tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא יותר מאשר "הגורם המשותף הגבוה ביותר של אריתמטיקה פוליטית מפלה", אמנת שנגן הפכה את ארצות מזרח אירופה למדינות חיץ המיועדות לשמור על מהגרים בלתי רצויים דחוקים אל הקיר.
סכנות דומות קיימות במזרח אירופה, שם מבקרים לשעבר של האוניברסליזם הסובייטי הפכו עצמם לאנטי-אירופאים ולאומנים מוסתים.
ג'אט כתב כי בעיות אלו יוכלו לבוא על פתרונן רק בהתערבות לאומית מוגברת.
צריך לפנות למדינות על-מנת שיחלקו מחדש את עושרן וישמרו את הרקמה החברתית המתפוררת של החברות עליהן הן שולטות.
לדעתו של ג'אט יש לשנות את התפישה של תפקיד המדינה, כפי שתיאר זאת בספרו "אחרי המלחמה".
בספרו "אחרי המלחמה", ג'אט בחן את ההיסטוריה האירופית החל מתום מלחמת העולם השנייה ב-1945 ועד לשנת 2000. היה זה המחקר מקיף היריעה הראשון בו ג'אט כתב על נושא רחב כל-כך, שעבודותיו המוקדמות, "Socialism in Provence" ו-"Past Imperfect" התמקדו בהטלת ספק בהנחות המקובלות על השמאל הצרפתי.
"אחרי המלחמה", הכולל קרוב לאלף עמודים, זכה בשבחים רבים בשל ההיקף האנציקלופדי שלו ונכלל ברשימת המועמדים הסופיים של פרס פוליצר לספרות תעודית לשנת 2006.
ה-BBC תיארו בהספד של ג'אט את "אחרי המלחמה" כ"מוכר בידי היסטוריונים כאחת מהעבודות הטובות ביותר שנכתבו על הנושא" של היסטוריה אירופית מודרנית.
הספר נבחר לאחד מעשרת הספרים הטובים ביותר של שנת 2005 בידי מדור הספרים של הניו יורק טיימס וב-2009, הכתיר אותו העיתון "Toronto Star" כספר ההיסטוריה הטוב ביותר של העשור.
ספרו האחרון של ג'אט שהתפרסם בעודו בחיים, "רבה רעת הארץ", מנסה ללמוד מלקחי העבר ולעודד את הקוראים לחשוב "מה יקרה מעתה?" הספר מעודד חזרה לסוציאל-דמוקרטיה וקיבל ביקורות מעורבות.
ספר זה, שיצא לאור ב-2010, נכתב תחת השפעותיה המחלישות של מחלת ה-ALS, ותואר כ"ספרו הפוליטי ביותר של ג'אט" וכמגלה "עניין עז" בדעיכת אידיאלי התנועה הפרוגרסיבית בראשית המאה העשרים.
ג'אט מבכה את התפרקותה של המדיניות הקונצנזואלית הקיינסיאנית שלאחר המלחמה, כמו גם את עלייתה הכלכלות הנאו-ליברליות, שבאו לידי ביטוי פוליטי במשטריהם של תאצ'ר, רייגן ואחרים.
הוא מסכם את ספרו ב"פנייה נרגשת לשיבה לאידיאלי הסוציאל-דמוקרטיה.".
ג'אט זכה לשבחים מעמיתיו בשל הידע רחב האופקים והניתוח הרב-גוני שלו.
ג'ונתן פרילנד כתב ב-"The New York Review of Books": "אין הרבה פרופסורים בשום שטח שהוא שמסוגלים, לדוגמה, להפיק מאמרים מלומדים על רומנים של פרימו לוי ועל כתיבתו של הסופר שכיום נשכח מאנס שפרבר ועדיין יש ביכולתם להוציא תחת ידם ניתוח מדוקדק ודיפלומטי של משבר הטילים בקובה של 1962.
פרילנד המשיך וטען שג'אט הדגים "במשך למעלה מעשור במסותיו שכתב לכתבי העת החשובים ביותר באמריקה...
כי הוא שייך לזן נדיר של מלומדים."
בסקירתו את ספרו של ג'אט, "Reappraisals: Reflections on the Forgotten Twentieth Century", כתב פרילנד ש"ג'אט שם את המצפון לפני החברות במהלך חייו ודרש מאחרים אותו אומץ הלב."
ב-2009 זכה ג'אט בפרס מיוחד למפעל חיים על-שם ג'ורג' אורוול, בשל תרומתו לכתיבה הפוליטית הבריטית.
אמו ואביו של ג'אט היו אזרחים בריטים ויהודים חילונים.
ג'אט נהפך לציוני נלהב בגיל 15. במשך תקופה בחייו שאף לעלות לישראל, בניגוד לרצון הוריו, שרצו שילמד.
ב-1966, אחרי שזכה בתחרות בקינגס קולג', קיימברידג', הוא עבד בתקופת הקיץ בקיבוץ מחניים.
כשנאצר גירש את חיילי האו"ם מסיני ב-1967, וישראל נערכה למלחמה, הוא התנדב להחליף את חברי הקיבוץ שנקראו לגיוס.
בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים, עבד כמתרגם עבור צה"ל.
בתום המלחמה, האמין ג'אט שהמפעל הציוני התחיל להיחשף.
"באתי מתוך פנטזיה אידיאליסטית של יצירת ארץ סוציאליסטית, שיתופית באמצעות עבודה", אמר ג'אט.
הבעיה, הוא החל להאמין, הייתה שהשקפה זו, הייתה "לחלוטין לא-מודעת לאנשים שנזרקו מהארץ וסבלו במחנות פליטים על-מנת לאפשר לפנטזיה הזו להתממש."
באוקטובר 2003, במאמר "ישראל: האלטרנטיבה", שכתב ב-The New York Review of Books, טען ג'אט שישראל הייתה בדרכה להיות "למדינה לוחמנית ובלתי-סובלנית, מדינה חדורת אמונה על רקע אתני." הוא קרא להחלפתה של "ישראל ממדינה יהודית למדינה דו-לאומית" שתכלול את כל מה שהוא כיום ישראל, עזה, ירושלים המזרחית והגדה המערבית.
המדינה החדשה המוצעת הזו תעניק זכויות שוות לכל היהודים והערבים החיים בישראל וביהודה והשומרון וחבל עזה.
ג'אט הודה כי אחד ממניעי טיעוניו הוא העובדה ש"יהודים לא-ישראלים חשים עצמם חשופים" לביקורת ולתקיפה בגין התנהלות ישראל בשטחים, וטען כי "האמת המדכדכת היא שכיום ישראל רעה ליהודים".
המאמר, שהציג השקפה על ההיסטוריה והפוליטיקה המזרח-תיכונית שמוצגת לעיתים רחוקות באמצעי התקשורת המרכזיים של ארצות הברית, חוללה תגובות רועמות, חיוביות ושליליות כאחת.
היא הביאה עליו ביקורת נוקבת מכותבים פרו-ישראלים שסברו שתוכנית כזו "תהרוס" את ישראל ותחליף אותה במדינה פלסטינית שנשלטת בידי הרוב הפלסטיני.
ה-The New York Review of Books קיבל מספר חסר תקדים של למעלה מאלף מכתבים בתוך שבוע מפרסום המאמר, שתובל במילים כמו "אנטישמי" ו"אוטואנטישמי", והמאמר הוביל לכך שג'אט הוצא ממערכת הניו ריפבליק.
באפריל 2004 ג'אט נאם באוניברסיטת קולומביה.
בנאום זה המשיך ופרס את השקפותיו.
במרץ 2006 המשיך ג'אט באותו קו וכתב מאמר בניו יורק טיימס על ספרם של ג'ון מירשהיימר וסטפן וולט המכונה "הלובי הישראלי ומדיניות ארצות הברית".
ג'אט טען ש"למרות כותרתו הפרובוקטיבית (של המאמר), הוא נשען על הרבה מאוד מקורות אמינים ובדרך-כלל לא ניתן לחלוק עליו." הוא שאל "(האם) הלובי הישראלי משפיע על מדיניות החוץ ?
כמובן - זוהי אחת מהמטרות שלו (...) אולם האם לחץ כדי לתמוך בישראל מעוות את החלטות אמריקה ?
במאי 2006 המשיך ג'אט באותו הקו במאמר ארוך בשם "הארץ שאינה מוכנה לגדול", שהתפרסם בעיתון הארץ.
בראיון שנתן במרץ 2007, ציין ג'אט את הצורך האמריקאי לבלום את הביקורת על ישראל כצומחת מעלייתה של הפוליטיקה של הזהויות בארצות הברית.
"אני לא חושב שידעתי עד אז כמה עמוקה וכמה ייחודית האובססיה האמריקאית הזו של לבלום כל ביקורת על ישראל.
זה ייחודי לארצות הברית." המאמר, שהתפרסם ביום העצמאות, מסכם את ההיסטוריה הקצרה של ישראל, ומתאר את מה שג'אט רואה כירידה קבועה באמינות הישראלית שהחלה במלחמת ששת הימים ב-1967.
ככל הנראה תמיכתך בישראל משפיעה על כל דבר אחר בחיים," אמר ג'אט בעוקצנות במהלך ריאיון עם הפיננשל טיימס ב-2007.
ב-4 באוקטובר 2006, בוטל במפתיע נאומו המתוכנן של ג'אט בניו יורק בפני הארגון Network 20/20 שנועד להיערך בקונסוליה הפולנית, לאחר שהקונסול הפולני קשישטוף קאספשיק (Krzysztof Kasprzyk) ביטל אותו בעקבות שיחת טלפון שקיבל מהליגה נגד השמצה והוועד היהודי-אמריקני.
הקונסול אמר אחר-כך לעיתונאי ש"אני לא חייב ללכת באופן עיוור אחרי התיקון הראשון לחוקה."
לפי הכתוב בניו יורק סאן, "הופעתו של ג'אט בקונסוליה הפולנית בוטלה לאחר שממשלת פולין החליטה שדעותיו הביקורתיות של מר ג'אט על ישראל לא עלו בקנה אחד עם היחסים הידידותיים של פולין עם המדינה היהודית."
לפי הכתוב בוושינגטון פוסט, הליגה נגד השמצה והוועד היהודי-אמריקני התלוננו בפני הקונסול הפולני שג'אט היה "ביקורתי מדי כלפי ישראל והיהדות האמריקנית," אם כי שני הארגונים הכחישו שהם ביקשו שהשיחה תבוטל.
אברהם פוקסמן, היושב ראש של הליגה, כינה את טענותיו של ג'אט על התערבות "תאוריות קונספירציה חסרות שחר." קאספשיק אמר לוושינגטון פוסט ש"שיחות הטלפון היו אלגנטיות אולם ניתן היה לפרשן כהפעלת לחץ מתון.
על הליגה נגד השמצה והוועד היהודי-אמריקני הוא אמר, "אלו ארגונים יהודים שמאמינים שהם צריכים להרחיק אנשים שאינם מסכימים עמם לגבי המזרח התיכון הרחק מכל אחד שיכול לשמוע."
ביטול הנאום הביא לתמיכתם של אנשי אקדמיה ואינטלקטואלים רבים בג'אט, שאמרו שנעשה ניסיון להפחיד ולמנוע דיון חופשי - נראה שתומכיו של ג'אט הוכיחו את הנקודה שג'אט ניסה להסביר.
מרק לילה וריצ'רד סנט כתבו מכתב מחאה לפוקסמן, שעליו חתמו 114 אנשי רוח ופורסם ב-The New York Review of Books.
בחילופי מכתבים מאוחרים יותר על הנושא ב-The New York Review of Books, טענו לילה וסנט ש"אפילו בלי לדעת את טיבן של אותן שיחות "נחמדות" מהליגה השמצה והוועד היהודי האמריקני, כל מתבונן חסר פניות יזהה אותן כצורה לא עדינה במיוחד של לחץ."
הליגה נגד השמצה והוועד היהודי-אמריקני הגנו על החלטתם ליצור קשר עם הקונסול הפולני ודחו את הצורה בה אפיין אותם ג'אט.
פוקסמן האשים את המבקרים עצמם בהשתקת חופש הדיבור "הם השתמשו במילים אלימות כמו "איומים", "לחץ" ו"הפחדה" שאינן דומות כלל למה שבאמת התרחש." הוא כתב ש"הליגה נגד השמצה לא איימה או הפחידה או לחצה על אף אחד.
הקונסול הכללי הפולני החליט בעצמו בנוגע להופעתו של טוני ג'אט." פוקסמן אמר שג'אט "נקט בעמדה שישראל אינה צריכה להתקיים והדבר שם אותו על מסכי המכ"ם שלנו," בעוד דייוויד הריס, נשיא המועצה היהודית הדמוקרטית הלאומית, אמר שהוא רצה להגיד לקונסול הפולני שדעותיו של ג'אט "עומדות בניגוד לרוח מדיניות החוץ הפולנית."
כשנשאל על תחושתו לגבי המחלוקת בראיון שנתן ל-NPR לפני מותו, אמר ג'אט, "פרסמתי בסך-הכול ארבעה מאמרים קצרים בחיים בהם כתבתי ספרים, הרציתי ולימדתי, רק ארבעה מאמרים קצרים שנוגעים בסוגיות מעוררות מחלוקת וכואבות לאנשים אחרים.
שניים מהם הם על ישראל."
ב-2008 אובחן ג'אט כחולה ב-ALS, הידועה גם כמחלת לו גריג.
החל מאוקטובר 2009 הוא נעשה משותק מהצוואר ומטה.
אף-על-פי כן עלה בידו לשאת הרצאה פומבית בת שעתיים.
בינואר 2010 כתב ג'אט מאמר קצר על מצבו, והראשון בסדרה של זכרונות שפורסמו ב-The New York Review of Books.
במרץ 2010, התראיין ג'אט בתוכנית הרדיו של טרי גרוס Fresh Air ברשת הרדיו NPR.
וביוני ראיין אותו הכתב לענייני נכויות פיטר וייט ברדיו 4 של רשת ה-BBC בתוכנית "No Triumph, No Tragedy".
ג'אט נפטר בביתו במנהטן, כתוצאה ממחלת ה-ALS, ב-6 באוגוסט 2010.
היה זה שבועיים אחרי שנתן ראיון מקיף ורטרוספקטיבה של עבודתו לכתב העת פרוספקט ויום לפני שהתפרסם מאמר על מחלתו בעיתון "Irish Independent" המציין ש"הוא לא ייכנע בזמן הקרוב" והשווה את סבלו לזה של טרי פראצ'ט, שאובחן ב-2007 כחולה במחלת אלצהיימר.
לדברי הגארדיאן, מעט לפני מותו, הוא אמר שהוא בעל "המוח החי ביותר בעיר ניו יורק".
בזמן מחלתו השתמש ג'אט בטכניקת ה-Memory Palace, על מנת לזכור קטעי טקסט במהלך הלילה, אותם הוא הציב במוחו בחדרים של "בקתה אלפינית" והכתיב אותם לעוזרו ביום המחרת.
חברה מאורגנת היטב היא כזו שבה אנו יודעים את האמת על עצמנו כקולקטיב, לא זו שבה אנו מספרים שקרים נעימים אודות עצמנו."
מארק לוין, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קליפורניה באירוויין, אמר שג'אט "כתב על היסטוריה אירופית ועל הצורך שלנו באמנה חברתית חדשה בין השליטים לנשלטים יכולה לעורר השראה בדור חדש של מלומדים ופעילים בתרבויות אחרות.
בהספד שכתב ב-The New York Review of Books, מיקם טימותי גרטון אש את ג'אט ב"מסורת הגדולה של ה-Spectateur Engagé, האינטלקטואל המעורב פוליטית, אבל עצמאי וביקורתי."
אחרי המלחמה : תולדות אירופה מאז 1945 ; מאנגלית - גרשון גירון.
ירושלים : הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשס"ט 2009.
רבה רעת הארץ, תרגם יפתח בריל, הוצאת חרגול, 2014.
אנתוני דומיניק בנדטו (; 3 באוגוסט 1926 – 21 ביולי 2023), שנודע בשם הבמה טוני בנט, היה זמר וצייר אמריקאי, ששר בסגנון פופ מסורתי, ביג בנד וג'אז.
ציוריו, שצוירו תחת שם הולדתו, מוצגים במספר מוסדות אקדמיים למוזיקה ולאמנות.
הוא ייסד את בית הספר לאמנויות על שם פרנק סינטרה, הממוקם בשכונת הולדתו, אסטוריה שבניו יורק.
בנט החל לשיר בגיל צעיר מאוד.
בסוף שנות העשרה לחייו שירת בצבא ארצות הברית בעת מלחמת העולם השנייה כחייל חי"ר בחזית מערב אירופה.
לאחר מכן התמקד בשירתו בסוגת הג'אז וחתם חוזה הקלטות בחברת התקליטים קולומביה רקורדס.
הסינגל הראשון שלו, "Because of You", יצא לאור ב-1951. הוא נכלל ברצועה השישית באלבום הבכורה שלו Because of You.
לאחר צאת האלבום החליט בנט כי סוגת הג'אז תלווה את הקריירה שלו לאורך כל שנותיה; הוא סיים את שנות ה-50 של המאה ה-20 עם מגוון אלבומי הז'אנר דוגמת "The Beat of My Heart" ו-"Strike Up the Band".
ב-1962 הוציא לאור את השיר "I Left My Heart in San Francisco", שזכה בפרס גראמי להקלטת השנה ולהופעת הפופ הווקאלי הטובה ביותר – לגבר.
במרוצת שנות ה-60 וה-70 לא זכה בנט לפופולריות לה ציפו בחברת התקליטים שחתם, אך בתחילת שנות ה-80 החל להתפרסם מחדש, בעיקר בקרב קהל הנוער החדש שהושפע מלהיטי הביטלס וקווין, תוך שמירה על סגנונו המוזיקלי.
הוא הוציא אלבומים שקיבלו מעמד זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
עם תחילת המאה ה-21 הוציא בנט לאור אלבומי מוזיקה משותפים עם זמרים נוספים, דוגמת דיאנה קרול וביל צ'ארלפ.
ב-2014 פרסם עם ליידי גאגא את האלבום הראשון שלהם, Cheek to Cheek.
השניים יצאו לסיבוב הופעות "Cheek to Cheek Tour" כדי לקדמו בשווקים הבינלאומיים.
ב-2021 יצא האלבום המשותף השני של הצמד, Love for Sale.
במרוצת הקריירה המוזיקלית שלו זכה ב-20 פרסי גראמי, כולל פרס מפעל חיים שהוענק לו ב-2001, בשני פרסי אמי לבידור בפריים טיים ובפרס מרכז קנדי.
הוא מכר כ-50 מיליון עותקים של שיריו ואלבומיו ברחבי העולם.
בפברואר 2021 נחשף כי בנט סובל מאלצהיימר, שהתגלה אצלו עוד ב-2016. באוגוסט 2021 הודיע על פרישתו מהקריירה המוזיקלית שלו, שכן מצבו הבריאותי הידרדר משמעותית.
בנט נולד ב-3 באוגוסט 1926, בבית החולים סנט ג'ון בלונג איילנד סיטי שבקווינס, ניו יורק.
אביו, ג'ון בנטו, עבד כזבן במכולת השכונתית, ואילו אמו אנה הייתה תופרת.
בשנת 1906 היגר ג'ון מפודרגוני, שכונה כפרית מזרחית בעיר רג'ו די קלבריה שבדרום איטליה, לארצות הברית.
לעומתו, אנה נולדה בניו יורק, כמה חודשים לאחר שהיגרו לשם הוריה מקלבריה.
משפחתם המורחבת הצטרפה אליהם כחלק מההגירה ההמונית של האיטלקים בשנים 1800–1914. בנט גדל יחד עם אחותו הבכורה, מרי, ואחיו הגדול, ג'ון ג'וניור.
אביו היה חולה מאוד, והוא גדל למשפחה ענייה.
כשהיה בן עשר נפטר אביו.
עם זאת, הוא הספיק להחדיר בבנט את האהבה לאמנות, למוזיקה ולספרות.
כיוון שלא תמך במדיניות הכלכלית של הרברט הובר הרפובליקני בתקופת השפל הגדול, הזדהה בנט עם עקרונות המפלגה הדמוקרטית ותמך בה.
כנער, האזין בנט בעיקר לשירי ג'אז של מוזיקאים רבים, דוגמת אל ג'ולסון, אדי קנטור, ג'ודי גרלנד, בינג קרוסבי, לואי ארמסטרונג וג'ק טיגרדן.
דודו דיק, שהיה רקדן סטפס מוכר במופעי וודוויל, הנחה את בנט בראשית דרכו בקריירה המוזיקלית שלו.
כבר בגיל עשר הוא הופיע בטקס פתיחת גשר רוברט פ.
קנדי לצד ראש עיריית ניו יורק ה-99 פיורלו לה גוארדיה.
בגיל 13 החל לעבוד כמלצר מזמר במספר מסעדות איטלקיות במקום מגוריו.
הוא למד ציור ומוזיקה בבית הספר לאמנות תעשייתית.
עם זאת, בגיל 16 נאלץ לנשור מבית הספר כדי לסייע לכלכל את ביתו.
הוא עבד בעיקר בבית הייצור של סוכנות הידיעות Associated Press במנהטן, אם כי מדי פעם נסע לפרוורי העיר לעבודות מזדמנות אחרות.
כיוון שרצה לנהל קריירה ענפה כזמר, חזר לעבודתו כמלצר מזמר.
הוא שר במגוון אירועים, ביניהם חתונות, הלוויות וימי הולדת.
בנובמבר 1944, בשלביה האחרונים של מלחמת העולם השנייה, גויס בנט לשירות בצבא ארצות הברית.
את הכשרתו הבסיסית לשירות בחיל רגלים כרובאי עשה בפורט דיקס ובפורט רובינסון .
אחד הסמלים שפיקד על יחידתו של בנט לא חיבב אותו, כיוון שהיגר מאיטליה.
הוא הכריח אותו לבצע עבודות ניקיון של המטבח הצבאי או של רובי בראונינג אוטומטיים.
בינואר 1945 הוצב בנט כחייל חי"ר ברגימנט ה-255 של דיוויזיה ה-63. יחד הם ניצחו ב, שנערך בין דצמבר 1944 לינואר 1945. במרץ אותה השנה הוצב בקו הקדמי באחד הקרבות נגד מדינות הציר.
כאשר החלו הנאצים להידחק חזרה לגבולות גרמניה לחמו בנט ועמיתיו בקרבות בתנאי החורף האירופאי הקשה.
לעיתים קרובות הסתתרו ימים שלמים בעמדות ירי אמריקניות, במטרה לחמוק מאש תותחי נ"מ 88. בסוף מרץ הם חצו את נהר הריין ונכנסו לגבולות גרמניה.
הם עברו עיר אחר עיר כדי לכלוא את החיילים הנאצים שנותרו.
במהלך השבוע הראשון של חודש אפריל הם הספיקו לחצות את הקוכר, ולקראת חודש מאי כבר הגיעו לדנובה.
במהלך הקרבות ניצל בנט ממוות מספר פעמים.
המראות והחוויות הקשים שעבר בשדה המלחמה קירבו אותו לאידאולוגיה הפציפיסטית.
בשלהי המלחמה היה מעורב בשחרור מחנה ריכוז של הנאצים ליד מחוז לנדזברג, שבו היו כמה שבויי מלחמה אמריקאים.
בזמן שהותו בגרמניה הנאצית הצטרף ללהקה צבאית מאולתרת והופיע מול הכוחות האמריקניים ששרתו עמו.
במרוצת שירותו כמבצע בלהקה צבאית, נפגש עם נגנים רבים והחל לבסס את מעמדו כזמר מקצועי.
בעקבות סעודה שערך עם חברו מילדותו, שהיה ממוצא אפריקאי, הוא הורד בדרגה ושובץ לתפקידי משרד ורישום.
בשנת 1946 השתחרר בנט משירותו הצבאי ושב לביתו בארצות הברית.
הוא החל ללמוד בענף התיאטרון האמריקאי, בהתאם לחוק שעבר ב-22 ביוני 1944, המספק סיוע בשיקום חייהם של הבאים מהמלחמה.
הוא למד את טכניקת השירה האיטלקית המדוקדקת "בל קנטו", כדי לשמור על קולו במיטבו גם כשהיה איש שיבה.
הוא חזר לעבודתו כמלצר מזמר, והשתדל להופיע בכל רחבי העיר ניו יורק.
הוא שמע לעצתו של אחד המורים בענף התיאטרון האמריקני, והחל לחקות צלילים וקולות מפורסמים, בעיקר אלו הקשורים לתעשיית המוזיקה דוגמת הסקסופון של סטן גץ והפסנתר של ארט טייטום.
הדבר עזר לו ללמוד לעומק את יכולת האלתור בשירתו.
בשנת 1949 ביקשה פרל ביילי מבנט לשמש כמופע החימום שלה בגריניץ' וילג'.
במופע נכח הבדרן הבריטי בוב הופ, שהציע לו לשנות את שמו המיושן בנדטו לבנט.
בשנת 1950 חתם על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים קולומביה רקורדס.
בניגוד למוזיקה המאפיינת את שנות ה-50, החל בנט את הקריירה שלו כחובב פופ מיינסטרים.
הסינגל הראשון שלו, "Because of You", יצא לאור ב-30 באפריל 1951. זהו שיר בסגנון בלדה שהפיק מיץ' מילר בעיבוד תזמורתי של פרסי פיית'.
הוא צבר פופולריות רבה בג'וקבוקס, וב-8 בספטמבר באותה השנה ניצב במקום הראשון של הבילבורד הוט 100 במשך עשרה שבועות רצופים.
ב-19 בינואר 1952 הגיע "Because of You" למקום הראשון גם במצעד הסינגלים האוסטרלי.
מילר המשיך לעבוד עם בנט על הקלטות נוספות.
"Blue Velvet" יצא לאור ב-21 בספטמבר 1951. בנט ביצע אותו רבות בקונצרט הקבוע שלו בתיאטרון פרמאונט בניו יורק.
בשנת 1953 הגיע שירו השלישי של בנט, "Rags to Riches", למקום הראשון בבילבורד הוט 100 לאחר יציאתו לאור.
בניגוד לקודמיו, היה "Rags to Riches" בעל מקצב מהיר וצלילי ביג בנד.
בחלקו האינסטרומנטלי נוגנו צלילים של כלי נשיפה ממתכת וטנגו.
הוא ניצב בראש מצעד הבילבורד במהלך שמונה שבועות רצופים.
מאוחר יותר באותה השנה פנו מפיקי "קיסמט", אחת מהפקות התיאטרון של ברודוויי, לבנט בבקשה להקליט את "Stranger in Paradise", בניסיון לקדם את המחזמר בעת שביתת כלי התקשורת בניו יורק.
"Stranger in Paradise" הגיע למקום השני בבילבורד הוט 100, ולמקום הראשון במצעד הסינגלים הבריטי והאוסטרלי.
הוצאת השיר נחשבת לאבן דרך משמעותית בראשית הקריירה של בנט כזמר, שכן באותה התקופה החל להתפרסם באירופה גם כן.
במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה מגמת עלייה באהדת ז'אנר הרוק אנד רול, והפרסום שקיבלו זמרי הפופ באותה התקופה דעך.
באותה תקופה אף פרשו מספר אמנים מהקריירה המוזיקלית שלהם, כיוון שלא הצליחו לחזור למיינסטרים.
עם זאת, הצליח בנט להגיע שמונה פעמים לארבעים השירים הפותחים של הבילבורד הוט 100 עם שירים שונים.
בשנת 1957 אף הגיע שירו "In the Middle of an Island" בשיאו למקום התשיעי.
במהלך חודשי אוגוסט-ספטמבר 1956 הנחה בנט תוכנית טלוויזיה קבועה, ששודרה במוצאי שבת, בשם "The Tony Bennett Show".
התוכנית באה להחליף את תוכניתו של פרי קומו, שלא שודרה בעונת הקיץ.
פטי פייג' ויוליוס לה רוזה הנחו את התוכנית גם כן כמה חודשים לפני בנט.
בשנת 1959 הוא נחלץ פעם נוספת לעזרתו של קומו, שנעדר בעונת הקיץ, והנחה את התוכנית לצד תרזה ברואר וג'יי פי.
1954–1965: צבירת פופולריות והמשך הקריירה המוזיקלית
בשנת 1954 הפך צ'אק ויין, גיטריסט ג'אז אמריקאי יליד ניו יורק, למנהלו המוזיקלי של בנט.
בשנת 1957 הוציא את אלבומו הראשון שאורכו עולה על חצי שעה, Cloud 7. ויין הופיע בחלק מרצועות האלבום כגיטריסט וכמעבד, ואף קיבל על כך קרדיט בגב אריזות התקליט והתקליטור.
Cloud 7 הוא האלבום שהראה את זיקתו ואהבתו של בנט לסוגת הג'אז על כל גווניה, החל מג'אז ווקאלי וכלה בג'אז-פופ.
באותה השנה עזב ויין את תפקידו, ואת מקומו תפס ראלף שרון.
שרון עודד את בנט להמשיך ולבצע שירי ג'אז ולא שירי אהבה נכזבת, שלטענתו, הפכו למאוסים ובלתי-נסבלים לשמיעה.
שנת 1957 הייתה לשנת מפתח בקריירה המוזיקלית של בנט.
מעבר לאירועים השונים שקרו בחייו האישיים, הוא הוציא לאור את האלבום The Beat of My Heart.
בחלק משירי האלבום הופיעו מיטב זמרי הג'אז של התקופה, דוגמת הרבי מאן ונאט אדרלי.
הוא אופיין בצלילים שהופקו מכלי ההקשה בהשראת ארט בלייקי וג'ו ג'ונס.
The Beat of My Heart זכה לאהדה רבה מטעם מבקרי המוזיקה, ואף קיבל ציון של ארבעה וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה באתר "Allmusic".
בנט המשיך לעבוד עם התזמורת של קאונט בייסי, שליוותה אותו באלבום, והפך לסולן הראשי ממין זכר שהופיע עמה.
האלבומים Strike Up the Band (1958) ו- (1959) היו שיתופי פעולה שהופקו יחד עם התזמורת.
ביוני 1962 הפיק בנט קונצרט מקודם ובעל תמיכה של חברת התקליטים קולומביה רקורדס בקרנגי הול שבניו יורק.
הוא אירח שם כמה אמני הג'אז, כמו אל קון , קני בורל, קנדידו קמרו ושלישיית ראלף שארון.
זו הייתה הפעם הראשונה שבעלי הקרנגי הול העלו מופע של אמן פופ־ג'אז, למעט הופעתה של ג'ודי גרלנד בשנה לפני כן.
הצלחתו המסחרית הייתה גבוהה מאוד, ובזכותו התבסס המוניטין הרחב של בנט כזמר ג'אז פופולרי עוד יותר.
הקונצרט הוקלט ויצא לאור ב-23 ביולי 1962 בפורמט אלבום הופעה בשם Tony Bennett at Carnegie Hall.
במקביל הופיע בנט בטלוויזיה, ובאוקטובר אותה השנה אף הופיע בפרק הראשון בהנחיית ג'וני קרסון של "The Tonight Show".
תחילה הוא הוצע לזמרת אופרה ששמה אינו ידוע, אולם לבסוף הקליטו בנט לפניה ופרסם את גרסתו.
הוא בילה כשנה במצעדי הסינגלים השונים ברחבי העולם והגדיל את חשיפתו של בנט לקהל האירופאי, חרף הגעתו למקום ה-19 במצעד הבילבורד הוט 100 האמריקאי.
האלבום I Left My Heart in San Francisco, בו נכלל השיר, הגיע למקומות ה-17 וה-13 בבילבורד 200 ובמצעד האלבומים הבריטי בהתאמה.
כמו השיר גם הוא קיבל תואר זהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי על נתוני המכירות שלו.
בנוסף, זכה הסינגל "I Left My Heart in San Francisco" בפרס גראמי עבור הקלטת השנה ועבור ביצוע הפופ הווקאלי הטוב ביותר לגבר.
בשנת 2001 הוא אף דורג במקום ה-23 ברשימת "השירים המשמעותיים ביותר מבחינה היסטורית של המאה ה-20" (שירי המאה ), שפורסמה על ידי הקרן הלאומית לאמנויות ואיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
אלבומו הבא של בנט, (1963) הגיע למקום ה-26 בבילבורד 200, והרצועות "" ו-"The Good Life" הגיעו לעשרים השירים הפותחים בבילבורד הוט 100. השני מביניהם אף דורג במקום השביעי במצעד השירים העכשוויים למבוגרים ובמקום ה-27 במצעד הסינגלים הבריטי.
הוא נמכר בכ-500,000 עותקים ברחבי ארצות הברית, ועל נתוני מכירות אלה הוענק לו תואר זהב על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
לימים נכלל השיר בארבעת האלבומים המצליחים ביותר של בנט, דוגמת MTV Unplugged (1993) ו-Duets: An American Classic (2006).
עם עלייתם של הביטלס בעקבות הוצאת האלבום "A Hard Day's Night" ותחילת עידן "הפלישה הבריטית" בשנת 1964 התרחשה נקודת מפנה במוזיקת המיינסטרים המקובלת.
לא עוד שירי פופ וסטנדרטי ג'אז.
בשנת 1966 שיחק בסרט "The Oscar" בניסיון לבצר את המוניטין שלו.
הניסיון לא צלח במיוחד ומבקרי הקולנוע כינו את כישרון המשחק שלו כ"בינוני".
בשנת 1965 התפטר ראלף שרון מתפקידו כמנהל המוזיקלי של בנט.
מנכ"ל חברת התקליטים קולומביה רקורדס, קלייב דייוויס, ראה את נתוני המכירות של אלבומיו יורדות בהתמדה.
לכן, הציע לו להקליט באלבומו החדש חומרים עכשוויים, שזכו כבר להצלחה מסחרית בשווקים הבין–לאומיים.
לטענתו של דייוויס, הרפרטואר של בנט היה מיושן, ולא פנה לקהל הצעיר החדש.
באותה תקופה פנתה חברת התקליטים לרבים מן האומנים החתומים בה, דוגמת לנה הורן וברברה סטרייסנד, במטרה לשנות את סוגם המוזיקלי המועדף.
חלק מהמוזיקאים ראו בהצעה הזדמנות להשתלב ברוח העכשווית של מוזיקת המיינסטרים, כמו פגי לי, אולם בנט חשד במניעי ההצעה של קולומביה רקורדס.
בעצת חברת התקליטים יצא לאור האלבום , שכלל את "MacArthur Park" של ריצ'רד האריס ו-"Something" של הביטלס.
שתי הרצועות זכו להצלחה בין–לאומית באותה התקופה, ועל-כן ציפו מנהלי חברת התקליטים מ-"" להפוך לאלבום מצליח מאוד של בנט.
הציפיות של חברת התקליטים היו לשווא, והאלבום הגיע למקום ה-144 בלבד בבילבורד 200.
בין השנים 1971–1972 הוציא בנט לאור את אלבומי האולפן Love Story, Summer of '42 ו-With Love שהגיעו למקום ה-67, ה-182 וה-167 בבילבורד 200 בהתאמה.
אולם המשיך ונצר במוחו את מורת רוחו כשהתבקש על ידי קולומביה רקורדס לייצר חומר עכשווי.
הוא אף השווה את הבקשה הזו לאמו, שהתבקשה מכמה מלקחותיה שחיו מהיד אל הפה לתפור עבורם שמלה "זולה".
על רקע הסכסוך בינו לבין קולומביה רקורדס החליט בנט לעזוב אותה ולעבור לחברת ורב רקורדס.
לאחר מכן עבר לתקופה ללונדון, שם הנחה תוכנית טלוויזיה בשם "Tony Bennett at the Talk of the Town".
יחד עם חברת התקליטים החדשה שלו ניסה עוד כמה סוגות מוזיקליות שונות, כולל עוד כמה יצירות של הביטלס, אך המשיך להיכשל בשווקים הבין־לאומיים מבחינה מסחרית.
כעבור כמה שנים פקע החוזה בינו לבין ורב רקורדס, והוא נותר במשך כמה חודשים ללא ליווי של חברת תקליטים.
בעקבות כך הקים בנט חברת תקליטים משלו בשם "אימפרוב רקורדס".
הוא הקליט את השיר "", והוציא שני אלבומי אולפן לאור עם ביל אוונס, The Tony Bennett/Bill Evans Album (1975) ו-Together Again (1977).
אך לחברה שהקים לא היה הסכם עם חברת תקליטים גדולה שתממן את הוצאותיה, ולכן עד שנת 1977 פשטה את הרגל.
כששנות ה-70 קרבו לסיומן לא היה לבנט חברת תקליטים, מנהל מוזיקלי וקונצרטים שהזמינו אותו מחוץ ללאס וגאס.
הוא פיתח התמכרות לסמים, הונו ירד באופן משמעותי, ושירות הכנסות הפנים של ארצות הברית ניסה להוציא צווים משפטיים נגד בנט, כיוון שלא שילם את חובותיו.
1979–1989: שינוי בקו הקריירה המוזיקלית
בשנת 1979 לקח בנט מנת יתר של קוקאין, שכמעט גרמה למותו.
לאחר מכן התקשר לבניו, דני ודיי, וציין כי הוא מרגיש אבוד הן בחייו האישיים והן בקריירה המקצועית שלו כזמר ג'אז.
הוא הוסיף וטען כי קהל היעד הקבוע שלו כבר לא מעוניין להאזין למוזיקה ביצירתו.
גם דני בנט, בדומה לאביו, הגיע לנקודת שפל בקריירת המוזיקה שלו.
להקתו, שהוקמה יחד עם אחיו דיי בשם "Quacky Duck and His Barnyard Friends", הגיעה למיצוי מבחינה מסחרית.
מגבלותיו הווקאליות של דני הורגשו באלבום האחרון של הלהקה, אך הוא התגלה כאיש עסקים מצליח.
לעומת זאת, לאביו, היה כישרון מוזיקלי אדיר, אולם לא היה לו ידע פיננסי לתכנן ולכלכל את הקריירה המוזיקלית שלו.
לכן, הפך דני למנהל המוזיקלי של אביו.
הוא השתלט על ההוצאות הכספיות של אביו, החזיר אותו לניו יורק, והחל לארגן לו הופעות קבועות בקולג'ים ובתיאטראות קטנים כדי לגמול אותו מהתמכרותו לסמים.
לאחר מאמץ מסוים הנהיג דני תוכנית פיננסית חדשה ומוצלחת בה יוחזרו כל החובות של בנט לשירותי המס של ארצות הברית.
עד שנת 1986 הוחתם בנט מחדש בקולומביה רקורדס, הפעם עם שליטה על תוכני היצירות שהוא מוציא לאור.
לאחר מכן הוציא את האלבום "The Art of Excellence", שהגיע למקום ה-160 בבילבורד 200 – האלבום הראשון של בנט שנכנס למצעד מאז 1972.
"Life in a Looking Glass" שהיה שיר הנושא של סרט הקולנוע "סיפור חיים" בוצע על ידי בנט וקיבל מועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית "השיר המקורי הטוב ביותר".
דני, בנו של ובנט ומנהלו המוזיקלי, סבר כי המוזיקה של אביו יכולה לקבל אהדה רבה מהקהל הצעיר יותר, שטרם נחשף לשיריו.
אף שינוי במראה הפורמלי של בנט, בסגנון השירה, בליווי המוזיקלי (שלישיית ראלף או תזמורת) או בבחירת השיר (בדרך כלל שירים שהוכללו בספר השירים האמריקאי הגדול) לא היו נחוצים כדי לחשוף אותו לקהל צעיר יותר.
דני החל להזמין את אביו להתארח בתוכנית "Late Night" של דייוויד לטרמן – תוכנית שכוונה לבני הנוער.
לאחר מכן הופיע בנט גם ב-"Late Night" של קונאן או'בריאן, "The Simpsons", "Muppets Tonight" ובתוכניות MTV שונות.
בשנת 1993 ניגן בנט בסדרת קונצרטים שאורגנו על ידי תחנות הרדיו של הרוק האלטרנטיבי ברחבי ארצות הברית.
התוכנית של דני עבדה; בנט אף סיפר לימים כי השוני והייחודיות שלו בנוף המוזיקלי של בני הנוער באותה התקופה גרמו לו להצלחה.
בשנת 1990 הוציא לאור את האלבום Astoria: Portrait of the Artist, ששמו שאוב מהשכונה בה גדל אסטוריה.
באלבום זה סיפר בנט על ילדותו ועל תהליך ההתבגרות שלו כנער ממוצא איטלקי המתגורר בארצות הברית.
שני אלבומיו הבאים, Perfectly Frank (1992) ו-Steppin' Out (1993) היו מחוות לפרנק סינטרה ופרד אסטר בהתאמה.
שניהם קיבלו תואר זהב מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי וזכו בפרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי העממי הטוב ביותר – פרס הגראמי הראשון בו זכה בנט מאז 1962. הם ביססו את עוצמותיו של בנט כאחד מזמרי הג'אז המוכרים ביותר בארצות הברית ומחוצה לה.
כשבנט הופיע בפרסי הווידאו קליפים של MTV לצד אמנים כמו רד הוט צ'ילי פפרז ופלייבור פלייב, וכשהווידאו קליפ שלו ל-"Steppin' Out with My Baby" זכה לשידור ב-MTV נראה שבנט הצליח להתגבר על פער הגילים בינו לבין קהל היעד שלו.
הניו יורק טיימס טען שבנט הרס לגמרי את פערי הדורות בינו לבין המאזינים שלו.
בשנת 1994 הגיע הקהל החדש של בנט להופעתו ב-MTV Unplugged.
במהלך השידור עלו לבמה מספר אמנים ששרו לצד בנט, כמו אלביס קוסטלו וקיי די לאנג.
אלבום ההופעה MTV Unplugged קיבל תואר פלטינה מאיגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, ואף זכה בפרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי העממי הטוב ביותר ולאלבום השנה.
מאז חזרתו לעולם המיינסטרים עלתה הכנסתו הכספית עד מאוד.
על-אף גילו המופלג לעולם לא עלתה במוחו מחשבה לפרוש מקריירת המוזיקה שלו.
הוא טען כי אמן אמיתי ימשיך בעבודת חייו עד מותו, בדיוק כמו פבלו פיקאסו, ג'ק בני ופרד אסטר.
בנט המשיך להופיע מול קהלו ברחבי העולם.
בממוצע ערך מאה קונצרטים בשנה עד שלהי שנות ה-90. הוא מקפיד לעיתים קרובות לבצע שיר אחד (בדרך כלל את "Fly Me to the Moon") ללא מיקרופון או הגברה, כדי להפגין את יכולותיו הווקאליות שנותרו לו גם בגילו המופלג.
בנט הגה את רעיון הסדרה "Live by Request" של A&E עליה זכה בפרס אמי, ואף כיכב בה כשחקן ראשי.
מעבר להופעותיו בטלוויזיה ערך מדי פעם הופעת קמע בסרטי קולנוע כמו "בואו נדבר על זה" ו"ברוס הגדול מכולם".
בשנת 1998 עלה על בימת פסטיבל גלסטונברי ביומו האחרון.
כל רשימת השירים הורכבה מסינגלים על מזג האוויר.
כל האלבומים קיבלו ביקורות חיוביות מצד מבקרי המוזיקה ושלושת האחרונים אף זכו בפרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי העממי הטוב ביותר, והצטרפו לסך כל אחת עשרה זכיותיו של בנט בפרס.
על תרומתו לתעשיית המוזיקה קיבל בנט כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד ברחוב ויין 1560. בשנת 1997 נכנס להיכל התהילה של הביג בנד והג'אז, ובשנים 2001–2002 קיבל שני פרסים למפעל חיים אחד מהאקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי ההקלטה כפרס גראמי והשני מהאגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור.
בשנת 2002 כלל מגזין "Q" את בנט ברשימת "50 האמנים שתצטרך לשמוע לפני שתמות".
ב-4 בדצמבר 2005 זכה בפרס מרכז קנדי.
בשנה שלאחר מכן נכנס להיכל התהילה של המוזיקה בלונג איילנד.
בזמנו הפנוי מרבה בנט לתרום למטרות צדקה.
באפריל 2002 הצטרף למייקל ג'קסון, לכריס טאקר ולנשיא ביל קלינטון במסע גיוס הכספים עבור הוועדה הדמוקרטית הלאומית בתיאטרון אפולו שבניו יורק.
הוא הקליט תשדירי שירות ציבורי עבור ארגון השירות האזרחי.
דני המשיך לנהל את חייו הציבוריים של בנט.
בן נוסף של בנט, דיי, הוא מפיק מוזיקלי שעבד על מספר פרויקטים של אביו, ואף פתח את אולפני "בנט" באינגלווד שבניו ג'רזי.
הוא נסגר עקב הורדת התקציבים שקיבל מחברות התקליטים הגדולות.
בתו הצעירה של בנט, אנטוניה, המשיכה בדרכו והפכה לזמרת ג'אז.
באוגוסט 2006 מלאו לבנט שמונים שנים.
Duets: An American Classic יצא בהמשך השנה והגיע למקום השלישי בבילבורד 200, עם נתוני מכירות העומדים על 202,000 עותקים בשבוע הראשון לצאתו.
זהו האלבום של בנט שהגיע למקום הגבוה ביותר במצעד.
כמו כן, בשנת 2007 הוא זכה בפרס גראמי לאלבום הפופ הווקאלי העממי הטוב ביותר.
הוא קיבל את הפרס ההומניטרי של נציבות האו"ם לפליטים.
בשנת 2008 ביצע בנט פעמיים את "New York State of Mind" עם בילי ג'ואל בקונצרטים האחרונים שלו באצטדיון שיי.
באוקטובר של אותה שנה הוציא את האלבום A Swingin' Christmas, אלבום חג המולד השלישי שלו, שהגיע למקום הראשון במצעד אלבומי הג'אז של הבילבורד.
בכנס ב-2009 של התערוכה הטכנולוגית של אפל ביצע בנט את "The Best Is Yet to Come" ו-"I Left My Heart In San Francisco", ומאוחר יותר התקיימה הופעת הבכורה שלו בפסטיבל הג'אז של ניו אורלינס.
בפברואר 2010 נמנה בנט בין שבעים האמנים ששרו את "We Are the World 25 for Haiti", תקליט צדקה למען סיוע ברעידת האדמה בהאיטי.
באוקטובר ביצע את "America the Beautiful" בעצרת להשבת שפיות בוושינגטון די.
בספטמבר 2011 התבטא נגד מדיניות החוץ של ממשל ג'ורג' ווקר בוש, וכינה את פעולותיו הצבאיות ב כגורם המרכזי לפיגועי 11 בספטמבר.
הוא אף טען שבוש הצהיר בפניו כי הוא חש שהפלישה לעיראק הייתה טעות מרה בקריירה הפוליטית שלו.
בנט הבהיר את עמדתו בהצהרה לכלי התקשורת וכתב: .
באותו החודש פרסם את Duets II, אלבום המשך ל-Duets: An American Classic, לרגל חגיגות יום הולדתו ה-85. נכללו בו שבעה עשר דואטים של בנט עם אמנים שונים, דוגמת איימי ויינהאוס, ליידי גאגא, אריתה פרנקלין, וילי נלסון, נטלי קול ומריה קארי.
את הרצועה ה-16 של האלבום, "It Had to Be You" עם קארי אנדרווד, ביצע בפרק הראשון של העונה השנייה של "שוטרים בדם".
"Body and Soul" נחשב להקלטה האחרונה של ויינהאוס לפני מותה.
הוא הגיע למקום ה-87 בבילבורד הוט 100. בנוסף, הסינגל הצליח באירופה, שם נכנס לחמישה עשר השירים הפותחים של מצעדי הפזמונים בהולנד, איטליה, פלנדריה וספרד.
Duets II רשם את הפעם הראשונה בה כבש בנט את פסגת הבילבורד 200 – האמן המבוגר ביותר שעושה זאת.
לכבוד זה הוכן דגם אוזניות מיוחד בשם "TBSE1" על ידי חברת "קוס".
בנובמבר הוציאה חברת קולומביה רקורדס את Tony Bennett – The Complete Collection – ערכה הכוללת שבעים ושלושה תקליטורים ושלושה DVD.
הופצו מתוכם אלבומים שלא פורסמו בפורמטים האלו ושירים שנגנזו.
בדצמבר אותה שנה הופיע ב-"Royal Variety Performance" שבסלפורד, בנוכחות אן, הנסיכה המלכותית.
בעקבות מותן של ויינהאוס וויטני יוסטון החל בנט להצהיר בפומבי על תמיכתו המלאה בלגליזציה של סמים קלים.
באוקטובר 2012 הוציא את האלבום Viva Duets, אוסף דואטים עם אמנים לטיניים, כמו צ'איאן, טליה, כריסטינה אגילרה וגלוריה אסטפן.
לרגל זכייתה של קבוצת הבייסבול סן פרנסיסקו ג'איינטס בוורלד סיריס ביצע את "I Left My Heart in San Francisco" מול למעלה מ-100,000 צופים.
לקראת סוף השנה פרסם אוטוביוגרפיה נוספת בשם "Life is a Gift: The Zen of Bennett" וסרט תיעודי שהופק על ידי בנו.
בספטמבר 2014 הופיע יחד עם רביעיית הג'אז שלו לראשונה בישראל, בהיכל התרבות שבתל אביב-יפו.
ערב קודם לכן הופיע בפארק הירקון יחד עם ליידי גאגא במסגרת סיבוב ההופעות שלה, "ArtRave: The Artpop Ball".
כמה ימים לאחר מכן פורסם האלבום המשותף של גאגא ושל בנט, Cheek to Cheek, שנכנס לראשונה למצעד הבילבורד 200 במקום הראשון, ושבר את שיאו הקודם.
על הישג זה קיבל הכרה רשמית מגינס שיאי עולם עבור "האדם המבוגר ביותר שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים האמריקאי".
בדצמבר 2014 יצאו השניים לסיבוב הופעות בשם "Cheek to Cheek Tour".
כל רצועותיו הולחנו על ידי ג'רום קרן ולוו למנגינת פסנתר משל ביל צ'ארלפ.
ב-19 באוגוסט 2016, זמן קצר לאחר יום הולדתו ה-90, נבנה לכבודו פסל בדמותו בגובה שמונה מטרים מול מלון פיירמונט שבסן פרנסיסקו.
בטקס החניכה של הפסל, בו נכחו הסנאטורית ננסי פלוסי וכמה מראשי עיריית סן פרנסיסקו לדורותיהם, שר בנט את "I Left My Heart in San Francisco".
ב-24 וב-30 בנובמבר הופיע במצעד חג ההודיה של מייסיס ובמרכז רוקפלר בהתאמה.
ב-16 בדצמבר פורסם אלבום ההופעה Tony Bennett Celebrates 90. בספטמבר 2018 הקליט מחדש את "Fascinating Rhythm".
בנט הקליט אותו לראשונה ב-1949. בכך שבר שיא גינס עבור "טווח הזמן הארוך ביותר בין הקלטת שיר לבין ההוצאה החוזרת של אותו השיר על ידי אותו האמן" (68 שנים ו-342 ימים).
הוא נכלל באלבומם המשותף של בנט ושל דיאנה קרול, Love Is Here to Stay.
ב-12 באוגוסט 2021, שבוע לאחר יום הולדתו ה-95, הודיע בנט על פרישתו מהופעות חיות.
בנו דני הצהיר כי על-אף שאביו נותר זמר מוכשר, גילו המופלג ומצבו הבריאותי לא מאפשר לו להמשיך להופיע מול קהל.
אלבומו האחרון, Love for Sale, פרויקט משותף נוסף שלו עם גאגא, יצא ב-30 בספטמבר אותה שנה.
הוא הגיע לשיאו במקום השמיני בבילבורד 200, וזכה לביקורות חיוביות מפי מבקרי המוזיקה.
כשכתב למגזין "The Guardian" טען אלכסיס פטרידיס כי הביצועים הווקאליים של בנט נשארו נהדרים למרות גילו ומצבו הבריאותי.
עם הוצאת "Love for Sale" שבר שיא גינס נוסף עבור "האדם המבוגר ביותר שפרסם יצירות מוזיקליות חדשות" (95 שנים ו-60 יום).
הופעתו האחרונה של בנט נערכה ב-16 בדצמבר ב-MTV Unplugged.
סרט תיעודי המסקר את יצירת שני אלבומיהם המשותפים בשם "The Lady and the Legend" עתיד היה להתפרסם בפרמאונט+ ב-2022.
מעבר לקריירה המוזיקלית שלו זכה בנט להצלחה גם כצייר.
הוא לא השתמש בשם הבמה שלו אלא בשמו האמיתי, אנתוני בנדטו או רק בנדטו.
הוא צייר מדי יום את הנופים מחלונות המלון שלו בזמן סיבובי הופעות שונים.
עבודותיו הוצגו בגלריות רבות ברחבי העולם.
הוא הוכתר לאמן הרשמי של הדרבי של קנטקי בשנת 2001, והוזמן על ידי האומות המאוחדות להכין שני פורטרטים לרגל יום הולדתו ה-50. "Homage to Hockney", שהוכן כמחווה עבור חברו דייוויד הוקני, מוצג בקביעות במכון באטלר לאמנות בינגסטאון שבאוהיו.
"Boy on Sailboat, Sydney Bay" נמצא באוסף הקבוע של מועדון האמנויות הלאומי בפארק גראמרסי בניו יורק ובמוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית בוושינגטון די.
הציורים והרישומים שלו הופיעו ב-"ARTnews" ובמגזינים אחרים, ואף נמכרו בסכום של עד 80,000 דולרים ליחידה.
רבות מיצירותיו פורסמו בספר האמנות "Tony Bennett: What My Heart Has Seen" ב-1996. בשנת 2007 הפך ספר נוסף הכולל את יצירותיו בשם "Tony Bennett in the Studio: A Life of Art & Music" לרב-מכר.
בשנת 2010 הדגיש בנט את משנתו המוזיקלית:
הסגנון הבסיסי של בנט השתנה מעט במרוצת השנים, אם-כי מבקרי המוזיקה חשים כי יכולותיו הווקאליות התגלו במלוא תפארתן דווקא כשהזדקן.
הוא שולט בכל תתי-הז'אנר של הג'אז, החל מבלדות אינטימיות ומרגשות וכלה בשירי סווינג מרקידים.
עד תחילת שנות ה-20 של המאה ה-21 המשיך בנט להופיע מול קהל באופן תכוף.
החוסן והעקשנות שלו לדבוק בז'אנר הג'אז המסורתי, כמעט ללא שינויים הפכו אותו לסנסציה בתעשיית הבידור המודרנית.
בנט גילם את דמותו במספר סרטים, דוגמת "בואו נדבר על זה" ו"ברוס הגדול מכולם".
הוא מכר כחמישים מיליון תקליטים ברחבי העולם, נכנס להיכל התהילה של הביג בנד והג'אז, פרסם אוטוביוגרפיה בשם "The Good Life: The Autobiography of Tony Bennett" וקיבל פרס מפעל חיים מהאגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור.
בנט מרבה בשיריו להאדיר את נושא האהבה על כל גווניו.
הוא שר פעמים רבות על בגידה, רומנטיקה, חיזור ומגע אינטימי בין גבר לאשה.
הסינגל המוביל מתוך אלבום הבכורה שלו, "Because of You", תיאר כיצד בת־זוגו גרמה לסוף מערכת היחסים ביניהם.
שמו של אלבום האולפן ה-45 שלו, Here's to the Ladies, מאדיר את המין הנשי כסמל ליופי ולהוד.
נושא נוסף שמועלה רבות בשיריו של בנט הוא בדידות.
עם זאת, על-אף המשמעות השלילית של המונח, הרצועות שעוסקות בו בדרך כלל קצביות ועליזות.
ב-12 בפברואר 1952 התחתן בנט עם פטרישיה ביץ', אז סטודנטית למוזיקה וחובבת ג'אז, אותה פגש במהלך הופעתו שנה קודם לכן במועדון לילה בקליבלנד.
אלפיים מעריצות לבושות בבגדים שחורים התאספו מחוץ לקתדרלת פטריק הקדוש שבמנהטן, בו נערך טקס הנישואין, במטרה לדמות מנהגי אבלות.
בשנת 1965 החלו בתהליכי גירושין, כיוון שבנט כמעט ולא נכח בביתן המשותף, לטענת ביץ', שהסתיימו ב-1971.
לימים נודע כי בנט בגד בביץ' עם השחקנית סנדרה גראנט, אותה הכיר בזמן צילומים לטקס פרסי האוסקר ב-1965. הם חיו יחד כזוג מספר שנים וב-29 בדצמבר 1971 נישאו בטקס סודי בניו יורק.
לבסוף, בשנת 1983 נפרדו השניים.
בשלהי שנות ה-80 נכנס למערכת יחסים רומנטית ארוכת שנים עם סוזן קרואו, מורה בדימוס בניו יורק.
היא נולדה ב-9 בספטמבר 1966 – צעירה בארבעים שנים מבנט.
אמה אף הצטלמה עם בנט כשהייתה בהריון איתה.
קרואו הייתה יושבת ראש מועדון המעריצים של בנט באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
יחד הקימו את "Exploring the Arts", ארגון צדקה המוקדש לקידום ותמיכה בחינוך לאמנויות.
בד בבד הקימו את בית הספר לאמנויות על שם פרנק סינטרה, חברו של בנט, בקווינס.
ב-21 ביוני 2007 נישא לקרואו בטקס נישואין פרטי בניו יורק, בנוכחותו של מושל ניו יורק מריו קואומו.
בפברואר 2021 דווח ב-AARP כי בנט אובחן כחולה במחלת אלצהיימר בשנת 2016. למרות זאת, המשיך להופיע ולהקליט מוזיקה חדשה עד לפרוץ מגפת הקורונה.
רופאיו הפרטיים סבורים כי תרגולי השירה הקבועים שלו מנעו את התסמינים הקשים של המחלה כמו חוסר התמצאות, דיכאון וניתוק כללי.
הקלטותיו ל-Love for Sale נערכו בין השנים 2018–2020, כיוון שברוב המקרים בנט נעדר מימי ההקלטה בעקבות חולי פתאומי שנחל.
בהכרזה על פרישתו באוגוסט 2021 מעולם המוזיקה הצהיר בנו כי מחלת אלצהיימר משפיעה בעיקר על הזיכרון לטווח הקצר.
בנט פרסם יותר מ-60 אלבומים במהלך הקריירה שלו, כמעט כולם בהוצאת קולומביה רקורדס.
שלושתם זכו למעמד פלטינה על למעלה ממיליון עותקים שנמכרו ברחבי המדינה.
בנט זכה בעשרים פרסי גראמי, כולל זה עבור מפעל חיים.
השנים המוצגות ברשימה מייצגות את השנה בה התקבל הפרס, ולא את השנה שבה פורסמה ההקלטה.
טוני בראוור הוא מוזיקאי יהודי יליד בריטניה.
בראוור נולד למשפחה יהודית בריטית וגדל בעיירה הוב (Hove) בדרום אנגליה.
הוא ניגן בכינור חשמלי בלהקת זינגלה.
כמו כן השתתף בהקלטות של אלבומים רבים של אותה תקופה, בהם פלונטר ודרכים.
בסוף שנות ה־70 בראוור היה חבר בלהקת ברוש (בין השאר ניגן את סולו הכינור בשיר "שמש שמש" בגרסת האלבום "אריאל זילבר ולהקת ברוש", שיצא לאור ב־1978).
ב-1979 ניגן באופרת הרוק "טרמפ למוות" שהועלתה בצוותא.
הוא התגורר בברוקלין במשך 25 שנה ואחר-כך עבר למרידייל, עיירה קטנה במחוז דלוואר שבצפון מדינת ניו-יורק.
1978 רמי פורטיס - פלונטר
1978 אריאל זילבר ולהקת ברוש
1978 יענקל'ה רוטבליט - כך שחררתי את ירושלים
1978 מאיר אריאל - שירי חג ומועד ונופל
1978 יהונתן גפן - שיחות סלון
2017 זינגלה - השנים האבודות
אנתוני הווארד "טוני" גולדווין הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה ובמאי קולנוע וטלוויזיה יהודי-אמריקאי.
מוכר בעיקר בשל תפקידיו כפיץ גרנט, נשיא ארצות הברית בסדרת הטלוויזיה הפוליטית "סקנדל", בתור קרל ברונר בסרט הקולנוע "רוח רפאים", ובתור הרולד ניקסון, אחיו של ריצ'רד ניקסון בסרט הביוגרפי "ניקסון" בשנת 1995.
טוני גולדווין נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה, בנם של השחקנית ג'ניפר הווארד ומפיק הסרטים סמואל גולדווין הבן.
סבו וסבתו של גולדווין מצד אביו, היו סמואל גולדווין, מהגר יהודי פולני מוורשה, שהיה למפיק סרטים מצליח, והשחקנית פרנסס הווארד, שהייתה במקור מנברסקה.
סבו וסבתו של גולדווין מצד אימו, הם המחזאי סידני הווארד והשחקנית קלייר איימס.
סבה של השחקנית קלייר איימס, מצד אמה, היה מושל מרילנד והסנאטור ויליאם תומאס המילטון.
גולדווין למד בקולג' המילטון בקלינטון שבמדינת ניו יורק, וכן באוניברסיטת ברנדייס בוולת'ם שבמסצ'וסטס (היכן שקיבל גם תואר ראשון).
כמו כן למד גם באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון.
לאחר עזיבתו את בית הספר לדרמה החל גולדווין לשחק בתפקידי אורח באמצע שנות השמונים.
בין היתר שיחק בסדרת הטלוויזיה הקומית של רשת CBS "נשים מעצבות", שם גילם מעצב פנים צעיר בשם קנדל דובס, אשר מאובחן בנגיף ה-HIV והולך לנשות המעצבים כדי שיעצבו את הלווייתו.
בשנת 2007 היה לו תפקיד חוזר בסדרת הדרמה של NBC "חוק וסדר: כוונה פלילית" בתור פרנק גורן, אחיו של הדמות הראשית רוברט גורן בגילומו של וינסנט ד'אונופריו.
בשנת 2012 השתתף במחזמר "צלילי המוסיקה" בתור קפטן גאורג פון טרופ, שהוצג בקרנגי הול בניו יורק.
בין השנים 2012 ל-2018 כיכב, במשך 7 עונות, בסדרה של שונדה ריימס סקנדל.
בסדרה שיחק בתפקיד נשיא ארצות הברית גרנט פיצג'רלד, והמאהב של הדמות הראשית אוליביה פופ (קרי וושינגטון).
ב-2019 שיחק בתפקיד הראשי בסדרה חדרים אפלים.
בשנת 2022 שיחק בקומדיה הרומנטית "האנשים שאנחנו שונאים בחתונה" של אמזון פריים וידאו.
ב-2023 השתתף בסרטים תעלומת רצח 2 בנטפליקס, בסרט המוערך אופנהיימר בבימויו של כריסטופר נולאן בתפקיד גורדון גריי, ובסרט נחיתת חירום.
ב-19 באוגוסט 2024, גולדווין שימש כמנחה של הלילה הראשון של הוועידה הדמוקרטית הלאומית, שהתקיימה בין ה-19 ל-22 באוגוסט בשיקגו.
גולדווין הציע את שירותיו לקמפיין לאחר שהנשיא ג'ו ביידן הודיע על פרישתו מהמרוץ, וקמלה האריס נבחרה להוביל את המפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1999 החל לביים את סרטו הראשון "בקיץ שהלכו על הירח", סרט תקופתי בהפקה אמריקאית-אוסטרלית שדסטין הופמן נמנה כחלק מהמפיקים, ומככבים בסרט בין היתר דיאן ליין, ויגו מורטנסן, לייב שרייבר ואנה פקווין.
הסרט קיבל ביקורות חיובית במיוחד בקרב המבקרים., והופעתה של דיאן ליין זיכתה אותה במועמדות לפרס הרוח העצמאית לתפקיד הנשי הראשי הטוב ביותר.
בשנת 2010 יצא לאקרנים סרטו הרביעי כבמאי "הפרקליטה", דרמה משפטית-ביוגרפית, בכיכובה של הילרי סוונק.
הסרט הוקרן בבכורה ב-11 בספטמבר 2010 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ויצא לאקרנים בארצות הברית בתאריך 15 באוקטובר 2010.
גולדווין נשוי למעצבת ההפקה ג'יין מישל מאסקי מאז 1987, ויש להם שתי בנות, אנה וטס.
אחיו הגדול של גולדווין, ג'ון, היה בעבר אחד מהמנהלים של חברת ההפקות סרטי פרמאונט, ומפיק של סדרת הטלוויזיה "דקסטר".
אחיו הצעיר פיטר, הוא גם מפיק סרטים ומכהן כנשיא הנוכחי של אולפני סמואל גולדווין.
גולדווין היה תומך נלהב של הילרי קלינטון ובשנת 2016 ביים סרטון תמיכה בהשתתפות שותפתו לסדרה סקנדל קרי וושינגטון.
בסרטו השתתפו גם ויולה דייוויס, אלן פומפאו ושונדה ריימס.
הסרטון תמך בקמפיין הנשיאותי של קלינטון.
גולדווין משמש גם כשגריר של פרויקט החפות, ארגון ללא מטרות רווח הפועל לשחרור מורשעים שלא כדין ולרפורמה במערכת המשפט הפלילי והוא גם חבר הנהלה בקרן הקולנוע והטלוויזיה (MPTF).
גם במאי הפרק: "In the Gloaming"Blue Sky Metropolisהסופרמיני סדרה (4 פרקים)2020ארץ לאבקראפטסמואל ברייטוויטבפרק: "Whitey's on the Moon"2021האזור החם: אנתרקסברוס אדוארד איבינס6 פרקים2024–הווהHacksבוב ליפקה4 פרקיםחוק וסדרהתובע המחוזי ניקולס בקסטרתפקיד ראשי, עונה 23 - הווה 2025חוק וסדר: מדור מיוחדבפרק: "Calculated"
שנהמשחקתפקיד קולי1999טרזןטרזן2001טרזן: לא מאולףטרזן2002ממלכת לבבותטרזן
שנהמחזהתפקידתיאטרון1988טום ג'ונסטום ג'ונס1989הסכום שלנוג'ף1990קרתגיםהארק1991פִּיקנִיקהאל קרטר1992עקבי ספייקאנדרותיאטרון הבמה השנייה1994גברת בחושךצ'רלי ג'ונסוןמרכז העיר ניו יורק1995–1996חַגג'וני קייסמעגל בתיאטרון הכיכר2006קו המיםריצ'רדתיאטרון הבמה השנייה2010–2011הבטחות, הבטחותJD שלדרייקתיאטרון ברודוויי201024 שעות משחק בברודוויישַׂחְקָן2010ברודוויי לאחור 5שַׂחְקָן2012צלילי המוזיקהקפטן פון טראפקרנגי הול2018רֶשֶׁתמקס שומאכרתיאטרון בלסקו2020הירושההנרי וילקוקסתיאטרון אתל ברימור
אנטוני "טוני" ברמן (נולד ב-22 בפברואר 1999) הוא מדבב, מנחה, שחקן ומקעקע ישראלי.
נולד בשם אנטוני ברמן בבאר שבע.
הוא בן לאמא זמרת, אבא שחקן, אח של השחקן דני ברמן ובן הזוג של המדבבת בר סביר.
למד בבית הספר "בן-גוריון" ולאחר מכן בבית הספר היסודי ברמת גן "עליות".
סיים את לימודיו בתיכון בבית הספר "תלמה ילין".
בשנת 2008 שיחק ברמן בתפקיד ראשי בסרט הסטודנטים "פנחס", בבימויו של פיני טבגר.
בשנים 2010–2012 גילם את דמותו של יהלי שלו בקומדיית המצבים "כאן גרים בכיף", בערוץ 10.
בשנת 2011 הוא שיחק בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "דבר על המקום הימצאם" שכתבה נאוה סמל.
באותה שנה התחיל את דרכו כשחקן תיאטרון.
הוא קיבל תפקיד ראשי בהצגת תיאטרון שהועלתה בבאר שבע, ובהמשך שיחק בתיאטרון בית לסין במחזה "אמא שלו", וכן דיבב לעברית את דמותו של זאק מרטין בקומדיית המצבים האמריקאית "החיים היפים של זאק וקודי".
בנוסף דיבב בסדרת האנימציה "דינו דן", בתפקיד טריסטן.
בשנת 2012 הנחה את "הצחוקייה" בניקלודיאון.
ב-2013 שיחק בסדרה "שטיסל" בתור וולוועלה.
בשנת 2014 שיחק בסדרה "עממיות" בערוץ 2. בקיץ אותה שנה שיחק בעונה השלישית של סדרת הילדים "הקלמרים".
החל משנת 2023 הוא עוסק כמדבב וכמפיק באולפני וידאופילם אינטרנשיונל.
בנוסף לעיסוקו כשחקן הוא גם מקעקע.
טוני דיצ'יקו היה כדורגלן, מאמן ופרשן כדורגל יהודי אמריקאי.
נודע במיוחד כמאמן נבחרת ארצות הברית בכדורגל נשים בין השנים 1994-1999, כשבתקופה זו הוא הוביל אותה לזכייה במדליית זהב באולימפיאדת אטלנטה (1996) ובגביע העולם בכדורגל נשים 1999.
טוני דיצ'יקו נולד בוות'רספילד, קונטיקט לאב ממוצא איטלקי ולאם יהודיה.
את לימודיו הוא סיים בבית הספר התיכון המקומי והיה פעיל בו בענפי הכדורגל, הבייסבול והכדורסל.
ב-1970 הוא סיים את לימודיו במכללת ספרינגפילד, מסצ'וסטס ובשנתו האחרונה ללימודים שימש כשוער נבחרת המכללה.
הוא שיחק בקבוצות קונטיקט ווילדקטס ורוד איילנד אושנירס מליגת הכדורגל האמריקאית במשך חמש שנים ובשנת 1973 הופיע הופעה אחת במדי נבחרת ארצות הברית בכדורגל.
בתקופה זו הוא גם לימד חינוך גופני בבית ספר בבלאו פולס בורמונט.
בשנת 1991 מונה דיצ'יקו למאמן השוערות של נבחרת ארצות הברית בכדורגל נשים.
בין השנים 2009-2011 שימש דיצ'יקו כמאמן קבוצת בוסטון ברייקרס מליגת הכדורגל המקצוענית לנשים (WPS).
בשנים 2000-2003 שימש דיצ'יקו בתפקיד ניהולי באיגוד הכדורגל האמריקאי לנשים.
לאחר סיום קריירת האימון שלו שימש דיצ'יקו כפרשן בשידורי רשת ESPN.
ב-2012 נבחר דיצ'יקו להיכל התהילה הלאומי של הכדורגל.
דיצ'יקו היה נשוי ואב לארבעה בנים.
טוני דיצ'יקו הלך לעולמו ממחלת הסרטן בביתו שבוות'רספילד, קונטיקט ב-19 ביוני 2017 בגיל 68.
אנטוניו "טוני" דובלאס סנטנה (Antonio "Toni" Doblas Santana; נולד ב-5 באוגוסט 1980) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת השוער.
דובלאס נולד בבלוויסטה, סביליה והתחיל את הקריירה שלו בקבוצת המילואים של ריאל בטיס, בשנת הושאל לחרס.
לאחר שערך 4 הופעות בלבד חזר לקבוצה הראשונה של בטיס, לאחר ששני השוערים של המועדון נפצעו הוא הפך לשוער הראשון.
דובלאס ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה בניצחון 0-2 נגד חטאפה ב-24 באוקטובר 2004. ב-11 במאי 2005 הוא הדף 2 פנדלים בדו-קרב בעיטות עונשין במסגרת חצי גמר גביע המלך הספרדי נגד אתלטיק בילבאו בסיומו עלתה בטיס לגמר וזכתה בתואר.
ב-25 באוגוסט 2005 חתם לחוזה חדש במועדון.
דובלאס היה שותף לעלייה של המועדון לשלב הבתים של ליגת האלופות לראשונה בתולדות המועדון.
בעונת דובלאס לא הצליח לשחזר את היכולת הטובה מהעונה הקודמת ואיבד את מקומו בהרכב.
בעונת , דובלאס נפצע ל-5 חודשים.
ביוני עזב את בטיס, וב-1 בספטמבר 2008 חתם בריאל סרגוסה.
ב-8 בספטמבר 2009 נפלה עסקת העברתו של דובלאס לאריס סלוניקי, ובסופו של דבר חתם בוסקה.
ב-9 ביולי 2010, דובלאס חזר לסראגוסה כאשר חתם לשנתיים עם אופציה לשנה נוספת.
בינואר , דובלאס חתם לשנה וחצי בחזר לנצ'ראן.
לאחר ההפסד 8-0 למכבי חיפה במוקדמות הליגה האירופית, שוחרר מהמועדון.
ב-27 בפברואר 2014, דובלאס חתם בנאפולי לארבעה חודשים, ב-12 באוגוסט 2014 הוא חתם בה.י.ק.
בקיץ של אותה שנה חזר לדלהי דינאמוס ולאחר מכן חתם באקסטרמדורה.
בינואר חתם בסרס-נגרוס מליגת העל הפיליפינית.
טוני סנטוס וארלה מונטיירו (בפורטוגזית: Toni Santos Varela Monteiro; נולד ב-13 ביוני 1986) הוא כדורגלן עבר כף ורדי ששיחק בעמדת הקשר.
וארלה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של וואלבייק.
ב-24 באוגוסט 2007 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 2-2 נגד דן האג.
בעקבות יכולתו מרשימה, ב-26 בפברואר 2009 הוא האריך את חוזהו במועדון עד יוני .
ביולי חתם בספרטה רוטרדם לשנתיים לאחר שסיים את חוזהו בוואלביק.
בקיץ הוא שוחרר סיים את חוזהו במועדון לאחר שהבקיע שער אחד ב-49 משחקים.
את עונת הוא פתח ללא קבוצה, אך בנובמבר הוא חתם בדורדרכט.
ב-5 בספטמבר 2014 חתם באקסלסיור.
ב-24 במאי 2010 וארלה ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת כף ורדה במשחק ידידות נגד .
וארלה היה שותף להעפלה ההיסטורית של הנבחרת לגביע אפריקה לאומות בשנת 2013, ואף לקח חלק בטורניר, בו נעצרה נבחרת ברבע הגמר לאחר הפסד 0–2 ל.
אנתוני ג'וזף "טוני" גפני הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד.
בצעירותו, שיחק בכדורסל מכללות בנבחרת אוניברסיטת בוסטון ואוניברסיטת מסצ'וסטס.
במהלך הקריירה שיחק גפני במספר קבוצות באירופה וביניהם הפועל גלבוע גליל, טורק טלקום, טלקום בון וחובנטוד בדאלונה.
בשנת 2015 זכה עם קבוצת הפועל ירושלים באליפות המדינה בפעם הראשונה בתולדותיה.
בשנת 2021, גפני שימש כעוזר מאמן לצד חברו המאמן הראשי, מאט היל בתיכון ניו ברדפורד בעיר נעוריו.
ב-2023 הפך לשופט כדורסל בליגת התיכונים במסצ'וסס.
גפני נולד בבוסטון, מסצ'וסטס שבארצות הברית ב-14 בנובמבר 1984 להורים ממוצא אירי.
הוא שיחק ארבע שנים בקבוצת הכדורסל של תיכון סומרסט מהעיר סומרסט שבמסצ'וסטס.
בשנת 2004 החל גפני את עונתו הראשונה בכדורסל מכללות באוניברסיטת בוסטון.
בסיום עונתו השנייה, הוא הועבר לאוניברסיטת מסצ'וסטס.
לאור חוקי ההעברות בהתאחדות ספורט הקולג'ים הלאומי (NCAA), נאלץ גפני לשבת בספסל למשך כל עונת 2006-07. בעונת 2007-08 חזר גפני לשחק כאשר שיחק בעונה זו שלושים ושלושה משחקים כאשר בשמונה מהם עלה בהרכב הפותח.
במהלך העונה גפני השיג ממוצע של 20 דקות, 3.2 נקודות, 4.8 ריבאונדים, 0.6 אסיסטים, 1.1 חטיפות, ו-1.7 חסימות למשחק.
בעונת 2008-09, עונתו האחרונה בכדורסל מכללות, גפני הפגין שליטה במשחק.
בעונה זו שיחק גפני שלושים משחקים.
ממוצע זה דירג אותו במקום השלישי בליגה מבחינת כמות החסימות למשחק והיה לשחקן הראשון מאז שלדן ויליאמס שהשיג יותר ממאה חסימות וחמישים חטיפות בעונה אחת.
לאחר שנותיו בכדורסל מכללות, גפני התאמן באקדמיית הכדורסל IMG תחת המאמן דייוויד ת'ורפ עבור דראפט ה-NBA לשנת 2009. לאחר שלא הצליח להיבחר בדראפט, גפני הצטרף לקבוצת ליגת הקיץ של לוס אנג'לס לייקרס.
עקב יכולתו המרשימה בליגת הקיץ, הוזמן גפני למחנה האימונים של הלוס אנג'לס לייקרס, הוא היה השחקן האחרון שנופה ממחנה האימונים ולא הצליח להגיע לסגל הקבוצה הסופי לקראת פתיחת העונה.
לאחר מותו של קובי בראיינט, סיפר גפני כי במהלך אותו המחנה התאמן לצדו וקיבל טיפים ממנו לגבי התנהלות להמשך הקריירה.
לאחר מכן גפני הגיע לישראל ושיחק בקבוצה הישראלית הפועל גלבוע גליל, אך לאחר שפצע את כף רגלו, הוא שוחרר בלית ברירה וחזר לארצות הברית לטיפול.
כשהחלים באפריל, במהלך חצי גמר פלייאוף ה-NBA, הוחתם גפני על חוזה עד לתום הפלייאוף עם אפשרות הארכה לעונת 2010/11 בבוסטון סלטיקס, עימה העפיל לגמר הליגה (בו הפסידה) אולם לא שיחק בפועל מעולם במדי הסלטיקס מלבד כחלק ממשחקי האימון במהלך הפלייאוף ושוחרר בחודש אוקטובר 2010.
באוקטובר 2010, חתם גפני בטורק טלקום מליגת העל הטורקית אך עזב את הקבוצה לאחר חודשיים.
ב-5 בינואר 2011 הוא חתם ביוטה פלאש מליגת הפיתוח של ה-NBA בניסיון להרשים שם ולזכות בחוזה מקצועני ובקריירת משחק ב-NBA.
בעונתו הראשונה השיג ממוצע של 11.5 נקודות, 7 ריבאונדים ושתי חסימות למשחק.
ביולי 2011 גפני חתם במועדון הכדורסל הגרמני טלקום בון מליגת העל הגרמנית, גפני שיחק במשחק האולסטאר של הליגה הגרמנית באותה עונה.
את עונה זו סיים גפני עם 13 נקודות ו-6 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ביולי 2012, הוא חתם במועדון הספרדי חובנטוד בדאלונה מליגת העל הספרדית אך עזב לאחר מספר חודשים ב-14 במרץ עקב אי הסכמה ממושכת לגבי הנושא הכלכלי בחוזה שלו במועדון.
בספטמבר 2013, גפני חתם בקבוצת ה-NBA ממפיס גריזליס.
אולם, הוא שוחרר מהגריזליס ב-26 באוקטובר.
גפני חזר לשחק במועדון הגרמני טלקום בון ונכלל במשחקי האולסטאר של הליגה הגרמנית.
הוא סיים את העונה עם 12 נקודות, 6 ריבאונדים, 1.3 חסימות ו-1.3 חטיפות, קבוצתו הודחה בשלבי הפליי-אוף נגד אולדנבורג.
בספטמבר 2014, חזר גפני לישראל וחתם בהפועל ירושלים, לאחר התייעצות עם עמרי כספי בשל מבצע צוק איתן, עימה זכה באליפות הראשונה של המועדון ליגת העל הישראלית.
בתום העונה נבחר גפני לשחקן השישי של הליגה ולשחקן ההגנה המצטיין של העונה.
ב-2016 שוחרר מהפועל ירושלים וכתב בעמוד הטוויטר כתב מכתב תודה לאוהדים.
לאחר השחרור מהפועל ירושלים, חתם בקבוצת אלבה ברלין בה שיחק את עונת 2016/2017 ועזר לקבוצה להגיע לטופ 16 של היורוקאפ ולסיים במקום השישי בליגת העל הגרמנית בכדורסל.
את עונת 2017/2018 פתח במדי צ'יבה ג'טס מהליגה היפנית, אולם אלה צירפו את טיילר סטון שעזב את הפועל גלבוע/גליל על חשבונו ודחקו את רגליו של גפני מהקבוצה כך שסיכם את תנאיו במדי הפועל תל אביב שסבלה מפתיחת עונה בעייתית.