tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתר על כן, לפעמים הוא מכניס את קורבנותיו למלכודות בלתי נמנעות, בניגוד לקודמו, שלא הסכים להרוג את קורבנותיו על הסף.
הוא גם מראה סימנים של צורך להיות בשליטה במצבים, ולשנות אותם כדי להפוך את עצמו לשלוט אם הוא לא.
כמו כן מוצג בסרט החמישי שהופמן אהב את אחותו וכעס כשהרוצח שלה שוחרר מהכלא.
עם זאת, בסרט החמישי והשישי, הראו את האורך שבו ילך הופמן כדי להגן על זהותו.
כשזהותו מאוימת, הוא הופך להרבה יותר אכזרי, עם נכונות לשבור כל כלל ולהרוג כל מי שצריך; זה הוצג כאשר הוא רוצח שלושה סוכני FBI וטכנאי מעבדה (אחד בעקיפין, האחרים בדם קר) לאחר גילוי זהותו.
בסרט השביעי, הופמן הורג שישה עובדי משטרה באופן אישי ועוד כמה בעקיפין על מנת להרוג את ג'יל טאק.
לפני שחרורו של הסרט השישי, השחקן קוסטאס מנדילור הצהיר על דמותו: קוסטאס גם הזכיר כי בהשוואה לג'יגסו והמוסר שלו, הקצוות הגסים של הופמן באמת מוצגים.
מארק ויגלסוורת' הוא מנצח בריטי.
הוא למד בבית הספר בריאנסטון, אוניברסיטת מנצ'סטר, והאקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
בשנת 1991 ניצח על האופרה "כך עושות כולן" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן שבלונדון.
בנובמבר 2002. הוא גם ניצח באופרה הלאומית הוולשית, מטרופוליטן אופרה, האופרה הלאומית האנגלית, ופסטיבל גליינדבורן.
בשנת 2005, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במטרופוליטן אופרה כשניצח על "נישואי פיגארו".
באפריל 2006 מונה ויגלסוורת' למנהל המוזיקלי הבא של תיאטרון לה מונה שבבריסל, במקום קזושי אונו.
הוא היה אמור לקבל במקור את תפקידו כמנהל מוזיקלי בעונת 2008–2009, אך באפריל 2008 הודיע התיאטרון כי ויגלסוורת' לא ייכנס לתפקיד המנהל המוזיקלי בלה מונה.
בינואר 2014, האופרה הלאומית האנגלית מינתה את מארק ויגלסוורת' למנהלה המוזיקלי הבא, שיחליף את אדוארד גרדנר החל מספטמבר 2015. זמן קצר לאחר כהונתו, היו מחלוקות בינו לבין האופרה כך שהתפטר מתפקיד המנהל המוזיקלי של האופרה, בסוף עונת 2015 - 2016.
בנובמבר 2021, התזמורת הסימפונית של בורנמות' הודיעה על מינויו של ויגלסוורת' למנצח האורח הראשי הבא שלה, בתוקף מיידי.
במרץ 2024, התזמורת הסימפונית של בורנמות' הודיעה על מינויו של ויגלסוורת' למנצח הראשי הבא שלה, החל מעונת 2024–2025, עם חוזה ראשוני לארבע שנים.
ויגלסוורת' נשוי לארכאולוגית אנמייק מילקס מאוניברסיטת לונדון.
לבני הזוג יש בת, והם גרים בסאסקס.
מארק וולפין היה כימאי יהודי סובייטי.
מארק וולפין נולד בשנת 1923 בסימפרופול (אז בתחומי ברית המועצות) למשפחה יהודית.
בשנת 1939 הוא זכה במקום הראשון באולימפיאדה לכימיה לתלמידי בתי הספר.
בעקבות כך בשנת 1940 הוא התקבל ללימודי כימיה באוניברסיטת מוסקבה ללא בחינות.
בשנת 1941 וולפין התגייס לשורות הצבא האדום.
בשנת 1942 הוא שוחרר מסיבות בריאותיות.
וולפין החל לעבוד במעבדה כימית במפעל לייצור טנקים.
לאחר סיום המלחמה, וולפין סיים לימודי תואר באוניברסיטה ובשנת 1952 סיים עבודת תואר שלישי.
בעקבות המאבק נגד קוסמופוליטיות וולפין פוטר מעבודה אך הצליח להתקבל לעבודה במכון למידע טכני.
בשנת 1955 הוא התחיל לעבוד בצורה לא רשמית במכון חקר כימי של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
הוא התקבל לעבודה במכון באופן רשמי רק בשנת 1958.
בשנת 1959 וולפין סיים פוסט-דוקטורט.
לאור הצלחותיו בתחום עיסוקו בשנת 1963 הוא הועמד בראש מעבדה חדשה שהוקמה.
באותה שנה הוענק לו פרס לנין.
בשנים 1988–1996 וולפין היה מנהל מכון בו עבד.
בשנת 1980 לוולפין הוענק "פרס המאה" של החברה המלכותית לכימיה.
בשנת 1982 וולפין קיבל פרס ברית המועצות.
בשנת 1979 וולפין נבחר לשורות האקדמיה הרוסית למדעים כחבר בהתכתבו ובשנת 1991 מעמדו שודרג לחבר בפועל.
פעילות של וולפין התרכזה בחקר חומרים מורכבים.
בשנת 1949 הוא פיתח שיטה חדשה לייצור ניטרילים.
הוא כתב כ-500 מאמרים מדעיים וקיבל 35 פטנטים על פיתוח שיטות לייצור חומרים שונים.
וולפין נפטר בשנת 1996 במוסקבה ונטמן בבית העלמין ודנסקויה.
מרקוס אלונזו האנה היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית שכיהן כסנאטור מטעם מדינת אוהיו וכיו"ר הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
הוא היה חברו ובן בריתו הפוליטי של הנשיא ויליאם מקינלי והוא ניהל את מערכות הבחירות שלו בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1896 וב-1900.
האנה נולד ב (כיום ליסבון), אוהיו, ארצות הברית ב-24 בספטמבר 1837. בנעוריו עברה משפחתו לעיר המתפתחת קליבלנד ב-1852, שם למד בבית ספר תיכון עם ג'ון ד.
רוקפלר, שבהמשך יהפכו לחברים לאורך כל שנות חייהם.
הוא סולק מלימודיו ונכנס לעסק המסחרי המשפחתי.
הוא שירת זמן קצר במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית והתחתן עם שרלוט רודס.
אביה, דניאל רודס, לקח את האנה לעסק שלו לאחר המלחמה.
עד מהרה הפך לשותף בעסק, שצמח לתחומי עניין רבים, בעיקר בפחם ובברזל.
הוא הפך למיליונר עד ליום הולדתו ה-40, והפנה את תשומת לבו לפוליטיקה.
למרות מאמציו של האנה, לא הצליח הסנאטור מטעם אוהיו ג'ון שרמן להשיג את המועמדות הרפובליקנית לנשיאות בבחירות ב-1884 וב-1888. לאחר ששרמן כבר היה מבוגר מדי מכדי להיחשב כמתמודד, פעל האנה למען ויליאם מקינלי.
בשנת 1895 עזב האנה את הקריירה העסקית שלו כדי להקדיש עצמו למערכת הבחירות של מקינלי לנשיאות.
האנה שילם את כל ההוצאות כדי שמקינלי יזכה במועמדות הרפובליקנית בשנה שלאחר מכן, למרות שהוא בכל מקרה היה המועמד המוביל.
מנגד, המפלגה הדמוקרטית העמידה מטעמה את חבר הקונגרס לשעבר מטעם מדינת נברסקה ויליאם ג'נינגס ברייאן.
גיוס הכספים של האנה שבר שיאים, וברגע שההתלהבות הציבורית הראשונית מבראיאן וממצע הבחירות שלו פחתה, מקינלי נבחר לנשיאות.
לאחר שסירב לשאת תפקיד בקבינט מונה האנה לסנאטור מטעם אוהיו לאחר ששרמן מונה למזכיר המדינה של ארצות הברית; הוא נבחר מחדש לסנאט ב-1898 וב-1904. לאחר רצח מקינלי ב-1901 פעל האנה לבניית תעלה בפנמה, ולא במקומות אחרים במרכז אמריקה, כפי שהוצע קודם לכן.
הוא נפטר ב-15 בפברואר 1904, וזכור בשל תפקידו בבחירתו של מקינלי לנשיאות, הודות לקריקטורות שהכתירו אותו כמאסטר הפוליטי של מקינלי.
מארק איאן הנדלסמן (נולד ב-9 ביוני 1961) הוא אצן ישראלי יליד דרום אפריקה בדימוס, שהתמחה בריצת 800 מטר .
הנדלסמן נולד ביוהנסבורג, דרום אפריקה.
לאחר עלייתו לישראל, הוא התחרה עבור המדינה באליפות העולם באתלטיקה ל-800 מטר גברים ב-1983 אך לא התקדם מהקצאות.
באולימפיאדת הקיץ 1984, הוא התחרה במקצי האטלטיקה לגברים ב-400 מטר, 800 מטר ו-1,500 מטר והגיע למקום השישי, השלושים ואחת והשישי בהתאמה, ולא העפיל לאף אחד ממקצי הגמר.
זמן השיא האישי שלו ל-800 מטר היה 1.45.3 דקות, שהושג באפריל 1981 בסטלנבוש, דרום אפריקה.
מארק אוורט האריס הוא פוליטיקאי וכומר אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השמיני של מדינת קרוליינה הצפונית, מאז ינואר 2025.
האריס נולד בווינסטון סיילם שבקרוליינה הצפונית ב-24 באפריל 1966. הוא התחנך במוסדות החינוך המקומיים בעיר, והשלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון ע"ש ריצ'רד ג'יי.
לאחר מכן השלים לימודי תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת אפלצ'יאן סטייט השוכנת בעיירה בוּן (Boone).
בהמשך קיבל הוסמך לכמורה (Master of Divinity) וקיבל תואר מוסמך לכהונה נוצרית מהסמינר התאולוגי הבפטיסטי הדרום-מזרחי בווייק פורסט שבקרוליינה הצפונית.
האריס משמש ככומר הראשי בכנסייה הבפטיסטית טריניטי במורסוויל שבקרוליינה הצפונית.
בעבר כיהן ככומר הבכיר בכנסייה אחרת בשארלוט, וכיהן כנשיא האיגוד הבפטיסטי המדינתי של קרוליינה הצפונית.
בנוסף, מינואר 2000 עד יולי 2005 היה הכומר הבכיר בכנסייה הבפטיסטית "קרטיס" השוכנת באוגוסטה שבג'ורג'יה.
בפברואר 2020 שב לכנסיית טריניטי שבמורסוויל.
בבחירות 2014 התמודד האריס למועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג קרוליינה הצפונית בסנאט של ארצות הברית, אך סיים במקום השלישי אחרי תום טיליס וגרג בראנון עם 17.55% מהקולות.
בבחירות 2016 התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס התשיעי של קרוליינה הצפונית, אך הפסיד בבחירות המקדימות לנציג המחוז המכהן רוברט פיטנג'ר בפער של 134 קולות בלבד.
מקרידי הודה בהפסדו ביום שלאחר הבחירות, אך המפלגה הדמוקרטית של קרוליינה הצפונית הגישה תצהירים הגורסים כי מטה הבחירות של האריס היה מעורב בהונאת בחירות הקשורה בטיפול בפתקי הצבעה.
ב-27 בנובמבר הצביעה מועצת הבחירות של קרוליינה הצפונית פה אחד נגד אישור תוצאות הבחירות.
המועצה קיימה שימועים בין 18 ל-21 בפברואר 2019. בהמשך הכיר האריס בכך שחלק מעדותו בפני המועצה היה לא-מדויק, ותלה את השגיאות בעדותו במצבו הבריאותי הרעוע.
ב-21 בפברואר הצביעה המועצה פה אחד על קיום בחירות חוזרות לבית הנבחרים.
ב-26 בפברואר 2019, בעקבות מצב בריאותו, הודיע האריס כי לא יתמודד בבחירות החדשות.
בספטמבר 2023 הודיע האריס כי יתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השמיני של קרוליינה הצפונית, לאחר שנציג המחוז המכהן דן בישופ בחר להתמודד על תפקיד התובע הכללי של קרוליינה הצפונית.
ב-5 במרץ זכה האריס במועמדות המפלגה הרפובליקנית, כשגבר על חמישה יריבים נוספים ומשגרף מעט למעלה מ-30% מהקולות – ובכך נמנע מסיבוב שני מול המתמודד שהגיע למקום השני, אלן בוקום.
בבחירות נובמבר ניצח האריס את מועמד המפלגה הדמוקרטית, ג'סטין דיוס, בהפרש של כ-19%.
ב-3 בינואר 2025, עם התכנסות הקונגרס ה-119 של ארצות הברית, החל האריס את כהונתו בבית הנבחרים.
בקונגרס זה הוא חבר בוועדת המשפט, בוועדת החקלאות, ובוועדת החינוך והעבודה של בית הנבחרים.
סַמוּאֵל לַנְגְהוֹרְן קְלֶמֶנְס , שנודע בשם העט שלו "מַארְק טְוֵוייְן" (Mark Twain; 30 בנובמבר 1835 – 21 באפריל 1910), היה סופר והומוריסט אמריקאי שיצירותיו נודעות בהומור ציני, בסאטירה חברתית חריפה, בתיאור ריאליסטי של מקומות ושפה ובהתנגדות לצביעות ולדיכוי.
ספריו הידועים ביותר הם "הרפתקאותיו של תום סויר", "הרפתקאותיו של האקלברי פין" ו"בן המלך והעני".
מקור שם העט, שבו החל להשתמש ב-1863, הוא במונח מתחום הימאות המציין את המידה השנייה המסומנת על חבל אנך העומק.
בית הולדתו של מארק טוויין הוא בקתה בעיירה פלורידה במדינת מיזורי שבארצות הברית.
הוא החמישי מתוך ששת ילדיהם של עורך הדין ג'ון מרשל וג'יין למפטון קלמנס.
שורשי משפחתו הם בווירג'יניה, וסביו היו בעלי עבדים.
בינקותו חלה טוויין, ובשנות חייו הראשונות נשקפה סכנה לחייו.
בגיל ארבע עברה משפחתו לעיירה האניבל (חניבעל) שבמדינת מיזורי.
השפעת מעבר זה התבטאה בתיאוריו על ילדותו בעיירה ועל הווי החיים סביב נהר מיסיסיפי ברבים מספריו, ובמיוחד ב"הרפתקאותיו של תום סויר" וב"הרפתקאותיו של האקלברי פין".
בילדותו היה טוויין שובב וחברותי.
בתקופה זאת בחייו התרחשו במשפחתו מספר אסונות, בהם מות אחת מאחיותיו בגיל ארבע ומות אחד מאחיו בגיל שבע.
לאחר מות אביו, כשהיה בן 12, החל טוויין לעבוד בעבודות מזדמנות: בנפחייה, בחנות מכולת, בבית מרקחת, בחנות ספרים, ובגיל 13 הפך לשוליית מדפיס.
בגיל 16 החל לעבוד אצל אחיו הבכור אוריון כדפס וכעוזר עורך, והמשיך להיות קרוב אליו במשך כל חייו.
באותה שנה פרסם את המערכון הראשון שלו, "A Gallant Fireman".
בסוף אותה שנה קנה אוריון את העיתון המקומי Hannibal Journal, וטוויין היה עוזרו ובמקביל המשיך לפרסם מערכונים בעיתון השייך לאחיו.
בגיל 18 עזב את העיירה האניבל ועבד כדפס וככותב.
בשנת 1857 הצטרף לצוות של ספינת נהר.
במשך שנתיים שט בספינה על המיסיסיפי, עד שהוסמך לנווט מדופלם.
תעודת הנווט הקנתה לו את הזכות להשיט ספינה כבדה, בעלת שוקע של שני פאתום (יחידת מידה לאורך השקולה לשש רגליים שהם כ־1.83 מטרים).
עומק מים זה נדרש לספינות הנהר כדי לשוט בבטחה ללא חשש לעלייה על שרטון.
בתקופה זאת, החל להשתמש בשם העט שלו, המציין עומק זה, "Mark Twain", שפירושו המילולי מאנגלית הוא "סַמֵן שניים" או "ציין שניים".
המודדים את עומק המים בנהר צעקו זה לזה "mark one" ואחר כך "mark twain", וכך הלאה.
על חוויותיו בספינת הנהר כתב בהמשך בספרו "החיים על המיסיסיפי" (1883).
במסגרת מלחמת האזרחים האמריקנית הצטרף טוויין ליחידה של חיילי הקונפדרציה בדרום ארצות הברית, שכללה את חבריו מהאניבל, אך היחידה התפרקה כעבור זמן קצר.
על חוויותיו כלוחם במלחמת האזרחים כתב בלגלוג ב-"Private History of a Campaign that Failed" מ-1885. לאחר שהתפרקה היחידה, הצטרף לאחיו הבכור שהתמנה לסגן מושל בנבדה שבמערב החדש.
לאחר שניסה את מזלו במכרות קליפורניה ונכשל, כמו רבים באותה התקופה, החל טוויין לשמש ככתב עיתון שהתפרסם בווירג'יניה.
ככתב העיתון פרסם בשנת 1865 ריאיון עיתונאי עם ניצולי ספינה שנשרפה באזור חופי הוואי ונמצאו לאחר חודש וחצי של חיפושים באוקיינוס השקט, לאחר שנחשבו מתים.
הראיון זכה לפרסום רב ברחבי ארצות הברית.
באותה עת יצא לאור ספרו הראשון, שהיה קובץ דברי הומור והרהורים בשם "על הצפרדע המקפצת ורשמים אחרים".
לאורך השנים המשיך טוויין לפרסם מערכונים ומאמרים בעיתונים שונים, וכן להרצות בפני קהל, והפך להומוריסט ידוע.
הוא החל להתפרסם בסוף שנות ה-60 של המאה ה-19, אז פורסם ספר המסעות הראשון שלו, "The Innocents Abroad", שזכה להצלחה במכירות.
טוויין ביקר בין השאר בארץ ישראל ב-1867 ואת התרשמותו ממסעותיו פרסם בספר זה; לעברית תורגם רק החלק בספר המתייחס למסעותיו בארץ ישראל, והוא נקרא "מסע תענוגות לארץ הקודש".
באותה תקופה הכיר טוויין את אוליביה לואיז לנגדון, והשניים נישאו בתחילת שנת 1870. שנה לאחר מכן עברה המשפחה להרטפורד שבקונטיקט; טוויין, למרות היותו בן הדרום, החל תוך זמן קצר לזהות עצמו כיאנקי מהצפון.
בסוף השנה הראשונה לנישואי בני הזוג נולד בנם הבכור, לנגדון, אולם הוא מת מדיפטריה בגיל 19 חודשים.
במהלך שני העשורים שלאחר מכן גברה הפופולריות של טוויין.
ב-1885 פרסם את ספרו הידוע "הרפתקאותיו של האקלברי פין", לאחר כמעט עשור של כתיבה ושכתוב.
טוויין התנסה גם בכתיבה דרמטית, וכתב את המחזה "בן המלך והעני".
הוא טייל ברחבי העולם עם משפחתו, והתיידד עם אנשים בעלי השפעה וראשי מדינות.
הוא הפך מעורב יותר ויותר בפוליטיקה.
כך תמך כספית במספר אנשים, בהם אחיו הבכור, ואף הסטודנט האפרו-אמריקאי הראשון באוניברסיטת ייל.
אחת ההשקעות הכספיות המרכזיות שלו הייתה בבית ההוצאה לאור "Webster & co".
בתחילת שנות התשעים של המאה ה-19 נקלע טוויין לקשיים כספיים, כתוצאה מהשקעותיו ב-"Webster & co" ובמכונת סידור דפוס חדשנית.
ב-1894 הכריז על פשיטת רגל (שממנה התאושש לבסוף).
באותה תקופה החל לסבול מבעיות בריאות רבות; דלקת מפרקים שממנה סבל הקשתה עליו את הכתיבה.
בתקופה זו אובחנה בתו השלישית, ג'ין, כסובלת מאפילפסיה, וב-1896 מתה בתו הגדולה, סוזי, מדלקת קרום המוח.
בתקופה זו כתב טוויין פחות, ומבקרים מציינים כי נימת יצירותיו הפכה מרירה ואפלה יותר.
הוא הפך מעורב עוד יותר בפוליטיקה, בעיקר מחוץ לארצות הברית (משפט דרייפוס, מלחמת הבורים, מרד הבוקסרים), ופרסם את דעותיו במאמרים שונים.
כמו כן התחיל לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו.
בין 1897 ל-1899 שהו טוויין ומשפחתו בווינה והוא פרסם מספר מאמרים בעיתון נויה פרייה פרסה.
בשנת 1904 מתה אשתו אוליביה לאחר מספר שנים של בריאות לקויה.
בתם השנייה של בני הזוג, המוזיקאית המחוננת קלרה, התמוטטה נפשית ונשארה בלתי-יציבה במשך מספר שנים לאחר מכן.
מצב מחלתה של ג'ין החמיר אף הוא.
בסוף אותה שנה מתה גם אחותו של טוויין, פמלה, שאליה היה קרוב.
טוויין התבודד במשך תקופה מסוימת, אך כעבור זמן מה חזר להיפגש עם אנשים.
בתקופה זו לקה במחלת לב.
בשנת 1909 נישאה בתו קלרה, ובדצמבר באותה השנה מתה בתו ג'ין בגיל 29 מהתקף אפילפטי בהיותה באמבט.
הוא מת כעבור פחות משנה בגיל 74, ונקבר באלמירה, לצד אשתו אוליביה וילדיו לנגדון, סוזי וג'ין.
בשנים הראשונות של המאה העשרים פעל טוויין נגד הזוועות של הקולוניאליזם הבלגי בקונגו.
טוויין טען שמותו יבוא באפריל 1910 וכשנשאל מדוע הוא חושב כך אמר: "באתי לעולם עם השביט של האלי בשנת 1835. בשנה הבאה (1910) הוא יופיע שוב, ואני אלך איתו".
וכך באמת היה: ב-20 באפריל 1910 נראה כוכב השביט האלי מכדור הארץ.
יום למחרת, ב-21 באפריל 1910, מת מארק טוויין.
מארק טוויין הביע הערכה רבה ליהודים על יכולתם לשמר תרבות עתיקה, על חוכמתם ועל תרומתם לאנושות.
בשהותו בווינה, רוב המאמרים שפרסם טוויין בנויה פרייה פרסה (שעורכו היה תיאודור הרצל) היו בעלי נימה פילושמית (אוהדת יהודים) כמו המאמר 'בנוגע ליהודים'.
בגלל אהדתו ליהודים היו אף גורמים אנטישמים בעיר שטענו כי "מארק טוויין" הוא כינוי שנועד להסוות את שמו היהודי לכאורה, סמואל קלמנס.
על הקונגרס הציוני הראשון ב-1897, כתב בנימה מלאה בהומור:
הצפרדע המקפצת המהוללת ממחוז קַלָאוֶרַס וציורים אחרים (1867. הצפרדע המקפץ.
סיפורה של כלבה: שני סיפורים, בתרגום רעיה ג'קסון, 2021)
התמימים בחוץ לארץ (1869. לעברית תורגם חלקו של הספר המתייחס לארץ ישראל.
הספר הוא תיאור הומוריסטי-סרקסטי של ארץ-ישראל באותה עת.
תר' ארנון בן-נחום בשם מסע תענוגות לארץ הקודש, 1972; בשם מסע תענוגות לארץ הקודש בהוצאת אריאל, ירושלים, 1999; תרגם עודד פלד בשם מסע תענוגות בארץ הקודש, 2009).
השמועות על מותי מוגזמות מאוד (1835-1910), מאנגלית: סיגלית יפה, הוצאת תדמית (1989), אמרות ואנקדוטות.
חלום מוזר וציורים אחרים (1872)
עידן מצופה זהב: סיפור מן הווה (1875) אודות השחיתות בתחילת עידן הברונים השודדים.
בעקבות הספר תקופה זו מכונה "העידן מצופה הזהב" (Gilded Age) - להבדיל מ"תור הזהב".
נווד בנכר (1880) – סיפור מסע (כולל The Awful German Language כנספח).
"על שקיעתה של אמנות השקר" (1880), מאנגלית: אביעד שטיר.
בן-המלך והעני (1881. תרגם יהודה גור, ורשה 1891; א"ד מרקסון, ורשה 1923; אברהם-אריה עקביא, 1941; דניאל אלירם, 1954; איטליה רימיני, 1967; עטרה אופק, 1976; דליה למדני, 1978; נאוה סמל, 2011) – הרפתקאותיהם המופלאות של הנסיך אדוארד לבית טיודור והנער הקבצן טום, הדומים זה לזה כשתי טיפות-מים, לאחר שהחליפו בגדים וזהות.
החיים על המיסיסיפי (1883) – סיפור ארבע שנות הסופר כנווט של ספינת-מסעות.
וילסון הטמבל, תרגם: אברהם בירמן, ציירה יהודית שפיץ, הוצאת צ'צ'יק, (תשי"ד)
ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור (1889. תרגם ישעיהו לויט, 1954; י.
אחיטוב, 1962; גדעון טורי, 1983; יעל אכמון, 2009) – מעשה בצעיר יאנקי, המתגלגל אל חצר המלך ארתור (שנת 500) ומנסה להקים שם ציוויליזציה מודרנית.
שטר בן מיליון וסיפורים אחרים (1893)
טום סויר בנכר (1894; תרגם: דב עמיקם בשם תום סויר הטייס, 1946; שושנה חן-זהבי בשם תום סויר בדרכים, 1947; אוריאל אופק בשם תום סויר בשחקים, 1974) – האקלברי פין מספר בגוף ראשון כיצד טס בכדור פורח בחברת טום סויר, ג'ים הכושי ומדען מטורף, חצה את האוקיינוס ונחת לרגלי הר סיני.
טום סויר הבלש (1896. תרגם דב עמיקם, 1946; אוריאל אופק, 1974) – האקלברי פין מספר על מבצע בלשי, שבו הצליח טום ידידו להוכיח את חפותו של דודו שהואשם ברצח.
הטרגדיה של וילסון סתום-הראש או התאומים הבלתי-רגילים (1896. תרגום אברהם בירמן בשם וילסון הטמבל, 1954; בתרגום אסתר גינצבורג בשם וילסון המוזר, 1980; וילסון ראש כרוב בתרגום עודד פלד, 2001) – סיפור בלשי על פרקליט תמהוני, המצליח לפענח תעלומת רצח וחילופי תינוקות.
בעקבות קו המשווה (1897) – מסע-הרצאות מסביב לכדור-הארץ
מכתבים מן הארץ (1897 או 1905; מכתבים מכדור הארץ , בתרגום אביבה גר, 2018; המאמר "הפחות שבחיות" תורגם לעברית על ידי יניב פרקש והתפרסם בחקירות ודרישות: מאמרי מופת על חברה, אמונה ומצב האדם, ערך אסף שגיב, כנרת זמורה-ביתן דביר ומרכז שלם, 2011)
האיש שהשחית את הדליברג (1900. תרגם י.
בן-יעקב בשם האיש שקלקל את כל העיירה, 1947; האיש שהשחית את העיירה, בתרגום יותם בנשלום, 2016) – מעשה בנכרי שבלבל את דעתה של עיירה שלווה לאחר שהשאיר באחד מבתיה שק מלא מטבעות זהב.
סיפורה של כלבה (1904; הצפרדע המקפץ.
סיפורה של כלבה: שני סיפורים, תרגם רעיה ג'קסון, 2021)
יומנו של אדם הראשון / יומנה של חווה (1906; היומן של אדם וחוה: וסיפורי אדם אחרים, תרגם נח אבידור, 2004)
פרס מארק טוויין להומור אמריקאי
מארק ויוויאן פואֶה (צרפתית: Marc-Vivien Foé; 1 במאי 1975, יאונדה, קמרון - 26 ביוני 2003, ליון, צרפת) היה כדורגלן קמרוני.
פואה החל לשחק כדורגל במועדון קאנון יונד הקמרוני.
את הופעת הבכורה בנבחרת הלאומית ערך בגיל 18, מול מקסיקו.
שנה לאחר מכן הופיע במדי נבחרתו במסגרת במונדיאל 1994 שנערך בארצות הברית.
פואה שיחק בכל שלושת משחקי הנבחרת בטורניר.
בשנת 1996 עבר פואה לקבוצת לאנס הצרפתית בה שיחק במשך 4 עונות.
פואה ביסס את מקומו בהרכב באופן מיידי והיה ממצטייני הקבוצה בעונת ב- בה זכתה הקבוצה באליפות.
קבוצות רבות הביעו בו עניין, אך בשלהי עונה זו נפצע פואה ושבר את רגלו.
פציעה קשה זו גרמה לו להחמיץ את מונדיאל 1998 בצרפת.
לאחר שהחלים מן הפציעה ושיחק מספר משחקים עם לאנס, נרכש פואה על ידי וסטהאם יונייטד תמורת 4 מיליון פאונד.
פואה שיחק 25 משחקים במדי הקבוצה וכבש שער אחד, אך לא תפס מקום קבע בהרכב.
בשנת 2000 זכה עם נבחרת קמרון בגביע אפריקה השלישי בתולדותיה.
בתום עונת 1999 עבר פואה לאולימפיק ליון, תמורת 6 מיליון פאונד, בשורותיה חזר להציג יכולת גבוהה.
ליון סיימה בעונה הראשונה עם פואה במקום השני, ואחריה, בעונת , זכתה באליפות צרפת.
בינואר 2002 הופיע במדי נבחרתו במסגרת טורניר גביע אפריקה לאומות שנערך במאלי.
פואה בלט במדי נבחרתו בטורניר, וכבש את השער השלישי בחצי הגמר – מול נבחרת מאלי.
בגמר ניצחה קמרון את נבחרת סנגל בדו-קרב פנדלים וזכתה בגביע.
במונדיאל 2002 לא העפילה קמרון לשלב השני, אך פואה שיחק בכל אחד משלושת משחקי נבחרתו.
בתחילת עונת הושאל פואה לשנה למנצ'סטר סיטי, לאחר חיזורים ממושכים על ידי מאמן הקבוצה קווין קיגן אשר היה מעוניין לרכוש את השחקן, אך בגלל דרישות גבוהות מצד ליון שהחזיקה בכרטיס השחקן, הוא הושאל בתמורה לחצי מיליון פאונד.
במנצ'סטר סיטי סייע פואה לקבוצה לבסס את מקומה בפרמייר ליג.
פואה כבש בסיטי 9 שערים, והפך לאחד השחקנים האהודים ביותר בקבוצה.
שערו האחרון של פואה במדי הקבוצה, הוא השער האחרון שנכבש באצטדיון ה"מיין רואד".
פואה היה שותף להופעתה של נבחרת קמרון במסגרת גביע הקונפדרציות 2003. ב-26 ביוני, בדקה ה-72 של משחק חצי גמר הטורניר בין קמרון לקולומביה, במצב של 1:0 לטובת קמרון, התמוטט פואה על כר הדשא לאחר שלקה בליבו.
פואה פונה מהמגרש כשהוא מחוסר הכרה.
משם הועבר למרכז הרפואי באצטדיון, שם תוך כדי טיפול הפסיק לנשום, ולאחר כ-45 דקות של ניסיונות החייאה, נאלצו הרופאים לקבוע את מותו.
משחק חצי הגמר המקביל בטורניר בין צרפת לטורקיה, נפתח לאחר דקת דומיה לזכרו.
מַארֶק חְלַאסקוֹ (בפולנית: Marek Hłasko, נכתב גם הלאסקו; 14 בינואר 1934 – 14 ביוני 1969) היה סופר פולני, תסריטאי וגיבור תרבות.
היה סמל לסופר הצעיר והמרדן של תקופתו.
מארק חלאסקו נולד למשפחה דלת אמצעים בוורשה שבפולין, והיה חייב לצאת לעבודה מגיל צעיר.
בגיל שש עשרה נטש את הלימודים, והתפרנס ממלאכות שונות.
בין השאר היה נהג מונית וחוטב עצים, נהג משאית ומשיט עצים בנהרות.
הוא נפגש באופן בלתי אמצעי וקרוב עם שולי החברה הפולנית, הסתבך בפרשיות אלימות, וחי עם שיכורים כרוניים, עבריינים ומפרי חוק שנפלטו מהחברה.
באמצע שנות החמישים פרץ לפתע מארק חלאסקו למרכז החיים הספרותיים של פולין.
הוא פרסם סיפורים קצרים ונובלות ריאליסטיות, שקצרו הצלחה רבה.
הוא ערך עיתון ספרותי סטודנטיאלי, בשם "ישר לעניין", והעיתון הפך עד מהרה לבמה מאוד מפורסמת.
בד בבד כתב גם מאמרי ביקורת ספרותיים חריפים, טורי ביקורת על הקולנוע הפולני של זמנו ועוד.
בשנת 1956 ראו אור קובץ סיפוריו הקצרים הראשון "הצעד הראשון בעננים", והרומן הראשון שלו, "היום השמיני בשבוע", וזכו להצלחה שערורייתית.
"היום השמיני בשבוע" תורגם לעברית בידי בנימין טנא, יצא בשתי מהדורות, וזכה להצלחה גם בישראל.
סיפוריו נתנו ביטוי חזק לאכזבה הקשה של הנוער הפולני מהמשטר הקומוניסטי ומהאידיאלים הכוזבים של החברה הסוציאליסטית כביכול.
מארק חלאסקו התפרסם עד מהרה גם במערב, וזכה להצלחה באירופה ובאמריקה.
ספרו "היום השמיני בשבוע", תורגם ליותר מחמישים לשונות, והביא לו פרסום כאחד הנציגים הבולטים של דור "הצעירים הזועמים".
בשנת 1958 הוסב הספר לסרט קולנוע שעורר רעש רב ואף הוצג בפסטיבל הסרטים של קאן.
האביב הקצר בפולין, ימי שלטונו של ולדיסלב גומולקה, תם והקוו הנוקשה של מוסקבה חזר לשלוט בחיים הציבוריים, באמנות ובספרות.
ספריו של חלאסקו לא פורסמו, הוטלו עליו הגבלות תנועה, ובסופו של דבר הוא גורש מפולין.
פולין של שלהי שנות החמישים לא יכלה לשאת סופר מרדן וזועם כמארק חלאסקו.
הוא נשאר באירופה המערבית והפך לסופר גולה.
שר התרבות של פולין קרול קורילוק איבד את משרתו בעקבות כך שחלאסקו לא חזר לפולין.
במסגרת נדודיו שהה באיטליה, שווייץ ומערב גרמניה.
ובסוף שנת 1958 הגיע לישראל.
מארק חלאסקו הגיע לארץ והשתקע תחילה בתל אביב, שם היה אמור להיות כתב של העיתון "מעריב", אך הוא לא התמיד בעבודת העיתונאי שלו.
הוא נדד בין ידידים ומעריצים בארץ: בקיבוץ נצר סרני ובמקומות נוספים.
לארץ הגיעה אז מושבה גדולה של מגורשי גומולקה, יהודים רבים ששימשו במשרות בכירות בשלטון הקומוניסטי.
ציבור קוראים זה אהד מאוד את יצירתו המרדנית של חלאסקו.
מחמת קשיי פרנסה נאלץ חלאסקו לחזור בארץ למלאכות שנטש כבר בעת פרסומו בפולין.
הוא שב להיות נהג משאית ואף היה עוזר למודדי קרקעות.
הוא החל להתמכר לשתייה, התגלגל במלונות זולים בתל אביב, חדל מהכתיבה, והסתבך בפרשיות אהבים.
העיתונות העברית מצאה בו עניין, הוא הפך לאייקון תרבותי, ומדורי הרכילות עסקו בו בדרך קבע.
על כל אלה ועוד כתב באוטוביוגרפיה שלו "מה יפות היו שנות העשרים", שלא תורגמה לעברית.
בשנת 1961 היגר לגרמניה המערבית, נטש בארץ את ידידיו הרבים, נשא לאישה את השחקנית סוניה זימן, והחל בפרק נוסף של חייו הסוערים.
סוניה זימן הייתה שחקנית גרמניה מפורסמת, והיא שיחקה בסרטו של חלאסקו "היום השמיני בשבוע".
כששמעה על התמכרותו לשתייה ועל הדרדור במצבו, הגיעה לארץ ולקחה אותו עמה.
הוא לא הסכים להתגורר בגרמניה, והם התגלגלו בלונדון ובשווייץ.
חייהם המשותפים לא עלו יפה, והיו מלווים שערוריות ומתח, ולאחר זמן קצר הם נפרדו והתגרשו.
מארק חלאסקו היגר לארצות הברית, וקיווה להצליח בהוליווד בתעשיית הסרטים.
הוא האמין שידידיו הפולנים שם, רומן פולנסקי והסופר יז'י קושינסקי יסייעו לו להיקלט במהירות באמריקה.
אך הדברים לא התגלגלו כפי שקיווה.
הוא לא התמיד בעבודתו ככותב תסריטים, הרבה להשתכר והסתבך ללא הרף בשערוריות אהבים.
לבסוף עזב גם את תעשיית הסרטים וחזר להתפרנס ממלאכות פשוטות, והיה בין השאר פועל פשוט במפעל תעשייה.
ידידים שלא סמכו עליו, אספו כספים למענו, והוא חי שם חיים עלובים למדי.
במהלך שנות השישים ביקר מארק חלאסקו בארץ כמה פעמים, ויש אומרים שקיים כאן יחסי אהבה עם אישה ישראלית שאף חלם להקים איתה בית בארץ.
בשנת 1969 הוא החליט כנראה לשוב לארץ, הבמאי משה מזרחי ביים את סרטו הארוך הראשון "אורח בעונה מתה", בהשראת חייו וסיפוריו, אבל לפני כן היה צריך להשלים עשיית סרט בגרמניה.
יחסיו המתוחים עם השחקנית סוניה זימן שוב השתבשו, והביקור בגרמניה היה ביקורו האחרון שם.
בחודש יוני 1969, בעודו בגרמניה, הוא נפטר מהתקף לב קטלני בדירתו של מפיק סרטו האחרון.
הוא הובא לקבורה בוורשה, בפולין מולדתו, בבית קברות קתולי (פובונזקי).
על מצבתו נחרטו המלים "לזכרו של מארק חלאסקו, סופר שחי חיים קצרים, שכל ידידיו הפנו לו עורף".
היום השמיני בשבוע, מארק חלאסקו, עברית - בנימין טנא, גדיש, תל אביב, 1972.
להרוג את הכלב השני, ביום מותו מארק חלאסקו, עברית - עילי הלפרן, אסיה, רמת השרון, 2018.
מארק ינובסקי הוא מנצח יליד פולין, שגדל בגרמניה ועשה את רוב הקריירה שלו בצרפת.
ינובסקי שימש מנהל מוזיקלי בפרייבורג ומשנת 1973 עד 1979, כיהן כמנהל מוזיקלי באופרה של דורטמונד.
משנת 2005 ינובסקי הוא אחד מ"טריומוויראט" של מנצחים על תזמורת פיטסבורג, עם סר אנדרו דייוויס ויאן פסקל טורטליה המספקים הדרכה אמנותית לתזמורת בהיעדר מנהל מוזיקלי יחיד.
על פי אתר התזמורת, ינובסקי מתמקד ב"רפרטואר הליבה הגרמני".
הוא הקליט מוזיקה משל בטהובן, וגנר, ברהמס, ובר וריכרד שטראוס, בין השאר.
בקרוב הוא עתיד להפיק עם תזמורת פיטסבורג הקלטות חיות של היצירות הסימפוניות של ברהמס (ארבע הסימפוניות, שמונה מ"מחולות הונגריים" ו"וריאציות על נושא של היידן") לחברת ההקלטות טריטון.
מארק יאנקולובסקי (בצ'כית: Marek Jankulovski; ) הוא כדורגלן עבר צ'כי ממוצא מקדוני ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
יאנקולובסקי נולד בעיר אוסטרבה להורים מקדונים, לאחר שהיגרו לצ'כיה.
החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של באניק אוסטראבה, ובשנת 1994 הגיע לאיטליה והצטרף לקבוצת נאפולי.
בשנת 2002 עבר לאודינזה, ובשנת 2005 עבר למילאן, ובמדיה שיחק 6 שנים.
בשנת 2011 חזר לקבוצת נעוריו, באניק אוסטראבה, אך כבר במשחקו הראשון בקבוצה נפצע לאחר 8 דקות והוחלף, ובפברואר 2012 הודיע על פרישה ממשחק פעיל.
יאנקולובסקי היה שחקן הרכב קבוע במדי נבחרת צ'כיה, אשר בשורותיה שיחק במהלך יורו 2000 ויורו 2004. בסך הכל רשם 78 הופעות במדי הנבחרת, בהן כבש 12 שערים.
מארק ורה הוא שף צרפתי.
מארק ורה נולד באנסי וגדל באלפים הצרפתים.
היה רועה צאן בכפרו ההררי מאניגו, מזרחה מאגם אנסי, כן שימש כמדריך סקי.
בישל להנאתו לרעיו ובגיל שלושים הפך זאת למקצוע.
ורה האוטודידקט לא למד בשום בית ספר ולא עשה סטאז' אצל אף שף.
החל דרכו בביסטרו קטן, ב-1985 עבר לאנסי, משם עבר לוורייה די לאר שעל אגם אנסי ופתח את מסעדת Auberge de l'Eridan, שנקראה לאחר מכן La Maison de Marc Veyrat.
ב-1986 זכה לכוכב ראשון במדריך מישלן, ב-1987 כוכב שני.
מדריך הגו מיו העניק לו 19.5 נקודות ואת התואר "טבח השנה" בשנת 1990. ב-1996 הוענק לו הכוכב השלישי.
ורה הוא אשף בישול בצמחים.
משתמש בצמחים ובעשבים נדירים על מנת להדהים את לקוחותיו וליצור טעמים שלא נודעו כמותם בעבר כמו מוס חזזית ומוס שוקולד עם סוג נדיר של קורנית.
הוא התחתן עם בעלת משרד ליחסי ציבור והשתמש בכישוריה לבנות מסע תעמולה אפקטיבי מאוד לעצמו.
הוא בעל אישיות צבעונית וכובע איכרים שחור מדולדל התלוי על ראשו ולא מש ממנו במסעדה או מחוצה לה.
ופרסם את עצמו כאומן הבישול הטבעי, בעודו לועג ופוטר את כל המטבח הצרפתי הקלאסי כדבר שאבד עליו הכלח.
למרות הדימוי שיצר ורה על עצמו הרי שמישל בראס קדם לו בהרבה בלהטטנות הצמחים.
ורה אף הושפע עמוקות מפראן אדריה בשלן המעבדה הקטלוני.
הוא מגיש הרבה מתבשיליו בצורה נוזלית ולא מוצקה, מזריק מרכיבים במזרק לתוך מרכיבים אחרים, לעיתים מציג רטבים צורת קוביות קרח ומשתמש בצלחות המעוצבות בצורה משונה.
נותן ללקוחותיו לשתות דרך קשיות אורגניות או מבחנות מעבדה, שם שבבי קרח יבש בתחתית הכוס על מנת ליצור עשן דמוי נחשול עננים.
מסעדתו של ורה היא בין היקרות בצרפת המגיעים לכאלף דולרים לזוג בארוחת הערב, אך למרות זאת הוא מלא כל לילה ורשימת ההמתנה היא בת חודשיים עד ארבעה חודשים.
במרץ 2003 התחוללה סערה במטבח העילי הצרפתי כשורה היה השף הראשון מאז ומעולם שמדריך הגו מיו העניק לו 20/20 נקודות, עד אז לא הוענק כבוד זה אפילו לגדולים מכולם כמו פרדי ז'ירארדה, ז'ואל רובישון ואלן שאפל.
המדריכים הקודמים הגבילו את הציון למקסימום 19.5/20, רוב מבקרי המסעדות סבורים שלמרות גדולתו של ורה אין הדבר ראוי.
בפברואר 2009 הודיע ורה כי הוא מתכוון לסגור את מסעדתו.
בין תלמידיו הבולטים ניתן למנות את אדואר לובה.
מארק ריינולד יוז היה איש עסקים אמריקני, ייסד את חברת הרבלייף ועמד בראשה.
בפברואר 1980, ייסד יוז את חברת הרבלייף הבינלאומית שמרכזה בלוס אנג'לס.
מאז הפכה החברה להיות לאחת המפיצות הגדולות בעולם של תוספי תזונה באמצעות שיווק רב-שכבתי, עם מחזור מכירות של כ-3.8 מיליארד דולר ב-2014.
ב-1994 הקימו מארק וסוזן יוז את "קרן המשפחה של הרבלייף" (Herbalife Family Foundation), ארגון צדקה המוקדש לסיוע לילדים.
קרן המשפחה של הרבלייף והארגון התאום שלו "קרן המשפחה של הרבלייף הבינלאומית" (International Herbalife Family Foundation), תרמו למעלה מחמישה מיליון דולר לילדים נפגעים ברחבי תבל.
יוז הצהיר לעיתים תכופות כי אמו הלכה לעולמה כתוצאה מלקיחת מינון יתר של גלולות להרזיה בהיותו בן 18, והוא טען שאירוע זה דחף אותו לייסד את הרבלייף.
מארק יוז נפטר בגיל 44.
חוקר מקרי המוות של מחוז לוס אנג'לס קבע כי הוא מת כתוצאה ממינון יתר של כמויות גדולות של אלכוהול ותרופות אנטי-דיכאוניות.
הוא הלך לעולמו בהיותו נשוי לדארסי לאפייר, לה היה נשוי למשך זמן קצר מאוד.
לפני נישואיו ללאפייר, היה יוז נשוי לסוזן יוז במשך עשר שנים, ולהם בן משותף.
לאחר מותו של מארק יוז, עורך דינו קונראד קליין ניסה להשתלט על כל יוזמות העסקיות של יוז בכללן הרבלייף, קרן המשפחה של הרבלייף וקרן הנאמנות של מארק יוז.
ב-2006 בית המשפט העליון של לוס אנג'לס קבע כי האפוטרופסות של קרן הנאמנות של מארק יוז עברה מידי ג'ק ריינולדס לידי קונראד קליין תמורת 40 מיליון דולר.
מארק ג'יימס ויליאמס הוא שחקן סנוקר מקצועני ולשי.
נחשב לאחד משחקני הסנוקר הטובים והמפורסמים בעולם.
ויליאמס זכה שלוש פעמים באליפות העולם בסנוקר (בשנים 2000, 2003 ו-2018), ודורג במקום הראשון בעולם במשך ארבע עונות.
עד כה זכה ויליאמס ב-27 תוארי דירוג, שני תוארי דירוג מינוריים, 11 תארים ללא דירוג, ובשני תארים קבוצתיים.
ויליאמס הוא שחקן הסנוקר השמאלי הראשון בהיסטוריה שזכה באליפות העולם בסנוקר.
אחרי סטיב דייוויס וסטיבן הנדרי, ויליאמס הוא שחקן הסנוקר השלישי והאחרון עד כה בהיסטוריה שזכה ב"כתר המשולש" (כינוי לזכייה בשלושת התארים החשובים והיוקרתיים ביותר בעולם הסנוקר בעונה אחת), והוא ביצע הישג זה בעונת 2002/2003.
נכון לפברואר 2026, מדורג ויליאמס במקום הרביעי בעולם בדירוג שחקני הסנוקר העולמי.
ויליאמס החל את הקריירה המקצוענית שלו בסבב העולמי בשנת 1992, וכבר בצעירותו נחשב לכישרון גדול.
את הפריצה הגדולה עשה ב-1996 כאשר ניצח את ג'ון פארוט, שאז דורג במקום הרביעי בעולם, וזכה באליפות ויילס הפתוחה.
עד כה זכה ויליאמס שלוש פעמים באליפות העולם, פעמיים באליפות בריטניה, ופעמיים בטורניר המאסטרס.
בנוסף, זכה ויליאמס באליפות העולם בסנוקר בשישה כדורים אדומים בשנת 2017.
במהלך הקריירה, ביצע ויליאמס 686 רצפים רשמיים של מאה נקודות ומעלה, ואף ביצע שלוש פעמים רצף מקסימלי רשמי של 147 נקודות.
בשנת 2004 זכה ויליאמס באות הכבוד כחבר במסדר האימפריה הבריטית (MBE).
בשנת 2025 הגיע ויליאמס לגמר אליפות העולם בסנוקר, שם הפסיד לז'או שינטונג בתוצאה 12–18. בכך הפך ויליאמס לפיינליסט ולסגן אלוף העולם בסנוקר המבוגר ביותר בכל הזמנים - גיל 50 ו-45 ימים.
ב-2025 זכה ויליאמס בטורניר גרנד פרי שיאן, בגיל 50 ו-206 ימים, לאחר שניצח בגמר את שון מרפי בתוצאה 3–10, ובכך הפך לשחקן הסנוקר המבוגר ביותר אי פעם שזכה בטורניר דירוג רשמי, ולשחקן הסנוקר הראשון אי פעם שזכה בתוארי דירוג מקצועניים בשנות ה-20, ה-30, ה-40 וה-50 לחייו.
עד כה הרוויח ויליאמס מסנוקר בלבד מעל 8 מיליון פאונד.
בשנת 2001 נישא לג'ואן פיאנזה, ולהם שלושה ילדים, קונור, קייל וג'ואל.
ויליאמס הוא חברם הטוב של שחקני הסנוקר מתיו סטיבנס וסטיבן הנדרי, וגם של המתאגרף ג'ו קולג'אק.
מרכוס "מארק" טוּקְסְבֵּרי , הוא שחיין עבר קנדי.
אלוף אולימפי (ברצלונה 1992), סגן אלוף העולם (פרת' 1991) במשחה ל-100 מטר גב ושיאן עולם.
טוקסברי היה לספורטאי הקנדי הראשון שיצא מהארון.
הוא התאמן באוניברסיטת קלגרי תחת הדרכתו של המאמן דריק סנלינג.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במדריד, ספרד בשנת 1986 סיים טוקסברי פעמיים במקום הרביעי, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.62 שניות ובמשחה השליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:43.38 דקות.
אל אולימפיאדת סיאול (1988) הגיע טוקסברי מדורג במקום השני בעולם.
הוא היה שותף למדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:39.28 דקות אחרי המנצחים מארצות הברית שקבעו שיא עולם חדש 3:36.93 דקות.
במשחה ל-100 מטר גב הוא סיים במקום החמישי המאכזב עבורו בתוצאה של 56.09 שניות.
המנצח היה דייצ'י סוזוקי מיפן (55.05 שניות) לפני דייוויד ברקוף מארצות הברית (55.18 שניות) שקבע שיא עולם מדהים בשלב המוקדמות 54.51 שניות ואיגור פוליאנסקי (55.20 שניות).
במשך מספר שנים היה אחד השחיינים הטובים בעולם בסגנון הגב.
סגנונו של טוקסברי לא היה מספיק טוב בסגנון הצלילה בגב, הוא ריחף מעל פני המים.
וכשהצלילה החלה להיות שכיחה הוא ירד בהישגיו.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה בטוקיו, יפן בשנת 1989 זכה טוקסברי בשתי מדליות, מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 56.65 שניות ומדליית כסף במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:43.42 דקות, אחרי האמריקאים (3:39.27 דקות).
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 זכה טוקסברי במדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.29 שניות, 6 מאיות השנייה איטי יותר אחרי המנצח האמריקאי ג'ף ראוס (55.23 שניות) ולפני שיאן העולם במרחק הכפול מרטין לופז זוברו מספרד (55.61 שניות).
במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, הרביעייה הקנדית פסיפסה במאית השנייה את מדליית הארד לגרמניה (3:43.13 דקות) כששחתה 3:43.14 דקות, המנצחת במשחה זה הייתה הרביעייה האמריקאית (3:39.66 דקות) לפני ברית המועצות (3:40.41 דקות).
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכה באדמונטון, קנדה בשנת 1991 זכה טוקסברי בשתי מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 55.19 שניות, אחרי ראוס 54.67 שניות ובמשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:40.64 דקות, אחרי האמריקאים שקבעו שיא עולם חדש (3:37.15 דקות).
טוקסברי התאמן בנוסף למאמניו הרגילים עם מאמנת השחייה צורנית דבי מור על מנת לשפר את סגנונו.
הוא השתמש בבעיטות פרפר ברגליו ובכך שיפר את הזינוק ואת הסיבובים.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה טוקסברי בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא אולימפי חדש של 53.98 שניות, לפני ג'ף ראוס (54.04 שניות) ודייוויד ברקוף (54.78 שניות).
הייתה זו המדליה הראשונה של קנדה באולימפיאדת ברצלונה וכן הראשונה שלהם בשחייה מאז החרם הקומוניסטי על אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:39.66 דקות, אחרי ארצות הברית (3:36.93 דקות) והמשלחת המאוחדת (3:38.56 דקות).
טוקסברי פרש משחייה לאחר המשחקים באולימפיאדת ברצלונה.
הוא קיבל תואר מאוניברסיטת ניו סאות' וולס שבסידני, אוסטרליה בשנת 1995 במדע המדינה.
טוקסברי נבחר לייצג את הספורטאים עבור הוועד האולימפי הבינלאומי, תפקיד שמילא עד שנת 1998 לאחר שהתפטר בעקבות השחיתות שפשתה בוועד האולימפי הבינלאומי.
הוא היה חלק מקבוצת ספורטאים אולימפיים לשעבר שתבעו את התפטרותו של הנשיא חואן אנטוניו סמראנש, כל זה מספר חודשים לאחר ששערוריית משחקי החורף האולימפיים בסולט לייק סיטי התפוצצה.
טוקסברי הפך למבקר החריף ביותר של הוועד מסביב לעולם ודרש רפורמות בארגון.
טוקסברי היה המבקר החריף ביותר של איגוד השחיה הקנדי על הופעתם החלשה של השחיינים באולימפיאדת אתונה, כשלא זכו במדליה אולימפית.
לדעתו איגוד השחיה הקנדי התנהל בחוסר אחריות ושהמאמן הראשי דייב ג'ונסון היה נוקשה מדי כלפי השחיינים.
בשנת 1998 הודיע מארק טוקסברי בריאיון בתקשורת שהוא הומוסקסואל.
הוא היה הספורטאי הקנדי הראשון שיצא מהארון ביוזמתו.
טוקסברי הפך לתומך נלהב במאבק לזכויות הלהט"ב בקנדה ובעולם כולו.
ב-16 במאי 2003 הצטרף טוקסברי לוועד המנהל של האאוטגיימס העולמי הראשון שנערך במונטריאול ומונה לעוזר נשיא.
טוקסברי הגיש בתוכנית הטלוויזיה "How It's Made" במהלך העונה הראשונה שלה.
טוקסברי חבר בקרן לספורטאים הומולסביים.
ב-29 ביולי 2006, נחשפה הצהרת מונטריאול בטקס הפתיחה של טורניר האאוטגיימס העולמי הראשון כאשר במהלך הטקס הוא והטניסאית מרטינה נברטילובה קראו את הצהרת מונטריאול.
ב-30 בנובמבר 2006 שימש טוקסברי כראש טקס ההוקרה לראש הממשלה לשעבר של קנדה פול מרטין בוועידת המפלגה הליבראלית הדו שנתית במונטריאול.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שימש טוקסברי כפרשן שחייה בשידורים של חברת CBC Sports ביחד עם סטיב ארמיטאג'.
בסך הכל שבר טוקסברי 7 שיאי עולם בבריכות קצרות, אחד במשחה ל-200 מטר גב ו-6 ב-100 מטר גב.
הוא זכה ב-21 תוארי אליפות קנדיים (11 אישיים) ותואר אליפות אחד של ארצות הברית.
הוא זכה ב-4 מדליות זהב במשחקי חבר העמים הבריטי וכן ב-7 מדליות (2 מזהב 5 מכסף) במשחקים הפאן פסיפיים.
בשנת 2000 זכה טוקסברי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
טוקסברי זכה להרשם על קיר התהילה של הספורטאים הקנדיים האולימפיים ועל קיר התהילה של הספורטאים הקנדיים.
לסלי מארק יוז , רקסהאם) הידוע בשם מארק יוז הוא כדורגלן עבר ולשי ששיחק בעמדת החלוץ, ומאמן קבוצת ברדפורד סיטי.
כשחקן נבחרת ויילס, הוא ערך 72 הופעות וכבש 16 שערים.
במהלך קריירת המשחק שלו, יוז נודע בעיקר בשל שתי תקופותיו במנצ'סטר יונייטד, אבל שיחק גם בקבוצות ברצלונה מספרד, באיירן מינכן ממערב גרמניה, בנוסף למועדונים האנגליים צ'לסי, סאות'המפטון, אברטון ולבסוף בלקברן רוברס, לפני שפרש בשנת 2002.
יוז זכה בתארים רבים במהלך הקריירה שלו ככדורגלן, ביניהם שתי אליפויות הפרמייר ליג, ארבעה גביעים אנגליים ושלושה גביעי הפוטבול ליג; וכמו כן שתי זכיות בגביע אירופה למחזיקות גביע.
הוא הגיע פעם אחת למקום השני בגביע האנגלי ופעמיים למקום השני בגביע הפוטבול ליג.
כמו כן, הוא זכה פעם אחת בתואר הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית.
מינויו למאמן הנבחרת הלאומית של ויילס היה תפקיד האימון הראשון שלו – הוא מונה לתפקיד בשנת 1999 ונשאר בו עד שנת 2004; אף על פי שכשל בהעפלה עם הנבחרת לטורנירי גביע העולם או אליפות אירופה, הוא היה קרוב להוביל אותה להעפלה לטורניר יורו 2004.
לאחר מכן אימן במשך ארבע עונות את בלקברן רוברס, וב-2008 עבר לאמן את מנצ'סטר סיטי.
הוא פוטר ממנצ'סטר סיטי בדצמבר 2009. ביולי 2010 מונה למאמן פולהאם, וביוני 2011 התפטר מתפקידו.
בינואר 2012 מונה למאמן קווינס פארק ריינג'רס, ובנובמבר של אותה שנה פוטר לאחר פתיחה כושלת לעונת 2012/13.
ב-30 במאי 2013 מונה יוז למאמנה של סטוק סיטי מהפרמייר ליג האנגלית.
ב-6 בינואר 2018 פוטר מתפקידו.
ב-14 במרץ 2018 מונה יוז למאמנה של סאות'המפטון מהפרמייר ליג.
ב-24 בפברואר 2022 מונה למאמנה של ברדפורד סיטי מהפוטבול ליג השנייה.
מאמן החודש בפרמייר ליג: אוקטובר 2007
מארק יבגנביץ' טַיְימָנוב היה שחמטאי יהודי-אוקראיני בדרגת רב-אמן.
פעמיים סיים במקום הראשון באליפות ברית המועצות בשחמט, ופעם אחת הוכתר לאלוף.
בפעם השנייה הפסיד בדו-קרב לאלוף העולם מיכאל בוטביניק (+1 -2 =3) (ניצחון, שלוש תוצאות תיקו ושני הפסדים).
טיימנוב זכה בתואר רב אמן בינלאומי בשנת 1952 ושיחק בתחרות המועמדים לאליפות העולם בציריך בשנת 1953, שם הוא חלק את המקום השמיני.
משנת 1946 ועד שנת 1956, הוא היה בין עשרת השחקנים החזקים בעולם.
בשנת 1956 הוא זכה באליפות ברית המועצות בשחמט.
משנת 1948 עד 1976 השתתף טיימנוב 23 פעמים באליפות ברית המועצות לשחמט (שיא שרק יפים גלר השיג אף הוא), כולל 13 תחרויות רצופות בשנים 1951–1963 וחלק את המקום הראשון פעמיים.
בשנת 1952 הוא הפסיד במשחקי הדו-קרב לאלוף העולם מיכאל בוטביניק לאחר שבתחרות עצמה השיג (+11 -3 =5), ואילו בשנת 1956, ניצח את יורי אברבך ואת בוריס ספסקי במאבק על התואר.
תוצאתו הידועה ביותר היא הפסדו 0–6 לבובי פישר בשנת 1971 בשלב המוקדמות של ההתמודדות על אליפות העולם.
מצד שני לטיימנוב השג נדיר של ניצחונות על שישה אלופי עולם מיכאל בוטביניק, וסילי סמיסלוב, מיכאל טל, טיגראן פטרוסיאן, בוריס ספאסקי, ואנטולי קרפוב.
אחרי ההפסד לפישר, הממשלה הסובייטית נבוכה, וכפי שטיימנוב סיפר מאוחר יותר בראיון משנת 2002, מצאה כ"בלתי נתפס" שטיימנוב יכול היה להפסיד בצורה כה מוחצת לאמריקני ללא "הסבר פוליטי".
פקידים סובייטים הפסיקו את משכורתו של טיימנוב ולא הרשו לו לנסוע לחו"ל, כמו כן שללו ממנו את התואר אמן ספורט, תואר שהוחזר לו רק בשנת 1991. תוצאה נוספת לסנקציות שננקטו נגדו היה פירוק הנישואים עם אשתו הפסנתרנית, ופירוק הצמד שהופיע באלפי קונצרטים במשך שנים רבות.
הסיבה הרשמית שניתנה לעונשים על טיימנוב הייתה שהוא הביא ספר מאת אלכסנדר סולז'ניצין למדינה, אך הסבר זה היה משני מטבעו.
הפקידים מאוחר יותר מחלו לטיימנוב, וביטלו את הסנקציות נגדו.
ניצחון נוסף 0–6 של פישר נגד בנט לארסן מאוחר יותר בשנת 1971 כנראה תרם לשנוי דעתם.
טיימנוב זכה באליפות העולם לסניורים פעמיים, בשנים 1993 ו-1994.
טיימנוב פיתח הסתעפויות פתיחה שקרויות כיום על שמו בהגנה הסיציליאנית, בהגנת בנוני ובהגנה הנימצו־ההודית.
הוא כתב ספרים על הסתעפויות פתיחה אלו, כמו גם ספר ובו אוסף המשחקים הטובים ביותר ששיחק.
טיימנוב שיחק בשלוש תחרויות בינאזוריות.
המקום הראשון שלו באליפות ברית המועצות בשנת 1952 זיכה אותו בכניסה לתחרות שהתקיימה בסטוקהולם, שם חלק מקום שני-שלישי בתוצאה (7 = 13), תוצאה שהעלתה אותו לתחרות המועמדים בשנת 1953. בתחרות המועמדים בציריך, סיים במקום השמיני-תשיעי (+7 -7 = 14).
בשנת 1969, המקום שלישי-חמישי באליפות ברית המועצות, זיכה אותו בכרטיס לתחרות הבינאזורית שהתקיימה בפלמה דה מיורקה בשנת 1970. תוצאתו, מקום חמישי-שישי בתוצאה (8 -3 = 12) העלתה אותו לתחרות המועמדים.
בשנת 1971, לאחר שינוי התקנון בעליה של המועמדים - פלייאוף במקום טורניר -הוצב טיימנוב בשלב רבע גמר של תחרות המועמדים מול בובי פישר שם הובס 0–6.
בתחרות הבינאזורית של 1973, בלנינגרד, חלק מקום 8–10 (+3 -3 = 11) ולא העפיל הלאה במירוץ לאליפות.
במסגרת המשחקים האולימפיים טיימנוב נבחר פעם אחת בלבד לנבחרת ברית המועצות שזכתה במדליית הזהב בשנת 1956 במוסקבה, הוא שיחק בלוח המילואים הראשון (6 = 5+) וזכה למדליית ארד אישית.
באליפות אירופה שותף טיימנוב בארבע תחרויות ובכולן ברית המועצות זכתה במדליית זהב:
בתחרות ברית המועצות נגד שאר העולם בשנת 1970, שהתקיימה בבלגרד, בלוח השביעי מול וולפגנג אולמן (+2 -1 = 1).
לבן: - מארק טיימנוב מוסקבה 1952
עיקרו של המשחק נסב על הרגלים החופשיים - יצירת רגלי מעבר, חסימת הרגלי, הסרת החסימה, הכתרת הרגלי
לטיימנוב הייתה קריירה מזהירה כפסנתרן במקביל לקריירה שלו כשחמטאי.
לדעת מומחים ייתכן שאחת משתי הקריירות מנעה ממנו להגיע למיצוי כל יכולתו בתחום השני.
עם אשתו הראשונה, ליובוב ברוק, הוא הקים צמד שהוכר כטוב ביותר בעולם, שכמה מהקלטותיו נכללו בסדרה של פיליפס וסטיינוויי "פסנתרנים גדולים של המאה העשרים".
מגיל 12 ניגן איתה יצירות לארבע ידיים.
לאור איום של פלישה גרמנית, קונסרבטוריון לנינגרד פונה לטשקנט שם טיימנוב בילה את שנות המלחמה.
בשנות ה-50' וה-60', הצמד שהקים עם אשתו ניגן קונצרטים רבים בגוש הסובייטי.
לאחר הגירושים בתחילת שנות ה-70', ביצע טיימנוב קונצרטים כסולן.
הוא התחתן בשנית מאוחר בחייו והפך לאב לתאומים בגיל מבוגר.
מארק תומאס טרמונטי הוא מוזיקאי וכותב שירים אמריקאי, ידוע בעיקר כגיטריסט המוביל של להקות רוק אמריקאית קריד ואלטר ברידג', וכמייסד הלהקות.
הוא שיתף פעולה עם אמנים רבים אחרים במשך השנים, וכיום הוא עובד על פרויקט סולו.
מאז שנותיו המוקדמות עם קריד, טרמונטי הפך מוכר בזכות יכולותיו בנגינה על גיטרה וכתיבת השירים שלו.
הוא זכה בפרסים רבים, ביניהם פרס גראמי אחד על הסינגל של להקת קריד,"With Arms Wide Open".הוא הוכתר בתואר "גיטריסט השנה" במשך שלוש שנים ברציפות על ידי המגזין Guitar World.
בשנת 2011 זכה במקום הרביעי בתחרות "גיטריסט המטאל של כל הזמנים" של המגזין Total Guitar.
הוא גדל במשפחה נוצרית בגרוס פוינט, עיירה מחוץ לדטרויט, במשך רוב ילדותו לפני שעבר לווילמט, אילינוי.
הוא החל להיות מוקסם ממוזיקה, וקנה את הגיטרה הראשונה שלו בגיל עשר.
כשהיה בן חמש-עשרה, עברה משפחתו שוב לאורלנדו, פלורידה.
במהלך תקופה זו, אמו אובחנה עם זאבת אדמנתית מערכתית, אבחנה אשר הותירה את טרמונטי הרוס.
לאחר סיום לימודיו, עבר לקלמסון שבדרום קרוליינה כדי ללמוד כלכלה באוניברסיטת קלמסון.
לאחר השנה הראשונה שלו בקולג', הוא חזר לפלורידה כדי ללמוד באוניברסיטת המדינה של פלורידה, שם הוא התאחד עם סולן להקת קריד לעתיד, סקוט סטאפ, שאותו הכיר טרמונטי בימי התיכון.
טרמונטי הוא מייסד להקת הרוק האמריקנית קריד.
הוא הקים את הלהקה עם הסולן סקוט סטאפ בשנת 1995 ועם בריאן מרשל על גיטרת הבס וסקוט פיליפס בתור מתופף.
הגיטריסט בריאן בראשר היה גם חבר לזמן קצר בלהקה בשנת 1995, כאשר הלהקה הייתה ידועה בשם המקורי שלה, Naked Toddler.
למרות ביקורות לעיתים קרובות, Creed נחשבה בעיני רבים כאחת הלהקות הגדולות של תנועת הפוסט-גראנג' בסוף שנות ה-90' ושנות ה-2000 המוקדמות.
טרמונטי וסטאפ נחשבו ככותבי שירים מהמוצלחים ביותר בכל מוזיקת רוק.
הלהקה הוציאה את אלבום הבכורה שלהם My Own Prison בשנת 1997 שזכה להצלחה במיינסטרים, עם מכירות של מעל שישה מיליון עותקים.
כל השירים האלו הגיעו למקום הראשון במצעד שירי הרוק הלוהטים של בילבורד, מה שהפך את קריד ללהקה הראשונה עם כאלו הישגים באלבום הבכורה שלהם.
בשנת 1999 הוציאה הלהקה את האלבום Human Clay שזכה במהירות במעמד יהלום ואחת-עשרה פעמים בפלטינה על ידי ה-RIAA.
הלהיט "Higher" החזיק במקום הראשון במצעד פזמוני הרוק ברדיו 17 שבועות, זמן שובר שיאים באותה תקופה.
מרשל עזב את הלהקה בשנת 2000 עקב המתיחות הגוברת עם סטאפ.
הוא הוחלף זמנית על ידי בסיסט ההופעות ברט הסטלה.
קריד זכו גם בפרס גראמי הראשון שלהם, ועד כה היחיד, על השיר "With Arms Wide Open" בקטגוריית "שיר הרוק הטוב ביותר לשנת 2001".
זהו האלבום היחיד של הלהקה בלי מרשל על הבס; טרמונטי הקליט את קטעי הבס עצמו.
סיבוב ההופעות לקידום האלבום רשם הצלחה גורפת, אך בסופו של דבר, הופעה שנויה במחלוקת בשיקגו הובילה בסופו של דבר לפירוק הלהקה.
הלהקה הודיעה על פירוק בשנת 2004, בעיקר בגלל המתח בין סטאפ ושאר חברי הלהקה, וטרמונטי בפרט.
קריד הוציאה לאור את אוסף "הלהיטים הגדולים" שלה בנובמבר 2004.
למרות זאת, אחרי חודשים של השערות ושמועות, הוכרז על איחוד של קריד ועל תוכניות לסיבוב הופעות ואלבום חדש.
האלבום, Full Circle, יצא לאור באוקטובר 2009 והפך לאלבום היחיד של הלהקה הגיע למעמד פלטינה.
מהאלבום יצא לאורו שלושה סינגלים:"Overcome", "Rain" ו-"A Thousand Faces".
אלטר ברידג' הוקמה בינואר 2004 על ידי טרמונטי, מרשל ופיליפס לאחר הפירוק של קריד.
הם ביקשו ממיילס קנדי, גיטריסט וסולן "מייפילד פור" לשעבר וכיום הסולן בסיבוב ההופעות של סלאש, להיות סולן הלהקה.
הלהקה הוציאה לאור את אלבום הבכורה שלהם, One Day Remains, באוגוסט 2004. האלבום ראה תגובות שליליות והמבקרים אהבו להשוות את הלהקה לקריד, אך אלבום זה היה האלבום היחיד של אלטר ברידג' שהגיע למעמד זהב.
אחרי סיבוב ההופעות יצא באוקטובר 2007 האלבום השני של הלהקה, Blackbird.
האלבום קיבל הרבה תגובות חיוביות וכיום נחשב בעיני רוב המעריצים של הלהקה כאלבום הטוב ביותר של הלהקה.
אלטר ברידג' קיימה סיבוב הופעות מוצלח לקידום האלבום, וב-7 באוקטובר 2008 צילמה אלטר ברידג' הופעה בהיכל המוזיקה של הייניקן שבאמסטרדם, הולנד.
הלהקה הוציאה לאור את ההופעה המצולמת בתור DVD הנקרא Live From Amsterdam".
בעקבות סיבוכים ודחיות מצד חברת התקליטים ההופעה יצאה בצפון אמריקה רק ב-11 בינואר 2011, דבר שגרם לתסכול רב בקרב המעריצים.
האלבום השלישי של אלטר ברידג' נקרא ABIII ויצא לאור ב-10 באוקטובר 2010. האלבום הוא אלבום הקונספט הראשון של הלהקה, והתקבל בברכה על ידי המבקרים והמעריצים אף על פי שהאלבום יותר כבד ויותר אפל מהאלבומים הקודמים של הלהקה.
הרעיון שעומד מאחורי האלבום הוא הקושי של לחזור להאמין אחרי שאיבד את האמונה ונכתב בהשראתו של הסולן מיילס קנדי, שרעיון האלבום הוא בעיקרון עליו.
הסינגל הראשון מהאלבום, "Isolation", הגיע למקום הראשון גם במצעד הרוק האקטיבי וגם במצעד שירי הרוק החמים, הסינגל הראשון של הלהקה אי פעם שהגיע למעמד כזה.
הלהקה הוציאה לאור עוד שני סינגלים מהאלבום: "Ghost of Days Gone by" ו-"I Know It Hurts".
סיבובי ההופעות של הלהקה צריכים להיות מתואמים כנגד אלה של קריד שבה חברים טרמונטי, מרשל ופיליפס וכנגד סיבוב ההופעות של סלאש שקנדי הוא סולנו.
בשנות האלפיים במוקדמות, לקראת סופה של להקת קריד, תכנן טרמונטי להקים הרכב ספיד מטאל שנקרא Downshifter (ביחד עם הסולן ג'יימי ג'סטה מלהקת הייטבריד והמתופף ג'ואי ג'ורדיסון מלהקת סליפנוט), אבל הפרויקט מעולם לא יצא לפועל.
ב-2008 הוציא לאור טרמונטי DVD שנקרא "The Sound & The Story" בו הוא מלמד סולואים נבחרים מהאלבום בלאקבירד, טכניקות בגיטרה, ובו גם מופיע הסיפור של טרמונטי.
באלבום משתתפים גם אורחים כגון: מיילס קנדי, טרוי סטטינה, ראסטי קולי, מייקלאנג'לו בטיו וביל פאק.
ה-DVD פורסם דרך FRET12, קהילת מוזיקאים אונליין.
טרמונטי גם דיבר על אלבום סולו משלו: "הלהקות כ"כ שונות" הוא אמר על אלטר ברידג' וקריד "ואני כותב כ"כ הרבה.
אני הולך לעשות אלבום סולו משום שיש כמה שירים שאני שונא את העובדה שהם לא יראו אור כי הם לא מתאימים לא לקריד ולא לאלטר ברידג'".
טרמונטי ינגן גיטרה וישיר בכל האלבום.
חברי להקת סאבמרסד אריק פרידמן וגרט וויטלוק ישתתפו באלבום.
האלבום הראשון בפרויקט הסולו יצא לאור ב-2012, ונכון ל-2022 יצאו במסגרת הפרויקט חמישה אלבומים, האחרון שבהם ב-2021.
טרמונטי עבד עם אמנים רבים במשך השנים ביניהם: סבנדסט, פוזי, לארי איש הכבלים, מייקלאנג'לו בטיו וברי יור דד.
הוא עזר להפיק מספר שירים באלבום של סאבמרסד מ-2004 "In Due Time".
ב-14 בדצמבר נישא טרמונטי לוויקטוריה רודריגז, יחדיו הם הביאו לעולם שני בנים ובת, אוסטין, פרסון וסטלה.
כיום הם גרים באורלנדו, פלורידה.
טרמונטי הוא אספן של גיטרות ומכונות פינבול.
הוא גם ידוע כחובב משחק הטניס שולחן.
אחד מאחיו של טרמונטי הוא מעריץ של אלטר ברידג' ואחראי על פרסום ההודעות מאלטר ברידג' למעריצים, ואילו השני, דן, יצר את כל הציורים שעל עטיפות האלבומים של קריד ואלטר ברידג' וכיום הוא נשיא והמעצב הראשי בחברת עיצוב\שיווק שנקראת קור 12.
נתונים אילו נלקחו ממאגר הנתונים ברשת של RIAA
My Own Prison - פלטינה X6 (אוגוסט 2002)
Human Clay - פלטינה X11 ויהלום (ינואר 2004)
Weathered - פלטינה X6 (ינואר 2003)
With Arms Wide Open - הופעת הרוק הטובה ביותר לזוג או הקבוצה עם שירה, 2001 (מועמדות)
With Arms Wide Open - שיר הרוק הטוב ביותר, 2001 (זכייה)
My Sacrifise - הופעת הרוק הטובה ביותר לזוג או הקבוצה עם שירה, 2003 (מועמדות)
מארק טרמונטי ישיר ינגן גיטרה מובילה ובס בכל אלבום הסולו שלו, המוזיקאים הבאים הוכרזו רשמית כחלק מההרכב המשתתף בפרויקט הסולו שלו.
מוזיקאים נוספים יכולים להיווסף בהמשך לפי הפרסומים:
אריק פרידמן - גיטרת רית'ם ובס (2011 - היום)
מארק וייד הוא קומיקסאי אמריקני, שידוע לרוב בזכות הרצתו רבת השנים לכותרי פלאש, כמו גם הסיפורים "קץ הממלכה" ו"סופרמן: זכות מלידה" עבור חברת DC קומיקס וקפטן אמריקה של חברת מארוול קומיקס.
מאוגוסט 2007 שימש כעורך ראשי ומנהל מחלקת הקריאייטיב של "BOOM!
וייד ציין כי הוא הושפע על ידי קשת הסיפור בת שני החלקים "מורדרו האכזר" ו"מושבעי השטן" בהם כיכב לגיון גיבורי-העל (Adventure Comics #369-370, יוני-יולי 1968): "זוהי טביעת הדפוס לכל דבר שאני כותב".
וייד, יליד יואיטאון, אלבמה, נכנס לתחום הקומיקס באמצע שנות ה-80 ככותב ועורך במגזין מעריצים בשם "גיבורים מדהימים".
הוא נשכר בשנת 1987 לשמש כעורך עבור חברת DC קומיקס, שבה הוא עבד על כותרים כ-Secret Origins, לגיון גיבורי-העל וחלק מהרצתו של גראנט מוריסון בחוברות פטרול האבדון.
בנוסף, הוא שימש כעורך בהרצות זמניות של כותרים כ-Action Comics, אינסופיות בע"מ, וונדר וומן, אקס-מן ומהדורות מוגבלות כ-Batman: Gotham by Gaslight - שבעקבותיו יצר עם הכותב בריאן אוגוסטין את חותם "עולמות אחרים" של DC, המתרחש מחוץ להמשכיות המרכזית של החברה, ביקומים מקבילים או זמנים אחרים.
בשנת 1989, וייד עזב את עבודת העורך הראשי למשימות כתיבה עצמאיות.
הוא עבד על הליין הזמני Impact Comics של חברת DC, בו הוא כתב את חוברות The Comet ודיאלוגים ב-Legend of the Shield.
בשנת 1992 וייד נשכר בידי העורך דאז בריאן אוגוסטין לעבודה שקירבה אותו יותר להכרה הציבורית, ככותב ראשי של חוברות פלאש.
בקומיקס זה כיכב אחד מגיבורי הדגל של החברה, ובמהלך שמונה השנים בהן כתב את חוברות הדמות, וייד וכמה מהמאיירים (ביניהם גרג לארוק ומייק וירינגו) הוציאו את הפלאש המודרני מצללי קודמיו ג'יי גאריק ובארי אלן והגבירו את כוחו בצורה דרמטית.
בעקבות הצלחת הרצת חוברות הפלאש פנו לווייד כותבי החברה המתחרה מארוול קומיקס ראלף מצ'יו ומארק גרונוולד, ושכרו אותו כיורשו של גרונוולד בחוברות קפטן אמריקה.
הרצתו הראשונית של וייד בסדרת החוברות התבררה כפופולרית, עד אשר נקטעה באיבה עקב החלטת החברה לצאת בקשת הסיפור Heroes Reborn לאחר כשנה, שהציגה מחדש את הדמות בכתיבתו של רוב לייפלד.
אף על פי שההרצה השנייה של הדמות הצליחה פחות מקודמתה (Captain America Vol.3 #1-23), וייד היה לאחד הכותבים הפוריים ביותר של סוף שנות ה-90. הוא גם כתב עשרה גליונות מתוך תריסר החוברות של סדרת הבת קצרת הימים Captain America: Sentinel of Liberty ("קפטן אמריקה: זקיף החופש") משנים 1998–1999.
בשנת 1996, וייד יצר יחד עם המאייר אלכס רוס את אחת מיצירותיו הנודעות ביותר, הרומן הגרפי Kingdom Come.
הסיפור, שמתרחש בעתיד יקום DC, גילה את גורלם של סופרמן, באטמן, וונדר וומן ושאר הגיבורים כאשר העולם מסביבם השתנה.
הרומן הגרפי נכתב כתשובה לקומיקסים הקודרים של שנות ה-80 וה-90, ובשעה שרבים מהאירועים שהתרחשו בסיפור היו מתוחים, נוצרה בו תחושה מסוימת של אופטימיזם.
רבים מהרעיונות שיושמו בסיפור הוטמעו בכותרי החברה ביקום העכשווי, וייד כתב רומן המשך פחות מצליח בשם The Kingdom.