tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרם גוף – אינו צריך כשרות לפסח, אמנם רבים נוהגים להחמיר ולהשתמש בקרם כשר לפסח.
היסוד לחומרא זו הוא דין "סיכה כשתייה" – אף שהחמץ כבר לא ראוי לאכילת כלב, הוא ראוי לסיכה ועל כן (לדעה זו) אסור בו השימוש בפסח.
סבון ושמפו – דינם אף יותר קל מקרם גוף, כיוון שאינם נספגים בעור, ואף בזה יש המחמירים.
חומרי ניקוי – אינם צריכים כשרות לפסח.
ואף חומר ניקוי לכלים אינם צריכים השגחה משום שאינם ראויים למאכל כלב.
ויש מחמירים בסבון כלים, כיוון שהדברים הנשטפים בו באים במגע עם אוכל.
התלמוד קובע בכמה מקומות, כי "מי פירות אינם מחמיצים".
פירושה של קביעה זו היא שעיסת קמח מחמשת מיני דגן שנילושה במיצי פירות למיניהם (כגון: יין, שמן, מיץ תפוזים וכן דבש) אינה נחשבת לחמץ.
מבחינה כימית לישה בעיסה מעין זו יכולה להאט את תהליך ההתפחה (עקב החומציות שבפירות), אך פעמים רבות עיסה כזו אכן תגיע לכדי תפיחה, שכן חלק ניכר ממי הפירות הוא מים (בפירות ישנה גם כמות גדולה של סוכרים, המהווים "חומר דלק" לתסיסה).
על כן נראה שקביעה זו היא קביעה הלכתית בעיקרה, האומרת שחמץ האסור באכילה בפסח הוא דווקא תפיחה של קמח ומים, ולא עם נוזלים אחרים.
לדעת ראשונים רבים (ובראשם רש"י) עיסת קמח ומי פירות שתפחה מהווה "חמץ נוקשה", שאסור באכילה ובהימצאות ברשות היהודי, גם אם אין עליו איסור כרת (ואולי הוא אסור מדברי חכמים בלבד).
זוהי, כנראה, גם דעתו של הרמב"ם בסוף ימיו, על פי עדותו של רבי אברהם בנו.
ראשונים אחרים סברו כי עיסת קמח ומי פירות מותרת לחלוטין, וזוהי הדעה המקובלת יותר.
עם זאת, האשכנזים נהגו שלא לאפות אפילו מצות במי פירות (על אף שהללו אינן באות לכדי תפיחה כלל בשל פרק הזמן הקצר בו הם נילושות).
הסיבה לכך היא שלדעת בעלי התוספות, אם התערבה טיפת מים במי הפירות, הרי שחימוצה של העיסה אף מואץ יותר מחימוץ במים, ועל כן היא אסורה מחשש חמץ.
עוד טעם להחמרה זו היא שמא תתפח העיסה, ואז חששו לשיטות הראשונים האוסרים אותה.
כיום נאפות עוגיות מעיסה שנילושה ביין במקום במים, בהסתמך על הדעה המתירה עיסת מי פירות, והן מכונות "עוגיות יין".
פוסקים רבים יצאו נגד עוגיות אלה, שכן מעבר לדעות הראשונים שעיסה כזאת אסורה בכל מקרה (ואולי אף מדין תורה), הרי שבעוגיות אלה מעורבים חומרי התפחה שונים, ואף תוך כדי הליך הייצור הופכים חלק מן החומרים למים.
כך, למשל, פסק הרב מרדכי אליהו שעוגיות אלו אסורות, לעומת הרב עובדיה יוסף שהתיר אותן לספרדים.
בעדות מסוימות (בעיקר אצל יהודי אירופה ויהודי מרוקו) הורחב איסור האכילה גם למיני קטניות (אורז, שעועית, חומוס וכו'), ולכן מופיעה על חלק מהמוצרים התווית "כשר לפסח לאוכלי קטניות בלבד", שבאה לציין שיש מרכיב של קטניות במוצר.
הרחבה זו נובעת, על-פי חלק מהדעות, מהעירוב בין גרעיני קטניות וגרעיני דגן, כך שיש חשש שבעת בישול הקטניות יחמיצו גרעיני הדגן המעורבים בהם.
לשיטות אחרות, האיסור נובע מדמיון הקטניות לחטים.
שיטה שלישית מסבירה זאת בכך שגם מן הקטניות נהגו לעשות קמח, ועל כן היה חשש לבלבול בין השניים.
בעדות צפון אפריקה נוהגים שלא לאכול חומוס, ששמו דומה לאופן ביטויה של המילה חמץ במבטא המקומי ('חמס').
יש גם שנהגו שלא לאכול חומץ מאותה סיבה, וכן מאכלים נוספים ששמם מזכיר את המילה "חמץ".
ישנה מחלוקת מהן בדיוק הקטניות שנהגו שלא לאכול, האם שמנים שעשויים מהם אסורים גם הם, ועוד.
בכל מקרה, אין איסור להחזיק אותן בבית, אלא רק באכילתן.
היו שטענו שלא ייתכן שאיסור הקטניות יהיה חמור מאיסור של סתם חיטים ועל כן אין להחמיר בתוצרי קטניות שלא באו במגע עם מים.
מצה שרויה, היא מצה שבאה במגע עם כל משקה שהוא לאחר אפייתה, ידוע גם בשמה היידי, "גיבראָכט".
בסיווג זה נופלים גם מאכלים המורכבים מקמח מצה, כגון כופתאות (קניידלאך).
אף על פי שמן הדין מותר לאכול מצה שבאה במגע עם משקה (ואף לצאת בה ידי חובת מצוות אכילת מצה), נהגו חלק מהחסידים שלא לאוכלה, מחשש שמא נשאר קמח על המצה מבחוץ, או בתוכה, וכשיבוא במגע עם המשקה יחמיץ.
גם בהקפדה זו יש רמות החמרה שונות, כאשר חלק מן החסידים (כגון חסידי חב"ד), נוהגים לאכול את המצות כשמעטה פלסטיק חוצץ בינן לבין ידיהם, מחשש שהזיעה או נוזלים אחרים יחמיצו את הקמח שיש חשש שנמצא על המצה.
חסידי חב"ד אף מקפידים שהמצה לא תבוא כלל במגע עם דבר חיצוני.
יש המקפידים שלא למרוח כל ממרח על המצה בשל מנהג זה של מצה שרויה.
רוב המקפידים על איסור במצה שרויה אף מקפידים שלא לבשל בכלים שהתבשלה בהם מצה שרויה, בדומה לכלי שהתבשל בו דבר אסור.
בקרב הליטאים החומרה הזאת בדרך כלל איננה מקובלת.
מסופר בשם רבי חיים מוולוז'ין כי הגר"א היה נוהג לאכול קניידלעך.
בקרב עדות המזרח אין התייחסות מיוחדת לנושא זה, והם נוהגים לאכול מצה שרויה.
יתר על כן, עדת הטוניסאים נהגה לאכול בליל הסדר תבשיל מיוחד, מסוקי שמו, המורכב מלקט ירקות העונה ומצה שרויה.
איסור אכילת החמץ בפסח נחשב לאיסור חמור שאסור אף על אכילת כל שהוא, ובעקבות כך נוספו חומרות רבות בקרב קבוצות שונות שעיקרם אי אכילת דבר מסוים או אכילה במקום מסוים, מחשש שימצא בו חמץ באופן כל שהו, אף שמעיקר הדין הדבר מותר :
מזון הפרות מוחלף למזון כשר לפסח כמה ימים קודם לפסח, היות שלפי חלק מהפוסקים פרה שאכלה חמץ בפסח – חלבה אסור בשתייה (בפסח עצמו אסור מעיקר הדין להאכיל בהמות בבעלות יהודי בחמץ).
יש השוללים התארחות בבית מלון בחדרים בהם מותקן בר משקאות, מתוך חשש כי מצויים בו משקאות שהם חמץ גמור, ושכירת החדר במלון מכניסה את החמץ לבעלות השוכר ובכך מכשילה אותו באיסור.
יש הנמנעים מלהתארח אצל זרים בפסח.
אחרים נוהגים להימנע מהכנת מזון באוויר הפתוח או לאכול בכלי שנפל על הרצפה עד לאחר הפסח.
קבוצות שונות נמנעות מאכילת קבוצות מוצרים שונות מתוך חשש לעירוב חמץ בהם, לדוגמה יש הנמנעים משימוש בתבלינים, דגים, מוצרי חלב, ומוצרים קנויים שאינם חומרי גלם.
יש נוהגים לקלף את כל הפירות והירקות ולהימנע מאכילת פירות וירקות שלא ניתן לקלף (חסידות גור וחסידות חב"ד).
על פי ההלכה חל איסור לאכול חמץ שהיה ברשותו של יהודי בפסח, ואף ליהנות ממנו ממונית (כגון למוכרו).
איסור זה בא בתור קנס שגזרו חכמים על מי שעבר על איסור החזקת החמץ בפסח.
בימינו, יש שמקפידים שלא לקנות חמץ שנמכר לגוי בפסח, שכן לשיטתם מכירה זו היא פיקטיבית, והחמץ נאסר באיסור חמץ שעבר עליו הפסח.
רשתות המזון הגדולות שנמצאות בריכוזי הערים החרדיות, מוציאות לאחר הפסח מוצרים שעליהם מצוין ש"נאפו לאחר הפסח", או "נאפו מקמח שנטחן לאחר הפסח".
יש גם מדבקות המציינות "נקנה מגוי לאחר הפסח", אך אלו אינן מקובלות על הכל.
מטבחים ציבוריים במדינת ישראל אמונים על שמירת הכשרות וממילא אינם מחזיקים חמץ בפסח.
שירות בתי הסוהר נמנע מלספק לאסירים מאכלי חמץ בכל הפסח.
לאסירים ביטחוניים ערבים באגפים נפרדים מסופק חמץ לפני חג הפסח, והוא מוחזק ברשות האסירים בכל מהלך החג.
על פי חוות דעת של הרב הראשי לישראל, שום סוהר יהודי לא יזדקק לגעת או לטפל בחמץ בכול צורה שהיא, ואם נגמר החמץ שניתן לאסירים לפני החג, יספקו להם בהמשך החג מצות.
אין הסדר דומה עבור אסירים לא יהודים באגפים מעורבים של יהודים ולא יהודים, הגם שאין מונעים מאסירים הלא יהודים להחזיק בארונית הפרטית שלהם חמץ במהלך הפסח.
עתירה של אסיר הכלוא בתא בו שוהים אך ורק לא יהודים בדרישה לקבלת לחם נדחתה ברוב על ידי בית המשפט העליון.
באוגוסט 1986 אושר בכנסת חוק חג המצות (איסורי חמץ), התשמ"ו-1986, הידוע בשם "חוק החמץ".
חוק זה קובע שבמהלך חג הפסח "לא יציג בעל עסק בפומבי מוצר חמץ למכירה או לצריכה".
איסור זה אינו חל ביישוב שבו רוב התושבים אינם יהודים, וכן אינו חל ברובע עירוני שבו מרבית התושבים אינם יהודים.
חוק זה, המכניס לספר החוקים של מדינת ישראל את ההלכה היהודית, שנוי במחלוקת.
יש הרואים בצעד זה משום כפייה דתית.
בשנת 2008 קבע בית משפט מקומי בירושלים כי חנות אינה "מקום פומבי" הקבוע בחוק, והאיסור שבחוק נאמר רק על הצגת חמץ ברשות הרבים.
בחוגים הדתיים ניתפס פסק הדין כעיקור החוק מעיקרו.
בתיקון מס' 13 לחוק זכויות החולה נקבע שמנהל בית חולים רשאי לקבוע הוראות בדבר הגבלה של הכנסת חמץ למבנה בית החולים בפסח.
עתירה דומה, נגד האיסור על הכנסת חמץ לבסיסי צה"ל, נדחתה.
חמנית מצויה או חמנית חד-שנתית (בקיצור חמנית או חמנייה; שם מדעי: Helianthus annuus) היא מין צמח הנמנה ממשפחת המורכבים ("Compositae").
מוצא החמנית במערב אמריקה הצפונית.
הסוג חמנית (Helianthus) כולל כ־50 מינים ובהם החמנית המצויה שהוא הצמח החקלאי העיקרי מסוג זה.
גרעיני חמנית ("גרעינים שחורים") משמשים למאכל ולהפקת שמן.
בישראל, החמנית המצויה מוגדרת כמין פולש.
החמנית גודלה על ידי האינדיאנים בצפון אמריקה למאכל ולשמן והובאה על ידי הספרדים לאירופה במאה ה־17, שם הופצה כצמח גן לנוי ולמאכל.
מאז מגדלים חמניות בעיקר לצורך הפקת שמן חמניות באזורים נרחבים בעולם: במזרח אירופה, בדרום וצפון אמריקה, בדרום אפריקה, באוסטרליה, בספרד ובטורקיה.
זנים לפיצוח נפוצים באזור הים התיכון, בישראל, טורקיה וספרד.
בשנת 2013 פרסמה קבוצת חוקרים מאוניברסיטת 'נאמיק קמאל' בטורקיה (Namik Kemal University) מחקר הקובע כי קליפות גרעיני החמנייה נמצאו כבעלי פוטנציאל מעניין בייצור בטון.
הגבעול גלילי, שעיר וגס, הולך ודק כלפי מעלה.
עוביו מותנה בתנאי הגידול ובדרך־כלל קיים קשר בין קוטר הגבעול וקוטר הקרקפת, המאפשר לאמוד את היבול עוד לפני הפריחה.
עלי הכותרת של החמנית שעירים עם פטוטרות ארוכות וטרפים דמויי לב ומפורצים.
מספרם 20–30. תפרחת החמנית היא קרקפת המורכבת מפרחים צינוריים חד-מיניים נקביים, הערוכים בקרניים אקסצנטריות היוצאות מן המרכז.
הדור החיצוני מורכב מפרחים לשוניים עקרים.
מספר הפרחים בדרך־כלל 500–2,500 בהתאם לגודל הקרקפת.
שורש החמנית שיפודי ומסתעף בעיקר בשכבת הקרקע העליונה, בה קוטר בית השורשים עשוי להגיע ל־2 מטרים ויותר.
חלק מהסעיפים מעמיקים בקרקע עד כדי 2 מטר.
בחמנייה ישנו מנגנון הנקרא "שלטון קודקודי", שליטה של החלק הגדל מהר (החלק שבקצה הנצר) על התפתחותם של שאר חלקי הצמח.
בחמנית ישנו קודקוד נצר גדל אחד, ובנוכחותו אין גידול נראה לעין של הניצנים שבחיקי העלים מתחתיו.
נוכחותו של קודקוד זה משנה את אופי ההתפתחות של נצרים אחרים בחמנית לדוגמה, הענפים הצדדיים גדלים אבל רק לכיוון אופקי, אלא אם כן מוסר הקודקוד הראשי ואז הם פונים מעלה.
קודקודי נצר מתפתחים מעודדים היווצרות עוד ועוד שורשים, אך השורשים הקיימים אינם מתפתחים ומתרחבים.
השפעת הקודקודים הגדלים גורמת למכלול התהליכים ההתפתחותיים המביאים להיווצרות כל התאים השונים המרכיבים את מערכות ההובלה ובנוסף היא אחראית לקישור העלים החדשים עם שאר חלקי הצמח.
נוכחות והתפתחות רקמות הנצר שומרות על קיומו של ציר הצמח המקשר ביניהם לשאר חלקי הצמח, ובמיוחד לשורשים.
כאשר רקמות הנצר מוסרות הציר המוביל אליהן מתנוון, ובכך מתחילה החמנית בתהליך גסיסה.
מנגנון אי התאם עצמי בחמנית
ההפריה בחמנייה היא זרה וההאבקה מבוצעת בעיקר על ידי דבורים.
בחמניות קיים מנגנון אי-התאם עצמי - מנגנון גנטי המונע האבקה עצמית ובכך שומר על השונות הגנטית בחמניות ואף מגדיל אותה.
מנגנון זה מבוסס על אינטראקציה בין גרגירי האבקה לרקמות העלי.
רקמת העלי מונעת נביטה של גרגר האבקה לתוך עמוד העלי ובכך נמנעת עצם ההפריה.
אי ההתאם מתקבל במקרה שבו גמטות שמקורן באותו צמח חמנית או גמטות ממקור זר הנושאות אללים זהים לאלו של אותה החמנית.
החמנייה מפורסמת בתכונת ההליוטרופיזם (סיבוב של איברי הצמח בהתאם לזווית קרני השמש) (מיוונית הליו Helio- שמש ; טְרוֹפִּיזֶם tropism - נטייתו של אורגניזם, ובפרט צמח, לגדול לכיוון גירוי סביבתי חיצוני מסוים).
תכונה זו הקנתה לה את שמה בשפות שונות.
האיברים המבצעים הליוטרופיזם הם ניצן התפרחת והעלים העליונים, העוקבים אחר תנועת השמש עד לשלב שבו הקרקפת נפתחת ומתחילה לפרוח.
בתקופת הפריחה, הקרקפת פונה לאורך כל היום לכיוון מזרח ואינה מבצעת עוד הליוטרופיזם (בניגוד לאמונה הרווחת).
בהליוטרופיזם מעורבים רצפטורים לאור (פוטורצפטורים).
הסידור של הרצפטורים מאפשר לצמח "לחוש" את כיוון האור.
מחזור הזרעים הנפוץ בישראל בגידול חמניות הוא בן 4 שנים.
בישראל נהוג לגדל חמניות בשתי שיטות: חקלאות בעל וחקלאות שלחין.
היבול בגידול שלחין גדול פי 2.5 עד 3 מגידול בעל, ההבדל בעלויות אינו מתבטא בהכנת השטח אלא בהוצאות ההשקיה.
החמנית היא גידול קיצי המחייב שמירה על הקרקע נקייה מעשבים במהלך החורף.
ישנם כ־20 הרביצידים המאושרים לריסוס חמנית, חלקם משמשים כקדם הצצה –הם שאריתיים בקרקע אך לא פוגעים בחמנית, וחלקם בררניים מבחינת מגע.
עונת הזריעה של חמנית בישראל היא בין החודשים פברואר לספטמבר.
המרחקים המומלצים הם 20 ס"מ בין הזרעים ובין השורות של החמנית 30 ס"מ.
נכון לשנת 2004, זני הפיצוח השונים בישראל מתאפיינים בהקניית תכונות שונות המשפרות את יבול החמנית ומאפשרות להגיע ליבול רב, בעל איכות גבוהה.
שיפור זני החמניות כולל פיתוח חמנית בכירה או אפילה, פיתוח זנים בעלי יבול איכותי הניתן לפיצוח בקלות, שיפור והקניית עמידות למחלות שונות התוקפות את הצמח.
הזנים הבכירים ביותר הם חמניות הפורחות לאחר 55- 60 יום (ד.י"3, עומר, שמש) והאפילים ביותר פורחים לאחר 75 יום (הזרע 2004) גובהם של מרבית הזנים הנמצאים היום בשוק נע בין 140- 160 ס"מ, פרט "קו 10" שהוא זן ננסי (80 ס"מ).
לזנים שונים פיתחו עמידות למחלות התוקפות את הגידול, עמידות גבוהה לעלקת הוקנתה לזן "הזרע 2005" בעוד הזן ד"י3 הוא הרגיש ביותר לעלקת.
עמידות גבוהה במיוחד לחילדון העלה הוקנתה לזנים: הזרע 2658" ולזן" י2000".
משום שבישראל גידול החמניות מתמקד בעיקר בסוג לפיצוח, המדד לאיכות גבוהה של זנים הוא אורך הזירעון, כל הזנים החדשים מצטיינים באורך זרע של 22 מ"מ לפחות.
כאשר בוחנים את יבול הזנים יש להתחשב באחוז היבול שהוא סוג א', מכיוון שיבול שאינו סוג א' ערכו המסחרי יורד.
בשאר הזנים היבולים נעים בין 250 -290 ק"ג כשאחוז הזרעים הממוין סוג א' עומד על כ־75%.
חילדון - מחולל המחלה היא הפטרייה Puccinia Heliathi.
המחלה הורסת את הרקמות המטמיעות של הצמח, ככל שהיא מקדימה להופיע כך היבול קטן.
הפטרייה משלימה את מחזור חייה על החמנית ועוברת מעונה לעונה על ידי שרידי הצמחים ונספחיהם.
ריקבון הקרקפת - מחולל המחלה פטרייה מהסוג Rhizopus, המועברת לקרקפת על ידי ציפורים.
מחלות נוספות אשר ניתן למנוע בעזרת טיפול מתאים.
כשותית - פטרייה הגורמת לצמחים ננסים, ללא יבול במקרים קשים.
ניתן להימנע על ידי חיטוי הזרעים ברידומיל.
קשיון רולפסי - נפוצה בשדות שלחין וסימניה הם נבילה מוקדמת של עלים, ריקבון לח ונקודות לבנות על השורש.
ניתן להימנע על ידי שימוש בשיטת בעל.
מקרופמינה (Sclerotium Bataticola) - פטריית קרקע, אשר מופיעה בתנאי יובש השקיה נכונה תוריד את פגיעתה בגידול.
תגובת חִמצון־חיזור או חִמְזוּר היא תגובה כימית שבה משתנה דרגת החמצון של המגיבים.
באופן פשטני, הכוונה להעברת אלקטרונים מאטום לאטום או ממולקולה אחת לאחרת.
תיאור זה מייצג את רוב התגובות, אך קיימות תגובות חמצון־חיזור יוצאות דופן שבהן לא עוברים אלקטרונים בין חומרים, אלא רק דרגת החמצון משתנה.
תגובות חמצון־חיזור נפוצות מאוד בטבע, ומהוות בסיס לאלקטרוכימיה.
לדוגמה, תגובות חמצון־חיזור מוכרות ושכיחות הן שריפת הסוכרים בגוף, החלדה של ברזל, או התגובה הכימית המתרחשת בתוך סוללה חשמלית.
החומר שמקבל אלקטרונים עובר חיזור (דרגת החמצון שלו יורדת) והוא נקרא מחמצן, ואילו החומר שמוסר אלקטרונים עובר חמצון (דרגת החמצון שלו עולה) והוא נקרא מחזר.
בלעז מכונה החיזור רֵדוּקְציה (Reduction) והחמצון אוֹקְסִידַצְיָה (Oxidation).
תגובת חמצון־חיזור קרויה רדוקס (Redox), כהלחם של שני השמות.
חומרים שיכולים לחמצן חומרים אחרים הם מחמצנים (אוקסידנטים).
כאשר היסוד שמחזר טוב יותר הוא זה שמוסר את האלקטרון והשני צריך לקבל אותו.
מחמצנים חזקים, לרוב, הם חומרים עם יסודות בדרגת חמצון גבוהה יחסית (כגון מי חמצן, MnO4-, CrO3, Cr2O72-, ועוד), או חומרים בעלי אלקטרושליליות גבוהה (כמו חמצן, פלואור, כלור, ועוד).
חומרים אלה משיגים יציבות אנרגטית כאשר הם קולטים אלקטרון, ולכן נוטים לעבור חיזור, לחמצן, בקלות.
תגובה זו יכולה להיות הרסנית לתרכובות רבות, כיוון שהיסוד, שהיה קשור לפני כן ליסוד אחר, ניתק מהתרכובת, כי הוא מוסר את האלקטרונים שלו למחמצן במקום למסרם לשותפו לקשר.
גם חומר מחזר יכול לפגוע בתרכובות, זאת באמצעות מסירת אלקטרון לאחד מיסודות התרכובת ובכך להוציאו מהשיתוף בקשר הכימי.
במקור, המושג "חימצון" התייחס בלעדית ליסוד חמצן, כלומר לקיום תגובה כימית עם מולקולה המכילה אטום חמצן אחד או יותר.
עם הזמן, המושג הוכלל כך שהוא מתייחס לכל חומר שמייצר תגובות כימיות זהות לאלה של חמצן.
מחזרים חזקים לדוגמה הן המתכות האלקליות, אבץ, אלומיניום ועוד.
חומרים אלה משיגים יציבות אנרגטית על ידי מסירת אלקטרון מהקליפה החיצונית, ולכן מחזרים בקלות.
ניתן לדעת שהיסוד מחזר טוב יותר כאשר הוא זה שמוסר את האלקטרון והשני (המחוזר) צריך לקבל אותו.
כאשר אותו יסוד משמש הן כמחזר והן כמחמצן נקראת התגובה דיספרופורציונציה.
בכתיבת תגובת חמצון־חיזור נהוג להפריד את התגובה לשני "חצאי תגובות": תגובת חמצון ותגובת חיזור.
ניקח לדוגמה את התגובה בין יוני נחושת לאבץ מתכתי (מוצק): (מה שמכונה "תגובה נטו")
את התגובה ניתן לנסח באופן הבא:
בתגובה זו יוני הנחושת מחמצנים את האבץ, ויורדים מדרגת חמצון +2 לדרגת חמצון 0. האבץ מחזר את יוני הנחושת ועולה מדרגת חמצון 0 לדרגת חמצון +2. מכיוון שהמטען הכולל בתגובה נשמר, האלקטרונים בתהליך החיזור חייבים לקזז את האלקטרונים בתהליך החמצון.
תגובת חמצון־חיזור קלאסית זו היא התגובה המתרחשת בתא גלווני, תהליך שהתגלה ב־1780 על ידי לואיג'י גלווני.
באופן פשטני, ניתן לומר כי בתהליך הפוטוסינתזה, מחוזרת דו־תחמוצת הפחמן והופכת לסוכר, ומים מחומצנים והופכים לחמצן.
בתהליך ההפוך, נשימה תאית, סוכר מתחמצן ומתפרק למים ולדו תחמוצת הפחמן.
חיזור מי חמצן בנוכחות חומצה:
בביולוגיה, אנזימים רבים מזרזים תהליכים בכך שהם מחזרים או מחמצנים חומרים אחרים.
אנזימים מחזרים נקראים רֵדוּקְטָזות (דיהידרוֹפוֹלָט רֵדוּקטָז, למשל, המשתתף בפירוקו של ויטמין B בגוף), ואנזימים מחמצנים נקראים אוֹקְסידָזות (ציטוכרום C אוֹקסידָז, למשל, המשתתף בתהליך הנשימה התאית).
תהליכים כימיים וביולוגיים רבים עושים שימוש בתופעת החמצון־חיזור, לדוגמה:
בתאים אלקטרוכימיים, הקתודה מחמצנת את האנודה כתוצאה מהפרשי המתח שביניהן.
בעירה גם היא תגובת חמצון־חיזור, ולכן שריפת דלקי מאובנים (פחמימניים), חימום מים לקיטור, הדלקת מדורות, ועוד נמצאים בשימוש האדם.
דלקים מימניים גם נשרפים, ולכן גם הם מבוססים על חמצון-חיזור.
חלודה גם היא תגובת חמצון-חיזור.
חמסניים (שם מדעי :Stercorariidae) היא משפחה בסדרת החופמאים.
החמסניים היא משפחה של עופות ימיים.
במשפחה סוג יחיד - חמסן (Stercorarius).
החמסניים מקננים על האדמה באזורי אקלים ממוזג ובאזורי הקוטב והם ידועים בנדידתם ארוכת הטווח.
במהלך השנה למעט בעונת הרבייה הם ניזונים מדגים, שיירים ופגרים.
חמסניים רבים ניזונים מטרף שנתפס על ידי עופות אחרים, הם נוהגים לרדוף אחר שחפים, שחפיות ועופות ימיים אחרים כדי לגנוב את טרפם; המינים הגדולים עשויים אף להרוג ולאכול עופות בוגרים.
בתקופת הרבייה כשהם מצויים על האדמה הם ניזונים בדרך כלל מלמינגים ומביצים וגוזלים של ציפורים אחרות.
באופן כללי הם בינוניים ביחס לעופות גדולים והם לרוב בעלי נוצות אפורות או חומות ולעיתים קרובות עם סימנים לבנים על כנפיהם.
להם מקור מוארך, עם קצה מאונקל ורגל בעלת קרומי שחייה עם טופרים חדים.
החמסניים נחלקים לשני סוגים, כשהמינים הקטנים יותר משתייכים לסוג Stercorarius, בעוד שהמינים הגדולים יותר משתייכים לסוג Catharacta.
בישראל נצפו כל המינים מלבד החמסן הצ'יליאני והחמסן החום.
חִמְצָה תרבותית (שם מדעי: Cicer arietinum), המוכרת יותר בשמה הערבי חומוס (תעתיק מדויק: חֻמֻּץ), היא צמח ממשפחת הקטניות.
גובהו של הצמח הוא 20 - 50 ס"מ, והוא בעל עלים נוצתיים קטנים הנמצאים משני צדי הגבעול.
בתרמיל זרע אחד עד שלושה זרעי חמצה.
הפרחים לבנים או כחולים אדמדמים.
חמצה זקוקה לאקלים חם ולמעלה מ־400 מ"מ גשם שנתי.
גרגירי החומוס במצבם הטבעי מכילים 16%-24% חלבון.
לחמצה כארבעים מינים, ביניהם רק תשעה חד שנתיים.
לחמצה תרבותית שתי קבוצות זנים עיקריות שהגיעו למערב דרך הודו, הקבוצה הראשונה מקובלת באגן הים התיכון בעלת גרגר גדול בעל קליפה חלקה וצבע בהיר ונקראת קבולי משום שהגיעה להודו דרך אפגניסטן.
הקבוצה השנייה, דזי (מקומי בסנסקריט), בעלת גרגר קטן בעל צורה מחוספסת וצבע כהה, נמצאת בגידול באתיופיה והמזרח התיכון (חוץ מישראל) והרחוק.
זני הקבולי הגדלים בארץ אפילים יותר מזני הדזי אולם חלקם עמידים למחלות העיקריות התוקפות חמצה, זני הדזי מניבים יבול נמוך ורגישים למחלות ולכן הפסיקו לגדלם בארץ.
בארץ גדל מין בר יחיד של חמצה, הקרוי חמצה שסועה (Cicer pinnatifidum).
לצמח החמצה שורשים רבים הצומחים מטה, אך לכל הצדדים.
השורשים אינם מתחלקים הרבה, אלא יש ריבוי שורשים מזרע החמצה עצמו.
צורות ההגשה הפופולרית ביותר של החמצה במזרח התיכון היא כממרח חומוס, המורכב מגרגרי חמצה טחונים ותבלינים שונים.
מאכל נפוץ נוסף העשוי מגרגירי חמצה הוא הפלאפל, שהוא קציצה העשויה גרגרי חומוס טחונים בתוספת תיבול, ומטוגנת בשמן עמוק.
אצל יהודי מזרח אירופה מקובל המנהג לאכול ארבעס, גרגרי חמצה מבושלים ומתובלים במלח ופלפל שחור, בסעודת השלום זכר לכבוד תינוק שנולד.
אצל יהודי תוניסיה נהוג להגיש גרגרי חומוס שלמים, מתובלים במלח ופפריקה באזכרות, ערב העלייה לקבר, במסגרת סעודה מסורתית.
רוכלים מכרו בירושלים עד 1947 תרמילי חמצה קלויים על הענפים שלהם בשם הערבי חאמלה מאלאן.
אחרי 1967 נמכרו באותו שם תרמילים קלויים, ללא הענפים, בשוק של חברון.
גרגרי החמצה נאכלים גם בסלטים, מבושלים בתבשילים, או נטחנים כקמח.
הצמח גם יכול להיאכל כירק טרי.
בהודו, בפקיסטן ובבנגלדש מכינים מהגרגירים קמח, בין היתר, ומקובל לאכול אותם מבושלים עם קארי.
בתת-היבשת ההודית נפוצה גם חמצה ירוקה.
בטורקיה קולים אותם עם תבלינים ואוכלים אותם כחטיף.
דבאייל הוא חטיף חומוס תימני (שמקורו בחטיף ההודי סֶב) מטוגן מלוח וחריף המבוסס על חומוס ותבלינים.
קציצות הגונדי הפרסיות מכילות קמח חומוס ועוף.
מקורה של החמצה התרבותית היא בדרום טורקיה בזן של חמצת בר בשם "חמצה מרושתת", כנראה שנעשו מספר ניסיונות תירבות בזנים שונים של חמצות בר ולבסוף הזן שתורבת מהחמצה המרושתת דחק את כל היתר.
לעומת חמצה תרבותית שבה התרמיל נשאר על הצמח ואיננו מתבקע, בחמצת הבר התרמיל נושר בשלב מסוים, מתבקע על הקרקע וזרעיו נפוצים במשך תקופה.
ישנן עדויות על ביות צמח החמצה במהלך התקופה הנאוליתית מאזור טורקיה, מצרים ויריחו.
מהתקופה הנאוליתית המאוחרת ישנן עדויות מתסליה, קסנתי, לרנה, ודימיני מסביבות 3500 לפנה"ס.
בצרפת נמצאו עדויות מהתקופה המזוליתית בסביבות 6790 לפנה"ס.
בתקופת הברונזה נאכלה החמצה חיה ושימשה לקינוחים.
הרומאים גם הם גידלו כמה סוגי חמצות.
הן נאכלו במרק בשר וכחטיפים לאחר שעברו קלייה.
בתקופה הרומית היו גרגרי חמצה קלויים מאכל פופולרי.
הקיסר קרל הגדול מזכיר בכתביו מ-800 לספירה את גידול החמצה באחוזות המלכותיות.
הפילוסוף אלברטוס מגנוס הזכיר שלושה סוגים - אדום, לבן ושחור.
לדבריו, הם יכלו לשמש לצרכים רפואיים, כגון העלאת כמויות החלב והזרע, זירוז וסת והטלת שתן וסיוע לטיפול באבני כליה.
התיעוד הוודאי הראשון להכנת חומוס מגרגרים מבושלים בתוספת טחינה בארץ-ישראל, הוא מהתקופה הצלבנית, עם זאת יש הטוענים שהוא נזכר כבר במקורות קדומים .
בשנת 1976 ערך פרופסור גדעון לדיז'ינסקי מהפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה, מחקר שמטרתו למצוא את "אב החומוס" (מחקר הדומה למחקרו של אהרן אהרנסון למציאת "אם החיטה") זאת כדי להשביח את הזנים המתורבתים.
לדיז'ינסקי איתר בטורקיה את זן החמצה שממנו התפתח זן "החומוס" המתורבת.
ב-2023 גידלו בהודו כ-75% מתפוקת החמצה העולמית, באוסטרליה כ-5% מהתפוקה, ובטורקיה כ-3.5% מהתפוקה.
המילה חִמְצָה חודשה בעברית המודרנית על בסיס המילה הארמית-תלמודית "חימצי", שזוהתה על פי ההקשר עם מין ממיני קטנית, ועל בסיס המילה הערבית "חֻמֻּץ" (שנהגית בפי דוברי שפות אחרות "חומוס").
יש הטוענים שבלשון חכמים שם הצמח היה אפון.
לדעתו של חוקר הבוטניקה שבמקרא, יהודה פליקס, אף הפסוק המקראי: עוסק בבליל החמצה.
הבלשן אבשלום קור, כמו גם הסופר מאיר שלו, סבורים שכאשר בועז הציע לרות המואביה:
מדובר למעשה ב"ניגוב" של חומוס.
וכי אין זה סביר שאכלו לחם בחומץ הידוע לנו, אלא בחמצה, ממש כפי שאוכלים כיום.
ישנם שני הסברים מקובלים לשם "חמצה":
כאשר צמח החמצה גדל, הוא חומצי.
לעלי הצמח ולתרמילים הירוקים טעם חמוץ.
בספרו פונטנלה כותב על כך מאיר שלו: "הם עברו שדה חומוס גדול וירוק, וקרסוליה של בתיה צרבו ממגעו" וכן "וכמה שעות אחר כך אמר אפופה: "שורפות לי הרגליים" ובתיה ידעה שהגיעו לשדה החומוס הירוק".
לאחר בישולו, תבשיל החומוס נוטה להחמיץ במהירות.
חִמְצָה שסועה (שם מדעי: Cicer pinnatifidum) הוא צמח חד-שנתי השייך לסוג חמצה.
הסוג חמצה ידוע בשמו העממי "חומוס" והוא גידול חקלאי מקובל.
חמצה שסועה הוא מין החמצה היחיד הגדל בר בארץ ישראל.
זהו עשב חד-שנתי, לא גבוה (גובהו עד 30 ס"מ).
עליו מנוצים פעם אחת, וניכרים בשינון האופייני להם.
כל הצמח מכוסה שערות בלוטיות המכילות חומצה ומקנות לו טעם חמוץ, ומכאן שמו.
לחמצה השסועה פרח יחיד, ופריחתה מתרחשת בחודשי האביב.
פרי הצמח מזכיר את פרי החמצה התרבותית.
להבדיל ממנו, לרוב הזרע יחיד (לעומת זוג בחמצה התרבותית), וקטן יותר.
צמח זה מופיע בעיקר בבתות, וגדל לרוב סמוך לאבנים.
הוא מצוי בחבל הים-תיכוני בארץ ישראל.
חמסיאן (טיגראינית: ሓማሴን) מחוז היסטורי של האימפריה האתיופית.
חמסיאן היא למעשה כל האזור הסובב כיום את בירת אריתריאה, אסמרה.
רוב תושבי האזור הם תגרים נוצרים.
האזכור הראשון של האזור הוא מהמאה ה-25 לפנה"ס כחלק מארץ פונת ונזכר בשם "אמסו", אך ישנם חילוקי דעות בדבר הזיהוי של מחוז זה.
המסורת האתיופית מהכברה נגסט גורסת שזהו האזור שנולד בו מנליק לאחר שמלכת שבא חזרה מביקורה אצל שלמה המלך.
האזכור הכתוב הראשון הוא מהמאה ה-9 לפנה"ס ולאחר מכן במאה ה-4 בכתובות של הקיסר אזנה בשם "חמסם".
במהלך ימי הביניים המוקדמים האזור היה חלק ממדיר בהר ולאחר מכן מדינה כמעט עצמאית בזמן תקופת השופטים האתיופית והייתה ידועה מג'יימס ברוס בשם "רפובליקת חמסיאן", לאחר מכן האזור שוב נהפך לחלק מאתיופיה אחרי כיבוש האזור על ידי הקיסר יוהנס הרביעי כחלק מאזור שלטונו של אלולה אנגדה ממצרים.
כאשר נחתם הסכם אוצ'ילי בין האתיופים לאיטלקים האזור נהפך לחלק מקולונית אריתריאה.
חמסין הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1982, בבימויו של דניאל וקסמן, על פי תסריט מאת דניאל וקסמן, יעקב ליפשין ודני ורטה (נוקיו).
הסרט צולם על ידי הצלם דוד גורפינקל, ואת המוזיקה כתב רביב גזית.
עלילת הסרט, שנוצר בסיוע הקרן לעידוד סרטי איכות, מתרחשת בגליל ועוסקת ביחסים המתוחים שבין יושביו הערביים לאלו היהודיים, מתחים המגולמים במאבק על אדמה.
גדליה (שלמה תרשיש), אשר מעוניין לרכוש משכניו הערביים את אדמתם, לפני שהמדינה גם כך תחרימה, מגלה שחאלד (יאסין שוואף), הפועל הנאמן שלו, מנהל רומן עם אחותו חוה (חמדה לוי), ומכאן הדרך קצרה לסיום טראגי.
הסרט נחשב לסרט הראשון שהתעמת עם הסכסוך הישראלי-ערבי מנקודת מבט ביקורתית (אם כי לעיתים מצוין סרט הטלוויזיה חרבת חזעה כסרט שהקדים אותו בכך).
בהתאם, חוקרת הקולנוע אלה שוחט סבורה שהוא החל את מה שהיא מכנה במחקרה החלוצי "הגל הפלסטיני" בקולנוע הישראלי (שקדמו לו הקולנוע האישי והקולנוע הלאומי-ההרואי).
הסרט הקדים סרטים רבים וידועים בני הקולנוע הפוליטי של שנות ה-80 ובהם מאחורי הסורגים ואוונטי פופולו, אשר כמוהו הציבו את היחסים בין יהודים לערבים במרכז העלילה, הציגו דמויות פלסטיניות ראשיות חיוביות ובעלות עומק, בחרו בשחקנים פלסטינים לגילומן ולפיכך השמיעו את הניב הפלסטיני בחלק ניכר מן הסרט.
הסרט הוקרן במספר ארצות באירופה, זכה בפרס השני בפסטיבל לוקרנו, בפרס זכויות האדם בפסטיבל שטרסבורג ובפרסי הסרט הטוב ביותר והבמאי הטוב ביותר מאת מרכז הסרט הישראלי של משרד המסחר והתעשייה (שקדם לפרס אופיר).
בישראל צפו בסרט כמאה אלף צופים בבתי הקולנוע, והוא זכה לשבחי הביקורת.
הסרט עורר ויכוח ציבורי סוער למדי.
הוויכוח נסוב בין היתר סביב החלטת המועצה לביקורת סרטים ומחזות לאפשר את הצפייה בו מגיל 18 בלבד.
לאחר ערעור היוצרים על החלטת המועצה, זו שקלה שנית את החלטתה והורידה את גיל הצפייה לגיל 16.
הסרט זכה בפרס הסרט הישראלי המצטיין לשנת 1982, בתחרות הסרט הישראלי.
בדצמבר 1989 נבחר "חמסין" כסרט העשור, על ידי פורום מבקרי הקולנוע.
חמצוואר (נכתב לעיתים בשתי מילים חם צוואר) הוא פריט לבוש עשוי צמר או פליס אשר נלבש על הצוואר ונועד לחממו.
חמצוואר בנוי כצעיף הסגור לצורה של צינור ובעל שרוכים שבעזרתם ניתן לשלוט על רוחבו.
חמצוואר יכול לשמש גם ככובע לחימום הראש, לכיסוי הפה והאף על מנת לשמור עליהם מפני אבק או חול, או כאביזר אופנתי.
לעיתים כובעי גרב פתוחים בחלקם העליון על מנת להדמות לחמצוואר.
חמסן חום (שם מדעי: Stercorarius antarcticus; לשעבר בסוג Catharacta) הוא מין עוף טורף גדול ממשפחת החמסניים החי בחצי הכדור הדרומי.
הוא מצוי בעיקר בדרום האוקיינוסים ומקנן על היבשה באזורים כמו ניו זילנד ודרומה של אמריקה הדרומית בצ'ילה וארגנטינה והוא גם נמצא בקיץ ביבשת אנטארקטיקה.
אורכו 52–64 ס"מ, משקלו 1.2–2.18 ק"ג ומוטת כנפיו 126–160 ס"מ ויחד עם השחף הימי הוא המין הגדול ביותר בבני סדרת החופמאים וכן הוא הגדול ביותר שבחמסניים.
הוא ניזון בהתקפה מלמעלה וחטיפה מוצלחת של טרפו מהמים או מהקרקע.
טרפו מורכב מדגים, עופות קטנים, יונקים קטנים וגם מנבלות.
החמסנים האנטארקטיים מחכים לאפרוחי פינגווין אדלי או פינגווין לבן אוזן ובלהקה גדולה מתבייתים על האפרוח וטורפים אותו במהירות.
הם נפוצים לאורך כל אנטארקטיקה אך נמצאים שם רק באביב ובקיץ החמימים.
חמסן צ'יליאני (שם מדעי: Stercorarius chilensis) הוא מין של חמסן החי בחצי הכדור הדרומי בעיקר סביב חופי צ'ילה וארגנטינה ולעיתים גם מגיע לחופי ברזיל ופרו וכמו רוב בני משפחתו זהו עוף ימי אגרסיבי שלא מהסס לחטוף עופות קטנים יותר או לחטוף להם מזון.
עקב הרגלים אלה קיבל את השם חמסן.
חמסן זה חי בדרום האוקיינוס השקט והאטלנטי ומול חופי דרום אמריקה.
הוא בעל מוטת כנפיים מרשימה של 130-138 ס"מ, משקלו 1,100-1,700 גרם והוא מזוהה בעיקר עם צווארו והחלק התחתון של הפנים בעל הנוצות בצבע קינמון.
שאר הגוף חום והוא בעל קרומי שחייה בין האצבעות ויכול לשחות.
הוא קרוב מעט לחמסן החום וישנם בני כלאיים משניהם.
החמסן קטן יחסית לעופות קוטביים כמו האלבטרוס והפינגווינים אך הוא מפצה על כך בתוקפנות מרשימה.
הוא מחפש בלהקות פינגווינים או אלבטרוסים פרטים חלשים כמו אפרוחים ותופס אותם לפני שההורה מגיב.
הוא ניזון גם מדגים בים וכן מנבלות.
חמסן דרומי (שם מדעי: Stercorarius maccormicki) הוא עוף גדול ממשפחת החמסניים שבסדרת החופמאים ומבין העופות הגדולים ביותר ביבשת אנטארקטיקה.
בישראל הוא מזדמן נדיר ביותר, עם שתי תצפיות בלבד במפרץ אילת, ב-1983 וב- 1992.
החמסן בעל מוטת כנפיים של 130 ס"מ, אורכו עד 53 ס"מ והוא שוקל עד 2 ק"ג.
הוא בעל כנפיים ארוכות ונוצות חומות-בהירות העוזרות לשמור על חומו.
מקורו שחור ומעוקל והרגליים שלו בעלות קרומי שחייה.
מין זה דואה על רוחות האוקיינוס הדרומי וכן באיים מצפונה לו ומדרימים עד לאנטארקטיקה.
החמסן הדרומי, יחד עם החמסן החום הם מיני חמסנים היחידים באנטארקטיקה, בה הם טורפי העל.
הם נטפלים ללהקות של פינגווינים ומחפשים אפרוחים או ביצים פגיעות, אותם יחטפו במהירות.
בנוסף הם טורפים עופות ים קטנים כמו שחפיות, דגים, סרטנים, מכרסמים קטנים, ארנבים ואף סולות ואף ניזונים מנבלות.
החמסנים קיבלו את שמם עקב היטפלותם לעופות אחרים ומנהגם להציק להם עד שיפלטו את ארוחתם.
חמץ נוקשה הוא חמץ שנעשה שלא לצורך אכילה ואף אינו ראוי לאכילה אלא בשעת הדחק.
בחמץ זה התחילה פעולת החימוץ אך לא הושלמה.
רוב הפוסקים סוברים שהוא אינו אסור מהתורה אך חכמים אסרו אותו כדי למנוע טעויות באכילת או השהיית חמץ ממש.
דבק העשוי מקמח ומים ששימש בעבר סופרים כדי להדביק ניירותיהם - עיסה זו, לא נגמר חימוצה ואין היא ראויה לאכילה אלא בשעת הדחק ולכן אסור להשהותה בפסח (משנה ברורה תמב, ב).
אך אם נשתנתה צורתה, כגון שכבר הדביקו בה ניירות, מותר להשהות אותה ויש מחמירים שאם העיסה מבצבצת מבין הניירות, נחשב ש"צורתה עומדת" ואסור להשהותה בפסח (שו"ע אורח חיים, סימן תמ"ב, סעיף ג')
עיסה שהחל בה חימוץ עד שהשתנה צבעה אבל עדיין לא נסדקה כמו חמץ גמור - אסור לאוכלה ולהשהותה בפסח מדרבנן (שו"ע אורח חיים, סימן תנ"ט, סעיף ב')
קמח שנילוש במי פירות עם מעט מים נחשב לדעת רבנו תם והרבה פוסקים כחמץ נוקשה.
חמץ נוקשה שעבר עליו הפסח
לפי השולחן ערוך (סימן תמ"ז, סעיף יב) חמץ נוקשה אסור רק מדברי חכמים לכן חמץ נוקשה שעבר עליו הפסח מותר בהנאה.
כיוון שעבר על איסור דרבנן בלבד, אין לאוסרו אחר הפסח.
וכך כתב גם במשנה ברורה (סימן תמ"ב, סעיף ב).
לעומתם היו שסברו שאיסור חמץ נוקשה הוא מהתורה ולכן אסור לאחר הפסח.
חמסן גדול (שם מדעי: Stercorarius skua) הוא עוף ימי גדול ממשפחת החמסניים שבסדרת החופמאים.
צבעו חום-זהוב, מקורו גדול שחור ומעוקל כמו של עוף דורס, וכפות רגליו בעלות קרומי שחייה.
הוא משמיע קריאות של "הַא-הַא-הַא-הַא" בקולניות.
החמסן מצוי בצפונה של אירופה, אסיה ואמריקה הצפונית ומקנן בשדות בור באיים סלעיים שונים, והנקבה מטילה שתי ביצים בגומחה מרופדת בעשב.
מין זה קרוי חמסן מפני שהוא חומס מזון מעופות ימיים אחרים כמו שחפים, שחפיות וסולות, שאותם הוא מתקיף מאחורה ומציק להם עד שהם שומטים את שלל הדיג שלהם.
הוא גם צייד הניזון מדגים, סרטנים, זוחלים, עופות קטנים ומכרסמים.
לחמסן הבוגר כמעט שאין טורפים, אך לחמסנים קטנים טורפים רבים, כמו חולדות, חתולים ושועלי שלג.
חמסן זנבתן (שם מדעי: Stercorarius longicaudus) הוא עוף ימי גדול ממשפחת החמסניים החי בחצי הכדור הצפוני.
חמסן זנבתן הוא המין הקטן ביותר של חמסן, אורכו 35–58 ס"מ ותלוי בגילו ובעונה.
זנבו ארוך מאוד ויכול להגיע לאורך של עד 29 ס"מ, כש-15 ס"מ הם קצוות זנב (tail streamers) בוגר בקיץ.
הוא בעל ראש שחור, מקור כהה ומעוקל, לחיים לבנות ומתחתיהן, לאורך הצוואר והעורף, נוצות צהובות.
לזנב צורת מניפה ו-2 נוצות ארוכות יוצאות ממנו.
נוצותיו של החמסן עבות ומסייעות לו לשמור על חום גופו.
מין זה חי רוב זמנו באוקיינוסים האטלנטי והשקט ופונה ליבשה בעיקר בעונת הרבייה.
בישראל - חורף נדיר ביותר.
לעומת החמסנים הגדולים יותר, החוטפים טרף מסולות ושחפים, חמסן זה, למרות שהוא נוהג כמוהם כלפי עופות קטנים ממנו, מסתמך הרבה יותר על עצמו.
הוא ניזון בעיקר מדגים, אך גם מחיות יבשה קטנות ופגרים.
הוא יכול לדאות ולשחות הרבה זמן בלב ים בלי לראות יבשה.
longicaudus - נפוץ בצפון סקנדינביה וברוסיה.
pallescens - נפוץ במזרח סיביר, האזור הארקטי של צפון אמריקה וגרינלנד.
חמסן רחב-אברה (שם מדעי: Stercorarius pomarinus) הוא עוף ימי גדול ממשפחת החמסניים.
עוף זה נודד מהאזור הארקטי לאזורים הטרופיים, בין הקיצים לחורפים.
הוא נפוץ בכל היבשות וגם בקוטב הצפוני.
הוא בעל ראש שחור עם עיניים גדולות, מקור מעוקל ו"צווארון" צהוב סביבו.
הגוף חום עם קצוות לבנים לכנפיים הארוכות שלו.
הזנב קצר והרגליים בעלות קרומי שחייה.
חמסן זה נוהג לעוף מעל האוקיינוסים במשך זמן ממושך ויכול גם לשחות.
הוא מקנן בטונדרה של צפון אמריקה ואירואסיה ומטיל 2 ביצים בקן המוטל על הקרקע.
החמסן מגונן נלהב על קינו ויכול לפצוע מסיגי גבול, כולל בני אדם.
חמסן זה, כשמו, נוהג לחמוס את טרפם של עופות ים אחרות כמו שחפים או סולות וכן לטרוף דגים, גוזלים ומכרסמים קטנים, בעיקר למינגים וכן אוכל שאריות ונבלות.
לחמסן עצמו יש אויבים ספורים, בעיקר עיטם לבן-ראש ועיט זהוב, אם כי הציד נדיר.
חמסן טפיל (שם מדעי: Stercorarius parasiticus) הוא עוף ימי גדול ממשפחת החמסניים החי בחצי הכדור הצפוני.
ראשם של החמסנים אפור כהה עם צוואר ופלג גוף תחתון לבן וכנפיים שחורות.
המקור חזק ומעוקל והנוצות עבות ועוזרות לשמור על חום גופם.
רגליהם בעלות קרומי שחייה והם יודעים לשחות.
הם מעופפים מעל צפונה של אירואסיה ושל אמריקה הצפונית.
הוא חורף באזורים טרופיים שונים, אך מקנן בקיץ בטונדרה.
הם מטילים 2 ביצים ומגוננים עליהם מכל פולש, כולל משועלים ומבני אדם ויכולים לצלול אליהם מלמעלה.
החמסנים נוהגים להציק לעופות ים אחרים כדי להשיג את שללם שדגו, ומכאן שמו.
כמו כן הם ניזונים מדגים, גוזלים, מכרסמים, חרקים ופגרים.
חמנית (שם מדעי: Helianthus) היא סוג צמח הנמנה עם משפחת המורכבים (Compositae).
סוג זה כולל כ־50 מינים שחלקם בויתו על ידי האדם ובהם שני מינים אשר נפוצים במקומות רבים בעולם כגידול חקלאי - חמנית מצויה (שם מדעי: Helianthus annuus) וחמנית הפקעות (שם מדעי: Helianthus tuberosus) המכונה גם ארטישוק ירושלמי.
לרוב מיני הסוג גבעול ארוך, בחלקם הוא ישר ומרכזי ובחלק הוא נוטה להסתעף לכמה ענפים קטנים שאינם מעוצים בדומה לגבעול המרכזי.
עלי הכותרת לרוב צהובים אך וגודלם, צורתם וצבעם עשויים להשתנות מהותית ממין למין ואף בזנים התרבותיים באותו מין.
מוצאו ממערב אמריקה הצפונית, אולם כבר בעת העתיקה בטרם גילוי אמריקה טופחו על ידי האינדיאנים לצד מיני הבר זני תרבות מטיפוסים שונים בעיקר כחומר גלם למוצרי מזון ומרפא אך לעיתים גם לנוי.
כשהגיעו הספרדים לאמריקה הם הפיצו חלק מהמינים בעולם הישן וגם שם התפתחו מגמות חדשות לטיפוח המינים ובניהם בלטו המינים חמנית חד-שנתית (המכונה גם חמנית מצויה) אשר משמשת להפקת שמן וגרעינים המוגשים כמתאבן או מזון לבעלי חיים.
והמין חמנית הפקעות שפקעותיו ניתנות לאכילה לאחר בישול.
במקומות שונים בעולם מופקים ממיני הסוג השונים מוצרים שונים בהתאם לדרישות המקומיות ולעיתים אף כמה מוצרים מאותו מין כמו בחמנית המצויה בה רבים השימושים.
למשל באירופה רוב התוצרת מהחמנית מופנית לתעשיית השמן למאכל וזהו אחד השמנים הנפוצים ביותר באירופה.
שאר התוצרת משמשת להפקת ביו דיזל מהשמן.
לעומת זאת, בישראל ובעוד כמה מדינות במזרח התיכון כדוגמת טורקיה ולבנון, רוב הצריכה של החמניה היא כמתאבן או כחטיף, הידוע בלשון הסלנג כפיצוחים - גרעיני חמנייה קלויים ומומלחים.
במדינות אלו, השמן המבוקש הוא שמן קנולה או שמן זית.
בעוד שבחמנית המצויה החלק הנאכל הוא הזרעים, בחמנית הפקעות החלק הנאכל הוא הפקעות כפי שניתן להבין משמה.
הפקעות משמשות בעיקר למאכל אדם כירק שורש לבישול הידוע כ"ארטישוק ירושלמי" ונמכרות בשל כך בשווקים ובחנויות לממכר ירקות ברחבי העולם.
חמץ שעבר עליו הפסח הוא חמץ שהיה ברשות יהודי בחג הפסח או בחלק ממנו.
על פי ההלכה, חמץ זה נאסר באכילה ובהנאה.
במשנה מובא (פסחים ב ב).
בשולחן ערוך נפסק כדעה השנייה, שתוקף האיסור הוא מדרבנן.
חמץ שנשאר ברשותו של יהודי בפסח באונס או בשוגג, כגון שהבעלים שכחו לבער אותו – נאסר באכילה ובהנאה, על אף שהבעלים לא עברו על איסור בל יראה ובל ימצא משום שביטלו את החמץ.
חמץ שנמכר קודם הפסח לגוי, והיה ברשותו כל ימי החג, מעיקר הדין מותר באכילה והנאה, משום שאיסור 'חמץ שעבר עליו הפסח' הוא רק בחמץ שהיה ברשות ישראל, אבל חמץ שהיה ברשות הגוי במהלך ימי חג הפסח אינו נאסר.
ואכן, במהלך הדורות הנהיגו למכור את החמץ קודם הפסח לגוי, על מנת שהחמץ לא ייאסר.
בדורות האחרונים קמו מערערים על שיטת מכירת החמץ הנהוגה, בראש המתנגדים עומד הגר"א שכתב:בפוסקים מנו כמה טעמים לכך שיש להחמיר, ולא לסמוך על מכירת החמץ:
יש שטענו שתקנת המכירה הייתה תקנה חד פעמית אך לא כהתנהלות קבועה בכל שנה.
אחרים סוברים שמכירת החמץ מועילה רק כאשר הגוי לוקח את החמץ לביתו ממש, בניגוד למכירת החמץ שבימינו, שבמסגרתה לרוב החמץ נשאר בפועל ברשות היהודי.
יש החוששים לכך שרבים מבעלי העסקים אינם מתייחסים אל מכירת החמץ ברצינות, ואין בכוונתם למוכרו לגוי באמת, ולכך אין המכירה חלה.
אמנם באחרונים כתבו ליישב את כלל הטענות, כך למשל, לדעת רבי משה פיינשטיין אין לחשוש לחוסר רצינות המוכר, מאחר שגם אם לא גמר בלבו הרי אלו דברים שבלב.
בספר אורח יעקב הוסיף שמאחר שמעיקר הדין אין אנו פוסקים בכל דיננו כהגר"א ולכך לא ניתן לגרום נזק למוכרים שעשו כדת וכדין כמצוות חכמים בסיום דבריו הוסיף:
המקפידים על כך קונים רק מוצרים שתאריך הייצור שלהם לאחר הפסח (ראן להלן).
פעמים רבות בשבועות הסמוכים לפסח, בעלי החנויות מניחים במדפים את המוצרים שיוצרו לאחר הפסח, ולאחר מכן חוזרים למכור את אלו השמורים במחסנים.
לכן נדרשים המקפידים בכך לשמור על ערנות בקניות גם זמן רב לאחר הפסח (בערך עד חג השבועות), בפרט במוצרים יבשים המאוחסנים זמן רב, כגון פסטה, דגני בוקר, וכדומה.
יש המחמירים לאכול רק ממוצרים שיוצרו מקמח 'שנטחן' לאחר הפסח.
מקור חומרה זו בכך שבעבר היו גרעיני החיטה נרחצים זמן רב במים וממילא היה גם הקמח נחשב כחמץ.
בירור מעמד חמץ על פי קוד הייצור
כדי לדעת אם המוצר נאפה לאחר חג הפסח או לא, יש לדעת את תאריך הייצור שלו.
על פי החוק במדינת ישראל, כל יצרן חייב לסמן את תאריך הייצור על גבי אריזת המוצר.
לעיתים תאריך זה מופיע בצורה של "קוד ייצור", קוד אשר מורכב מרצף מספרים המודפסים על המוצר.
על פי רוב, תאריך הייצור מודפס בארבע או חמש ספרות: הסיפרה השמאלית ביותר מסמנת את שנת הייצור, ומימין לה שלוש ספרות שמייצגות את מספר הימים מתחילת השנה הלועזית (דהיינו, ה-1 בינואר).
לדוגמה, בשנת ה'תשפ"ה, חל מוצאי שביעי של פסח (=אסרו חג פסח) בתאריך 19 באפריל 2025. ספירת הימים החל מ-1 בינואר מלמדת שזהו היום ה-110 בשנה.
אם כך ייצור החמץ החל רק לאחר 110 יום מתחילת השנה, ועל כן, כאשר קוד הייצור הוא 5110 או 25110 (=25/110) או כל קוד בעל מספר גבוה יותר, מוכיח שהמוצר יוצר לאחר הפסח.
קוד יצור שקודם לזה, משמעותו שהדבר יוצר בפסח או קודם לכן.
לעיתים יופיע בהמשך מספרים נוספים, המסמלים את המשמרת ושעת הייצור.
תאריך ייצורו של המוצר מעיד על תאריך סיום הכנתו במפעל, או על שעת אריזת המוצר, אבל ייתכן שטחינת הקמח (ומוצרים נוספים) שהשתמשו בו במהלך הייצור נעשה עוד ייוצר קודם לכן, בעיקר במוצרים שתהליך הכנתם ארוך, כגון בירה שתהליך הכנתה כחודשיים, או משקאות חריפים אחרים.
לצורך אלו המקפידים לאכול לאחר הפסח אך ורק מוצרים שהקמח שבתוכם נטחן לאחר הפסח ואינם יכולים להיעזר בקוד הייצור, יש מהיצרנים שמציינים על גבי האריזה כיתוב המציין שהקמח "נטחן לאחר הפסח" על מנת להודיע שאין במוצר חשש של חמץ שעבר עליו הפסח.
חמסה היא להקת בנות ישראלית שפעלה בשנים 2000 עד 2004, והוקמה על ידי אייל בוחבוט.
הסגנון אשר אפיין את הלהקה הוא פופ, דאנס ומוזיקה מזרחית.
בשנת 2003 יצא אלבומה היחיד של הלהקה "חמסה", ובו נכלל הלהיט "חייב למות עליי".
הלהקה הוקמה מחדש בשנת 2020 על ידי חברות הלהקה ובעזרתו של רוברטו בן-שושן.
להקת הבנות מנתה את אסתר אתי קסטרו, פזית הרמן, כרמי שימרון, יסמין סוויסה ונעמה אתל.
הן החלו את דרכן בשנת 2000 באודישנים שנעשו עבור קדם-האירוויזיון, ובשנת 2001 הגיעו עם השיר "דרבוקה" למקום השלישי בקדם-האירוויזיון 2001.
שנתיים לאחר מכן עם השיר "דרבוקה", הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שנקרא כשם הלהקה, חמסה.
האלבום הצליח יחסית מסחרית ונמכר במעל ל-15 אלף עותקים בישראל.
הסינגל "חייב למות עליי" שיצא בינואר 2003, זכה להצלחה כאשר הופיע במקום הראשון במצעד של רשת ג', למשך שבוע, ואף דורג במקום ה-7 במצעד סוף השנה שערכו.
קליפ השיר פורסם ביוטיוב על ידי הד ארצי ביוני 2011, וזכה להצלחה נאה של קרוב למיליון צפיות אף על פי שיצא במקור עשור לפני כן.
סינגלים נוסף מהאלבום היו "רק אלוהים" שזכה להצלחה מתונה כאשר הגיע אל המקום ה-16 ברשת ג', "שיר המסיבה" שהגיע אל המקום ה-18, ו-"שיר החמסה" שהגיע בשיאו אל המקום ה-13 וזכה להצלחה נאה.
הסינגל "רק אלוהים" יצא על גבי תקליטור, ופורסם ביוטיוב בשנת 2015. בשנת 2003 זכו במקום ה-3 בקטגוריית תגלית השנה של רשת ג'.
ב-31 במאי 2004 יצאו ידיעות בעיתונות על התפרקות הלהקה.
ביולי של אותה השנה הודיעו אייל בוחבוט ודרור מרגלית, שהגו את הרעיון ליצור את חמישיית הבנות "חמסה", כי הם מגייסים בנות חדשות שיהיו חלק מלהקת חמסה החדשה, רעיון שנזנח במהרה עקב חוסר הענות.
אסתר אתי קסטרו - המשיכה בתחום הבידור ופנתה לקריירת דיבוב בסדרות וסרטים, שימשה כשחקנית במספר סדרות, השתתפה במופעים והצגות, ושימשה ככוכבת ילדים בסדרות בערוץ הילדים וערוץ בייבי.
נעמה אתל - ירדה לארצות הברית, ללוס אנג'לס, שם הכירה את בעלה, בין היתר היא מפיקה את מופע הילדים בשם "פסטיפאן", נעמה מוכרת ככוכבת ילדים "נעמה סופר-על", מופיעה בהפקות כמו "רפונזל", פסטיפאן ועוד.
פזית הרמן (פודים) - שימשה כזמרת ליווי של צביקה פיק, ולאחר מכן פרשה מתחום הבידור ועסקה בגיוס משאבים בעמותת "פתחון לב".
כרמי שימרון - שימשה כסולנית באולפן של התוכנית "רוקדים עם כוכבים", סולנית בפרסומות, מופיעה בהרכבים שונים באירועים.
ב-2013 הוציאה אלבום בכורה סולו בשם "כרמי" שכתבה והלחינה את שיריו.
יסמין סוויסה - עוד לפני פירוק הלהקה הוציאה יחד עם הזמר שר-אל את השיר "אתה חי בחלום" שזכה להצלחה יחסית.
לאחר מכן היגרה לתקופה מה לארצות הברית, וב-2010 חזרה לישראל והשתתפה בתוכנית "הרווק" (בגרסה הישראלית) עם גיא גיאור.
לאחר מכן פנתה לתחום של שיווק נדל"ן והדרכת יוגה.
ביולי 2020 חברות הלהקה הודיעו על איחוד והקמה מחדש של הלהקה, ללא כרמי שימרון ויסמין סוויסה (במקומם גויסה זמרת חדשה - סיוון גנון, אחרי אודישנים ל-30 מתמודדות), בעזרתו של המפיק וסוכן הלהקה רוברטו בן-שושן.
ב-2 באוגוסט הוציאה את הסינגל "אינתי חייאתי" שנכתב על ידי מורן דוד והדס כהן, וכלל גם וידאו קליפ.
בשנת 2024 השתתפה הלהקה בתוכנית הכוכב הבא לאירוויזיון 2025, כרביעייה במתכונתה המחודשת, וסיימה במקום ה-20, בהדחה השנייה של נבחרת העונה.
קלידים ותכנותים - דרור מרגלית
כלי הקשה - אורן בלבן
דרבוקה (בשיר הדרבוקה) - רוני דדון
טכנאי הקלטות - דרור מרגלית
טכנאי מיקסים - מוני ארנון
טכנאי הקלטות ומיקסים (בשירים: "אבודה בתל אביב" ו"רוצה לומר לך") - ליאור טבת
עריכה דיגיטלית - טלי כץ
בימוי וכוריאוגרפיה של הקליפ "אתה חייב למות עליי" - אמיר פיי גוטמן
חמניתיים (שם מדעי: Elassomatidae) היא משפחת דגים מסדרת הדקראים בתוכה סוג יחיד - חַמָּנִית (Elassoma) ובו 7 מינים.
בני המשפחה היו בעבר שייכים למשפחת החמנוניים הדומים להם, אך הופרדו מהם.
דגים אלה חיים בנהרות, אגמים ובריכות טבעיות באמריקה הצפונית מצפון קרוליינה ואילינוי לפלורידה ומזרחה עד טקסס.
אלו דגים קטנים מאוד באורך 3–4 סנטימטרים ובעלי סנפירי גב ושת מוגבהים המזכירים במראם את בני משפחת החמנוניים או דגי בס דומים.
עם זאת מחקרים הראו שהם אינם קרובים אליהם ואולי קרובים יותר לסדרת האבובנאים.
כיום הם נחשבים לתת-סדרה עצמאית - Elassomatoidei
הדגים הקטנים מסתתרים סביב צמחי מים להגנה מטורפים (שביניהם גם חמנוניים), והם בעלי צבעי הסוואה טבעיים.
הם ניזונים מטרף של דגים קטנים יותר וכן תולעים וסרטנים שוחים.
דגים אלה מגודלים לעיתים כדגי נוי אך נדירים כדגי מאכל.
חמסין הייתה להקת רוק ישראלית שפעלה בשנים 1979–1980. חבריה היו אפרים שמיר (שירה וגיטרה חשמלית), אוהד אינגר (גיטרה בס) ואלון הלל (תופים).
אפרים שמיר, אוהד אינגר ואלון הלל החלו לפעול יחד ב־1978, עת הקליטו קטע אינסטרומנטלי בשם "טרינאו" לאלבום הבכורה של הזמר שלמה יידוב.
זמן קצר לאחר מכן הקליטו שיר שהלחין שמיר למילים של עלי מוהר בשם "כמעט שלא עצוב", אך החליטו לגנוז את ההקלטה.
ב־1979 יזמו המפיק מיכאל תפוח והמפיק המוזיקלי לואי להב הקמת הרכב רוק חדש שיופיע במועדון חדש שהקים תפוח בגני התערוכה בתל אביב בשם "אמצע הדרך".
הם גייסו לפרויקט את שמיר, אינגר והלל, וכך קמה להקת "חמסין".
לאחר כשבעה חודשים של חזרות התחילה הלהקה להופיע ביוני 1980 במועדון "אמצע הדרך".
במקביל החלו חבריה לעבוד על אלבום, שהוקלט הן באולפני טריטון והן בהופעות.
שמיר הלחין את כל שירי הלהקה, פרט לשיר "כל זמן זה זמן", שהיה גרסה מחודשת לשיר של שלום חנוך, ובוצע בהופעות כהדרן.
על ההפקה המוזיקלית הופקד להב, ואת המילים לשירים כתבו דורי בן זאב, יעקב גלעד, מאיר ויזלטיר, עלי מוהר, אסתר שמיר ויזהר פרונט.
בין השירים באלבום הייתה גרסה מחודשת לשיר "כמעט שלא עצוב".
בחלק מההופעות השתתף גם איתן גדרון כקלידן, והוא קיבל באלבום קרדיט של סיוע בהפקה.
האלבום "חמסין" יצא לאור ב־1980, במקביל להופעות וללא סינגלים קודמים ברדיו.
הן האלבום והן ההופעות נחשבו לכישלון.
הלהקה התאפיינה ברוק כבד יחסית, כנגד התדמית של שמיר עד אז כזמר של שירי פופ קלילים כפי שהיה מוכר בלהקת כוורת ובאלבומו המשותף עם אסתר שמיר, והקהל התקשה לקבל את סגנונו החדש.
המבקר יוסי חרסונסקי ציין לרעה את סגנונה הכבד של הלהקה ואת עוצמת הצליל החזקה בהופעותיה.
מנגד פרסם המבקר יואב קוטנר ביקורת אוהדת על אלבומה של הלהקה, ובה ציין לטובה את סגנון שירתו של שמיר ואת נגינתם של אינגר והלל.
בחודשים אוקטובר–דצמבר באותה שנה צעדו במצעדי הפזמונים שירי הלהקה "שורפת את הלב" ו"מה את אומרת", שניהם ללא הצלחה.
בעקבות כישלונן המסחרי של ההופעות התפרק ההרכב זמן קצר לאחר מכן.
אינגר והלל השתתפו בנגינה באלבומו הבא של שמיר, "רוקד לקול הבנות", שבו נכללה גם הגרסה המקורית של השיר "כמעט שלא עצוב".
ביוני 1994 יצא אלבומה היחיד של הלהקה לראשונה על גבי תקליטור, כחלק מ"סדרת התפוז" של חברת NMC.
ב־9 בדצמבר 2014 נערכה הופעת איחוד חד־פעמית של הלהקה.
את מקומו של אינגר, שפרש מאז ממוזיקה, תפס בהופעה זו הבסיסט יוסי פיין.
"חמסינים במשלט" הוא שיר של המשוררת והפזמונאית נעמי שמר, שגם הלחינה אותו, וביצעה ב-1958 הלהקה הצבאית להקת פיקוד המרכז, בעיבוד של אריה לבנון, עם סולו של אילי גורליצקי, בתוכנית ז' שלהם "האדם הנכון במקום הנכון".
השיר זכה להצלחה רבה, מייד לאחר שיצא.
השיר, בגרסת כיסוי בוצע שוב על ידי להקת פיקוד המרכז, גם בתוכנית "רשות הדיבור לאריה" שיצאה ב-1961.
השיר בוצע גם על ידי שמעון ישראלי (1956) ולהקת הכל עובר חביבי.
השיר חודש על ידי להקת אף אוזן גרון, בעיבוד רוק של גיל דור, ב-1975 בתוך אלבום הבכורה של השלישייה, "שמש אחת".
השיר מתאר את מחשבותיו של חייל בודד במשלט, המהרהר ביום חמסין על המעשים שיוכל לבצע, אם יצא מהמשלט לתל אביב.
השיר מתאר מקומות בילוי רבים בתל אביב: קולנוע מוגרבי, צפון תל אביב, שפת הים מלונות "דן" ו"אכדיה", קפה רוול, תיאטרון הבימה ומועדון ריקודים שנקרא "הבאר".
כמו כן, מזכיר דמויות ואישים בתל אביב: נערה עם פרח, שוטר גיבור, גברת במחשוף, תיירת בת מאה ואת חנה'לה מרון.
בתי השיר, עם הירהורי החייל, מולחנים בקצב מהיר ושמח, ואילו הפזמון, המתאר אותו בודד במשלט בחמסין, מולחנים בקצב נוגה.
השורות הראשונות של השיר מצוטטות בשיר הבלדה על ברוך ג'מילי שזכה בפסטיבל הזמר והפזמון 1974,
בשעה שבביצוע המקורי של "חמסינים במשלט" יש ציטוט קצר מהמנון הפלמ"ח ("אנו אנו הפלמח").
"חמסה חמסה" הוא סינגל של הזמרת הישראלית עדי ביטי, אשר יצא לאור ב-25 באוקטובר 2020.
השיר נכתב והולחן על ידי עדי ביטי, עומרי 69 סגל והוד "BEMET" מושונוב, והוא מכיל בתוכו את סגנונות הפופ והטראפ.
בשיר, על פי דברי מאקו, עוסקת ביטי ב"תחושת 'העין הרעה' שעשו ועושים לה בתור זמרת מוכרת שהתפרסמה בגיל צעיר".
הווידאו קליפ של השיר הופק על ידי טל הנדלסמן, בוים על ידי אדם דויטש ופורסם בערוץ היוטיוב של ביטי בסמוך לצאת הסינגל עצמו.
בקליפ נראית ביטי במקומות שונים, תוך שהיא מחליפה תלבושות שונות (רובן מינימליות) למשך הקליפ, לצד רקדנים המלווים אותה ואישה עירומה ממוצא אסייתי, שגופה משמש כמגש ממנו אוכלים מנות סושי.
תוך פחות מיממה, הגיע הקליפ ללמעלה מחצי מיליון צפיות והתברג במקום הראשון ברשימת "הסרטונים החמים" של יוטיוב.
הקליפ עורר עניין בשל תוכנו המיני.
חברת הכנסת תהלה פרידמן מתחה ביקורת על תוכנו של הקליפ בציוץ טוויטר, בו כתבה: .
ביטי הגיבה לפרידמן ואמרה כי "אנשים בלי עבודה, בלי יכולת קיום, מפעלי חיים של אנשים קורסים – והגברת תהלה בזה עוסקת.
מסתבר שיש הרבה זמן פנוי בכנסת".
כיוון שהתראיינה והגיבה ללא אישור דובר צה"ל, היא נשפטה ונגזרו עליה חמישה ימי מחבוש על תנאי.
העיתונאית יסמין לוי מתחה ביקורת על גישתה של פרידמן ועל תגובת צה"ל.
גם מבקרי מוזיקה ביקרו את הקליפ, ותיארוהו כ"סרט פורנוגרפי" המתאים באופיו לקהל הילדים והנוער.
לעומתם יצאה קורין גדעון להגנתה של ביטי.
לצד המחלוקת על הווידאו קליפ הנלווה לו, השיר ספג גם ביקורת מוזיקלית.
מתן שרון הגדיר את סגנון השיר ב-Time Out ישראל כ"אריאנה גרנדה מעלי אקספרס" וטען כי "הטראפ-פופ הישראלי החקייני מיצה את עצמו ומת".
באופן דומה, דודי פטימר ממעריב אונליין תיאר את השיר כ"נועה קירל לעניים" ואמר כי "השיר חרא.
בעצם זה אחד משירי הפופ הגרועים שביטי הוציאה, גם מבחינת הטקסט המטופש שמתיימר ללא לאות להשתמש בסלנגים עכשוויים ללא שום משמעות, 'בשר' או עניין, השירה של ביטי גרועה וטכנית מדי והלחן?
ובכן, נשמע כמו גרסת 'מיליון דולר' (של נועה קירל) לעניים".
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי הגדיר את השיר כ"תפארת הרע", וכ"חד־ממדי, דליל, פלקטי, רדוד, שטחי".
באתר "וואלה!" תוארה היצירה כ"שיר מאוד גרוע עם קליפ נוראי".
חמסין וציפורים משוגעות הוא ספרה השני של גבריאלה אביגור רותם, שיצא לראשונה בהוצאת "קשת" בשנת 2001. נושאו הוא ישראל של שנות ה-90 מנקודת ראותה של לויה קפלן, החוזרת לשכונת ילדותה ברמת השרון לאחר 27 שנים של היעדרות מכוונת, בעקבות שיחת טלפון.
עורך דין מודיע ללויה, שחברו של אביה, שהיה חלק בלתי נפרד מילדותה ונעוריה, מת והוריש לה את ביתו, בתנאי שתבוא לארץ ותמלא את בקשתו האחרונה.
הספר משתרע בין ההווה - ביקורה המתארך והולך של לויה בארץ אחרי 27 שנים באוויר - לבין העבר, זה הקרוב, שנות ילדותה ונעוריה של לויה בשיכון, וזה הרחוק, המתגלה לה ביומן של אביה משנות המלחמה בצ'כיה ומשני מכתבים, הצופנים בהם הפתעה מרעישה.
שפתה של אביגור-רותם עשירה, מקורית, ייחודית.
הקוראים נדרשים גם להבין אל מי היא פונה בכל פעם בגוף שני לאורך הספר - דווידי, נחום, אורה, אביה - לפי העניין.
לדעת מבקרים, אין הספר קל לקריאה, אבל התמורה גדולה ורבה.
גיבורת הספר היא לויה, "יתומה מכל הכיוונים", דיילת אוויר שזה עשרות שנים מתרחשים כל חייה בגובה 10 קילומטרים מעל פני האדמה, וכשהיא נוחתת בישראל, איננה מרחיקה מעבר לבית המלון הצמוד לנמל התעופה.
צוואה שהשאיר האדם, שהיה קרוב אליה כל חייה, ידידו-יריבו של אביה המנוח, מחזירה אותה ארצה, אל שכונת ילדותה, לקיים את רצונו האחרון.
העמידה בתנאי הצוואה היא תנאי הכרחי לקבלת הבית, שהותיר אחריו, בית ישן המתגמד לרגלי עץ פיקוס ענקי.
ביום חמסין של שלהי הקיץ נכנסת לויה אל ביתו של דווידי ואל תוך זכרונות ילדות של משחקי מחבואים במקומות קטנים וצפופים, כשבחוץ מחפשים וקוראים.
החדרים בבית נעולים, "כל חור מנעול ילדה גזורה מחושך" ולויה רוצה לפתוח - מי יגיד לה לא - אבל לא היום.
וגם לא בימים הקרובים, מסתבר.
דווידי, בעל הבית שהלך לעולמו, מילא את עולמה של לויה בילדותה ובנעוריה, אדם מוזר, תמהוני, קנאי לעברית וממציא תרגומים לכל מושג לועזי, גם כאלה שהתקבעו בעברית - לא פנס היווני, אלא "רימונור", וקללות מקוריות: "דברתן" לדמגוג, "תלמוני" - הולך בתלם, "נסוגאי" - ריאקציונר - ועוד כיוצא בהן.
בהיסטוריה הפרטית של דווידי, שהוא פורש בחפץ לב לפני אורה היפה שבאה לבקרו עם לויה, הייתה פעם אימפריה עברית אדירה, שקודקודיה הם ירושלים-צור-קרתגו, ושבטי ישראל שולטים בה, וכל ישראל כנענים, ונביאיהם, עמוס, ישעיהו וכל השאר היו חקלאים קטנים ונסוגאים גדולים מאוד!
ואליהו הנביא הוא בעיניו בריון, ששיסף את גרונם של ארבע מאות וחמישים חבר'ה, ומה היה אכפת לו שעבדו קצת את הבעל והאשרה, השתלבו במרחב השמי - אבל אורה נעלבת בשם התנ"ך ואיננה רוצה לבוא שוב.
"כמעט חירשת ברגליים", אחרי עשרים ושבע שנים על עקבים גבוהים, מגלה לויה מחדש את ההליכה בכפות יחפות על אדמת הגינה המוזנחת, את המוני הציפורים המקננות, מתעופפות ומצייצות בין ענפי הפיקוס האימתני.
מצוידת במדריך ציפורים היא משתדלת לזהות אותן אחת אחת, את המוכרות לה מילדות כמו הבולבול, הדוכיפת והצופית, ואת החדשות כמו הדררה - "תוכי!" משתאה לויה, ומגדל התותים בחלקה הסמוכה מתקן "דרארה, פליטת תרבות", והשחרור.
היא נותנת בהן סימנים, לפי מראיהן, התנהגותן וקולותיהן - התליין עם הברדס השחור והבטן הלימונית, המאפיונר הראשי, כולו בשחורים, מקורו בצבע תפוז וציוץ לו צלול ואיטלקי והדוכיפת היא בז'זינה פולניה, עם מפיות קרושה על הראש ועין חשדנית.
עוד היא מגלה מחדש את שכונת ילדותה, שחלקים ממנה השתנו לבלי הכר ואילו אחרים, כמו המכולת הישנה של גברת מורגנשטרן עם המספר הכחול על היד, לא השתנו כלל.
מעל לכל היא משתוקקת לפגוש אותה, משוכנעת שחברתה הגבוהה, הבטוחה בעצמה, מי שייצגה תמיד את הכיתה בסכסוכים עם ההנהלה, ודאי בנתה לה קריירה מכובדת והיא מכהנת בתפקיד חשוב ורב-השפעה.
היא סקרנית, מייחלת להיוודע, אך חוששת לשאול.
כאשר ייפגשו לבסוף, תיווכח לויה עד כמה שגתה בציפיותיה.
לויה מנסה לנווט בין האתאיזם המוחלט, הצחיח, של אביה לבין גודש האמונה, החגיגיות, השולחנות הערוכים בערב שבת וחג, אצל השכנות, וכשאביה מנסה להשתמט מן האירוח הכפוי למורת רוחו, היא תובעת ערב שבת כדת וכדין אצלם בבית, עם מפה לבנה וחלה.
גם את המלאך השומר עליה בלילה גזל ממנה אביה, מתוך שרצה לדבוק בעובדות מוכחות ולא שום אמונות שוא.
אחרי שהדליק את האור והוכיח ללויה הקטנה שאין שום מלאך בחדר, לא מאחורי הווילון ולא מתחת למיטה, והיא יכולה לישון בשקט, בכתה לויה מאוד בלילה, כי עכשיו, אחרי שהוכיח לה שאין מלאכים, לא בעולם ולא בחדר שלה, ידעה שאין מי שישגיח עליה חוץ מאביה, והוא רוב הזמן איננו.
בחיי היום-יום של השכונה רובץ כל העת זכר השואה.