tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1962 – מוקמת הטריטוריה הבריטית באנטארקטיקה
1969 במסגרת תוכנית אפולו האמריקאית, שיגור משימת אפולו 9, המשימה הראשונה בה היה רכב ירח מאויש
1972 – שיגור החללית פיוניר 10 לחקור את צדק (2 במרץ זמן מקומי)
1985 – מסתיימת שביתת הכורים בבריטניה
1986 – חברת IBM מתחילה להפיץ את המחשב הנייד (לפ-טופ) הראשון
1996 – 19 ישראלים נרצחים בפיגוע התאבדות של חמאס באוטובוס מספר 18 בירושלים
2005 – הטייס וההרפתקן סטיב פוסט השלים, לראשונה בהיסטוריה, טיסה סביב העולם ללא עצירות וללא תדלוק ביניים.
2018 – כוחות הביטחון של בחריין עצרו 116 חשודים בפעילות טרור שקיבלה הדרכה ותמיכה ממשמרות המהפכה של איראן וחזבאללה, במהלך מבצע רחב היקף
1709 – אנדריאס זיגיסמונד מרגרף, כימאי גרמני (נפטר ב-1782)
1756 – דייוויד קולינס, קצין נחתים בריטי ופרקליט ניו סאות' ויילס (נפטר ב-1810)
1831 – ג'ורג' פולמן, תעשיין ממציא ויזם אמריקאי (נפטר ב-1897)
1862 – סיידי אמריקאן, ממקימות המועצה הלאומית של נשים יהודיות (נפטרה ב-1944)
1911 – ג'ין הארלו, שחקנית קולנוע אמריקאית (נפטרה ב-1937)
1923 – אלברט אלמוזנינו, אמן ישראלי רב-תחומי (נפטר ב-2020)
1924 – ליס אסיה, זמרת פופ שווייצרית יהודיה, זוכת אירוויזיון 1956 (האירוויזיון הראשון) כנציגת שווייץ (נפטרה ב-2018)
1926 – אברהם גרינזייד, יושב ראש ארגון ותיקי הַוֵּטֵרָנִים בישראל, חבר מועצת העיר רחובות (נפטר ב-2024)
1929 – מרדכי אליהו, הראשון לציון, הרב הראשי הספרדי (נפטר ב-2010)
1930 – שמעון גרינהויז, ניצולי השואה ששימש מנהל בית הספר עמל ב' בפתח תקווה (נפטר ב-2024)
1933 – לי רדזיוויל, אשת חברה אמריקאית, מנהלת יחסי ציבור ושחקנית (נפטרה ב-2019)
1934 – דליה דורנר, שופטת בית המשפט העליון
1937 – חיים לוין, כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת השוער (נפטר ב-2024)
1939 – אדיר זיק, שדרן רדיו ועיתונאי ישראלי (נפטר ב-2005)
1941 – ולאדו מילוניץ', אדריכל ממוצא קרואטי שהתגורר בפראג (נפטר ב-2022)
1943 – תרצה יובל אלחנתי, עורכת האוניברסיטה המשודרת בגלי צה"ל (נפטרה ב-2000)
1945 – ג'ורג' מילר, במאי קולנוע אוסטרלי
1946 – רפי אדר, מסעדן, קולנוען ומוזיקאי ישראלי
1947 – אוסקר טבארס, כדורגלן ומאמן אורוגוואי
1948 – אהובה עוזרי, זמרת ומוזיקאית ישראלית (נפטרה ב-2016)
1948 – דובי גל, שחקן, קומיקאי ובמאי קולנוע ישראלי
1949 – גרשון היימן, פסל וצייר ישראלי
1949 – יואל קנדה, שחיין ישראלי
1949 – בוני דנבאר, אסטרונאוטית אמריקאית
1951 – קני דלגליש, מאמן כדורגל סקוטי
1953 – זיקו, כדורגלן ברזילאי
1953 – סבאח אל-ח'אלד א-סבאח, ראש ממשלת כווית
1956 – זביגנייב בונייק, כדורגלן פולני
1958 – מירנדה ריצ'רדסון, שחקנית אנגלייה
1961 – זאב נחמה, סולן להקת אתניקס
1965 – אלחי לויט, שחקן ישראלי
1965 – דראגן סטויקוביץ', כדורגלן ומאמן סרבי
1966 – היידי סוודברג, שחקנית אמריקאית
1970 – ג'ולי בואן, שחקנית אמריקאית
1973 – דיאן בודירוגה, כדורסלן עבר סרבי
1980 – אפרת אברמוב, קומיקאית, תסריטאית, עיתונאית ומנחת טלוויזיה ישראלית
1982 – ג'סיקה בייל, שחקנית אמריקאית
1986 – מיכאל מושונוב, שחקן, זמר, מוזיקאי ומנחה טלוויזיה ישראלי
1994 – כרמל לוטן, שחקנית ישראלית
1997 – גיל בלנק, שחקן ישראלי
1997 – קמילה קביו, זמרת אמריקאית
1998 – איתמר בירן, גולש סקי אלפיני אולימפי ישראלי
1998 – ג'ייסון טייטום, שחקן NBA בבוסטון סלטיקס
1554 – יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה (נולד ב-1503)
1938 – שלום שוורצבארד, רוצחו של סימון פטליורה (נולד ב-1886)
1959 – לואיס פראנסיס קריסטלו, בדרן אמריקאי מהצמד אבוט וקוסטלו (נולד ב-1906)
1961 – פאול ויטגנשטיין, פסנתרן אוסטרי (נולד ב-1887)
1983 – ארתור קסטלר, סופר, הוגה דעות פוליטי ופילוסוף (נולד ב-1905)
1993 – אלברט סייבין, רופא אמריקאי, מפתח חיסון לפוליו (נולד ב-1903)
1994 – יהודה גבאי, שחקן תיאטרון "האהל", סופר ילדים ומייסד מוזיאון התיאטרון בתל אביב (נולד ב-1906)
2002 – אליהו סבירסקי, אנטומולוג ישראלי וחתן פרס ישראל (נולד ב-1921)
2021 – מיקי קאופמן, יועץ שיווק ותקשורת, כותב ומספר סיפורים (נולד ב-1950)
2022 – יונה פישר, אוצר ומבקר אמנות ישראלי, חתן פרס ישראל (נולד ב-1932)
2023 – אלכס זילוני, מראשוני שירות האוויר של ההגנה וממייסדי חיל האוויר הישראלי (נולד ב-1916)
2023 – קנזאבורו אואה, סופר יפני חתן פרס נובל לספרות (נולד ב-1935)
2025 – דורי גולד, איש אקדמיה ודיפלומט ישראלי (נולד ב-1953)
יפן – הינה מאצורי: פסטיבל הבובות הלאומי (נודע גם כ"יום הנשים")
3 בנובמבר הוא היום ה-307 בשנה בלוח הגרגוריאני (308 בשנה מעוברת).
עד לסיום השנה נשארו עוד 58 ימים.
1493 – כריסטופר קולומבוס מגלה את איי גוואדלופ
1840 – הפגזת עכו – ציי בריטניה, האימפריה העות'מאנית והקיסרות האוסטרית מפגיזים את עכו, נפילתה תוביל לקץ שלטון מוחמד עלי בארץ ישראל ובסוריה ומחזירים אותו לידי האימפריה העות'מאנית
1848 – בהולנד מתקבלת חוקה חדשה, המגבילה באופן משמעותי את כוחו של בית המלוכה ההולנדי ומחזקת את הפרלמנט והשרים.
1903 – פנמה זוכה בעצמאות מקולומביה
1918 – תחילת מרד המלחים בקיל – מלחים ואנשי תחזוקה של צי הים הפתוח הגרמני שמוצבים בספינות ובמתקני חוף בנמל קיל ובעיר עצמה פותחים במרד, שמתפשט ברחבי גרמניה.
המרד הוא חוליה בשרשרת המאורעות שמובילים בסופו של דבר את המהפכה ששמה קץ למשטר הקיסרי, ואשר גורמת לכניעת גרמניה במלחמת העולם הראשונה
1943 – אקציית ארנטפסט – 'מבצע חג קציר', בו נטבחו 43,000 פועלי כפייה יהודים במחנות באזור לובלין הקשורים למיידנק
1954 – נפתחת לתנועה תחנת הרכבת תל אביב מרכז
1954 – הראשון בסדרת סרטי גודזילה יוצא לאקרנים ביפן
1955 – תחילת כהונתו השנייה של דוד בן-גוריון כראש ממשלת ישראל, והצגת ממשלת ישראל השביעית בפני הכנסת
1957 – ברית המועצות משגרת לחלל את הלוויין השני בהיסטוריה, ספוטניק 2, כשעל סיפונו היצור החי הראשון בחלל – הכלבה לייקה
1959 – מפא"י בראשות דוד בן-גוריון זוכה בבחירות לכנסת הרביעית
1966 – נהר הארנו עולה על גדותיו, גורם נזקים בנפש ומציף אלפי יצירות אמנות בפירנצה
1969 – טרפדת של חיל הים מטביעה סירה ותופסת 4 מחבלים, מול חוף ראש הנקרה
1970 – סלבדור איינדה מושבע לנשיא צ'ילה
1971 – "המדריך למתכנת UNIX" יוצא לאור
1973 – נאס"א משגרת את הגשושית מארינר 10 לעבר כוכב חמה (מרקורי).
ב-29 במרץ 1974 הייתה מארינר 10 לגשושית הראשונה שהגיעה לכוכב לכת זה
1978 – דומיניקה זוכה בעצמאות מבריטניה
1986 – העיתון הלבנוני אשריעה מפרסם לראשונה ידיעה על מכירת נשק מארצות הברית לאיראן, מה שנודע אחר-כך כפרשת איראן-קונטראס
1994 – מופצת הגרסה הראשונה של Red Hat Linux
1998 – המתאבק המקצועי לשעבר ג'סי ונטורה נבחר למושל מדינת מינסוטה בארצות הברית
39 – מרקוס אנאוס לוקאנוס, משורר רומי (נפטר ב-65)
1569 – דונה גרציה נשיא, אשת עסקים, נדבנית ומדינאית אנוסה שחזרה להיות יהודייה (נולדה ב-1510)
1587 – סמואל שיידט, מלחין, נגן עוגב ומורה גרמני (נפטר ב-1654)
1696 – טוביה בועז, בנקאי, שתדלן ופרנס יהודי־הולנדי
1801 – וינצ'נצו בליני, מלחין אופרות איטלקי (נפטר ב-1835)
1900 – אדולף דסלר, מייסד חברת הביגוד אדידס (נפטר ב-1978)
1912 – אלפרדו סטרסנר, שליטה העריץ של פרגוואי (נפטר ב-2006)
1917 – פרנסואז סלמון, פסלת ויוצרת מדליות יהודייה-צרפתייה (נפטרה ב-2014)
1921 – צ'ארלס ברונסון, שחקן קולנוע אמריקאי (נפטר ב-2003)
1926 – ולדאס אדמקוס, נשיא ליטא
1926 – עליזה גרינברג, משוררת ישראלית (נפטרה ב-2024)
1930 – שלום כהן, ראש ישיבת פורת יוסף ונשיא מועצת חכמי התורה של מפלגת ש"ס (נפטר ב-2022)
1931 – מוניקה ויטי, שחקנית איטלקייה (נפטרה ב-2022)
1932 – אלברט ריינולדס, פוליטיקאי אירי שכיהן פעמיים כראש ממשלת אירלנד (טישך) (נפטר ב-2014)
1933 – אמרטיה סן, כלכלן הודי, זוכה פרס נובל לכלכלה
1933 – מייקל דוקאקיס, פוליטיקאי אמריקאי
1936 – רוי אמרסון, טניסאי אוסטרלי
1940 – יצחק לוריא, שחיין ישראלי
1942 – פנחס כהן גן, אמן ישראלי, פרופסור לאמנות וחתן פרס ישראל לציור
1948 – לולו, שחקנית וזמרת סקוטית, זוכת אירוויזיון 1969 (אירוויזיון בו זכו 4 מדינות) כנציגת בריטניה
1949 – אנה וינטור, עורכת אופנה בריטית-אמריקאית והעורכת הראשית של מגזין ווג האמריקאי
1952 – ג'ים קאמינגס, שחקן, מדבב וזמר אמריקאי
1952 – רוזאן בר, קומיקאית, כוכבת טלוויזיה, מפיקה וסופרת אמריקאית
1953 – קייט קאפשו, שחקנית קולנוע אמריקאית
1954 – אלימלך פירר, יועץ רפואי, מקים אגודת "עזרה למרפא"
1956 – צביקה פוגל, תת-אלוף בצה"ל וחבר הכנסת מטעם עוצמה יהודית
1957 – דולף לונדגרן, שחקן קולנוע שוודי
1957 – חורחה גורביץ', במאי, תסריטאי, צלם, מפיק ומורה לקולנוע ישראלי
1962 – גייב לוגאן ניוול, מייסד ומנכ"ל חברת המשחקים Valve
1967 – סטיבן וילסון, זמר ומלחין, סולן להקת הרוק המתקדם פורקיופיין טרי
1975 – טלי גוטליב, עורכת דין פלילית וחברת הכנסת מטעם הליכוד
1978 – שוקי בן-נעים, תסריטאי ויוצר טלוויזיה ישראלי
1979 – פאבלו איימר, כדורגלן ארגנטינאי
1981 – דייגו לופס, כדורגלן ספרדי
1983 – נסלי ברדה, עיתונאית, מגישת חדשות, אשת רדיו וטלוויזיה ישראלית
1983 – אפרת גוש, זמרת ישראלית
1984 – ליטל רוזנצוייג, שחקנית, מנחה ודוגמנית ישראלית
1995 – קנדל ג'נר, דוגמנית אמריקאית
1998 – מיקל ביירג, רוכב אופני כביש דני
2002 – סטיבן סאנצ'ז, זמר-יוצר אמריקאי
361 – קונסטנטיוס השני, קיסר רומא (נולד ב-317)
1254 – יוחנן השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית (נולד ב-1193)
1324 – פטרונילה דה מית', משרתת של דיים אליס קייטלר (נולדה ב-1300)
1428 – תומאס מונטגיו, בן אצולה ואיש צבא אנגלי בתקופת מלחמת מאה השנים (נולד ב-1388)
1584 – קארלו בורומאו, קרדינל וארכיבישוף מילאנו (נולד ב-1538)
1793 – אולמפ דה גוז', מחזאית ועיתונאית צרפתית (נולדה ב-1748)
1934 – יחיא אביץ', הרב הראשי ליהדות תימן ואב בית הדין (נולד ב-1863)
1957 – וילהלם רייך, פסיכיאטר וסופר אוסטרי (נולד ב-1897)
1957 – לייקה, הכלבה הראשונה בחלל
2000 – חיים אורן, תת-אלוף בצה"ל, מפקדה הראשון של חטיבת הנח"ל (נולד ב-1943)
2001 – ארנסט גומבריך, חוקר תולדות האמנות, יהודי (נולד ב-1909)
2015 – נורית כנען-קדר, מומחית להיסטוריה של אמנות ימי הביניים ובפרט בפיסול בימי הביניים (נולדה ב-1938)
אליר, משורר ישראלי (נולד ב-1929)
2021 – יוסף בנימין לסינג, ראש האגף למיילדות וגינקולוגיה במרכז הרפואי מעייני הישועה, פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב (נולד ב-1947)
2022 – עוזי אורנן, בלשן, פרופסור ללשון ולעיבוד שפות טבעיות באוניברסיטה העברית ובטכניון וחבר באקדמיה ללשון העברית (נולד ב-1923)
2022 – יוכבד קאשי, מפקדת יחידת מקפלות המצנחים והאישה הראשונה (יחד עם מנוחה פידל) שעברה קורס צניחה צבאית של צה"ל (נולדה ב-1929)
2022 – דאגלס מקגרת', תסריטאי, במאי קולנוע ושחקן אמריקאי (נולד ב-1958)
2024 – קווינסי ג'ונס, זמר, מלחין ומפיק מוזיקלי אמריקאי (נולד ב-1933)
דומיניקה – יום העצמאות (1978)
מיקרונזיה – יום העצמאות (1986)
יפן – יום התרבות (לפני 1946 – יום הולדתו של הקיסר)
2 בנובמבר – 4 בנובמבר
פלישתו הראשונה של אלאריק לאיטליה (תאריך משוער)
הונדלים מתחילים במסעם מערבה מדאקיה והונגריה (תאריך משוער)
בנייתה וכיבושה של זימבבואה הגדולה מתחילים (תאריך משוער)
תאריך הכיבוש הידוע הראשון של אי הפסחא (תאריך משוער)
הכריזנטמה מגיעה ליפן (תאריך משוער)
פרסום וולגטה – תרגום התנ"ך וספרי הברית החדשה לשפה הלטינית.
פרסום פשיטתא – תרגום התנ"ך וספרי הברית החדשה לשפה הסורית.
סלביאנוס, כותב נוצרי (תאריך משוער)
לאו הראשון, אפיפיור ממורי הכנסייה (מת ב-461)
אינוקנטיוס הראשון יורש את אנסטסיוס הראשון על כס האפיפיור
הוונדלים מתחילים במסעם מערבה מדאקיה והונגריה (תאריך משוער)
הוויזיגוטים מתחילים במסע הרס ברחבי איטליה
תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הרומית המזרחית (נפטר ב-450)
לאון הראשון, קיסר האימפריה הרומית המזרחית (נפטר ב-474)
אאליה אאודוקיה, אשת תאודוסיוס השני
הגנרל הרומי סטיליקו קורא כוחות מגבולות האימפריה הרומית כדי להתגונן מפני פלישת הויזיגותים.
ב-6 באפריל הוא מביס אותם בקרב פולנטיה
קומרג'יבה מגיע לצ'נגן ומתחיל לתרגם טקסטים בודהיסטים לסינית
שנת 4 היא השנה הרביעית במאה ה-1. באותה תקופה הלוח הגרגוריאני עוד לא היה קיים, ולכן שנה זו קיימת בלוח היוליאני בלבד.
לפי הדעה המקובלת כיום, שנה זו הייתה שנה מעוברת, ואורכה היה 366 ימים.
דעה זו מבוססת על פפירוס מצרי, ובו רישום תנועת כוכבי הלכת באותה תקופה.
מאידך, חוקרים אחרים טוענים, ששנה זו לא הייתה מעוברת ואורכה היה 365 ימים, עקב רפורמה שנעשתה כמה שנים מוקדם יותר בלוח היוליאני, על ידי אוגוסטוס קיסר.
ספירת הנוצרים המקובלת כיום, החלה למעשה בשנת 525, והונהגה רטרואקטיבית.
לכן, מי שחי בשנת 4, עדיין לא "ידע" שהוא חי בשנת 4.
כל התאריכים שלהלן הם לפי הלוח היוליאני.
אוגוסטוס קורא לטיבריוס חזרה לרומא כדי להתמנות לטריבון ומאלץ אותו לאמץ את גרמאניקוס כיורשו
21 בפברואר - גאיוס קיסר, בנו של מרקוס ויפסניוס אגריפה ויוליה ונכדו של אוגוסטוס קיסר
גאיוס אסיניוס פוליו, מדינאי והיסטוריון רומאי
400 המלקות הוא סרט התבגרות צרפתי בשחור-לבן משנת 1959, בבימויו של פרנסואה טריפו ובכיכובו של ז'אן-פייר לאו.
הסרט צולם בתקציב דל, במהירות ובאמצעים מאולתרים, ולא באולפן.
הוא התקבל בביקורת אוהדת, זכה בפרס לבימוי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן, והיה לאחד הראשונים והחשובים ביותר בסרטי הגל החדש בקולנוע הצרפתי.
כסרט הבכורה של טריפו והסרט הראשון בכיכובו של לאו, הוא גם פתח את הקריירה הקולנועית של שניהם.
הם המשיכו לשתף פעולה בסדרת סרטים מצליחה שעקבה אחרי התפתחותו של גיבור הסרט.
הסרט מתאר את קורותיו של אנטואן דואנל, מתבגר פריזאי.
אנטואן חי בסביבה ענייה עם אימו המנוכרת ואביו החורג, ונתקל בקשיים בבית הספר עקב אופיו המרדן.
הוא מחליט להיעדר מבית הספר כדי ללכת לקולנוע וליריד יחד עם חברו הטוב, רנה.
כאשר השניים משוטטים ברחובות פריז, הם נתקלים באימו של אנטואן מנשקת גבר זר.
כתירוץ להיעדרותו מהלימודים, מספר אנטואן למורה שאימו מתה.
השקר מתגלה כאשר הוריו באים לבית הספר, ואביו החורג של אנטואן מכה אותו.
במקום לחזור הביתה, מבלה אנטואן את הלילה במפעל דפוס שאליו לוקח אותו רנה.
למחרת מנסה אימו של אנטואן לפייסו.
היא מבטיחה לו 1,000 פרנק אם החיבור הבא שלו בספרות יקבל את אחד מחמשת הציונים הגבוהים בכיתה.
אנטואן כותב חיבור בהשראת אונורה דה בלזק, אך מקבל ציון נכשל משום שהמורה שלו מאשימו בגניבה ספרותית.
אנטואן המאוכזב והמבויש מחליט שאינו יכול לחזור עוד הביתה, ורנה מארח אותו בביתו.
לאחר סדרת גניבות קטנות, גונב אנטואן את מכונת הכתיבה של אביו החורג במטרה למכור אותה תמורת כסף, אך אינו מצליח למצוא קונה.
הוא מנסה להחזירה לחדר העבודה של האב, אך מתגלה על ידי השומר, שמזעיק את אביו החורג.
אנטואן מובא למעצר ומשם למוסד לעבריינים צעירים.
רנה מנסה לבקר את אנטואן במוסד, אך אינו מורשה להיכנס.
אימו של אנטואן מגיעה לביקור ומספרת לו שהיא ויתרה על המשמורת עליו.
אנטואן עובר הערכה פסיכולוגית, שבמהלכה הוא מספר שהוא מודע לכך שבעלה של אימו אינו אביו הביולוגי, ושאימו רצתה לבצע הפלה לפני לידתו.
לאחר תקופת בדידות ותסכול במוסד, מצליח אנטואן לברוח ורץ אל חוף הים.
על שפת המים הוא עוצר, מסתובב ומביט אל תוך המצלמה.
הסרט מסתיים בתמונה קפואה של פניו.
ז'אן-פייר לאו – אנטואן דואנל
פטריק אופיי – רנה ביגה.
דמותו מבוססת על רובר לאשנה , חבר ילדות של טריפו.
גי דקומבל – מר סורפיס, מורה
בסרט נכללו מספר הופעות קמע: פרנסואה טריפו ופיליפ דה ברוקה כמבקרים ביריד, ז'אק דמי כשוטר, וז'אן-קלוד בריאלי וז'אן מורו כעוברי אורח.
טריפו התייחס ל-"400 המלקות" כסרט אוטוביוגרפי למחצה.
עם יציאת הסרט הוא הצהיר ש"שאב השראה מן הילדות שלו", אך הסתייג באומרו שהסרט אינו ביוגרפי.
מאוחר יותר אמר כי "ההרפתקאות שעוברות על אנטואן דואנל הן שלי", אך הצהיר שהמניע העיקרי ליצירת הסרט לא היה תיעוד נאמן של חייו.
טריפו נולד מאב לא ידוע, וגדל לסירוגין אצל אימו ואביו החורג ואצל סבתו.
הוא עזב את מערכת החינוך בגיל 14, שקע בחובות ובפשע, ונשלח למוסד לעבריינים צעירים.
כמה מהסצנות ב-"400 המלקות" מתארות כמעט במדויק חוויות מילדותו; למשל, כמו אנטואן, טריפו גנב ומכר את מכונת הכתיבה של אביו החורג, וסיפר למורה שאמו מתה כדי להתחמק מעונש.
בין הסרטים מהם שאב טריפו השראה ליצירת "400 המלקות" נמנים "גרמניה שנת אפס" מאת רוברטו רוסליני, "אפס בהתנהגות" מאת ז'אן ויגו, "קיץ עם מוניקה" מאת אינגמר ברגמן ו"המלאך הכחול" מאת יוזף פון שטרנברג.
טריפו ציין ששאב השראה גם מעבודתם של ז'אן רנואר ואלפרד היצ'קוק.
בזמן שצילם את סרטו הקצר "Les Mistons" , תכנן טריפו ליצור סרט קצר נוסף, "אנטואן בורח", שעלילתו עוסקת בילד שמספר שאימו מתה כתירוץ להיעדרותו מבית הספר, והוא בורח מהבית לאחר שהוריו מגלים זאת.
בסופו של דבר התאכזב טריפו מאורכו של "Les Mistons", והחליט לפתח את "אנטואן בורח" לכדי סרט באורך מלא.
הוא כתב יחד עם ידידו התסריטאי מרסל מוסי תסריט גמיש שהותיר מקום רב לאלתור.
מוסי תרם מניסיונו כמורה לשעבר, וטריפו, בעזרת ידידו הוותיק רובר לאשנה, סיפק פרטים מילדותו.
שם הסרט, "400 המלקות", לקוח מתוך הביטוי הצרפתי "faire les 400 coups" (מילולית: "לעשות את 400 המלקות") שמשמעותו לעורר מהומות.
טריפו הציע את התסריט למפיק , אך ברונברגר דחה אותו, וטריפו החליט להפיק את הסרט בעצמו.
ההפקה מומנה בעזרת סובסידיה ממשלתית ובתמיכתם הכספית של כמה מידידיו של טריפו, ובמיוחד זו של אביו הרוחני אנדרה באזאן.
באזאן מת ביום הראשון לצילומים, וטריפו הקדיש לו את הסרט.
בהפקת הסרט סייע גם חמיו של טריפו, מפיק ומפיץ הסרטים איגנס מורגנסטרן .
באוגוסט 1958 החל שלב הליהוק.
כדי למצוא שחקן לגילום הדמות הראשית פרסם טריפו מודעה בעיתון ובחן כ-100 ילדים, פריזאים בלבד.
לדבריו, הוא בחר בז'אן-פייר לאו משום שהוא היה "אינטנסיבי יותר, אפילו תזזיתי יותר" משאר הנבחנים.
לאו גם היה דומה לטריפו במראהו החיצוני.
טריפו אמר שעל אף שלאו גילם את אנטואן באופן שונה מזה שדמיין, הוא היה מרוצה ממנו מאוד.
"בהתחלה היה הרבה ממני בדמותו של אנטואן.
אבל כשז'אן-פייר לאו הגיע, האישיות שלו, שהייתה מאוד חזקה, גרמה לי לשנות את התסריט לעיתים קרובות.
אז אני מחשיב את אנטואן כדמות בדיונית שנובעת קצת משנינו", כתב.
אלבר רמי, שגילם את דמות האב בסרט, דמה חיצונית לאביו החורג של טריפו, מה שעורר האשמות לפיהן טריפו ביקש להשפיל את הוריו באמצעות הסרט.
לתפקיד הצלם בחר טריפו את , שהיה בעל ניסיון רב ומגוון.
פיליפ דה ברוקה שימש כעוזר במאי.
את הפסקול כתב ז'אן קונסטנטין .
בניגוד לסטנדרט הקולנועי המקובל באותה תקופה, צולם הסרט על ידי צוות מצומצם, באופן מהיר, ספונטני ומאולתר, לרוב במצלמה הנישאת ביד, וללא כל שימוש באולפן.
טריפו צילם בסינמסקופ, לדבריו משום שהייתה לו הרגשה "נאיבית במקצת" שבכך הסרט ייראה מקצועי יותר ופחות נטורליסטי: "בסינמסקופ הדמות נראית כאילו היא נעה בצורה מופשטת, כמעט כמו באקווריום...
זה מצא חן בעיניי." הצילומים נערכו בין נובמבר 1958 לינואר 1959, והתקיימו ברובם בפריז, ובעיקר במונמארטר.
הסצנות שמתרחשות במוסד לעבריינים צעירים צולמו באונפלר, וסצנת הסיום על החוף צולמה בווייר-סור-מר.
רוב הסרט צולם ללא קול ודובב על ידי השחקנים לאחר מכן.
הסצנה שבה משוחח אנטואן עם פסיכיאטרית במוסד היא היחידה שצולמה בסאונד חי.
לסצנה זו לא היה תסריט, וז'אן-פייר לאו ענה לשאלות באופן חופשי.
שוט הסיום המפורסם של הסרט, שבו מוצגת של פניו של אנטואן, לא היה מתוכנן; לדבריו של טריפו, ז'אן-פייר לאו הסיט את עיניו מהמצלמה מהר מדי, וטריפו נאלץ להקפיא את התמונה כדי להשהות את מבטו.
"400 המלקות" יצא לאקרנים בצרפת ב-3 ביוני 1959, ונצפה שם על ידי 450,000 צופים מייד לאחר פרסומו.
בסך הכול כיסה הסרט את ההוצאות שהושקעו בו, והניב רווחים של כ-167,000 דולר (שווה ערך לכ-1,809,000 דולר בשנת 2024).
בצרפת זכה הסרט לביקורת אוהדת.
ב"מחברות הקולנוע" נכתב שהסרט הוא "יותר מיצירת מופת".
המבקר שיבח בעיקר את התסריט ואת המיז-אנ-סצנה, וכתב שבסרט יש "אותנטיות ואמת עמוקה שלא יכולה שלא לרגש את הצופה".
ב"לה מונד" כתב ז'אן דה ברונסלי שהסרט "אינו יצירה של יוצר גאוני...
אלא של אדם שמספר לנו בלב פתוח על עצמו, או לפחות על הילד שהיה, ובפשטות ובבהירות שלו הווידוי הזה מרגש פי אלף מכל הדרמות שהומצאו בדמיון רב על ידי התסריטאים המומחים שלנו".
ז'אן-לוק גודאר כתב ש-"400 המלקות" היה "הסרט הכי חופשי, מבחינה סגנונית ומוסרית, שהעולם ראה עד כה", וז'אן קוקטו אמר כי "מעולם לא התרגשתי באופן עמוק כל כך מסרט".
הסרט זכה להצלחה ביקורתית יוצאת דופן כאשר הוקרן בניו יורק, בדצמבר 1959, ובלונדון, שם הוקרן לראשונה במרץ.
בביקורת שהתפרסמה ב"ניו יורק טיימס" לאחר ההקרנה הראשונה בארצות הברית תיאר בוזלי קראות'ר את הסרט כ"יצירת מופת קטנה".
קראות'ר שיבח במיוחד את משחקו של ז'אן-פייר לאו, אותו השווה לז'אן גאבן, את עבודת הבימוי של טריפו ואת האופן הבהיר והמציאותי שבו תיאר את קורותיו של אנטואן.
לדבריו, הסרט הצליח "היכן שסרטים קודמים בנושאים דומים שומנו והפכו לבדיוניים עם כל מיני תפיסות שגויות וסנטימנטליות של מבוגרים."
באתר Rotten Tomatoes, המאגד ביקורות על סרטים, קיבל הסרט 99 אחוזי תמיכה בהתבסס על 71 ביקורות.
קונצנזוס המבקרים של האתר תיאר את הסרט כ"סרט מכונן של הגל החדש הצרפתי, המציע התבוננות כנה, סימפתית ושוברת לב על גיל ההתבגרות ללא נוסטלגיה נדושה."
הריאליזם הפשוט והלא-סנטימנטלי של "400 המלקות" היה סטייה יוצאת דופן מהסימבוליזם המהודר של הקולנוע הצרפתי הקלאסי, וזכה על כך לשבחים רבים.
ריצ'רד שיקל שיבח ב"טיים" את "יכולתו המופלאה של טריפו להשיג אלגנטיות קולנועית בתקציב נמוך ולגייס אהדה לגיבורו בלי רגשנות יתרה".
אליס קינזלר כתבה שמצוקתו של אנטואן הייתה יכולה להוביל בקלות לפאתוס, אך טריפו "נמנע בקפדנות מהסכנה הזו" והצליח לעורר בצופים תחושות תסכול, ולא רחמים.
גם אפיון דמותו של אנטואן זכה לביקורת חיובית.
נויפרט כתב שאנטואן אינו קורבן פשוט או חלש, אלא "דמות מרתקת ויוצאת דופן".
בסקירה במגזין "Amis du film" נכתב ש"דרושים לבמאי כבוד, אהבה ואינטליגנציה עצומים כדי ליצור דמות ספונטנית ומורכבת כל כך." קינזלר כתבה כי "הטרנספורמציה שלו מאדם שובב וחסר דאגות למנודה בודד אך ילדותי מתוארת בצורה משכנעת, והדיוקן שלו...
מתוחזק בצורה יוצאת דופן." עם זאת, פטריק וייט טען שהקהל לומד רק מעט על המניעים של אנטואן או על מה שהוא שואף להיות.
מגזיןרשימהמיקוםמקוראמפיירהסרטים הזרים הטובים ביותר29Time Out100 הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים29Sight & Soundהסרטים הטובים ביותר בכל הזמניםנכללמחברות הקולנוע100 הסרטים הגדולים ביותר58Rotten Tomatoes100 הסרטים הקלאסיים בעלי הביקורות הטובות ביותר30BBC100 הסרטים הטובים ביותר בשפה זרה8וילג' ווייסהסרטים הטובים ביותר של המאה ה-2046הגרדיאן40 הסרטים הזרים הגדולים ביותר בכל הזמנים20טיים100 הסרטים הגדולים ביותר בכל הזמניםנכלל
בסרט נעשה שימוש במספר טכניקות צילום חדשניות, כגון , ג'אמפ קאטס, דיזולב, שוטים ארוכים במיוחד ותמונות קפואות.
המצלמה נמצאת לרוב בתנועה, לעיתים תנועה מהירה וסיבובית, מה שמעביר את תחושת הבריחה והסחרור בה שרוי אנטואן.
אלן ת'יהר כתב שהמצלמה הניידת מביעה הן את החיפוש של הסרט אחר משמעות והן את "החופש הבלתי מוגדר" ממנו נהנה הגיבור, מה שבא לידי ביטוי באופן בולט בשוטים האחרונים של הסרט, שהם "תרגום ויזואלי רב עוצמה של טירוף הבריחה" ומשמשים כמטאפורה ויזואלית נוספת לחופש.
רנה ואנטואן ברחובות פריז עם מכונת הכתיבה הגנובה, לעומת אנטואן מעבר לסורגים
מרילין פייב ציינה שהסצנות שמתארות את אנטואן ורנה משוטטים בחופשיות בחוצות פריז צולמו באמצעות עדשות רחבות שמעניקות תחושה פתוחה ונקודת מבט רחבה, ואילו כליאתו של אנטואן תוארה בצילומי תקריב ממסוגרים והדוקים, כאשר הסורגים ממסגרים את פניו ויוצרים מראה שמזכיר חבל המתהדק סביב צווארו.
לדבריו של לואיס ג'אנטי, בסצנה שבה נכלא אנטואן בתא המעצר מוצאים החרדות והמתח הנפשי שלו "ביטוי ויזואלי טהור", כאשר סערת הרגשות שלו מוצגת על ידי הקווים האלכסוניים של הסורגים, ותחושת המלכוד שלו נרמזת באמצעות מסגור הפריים ההדוק סביב פניו.
אחד המאפיינים של הגל החדש הוא פורמליזם קולנועי.
לדבריו של חוקר התרבות דוד גורביץ', העיקר בסרט זה אינו העלילה, הפשוטה למדי, אלא הטכניקות בהן נעשה שימוש והמסר המובע בו על הקולנוע עצמו.
הסרט משלב גם מספר רמיזות קומיות לעולם הקולנוע הצרפתי; לדוגמה, אנטואן צופה עם הוריו בסרט , שהיה אז בתהליכי הפקה ויצא לאור רק שנתיים מאוחר יותר.
לדבריו של גורביץ', זהו רובד נוסף בפורמליזם שמציג הסרט.
לדבריה של מרילין פייב, הסרט מבטא היטב את אחד העקרונות העומדים בבסיס תאוריית האוטר שבה דגל טריפו; הוא משתמש במדיום הקולנוע עצמו ככלי חזותי להבעת רעיונות ותחושות, ללא תלות בהבעה מפורשת באמצעות מילים.
לדוגמה, המרירות שחש אנטואן בשעה שהוא עוזר לאימו לפנות את הזבל מבוטאת באמצעות בכי של ילד מאחת הדירות בבניין, והאור הנכבה בבניין באותו רגע מרמז על כך שהוא עומד לעזוב את ביתו.
קינזלר כתבה שהמצלמה מביעה חלק מהתוכן הרגשי של הסרט, אותו הדיאלוג אינו מסוגל להביע.
לדבריה, האפיון הוויזואלי הזה הוא ש"מעלה את '400 המלקות' מעל הסיפור המוכר למדי של נעורים לא מובנים והופך אותו לסרט קולנוע משפיע ויפה להפליא."
מספר מבקרים ראו בדמותו של אנטואן תיאור של אמן, ובפרט, תיאור של טריפו כאמן.
רוברט סטאם וענר פרמינגר הקבילו בין ניסיונות הכתיבה של אנטואן לחוויותיו של טריפו ביצירת קולנוע.
המורה של אנטואן מאשים אותו ב"התעללות בפרוזודיה הצרפתית", באנלוגיה בין הפרוזודיה הצרפתית לבין מוסכמות הסגנון המוקפד של הקולנוע הצרפתי הקלאסי, אותן הפרו יוצרי הגל החדש.
המורה גם מאשים את אנטואן בגניבה ספרותית, בהקבלה להאשמות בחוסר מקוריות שהופנו כלפי הגל החדש.
בסצנת הפתיחה של הסרט, תלמידי כיתתו של אנטואן מעבירים ביניהם תמונת עירום של אישה.
אנטואן משהה אצלו את התמונה כדי לצייר עליה, וכך נתפס על ידי המורה.
הוא נענש בעמידה ליד הקיר, ובעודו עומד שם הוא כותב על הקיר שיר על כך שנענש שלא בצדק; כלומר, הוא נענש עקב כך שביטא את הדחף האמנותי שלו, והגיב על כך באמצעי אמנותי.
אנטואן אף מעריץ את אונורה דה בלזק, וגונב מאביו דווקא מכונת כתיבה – כלי ליצירת אמנות.
פטריק וייט הציע שהדחף האמנותי של אנטואן מתבטא גם בכך שהוא מצותת לשיחות פרטיות וממציא תירוצים, וכך אוסף ומספר סיפורים, ואף גונב פוסטר מבית הקולנוע מתוך רצון להחזיק וליצור אמנות.
עם זאת, אנטואן אינו עוסק באמנות, ובפרט בקולנוע, באותה התלהבות שבה עסק בה טריפו בילדותו; לדבריו של וייט, טריפו נמנע מרומנטיזציה של התפתחותו כאמן ו"מגלה את החיוניות שביצירתיות גנרית יותר".
אלן ת'יהר טען שאנטואן הוא אב טיפוס של הגיבור האקזיסטנציאליסטי: הוא חי בעולם שאדיש לקיומו, ומעשיו נושאים השלכות שליליות שאין לו אפשרות לצפות – רצף פעולות תמימות למדי שמוביל ל"קטסטרופה אבסורדית" שבה אין התאמה בין כוונה לתוצאה.
אנטואן אמנם חופשי לבחור את פעולותיו כרצונו, אך פעולות אלו בסופו של דבר פונות נגדו ומונעות ממנו את חירותו – פרדוקס של ניהיליזם קיומי.
מבקרים נוספים טענו שהסרט אינו נצמד למבנה העלילה המסורתי, וכך הוא מביע את השקפתו של טריפו לפיה החיים הם רצף של אירועים חסרי סדר ושיטתיות.
רוברט סטאם כתב שבאנטואן יש "גוונים אדיפליים חזקים", המייצגים את מערכת היחסים של טריפו עם הוריו ואת המרד שלו במוסכמות הקולנוע הצרפתי הקלאסי.
לדבריו, "400 המלקות" משלב ייצוג שלילי של אביו של טריפו עם מסירות לאביו הרוחני, אנדרה באזאן, שלו מוקדש הסרט.
בנוסף, מבחינה אמנותית, דחה טריפו את מי שנחשבו לאבות הקולנוע הצרפתי והעדיף אמנים אקסצנטריים יותר, כמו קוקטו ורנואר, כמודלים לחיקוי.
כך מביע הסרט "תחינה מוסתרת בקושי לחופש מאילוצים הוריים וסגנוניים".
אנט אינסדורף הציעה ש-"400 המלקות" הוא גם סיפור על התעוררות מינית: אנטואן נראה ליד שולחן האיפור של אימו, משתעשע בבושם ובמעגל הריסים שלה; מאוחר יותר הוא מרותק למראה רגליה החשופות.
לדבריה, מערכת היחסים הסוערת של אנטואן עם הוריו רומזת לזוגיות הכושלת ממנה הוא עתיד לסבול בהמשך חייו.
אן גיליין כתבה שלמרות שהסרט נמנע מעיסוק מפורש במיניות, ישנן מספר התייחסויות מרומזות לנושא, כגון סצנת שולחן האיפור וחלונות ראווה של חנויות הלבשה תחתונה לידן עובר אנטואן בעודו הולך ברחוב.
סטאם טען שהצילום האירוטי של רגלי האם והפטישיזם של חפציה מעידים על הרגשות המעורבים – זעם ו"אירוטיות אינטנסיבית" – שחש טריפו כלפי אימו.
סצנת הסיום של הסרט פורשה לרוב כסצנה קשה המבטאת ייאוש, תסכול וחרדה.
פטריק וייט טען שאנטואן מנסה להגיע אל הים, מקום שבו לא היה קודם לכן, בניסיון להתקדם לקראת השגת בגרות ומימוש עצמי.
לדבריו, כשאנטואן מגיע אל החוף הוא לא חווה תחושת ניצחון על כך שהצליח להימלט אלא בלבול ודאגה לגבי עתידו, ובמבטו בפריים האחרון של הסרט ניכרת חרדה יחד עם שמחת החופש שלו.
אלן ת'יהר כתב שהים מייצג מצד אחד את האנטיתזה לכל האילוצים – בית הספר, המשפחה והכלא – שהגבילו את חירותו של אנטואן, ומצד שני עוצר את בריחתו ומייצג את גבולות החופש שלו.
ירון זליכה טען שהים, שהוא "הרחם הגדול של החיים", משמש כתחליף לאימו הקרה והמנוכרת של אנטואן.
דמיון המילה "ים" בצרפתית, "mer", לצליל המילה "אמא", "mère", עשוי לסמל את השימוש בים כתחליף לדמות האם של אנטואן.
ז'אק רנסייר ופול סויר טענו שבחירתו של טריפו להקפיא את תמונת פניו של אנטואן נועדה לרמז שהמשך סיפורו נורא כל כך עד שאינו ניתן להמחשה.
רנסייר התייחס גם למבטו הישיר של אנטואן אל המצלמה; לדבריו, אנטואן נוקט בפעולה זו מתוך ייאוש והתרסה.
במבטו הישיר הוא שובר את הקיר הרביעי, נכנס אל המרחב של הצופים ותובע באופן פעיל את תשומת ליבם.
זליכה כתב שהתמונה הקפואה ממחישה לא רק את תחושת אי הוודאות והחרדה של אנטואן, אלא גם של הצופים; אנטואן פונה במבטו ישירות אל הצופים ומבקש מהם לא להשלים עם העוול שנעשה לו.
אנט אינסדורף כתבה ש"השחרור הקצר והרדוף הזה מהחוויות המטרידות שממלאות את הסרט" מביא את האלטר-אגו של טריפו במגע ישיר עם הקהל – אינטימיות שאותה ימשיך טריפו לחפש לאורך הקריירה שלו.
גורביץ' ופייב טענו שהקפאת התמונה היא אקט של פורמליזם – דרך להזכיר לצופים את מעורבותו של הבמאי ביצירת הסרט.
בעוד הסגנון ההוליוודי הקלאסי העדיף להסתיר את עקבותיהם של הקולנוענים ולגרום לסרט להיראות טבעי, ללא התערבות, טריפו העדיף להשתמש בטכניקה לא מקובלת, שלדבריה של פייב "הדהימה את הקהל ב-1959" ו"לקחה את המדיום לגבהים אקספרסיביים חדשים".
פייב כתבה שהתמונה הקפואה היא מטאפורה רבת עוצמה לכליאה הסופית והמוחלטת של אנטואן במערכת שאין יציאה ממנה, כאשר אפילו כתוביות הסיום המוצגות מעל פניו אנטואן מזכירות סורגים, ומסמנות לא רק את סיומו של הסרט, אלא גם את סיום תקוותיו של אנטואן לחופש.
התמונה הקפואה מדגישה את העמימות בה נותרים הצופים; תאורטיקן הקולנוע דייוויד בורדוול כתב שב-"400 המלקות", "התמונה הקפואה הופכת להתגלמות העמימות הנרטיבית".
ריצ'רד נופרט הגדיר את "400 המלקות" כסרט בעל "עלילה פתוחה", שאין בו כל סגירת קצוות.
לדבריו, התמונה הקפואה מאותתת לצופים שהסיפור הסתיים למרות שהעלילה נותרה לא פתורה.
לורה מאלווי כתבה שהתמונה הקפואה בסוף הסרט מובילה ל"עתיד לא נודע, עם רמז קל לבריחה".
לדבריו של ריצ'רד נויפרט, קונסטנטין בנה את הפסקול באופן כזה שכל קטע מוזיקלי יהיה מזוהה עם אסוציאציות או רגשות מסוימים, וכך, בכל פעם שמוטיבים חוזרים מופיעים, הם מתקשרים זה לזה על ידי הפעלת אותן קונוטציות.
לדוגמה, המוזיקה הנשמעת במהלך כתוביות הפתיחה, קטע איטי בפסנתר ובכלי מיתר, משמשת מאוחר יותר לליווי סיטואציות של אירוניה או של סכנה – כגון הסצנה שבה תלמיד בכיתתם של אנטואן ורנה עוקב אחריהם כאשר הם בורחים מבית הספר.
קטע נוסף מפתיחת הסרט, שמבוצע באבוב, בקסילופון ובכלי פריטה, הוא קטע המוזיקה האיטי והעצוב ביותר בפסקול, והוא מלווה את אנטואן בעודו עצור בתחנת המשטרה ולאחר מכן בדרכו למוסד.
לעומת זאת, קטע עליז בקסילופון מלווה את הסצנה הקומית שבה כל התלמידים בורחים, בזה אחר זה, משיעור התעמלות, ואת הסצנה שבה אנטואן קורא ספר מאת בלזאק ואז מדליק לו נר; כך, המוזיקה הזו נעשית מזוהה עם הרגעים הבטוחים וחסרי הדאגות של אנטואן, שבהם הוא חופשי מהשגחתם של הוריו או מוריו.
בריחתו של אנטואן אל הים מתוארת בשוט אחד, ארוך במיוחד, שאינו מלווה במוזיקה; היעדר המוזיקה ממקד את תשומת הלב של הצופים במצוקתו של אנטואן, ומחזק את תחושת הבדידות שלו.
כאשר אנטואן רואה לראשונה את הים המוזיקה חוזרת לרצף אחרון, שמרכיב מחדש את כל המוטיבים המוזיקליים שהוצגו לאורך הסרט.
ככל שהוא מתקרב אל הים המוזיקה דועכת, עד שכאשר הוא מסתובב אל המצלמה בשוט האחרון נותר ברקע כינור בודד.
כך, בעוד ההיבט החזותי של סצנת הסיום מתמקד באנטואן, המוזיקה מספקת לצופים "מעין פלשבק מוזיקלי דחוס לאירועי הסרט".
הסרט סימן את נקודת הפתיחה של הגל החדש הצרפתי – תנועה של קולנוענים צעירים שקראו תיגר על המוסכמות שרווחו בקולנוע הצרפתי הוותיק ודגלו בתאוריית האוטר, שמדגישה את חשיבותו של הבמאי בתהליך יצירת הסרט.
זכיית הסרט בפרס לבימוי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן הסבה תשומת לב בין-לאומית אל טריפו ועמיתיו בתנועת הגל החדש.
ז'אן-לוק גודאר כתב על בחירת הסרט לייצוג צרפת בפסטיבל ש"פניו של הקולנוע הצרפתי השתנו" משום שלראשונה נבחר סרט צעיר ש"יחשוף את הפנים האמיתיות של הקולנוע הצרפתי לעולם כולו".
ההצלחה הביקורתית והמסחרית של הסרט הבטיחה את המשך הקריירה של טריפו כבמאי, והקלה על חברים אחרים בתנועת הגל החדש להשיג מימון להפקת סרטים משלהם.
סצנת הסיום של הסרט היא אחת מהסצנות הראשונות והמפורסמות ביותר בשימוש בטכניקת התמונה הקפואה.
היא הפכה לסצנה אייקונית וזכתה להתייחסויות ולפרודיות רבות; הסרטים "קיד וקסידי", "הארי פוטר והאסיר מאזקבאן", "ואת אמא שלך גם" ו"שלוש עשרה" מכילים סצנות סיום דומות.
מחווה לסצנה הופיעה גם באחד מפרקי קומדיית המצבים האמריקאית "משפחת סימפסון".
לאור הצלחת הסרט הפיק טריפו ארבעה סרטי המשך, שנודעו כ"סדרת דואנל": (1962), "נשיקות גנובות" (1968), "תרגיל בנישואין" (1970) ו"אהבה במנוסה" (1979), כולם בכיכובו של ז'אן-פייר לאו.
הסדרה נחשבת לאחד מהישגיו המפוארים של הגל החדש, ולאו הפך לשחקן הצרפתי הידוע ביותר של התנועה.
חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק: זכייה בפרס לסרט הטוב ביותר בשפה זרה
זכייה בפרס לבימוי הטוב ביותר
פרס אוסקר: מועמדות לפרס לתסריט המקורי הטוב ביותר
פרס בודיל: זכייה בפרס לסרט האירופי הטוב ביותר
: זכייה בפרס לסרט הטוב ביותר
: זכייה בפרס לבמאי הזר הטוב ביותר
מועמדות לפרס לסרט הטוב ביותר מכל מקור
מועמדות לפרס לשחקן החדש המבטיח ביותר עבור ז'אן-פייר לאו
400 (במילים: ארבע מאות) הוא מספר טבעי הבא אחרי 399 ולפני 401. בספרות יווניות הוא מיוצג על ידי אופסילון.
מערת המכפלה נקנתה בארבע מאות שקל כסף עובר לסוחר.
בברית בין הבתרים הובטח לאברהם: "גר יהיה זרעך בארץ לא להם ועבדום ועינו אותם.
המספר ארבע מאות מייצג בספרות חז"ל את המספר הגדול ביותר שניתן לכתוב כאות אחת בגימטריה כיוון שהגימטריה שלו היא האות האחרונה באלפבית העברי.
סטיבן שפרד כתב ספר בשם "הארבע מאות".
הארבע מאות הייתה אוליגרכיה ששלטה זמן קצר באתונה.
4-וקטור הוא וקטור בעל 4 רכיבים שמשתנה לפי טרנספורמציות לורנץ בין מערכות ייחוס.
באופן אינטואיטיבי, ניתן לחשוב על וקטורים דו־ממדיים: נניח שיש שני וקטורים דו־ממדיים, מיקום של חלקיק שנמצא בנקודה וזוג סדור המתאר ממדים של מלבן שאורכו 4 ורוחבו 5: .
אם נסובב את הצירים ב-45 מעלות, נקבל שהחלקיק נמצא על ציר x והמיקום השתנה להיות .
עם זאת, הזוג הסדור המתאר את ממדי המלבן לא השתנה: .
במובן הזה, וקטור המיקום הוא 2-וקטור ולעומת זאת וקטור ממדי המלבן הוא לא 2-וקטור (כלומר, זהו פשוט זוג סדור של שני מספרים שלא קשור לצירים).
ההבחנה בין וקטורים שמשתנים בהתאם לטרנספורמציות שעברו הצירים לכאלו שלא היא הבחנה חשובה, משום שממנה ניתן להבין אלו וקטורים שומרים על תכונות גאומטריות.
לדוגמה, הזווית בין שני 2-וקטורים נשמרת בכל מערכת צירים (משום ששני הווקטורים עוברים את אותה טרנספורמציה בהתאם).
בתורת היחסות הפרטית, הטרנספורמציות ששומרות על הגאומטריה של מינקובסקי הן סיבוב, שיקוף וטרנספורמציית לורנץ, ולכן וקטורים שמשתנים בהתאם לטרנספורמציה נקראים 4-וקטורים.
4-וקטור הכי בסיסי הוא המיקום-זמן במרחב מינקובסקי שהוא בעל ארבעה ממדים: שלושה ממדי אורך ומימד זמן אחד.
4-וקטור A מיוצג על ידי ארבעת הרכיבים שלו, .
הרכיב ה- של 4-וקטור מסומן ובדרך כלל משתמשים בסימון מרושל במעט ואומרים כי הוא 4-וקטור, כאשר למעשה משמעותו המדוקדקת של סמל זה היא רכיב מסוים.
על מנת שארבעת הרכיבים יהוו 4-וקטור, עליהם לעבור (לפי הגדרה) טרנספורמציית לורנץ כך:
4-וקטור קונטרה-וריאנטי, כלומר כמו הדיפרנציאל
4-וקטור קו-וריאנטי, כלומר כמו הנגזרת
המספרים מייצגים טרנספורמצית לורנץ ממערכת אחת לאחרת.
4-וקטור הוא טנזור מדרגה ראשונה.
השתמשנו כאן, כפי שמקובל בטיפול ב־4-וקטורים, בהסכם הסכימה של איינשטיין.
כאשר ההקשר ברור, מקובל לקרוא ל-4-וקטור פשוט "וקטור".
התיאור הבסיסי ביותר של 4-וקטור הוא באמצעות 4 רכיביו במערכת ייחוס מסוימת , כפי שנאמר בתחילת דף זה, וגם מקובל לאגד את הרכיבים המרחביים לווקטור מרחבי ("3-וקטור") כך .
אם נדקדק יותר, הרי שזה היה וקטור קונטרה וריאנטי, ויש גם וקטורים קו-ווריאנטים, .
הקשר בין וקטור קונטרווריאנטי לבין הגרסה הקווריאנטית של הווקטור הוא בעזרת המטריקה,
כאשר המטריקה היא המטריקה של מינקובסקי, כלומר
שהיא טנזור קווריאנטי וגם טנזור קונטרווריאנטי מדרגה שנייה.
כלומר הגרסה ה"נורמלית" של 4-וקטור היא הקונטרה-וריאנטית, והיא מגדירה את הגרסה הקווריאנטית.
בחירה זו היא שרירותית, אך מקובלת ברוב הספרים החדשים יותר.
בעזרת המטריקה מגדירים מכפלה סקלרית של שני 4-וקטורים:
כאשר השתמשנו בהסכם הסכימה של איינשטיין (סכימה על אינדקס שמופיע פעם עליון ופעם תחתון).
זו אינה "נורמה" או "מכפלה סקלרית" במובן הרגיל משום שה"נורמה" הזו יכולה להיות מספר מדומה (נורמה בריבוע שהיא מספר שלילי).
הראשוני ביותר בין ה-4-וקטורים הוא וקטור המקום (או נכון יותר ה"מאורע"), שמייצג נקודה מסוימת במרחב זמן: , כלומר
נהוג למיין 4-וקטורים לפי הסימן של המכפלה שלהם עם עצמם, להלן (ההערכות בסוגריים מתייחסות למקרה שהווקטור הוא הפרש בין שני מאורעות):
אם אומרים שהווקטור הוא timelike (אם 2 מאורעות מופרדים זמנית אז קיימת מערכת בה האירועים מתרחשים באותו מקום, וכמו כן ייתכן קשר סיבתי ביניהם).
אם אומרים שהווקטור הוא spacelike (אם 2 מאורעות מופרדים מרחבית אז קיימת מערכת בה האירועים מתרחשים באותו זמן, ולא ייתכן קשר סיבתי ביניהם).
אם אומרים שהווקטור הוא nulllike או lightlike (אם 2 מאורעות מופרדים אורית אז רק אפקטים הנעים במהירות האור יכולים לקשר ביניהם פיזיקלית וסיבתית).
4-וקטור המהירות הוא , כאשר הוא הזמן העצמי של החלקיק, ונקרא "4-מהירות".
באופן דומה ה-"4-תאוצה" מוגדרת כך, .
הקשר בין ה-4-מהירות לבין המהירות של החלקיק, כלומר הוא
הביטוי האנלוגי עבור התאוצה מסורבל ולא שימושי, ולכן לא מופיע כאן.
ה-4 מהירות מקיימת תמיד , וזה לא משתנה עם תנועת החלקיק.
לפיכך ניתן להסיק "אורתוגונליות" בין ה-4 מהירות ל-4 תאוצה במובן הבא:
מ-4-וקטור המהירות אפשר לקבל את 4-וקטור התנע-אנרגיה, שנקרא גם ה-"4-תנע",
מחישוב הנורמה אפשר לקבל את יחס הנפיצה
שנמצא שימושי למדי בפיזיקה יחסותית.
עבור פוטון או חלקיק חסר מסה, .
את 4-וקטור הכוח מגדירים על ידי הכללה של החוק השני של ניוטון,
הסמל שמופיע כאן הוא מסת המנוחה של החלקיק.
באלקטרומגנטיות (חשמל ומגנטיות) אפשר להגדיר 4-וקטורים שימושיים:
4-וקטור צפיפות הזרם והמטענים: .
4-וקטור הגל של גל אלקטרומגנטי:
3ds Max היא תוכנת גרפיקה ממוחשבת תלת־ממדית אשר פותחה על ידי חברת Autodesk.
התוכנה פועלת על חלונות (Windows 10 ,Windows 11) בגרסת 64 סיביות.
היא עברה גלגולים רבים, והיא עכשיו בגרסה העשרים ושמונה (3ds Max 2026), שם קוד - Devi.
התוכנה בגרסתה המקורית נוצרה למערכת ההפעלה DOS על ידי חברת "Yost Group", מפתחי Autodesk Animator ופותחה על ידי Autodesk, יוצרי התוכנה האדריכלית אוטוקאד.
אוטודסק קנו את הזיכיון הבלעדי לפיתוח התוכנה לאחר יציאת הגרסה השנייה של התוכנה לשווקים.
לאחר יציאת "3D Studio 4" לשווקים, התוכנה הומרה לפלטפורמת חלונות NT, ובתחילה נקראה "3D Studio MAX".
גרסה זו בתחילה גם כן פותחה על ידי חברת "Yost Group".
גרסה זו הופצה לשווקים על ידי חברת "Kinetix", אשר באותה העת הייתה מחלקה של חברת אוטודסק.
החל מגרסה 2.03, נקנתה התוכנה על ידי Autodesk, ששינתה את שם המוצר ל"3ds Max".
התוכנה 3ds Max נמצאת בשימוש רחב היקף בתעשיות משחקי המחשב, הפרסומות, ההדמיות האדריכליות וליצירת אפקטים מיוחדים בקולנוע.
לתוכנה יכולות מידול תלת-ממדי חזקות במיוחד, ופלאגין ארכיטקטוני גמיש.
בנוסף ליכולותיה במידול ובאנימציה, בגרסאות האחרונות של התוכנה נוספו טכניקת Shaders מיוחדת, סימולציית דינמיקה, Radiosity, מערכת חלקיקים (Particle System), מיפוי מיוחד, אופציות לתאורה מתקדמת וכן אפשרות ליצירת תסריט קבוע מראש.
בנוסף, יכולת הרינדור (קרי, הבאת הפרויקט להמחשה ויזואלית) קיבלה שדרוג בצורתן של תוספות הרינדור המתקדמות V-Ray, Mental Ray ו-Brazil R/S בין היתר.
בין הכלים המצויים בתוכנה ניתן למנות את:
בנייה פוליגונלית (צורות בסיסיות מוגדרות מראש כדוגמת ספירה, גליל, חרוט, קנקן תה וכיוצא בזה)
בנייה במשטחי Nurbs\Surface\Patch (צורות מתקדמות וגמישות יותר של הבנייה הפוליגונלית הבסיסית)
התוסף Character Studio שמאפשר בניית שלד אנושי ועריכתו בהמשך לפי מפרקים (Bones)
עריכה מתקדמת לתצורות הפוליגונליות כדוגמת כיפוף, סיבוב, הגדלה וכיוצא בזה, כמו גם עריכה פרטנית (Sub-Object editing) למודלים השונים על ידי השפעה על נקודות האחיזה שלהם (Vertexes)
יצירת דינמיקה מציאותית כדוגמת סימולציה של קפיץ נמתח, כוח גרביטציה, רוח וכיוצא בזה
יצירת סימולציה של חלקיקים כדוגמת סערת שלגים, מפל מים, פיצוץ פצצה לחלקים שונים וכיוצא בזה
אפקטים מיוחדים כדוגמת התוסף Video Post שמאפשר יצירת גופים זוהרים, אפקטים של חשמל וכיוצא בזה
ממשק התוכנה בנוי מארבעה חלונות עיקריים המייצגים היטלים למבט על, צדדי, קדמי ופרספקטיבה.
נוסף על כך, קיימות שורות לחצנים בחלק העליון והצדדי של התוכנה - העליון אחראי לפקודות הבסיסיות בעוד הצדדי מאפשר גישה נוחה לתפריטי התוכנה השונים והמגוונים.
בצידה התחתון של התוכנה קיימת שורת לחצנים שאחראית על האנימציה.
נוסף על ארבעת ההיטלים הרגילים ניתן לבחור בכל היטל אחר (אחורי, תחתון ומבט מצלמה אם קיימת מצלמה).
שימו לב: ערך זה מכיל אירועים מן השנים 409 - 400 לפנה"ס
405 לפנה"ס - תחילת שלטונו של דיוניסיוס הראשון, טיראן סירקוסאי
404 לפנה"ס - סיום המלחמה הפלופונסית
400 לפנה"ס לערך - שבטים קלטים פולשים לאזור אוסטריה של ימינו
408 לפנה"ס - אאודוקסוס מקנידוס, איש אשכולות יווני מתלמידי אפלטון.
408 לפנה"ס - דיון מסירקוסאי, מדינאי יווני.
400 לפנה"ס - אנטיפטרוס (מצביא)
406 לפנה"ס - אוריפידס, מחזאי ביוון העתיקה (נולד ב-480 לפנה"ס).
פילון האלכסנדרוני מלמד כי כל בני האדם נולדו חופשיים.
הנצרות מגיעה למצרים כשמרקוס המבשר מקים כנסייה באלכסנדריה והופך לבישוף הראשון של אלכסנדריה.
כנסייה קטנה מוקמת בקורניתוס (תאריך משוער).
יעקב בן זבדי, אחד משנים-עשר השליחים, פוגש את מריה.
3 ימים להרוג (באנגלית Days to Kill 3) הוא מותחן פעולה צרפתי-אמריקאי, שיצא ב-2014. הסרט מתאר סוכן CIA שחלה בסרטן ונותרו לו 3–5 חודשים לחיות.
עם קבלת הידיעה הוא מנסה ליצור מחדש קשר עם בתו בת ה-16 ועם אשתו, אותן לא ראה 5 שנים.
אשתו נאלצת לנסוע לפגישת עבודה והוא נשאר למשך 3 ימים עם בתו.
במהלך ימים אלו הוא מנסה לתפקד כאב, ובמקביל, בתמורה לתרופה ניסיונית שאולי תעזור לו - לחסל כמה אנשים עבור ה-CIA.
הסרט יצא לאקרנים ב-20 בפברואר 2014 בבימויו של (McG) והמפיק הוא לוק בסון, על פי תסריט של לוק בסון ועדי חזק.
בתפקידים הראשיים: קווין קוסטנר, קוני נילסן, אמבר הרד והיילי סטיינפלד.
איתן רנר (קוסטנר) הוא סוכן CIA ותיק, החבר בצוות שמטרתו ללכוד את אלבינו, סגנו של סוחר נשק בשם וולף.
אלבינו מזהה את אחת הסוכנות והורג אותה וכך המבצע משתבש.
רנר מצליח לירות כדור ברגלו של אלבינו אך זה נמלט.
מתנקשת בכירה של ה-CIA, ויוי דלי (אמבר הרד) שהייתה אמורה להרוג את וולף במהלך המבצע, מזהה שרנר ראה את וולף, אף כי לא ידע שזהו וולף, ולכן יוכל לזהותו בעתיד.
בינתיים, מופיעה על צג הסלולרי של רנר תזכורת כי היום יום הולדתה ה-16 של בתו - זואי, הוא מנסה להתקשר אליה אך מגיע לתא קולי.
במהלך תקופת עבודתו ב-CIA הוא הרחיק את משפחתו מהעבודה ולבתו סיפר שהוא איש מכירות.
הרופאים מאבחנים אצל רנר סרטן שיגרום למותו בטווח של 3–5 חודשים, ה-CIA מוציא אותו לגמלאות והוא מחליט לבלות את שארית חייו בפריז, בקרבת אשתו, כריסטין (קוני נילסן) ובתו זואי (היילי סטיינפלד) ולנסות לשקם את יחסיו איתם.
בפריז הוא מחזיק דירה נפרדת מזו של משפחתו וכאשר הוא מגיע אליה הוא מוצא בה משפחה אפריקאית פולשת שהשוטרים אומרים לו שאין באפשרותו לפנות עד האביב ולכן הוא חולק אתם את הדירה.
רנר יוצר קשר עם כריסטין ומספר לה על מצבו הבריאותי ועל כך שפרש מהשירות ב-CIA, היא מאפשרת לו להיפגש עם זואי וכאשר היא נאלצת לנסוע לנסיעת עסקים ל-3 ימים היא משאירה אותו כאחראי על הילדה.
סוכנת ה-CIA ויוי, מוצאת את רנר ומבטיחה לו סכום כסף ניכר ותרופה ניסיונית למחלתו אם יסכים לאתר ולחסל את וולף.
בחוסר רצון רנר מקבל עליו את המשימה, כדי לזכות ביותר זמן עם משפחתו.
לתרופה יש תופעות לוואי ואותן ניתן לסלק רק על ידי שתיית אלכוהול.
רנר צריך לתמרן בין פעילותו לטובת ה-CIA לבין השגחה על זואי.
תוך כדי כך זואי מתעמתת עם רנר וטוענת שאילו הוא היה אבא רגיל הוא היה מלמד אותה לרכוב על אופניים ולרקוד.
רנר מנסה לעשות זאת ומצליח בנוסף להציל את זואי מניסיון אונס ושילוב כל אלו מקרב בין זואי לרנר.
במהלך הניסיונות להשיג את אלבינו - רנר חוטף את נהג הלימוזינה, מתייעץ אתו בנושא גידול בנות ומקבל מבנותיו של הנהג פיענוח של סמל שמצא, שעוזר לו למצוא את זואי.
הוא חוטף את רואה החשבון ומקבל ממנו מתכון לרוטב לספגטי, לטובת ארוחה שזואי רוצה להכין לחבר שלה.
רנר עוקב אחרי וולף ואלבינו לרכבת התחתית, אבל הוא מושבת על ידי ההזיות שנגרמות מהתרופה.
אלבינו מנסה להרוג אותו כשהוא דוחף את רנר מול רכבת מתקרבת, אך רנר מצליח לדחוף את אלבינו על המסילה ולהינצל.
רנר ומשפחתו מוזמנים למסיבה שמארגן אביו של החבר של זואי, שבמהלכה מסתבר כי האב הוא שותף עסקי של וולף.
רנר מצליח להגן על כריסטין וזואי, להרוג שכירים של וולף שיורים לעברו, ללכוד את וולף במעלית, לירות בכבל המעלית ולנתק אותו ובכך לגרום לתא המעלית לקרוס על רצפת המרתף.
וולף זוחל החוצה פצוע, רנר מושבת שוב עקב מחלתו, ויוי מגיעה אליהם והורגת את וולף.
סצנת הסיום מעידה על כך שרנר נותר בחיים מעבר לתוחלת החיים שהקציב לו הרופא.
צילומי הסרט החלו ב-7 בינואר 2013 והסתיימו באפריל.
הסרט צולם בפריז ובלגרד, החלקים שצולמו בפריז הצטלמו באולפני "Cite du Cinema".
הסצנות שצולמו בבלגרד צולמו מול מלון יוגוסלביה.
4.48 פסיכוזה הוא מחזה שנכתב על ידי המחזאית הבריטית שרה קיין.
זו הייתה עבודתה האחרונה, והיא הוצגה לראשונה ב-Royal Court Jerwood Theatre Upstairs ב-23 ביוני 2000, כמעט שנה וחצי לאחר התאבדותה של קיין ב-1999. למחזה אין דמויות מפורשות או הוראות במה; בכך ממשיך המחזה את סגנון ההפקות הקודמות של קיין.
לטענתו של חברה הקרוב של קיין והמחזאי דייוויד גרייג, מקורה של כותרת המחזה בשעה 4:48 בבוקר, שעה בה נהגה קיין להתעורר כאשר שרתה במצב דיכאוני.
במחזה מופיע אדם בעל דיכאון קליני, הפרעה ממנה סבלה קיין בעצמה.
הטקסט במחזה מציג באופן סובייקטיבי את הדיכאון כפי שנתפס בעיני קיין, דרך הצגת מקרה ספציפי.
במחזה בולטים הרהורים ומחשבות על התאבדות.
למרות שאין נרטיב קשיח או השתלשלות אירועים, נדונים בו מספר אספקטים של דיכאון, כגון ההחלטה האם לקחת תרופות נוגדות דיכאון, התשוקה של המוח המדוכא, ההשפעות של התרופות, פגיעה עצמית, והתאבדות.
נושאים נוספים המוצגים במחזה הם בדידות, מערכות יחסים ואהבה.
המחזה מורכב מ-24 חלקים אשר אינם כוללים רקע ספציפי, הוראות במה או דמויות.
השפה שלו משתנה בין שפה נטורליסטית לאבסטרקטית קיצונית או פואטית, הרחבה של הסגנון שקיין פיתחה במחזותיה הקודמים.
המחזה הועלה לראשונה בשנת 2015 בישראל בתיאטרון חיפה.
בשנת 2025 הועלה המחזה בתיאטרון סמינר הקיבוצים תחת פסטיבל "בכורות" בבימויו של מתן וייסמן.
בבריטניה התקבל המחזה בביקורות מעורבות של המבקרים והקהל.
בעקבות נושא המחזה וההתאבדות של קיין לאחר כתיבתו, התקשו מספר מבקרים להבחין בין המחזה לבין מציאות החיים של קיין.
מייקל בילינגטון מעיתון הגרדיאן כתב: "איך אפשר להעניק נקודות אסתטיות למכתב התאבדות של 75 דקות?".
צ'ארלס ספנסר מהעיתון טלגרף כתב "אי אפשר שלא להסתכל על המחזה כקריאה אישית עמוקה של כאב".
דייוויד גרייג טען שהמחזה "כואב באופן יוצא דופן, היות שנדמה שהוא נכתב בידיעה כמעט ברורה שהוא יעלה לבמות רק לאחר המוות [של הכותבת]".
4 הידרוקסי חומצה בנזואית או פרה-הידרוקסי חומצה בנזואית (p-hydroxybenzoic acid) היא תרכובת כימית שנוסחתה C7H6O3. המולקולה היא חומצה בנזואית מותמרת בקבוצת הידרוקסיל בעמדת פָּרָה לקבוצת החומצה והיא איזומר של חומצה סליצילית.
החומר הוא מוצק לבן בעל מסיסות נמוכה במים ובכלורופורם, ומסיס יותר בממסים קוטביים ככהלים או אצטון.
החומר ידוע בעיקר כחומר מוצא להכנת אסטרים הנקראים פרבנים והמשמשים כחומרי שימור.
4-הידרוקסי חומצה בנזואית מצוי באופן טבעי בכמה צמחים כדוגמת שיח אברהם ובמזונות כקוקוס, יין, וניל, ותה ירוק.
מייצרים את התרכובת בתגובה של אשלגן פנוקסיד עם פחמן דו-חמצני.
שלושה סיפורי ערבה, או, 3 סיפורי ערבה הוא סרט קולנוע ישראלי ובו אסופה של שלושה סרטים קצרים מאת שלושה במאים שונים, שנוצר כחלק מפרויקט "קצר במדבר" של פסטיבל הסרטים בערבה.
הסרט יצא לאקרנים ב-18 בינואר 2018. שלושת הסרטים הקצרים הם: "בדרך חזרה" מאת משה רוזנטל ובכיכובם של ליאור אשכנזי ושחר נץ, "קילומטר 147" מאת בעז פרנקל ובכיכובם של מנשה נוי, רותם קינן וששי מטו ו-"חמורים" מאת דוד ולך.
הסרט הופק בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי.
"קילומטר 147" זכה בפרס אופיר בקטגוריית הסרט העלילתי הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אופיר לשנת 2018. "בדרך חזרה" היה מועמד אף הוא בקטגוריה זו.
3sat הוא ערוץ טלוויזיה ציבורי שמשדר בשפה הגרמנית ומופץ ללא תשלום.
הערוץ מופעל על ידי ZDF, ORF, ה-SRG SSR ו-ARD.
המפעיל הבולט של הערוץ הוא ה-ZDF, ושידורי התחנה מתבצעים ממשרדי ZDF.
3sat הוקם על מנת לשדר תוכניות תרבות, במקור דרך השידור בלוויין.
הערוץ נוסד על ידי ה-ZDF הגרמני, ה-ORF האוסטרי, ו-SRG SSR משווייץ.
ZDF מוביל את השידורים אך ההחלטות מתקבלות במשותף על ידי הקואופרטיב.
בשנת 1990, DFF, ארגון שידור בגרמניה המזרחית הפך לחבר בקואופרטיב ונשקל שינוי שם של הערוץ ל-4sat, אך לבסוף הוחלט להותיר את השם הקודם על כנו.
ב-31 בדצמבר 1991 בוטלה חברותו של DFF כחלק מפירוק הארגון, בהתאם לחוקי האיחוד הגרמני.
ב-1 בדצמבר 1993 הצטרף לקואופרטיב ARD, כשותף.
זאת בעקבות הקמת ערוץ הלוויין של ARD, שנקרא Eins Plus.
ב-2003 היה ערוץ 3sat זמין בקרב 40 מיליון משקי בית בגרמניה, אוסטריה ושווייץ, וב-85.5 מיליון משקי בית ברחבי אירופה.
מאז 30 באפריל 2012 זמין הערוץ גם בפורמט HDTV, עם זאת בערוץ הודיעו מראש כי לא ניתן יהיה לשדר תוכן ב-HD בתחילת 2013 בשל עבודות השיקום.
עד אז, בכל התוכניות ניתן היה לצפות באיכות HD, גם אם התוכן היה זמין באיכות זו.
לאחר המעבר לפורמט תמונה של 720p שהושלם בראשית יוני 2013, הערוץ מסוגל לשדר תוכן בהפרדה גבוהה.
מאז 30 ביוני 2015, כחלק מהפסקת השידורים האנלוגיים ברשת הכבלים של Unitymedia, גם ערוץ 3sat HD משודר גם הוא.
ECO - מגזין עסקים שווייצרי
דוק - סרטים דוקומנטריים מכל רחבי העולם
"3 שירים" (או "שלושה שירים") היא סדרת תעודה ישראלית ששודרה בכאן 11 בהשראת ההסכת "שיר אחד".
הסדרה נוצרה על ידי כרמית אייל, נדן פינס ופיטר רוט.
הסדרה מתעמקת בפסיפס העשיר של המוזיקה הישראלית, החל מנכסי צאן ברזל ועד להיטי פופ עכשוויים.
באמצעות אוסף שירים, שלכל אחד סיפור ייחודי משלו, שואפת הסדרה לספר את תולדות החברה והתרבות הישראלית.
על ידי חקירת המקורות, המשמעויות וההשפעות שמאחורי השירים הללו, הסדרה מציעה לצופים הבנה מעמיקה יותר של המוזיקה הישראלית והקשר שלה לתולדות המדינה.
עם התמקדות בסיפור סיפורים, הסדרה חושפת את הנרטיבים שמאחורי שירים ישראלים איקוניים, ושופכת אור על הפרטים, המקומות והרגעים שעיצבו את יצירתם.
באמצעות נקודות מבט שונות, לרבות תיעודים היסטוריים, תרבותיים ואישיים.
"3 כוסות מרטיני" הוא סינגל מאת הזמר-יוצר הישראלי רותם חן, שיצא ב-21 באוקטובר 2025. השיר נכתב והולחן על ידי חן לצד אבי אוחיון ואופיר מול, ומהווה את הסינגל הראשון שלו לאחר הצלחת הלהיט "סרט כחול".
לפני פריצתו כזמר, כתב חן שירים למספר אמנים בישראל.
הוא חתום על להיטים שביצעו אייל גולן ("עיר נמל", "אהבה בקרטונים"), עומר אדם ("אקדח"), עדן בן זקן ("חיפשתי אותו בנרות") ונסרין קדרי ("למה לי למה לו").
לצד זאת, עבד בשנים האחרונות עם המפיק אופיר מלול.
לדבריו, היו שירים שכתב וחשב לשמור לעצמו, אך העביר לאמנים אחרים כשהרגיש שאינם מתאימים לו באותה תקופה.
חן סיפר כי "3 כוסות מרטיני" עוסק ב"מישהי שכל אחד מכיר", דמות של אישה שמציגה חיים נוצצים וחופשיים כלפי חוץ, אך מרגישה ריקנות פנימית.
לדבריו, היא "יכולה להעלות סטורי שהיא נהנית והיא בשיא, אבל בעצם בפנים הכל ריק לה, יכולה לצטט את רבי נחמן ואז להעלות תמונה חשופה מהים, והיא חיה עם זה בשלום".
חן הדגיש כי השיר אינו שיפוטי אלא אמפתי, ומייצג את המתח שבין חיי בילוי וחשבון נפש, שהוא לדבריו גם הסיפור של כולנו.
תאודוסיוס השני יורש את אביו ארקדיוס כקיסר המזרח באימפריה הרומית
קיץ - קונסטנטינוס השלישי לוכד את ספרד ומשמיד את נאמני רומא המגינים עליה
ספטמבר - אלאריק מלך הויזיגותים מטיל מצור על רומא
ינואר – אטהאולף מלך הוויזיגותים נושא לאישה את גאלא פלקידיה, אחות הקיסר הונוריוס
פולכריה מכריזה על עצמה קיסרית האימפריה הרומית המזרחית
פריסקוס אטאלוס מוכרז לקיסר רומי בבורדו
אלאריק הויזיגותי עוזב את איטליה אחרי ניסיון ראשון כושל לפלוש אליה
יוחנן כריסוסטומוס, בישוף קונסטנטינופול מודח ומגורש אך נקרא לחזור שוב כעבור זמן קצר ומוגלה שוב
404 – אטיקוס מקונסטנטינופול הופך לפטריארך קונסטנטינופול
404 – הקיסר הונוריוס מעתיק את בירת האימפריה המערבית מרומא לרוונה
404 – טלמכוס הקדוש הופך למרטיר
פאולה הקדושה, גבירה עשירה מרומא העתיקה, הלכה אחר מורה הירונימוס הקדוש לארץ הקודש והתיישבה במנזר שהקימה בבית לחם
החצר היפנית מאמצת באופן רשמי את שיטת הכתיבה הסינית (תאריך משוער)
הקיסר הונוריוס סוגר את הקולוסיאום
הירונימוס מפרסם את הוולגטה, תרגום התנ"ך ללטינית
האלפבית הארמני מומצא על ידי מסרוב משדוץ
סטיליקו מורה על שריפת ספרי הסיבילות ברומא
ריקימר, השליט בפועל של האימפריה הרומית המערבית
לגיונות של האימפריה הרומית בבריטניה מורדים בקיסר הרומי ובוחרים במרקוס כקיסר החדש.
הוא נרצח תוך זמן קצר ומוחלף על-ידי גרטיאנוס
תרגום התנ"ך לשפה הארמנית על ידי מסרוב משדוץ.
גונדריק הופך מלך הונדלים והאלאנים אחרי מות אביו גודיגיזל
גרטיאנוס נרצח וקונסטנטינוס השלישי נוטל את מקומו כראש חיל המצב המורד בבריטניה
קונסטנטינוס השלישי מוביל את כל יחידות הצבא בבריטניה לגאליה.
פעולה זו נחשבת לנסיגה של האימפריה הרומית מבריטניה
יוחנן כריסוסטומוס, ממורי הכנסייה (נולד ב-347).
40 אקרים ופרד היו ההבטחה או הביטוי המילולי של הפיצויים שאותם היו אמורים לקבל העבדים האמריקאים המשוחררים לאחר מלחמת האזרחים האמריקנית.
הפיצויים היו צריכים לכלול 40 אקר אדמה בשביל חקלאות, וכן פרד שבעזרתו ניתן יהיה לחרוש ולעבד את הקרקע.
האזכור הראשוני לרעיון הסיוע לעבדים משוחררים הופיע בהצהרתו של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן בספטמבר 1863. במרץ 1865, הקים לינקולן את "הלשכה לעבדים משוחררים" (אנ') במטרה מוצהרת לסייע לעבדים משוחררים במזון, דיור, חינוך, בריאות ותעסוקה.
כמספר חודשים לפני כן, ב-16 בינואר 1865, יצאה פקודת השדה המיוחדת מס' 15 של הגנרל האמריקאי ויליאם שרמן.
הפקודה התייחסה למשפחות השחורות שחיו ליד החופים של קרוליינה הדרומית, ג'ורג'יה ופלורידה.
השטח אליו התייחסה הפקודה הוא "האיים דרומית לצ'ארלסטון, שדות האורז העזובים שלאורך הנהרות ונמצאים עד 30 מייל מקו החוף וחבל הארץ שגובל בנהר סנט ג'ונס בפלורידה".
מרבית מהקרקעות שנידונו למסירה כבר ננטשו על ידי בעליהן הלבנים ומחזיקי עבדים בפרוץ מלחמת האזרחים.
הקרקעות נמסרו לפי הפקודה לראשי משק הבית.
בפקודה של שרמן לא היה אזכור לפרדות, אם כי ייתכן שהצבא חילק אותן בכל זאת.
לאחר ההתנקשות באברהם לינקולן, ביטל יורשו בתפקיד הנשיא, אנדרו ג'ונסון, את הפקודה.
ג'ונסון החליט להעניק חנינה לתומכי וחיילי הקונפדרציה לשעבר והחזיר את הקרקעות לבעליהן מלפני פרוץ המלחמה.
במקביל, ג'ונסון הטיל וטו על הצעת חוק שהסדירה סוגיות משפטיות לעבדים לשעבר והוגשה על ידי "הלשכה לעבדים משוחררים".
ההצעה כלל לא הזכירה מענקי אדמה או פרדות ועברה בגרסה מרוככת, לאחר שהוטו של הנשיא ג'ונסון נעקף בקונגרס.