tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלק מהבתים נבנו על כלונסאות כפי שהתגלה בחפירות ארכאולוגיות.
במהלך המאות הראשונות לספירה האוכלוסייה גדלה באופן משמעותי.
לקראת סוף המאה ה-3 והמאה ה-4 נבנו ביצורים כדי להגן על הליבה המרכזית של המחנה והעיירה שקמה לידו.
החומות הקיפו לחלוטין את המתחם ועליהן היו אחד עשר מגדלים.
השטח שנכלל בין החומות היה בגודל 20 דונם.
סביב החומות, שבתוכן היה מרכז העיירה, התרחבה העיירה לכל עבר.
החל מ-28 בדצמבר 986, הבישוף של גאפ קיבל זכויות ריבוניות על העיר מחשש מפני פלישות מוסלמיות עתידיות.
הבישופים שמרו על הכוח השלטוני הזה עד לרפורמות המהפכניות בשנת 1801 אף על פי שגאפ סופחה על ידי הכתר הצרפתי כבר בשנת 1512.
גאפ וכל המרחב שסביבה הפכו לחלק ממחוז פרובנס שהוקם בסוף המאה ה-10. אף על פי שהבישופים של גאפ היו האדונים הזמניים של העיר שליטתם נגדה את רצונם של הרוזנים של פורקלקייר, בעיקר בתקופת כהונה של ארנו, שלימים הפך לבישוף של העיר.
בשנת 1349 העביר הדופין מווינה הומברט השני את נסיכותו לבנו הבכור של פיליפ השישי הצרפתי, מלך צרפת לעתיד שארל החמישי.
במאה ה-14 העיר גאפ ניצלה את היתרונות של תקנות האפיפיורים מאביניון, דבר שהביא לתנועה תכופה יותר של סוחרים בעיר, לפיתוח מלאכת הצמר והעורות, וכפועל יוצא מזה גרמו לשגשוג כלכלי.
קשרי הדת והמסחר עם אביניון התחזקו על ידי נוכחותם של אנשי דת רבים מהפמליה של הבישופ של גאפ.
המאות ה-16 וה-17 היו זמנים אפלים במיוחד עבור העיר כתוצאה ממלחמות הדת בין תושבי העיר גאפ שהייתה מעוז קתולי, לבין תושבי Champsaur שעברו לפרוטסטנטיות.
בליל 3 בינואר 1577, נכבשה העיר על ידי הפרוטסטנטים.
הם שרפו את הקתדרלה, שדדו את המנזרים, ניכסו לעצמו את רכושם של התושבים ובנו מצודה בגבעות פוימאורה ששלטה על גאפ.
בשנת 1622 חזרה העיר לקתוליות.
בשנת 1692, ויקטור אמדאוס השני, כבש את העיר, שננטשה על ידי תושביה.
ב-29 באוגוסט גאפ נבזזה ונשרפה.
מתוך 953 הבתים בעיירה, נהרסו 798.
בשנת 1802, העיר גאפ והמחוז חוו צמיחה מסוימת.
העיר נבנתה ונסללו כבישים המקשרים את גאפ לאיטליה.
נפוליאון הראשון עזב את האי אלבה בפברואר 1815 ועצר בגאפ ב-5 במרץ 1815 עם 40 פרשים ו-10 קצינים.
כל אוכלוסיית העיר ליוותה את נפוליאון כשעזב את גאפ.
גאפ חוותה התחדשות משנת 1875 עם הגעת הרכבת.
במהלך מלחמת העולם השנייה, העיר הייתה חלק מהאזור החופשי.
אחרי נובמבר 1942 ותיק אנטון, היא הוכנסה לאזור הכבוש.
לאחר מבצע אוברלורד ב-6 ביוני 1944, הגרמנים הציבו כ-1,000 איש כדי לאבטח ולהחזיק את מרחב גאפ, השולט על ציר קאן-ליון.
באמצע אוגוסט 1944 הגרמנים, שהיו משוכנעים כי הם עומדים בפני מרד רחב היקף, הסכימו להניח את נשקם ונכנעו ללוחמי ההתנגדות ולכוחותיו של שארל דה גול עוד לפני שכוחות בעלות הברית הגיעו לעיר.
כמה מאות לוחמי התנגדות הצליחו ללכוד 1,200 חיילים גרמנים, בהם 40 קצינים.
העיר שוחררה בערב 19 באוגוסט 1944.
בשנת 2018 העיר גאפ רצתה לארח את אולימפיאדת החורף 2018, אך הפסידה כמועמדת לעיר אנסי הסמוכה.
בסופו של דבר משחקי אולימפיאדת החורף 2018 התקיימו בפיונגצ'אנג שבקוריאה הדרומית.
גאפ יושבת על צומת אלפינית של הכבישים 94, D994 והכביש הארצי מספר 85, או בשמו ההיסטורי דרך נפוליאון , שחוצה את הר "קול בייארד-Col Bayard" מצפון לעיר.
גאפ ממוקמת בין הדופינה ההיסטורית לאזור המנהלי פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור.
היא עיר מרכזית באזור העירוני של דרום האלפים הצרפתיים, בו חיו 80,555 תושבים ב-2018. גאפ בנויה בגובה של 745 מטרים מעל פני הים, וחוצה אותה הנחל La Luye , קרוב למקום שבו הוא מצטרף כיובל, לנהר דוראנס מצפון.
סביב גאפ נמצאים פארקים לאומיים עשירים בצמחייה האופיינית לאלפים הצרפתיים.
הפארקים עוטפים את גאפ מדרום מזרח, דרום ודרום מערב.
העיר גאפ ממוקמת ברובה בעמק הנקרא תעלת גאפ – Sillon de Gap בגובה 745מטר.
הנקודה הגבוהה ביותר בעיר נמצאת מחוץ לעמק, על מדרון קו פרשת המים שנקרא Raz de Bec, בגובה 2,385 מטרים.
חלקים אחרים של העיר בנויים על המדרונות המערביים של העמק בגובה של כ־2,000 מטרים לרגלי הר צ'ארנס.
העמק נוצר ועוצב על ידי קרחון שנקרא דה לה דורנס במהלך עידן הקרח האחרון, הידוע בשם קרחון Würm שגלש מהרי האלפים וחרץ תוך גלישתו את העמק המכונה תעלת גאפ.
קרקעות העמק, שנוצרו מגלישת הקרחון כוללות משקעי מורנה.
ניתן לראות לא פחות מחמש רמות של מורנות רוחביות וחזיתיות.
אלה נראים בבירור, במיוחד במורדות הדרומיים של הר "קול בייארד", שם הם יצרו טרסות המשמשות לחקלאות.
במרכז העיר גאפ זורם הנחל La Luye, שהוא יובל של הנהר דורנס.
אורך הנחל כ־22.6 קילומטרים ומתמזגים אליו עוד מספר נחלים קטנים יותר.
האגן ההידרוגרפי של נחל הלויה והיובלים שלו מהווים את מקור מי השתייה וההשקיה של העיר והשטחים החקלאים שסביבה.
האקלים בגאפ מוגדר כאקלים אוקיאני (Cfb), על פי מערכת Köppen, עם השפעה יבשתית (Dfb) בשל הגובה של העיר.
העיר, מושפעת מאוד ממיקומה הפנימי ביבשת, היא חווה חורפים קרים ומושלגים וקיץ חמים.
לכן האקלים שלה מוגדר גם כאקלים כמעט אלפיני.
המאפיין העיקרי של האקלים המקומי מאופיין בימי שמש וימי שלג דבר המדגיש את האופי ההררי של העיר.
הקיץ מאופיין בסופות רעמים תכופות והערפל נדיר למדי.
מחוץ לבריזות שבעמק, הרוח השלטת היא רוח צפונית, המכונה באופן מקומי רוח ביס-bise wind.
למעשה, הרוחות הצפוניות האלה הן חלק של המיסטרל.
בהתייחס לעננות, קיימת תופעת "הבר של בייארד" המתוארת: כאוסף של עננים קומפקטי המכסה את רמת הר בייארד.
העננים נדחפים ברוח ויורדים אל העמק.
העננים הללו נעלמים מיד לאחר שהם יורדים כמה מאות מטרים לתוך העמק בהשפעת הטמפרטורה שעולה.
כיסוי העננים נראה שהוא קבוע וללא תנועה.
העיר גאפ שוכנת על צומת דרכים.
על הכביש הלאומי RN 85 (דרך נפולאון) שפונה לכיוון צפון ודרום, והכבישים האזוריים RN 94 ו-RD 994 לכיוון מזרח מערב.
כביש-RN 85 המוביל צפונה מגיע לעיר גרנובל במרחק של 103 קילומטרים מגאפ.
העיר סיסטרון נמצאת על כביש 85 במרחק של 48 קילומטרים מדרום לגאפ.
לבסוף כביש 85 מגיע עד לחוף הים התיכון.
כביש-RN 94 מגיע עד לגבול האיטלקי ממזרח לגאפ במרחק של כ-100 קילומטרים.
כביש-RD 994 מגיע עד לפונט-סנט-אספרי במרחק של כ-150 קילומטרים מערבה מהעיר גאפ.
בהתחשב בגידול התנועה בצירי התנועה הארציים והאזוריים הורחבו הכבישים הפנימיים והשדרות בעיר והוקמו עליהם מעקפים במטרה להרחיק את התנועה הארצית ממרכז העיר.
העיר גאפ מקבלת שירות רכבות מחברת הרכבות הלאומית הצרפתית SNCF.
תחנת גאפ מחוברת ישירות לפריז מדי יום באמצעות רכבת לילה.
קווי הרכבת האזוריים מחברים את העיר לבריאנסון, גרנובל, ואלנס, כמו גם לאקס-אן-פרובאנס ולמרסיי.
נמל התעופה גאפ-טאלר ממוקם במרחק 13 קילומטרים מהעיר.
חברת אייר אלפס הפעילה מטוסי אוטר DHC-6 Twin, בשירות סדיר בין פריז-לה בורז'ה לגאפ בין השנים 1973 ועד 1977 בסוף שנת 1977 היא הפסיקה במתן השירות.
הרוב המכריע של התנועה האווירית בנמל מכוונת לתיירות ספורט.
התחבורה הציבורית בעיר מסופקת על חברת Linea.
בשנת 2016, רשת החברה כללה כ-12 קווים בעיר.
קיים גם שירות הסעות מיוחד לבית הספר ומוניות זמינות לפי דרישה.
מלבד המוניות, כל שרותי התחבורה הציבורית בעיר, הם שירותים חינמיים לחלוטין.
בעיר ישנם מספר שבילי אופניים החוצים אותה.
חלקם נפרדים מרשת הכבישים, אחרים הם שבילי אופניים לצד כבישים.
מועצת העיר מונה 43 חברים, מתוכם 20 נבחרים על ידי מועצת הקהילה.
גאפ מסווגת בשלושה פרחים בתחרות של הערים והכפרים הפורחים בצרפת.
גאפ קשורה בברית ערים תאומות באירופה.
במסגרת זו נעשים חילופי חברה-תרבותיים, חינוכיים וספורטיביים.
בנוסף, נחתמו הסכמי שיתוף פעולה מבוזרים עם ערים באפריקה ובאסיה.
התפלגות האוכלוסייה לפי גברים ונשים היא: 52.3% נשים ו-47.7% גברים; התפלגות האוכלוסייה לפי גילאים היא: 20.6% עד גיל 14, בין הגילאים 15–64 עומד על 57% ומעל גיל 65 22.4%.
צפיפות האוכלוסייה לשנת 2019: 367.9 תושבים לקילומטר מרובע.
רוב בתי המגורים כללו 4 חדרים או 5 חדרים.
מחצית מהדיירים הקבועים בעיר הם בעלי בתים (51%), חלק מהבתים מיועד לדיור סוציאלי להשכרה.
בעיר קיימים 12 בתי ספר יסודיים עירוניים, 13 חטיבות ביניים עירוניות, 6 בתי ספר כפריים.
בנוסף, ישנם גם מספר גני ילדים פרטיים ובתי ספר יסודיים פרטיים.
בעיר ישנם גם חמישה בתי ספר תיכוניים עירוניים וארבעה בתי ספר תיכוון של מחוז פרובאנס-אלפ-קוט ד'אזור, בית הספר המקצועי, בית הספר לחינוך טכנולוגי כללי וחקלאי.
בגאפ נמצאת אוניברסיטת פול ושלוחה של אוניברסיטת אקס-מרסיי.
במהלך חודשי הקיץ, אגודת הסוחרים של מרכז העיר גאפ מארגנת את נוקטורנס.
מדובר באירועים מוזיקליים וחגיגיים המלווים בפתיחת חנויות במרכז העיר בין השעות 19:00 עד 23:00. מדי שנה מתקיים יריד אקספו גם בפארק דה לה פפנייר במהלך חודש מאי.
הקוואטרו, תיאטרון עם מקומות ישיבה מדורגים נשלפים, מארגן אירועים, כגון קונצרטים, הופעות, סמינרים עסקיים וכו'.
בעיר יש בית חולים, בעל שלוש מחלקות.
בית החולים בגאפ, הוא בית החולים הגדול ביותר בהרי האלפים הדרומיים.
בנוסף קיים גם מרכז המתמחה בגריאטריה.
גאפ היא נקודת הסיום של הטור דה פראנס.
העיר מקיימת נבחרות בענפי ספורט רבים כגון: הוקי קרח, כדור רגל, גלישה אלפינית, רכיבת אופני הרים, החלקה על הקרח, כדורסל, כדור אף, רוגבי ועוד.
Alpes 1 (תחנת רדיו מקומית)
רוב ההכנסות נובעות מעבודה בשכר (55%), לעומת כשליש שהם פנסיונרים (30%).
מגזר הבנייה גדל במיוחד כתוצאה מהקמת מתקני ספורט החורף.
מגזר השירותים הוא המגזר העיקרי בכלכלה המקומית בעיר, בתחומי התיירות והספורט.
גאסטאון היא היישוב המקורי שהפך לליבה של העיר ונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה, ולאתר היסטורי לאומי ושכונה בחלק הצפון מערבי של הדאונטאון איסטסייד, בסמוך למרכז העיר ונקובר.
הגבולות ההיסטוריים שלה - חזית המים (כיום רחוב ווטר ומסילות הרכבת), רחוב קארל, רחוב הייסטינגס ורחוב קאמבי - נקבעו אחר גבולות הסקר של אתר העיירה משנת 1870, ששמם הנכון וכתובתם היו גארנוויל ("כניסת בורארד").
הגבול הרשמי אינו כולל את רוב רחוב הייסטינגס למעט בנייני וודוורד'ס ודומיניון, ומשתרע מזרחה מעבר לרחוב קולומביה, עד לנתיב המקביל לצד המערבי של הרחוב הראשי.
גאסטאון הייתה השכונה הראשונה של ונקובר ונקראה על שם "גאסי" ג'ק דיטון , יורד ים ביורקשייר, קפטן ספינת קיטור ובעל מסבאה, שהגיע ב-1867 כדי לפתוח את הסלון הראשון באזור.
הוא היה מפורסם בהרגלו לדבר ארוכות ("gassing") והאזור שמסביב לסלון שלו זכה לכינוי "העיר של גאסי", כינוי שהתפתח ל"גאסטאון".
בשנת 1886 נסללה הרכבת הקנדית הפסיפית עד החוף ובמקביל לרחוב ווטר.
מכאן הפך האזור למעין "כוורת" של מבני מחסנים.
רחוב קארל היה ביצתי במיוחד בשל היותו נמוך בין נחל פולס (False Creek) וכניסת בורארד.
הוקמו גשרים על מנת להתגבר על מכשול זה, והקרקע הנמוכה והחוף התמלאו אט אט בפסולת.
בשנת 1886 התאגדה העיירה והפכה לעיר ונקובר.
באותה שנה פרצה השריפה הגדולה של ונקובר , שתוצאותיה היו אובדן כל הבניינים שבתחומה מלבד שניים, אך האזור נבנה מחדש לחלוטין והמשיך לשגשג.
הייסטינגס ומיין היו המרכז המסורתי של העיר, והחוף הפך לאזור היערכות חשוב עם הקמת רציפים ל"מעבורות צפון ומערב ונקובר" ול"יוניון ספינות קיטור".
האחים פלק ומפיצי קורט הקימו את בנייניהם באזור.
חנויות כלבו כמו Spencer's, חברת מפרץ הדסון, Woodward's, Fairbanks Morse, Army and Navy, וקמעונאי המזון מלקינס וקלי דאגלס נסחרו והתבססו שם.
גאסטאון מיצבה את עצמה כמרכז הפצת התוצרת הסיטונאית של העיר עד השפל הגדול בשנות ה-30 של המאה ה-20. היא הייתה גם מרכז תרבות השתייה של העיר: היו בה 300 מפעלים מורשים באזור בן שנים-עשר הבלוקים של גרנוויל לשעבר.
לאחר השפל הגדול, הפכה גאסטאון לשכונה מוזנחת בעיר, והחלה לדעוך ולהיהרס כהמשך לאזור ה-Skid Row עם ברי הבירה הזולים שבו, מלונות פלופ-האוס ואולמות לקניית עצים.
בשנות ה-60, עלה בקרב התושבים החשש בעניין שימור האדריכלות הייחודית וההיסטורית של גאסטאון, שכן, בדומה לצ'יינה טאון וסטרטקונה הסמוכה, הייתה אמורה להיהרס כדי לסלול כביש מהיר למרכז העיר.
קמפיין בראשות אנשי עסקים ובעלי נכסים, כמו גם תרבות הנגד והמפגינים הפוליטיים הקשורים אליו, תפס תאוצה וכוח כדי להציל את גאסטאון.
Vanderhorst), מהגר הולנדי ואזרח קנדי, פתח את 'גלריית התערוכה', גלריית אמנות ברחוב ווטר שהתחילה, שגשגה ועודדה זרימה של סטארט-אפים עסקיים צעירים אחרים להיפתח בליבת גאסטאון.
השפעתו על החייאת גאסטאון זכתה להכרה ב-1976 עם קבלת פרס "האזרח החלוץ הראשון של גאסטאון", שהוענק לו בידי ראש העיר ארט פיליפס .
"מפתח לעיר" מאמציו של ונדרהורסט, בחלקם, לחצו על הממשלות האזרחיות, הפרובינציאליות והפדרליות להכריז על גאסטאון כאתר היסטורי, תוך הגנה על מבני המורשת שלה עד היום.
מהומה בין ההיפים והמשטרה בשנת 1971 על רקע המריחואנה הפכה לאגדה.
התקרית מפורסמת כעת בבניין וודוורד, והזכירה את מהומות הדואר החמורות יותר של 1938.
גאסטאון הוגדרה כאתר היסטורי לאומי של קנדה בשנת 2009.
גאסטאון היא שילוב של בוטיקי אופנה עכשוויים "אופנתיים" וריהוט פנים, עסקים מוכווני תיירות (בדרך כלל מוגבלים לרחוב ווטר), מסעדות, מועדוני לילה, עוני אל מול דיור יוקרתי חדש.
בנוסף, ישנם משרדי עורכי דין, אדריכלים ומשרדים מקצועיים נוספים, וכן עסקים בתחום המחשבים והאינטרנט, גלריות לאמנות, אולפני מוזיקה ואמנות, מכוני קעקועים ובתי ספר למשחק וקולנוע.
בפברואר 2013, The Gastown Gazette החל לפרסם חדשות וסיפורים מקומיים על המחאות המתמשכות נגד ג'נטריפיקציה באזור דאונטאון איסטסייד וגסטאון של ונקובר.
העיתון הקהילתי מושך מאז תשומת לב מחוזית ולאומית לדיווחים על השכונה.
גאסטאון הפכה למרכז של טכנולוגיה וניו-מדיה.
אירועים שנתיים פופולריים המתקיימים ברחובות המרוצפים של גאסטאון כוללים את פסטיבל הג'אז הבינלאומי של ונקובר ואת מרוץ האופניים הבינלאומי Global Relay Gastown Grand Prix.
ביוני 2004, נפתח Storyeum בגסטאון.
היה זה מופע תיאטרלי תוסס בן 65 דקות ששיחזר את ההיסטוריה של קולומביה הבריטית באמצעות שמונה מערכות שממוקמו מתחת למפלס הרחוב.
האטרקציה סגרה את שעריה באוקטובר 2006 עקב החובות הגוברים.
פסל גאסי ג'ק הופל ב-14 בפברואר 2022 על ידי מפגינים במהלך צעדת הזיכרון השנתית ה-31 למען נעדרות ונרצחות של נשים וילדות ילידים.
נקודת הציון המפורסמת ביותר של גאסטאון (אם כי לא העתיקה ביותר) היא השעון המופעל בקיטור בפינת רחוב קאמבי ו-ווטר.
הוא נבנה בשנת 1977, כחלק ממערכת החימום באמצעות קיטור המבוזרת של ונקובר, כדרך לרתום את הקיטור ולמנוע מאנשי רחוב לישון במזג אוויר הקר.
העיצוב המקורי שלו היה פגום והוא היה צריך להיות מוסב הפעלה בחשמל לאחר תקלה שהתרחשה בו.
מנגנון הקיטור שוחזר לחלוטין בתמיכה כלכלית של עסקים מקומיים מכיוון והוא הפך לאטרקציה תיירותית מרכזיתץ שעון הקיטור מקודם כמאפיין מורשת אף על פי שהוא המצאה מודרנית.
הקיטור משמש את רשת החימום בלחץ נמוך במרכז העיר (ממפעל הסמוך לדרך ג'ורג'יה) המניעה מנוע קיטור מיניאטורי בבסיסו, בתורו מפעיל מעלית שרשרת.
מעלית השרשרת מזיזה את כדורי הפלדה כלפי מעלה, שם הם נפרקים ומתגלגלים לשרשרת יורדת.
משקל הכדורים בשרשרת היורדת מניע מחגר משונן קונבנציונלי של שעון מטוטלת, המכוון את המחוגים שבארבעת צדדיו.
הקיטור גם מפעיל את הפקת צלילי השעון, כאשר משריקות משמשות במקום פעמונים להפקת "מלודיית הרבעים של וסטמינסטר" ולהורות על השעה.
באוקטובר 2014, השעון הוסר זמנית לצורך תיקונים משמעותיים, שבוצעו בידי הבנאי המקורי שלו, והותקן מחדש בינואר 2015.
גאפור גולאם (10 במאי 1903 – 10 ביולי 1966) היה משורר, סופר ומתרגם ספרותי אוזבקי.
גולאם נחשב לאחד מהסופרים האוזבקים המשפיעים ביותר של המאה ה-20. הוא נודע כאחד ממייסדי השירה האוזבקית המודרנית, יחד עם חאמזה חאקמזודה ניוזי.
גאפור גולאם קיבל את פרס סטלין היוקרתי בשנת 1946 והפך ל"משורר הלאומי של הרפובליקה הסובייטית האוזבקית" בשנת 1963. בשנת 1970 הוענק לו פרס לנין.
בשנות מלחמת העולם השנייה כיוון את שירתו לתמוך במאבק הסובייטי בנאציזם ובפשיזם.
קוּם מִטַּחַב שכונתה גם "הנני יהודי (תשובה להיטלר)" חובר ברוח זאת.
הדובר בשיר קורא לעצמו יהודי מתוך תחושת הזדהות עם העם היהודי ועם תרבותו העתיקה מתוך השוואה לתרבות הגזענית של גרמניה הנאצית.
השיר תורגם לעברית על ידי אמנון גינזאי.
קראית ההזדהות הנועזת של השיר הובילה להשפעתו העצומה של השיר ולכך שעורר הדים רבים, הן בקרב יהודים והן בקרב לא יהודים.
גאפור גולאם נולד למשפחה ענייה ב-10 במאי 1903 בטשקנט.
אביו, גולם מירזה אוריף, ידע רוסית, אהב לקרוא שירים ויכול היה לכתוב בעצמו שירה.
הוא נפטר כשגאפור גולאם היה רק בן תשע.
הוא זכור בעיקר בזכות סיפוריו שום בולה (הילד השובב) (שהותאם לסרט ב-1977) ויודגור .
ג'עפור ג'ולום ידוע גם בתרגום יצירותיהם של סופרים זרים רבים ומשפיעים, כמו אלכסנדר פושקין, ולדימיר מיאקובסקי וויליאם שייקספיר.
הוא תרגם את לה מריה דה פיגארו של פייר בומרשה, את אותלו של וויליאם שייקספיר וגוליסטאן מסעדי שירזי לאוזבקית.
עיריית קריית גת בעידוד ישראלים יוצאי אוזבקיסטן הנציחה את שמו בכיכר בעיר.
באוגוסט 2023, בנוכחות שגרירת אוזבקיסטן בישראל ונציגת אגודת הסופרות והסופרים העברים בישראל, התקיים אירוע לזכרו בכיכר גאפור גולאם שבו הוקרא שירו המפורסם והונחו זרים לזכרו.
גאצי (בגאורגית: გაცი וגאים (გაიმ; או גא, გა) היו, לפי הרשומות הגאורגיות של ימי הביניים, אלוהויות בפנתיאון קדם-נוצרי של הפרוטו-גאורגים מכארתלי (מוכרת כאיבריה במקורות הקלאסיים).
היצירה ההגיוגרפית הגאורגית 'חיי נינו הקדושה' מספרת שכאשר נינו הקדושה, מטבילה נוצרית של הגאורגים מהמאה הרביעית, הגיעה לעיר מצחתה, היא ראתה כי בצד ימין של האליל הראשי של ארמזי "עמדה תמונה נוספת, עשויה זהב, עם פניו של אדם שמה היה גאצי, ומשמאלה אליל כסף עם פנים אנושיות, שמו גאים".
קטע אחר מהרשומות הגאורגיות של ימי הביניים מספר כי גאצי וגא (ים) שלטו ב"כל רזי המסתורין".
עם זאת, מלבד קטעים מתולדות גאורגיה של ימי הביניים, חסרים לנו תיעוד עכשווי ועדויות ארכאולוגיות לגבי אלוהויות אלה.
שני האלוהויות הללו, על פי הדיווחים שהובאו על ידי השליט האגדי למחצה אזוי ממולדתו המקורית, אריאן כארתלי , יכולות להיות גרסה של אטיס וקיבלי מאנטוליה.
גאראם מסאלה (בהינדית: गरम मसाला, תרגום מילולי - "תבלין חם") היא תערובת תבלינים יבשים, המשמשת במטבח ההודי והפקיסטני.
זהו שילוב תבלינים לא חריף, האמור לחמם את הגוף.
בחלקי הודו שונים תהיה התערובת שונה, אם כי לרוב תכיל כורכום, זרעי הל (ירוק או שחור), זרעי כוסברה, קליפת קינמון, מסמרי ציפורן, זרעי כמון, גרגרי פלפל שחור, אגוז מוסקט, עלי דפנה ולעיתים זרעי חרדל או זעפרן.
תערובות הנרכשות בשווקים ובחנויות יכילו לרוב תחליפים זולים לחלק מהתבלינים.
שיטת ההכנה המסורתית היא על ידי עלי ומכתש, היום מכינים את התערובת לרוב בעזרת מטחנת תבלינים, נהוג להכין תערובת טרייה מדי כמה ימים, היות שהתערובת מאבדת מאיכותה כאשר מתנדפים השמנים האתריים.
בבישול ההודי המסורתי מוסיפים לרוב את התבלין לקראת סוף הבישול על מנת לשמר את הארומה ככל האפשר.
בסלנג ההודי "לטחון מסאלה" או "לטחון גאראם מסאלה" משמעותו לדבר שטויות או לדבר דבר רכילות.
ביטוי זה נגזר מהתקופה בה היו יושבות נשות הכפר יחד ומרכלות תוך שהן טוחנות את התבלינים.
הגארודה (סנסקריט: गरुड) הוא עוף מיתי שמקורו במיתולוגיה ההינדואית ובמיתולוגיה הבודהיסטית והוא מוכר כמלך הנשרים (או מלך העיטים).
מסופר שהגארודה היה "רכבו" של וישנו, והיה במאבק תמידי עם נחשי הנאגות.
באחת האגדות מסופר על האל אינדרה שאיבד את כוחותיו.
וישנו הציע לו לקבלם בחזרה אם ישתה את הנקטר האלוהי - אמריטה, המצוי בקרקעית האוקיינוס.
השדים שרצו למנוע מאינדרה לרכוש בחזרה את כוחותיו הגעישו את האוקיינוס, ובכך יצרו כד של הנקטר.
לאחר מכן התרחש מאבק גדול על הנקטר בין האלים לשדים, והאל וישנו, שהצליח להניח את ידיו על הכד, העבירו לגארודה שהתבקש להעביר את הכד לגן העדן.
הגארודה נעצר על ידי השדים בארבעה מקומות שונים, ובהם קצת מן הנקטר נשפך על האדמה, והפכה למקודשת.
פעם ב-12 שנה עולים לרגל לאותם מקומות עשרות מיליוני אנשים מדתות וזרמים שונים.
הגארודה מופיע בסמליהן של אינדונזיה ותאילנד והוא שמה של חברת התעופה הלאומית של אינדונזיה.
בשנת 2004 יצא סרט קולנוע תאילנדי בשם "גארודה" (Garuda) העוסק בעוף המיתי.
הלאמה הטיבטי סוגיאל רינפוצ'ה מסביר בספר החיים והמתים הטיבטי כי על פי תורת הדזוגצ'ן , הגארודה נולד בוגר לחלוטין.
דימוי זה מסמל את טבעו הקדמוני של נשמת האדם, שהיא מושלמת לחלוטין.
אפרוח הגארודה מפותח במלואו בתוך הביצה, אך הוא אינו יכול לעוף לפני שהיא בוקעת, רק ברגע שהקליפה נפתחת, הוא מגיח מתוכה וממריא אלעל.
באופן דומה, הגוף מסתיר את טבעה של הנשמה, וברגע מותו של הגוף, היא מתגלה במלוא זוהרה.
גארט אוגוסטוס הוברט היה סגן נשיא ארצות הברית תחת כהונתו של הנשיא ויליאם מקינלי.
הוברט נולד בלונג בראנץ' שבניו ג'רזי ובילדותו עבר עם הוריו להתגורר בעיירה מרלבורו.
בשנת 1863 הוא סיים לימודי משפטים באוניברסיטה המדינתית של ניו ג'רזי.
לאחר לימודיו החל לעסוק בעריכת דין בעיר פטרסון, בה נבחר בשנת 1871 כחבר מועצת העיר.
בין השנים 1872 – 1876 כיהן הוברט בבית המחוקקים של ניו ג'רזי ובשנת 1874 כיהן בו כיו"ר הבית.
לאחר מכן, נבחר לכהן בסנאט המדינה (1876 – 1882), בראשו עמד בשנת 1881. במקביל לפעילות זו, היה הוברט פעיל במוסדות המפלגה הרפובליקנית ושימש יו"ר ועדת המפלגה בניו ג'רזי (1880 – 1891) וחבר בוועידת המפלגה הלאומית (1884 – 1896).
בשנת 1884 התמודד ללא הצלחה על מושב בסנאט ארצות הברית, ואילו בשנים 1892 ו-1895 הוא דחה הצעות להתמודד למשרת מושל ניו ג'רזי.
בשנת 1896 הצטרף הוברט למועמד לנשיאות ויליאם מקינלי והועמד עמו לבחירה כסגנו.
בשנת 1897 החלה כהונתו כסגן נשיא ארצות הברית, אך כעבור שנתיים הוא נפטר מאי ספיקת לב, בגיל 55. על אף משך כהונתו הקצר נחשב הוברט לאחד מסגני הנשיא בעלי הסמכות החזקה ביותר, בהיותו מקורב לנשיא מקינלי והגדרתו הרשמית כיועץ לנשיא.
רעייתו, ג'ני, מילאה במשך תקופת כהונתו את תפקידה של הגברת הראשונה, בשל מחלת האפילפסיה של אידה מקינלי.
גארדבאיר (איסלנדית Garðabær) היא עיר בדרום-מערב איסלנד השוכנת בין קואופווגיר מצפון להפנרפיירדיר מדרום, דרומית לבירה רייקיאוויק והיא שייכת למטרופולין שלה.
העיר משתרעת על שטח של 71 קמ"ר וממוקמת כמו הפנרפיירדיר שמדרום לה על שדה לבה.
בשנת 2011 התגוררו בה כ-10,909 איש, עובדה שהפכה אותה לעיר השישית בגודלה באיסלנד.
אתר העיר יושב עם תחילת ההתיישבות באיסלנד במאה ה-9, ובלנדנאומאובוק (Landnámabók) נזכר כי במקום שכנו שתי חוות.
עד שנת 1960 נשא המקום אופי כפרי והתגוררו בו כאלף איש בלבד, אולם עם ההגירה הפנימית מרחבי איסלנד לאזור הבירה, גדלה אוכלוסיית העיר במשך כחמישים שנה פי עשרה.
ב-1976 הוכרזה גארדבאיר כעיר וכיום היא חלק מהאזור הבנוי הרציף של מטרופולין רייקיאוויק.
גארגאסטיוס היה מלך בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
אין תיעוד היסטורי למלכותו, והוא אחד מהמלכים האגדיים של בריטניה.
ג'פרי מציין כי היה בנו של ריבאלו אשר מלך לפניו, ולאחר מותו מלך בנו סיסיליוס הראשון.
ג'פרי אינו מתארך את מלכותו, אולם בשל תיארוך מלכות אביו ניתן לתארך את מלכותו לשלהי המאה השמינית לפנה"ס.
גארט ג'יימס הרדין היה מדען אמריקאי בולט בתחום האקולוגיה והיבטיה המוסריים.
ב-1968 התפרסם לאחר שפרסם מאמר בשם "הטרגדיה של נחלת הכלל" שעסק בבעיית ניהול משאבי הטבע הציבוריים בכדור הארץ.
בהזדמנויות שונות עורר הרדין את זעמן של קבוצות שונות באקדמיה ובחברה האמריקאית בעקבות עמדות קיצוניות ולא תקינות פוליטית שביטא בפומבי.
בגיל ארבע חלה בשיתוק ילדים והחלים אך היה מוגבל בתנועותיו, דבר שהשפיע על נטייתו לתחום העיוני.
אביו היה סוכן של חברת רכבות והמשפחה העבירה את מקום מגוריה מספר פעמים.
את רוב ילדותו עשה הרדין בחווה חקלאית במיזורי והתנסותו בחיי החווה חסרי הרחמים השפיעה כנראה על תפיסת עולמו.
ב-1932 קיבל מלגה מאוניברסיטת שיקגו וב-1936 השלים תואר ראשון בזואולוגיה ובמקביל למד גם מוזיקה.
ב-1941 קיבל תואר דוקטור במיקרוביולוגיה מאוניברסיטת סטנפורד.
ב-1946 עבר לאוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה לסגל המחלקה למדעי הביולוגיה.
ב-1963 נתמנה לפרופסור ל"אקולוגיה אנושית" (Human Ecology).
ב-1978 פרש ממשרתו האקדמית באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
בשנות ה-50 היה אחד מראשוני "החברה לחקר מערכות כלליות" שעסקה בחקר מערכות (Systems science).
נושא מרכזי בקריירה שלו, שחזר ברבות מעבודותיו, היה בעיית ריבוי האוכלוסין.
דבר זה הביאו לכתיבה על נושאים שהיו שנויים במחלוקת בארצות הברית כמו הפלות (שהביאו לכך שנמתחה עליו בקורת מצד הימין הפוליטי) והגירה וסוציוביולוגיה (שהביאו לכך שהשמאל הפוליטי מתח עליו בקורת).
במאמריו אף עסק באתיקה של שימור הסביבה ובבריאתנות.
ב-1994 היה הרדין אחד מ-52 הפרופסורים שחתמו על המאמר "Mainstream Science on Intelligence", שהתפרסם בוול סטריט ג'ורנל ונכתב על ידי לינדה גוטפרדסון.
המאמר הגן על הממצאים אודות "אינטליגנציה וגזע" שהוצגו בספר השנוי במחלוקת "עקומת הפעמון".
הרדין ואשתו ג'יין היו חברים באגודה שחבריה האמינו בזכותם של פרטים לקבוע את מועד מותם.
הם התאבדו יחד בביתם שבסנטה ברברה בספטמבר 2003, זמן קצר לאחר שחגגו את יום נישואיהם ה-62, כשהוא בן 88 והיא בת 81.
גארגויט בארבטרוק היה מלך בריטניה על פי ספרו של ג'פרי ממונמות' "ההיסטוריה של מלכי בריטניה".
על פי ג'פרי, נחשב גארגויט למיסדה של ממלכת אירלנד.
ג'פרי מספר כי גארגויט היה בנו של בלינוס מלך בריטניה, ועלה לשלטון לאחר מות אביו.
תקופת מלכותו הייתה שלווה אולם כאשר מלך דנמרק סירב לשלם לגארגויט את המיסים, פלש גארגויט לדנמרק, הרג את המלך וגבה את המס.
ג'פרי מספר כי בשובו לבריטניה פגש פליטים שכונו באסקלנסים (Basclenses) שבראשם פארתולואים (Partholoim), אשר הוגלו מספרד וחיפשו מקום יישוב.
גארגויט סירב לאפשר להם להתיישב בבריטניה, אולם העניק להם את האי הסמוך אירלנד שהיה בלתי מיושב עד אותה עת.
גארגויט מלך כחמש שנים עד מותו בשנת 369 לפנה"ס ונקבר בעיר קארלאון שנוסדה על ידי אביו.
לאחר מותו עלה לשלטון גויתלין בנו.
הגארדיום , שנקרא בצה"ל שותף נאמן, הוא כלי רכב בלתי מאויש (כרב"מ) שנועד לסייר ולבצע פטרולים בגבולות עוינים, כגון בציר הוברס, בהם יש סכנה לירי נ"ט והפעלת מטענים כנגד הכוחות המפטרלים.
הכלי פותח על ידי חברת ג'י-ניוס מערכות קרקעיות בלתי מאוישות (יו ג'י אס) בע"מ שהוקמה על ידי התעשייה האווירית ואלביט מערכות ושכנה ביקנעם.
הכלי מבוסס על שלדת מכונית תומקאר ויכול לשאת כ-300 ק"ג הכולל שריון, חיישנים ומערכות תצפית, ולעיתים אף כלי נשק.
הכלי מצויד במערכת מיקום טקטית המאפשרת לו פעילות אוטונומית לצד פעילות בשלט רחוק ממרכז הבקרה.
הכלי נשלט מרחוק על ידי מפעיל בתחנה קרקעית אך גם בעל יכולת ניהוג אוטונומית ויכול לבצע פטרולים במסלולים מתוכננים מראש.
הכלי מסוגל לנוע במהירות 80 קמ"ש.
המיזם המשותף של אלביט והתעשייה האווירית לפיתוח, ייצור ושיווק הרכב הושק בקיץ 2006. זאת לאחר ששתי החברות החליטו לשתף פעולה ולבטל את הפרויקטים הנפרדים שלהן בתחום.
בשנת 2008 החל צה"ל בהצטיידות ניסיונית בגארדיום, תחת השם "שותף נאמן", ובהכנסתו לשירות מבצעי.
גם רשות שדות התעופה בחנה שימוש בגארדיום לאבטחת שדות התעופה של ישראל, ובעיקר נמל התעופה בן-גוריון.
המערכת נחשפה לראשונה ללקוחות בינלאומיים, בתערוכת הנשק הצרפתית יורוסאטורי ביוני 2008. בספטמבר 2009 הושקה גרסה לוגיסטית של הרכב המסוגלת לשאת ציוד במשקל טונה.
החל מ-2009 שירת הגארדיום על ציר הוברס והופעל על ידי חיל מודיעין השדה ומאוחר יותר לאחריות אוגדת עזה.
הרכב שירת בהצלחה בגזרה והוחלט להרחיב את השימוש בו גם לגזרות אחרות.
בתחילת שנת 2010 החלה קליטת הרכב בפיקוד הצפון.
בשנת 2016 החליטו התעשייה האווירית ואלביט מערכות לסגור את חברת ג'י-ניוס ולהביא את מיזם גארדיום לידי סיום, לאחר שלא התקבלו הזמנות משמעותיות לכלי.
גארדיום ממשיך להופיע בסל המוצרים של התעשייה האווירית.
גארודה אינדונזיה היא חברת התעופה הלאומית של אינדונזיה.
בסיסה הראשי נמצא בנמל התעופה הבינלאומי סוקרנו-האטה הסמוך לבירה לשעבר, ג'קרטה.
החברה נקראת על שם הגארודה, שהוא עוף מיתי שמקורו במיתולוגיה ההינדואית ובמיתולוגיה הבודהיסטית והוא מוכר כמלך הנשרים.
החברה זכתה בשנת 2018 במקום התשיעי בתואר "חברת התעופה הטובה ביותר".
החברה החלה בפעילות חלקית במלחמת העצמאות האינדונזית בשנת 1940 כשהיא מפעילה מטוס דאגלס DC-3 דקוטה.
החברה נוסדה באופן רשמי בינואר 1949 ובשנת 1953 כבר החזיקה בצי שכלל 46 מטוסים.
בתחילת שנות ה-60 קיבלה החברה את מטוסי הסילון הראשונים שלה ובעקבות כך החלה לטוס להונג קונג ולאירופה לערים אמסטרדם ופרנקפורט.
המשבר הכלכלי באסיה בסוף שנות ה-90 פגע קשות בחברה, ובעקבות כך היא חדלה מלטוס לאירופה וצפון אמריקה.
לאחר ההתאוששות מהמשבר הכלכלי, השיקה החברה בשנת 2001 חברה בת לטיסות חסך (Low Cost) "סיטילינק" המפעילה טיסות פנים באינדונזיה.
בשנת 2010 חתמה גרודה אינדונזיה על הסכם להצטרפות לברית התעופה SkyTeam עד 2014. הם הפכו לחברת התעופה הבינלאומית העשרים שהצטרפה לברית.
גארוּם הוא רוטב דגים שהיווה את הציר (תבלין נוזלי) המרכזי במטבח הרומי.
הגארום הוכן מדגים טריים שונים (בעיקר מקרל, צלופח ורכיכות ימיות שונות), שהונחו בשמש על רשתות והומלחו במלח ים בשכבות, כשביניהם הונחו עשבי תיבול.
מתחת לרשתות הונחו קערות חרס שקלטו את המיצים שטיפטפו מחלקי הפנים התוססים של הדגים במשך עד שלושה חודשים.
הנוזל הצלול בצבע ענבר שנקווה בקערות אלה היווה את הבסיס לרוטב.
שאריות הדגים נמכרו לפשוטי העם.
בעוד הגארום היה בעל ריח מעודן יחסית הרי שתהליך הפקתו היה מצחין ולכן נמצאו מפעלי הפקת הרוטב מחוץ למקומות יישוב.
חוקרים מודרניים, כגון חוקר המזון הספרדי, קרלוס אזקויטיאה (Carlos Azcoytia) סבורים שרמת המליחות הגבוהה והטמפרטורה הגבוהה של מיצוי הרוטב סייעו בעיקורו מחיידקים.
הרוטב הגולמי עורבב עם מרכיבים שונים, לפי מיקומו של המפעל והמתכון הסודי של בעליו: תבלינים, חומץ (אז נקרא oxygarum), שמן ואף דבש (אז נקרא mellogarum).
במקרים מסוימים כבשו בציר חלקים פנימיים של הדגים עצמם או צדפות.
ידועים כ-100 מפעלי הפקת גארום סביב לים התיכון ואיים שלו, חלקם נמצאו בחפירות ארכאולוגיות.
מחוץ לפומפיי נמצא מפעל הפקה שבו הדגים עדיין מונחים על הרשתות.
הגארום היקר ביותר הגיע מדרום ספרד (היספניה בייטיקה ולוזיטניה) ומחירו היה כה יקר שאיפשר רק לעשירים ביותר לרכוש אותו.
הרוטב אוחסן ונמכר באמפורות, שהן כלי קיבול למזון עשויים חרס.
חלק מהאמפורות צופו מבפנים בשרף שאטם לחלוטין את הכלי ואף העניק לרוטב ארומה.
במשך כל העת העתיקה נערך מסחר ער ברוטב הגארום ברחבי הים התיכון, והוא היה מוכר מממלכת פרס ועד בריטניה.
רוטב גארום איכותי מספרד עלה אף על שולחנו של המלך הורדוס במצדה, סמל לעושר, טוב-טעם ופאר.
בחודש דצמבר 2019 התגלה באשקלון מפעל לייצור גארום.
הגארום היה רוטב עשיר מבחינה תזונתית והיה עשיר בחלבון, מינרלים וויטמין B.
השימוש העיקרי של הרוטב היה בתיבול, כנראה משום שהוא מכיל חומצה גלוטמית האחראית על טעם האומאמי.
כמו כן הוא היווה סמל סטטוס עקב מחירו הגבוה של הגארום המשובח.
ספרי המתכונים של העת העתיקה מכילים שימושים רבים לרוטב במינים רבים של מאכלים, תבשילי בשר ודגים, מאפי בצק ואף קינוחי פירות ואגוזים.
פליניוס הזקן מדווח בספרו "תולדות הטבע" שהגארום המהול במים (hydrogarum) שימש כתרופה לנגעים רבים בהם נשיכת כלב, דיזנטריה וכיבים מסוגים שונים.
גארום מהול במים סופק לצבא הרומי למטרות רפואיות.
גארום מהול ביין (oenogarum) נחשב לרוטב מקובל במטבח הביזנטי.
כמו כן נעשה שימוש בגארום גם כמשחה קוסמטית וכמעורר חשק מיני (אפרודיזיאק).
הגארום היה מוכר וידוע בארץ ישראל והתקיים דיון בקשר לכשרותו, כיוון שלרוב נעשה על ידי גויים והיה קיים חשש שעורבו בו גם דגים טמאים.
ורש"י מפרש שם: "מורייס יקרים מדמי יין...
ציר מזיעה וזיבות של דגים כשכובשין אותן במכבש...
ונעשה חזק כחומץ ומטבל בו.
מורייס מערבין בו קרבי דגים." כלומר, מדובר בסוג של גארום שמעורבים בו גם חלקי פנים כבושים של הדגים.
בתלמוד הירושלמי נאמר: והפירוש (הגיון אריה) אומר: אכסיגרון זו מילה יוונית ופירושה תערובת מים בחומץ מלח ודגים.
הרוטב מוזכר גם בתלמוד הבבלי, מסכת יומא דף ע"ו ע"א.
בחפירות בעיר פומפיי, נתגלו כדים עם הכיתוב "גארום כשר".
גארד היא עמדה באמנויות לחימה בה מתמודד אחד שוכב על גבו ומנסה לשלוט בשני באמצעות רגליו.
באמנויות לחימה ספורטיביות שבהן אגרופים הם אסורים (כגון ג'ו ג'יטסו ברזילאי וג'ודו) עמדה זו נחשבת עמדת שליטה ללוחם התחתון, מכיוון שהיא מונעת מיריבו להגיע לעמדת מאונט, ומאפשרת ללוחם התחתון לבצע מגוון בריחים.
בתחרויות ספורטיביות בהן אגרופים ובעיטות מותרים (כגון MMA) עמדה זו היא בעייתית מכיוון שהיא עלולה להשאיר את המתמודד התחתון חשוף למכות, בעוד שהוא אינו מסוגל להכות מעלה מהגארד.
למרות זאת, יש הסבורים כי עמדת הגארד עדיפה בהרבה על עמדות אחרות בהן היריב מעליך, כגון שליטת צד או מאונט.
מטרתה של עמדה זו היא למנוע מהיריב להגיע לעמדת מאונט.
מכאן, שפעולותיו של היריב מכוונות למעבר גארד, יציאה של היריב מבין רגליו של המתמודד התחתון וכינון של עמדת מאונט.
לעמדה זו מספר וריאציות, כולן מאפשרות שליטה מסוגים שונים ומאפשרות למתמודד התחתון אפשרויות תקיפה שונות.
גארד סגור - בעמדה זו הרגלים של המתמודד התחתון סגורות מסביב למותניו של יריבו, ובכך מאפשרות לו לשלוט בגופו של היריב וביציבתו, ומגבילות את יכולתו של היריב לעבור את הגארד ולהגיע למאונט.
גארד גבוה - עמדה זו דומה לגארד סגור, אלא שבמקרה זה הרגליים כרוכות סביב חזהו של היריב, ולא סביב מתניו.
עמדה זו מאפשרת שליטה טובה יותר ביציבתו של היריב, והיא עמדה נוחה להתקפות מהגארד.
גארד פתוח - היא עמדה בה היריב נמצא בין רגליו של הלוחם, ורגליו של הלוחם אינן סגורות מסביב ליריב.
עמדה זו מאפשרת תנועה רבה יותר של הלוחם, ובכך גם מעבר לסוגי גארד אחרים ולהתקפות מהגארד.
מאידך, בתנוחה זו יש ללוחם פחות שליטה על היריב, ולכן הוא מסתכן בכך שהיריב יעבור את הגארד ויגיע למאונט.
גארד פרפר (butterfly guard) - בעמדה זו המתמודד מחביא את כפות רגליו מתחת לירכיו וביניהן.
עמדה זו יעילה, יחסית, להגנה מפני מכות מלמעלה ומאפשרת לתחתון לבצע הפיכות רבות.
מאידך, רק לוחמים מיומנים יצליחו למנוע מיריבם לעבור את הגארד.
גארד X - עמדה זו היא עמדה שבה המתמודד העליון נמצא בעמידה, לרוב בניסיון לעבור גארד פתוח.
עמדה זו משמשת ללכידה של רגלי היריב וביצוע הפלות יעילות אשר מובילות את המתמודד התחתון לעמדות שליטה עליונות או בריחים.
גארד גומי (rubber guard) - מעמדת הגארד הסגור, המתמודד התחתון מביא את אחת מרגליו לעורף היריב ואוחז בה עם היד הנגדית כשמרפקו נמצא מתחת לכתף יריבו.
עמדה זו מצריכה גמישות רבה מאוד והיא מוצלחת במיוחד ב־MMA, מכיוון שכך ניתן למנוע מהיריב לתקוף באגרופים, ולהשאיר יד פנויה להתקפות ובריחים.
עמדת הגארד, בה שולט הלוחם המיומן על יציבתו ותנועתו של היריב, מאפשרת מספר רב של הכנעות, ומהווה מצב נוח לנסות להפיל את היריב לרצפה ולהגיע לעמדת שליטה.
את ההתקפות מעמדת הגארד (כמו את רובן המוחלט של ההתקפות בקרבות קרקע) ניתן לחלק לשלושה סוגים:
חניקות: התקפות בהן הלוחם מפעיל לחץ על מערכת הדם או הנשימה של היריב, ובכך מגביל את אספקת הדם למוחו או החמצן לריאותיו.
חניקה אפקטיבית תגרום לאבדן הכרתו של היריב אם לא ייכנע בזמן.
בריחים: בהתקפות מסוג זה התוקף מפעיל מנוף על אחד ממפרקיו של יריבו, ובכך מאלץ אותו להיכנע.
בתחרויות ספורטיביות (כגון ג'ו ג'יטסו ברזילאי, UFC, סמבו ספורטיבי ועוד) הבריח מסתיים בכניעה של המוברח, בעוד שבתורות הגנה עצמית ואמנויות לחימה צבאיות (כגון קרב מגע, סמבו צבאי, ג'ו ג'וטסו, אייקידו ועוד) הבריח מסתיים בפריקת המפרק (ראה פריקת כתף) או בשבירתו.
הפיכות: התקפות אלו הן למעשה תרגילים ותנועות שמטרתן מעבר מעמדה נחותה לעמדה עליונה.
מעבר כזה יכול להיות מהצד התחתון במאונט לצד העליון בגארד, משליטת צד של היריב לשליטת צד ביריב ועוד.
גארט ובר-גייל הוא שחיין יהודי-אמריקאי, אלוף אולימפי בעל שתי מדליות זהב, בעל 3 מדליות זהב מאליפויות העולם ושותף לשיא העולם במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי (נוכחי 2017).
שיאן ארצות הברית במשחה ל-50 מטר חופשי (21.47 שניות).
היה לשחיין האמריקאי הראשון ששחה את המשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי מתחת ל-48 שניות (47.78 שניות).
ובר-גייל נולד בסטיבנס פוינט, ויסקונסין למרק ודיאן ובר.
הוא החל להתאמן בשחייה בימק"א שבבראון דיר, ויסקונסין.
בשנים 2007-2003 למד יזמות עסקית באוניברסיטת טקסס באוסטין והתאמן בהדרכתו של אדי ריס.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 2004 זכה ובר-גייל במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי, אך במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת אתונה (2004) הוא סיים רק במקום שביעי ולא נכלל בנבחרת ארצות הברית למשחקים.
באליפות העולם שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005, זכה ובר-גייל במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות.
באליפות המכללות של ארצות הברית ה-NCAA שנערכה בשנת 2006 זכה ובר-גייל לראשונה במדליית זהב במשחה ל-100 יארד חופשי.
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007, זכה ובר-גייל במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) זכה ובר-גייל במקום הראשון במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 47.92 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 47.78 שניות ובכך היה לשחיין האמריקאי הראשון ששחה משחה זה מתחת ל-48 שניות ומקום ראשון במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא אמריקאי חדש של 21.47 שניות.
במשחקים עצמם הוא זכה ב-2 מדליות זהב, במשחי השליחים.
במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם מייקל פלפס, קאלן ג'ונס וג'ייסון ליזאק בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:08.24 דקות, לפני הרביעייה מצרפת (3:08.32 דקות).
הוא שחה שני וקבע תוצאה של 47.02 שניות, ב"זינוק שליחים".
במדליית ארד זכתה אוסטרליה (3:09.91 דקות).
הוא זכה במדליית זהב נוספת לאחר ששחה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב והרביעייה האמריקאית זכתה במדליית זהב.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 13 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.12 שניות ובמקום 14 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 22.08 שניות, בשלב המוקדמות הוא שחה תוצאה של 21.95 שניות.
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009, זכה ובר-גייל במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי לאחר שהשתתף בשלב המוקדמות.
בתחרות שחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה במנצ'סטר, אנגליה בדצמבר 2009 קבע ובר-גייל במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם נתן אדריאן, מאט גרוורס ופלפס שיא עולם חדש של 3:03.30 דקות (הנוכחי).
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה בדובאי, איחוד האמירויות הערביות בשנת 2010 זכה ובר-גייל בשתי מדליות, זהב וכסף.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכה ובר-גייל בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב לאחר ששחה בשלב המוקדמות ב"זינוק שליחים" הוא קבע תוצאה של 47.32 שניות ומדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ביחד עם פלפס, ליזאק ואדריאן בתוצאה של 3:11.96 דקות, אחרי אוסטרליה (3:11.00 דקות) וצרפת (3:11.14 דקות) את המשחה הוא שחה ב"זינוק שליחים" 48.33 שניות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באיסטנבול שבטורקיה בדצמבר 2012 זכה ובר-גייל בשתי מדליות זהב במשחי שליחים 4x100 מטר חופשי ו-4x200 מטר חופשי לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
50 מטר חופשי: 21.47 שניות, שיא ארצות הברית בעבר
גארט ג'ון הדלונד הוא שחקן, זמר ודוגמן אמריקאי.
ידוע בשל תפקידיו בסרטים "ארבעה אחים", "אראגון", "טרון: המורשת", "בדרכים", "בתוך לואין דיוויס", "לא נשבר" ו"פרחים בבוץ".
הדלונד נולד בעיר רוזהאו שבמינסוטה לקתרין אן ולרוברט מרטין הדלנד.
גדל לצד אח ואחות בחווה, ביישוב הלא מוכרז וונאסקה שמדרום לרוזהאו.
כנער עבר להתגורר עם אמו בעיר סקוטסדייל שבאריזונה, שם למד משחק באופן פרטי והתגלה על ידי סוכנות כישרונות.
לאחר שסיים את לימודיו נסע בגיל 19 להתגורר בלוס אנג'לס, כדי לפתח קריירת משחק.
כחודש בלבד אחרי שהגיע ללוס אנג'לס קיבל הדלונד את תפקיד הפריצה שלו בדרמת המלחמה התקופתית "טרויה", פאטרוקלוס, בן דודו של גיבור המלחמה היווני אכילס (בראד פיט).
שיחק בנוסף בדרמת הספורט "אורות ליל שישי" בתור הפולבאק דון בילינגסלי.
ב-2005 שיחק בסרט הפשע "ארבעה אחים" בתור ג'ק מרסר, היוצא ביחד עם שלושת אחיו למצוא את רוצח אמו המאמצת.
ב-2006 הופיע הדלונד בפנטזיית ההרפתקאות "אראגון" בתפקיד מרטאג, אחיו למחצה של הנער אראגון.
ב-2007 שיחק בתפקיד ראשי במותחן הפעולה של במאי סרטי "המסור" ג'יימס ואן, "גזר דין מוות" ובדרמה הקומית "החוק על פי ג'ורג'יה".
בסוף 2010 התפרסם בזכות תפקידו הראשי במותחן הפעולה העתידני "טרון: המורשת", בו שיחק בתור סם בנו של גאון המחשבים קווין פלין (ג'ף ברידג'ס).
בשנת 2011 הופיע בדרמה המוזיקלית "בכוח הקאנטרי" לצידה של זוכת האוסקר גווינת' פלטרו.
בפסקול הרשמי של הסרט מבצע הדלונד את השיר "Chances Are" ובמהדורה נפרדת שישה שירים נוספים.
בשנת 2012 השתתף בסרט "בדרכים", לצידה של קירסטן דנסט.
בעקבות הסרט, השנים החלו לצאת.
בשנת 2013 שיחק בסרט "בתוך לואין דיוויס" לצידו של אוסקר אייזק, והשתתף בקליפ של להקת קינגס אוף ליאון לשיר "Beautiful War".
ב-2014 שיחק בסרטים "שיר ערש" ו"לא נשבר" בבימויה של אנג'לינה ג'ולי.
בשנת 2015, הופיע בסרטים "מוג'ייב" ו"פן".
בשנת 2017 שיחק בדרמה התקופתית "פרחים בבוץ".
בשנת 2019 שיחק במותחן של נטפליקס, "משולש הגבולות" לצידו של בן אפלק.
בשנת 2023 לוהק לתפקיד מרכזי בתור גארט מונטגומרי בסדרה "באס ריבס" העוקבת אחר אופיו וחייו של באס ריבס, הסוכן השחור הראשון בשירות המרשלים של ארצות הברית.
הסדרה היא פריקוול רביעי לסדרת הדרמה והמערבון "ילוסטון" מבית רשת פרמאונט והיא תעלה במהלך סוף השנה.
בשנת 2012 החל לצאת עם השחקנית קירסטן דנסט, איתה שיחק בסרט "בדרכים".
השניים התארסו אך נפרדו זמן קצר לאחר מכן ב-2016.
החל ממרץ 2019 הוא בזוגיות עם השחקנית אמה רוברטס, וב-27 בדצמבר 2020 נולד בנם הראשון, רודס רוברט.
סנדקו של הילד הוא זמר הקאנטרי טים מקגרו.
+שנהסדרהתפקידהערות2018פסיפסג'ואל הארליתפקיד ראשי; 6 פרקים2021אהבה מודרניתספנספרק: "In the Waiting Room of Estranged Spouses"Reservation Dogsדייווידפרק: "What About Your Dad"2022 - הווהטולסה קינגמיצ' קלרתפקיד ראשי; 9 פרקים2023Lawmen: Bass Reevesגארט מונטגומריפרק: "Part III"TBAקרימינל סדרה עתידית של אמזון פריים וידאו
גארט ריצ'רד ווֹנג הוא שחקן אמריקאי ממוצא סיני.
וונג ידוע בעיקר בזכות תפקידו ב-"מסע בין כוכבים: וויאג'ר" כסג"ם הארי קים.
וונג נולד בריברסייד, קליפורניה, לזוג הורים מהגרים סיניים שעברו לאינדיאנה ולאחר מכן לברמודה.
יש לו אחות בשם לורה.
וונג סיים לימודי תיכון בממפיס, טנסי; לאחר מכן עבר ללוס אנג'לס כדי ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הוא למד לימודי תרבות אסיה, בעוד אחד ממרציו עודד אותו ללמוד תיאטרון.
וונג ידוע בעיקר בזכות תפקידו כסג"ם הארי קים בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", שרצה בשנים 1995-2001. מאוחר יותר, הוא היה להוט להשתתף בתפקיד חדש בסרט משנת 2007 בהפקת מעריצי הסדרה, "Star Trek: Of Gods and Men", ואמר: "זה תמיד מאתגר יותר עבור שחקן לשחק בחור רע".
וונג הופיע בתפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "All American Girl", בפרק "Submission:Impossible", בדמותו של ריימונד האן.
וונג הצהיר שוב ושוב כי בכוונתו להמשיך בפרויקטים אחרים מחוץ למשחק כי, כפי שאמר בראיון בשנת 2005 לאסקווייר: "לפעמים, מידת הכישרון איננה הולמת את מידת השאפתנות, ולכן אתה צריך לחפש אפשרויות חלופיות".
בשנת 2010 וונג התמנה למנהל כנס "מסע בין כוכבים" במסגרת כנס המעריצים "Dragon*Con" שבאטלנטה.
לאחרונה, וונג השתתף ב-Calgary Expo 2012 Comicon, בו ראיין את סטן לי.
וונג הביע עניין רב בניסיון לארגן כינוס של צוות שחקני "מסע בין כוכבים: וויאג'ר", בדומה לזה של שחקני "מסע בין כוכבים: הדור הבא", שהתכנסו ביום השנה ה-25 שלהם.
מאז ילדותו המוקדמת, השחקן גארט וונג היה מעריץ של מדע בדיוני, ובפרט של "מלחמת הכוכבים" ו-"בטלסטאר גלקטיקה".
לאחר שלוהק לתפקיד של הארי קים ב-"מסע בין כוכבים: וויאג'ר", היו לוונג יחסים מתוחים עם המפיק ריק ברמן, אשר השתלט על זיכיון "מסע בין כוכבים", אותו המציא ג'ין רודנברי: "כאשר רודנברי העביר את המושכות ל[ריק] ברמן, למרבה צער ברמן המשיך באותה הנוסחא והוא פשוט המשיך להשתמש בה.
כאשר שואלים אותי מה גרם לוויאג'ר להתבלט ...
אתה מדבר על אותה הנוסחה הכללית, כך שהיא לא [מתבלטת].
זה נשאר אותו הדבר בכל פרק בודד".
יחד עם זאת, וונג הוסיף כי: "אבל אם אתה שם את זה בצד, מה שמבדיל את וויאג'ר מהשאר, אני חושב, [הוא] שהאחווה בין השחקנים הייתה חזקה יותר עם השחקנים שלנו מאשר בכל הסדרות האחרות".
בראיון בשנת 2007, וונג הביע את מורת רוחו על התוכנית.
הוא הרגיש כי דמותו של הארי קים הייתה "מספקת,", פסיבית וחד־ממדית.
לפני העונה השנייה, הוא הלך למפיקים ואמר: "אני רוצה שיהיה לי כפיל פעלולים, אני רוצה לעשות כמה פעלולים, אני רוצה לרוץ, אני רוצה לבעוט, אני רוצה שיהיו לי חיי אהבה".
הוא גם הצהיר שהייתה לו השפעה "מינימלית" בלבד על יצירתו של הארי קים: הוא רצה נואשות שקים יהיה מצחיק יותר, אבל המפיקים הרגישו שניליקס או הדוקטור מתאימים יותר לשמש כאתנחתא קומית.
בסופו של דבר, הוא תיאר אותו כבלתי מספק, וכן דיבר על "קרע" בינו לבין ברמן.
כאשר הוא התלונן כי כל דמות אחרת בתוכנית זכתה לקידום, מלבד קים, נאמר לו כי עליו להישאר הסג"ם היחיד, מפני ש"מישהו צריך להיות הסג"ם".
וונג גם היה לא מרוצה מאיך שהסדרה הסתיימה.
"אני חושב שהשעה הראשונה [של פרק הסיום הכפול] הייתה מבריקה, פשוט מבריקה ...
אבל השעה השנייה נראית כמו הגרסה המקוצרת של הסוף ...
ג'יינוויי אומרת לפאריס לקבוע מסלול הביתה.
אני חשבתי שאין כאן תגובה אמיתית בין כל הנוכחים לכך שאנחנו נמצאים בבית", כאן העובדה שאנחנו נמצאים בבית ", מה שוונג כינה [סיום] נטול רגש ואכזבה גדולה.
נהר גארון הוא נהר היוצא מהרי הפירנאים בספרד וזורם 528.7 ק"מ בדרום צרפת עד שפך הז'ירונד, שם הוא מתלכד עם נהר דורדון ונשפך לאוקיינוס האטלנטי במרחק של 647 ק"מ מנביעתו.
שם הנהר נכתב בגסקונית garunɵ שמשמש כשם כללי לנהר.
ובתקופת יוליוס קיסר היה שם הנהר "Garumna".
השם נוצר מהלחם של Garr שמשמעותו אבן (או סלע), והסיומת Unn או Onna שמשמעותה נהר או יובל.
ככל הנראה השם ניתן לנהר מכיוון שהוא נובע בהר הגבוה ביותר בהרי הפירנאים.
נהר גארון נובע בהר אנטו שצפון מערב קטלוניה, בפירנאים הספרדיים.
הנהר זורם לכיוון צפון ולאחר 6.5 ק"מ הוא נכנס לצרפת בחבל מידי-פירנה.
בצרפת הוא ממשיך לזרום לאורך 521.9 ק"מ עד לשפך הז'ירונד.
במהלכו, הנהר עובד בשתי ערים גדולות, טולוז ובורדו.
מטולוז, במקביל לנהר זורמת תעלת גארון שנבנתה על מנת לקשר את הים התיכון לאוקיינוס האטלנטי.
עוצמת זרימת הנהר הן בפירנאים והן בקרבת שפך הז'ירונד הניעה את צרפת להקים שתי תחנות כוח גרעיניות על הנהר, האחת ליד העיר גולפש (Golfech) שבמחוז טארן וגארון והשנייה ליד בלאי שבמחוז ז'ירונד.
הגארון עובר דרך חמישה מחוזות, בספרד דרך מחוז ואל דה אראן ומחוז קטלוניה, ובצרפת דרך מחוזות גארון עילית, לוט וגארון, טארן וגארון וז'ירונד.
גַארדֱה שִיכֵנֱה (באירית: Garda Síochána – "שומרי השלום", או בקיצור: Gardaí – "השומרים") הוא כוח המשטרה של אירלנד.
בראש השירות עומד נציב הגארדה הממונה על ידי ממשלת אירלנד.
מפקדת הגארדה שוכנת בפיניקס פארק שבדבלין.
הכוח נקרא במקור באנגלית Civic Guard (המשמר האזרחי), אך ב-1923 שונה שמו ל- An Garda Síochána, הן באירית והן באנגלית.
מונח זה מתורגם בדרך כלל כ"שומר(י) השלום".
השם Garda Síochána na hÉireann (שומרי השלום של אירלנד), מופיע על הסמל של הכוח, אך לעיתים רחוקות נעשים בו שימושים נוספים.
בראש הגארדה עומד הנציב (Commissioner), שאליו כפופים שני סגנים שאחד אחראי על תחום המבצעים והשני על תחום האסטרטגיה והשינוי הארגוני וכן קצין המנהלה הראשי שאחראי על ניהול המשאבים (כוח אדם, כספים, מידע, תקשורת, טכנולוגיה ובינוי).
בגארדה מכהנים 12 עוזרי נציב (Assistant Commissioners): ששת המפקדים על ששת מרחבי הגארדה באירלנד ושישה העוסקים בתפקידי תמיכה ארציים שונים.
בדרגה מקבילה פחות או יותר פועלים קצין הרפואה הראשי, מנהל תחום המידע והתקשורת, טכנולוגיה וכספים.
ששת האזורים הגאוגרפיים של הגארדה הם:
בכפיפות לעוזרי הנציב המפקדים על אזורים אלה, פועלים כ-50 מפקחים ראשיים (Chief superintendent), שכמחציתם מפקדי על דיוויזיות (division).
כל דיוויזיה מורכבת ממחוזות (Districts) שבראש כל אחת מהן עומד מפקח (Superintendent) שאליו כפופים פקדים (Inspector).
כל מחוז מחולק לתתי-מחוזות, שבראש כל אחד מהם עומד בדרך כלל סמל (Sergeant).
בדרך כלל נמצאת בכל תת-מחוז תחנת משטרה אחת שכל אחת מהן מאוישת בכמות של שוטרים על פי חשיבותה.
בשירות הגארדה נמצאים גם מעל 2500 אנשי מנהלה במגוון תפקידים כמו כוח אדם, רפואה, כספים ורכש, ביקורת פנימית, תקשורת וטכנולוגיות מידע, בינוי וניהול צי הרכב, זיהוי פלילי, מחקר וניתוח, הדרכה ומנהל כללי.
כוח אדם זה כולל גם שוטרי תנועה, נהגים וצוותי ניקיון.
המדיניות הנוכחית של הממשלה היא להשוות את מספר אנשי המנהלה לאלה של הסטנדרטים הבינלאומיים.
על פי חוק הגארדה משנת 2005 הוקם כוח המילואים המסייע לגארדה בביצוע תפקידיו ובתגבור הכוחות.
מטרת הקמתם של כוחות המילואים היא "להוות משאב של כוח וידע מקומי".
חברי כוח המילואים מבצעים תפקידים שהוגדרו על ידי נציב הגארדה ואושרו על ידי שר המשפטים.
תוכנית האימונים של חברי כוח המילואים מתבצעת תחת פיקוחם של שוטרים סדירים.
נכון לנובמבר 2010 היו בכוח המילואים של הגארדה 850 בוגרי הכשרות בנוסף ל-148 שהיו בתהליכי ההכשרה.
מחזור ההכשרה הראשון סיים את אימוניו והוסמך בדצמבר 2006.
רוב שוטרי הגארדה לובשי המדים לא נושאים כלי נשק.
תחת זאת הם נושאים אלות מתקפלות, מכלי תרסיס פלפל ואזיקים כחלק מציודם האישי הקבוע.
כאשר הוקם הגארדה, היו שוטריה חמושים, אך הממשלה הזמנית של אירלנד שינתה את ההחלטה והפכה את הגארדה לכוח משטרתי בלתי חמוש.
היה זה בניגוד לגישתו של הממשל הבריטי, שסירב לבקשות מצדו של כוח השיטור האירי המלכותי (Royal Irish Constabulary) שהכוח יהיה בלתי חמוש.
חבר הדאל, מייקל סטיינס, אמר ש"הגארדה שיכנה ינחל הצלחה לא בזכות כלי הנשק שלו, אלא בזכות סמכותם המוסרית של אנשיו כמשרתי הציבור".
יחד עם זאת, כמה יחידות בגארדה, כמו יחידת הבלשים המיוחדת, יחידות התמיכה האזוריות וכוח התגובה לזמן חירום, מוכשרות להשתמש בכלי נשק ונושאות אותם.
יחידות אלו הוקמו כתגובה לעליה במספר המקרים בהם היה צורך בשימוש בנשק.
כלי הנשק שבשימוש הם אקדחי זיג זאואר P-226 ווולטר P-99 חצי אוטומטיים.
יחידות ההתערבות ויחידות הבלשים המיוחדים נושאות מגוון של כלי נשק ארוכים, בעיקר תת-מקלע MP7 ו-MP5. בנוסף נמצאים בשימוש כלי נשק אל הרג כמו טייזרים ומכלי תרסיס פלפל גדולים
יחידות הבלשים המיוחדות של הגארדה (Special Detective Unit) אחראיות בעיקר על אבטחה צמודה של אישיה הבכירים של אירלנד.
הם מספקים שירותי אבטחה והסעה מסביב לשעון לנשיא אירלנד, ראש ממשלת אירלנד, סגן ראש ממשלת אירלנד, שר המשפטים, נשיא בית המשפט העליון, התובע הכללי ודיפלומטים המגודרים כאישים בסיכון (כמו השגרירים והשגרירויות של הממלכה המאוחדת, ארצות הברית וישראל) בנוסף לאישים מחו"ל המבקרים באירלנד.
היחידות מאבטחות גם את נציב המשטרה.
כל שרי הממשלה מאובטחים בזמנים בהם קיים מידע מודיעיני על היותם בסיכון.
נשיאים וראשי ממשלה לשעבר מאובטחים רק אם ידוע על איומים לחייהם או רק בעת אירועים רשמיים בהם הם משתתפים.
צבעיהם של רכבי הסיור של הגארדה הם לבנים או כסופים כשלאורכם פסים בצבעי צהוב זרחני וכחול ועליהם מוטבע סמל הגארדה.
רכבי משטרת התנועה צבועים במשבצות בדגם עוגת בטנברג בצבעים בולטים.
כמו כן נמצאים בשימוש רכבים סמויים בלתי מסומנים.
הגארדה שיכנה הוקמה על ידי הממשלה הזמנית של אירלנד בפברואר 1922 כדי שתיקח אחריות על השיטור במדינת אירלנד החופשית שאז נוסדה.
הגארדה החליפה את מקומם של כוח השיטור האירי המלכותי (Royal Irish Constabulary – RIC) והמשטרה האירית הרפובליקנית (Irish Republican Police – IRP) שפעל בין השנים 1922-1919. באוגוסט 1922 ליווה הכוח את מייקל קולינס כאשר הוא פגש את הלורד לוטננט של אירלנד בטירת דבלין.
חוק הגארדה שיכנה נכנס לתוקף ב-8 באוגוסט 1923 לאחר הקמתה של מדינת אירלנד החופשית.
במהלך מלחמת האזרחים האירית שהתנהלה בין השנים 1923-1922, הוקמה מטעם מדינת אירלנד החופשית המחלקה לחקירות פליליות, כיחידה חמושה, שאנשיה לבושים אזרחית ושעסקה בפעילות אנטי-חתרנית.
לאחר תום המלחמה פורקה היחידה ואנשיה נטמעו במשטרה המטרופולינית של דבלין (Dublin Metropolitan Police – DMP), שהוקמה כבר ב-1836 ורק ב-1925 התמזגה עם הגארדה שיכנה.
מאז, הגארדה היא הכוח המשטרתי האזרחי היחידי באירלנד.
כוחות משטרתיים נוספים עם סמכויות מגובלות הם: המשטרה הצבאית של כוחות ההגנה האירים, משטרת נמלי התעופה ומשטרות נמלי דבלין ודן לירי.
גארון עילית הוא מחוז בחבל אוקסיטניה שבדרום-מערב צרפת.
שם המחוז בא מנהר הגארון.
בירת המחוז היא העיר טולוז.
גארון עילית היא אחת מ-83 המחוזות המקוריים שנוצרו ב-4 במרץ 1790 במהלך המהפכה הצרפתית.
מחוז זה נוצר כחלק מחבל לנגדוק ההיסטורי.
בהקמתו, היה מחוז זה גדול יותר.
ההפחתה בשטחו נבעה מתוקף צו של נפוליאון מ-21 בנובמבר 1808 שהורה ליצור את מחוז טארן וגארון מצפון, המחוז החדש לקח שטחים מחמישה מחוזות כולל גארון עילית.
גארון עילית היא אחת משמונה מחוזות בחבל מידי-פירנה.
מחוז זה מוקף במחוזות ז'ר והפירנאים העליונים ממערב, טארן וגארון מצפון, וטארן, אוד וארייז' ממזרח.
מחוז זה גובל גם בספרד מדרום.
חלקו העליון של נהר הגארון עובר דרך מחוז זה (ומכאן שמו של המחוז).
נהר הגארון נכנס מספרד לעיירה פוס שבצרפת ועובר דרך בירת המחוז טולוז.
בדרום המחוז נמצאים הרי הפירנאים שממשיכים לתוך ספרד.
ריכוז האוכלוסייה הגדול ביותר במחוז נמצא במטרופולין העיר טולוז.
בדרום המחוז האוכלוסייה הרבה יותר דלילה מהחלק הצפוני.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 1999 מתגוררים במחוז זה יותר ממיליון תושבים.
אחוז הצעירים במחוז זה הוא גבוה, כאשר 55% מכלל התושבים הם מתחת לגיל 40, ומתוכם, 16% בין הגילאים 20–29. הסיבה לאחוז הגבוה של הצעירים היא אוניברסיטת טולוז שבה לומדים סטודנטים רבים.
פייר גראנד (צרפתית: Pierre Garand; ) הידוע בשם הבמה גארו הוא זמר קנדי-צרפתי מקוויבק.
גארו התפרסם לראשונה כאשר גילם את דמותו של קווזימודו במחזמר הצרפתי Notre Dame de Paris שהוא עיבוד לספר "הגיבן מנוטרדאם" של ויקטור הוגו.
הוא מחזיק בשיא של התאחדות ההקלטות הצרפתית למספר הרב ביותר של שבועות בראש מצעד השירים לזמר.
גראנד נולד בעיר שרברוק שבקנדה והחל לנגן בגיטרה בעידוד אביו בגיל שלוש.
אלבום הבכורה שלו "Seul" היה לאלבום הנמכר ביותר בצרפת בשנת 2001. בשנת 2008 הוציא לראשונה אלבום באנגלית - Piece of My Soul אשר הגיע למעמד אלבום זהב בצרפת.
גארו ידוע בין השאר בשיתופי הפעולה המוצלחים שלו עם אומנים אחרים, ביניהם עם סלין דיון ומישל סרדו.
לגארו בת אחת בשם אמילי מדוגמנית העבר הקנדית אורליקה.
בשנת 2010 הופיע בטקס הפתיחה של אולימפיידת ונקובר.
גארואה היא עיר נמל ובירת אזור הצפון של קמרון.
העיר שוכנת על גדות נהר בנואה והיא מרכז משגשג לייצור של טקסטיל וכותנה.
על פי מפקד האוכלוסין, חיו בעיר בשנת 2005 235,996 נפשות.
גארואה נוסדה על ידי האמיר הפולי מודיבו אדאמה במחצית הראשונה של המאה ה-19.
העיר מיושבת בעיקר על ידי העם הפולי.
כעיר הנמל הרביעית בגודלה בקמרון, גארואה היא מרכז סחר גדול במדינה.
העיר פותחה כמרכז לסחר בנפט, מלט, ובוטנים שהובאו בספינות בנהר הבנואה, דרך העיירה בורוטו שבניגריה.
העיר היא גם מרכז משגשג לתעשיית הכותנה, וממוקמים בה מספר בתי טקסטיל ומפעלים.
העיר היא אחת מ-2 המרכזים האדמיניסטרטיביים של חברת הכותנה סודקוטון .
העיר היא גם מרכז לעיבוד עור ודיג.
בעיר שוכן מסגד גדול ושמו המסגד הגדול של פומפומרה (Grande Mosqué de Poumpomeré).
אצטדיון הספורט הגדול ביותר בעיר הוא אצטדיון רומדה אדג'יה , שמכיל כ-35,000 מקומות ישיבה.
יש בעיר גם מספר בנקים וחברות ביטוח, בית חולים, ומכללה.
סמוך לעיר ממוקם נמל תעופה בשם נמל התעופה הבינלאומי גארואה , ובו טיסות לערים דואלה ויאונדה שבקמרון.
העיר שוכנת על הכביש המהיר הלאומי 1 , בצומת בין הערים מרואה ונגאונדרה.
הרחוב הראשי לנסיעה צפונה דרך העיר נקרא "רחוב ז'נדרמריה"
אלדרידג' מוהמדו (1934-2004) היסטוריון, פרופסור באוניברסיטת מאידוגורי .
גאראבד קריקוריאן (בארמנית: Կարապետ Գրիգորյան; 1847–11 בדצמבר 1920) היה צלם ירושלמי ממוצא ארמני ומורה לצילום בירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. בעל חנות הסטודיו הראשונה בעיר.
קריקוריאן נולד באיזמיר שבטורקיה למשפחה ארמנית.
בשנת 1859, בהיותו בן שתים-עשרה, נסע לירושלים כדי ללמוד בסמינר הכמורה הארמני.
למד צילום בסדנה לצילום שהוקמה בשנת 1860 בירושלים על ידי איסאי הרביעי גאראבדיאן (Yessayi Garabedian), שנבחר לאחר מספר שנים להיות הפטריארך הארמני.
גאראבדיאן שימש תחילה כצלם של הפטריארכיה הארמנית, ובמסגרת זו ייסד את הסדנה לאומנות הצילום.
בשנת 1865, לאחר שמונה לפטריארך, חדל גאראבדיאן מעיסוקו בצילום, אך הוסיף לטפח את הסדנה שהפעילו כמה צלמים צעירים - בהם קריקוריאן.
קריקוריאן פעל בסדנה עד 1882, והיא נסגרה לבסוף בשנת 1885.