tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שם הנהר מהמילה בספרדית manco שפירושה "בעל יד אחת" או "נכה" לאחר שאחד מבני החבורה נפל מסוסו לנהר ופצע את ידו.
פואבלו אסקלנטה ופואבלו דומינגוס, 13 באוגוסט
בסמוך לדולורס (Dolores) של ימינו מצאו אסקלנטה ודומינגוס חורבות של אנסאזי בדרום-מערב קולורדו ותיעדו אותם, והיו בכך לאנשים הלבנים הראשונים לעשות זאת.
פואבלו אסקלנטה ופואבלו דומינגוס, הקרויים על שמם, כלולים בתוך מרכז המורשת של האנסאזי (Anasazi Heritage Center) של ימינו.
כפי שתועד לגבי אתרי התיישבות פוטנציאליים אחרים, ציין אסקלנטה את יתרונות המקום: נופים יפהפיים שבהם שפע מים, מרעה, עץ לבנייה ועצים להסקה.
החבורה רכבה צפונה, בנתיב מערבית להרי סן חואן.
הם חצו את הנהר דולורס כמה פעמים וחנו לאורך גדותיו צפונית-מערבית למקום בו הוקם אחר-כך היישוב קהון (Cahone).
הם פגשו שני עבדים אינדיאנים (גניסארו - Genízaro).
השניים עזבו את הפואבלו שלהם מבלי להודיע על מנת להצטרף לקבוצה.
אדם אחד כונה "פליפה" והשני "חואן דומינגו".
אף שלא היה בהם צורך המשלחת צירפה אותם אליה.
המשלחת המשיכה מערבה וצפונה-מערבה, כשהם חוצים את הנהר דולורס.
הם רכבו דרך קניון לפני שהגיעו לאזור בסמוך לאגנר (Egnar) של ימינו ורכבו לאורך הנחל סן מיגל לאזור כשמונה קילומטרים מערבית לנוקלה.
האזור הפך צחיח יותר ויותר, והיו בו מעט שדות מרעה ומים לסוסים, והדרך בקניונים הייתה קשה.
לאחר שראו סימנים למקומות יישוב, אותם כינו "רנצ'ריאס" (rancherias), ולאחר שהבינו שהם זקוקים לסיוע, הם חיפשו אינדיאנים מבני היוט שישמשו מורי דרך.
צפונית-מזרחית לנוקלה בשפך של הסן מיגל לנהר דולורס פגשה הקבוצה בבן שבט היוט.
הם חנו לאורך הערוץ של הנהר סן מיגל ורכבו מזרחה דרך היער הלאומי אנקומפגרה (Uncompahgre National Forest) של ימינו אל רמת אנקומפגרה.
הם התקדמו לאזור בסמוך למונטרוז (Montrose) ופגשו בצ'יף של בני היוט.
לאחר שלמדו על הימצאותם של בני הטימפאנוגוס באזור, רכבה החבורה בכיוון צפון-מערב עד לאולאת (Olathe) של ימינו, חצתה את היובל הצפוני של נהר הגניסון, והגיעה לאתר שכיום הוא הוצ'קיס (Hotchkiss).
בואי, 1 בספטמבר – השגת מורי הדרך
כשהם ממשיכים לרכב לצפון-מזרח הגיעה המשלחת לאזור בואי (Bowie), ונתקלו בחבורה של 80 מבני היוט רכובים על סוסים.
מרביתם מהכפר שאסקלנטה ודומינגס חיפשו.
כמה מהאנשים ליוו אותם לכפר של בני היוט, שכלל כ-30 "אוהלים".
האב דומינגוס פגש בצ'יף ובניו.
כשהילידים מתרכזים סביבם הטיף דומינגס דרך מוניִיס (Muñiz) המתורגמן.
הוא הביע דאגה ממנהגי הפוליגמיה שלהם וקריאת שמות אנשים על שם חיות, שהן, כפי שאמר, צורה נחותה של חיים מהאדם.
הם התייחסו לאחד ממורי הדרך בני היוט בכינוי "סילבסטרה" ואמרו כי הוא לגונה (Laguna), בן טימפאנוגוס מאזור אגם יוטה.
בני היוט המליצו בתוקף למשלחת לחזור על עקבותיה, משום שהם עתידים לפגוש בקומאנצ'ים במסעם מערבה.
היוט חששו שאם יאונה להם רע המושל הספרדי יאשים את היוט.
מנהיגי המשלחת ענו כי הם חייבים להמשיך על מנת למצוא את האב פרנסיסקו גרסס (Francisco Hermenegildo Tomás Garcés) שעקבותיו אבדו ושמים את מבטחם באל שישמור עליהם.
תוך הפרת ההסכם על פיו קיבלה המשלחת רישיון למסע דרך הטריטוריה של בני היוט, והמטרה הרוחנית שמאחוריה, המתורגמן אנדרס מונייס (Andrés Muñiz) ואחיו לוקרסיו (Lucrecio) החליפו סחורות ברובים, משום שהם חששו מלוחמי הקומאנצ'י.
בואי, 2 בספטמבר – המשך המסע מערבה
לאחר שארגנו מורי דרך, הם סחרו בסוסיהם תמורת סוסים טריים מהיוט.
הם השיגו אישור להמשיך במסע, כש"סילבסטרה" ונער שכינו "חואקין" מראים את הדרך.
החבורה רכבה דרך אזור שהוא כיום אדמה פדרלית מוגנת, כולל היער הלאומי גרנד מסה, לצד הדרומי של בטלמנט מסה (Battlement Mesa).
שלוש בנות יוט וילד שפגשו החליפו צנוברים תמורת תותים שייבשו בשמש.
החבורה חצתה את נהר הקולורדו באונה (Una), בנקודה בה הוא פונה מערבה ודרומה-מערבה ונשפך אליו הנהר דולורס, אחד מיובליו.
הקבוצה פגשה כמה מבני יוט שסייעו לפתור את המחלוקות עם "סילבסטרה" לגבי הנתיב הטוב ביותר בהמשך.
הקבוצה למדה מבני יוט אחרים שהקומאנצ'ים נעו מזרחה, הרחק מנתיבם המתוכנן.
סילבסטרה הזהיר אותם מהר גבוה שאליו הגיעו.
היה זה הר תלול ובו סלעים רופפים שגרמו לכמה פרדות ליפול.
הם רכבו על רמת רואן (Roan Plateau) ובקצה הדרומי של קניון דאגלס (Douglas Canyon).
מפסגת הרכס הגבוה הצביע סילבסטרה לצפון, אל ארץ הקומאנצ'ים, ולמערב, שבו חיים בני עמו בעמק אגם יוטה.
לאחר שרכבו צפונה ומערבה דרך קניון פינטדו (Cañon Pintado), נכנסה המשלחת למחוז ריו בלנקו, הקרוי על שם הנהר וייט (White River), הזורם ליוטה בגבולה המערבי.
הם חצו את הנהר וייט מזרחית לרנגלי (Rangely).
אחרי שבועות של מסע בהרים, קניונים והרי שולחן, האדמה באזור זה הייתה שטוחה יותר.
הם רכבו בשביל שיצרו עדרי הביזון בכיוון המתוכנן.
משום שהאספקה שלהם הלכה והידלדלה רדפו כמה מהאנשים אחרי ביזון והרגו אותו במשור ימפה במחוז יואינטה של ימינו.
במסעם לצפון-מערב, הם הגיעו לנהר גרין (שאותו כינו ריו דה סן בונאוונטורה - Rio de San Buenaventura) והר ספליט (Split Mountain), שאותם תיארו במילים: "יש כאן שדות אחו ושפע של שדות מרעה ואדמה מעולה לגידול יבולים, עם אמצעים להשקיה.
רוחבו לפחות יותר מליגה אחת ואורכו עשוי להגיע לחמש ליגות.
הנהר נכנס לאחו זה בין שני צוקים גבוהים, שאחרי שהם יוצרים סוג של גדרה מתקרבים זה לזה עד שבקושי ניתן לראות את הפתח דרכו מגיע הנהר." הם חנו ליד הנהר גרין בסמוך לג'נסן (Jensen) של ימינו.
החבורה המשיכה דרומה-מערב מג'נסן, וזיהתה עקבות טריים של סוסים שהחליטו כי הם שייכים לחבורת קומאנצ'ים העוקבים אחרי חבורת ציידי ביזון מבני היוט.
הם חנו בפיתול פרסת הסוס (Horseshoe Bend) של הנהר גרין ואז רכבו מערבה למייטון (Myton) של ימינו, שם הם זיהו חורבות פואבלו.
הם המשיכו מערבה וחנו בסמוך לדושן (Duchesne), פרוטלנד (Fruitland), וסולג'ר ספרינגס (Soldier Springs).
הנתיב מג'נסן לסולג'ר ספרינגס חפף פחות או יותר את נתיבו של כביש 40 של ימינו.
היער הלאומי יואינטה, 20 בספטמבר
המשלחת רכבה מערבה דרך היער הלאומי יואינטה של ימינו מעמק סטרוברי (Strawberry Valley), לאורך הערוצים של פיפת ווטר (Fifth Water Creek) ודיאמונד (Diamond Creek) אל קניון ואנרודס (Wanrhodes Canyon).
הם חוו תנאי מסע קשים: טמפרטורות קרות, רוחות סוערות וסוגים שונים של פני קרקע מסוכנים.
קרקע רכה ובה שקעים שגרמו לסוסים לשקוע, חורשות עבותות של עצי צפצפה ושיחים, ועמקים צרים.
כיוון שהמשלחת נעה באיטיות בשטח הקשה התקדם סילבסטרה, ששאף לחזור לביתו, מהר יותר והקבוצה העיקרית אילצה אותו להישאר איתם.
ב-22 בספטמבר לא הרחק מקניון ואנרודס, "מפסגת הרכס האחרון ראינו לפנינו ולא במרחק רב תימרות עשן רבות באותו רכס הרים.
מורה הדרך סילבסטרה אמר כי אלו חייבים להיות בני עמו במסע ציד.
ענינו להם באותות עשן כך שאם כבר ראו אותנו שלא יחשבו שאנחנו אויביהם ולכן ינוסו או יקבלו את פנינו במטר חצים.
הם השיבו באותות עשן גדולים יותר במעבר שדרכו אנחנו חייבים לנוע אל האגם, וזה הוביל אותנו להאמין שהם כבר ראו אותנו, משום שזה האות הנפוץ והמהיר ביותר בשימוש בכל אירוע יוצא דופן על ידי כל העמים בחלק זה של אמריקה.
ובערך בשתיים לפנות בוקר, השעה לדעתו של סילבסטרה שעשויים להיות אינדיאני אחד או יותר קרובים, הוא נאם באריכות בשפתו ונתן להם להבין שאנחנו אנשים שלווים, ידידותיים וטובים".
לסילבסטרה וחואקין ניתנו בד מצמר וסרט אדום בהם התקשטו לפני שנכנסו לכפר של בני עמם.
סילבסטרה קשר את הבד סביב ראשו, כשהקצוות הארוכים משתלשלים במורד גבו, ולבש את המעיל שניתן לו קודם.
החבורה רכבה מחוץ לקניון, לתוך כר דשא ונכנסה לעמק אגם יוטה, והאגם שלו קראו אגם שבט הטימפאנוגוס.
הם ראו תימרות עשן רבות ושדות שהובערו לאחרונה או שעדיין בוערים, שמכך הבינו שבני הטימפאנוגוס חושדים בהם שהם מבני הקומאנצ'ים או שבט אינדיאנים עוין אחר.
לאחר שחנו בסמוך לנהר ספניש פורק (Spanish Fork) של ימינו, נשלחה קבוצה קטנה שכללה את סילבסטרה, חואקין, מונייס ודומינגס קדימה אל הכפר על הנהר פרובו, צפונית לפרובו של ימינו ומזרחית לאגם יוטה.
הגברים יצאו לפגוש אותם כשהם מנופפים בכלי נשק, אבל ברגע שהכירו את סילבסטרה, התקבלו האנשים מהמשלחת בחמימות ובחיבוקים.
הם פגשו במנהיג השבט הצ'יף טורוניאנצ'י (Turunianchi).
האינדיאנים הופתעו מאוד לשמוע כי הם עברו בשלום דרך הטריטוריה של הקומאנצ'ים.
מטרת הביקור הוסברה כולל הרצון לשתף את הילידים באמונה.
דומינגס ביקש מורה דרך אחר שיסיע בחיפושיהם אחרי האב גרסס.
חואקין ימשיך במסע כמו גם נער אותו כינו "חוזה מריה".
האבות חילקו מתנות לשבט וקיבלו כמות גדולה של דגים מיובשים למסעם.
תוך הבנה לרצון של המשלחת לחזור, הציע השבט להשתמש באדמתם לבנות בתים לספרדים אחרים שעשוים לרצות להצטרף אליהם על אדמתם לאחר שהם ישלימו את מסעם.
עמק אגם יוטה תואר על ידי אסקלנטה כמתאים להתיישבות.
הטמפרטורות היו נוחות ביום ובלילה.
היו ארבעה נהרות, שדות רחבים לחקלאות, ודי דגים, עופות מים ובעלי חיים לצוד, עצים לבניין והסקה, אדמות מרעה לסוסים ועוד.
בשל שפע הדגים היו הטימפאנוגוס מתוארים כ"אוכלי דגים".
אף על פי ששמעו על עמק סולט לייק והאגם המלוח שבו, המשלחת לא המשיכה לאזור סולט לייק.
הקבוצה עזבה את כפרו של סילבסטרה בסמוך לספניש פורק ב-25 בספטמבר ורכבה לדרום-מערב.
הם חנו באתרים בסמוך לספרינגוויל (יוטה) (Springville), פאיסון (Payson), סטאר (Starr), ליוון (Levan) וסקיפיו (Scipio).
הנתיב מספרינגוויל דרומה לסקיפיו חופף בעיקרון לכביש בין-מדינתי 15 של ימינו.
הם נתקלו בקבוצות קטנות של אינדיאנים לאורך הדרך, מרביתם ידידותיים וחברותיים.
חלק מהגברים היו מגודלי זקן ונראו יותר בעלי חזות ספרדית מאשר אינדיאנים.
הגברים משבט זה היו ידידותיים, נכונים לסייע ואדיבים כמו השבט של סילבסטרה, והם המליצו לספרדים לשוב על עקבותיהם.
אחרי סקיפיו הם התקשו למצוא מרעה ומי שתייה.
לעיתים קרובות המים שמצאו היו מלוחים מדי, בשל שכבות המלח, שגרמו לסוסים לחלות.
אדמות מרעה הפכו נדירות יותר ויותר.
כתוספת לצרותיהם "חוזה מריה" נטש אותם בוקר אחד ושב לכפרו, כשהוא מאוכזב מהיחס הרע כלפי אחד המשרתים.
עמק הנהר ביוור, 5 באוקטובר
נשבה רוח קרה ואחריה החל לרדת גשם כבד, ברד ושלג כבד שמנעו את המשך המסע למשך כמה ימים.
התנאים הפכו לבלתי נסבלים, כשלא היו עצים להסקה.
ברגע שהם ניסו להתקדם הסוסים שקעו בבוץ או נפלו בביצות מכוסות השלג.
דומינגס ואסקלנטה שקלו את הסיכונים בהמשך מסעם לקליפורניה: כל ההרים שיצטרכו לחצות כדי להגיע לקליפורניה יהיו מכוסים בשלג.
אם המסע ימשיך עם קשיים, עלול גם מורה הדרך האחרון "חואקין" לנטוש אותם.
הם הגיעו למסקנה שהמטרות המיסיונריות של המסע התמלאו.
הם קיבלו הזמנות לחזור לשם התיישבות בעתיד.
ולכן, הם החליטו שבמקום לנוע מערבה, הם חייבים להתחיל לנוע דרומה ולחזור לסנטה פה.
בדרכם דרומה הם הצליחו לנוע ביתר קלות.
הקרקע הייתה נוחה יותר לסוסים לעומת היום הקודם והם חנו בסמוך למילפורד (Milford) של ימינו.
במקום זה השלג נמס לשלוליות של מים והיה מרעה לסוסים.
היה זה קצה הטריטוריה של ידידיהם, היוט בעלי הזקן הארוך.
הם נפגשו בחברים משבט אינדיאני שהיו חשדנים לגבי קבוצת האנשים.
בעיקר במטרה להרחיק את המשלחת משבטם, הצ'יף ואדם נוסף הובילו את המשלחת מאזור בקרבת קנארוויל (Kanarraville) לאזור בסמוך לפינטורה (Pintura) ושם מורי הדרך עזבו בשקט את הספרדים.
הם המשיכו במסעם דרומה כלפי טוקורוויל (Toquerville).
אף שכמה ימים במסע היו חמים למדי, האקלים הפך נוח, כרי דשא ואזור שבו האינדיאנים גידלו תירס.
בסמוך להוריקן האדמה הפכה חולית והקשתה על הסוסים, ובאותו יום הם לא מצאו מרעה או מים.
הם חנו דרומית-מערבית להוריקן בסמוך לגבול עם אריזונה של ימינו.
מדבר מוהאבי, צפון-מערב אריזונה, 16 באוקטובר
המשלחת רצתה לרכב דרומה אל הנהר קולורדו אבל למדה משמונה אינדיאנים שאף על פי שאינם רחוקים מנהר הקולורדו לא ניתן לגשת אליו, כי הוא מוקף בקניון גדול עמוק (הגרנד קניון).
האספקה שלהם נגמרה, הם הרגו את אחד הסוסים למזון וחיפשו מים למחרת.
מיארה היה חולה, לא היה מסוגל לאכול וכמעט שלא היה מסוגל לדבר.
בסמוך לדיאמונד ביוט (Diamond Butte) הם נפגשו בחמישה אינדיאנים, המכונים יובואינקריריס (Yubuincariris), שהראו להם מקום ובו מים טובים וליוו חלק מהאנשים בחזרה לכפרם על מנת לסחור במזון, כבשי בר, צבר וזרעי עשבים.
האינדיאנים גם חילקו מידע בנוגע לשבטים השכנים.
אף שלא ידעו דבר על מונטריי, הם שמעו על מסעותיו של האב גרסס.
הנהר פאריה, סמוך לנהר קולורדו, 22 באוקטובר
המשלחת המשיכה לחוות קשיים הנובעים ממחלות ומחסור במים, מרעה ומזון כשעשו את דרכם מזרחה לרוחב מדינת אריזונה של ימינו, כשמדי פעם הם חצו שוב את הגבול ליוטה.
חניות רבות נעשו לאורך הקניונים של הנהר פאריה (Paria), וקניון גלן.
חציית האבות, מהר הקולורדו, 26 באוקטובר – 7 בנובמבר
בהדרכת האינדיאנים המשלחת המשיכה לליז פרי, אבל מצאה כי קשה מדי לחצות את הקולורדו שם.
הם הובלו לנקודת חציה שנייה של נהר הקולורדו, שבה חצבו מדרגות בקיר הקניון.
מעבר זה, המכונה חציית האבות (Crossing of the Fathers) על שמם, שקוע כיום מתחת למי אגם פאוול.
בעודם חוצים את צפון-מזרח אריזונה, נתקלה החבורה במזג אוויר קר ומושלג, היה להם רק מעט מזון ומים, והם התקשו למצוא נתיב טוב.
יומנם מתעד את הקשיים, אבל התיעוד של הנתיב שלהם שטחי, משום שהיו עסוקים מדי בניסיון לשרוד.
עם זאת, ב-1884 גילה הארי בולדווין (Harry L.
לבסוף החבורה הגיעה לפואבלו אוראיבי (Oraibi) של שבט ההופי (כיום בשמורת הופי), שם קיבלו מחסה, אוכל ואספקה.
כשהם ממשיכים במסעם דרך צפון-מערב ניו מקסיקו, החבורה הגיעה לבסוף לסנטה פה ב-2 בינואר 1777.
המפות והמידע שהתקבל מהמשלחת סיפקו מידע מועיל למסעות עתידים ונתיבם מסנטה פה לעמק סולט לייק כונה השביל הספרדי הישן.
הנזיר פרנסיסקו אטנסיו דומינגס (Francisco Atanasio Domínguez) נולד סביב 1740 במקסיקו סיטי, וב-1757, בגיל 17, הצטרף למסדר הפרנציסקנים.
באוקטובר 1772 היה דומינגס במנזר בווראקרוס.
הוא הגיע לסנטה פה ב-22 במרץ 1776, כיום בניו מקסיקו במטרה לחקור את האפשרות לפתוח נתיב יבשתי מסנטה פה למונטריי בקליפורניה.
לאחר שובו מסנטה פה למקסיקו סיטי הגיש דומינגס לממונים עליו במסדר דו"ח שהיה ביקורתי מאוד כלפי הניהול של המיסיונים בניו מקסיקו.
בשל דעותיו סר חינו בעיני ההנהגה הפרנציסקנית, והוא נשלח למקום נידח במיסיונים הספרדים במדבר סונורה בפרובינציה סונורה אי סינולואה (Sonora y Sinaloa) בצפון מקסיקו.
ב-1777 שב למקסיקו והיה כומר של הפרזידיו בנואווה ויסקייה (Nueva Vizcaya).
ב-1800 הוא היה בחאנוס (Janos) בסונורה במקסיקו.
הנזיר פרנסיסקו סילבסטרה ולס דה אסקלנטה (Francisco Silvestre Vélez de Escalante) בטרסינו (Trecino) בספרד סביב 1750. בהיותו בן 17 הוא הפך פרנציסקני במנזר הגדול (Convento Grande) במקסיקו סיטי.
ב-1774 הוא הגיע לניו מקסיקו של ימינו.
תחילה הוצב בפואבלו לגונה ואז בינואר 1775 הוצב ככומר לזוני.
ביוני 1776 הוא זומן על ידי דומינגס למשלחת לקליפורניה ונשאר בניו מקסיקו במשך שנתיים לאחר שהמשלחת חזרה לסנטה פה.
הוא מת בגיל 30 באפריל 1780 בפארל (Parral) במקסיקו בדרכו חזרה למקסיקו סיטי לשם טיפול רפואי במחלת כליות.
ולס דה אסקלנטה ידוע בשל יומן המסע שבו תיאר את קורות המשלחת שבה השתתף.
ברנרדו מיירה אי פאצ'קו (Bernardo Miera y Pacheco), יליד ואיה דה קרידו (Valle de Carriedo) במחוז בורגוס בצפון ספרד חי בצ'יוואווה לפני שעבר לאל פאסו ב-1743. מ-1754–1756 התגורר בסנטה פה.
פצ'קו עסק במקצועות רבים: מהנדס צבא, סוחר, לוחם באינדיאנים, סוכן ממשלתי, חוואי ואמן.
היה זה ניסיונו ככרטוגרף שהפך את המשלחת להיסטורית כשהוא הכין כמה מפות ממסע המשלחת סביב 1778 ודו"ח על המשלחת.
הוא ידוע גם בעבודות האמנות שלו, כולל ציור של המלאך מיכאל במסך המזבח בקפלת סן מיגל בסנטה פה והפסלונים שהיו בכנסייה של הזוני.
משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה New Zealand Antarctic Research Expedition (BANZARE)) הייתה משלחת חקר לאנטארקטיקה בשנים 1929 ו-1931, שכללה שני מסעות בשתי עונות קיץ דרומי עוקבות.
היוזמה למשלחת הייתה של חבר העמים הבריטי, מתוך מניעים גאופוליטיים ולאו דווקא מדעיים, במימון של הממלכה המאוחדת, אוסטרליה וניו זילנד.
בראש המשלחת עמד סר דאגלס מוסון ותחתיו היו כמה מפקדי משנה (קפטן ק.
מקנזי, שהחליף את קפטן ג'ון קינג דייוויס לקיץ השני באונייה "דיסקברי", האונייה ששימשה לפנים את רוברט פלקון סקוט.
המשלחת, שביצעה גם כמה טיסות קצרות במטוס קטן, מיפתה את קו החוף של אנטארקטיקה וגילתה את ארץ רוברטסון ואת ארץ הנסיכה אליזבת (שנכללו בהמשך בתביעות הטריטוריאליות של אוסטרליה באנטארקטיקה).
המסעות הוגדרו בראש ובראשונה כ"משלחת חקר רכושנית", ומוסון הכריז חגיגית על ריבונות בריטית על שטחי אנטארקטיקה בכל אחת מחמש הנחיתות שביצעה המשלחת - מתוך הבנה, שהטריטוריה תימסר בהמשך לאוסטרליה (כפי שקרה ב-1933).
הכרזה כזאת הושמעה ב-5 בינואר 1931 בכף דניסון, האתר שמשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה של מוסון השתלטה עליו בשנים 1913-1912. עותק כתוב ביד של ההכרזה הושאר באתר, סגור במכל שנוצר מפחיות מזון ונקבר מתחת לגל אבנים.
המכתב הוצא והושב בשנת 1977 בידי משלחת אוסטרלית לאנטארקטיקה, והוא מוצג באוסף מוסון במוזיאון הלאומי של אוסטרליה.
המשלחת הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית עסקה גם במחקר מדעי וסיפקה 13 כרכים של מאמרים על גאולוגיה, אוקיינוגרפיה, מטאורולוגיה, מגנטיות של כדור הארץ, זואולוגיה ובוטניקה, בין 1937 ל-1975. רוברט פאלה היה עוזר הזואולוג.
משלחת הסקר הגאולוגי האנטארקטי של ניו זילנד היא סדרה של משלחות חקר שנשלחו לחקור את אנטארקטיקה בין השנים 1957-1958 ובין השנים 1958-1959.
משלחת 1957 - 1958 חקרה את שטח חסות רוס, ונתנה לקרחון בורכגרווינק והר פוטבול את שמם.
משלחת 1958 - 1959 נתנה לרכס מאונטייניר את שמו ומיפתה את רכס קארטר.
משלחת הסקר האווירי של שטחי חסות איי פוקלנד הייתה סקר אווירי (צילום אווירי) של שטחי חסות איי פוקלנד, ושל חצי האי האנטארקטי, שבוצע בעונות המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1955, ו-1957–1956.
הסקר מומן על ידי משרד המושבות של בריטניה, ונוהל על ידי פיטר מוט (Peter Mott).
הסקר בוצע על ידי חברת האנטינג אירוסורווייז בע"מ (Hunting Aerosurveys Ltd), ממפקדת הסקר שבאי דספשן, באמצעות שתי סירות מעופפות מסוג קנסו, ומספר מסוקים.
הצילומים כוללים צילומים מקיפים של איי שטלנד הדרומיים ושל מערב חצי האי האנטארקטי.
אוסף הצילום הועבר לידי הסקר האנטארקטי הבריטי - האחראי על מפוי אנטארקטיקה מטעם בריטניה.
משלחת ההצלה של אמין פאשה משנת 1886 עד 1889 הייתה אחת המשלחות האירופיות הגדולות האחרונות אל פנים יבשת אפריקה במאה התשע עשרה.
היא יצאה לכאורה להציל את אמין פאשה, מושל קולוניאלי נצור על ידי כוחות המהדיסטים.
המשלחת הובלה על ידי הנרי מורטון סטנלי ונודעה בשאיפתה לחצות את "אפריקה האפלה ביותר", שהצטמצמה בעקבות מותם של רבים מחבריה.
המהדיסטים כבשו את חרטום בשנת 1885 והממשל המצרי של סודאן התמוטט.
המחוז הדרומי הקיצוני אקווטוריה כמעט היה מנותק מהעולם החיצון.
אמין פאשה היה רופא עות'מאני שמונה למושל אקווטוריה.
הוא הצליח לשלוח ולקבל מכתבים דרך בוגנדה וזנזיבר והודיעו לו בפברואר 1886 כי ממשלת מצרים תפקיר את המחוז שלו.
ביולי עודד אותו המיסיונר אלכסנדר מקאי להזמין את ממשלת בריטניה לספח את אקווטוריה עצמה.
הממשלה הבריטית לא הייתה מעוניינת במיזם כה מפוקפק, אך הציבור הבריטי ראה את אמין פאשה כמו גנרל צארלס גורדון השני שנמצא בסכנת חיים מהמהדיסטים.
איש העסקים והפילנתרופ הסקוטי ויליאם מקינון שהיה מעורב במיזמים קולוניאליים שונים, פנה לסטנלי בהצעה להוביל משלחת סיוע.
סטנלי הצהיר על עצמו שהוא מוכן "בהתראה של רגע" לצאת לדרך.
לאחר מכן פנה מקינון לג'ייף האטון, מכר עסקי שגם היה מעורב בפעילות קולוניאלית, ויחד הם ארגנו את "ועדת הסיוע של אמין פאשה", שהייתה ברובה מורכבת מחבריו של מקינון, שהפגישה הראשונה שלהם הייתה ב־19 בדצמבר 1886. הוועדה גייסה בסך הכל כ £ 32,000.
סטנלי עדיין היה באופן רשמי קשור לעבודתו אצל ליאופולד השני מלך בלגיה.
סטנלי הועסק בעיצוב מדינת קונגו החופשית של לאופולד.
כתנאי לשחרור של סטנלי, הוסכם בישיבה בבריסל בין סטנלי למלך, כי המשלחת תתכנן מסלול ארוך יותר במעלה נהר קונגו.
זאת בניגוד לתוכניות של שימוש בדרך הקצרה ביותר מהיבשת בחוף המזרחי של אפריקה.
בתמורה, לאופולד יתן את ספינות הקיטור שלו להובלת המשלחת במעלה הנהר, מבריכת סטנלי (כיום בריכה מלבו) עד לפיו של נהר ארווימי.
ב-1 בינואר 1887, סטנלי חזר ללונדון והכין את המשלחת, וזכה להוקרת הציבור.
סטנלי עצמו התכוון שהמשלחת תהיה של עזרה הומניטרית ולא משלחת של כיבוש צבאי.
הוא הכריז: המשלחת אינה צבאית - כלומר, מטרתה לא להילחם, להשמיד או לבזוז.
מטרתה להציל, להקל על מצוקה, לשאת נוחות.
אמין פאשה הוא אדם טוב, קצין אמיץ, איש נועז הראוי למאמצי הצלה, אבל אני מסרב להאמין ולא הצלחתי לקבל מאף אחד באנגליה את הרושם, שחייו או חייהם של מאות האנשים שאיתו, הם לא על כף המאזניים, מול חייהם של אלפי ילידים או הרס הארץ.
אלה יכולים להיות תוצאות שמשלחת צבאית תגרום להן באופן טבעי.
המשלחת היא שיירה עוצמתית בלבד, חמושה ברובים לצורך הבטחת התנהלותה הבטוחה ומביאה תחמושת לאמין פאשה, להגנה וודאית יותר של אנשיו.
יש לנו גם אמצעים לרכוש אמונם של שבטים וראשיהם, לקנות אוכל ולשלם את דרכה בצורה חופשית.
במספר פרסומים שיצאו לאחר המשלחת, סטנלי טען כי מטרת המאמץ הייתה יחידה - להציל את אמין פאשה.
לדוגמה, הוא כתב את הדברים הבאים תוך הסבר על החלטה על המסלול הסופי - המסלול דרך הקונגו היה קצר יותר, והוא גם השקיט את הפחדים של הצרפתים והגרמנים שחששו שמאחורי המסע ההומניטרי, עומדים מניעים של סיפוח.
עם זאת, כתביו האחרים של סטנלי מצביעים כי המטרה המשנית הייתה סיפוח טריטוריאלי.
הוא כתב בספרו על המשלחת ופגישתו עם הסולטאן מזנזיבר שבהם ניסה להגיע להסכמים פוליטיים איתו.
כמה עמודים בהמשך אותו הספר, סטנלי מבהיר שאכן, הפגישה הייתה קשורה לסיפוח:
השלמתי כמה משימות קטנות בזנזיבר באופן משביע רצון.
אחת מהן הייתה לגרום לסולטאן לחתום על הוויתורים אותם ניסה מקינון להשיג לפני זמן רב.
מכיוון שלגרמנים יש טריטוריה מפוארת ממזרח לזנזיבר, היה זה אך הוגן כי לאנגליה יהיה חלק מההגנה שהיא העניקה לזנזיבר מאז 1841 ...
הוויתור שאותו רצינו להשיג הקיף חלק מחוף המזרח אפריקני, מתוכו מומבסה ומלינדי היו הערים העיקריות.
במשך שמונה שנים, למיטב ידיעתי, העניין הוצב לפני הוד מעלתו, אך את חתימתו של הסולטאן הייתה קשה להשיג.
הרישומים בארכיון הלאומי בקיו, לונדון, מציעים תובנה עמוקה עוד יותר ומראים כי סיפוח הייתה המטרה שסטנלי היה מודע לה במהלך המשלחת.
הסיבה לכך היא שיש כמה אמנות שנחתמו שם באוגנדה במהלך משלחת אמין פאשה.
האמנות נתנו הגנה בריטית למספר ראשי שבטים באפריקה.
בין אלה היו מספר אמנות שכבר מזמן זוהו כהונאות אפשריות.דוגמה טובה לכך היא אמנה מספר 56, שכביכול סוכמה בין סטנלי לאנשי "מזמבוני, קאטו וקלנגה".
תוכנית המשלחת הייתה לנסוע לקהיר, אחר כך לזנזיבר כדי לשכור סבלים, ואז דרומה סביב אפריקה לשפך הקונגו.
לעלות במעלה הקונגו עם ספינות הקיטור של ליאופולד, עד הנהר ארווימי.
סטנלי התכוון להקים מחנה בארווימי, ואז לצאת מזרחה דרך שטח לא ידוע, כדי להגיע לאגם אלברט ולאקווטוריה.
לאחר מכן הוא ציפה כי אמין ישלח את משפחות עובדיו המצריים חזרה במסלול ידוע, ואתם יחד כמות גדולה של שנהב שהצטברה באקווטוריה, ואילו סטנלי, אמין וחייליו של אמין ימשיכו מזרחה לזנזיבר.
היו ספקות בציבור לגבי התוכנית, שהתרכזו בשאלה האם ניתן לממש אותה.
נראה כי לא נשקלה האפשרות שאמין לא ירצה לעזוב.
המשלחת הייתה הגדולה והמצוידת ביותר שיצאה לאפריקה.
סירת פלדה בשם ה-Advance תוכננה להיות מפורקת ל-12 חלקים להעברה ביבשה.
היא צוידה באחד מהתותחים החדשים שהמציאו לאחרונה, והיה הראשון שהובא לאפריקה.
לדעתם רק 'להציג' לראווה את התותח כבר יצר הרתעה, שתחסוך בעיות למשלחת במפגש עם ילידים בעייתיים.
הגישו מועמדות למשלחת יותר מ-400 איש מלאי תקווה.
מבין אלה בחר סטנלי את הקצינים שהיו אמורים ללוות אותו לאפריקה.
כולם היו בעלי ניסיון באפריקה, הן כציידים והן כעובדים.
חלקם היו אנשי צבא ששירתו ברחבי האימפריה הבריטית בעיקר בהודו.
קצינים אחדים צורפו, כי תרמו כסף רב למשלחת.
רופא המשלחת תומאס האזל פרקה שנשכר באלכסנדריה, שם עשה שירות צבאי.
ויליאם הופמן היה משרתו האישי של סטנלי.
סטנלי עזב את לונדון ב־21 בינואר 1887 והגיע לקהיר ב־27 בינואר.
ההתנגדויות מצריות לתוואי קונגו הוסרו בעזרת מברק של לורד סליסבורי, והמשלחת הורשתה לצעוד תחת דגל מצרים.
סטנלי נפגש גם עם אנשים שהיה להם יותר מידע מעודכן על הנעשה באקווטוריה.
סטנלי עזב את קהיר ב־3 בפברואר, הצטרף לחברי משלחת במהלך עצירות בסואץ ועדן והגיע לזנזיבר ב־22 בפברואר.
שלושת הימים הבאים בילו באריזה לקראת יציאת המשלחת, העמסת הציוד וניהול משא ומתן.
סטנלי פעל כנציג של מקינון לשכנע את הסולטאן מזנזיבר להעניק ויתור על מה שלימים הפך ל"חברת המזרח אפריקה הבריטית המלכותית" (IBEAC), וערך שני הסכמים עם טיפו טיב.
הראשון כלל מינויו לשליט של אזור סטנלי פולס.
על הסכם זה נמתחה ביקורת רבה באירופה כעסקה עם סוחר עבדים, וההסכם השני התייחס לסבלים למשלחת.
בנוסף למטען של המשלחת, הייתה השערה כי הסבלים צפויים להביא חזרה כ-75 טון שנהב המאוחסנים באקווטוריה.
סטנלי כתב מכתבים לאמין וחזה את הגעתו לאגם אלברט בסביבות אוגוסט.
המשלחת עזבה את זנזיבר ב־25 בפברואר והגיעה לפתח הקונגו ב־18 במרץ.
הגעתם הייתה בלתי צפויה, מכיוון שכבל הטלגרף נקרע ואנשי המנהל המקומי לא קיבלו הוראות.
ספינות הקיטור ששכרו הביאו את המשלחת למטאדי, שם השתלבו המובילים והביאו כ־800 מטענים ציוד ותחמושת לליאופולדוויל שליד בריכת סטנלי.
ההתקדמות הייתה איטית, מכיוון שתקופת הגשמים הייתה בשיאה, והאוכל היה בקיצוב - בעיה שהייתה אמורה להתמיד לאורך כל תוואי המשלחת.
לאורך התוואי היה לעיתים רחוקות אוכל רזרבי לקיום אלף איש נוספים, מכיוון שמדובר באזור בו ישנה כלכלת קיום.
ב־21 באפריל הגיעה המשלחת לליאופולדוויל.
המלך לאופולד הבטיח ספינות קיטור לשייט, אך רק אחת הייתה במצב תקין.
סטנלי ביקש עוד שתיים ממיסיונרים של המשלחת הבפטיסטית.
כמו גם את הספינה "פלורידה", שעדיין הייתה בבנייה ושימשה כדוברה.
אפילו אלה לא הספיקו, כך שרבות מחבילות הציוד נותרו בלאופולדוויל.
בשלב זה, הודיע סטנלי גם על חלוקת המשלחת - חלק יישאר במאסף, וחלק קטן יותר יצא והתקדם במהירות לאקווטוריה.
ההפלגה במעלה קונגו החלה ב־1 במאי.
בתחנת בנגאלה המשיכו הקצין ברטלוט וטיפו טיב עד מפלי סטנלי שבנרי ריד, בעוד סטנלי לקח את נתיב נהר הארווימי ליאמבויה.
תושבי ימבויה סירבו להרשות להם להתגורר בכפרם, ולכן סטנלי תקף והרחיק את תושבי הכפר והפך את הכפר הנטוש למחנה מבוצר.
בינתיים, במפלי סטנלי, טיפו טיב ניסה לרכוש סבלים, אך הוא חשב שסטנלי הפר את חלקו בהסכם שלהם, ולמעשה לא היה ברור עם יגיעו סבלים נוספים, אולי בעוד מספר שבועות.
עם זאת, סטנלי התעקש על מהירות, ויצא לאגם אלברט ב-28 ביוני, ובמקור ציפה שהמסע ייקח חודשיים.
אולם המשלחת לא הייתה מוכנה לקשיים הקיצוניים של מסע ביער איתורי המשווני והם לא הגיעו לאגם עד דצמבר.
רק 169 מתוך 389 שיצאו לדרך ממבויה היו עדיין בחיים.
עצי היער היו כה גבוהים וצפופים עד כי מעט אור הגיע לרצפה (ומכאן הביטוי "אפריקה האפלה ביותר"), בקושי ניתן היה למצוא אוכל, ופיגמאי מקומי חשב שהמשלחת היא פשיטה של סוחרי עבדים, וירה לעברם חיצים מורעלים.
המשלחת נעצרה בשתי התנחלויות ערביות, ובכל מקרה הם הותירו אחריהם ציוד רב בתמורה לאוכל שקיבלו שם.
בסופו של דבר היער פינה את מקומו לסוואנה, וב־13 בדצמבר ראתה המשלחת את אגם אלברט.
אמין פאשה לא היה שם והמקומיים לא ראו אירופאי מזה שנים רבות.
סטנלי החליט לחזור לכפר איבווירי על הרמה שמעל האגם, שם בנו את פורט בודו.
הקצין ויליהם סטארס הלך לכפר לאסוף אנשים וציוד וחזרו ב־12 בפברואר.
בינתיים, ב-2 באפריל חזר סטנלי לאגם אלברט, הפעם עם הספנה "אדוונס".
ב־18 באפריל הם קיבלו מכתב מאמין ששמע על המשלחת שנה קודם לכן, וירד לאגם בחודש מרץ לאחר ששמע שמועות על בואו של סטנלי.
אמין סיפק לסטנלי אוכל ואספקה אחרת ובכך הציל את המצילים.
בשלב זה הדברים נהיו קשים.
אמין התעניין בעיקר בתחמושת ואספקה אחרת, ובנתיב תקשורת, אשר כל אלה יסייעו לו להישאר ב אקווטוריה, ואילו המטרה העיקרית של סטנלי הייתה להוציא את אמין החוצה.
חודש של דיונים לא הובילו להסכמה, וב - 24 במאי חזר סטנלי לפורט בודו, והגיע לשם ב-8 ביוני ופגש בקבוצה של הקצין סטארס, שחזר רק עם ארבעה עשר אנשים ששרדו.
בדרך ראה סטנלי את הרי הרוונזורי לראשונה.
ב־16 ביוני עזב סטנלי את המצודה בחיפוש אחר הטור השני.
זמן רב לא היה קשר איתם.
לבסוף, ב-17 באוגוסט בבנליה, 90 קילומטרים במעלה הזרם מימבויה, מצא סטנלי את בוני האירופי היחיד שנשאר האחראי על הקבוצה, יחד עם קומץ סבלים מורעבים.
שאר הקצינים מתו - ברטלוט נורה, ג'יימסון נפטר מחום, טרופ הפך לבעל מום, והרברט וורד חזר לקונגו בפעם השנייה לטלגרף ללונדון לקבל הוראות נוספות, זאת אחרי שלא היה להם קשר עם סטנלי למעלה משנה.
המטרה המקורית של הטור השני הייתה להמתין לסבלים נוספים מטיפו טיב - והיא לא הושגה, מכיוון שללא התחמושת שסופקה על ידי המשלחת, טיפו טיב לא היה יכול לגייס אותם.
ברטלוט החליט לשלוח את טרופ והחולים האחרים במורד קונגו, ב-11 ביוני 1888, לאחר שהגיעה אליהם קבוצת תגבורת והם מנו סך הכל 560 איש ויצאו לחפש את סטנלי.
הטור של הקבוצה השנייה התפרק עד מהרה לכאוס, עקב עריקות רחבות היקף ואז ב-19 ביולי נורה ברטלוט בעת שניסה להפריע לטקסים בעיר Manyema.
ג'יימסון החליט לרדת לבנגאלה כדי להביא מטענים נוספים ויצא ב-9 באוגוסט, זמן קצר לפני בואו של סטנלי.
סטנלי נבהל מהמצב של הטור השני והאשים אותם בחוסר תנועה למרות פקודותיו הקודמות להמתין לו בימבויה.
מהקצינים ששרדו שמע סטנלי גם סיפורים על אכזריותו של ברטלוט ושל קצין אחר, ג'יימסון, שעל פי החשד רכש שפחה צעירה ונתן אותה לקניבלים כדי שיוכל לרשום אותה שנהרגה ונאכלה.
לאחר שיגור מספר מכתבים למטה בקונגו, המשלחת חזרה לפורט בודו, ניסתה מסלול אחר שלא הוכיח את עצמו טוב יותר באספקת המזון, והיא הגיעה למבצר ב־20 בדצמבר.
מספר אנשיה היה כעת - 412 איש, מהם 124 היו חולים מכדי לסחוב משא.
ב־16 בינואר 1889, בסמוך לאגם אלברט, קיבל סטנלי מכתבים מאמין וג'פסון, שנאסרו על ידי קציני אמין במשך מספר חודשים, ובמקביל תפסו המהדיסטים מקומות נוספים באקווטוריה.
מאז בואו של סטנלי נפוצו שמועות רבות על כוונותיו של אמין ועל גורל החיילים.
מספר קצינים התקוממו, הדיחו את אמין כמושל והחזיקו אותו ואת ג'פסון במעצר בית בדופיל עד נובמבר.
אף על פי כן אמין עדיין לא רצה לנטוש את המחוז.
כל חברי המשלחת ששרדו הגיעו עד 17 בפברואר למחנה של סטנלי מעל אגם אלברט, עם אמין וקבוצה של כ-65 חיילים נאמנים.
בשבועות שלאחר מכן הצטרפו אליהם כמה מאות מחסידי אמין, רבים מהם בני משפחות החיילים.
אמין עדיין לא הביע כוונה נחרצת לעזוב את האזור, ו-5 באפריל, לאחר ויכוח סוער, סטנלי קבע כיעד עזיבה והמשלחת יצאה את קוואלי לכיוון החוף ב־10 באפריל.
המסע לחוף פנה תחילה דרומה לאורך האגף המערבי של הר הרוונזורי, וקפטן סטארס ניסה לעלות לפסגה, והגיעה לגובה 10,677 רגל לפני שנאלץ לחזור.
לאחר מכן הם עברו ליד אגם אדוארד ואגם ג'ורג', ואז לנקודה הדרומית ביותר באגם ויקטוריה ועברו דרך ממלכות אנקול וקראגווה.
סטנלי ערך "חוזים" עם השליטים השונים.
אף על פי שסביר להניח כי המקומיים לא הבינו את משמעות החוזים האלה, אך לאחר מכן הם שימשו בסיס לתביעות של חברת הסחר המזרח אפריקאית שפעלה באזור.
את אגם ויקטוריה הם ראו ב-15 באוגוסט והמשלחת הגיעה לתחנת המיסיונר של מקאי באוסאמבירו ב־28 באוגוסט.
בשלב זה הם החלו ללמוד על המצב הפוליטי המשתנה והמורכב במזרח אפריקה, כאשר האינטרסים הבריטי והגרמני מתערבבים יחדיו.
סטנלי עזב ב-17 בספטמבר, עם משלחת שמספר אנשיה פחת כעת לכ-700 תוצאה משילוב מוות ועריקות.
עם התקרבות המשלחת לחוף הם נתקלו במשלחות של גרמנים ועדויות נוספות לפעילות גרמנית בפנים הארץ.
הם נפגשו עם החוקר הגרמני ויסמן ב-4 בדצמבר וליוו אותו לבגמויו.
באותו ערב נערכה מסיבה, שבמהלכה נפל אמין מחלון הקומה השנייה שחשב שזאת מרפסת.
מהנפילה הוא התאושש רק בסוף ינואר 1890. בינתיים, שאר המשלחת התפזרה.
סטנלי נסע לזנזיבר ומשם לקהיר, בה כתב את 900 העמודים של In Darkest Africa תוך 50 יום בלבד.
הסודנים והמצרים הועברו חזרה למצרים, חלקם חזרו אחר כך לעבודה עבור "החברה למזרח אפריקה" אמין התקשר לגרמנים בפברואר, ושאר האירופאים חזרו לאנגליה.
סטנלי חזר לאירופה במאי 1890 וזכה להד ציבורי גדול.
גם הוא וגם הקצינים שלו קיבלו פרסים רבים ותוארי כבוד.
ביוני פורסם ספרו שמכר 150,000 עותקים.
אבל ההערכה החיובית של פועלו הייתה קצרת מועד.
בסתיו, עם היוודע העלות האמיתית של המשלחת, וכשמשפחות הקצינים ברטלוט וג'יימסון הגיבו להאשמותיו של סטנלי לגבי מה שקרה בטור השני, התגברה הביקורת והגינוי של סטנלי.
בסופו של דבר זו הייתה המשלחת האחרונה מסוגה.
משלחות עתידיות באפריקה ינוהלו על ידי הממשלה למימוש יעדים צבאיים או פוליטיים, או יתקיימו אך ורק לצרכים מדעיים.
בשנים 1898 - 1900 התפשטה מגפת מחלת שינה הרסנית לשטחים שהם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מערב אוגנדה ודרום סודאן.
ייתכן וראשי בקר מקומיים שהיו עם המשלחת הם אלה שהכניסו את הטפיל לאזורים שלא הושפעו ממנו בעבר.
עם זאת, לא כל המחברים מסכימים לעובדה זו.
משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה הוא שמה של התוכנית האוסטרלית לחקר אנטארקטיקה.
התוכנית מנוהלת על ידי המחלקה האנארקטית של האוסטרלית (Australian Antarctic Division) במשרד לאיכות הסביבה של ממשלת אוסטרליה.
אף שבאופן רשמי הפסיקו את השימוש בשם זה בראשית שנות האלפיים.
עם זאת, משלחות חקר אוסטרליות לאנטארקטיקה ממשיכות להשתמש בשם, במטרה להזדהות עם ההיסטוריה הארוכה והמתמשכת של משלחות אוסטרליה לאנטארקטיקה: משלחות שהחלו עם משלחתו של דאגלס מוסון שעמד בראש משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה בשנת 1911. מחקר נוסף של אוסטרליה ליבשת האנטארקטית נערך במסגרת משלחת החקר הבריטית, אוסטרלית וניו זילנדית לאנטארקטיקה בשנים 1929–1931.
תוכנית משלחות המחקר הלאומי האנטארקטיות של אוסטרליה החלו בשנת 1947 עם משלחות לאי מקווארי ולאי הרד.
בשנת 1948 הוקמה המחלקה האנטארקטית של אוסטרליה לניהול תוכנית המשלחת.
מיד לאחר שהתמנה דוקטור פיליפ לו לתפקיד מנהל המחלקה האנטארקטית של אוסטרליה, בשנת 1949, ביקש מאשתו, נל, שהייתה אמנית, ליצור סמל עבור משלחות החקר.
לו דרש כי הסמל יהיה עגול, במרכזו יהיה תרשים של יבשת אנטארקטיקה (כאשר הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית תהיה מודגשת).
פיליפ לו דרש כי סביב הסמל יהיו תיאורים של בעלי חיים וצמחים באנטארקטיקה ובאיים שסביבה.
הסמל שנוצר היה מסובך מכדי להציגו על גבי כלי טיס, כלי רכב, או על דש בגד, ולכן הציע פיליפ לו סמל בצורת כלב ים נמרי.
הסמל העגול המשיך לשמש את ANARE עד שהוחלף לסמל אוסטרליה.
משלחת טנגארואה (בנורווגית: Ekspedisionen Tangaroa) משנת 2006 הייתה דומה למשלחת קון-טיקי, שהפליגה ברפסודת בלזה מפרו לפולינזיה.
הביצועים של הטנגארואה היו טובים יותר מאלו של קון-טיקי בשל שימוש במַעֲטֶה (כלל התרנים, המפרשים וכדומה) משופר ועל ידי שימוש פעיל במתקן הניווט האינדיאני המכונה גווארה (guara), סוג של חרב.
ככזו, המשלחת מייצגת המשך מדעי לניסויים של תור היירדאל בטכנולוגיה ימית משוחזרת.
הרפסודה נקראה על שמו של אל הים המאורי .
בהתבסס על תיעוד של רפסודות פרה-קולומביאניות קדומות, הרפסודה השתמשה במַעֲטֶה רָחְבִּי יחסית מתוחכם שאפשר שיט מול הרוח.
גובה המפרש 13 מטרים ורוחבו 8 מטרים.
הרפסודה כללה גם ציוד ניווט ותקשורת מודרניים, כולל פאנלים סולאריים, מחשבים ניידים וציוד התפלה.
הצוות פרסם באתר האינטרנט שלהם (www.tangaroa.no, האתר כבר לא פעיל).
הצוות של הטנגארואה כלל שישה שייטים: ארבעה נורווגים, מפקד המשלחת , אולף היירדאל, נכדו של תור היירדאל, ביארנה קרקוויק (Bjarne Krekvik, קפטן), ואייווין לאוטן (Øyvin Lauten, קצין בכיר), שוודי, אנדרס ברג (Anders Berg) (צלם) ופרואני, רוברטו סלה (Roberto Sala).
טנגרואה הפליגה באותו יום בשנה בה הפליגה הקון-טיקי - 28 באפריל - והיא הגיעה ליעדה אטול רארויה באיי טואמוטו (יעדה הסופי של הקון-טיקי) ב-7 ביולי, 30 יום פחות מהקון-טיקי של היירדאל שהגיעה לרארויה ב-101 ימים של שיט.
המהירות המשופרת של הטנגארואה נזקפת למפרש הגדול בשטחו פי 4 מהמפרש המקורי של הקון-טיקי ובשימוש נכון בגווארה בניווט.
היירדאל לא ידע להשתמש בו נכון.
סרט תיעודי, משלחת הטנגרואה (Ekspedisionen Tangaroa), הופק על ידי Videomaker (נורווגית), 2007, וצולם על ידי הצלמים אנדרס ברג וג'נסן.
הרפסודה המקורית תוצג במוזיאון היירדאל שנבנה בלרוויק, עיר הולדתו של תור היירדאל.
משלחת הפליטים באולימפיאדת טוקיו 2020 היא קבוצה של ספורטאים בינלאומיים שהוכרו כפליטים על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי.
זו הפעם השנייה שמורכבת משלחת כזו, לאחר משלחת דומה שהוקמה לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
המשלחת מונה 29 ספורטאים בינלאומיים המתחרים ב-12 ענפי ספורט.
קוד המשלחת EOR על פי ראשי תיבות בצרפתית של Équipe olympique des réfugiés.
לקראת משחקי טוקיו מועצת המנהלים של הוועד האולימפי הבינלאומי החליטה שלראשונה ייקחו במשלחת הפליטים גם שני אתלטים השוהים בישראל: רץ המרתון תחלואיני מלקה מאריתריאה וג'מאל עבדלמאג'י עיסא מוחמד מסודאן המתחרה ב-5000 מטר.
השניים היו חלק מ-29 הספורטאים שנבחרו להשתתף במשלחת הבינלאומית המתחרה תחת הדגל האולימפי.
תחלואיני (לואי) מלקה נשא את דגל משלחת הפליטים בטקס הפתיחה של האולימפיאדה, ביחד עם השחיינית יוסרה מרדיני מסוריה השוהה בגרמניה.
שםארץ מקור מקצוע מוקדמות גמר תוצאה מקום תוצאה מקום ג'מאל עבדלמאג'י עיסא מוחמדסודאן ריצת 5000 מטר 13:42.98 דקות 23 תחלואיני מלקהאריתריאה ריצת מרתוןcolspan="2" 2:14:0216
משלחת הפליטים הם ספורטאים המוכרים במעמד של פליט, אשר משתתפים במשחקים האולימפיים שלא במסגרת משלחת של מדינה.
לקראת אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016), החליט הוועד האולימפי הבינלאומי על הקמת נבחרת אולימפית לפליטים כחלק מהתמודדות עם משבר הפליטים העולמי.
עד כה, משלחת פליטים לא השתתפה במשחקי החורף האולימפיים.
באולימפיאדת פריז (2024), לראשונה זכתה ספורטאית ממשלחת הפליטים במדליית ארד: מתאגרפת קמרונית החיה בבריטניה ולא יכולה לחזור למדינתה בשל נטייתה המינית.
הספורטאים הנכללים במשלחת נבחרים על ידי הוועד האולימפי הבינלאומי, המספק להם ציוד ומאמנים באמצעות "קרן הפליטים האולימפית".
במקרים רבים, הפליטים מתאמנים במתקנים ועם מאמנים המשמשים את הספורטאים במדינה בה הם שוהים, אך בגלל שאין להם אזרחות של המדינה הקולטת אותם הם מייצגים את משלחת הפליטים.
במרץ 2016 החליט הוועד האולימפי הבינלאומי לכלול באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) משלחת שתורכב מספורטאים פליטים.
המשלחת הורכבה מעשרה ספורטאים, מהם חמישה מדרום סודאן, שניים מסוריה, שניים מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ואחד מאתיופיה.
בטקס הפתיחה של המשחקים נכנסה המשלחת לאצטדיון לפני המשלחת האחרונה, המארחת ברזיל.
מבחינה ספורטיבית, היו הישגי משלחת הפליטים סמליים בעיקרם.
המשלחת מנתה 29 ספורטאים, מהם תשעה מסוריה, חמישה מאיראן, ארבעה מדרום סודאן, שלושה מאפגניסטן, שניים מאריתריאה, ונציג יחיד מהמדינות הבאות: קמרון, הרפובליקה של קונגו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, עיראק, סודאן, ונצואלה.
המשלחת התחרתה ב-12 ענפי ספורט.
כמו כן, קוד המשלחת שונה ל-EOR על פי ראשי תיבות בצרפתית של Équipe olympique des réfugiés.
משלחת הכדור הפורח של אנדרה לקוטב הצפוני בשנת 1897 הייתה מאמץ כושל להגיע לקוטב הצפוני, והביאה למותם של כל שלושת חברי המשלחת השוודית, סלומון אוגוסט אנדרה, קנוט פרנקל ונילס סטרינדברג.
אנדרה, טייס הכדורים הפורחים השוודי הראשון, הציע מסע בכדור פורח מסבאלברד לרוסיה או לקנדה, שאמור היה לעבור, עם מעט מזל, ישר מעל הקוטב הצפוני.
התוכנית התקבלה בהתלהבות פטריוטית בשוודיה, מדינה צפון אירופאית שנקלעה לפיגור במירוץ לקוטב הצפוני.
אנדרה התעלם מסימנים מוקדמים רבים לסכנות הקשורות לתוכנית שלו.
היכולת לנווט את הכדור במידה מסוימת הייתה חיונית למסע בטוח, אך היו עדויות רבות לכך שטכניקת ההיגוי בחבל הגרירה שהמציא הייתה לא יעילה.
גרוע מכך, כדור הקוטב ("נשר") נמסר ישירות לסבאלברד מהיצרן שלו בפריז מבלי שנבדק.
כאשר המדידות הראו שהוא דולף יותר מהצפוי, אנדרה סירב להכיר בסיכון.
לאחר שהמריאו אנדרה, סטרינדברג ופרנקל מסבאלברד ב-11 ביולי 1897, הכדור איבד מימן במהירות והתרסק על הקרח לאחר יומיים בלבד.
החוקרים לא נפגעו אך עמדו בפני מסע מפרך חזרה דרומה על פני נוף הקרח הסחוף.
בלבוש לא מספיק, ללא ציוד והמומים מקושי השטח, הם לא הגיעו למקום מבטחים.
כשהחורף הארקטי סגר עליהם באוקטובר, הקבוצה הגיעה בסופו של דבר מותשת אל קוויטייה (Kvitøya, האי הלבן) הנטוש בסבאלברד ומתה שם.
33 שנים נותר גורל המשלחת אחת מהחידות הבלתי פתורות של הקוטב הצפוני.
הגילוי המקרי ב-1930 של המחנה האחרון של המשלחת יצר סנסציה תקשורתית בשוודיה, שם ספדו על המתים והתאבלו אבל לאומי.
עם גילוי שרידי המשלחת הם נחשבו לאמיצים והרואיים במעשיהם ויכולת ההישרדות שלהם, אך עם השנים הצטברה ביקורת רבה על אנדרה, חוסר הזהירות שלו וחוסר האחריות בו נקט.
ניסיונות רבים נעשו מאז לברר את סיבת המוות המדויקת של החוקרים וכיום התאוריה הרווחת היא כי שניים מהם נהרגו על ידי דב קוטב והשלישי ככל הנראה התאבד.
המחצית השנייה של המאה ה-19 כונתה לעיתים קרובות "העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה".
האזורים הארקטיים והאנטארקטיים הבלתי מסבירי פנים והמסוכנים הציתו את דמיונם של בני התקופה, לא כארצות עם אקולוגיות ותרבויות משלהן, אלא כאתגרים שיש לכבוש על ידי כושר המצאה טכנולוגי ותעוזה גברית.
סלומון אוגוסט אנדרה, מהנדס במשרד הפטנטים בסטוקהולם, היה שותף להתלהבות הזו.
אנדרה, חובב כדורים פורחים נלהב, הציע תוכנית לאפשר לרוח להניע בלון מימן על פני הים הארקטי אל מצר ברינג, להגיע לאלסקה, קנדה או רוסיה, ולעבור ליד או אפילו ממש מעל הקוטב הצפוני בדרך.
בשנת 1893, אנדרה רכש את הכדור הפורח הראשון שלו למטרה זו, ה"סבאה", ולאחר מכן ערך איתו תשעה מסעות, שהחלו בסטוקהולם וב גטבורג ונסע מרחק כולל של .
ברוחות המערביות הרווחות, לטיסות עם הסבאה הייתה נטייה חזקה לשאת אותו ללא שליטה אל הים הבלטי ולגרור את הסל שלו לאורך פני המים או להטיח אותו באחד מהאיים הסלעיים הרבים בארכיפלג סטוקהולם.
באחת ההזדמנויות, אנדרה נסחף מעבר לאזור הבלטי לפינלנד.
נסיעתו הארוכה ביותר הייתה בכיוון מזרח מגטבורג, על פני שוודיה לרוחבה, אל עבר הים הבלטי אל גוטלנד.
אף על פי שאנדרה ראה מגדלור מול אולנד, הוא נשאר משוכנע שהוא נוסע על פני היבשה ורואה אגמים.
במהלך מספר טיסות של סבאה, אנדרה בדק וניסה את טכניקת ההיגוי של חבל גרירה אותה פיתח ובה עמד להשתמש במשלחת שלו לקוטב הצפוני.
חבלי גרירה, התלויים על סל הכדור וגוררים חלק מאורכם על הקרקע, נועדו לנטרל את הנטייה של כלי טיס קלים מהאוויר לנוע באותה מהירות כמו הרוח, מצב שהופך את ההיגוי במפרשים לבלתי אפשרי.
החיכוך של החבלים נועד להאט את הכדור עד לנקודה שבה תהיה השפעה של המפרשים (מעבר לזה של סיבוב הכדור על צירו).
אנדרה דיווח, וככל הנראה האמין, שבעזרת היגוי חבל-גרור הוא הצליח לסטות כעשר מעלות לכאן או לכאן מכיוון הרוח.
רעיון זה נדחה על ידי כדוראים מודרניים; איגוד הכדורים הפורחים השוודי טוען כי אמונתו של אנדרה כי הוא סטה מהרוח הייתה מוטעית, ונגרמה על ידי חוסר מקצועיות ועודף התלהבות בסביבה של רוחות משתנות וראות לקויה.
שימוש בחבלי גרירה הנוטים להישבר, ליפול או להסתבך זה עם זה או בקרקע, בנוסף להיותו לא יעיל - אינו נחשב על ידי כל מומחה מודרני כטכניקת היגוי שימושית.
השאיפות הארקטיות של שוודיה עדיין לא התממשו בסוף המאה ה-19, בעוד שנורווגיה השכנה והכפופה מבחינה פוליטית הייתה מעצמה עולמית בחקר הקוטב הצפוני באמצעות חלוצים כמו פריטיוף ננסן.
האליטה הפוליטית והמדעית השוודית הייתה להוטה לראות את שוודיה לוקחת את ההובלה הזו בקרב מדינות סקנדינביה, ואנדרה, נואם משכנע ומגייס כספים, מצא שקל להשיג תמיכה ברעיונותיו.
בהרצאה בשנת 1895 בפני האקדמיה המלכותית השוודית למדעים, אנדרה ריגש את קהל הגאוגרפים והמטאורולוגים; כדור פורח לחקר קוטב, הסביר, יצטרך לעמוד בארבעה תנאים:
הוא חייב להיות בעל כוח הרמה מספיק כדי לשאת שלושה אנשים ואת כל הציוד המדעי שלהם, מצלמות מתקדמות לצילום אווירי, אספקה לארבעה חודשים, ונטל, בסך הכל כ
הוא חייב לשמור על המימן די הצורך להישאר למעלה במשך 30 ימים
יש לייצר את גז המימן, ולמלא את הכדור, באתר השיגור הארקטי עצמו
הכרחי שהכדור יהיה ניתן, לפחות במידת מה, להיגוי
אנדרה נתן תיאור אופטימי על הקלות שבה ניתן לעמוד בדרישות הללו.
כדורים פורחים גדולים יותר נבנו בצרפת, הוא טען, וגם אטומים יותר.
כמה כדורים צרפתיים נשארו מלאים במימן במשך יותר משנה ללא אובדן ניכר של ציפה.
באשר למימן, מילוי הכדור באתר השיגור יכול להיעשות בקלות בעזרת יחידות ייצור מימן ניידות.
לגבי ההיגוי הוא התייחס לניסויי חבל הגרירה שלו עם סבאה, וקבע שניתן להשיג סטייה של 27 מעלות מכיוון הרוח באופן שגרתי.
אנדרה הבטיח לקהל שמזג האוויר הקיצי הארקטי מתאים באופן ייחודי לשיט בכדור פורח.
שמש חצות תאפשר תצפיות מסביב לשעון, תקצר בחצי את זמן ההפלגה הנדרש, ותבטל את כל הצורך בעיגון בלילה, שאחרת עלול להיות עסק מסוכן.
גם כושר התעופה של הכדור לא יושפע לרעה מהקור של הלילה.
טכניקת היגוי חבל גרירה הותאמה במיוחד לאזור בו הקרקע, המורכבת מקרח, הייתה "דלת חיכוך וללא צמחייה".
לדבריו, המשקעים המינימליים באזור אינם מהווים איום על הכדור.
אם גשם או שלג ירדו על הכדור, טען אנדרה, "משקעים בטמפרטורות מעל האפס יימסו, ומשקעים בטמפרטורות מתחת לאפס יתפוגגו, שכן הכדור ינוע לאט יותר מהרוח".
הקהל השתכנע מהטיעונים של אנדרה, כל כך מנותקים היו מהמציאות של סופות הקיץ הארקטיות, הכוללות ערפילים, לחות גבוהה והאיום הקיים תמיד של היווצרות קרח.
האקדמיה המלכותית השוודית אישרה את חישוב ההוצאות של אנדרה בסך 130,800 קרונות בסך הכל, המקבילות בכסף של היום לקצת פחות ממיליון דולר, מתוכם הסכום הגדול ביותר, 36,000 קרונות, היה עבור הכדור הפורח עצמו.
עם אישור מהאקדמיה, מיהר המלך אוסקר השני אף הוא לתמוך בפרויקט ואף תרם באופן אישי 30,000 קרונות נוספות, תומך נוסף בפרויקט היה אלפרד נובל, איל הדינמיט ומייסד פרס נובל.
המשלחת של אנדרה עוררה גם עניין בינלאומי רב, וציבור קוראי העיתונים האירופי והאמריקאי היה סקרן לגבי הפרויקט, שנראה מודרני ומדעי כמו ספריו של הסופר ז'ול ורן.
העיתונות עוררה את העניין במגוון רחב של תחזיות, ממוות בטוח למגלי הארצות ועד "הנחיה" בטוחה ונוחה של הכדור הפורח (ששודרג על ידי הכתב ל"ספינת אוויר") לקוטב הצפוני באופן שתוכנן על ידי מומחים פריזאים ומדענים שוודים.
אמונה במומחים ובמדע הייתה נפוצה בעיתונות הפופולרית של התקופה, אך עם תשומת לב בינלאומית הגיעה לראשונה גם ביקורת.
אנדרה, בהיותו טייס הכדור הפורח הראשון של שוודיה, היה חסין בפני ביקורת, משום שלאף אחד לא היה הידע הדרוש כדי להבין את טעויותיו, אבל לצרפת ולגרמניה היו מסורות ארוכות של כדורים פורחים וכמה מהכדוראים המנוסים יותר שלהן הביעו ספקנות לגבי השיטות וההמצאות של אנדרה.
עם זאת, בדיוק כמו עם תקלות סבאה, כל המכשולים לא הצליחו לפגום באופטימיות של אנדרה.
מלווה בתקשורת הלאומית והבינלאומית, הוא החל במשא ומתן עם האווירונאוט ובונה הכדורים הפורחים הידוע אנרי לאשאמבר בפריז, בירת הכדורים הפורחים העולמית, והזמין כדור משי תלת שכבתי בקוטר , מבית המלאכה שלו.
הכדור, שנקרא במקור , שינה את שמו לאורנן (נשר).
היה צורך לעצב פתרונות טכניים מיוחדים עבור מקומות לינה לשלושה מבוגרים שיהיו כלואים בסל קטן עד 30 ימים.
דרגשי השינה לצוות הותקנו ברצפת הסל, יחד עם חלק מהמחסנים והציוד.
המימן הדליק ביותר גרם לכך שלא ניתן היה לעשות בישול בסל עצמו.
הפתרון היה תנור פרימוס - שתוכנן על ידי חבר של אנדרה - שיכול להשתלשל מתחת לסל במרחק בטוח.
ההדלקה בוצעה מהסל, מראה זוויתית שהוצמדה לתנור המעוצב במיוחד אפשרה לצוות לקבוע אם הוא הודלק בהצלחה או לא.
לניסיונו לשגר את הכדור בשנת 1896, היו לאנדרה מתנדבים להוטים רבים לבחור מהם.
הוא בחר בנילס גוסטף אקהולם, חוקר מטאורולוגי ארקטי מנוסה ולשעבר הבוס שלו במהלך משלחת גיאופיזית לשפיצברגן בשנים 1882–1883, ובנילס סטרינדברג, סטודנט מבריק שעסק במחקר מקורי בפיזיקה ובכימיה.
המטרה המדעית העיקרית של המשלחת הייתה מיפוי האזור באמצעות צילומי אוויר, וסטרינדברג היה גם צלם חובב מסור וגם בונה מיומן של מצלמות מתקדמות.
זה היה צוות עם מיומנויות מדעיות וטכניות שימושיות רבות, אך חסר כל יכולת פיזית או אימון להישרדות בתנאים קיצוניים.
כל שלושת הגברים היו טיפוסים ביתיים, ורק אחד, סטרינדברג, היה צעיר.
אנדרה ציפה לטיסה בישיבה בסל של כדור פורח, וכישורי כוח והישרדות היו בתחתית הרשימה שלו.
סופרים מודרניים מסכימים כולם, שתוכנית הקוטב הצפוני של אנדרה הייתה לא מציאותית.
הוא הסתמך על הרוחות הנושבות פחות או יותר בכיוון שאליו רצה ללכת, על היכולת לכוונן את הכדור שלו בעזרת חבלי הגרירה, על כך שהכדור יהיה אטום די הצורך להישאר באוויר למשך 30 ימים, ועל כך ששום קרח או שלג לא יידבק לכדור ויכביד עליו.
בניסיון של 1896, הרוח הכתה באופטימיות של אנדרה, בכך שנשבה בהתמדה מצפון, היישר אל האנגר הכדורים באי דנס, סבאלברד, עד שהמשלחת נאלצה לארוז, לשחרר את המימן מהכדור ולחזור הביתה.
כיום ידוע כי רוחות צפוניות באי דנס הן דבר שבשגרה; אבל בסוף המאה ה-19, מידע על זרימת האוויר והמשקעים הארקטיים היה קיים רק כהשערות אקדמיות שנויות במחלוקת.
אפילו לאקהולם, חוקר אקלים ארקטי, לא הייתה התנגדות לתאוריה של אנדרה לאן צפויה הרוח לקחת אותם.
נתוני התצפית פשוט לא היו קיימים.
מצד שני, אקהולם היה סקפטי לגבי יכולתו של הכדור לשמור מימן, ממדידותיו שלו.
בדיקות הציפה שלו בקיץ 1896, במהלך תהליך הפקת המימן ושאיבתו לכדור, שכנעו אותו שהכדור דלף יותר מדי מכדי להגיע אי פעם לקוטב, שלא לדבר על להמשיך לרוסיה או לקנדה.
הדליפה הגרועה ביותר הגיעה מכשמונה מיליון חורי תפירה זעירים לאורך התפרים, ששום כמות של רצועות משי מודבקות או מריחות של לכה מיוחדת של נוסחה סודית לא אטמה.
הכדור איבד של כוח הרמה ליום.
בהתחשב בעומס הרב שלו, אקהולם העריך שהוא יוכל להישאר מוטס למשך 17 ימים לכל היותר, לא 30. כשהגיע הזמן לחזור הביתה, הוא הזהיר את אנדרה שהוא לא ישתתף בניסיון הבא, המתוכנן לקיץ 1897, אלא אם כן ייקנה כדור חזק יותר ואטום יותר.
אנדרה התנגד לביקורות של אקהולם.
בסירה חזרה מסבאלברד, אקהולם למד מהמהנדס הראשי של מפעל המימן את ההסבר לכמה חריגות שהבחין בהן במדידותיו: אנדרה הורה מעת לעת בחשאי למלא מימן נוסף בכדור.
המניעים של אנדרה להתנהגות הרסנית כזו אינם ידועים.
כמה סופרים מודרניים, בעקבות דיוקן אנדרה של סאנדמן ברומן החצי דוקומנטרי, טיסת הנשר (1967), העלו השערות שהוא כבר הפך לאסיר של קמפיין גיוס התרומות המוצלח שלו.
נותני החסות והתקשורת עקבו אחר כל עיכוב ודיווחו על כל כישלון, וייחלו לתוצאות.
אנדרה, סטרינדברג ואקהולם נראו על ידי המונים מריעים בסטוקהולם ובגטבורג, ועכשיו כל הציפיות הלכו והתעצמו עם ההמתנה הארוכה לרוחות דרומיות באי דנס.
במיוחד הצביע על הניגוד בין חזרתו בו-זמנית של פריטיוף ננסן, עטור בתפארת הקוטב מהמשלחת הנועזת אך המתוכננת היטב על הספינה "פראם", לבין כישלונו של אנדרה אפילו להשיק את תוכניתו המפוארת.
סאנדמן משער, שאנדרה לא יכול היה להתמודד עם דיווח עיתונאי, לפיו גם לא ידע את כיוון הרוח הצפוי, וגם טעה בחישוב בהזמנת הכדור, ונזקק לכדור חדש כדי לתקן את טעותו.
לאחר שהשיגור ב-1896 הופסק, ירדה ההתלהבות מההצטרפות למשלחת לניסיון השני ב-1897. מבין המועמדים בחר אנדרה את המהנדס בן ה-27, קנוט פרנקל, להחליף את אקהולם.
פרנקל היה מהנדס אזרחי מצפון שוודיה, ספורטאי חובב טיולי הרים ארוכים.
הוא נרשם במיוחד כדי להשתלט על התצפיות המטאורולוגיות של אקהולם.
למרות היעדר הידע התאורטי והמדעי של אקהולם, הוא טיפל במשימה זו ביעילות.
כתב העת המטאורולוגי שלו אפשר לחוקרים לשחזר את תנועותיהם של שלושת הגברים במהלך החודשים האחרונים שלהם בדיוק רב.
כשחזרה לאי דנס בקיץ 1897, גילתה המשלחת שהאנגר הכדורים שנבנה שנה קודם לכן, עמד היטב בסערות החורף.
גם הרוחות היו נוחות יותר.
אנדרה חיזק את מעמדו המנהיגותי על ידי החלפת אקהולם המבוגר והביקורתי, סמכות בתחומו, בפרנקל הנלהב יותר.
ב-11 ביולי, ברוח יציבה מדרום-מערב, פורק חלקו העליון של האנגר הקרשים, שלושת החוקרים טיפסו לתוך הסל הכבד ממילא, ואנדרה הכתיב מברק אחד של הרגע האחרון למלך אוסקר ועוד אחד לעיתון אפטונבלודט שהיה בעל זכויות עיתונות במשלחת.
צוות התמיכה הגדול חתך את החבלים האחרונים שהחזיקו את הכדור והוא התרומם לאט.
כשיצא בגובה מועט מעל המים, נמשך הכדור כל כך רחוק על ידי החיכוך של חבלי הגרירה באורך כמה מאות מטרים על הקרקע עד שהסל נטבל במים.
החיכוך גם סובב את החבלים מסביב, וניתק אותם מהבורג שלהם.
רוב החבלים התפרקו בבת אחת ו- של חבל אבדו, ושלושת החוקרים נראו משליכים בו זמנית של חול מעל הסיפון כדי לנקות את הסל מהמים.
של משקל חיוני אבד אפוא בדקות הראשונות.
עוד לפני שהתרחק מאתר השיגור, הפך נשר מכלי טיס הניתן כביכול להיגוי לכדור מימן רגיל, שכמה חבלים תלויים ממנו והוא נתון לחסדי הרוח; לצוות שלו לא היו אמצעים לכוון אותו למטרה מסוימת והיה לו מעט מדי נטל ליציבות.
קל יותר, התרומם הכדור ל-, גובה בלתי נתפס, שבו לחץ האוויר הנמוך יותר גרם למימן לברוח מהר יותר דרך שמונה מיליון חורי התפירה.
לכדור היו שני אמצעי תקשורת עם יתר העולם: מצופים ויוני דואר.
המצופים, גלילי פלדה עטופים בשעם, נועדו ליפול מהכדור למים או אל הקרח, כדי להוביל ידיעות לציוויליזציה על ידי הזרמים.
רק שתי הודעות מצוף נמצאו אי פעם.
אחת מהן נשלחה על ידי אנדרה ב-11 ביולי, כמה שעות לאחר ההמראה, ועליה נכתב: "המסע שלנו הולך טוב עד כה.
מפליגים בגובה של כ , בהתחלה N 10° מזרח, אבל מאוחר יותר N 45° מזרח [...
רוח גבוהה." השני הושמט כעבור שעה ונתן את הגובה של .
אפטונבלודט סיפקה יונים, שגדלו בצפון נורווגיה, בתקווה האופטימית שהן יצליחו לחזור לשם, ובגלילי ההודעות שלהן נמצאו הוראות מודפסות מראש בנורווגית המבקשות מהמוצא להעביר את ההודעות לכתובת העיתון בסטוקהולם.
אנדרה שחרר לפחות ארבע יונים, אך רק אחת נמצאה אי פעם, על ידי ספינת קיטור נורווגית, שם ירדה היונה ונורתה מיד.
ההודעה שלו מתוארכת ל-13 ביולי ומעניקה את כיוון הנסיעה באותה נקודה כמזרח ב-10° דָרוֹם.
בהודעה נכתב: "משלחת הקוטב של אנדרה ל'אפטונבלדט', סטוקהולם.
5 דקות קו אורך מזרח.
נסיעה טובה מזרחה, 10 מעלות דָרוֹם.
זו ההודעה השלישית שנשלחה על ידי יונה.
לונדסטרום ואחרים מציינים שכל שלוש ההודעות אינן מזכירות את התאונה בהמראה, או את המצב הנואש ההולך וגובר, שאנדרה תיאר במלואו ביומנו הראשי.
הכדור יצא משיווי משקל, הפליג גבוה מדי ובכך איבד מימן מהר יותר ממה שאפילו אקהולם חשש, ואז איים שוב ושוב להתרסק על הקרח.
הוא היה ספוג בגשם ("רטוב ונוטף", כותב אנדרה ביומן), והגברים השליכו את כל החול וחלק מהמטען מעל הסיפון כדי לשמור עליו באוויר.
הטיסה נמשכה 10 שעות ו-29 דקות ואחריה עוד 41 שעות של נסיעה עם מהמורות, כולל מגע תכוף בקרקע לפני ההתרסקות הסופית הבלתי נמנעת.
נשר נסע במשך יומיים ושלוש שעות וחצי בסך הכל, שבמהלכן, לדברי אנדרה, אף אחד משלושת הגברים לא ישן.
נראה שהנחיתה הסופית הייתה עדינה.
לא הגברים ולא יוני הבית בכלובי הנצרים שלהם לא נפגעו, ואף הציוד לא ניזוק, אפילו לא המכשירים האופטיים העדינים ושתי המצלמות של סטרינדברג.
מהרגע שהשלושה נחתו ב-14 ביולי, המצלמה הקרטוגרפית המיוחדת של סטרינדברג, שהובאה למיפוי האזור מהאוויר, הפכה במקום זאת לאמצעי לתעד את חיי היומיום בנוף הקרח ואת הסכנה המתמדת ועבודת הפרך של המסע.
סטרינדברג צלם בערך 200 תמונות במצלמה של במהלך שלושת החודשים שהם בילו על הקרח, אחת המפורסמות היא תמונתם של אנדרה ופרנקל מתבוננים בנשר שנפל.
אנדרה ופרנקל גם ניהלו תיעוד מדוקדק של חוויותיהם ומיקומם הגאוגרפי, אנדרה ב"יומנו הראשי", פרנקל בכתב העת המטאורולוגי שלו.
היומן הסטנוגרפי של סטרינדברג עצמו היה אישי יותר בתוכן, וכלל את הרהוריו הכלליים על המשלחת, כמו גם מספר הודעות לארוסתו אנה צ'רליר.
כל שלושת כתבי היד הוצאו בסופו של דבר מהקרח ב - קוויטייה ב-1930.
ה"נשר" הצטייד בציוד בטיחות כמו רובים, נעלי שלג, מזחלות, מגלשי סקי, אוהל, סירה קטנה (בצורת צרור מקלות כפופים, להרכבה ולכיסוי במשי כדור), רובו לא מאוחסן בסל אלא בחלל האחסון המסודר מעל טבעת הכדור.
פריטים אלה לא הורכבו בזהירות רבה, ותשומת לב מועטה הוקדשה לעיצובים קיימים שבהם השתמשו חברות המתגוררות באזורי קוטב.
בכך, אנדרה פעל בניגוד לא רק לחוקרים מאוחרים יותר, אלא גם לחוקרים רבים שקדמו לו.
המזחלות הקשיחות של אנדרה התגלו כבלתי מעשיות עבור השטח הקשה, שבו תעלות מפרידות בין גושי הקרח, רכסים גבוהים ובריכות הפשרת קפואות בחלקן.
בגדי הגברים לא כללו פרוות אלא היו מעילי צמר ומכנסיים, בתוספת עורות משומנים.
הם לבשו את העורות המשומנים, אבל החוקרים דיווחו שתמיד נראה שהם לחים או רטובים מבריכות המים הקפואות למחצה על הקרח ומאוויר הקיץ הארקטי המעורפל והלח, והם עסוקים כל העת בייבוש בגדיהם, בעיקר בלבישתם.