tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שפיק נולדה בשנת 1951. היא הייתה ביתו של אשרף פהלווי, מי שהייתה אחותו התאומה של מוחמד רזא שאה פהלווי, ובעלה השני שהיה ממוצא מצרי, אחמד שפיק.
היה לה אח בשם שהריאר.
למרות שהוריה התגרשו בשנת 1960 אביה לא חזר למצרים ונשאר בטהרן כדי להיות מעורב בגידול הילדים.
שפיק למדה בבתי ספר גרמניים בטהרן ובצרפת.
היא נישאה לפרשאד וחיד בשנת 1972 וכשנה לאחר נישואיהם נולד להם בן בשם קמרן.
היא התגרשה מווחיד בשנת 1975 ונישאה מאוחר יותר לקצין צבא איראני לשעבר.
לאחר המהפכה האיראנית היא עברה להתגורר בפריז.
מאוחר יותר אחיה הצטרף אליה והם התגוררו ביחד בביתו של אשרף פהלווי ליד רחוב פרגולז.
שניהם שימשו כדוברים העיקריים של משפחת פהלווי.
היא השתתפה במחאות ובפעילויות אופוזיציה נגד המשטר האסלאמי ותמכה במאמצים להשיב את המלוכה באיראן.
היא עמדה בראש קבוצה מונרכיסטית, תנועת איראן החופשית בפריז.
בשנת 1979 היא החלה לפרסם מגזין שבועי, "איראן-אי אזאד", שפורק בשנות ה-80. היא עבדה כעובדת סוציאלית והומניטרית בקהילה האיראנית בטורקיה בין השנים 1984 ל-1991. נפטרה מלוקמיה בפריז ב-23 בפברואר 2011.
אֲזוֹבְיוֹן (שם מדעי: Lavandula; שם נפוץ: לָוונדר) הוא סוג של בני-שיח או לעיתים רחוקות צמח עשבוני רב-שנתי ממשפחת השפתניים.
הסוג כולל 41 מינים שתפוצתם באפריקה ובאסיה, ממקרונזיה ועד מזרח התיכון.
שבעה מינים נפוצים באירופה וארבעה בישראל וסביבתה.
מלבד אזוביון דגול הגדל בר בעיקר במישור החוף גדלים בר בישראל שני מינים נוספים אוהבי חום באזורים מדבריים: אזוביון מדברי ואזוביון שעיר.
מין רביעי הוא אזוביון משונן הגדל בעיקר בר בדרום ירדן (אדום) ומשמש לנוי בגינות לנוי.
מין מפורסם נוסף הוא אזוביון רפואי, שהוא הלבנדר המשמש לבישום, לחיטוי, לתבלין ולמרפא.
השם הלועזי הנפוץ לָבֶנְדֶּר מתייחס לרוב למין המוכר ביותר שהוא אזוביון רפואי (Lavandula angustifolia, בעבר Lavandula officinalis) שמפרחיו מפיקים שמן אתרי, לצורכי הארומתרפיה.
השם המדעי גזור מן המלה הלטינית lavare, שפירושה רחצה, משום שבעבר הצמח שימש לבישום מי האמבט.
מיני האזוביון בני-שיח או עשבים רב-שנתיים.
העלים נגדיים, פשוטים או מנוצים פעם או פעמיים, שפתם תמימה או משוננת.
התפרחות אמיריות (צומחות מקצה הגבעול) מסוג תִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת.
הפרחים ערוכים בדורים מדומים לאורך גבעול התפרחת ועל פי רוב יוצרים בקצהו כעין שיבולת צפופה.
בכל דור 2 עד 10 פרחים ובתחתיתה חפים.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף כפול, דו-שפתניים ובעלי עוקץ קצר או כמעט יושבים.
החפיות של הפרחים קצרים מאוד או נעדרים.
הגביע דמוי צינור, בעל 13 עד 15 עורקים, ודו-שפתנית עם 5 שיניים קצרות.
בשפה העליונה שן אחת מורחבת ולה יותרת קודקודית דמוית לב או דמוית ביצה.
בשפה התחתונה 4 שיניים שוות או לעיתים בעלת 2 שיניים בלבד.
השיניים הללו צרות יותר מזאת של השפה העליונה.
הגביע משתייר ומעט מתרחב לאחר ההפריה.
הכותרת דו-שפתנית, צבעה כחול או סגול.
צינור הכותרת בולט במידה רבה מן הגביע, הלוע מתרחב.
האונות שוות זו לזו או בלתי שוות.
במקרה האחרון מפורצת השפה העליונה של הכותרת לשתי אונות השפה התחתונה לשלוש אונות.
השפה העליונה שטוחה פחות או יותר או קמורה מבפנים ובדרך כלל קצרה מהשפה התחתונה.
האבקנים 4, מעורים בצינור הכותרת וחבויים בתוכה, הזרים מופרדים האחד מן השני.
הזוג הקדמי ארוך מהזוג האחורי.
המאבקים עם 2 לשכות, ראשי המאבקים נפגשים ביניהם ונפתחים לאורך.
השחלה עילית, בעלת 4 מגורות ובכל מגורה ביצית אחת זקופה ועמוד השחלה יוצא מבין המגורות, מבסיס השחלה ומתפצל בראשו לשתי זרועות.
שתי הצלקות פחוסות, ביציות ומחוברות ביניהן.
הפרי מסוג מַפְרֶדֶת (schizocarp) שעשוי 4 פרודות חד-זרעיות ועטופות בגביע משתייר.
הפרודות חד-זרעיות חלקות, קירחות ומבריקים ובעלי עובר ישר.
מיני האזוביון נפוצים בכל אגן הים התיכון מזרח התיכון, ומזרחה עד הודו.
בצפון אפריקה תפוצתו מדרימה למדינות כמו אתיופיה סודן וצ'אד.
מיני התרבות גדלים באוסטריה, יוגוסלביה, בבולגריה, בקרים, בניו יורק, בצפון ניו זילנד, בדרום ניו זילנד, בוונצואלה, בוורמונט, במערב הימלאיה, באיים האזוריים, באיי מריאנה ובאיי נורפוק.
היוונים קראו לצמח "נרדוס" על שם העיר המסופוטמית נהרדעא הנמצאת על גדות תעלה בין הפרת לחידקל (מיקומה הארכאולוגי לא ידוע).
מין דומה לאזוביון הצומח בדרום מזרח אסיה, שימש כצמח רפואי להכנת שיקויים ומשחות, ובשפות המקומיות נקרא "שיבולת נרד".
שם הצמח "שיבולת-נרד" נמנה בין אחד עשר הסממנים של הקטורת בבית המקדש.
אמנם אינו נזכר במפורש בין סממני הקטורת שצוינו במקרא, אבל בהלכה למשה מסיני נמסר שהוא אחד מהסממנים.
במקרא בשיר השירים, מוזכר הנרד שלוש פעמים כדוגמה לצמח בעל ריח טוב כגון בפסוק: "עַד שֶׁהַמֶּלֶךְ בִּמְסִבּוֹ נִרְדִּי נָתַן רֵיחוֹ" (א', י"ב).
לפי חלק מהדעות בהן של רש"י, ה-נרד הוא צמח האזוביון.
הצמח נותן את ריחו, בעיקר בעקבות מלילה של עליו, או באביב, מן הפרחים.
מיני הבר והנוי בישראל וסביבתה
אזוביון דגול (שם מדעי: .Lavandula stoechas L) - הוא בן-שיח ים-תיכוני, נדיר ובסכנת הכחדה.
הוא גדל על קרקעות חול-חמרה, במישור החוף ולמרגלות החרמון: בעמק יעפורי ובהר קטע.
אזוביון מדברי (שם מדעי: .Lavandula coronopifolia Poir) - בן שיח מדברי, שעליו קרחים, גזורים ומנוצים פעם אחת וגבעוליו רבועים וזקופים.
התפרחות שלו לא צפופות, מוארכות ומרוחקים זה מזה.
אֲזוֹבְיוֹן מְשֻׁנָּן (.Lavandula dentata L) - בן-שיח ארומטי אטרקטיבי עם היסטוריה ארוכה של תרבות, והוא שימש במיוחד כצמח חממה בחצי הכדור הצפוני בגלל עונת פריחת החורף הממושכת שלו.
אזוביון משונן הוא צמח בר נדיר מאוד בדרום ממלכת ירדן שגדל על מחשופים של סלעים קשים.
אך, כצמח בר תפוצתו הטבעית משתרעת במערב אגן הים התיכון (האיים הבאלריים, ספרד, מרוקו ואלג'יריה), בצפון מזרח אפריקה הטרופית (אריתריאה ואתיופיה), בדרום ירדן ובחצי האי ערב (ערב הסעודית ותימן).
מין זה מאופיין בחפים צבעוניים, "דגלים" בראש התפרחת, בעלים גזורים-מנוצים פעם אחת ואורכם 2.5 עד 4 ס"מ.
בפרחים ארגמניים כהים ולעומת אזוביון דגול פרחיו אינם מאורגנים בטורי אורך סדורים.
אזוביון שעיר - (שם מדעי: .Lavandula pubescens Decne) - בן שיח מדברי, שעליו שעירים, גזורים ומנוצים פעמיים וגבעוליו רבועים וזקופים.
התפרחות שלו צפופות, קצרות וקרובות מאוד זה לה.
אֲזוֹבְיוֹן מְשֻׁנָּן (.Lavandula dentata L) - ראה בפסקה על מיני הבר.
אזוביון רפואי (.Lavandula angustifolia Mill) - בן- שיח שגובהו 1 עד 2 מ'.
העלים מכוסים בשערות קצרות הדוקות, מוארכים או דמויי-אזמל, אורכם כ-5 ס"מ.
החפים המלווים את הדורים דמויי מעוינים או סגלגלים ומחודדים.
פרחים סגולים בהיר ואורכם 6 עד 12 מ"מ.
אזוביון שסוע (.Lavandula multifida L) - עשב דו-שנתי בעל עלים שסועים מנוצים פעם או פעמיים לאונות צרות.
העלים המלווים את הפרחים דמויי-ביצה ושעירים.
בכל דור יש 2 פרחים.
מוריס נאמן מדריך חקלאי מטעם הסוכנות היהודית מטובי המומחים ומי שהניח את התשתית לגידול הלבנדר ותוצריו בישראל.
בשנת 1984 יצא מוריס להתלמד בצרפת בשדות הלבנדר בפרובנס וכתב את הנחיות הגידול של הלבנדר והתאמתו לאקלים הישראלי.
במשך 40 שנה בעבודתו בסוכנות היהודית בחטיבה להתיישבות חקלאית בחבל הצפון (הגליל ורמת-הגולן) היה שותף להנחת התשתיות החקלאיות בחבל ארץ זה ובתוכם גידולי הצמחים, הפרחים, התבלינים והירקות.
ב-1987 הוציא את חזונו לידי מעשה והציע לתושבים במושב כנף ברמת-הגולן לשתול שדות לבנדר בכדי להפיק מהם שמן ארומטי ושאר המוצרים.
"דן, תגדל לבנדר תייבש אותו, שים בתוך שקיות בד ותחליף לי את הנפטלין בארונות בארץ ישראל".
היום אפשר ליהנות מהתוצרים בחוות הלבנדר "עזיזו" לבנדר מהגולן.
השמן האתרי המופק מלבנדר מכיל חומרים רבים, העיקריים שבהם הם לינלאול ולינליל אצטט.
קיים מכלוא בין מיני לבנדר הנקרא "לבנדין" שגם הוא משמש להפקת שמן אתרי, ואף נפוץ בגינות רבות בארץ.
במטבח הצרפתי משמש הלבנדר אחד המרכיבים בתערובת התבלינים הרב דה פרובאנס.
שמן הלבנדר יודע ברפואה העממית כמרגיע, מפחית חרדות ומתחים ומעודד שינה.
אמנם, קיימים מחקרים המראים כי צריכה אוראלית של שמן לבנדר יכולה לסייע לחרדה.
עם זאת, בשל מגבלות מחקריות כגון גודל מדגם קטן, לא ניתן להגיע למסקנות ברורות לגבי מידת האפקטיביות.
לא ברור גם אם ארומתרפיה בעזרת שמן לבנדר יכולה לסייע לחרדה או לבעיות אחרות.
משמן הלבנדר מופקת תרופה בשם לשיאה (lasea), המיועדת לטיפול בחרדה והניתנת ע"פ מרשם רופא למבוגרים.
שמן אתרי אחר מופק מתוך אזוביון רחב-העלים (L.
אֵזוֹב מָצוּי (שם מדעי: .Origanum syriacum L) הוא בן שיח ים-תיכוני, נפוץ וארומטי מאוד, השייך לסוג אזובית ממשפחת השפתניים.
מין זה שכיח בבתה ובסלעים בחבל הים-תיכוני של ישראל.
אזוב מצוי מתנשא לגובה של 40 עד 60 ס"מ, מכוסה בשערות צפופות ונעימות למגע, עליו מאפירים דמוי ביצה.
פרחיו דו-שפתניים, זעירים ולבנים והם ערוכים בתפרחיות דמויות קרקפת הנישאות על עוקצים.
אזוב מצוי מכיל בכל חלקיו חומרי טעם וריח אופייניים ועל כן הוא משמש לחליטה, לתבלין ולהפקת שמנים אתרים לתעשיית הבשמים, ובעבר הוא שימש אף בטקסים דתיים וכחומר בעירה.
הוא משמש כצמח מרפא ברפואה העממית.
אחד ממרכיביו משמש ברפואה המודרנית לטיפול בפטריות עור וגירויי עור, ובתערובת עם קמפור הוא משמש לחיטוי הפה.
השם "זעתר" בעברית ובערבית מתייחס לעיתים קרובות לאזוב מצוי מאחר שזהו המרכיב העיקרי בתבלין הזעתר, אבל שם זה מיוחס גם לצמחים נוספים ממשפחת השפתניים כמו קורנית מקורקפת (זעתר פרסי), צתרה ורודה (זעתר רומי), צתרנית משובלת (זעתר סבלי) ועוד.
במשך שנים רבות היה מקובל – במיוחד באירופה, כי האזוב המקראי אינו אלא הטחב: הצמח הנמוך הגדל על גזעי עצים וכותלי בתים, במיוחד בצידם הצפוני המוצל והטחוב.
במילונים ישנים, מופיע המילה "אזוב" בתרגום לאנגלית בשם moss, שהוא למעשה "טחב".
בשנת 1977 נכנס האזוב המצוי לרשימת המינים המוגנים בישראל ונאסר על קטיפתו.
בשל המגמה של עלייה בצריכתו בגלל איסור זה, החל מתקיים גידול מסחרי של האזוב לצרכים מסחריים.
בשנת 2019 תוקנה תקנה חדשה המאפשרת קטיף זעתר בכמויות קטנות לצריכה ביתית.
בחודש מרס 2024 נתפסו קוטפי אזוב (זעתר) שקטפו באופן לא חוקי כ-29 ק"ג.
אזוב מצוי נמנה במהדורה הראשונה של המגדיר הראשון של איג, זהרי ופינברון (1931) על הסוג אזובית (Origanum).
ד"ר אפרים הראובני וחנה הראובני עסקו במחקריהם בזיהוי סוגי האזוב השונים, במאמר שפרסמו בשנת 1949. במהדורה השנייה של המגדיר (1948) הוא שויך לסוג Majorana, שיוחד כסוג בפני עצמו, והמין נקרא .Majorana syriaca (L.) Raf.
Ietswaart), כלל את המין בסיסטמטיקה חדשה שערך בשנת 1980 בסוג אזובית (.Origanum Tourn.
האקדמיה העברית הותירה את השם "אזוב מצוי" על כנו למרות שיוכו המדעי לסוג אזובית כדי למנוע קשיים בשימוש בשם אזוב בהקשר התנ"כי שלו.
באתרי האינטרנט ובספרות (למשל, במגדיר לצמחי התרבות בישראל), אזוב מצוי ואזובית מצויה הם שמות נרדפים.
הוא אחד משבעה מינים השייך לסוג אזובית הגדלים בר בישראל וסביבותיה.
אזוב מצוי מונה שלושה תת-מינים, אחד מהם, שהוכר ופורסם בשנת 1985, הוא אנדמי לסיני (Origanum syriacum subsp.
בישראל זוהו שני טיפוסים כימיים (Chemotypes) ללא הבדלים מורפולוגיים פרט לריח והבדלים גנטיים.
טיפוס אחד מצטיין בכמות גבוהה (כ-50% מכלל הטרפנים) של הטרפן תימול (Thymol) והשני בעל כמות גבוהה של הטרפן קרבקרול (Carvacrol).
אזוב מצוי כמו בני סוגו האחרים הוא דו-מיני, אך, ייתכן שפרחים נקביים יימצאו על צמח אחד ופרחים דו-מיניים על צמח אחר.
תופעה זו מכונה גינודיואציות (Gynodioecy).
באזוב מצוי קיימת סבילות עצמית (self-compatibility) להאבקה עצמית.
באזוב מצוי שלושה טיפוסי צמחים: 1. בעלי פרחים דו-מיניים שבהם האבקנים בעלי אבקה פורייה ואורך חיים 72 שעות; 2. פרחים נקביים בעלי אבקנים מנוונים שאינם מייצרים אבקה; 3. ופרחים דו-מיניים שהאבקנים מייצרים אבקה חיונית מועטה יותר ואורך חייהם 48 שעות בלבד.
שלושת הטיפוסים נבדלים זה מזה במורפולוגיה, במהלך התפתחות אברי הפרח ובפוריות האבקה.
בשני הטיפוסים המייצרים אבקה קיים מנגנון של הפרדה בזמן בין חיוניות השחלה ועמוד העלי לבין חיוניות האבקה.
מנגנון זה נועד למנוע האבקה עצמית.
האבקנים מבשילים לפני השחלה, וליתר דיוק השלב הזכרי מקדים ב-24 שעות את השלב הנקבי.
בשלב הזכרי, עם פתיחת הפרחים, חיוניות האבקה המפוזרת נמצאת בשיאה וזירי האבקנים זקופים והמאבקים תפוחים ואילו הצלקת ואונותיה מהודקות זו לזו וממוקמות מתחת לשתי קומות האבקנים ואינן מוכנות לקליטת האבקה.
בשלב הנקבי, אחרי 24 שעות, ביום השני לפריחה, לאחר שרוב האבקה כבר פוזרה, עמוד העלי מתארך (בשלושת טיפוסי הפרחים), אונות הצלקת הבשלה נפרשות ונמצאות מעל האבקנים שזיריהם הפכו לכפופים ולמצומקים.
בשלב זה, לקראת סיום השלב הזכרי, התארכות עמוד העלי והרחקת הצלקת מן האבקנים מונעות את ההאבקה העצמית.
אזוב מצוי הוא בן-שיח ים-תיכוני, בן קיימא, קטן, נמוך, אפרפר, ארומטי מאוד, גובהו 30 עד 60 ס"מ, חלקיו מכוסים כסות צמר ובלוטות.
המין מכוסה הן בשערות בלוטיות קצרות וצפופות והן בבלוטות צהבהבות או אדמדמות יושבות ולעיתים בשערות רב-תאיות מסועפות צפופות או דלילות.
השערות הבלוטיות מייצרות לפחות 18 טרפנים (שמנים אתרים) ביניהם שני טרפנים בולטים תימול (Thymol) וקרבקרול (Carvacrol).
השמנים האתרים יחד עם כסות השערות מפחיתים את מידת ההתאדות ומרחיקים מעליהם את הצאן, במיוחד באזורי בתות הספר הצחיחים.
מנגנון נוסף שאזוב מצוי מצויד בו להתמודדות עם החום והיובש הוא הדו-צורתיות של העלים.
עלי החורף גדולים יחסית ורחבים וצמריים יותר מעלי הקיץ הקטנטנים.
בקיץ נושרים העלים, וצומחים במקומם עלים קטנים יותר ובעלי שערות צפופות, הדומים במראם ובריחם לעלי החורף.
עלי החורף החדשים מלבלבים מבסיס הגבעולים המעוצים בעת ובעונה אחת יחד עם עלי הקיץ מצהיבים של השנה שעברה.
במהלך הפריחה מתייבשים עלי החורף ובחיקם מתפתחים ענפים מקוצרים (שפרקיהם קרובים זה לזה) נושאים עלי קיץ קטנטנים.
הגבעולים זקופים, נוקשים, מעוצים, כמעט מעוגלים (אינם רבועים).
הנצרים הצעירים אדמדמים ושעירים, הגבעולים מכוסים בכל שטחם בבלוטות יושבות, שצבען אדום או צהוב, שנראות כמו דקירות סיכה.
הגבעולים מסתיימים בתפרחת דמוית שיבולים.
העלים נגדיים, פשוטים, קטנים, יושבים או קצרי פטוטרת, תמימים, דמוי ביצה רחבה, ראשם קהה, עבים, בעלי עורקים בולטים בצידם התחתון.
העלים מכוסים בבלוטות יושבות, שצבען אדום או צהוב, שנראות כמו דקירות סיכה (שקערוריות).
הפרחים הלבנים והקטנים ערוכים בתפרחיות חיקיות, צפופות ודמויות קרקפת או ב"שיבולת" קטנה הנישאות על עוקצים לאורך קצהו העליון של הגבעול ובקודקודו.
לכל פרח נלווה חפה רחב ועגול.
החפים והחפיות מכוסים בכל שטחם בבלוטות יושבות, שצבען אדום או צהוב, שנראות כמו דקירות סיכה.
הפרחים זעירים (5 מ"מ), בעלי עטיף כפול, מאוחות עלים, דו-שפתניים, צבעם לבן.
הגביע שאורכו כ-2.5 מ"מ, דמוי פעמון, מתרחב בהדרגה כלפי מעלה ושסוע לאורכו עד לבסיסו לפנים לשני חצאים בלתי שווים, שפתו תמימה.
הגביע, בעל 13 עורקים, שפת הגביע תמימה (ללא שיניים).
הוא מכוסה בכל שטחו בבלוטות יושבות, שצבען אדום או צהוב, שנראות כמו דקירות סיכה.
הכותרת, צבעה לבן, דו-שפתנית זעירה, שאורכה כ-5 מ"מ.
צינור הכותרת, אינו בולט מהגביע שתי שפות הכותרת כמעט שוות.
השפה התחתונה בת 3 אונות.
האבקנים 4, מעורים אל צינור הכותרת, ערוכים בשני זוגות בלתי שווים באורכם, מסודרים בשתי קומות, שניים קצרים ושניים ארוכים.
הם בולטים מהכותרת מהפרחים בעלי אבקה פורייה.
הזרים של האבקנים קירחים ומפורדים.
המאבקים ורודים בפרחים בעלי אבקה פורייה, וחומים בפרחים ללא אבקה.
השחלה עילית, בעלת 2 עלי שחלה המתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה לארבעה מגורות בעלות ביצית אחת.
עמוד השחלה בולט מתוך צינור הכותרת בשלב הנקבי והצלקת מפוצלת לשתי אונות.
הוא יוצא מבין המגורות, מבסיס השחלה ומתפצל בראשו לשתי זרועות (אונות) בלתי שוות.
הפרי מסוג מַפְרֶדֶת (schizocarp) שעשוי 4 פרודות (זרעים, אגוזיות יבשות) ועטופות בגביע משתייר.
לעת ההבשלה מתפרקת התפרחית לגביעים גביעים.
הפרודות (הזרעים) סגלגלים, יבשים, חלקים, קירחים ובעלי עובר ישר.
האזוב נפוץ במזרח הים התיכון (רוב אזורי ישראל, סוריה ולבנון), בעיקר בבתות ים-תיכוניות וגם בשדות בור בחורש, בגריגה ובמחשופי סלעים בגבעות של סלעי גיר וקִרטון.
אזוב מצוי אינו אהוב על הצאן, כנראה בגלל טעמו ולכן ניתן למוצאו יחד עם צמחים בלתי טעימים באזורי מרעה יחד עם חצב מצוי, מציץ סורי, בוצין הירדן וכתלה חריפה.
האזוב צומח בקרקעות מנוקזות היטב בשמש מלאה עד חצי-צל.
הוא עמיד בגיר וביובש ורגיש לעודף מים.
תפוצתו העולמית משתרעת בארצות שבמזרחו של הים התיכון.
למרות שהאזוב נפוץ מאוד בישראל, בעקבות קטיף בכמויות מסחריות של הצמח בבר, עמד המשך קיומו בסכנה, לכן הוא הוכרז כצמח מוגן.
הצמח תורבת, ומגודל בארץ כגידול חקלאי.
את העלים ניתן לאסוף במשך כל השנה.
האזוב משמש כתבלין והוא המרכיב העיקרי בתערובת הזעתר המורכב מעליו המיובשים הטחונים, אותם מערבבים עם זרעי שומשום קלויים ועם סומאק (תבלין העשוי מפירותיו הכתושים של אוג הבורסקאים).
השמן האתרי באזוב מכיל בעיקר תימול וקרבקרול .
על פי הרפואה העממית חומרים אלו נוגדי כאבים ובעלי תכונות אנטיספטיות חזקות ומכאן גם השימוש הנרחב בו כצמח מרפא.
שמן האזוב (השריית העלים בשמן זית) בעיסוי מקל על כאבי ראש ומכייח, מריחתו על דלקות מסייע בריפוין ושתייתו מקלה על כאבי בטן, בחילות, תולעים בבטן ושיעול.
מעלים ירוקים או יבשים ניתן להרתיח תה שניתן לשתותו או לגרגר אותו.
התה יעיל בעיקר להקלה על שיעול, צרידות, הרגעת כאבי שיניים ומיחושים בבטן.
על פי הרפואה העממית הערבית, צמח האזוב "מחדד את המוח" ואת הזיכרון, וכן מועיל נגד שלשול.
האזוב נזכר במקרא עשר פעמים כצמח מעוצה קטן הגדל על 'קיר' האזוב שימש בטקסים שונים, כמו טהרת המצורע, מרכיב בהכנת אפר פרה אדומה וכסמל החיטוי והטהרה: "תחטאני באזוב ואטהר, תכבסני ומשלג אלבין".
המקרא מורה לעשות שימוש באגודת אזוב לטהרת אנשים – בהזאה על טמא מת, בשרפת פרה אדומה "והאזוב ?
לא אזוביון, לא אזוב כוחלית, ולא אזוב מדברי ולא אזוב רומי (אלא) אזוב תלוי בשמו ולא תלוי בשם אחר" בטהרת מצורע ובפסח מצרים.
התרגום הלטיני לצמח זה, Ysop, מתייחס בטעות לצמח בן האזוב (Hyssopus officinalis) שגם הוא ממשפחת השפתניים.
אך צמח זה אינו נפוץ בארץ.
האזוב נזכר רבות בספרות חז"ל, והתיאורים התנאיים אינם מותירים ספק שסתם אזוב, ללא שם לוואי, הוא הצמח Origanum syriacum, המכונה בימינו בארץ ישראל בשם "זעתר" ללא שם תואר נוסף.
לעומת זאת, אמוראי בבל היו חלוקים לגבי זהותו.
פרשני ימי הביניים שכתבו את חיבוריהם בערבית, כמו רס"ג והרמב"ם, זיהו את האזוב עם ה'צעתר' על פי מסורת שהייתה בידם, כפי שציין אבן עזרא בפירושו: 'ואין צורך לחפש על האזוב כי הוא ידוע בקבלה'.
בימי הביניים נקרא הצמח בערבית גם 'זופא'.
הרופא היהודי אסחאק אבן עמראן מציין שהוא גדל בהרי ירושלים, הוא בעל גבעולים ועלים הדומים לאזוב תרבותי, יש לו ריח טוב וטעם מר והוא נאסף בימי האביב.
בנוסף לכך, יש למין זה תימוכין במסורת התרגום של השומרונים, שנוהגים להזות בענפיו את הדם בטקס קורבן הפסח גם בימינו.
צמח זה גדל גם במצרים, ולכן סביר שהשתמשו בו בטבילת דם קורבן הפסח.
הרמב"ם מפרט את שימושי האזוב בפירושו לסוגיית פרה אדומה: "הוא עשב נכבד במיני מטעמים, והוא עשב ידוע לרופאים, ואוכלים אותו בעלי-בתים ומתבלים בו הקדרות ומרקחים אותו בדבש".
השומרונים נוהגים להזות בענפי האזוב את הדם בטקס קורבן הפסח עד ימינו.
מנהג זה סייע לזהות את האזוב המצוי עם האזוב המקראי.
האזוב נזכר גם בברית החדשה בבשורה על-פי יוחנן (י"ט, כ"ט).
אזכורי האזוב במקרא, במיוחד בפסוק "וַיְדַבֵּר עַל הָעֵצִים מִן הָאֶרֶז אֲשֶׁר בַּלְּבָנוֹן וְעַד הָאֵזוֹב אֲשֶׁר יֹצֵא בַּקִּיר" (מלכים א ה-13) והביטוי "אֲזוֹבֵי קִיר" הביא משוררים ופזמונאים לחשוב שהצומח הגדל על עצים, סלעים, אבנים, כתלים וקירות, הוא האזוב, ולא היא.
בעקבות מלחמת ששת הימים כתב יוסי גמזו, את השיר "הכותל".
אחד הבתים בו אומר: "הכותל - אזוב ועצבת,/ הכותל - עופרת ודם./ יש אנשים עם לב של אבן / יש אבנים עם לב אדם".
נתן יונתן כותב בשיר "הרדופים": "לא נפרח כבר פעמיים, והרוח על המים / יפזר דממה צוננת על פנינו החיוורות/ שמה בין איבי הנחל, בשעה אחת נשכחת,/ זיכרונות אזוב שלנו מתרפקים על הקירות".
האזוב אינו גדל על קירות וגם לא על הכותל, וכך חוזרת הטעות בשירים נוספים.
אכן, לעיתים אפשר למצוא את צמח האזוב כשהוא גדל על דפנות סלעים.
כלומר, הצמח מתפתח מתוך חריץ או סדק, הנוצרים בדופן סלע, או אבן גדולה.
משה בן שאול כתב את השיר "אלפי שירים", ואחד הבתים בו אומר: "על קרקעית הים תותח ישן/ עטוף אזוב עתיק בצבע של עשן/ ורק תריסר הספנים כבר עייפים/ ומעל עיניך לובן השחפים".
מה שעוטף את התותח הוא יְרֻקִּיּוֹת – אצות ירוקות הגדלות על סלעים בים.
דליה רביקוביץ מזכירה את האזוב בשיר "גאווה", בספרה "הספר השלישי": "אפילו סלעים נשברים, אני אומרת לך,/ ולא מחמת זקנה./ שנים רבות הם שוכבים על גבם בחום ובקור,/ שנים כה רבות,/ כמעט נוצר רושם של שלווה.
אין הם זזים ממקומם, וכך נסתרים הבקיעים./ מעין גאווה./ שנים רבות עוברות עליהם בציפייה./ מי שעתיד לשבור אותם/ עדיין לא בא.
ואז האזוב משגשג, האצות נגרשות והים מגיח וחוזר,/ ודומה, הם ללא תנועה./ עד שיבוא כלב ים קטן להתחכך על הסלעים/ יבוא וילך./ ופתאום האבן פצועה.
אמרתי לך, כשסלעים נשברים זה קורה בהפתעה./ ומה גם אנשים.
גם בשיר זה, מה שנמצא בים אינו אזוב, אלה אצות ירוקות.
בשיר "אוהבי הטבע" תרגם חיים חפר מילים של שיר צרפתי שחיברו פייר פיליפ וסרז' ולרי: "אנחנו מבני ראשון לציון/ נרשמנו להיות בחיל השריון,/ כדי שנהיה לטבע קרובים,/ כדי שנוכל ללגום מרחבים,/ להביא למורה בבוקר בהיר/ אזוב ירקרק, יחד עם כל הקיר".
מה שהביאו בני ראשון למורה לטבע היה טחב, או אולי ירוקית.
בשיר "בוא בשלום", כותבת רחל שפירא: "מתרפק האזוב על האבן \ כתינוק על אימו היחידה \ אחותנו הרוח עברה בשדות\ והגשם בכף ידה."
אִזְדָּרֶכֶת מְצוּיָה (שם מדעי: Melia azedarach) היא עץ מסועף, רחב נוף, נשיר בחורף, תרבותי ופליט תרבות ממשפחת האזדרכתיים (Meliaceae).
באביב, העץ מתכסה בפרחים ריחניים ולילכיים, ובסתיו, עליו המצהיבים מתערבבים עם הצבע הצהוב של הפירות, אשר נותרים על הענפים הערומים שלו במהלך החורף.
אזדרכת מצויה גודלה בישראל כעץ חלוץ כדי למנוע נדידת חולות וכעץ נוי, ועל כן, היא נפוצה בעיקר בגנים ותיקים ובשדרות.
כיום היא הפכה למטרד ולמין פולש בישראל.
אזור תפוצתה הטבעי רחב ומתפרש בדרום ובמזרח אסיה, ברמות ההימליה (הודו, סרי לנקה, דרום סין, יפן, אינדונזיה, אוסטרליה ובדרום-מערב האוקיינוס השקט – איי שלמה).
והיא המין הנפוץ ביותר מבין 3 מינים בסוג אזדרכת הגדלים באזורים הטרופיים של מזרח אפריקה וצפון מזרח אפריקה ובאזורים טרופיים וסובטרופיים של אסיה עד צפון ומזרח אוסטרליה.
מקור שם הסוג – Melia – מהמילה היוונית לדבש: μέλι, משום שפרחים רבים מהסוג אזדרכת מואבקים על ידי דבורי דבש.
שם המין המדעי, וכן השם העברי והשם בשפות רבות אחרות נגזר מסורית עתיקה, מקורו בפרסית.
ازاددرخت AZAD DERAKHT פירושו בפרסית הוא "עץ חופשי" או "עץ אציל".
הפרסים, שנודעו בטיפוח גנים ריחניים, תרמו לבוטניקה בכל רחבי העולם, ולכן גם השם המדעי של האזדרכת דומה לשם המקורי הפרסי.
שמו בערבית ازادرخت (אזאדירח'ת) ובאנגלית – Chinaberry או Bead Tree.
עץ בוגר של אזדרכת מצויה מתנשא לגובה 7 עד 12 מטרים והוא בעל קצב צימוח מהיר מאוד, ותוך 4 עד 5 שנים פרטים יכולים להגיע לגובה של 6 עד 8 מטר.
מאידך, אזדרכת מצויה קצרת חיים (כ-50 שנה) ונוטה להישבר ולהיפגע ממזיקים.
העץ גדל בבתי גידול לחים או בבתי גידול מופרים בשל התערבות האדם, כגון שולי שטחים חקלאיים, גינות וצידי דרכים, ברוב סוגי הקרקעות.
הוא עמיד לטמפרטורות גבוהות וגם ליובש.
מערכת השורשים שטחית, ובדרך כלל מוגבלת לעומק של עד 70 ס"מ.
העץ פורח שנים אחדות לאחר הנביטה, ומתרבה הן באמצעות זרעים והן באופן וגטטיבי על ידי סורים מבית השורשים.
הזרעים שומרים על חיוניותם לפחות שנתיים.
floribunda – בזן זה מסתעפים ענפים צדדיים מהגזע הראשי באופן לא אחיד, ויוצרים צמרת עגולה.
umbraculiformais – אזדרכת סוככנית היא מין מתורבת שגזעו מסתעף בגובה 2 עד 3 מ' לענפים דקים יותר שיוצרים צמרת שטוחה יותר, דמוית מטריה, דבר הגורם לשברים בגיל צעיר יחסית.
זן תרבותי זה אינו זמין לצרכנים במשתלות ואינו מומלץ לשתילה בשל ההרגל הפולשני שלו והפסולת המצטברת מהפירות, הזרדים והעלווה.
העץ עומד בשלכת במשך החורף.
באביב צומחים העלים המנוצים פעמיים או שלוש.
מייד לאחר לבלוב העלים מתחילה הפריחה הריחנית והאבקה באמצעות דבורים.
הפרחים די ריחניים בערב, אבל הם לא נראים בקלות בגלל העלווה הצפופה.
הפרי הוא בית גלעין כדורי, בצורה ובגודל של גולת-משחק.
לפני ההבשלה צבעו ירוק, והוא הופך צהוב-בהיר עם הבשלתו בסתיו.
הפרי נותר תלוי על העץ לאורך כל החורף, כשהוא מלבין בהדרגה.
בפרי גלעין בודד וקשה, ששימש לפני עידן הפלסטיק ליצירת חרוזים למחרוזות, כולל מחרוזות תפילה בעולם הנוצרי.
ההפצה נעשית באמצעות עטלפי הפירות ובולבולים שניזונים מהפרי ומפיצים את הזרעים למרחקים.
כמו כן, הזרעים נובטים בקלות בקרבת עץ האם ואז הם יוצרים ספיח רב סביבו.
כל חלקי העץ רעילים מאוד לאדם וליונקים אחרים.
ריכוז הרעל הגבוה ביותר הוא בפירות.
עם זאת, עטלפי פרי ומספר מיני ציפורים מסוגלים לאכול את הפירות, והם מפיצים את הזרעים בהפרשותיהם.
עץ נשיר, בעל צמרת מעוגלת, גובהו עד 12 מטר ואף למעלה מזה, וקוטר נופו עד 10 מטר.
קלפת הגזע סדוקה וחרוצה לאורכה וצבעה אפור-חום בבגרותו של העץ וחום-אדמדם בצעירותו.
הענפים מתפשטים לצדדים, פניהם מנוקדות בעדשתיות מאוזנות ובצלקות שנותרו לאחר התנתקות העלים.
הענפים הצעירים מכוסים תחילה בשערות צפופות, דהויות וצמריות ואחר כך הם מתקרחים.
העלים מסורגים, ארוכים ורחבים מאוד, אורכם 30 עד 90 ס"מ, ספירליים לאורך הענף ומחוסרי לוואים.
העלים מנוצים פעמיים ובראשם סעיף אחד.
לעלים 4 עד 6 זוגות של סעיפים נגדיים ובראשם סעיף אחד, וכל סעיף נושא 3 עד 6 זוגות של עלעלים גדולים ועלה אחד בראשו.
העלעלים מרובים נגדיים ובעלי פטוטרת.
אורך הטרפים של העלעלים 3 עד 7 ס"מ ורוחבם 2 עד 3 ס"מ, אך העלעל הקיצוני בדרך כלל מעט יותר גדול.
טרפי העלעלים סגלגלים, אליפטיים או אזמלים, קודקודם מחודד ושפת העלעלים משוננת לעיתים רחוקות תמימים או בעלי אונות.
העלים בצבע ירוק כהה בצידם העליון, וירוק בהיר יותר בצידם התחתון;
הפרחים ריחניים, לבנים או ארגמניים (ליליכיים) וערוכים במַכְבְּדִים דלילים ופתוחים שנישאים על עמודי תפרחת ארוכים כחצי מאורך העלה.
מכבד היא תפרחת שצירה הראשי מסתעף לסעיפי משנה נושאי פרחים.
הפרחים דו-מיניים על פי רוב, נכונים, בעלי עטיף כפול ושחלה עילית, דהיינו, עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים מאוחים מתחת לשחלה כל אחד לחוד.
הגביע בעל 5 אונות מסורגים ביו עלי הכותרת.
עלי הכותרת, שמספרם 4 או 5 או לעיתים רחוקות 3 או 10, קטנים ומפורדים זה מזה בבסיסיהם או לעיתים רחוקות מאוחים מעל הבסיס.
האבקנים 8 עד 12 (כפול ממספר עלי הכותרת או פחות), וזיריהם מאוחים על פי רוב לצינור אבקנים.
צינור האבקנים סגול כהה, קוטרו 7 עד 8 מ"מ, עם פסים אורכיים, שוליו עם 10 אונות מחודדות.
השחלה עילית, כדורית בת 2 עד 5 מגורות, לעיתים רחוקות 8. בכל מגורה 1 עד 2 ביציות.
עמוד השחלה יחיד ודקיק, צלקתו דמוית כיפה והוא פנימי לצינור האבקנים.
במצעית טבעת בולטת, שמפרישה כרגיל צוף מתחת לשחלה או סביבה.
הפרי הוא בית גלעין צהוב כדורי כמעט, בקוטר 12 עד 18 מ"מ, שמתקמט ומשחיר עם הבשלתו.
הגלעין גדול ומצולע ככוכב (עליו חריצים רדיאליים).
הפרי מכיל בין 1 ל-6 זרעים מוארכים באורך 8 עד 10 מ"מ וברוחב 6 עד 7 מ"מ.
על פי עדויות היסטוריות אמינות, אזדרכת מצויה הייתה בארץ כבר במאה ה-16. הבריטים תיארו אותה כנפוצה בגינות בתחילת המאה ה-20. למשל, באותו זמן היה מקובל לנטוע ולשתול בירושלים החדשה את העצים הבאים: אורן ירושלים, רוביניה בת-שיטה, ואילנתה וכמובן אזדרכת.
סביר להניח כי הובאה לארץ לפני מספר מאות שנים מהמזרח, בשל השימושים הרבים שנעשו בפירות ובזרעים: הפקת חומר דוחה חרקים, מיצוי שמן, ברפואה עממית וליצירת תשמישי קדושה.
האזדרכת גודלה בישראל כעץ חלוץ למניעת נדידת חולות בגלל קצב צמיחה מהיר, ובעיקר כעץ נוי.
הוא נפוץ בעיקר בגנים ותיקים ובשדרות וגדל בכל אזורי ישראל ובקרקעות שונים ביישובים יהודים וערביים.
הוא נחשב כצמח אור מלא עמיד בקרה, בשרב, בגיר ובמליחות.
הריבוי באמצעות זרעים בסתיו ובאמצעות ייחורים בחורף.
כיום לא נוהגים לגדלו בגלל מספר סיבות: נטייתו להישבר ללא גיזום מקצועי ובעקבות פגיעת מזיקים הנוברים בגזע.
נטייתו הפולשנית – הזרעים נובטים בקלות והשתילים הופכים למטרד בגנים ובחצרות ונטייתו להשאיר פסולת רבה מהפירות, הזרדים והעלווה.
כיום העץ נמצא ברשימת הצמחים הפולשים של המשרד להגנת הסביבה של ישראל.
הוא נחשב פולש גם בארצות הברית (ב-21 מדינות), מקסיקו, מרכז אמריקה, קולומביה, פרגוואי, ונצואלה, אנגליה, צרפת, גרמניה, איטליה, פורטוגל, טורקיה, איראן ועיראק.
אזדרכת מצויה דוחקת מיני צמחים מקומיים במיוחד בבתי גידול לחים.
ועל כן, יש לעקור את הפרטים הצעירים.
כריתת העצים הבוגרים לא יעילה כיוון שהעץ מתחדש מגדם.
הפירות אינם ראויים למאכל אדם, אבל השמן המופק מזרעיו – כן.
ציפת הפרי מכילה סוכר ומשתמשים בה לתעשיית הכוהל.
חומר העץ המתקבל מהאזדרכת הוא קשה ובעל מרקם יפה, ולכן משתמשים בו הרבה בתעשיית עיבוד עץ במחרטה (Woodturning).
עלי העץ משמשים כקוטל חרקים טבעי, בין השאר לשמירת מזון וכקוטל עש לשמירת בגדים באפסון.
ברפואה העממית נודע שימוש בקליפת השורש כסם משלשל וכסם הקאה.
אִזְדָּרַכְתִּיִּים (שם מדעי: .Meliaceae Juss) היא משפחת צמחים דו-פסיגיים המונה כ-59 סוגים ו-745 מינים.
מיני המשפחה מעוצים על פי רוב, העלים מורכבים ומחוסרי עלי לוואי.
לצמחים שרף חלבי או מוהל בעל צבע.
הפרחים בעלי עטיף כפול (גביע וכותרת) ושחלה עילית.
לעיתים קרובות אלקלואידים קיימים ברקמות הצמח.
קיימת מחלוקת בין החוקרים בדבר תקופת התפתחותה של המשפחה והערכות נעות בין הקרטיקון תחתון לתקופת האאוקן.
תפוצת המשפחה באזורים הטרופיים והסובטרופיים בעולם.
בגלל העצה המשובחת יש לכמה ממיני האזדרכת ערך כלכלי מרובה.
לבני המשפחה אין נציגים בין צמחי הבר בארץ ישראל.
אזדרכת מצויה, שמקורה בדרום אסיה, והייתה מקובלת מאוד ביישובים היהודים בארץ ישראל ואף ביישובים ערביים הפכה למטרד ולצמח פולש.
למשפחה זו משתייכים גם מיני עץ המהגוני (תּוֹלַעְנָה).
עצים או שיחים בעלי עלים מנוצים, לעיתים רחוקות פשוטים.
העלים מסורגים, ספירליים לאורך הענף ומחוסרי לוואים.
הפרחים על פי רוב דו-מיניים, נכונים, בעלי עטיף כפול ושחלה עילית וערוכים במכבדים (תפרחות מסועפות).
הגביע בעל 4 או 5 עלים או אונות.
עלי הכותרת, קטנים, מספרם 4 או 5 לעיתים רחוקות 3 או 10, מפורדים זה מזה בבסיסיהם או לעיתים רחוקות מאוחים מעל הבסיס.
האבקנים 8 עד 12 (כפול ממספר עלי הכותרת או פחות), וזיריהם מאוחים על פי רוב לצינור.
עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים מאוחים מתחת לשחלה כל אחד לחוד.
השחלה עילית, בת 2 עד 5 מגורות, לעיתים רחוקות 8. בכל מגורה 1 עד 2 ביציות.
במצעית הפרחים טבעת בולטת, המצעית מפרישה כרגיל צוף מתחת לשחלה או סביבה.
הפרי מסוג הלקט, ענבה או בית גלעין.
אזהרת מסע היא המלצה רשמית המפורסמת לרוב על ידי משרד ממשלתי או רשות במדינה, במטרה לספק לאזרח מידע והמלצות אודות גורמי סיכון שונים במדינות בעולם, כגון: טרור, מחלות, הפרות סדר, פשיעה, סוגיות קונסולריות (כגון בעיות הנפקת ויזות) ועוד.
בישראל ישנם שני גורמים אשר אחראים לפרסם אזהרת מסע:
המטה לביטחון לאומי אחראי בחוק לפרסם אזהרות מסע והמלצות בהקשרים של פעילות הטרור במדינה.
משרד החוץ אחראי לפרסם המלצות ואזהרות במגוון סוגיות שונות (פשיעה, מחלות, הפרות סדר, אסונות טבע וכו'), מלבד איום הטרור.
במדינות רבות בעולם, ישנו משרד אחד או רשות אחת אשר מתכללת את כלל הסוגיות באזהרת מסע אחת.
בארצות הברית, למשל, אחראית מחלקת המדינה של ארצות הברית על פרסום אזהרות מסע.
רשימת אזהרות המסע מתעדכנת באופן עיתי, בהתאם להתפתחויות במדינות השונות ולעדכונים מודיעיניים.
כפי שצוין, בישראל קיימת חלוקה בין אזהרות מסע בהקשרי טרור (פגיעה/חטיפה) לבין אזהרות מסע בהקשרים אחרים (פלילי, אסונות טבע, סוגיות קוסולריות ועוד), הסיבה המרכזית לכך היא הצורך בתשומות רבות: פעילות טרור מתנהלת לרוב ברובד החשאי, וקיים קושי מובנה בהערכת סיכונים בנושא.
בניגוד לאזהרות מסע של משרד החוץ, המשקפות סיכון מאירוע גלוי ומתגלגל, בפעמים רבות אזהרת המסע של המטה לביטחון לאומי, תשקף פוטנציאל של סיכונים, מבלי שהאזרח יוכל "לראות" התפתחויות בשטח.
אזהרות המסע של המטה לביטחון לאומי החלו להתפתח בתחילת שנות ה-2000, בעקבות מספר פיגועים, סיכולים וחטיפות (כגון חטיפת אלחנן טננבאום).
המטרה של מנגנון זה הוא לספק לאזרח ישראלי מידע באשר לסיכונים הצפויים לו מגורמי טרור ביעדים שונים בעולם.
אזהרת המסע של המטה לביטחון לאומי מוצגת במודל בן 4 רמות, בעוד אזהרות המסע של משרד החוץ מכילות המלצות שונות בהתאם לסוג וחומרת האירוע.
+מודל אזהרות המסע של המטה לביטחון לאומירמההמלצה4 - איום ברמה גבוההאין להגיע למדינה ובמקרה של שהייה לעזוב בהקדם3 - איום בינונילהימנע מנסיעות שאינן חיוניות2 - איום מזדמןמומלץ לנקוט אמצעי זהירות מוגברים1 - ללא אזהרה מומלץ לנקוט אמצעי זהירות רגילים
אזדרכת הודית (שם מדעי: Azadirachta indica; ידוע גם כעץ הנים) הוא עץ ממשפחת האזדרכתיים.
מוצאו מהודו ובורמה, גדל באזורים טרופיים וטרופיים למחצה.
זהו עץ מהיר צמיחה, המתנשא לגובה של 15-20 מטר, ולעיתים נדירות אף ל-35-40 מטרים.
האזדרכת הוא ירוק עד, אם כי תחת תנאי עקה חמורה של מחסור במזון ומים, העץ עלול להשליך את רוב או כל העלווה.
נוף העץ הוא רחב, הצמרת עגולה או סגלגלה, ומגיעה לקוטר של 15-20 מטרים.
גזע העץ הוא נמוך יחסית וישר, ויכול להגיע להיקף של 1.5-3.5 מטרים.
קליפת העץ קשה, מחוספסת או סדוקה, צבעו לבן-אפרפר עד לחום-אדמדם.
שכבת העץ שמתחת לקליפה היא לבנה-אפרפרה ומרכז העץ הוא אדום, אך כאשר הוא נחשף לאוויר הופך לחום-אדמדם.
העלים מנוצים באורך 20-40 סנטימטר.
העלעלים בעלי צבע ירוק-ירוק כהה (שמספרם מגיע עד ל-31), הם באורך 3-8 ס"ב לערך.
העלים העונתיים לרוב אינם נמצאים.
עוקץ העלה הוא קצר; העלווה היא בצבע אדמדם-סגלגל.
צורת העלים בוגרים היא פחות או יותר אסימטרית, ושוליהם משוננים פרט לבסיס אשר יהיה לרוב טריזי.
הפרחים (לבנים וריחניים) מאורגנים בין הענף לגזע בצורת אשכולות, המגיעים לאורך 25 ס"מ.
הפריחה המסתעפת עד שלוש דרגות, נושאת 150-250 פרחים.
הפרח מגיע לאורך של 5-6 מילימטרים, ו-8-11 מילימטרים ברוחב.
העץ מצמיח במקביל פרחים מושלמים (הרמפרודיטים, נושאים איברים זכרים ונקביים) ופרחים זכריים (פריחה אנדרודיואיצית).
הפרי הוא חד גרעיני בצורת זית, אשר צורתו משתנה מסגלגל מוארך עד לעגלגל וכאשר הוא בשל, הוא מגיע ל-1.4-2.8x1.0-1.5 סנטימטרים.
קליפת הפרי דקה, והציפה בעלת טעם מתוק-מר בצבע לבן-צהבהב ומרקמה סיבי.
הקליפה הפנימית לבנה וקשה ומכילה לרוב זרע יחיד אם כי לעיתים נדירות עד שלושה זרעים מוארכים בעלי קליפת זרע חומה, מהם ניתן להפיק את שמן הנים.
אזדרכטין (Azadirachtin) היא תרכובת אורגנית הנמנית עם הלימונואידים ומשמשת כמדביר חרקים טבעי.
אזדרכטין מהווה תוצר מטבוליזם משני של זרעי עץ הנים, ונוסחתו: C35H44O16. אזדרכטין הוא טרפנואיד המכיל קבוצות פונקציונליות מחומצנות רבות, כגון כהל, אתר, אנול אתר, אצטיל, אצטל, המיאצטיל וכן מגוון של אסטרים פחמתיים.
המולקולה מכילה 16 מרכזים כירליים.
כתוצאה מכך, קיים קושי רב לסנתז את אזדרכטין.
האזדרכטין משפיע בריכוזים נמוכים יחסית על למעלה מ-200 מינים של חרקים, ובהם גם על ארבה, כמדכא תיאבון וגדילה, בעוד רעילותו ליונקים קטנה ביותר.
על-כן, מהווה אזדרכטין מדביר חרקים טבעי רב עוצמה.
אזהרות הם פיוטים העוסקים במניין תרי"ג (613) המצוות ונאמרים בחג השבועות.
החל מתקופת הגאונים ידוע מנהג לומר בחג השבועות פיוט הכולל את מניין תרי"ג המצוות.
במאה התשיעית הם כבר נחשבו מנהג מקובל ומושרש.
במקור נאמרו פיוטים כאלה בחזרת הש"ץ של תפילת מוסף, ובהמשך העבירום בחלק מהקהילות למקומות אחרים בתפילה.
אזהרות ידועות לדוגמה הן האזהרות האנונימיות הקדומות "אתה הנחלת", אזהרות רס"ג, האזהרות של רבנו אליהו הזקן, של רבי יצחק בן ראובן אלברגלוני ושל רבי שלמה אבן גבירול.
הפיוט הקדום ביותר הידוע לנו בסוג זה הוא "אתה הנחלת" המופיע כיום בנוסח אשכנז, שנתחבר בתחילת תקופת הגאונים בבבל, וקדם אפילו למניין המצוות של בה"ג (שאינו פיוט אזהרות).
פיוט זה אינו משעבד את עצמו דווקא למניין תרי"ג מצוות ומונה את המצוות בצורה חופשית וללא סדר כלשהו.
יונה פרנקל משער, שמחבר "אתה הנחלת" כלל לא התיימר להשלים את מניין כל המצוות, אלא רק ערך רשימה חלקית.
זאת משום שבמניינו, הכולל 570 מצוות, לא הזכיר מצוות רבות שקשה לטעון שנשכחו, כך למשל השמיט אכילת מרור בסמוך לאכילת מצה שנזכרה, והשמיט עשיית שולחן הפנים, אף על פי שמנה הן עשיית המנורה והן מצוות לחם הפנים.
רס"ג מתח ביקורת על "אתה הנחלת" בשל חסרונן של מצוות רבות ובשל אריכות לשון מיותרת לדעתו.
כדי להחליף את "אתה הנחלת" הפופולרי, הוא כתב שני פיוטי אזהרות משלו, "את ה' אלקיך תירא" ו"אנכי אוכלה אש" (המשולב בתוך שבעתא).
בראשון רס"ג מתבסס על חלוקתו המרובעת של בה"ג את תרי"ג המצוות לעשין, לאוין, עונשין ופרשיות, אף על פי שהוא אינו נצמד במדויק למניינו של בה"ג.
בפיוט האזהרות השני שלו, מתאר רס"ג כיצד כל תרי"ג המצוות כלולות בעשרת הדיברות.
בהמשך, כמעט כל כותבי האזהרות אמצו חלוקה זו של בה"ג וכתבו את אזהרותיהם על פיה.
השפעה נוספת של בה"ג על כותבי האזהרות שלאחריו, היא ניסיונם למנות את המצוות מניין מושלם, מגמה שלא נראתה ב"אתה הנחלת".
הידוע שבפייטנים אלה הוא רבי שלמה אבן גבירול, אך אזהרות חשובות הן גם אזהרות רבי יצחק בן ראובן אלברגלוני, אזהרות רבנו אליהו הזקן, ואזהרותיו של רבי בנימן בן שמואל שנתגלו בגניזה הקהירית.
בנוסח צרפת התקבלו באופן מוחלט אזהרות רבי אליהו הזקן "אמת יהגה חכי", והראשונים דנים בהן ומתקנים אותן.
ייתכן שהתקבלותן המוחלטת של אזהרות ר"א הזקן במנהג צרפת הם שגרמו להיעלמותן של אזהרות ר' בנימן בן שמואל מהמרחב הצרפתי.
בנוסח אשכנז מקובלות אזהרות "אתה הנחלת" ליום ראשון של שבועות, וביום השני נאמר הפיוט הקדום "אזהרת ראשית", שאינו מונה את המצוות וכנראה שימש במקור כפתיחה לאזהרות.
קהילות אשכנז הסתפקו במניין מצוות מלא באחד הימים, ועל כן התירו לעצמן לומר ביום השני פיוט זה בלבד.
בשני הימים, אומרים באשכנז אחרי האזהרות פיוט אז שש מאות.
בנוסח איטליה, נאמרות האזהרות בסדר הפוך מזה של נוסח אשכנז.
ביום הראשון אומרים "אזהרת ראשית", וביום השני אומרים "אתה הנחלת".
נוהגים שלא לומר את כל "אתה הנחלת" אלא רק את הא"ב הראשון מתוכו.
בשני הימים אומרים אחר האזהרות את "אז שש מאות".
בארצות צפון אפריקה נהגו לקרוא את האזהרות של רבי יצחק בן ראובן אלברגלוני ואילו בארצות המזרח נהגו לקרוא את האזהרות של רבי שלמה אבן גבירול.
כאמור, מיקומן המקורי של האזהרות הוא בברכת קדושת היום ("אתה בחרתנו") שבחזרת הש"ץ בתפילת מוסף של שבועות.
במיקום המדויק בו יש לומר את האזהרות בתוך הברכה נהגו מנהגים שונים בתקופת הגאונים.
רב עמרם גאון כותב בסידורו לשלב את האזהרות לאחר הפסקה "מלך רחמן רחם עלינו" לפני "והשיאנו": .
לעומת זאת, את האזהרות שכתב רס"ג והביא בסידורו הוא מיקם לאחר פסוקי המוסף, ולאחריהן המשיך "מלך רחמן רחם עלינו".
בנוסח אשכנז נהוג מתקופות קדומות ועד מחזורי ימינו כדעת רס"ג, והאזהרות נאמרות מיד לאחר פסוקי קרבן מוסף.
כך נהוג עד היום גם בנוסח איטליה.
על פי הנראה מפיוטי האזהרות הצרפתיים (של ר"א הזקן ושל ר' בנימן בן שמואל) נהג שם מנהג שלישי, והאזהרות נאמרו באמצע פסקת "מלך רחמן רחם עלינו", לפני הבאת הפסוק .
בנוסח הספרדים הקדום נהגו כדעת רב עמרם גאון ואמרו את האזהרות לפני "והשיאנו".
כאשר קבעו פוסקי ההלכה בספרד שאין לומר פיוטים בחזרת הש"ץ, הוצאו גם האזהרות ממקומן המקורי והועברו לתפילת מנחה, לפניה או לאחריה.
גם בנוסח רומניא לא נאמרו האזהרות בתוך חזרת הש"ץ, והן נאמרו לאחריה.
באשר לטעם הבחירה דווקא בתפילת מוסף, ולא בתפילת שחרית המתבקשת יותר, מציע יונה פרנקל שתי אפשרויות.
האחת, שתפילת שחרית כבר הייתה עמוסה בפיוטים רבים בברכות קריאת שמע (יוצרות) ובחזרת הש"ץ (קדושתא), ולא רצו להכביד עליה בפיוט ארוך נוסף.
הסבר אחר שהוא מציע הוא שהדבר נבע מרצון ליצור הקבלה לחגים אחרים בהם ישנו פיוט משמעותי במוסף (מלכויות זכרונות ושופרות בראש השנה, פיוטי סדר העבודה ביום כיפור, תפילת גשם בשמיני עצרת ותפילת טל בפסח).
לבני עדות המזרח ישנה מנגינה מיוחדת לאמירת האזהרות.
בחוץ לארץ, בו יש יום טוב שני של גלויות, יש שנהגו לקרוא את מצוות העשה ביום הראשון של חג השבועות ואת מצוות הלא תעשה ביום השני של שבועות .
לגבי זמן אמירתו, יש מקומות שנהגו לקרוא את האזהרות במהלך חזרת הש"ץ של תפילת מוסף.
במקומות אחרים נהגו לאומרו לאחר חזרת הש"ץ, לפני תפילת מנחה או כחלק מתיקון ליל שבועות.
רבי אברהם אבן עזרא, בספרו "יסוד מורא וסוד תורה", מותח ביקורת על מחברי האזהרות: "והנה בעלי האזהרות דומים לאדם שסופר כמה הוא מספר העשבים הכתובים בספר רפואות והוא לא יכיר מה תועלת בכל אחד מהם ומה יועילו לו שמותם".
לפי פרופ' מאיר בר-אילן, בעלי האזהרות, שאותם מבקר אבן עזרא, הם בראש ובראשונה רבי סעדיה גאון ורבי שלמה אבן גבירול.
הרמב"ם בהקדמתו לספר המצוות מותח ביקורת מסיבה אחרת, והיא אופן מניין המצוות שבאזהרות:
וכן כל פעם ששמעתי את ה"אזהרות" רבות המספר שנתחברו אצלנו בארץ ספרד, נהפכו צירי עלי מחמת מה שראיתי מפרסום הדבר והתפשטותו.
ואף על פי שאין להאשימם, כי מחבריהם פייטנים, לא רבנים, ואת הראוי להם מצד אומנותם, היינו: מתק הדיבור ויפי החריזה, כבר עשו בשלמות - אבל בתוכן השיר נמשכו אחר בעל הלכות גדולות וזולתו מן הרבנים האחרונים.
הרמב"ם אומר, כי תפוצתן הרבה של אזהרות שנכתבו על פי מניין בה"ג (שהוא מניין מצוות מוטעה, להבנת הרמב"ם), היא בין הגורמים שהביאו אותו לכתוב את ספר המצוות, בו הוא מונה את המצוות בשיטה שונה.
בעקבות דבריו אלה של הרמב"ם חיברו בתימן הרב יוסף קאפח והרב יוסף קורח כל אחד בנפרד, אזהרות המבוססות על מניין המצוות של הרמב"ם.
כבר לפניהם חיבר הרב יהונתן אייבשיץ אזהרות כמניין הרמב"ם.
בניגוד לשיטת הרמב"ם שמחברי האזהרות הם "פייטנים, לא רבנים", ואין עיקר עיסוקם בתוכן מניין המצוות אלא ביפי השיר, רבים ראו בפיוטי האזהרות חיבור בעל משקל הלכתי.
רבנו תם הגיה את האזהרות של ר"א הזקן כדי שתתאמנה להלכה כפי שהוא פסק.
במהלך הדורות נכתבו פירושים רבים נוספים לאזהרות, ולעיתים קרובות הפרשנים מנסים לאפיין את שיטת הפייטן במניין המצוות ולהשוותה לשאר מוני המצוות.
למשל, הרשב"ץ כתב פירוש בשם "זוהר הרקיע" על האזהרות של אבן גבירול, ובו הוא מתמודד עם טענות הרמב"ם והרמב"ן, ומנסה אף להסיק מן הפיוט מהי דעתו של אבן גבירול במחלוקות השונות ביניהם.
הרב ירוחם פישל פערלא כתב חיבור ארוך על אחד מפיוטי האזהרות של רס"ג, בו הוא דן בדעת רס"ג בשאלות שונות הקשורות במצוות ובמניינן, לפעמים על סמך מילים בודדות בהן רס"ג השתמש בפיוטו.
בשאלת מקור הכינוי "אזהרות" קיימות מספר הצעות:
המונח אזהרה משמש בלשון חז"ל לציון מצוות לא תעשה, היינו איסור מהתורה ומכאן פיוט העוסק במניין המצוות, הכוללות גם 365 איסורים לעומת 248 מצוות עשה, מכונה על שם הרוב.
ערכה המספרי בגימטריה של המילה "אזהרת" הוא 613 (תרי"ג), כמניין המצוות, ולכן בתקופה קדומה נהגו לפתוח בה את הפיוט באופן קבוע (כמו הפיוט "אזהרת ראשית" שהוזכר לעיל), ובשל כך הסוג כולו נקרא על שמה.
בסיפורו האוטוביוגרפי "הסימן", שמתרחש בחג השבועות, מספר ש"י עגנון: "איני זוכר מאימתי נוהג אני לומר בלילי שבועות אזהרות לרבינו שלמה בן גבירול, אבל מיום שנהגתי כן לא בטלתי ממנהגי זה אפילו שנה אחת".
שיאו של הסיפור הוא החיזיון המיסטי שחווה המספר, ובו מפגש עם רבי שלמה אבן גבירול.
בשירת ספרד, הורחב המונח "אזהרות", ומעתה נתכנו "אזהרות" כל פיוטי החגים שנושאם הלכתי ומפרטים את הלכות החג.
ראשיתו של הדבר ברבי יהודה הלוי שחיבר "אזהרות" לפסח, הכוללות הלכות פסח.
בעקבותיו הלכו פייטנים רבים אחרים, בעיקר בקטלוניה ובפרובנס, וחיברו אזהרות לפסח (למשל רבי זרחיה הלוי), ולאחר מכן גם לשאר החגים.
ידועות בין היתר "אזהרות לשבת לפני יום הכיפורים", "אזהרות לשבת לפני סוכות", "אזהרות לראש השנה", ועוד.
פיוטים אלה נאמרו כנראה בידי הציבור בשבת שלפני החג.
מנהג זה כנראה לא התפשט, וברבות הימים השתמר רק המנהג המקורי, לומר אזהרות על תרי"ג מצוות בחג השבועות.
אזוביון מדברי (שם מדעי: Lavandula coronopifolia) הוא בן שיח מדברי-סודני מסועף מבסיסו שמשויך לסוג אזוביון ממשפחת השפתניים.
גבעוליו הזקופים מגיעים לגובה 35 עד 50 גובהו ואף ל-100 ס"מ.
עליו קירחים, גזורים ומנוצים פעם אחת וגבעוליו רְבוּעִים וזקופים.
תפרחתו ארוכה ומרווחת, אורך הפרחים כס"מ אחד.
הפרחים בצבע כחול כהה, נוטה לסגול.
העלים והפרחים מפיצים ריח מיוחד, המזכיר את ריח הזעתר.
מין נוסף של אזוביון שגדל באזורים חופפים כמעט אזורים שגדל בהם אזוביון מדברי הוא אזוביון שעיר שעליו שעירים יותר ודרושה לו לחות רבה יותר.
ולכן, מוצאים אותו בוואדיות לחים בערבה ובקניוני מדבר יהודה.
אם כי, למין זה בדומה לאזוביון שעיר גמישות רבה באורך עונת הפריחה.
צמח זה משמש את הרפואה הבדואית להכנת תה להקלת מיחושים בבטן.
אֲזוֹבְיוֹן מִדְבָּרִי הוא בן שיח ריחני, מעוצה בבסיסו ומסתעף מבסיסו, בעל גבעולים רבים וזקופים, וגובהו בין 40 עד 100 ס"מ.
הגבעולים רְבוּעִים וירוקים, נגדיים וזקופים, נושאים עלים בעיקר בחלק התחתון ובראשם מרוכזים הפרחים.
העלים נגדיים, קירחים, דמויי ביצה מוארכת, מחולקים (גזורים-מנוצים) פעם אחת בלבד לאונות מוארכות וצרות, שרוחבן כ-1 עד 2 ס"מ, וקודקודן מעוגל (בשונה מאזוביון שעיר שעליו שעירים ומנוצים פעמיים, ובשונה מאזוביון דגול שעליו פשוטים).
בעת מילולם של עלים צעירים הם מעלים ריח טיפוסי.
הפרחים נגדיים, מסודרים בדורי פרחים שממוקמות לאורך החלק העליון של הגבעולים.
התפרחות (דורי הפרחים) מוארכות ודקות, לא צפופות ומרוחקות זו מזו.
החָפִים המלווים את התפרחות קצרים בהרבה מהגביע.
הפרחים קטנטנים, אורכם כ-8 עד 10 מ"מ (גונם לרוב כהה יותר מזה של אזוביון שעיר).
הפרחים ערוכים בזוגות נגדיים וסדורים שתי וערב לאורך הגבעול - זוגות הפרחים העוקבים ממוקמים בזווית ישרה זה לזה.
הכותרת דו-שפתנית, מאוחת עלים לצינור ארוך במיוחד, שתי השפתיים ברורות למדי ושתיהן נראות יפה מבחוץ, וצבע הכותרת סגול (כחול) חיוור (הגוון כהה יותר מאזוביון שעיר) ואורכה כס"מ אחד.
הגביע דמוי צינור צר וירקרק, בעל 14 עורקים ודו-שפתני עם 5 אונות קצרות.
צינור הכותרת בולט במידה רבה מהגביע.
צינור הכותרת דמוי צינור ארוך מאוד כפוף בקצהו ונפתח בקצהו ל-5 אונות ברורות.
השפה העליונה, דמיות כובע מפוצלת ל-2 אונות לא בולטות.
השפה התחתונה מורחבת, בת 3 אונות כמעט שוות.
השפה העליונה של הכותרת שטוחה פחות או יותר או קמורה מבפנים, בדרך כלל קצרה מהשפה התחתונה.
האבקנים שמספרם 4, מפורדים ומעורים בצינור הכותרת וחבויים בו.
השחלה עילית, בת 2 עלי שחלה, שמתחלקים בשלב מוקדם על ידי מחיצה מדומה ל-4 מגורות בעלות ביצית אחת, עמוד עלי 1 ו-2 צלקות.
הפרי מסוג מַפְרֶדֶת (schizocarp) שעשויה 4 פרודות (זרעים, אגוזיות יבשות) ועטופות בגביע משתייר.
הזרעים חלקים ומבריקים, בעלי עובר ישר.
אם כי, למין זה גמישות רבה באורך הפריחה.
בשנים יבשות לא יפרח כלל, בשנים גשומות במקומות יבשים יחסית הפריחה תהיה אביבית וקצרה ובמקומות לחים יותר (שקעים וצדי דרכים) הפריחה תימשך עד הקיץ.
התפוצה של אזוביון מדברי משתרעת באזורים הסהרו-ערבי והסודני, דהיינו במדבריות ערב, בצפון אפריקה ובמזרחה.
הוא גדל במקומות אבניים וסדקי סלעים שבערוצי נחלים, במדרונות ובוואדיות במדבר הקיצוני במיוחד באזורים חמים שבנאות מדבר.
הוא פזור עד נדיר לאורך חופי ים המלח (בקעת ים המלח), לאורך כל הערבה, בנגב הדרומי ובדרום סיני.
אזוביון מדברי, שעמיד יותר ליובש, בונה חברות ערוצים ושולט בערוצים של סלעים מגמתיים בסביבות אילת ובסיני בשונה מאזוביון שעיר, שרגיש יותר ליובש, והוא פחות שכיח פחות כצמח שולט.
אַזּוֹ, אַזוֹי או אָזוֹן (בגאורגית: აზო; აზოჲ; აზონი) היה שליט הגאורגים בכארתלי העתיקה (מוכרת כממלכת איבריה בכתבים הקלאסיים), שעל פי הרשומות הגאורגיות מימי הביניים מונה על ידי אלכסנדר הגדול.
שמו ומוצאו של אזו מוצגים באופנים שונים ברשומות הגאורגיות מימי הביניים.
בעוד החיבור 'ניצורה של כארתלי' הוא נקרא אזו (י) והוא מוצג כנצר לשושלת קודמת באריאן כארתלי , בחיבורים ב"חיי כארתלי" הוא מכונה בשם אזון ומוצג כמקדוני.
אזו ואזון מייצגים ללא עוררין את אותה דמות ושני המקורות מייחסים את מעמדו למסע המיתולוגי של אלכסנדר הגדול לגאורגיה הפנימית.
על פי החיבור 'ניצורה של כארתלי', אזו היה בנו של מלך אלמוני בשם מאריאן כארתלי שהובא לכארתלי עצמה על ידי אלכסנדר הגדול והוצב כמלך הראשון (מֵפֶּה ) של מצחתה לאחר כיבוש העיר.
אזו הביא איתו את פולחן האלילים גאצי וגאים לכארתלי.
חיבורי 'חיי כארתלי' לא מספרים על מסורת כזו.
במקום זאת נאמר בהן כי אזון, בנו של יארדוס (ללא צוין ב'ניצורה של כארתלי') לא היה מלך ולא ממוצא גאורגי.
על פי החיבור, הוא כבש את מצחתה על ידי חיל בן 100,000 מקדונים.
בנוסף, אלכסנדר ציווה על אזון לסגוד לשבעה גרמי שמים (השמש, הירח וחמישה "כוכבים", כלומר כוכבי לכת) ולשרת את "האל הבלתי נראה, בורא היקום".
בגרסה זו אזון מתואר כרודן, והוא מודח ונהרג על ידי פרנוואז הראשון, חבר השבט השולט המקומי שושלת פרנוואז , שאביו ודודו נהרגו על ידי אזון.
הזיהוי של אזו/אזון הוא אחת החידות המורכבות והמעוררות מחלוקת של ההיסטוריה הגאורגית המוקדמת.
שלטונו מתוארך בדרך כלל על ידי החוקר הגאורגי סרגי גורגאדזה לשנים 330–272 לפני הספירה, אם כי כרונולוגיה זו חסרה דיוק.
למרות ההבדלים ביניהן, שתי המסורות של ימי הביניים מסכימות שהממלכה הוקמה במצחתה בתקופה ההלניסטית המוקדמת.
עובדה זה מאומתת גם במקורות שאינם גאורגיים.
האגדה על המסע של אלכסנדר הגדול לאיבריה נשמרה גם במסורת ההיסטורית הארמנית, במיוחד בחיבור תולדות הארמנים מאת מובסס חורנאצי (כנראה מהמאה ה-5).
חורנאצי מצין את "מיתרידטס, אחשדרפן דריווש" (ניתן לזהות עם מיטרידטס השני מכיוס ) שמונה על ידי אלכסנדר לשלוט על הגאורגים.
פרופסור גיורגי מליכישווילי ערך מספר הקבלות בין הסיפורים על אזון של ברשומות הגאורגיות לבין מיתרידטים של המסורת הארמנית.
מספר חוקרים מודרניים סוברים שסיפורו של אזו מעיד בעקיפין על הגירה של השבטים הגאורגים המוקדמים לצפון-מערבה ושילוב של אלמנטים אנטוליים עם השבטים שחיו בכארתלי ממש.
מצד שני, הגרסה של 'חיי כארתלי', המתייחסת באופן אנכרוניסטי לפמליית אזון כ"רומאים", עשויה בהחלט לשקף את הפעילות הרומית באיבריה, ככל הנראה את אלה של התקופה הפלאבית (69–96 לספירה).
מספר היסטוריונים מודרניים ניסו גם להשוות את אזון (השם מסתיים בסיומת היוונית -ου) עם יאסון של תקופת הארגונאוטים.
לפי ההיסטוריון הרומי טקיטוס, האיבריים "טענו שמוצאם תסלי, מהתקופה שבה יאסון, לאחר שעזב עם מדיאה וילדיהם, חזר לארמון הריק של אייטס ואנשי קולכיס חסרי המלכים".
אֲזוֹבְיוֹן דָּגוּל (שם מדעי: .Lavandula stoechas L) הוא בן-שיח ים-תיכוני, נדיר ובסכנת הכחדה ממשפחת השפתניים.
הוא גדל על קרקעות חול-חמרה, במישור החוף ולמרגלות החרמון.
הצמח עשוי להגיע עד לגובה של 70 ס"מ.
ענפיו מעוצים בחלקם התחתון, ועליו צרים וארוכים.
כל חלקי הצמח העיליים מכוסים שערות, חלקן שערות בלוטיות המכילות שמן ארומטי בעל ריח מיוחד.
הפריחה היא בחודשים פברואר עד מאי והיא בצבע ארגמן - סגול.
מלבד אזוביון דגול, ידועים בצמחיית ישראל רק מינים מעטים בעלי תפרחת דגל כאמצעי ראווה ופרסומת והם: אזוביון משונן הגדל בר באדום שבדרום ירדן הגדל בגינות רבות, מרווה דגולה, מצילות מצויצות וכדן נאה.
אזוביון דגול הוא בן שיח צפוף, שעיר, מאפיר שגובהו עד 1 מ'.
הצימוח והלבלוב בחורף ובקיץ השלכת חלקית והעלים קטנים יותר.
לאחר הבשלת הזרעים מתפוררת התפרחת והזרעים נפוצים יחד עם הגביע במהלך הסתיו והחורף.
הגבעולים זקופים, רבועים, ירוקים, מעוצים בחלקיהם התחתונים.
העלים נגדיים, פשוטים, שעירים, יושבים, מוארכים וצרים ואורכם 1 עד 2 ס"מ וצבעם ירוק-מאפיר.
שפתם תמימה ושוליהם מקופלים במקצת לאחור.
בעת מילולם הם מעלים ריח טיפוסי.
התפרחות, שצבען סגולות-כחולות, דמויות שיבולת ומלוות חפים.
הן מסועפות וצפופות ומוארכות הממוקמות בקצות ענפים, אורכן 2 עד 3 ס"מ וקוטרן כס"מ אחד.
התפרחות מסתיימות לרוב בקבוצה (בציצה) של 3 עד 5 חפים סגולים בוהקים ("דגל" מכאן שמו העברי).
החפים גדולים בהרבה מהפרחים שצבעם סגול כהה.
הפרחים נראים מסודרים מתחת לציצת החפים בשורות אנכיות.
הפרחים קטנטנים, סגולים ארגמן כהה ואורכם כ-8 עד 10 מ"מ.
הגביע דמוי צינור, שעיר, בעל 13 עד 15 עורקים ודו-שפתנית עם 5 אונות קצרות.
הכותרת דו-שפתנית, מאוחת עלים, שתי השפתיים ברורות למדי, שתיהן נראות יפה מבחוץ.
השפה העליונה בת 2 אונות.
צינור הכותרת ארוך ובולט במידה רבה מן הגביע.
כאמור בראש כל תפרחת ישנה ציצית של חפים סגולים.
ציצית זו משמשת ככל הנראה כ"דגל" (מכאן שם המין) שמטרתו למשוך את המאביקים ממרחק, תפקיד שברוב מיני הצמחים ממלאים עלי הכותרת של הפרח.
התפוצה במישור החוף ולמרגלות החרמון למרגלות החרמון: בעמק יעפורי ובהר קטע.
אזוביון דגול גדל בבתות וגריגות על קרקעות חול-חמרה דלות-גיר החוף או חוסמס במישור החוף, ועל קרקע שבלתה מאבן חול נובית במרגלות החרמון.
הוא גדל לרוב בגריגות של לוטם, קידה שעירה ומתנן שעיר.
ביערות קק"ל נטועים מתפתחות האוכלוסיות היטב.
הוא מוגן בשמורות הטבע לימן, הדסים, תל יצחק וחרוצים.
המין אומנם נדיר בישראל, אך באגן הים התיכון (מלבד מצרים ולוב) הוא מין נפוץ, ומונים בו 2 תת-מינים (אחד מהם אנדמי לספרד ולפורטוגל) וזנים מרובים, שגדלים במגוון גדול של קרקעות, ואינו שרוי בסיכון.
אזוביון דגול Lavandula stoechas שייך לקבוצה מיוחדת בסוג אזוביון, בסקציה "סטוכאס" (Stoechas) בעלת המאפיינים הבאים: חפים צבעוניים, "דגלים" בראש התפרחת; תפרחת מאד צפופה וקומפקטית; הפרחים מאורגנים בדרך כלל בטורים אנכיים והמשכיים.
מין שני בסקציה "סטוכאס" הוא אזוביון משונן (Lavandula dentata) שהוא צמח גינון שכיח, אך כצמח בר הוא גדל במערב אגן הים התיכון (האיים הבאלריים, ספרד, מרוקו ואלג'יריה), בצפון מזרח אפריקה הטרופית (אריתריאה ואתיופיה), בדרום ירדן ובחצי האי ערב (ערב הסעודית ותימן).
לעומת אזוביון דגול הפרחים באזוביון משונן אינם מאורגנים בטורי אורך סדורים.
אזו היא קבוצה פונקציונלית הקיימת בתרכובות אורגניות; תרכובות אלו מכונות תרכובות אזו.
קבוצת אזו מורכבת משני אטומי חנקן הקשורים ביניהם בקשר קוולנטי כפול (N=N).
לכל אחד מאטומי החנקן קשורה קבוצה נוספת כלשהי.
קבוצת אזו קרויה גם דיאימיד (Diimide).
השם אזו מקורו במילה הצרפתית המיושנת azote, "חנקן".
מילה זו מקורה ביוונית ופירושה "לא חי".
הקבוצות הנוספות הקשורות לאטומי החנקן עשויות להיות אליפטיות או ארומטיות, אך בתרכובות האזו היציבות והשכיחות ביותר הקבוצות הארומטיות (לעיתים קרובות: טבעות בנזן) הן הדומיננטיות.
הסיבה לכך היא יציבות באמצעות רזוננס כימי: אלקטרוני הקשר הכפול בין אטומי החנקן משתתפים ברזוננס של הטבעת הארומטית.
רזוננס זה גורם גם לכך שתרכובות אזו ארומטיות רבות הן צבעוניות; קבוצה גדולה של צבעים תעשייתיים נקראת צבעי אזו .
לתרכובות אזו אליפטיות שימוש בסינתזה כימית.
חום או קרינה גורמים לקבוצת האזו להשתחרר מהמולקולה כגז חנקן (N2); השיירים הנותרים מהווים רדיקלים, בהם ניתן להשתמש בתגובות שרשרת רדיקליות.
ניתן לסנתז תרכובות אזו ארומטיות באמצעות תגובה המכונה צימוד אזו (Azo coupling).
זוהי תגובת התמרה נוקלאופילית בין פנול או אנילין ובין יון דיאזוניום (R-N+≡N).
היון החיובי משמש כאלקטרופיל והטבעת הארומטית של פנול או אנילין מהווה נוקלאופיל:
אזוב היא עיר במחוז רוסטוב בדרום-מערב רוסיה.
העיר ממוקמת על היובל הדרומי של נהר דון, 11 ק"מ מזרחית למקום בו הוא נשפך לים אזוב, ו-25 ק"מ דרומית-מערבית לעיר רוסטוב על הדון.
בשנת 2010 מנתה אוכלוסיית העיר 82,937 תושבים.
בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס הוקמה לחוף ים אזוב מושבה יוונית שנקראה טנאיס (Τάναϊς), על שמו היווני של נהר דון, אם כי נקרופוליס שהתגלה באתר מעיד על התיישבות כבר בתקופת הברונזה.
טנאיס חרבה בידי הגותים במאה ה-3 וחורבותיה שוכנות מספר קילומטרים מצפון לאזוב.
במאה ה-10 בא האזור תחת שליטתה של נסיכות טמוטראקאן (Тмутаракань) הסלאבית, אך ב-1067, השנה הנחשבת לשנת ייסודה של העיר, השתלטו על המקום הקפצ'אקים (טורקית Kıpçak), בני עם טורקי אשר העניקו לו את השם אזאק, "מקום נמוך".
משם זה התפתח השם המודרני שהוחל הן על העיר והן על הים הסמוך.
קיימת סברה עממית מקובלת הטוענת כי מקורו של השם הוא בנסיך בשם אזום או אסוף, אשר נהרג בעת הגנת העיר.
אורדת הזהב (Altın Orda Devleti) המונגולית שלטה בחופי ים אזוב במהלך המאה ה-13 וה-14, אך לסוחרים מוונציה ומג'נובה הותר להתיישב באתר העיר המודרנית, וב-1316 הם הקימו מושבה לה קראו טאנה בהשפעת השם היווני הקדום.
ב-1471 כבשו העות'מאנים את טאנה והקימו בה את מצודת "אזק" או "אזוב".
ממועד זה ובמשך מאות שנים, הייתה מצודת אזוב לנקודת מפתח ב השונות ועברה מיד ליד מספר פעמים.