tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קבוצת הנוער של רוטור זכתה באליפות רוסיה בכדורגל לנוער בעונת 2001.
מאז הקמתו נמצא בבעלות ממשלת מחוז וולגוגרד.
דואר רוסיה וחברת הטקסטיל Madiyo Dekna משמשות כספונסר הקבוצה.
בעונת 2020/2021 הציבה תקציב של 7 מיליון דולר.
2009—2010 — מועדון הכדורגל וולגוגרד
מועדון הכדורגל הוקם ב-1929 בשם "טרקטורוסטרויטל" בחסות מפעל הטרקטורים העירוני.
בתקופה הסובייטית הקבוצה שיחקה בליגות התחתונות של האליפות הסובייטית ונודעה בשמות "טרקטור", "טורפדו" ו"סטאל".
מאז 1975 ידועה בשם "רוטור" ובשנות ה-80 העפילה לליגת המשנה וזכתה באליפות רוסיה הסובייטית.
ב-1989 שיחקה בליגת העל הסובייטית וסיימה עשירית באותה עונה.
ב-1990 סיימה במקום ה-13. החל מ-1991 ולאורך כל שנות ה-90 הקבוצה השתתפה בליגת העל הרוסית.
ב-1995 רוטור גברה 3:2 על נאנט הצרפתית, אף שזו ניצחה במשחק הגומלין 0:3. ב-1996 גברה על מנצ'סטר יונייטד והעפילה לשלב הבא, למרות שוויון בשני המשחקים אך הופעה טובה יותר.
בשלב זה הפסידה לבורדו והודחה.
בשלב הבתים של הטורניר ב-1997, רוטור גברה על אטקה-אאורה הבלארוסית 4:0, ניצחה את שחטיור דונייצק 1:4, גברה על אנטליהספור הטורקית 2:1 וניצחה את פ.צ.
בזל 3:2 בדרך לחצי הגמר.
בחצי הגמר הביסה בסיכום שני המשחקים 2:7 את ל.א.ס.ק.
לינץ האוסטרית והעפילה לגמר המפעל, שם הפסידה לגנגאן הצרפתית.
הקבוצה סיימה כסגנית האלופה בעונת 1997 ולכן התמודדה בשלב המוקדמות השני של גביע אופ"א ב-1998. היא גברה 6:3 בכללי על אודרה וודז'יסלאב הפולנית, ניצחה את אראברו השוודית 6:1 בסיכום הכולל והפסידה לבסוף 0:3 ללאציו האיטלקית בשלב השני.
ב-1999 התמודדה בשלב המוקדמות השני מול הכוכב האדום בלגרד והפסידה 2:4. רוטור נשרה מליגת העל הרוסית בשנת 2005 והתדרדרה עד לליגה השלישית בחשיבותה.
ב-2010 העפילה לליגת המשנה הרוסית, השנייה בחשיבותה במדינה, אלא שבסיום העונה נשרה בחזרה לליגה השנייה.
בעונת 2012/13 הקבוצה שיחקה שוב בליגת המשנה הרוסית אך נשרה כעבור 2 עונות.
בעונת 2015 פורקה והוקמה מחדש כ"רוטור-וולגוגרד" והחלה להתמודד בליגה הרוסית השנייה.
בסיום עונת 2016/2017 הצליחה להעפיל לליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
בסיכום עונת 2017/2018 הקבוצה הייתה אמורה לחזור לליגת הכדורגל המקצוענית של רוסיה, אך נותרה בליגה הלאומית, בשל פשיטת רגל של קבוצת קובאן קרסנודאר, שאת מקומה רוטור קיבלה.
בעונת 2018/2019 רוטור הייתה הקבוצה הפופולרית ביותר בליגה הלאומית עם ממוצע של 26,376 צופים למשחק ובעונת 2019/2020 רוטור שברה שיא צופים באצטדיונה, כאשר 33,417 צופים נכחו בוולגוגרד ארנה במשחק נגד שיניק ירוסלבל, שהסתיים בניצחון שיניק בתוצאה 2–3 והוכתר לאחד המשחקים הפופולריים ביותר בתולדות ליגת המשנה.
שיא זה נשבר ב-30 באוגוסט 2019 במשחק נגד טורפדו מוסקבה, שבו המוסקבאים גברו 2:0, לעיני 36,219 צופים בוולגוגרד ארנה.
בעונת 2019/2020 בליגת המשנה הרוסית בכדורגל נצמדה לצמרת טבלת הליגה ובסיכומה העפילה לליגת העל לראשונה מזה 16 שנים.
עם זאת, על עונת החזרה לליגה העיבה העובדה שבספטמבר 2020 רבים משחקני רוטור נמצאו חיוביים לנגיף COVID-19 אולצו להיכנס לבידוד שבעקבותיו נפסקו לקבוצה 2 הפסדים טכניים בליגה והפסד טכני נוסף בשלב הבתים של הגביע ולקבוצה היה מאזן עגום של 6 הפסדים ו-2 שוויונות ללא ניצחונות.
בתום העונה ירדה חזרה לליגה הלאומית.
בתום עונת 2023/2024 הבטיחה חזרה לליגה הראשונה, אחרי שגברה על סיביר נובוסיבירסק במשחקי מבחן.
מאזן המפגשים הכולל (מאז 1992)
היריבה הגדולה ביותר של המועדון הוא מועדון הכדורגל ספרטק מוסקבה, הגם שהקבוצות לא נפגשו ביניהן מ-23 באוקטובר 2004 עד 26 באוגוסט 2020. במהלך שנות התשעים, שתי הקבוצות נאבקו על תוארי האליפות ורוטור נחשבה לאחת מיריבותיה המושבעות של ספרטק.
לרוטור יריבות מקומית עם מועדוני האזור, בייחוד טמבוב, אוונגרד קורסק, סאליוט בלגורוד, מטאלורג ליפצק ופאקל וורונז'.
מאז 1931 ועד 1962 רוטור אירחה את משחקיה באצטדיון טרקטור שמכיל 15,000 מושבים.
מ-1962 ועד 2018 אירחה משחקים באצטדיון המרכזי שהכיל 32,000 מושבים, בעוד טרקטור החל לשמש לאימונים ולמשחקי קבוצת הנוער וקבוצת המילואים.
ב-2018 עברה לארח את משחקיה בוולגוגרד ארנה המכיל 45,568 מושבים והוא מתקן הספורט הגדול ביותר במחוז.
ממוצע צופים במשחקים ביתיים באליפויות רוסיה, מעונה לעונה
מאז 2008 רוטור מתאמנת באצטדיון זניט ברחוב טראשנצב 72 בוולגוגרד, המכיל 3,500 מושבים ונחנך ביולי 1927.
בשנים 1987—2007, הקבוצה התאמנה במתקן האימונים "רוטור", הממוקם בוולז'סקי פרוספקט 14 בוולגוגרד.
המתקן נבנה בשנות 1980 וכולל שלושה מגרשי כדורגל, מרכז רפואי ומלון קטן, אשר משמש בעיקר למגורים של קבוצות הנוער של רוטור.
בהמשך שופץ המקום, הונחו מגרשים חדשים שנרכשו בכספים מתקציב המחוז ומגרש כדורגל עם דשא מלאכותי - על חשבון כספים שהתקבלו במסגרת תוכנית של אופ"א.
בשנת 2007 הופרט המתקן על ידי נשיא הקבוצה, ולדימיר גוריונוב.
באותה תקופה גוריונוב ייסד חברה מסחרית לניהול המתקן בשם Rotor Baza.
באפריל 2006 מועדון הבת רוטור-2, שבראשו עמד גם ולדימיר גוריונוב, מכר מתחם ספורט לחברה מסחרית זו תמורת 4 מיליון רובל.
בפברואר 2007, ולדימיר גוריונוב, באמצעות בית המשפט בוולגוגרד, הבטיח רשמית את הבעלות על מתקן האימונים של רוטור.
בסוף 2013 החליטה ממשלת מחוז וולגוגרד ליצור את "המרכז לאימוני ספורט בכדורגל", מרכז זה התבסס על מתקן רוטור, ובעל המתקן, ולדימיר גוריונוב, שקיבל תמיכה ממשרד הספורט והתיירות של רוסיה וממשלת מחוז וולגוגרד, מונה לראש מרכז זה.
מוקדם יותר בדצמבר 2006, על פי החלטת מושל מחוז וולגוגרד, ניקולאי מקסיוטה, הוקם "המרכז האזורי הוולגוגרדי לאימוני ספורט של שחקני כדורגל", שראשו היה גם גוריונוב, אך רוב משימותיו של המרכז, היו: הבאת רוטור לליגת העל ושיפוץ האצטדיון המרכזי.
שחקנים לשעבר, הנהלת מועדון רוטור, אוהדים והורים שחקני קבוצת הנוער התקוממו על המהלך מכיוון שגורוניוב שילם לעצמו את שכר הדירה מתוך כספי תקציב, מכיוון שהוא הבעלים של המתקן.
באפריל 2013, שחקני עבר ועובדי מועדון רוטור הגישו בקשה קיבוצית למשרד התובע המחוזי ולסניף וולגוגרד של ועדת החקירות של רוסיה בבקשה לאמת את חוקיות העברת מתקן הספורט לידיים פרטיות.
בינואר 2014 שלחו אוהדים מכתב לנשיא רוסיה ולדימיר פוטין בבקשה לבטל את ההחלטה להקים את "מרכז אימוני ספורט לכדורגל" והחזרת מתקן "רוטור" מידיים פרטיות בחזרה לרכוש מחוז וולגוגרד, אך טרם נענו והמתקן עודנו מצוי בבעלותו של גוריונוב.
מאז הקמתה ועד שנות השמונים של המאה העשרים הקבוצה לא השתמשה בלוגו רשמי ועל החולצות היה איור של פסל אמא מולדת.
בשנת 1989 נערכה תחרות לעיצוב לוגו עבור המועדון ומאז המועדון שינה את הלוגו שלו מספר פעמים.
אליפות ליגת העל הסובייטית / ליגת העל הרוסית
הגביע הסובייטי / הגביע הרוסי בכדורגל:
ליגת הכדורגל הלאומית / ליגת המשנה הסובייטית
מועדון הספורט מפעיל גם מחלקת רוגבי בשם "רוטור" (rugby34.ru) שהתמודדה בעבר בליגת הרוגבי הפדרלית ומאז 2020 מתמודדת בליגת המשנה הרוסית ברוגבי.
בעונת 2025 החלה להתמודד באליפות רוסיה ברוגבי.
רוטגר אולסן האוור (בהולנדית: Rutger Oelsen Hauer, נהגה "רוטחר"; 23 בינואר 1944 – 19 ביולי 2019) היה שחקן קולנוע הולנדי זוכה פרס גלובוס הזהב לשנת 1987 על הופעתו בסרט "הבריחה מסוביבור".
התפרסם ככוכב קולנוע בזכות הופעותיו בסרטים "בלייד ראנר", "עיר החטאים" ו"הטרמפיסט".
האוור נולד בעיירה ברוקלן שבהולנד לזוג מורי דרמה ארנד וטנוקה האוור.
גדל באמסטרדם והתפרנס כחשמלאי וממכירת שטיחים בזמן שלקח שיעורי משחק.
שירת למשך תקופה קצרה בחיל הים ההולנדי.
החל את דרכו בסדרה של פול ורהובן "פלוריס" שזכתה לפופולריות רבה בהולנד.
ורהובן שגילה עניין רב בהאוור אימץ אותו ככוכב גם בסרטיו ההולנדים המוערכים "תשוקה אובססיבית" בתור הפסל אריק וונק, "חייל באורנג'" בתור הסטודנט אריק לנסהוף המורד בכיבוש הנאצי ו"קייטי טיפל".
ב-1981 התפרסם לראשונה בתפקיד הוליוודי לצידו של סילבסטר סטאלון בסרט הפעולה "מרדף אל תוך הלילה".
ב-1982 הופיע האוור ביצירתו הבדיונית של רידלי סקוט "בלייד ראנר" בתפקיד האנטגוניסט רוי באטי, מנהיג הרפליקנטים המורדים.
התפקיד הפך אותו לשחקן מפורסם והעניק לו פריצת דרך בקריירת המשחק שלו.
ב-1983 שיחק במותחן הריגול העל חושי "תעלומת אומגה".
זכה להצלחה גדולה באמצע שנות ה-80 כאשר כיכב כשחקן הראשי בפנטזיית ההרפתקאות "ליידי נץ" בתפקיד קפטן אטיין נאבר, ב-"רומן הדמים" בתפקיד שכיר החרב מרטין ובמותחן הפעולה "הטרמפיסט" בתפקיד הטרמפיסט הרצחני ג'ון ריידר.
בשנת 1987 זכה האוור בפרס גלובוס הזהב על הופעתו בתפקיד אלכסנדר פצ'רסקי מנהיג מרד מחנה ההשמדה סוביבור בדרמת השואה "הבריחה מסוביבור".
ב-1991 שיחק בהפקתו הראשונה בקריירה של קוונטין טרנטינו "אחרי חצות" ובהפקת ערוץ HBO "ממולכד לנצח", בתפקיד גנב היהלומים פרנק וורן.
ב-1992 השתתף בקומדיית האימה "באפי ציידת הערפדים".
ב-1994 היה האוור מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בתור חוקר המשטרה הנאצי זאווייר מארץ' בסרט הטלוויזיה "בעקבות הסוד האפל".
ב-1999 שיחק במיני סדרת הפנטזיה "מרלין" בתור המלך וארטיגרן.
ובשנת 2000 במיני סדרת הפנטזיה הקומית המצליחה "הממלכה העשירית" בתפקיד האנסטמן.
ב-2005 הופיע האוור במותחן הפשע "עיר החטאים" בעלילה השלישית "הפרידה הקשה", בתור פטריק הנרי רוארק, ובסרט גיבורי העל "באטמן מתחיל", בתפקיד ויליאם ארל, מנכ"ל "חברת ויין" לאחר מות הוריו של ברוס ויין.
ב-2007 שיחק בסרט הכדורגל "גול!
2" בתפקיד מאמן קבוצת הפאר "ריאל מדריד", רודי ואן דר מרוו.
ב-2011 שיחק בתפקיד הראשי בסרט הפעולה "הומלס עם שוטגאן" ובתפקיד משנה במותחן האימה "הפולחן".
להאוור ילד אחד מגרושתו היידי מרץ וילד אחד מאשתו השנייה איינקה טן קאטה.
להתחיל מחדש (2007) - סרט טלוויזיה
רוטורואה (Rotorua; בשמה המאורי המלא: Te Rotorua-nui-a-Kahumatamomoe; מילולית: האגם השני בגודלו של קאהומאטאמומואה) היא עיר בחבל ביי אוף פלנטי שבאי הצפוני של ניו זילנד.
העיר שוכנת לחופו הדרומי של אגם רוטורואה שעל שמו היא נקראת, כ-60 ק"מ דרומית לטאורנגה, כ-80 ק"מ צפונית לטאופו, כ-105 ק"מ מזרחית להמילטון וכ-230 ק"מ דרומית-מזרחית לאוקלנד.
היא מהווה מוקד משיכה לתיירים בשל הפעילות הגאותרמית המתרחשת בסביבתה, וכוללת גייזרים ובריכות בוץ.
בשנת 2018 התגוררו בעיר כ-54,500 תושבים, וכ-5,000 תושבים נוספים התגוררו בסביבתה.
האזור בו שוכנת העיר אוכלס לראשונה בבני טה אראווה המאורים.
האירופאי הראשון שהגיע לאזור היה ככל הנראה הסוחר הדני פיליפ טאפסל, שהחל לסחור עם המאורים באזור ב-1828, ואף נישא לבת טה אראווה.
ב-1835 הגיע למקום תומאס צ'פמן, והקים מיסיון.
המיסיון ננטש כעבור שנה, והוקם מחדש ב-1838 על האי מוקויה שבאגם רוטורואה.
במהלך מלחמות הקרקעות של ניו זילנד ידע האזור מספר התנגשויות בין המתיישבים האירופאים לבין המאורים.
לאחר שוך הקרבות, החליטו ב-1883 שלטונות ניו זילנד, אז מושבה בריטית, על הקמת עיירת נופש במקום.
ב-1894 נחנך קו רכבת בין רוטורואה לאוקלנד, ופיתוחה הואץ.
ב-1922 קיבלה מעמד של עיירה (borough) וב-1962 הוכרזה כעיר.
בסמוך לעיר מספר אתרים תרמיים, ובהם גייזרים, בריכות בוץ ומעיינות חמים, וכן שרידי הכפר טה ואירואה, שנהרס בהתפרצות הר הגעש טרוורה הסמוך, ב-1886. האזור בו שוכנת העיר עשיר בגופרית, ולעיתים נודף בה ריח עז של גופרית.
נחל קרוסין קריק ממוקם כ-30 קילומטרים דרומית לעיר.
פרט לאגם רוטורואה, יש באזור 16 אגמים נוספים, ומתקיימות בהם פעילויות שונות כשחייה, דיג וספורט מים.
בשנת 2007 נערכה באגם רוטורואה אליפות העולם בסקי מים, וב-2009 נערכה בו אליפות העולם בשיט לעיוורים.
סביבת העיר היא גם מרכז לספורט אתגרי, כגון רפטינג, אופני הרים וזורבינג.
בשנת 2006 נערכה בה אליפות העולם במרוץ אופני הרים.
בנוסף, פועל בעיר מוזיאון רוטורואה לאמנות והיסטוריה.
ב-1967 הוקם המכון לאמנות מאורית, ובסביבות העיר, שבה אוכלוסייה מאורית רבה, אתרים ופעילויות שונות הקשורים בתרבות המאורית.
בסמוך לעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי של רוטורואה.
אייר ניו זילנד מפעילה טיסות מנמל התעופה לאוקלנד, ולינגטון, קווינסטאון, קרייסטצ'רץ' ואף לסידני שבאוסטרליה.
חברות קטנות יותר מפעילות טיסות לגיזברן, נאפייר, ניו פלימות' ופאקאטאנה.
בעבר הפעילה גם קוואנטס טיסות לקרייסטצ'רץ'.
הרכבת שחיברה את רוטורואה לאוקלנד חדלה לפעול ב-2001, בהיעדר ביקוש מספיק.
רוטב קייג'ון משמש במטבח האמריקאי לתיבול מאכלי גריל וברביקיו כגון פרגיות, דגים ואף תפוחי אדמה.
הרוטב הוא בעל טעם פיקנטי, מכיל לרוב פפריקה, פלפל קאיין או פלפל שחור.
מקורו של התבלין במטבח הקייג'וני שבדרום לואיזיאנה.
הקייג'ונים, שהם צאצאים של מתיישבים צרפתיים מקנדה, נהגו להשתמש ברכיבים מקומיים פשוטים כדי לשחזר את המטבח שהכירו ויצרו מטבח בעל טעם ייחודי משלהם.
רוטב הקייג'ון התפתח בתחילה מתבלין הקייג'ון שהוא ערבוב של כמה רכיבים מקומיים ורכיבים שהגיעו ממושבות צרפתיות אחרות באזור כגון פלפל קאיין.
הרכיבים העיקריים הם פלפל גרוס ופפריקה אך מכיל גם לרוב אבקת שום, אבקת בצל, אורגנו וטימין.
רוטומה הוא שטח אוטונומי של פיג'י הכולל את האי רוטומה וכמה איונים בקרבתו.
קבוצת האיים היא מקום משכנה של קבוצה אתנית קטנה אך מיוחדת המוכרת כקבוצת מיעוט באוכלוסייתה של פיג'י, הידועה בתור "רוטומנים" (Rotuman).
אוכלוסייתה של קבוצת האיים מנתה 2,002 תושבים במפקד 2007, אך רבים מבני העם הרוטומני חיים מחוץ למולדתם, בעיקר באיים אחרים בפיג'י ומספרם הכולל מגיע לכ-10,000 איש.
קבוצת איי רוטומה שוכנת 646 ק"מ מצפון לסובה בירת פיג'י.
אורכו של האי רוטומה עצמו הוא 13 ק"מ, רוחבו 4 ק"מ ושטחו הכולל הוא 43 קמ"ר.
האי מחולק לחלק מזרחי גדול ולחצי אי בחלקו המערבי, המחוברים ביניהם במצר יבשה צר שרוחבו 230 מטרים בלבד.
לאורך חופי המפרצים שמצפון ומדרום למצר היבשה משתרעות שוניות אלמוגים צפופות וביניהן קיימים מעברים שדרכם יכולות סירות לעבור.
האי רוטומה הוא חרוט מגן שנוצר מהתפרצות הוואית של בזלת, אוליבין ואלקלי.
הנקודה הגבוהה ביותר באי היא פסגת הר סולהוף (Suelhof) במרכזו של האי שגובהה 256 מטרים מעל פני הים.
הר סאטארואה (Satarua), שגובהה 166 מטרים, שוכן ליד קצהו המזרחי של האי.
אף על פי שרוטומה מרוחק מאוד מפיג'י עצמה, החופים הבתוליים שלו ושוניות האלמוגים הגדולות שלו ידועים כיפים ביותר בפיג'י.
סביב לרוטומה פזורים איונים קטנים במרחקים שונים ממנו.
הבלשנות ההיסטורית רואה את מקורו של העם הרוטומני בפיג'י.
שפתם של הרוטומנים היא תת-קבוצה של הלשונות של מערב פיג'י, אך בשפתם של הרוטומנים קיימות לא מעט מילים השאולות מהשפות הפולינזיות, דבר המרמז על קשר מאוחר יותר עם סמואה וטונגה.
ההיסטוריה הרוטומנית שבעל פה מעידה על כך שהמתיישבים הראשונים הגיעו מסמואה.
זמן קצר לאחר מכן גל הגירה נוסף הגיע מטונגה.
מאוחר יותר מתיישבים נוספים הגיעו מטונגה ומקיריבטי.
בשנות החמישים והשישים של המאה ה-19 תבע הנסיך של טונגה מא'אפו את הריבונות על רוטומה ושלח נציגים מטעמו לשלוט על האי.
האירופאי הראשון שביקר ברוטומה היה קפטן אדוארד אדוארדס שב-1791 פיקד על ספינת הצי המלכותי אה"מ פנדורה במסע החיפוש אחר מורדי הבאונטי.
קיימת גם דעה לפיה האי נתגלה על ידי מגלה הארצות הפורטוגלי פדרו פרננדש דה קוירוש (Pedro Fernandes de Queirós), אך התיעוד על כך לוקה בחסר.
כתחנת הצטיידות מועדפת על ציידי הליוויתנים באמצע המאה ה-19, נעשה רוטומה לגן עדן למלחים שערקו מספינותיהם, חלקם אסירים נמלטים.
חלק מהם נישאו לנשים מקומיות ונתנו את חלקם למגוון האתני של אוכלוסיית האי.
אחרים סיימו את חייהם בדרך אלימה, לעיתים עקב מקרי אלימות שהתרחשו בינם לבין עצמם.
רוטומה הייתה חלק ממסלולה של משלחת המחקר של ארצות הברית בשנת 1840.
מיסיונרים מתודיסטים מטונגה הגיעו לרוטומה ב-1842 ולאחריהם הגיעו ב-1847 מיסיונרים קתולים.
עימותים בין שתי הקבוצות, בנוסף ליריבויות בין ראשי השבטים של רוטומה, הובילו למעשי איבה שכתוצאה מהם פנו ראשי השבטים ב-1879 לבריטניה בבקשה להסתפח אליה.
ב-13 במאי 1881, שבע שנים לאחר שפיג'י הפכה למושבה בריטית, סופח האי רוטומה לבריטניה.
תאריך זה מצוין עד היום כ"יום רוטומה".
אף על פי שבאופן רשמי רוטומה הוא חלק מפיג'י מאז 1881, התרבות הרוטומית קרובה יותר לזו של איי פולינזיה שבמזרח, בעיקר לטונגה, סמואה, ואליס ופוטונה.
עקב חזותם הפולינזית ועקב שפתם הייחודית, קיבלו הרוטומנים מעמד של מיעוט מוכר בפיג'י.
רוב בני העם הרוטומני (9984 איש על פי המפקד של 2007), חיים במקומות אחרים בפיג'י, בעוד ש-1953 מתוכם מתגוררים באי.
התרבות הרוטומנית נחשבת לשמרנית והיא משמרת את מנהגיה לנוכח השינויים המתבקשים מהמגע עם העולם החיצון.
ב-1985 הצביעו 85% מתושבי האי במשאל עם נגד פתיחת האי לתיירות, זאת מתוך דאגה מהשפעתם של התיירים המערביים.
בשתי הזדמנויות בלבד עגנו ספינות תענוגות במימי האי במהלך שנות השמונים.
האי רוטומה מחולק לשבע נפות על בסיס שבטי שבראש כל אחת מהן עומד ראש שבט.
ראשי השבטים והנציגים הנבחרים של הנפות מרכיבים את מועצת האי.
הנפות מחולקות בעצמן לבתי אב (ho'aga) שמהווים קבוצת עבודה.
כל ראש נפה וחלק מראשי בתי האב נושאים בתואר חברתי בנוסף לאנשים אחרים שלא נושאים בתפקיד רשמי אף על פי שמצופה מהם לסייע לראשי הנפות וראשי בתי האב בתפקידי ההנהגה.
התארים החברתיים מוענקים בהצבעה שבטית לכל החיים.
באירועים רשמיים ניתן כבוד לבעלי התפקידים הללו, לאנשי דת, לפקידי ממשלה ולאורחים חשובים.
בטקסים מוגש להם האוכל בסלים מיוחדים.
בחיי היומיום של הכפר אין להם זכויות יתר מיוחדות.
המדרג החברתי לא מבוסס על עושר או שליטה במשאבים, אך ההשקעה בדיור משופר ובקניית כלי רכב יצרו פערים חברתיים נראים לעין ברמת החיים.
רוטב צ'ילי הוא מושג המתייחס לכל רוטב או קונדימנט המכיל פלפל חריף.
במשך אלפי שנים בני אדם השתמשו בפלפל צ'ילי ותבלינים חריפים, ב-1807 במסצ'וסטס הופיעו בבקבוקים זמינים רטבים חריפים, עם זאת מותגים מעטים שרדו עד היום מאותה תקופה.
רוטב הטבסקו הוא הרוטב המוקדם בתעשיית הרוטב החריף אשר הופיע לראשונה ב-1896. החל משנת 2010 זה היה התבלין ה-13 הנמכר ביותר בארצות הברית.
בישראל הרטבים החריפים הפופולריים הם הסחוג התימני והעריסה הצפון אפריקאית ועם השנים נוספו אליהם רטבים חריפים
אמריקאיים כגון טבסקו ורטבים אחרים, במיוחד מתוצרת לואיזיאנה.
ב-20 השנים האחרונות חדרו לשוק מוצרים מהמזרח הרחוק ובמיוחד
מתאילנד וכיום המונח רוטב צ'ילי מיוחס לרוב לאחד משני סוגים - רוטב סיראצ'ה, המכונה גם רוטב צ'ילי חריף; ורוטב צ'ילי מתוק.
שניהם פופולרים היום במסעדות מזון מהיר והמבורגריות.
כליווי למאכלים שונים ובמיוחד כרכיב במנת כנפי עוף חריפות.
ישנם מתכונים רבים לרטבים חריפים אך המרכיב המשותף היחיד ביניהם הוא כל סוג של פלפל צ'ילי.
קבוצת החומרים הכימיים הנקראת קפסאיצין אחראית על הטעם החריף.
ישנם רטבים שהשימוש בבסיס הוא פלפל חריף והוספת מלח וחומץ, ואילו רטבים אחרים יכולים להשתמש בפירות או ירקות כבסיס והוספת פלפל חריף לטעם.
מרכיבים נפוצים אחרים כוללים חומץ ותבלינים.
חומץ משמש כחומר משמר טבעי אך בעזרת החומץ ניתן להשתמש כדי להגיע לטעם שונה.
רוטווייל היא עיר במדינת באדן-וירטמברג אשר בגרמניה.
ממוקמת בין היער השחור לבין הרכס השוואבי.
אוכלוסיית רוטווייל מונה כ-25 אלף תושבים, והיא העיר העתיקה ביותר במדינת באדן-וירטמברג.
העיר נוסדה בשנת 73 לספירה על ידי השושלת הפלאבית כמוניקיפיום רומי, אך יש עדויות מוקדמות יותר, משנת 2000 לפנה"ס לערך, על כך שהתקיים במקום יישוב כבר אז.
מהתקופה הרומית נשתמרו בעיר מרחצאות רומיים ופסיפס המתאר את אורפאוס ומתוארך לשנת 180 לערך.
בימי הביניים הייתה העיר מקום מושבם של דוכסים מקומיים, וב- 1268 הפכה לעיר קיסרית חופשית.
בשנת 1463 רוטווייל נכנסה לקונפדרציה השווייצרית, והייתה חלק ממנה במשך כמה מאות שנים.
הברית עם הקונפדרציה כמו גם תואר העיר החופשית בוטל לאחר שהאזור נכבש על ידי נפוליאון בשנת 1803.
גזע כלב הרוטוויילר נקרא על שם העיר, עקב היותו כלב רועים נפוץ באזור זה.
כנסיית הצלב הקדוש (Münster Heiliges Kreuz) - כנסייה מסוף התקופה הרומנסקית ומהתקופה הגותית, אשר הוקמה על שרידי כנסייה מוקדמת יותר מ-1270. בכנסייה קיים קרוסיפיקס פרי יצירתו של הפסל הגרמני פייט שטוס, וכן פסלים גותיים אחרים.
כנסיית הקאפלה (Kapellenkirche) - כנסיית גותית מאמצע המאה ה-14.
כנסיית לורנץ הקדוש (Lorenzkapelle) הגותית מהמאה ה-16, ובה כ-200 עבודות אמנות של אמנים שוואביים.
המוזיאון העירוני - בין שלל תצוגותיו גם פסיפס רומי המציג את דמותו של אורפאוס.
בית העירייה העתיק שנבנה בשנת 1521.
רוטולים (ברוטולית - "Myhabyr"; ברוסית - "Рутулы") הם קבוצה אתנית המרוכזת בדרום דאגסטן, וגם בצפון-מערב אזרבייג'ן.
הקבוצה דוברת שפה משלה, השפה הרוטולית.
כיום משויך השם לקבוצה האתנית הדוברת רוטולית ומרוכזת בעיקרה בדאגסטן ובאזרבייג'ן.
דתם של הרוטולים היא האסלאם הסוני.
רוב הרוטולים מתגוררים באזרבייג'ן ובדאגסטן (רפובליקה המהווה חלק מהפדרציה הרוסית).
מספרם הכולל של הרוטולים הוא כ-55,000-60,000. חציים מתגוררים באזרבייג'ן.
במהלך מלחמת הקווקז חלק מהרוטולים עזבו את אזור ועברו לתחומי האימפריה העות'מאנית.
כתוצאה מכך הם מתוגררים כיום בטורקיה ובסוריה.
הסופרת הסורית אולפת אל-אידליבי היא ממוצא רוטולי.
יש המתעדים את ההיסטוריה של הרוטולים החל מימי ממלכת אלבניה הקווקזית.
ב-323 לפנה"ס לחמו רוטולים לצד אלכסנדר הגדול בקרב קווקמל.
ב-55 לפנה"ס לחם המצביא הרומי פומפיוס נגד "אלבנים" ובהם רוטולים וחברי קבוצות אתניות אחרות.
רוטה ונאגייטה (בליטאית: Rūta Vanagaitė; נולדה ב-25 בינואר 1955) היא סופרת ומבקרת תיאטרון ליטאית, פוליטיקאית מקומית ודמות ציבורית
ספרה "משלנו: מסע עם האויב" עורר סערה בדעת הקהל במדינתה.
נולדה בשאולאי, למדה בבית הספר היסודי ובתיכון בווילנה, ולאחר השלמת לימודיה נסעה למוסקבה ללימודי תיאטרון באקדמיה הרוסית לאמנויות התיאטרון, שבה למדה בין השנים 1973–1978.
ספרה "Mūsiškiai: Kelionė su priešu" (תורגם לעברית בשם: "מסע עם האויב") נכתב לפי תחקיר שנעשה בשיתוף פעולה עם אפרים זורוף ועורר סערה בדעת הקהל במדינתה כשהציף את הטענה לפיה התייחדה שואת יהדות ליטא בכך שהטבח העיקרי במדינה נעשה בידי שכניהם הליטאים של היהודים.
מלבד השפה הליטאית היא דוברת רוסית, אנגלית, פינית, פולנית וצרפתית.
חמשת ספריה הראשונים ראו אור בהוצאת אלמה ליטרה
מהדורה עברית: מסע עם האויב, תרגמה מאנגלית: צילה אלעזר, הוצאת ידיעות ספרים, 2018.
רוטב צרפתי (המכונה גם : קטלינה) הוא רוטב שמשמש בדרך כלל רוטב לסלט או לכריכים והוא מורכב מסוכר, שמן, עגבניות חומץ ופפריקה.
כיום, רבים מכנים את הרוטב צרפתי כ"רוטב קטשופ" עקב צבעו האדום בוהק.
במקומות רבים, לרוטב נהוג להוסיף מלח.
הרוטב הצרפתי התפתח בארצות הברית בשנות החמישים, ובמקור היה מורכב מפפריקה ועגבניות וטעמו היה מתוק.
כיום, הרוטב הצרפתי הוא בדרך כלל כתום.
בדרך כלל ישנם 3 סוגים של רוטב צרפתי :
רוטב צרפתי חלבי - הרוטב מורכב מסוכר, עגבניות, חומץ ומעט חלב.
סוג רוטב זה הוא מתוק ובעל צבע אדמדם.
רוטב צרפתי אדום - הרוטב מורכב מסוכר, עגבניות, חומץ, מלח, פפריקה וקטשופ.
סוג רוטב זה הוא מתוק ובעל צבע אדום.
רוטב וינגרט - רוטב צרפתי וינגרט נמכר ביפן בלבד תחת השם רוטב צרפתי.
רוטב זה מהווה לעיתים קרובות כבסיס להכנת מרינדות ועוד.
רוטב זה מורכב מאותם חומרים כמו שאר סוגי הרטבים ובדומה להם יש לו טעם מתוק-חמוץ וצבע אדמדם.
רוטב צרפתי שימש כרוטב לסלט מאז התקופה הרומית העתיקה.
בתקופה זו, היה רק סוג אחד של רוטב צרפתי שהיה מורכב מסוכר ועגבניות בלבד, בדומה לקטשופ.
במאה ה-21 הומצא מגוון רחב של רטבים צרפתיים שהתפרסמו בספרי בישול רבים.
ישנם מדענים המסיקים שאשתו של רותוס הצרפתית המציאה את הרוטב.
ובנוסף לכך, הם מסיקים שהצרפתים במאה ה-19 שלא אהבו ירקות, המציאו את הרוטב על מנת להעשיר את טעמיהם.
ביפן, הרוטב הופץ לראשונה באוקטובר 1958.
רוטור קואקסיאלי הוא סוג של רוטור, לרוב של מסוק הכולל שתי דיסקות להבים ראשיים המותקנות אחת מעל לשנייה, על גבי ציר משותף ומסתובבות בכיוונים מנוגדים.
מסוק המשתמש בסוג רוטור זה נקרא מסוק קואקסיאלי.
במשך מרבית ההיסטוריה של התפתחות המסוק העסיקה את החוקרים בעיית הפיתול שיצר רוטור בודד שסיבב את הגוף של כלי הטיס בצורה בלתי נשלטת בכיוון המנוגד לכיוון סיבוב הרוטור.
הפתרון שהועדף במהלך התקופה המוקדמת היה התקנת שני רוטורים, צד בצד או אחד מעל לשני.
התקנה קואקסיאלית נחשבה לפתרון האלגנטי ביותר לבעיית הפיתול שכן שני הרוטורים הסובבים זה כנגד זה מבטלים את הפיתול הנוצר.
ניסויים מוקדמים בתצורת רוטור קואקסיאלי:
בשנת 1754,פיתח מיכאיל לומונוסוב הרוסי מכשיר בעל רוטור קואקסיאלי שהונע על ידי קפיץ.
בשנת 1861 ניסה גוסטאב פונטון ד'אמקור הצרפתי מספר דגמים של מסוקים מונעי קיטור.
בניסויים שלו הוא פיתח גם דגם קואקסיאלי קטן המונע על ידי קפיץ.
בשנת 1861 הנרי ברייט ניסה לבנות מסוק קואקסיאלי מונע קיטור.
בשנת 1914 ייצר הממציא הדני יאקוב אלהאמר מסוק קואקסיאלי בעל להבים קצרים.
רוב הדיסקה התחתונה כוסתה בבד כדי להיות מצנח במקרה חירום.
הטייס היה משקולת נגד להפרעות ואי-איזונים, ועל כן היו כמה דרגות בחירה לתליית כיסא הטייס .
בשנים 1917–1920 ייצר והטיס הממציא האוסטרו-הונגרי סטפן פטרוצ'י מסוק קואקסיאלי בעזרתו של תיאודור פון קרמן.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 ראול פטרס פסקרה פיתח מסוק קואקסיאלי.
המסוק הזה היה הראשון שעשה שימוש בשליטה קולקטיבית ומחזורית בלהבי הרוטור.
היו בעיות שליטה מסוימות במסוק, ואף על פי כן הוא החזיק בשיא הטיסה הישרה למרחק בשנת 1924.
בשנת 1930 ייצר האיטלקי קורדינו ד'אסקניו דגם קואקסיאלי.
השליטה בלהבים הושגה על ידי מדפים שהיו מחוברים לקצות הלהבים, והשליטה בהם התבצעה על ידי מערכת כבלים וגלגלות.
המסוק החזיק בזמנו בשיאי גובה, משך טיסה ומרחק טיסה.
בשנת 1935 ייצרו חלוצי התעופה הצרפתיים לואי ברגה ורנה דורן דגם של מסוק קואקסיאלי.
הדגם החזיק בכמה מהשיאים של ה-FAI (הפדרציה הבין-לאומית לאווירונאוטיקה), בהם שיא במשך טיסה של 62 דקות ומרחק טיסה של 44 ק"מ.
מסוקים מוקדמים אלו היו אתגר גדול מאוד למתכניניהם בגלל המורכבות המכנית של מכלול הרוטור הראשי וכן של מערכת ההיגוי הדרושה למסוק.
לאחר מלחמת העולם השנייה מספר מצומצם של חלוצים וחברות מסוקים המשיכו להתנסות בבניית מסוקים קואקסיאלים דוגמת סטנלי הילר.
רבים מהניסיונות הללו התמקדו בדגמי מסוקים אישיים קטנים כדי לעשות מהפכה בתחבורה פרטית בערים הגדולות.
כמה מסוקים בלתי מאוישים השתמשו באופן התקנה זה, בעיקר בשימוש של לוחמה נגד צוללות על גבי ספינות מלחמה.
היצרן היחיד של מסוקים קואקסיאליים מאוישים וסדרתיים היה משרד התכנון הסובייטי, וזה הפך מאוחר יותר לחברת קמוב.
העיניין בתצורת רוטור קואקסיאלי חזר ליצרנים נוספים, בעיקר לאחר שנות ה-2000 המוקדמות, הן לשימוש במסוקים בלתי מאוישים מתקדמים וכן כחלק מתוכניות פיתוח מסוקים משולבים, המבטיחים ביצועי שיוט וטווח גדולים בצורה משמעותית ממסוקים קונווציונליים.
חברת סיקורסקי נמצאת בפיתוח של שני מסוקים משולבים בעלי רוטור קואקסיאלי: סיקורסקי S-97 ו-סיקורסקי–בואינג SB-1 Defiant.
רוטור קואקסיאלי מצטיין בביטול הפיתול השואף לסובב את כלי הטיס על ידי זה ששני הרוטורים יוצרים מומנטים מנוגדים ושווים, על כן המומנט לא דורש ביטול על ידי רוטור עזר כמו מסוק טהור ועל כן מסוקים קואקסיאליים מתאפיינים בזנב קצר יחסית שיכול להיכנס תחת דיסקות הרוטור.
כמו כן נחסך הכוח הדרוש לרוטור העזר וכלל הכוח המופק על ידי המנועים יכול לשמש לייצור עילוי.
שטח הדיסקה הכולל של מסוק קואקסיאלי הוא כפול משל מסוק טהור בעל אותה מוטת להבים.
בשל כך, מוטת להבים של רוטורים קואקסיאליים נוטה להיות קטנה יותר מאלו של מסוקים טהורים.
בשל תכונות אלו של גודל קומפקטי מסוקים קואקסיאליים שימושיים מאוד בפעולה על גבי ספינות מלחמה.
כמו כן מסוק קואקסיאלי נוטה להיות יציב יותר בריחוף יחסית למסוק טהור, אם כי לעיתים יציב מדי, מה שפוגע בזריזות.
למרות זאת למסוקים קואקסיאליים יש מספר חסרונות בולטים.
הראשון הוא שמכלולי ראש הרוטור, תורן הרוטור וההיגוי נוטים להיות מורכבים מאוד ודורשים אחזקה קפדנית ומחמירה.
חסרון נוסף הוא הסיכון ללהבי הרוטור העליון והתחתון לפגוע אחד בשני בתמרונים, ובמיוחד בהנמכה או בהורדת אף ולכן נדרשת הפרדה משמעותית בין הדיסקות שדורשות תורן ארוך במיוחד, מה שמסבך את תכנון המסוק ודורש מוסכים עם תקרה גבוהה יחסית.
תמסורת של מסוק קואקסיאלי נוטה להיות כבדה ודורשת הספק גבוה יחסית למסוקים טהורים.
כמו כן ישנה דרישה לרכיבים מתאמים כגון מערבל הגאים שכן יש תפעולים שלא ניתן ליצור על ידי מכניקה פשוטה.
על כן במרבית המקרים רוטור קואקסיאלי לא ישים למסוקים קלים המונעים על ידי מנוע בוכנה.
מכלול רוטור קואקסיאלי הוא מורכב למדי שכן הוא כולל שני תרנים.
התורן התחתון הוא לרוב קצר וחלול, וסובב לכיוון אחד.
בתוכו מסתובב עוד תורן ארוך יותר.
התורן התחתון תומך בתורן העליון בעזרת המיסבים הגדולים שמתאמים ביניהם.
השליטה בזווית הפסיעה בלהבים מושגת על ידי שני מכלולי דיסקה כאשר מכלול הדיסקה העליון כולל דיסקה סטטית יחסית לרוטור התחתון, כלומר סובבת יחד עם הרוטור, בשביל לאפשר העברת תנועה מהדיסקה הסובבת התחתונה.
החיבור בין הדיסקה התחתונה לעליונה כולל לרוב פעולת מנוף.
ישנו מכלול נוסף המחובר למכלול הדיסקה העליון המעלה או מוריד את הדיסקה בנפרד מפעולת מכלול הדיסקה התחתון, זה מקנה שליטה בציר הסבסוב על ידי שינוי הפיתול.
אם המסוק רוצה לסבסב בכיוון אחד, דיסקה אחת תוריד את זווית הפסיעה, מה שמקטין את העילוי על הדיסקה, אבל גם מוריד את הפיתול שהיא חווה.
הדיסקה השנייה לעומתה תגדיל את זווית הפסיעה ואיתה את הפיתול והעילוי ככה שייווצר הפרש בפיתול ללא שינוי בעילוי.
לעיתים מכלול דומה מותקן גם על הדיסקה התחתונה, זה נעשה בשביל להגדיל את מהירות התגובה בסבסוב.
טכנולוגיות הנדסת חומרים וייצור מתקדמות אפשרו ייצור של רוטורים קואקסיאליים קשיחים ומתקדמים המשתמשים בגמישות והאלסטיות של החומר.
זה מאפשר שליטה פשוטה יותר בזוויות הלהבים והפרדה בין דיסקות הרוטור קטנה משמעותית מהרגיל לראשי רוטור קואקסיאליים סטנדרטיים.
אינג'ניואיטי - המסוק הרובוטי של נאס"א שטס על מאדים
בפיזיקה תאורטית, רוטון הוא עירור יסודי, או קוואזי-חלקיק, הנמצא באנרגיה מינימלית במצב של מומנטום סופי.
הרוטון חשוב להבנת הליום-4 במצב של נוזל-על, ויחס הפיזור של העירורים היסודיים בנוזל על זה מראה עלייה ליניארית מן המוצא, אבל מגיע קודם למקסימום באנרגיה ואז מינימום באנרגיה ככל שהמומנטום עולה.
עירורים עם מומנטום באזור ליניארי נקראות פונונים, ואלה עם מומנטום קרוב למינימום נקראים רוטונים.
עירורים עם מומנטום קרוב למקסימום נקראים לפעמים מקסונים .
המונח "רוטון" משמש גם לתיאור אופני תנודה עצמיים של מולקולות המסתובבות חופשית.
במקור, הספקטרום של הרוטון הוצג על ידי לב לנדאו.
כיום קיימים מודלים שונים המנסים להסביר את הספקטרום של הרוטון, עם דרגות שונות של הצלחה.
הדרישה לכל מודל מסוג זה היא שהיא חייבת להסביר לא רק את צורת הספקטרום, אלא גם את שאר התכונות הנצפות, כגון מהירות הקול ומבנה הגורם של הליום -4 במצב נוזל-על.
ספקטוגרפיות מיקרוגל ובראג נערכו על הליום כדי לחקור את הספקטרום של הרוטון.
הנושא של עיבוי בוז-איינשטיין של רוטונים נחקר אף הוא.
האיתור הראשון שלו דווח בשנת 2018 בעיבוי בוז-איינשטיין של אטומי ארביום.
תארים אליפות המחוז הפדרלי הדרומי / המחוז הפדרלי של צפון קווקז זכייה אנאפה 2012 אליפות רוסיה בכדורגל בחופים סגנות 2013 זכייה 2014 הגביע הרוסי בכדורגל חופים זכייה 2014
רוטור-וולגוגרד הוא מועדון כדורגל חופים רוסי מהעיר וולגוגרד, שנוסד בשנת 2012 וחדל להתקיים בשנת 2015. הוא התמודד באליפות רוסיה בכדורגל חופים והישג השיא הוא זכייה באליפות 2014.
המועדון הוקם על בסיס מועדון כדורגל החופים "דלתא" מסראטוב.
על פי תוצאות העונה הראשונה, המועדון מגדות הוולגה סיים במקום החמישי.
בעונת 2013, רוטור סיימה כסגנית האלופה, לאחר שלאורך כל העונה, רוטור-וולגוגרד הייתה הקבוצה היחידה שהגיעה לגמר הן באליפות והן בגביע.
אך הקבוצה הפסידה לקריסטל סנקט פטרבורג.
בעונת 2014 זכתה לראשונה באליפות המדינה ובגביע.
ב-24 באפריל 2015 נודע כי "רוטור" לא תשחק במשחק הסופרקאפ 2015 בגלל בעיות כלכליות.
את מקומה של "רוטור" קיבלה צסק"א, שהעפילה לליגת העל עונה קודם.
רוטב תיבול הוא תבלין, מטבל, רוטב או נוזל לתיבול שמוסיפים לאוכל בעת האכילה לפי הטעם האישי.
חלק מרטבי התיבול יכולים לשמש הן כתבלין בזמן הבישול והן כרוטב לצד המנה, בזמן ההגשה.
לדוגמה, רוטב סויה משמש כרוטב תיבול לצד סושי, וגם כרכיב בעת הכנת ירקות מוקפצים סיניים.
בין רוטבי התיבול הנפוצים נמנים איולי, , חרדל, קטשופ, מיונז, טבסקו, סיראצ'ה ורוטב סלסה.
ברשתות של מזון מהיר וטייק אווי מקובל לספק רוטבי תיבול במנות חד-פעמיות.
המונח "קונדימנט" מגיע מהמילה הלטינית condimentum, כלומר "תבלין, תיבול, רוטב" ומן המילה condire הלטינית, כלומר "לשמר, חמוץ או עונה".
המונח תיאר במקור מזונות כבושים או שמורים, אך משמעותו השתנתה עם הזמן.
ההגדרה לרוטב תיבול משתנה בשפות שונות.
המילה "קונדימנט" משמשת בכמה שפות כמילה נרדפת למושג "תיבול", ומתייחסת גם לתבלינים יבשים, עשבי תיבול, מלח בישול ופלפל שחור.
גם גבינות נחשבות לקונדימנט בחלק ממדינות אירופה.
בחלק מההגדרות, ממקדים את ההגדרה ל"רכיב או רכיבי אוכל מוכנים, הכוללים תבלין אחד או יותר", המתווספים לאוכל לאחר הליך הבישול כחרדל, קטשופ או רוטב מנטה.
תבלינים היו ידועים ברומא העתיקה, הודו העתיקה, יוון העתיקה וסין העתיקה.
הרומאים הכינו את ציר הדגים גארום על ידי התססת דגים מרוסקים במלח עד שהפכו לנוזל המכיל חומצה גלוטמית ששימשה לשיפור טעם המזון.
תהליך זה הוביל לשגשוג תעשיית התבלינים.
אפיקיוס, ספר בישול המבוסס על מטבח מהמאה הרביעית והחמישית, מכיל קטע העוסק אך ורק בתבלינים.
רוטב רוסי הוא רוטב לסלט הרוטב מורכב ממיונז, קטשופ ושאר מרכיבים.
הרוטב הוא אחד המרכיבים המרכזיים בכריך רובן.
הרוטב הרוסי דומה לרוטב אלף האיים ולרוטב צרפתי.
הרוטב הרוסי מוזכר כבר בשנת 1900 במקורות אמריקאים.
הרוטב גם מתועד בספר קייטרינג משנת 1910 בתור חלופה לוויניגרט ולרוטב עגבניות.
בדרך כלל הרוטב הוא בטעם פיקנטי, הוא עשוי כיום מתערובת של מיונז וקטשופ המשולבים במרכיבים נוספים כמו חזרת, פימנטוס, עירית, חרדל ותבלינים.
מלבד השימוש כרוטב לסלט, רוטב רוסי משמש גם כממרח לכריכי רובן.
רוטבגה או סוויד הוא זן תרבותי של כרוב הנאפוס שבשורשו עושים שימוש קולינרי.
בין שמותיו הנוספים הם: לפת שוודית, ניפ (בסקוטלנד) וסנאגר (בצפון אמריקה).
את הרוטבגה ניתן להכין למאכל במגוון דרכים, ונהוג גם לאכול את עליו.
השורשים של הירק משמשים גם להאכלת חיות משק.
בסקוטלנד, צפון אנגליה, מערב אנגליה ואירלנד התקיימה בעבר מסורת של גילוף השורשים בצורות שונות בעת ליל כל הקדושים.
במערב אנגליה, אירלנד וסקוטלנד נהוג היה לגלף את השורש לצורות שונות ואף לגלפו לפנסי ג'ק-או-לנטרן במטרה להדוף את הרוחות המזיקות שהסתובבו בערים בעת ליל כל הקדושים.
בימי הביניים הסתובבו חבורות שעטו מסכות מפחידות, תוך שהן נשאו רוטבגה מגולפת שכונו בסקוטלנד כ"ראשי טומשי".
מתחילת שנות השמונים הדלעת זמינה באופן נרחב באירופה, ולכן היא תפסה את מקומה של הרוטבגה במנהגי ליל כל הקדושים.
באי מאן, פנסי ג'ק-או-לנטרן מלפת עדיין מגולפים בחג ההופ-טו-נא (חג קלטי הנחגג בתאריך ליל כל הקדושים), ומוארים באמצעות נרות או לפידים חשמליים.
יש שמשתמשים בפנסים כדי לאסוף ממתקים בערב החג, בדומה למסורת תעלול או ממתק.
רוטו (בנקבה: רוטה) (בספרדית: Roto, פשוטו כמשמעו "קרוע" או "שבור") הוא מונח המשמש להתייחסות לעם הצ'יליאני ובמיוחד לצ'יליאני המצוי.
בצ'ילה מתחילת המאה ה-20 הוא הוחל בקונוטציה קלאסית שלילית על תושבי העיר העניים.
משתמשים בו בבוז גם במדינות אחרות דוברות ספרדית, במיוחד בבוליביה ובפרו, כדי להתייחס לצ'יליאנים באופן גנאי.
אחרת, למרות פגמיו, רוטו נחשב גם לדמות של זהות לאומית וגאווה בצ'ילה.
המושג רוטו שימש בפרו מאז ימי הכיבוש הספרדי, כאשר כוחותיו המאוכזבים של דייגו דה אלמגרו חזרו לקוסקו (אחרי משלחת חיפוש זהב כושלת בצ'ילה) עם בגדיהם הקרועים, בגלל המסע הרגלי הקשה שנאלצו לעשות דרך מדבר אטקמה.
בימיה הראשונים של סנטיאגו תושביה היו לבושים באופן גרוע כתוצאה ממחסור במזון ואספקה.
כמה ספרדים אפילו הגיעו למצב שבו היו צריכים להתלבש עם עור של כלבים, חתולים, אריות ים ושועלים.
דמותו של רוטו הצ'יליאני מונצחת על ידי ארגונים מגוונים מאוד כגון צבא צ'ילה, פעילים אולטרא-לאומניים, המפלגה הקומוניסטית וארגונים מקומיים של אזרחים מן השורה.
לצבא יש הערכה מיוחדת לדמות שנחשבה לגיבור הראשי - גיבור קולקטיבי ואנונימי - של כמה מהקרבות החשובים ביותר במלחמה נגד בוליביה ופרו.
בהקשר זה, דף האינטרנט של צבא צ'ילה קובע:
הפטריוטיות, האומץ והגבורה התגלו ברוטו הצ'יליאני, המייצג את האדם הרגיל שעזב את כל המאבק למען מדינתו.
זה היה שלחם ביונגאי ואפיין את עצמו בעוז ובנחישותו.
רוטה (בספרדית: Rota) היא עיירה הנמצאת במחוז קדיס שבקהילה האוטונומית אנדלוסיה שבדרום ספרד.
ליד העיירה שוכן בסיס צבאי של צי ארצות הברית בשם בסיס הצי רוטה, שבו נמל ושדה תעופה.
העיירה היא מוקד תיירות מקומי.
על פי ממצאים ארכאולוגיים, ייתכן שסביבותיה של העיר רוטה היו מיושבים עוד בתקופת הברונזה.
ב-1217, במהלך מסע הצלב החמישי, תקפו צלבנים מפריזיה את רוטה.
ב-2020 חיו ברוטה כשלושים אלף איש.
שם המשפחה "ארואטי" מתייחס לאדם שמוצא אבותיו ברוטה, או שאלה עברו במקום לשם מסחר או מגורים ארעיים.
רוטי (בהינדי: रोटी; באנגלית: Roti) הוא לחם שטוח ועגול העשוי מקמח חיטה מלאה ונפוץ במדינות תת-היבשת ההודית.
לחם הרוטי עשוי לרוב מקמח חיטה מלאה בשם אטה (Atta) או דוחן, מלח ומים שאותם מערבבים ומבשלים על מחבת ברזל שטוחה בשם טאווה (Tawa).
בדרך כלל אוכלים אותו לצד רוטב קארי, ירקות, ובתור ליווי למאכלים אחרים.
השם "רוטי" נגזר מהמילה רוטיקה (rotikā), שפירושה "לחם" בשפת הסנסקריט.
ללחם הרוטי גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבסיסית קיימות גם גרסאות נוספות:
סאדה רוטי (Sada Roti): לחם העשוי מקמח לבן.
פורי (Puri): לחם העשוי משתי שכבות שאותו מבשלים על מחבת טאווה ולאחר מכן מטגנים בשמן חם.
דאלפורי (Dhalpuri): לחם במילוי אפונה צהובה טחונה, שום ופלפל.
ראפ רוטי (Wrap Roti): רול שמכיל בשר, ירקות, תבשיל חומוס עם תפוחי אדמה וקארי.
אלופורי (Aloopuri): לחם במילוי תפוחי אדמה ודאל.
בננה רוטי (Banana Roti): קינוח תאילנדי מפורסם בו לוקחים בצק של רוטי וממלאים בננה או מנגו, מקפלים ומטגנים.
פול רוטי (Pol Roti): לחם העשוי מקמח חיטה או דגוסה וקוקוס מגורד עם צ'ילי ובצל.
קוטו רוטי (Kottu Roti): תבשיל בשר המכיל חתיכות קטנות של רוטי.
רוטב ראנץ' הוא רוטב לסלט אמריקאי, המכיל חובצה, מלח, שום, בצל, חרדל, עשבי תיבול (בעיקר עירית, פטרוזיליה ושמיר) ותבלינים (פלפל שחור, פפריקה וזרעי חרדל) המעורבבים עם מיונז או עם תחליב שומן אחר.
שמנת חמוצה ויוגורט משמשים לעיתים כתוספת לרוטב או כתחליף לחובצה.
הרוטב הומצא בשנת 1949 באנקורג', אלסקה, בידי קבלן אינסטלציה בשם סטיב הנסון.
בשנת 1957 הוצעה לראשונה התערובת בתוך שקית להכנה בבית.
לאחר מספר שנים, הרוטב החל להיות משווק ברמה הארצית, והחל להיות פופולרי.
הרוטב הוא הרוטב לסלט הנמכר ביותר בארצות הברית מאז 1992, אז עקף את הרוטב האיטלקי.
הוא פופולרי גם כמטבל וכתיבול לחטיף תפוחי אדמה ולמיני אוכל נוספים.
בשנת 2017 כ-40% מהאמריקאים תיארו את הרוטב כמועדף עליהם.
רוטוסקופינג (מאנגלית: Rotoscoping) היא טכניקת הנפשה שבה אנימטור מאייר פריימי אנימציה מעל קטעים מצולמים (לייב אקשן) על מנת לחקות תנועה מציאותית.
במקור היו האנימטורים מאיירים על גבי יריעת זכוכית שעליה היה מוקרן פריים מתוך התנועה המצולמת.
ציוד ההקרנה הזה, שהומצא על-ידי האנימטור הפולני-אמריקאי מקס פליישר, כונה "רוטוסקופ", והאנימציה שהופקה ממנו נקראה "רוטוגרף".
הטכניקה המקורית הוחלפה במרוצת הזמן על-ידי תוכנות מחשב, אך התהליך עצמו עדיין נקרא בשמו המקורי.
בתעשיית האפקטים החזותיים, הטכניקה מיושמת ליצירת "מסכה" דיגיטלית סביב אובייקט או שחקן, כך שניתן להפרידם מן הרקע ולשנות אותו.
מסכים ירוקים או כחולים משמשים לרוב למטרה זו, אך רוטוסקופינג מספקת רמת דיוק גבוהה יותר ולרוב משומשת יחד עם מסכים אלו ואף בלעדיהם.
לרוב נעשה שימוש ברוטוסקופינג ככלי לאפקטים חזותיים בסרטי לייב אקשן.
העורך יוצר צללית נעה (שנקראת "מסכה" או "matte" באנגלית) סביב הסובייקט על מנת להפרידו מן הרקע.
טכניקות הפרדה כגון המסך הכחול הפכו את תהליך ההפרדה לפשוט ומהיר יותר, אך טכניקת הרוטוסקופינג עדיין משחקת תפקיד גדול בתהליך.
עם התפתחות תוכנות העריכה, כלים אוטומטים כגון איכון תנועה (motion tracking) יכולים לזרז את תהליך הרוטוסקופינג.
ניתן גם להשתמש ברוטוסקופינג על מנת ליצור אפקט חזותי המבוסס על המסכה עצמה.
שימוש קלאסי ברוטוסקופינג למטרה זו נמצא בשלושת הסרטים המקוריים בסדרת "מלחמת הכוכבים", בהם הטכניקה שומשה ליצירת קו לבן מעל אביזרי השחקנים כדי ליצור חרבות אור זוהרים.
הטכניקה הומצאה על ידי האנימטור מקס פליישר בשנת 1915 וזכתה לפטנט בשנת 1917. פליישר השיק אותה באמצעות סדרת סרטים קצרים בשם Out of the Inkwell ("מחוץ לקסת הדיו") שיצר בין השנים 1918–1927. בזמנו הטכניקה נודעה בשם "תהליך פליישר".
הקלטות של דייב פליישר, אחיו של פליישר, היוו את הבסיס המצולם לאיור הדמות הראשית קוקו הליצן בסדרת הסרטים.
אף על פי שרוטוסקופינג הומצא כדרך להפחית את זמן ההנפשה, מדובר בהליך איטי ומסובך לאור הדיוק הנדרש במעקב אחר הסובייקט המצולם.
בנוסף, כיוון שבמקור הטכניקה התבססה על הקרנת סרטים על משטח שקוף, עלולות להיווצר סטיות קלות בין הדמות המאוירת לדמות המצולמת, כגון קווי מתאר עקומים ולא עקביים.
על מנת למנוע שגיאות אלו, איורי רוטוסקופינג עברו עיבוד נוסף שמתמקד בעקביות וביצירת תנועה חלקה.
פליישר הפסיק להשתמש ברוטוסקופינג כטכניקה השלטת ביצירותיו בשנת 1924, בה דיק היומר התמנה לבמאי אנימציה וניצל את ניסיון האנימציה הרב שצבר בזמן שעבד על סדרת הסרטים הקצרים Mutt and Jeff ("מוט וג'ף").
פליישר חזר להשתמש ברוטוסקופינג בשנות ה-30 על מנת לחקות תנועות ריקוד מורכבות בסרטי פופאי ובטי בופ.
הדוגמאות הבולטות ביותר לשימוש נקודתי זה הם ריקודים שבוצעו על ידי זמר הג'אז קאב קאלווי והופיעו בסרטי בטי בופ בשנים 1932–1933, בהן הטכניקה שומשה בעיקר כקו מנחה למיקום הדמויות ולתזמונם.
פליישר השתמש בטכניקה מספר פעמים נוספות כדרך לחקות תנועה אנושית ריאליסטית עבור הדמויות הראשיות בסרט "מסעות גוליבר" (1939) וכן הדמויות האנושיות בסרטו האחרון באורך מלא, Mr.
פליישר יישם את הטכניקה באופן היעיל ביותר בסדרת הסרטים הקצרים "סופרמן" משנות הארבעים, בה הצליח לחקות תנועה מציאותית באופן שלא היה ניתן להשיג בטכניקות הנפשה קונבנציונליות.
הפטנט המקורי של פליישר פג ב-1934, מה שאפשר למפיקים וליוצרים להשתמש בטכניקה באופן חופשי.
וולט דיסני והאנימטורים שלו השתמשו בטכניקה כחלק מהסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" משנת 1937.
לאון שלזינגר הפקות, שהפיקה את סדרת לוני טונס עבור האחים וורנר, השתמשה מדי פעם ברוטוסקופינג.
סרט האנימציה הסיני הראשון, "Princess Iron Fan" משנת 1941, עשה שימוש נרחב ברוטוסקופינג.
הסרט הופק וכן יצא לאקרנים תחת התנאים הקשים של מלחמת סין-יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה.
רבים מן הסרטים שיישמו את הטכניקה היו עיבודים של סיפורי עם או שירים, כגון הסרט הרוסי "הלילה שלפני חג המולד" .
רק בתחילת שנות ה-60, לאחר ההפשרה של חרושצ'וב, החלו אנימטורים רוסים לחקור אסתטיקות שונות של אנימציה.
יוצרי הסרט "צוללת צהובה" של הביטלס השתמשו ברוטוסקופינג בסצנת השיר "Lucy in the Sky with Diamonds".
הבמאי מרטין סקורסזה השתמש בטכניקה כדי למחוק גוש גדול של קוקאין שניגר מאפו של ניל יאנג בסרט ההופעה "הואלס האחרון".
ראלף בקשי השתמש לראשונה ברוטוסקופינג כדי לסיים את סצנות הקרב בסרטו "קוסמים" (1977) לאחר שאולפני 20th Century Fox סירבו להעניק לו תוספת תקציב בגובה 50 אלף דולר.
דוגמאות לסרטים מודרניים נוספים הכוללים סצנות רוטוסקופינג הן "רוק בחלל" (1981), "על קסמים ועכברים" (1982) מאת דון בלות', סרטי הטלווזיה "What Have We Learned, Charlie Brown?" משנת 1983 ו-"It's Flashbeagle, Charlie Brown" משנת 1984 המבוססים על סדרת הקומיקס פינאטס, "פייבל והחלום האמריקאי" (1986), "העי"ג" (1989), ו"טיטאן" (2000).
וידאו קליפים לשירים "Accidents Will Happen" מאת אלביס קוסטלו (1978), "Routine Day" מאת קלאטו (1979), "Take On Me" מאת א-הא (1985), "Money for Nothing" מאת דייר סטרייטס, "All I Wanted" מאת קנזס (1986), ו"Heartless" מאת קניה וסט (2008) מיישמים את הטכניקה באופן חלקי או מלא.
בשנת 1994, חברת משחקי הווידאו "Smoking Car Productions" המציאה תהליך רוטוסקופינג דיגיטלי בעת פיתוח משחק ההרפתקאה זוכה הפרסים "The Last Express".
התהליך זכה לפטנט בשנת 1997. המשחק עוצב על ידי ג'ורדן מכנר, שהשתמש ברוטוסקופינג במשחקיו הקודמים, "קראקטה" ו"הנסיך הפרסי".
באמצע שנות התשעים, בוב סביסטון , אנימטור ומדען מחשב ותיק בחטיבת המדיה של MIT, פיתח תהליך רוטוסקופינג ממוחשב בשם "Interpolated Rotoscoping" (רוטוסקופינג בעזרת אינטרפולציה).
את התהליך השיק באמצעות סרט קצר בשם "Snack and Drink" בשנת 1999, שעוקב אחר נער בדרכו לקנות חטיף ושתייה קלה, כאשר כל שוט מאוייר בסגנון אחר.
הבמאי ריצ'רד לינקלייטר רכש זיכיון לשימוש בתוכנה של סביסטון, ובעזרתה יצר את הסגנון הייחודי של סרטיון "חיים בהקיץ" (2001) ו"סורק אפלה" (2006).
לינקלייטר היה הבמאי הראשון שיצר סרט עלילתי באורך מלא באמצעות רוטוסקופינג דיגיטלי.
בנוסף, מספר פרסומות טלוויזיוניות לתאגיד צ'ארלס שוואב האמריקאי ניצלו את הטכניקה של סביסטון בין השנים 2005–2008 תחת הכותרת "Talk to Chuck" (דברו עם צ'אק).
סדרת האנימה The Flowers of Evil" (2013)" וסרט האנימה The Case of Hana & Alice" (2015)" בחרו להשתמש ברוטוסקופינג במקום בטכניקות אנימציה מסורתיות.
היצירות, והסרט במיוחד, זכו לציונים גבוהים ותשבחות מקהל המבקרים.
סדרת המקור המונפשת הראשונה של פריים וידאו למבוגרים, "בלתי גמור" (2019), הונפשה כולה בעזרת רוטוסקופינג.
"עמוד השדרה של הלילה" (2021), סרט פנטזיה עלילתי באורך מלא, הונפש כולו באמצעות רוטוסקופ.
יוצרי הסרט, סטודיו בשם "GORGONAUT", יצרו בעבר סדרת סרטים קצרים בעזרת הטכניקה.
רוטה צורה היה ארגון טרור פמיניסטי רדיקלי אשר פעל בגרמניה המערבית מסוף שנות ה-70 של המאה ה-20. הארגון ביצע מספר גדול של פעולות טרור כנגד יחידים וארגונים אשר נחשבו על ידו כמעורבים בסקסיזם, ניצול נשים, הנדסה גנטית, אכיפת חברה פטריארכלית, כוח גרעיני והתנגדות להפלות.
הארגון נודע במיוחד בשל מלחמתו בסעיף 218 לחוק העונשין הגרמני אשר מגביל הפלות.
חברי הארגון כינו סעיף זה בשם "סעיף הטרור" ופעלו כדי לבטל אותו בכל צורה.
הארגון מעולם לא פורק באופן רשמי, אולם פעילותו דעכה בהדרגה עד שנעלמה כליל באמצע שנות ה-90.
החל מסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הייתה נתונה גרמניה המערבית במתקפה בלתי פוסקת מצד ארגוני טרור מרקסיסטיים קיצוניים כדוגמת סיעת הצבא האדום, ותנועת ה-2 ביוני.
למרות שארגונים אלו התיימרו לייצג עמדה שוויונית, הרי שהם היו גבריים בעיקרם, וחלוקת העבודה בין חברי וחברות הארגון לא הייתה זהה.
מצב זה גרם לטרוריסטיות רבות לטעון שיש צורך בארגון לנשים בלבד, שיתמקד בסוגיות של פמיניזם רדיקלי.
בארגון "תאי המהפכה" שנוסד ב-1973 פעל גם אגף פמיניסטי שכלל הן גברים והן נשים.
בפועל, מרבית הגברים באגף זה, היו אדישים לנושא והותירו אותו בידי חברות הקבוצה.
ב-1975 פוצצו חברות הארגון את אולם בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה בקרלסרוהה.
הן הצדיקו את המעשה בקיומו של סעיף 218 לחוק העונשין הגרמני אשר מגביל הפלות.
בהודעות לעיתונות כינו את עצמן חברות הקבוצה "רוטה צורה" על שמו של ספר ילדים פופולרי מאת קורט הלד, "צורה האדומה וחבורתה" (Die rote Zora und ihre Bande).
זמן קצר לאחר מכן הן הכריזו על עצמן כארגון נפרד.
חברות הארגון ביצעו מספר רב של פעולות טרור כנגד יחידים וארגונים אשר נחשבו על ידן כמעורבים בסקסיזם, ניצול נשים, הנדסה גנטית, אכיפת חברה פטריארכלית והתנגדות להפלות.
כמו כן הן הפיצו עלוני תעמולה שבהן דרשו מכל נשות גרמניה להצטרף למאבקן באמצעות הקמת כנופיות לוחמות.
הן סירבו להגדיר את עצמן כ"קיצוניות" ותחת זאת הגדירו עצמן כ"רדיקליות".
במהלך השנים החלו חברות הארגון לתקוף גם ארגונים המעורבים בתעשיית הנשק, מיליטריזם ואנרגיה גרעינית.
כמו כן הן תמכו באמצעים אלימים בשביתות עובדים בחברות גדולות.
פיגועים רבים של הארגון בוצעו בשיתוף פעולה עם ארגון האב שלו – תאי המהפכה.
בסוף שנות ה-80 החלה המשטרה הפדרלית של גרמניה לנקוט ביד קשה כנגד רוטה צורה וארגוני הטרור המרקסיסטי האחרים כתוצאה מכך, נחלש הארגון באופן משמעותי.
גם התמיכה העממית בטרור האדום פחתה באופן ניכר לאחר איחוד גרמניה מחדש.
ב-1991 התפצל ארגון רוטה צורה.
קבוצת חברות פרשו ממנו במטרה להקים ארגון פמיניסטי חוקי שיפעל באמצעים לא-אלימים.
קבוצה אחרת המשיכה לדבוק בדרך הטרור.
ב-1994 ניסו חברות הארגון לחזור לכותרות באמצעות הצתת משרדיה של חברה שסיפקה מזון למגורי פליטים בנירנברג.
שנה לאחר מכן פוצצו חברות הארגון פצצה במספנה שסייעה באספקת נשק גרמנית לטורקיה.
שני האירועים לא סייעו בהחזרת הארגון לדעת הקהל הגרמנית, והוא הפסיק לפעול, למרות שמעולם לא התפרק באופן רשמי.
רוטב שום הוא רוטב שמרכיבו העיקרי הוא שום.
זהו בדרך כלל רוטב חרפרף, כאשר עומק טעם השום נקבע על פי כמות השום ברוטב.
השום בדרך כלל כתוש או חתוך לקוביות דקות.
רוטב שום פשוט מורכב משום ורכיב נוסף היוצר תחליב עם השום, כגון שמן, חמאה או מיונז.
ניתן להשתמש במרכיבים שונים להכנת הרוטב.
ניתן להשתמש ברוטב שום להוספת טעם למאכלים רבים, כמו סטייק, דג, מאכלי ים, בשר כבש, צלע חזיר, בשר עוף, ביצים וירקות.
הוא משמש גם כקונדימנט לדונר קבב.
אגליאטה הוא רוטב שום מלוח וחריף במטבח האיטלקי המשמש לתיבול וליווי לבשר, דגים וירקות צלויים או מבושלים.
שימוש בו תועד לראשונה ברומא העתיקה, והוא נותר חלק מהמטבח של ליגוריה.
פורטה הוא רוטב דומה שמוכן מכרישה במקום שום.
איולי הוא רוטב ים תיכוני העשוי משום ושמן זית; באזורים מסוימים משתמשים בחומרים מתחלבים אחרים כגון ביצה.
פירושו של השם הוא "שום ושמן" בקטלאנית ובדיאלקט הפרובאנסי.
הוא מזוהה במיוחד עם המטבחים של חופי הים התיכון של ספרד (ולנסיה, קטלוניה, האיים הבלאריים, מורסיה ומזרח אנדלוסיה), צרפת (פרובאנס) ואיטליה (ליגוריה).
פלפל צ'ומה הוא מתכון צפון אפריקאי ממטבח יהודי לוב העשוי מאבקת פלפל מתוק וחריף, כמות גדולה של שום טחון, קימל וכמון.
הוא משמש כמטבל בדומה לנהוג במטבח האתיופי, כמרינדה לבשר, או כתיבול בסיס בתבשילים ורטבים.
רוטב שום ודבש הוא רוטב חמוץ מתוק שמשלב את טעם השום והדבש, הוא פופולרי בקנדה.
רוטב שום ודבש הוא אחד מהרטבים הרבים ששמים על כנפי עוף, צלעות ומאכלים אחרים כגון קציצות.
במטבח הקובני, מוג'ו הוא כל רוטב שמוכן משום, שמן זית או שומן חזיר, ומיץ הדרים, באופן מסורתי ממיץ חושחש.
הוא משמש בדרך כלל לתיבול שורש הקסאווה וגם למרינדת חזיר צלוי.
ללא אורגנו, הרוטב נקרא בדרך כלל 'מוחיטו' ומשמש לטבילת שבבי פלנטיין וקסאווה מטוגנים (יוקה).
המרינדה לבשר החזיר מורכבת ממיץ חושחש, שום, אורגנו, כמון ומלח.
השום משמש גם כמרכיב במתכונים נוספים של מוג'ו במטבחים שונים.
מוז'דיי הוא רוטב חריף במטבח הרומני העשוי משיני שום כתושות וטחונות לעיסה, המומלחת ומעורבבת במים ושמן צמחי.
שמן חמניות הוא השמן העיקר המשומש להכנת הרוטב.
בגרסאות מסוימות מוספת גם שמנת חמוצה.
סקורדליה היא מחית סמיכה (או רוטב, מטבל, ממרח וכו') במטבח היווני שנעשית על ידי שילוב של שום כתוש עם בסיס מחוספס שעשוי להיות מחית תפוחי אדמה, אגוזי מלך, שקדים או לחם יבש הספוג נוזלים.
התערובת המתקבלת מוקצפת על ידי הוספה הדרגתית של שמן זית לקבלת תחליב חלק.
טאלייה הוא רוטב שום במטבח המצרי שנעשה על ידי טיגון שום בגהי ולאחר מכן הוספת כוסברה וצ'ילי.
הוא משמש כרוטב לתיבול במיה וקושארי.
טרטור הוא רוטב ב של המפרץ הפרסי העשוי מטחינה, מיץ לימון ושום ובמטבח הצרפתי היה קודמו של האיולי.
הוא הוכן לראשונה באזור סוריה הגדולה על ידי איכרים.
מאוחר יותר הוא הובא לחצי האי האיברי על ידי פיניקים, וגם הובא לחצי האי האיברי בזמן מאוחר יותר על ידי ערבים.
משם הובא הרוטב לדרום צרפת.
טרטור תואר כ-"חלק בלתי נפרד מהמטבחים של מדינות המפרץ הערביות".
רוטב עגבניות ושום מוכן מעגבניות כמרכיב העיקרי, ומשמש במטבחים ובמאכלים שונים.
במטבח האיטלקי, הרוטב אלה פיציולה הוא רוטב עגבניות ושום, המשמש להכנת פיצה, פסטה ובשרים.
ת'ום הוא רוטב שום סמיך הנפוץ באזור הלבנט.
הוא עשוי משום כתוש, מלח, שמן זית או שמן צמחי ומיץ לימון, המרכיבים נכתשים באופן מסורתי באמצעות מכתש ועלי מעץ.
מוכן ברחבי דרום מזרח אסיה מצ'ילי אדום, שום, חומץ וסירופ סוכר כמרכיבים העיקריים, בדרך כלל בשילוב עם מסמיך כמו עמילן תירס.
צזיקי הוא רוטב מהמטבח היווני שעשוי משום טחון, מלפפונים מגוררים ויוגורט.
הוא פופולרי במיוחד בחבל הבלקן.
בבולגריה נקרא 'טרטור מיובש', שאינו דומה לטרטור הערבי.
ניתן להכין רוטב שום פשוט על ידי הוספת שום כתוש או טחון ללבנה, מיונז או שמנת חמוצה.
ניתן להשתמש במיץ לימון, מלח, פלפל ועשבי תיבול כגון שמיר כדי להעניק טעם נוסף.
רוטב רובר הוא רוטב חרדל חום ואחד "הרטבים הקטנים", או "הרטבים המורכבים".
רוטב רובר הוא אחד הרטבים המופקים מהדמי גלאס הצרפתי הקלאסי, אשר בתורו נגזר מרוטב אספניול, אחד מחמשת רטבי האם במטבח הצרפתי (בשאמל, ולוטה, אספניול, עגבניות והולנדייז).
רוטב רובר עשוי מבצל קצוץ מבושל בחמאה ללא השחמה, צמצום של יין לבן, פלפל שחור גרוס, תוספת דמי גלאס ומסתיים בחרדל.
הרוטב מתאים לבשר אדום, במיוחד בשר חזיר, בדרך כלל בגריל.
כמו כן רוטב רוברט מלווה בדרך כלל נתחי בשר בגריל נוספים כמו: עוף, יונים צלי ארנב וברווז, ביצים עלומות ודג הייק (בקליים).
רוטב רוברט הוא אחד הרטבים המורכבים המוקדמים ביותר שנרשמו.
גרסה של רובר לרוטב מופיעה גם ב-Le Cuisinier François של פרנסואה פייר לה וארן (1651), הטקסט המכונן של המטבח הצרפתי המודרני.
רוטב קארוזו או סלסה קארוזו (בספרדית: Salsa Caruso) הוא רוטב חם העשוי משמנת, קוטלי חזיר, גבינה, ציר בקר ופטריות.
מתכונים עשויים לכלול גם אגוזים או בצל.
הרוטב מוגש עם פסטה (בדרך כלל קפלטי).
רוטב קארוזו נוצר לראשונה בשנות ה-50 באורוגוואי, על ידי ריימוּנדו מונטי ממסעדת "מאריו ואלברטו", הממוקמת בצומת הרחובות Constituyente ו-Tacuarembó במונטווידאו.
מונטי רצה ליצור מתכון חדש בהתאם למסורת החדשה של המטבח האיטלקי.
המנה נקראה לכבודו של הטנור הנפוליטני המפורסם אנריקו קארוזו (1873–1921) שהיה דמות פופולרית באמריקה הדרומית במהלך סיוריו בשנות העשור השני של המאה ה-20.
הרוטב נחשב במקור כגרסה של בשאמל, אך טעמו שונה באופן מובהק.
מספר סמינרים קולינריים התייחסו לרוטב קארוזו כ"ההמצאה החדשה" והוא זכה להכרה קולינרית בינלאומית.
בעשורים האחרונים, הרוטב הפך יותר ויותר פופולרי ברוב מדינות דרום אמריקה ומערב אירופה.
בשל הרקע התרבותי המשותף הקיים בין אורוגוואי לבין ארגנטינה, אין זה יוצא דופן להיתקל ברוטב קארוזו בתפריטי המסעדות בבואנוס איירס.
אפשר למצוא אותו אפילו במסעדות ברזילאיות מסוימות.
רוטב קפה הוא רוטב קולינרי הכולל קפה בהכנתו.
לפעמים מכינים אותו באמצעות קפה נמס.
רוטב קפה נמצא בשימוש במטבח האמריקאי מאז 1904 לפחות.
רוטב קפה עשוי להיות מתוק או מלוח.
סוגי הרוטב מתוקים עשויים להשתמש בממתיקים כגון סוכר, סירופ אינוורטי, סירופ מייפל או סירופ זהוב (סירופ זהוב או טרקל בהיר הוא סירופ בצבע ענבר של סירופ סוכר הפוך המיוצר בתהליך של זיקוק קנה סוכר או מיץ סלק סוכר).
אבקת חלב משמש לעיתים בגרסאות מתוקות של רוטב קפה, ובגרסאות מסוימות משתמשים בוויסקי כדי להוסיף טעם.
מרכיבים נוספים בגרסאות שונות מסוימות כוללים ביצים וקצפת .
השימושים המתוקים ברוטב כוללים את השימוש בו על עוגות, ערמונים, פלאן, גלידות, פנקייקים, פודינגים, טורטים, סופלה, בטטה וופלים.
שימושים מלוחים ברוטב כוללים את השימוש בו על סלמון וסטייק.
רוטב קפה בייצור המוני מיוצר ומשווק לרכישת הצרכנים על ידי חברה מסחרית, תחת שם המותג Perky Savory Coffee Sauce.
רוטב צ'ילי מתוק ידוע גם כרוטב צ'ילי מתוק תאילנדי, , הוא רוטב תיבול רוטב צ'ילי פופולרי במטבח התאילנדי, האפגני, המלזי והמערבי.
הרוטב נעשה בדרך כלל עם פלפל צ'ילי חריף אדום (לעיתים קרובות פרזנו צ'ילי, תאילנדי או חלפניו אדום), חומץ יין אורז, לפעמים שום, לפעמים רוטב דגים, ומרכיב מתקתק כמו פירות או סוכר מזוקק או דבש.
הוא פופולרי כמטבל במנות מסעדה סינית אירופאית כגון טוסט סרטנים, אגרולים, מעטפת חסה, כנפי עוף וספרינג רול.
ניתן לרכוש את הרוטב גם בבקבוקים.
באוסטרליה, ניו זילנד, אירופה, קנדה וארצות הברית, "רוטב צ'ילי תאילנדי מתוק" זמין כתבלין בחנויות טייק אווי ובסופרמרקטים רבים.
גם בישראל זמין הרוטב מיבוא ומייצור מקומי.
רוטב תות שדה הוא קולי (רוטב) העשוי מפרי תות שדה כמרכיב העיקרי.
הרוטב משמש בדרך כלל כרוטב קינוח.
גרסאות פשוטות של הרוטב מכילות תותים וסוכר מעורבבים, מרוסקים או כתושים.
ניתן להשתמש בתותים טריים או קפואים בהכנתו.
לקבלת המרקם של קולי התערובת עוברת סינון.
עיבוי הרוטב נעשה באמצעות הוספת עמילן תירס וחימומו.
תוספות טעם מקובלות הן מיץ לימון או ברנדי.
סירופ תות הוא סירופ בטעם תות, המיוצר בייצור המוני ומשווק במכלי ובקבוקי פלסטיק.
הסירופ משמש לייצור משקאות קלים וגלידות בטעם תות.