tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2013, שימשה לראשונה כמפיקה בכירה עבור הסרט "הזאב מוול סטריט".
לאחר צאת הסרט היא הגישה תביעה נגד חברת המימון הראשית של הסרט בנוגע לזכויות ועמלות מפיקים.
מילצ'ן ניהלה ופיקחה על הפיתוח וההפקה של כל הפרויקטים של "אמג'ג פרודקשנס" (Emjag Productions), וכעת היא ראש Crescent Line Productions, Inc.
נשואה למפיק סקוט למברט לזוג שלושה ילדים.
אחיה הבכור, יריב מילצ'ן מפיק גם הוא.
אחותה הצעירה אלינור מילצ'ן היא סופרת ספרי ילדים וצלמת.
שנה פרויקט במאי הערות 2010 Mirrors 2 ויקטור גרסיה מפיקה בפועל 2013 הזאב מוול סטריט מרטין סקורסזה 2020 Seduced: Inside the NXIVM Cult ססיליה פק מיני סדרה 2022 ציפור שחורה 2023 החדר הצפוף קורנל מנדרוצ'ו סדרת טלוויזיה הרוצח דייוויד פינצ'ר נמלטת להבות תאומות ססיליה פק מיני סדרה
לאונטי אתר הצלילה בים האדום גידי רף מרי מייקל גוי 2020 ה-24 קווין ווילמוט 2021 Intrusion אדם סלקי 2022 טאר המנצחת טוד פילד הופק על ידי טוד פילד, אלכסנדרה מילצ'ן וסקוט למברט2024The Absence of Edenמרקו פרגו
אלכסנדרה דיוניסייבנה דנילובה הייתה פרימה בלרינה ילידת רוסיה, שהייתה לאזרחית אמריקאית.
בשנת 1989 זכתה בפרס מרכז קנדי למפעל חיים בבלט.
דנילובה נולדה בפטרהוף שברוסיה הצארית.
היא קיבלה את הכשרתה הבית הספר האימפריאלי לבלט (כיום בלט מריאינסקי בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג).
היא הייתה בין הבלרינות הבודדות שקיבלו את הכשרתן ברוסיה ויצאו למסעות הופעות מחוצה לה.
משרתה המקצועית הראשונה הייתה כחברה בלהקת הבלט האימפריאלי של סנקט פטרבורג.
בשנת 1974 עזבו היא וז'ורז' בלנשין את רוסיה.
עד מהרה התקבלו ללהקת בלט רוס של סרגיי דיאגילב; דנילובה כרקדנית, בלנשין ככוריאוגרף.
במשך שנים יצאה דנילובה למסעות הופעות עם הבלט רוס, בהנהגת דיאגילב, ולאחר מות דיאגילב, עם בלט רוס דה מונטה קרלו.
עם להקה זו, יצרו דנילובה ופרדריק פרנקלין את אחת משותפויות הבלט האגדיות של המאה ה-20. דנילובה נודעה בהופעתה הזוהרת וברגליה היפות, כמו גם במוסר העבודה ובמקצועיות שלה..
בלט רוס דה מונטה קרלו הציג את עליצות פריזאית לראשונה בארצות הברית במטרופוליטן אופרה בניו יורק, ב-12 באוקטובר 1938, עם דנילובה בתפקיד מוכרת הכפפות, דיוקן של אישה זוהרת, מלאת-חיים, מתוחכמת ובקיאה בדרכי העולם.
דנילובה ב"עליצות פריזאית" הייתה לאחת האטרקציות של בלט רוס, והבלט נכלל לעיתים קרובות בתוכנית ליל פתיחת העונה.
בליל הפתיחה של עונת 1941 של הלהקה בניו יורק, בכניסתה הראשונה לבמה, התקבלה דנילובה בתשואות ספונטניות, שעצרו את ההצגה.
תשואות עוצרות-הצגה כאלה היו מאז ואילך למסורת של כל הצגת "עליצות" עם דנילובה בערב פתיחת-עונה.
דנילובה הופיעה לראשונה בברודוויי ב-1944, ב"שיר של נורווגיה"; הופעת הבלט האחרונה שלה התקיימה בשנת 1957. ב-1958 הופיעה לראשונה במחזמר, בהצגת "או, קפטיין!", בתמונה יחידה, ריקוד עם כוכב ההצגה טוני רנדל.
המחזמר לא נחל הצלחה מסחרית וירד מעל הבמה כעבור חודשים ספורים.
דנילובה הייתה שרויה במצוקה כספית כאשר פגשה באקראי את בלנשין ברחוב ב-1964. כששמע על מצבה הקשה, שכר אותה בו במקום ללמד בבית הספר לבלט אמריקאי.
ב-1965 הציעה לבלנשין להפיק מופע אביב של סדנת עבודה לסטודנטים.
הצעתה התקבלה והסדנאות האלה היו הזדמנות להצגה ראשונה להרבה רקדנים בולטים.
דנילובה המשיכה בעבודתה זו עד לפרישתה בשנת 1989.
בשנת 1972 ביימה הפקה של ניו יורק סיטי בלט לבלט הרומנטי הסילפידות, בשמו המקורי, "שופניאנה".
שנתיים לאחר צכן, ב-1974, יצר בלנשין כוריאוגרפיה לגרסה של קופליה לניו יורק סיטי בלט.
הוא נעזר בדנילובה, שרקדה את התפקיד הראשי פעמים רבות במהלך קריירת המחול שלה.
היא ביימה את הכוריאוגרפיה של מריוס פטיפה למערכה השנייה.
דנילובה גילמה תפקיד קטן, אך משובב-לב (ביחוד לאלה שהכירו את עבודתה הקודמת) בסרט נקודת מפנה משנת 1977 כמדריכת בלט לבלרינות בראשית דרכן.
ב-1986 פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "קואורה", כינוייה האישי.
הספר זכה בפרס דה לה טורה בואנו לשנת 1986.
דנילובה קיימה קשר אינטימי ממושך עפ בלנשין לאחר גירושיו, משנת 1926 עד 1933,אך הם מעולם לא נישאו.
הם התמידו בשותפות מקצועית זמן רב לאחר שהקשר הרומנטי ביניהם הסתיים.
דנילובה, שהתאזרחה האמריקה בשנת 1946, נישאה פעמיים, לג'וזפה מאסרה ב-1934 ולקזימיר קוקיץ' ב-1941.
דנילובה מתה ב-13 ביולי 1997, בניו יורק.
היא נקברה בבית הקברות "אוקלנד" בסאג הרבור שבמחוז סאפולק, במדינת ניו יורק, לאחר טקס אשכבה פרבוסלבי.
באותו בית קברות נקבר ז'ורז' בלנשין.
אלכסנדרה לרמן (נולדה ב-25 בפברואר 2008) היא שחיינית אמנותית ישראלית.
לרמן מתאמנת באגודת ירושלים רבתי.
בתחרות מסבב גביע העולם שהתקיימה בפריז שבצרפת במרץ זכתה במדליית ארד בתרגיל קבוצתי אקרובטי יחד עם אביב חיים, יוגב דגן, ליאור מקמל, איה מזור, שיה שר שלום נחמד, יערה שרעבי ואלה שטיינר בתוצאה של 164.1551 נקודות.
בנוסף, סיימה במקום חמישי בתרגיל קבוצתי טכני יחד עם מריה דיאצ'נקו, יוגב דגן, ליאור מקמל, ליה מקמל, איה מזור, שיה שר שלום נחמד ויערה שרעבי בתוצאה של 215.9117 נקודות.
באליפות אירופה שנערכה בפונשל שבפורטוגל ביוני זכתה במדליית ארד בתרגיל קבוצתי חופשי יחד עם יוגב דגן, קתרין קונין, יערה שרעבי, נוגה לוי, ליאור מקמל, איה מזור ושיה שר שלום נחמד בתוצאה של 223.7710 נקודות.
אלכסנדרוּ דוֹבּרוֹג'אנוּ-גֶריה (רומנית: Alexandru Dobrogeanu-Gherea; 7 ביולי 1879–1938) היה פעיל ופובליציסט קומוניסט יהודי רומני, ממייסדי המפלגה הקומוניסטית הרומנית, בנו של קונסטנטין דוברוג'אנו-גריה.
אלכסנדרו דוברוג'אנו-גריה נולד ב-1879 בעיר פלוישט, ברומניה, כבנם של קונסטנטין דוברוצ'אנו-גריה ושל אשתו סופיה פרצ'בסקי.
למד הנדסה באוניברסיטת ברלין ושירת במלחמת העולם הראשונה בגדוד תותחנים בצבא הרומני.
אחרי המלחמה היה פעיל פוליטית והצטרף למפלגה הסוציאליסטית הרומנית ופעמים, בשנים 1920 ו-1922, נבחר מטעמה לפרלמנט הרומני.
בשנת 1920 ביחד עם יון פלוייראש ופעילים נוספים היה חבר משלחת רומנית בכינוס השני של הקומינטרן במוסקבה בו פגש את לנין.
הוא היה בין מצדדי הפיכת המפלגה למפלגה סוציאליסטית-קומוניסטית, שבמהרה הייתה למפלגה קומוניסטית.
בשנת 1921 נעצר לראשונה בניסיון לחברו למעשיו של מקס גולדשטיין והורשע במשפט ההמוני שנערך אז, אך נחון ביוני 1922. בשנת 1924 המפלגה הקומוניסטית הוצאה מחוץ לחוק והוא נעצר בחודש דצמבר.
שוחרר לניסיון בשנת 1925 ונמלט לברית המועצות.
הוא נשפט ברומניה בהיעדרו ל-10 שנות מאסר.
ביולי 1928 השתתף בקונגרס הרביעי של המפלגה הקומוניסטית של רומניה שהתקיימה בחרקוב.
באותה שנה, 1928, שב לרומניה ונעצר בפעם השלישית.
בשנת 1929 נחון פעם נוספת.
בשנת 1932 עבר שוב לברית המועצות והיה שם עיתונאי שייצג את הקו הרשמי.
הוא תרגם לרומנית כמה מכתביו של לנין.
בשנת 1936 התעוררו חשדותיו של סטלין כלפי רבים מן הגולים הקומוניסטים בברית המועצות וגריה נעצר יחד עם קבוצה של קומוניסטים רומנים, ביניהם יון דיק דיצ'סקו, במסגרת הטיהורים הגדולים וכעבור שנתיים הוצא להורג.
אלכסנדרו אוורסקו (ברומנית: Alexandru Averescu; 3 באפריל 1859 – 2 באוקטובר 1938) היה גנרל, תאורטיקן צבאי ופוליטיקאי רומני, יליד בסרביה.
שירת כמפקד בצבא הרומני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כיהן כשר המלחמה בשנים 1906 – 1909. לאחר המלחמה היה שר החוץ ונבחר שלוש פעמים כראש ממשלת רומניה.
בשנת 1930 הועלה לדרגת מרשל (יחד עם יריבו קונסטנטין פרזאן).
אלכסנדרו אוורסקו נולד ב-1859 בכפר באבלה (בימינו, באוקראינית - אוזרנה) על יד איזמאיל בחבל בוג'אק בדרום בסרביה.
בן לקצין רומני בשם קונסטנטין אוורסקו, בעל התפקיד סלוג'ר, ששרת בצבא הקיסרי הרוסי, למד בנעוריו בסמינר תאולוגי אורתודוקסי בעיר איזמאיל.
התחיל אחר כך לימודים בבית הספר לאמנויות ומלאכות בבוקרשט בכוונה להיות מהנדס.
אולם אחרי שנה, ב-1876, הפסיק את לימודיו והתגייס כמתנדב ללכוחות הז'נדרמים הרומנים באיזמאיל והשתתף בהמשך במלחמת העצמאות של רומניה, נגד הטורקים.
בתום המלחמה החליט לעשות בדומה לאביו קריירה צבאית ונרשם לבית הספר הצבאי החטיבתי שעל יד מנזר דיאלו בטרגובישטה אותו סיים עם דרגת סובלוטננט (סגן משנה).
לאחר מכן למד בבית הספר הצבאי הגבוה בטורינו באיטליה, אותו סיים בשנת 1886.
בשובו לרומניה עלה בהתמדה בהיררכיה הצבאית.
בשנים 1894–1895 כיהן כמפקד בית הספר הצבאי הגבוה בבוקרשט וב-1895–1898 היה נספח צבאי של רומניה בברלין.
בגיל 48 התמנה לשר המלחמה בממשלת דימיטריה סטורדזה וכיהן בתפקיד זה בשנים 1906–1909. בתפקיד זה ניהל את הדיכוי האלים של מרד האיכרים משנת 1907 שנותר זכור לדראון עולם בתולדות רומניה.
בחזרתו לצבא בנובמבר 1911 התמנה אוורסקו לראש המטה הכללי ובשנת 1912 קודם לדרגת גנרל.
כעבור שנה פיקד ביולי 1913 על המתקפה הרומנית על אדמת בולגריה בימי מלחמת הבלקן השנייה והביא לסיפוח הקדרילטר (דרום דוברוג'ה) לרומניה.
אוורסקו זכה לתהילה בהיסטוריה של רומניה הודות לניצחונות בקרבות מרשט ואויטוז במלחמת העולם הראשונה.
בעיצומה של המלחמה, כשחלק גדול מהממלכה הרומנית, כולל בוקרשט הבירה נכבשה על ידי צבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה, אוורסקו נתבקש על ידי המלך פרדיננד של רומניה להרכיב ממשלה שתדון עם מעצמות המרכז על חתימת הסכם השלום.
אחרי משא ומתן מפרך הצליח לחתום רק על מסמכים מקדימים וב-20 בפברואר 1918 הוחלף בראש הממשלה על ידי אלכסנדרו מרגילומן הפילו-גרמני.
המלחמה הסתיימה בסופו של דבר בתבוסת המעצמות הכובשות על ידי מעצמות ההסכמה, בנות בריתה של רומניה, ובהישגים גדולים לעם הרומני (בראש ובראשונה "האיחוד הגדול" עם שטחי טרנסילבניה, בוקובינה ובסרביה).
עטור הילה של גבור המלחמה, אוורסקו, הקים בשנית מפלגה משלו, "ליגת העם", שנקראה החל מ-1920 "מפלגת העם", שעוררה תקוות רבות בקרב הרומנים, בעיקר בקרב מעמד האיכרים המקופח.
רבים מתומכיהן לשעבר של המפלגות השמרנית, הליברלית, הלאומית רומנית מטרנסילבניה ומקבוצות פוליטיות לאומניות קיצוניות הצטרפו לסיעתו.
נדחף על ידי יונל ברטיאנו, ראש המפלגה הלאומית-ליברלית, הסכים אוורסקו להרכיב שוב את הממשלה.
בבחירות במאי 1920 מפלגתו זכתה ברוב מוחץ.
בעת כהונתו פוזרה המועצות שניהלו את ענייני טרנסילבניה, בוקובינה ובסרביה.
ב-4 ביוני 1920 חתמה ממשלת אוורסקו את הסכם השלום בטריאנון שנכפה על ידי מעצמות ההסכמה על הונגריה והקימה במסגרת הממשלה מזכיות מדינה לענייני המיעוטים האתניים.
אף על פי שהצליח לבצע את איחוד המטבעות והתחיל רפורמה פיננסית ואגררית, במהרה ציפיות מצביעיו התבדו.
ברומניה - "רגאט" (ללא האזורים שהצטרפו בשנת 1918) הולאמו כ-2 מיליון הקטאר.
מעל 1 מיליון הקטאר הולאמו בטרנסילבניה.
אולם האיכרים נחלו אכזבה גדולה, מפני שקצב יישום הרפורמה היה איטי מאוד ואף לא קיבלו את חמשת ההקטארים (50 דונם) המובטחים.
אוורסקו הציע בשלב מסוים להלאים את מפעלי הפלדה ברשיצה בניגוד לרצון ה"ליברלים".
ב-13 בדצמבר 1921 ננטש על ידי בן בריתו, יונל בריטיאנו, נאלץ אוורסקו להתפטר מראשות הממשלה.
אחרי תקופה באופוזיציה, שוב בברית עם ברטיאנו, נדרש לעמוד, פעם שלישית, בראשות הממשלה.
הגיע מהר לסכסוך עם הליברלים ונאלץ שוב להתפטר.
בבחירות הפרלמנטריות הבאות לא הצליח לעבור את הסף המינימלי של 2% מהקולות ומפלגתו לא נכנסה לפרלמנט.
אף על פי שנשאר סנטור, יצא אוורסקו בהמשך למדבר הפוליטי עד שנת 1938 כשהמלך קרול השני שזכר את תמיכתו בשנת 1930 בהחזרתו לכס המלכות, מינה אותו לשר מדינה, ואחר כך ליועץ מלכותי.
אוורסקו הועלה בימי קרול השני לדרגת מרשל.
1937 "רישומים יומיים מהמלחמה" Notițe zilnice de război, שני כרכים.
אלכסנדרו גראור (רומנית: Alexandru Graur; 9 ביולי 1900–1988) היה בלשן יהודי רומני, כיהן כפרופסור באוניברסיטת בוקרשט, והיה חבר האקדמיה הרומנית.
גראור נולד בשם אלכסנדרו בראואר בבוטושאן, בצפון מזרח רומניה, בצפון חבל מולדובה, כאחד מילדיהם של לזר בראואר, מנהל חשבונות ושל אשתו, ז'אנט לבית לנדסקו.
מוצא משפחת בראואר או ברויאר היה במערב הונגריה.
אביו של גראור היה צאצא לפלג המשפחה שהתיישב ברומניה.
האם, בתו של הרב אברהם לנדסקרונר, הייתה מיוחסת למשפחת המלומדים סניילביץ', מתוכה בלטו מבקר הספרות הנריק סניילביץ' והמתמטיקאי סימיון סניילביץ'.
גראור היה בוגר הפקולטה לספרות ופילוסופיה של בוקרשט בתחום הבלשנות הקלאסית והשפה הרומנית.
בשנים 1924–1929 היה בפריז, צרפת תלמידו של הבלשן המפורסם אנטואן מייה.
הוסמך בבית הספר ללימודים גבוהים וקיבל דוקטורט מאוניברסיטת סורבון.
הוא שב לבוקרשט ועסק בהוראה ומחקר.
בין השנים 1941 - 1944, בתקופת שואת יהודי רומניה, גראור הקים וניהל את בית הספר התיכון היהודי הפרטי, שיועד לתלמידים היהודים שסולקו מבתי הספר הרומנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה שולב בחינוך הגבוה.
בשנת 1955 התקבל כחבר האקדמיה הרומנית.
בין השנים 1954–1956 היה דקאן הפקולטה לבלשנות.
בין השנים 1955–1974 היה מנהל הוצאת האקדמיה.
בין השנים 1958–1988 היה נשיא החברה ללימודים קלאסיים.
גראור פרסם עבודות רבות, ביניהן: "הערות אטימולוגיות "Note etimologice, "אטימולוגיה רומנית" Etimologii româneşti, "התפתחות השפה הרומנית" Evoluţia limbii române, "לימודי בלשנות כללית" Studii de lingvistică generală, "ספר קטן ללימוד אורתוגרפיה" Mic tratat de ortografie, "מלכודות השפה הרומנית" Capcanele limbii române ועוד.
היה נשוי לאמנית ניאגה ובנו דומיטרו היה לעיתונאי ספורט ואיש טלוויזיה מוערך.
בין תלמידיו נמנו ינקו פישר, מריוס סאלה ואחרים.
31–45 (מבט על הבלשנות הבלקנית)
Introducere în linguistică, 1958, 1965, 1972 (עם אחרים_ מבוא בבלשנות) תורגם לגרמנית
כרך ראשון של "היסטוריה של השפה הרומנית")
אלכסנדרה קונסטנטינובנה קוסטניוק שחמטאית רוסיה-שווייצרית בדרגת רב-אמן, אלופת העולם בשחמט לנשים בין השנים 2008 ו-2010.
נכון לספטמבר 2025, קוסטניוק מדורגת במקום התשיעי בשווייץ לפי מד כושר.
נולדה בעיר פרם והחלה לשחק שחמט בגיל חמש.
בשנת 2001, בגיל 17 היא השתתפה בגמר אליפות העולם לנשים, אך הפסידה לג'ו צ'ן מסין.
בשנת 2004 היא זכתה באליפות אירופה.
בשנת 2004 היא קבלה תואר רב-אמן.
היא מנחה בפודקאסט פופולרי "Chess is Cool".
אליפות האמנים של קטר בשחמט 2015
אליפות העולם בבליץ 2023 (סיימה במקום השלישי)
בין השנים 1998 ל-2018 השתתפה אלכסנדרה קוסטניוק ב-10 אולימפיאדות שחמט:
Philippide; 1 באפריל 1900 - 8 בפברואר 1979) היה משורר, סופר ומתרגם רומני, בנו של הבלשן .
אלכסנדרו פיליפידה תרגם לרומנית מיצירותיהם של ריינר מריה רילקה, שארל בודלר, פרידריך הלדרלין, נובאליס ועוד.
"חלום וחיפוש" Vis şi căutare 1979. פורסם לאחר מותו.
אלכסנדרה פלוסי היא עיתונאית פוליטית אמריקאית, יוצרת סרטים דוקומנטריים.
פלוסי היא בתה של ננסי פלוסי, מבכירות המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית ויושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית.
פלוסי נולדה בסן פרנסיסקו שבקליפורניה, בתם של ננסי ופול פלוסי.
בשנת 2000 נשלחה פלוסי מטעם רשת NBC לסקר את הקמפיין של ג'ורג' ווקר בוש.
היא ליוותה את הקמפיין במשך 18 חודשים, מהתמודדות על המועמדות של המפלגה הרפובליקנית ועד להכתרתו כנשיא.
בתיעוד השתמשה כדי ליצור את הסרט "Journeys with George" שעליו הייתה מועמדת ל-6 קטגוריות בפרס אמי.
אחרי הבחירות היא עזבה את רשת NBC ועברה לעשות סרטים תיעודיים בעבור רשת HBO.
בשנת 2008 התלוותה לקמפיין של ג'ון מקיין וצילמה ראיונות עם אוהדיו בעצרות תמיכה בשטח.
הצילומים היו הבסיס לסרט "Right America: Feeling Wronged", אשר שודר בבכורה בשנת 2009. ביס דוקו משודרת תוכנית תיעודית מ-2018 שנקראת "שתי אמריקות" בה פלוסי מראיינת תושבי ארצות הברית בקשר לתמיכתם בנשיא טראמפ, בקשר למכרות הפחם, בקשר לרצח בכנסייה בסאתרלאנד ב-5.11.2017 בו נהרגו 26 אנשים, ובקשר לחומה בין ארצות הברית ומקסיקו.
אלכסנדרו מיכאילוביץ' גאצקן (ברומנית: Alexandru Gaţcan; נולד ב-27 במרץ 1984 בקישינב שבמולדובה) הוא כדורגלן עבר מולדובני ששיחק בעמדת הקשר האחורי בקריליה סובייטוב.
גצקאן התחיל לשחק בעיר מולדתו קישינב במועדון יוניספורט-אוטו.
באמצע עונה 2005 עבר לספרטק מוסקבה, אך שם שיחק רק בהרכב השני של הקבוצה (שיחק 14 משחקים ובהם הבקיע 2 שערים).
בשאר עונת 2005 גצקאן שיחק במועדון הליגה הלאומית ספרטק צ'ליאבינסק.
בפברואר 2006 הצטרף לרובין קאזאן, שם שיחק במשך שנתיים.
באוגוסט 2008, בשל רכישת שחקנים חדשים כמו סרגיי סמאק, נמכר גצקאן לרוסטוב.
ב-18 במאי 2012 ערך את משחקו ה-100 במדי רוסטוב בניצחון 0–3 על שיניק ירוסלבל.
ב-2 במאי 2015 המשחק מול טרק גרוזני הפך למשחק ה-200 שלו.
בעונת 2015/16 גצקאן נבחר לקפטן של רוסטוב.
שיחק במדי הנבחרת 2 משחקים במוקדמות המונדיאל 2006, 8 משחקים במוקדמות היורו 2008 ו-2 משחקים במסגרת מוקדמות היורו 2012.
אלכסנדרה "סאשה" איגורייבנה פיבוברובה היא דוגמנית-על רוסייה, היחידה עד כה שהשתתפה ב-6 עונות רצופות של בית האופנה האיטלקי פראדה.
פיבוברובה נולדה במוסקבה, למשפחה עם ארבעה ילדים.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים, היא התקבלה לאוניברסיטה הממשלתית למדעי הרוח של רוסיה (РГГУ) לפקולטה לתולדות האמנות.
שם הכירה את הצלם איגור וישניאקוב, כעת בעלה.
פיבוברובה לא חשבה על קריירת דוגמנות עד שחברה, וישניאקוב, צילם אותה ב-2005 והעביר את התמונות לסניף הראשי של סוכנות הדוגמנות הבינלאומית "IMG Models" הממוקם בארצות הברית.
לאחר שבועיים, היא פתחה את תצוגת האופנה של בית האופנה פראדה במילאנו.
במאי 2007, דגמנה פיבוברובה יחד עם עמיתותיה על השער של ווג האמריקאי.
ב-2008 מגזין האופנה "מארי קלייר" הגדיר אותה כדוגמנית השנה וקרל לגרפלד הזמין אותה לפתוח ולסגור את תצוגת אופנה של שאנל.
אותה השנה, פתחה פיבוברובה תצוגות אופנה של "Rodarte", "Rag&Bone" ו-"Pringle of Scotland".
ב-2009 השתתפה פיבוברובה בתצוגות אופנה של אלי סעב, שאנל, כריסטיאן דיור ו-ולנטינו.
נוסף לכך, מגזין "Vogue Paris" הכניס אותה לרשימת 30 הדוגמניות הטובות ביותר של שנות ה-2000. ב-2011 הוציאה פיבוברובה עבור רשת ביגוד אמריקאית גאפ, פיג'מות שעליהן הודפסו דמויות וצורות שצוירו על ידיה.
על פי נתוני האתר Models.com האמריקאי, היא מדורגת במקום הרביעי ב-"Top 50 Women" לשנת 2012.
אלכסנדרה קולונטאי הייתה מהפכנית, דיפלומטית ומדינאית סובייטית, סופרת, פמיניסטית ופעילה חברתית.
אלכסנדרה קולונטאי נולדה בשנת 1872 בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית.
אביה, מיכאיל דומונטוביץ', היה גנרל ממוצא אוקראיני בצבא הצאר, אשר לאחר המלחמה העות'מאנית-רוסית אימץ דעות פוליטיות ליברליות וצידד בהנהגת מונרכיה חוקתית כדוגמת זו של בריטניה.
אמהּ הייתה בתו של סוחר עצים ובעל מחלבה מפינלנד, שנכללה אז בתחום האימפריה הצארית.
בילדותה טופלה על ידי משרתים ואומנת אנגלייה ולמדה בבית.
היא הייתה תלמידה טובה ובעקבות אביה החלה להתעניין בהיסטוריה.
כנערה שלטה במגוון שפות; צרפתית דיברה עם אמה ואחיותיה, אנגלית עם האומנת שלה, פינית עם האיכרים באחוזת משפחת אמה בפינלנד, וכן למדה גרמנית.
בצעירותה ביקשה להמשיך בלימודיה באוניברסיטה, אבל נתקלה בסירוב מצד אימה, שטענה כי לנשים אין צורך בהשכלה גבוהה, וכי באוניברסיטאות אפשר להתקל ברעיונות רדיקליים.
במקום זאת הורשתה אלכסנדרה לגשת לבחינת הסמכה כמורה בבית ספר, לפני שתפלס את דרכה בחברה כדי למצוא לה בעל.
בהיותה בת 19 פגשה את בעלה לעתיד ולדימיר קולונטאי, סטודנט להנדסה דל אמצעים שלמד במוסד צבאי.
אמה של אלכסנדרה התנגדה בחריפות לקשר זה מאחר שהצעיר היה עני.
כדי להשכיח את הבחור מלבה של אלכסנדרה, שלחו אותה הוריה לסיור במערב אירופה, אך הקשר נשמר ובשנת 1893 נישאה אלכסנדרה לבחיר לבה ובשנת 1894 נולד בנה.
את זמנה העבירה אלכסנדרה בכתיבת ספרות בדיונית ובקריאת ספרות רדיקלית ומרקסיסטית.
בראשית פעילותה הפוליטית נמשכה קולונטאי תחילה לרעיון של חברה המבוססת על קומונות של איכרים.
למרקסיזם, שדגל בהתנערות מעמד פועלי התעשייה ותפיסת השלטון בכוח, לא נטתה.
היא סייעה לאחותה בספרייה בה התנהלו כיתות לביעור הבערות לפועלי תעשייה, ובלימוד שולבו רעיונות סוציאליסטיים.
בספרייה זו פגשה קולונטאי במהפכנית קומוניסטית בשם הלנה סטסובה שגייסה אותה לפעול כשליחה להעברת ספרות מהפכנית בלתי חוקית למספר פעילים.
בשנת 1896 גילתה האוכרנה, המשטרה החשאית של הצאר, כי קולונטאי מעורבת בשביתה שפרצה בקרב פועלי האריג בסנקט פטרבורג ואביה הגנרל דאג שתצא בחשאי מרוסיה לפרק זמן מסוים.
בשהותה בחו"ל באה במגע עם חוגים מהפכנים רוסיים בז'נבה, בפריז ובלונדון.
פעילותה זו ניתקה אותה מבעלה.
בשנת 1898 עזבה אותו ויצאה לשווייץ כדי ללמוד כלכלה בציריך.
משם יצאה לבריטניה כדי להפגש עם אנשי מפלגת הלייבור.
בשובה לרוסיה בשנת 1899 פגשה לראשונה את לנין, המנהיג המהפכני, באותה עת מפעילי מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, אשר שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1903 התפלגה ולנין ייסד את המפלגה הבולשביקית.
היא החלה להתעניין ברעיונות מרקסיסטיים.
הפלג המתון יותר, בהנהגתו של יולי מרטוב, הפך למפלגה המנשביקית.
בתחילה נמנעה אלכסנדרה קולונטאי מלהצטרף לאחד משני הפלגים, אך כעבור זמן הצטרפה למנשביקים.
לאחר שובה לרוסיה נכחה קולונטאי בינואר 1905 באירוע של יום ראשון העקוב מדם (1905), שפתח את מהפכת 1905, שהייתה ניסיון כושל להפיל את שלטון הצאר ניקולאי השני.
בשנת 1908 לאחר שפרסמה ספר בשם "פינלנד והסוציאליזם" בו קראה לעם הפיני להתקומם נגד הדיכוי של האימפריה הצארית, נאלצה קולונטאי לצאת לגלות בגרמניה.
בתקופה בה הייתה גולה פוליטית, היא הכירה בין השאר את יוסף קרוק, גולה פוליטי ומהפכן סוציאליסטי ולאומי-יהודי בפני עצמו, שבזכרונותיו כתב עליה את הדברים הבאים:הקו האופייני ביותר של התנועה הסוציאליסטית הרוסית היה בכך, שהנשים מילאו בה תפקיד גדול מראשיתה.
מן ההיסטוריה ידענו על מאבקי הגבורה שלהן ואחדות מהן אף היכרנו אישית.
אלכסנדרה קולונטאי הייתה תופעה חדשה, הן בחזותה החיצונית, הן בשל אופי הרצאותיה.
היא לא נודעה בקפדנות המסורתית.
נהפוך הוא, היא הייתה הפרשנית הטובה והמצליחה ביותר של הילכי-הרוח חדשים.
צעירה, בשנות השלושים, אלגאנטית (לפי מושגינו אז, אפילו אלגאנטית מאוד) בלבושה; בת למשפחה אינטליגנטית (אביה היה גנראל צארי), בעלת השכלה רב-צדדית, נואמת מוכשרת וסופרת טובה, מה שקרוי "אירופאית".
היא ביקרה בארצות רבות, ידעה שפות והתמסרה בעיקר ללימודי הספרות – ולמאבק הנשים למען שיווי-זכויות.
אמנם נמנתה עם המנשביקים, אך לא הייתה בעלת השקפה מפלגתית צרה.
בהיותה מחונכת במשפחת גנראל צארי, שנאה מעומק לבה את האנטישמיים ורחשה להם רגשי בוז וסלידה.
הרצאותיה היו מושכות קהל רב ובספרות ובאמנות הייתה מדגישה תמיד את המגמות ההומאניסטיות והסוציאליסטיות.
לאחר הרצאותיה היה מלווה אותה חוג גדול של ידידים אל בית-הקפה ולפי מנהג הימים ההם היו מבלים שם שעה ארוכה.
מעניין הדבר, שהיו לה מעריצים לא רק בחוגים המפלגתיים הצרים.
מורגש היה, שהיא מרוצה מהצלחתה לא רק כנואמת וסופרת, אלא גם כאשה – והיא חשה עצמה בטוב בקרב הסטודנטיות והסטודנטים הצעירים.
בימי מלחמת העולם הראשונה הצטרפה אל קבוצתו של לנין ונתמנתה קומיסארית לעזרה סוציאלית, האשה-המיניסטר הראשונה באירופה.
לאחר מכן כיהנה כשגרירת ברית-המועצות בנורווגיה ובמקסיקו.
כאן עלי להעיר, כי בכהנה כשגרירה בסקנדינביה – בימי מלחמת העולם השנייה – עשתה מאמצים כנים להציל את האוכלוסייה היהודית מידי הנאצים.עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עזבה קולונטאי את גרמניה בשל התנגדותה לעמדת הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים שתמכו במלחמה.
היא התנגדה בתוקף למלחמה והתבטאה נגדה בפומבי.
היא עברה לדנמרק שם נתברר לה כי גם הסוציאל-דמוקרטים הדנים תומכים במלחמה.
שוב נדדה והפעם לשוודיה וניסתה להביע שם את התנגדותה למלחמה בעל פה ובכתב, בשל פעילותה זאת נכלאה לזמן מה והמשיכה דרכה לנורווגיה, מקום בו גילתה תנועה סוציאליסטית התומכת בדעותיה.
בשנת 1915 עזבה את המפלגה המנשביקית והצטרפה ממקום גלותה למפלגה הבולשביקית שבהנהגת לנין.
באותה שנה הוזמנה על ידי המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה למסע הרצאות בארצות הברית.
היא הצטרפה למערכת השבועון המהפכני Новый мир ("שלום חדש"), שהופיע בניו יורק.
שאר חברי המערכת היו לב טרוצקי וניקולאי בוכארין.
כשהתחוללה המהפכה הרוסית ב-1917 שבה אלכסנדרה קולונטאי לרוסיה.
עם שובה לרוסיה הייתה קולונטאי לתועמלנית נלהבת של הבולשביקים.
לאחר מהפכת אוקטובר, בה גברו הבולשביקים על הסוציאל-רבולוציונרים שבהנהגת אלכסנדר קרנסקי ועל המנשביקים, נבחרה לסובייט פטרוגרד, שהיה הסובייט – המועצה המהפכנית, של פטרוגרד (כפי שנקראה אז הבירה סנקט פטרבורג), ובהמשך נתמנתה לקומיסר העם לרווחה סוציאלית.
בתפקידה זה הייתה לאשה הבכירה ביותר בממשל הסובייטי.
בשנת 1919 יסדה את המחלקה לענייני נשים בוועד העליון של המפלגה הקומוניסטית.
המחלקה פעלה לשיפור תנאי החיים של הנשים בברית המועצות, לביעור הבערות בקרב הנשים ולהדרכתן בקשר לחוקים החדשים שנחקקו לאחר המהפכה בדבר נישואים, חינוך ותעסוקה.
השקפתה על אורח החיים בברית המועצות שלאחר המהפכה לא הייתה רק כלכלית או פוליטית, אלא דגלה בהפיכה מוחלטת של חיי המשפחה המקובלים וצידדה בהנהגת "אהבה חופשית".
לפי השקפתה הנישואים הבורגניים כבלו את האישה ושללו ממנה זכויות שוות לאלו של הגבר.
הזנות, לדעתה, הייתה בגדר ניצול בפומבי של האישה.
לכן סברה כי יחסי מין חופשיים, נטולי התחייבויות, בין נשים וגברים צעירים, ימנעו נישואים כושלים וזנות.
ביוזמתה הפך יום האישה הבינלאומי לחג רשמי בברית המועצות.
בשנת 1917 נישאה קולונטאי לבעלה השני, פאבל דיבנקו, מהפכן יליד 1889. בתחילת דרכו היה דיבנקו מלח פשוט, אך בהמשך הפך למנהיג המרד שפרץ בצי הבלטי.
הוא נתמנה למשרת הקומיסר הראשון של הצי הסובייטי, שנקרא אז "הצי האדום של הפועלים והאיכרים".
בשנות העשרים היו קולונטאי ודיבנקו דמויות נערצות על ידי הדור הצעיר המהפכני.
דיבנקו, בעל החזות המרשימה, בשל גובה קומתו וזקנו השחור, היה בעל מזג סוער.
נישואי השניים עלו לבסוף על שרטון ונסתיימו בשנת 1922 בגירושים.
ב-1923 יצאה קולונטאי לשליחותה הדיפלומטית הראשונה לחו"ל ובלבד להתרחק מדיבנקו, ואילו דיבנקו בעקבות הפרידה ניסה להתאבד.
בשנת 1921 פרץ מרד קרונשטאדט, כאשר מלחי הצי הבלטי, שבסיסם היה בעיר קרונשטאדט שלחופי הים הבלטי, באו בשורת תביעות פוליטיות וכלכליות, בשל ההבדלים שבין הבטחותיה המקוריות של המפלגה הקומוניסטית לבין האופן שבו הוגשמו מאז המהפכה.
אף שהמלחים היו בעד המדינה הבולשביקית, לנין וטרוצקי נהגו בהם כאויבים ושלחו נגדם את הצבא האדום.
על הקרב נגד המורדים פיקד המרשל מיכאיל טוכאצ'בסקי כשלצידו פאבל דיבנקו.
שנים לאחר מכן, בשנת 1937, בימי הטיהורים הגדולים שערך סטלין, הואשם טוּכאצֶ'בסקי בארגון "קונספירציה צבאית-טרוצקיסטית" ובריגול לטובת גרמניה הנאצית, נשפט במשפט חשאי והוצא להורג.
אחד משופטיו היה חברו לשעבר פאבל דיבנקו.
לא חלפה אלא שנה וגם דיבנקו נאסר והוצא להורג.
שמו טוהר רק בשנת 1964, בתקופת שלטונו של ניקיטה חרושצ'וב.
אלכסנדרה קולונטאי לא הייתה חברת מפלגה אדוקה והחלה למתוח ביקורת על עודף הבירוקרטיה של המשטר הסובייטי.
היא הייתה ממייסדי זרם שמאלי במפלגה הקומוניסטית שנקרא Рабо́чая оппози́ция (האופוזיציה של הפועלים) .
אופוזיציה זאת הביעה מחאה על שליטת המדינה על כל תחומי החיים ועל זכויות היתר של המפלגה הקומוניסטית.
באותה עת היו עדיין לנין סטלין וטרוצקי מאוחדים, והם הצליחו לפרק את התנועה האופוזיציונית הזאת.
בעקבות זאת מצאה עצמה קולונטאי בשולי החיים הפוליטיים ובחרה בקריירה דיפלומטית מחוץ לגבולות ברית המועצות.
בשנת 1923 נתמנתה לשגרירת ברית המועצות בנורווגיה וכך הייתה לאשה הראשונה בתקופה המודרנית שכיהנה כשגרירה.
בשנים 1926–1927 שימשה כשגרירה במקסיקו.
לאחר מכן שבה לשמש כשגרירה בנורווגיה ובשנת 1930 נתמנתה כשגרירה בשוודיה.
במקביל שימשה גם כחברת הנציגות של ברית המועצות בחבר הלאומים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, אחד האתגרים המרכזיים שעמדו בפני השגרירה היה לנטרל את השפעתה של גרמניה הנאצית בסקנדינביה.
כאשר ברית המועצות תקפה את פינלנד ב-30 בנובמבר 1939 ופתחה במלחמת החורף, הפעילה השגרירה את השפעתה כדי ששוודיה תישאר נייטרלית בסכסוך זה.
הצבא הפיני, שהיה נחות במספרו לעומת הצבא הסובייטי, גילה התנגדות שהפתיעה את הסובייטים והסבה להם אבדות ניכרות.
פינלנד החזיקה מעמד עד חודש מרץ 1940 וברית המועצות נאלצה לקיים עימה שיחות שלום.
אלכסנדרה קולונטאי הייתה נציגה בשיחות שבסופן נחתם הסכם שלום בין המדינות, אשר חייב את פינלנד לוותר על כעשירית משטחה ועל כחמישית מהיכולת התעשייתית שלה ולמסרן לברית המועצות בתמורה להפסקת הלחימה.
בשנות מלחמת העולם השנייה שימשה שוודיה הנייטרלית תחנת תצפית לנציגים הדיפלומטיים של בעלות הברית אל המתרחש בגרמניה הנאצית ושוב מצאה אלכסנדרה קולונטאי את עצמה בלב קלחת של אירועים מדיניים ודיפלומטיים.
בגלל מחלה קשה רותקה קולונטאי בשנת 1945 לכיסא גלגלים ונאלצה לסיים את תפקידה כשגרירה בשוודיה ולשוב לברית המועצות, לאחר ששימשה שגרירה במשך 22 שנים.
היא המשיכה לשמש מספר שנים נוספות כיועצת במשרד החוץ הסובייטי.
אלכסנדרה קולונטאי נפטרה בשנת 1952 והיא בת 80 במותה.
במותה היא הייתה מהבודדים בדור המהפכנים ששרדו את הטיהורים הגדולים של סטלין.
מקובל כי הספרות בברית המועצות במשך התקופה הקומוניסטית נמנעה מתאור יחסי מין והתאפיינו בנוקשות פוריטנית.
לא כך היו פני הדברים בשנים הראשונות שלאחר המהפכה.
באותה תקופה נכתבו ספרים הכוללים תיאורים ארוטיים, וספריה של אלכסנדרה קולונטאי הצטיינו בכך.
גישה זו הייתה פרי האידאולוגיה הפמיניסטית שלה והשקפתה בזכות האהבה החופשית.
היא כתבה למעלה מחמישה-עשר ספרים, חלקם רומנים בפרוזה וחלקם ספרי עיון על מעמד האישה בברית המועצות.
ספרה הידוע "אהבת הדבורים העמלות" שראה אור בשנת 1923 ואף הופיע בתרגום לאנגלית, כלל רומן באורך מלא ושני סיפורים קצרים.
הספר מתאר את הקונפליקטים הפנימיים המתעוררים בלבן של נשים צעירות הדוגלות באהבה חופשית.
ברומן מסופר על פועלת בשם ואסיה המתאהבת בבחור בשם וולודיה, הפעיל יחד עימה בתא המפלגתי.
אהבתם עוברת משבר בתקופת הנא"פ, תקופה שהחלה בשנת 1921, בה הונהג למשך זמן קצר שוק חופשי מבוקר וניתנה אפשרות לאיכרים ולסוחרים הזעירים למכור את תוצרתם בשוק החופשי.
בתקופה זו הופך וולודיה לקבלן מצליח וקושר קשרים עם נערה בורגנית.
ואסיה דוגלת באהבה חופשית וביחסי מין ללא קנאה, אך קשריו של וולודיה עם הנערה האחרת מעוררים בה קנאה למרות אמונותיה.
אחד משני הסיפורים הקצרים הנכללים בספר, לצד הרומן, נקרא "שלושה דורות".
בסיפור מתוארת הזדעזעותה של אישה הדוגלת באהבה חופשית, לנוכח הגילוי שמאהבה שוכב גם עם בתה.
מצד אחד היא מתחילה לחשוב כי יש גבולות לחופש המיני, ומאידך רואה במחשבתה זו משום נסיגה לשמרנות.
ספר זה, כמו גם ספריה האחרים, לא נשאו חן בעיני האידאולוגים הקומוניסטים האדוקים.
להלן שמות חלק מספריה של אלכסנדרה קולונטאי במקור הרוסי ובתרגום השמות לעברית (הספרים עצמם לא תורגמו לעברית):
אלכסנדרה ניקולאיבנה פחמוטובה היא מלחינה סובייטית ורוסית.
זכתה פעמיים בפרס ברית המועצות והוענק לה התואר האמן העממי של ברית המועצות בשנת 1984. על פעילותה בתחום התרבות הוענקו לה מספר עיטורים וכן תואר גיבור העמל הסוציאליסטי בשנת 1990. לכבוד יום הולדתה ה-90 הוענק לפחמוטובה עיטור אנדריי הקדוש - העיטור הגבוה ביותר ברוסיה.
היא הצטיינה בהלחנת שירים שזכו לפופולריות רבה בברית המועצות ורוסיה הנוכחית.
אלכסנדרה פחמוטובה נולדה בפרוורי וולגוגרד.
מגיל צעיר הצטיינה במוזיקה ובגיל חמש כבר הלחינה יצירה לפסנתר.
בשנת 1943 עברה למוסקבה והתחילה ללמוד בבית הספר ליד הקונסרבטוריון של מוסקבה.
בשנת 1948 התקבלה לקונסרבטוריון וסיימה אותו במסלול הלחנה בשנת 1953.
פחמוטובה נשואה למשורר ניקולאי דוברונרבוב שכותב מילים לרוב שיריה.
למעשה כל הזמרים הסובייטים החל משנות ה-70 ביצעו שירי פחמוטובה.
פחמוטובה הלחינה יותר מ-400 שירים.
בנוסף לכך כתבה מוזיקה למספר סרטים.
במהלך הקריירה שלה פחמוטובה כתבה גם כמה יצירות קלסיות ובשנת 1974 בלט שלה הועלה על במת תיאטרון בולשוי.
בשנת 1980 ביצוע על ידי לב לשצ'נקו של שיר שכתבה פחמוטובה היה בין רגעי השיא של טקס סיום אולימפיאדת מוסקבה.
בנוסף להלחנה, פחמוטובה הייתה פעילה בעשייה ציבורית ובמשך עשרות שנים כיהנה בתפקיד רשמי באיגוד המלחינים הסובייטי.
אלֵכּסַנדרֵה צ'יווַדזֵה (בגאורגית: ალექსანდრე ჩივაძე; נולד ב-8 באפריל 1955) הוא כדורגלן עבר גאורגי מתקופת ברית המועצות; הוא שיחק בעמדת מגן; צ'יוודזה היה קפטן קבוצת דינמו טביליסי ונבחרת ברית המועצות, בין השאר במונדיאל 1982; אחרי סיום קריירת המשחק הוא מילא תפקיד בכיר בהתאחדות הכדורגל הגאורגית, וכן פנה לקריירת אימון.
אלֵכּסַנדרֵה צ'יווַדזֵה נולד בשנת 1955 בקלוחורי, כאשר גאורגיה הייתה חלק מברית המועצות; אביו היה מטביליסי, ועבד במאפיית לחם בעיר הצפון-קווקזית הקטנה, שהייתה כלולה זמנית בשטח גאורגיה הסובייטית; האב נשא אישה מקומית ובשנת 1956 עבר איתה ועם הילד לטביליסי; אלֵכּסַנדרֵה צ'יווַדזֵה גדל ברובע נַדזַלַדֵווי של בירת גאורגיה.
בשנת 1973 צ'יוודזה הופיע בקבוצת המילואים של מועדון דינמו טביליסי, ואילו משנת 1974 נכלל בהרכב הראשון; בתחילת הקריירה הוא שיחק בעמדת קשר.
בשנת 1976 צ'יוודזה זכה עם דינמו טביליסי בשתי מדליות ארד על מקום שלישי בשתי עונות של ליגת העל הסובייטית, שנערכו באותה שנה, וכן בגביע ברית המועצות הראשון של הקבוצה; בשנת 1977 הוא זכה איתה במדליית כסף על סגנות אליפות ברית המועצות.
במהלך עונת 1978 מאמן דינמו טביליסי ניסה את צ'יוודזה בעמדת מגן, ומאז הוא הוצב בקביעות בעמדה זו; באותה עונה צ'יוודזה זכה עם קבוצתו באליפות ברית המועצות השנייה של הקבוצה; בשנת 1979 הוא זכה איתה בגביע הסובייטי השני שלו.
ב-26 במרץ 1980 צ'יוודזה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברית המועצות (במשחק ידידות מול בולגריה).
באולימפיאדת מוסקבה 1980 צ'יוודזה השתתף בכל ששת משחקיה של הנבחרת האולימפית של ברית המועצות, וזכה איתה במדליית ארד אולימפית (אחרי ניצחון 0:2 על הנבחרת האולימפית של יוגוסלביה במשחק על המקום השלישי).
בשנת 1980 צ'יוודזה הגיע עם דינמו טביליסי לגמר הגביע הסובייטי בפעם השנייה ברציפות, אלא שהפעם היא הפסידה בו, לקבוצת שחטאר דונצק; למרות ההפסד, הקבוצה הגאורגית היא שנשלחה למפעל גביע מחזיקות הגביע האירופי, כי "שחטאר" קיבלה את הזכות להתמודד בגביע אופ"א כסגנית האלופה של אותה עונה.
בשנת 1980 צ'יוודזה זכה בפרס כדורגלן השנה בברית המועצות מטעם השבועון הסובייטי "פוטבול"; הוא זכה גם בתואר אמן ספורט ברמה בינלאומית של ברית המועצות.
בשנים 1980–1981 צ'יוודזה השתתף במשחקיה של דינמו טביליסי בגביע אירופה למחזיקות הגביע; ב-13 במאי 1981 הוא זכה עם הקבוצה בגביע האירופי.
בשנים 1980–1981 צ'יוודזה השתתף גם בשישה משמונת משחקיהּ של נבחרת ברית המועצות במוקדמות מונדיאל 1982 (מול איסלנד, ווילס, טורקיה וצ'כוסלובקיה); במשחקים אלה הוא היה הקפטן של הנבחרת הסובייטית; באחד מהם צ'יוודזה הבקיע שער.
בנוסף לגביע אירופה למחזיקות הגביע, בשנת 1981 צ'יוודזה זכה עם דינמו טביליסי גם במדליית הארד השלישית שלו על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית; בנוסף, הוא זכה בתואר אמן ספורט נכבד של ברית המועצות.
בשנים 1982–1983 צ'יוודזה השתתף בכל ששת משחקיהּ של הנבחרת הסובייטית במוקדמות אליפות אירופה 1984 (מול פורטוגל, פולין ופינלנד).
בשנים 1979–1984 צ'יוודזה נכלל שש פעמים ברציפות ברשימת 11 המצטיינים של עונת האליפות הסובייטית – כשחקן המצטיין בעמדה שלו.
בסתיו 1987 צ'יוודזה הופיע במשחקו הרשמי האחרון במדי נבחרת ברית המועצות (במשחק ידידות מול שוודיה); בסך הכול, הוא הופיע במדיה ב-46 שערים והבקיע שלושה שערים לזכותה.
בסתיו 1987 צ'יוודזה השתתף במשחקיהּ של דינמו טביליסי בגביע אופ"א והגיע איתה עד שמינית הגמר (השלב השלישי); אחרי משחקי שמינית הגמר מול ורדר ברמן, הוא הודיע על סיום קריירת המשחק שלו; הסיבות לכך היו ארבע פציעות במהלך השנתיים הקודמות, וכן נטל האחראיות שרבץ על כתפיו לאורך השנים כמנהיג הקבוצה (קפטן).
בסך הכול, צ'יוודזה הופיע במדי דינמו טביליסי ב-324 משחקים והבקיע 44 שערים לזכותה (למרות עמדתו האחורית במגרש, הוא נהג להצטרף להתקפות של קבוצתו, היה בועט הפנדלים המועדף על חבריו, ובאופן כללי הצטיין בבעיטות חזקות ומדויקות לשער ממצבים נייחים).
ב-28 ביוני 1989 צ'יוודזה השתתף במשחק לא-רשמי של נבחרת ברית המועצות; היה זה משחק ראווה מול נבחרת כוכבי העולם, שהסתיים בתוצאה 3:3.
בשנות ה-90 ובתחילת עשור הראשון של המאה ה-21 צ'יוודזה הופיע באופן סדיר במשחקי ותיקים.
משנת 1990 צ'יוודזה כיהן כסגן נשיא התאחדות הכדורגל הגאורגית; בשנת 1993 הוא מונה למאמנהּ של נבחרת גאורגיה; בהובלתו, הנבחרת הופיעה בהצלחה יחסית במוקדמות אליפות אירופה 1996 – היא סיימה במקום השלישי בבית 7 האירופי, עם 15 נקודות (אחרי גרמניה ובולגריה; לפני מולדובה, ווילס ואלבניה).
בשנת 1996 צ'יוודזה התפטר מאימון הנבחרת הגאורגית אחרי שני ההפסדים שלה בתחילת משחקי מוקדמות מונדיאל 1998 (2:0 לאנגליה ו-1:0 לאיטליה).
מינואר עד אוקטובר של שנת 1998 צ'יוודזה מילא זמנית את תפקיד נשיא התאחדות הכדורגל הגאורגית (אחרי מותו של נשיאהּ הראשון).
אחרי התפטרותו מתפקיד המאמן, צ'יוודזה חזר לכהן כסגן נשיא התאחדות הכדורגל הגאורגית בשנים 2003–2005; בשנת 2005 הוא מילא זמנית את תפקיד נשיא ההתאחדות (אחרי מותו של נשיאהּ השני).
משנת 2012 אלֵכּסַנדרֵה צ'יווַדזֵה מאמן את הנבחרת הצעירה של גאורגיה (עד גיל 21).
הנבחרת האולימפית של ברית המועצות
מדליית ארד אולימפית: אולימפיאדת מוסקבה 1980
גביע אירופה למחזיקות הגביע: 1981
סגנות אליפות ברית המועצות: 1977
שלוש מדליות ארד על מקום שלישי בליגת העל הסובייטית: 1976 (אביב), 1976 (סתיו), 1981
פרס כדורגלן השנה בברית המועצות: 1980
אלכסנדרה גאורגייבנה צ'ודינה הייתה ספורטאית סובייטית.
היא סגנית אלופה אולימפית בקפיצה לרוחק ובהטלת כידון (הלסינקי 1952), אלופת אירופה בקרב חמש (ברן 1954) ושיאנית העולם בקפיצה לגובה.
היא זכתה 3 פעמים במדליית זהב עם נבחרת ברית המועצות בכדורעף נשים באליפות העולם ו-4 פעמים באליפות אירופה.
באליפות אירופה שנערכה באוסלו, נורווגיה בשנת 1946 זכתה צ'ודינה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.57 מטר..
באולימפיאדת הלסינקי (1952) זכתה צ'ודינה ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף, בקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.14 מטר, אחרי איווט ויליאמס מניו זילנד שקבע שיא אולימפי חדש של 6.24 מטר ולפני שירלי קאולי מבריטניה (5.92 מטר) ובהטלת כידון בתוצאה של 50.01 מטר, אחרי דנה זטופקובה מצ'כוסלובקיה (50.47 מטר) ולפני בת ארצה ילנה גורצ'קובה (49.76 מטר).
מדליית ארד, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.63 מטר, אחרי אסתר ברנד מדרום אפריקה (1.67 מטר) ושילה לרוויל מבריטניה (1.65 מטר).
בתחרות שנערכה בקייב, אוקראינה ב-22 במאי 1954 קבעה צ'ודינה בקפיצה לגובה שיא עולם חדש של 1.73 מטר, שיפור ב-1 ס"מ לשיאה בן ה-3 שנים של שילה לרוויל מבריטניה.
שיא זה החזיק מעמד שנתיים ונשבר על ידי תלמה הופקינס מבריטניה (1.74 מטר).
שלושה חודשים לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בברן, שווייץ היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בקרב חמש בשיא אליפות חדש של 3754 נקודות (4526 נקודות) ומדליית כסף בקפיצה לרוחק בתוצאה של 5.93 מטר.
נוסף לכך, היא סיימה רק במקום שישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.60 מטר.
בין השנים 1945–1963 שיחקה צ'ודינה כדורעף בקבוצת דינמו מוסקבה ובין השנים 1949–1960 שיחקה בנבחרת ברית המועצות ושימשה כקפטנית הנבחרת.
צ'ודינה לקתה בשחפת ואיבדה רגל אחת בגלל נמק.
היא עישנה סיגריות בשרשרת ונפטרה בשנת 1990 מסרטן קיבה.
אלכסנדרה רואץ' היא שחקנית ולשית.
רואץ' נולדה באמנפורד במחוז קרמרת'נשייר בוויילס.
היא דוברת ולשית שוטפת, ובנעוריה שיחקה באופרת הסבון בשפה הוולשית "Pobol Y Cwm" וזכתה לפרס השחקן הצעיר הטוב ביותר באופרת סבון.
ב-2005 עזבה את התוכנית ושיחקה עם התיאטרון הלאומי לנוער בוויילס, אחר נרשמה לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA) וסיימה את לימודי התואר הראשון ב-2010. בהמשך שיחקה בתפקיד סאשה בסדרה "כמעט אנושיים", בתפקיד בת' פרטריג' בסדרת הדרמה "Candy Cabs", ובתפקיד קונסטנס קנט בסרט הטלוויזיה "החשדות של מר ויצ'ר".
בסרט "אשת הברזל" גילמה רואץ' את דמותה של מרגרט תאצ'ר הצעירה.
בסתיו 2014 הופיעה בקומדיה "האנדרבי" בתפקיד הלן.
עוד שיחקה בתפקיד מולי בעיבוד הקולנועי לרומן "Private Peaceful" מאת מייקל מורפורגו.
ב-2011 נכללה ברשימת "כוכבי המחר" של מגזין הקולנוע "Screen International".
בינואר 2013 החלה לככב בסדרת הטלוויזיה הבריטית "אוטופיה".
ב-3 ביוני 2013 הופיעה רואץ' בפרק בקומדיה "Vicious" של ITV, בתפקיד קלואי, חברתו הטבעונית של אש.
ביוני 2015 חזרה וגילמה את התפקיד בפרק נוסף של הסדרה.
ב-8 באוגוסט 2014 שיחקה בפרק בסדרה הקומית של ה-BBC "וולטר".
Golescu; 1819 - 15 באוגוסט 1881) היה מהפכן ופוליטיקאי רומני, שכיהן כשר דתות, שר אוצר, ראש ממשלה, שר הפנים ושר החוץ.
הוא נודע גם בשמות "ארפילה" (Arăpilă) ו"נגרו" (Negru) ואפילו נהגו לכתוב את שמו "Alexandru Golescu-Negru".
לאחר סיום לימודי תיכון בבוקרשט, נסיכות ולאכיה, המשיך ללימודי הנדסה בפריז, צרפת, שם הוסמך כמהנדס.
ב-11 באוגוסט 1839 ייסד בפריז, יחד עם יון גיקה ודומיטרו ברטיאנו את "החברה למען השכלת העם הרומני".
גולסקו שב לרומניה ב-1840 ומילא תפקידים בירוקרטיים שונים.
ב-1843 השתתף, יחד עם אחרים, בהקמת החברה המהפכנית הסודית "האחווה" (Frăția).
ב-1944 חזר ללימודים בצרפת, לימודי היסטוריה וכלכלה.
באפריל 1848 היה מעורב בהכנת מהפכת 1848 (ולאכיה) ועם הקמת הממשלה הזמנית נשלח כסוכן שלה לקונסטנטינופול תחילה ולאחר מכן לפריז, שם נשאר לאחר דיכוי המהפכה.
הוא חזר לנסיכות ולאכיה בנובמבר 1856 וב-1857 נבחר לאספה המכוננת.
גם תחת שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה היה ציר בפרלמנט של נסיכות מולדובה ושר הדתות בין 11 באוקטובר 1859 ובין 28 במאי 1860,
תחת שלטונו של קרול הראשון, מלך רומניה, מילא תפקידי שרים ואפילו ראש ממשלה.
לאחר שנכשל בהעברת חוק מסוים, הגיש את התפטרותו, אך המלך הטיל עליו להקים את הממשלה החדשה.
המגעים להקמת הממשלה לא עלו יפה, לכן החליט לעזוב.
בשנים 1965-1955 דרגיץ' היה חבר בפוליטבירו של המפלגה הקומוניסטית בגלגולה כ"מפלגת הפועלים הרומנית".
החל מ-1955 הוא נשא בדגאות גנרל של המשטרה החשאית (general de securitate).
דרגיץ' נולד ביישוב טיסאו ועבד כפועל במסילות הברזל של רומניה.
ב-1930 הצטרף למפלגה הקומוניסטית הרומנית והחל מ-1931 השתתף בפעילות של פועלי מסילות הברזל, בהפגנות ובשביתות והיה ממנהיגי הצעירים.
ב-1935 נעצר ונשפט במקצה של אנה פאוקר ונידון ל-9 שנים ושלושה חודשי כליאה, ממנה השתחרר רק לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944.
דרגיץ' היה מקורב ונאמן לגאורגה גאורגיו-דז' וקודם על ידו בהתמדה.
לאחר שחרורו מהכלא ב-1944 התמנה למזכיר המפלגה הקומוניסטית בבוקרשט.
ב-27 באפריל 1945 התמנה לתפקיד תובע ציבורי בבית הדין העממי.
באביב 1948 היה חלק מהוועדה שחקרה את לוקרציו פטרשקנו ואת יתר החשודים שנעצרו איתו.
הוא קיבל דרגת גנרל-מיור בסקוריטטה בדצמבר 1950, קודם לגנרל-לוקוטננט באוקטובר 1952 ולגנרל-קולונל באוגוסט 1955. בו זמנית הוא ממלא תפקידים במישור הפוליטי, מינואר 1951 עד מאי 1952 הוא סגן שר הפנים, ממאי עד ספטמבר 1952 הוא שר הפנים ומספטמבר 1952 היה לשר לביטחון המדינה.
ממרץ 1957 ועד יולי 1965 כיהן כשר הפנים של רומניה ובמקביל, ממרץ 1961 ועד יולי 1965 היה סגן ראש ממשלת רומניה.
הוא היה נציג באספה הלאומית הגדולה של רומניה..
דרגיץ' מילא תפקיד חשוב בביום משפטי הראווה שנערכו למואשמים בסבוטז' מבין עובדי תעלת דנובה-הים השחור וגם בחקירות, משפטים והוצאות להורג של פטרשקנו ואחרים וגם ציווה על הריגתו של קומוניסט ותיק, הריגה שבוצעה ללא משפט.
לאחר מות גאורגיו-דז' הודח מתפקידיו, הורד מכל דרגותיו וקיבל משרה זניחה.
דרגיץ' וניקולאה צ'אושסקו היו מקורבים במשך זמן רב, אך לאחר שהאחרון ירש את גאורגיו-דז' התחיל לראות בדרגיץ' מתחרה אפשרי, לכן הצטננו היחסים וצ'אושסקו פעל להדחתו של דרגיץ'.
לאחר המהפכה הרומנית (1989) עזב את רומניה ועבר להונגריה, שם חיה בתו, עם רעייתו, מריה, שהייתה יהודיה הונגריה.
רומניה תבעה מהונגריה את הסגרתו, כדי להעמידו לדין על פשעיו, אך זו דחתה את הבקשה.
אלכסנדרה רוזנפלד (נולדה ב-23 בנובמבר 1986) היא מלכת היופי של צרפת לשנת 2006, והיהודייה השנייה שזכתה בתואר זה.
רוזנפלד אף זכתה בתואר מיס אירופה לשנת 2006.
רוזנפלד נולדה בבזייה, ב-2006 זכתה בתחרות היופי של לנגדוק-רוסיון ולאחר מכן נבחרה למיס צרפת.
לאחר שנבחרה עלו טענות אנטישמיות נגדה ואחת מהן הייתה, שהיא זכתה אך ורק מפני שמארגני התחרות הם יהודים.
היא ייצגה את צרפת בתחרות מיס תבל ובסוף אותה שנה נבחרה למיס אירופה.
היא לקחה חלק בפעילות ובהפגנות נגד אנטישמיות וגזענות בצרפת.
היא השתתפה במספר הופעות טלוויזיוניות ובהן בגרסה הצרפתית של התוכנית "המבצר".
אלכסנדרה רוד אסטייט הוא מתחם מגורים ברובע קמדן שבצפון-מערב לונדון, אנגליה.
המתחם הוקם במסגרת הדיור הציבורי בשנת 1968 ועוצב על ידי האדריכל ניב בראון שעבד בשעתו במחלקת התכנון העירונית.
ב-1978 הושלמה בנייתו של הפרויקט לדיור ציבורי הכולל 520 דירות, בית ספר, מרכז קהילתי, מועדון צעירים וחניון כלי רכב.
הפרויקט שעוצב כולו מבטון הפך לאחד מסמלי סגנון הברוטליזם והודות לכך הוכרז בתחילת שנות ה-90 לשימור.
אלכסנדרו דימיטריה קסנופול (ברומנית: Alexandru Dimitrie Xenopol 23 במרץ 1847 יאשי - 17 בפברואר 1920 בוקרשט) היה היסטוריון, כלכלן והוגה דעות רומני, בן למהגר זר.
היה אחד ממייסדי ההיסטוריוגרפיה הרומנית, חיבר סינתזה חשובה ראשונה של ההיסטוריה של העם הרומני, ונודע בתרומותיו לפילוסופיה של ההיסטוריה.
.כיהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת יאשי וחבר באקדמיה הרומנית.
קסנופול נולד ביאשי ב-1847, אז בנסיכות מולדובה, כבן הבכור בין ששת ילדי הוריו.
אביו, דימיטריה קסנופול, היה מהגר זר, שלדברי בנו ההיסטוריון, מוצאו לכאורה היה מאנגליה.
שם המשפחה האמיתי שלו היה ברונסוויק, השם האנגלי לאזור בגרמניה (בראונשווייג) ואמו הייתה בת למשפחה בשם סמית'.לפי קסנופול אביו סבל בצעירותו ממשבר נפשי (ככל הנראה, עקב פרשה רומנטית, ברח עם אהובה והיא טבעה), נדד עד לשוודיה ואחר כך הגיע לאיסטנבול.
היה נתין בריטי ויווני ונוצרי פרוטסטנטי והגיע בסופו של דבר לעיר הרומנית גאלאץ, אז חלק מנסיכות מולדובה.
שם הוטבל לנצרות האורתודוקסית על ידי הקולונל סקלטי.
ייתכן כי האב שינה את שמו לקסנופולוס עוד לפני הגעתו לארצות הרומניות, או אולי עשה זאת בעצת הקולונל סקלטי.
שם משפחה זה משמעותו - "בן של נוכרי".
לדעתם של יאקוב נגרוצי וההיסטוריון ניאגו ג'ובארה, ייתכן כי האב היה ממוצא יהודי (אולי יהודי יווני).
דימיטריה קסנופול עבד כדרגומן (מתורגמן) בשירות הקונסוליה הפרוסית במולדובה, עבד כמורה פרטי של ילדי הבאן יורדאקה רוסטי בעיר בקאו, כאב בית של פנימייה וכמנהל בית סוהר ביאשי.
לדימיטריה קסנופול הייתה בת זוג ממוצא יווני-רומני, שנולדה למשפחה בשם וסיליו.
אלכסנדרו קסנופול למד בפנסיון צרפתי, אחר כך החל משנת 1856 בבית ספר Trei Ierarhi ("שלושת בכירי הכנסייה") ביאשי ואחר כך, המשיך באקדמיה מיכאיליאנה וב"מכון האקדמי" בעיר.
בשנת 1867 סיים את בחינות הבגרות.
בשנים 1867–1871 למד באוניברסיטת וינה ואחר כך באוניברסיטת ברלין - משפטים, פילוסופיה והיסטוריה.
בשנת 1871 סיים תואר דוקטור למשפטים באוניברסיטלת ברלין ותואר דוקטור בפילוסופיה באוניברסיטת גיסן.
בגיל 21,בשנת 1868 פרסם בכתב העת של החוג ז'ונימיה, Convorbiri literare, סדרת מאמרים על מסורות הרומנים ועל המוסדות הרומניים.
חברת "ז'ונימיה" הייתה זו שהעניקה לו מלגה להשלמת לימודיו בברלין.
בשנת 1871 זכה קסנופול בתחרות לכתיבת נאום חגיגי לרגל מלאת 400 שנה מהקמת מנזר פוטנה על ידי שליט מולדובה, שטפן הגדול.
קסנופול כיהן לכמה חדשים כמזכיר חברת "ז'ונימיה" במקום יאקוב נגרוצי ובשנים 1871–1874 ערך את הפרוטוקולים של ישיבות החברה.
החל משנת התרחק מ"ז'ונימיה" כדי להצטרף יחד עם וסילה קונטה לקבוצה פוליטית "ליברלית מתונה", ואחר כך למפלגה הליברלית הרומנית.
בשובו למולדתו עבד כתובע ביאשי, אולם בשנת 1883 עזב סופית את הקריירה המשפטית כדי לעסוק רק בהיסטוריה.
כבר ב-1878 התקבל דרך מכרז בראש הקתדרה להיסטוריית הרומנים באוניברסיטת יאשי
ובשנת 1891 התמנה שם גם לפרופסור להיסטוריה עולמית.
בשנים 1898–1901 כיהן כרקטור אוניברסיטת יאשי.
בחבר השופטים שבחר בו ישבו וסילה אלכסנדרי, וחברי החוג ז'ונימיה, טיטו מאיורסקו, יאקוב נגרוצי ווסילה פוגור.
בשנים 1894–1903 ושוב 1906–1908 היה קסנופול העורך הראשי של כתב העת "ארכיבה" שהופיע ביאשי.
בשנת 1899 פרסם בצרפתית Les Principes fondamentaux de l'histoire (עקרונות היסוד של ההיסטוריה), על היסודות התאורטיים של ההיסטוריה, ספרו הידוע ביותר מחוץ לגבולות רומניה.
החל משנת 1915 התגורר בבוקרשט.
בימי הכיבוש הגרמני בבוקרשט, קסנופול שהיה כבר נכה קשה ערק עם אשתו ליאשי ושהה שם בשנים 1917–1918.
בשנותיו האחרונות בריאותו הידרדרה מאוד וחי בתנאי עוני.
הוא ואשתו פנו פניות חוזרות לעזרה מהשלטונות, כולל בקשות למזון.
אחרי המלחמה ושובו לבוקרשט, אישר לו הפרלמנט הרומני גמלה מיוחדת בדיוק ביום מותו, 23 בפברואר 1920.
קסנופול הובא לקבורה בבית הקברות בלו בבוקרשט.
בהלווייה הספיד לו תלמידו, יורגה.
אחיו הצעיר, ניקולאיה קסנופול (1917-1858), היה פוליטיקאי ודיפלומט, כיהן כשר התעשייה והמסחר (1913-1912) וכשגריר הראשון של רומניה בטוקיו.
מתחילת פעילותו המדעית הצטיין קסנופול בניתוחיו ההיסטוריים, שפורסמו בכתב העת "Convorbiri literare".
בשנת 1884 פרסם את הספר "התאוריה של רסלר.
עיון בהתמדת הרומנים בדאקיה הטריאנית" ב-300 עמודים.
באותו נושא פרסם ב-1885 בפריז את הספר "חידה היסטורית.
בספרים אלה השתדל להוכיח את המקור הילידי וההמשכיות של הרומנים
במרחב הרומני המסורתי, קרפטי-דנובי-פונטי (כלומר באגן הקרפטים, בין הדנובה לים השחור)
בשנים 1888–1895 הוציא קסנופול לאור ביאש את ספרו העיקרי, תולדות הרומנים בדאקיה הטריאנית, בשישה כרכים, בעלי 4000 עמודים.
זו הייתה הצגה שיטתית, אנליטית ומורכבת ראשונה של תולדות הרומנים, בכל האזורים המאוכלסים בהם, מהימים העתיקים ביותר ועד לאיחוד הנסיכויות בשנת 1859. לצורך כתיבתה ערך המחבר מחקרים ממושכים בהארכיונים ובספריות ברומניה ובחוץ לארץ, ובו זמנית פרסם מתוצאותיהם מאמרי עיון שונים על המקורות והמוסדות ההיסטוריים הרומנים.
Studii economice "עיונים בכלכלה" ומאמרים אחרים
בשנת 1879 אסף קסנופול חלק ממאמריו בתחום הכלכלה בקובץ Studii economice.
הוא דגל בכתביו אלה בתעשייה ילידית בתמיכת המדינה.
כפי שהתבטא מאוחר יותר, ב-1895 במאמר על "תעשיית הבירה והמס" (כתוב יחד עם ו.ק.
בוצוריאנו) קסנופול סבר שרומניה איננה מתאימה לפיתוחה של תעשייה כבדה.
כדי שתשרוד תצטרך רומניה לפתח בייחוד את אותם הענפים של התעשייה הקשורים לחקלאות.
ייתכן מאוד שלקסנופול היו שורשים יהודים.
אולם הוא גדל כנוצרי רומני גאה וייתכן מאוד כי היו לו תסביכים לגבי מוצאו הזר.
בכתביו הרגיש צורך לתת הסברים מפותלים ומעלים תמיהה על מוצא אביו ועל המרת דתו ושינוי שם משפחתו.
יחסו כלפי היהודים היה שלילי מאוד.
במאמרו "הלאומנות והאנטישמיות" הקדיש פרק מיוחד ליהודים בהם ראה גורם הרסני ועוין לגבי רומניה ועמה.
הם מסרבים כביכול לדבר רומנית וכשמדברים בה שומרים על מבטא מכוער.
שפתם, (יידיש), היא מעין גרמנית מקולקלת ומכוערת, אין להם שום רגש לרומניה.
לדעתו הפתרון ל"שאלה היהודית" היה התנצרותם (אף על פי שהטבילה לא תשנה, לדעתו, את אופיים) ונישואי תערובת עם הרומנים וטמיעתם המוחלטת עד היעלמותם כמיעוט לאומי ודתי.
רק ליהודים המומרים הגיע לדעתו לקבל את האזרחות הרומנית.
במאמרו בצרפתית "השאלה היהודית ברומניה" (1902) הציע את גירושם של היהודים המסרבים להתנצר.
אף-על-פי שטען שהוא שולל יחס אלים כלפי היהודים ("שבירת שמשות" למשל) ועל אף טענתו כי המאבק בהשפעת היהודים צריך להיעשות על ידי שיפור בפריון וביוזמתם הכלכלית של הרומנים, הוא הביע אהדה כלפי הגורמים האנטישמיים הקיצוניים שעודדו וביצעו מעשים אלימים.
הוא עצמו הקים בשנת 1897 יחד עם המנהיג האנטישמי אלכסנדרו קונסטנטין קוזה (א.ק.
קוזה) את "הליגה הרומנית נגד האלכוהוליזם" שמצעה האשים את היהודים כי מטפחים את ההתמכרות לאלכוהול כדי להעלות את התמותה בקרב הרומנים.
כאחד מאבות האידאולוגיה האנטישמית המודרנית ברומניה, הוזכר שמו של קסנופול בפרקים המקדימים של הדו"ח הסופי של הוועדה הבינלאומית בנוגע לשואה ברומניה (2004)
קסנופול היה קרוב לזרם בהיסטוריוגרפיה הגרמנית שכונה על ידי רמון ארון "הפילוסופיה הקריטית של ההיסטוריה".
הוא תרם להכרתם בצרפת של נציגי אותה האסכולה - וילהלם דילתיי, גאורג זימל, מקס ובר, היינריך ריקרט ווילהלם וינדלבלנד.
קסנופול השפיע במידה מסוימת על כמה היסטוריונים צרפתים כמו אנרי בר.
עם תלמידיו נמנה ניקולאיה יורגה.
1893 - חבר האקדמיה הרומנית
1900 - לבר לשם כבוד של החברה לארכאולוגיה של בריסל
1901 - חבר לשם כבוד של החברה האקדמית של צרנוביץ.
1903 - חבר המכון הבינלאומי לסוציולוגיה
1914 - חבר באקדמיה למדעי המוסר והמדינה בפריז
1916 - סגן יושב ראש החברה לסוציולוגיה בפריז
לזכרו הוקם פרס שנתי על שמו - המוענק על ידי האקדמיה הרומנית על מחקר הטוב ביותר בתחום ההיסטוריה המודרנית והעכשווית
מכללה לכלכלה בבוקרשט נושאת את שמו
המכון להיסטוריה של האקדמיה הרומנית - השלוחה יאשי - נקרא על שמו
רחוב קולומבוס בבוקרשט ורחובות אחרים בערים קלוז', יאש, לוגוז', אוראדיה, פיטשט, סיביו, טימישוארה וכו' נקראו לפי שמו.
פסל שלו, יצירת הפסל ריכרד הטה הוקם בתוך אוניברסיטת יאש
(על החינוך בבתי הספר בכלל והוראת ההיסטוריה בפרט.
(תזכיר על החינוך הגבוה במולדובה)
(עיונים היסטוריים על העמים הרומניים)
(עקרונות היסוד של ההיסטוריה, הוצאת לרו, פריז)
(השאלה היהודית ברומניה) - פריז,
(הרומנים, היסטוריה, מצב חומרי ואינטלקטואלי)
אלכסנדרה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (Александра Павловна Рома́нова, 9 באוגוסט 1783 - 16 במרץ 1801) הייתה בתו של פאבל הראשון, קיסר רוסיה, ורעייתו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה.
אלכסנדרה פבלובנה נולדה ב-9 באוגוסט 1783 בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית, לפאבל הראשון, קיסר רוסיה ולסופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה מברנדנבורג-שוודט.
אלכסנדרה בילתה את ילדותה בארמונותיהם המפוארים של הוריה באזור סנקט פטרבורג יחד עם תשעת אחיה ואחיותיה, ביניהם הקיסרים לעתיד אלכסנדר הראשון וניקולאי הראשון.
אלכסנדרה קיבלה חינוך מעולה, שכלל בעיקר מוזיקה, ספרות ואמנות, והיה לה קשר חזק במיוחד עם אחותה ילנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה (שמתה גם היא בצעירותה).
כמו כן היה לה קשר חזק במיוחד עם סבתה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה, אשר טענה כי אלכסנדרה חכמה באופן מיוחד יותר מאחיותיה.
בשנת 1792 נחתם הסכם אירוסין בין אלכסנדרה לגוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה, אשר עלה לשלטון לאחר רצח אביו גוסטב השלישי, מלך שוודיה.
באוקטובר 1793 הגיע הרוזן סטנבוק לרגל חתונת אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה ולואיזה מבאדן, והחלו שיחות רשמיות בנוגע לנישואין, ואלכסנדרה החלה בלימוד השפה השוודית.
באוגוסט 1796 הסדיר קרל, דוכס סדרמאנלנד ביקור לגוסטב אדולף בסנקט פטרבורג כדי להסדיר את נישואיו לאלכסנדרה, אולם, לבסוף כשל ההסדר, בשל סירובו העיקש של גוסטב לאפשר לאלכסנדרה את חופש הפולחן על פי עיקרי אמונתה הפרבוסלבית.
אלכסנדרה נפגעה מאוד מביטול האירוסין, וכעבור זמן קצר ספגה מכה נוספת עם מות סבתה יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
המשא ומתן נמשך כמה חודשים, אולם לבסוף התחתן גוסטב אדולף עם פרדריקה מבאדן, מה שגרם לאמה של אלכסנדרה - סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג להאשים את כלתה בתככים כלפי חצר המלוכה הקיסרית.
בשנת 1798 הגיעו פרדיננד פרידריך אוגוסט, דוכס וירטמברג ואלכסנדר, דוכס וירטמברג לרוסיה, והם הציעו לרוסיה לכרות ברית עם האימפריה האוסטרית נגד נפוליאון, ועל מנת לחזק את הברית הוחלט על נישואין בין אלכסנדרה והארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, אחיו הצעיר של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-30 באוקטובר 1799 התחתנו השניים בסנקט פטרבורג (כשאלכסנדרה הייתה רק בת 15), ולאחר מכן נסעו בני הזוג לווינה, אולם שם היא התקבלה בקבלת פנים צוננת על ידי הקיסרית מריה תרזה מנאפולי וסיציליה, אשר התקנאה ביופייה ובתכשיטיה.
לאחר שהות קצרה בווינה עברו הזוג להתגורר בהונגריה, שם כיהן בעלה כפלטין הונגריה.
ב-8 במרץ 1801 ילדה אלכסנדרה בת מתה, וכמה שעות לאחר מכן נפטרה אף היא כתוצאה מזיהום לידה.
מותה היווה מכה קשה הן למשפחתה, משום שבאותו שבוע גם נרצח אביה פאבל הראשון, קיסר רוסיה, והן לבעלה שנשאר אלמן למשך שנים רבות, ורק בשנת 1815 התחתן עם הרמינה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ולאחריה עם מריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג.
אלכסנדרה פטרובנה, דוכסית אולדנבורג , הייתה אשתו של ניקולאי ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה.
אלכסנדרה נולדה ב-2 ביוני 1838 בסנקט פטרבורג, לפטר, דוכס אולדנבורג ולתרזה, נסיכת נסאו-ויילבורג, בתם של וילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן.
אלכסנדרה ואחיה גדלו מוקפים באמנות ובמוזיקה.
היא למדה רוסית, גרמנית, אנגלית וצרפתית, ומלבד מקצועות הלימוד הרגילים, הילדים נאלצו לתרגל מוזיקה, ציור, ריקודים, רכיבה ונימוס בארמון.
אלכסנדרה הצטיינה באמנות ואף התעניינה בספרות, בהיסטוריה הרוסית ובגנאלוגיה.
בשנת 1848, הוריה של אלכסנדרה לקחו אותה ואת אחיה הצעיר, ניקולאס, לבקר את קרוביהם בגרמניה, והם נשארו אצל משפחת אמה בוויסבאדן ומשפחת אביה באולדנבורג.