tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1997 שיתף פעולה עם הבמאי פדרו אלמודובר בסרט "אהבת בשר ודם" וזכה לביקורות נלהבות וכמו כן בפרס הקולנוע האירופי ובפרס גויה השלישי שלו.
סרטו הראשון בשפה האנגלית היה "לרקוד עם השטן" ב-1997, בו גילם רוצח פסיכופת בשם רומאו דולורוסה.
בשנת 2000 גילם את דמותו של הסופר והמשורר ההומוסקסואל הקובני רינלדו ארנס בסרט "לפני שהלילה יורד" בבימויו של ג'וליאן שנאבל.
תפקיד זה זיכה אותו בהערכה רבה ומועמדות לפרס אוסקר ולפרס גלובוס הזהב.
ברדם היה שחקן הקולנוע הספרדי הראשון שהיה מועמד לפרס אוסקר.
שנתיים לאחר ההצלחה חזר ברדם לספרד כדי לשחק בסרט "ימי שני בשמש", על תפקידו זכה בפרס גויה רביעי וקיבל שתי מועמדויות לפרס הקולנוע האירופי.
בשנת 2004 שיחק במותחן שובר הקופות "הנוסע" בבימויו של מייקל מאן.
באותה שנה, שיחק ברדם בסרטו של אלחנדרו אמנבר "הים שבפנים", בו גילם את דמותו של "רמון סמפדרו" – אדם משותק הנלחם במשך 30 שנה על זכותו למות בכבוד.
על תפקידו קיבל ברדם את פרס הקולנוע האירופי, את פרס פסטיבל הסרטים של ונציה ומועמדות שנייה לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2006 שיחק לצד נטלי פורטמן בסרט "הרוחות של גויה", שם גילם אינקוויזיטור אכזר.
בשנת 2007 היה ברדם לשחקן הקולנוע הספרדי הראשון שזכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "ארץ קשוחה", סרטם עטור השבחים של האחים כהן שבו גילם ברדם את אנטון שיגור - רוצח שכיר, פסיכופת אנטי חברתי, שנשכר על מנת להשיב 2 מיליון דולר לבעליהם.
הדמות מוגדרת כ"רוע בלתי ניתן לעצירה".
על תפקידו בסרט קיבל גם את פרס גלובוס הזהב ואת פרס באפט"א.
בשנת 2008 הופיע בסרטו של וודי אלן "ויקי כריסטינה ברצלונה", בסרט שיחק את דמותו של חואן אנטוניו גונזלס, צייר כריזמטי שנמשך לכריסטינה (סקרלט ג'והנסון).
על תפקידו קיבל ברדם מועמדות רביעית לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2010 הועמד ברדם בפעם השלישית לפרס אוסקר ולפרס באפט"א על תפקידו בסרט הדרמה של אלחנדרו גונסלס איניאריטו "ביותיפול", בו שיחק בתפקיד אוקסבל, גרוש ואב לשני ילדים המתוודע לכך שהוא חולה במחלה סופנית.
באותה שנה שיחק גם בסרט "לאכול להתפלל לאהוב", לצד השחקנית ג'וליה רוברטס.
בשנת 2012 הופיע בתפקיד הנבל הראשי בסרט ה-23 בסדרת ג'יימס בונד – "סקייפול", אותו ביים סם מנדס.
ושיחק בסרטו של טרנס מאליק "אל הפלא" לצידם של בן אפלק, רייצ'ל מקאדמס ואולגה קורילנקו.
בשנת 2013 הופיע בסרט הפשע של רידלי סקוט, "היועץ" בכיכובם של בראד פיט, מייקל פסבנדר, קמרון דיאז ופנלופה קרוז.
בשנת 2015 כיכב לצד שון פן בסרט הפעולה "מתנקש על הכוונת" של הבמאי הצרפתי פייר מורל.
בשנת 2016 שיחק בסרטו של שון פן "הפנים האחרונות", לצדם של שרליז ת'רון, ז'אן רנו וג'ארד האריס.
בשנת 2017 שיחק בסרט החמישי בסדרת הסרטים של "שודדי הקאריביים" שיצא במאי, "שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר".
באותה שנה שיחק במותחן הפסיכולוגי "אמא!" לצד ג'ניפר לורנס.
את הסרט כתב וביים דארן ארונופסקי.
כן שיחק את פבלו אסקובר בתפקיד הראשי בסרט "פבלו".
בשנת 2021 גילם את דסי ארנז בסרט הדרמה הביוגרפי "הזוג ריקרדו".
על תפקידו בסרט קיבל ברדם מועמדויות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר ופרס גילדת שחקני המסך.
ב-2022 שיחק בתפקיד ראשי בסרט ללא מוצא .
בסרט שביימה סאלי פוטר הוא משחק (עם סלמה הייק, אל פנינג ולורה ליני) סופר שהגיע בצעירותו ממקסיקו לניו יורק, שיוצא ונכנס לעולמות שונים.
הסרט מראה את המציאות של החיים שהיו יכולים להיות לו, אילו עשה בחירות אישיות אחרות.
בשנת 2022 פורסם כי ברדם יגלם את המפלצת של פרנקנשטיין בסרט "כלתו של פרנקנשטיין"; גרסה מחודשת לסרט באותו שם משנת 1935. באותה שנה שיחק בסרט "קרוקודיל לייל".
מאז 2007 הוא נמצא בזוגיות עם השחקנית הספרדייה פנלופה קרוז.
בארדם וקרוז שומרים על פרופיל ציבורי נמוך, והם מסרבים לדון בחייהם האישיים.
ביולי 2010 הם נישאו בטקס שנערך באיי בהאמה.
ב-2014, במהלך מבצע צוק איתן, ברדם ואשתו פנלופה קרוז (ביחד עם עוד קולנוענים ספרדיים כמו פדרו אלמודובר) האשימו את מדינת ישראל בביצוע רצח עם בפלסטינים, ואף שיגרו מכתב חריף לאיחוד האירופי – בו גינו את פעולות צה"ל ברצועת עזה.
ב-2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל כתב בדף האינסטגרם שלו "צה"ל הוא נאצי".
בספטמבר 2025 ברדם היה בין יותר מ-1,200 אנשי תעשיית הקולנוע והטלוויזיה שחתמו על עצומה בה הם מתחייבים שלא לעבוד עם מוסדות וחברות קולנוע ישראליות שלטענתם "מעורבות בפשעי מלחמה, ג'נוסייד ואפרטהייד נגד העם הפלסטיני".
ולנטי2023בת הים הקטנההמלך טריטוןחולית: חלק שניסטילגאר2024תחת כישוףהמלך סולוןדיבוב2025פורמולה 1 הסרטרובןTBAכלתו של פרנקנשטייןהמפלצת של פרנקנשטיין
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2024)TBAפסגת הפחד (אנ') מקס קאדי (אנ') סדרה עתידית של אפל TV פלוס
חאבייר מתיאס פסטורה (בספרדית: Javier Matías Pastore; נולד ב-20 ביוני 1989 בקורדובה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר.
פסטורה החל את דרכו בכדורגל בקבוצות הילדים והנוער של מועדון הכדורגל טאז'רס דה קורדובה.
בשנת 2007 החל לשחק בקבוצה הבוגרת (אז בליגה הארגנטינאית השנייה), אך שותף בחמישה משחקים בלבד במהלך העונה ועם תחילת שנת 2008 הושאל להוראקאן מהליגה הארגנטינאית הבכירה.
בעונת עבר פסטורה לפלרמו האיטלקית תמורת 8 מיליון אירו.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-15 באוגוסט 2009, במשחק נגד ס.א.פ.ל 1907 במסגרת הסיבוב השלישי של הגביע האיטלקי ושמונה ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האיטלקית.
ב-4 באוקטובר התפרסם לראשונה באירופה, לאחר שבישל לאדינסון קבאני את השער הראשון בניצחון המפתיע 0–2 על יובנטוס.
את שערו הראשון במדי פאלרמו כבש ב-30 בינואר 2010 במשחק נגד בארי, בו הפסידה קבוצתו 2–4.
בתחילת דרכו בפאלרמו, פסטורה הוכיח את עצמו כשחקן מוכשר ומבטיח, אך במשך רוב העונה שיחק בעיקר כמחליף במחצית השנייה.
לאחר מינוי של דליו רוסי למאמן הקבוצה ב-23 בנובמבר 2009, עלה מעמדו ואט אט הוא החל להשתלב בהרכב הפותח והפך לאחד משחקני ההתקפה המשמעותיים בפאלרמו.
הוא שיחק בעיקר כקשר התקפי מאחורי צמד החלוצים של קבוצתו, קבאני ופבריציו מיקולי.
הודות ליכולת טובה במיוחד הפך פסטורה לאחד השחקנים הצעירים הבולטים בליגה האיטלקית ובמרץ 2010 אף הוביל את פלרמו למקום הרביעי המוביל למוקדמות ליגת האלופות, אך תיקו 2-2 עם קליארי מספר מחזורים לסיום העונה הוריד אותה למקום החמישי, בו נשארה עד סיום העונה.
ב-30 ביולי 2011 חתם פאסטורה בקבוצה הצרפתית פריס סן ז'רמן מליגה 1 לאחר ששולם סכום של 43 מיליון אירו לקבוצתו הקודמת, פלרמו.
במדי פריס זכה פסטורה ב-19 תארים.
ב-26 ביוני 2018 חזר לאיטליה אחרי 7 עונות בפריס סן ז'רמן וחתם ברומא.
ב-11 בינואר 2023 חתם פאסטורה במועדון ספורט קטר.
בעקבות יכולתו המרשימה בעונתו הראשונה בליגה האיטלקית, זומן פסטורה על ידי דייגו מראדונה לסגל נבחרת ארגנטינה למשחק הידידות הלא רשמי נגד .
ברבע הגמר נגד החליף את ניקולאס אוטמנדי בדקה ה-70, אך לא הצליח למנוע את הדחתה של נבחרתו שהובסה 0–4 וסיימה את דרכה בטורניר.
חאווייר קולסון פרס (בספרדית: Javier Culson Pérez; נולד ב-25 ביולי 1984) הוא אתלט פוארטו ריקני, פעמיים ברציפות סגן אלוף העולם ובעל מדליית ארד אולימפית בריצת 400 מטר משוכות.
הישגו הראשון של קולסון בזירה הבינלאומית היה ב-2006, כשזכה במדליית הזהב באליפות האיברו-אמריקאית באתלטיקה שנערכה בעיר הולדתו, פונסה.
באוניברסיאדה שנערכה בבנגקוק ב-2007 זכה במדליית ארד.
באותה שנה התחרה לראשונה באליפות העולם, שנערכה באוסקה וסיים במקום ה-19, לאחר שבשלב המוקדמות קבע תוצאה של 49.09 שניות ועלה מהמקום השביעי.
בשנת 2008 ייצג את פוארטו ריקו באולימפיאדת בייג'ינג וסיים במקום ה-14.
בשנת 2009 ביצע קולסון התקדמות משמעותית.
הוא קבע שיא אישי חדש, 48.29 שניות, שהיה גם לשיא פוארטו ריקו, ובאליפות העולם שנערכה בברלין זכה במדליית הכסף, בשיא אישי חדש נוסף, 48.09 שניות.
זכייתו זו הייתה הזכייה הראשונה של ספורטאי פוארטו ריקני במדליה באליפות העולם באתלטיקה.
במהלך טורניר שנערך בעירו בשנת 2010 שיפר את שיאו עוד יותר, ירד לראשונה מ-48 שניות, וקבע שיא אישי חדש - 47.72 שניות.
באליפות העולם שנערכה בטגו ב-2011 שחזר את הישגו וזכה פעם נוספת במדליית כסף.
במסגרת ליגת היהלום בתחרות שנערכה בפריז כהכנה לאולימפיאדת לונדון (2012) סיים קולסון במקום הראשון בתוצאה 47.78 שניות, שהיוותה את תוצאת השנה בעולם.
בטקס הפתיחה של האולימפיאדה, נשא קולסון את דגל פוארטו ריקו.
במשחקים עצמם זכה במדליית הארד בתוצאה של 48.10 שניות, אחרי פליקס סאנצ'ס מהרפובליקה הדומיניקנית (47.63 שניות) ומייקל טינסלי מארצות הברית (47.91 שניות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) פסל קולסון בגמר.
חאבס אל-מג'אלי (ערבית: حابس المجالي; 1914 - 22 באפריל 2001) היה איש צבא ופוליטיקאי ירדני.
שימש כמפקד הכוחות המזוינים של ירדן בשנים 1957–1967 ובשנים 1970–1976, וכחבר פרלמנט בירדן במשך חמש כהונות.
חאבס אל-מג'אלי נולד בכרכ שבדרום עבר הירדן בשנת 1914 למשפחת אל-מג'אלי, שהייתה ידועה בתמיכתה המסורתית בשלטון ההאשמי עוד מימיו של עבדאללה הראשון.
הוא הצטרף ללגיון הירדני בשנת 1932. במלחמת העצמאות היה מפקד גדוד של הלגיון הירדני באזור לטרון.
לאחר המלחמה שימש אל-מג'אלי כמפקד חטיבה 10, שהייתה נחשבת למעין משמר מלכותי עצמאי.
לאחר רצח המלך עבדאללה בירושלים ביולי 1951, אל-מג'אלי נמנה עם הבכירים שביקשו להכתיר את נאיף אבן עבדאללה, ולא את טלאל הבכור.
העצמאות של חטיבה 10 עוררה חשש בקרב תומכי טלאל.
בעקבות זאת מפקד הלגיון גלאב פאשא בחן את נאמנות אנשי החטיבה והורה להעביר את הציוד והנשק למפרק.
אל-מג'אלי מילא את ההוראות בנאמנות, והוכח כי לא היה שום ניסיון הפיכה מצד החטיבה.
נאיף עזב עם משפחתו לביירות, ולאחר המלכתו של טלאל החטיבה פורקה.
אל-מג'אלי נעשה למפקד הכוחות המזוינים של ירדן לאחר ניסיון הפיכה כנגד המלך חוסיין באפריל 1957. במה שנודע כקשר זרקא, ריכז הרמטכ"ל הירדני עלי אבו נוואר כוחות צבא בבסיס זרקא שמצפון לבירה עמאן והורה לכתר את ארמון המלוכה בעיר.
מעשה זה נעשה בשיתוף עם ראש הממשלה הסוציאליסטי באותה התקופה סולימאן א-נאבולסי.
הכשל נכשל בגלל חוסר אחידות בקרב שורות הצבא, ובעקבות זאת אבו נוואר הודח והוגלה לדמשק.
החליפו סגן הרמטכ"ל עלי אל-חיארי, אולם לאחר שבוע הוא ערק וחבר לאופוזיציה בסוריה.
חוסיין, שהיה זקוק למפקד צבאי שנאמנותו לא תהיה מוטלת בספק, מינה את אל-מג'אלי לתפקיד.
שנה לאחר מכן, בעקבות המהפכה ביולי 1958 בעיראק, חוסיין אשרר את מינויו של אל-מג'אלי למפקד הכוחות המזוינים.
אל-מג'אלי שימש כתפקיד מפקד הכוחות המזוינים בשעה שגיסו היזאע אל-מג'אלי נרצח כראש ממשלה ב-29 באוגוסט 1960 על ידי האופוזיציה הירדנית שפעלה מדמשק.
בלחצו ובלחץ בני משפחתו הצבא הירדני כינס שלוש חטיבות בגבול הצפוני עם סוריה לשם מתקפת פתע, ורק לאחר התערבות בינלאומית המבצע נעצר.
מחליפו של היזאע היה בהג'ת א-תלהוני.
במהלך תקופת כהונתו נעשה ניסיון להדיח את אל-מג'אלי מתפקידו בזמן היעדרו מהמדינה.
מי שעמד בראש מזימה זו היה שר ההגנה בממשלה עאכף אל-פאיז, משבט בדואי גדול בממלכה, שניסה להדיח את אל-מג'אלי ולהחליפו בקצין ממוצא בדואי.
בעקבות כישלון המזימה במרץ 1961, אל-פאיז פוטר.
בזמן כהונתו הראשונה של וספי א-תל נעשו ניסיונות לבצע רפורמות צבאיות נרחבות, אולם אל-מג'אלי התנגד לכך וטרפד את המהלך לאחר שזכה לתמיכתו של המלך.
אל-מג'אלי שימש כמפקד הכוחות המזוינים עד למלחמת ששת הימים, והתפטר בעקבות הכישלון הירדני במלחמה ואובדן הגדה המערבית.
לאחר התפטרותו החל לכהן כחבר בבית הנבחרים של ירדן ב-1 בנובמבר 1967.
חזרתו לקדמת הבמה הצבאית בירדן של אל-מג'אלי התרחשה בעקבות התחזקותם של ארגוני הפדאיון הפלסטיניים בירדן.
ארגונים אלו המרו בריש גלי את הריבונות הירדנית ויצאו לפשיטות כנגד ישראל מתוך שטח ירדן.
היחסים בין ירדן לפדאיון החמירו בהדרגה, והגיעו לכדי התנגשות צבאית בספטמבר 1970 (אירועים אלו מכונים ספטמבר השחור).
ב-6 בספטמבר אנשי ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין חטפו ארבעה מטוסים והנחיתו אותם בעמאן, תוך התעלמות מוחלטת מהריבונות הירדנית.
הם דרשו שישוחררו פעילים פלסטינים בתמורה לשחרור בני הערובה.
בעקבות זאת, חאבס אל-מג'אלי נקרא לשוב מפרישתו, ומונה בשנית למפקד הכוחות המזוינים במקום משהור אל-ג'אזי שהתפטר.
ב-15 בספטמבר, לאחר שיחה חשאית בצמרת הפוליטית בירדן, החליט המלך חוסיין להקים ממשל צבאי זמני עד לתום מעשי האיבה עם הפדאיון.
אל-מג'אלי מונה למושל הצבאי הכללי של המדינה.
באופן רשמי מוחמד דאוד הפלסטיני היה ראש ממשלה, אולם אל-מג'אלי וסגנו מאזן אל-עג'לוני היו מקבלי ההחלטות באותה העת.
במשך מחציתו השנייה של חודש ספטמבר דחק הצבא הירדני את כוחות הפדאיון וכפה הפסקת אש בתיווך מצרים.
בשנה העוקבת המשיך וספי א-תל, שהתמנה באוקטובר לראש ממשלה, לדחוק את הפדאיון מירדן עד לכדי סילוקם הסופי מהממלכה ביולי 1971. פעולות הסילוק הסופי נעשו לעיתים בלי ידיעתו של אל-מג'אלי, תוך שא-תל עוקפו בשרשרת הפיקוד ונותן הוראות ישירות לחיילים בשטח.
אל-מג'אלי המשיך להחזיק בתפקיד מפקד הכוחות המזוינים עד להתפטרותו בשנת 1976. החליפו בתפקיד קרוב משפחתו זיד בן שאכר, ידידו של המלך חוסיין ולימים ראש הממשלה.
הוא המשיך לכהן כחבר פרלמנט לארבע כהונות.
בתפקיד זה, בין היתר, התנגד להסכם השלום בין ישראל לירדן.
פרננדס זכה לכבוד לשאת את דגל ספרד בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סוצ'י (2014).
הוא החל להתאמן בהחלקה על הקרח בגיל 6. מאמצע שנת 2011 החל פרננדס להתאמן בהדרכתו של בריאן אורסר מקנדה.
באולימפיאדת ונקובר (2010) סיים פרננדס במקום 14 בתחרות לגברים בהחלקה אמנותית על הקרח.
באליפות אירופה בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בזאגרב קרואטיה בינואר 2013 זכה פרננדס במדליית ארד בתחרות לגברים בתוצאה של 274.87 נקודות.
חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם בהחלקה אמנותית על קרח שנערכה בלונדון אונטריו קנדה במרץ הוא זכה במדליית ארד בתחרות לגברים בתוצאה של 249.06 נקודות, אחרי פטריק צ'ן מקנדה (267.78 נקודות) ודניס טן מקזחסטן (266.48 נקודות).
באולימפיאדת סוצ'י (2014) זכה פרננדס לשאת את דגל ספרד בטקס הפתיחה.
במשחקים עצמם הוא סיים במקום רביעי בתחרות לגברים בהחלקה אמנותית על הקרח.
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בסאיטאמה שביפן במרץ 2014 זכה פרננדס במדליית ארד בתחרות לגברים בתוצאה של-275.93 נקודות, אחרי יוזורו האניו (282.59 נקודות), וטאצוקי מצ'ידה מיפן (282.26 נקודות).
באליפות העולם בהחלקה אמנותית על הקרח שנערכה בשאנגחאי סין במרץ 2015 זכה פרננדס במדליית זהב בתחרות לגברים בתוצאה של 273.90 נקודות, לפני יוזורו האניו (271.80 נקודות) ודניס טן (267.72 נקודות).
באולימפיאדת פיונגצ'אנג (2018) זכה במדליית ארד בתחרות ליחידים בתוצאה של 305.24 נק', אחרי יוזורו האניו (317.85 נק') שהגן על תוארו והפך למחליק הראשון שזכה בשתי מדליות זהב אולימפיות ברציפות מזה 66 שנה ושומה אונו (306.90 נק'), שניהם מיפן.
סמיר עבד מוחמד אל-חליפאווי (ערבית: سمير عبد محمد الدليمي), הידוע יותר בכינוי חאג' בכר, היה קצין מודיעין לשעבר בצבאו של סאדם חוסיין אשר נמנה עם מייסדי הארגון הג'יהאדיסטי "המדינה האסלאמית".
באופן רשמי כיהן כראש המועצה הצבאית של דאעש וסגנו של אבו בכר אל-בגדאדי בסוריה.
מסמכים שנמצאו בביתו לאחר מותו מצביעים על כך כי הוא ואנשי מודיעין לשעבר נוספים היו למעשה האנשים שעמדו מאחורי אל-בגדדי, וכי אל-חליפאווי הוא זה שפיתח את התוכניות הקפדניות לכיבושים והמנהלת של דאעש בסוריה ועיראק.
למעשה, ניסיונם הצבאי הוא זה שאפשר לדאע"ש להגיע להישגים צבאיים-טריטוריאליים שכאלה.
אל-חליפאווי היה מובטל לאחר שארצות הברית פירקה את צבא עיראק של סדאם חוסיין, והנקמה היא זו שהניעה אותו להקים ארגון סוני שכזה.
נהרג בידי מורדים יריבים בסוריה בינואר 2014.
חאבייר קלמנטה לאסרו (בספרדית: Javier Clemente Lázaro; נולד ב-12 במרץ 1950 בברקלדו) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
קלמנטה, שזכה לכינוי הבלונדיני מברקלדו (בספרדית: El Rubio de Barkaldo), שיחק באתלטיק בילבאו אך פרש בגיל צעיר עקב פציעה.
הוא עבר לקריירת אימון ענפה שכללה בין היתר את נבחרות , ו, וכן קבוצות מהליגות הבכירות בספרד ובצרפת.
שיאיו כמאמן היו הזכיות בשתי אליפויות ספרד רצופות עם אתלטיק בילבאו, ואימון נבחרת ספרד בשני טורנירי מונדיאל ובאליפות אירופה.
קלמנטה החל את דרכו בקבוצה מקומית בעיר הולדתו ברקלדו, עד שהצטרף ב-1966, כשהיה בן 16, לקבוצת הנוער של אתלטיק בילבאו.
הוא החל לשחק במדי הקבוצה הבוגרת בעונת , והיה שותף לזכייתה בגביע הספרדי באותה עונה.
הוא פתח בהרכב הקבוצה למשחק הגמר, שהסתיים בניצחון 0–1 על אלצ'ה.
עונה אחר כך, ב-23 בנובמבר 1969, במסגרת משחק חוץ מול סבאדל, נפצע קלמנטה באופן קשה ברגלו, ונעדר ארבעה חודשים רצופים מהמגרשים.
הוא חזר לפני תום העונה למספר מצומצם של הופעות וסייע לקבוצתו לסיים במקום השני בטבלה, מרחק נקודה בלבד מהאלופה אתלטיקו מדריד.
אמנם, הוא לא הצליח לשוב לכושר משחק מלא.
עונה אחר כך הוא רשם 12 הופעות ליגה בלבד, ועבר ארבעה ניתוחים שלא צלחו במלואים.
הוא ניסה לחזור לכושר משחק בקבוצת המילואים במהלך עונת , אך לאחר שבע הופעות בלבד פרש מכדורגל, כשהוא רק בן 24. קריירת המשחק של קלמנטה הסתיימה עם 54 הופעות ליגה, מתוכן 47 בליגה הבכירה, בהן כבש שבעה שערים.
מיד לאחר פרישתו ממשחק, פנה קלמנטה לקריירת אימון, על אף שהיה בן 25 בלבד.
הוא החל לאמן בקבוצת ארנס גצ'ו באזור הולדתו, והעפיל עם הקבוצה מהליגות המחוזיות לליגה הרביעית בעונת הבכורה שלו על הקווים.
עונה אחר כך הוביל את קבוצת בסקוניה לעלייה לליגה השלישית, אך לא הצליח לשרוד עימה בליגה עונה אחר כך.
בעונת חזר לקבוצת נעוריו, אתלטיק בילבאו, כמאמן קבוצת המילואים.
הוא הוביל אותה לעונה מרשימה בליגה השלישית, שם סיימה הקבוצה במקום השלישי, כשמקדימות אותה רק הקבוצות הבכירות בליגה, עבורן היה זה ביקור נדיר בליגה השלישית, דפורטיבו לה קורוניה וסלטה ויגו.
הצלחתו כמאמן קבוצת המילואים הביאה את קלמנטה בן ה-31 בלבד לתפקיד מאמן אתלטיק בילבאו.
הקבוצה, שעונה קודם לכן סיימה במקום התשיעי בליגה, נהנתה משילוב מוצלח בין ותיקים, כמו אנדוני גויקוצ'יאה, וצעירים כמו אנדוני זוביזרטה, והתחברה לכדי קבוצה חזקה ואיכותית שתפסה את מקומה בצמרת.
קלמנטה הוביל את בילבאו למקום הרביעי בעונת הבכורה שלו, ועונה אחר כך הוביל אותה לזכייה באליפות ספרד לראשונה מאז 1956, בפער של נקודה מריאל מדריד.
עונה אחר כך הוביל קלמנטה את בילבאו לאליפות שנייה ברציפות, הפעם בזכות פער שערים עדיף בשער אחד בלבד מריאל מדריד.
באותה עונה התפתחה יריבות קשה בין ברצלונה לבין בילבאו.
במהלך העונה התפתח סכסוך בין קלמנטה לבין מאמנה של ברצלונה, ססאר לואיס מנוטי הארגנטינאי.
מנוטי תקף את סגנון המשחק שהנחיל קלמנטה, וכינה אותו הגנתי והרסני.
קלמנטה ביטל את טענותיו של מנוטי, בכך שכינה אותו רודף שמלות מזדקן.
האיבה בין הקבוצות באותה עונה צברה תאוצה כבר במחזור הרביעי של העונה, כשהשתיים נפגשו בקאמפ נואו.
בדקה ה-59, במצב של 0–2 לברצלונה, נפצע בצורה חמורה כוכבה הארגנטינאי של ברצלונה, דייגו מראדונה, פציעה שגרמה לו להיעדר כשלושה חודשים מהמגרשים.
ברצלונה המשיכה לניצחון של 0–4. מראדונה נקם את הפציעה בסיבוב השני, במסגרת המחזור ה-21, כשכבש צמד בניצחונה של ברצלונה 1–2 על בילבאו.
הקבוצות נפגשו בפעם האחרונה לעונה במסגרת גמר הגביע הספרדי.
בילבאו גברה 0–1 על ברצלונה והשלימה זכייה בדאבל, והעימות בין הקבוצות הגיע לשיאו, במה שהחל בהצהרות פרובוקטיביות לפני המשחק והסתיים בקטטה שהחל מראדונה עם שריקת הסיום וגררה לתוכה את כל שחקני שתי הקבוצות.
עונה אחר כך הסתיים רצף האליפויות של קלמנטה ובילבאו, שסיימה במקום השלישי.
במהלך עונת נקלע קלמנטה לסכסוך מתמשך עם כוכב הקבוצה מנואל סראביה.
לבסוף החליט המאמן לגרוע את השחקן מהסגל.
הנהלת הקבוצה דחקה במאמן לחזור בו מהחלטתו, וסירובו הוביל לסיום דרכו בקבוצה ב-25 בינואר 1986. ההחלטה לא התקבלה בעין יפה בקרב שחקני הקבוצה, וחלקם אף מחה בגלוי כנגד ההחלטה.
לקראת עונת התמנה קלמנטה לתפקיד מאמן אספניול.
עונת הבכורה שלו בקבוצה הייתה מוצלחת, כשהוביל את אספניול למקום השלישי בטבלה, הגבוה ביותר של המועדון בכל הזמנים.
עונה אחר כך, במקביל לירידה משמעותית ביכולתה בליגה שהובילה אותה למקום ה-15 בסיום העונה, הוביל קלמנטה את אספניול לגמר גביע אופ"א לראשונה בתולדותיה.
הקבוצה הדיחה, בין היתר, את בורוסיה מנשנגלדבך, מילאן, אינטר מילאנו וקלאב ברוז', והגיעה למפגש גמר כפול מול באייר לברקוזן.
אספניול גברה 0–3 על לברקוזן במשחק הראשון שהתקיים בביתה, ושמרה על שוויון 0-0 במחצית משחק הגומלין שקירב אותה לתואר.
אמנם, התעוררות של לברקוזן הובילה אותה לניצחון 0–3, ולניצחון בדו-קרב בעיטות עונשין.
קלמנטה לא הצליח למנף את ההצלחה האירופית עונה אחר כך, והקבוצה נקלעה לקרבות תחתית.
קלמנטה פוטר מתפקידו במרץ 1989, כחודשיים לסיום העונה, שבסיומה ירדה אספניול לליגת המשנה.
פיטוריו הגיעו בעקבות הצהרתו בעיתונות כי הוא מטיל ספק ביכולתם ובתשוקתם של חלק משחקני הקבוצה.
לקראת עונת החל קלמנטה לאמן את אתלטיקו מדריד, אך משלא הצליח לקרוא תיגר על התואר, סיים את דרכו בקבוצה ב-27 בפברואר 1990, לאחר 27 משחקים בלבד.
בזמן פיטוריו הייתה אתלטיקו במקום השני בליגה, והיא סיימה את העונה רק במקום הרביעי.
לקראת עונת , חזר קלמנטה לקדנציה שנייה בבילבאו.
במהלך הקדנציה הוא שבר את שיא המשחקים למאמן בקבוצה.
אמנם, קלמנטה לא הצליח לשחזר את הישגי הקדנציה הראשונה, והקבוצה נקלעה לחלק התחתון של הטבלה, מה שגרר את פיטוריו לאחר 26 מחזורים בלבד.
קלמנטה חזר למגרשים בינואר 1992, לאחר 19 מחזורים בעונת , לקדנציה שנייה באספניול.
הקבוצה הייתה שקועה בקרבות תחתית, וצברה עד אז שני ניצחונות ליגה בלבד.
קלמנטה הוביל את הקבוצה לשני ניצחונות כבר בשני משחקי הליגה הראשונים שלו בתפקיד, ובסך הכל עד לסיום העונה הוביל אותה לעשרה ניצחונות ושישה הפסדים בלבד ב-20 משחקים על הקווים.
אספניול ניצלה מירידה במרחק נוח של חמש נקודות מהקו האדום.
בקיץ 1992 מונה קלמנטה לתפקיד מאמן נבחרת ספרד, שכשלה קודם לכן להעפיל לטורניר יורו 1992. הבכורה שלו כמאמן ספרד הייתה ב-9 בספטמבר, בניצחון 0–1 משחק ידידות מול .
משימתו הראשונה כמאמן הנבחרת הייתה העפלה ממוקדמות מונדיאל 1994. תקופתו הראשונה הייתה מלווה במחוקות רבות.
בחודשיים הראשונים לתפקידו סיימה הקבוצה שלוש פעמים בשוויון 0-0 במסגרת מוקדמות המונדיאל, ובמקביל הוא החל בתהליך של שינוי בסגל הנבחרת.
עד לקלמנטה היוותה "חמישיית העייט", שחקני הבית של ריאל מדריד וביניהם אמיליו בוטרגניו, רפאל מרטין ואסקס ומיצ'ל, להתבססות על שחקני ברצלונה של יוהאן קרויף.
שני ניצחונות רצופים של 0–5 במוקדמות המונדיאל, על נבחרות ו, הורידו את גובה הלהבות, וספרד העפילה מהמקום הראשון לטורניר מונדיאל 1994 בארצות הברית.
בטורניר המונדיאל, צלחה ספרד את שלב הבתים ללא הפסד, ורשמה ניצחון 0–3 מרשים בשמינית הגמר מול .
ספרד סיימה את דרכה בטורניר בשלב רבע הגמר מול .
רוברטו באג'ו כבש את שער הניצחון שתי דקות לסיום, ובתוספת הזמן מרפק של מאורו טאסוטי לפניו של לואיס אנריקה, שהיה צריך לזכות את ספרד בפנדל, לא נשרק על ידי השופט.
ספרד צלחה את מוקדמות יורו 1996 עם מאזן נקי מהפסדים והעפילה מהמקום הראשון בבית.
בטורניר יורו 1996 באנגליה צלחה ספרד את שלב הבתים, שוב ללא הפסד, ושוב הודחה בשלב רבע הגמר, הפעם לאחר הפסד ל המארחת בדו-קרב בעיטות עונשין, שסיים את דרכה בטורניר.
ספרד סיימה טורניר מוקדמות נוסף ללא הפסד, כשהעפילה מהמקום הראשון במאזן של שמונה ניצחונות מעשרה משחקים ממוקדמות מונדיאל 1998. לאחר טורניר המוקדמות, ב-28 בינואר 1998, נוצחה ספרד על ידי במשחק ידידות משער של זינדין זידאן.
הפסד זה קטע רצף של 31 משחקים ללא הפסד, שהחל ב-7 בספטמבר 1994 עם ניצחון על במוקדמות היורו ונמשך שלוש וחצי שנים.
רצף זה היה הארוך ביותר של ספרד בהיסטוריה עד אז.
במונדיאל 1998 בצרפת הופתעה ספרד עם הפסד ל בתוצאה 2–3 במשחק הראשון, וכשלה לנצח את במשחק השני, עם תיקו 0-0 בלבד.
ספרד אמנם גברה 1–6 מרשים על במשחק האחרון, אך ניצחון של פרגוואי על ניגריה סיים את דרכה בטורניר באופן מפתיע כבר לאחר שלב הבתים.
קלמנטה אמנם נותר בתפקידו לאחר הטורניר, אך לא החזיק בו מעמד זמן רב.
ב-5 בספטמבר 1998, עם פתיחת מוקדמות יורו 2000, נוצחה ספרד 2–3 בקפריסין, ובעקבות ההפסד פוטר קלמנטה מתפקידו.
הוא הדריך את נבחרת ספרד במשך 62 משחקים, ורשם מאזן נאה של 36 ניצחונות לעומת שישה הפסדים בלבד.
זמן קצר לאחר פיטוריו מהנבחרת, חזר קלמנטה לליגה הספרדית.
הוא מונה למאמנה של ריאל בטיס שבעה מחזורים לאחר פתיחת עונת , כשהקבוצה הייתה במקום האחרון בליגה.
הוא הוביל אותה בסיום העונה למקום ה-11 במרכז הטבלה והרחק מקרבות הירידה, וסיים את דרכו בקבוצה בסיום העונה.
מקרה כמעט זהה קרה לו עונה אחר כך, כשהתמנה למאמנה של ריאל סוסיאדד לאחר תשעה מחזורים מפתיחת העונה, והוביל אותה בסיום העונה למקום ה-13. הפעם חוזהו חודש והוא פתח עם הקבוצה את עונת .
קלמנטה פוטר מתפקידו שישה מחזורים לאחר פתיחת העונה, בהם השיג ניצחון אחד בלבד.
זמן קצר לאחר פיטוריו התמנה בפעם היחידה בקריירה למאמן קבוצה שאינה ספרדית, כשחל לאמן את אולימפיק מרסיי הצרפתית.
הקבוצה הייתה שקועה בחלק התחתון של הטבלה, וקלמנטה פוטר מתפקידו לאחר חמישה חודשים בלבד, עוד בטרם סיום העונה.
לאחר שפתח את עונת ללא קבוצה, נקרא קלמנטה להציל את טנריפה מירידה, 12 מחזורים לסיום העונה.
הוא הצליח להשיג ניצחון במשחק הראשון שלו בתפקיד, אך ההמשך היה מוצלח פחות והוא לא הצליח להשאיר את הקבוצה בליגה.
בסיום העונה סיים קלמנטה את תפקידו בקבוצה.
לאחר ששוב פתח את העונה ללא קבוצה, הצטרף קלמנטה לקדנציה שלישית באספניול לאחר 14 מחזורים בעונת .
הוא היה המאמן השלישי של הקבוצה באותה עונה, אך הצליח לשנות את מצבה ולהשאיר אותה בליגה הבכירה, מרחק שבע נקודות מהקו האדום.
חוזהו חודש לעונה נוספת, אך הוא פוטר עשרה מחזורים מפתיחתה כשהוא מותיר את הקבוצה במקום האחרון.
יורשו, לואיס פרננדז, הציל בסופו של דבר את הקבוצה מירידת ליגה.
קלמנטה נותר ללא קבוצה עד לסיום אותה העונה.
הוא לא אימן כלל במהלך כל עונת , ועשרה מחזורים לתוך עונת חזר למגרשים כשהתמנה בפעם השלישית לתפקיד מאמן בילבאו.
הקבוצה הייתה אז במקום האחרון בליגה, וקלמנטה הוביל אותה עד למקום ה-12 ולהישארות בליגה בפער של שש נקודות מהקו האדום.
הצלת הקבוצה זיכתה אותו בחוזה לעונה הבאה, אך הוא פוטר עוד בטרם התחילה מכיוון שהעביר ביקורת על מדיניות הרכש של הבעלים.
ב-21 ביולי 2006 התמנה קלמנטה לתפקיד מאמן נבחרת סרביה.
מטרתו הראשונה הייתה טורניר מוקדמות יורו 2008, שהחל חודשיים לאחר מינויו.
הוא החל את דרכו בנבחרת בניצחון 1–3 על במשחק ידידות, בו החל בתהליך של חילופי דורות בנבחרת.
פתיחת דרכו במוקדמות היורו הייתה מוצלחת, וכללה שלושה ניצחונות ביתיים ותיקו אחד בחוץ.
אמנם, אז חלה ירידה ביכולתה של הנבחרת.
בעשרה המשחקים הנותרים במוקדמות היא צברה שלושה ניצחונות נוספים בלבד, וסיימה במקום השלישי בבית, אחרי ו.
בעקבות הכישלון להעפיל, פוטר קלמנטה מתפקידו ב-6 בדצמבר 2007.
ב-6 במרץ 2008 חזר קלמנטה לליגה הספרדית, בניסיון להציל את ריאל מורסיה מירידה.
הוא אמנם הצליח לשפר את יכולתה של הקבוצה ב-12 המחזורים שנותרו, אך היא ירדה בפער משמעותי של 13 נקודות מהקו האדום לליגת המשנה.
הוא המשיך לאמן את הקבוצה גם בליגת המשנה, ובכך למעשה אימן קבוצה שאינה בליגה הבכירה לראשונה מזה 27 שנים, אז עזב את קבוצת המילואים של בילבאו.
קלמנטה פוטר מתפקידו 16 מחזורים מפתיחת העונה, כשהקבוצה בסכנת ירידה לליגה השלישית.
ב-6 באפריל 2010, שמונה מחזורים לסיום עונת , התמנה קלמנטה לתפקיד מאמן ריאל ואיאדוליד, והיה למאמן השלישי של הקבוצה באותה עונה בניסיון להציל אותה מירידה.
אמנם, הוא חווה שוב ירידת ליגה, כשקבוצתו סיימה נקודה אחת בלבד מתחת לקו האדום.
ב-13 באוגוסט 2010 קיבל קלמנטה את תפקיד המאמן בנבחרת קמרון, לאחר שהפסידה בכל משחקיה במונדיאל 2010. הוא החל את דרכו בנבחרת עם ניצחון 1–3 בחוץ מול במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2012, אך על אף שהייתה פייבוריטית, נבחרתו סיימה רק במקום השני בבית אחרי וכשלה להעפיל לטורניר.
בעקבות כך, פוטר קלמנטה מתפקידו ב-25 באוקטובר 2011, לאחר כ-14 חודשים בלבד.
ב-13 בפברואר 2012 חזר קלמנטה לליגה הספרדית, כשקיבל את תפקיד מאמן ספורטינג חיחון.
פעם נוספת, מטרתו הייתה להציל את הקבוצה מירידה, אך פעם נוספת הוא לא הצליח לשרוד בליגה עם חיחון, והקבוצה נשרה לליגת המשנה.
בעקבות הירידה סיים קלמנטה את תפקידו בקבוצה.
במהלך הקדנציה הקצרה, רשם קלמנטה את משחקו ה-500 כמאמן בליגה הספרדית הבכירה, במשחק בו הפסידה חיחון 1–2 בחוץ לגרנדה.
ב-25 בספטמבר 2013 מונה קלנטה לתפקיד מאמן נבחרת לוב, לאחר שלא עברה את השלב הראשון במוקדמות מונדיאל 2014. בפברואר 2014 הוא הוביל את נבחרתו לזכייה בטורניר אליפות האומות האפריקאיות.
פרס דון בלון למאמן העונה בליגה הספרדית (3): , ,
חאג'י איברהים בארי הוא כדורגלן גינאי המשחק בעמדת החלוץ בפיוצ'ר.
בארי נולד בגינאה ובגיל 14 היגר עם משפחתו לארצות הברית, בה התחיל לשחק כדורגל.
בשנת הצטרף לקבוצת הכדורגל של המכללה הקהילתית מונרו.
שנתיים לאחר מכן הצטרף לקבוצת הכדורגל של אוניברסיטת מרכז פלורידה.
בדראפט נבחר במקום ה-13 על ידי אורלנדו סיטי והצטרף לשורותיה.
ב-6 במרץ 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-MLS נגד ריאל סולט לייק.
ב-15 בינואר 2018 חתם בסוופ פארק ריינג'רס מה-USL.
ב-18 בדצמבר 2018 חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל.
ב-30 ביולי 2019 בארי חתם באוטווה פיורי.
בינואר , בארי חתם בקרוליינה הצפונית.
ב-26 בינואר 2021 חתם בארי בקולורדו ספרינגס סוויצ'בנקס.
באוקטובר הצטרף לפיוצ'ר מליגת העל המצרית.
ב-18 בנובמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה בתיקו 1-1 נגד .
חאדר ושאח (נולד ב-1966) הוא אמן ערבי, בדווי, פלסטיני וישראלי.
ושאח נולד בשנת 1966 למשפחה פלסטינית במחנה הפליטים אל-בורייג' ברצועת עזה.
משפחתו שהתגוררה לפני קום מדינת ישראל בשטח לא הרחק מקיבוץ נגבה, הגיעה למחנה הפליטים לאחר מלחמת העצמאות.
ושאח צייר בתקופת לימודיו בבית הספר התיכון בעזה.
בין השנים 2000–2004 למד אמנות במרכז לאמנות חזותית, במכללת קיי בבאר שבע.
לתחום הציור, כעיסוק עיקרי בחייו וכמקור פרנסה, הגיע ושאח בגיל 30.
ושאח מציין כי ללימודי האמנות ותולדות אמנות הייתה תרומה ברמת הטכניקה והבנת שפת האמנות.
ב-2008 החל להתמודד עם נושאים בסביבתו הפלסטינית.
ושאח בוחן ביצירתו את סוגיית ההשתייכות המשפחתית, הדתית, השבטית, התרבותית, הלאומית והמקצועית.
על רקע זהותו המורכבת הנקרעת בין המפגש עם בני משפחתה של אשתו ברהט לבין הניתוק מבני משפחתו החיים בעזה, בסיני ובירדן, עבודותיו מציגות מצב פרטי וסיפור אישי, המהדהד את המצב הכללי של הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
"מצד אחד אני פלסטיני בעל תעודת זהות ישראלית החי בישראל ומתגעגעת בלא הרף לבני משפחתי החיים בעזה, בסיני, בירדן ובנסיכויות.
בעיני הישראלים-היהודים אני מוגדר מוסלמי, ערבי, בדווי, פלסטיני ואולי אפילו אויב.
מצד אחר, אני חש שאני ישראלי לכל דבר, דובר עברית ומעורה בחברה הישראלית ובצרותיה.
בני משפחת אשתי, ילדיי וחבריי הקרובים ביותר חיים כאן אתי ולצדי.
בעיני הפלסטינים אני מוגדר ישראלי, ואני נחשב אויב.
באחד מביקורי המשפחה בעזה נפצעתי בפיגוע טרור."
זהותו הפתוחה והמורכבת של ושאח מוצאת את הדיה בחוסר המחויבות המוצהר שלו לסגנון אמנותי כלשהו או לאמצעי בלעדי אחד.
באמנותו הוא שומר לעצמו את החופש לשייט בין סגנונות ובין חומרים.
ציוריו נעים ונדים במרווח שבין ריאליזם מוקפד ומאופק לבין אקספרסיוניזם מוחצן ומשוחרר: רישומי קו מרומזים ומינימליסטיים, ציורים חומריים על בדי קנבס, מרבדים, עורות בעלי חיים, בדים רקומים מסורתיים, לוחות עץ בלויים, משטחי פח, ניירות צילום, כרזות אמנות, אסמבלאז'ים וחפצים מצויים.
ב-2007 הציג בתערוכה הקבוצתית "רקמות: רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל", באוניברסיטת בן-גוריון.
ב-2008 הציג ושאח בתערוכה "התכתבות: אמנים ערבים בני זמננו", במוזיאון לאמנות האסלאם.
על עבודותיו בתערוכה זו כתב האוצר פריד אבו שקרה: "הניגודים בין שתי התרבויות מעשירים את האמן חאדר ושאח ואף מספקים לו השראה מן ההיבט האנושי-חברתי.
הוא מתכתב עם המורשת ומתעד אותה על הרקעים של עבודות הדיוקן שלו.
הדמויות הן של בני משפחתו ומשפחת חברים יהודים – משפחת היוצר חיים מאור."
ב-2009 הציג יחד עם חיים מאור בתערוכה משותפת "המשפחה- דיאלוג בין תרבויות", בגלריה העירונית בכפר סבא.
בתערוכה הוצגו ציורי הדיוקן של בני משפחתו של ושאח, אותם צייר בשנים 2004–2007, על גבי לוחות עץ ישנים.
הצבעוניות החומה והאדמתית של העץ שימשה מצע לצבעוניות החומה של המצוירים ולמראה הדהוי או המטושטש שלהם.
בדומה לתצלומים מצהיבים באלבום משפחתי, הציורים הנכיחו את הזמן שחלף ואת הזיכרונות והגעגועים המתמשכים.
לגברי ושאח "הגעגועים אינם דוהים.
בני המשפחה קיימים במחשבות שלי, אבל הם אינם נוכחים במציאות המידית, הממשית.
במובן מסוים הם אינם חיים.
ב-2011 הוצגה התערוכה "חאדר ושאח- דיוקנאות וסביבה" במשכן לאמנות בעין חרוד.
ושאח ציורי דיוקנאות, סצנות משפחתיות ונופים, מתוך סביבת מגוריו, דהיינו הפזורה הבדואית שברהט.
ב-2012 הציג ושאח בתערוכה "דיוקנאות קין: ייצוגים של 'אחרים' באמנות העכשווית בישראל" בגלריית הסנאט, באוניברסיטת בן-גוריון.
לתערוכה קדם מחקר שנתקל בו ושאח אודות מעשי הרצח בנשים בחברה הפלסטינית בשנים 2004–2006. כמו כן סיפר ושאח כי בהיותו בן שמונה ראה ושאח את בת דודתו הצעירה, סמירה נשרפת למוות על רקע חילול כבוד המשפחה שבוצע על ידי אחד מבני משפחתו.
בשנת 1992 נרצחה גם דודתו מאותה סיבה.
מאותו מחקר עלה כי מעשה הרצח מבוצע כפתרון חברתי וכלל אינו מהווה צו הלכתי-דתי שנועד להסיר 'אות קין' מהמשפחה בשל ניאוף, אלא הוא סיפור כיסוי לסכסוכים על רקע של מאבקי ירושה או בעלות על רכוש.
סדרת עבודותיו של ושאח נושאת את השם 'הגר' כשמה של דודתו שנרצחה, והיא מהווה את מחאתו הפרטית-אמנותית כנגד התופעה.
בעבודות אלו הוא משתמש בחלקי שמלה מסורתית כמצע לציור.
בתוך פורמט המזכיר בצורתו דפי תפילה הוא מצטט שורות מתוך שיריהם של מחמוד דרוויש ונידאא ח'ורי אודות בנות המזרח, געגועים לאמא, יחסי נשים וגברים ותפקיד האישה בחברה.
במרכז כל עבודה מסמן ושאח בצבע אדום את גילה של כל אחת מהנרצחות.
עבודות אלו הוצגו בתערוכה "הגר" שאצרה גליה בר אור בראשית אותה שנה במשכן לאמנות עין חרוד.
התערוכה "חאדר ושאח: האביב הערבי" גם היא נערכה ב-2012, בגלריה לאמנות אום אל-פחם באוצרותו של חיים מאור.
הציורים שהוצגו צוירו בין השנים 2010–2012 ושייכים לסדרה מתמשכת של עבודות שצוירו בפרץ רגשות עזים.
באלו הגיב ושאח לאירועים הפוליטיים, הדרמטיים, האלימים וחסרי התקדים שהחלו ב-18 בדצמבר 2010 בתוניסיה ולאחר מכן נמשכו זה אחר זה ברב מדינות ערב- אירועים שזכו בתקשורת לכינוי "האביב הערבי".
ציוריו שהוצגו בתערוכה הפכו למסמכים אמנותיים הנוקטים עמדה, ביטוי של שאט הנפש אל מול רוע מתפרץ המתיר את דמו של ה'אחר'.
2007 – תערוכת יחיד, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב
2009 - "המשפחה", ביחד עם חיים מאור, מרכז הקצה, אוצר יצחק דה לנגה
2011 – "דיוקנאות וסביבה", המשכן לאמנות עין חרוד
2012 – "הגר", המשכן לאמנות עין חרוד, אוצרת: גליה בר אור
2012 – "חדר ושאח: האביב הערבי", הגלריה לאמנות אום אל פחם, אוצר: פרופ' חיים מאור
2005 – "פצעים וחבישות", הגלריה לאמנות אום אל פחם, אוצר: חיים מאור
2006 – "לא תראו", גלריה לאמנות או אל פחם, אוצרת: מורן שוב
2007 – "רקמות : רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל", אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אוצר: חיים מאור
2008 – התכתבות: אמנים ערבים בני זמננו, אוצר: פריד אבו שקרה, המוזיאון לאמנות האסלאם
חאדר ואשח, קטלוג: פצעים וחבישות, תערוכה קבוצתית, גלריה לאמנות אום אל פחם 2005
חאדר ואשח, קטלוג: לא תראו, תערוכה קבוצתית, גלריה לאמנות אום אל פחם (אוצרת: מורן שוב) 2006
קטלוג תערוכת יחיד, חאדר ושאח : מבחר עבודות (אוצר: מאור, חיים (באר שבע : אוניברסיטת בן-גוריון בנגב 2007
קטלוג, המשפחה : חיים מאור וחאדר ושאח בדיאלוג בין תרבויות (אוצר: מאור, חיים) רעננה : האוניברסיטה הפתוחה 2009
חאדר ואשח, קטלוג התערוכה: רקמות : רקמה וקליגרפיה באמנות העכשווית בישראל (אוצר: חיים מאור) באר שבע : אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
חאודה (לעיתים נקראת גאודה; בהולנדית: Gouda) היא עיר במרכז הולנד, כ-15 ק"מ מצפון־מזרח לרוטרדם.
בחאודה מתגוררים 75,000 תושבים והיא מפורסמת בשל גבינת הגאודה שלה, השטרופוואפל, המקטרות, ובית העירייה שנבנה במאה ה-15. שלל הכנסיות ההיסטוריות והמבנים בה הופכים אותה ליעד פופולרי ומתויר מאוד לטיולי יום.
בימי הביניים התיישבו משפחת ואן דר חאודה בשטחי העיר, ובנו טירה מבוצרת.
האזור, שבמקור היה מלא בביצות, התפתח במהלך מאתיים השנים האלו.
עד 1225, תעלת מים הייתה מקושרת לחואה ומהר מאוד הפכה לנמל לתושבי העיר.
לעיר הוענקו "זכויות עיר" בשנת 1272.
חאג' קאסם (בפרסית: موشک بالستیک شهید حاج قاسم) הוא טיל בליסטי איראני שנחשף ב-20 באוגוסט 2020. הוא נקרא על שם מפקד משמרות המהפכה האיראנים קאסם סולימאני, שחוסל בינואר 2020 בתקיפה בנמל התעופה הבין-לאומי בבגדאד על ידי ארצות הברית.
על פי סוכנות הידיעות תסנים, הטיל נחשב הדור החדש של פאתח 110, ושיש לו את היכולת לעבור "מערכות הגנה אוויריות".
ב-20 באוגוסט 2020, בחשיפת טיל חאג' קאסם, חשפה איראן טיל נוסף בשם אבו מהדי.
טיל שיוט ימי שנקרא על שמו של אבו מהדי אל-מוהנדס, מפקד בכיר נוסף שחוסל יחד עם קאסם סולימאני.
טווח הטיל אבו מהדי עומד על יותר מ־1,000 קילומטרים.
חאבס אלעטאונה (ערבית:حابس العطاونة) הוא ראש המועצה המקומית חורה מאז 2018. איש הפלג הדרומי של התנועה האיסלמית.
עבד כמורה בבית הספר ביישוב במשך 31 שנים, מהן 14 כסגן מנהל בית ספר.
למד גם מינהל מקומי באוניברסיטת בן-גוריון ותואר שני בחינוך.
בנוסף, משמש אלעטאונה גם כאימאם ביישוב.
לאחר שראש המועצה הקודם במשך שלוש קדנציות רצופות, ד"ר מוחמד אלנבארי הודיע שלא יתמודד לתפקיד פעם נוספת, נבחר אלעטאונה לייצג את התנועה האיסלמית בבחירות לראשות בשנת 2018.
בבחירות אלו זכה בהובלת סיעת 'חורה תחילה' (حورة أولا) כשהתמודד מול ד"ר עלי אבו אל-קיעאן.
בין השניים נחתמה טרם הבחירות אמנת כבוד והסכמות על ניהול הליך בחירות הוגן ושלו.
בין הסוגיות שהדגיש בקמפיין היו סוגיית הניקיון ביישוב, מצוקת הדיור והסכסוכים בין משפחות.
במאי 2022 מינה את תת-ניצב בדימוס אילן פרץ למנכ"ל המועצה.
בעקבות המינוי של שוטר בכיר לשעבר לתפקיד ספג ביקורת מצד האופוזיציה ברשות, שטענה כי מדובר במינוי שקודם על ידי מנצור עבאס.
בעקבות הפיגוע המשולב בבאר שבע במרץ 2022, שבוצע על ידי תושב חורה - גינה את הרצח בתקשורת וכתב "הרצח המחריד מנוגד לערכים שלנו, לדת שלנו ולדרך שלנו.
התשובה לרצח הנורא היא דווקא בחיזוק הקשר בין יהודים לערבים בשאיפה לשותפות עמוקה יותר".
במרץ 2024 נפגש עם ראש מועצת מיתר שמעון פרץ במטרה לקדם ביחד תוכנית למניעת ירי ונשק בלתי-חוקי באזור.
לאורך השנים מתח ביקורת על תת-השיטור בחורה וביישובים הבדואיים.
חאדיבו היא עיר בחופו הצפוני של האי סוקוטרה השייך לתימן.
נכון לשנת 2004, אוכלוסיית העיר מונה 8,545 נפשות.
היא משמשת כבירת מחוז סוקוטרה והיא הגדולה ביותר מבין יישובי הארכיפלג.
נמל התעופה סוקוטרה ממוקם כ־11 קילומטרים מערבית לעיר.
חאג' עלי רזמרא (בפרסית: حاجعلی رزمآرا, בקיצור: עלי רזמארא; 30 במרץ 1901 – 7 במרץ 1951), היה איש צבא וראש ממשלת איראן בשנים 1950–1951.
רזמארא נרצח בגיל 49, על ידי מתנקש מהארגון השיעי הקיצוני מחוץ למסגד השאה בטהראן.
הוא היה ראש ממשלת איראן השלישי שנרצח.
בינואר 1965, נרצח ראש ממשלה נוסף חסן עלי מנצור אף הוא על ידי מתנקש מאותו ארגון טרור.
רזמארא נולד בטהראן בשנת 1901. אביו, מוחמד ח'אן רזמארא, היה קולונל בצבא איראן ועמד בראש האקדמיה הצבאית בטהראן.
הוא למד בבית הספר הצרפתי בטהראן והתגייס לצבא איראן.
בהמשך הוא למד באקדמיה הצבאית סן-סיר בצרפת.
לאחר שקיבל דרגת קולונל, הפקיד השאה בידיו את הטיפול בשבטים, שמרדו מעת לעת או ניסו למרוד, בפרובינציות לורסתאן וכורדיסטן.
במשך הוא מונה לראש המטה הכללי בצבא איראן, בין השנים 1943–1948.
רזמארא מונה לראש ממשלה על ידי מוחמד רזא שאה פהלווי בשנת 1950 וממשלתו הוקמה ב-26 ביוני באותה שנה.
הוא קידם תוכנית (לשבע שנים) לפיתוח ושיפור תשתיות המדינה, ובמקביל, ביזור סמכויות ממשליות לרשויות המוניציפליות.
על פי תוכניתו יוקמו מועצות מקומיות ב-84 המחוזות של איראן, לניהול עניינים מקומיים כגון בריאות, חינוך וחקלאות.
אחד מהישגיו המתמשכים ביותר היה הקמת תוכנית Point IV באמצעות הסכם עם נשיא ארצות הברית הארי טרומן.
רזמארא ביצע תוכנית להתייעלות ממשלתית.
ההוא קיצץ בשכר הממשלה ופיטר מספר רב של פקידים, מהם כ-400 בכירים ובכך עורר עליו, הן את זעמם של משפחות בעלי הקרקעות והסוחרים האמידים והן את הקומוניסטים, כמו: מפלגת תודה.
בנוסף, התנגדותו להלאמת נכסי חברת הנפט האנגלו-פרסית באבאדאן עוררה את זעמם של קבוצה קטנה אך חזקה של צירימג'לס, שכונו החזית הלאומית (National Front (Iran)).
את החזית הלאומית ניהל חבר המג'לס, מוחמד מוסאדק, שלימים מונה לראש הממשלה.
משא ומתן אנגלו-איראני על הנפט
חאג' עלי רזמארא ערך משא ומתן לתיקונים ואשרור הסכם הנפט בין ממשלת איראן לחברת הנפט האנגלו-איראנית (AIOC).
להסכמות אליהן הגיע התנגדו רוב האיראנים ונציגי המג'לס של איראן, משום שהישגיו היו פחותי מאלו שהתקבלו בהסכם בין ממשלת ונצואלה לחברת סטנדרד אויל מניו ג'רזי, או בהסכם בין חברת הנפט הערבית-אמריקאית לממשלת ערב הסעודית.
ההסכם נתן שליטה של מדינה זרה בתעשיית הנפט של איראן.
החברה ניצלה את העובדים ששכרם היה נמוך ביותר.
החברה סירבה לתת לאיראנים ייצוג גדול יותר בהנהלת החברה ושללה מהם את הזכות לבקר את ספרי החברה.
עם זאת, המשא ומתן השיג כמה שיפורים, כמו:
תשלומי התמלוגים השנתיים לממשלת איראן לא ייפחתו מ-4 מיליון ליש"ט.
צמצום השטח שבו יותר לחברה לקדוח.
הכשרת עובדים איראנים נוספים לעבודות ניהול ואדמיניסטרציה.
ב-7 במרץ 1951, רזמארא הלך למסגד השאה לטקס אזכרה.
המשטרה פתחה עבורו מסדרון דרך החצר הפנימית אך למרות האבטחה, הוא נורה על ידי מתנקש שנכח בקהל והוא מת מפצעיו.
המתנקש, חבר בארגון הטרור השיעי "פדאאין אל-סלאם", נעצר במקום ובהמשך נשפט למוות.
בשנת 1955 בוצע גזר הדין.
הוא נקבר בטהראן, בבית הקברות: Shah-Abdol-Azim Cemetery.
השאה מינה את חוסיין עלא (Hussein Ala) כמחליפו של רזאמרה בתפקיד ראש הממשלה.
צעד זה נתקל במהומות והפגנות אלימות ברחבי איראן.
עלא מתפקידו והשאה ניסה למנות את ראש הממשלה לשעבר זיא א-דין טבאטבאי, אך המג'לס, שהיה בראשות החזית הלאומית, הצביע על מינוי מוחמד מוסדק לתפקיד ובהמשך הוא הלאים את AIOC וגרש את עובדי החברה.
ההלאמה הנחיתה מכה קשה על המלוכה ועל האינטרסים הבריטיים והאמריקאיים באיראן והם ביצעו הפיכה הידועה כההפיכה באיראן (1953) השאה הדיח את מוסדק מראשות הממשלה ונותר בשלטון עד המהפכה האסלאמית.
רזמארה נישא לאנוואר אלמולוכ הדאיאת שהייתה אחותו של צאדק הדאיאת, סופר איראני.
אחד מבניו, נוזר, היה ראש תחנת ה-סאוואכ בקהיר, מצרים, בסוף שנות ה-70.
מוחמד בלחאג' מחמוד הוא כדורגלן תוניסאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת לוגאנו מליגת העל השווייצרית ובנבחרת תוניסיה.
מחמוד גדל במחלקת הנוער של אטואל דו סאחל.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל התוניסאית.
ב-27 באוגוסט 2021 חתם על חוזה לארבע שנים בלוגאנו מליגת העל השווייצרית.
מחמוד נכלל בסגל נבחרת תוניסיה לטורניר גביע אפריקה לאומות בשנת 2024, מבלי שערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
ב-4 בספטמבר 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–3 על נבחרת ליבריה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
לפני הקמת הרפובליקה הסומלית כיהן עיגאל במשך 5 ימים כראש ממשלת מדינת סומלילנד.
הוא כיהן פעמיים כראש ממשלת הרפובליקה הסומלית: לראשונה בשנת 1960 ובשנית בין השנים 1967–1969.
עיגאל נולד בשנת 1928 בעיר אודוויין , שהייתה אז חלק מסומלילנד הבריטית.
הוא השתייך לתת־המחוז עיסא מוסה מתת־השבט חַבַּר אַוַל, המשתייך לשבט הרחב איסאק.
את לימודיו היסודיים, חטיבת הביניים והתיכוניים השלים בשטחי סומלילנד הבריטית לשעבר, ולאחר מכן עבר לממלכה המאוחדת.
עיגאל היה נשוי ל-4 נשים ומהן נולדו לו שלושה בנים ושתי בנות.
מבין נשותיו יש לציין את עדנה אדן אסמאעיל לה היה נשוי בעת כהונתו השנייה כראש ממשלת סומליה במשך כחמש שנים.
לימים תהיה היא, האשה הראשונה שכיהנה כשרה בממשלת סומלילנד.
ב־26 ביוני 1960 כיהן עיגאל כראש ממשלתה של סומלילנד מיד לאחר שקיבלה את עצמאותה.
חמישה ימים לאחר מכן התאחדה המדינה עם טריטוריית הנאמנות של סומליה לשעבר, וב־1 ביולי 1960 הוקמה הרפובליקה הסומלית.
ב-1967 נבחר עבדירשיד עלי שירמרקה לנשיא ומינה את עיגאל לראש ממשלה.
דווח כי מינויו של מוחמד חאג'י עיגאל לתפקיד ראש הממשלה נתמך במידה רבה באמצעות אלפי דולרים כסיוע חשאי לו ולגורמים פרו-מערביים נוספים במפלגת ליגת הנוער הסומלית על ידי סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית (CIA).
לפי תזכיר של מחלקת המדינה של ארצות הברית מ-1968: "...מדבר אנגלית בצורה שוטפת, ולמרות היותו מוסלמי, נהנה משתייה.
הוא אפריקאי מתון פרגמטי ופרו-מערבי."
בעוד שעיגאל טען בפומבי בשנת 1968 שסומליה אינה מתכוונת לשנות את מסלול המדיניות לשם איחוד כל הסומלים ולשחזור "האדמות האבודות", הוא עורר זעם ציבורי במדינה לאחר שוויתר מאוחר יותר על תביעותיו לאוגדן.
המועצה שינתה לאחר מכן את שם המדינה לרפובליקה הדמוקרטית של סומליה, עצרה את חברי הממשלה האזרחית הקודמת, אסרה על מפלגות פוליטיות, פיזרה את הפרלמנט ואת בית המשפט העליון והשהתה את החוקה.
עיגאל נמנה עם הפוליטיקאים שנעצרו על ידי המועצה המהפכנית בשל תפקידו הבולט בממשל הראשוני של המדינה.
הוא שוחרר לבסוף ומונה לשגריר בהודו (1976–1978) לפני שמשטר בארה הכניס אותו שוב לכלא באשמת קשירת קשר עד 1985.
עיגאל הצליח לנטרל ולפרק מליציות, לפרק ולשקם קבוצות לוחמים מנשקן במסגרת מלחמת האזרחים בסומליה, הוא ייצב את המצב הביטחוני והכלכלי של סומלילנד, לבנות מוסדות שלטון מתפקדים, כונן סחר דו-צדדי עם מדינות זרות, הכניס את המטבע החדש של סומלילנד – שילינג סומלילנדי, וכן את הדרכון הלאומי של סומלילנד ואת דגל סומלילנד.
בשנת 1995 כתב עיגאל מכתב לראש ממשלת ישראל, יצחק רבין, בבקשה לכונן קשרים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
עיגאל דיבר על הצורך בהתמודדות משותפת נגד האיסלאמיזם באזור.
לפי עבד רחמן טור, הנשיא הראשון של סומלילנד, עיגאל ביקש ליצור קשר עם ישראל בתקווה לזכות בהכרה מארצות הברית.
לאורך כהונתו כנשיא הרפובליקה של סומלילנד, מסירותו של עיגאל למאבק הבדלני עוררה ספקות ואתגרים מצד קיצוניים, במיוחד בתוך תנועת סומלילנד הלאומית (SNM), אשר האמינו כי הוא עדיין מתכנן בסופו של דבר להגיע לפשרה עם גורמים פוליטיים אחרים בשאר סומליה.
באוגוסט 2001 שרד עיגאל בהצבעה אחת בלבד הצעה שהגישו מספר חברי פרלמנט שהאשימו אותו במרדנות חלקית ובאי-רצון להתבדלות מסומלי באופן מלא.
בראיון לארכיון האו"ם באותה שנה, מנהיג תנועת סומלילנד הלאומית (SNM), עבדירחמן אהאלה, אמר גם על עיגאל: "כאשר הוא אומר שהוא בעד עצמאות, זה רק לצריכה מקומית.
הוא אומר לאנשים כאן דבר אחד, אך בנאומיו במקומות אחרים הוא הכריז בבירור שסומליה תתאחד יום אחד.
הוא אומר שנדבר עם הדרומיים כאשר הם ינקו את בתיהם ויתחילו לנהל משא ומתן איתם...
הוא אומר דבר אחד לציבור ודבר אחר לקהילה הבינלאומית."
באפריל 2002, מוחמד חאג'י איברהים עיגאל, שהיה אז בן 73, סבל מבעיות רפואיות – כולל נימלול וחוסר תחושה ברגליו שמנע ממנו את היכולת ללכת, דבר שהצריך הערכה רפואית.
הוא אושפז בבית החולים הצבאי One Military Hospital בפרטוריה שבדרום אפריקה, בסביבות סוף אפריל, לצורך בדיקות מקיפות וטיפול ושהה שם בטיפול רפואי במשך כעשרה ימים טרם האירוע הקטלני.
ב־3 במאי 2002 עבר עיגאל ניתוח במערכת העיכול, שבמהלכו התפתחו סיבוכים, ובהם פציעה שנגרמה במהלך הפרוצדורה, שתוארה בחלק מן הדיווחים ככזו שאירעה במהלך קולונוסקופיה ואשר הובילה למותו.
הוא נפטר באותו יום כתוצאה מסיבוכים ניתוחיים בבית החולים בפרטוריה.
בדיווחים בני התקופה לא הובאו ראיות לגורמים שאינם רפואיים למותו והנסיבות יוחסו לסיכונים פרוצדורליים הקשורים לגילו ולמצבו הרפואי.
לאחר מותו הושבה גופתו של עיגאל להרגייסה שבסומלילנד, שם נערכה לו הלוויה ממלכתית, המשקפת את מעמדו כדמות מרכזית בהקמת הישות המדינית סומלילנד שהכריזה על עצמה כעצמאית.
במהלך הלוויה שלושת בניו קברו אותו לצד אביו, בהתאם לרצונוו האחרון.
דווח כי כ-4,000 אבלים השתתפו בהלווייה בבירה הרגייסה, והפרלמנט הכריז על שבעה ימי אבל.
המעבר השלטוני חיזק את יציבותה היחסית של סומלילנד על רקע מלחמת האזרחים בסומליה, שכן עלייתו של קאהין לשלטון מנעה אתגרים מיידיים לסמכות המרכזית בהרגייסה, ואפשרה למבני הממשל הקיימים ובהם מועצת הזקנים (הגואורטי) והמנגנון המבצעי להמשיך לפעול ללא הפרעה.
מאמציו הקודמים של עיגאל לפירוק מיליציות ולפיוס בין־שבטי, לרבות כנסי שנות ה־90 ששילבו שבטי מיעוט כגון הגדאבורסי במנגנוני חלוקת הכוח, הקלו על רציפות זו ומנעו חילופי שלטון אלימים מהסוג שנראו באזורים אחרים של סומליה.
תחת הנהגתו של קאהין נמשכו ההכנות לבחירות רב־מפלגתיות, אשר הגיעו לשיאן בבחירות לנשיאות בשנת 2003, שבהן ניצח קאהין בפער זעום את מועמד האופוזיציה אחמד מוחמד גולייד, ובכך ניתן תוקף נוסף לתהליך המעבר.
חאטף-8 רעד (באורדו: رعد, בעברית: "רעם") הוא טיל שיוט אוויר-קרקע מתוצרת פקיסטן.
הוא בעל טווח של כ-350 קילומטרים וניתן לחמשו בכל סוגי ראשי הנפץ, כולל ראשי נפץ גרעיניים.
זהו טיל השיוט השני מתוצרת פקיסטן (הראשון הוא טיל הבאבור שלפי מקורות שונים מדובר בגרסה פקיסטנית עצמאית של טיל הטומהוק האמריקאי) והניסוי הראשון בו נערך ב-27 באוגוסט 2007.
פקיסטן מנסה להתאים את הטיל כך שיהיה ניתן לנשיאה על ידי מטוסי קרב וספינות מלחמה.
חאזרת מג'ידוביץ סובמן הוא פוליטיקאי רוסי לשעבר ואיש עסקים מצליח ממוצא צ'רקסי.
סובמן כיהן כנשיאה השני של אדיגיה, אחת משלוש הרפובליקות הצ'רקסיות בצפון הקווקז.
בנוסף, מחזיק סובמן תואר פרופסור מטעם אוניברסיטת מייקופ, והוא מייסדה ונשיאה של חברת "פוליוס", חברת כריית הזהב המובילה ברוסיה.
סובמן נולד ב-1937 בעיירה אפיפסיפ שבאדיגיה.
ב-1961, עם סיום לימודיו התיכוניים ושירות בצבא בחיל הים הרוסי, החל סובמן לעבוד בתור נהג בולדוזר במכרה זהב במחוז מגדן .
במקביל הוא סיים לימודי הנדסה במכון למהנדסי כרייה בלנינגרד.
ב-1966 נבחר כיושב ראש קואפרטיב כריית הזהב "וושכוד" וב-1969 כיושב ראש של חברת "סויוז".
ב-1980 ייסד את חברת "פוליוס" שהייתה פעילה בכריית זהב במחוז קרסנויארסק.
בשנת 2000 התמנה סובמן כראש מפלגת "אדיגיה שלנו", אשר זכתה במושבים רבים בבחירות.
הוא היה ממתנגדיו העיקריים של נשיא אדיגיה דאז אסלן דז'רימוב.
ב- 2001 הכריז על מועמדותו לנשיאות הרפובליקה.
הוא נכנס לתפקידו ב-8 בפברואר 2002 במקומו של אסלן דז'רימוב וכיהן כנשיא הרפובליקה עד 13 בינואר 2007, אז הוחלף על ידי נשיא אדיגיה הנוכחי, אסלן תחאקושינוב.
בתקופת כהונה כנשיא הוא מכר את החזקותיו בחברות לכריית זהב.
סובמן נחשב לאחד מתומכיו של ולדימיר פוטין וחבר במפלגת רוסיה המאוחדת.
חאזקאיס (חזקיהו), קיסר אתיופיה 26 ביולי - 1789 ינואר 1794, היה בנו של ייאסו השלישי.
חאזקאיס שוחרר מבית הכלא הקיסרי בוואחני על ידי אזג' דנגל וקנטיבה איאדר והכתירו אותו לקיסר בזמן שהקיסר המכהן תקלה גיורגיס הראשון ניהל מערכה צבאית כנגד מורדים.
הקיסר ששמע זאת מיהר לחזור לבירה ולדכא את המרד.
ראשית כבש את אריגו ובמקביל הדאג'זמץ אמאדה ועלי בורש עם חיילים ששלח להם עליגז נעצרו בעיירה סלם והקיפו את הקיסר גיורגיס והתקיפו אותו.
גיורגיס הצליח להימלט ולברוח דרך הנילוס הכחול לגוג'אם.
במשך שנותיו המוקדמות בכתר חאזקאיס נתן מקלט לסאלסי שפשט עם כוחותיו בתיגראי.
בהמשך חאזקאיס פשט עם כוחותיו על עבר הגבול עם סנאר.
למרות הכוח הצבאי שהיה לו כוחו היה מוגבל מכיוון שאחד מהמצביאים הדאג'זמץ וולדה גבריאל נכנס לגונדר וקיים פגישות ללא אישור הקיסר.
לאחר כמה חודשים הצבא גירש את גבריאל ובלחימה נהרס חלק ממתחם פאסיל גמב.
הנרי סלט שביקר באתיופיה מזכיר שהוא עדיין היה חי כאשר ביקר שם ב-1809/1810.
חאטף-7 באבור (אורדו: بابر) הוא טיל שיוט מתוצרת פקיסטן.
לטיל טווח של 700 קילומטרים והוא טיל השיוט הראשון מתוצרת פקיסטן.
על פי מקורות שונים, מדובר בגרסה עצמאית פקיסטנית של טיל הטומהוק האמריקאי שנפל לידי פקיסטן במהלך תקיפה אמריקאית באפגניסטן.
הטיל ניתן לשיגור מהקרקע, מהים ומהאוויר וניתן לחמשו גם בראשי נפץ גרעיניים.
פקיסטן ניסתה לפתח טיל שיוט עצמאי מאז 1995. ב-1998 נפל טיל טומהוק אמריקאי בשטח פקיסטני אחרי שארצות הברית שיגרה שישה טילים מסוג זה על בסיסי טליבאן באפגניסטן.
ב-12 באוגוסט 2005 הודיעה פקיסטן באופן רשמי על ניסוי מוצלח בטיל.
הניסוי התקבל בהפתעה ברחבי העולם שלא היה מודע ליכולות פקיסטן בתחום פיתוח וייצור טילי שיוט.
חַאי אַלַאי (בבסקית: Jai alai) הוא ענף ספורט אשר מוצאו בחבל הבסקים בספרד, אשר מתקיים במגרשים התחומים בקירות.
אף שהמונח חאי אלאי במקורו התייחס למגרש עצמו, השימוש הנפוץ במונח מתייחס למשחק הכדור המתקיים במגרש.
במדינות שונות בעולם, חאי אלאי הפך לענף ספורט מקצועי, ואף לענף הימורים.
ממשלת חבל הבסקים מקדמת את ספורט החאי אלאי כ"ענף הספורט המהיר ביותר בעולם".
כדור המשחק המצופה עור עז הוא קטן ומשקלו נע בין 125-140 גרם.
במהלך המשחק הוא עשוי להגיע למהירויות של יותר מ-300 קמ"ש.
מגרש המשחק מורכב ממשטח המוקף בקירות משלושה עברים: קדמי, אחורי ושמאלי.
אם הכדור נוגע בקרקע מחוץ לתחומי המגרש התחום בקירות, הרי שזהו כדור חוץ.
על הקיר הקדמי מסומן קו גבול, בערך בגובה של מטר מן הקרקע וכדור הנוגע בקיר מתחת לקו זה, אף הוא כדור חוץ.
תקרת המגרש (אם מדובר במגרש מקורה) גבוהה מאוד.
משטח המגרש מחולק על ידי 14 קווים ממוספרים החוצים את המגרש ומקבילים לקיר הקדמי.
הקו הקרוב ביותר לקיר הקדמי ממוספר בספרה 1 ואילו הקו הקרוב לקיר האחורי ממוספר בספרה 14.
המשחק נפתח בזריקת הגשה של השחקן המגיש, החייב להקפיץ תחילה את הכדור על המגרש מאחורי קו ההגשה ואז להאיץ את הכדור באמצעות ה"סל" אל עבר הקיר הקדמי, כך שהכדור יחבוט בקיר וייפול בין הקווים הממוספרים 4-7 על המגרש.
מאותו רגע הכדור נמצא במשחק.
במהלך המשחק צריכה כל קבוצה ללכוד את הכדור ב"סל" ולהאיצו אל עבר הקיר הקדמי ב"תנועה חלקה אחת" מבלי שתחזיק בו, או תכדרר בו.
את הכדור יש ללכוד בסל, בין בעודו קופץ באוויר מן הקיר הקדמי, או לאחר שפגע פעם אחת בקרקע.
קבוצה זוכה בנקודה אחת במידה ומתקיים אחד מאלה:
המגיש לא הצליח להקפיץ את הכדור על הקרקע בין הקווים 4-7
שחקן לא הצליח ללכוד את הכדור ולהשיבו לעבר הקיר, בין באוויר ובין לאחר נגיעה אחת בקרקע
זריקת הכדור אל מחוץ לתחומי המגרש
הפרעה לשחקן יריב בלכידת הכדור, או במהלך זריקתו
צבירת נקודה מביאה להחלפת הקבוצות, כאשר הקבוצה (או השחקן הבודד) המפסידה יורדת מן המגרש והמנצחת פוגשת בקבוצה נוספת.
בדרך כלל, לאחר תום הסיבוב הראשון (משכל הקבוצות בטורניר שחקו לפחות משחק אחד) מוכפל מספר הנקודות לניצחון.
טורניר חאי אלאי מתקיים בדרך כלל בין שמונה קבוצות של זוגות, או שמונה שחקנים בודדים.
במהלך המשחק מנסים שחקנים רבים להכות זריקת "צ'ולה", שבה הכדור נורה לגובה רב לאחר הפגיעה בקיר הקדמי ובסוף קשת מעופו הוא פוגע בזווית שבין הקיר האחורי לקרקע.
מכה כזו גורמת לכדור לקפץ בזווית נמוכה מאוד לקרקע המקשה עד מאוד על לכידת הכדור וזריקתו בתנועה חלקה אל עבר הקיר הקדמי.
בגרסת המשחק לזוגות, מתחלק המגרש בין שחקן מגרש קדמי לשחקן מגרש אחורי.
המשחק נפתח כאשר שחקן המגרש הקדמי מגיש את הכדור לקבוצה היריבה.
הקבוצה המנצחת בכל משחק נותרת על המגרש כדי לפגוש בקבוצה הבאה.
הקבוצה המפסידה עוברת לסוף תור הקבוצות, כדי לזכות בהזדמנות נוספת על המגרש.
הקבוצה הראשונה הצוברת 7 נקודות (או 9 נקודות במקרה ומתקיים דירוג של שלוש הקבוצות הראשונות) זוכה.
אחריה מדורגות הקבוצה השנייה והשלישית.
במקרה של תיקו מתקיים פלייאוף.
בארצות הברית זוכה משחק החאי אלאי לקהל אוהדים קבוע הרואים בו אלטרנטיבה להימורי סוסים, כלבים, או מרוצי כרכרות, במיוחד במדינת פלורידה.
בפלורידה פועלים שישה אולמות חאי אלאי בהם ניתן להמר על תוצאות המשחקים.
מגרש החאי אלאי המקצועי הראשון בארצות הברית הוקם סמוך לעיר מיאמי והוא פועל עד היום (במיקום חדש) סמוך לשדה התעופה הבינלאומי של העיר.
אולם משחקי חאי אלאי זה הוא הגדול בעולם, ובו למעלה מ-15,000 מושבים והוא פועל לאורך כל עונות השנה.
הפופולריות של חאי אלאי כמפעל הימורים פחתה במדינות צפון ומערב ארצות הברית לאחר שנפתחו ערוצי הימורים חדשים, כגון מרוצי כלבים ומכונות מזל.
במדינת פלורידה נוקט הממשל באמצעים שונים כדי להמשיך ולשמר את המשחק ולמשוך קהל מהמרים לאולמות.
חאל פאר (במלטית: Ħal Far - "עיר העכברושים") הוא אזור התעשייה הגדול ביותר במלטה.
האזור שוכן בדרום-מזרחו של האי מלטה, לחופי הים התיכון, כקילומטר וחצי בלבד ממערב לנמל החופשי של מלטה, הנמל הגדול והחשוב במדינה.
אורכו של אזור התעשייה ממזרח למערב הוא כקילומטר וחצי, ורוחבו המרבי כקילומטר אחד.
בעבר שכן במקום שדה תעופה של מטוסי חיל האוויר הבריטי ושל חיל הים הבריטי, שהחל לפעול ב-1 באפריל 1929. שדה זה היה שדה התעופה הראשון במלטה, והוכשרו בו שני מסלולי טיסה: 13/31 באורך של 6,000 רגל ו-9/27 שאורכו עמד על 4,800 רגל.