tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא עבד בצמוד עם ראש העיר לשעבר של לייפציג, קרל פרידריך גרדלר, והשתתף בפעילות חברת הדיונים סרדה, שכללה נציגי תנועת האופוזיציה השמרנית להיטלר.
הוא הכין טיוטת חוקה זמנית, שאמורה להיכנס לתוקף לאחר הפלת שלטון היטלר, אשר שיקפה נטיות סמכותיות.
הקונספירטורים ראו בפופיץ' כאחד המועמדים האפשריים לתפקיד שר האוצר בממשלת גרמניה הנאצית.
חלק מהקונספירטורים תפסו את פופיץ' בתור דמות שנויה במחלוקת.
יחד עם זאת, הוא נועד להיות שר החינוך והתרבות במקרה שההפיכה תצליח.
בשנת 1943, הוא נפגש עם ראש האס-אס היינריך הימלר, והזמין אותו לתמוך בקושרים ולקיים שלום נפרד במערב.
המתווך במגעים בין הימלר לפופיץ' היה עורך הדין קרל לנגבן.
הימלר לא נתן תשובה חיובית, אך לא עצר את פופיץ', אלא רק הורה לפקח עליו.
באותה עת, ההנהגה הנאצית כבר לא סמכה על פופיץ', על אף שנשאר שר האוצר של פרוסיה.
בשנת 1943 כתב יוזף גבלס ביומנו: "היטלר בטוח לחלוטין שפופיץ' הוא האויב שלנו.
הוא כבר עוקב אחריו, אם יש לו חומרים מפלילים במידת הצורך; ברגע שפופיץ' בוגד בעצמו, המלכודת נסגרת."
לאחר ניסיונות התנקשות כושלים רבים, ב-20 ביולי 1944 עצר הגסטפו את פופיץ' למרות קשריו עם היינריך הימלר.
ב-3 באוקטובר 1944 גזר עליו מוות בית הדין העממי לצדק.
עם זאת, פופיץ', כמו גודדלר, לא הוצא להורג מיד.
הוא נעצר והכין מסמכים אנליטיים בנושאים כלכליים.
ב-2 בפברואר 1945 נתלה בכלא פלצנזה.
יוהנס מייזנהיימר היה זואולוג גרמני.
הוא היה פרופסור באוניברסיטת לייפציג.
מייזנהיימר למד באוניברסיטאות היידלברג ומרבורג.
הוא קיבל את הדוקטורט בשנת 1897 והשלים את ההביליטציה שלו במרבורג בשנת 1899. בשנת 1907 הוא הפך לפרופסור חבר שם עד שהתמנה לפרופסור בג'נה בשנת 1909 ולבסוף בלייפציג בשנת 1914 כיורשו של קרל צ'ון.
בשנת 1915 הוא נבחר כחבר מלא באקדמיה הסקסונית למדעים וב-1921 לחבר מקביל באקדמיה למדעים גטינגן.
יוהנס טינגס בו (בנורווגית: Johannes Thingnes Bø; נולד ב-16 במאי 1993 בסטרין), הוא ביאתלט נורווגי מצליח.
הוא אלוף אולימפי בעל 5 מדליות מהמשחקים האולימפיים, מהן מדליית זהב אחת מאולימפיאדת פיונגצ'אנג 2018 בקטגוריית היחיד (Individual).
אלוף העולם בעל 24 מדליות, מהן 12 מדליות זהב.
הוא בעל 51 ניצחונות במסגרת סבב גביע העולם, שבו זכה שלוש שנים ברציפות (2019-2021).
בעונת 2018-2019 זכה בהישג יוצא הדופן של זכייה בכל אחת מארבע הקטגוריות של ענף הביאתלון - יחיד, ספרינט, מרדף וזינוק המונים.
אחיו הוא הביאתלט הנורווגי טרייה בו.
בו נשוי לזוגתו הדה קולשטד דהיל מאז 2018. בשנת 2020 נולד בנם הבכור גוסטב.
יוהנס "מאקי" שטיינהוף היה אלוף הפלות בלופטוואפה אשר לזכותו נזקפות 176 הפלות של מטוסי אויב במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה שטיינהוף סייע בבנייתו מחדש של חיל האוויר הגרמני, ואף שימש כמפקדו בין השנים 1966–1970. לאחר מכן שימש כיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין השנים 1971–1974.
שטיינהוף נולד ב-15 בספטמבר 1913 בבוטנדורף שבפרובינציית סקסוניה.
אביו היה חקלאי ואמו הייתה עקרת בית.
היו לו שני אחים וולף וברנד, ושתי אחיות גרטה ושרלוט.
שרלוט התחתנה לימים עם לודוויג האן מפקד משטרת הביטחון שהשתתף בדיכוי מרד ורשה והואשם לימים בפשעי מלחמה.
הוא התחנך במנזר, וב-1932 החל ללמוד פילולוגיה באוניברסיטת ינה.
ב-1934 הוא נאלץ לנטוש את לימודיו בשל מחסור בכסף.
ב-1935 התגייס לקריגסמרינה - חיל הים.
הוא שרת שם שנה אחת בלבד, לפני שהרחבתו של הלופטוואפה אפשרה לו לעבור לשרת בחיל זה.
ב-1 באפריל של אותה שנה הוא הועלה לדרגת לוטננט.
ב-1 בינואר 1939 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
ב-1 באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד קבוצה בטייסת ההוראה ה-2. היחידה שלו כללה בתחילה מטוסי ארדו Ar 68 ובהמשך קיבלה מסרשמיט Bf 109.
ב-29 באפריל 1939 נישא שטיינהוף לאשתו אורסולה.
נולד להם בן, וולף, ובת, אורסולה.
בתם נישאה לימים לפוליטיקאי האמריקני מייקל בירד שהיה חבר האספה הכללית של קולורדו.
ביום פרוץ מלחמת העולם השנייה הועבר שטיינהוף לכנף קרב 26. הוא מונה למפקד קבוצת מטוסים חדשה שהוצבה בבון.
ב-12 בנובמבר הועברה יחידתו לשדה התעופה יבר.
במהלך קרב מפרץ הלגולנד הצליח שטיינהוף להפיל שני מטוסי ויקרס ולינגטון של חיל האוויר הבריטי.
ב-3 בפברואר 1940 סופחה הקבוצה של שטיינהוף לקבוצה חדשה שנקראה "קבוצת הלילה הרביעית".
הקבוצה קודמה לחזית במהלך המערכה בנורווגיה, אולם ב-9 במאי הוחזרה לגרמניה כדי להתכונן לקראת המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
היחידה שלו התמקמה בקלן, ויום למחרת כבר יצאה לגיחות הפצצה בשמי הולנד.
שטיינהוף טען שבאותו יום הפיל מטוס בריסטול בלנהיים מעל האג, ובהמשך היום הפיל מטוס שני ליד דיסלדורף.
ב-30 בספטמבר הפיל שטיינהוף מטוס סופרמרין ספיטפייר מעל דורקינג במהלך הקרב על בריטניה, וב-2 בנובמבר הועברה יחידתו לתקופת התרעננות במינכן.
החל מ-22 בדצמבר ביצעה הקבוצה סיורים לאורך החוף הצפוני של הולנד שם הם שהו עד 10 בפברואר 1941. לאחר מכן הועברה הקבוצה לצרפת, וב-14 בפברואר הפיל שטיינהוף ספיטפייר נוסף.
יומיים לאחר מכן הוא הפיל שני ספיטפיירים נוספים מעל קנטרברי.
ב-9 ביוני החלה הקבוצה לעבור למזרח כהכנה לקראת מבצע ברברוסה.
כבר בחודש הראשון של המבצע הצליח שטיינהוף להפיל 28 מטוסים סובייטיים ועד אוגוסט גדל מספר ההפלות שלו ל-35, והוא עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
ב-24 בינואר 1942 הועברו שטיינהוף ואנשיו לתקופת התרעננות בקלינינגרד.
ב-31 באוגוסט הפיל שטיינהוף את המטוס ה-100 שלו.
הוא היה הטייס ה-18 של הלופטוואפה שהגיע להישג זה.
ב-2 בספטמבר נוספו עלי אלון לצלב האבירים שלו.
היטלר עצמו העניק לו את העיטור.
ב-11 בדצמבר הוא נפגע מירי ארטילריה במהלך קרב סטלינגרד ונאלץ לנחות נחיתת אונס.
ב-1 באפריל 1943 הועבר שטיינהוף לפקד על כנף קרב 77. אנשיו התבססו בספאקס והשתתפו במערכה בצפון אפריקה.
שטיינהוף הצליח להפיל רק מטוס אחד במהלך מערכה זו.
ב-5 באפריל הוא הופל בשנית ונאלץ לנחות נחיתת אונס.
ב-1 באפריל 1944 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-28 ביולי של אותה שנה נוספו חרבות לצלב האבירים שלו.
ב-7 בנובמבר מינה אותו הרמן גרינג למפקד כנף קרב 7. בתחילת שנת 1945 סירבו שטיינהוף ואלופי הפלות נוספים לציית לפקודותיו של גרינג במה שנודע בתור "מרד טייסי הקרב".
בשל כך הודח שטיינהוף מהפיקוד על הכנף ועבר תקופה של גלות פנימית בתוך הלופטוואפה.
בהמשך מונה בידי גרינג כדי לשכנע אלופי הפלות בולטים להצטרף לטייסת מיוחדת שנועדה להיות טייסת העילית של הלופטוואפה.
ב-18 באפריל של אותה שנה התרסק מטוס המסרשמיט Me 262 של שטיינהוף במהלך תאונת המראה.
לפי עדותו של אלוף ההפלות פרנץ שטיגלר שנכח במקום "בתוך שניות, שטיינהוף נהפך ללפיד אנושי".
אף על פי שהרופאים העריכו שסיכוייו לשרוד קלושים, הוא נותר בחיים.
הוא בילה שנתיים בבית חולים, ולאחר מכן עבר עוד שנים ארוכות של טיפולי שחזור.
למרות זאת, הוא נותר מצולק קשות עד סוף ימיו.
ב-1955 נקרא שטיינהוף בידי ממשלת גרמניה המערבית כדי לסייע בבנייתו מחדש של הלופטוואפה במסגרת נאט"ו.
הוא קיבל דרגת גנרל, וב-1960 מונה לנציג גרמניה המערבית ב.
ב-1965 הוא מונה לממלא מקום מפקד חילות האוויר של בעלות הברית במרכז אירופה.
ב-1966 הוא חזר לגרמניה ומונה למפקח הלופטוואפה.
אחת המשימות המרכזיות עמן נאלץ להתמודד הייתה האחוז הגבוה של תאונות במטוסי F-104 סטארפייטר של הלופטוואפה.
בניגוד לדעתם של מרבית קציני הלופטוואפה כי המטוסים גרועים, שטיינהוף היה סבור כי המטוסים טובים והבעיות נובעות מחוסר ניסיון של הטייסים.
לפיכך, הוא הורה לקרקע באופן זמני את כל המטוסים, והחזיר אותם לשימוש רק לאחר שהטייסים עברו אימונים מקיפים.
התזה שלו הוכיחה את עצמה.
כאשר חזרו טייסי הלופטוואפה להשתמש במטוסים, נעלמו התאונות כמעט לגמרי.
ב-1970 פרש שטיינהוף מתפקיד מפקח הלופטואפה, ושנה לאחר מכן מונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו במקום נייג'ל הנדרסון.
ב-1974 הוא פרש מהצבא והחל לפרסם ספרים על זיכרונותיו מהמלחמה.
ב-21 בפברואר 1994 מת שטיינהוף בבית חולים בבון.
יוהנס פוֹגְטְמַן הוא כדורסלן גרמני המשחק בעמדת הסנטר בבאיירן מינכן ובנבחרת גרמניה בכדורסל.
פוגטמן שיחק כדוריד בעיר הולדתו אייזנך לפני שפנה לכדורסל.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-ProA, הליגה הגרמנית השנייה, במדי מדיפוליס ג'נה במהלך עונת 2010/11. ב-2012 הוא חתם על חוזה לשנתיים בסקיליינרס פרנקפורט מהבונדסליגה.
ב-2015 הוא נבחר לראשונה למשחק האולסטאר של הליגה ובעונת זכה עם פרנקפורט ביורופקאפ לאחר ניצחון על פלקנסטרו וארזה בגמר.
ביוני 2016 חתם פוגטמן בסאסקי בסקוניה מליגת ה-ACB הספרדית.
בהופעת הבכורה שלו ביורוליג עם הקבוצה הבסקית קלע פוגטמן 12 נקודות בניצחון 85–84 על אנאדולו אפס.
בעונת היורוליג הראשונה שלו, הוא העמיד ממוצעים של 10.1 נקודות, 7 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים ב-33 משחקים.
בעונתו הראשונה עם בסקוניה בליגה הספרדית הוא העמיד ממוצעים של 7.8 נקודות, 1.8 אסיסטים ו-6 ריבאונדים ב-32 משחקים.
בעונת 2017/18 העמיד פוגטמן ממוצעים של 7.8 נקודות, 1.7 אסיסטים ו-5.2 ריבאונדים, ובעונת 2018/19, האחרונה שלו בקבוצה, רשם 9.3 נקודות (שיא קריירה בספרד), 2.5 אסיסטים ו-5.6 ריבאונדים בממוצע למשחק.
ב-2 ביולי 2019 חתם פוגטמן לשנתיים עם אופציה לשנה נוספת בצסק"א מוסקבה הרוסית.
הוא שיחק 28 משחקים עם צסק"א ביורוליג בעונת והעמיד ממוצעים של 7.7 נקודות, 1.5 אסיסטים ו-5.2 ריבאונדים.
ב-37 משחקים בעונת הוא רשם 8.5 נקודות, 1.3 אסיסטים ו-5 ריבאונדים למשחק.
בעונת 2019/20 של הליגה המאוחדת של VTB הוא רשם 8.6 נקודות, 1.8 אסיסטים ו-4 ריבאונדים בממוצע למשחק, ובעונת העמיד ממוצעים של 10 נקודות, 2.3 אסיסטים ו-6 ריבאונדים.
ב-27 בפברואר 2022, עם הפלישה הרוסית לאוקראינה, הוא עזב את הקבוצה.
ב-2 בספטמבר 2022 הוא חתם לשנתיים באולימפיה מילאנו מליגת העל האיטלקית בכדורסל.
ב-2011 ו-2012 הופיע פוגטמן במדי נבחרת גרמניה בכדורסל עד גיל 20 באליפויות אירופה לנבחרות עתודה.
ב-2014 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גרמניה הבוגרת, במסגרת מוקדמות יורובאסקט 2015. הוא שיחק את משחקו הראשון בנבחרת במשחק ידידות בו הפסידה נבחרתו 59–91 ל.
הוא ייצג את גרמניה באליפות אירופה 2015, יורובאסקט 2017, גביע העולם בכדורסל 2019 וטורניר הכדורסל באולימפיאדת טוקיו (2020).
בנוסף הוא זכה עם הנבחרת במדליית הארד ביורובאסקט 2022 ובמדליית הזהב בגביע העולם בכדורסל 2023.
יוהנס קרט (באסטונית: Johannes Kert; 3 בדצמבר 1959-4 במרץ 2021) הוא איש צבא ופוליטיקאי אסטוני.
שימש כמפקד כוחות ההגנה של אסטוניה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1996–2000, ולאחר מכן שימש כחבר הריגיקוגו (הפרלמנט האסטוני) מטעם מפלגת הרפורמה בין השנים 2015–2021.
קרט נולד ב-3 בדצמבר 1959, בטאלין שהייתה אז חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האסטונית.
ב-1981 הוא התגייס לצבא האדום.
הוא הגיע לדרגת קפטיין ומונה למפקד גדוד.
לאחר פירוק ברית המועצות הוא התגייס לליגת ההגנה האסטונית, ארגון על בסיס התנדבותי המקביל לצבא אסטוניה.
בין 1993–1996 הוא שימש כמפקד ליגת ההגנה.
לאחר מכן שימש כמפקד כוחות ההגנה של אסטוניה (מקביל לרמטכ"ל) עד שנת 2000. הוא היה השני בתולדות התפקיד, והיחיד עד כה שבא משורות ליגת ההגנה.
לאחר מכן הוא מונה למפקד כוחות היבשה האסטוניים עד שנת 2002. באותה שנה הוא מונה לנציג אסטוניה בוועדות הצבאיות של נאט"ו והאיחוד האירופי.
בשנת 2008 הוא פרש מהצבא, ולאחר מכן עבד כיועץ פרטי עבור משרד ההגנה.
ב-2014 הוא הצטרף למפלגת הרפורמה ובשנה שלאחר מכן התמודד בבחירות הכלליות באסטוניה ונבחר לריגיקוגו (הפרלמנט האסטוני).
הוא סיים את כהונתו ב-2021.
יוהנס שטרייך היה גנרל גרמני בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה שפיקד על הדיוויזיה הקלה החמישית בשלבים הראשונים של המערכה בצפון אפריקה.
הוא פוטר בשל ביצועיו הגרועים במהלך המצור על טוברוק, מאוחר יותר פיקד לזמן קצר על דיוויזיית הרגלים הממונעת ה-16 במהלך ההתקדמות למוסקבה.
שטרייך נולד באוגוסטנבורג ב-16 באפריל 1891, והצטרף לגרמניה הקיסרית כצוער ב-1911 לאחר שסיים את לימודיו.
הוא הוסמך כקצין ברגימנט מסילות הברזל ה-2, הוצב בברלין-שנברג והפעיל את מסילת הרכבת הצבאית המלכותית הפרוסית, כלויטננט שנתיים לאחר מכן.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בחזית המערבית ובחזית המזרחית וקיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
הוא סיים את המלחמה כאובר-לויטננט וכמפקד פלוגה.
לאחר המלחמה הצטרף שטרייך לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
לאחר שפיתח עניין בלוחמה ממונעת, התבסס ב-1921 בהנובר כמפקד פלוגת תובלה מוטורית.
הוא הועלה לדרגת האופטמן כעבור שנתיים.
עד שנת 1930 הוא היה יועץ במשרד החילוץ של הצבא ומילא תפקיד בפיתוח כלי רכב משוריינים כולל טנק הפאנצר I.
הוא קיבל את הפיקוד על רגימנט הפאנצר ה-15 ב-1935, לאחר שהועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
הפיקוד החדש שלו היה חלק מחטיבת הפאנצר ה-8, דיוויזיית הפאנצר ה-5, והיה חלק מהכוח שכבש את חבל הסודטים ב-1938. כמפקד רגימנט היו לשטרייך יחסים קשים עם שניים ממפקדי הגדודים שלו.
בתחילת 1939, המתיחות הסלימה עד לנקודה שבה מפקד הדיוויזיה של שטרייך נאלץ לפתור את המצב על ידי העברת שני הקצינים הזוטרים לתפקידים חדשים עם יחידות אחרות.
רגימנט הפאנצר ה-15 של שטרייך מילא רק תפקיד מינורי בפלישה לפולין אך היה בולט יותר בקרב על צרפת בשנה שלאחר מכן.
הוא היה מעורב בכיתור הכוחות הצרפתיים בליל ולאחר מכן בקרב דנקרק.
לאחר הפינוי הבריטי, הרגימנט פנה לנהר הסן ולאחר מכן לרואן.
בשלב מסוים, היה לשטרייך מחלוקת עם גנרל-מיור ארווין רומל, שדיוויזיית הפאנצר ה-7 שלו פעלה בסמוך, על ציוד גישור כלשהו.
הרגימנט שלו סיים את המערכה הצרפתית ליד הגבול הספרדי לאחר שלכד 20,000 חיילים צרפתים ובריטים כשבויי מלחמה.
הפאנצרים של שטרייך השתלטו על העיירה וולה-לה-רוזה במהלך התקפת לילה ולכדו אלפי שבויים כולל שני מפקדי חטיבה ומפקד הדיוויזיה הצרפתית ז'נרל דוראנט.
על פעולותיו הוא עוטר ב-31 בינואר 1941 בצלב האבירים של צלב הברזל.
בתחילת 1941 קיבל שטרייך את הפיקוד על חטיבת הפאנצר ה-5, דיוויזיית הפאנצר ה-4. זמן קצר לאחר מכן הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-5.
הדיוויזיה הקלה ה-5 עדיין הייתה בתהליך הקמה והופעלה רק ב-18 בפברואר 1941. זמן קצר לאחר מכן הוא נשלח ללוב כדי להצטרף לקורפוס אפריקה שהוקם לאחרונה, בפיקודו של רומל.
למרות ששטרייך הגיע לשם בסוף פברואר, הדיוויזיה שלו לא הושלמה רק בחודש הבא.
מ-31 במרץ היא הייתה מעורבת במבצע זוננבלום (מבצע חמניות) וכוחותיו של שטרייך השמידו במידה רבה את דיוויזיית השריון הבריטית ה-2. אף על פי כן, רומל לא התרשם מהנהגתו, וראה בו זהיר מדי ואיטי בהתקדמותו.
כאשר שטרייך התנגד לפקודות לתקוף את העיירה מחילי ב-7 באפריל בטענה שהדיוויזיה שלו לא הייתה מוכנה, רומל האשים אותו בפחדנות.
הוא חזר בו מהאישום כאשר שטרייך איים להחזיר את עיטור צלב האבירים שלו.
ככל שההתקדמות עברה לטוברוק, שטרייך המשיך להיות שמרני בשימוש בכוחותיו ורומל נהיה יותר ויותר מתוסכל לאחר שהתקפות על טוברוק ב-12 וב-13 באפריל נכשלו.
בהינתן הזדמנות אחרונה לכבוש את הנמל בתחילת מאי, שטרייך נכשל שוב ורומל שחרר אותו מתפקידו.
שטרייך חזר לגרמניה וגנרל-אוברסט פרנץ האלדר, ראש ה-Oberkommando des Heeres (OKH) ומכר מתקופתו במשרד החימוש של הצבא, מצא לו עד מהרה תפקיד חדש בחזית המזרחית.
במקור הוא היה מפקד קבוצת קרב במהלך מבצע ברברוסה, עד מהרה קיבל שטרייך את הפיקוד על דיוויזיית הרגלים הממונעת ה-16 כאשר המפקד שלה, הגנרל זיגפריד הנריצי, חלה.
באותו זמן, היא הייתה מעורבת בקרב על קייב לפני שהועברה לארמיית הפאנצר השנייה של גנרל-אוברסט היינץ גודריאן כדי להשתתף בהתקדמות לעבר מוסקבה.
עד מהרה נמתחה עליו ביקורת על ידי גודריאן בשל הקצב האיטי של הדיוויזיה וכאשר הנריצי התאושש בבריאותו וחזר לפקד על הדיוויזיה בנובמבר 1941, הוחזר שטרייך לגרמניה.
לאחר שובו לברלין, שטרייך היה ללא תפקיד במשך שבעה חודשים עד שהאלדר מינה אותו למפקח הכוחות הניידים של OKH.
זה לא היה תפקיד משמעותי וגם לא מינויו לאחר מכן למפקד אזור הגיוס ברסלאו, ביוני 1943. הוא קיבל קידום לדרגת גנרל-לויטננט באוקטובר 1943. הוא הצליח להימנע מהכיתור של ברסלאו על ידי הצבא הסובייטי בפברואר 1945 ועשה את דרכו לברלין שם מונה למפקד אזור הגיוס של אותה עיר.
הוא התחמק מהצבא הסובייטי כשכבשו את ברלין והצליח להיכנע לבעלות הברית במערב.
הוחזק כשבוי מלחמה במשך שלוש שנים, מאוחר יותר התגורר בהמבורג ומת שם ב-20 באוגוסט 1977.
יוהנס פוסט היה אחד ממנהגי המחתרת האנטי-נאצית ההולנדית במהלך הכיבוש הנאצי של הולנד.
הוא עזר להוביל חלק מחוליות הלחימה הלאומיות והחביא יהודים בכפר מגוריו, ניולנדה.
פוסט הוכר כחסיד אומות העולם ב-1965.
יוהנס פוסט נולד ב-4 באוקטובר 1906 בכפר הולנדסכוולד.
הוא היה הילד האחד-עשר והצעיר ביותר של יאן-וולטרס פוסט ושל טריינטה טמפן.
הוא למד בבית ספר יסודי, ולאחר מכן למד שנה אחת ב־MULO (חינוך יסודי מורחב יותר) לפני שחל לעבוד בחברה של אביו.
פוסט הפך לחקלאי בניולנדה, לצד היותו יועץ משפטי וחבר מועצה בעיריית אוסטרהסלן.
הוא עבד גם במסחר בביצים, עופות וסוסים.
פוסט היה חבר במפלגה האנטי-מהפכנית (ARP).
פוסט תכנן לנסוע למערב הולנד במהלך מאי 1940 כדי להילחם בגרמנים אך לא הצליח בשל הסיום המהיר של הקרבות.
עד 1942 הוא היה מעורב בפעולות התנגדות קלות כמו סירוב לשלם מס הכנסה והפצת חומרי תעמולה בלתי חוקיים.
מרינוס פוסט, אחד מאחיו של יוהנס היה מעורב ישירות בהתנגדות, ובהיותו בביתו ב-1942, הוא פגש את ארנולד דאוס וד"ר כהן.
כהן היה פליט יהודי, והוא סיפר ליוהנס על הרדיפה המתמשכת של יהודים.
מאוחר יותר, בעזרת אחיו נסע פוסט ברחבי הולנד, מצא יהודים והביא אותם לניולנדה.
והם נאספו על ידי דין פוסט, והובאו לבית החווה שלהם.
מאוחר יותר, היועברו לבתי קבע עד לסוף המלחמה.
הבתים שבהם הסתתרו היו במקור ממשפחתם המורחבת, ושל תושבי העיירה ניולנדה.
בסיועם של ארנולד דאוס וניקו לאונס הוקמה רשת להסתרת יהודים בניולנדה והסביבה.
יוהנס היה מביא יהודים לבתים ומשכנע אנשים לתת להם מחסה, תוך שימוש בטיעונים מוסריים ודתיים כדי לשכנע את התושבים.
הוא נעזר בכך גם בתפקידו בקהילה, שהיה בעבר סגן ראש המועצה האזורית המקומית, ראש משפחתו הענפה וחקלאי מצליח.
באמצעות מאמציו של פוסט הפכה הקהילה למוקד להסתרת יהודים.
יונהס גם סייע להעברת אברהם רינת ומשפחתו בהדרגה להולנדסוולד.
במהלך הנסיעה לאמסטרדם, פגש יוהנס את צלינה קויפר, חברת מחתרת יהודייה מרוטרדם.
קויפר החלה לעבוד כשליחה עבור פוסט תחת הכינוי, תיאה ואן צוילן.
בקיץ 1943, פוסט השתתף בפשיטות על משרדי הרישום.
רבים מהחיילים הללו הסתתרו, מה שהצריך להצטייד במזון נוסף כדי להאכיל אותם.
משרדי הרישום החזיקו בתלושי מזון וסחורות אחרות, מה שהפך אותם למטרה לפשיטות.
זמן קצר לאחר מכן, יוהנס הסתתר מהנאצים, אך נעצר זמן קצר לאחר מכן.
רבים נעצרו ונלקחו לעבודות כפייה.
קויפר ופוסט נעצרו ב-16 ביולי 1943 באוגכלן, חלדרלנד.
קויפר נשלחה ברכבת לאושוויץ ונרצחה שלושה ימים לאחר הגעתה.
יוהנס נכלא בתוך תחנת משטרה, אך הוברח החוצה על ידי יאן מנניק, שוטר מקומי.
זמן קצר לאחר מכן, בטסי "טינקה" טרומפטר, חברת מחתרת יהודיה החלה להיות שליחה של יוהנס.
עם זאת, עקב מעצרו, משפחתו של פוסט כבר לא הייתה מוגנת בחוק ונחשבה למנודה.
הגרמנים תכננו לכבוש את בית החווה של המשפחה, אז המשפחה עברה מניולנדה.
לאחר מכן הועברו כל הזמן ילדי משפחת פוסט בין בתי קרובים, דבר שנמשך עד תום המלחמה.
הנק ומיין פוסט קלטו שניים מהילדים, יאן וג'רארד, לבית כומר, שם התחבא דין מאוחר יותר מהרשויות.
יוהנס התחבא בחווה של אחיו בפסה, דרנתה.
דין ויוהנס הסתתרו באזור עד אוקטובר, נמנעו מהשתתפות בהתנגדות המקומית.
הוא עזב זמן קצר לאחר מכן, ונסע לריינסבורג.
בפברואר אותה שנה, קבוצות ההתנגדות השונות יצרו קבוצת ייעוץ המכונה 'קרן'.
קבוצה שעסקה בתיאום פעילויות התנגדות בין חוליות הלחימה הלאומיות.
פוסט החל לבצע מעשי שוד עבור תנועת ההתנגדות, גניבת נשק ותחמושת מתחנות משטרה וממקומות אחרים.
בינואר 1944, פוסט יחד עם בני ארצו גנבו אספקה בדרום הולנד ובמערב-צפון בראבנט.
פוסט ביצע שוד ענק בתחנת המשטרה בארכימדסטראאט, תוך שהוא נעלם עם שישים אקדחים, תחמושת ומחזיקי מחסניות.
פוסט התקרב יותר ויותר להנהגת חוליות הלחימה הלאומיות, שעזרו לספק תלושי מזון למסתתרים.
באותו מרץ ביקש ממנו ארגון הגג של חוליות הלחימה הלאומיות לעזור בתיאום קבוצות במחוזות הצפוניים של הולנד: דרנתה, חרונינגן ופריסלנד.
במאי 1944, נפגעו חוליות הלחימה הלאומיות על ידי מעצרים של מנהיגים בעלי פרופיל גבוה, מה שהוביל את פוסט לנסוע לאמסטרדם.
ביוני, הגסטאפו עצרו מנהיגי התנגדות רבים במחוזות הצפוניים שבהם עבד פוסט, מה שהפך אותו למסוכן מדי לחזור.
בסופו של דבר פוסט יצא מערבה, מכיוון שהמעצרים יצרו פתחים בהנהגת חוליות הלחימה הלאומיות בסופו של דבר הוא הפך למנהיג בפועל של ה-ארגון גג חוליות הלחימה הלאומיות במערב הולנד.
הוא ביסס את פעילותו מאמסטרדם.
ב-23 ביוני 1944 נכשלה פשיטת התנגדות על משרד הפצה בהארלם, והותירה את אחד מאחיו של פוסט, ויילדשוט, כלוא.
פוסט תכנן להוציא את אחיו מבית המעצר באמסטרדם בעזרת שומר אס אס הולנדי.
ללא ידיעתו של פוסט, השומר סיפר למשטרה החשאית על התוכנית.
ב-14 ביולי, בזמן שניסו להתגנב אל תוך הכלא בחסות הלילה, ארבו לאנשי ההתנגדות.
לאחר קרב אש הם נעצרו לצד פוסט, שלא נטל חלק ישירות בשוד.
יוהנס ושנים-עשר חברי מחתרת נוספים גורשו אל דיונות החול מחוץ לאוברווין, שם הוצאו להורג, ואז נקברו יחד בקבר אחים.
לאחר שהולנד שוחררה על ידי בעלות הברית, גופתו של פוסט נקברה מחדש בבית הקברות באוברפיין.
צריף צבאי בהאוולטה נקרא על שם פוסט, לצד גשר בליידן.
מספר בתי ספר נושאים את שמו, כולל בסנייק, אמסטלפייין והאזרסווד-דורפ.
רחובות נקראו על שם פוסט בלפחות עשרים ותשע ערים בהולנד.
באסן קרויה על שמו אגודת צופים, קבוצת יוהנס פוסט,
לאחר המלחמה, פוסט זכה לאחר מותו בצלב ההתנגדות 1940–1945 בצו מלכותי וארצות הברית העניקה לו את מדליית החירות הנשיאותית.
מדליה זו הוענקה למשפחתו ב-8 באפריל 1953 בהאג.
יוהנס פוסט והכפר ניולנדה הוכרו כחסידי אומות העולם על ידי יד-ושם כהוקרה על מאמציהם להציל יהודים.
De Levensroman van Johannes Post (חייו של יוהנס פוסט), ביוגרפיה שנכתבה ב-1948 על ידי אן דה פריס היא ביוגרפיה ידועה אודות פוסט.
בין היתר בגלל זה, הוא אחד ממנהיגי ההתנגדות הידועים ביותר של מלחמת העולם השנייה.
לפני שפורסם הספר, הוא הופיע כסדרת כתבות במגזין Ons Vrije Nederland.
יוהנס פון בוסה היה גנרל-לויטננט גרמני שהתבלט ביותר בשירותו במערכה הרומנית של מלחמת העולם הראשונה.
יוהנס נולד ב-20 באפריל 1862 בנייסה והיה בן למשפחת בוסה שהצטרפה לאצולה הפרוסית התורשתית ב-21 באפריל 1859. הוא היה בנם של השופט המחוזי הפרוסי רודולף פון בוסה (1823–1862) ושל אשתו מגרת'ה, בת למשפחת פון דם בורנה (נולדה ב-1834).
בוסה התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, לאחר סיום לימודיו.
ב-12 באפריל 1879 הוא מונה לסמל ברגימנט הגרנדירים ה-2 (פומרניה ה-1 – "המלך פרידריך וילהלם הרביעי") של הצבא הפרוסי בשטטין; וב-13 בנובמבר 1879 הוא הוסמך כקצין בדרגת לויטננט.
ככזה הוא היה, מ-28 בינואר 1886, שליש של הגדוד ה-2 ברגימנט.
בוסה הועלה לדרגת אובר-לויטננט ב-19 בספטמבר 1888, ומ-1 באוקטובר 1888 ועד 21 ביולי 1891 קיבל הכשרה נוספת באקדמיה הצבאית הפרוסית.
מ-1 באפריל 1892 ועד 13 בספטמבר 1893 הוא הוצב במטה הכללי הגדול ובמקביל הועלה לדרגת האופטמן ומונה למפקד פלוגה.
בוסה החזיק בתפקיד מאוחר יותר במשך כמעט ארבע שנים.
לאחר מכן הוא הועבר בחזרה לשטטין כדי לשרת במשך שנה ברגימנט הרגלים ה-148 (פרוסיה המערבית ה-5) וב-30 באפריל 1898 מונה למדריך בבית הספר לקצינים.
כאשר הועלה לדרגת מיור ב-27 בינואר 1903, הוא צורף לרגימנט הרגלים ה-84 (שלזוויג) .
מ-15 בנובמבר 1904 עד 18 בנובמבר 1908, בוסה היה בקניגסברג, ושימש כמפקד הגדוד ה-2 של רגימנט הגרנדירים ה-3 (פרוסיה המזרחית ה-2 – "המלך פרידריך וילהלם הראשון").
לאחר מכן מונה למפקד בית הספר הצבאי בנייסה והועלה, ב-27 בינואר 1910, לדרגת אוברסט-לויטננט; בסופו של דבר הועלה לדרגת אוברסט ב-13 בספטמבר 1912 וקיבל את הפיקוד על רגימנט הגרנדירים ה-89 (הדוכסות הגדולה של מקלנבורג) ב-19 בנובמבר 1912. בתפקיד זה הוענק לו צלב המפקד של מסדר הפיל הלבן בינואר 1914 .
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה מונה בוסה למפקד חטיבת המילואים ה-34, שהייתה חלק מדיוויזיית המילואים ה-18. הוא השתתף עם חטיבתו בצעדה דרך בלגיה הנייטרלית כחלק מהפלישה לצרפת ולחם בקרב הראשון על האן.
בתפקיד זה הוענק לו שתי הדרגות של עיטור צלב הברזל.
בסוף אוקטובר 1914 הוא מונה למפקד חטיבת המילואים ה-102, שהייתה אז בחזית האיזר.
ב-22 במרץ 1915 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור, וב-20 בנובמבר 1915 קיבל את הפיקוד על חטיבת הרגלים ה-210 שהוקמה לאחרונה.
יחד עם חטיבתו חצה את הדנובה בסמנדריה והיווה את החלוץ של קורפוס המילואים הרביעי בהתקדמותו דרך סרביה לגבול יוון.
בתקופה שלאחר מכן הוא שהה באגם דויראן, שם פרצו קרבות גבול.
במהלך מתקפת ברוסילוב בקיץ 1916 פיקד בוסה על כוח הרגלים של הדיוויזיה של וילהלמי והצליח לעצור את התקדמות הכוחות המזוינים הרוסים בגזרתו.
לאחר מכן מונה, ב-22 בספטמבר 1916, למפקד הדיוויזיה ה-301. יחידה זו כללה גם חיילים אוסטרו-הונגרים והובלה על ידי פון בוסה במהלך המערכה נגד רומניה.
על פעולותיו הוענק לו עיטור מסדר הנשר האדום, דרגה שנייה עם עלי אלון וחרבות, בדצמבר 1916.
באמצע ינואר 1917, בוסה הוצא מהחזית המזרחית ומונה למפקד ביצורי הריין העליון בבאדן.
ב-21 באפריל 1917 הוא מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-111 שנלחמה נגד יחידות בריטיות ליד אראס.
במהלך הלחימה שלאחר מכן בפלנדריה ספגה הדיוויזיה שלו אבדות כבדות והוצאה מהחזית ב-1 באוגוסט.
לאחר רענון הוא לחם עם הדיוויזיה שוב מ-17 באוקטובר עד 6 בנובמבר.
לאחר שנלחם בקו זיגפריד, הוא הכין את הדיוויזיה שלו למתקפת האביב הגרמנית.
כדיוויזיית התקפה, היא מילאה תפקיד מרכזי בקרבות הפריצה, וב-16 באפריל 1918 קיבל בוסה את עיטור פור לה מריט, על הישגיו.
לאחר כישלון המתקפה הגרמנית, חזרה הדיוויזיה ללוחמת תעלות, ונלחמה במונצ'י-בפאום בתחילת ספטמבר ובוולנסיאן בסוף אוקטובר.
אחר כך היא נסוגה לעמדת אנטוורפן -מאס.
לאחר שביתת הנשק בוסה הוביל את הדיוויזיה שלו חזרה לגרמניה, שם היא פורקה עד ינואר 1919. ב-20 בינואר 1919 מונה למפקד הדיוויזיה ה-17. במהלך פירוק הצבא הפרוסי, שוחרר בוסה ב-30 בספטמבר 1919, וקיבל דרגת כבוד של גנרל-לויטננט.
בשנת 1921 נבחר בוסה ליושב ראש הוועדה הגרמנית לקברי מלחמה, האגודה הממלכתית במקלנבורג-שוורין בשוורין.
הוא היה אביר מסדר יוחנן הקדוש ומפקד מדרגה שנייה של מסדר דנברוג.
בוסה מת בארפורט ב-31 באוקטובר 1936 והוא בן 74.
קרוב משפחה רחוק היה האדריכל הנס-בוסו פון בוסה.
יוון או הרפובליקה ההלנית או הדמוקרטיה ההלנית היא מדינה בדרום-מזרח אירופה, השוכנת בקצה הדרומי של חבל הבלקן לחוף הים התיכון.
יש בה כ-3,000 איים, והיא גובלת בצפון עם בולגריה, אלבניה ומקדוניה הצפונית, במזרח עם טורקיה והים האגאי, במערב עם הים היוני ובדרום עם הים התיכון.
יוון הקדומה הורכבה משבטים שונים שהתפרשו באזור איטליה, יוון וטורקיה של ימינו.
שבטים אלו הם אלו שהעניקו את שמם לחבל ארץ זה; תחילה היה זה חבל ארץ בו גרו שבט ה"הלנים" (Έλληνες) שכונה בהתאם בשם "הֶלאַס" (′Ελλάς), ובהדרגה הורחב כינוי זה לכל ארץ יוון.
הרומאים, בזמן שלטונם על יוון, כינו פרובינקיה זו בשם "אַכַיאה" .
בתקופה הביזנטית ראו היוונים את עצמם כ"רומיים" (Ρωμαίοι), וכינו את ארצם בהתאם בשם "רומאניה", ובעקבות כך התקבל השם "רוּם" (رُومُ) ככינוי ליוון בקרב המוסלמים.
במאה ה-19, עם הקמת מדינת יוון מחדש, חזרו היוונים לשמם הקדום "הלאס" (או: "אֶלאס").
ההיסטוריה של יוון נמשכת אלפי שנים, ומתועדת מראשית האלף השני לפנה"ס.
זו ההיסטוריה של התרבויות שצמחו וקמלו לחופי הים האגאי.
ראשיתה בתרבות המינואית הכרתית; אחריה קמה התרבות המיקנית שצמחה בפלופונסוס – היא שאחראית להשמדת טרויה.
לאחר קמילת התרבות המיקנית ירדה על יוון תקופת חושך תרבותית שנמשכה עד המאה ה-8 לפנה"ס, אז החלה התרבות היוונית להשתקם.
התקופה הארכאית, החל מהמאה ה-7 לפנה"ס, הביאה עמה את ראשית צמיחת ערי המדינה היווניות – הפוליס, שהמפורסמות בהן היו אתונה, ספרטה, קורינתוס דלפי ותבאי.
בתקופה הקלאסית, החל מהמאה ה-5 לפנה"ס, הגיעו רובן לשיא מבחינה תרבותית ומדינית, אך מלחמות בלתי פוסקות הביאו לירידתן.
את התרבות הקלאסית ירשה התרבות ההלניסטית, שהתפשטה ברחבי המזרח העתיק, החל מהמאה ה-3 לפנה"ס, עם מסע כיבושיו של אלכסנדר מוקדון, ממקדוניה.
יורשיו, הדיאדוכים חילקו ביניהם את שטחי כיבושיו העצומים לכמה ממלכות, שהתקיימו זו לצד זו, נלחמו זו בזו, עד שנכבשו על ידי רומא, וחדלו להתקיים סופית באמצע המאה הראשונה לפנה"ס.
יוון הפכה לפרובינקיה רומית, אך התרבות היוונית נותרה דומיננטית באגן המזרחי של הים התיכון.
כאשר חולקה האימפריה הרומית לשניים, במאה ה-4 לספירה, נותר החלק המזרחי שלה, המוכר כאימפריה הביזנטית טבוע באופי התרבות היוונית.
האימפריה הביזנטית שרדה עד המאה ה-15, אז נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
העות'מאנים שלטו ביוון עד תחילת המאה ה-19. בשנת 1821 מרדו היוונים, ובשנת 1822 הכריזו על עצמאות.
מלחמת העצמאות נמשכה עד שנת 1832 והסתיימה בניצחון היוונים.
במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 התקיימה סדרת מלחמות בין היוונים לעות'מאנים.
היוונים שאפו להגדיל את שטח מדינתם, על מנת לכלול את כל דוברי היוונית בתחומה.
יוון הגיעה לגבולותיה הנוכחיים בשנת 1947, בתום מלחמת העולם השנייה.
אחרי מלחמת העולם השנייה פרצה ביוון מלחמת אזרחים, שנמשכה עד 1949.
בשנת 1967 תפס הצבא את השלטון בהפיכה צבאית, וייסד את "משטר הקולונלים".
בשנת 1973 ביטל המשטר החדש את המלוכה ביוון והכריז על "הרפובליקה ("דימוקרטיה") היוונית" תוך כדי המשך הרודנות.
ב-1974 מימנה החונטה הצבאית הפיכה כושלת בקפריסין, דבר שגרם להפלתה.
יוון הצטרפה לקהילייה האירופית (שהפכה בהמשך לאיחוד האירופי) בשנת 1981, ושינתה את המטבע שלה לאירו בשנת 2001. מאז שנת 2009 נמצאת יוון במשבר כלכלי חמור.
בשנת 2023 מראה הכלכלה היוונית סימני התאוששות.
חוקת 1975 מגדירה את יוון כ"רפובליקה פרלמנטרית" ומבטיחה לאזרחיה חירויות וזכויות אזרח שוות.
החוקה קובעת כי ראש המדינה הוא נשיא, שנבחר על ידי הפרלמנט לקדנציה של חמש שנים ויכול להיבחר שוב לחמש שנים נוספות.
מועצת המדינה (Συμβούλιο της Επικρατείας) עוזרת לו בניהול המדינה.
ראש הממשלה והקבינט הם בעלי הכוח הפוליטי העיקרי ביוון, ואילו לנשיא יש סמכות מוגבלת ברשות המבצעת ותפקידים סמליים.
הפרלמנט היווני מורכב מבית אחד בעל 300 חברים אשר נבחרים אחת לארבע שנים בבחירות כלליות.
מתוך 300 הצירים, 250 נבחרים בבחירות אזוריות, עם מספר משתנה של נציגים בכל מחוז בחירה.
מספר הנציגים משתנה ממחוז למחוז, שמונה מחוזות דלי-אוכלוסין בוחרים נציג יחיד, ולעומתם מחוז אתונה A בוחר 42 נציגים.
במחוזות רבי-נציגים נעשית הבחירה בשיטה היחסית, ובמחוזות בעלי נציג אחד – בשיטה הרובנית.
אחוז החסימה עומד על 3% מהקולות הכשרים.
50 הצירים הנותרים נבחרים בבחירות לאומיות בשיטת טופס כללי, ולכן כולם נבחרים מטעם המפלגה הגדולה ביותר – וזאת מתוך מטרה לייצב את המערכת הפוליטית ולחזק את המשילוּת.
מאז כינון החוקה ועד בחירות 2012, שנערכו בצלו של משבר כלכלי קשה, הייתה המערכת הפוליטית ביוון דו-מפלגתית מיסודה, ועל השלטון התמודדו התנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית (פּאסוֹק) הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת הדמוקרטיה החדשה מן המרכז-ימין.
בדרך-כלל הצליחה אחת משתי המפלגות הגדולות להגיע לרוב מוחלט בפרלמנט.
בבחירות שנערכו במאי 2012, הגיעה לראשונה מפלגה אחרת אל המקום השני – "קואליציית השמאל הרדיקלי", הידועה בכינוי סיריזה, ומפלגת הימין הקיצוני השחר הזהוב נכנסה לראשונה לפרלמנט.
בינואר 2015, רשמה "קואליציית השמאל הרדיקלי" ניצחון מוחץ והיסטורי בבחירות הכלליות.
יו"ר המפלגה, אלכסיס ציפראס, הבטיח בלילה שאחרי הניצחון, כי "אחרי חמש שנים של צעדי צנע וקיצוצים קשים שפגעו מאוד באיכות החיים של היוונים, תם עידן "ההשפלה והסבל" שכפו על יוון האיחוד האירופי וקרן המטבע הבין-לאומית".
יום לאחר הבחירות, הקימה "קואליציית השמאל הרדיקלי" קואליציה עם המפלגה השמרנית "היוונים העצמאים" וציפראס הושבע כראש ממשלה.
בשנת 2019, לאחר, הבחירות לפרלמנט היווני שהתקיימו ל-7 ביולי 2019. זכתה דמוקרטיה חדשה ל-39.85% מהקולות, אשר הקנו לה 158 מקומות בפרלמנט היווני.
יממה לאחר מכן, מיצוטאקיס הושבע כראש ממשלת יוון.
הכוחות המזוינים של יוון מורכבים מצבא יוון הכולל עתודות המשמר הלאומי, הצי היווני וחיל האוויר היווני.
ביוון קיים גיוס חובה לגברים מגיל 18 למשך 9 חודשים.
בנוסף כ-35,000 משרתים במשמר הלאומי.
פעולות כאלה הן ISAF באפגניסטן, EUFOR בבוסניה והרצגובינה, צ'אד ו-KFOR בקוסובו.
יוון מורכבת מ-13 אזורים מנהלתים, הנקראים מחוזות, או פריפריות, שמחולקים חלוקה משנית, החל משנת 2011, ל-74 יחידות אזוריות (περιφερειακές ενότητες).
חלוקה זאת החליפה את החלוקה הישנה ל-51 מחוזות משנה ("נומוס" ביחיד, "נומוי" ברבים).
היחידות האזוריות מחולקות ל-350 רשויות מוניציפליות, המהוות את היחידות המנהלתיות הבסיסיות של יוון.
בנוסף קיים מחוז אוטונומי, הר אתוס, שמהווה מדינת נזירים תחת ריבונות יוונית.
יוון היא מדינת רווחה שבה מגזר ציבורי רחב התורם כ-50% מהתל"ג.
תיירות היא ענף חשוב מאוד בכלכלת המדינה, עם נתח גדול בתל"ג והכנסת מטבע חוץ.
בשנת 2001 הצטרפה יוון לגוש האירו ומאז ההילך החוקי בה הוא האירו (במקום הדרכמה שהייתה נהוגה עד אז).
יוון הייתה בין הנהנות העיקריות מהכניסה לאיחוד האירופי והעזרה שהיא קיבלה מהאיחוד מגיעה לכדי 2.6% מהתוצר הלאומי הגולמי.
התל"ג גדל בשיעור שנתי של 4% בממוצע בשנים 2003 עד 2007, בין היתר כתוצאה מהשקעות ממשלתיות הקשורות לאירוח אולימפיאדת אתונה (2004).
צי הסוחר היווני הוא הגדול בעולם, וענף הספנות הוא ענף מרכזי במשק היווני.
חברת התעופה הלאומית של יוון היא אג'יאן איירליינס.
השילוב של הגורמים הללו יחד עם משבר החוב האירופי הוביל את יוון לסף חדלות-פירעון במהלך 2010, בדומה לשאר מדינות ה-PIIGS (פורטוגל, אירלנד, איטליה וספרד).
ביוני 2010 שרי האוצר של המדינות החברות בגוש האירו אישרו ליוון סיוע כספי מידי מדינותיהם בהיקף של 80 מיליארד אירו, ומידי קרן המטבע הבין-לאומית, בהיקף של 30 מיליארד אירו.
הסיוע הותנה בכך שיוון תממש תוכנית קיצוצים נרחבת.
יוון הפריטה נכסים בשווי 50 מיליארד אירו וביצעה קיצוצים בשווי 28 מיליארד אירו כחלק מתוכנית הצנע, שגררה הפגנות רבות ביוון.
האיחוד האירופי אישר את תוכנית הצנע של יוון והעניק לה סיוע כלכלי.
ביולי 2011 מנהיגי גוש האירו הסכימו על חבילת סיוע נוספת ליוון, בהיקף של כ-109 מיליארד אירו.
ב-20 באוקטובר 2011 אישר הפרלמנט של יוון צעדי צנע נוספים, שעוררו הפגנות אלימות ביוון.
במסגרת התוכנית יקוצצו תקציבי משרדי הממשלה, יועלו מסים, יופחתו משכורות ופנסיות, יוצאו לחופשה בתשלום מופחת כ-30 אלף עובדי מדינה ויינתנו אישורים מיוחדים לפירוק התאגדויות העובדים המאוגדים בהסכמי עבודה קולקטיביים.
ב-27 באוקטובר החליטו מנהיגי גוש האירו להגדיל את היקף קרן החילוץ האירופית לכטריליון אירו.
ב-6 בדצמבר אישר הפרלמנט היווני את תוכנית הצנע ברוב של 258 תומכים מול 41 מתנגדים.
במסגרת התוכנית יופחת שכר המינימום במדינה ב-22% ויפוטרו 150 אלף עובדים במגזר הציבורי עד שנת 2015. בתגובה להחלטה התפטרו שישה שרים וחודשו ההפגנות במדינה.
ב-12 בפברואר אישר הפרלמנט היווני את הקיצוצים ברוב של 199 מול 74 מתנגדים; 43 מחברי הקואליציה נמנעו או התנגדו וכתוצאה מכך סולקו מהקואליציה.
במהומות אלימות שהתחוללו נפצעו עשרות בני אדם ועשרות בתי עסק הוצתו ופשטו את הרגל.
המדינה מורכבת מאיים רבים, חלק יבשתי גדול בדרום חצי האי בלקן וחצי האי פלופונסוס אשר מופרד על ידי תעלת קורינתוס מהיבשת.
אורך החופים ביוון הוא 14,880 קילומטר ואורך הגבול היבשתי כ-1,160 קילומטר.
פינדוס, רכס ההרים במרכז יוון מתנשא לגובה ממוצע של כ-2,650 מטר והנקודה הגבוהה ביותר בו, היא הר אולימפוס: 2,917 מטר מעל פני הים.
האקלים ביוון הוא ים תיכוני טיפוסי.
בחורף יורד שלג בהרים גבוהים ולעיתים אפילו באתונה.
ביוון חיים בעלי חיים ים תיכוניים ובעלי חיים אירופיים, דוגמת עינחש עדינה, ובים של יוון חיים בעלי חיים ים-תיכוניים, כמו כלב ים נזירי מצוי.
הצמחייה ביוון הדרומית והמרכזית היא מטיפוס ים-תיכוני מזרחי.
ביוון הצפונית ועל המורדות הגבוהים של ההרים היא מתקרבת לטיפוס המרכז-אירופי.
כיום עוסקים הרבה בייעור ההרים החשופים.
אוכלוסיית יוון מונה נכון ל-2023 כ-10.4 מיליון תושבים.
במפקד של 2011 נמנו 10.82 מיליוני תושבים.
עיקר המהגרים הם מ: אלבניה, גאורגיה, רוסיה ובולגריה.
על רקע המשבר הכלכלי החמור, שנגרם בשל חובות כבדים של יוון, נרשמה ירידה בשיעור הפריון (2012: 1.34) שהביאה לצניחה במספר הלידות ל-94,134 (2013), בעוד שבתמותה נרשמת עלייה עקבית.
אך מצד שני, החלו להגיע מהגרים גם ממדינות מוסלמיות כגון: מצרים, סוריה, בנגלדש ופקיסטן.
ב-2013 נרשם צמצום טבעי של האוכלוסייה בגודל של 17,660 והמגמה נמשכת.
נכון ל-2022 הריבוי הטבעי ביוון שלילי ושיעור הפריון לאישה עומד על 1.43. תוחלת החיים היא 82.2 שנה.
נכון ל-2017, 87.6% מהיוונים הם נוצרים אורתודוקסים, 6.1% חסרי דת, 5.3% מוסלמים (אשר מתגוררים בתראקיה).
המוסלמים הם המיעוט היחיד שמוכר באופן רשמי.
0.8% מוגדרים כ"אחרים" וכוללים יהודים ועוד.
תחת שלטון ביזנטיון סבלה הקהילה מגבלות ורדיפות, ואולם שלטון העות'מאנים שהחל במאה ה-15 הביא ברכה לקהילה, ויהודים רבים שגורשו בגירוש ספרד התיישבו ביוון.
המגורשים נעשו ליסוד הדומיננטי בקהילה, שנהגה ברובה לפי מנהגי יהדות ספרד, ואולם באיים ובמקומות נוספים נשמרו קהילות של יהודים רומניוטים, ששמרו על מנהגים דתיים קדומים ודיברו בניב ייחודי של יוונית, יווניטיקה.
קהילה גדולה וחשובה במיוחד התפתחה בעיר הנמל סלוניקי.
יוון העתיקה נחשבת בעיני היסטוריונים רבים כערש תרבות המערב.
תרבות יוון העתיקה השפיעה רבות על התפתחות תרבות המערב בתחומים רבים, כולל פילוסופיה, פוליטיקה, מדע, אמנות וספרות.
הרעיונות הדמוקרטיים של אתונה, כמו ההשתתפות האזרחית בקבלת החלטות, השפיעו על התגבשותן של מערכות פוליטיות מודרניות במערב.
כתביהם של הפילוסופים היוונים כגון סוקרטס, אפלטון ואריסטו, פיתחו יסודות של חשיבה ביקורתית והגיון שממשיכים לעצב את הפילוסופיה, המדע והחינוך במערב עד היום.
בנוסף, הספרות והמיתולוגיה היוונית השפיעו על סיפורת, תיאטרון ופילוסופיה ספרותית במערב לאורך דורות רבים.
כיום, מרבית האוכלוסייה ביוון הם יוונים אורתודוקסים, והדבר בולט בחיי היום יום.
ישנו מספר גדול של כנסיות, בעיקר יווניות-אורתודוקסיות, ומצוינים מועדים נוצריים רבים בחלקם נחגגים פסטיבלים.
במוזיקה היוונית התפרסמו כוכבים רבים, בהם גליקריה, דלראס, אריס סאן, ננה מושקורי, ונגליס ודמיס רוסוס.
המטבח היווני מושפע מהמטבח הטורקי.
בין המאכלים האופייניים למטבח היווני ניתן למנות סופלקי, צזיקי, סלט יווני, יוגורט, גבינת פטה, שמן זית והמשקה החריף אוזו.
בעבר נהגו היוונים לשבור צלחות בשמחות, אולם כיום מנהג זה הוחלף בזריקת עלי כותרת.
יוונית היא שפה הודו-אירופאית המדוברת בחלק הדרומי של חצי האי הבלקני ובאיים סביבו.
השפה מדוברת בפי כשלושה-עשר/ארבעה-עשר מיליון איש בעולם כשפה ראשונה.
שפה זאת מבוססת על היוונית העתיקה שהייתה נפוצה במדינות הים התיכון.
הכתב היווני מקורו בכתב הכנעני הקדום.
האדריכלות של יוון העתיקה היא הבסיס לרוב ההתפתחות האדריכלית באירופה מאז.
היוונים המציאו את הגג הדו שיפועי, ושכללו את שיטת הבנייה על עמודים בדלים (בודדים).
שלושת סגנונות העמודים הנפוצים ביותר הם: הסגנון הדורי (ללא בסיס), הסגנון האיוני עם כותרת מסולסלת, והסגנון הקורינתי עם כותרת בצורת עלים.
קיימות דוגמאות רבות לאדריכלות יוון העתיקה, אך המבנה הבולט ביותר הוא האקרופוליס באתונה.
בעיר אולימפיה שביוון נערכו המשחקים האולימפיים העתיקים.
מרוץ המרתון קרוי על שם העיר העתיקה מרתון ביוון.
ביוון התקיימו המשחקים האולימפיים המודרניים הראשונים בשנת 1896 ופעם נוספת בשנת 2004. מועדוני הספורט המובילים במדינה הם פנאתינאיקוס ואולימפיאקוס.
תולדות יוון העצמאית בעת העתיקה תקופה בעת העתיקה אשר החלה מהמאה ה-11 לפנה"ס ונמשכה כאלף שנים, בין המעבר מהתרבות המיקנית ועד לכיבוש יוון על ידי רומא.
התרבות היוונית העתיקה ומורשתה נחשבת בעיני היסטוריונים רבים כערש תרבות המערב וזו אשר הייתה בעלת השפעה רבה על תרבות רומא העתיקה, הקיסרות הרומית, וכלל התרבויות האירופאיות עד לימינו.
התרבות היוונית לא הייתה מוגבלת לחלקו הדרומי של חבל הבלקן, אזור גאוגרפי שבו שוכנת יוון המודרנית.
תנועת קולוניזציה גדולה שיזמו היוונים הביאה יוונים רבים לחלקים גדולים של הים התיכון.
מלבד איי הים האיגאי, ריכוזים יווניים גדולים היו באסיה הקטנה ואילו במערב ידועה יוון הגדולה – אזור התיישבות יווני שכלל את דרום חצי האי האפניני והחלק המזרחי של סיציליה.
מלבד הריכוזים האלה היו מושבות יווניות רבות מפוזרות בחלקים נרחבים של הים התיכון ומעט גם בחופי הים השחור, במיוחד באזורים שבהם השלטון המרכזי היה חלש ולא היה מסוגל להתנגד להתיישבות היוונית.
בעת העתיקה יוון לא הייתה מדינה אחת.
מדינות רבות, חלקן גדולות כמו אתונה וספרטה שמספר תושביהן עלה לכמה מאות אלפים וחלקן קטנות שמספר תושביהן לא עלה על אלפים ספורים, היו המאפיין של החיים היוונים.
חלק מהמדינות היו בעלות חברה עירונית מפותחת והתבססו על עיר-מדינה, הידועה בשם הפוליס.
הפוליס שלטה על הסביבה הגאוגרפית המידית שלה ובדרך כלל הייתה קטנה בשטחה.
חלק מהיוונים לא יצרו פולייס אלא התגוררו במסגרות שבטיות או אגרריות בלי שלטון מרכזי מסודר.
כתוצאה מכך לא הייתה צורת משטר אחידה או תרבות אחידה.
כל אזור היה בעל מאפיינים המיוחדים לו, אם כי היו ליוונים העתיקים גם מאפיינים משותפים רבים.
היוונים סיווגו את עצמם לכמה קבוצות אתניות: איונים, דורים, איולים ואכאים.
כל קבוצה דיברה ניב משלה של השפה היוונית, מלבד האכאים שהשתמשו בניב הדורי.
התרבות היוונית פרחה בדרומו של חבל הבלקן.
אזור זה מתאפיין באקלים ים תיכוני: קיץ חם ולח וחורף גשום וקריר.
חבל הבלקן שופע במים, אך הקרקע הראויה לעיבוד חקלאי היא מעטה בגלל רכסי הרים רבים.
רכסים אלה לא רק דחפו את היוונים להוציא את פרנסתם מן הים, אלא גם הגדירו הלכה למעשה את העולם היווני.
בעמקים הפוריים התפתחו הפולייס שגבולותיהן היו מופרדות על ידי רכסי ההרים.
הרכסים מנעו מעבר נח מעמק אחד למשנהו ותרמו בכך לפירוד הפוליטי שאפיין את יוון.
יתר על כן, הקרבה לים ושפע המפרצים והנמלים הטבעיים אפשרה את פיתוח התעבורה הימית ביוון, במיוחד בתקופה שבה אמצעי התעבורה היבשתיים היו פרימיטיביים מאוד.
הגאוגרפיה השפיעה גם על הכלכלה המקומית.
העמקים הקטנים לא אפשרו עדרי בקר או סוסים גדולים.
לכן, מרבית המשק החקלאי היווני התרכז בצאן כמו כבשים, עזים וכו'.
הייתה לכך השפעה גם על תרבות הלחימה היוונית – מיעוט הסוסים הזמינים למלחמה הקטין מאוד את חילות הפרשים היוונים ואלה הסתמכו בעיקר על חיל הרגלים.
המרכז הגאוגרפי של יוון היה בחלקו הדרומי של חבל הבלקן.
הגאוגרפיה היוונית התחלקה באופן גס לדרום מערב יוון בחצי האי פלופונסוס עם ספרטה כפוליס הדומיננטית באזור במשך רוב התקופה, אטיקה בדרום מזרח עם אתונה כפוליס הדומיננטית.
בויוטיה עם תבאי כפוליס העיקרית, פוקיס ולוקריס היו במרכז יוון ואילו תסליה בצפון.
מלבד שטחים אלה בעלי הקשר ההדוק לתרבות היוונית, מספר ישויות מדיניות נוספות חלקו את התרבות היוונית.
אפירוס ומוקדון הן מייצגות בולטות לכך.
הקולוניזציה היוונית שהחלה במאה ה-8 לפנה"ס הפיצה את התרבות היוונית ברחבי המזרח התיכון.
תושבות (ἀποικία) חשובות רבות הוקמו באסיה הקטנה ובאזור איטליה – בחצי האי האפניני וסיציליה עם הפוליס החשובה סירקוסאי.
התיישבות נוספת, אם כי פחות חשובה מבחינת ההשפעה הפוליטית הייתה לאורך חופי הים השחור ובלוב.
התושבות היווניות היו עצמאיות מפוליס האם, אם כי קשרים "משפחתיים" התקיימו בין פוליס האם לבתה בניכר.
חלק מהתושבות הפיצו את הקולוניזציה הלאה עם הקמת תושבות משלהן.
התושבות היווניות עזרו להפיץ את התרבות היוונית באזור.
ההיסטוריה של יוון העתיקה נמשכת לאורך תקופה של למעלה מאלף שנים במהלך העת העתיקה עד לעליית הנצרות ביוון.
אין הסכמה בין ההיסטוריונים לגבי תחילתה המדויקת של התקופה כמו גם סופה אך מקובל לחלק תקופה זו לכמה תקופות משנה ברורות ומוסכמות.
המקורות האנגליים נוטים להשתמש בביטוי "ימי החשיכה של יוון" (Greek Dark Ages) מקורות אחרים מדברים על "התקופה ההומרית", "התקופה הגאומטרית" ו"ימי הביניים של יוון".
הסיבות לחורבן התרבות המיקנית אינן ידועות במלואן, אך ידוע שבערך שבין 1200 ל-1100 לפנה"ס היו גלי פלישה של שבטים שונים ליוון.
על פי עדויות ארכאולוגיות רבות, הידרדרות כלכלית ותרבותית התרחשה בעקבות נדידות עמים גם באימפריה החתית ובארצות נוספות סביב מזרח הים התיכון בתקופה זו.
גלי פלישה אלו שטפו את יוון מהצפון עד חצי האי פלופונסוס.
הדורים התיישבו בעיקר בפלופונסוס והאכאים בשאר יוון (לא להתבלבל עם חבל הארץ אכאיה, שאכן נמצא בפלופונסוס, אך זהו מקרה יוצא דופן של אכאים שהתיישבו בפלופונסוס).
רוב הקולוניות שנבנו מחוץ ליוון הן אכאיות.
עניין השבטים השונים היה חשוב מאוד ביוון הקלאסית, היות שבני אותו עם בדרך כלל כרתו ברית בינם לבין עצמם.
פרט לשבטים אלו ישבו ביוון האטים (תושבי אטיקה) והתסלים.
שבטים אלו נמנים עם האוכלוסייה המקורית של יוון.
בתקופה זו, צורת השלטון היוונית עברה בהדרגה ממונרכיה לשלטון האריסטוקרטיה, למעט מקומות בודדים, שבהם המלכים שמרו על כוחם.
גם הלוחמה עברה שינוי ניכר – מלוחמת מרכבות ללחימת רגלים.
בתקופה זו נזנחו האמנויות, נשכח הכתב ויוון התדרדרה למצב שהייתה בו בתקופה שקדמה לתרבות המיקנית.
עם זאת, בתקופה זו התגבשה השירה בעל-פה, שהולידה מתוכה את פאר היצירה של הומרוס, ובה התהוו גם הניצנים הראשונים של הדגם היווני של עיר-מדינה, הלא הוא הפוליס – צורת ההתארגנות הפוליטית המרכזית ביוון באלף השנים לאחר מכן.
לקראת סוף תקופת המעבר היוונים קיבלו את האלפבית הפיניקי, שהיה פשוט יותר ויעיל יותר מהכתב המיקני, והחלו לשכלל אותו בהתאם לצרכיהם.
במאה ה-8 לפנה"ס החלה ביוון מגמה של התפתחות כלכלית, חברתית, תרבותית וצבאית אשר בישרה על תחילתה של התקופה הארכאית.
תקופה זו מתאפיינת בגיבוש המשטר ביוון העתיקה, בכינון הפוליס – עיר המדינה היוונית, בקולוניזציה יוונית של אגן הים התיכון, ובגיבושה ושכלולה של שיטת הלחימה ההופליטית.
המבנה המדיני בתקופת המעבר היה פשוט ולא נדרשו מנגנוני שלטון מורכבים כדי לשלוט על קהילה קטנה.
עם גידול באוכלוסייה נוצר לחץ שדרש פתרונות פוליטיים לבעיות חברתיות.
כתוצאה מכך, עלתה האריסטוקרטיה לשלטון בחלקים רבים ביוון.
שלטון האריסטוקרטיה החזיק מעמד ללא ערעור משמעותי עד המאה ה-7 לפנה"ס.
במאה ה-7 לפנה"ס עלו כוחות חדשים שהתהוו כתוצאה מהקולוניזציה ותהליכים חברתיים שונים.
כוחות אלה דרשו חלק בשלטון ובמקומות רבים הגיעו מחוקקים וטיראנים שניסו לגבש כללים פוליטיים חדשים לניהול ענייני הפנים בפוליטיקה היוונית.
בסופו של דבר, בחלק מהמקומות נותר השלטון האריסטוקרטי על כנו, בחלק עלו הטיראנים ובחלק התהוו משטרים דמוקרטיים שעלו לקראת סוף התקופה הארכאית.
הפוליס החלה להתגבש במאה ה-8 לפנה"ס, עת הופיעו המרכזים האורבניים הראשונים, אך עיור משמעותי החל במאה ה-6 לפנה"ס.
הפוליס התגבשה באחת משתי צורות: מספר כפרים התאגדו ביחד ליצירת קהילה משותפת אחת כדי לחלוק במקומות פולחן ונטל ההגנה.
האפשרות השנייה היא פיתוח של יישוב קדום שהתרחב על בסיס האזור שמסביבו.
הפוליס לא הופיעה בבת אחת במהפכה חברתית, אלא התגבשה לאורך תקופה ארוכה.
הפוליס לא מאפיינת את כל הקהילות היווניות.
היו קהילות שהמשיכו במבנה השבטי שאפיין אותן בתקופה מוקדמת יותר.
אחד המנועים החשובים ביותר לתהליכים חברתיים מורכבים ביוון הייתה הקולוניזציה היוונית.
הסיבה החשובה ביותר היא גאוגרפית: יוון היא ארץ הררית בעלת מעט קרקע פורייה.
לכן, עם גידול האוכלוסייה, ביקשו חלק מהיוונים לעבור ממולדתם למקומות אחרים בחיפוש אחר פרנסה.
יצירה יש מאין של יחידות פוליטיות חדשות הביאה לשכלול של הדגם הפוליטי, שהשפיע חזרה על ערי האם.
בתקופה זו החלו גם להתפתח תחומי התרבות של תיאטרון, שירה, אמנות ואדריכלות לצד התפתחות הפילוסופיה והמדע.
נהוג לתארך את סוף התקופה לתחילת המאה ה-5 לפנה"ס, בשנה שבה החלה מלחמת פרס–יוון בה נלחמו מספר ערי מדינה יווניות מול האימפריה הפרסית בשנת 480 לפנה"ס.
נהוג למנות את התקופה הקלאסית בתולדות יוון החל מהניצחון הגדול של הברית היוונית במלחמה נגד הפרסים, בראשית המאה ה-5 לפנה"ס, ועד להשתלטות המקדונית על יוון והכיבושים של אלכסנדר הגדול בדרום ובמזרח (334 לפנ' ואילך).
בתקופה זו הגיע לשיא התפתחותו של הפוליס, נוסדו אסכולות מובילות בפילוסופיה, נכתבו מחזות רבים, הוחל בכתיבת היסטוריהֿ, והוקמו מבנים מרהיבים ברחבי יוון.
בראשית התקופה הקלאסית יוון ניצבה מול האיום הפרסי.
פרס כבשה את איוניה שהייתה מאוכלסת ביוונים ולאחר מכן ערכה שני מסעי כיבוש נגד יוון.
המסע השני (הידוע בשם מלחמת פרס–יוון) ארך שנתיים (480–479 לפנה"ס) ולקחו בו חלק כל הכוחות של האימפריה הפרסית.
אחרי מלחמת פרס–יוון עלה כוח חדש ביוון העתיקה – אתונה.
גם לפני המלחמה, הייתה אתונה פוליס חזק ורב השפעה, אך הבכורה הייתה נתונה לספרטה.
אתונה הקימה לעצמה אימפריה באיי הים האיגאי והצליחה להדוף את הפרסים לתוך אסיה הקטנה.
בסופו של דבר, הספרטנים החלו לחשוש מכוחה של אתונה ושתי המדינות התנגשו בשתי מלחמות.
במלחמה השנייה הידועה בשם המלחמה הפלופונסית השנייה (431–404 לפנה"ס) נשבר כוחה של אתונה והיא נאלצה לוותר על שאיפותיה להגמוניה ביוון.
ספרטה שהייתה רגילה לבדלנות נאלצה לצאת את גבולות פלופונסוס, אבל מבנה החברה הספרטנית לא התאים למצב החדש, והמלחמות הבלתי-פוסקות דיללו את חבר האזרחים, ובעקבות כך את מאגר הגיוס.
משלא השׂכילו הספרטנים להתמודד עם הנסיבות החדשות, אבדה ספרטה את הבכורה כ-30 שנה לאחר הניצחון במלחמה הפלופונסית, אחרי שהפסידה לתבאי בקרב לאוקטרה (371 לפנה"ס).
סדרת פלישות תבאיות לפלופונסוס שברו סופית את הגב הספרטני והם לא חזרו לעולם למעמד הרם שהיה להם במהלך המאה ה-5.
גם תבאי לא הצליחה לשמור על ההגמוניה.
מדינות נוספות עלו וירדו, גם אתונה הצליחה להשתקם ממפלתה, בעיקר בזכות המסחר המפותח שלה, אך לא חזרה למעמד שהיה לה בעת העימות עם ספרטה.
סדרת מלחמות חדשה ליוותה את התפוררות הסדר הישן.
מלחמת הקודש השלישית (356–346 לפנה"ס), מלחמת בעלות הברית של אתונה (357–355 לפנה"ס) החלישו מאוד את הכוחות הדומיננטיים בפוליטיקה היוונית.
החלשות הפולייס הוותיקים נתנה אפשרות לפיליפוס השני, מלך מוקדון להביא את מדינתו, שלפני כן נחשבה ספק ברברית, ספק הלנית למעמד בכורה ביוון.
בסדרת מלחמות, כשבאחרונה הוא הביס את הצבא המשותף של אתונה ותבאי בקרב כירונאה (338 לפנה"ס) הוא הצליח להטיל את מרותו על יוון.
פיליפוס נרצח שנתיים לאחר מכן, בעת ההכנות לקראת הפלישה לפרס.
בנו, אלכסנדר, עלה לשלטון תחתיו.
ראשית התקופה ההלניסטית במסע הכיבושים של אלכסנדר, או, לפי חלק מהחוקרים, לאחר מותו ועם תחילת מלחמות הדיאדוכים.
עם זאת, לאורך החופים של אסיה הקטנה זכתה תרבות יוון למידה לא-מבוטלת של הצלחה גם קודם לכן.
סופה של התקופה ההלניסטית נקבע, בדרך כלל, להשתלטות הסופית של רומא על הים התיכון בימי אוגוסטוס.
עם זאת, יש הרואים את המשך התקופה ההלניסטית גם במאות הארוכות עד לעליית האסלאם ולניצחונה של הערבית על היוונית באגן המזרחי של הים התיכון.
התקופה ההלניסטית מתאפיינת בהרחבתו של העולם היווני הרחק מזרחה, עד למרכז אסיה בואכה הודו.
ראשית התקופה בשני דורות של מלחמת ירושה רבת-משתתפים.
בשנות ה-70 של המאה ה-3 לפנ' התקבעה חלוקת כח שהציבה במרכז שלושה כוחות: מצרים התלמיית, הממלכה הסלאוקית באסיה, וממלכת מקדון של השושלת האנטיגונידית.
אתונה וספרטה המשיכו להיות שׂחקניות מסדר-גודל שני.
במערב אסיה הקטנה עלה כוחה של ממלכת פרגמון.
במזרח נוסדה עם הזמן מלכות יוונית עצמאית בבקטריה.
צורת השלטון הבולטת בעולם ההלניסטי הייתה מלוכה, שהתבססה על שילוב בין עצמה צבאית לפולחן אישיות והאלהה של המלכים ובני-משפחותיהם.
בארץ האם היוונית נותרו עדיין פולייס משמעותיות, ובמקביל עלה כוחן של "שיתופי-ערים" או "ליגות" (κοινόν), ובמיוחד הליגה האכאית, שמרכזה בצפון ומרכז פלופונסוס, והליגה האיטולית, בצפון-מערב יוון.
העולם ההלניסטי היה נתון במלחמה מתמדת בין הכוחות המרכזיים לבין עצמם, בין הכוחות המרכזיים למדינות בינוניות וקטנות, ובין הכוחות המשניים לבין עצמם.
בארץ האם היוונית היה מאבק מתמיד בין מקדון לבין הליגות והערים העצמאיות (שנתמכו לעיתים קרובות על ידי מצרים התלמית).
הלבנט היה מושׂא לריב מתמיד בין מצרים התלמית לבין הממלכה הסלאוקית.
תקופת העליונות הצבאית ההלניסטית הסתיימה עם עליית כוחה של רומא, שהכניעה קודם את מקדון, אחריה את הסלאוקים, ולבסוף את מצרים התלמית.
בדרך כלל החברה היוונית הבדילה בין כמה שכבות אוכלוסייה: אזרחים בעלי זכויות פוליטיות מלאות, מטויקוי – תושבי קבע חסרי זכויות פוליטיות ועבדים.
באזורים שונים היו אמות מידה שונות לכניסה לאחת הקטגוריות הללו.
לעיתים, המדד היה רכוש ודי היה ברכוש מעל רף מסוים כדי להיות אזרח בעל זכויות פוליטיות מלאות ולעיתים היה די בלידה להורים ממוצא מסוים, בלי קשר לרכושם, כדי לקבל זכויות פוליטיות – בדומה למצב בדמוקרטיות המודרניות.
נשים היו חסרות זכויות פוליטיות, בלי קשר לרכוש משפחתן.
פוליס (ביוונית πολις, פולייס ברבים) היא קהילה פוליטית אוטונומית כפי שהתקיימה ביוון העתיקה.
לרוב הייתה הפוליס גם קשורה למיקום גאוגרפי.
הפוליס הייתה מעין מדינה בזעיר אנפין (ומכאן כינויה הרווח "עיר-מדינה") אשר סיפקה את הצרכים הקהילתיים של תושביה – הגנה, שיפוט, חקיקה, תרבות ופולחן דתי, ובמקרים מסוימים גם שירותי רווחה וחינוך (אף ששירותים אלה היו נדירים בעולם העתיק כשירות הניתן על ידי הקהילה/השלטון).
ארכון (מיוונית: αρχων) הוא נושא משרה בכירה בכמה פולייס ובמיוחד באתונה העתיקה.
במקורן היו משרות הארכונטים מאוישות על ידי בני האצולה האתונאית למשך עשר שנים, אולם בשנת 683 לפנה"ס קוצרה תקופת כהונתם של הארכונטים לשנה.
היות שיוון לא הייתה מדינה מאוחדת אחת, כל אחת מהפולייס הרבות שאכלסו את יוון התאפיינה בשלטון משלה.
יתרה מכך, צורת השלטון ביוון העתיקה לא הייתה קבועה לאורך הדורות.
השלטון המלוכני שאפיין את תחילת התקופה התפתח לשלטון אוליגרכי עם מרכיבים שונים של סמכות מלוכנית, בהתאם לפולייס.
בחלק מהפולייס התפתחה האוליגרכיה לטיראניה וזאת בתורה התפתחה לדמוקרטיה.
לא בכל הפולייס הייתה ההתפתחות השלטונית הזאת.
בחלקן נותר השלטון האוליגרכי או הטיראני עד סוף העצמאות של הפוליס המדוברת כאשר נכבשה על ידי כוח גדול יותר.
לעיתים הייתה חזרה לצורת השלטון הישנה.
כך למשל יכול היה שלטון דמוקרטי לחזור בפוליס מסוימת לטיראניה וההפך.
טעות רווחת היא החלוקה השרירותית לדמוקרטיות ולאוליגרכיות.
אפילו בספרטה, שהיא המודל האוליגרכי, לא היה שלטון רודני – להפך, היו בה המון בלמים ואיזונים.
למשל, היו להם שני מלכים שעמדו למשפט כל שנה.
פרט למלכים היו להם חמישה אפורים שנבחרו בבחירות רגילות והיו מופקדים על הרשות המבצעת.
תפקיד המלכים היה סמלי וכלל את הנהגת הצבא בקרב.
גם אתונה חוותה תקופות אוליגרכיות כמו לאחר התבוסה במלחמה הפלופונסית (השלטון ה-30 בשנת 404 לפנה"ס).
צורות המשטר העיקריות שנוצרו בתקופה הארכאית: טיראניה, אוליגרכיה ודמוקרטיה התקיימו אלה לצד אלה תוך שהם מחליפים האחד את השני.
היוונים קראו לתופעה זו קיקלוס (κύκλος Kyklos – גלגל לפי אפלטון שטבע את המונח והשתמש במונח בחיבורו "המדינה") או אנאקיקלוס (ἀνακύκλωσις), לפי פוליביוס.
מספר צורות המשטר שהיוונים ראו נגד עיניהם משתנה על פי המחבר.
אפלטון ראה נגד עיניו 5 צורות משטר.
לפי פוליביוס הקיקלוס כלל שלוש צורות משטר תקינות התדרדרו מדי פעם לשלוש צורות פגומות.
כך הדמוקרטיה התדרדרה לאוכלוקרטיה, המלוכה לטיראניה ואריסטוקרטיה לאוליגרכיה.
המשטרים התחלפו לא רק באורח טבעי בהתפתחות פוליטית של הפוליס, אלא גם על ידי שימוש בכוח צבאי.
כך למשל תמכו בדרך כלל האתונאים במשטרים דמוקרטיים ואילו הספרטנים העדיפו משטרים אוליגרכיים.
הטיראניה שרדה בעיקר בפריפריה של העולם היווני.
צורת משטר זו הייתה מקובלת בעיקר ביוון הגדולה ובמזרח, שם היוונים היו תחת שלטון פרסי.
טיראניה היא סוג של משטר אוטוקרטי, אשר התקיים במספר רב של פולייס במשך תקופות מסוימות.
בטיראניה, על כל העיר שלט שליט אחד, אשר נקרא "טיראן" – "שליט יחיד" ביוונית.
כך, למשל, במקור היווני השם של הטרגדיה "אדיפוס המלך" מאת סופוקלס הוא "אדיפוס טיראנוס" (שליט יחיד).
דמוקרטיה צורת הדמוקרטיה שהייתה מקובלת ביוון העתיקה היא דמוקרטיה ישירה, כלומר כל אזרח השתתף בהחלטות שלטוניות ולא היה גוף ממשלתי נבחר או גוף מחוקק נבחר.
כל האזרחים הם אלה שחוקקו את החוקים בהצבעה אישית באספה.
כדי לנהל את המשטר נבחרו בדרך כלל קבוצות נבחרות של אזרחים לתפקידים שוטפים.
פעמים רבות הבחירה הייתה בהטלת גורל.
אוליגרכיה צורת שלטון שבה רק לבעלי הממון יש אפשרות להשפיע על ההחלטות המתקבלות.
צורה זו הייתה נפוצה מאוד ביוון ופעמים רבות היו מאבקים עיקשים בתוך הפוליס עצמה בין מצדדי הדמוקרטיה לבין מצדדי האוליגרכיה.
מאבקים אלה לוו פעמים רבות במהפכות כוחניות שגרמו לשפיכות דמים וכליאה של מתנגדים פוליטיים.
המשטר הספרטני היה יוצא דופן ביוון העתיקה.