tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתי הגידול המאוכלסים על ידי הפודו, מתאפיינים בצמחייה נמוכה וסבוכה במיוחד מתחת לחופת היער הבאה לידי ביטוי בעצים קטנים ושיחים גדולים, והפודו מפגין העדפה ברורה אליהם עקב העובדה שהם מספקים לו מקום מסתור בטוח מפני טורפיו.
אחד מהצמחים המועדפים ביותר על הפודו בהקשר זה, הוא הבמבוק; הפודו יוצר בין ענפי הבמבוק העבים רשת שלמה של שבילים צרים ונמוכים שבאמצעותם הוא יכול לנוע במהירות בעת שטורפים דולקים אחריו.
בקווי רוחב גבוהים יותר נוכחים גם בָּמְבּוּק צִ'ילָה (Chusquea quila) - שגדל בצורת שיח צפוף וסבוך, והקוּלִיהוּ (Chusquea culeou) - מין במבוק בעל גבעולים קשים המפריש זרעים אכילים ואשר שימש את האינדיאנים לייצור חניתות וכלי נגינה.
אף על פי שבית הגידול העיקרי של הפודו הוא היער הסבוך, השהות בו היא בעיקר לצורך מסתור, ובעת ליקוט מזון הפודו מגיע לשטחים פתוחים יותר, כמו קרחות יער, קצוות היער או שטחי שיחים שבהם קיימת זמינות גדולה יותר של צמחייה נמוכה ומגוונת, היות שהעצים אינם מסתירים את קרני השמש.
מספר חוקרי טבע סוברים שקרבת בית הגידול לגוף מים כמו נהר או אגם היא מרכיב חשוב בבחירת מקום המחיה של הפודו, היות שניתן לשתות ממנו באופן קבוע וכן להימלט אליו מפני טורפים יבשתיים.
הפודו מוצא מקלט מפני השמש הקופחת מתחת לחופת היער או בעמקים שבהם הטמפרטורות נוחות יותר.
במחקר שנעשה באי, צפיפות הפודו הושפעה בחדות מנוכחות האדם וכלבי הבית.
ביחס לקרובו הצפוני, הפודו הדרומי מאכלס אזורים נמוכים יותר - אפילו בשפלות ובעמקים, ומגבלת הגובה העליון שלו היא בסביבות 1,700 מטר מעל פני הים, במקרים מסוימים, אפילו על מורדות הרי געש (דוגמת פויווה-קורדון קאויה, קופאווה, קטרופיאן וקלבוקו).
הסיבה לכך, נעוצה בעובדה שקו השלג המתאפיין בשלג נצחי מתחיל בדרום הרי האנדים כבר בגובה 2,000 מטר או אף נמוך יותר, כשהמשמעות היא שמעל 1,700 מטר האקלים הופך לבלתי ראוי למחיה עבור הפודו בשל דלילות הצמחייה.
סביבת המחיה של הפודו הדרומי מתאפיינת בכמויות משקעים גבוהות (בממוצע 2,000–4,000 מילימטר משקעים לשנה), חורפים גשומים ולחים, וקיץ קצר ויבש.
הטמפרטורה המקסימלית בבית הגידול בקיץ היא כ-30 מעלות, בעוד שהטמפרטורה המינימלית עשויה להיות מספר מעלות מתחת לאפס.
פודואים השוכנים באזורים גבוהים, נודדים עקב כך לעמקים החמים יותר עם בוא החורף.
הפודו הדרומי תואם היטב באורח חייו לאקולוגיה האופיינית למעלי גירה קטנים ומכרסמים אחרים, אשר באה לידי ביטוי בכך שהוא קטן, מפגין דו-צורתיות זוויגית מועטה, טריטוריאלי, פעיל בבדידות, מגיב בתנוחות מסוימות לנוכחות איום, מתקשר באמצעות ריחות ובררן מאוד בתזונתו.
אף על פי שיש דפוסי פעילות שונים במהלך היום ובהתאם לעונה אצל הפודואים בבר, באופן כללי הפודו הדרומי מוגדר כמין פעיל דמדומים מאחר שפעילותו העיקרית מתרחשת בשעות אחר הצהריים המאוחרות, עלות השחר ושעות הבוקר, ובתחילת הלילה; הוא עשוי גם להיות פעיל לאורך שעות היממה, עם נטייה מוגברת לפעילות ביום.
שעות הצהריים וחצות הלילה מנוצלות לרוב למנוחה ולהעלאת גירה.
למזג האוויר יש השפעה מסוימת על תנועות החיה: הפודו מראה פעילות מוגברת בימים סוערים מאשר בימים רגועים ושטופי שמש - אינדיקטור לחוסר הסבלנות שלו לחום; עם זאת, חוקר אחד צפה בפודו פעיל בשעות הצהריים למשך חצי שעה תחת שמש ישירה ביום קיצי וחמים בטרם נסוג חזרה לסבך.
יתר על כך, הפודו הדרומי מסוגל להתאים את עצמו בקלות לטמפרטורות מגוונות כפי שהוכח בגני חיות רבים ברחבי העולם.
במקרה של חשיפה לקור ממושך בחודשי האביב והקיץ בחצי הכדור הדרומי, לפודו יש שיא עונתי של הפרשת תריודוטירונין המצביע על ההסתגלות של קצב חילוף החומרים שלו לתנאי הסביבה.
הפודו הדרומי הוא מין יחידאי הפעיל רוב הזמן בבדידות, בניגוד לחוקרים מוקדמים שטענו שהוא חי בעדרים.
במהלך האביב והקיץ, הנקבות נראות באופן קבוע לצד העופר שלהם עד שהוא מגיע לעצמאות.
מעבר לכך, הן הזכרים והן הנקבות חיים בדרך כלל בגפם, אף על פי שזכר ונקבה עשויים להראות לזמן קצר אחד בחברת השני עקב הטריטוריה החופפת שלהם.
לעיתים נדירות יותר ניתן לראות קבוצה של 3 פודואים.
הפודו יוצר בשטח הפעילות שלו רשת שלמה של שבילים נסתרים בצמחייה המובילים אותו בבטחה לשטחי האכלה ואזורי מנוחה, והוא משתמש במחילות ומנהרות מתחת לאדמה כדי להתחבא מפני טורפים.
ההתנהגות החברתית של הפודו לא אומתה ברובה בטבע.
חוקר אחד תיאר 7 סוגי התנהגות בשבי, וחוקר נוסף תיאר 19 התנהגויות שונות; אחרים תיארו רפרטואר עשיר של 40 סוגי התנהגות, כאשר הנפוצים ביותר קשורים לרחרוח, עשיית צרכים, ורדיפה אחר יריב.
הפודו הדרומי מסתמך בכבדות על חוש הריח כאמצעי להשגת מזון ולחקור את סביבתו.
הוא דוגם את הסביבה על ידי הרחה, ליקוק, ולעיסה של חפצים.
הפרשת נוזל מבלוטות הריח הגדולות בסמוך לעיניים נעשית על ידי שפשוף הבלוטה באובייקט, והיא יכולה להתרחש במהלך תצוגה דומיננטית, חיזור, והתרגשות.
הפודו משתמש גם בתנועות חזיתיות כצורה של תקשורת; לזכרים ולנקבות למשל, יש תנוחות שונות בעת עשיית צרכים על מנת להפיץ את הריח של החיה.
בשבי, הפודו מגיב בתנוחות כנועות לנוכחות של פרטים דומיננטיים: מתיחה של הצוואר לאורך ומטה, כריעת פלג הגוף האחורי, והימנעות מיצירת קשר עין עם הפודו הדומיננטי.
באותה מידה, הפודו הדומיננטי מפגין תנוחות אגרסיביות ובוטחות: נפנוף בקרניים לעבר הפודו הכנוע, עמידה בסמוך לו עם חוטם מורם, או כיפוף הראש למטה בתנוחה מאיימת - כביכול מתכונן לנגוח אותו.
הפודו הדומיננטי משתמש גם בתצוגה לרוחב שבה הוא מקמר את גבו ומעביר את משקל גופו לגפיים האחוריות ולכתפיים בדומה לחתולים, תוך כדי הרמת הזנב בצורה אופקית, זקיפת האוזניים, והפרשת נוזל מבלוטות הריח שבצידי העיניים.
הפודו הדומיננטי עשוי לרדוף אחר הפודו הכנוע עד אפיסת כוחות, תוך ניסיון להכות אותו עם הרגליים הקדמיות או לנשוך אותו בפלג הגוף האחורי.
בתגובה לרחרוח של צורכי הנקבה, הזכר יבצע את תגובת פלהמן בה השפתיים מקופלות לאחור והוא עשוי ללקק לאחר מכן את הנקבה.
פרטים צעירים עשויים לרוץ בשובבות לשחק זה עם זה, והאם מטפחת את העופר על ידי ליקוק הפרווה וסירוקה באמצעות השיניים החותכות שלה.
בתגובה לנוכחות טורף, הפודו הדרומי יקפא תחילה על מקומו ללא תזוזה בניסיון להתחמק מעיני הטורף, וכאשר התגלה, הוא יפתח בריצת זגזוגים לא סדירה תוך כדי השמעת קריאת אזהרה.
שני הזוויגים מסמנים את הטריטוריה שלהם באמצעות עשיית שתן וצואה, הפרשות מבלוטות הריח הפראורביטאליות סמוך לעין, גירוד האדמה עם הפרסות הקדמיות, ואצל הזכרים גם שפשוף הצמחייה עם הקרניים.
אחד הדברים החשובים בטריטוריית הפודו הוא מצבורי גללים הנעשים בגבולות שתפקידם להודיע על נוכחות ולהרתיע פודואים זרים מלחדור לשטח.
אצל פודואים בשבי מוקמת היררכיה חברתית ברורה בסדר הבא: זכר אחד דומיננטי, לאחריו זכרים כפופים, זכרים צעירים, ונקבות; אצל האחרונות ההיררכיה נעשית באותה שיטה.
אצל זכרי הפודו הדומיננטיים יש רמות גבוהות של אינסולין וטסטוסטרון לעומת זכרים כפופים, ובמקרה של מפגש בין זכרים בגודל דומה, הקטטה תהיה בלתי נמנעת.
אף על פי שבשבי יש מדרג חברתי, אין זה מתרחש בטבע באופן טבעי שכן המדרג בשבי נוצר מכורח המצב שבו הפודואים מכונסים יחדיו במקום קטן.
במחקר הראשון שנעשה ב-1987 נחקרו 7 פרטים על חצי אי בגודל 1,200 דונם, כאשר אצל 4 מתוכם השטח הביתי שבו התרחשה מרבית הפעילות היה בגודל של 16–26 דונם.
אף על פי שהפודואים שנכללו במחקר נבדלו זה מזה בהתנהגותם, המאפיין המשותף שלהם היה שימוש ביערות דלילים על גבול ארץ-שיחים, ואיכות בית הגידול נעה מיערות ללא הפרעה עד לאזורים שמופרעים בכבדות על ידי האדם - מה שמלמד על הגמישות של הפודו ללחצים סביבתיים.
הפודואים במחקר היו טריטוריאליים, ולפחות זכר אחד שהיה תחת מעקב נצפה שוהה בשטחו במשך כל עונות השנה.
במחקר השני מ-1992, שוחררו סך של 20 פרטים על ויקטוריה - אי ארגנטינאי באגם נאוול ואפי אשר אין בו טורפים ומצויים בו איילים לא מקומיים רבים שהוכנסו על ידי האדם, כאשר מחצית מהפודואים ששוחררו היו תחת מעקב.
לפרטים שנחקרו היו טווחי בית מגוונים שנעו מ-2 עד ל-200 דונם, והמשותף להם הוא שכולם אכלסו אזורים צפופים וסבוכים של ארץ-שיחים בניגוד לשאר האיילים האקזוטיים באי.
הפודואים ששוחררו נותרו רובם קרוב לנקודת השחרור, ורק 2 פרטים מהם הרחיקו נדוד עד ל-20 ק"מ מהמקום.
אף על פי שהפודו הדרומי עשוי ללקט מזון לאורך היום, הוא נצפה לעיתים קרובות יותר בבקרים, שעות הצהריים המאוחרות, ומוקדם בלילה.
בעת ליקוט המזון, הפודו נע באיטיות דרך הצמחייה תוך כדי שהוא נוטל במהירות פיסות מפה ושם של מיני צמחים שונים.
הפודו הדרומי הוא בעל חיים צמחוני הניזון ממגוון מזונות צמחיים הקשורים ליער, כולל עלים צעירים, ענפים, נבטים, שיחים, שרכי מים, צמחי מרפא, פירות בשרניים, פירות יער, פרחים וצמחים עשבוניים עם תפרחות, והוא מתמקד בחלקי הליגנין המזינים של הצמח.
חוקרים שונים הגדירו בכללות את התזונה ככזאת המורכבת מעשבי תיבול, עלווה וגבעולים טריים.
מאחר שחופת היער מונעת בדרך כלל התפתחות של פלורה נמוכה ומגוונת על האדמה עקב חסימת קרני השמש, אזורי ההאכלה המועדפים על הפודו נמצאים דווקא בקצוות היער וביערות מקוטעים ולא בסביבה מיוערת לחלוטים בה הצמחייה המזינה מועטת.
הפודו עומד לעיתים קרובות על רגליו האחוריות או קופץ על גזעים שנפלו על מנת להגיע לצמחייה שגבוהה ממנו.
בדרך כלל, הגישה לאזורי ההאכלה היא באמצעות רשת של שבילים קבועים ונסתרים בצמחייה.
הפודו יכול לשרוד במשך זמן ארוך ללא שתייה, כשאת הלחות הנדרשת לו הוא יקבל ממזונו הצמחי.
כצפוי, ניתוח היסטולוגי של צואת הפודו הדרומי הראה שהפודו סלקטיבי מאוד בבחירת מזונו, בדומה ליונקים קטנים אחרים הנאלצים לבחור מקורות מזון איכותיים כדי לעמוד בעלות האנרגיה הגבוהה שגופם הקטן מבזבז בפעילות סטנדרטית כמו חיפוש מזון.
נמצא שבאזורים ללא הפרעה אנושית הפודו מעדיף יותר עלים, ענפים ושיחים מאחר שיש ברשותו מספיק זמן כדי לבחור את המזון האיכותי, בניגוד לאזורים מופרעים שבהם הוא ניזון בעיקר מצמחים עשבוניים באיכות ירודה ומצמחייה אחרת בהישג יד עקב העובדה שהשהייה יתר על המידה באזורים הללו עשויה להעמיד אותו בסכנה.
ממצא אחר מניתוח היסטולוגי מצא שבאזורים עם הפרעה הצמח המועדף ביותר הוא פטל עלי-אולמוס (Rubus ulmifolius) שמוצאו מספרד, בעוד שהצמח הפרחוני אסטראנטרה (Asteranthera) מהצינוראים הועדף באזורים שקטים.
מורפולוגיית כותרת השן החותכת של הפודו יחד עם קשת השיניים הצרה והזעירה מלמדת על כך שהפודו יכול לבחור רק צמחים בצורה ובעובי מסוימים, וגורמת לדיאטה שלו להיות בררנית אף יותר; הפודו אינו אוכל את הצמח בשלימותו, אלא לוקח פיסות קטנות ממספר צמחים בזמן קצר וממשיך הלאה.
יעילותה של מערכת העיכול של הפודו דומה לזו של אוכלי פירות כדוגמת המזאמה האדומה, צביון חום וצביון מקסוול, וזמן העיכול הממוצע של מזון צמחי אצל הפודו מוערך בכ-29.9 שעות.
הפודו הדרומי הוא יונק מעלה גירה, וקיבתו מורכבת מארבעה מדורים.
לפודו יש תחרות מסוימת עם יונקים צמחוניים אחרים שהובאו על ידי האדם לטווח התפוצה שלו, ביניהם: אייל אדום, אייל הכרמל, יחמור אירופי, ארנבת אירופאית וחזיר בר.
פריטי מזון שונים הנאכלים על ידי הפודו הדרומי.
הפודו הדרומי ניזון גם מעלים של עצים שונים כגון: אמומירטוס לומה, אשור דרומי, הדס צ'יליאני (Luma apiculata), טמו (Blepharocalyx cruckshanksii), קויג'ו (Nothofagus dombeyi), שיח אש צ'יליאני (Embothrium coccineum) ופונקיי (Lomatia ferruginea).
תצפיות על הרגלי האכילה של הפודו הדרומי באגם רופאנקו, מצאו שאף שהוא ניזון מצמחים רבים, רק מינים בודדים זוכים להעדפה גבוהה ונצרכים על ידו בקביעות.
התצפיות הללו גם מצאו שהפודו מעדיף יותר ללקט מזון בארץ-שיחים מאשר ביערות או בסבך במבוק.
בנוסף נמצא שבתוך הצמחייה הגבוהה והסבוכה, הפודו הדרומי היה ניזון בעיקר משרכי מים שונים, ושיחי ורבניים, ופרטים מסוימים גלשו גם על גפנים ועשבי תיבול; בשכבות צמחייה נמוכות לעומת זאת, הוא גילה העדפה גדולה יותר לטחבים, עשבים ועשבי תיבול.
הן בצמחייה גבוהה והן בצמחייה נמוכה, מרבית הפודואים שנצפו אכלו 80-60% מכלל מיני הצמחים הזמינים, ופרטים בודדים ניזונו רק מ-25% מכלל הצמחים הזמינים.
בבתי גידול פתוחים, הפודו הדרומי נמצא אוכל לחך, לוטוס ויבלית ונמנע מסדגס (Cyperaceae); הוא גם נצפה אוכל פירות בשרניים של הלוז הצ'יליאני והדסיים אחרים.
בשבי, הפודו ניזון מפטל, וורדים, תפוחים, תותים, ערמונים, אגוזי לוז, בלוטים, תפוחי אדמה, בננות, גזרים, סלרי, ארטישוק ירושלמי, תלתן אדום ולבן, אספסת, פטריות ומלח.
על האי צ'ילואה, תצפיות הראו שתזונת הפודו מבוססת ברובה על צמחים אקזוטיים (למשל שן הארי, תלתן רגל ציפור ומוז צר-עלה), שרכי מים, ניצנים, פרחים, פירות ושתילים של טיאנו (Weinmannia trichosperma), שרך קשה אנטארקטי (Blechnum penna-marina), שרך קשה צ'יליאני (Blechnum chilense), ועוד רבים אחרים.
המקומיים מדווחים שהפודואים חודרים מדי פעם לגינות כדי לפשוט על תפוחי אדמה, תפוחים, וורדים, דשא ואפונה.
עונת הרבייה העיקרית של הפודו הדרומי מתרחשת בין החודשים אפריל ויוני; הייחום של הפודו הדרומי הוא עונתי, ומשך הייחום הממוצע הוא כ-11 ימים.
תדירות מחזור הייחום מושפעת רבות מתנודות עונתיות וסביבתיות, במיוחד מפוטופריודיזם ומאיכות המזון.
זכרים מפגינים רמות שיא של הורמוני רבייה שונים במהלך זמנים מסוימים בשנה; מחקר אחד מצא כי הורמון מגרה זקיק וטסטוסטרון מגיעים אצל הפודו לשיא פעמיים בשנה.
מחקר אחר לעומת זאת, מצביע על כך שדווקא להורמון מחלמן ולטסטוסטרון יש שני שיאים מדי שנה, בעוד שלהורמון מעורר זקיק ולפרולקטין יש רק שיא אחד.
הורמון הקורטיזול המופרש בעת לחץ גבוה, מגיע לשיא אצל הפודו במהלך עונת הרבייה, והאשכים אף הם הופכים לגדולים יותר באביב ובסתיו במקביל לרמות ההורמונים הגבוהות.
הוצע שהשינויים הפיזיולוגיים בתקופות מסוימות קשורים להתפתחות קרן האייל, לדומיננטיות חברתית ולייחום, מה שנתמך חלקית על ידי מחקר אנדוקריני שבוצע בשנת 1993 בו נמצא שרמות הטסטוסטרון וההורמון המחלמן הגיעו לשיא בחודש מרץ, במהלך עונת הרבייה.
בנוסף, הספרמטוגנזה שהיא תהליך יצירת תאי זרע, מוגברת באופן משמעותי רק במהלך עונת הרבייה, אך עשויה להימשך מספר חודשים לאחר מכן.
כתוצאה מרמות גבוהות של הורמוני רבייה בתקופות מסוימות, הפודו הדרומי יכול להתרבות פעמיים בשנה: נקבה שטרם נכנסה להריון בעונת הרבייה העיקרית בין אפריל ליוני, יכולה לבייץ שוב בין נובמבר לינואר כאשר הורמוני הרבייה של הזכרים מגיעים לשיא השני שלהם.
הזכרים פוריים בשבעה חודשים מדי שנה.
עקב היות הפודו מין חמקמק ונסתר, מרבית המידע אודות מערכת הרבייה וההזדווגות נלמדה מפרטים בשבי.
בשבי הפודו הדרומי עשוי להיות פוליגמי, והדבר אמור בעיקר לגבי הזכרים.
בבר לעומת זאת, נוצרים בדרך כלל קשרים זוגיים בין זכר ונקבה החיים באותו אזור.
כאשר הנקבה מיוחמת, הזכר פונה אליה בגחינה נמוכה ואיטית; לאחר רחרוח וליקוק השתן שעל פיהם הזכר קובע האם הנקבה ראויה לרבייה, הוא נוגח אותה קלות במפשעה או בצדדים.
ההזדווגות מתרחשת בתדירות גבוהה במשך 3 ימים, כשכל משגל נמשך 2–3 שניות.
תקופת ההריון היא בסביבות 7 חודשים.
נקבת הפודו מתייחדת משאר האיילות בכך שהיא מסוגלת להשהות את התפתחות העובר ברחם למשך תקופה ארוכה עד שהתנאים הסביבתיים משתפרים בתהליך הידוע כדיאפאוזה.
מאפיין זה מצוי בקרב היונקים בעיקר אצל הכיסאים והמכרסמים.
תקופת ההיריון המדויקת שנויה במחלוקת: חוקר אחד ציין שהיא נמשכת בין 203 ל-223 ימים, ואחרים טוענים שהיא נעה בין 197 ל-223 ימים.
משך זמן ההריון אצל הפודו ארוך מאוד בהשוואה לאיילים אחרים גדולים יותר.
מרבית העופרים נולדים בעונת האביב אשר חלה בחצי הכדור הדרומי בין נובמבר לינואר.
הנקבה ממליטה מדי שנה עופר אחד בדרך כלל, אך לידת תאומים אינה נדירה.
מתוך 757 המלטות שתועדו, יחס המינים בעת הלידה היה 372 זכרים לעומת 389 נקבות מה שמצביע על כך ששכיחות הנקבות גבוהה במעט מהזכרים; בארבע המלטות מתוך אלו שתועדו נולדו תאומים.
עם זאת, יש הטוענים שיחס המינים הוא 1:1. במהלך תוחלת החיים הממוצעת של הנקבה בטבע, היא ממליטה בממוצע 3.88 עופרים.
בשבי לעומת זאת, הנקבה עשויה להמליט עופרים בשיעור כפול עקב תוחלת החיים הגבוהה: נקבה אחת המליטה לאורך 15 שנותיה מספר שיא של 14 עופרים, בעוד שזכר אחד גרם ללידתם של 28 עופרים לאחר שהכניס להריון מספר נקבות במשך חייו.
העופר של הפודו קטנטן ודומה בגודלו לחתלתול, כאשר בעת הלידה גובהו בכתפיים 17–20 ס"מ בלבד, ומשקל גופו 700 גרם עד קילוגרם אחד לכל היותר; הנקבות גדולות במעט מהזכרים בלידה.
העופר נולד עם פרווה כהה משל ההורים, כאשר על פלג הגוף העליון יש מעין גלימה שחרחרה השזורה בכתמים ונקודות צהבהבות, ושאר חלקי הגוף בצבע חום זהוב.
הכתמים על פרוות העופר נועדו לדמות את קטעי האור והצל ביער כדי להסוות אותו היטב על הקרקע, והם מתפוגגים ונעלמים זמן קצר לפני גיל 3 חודשים.
נקבת הפודו הדרומי מעניקה לעופר טיפול מסור: היא אוכלת את השליה ומלקקת את פרוותו כדי שהריח שלהם לא יביא טורפים לאזור, והיא מנסה לעורר אצלו הטלת שתן והפרשת צואה על ידי ליקוק פתחי הביב.
היא מאפשרת לו לינוק בתוך שעה לאחר הלידה לאחר שניקתה אותו לגמרי.
חלב הפודואית מורכב משומן, אלבומין ולקטוז, וכן כמויות גבוהות של נתרן ואשלגן.
בשבי, הנקבה מיהרה לבוא למקומו של העופר ולטפח אותו בתגובה לפעיות שלו.
מחקרים מסוימים מצאו שעופר הפודו עדיין יונק בגיל חודש, בעוד שניסיונות לינוק בגיל חודשיים נדחים על ידי האם.
מחקר נוסף קובע כי גיל הגמילה הוא בסביבות 1.8 חודשים, כאשר משקל העופר מגיע ל-3 קילוגרם.
העופר גדל במהירות, ומגיע לגודל פודו בוגר תוך 3 חודשים בלבד; הוא הופך להיות עצמאי בגיל 8 חודשים, ובמקביל נאלץ לעזוב את שטח ההורים ולתור אחר שטח מרוחק עקב הטבע הבודד של המין.
הנקבה מסוגלת להתרבות מגיל 6 חודשים ואילך, אך נפוץ שהדבר מתרחש בגיל 12–18 חודשים.
הזכר מסוגל להתרבות מגיל 4.7 חודשים, אך עקב התחרות עם זכרים חזקים, הוא בדרך כלל לא יצליח לעשות זאת עד לגיל שנה או שנתיים וחצי.
בשבי, ההזדווגות הראשונה של הזכר או הנקבה עשויה להיות מאוחרת אף יותר מכך.
הקרניים מופיעות לראשונה אצל הזכרים בין 9 ל-12 חודשים, והנשירה הראשונה שלהם מתרחשת ביולי.
תוחלת החיים הממוצעת של הפודו הדרומי בטבע, היא 4.4 שנים לנקבה ו-4.5 שנים לזכר.
תוחלת החיים הממוצעת בשבי, היא 17.4 שנים לנקבה, ו-15.8 שנים לזכר.
תוחלת החיים הארוכה ביותר בשבי שתועדה הייתה 17.9 שנים בגן החיות של רוטרדם.
התמותה של העופרים במהלך החודש הראשון שלאחר הלידה היא בשיעור של 26% לשני הזוויגים.
הפודו הדרומי מהווה מקור מזון למספר מיני טורפים בהרי האנדים.
הטורפת הטבעית העיקרית של הפודו היא פומת ההרים, אשר הפודו מהווה באזורים מסוימים את תזונתה העיקרית ואת המזון האהוב עליה.
במחקר אחד נמצא שבתוך פחות משנה אחת פומה שגידלה 3 גורים סביב אגם רופאנקו הרגה לבדה כ-30 עד 40 פודואים, וחוקר אחר העריך שבצ'ילה, כל פומה הורגת בממוצע מדי שנה 15 פודואים, המהווים 49-11% מתזונת הפומה לצד הארנבת האירופאית המהווה טרף חילופי.
כ-73% מכלל הפודואים שנטרפים על ידי הפומה הם עופרים, והיא אחד הגורמים העיקריים לתמותה הגבוהה בגיל צעיר.
נמצא גם שאצל פומות החיות סביב אגמים ומקורות מים בפנים הארץ הפודו מהווה כ-5.9% מהתזונה, ועבור פומות החיות באזורי החופים הפודו מהווה 22% מהתזונה.
טורפים אחרים ידועים או פוטנציאליים של הפודו הדרומי הם שועלים כדוגמת שועל קולפאו ושועל ארגנטינאי אפור, חתולי בר קטנים כדוגמת חתול קודקוד, חתול הפמפס וחתול קולוקולו, ואוח זוטר; כלבי בית מהווים גם הם איום חמור על הפודו .
לפודו יש סיבולת נמוכה, והוא אינו מסוגל לרוץ לאורך זמן.
על כן, כדי להימלט מפני טורפים הפודו הדרומי נוהג להסתתר במנהרות קטנות ובמחילות, ובמקרה הצורך הוא גם נמלט למים ומסתייע בכושר השחייה המצוין שלו.
עולם החי הטפילי של הפודו הדרומי ידוע טוב יחסית.
מרבית המחקרים אודות הטפילים הפנימיים והחיצוניים, מבוססים על ניתוח של פודואים שנהרגו באופן טבעי, נתפסו בטבע או כאלה שגדלו בשבי.
הפודו עשוי להדביק בעלי חיים מבויתים או לחלופין להידבק מהם.
חוקר אחד שביצע ב-1992 נתיחה שלאחר המוות בגופת הפודו, מצא מלבד הקרציה הנזכרת גם זבובי היפובוסקידה (Hippoboscidae) נשכניים, מין אחד של זבוב ליפופטנה (Lipoptena) הייחודי לפודו ונקרא עקב כך "Lipoptena pudui", ושני סוגים של כינה נושכת (Mallophaga).
הטפילים הפנימיים נחקרו אף הם בהרחבה.
חוקר אחד מצא ביצים של סטרונגילידה (Strongylida) ב-55% מצואת הפודו שנבדקה על ידו, וכן ביצי מולריוס (Muellerius capillaris) ב-100% מהצואה שנבדקה על ידו.
טפילים חשובים אחרים הם הקאפילאריה (Capillaria) ממערכת תולעים נימיות (נמטודות) והאימריה (Eimeria) מהנבגוניות.
טפילי מעיים משותפים לפודו ולבעלי חיים מבויתים, הם האוסטרטאגיה (Ostertagiaostertagi), הספיקולופטראג'יה (Spiculopteragia), האוסופאגוסטומום (Oesophagostomum), ההנמאטודירוס (Nematodirus), הטריצ'וסטרונגילוס (Trichostrongylus) והקופרייה (Cooperia pectinata).
הפודו הדרומי הוא אחד הפונדקאים של הקיסטריכרכוסיס (Cysticercosis) - צורת הזחל של תולעת שלפוחית דקת צוואר (Taenia hydatigena) ממשפחת השרשורים.
בריאות ובכבד של הפודו נמצא היצור לינגואטולה (Linguatula serrata) מהרגלסתיים, בשרירי השלד והלב נוכח הטפיל סארקוקיסטיס (Sarcocystis), ובמקרה של דלקת ריאות יש גם נוכחות של הנמטודה דיקטיאוכאולוס (Dictyocaulus).
חוקר משנת 1992, תיעד 5 פודואים בשבי שמתו כתוצאה ממחלת הפה והטלפיים, וחוקר אחר דיווח על הידבקות של הפודו בנגיף פוקסיווירידה (Poxviridae) בגן החיות של אליקון דה אורטגה בספרד.
בטבע, נמצא פודו אחד שמת כתוצאה ממחלת הריריות בבקר הנגרמת על ידי הנגיף פסטיוירוס (Pestivirus) ממשפחת הפלאוויווירידה.
בשבי תועד פרט שמת מהרעלת דם עקב חיידק הטרופרלה פיוגנס (Trueperella pyogenes) שנמצא במערכת העיכול והנשימה של פרסתנים.
מאחר שהפודו יונק צמחוני הניזון מעשבים, זרעים, פירות, ומקורות מזון אחרים מהצומח הנמצאים סמוך לגובה הקרקע, הוא משפיע בדרך כלל לטובה על הפלורה של הרי האנדים.
הוא עשוי לגרום בעקיפין לפיזור זרעים ולהפצת מיני עצים וצמחים לאזורים שלא היו קיימים קודם לכן, כאשר הוא מטיל את צואתו במהלך חיפושיו אחר מזון, והגרעינים או הזרעים שלא התעכלו נובטים באותו מקום.
מאידך, במקרה והפודו יאכל צמח אקזוטי לא מקומי, הוא עשוי באותה מידה לגרום להפצה שלו אפילו באזורים שלא נגישים עבור האדם, ובכך לסייע לצמחים הפולשים לחדור ולהשתלט על הפלורה המקומית.
בעיה אחרת, היא שתזונת הפודו יכולה לצמצם את השפע של מיני צמחים מקומיים המועדפים עליו יותר מצמחים פולשים.
כדי לקבוע את ההשפעה האקולוגית על הפלורה, נדרשים איפוא מחקרים מקיפים יותר.
היות שפומת ההרים החיה בצ'ילה מתבססת בעיקר על הפודו כמקור מזון, ההפחתה במספרים שלו עשויה לגרום לתנועות חדות בשרשרת המזון ולהוביל לשינויים גדולים במערכת האקולוגית, כאשר הפומה תחל כתוצאה מאי שכיחות הפודו לבסס את תזונתה על בעלי חיים אחרים כמו גואנקו, ויקוניות, יונקים קטנים או חיות מבויתות.
הפודו כאמור נשאי של טפילים ומחלות מסוימות אשר חלקן עלולות להדביק חיות מבויתות או בני אדם; המחלות הללו עשויות להשפיע באופן שלילי במיוחד על בני אדם שאוכלים את בשר הפודו הנגוע.
הפודו הדרומי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור קרוב לסיכון (NT) החל משנת 2016. קודם לכן, הפודו היה רשום בקטגוריית הפגיע (VU) כבר משנת 1996 על בסיס ההערכה שאוכלוסיית המין פחתה בשיעור של 50% במהלך 500 השנים האחרונות - מאז גילוי יבשת אמריקה על ידי האירופאים.
במהלך 15 השנים שקדמו לשנת 2008, האוכלוסייה פחתה שוב בשיעור של 20% עקב מספר איומים משמעותיים והיא נמצאת עד היום במגמת ירידה.
עם זאת, ההחמרה במצב השימור שלו די צפויה לנוכח האיומים.
אוכלוסיית הפודו הדרומי חוותה ירידות משמעותיות לאורך ציר הזמן ההיסטורי, בחלקן הגדול עקב הרס בית הגידול על ידי האדם או שינוי האקלים.
אף על פי שהפודו מסתגל לבית הגידול ההרוס כאשר היערות מוחלפים במטעים של פירות אקזוטיים (שכן גובהו הנמוך מקל עליו להתחבא בצמחייה), מכל מקום, במקרה הטוב ניתן להחשיב מקומות כאלו כבתי גידול באיכות ירודה, עקב הנוכחות הגבוהה של פועלים וחקלאיים בתחומי המטע המפריעים לפעילות הסדירה של הפודו.
תקיפת פודואים על ידי כלבי הבית נפוצה מאוד בבתי גידול הסמוכים למגורי האדם.
ההתקפות הללו שלעיתים קרובות עשויות להסתיים במותו של הפודו, מתרחשות בהיקף גבוה אפילו בתוך פארקים לאומיים, והן הגורם העיקרי שבעטיו מובהלים פודואים פצועים למרכזי טיפול בחיות בר בצ'ילה.
באזור החוף של ואלדיביה בצ'ילה, דווח שנוכחות הפודו גבוהה יותר באזורים שבהם יש לו סיכוי נמוך לפגוש בכלבי בית, וסביר להניח שהדבר זהה לגבי אזורים אחרים כדוגמת האי צ'ילואה.
הכלבים מהווים איום חמור במיוחד על אוכלוסיות קטנות מפוזרות, שכן כל אובדן של פודו משפיע מיידית לרעה על גדילת האוכלוסייה.
במקומות רבים, המניע העיקרי לתקיפות הוא הזנחה של הכלב מצד הבעלים ואי האכלתו בצורה מספקת, אשר גורמת לכלב לצאת ליער ולחפש מקור מזון; הדבר נובע גם מכך שהכלבים משוחררים בדרך כלל ולא סגורים בחצרות הבעלים.
מצלמות נסתרות ביערות מתעדות את הכלבים משתמשים בשבילי הפודו כדי לאתר אותו, ונראה גם שהכלבים לומדים במהירות כיצד לצודו עד שהם הופכים למתמחים במציאתו ולמיומנים בהריגתו.
באי צ'ילואה, ניתן לראות לעיתים קרובות כלבים רודפים אחר פודו מתנשף למשך זמן רב, וכן באזורים אחרים ביבשה.
יתר על כן, בחלק מהיישובים האנושיים, מציאת שלדי פודו ביערות הסמוכים מלמדת על כך שהם קיפדו את חייהם בעקבות התקפת כלבים.
הסיבה שהכלב מהווה איום חמור עבור הפודו, נובעת מכך שלפודו אין סיבולת גבוהה המאפשרת לו לרוץ לאורך זמן, והוא הופך למותש אחרי זמן קצר של מרדף.
במקרה שאין גוף מים זמין בסביבה שאליו הפודו יוכל לקפוץ ולשחות (כמו אגם או נהר), הסיכוי שלו לחמוק ממלתעות הכלב קלוש ביותר.
ציד הפודו עבור בשרו ועורו עדיין מתרחש באזורים מסוימים, אך נראה שיש כלפיו עמדה חיובית בקרב המקומיים, לפחות ברכס הסמוך לחופי צ'ילה, ובמרבית האי צ'ילואה.
באזורי החוף של ואלדיביה, המקומיים מגינים לעיתים קרובות על הפודו מפני תקיפות של כלבים.
בארגנטינה, לא תועד בשנים האחרונות ציד לא חוקי, אך ייתכן שיש ציד בהיקף נמוך למטרות קיום.
על חופי האי צ'ילואה, דייגים וכפריים מדווחים לעיתים קרובות שהם משלימים את התזונה שלהם בבשר הפודו, וציידים מסוימים משתמשים בכלבי ציד כדי לתפוס את הפודו.
היקף התופעה אינו ידוע, אך יש חשד שפודואים רבים הנמצאים בגני חיות נלקחו מהטבע.
חוקרי טבע דיווחו שהפודו נמנע מאזורים שבהם התנחלו איילים לא מקומיים, ותועדו לפחות 5 מיני טפילים שהועברו מאיילים אקזוטיים, בקר או צאן לגופו של הפודו הדרומי.
סלילת הכבישים, מהווה איום נוסף הראוי לתשומת לב.
הפודואים נדרסים לעיתים קרובות על ידי כלי רכב בעת חצייתם - אפילו בתוך האזורים המוגנים, והכבישים עשויים לשמש גם כמחסום בפני תנועת הפודואים מאזור אחד למשנהו.
עם זאת, האיום העיקרי הנשקף מהכבישים הוא ההשפעות העקיפות שלו; הכבישים מקלים על תנועת כלבי הבית הצועדים לאורך שוליהם וסוטים לצד כדי לרדוף אחר חיות בר שנתקלות בדרכם, ובנוסף, הם מקלים על הגישה של חוטבי העצים וציידים לשטחי יער מרוחקים.
הפודו הדרומי רשום בנספח א' של אמנת CITES האוסרת לחלוטין מסחר בינלאומי במין זה ובמוצריו, מה שעשוי להשפיע בעיקר על יצוא הפודו בתור חיית מחמד לגני חיות ברחבי העולם.
הוא רשום כמין פגיע בצ'ילה, וכ"מין בעל ערך מיוחד" בכל הגנים הלאומיים בארגנטינה שבהם הוא מצוי.
יש מספר רב של אזורים מוגנים הנופלים בתחומי התפוצה של הפודו, וברבים מהם הוא נוכח באופן וודאי.
בארגנטינה, 98% מהאוכלוסיות שלו נמצאות בתוך פארקים לאומיים, ובצ'ילה, יש שיעור גבוה של אזורים מוגנים אשר כל אחד מהם מסוגל להכיל אוכלוסיית פודואים בגודל של לפחות 500 פרטים.
בנוסף, יש בצ'ילה מספר רב של אזורים מוגנים פרטיים אשר חלק מהם משתרעים על אלפי דונמים; בשטחים פרטיים, יש סבירות נמוכה יותר להסגת גבול העלולה לאיים על הפודו, וצפוי שהנוכחות שלהם משפיעה עליו לחיוב במידה רבה.
הפודו הדרומי נמצא בלב תוכנית השימור הפדרלית של חוף ואלדיביה, כאשר מתרחש באזור ניטור מתמיד, וקידום של אסטרטגיות שונות לטיפול טוב יותר בנוכחות הכלבים, שיקום היער, וניהול מרעה הבקר.
כמו כן, יש אוכלוסיות משמעותיות של פודואים בשבי.
ברשימת היוחסין של המינים הבינלאומית, נרשמו מ-1966 עד 2013 כ-1,159 פודואים דרומיים ששהו בשבי, כשנכון לשנת 2016, מספר הפרטים בשבי הוא 136 פודואים הרשומים גם במערכת ניהול המידע הזואולוגי (ZIMS).
מלבד זאת, בצ'ילה לבדה נאמדו בסביבות 295 פודואים בגני חיות ובמרכזי רבייה (למידע נוסף ראו בפסקת "בשבייה").
היתרון של נוכחות הפודואים בשבי, היא אפשרות לבצע מחקרים רבים אודות האקולוגיה והרבייה של המין, אשר באמצעותן ניתן יהיה לנהל טוב יותר את האוכלוסיות בטבע.
במספר גני חיות הוקם בנק זרע של הפודו אשר נועד לסייע להזרעה מלאכותית בשבי, ויש גם פרויקט שאפתני לשבט עופרי פודו במסגרתו נעשו כבר מספר מחקרים מקדימים על מנת לבדוק את אחוזי ההצלחה ודרכי הפעולה.
כאמור לעיל, יש מספר רב של אזורים מוגנים בטווח התפוצה של הפודו.
עם זאת, יש מספר נושאים מרכזיים שעשויים להשפיע על האפקטיביות של האזורים הללו בצ'ילה.
ראשית, קיים פער גדול בין הכסף הנדרש לתחזוק וניהול האזורים המוגנים לבין הכסף הזמין; שנית, האזורים המוגנים הפרטיים חשובים מאוד עבור הפודו, אבל חסרים כל מסגרת מסודרת, וכתוצאה מכך, הבטחת ההגנה באזורים הפרטיים לטווח הארוך היא אתגר לא פשוט עבור ארגוני השימור.
המערכת האחראית על האזורים המוגנים בצ'ילה, אוסרת באופן רשמי על הכנסת כלבים לאזורים מוגנים על ידי בעליהם, אך עדיין יש לכלבים השפעה בגבולות של האזור המוגן.
כדי להתמודד עם בעיה זאת, הרשויות בצ'ילה מתכננות לאסור נוכחות של כלבים גם בסמוך לאזורים מוגנים, אם כי מדובר באתגר בעייתי שכן לכלבים יש שימוש רב בקרב משקי הבית הכפריים כאמצעי שמירה היחיד להתרעה מפני חיות טורפות או גנבים.
עקב כך, נראה שהרשויות צריכות להתמקד במדיניות ארצית של העלת המודעות לנזקי הכלבים לחיות הבר הקטנות, ולהוביל את בעלי הכלבים לשמור עליהם היטב.
פודואים שנתפסים על ידי הרשויות הצ'יליאניות מוחרמים מבעליהם ומשוחררים לרוב חזרה לבר, אולם בדרך כלל פרטים כאלו שמשוחררים באזור לא מוכר מתקשים להסתגל ונטרפים במהירות על ידי הפומות.
בנוסף, שחרור חפוז של הפודו לבר ללא בדיקה רפואית מדוקדקת עשוי לגרום להפצת מחלות בקרב אוכלוסיות הבר.
בעיה אחרת בשחרור לא מסודר, היא גרימה לא מכוונת לערבוב בין אוכלוסיות הפודו היבשתיות לבין אלו החיות באי צ'ילואה שהשוני הגנטי והמורפולוגי ביניהם עשוי להיות ברמה של תת-מין לדעת חוקרים מסוימים.
לכן, שחרור פודואים לבר חייב להיות לאחר תקופת שיקום בשבי ולאחר שהוברר האם מדובר בפודו יבשתי או פודו מהאיים, ואת הפרטים שלא מסתגלים לטבע מוטב להשאיר בשבי ולהקצות אותם לחינוך סביבתי.
פעולות שימור רבות שהיו נחוצות עבור הפודו, הוגבלו עקב המידע המועט שהיה זמין אודותיו; מ-2007 ואילך, המצב החל להשתנות, עם התקדמות גדולה בידע של הקהילה המדעית על הפודו עקב מחקרים חדשים רבים.
למרות זאת, טרם ישנו אומדן מאומת של גודל אוכלוסיית הפודו וצפיפות האוכלוסייה, והפער בידע זה נמצא בראש סדר העדיפויות.
ישנה התקדמות בהבנת ההשפעה של איומים מסוימים על הפודו, כמו מטעים אקזוטיים וכלבי בית.
עם זאת, יש מספר פערים משמעותיים שדורשים טיפול.
שלישית, ההשפעה הפוטנציאלית של פרסתנים אקזוטיים כמו חזיר הבר והאייל הנקוד ומינים פולשים אחרים על בית הגידול של הפודו הדרומי לא ברורה דיה.
רביעית, לא ידועה מידת ההשפעה של פתוגניות שמקורן מבקר הבית על הפודו ונדרשים מחקרים נוספים עבור זה.
חמישית, חשוב לקבוע עד כמה לכידת הפודואים לצורך מכירה מסחרית כחיית מחמד משפיעה על המין, כדי שרשויות השימור יוכלו להעריך את חשיבות האיום ולהתייחס אליו בהתאם, ולסיום נדרש מחקר שיקבע האם אוכלוסיות הפודו באי צ'ילואה מהוות תת-מין נפרד הזכאי ליחס מיוחד.
המידע אודות האוכלוסייה העולמית של הפודו לוטה בערפל זמן רב.
הפודו הוא מין שקשה ללמידה בטבע עקב היותו יונק קטנטן הפעיל בצפיפות נמוכה מאוד, יחד עם ההרגלים הזהירים והחמקמקים שלו כמו גם סוג בית הגידול שהוא מאכלס (מרוחק, לא נגיש, סבוך, לח וכו').
עד לאחרונה, היה נהוג לחשוב שאוכלוסיית הפודו העולמית פחותה מ-10,000 פרטים, עם נוכחות גבוהה בעיקר באי צ'ילואה ובחופים של לוס ריוס ולוס לאגוס.
באזור אראוקניה הם נדירים מאוד, וההיעדרות שלהם באזורים מסוימים קשורה לסוג בית הגידול הנמצא בו.
חוקרי טבע העריכו בשנת 1997 שהשטח הדרוש כדי לקיים אוכלוסיית פודו בגודל 500 פרטים הוא 79–128 קמ"ר של בית גידול מתאים.
בעקבות אותה הערכה, ועל בסיס ההנחה שהפודו מאכלס 10% מכלל היערות הטבעיים בצ'ילה, חוקרי טבע מאוחרים יותר הגיעו למסקנה ב-2012 שהשטח הדרוש עבור אוכלוסייה של 10,000 פרטים נע בין 15,800 ל-25,600 קמ"ר של יער מתאים.
מאחר ששטחי היער המתאימים בצ'ילה משתרעים על לא פחות מ-57,626 קמ"ר, המסקנה היא שאוכלוסיית הפודו העולמית גדולה בהרבה מעשרת אלפים פרטים, מה שהוביל את ארגון השימור IUCN להחשיב את המין כקרוב לסיכון ולא כפגיע.
האוכלוסייה ככל הנראה נמצאת בירידה כתוצאה ממגוון איומים שפורטו לעיל.
אף על פי שהפודו הדרומי אינו מסתגל היטב לשבי לעומת חיות בר אחרות, עדיין הגידול שלו נחשב לאפשרי לעומת קרובו הפודו הצפוני שבמקרה הטוב שורד בשבי חודשים בודדים.
התושבים המקומיים בצ'ילה תופסים לעיתים קרובות פודואים ומגדלים אותם באופן לא חוקי בביתם בתור חיית מחמד, ובעבר אף התפתחה מלכידת הפודו תעשייה שלמה של מסחר לצורך ייצוא לגני חיות ברחבי העולם.
כיום אמנם חל איסור יצוא ולכידה של הפודו, אך יש מספר משמעותי של פודואים בגני חיות משנים עברו, כשחלק מהם נוטלים חלק בתוכניות רבייה המתכננות לשחרר פרטים לטבע ולהרבות את האוכלוסייה על ידי כך.
הפודו הוצג בפעם הראשונה בשבי בגן החיות של ברלין בשנת 1896. התיעוד הראשון של אוכלוסיית פודו בשבי בדרום אמריקה, מגיע בשנת 1953 ממחוז נאוקן שבארגנטינה אשר כיום כבר אינו מאכלס פודואים בגני החיות שלו.
אותם פודואים בארגנטינה, נמצאו בגן חיות בסן מרטין דה לוס אנדס, ומאוחר יותר נלקחו מתוכם זוג פודואים למתקן רבייה בפארק הלאומי נאוול-ואפי שמהם נוצרה במשך השנים אוכלוסיית הפודו הנוכחת כיום בפארק.
מכיוון שאוכלוסיות הפודו נמצאות בירידה מתמדת, אוניברסיטת קונספסיון הצ'יליאנית פיתחה תוכניות לרבייה בשבי ברחבי המדינה, ובשנות 1994–1995, היו בסביבות 23 מרכזי רבייה בצ'ילה.
שיעורי הצלחת הרבייה וההישרדות במרכזים הללו מעורבת.
לאורך עשרות השנים האחרונות, מספרי הפודו בשבי עלו בהדרגה.
הזואולוג האמריקני פיליפ הרשקוביץ היה הראשון שבדק את מספר הפרטים בשבייה בגני החיות, ובשנת 1982 חיו לטענתו ברחבי העולם כ-12 פודואים בלבד.
עם הקמת רשימת היוחסין הבינלאומית של המינים אשר מתייגת את בעלי החיים בכל גן חיות, יש דיווחים מסודרים יותר אודות מספר הפרטים לאורך השנים.
בשנת 1987, הוחזקו 44 זכרים ו-45 נקבות בשבייה ב-11 גני חיות - רובם באירופה.
מאז 2002, גודל האוכלוסייה בשבי עומד פחות או יותר על אותו מספר ללא גדילה משמעותית, אף על פי שגם גני חיות באמריקה הצפונית, אסיה ואפריקה החלו להחזיק את הפודו הדרומי.
בשנת 2013, היו כ-122 פרטים ב-40 גני חיות ברחבי העולם, ונכון לשנת 2016, מספר הפרטים המוחזקים בגני חיות ברחבי העולם הוא 136 פרטים.
בצ'ילה, על פי דו"ח משרד החקלאות יש כ-295 פודואים בשבי ב-18 מקומות ברחבי המדינה - כפול ממספר הפרטים בכל גני החיות בעולם יחדיו.
חלק מהמקומות משמשים למטרות מגוונות: רבייה בשבי, תצוגה או שיקום ושחרור לבר.
בנוסף יש בצ'ילה מספר מרכזי רבייה בשבי, אולם היות שברובם מקור הפודואים בפרטים שנתפסו בבר - הם אינם נחשבים לפרטים החיים בשבי.
מלבד צ'ילה, גן החיות היחיד בדרום אמריקה שמחזיק כיום פודואים דרומיים הוא גן החיות של בואנוס איירס שבו נמצאים כ-3 פרטים.
פודו צפוני (שם מדעי: Pudu mephistophiles; ידוע גם כפודו פרואני או כאייל ארנבי), הוא מין של אייל קטנטן וננסי בתת-משפחת איילי העולם החדש, המצוי בצפון הרי האנדים שבאמריקה הדרומית.
הוא תואר מדעית לראשונה על ידי הזואולוג הבריטי ויליאם אדוארד דה וינטון בשנת 1899, ויש לו כשני תת-מינים.
הפודו הצפוני הוא המין הקטן בסוג פודו - אף יותר מקרובו הפודו הדרומי, ובכך מחזיק בתואר "האייל הקטן ביותר בעולם".
בין מעלי הגירה היחידים הקטנים ממנו הם האיילוניים.
פיליפ הרשקוביץ - אחד מהחוקרים העיקריים של המין, הנפיק תיאור מפורט של הפודו הצפוני על בסיס בחינת דגימות של 19 פודואים בוגרים שנאספו בקולומביה ואקוודור, מתוכם 9 נקבות ו-10 זכרים.
הפודו הצפוני בעל דמיון יוצא מן הכלל לצ'וני - מין מזאמה קטנה שגדולה ממנו רק במעט.
הפודו הצפוני הוא האייל הקטן ביותר בעולם, ובנוסף, הוא גם הפרסתן הקטן ביותר ביבשת אמריקה.
גובה הכתפיים שלו 32–38 ס"מ בלבד, ומשקלו הכולל זעום למדי ומסתכם רק בסביבות 3–5 ק"ג לכל היותר.
לזכרי הפודו יש זוג קרניים דמויות קוץ פשוטות ללא סיעופים בדרך כלל, ויחסית לממדי גופו הקטנטנים הן ארוכות למדי: 9-6 ס"מ.
כל מבנה הגוף של הפודו הצפוני ננסי וקומפקטי בקיצוניות, והצורה שלו מותאמת במיוחד לתנועה בין השיחים.
הגב שלו מקושת ועגלגל, פלג הגוף האחורי גבוה מהקדמי, והצוואר קצר במיוחד וגורם לראש להיראות כאילו הוא מחובר לגוף.
הרגליים שלו מוצקות וקצרות מאוד, והאחוריות גבוהות במעט מהקדמיות ומעניקות לו פרופיל שפוף ונמוך עקב ההטייה הטבעית של הגוף כלפי מטה; צורת גוף זו אופיינית לפרסתנים קטנים החיים ביערות טרופיים, ומקילה עליהם לנוע בצמחייה הצפופה ולהימלט מטורפים במקרה הצורך.
הראש משולש וקצר בצורה חדה, כשהחרטום מקוצר מאוד, וחזית הפנים עגלגלה ורחבה.
העיניים הקטנות ממוקמות בשקעים קטנים בצידי הפנים, והאף העגלגל והבינוני אינו בולט מהפנים.
פתח הדמע מתחת לעיניים בצורת דיסקית שטוחה.
האוזניים של הפודו קטנות ועגולות באופן בולט - אף יותר משל הפודו הדרומי, והזנב בעל השמונה חוליות קצרצר ביותר וכלל אינו נראה.
הפרסות שלו חדות ושסועות, והפרסות האחוריות הממוקמות במעלה הרגל ארוכות במיוחד ומספקות לו יציבות בעת ירידה במדרונות תלולים; הפרסות באופן כללי ארוכות יותר משל הפודו הדרומי ומותאמות לתנועה בביצות.
מלבד נוכחות הקרניים, אין דו-צורתיות זוויגית בין הזכרים לנקבות.
הפרווה של הפודו הצפוני גסה ועבה עקב בית הגידול הקר שבו הוא חי, והיא מורכבת משערות דחוסות ורכות.
צבע הפרווה הכללי נע בין חום אדמוני מבריק לחום קפה עמוק, עד לאדמדם-אפרפר או חום כתמתם (בעיקר בצלעות ובמותניים); אזור הצוואר נוטה להיות בהיר יותר בצבעו - כתמתם, צהבהב או חולי, בניגוד לאזור הגב, העורף והכתפיים שנוטים להתכהות מאוד לעיתים קרובות.
הרגליים בצבע שחור דהוי או מבריק (על פי התיאור של הרשקוביץ אפילו ירוק זית), ופנים הרגליים והגחון בעלי גוון אדמוני כהה או חום.
אחורי הראש והלחיים בצבע אפרפר או חום צהבהב, בניגוד חד לחזית הפנים אשר מתאפיינות במסיכה שחורה דהויה שמכסה את כל המצח, החרטום, והלוע.
סביב העיניים יש לעיתים טבעות דהויות בצבע אפור כהה.
האוזניים שחורות ברובן, אך הפנים שלהם משולב בשערות לבנות או אפורות.
כפי שמרמז שמו, הפודו הצפוני מצוי בצפון אמריקה הדרומית, וליתר דיוק, בצפון הרי האנדים.
טווח התפוצה שלו מחולק לשניים: הטווח הגדול יותר משתרע על מרכז ודרום קולומביה, חוצה את אקוודור מצפון לדרום, ומסתיים בקצה הצפוני של פרו, בעוד שהטווח הקטן יותר משתרע על פני מרכז פרו.
התפוצה של הפודו הצפוני נמצאת באזורים גבוהים מאוד בצפון הרי האנדים, כשהוא נמנע מלשהות באזורים נמוכים: מגבלת הגובה התחתון היא 1,700 מטר, והוא מצוי עד גבהים של 4,500 מטר מעל פני הים (בעיקר באזורים הצפוניים).
כתוצאה מכך, בית הגידול שלו כולל מערכות אקולוגיות ייחודיות: הפאראמו - טונדרה אלפינית גבוהה וטרופית הנמצאת מעל קו העצים ומתחת לקו השלג הנצחי, ומתאפיינת בכרי דשא, שיחים גדולים, עשבים וביצות, ויער ננסי - מערכת אקולוגית נדירה הכוללת עצים מיניאטוריים, והפאונה שלה כוללת מינים קטנים מעולם חי כדוגמת מכרסמים ולטאות.
היערות הננסיים ממוקמים בדרך כלל באזורים גבוהים ואלו הנמצאים בהרי האנדים הם בעלי אקלים טרופי.
עקב גודלו הקטן, הפודו הצפוני מנצל את השיחים הגדולים בבתי הגידול כדי לעבור בבטחה בשטחים פתוחים שבין היערות מבלי שיהיה אפשר לזהותו.
הוא מצוי גם ביערות הרריים, יערות עננים, ויערות גשם.
בתי הגידול שלו מתאפיינים ברובם בצמחייה עם פריחה לתקופה קצרה, טחבים, חזזיות, עצים ושרכים גוציים וגדולים ושיחים.
בתי הגידול הללו מתאפיינים בטמפרטורות נמוכות, עם כפור תכוף בלילה וקרקע לחה מאוד העשויה להיות טובענית למדי באזורים שטוחים.
כמות המשקעים גבוהה בכל סוגי בתי הגידול, והיא מגיעה בצורת גשם, שלג או ערפל.
הפודו הצפוני הוא מין פעיל דמדומים בעיקרו, ובמידה מסוימת גם פעיל לילה; עם זאת, היעדר מחקר מקיף אודות המין מוביל לכך שייתכן והוא פעיל בשעות שונות של היום לסירוגין ובין לבין מבלה את הזמן במנוחה במסתור בדומה לפודו הדרומי.
פודו זה הוא מין יחידאי, אך מדי פעם ניתן לראותו בזוגות.
כאשר הפודו הצפוני חש באיום, הוא נמלט בריצת זיג-זג ובקפיצות לעבר אזורים עם מדרונות תלולים וצמחייה צפופה.
בין טורפיו ניתן למנות בראש את כלבי הבית, ולאחר מכן את פומת ההרים, חתול הפמפס, הטאירה והאוצלוט.
הן הזכר והן הנקבה של הפודו הצפוני טריטוריאליים, וגודל השטח הממוצע שלהם לא ידוע בוודאות אך דומה כנראה לזה של הפודו הדרומי: 26-16 דונם.
השטח של הזכר גדול יותר ועשוי לחפוף לשטחן של מספר נקבות.
הפודו הצפוני הוא יונק צמחוני הניזון בעיקר מעלווה נמוכה בגובה הקרקע ודשא טרי, ויש דיווחים בפרו על צריכה מסוימת של פירות.
הוא נוהג מדי פעם לחדור לשדות ומטעים כדי לאכול מהיבולים.
לדברי הילידים המקומיים בהרי האנדים, הפודו הצפוני נוהג לטפס באופן תדיר על עצים בשביל להגיע למקורות מזון - התנהגות חריגה מאוד בקרב האיילים.
האקלים המיוחד השורר בהרי האנדים המרכזיים, מוביל לכך שיש לפודו שתי עונות רבייה מדי שנה: מאוגוסט עד ספטמבר, וממרץ עד אפריל.
עופר יחיד נולד לאחר תקופת הריון של שבעה חודשים, ובשבועות הראשונים לחייו הוא דומה יותר למכרסם מאשר לעופר אמיתי, וגורם נוסף המבדיל אותו ממרבית העופרים הוא הכסות החומה אחידה שלו שנעדרת שורות של כתמים לבנים.
בעת הלידה, משקל העופר הוא 400 גרם בלבד - כמשקלה של אשכולית גדולה.
העופר גודל במהירות ומגיע לגודל של פרט בוגר כבר בגיל שישה חודשים, וכעבור שנה הוא מגיע לגודל המקסימלי שלו.
למרות היותו יונק קטנטן, תוחלת החיים של הפודו הצפוני בטבע גבוהה למדי ועשויה להגיע ל-15 שנים.
לפודו זה אין התאמה לחיים בשבי, ובמקרה הטוב הוא שורד מספר חודשים.
הפודו הצפוני סווג בעבר על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), לאורך הירידה המתמשכת של מספריו, ועקב כך שאוכלוסיות קטנות הפזורות ברחבי הרי האנדים הופכות אט אט לתת-אוכלוסיות דלילות שגודל כל אחת מהם אינו עולה על 1,000 פרטים.
ב-2018, ארגון IUCN הגדיר את הפודו כמין חסר נתונים (DD) היות שהוא חי בצפיפויות מאוד נמוכות לאורך הטווח שלו, יש בלבול בין הטווח שלו לטווח של הצ'וני, ודרוש מידע נוסף אודותיו על מנת למדוד את האיומים ושיעורי הירידה הכמותית עקב הציד ואובדן בית הגידול.
אף על פי שהפודו הצפוני ניצוד באופן אינטנסיבי בין 1950 ל-1980 על ידי הילידים המקומיים עבור בשרו, כיום הוא ניצוד לעיתים רחוקות מאוד עקב היותו נדיר וקטן שגורם למרדף אחריו להפוך ללא ריווחי עבור הציידים.
האיום העיקרי עליו כיום הוא אובדן בית הגידול וטריפה על ידי כלבי בית, והרחבת התנחלויות אדם בתחומי המחייה שלו.
אובדן בית הגידול נובע בעיקר מכריתת יערות לצורך תעשיית העץ, ובחלקו גם עבור מטעי גידולים חקלאיים או סמים כדוגמת קוקאין ואופיום.
איום אחר זניח יותר הוא תפיסת פודואים על ידי הילידים עבור גידולו כחיית מחמד, שכן הגודל הקטן והצורה החיננית שלו הופכות אותו ליונק פופולרי עבור תושבי האנדים.
אין כיום אוכלוסיות של פודו צפוני בגני חיות, ופודואים שנתפסים על ידי הילידים המקומיים אינם שורדים זמן רב.
בשנת 1968, זוג פודואים צפוניים שנתפסו באקוודור נשלחו לגן החיות של ברלין, אולם הם לא שרדו אפילו את ההפלגה והגיעו לאירופה כשהם כבר מתים.
התיעוד היחידי של פודואים צפוניים חיים בשבי מגיע מזוג שחי במערב ברלין ב-1972 (אף הם נתפסו באקוודור), אולם הם חיו רק 4 ו-6 חודשים בהתאמה.
עקב כך, לא ניתן אפילו להקים אוכלוסיות שבויות שמהם ישוחררו פרטים לטבע - בניגוד לפודו הדרומי שמסתגל יותר לחיים בשבי.
בקולומביה, הפודו הצפוני רשום כמין בסכנת הכחדה, ומצוי באזורים המוגנים - הפארק הלאומי פארקיו והפארק הלאומי לוס נוודוס.
באקוודור המין רשום כפגיע, והוא מצוי בתחומים המוגנים הבאים: הפארק הלאומי קאיאס, הפארק הלאומי פודוקארפוס, הפארק הלאומי ליאנגאנאטס, הפארק הלאומי סנגאי, השמורה האקולוגית אנטיסאנה, השמורה האקולוגית אנחל, והשמורה האקולוגית קוקה קאיאמבי.
בפרו המין נחשב לנדיר, ומצוי בפארק הלאומי ריו אביסאו, הפארק הלאומי יאנאצ'גה צ'ימילאן והשמורה הלאומית טאבאקונס נאמאבלי.
האוכלוסיות העיקריות של הפודו הצפוני מצויות לאורך מסדרון של אזורים מוגנים בהרי האנדים באקוודור, והתכנון להקמת אזור מוגן נוסף צפונית לפארק הלאומי ריו אביסאו עשויה ליצור אזור מוגן רציף מאקוודור לפרו ובכך להגדיל באופן משמעותי את הישרדות הפודו בהרי האנדים.
בנוסף, יש לפתח תוכניות להעלאת המודעות בקרב האוכלוסייה לרווחת בעלי החיים, וכן תוכניות שימור ואכיפת חוק חזקה יותר במידת הצורך.
הפודו הצפוני מצוי כאמור במספר אזורים מוגנים על פני הטווח שלו, אולם בחלקם אין תוכניות ניהול מסודרות אין שלא מוקצים מספיק משאבים מהממשלה על מנת לבצע הגנה נאותה על האזור המוגן.
החל משנת 2009 הפודו הצפוני רשום בנספח II של אמנת CITES, מה שאומר שהמסחר הבינלאומי במין זה או באיבריו חייב להיות תחת פיקוח.
פודי סיישל (שם מדעי: Foudia sechellarum) הוא מין של ציפור קטנה ממשפחת האורגיים החיה באיים של סיישל שבאוקיינוס ההודי.
הם חיים בעיקר ביערות שעל האיים אך גם במטעי קוקוס או בגינות.
אורכה של הציפור 12.5 ס"מ והזכר בעל נוצות פנים צהובות עזות.
הנקבות בעלות נוצות בצבע ירוק-זית ומקור שחור.
ציפורים אלה ניזונים מחרקים שונים כמו צרצרים, חיפושיות ונמלים וגם מעכבישים ומגוונים בפירות, צוף וזרעים.
ואולם ציפורים שמצויות לאורך החופים המלאים בעופות ימיים מקננים (בעיקר מיני שחפיות) מגוונים בביציהם הפגיעות.
פודוקנמיס צהוב-נקודות (שם מדעי: Podocnemis unifilis) הוא מין של צב מים גדול ממשפחת הפודוקנמיים החי באזורים הטרופיים של אמריקה הדרומית.
צב זה הוא קרובו של הצב הענקי צב אראו והוא מגיע לאורך 45 ס"מ ושוקל עד 8 קילוגרם.
הצב מאופיין בפניו השחורות, אך המנוקדות בנקודות צהובות ובשריונו הנמוך בצבע חום עד שחור והשוליים שלו בהירים ובעלי בליטות דוקרניות בקצוות.
והרגליים קצרות אך מותאמות לשחייה.
העיניים של הצב גדולות וצהובות והחוטם קצר, מופנה כלפי מעלה ובעל נחיריים רחבות מאוד העוזרות לצב לצלול לזמן ארוך ולנשום מתחת למים.
כחבר בקבוצה צבים מצדדי-צוואר הצב אינו יכול להכניס את הצוואר והראש לתוך השריון אלא רק להטות אותם לצדו.
הצב חי בטבע בביצות, נהרות ואגמים ברחבי אגן האמזונאס ונהר האורינוקו.
כאשר הנהרות מציפים יערות גשם הם נכנסים גם אליהם.
לעיתים קרובות הם נחים בשמש, לעיתים אחד על השני.
מזונם כולל בעיקר עשבים שונים ופירות אך גם חסרי חוליות שונים, דגים קטנים ונבלות.
הנקבות מטילות 4–35 ביצים בגדות הנהרות החוליים בעונה היבשה, אז אין סכנה שהם יישטפו בהצפות.
הביצים בוקעות כעבור 66–160 יום והצעירים מגיחים מהר ונעים לעבר המים בטרם טורפים כמו חוטמננים ועופות דורסים יספיקו לטרוף אותם.
במים הם יכולים להיטרף בידי קיימנים, לוטרות, נחשים, דגים גדולים וצפרדעים.
מזונם כולל מזון צמחי בתוספת נבלות ורכיכות.
הצבים נמצאים בסיכון עקב סחר בצבים לגידול בארצות הברית, שם יש חוות לגידול צבים כאלה.
מצב שימורם בטבע הוא "פגיע" (VU).
פּוֹדוֹקְנֵמִיס (שם מדעי: Podocnemis) הוא סוג של צבי מים ממשפחת הפודוקנמיים החיים באמריקה הדרומית וכוללים את מרבית המינים הקיימים מהמשפחה.
צבים אלה יכולים להגיע עד לאורך 1.07 מ' ולשקול מעל 90 קילוגרם אצל המין צב אראו שהוא הגדול שבבני קבוצת צבים מצדדי-צוואר.
צבים אלה מותאמים לחיים במים והם בעלי שריון נמוך ומקורה, לעיתים עם בליטות קוצניות בקצוות.
הם מצויים רוב חייהם במים, אך עולים ליבשה להתחמם, לעיתים בחבורות.
מינים אלה הם אוכלי כל הניזונים ממגוון צמחי מים ופירות נפולים, אך גם מחסרי חוליות ומנבלות.
חלק מהמינים נמצאים בסכנת הכחדה בטבע וכמה מינים כבר נכחדו.
פודוקנמיס נהר מגדלנה (Podocnemis lewyana)
פודי הוא ביטוי סלנג אנגלי, המתאר אדם בעל עניין מיוחד או ידע באוכל, נלהב או אנין טעם, ושאוכל לא רק מרעב, אלא מתוך עניין או כתחביב.
למונחים "גסטרונום" ו"גורמן" הגדרות דומות.
המילה "פודי", שמתרחקת מהדימוי האליטיסטי כמו גורמה, אך מורמת יותר מאשר מעמדו של הגרגרן – נראתה לראשונה בדפוס בראשית שנות השמונים.
המונח נכנס לשימוש כמעט בו זמנית בארצות הברית ובבריטניה.
הבכורה של השימוש בביטוי עומדת לזכות גאל גרין, מבקר מסעדות אמריקאי, שביוני 1980 כתב במגזין ניו יורק:
מיד לאחר מכן צוינה המילה "פודי" בעיתונות הבריטית.
אן באר, עורכת המגזין הלונדוני Harper's & Queen, ביקשה מהקוראים להגיב על אובססיה חדשה לאוכל.
התגובות של כמה קוראים בשם פול לוי, סופר אוכל באותו מגזין.
לוי שיתף פעולה, ותרם מאמר אנונימי באוגוסט 1982, והגדיר לראשונה את המונח כשכתב: "הפודים הם 'פודיסטים'.
הם לא אוהבים ומתעבים את כל מי שאינם פודים".
ואפיין את עצמו בתור "מלך פודי נוראי, הבטן־שלו־גדולה־מהעיניים־שלו, מקורי, בעל־תיאבון־בלתי־נשלט, ממצמץ־בשפתיים"
המילה נפוצה במהירות, בין היתר מפני שבאר ולוי המשיכו לנקוט צעדים בקידום המונח כהוציאו לאור בשנת 1984 ספר, The Official Foodie Handbook.
פודי'ז הם קבוצת תחביבנים מובהקת.
תחומי עניין ופעילויות אופייניות שלהם כוללות את ענף המזון, יקבים וטעימות יין, מבשלות בירה וטעימת בירה, מדעי מזון, מעקב אחר פתיחות וסגירות של מסעדות, טרנדים במזון, בריאות ותזונה, שיעורי בישול ותיירות קולינרית.
עם זאת, פודי יכול לפתח עניין מסוים בפריט ספציפי בלבד.
לפודי'ז יש נוכחות משמעותית במדיה החברתית; אוהבי אוכל יצרו ערוצי YouTube משלהם, שבהם הם מראים מה הם מבשלים ואיפה הם אוכלים ברחבי העולם.
הפך זה גם למנהג מקובל לצלם תמונות של אוכל ומשקאות הנצרכים בבית או בחוץ ולשתף אותם בפייסבוק, בטוויטר, ובעיקר באינסטגרם או במדיה אחרת הלובשת צורה של פורנו אוכל (Food Porn).
גם בישראל מאז תחילת המאה ה-21 עלתה מגמה בקרב ציבור הפודי'ז שהלכה וגדלה בהיקפים גדולים, לצד גדילה במספר המסעדות והתפתחות היצירתיות הקולינרית.
תופעת הפודי'ז מוכרת בכל רחבי הארץ, אך ניכרת בעיקר בתל אביב, לאור המגוון הרחב בעסקי מסעדנות של השפים המובילים.
פודור היא העיר הצפונית ביותר של סנגל, בעלת מעמד קומונה, בלב החבל ההיסטורי פוטה-טורו.
העיר שוכנת על האי מורפיל בין הנהר סנגל לנהר דואה בגבול עם מוריטניה, במרחק 215 ק"מ מהעיר סן-לואי.
במאה ה-11 הייתה מרכז ממלכת טקרור.
היא ידועה במבצר הקולוניאלי הצרפתי החרב, שנבנב בזמנו מחדש ב-1854 כמרכז לסחר בזהב.
מקשרים את השם למלים הצרפתיות pot d'or, כלומר "סיר זהב" הרומז אולי לסירי הזהב שנמכרו לסוחרים הראשונים שהגיעו לאזור עתיר הזהב הזה, במאה ה-17
לפי מקור אחר השם מתייחס לקנרית הממולא בזהב אותן השאירו הסררים בעזיבתם ושנמצאו במפתיע על ידי התושבים והלוחמים שחזרו מן הקרב פיאטה דה טיימו בוקאר
פודור הוא הבירה העתיקה של אחת הממלכות הראשונות שאזור, ממלכת טקרור, שקמה במאה ה-11.
במאה ה-17 הייתה העיר תחנה בדרך ממלכת גאלאם, והייתה בלתי נמנעת עבור סחר העבדים, השנהב והגומי הערבי.
הוקם בה ב-1745 מבצר צרפתי שנועד להבטיח את הנוכחות הצרפתית על הנהר סנגל ובפנים האזור, אבל אמצעיו היו מוגבלים ביותר.
הוא שוקם על ידי קפטן לואי פדרב בשנת 1854. היישוב וגם המבצר הצרפתי תועד במכתבי האביר סטניסלס דה בופלר לאשתו, הרוזנת סבראן, בשנת 1788
באוקטובר 1999 סבלה העיר משיטפונות בעקבות עליית נהר סנגל על גדותיו.
פודור היא בירת נפת פודור.
הגדול בשטח שבין שלושת המחוזות של המחוז סן-לואי.
בשנת 1952 הוענק לעיר מעמד של קומונה.
היא מחולקת לשישה רבעים: סינתטיאן, לאו דמבה, מבוג'ן, ביר פודור, טיופי וסואימה.
פודור היא העיר הצפונית ביותר של סנגל, בגבול עם מוריטניה.
היישובים הקרובים ביותר הם אדאבאי, דאר שייח עבדלאי, דונאי, גומל ודיאטאר.
היא נמצאת 487 ק"מ מרחק מעיר הבירה דקר.
הטמפרטורה הממוצעת בשנה היא +25.9°C ; הטמפרטורה הממוצעת בינואר היא +21°C וביוני 30.7°C .
הטמפרטורה המרבית השנתית היא +34.5°C .
הטמפרטורה המרבית בינואר היא +30.9°C וביוני - +40.7°C.
הטמפרטורה המזערית השנתית היא +17.3°C, בינואר היא +11.1°C ובספטמבר +22.1°C
כמות המשקעים השנתית היא 212.8 מיליליטר.
המרבית היא 77.4 מיליליטר באוגוסט והמזערית 0.2 מיליליטר באפריל.
במפקד משנת 2002 מנתה העיר 9472 תושבים.
99% מהתושביה הם מוסלמים .
מיקומה האסטרטגי אפשר לה מזה זמן רב למלא תפקיד של מרכז מסחרי.
רוב התושבים הם רועי צאן, דייגים וחקלאים.
שפוץ המבצר הישן בשנת 2006 עשוי להאיץ את התפתחות התיירות.
בשנת 2005 חודש השיט על אוניית "בו אל מוגדד" על נהר סנגל בין סן-לואי לפודור במסלול שאורכו 300 ק"מ.
עם המונומנטים ההיסטוריים של פודור נמנים
רציפי פודור - בתי המסחר הישנים (Anciens comptoirs)
מפודור וסביבתו יצאו כמה ממנהיגיה הרוחניים של בני סנגל: אל חאג' מאליכ סי, מדיו, במבה מגולר (Bamba de Gollere), באל מבודה (Ball de Bodé)
בפודור נולדו מעצבת האופנה אומו סי והמוזיקאים באבה מאל ומנסור סק.
פודיז הייתה תוכנית בישול בשידור חי בהגשת נועה רוזין.
התוכנית עלתה ב-26 באוקטובר 2017 בערוץ 2, ובנובמבר 2017 עלתה ברשת 13. את התוכנית נבחרה להגיש נועה רוזין.
ב-21 בנובמבר 2017 שודרה התוכנית האחרונה לאחר 13 פרקים בלבד.
השפים של התוכנית הם מיקי שמו, טום אביב וסבינה ולדמן.
בכל תוכנית השתתף אחד מהשפים.
פודוקזאורוס (שם מדעי: Podokesaurus) הוא סוג של דינוזאור תרופוד מקבוצת הצלופיזואידים, שחי במשך היורה התחתון באמריקה הצפונית.
דינוזאור זה נבחר בשנת 2021 להיות הדינוזאור הלאומי של מסצ'וסטס.
הוא תואר לראשונה ב-1911 בידי הפלאונטולוגית מינון טלבוט , שהייתה הראשונה שהגדירה סוג של דינוזאור שאיננו עוף.
המאובנים של הפודוקזאורוס התגלו לראשונה בהר הולויק שסמוך לנהר קונטיקט במסצ'וסטס, ארצות הברית ותוארכו למשך היורה התחתון לפני 190 מיליון שנה.
עצמות אלה דמו לאלה של צלופיזיס, אחד מראשוני הדינוזאורים התרופודים והמין החדש שויך אליהם.
משמעות השם המדעי של המין הוא "לטאה מהירה של הולויק".
ממצאים אלה נשמרו ותועדו בידי חוקרים אחרים אך הממצאים נשרפו עם הבניין בו היו ב-1917 ומאז לא התגלו ממצאים משמעותיים שלו.
הפודוקזאורוס היה דינוזאור קטן יחסית שהזכיר את הצלופיזיס.
הוא היה בעל גוף רזה וזריז באורך של 1 מטר ומשקל של 40 קילוגרם.
הוא היה בעל עצמות דקות, רגליים ארוכות, צוואר רזה ושיניים חדות ודקות חסרות התמחות.
ככל הנראה היה טורף אופורטוניסטי של לטאות וחסרי חוליות שהוא תפס ואולי היה אוכל כל.
פודינג סאגו הוא קרם מתוק המופק מדקל הסאגו, שמוגש קר, לרוב נאכל לקינוח ונפוץ במדינות דרום אסיה, גינאה החדשה ובריטניה.
הקינוח מורכב מחלב, מים, סוכר, הל וזעפרן שאותם מערבבים יחד ולאחר מכן מקררים.
שם הקינוח מורכב מהמילה פודינג (Pudding) וסאגו (Sago) שפירושו עמילן המופק מגבעולי דקל טרופיים שונים.
לפודינג גרסאות שונות וניתן להכינו עם פודינג אורז, חלב קוקוס, סוכר דקלים או קורנפלור.
פודוקנמיס נהר מגדלנה (שם מדעי: Podocnemis lewyana) הוא מין של צב מים גדול ממשפחת הפודוקנמיים החי בטבע באמריקה הדרומית והוא מצוי בטבע בסכנת הכחדה חמורה, כשהוא המאוים ביותר מבני משפחתו.
הצב חי בטבע בנהרות של צפון קולומביה ביניהם בנהר מגדלנה , נהר קאוקה ונהר סינו .
הצב בעל דו-צורתיות זוויגית כשהזכרים קטנים יותר ומגיעים למשקל ממוצע של 1.6 ק"ג ולאורך שריון של 24.6 ס"מ, בעוד הנקבות מגיעות למשקל ממוצע של 5.6 ק"ג ולאורך 37 ס"מ.
לזכרים יש ראש אפרפר-חום, כשלנקבות יש ראש חום-אדמדם יותר.
הצב יכול לחיות 10 עד 15 שנה בטבע.
הצב מקנן על הגדות החוליות של הנהרות כשהנקבות יכולות להטיל עד 22 ביצים, אשר מינם נקבע בהתאם לטמפרטורה.
בבגרותו הוא חי סמוך למים וניזון לרוב על צמחי מים אך גם מחרקים ודגים מזדמנים.
צב זה נתון בסכנה גדולה בטבע, עקב אובדן בית גידולו, זיהום מים, ציד של המקומיים לעיתים בשל סגולות רפואיות של מאמינים וכן בשל הרבייה האיטית שלו.
פודינג לחם בחמאה או פודינג לחם וחמאה הוא פודינג לחם מסורתי במטבח הבריטי.
פרוסות לחם מרוחות בחמאה מפוזרות בצימוקים מונחות בשכבות בתבנית תנור, מכוסות בתערובת ביצים מתובלת באגוז מוסקט, וניל או תבלינים אחרים, ואז נאפות.
בנוסף לאפייה עם חביצה, ניתן להגיש את הפודינג עם חביצה או שמנת נוספת בצד או מעליו.
לפעמים ריבת פטל, תות שדה, פטל שחור או פירות מעורבים או שימורים מתוקים אחרים יימרחו על הלחם, יחד עם החמאה.
וריאציות מודרניות אחרות כוללות פיזור ענבים טריים בין שכבות הלחם, המסת תפוחים לתוך תערובת הביצים-חלב ושימוש בסוגי לחמים יוצאי דופן, כמו בריוש, להכנתו.
קליפת לימון או תפוז תוסיף טעם אופייני.
זה מסורתי להשתמש בלחם מיושן.
פודינג הלחם בחמאה המוקדמים ביותר נקראו סיר לבן והשתמשו במח עצם או בחמאה.
ניתן להכין סירים לבנים באמצעות אורז במקום לחם, מה שהוביל לפודינג האורז במטבח הבריטי.