tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הקים את בית החוכמה בבגדאד ובו אסף מלומדים רבים בני דתות שונות שעסקו במחקר ובתרגום של כתבים חשובים משפות זרות.
במסגרת זו עמלו מתרגמים רבים בעלי השכלה מתמטית על תרגומם של כתבים מתמטיים חשובים, תוך מטרה להעשיר את הידע אשר היה ברשותם.
בין מלומדים אלה נכלל ח'ואריזמי, אבי האלגברה.
המילה "אלגברה" עצמה נגזרת משמו של אחד מספריו והמונח המתמטי "אלגוריתם" נגזר משיבוש שמו.
להלן ציטוט מדבריו המדגים את גישתו:
ביחס לתקופתו מבטאות מילים אלה הבנה עמוקה ומופשטת יחסית של המספרים.
תרומתו החשובה של ח'וארזימי לפיתוח האלגברה הובילה לפתיחת כיווני מחשבה וכלים חדשים אשר איפשרו פיתוח נוסף ועמוק יותר של האריתמטיקה.
נוסף על כך כתב ח'וארזימי מסה חשובה שעסקה בספרות ההינדיות.
החיבור כולל את תיאור השיטה ומתייחס אף למספר אפס.
ח'ואריזמי היה לחלוץ בפיתוחו של האפס בשילובו אותו במערכת הספירה מבוססת המקום.
כמו כן, תיאר ח'וארזימי שיטות לביצוע חישובים אריתמטיים כגון מציאת שורש ריבועי.
המתמטיקאי בן תקופתו אבו כאמל, הבין את החוק .
המתמטיקאי הפרסי אל-קראג'י נחשב לאדם אשר ביסס את האלגברה סופית על בסיס הפעולות האריתמטיות (כפי שהיא מוכרת לנו כיום) ולא על בסיס הגאומטריה.
המספרים האי-רציונליים היו מוכרים לעולם המוסלמי; הפרסים עומר ח'יאם וכן נסיר א-דין א-טוסי טענו שכל יחס בין גדלים ניתן להציג כמספר, רציונלי או אי-רציונלי.
עם זאת, לא אימצו הערבים את קיומם של מספרים שליליים.
שברים עשרוניים הופיעו בספרות המתמטית האסלאמית כבר במאה העשירית.
ת'אבת אבן קורה, אחד מהמתמטיקאים שצמחו בבית החוכמה, ידוע בגילויה של משוואה המאפשרת למצוא זוגות של מספרים ידידותיים.
המתמטיקאי אל-היית'ם פיתח את הידע בנושא המספרים המושלמים והעלה את המשפט הידוע כמשפט וילסון הטוען כי אם המספר p ראשוני אזי מתחלק ב-p .
לא ידוע האם הוכחת המשפט הייתה ידועה לו, אך הוכחה סופית למשפט זה ניתנה רק בשנת 1771 על ידי ז'וזף לואי לגראנז'.
אל-פאריסי המשיך את המחקר בתחום המספרים הידידותיים.
הוא נתן הוכחה חדשה למשפטו של אבן קורה תוך שימוש ברעיונות חדשים בנוגע לפירוק לגורמים וקומבינטוריקה.
האינקה הייתה אימפריה שהתקיימה משנת 1200 בערך ועד כיבושה בשנת 1532. לתקופה קצרה בהיסטוריה שלטה אימפריית האינקה על שטח גדול באמריקה הדרומית, שכלל חלקים מהמדינות המודרניות פרו, בוליביה, אקוודור, צ'ילה וארגנטינה.
באימפריה זו חיו כ-6 מיליון איש בני עמים שונים, שדיברו ביותר מ-700 שפות.
באימפריית האינקה לא נעשה שימוש בכתב ולכן הדבר מקשה את הבנתנו לגבי הרמה המתמטית אליה הגיעו בני תרבות האינקה.
Urton טוען בספרו כי לאינקה הייתה רמה מתמטית אשר כללה הבנה מופשטת של המספרים.
למרות היעדר הכתב, ניהולה של מערכת מדינית כה גדולה דרש צורה מסוימת של אחסון מידע מתמטי (כגון מיסים, כלי נשק, בהמות וכו').
לצורך אחסון המידע המתמטי השתמשו האינקה בכלי הנקרא קִיפּו, מילולית: קשר.
הקיפו היה עשוי חבלים כך שאחסון המידע עליו התבצע באמצעות קשירות עם מערכת מיקום עשרונית כך שגודלה המוחלט של ספרה בוטא על ידי מספר קשרים רצופים.
לדוגמה: שלושה קשרים רצופים בתחילת החבל ייצגו שלושה אחדות, חמישה קשרים רצופים המופיעים אחריהם ייצגו חמש עשרות וכו'.
אפס בוטא על ידי השארת מרווח גדול בין הקשרים.
כיוון שבקיפו נכרכו יחדיו מספר חבלים, הבידול ביניהם (כך שניתן יהיה לזכור איזה חבל מיצג איזה מספר) נעשה על ידי קשירת חבלים בצבעים שונים.
דרך נוספת לבידול החבלים הייתה על ידי יצירת "חבלי משנה" אשר חוברו ל"חבל ראשי" באמצעו.
מלך האינקה מינה פקידים אחראי קיפו אשר היו קרויים "קויפוקאמאיוק".
אלה הוצבו בכל עיר וערכו רישומים שונים כאשר בערים גדולות היו מספר פקידים.
הקיפו היו בשימוש גם בידי מערכת המשפט.
ידוע על מכשיר בשם יוּפּנה אשר שימש את האינקה כמעין חשבונייה.
ישנן מספר השערות לגביו, לגבי תפקידו ואופן פעולתו.
מתקופת המקרא בני ישראל עשו שימוש במתמטיקה ובאריתמטיקה לצרכים שונים, בין היתר בעקבות הצורך בה בהלכה היהודית, כגון חוקי השבת האוסרים ללכת בשבת למעלה מתחום השבת, חוק הכלאים שלפיו אסור לזרוע שני מיני זרעים יחד אלא במרווח מסוים, ניתוחים אסטרונומיים לצורך חישובים הנוגעים ל לצורכי קביעת המועדים ועוד.
כל מספר מ-1 עד 10 נקרא בתנ"ך בשם שונה.
שמות המספרים מ-11 עד 19 בנויים מצירוף היחידות אל העשרת, כבעקרון החיבור.
השם "עשרים" הוא צורת רבים זוגית של המילה עשר, והוא מורה על פעולת הכפל "עשר כפול שתיים".
באותו האופן, גם המילה "שלושים" היא בעצם "שלוש כפול עשר", כאשר סיומת הרבים "-ים" מהווה בהקשר זה, הלכה למעשה, סימן לשוני לכפל בעשרת.
היחידה הראשונה אחרי עשר היא מאה, אחריה אלף, והשלישית והגדולה ביותר במקרא היא רבבה, וברבים רבבות או ריבוא.
+ מספרים עבריים במילים: המספר: 10,000 1,000 100 20 11 10 9 8 7 6 5 4 3 2 1 המילה:רבבהאלףמאהעשריםאחת-עשרהעשרתשעשמונהשבעששחמשארבעשלוששתייםאחת
כתיבת מספרים גדולים במקרא התבצעה בשתי דרכים שונות.
האחת היא "בסדר עולה", כלומר – מהיחידה הקטנה ביותר אל היחידה הגדולה ביותר.
דוגמה: "ויחי ירד שתים ושישים שנה ומאת שנה, ויולד את חנוך" ().
דרך זו היא הקדומה יותר והיא נובעת, ככל הנראה, מקשיי התפיסה של האדם הקדמון באשר לכמות, קרי: היה לו קל יותר לספור ראשית את היחידות – איתן התעסק רבות והכיר היטב – ובשלב הבא לעסוק במספרים בסדרי גודל היותר "מרוחקים" ממנו ושהיכרותו עמם מעורפלת יותר.
הדרך השנייה לכתיבת מספרים היא לפי "סדר יורד", כלומר – מן היחידה הגדולה ביותר לקטנה ביותר.
בכל ספרי הנביאים פרט ליחזקאל, כתובים המספרים בסדר יורד.
דוגמה: "ויהי משקל הזהב, אשר בא לשלמה בשנה אחת, שש מאות ושישים כיכר זהב" ().
במקביל, ישנם מקומות שבהם שתי הדרכים הנ"ל "מתערבבות", כלומר, חלק אחד במשפט נכתב בסדר עולה, והשני בסדר יורד.
דוגמה: "ויהי כל בכור זכר במספר שמות, מבן חדש ומעלה לפקודיהם, שנים ועשרים אלף, שלושה ושבעים ומאתיים" ().
השימוש באריתמטיקה בקרב בני ישראל היה רב, שכן זו היוותה כלי חשוב למתן תרומות ומעשרות, מיקח וממכר, הן עם ישראלים והן עם עמי האזור, גביית מס מארצות כבושות ועוד.
איננו יודעים בוודאות כיצד ערכו העברים את חישוביהם, אך הסברה ההגיונית ביותר היא שבנוסף לעשר אצבעותיהם נעזרו באבקוס כמו המצרים והבבלים.
ישנם בתנ"ך תרגילי חשבון הערוכים במלואם, לדוגמה: "אולי יחסרון חמישים הצדיקים חמישה, התשחית בחמישה את כל העיר?
ויאמר: לא אשחית אם אמצא שם ארבעים וחמישה" (), כלומר 45=50-5.
במקביל אליהם, מופיעים בתנ"ך אף תרגילי חשבון חלקיים.
למשל, ישנם בתנ"ך מופעים בהם החסירו את אחד הגורמים, כמו: "וכי יגף שור איש את שור רעהו ומת, ומכרו את השור החי וחצו את כספו" (שמות כא לה).
ישנם גם פעמים בהם נתונים הגורמים, אך התוצאה חסרה, כמו: "ראה זה מצאתי, אמרה קהלת, אחת לאחת למצוא חשבון" () ובלשון מתמטית: ?=1+1.
היחס אל האריתמטיקה כפי שמופיע בתורה ובכתבים מאוחרים יותר, הוא ברובו כאל כלי שימושי ולא כאל מדע מחקרי.
ככל הנראה, קיבלו בני ישראל את מרבית ידיעותיהם האריתמטיות מהעמים הסובבים אותם.
במקרא מצויים שברים רבים והם: חצי, רבע, חמישית, שישית ועשירית.
יש להניח שהשברים 1/20, 1/30 ו- 1/50 נכנסו לחישוביהם של העברים, מכיוון שהגרה הייתה החלק העשרים של השקל, הסאה – החלק השלושים של החומר והשקל – החלק החמישים של המנה.
העבריים, כמו המצרים באותה התקופה, לא השתמשו בשברים שאינם שברים יסודיים (בעלי מונה הגדול מאחד), זאת אנו למדים מאי הופעתם של שברים שאינם יסודיים במקרא.
סביר להניח שזאת משום שלא הבינו את מושג השבר שמונהו גדול מ-1. השברים שמונהם גדול מאחד מצוינים במקרא על ידי המילה "ידות" המצינת ריבוי של שברים שמונהם אחד.
"ארבע הידות", משמעו, "ארבעה חלקים".
המחקר המודרני מחזק השערה בדבר אי הכרת שברים שאינם יסודיים בטיעון כי אדם מודרני היה כותב "חמישית...והשאר", או את המונה והמכנה, כפי המקובל כיום: "ונתתם חמישית לפרעה, וארבע החמישיות יהיה לכם".
אזכור ה"עשרון" בתנ"ך — "שלושה עשרונים לפר ושני עשרונים לאיל" () — איננו סותר הנחה זו, משום שהעשרון הווה יחידת מידה, ואף נקרא לעיתים בשם אחר, הלא הוא עומר: "וְהָעֹמֶר עֲשִׂרִית הָאֵיפָה הוּא" ().
בכל הנוגע למספרים מעורבים, העברים נהגו לכתוב את השלם לפני השבר.
דוגמה: "ועשו ארון עצי שטים, אמתיים וחצי אורכו, אמה וחצי רוחבו, ואמה וחצי קומתו" ().
החיבור העברי "משנת המידות" נחשב לספר המתמטיקה העברי הראשון.
ציטוטים ממנו משוקעים בדברי חכמי היהודים מימי הביניים, אולם ב התגלה לראשונה קטע כתב יד של החיבור בעצמו, מאז ועד היום נמצאו עוד שני קטעי כתב יד, היוצרים יחדיו את החיבור השלם, המכיל 6 פרקים ו-49 משניות, כאשר כתב היד המוקדם ביותר מתוארך ל לספירה.
על זהות המחבר וזמנו חלוקות הדעות, יש המתארכים אותו לראשית התקופה המוסלמית, המאה ה-9 לספירה, ויש המקדימים ומייחסים אותו לתנא רבי נחמיה, בן המאה ה-2 לספירה.
ב וה-12 פורסמו מספר כתבים חשובים בנושא האריתמטיקה על ידי אברהם בר חייא (ראב"ח) ואברהם אבן-עזרא אשר סימנו את "לידתה" של המתמטיקה העברית.
בר-חייא, יליד ברצלונה, אשר נחשב לאבי המדע העברי, חיבר אנציקלופדיה מדעית וחיבורים מתמטיים רבים, בהם "יסודי התבונה ומגדל האמונה" ו"חיבור המשיחה והתשבורת" השופכים אור על המחשבה המתמטית שהונהגה באותה תקופה בארצות האסלאם המערביות.
בספר זה מופיע אזכור עברי ראשון לפונקציות הטריגונומטריות.
חיבורו של אבן עזרא, יליד אראגון, "ספר המספר", פרש לראשונה את הצגתה של מערכת ספירה עשרונית תלוית-מיקום הכוללת את האפס.
בספר זה מוסברים עקרונות אריתמטיים חשובים כגון ארבע פעולות חשבון, שברים, פרופורציות ושורשים ריבועיים.
הרמב"ם פיתח שיטה מתמטית לחישוב מופעי הירח.
המאה ה-14 אופיינה בתנופת תרגום בה תורגמו יצירות חשובות לעברית, הכוללות בין היתר כתבים מרכזיים של תלמי, אוקלידס (ובכלל זה ספרו המפורסם "יסודות") ואבו איבן אל חיתאם.
פרסום יצירות אלה הכשיר את הקרקע לכתיבת יצירות מקור עבריות.
בתקופה זו פרסם המלומד היהודי מטולדו יהודה בן סלומון הכהן, ראשית בערבית, אנציקלופדיה מדעית בשם "מדרש החוכמה".
חיבור מתמטי בעל נדבך אריתמטי מעניין מאוד מתקופה זו הוא "ספר המלכים" העוסק בתכונותיהם של מספרים טבעיים.
לוי בן גרשום חיבר מספר כתבים בנושאים מדעיים, בהם אריתמטיקה.
מספר שנים אחר כך עסק עמנואל בין יעקב בהצגתם של שברים עשרוניים ובתכונות המעגל.
המאה ה-15 מאופיינת בהעברת עיקר "מרכז הכובד" המחקרי לאיטליה, שם המשיך תרגומן של יצירות חשובות.
בין הבולטים מבין העוסקים במלאכה, ניתן למנות את מרדכי פינזי אשר תרגם את ספרו של אבו כאמל, "אלגברה", וחיבר את היצירה החשובה, "מאמר בחשבון מדידות הגיגיות והחביות".
מבין יהודי האימפריה הביזנטית בולטת במיוחד עבודתם של אברהם קומטינו, מחבר "ספר החשבון והמידות", של אליהו מזרחי, מחבר "ספר המספר" ושל כלב אפנדופולו אשר תרגם את ספרו של ניקומכוס "מבוא לאריתמטיקה" לעברית.
גימטריה, מתן פרשנות למילה או למחרוזת מילים לפי סכום ערכן המספרי של האותיות, נפוצה מאוד בהלכה היהודית ובתורת הקבלה.
כמו הרומים והיוונים, השתמשו חכמי התלמוד בעשרים ושתים אותיות האלפבית העברי לסימון מספרים.
הגימטריה משמשת כדרך לקבלת רמז להבנת הכתוב וככלי פרשני שולי נמצאה בשימוש התנאים והאמוראים במדרש, אך אין לומדים הלכות מגימטריה (אלא אם כן הן מקובלות במסורת כהלכה למשה מסיני).
בברייתא של רבי אליעזר הגלילי היא נמנית עם המידות שהתורה נדרשת בהן באגדה.
בפרקי אבות, לעומת זאת, מודגש ערכה השולי של הגימטריה:
אותיות האלפבית העברי משמשות לכתיבת ספרות עבריות, לפי ערכן המספרי של האותיות המופיע בטבלה:
אירופה מימי הביניים ועד לתום תקופת הרנסאנס
לאחר שקיעתה של תרבות יוון העתיקה, התפתחות האריתמטיקה בפרט והמתמטיקה בכלל באירופה נעצרה כליל.
הסיבה לכך הייתה התפשטות הכנסייה הקתולית ברוב אזורי אירופה.
ההתפתחות המדעית קפאה על שמריה, שכן בימי הביניים רובם המוחלט של האנשים המשכילים היו אנשי הכנסייה שדגלה בכפיית "משטר מחשבתי".
ומשום שלא נערכו מחקרים מדעיים, לא היה צורך במתמטיקה לשם חישובים מורכבים.
לכן, התעניינו אנשי אירופה של ימי הביניים באריתמטיקה לצורך חישובים יומיומיים בלבד, כגון מחירי סחורות, תרומות לכנסייה וכו'.
רוב ההתפתחות המתמטית באותה תקופה הייתה בעולם המוסלמי, בהודו ובסין.
הערבים שילבו את המתמטיקה של היוונים, שהתבססה ברובה על עקרונות גאומטריים עם המתמטיקה ההודית שהתבססה ברובה על עקרונות אלגבריים, באותה התקופה, ואף הגיעו בעצמם להישגים ניכרים.
השפעת המדענים המוסלמים על מדעני ספרד היהודים הייתה גדולה ומכרעת.
האדם שהעביר את השיטה העשרונית ממקורות יהודים או ישירות מהמתמטיקה הערבית למתמטיקה הלטינית-נוצרית במערב אירופה היה המתמטיקאי הנוצרי לאונרדו מפיזה, הידוע גם בשם "פיבונאצ'י".
ספרו "ספר החשבונייה" היה הראשון באירופה, מלבד ספרד, בה הוצגה השיטה העשרונית.
הלכה למעשה, היווה ספר זה סיכום של כל הידע האריתמטי המרכזי עד לאותה התקופה.
מושג האפס גם הוא יובא על ידי פיבונאצ'י, ונראה לראשונה במערב באחד מספריו.
בתקופת הרנסאנס החלה תחייה של המדעים והאומנויות באירופה.
כחלק מההתחדשויות המדעיות, החלה לעלות בשנית קרנה של המתמטיקה, שהפכה שוב לגוף ידע נצרך.
הדבר הוביל להתעניינות מחודשת אף באריתמטיקה, ואנשי התקופה המשיכו בחקר אריתמטי ושיפור, סיכום ופיתוח הידע שנצבר לפניהם.
בהאצת מהפכת הדפוס, התקיים תהליך של האחדה בינלאומית בסימונים ובשיטות האריתמטיות והתקבעה מערכת אריתמטית תקנית הכוללת כתיבה בספרות הודיות, שימוש בבסיס העשרוני לצורכי חישוב יום-יומיים ולרוב הכתיבה המדעית והטכנולוגית ומערכת מוסכמת של סימונים שונים לצורכי הכתיבה האריתמטית.
בד בבד לשימוש במערכת זו, נכנסו לשימוש מערכות כתיבה נוספות המשמשות בעיקר בתחומי המדע והטכנולוגיה, כגון הבסיס הבינארי וההקסדצימלי.
הבסיס הבינארי, בו ישנן שתי ספרות - 0 ו- 1, פותח על ידי לייבניץ ב ונכנס לשימוש רב בעת החדשה בעיקר במערכות אלקטרוניקה ספרתית ובמחשבים, שם הוא משמש כחלק משפת המכונה.
ההתפתחות המתמטית בעת המודרנית הרחיבה את מושג ה"אריתמטיקה" באופן שהוא איננו עוסק עוד אך ורק בפעולות חישוב אלמנטריות, אלא כולל גם תחומים משיקים או קרובים, כך שגבולותיו כיום אינם מוגדרים לחלוטין.
המינוח "אריתמטיקה", בראי מודרני, יכול להתייחס אף לתחומים כגון תורת המספרים, גאומטריה אלגברית ותחומים נוספים.
מגאוס ואילך - אריתמטיקה בראי מודרני
בשנת 1801 פרסם המתמטיקאי קרל פרידריך גאוס את ספרו Disquisitiones Arithmeticae (בעברית: "מחקרים אריתמטיים") בו דן בנושאים מרכזיים באריתמטיקה, בין היתר דן בספרו בבעיות של משוואות ריבועיות ובנייה בסרגל ומחוגה עליהן אמר:
אותם עקרונות המתמטיקה הגבוהה שבהם דן גאוס בספרו היוו מקור להתעניינותם של מתמטיקאים נוספים אשר שאפו בחלקם לבסס את יסודותיהם של ענפים שונים במתמטיקה, בעיקר האנליזה, על מצע של אריתמטיקה איתנה.
מתמטיקאים כדוגמת ארנסט קומר, לאופולד קרונקר, ויליאם ווטרהאוס ואחרים העמיקו, חקרו וביססו את האריתמטיקה המודרנית.
על כך אמר המתמטיקאי דויד הילברט כי המתמטיקה של המאה ה-19 התפתחה "בסימן המספרים".
המתמטיקאי הגרמני פליקס קליין השתמש במינוח "אריתמטיזציה של המתמטיקה".
קרונקר ודיריכלה טענו כי בסופו של יום, כל טענה באלגברה או באנליזה מבוססת על תכונותיהם של המספרים הטבעיים.
צעד חשוב נוסף לקראת ביסוס האנליזה המודרנית על בסיס אריתמטי איתן ניתן בעבודותיהם של גאורג קנטור, אוגוסטן לואי קושי וריכרד דדקינד, שהציגו מבט חדשני על מהותם של מספרים.
אחת הדוגמאות להתקדמות שכזו היא פיתוחם של חתכי דדקינד.
כמו כן, בוצעה התקדמות בעיצובם של אובייקטים מתמטיים כגון סדרות.
משפטים והגדרות רבים בחשבון דיפרנציאלי ואינטגרלי, למשל, ניתנים להצגה על ידי מאפייניהן של סדרות.
עבודתו המקיפה של שארל הרמיט, בהשראת כתביו של גאוס, לגראנז' ושל יעקבי הרימה אף היא תרומה משמעותית לפיתוח האריתמטיקה המודרנית ולתחומים המשיקים לה.
המתמטיקאי הרוסי איגור זולוטרב תרם תרומה נוספת להבנתם של המספרים האלגבריים.
הרמן מינקובסקי פיתח את "גאומטריית המספרים" שהיא ענף חשוב באריתמטיקה המודרנית.
במקביל להתפתחות מערכות הספירה וסימני הספרות, גם סימוני הפעולות עברו התפתחות ארוכה במרוצת השנים, עד להתקבעות הסימונים המוסכמים כפי שהם מוכרים כיום.
בתחילת דרכה של האריתמטיקה יוצגו רוב הבעיות מילולית ולא בעזרת סימנים מתמטיים מיוחדים.
סימנים לחיבור וחיסור הונהגו כבר במצרים העתיקה, בעיקר כחלק משיטת הכתיבה השברית בה נהגו המצרים הקדמונים.
הראשון להכניס סימוני פעולות מוסכמים לשימוש נרחב יותר היה דיופנטוס, שהכניס סימונים מקוצרים בדמות אותיות לציון פעולת החזקה כאשר חיסור בוטא על ידי הסימן ψ וחיבור על ידי כתיבת המספרים זה לצד זה.
ההודים נהגו לסמן חיסור על ידי נקודה מעל המחוסר וכפל על ידי קיצור המילה המתאימה בהודית.
שברים סומנו על ידי כתיבת המכנה מתחת למונה ללא קו שבר.
חזקות שונות יוחסו לצבעים שונים כך שסימון החזקה בוצע על ידי קיצורי מילים של שם הצבע.
סימן האחוז התפתח בהדרגה מקיצור המילה "per cento" שמשמעותה "למאה" לאות p.
הסימון המשיך להתפתח ובסביבות השנה 1650 הופיע כבר בתור הסימן .
עם השנים, הוטה הקו ונהפך לסימן המוכר כיום: "%".
ישנה מחלוקת לגבי מקור הסימונים המודרניים המשמשים לחיבור וחיסור.
ההשערה המקובלת בנוגע לסימן החיבור היא כי התפתח כקיצור למילה הלטינית "et" שמשמעותה "וגם" כאשר נכתבו הבעיות בצורה מילולית, בדומה להתפתחות הליגטורה "&".
בנוגע לסימן החיסור, השערה אחת היא כי התפתח מאחד הסימנים אשר שימשו בכתיבה האיטלקית כסימונים מקוצרים לפעולת החיסור: או , אולי אף מהאות m עצמה.
השערה נוספת היא כי הסימון התפתח מהסימון ההודי של נקודה מעל המחוסר.
רוברט רקורד הכניס לשימוש את סימונם של שני קווים אופקיים מקבילים באורך זהה בתור סימן השוויון כאשר כסיבה לכך כתב: המתמטיקאי האנגלי תומאס האריוט הכניס לשימוש את הסימונים >, < ו- (עבור כפל), את האחרון בהשפעתו של כריסטופר קלאוויוס.
ויליאם אאוטרד הכניס את השימוש בסימן × עבור כפל, כאשר כיום שניהם נמצאים בשימוש.
כמו כן שמורה לאאוטרד הזכות על הכנסת השימוש בסימנים "≠" לציון אי-שוויון ו-"::" לציון פרופורציה.
רנה דקארט הכניס לשימוש את סימון החזקה המודרני.
דומיניקה היא מדינת אי בים הקריבי, שהייתה מאוכלסת לסירוגין מאז המאה ה-31 לפנה"ס.
כריסטופר קולומבוס היה האירופי הראשון שהגיע אליה, בשנת 1493, והוא שנתן לה את שמה.
היא הייתה מושבה צרפתית מ-1635, וב-1763 עברה לידי בריטניה.
תושביו הראשונים של האי דומיניקה הגיעו אליו בסביבות שנת 3100 לפנה"ס מדרום אמריקה, אך בסביבות שנת 400 לפנה"ס הם כבר לא נותרו בו.
בסביבות שנת 400 הגיעו לאי, כמו גם לאיים אחרים בים הקריבי, בני הארוואק הדרום אמריקאים, נישאים על הזרם שיצר נהר האורינוקו.
הם פיתחו את החקלאות באי, ולא נתקלו באויבים כלשהם.
המצב השתנה במהלך המאה ה-14, עת הגיעו לאי בני שבט קָלִינָגוֹ הקאריבי, שהרגו וגירשו את בני הארוואק.
ב-3 בנובמבר 1493 הגיע לאי כריסטופר קולומבוס.
הוא כינה אותו "דומיניקה", על שם היום בשבוע בו הגיע אליו - יום ראשון (באיטלקית: Domenica).
במהלך המאה ה-16 עגנו באי ספינות ספרדיות לעיתים תכופות.
עם זאת, כשלו הספרדים בנסיונותיהם להקים יישובי קבע.
הקאריבים גילו התנגדות קשה, ורצחו או חטפו את המיסיונרים שהגיעו לאי.
גם התנאים הטופוגרפיים של האי - הרים וגאיות תלולים, המכוסים ביער גשם סבוך - הקשו על הספרדים להשתלט עליו.
במהלך המירוץ לקולוניזציה של האיים הקריביים, שניהלו בריטניה וצרפת, נאבקו השתיים זו בזו ובתושבים המקומיים על השליטה בכל אי.
בדומיניקה, ידה של צרפת הייתה על העליונה, וב-1635 היא הכריזה על ריבונותה על האי.
זמן קצר אחר כך, הגיעו מיסיונרים צרפתים, שהיו ראשוני המתיישבים האירופים באי.
הקאריבים המשיכו במתקפותיהם גם על הצרפתים, וב-1660 הסכימו צרפת ובריטניה לנטוש אותו ואת סנט וינסנט, ולהותירם כשטח ללא ריבונות.
במהלך המאה הבאה נותר האי ללא נוכחות אירופית, אם כי יערנים צרפתים ובריטים הגיעו אליו מעת לעת לשם כריתת שעם.
נוכחות הצרפתים הייתה דומיננטית יותר, בשל מיקומו של האי בין המושבות הצרפתיות מרטיניק וגוואדלופ, ובהדרגה הקימו בו הצרפתים יישובי קבע, בהם גידלו טבק וכותנה.
ב-1763 הסתיימה מלחמת שבע השנים, ובמסגרת חוזה פריז הועברה דומיניקה לידי הבריטים.
בריטניה נקטה קו קשה משל הצרפתים כנגד הקאריבים, ואילצה רבים מהם לשוב לדרום אמריקה.
גם המחלות שנשאו עימם הבריטים, ושהקאריבים לא היו מחוסנים מפניהן, הביאו לצמצום האוכלוסייה הקאריבית באי.
השפעות אלה על אוכלוסיית דומיניקה ניכרות עד ימינו, וב-2007 התגוררו בדומיניקה רק כ-3,000 קאריבים.
ההרכב האתני הושפע באופן ניכר גם מהבאתם של עבדים רבים מאפריקה.
הבריטים בחרו גם שלא לגרש את התושבים הצרפתים של האי, מחשש שאם יעשו כן לא תיוותר בו תשתית חקלאית.
בתמיכת התושבים הצרפתים, ובעת שבריטניה הייתה טרודה במלחמת העצמאות האמריקאית, כבשה צרפת את דומיניקה ב-1778. צרפת לא נהנתה מפירות הניצחון - עזיבת הבריטים הותירה את האי מחוסר בכוח עבודה, בשנים 1779 ו-1780 פקדו אותו שתי סופות הוריקן הרסניות, וב-1781 נחרבה הבירה רוזו בשרפה.
ב-1782 ניצלו הבריטים שעת כושר, וכבשו את האי מחדש.
שלטונם בו הוכר בחוזה פריז (1783).
בשנים 1786-1785 תקפו את הבריטים עבדים נמלטים, המארונים.
הבריטים הצליחו ללכוד את ראשיהם, אך התקפותיהם נמשכו עד 1815. תוואי השטח הקשה של האי, שהיה גם חלק ממקור עוצמתם של הקאריבים, הקל על המארונים להסתתר.
צרפת ניסתה לפלוש לדומיניקה גם ב-1797 וב-1805, אך נכשלה.
כשהגיעו הבריטים לדומיניקה ב-1763, הם ייסדו בה אספה מחוקקת, שבו היו מיוצגים רק התושבים הלבנים.
ב-1831 השתנתה המדיניות הבריטית הרשמית כלפי בני הגזעים האחרים, וזכויות פוליטיות וחברתיות ניתנו גם ליתר האוכלוסייה, למעט לעבדים.
בשנה שלאחר מכן נבחרו שלושה נציגים שחורים לאספה המחוקקת.
עם ביטול העבדות ב-1838, הפכה דומיניקה למושבה הבריטית היחידה באיים הקריביים שהאסיפה המחוקקת בה נשלטה על ידי שחורים.
רוב המחוקקים השחורים היו סוחרים ובעלי עסקים קטנים, שהאינטרסים שלהם היו מנוגדים לאלה של בעלי המטעים האנגלים האמידים.
מסיבה זו, פעלו בעלי המטעים למען הגברת השליטה והפיקוח של בריטניה על המושבה.
לחצם של בעלי המטעים נשא פרי, וב-1865 קבעו הבריטים כי האספה המחוקקת תורכב חציה מנציגים נבחרים וחציה מנציגים ממונים.
כוחם והשפעתם של השחורים נשחקו בהדרגה.
ב-1871 עברה דומיניקה לניהול אדמיניסטרטיבי של המושבה איי ליווארד.
ב-1896 הושב על כנו הממשל הבריטי הקולוניאלי, במקומו של הממשל העצמי.
השחורים נותרו, למעשה, חסרי זכויות פוליטיות.
כפיצוי על ביטול הזכויות, ניתן להם סיוע כלכלי, אך תרומתו הייתה שולית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, גברה המודעות הפוליטית באיים הקריביים, ומפלגה שחרתה על דגלה את הממשל הייצוגי הוקמה.
מפלגה זו קיבלה כשליש מן הקולות בבחירות שנערכו ב-1924, וכמחצית מן הקולות בבחירות של 1936.
ב-1940 עבר ניהולה של דומיניקה לאחריות אדמיניסטרטיבית של איי וינדווארד, וב-1958 הצטרפה לפדרציה של איי הודו המערבית.
לאחר פירוק הפדרציה ב-1962, הפכה דומיניקה למדינת חסות בריטית.
ב-27 בפברואר 1967 עשתה צעד נוסף לקראת עצמאות, כאשר קיבלה אחריות מלאה על ענייני הפנים.
ב-3 בנובמבר 1978 העניקה בריטניה לדומיניקה עצמאות מלאה.
ההתאוששות בכלכלת דומיניקה הורגשה רק לקראת סוף שנות ה-80, אך בשנות ה-90 שוב סבלה ממשבר, בשל ירידת מחירי הבננות.
מאז משבר זה, עברה דומיניקה מספר חילופי שלטון.
צ'ארלס כיהנה כראש הממשלה עד 1995, אז הפסידה בבחירות, ולתפקיד מונה אדיסון ג'יימס ממפלגת הפועלים המאוחדת (DUWP).
בשנת 2000 עלה לשלטון הפעיל הסוציאליסטי רוזי דאגלס ממפלגת הלייבור, שהקים ממשלת אחדות עם מפלגת החירות השמרנית.
זמן קצר לאחר שתפש את השלטון הלך לעולמו, והוחלף בידי חבר מפלגתו, פייר צ'ארלס.
צ'ארלס נפטר אף הוא, ב-2004, והוחלף בשר החוץ, אוסבורן ריבייר.
בבחירות שנערכו ב-2005 עמד בראש מפלגת הלייבור שר החינוך, רוזוולט סקריט.
לאחר ניצחונו שמר על הקואליציה עם מפלגת החירות.
ההיסטוריה המתועדת של האיטי מתחילה ב־5 בדצמבר 1492, כאשר כריסטופר קולומבוס הגיע לאי גדול באזור המערבי של האוקיינוס האטלנטי, אזור שמאוחר יותר ייקרא הים הקריבי.
האי היה מיושב על ידי בני הטאינו שכינו את האי שלהם אייטי (Ayiti), בוהיו (Bohio) או קיסקייה (Kiskeya).
קולומבוס תבע בעלות על האי כרכוש הכתר הקסטיליאני, ונתן לו את השם לה איסלה אספניולה (האי הספרדי), או אספניולה (Hispañola) (שמאוחר יותר שונה להיספניולה).
קולומבוס הקים על האי נקודת התיישבות קטנה בשם סנטו דומינגו (והיה זה היישוב האירופאי הראשון בעולם החדש), אולם כאשר הוא חזר ב־1493 המתיישבים נעלמו, וככל הנראה נהרגו.
הוא הכריז שכל האי שייך לספרד, והשאיר את אחיו, ברתולומיאו קולומבוס, על מנת להקים מחדש את היישוב.
בעקבות הגעת האירופאים, אוכלוסיית הילידים של האיטי כמעט ונכחדה, וככל הנראה מדובר בשיעור התמותה הגבוה ביותר של אוכלוסיית ילידים אמריקה בעקבות הגעת האירופאים.
ניתן לייחס את שיעור התמותה הגבוה בהאיטי באופן חלקי לרצח, עבודת כפייה ודיכוי, אולם הסיבה העיקרית הייתה כתוצאה מהגעתן של מחלות העולם הישן, שלילידים לא הייתה כל חסינות נגדן.
גורם עיקרי נוסף היה הפרת המאזן האקולוגי.
אולם, מספר משמעותי של בני הטאינו ניצלו והקימו כפרים במקומות אחרים, הרחק מהמתיישבים האירופאים.
מאוחר יותר הם התערבבו עם העבדים השחורים הנמלטים ובמידה מסוימת גם עם אירופאים (בעיקר ספרדים).
העניין הספרדי בהיספניולה החל לדעוך במהלך שנות ה־20 של המאה ה־16, כאשר נמצאו מרבצי זהב וכסף חשובים במקסיקו ובדרום אמריקה.
לאחר מכן החלה האוכלוסייה של היספניולה הספרדית לגדול באיטיות.
בעקבות חשש מהתקפות פיראטים הורה המלך הספרדי לכל המתיישבים לעבור למגורים בקרבת עיר הבירה, סנטו דומינגו.
הדבר היה בעוכריהם של הספרדים, שכן פיראטים בריטים, הולנדים וצרפתים הקימו בסיסים על החופים הצפוניים והדרומיים של האי שננטשו.
שודדי ים צרפתיים הקימו יישוב באי טורטוגה ב־1625. הם שרדו באמצעות שוד ימי של ספינות ספרדיות וציד בקר.
אף על פי שהספרדים החריבו את היישוב מספר פעמים, הפירטים חזרו והקימו אותו מחדש.
היישוב הרשמי הראשון בטורטוגה הוקם ב־1659 על סמך ייפוי כוח של המלך לואי ה־14.
ב־1664 חברת הודו המערבית הצרפתית השתלטה על המושבה, וקראה לה בשם סן-דומנג, ובכך צרפת הכריזה באופן רשמי על דרישתה לבעלות על החלק המערבי של היספניולה.
ב־1670 צרפת הקימה את יישוב הקבע הראשון על האי, קאפ פראנסה (Cap Français, קאפ-האיסיין).
לפי הסכם רייסווייק (נחתמה ב־1697 בין צרפת לקואליציית מדינות שהורכבה מאנגליה, ספרד, הקיסרות הרומית הקדושה ופרובינציות אחרות), ספרד העבירה באופן רשמי את השליש המערבי של היספניולה לצרפת.
בתקופה זו מספרם של המתיישבים עלה על זה של הפירטים, ובעידודו של לואי ה־14 הם החלו לגדל טבק, אינדיגו, כותנה וקקאו באזורים הפוריים שבמישור הצפוני, דבר שהאיץ את הבאתם של עבדים אפריקניים.
מרידות העבדים היו נפוצות וכמה עבדים הצליחו לברוח להרים, שם הם פגשו במה שעתיד להיות אחד הדורות האחרונים של בני הטאינו.
לאחר שהטאינו האחרון מת נכחדה אוכלוסייה זו.
עד למלחמת שבע השנים (1756 – 1763) הכלכלה של סן-דומנג התאפיינה במגמת צמיחה והתרחבות, כאשר הסוכר והקפה הפכו למוצרי הייצוא העיקריים.
לאחר המלחמה, שהפריעה למסחר הימי, המושבה עברה תקופה של התרחבות מהירה.
סן-דומנג נודעה בכינוי "פנינת האנטילים" – אחת המושבות העשירות ביותר באימפריה הצרפתית של המאה ה־18. בשנות ה־80 של המאה ה־18 הופקו בסן-דומנג למעלה מ־40% מצריכת הסוכר האירופאית ו־60% מצריכת הקפה.
מושבה יחידה זו, שגודלה דומה לזה של מרילנד או בלגיה, הפיקה יותר סוכר מכל איי הודו המערבית ביחד.
כוח העבודה במטעים הללו הורכב מ־790,000 עבדים אפריקניים (כאשר בשנים 1783–1791 הם היוו שליש מסחר העבדים באוקיינוס האטלנטי).
אולם, חוסר היכולת לשמור על מספר העבדים ללא ייבוא מחדש מאפריקה הביא למצב שב־1789 אוכלוסייה של 500,000 עבדים נשלטה על ידי 32,000 אנשים לבנים בלבד.
בכל התקופה הזאת רוב העבדים במושבה היו ילידי אפריקה, כיוון שהתנאים הקשים של העבדות גרמו לתמותה גבוהה ביחס לילודה (ריבוי טבעי שלילי).
התרבות האפריקנית נותרה דומיננטית בקרב העבדים עד לסוף השלטון הצרפתי, ובייחוד דת הוודו, ששילבה יסודות מהליטורגיה והטקסים הקתוליים עם אמונות ומנהגים מגינאה, ממלכת קונגו ודהומיי.
סוחרי העבדים סרקו את החוף האטלנטי של אפריקה, כך שהעבדים שהובאו לאי הגיעו ממאות שבטים שונים, כאשר הדבר יוצר בעיות שפה.
על־מנת לפקח על העבדות חוקק לואי ה־16 את ה־code noir, שהעניק לעבדים זכויות אדם חלקיות והטיל מספר חובות על אדוניהם, שהיו מחויבים לפי החוק לספק אוכל, בגדים ושירותים שונים שנועדו לקיום סביר של העבדים.
בחוק נקבע גם עונש גופני שנתן לאדוני העבדים את האפשרות להפעיל שיטות ברוטליות על מנת להכריח את העבדים להיות צייתנים, אם כי לא נקבעו בחוק דרכי הפיקוח והבקרה על ענישה זו.
מסמך שנכתב לכאורה על ידי מזכירו האישי (שהיה רוב ימיו עבד) של אנרי כריסטוף מתאר את הפשעים לכאורה שבוצעו על ידי אדוני העבדים בסן-דומנג כלפי עבדיהם:
אלפי עבדים זכו בחופש לאחר שברחו אל ההרים, הקימו את קהילות המארונים וערכו פשיטות על מטעים מבודדים.
העבד לשעבר שזכה לפרסום בצורה הבולטת ביותר הוא מאקאנדאל, שהגיע מגינאה ב־1751 ובמהלך שהותו באי איבד את אחת מידיו.
כאיש דת הוודו, הוא איחד את רוב כנופיות המארונים ובמהלך שש השנים הבאות הוא ערך פשיטות מוצלחות והצליח להתחמק מהצרפתים.
לפי דיווחים שונים הוא הרג למעלה מ־6,000 אנשים, בעת שהציג שאיפה קיצונית להכחיד כל זכר לאדם הלבן בסן-דומנג.
ב־1758 הוא נלכד לאחר שניסה להרעיל בלא הצלחה מאגר מים של בעלי מטעים, וכעונש הוא נקבר בעודו בחיים בכיכר עירונית בכף פרנסואה.
בסן-דומנג הייתה הקהילה הגדולה והמפותחת ביותר של אנשים חופשיים ממוצא אפריקני בקריביים, הז'ן דה קולר .
קהילת הז'ן דה קולר בסן-דומנג מנתה כ־25,000 חברים ב־1789. אנשי הדור הראשון היו בדרך כלל ילדיהם של בעל עבדים צרפתי ושפחה אפריקנית שנבחרה כפילגש שלו.
במושבות הצרפתיות הילדים הללו נחשבו כאנשים חופשיים והיו זכאים לרשת רכוש.
באופן זה נוצר מעמד של "מולאטים" בעלי רכוש שלחלק מהם יש אבות עשירים.
הז'ן דה קולר היו מעין מעמד ביניים בין העבדים האפריקנים והקולוניאליסטים הצרפתיים.
מספר אפריקנים זכו גם כן למעמד זה.
ככל שאוכלוסיית הז'ן דה קולר גדלה, השליטים הצרפתיים חוקקו חוקים מפלים נוספים.
חוקים אלו אסרו על בני הקבוצה לעסוק במקצועות מסוימים, לשאת נשים לבנות, ללבוש בגדים אירופאים, לשאת חרבות או אקדחים בפומבי, או להשתתף באירועים חברתיים שיש בהם לבנים.
אולם, החוקים הללו לא הגבילו את זכותם לרכוש אדמה, ורבים מתוכם הגדילו את רכושם והפכו לבעלי עבדים.
ב־1789 הם כבר החזיקו בשליש משטחי המטעים וברבע ממספר העבדים בסן-דומנג.
הסיבה העיקרית לעליית הז'ן דה קולר הייתה העלייה בחשיבות הקפה שגדל בגבעות שהיו שייכות להם.
הריכוז הגדול ביותר של בני הז'ן דה קולר היה בחצי האי הדרומי, שהיה האזור האחרון של המושבה שיושב כיוון שהיה רחוק מנתיבי המסחר האטלנטיים והמבנה הטופוגרפי הבעייתי.
רוב האוכלוסייה התיישבה במה שעתיד להיות העיר ז'רמי.
תחילתה של המהפכה הצרפתית ב־1789 השפיעה על המושבה במידה רבה.
בזמן שהמתיישבים הצרפתיים דנו כיצד החוקים המהפכניים החדשים ישפיעו על סן-דומנג, החלה מלחמת אזרחים ב־1790 כאשר הז'ן דה קולר טענו כי גם הם אזרחים צרפתיים לפי תנאי הצהרת זכויות האדם והאזרח.
עשרה ימים לפני נפילת הבסטיליה, ביולי 1789, האספה הלאומית הצרפתית הצביעה על קבלת שישה נציגים מסן-דומנג.
קבוצה של מולאטים עשירים בפריז, בהנהגתם של ז'וליאן ריימונד ווינסנט אוג, לא הצליחה להגשים את מטרתה ולשכנע את הנציגים הלבנים לתמוך בהענקת זכויות מלאות למולאטים.
האספה הלאומית החליטה במרץ 1790 להעניק זכויות מלאות לז'ן דה קולר, בין השאר בזכות המאמצים של הקבוצה שבה היו חברים ריימונד ואוג.
אוג נסע לסן-דומנג על מנת להבטיח את קיום ההכרזה הפומבית והשמירה על תקנה זו, הגיע לחופי האי באוקטובר 1790 וביקש לדבר עם המושל המלכותי, הקומטה דה פייניאר.
לאחר שדרישותיו לא נענו הוא ניסה לגרום לז'ן דה קולר לפתוח במרד.
אוג ווינסנט שאבאן (חייל משוחרר שנטל חלק במהפכה האמריקנית) ניסו לתקוף את קפ-פרנסיס.
אולם, המורדים המולאטים סירבו לחמש או לשחרר את העבדים שלהם, או לערער על מוסד העבדות, כך שהמורדים הובסו על ידי מיליציה לבנה בסיוע מתנדבים שחורים (כולל הנרי כריסטוף).
לאחר מכן הם ברחו לאורך החזית להינץ', שבאותה תקופה הייתה בחלק הספרדי של האי.
אולם, הם נלקחו בשבי, הוחזרו לרשויות הצרפתיות, ואוג ושאבאן הוצאו להורג בפברואר 1791.
ב־22 באוגוסט 1791 החלו העבדים שבצפון המושבה בהתקוממות שסימנה את תחילת מהפכת האיטי.
לפי המסורת המרד החל בטקס וודו שבוצע בואה קיימן ליד קפ-פרנסיס.
הקריאה למרד ניתנה על ידי כהן דת בשם בוקמן.
בתוך שעות המטעים הצפוניים כבר בערו, והמרד התפשט ברחבי כל המושבה.
בוקמן נלכד והוצא להורג, אך המרד המשיך להתפשט במהירות למרות זאת.
ב־1792 החליטה האספה הלאומית הצרפתית לשלוח למושבה את לז'ה-פליסיט סונטון, כחלק מהוועדה המהפכנית.
מטרתו העיקרית הייתה לשמר את השליטה הצרפתית בסן-דומנג, לייצב את המושבה, ולאכוף את שוויון הזכויות לאנשים החופשיים מצבע, כפי שהוחלט על ידי האספה.
סונטון נקט צעד רדיקלי ב־29 באוגוסט 1793 כאשר הכריז על שחרור העבדים במחוז הצפוני, אך עם מגבלות רבות על חירותם.
האמנציפציה הורחבה כמעט לכל המושבה בספטמבר ובאוקטובר.
האספה הלאומית אשררה את החוק ב־4 בפברואר 1794, וקבעה כי הוא יחול על כל המושבות הצרפתיות.
אולם, העבדים לא הצטרפו מיד לסונטון.
המתיישבים הלבנים המשיכו להיאבק בו, זכו לסיוע מהבריטים, ואליהם הצטרפו רבים מבין האנשים החופשיים מצבע שהתנגדו לביטול העבדות.
רק בתחילת מאי 1794, כאשר נודע במושבה על האשרור הצרפתי לאנמציפציה, העבדים לשעבר הצטרפו אל הרפובליקנים הצרפתים.
השינוי במצב הפוליטי בצרפת גרם להוצאתו של סונטון מהמושבה ב־1796, אך לא לפני שהוא הצליח לתת נשק לעבדים לשעבר.
המושבה עמדה בפני פלישה מלאה של הבריטים, והעבדים המורדים התגבשו ככוח צבאי חזק בהנהגתם של טוסן לוברטיר, ז'אן ז'אק דסאלין ואנרי כריסטוף.
לוברטיר הצליח להניס את הבריטים וב־1798 הוא הפך דה פקטו לשליט של המושבה.
ב־1799 הוא הביס את הגנרל המולאטי אנדרה ריגו ששלט על רוב החלקים הדרומיים והמערביים של המושבה, וסירב לקבל את מרותו.
עד ל־1801 הוא הצליח ליטול את השליטה על כל האי, לאחר שכבש את סנטו דומינגו הספרדית והכריז בה על ביטול העבדות.
אולם, הוא לא הכריז על עצמאות מלאה למדינה או ניסה להתנקם בבעלי העבדים לשעבר הלבנים, כיוון שהיה משוכנע כי צרפת לא תחדש את העבדות וכי "אוכלוסייה של עבדים שזה עתה הגיעה מאפריקה לא תוכל להפוך לציוויליזציה באמצעות 'עשייה עצמית'".
ב־1802 נפוליאון בונפרטה שלח כוח פלישה גדול בפיקודו של גיסו, שארל לקלרק.
שניים מבין הסגנים של טוסן החלו להכיר בכך שלא ניתן להתגונן עוד כנגד כוחות הפלישה, והחלו בנפרד לנהל משא ומתן עם הפולשים, שבסופו הסכימו להעביר את נאמנותם.
בנקודה זו לקלרק הזמין את טוסן לשולחן המשא ומתן על מנת להגיע להסדר.
אולם, לקלרק רימה את טוסן, עצר וגירש אותו לצרפת.
טוסן מת בצרפת באפריל 1803 כתוצאה מדלקת ריאות, לאחר שנכלא בפור דה ז'ו (Fort de Joux) שבהרי היורה.
נפוליאון אישר ב־20 במאי 1802 הצעת חוק שלפיה העבדות תישמר במקומות שבהם היא לא בוטלה (מרטיניק, טובגו וסנט לוסיה).
העתק סודי של ההחלטה הזו נשלח אל לקלרק, שקיבל אישור להחזיר את העבדות על כנה כאשר יהיה נוח לעשות זאת.
באותו זמן חל כרסום נוסף בזכויותיהם של הז'ן דה קולר באמצעות תקנות נוספות.
כל התקנות הללו לא פורסמו או הוצאו לפועל בסן-דומנג, אך באמצע הקיץ החלו להגיע למושבה שמועות על כוונתה של צרפת להחזיר את מצב העבדות על כנו.
בגידתו של טוסן ופעולות הצרפתים במרטיניק ערערו את מצב שיתוף הפעולה ששרר בין מנהיגים שונים כגון דסאלין, כריסטוף ופטיון.
המנהיגים השונים החלו להיאבק בלקלרק כיוון שהיו משוכנעים כי אותו גורל מונח לפתחה של סן-דומנג.
המלחמה שפרצה בעקבות האירועים האחרונים הייתה כוחנית מאוד.
במקביל לתחילת עונת הגשמים חלה עלייה בתחלואה בקדחת ובמלריה, שפגעו קשות בפולשים.
לקלרק עצמו מת מקדחת בנובמבר, ובנוסף לכך מתו ואושפזו אלפי חיילים צרפתים כתוצאה מהמחלות.
לאחר מכן לקלרק הוחלף על ידי דונטין מארי ז'וזף דה וימה, ויקונט רושאמבו.
רושאמבו כתב לנפוליאון כי על מנת לשלוט בסן-דומנג צרפת צריכה "להכריז על הכושים כעבדים, ולהרוס לפחות 30,000 כושים וכושיות".
בייאושו הוא החל לנקוט בפעולות יותר אכזריות; הצרפתים פעלו בכוח רב מאוד (כגון עינויים) נגד אסירים שחורים.
נטען גם כי באחד הלילות הוא ערך נשף שאלין הזמין נשים מולאטיות חשובות רבות, ובחצות הודיע להן כי בעליהם מתים.
אולם, המורדים הגיבו על כל פעולה אכזרית.
לאחר הקרב רושאמבו קבר בחיים כ־500 אסירים, ודסאלין הגיב באמצעות תלייתם של 500 אסירים צרפתים.
שיטותיו האכזריות של רושאמבו סייעו לליכוד שורותיהם של המורדים.
כאשר המצב במלחמה החל לנטות לטובת העבדים לשעבר, נפוליאון נטש את שאיפתו להשיב על כנה את האימפריה הצרפתית שמעבר לים.
המלחמה בין צרפת והממלכה המאוחדת נמשכה גם ב־1803, כאשר הצי המלכותי שולט בימים, והתגבורות והאספקה לא הגיעו בזמן לרושאמבו.
נפוליאון החליט להתרכז במלחמה שהתחוללה באירופה, ובאפריל הוא חתם על רכישת לואיזיאנה, הסכם שבו ארצות הברית קנתה מצרפת את הטריטוריה שלה בצפון אמריקה.
צבאו של דסאלין הביס את הצבא הצרפתי בפיקודו של רושאמבו באופן סופי בקרב ורטייר שנערך ב־18 בנובמבר 1803.
דסאלין הכריז על עצמאות ב־1 בינואר 1804, וקבע כי האומה החדשה תיקרא בשם הטאיינו של האיטי ("ארץ ההרים").
רוב המתיישבים הצרפתים שנותרו נסו לאחר תבוסת הצבא הצרפתי, וחלקם היגרו ללואיזיאנה או קובה.
בניגוד לטוסן, דסאלין היה עוין מאוד כלפי האירופים.
בפעולה אחרונה של תגמול הצרפתים הנותרים נטבחו על ידי כוחות הצבא של האיטי.
דסאלין הצהיר כי "אנחנו גמלנו לקניבלים האלה, מלחמה עבור מלחמה, פשע עבור פשע, זעם עבור זעם".
אחת מהחריגות הצבאיות הייתה כוח צבאי של חיילים פולנים שנלחמו לצידו של נפוליאון.
חלקם סירבו להילחם בתושבים הילידים, ותמכו בעקרון חירות האדם; למעשה, כ־100 מתוכם אף הצטרפו למורדים.
כתוצאה מכך הפולנים הורשו להישאר ולא סבלו מהגורל שהמתין לאירופים אחרים.
מאות בודדות מתוך אלפי הפולנים אכן בחרו באפשרות זו.
מתוך שאר הפולנים כ־700 חזרו לצרפת, ורבים אחרים אולצו לשרת ביחידות בריטיות לאחר הכניעה.
צאצאיהם של הפולנים שנותרו לבסוף בהאיטי חיים בה עד היום.
תחילה אחז דסאלין בתואר של נשיא האיטי, ראש המדינה החדשה.
למרות זאת, בספטמבר 1804 הכריז על עצמו בתור קיסר האיטי ועל הקמתה של מונרכיה חוקתית שבפועל הייתה דיקטטורה בעוד הוא לקח על עצמו את התואר 'ז'אק הראשון, קיסר האיטי'.
עם עלייתו לשלטון קבע דסאלין את עיר הנמל פורט-או-פרנס להיות לו לבירה.
עם קבלת השלטון, דסאלין אישר את החוקה של 1804. חוקה זו, במונחים של חירויות חברתיות, קראה ל:
חופש הדת (תחת טוסן, הנצרות הקתולית הוכרזה כדת המדינה הרשמית);
כל אזרחי האיטי, ללא קשר לצבע העור, יכונו בשם "שחור" (זה היה ניסיון לחסל את ההיררכיה הגזעית הרב-שכבתית שהתפתחה בהאיטי, עם אירופאים מלאים או כמעט מלאי דם בראש, ברמות שונות של עור בהיר עד חום באמצע, ועור כהה בתחתית).
על גברים לבנים נאסר להחזיק רכוש או תחום על אדמת האיטי.
אם הצרפתים יחזרו להשיב את העבדות, סעיף 5 בחוקה הכריז: "בירייה הראשונה של אקדח האזהרה, הערים יושמדו והאומה תקום לנשק".
שלטונו הדיקטטורי והאכזרי של דסאלין הוביל לעליית ההתנגדות לשלטונו עם הזמן.
עיקר ההתנגדות למשטר נבעה מאילי הון ובעלי נחלות שהיו בעבר השחורים המשוחררים בסדר המעמדות שהתקיים במהלך תקופת המושבה הצרפתית.
מנהיג האופוזיציה של בעלי הנחלות, אלכסנדר סאבס פטיון (Alexandre Sabès Pétion), החל מרד נגד דסאלין במהלך שנת 1806. דסאלין שלח כוחות להפיל את המרד ומצא את מותו בהתנקשות פוליטית שהתרחשה במאבק שפרץ.
לאחר מכן נחלקה השליטה בהאיטי בין אלכסנדר סאבס פטיון ותומכו ואנרי כריסטוף (Henri Christophe).
כריסטוף יצר את מדינת האיטי הסמכותנית בצפון, ופטיון הקים את הרפובליקה של האיטי בדרום.
כריסטוף ניסה לשמור על מערכת קפדנית של עבודה וייצור חקלאי הדומה למטעים לשעבר.
למרות שבאופן קפדני, לא הונהגה עבדות, הוא כפה שיטה פיאודלית למחצה, שבה כל אדם בעל יכולת נדרש לעבוד במטעים כדי לייצר סחורות למדינה הצעירה.
השיטה שלו, אף על פי שהיא מעיקה ללא ספק, הניבה את מרב ההכנסות של שתי הממשלות.
לעומת זאת, פטיון פירק את האחוזות הקולוניאליות לשעבר וחילק את הקרקע לאחזקות קטנות.
בגלל העמדה הבינלאומית החלשה ומדיניות העבודה שלה (רוב האיכרים חיו דרך כלכלת קיום), ממשלתו של פטיון הייתה תמיד על סף פשיטת רגל.
עם זאת, במשך רוב זמנה, היא יצרה את אחת הממשלות הליברליות והסובלניות ביותר בהאיטי אי פעם.
בשנת 1815, בתקופת מפתח במאבקו של בוליבר למען עצמאות ונצואלה, הוא העניק למנהיג ונצואלה מקלט וסיפק לו חיילים ותמיכה חומרית משמעותית.
היו לה גם הכי פחות התכתשויות צבאיות פנימיות, למרות הסכסוכים המתמשכים שלה עם הממלכה הצפונית של כריסטוף.
אולם ב-1816, לאחר שמצא את נטל הסנאט בלתי נסבל, הוא השעה את בית המחוקקים והפך את תפקידו לנשיא לכל החיים.
זמן לא רב לאחר מכן, הוא מת מקדחת צהובה, ועוזרו ז'אן פייר בואייה החליף אותו.
בשנת 1811, הנרי כריסטוף הכריז על עצמו כמלך אנרי הראשון של ממלכת האיטי בצפון והזמין כמה מבנים יוצאי דופן.
הוא אפילו יצר מעמד אצולה באופנת המלוכה האירופית.
אולם בשנת 1820, נחלש ממחלה ועם ירידה בתמיכה במשטרו הסמכונתני, הוא התאבד בכדור כסף במקום להתמודד עם הפיכה.
מיד לאחר מכן, יורשו של פטיון, בואייה, איחד מחדש את האיטי באמצעות טקטיקות דיפלומטיות ושלט כנשיא עד להדחתו ב-1843.
כמעט שנתיים לאחר שבואייה ביסס את השלטון במערב, האיטי פלשה לסנטו דומינגו (הרפובליקה הדומיניקנית של היום) והכריזה על האי כמשוחרר ממעצמות אירופה.
ב-30 בנובמבר 1821 הכריז המושל הספרדי חוסה נונייס דה קאסרס, על עצמאותו של מזרח האי, בשם "הרפובליקה של האיטי הספרדית" - "Haiti Español", וביקש לצרפה לפדרציה של רפובליקת קולומביה הגדולה שייסד סימון בוליבר בצפון יבשת דרום אמריקה באותה התקופה.
תשעה שבועות לאחר מכן שבו בני האיטי, בראשות ז'אן פייר בואייה, וכבשו את מזרח האי, בהכריזם על איחודו של האי היספניולה תחת שלטון האיטי.
בדרך זו הוא השיג את אחדות האי, אשר בוצעה רק לפרק זמן קצר על ידי טוסן לוברטור בשנת 1801. כיבוש הצד הספרדי של בואייה הגיב גם למאבקים פנימיים בקרב הגנרלים של כריסטוף, להם העניק בואייה סמכויות נרחבות ואדמות במזרח.
שליטתה בת עשרים ושתיים השנים של האיטי בשטחו המזרחי של האי היספניולה, זכורה על ידי התושבים כתקופה של משטר צבאי אכזרי, אך המציאות הייתה מורכבת בהרבה.
בשנות המלחמה והמהפכה צברה האיטי חוב ענק לגורמי חוץ, ובמיוחד לצרפת, שהיה עליה לשלמו.
בתמורה להכרה דיפלומטית מצרפת, נאלץ בואייה לשלם שיפוי עצום על אובדן הרכוש הצרפתי (בפרט העבדים) במהלך המהפכה.
כדי לשלם על כך, הוא נאלץ להעלות הלוואות בצרפת, מה שהכניס את האיטי למצב של חובות.
בויאר ניסה לאכוף את הייצור באמצעות חקיקה, שאושרה ב-1826, אך לבעלי איכרים חופשיים, בעיקר חיילים מהפכנים לשעבר, לא הייתה כל כוונה לחזור לעבודות הכפייה שנלחמו כדי להימלט.
עד 1840, האיטי הפסיקה לייצא סוכר לחלוטין, אם כי כמויות גדולות המשיכו לגדל לצריכה מקומית כטאפיה - רום גולמי.
עם זאת, האיטי המשיכה לייצא קפה, שדרש מעט גידול וצמח פראי למחצה.
כלכלת האי נסוגה לכלכלה חקלאית בסיסית, ושיטת הפרמאז' הפאודלית למחצה, שהונהגה על ידי דסאלין, ובה חויב כל אדם כשיר לעבוד במטעים כצמית, נותרה בתוקף על אף רצונו של בואייה להכריתה.
כדי לנסות ולשפר את המצב, הנהיג בואייה רפורמה אגררית מקפת, לפי תוכנית שתוכננה ונזנחה עוד בימיה הראשונים של המהפכה.
המטעים הגדולים חולקו ליחידות קטנות יותר, ותושבי הכפרים הוצמדו ליחידות חקלאיות קטנות, שלהן ניתנו מכסות ייצור.
כדי ליישם שיטה זו, הופקעו אחוזות רבות במזרח האי, ונעשו מאמצים לכפות את ייצורם של מוצרים הניתנים לייצוא.
כן ניסה בואייה לכפות שירות צבאי, להגביל את השימוש בשפה הספרדית ולהכרית מנהגים עתיקי יומין כקרב התרנגולים.
מאמצים אלו אך הובילו לביסוסה של זהות דומיניקנית נפרדת מזו של בני האיטי (ב"שפה, גזע, דת ומנהגים").
עם זאת, בתקופה זו נפסקה לחלוטין העבדות שזוהתה עד עתה עם חלקו המזרחי של האי.
חוקתה של האיטי אסרה על תושבים ממוצא אירופי להיות בעלים של מקרקעין, והמשפחות הוותיקות, בעלות האדמות, נושלו בכוח מרכושן.
גם רכושה של הכנסייה הקתולית, שבני האיטי ראו בה חלק ממנגנון השעבוד, הופקע.
הממשלה הענייה לא הייתה מסוגלת לספק פרנסה לכוחות הכיבוש ששהו בחלקו המזרחי של האי, ואלו חיו ממה שהצליחו להחרים מהאוכלוסייה, לרוב בכוח.
העבדים המשוחררים לא ראו בעין יפה את הניסיונות להכריחם לגדל יבולים לייצוא.
בעיר סנטו דומינגו עצמה צמחה תנועה לאומית לעצמאות.
האי כולו נשאר תחת שלטון האיטי עד 1844, כאשר במזרח קבוצה מקרה האוכלוסייה המקומית הובילה מרד שחילק את האי להאיטי במערב והרפובליקה הדומיניקנית במזרח.
רעידת האדמה ב-1842 הרסה את העיר ואת ארמון סאנס-סוצ'י, והרגה 10,000 בני אדם.
זו הייתה רעידת האדמה הגדולה השלישית שפגעה במערב היספניולה בעקבות רעידות האדמה בפורט-או-פרינס בשנים 1751 ו-1770, והאחרונה עד רעידת האדמה ההרסנית של 2010.
בשנת 1843, מרד, בראשותו של שארל ריבאייה-הרארד, הפיל את בואייה והקים שלטון פרלמנטרי קצר לפי חוקה חדשה.
עד מהרה פרצו מרידות והמדינה הדרדרה לכאוס כמעט, עם סדרה של נשיאים חולפים עד למרץ 1847, כאשר הגנרל פאוסטין סולוק, עבד לשעבר שנלחם במרד של 1791, הפך לנשיא.
במהלך תקופה זו, האיטי ניהלה מלחמה נגד הרפובליקה הדומיניקנית ללא הצלחה.
בשנת 1849, תוך ניצול הפופולריות שלו, הנשיא פאוסטין סולוק הכריז על עצמו כקיסר פאוסטין הראשון.
שלטון הברזל שלו הצליח לאחד את האיטי לזמן מה, אך זה הגיע לסיומו בפתאומיות בשנת 1859 כאשר הודח על ידי הגנרל פאברה גפרארד.
הממשל הצבאי של גפרארד כיהן בתפקידו עד 1867, והוא עודד מדיניות מוצלחת של פיוס לאומי.
בשנת 1860, הוא הגיע להסכם עם מדינת האפיפיור, והחזיר לאומה מוסדות רומא-קתוליים רשמיים, כולל בתי ספר.
בשנת 1867 נעשה ניסיון להקים ממשלה חוקתית, אך הנשיאים סילבן סלנב וניסאז' סאג'ה הופלו ב-1869 וב-1874 בהתאמה.
חוקה ישימה יותר הונהגה תחת מישל דומינג ב-1874, מה שהוביל לתקופה ארוכה של שלום ופיתוח דמוקרטיים בהאיטי.
החוב לצרפת נפרע לבסוף ב-1879, וממשלתו של מישל דומינג העבירה את השלטון בדרכי שלום ליסיוס סלומון, אחד המנהיגים המוכשרים של האיטי.
הוא הנהיג רפורמה מוניטרית, עם הקמת הבנק הלאומי של האיטי בשנים 1880–1881, ורנסאנס תרבותי החלה עם פריחה של אמנות האיטי.
שני העשורים האחרונים של המאה ה-19 התאפיינו גם בהתפתחותה של תרבות אינטלקטואלית מהאיטי.
יצירות היסטוריה מרכזיות פורסמו בשנים 1847 ו-1865. אינטלקטואלים מהאיטי, בראשות לואי-ג'וזף ג'אנווייה ואנטנור פירמין, עסקו במלחמת מכתבים נגד גל של גזענות ודרוויניזם חברתי שהופיעו בתקופה זו.
החוקה שאושרה בשנת 1867 איפשרה מעברים שלווים ומתקדמים בממשלה שעשו רבות לשיפור הכלכלה והיציבות של האיטי ומצב תושביה.
הממשלה החוקתית החזירה את האמון של העם האיטי במוסדות משפטיים.
התפתחות תעשיות הסוכר והרום התעשייתיות ליד פורט-או-פרינס הפכה את האיטי, לזמן מה, למודל לצמיחה כלכלית במדינות אמריקה הלטינית.
תקופה זו של יציבות ושגשוג יחסיים הסתיימה ב-1911, כאשר פרצה מהפכה והמדינה גלשה שוב לאי-סדר ולחובות.
מ-1911 עד 1915, היו שישה נשיאים שונים, שכל אחד מהם נהרג או נאלץ לגלות.
הצבאות המהפכניים נוצרו על ידי קאקוס, שודדי איכרים מהרי הצפון, לאורך הגבול הדומיניקני, שגויסו על ידי פלגים פוליטיים יריבים עם הבטחות לכסף שישולם לאחר מהפכה מוצלחת והזדמנות לבזוז.
ארצות הברית חששה במיוחד מתפקידה של הקהילה הגרמנית בהאיטי (כ-200 ב-1910), שהחזיקה בכוח כלכלי לא פרופורציונלי.
הגרמנים שלטו בכ-80% מהמסחר הבינלאומי במדינה; הם גם החזיקו והפעילו שירותים, כמו הרציף הראשי וחשמלית בבירה.
הקהילה הגרמנית הוכיחה נכונות להשתלב בחברה בהאיטי יותר מכל קבוצה אחרת של זרים לבנים, כולל הצרפתים.
חלקם נישאו למשפחות המולטות הבולטות ביותר במדינה, עוקפים את האיסור החוקתי על בעלות על קרקע זרה.
הם גם שימשו כמממנים העיקריים של אין ספור המהפכות של האומה, וסיפקו אינספור הלוואות - בריבית גבוהה - לפלגים פוליטיים מתחרים.
במאמץ להגביל את ההשפעה הגרמנית, בשנים 1910–1911, מחלקת המדינה של ארצות הברית תמכה בקונסורציום של משקיעים אמריקאים, שהורכב על ידי הבנק הלאומי של ניו יורק, בהבטחת הזיכיון להנפקת מטבעות באמצעות הבנק הלאומי של הרפובליקה של האיטי.
שהחליף את הבנק הלאומי הקודם של האיטי כבנק המסחרי היחיד של המדינה ואפוטרופוס של האוצר הממשלתי.
בשנת 1914, הנשיא וודרו וילסון השתלט על הבנק הלאומי של האיטי על ידי שליחת נחתים, שהוציאו 500,000 דולר מהעתודות שלו "לשמירה" בניו יורק.
בפברואר 1915 הקים וילברון גיום סם דיקטטורה, אך ביולי, מול מרד חדש, הוא טבח ב-167 אסירים פוליטיים, כולם ממשפחות מובחרות, ונעשה לינץ' על ידי המון בפורט-או-פרינס.
ב-1915 כבשה ארצות הברית את המדינה, בתגובה לתלונות לנשיא וודרו וילסון מבנקים בארצות הברית שהאיטי הייתה בחובות עמוקים אליהם.
הם הסבירו את הפלישה בסיכון שהאיטי תיפול בידי האירופים, במיוחד הקיסרות הגרמנית.
"אם ארצות הברית לא הייתה לוקחת על עצמה את האחריות, כוח אחר היה עושה זאת", אמר מאוחר יותר מזכיר המדינה רוברט לנסינג, שהחל את כהונתו חודש לפני הכיבוש.
השלטון הזר נמשך עד 1934. תושבי האיטי תפסו את הכיבוש כאובדן ריבונות והיו מרידות נגד כוחות ארצות הברית.
תחת פיקוחם של מארינס, האספה הלאומית של האיטי בחרה בנשיא פיליפ סודרה דרטיגונאווה.
הוא חתם על אמנה שהפכה את האיטי למדינת חסות של ארצות הברית דה יורה, כאשר פקידים אמריקאים נטלו על עצמם את השליטה על הייעוץ הפיננסי, גביית המכס, השוטרים, שירות העבודה הציבורי ושירות הבריאות הציבורי לתקופה של עשר שנים.
הכלי העיקרי של הסמכות האמריקנית היה ז'נדרמריה ד'האיטי שזה עתה נוצרה, בפיקודו של קצינים מארצות הברית.
בשנת 1917, לדרישת פקידים אמריקאים, האספה הלאומית פוזרה, ופקידים יועדו לכתוב חוקה חדשה, שהוכתבה בעיקר על ידי פקידים במחלקת המדינה של ארצות הברית ומחלקת צי ארצות הברית.
מסמך זה ביטל את האיסור על בעלות זרה על קרקע - המרכיב החיוני ביותר בחוק האיטי.
כאשר האספה הלאומית החדשה שנבחרה סירבה להעביר את המסמך הזה וניסחה אחד משלה תוך שמירה על האיסור הזה, היא פוזרה בכוח על ידי מפקד הז'נדרמריה סמדלי באטלר.
חוקה זו אושרה במשאל עם בשנת 1919, שבו הצביעו פחות מ-5% מהאוכלוסייה.
משרד החוץ של ארצות הברית אישר את משאל העם הזה בהנחה ש"האנשים שיצביעו יהיו 97% אנאלפביתים, בורים ברוב המקרים בנושא שעליו הם מצביעים".
עסקים מארצות הברית חכרו אלפי דונמים של קרקע למטעים, וחקלאים שימשו כוח עבודה זול במטענים.
ארצות הברית שלטה בהאיטי במשך 19 שנים.
גם לאחר עזיבתם של החיילים בשנת 1934, האיטי שילמה חובותיה לבנקים בארצות הברית במשך 13 שנים נוספות.
המאבק על הדמוקרטיה (1986 והלאה)
משנת 1986 ועד תחילת 1988 שלטה בהאיטי ממשלה צבאית זמנית תחת הגנרל אנרי נמפי.
הבחירות, שהיו אמורות להתרחש בנובמבר 1987, בוטלו, לאחר שנרצחו ביום הבחירות בין 30 ל־300 מצביעים.
לאחר מספר חודשים, ב־1988, נערכו בחירות מחודשות, שהוחרמו על ידי רוב מוחלט של האוכלוסייה.
אחוז ההצבעה עמד אז על 4%.
בבחירות בשנת 1988 מונה פרופסור לסלי מניגט לנשיא, אך לאחר שלושה חודשים הודח על ידי הצבא.
בבחירות בשנת 1990 קיבל ז'אן-ברטראן אריסטיד 67% מהקולות, וכך מונה לנשיא האיטי החדש.
המדיניות הקיצונית של אריסטיד ואלימות חבורות תומכיו הבהילו רבים מהאליטה במדינה, ובספטמבר 1991 הוא הופל בהפיכה.
בהפיכה מתו מאות אנשים, ואריסטיד נאלץ לגלות, לאחר שחייו ניצלו על ידי התערבות בינלאומית.
לאחר ההפיכה, מונה ראול סדרס לנשיא.
אריסטיד האשים את ארצות הברית בתמיכה בהפיכה.
בתגובה להפיכה, הטיל האו"ם סנקציות על האיטי.
על פי הערכות, 3,000–5,000 האיטים נהרגו בתקופת השלטון הצבאי בין השנים 1991–1994. עקב ההפיכה ועקב השלטון הצבאי, האיטים רבים ברחו לארצות הברית.
משמר החופים של ארצות הברית עצר או הציל 41,342 האיטים בשנים 1991 ו־1992, רובם הוחזרו להאיטי.
ב־16 בפברואר 1993 טבעה המעבורת ההאיטית נפטון, ואיתה כ־700 נוסעים.
יוזמות שונות לסיום המשבר הפוליטי באמצעות שיקום שליו של הממשלה שנבחרה בחוקה נכשלו.
בשנת 1994 נפל השלטון הצבאי, ואריסטיד נבחר לנשיא האיטי.
בבחירות הכלליות שנבחרו בשנת 1995 ניצח אריסטיד את רנה פרבאל.
בשנת 1996 נגמרה כהונתו של אריסטיד ופרבאל מונה במקומו.
תקופת כהונתו של פרבאל הייתה אמורה להיגמר בשנת 1999, אך הממשלה לא הצליחה לארגן בחירות, עד שנת 2000. בחודש מאי בשנת 2000 התקיימו בחירות כלליות בהאיטי.
בבחירות הצביעו כ־60% מבעלי זכות ההצבעה בהאיטי.
לאחר שבסבב הראשון אף מתמודד לא קיבל את רוב הקולות, נערך סבב שני, בין אריסטיד לפרבאל.
בסבב השני, זכה אריסטיד במעל 90% מהקולות.
לשכת הצירים סירבה לקבל את התוצאה או להכיר באריסטיד כנשיא.
ב־7 ביולי 2021 נרצח נשיא האיטי ז'ובנל מואיז בהתנקשות קבוצת חמושים בביתו.
בשנים אלו דווחו מאות רבות של מקרי חטיפות שביצעו קבוצות חמושים.
בחודשים שלאחר מכן התרחשו מספר חיכוכים של גורמים שונים מהאיטי מול ארצות הברית, כאשר נבלמה בכוח כניסתם של עשרות אלפי פליטים מהאיטי שהגיעו לכיוון גבול ארצות הברית וכאשר בוצעה חטיפה מתוקשרת של אחת מקבוצות המסיונרים האמריקאיות הפעילות במדינה.
על רקע רצח הנשיא ביולי 2021, נקבע לשנת 2022 משאל עם חוקתי שיביא למספר שינויים בנושא משרת ראש הממשלה, הסנאט, שיטת הבחירות וכהונתו של הנשיא.
אחרי שראש הממשלה אריאל הנרי הכריז כי המדינה לא תממן עוד סובסידיות לרכישת דלק, חסם ארגון הפשע "משפחת G9 ובעלי הברית", המאגד תחתיו יותר מ-12 כנופיות, את הגישה למסוף הדלקים הגדול ביותר בהאיטי ודרש שהנרי יתפטר.
מועצת הביטחון של האו"ם הצביעה בסוף השבוע פה אחד בעד החלטה הקובעת משטר חדש של סנקציות נגד כנופיות אלה.
בסוף אוקטובר 2025 עבר בהאיטי הוריקן מליסה וגרם לעשרות מקרי מוות ולנזק רב לרכוש.
ב־12 בינואר 2010 התרחשה רעידת אדמה עזה בעוצמה של 7.0 לפי סולם מגניטודה לפי מומנט שפגעה בבירה פורט-או־פרנס, והותירה הרס רב ומעל ל-230,000 הרוגים, 250,000 פצועים ומעל למיליון חסרי בית.
ב-6 באוקטובר 2018 התרחשה רעידת אדמה בעוצמה של 5.9 לפי סולם מגניטודה לפי מומנט, בסמוך לעיר פור-דה-פה .
רעידת האדמה הרסה מעל ל-350 בתים, פגעה במעל 7,300 בתים, הרגה 17 אנשים ופצעה 427.
ב-14 באוגוסט 2021 התרחשה רעידת אדמה בעוצמה של 7.2 לפי סולם מגניטודה לפי מומנט.
ההיסטוריה של דנמרק כוללת היסטוריה ארוכת שנים באזור של ממלכת דנמרק של היום.
דנמרק יושבה כבר לפני כ-100,000 שנה.
בסביבות המאה ה-8 לספירה החלה האימפריה הפרנקית להתפשט לכיוון דנמרק, כתוצאה מכך התאחדו הדנים עם הנורווגים ועם הגיטים, והקבוצה האתנית שנוצרה מאיחוד זה נקראה ויקינגים.
הוויקינגים היו בעלי השפעה רבה במסחר באירופה וכבשו שטחים רבים.
דנמרק אוחדה כממלכה בשנת 980 לערך על ידי האראלד כחול-השן, שהתנצר יחד עם תושבי הממלכה.
בשנים שלאחר מכן הספיקה דנמרק להתפרק, להתאחד מחדש, להתעצם ולכבוש שטחים נרחבים כשאז הגיעה המפלה והיא נאלצה להחזיר שטחים רבים.
דנמרק חזרה לאחר מכן לגדולתה, אך בעקבות סכסוך בינה לבין שוודיה וברית ערי הנזה נפלה שנית.
ב-1397 אוחדו דנמרק, שוודיה, נורווגיה והשטחים שבחסותם, תחת שלטונה של מרגרט הראשונה, מלכת דנמרק, ונקראו איחוד קאלמאר.
בעקבות מתחים רבים בין דנמרק ונורווגיה לבין שוודיה, יצאה שוודיה מן האיחוד בשנת 1521. כשעזבה שוודיה, דנמרק ונורווגיה המשיכו לשתף פעולה בתור אוניה פרסונלית שנקראה, דנמרק-נורווגיה.
במאה ה-16 החלה תנועת הלותרניזם לשלוט בדנמרק, דבר שגרם להתנגדות הקתולים ולמרד שדוכא ביד קשה על ידי השלטונות הדנים.
במאה ה-17 השתתפה דנמרק במלחמת שלושים השנים והובסה בה קשות.
ב-1657, הצטרפה דנמרק ל, וגם בה נחלה מפלה.
בסוף המלחמה נחתם הסכם קופנהגן שקבע את הגבולות בין דנמרק, נורווגיה ושוודיה, וגבולות אלו תקפים עד היום.
דנמרק יושבה לראשונה לפני יותר מ-100,000 שנה, אך ככל הנראה תושביה הראשונים אולצו לעזוב את האזור בתקופת עידן הקרח האחרון, והתושבים הקבועים הראשונים הגיעו לאזור בסביבות האלף ה-13 לפני הספירה.
בסביבות האלף ה-4 לפני הספירה התפשטה ההתיישבות החקלאית.
החברה באזור, בזמן תקופת הברונזה הנורדית, קברה את מתיה עם חפציהם הגשמיים מתחת לרגמים.
הרבה דולמנים וקברים הבנויים מאבן הם במקור מתקופה זו.
באזור נמצאו כלי ברונזה רבים הכוללים חפצי דת מרהיבים וכלי מוזיקה המספקים את ההוכחה הקדומה ביותר למעמדות ורבדים חברתיים.
במהלך עידן הברזל הפרה-רומאי, בין השנים 500 לפני הספירה לבין שנת 1 לספירה, התקרר האקלים בדנמרק ונעשה רטוב יותר, תהליך שהקשה על החקלאות באזור וגרם לכך שחברות רבות היגרו דרומה, לאזור גרמניה.
הפקת ברזל, ממחצבות שבביצות, על ידי אנשים החלה בתקופה זו.
ההוכחות מראות שמתקופה זו, בדנמרק ובשאר צפון מערב אירופה, הייתה תרבות קלטית שהשפיעה על האזור רבות.
בעקבות מציאת מטבעות רומיים באזור, הוכח כי הקיסרות הרומית, שהגיעה כמעט עד לאזור דנמרק של היום, שמרה על קשרי מסחר עם השבטים המקומיים באזור, שהיו באותה התקופה מושפעים רבות מהתרבות הקלטית.
הרונות הראשונות הידועות באזור באו כנראה מן הדרום בסביבות שנת 200 לפני הספירה.