tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא התחנך על ידי מורה פרטי עד שהלך לאוניברסיטת פנסילבניה, שם השלים את לימודיו ב-1759. לאחר מכן למד משפטים, והתקבל ללשכת עורכי הדין, אך מעולם לא עסק בכך.
בשנת 1767 עבר דיקינסון לטרנטון לאחוזה בשם "ההרמיטאז'".
דיקינסון שירת כקצין במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, והגיע לדרגת מייג'ור גנרל במיליציה של ניו ג'רזי.
בתחילת מלחמת העצמאות ב-1775 הוא הוסמך לקולונל של המיליציה של מחוז הנטרדון.
ב-1776 נבחר כציר לקונגרס המחוז המהפכני של ניו ג'רזי.
בינואר 1777 הוביל דיקינסון 400 מהמיליציות שלו בפשיטה על פלוגת אספקה בריטית ליד בית המשפט של סאמרסט, ניו ג'רזי, ולכד כארבעים קרונות של אספקה וכמה שבויים.
ביוני 1777 הוא מונה למייג'ור גנרל בפיקוד על כל המיליציות של ניו ג'רזי, תפקיד בו החזיק לאורך שאר המלחמה.
בנובמבר 1777 הוביל דיקינסון 1,400 איש בפשיטה על סטטן איילנד.
בעוד שהמתקפה נצפתה על ידי הגנרל הלויאליסט סקינר ונהדפה, הרגה יחידתו של דיקינסון חמישה ולקחה 24 שבויים.
דיקינסון לקח כמה מתנדבי ניו ג'רזי בשבי, כולל לוטננט ג'ייקוב ואן בוסקרק, לוטננט אדוארד ארל והמנתח ג'ון האמל.
המיליציה של דיקינסון השתתפה בקרב מונמות' ב-1778, וסייעה במניעת נסיגת הבריטים לניו יורק.
כאשר בן דודו ג'ון קדוולדר ערך דו-קרב עם גנרל תומאס קונווי ב-4 ביולי 1778, היה דיקינסון הסגן של קדוולדר.
בשנים 1782 ו-1783 ייצג את דלאוור בקונגרס הקונטיננטלי.
בשנים 1783–1784 הוא נבחר למועצה המחוקקת של ניו ג'רזי ממחוז הנטרדון שם שימש כסגן נשיא המועצה בשתי השנים.
הוא היה חבר בוועדה שבחרה את האתר לבירה הלאומית בוושינגטון הבירה ב-1784. כאשר ויליאם פטרסון התפטר מהסנאט של ארצות הברית, דיקינסון נבחר על ידי ניו ג'רזי להשלים את כהונתו של פטרסון.
לאחר כהונתו בקונגרס, חזר לטפל באחוזותיו עד שמת ב-4 בפברואר 1809, בביתו, ונקבר ב-Friends Burying Ground בטרנטון.
פיליפ א' ג'ונסון היה חוקר משפטי אמריקאי שהיה פרופסור למשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
הוא היה מתנגד למדע האבולוציה, מייסד שותף של המרכז למדע ותרבות של מכון דיסקברי (CSC), ואחד ממייסדי תנועת העיצוב התבוני, יחד עם ויליאם דמבסקי ומייקל בהה.
ג'ונסון ואחרים תיארו אותו כ"אבי תנועת העיצוב התבוני".
ג'ונסון היה מבקר של דרוויניזם, שאותו תיאר כ"אבולוציה נטורליסטית מלאה, המערבת מנגנוני מקריות וברירה טבעית".
ההשקפה של ג'ונסון לא מתייחסת רק לשינוי עמדות ביחס לאבולוציה אלה לכל המדע.
בהיותו צעיר הוא מעיד כי היה אגנוסטי ביחס לשאלות דתיות.
בהמשך הוא הפך לנוצרי מאמין.
הוא טוען כי הדוורינזים נוצר בעקבות ההשקפות של נטורליזם במדע ובעקבות מטריאליזם.
לטענתו, הסדרה קוסמוס של קרל סייגן הציגה את הגישה הנטורליסטית בצורה הברורה ביותר – הטבע הוא כל מה שקיים ולא קיימים גורמים אחרים (כוח על טבעי).
לפי טענתו הנטרוליזם נחשב כדבר טוב על ידי מי שרוצים לשחרר את האנושות מכבלי הדת.
מצד שני הוא טוען כי ההשלכות החברתיות השליליות של נטורליזם הן חופש מכל ישות קדושה, וכי דבר זה מוביל ל"אנרכיה מוסרית".
לפי טענתו הוא מצוי במחלוקת עם ארגוני מדע מרכזיים משום שהם בעד אידאולוגיה או "עמדה דתית" התומכת בנטורליזם.
פיליס אלן הייתה וודוויל אמריקאית וקומיקאית בסרטים אילמים.
היא עבדה עם צ'ארלי צ'פלין, מאק סוויין, מייבל נורמנד, רוסקו "פאטי" ארבוקל ומאק סנט במהלך הקריירה קולנועית שלה.
פיליס אלן נולדה בסטטן איילנד, ניו יורק, בשנת 1861. כמו הרבה שחקנים אחרים באותה תקופה, היא החלה את הקריירה שלה כשחקנית בוודוויל ובקומדיות מוזיקליות, והתחילה בקריירה שלה כשחקנית לקראת סוף התקופה האדוארדית.
עבודותיה הראשונות היו בחברה סליג ולאחר מכן עזבה את סליג ועברה לסטודיו קיסטון .
באותן שנים היא הופיעה במספר סרטים של צ'ארלי צ'פלין ומאק סוויין.
בגלל דמותה הפיזית, אלן לוהקה בעיקר בתפקיד עקרת הבית השתלטנית ולא בתור מושא האהבה המרכזית.
בשנת 1914 היא הופיעה בסרט "הרומן המפונצ'ר של טילי", שהיה הסרט הקומדי הראשון באורך מלא של ארצות הברית.
במרץ 1916 היא עזבה את קיסטון של מאק סנט כדי להצטרף לפוקס ובשנת 1920 היא כיכבה בסדרה "Model Comedies" לצד השחקנית גייל הנרי.
בשנת 1922 היא התאחדה שוב עם צ'ארלי צ'פלין והופיעה בסרט הקצר שלו "Payday".
פיליס אלן נפטרה בגיל 76 בלוס אנג'לס, קליפורניה.
הרומן המפונצ'ר של טילי (1914)
פיליפ מריו אגיון הוא כלכלן יהודי-צרפתי ופרופסור ב-INSEAD, בבית הספר לכלכלה של לונדון, ובבית הספר לכלכלה של פריז.
בשנים 2002–2015, הוא שימש כפרופסור לכלכלה באוניברסיטת הרווארד.
לפני כן, הוא היה פרופסור באוניברסיטת שפילד, יוניברסיטי קולג' לונדון, עמית רשמי במכללת נאפילד, אוקספורד, ופרופסור עוזר במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
אגיון הוא זוכה פרס נובל לכלכלה לשנת 2025 במשותף עם פיטר האוויט "על תאוריית הצמיחה בת קיימא באמצעות הרס יצירתי".
פיליפ אגיון נולד בפריז בשנת 1956, בנם של גבי ורמון אגיון.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו בכלכלה מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1987.
אגיון החל את הקריירה האקדמית שלו בשנת 1987, כשהצטרף למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס כמרצה משנה.
בשנת 1990 מונה לסגן הכלכלן הראשי של הבנק האירופי לשיקום ופיתוח, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת אוקספורד וליוניברסיטי קולג' לונדון בשנת 1996. בשנת 2002 חזר להרווארד, שם הפך לפרופסור לכלכלה.
ב-2015 אגיון מונה לפרופסור לכלכלה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
מחקרו מתמקד בצמיחה כלכלית וחדשנות.
יחד עם פיטר האויט, הוא פיתח את "הפרדיגמה השומפטריאנית", והרחיב אותה למספר כיוונים.
הוא חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, ונבחר לעמית חבר באקדמיה הבריטית בשנת 2015. הוא כיהן כנשיא האגודה הכלכלית האירופית בשנת 2017. הוא עורך של "הסקירה השנתית לכלכלה" מאז 2018.
עבודתו המוקדמת, בסוף שנות ה-80, התמקדה בתורת החוזים ובמימון תאגידי, במיוחד עם פטריק בולטון ואוליבר הארט.
בשנת 1992 ויחד עם פיטר האוויט, הוא הציע מודל בסיסי של תורת צמיחה אנדוגנית תוך שימוש במסגרת השומפטריאנית של הרס יצירתי.
פרסום זה סלל את הדרך לרצף רחב של ספרות תאורטית ואמפירית על הגורמים והמדיניות של צמיחה.
במאה ה-21 חקר גם את הקשרים בין תחרות, מוסדות וצמיחה, ובפרט את הקשר ההפוך בין עוצמת התחרות לחדשנות.
בעשור השני של המאה ה-21 מחקרו התרחב לנושאים של אי שוויון, ניידות חברתית והכלכלה הפוליטית של החדשנות.
עבודתו האחרונה עוסקת בהשפעות של אוטומציה, בינה מלאכותית, גלובליזציה וצמיחה ירוקה.
אגיון נבחר לעמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 2009 והוא חבר בוועדה המנהלת והמפקחת (ESC) של CERGE-EI.
הוא מכהן גם בוועדה המייעצת המדעית של מכון מקס פלאנק לחקר טובין קולקטיביים.
לקראת הבחירות לנשיאות צרפת ב-2012, אגיון חתם יחד על פנייה של מספר כלכלנים לתמיכה במועמד המפלגה הסוציאליסטית פרנסואה הולנד שאכן נבחר בסופו של דבר.
בשנת 2016, מונה אגיון על ידי המזכיר הכללי של האומות המאוחדות באן קי-מון לקבוצת מומחים המייעצת לוועדה ברמה גבוהה לתעסוקה בתחום הבריאות וצמיחה כלכלית, בראשות משותפת של הנשיאים פרנסואה הולנד מצרפת וג'ייקוב זומה מדרום אפריקה.
בשנת 2021, אגיון מונה לקבוצת הייעוץ ברמה גבוהה (HLAG) של הבנק העולמי וקרן המטבע הבין-לאומית בנושא התאוששות וצמיחה בת קיימא וכוללנית, בראשות משותפת של מארי פנגסטו, סיילה פזרבסיוגלו וניקולס שטרן.
פיליפ ג'י אפשטיין היה תסריטאי יהודי אמריקני, חלק מזוג "האחים אפשטיין" ביחד עם אחיו התאום ג'וליוס אפשטיין.
השניים היו אחראים לכמה מן הסרטים הידועים של אולפני האחים וורנר בשנות השלושים ובשנות הארבעים.
השניים ידועים במיוחד ככותבי התסריט לסרט "קזבלנקה" אותו כתבו יחד עם הווארד קוץ' על פי מחזה מאת מורי ברנט וג'ואן אליסון.
אפשטיין ואחיו נולדו בניו יורק, ולאחר לימודי עיתונאות הגיעו ללוס אנג'לס בשנת 1933. בתחילה כתבו עבור אולפני האחים וורנר ללא קרדיט, אך משהתגלה כישרונם חתמו בשנת 1935 על הסכם שהפיק סרטים רבים ובהם "קזבלנקה", "רעל ותחרה", "רומן בלב ים" ורבים אחרים.
השניים ניהלו יחסי אהבה-שנאה עם ראש אולפני האחים וורנר, ג'ק וורנר אשר לא יכול היה להתעלם מכישרון הכתיבה שלהם, אך בז לאורח חייהם הבוהמי ולשעות עבודתם המוזרות.
בשנת 1952 הלשין וורנר על הזוג אפשטיין לוועדה לפעילות אנטי אמריקאית שבראשה עמד הסנטור ג'וזף מקארתי.
השניים לא נחקרו, אך נאלצו למלא שאלון של הוועדה.
לשאלה "האם אי פעם היית חבר בארגון חתרני" ענו השניים "כן.
אפשטיין נפטר ממחלת הסרטן באותה שנה, בביתו בהוליווד שבקליפורניה.
אחיו ג'וליוס המשיך בקריירת כתיבה משגשגת.
בנו לזלי הוא סופר ידוע.
נכדתו אניה אפשטיין היא תסריטאית טלוויזיה, אשר כתבה בין היתר חלק מן התסריטים לסדרה "רצח מאדום לשחור".
פיליפ קורטליו ג'ונסון , הוא אחד האדריכלים האמריקאים החשובים ביותר במאה ה-20.
ג'ונסון היה בוגר אוניברסיטת הרווארד לתואר בהיסטוריה של האדריכלות, ואת תואר האדריכל קיבל בגיל 35. הוא מונה לראשה הראשון של המחלקה לאדריכלות במוזיאון המומה בניו יורק, בשנת 1946, ולאחר מכן המשיך כנאמן.
בין שלל פרסיו הרבים, זכה במדליית הזהב של AIA, לשנת 1978 והיה הראשון שזכה בפרס האדריכלות הנחשב ביותר, פרס פריצקר, בשנת 1979. הוא נפטר בגיל 98 והותיר אחריו בן זוג איתו חי במשך 45 שנים.
לאורך שנות פעילותיו הארוכות, נודע ג'ונסון בעיקר בהשפעתו בביקורתו והדרכתו האינטלקטואלית של המקצוע, מאשר בהשפעת בנייניו.
(חרף העובדה שאין להפחית בחשיבות רבים מהם).
לאחר ירושת אביו, ייסד ומימן את המחלקה לאדריכלות במוזיאון לאמנות מודרנית (מומה), ניו יורק.
כאחד מן הכותבים (לצד הנרי-ראסל היצ'קוק הבן), של קטלוג מומה לתערוכה משנת 1932, "הסגנון הבינלאומי: אדריכלות מאז 1922", מזוהה ג'ונסון כאחד מן האחראים הראשיים (לצד מיס ון דר רוהה), להבאת הסגנון הבינלאומי ורוח המודרניזם באדריכלות מאירופה לארצות הברית, שם תזכה לאהדה רבה במרוצת השנים.
כאב הרוחני של החמישייה הניו יורקית, ברוקר רב עצמה, ידוען בן "חוג הסילון", ונאמן של מוזיאון המומה, ג'ונסון מיקם עצמו במקום האידיאלי כדי לקדם את עמדתו לפיה אדריכלות היא שאיפה אסתטית השווה בערכה לכל אמנות יפה אחרת.
נטען כי יכולות הרישום והציור שלו היו בסיסיות ביותר, אולם אין עוררין על מיומנותו הגרפית וחוש העיצוב שלו.
בתור הדמות המזוהה ביותר עם האדריכלות האמריקאית למשך עשורים רבים, אייקון אנושי בחלקו, חוזה סגנונות במידה, ובעל יכולת קומית, ג'ונסון הפך למקור מהימן עם קורטוב שנינות ופרובוקציה.
בניינו המוכר ביותר, ואחד מן הראשונים בתכנונו, הוא בית הזכוכית בניו-כנען, קונטיקט.
הבניין בעל קירות הזכוכית, שלד הפלדה והתוכנית החפה מן עמודים במרכז החלל, היווה את תיזת המאסטר שלו באוניברסיטת הרווארד בשנת 1949, וכן תוכנן להיות בית מגוריו הפרטי.
בבית זה דר ג'ונסון עד מותו.
הבניין בעל דמיון רב לבית פארנסוורת' של מיס ון דר רוהה, אשר תכנונו החל כבר ב-1945 והוא הושלם ב-1951.
את רב בנייניו עיצב ג'ונסון בשיתוף פעולה, לרוב עם המהנדס ג'ון בורג'י, אשר יחד היו בעליהם של פירמה אדריכלית משגשגת.
כפי שמראים הבניינים המוקדמים באחוזתו בניו-כנען, בעבודתו העצמאית לא ניכרת עקביות עיצובית או פרקטיות מרובה.
היו אלה שנות שיתוף הפעולה, בין 1967 ל-1991 אשר היוו את שנותיו הפוריות ביותר של ג'ונסון כארכיטקט בונה.
בבניין AT&T הפוסט-מודרניסטי במנהטן (בימנו, בניין סוני) משנת 1984, יצר ג'ונסון מחלוקת ציבורית רבה כאשר ציפה את המבנה התמיר בגרניט כתומה-ורודה בולטת לעין והוסיף לראשו גמלון בסגנון ריהוט הצ'יפנדייל.
הייתה זו פרובוקציה רבתי לתקופה, אשר היה בה בלתי מקובל בעליל לשבור את קו הגגות השטוח של גורדי השחקים המודרניסטים, על אחת כמה וכמה בעזרת גמלון הנראה כלקוח מגב של רהיט מן המאה ה-18. עיטוריות המבנה גם היא נראתה כסטיה וקריאת תגר על המוכר והשכיח בעיר.
ברטרוספקטיבה, נאמר כי המבנה הוא מהחשובים שנבנו בניו יורק בשנות ה-80 של המאה ה-20 והיה סנונית ראשונה לפריצת הסגנון הפוסט-מודרניסטי באופן שכיח בכל רחבי היבשת.
"אדריכלות היא האמנות של איך לבזבז חלל".
"עבודתו של האדריכל כיום היא ליצור בניינים יפים.
למה לשבת על שפת-הים כאשר אפשר לתכנן בניינים?".
"הדבר הטוב ביותר לעשות עם מים זה להשתמש בכמה שיותר מזה".
"אני מפגר בערך בארבעה גורדי שחקים".
"אדריכלים הם פחות או יותר יצאניות מדרגה גבוהה.
אנחנו יכולים לוותר על פרויקטים באותה מידה שהן מוותרות על לקוחות, אבל בסופו של דבר נהיה חייבים לומר כן למישהו, על-מנת להישאר בביזנס".
פיליפ בוש (נולד ב-4 בינואר 1961) הוא פסנתרן אמריקאי, שהקריירה שלו ממוקדת בראש ובראשונה במוזיקה קאמרית ובמוזיקה קלאסית בת ימינו.
פיליפ בוש נולד בריג'ווד שבניו ג'רזי, לאב אמריקאי ואם גרמניה.
הוא גדל בשארלוט שבקרוליינה הצפונית, שם לימד אביו צרפתית באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בשארלוט.
בוש למד בקונסרבטוריון פיבודי אצל לאון פליישר, והוא ממשיך לראות בו, לדבריו, את המשפיע העיקרי עליו מבחינה מוזיקלית.
בוש עשה שנתיים בבית הספר לאמנויות בבאנף סנטר בקנדה, מ-1981 עד 1983; שם פגש את סטיב רייך ומוזיקאים נוספים, אשר השפעתם עיצבה את הקריירה שלו וקבעה את כיוונה.
בהמשך עבר בוש לניו יורק, שם נשאר למשך רוב הקריירה שלו.
בשנים האחרונות קבע את ביתו במקומות אחרים בארצות הברית, כאשר לימד שנים אחדות באוניברסיטת מישיגן ואחר בדרום קרוליינה, שם הוא מתגורר נכון ל-2008.
פיליפ בוש היה הזוכה בתחרות הארצית של איגוד הפסנתרנים האמריקאי לשנת 1983, והופיע ברסיטל הראשון שלו בניו יורק במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בשנת 1984. כסולן, בוש דוגל בביצוע יצירותיהם של מלחינים חיים והקליט יצירות לפסנתר של בן ג'ונסטון וג'ון זורן, בין השאר.
בוש מופיע בקביעות בפסטיבלים שונים של מוזיקה קאמרית ברחבי ארצות הברית ומנגן בצוותא עם אינסטרומנטליסטים אמריקאיים רבים מן השורה הראשונה.
הוא מופיע כשותף בכשלושים הקלטות בחברות שונות, עם קבוצות כמו "אגודת המוזיקה הקאמרית" של לינקולן סנטר.
בשנת 2001 הופיע בוש לראשונה כסולן בקונצרט בקרנגי הול, כשהתבקש להחליף בהתראה קצרה את פיטר סרקין החולה בנגינת קונצ'רטי מאת סטרווינסקי ואלכסנדר גהר עם הסינפונייטה של לונדון, וזכה לשבחי הביקורת.
מאמציו של בוש לקדם את המוזיקה האמריקאית בת זמננו הקנו לו פרסים ומלגות מקרן אהרן קופלנד ומן הקרן הלאומית למענקי אמנויות.
פיליפ "פיל" הנסן אנסלמו הוא מוזיקאי מטאל וסולן הלהקות פנטרה, Down ו-Superjoint Ritual.
בתקופתו הפכה פנטרה לאחת הלהקות המשפיעות בעולם המטאל.
אנסלמו נולד בניו אורלינס, לואיזיאנה.
לא קיימים הרבה מקורות על ילדותו והתבגרותו של פיליפ אבל מהמעט שידוע נראה כי הוא לא זכה לילדות קלה.
ידוע כי בשנות העשרה שלו הוא חי מחוץ לבית תקופות ארוכות ולא זכה לחינוך פורמלי מלא.
בשנת 1987 הצטרף אנסלמו ללהקת פנטרה.
באותה תקופה הייתה פנטרה להקת הבי מטאל עם מראה של "להקת שיער".
בשנת 1988 ראה אור האלבום הראשון של פנטרה עם אנסלמו על המיקרופון, בשם Power Metal.
האלבום אמנם היה ברובו ב"סגנון פנטרה הישן", אך לראשונה ניתן היה גם לשמוע שירים המשלבים ת'ראש מטאל.
שנתיים מאוחר יותר הוציאה הלהקה את Cowboys From Hell, אלבום שהשאיר סופית מאחור את העבר הגלאמי של הלהקה.
במהלך כל אותן שנים של הצלחה היה ידוע כי אנסלמו צורך הרואין וכי העובדה מפריעה ליתר חברי ההרכב, ובמיוחד לאחים אבוט.
אנסלמו התלונן באותה תקופה על כאבי גב חוזרים, כנראה תוצאה של הופעות אנרגטיות במשך שנים על הבמות.
בספטמבר 1995 יצא האלבום הראשון של פרויקט הצד של פיל אנסלמו, Down.
המתחים בתוך הלהקה גברו כאשר אנסלמו כמעט ומת ממנת יתר בקיץ 1996. השמועות על פירוק הלהקה הלכו וגברו, במיוחד כאשר גם האחים אבוט התחילו לעבוד על חומר עצמאי.
ללהקה יצאו עוד אלבום הופעות ואלבום סטודיו אחד, Reinventing the Steel בשנת 2000. אנסלמו הוציא שני דיסקים עם Down ו-Superjoint Ritual שיצאו ב-2002 ו-2003, לפני שפנטרה התפרקה רשמית ב-2003. הסיבה העיקרית לפירוק הייתה הריחוק שנוצר בין אנסלמו לשאר חברי הלהקה.
לאחר הידיעה על הרצחו של דיימבאג דארל בדצמבר אותה שנה סיבובי ההופעות של Superjoint Ritual נפסקו.
הידיעות על כך שאנסלמו הוכרז כלא רצוי בטקס ההלוויה תפסו כותרות.
אנסלמו לקח לעצמו זמן למנוחה ממוזיקה אחרי מותו של "דיימבג" ולפי שמועות מסוימות אף שקל לפרוש לגמרי מהסצנה.
כיום פיליפ אנסלמו מצהיר כי הוא נקי לגמרי מסמים וכי עבר ניתוח שחדל את כאבי הגב הממושכים מהם סבל.
בתחילת 2006 הופיעו שמועות לפיהן אנסלמו יכנס לנעליו של ליין סטאלי באליס אין צ'יינס, אך כפי הנראה אין לשמועות אלו קשר למציאות.
אנסלמו חזר להקליט בעיר הולדתו, ניו אורלינס, שנפגעה קשה בהוריקן קטרינה באוגוסט 2005.
פיליפ אנטרמון הוא פסנתרן ומנצח צרפתי.
אנטרמון הרבה בהקלטות במהלך הקריירה שלו, והידועה ביותר ביניהן היא הקלטה משנת 1961 לקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי, עם הפילהרמונית של ניו יורק בניצוח ליאונרד ברנשטיין.
אמו הייתה פסנתרנית, זוכת ה"גראן פרי" ואביו היה מנצח אופרה.
פיליפ החל ללמוד נגינה בפסנתר בגיל שש, אצל אמו.
אביו קירב אותו אל עולם המוזיקה הקאמרית והתזמורתית.
הוא למד בפריז אצל מרגריט לונג ונכנס לקונסרבטואר הלאומי.
בגיל 12 זכה בפרס על קריאה מהדף, בגיל 14 בפרס למוזיקה קאמרית ובגיל 15 בפרס על נגינה בפסנתר.
בתחרות הבינלאומית לונג-טיבו, שבה השתתף בגיל 16, זכה בעיטור כבוד מיוחד (Laureat).
כעבור שנה זכה בפרס בתחרות בריסל בחסות אליזבת מלכת בלגיה והחל ברצינות בקריירה של הופעות קונצרטיות בפסנתר.
אנטרמון הקליט רבות מיצירותיו של פרידריך קולאו.
תוך חמש שנים עשה לו שם כקול חדש וחשוב בעולם הפסנתר האירופאי.
מסעות קונצרטים בדרום אמריקה ובארצות הברית הרחיבו את ההכרה שזכה בה.
הקלטתו לקונצ'רטו השני של רחמנינוב עם ליאונרד ברנשטיין, עם חברת קולומביה, נחשבה לפרשנות יוצאת מגדר הרגיל בזמנה.
ראויים לציון גם הקונצ'רטי מס' 2 ו-3 של קאמי סן-סנס עם אורמנדי.
בשנת 1968 הופיע לראשונה כפסנתרן ומנצח גם יחד (בניצוח מן המקלדת) בהקלטה של חברת קולומביה, שבה ניגן את הקונצ'רטי לפסנתר מס' 13 ו-17 של מוצרט וניצח על ה"קולגיום מוזיקום של פריז".
הוא מחזיק באותו תואר של התזמורת הקאמרית הישראלית.
אנטרמון ייסד את "פסטיבל המוזיקה הדו-שנתי של דנטו דומינגו" בשנת 1997. מאז 2002 הוא מכהן כמנצח אורח ראשי של תזמורת רדיו שנגחאי בסין.
בעונת 06–2005 הנהיג אנטרמון את התזמורת הסימפונית של מינכן הן כמנצח והן כפסנתרן במסע הקונצרטים הראשון של התזמורת בארצות הברית.
בספטמבר 2007 חזר אנטרמון לניו אורלינס כסולן, לפתיחת העונה השנייה של התזמורת הפילהרמונית של לואיזיאנה לאחר הוריקן קתרינה, בקונצ'רטו לפסנתר בסול מז'ור של ראוול.
פיליפ ארדיטי הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון יהודי-בריטי.
ארדיטי נולד בז'נבה, גדל באיסטנבול ועבר עם משפחתו ללונדון ב-1999. בעל אזרחות איטלקית.
בשנת 2008 הופיע בהפקת הטלוויזיה הביוגרפית של ה-BBC ושל ה-HBO, "הבית של סדאם".
בסדרה אשר מבוססת על חייו ועל תקופת של שלטונו של העריץ, נשיא עיראק לשעבר סדאם חוסיין, גילם ארדיטי את דמותו של עודאי חוסיין, בנו הראשון של סאדם.
הופיע בתפקיד קטן בדרמה הקומית של מייק לי "חופשייה ומאושרת" ב-2008.
בשנת 2018 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה "נשקי אותי קודם", הפקה משותפת של ערוץ 4 ונטפליקס, בתפקיד של אזול.
פליפ אנרי ד'אנסלם היה גנרל צרפתי, מפקד דיוויזיה וקורפוס רגלים בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, תחת פיקודם הכולל של הגנרלים מוריס סראי, אדולף גיומא ולואי פראנשה ד'אספרה.
ב-27 באוקטובר 1883 החל ד'אנסלם את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר וב-1 באוקטובר 1885 הוסמך כקצין רגלים בדרגת סגן משנה.
ד'אנסלם מילא שורת תפקידי פיקוד בלגיון הזרים הצרפתי במרוקו ואלג'יריה.
ב-23 בספטמבר 1912 מונה לראש מטה הצבא הצרפתי במרוקו בדרגת לויטננט קולונל.
ב-1 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת קולונל וב-11 במאי 1915 מונה למפקד חטיבת רגלים במרוקו.
ב-22 ביולי 1916 מונה למפקד דיוויזיית הרגלים ה-127 והוצב בחזית המקדונית.
במהלך מתקפה זו, פיקד הגנרל ד'אנסלם על קורפוס שמנה דיוויזיה צרפתית ושתי דיוויזיות יווניות, שתפקידו היה להגן על האגף הימני של כוח התקיפה הסרבי המרכזי ולחבור אליו עם ההגעה לנהר וארדאר.
ד'אנסלם זכה להערכה רבה על תפקודו ולקראת סיום הקרבות, ב-26 באוקטובר 1918 הועלה לדרגת גנרל.
ביוני 1919 חזר ד'אנסלם לפריז, הוצב בתפקידי מטה ובהמשך שירת כעוזרו הצבאי של שר ההגנה הצרפתי.
ב-7 בדצמבר 1924 מונה למפקד הכוחות בתוניסיה.
ד'אנסלם פרש משירות צבאי ב-30 באוגוסט 1926 והלך לעולמו 10 שנים מאוחר יותר והוא בן 72 שנים.
פיליפ ברוניה פוקס (ברומנית: Filip Brunea-Fox) היה שם העט של פיליפ בראונר,
(18 בינואר 1898 רומאן – 12 ביוני 1977 בוקרשט), פובליציסט ומתרגם רומני, יהודי.
יחד עם ג'או בוגזה, נחשב בין שתי מלחמות העולם מייסד של ז'אנר הרפורטז'ה הספרותית ברומנית.
בגלל כישרונו והאיפוק המעודן שבכתיבתו, בוגזה כינה אותו "נסיך הרפורטז'ות".
פיליפ ברוניה-פוקס נולד בשם פיליפ בראונר בשנת 1898 בעיר רומאן בחבל מולדובה שבממלכת רומניה, כבן להורים יהודים:שמחה בראונר ואשתו, לאה לבית גלברט.
בימי מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה לגור ביאשי, שם למד בראונר בתיכון- הפנימיה היוקרתי והתיידד שם עם חבריו בנימין פונדויאנו, ויוסיף רוס ואלכסנדרו פיליפידה.
בתום מלחמת העולם הראשונה התיישב בבוקרשט.
ללא השכלה אקדמית, אבל בעל תרבות רחבה, ביקש ברוניה פוקס בנעוריו להיות משורר, ואכן לאור קרבתו לזרם האוונגרדיסטי הרומני פרסם את שיריו בעיתונים וכתבי עת ביאשי שייצגו זרם זה:
„Versuri şi Proză" ("שירים ופרוזה", בניהולו של ז'אן הפטר), „Absolution" (של י.
פרסם אחר כך גם בבוקרשט בכתבי העת "75 H.P, "Punct"
ב-1925 היה, לצד יון קלוגרו, מקס הרמן מקסי ואילאריה וורנוקה עורך כתב העת האוונגרדי "אינטגרל", שהיה מגדיר את עצמו "ביטאון התנועה המודרנית בארץ ובחוץ לארץ".
כתב העת הפסיק להופיע בשנת 1928, תאריך שציין גם סיום התקופה האוונגרדיסטית בחייו.
בהמשך כתב ברוניה-פוקס רפורטז'ות ספרותיות רבות, כתבות בסגנון ה grand reportage הצרפתי משנות ה-30 של המאה ה-20 תוך התמקדות בהיבטים חברתיים.
לצורך כתבותיו תר ברוניה את רומניה לאורכה ולרוחבה, בנסיעות ברכבת במחלקות עממיות, באוניות, צלל, טס לראשונה במטוס דו-כנפי "פרמן" שהוטס על ידי הטייס והמלחין יונל פרניק.
פעילותו העיתונאית כללה תחקירים, ראיונות, מאמרי מערכת, פיליטונים, ומדורי עיתון אחרים.
ג'או בוגזה תיאר אותו: (ג'או בוגזה, "קונטמפוראנול", 19 בינואר 1973,ציטוט על ידי מריוס מירקו, 1998).
את צעדיו הראשונים ככתב עשה ברונר תחת שם העט פ.
ברוניה-פוקס, בעיתון הדמוקרטי דימיניאצה (1937-1925) תחת הדרכת מנהלו האגדי, קונסטנטין מילה, אחר כך גם בעיתון השני של אותה ההוצאה לאור, "אדוורול" (1937-1932).
כמו כן בשנים 1933–1936 כתב גם בכתב העת השמאלי Cuvântul liber.
(קוונטול ליבר = הדיבור החופשי).
כתב גם בעיתונים "Lupta " (המאבק), Jurnalul (העיתון).
Reporter (רפורטר), Izbânda (הניצחון), ובעיתונים היהודים "אדם", Mântuirea (מנטואיריה - הגאולה),
אחרי שנאסרו "אדוורול" ו"דימיניאצה" על ידי ממשלת הימין הקיצוני של אוקטביאן גוגה ואלכסנדרו ק.
קוזה, הפחית ברוניה-פוקס את פעילותו.
אחרי פרעות הלגיונרים ביהודי בוקרשט בינואר 1941 כתב ברוניה-פוקס את הספר "עיר ההריגה", שפורסם בשנת 1944.
ברוניה פוקס פרסם עם ברמן צילומים רבים מחיי היהודים ברומניה.
אחרי הפיכת 23 באוגוסט 1944 ובשנים הראשונות אחרי המלחמה עבד ברוניה-פוקס בביטאון „Îndrumătorul cultural" ("המדריך לתרבות"), ופרסם בעיתונים "אדוורול" ו"ז'ורנאלול דה דימיניאצה", ב"רומניה ליברה" (רומניה החופשית), "סקינטייה" (הניצוץ - ביטאון המפלגה הקומוניסטית), "פלאקרה" (הלהבה), Răspântia (הצומת) של י.
לודו, "ויאציה מיליטארה" (חיי הצבא),La Roumanie d'aujourd'hui" (רומניה היום - בצרפתית), Veac nou (מאה חדשה).
נודע גם בתרגומיו מהספרות העולמית, בין השאר "אי המטמון" מאת רוברט לואיס סטיבנסון.
ברוניה-פוקס היה נשוי לליזט דניאל-ברוניה, איתה ערך חלק מתרגומיו מהספרות הזרה.
הוא נפטר בבוקרשט בגיל 79 והובא לקבורה בבית העלמין היהודי-ספרדי בבוקרשט, קרוב לקבר ידידו, ההקריקטוריסט יוסף רוס.
כתבותיו המפורסמות ביותר פורסמו במיוחד ב"אדוורול" (האמת) ו"דימיניאצה" (הבוקר).
הן התלוו כמעט תמיד בתמונות מצולמות של ידי הצלם יוסיף ברמן, שעבד לפרק זמן בשרות בית המלוכה.
ידועות גם הכתבות הספרותיות שלו על "היבטי החיים בפרובינציה" (Aspectele vieţii de provincie), "יאש, עיר הצללים" Iaşul, cetatea umbrelor, לילות בוקרשט" - Nopţi bucureştene, Trenul fantomă רכבת הרפאים, המצורעים ("השאול בלרג'אנקה"), "איפה אלד?".
כתב גם על המהומות נגד היהודים בבורשה, סיגט ואוראדיה, על יהודי מרמורש (בכתב העת "אדם").
כמו כן השאיר ברוניה פוקס כתבות על אישים מן הפוליטיקה הרומנית, כגון המרשל אלכסנדרו אוורסקו, יון גאורגה דוקה, ד"ר ניקולאיה לופו, קונסטנטין ארג'טויאנו, אלכסנדרו ואידה-וויבוד.
אי המטמון מאת רוברט לואיס סטיבנסון, 1983
מלחמת היהודים מאת ליון פויכטוונגר
פיליפ ביי הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית רנדוויק (City of Randwick).
פיליפ ביי הוא מהפרוורים הדרומיים ביותר באזור הפרוורים המזרחיים, וגובל מדרומו בלה פרוז, במערב במפרצון יארה (Yara Bay), בצפון במטרוויל ופורט בוטאני ובמזרח בליטל ביי ובצ'יפלי.
דרך בנרונג תוחמת את הפרוור ממזרח, ופארק בייסנטניאל תוחם את הפרוור ממערב.
בפרוור מספר רחובות בודדים ופחות מאלף תושבים.
קפטן ארתור פיליפ הגיע עם המשלחת האירופאית לאוסטרליה ב-1788, ועגן לראשונה באזור מפרץ בוטאני.
המעגן הראשון נקרא על שמו, מפרצון פיליפ (כיום, מפרצון יארה).
אחרי הגעת האנייה השנייה בפיקודו של ג'ון האנטר, עקרה המשלחת האירופאית ממפרץ בוטאני ועברה למפרץ ג'קסון, באזור שלימים ייקרא נמל סידני.
הפרוור פיליפ ביי נקרא על שם המעגן הראשון, וגם לאחר שהמפרצון הסמוך נקרא מחדש בשם יארה (על בסיס מקורות אבוריג'ינים) שמר הפרוור על השם האירופאי.
בית יארה ביי נבנה לראשונה ב-1907, כמעון למתפעלי תחנת טלגרף מקומית.
לאחר הפסקת שירות הטלגרף, שימש המעון למספר משרדים ממשלתיים, ולבסוף הועבר לידי מועצת הקרקע האבוריג'ינית, שמחזיקה בו עד היום.
בית יארה ביי משמש כיום כמרכז שיקום אקולוגי, המתרכז בהחזרת מיני הדו-חיים המקומיים למפרץ.
פיליפ בייקר הול היה שחקן אמריקאי, התפרסם בעיקר כשחקן משנה בסרטים "מגנוליה", "ברוס הגדול מכולם", "שעת שיא", "הכישרון של מר ריפלי" ו"המקור".
בייקר נולד בעיר טולידו שבאוהיו.
למד ב"אוניברסיטת טולידו", התגייס לצבא ארצות הברית ולימד אנגלית בתיכון עד לגיל 30. לאחר שבחר להפוך לשחקן נסע בשנת 1961 לניו יורק כדי להתמקצע בתחום ולהשתתף בהפקות בברודוויי ובאוף ברודוויי.
הול נפטר בגלנדייל שבקליפורניה ב-12 ביוני 2022. יש לו שני ילדים מאשתו הראשונה, מארי-הולה הוסט, והותיר אחריו שני ילדים מאשתו השנייה, הולי וולפל.
את דרכו כשחקן התחיל בייקר בגיל 53 בתפקיד נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, בדרמה הפוליטית של רוברט אלטמן "כבוד חשאי", והמשיך בתפקידים קטנים בקומדיות "מרדף חצות" ו"שעת האפס (Three o'clock High)".
בסוף שנות ה-90 הצטרף אל העונה האחרונה של אופרת הסבון "פלקון קרסט".
בשנת 1996 התחיל לשתף פעולה עם פול תומאס אנדרסון בסרטו הראשון "שמונה בטוח", שם גילם את דמותו של מהמר קשיש בשם סידני בראון.
אנדרסון שהתרשם מיכולותיו ליהק אותו גם בשני סרטיו המוערכים "לילות בוגי", שם שיחק בתפקיד בעל ההון פלוייד גונדולי ו"מגנוליה" בתור מנחה השעשועון ג'ימי גייטור.
בשנת 1997 שיחק בסדרת הטלוויזיה "מייקל הייז" ברשת CBS בתפקיד של וויליאם ווהן לצד דייוויד קרוזו, אך זו ירדה לאחר עונה אחת.
ב-1998 השתתף בקומדיית האקשן "שעת שיא" בתפקיד קפטן ויליאם דייל, המפקד של הבלש ג'יימס קרטר (כריס טאקר); ובעיבוד המעודכן של גאס ואן סנט למותחן האימה הקלאסי "פסיכו" בתור השריף אל צ'יימברס.
ב-1999 שיחק הול במותחן החברתי "המקור" בתור מפיק הטלוויזיה דון יואיט, יוצר תוכנית התחקירים "60 דקות"; ובעיבוד הקולנועי לרומן המתח "הכישרון של מר ריפלי", בתור הבלש הפרטי אלווין מאק'רון.
בשנת 2000 שיחק הול בדרמה הפוליטית "המועמדת" בתור אוסקר, אביה של ליין בילינגס, המועמדת לתפקיד סגנית הנשיא.
באותה שנה שיחק בחידוש של קובנט גארדן למחזה "אמריקן באפלו" פרי עטו של דייוויד מאמט.
בשנת 2003 הופיע בקומדיה "ברוס הגדול מכולם" בתפקיד ג'ק ביילור, הבוס של מגיש החדשות ברוס נולאן (ג'ים קארי).
ב-2005 שיחק במותחן האימה "אימה באמטוויל" בתור האב קלאוואי, ממנו מבקשת עזרה קת'י לוץ (מליסה ג'ורג') שגרה בבית מקולל; ובקומדיית הפשע "מטאדור".
בתחילת 2006 שיחק בקומדיה "לאלף את אבא", בשנת 2009 שיחק בקומדיה "מעודדים צמודים" של וויל גלאק, וב-2011 בקומדיה "מר פופר והפינגווינים" ובדרמה הקומית "50/50".
בשנת 2017 שיחק בסרט הקומי "המילה האחרונה".
הול גם הופיע רבות בטלוויזיה, בין השאר בסדרות כמו משפחה מודרנית, תרגיע, הבית הלבן, הפרקליטים ותפקידו המוכר כמפקח הספרים 'בוקמן' בסיינפלד.
ג'קלין בובייה קנדי אונאסיס (2000, סרט טלוויזיה)
השביל למלחמה (2002) - סרט טלוויזיה
פיליפ אריאס (לעיתים גם ארייס; בצרפתית: Philipe Ariès; 21 ביולי 1914 - 8 בפברואר 1984) היה היסטוריון וסוציולוג צרפתי, מחשובי חוקרי ימי הביניים, ההיסטוריה של חיי המשפחה ומנהגים חברתיים.
המונוגרפיות המצליחות שלו, אשר זיכו אותו בהכרה בינלאומית אך גם בביקורת נוקבת, עסקו בחקר ההיסטוריה של הילדות וההיסטוריה של המוות, ובאופן שבו השתנה היחס אליהם בתרבות המערב.
אריאס, יליד בלואה, גדל במשפחה קריאולית קתולית מלוכנית.
לאחר שהחליף כמה בתי ספר הוא החל את דרכו המחקרית כדמוגרף, על אף שלא הוסמך באוניברסיטה.
הוא ראה עצמו כ"אנרכיסט ימני", ובצעירותו אף כתב במגזין הסטודנטים של התנועה הימנית-אנטישמית אקסיון פראנסז, אך עם הזמן התרחק ממנה וראה בה התארגנות סמכותית יתר על המידה, מה שנגד לתיאורו העצמי כ"אנרכיסט".
כמו כן נמנה עם הכותבים בשבועון הצרפתי המונארכי "La Nation française" (האומה הצרפתית).
יחד עם זאת, הוא שיתף פעולה עם היסטוריוני שמאל רבים בצרפת, במיוחד עם מישל פוקו, שעבורו ערך אריאס את תולדות השיגעון בעידן התבונה, ופוקו אף כתב עליו הספד.
בשנת 1943, לאחר שכשל פעמיים במבחני ההיסטוריה, החל לעבוד במחלקת התיעוד ב"מכון מחקר המושבות", שם עסק עד לשנת 1979 בפיתוח שיטות טכניות לסידור וארגון המסמכים.
במהלך תקופה זו גם עבד כמנהל אוסף בבית ההוצאה לאור Plon.
לצד עיסוקיו המקצועיים, החל אריאס לעסוק בהיסטוריה בתור תחביב, בהשפעת אסכולת האנאל.
בשנת 1948 פרסם באנונימיות מוחלטת את המחקר הראשון שלו, "ההיסטוריה של העם הצרפתי וגישותיו לחיים מאז המאה ה-18", שעל אף הליקויים הסטטיסטיים שבו, הוביל לפיתוח תחום המחקר של היסטוריה דמוגרפית בניסיון לנתח את הגישות בחברות הקדומות.
בשנת 1960 פרסם באנונימיות דומה את המונוגרפיה הראשונה שלו, "L'Enfant et la Vie Familiale sous l'Ancien Régime", "הילד וחיי המשפחה תחת המשטר הישן".
התרגום לאנגלית של הספר שיצא בשנת 1962, זכה להצלחה גדולה בארצות הברית, ובאופן פרדוקסלי, בימי חייו זכו עבודותיו לפרסום בקרב דוברי האנגלית יותר מאשר בצרפת עצמה.
ספרו זה היה פורץ דרך בתחום ההיסטוריה של הילדות, בכך שהיה למעשה הספר הראשון שעסק בכך.
עד היום נחשב אריאס למקור ההתייחסות העיקרי בנושא.
לחשיבתו המקורית, הבאה לידי ביטוי בספריו, הייתה השפעה רבה על אינטלקטואלים מאז ראשית שנות ה-60 של המאה ה-20. הוא בלט כיוצא דופן בנוף האינטלקטואלי הצרפתי, והרבה לתאר את עצמו כ"היסטוריון של יום ראשון", קרי: חוקר שולי.
בערוב ימיו זכה להכרת הממסד המדעי בצרפת לאחר שהתקבל בשנת 1978 כחבר סגל בבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה שבפריז.
באותה שנה פרסם את ספרו הגדול האחרון, "שעת המוות".
כמו כן חיבר, יחד עם החוקרים ז'ורז' דובי ופול וין, את ה"היסטוריה של חיי הפרט", חיבור בן 5 כרכים.
אריאס הלך לעולמו בפריז בגיל 69.
התזה שלו אודות הילדות נשענת על הרעיון כי המחויבות של ההורים לילדיהם היא תופעה מודרנית, שנולדה למעשה בסוף המאה ה-18 עם תחילת השימוש באמצעי מניעה והירידה בשיעורי הילודה.
עד אז נתפס הילד רק כמבוגר לעתיד, נמנעה ממנו תשומת לב אמהית ואבהית יתירה, כתוצאה משיעורי התמותה הגבוהים בקרב ילדים.
בנושא זה מפורסמת אמרתו על כך שבחברת ימי הביניים, המשמשת לאריאס כנקודת מוצא, "הרעיון של הילדות כלל לא היה קיים".
אין משמעות הדבר שילדים הוזנחו, ננטשו או נתקלו בזלזול, משום שמושג ה"ילדות" וחיבה לילדים אינם כרוכים זה בזה: לדידו מתאר המושג את קיומו של מודעות לאופי המיוחד של הילדות, אופי אשר מבדיל למעשה את הילד מן המבוגר, גם זה הצעיר.
מודעות מסוג זה, לא הייתה קיימת.
רק כאשר הילד עבר את גיל התמותה, בדרך כלל בהיותו בן שבע, והישרדותו נראתה סבירה, הוא החל להתמזג בין המבוגרים כמבוגר קטן ממדים, בלי שתתקיים תקופת מעבר בין ילדות לבגרות.
בשלב הזה הוא הצטרף לאדם בעל מעמד חברתי-כלכלי גבוה יותר כשוליה, עד להיותו בעל מקצוע ואדם עצמאי.
את החשיבות הניתנת לילד בחברה בת זמננו, הסביר אריאס בירידת אחוזי התמותה והפריון, ובכך שהתגרענות המשפחה סביב הילד התחזקה בשל פוטנציאל החיים.
התזה שלו לא מתבססת על רעיון של התנגשות עם מסורות ישנות, אלא רק על הרעיון של שינוי מנטלי, אשר, בקישור שהוא עורך בין אחוזי התמותה לבין החשיבות של הילדות, מכין את הרקע למחקר של אריאס אודות ההיסטוריה של המוות.
אריאס הדגים את טענותיו בהבדלים שמצא בין החברה המודרנית לחברת ימי הביניים בתחום הלשון, החינוך, משחקי הילדים, הציור, והלבוש.
כך למשל, לא ידוע על ציורים שמתארים משחקי ילדים עד להופעת הציור משחקי ילדים של פיטר ברויגל האב בסוף ימי הביניים, וגם שם הילדים לבושים כמבוגרים קטנים.
התזה עוררה פולמוס נרחב בקרב היסטוריונים.
בשנת 1973 כבר כתב אריאס, בהקדמה לספרו, כי הוא שם דגש רב מדי על הרעיון שהתרחש שינוי רדיקלי בסופו של עידן הנאורות.
ככלל, הוביל המחקר למסקנה כי החברה הימי הביניימית אכן לא הכירה באופי המיוחד של הילדות, ולא התקיימה בה מחויבות עמוקה של הורים לילדיהם.
תרומתו של אריאס נותרה אפוא משמעותית הן בכך שהכיר בילדות כהבניה חברתית ולא כנתון ביולוגי, והן בכך שייסד את ההיסטוריה של הילדות כשדה מחקר רציני.
בין החוקרים הישראלים שהשתתפו בדיון בלטה ההיסטוריונית שולמית שחר.
אריאס גילה תשוקה מיוחדת לחקר התמודדות האוכלוסייה עם המוות לאורך ההיסטוריה, וראה בה נדבך חשוב של מבנה החברה.
הוא תיאר כיצד הפך המוות בעולם הנוצרי המערבי מדבר שבשגרה בתקופת ימי הביניים לטאבו בחברה בת זמננו.
בספרו "שעת המוות", הוא מבחין בין שני סוגים עיקריים של מערכת היחסים בין האדם עם המוות: המוות המאולף, והמוות האסור.
המוות ה'מאולף', על פי אריאס, הסתיים כאשר הקרבה בין המתים לחיים הפכה לדבר לא מקובל.
אריאס מביא כדוגמה את בית הקברות, שבעבר הוקם בתוככי חומת העיר, ושכיום נוטים למקמו במקום שאינו קרוב מדי לאנשים חיים.
המוות הפך ל'אסור', מהבחינה שהוא הוצא יותר ויותר אל מחוץ לגבולות החיים, וכמעט שאינו נוכח בקרב החיים.
גם החולים מפונים לבתי חולים כדי להאריך את חייהם, מה שמבודד אותם מקרוביהם, זאת בניגוד בולט לעבר שבו המת נפרד מהעולם כשהוא מוקף באהוביו.
הטענה של אריאס לא זכתה לאישוש מחקרי, אך האופן שבו הציג והבחין בין השלבים השונים השפיע רבות על המחקר בנושא, אף על פי שסדר השלבים שתיאר לא התקבלו כלשונם ונטען כי הם יכולים להתקיים במקביל, לאוו דווקא ביחס של מוקדם ומאוחר.
סגן אדמירל סר פיליפ בּוֹאְז וִיר בְּרוּק היה קצין מצטיין בצי המלכותי הבריטי, שהשתתף במלחמות הנפוליאוניות ובמלחמת 1812.
ברוק נולד בבְּרוּק הוֹל, נֶקְטוֹן, ליד איפסוויץ', בנו בכורו של פיליפ ברוק.
סבו, פיליפ ברוק, היה פוליטיקאי וחבר הפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של איפסוויץ'.
אחד מאבות משפחתו, סר ריצ'רד ברוק (מת ב-1529) שימש שופט ראשי בבית המשפט של האוצר (Chief Baron of the Exchequer).
הוא למד בבית הספר איפסוויץ', שאחד מבניניו נקרא כיום על שמו.
ברוק הצטרף לאקדמיה הימית המלכותית בבסיס הצי בפורטסמות' ב-1788, והחל את שירותו בצי כפרח קצונה (midshipman) ב-1792. רוב עמיתיו לדרגה לא קיבלו חינוך ימי פורמלי כשלו, אלא רכשו את ידיעותיהם תוך כדי ההפלגות.
הוא שירת כלפטננט שלישי בפריגטה "סאות'המפטון" בקרב כף סנט וינסנט בפברואר 1797. שנתיים לאחר מכן הועלה לדרגת קומנדר, וב-14 בפברואר 1801 קודם לדרגת קפטן.
ב-25 בנובמבר 1802 נישא ברוק לשרה לואיזה מידלטון.
הישגו החשוב והמפורסם ביותר של ברוק היה שביית הפריגטה האמריקנית "צ'סאפיק" ב-1 ביוני 1813, במהלך מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה.
ברוק קיבל את הפיקוד על אה"מ "שֶׁנוֹן" , פריגטה שנשאה 38 תותחים, ב-31 באוגוסט 1806. ב-1811, בעקבות הידרדרות היחסים בין שתי המדינות, נשלח ברוק עם אונייתו אל תחנת הצי בהליפקס, נובה סקוטיה.
הקונגרס האמריקני הכריז על מלחמה ב-18 ביוני 1812. ב-1812 ובתחילת 1813 ניטשו כחצי תריסר קרבות אונייה-מול-אונייה בין הצי המלכותי לצי האמריקני.
האמריקנים יצאו כשידם על העליונה בכל הקרבות הללו, בעיקר משום שאוניותיהם היו גדולות ובעלות עוצמת אש רבה יותר משל האוניות הבריטיות מאותה דרגה.
התותחים הראשיים באוניות האמריקניות היו תותחי 24 ליטראות ארוכי קנה לעומת תותחי 18 ליטראות הקטנים יותר באוניות הבריטיות.
מצב העניינים השתנה עם ניצחונה של "שנון" על "צ'סאפיק", כאשר ניסתה לפרוץ את ההסגר שהטילו אוניות הצי המלכותי על נמל בוסטון (מסצ'וסטס) ולצאת לים.
"צסאפיק" הייתה אומנם מעט גדולה יותר מיריבתה ולה אנשי צוות רבים יותר, אך הדבר לא הועיל מול הצטיינותם של ברוק ואנשיו בהפעלת תותחי האונייה.
"צ'סאפיק" ניזוקה מאש התותחים, מלחי "שנון" פשטו על סיפונה, והיא נכנעה 15 דקות לאחר תחילת הלחימה.
56 ממלחי האונייה האמריקנית נהרגו ו-85 נפצעו ובהם הקפטן ג'יימס לורנס, שמת מפצעיו ב-4 ביוני.
פקודתו האחרונה של לורנס, בטרם הורד כשהוא פצוע אנושות אל בטן האונייה, הייתה "Don't give up the ship".
באונייה "שנון" נספרו 24 הרוגים ו-59 פצועים, וביניהם ברוק עצמו, שנפצע בראשו כאשר הוביל את צוות ההשתלטות.
לפטננט פְּרוֹבוֹ ווֹלִיס נטל את הפיקוד על "שנון" בעוד רופאי האונייה מטפלים בברוק, והפריגטה שבה עם אוניית השלל שלה אל הליפקס.
את תקופת החלמתו עשה בבית מפקד מספנת הצי בהליפקס.
ניצחון "שנון" עורר רושם עז הן בארצות הברית והן בבריטניה.
לאות הוקרה על פועלו הוענק לברוק ב-25 בספטמבר 1813 תואר ברונט.
ב-3 בינואר 1815 קיבל ברוק את התואר אביר מפקד של מסדר האמבט.
כמו כן הוענקה לו מדליית הזהב של הצי, אחת משמונה בלבד שהוענקו בין 1794 ל-1814 על ניצחון בקרב אונייה-מול-אונייה.
בשל פציעתו נמנע מברוק לשוב לשירות פעיל בים.
הוא שירת כמומחה לתותחנות ימית, וב-22 ביולי 1830 הועלה לדרגת סגן אדמירל של השייטת האדומה.
אחיו הצעיר, צ'ארלס ברוק, לימים צ'ארלס ברוק ויר, הצטרף לצבא הבריטי ושירת תחת פיקודו של הדוכס מוולינגטון.
הוא סיים את שירותו בדרגת מייג'ור גנרל וזכה לתואר אבירות.
תיאור מדומיין של הקרב בין "שנון" ל"צ'סאפיק" תופס מקום בולט ברומנים ההיסטוריים של פטריק אובריאן "The Fortune of War" ו-"The Surgeon's Mate".
פיליפ איחה (נולד ב-19 באפריל 1982 בפלזן שבצ'כיה) הוא שחקן כדוריד צ'כי המשחק בעמדת המקשר השמאלי בברצלונה ובנבחרת צ'כיה בכדוריד.
בשנת 2010 נבחר איחה על ידי IHF לשחקן העונה בעולם.
פיליפ איחה התחיל את הקריירה שלו בדוקלה פראג, ומאוחר יותר עבר לסט.
גאלן (כדוריד), שם הוא סבל משבר באגודל באפריל 2005, ושהה מחוץ לסגל זמן רב.
בעונת , עבר איחה לTBV לאמגו כשחקן בעמדת מקשר שמאלי.
ב-20 ביוני 2007 חתם פיליפ איחה בקיל, והחל לשחק שם מעונת .
הוא קיבל חוזה עד יולי 2011 תמורת 400 אלף דולר.
בקיל הוא הפך לשחקן הצ'כי הראשון שזוכה בליגת האלופות.
ב-16 ביולי 2012 הוא האריך את החוזה שלו בקיל לשנתיים, עד יולי 2014. בספטמבר 2000, זומן איחה לראשונה לסגל נבחרת צ'כיה.
הבכורה שלו הייתה נגד נבחרת סלובקיה במשחק ידידות, כאשר הבקיע 2 שערים.
הכינוי שלו בגרמניה הוא "פאבל", גובהו 2.01 מטר והוא שוקל 103 ק"ג.
בקבוצתו, קיל הוא לובש את הספרה 39 ובנבחרת הלאומית שלו, צ'כיה, הוא לובש את הספרה 9.
פיליפ בוהלר היה בכיר במפלגה הנאצית ששימש כ"רייכסלייטר" וראש לשכתו של הפיהרר.
הוא אף החזיק בדרגת אס-אס אובר-גרופנפיהרר באס אס ועמד בראש תוכנית T4 - אותנסיה.
בוהלר נולד במינכן לאב שהיה קולונל במילואים, והעביר חמש שנים מחייו בכוח המלכותי של צוערי בוואריה.
הוא לקח חלק בלחימה במלחמת העולם הראשונה ונפצע אנושות.
מהשנים 1919 עד 1920 למד פילוסופיה במשך ארבעה סמסטרים, ובשנת 1921 סייע להוצאה לאור שהדפיסה את העיתון "פלקישר באובכטר".
הוא הצטרף למפלגה הנאצית ביולי 1922 כחבר מספר 12. עד סתיו 1922 הפך לסגן מנהל המפלגה.
לאחר הפוטש במרתף הבירה במינכן והקמתה מחדש של המפלגה בשנת 1925, הפך למזכיר הרייך של המפלגה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, קיבל דרגת רייכסלייטר וחברות ברייכסטאג של וסטפאליה.
בשנת 1934 היה בוהלר למפכ"ל משטרת מינכן, וחודש אחד בלבד לאחר מכן מונה לראש לשכת הפיהרר של המפלגה הנאצית, משרה מיוחדת שנוצרה ב-17 בנובמבר 1934 והוקצתה בראש ובראשונה לעסקי המפלגה.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 23 באפריל 1945. בתפקיד זה, למשל, היה ניתן ליצור פסקי דין חשאיים או לנהל עסקים פנימיים, לפני שהובאו לאישורו של היטלר.
משרדו של בוהלר היה אחראי לכל ההתכתבויות שנשלחו להיטלר, בהן מכתבים ומסרים חשאיים ואף בקשות אישיות של קצינים ובכירי המפלגה.
בוהלר היה אחראי גם על פעולות שבהן נרצחו אזרחים גרמנים מוגבלים.
יחד עם קרל ברנדט, הוא קידם את תוכנית T4 - אותנסיה, שבמסגרתה נרצחו בגרמניה הנאצית מעל 70,000 אזרחים גרמנים בעלי נכויות פיזיות או מוגבלויות נפשיות.
הפיקוח על מימושה בפועל של התוכנית היה בידי בוהלר.
בתוכנית נוסו שיטות שונות להמתת אנשים.
מתקן ההמתה הראשון הוקם בטירת הרטהיים שבאוסטריה עילית.
הידע שנצבר מתוכנית האותנסיה שימש את הנאצים במחנות הריכוז וההשמדה במהלך השואה.
בשנת 1942 הוציא לאור ספר שהפך לאחד מהספרים האהובים ביותר על היטלר.
הוציא לאור גם מאמר נאצי בשם "מלחמה על גרמניה", בשנת 1938.
בוהלר ואשתו הלן נעצרו על ידי כוחות צבא ארצות הברית באוסטריה ב-10 במאי 1945. אשתו התאבדה בקפיצה מבניין גבוה לאחר מעצרם.
הוא התאבד על ידי בליעת קפסולת אשלגן ציאניד ב-19 במאי 1945, בעודו במאסר על ידי האמריקאים באוסטריה.
פיליפ אוֹגָן הוא מנצח צרפתי.
הוא למד לנגן בקרן יער בקונסרבטוריון של ניס, ושם החל גם את לימודי הניצוח שלו, אותם סיים באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה בשנת 1988.
אוגן היה עוזרו של המנצח הרברט פון קאראיין במשך שלוש שנים, ולאחר מכן עבד עם גאורג שולטי.
הוא ניצח על מספר תזמורות ידועות, בהן התזמורת הפילהרמונית של וינה, התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן והתזמורת הלאומית של צרפת.
ניצח על אופרות רבות בבתי אופרה ידועים, בהם לה סקאלה, קובנט גרדן, האופרה הממלכתית של בוואריה ומטרופוליטן אופרה.
בתחילת 1990 מונה אוגן למנצח הראשי של האופרה של שטוטגרט, בשנים 1994–1995 היה המנהל המוזיקלי של תזמורת בראונשווייג, ובשנת 1998 של בית האופרה בנירנברג.
הוא השתתף בפסטיבל זלצבורג ובמספר פסטיבלי מוזיקה קלאסית נוספים, בהם פסטיבל המוזיקה בשלזוויג-הולשטיין ופסטיבל האמנויות בהונג קונג.
באוקטובר 2010 התמנה למנהל המוזיקלי של האופרה הלאומית בוושינגטון די.
פיליפ אוגן מבצע רפרטואר רחב של יצירות, בסגנונות מוזיקליים שונים.
הוא אמר בראיון: "לא בזבזתי 30 שנה רק על יצירות של וגנר בגרמניה ושל ורדי באיטליה." הוא ניצח על ביצועי יצירות של מוצרט, אנטון ברוקנר, איגור סטרווינסקי, בלה בארטוק ועוד.
כמו כן הוא ביצע יצירות של מלחינים עכשוויים כמו הנס ורנר הנצה, פיטר מקסוול דייוויס ופייר בולז.
בנוסף, אוגן ניצח על כל הסימפוניות של גוסטב מאהלר.
בשנת 2010 פורסמה ביקורת אוהדת במיוחד על ניצוחיו לאופרה "סאלומה" של ריכרד שטראוס ול"דמדומי האלים" של ריכרד וגנר.
בסרט משימה בלתי אפשרית 5 מוצגים קטעים רבים מהאופרה "טורנדוט", כפי שבוצעה בבית האופרה של וינה בניצוחו של פיליפ אוגן.
פיליפ בנג'אק (בצ'כית: Filip Bandžak; נולד ב-10 בספטמבר 1983) הוא זמר אופרה ממוצא צ'כי.
נולד בשנת 1983 בעיר פרדוביצה.
בשנת 1992 הוא התחיל לשיר מקהלת הילדים הפילהרמונית פראג.
הופעתו הראשונה על הבימה הייתה ב-1995, בגיל 13. היה זה בתיאטרון הלאומי הצ'כי, בתפקיד נער המשרתים (paggio) ב"ריגולטו" מאת ורדי.
סיים לימודיו באקדמיה הרוסית לתיאטרון במוסקבה.
הוא זכה בפרס הראשון בתחרות האירופית של שירת הכוראלים בטולוזא, ספרד ב-1998.
הוא השיג ותואר שני בפסיכולוגיה ותרבות ומוזיקה.
בשנת 2008 ב"נינגבו" בתחרות השירה הבינלאומית בסין הוא היה החתן פרס האירופי היחיד.
הוא הוענק פרס מיוחד בתחרות הבינלאומית ע"ש מריה קאלאס באתונה ב-2009.
בנג'אק שר אופרות בכמה מדינות: אוסטריה, איטליה, פולין, גרמניה, הונגריה, אוקראינה, קזחסטן, מלזיה, סינגפור, סין וקנדה.
בשנת 2013 הוא זכה בפרס Golden Europea.
פיליפ וורן אנדרסון היה פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1977.
אנדרסון נולד באינדיאנפוליס, אינדיאנה שבארצות הברית וגדל באורבנה שבאילינוי.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים באורבנה בשנת 1940. לאחר מכן, החל את לימודיו באוניברסיטת הרווארד עד לתואר הדוקטור.
בשנים 1949–1984 הועסק על ידי מעבדות בל בניו ג'רזי, שם עבד על מגוון רחב של בעיות בפיזיקה של חומר מעובה.
במהלך תקופה זו הוא פיתח את הרעיון בדבר "המיקום של אנדרסון" (Anderson Localization).
ב-1963 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנים 1967–1975 שימש אנדרסון כפרופסור לפיזיקה תאורטית באוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1977 זכה בפרס נובל לפיזיקה יחד עם נוויל מוט וג'ון ואן ולק, על המחקר התאורטי הבסיסי של המבנה האלקטרוני של מערכות מגנטיות ולא מסודרות.
בעיתונות דווח על המשמעויות המעשיות של המחקר התאורטי של אנדרסון ועמיתיו: "חתני הפרס הניבו רעיונות שהוגשמו בצורה מוחשית ברכיבים של מחשבי־ענק, מחשבי־כיס, מכונות־צילום משרדיות, מקלטי רדיו, מכשירים לגילוי חלקיקים אטומיים ומיתקנים לניצול אנרגיית השמש ...
הידע של מוט ואנדרסון אודות ההתנהגות של חמרים גבישיים פירושו כי תאי־חימום באמצעות אנרגיה של השמש עשויים להיות זולים יותר בעתיד.
בשנת 1982 הוענקה לו המדליה הלאומית למדעים.
פיליפ אלסטנסון (בשוודית: Filip Halstensson; 1070–1118) היה מלך שוודיה מ-1105 ועד מותו.
פיליפ היה בנו של אלסטן סטנקילסון, מלך שוודיה ואחיינו של אינגה הזקן.
פיליפ ואחיו, אינגה הצעיר, מלכו יחדיו החל משנת 1105 או 1110 כיורשיו של דודם אינגה הזקן.
על פי הרישומים ב"חוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen) הוא היה מלך טוב.
מידע מועט נוסף ידוע עליו ובהשוואה לרוב המלכים שמלכו בשוודיה לאחר ההתנצרותה, הוא זה שידוע מעט מאוד אודותיו.
על פי הכתוב בסאגת האראוור (Hervarar saga) הוא מלך לזמן קצר בלבד ונשא לאישה את אינגגרד, בתו של האראלד השלישי, מלך נורווגיה.
פיליפ נקבר ככל הנראה יחד עם אחיו, אינגה הצעיר במנזר ורטה בלינשופינג.
פיליפ ויאצ'סלבוביץ' בודקיבסקי (; נולד ב-10 במרץ 1992 בקייב) הוא כדורגלן אוקראיני המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת זוריה לוהנסק.
הנהלת החברה השאילה אותו לקבוצות אחרות : עונה אחת הוא שיחק ב איליצ'בץ מריאופול, לאחר מכן שיחק תקופה קצרה בסבסטופול.
בהמשך - שיחק שלוש עונות במדי זוריה לוהנסק.
בעונת 2016/2017 הוא הושאל לקבוצת אנז'י מחצ'קלה מהליגה הרוסית.
בתחילת עונת 2017/2018 הושאל לקורטרייק הבלגית, אך באמצע העונה שב לאנז'י.
בתחילת עונת 2018/2019 הושאל לקבוצת סושו מהליגה הצרפתית השנייה.
בינואר 2020 עבר לקבוצת דסנה צ'רניהיב.
בודקיבסקי שיחק בכל שכבות הגיל של הנבחרות הלאומיות של אוקראינה.
בתחילת 2008 שיחק את משחקו הראשון בשורות נבחרת הנערים של אוקראינה.
לאחר 9 משחקים במדי נבחרת הנערים עבר לנבחרת הנוער של אוקראינה.
מנבחרת הנוער המשיך בודקיבסקי לנבחרת הצעירה.
הוא שיחק 23 משחקים, הבקיע 18 שערים.
נכון ל-2025 פיליפ בודקיבסקי הוא מלך השערים של הנבחרת בכל הזמנים.
בנבחרת הלאומית של אוקראינה משחק בודקיבסקי מאז אוקטובר 2014. משחקו הראשון במדי הנבחרת היה מול במסגרת מוקדמות יורו 2016. הוא נכנס כמחליף בדקה 79. בודקיבסקי היה בסגל נבחרת אוקראינה ליורו 2016, אך לא שותף באף אחד מהמשחקים בטורניר.
נכון לינואר 2019 שיחק בודקיבסקי 6 משחקים במדי הנבחרת, אך רק באחד מהם שיחק את מלוא 90 הדקות.
בשאר המשחקים נכנס כשחקן מחליף.
פיליפ אלברכט, דוכס וירטמברג , היה בנו של אלברכט, דוכס וירטמברג, וראש בית וירטמברג בין השנים 1939–1975.
פיליפ אלברכט נולד בשטוטגרט ב-14 בנובמבר 1893 לאלברכט, דוכס וירטמברג ולמרגרטה סופיה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה ומריה אנונציאטה, נסיכת שתי הסיציליות.
פיליפ אלברכט למד שני סמסטרים של לימודי משפטים בגימנסיה בשטוטגרט, ובשנת 1912 התגייס לצבא האימפריה הגרמנית, והצטרף לרגימנט הגרנדירים ה-119 .
במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם פיליפ אלברכט עם רגימנט הדרגונים ה-26, והשתתף עמו בקרבות בחזית המערבית ובסרביה.
לאחר המהפכה הגרמנית שבה התפטר קרוב משפחתו וילהלם השני, מלך וירטמברג מתפקידו, עזב פיליפ אלברכט את הצבא ועבר ללמוד באוניברסיטת טיבינגן, שבה הוציא דוקטורט בשנת 1925, אולם הוא נשאר מונרכיסט נלהב.
פיליפ אלברכט התנגד למפלגה הנאצית, ולאחר עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933 נאלץ לעבור יחד עם אחיו קרל אלכסנדר, דוכס וירטמברג לארצות הברית, שם עסק בארגוני צדקה שונים וסייע בהצלת יהודים.
בשנת 1939 מת אביו אלברכט, דוכס וירטמברג, ופיליפ אלברכט הפך לראש בית וירטמברג.
לאחר המלחמה חזר פיליפ אלברכט לווירטמברג, שם זכה למוניטין רב, ובשנת 1965 ייסד את "האגודה הלאומית של המשמר של וירטמברג-הוהנצולרן".
ב-1 באפריל 1975 מת פיליפ אלברכט בראבנסבורג, ובנו קרל, דוכס וירטמברג ירש את תאריו ואת ראשות בית וירטמברג.
ב-24 באוקטובר 1923 התחתן פיליפ אלברכט עם הלנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פטר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ומריה כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, ממנה נולדה לו בת אחת:
מריה כריסטינה, דוכסית וירטמברג (נולדה ב-1924), התחתנה עם גאורג הרטמן, נסיך ליכטנשטיין
בשנת 1924 מתה הלנה, וב-1 באוגוסט 1928 התחתן פיליפ אלברכט עם אחותה רוזה, ארכידוכסית אוסטריה, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
הלנה, דוכסית וירטמברג (נולדה ב-1929), התחתנה עם הרוזן פדריקו פאלאביצ'יני
לודוויג אלברכט, דוכס וירטמברג (נולד ב-1930), התחתן בנישואים מורגנטיים וויתר על זכויותיו לראשות הבית
אליזבת, דוכסית וירטמברג (נולדה ב-1933), התחתנה עם אנטואן, נסיך בורבון-שתי הסיציליות
מריה תרזה, דוכסית וירטמברג (נולדה ב-1934), התחתנה עם אנרי, רוזן פריז
קרל, דוכס וירטמברג (נולד ב-1936)
מריה אנטוניה, דוכסית וירטמברג (1937–2004)
פיליפ ברת'רטון הוא שחקן אנגלי הידוע בעיקר מתפקידו בדמות אליסטר דיקון בסדרת הטלוויזיה הבריטית "בחלוף השנים".
הוא למד אנגלית ודרמה באוניברסיטת מנצ'סטר, שם החליט להיות שחקן.
בנובמבר 1988 הופיע ברת'רטון בסדרה "רמפול" בפרק "The Barrow Boy" בתפקיד הוגו שילינגפורד.
עוד ב-1988 שיחק באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" בתפקיד "רוד".
ב-1991 גילם בסדרה את רוברט וסטון, וב-2004 הופיע בסדרה בתפקיד איאן דאבנפורט.
ברת'רטון הופיע בסדרה "חדר מיון" בתפקיד אנדרו באוור, בסדרה "נשות הכדורגלנים" גילם את סטפן האוזר, ובסדרה "תחבולות חדשות שיחק בתפקיד דאג סטנדאיבן.
עוד הופיע בפרק "פרשת גשר תור" בסדרה "ספר הפרשיות של שרלוק הולמס" מ-1990 בתפקיד מר ג'ויס קאמינגס QC.
בעונה הראשונה של הסדרה "Murder in Suburbia" גילם את פיליפ ויטמור.
הוא שיחק בפרק "Last Seen Wearing" של הסדרה "המפקח מורס" בתפקיד המורה לצרפתית דייוויד אקום.
בסדרה "דרקולה הצעיר" שיחק ברת'רטון בעונה החמישית והאחרונה בתפקיד רוקוולייר.
ב-1987 השתתף ברת'רטון בפרק "At Bertram's Hotel" בסדרה "מיס מארפל" בתפקיד מפקח בילוש קמפבל.
בתיאטרון שיחק ברת'רטון בהפקה של המחזה "פיגמליון" בתיאטרון קלויד קמרי (Clwyd Theatr Cymru) במולד שבפלינטשייר.
ב-2013 הופיע ברת'רטון בסרט "The Fifth Estate" בתפקיד ביל קלר.
ב-1988 התחתן ברת'רטון עם שרי ביינס.
פיליפ אינגבריגטסן (בנורווגית: Filip Ingebrigtsen; נולד ב-20 באפריל 1993) הוא אתלט נורווגי, אלוף אירופה (אמסטרדם 2016), בעל מדליית ארד מאליפות העולם (לונדון 2017) ושיאן נורווגיה בריצת 1500 מטר.
הוא האח השלישי במשפחת אתלטים מצטיינת.
אחיו הנריק (יליד 1991) הוא אלוף אירופה מהלסינקי 2012 בריצת 1500 מטר.
אחיו יקוב (יליד 2000) הוא אלוף עולם ואלוף אולימפי בריצות 5000 ו-1500 מטר.
באליפות אירופה שנערכה באמסטרדם בתחילת יולי 2016 זכה אינגבריגטסן במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:46.65 דקות, לפני דוד בוסטוס מספרד (3:46.90 דקות) ואחיו הגדול הנריק אינגבריגטסן (3:47.18 דקות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא פסל בריצת 1500 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 2017 זכה אינגבריגטסן במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:34.53 דקות, אחרי אלייז'ה מנאנגוי (3:33.61 דקות) וטימותי צ'ריוט (3:33.99 דקות) שניהם מקניה.
בתחרות שנערכה באצטדיון לואי השני, שבמונקו ב-20 ביולי 2018 קבע אינגבריגטסן שיא נורווגי חדש בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:30.01 דקות.
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בברלין באוגוסט אותה שנה הוא סיים רק במקום 12 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:41.66 דקות ולא הצליח להגן על תוארו.
את התואר לקח אחיו הצעיר יקוב אינגבריגטסן ורביעי סיים אחיו הגדול הנריק אינגבריגטסן.
פיליפ ברדאריץ (בקרואטית: Filip Bradarić; נולד ב-11 בינואר 1992) הוא כדורגלן עבר קרואטי ששיחק בעמדת הקשר.
ברדאריץ' התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של היידוק ספליט.
בקיץ הושאל לפרימוראץ 1929 בה שיחק שתי עונות.
ב-13 ביולי 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–5 נגד זאדאר.
ב-3 בפברואר 2015 ברדאריץ' חתם לשלוש וחצי עונות ברייקה.
בעונת היה שותף לזכייה של הקבוצה באליפות הראשונה בתולדותיה, וב-5 במאי 2017 האריך את חוזהו בקבוצה עד 2020.
ב-3 באוגוסט 2018 חתם לחמש עונות בקליארי מהסרייה א'.
ב-2 בספטמבר 2019, ברדאריץ' הושאל להיידוק ספליט עד לסיום העונה.
ב-24 בינואר 2020, ברדאריץ' חתם בסלטה ויגו ועוד לאחר מכן הושאל לאל-עין.
בקיץ , ברדאריץ' חתם באל-אהלי.
בנובמבר זומן לסגל נבחרת קרואטיה לקראת המשחקים נגד ו.
ב-15 בנובמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק נגד .
פיליפ (פיל) אוקי הוא זמר, פזמונאי ומפיק מוזיקלי בריטי.
הוא ידוע כסולן, כותב השירים וממייסדי להקת הסינת'-פופ The Human League.
מלבד הפעילות במסגרת הלהקה, הוא עבר קריירת מוזיקת סולו מצליחה ושיתף פעולה עם אמנים ומפיקים רבים אחרים.
אוקי היה אחד מאמני המוזיקה המובהקים מבחינה ויזואלית בתחילת שנות השמונים.
בשיא הצלחתם, The Human League הוציאו את אלבום הפלטינה ואוקי היה שותף לכתיבה של הסינגל המצליח "Don't You Want Me", שהיה במקום הראשון במצעדי הסינגלים בארצות הברית ובבריטניה.
פיליפ אוקי נולד ב-2 באוקטובר 1955 בהינקלי שבלסטרשייר.
אביו עבד בסניף הדואר הכללי ועבר מקומות עבודה באופן קבוע.
המשפחה עברה לקובנטרי כאשר אוקי היה תינוק, ללידס כשהיה בן חמש ולברמינגהם כשהיה בן תשע.
למד בבית ספר יסודי של קתרין דה ברנס ליד סוליהול, וקיבל מלגה לבית הספר העצמאי סוליהול.
הוא עבר לשפילד כשהיה בן 14. הוא התחנך בבית הספר קינג אדוארד השביעי בשפילד.
הוא עזב את בית הספר בגיל 18 מבלי לסיים את בחינותיו ועבד במספר עבודות מזדמנות: בחנות ספרים באוניברסיטה, ומשנת 1975 כסבל בבית החולים בשפילד.
הוא התחתן לזמן קצר עם חברתו אותה הכיר בבית הספר, אך הנישואין לא ארכו זמן רב והם התגרשו בשנת 1980.
כניסתו של אוקי למוזיקה בשנת 1977 הייתה מקרית לחלוטין.
הוא קנה סקסופון אך ויתר על הניסיון ללמוד לנגן בו, ולא הייתה לו שום שאיפה להיות בלהקת פופ.
בשפילד בשנת 1977, חבר מבית ספר של אוקי, מרטין ואר, יחד עם איאן קרייג מארש ועדי ניוטון הקימו להקה בשם "The Future".
הבחירה הראשונה שלו, גלן גרגורי, לא הייתה זמינה.
הלהקה החדשה ניגנה בהופעה חיה ראשונה במכללה לאמנויות של Psalter Lane ביוני 1978 וחתמה ב-Fast Records.
בסופו של דבר הם היו הוציאו שני אלבומים, "Reproduction" ב-1979 ו-"Travelogue" ב-1980. למרות זאת, ללהקה עדיין לא היו סינגלים שהפכו ללהיטים, ובעקבות חוסר ההצלחה, יחסי העבודה של אוקי וואר נעשו מתוחים יותר ויותר.
אוקי ואדריאן רייט הורשו לשמור על שם הלהקה.
ואר ומארש צירפו גלן גרגורי והפכו ל-Heaven 17 .
במהלך לא מתוכנן אוקי הלך לדיסקוטק במרכז העיר שפילד בשם "The Daisy Crazy" ושם פגש את סוזן אן סאלי וג'ואן קת'רל , שהיו שתי נערות מתבגרות אנונימיות לחלוטין וצירף אותן ללהקה.
אחריו יצא "Open Your Heart", שהפך ללהיט נוסף בטופ 10. זמן קצר לאחר מכן הם הוציאו אלבום מלא, Dare, שחלק גדול מהשירים בו נכתב על ידי אוקי.
בסוף שנת 1981, הסינגל הרביעי מתוך האלבום, "Don't You Want Me", העניק ללהקה את המקום הראשון והמשיך למכור מעל 1.5 מיליון עותקים בבריטניה, ונשאר במקום הראשון במשך חמישה שבועות.
באמצע 1981, אוקי וקת'רל התחילו מערכת יחסים שנמשכה עד 1990. לאחר הפרידה הם נשארו חברים ועמיתים.
בניגוד לדיווחי העיתונות, הם מעולם לא התחתנו.
האלבום "Hysteria" יצא בשנת 1984 אך לא הגיע להישגים.
קריירת סולו ופעילות מחוץ ליומן ליג
אוקי עבר לקריירת סולו במקביל לפעילותו ביומן ליג, וגם שיתף פעולה עם אמנים ומפיקים אחרים.
שיתוף הפעולה הראשון שלו היה בהפקת הסינגל "Amor Secreto" מאת ניק פיורי שיצא ב-1983, ובו ניגן גם בסינתיסייזר יחד עם ג'ו קאליס.
שיתוף הפעולה המצליח ביותר שלו היה עם המפיק ג'ורג'יו מורודר.