתת הנשק של קסיבילה בין איטליה לבעלות הברית, נטשו המלך והצבא את רומא.
מוסוליני שוחרר על ידי בעלי בריתו הגרמנים והקים את הרפובליקה האיטלקית החברתית (RSI) ששטחה השתרע מדרום נאפולי ועד הרי האלפים.
הצבא לא קיבל פקודות מדויקות ורבים ממפקדיו הלכו בעקבות פייטרו באדוליו והמלך.
רומא נפלה תחת שליטה גרמנית בראשות הרברט קאפלר.
הנציב פייטרו קרסו לקח על עצמו את האדמיניסטרציה של RSI שסיפקה לקפלר תשתית, כוח אדם ומידע.
מלבד ה-SS הגרמני, מיליציה פשיסטית ומשתפי פעולה היו בכל מקום.
העיר סבלה ממחסור חמור במזון.
לאחר גירוש של 1,200 יהודים ב-16 באוקטובר 1943, במהלך 9 חודשי הכיבוש, הואשמו ונעצרו יותר מ-1,000 יהודים, והועברו למכנה הריכוז פוסולי די קארפי ולאחר מכן לאושוויץ.
על פי התצהיר של סאקרדוטי בקרן השואה, בפטבנפרטלי היו שני מקרים של סיוע ליהודים.
גם אוסיציני וגם סאקרדוטי מצהירים כי קבוצה קטנה של יהודים אושפזה עם אבחנה של מחלת קוך, שהייתה נפוצה למדי באותם ימים.
הרופאים התייחסו באופן פנימי גם לחולי "קוך" הנמלטים באמצעות אות הקוד "K", בהתייחסות למפקד הגרמני ארתור קסלרינג.
אוסיציני מייחס את הרעיון של מילת הקוד K לסאקרדוטי.
עם זאת, סאקרדוטי זכר את זה כלא יותר מאנקדוטה, וכאשר התבקש לזהות את מקור מילת הקוד, הגיב: "אני לא יודע, זה היה משהו שאנשים אמרו, אולי הבמאי".
בנוגע לפרשת העזרה ליהודים שונה מהותית בתאריכים, מספר האנשים ומהלך האירועים.
שניהם שונים מספרו של בנו של בורומאו על הצלת היהודים על ידי אביו, שנכתב ב-2007, לפיכך שנים רבות אחרי האחרים.
סאקרדוטי ואוסיציני נתנו קרדיט לבורומאו על אנושיותו.
השתתפותו של בורומאו בהתנגדות לא הייתה נושא למחקרים ושמו אינו מופיע בשום תיאור היסטוריוגרפי מרכזי.
לדברי אוסיציני, הוא תמיד היה חשדן בברית הקתולית עם המשטר הפשיסטי, ובזמן הכיבוש הגרמני, נטה לכיוון ההתנגדות, למרות שמעולם לא השתתף בה באופן פעיל.
לדברי בנו של בורומאו, יחד עם פריור בילאק, בורומאו החזיק מכשיר קשר במרתף בית החולים כדי לשמור על קשרים עם הפרטיזנים, במיוחד עם חברו הקרוב רוברטו לורדי.
בראיון שלו, סאקרדוטי טען שבאופן כללי הרופאים בפטבנפרטלי התרחקו מפוליטיקה.
הוא הזכיר את בורומאו בשמו רק פעם אחת והגדיר אותו "אדם קתולי מאוד".
לבורומאו היו למעשה קשרים הדוקים לוותיקן.
לאחר המלחמה הוא התיידד עם אלצ'ידה דה גספרי, גם הוא אנטי-פשיסט בעל קשרים חזקים בוותיקן, שהיה ראש ממשלה בין 1945 ל-1953. כחבר במפלגה הנוצרית-דמוקרטית, הוא הפך ליועץ לבריאות הציבור של עיריית רומא.
בורומאו מת בבית החולים פטבנפרטלי באוגוסט 1961.
בית החולים ממוקם על הגדה המערבית של נהר הטיבר ברומא.
זהו סוג של אי קטן ומבודד באחד מנהרות רומא, מה שהופך אותו למקום מושלם כדי לבודד מטופלים עם מחלות מידבקות ולהפריד אותם מהאוכלוסייה הכללית, ואכן הייתה לו היסטוריה של מיגור מגפות.
בית החולים נוסד בשנת 1585 וכיום מנהלים אותו מסדר האחים ההוספיטלרים של יוחנן הקדוש.
בין הצוות הרפואי היו שני רופאים צעירים ויטוריו אמנואלה סאקרדוטי ואדריאנו אוסיצ'יני .
בית החולים ידוע בכך שהעניק מקלט ליהודים בתקופת השואה באמצעות אבחנתם כחולים במחלה פיקטיבית בשם "תסמונת קיי (K)", השם תסמונת קיי הוצע על ידי אוסיצ'יני.
במהלך פשיטת החיילים הנאצים על הגטו היהודי ברומא ב-16 באוקטובר 1943, יהודים שהצליחו להימלט מהגטו חיפשו מקלט בבית החולים.
ג'ובאני בורומאו קיבל את היהודים הנמלטים והכריז כי מטופלים חדשים אלו אובחנו במחלה מידבקת וסופנית בשם תסמונת קיי.
האות "K" נועדה להבחין בין היהודים לבין המטופלים האמיתיים בבית החולים.
תסמונת קיי הוצגה כמחלה נוירולוגית כביכול, שתסמיניה כוללים פרכוסים, דמנציה, שיתוק, ובסופו של דבר מוות כתוצאה מחנק.
ויטוריו סאקרדוטי (Vittorio Sacerdoti) היה בן 28 כשהגיעו הנאצים לרומא.
באותה העת, עבד בבית החולים על גדות הטיבר, וראה מחלון דירתו ברובע היהודי כיצד חוליות החיפוש עוברות ברחובות ואוספות יהודים, כדי לשלח אותם למחנות הריכוז וההשמדה.
לפי המסופר, הגיעו הנאצים לחפש את היהודים בכל מקום שבו שהו, אם בבתי ספר, בגני ילדים ואפילו בבתי חולים.
כשהגיעו הקלגסים לבית החלים המקומי והנושן, נמסר להם כי במחלקה מאושפזים יהודים הסובלים מתסמונת קיי (K).
הנאצים המפוחדים עזבו בבהלה את המקום ולא שבו אליו עד סוף המלחמה.
נאמר להם שתסמונת זו (K Syndrome) היא מחלה חשוכה מרפא ומידבקת במיוחד.
די בכך היה כדי לסלק את החיילים הגרמניים, שאפילו לא העזו לבדוק במה מדובר.
תסמונת קיי (K) הומצאה, כמובן, במוחו של סאקרדוטי.
משנכנסו הנאצים לגטו היהודי, הציע בורומאו ליהודים למהר לבית החולים שבו עבד כדי להתאשפז.
בגיליונות הרפואיים נכתב כי הם סובלים מן התסמונת החמורה, שמתבטאת בעיקר בשיעולים חריפים, הרופאים בבית החולים הנחו את היהודים להעמיד פני חולים ולהשתעל בקול רם, כך שמי שצופה בהם מן הצד יקבל את הרושם כי הם חולים במחלה דמוית שחפת.
למרות שתסמיני המחלה היו מעורפלים באופן מכוון, הנאצים נמנעו מחקירת בית החולים ומעריכת חיפושים אחר יהודים בתחומי בית החולים מחשש שיידבקו במחלה "הנאצים היו בטוחים שמדובר בסרטן או שחפת והם ברחו כמו שפנים".
האות K נבחרה בשל שם משפחתו של אלברט קסלרינג (Kesserling), המפקד העליון של הכוחות הגרמניים באיטליה.
בדרך זו הצליח סאקרדוטי לעזור להציל לכל הפחות 45 יהודים מבני עירו וגם את לוסיאנה הקטנה.
גם לאחר סיום הכיבוש הנאצי וסיום מלחמת העולם השנייה, ג'ובאני וצוות בית החולים נשבעו לא לספר על הסוד של "תסמונת K" מחשש שיום אחד הנאצים יחזרו לשלטון והם שוב יצטרכו להשתמש בתסמונת כסיפור כיסוי.
בסופו של דבר, גבורתו של ג'ובאני התגלתה רק לאחר מותו.
ויטוריו סאקרדוטי היה רופא צעיר שאיבד את תפקידו בבית החולים אנקונה בעקבות חוקי הגזע.
דודו מרקו אלמג'יה המליץ עליו לתלמידו לשעבר, ג'ובאני בורומאו.
ב-1941, כשהתמודד עם מחסור ברופאים, בורומאו התקשר לסאקרדוטי ונתן לו תפקיד.
תוך מספר ימים דווח למשטרה על סאקרדוטי והוא פוטר.
שוטר צעיר ריחם עליו והציע שהוא יישאר בבית החולים כסטודנט מתרגל, אשר בהתחשב בכך שבית החולים נמצא מחוץ לתחום השיפוט של איטליה, יהיה נסבל.
ככל שחלף הזמן, דרך דוד משפיע אחר, אליו אוטלנגי, קנה סאקרדוטי מסמכים מזויפים ועבד בשם ויטוריו סלביוצ'י.
הוא המשיך לעבוד בבית החולים עד לאחר שחרור רומא ב-4 ביוני 1944. בזיכרונותיו, סאקרדוטי ציין שלאחר ה-8 בספטמבר 1943 כמה רופאים בבית החולים הציעו בחשאי ובאופן שגרתי את שירותיהם להתנגדות.
הוא לא מזכיר מי היה חלק מהקבוצה אבל מבהיר שככל שתבוסת הציר התקרבה, הכמורה וצוות בית החולים הפגינו יותר ויותר סובלנות למאמץ נגד הגרמנים.
אדריאנו אוסיציני היה פסיכיאטר ואנטי-פשיסט שנכלא מספר פעמים.
עם זאת, קשריו ההדוקים עם הוותיקן בסופו של דבר הוציאו אותו מחוץ לכלא.
הוא השתייך לתנועת ההתנגדות הקתולית, ולמרות שלא יכול היה לעבוד באופן רשמי, הוא החזיק בסיס חשאי למחצה בפטבנפרטלי כרופא מתנדב.
מזיכרונותיו של אוסיציני לא ברור כמה נוכחותו בבית החולים הייתה יציבה, במיוחד משום שלאחר ה-8 בספטמבר התגברה השתתפותו במאבק ההתנגדות ומעמדו הפך יותר דליל.
אוסיציני הפך לחלק מה-CNL (הוועדה הלאומית לשחרור) ועבד בממשלת המעבר בראשות פורצ'י פארי.
בשנים שלאחר המלחמה הוא נהיה ידוע כפסיכיאטר חדשני ודמות מובילה בשמאל הנוצרי-דמוקרטי.
מקורות הנוגעים לסיוע ליהודים בפטבנפרטלי מציגים כמה סתירות.
ספרו של פייטרו בורומאו משנת 2007 וספר ההתנצלות החושפני של גורדון תומאס משנת 2012 על שתיקתו של פיוס ה-12 טוענים כי בורומאו תכנן את הצלת היהודים והגה תסמונת לא קיימת (תסמונת K) כדי לשמור עליהם בבטחה במסווה של מטופלים.
גרסה זו של הסיפור מציבה את האירועים בשבועות שקדמו לגירוש של 16 באוקטובר.
בניגוד לתזה זו, גם סאקרדוטי וגם אוסיציני מתארכים את האפיזודה הנוגעת ליהודים ל-16 באוקטובר 1943. סאקרדוטי טוען כי 27 יהודים, שהיו מטופלים שלו וידעו שהם יכולים לסמוך עליו, קראו לו לעזרה.
לפי התצהיר של סאקרדוטי הוא אישר את קבלתם עם האבחנה של מחלת קוך ובורומאו והפריור "לא התנגדו למעשיו".
מטופלים אלה נשארו בבית החולים מספר ימים ולאחר מכן שוחררו.
סאקרדוטי האמין שרבים הואשמו ונעצרו לאחר מכן.
סאקרדוטי ואוסיציני מעידים כי "K" הייתה רק מילת קוד פנימית לציון כל חולי קוך הנמלטים, לא יהודים בלבד.
העדויות שהובילו את יד ושם להכרה מתיישבות עם גרסה שנייה זו.
במאמרו "16 באוקטובר 1943" אוסיציני מצטט אפיזודה ספציפית ומקשר אותה עם מעשיו של בורומאו: "אני זוכר את זעקתה קורעת הלב של אמא ברחוב רג'ינלה.
היא צעקה לבנה הקטן: 'רוץ, יפה של אמא, ברח!'.
הקבלה הזו של היהודים כאילו הם היו חולים הלכה וגברה, בעזרתו של הפרופסור האמיץ ג'ובאני בורומאו.
על הפעולה הזו הוא קיבל אז הכרה חגיגית ממדינת ישראל".
בתצהיר שלו 10 שנים קודם לכן בקרן השואה, סיפר סאקרדוטי אפיזודה זהה שהיה עד לה כאשר קם עם עלות השחר לסיבובי הבוקר (בית החולים משקיף על הרובע היהודי).
סאקרדוטי הגביל את קבלתם של היהודים לאירוע ה-16 באוקטובר ואת עזרתו של בורומאו לבני משפחת אלמג'יה-אג'ו שלמעשה סיפקו את העדויות היחידות של אלה שהיטיבו ממעשיו של בורומאו.
ייתכן שאוסיציני, שגם הצהיר בספר שהוא הסתתר ולא יכל להישאר בבית החולים במהלך הכיבוש, לא היה עד לאירוע ה-16 באוקטובר באופן ישיר אלא ערבב את זיכרונותיו מהתקופה עם סיפור ששמע מסאקרדוטי.
פייטרו בורומאו וגורדון תומאס מייחסים לג'ובאני בורומאו את המצאת המחלה שלא קיימת (מחלת K) שאפשרה לו לקלוט מאות מטופלים יהודים.
הגרסה שלהם לעובדות מתמקדת רק בהצלת היהודים תוך התעלמות מוחלטת מהמצב הרחב יותר שמסופר על ידי סאקרדוטי ואוסיציני.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוענקה לבורומאו מדליית כסף של גבורה אזרחית על ידי ממשלת איטליה.
43 שנים לאחר מותו, ב-13 באוקטובר 2004, הוכר ג'ובאני בורומאו כחסיד אומות העולם על ידי "יד ושם", על סמך עדויותיהם של עשרה ניצולים אשר שרדו את השואה הודות לפועלו של בורומאו בבית החולים.
אחד מהם, ויטוריו עמנואלה סאקרדוטי.
בשנת 2007 יצא לאור ספר לזכרו של ג'ובאני בורומאו בשם "הקדוש שהמציא את תסמונת קיי" ("Il santo che ha inventato la sindrome di Kay"), אותו כתב בנו, פייטרו בורומאו.
הספר מתאר את רומא בתקופת מלחמת העולם השנייה, ובפרט את סיפורו של ג'ובאני, לו מייחס פייטרו את ההמצאה המבריקה והנועזת של "תסמונת קיי".
לפי פייטרו, אביו סיכן את חייו למען הצלת היהודים ללא היסוס, ובזכותו ניצלו חייהם של יהודים רבים.
בשנת 2014 הפיק וביים אורן יעקבי סרט תיעודי בשם "הסוד האיטלקי שלי: הגיבורים הנשכחים" אשר מגולל את סיפורו של ג'ובאני בורומאו, ומתמקד באופן ספציפי באנקדוטות של "תסמונת קיי".
נשיא קרן השואה ג'וזף פרלה הכריז תחילה על הסרט כמחווה לג'ובאני פאלאצ'י.
לאחר פרסום הנתונים על עבודתו של פאלאצ'י כשכיר תחת המשטר הפשיסטי, הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית והגרמנים, גיבורי הסרט נותרו ג'ובאני בורומאו וג'ינו ברטלי.
ב-21 ביוני 2016 הוכר בית החולים על ידי עמותת "ראול וולנברג" כ"בית חיים" .
בטקס שהתקיים בית החולים, בו השתתפו גם ילדים שבורומאו ושותפיו הצילו, הונח לוח זיכרון על קיר חצר בית החולים, שבו נכתב "המקום הזה היה לאלומת אור באפילה של השואה.
זוהי חובתנו המוסרים לזכור את הגיבורים הגדולים לדורי דורות, להכיר בפועלם ולהעריך אותם".
ג'ובאני בטיסטה פוג'יני (באיטלקית: Giovan Battista Foggini; 1652, פירנצה – 1725, פירנצה) היה פסל איטלקי שפיסל בסגנון הבארוק.
פוג'יני נשלח על ידי מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, לרומא לאקדמיה הפלורנטינית, התמחה בסטודיו לפיסול של ארקולה פראטה, למד רישום באקדמיה אצל מנהלה הראשון צ'ירו פרי שהיה תלמיד של פייטרו דה קורטונה.
בין תלמידיו היו פרדיננדו פוגה, אחיינו פיליפו דלה ואל, בלתזר פרמוזר, יואכים פורטיני, ג'ובאני באראטה ומסימיליאנו סולדני בנצי.
ג'ובאני בראגולין (נולד בשם ברונו אמדיו באיטלקית: Bruno Amadio; 9 בנובמבר 1911 – 22 בספטמבר 1981), ידוע גם בשמות פרנצ'וט סביליה ואנג'לו בראגולין, היה צייר איטלקי.
בראגולין הוא יוצר הציור המכונה הילד הבוכה שהיה ציור אחד מתוך קבוצה של מאות ציורים שצייר בראגולין בסגנון זה.
בציורים מגוון ילדים דומעים המסתכלים ישר קדימה.
הציורים ברובם אינם חתומים ותאריך היצירה שלהם אינו ידוע.
התמונות היו מן הראשונות ששוכפלו בצבע בקנה מידה רחב כבר בשנות ה-60, וככל הנראה צוירו שנים לפני כן.
ציורי הילדים הבוכים היו פופולריים באירופה ובדרום אמריקה, ונמכרו על פי ההערכה במיליוני עותקים, ללא תמלוגים כלשהם לצייר.
הילדים בציוריו כונו לפעמים "נערים צועניים" אם כי אין שום דבר המקשר אותם באופן ספציפי לקבוצה האתנית של צוענים.
בראגולין היה צייר בעל הכשרה אקדמית, עבד בוונציה שלאחר המלחמה כצייר ורסטורטור, והפיק את תמונות „הילד הבוכה" עבור תיירים.
לפחות 65 ציורים כאלה נעשו בשם בראגולין, ורפרודוקציות שלהם נמכרו ברחבי העולם.
לא תמיד שילמו לו תמלוגים עבור הרפרודוקציות.
בשנות השבעים התגלה שהוא חי ובעל אמצעים ועדיין מצייר בפדובה.
היו טענות שהוא ברח לספרד לאחר המלחמה, ושם צייר ילדים מבית יתומים מקומי שנשרף לאחר מכן, אך ככל הנראה מדובר היה באגדה אורבנית לא מאושרת.
ג'ובאני בלזוֹני (באיטלקית: Giovanni Battista Belzoni; 5 בנובמבר 1778, פדובה – 3 בדצמבר 1823) היה חוקר מצרים העתיקה והרפתקן איטלקי.
בין היתר הוא גילה את מקדש אבו סימבל.
ג'ובאני בלזוֹני נולד בפדובה למשפחה מרובת ילדים, היו לו 13 אחים ואחיות.
המשפחה הייתה במקור מרומא ובגיל 16 חזר אליה.
הוא למד הנדסה מספר שנים.
בשנת 1798 רומא נכבשה על ידי כוחות צרפת ובשנת 1800 בלזוני עבר להולנד שבה התפרנס כספר.
בשנת 1803 בלזוני נמלט לאנגליה כדי לא להגיע למעצר בעקבות חובות.
בהיותו באנגליה הוא התחתן והצטרף לצוות של קרקס ונודע בכינוי "בלזוני הגדול" בשל גובהו וכוחו הרב.
בשנת 1812 ביחד עם צוות הקרקס הוא נסע לסבב הופעות באירופה ובשנת 1815 הגיע למלטה.
במלטה ניסה בלזוני לעניין את נציגו של שליט מצרים מוחמד עלי במכונה הידראולית שבנה, אך ללא הצלחה יתרה.
בהמלצת יוהאן לודוויג בורקהרדט הוא עבר למצרים שם פעל גם בשירותו של הקונסול הבריטי הנרי סולט ברכישת עתיקות.
בין היתר ניהל את שינוע פסלו של רעמסס השני במשקל של 7.25 טון מהרעמסאום בתבאי שבמעלה הנילוס עד נמל אלכסנדריה ואילך עד בריטניה, שם נרכש על ידי המוזיאון הבריטי.
בהיותו במצרים בלזוני ערך מספר מסעות.
בשנת 1817, בסיור משותף עם צ'ארלס לאונרד אירבי, גילה מחדש מקדש אבו סימבל.
בלזוני היה הראשון שהצליח להיכנס לפירמידת חעפרע, גילה את מקום קבורתו של סתי הראשון וערך תגליות נוספות, בהן סקירה וזיהוי של אתר ברניקי טרוגלודיטיקה לחוף הים האדום.
בשנת 1820 הוא ארגן תערוכה עם הממצאים מקבר סתי הראשון ובהמשך העביר את התערוכה לפריז.
בשנת 1823 הפליג עם אשתו שרה בלזוני למערב אפריקה בכוונה להגיע לטימבוקטו.
בלזוני הצליח להיכנס לממלכת דהומיי (בשטחי ניגריה המודרנית), אך שם חלה בדיזנטריה ומת.
בשנת 1829 שרה בלזוני פרסמה את ציוריו מעמק המלכים.
ג'ובאני בטיסטה צ'קי (באיטלקית: Giovanni Battista Cecchi; 1748, פירנצה – אחרי 1815, פירנצה) היה תחריטאי נאו קלאסי איטלקי.
צ'קי החל את הכשרתו כנגר, פציעה בכף ידו הימנית והדומיננטית קידמה את התמחותו אצל הצייר פרנסיס קונטי משם המשיך לעקוב אחר החרט פרדיננדו גרגורי והקדיש
את עצמו להדפסת העתקים של תמונות מרכזיות דוגמת "המדונה והילד" של אניבלה קראצ'י ו"החתונה המיסטית של קתרינה הקדושה מסיינה" של פרנצ'סקו ואני .
צ'קי היה אחד האמנים שהוזמנו על ידי הדוכס הגדול לאופולד בשנת 1769 להשלים יצירה בת 12 כרכים: סדרה של האמנים הדגולים ביותר בציור, פיסול ואדריכלות עם הספדים שלהם ודיוקנאות נחושת, המכיל למעלה מ-300 תחריטים של דיוקנאות אמן.
ג'ובאני בטיסטה (ג'מבטיסטה) פיראנזי (באיטלקית: Giovanni Battista (Giambattista) Piranesi, נודע בפשטות כ"פיראנזי"; 4 באוקטובר 1720, ונציה, הרפובליקה של ונציה – 9 בנובמבר 1778, רומא, מדינת האפיפיור) היה אדריכל, ארכאולוג, צייר ואמן הדפס, שנודע בתצריבים של אתרי רומא וסביבתה וכן בציורים האפלים של "בתי הכלא של הדמיון" .
נחשב לאחד התאורטיקנים האדריכליים הבולטים בעידן הנאורות.
פיראנזי נולד בוונציה למשפחת בנאים ואדריכלים.
ב-1740, והוא בן 20, עבר לרומא כשרטט בשירות השגריר של ונציה לחצר האפיפיור בנדיקטוס הארבעה עשר.
בד בבד השתלם אצל רבי-אומנים במלאכת ההדפס.
הוא הרבה לתייר באתרי עתיקות, בהם הרקולנאום, שחשיפתה הרשמית החלה שנים ספורות קודם לכן.
ב-1745 השתקע ברומא וייסד בה את הסטודיו שלו.
הציורים שלו, שעובדו לתצריבים, הוקדשו למבנים אדריכליים, הן בני זמנו והן ארכאולוגיים, רובם ככולם ברומא ובסביבותיה.
פיראנזי נודע בטכניקת תצריב מקורית שבאמצעותה השיג מרקמים עשירים וניגודים עזים של אור וצל על ידי צריבות מורכבות, חוזרות ונשנות, של לוחות הנחושת.
הוא הוערך בשל הדיוק בתיאור הפרטים ובשל הרושם הדרמטי של התיאורים וקנה לו שֵׁם בקהלי "הטיול הגדול".
בין היתר חבר לג'אמבטיסטה נולי בהפקת מפות העיר רומא שפורסמו ב-1748.
הנודעות בעבודותיו הן אלה בסדרת "עתיקות רומאיות" (Antichita Romanae) מ-1756, "מראות רומא" (Vedute di Roma) שיצר החל מ-1748 ועד מותו וסדרת הציורים של המקדשים היווניים בפאיסטום מ-1777–1778. סדרת "בתי הכלא של הדמיון" , שבה החל ב-1745, נחשבת למשובחת בעבודותיו המוקדמות.
את הדימויים המבעיתים פיתח מהחורבות של רומא העתיקה שברישומיהן התמחה.
איורי "בתי הכלא" של פיראנזי, שהוגדרו כ"בעלי אופי חמקמק ורב-משמעי", זכו לפרשנויות רבות ושונות והיוו מקור השראה ליוצרים, לא מעט בהקשרים של חזונות דיסטוטפיים.
תחומי העניין של פיראנזי היו מגוונים, והוא לא משך ידו מדיון וכתיבה על אדריכלות.
בחיבורו "על התפארת ועל האדריכלות של הרומאים" (Della Magnificenza ed Architettura de' Romani) מ-1761 דן בהבטים שונים של הבנייה הרומית, שלדעתו עלתה על זו היוונית.
הוא ייחס את מקורותיה לאטרוסקים שבנייתם אופיינה בקירות ובקשתות, שלא כמבנים היווניים המאופיינים בשילוב של עמודים וקירות.
פיראנזי העלה על נס את ערך ה"תפארת", או ה"גְדוּלָה" , שלהשקפתו היה מרכזי בתרבות הרומית ומשותף לכל אזרחי רומא.
מעטות מתוכניותיו האדריכליות של פיראנזי יצאו לפועל.
הידועה בהן היא כנסיית סנטה מריה דל פריוראטו ששופצה בהתאם להנחיותיו בשנים 1764–1766 במתחם המסדר הריבוני הצבאי של מלטה על גבעת אוונטינו, ובמותו נקבר בה.
פיראנזי עסק גם בסחר עתיקות לצד הצייר והארכאולוג גאווין המילטון, בהן פסלים וכלים מהחפירות שערכו באתר וילה אדריאנה.
ב-1778–1780 הפיק קטלוגים לשיווק פריטים פרי עיצובו: "כדים, פמוטים, קיפי, סרקופגים, חצובות, מנורות וקישוטים עתיקים מעוצבים ומצוירים בידי ג'ובאני בטיסטה פיראנזי".
ילדיו, האדריכל פרנצ'סקו , לאורה ופייטרו, הלכו בדרכו ופעלו לצידו כאומני הדפס, והם שהשלימו ופרסמו עבודות שלו אחרי מותו.
העניין בפיראנזי לא פחת במהלך הזמנים.
אמנים והוגי דעות בדורות הבאים התייחסו אליו ביצירותיהם.
עבודותיו הגרפיות של פיראנזי זכו לראשונה למחקר שיטתי עם פרסום קטלוגים של יצירותיו, בהם זה של היסטוריון האמנות אנרי פוקיון מ-1918, וכן של אוצֵר ההדפסים במוזיאון הבריטי ארתור הינד ב-1922.
ההיסטוריון אדוארד גיבון בחר בציוריו של פיראנזי לאיור ספריו על שקיעתה ונפילתה של האימפריה הרומית, שנכתבו בשנים 1765–1788. הרופא והאנטיקוואר ביאנקוני , שהיה מקורב להיסטוריון האמנות הקלאסית וינקלמן, כינה בהספדו את פיראנזי "רמברנדט של החורבות".
רושם איורי "בתי הכלא של הדמיון" ניכר אצל יוצרים בולטים.
ויקטור הוגו התפייט בפואמה "הקוסמים" מ-1856:
ויליאם טרנר צייר את "הכלא האפל" שלו בתחילת לימודיו באקדמיה המלכותית לאמנויות בעקבות תצריב Carcere Oscura של פיראנזי.
אלדוס הקסלי כתב מסה על "בתי כלא", כהקדמה לאסופת הדפסים של פיראנזי שראתה אור ב-1949 באנגליה במהדורה מוגבלת.
האמן מאוריץ קורנליס אֶשֶׁר העריץ את פיראנזי ותדפיסים של יצירותיו עיטרו את קירות הסטודיו שלו.
השפעתו של פיראנזי בולטת ביצירותיו המציגות עולמות בלתי אפשריים, מורכבים מבניינים ומסולמות שאינם עולים בקנה אחד עם המציאות, כגון "יחסיות" מ-1953. מרגריט יורסנאר פרסמה ב-1962 חיבור בשם "מוחו האפל של פיראנזי" (Le cerveau noir de Piranèse) על יצירותיו בסדרת "בתי הכלא".
מבוכי המדרגות של הספרייה התופתית בסרט שם הוורד מ-1984 בבימוי ז'אן-ז'אק אנו עוצבו בהשראת איורי "בתי הכלא" של פיראנזי.
גיבור הרומן מ-2020, "", של הסופרת הבריטית סוזנה קלארק, מתקיים, ואולי כלוא, בבית לבירינתי להחריד.
ג'ובאני בטיסטה בוגאטי היה התליין הרשמי של מדינת האפיפיור בין השנים 1796 ל-1864. הוא היה התליין שכיהן במשך הזמן הארוך ביותר במדינה, וזכה לכינוי "מאסטרו טיטה" – עיוות רומאי של המונח "מאסטרו די ג'וסטיציה" (מאסטר הצדק).
בגיל 85 פרש מתפקידו על ידי האפיפיור פיוס התשיעי, וזכה לקצבה חודשית של 30 סקודי.
קריירת ההוצאות להורג של בוגאטי נמשכה 68 שנים, והחלה כשהיה בן 17, ב-22 במרץ 1796, ונמשכה עד 1864. עד שנת 1810 שיטת ההוצאה להורג במדינת האפיפיור כללה עריפת ראשים בגרזן, תלייה או חבטה באלה.
הצרפתים הכניסו את השימוש בגיליוטינה, והשיטה המשיכה גם לאחר שמדינת האפיפיור חזרה לריבונותה (ההוצאה להורג הראשונה בגיליוטינה במדינת האפיפיור נערכה ב-1816).
במהלך כהונתו ביצע בוגאטי 514 הוצאות להורג, בממוצע 7 בשנה.
ביומנו תיעד בוגאטי 516 שמות של מוצאים להורג, אך שניים מהם נגרעו מהספירה: אחד נורה ואחר נתלה ונחתך לחלקים על ידי עוזר.
בוגאטי תואר כאדם נמוך ושמן, שתמיד התלבש היטב.
הוא נהג לפקוד את כנסיית סנטה מריה בטרספונטינה .
הוא היה נשוי אך לא היו לו ילדים.
מחוץ לתפקידו הרשמי, הוא ואשתו מכרו מטריות מצוירות ומזכרות לתיירים.
בוגאטי התייחס להוצאות להורג כאל "מעשי צדק" ולנידונים כאל "מטופלים".
בוגאטי לא הורשה לעזוב את שכונת טרסטוורה, אלא לצורכי עבודה רשמיים.
באופן רשמי, ההגבלה נועדה להגן עליו מנקמת בני משפחתם של המוצאים להורג.
עם זאת, ייתכן שהדבר נבע גם מאמונות תפלות הקשורות לעבודתו: כשהיה חוצה את הגשר, הרומאים היו מבינים שהוצאה להורג צפויה, וקהל היה מתאסף לצפות באירוע הפופולרי.
אחת מהוצאות להורג שביצע, ב-8 במרץ 1845, תוארה על ידי צ'ארלס דיקנס בספרו תמונות מאיטליה (1846) .
בגדיו המוכתמים בדם, גרזנים וגיליוטינות ששימשו אותו מוצגים כיום במוזיאון הקרימינולוגיה שברחוב וויה דל גונפאלונה ברומא.
הגיליוטינה של מדינת האפיפיור ייחודית במבנה שלה, עם להב ישר ומקום צוואר בצורת V.
ג'ובאני בנדטו קסטיליונה (באיטלקית: Giovanni Benedetto Castiglione) (הוטבל ב-23 במרץ 1609 – נפטר ב-5 במאי 1664) היה צייר, מדפיס ורשם איטלקי בסגנון הבארוק, בן האסכולה הגנואזית.
הוא ידוע בעיקר בשל תחריטיו ובזכות היותו ממציא טכניקת ההדפס החד-פעמי (מונוטייפ).
באיטליה נודע בכינוי "איל גרקטו" (Il Grechetto), ובצרפת היה מוכר בשם "לה בנדטה" (Le Benédette).
הוא צייר פורטרטים, ציורי היסטוריה ונופים, אבל התמחה בסצנות כפריות עם יותר חיות מאשר דמויות אנושיות.
תיבת נח והחיות הנכנסות לארון היו נושא מועדף עליו, והוא צייר עוד מספר נושאים חדשים מהפרשיות הראשונות במקרא בהן הוא עסק בסיפורי האבות ובעלי החיים שלהם.
הביוגרף של אמני ג'נובה, רפאל סופרני, מספר כי הוריו שלחו אותו ללמוד בסדנתו של ג'ובאני בטיסטה פאצ'י.
היסטוריון האמנות רודולף ויטקובר מתאר אותו כ"תלמיד נלהב" של אנתוני ואן דייק, שהגיע לג'נובה בשנת 1621, ושל פטר פאול רובנס, ששהה בעיר בעשור הראשון של המאה ה-17, ויצירותיו היו נגישות שם.
ייתכן שקסטיליונה השתלם גם אצל הצייר הגנואזי ברנרדו סטרוצי.
הוא התגורר ברומא בשנים 1634–1645 לערך, ולאחר מכן שב לג'נובה.
הוא גם ביקר בפירנצה ובנאפולי.
בשנת 1647 חזר לרומא, ובשנת 1651 עבר למנטובה, שם שימש כצייר החצר של הדוכס קרלו השני ורעייתו איזבלה קיארה מאוסטריה.
במהלך חייו היו לו הסתבכויות רבות עם החוק.
גלריית המלך בלונדון, אשר הציגה תערוכה מיצירותיו בשנת 2013, ציינה כי:
"ג'ובאני בנדטו קסטיליונה היה גם אדם אלים וסוער, אשר הועמד לדין בגין תקיפות חוזרות ונשנות, ניסה לכאורה להשליך את אחותו מגג ונאלץ לעזוב את רומא – ככל הנראה לאחר שביצע רצח.
אופיו הסוער האפיל על כישרונו האמנותי, והוא התקשה לזכות בהכרה בימיו.
מרבית המידע הקיים על חייו של האמן נובע לא מהזמנות שביצע, אלא ממסמכי בית המשפט."
קסטיליונה היה רשם מחונן, והיה חלוץ בפיתוח סקיצות שמן כיצירות גמורות, ולא רק כשלבים מקדימים לציורים אחרים, כפי שהיה נהוג קודם לכן, למשל אצל רובנס.
הוא חזר על אותם נושאים שוב ושוב, הן בציוריו והן בתחריטיו, אך בכל פעם בהרכב קומפוזיציוני שונה.
הוא יצר כ-60 תחריטים, והידוע שבהם הוא "גאוניותו של קסטיליונה", שפורסם על ידי ג'ובאני ג'אקומו דה רוסי בשנת 1648. תחריטים בולטים נוספים כוללים את "דיוגנס מחפש אדם" ונושאי דת ומוסר, כמו "העיוור המוליך עיוור".
תחריטיו מצטיינים במשחקי אור וצל, ובעקבותיהם כונה "רמברנדט השני".
קסטיליונה נחשף לתחריטיו של רמברנדט כבר בשנת 1630.
סביב שנת 1648 המציא את טכניקת המונוטייפ, שהיא טכניקת ההדפס היחידה שמקורה באיטליה.
הוא יצר למעלה מעשרים הדפסים בשיטה זו במהלך השנים הבאות.
הדפסיו הידועים ביותר הם סדרת דמויות אקזוטיות, רובן גברים בעלי חזות מזרחית, אך גם נשים.
סדרה זו הודפסה במספר רב של עותקים.
קסטיליונה הצטיין בציור בעלי חיים, בעיקר חיות משק, ולעיתים קרובות הם היו המוטיב המרכזי בציוריו.
למשל, בציורו "ישו מגרש את חלפני הכספים מן המקדש", האירוע הדתי מוצג ברקע, בעוד שהמולה של בעלי החיים היא האלמנט הדומיננטי ביצירה.
תשומת הלב שלו לפרטי הטבע משקפת את השפעתם של הצייר פרנצ'סקו סקורצה ושל הצייר הפלמי יאן רוס, אשר חי תקופה ארוכה בג'נובה.
יש הטוענים כי רוס הוא שהשפיע על קסטיליונה לשלב חיות וחפצים דוממים בציוריו הדתיים והמיתולוגיים.
במנטובה זכה לכינוי "גרקטו" בשל המאפיינים הקלאסיים של ציוריו הפסטורליים.
בימיו האחרונים סבל ממחלת השיגדון.
אחיו, סלווטורה קסטיליונה, ובנו, פרנצ'סקו קסטיליונה, עסקו אף הם באותם נושאים אמנותיים, ורבים מציוריו שיוחסו לו הם ככל הנראה יצירותיהם או עותקים של יצירותיו.
הוא השפיע על הצייר אנטון מריה וסאלו (1640–1660 לערך).
בין אלו שחרטו על פי יצירותיו ניתן למנות את ג'ובאני לורנצו ברטולוטו מג'נובה, הוונציאני אנטון מריה זנטי, מישל ל'אסן, לואי דה שאטיון וקורנלי קומנס.
יצירותיו מוצגות בערים שונות באיטליה, בהן רומא, ונציה, נאפולי, פירנצה, ג'נובה ומנטובה.
"העריסה" (Presepio) בכנסיית סן לוקה בג'נובה – אחד מציוריו הנודעים ביותר.
שמונה יצירות אופייניות בסגנונו מוצגות במוזיאון הלובר.
"מרים המגדלית וקדושה קתרינה" – בכנסיית מדונה די קסטלו בג'נובה.
"סנט ג'יימס מנצח את המורים" – באורטוריו די סן ג'אקומו דלה מרינה בג'נובה.
ג'ובאני בטיסטה גאולי (Giovanni Battista Gaulli) (8 במאי 1639 - 2 באפריל 1709), ידוע גם בשם Baciccio או Baciccia, היה צייר בארוק איטלקי שפעל בתקופות הבארוק הגבוה ובתקופות הרוקוקו המוקדמות.
גאולי ידוע בעיקר בזכות ציורי הקמרון האשלייתיים הגדולים שצייר בכנסיית הג'סו ברומא.
עבודתו הושפעה מג'ובאני לורנצו ברניני.
גאולי נולד בג'נובה בשנת 1639, הוריו מתו ממגפה בשנת 1654. באמצע המאה ה-17, ג'נובה הייתה מרכז אמנותי איטלקי קוסמופוליטי ואירחה מפעלים אמנותיים ממדינות צפון אירופה, כולל מדינות עם אוכלוסיות לא-קתוליות כמו אנגליה והפרובינציות ההולנדיות.
ציירים כמו פטר פאול רובנס ואנתוני ואן דייק שהו בג'נובה מספר שנים.
ההשפעות המוקדמות ביותר על גאולי היו ציירים זרים אלו לצד אמנים מקומיים אחרים, כולל ולריו קסטלו, ג'ובאני בנדטו קסטיליונה וברנרדו סטרוצי.
סוחר אמנות ג'נובי בשם פלגרינו פרי, הכיר לו את ברניני, שתמך בו וקידם אותו.
בשנת 1662, התקבל לגילדת האמנים הרומית, האקדמיה של סן לוקא.
בשנה שלאחר מכן, הוא קיבל את העבודה הציבורית הראשונה שלו עבור יצירת מזבח, בכנסיית רוכוס הקדוש, רומא.
משנת 1669, לאחר ביקור בפארמה, הושפע גאולי מהציור של אנטוניו דה קורג'ו בקתדרלה של פארמה, והציור שלו קיבל היבט ציורי יותר, פחות ליניארי, והקומפוזיציה, מאורגנת di sotto in su ("מביט מלמטה למעלה"), תשפיע על יצירת המופת המאוחרת שלו.
בשיאו, גאולי היה אחד מציירי הדיוקנאות המוערכים ביותר ברומא, וצבר מספר רב של תלמידים.
גאולי מת ברומא באפריל 1709.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 כנסיות האם של הקונטרה-רפורמציה, עוטרו בפאר.
יוצאי דופן היו שתי הכנסיות הישועיות הגדולות ברומא, שאמנם היו עשירות בגילופי שיש ואבן, אך נותרו עקרים מבחינה אמנותית עד אמצע המאה ה-17. במיוחד בלטה כנסיית ג'סו עם תקרת הספינה מטויחת וריקה ללא פרסקאות.
בשנת 1661, נבחר מנהיג חדש למסדר הישועי, ג'אן פאולו אוליבה שהחל לקדם את האמנות והעיטורים בכנסיות.
בבחירה שהייתה שנויה במחלוקת בשל סיבות דתיות אך בתמיכת ברניני, הפקיד אוליבה את העבודה היוקרתית בידי גאולי בן ה-22 בלבד.
גאולי עיטר את הכיפה כולה, כולל המגדל אור בראש הכיפה והפנדנטיבות, הקמרון המרכזי, שקעי חלונות ותקרות הטרנספטים.