tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן כלל הצבא הפולני 771 מטוסי-קרב (מהם 421 ביחידות פעילות), 2,500 תותחים ומרגמות, 211 טנקים עם תותח, 403 טנקי סיור קלים ושריוניות, ו-80 גוררי תותחים זחליליים.
תוכנית המגננה: בעת שלום נערך הצבא הפולני ב-5 ארמיות מרחביות וארמיית עתודה אחת אולם במהלך 1939, עם עליית המתח באירופה הכינו הפולנים תוכנית מגננה חדשה שכונתה תוכנית Z (Zached) "מערב".
על פי תוכנית זו מרבית עוצבות הצבא הפולני נערכו כלפי מערב בהיערכות קדמית במגמה להגן על כל שטחה של פולין וריבונותה מול המתקפה הגרמנית הממשמשת ובאה.
תוכנית המגננה הפולנית התבססה על הגנת שטח המדינה כולה, הכלת הצבא הגרמני התוקף והשמדתו במתקפת נגד כוללת אשר תונחת במקביל למתקפה הבריטית-צרפתית ממערב.
על פי תוכנית זו אורגנו מחדש ארמיות הצבא הפולני כלהלן:
הארמייה הקרפטית הוקמה ביולי 1939 בפיקודו של מייג'ור-גנרל קז'ימייז' פבריצ'י (Fabrycy) לאחר שגרמניה סיפחה את צ'כוסלובקיה והקימה את ממשלת הבובות הסלובקית.
משימתה הייתה להגן על מעברי הרי הקרפטים.
בתחילה כללה ארמייה זו 2 חטיבות מאולתרות ועוד מספר יחידות קטנות בלבד אולם במהלך המערכה נוספו לה כוחות נסוגים מארמיית קרקוב.
ארמיית קרקוב הוקמה במרץ 1939 בפיקודו של גנרל אנטוני שזילינג (Szylling) והיוותה נדבך מרכזי בתוכנית ההגנה הפולנית.
משימתה הייתה להשהות את ההתקדמות הגרמנית תוך נסיגה מזרחה לרגלי הרי הקרפטים.
היא כללה 5 דיוויזיות חי"ר, דיוויזיה הררית, חטיבת פרשים, וחטיבת חי"ר הררית עצמאית.
ארמיית לובלין, ארמייה מאולתרת שהוקמה לאחר פרוץ הקרבות, ב-4 בספטמבר בפיקודו של גנרל טדיאוש פיסקור (Piskor).
היא כללה חטיבה ממונעת ומספר יחידות קטנות נוספות.
משימתה הייתה הגנה על לובלין, סנדומייז' ונהר הויסלה העליון.
ארמיית לודז', הוקמה במרץ 1939 בפיקודו של גנרל יוליוש רומל.
ארמייה זו נועדה להוות דרג שני לארמיות קרקוב ופוזנן.
אולם בשל היערכות קדמית מדי, היא מצאה עצמה מעורבת בקרבות מהיום הראשון ללא אפשרות לשתף פעולה עם הארמיות השכנות לה.
היא כללה 4 דיוויזיות חי"ר ו-2 חטיבות פרשים.
ארמיית מודלין, הוקמה במרץ 1939 להגנת הבירה, ורשה, מצפון.
משימת הארמייה הייתה להגן על מערכים מבוצרים בקרבת הגבול עם פרוסיה המזרחית באזור מלוואה (Mlawa) ואחר כך לסגת לכיוון נהר נראוו (Narew).
בפיקוד בריגדיר גנרל אמיל קרוקוביץ'-פרזדרזימירסקי (Krukowicz-Przedrzymirski).
הארמייה כללה 2 דיוויזיות חי"ר ו- 2 חטיבות פרשים.
ארמיית פומורז'ה, הוקמה במרץ 1939 בפיקודו של גנרל פומורזה (Pomorze).
משימתה הייתה להגן על הערים טורון ובידגושץ' ולנהל מבצעי השהיה ב"פרוזדור הפולני" (פרוזדור דנציג).
הארמייה כללה 2 דיוויזיות חי"ר (במסגרת איגוד כוחות "מזרח" של גנרל בולטוק, Boltuc), חטיבת פרשים וחטיבת משמר.
ארמיית פוזנן, בפיקודו של גנרל טדיאוש קוטרזבה (Kutrzeba).
משימתה להגן על האגף של "פולין הגדולה" ולסגת לעבר מערכי ההגנה המבוצרים של נהר הורטה (Warta).
הארמייה כללה 4 דיוויזיות חי"ר ו-2 חטיבות פרשים.
ארמיית פרוסי, בפיקודו של גנרל סטפן דב-ביארנקי (D?b-Biernacki).
הוקמה בקיץ 1939 כעתודת המפקדה הכללית.
היא נועדה לקלוט את גלי המגויסים האחרונים ולתמוך בארמיות השכנות פוזנן וקרקוב.
הארמייה כללה 2 קורפוסים, אולם בשל ההתקדמות הגרמנית המהירה נכנסו שני גייסות מאולתרים אלו ללחימה בנפרד ומרבית היחידות לא הצליחו להשלים את הגיוס.
הארמייה כללה 6 דיוויזיות חי"ר, חטיבת פרשים וגדוד טנקים.
ארמיית ורשה, הוקמה רק 10 ימים לאחר הפלישה הגרמנית ב-10 בספטמבר על בסיס יחידות שונות שנסוגו לעבר ורשה ומודלין.
במקור היא כללה 25 גדודי חי"ר ו-40 טנקים, אולם מאוחר יותר היא תוגברה בכוחות מהארמיות מודלין ולודז'.
מפקדה היה גנרל ולריאן קוזמה (Cuzma) אולם המפקד בפועל היה יוליוס רומל (מפקד ארמיית לודז').
התוכנית הגרמנית במקור הייתה לתקוף את פולין כבר ב-26 באוגוסט, אולם יום קודם דחה היטלר את המתקפה והיא אושרה על ידו לבסוף ב-31 באוגוסט.
קדמו לפלישה כמה פעולות הטעיה ופרובוקציות גרמניות (למשל ההתקפה על תחנת הרדיו בגלייביץ).
ב-1 בספטמבר 1939 פלש צבא גרמניה הנאצית לפולין ללא כל הכרזת מלחמה.
הגרמנים פתחו את המערכה בהפצצה אווירית על שדות התעופה וצומתי תחבורה חשובים בפולין.
ההפצצות הגרמניות שיבשו את דרכי הקשר של הפולניים במטרה למנוע מצבא פולין אפשרות תנועה.
לאחר ההפצצה האווירית בוצעה התקפת שריון מסיבית, ולאחר מכן התקפה של חיל הרגלים הגרמני שכיתר את הכוח הפולני וגרם לו לאבדות קשות.
כל פעולת התנגדות שבאה מצד הפולנים נתקלה בהפצצה אווירית גרמנית שגרמה להרס בעיר ובסביבותיה.
המתקפה החלה בשעה 04:40 עם הפצצת ויילון, התקפה אווירית על העיר ויילון.
מעל 1,200 אנשים נהרגו בגיחת הפצצה זו אשר בישרה את העתיד לבוא.
בשעה 04:45 פתחה ספינת המערכה הגרמנית "שלזוויג-הולשטיין" (שהייתה בביקור של "רצון טוב" בנמל החופשי גדנסק) באש מתותחי 355 המ"מ שלה על מחנה ובסיס הצבא הפולני בווסטרפלטה (Westrplatte).
שעה מאוחר יותר חצו ראשוני החיילים הגרמנים את הגבול.
כעבור 48 שעות, ב-3 בספטמבר, הכריזו בריטניה וצרפת מלחמה על גרמניה.
הכוחות הפולנים התנגדו לפלישה הגרמנית בכל כוחם, אך מלכתחילה היה מצבם האסטרטגי חמור, שכן גרמניה וצ'כוסלובקיה שהייתה לפרוטקטורט גרמני לאחר הסכם מינכן הקיפו את מערב המדינה משלושה עברים.
פולין הייתה הזירה הראשונה בה השתמשו הגרמנים במלחמת בזק (בליצקריג) – התקדמות מהירה של ארמיות משוריינות, ושימוש במפציצי צלילה על מנת לשבור את קו ההגנה של האויב, להתקדם אל עורפו, לכתר את כוחותיו ולהשמידם במהירות.
בניגוד לתעמולה הגרמנית, חיל האוויר הפולני לא הושמד על הקרקע.
הטייסים הפולנים נלחמו בלופטוואפה הגרמני והסבו לו אבדות רבות בימים הראשונים למלחמה, אך הנחיתות המספרית והאיכותית נתנה את אותותיה ועד 14 בספטמבר פסקה ההתנגדות האווירית כמעט לגמרי.
חלק מכוחות האוויר הפולנים הצליחו לברוח למדינות אחרות ונלחמו בגרמנים בהמשך המלחמה.
הגרמנים תקפו את פולין משלושה עברים, מסלובקיה בדרום, מגרמניה במערב ומפרוסיה בצפון, מתקפה קונצנטרית זו הושלמה בהמשך, על ידי המתקפה הרוסית ממזרח ב-17 בספטמבר.
כבר ביומיים הראשונים של המתקפה הגרמנית, היה הצבא הפולני מעורב בלחימה אינטנסיבית (קרבות מלואה (Mlawa), ופומרניה) תוך נסיגה והשהיה, במגמה להכיל את המתקפה הגרמנית וליצור רצועת הגנה חדשה קרוב יותר לוורשה.
ב-3 בספטמבר הצליחו הגרמנים לנתק את "פרוזדור דנציג", ועל אף שבאותו יום הכריזו מעצמות המערב מלחמה על גרמניה, בפועל הן לא עשו דבר להקלת הלחץ על הפולנים.
העוצבות הפולניות אשר נסוגו ברגל לא הצליחו ליצור רצועות הגנה חדשות ואף לא מערכי ביניים, מאחר שהעוצבות הממונעות והמשוריינות הגרמניות, על אף שהיו מעטות במספר, עקפו אותן וחדרו לאגפים שלהן ולעורף.
יחידות ועוצבות פולניות רבות כותרו והושמדו תוך ניסיון לסגת או להיערך מחדש.
כבר ב-5 בספטמבר הבין הפיקוד העליון הפולני את משמעות החדירות הגרמניות המהירות, העריך כי מצבו חסר תקווה, ותלה יהבו בהתערבות צבאות בריטניה וצרפת.
עוצבות פולניות רבות המשיכו להילחם בכיתור בנחישות רבה.
ב-6 בספטמבר החלה ארמיית קרקוב בפיקודו של גנרל סוסנקובסקי (Sosnkowski), לסגת מזרחה תחת איום של איגוף מצפון.
באותו יום נכנע גנרל פיוטרוב טריבונלסקי (Trybunalski) עם ארמיית פרוסי לאחר כישלון תוכנית מתקפת הנגד הפולנית.
שבוע לאחר תחילת המתקפה הגרמנית, לאחר הגנת גבורה והסבת אבדות כבדות לגרמנים נפל המתחם המבוצר הימי הפולני של וסטרפלאטה.
חיילי המבצר נכנעו בראש מפקדם רס"ן סוצ'רסקי (Sucharski).
יום לאחר מכן, ב-8 בספטמבר כבר הגיעו הגרמנים לפאתי הבירה - ורשה.
ב-9 בספטמבר החלו הקרבות המרים והעקובים מדם ביותר במערכה כולה.
קרב בזורה, אשר כלל מתקפת נגד פולנית דו-ארמיונית במגמה להגן על ורשה, והתרחש במרחב קוטנו, לוויץ וסוצ'קזואה.
הארמיות פומרוז'ה ופוזנן על אף היותן בסכנת כיתור על ידי הארמייה הגרמנית השמינית תקפו בעוצמה רבה ובהפתעה.
בתחילה האירה ההצלחה פנים לפולנים אשר הסבו אבדות כבדות לגרמנים.
הפולנים הצליחו להדוף את הגרמנים, אך לא הצליחו לשמר את התנופה ורציפות הפעולה, בשל חוסר אספקה של תחמושת ומזון, ובשל האירועים בגזרות האחרות.
בנוסף, מהירות הכוחות הגרמניים הפכו את המשך המבצעים לחסר תוחלת, וב-16 בספטמבר החלו הפולנים נהדפים לעבר וורשה.
הקרב הסתיים ב-20 בספטמבר תוך השמדה כוללת של הכוחות הפולנים (תחת פיקודו של גנרל טדיאוש קוטז'בה (Kutrzeba), אולם הם הצליחו לדחות במעט את כיבוש הבירה.
בקרב בזורה היו מעורבות 18 דיוויזיות גרמניות מהארמיות הרביעית, השמינית והעשירית עם סיוע אוויר הדוק.
רק מעט מהיחידות הפולניות הצליחו לפרוץ ולסגת אל תוך ורשה.
ב-10 בספטמבר נכנסו הגרמנים לפוזנן לאחר שארמיית פוזנן נסוגה מהעיר.
רובו הושמד בתנועת המלקחיים שסגרה עתה על ורשה, ואחרי היתר רדפו היחידות הממונעות הגרמניות.
ב-17 בספטמבר עדיין היו חיילים בודדים שגילו התנגדות בתוך כיסי הכיתור, אך ההתנגדות הפולנית המאורגנת הייתה כלא הייתה.
ב-18 בספטמבר אירע קרב השריון המשמעותי היחיד במערכה.
כבר ב-7 בספטמבר הגיעה דיוויזיית הפאנצר ה-4 לפאתי ורשה.
ההתקפה הגרמנית הראשונה על הבירה נערכה ב-9 בספטמבר, אולם עד ל-24 בספטמבר נהדפו כל ההתקפות הגרמניות על העיר.
ב-25 בספטמבר החלו הגרמנים בהפצצה והפגזה של הבירה הפולנית ללא הבחנה.
אולם שתי התקפות גרמניות ב-25 וב-27 בספטמבר נהדפו תוך אבדות.
ב-28 בספטמבר נכנעה העיר בשל תנאי החיים הקיצוניים בעיר והעדר אספקה.
במקביל התנהל הקרב על מודלין (שעל הגנתה פיקד גנרל ויקטור טומה - Thommee), אשר החזיקה מעמד אל מול כל התקפות הגרמנים במשך 20 יום (בין 10 - 29 בספטמבר).
ב-29 בספטמבר נכבשה אף היא, בשל היעדר אספקה ובשל כיבוש ורשה.
בלילה של 18 בספטמבר, עברו הנשיא הפולני והפיקוד העליון של הצבא את הגבול לרומניה בליווי גדוד הטנקים המודרני היחיד של הצבא (שצויד בטנקי רנו R-35) ועוד יחידות.
הם הושמו מייד במעצר, (אולם שוחררו מאוחר יותר, וב-30 בספטמבר כבר הוקמה ממשלת פולין הגולה בפריז).
באותו יום נפגשו הכוחות הגרמנים והרוסים על אדמת פולין, וחלוקת המדינה התרחשה הלכה למעשה.
ורשה גילתה התנגדות חזקה, והופצצה מן האוויר בהפצצה כבדה ב-27 בספטמבר שגבתה קורבנות אזרחיים רבים.
יחידות פולניות גילו התנגדות בוורשה עוד במהלך חודש אוקטובר 1939. בחבליה ההרריים של פולין החלו יחידות צבא להתארגן באופן מחתרתי ללוחמת פרטיזנים.
ב-2 באוקטובר נכנעו מגיניה הפולנים של הל (Hel) תחת פיקודו של תת-אדמירל אונרוג (Unrug).
הקרב האחרון במערכה התקיים בין 2 - 5 באוקטובר בסביבות העיר קוצק בו נלחם איגוד הכוחות העצמאי של פולסיה בפיקודו של גנרל פרנצ'יזק קליברג (Kleeberg).
ב-6 באוקטובר 1939 הניחו אחרוני החיילים הפולנים את נשקם.
ב-17 בספטמבר 1939 נע הצבא האדום מערבה, אל תוככי פולין.
בפיקודו של הגנרל פרדיננד צ'טלוש פלש הצבא הסלובקי לפולין באמצעות 3 דיוויזיות:
הדיוויזיה הראשונה בפיקודו של הגנרל אנטונין פולאניץ
הדיוויזיה השנייה בפיקודו של הקולונל אלכסנדר צ'נדרליק
הדיוויזיה ה־20 בפיקודו של אלוף-משנה איוון אימרו
ההסכם הצבאי הצרפתי פולני, שנחתם ב-19 במאי 1939 דיבר במפורש על כך שהצבא הצרפתי יתקוף את גרמניה אם תותקף פולין (בעוד שהערובה הבריטית הייתה כללית ובלתי מפורשת).
הוורמאכט היה עסוק בהתקפה על פולין, והצרפתים נהנו מעדיפות מספרית מכרעת בגבולם עם גרמניה, אך הצרפתים לא נקטו בכל פעולה שהיה בה כדי לסייע לפולנים המותקפים.
משנראה כי הגרמנים מביסים את פולין, ובקרוב יוכלו לשוב ולהפנות חיילים אל המערב, הורה המטה הכללי הצרפתי על נסיגה, וב-4 באוקטובר שבו הכוחות הצרפתים אל העמדות בהם החזיקו טרם המתקפה.
בזמן המלחמה הגרמנים איבדו 16,343 חיילים, 32 אלף נפצעו ו-236 טנקים הושמדו.
בנוסף לכך, הסובייטים איבדו 1,475 איש ו-2,383 נפצעו.
30,000 פליטים פולניים ברחו לרומניה ו-60,000 ברחו לצרפת, ששם הוקם הצבא הפולני מחדש.
מספר השבויים הפולנים הגיע ל-675,000 בערך, כשהגרמנים תפסו 420,000 שבויים והסובייטים תפסו כ-250,000 בערך.
פלישה למקרקעין, הסגת גבול, או סקווטינג (מאנגלית Squatting) היא פעולה של התיישבות של אנשים בבניין או בשטח נטוש, או שאינו נמצא בשימוש, מבלי שהפולש מבצע קניה, שכירה או קבלת הסכמה בדרך אחרת.
הסופר רוברט נויברט (Robert Neuwirth) טען כי ברחבי העולם קיימים כמיליארד פולשים (סקווטרים), או אחד מכל שישה אנשים.
עד 2030 הוא טוען, יהיו 2 מיליארד פולשים, או אחד מכל ארבעה אנשים, ועד 2050 הוא חוזה שלושה מיליארד פולשים למקרקעין, או אחד מכל שלושה אנשים.
לעיתים קרובות נעשה שימוש בבניין למגורים או למרכז חברתי.
פעולת הפלישה נעשית בדרך כלל על ידי חסרי בית, אך לעיתים גם על ידי אנשים המשייכים עצמם לאידאולוגיה האנרכיסטית או האוטונומיסטית.
ברוב המדינות העניות בעולם קיימים שיכוני עוני או עיירות פחונים נרחבות.
לרוב עיירות אלו בנויית בשוליים של ערים גדולות ומורכבות כמעט אך ורק ממבנים שנבנו באופן עצמאי על ידי הדיירים על שטחי קרקע שנתפסו או נלקחו באופן בלתי חוקי.
עם הזמן, עיירות אלו יכולות להפוך לחוקיות ולהדמות לשכונות נורמליות, ועם זאת הן מתחילות כפלישה למקרקעין עם תשתית מינימלית.
כך, אין מערכת ביוב, יש להביא מי שתייה מספקים או לסחוב אותם מברז סמוך ואם יש חשמל, הוא נגנב בדרך כלל מכבל חשמלי קרוב.
במדינות רבות, עצם ביצוע הפלישה כשלעצמו הוא פשע; באחרות הוא נתפס רק כסכסוך אזרחי בין הבעלים לבין הפולשים.
דיני קניין והמדינה העדיפו באופן מסורתי את בעלי הנכס.
ועם זאת, במקרים רבים בהם לפולשים הייתה בעלות דה פקטו, שונו החוקים כדי לתת לגיטימציה למצבם.
לרוב, פולשים טוענים לזכויות על המקומות בהם התיישבו בחסד ההחזקה, במקום הבעלות; במובן זה, פלישה למקרקעין דומה במקרים אלה ואף עשויה להיות תנאי הכרחי לחזקה פגומה (Adverse possession), לפיה יכול המחזיק בנכס ממשי ללא שיש לו תואר לקניין, להשיג בסופו של דבר חזקה חוקית לנכס המוחשי.
קיימות קהילות גדולות של פולשים (סקווטרים) בקניה כמו "קיברה" בניירובי.
כתב של הבי.בי.סי תיאר זאת כך:
"הדבר הראשון שמכה בך כאן היא הצחנה העשירה של כמעט מיליון אנשים שחיים בשוחה זאת - בבקתות בוץ, ללא צינורות ביוב, ללא כבישים, ללא מים, ללא בתי שימוש, למעשה ללא שירותים מכל סוג שהוא".
הערכה היא שכ-1000 איש חיים במלון ביירה (Beira) במוזמביק.
בדרום אפריקה, פולשים חיים בדרך כלל ב"יישובים לא פורמליים" או "מחנות סקווטרים" בפאתי הערים הגדולות.
על פי הערכה משנת 1994, מתוך 44 מיליון התושבים של דרום אפריקה 7.7 מיליון גרים ביישובים אלה.
פולשים תפסו גם מבנים רבים, במיוחד בעיר הפנימית של יוהנסבורג.
בעלי הנכס או רשויות ממשלתיות יכולים בדרך כלל לפנות פולשים לאחר ביצוע של כמה פרוצדורות משפטיות.
במומבאי, יש על פי הערכה 10 עד 12 מיליון תושבים, ושישה מיליון מהם הם פולשים.
חלק מהם מתגוררים בבתים בני 2–3 קומות הבנויות מלבנים ומלט וניתן לגור בהם במשך שנים.
גטה נגר (Geeta Nagar) הוא כפר לא מוכר שנמצא ליד בסיס הצי ההודי בקולבה (Colaba).
ישנה מושבה סקווטרית (שנפלשה כולה) במזרח מאלד (Malad) מאז 1962 וכיום אנשים החיים שם משלמים שכר דירה למועצת העיר בסך 100 רופי הודי בחודש.
דהרבי (Dharavi) היא יישוב של מיליון פולשים.
החנויות והמפעלים שהוקמו שם הם ברובם הגדול בלתי חוקיים ולכן אינם נמצאים תחת פיקוח.
פולשים אחרים גרים בבקתות, הנמצאות באופן מעשי על המדרכה ליד הכביש, עם רכוש מועט מאוד בתוכן.
פעילים כמו יוהכין ארפוטהם (Jockin Arputham) עובדים כדי להשיג תנאי מחיה טובים יותר עבור תושבי שכונות העוני.
בשנת 2001 נמנו בישראל 140 כפרים בלתי-מוכרים, כולם יישובים ערביים.
110 מהם יישובים בדואים בנגב.
על-פי ההערכות, ביישובים אלה חיו באותה שנה כ-100 אלף תושבים.
ביישובים הבדואים הלא-מוכרים בנגב חיו כ-70 אלף תושבים, שהם כמחצית האוכלוסייה הבדואית בנגב.
תושבי הכפרים הבלתי מוכרים חיים ללא חיבור לרשת החשמל הארצית, ביוב, מים או שרותי רפואה.
רק חלק מהכפרים הבלתי מוכרים עונים על ההגדרה של פלישה למקרקעין (סקווטינג), היות שחלקם קיימים מזה שנים רבות וחלקם הוקמו על אדמות שבבעלות התושבים.
חלק מהבנייה בלתי חוקית של מבנים, ביישובים ערביים במשולש ובצפון, ובערים המעורבות רמלה, לוד וירושלים.
היא פלישה למקרקעין בעוד שרוב הבניה הזו היא בנייה לא חוקית על אדמות שבחזקת הבונים.
בתחומי יהודה ושומרון קיימים מאחזים בלתי חוקיים של מתנחלים יהודים, פעמים רבות על קרקע פרטית פלסטינית.
סוג נוסף של פלישה למקרקעין היא מדינת אכזיב.
בתל אביב-יפו התקיימו מספר פלישות למקרקעין על ידי פאנקיסטים, אנרכיסטים או חסרי בית, שפונו בדרך כלל על ידי המשטרה.
גם את התיישבות מפגינים והקמת אוהלי מגורים במשך זמן ממושך בכיכר הלחם ניתן לראות כפלישה למקרקעין.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמו אוהלי מגורים בגן הסנהדרין בסמיכות לשכונת סנהדריה המורחבת בירושלים.
במדינות אירופאיות רבות קיימים פולשים בבתים וכן פרויקטי פלישה גדולים בהם אנשים חיים ועובדים.
דוגמאות לסוג האחרון כוללות בית חולים ישן למצורעים ליד ברצלונה בשם קן מסדו (Can Masdeu) ומחנות צבא ישנים כמו העיר החופשית קריסטיאנה בדנמרק ומטלקובה (Metelkova) בסלובניה.
באיטליה קיימת בוסאנה וקיה (Bussana Vecchia), עיירת רפאים בליגוריה, שננטשה ב-1887 בעקבות רעידת אדמה ועברה פלישה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
באנגליה ובויילס, המונח פלישה למקרקעין (סקווטינג) מתייחס בדרך כלל להתיישבות בבית ריק בתוך העיר.
בעל הבית צריך לעבור מיני הליכים משפטיים לפני שהוא יכול לפנות את הפולשים.
פלישה למקרקעין נתפסת כעניין של חוק אזרחי ולא מעשה פלילי.
הפולש לבית עשה זאת מבלי לעבור על החוק, כביכול.
ואז בעלי הנכס חייבים להוכיח בבית משפט שיש להם זכות בנכס וכי לפולש אין זכות, בעוד שלפולש יש הזדמנות לטעון שאין הוכחה מספקת כזו, או שלא ננקטו ההליכים המשפטיים הנאותים.
בלונדון, קבוצה בשם "שרות הייעוץ לפולשים לבתים" הקימה שרות ייעוץ התנדבותי כדי לעזור לפולשים, היא מפרסמת את "ספר השימוש לסקווטר (לפולש)".
מספר הבתים הריקים הרב ביותר מבין ערי אנגליה הוא בברמינגהאם (17,490), ליברפול (15,692) ומנצ'סטר (14,017).
באזור הצפון מערבי של אנגליה יש את המספר הגדול ביותר של בתים ריקים (135,106) מספר העומד על קרוב ל-5% מהבתים.
המספר הנמוך ביותר של בתים ריקים באנגליה נמצא בדרום-מזרח אנגליה ובמזרחה.
כל העסקים במזרח גרמניה היו בבעלות הממשלה.
לאחר איחוד גרמניה, נסגרו הרבה חברות ממשלתיות והותירו מאחוריהן בניינים נטושים, שרובם נתפסו על ידי פולשים.
חלק מהבניינים ממוקמים במקומות מבוקשים של מרכז ברלין כמו שכונת מיטה וקרויצברג.
פלישה היא סדרת דרמת מתח/מדע בדיוני אמריקאית ששודרה ברשת ABC במשך עונה אחת מספטמבר 2005 עד מאי 2006.
הסדרה תיארה את חייהם של תושבי העיירה השלווה הומסטד שבמדינת פלורידה, שסבלה מפגיעת הוריקן קשה, שבמהלכו נפלו "אורות בהירים" מהשמיים ונחתו במקורות המים הסמוכים לעיירה.
אט אט, אותם "אורות בהירים" (שהם למעשה חוצנים) מתחילים להשתלט על גופותיהם של תושבי העיירה בדרך של "תהליך שיבוט", בו הם למעשה מתמזגים עם אדם מסוים ואז למעשה מחליפים אותו.
המושג "בן כלאיים" היה הכינוי הנפוץ לאותם יצורים שהיו שילוב של אדם-חייזר.
הסדרה התמקדה בחייה של משפחה מקומית והתמודדותה עם תוצאותיו של ההוריקן, והשינויים הרבים שמתחוללים בקרב תושבי העיירה.
בעקבות הוריקן קתרינה, שהתחולל באוגוסט 2005, ותוצאותיו ההרסניות בדרום ארצות הברית, החליטה ABC לשנות את התשדירים שתוכננו לסדרה החדשה, שתיארו בהרחבה את פגיעת ההוריקן בעיירה.
במקום זאת, הוחלט להתמקד בפן פלישת החוצנים לעיירה בלבד, ללא אזכור ההוריקן כלל.
בסוף הפרק הראשון, ששודר ב-21 בספטמבר 2005 (שלושה שבועות לאחר פגיעת הוריקן קתרינה), הופיעה הודעה האומרת כי הסדרה הציגה צילומי הוריקן בדיוני, זאת כדי למנוע תחושת אי-נעימות מצד הצופים.
ויליאם פיכטנר - שריף טום אנדרליי
אדי סיבריאן - ראסל ווארון
קארי מאצ'ט - ד"ר מריאל אנדרליי
ליסה שרידן - לרקין גרובס
טיילר לבין - דייב גרובס
אלקסיס דניאנה - קירה אנדרליי
אוון פיטרס - ג'סי ווארון
אריאל גייד - רוז ווארון
נייתן בייסל - לואיס סירק
פלישה מתמקדת בשתי משפחות אמריקאיות בעיירה הומסטד, שבמדינת פלורידה.
ראסל, עובד בשמורת הטבע באזור, ולרקין, כתבת טלוויזיה, מגדלים את שני ילדיו של ראסל, ג'סי ורוז, מנישואיו הקודמים עם מריאל, רופאה בבית החולים המחוזי, הנשואה לשריף העיירה, טום.
דייב, אחיה של לרקין וחובב של תאוריות שונות על חייזרים וכדומה, מתגורר עם ראסל ולרקין.
בשיאו של הוריקן קשה, מגלה רוז אורות בהירים הנוחתים בהמוניהם מהשמיים.
כאשר היא מספרת על כך לטום, הוא אומר שגם הוא "ראה את האורות".
מאז אותו הרגע, חיי תושבי העיירה השלווה השתנו לחלוטין - רבים נהרגו, אחרים נעדרים, ואחרים נעלמו במהלך ההוריקן ושבו לפתע שונים לחלוטין.
מריאל מרגישה שהיא איננה היא יותר, לא מרגישה רגשות לילדיה, ומסיבה לא ברורה לה, יש לה משיכה חזקה למים.
אט אט, חוקרים ראסל, לרקין ודייב את מה שקורה בעיירה, ומסתבר שהתשובות נמצאות אצל טום.
במהלך העונה הראשונה, מתגלה שטום בעצם עובד אצל זורה, שאחראי למעשה על הכל.
סיום העונה מתאר את פגיעתו של הוריקן נוסף בעיירה, אך הפעם הפלישה הגדולה הגיעה - כל "בני הכלאיים" בעיירה השליכו את שאר תושבי המקום אל תוך המים, כדי שיהפכו להיות כמוהם.
לבסוף, ראסל וטום, חוברים יחדיו כדי לעצור את זורה.
ובאותו הזמן, לרקין מתה מפגיעת כדור וגורלה נשאר לא ברור.
פלישה שודרה בארצות הברית בימי רביעי, לאחר הפרק הראשון של העונה השנייה של הלהיט של ABC - אבודים, מה שעזר לפרק הראשון של הסדרה למשוך נתון מרשים של 17 מיליון צופים (נתון צפייה דומה לזה של אבודים).
הסדרה "איבדה" כ-7 מיליון צופים לאחר 10 פרקים בלבד, ועד לסוף חודש נובמבר צפו בה כ- 10 מיליון צופים.
כצעד למשוך את הצופים "האבודים" בחזרה, החליטה ABC להשהות את המשך שידור הפרקים הבאים ובמקומה לשדר את זהות בדויה (שעמדה לקראת ביטול באותו הזמן).
עם חזרתה בינואר 2006, "זכתה" פלישה לרייטינג הנמוך ביותר שלה עם כ-9 מיליון צופים.
בכך למעשה איבדה הסדרה כחצי מצופיה בחצי עונה.
ABC החליטה להשהות את המשך שידור העונה פעם נוספת.
במרץ 2006, עם עלייתו לאוויר של ערוץ הסדרות של יס yes stars (אפיק 13), שודרה העונה הראשונה של הסדרה, כחצי שנה לאחר שעלתה בארצות הברית.
הסדרה שודרה כל יום ראשון ב-22:20. בישראל, בניגוד לארצות הברית, הסדרה שודרה ברציפות מלאה לאורך כל העונה בלי פגרות ביניים.
הסוף המאוד פתוח של העונה הראשונה של פלישה השאיר צופים רבים במתח רב לגבי גורלה המעורפל של לרקין ובנה שטרם נולד, דבר שגרם לדרישה לעונה שנייה.
זאת למרות העובדה ש-ABC החליטה לבטל את המשך הסדרה לעונה שנייה, אך פרקי הסיום של העונה כבר צולמו, ולכן הוחלט לשדר אותם כרגיל (למרות הביטול הסופי שבא עוד לפני סיום העונה).
ביטול הסדרה היה מאוד תמוה בקרב מעריצי הסדרה, בעיקר בגלל נתוני הרייטינג הגבוהים יחסית, בהסתכלות על העונה כמכלול.
טענה רווחת בקרב מעריצים היא שלרשת ABC היו ציפיות גבוהות מדי מהסדרה, בעיקר בגלל שידורה לאחר הלהיט של הרשת - אבודים (שגם כן סבלה מירידה במספר הצופים במהלך העונה השנייה, ששודרה במקביל לפלישה, וגם כן הושהתה לעיתים תכופות).
ABC קיוותה שמרבית הצופים של אבודים יישארו לצפות בפלישה (בעיקר בגלל הדמיון בין שתי הסדרות, הכוללות מתח רב לגבי "גורם זר ולא ידוע" שנמצא בעיירה/אי; שתי קבוצות שונות שחיות באותו אזור: האנושיים/החייזרים לעומת הניצולים/"האחרים").
אך למרות כל הדרישות, התהיות והשיפור ברייטינג (שבא לקראת סוף העונה) - בוטלה הסדרה סופית על ידי ABC והפרק האחרון של העונה (שכללה 22 פרקים) שודר ב- 17 במאי 2006.
שמועות טענו כי ייתכן שפלישה תעבור לרשת CW החדשה בעונת השידורים של סתיו 2006, למרות ביטולה על ידי ABC.
לבסוף, במאי 2006 פורסם לוח השידורים של רשת CW לעונת השידורים של 2006–2007, שלא כללה את פלישה.
מיד לאחר ביטול הסדרה, יצאו מעריצים מושבעים בקמפיין להחזרתה, שכלל עצומה באינטרנט, שליחת מכתבים לגורמים אחראיים שונים ושליחת בקבוקי מים למנהלי ABC (כסמל להוריקן בסדרה).
בארבעה שבועות בלבד, הושגו למעלה מ-35,000 חתימות בעצומת "save Invasion" (הצילו את פלישה), שכללה את חתימתו של השחקן נתן בייסל (לואיס).
ביוני 2006, שכרו מעריצים מטוס שיטוס מעל משרדי ABC בקליפורניה, הנושא כרזה עם ההודעה: "ABC, תראו את האורות!
הצילו את פלישה!" (הכוונה לאורות הנוחתים מהשמיים, המופיעים בסדרה מספר פעמים, שהפכו למעין סמל של הסדרה).
פליקר הוא אתר אינטרנט המעניק שירות שיתוף תמונות.
האתר היה בבעלות חברת האינטרנט ובעלת הפורטל "Yahoo!"; הוא נרכש על ידה בשנת 2005 מחברת לודיקורפ (Ludicorp), שיצרה אותו ב-2004. בשנת 2018 נמכר האתר לחברת SmugMug.
מייסדי לודיקורפ, סטוארט בטרפילד ואשתו קטרינה פייק, נשארו לעבוד עם יאהו עד 2008, אז פרשו.
על פי דיווחים עלות הרכישה נעה בין 22-25 מיליון דולר.
בשנת 2010 נמסר מטעם יאהו כי האתר כולל למעלה מ-5 מיליארד תמונות.
במרץ 2013 דווח שבפליקר יש 87 מיליון משתמשים רשומים.
בספטמבר 2016 דווחו 122 מיליון משתמשים רשומים.
השירות מאפשר לגולשיו לפתוח חשבון, הכולל פרופיל משתמש וגלריית תמונות וקבצים.
פליקר מציעה ללקוחותיה שלושה סוגי חשבונות מתוכם יוכלו לבחור כיצד ברצונם לפתוח את חשבונם האישי.
האפשרות הראשונה לפתיחת חשבון היא "חשבון חינם", המוגבל לשטח אחסון של טרה-בית, וכן קיימות הגבלות פרטניות לכל סוג מדיה – 200 מגה-בית לכל תמונה, 1 גיגה-בית לכל וידאו (בעל אורך מרבי של עד 3 דקות).
האפשרות השנייה היא "חשבון ללא פרסומות", המאפשר למנויים למנוע פרסומות תמורת תשלום שנתי.
האפשרות שלישית היא "חשבון Doublr" חשבון הזהה לחשבון מסוג 'חינם', למעט העובדה שהוא כולל שטח אחסון כפול.
בנוסף לכך, מתוקף סמכותה, רשאית פליקר למחוק חשבונות מבלי לתת כל סיבה או אזהרה לבעל החשבון.
עד מאי 2013 הוצעו ללקוחות שני סוגי חשבונות: חשבון חינם (עד 1 טרה-בית), או חשבון בתשלום (ללא הגבלה של תמונות וסרטונים ובנפח תעבורה גבוה).
התמונות אותם מעלים הגולשים ניתנות לקטלוג ומיון לפי תגיות.
שיטת האחסון של פליקר מתבססת על שימוש ביישום "ענני תגים", כלומר מתן גישה לתמונות מתויגות עם מילות המפתח הפופולריות ביותר.
משתמשים יכולים לארגן את התמונות שלהם לתוך "אלבומים" (לשעבר "סטים") אשר הם גמישים יותר מאשר שיטת התיקייה המסורתית המבוססת על סידור קבצים בארגון מסוים אחד.
בניגוד לשיטה המסורתית בה תמונה משויכת לאלבום אחד בלבד, בשיטה החדשה, תמונה אחת יכולה להיות שייכת לאלבום אחד, לאלבומים רבים, או בכלל לא.
בשנת 2006, צוטט באתר "vander wal" כי היישום Flickr הוא דוגמה לשימוש יעיל בשיטת הפולקסונומיה, שיטה שיתופית לתיוג וסיווג של מידע.
בזמן שהמשתמש מעלה תמונה לחשבונו האישי באפשרותו לתייגה בכותרות ותיאורים.
אם בעל החשבון מתיר, יוכלו אף משתמשים אחרים להוסיף לתמונותיו האישיות תיוגים גם כן.
באמצעות אותם תיוגים, ניתן יהיה לבצע לאחר מכן חיפוש במנוע החיפוש הפנימי של פליקר ובכך ליישם את שיטת הפולקסונומיה.
התמונות אוגרות את מספר הצפיות בהן, וניתנות לסימון כאהובות על ידי משתמשים.
לרוב ניתנת למשתמשים אפשרות להוסיף תגובית לתמונות, כמו גם להזמין את התמונות לקבוצה מסוימת או לתייג תמונה.
ניתן להציג את התמונה במספר גדלים, ולבצע עליה פעולות עריכה פשוטות כגון סיבוב.
ניתן לצרף תיוג גאוגרפי (שבמקרים רבים נאסף על ידי המצלמה ומפורש אוטומטית על ידי אתר פליקר) לתמונה באלבום וכן להוסיף את התמונה למפה האישית של המשתמש באמצעות imapflickr.
פליקר מספקת קוד להטבעת אלבומים בתוך בלוגים, אתרי אינטרנט ופורומים.
אלבומי פליקר מוצגים בצורה של מטה-קטגוריות ולא בהיררכיה פיזית.
פליקר מספקת למשתמשים אפשרות אחסון בצורה פרטית או ציבורית.
משתמש המעלה תמונה יכול לקבוע מי רשאי לראות את אותה תמונה בכך שיסמן אותה כציבורית או פרטית.
תמונות פרטיות ניתנות לצפייה כברירת מחדל רק למשתמש שהעלה אותן אך באפשרותו להרחיב את גישת הצפייה לחברים או משפחה.
בנוסף לכך, באמצעות הגדרות הפרטיות, באפשרותו להעביר את תמונותיו מהאחסון הפרטי ל"בריכת הקבוצות" הכוללת קבוצות פרטיות וציבוריות.
קבוצה פרטית מאפשרת גישה לצפייה בתמונה לכל החברים שהוגדרו עבור אותה קבוצה ואילו בקבוצה ציבורית התמונה הופכת לציבורית גם כן ולא ניתן להגדיר עבורה מורשי צפייה.
יתר על כן, מספקת פליקר גם את "רשימת אנשי הקשר" דרכה ניתן לשלוט בגישה לתמונה עבור קבוצה ספציפית של משתמשים.
בנובמבר 2006, פליקר יצרה מערכת "עובר אורח" המאפשרת שיתוף של תמונות פרטיות עם חברים שאינם בעלי חשבון בפליקר.
בשנים 2012–2014 התגלו מספר פריצות לחשבונות משתמשים ביישום, בתוך כך נפרצו למעלה מ-200 מיליון חשבונות על ידי האקרים.
לאור כך בוצעו בפליקר פעולות מיגון למיגור התופעה, אך ב-2014 הודתה החברה כי אכן בוצעה הפרת פרטיות נתונים של המשתמשים ביישום.
פליקר היא יישום רשת אשר נגיש למנוייה כאפליקציה לסלולר וכדף אינטרנט, על כן, פונקציונליות הליבה שלה מסתמכות על תכונות HTML ו-HTTP רגילות, המאפשרות תאימות רחבה בין פלטפורמות ודפדפנים.
פליקר כוללת תמיכה בפרוטוקולים RSS ו-Atom, וממשק תכנות יישומים המאפשר למתכנתים עצמאיים להרחיב את שירותיה ובכך לאפשר מרחב פעולה דינאמי.
לפי פרסומי החברה, נכון לאוגוסט 2009 בסיס הנתונים של החברה נשמר ב-124 שרתים, בחלוקה של 800,000 חשבונות משתמשים לכל זוג שרתים.
המשתמשים יכולים לברור את רישיון זכויות יוצרים של התצלומים, כגון כל הזכויות שמורות (C), רישיונות ייחוס שונים כגון Creative Commons.
אופציית תיוג זו מתווספת לשאר אופציות התיוג ביישום ולפיכך גם באמצעותה ניתן לבצע חיפוש תמונות.
בעקבות מספר אירועים בהם פורסמו תמונות מארכיונים נדירים של מוזיאונים ברחבי העולם תחת רישיון "ללא הגבלות ידועות", הוסיפה פליקר במרץ 2015, שתי אפשרויות רישוי, "Creative Commons Public Domain Mark" ו-" (Commons Zero (CC0" לאפשרויות הרישוי שלה.
פלישת בעלות הברית לסיציליה החלה בלילה שבין 9 ביולי ל-10 ביולי 1943 והסתיימה בכיבוש האי סיציליה מידי הכוחות האיטלקים והגרמנים שהחזיקו בו ב-17 באוגוסט 1943. הפלישה כונתה "מבצע האסקי", והיוותה למעשה את תחילת מבצעי הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה.
מבצע האסקי היה הנחיתה האמפיבית הגדולה ביותר במלחמת העולם השנייה עד אז, במונחים של כוח האדם שהונחת על החופים, והחזית הרחבה בה נחתו.
המבצע השיג את יעדיו האסטרטגיים - סילוק כוחות חיל האוויר והצי מהאי, פתיחת נתיבי הים התיכון לשיט חופשי של בעלות הברית, ערעור המשטר הפשיסטי באיטליה והדחתו של מוסוליני.
המבצע פתח את הדרך לפלישה לאיטליה עצמה, והשיג ניסיון וידע בפלישות מן הים, שסייע בתכנון הפלישה לנורמנדי שהתרחשה כעבור כעשרה חודשים.
עם זאת, במהלך המבצע פונו למעלה ממאה אלף חיילי הציר דרך מצרי מסינה אל היבשת האיטלקית, ובכך החמיצו בעלות הברית אפשרות להפוך את המבצע למערכת כיתור והשמדה שיכולה הייתה להקל על הלחימה הקשה שבאה בשנים שלאחר מכן בזירה האיטלקית.
בתחילת שנת 1943 עמדו בעלות הברית המערביות, בריטניה וארצות הברית, בפני מצב אסטרטגי חדש.
המערכות הגדולות בצפון אפריקה הסתיימו בניצחון, אך הפלישה המתוכננת לצרפת לא הייתה יכולה להתבצע לפני שנת 1944. בוועידת קזבלנקה בינואר 1943 הוחלט להשתמש בכוחות שלחמו בתוניס למבצע לכיבוש סיציליה.
החלטה זו התקבלה כפשרה בין דעתו של צ'רצ'יל שתמך במבצעים המבוססים על כוח ימי ואווירי באגפי האויב במטרה להחלישו בהדרגה, ובין האמריקנים שתמכו בפלישה מכרעת לחוף צרפת המבוצר, ולא רצו להתחייב לכל מבצע שידרוש כוח אדם וציוד שיהיה בהקצאתם כדי לפגוע בלוח הזמנים למבצע אוברלורד המתוכנן.
מטרותיו האסטרטגיות של המבצע היו למנוע את השימוש באי כבסיס אווירי וימי לכוחות הציר, לאפשר מעבר חופשי בים התיכון, וליצור לחץ על משטרו של בניטו מוסוליני שהיה מעורער עקב התבוסות הקשות בקרב סטלינגרד ובצפון אפריקה, בתקווה להוציא את איטליה מהמלחמה.
צ'רצ'יל ראה את כיבושה של סיציליה כמקדמה לכיבוש איטליה, בעוד שאייזנהאואר סבר כי אם המטרה היא בסופו של דבר כיבושה של איטליה היבשתית, כי אז יש לתקוף את סרדיניה וקורסיקה תחילה.
על אף שהדבר לא היה ברור בעת ביצוע הנחיתות, ההתפתחויות הפוליטיות והצבאיות שבעקבות המבצע, אכן הביאו להדחתו של מוסוליני ב-25 ביולי 1943 ואפשרו את נחיתת בעלות הברית בדרום איטליה, בתחילת ספטמבר 1943.
הפלישה לסיציליה הייתה מבצע אמפיבי ואווירי נרחב של בעלות הברית שכלל כוחות אמריקנים, בריטים וקנדים, שמטרתם הייתה כיבוש האי מהחיילים הגרמנים והאיטלקים המחזיקים בו.
הפיקוד הכולל על הכוח היה נתון בידי הגנרל האמריקני דווייט אייזנהאואר.
הגוף הפולש העיקרי כונה קבוצת הארמיות ה-15, ועליו פיקד הגנרל הבריטי הרולד אלכסנדר.
קבוצת הארמיות כללה את הארמייה השביעית של ארצות הברית, בפיקודו של ג'ורג' פטון, כשאליה נספחה דיוויזיית הרגלים הראשונה של צבא ארצות הברית המכונה "האדומה הגדולה".
משימתם של הכוחות האמריקנים הייתה לנחות במפרץ ג'לה בדרום מערב סיציליה.
הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בפיקודו של הגנרל ברנרד מונטגומרי ביצעה נחיתה נפרדת מדרום לסיראקוזה, באזור פאצ'ינו שבדרום מזרח האי.
כל ארמייה כללה שני קורפוסים.
כן השתתפו במבצע כוחות קנדים של הדיוויזיה הקנדית הראשונה בפיקוד מייג'ור ג'נרל סלמון, שנהרג עוד בטרם תחילת המבצע בתאונת טיס, והוחלף בידי מייג'ור ג'נרל גאי סיימונס.
דיוויזיה זו נחתה באזור פוצאלו, בדרום האי, כאשר בניגוד לרוב הכוחות הפולשים שהגיעו מצפון אפריקה, הגיעה הדיוויזיה מקנדה, עברה אימוני קומנדו בסקוטלנד ומשם המשיכה לסיציליה.
האחראים על הכוח הימי היו האדמירל הבריטי ברטרם רמזי שהיה אחראי על הכוח הימי הבריטי במבצע לפיד והאדמירל האמריקני הנרי יואיט, ששיתף בעבר פעולה עם הגנרל פאטון בנחיתת בעלות הברית בקזבלנקה במסגרת מבצע לפיד.
באוויר היו המפקדים מרשל האוויר הראשי ארתור טדר, ותחת פיקודו גנרל חיל האוויר האמריקני קרל ספאץ, ומרשל האוויר הבריטי אנדרו קנינגהם.
על הגזרה האווירית הקשורה בארמייה השמינית פיקח סגן מרשל האוויר הארי ברואדהרסט.
מול הכוח הפולש עמדו שני קורפוסים איטלקיים.
הקורפוס השנים עשר שמונה על הגנת מערב האי, וכלל שלוש דיוויזיות הגנה חופית, והקורפוס השישה עשר, שהגן על מזרח האי וכלל את דיוויזיית החי"ר נאפולי, שתי דיוויזיות הגנה חופית, ושתי בריגדות הגנה חופית.
כוחו הכולל של כוח זה היה 230,000 חייל, מניין זה כולל גם תגבור של אנשי המיליציות הפאשיסטית שאורגנו אף הם להגנת האי.
דיוויזיה נוספת, דיוויזיית "ליבורנו" הוצבה בעתודה אסטרטגית במרכז האי.
דיוויזיות ההגנה החופית סבלו מחוסר ניידות, ושטחי החוף שהוקצו להן להגנה היו גדולים מכפי יכולתן, דבר שהביא לפריסתן הדלילה.
בנוסף לכוח האיטלקי היו מוצבות בסיציליה שתי דיוויזיות גרמניות.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15, ו"דיוויזיית הרמן גרינג".
הדיוויזיה ה-15 הייתה ממונעת רק באופן חלקי, ודיוויזיית הרמן גרינג סבלה מבעיות של תקנים חסרים.
עליונות מספרית מכרעת הושגה באוויר, כאשר מול 4,000 מטוסים שהעמידו בעלות הברית לטובת המבצע, יכלו כוחות הציר להעמיד רק כ-1,850 מטוסים.
מטה כוחות בעלות הברית (AFHQ; גנרל דווייט אייזנהאואר)
קבוצת הארמיות ה-15 (גנרל הרולד אלכסנדר)
הארמייה השביעית האמריקנית (לוטננט גנרל ג'ורג' פאטון)
הקורפוס ה-2 (לוטננט גנרל עומר ברדלי;
הדיוויזיה ה-1 (מייג'ור גנרל טרי דה לה מסה אלן; הוחלף על ידי מייג'ור גנרל קלארנס הובנר ב-7 באוגוסט 1943 לאחר קרב טרוינה)
הדיוויזיה ה-9 (מייג'ור גנרל מנטון אדי)
הדיוויזיה ה-45 (מייג'ור גנרל טרוי מידלטון)
הקורפוס הזמני האמריקני (מייג'ור גנרל ג'פרי קיז)
דיוויזיית השריון ה-2 (מייג'ור גנרל יו ג'פי)
הדיוויזיה ה-3 (מייג'ור גנרל לוסיאן טראסקוט)
הדיוויזיה המוטסת ה-82 (מייג'ור גנרל מת'יו רידג'וויי)
הארמייה השמינית הבריטית (גנרל ברנרד מונטגומרי)
הדיוויזיה המוטסת הראשונה (מייג'ור גנרל ג'ורג' הופקינסון)
הקורפוס ה-13 (לוטננט גנרל מיילס דמפסי)
הדיוויזיה ה-5 (מייג'ור גנרל הורשיו פטוס מקינטוש ברני-פיקלין; החל מ-3 באוגוסט 1943, מייג'ור גנרל ג'רארד באקנל)
הדיוויזיה ה-50 (נורת'מבריה) (מייג'ור גנרל סידני קירקמן)
הדיוויזיה ה-78 (מייג'ור גנרל ויויאן אוולג)
הקורפוס ה-30 (לוטננט גנרל אוליבר ליס)
הדיוויזיה הקנדית ה-1 (מייג'ור גנרל גאי סיימונס)
הדיוויזיה ה-51 (היילנד) (מייג'ור גנרל דאגלס וימברלי)
חטיבת הרגלים ה-231 (בריגדיר רוברט ארקהרט)
כוחות הצי האיטלקי בסיציליה (אמירליו די סקואדרה פייטרו בארונה)
הארמייה השישית האיטלקית (ג'נרלה ד'ארמטה אלפרדו גוצוני)
הקורפוס ה-12 (ג'נרלה די קורפו מריו מריו אריסיו)
הדיוויזיה ה-26 "אסייטה" (ג'נרלה דיוויזיונה ארברטו פאפיני)
הדיוויזיה ה-28 "אאוסטה" (ג'נרלה דיוויזיונה ג'אקומו רומאנו)
דיוויזיית החוף ה-208 (ג'נרלה דיוויזיונה ג'ובאני מרציאני)
דיוויזיית החוף ה-202 (ג'נרלה בריגטה ג'ינו פיקאלבי)
דיוויזיית החוף ה-207 (ג'נרלה דיוויזיונה אוטורינו שרייבר)
הקורפוס ה-16 (ג'נרלה די קורפו קרלו רוסי)
הדיוויזיה ה-54 "נפולי" (ג'נרלה דיוויזיונה ג'וליו צ'זארה גוטי פורסינארי)
הדיוויזיה ה-4 "ליוורנו" (ג'נרלה דיוויזיונה דומניקו קיריליסון)
דיוויזיית החוף ה-213 (ג'נרלה דיוויזיונה קרלו גוטי)
דיוויזיית החוף ה-206 (ג'נרלה דיוויזיונה אקילה ד'אווט)
קורפוס הפאנצר ה-14; גנרל-אוברסט הנס הובה
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 (גנרל מיור אברהרד רודט)
דיוויזיית הפאנצר הרמן גרינג (גנרל לוטננט פאול קונרת)
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29 (גנרל מיור ולטר פריז)
דיוויזיית הצנחנים ה-1 (גנרל לוטננט ריכרד היידריך)
לפלישה קדם מבצע הטעיה נרחב, "מבצע ברקלי", שמטרתו הייתה להסיט את תשומת לב הגרמנים מהכוונה לפלוש לסיציליה, לגרום להם להאמין שהפלישה תהיה ליוון ולסרדיניה ולדלל את כוחותיהם בסיציליה.
בין שאר הפעולות במסגרת "מבצע ברקלי" התבצע גם "מבצע קציצה", בו נעשה שימוש בגופה שעליה מסמכים מסווגים מזויפים.
לפי הנחייתו הישירה של היטלר אכן הועברו כוחות רבים מסיציליה (וגם מהחזית המזרחית) ליוון ולסרדיניה, מה שהקל באופן משמעותי את קרבות מבצע האסקי.
למבצע קדמו הפצצות נרחבות מן האוויר, שהחלו ב-3 ביולי.
הופצצו גם שדות תעופה בסרדיניה, ומעבורות במצרי מסינה.
עם התקרב תאריך המבצע המיועד, הלך מזג האוויר ונהיה סוער.
הנחיתות עצמן התרחשו אל מול רוח נגדית חזקה ביותר, שהיקשתה על הכוחות הנוחתים, אך גם תרמה לאלמנט ההפתעה.
ארבע נחיתות מן האוויר החלו בסביבות חצות בלילה שבין 9 ביולי ו-10 ביולי.
שתי יחידות צנחנים בריטיות ושתיים אמריקאיות ניסו לנחות מן האוויר, אל מול הרוח החזקה, האמריקנים באמצעות מצנחים והבריטים בדאונים.
הרוח הביאה לפיזור הכוחות והם הונחתו הרחק מיעדיהם.
רבים מן הדאונים טבעו בים, ורק חצי מהצנחנים הצליחו להגיע ליעדם.
עם זאת, כאשר נחתו, הצליחו התוקפים מן האוויר לנצל את ההזדמנויות שעמדו בפניהם, התקיפו את סיורי האויב, החזיקו במעט מן היעדים האסטרטגיים ששמו להם כמטרה, ויצרו מהומה ומבוכה בקרב הכוחות המגנים.
הנחיתות מן הים החלו בשעה שלוש באותו הלילה.
הכוחות נחתו ב-26 חופים עיקריים לאורך כ-170 ק"מ, לאורך קו החוף הדרומי והמזרחי של האי.
רבות מן היחידות נחתו במקום הלא נכון, בסדר הלא נכון ובאיחור של שעות מלוח הזמנים המתוכנן, אך הנחיתות נתקלו בהתנגדות מועטה, כאשר היחידות האיטלקיות שהוצבו באזורי הנחיתה לא היו בעלות היכולת והציוד להתנגד להן.
צוות קרב חטיבתי של הריינג'רס בפיקוד, ויליאם דארבי, ביצע נחיתת סער אמפיבית וכבש את ג'לה.
הבריטים נחתו במפרץ סירקוזה בדרום מזרח האי, ולמעשה לא נתקלו בכל התנגדות.
האמריקנים, שנחתו במפרץ ג'לה נתקלו במתקפת נגד חזקה במרכז גיזרת הנחיתה, במקום בו אמורים היו להחזיק הצנחנים.
ב-11 ביולי הורה פאטון על הצנחת כוח נוסף לתפיסת אזור זה.
הצניחה לא תואמה עם הבריטים, ואירעה זמן מה לאחר הפצצה של כוחות הציר.
התוצאה הייתה כי כוחות ימיים בריטים ירו אל המטוסים האמריקנים בעת שאלו הצניחו את הצנחנים.
מתוך 144 מטוסים הופלו 33 ו-37 אחרים נפגעו.
כבר בימים הראשונים שלאחר הנחיתה נראה היה כי הנחיתה עצמה הייתה מוצלחת.
הבריטים כבשו את סיראקוזה ופאצ'ינו, ללא כל התנגדות, והאמריקנים את ליקאטה וג'לה, שמזרחית לה היו שדות תעופה אסטרטגיים שנפלו בידי האמריקנים.
פרט להתקפת הנגד הגרמנית במרכז הגזרה האמריקנית, אותה הדפו כוחות הריינג'רס, לא נתקל הכוח התוקף בתחילת המערכה בהתנגדות ממשית.
התוכניות לכיבוש האי לאחר הנחיתות מעולם לא עובדו באופן מסודר.
כתוצאה מכך נותרה כל ארמייה להילחם בגזרתה ללא תיאום.
גבולות הגזרה בין שתי הארמיות היו ברורים וביומיים הראשונים כבשו האמריקאים את ויציני במערב, והבריטים את אוגוסטה במזרח.
אז נתקלו הבריטים לראשונה בהתנגדות של ממש.
מונטגומרי שכנע את אלכסנדר לשנות את גבולות הגזרה כך שהבריטים יוכלו לעקוף את מוקדי ההתנגדות, ועדיין להיות הכוח הכובש את מסינה, שהייתה אחד היעדים העיקריים, בעוד שלאמריקנים הוקצו תפקידי הגנה ותמיכה במאמץ הבריטי.
החלטה זו יצרה בלבול ומבוכה בשורות הלוחמים, וכן מריבה אישית בין מפקד הקורפוס השני האמריקני, הגנרל עומר בראדלי ובין מונטגומרי.
פאטון לא ערער על ההחלטה.
לאחר כשבוע של לחימה חיפש פאטון לצבאו תפקיד חשוב יותר, והחליט לכבוש את הבירה פאלרמו, המצויה בצפון מערב האי.
לאחר ששלח כוחות סיור לעבר העיר אגריג'נטו, יצר כוח משימה זמני ושכנע את אלכסנדר להתיר לו להמשיך בהתקדמות.
לאחר זמן מה חזר בו אלכסנדר, אך פאטון טען כי לא קיבל את השדר, ובעת שהדבר הוברר לאלכסנדר הייתה כבר הארמייה של פאטון בשערי פאלרמו.
נפילת פאלרמו הייתה בין הגורמים שהביאו להחלטת המועצה הפאשיסטית העליונה להדיח את בניטו מוסוליני, אירוע שהיה אחת ממטרותיו הבלתי מוצהרות של המבצע כולו.
כאשר כבש פאטון את פאלרמו, המצויה בצפון מערב האי, היו עדיין הבריטים לוחמים במישור קטניה, במזרח, כאשר הר אטנה חוסם את דרכם צפונה למסינה, והדרכים העוקפות אותו ממערב נהרסו על ידי הגרמנים בנסיגתם.
ב-24 ביולי הציע מונטגומרי לפאטון כי הארמייה השביעית האמריקנית היא שתכבוש את מסינה, מכיוון שהם היו מצויים במיקום טוב יותר שיכול לאפשר זאת.
כוחות הציר, עתה בפיקודו של הגנרל הגרמני הנס הובה הכינו קו הגנה חזק מסביב למסינה שכונה "קו האטנה", שאפשר נסיגה בשלבים כאשר עיקר הכוח מפונה אל איטליה.
פאטון החל את מתקפתו על הקו בטרוינה שממערב לאטנה, אך קו ההגנה היה חזק, ופאטון לא הצליח לחדור מזרחה.
על אף שלוש נחיתות איגוף בחוף הצפוני שביצעו האמריקנים, הצליחו הגרמנים להימנע מכיתור הכוח העיקרי שלהם, ולהמשיך בתוכנית הפינוי.
ב-16 באוגוסט הצליחו האמריקנים להיכנס למסינה, שעות ספורות לאחר שהגרמני האחרון חצה את המצרים ליבשת האיטלקית.
הכישלון בכיתור הכוח העיקרי הגרמני, והצלחת הגרמנים בפינוי עיקר הכוח אל היבשת האיטלקית, הפך את "מבצע האסקי" ממערכת השמדה מכרעת, להקדמה לפלישת בעלות הברית לאיטליה בחודש ספטמבר, ולמערכה הארוכה והמתישה שלאחריה.
אבדות כוחות הציר היו 29,000 חיילים, ו-140,000 שבויים, רובם איטלקים.
ארצות הברית איבדה 2,237 הרוגים ו-6,544 פצועים ושבויים.
הבריטים איבדו 2,721 הרוגים, ו-10,122 פצועים ושבויים.
הקנדים איבדו 562 הרוגים, ומספר כולל של 2,310 הרוגים, פצועים ושבויים.
חלק גדול מהאבדות הבריטיות מיוחס למגפת המלאריה.
רבים מהאמריקנים, והכוח הקנדי כולו, עברו בסיציליה את טבילת האש הקרבית הראשונה שלהם.
מעצמות הציר הצליחו לפנות מעל 100,000 חיילים, ומעל 10,000 כלי רכב מהאי.
מבחינה זו לא הייתה ההגנה על האי כישלון מוחלט, ובעלות הברית לא השיגו את כל מטרותיהן.
אל מול עליונות אווירית וימית מכרעת של בעלות הברית, הצליחו הגרמנים במבצע פינוי ימי, שיש לראות בו כישלון חמור של בעלות הברית.
המערכה בסיציליה הייתה אף בעלת השפעה מסוימת על הלחימה בברית המועצות.
במקביל ללחימה בסיציליה, התקיים קרב השריון הגדול ביותר בכל הזמנים, קרב קורסק.
הקרב החל במתקפה משוריינת גרמנית על מבלט קורסק הסובייטי המבוצר, אך במהלך הימים הראשונים הסתבר כי ההגנה הסובייטית היא צפופה וחזקה, ומערכת הכיתור וההשמדה המתוכננת, בה אמור היה המבלט הסובייטי להיות מכותר משני כיוונים בתנועת מלקחיים לא יצאה לפועל.
משהתבררה עובדת כישלון המתקפה, הורה היטלר על ביטול המשך המתקפה, כשהוא מתרץ זאת בצורך להעביר כוחות לשם הגנת איטליה לאחר נפילת סיציליה.
למעשה, הועברה רק דיוויזיית פאנצר אחת לאיטליה.
הפיקוד העליון של בעלות הברית הפיק את לקחיו.
היה עליו לשפר את התיאום בין היחידות, ובמיוחד את התיאום בין היחידות הנוחתות מן האוויר, לאור הכישלון בהצנחה ותקרית "האש הידידותית" הקטלנית.
היה עליו לשפר את האימון ולערוך שינויים טקטיים, אם רצו בעלות הברית לשמור את הצנחנים ככוח לוחם, וזאת על מנת להוציא לפועל את תוכנית אוברלורד שכללה שימוש רב בכוחות מונחתים ומוצנחים מהאוויר.
פלישת בעלות הברית לאיטליה הייתה סדרת מבצעים אמפיביים ואוויריים, שניהלו כוחות בעלות הברית בדרום איטליה, בתחילת ספטמבר 1943 לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק עם איטליה במלחמת העולם השנייה, במסגרת הזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה.
הפלישה באה בעקבות כיבוש האי סיציליה במסגרת מבצע האסקי כחודשיים קודם לכן.
הכוח העיקרי של בעלות הברית נחת באזור סאלרנו במסגרת מבצע מפולת שלגים, בעוד ששני כוחות הסחה נחתו בקלבריה (מבצע בייטאון) ובטאראנטו (מבצע סלפסטיק).
אף על פי שהנחיתה באזור סאלרנו נתקלה בהתנגדות גרמנית עזה, והארמייה החמישית ספגה במהלכה אבדות כבדות, הצליחו בעלות הברית להשלים את כיבוש דרום איטליה תוך זמן קצר.
בעקבות תבוסת מדינות הציר במערכה בצפון אפריקה, לא שררה הסכמה בין בעלות הברית המערביות, בריטניה וארצות הברית באשר לצעד הבא אותו יש לנקוט במלחמה.
צ'רצ'יל טען בתוקף לטובת פלישה לאיטליה בה ראה את ה"בטן הרכה של אירופה".
משטרו של מוסוליני נראה רופף, והתמיכה העממית במשטר הפשיסטי ובהמשך המלחמה הייתה בנקודת שפל.
צ'רצ'יל האמין כי פלישה לאיטליה תוביל להתמוטטות שלטונו של מוסוליני, להוצאת איטליה ממחנה הציר, ותהווה ניצחון מורלי משמעותי לבעלות הברית.
היא תביא להשתלטות בעלות הברית על אגן הים התיכון עם הסתלקותו של הצי המלכותי האיטלקי מהמערכה.
הדבר יאפשר את פתיחת הנתיבים למזרח התיכון ויקל על אספקת ציוד וחומרי לחימה לברית המועצות.
בנוסף, פלישת כוחות בעלות הברית לאיטליה, תפתח חזית לחימה חדשה בדרום אירופה, שתרתק כוחות גרמנים חזקים, ובכך תקל על הפלישה המתוכננת של כוחות בעלות הברית לצרפת (הפלישה לנורמנדי).
עמדה זו תאמה את האסטרטגיה הבריטית המסורתית למלחמה נגד אויב המחזיק בשטח ניכר מיבשת אירופה, כאשר הרעיון הבסיסי הוא לתקוף את האויב באגפיו, תוך שימוש בעליונות הימית של בריטניה, ולהחלישו בהדרגה.
כך, למשל, היה זה אותו הגיון עצמו שהביא לפלישה לגליפולי במהלך מלחמת העולם הראשונה, מבצע נוסף אותו יזם צ'רצ'יל, שהסתיים בתבוסה צבאית לכוח הפולש.
האמריקנים, ובמיוחד הגנרל ג'ורג' מרשל, אך רבים נוספים כדווייט אייזנהאואר לא רצו להתחייב לכל פעולה שיהיה בה כדי לדחות את הפלישה לנורמנדי בה ראו כמהלומה שתביא את הקץ למלחמה.
בתחילת 1943 הסתבר כי הפלישה לא תוכל להתקיים בשנה זו.
בוועידת קזבלנקה הוסכם על הקצאת כוחות ששהו בתוניס לאחר סיום המערכה בצפון אפריקה, למבצעים בסיציליה, אך לא הוסכם על המשך המערכה לאחר כיבוש סיציליה.
מבצע האסקי, הפלישה לסיציליה, ביולי 1943 הייתה מערכה מוצלחת למדי.
האי נכבש בתוך 38 ימים, וב-17 באוגוסט 1943 עמדו חייליו של ג'ורג' פטון על סף מצרי מסינה, כשרצועת ים צרה מפרידה בינם לבין קלבריה באיטליה היבשתית.
עם זאת, במהלך המבצע הצליח המפקד הגרמני הנס הובה לפנות כ-100,000 חיילים וציוד רב לאיטליה.
המבצע היווה גורם רב עוצמה בשרשרת אירועים שהביאה להדחתו של בניטו מוסוליני על ידי המועצה הפאשיסטית העליונה, ולהחלפתו במרשל פייטרו באדוליו.
באדוליו החל במגעים עם בעלות הברית על מנת להשיג שלום נפרד, ולהביא ליציאת איטליה מהמלחמה.
בעת המשא ומתן הניחו בעלות הברית כי פלישה מהירה לאיטליה תחיש את הכניעה האיטלקית, וכי הניצחון על הגרמנים החונים באיטליה יהיה קל.
הנחה זו לא הייתה ריאלית.
עם החלפתו של מוסוליני בבאדוליו, החלו הגרמנים חושדים כי פניה של איטליה לשלום נפרד, ותגברו מאוד את מערך כוחותיהם באיטליה.
אם במהלך המשא ומתן עם באדוליו, בסוף אוגוסט, נשמעו דיבורים על הצנחת דיוויזיה מוטסת באזור רומא, והשתלטות על הבירה בטרם יגיעו אליה הגרמנים, הרי כשנודע על כניעתה של איטליה, ב-8 בספטמבר כבר לא נראה הדבר ריאלי לאור התקדמות הגרמנים בכיוון רומא.
בתחילת ספטמבר 1943, לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק בין איטליה ובעלות הברית החל להתגבש המצב שבו פולשות בעלות הברית לדרום איטליה, ואילו הגרמנים פולשים לצפונה של איטליה, ומגבשים שם קו הגנה.
כאשר התקרבו הגרמנים לרומא נמלט באדוליו לברינדיזי והותיר את הצבא האיטלקי ללא הוראות ברורות וללא פיקוד.
דבר זה הביא, למעשה, להתפרקות הצבא האיטלקי.
במסגרת הפלישה תוכננו שלוש נחיתות מן הים.
הראשונה מבצע "בייטאון" שהחלה מיד עם חתימתו של הגנרל ג'וזפה קסטלאנו על הסכם שביתת הנשק ב-3 בספטמבר 1943. הייתה זו תוכנית הסחה, בה חצו כוחות של בעלות הברית את מצרי מסינה מסיציליה, ונחתו ליד קלבריה ב"בהונו של המגף האיטלקי".
בשל המרחק הקצר שהיה עליהם לעבור לא היה צריך להוביל את אסדות הנחיתה אל החופים באמצעות ספינות, אלא ניתן היה לחצות את המצרים באמצעות כלי הנחיתה עצמם, דבר שהקל מאוד על הלוגיסטיקה של המבצע.
הדיוויזיה הבריטית ה-5 נחתה בצפון "הבוהן" בעוד שהדיוויזיה הקנדית ה-1 נחתה בכף סרטיוונטו בדרום "הבוהן".
הגנרל הבריטי ברנרד מונטגומרי הביע התנגדות למבצע המתוכנן, בטענו כי הגרמנים לא ייחסו כל חשיבות לנחיתה בקלבריה, ולא יקצו כוחות להדיפתה, וכך תיכשל הפעולה, שעיקרה פעולת הסחה, ותגרום להקצאת כוח אדם ומשאבים לכיבוש אזור ללא חשיבות אסטרטגית, הנמצא במרחק של כ-500 קילומטרים דרומית למבצע העיקרי בסאלרנו.
לאחר הנחיתה צעדה הארמייה הבריטית השמינית 500 קילומטרים צפונה, לכיוון סאלרנו, ללא כל התנגדות של האויב, פרט להתגברות על מכשולים הנובעים מפני השטח.
"מבצע ענק II" היה אמור להיות הנחתת דיוויזיה בדרך האוויר ליד רומא וחבירה לארבע דיוויזיות איטלקיות על מנת לעצור את הגרמנים בטרם יכבשו את רומא.
המבצע העיקרי, מבצע "אוואלאנש" (מפולת שלגים), תוכנן להתבצע ב-9 בספטמבר 1943 ובמהלכו ינחת הכוח העיקרי באזור סאלרנו, בחוף המערבי של איטליה.
הכוח יכלול את הארמייה האמריקנית החמישית בפיקודו של הגנרל מארק קלארק, שתורכב מהקורפוס האמריקני ה-6 בפיקודו של ארנסט ג'יי.
דאולי והקורפוס הבריטי ה-10 בפיקוד ריצ'רד מקרירי, ועמם הדיוויזיה המוטסת ה-82 האמריקנית ככח עתודה, ובסך הכול סדר כוחות של ארבע דיוויזיות.
המטרה הראשית הייתה תפיסת נמל נאפולי על מנת להבטיח משלוח סדיר של אספקה, ולאחר מכן לחתוך את איטליה לרוחבה במסע אל החוף המזרחי, תוך כדי לכידת כל כוחות האויב הנמצאים בדרום.
הוספת הדיוויזיה ה-82, שעליה פיקד הגנרל מקסוול טיילור התאפשרה לאחר ביטול מבצע "ענק II".
נחיתת הסחה נוספת, "מבצע סלפסטיק" תוכננה באזור טאראנטו שם אמורה הייתה לנחות הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-1, ב"עקב" המגף האיטלקי.
מטרתם הייתה תפיסת הנמל בטאראנטו ומספר שדות תעופה קרובים, וחבירה אל הארמייה השמינית שנחתה בקלבריה בטרם ינועו צפונה להצטרף אל הארמייה השמינית ליד פוג'ה.
התוכנית נראתה כלוקה בפגמים רבים.
הארמייה החמישית נחתה בחזית רחבה בת כ-55 ק"מ.
שני הקורפוסים הופרדו הן במרחק והן בנהר שזרם ביניהם.
יתרה מכך, פני השטח היו קלים למגננה.
כוח של הריינג'רים של צבא ארצות הברית בפיקודו של הקולונל ויליאם דארבי שכלל שלושה גדודי ריינג'רים ושתי יחידות קומנדו בריטיות, קיבל את המשימה הרגישה לתפוס ולהחזיק במעברים ההרריים המובילים לנאפולי, אך לא הייתה כל תוכנית לחבירתם לקורפוס העשירי האמור לעבור במעברים אלו.
לבסוף, על אף שלא היה סביר כי תושג הפתעה טקטית, קלארק נמנע מלהורות על הפגזת ריכוך של אזורי הנחיתה מן הים, על אף שהניסיון בנחיתות ימיות באוקיינוס השקט הראה כי הדבר הכרחי.
הפיקוד העליון הגרמני ציפה לחלוטין שאיטליה תיכנע, ובהכנה, הקים בחשאי מפקדה חדשה של קבוצת הצבא בפיקודו של הגנרלפלדמרשל ארווין רומל במינכן.
לרומל יועברו שש דיוויזיות מהחזית המזרחית, שתי דיוויזיות מצרפת שזה עתה עברו רפורמה, ושתי דיוויזיות צניחה המבוססות בגרמניה בפיקודו החדש.
עם זאת, מתקפה רוסית במזרח מנעה את שחרור כל היחידות שהובטחו.
אדולף היטלר הגיע למסקנה שללא הגיבוי של הצבא האיטלקי, לא יהיה אפשר לגרמנים להגן על איטליה כולה.
באיטליה, הגנרל-פלדמרשל הגרמני אלברט קסלרינג, שלא היה מודע למתרחש בגרמניה, בנה את כוחותיו.
הוא נעזר בכך בבריחה מסיציליה של שלוש דיוויזיות, שהצליחו לחצות את מצר מסינה ללא אובדן רציני של אנשים או ציוד.
באוגוסט עברו חמש דיוויזיות חיל רגלים ושתי דיוויזיות פאנצר לצפון איטליה.
לאחר אובדן סיציליה, היטלר תיקן את התוכניות הגרמניות, והחליט להחזיק את אזור סלרנו-נאפולי עם חמש דיוויזיות חיל רגלים, בעוד שדיוויזיית הצנחנים ה-1 נשלחה לאזור אפוליה.
בפיקודו של גנרל מיור ריכרד היידריך, דיוויזיית הצנחנים ה-1 הייתה מורכבת מרגימנטים הצנחנים 1, 3 ו-4, עם רגימנט ארטילריה, גדודי נ"ט, נ"מ הנדסה ויחידות תמיכה אחרות.
הדיוויזיה הייתה היורשת של הכוח המוטס הגרמני המקורי, הדיוויזיה האווירית ה-7, והייתה מנוסה מאוד.
היא עמדה בראש הפלישה הגרמנית למערב ב-1940, ונלחמה בקרבות יוון וכרתים ובברית המועצות.
לאחר נסיגה מברית המועצות ב-1943, הדיוויזיה כבר נלחמה נגד צנחנים בריטיים במהלך פעולות בסיציליה.
עם זאת, ב-9 בספטמבר רק שלושה גדודי קרב והמפקדה היו באפוליה.
בגזרת הנחיתה בסאלרנו היו מוצבות כחמש וחצי דיוויזיות גרמניות.
קורפוס הפאנצר ה-14, שכלל את דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15, דיוויזיית הפאנצר הרמן גרינג ודיוויזיית הפאנצר ה-16, ואלמנטים מהקורפוס ה-76, שנסוג מקלבריה, אך קיבל הוראה שלא להתעמת עם כוחותיו של מונטגומרי, אלא להגיע לסייע לקורפוס הפאנצר ה-14. דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3, שאמורה הייתה להשתתף בכיבוש רומא, הוסטה לאזור סאלרנו.
כוח זה של 5 וחצי דיוויזיות בתקן חסר, היה שקול בערך לכוח הפולש של בעלות הברית, שכלל שני קורפוסים בסדר גודל של ארבע דיוויזיות.
ב-3 בספטמבר 1943 החלה הנחיתה הראשונה "מבצע בייטאון".
הראשונים שחצו את מצרי מסינה ונחתו בחוף קלבריה היו אנשי הארמייה השמינית הבריטית, שכללו כוחות בריטים וקנדיים בפיקודו של הגנרל ברנרד מונטגומרי.
על אף שהפסקת האש נחתמה בצהרי יום הנחיתה, הדבר לא פורסם.
הכוחות נתקלו בהתנגדות קלה, והיחידות האיטלקיות בהן נתקלו נכנעו מיד, והותירו לחטיבה גרמנית אחת את המשימה להגן על 27 קילומטרים של חוף.
אלברט קסלרינג, המפקד הגרמני, לא האמין כי המדובר בכוח המשימה העיקרי, וסבר כי אזור סלרנו, או אזורים שמצפון לרומא הם המקומות ההגיוניים לפלישת הכוח העיקרי של בעלות הברית.
הוא הורה לכוחות הגרמנים באזור לנתק מגע ולסגת תוך הריסת הכבישים והגשרים בדרכם, על מנת לעכב ככל האפשר את תנועתה של הארמייה השמינית צפונה.
תחושתו של מונטגומרי באשר לנחיתה הוכחה כנכונה.
הארמייה לא הביאה לריתוקם של כוחות גרמניים משמעותיים בדרום, והמכשול העיקרי להתקדמותה היה פני השטח והתשתית ההרוסה.
עד ל-8 בספטמבר הצליח קסלרינג לרכז באזור סלרנו את הארמייה העשירית בפיקודו של הגנרל היינריך פון ויטינגהוף, שכללה אלמנטים מקורפוס הפאנצר ה-14 שהיה מוצב במקום, הקורפוס ה-76 שנסוג מקלבריה, ודיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3, שהגיעה מרומא, ולהכינה לפריסה מהירה במקום שבו תתבצע נחיתת הכוח העיקרי של בעלות הברית.
ב-8 בספטמבר בטרם בוצעו הנחיתות העיקריות, הודיעו דווייט אייזנהאואר ופייטרו באדוליו ברדיו כי איטליה נכנעה ללא תנאי.
היחידות האיטלקיות הניחו את נשקן, והצי האיטלקי יצא את נמלי איטליה בדרכו לנמל מלטה המוחזק על ידי הבריטים.
הכוחות הגרמנים באיטליה נערכו זה מכבר לאפשרות זו, ותפסו במהירות רבה את עמדות המגננה שפינו האיטלקים.
ב-9 בספטמבר נחת כוח בעלות הברית בטאראנטו במסגרת מבצע "סלפסטיק".
הדיוויזיה הבריטית המוטסת הראשונה, שמנתה 6,000 איש, כבשה את טאראנטו, נמל בעל חשיבות אסטרטגית, כמעט ללא התנגדות.
בשל העדר ההתנגדות ירדה הדיוויזיה מעל סיפון ספינות התובלה, מבלי לנחות באמצעות כלים אמפיביים.
מבצע הפלישה העיקרי "אוואלאנש" בוצע ב-9 בספטמבר.
על מנת לנסות ולהפתיע את האויב לא בוצע ריכוך של חופי הנחיתה מן הים או מן האוויר.
הגרמנים תפסו את עמדות המגננה שפינו האיטלקים, וטיווחו את הכוח הפולש באש ארטילרית מדויקת ובאש מקלעים.
הבריטים והאמריקנים התקדמו באיטיות, ועדיין בסוף היום הראשון נותר פער של 16 קילומטרים בין שני הקורפוסים שנחתו באזור סלרנו.
רק ביום השני לנחיתה הם הצליחו לחבור, ולבסס ראש גשר ברוחב כ-65 קילומטרים ובעומק של כעשרה קילומטרים.
בין 12 בספטמבר ו-14 בספטמבר ערכו הגרמנים שורת התקפות נגד תוך שימוש בכל הכוחות שעמדו לרשותם, בתקווה להשליך את הנוחתים בסאלרנו אל הים בטרם תגיע אליהם התגבורת של הארמייה השמינית מדרום.
הכוחות הנוחתים היו פרוסים בדלילות על פני חזית רחבה ולכן התקשו להתגונן מפני מתקפות מרוכזות.
קלארק, בזכרונותיו, מספר כי נאלץ להטיל למערכה כלוחמים גם את הטבחים, האפסנאים, והתזמורת הגדודית.
לאחר מספר ימים אורגן מתחם ההגנה מחדש והארמייה החמישית קיבלה תגבורת שכללה 4,000 לוחמים מהדיוויזיה המוטסת ה-82 ורגימנט חיל הרגלים ה-509, והוצנחה בראש הגשר.
אש אוניות המערכה מן הים סייעה להגנת המתחם.
במשך מספר ימים לא הייתה תוצאתו של הקרב ברורה, והטייסים בשדות התעופה של בעלות הברית בסיציליה קיבלו פקודות הנוגעות לחיפוי אווירי לנסיגת הכוחות בסאלרנו לדרום.
בתום שישה ימי קרבות פסקו ההתקפות הגרמניות.
קסלרינג הורה לאנשיו לייצב קו הגנה אחורי, וב-18 בספטמבר הגיעו אל אזורי הנחיתה אנשי הארמייה השמינית שנחתה בקלבריה.