tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנימין בראון כותב שהמשל נתפס בעיני חילונים רבים כביטוי של התנשאות חרדית כלפי התרבות החילונית, המתבטאת בתפיסתה כחסרת תוכן ממשי.
בסדרת הטלוויזיה הסאטירית "היהודים באים" נכלל מערכון המשתמש במוטיבים של משל "העגלה המלאה והעגלה הריקה" כדי להאיר באור סאטירי את המתח המתמשך בין דתיים לחילונים בישראל.
משל הסעודה הגדולה הוא אחד ממשלי ישו ומצוטט בבשורה על-פי מתי ובבשורה על-פי לוקאס.
וריאציה של המשל מופיעה גם בבשורה על פי תומאס.
בבשורה על פי מתי מסופר המשל כך:
בבשורה על פי לוקס מופיעה גרסה מצומצמת יותר:
המשל נועד להוכיח את חכמי ישראל והפרושים שדחו את שליחותו של ישו ואת המסר שהביא מאלוהים.
בנמשל, האדון הוא אלוהים והסעודה שהוא עורך היא הסמל המקובל לחיי הנצח או לגן העדן, כעין סעודת בשרו של לווייתן שמוזכרת בתלמוד בבלי.
המוזמנים הם אלו שכבר משתייכים לקבוצה הנבחרת של המלך, כלומר היהודים, אולם הם מסרבים להכיר בקריאתו של המלך ושליחיו.
או אז קורא האדון לכל מי שמוכן לשמוע ומזמין אותו לסעודה, כלומר על פי ישו, הגאולה תגיע לכל מי שמאמין בו, בין שהוא יהודי ובין שאינו יהודי, אך אלו שאינם מאמינים, לא ייגאלו.
כמו כן, ניכרת תוכחה על העדפת חיי העולם הזה, כגון העיסוק בשדה, במסחר ובנשים, על פני הציות לדבר אלוהים, וכפי שנאמר בדרשה על ההר, .
המשל מופיע בתחריטים של יאן לאוקן ובציורים של ג'ון אוורט מיליי ושל ברנרדו קוואלינו (Bernardo Cavallino).
משלוחים חיים (Live Export או Livestock Export) הם משלוחים של בעלי חיים ממדינה למדינה למטרת פיטום ושחיטה, כחלק מתעשיית הבשר.
אוסטרליה היא יצואנית המשלוחים החיים הגדולה בעולם.
אינדונזיה היא היבואנית הגדולה מאוסטרליה השכנה, עם מעל ל-750,000 עגלים בשנה שהם 55% מהיצוא.
ישראל היא יעד ניכר לייצוא האוסטרלי.
ניו זילנד הייתה יצואנית של משלוחים חיים אך חדלה בהדרגה ומאז 2007 לא יצאו ממנה משלוחים חיים.
בשנת 2021 היא אסרה עליהם.
בשנת 2024 אושר באוסטרליה חוק האוסר על משלוחים חיים.
החוק יוחל בהדרגה עד שנת 2028.
המשלוחים החיים נועדו לספק את הביקוש לבקר במדינות המייבאות, בעיקר במזרח התיכון ובדרום מזרח אסיה.
היבוא לישראל צומח משנה לשנה, ב-2017 יובאו לישראל כחצי מיליון עגלים וטלאים; במחצית הראשונה של 2018 יובאו 36% יותר מאשר בתקופה המקבילה שנה קודם.
ארגונים למען בעלי חיים בעולם מבקרים את המשלוחים החיים בגלל התנאים הקשים במסע והאחוז הגבוה של תחלואה ומוות במסע ולאחריו.
הארגונים האוסטרלים מתנגדים למשלוחים החיים גם בגלל אכזריות כלפי העגלים האוסטרליים במתקני השחיטה בארצות היעד.
בעלי החיים סובלים באוניות מצפיפות, מחלת ים, זוהמה, חום קיצוני ורעב.
הם עושים צרכים במקום בו הם עומדים וזה על זה, מחוסר ברירה אחרת.
העגלים והטלאים מגיעים לישראל תשושים, לפעמים מכוסים בצואה, עם בעיות נשימה ובעיות עיניים קשות בגלל ריכוז אדי האמוניה שנפלטים מהשתן, וחלק מהם מתעוורים.
בתיעוד שנעשה בתוך האוניות על ידי וטרינרית ששירתה את המשלוחים נראים בעלי חיים צפופים, מבוססים בהפרשות, השקתות והאבוסים מטונפים ולפעמים ריקים, בעלי חיים מורעבים, נדבקים במחלות זיהומיות, ונפצעים כתוצאה מהחלקה או הסתבכות בחלקי ברזל.
חולי ומוות בתנאים אלה הם בלתי נמנעים, וגופות עגלים שהושלכו מאוניות של משלוחים חיים מאירופה, נשטפות תדיר אל חופי ישראל.
העלייה לאונייה והירידה ממנה והמעברים מכלי תחבורה אחד לשני כרוכים בדרבון כדי לזרז את בעלי החיים.
בצילומים שנעשו בעולם ובישראל נראים פועלים מכים את בעלי החיים נמרצות בידיים, עם מוט או צינור או בעזרת שוקר חשמלי.
העמסה ופריקה של אלפי בעלי חיים עשויה להימשך ימים.
ב-2012 שידרה רשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC כתבה על התאכזרות לבקר ולצאן האוסטרלים בארצות היעד.
בעקבות הכתבה הזמין משרד החקלאות האוסטרלי דוח מהווטרינרית לין סימפסון, ששירתה את ענף המשלוחים החיים במשך 11 שנים והשתתפה ב-57 משלוחים חיים.
הדוח שכתבה היה אמור להיות חסוי אך הועלה בטעות לרשת על ידי משרד החקלאות.
כך התגלה לראשונה המצב בתוך הספינות ממש, שעד אז אי אפשר היה לתעד.
סימפסון מדווחת שהצפיפות של בעלי החיים על האוניות היא גבוהה כל כך שלא כל בעלי החיים מסוגלים לשכב בו זמנית.
הצפיפות מובילה לכך שבעלי חיים דורכים זה על זה ושוכבים זה על זה באופן שחונק את בעל-החיים שמתחת.
רצפת המכלאות כמעט חשופה ממצע, מה שגורם לבעלי החיים פציעות קשות ברגליים ובמפרקים.
במהלך המסע מצטברת שכבה עבה של הפרשות נוזליות על רצפת המכלאות.
העגלים מתבוססים בהפרשותיהם ושוכבים בצואה של עצמם ושל חבריהם למכלאה.
כששכבת הצואה שמכסה את גופם מתקשה, היא פוגעת ביכולת של גופם להתמודד עם עומסי החום ולצנן את עצמו.
גם לעניין זה מספקת ד"ר סימפסון תמונות המדברות בעד עצמן.
בעלי חיים רבים מועמסים לספינות אף שאינם כשירים למסע.
ד"ר סימפסון מתייחסת במיוחד לעגלים גדולים, שקורסים ואינם מסוגלים לקום, ומביאה תמונות של עגלים במצב זה.
על פי סימפסון התמונות הן "דברים שהייתי מצפה לראות בכל משלוח".
בעקבות החשיפה פוטרה הווטרינרית על ידי תעשיית המשלוחים החיים.
הדוח המצולם המלא נמצא בהערה.
העגלים והטלאים נאספים מעשרות או מאות חוות ורפתות ברחבי המדינה המייצאת.
עוד בטרם יעלו לאונייה, בעלי החיים מובלים לכיוון ערי הנמל במסעות יבשתיים של אלפי קילומטרים, שבמהלכם לא יקבלו אוכל ומים לפרקי זמן ארוכים.
באוסטרליה הם מובלים לעיתים לדרום היבשת, שם הם מועלים על אונייה שמפליגה להמשך העמסה במערב היבשת, דבר שמוסיף חמישה ימים למשלוח שהוא מלכתחילה אחד הארוכים בעולם.
הם מובלים להסגר בו הם אמורים לשהות כשמונה ימים לצורך תצפית וטרינרית.
המסע הימי מאוסטרליה לישראל נמשך כשלושה שבועות בממוצע, אם אין תקלות בדרך.
חלק מאוניות המשא יוצרו בתחילת שנות התשעים ועברו הסבה, האוניות החדשות יותר הן ייעודיות להובלת בעלי חיים.
האוניות מכילות קומות של סיפונים לשיכון בעלי חיים, ובאוניות הגדולות יש למעלה מעשר קומות כשחלקן מתחת למים.
השטח המוקצה לעגל באונייה כזו הוא כמטר רבוע, ולכבש מוקצה כ-0.3 מ"ר.
באניות הענק שטח המכלאות יכול להגיע למעל 30 דונם.
אונייה בעלת שטח של 31.5 דונם יכולה לשאת כ-60 אלף טלאים ובנוסף כעשרת אלפים עגלים.
במהלך המסע העגלים סובלים ממחלת ים, אך בשל אי יכולת ביולוגית להקיא, המחלה מתבטאת בשלשולים קשים.
השלשולים הקשים בצפיפות הרבה, עקת החום, הדבקה בסלמונלה וקשיי נשימה באדי ההפרשות, הם הגורמים העיקריים לתחלואה ומוות במסעות.
בקרב הכבשים גורם מוות נפוץ הוא חוסר יכולת להסתגל למעבר ממרעה לתזונה מכופתאות מספוא, והם מתים מרעב.
המסע מאוסטרליה למזרח התיכון הוא אחד ממסעות המשלוחים החיים הארוכים בעולם, והקו ידוע בתקלותיו הרבות.
בינואר 2014 חלה תקלה באונייה הגדולה Ocean Drover שנשאה 42,000 כבשים ו-600 עגלים לשחיטה בישראל.
האונייה עצרה לתיקונים בקרבת איי קוקוס באוקיינוס ההודי, ולאחר מכן המשיכה בדרכה.
התקלה חזרה על עצמה והאונייה עצרה שוב, הפעם ליד ג'יבוטי.
העיכובים החוזרים האריכו את המסע.
עד שהאונייה הגיעה לנמל אילת מתו בה 1,630 כבשים ו-165 עגלים.
בינואר 2016 אוניית משלוחים קטנה יחסית שהזמין בית מטבחיים דאבח, נתקעה סמוך לחופי אוסטרליה כשעליה 13,000 עגלים וכבשים.
לא היה ידוע מה מצבם של בעלי החיים.
בעקבות לחץ של ארגונים אוסטרליים וישראלים החליט שר החקלאות אורי אריאל לבטל את המשלוח והאונייה שבה לאוסטרליה.
המידע על המתרחש במסעות מאירופה הוא מצומצם.
המשלוחים החיים לישראל מגיעים ממזרח אירופה ומפורטוגל.
כל האוניות למעט אחת הן בנות למעלה מ-40 שנה ואינן ייעודיות למשלוחים חיים.
רוב האניות נושאות כמה מאות עגלים בלבד, לעומת האלפים מאוסטרליה.
במדינות המייצאות מאירופה התקנות של רווחת בעלי החיים רופפות, ואין נתונים על תנאי ההובלה למעט צילומים של פעילים למען בעלי חיים שמצלמים בעת ההעמסה והפריקה.
מסיבות טכניות לא תמיד האוניות נכנסות לפריקה מיד עם הגעתן לנמל, ולעיתים הן עוגנות מחוצה לו במשך יממה כשהן עמוסות בבעלי החיים.
אף על פי שהמסע קצר אחוזי התמותה הם גבוהים.
לפי דוח שהשיג עו"ד יוסי וולפסון עבור עמותת תנו לחיות לחיות במסגרת בקשה לחופש המידע, באונייה שהגיעה ארצה בחודש מארס 2015, עגל אחד מכל 15 לא שרד.
כמעט 7% תמותה במסע של שבוע, פי 346 מהתמותה של עגלים בישראל.
במהלך השנים מתועדות שוב ושוב גופות של עגלים שנסחפו לחופי הים התיכון, ולפי תגי האוזן מקורם הוא באוניות המשלוחים החיים.
ביוני 2015 יצאה מרומניה אוניית משלוחים חיים עם 20,000 כבשים, והגיעה לנמל עקבה כש-7,000 מהם מתים.
על פי הדיווח הכבשים מתו מצמא, כי השקתות והאבוסים על האונייה היו ריקים.
ירדן סירבה לאפשר לאונייה לעגון בגלל הסרחון העז, ודרשה מהיצואן להיפטר תחילה מהגופות.
בסוף אוקטובר 2016 יצאה מפורטוגל אונייה ועליה כ-4,000 עגלים וטלאים בדרך לפיטום ושחיטה בישראל.
האונייה נתקעה בים למשך 26 יום, במקום מסע של 6 ימים.
פעילי ישראל נגד משלוחים חיים עקבו אחרי הספינה.
אוניית גרר הגיעה לספינה אחרי שלושה ימים שהייתה תקועה באזור אלג'יר, וביום ה-16 הגיעה אוניית המשלוחים לנמל קרטחנה.
בקרטחנה הועמסה האניה בחציר ומים ויצאה ללא יכולת תנועה עצמאית, כאשר היא עדיין מחוברת לאניית גרר, לכיוון ישראל.
כעבור 10 ימים נוספים, ב-20 בנובמבר 2016, הגיעה האונייה עמוסת העגלים והטלאים לנמל אשדוד.
פעילים תיעדו את פריקת העגלים והטלאים.
בתעוד נראים עגלים מכוסים בצואה מכף רגל ועד ראש, מוצמאים ומורעבים, חלקם פגועי עיניים, ככל הנראה בשל אדי האמוניה העולים מהצרכים בתנאים הצפופים.
העגלים נראו מורצים, כנראה בעזרת שוקרים חשמליים, במורד כבש האונייה, ונדחסים בצפיפות קיצונית לתוך משאיות.
אין דיווח של היבואן על מספר העגלים החולים והמתים שנזרקו לים.
המשלוחים האוויריים לישראל נעשים במטוסי מטען.
מטוס יוצא מישראל ללא מטען פרט לכלובים ריקים, וחוזר כשעליו עגלים קטנים עבור תעשייני עגלי החלב בארץ.
בנוסף מיובאים דרך האוויר טלאים שמיועדים לרשות הפלסטינית לקראת החגים המוסלמיים.
החברות הישראליות אל על וק.א.ל.
מטיסות את בעלי החיים ארצה, והמשלוחים יוצאים ממזרח אירופה.
בארץ המוצא בעלי החיים מועמסים לתוך ארגזים ייעודיים בצפיפות רבה.
במשך כל השהות בארגזים, דבר הנמשך שעות וימים, הם אינם יכולים לשכב או לנוח או אפילו להסתובב והם עושים צרכים זה על זה.
על פי התקנות האוסטרליות השטח שיש להקצות לכל בעל חיים על האונייה הוא יחסי למשקלו, לעגלים קטנים מתחת ל-200 ק"ג השטח נקבע ל-0.6 מ"ר, ולעגלים במשקל 600 ק"ג כ-2 מ"ר.
אין להעלות לאוניות עגלים מעל 600 ק"ג משום שהמסע מסכן את חייהם בצורה מוגברת.
התקנות קובעות גם תנאי אוורור, חום, והאכלה.
במצבים מיוחדים, למשל בטרנספורטים היבשתיים, מותר למנוע אוכל ומים מעגלים עד 48 שעות, ומצאן עד 38 שעות.
לאור התנאים הקשים מקרי מוות הם בלתי נמנעים, והחוק האוסטרלי מתיר עד 2% תמותה של טלאים ועד 1% תמותת עגלים, בכפוף לאורך המסע.
לשם השוואה, תמותת עגלי מרעה בישראל היא 1% בשנה.
החוק האוסטרלי מחייב נוכחות וטרינר באונייה במשלוחים מעל גודל מסוים, הווטרינר הוא עובד של היבואן ומקבל ממנו את משכורתו.
בפועל קשה לאכוף תקנות אלה, והווטרינרים שמשרתים את היבואן נמצאים בניגוד אינטרסים.
לדברי הארגון למען בעלי חיים RSPCA אוסטרליה - "שום כמות של רגולציה ממשלתית לא תוכל להתגבר על הבעיות האינהרנטיות של מצוקת בעלי חיים שנובעות מהעקה של המסע הארוך, תנאי האקלים, וטיפול לא נאות תחת רשויות זרות" (גם שטח האוניות הוא אקס-טריטוריאלי).
תקנות האיחוד האירופי לגבי משלוחי בעלי חיים הן כלליות ואינן מתייחסות למשלוחים בים, ולרוב הן נוגעות יותר למסחר בין מדינות האיחוד.
עוד ב-1992 קבעה הוועדה הווטרינרית של האיחוד האירופי: להובלה יש תמיד השפעה חמורה על רווחת בעלי חיים.
באופן כללי ככל שהמסע ארוך יותר כך הסיכוי לבעיות גדול יותר.
ב-2005 ביטל הפרלמנט האירופי בהשפעת ארגוני בעלי חיים סובסידיה של 40 מיליון יורו שהאיחוד העניק ליצואנים אל מדינות שמחוץ לאיחוד.
ב-2013 אושרה בפרלמנט של איחוד אירופה תקנה ששום הובלה של בעלי חיים לצורך שחיטה לא תעלה על 8 שעות, אך תקנה זו נוגעת רק ליצוא ויבוא בין מדינות איחוד אירופה, ואינה חלה על יצוא למדינות אחרות.
לקראת שנת 2000, במסגרת מדיניות פתיחת ישראל לסחר חופשי, החל יבוא של עשרות אלפי עגלים וטלאים מדי שנה מאוסטרליה ומאירופה לישראל.
היבוא נועד לענות על הביקוש ולהוזיל את מחיר הבשר הטרי לצרכן הישראלי.
בשר העגלים והטלאים מהמשלוחים החיים מהווה קרוב לשני שלישים מהבשר הטרי הנאכל בישראל.
ב-2015 הגיעו לישראל במשלוחים חיים כמעט 300 אלף בני צאן ובקר.
יבוא העגלים נחלק בערך שווה בשווה בין אירופה לאוסטרליה, ומתחילת שנת 2016 מסתמן גידול ביבוא עגלים מאירופה.
הבקר מאירופה מגיע בעיקר מרומניה והונגריה, ומעט מסרביה, ליטא ופורטוגל.
ב-2015 הגיעו לישראל כמעט 70 אוניות, מתוכן 12 מאוסטרליה והשאר מאירופה, כאשר הממוצע הוא כמעט 6 אוניות בחודש.
נכון ל-2015, 97% מהטלאים יובאו מאוסטרליה.
המשלוחים מאוסטרליה מגיעים לנמל אילת, המשלוחים מאירופה מגיעים לנמלי חיפה ואשדוד.
העגלים ממזרח אירופה הם תוצרי לוואי של תעשיית החלב שם, העגלים מאוסטרליה הם מתעשיית הבשר, חלקם מגיע ממכלאות פיטום שם שהו בחודשים האחרונים כדי להעלות משקל במהירות ולהבטיח איכות אחידה של הבקר המיוצא.
משלוחים חיים מאוסטרליה מגיעים למספר מדינות נוספות במזרח התיכון: קטר, בחריין, איחוד האמירויות, ירדן וכווית.
בעבר הגיעו משלוחים חיים לעזה, אך בעקבות מספר תלונות על התעללות ותחזוקה לקויה המשלוחים פסקו.
בשנת 2000 מינה משרד החקלאות את "ועדת השירותים הווטרינרים לעניין הובלת בעלי-חיים" כדי שתחקור את תחום הובלת בעלי החיים בארץ.
הוועדה הקדישה פרק נרחב למשלוחים החיים ואמרה: "מדובר בהובלות שמעוררות בעיה חריפה ביותר מבחינת צער בעלי-חיים, הקשה ביותר בתחום של הובלת יונקים בארץ, אליה וממנה".
מגדלי הבקר והצאן בישראל מותחים ביקורת על המשלוחים החיים בשל הפגיעה ביצרני הבשר המקומיים.
במרץ 2014, במטרה להוריד את יוקר המחיה ולהקל על הצרכנים, העלה שר האוצר יאיר לפיד את מכסת יבוא בעלי החיים הפטורה ממס בהדרגה עד 5,700 ק"ג בסוף 2018. בשילוב עם כך החליטה הממשלה על הקצאת 45 מיליון דולר מתקציב משרד החקלאות לטובת מענקי הסתגלות לתעשייני הבקר עם עליית המכסה.
כמו כן הוחלט על תוספת של 24 מיליון ש"ח לשנה לענף בקר המרעה מעבר לסבסוד הקיים, מתוך ציפייה שהם ייפגעו מעליית מכסת היבוא.
בנוסף הוחלט על הקצבת 1.5 מיליון שקל למסע שיווק ומיתוג הבשר הטרי בעיני הציבור.
עם זאת, ביטול המכס לא הביא לירידת מחירי הבשר הטרי.
ביולי 2018 אישרה ועדת השרים לחקיקה הצעת חוק של ח"כ מיקי זוהר מהליכוד לצמצום הדרגתי של המשלוחים החיים עד להפסקתם המוחלטת בתוך 3 שנים.
ראש הממשלה בנימין נתניהו פרסם את דבר ההחלטה בדף הפייסבוק שלו, וכתב "חובה לעשות תיקון אמיתי לצער הגדול הזה שנגרם לבעלי החיים".אך שלושה ימים לאחר מכן, הגיש שר החקלאות אורי אריאל ערר נגד החלטת ועדת השרים.
פעילות בישראל נגד המשלוחים החיים
ארגונים למען בעלי חיים הגישו מספר עתירות לבג"ץ בנושא המשלוחים החיים, וזכו לכמה השגים.
המדינה הגנה על החלטותיה בנימוק שהיא ניסתה להמעיט מסבלם של בעלי-החיים וטענה כי הוא בלתי נמנע בשל שיקולים כלכליים, ביורוקרטיים, ביטחוניים ואובייקטיביים.
בית המשפט קיבל את רוב טענות העותרים.
בעקבות הבג"ץ ביטל משרד החקלאות יבוא בעלי חיים דרך נמל עקבה שהיה נהוג עד אז, בשל ריבוי מקרי המוות במעבר הגבול ועקב הסבל של בעלי החיים שהמתינו שעות וימים בחום ובשמש ללא מים.
ב-2014 הגדיל שר האוצר יאיר לפיד את מכסת היבוא של משלוחים חיים, ונימק את החלטתו בפני הארגונים למען בעלי חיים בכך שיבואנים הרעיבו את בעלי החיים כדי שיירדו במשקל ויעמדו במכסת היבוא.
עם זאת, העלאת המכסה העלתה את מספר בעלי החיים המיובאים.
במרץ 2014 החלה פעילות אינטנסיבית של קבוצת "ישראל נגד משלוחים חיים" אשר עוררה מחדש את נושא המשלוחים לאחר 11 שנים, והפכה אותו לנושא המרכזי של התנועה לזכויות בעלי חיים בישראל.
תוך למידת נושא המשלוחים החיים לעומק, הקפידו פעילי הקבוצה לתעד משלוחים חיים שהגיעו ואף תיעדו לראשונה בישראל משלוחים חיים אוויריים.
לצד פעולות התיעוד ערכה הקבוצה מחאות רבות ושלל פעילויות במטרה ליידע את הציבור בנושא המשלוחים החיים.
ביולי 2016 פורסמה בידיעות אחרונות כתבת תחקיר על המשלוחים החיים.
בעקבות התחקיר נערכו בכנסת מספר דיונים.
ב-25 ביולי התקיימה בנושא ישיבה של ועדת הכלכלה בנוכחות שר החקלאות, ובשיתוף ארגון ישראל נגד משלוחים חיים שמתעד את הנעשה בנמלים ובהסגרים, וארגון החזית לשחרור בעלי חיים.
חומר תעודי הוקרן לפני חברי הכנסת.
ח"כ יצחק וקנין אמר: "כל המטרה הייתה הורדת המחירים וזה לא עובד, זה לא מחלחל לציבור.
ועוד לראות את הסרטונים האלה...
מה אנחנו מנהלים פה בסטה?
וכל אחד פה לא רואה ולא שומע".
ח"כ נורית קורן: "מספיק דיונים!
צריך להפסיק את צער העגלים.
צריך לעשות היום צעד חריג!" בסיום הישיבה התחייב היו"ר איתן כבל למנות ועדה שתגבש מיידית הנחיות למשרד החקלאות כדי להפסיק לחלוטין את המשלוחים החיים.
בעקבות הדיונים ביקר שר החקלאות אורי אריאל בנמל אשדוד בעת פריקת עגלים מפורטוגל.
הוא בא לאחר שהפריקה הסתיימה, עלה לאונייה הריקה, והודיע לתקשורת ש"התנאים באונייה נאותים".
באוגוסט 2016 הושק בארץ קמפיין תקשורתי במימון הארגון האוסטרלי למען בעלי חיים Animals Australia ובשיתוף הארגונים הישראלים למען בעלי חיים, במטרה לעורר את הציבור נגד המשלוחים החיים.
במסגרת הקמפיין נתלו במקומות שונים שלטי רחוב גדולים שבהם נראה עגל מסתכל מבעד לסורגים, והכותרת "די למשלוחים החיים".
באפריל 2018 נערכה צעדת ענק לאורך שדרות רוטשילד בתל אביב-יפו כחלק מקמפיין להפסקת משלוחים חיים של ארגון אנימלס ותנו לחיות לחיות.
סקר שנערך ביולי 2018 מצא כי 86% מתושבי ישראל תומכים בהפסקת המשלוחים החיים.
משל של שני בעלי החוב הוא אחד ממשלי ישו.
הוא כלול בבשורת לוקאס ז' 36-ז' 50, שבה משתמש ישו במשל להבהיר שהאישה שמשחה אותו בשמן יקר, אוהבת אותו יותר מאשר מארחו אוהב אותו, כיוון שנסלחו לה חטאים רבים יותר.
סיפור המשיחה דומה גם לקטעים במתי כ"ו 6–13 ומרקוס י"ד 3–9, אף כי אולי אין לייחסם לאותו אירוע.
כמו כן, אין לבלבל משל זה עם משל העבד שלא מחל, שבו מסופר על מלך המוחל (מוותר על חוב) לעבדו, אך זה בתורו אינו מוחל ולא מוותר על חוב של חברו בערך פחות בהרבה.
המשל מסופר כמענה של ישו לתגובה (שלא נאמרה במילים אלא במחשבה) של שמעון המארח (לעיתים מזוהה עם שמעון המצורע):
על פי בשורת לוקאס השיב ישו כדלקמן:
הדינר במשל זה הוא מטבע שערכו שווה לשכר יומי של פועל באותם ימים.
במסורת הקתולית, מזוהה האישה בסיפור זה עם מרים המגדלית, למרות שהכנסיות האורתודוקסית והפרוטסטנטית בדרך כלל אינן מסכימות לכך.
על פי אמות המידה של הזמן ההוא, שמעון הפרוש אכן היה מארח גרוע: לכל הפחות היה עליו לספק מים לרחיצת רגליו המאובקות מהדרך של ישו, ונשיקת האורח שנחשבה כדרך מקובלת לברך את האורח.
לא נראה שהמשל נועד למתקפה על הפרושים, אלא היה בו משום ניסיון ללמד את שמעון כיצד לראות את האישה כפי שישו רואה אותה.
מתיאורה של האישה עולה כי היא הייתה ידועה כזונה, למרות שזאת מסקנה שנויה במחלוקת.
אם היא זונה, נוכחותה מטמאת את המקום על פי תפיסת הטהרנות הפרושית.
יואל ב' גרין מציין "כי היה בכך תירוץ מספק כדי להצביע על אדם כזה כעל לא מוסרי, לא טהור ואף סוטה, ללא הצורך בהתמודדות עם המציאות החברתית" כאשר קיימת אפשרות שאישה כזו נאלצה לחיות חיים כאלה בין שבנסיבות הכלכליות, או בין שהיא נמכרה לתוך עבדות מינית.
יש להניח שבכך שהאישור הפומבי למחילה שניתנה לאישה בסיפור הנוכחי אולי ניתנה לה על ידי ישו במסגרת מפגש קודם, מזמין ישו את שמען לקבל אותה בזהותה החדשה ו"לחבק אותה במסגרת קהילת אנשי אלוהים." ברברה ריד כותבת:
אמברוז, לעומת זאת, הופך את אהבת האישה כתנאי למחילה:
לואיס מציין את הנקודה הבאה, "להיות נוצרי פירושו לסלוח את הבלתי נסלח, כי אלוהים מחל לך על הבלתי נסלח." ― ק.
בעוד שהמשל עצמו תואר רק לעיתים רחוקות באמנות, ישנם מספר תיאורים של המשיחה, על ידי סנדרו בוטיצ'לי, אנטוניו קמפי, דירק בוטוס, אונופריו אבלינו, צ'יגולי, ניקולס פוסין, ברנרדו סטרוצי, פטר פאול רובנס, בין השאר.
בכמה ציורים, מודגשים בגדיה הצהובים של האישה, לציון עיסוקה הקודם בזנות .
באמנות הדתית הארמנית פרק זה של המשיחה מתוארת כשונה מאשר בבשורות האחרות.
ציור משנת 1891 מאת ז'אן בראוד הטיל את הסצנה לתוך המאה ה-19, כאשר הזונה החוזרת בתשובה הוצגה על ידי קורטזנית צמרת ידועה ליאן דה פוגי, אשר בסופו של דבר חזרה בתשובה והפכה לחברה במסדר הדומיניקני השלישוני.
המשל נכלל במחזות מימי הביניים ומאוחר יותר במחזות מסתורין על מרים המגדלית, כגון מחזהו של לואיס וגר משנת 1550-1566.
משל השוטה העשיר אחד ממשלי ישו המופיע בבשורת לוקס י"ב 16–21. המשל מתארת את איוולת והאשליה באמונה שעושר עשוי להבטיח שגשוג או חיים טובים.
המשל תואר ביצירות אומנות שונות על ידי אמנים כמו רמברנדט.
המשל שישו סיפר, הוא תגובה לבקשתו של אחד מהמאזינים בקרב קהל שומעיו, שפנה לישו וניסה לגייס אותו כמתווך לסיוע כנגד אחיו במחלוקת שקשורה לחלוקת הירושה במשפחה: בתגובה ישו מזהיר את שומעיו מפני בצע הכסף, ומדגיש שחיי האדם אינם תלויים ברכושו ובקנייניו.
ישו מגיב בספרו את המשל הבא:
כדוגמה לתאוות בצע, מספר ישו את המשל על האיכר העשיר, אשר במשל זה מתואר באופן שלילי ביותר.
על ידי החלפת אסמיו הקיימים, שאותן החליט להרוס, ולבנות במקומם אסמים חדשים גדולים יותר, הוא יימנע משימוש ("בזבוז של") בקרקע חקלאית למטרות אחסון, ובכך ימקסם (יגדיל מאוד) את הכנסתו.
בהזדמנות זו הדבר גם יאפשר לו להמתין לעליית מחירי התבואה לפני מכירתה.
אוגוסטינוס הקדוש העיר על כך שהחקלאי "תכנן למלא את נפשו בעודף זללנות מיותרת ומופרזת מתוך גאווה והתעלמות מכל אותם עניים, חסרי כל, שקיבתם ריקה.
הוא לא הבין שבטנם הריקה של העניים מהווים "מחסנים הרבה יותר בטוחים" (במובן הרוחני לפני השופט במרומים) מאותם אסמים שרצה לבנות".
שיחתו של האיכר עם עצמו, בבשורת לוקס, נושאת אופי שלילי, תוך שימוש תדיר בגוף ראשון בהתאם לאופיו האנוכי.
התייחסות למושגים שקשורים לאני שלו, לרכוש שלו, לנפש שלו, לטוב שלו וכו' מופיעים בקטע זה 11 פעמים.
ארלנד ג'י הולטגרן מעיר על כך שהמשל "מספק דוגמה לכל מה שלא צריך להידמות אליו".
אדם שזהותו קשורה ברכושו/ה או במעמדו/ה, ו/או בהישגיו/גיה — והוא מונע על ידי השאיפה של רכישת אותם דברים - יכול בנקל לסיים את חייו מבלי להיות מודע לקריאתו של אלוהים ולצורך להתייחס לצורכיהם של זולתו".
לא מן הנמנע שאותו עשיר גם התעלם מן הדרישות של התורה להקדיש ממונו לקדוש ברוך הוא ולעשר את כל תבואתו להביאם ללויים והכוהנים במקדש.
מי שבוטח בעושרו סופו שייפול, כמאמר משלי יא, וכן עדיפה יראת ה' על אוצרות אין קץ משלי ט"ו.
כסילותו של האיכר מתבטאת בעיקר בעובדה שעושר אינו יכול לשמש בבחינת הבטחת העתיד: יום הדין יגיע מוקדם יותר ממה שהוא מצפה.
המשל הזה היה מתואר על ידי מספר אמנים, כולל רמברנדט, יאן לאוקן, ג'יימס טיסו ודוד טנירס הבן.
משל התאנה ללא פרי (אין לבלבל אותו עם משל לבלוב התאנה בקיץ), הוא אחד ממשלי ישו אשר מופיע בבשורת לוקס י"ג 6–9. במשל מדובר על עץ תאנה אשר אינה מניבה פרי:
הרקע לסיפור משל התאנה ללא פרי היא אירוע עליו נשאל ישו על ידי אנשים בקרבתו, על קנאים אנשי הגליל שהנציב הרומי פונטיוס פילטוס טבח, ודמם עורב בדם זבחיהם.
ישו אמר להם שהם טועים אם הם חושבים שגליליים אלה חטאו יותר משאר הגליליים ולכן נטבחו.
במשל זה, הבעלים נחשב בדרך כלל כמייצג את אלוהים, שנטע עץ תאנה בכרמו ובא לבקש ממנה פרי.
עצי תאנה היו עצי פרי נפוצים וחשובים בארץ ישראל.
לעיתים רחוקות היו נוטעים תאנים בתוך שטחי הכרמים, כיוון ששורשיהם של עצי התאנה עמוקים, גדולים ומסתעפים מאוד, והם גוזלים שטח קרקע גידול שאחרת יכולה הייתה לשמש לגידול הגפנים.
עץ התאנה נמשל פעמים רבות לעם ישראל.
ייתכן גם, כי זו גם המשמעות כאן.
אפשרות נוספת היא שהעץ במשל מסמל כל מאמין יהודי או נוצרי ששמע את בשורת ישו על ישועה באמונה.
בכל מקרה, המשל משקף את דמותו של ישו המציע הזדמנות לחזרה בתשובה וסליחת חטאים, בחסדו כלפי מאמיניו.
הוא שכנע את בעל הכרם (אלוהים) שלא לכרות את התאנה (עם ישראל) ולהמתין שיטפל בתאנה, ידשן אותה ויעבד את האדמה סביבה, שמא תעשה פרי בשנה הבאה.
"שלוש השנים" מייצגות באופן הגיוני את תקופת שירותו של ישו למען בשורת מלכות אלוהים, באותה מידה ייתכן שזה גם פרק הזמן שנדרש לעץ התאנה להניב פרי.
עשיית הפרי מסמלת את הציות לאלוהים ולמצוותיו, את קבלת האמונה כדרך חיים, ואת המעשים באמונה.
מאידך, יכול גם להיות שעץ התאנה מסמל כל מאמין, בין שהוא יהודי או בין שהוא גוי.
הוא קיבל הזדמנות לצמוח בכרם, היכן שבדרך כלל לא אמור להימצא, כמו גם את הזמן הנדרש לשאת פרי.
הכורם, שהוא ישו, לא מכזיב, בהציעו עדיין לא לכרות את העץ, אלא לטפח אותו (את התאנה הלא פורייה), ולאפשר לה את הזמן הנדרש להניב פרות.
פרשנות אחרת, הרבה פחות מקובלת וגם לא תואמת במיוחד את הרקע לסיפור המשל (ראה לעיל), גורסת כי הבעלים - בעל הכרם אשר נעדר מהכרם מרבית הזמן, מבקר את הכרם שלו פעם בשנה בלבד.
לכן על הכורם להיפטר מהפרי, על ידי קטיף התאנים בשלב מוקדם (התאנים הפגות) והשלכתן, או להפכן לדשן אורגני (בערמת קומפוסט), או לאפשר לבעלי חיים או עופות להנות מהם, כדי למנוע שמישהו בטעות יאכל את הפרי האסור.
לפי גרסה זו, המשל מצביע על כך שהכורם הוא יהודי אדוק ואילו הבעלים הוא עובד אלילים, אשר אינו מכיר את מצוות התורה בנוגע לאכילת הפרות הראשונים.
ועתה, כאשר העץ נכנס לתקופת פוריותו, מונע הכורם את כריתת העץ באמצעות הגרזן, מבלי לתת לבעל הכרם דין וחשבון על השנים הראשונות.
על כל פנים ממתינה לבעל הכרם הפתעה נוספת: לפי מצוות התורה גם בשנה הרביעית אסורה אכילת הפרות, הפרי הראשון הראוי לאכילה, מוקדש קודש הילולים לה' (מעשית מובא למקדש לכוהנים וללויים).
הוצע שהמבשר לוקס קיבל אולי השראה מסיפורו של כורם יהודי, כיצד הערים על אדונו עובד האלילים.
בסופו הנמשל הוא שהמאמין הנאמן ינצח.
אפשר לראות במשל זה מעין קריאת תוכחה לעם ישראל, ולעולם כולו לשוב בתשובה לאלוהים.
שכן כל מי שלא ישוב יאבד - יכרת.
למרות זאת ניתן לראות את רחמיו וסבלנותו, ובקשת הדחיית שלו מיד בעל הכרם - האל - על עמו ישראל ועל שאר בני אדם.
על אף שמשל התאנה ללא פרי מצוי רק בבשורת לוקס, לא קיים טיעון חזק כנגד האותנטיות שלו.
בשתי הבשורות הסינופטיות האחרות נכלל תחת זאת הסיפור שבו ישו קלל את עץ התאנה שלא היה בה פרי.
משל השאור (נקרא גם את משל השמר) הוא אחד ממשלי ישו הקצרים ביותר, מופיע במתי י"ג 33 ולוקס י"ג 20-21. בשני המקומות מופיע המשל מיד אחרי משל גרגר החרדל, אשר המשותף להם הוא נושא מלכות השמים הגדלה מהתחלות קטנות.
המשל מתאר מה קורה כאשר אישה מוסיפה לעיסת הבצק שאור (בצק המותסס באמצעות שמרים, מכיל בדרך כלל חיידק בשם לקטובצילוס ושמרים) לכמות גדולה של קמח (בערך בנפח של כ-8 וחצי גלונים או 38 ליטר).
היצורים החיים בתוך השאור צומחים בין לילה, כדי שבבוקר כל הבצק מחמיץ ותופח.
במתי י"ג 33 נוסח המשל הוא כדלקמן:
בלוקס י"ג 21-20, נוסח המשל הוא כדלקמן:
המשל הזה הוא חלק מצמד משלים ושהמשותף להם המשמעות של המשל שקדם לו, משל גרגר החרדל, כלומר עוצמת הצמיחה של מלכות האלוהים מהתחלות קטנות.
התוצאה הסופית הבלתי נמנעת מרגע שתהליך הצמיחה הטבעי החל.
למרות שהשאור מסמל השפעות רעות במקומות אחרים בברית החדשה (כמו הלוקאס י"ב 1), בדרך כלל לא מפרשים אותו באופן זה בהקשר למשל הנוכחי עם זאת, ישנם פרשנים הרואים בשאור כמשקף השפעה משחיתה בעתיד בקהילה ובכנסייה.
משל זה, כמו במשל המטבע שאבד, הוא חלק מצמדי משלים, כאשר המשל הראשון מתאר את פועלו של ישו במונחים של פעילויות חקלאיות, והמשל השני בצמד במונחים של פועלה הביתי של אישה.
גרין כותב כי ישו "מזמין אנשים, בין שמדובר בזכר או נקבה, בין שמדובר בעירוני או חקלאי, להיכנס למשק ביתה של עקרת הבית, בעת שהיא היא אופה לחם, בתקופת ראשית המאה הראשונה לספירה (או בתקופת בית המקדש הראשון), על מנת לרכוש תובנות על מהות מלכות אלוהים."
כמות הקמח הגדולה עשויה לרמז על אירוע חגיגי מתוכנן, שכן הלחם המיוצר ממנו יכול להאכיל מאה איש.
שלוש סאים של קמח שמשו את שרה לאפות לחם כאשר היא ואברהם ארחו את שלושת המלאכים.
וזו גם הכמות ששימשה לאפיית לחם הפנים בבית המקדש בישראל.
משל חישוב העלויות , הוא אחד ממשלי ישו שם מתאים אחר: משל חישוב ההוצאות .
המשל מופיע בבשורה על פי לוקס י"ד 25–33 בלבד והוא כולל צמד משלים.
מטרתו של ישו בספרו את שני המשלים היא להבהיר לתלמידיו מה המחיר שיידרשו לשלם בתמורה להיותם תלמידיו הנאמנים.
שני המשלים מתארים שני מצבים בהם נדרש לחשב מראש את ההוצאות או העלויות של משימה, לפני ביצועה.
במשל הראשון (לוקס י"ד 28–30) מבקש אדם לבנות מגדל, אך הוא לא חישב מספיק את ההוצאות הכרוכות בכך.
הוא מתחיל בבנית המגדל ולא מצליח להשלים את המשימה בשל העדר המימון המתאים, לפיכך הפך ללעג וקלס בעיני מכריו.
במשל השני (לוקס י"ד 31–32) מסופר על מלך אשר יוצא למלחמה נגד מלך אחר, מחשב בעזרת יועציו תחילה האם אוצר המדינה מספיק להוצאות המלחמה, ואם חישוביו העלו שאין לו די באוצר המדינה לכיסוי הוצאות המלחמה, הוא יעשה כל מאמץ להימנע ממלחמה על ידי כך שישלח שליחי פיוס ושלום למלך האויב.
גרין מציע בפרשנותו כי לא ברור איזה סוג של מגדל הוא זה הנזכר במשל הראשון [ייתכן שמדובר באיכר שביקש לבנות מגדל שמירה של כרם או מקשה שהיה נפוץ בכפרים בארץ ישראל העתיקה.
.על סמך פסוקים ומשלים אלה פרשו קבוצות כמו האנבפטיסטים (Anabaptist) ההוטריטים וקומונת ברודרהוף (Bruderhof) שעליהם לחיות ללא רכוש פרטי או קניין.
עבורם, "לעזוב כל קנייניו" היא הנחיה, לוותר על הכול למען השירות והאמונה בדרכו של ישו.
משל עשר העלמות, הידוע גם בשם משל הבתולות או משל העלמות החכמות והכסילות או משל עשר השושבינות, הוא אחד ממשלי ישו הידועים ביותר.
לפי הבשורה על-פי מתי כ"ה 13-1, חמש העלמות החכמות המוכנות לקראת בואו של החתן מתוגמלות על כך, בעוד שחמש העלמות הכסילות שלא היו מוכנות נדחות.
למשל יש משמעות ברורה לנושא אחרית הימים: על המאמין להיות מוכן ליום הדין.
זה היה אחד המשלים הפופולריים ביותר בתקופת ימי הביניים, והייתה לו השפעה עצומה על האמנות הגותית, הפיסול וגם על הארכיטקטורה של קתדרלות צרפתיות וגרמניות.
סיפור המשל על פי בשורת מתי
במשל עשר העלמות, מספר ישו משל על מסיבה של עלמות, שושבינות או נושאות לפידים בתהלוכה שנבחרו להשתתף בחתונה.
כל אחת מן העלמות שבמשל נושאת מנורה או לפיד בהמתינן לחתן, אשר הן מצפות לבואו בזמן כלשהו במהלך הלילה.
חמש מתוך העלמות הן חכמות, והביאו עמן שמן להבערת המנורות.
חמש העלמות האחרות הן כסילות והביאו עמן את מנורותיהן בלבד, ללא השמן .
כל העלמות נרדמות ובחצות הלילה הן שומעות את הקריאה לצאת לפגוש את החתן.
כאשר הן מבינות שמנורותיהן כבו, מבקשות העלמות הכסילות מן החכמות שמן להבערת מנורותיהן, אך העלמות החכמות מסרבות, בטענה שהשמן שבידן בהחלט לא יספיק (ביוונית ou mē) כדי לשתפו עם העלמות כסילות.
בעוד העלמות הכסילות יוצאות בניסיון להשיג שמן, מגיע החתן.
העלמות החכמות מלוות את החתן לחגיגה (לחופה).
האחרות מגיעות מאוחר מדי, והן נותרות בחוץ.
משל זה הוא אחד מתוך רצף משלים שסיפר ישו בתשובה לשאלה בבשורה על פי מתי כ"ד 3:
משלים אחרים ברצף זה כוללים את משל לבלוב התאנה בקיץ (ניצני עץ התאנה - מתי כ"ד 35-32) ואת משל העבד הנאמן (מתי כ"ד 51-42).
משל עשר העלמות מעצים את הקריאה להיות מוכן לנוכח העת הלא וודאית של "ביאתו השנייה של ישו" היא תוארה כ"משל הציפייה".
כמו משל המטבע שאבד, הוא משל על נשים שבא מיד אחריו, עם מסר זהה, למשל עם גברים, שקדם לו.
במשל זה, מסמל ישו את החתן, בדומה לדמות אלוהים כחתן ב, ובקטעים דומים אחרים בתנ"ך.
האירוע המיוחל הוא ביאתו השנייה של ישו.
פרנס כותב שהמשל משמש תמרור אזהרה לאלה בכנסייה שבטוחים שעתידם (במלכות שמים) מובטח ללא כל תנאי.
קימבל מביע השקפתו על ההבדל בין העלמות החכמות לבין העלמות הכסילות, ומדוע הן לא יכלו לשתף את שמנן: "זה לא נעשה מתוך אנוכיות או אכזריות.
סוג השמן הזה שנועד להאיר את הדרך ולהאיר את החושך שמסביב לא ניתן לשיתוף.
כיצד אפשר לשתף ציות בנושא עקרון מתן המעשר; חיי שלום מתוך צדקה; צבירת ידע?
כיצד ניתן לשתף אמונה או עדות?
כיצד ניתן לחלוק גישות או חיי צניעות....
כל אחד חייב להשיג את סוג ה"שמן" בעצמו ....
במשל, ניתן לרכוש את השמן בשוק.
בחיינו "שמן" המוכנות מצטבר טיפה אחר טיפה במסגרת חיים מתוך צדקה."
אמנם "מספר לא מבוטל של פרשנים מניחים למעשה שמשל "עשר העלמות" סופר בסופו של דבר על ידי ישו", יש מספר פרשנים של כתבי הקודש, שבגלל טבעו האסכטולוגי, מטילים ספק בכך שישו סיפר אי-פעם את המשל הזה, תחת זאת, הם מציעים שהמשל נוצר על ידי אבות הכנסייה בשלב מוקדם מאוד.
רוב גדול של עמיתים בסמינר ישו, למשל, הצביעו על המשל כעל משהו הדומה למה שישו עשוי היה לומר או שהם אומרים בפשטות שהמשל אינו אותנטי ("אפור" או "שחור").
חוקרים אחרים סבורים כי משל זה עבר רק עריכות קלות, והוא דוגמה מצוינת למיומנותו של ישו לספר משלים.
בכל מקרה עובדה חד משמעית היא, שהמשל מופיע בכל כתבי היד העתיקים של הברית החדשה, עם שינויים קלים של מילים בודדות בלבד.
המשל הוא קריאת הבשורה של יום ראשון ה-27 במחזור במסורת הלותרנית .
בכנסייה הארמנית אורתודוקסית המשל הוא הנושא המרכזי של יום שני הקדוש.
טקס כנסייתי מיוחד מדגיש את משל עשר העלמות, והוא נחגג ביום שלישי בערב של השבוע הקדוש.
בכנסייה הסורית-האורתודוקסית משמש המשל לזיכרון יום ראשון של שירות הקודש של vespers (תפילת ערבית בשקיעה אצל האורתודוקסים, הקתולים, הקתולים מזרחיים, האנגליקנים).
התפילה מסמלת את החיים של המאמין על פי הלקח ממשל עשר העלמות, שרק באמצעות חיים של מסירות, שקידה, ערנות, צום ותפילה, יוכלו להתכונן לקראת בואו של החתן עצמו.
משל זה הפך לנושא פופולרי בתחומי אמנות שונים לרבות ציור, פיסול, מוזיקה ודרמה.
המשל תואר במספר ציורים, לרבות ציורי פולחן בכנסייה, בצפון אירופה.
של העת החדשה לאחרונה, היא ציור משנת 1954, של טובה ינסון.
גם האמנים של תנועת הנצרנים (תנועה של אמנים גרמניים במאה ה-19 שמטרתה הייתה להחיות הגינות, רוחניות ומוסר באמנות הנוצרית) נטלו נושא משל זה לעבודתם.
פסלים של העלמות החכמות והכסילות, היו מוטיב נפוץ בימי הביניים באמנות והאדריכלות הכנסייתיות באירופה, במיוחד נהגו לקשט דלתות, בדמויות מגולפות שייצגו את הנושא בכנסיות וקתדרלות של הסגנון הגותי, בימי הביניים, לרבות:
העלמות מתוארות גם בפסלים על קתדרלות בשווייץ ובמדינות אחרות; בשער המוביל אל הכנסייה הראשית של הובהנבנק (Hovhannavank) בארמניה (1216-1221)
מצויות סצנות מגולפות מן משל העלמות החכמות והכסילות.
הנוכחות המתמדת של פסלים כאלה השרתה תיאורים בדיוניים, כגון פיתוחים על דלתות של הקתדרלה קינגסברידג' ברומן עולם ללא קץ, מאת קן פולט כפי שהוגדרה לשלהי ימי הביניים.
מספר יצירות מוזיקליות קיבלו השראתן מהמשל.
המסר שלו נוצק לתוך מזמור " Wachet auf, ruft uns die Stimme" מאת פיליפ ניקולאי, אשר יוהאן סבסטיאן באך השתמש לקוראל קנטטה Wachet_auf,_ruft_uns_die_Stimme_רי"ב_140. המשל משמש כנושא למספר מזמורים, כולל ממזמור מהמאה ה-19 "הנה בא החתן " מאת ג'ורג' פרדריק רות, אשר מתחיל כך:
"העלמות החכמות" (The Wise Virgins) הוא ריקוד בלט בעל מערכה אחת, שנכתב בשנת 1941 על ידי ויליאם וולטון, המבוסס על המוזיקה של יוהאן סבסטיאן באך, עם כוריאוגרפיה מאת פרדריק אשטון.
הוא מבוסס על משל עשר העלמות.
"שמור את המנורה מעוצבת ובוערת" ("Keep Your Lamp Trimmed and Burning") הוא שיר נשמה בלוז המבוסס על המשל והוקלט על ידי וילי ג'ונסון העיוור, הכומר פרלי בראון, והכומר העיוור גארי דייוויס.
גם מוזיקה לא דתית השתמשה בנושא המשל, כגון בבלט "העלמות החכמות והכסילות" מאת המלחין השוודי קורט אטרברג (1887-1974), שנכתב ב-1920.
הזמר ג'וני קאש עשה שימוש במשל בשירו "האיש יבוא" ("The Man Comes Around"), בשנת 2002 אשר נשען במידה רבה על כתבי הקודש.
המלחינה האמריקאית אמילי פרימן-בראון הלחינה אורטוריה מבוססת על המשל.
מאז תחילת עידן הנצרות, סופר סיפור המשל כמחזה מסתורי.
סנט מתודיוס כתב את מסיבת עשר העלמות (the Banquet of the Ten Virgins) , מחזה ביוונית.
ספונסוס (Sponsus) מחזה מאמצע-המאה ה-11, בוצע גם בלטינית וגם באוקסיטנית.
המחזה הגרמני לשחק (Ludus de decem virginibus) היה הראשון שבוצע ב-4 במאי 1321. היה גם מחזה הולנדי ששיחק בשלהי ימי הביניים.
משל העבד שלא מחל (הידוע גם כ"משל העבד כפוי הטובה", או "משל העבד חסר הרחמים", או "משל העבד הרע" אין לבלבל אותו עם משל שני בעלי החוב) הוא אחד ממשלי ישו המופיע בבשורה על פי מתי.
לדברי ישו במתי י"ח 35-21 חיוני לסלוח לאחרים כפי שאנחנו נסלחים על ידי אלוהים, כמודגם בדוגמה השלילית של העבד שלא סלח.
המשל בא כתשובה לשאלתו של שמעון כיפא (פטרוס) בנושא המחילה
שמעון פטרוס (כיפא) שאל את ישו כמה פעמים עליו לסלוח לאחיו אם חטא כנגדו, שבע פעמים?
ותשובות ישו הייתה לא שבע פעמים, אלא שבעים ושבע (מעשית - תמיד!).
וכדוגמה לכך מביא ישו את משל העבד שלא מחל.
המלך מייצג כאן את אלוהים.
והעבדים את בני האדם, המאמינים.
אלוהים מרחם ומוכן לסלוח לכל אדם המבקש זאת ממנו.
ברור שחטאם של בני האדם כלפי אלוהים כבדים ורבים ביחס לחטאם של בני אדם אחד כלפי השני.
באותה העת הוא מצפה מבני האדם שיסלחו זה לזה גם כן.
ומי שאינו מוכן לסלוח ישלם על כך עד שיכופר חטאו שלו כלפי שמים.
הכיכר במשל זה היה שווה ערך לכ-6,000 דינרים, כך שהחוב של העבד שלא מחל גדול פי 600,000 פעם מזה של חברו העבד.
נראה שמדובר בתרחיש המתרחש בחצר מלוכה במדינה אחרת, אשר בה יכול היה עבד (רם מעלה) להגיע לדרגת מושל מחוז.
לפי החוקה הרומית שנהגה בתקופת ישו ברחבי האימפריה הרומית בעולם הקדום של אז, (חוקה המכונה "חוקי שנים עשר הטבלאות"), קיים מערך מפורט של חוקים, שבין השאר מתייחסים לבעלי חוב והחזרי חובות.
חוקים אלה מראים מידה רבה של דמיון לתרחיש במשל הנוכחי.
בית משפט רשאי לכבול את החייב אשר אינו יכול לשלם, בכבלים בכוח, תוך כפיית הסדרי תשלום.
אם הוא או בני משפחתו, היו מסוגלים לסלק את החוב, הוא היה יכול להשתחרר מהכלא.
ואילו אם לא היה אפשרי לשלם את החוב, ניתן היה למכור אותו לכיסוי חובו, כעבד בשוק העבדים.
היו תיאורים רבים של המשל הזה באמנות, כולל:
דומניקו פטי משל את העבד הרע (משנת 1620), Gemäldegalerie, ברלין
קלוד ויניון, משל העבד שלא מחל (משנת 1629), Musée des Beaux-Arts de Tours
וילם דרוסט, העבד חסר הרחמים (משנת 1655), אוסף וולאס, לונדון
ג'ון אוורט מיליי, העבד חסר הרחמים (משנת 1864), גלריית טייט
משל סוכן העוולה (נקרא גם "המנהל הערמומי") הוא אחד ממשלי ישו אשר מופיע בבשורה על פי לוקס ט"ז 13-1. במשל זה, סוכן משרת עומד להיות מפוטר, עושה טובה עם החייבים לאדונו על ידי הפחתת חלק מחובותיהם.
על פניו, נראה שהמשל משבח כביכול את התנהגותו הלא ישרה של הסוכן (מנהל עסקים או נכסים).
הנושא נרמז לעיתים בכך שהסוכן מוותר על עמלה שמגיעה לו אישית, אולם חלק מן המלומדים חולקים על פרשנות זו.
עם זאת, למרות שלאדונו של הסוכן יש "מעין הערצה מסויגת" כלפי המנהל "הערמומי", ישו מתייג את המנהל (הסוכן) בפירוש כ"סוכן עוולה", במילים אחרות - כסוכן לא ישר.
כדי להוסיף לפרשנויות, צורפו למשל זה מספר היגדים שונים בנושא כסף או ממון.
קיימת מחלוקת בין הפרשנים האם ההיגדים הללו המתייחסים ל"נאמנות" (או "מתן אמון") או ל"משרתם של שני אדונים" חלים על המשל הזה.
המנהל (הסוכן) במשל הוא כנראה עבד או אדם חופשי המתנהג כמו סוכן של אדונו בתחום העסקים.
כנציגו של אדונו, ההסכמים שעליהם הוא חותם עם החייבים, בשם אדונו, מחייבים את האדון.
נושא המשל משותף לקטעים אחרים שבהם ממליץ ישו על חלוקת הרכוש (כמו גם בנושא הכנסת אורחים) עם העניים, מתוך ההבנה כי, בבוא היום "הממון יעלם, ואילו אוצרות הנצח מובטחים".
כאשר מגיע המוות, "חדל הכוח שיש בידינו להיטיב עם אחרים באמצעות כספנו, ולכן מוטב לעשות את הטוב באמצעותו כבר בהווה" כך שחברים שחברנו אליהם בהיותנו בחיים ימתינו לנו לנו בגן עדן.
הסופר הרפורמי האנגלי ויליאם טינדייל מדגיש את העקביות של המשל הזה עם הדוקטרינה של "הצדקה על ידי אמונה", בכותבו על המשל בחוברת הנקראת "משל ממון הרשעים" (1528), בהתבסס על פרשנות של מרטין לותר.
טינדייל ראה ב"מעשים טובים" תוצאה של אמונה.
טינדייל גם ציין כי ישו לא שיבח את הסוכן בשל אופן התנהלותו, אלא רק סיפק דוגמה של עורמה ושקדנות, כך ש"אנחנו, שהוצדקנו צריכים לשקוד כמוהו מתוך דאגה לנשמה שלנו (בחיי הנצח), כשם שהוא (סוכן העוולה) דאג בעוולה לגופו (בעולם הזה)".
צ'ארלס דאבוז (1720) האנגליקני, היה בין אלה שראו ב"מקומות המושב הנצחיים" שהובטחו לסוכן העוולה תחזית שלילית של השאול, ולא הבטחה לגן עדן.
רייל, שכתב בשנת-1859, דחה מספר פרשנויות אלגוריות של המשל, ונתן פרשנות דומה לזו של טינדייל.הבה נתמודד ברצינות בעד הדוקטרינות המפוארות של הישועה על ידי החסד, וההצדקה על ידי האמונה.
אבל אל לנו להשלות את עצמנו להניח כי הדת האמיתית מטילה סנקציות על כל מצוות אל תעשה שבעשרת הדיברות שבתורה.
אל לנו לשכוח לרגע, כי אמונה אמיתית תיוודע תמיד בפירותיה.
אנו יכולים להיות בטוחים מאוד בכך שבמקום ששבו אין כנות, אין חסד.ההיסטוריון וחקר הנצרות היהודי ישראלי, פרופ' דויד פלוסר, לקח בספר שכותרתו "ישוע ומגילות ים המלח", את הביטוי "בני אור" ולהתכוון בכך לאיסיים; שלהם מערכת כלכלית סגורה, בניגוד לשאר בני אדם שהיו פחות נוקשים.
טוען אפולוגטי לותרני נאמן לעיקרי הלותרניות העיר:המשל של ישו על סוכן העוולה הוא אחד המאפיינים הבולטים ביותר בכל הבשורות.
ברור, שאין לפרש אותו כהמלצה לחוסר יושר בניהול עניינים עסקיים.
ישו מדגיש רק את הנקודה על מנת להראות לנו מה הוא הכסף באמת.
בדרך כלל אנו חושבים על עצמנו תחילה כאשר אנחנו עונים על השאלה הזאת.
אבל ישו מזמין אותנו להבין, קודם כל, שהכסף שלנו הוא לא באמת שלנו, אנו פשוט מנהלים אותו למען הבעלים האמיתי שלו, אלוהים.
שנית, גם "כסף מזוהם" יכול לחדור לשירות האלוהים, או לטובת רענו.
כאשר זה קורה, היתרונות יימשכו מעבר לחיים האלו...
מה שדברים שאנחנו רוכשים לעצמנו לא יכולים.
לדוגמה, הכסף עשוי לשמש להפצת הבשורה, דרך אשר באמצעות רוח הקודש יאספו המאמינים לגוף כנסיית המשיח.
אנו נהנה מההתחברות המבורכת לנצח עם אותם מאמינים, זמן רב לאחר שהכסף יעלם
משל שופט העוולה (הידוע גם כ"משל של האלמנה התובעת" או "משל האלמנה העיקשת"), הוא אחד ממשלי ישו המופיע בבשורה על פי לוקס י"ח 8-1. במשל זה אלמנה ענייה שעשקו אותה, פונה שוב ושוב אל שופט עוולה, חסר חמלה לחפש צדק.
בתחילה הוא דוחה את בקשותיה, אך בסופו של דבר נעתר לה כיוון שעל ידי עקשנותה לקבל משפט צדק היא ייגעה אותו.
פרשנות אחת למשל זה מדגימה את חשיבותה של התמדה ושקידה בתפילה, לעולם לא לוותר.
המשל מופיע מיד לפני "משל הפרוש והמוכס", שגם הוא קשור לנושא התפילה והוא דומה למשל של החבר בלילה.
מלומדים אחרים שמו לב לכך, כי בתוכן המשל עצמו אין כל התייחסות לתפילה (ואולם בפתיח למשל יש בפירוש התייחסות לנושא "להתפלל תמיד"), וכי הפתיח למשל בעניין התפילה משמש כנושא, בדרך כלל אופן בניית הפסוקים 6–8 האופיינית ללוקס, ועל ידי העובדה שלוקס כתב את משל הפרוש והמוכס מייד לאחריו.
בכל מקרה, בשתי הגישות, השופט במשל אינו פועל על בסיס של צדק.
סיפור המשל בבשורת לוקס היא כדלקמן:
המשל מדגים את הצורך להתמיד ולשקוד בתפילה כמו אותה אלמנה עיקשת, שכן, אם שופט העוולה, חסר הרחמים, נעתר לה ושופט את משפטה בסופו של דבר, הרי לא כל שכן, אלוהים, ימהר ויעשה כן לכל מי ששוקד ומתעקש בתפילה, תחינה והעתרה.
גם למשל החבר בלילה יש משמעות דומה.
(יג) לא יכיר שוע לפני דל, וצעקת דלים ישמע ה' (יד) אנקת אלמנה ויתום לא יבזה, ועני כי ישפוך שיחו לא ישקץ.
(טו) דמעות אלמנה תרדנה על לחיה, וזעקתה על ראש מורידן.
(טז) עובד ה' ברצון ירצה, ותפילתו תגיע לשחקים.
(יז) אנקת דכא תבקע עבים, ולא תידום עד כי שמע אל.
(יח) עד כי ירא ה' וישפוט, ואת ריבו יריב.ויליאם ברקלי טוען כי הנקודה העיקרית במשל פחות נוגעת לעניין השקידה בתפילה, אלא יותר לניגוד בין הגישה של אלוהים לבין הגישה של בני האדם, גישה שבאה לידי בביטוי באימרה "וְהָאֱלֹהִים הַהוּא לֹא יַעֲשֶׂה מִשְׁפַּט ...??".
בתפילה מדובר בנכונות האב לנתינה.
פארי טוענים כי "המשל הזה חל על כל אחד מאיתנו המאמינים, שיש לו אויבים, המזיקים לחייו הרוחניים, בין שאויבים אלה הם בני תמותה אחרים, או יצורים רעים (כמו שדים/מלאכי חבלה), או חטאים מסוימים המציקים לנו ללא הרף.
אנחנו, כמו האלמנה התובעת, חייבים להתפלל תמיד לעזרה כנגד יריבים אלה.
משל הפרוש והמוכס (או משל הפרוש וגובה המס) הוא אחד ממשלי ישו המופיע בבשורת לוקס י"ח 9–14 (ראה להלן).
הפרוש, מלא בחשיבות והצדקה עצמית, משווה את מעלותיו שלו עם אלה של המוכס המתפלל על ידו ואשר מבקש בענווה רחמי שמים על עצמו.
משל זה ממחיש את הצורך להתפלל בענווה לפני הקדוש ברוך הוא.
הוא מופיע מיד לאחר משל שופט העוולה, אשר גם הוא מתייחס לנושא התפילה.
בכנסייה האורתודוקסית המזרחית, "יום ראשון של "הפרוש המוכס" מנציח בתוכנו את המשל ומתחיל את שלושת השבועות של צום הארבעים (המזכיר במידה מסוימת את תקופת הסליחות ביהדות שבה קיימת בחינה עצמית ותשובה).
בברית החדשה מסופר לעיתים קרובות על דבקותם הדקדקנית של הפרושים בתורה.
הפרוש המתואר במשל כמחמיר מעבר לנדרש (בגדר של "הידור מצווה"), נוהג לצום לעיתים קרובות יותר מהמקובל, נותן מעשר על כל מה שהוא מקבל, גם במקרים בהם אין דרישה כזאת במסגרת מצוות התורה.
הוא משוכנע ב"דתיות" שלו, הוא אינו מבקש דבר מאלוהים, ולכן גם לא מקבל דבר.
מאידך המוכסים היו יהודים שרוב העם בז להם משום ששיתפו פעולה עם השלטון הרומי (האימפריה הרומית).
והם היו מוכרים כגובי אגרות או מיסים, אשר בדרך כלל כונו מוכסים או גובי המס.
אף שהתייחסו אליהם בבוז בקרב הפרושים, המשל אינו מגנה את המוכס על עיסוקו , אלא מתאר את המוכס כמי "שמשפיל את עצמו לפני הקדוש ברוך הוא, מתוודה על חטאיו ומכיר בצורך שלו בריצוי ובכפרה".
הוא עומד בענווה לפני אלוהים, משום כך המוכס מקבל את החסד והריצוי אשר ביקש בתפילה.
בכנסייה האורתודוקסית, קוראים את המשל כחלק מתקופת ההכנה המובילה ל"צום הגדול" (הנערך בנצרות לפני חג הפסחא).
הוא מספק דוגמה למידת הענווה שיש לנהוג בה בתקופת צום הארבעים.
יום ראשון של הפרוש והמוכס מתחיל את תקופת שלושת השבועות שלפני צום הארבעים ואת השימוש הראשון בפיוט טריודיון (Triodion) (אף על פי שיום ראשון בשבוע שלאחר מכן אינו כלול בצום).
ביום ראשון זה נכלל המזמור בהשראת המשל:
הסופר והמטיף האנגלי ג'ון באניין כתב ספר על המשל בשנת 1685.
המשל תואר במגוון רחב של יצירות אמנות דתיות, באופן משמעותי במיוחד באיקונוגרפיה של הכנסייה האורתודוקסית.
קיימות יצירות אומנות על המשל על ידי אמנים כגון ג'יימס טיסו, ג'ון אוורט מיליי, הנס הולביין הצעיר, גוסטב דורה.
משל הפועלים בכרם (נקרא גם משל העובדים בכרם או משל המעסיק הנדיב) הוא אחד ממשלי ישו המופיע בבשורת מתי בברית החדשה.
במתי כ' 1–16 אומר ישו: ש"פועלים" שהוזמנו לעבוד בכרם (המייצג במשל את מלכות השמיים), ללא קשר עד כמה מאוחר בסוף היום, יקבלו שכר (או גמול במלכות שמיים) זהה לאלה שעבדו את הזמן הרב ביותר (או אלה שהיו נאמנים זמן רב).
כאשר הסתיים יום העבודה (כנראה בנמשל יום הדין שבו נקבע גמולו של כל אדם במלכות שמיים) הורה לפקיד (בנמשל אולי מלאך אלוהים המופקד על מסירת הגמול במלכות שמיים) שפיקח על העבודה ועל חלוקת השכר, לחלק את השכר שהוא דינר אחד בעבור העבודה לכל הפועלים.
בעל הכרם מורה לפקיד להתחיל במועסקים האחרונים (אלה שהגיעו לאמונה וחזרו בתשובה מאוחר מאוד בחייהם, ואולי אף על ערש דווי) וכלה באלה שהתחילו את יום העבודה מוקדם בבוקר.
הראשונים שקיבלו את שכרם היו אלה שעבדו הכי פחות.
העובדים ראשונים שעבדו שעות רבות החל משעות הבוקר, התרעמו ששכרם זהה לזה של העובדים שעבדו מעט זמן.
ישו מוכיח אותו באהבה, ואומר לו שהשכר המוסכם היה ממילא דינר אחד, שזכותו כבעל הממון להחליט מה לעשות בממונו, ושאל לו לכעוס על מעשה חסד.
הוא חותם במשפט שזכה לפרשנויות שונות במהלך הדורות ונעשה למטבע לשון: "יהיה האחרונים ראשונים והראשונים אחרונים, כי רבים הם הקרואים ומעטים הנבחרים".
הדינר היה מטבע כסף אשר היה שווה ערך בימים ההם לשכר רגיל של יום עבודה של פועל.
השעות נמדדות החל מן השעה 6:00 בבוקר, כך שהשעה האחת עשרה (עשתי עשרה בטקסט) היא בין השעה 16:00 ל-17:00 בערב.
הפועלים הם אנשים עניים העובדים כפועלים חקלאיים זמניים, במהלך עונת הבציר.
המעסיק מבין כי כולם, גם אלה שעבדו פחות, זקוקים לשכרו של יום עבודה מלא על מנת לפרנס את בני משפחותיהם, ולפיכך הוא נוהג במידת החסד, מעבר למחויבותו העסקית, ונותן בערב כתשלום שכר מלא של יום שלם - דינר אחד לכולם.
מתן השכר עוקב אחר הנחיות התורה, להעניק לכל שכיר את שכרו בו ביום:
בספרות הרבנית קיימים משלים עם נושאים דומים, אולם במשל זה מודגש חסד האלוהים הבלתי נתפס, מעבר לכל תחושה של אפשרות "להרוויח" את טוב האלוהים.
באופן זה המשל מזכיר את משל הבן האובד.
לעיתים קרובות פרשו את המשל כך שאפילו אלה אשר היו מגיעים לאמונה ותשובה מאוחר בחיים, יזכו בגמול הדומה לגמול של אלה שהגיעו לתשובה ואמונה מוקדם בחייהם.
חלופה אחרת לפרשנות זו, מזהה את הפועלים שהגיעו מוקדם לעבודת הכרם כיהודים שהגיעו ראשונים לאמונה בבשורת ישו, שחלקם מתנגד לאותם שמגיעים מאוחר לאמונה (הגויים) ומתקבלים בברכה כשווים במלכות שמיים.
עם זאת, כותב ארלנד ג'י הלטגרן:
כאשר מנסים לפרש משל זה ולהבין את הנמשל, נשאלת באופן בלתי נמנע השאלה: מי הם הפועלים של השעה האחת עשרה בימינו אנו?
היינו אולי רוצים לזהות אותם כאנשים החוזרים בתשובה על ערש דווי, או אולי אותם שבדרך כלל בזים להם המאמינים וותיקים, שמחויבותם הדתית "נלהבת ועמוקה" יותר.
אולם מוטב היה שלא לצמצם את אופק האפשרויות מהר מדי.
ברמה מעמיקה יותר, כולנו פועלי השעה האחת עשרה (הדקה התשעים); כדי לשנות את הדימוי (בנמשל), אנחנו כולנו אורחי הכבוד של אלוהים במלכותו.
אין כל הכרח להחליט מי הם פועלי השעה האחת-עשרה.
הנקודה החשובה של המשל, על פי בשורת ישו וכמובע בבשורת מתי, היא שאלוהים מושיע את כולנו בחסדו, לא בשל היותנו ראויים לכך.
משל שני הבנים הוא אחד ממשלי ישו, שסופר על ידיו בברית החדשה.
המשל מופיע בבשורת מתי כ"א 32-28. המשל מעמיד אלה מול אלה את המוכסים (גובי המס) והזונות שקיבלו והאמינו במסר שהעביר ולימד יוחנן המטביל, לעומת ה"אנשי הדת" לכאורה, שלא קיבלו ולא האמינו לו.
קדם למשל הסיפור במתי כ"א 23–27 בו ישו הגיע למקדש ולימד.
לכן עונה להם ישו, שגם הוא לא יענה להם, אך הוא מספר את המשל על שני הבנים.
במשל זה, הנמשל לאב הבנים הוא למעשה אלוהים.
שני הבנים מייצגים שני טיפוסים של מאמינים, הראשון הוא אותו טיפוס שטוען שהוא דתי ומאמין (כמו הכוהנים וזקני העם), אך כשמגיע הזמן להוכיח את אמונתו במעשים, למעשה לעשות את רצון אביו (אלוהים), לקיים רצונו ומצוותיו, הוא לא עושה כך, על אף הצהרתו כלפי חוץ שכך יעשה.
השני הוא אותו טיפוס של אדם שלכאורה אינו מאמין או לפחות אינו מצהיר בגלוי על אמונתו ודתיותו, דוחה את רצון אביו בתחילה (כמו פשוטי העם לרבות החוטאים שביניהם, שהאמינו לדברי יוחנן מטביל) אך בסופו של דבר כן עושה את רצון אביו (אלוהים).
ישו מוכיח במשל זה את אלה שראו את עצמם כמוסריים (הכוהנים, הפרושים וזקני העם, ראשי הדת); ואילו אלה הנחשבים כחוטאים, כגון גובי המס (מוכסים) והזונות, קיבלו והאמינו למסר והלימוד של יוחנן המטביל ושבו בעקבות זאת בתשובה.
המשל הזה דומה בנושא למשל המוכס והפרוש.
משל לבלוב תאנה בקיץ הוא אחד ממשלי ישו בברית החדשה.
הוא מופיע בבשורות מתי, מרקוס ולוקס.
משל זה עוסק בבואה הקרב של מלכות השמיים, בדומה לסיפורים אחרים הכוללים את סמל התאנה, כמו משל התאנה ללא פרי וקללת עץ התאנה.
ישו מתייחס לדברי תלמידיו המתגאים בבנייני המקדש והפאר שבהם ואומר להם שבעתיד הלא רחוק עתיד המקדש להיחרב.
התלמידים שואלים למתי הנבואה, בהתכוונם לאחרית הימים ובחשבם שחורבן המקדש ושובו של ישו באחרית הימים מתרחשים בו זמנית.
תשובתו של ישו היא כי אל להם לחשוב שהקץ קרב, אירועים רבים עוד צפויים בהיסטוריה עד הגיע המועד, ושעליהם להיזהר מכל מחשבי הקיצין ונביאי השקר, משיחי השקר ומורי השקר, המנבאים שהוא, ישו, כבר חזר והוא מצוי כאן או שם.
אבל כשיגיע המועד הם יוכלו לזהותו על פי סימנים, בדומה לחקלאים המזהים את הקיץ הקרב (קיץ וקץ הן מילים קרובות) על פי הופעת הפריחה-הלבלוב של עץ התאנה.
הקטעים המצוטטים לעיל מן הבשורות מציגים את אחרית הימים בהמשלה לטבע: כפי שעלי עץ התאנה, רומזים על סימני אחרית הימים כמתואר באפוקליפסה הסינופטית של לוקס כ"א 28-5 כן גם הפריחה ולבלוב עץ התאנה במשל מצביעים על כך שמלכות אלוהים קרבה ובאה.
פרשנות חלופית מודרנית, היא הפרשנות האומרת שעץ התאנה מייצג את עם ישראל, כאשר הקמתה של מדינת ישראל היא הישות הפוליטית המתחדשת בארץ ישראל.
לפי פרשנות זו, הקמתה של מדינת ישראל מבשרת את תחילת אחרית הימים והתמלאות נבואות התנ"ך והברית החדשה בדבר הקמת מלכות אלוהים, ושובו של המשיח.
בהתאם לכך, כאשר מדינת ישראל הוקמה ב-14 במאי 1948, הגיע הל לינדסי למסקנה, כי אנחנו חיים בדור האחרון.
בהקשר לכך ניתן למנות את נבואת חזון העצמות היבשות של יחזקאל פרק ל"ז כולו ובמיוחד את הפסוקים כ"א -כ"ז, המתאר את תקומתו של עם ישראל, שובו מן הגלות לארצו, והקמת ישות מדינית (עד כאן התמלא) וישות מלוכה רוחנית עם ברית עולם עם אלוהי ישראל והקמת מקדש (טרם התמלא).
מנגד משל זה, נמצא נס קללת עץ התאנה שבו עם ישראל משול לעץ התאנה שקוללה כי לא היה בה פרי, כך שנים לא רבות לאחר צליבתו של ישו ותקופת פעילותו הגיע חורבן בית המקדש השני וראשית הגלות בת האלפיים שנים עם ישראל.
משל העבד הנאמן או משל שומר הסף הוא אחד ממשלי ישו המופיע בכל הבשורות הקנוניות: בבשורת מתי כ"ד 42–51, בבשורת מרקוס י"ג 34–37 ובבשורת לוקס י"ב 35–48, נושא המשל נסוב על כמה חשוב שהתלמידים, המאמינים בבשורתו ובשליחותו של ישו, להמשיך לצפות ולהתכונן לביאתו השנייה של ישו.
בבשורת מתי, מופיע המשל לפני משל עשר העלמות, בהקשר לנושא אחרית הימים (אסכטולוגי).
הוא דומה במשמעות של התכוננות חסידי ישו לקראת בואו ביום המיוחל - יום שובו של ישו.
בבשורת מתי המשל נכתב כדלקמן:
בבשורת מרקוס המש נכתב כדלקמן:
בבשורת לוקס, המשל נכתב כדלקמן:
במילים אחרות, "המאמין חייב לשקוד כל העת ולהיות מוכן כל רגע ליום שובו של אדונו.
עליו להישאר ער (כשומר סף) ולא להירדם במשמרתו".
על אף שייתכנו סימנים מקדימים כלליים המציינים את הביאה שנייה של ישו, את זמן שובו המדויק איש אינו יודע, לרבות המלאכים וישו עצמו.
נושא זה גם נדון גם קודם לכן בלוקס י"ב.
ההפניה לאירועי החתונה נזכרים כבר במשתה החתונה השמיימי בלוקס י"ב 36 , והוא מזכיר גם את משל עשר העלמות, המופיע מיד לאחר משל זה בבשורת מתי כ"ה 1–13).
החלק השני של המשל מדגיש את תשומת הלב המרבית הנדרשת מכל אדם ש"הרבה נימסר בידו" (הכוונה למנהיגים ורועי עדה שהופקדו על הנהגה רוחנית של קהילות המאמינים).
גי' דווייט פנטקוסט כותב כי משל זה "מדגיש שהזכות הזאת - להנהיג ולהורות - מחייבת גם אחריות כבדה והיא מצריכה מתן דין וחשבון לפני האדון".
הדבר חל בעיקר על רועי העדה ומנהיגי הדת.
"עדי יהוה" מזהים את העבד אשר בתרגום שלהם למקרא מכונה "העבד הדיסקרטי והנאמן", עם הגוף המנהל ומנהיג את "עדי יהוה" בתפקידם בחלוקת מזון רוחני לחסידיו של ישו.
המשל היה לנושא במספר מזמורי דת, לרבות המזמורים של פיליפ דודרידג "אתם עבדי ה'," המסתיים כך:
משל סעודת החתונה הוא אחד ממשלי ישו והוא מופיע בברית החדשה בבשורה על-פי לוקאס י"ד 7–14. משל זה מקדים ישירות את משל הסעודה הגדולה בבשורה על פי לוקאס י"ד 24-15. בבשורה על פי מתי, במקביל לקטע הבשורה על-פי לוקאס, משל הסעודה הגדולה מוגדרת גם היא כמשתה חתונה (מתי כ"ב 14-1).
נוסח המשל בבשורת לוקס הוא כדלקמן:
חלק ראשון: מקום כבוד במשתה החתונה
חלק שני: הזמנת העניים והנדכאים למשתה החתונה
בתקופת בית שני ואף קודם לכן, טקסי הנישואים והחופה נחשבו למקודשים ולמשמחים (בעמי המזרח בכלל ובעם ישראל בפרט).
חלקם נמשכו אף למעלה משבוע ימים.
כאשר סיפר ישו את המשל, אנשים רבים מקרב שומעיו היו מסוגלים להבין את המשל, כיוון שהשתמש בתמונה שהוא תיאר טקס חתונה יהודית אופיינית והמשתה והסעודה הנלווים אליה, כרקע לסיפור המשל.
המשל מחולק לשני חלקים: מפסוק 7 עד 11 הוא דן ברדיפה אחר הכבוד.
והחלק השני מפסוק 12 עד פסוק 14 מתאר את המלצת ישו להזמין דווקא את אלה מן הקהל אשר אינם מסוגלים (כלכלית וחברתית) להשיב בהזמנה דומה למארחים.
המסקנה המתבקשת לגבי המוזמנים, שיתיישבו במקום האחרון, כך שאם המארח יחליט לקרוא להם למקום כבוד - הדבר יהפוך לכובד לאורח.
הנמשל למשל זה הוא: אל תחפש כבוד שאינו מיועד לך, ואם הוא כן מיועד לך, הדבר יתגלה עם הזמן אם אתה באמת ראוי כך.
החלק השני של המשל דן גם הוא בנושא מתן הכבוד והערכה לאורחים.
האם נותנים כבוד (בעצם ההזמנה למשתה החתונה), לאלה שיכולים לכבד אותך חזרה (הקרובים שלך או העשירים, בעלי המעמד הגבוה והבריאים) או לאלה שאינם מסוגלים להחזיר לך ולהזמין אותך כתגובה (העניים, החלכאים, הנכים, מהמעמד הנמוך).
וישו מאיץ בשומעיו להזמין את האחרונים.
משל כיכרי הכסף (גם משל המנים) הוא אחד ממשלי ישו, המופיע בברית החדשה בשתי בשורות סינופטיות: ב (), וב ().
על אף שסיפורי המשלים בשני המקומות דומים באופן בסיסי, יש מספיק הבדלים בין המשל בבשורת לוקאס לבין המשל בבשורת מתי שמצדיקים את ההנחה שהם אינם מאותו מקור משותף.
בבשורת מתי, המילים הפותחות את סיפור המשל קושרות אותו למשל עשר העלמות שקדם לו ואשר מתייחס למלכות השמיים.