tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תאריך ההקמה הרשמי נבחר לי"א באדר, התאריך בו התקיים הקרב על תל חי 25 שנה קודם לכן.
כמו שאר שבטי עדת הצופים, מחנך שבט משואות לערכי הצופיות האוניברסליים, לצד אמונה בהלכה היהודית.
בתחילה פעל השבט במרכז העיר, בבניין של התיכון הדתי 'מעלה' (חצר שמידט) ברחוב הלל, והחל משנת 1972 במבנה ייעודי ברחוב המלך ג'ורג', סמוך לגן העצמאות.
לאחר כ-50 שנות פעילות עבר למשכנו הנוכחי בסן סימון.
לאורך השנים היו מדריכי ובוגרי השבט מעורבים בהקמה של מספר יוזמות חברתיות, ביניהן עמותת "שכן טוב" המחלקת סלי מזון שהחלה את דרכה במבנה השבט, המשמש עד היום נקודת איסוף וחלוקה עבור הפעילות.
גם עמותת במעגלי צדק הוקמה על ידי בוגרי השבט.
בשנת 2019 זכה השבט במענק של הקרן לירושלים, על מנת להפעיל מיזם שיחשוף בני נוער במזרח העיר לחשיבותן של תנועות הנוער.
בשנת 2022 זכה השבט, יחד עם בני עקיבא ותיכון הרטמן, במענק של הקרן לירושלים לטובת מיזם "קשישי" של ליווי וביקור קשישים בודדים המתגוררים באזור השבט (גוננים וקטמונים) וחלוקת ארוחות לשבת מדי יום שישי.
עם הקמת המדינה היה שבט משואות אחד מארבעה שבטי צופים בירושלים (יחד עם מצדה, מודיעין וקהילה).
לאורך השנים פעלו בוגרי שבט משואות להרחיב את הנוכחות של הצופים הדתיים, ולקחו חלק פעיל בהקמת שבטים נוספים בירושלים ולאחר מכן מחוצה לה.
בין היתר הוקמו בתוך ירושלים השבטים להבות (בשכונת תלפיות) אלון (בשכונת רמות אלון) ואלעד (בבית הכרם), כמו גם שבט דרור בעיר מודיעין, שבט שוב"ל ביישוב אפרת, שבט מידב בקבוצת יבנה, ושבט יהודה בכפר אדומים, שהיה לשבט הצופים הראשון שפעל כשבט שחציו דתי וחציו חילוני.
בנוסף לשבטים שנאמרו, שבט משואות הקימו שבט חדש בשם "הראל" שהוא שבט בפת בשביל ילדים בסיכון
בהתאם להחלטת התנועת הצופים בישראל, לכל שכבת גיל ישנה דרגה אליה מתקדמים החניכים, וזהו שם 'הגדוד' שלהם.
כך כיתות ג' מכונים 'תשברים', כיתות ד' מכונים 'עוללים', כיתות ה' מכונים 'עופרים' וכיתות ו' 'נחשונים'.
מאז שנות ה-40 נוהג השבט לתת לגדודים המגיעים לכיתה ו' שם קבוע וייחודי, שמלווה את שכבת הגיל הזו מאותה נקודת זמן והלאה.
לעיתים קרובות מבטא השם משמעות מיוחדת לשבט, כגון הנצחת נופלי השבט.
לאורך השנים השבט איבד עשרות מבוגריו במלחמות ישראל, בשירותם הצבאי ובפעולות האיבה.
חלק מבוגרי השבט הונצחו באופן פנימי בשבט, וחלקם הונצחו במיזמים פיזיים שונים בישראל וברחבי הארץ.
בשנת 2010 החליטה עיריית ירושלים לקרוא לרחוב בו פועל השבט 'מבוא מידב' על שמו של , מייסד השבט, שנפל במלחמת העצמאות תוך הגנה על הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים.
דוגמה נוספת היא הנצחתו של , בוגר השבט, באמצעות מצבת זיכרון לזכר חמישה בוגרי הצופים מירושלים שנהרגו במלחמת ששת הימים.
היישוב אבני איתן שברמת הגולן קרוי על שם חמישה נופלים של השבט מגדוד הגליל, בני אותו הגרעין: הבנות , ו שנהרגו בעת שהג'יפ שלהן עלה על מוקש בשנת 1970, והבנים ו שנפלו בקרבות מלחמת יום הכיפורים.
לאורך השנים בוגרי שבט משואות לקחו חלק פעיל בגרעיני נח"ל והתיישבות, כולל בקיבוצים הדתיים עין הנצי"ב, שלוחות, לביא, מעלה גלבוע, ובית רימון.
בוגרי השבט היו גם חלק מהגרעין שייסד את היישוב אבני איתן ברמת הגולן, הקרוי על שם חמישה מבוגרי השבט בני אותה שכבה.
שבט משואות מונה כיום כ-560 חניכים ומדריכים, מכיתות ג' עד י"ב, המגיעים ממגוון רחב של בתי ספר בירושלים.
לצד פעולות קבועות בימי שלישי ושבת, השבט מקיים גם מספר אירועי שיא לאורך השנה, חלקם במסגרת שבטית (כמו טיול סוכות), חלקם יחד עם עדת הצופים הדתיים (כגון קורס הדרכה לבוגרי כיתות ט') וחלקם, כגון מחנה הקיץ, במסגרת הפעילות של הנהגת צופי ירושלים הכוללת את השבטים הדתיים לצד השבטים שאינם דתיים.
לאורך השנים השבט שילב בתוכו גדודי צמי"ד (צרכים מיוחדים) על מנת לתת מענה חינוכי לילדים עם מוגבלויות פיזיות וקוגניטיביות, וכיום פועלים בו שני גדודים במסגרת זו.
בנוסף מדי שנה השבט שולח מדריכים לשבט 'הראל' שבשכונת פת.
לאורך השנים בוגרי השבט בלטו בכל תחומי החיים בישראל, באקדמיה, בצבא, בחינוך, בעיתונות ועוד.
בין בוגרי השבט נמנים: אבי בלוט - מפקד פיקוד המרכז
אפרים הלוי - לשעבר ראש המוסד
ברוך רובין - פרופסור אמריטוס לאגרונומיה
הרצי הלוי - הרמטכ"ל ה-23
יאיר דרייפוס - ראש ישיבת שיח יצחק
יעקב טירקל - לשעבר שופט בית המשפט העליון
עודד רביבי - מנכ"ל אנו - מוזיאון העם היהודי, לשעבר ראש המועצה המקומית אפרת
עמליה ארגמן ברנע - עיתונאית וסופרת
בועז בוכמן פרל - פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן
שבטוט (שם מדעי: Calligonum) הוא סוג של צמחים במשפחת הארכוביתיים.
הסוג מונה כ-80 מינים של שיחים מדבריים המותאמים לתנאי יובש ותפוצתו באגן הים התיכון, אסיה וצפון אפריקה.
צמחים מהסוג שבטוט הם שיחים מסועפים בצורה מפוזרת אך לא סדירה, עם ענפים מעוצים גמישים בעלי שורשים עמוקים המאפשרים להם לשאוב מים משכבות עמוקות בקרקע.
העלים פשוטים, מנוגדים, כמעט יושבים, ליניאריים או דמויי קשקשים, לפעמים נעדרים או קטנים מאוד, ליניאריים או חוטיים, מובחנים או מאוחדים עם עלי לוואי שוֹפָריים קרומיים קצרים ונשיריים.
הפרחים קטנים, לבנבנים, דו מיניים, בודדים או בתפרחת רפויה.
לפרחים יש 5 עטיפים ברי קיימא, בעלי 5 אונות שאינם משתיירים בפירות, ו-10–18 אבקנים עם זירים מאוחים בבסיסם.
השחלה עילית והיא בעלת חתך מרובע.
הזרעים מוארכים בני 4 גומות.
בישראל צומח מין אחד בלבד, שבטוט מצויץ (Calligonum comosum), המייצב את החולות של הנגב, אזור ים המלח והערבה.
הסוג Calligonum פורסם לראשונה על ידי קארולוס לינאוס בשנת 1753. הוא ממוקם בתת-משפחת , שבט Calligoneae, יחד עם הסוג ''.
שביט או כוכב שביט , הוא גוף שמימי קטן הדומה לאסטרואיד, אך מורכב בעיקר מקרח.
השביטים נעים סביב השמש במסלולים אליפטיים, לעיתים קרובות עם אקסצנטריות גדולה, כך שמרחקם מהשמש יכול לנוע בין מיליוני קילומטרים בודדים עד למיליארדי קילומטרים.
בהתקרבם אל השמש חלק מהשביטים מפתחים זנבות באורך עשרות מיליוני קילומטרים, שלעיתים ניתן לצפות בהם בעין בלתי מזוינת.
חקר השביטים הוא חלק ממדעים פלנטריים.
מקור המילה שביט הוא במילה היוונית κόμη (kómē), שפירושו "שיער".
נכון לנובמבר 2021 מוכרים 4,584 שביטים.
שביט הוא גוש קרח המורכב לרוב ממים קפואים בתוספת גזים קפואים, גרגרי אבק, אבנים קטנות וסלעים בגדלים שונים, בעגה קוראים להרכב זה "קרח מלוכלך", להבדיל מקרח נקי, המורכב ממים קפואים, לעיתים בתוספת גזים קפואים.
כשהשביט נמצא רחוק מהשמש הוא סופג מעט מאוד קרינה, ולכן הקרח ושאר המרכיבים קפואים כגוף אחד, המכונה גרעין השביט.
עם התקרבותו לשמש מתנדף הקרח ונוצרת הילה של גזים שהשתחררו מהגרעין.
גרגרי האבק וחלקי ה"חצץ" שהיו לכודים בקרח משתחררים אף הם, אך גורלם שונה מזה של הגז.
הילת השביט עשויה להגיע לקוטר של מאות אלפי ק"מ, אך כמות החומר בה דלילה למדי.
הגזים בהילה נדחפים מכיווּן השמש והלאה, על ידי לחץ קרינת השמש ורוח השמש.
כך נוצר זנב השביט מהחומר שנפלט מההילה.
החלקים המוצקים נפלטים מגרעין השביט במהירות של עשרות מטרים לשנייה ויוצרים זנב שני, שמושפע מקרינת השמש באופן שונה מהגזים, לכן יש שביטים שלהם זוג של זנבות.
השביט מורכב משלושה חלקים עיקריים:
גרעין העשוי חומר קפוא (קרח, פחמן חד-חמצני ומתאן), אבק וסלעים מתכתיים, ומגיע לקוטר שבין ק"מ ספורים למאה ק"מ.
הילה (קומה), שהיא ענן גזי המרחף סביב הגרעין ויוצר הילה.
זנב הוא החלק המוכר ביותר של השביט, המורכב משלושה רכיבים הנוצרים מההילה: זנב יונים, זנב אבק וזנב גזי.
רוב השביטים מקיפים את השמש במסלולים אליפטיים בעלי אקסצנטריות גבוהה.
נהוג לסווג שביטים על פי זמן המחזור שלהם.
שביטים בעלי זמן מחזור קצר
שביטים בעלי מחזור קצר, הנקראים גם "שביטים מחזוריים", מוגדרים כשביטים בעלי זמן מחזור של פחות מ-200 שנה.
הם נעים בדרך כלל במישור קרוב למישור המילקה, ובאפהליון שלהם, הנקודה הרחוקה ביותר מהשמש במסלולם, הם מגיעים לאזור כוכבי הלכת החיצוניים, כגון צדק.
לעיתים מסווגים אותם למשפחות, על פי נקודת האפהליון שלהם, למשל שביטים מטיפוס האלי (HTC), שביטים מטיפוס צדק (JTC), או שביטים מטיפוס אנקה.
יש המשתמשים בכינוי "שביט מחזורי" לציין את כלל השביטים בעלי מסלול מחזור, בין אם בעלי זמן מחזור קצר או ארוך.
שביטים בעלי זמן מחזור ארוך
לשביטים אלה יש מסלולים אקסצנטריים מאוד וזמני מחזור בין 200 שנה לאלפי או אפילו מיליוני שנים.
לדוגמה, השביט הייל בופ, עם זמן המחזור של כ-2400 שנה ושביט מקנוט עם זמן מחזור מוערך של כ-92,600 שנה.
נקודות האפהליון של שביטים ארוכי מחזור נמצאים הרבה מעבר לכוכבי הלכת החיצוניים, ומישור המסלול שלהם אינו בהכרח סמוך למישור המילקה.
בשנת 2019 התגלה שביט בוריסוב שהוא שביט בין-כוכבי ראשון שהתגלה.
במערכת השמש מרוכזים השביטים בעיקר בשני אתרים: חגורת קויפר המצויה מעבר לפלוטו ועננת אורט המקיפה את כל מערכת השמש.
לעיתים, השפעת כוח הכבידה של השמש או אחד מגרמי השמים מנתקת את אחד השביטים ממקומו והוא נסחף לכוון השמש אותה הוא מתחיל להקיף.
כשהשביט רחוק מהשמש הוא רק "כדור שלג עמום".
כמות הקרינה שמגיעה אליו מהשמש מזערית ואינה מספיקה על מנת להתיך את הקרח.
מאחר שהשביט מקבל מעט קרינה הוא מחזיר מעט קרינה, ולכן נראה עמום.
ככל שהוא מתקרב אל השמש ומקבל קרינה חזקה יותר, הוא הופך לפעיל יותר והקרח שעל פניו מתחיל להמריא - הוא הופך לגז ישירות ממצב מוצק.
השביט מגדל זנב, אותו ניתן לראות נמתח בכיוון המנוגד לכיוון השמש.
למעשה לשביט יש שני זנבות: זנב אחד לבן ובולט שעשוי מחלקיקי אבק, והשני כחלחל שהוא זנב הפלזמה של השביט שנוצר מתגובה בין רוח השמש ויונים קלים שנפלטים מהשביט.
זנב האבק יכול להגיע לאורך של 10 מיליון ק"מ וזנב היונים לאורך של 100 מיליון ק"מ.
לאחר כ-500 סיבובים סביב השמש כמעט כל מעטפת הקומה נפרדת מהשביט ונשאר רק כדור הדומה יותר לאסטרואיד.
חלק משביטים אלו מתנגשים באסטרואידים אחרים או מאבדים את מסלולם ויוצאים ממערכת השמש ולא חוזרים.
לכוכבי השביט נקשרו אמונות שונות.
בעבר, לא ידעו בני אדם את מקורם של כוכבי השביט, ולכן הופעתו הפתאומית של השביט והיעלמותו המהירה הטילו אימה על האדם ונחשבו לאות מבשר רעות.
לפני כ-300 שנים, חקר אסטרונום אנגלי, אדמונד האלי, מסמכים שתיארו כוכבי שביט שנצפו.
הוא מצא שכל 74–76 שנים בקירוב עובר כוכב שביט בחלק מסוים של השמים.
האלי החליט שכוכב זה הוא כוכב שביט אחד, שהגיע אל קרבת השמש במחזוריות של 74–76 שנה.
הוא טען, כי השביט ישוב ב-1758, ויעבור באותו אזור בשמים.
בשנת 1758, האלי כבר לא היה בין החיים, אולם כוכב השביט שב, ממש לפי תחזיתו של האלי.
מסיבה זו הוא כונה "שביט האלי".
יוסף בן מתתיהו מתאר כוכב-שביט בצורת חרב שלדעתו היה "אות אלהים" המבשר את חורבן בית המקדש.
(השביט היה ככל הנראה שביט האלי, שהופיע בשנת 66 לספירה, השנה בה פרץ המרד הגדול)
השם העברי "שביט" ניתן לגופים שמימיים אלה, ככל הנראה, בשל הדמיון שמצאו חכמינו בין ה"זנב הארוך" שלהם לענף דק, אשר נקרא בעברית מקראית ובלשון חז"ל "שבט":
חכמים תקנו ברכות לרואה תופעות טבע חריגות, ובין היתר שביט, כמובא במשנה תורה לרמב"ם:
להלכה נפסק שאפשר לברך את אחת משתי הברכות עושה מעשה בראשית או שכוחו וגבורתו מלא עולם.
ב-12 בנובמבר 2014 נחתה בהצלחה לראשונה הנחתת פיליי של סוכנות החלל האירופאית על כוכב השביט צ'ריומוב-גרסימנקו.
התוכנית להנחית נחתת על שביט נהגתה לפני 25 שנה על ידי קבוצת חוקרי שביטים ובהם פרופ' עקיבא בר-נון מהחוג למדעי כדור הארץ באוניברסיטת תל אביב.
הגשושית רוזטה ובה הנחתת פיליי שוגרה ב-2004. בתחילת השנה התעוררה רוזטה ממצב שינה וחיסכון באנרגיה שנמשך כשלוש שנים.
לפני שנכנסה למסלול סביב השביט, רוזטה צילמה אותו ומהצילומים שהגיעו לכדור הארץ התברר כי השביט מורכב משני חלקים המחוברים במעין "צוואר" צר, תופעה שהקנתה לו את הכינוי "ברווז".
ב-6 באוגוסט 2014, אחרי מרדף ושינויי מסלול, נכנסה רוזטה למסלול סביב השביט.
לאחר חודשיים ניתקה פיליי מרוזטה וירדה 22 קילומטרים כדי לנחות ולעגון על פני השביט.
המדענים מקווים לקבל הצצה לקפסולת זמן אסטרונומית שנשמרה במשך מאות מיליוני שנים ולקבל רמזים לימי בראשית, מהתקופה בה נוצרה מערכת השמש.
צבי פלטיאל, "מסלולי שביטים ומסלולי כוכבי לכת", פי האטום ג-2, אפריל 1986.
איזאק אסימוב, "כוכב השביט האלי- סיפורם המוזר של כוכבי השביט".
עברית: עמשי לוין, הוצאת ידיעות אחרונות, 1985.
שביט 2 היא רקטה מאולתרת שנבנתה על ידי ישראל בשנות ה-60, ופרסום שיגורה שימש, בין השאר, לצורכי הרתעה ולוחמה פסיכולוגית מול מצרים.
הרקטה הוצגה על ידי ישראל כרקטה ארוכת טווח ששוגרה לחלל, יכולת חדשה שבאותה עת החזיקו בה רק שתי מעצמות-העל הגדולות.
פרויקט "שביט 2" היה לאחד הסודות הכמוסים ביותר של ישראל, אשר האמת המלאה לגביו נחשפה רק לאחר למעלה מ-50 שנה.
שיגור "שביט 2" הכה גלים בתקשורת העולמית בכל הקשור ליכולות הטכנולוגיות של ישראל, כשלמעשה ישראל החלה את פעילותה האמיתית בחלל רק בראשית שנות ה-80.
באותם ימים, החלו שתי מעצמות העל, ארצות הברית וברית המועצות, במרוץ לחלל.
נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, הסתייע במדענים הנאצים שמצאו מקלט בארצו בשנות ה-50 לצורך פיתוח טיל בליסטי ארוך טווח.
נאצר התכוון לשגר את הטיל בפומבי לצורכי תעמולה לציון יום המהפכה ב-1961, אולם הבין שהפיתוח מתעכב.
נאצר, שרצה בהישג התעמולתי כלפי עמו וכאמצעי פסיכולוגי נגד ישראל, רכש בהיחבא רקטות מטאורולוגיות מארצות הברית לצורך שיגור הראווה, ותכנן להציגן כפיתוח מצרי.
ארגון הביון הישראלי, "המוסד", יידע בתוכניות המצריות את ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, שהורה לרפא"ל לפתח במהרה רקטה ש"תגנוב" את ההצגה למצרים.
רפא"ל נרתמה למשימה ותוך שבועות בנתה רקטה מאולתרת שתתחזה לטיל המשוגר לחלל והוענק לה השם "שביט 2".
מבצע השיגור נשמר בסודיות קפדנית ביותר עד הרגע האחרון.
רק שעה לפני השיגור קיבלו שרי הממשלה הודעה עליו.
האורחים היחידים שהיו עדים לשיגור היו ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, שרת החוץ גולדה מאיר, סגן שר הביטחון שמעון פרס, הרמטכ"ל צבי צור, סגנו יצחק רבין, מנכ"ל משרד הביטחון אשר בן נתן, וכן העיתונאי יואל מרקוס, שנשלח לסקר את האירוע עבור כלל העיתונים בישראל.
הרקטה שוגרה ב־5 ביולי 1961 בשעה 4:41 לפנות בוקר, מאתר שיגור בחוף הים דרומית לעכו.
לאחר שיגורה פורסמה ברחבי העולם תמונה המראה את ראש הממשלה דוד בן-גוריון וסגן שר הביטחון שמעון פרס, צופים ברקטה טרם שיגורה, יחד עם הרמטכ"ל רב-אלוף צבי צור, ומנכ"ל רפא"ל מוניה מרדור.
ישראל הציגה את "שביט 2" כרקטה דו-שלבית למחקר מטאורולוגי, מונעת בדלק מוצק שמשקלה 250 ק"ג.
לאחר השיגור הייתה ישראל המדינה השביעית, שהצליחה לשגר רקטה דומה לצורך מדעי, אחרי ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, ברית המועצות, צרפת, איטליה ויפן.
כאשר גרמניה ושוודיה גם הודיעו שהן לקראת שילוח רקטה למחקר מטאורולוגי.
בפועל השלב השני של הרקטה לא ניצת כלל, אולם ישראל פרסמה צילום של המראת הרקטה בלבד והצהרות כוזבות על הצלחתו של שיגור הטיל הישראלי הראשון, שהגיע עד לשולי החלל, לגובה 80 ק"מ.
הפרסום גרם לתגובות רבות בעולם על יכולתה של ישראל.
צילומים נוספים מהשיגור וסרטון שנפסק לפני הפיצוץ פורסמו רק לאחר כ-50 שנה יחד עם הסוד הכמוס.
מיד לאחר שיגור הרקטה, הצהיר בן-גוריון: "שיגור זה מוכיח יכולתם של המדענים הישראליים.
הרקטה כולה היא מתוצרת ישראל".
בתגובה לשאלה של העיתונאי והפרשן הצבאי זאב שיף אמר שלרקטה "אין שום משמעות צבאית, רק עניין מדעי טהור לשם מחקר החלל הקרוב".
בתגובה לשאלות נוספות, סירב בן-גוריון לתת פרטים נוספים על הצד הצבאי של תוכנית פיתוח הטילים של ישראל.
בשעות הבוקר המוקדמות טלפן שמעון פרס סגן שר הביטחון אל נשיא המדינה יצחק בן-צבי, הודיע לו כי הוא מדבר בשם ראש הממשלה ושר הביטחון ובישר לו כי ישראל הצליחה לשגר טיל לחלל.
ההודעה הרשמית שפורסמה בישראל הייתה:
באותו יום ערכו פרס והיועץ המדעי ויושב ראש הוועדה לאנרגיה אטומית ארנסט דוד ברגמן פגישה עם ועדת העורכים של העיתונאים בישראל, ופגישה עם הסגל הדיפלומטי בישראל, בה נמסר שמטרת שיגור הרקטה היא ברצון לחקור ולהשיג מידע על הסטרטוספירה והיונוספירה לצורכי מדע.
פורסמו גם ידיעות שהרקטה הייתה יוזמה של המחלקה לאווירונאוטיקה ב בראשות ג'רי שפר ומשה ארנס.
השיגור עורר התרגשות רבה וגאווה רבה בישראל.
השיגור נעשה כחודש לפני הבחירות לכנסת החמישית, ולכן נמתחה על הממשלה ביקורת בעיתונות ועל ידי האופוזיציה על המועד שנבחר לו, שלדברי המבקרים נבע משיקולי תעמולת הבחירות.
בבחירות שנערכו ב 15 באוגוסט 1961 איבדה מפלגת השלטון, מפא"י, שישה מנדטים, כך שלא ברורה השפעת הרקטה על הבוחר.
ביקורות ראשונות נשמעו בישיבת הממשלה הראשונה לאחר השיגור.
הביקורות היו על מועד ודרך פרסום השיגור.
עם זאת, הוסבר על ידי בן-גוריון כי השיגור נועד למנוע מנאצר תעמולה לציון יום המהפכה, לאחר שהתקבלו ידיעות מודיעניות על כוונתו גם לשגר רקטה.
שר התחבורה יצחק בן אהרון אמר שאסור היה לפרסם את דבר השיגור ולחשוף את תוכנית הפיתוח של ישראל.
הוא גם התרעם על כך שבן-גוריון קיבל את ההחלטה על השיגור והפרסום לבדו, ללא התייעצות עם הממשלה ואף שמר אותה בסוד עד הרגע האחרון.
בעולם נתקבל השיגור בתגובות מעורבות.
נשיא טורקיה הכריז כי יש לברך את ישראל על הצלחתה לשגר טיל לחלל.
הבית הלבן ומחלקת המדינה האמריקאית נמנעו מכל תגובה רשמית, אך נציג שגרירות ארצות הברית בישראל הכריז: "אנו ציפינו לכך, כי ידענו שאתם עובדים בכיוון זה, בייחוד שלרשותכם אנשי מדע וטכנאים בעלי רמה גבוהה ביותר".
נציגים אמריקאים נוספים הוסיפו: "עתה איש לא יאמין עוד שישראל לא תהיה מסוגלת בעתיד הקרוב לייצר כוח אטומי".
ביטאון הצבא הסובייטי פרסם מאמר, כשבועיים לאחר השיגור, שבו תקף בחריפות את ממשלת ישראל על שיגור "שביט 2", בטענה כי שיגור הטיל נועד להפחיד את מדינות ערב, ומתוך מגמה להשפיע על תוצאות הבחירות לכנסת (המאמר שיקף ביקורת דומה שפורסמה בישראל).
הפיצה את המאמר הביקורתי לעיתונות העולמית.
"הטיימס" של לונדון בירך את ישראל על היכולת הטכנית אך טען כי המשמעויות המדיניות הנובעות מן השיגור אינן מעודדות.
העיתון סבר כי שיגור הטיל ייחשב בעיני הערבים להוכחה כי הישראלים הערמומיים זוממים מזימות.
עיתוני מדינות ערב הגיבו בבהלה מעורבת בזילזול וחוסר אמון.
יומיים לאחר השיגור הודיעה ארצות הברית כי היא מוכרת לרפובליקה הערבית המאוחדת (האיחוד בין מצרים לסוריה שהתקיים בשנים 1958–1961) מספר טילי מחקר לצורך ניסויים מטאורולוגיים.
הטעייה מכוונת בקשר לגודל הרקטה
במשך עשרות שנים מערכת הביטחון לא פרסמה צילומים רבים של "שביט 2" ולא פרסמה כל נתונים על ממדיה, לבד מן הצילום של צללית הרקטה הנוסקת בשעות הבוקר המוקדמת, כשמאחוריה שובל של עשן.
פורסם גם צילום של בן-גוריון ופמלייתו כשהם צופים ברקטה מלמטה.
ואכן, אם לשפוט מצילום זה ניתן להעריך כי מדובר ברקטה גדולת ממדים.
מהשוואת גובה הרקטה לגובהם של האורחים ניתן להעריך כי גובה הרקטה מגיע לפחות ל-10 עד 12 מטרים.
צלם של רפא"ל התייצב מאחורי הרקטה וקרוב אליה, והצליח ליצור רושם כאילו מדובר ברקטה גדולה.
האמת היא שלשם תכנון הרקטה לקחו מהנדסי רפאל את צינור הרקטה של הטיל לוז, שקוטרו לא עלה על 27 ס"מ (למרבה האירוניה "לוז" היה פרויקט חשאי ביותר של טיל אמיתי).
הם הצמידו לו צינור של רקטה מסוג "ר-115" שהיה באותן שנים בפיתוח, ויצרו שלב שני.
למעלה הוצמד גם קונוס מתכתי שנשא אבקת נתרן.
אורך הרקטה לא עלה על 3.76 מטרים, אולם היא נראתה כאילו ממדיה גדולים הרבה יותר.
שיגור הרקטה גרם לסערה במדינות ערב, ולהאצת מרוץ החימוש האזורי.
כשנה לאחר מכן, ב-23 ביולי 1962, דיווחה מצרים ששיגרה בהצלחה טילי קרקע-קרקע מתוצרתה בשם "אל-קאהר" ונשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הכריז שהטילים מסוגלים להגיע "דרומית לביירות".
שמעון פרס בתגובה טען ש"השביט 2" עצמו לא הביא למרוץ חימוש, מכיוון שמצרים כבר הייתה עסוקה בפיתוח נשק זמן רב, ומטרתו הייתה לשמור על איזון כוחות.
בתחילת שנת 1963 נחשפה העובדה כי המדענים הגרמנים במצרים מסייעים בייצור טילים ארוכי טווח ונשק לא קונבנציונלי.
הדבר יצר משבר בין ראש "המוסד", איסר הראל, שרצה להשקיע מאמצים בחיסול המדענים, ובין ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, שסבר כי לא מדובר בפעילות שיש בה סכנה קיומית.
המשבר הסתיים בהתפטרותו של הראל.
בשנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, הופסק פיתוח הטילים המצריים.
כן נודע כי טווח הטילים קצר והפעלתם אינה מתאימה לשדה הקרב.
בחלוף שנים אחדות לאחר שיגור "שביט 2" החלה ישראל בפיתוח סדרת טילי "יריחו".
שביט הוא משגר לוויינים ישראלי מתוצרת מפעל מלמ של התעשייה האווירית.
הוא מיוצר החל משנת 1982 ומשמש לשיגור לוויינים קטנים למסלול לווייני נמוך, רובם ככולם ממשפחת לווייני אופק.
השביט שוגר למסלול לראשונה ב-19 בספטמבר 1988 מבסיס פלמחים כשהוא נושא את הלוויין הישראלי הראשון אופק 1. שיגור זה הפך את ישראל למדינה השמינית שמשיגה יכולת שיגור עצמאית למסלול.
בניגוד למשגרי לוויינים אחרים בעולם, ה"שביט" משוגר מערבה, נגד סיבוב כדור הארץ, וזאת עקב הרצון למנוע נפילתם של שברים על מקומות מיושבים וכן להימנע מטיסה מעל מדינות עוינות.
השיגור מערבה מצריך יותר כוח מאשר שיגור לכיוון מזרח; דבר המקטין את יכולת הנשיאה של המשגר באחוזים ניכרים.
לשביט יכולת נשיאה של 290 ק"ג ואילו גרסאות מתקדמות שלו מיועדת לשאת 350 ק"ג ואף 380 ק"ג למסלול לווייני נמוך.
המשגר הוא בעל שלושה שלבים המונעים בדלק מוצק.
המנועים הרקטיים של שני השלבים הראשונים מיוצרים על ידי מפעל "גבעון" (בעבר של תעש ומנובמבר 2018 של "תומר"), והמנוע של השלב השלישי מיוצר על ידי רפא"ל ומכונה "אזוב".
עקב מדיניות העמימות של ישראל אין די מידע כדי לקבוע מתי בדיוק הוחלט להתחיל את פרויקט משגר השביט.
עם זאת, על פי מספר פרסומים שונים כבר בתחילת שנות ה-70 החלה התעניינות בצמרת הביטחונית בישראל בהקמת תוכנית שיגור לווייני צילום ומודיעין.
הצורך הישראלי ביכולת שיגור עצמאית ובלוויין בא לידי ביטוי בשנת 1973 במלחמת יום הכיפורים, על הכשלים המודיעיניים שהתגלו במהלכה.
במשך עשורים נעזרה ישראל בגישה מצומצמת לתמונות לוויין אמריקאיות; לאחר תקיפת הכור הגרעיני בעיראק בשנת 1981 הוגבלה עוד יותר הגישה שניתנה לישראל לתוצרים של לוויינים אמריקאיים.
על פי פרסומים שונים, לפני ההחלטה הרשמית בשנת 1982 להקמת תוכנית חלל, ניסתה ישראל פעמיים, בשנים 1975 ו-1981, לרכוש שליטה מלאה על לוויין אמריקאי או לרכוש גישה מלאה ללוויין אמריקאי.
יצחק רבין אף ציין כי בדצמבר 1975, שר הביטחון דאז שמעון פרס הגיש בקשה רשמית לרכישת לוויין מהאמריקאים בתמורה למיליארד דולר אמריקאי.
לעומת זאת, מספר חודשים לאחר מכן, כאשר העיד בפני חברי קונגרס, טען רבין כי אחרי הכל ישראל לא ביקשה מהם לוויין.
פיתוחו המעשי של משגר השביט החל בנובמבר 1982, כאשר יובל נאמן, אז שר המדע והטכנולוגיה הכריז כי ישראל תקים סוכנות חלל במטרה לבנות ולשגר לוויינים.
השביט פותח על ידי התעשייה האווירית לישראל כקבלן הראשי ומפעל מלמ בייחוד.
התעשייה הצבאית ייצרה את המנועים הרקטיים של שני השלבים הראשונים, ורפא"ל ייצרה את המנוע הרקטי לשלב השלישי של השביט.
השביט הוא משגר תלת-שלבי המונע בדלק מוצק אשר תוכנן לשאת מטען של עד 250 ק"ג למסלול לווייני נמוך.
הערכות שונות שיערו תחילה כי שני השלבים הראשונים של השביט לקוחים מהטיל הבליסטי יריחו 2. מאוחר יותר הערכות אלה אושרו בפרסום זר.
משגר השביט הראשון היה משגר תלת-שלבי קטן המונע בדלק מוצק ומבוסס על הטיל הבליסטי יריחו 2. הגרסה החדשה יותר של השביט נקראה תחילה "Next" אך שונתה מאוחר יותר לשביט 2. לשביט יכולת נשיאה של 290 ק"ג ואילו גרסאות מתקדמות שלו מיועדות לשאת 350 ק"ג ואף 380 ק"ג.
השביט שוגר לראשונה בשנת 1988 ועקב מיקומה הגאוגרפי ויחסיה העוינים של ישראל עם המדינות השכנות, השביט משוגר מערבה בניגוד לכיוון הסיבוב של כדור הארץ, באופן המקטין את יכולת הנשיאה של המשגר באחוזים ניכרים.
הדבר נעשה כדי שבמקרה של כישלון, הלוויינים לא יפלו על אזורים מיושבים או לידיהן של מדינות ערב השכנות.
נוהל זה הוחל בשנת 1988 ונמשך מאז.
בתהליך השיגור, שני השלבים הראשונים של השביט מאיצים אל מחוץ לאטמוספירה ולאחר מכן ניתקים מהשלב השלישי שנושא את הלוויין.
השלב השלישי ממשיך בשיוט לא ממונע סביב כדור הארץ בזמן שהחיפוי המגן על הלוויין מוסר והלוויין נחשף לראשונה לתנאי החלל.
לאחר מכן מנועי השלב השלישי מאיצים את הלוויין למהירות הנדרשת על מנת להיכנס למסלול ולבסוף הלוויין נפרד מהמשגר ומתחיל את תפקודו העצמאי בחלל בזמן שהשלב השלישי נופל למימי כדור הארץ.
ניווט המשגר מתבצע באמצעים אווירודינמיים והטיית וקטור הדחף של השלב הראשון.
ניווט השלב השני מתבצע על ידי הזרקת נוזל לתוצרי הפליטה של המנוע.
השביט שוגר מבסיס פלמחים שתים עשרה פעמים והכניס בהצלחה מטען למסלול עשר פעמים.
בשיגור הרביעי והשישי כשל המשגר לפני שהגיע לחלל.
כל שיגורי השביט נשאו לוויינים מסדרת לווייני אופק; שני השיגורים הראשונים נשאו לווייני ניסוי והיתר הם לווייני ריגול שנועדו לצילום לצורך איסוף מודיעין צבאי.
שבטים גרמאניים (מלטינית: Germani) הוא מונח המתייחס לשבטים שישבו באירופה, במיוחד בדרום סקנדינביה ובצפון-מערב גרמניה דהיום, והיוו ישות נפרדת מבחינה אתנית ולשונית כבר בין 1000–500 לפנה"ס.
צאצאיהם כיום הם העמים היושבים בגרמניה, צרפת, אוסטריה, שווייץ, שוודיה, דנמרק, נורווגיה, אנגליה, הולנד, בלגיה, לוקסמבורג, למעשה - חלק מתושבי רוב מדינות אירופה המערבית והמרכזית.
השם גרמאנים היה כינוי שניתן לשבטים הללו על ידי הגאלים, שנתקלו בהם ככל הנראה מהמאה ה-4 לפנה"ס.
הרומאים קיבלו מהגאלים את השם הזה, בעוד שהגרמאנים עצמם לא השתמשו בו.
המונח "גרמאנים" ככל הנראה נזכר לראשונה בספרות על־ידי הסופר היווני פוסידוניוס, בערך בשנת 80 לפנה"ס.
על-פי ממצאים ארכאולוגיים ולשוניים ניתן ללמוד כי קבוצת שבטים ברברים התגוררה בצפון גרמניה ובדרום סקנדינביה במהלך תקופת הברונזה המאוחרת האירופית, בערך בשנים 1000 עד 500 לפנה"ס.
קבוצה תרבותית זו התקיימה במהלך תקופת הברונזה הנורדית והיא התפשטה מדרום סקנדינביה לצפון גרמניה.
עדות נוספת לנוכחותם ארוכת השנים של שבטים גרמאניים בדרום סקנדינביה ניתן למצוא בעובדה שלמקומות באזור אין שמות קדם-גרמאניים.
מחקר לשוני של השפות הגרמאניות מצביע על כך שהקבוצה הגרמאנית דיברה שפה פרוטו-גרמאנית, ענף ייחודי של משפחת השפות ההודו-אירופיות, ששימשו באזור דרום סקנדינביה ככל הנראה כבר בתחילת האלף השני לפנה"ס.
הממצאים מצביעים על כך שבתקופה זו הייתה ההתיישבות הגרמנית ביישובים עצמאיים פרימיטיבים, עם כלכלה המבוססת בעיקר על גידול בעלי-חיים.
מעברם של השבטים הגרמאניים דרומה הושפע ככל הנראה מהתקררות האקלים בסקנדינביה בין 600 לפנה"ס עד בערך 300 לפנה"ס.
האקלים החם והיבש בדרום סקנדינביה, שהיה חם בכמה מעלות יותר מהקיים היום, התקרר משמעותית וכפה מעבר לאזורים חמים יותר.
בתקופה זו לערך, גילתה התרבות כיצד להפיק ברזל גס מביצות כבול.
עפרות הברזל שהופקו סייעו בהתפשטות התרבות לכיוון דרום-מזרח לכיוון חופי צפון פולין של היום, דרום-מערב לחופי צפון צרפת של היום, ובמורד נהר הריין.
עם זאת, לפי טקיטוס, במאה הראשונה לספירה עדיין היה השימוש בברזל ועיבוד מתוחכם שלו נדיר יחסית.
לאורך התקופה הזו ועד השנה הראשונה לספירה, אפשר להבחין בשלוש קבוצות מובחנות של שבטים גרמאניים:
גרמאנים צפוניים: אלו שהמשיכו לחיות באזורי סקנדינביה בהם שבטים כמו האנגלים, היוטים, הסואבים, הלנגוברדים, הצ'אוסים והסקסונים.
גרמאנים מזרחיים: שבטים שהיגרו לאזור שממזרח לנהר האלבה.
עם אלו נמנו הוונדלים, הבורגונדים, הרוגיאנים, הגותים, הבסטרנאים, ההלבקונס, ואחרים.
גרמאנים מערביים: שבטים שהיגרו לאזור הריין, הווזר, הים הצפוני ונהר האלבה.
חדירה זו התבצעה בעיקר בשנים מאוחרות יותר.
מושבות הגרמאנים היו בדרך כלל ביחידות קטנות יחסית, המבוססות על קלאנים – חמולות משפחתיות.
קבוצות של קלאנים אורגנו במחוזות (גָאוּ), שהופרדו זה מזה באמצעות שטחים לא מעובדים.
הקלאן סיפק לחבר בו הגנה גם מפני פגיעה פיזית וגם מפני עוול במשפט.
כל חבר בקלאן היה מחויב לסייע לקלאן במקרים בהם התגלע סכסוך או נדרשה נקמה, והקלאן גם שילם את "כופר הדמים" (Wergilt) בעבור חבר הקלאן.
השבטים הגרמאניים השונים התבססו עם השנים בעיקר על חקלאות זעירה שכללה גידול חיטה, שעורה, שיפון, כשות, ירקות, וכדומה; וכן על גידול חיות משק בית מכל הסוגים.
מאוחר יותר, הובילה השפעת רומי לאימוץ גידולי פירות.
עיבוד האדמה בוצע באמצעות חלוקת הנחלה שבשליטת הקלאן לרצועות שהוענקו לחברים בקלאן, כאשר כל חבר היה חייב גם לתרום חלק מיבולו.
נחלות היער, המרעה והמים היו משותפים לכל.
חלקת אדמה שגודרה והפכה לפיכך פרטית הייתה נחלתם של בעלי זכויות היתר.
בראש השבט הגרמאני עמד מלך, בן אצולה שטען למוצא מפואר המתייחס אל האלים.
טענות דומות היו למשפחות האצולה, שגם שימשו במשרות הבולטות ביותר בשבט: מנהיגי צבא, בעלי רכוש, כוהנים לקיום פולחן וענישה.
המלכים או השליטים הבכירים, שנחשבו גם בעלי כוחות כשפים (לא היה מעמד כהונה נפרד) נהגו לקיים סביבם פמליה (Gefolgschaft) שכללה לוחמים צעירים בעת הכשרתם, ולוחמים ותיקים שנשבעו להגן על האדון עד מוות.
לעיתים קרובות, לוחמים צעירים שלא מצאו את מקומם או חוו תקופה ארוכה מדי של שלום, נהגו לנדוד לשבטים אחרים כדי להילחם.
תחת האצולה היה מעמד החופשיים: אנשים שהיו בעלי זכות השתתפות במועצת השבט ולוחמים.
המעמד הנמוך הורכב מחופשיים-למחצה שכללו אנשים ששוחררו מעבדות (Liberti) וצמיתים (Laeti או Lassi).
האחרונים היו בעיקר שבויי מלחמה משבטים אחרים, אנשים שנולדו עבדים, וכאלו שהפכו עבדים מאחר שלא יכלו לשלם את חובות ההימורים שלהם, בילוי פופולרי במיוחד בקרב הגרמאנים.
ההכרעות בשבט התקבלו באספה כללית (Ding) שבה השתתפו כל האזרחים החופשיים.
האסיפות היו לעיתים אסיפות מלחמה, בהן הוכרע אם לצאת למלחמה בשבט אחר, או אסיפות כלליות שבהן הוכרעו נושאים של הפרת הפולחן, בגידה, התנהגות פחדנית בעת מלחמה, וכדומה.
המורשעים הוצאו להורג או גורשו מן הקהילה והקלאן.
מעט מאוד ידוע על הדת הגרמאנית הילידית, שהשתנתה ממקום למקום ומתקופה לתקופה.
חוקרים משתמשים בשמות מקומות, ממצאים ארכאולוגיים, ובמספר מוגבל של כתובות חרוטות על אבן כדי ללמוד על הכתות השונות שהיו.
ניתן להסיק רק מידע כללי ומעורפל לגבי הזמן שבו הכתות הופיעו, הפופולריות של האלים בתקופות זמן שונות, והאמונות השונות ביכולות האלים.
המיתולוגיה הנורדית מתועדת בעיקר בשני כתבים איסלנדיים, באדה הפואטית בצורת שירה ובאדה הפרוזאית בצורה פרוזאית עם מעט קטעי שירה.
האדות מציגות כל אחת סיפורים שונים, כאשר הן סותרות, מוסיפות, ומסכימות אחת עם השנייה.
האדה הפואטית היא לקט במאה ה-13 של מקורות יותר מוקדמים (שמתוארכים לתקופות קצת לפני התנצרות איסלנד), והאדה הפרוזאית נכתבה במאה ה-13 על ידי סנורי סטורלוסון, היסטוריון ואיש ציבור איסלנדי נוצרי שהייתה לו היכרות בעל פה עם המיתולוגיה וניסה להעלות כמה שיכל ממנה על הכתב.
לולא נכתבו המוזכרים, גם על המיתולוגיה עצמה היה מידע מעורפל ביותר.
במיתולוגיה הנורדית האלים מחולקים לשתי קבוצות – הוואניר והאסיר, ואיתם סוגי ישויות אחרות רבות שהגדרתן איננה ברורה או בהכרח שונה משל מסוגים אחרים, לדוגמה יוטנאר.
חלק מן האלים המרכזיים במיתולוגיה הנורדית הם אודין (Óðinn), ת'ור (Þórr), פריה (Freyja), ולוקי (Loki).
בעזרת מיתולוגיה השוואתית חוקרים מנסים להגיע לרעיון כללי של מיתולוגיה גרמאנית, כשהם משתמשים בכלל הראיות של העמים הגרמאניים השונים, ממצאים ארכאולוגיים, אבני רונות, שמות מקומות, האדה הפואטית והאדה הפרוזאית, "גרמאניה" של טקיטוס ועוד.
ההשערות בנושא זה משתמשות בשוני ובדמיון של המקורות, אטימולוגיה של השמות שמופיעים בכתב, ובדמיון למיתולוגיות הודו-אירופאיות אחרות.
חוקרים גם בוחנים את האמינות של המקורות הלא ראשוניים באמצעים דומים.
כך למשל, בשל העובדה שמקומות רבים בסקנדינביה נושאים את שמו, חוקרים רבים סבורים כי תפקידו של האל אול היה, לפחות עבור כתות בתקופות ובאזורים מסוימים, יותר משמעותי מאשר המשתמע מהאזכורים המועטים שלו באדה הפואטית ובאדה הפרוזאית.
הגרמאנים המירו דתם לנצרות בשלב מאוחר למדי, לרוב אחרי שהשתלבו בשטחי האימפריה הרומית לשעבר.
לעיתים, כמו במקרה האוסטרוגותים, הוונדלים והוויזיגותים, ההמרה הייתה תחילה לאמונה האריאנית.
במקרים אחרים, כמו אצל הפרנקים, הייתה ההתנצרות ישירות לקתוליות.
במקרים נוספים, בוצעה ההמרה בחרב.
המקור החשוב ביותר למידע על הגרמאנים בתקופות המוקדמות יותר הוא החיבור האתנוגרפי משנת 98 לספירה "מקורם ומקום מושבם של הגרמאנים" (de origine et situ germanorum) מאת טקיטוס, הידוע יותר בשם "גרמאניה".
טקיטוס מזכיר בחיבורו שמות של יותר מ-50 קבוצות של גרמאנים.
טקיטוס מעולם לא ביקר בעצמו באזורים בהם ישבו הגרמאנים, כך שאת הפרטים שאב באופן בלעדי מעדויות וכתבי אחרים.
ההיסטוריון החשוב של רומא רונלד סיים הניח כי טאקיטוס הסתמך על מספר מקורות קודמים, ובמיוחד על "Bella Germaniae" האבוד של פליניוס הזקן, שנחשב תחילה למקור המשמעותי ביותר על גרמאניה, אך נדחק לטובת "גרמאניה" של טקיטוס.
הנחתו של סיים סבירה גם לאור העובדה שטקיטוס היה ידידו של פליניוס הצעיר, אחיינו של פליניוס הזקן.
ניתן להניח כי גם "מלחמת גאליה" של יוליוס קיסר (נכתב בערך 51 לפנה"ס), "הגאוגרפיה של העולם" של תלמי, כתבי סטראבון, דיודורוס סיקולוס, פוסידוניוס, אופידיוס בסוס ואחרים ניצבו לפניו, כמו גם עדויות מפי סוחרים וחיילים שנסעו לאזור הריין והדנובה.
בסוף המאה השנייה לפני הספירה, לפי מקורות רומיים, פלשו שבטים גרמאניים לגאליה, איטליה וספרד והתנגשו בכוחות האימפריה הרומית.
בפועל, הייתה זו ההתפשטות צפונה של הרומים שנתקלה בהתנגדותם של שבטים כמו הטווטונים והקימברים.
המעבר הסתיים בשנת 102 לפנה"ס בתבוסה לגרמאנים מידי גאיוס מריוס.
עשרות שנים אחרי כן, טען יוליוס קיסר כי האיום הגרמאני הוא אחת ההצדקות לסיפוחה של גאליה לרומא.
הוא היה הסופר הרומי הראשון שתיאר את הגרמאנים כחיות פרא (feri), והציג אותם כאויב המסוכן ביותר של המדינה הרומית.
תחת יוליוס קיסר, התקדמה רומא עד לנהר הריין והדנובה ושילבה חברות קלטיות רבות אל תוך האימפריה.
הארצות שמעבר לריין נקראו מכאן בשם גרמאניה.
הרומים המשיכו להתקדם אל תוך שטחי "גרמניה הגדולה" גם בתקופת אוגוסטוס, עד לנהר האלבה ובשנת 9 לספירה התחוללה מלחמה רבתי בין ברית שבטים גרמאניים – צ'רוסקים, מארסים, צ'אטים, וברוקטרים – בפיקודו של ארמיניוס וכוחות האימפריה הרומית בפיקודו של פובליוס קוינקטיליוס וארוס.
ארמיניוס הצליח להשמיד שלושה לגיונות רומיים בקרב יער טויטובורג, ואחרי כן הדף גם ניסיון נוסף להכניעו מצד גרמניקוס.
בעקבות זאת, הסיגו הרומים את כוחותיהם מערבה לריין וכוננו בשטח זה שתי פרובינקיות: גרמאניה עילית וגרמאניה תחתית, שבהן הוקמו ערים חשובות כמו אאכן (Aquae granni), קלן (Colonia Claudia Ara Agrippinensium), טריר (Augusta Treverorum), מיינץ (Mogontiacum), וורמס (Wormatia) ושפייר (Civitas Nemetum).
בין הגרמאנים ממערב וממזרח לריין והרומים כוננו מעתה יחסים שעירבו עימותים צבאיים לצד מסחר ענף וחליפין תרבותיים.
במאה ה-5, עם שקיעת האימפריה הרומית, החלו שבטים גרמאניים שהיו נתונים ללחץ ממזרח מצד פולשים מאסיה, גידול באוכלוסייה ושינויי אקלים להגר בכיוונים שונים דרומה ומזרחה, מאנגליה ועד חופי הים התיכון וצפון אפריקה.
במקרים רבים, נשאה הגירה זו אופי של עימות ומיזוג: שבט פולש ניסה לנכס את האדמות אליהן פלש מהשבט הקיים.
אם הצליח, התמזג בו השבט המקורי.
כאשר כשל, נאלץ במקרים רבים להתמזג בשבט הקיים המנצח.
בדנמרק, לדוגמה, התמזגו היוטים בדאנים; בשוודיה הגיטים התמזגו עם השוודים; באנגליה התמזגו האנגלים והסקסונים.
ורנגים, ויקינגים (שהיוו את החלק העיקרי של הנורמנים – במיוחד ויקינגים-דנים).
שבטים בסקאנדצה, דרום סקנדינביה וצפון גרמניה
שָׁבֵי שׁוֹמְרוֹן היא התנחלות ויישוב קהילתי דתי בצפון השומרון.
היישוב שייך למועצה אזורית שומרון ותנועת אמנה.
היישוב הוקם בסוכות ה'תשל"ח (1977) על ידי גרעין של משפחות צעירות מנתניה והסביבה, על חלק מבסיס הטירונים של חיל התותחנים (בט"ר חת"ם 5071).
בט"ר חת"ם שכן במקום עד 1993, אז פונה למחנה שבטה.
בסיס זה היה מחנה ירדני שנתפס על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים וניתן לראות ביישוב מספר מבנים מאותה התקופה.
היישוב נמצא בקרבת חורבות העיר שומרון שהייתה בירת ממלכת ישראל, ומכאן שמו, כלומר "שבים לשומרון".
אחד ממייסדי היישוב, שכיהן גם כראש הוועד המקומי וכראש המועצה האזורית שומרון, הוא אריה עופרי.
כיום ישנו בסיס צבאי בכניסה ליישוב אשר משמש לרוב את חטיבות גדס"ר.
מוסדות ביישוב: בית ספר יסודי אזורי לבנות ובית ספר לבנים (עד כתה ו'), מדרשת שומרון, ישיבת נחלת יוסף - ישיבה גבוהה/הסדר בראשות הרב שמידט, ביישוב פועל סניף של תנועת בני עקיבא.
בתחילת שנת 2018 מנה היישוב כ-215 משפחות.
בינואר 2021 אישרה ממשלת ישראל בניית 152 יחידות דיור נוספות ביישוב.
בשנת 2022 החלה בנייה של 20 יחידות דיור בישוב
שביט אלימלך (נולד ב-7 בספטמבר 1971) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת השוער.
אלימלך נולד בתל אביב למאיר אלימלך, יליד מרוקו, ולנוגה, ילידת ישראל.
אלימלך החל לשחק במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, ומשחק הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת נערך בעונת 1988/1989 כשהוא בן 17 בלבד, במשחק נגד הפועל ירושלים.
עד תום עונת 1991/1992, בה זכתה מכבי תל אביב באליפות, שיחק אלימלך בקבוצת הבוגרים של המועדון, אך לא הצליח להתקדם לעמדת השוער הראשון.
בשנת 1992 עבר לקבוצת עירוני ראשון לציון, עמה עלה לליגה הבכירה בעונת 1993/1994, ובעונת 1995/1996 העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה.
בסוף שנת 1996 עבר אלימלך להפועל תל אביב, ובמדיה שיחק עד לסוף עונת 2006/2007. עם הפועל תל אביב הוא זכה בגביע המדינה בשנת 1999 ובדאבל בעונת 1999/2000. יכולתו בעונה זו, בה ספג מספר מועט של שערים בדרך לאליפות, הובילה לבחירתו לכדורגלן העונה בישראל.
בעונת 2001/2002 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו, ובאותה עונה גם הגיע עמה עד לרבע גמר גביע אופ"א, הישג השיא של קבוצה ישראלית במפעל, והפגין יכולת מרשימה במשחקים באירופה.
אלימלך התבלט במיוחד במשחק בסטמפורד ברידג' מול צ'לסי, בו רשם עצירות רבות שהובילו לעלייתה של הקבוצה לסיבוב השלישי.
בשנים שלאחר מכן זכה אלימלך עם הפועל תל אביב בשני גביעים נוספים, ב-2006 ו-2007. באחרון מביניהם השתתף במשחקי הגביע רק עד לשלב רבע הגמר, לפני שהושעה מהקבוצה באפריל 2007 לאחר שדיבר בגנות הנהלת הקבוצה, ובתגובה הודיעו לו ראשיה שהוא מושעה מהקבוצה עד לסיום חוזהו עמה.
הפרשה הגיעה לקיצה כשאלימלך שוחרר מהקבוצה בתום העונה, לאחר יותר מעשר שנים כשוער הראשון של הקבוצה, בהם זכה עמה באליפות ובארבעה גביעים.
לזכותו של אלימלך 344 הופעות בליגה במדי הפועל תל אביב, והוא מדורג במקום החמישי בטבלת שיאני ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים.
לקראת עונת 2007/2008 חתם אלימלך בעירוני קריית שמונה, ולאחר עונה אחת עזב את המועדון וב-19 ביוני 2008 חתם בהפועל פתח תקווה, העולה החדשה לליגת העל, שם שיחק עד סוף עונת 2008/2009, אז פרש ממשחק פעיל.
במהלך הקריירה רשם 174 משחקים בהם לא ספג שער, ובסך הכל הופיע ב-476 משחקים בליגה הבכירה בישראל והוא מדורג במקום ה-11 בטבלת שיאני ההופעות של הליגה בכל הזמנים.
אלימלך ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ישראל ב-18 בינואר 1999, בניצחון 7–0 על נבחרת אסטוניה במשחק ידידות, ובסך הכל רשם 14 הופעות במדי הנבחרת.
ב-24 ביוני 2009 הודיע אלימלך על פרישתו ממשחק פעיל.
אלימלך המשיך בקבוצת הפועל פתח תקווה כעוזר מאמן שני.
ב-22 בנובמבר 2009 התמנה למאמן הקבוצה במקום דני ניראון שהתפטר.
ב-16 בדצמבר מונה אלי מחפוד למאמן הקבוצה ואלימלך שב לתפקיד עוזר המאמן, לאחר שהקבוצה השיגה נקודה אחת בשלושה משחקי ליגה תחת הדרכתו של אלימלך.
ביוני 2010 מונה אלימלך לעוזרו של ניצן שירזי בהפועל חיפה.
לאחר שנה מוצלחת במועדון, העונה השנייה נפתחה בצורה רעה, מה שגרם לשירזי ואלימלך לעזוב את הפועל חיפה.
בינואר 2012, לאחר שניצן שירזי מונה למאמן בהפועל תל אביב, חזר גם אלימלך למועדון בו שיחק במשך רוב הקריירה, ומונה לעוזר המאמן של הקבוצה.
בתום עונת זכה עם הקבוצה בגביע המדינה.
בנובמבר 2012, כחודש וחצי לאחר מינויו של יוסי אבוקסיס למאמן הפועל תל אביב, סיים אלימלך את תפקידו.
ביוני 2023 חזר אלימלך להפועל תל אביב, כשמונה לראש מערך קשרי אוהדים במועדון.
שָׂבִי (שבתאי) גביזון (נולד ב-23 ביולי 1960) הוא במאי קולנוע ותסריטאי ישראלי, פרופסור נלווה בחוג לקולנוע של אוניברסיטת תל אביב.
גביזון נולד וגדל בקריית ים, בן להורים שעלו לארץ מטורקיה.
בוגר הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה.
לאחר שירותו ביחידת ההסרטה של צה"ל למד בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1990, לאחר סיום לימודיו, כתב וביים את סרטו הראשון, "שורו", קומדיה המספרת את סיפורו של אשר (משה איבגי), סופר המקבץ סביבו עדת מעריצים המשננים תורתו, בדרכו אל מציאת המשמעות.
לכתיבת התסריט היה שותף יונתן ארוך, שהיה גם המפיק בצוותא עם יוחנן רביב.
ב"שורו" שיחקו שחקנים ידועים רבים, ובהם קרן מור, משה איבגי ומשה פרסטר.
המוזיקה כללה שירים של ערן צור, שאף הופיע בסרט.
"שורו" זכה לביקורות אוהדות ולהצלחה בקופות, ובטקס פרסי אופיר גרף שישה פרסים, ובהם פרס התסריט, פרס השחקן (איבגי), ופרס הסרט הטוב של השנה.
גביזון עצמו זכה בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר לשנת 1990. לאחר מכן זכה הסרט בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים, והופץ במדינות שונות בעולם.
בשנת 1995 כתב, ביים והפיק את סרטו השני, "חולה אהבה בשיכון ג'", המספר את סיפורו של ויקטור (משה איבגי), מנהל תחנת כבלים פיראטית בקריית ים.
ויקטור נוהג לשקר על מערכות יחסים סוערות שהיו לו עם נשים רבות, עד שהוא מתאהב אהבה עזה בשחקנית מיכאלה (אביגיל אריאלי) המגיעה לשיכון שהוא גר בו.
בסרט כיכבו חנה אזולאי-הספרי, אורי גבריאל, מנשה נוי ומשה איבגי.
"חולה אהבה" זכה אף הוא לשבחי הביקורת ולהצלחה בקופות.
בשנת יציאתו גרף הסרט שמונה פרסי אופיר, ובהם פרסים לשני השחקנים הראשיים (הספרי ואיבגי), ופרסים על הבימוי והתסריט (שניהם לגביזון).
לאחר מכן זכה הסרט גם הוא בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים ובפרס המבקרים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה.
גם סרט זה הופץ במדינות העולם והשתתף בפסטיבלים לקולנוע בגרמניה, בארצות הברית, בצ'כיה ובברזיל, ובכולם זכה בכמה פרסים מיוחדים.
בשנת 2003 יצר גביזון את הסרט "האסונות של נינה", המספר את סיפור משפחתו המפורקת של נדב, ילד בן 13, המאוהב בדודתו, נינה, בעודו מנסה להתמודד עם קשיי משפחתו.
בסרט זה כיכבו איילת זורר, אלון אבוטבול, יורם חטב וענת וקסמן.
גם סרט זה זכה לשבחי הביקורת ולאהדת הקהל, ואף ל-11 פרסי אופיר, ובהם פרס התסריט, פרס הבימוי והפרס לסרט הטוב שהוענקו לגביזון עצמו.
לאחר מכן קיבל הסרט ארבעה פרסים בפסטיבל ירושלים ופרסים נוספים בפסטיבל חיפה לקולנוע.
כמו כן השתתף בפסטיבל סאנדנס, בפסטיבל הקולנוע של בריטניה ובפסטיבלים בפולין, בבלגיה ובארצות הברית (כמו פסטיבל ניו יורק) בה גם יצא להפצה מסחרית.
עד מהרה הוא נהפך לאחד הסרטים הישראליים הרווחיים והנצפים ביותר מעולם.
משנת 2001 פיתח גביזון גם את הקריירה הטלוויזיונית שלו, כמנהל מחלקת הדרמה של ערוץ 10, שם שימש כעורך תסריט לסדרות כמו "מעורב ירושלמי", "תיק סגור" ו"אהבה זה כואב" של היוצרת דנה מודן, שזכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה.
בשנים 2004–2007 ניהל את מחלקת הדרמה של זכיינית השידור "רשת".
בשנת 2007 ביים סדרת דרמה-קומית ששודרה ברשת, ואשר כתב בשיתוף עם דנה מודן.
הסדרה, "אבידות ומציאות", עלתה בתחילה למסכים כסרט קולנוע, והסדרה מפתחת את עלילתו.
הסדרה והסרט מספרים על שלוש אחיות, שאביהן שרוי בתרדמת בשעה שכל אחת מהן מתמודדת עם משבר זוגי.
בניגוד ליצירותיו הקודמות, הפרויקט השאפתני של סרט וסדרה מקבילים התקבל בביקורות פושרות ובמספר צופים לא גדול באולמות הקולנוע.
גם בקרב הצופים בבית הסדרה זכתה להצלחה פחותה מזו של "אהבה זה כואב".
בשנים 2006–2010 חבר גביזון ליעל פוליאקוב וערך את תסריטי שלוש העונות (שתיים שודרו) של הסדרה המצליחה וזוכת פרס האקדמיה "הכל דבש".
בשנת 2011 פיתח וערך את תסריטי שתי העונות של הסדרה המצליחה "יום האם" יחד עם היוצרת דניאלה לונדון דקל.
זכויות ההפקה של הסדרה נמכרו בשנת 2012 לרשת האמריקאית CBS.
בשנת 2011 החל לכתוב את סרט הקולנוע "געגוע", שיצא לאקרנים ב-2017 בהפקת סרטי יונייטד קינג ובכיכובם של שי אביבי ואסי לוי.
ב-2024 כתב וביים רימייק לסרט שעלילתו הועברה מישראל לקנדה, עם ריצ'רד גיר בתפקיד הראשי.
גביזון משמש פרופסור בחוג לקולנוע וטלוויזיה של אוניברסיטת תל אביב ומעביר סדנאות בימוי וכתיבת תסריט.
בשנת 2025 שימש כיועץ תסריט לסדרה "מקום שמח" ביחד עם התסריטאי רם נהרי ששודרה כאן 11
גביזון גרוש ואב לשניים, כיום נמצא בזוגיות עם השחקנית ריקי בליך.
שבטי הילידים (האינדיאנים) מהווים חלק ניכר מהקבוצות האתניות שמרכיבות את החברה הברזילאית.
האינדיאנים התיישבו בשטחים הכלולים כיום במדינת ברזיל לפני כ-8,000 שנה והיו שליטיה הבלעדיים עד הגעת המשלחת הפורטוגלית בראשותו של פדרו קברל בראשית המאה ה-16. בעת הגילוי, רוב האינדיאנים חיו חיי נוודים למחצה וכלכלתם התבססה על ציד, דיג, ליקוט מזון וחקלאות פרימיטיבית.
רבים מתוך כ-2,000 השבטים והעמים שחיו בברזיל בעת הגילוי האירופאי נספו במלחמות, בטבח ובמחלות שהיו מנת חלקם עם הגעת האירופים.
מספרם ירד מיותר ממיליון לפני הגעת קברל לכ-100,000 בשנות ה-50 של המאה ה-20.
רוב האינדיאנים ששרדו את צוק העתים נטמעו בחברה הברזילאית החדשה.
החל מאמצע המאה ה-20 הממשלה הברזילאית השקיעה מאמצים ניכרים בפיתוח האינדיאנים והגנה על המיעוט ששמר על אורחות חייהם ביערות הגשם של האמזונס.
בזכות התמיכה הממשלתית מספרם עלה לכדי 300,000 לקראת סוף המאה ה-20. במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 2000 כ-700,000 ברזילאים סיווגו את עצמם בתור אינדיאנים.
כמעט כל התגליות הארכאולוגיות מתוארכות אחרי גל ההגירה הראשון לאמריקה.
ילידי ברזיל לא פיתחו כתב ולא השתמשו באבן ליצירת פסליהם.
לכן, כמעט כל העדויות לא שרדו את מהלך הדורות.
מקור הילידים הברזילאים עדיין שנוי במחלוקת, אך רוב הארכאולוגים מסכימים שמקורם בגלי הגירה שבאו מאזור סיביר דרך מצר ברינג.
עמדתם נתמכת בעדויות אנתרופולוגיות וגנטיות רבות.
לדעת רוב החוקרים, ילידי ברזיל הגיעו בגל ההגירה הראשון שחצה את מצר ברינג בסביבות 9,000 לפנה"ס.
חוקרים אחדים טוענים שנמצאו שרידי אדם בני 20,000 שנה באמריקה, לכן לא ייתכן שבאו בגל הגירה שהתרחש כ-9,000 שנה לאחר מכן.
הם מציינים את שלד לוזיאה כעדות שתומכת בהנחתם.
בראשית המאה ה-16, ילידי ברזיל פיגרו בצורה קשה אחרי אירופה מבחינה טכנולוגית.
הם השתמשו בכלי עצם ואבן להרכבת נשקיהם.
הקדרות הייתה מפותחת יחסית לטכנולוגיות אחרות.
הקדרים הברזילאים השתמשו בחומרים מתוחכמים על מנת ליצור כלים מהודרים לטקסים.
חלק מהכלים היו מקושטים בציורים שונים.
יחד עם זאת, הקדרים הבריזלאים לא השתמשו באובניים ליצירת כליהם.
כלכלתם של האינדיאנים התבססה בעיקר על ליקוט מזון, ציד ודיג.
ילידי ברזיל לא בייתו בעלי חיים לתחבורה או חרישת שדה.
הגידולים העיקריים היו תירס וקסאווה.
אמונה רווחת בקרב הילידים היא שקיימת תרנגולת (קורנת) שמטילה ביצי חיים, מי שאוכל אותם יזכה לחיי אל מוות
הפורטוגלים הראשונים מצאו אוכלוסייה גדולה, ככל הנראה בת כמיליון בני אדם, בשטחה של ברזיל.
המתיישבים הפורטוגלים הראשונים דיווחו על קבלת פנים יפה ותיאורי הקרקע והאינדיאנים משכו פורטוגלים נוספים לאזור.
יחסי השכנות הטובים נגמרו תוך פרק זמן קצר.
המתיישבים הפורטוגלים שאפו להתעשר בקולוניה הברזילאית ולשם כך טבחו באינדיאנים, גנבו את זהבם ואף שעבדום לעבודה במטעים.
בנוסף לכך, רבבות אינדיאנים נספו במחלות שהפורטוגלים הביאו עמם מהעולם הישן, שכן המערכת החיסונית שלהם לא יכלה להתמודד עם מחלות אלו, שלא היו מוכרת בעולם החדש.
השבטים שהצליחו לשרוד את הרדיפה הפורטוגלית נאלצו לברוח ליערות העד של האמזונאס.
חוסר עמידותם של האינדיאנים לא אפשר להסתמך על כוח עבודתם במטעים, על כן פרח ושגשג סחר העבדים מאפריקה.
טבח השבטים הילידים בברזיל על ידי מתיישבים אירופאים מכונה .
למעלה משמונים שבטים ילידים הושמדו בין השנים 1900 ל-1957, ואוכלוסיית השבטים הכוללת ירדה בתקופה זו בשמונים אחוז, מכמיליון לכמאתיים אלף.
במאה ה-20 אימצה הממשלה הברזילאית גישה הומנית יותר והחלה להגן על האינדיאנים.
במסגרת המאמצים לשיקום האוכלוסייה הוקמו מספר שמורות והוקם המוסד הלאומי למען האינדיאנים ("Fundação Nacional do Índio").
תפקידו לדאוג לפתרון הבעיות של האינדיאנים כגון הקצאת קרקעות הוגנת, מאבק באפליה ושמירה על זכויותיהם.
במסגרת זה השבט שוקורו זכה לאוטונומיה במקום מגוריהם.
שָׁבֵי צִיּוֹן הוא מושב שיתופי השייך למועצה אזורית מטה אשר.
שטח השיפוט שלו הוא 2,000 דונם.
כ-17% מתושבי היישוב חברים באגודה חקלאית שיתופית, שמחזיקה ברפת (בשותפות), גידולי שלחין, מטעי אבוקדו ובמלון "ניאה".
כמו כן קיים אזור של עסקים קטנים, השייך גם הוא לאגודה השיתופית.
שאר התושבים אינם שותפים לעסקים אלו והם מוגדרים כתושבי הכפר (שכונת החוף).
בקצה היישוב בית קברות, ובו טמונים שבעה (מתוך תשעה) לוחמי האצ"ל שנפלו בפריצה לכלא עכו, מאחר שמקומות יישוב אחרים בארץ סירבו לקבלם לקבורה.
כמו כן הוקמה בחוף היישוב אנדרטה לחללי אסון השייטת שאירע ב-1997.
בתקופה הפרסית התקיים בשבי ציון יישוב חוף פיניקי.
בתוך היישוב נמצאו שני ציוני דרך (אבני מיל) רומיים, על דרך הים מעכו לצור.
בשנת 1955 נמצאו ליד היישוב שרידי כנסייה מהתקופה הביזנטית.
במקום נערכו חפירות ארכאולוגיות בראשות משה פראוסניץ.
הממצאים כללו רצפת פסיפס וקירות.
נמצא גם שרידי מעיין ארטזי.
הכנסייה תוארכה למאה ה-4 לספירה, והיא הייתה חלק מיישוב ביזנטי גדול בשם ניאה קומה (Nea Come).
היישוב נוסד במסגרת מבצע חומה ומגדל באפריל 1938, על ידי עולי העלייה החמישית מגרמניה (בעיקר מהקהילה היהודית ברקסינגן שבדרום גרמניה).
היישוב הוקם כמושב חקלאי שיתופי, המתבסס על חקלאות גידולי שדה ומשק בעלי חיים.
שטח היישוב היה 670 דונם והוא יועד על פי התוכנית ל-50 משפחות.
בעלייה על הקרקע הוקמה חומה מסביב לשטח של 40 על 40 מטרים, בתוכו נבנו 5 צריפים למגורים, צריף למטבח וחדר אוכל וצריף לגנרטור.
כן הוקם מגדל אשר שימש תחנת נוטרים ומפקדת ההגנה וארבעה מכלי מים.
ביישוב בית כנסת שנבנה ב-1940, על פי מתכונת מדויקת של בית הכנסת בעיר המקורית בגרמניה, ובעבר נהגו בו על פי מנהג יהודי גרמניה.
סמוך לבית הכנסת נמצא הצריף הראשון, אשר שוחזר.
בקרבת בית הכנסת והצריף שרידים רבים מראשית התקופה הבריטית, וביניהם מתגי חשמל ישנים, גדרות מתכת ולוחות בטון.
בעת מאורעות תרצ"ח (1938), ירו ערבים מהכפר הסמוך, א-סומיריה, אל היישוב המבודד, אחד הכדורים חדר לבית והרג את נעמי לינבר (22).
במלחמת העצמאות נהרג בלחימה בגוש עציון בן דודה של ההרוגה, ובית הכנסת קרוי כיום על שם שני נספים אלו.
בבית עלמין של שבי ציון קבורים שבעה לוחמים של אצ"ל שנפלו 4 במאי 1947 בפריצה לכלא עכו ביניהם דב כהן "שמשון" מפקד הפעולה.
הבריטים ניסו להעביר את השבעה לקבורה ביישובים בסביבת עכו, אך נתקלו בסירוב עיקש.
היישוב היחיד שהסכים לקבור את חללי האצ"ל היה שבי ציון.
בפברואר 1949 הוקמה במקום מועצה מקומית.
ב־2003 שויכה שבי ציון למועצה אזורית מטה אשר.
היישוב מנוהל על ידי ועד מקומי, הכפוף למועצה האזורית.
בסמוך לחוף הרחצה קיימים מספר מבנים גדולים של מלון נטוש, "דולפין".
המלון היה אחד הידועים בצפון ובשטחו נמצא בית קטן, שאליו הגיעו כמה מנשיאי ישראל להתארח, משנות ה-50 ועד ה-70. בעבר היה המלון בבעלות קופת-חולים כללית וכיום השטח בבעלות פרטית, אך נטוש כמעט לחלוטין, פרט למספר מבנים קטנים, ששופצו והפכו למלון "דולפין וילאג'".
מתחם נוסף בסמוך לחוף הוא "גן אוטו הירש".
הירש היה עורך דין בשירות הציבורי בעיר שטוטגרט שגרמניה.
בחייו סייע אוטו הירש בהצלת יהודים רבים, עד אשר נרדף ונשלח לאושוויץ שם נרצח על ידי הנאצים.
בשנות השישים הוקמה אנדרטה לזכרו של אוטו הירש ולציון תרומתו להצלת חיי יהודים בזמן מלחמת העולם השנייה .
באמצע העשור השני של המאה ה-21, פעילות הנוער במושב נעשית כחלק מ"בני המושבים" לאחר שבעבר הייתה שייכת לתנועת הנוער של האיחוד החקלאי.
בצידו הדרומי של חוף הרחצה נמצאת אנדרטה לחללי אסון השייטת לזכר חללי אסון השייטת שהתרחש באנסרייה שבלבנון במסגרת מבצע "שירת הצפצפה" (ספטמבר 1997).
בקרב זה נהרגו 11 מלוחמי השייטת ועוד לוחם מכוח החילוץ, ביניהם סרן בן שבי ציון שנהרג בקרב זה.
בית העם אולם לוינגרט – נמצא בכניסה ליישוב.
אומנות הקיר המעטרת את קירות האולם, נעשתה על ידי האומן רולף (רודא) ריילינגר שעלה מגרמניה לקיבוץ הזורע ומראה את יופיו של החקלאי החדש והשמש הארץ ישראלית.
אותו אומן עיצב בתוך אולם לוינגרט את חדר רקסינגן להנצחת בני המשפחות המייסדות שלא הצליחו להגיע ארצה ונרצחו על ידי הנאצים.
שמותיהם חקוקים בקיר, ניתן אף לראות את ספר התורה שניצל מבית הכנסת בליל הבדולח ובו סימני חדירת הסכין.
שבי ישראל למען אחינו האובדים הוא ארגון ללא מטרות רווח שהוקם בשנת 2002 על ידי מיכאל פרוינד, המשמש עד היום כיושב הראש, במטרה לחזק את הקשרים בין מדינת ישראל ויהדות התפוצות לבין קבוצות ממוצא יהודי וקבוצות לא-יהודיות שלהן זיקה מיוחדת לעם היהודי.
הארגון זוכה לתמיכה כספית של תורמים מישראל ומהתפוצות ובשנים האחרונות, גם לתמיכה של משרדי ממשלה דוגמת משרד העלייה והקליטה.
בין השאר, הארגון מימן לימודי היהדות, הכנה לעלייה ונסיעה לישראל לעדת בני מנשה מהודו, וממשיך בישראל בטיפול בהם.
ככלל, הארגון פועל בקרב אוכלוסיות שאינן תחת אחריות הטיפול של הסוכנות היהודית או מדינת ישראל, שלעיתים גם מכונות המעגל השני או השלישי של העם היהודי, כגון: בני המנשה בצפון מזרח הודו, צאצאי האנוסים בספרד, פורטוגל ודרום אמריקה, היהודים הנסתרים בפולין, יהודי קייפנג בסין שהתבוללו עם אנשי המקום, הסובוטניקים שברוסיה ועוד.
בחלק גדול מהמקרים מדובר ביהודים לפי תחושתם שאינם מוגדרים כזכאי חוק השבות.
הארגון שבי ישראל סבור כי יש חשיבות מוסרית והיסטורית להושיט יד לאלה המבקשים לחזור או להתקרב אל העם היהודי, ולא רק בשל התועלת הרבה (הסברתית וכו') שעשויה לצמוח מכך לעם היהודי ולמדינת ישראל.
ארגון שבי ישראל עובד בשיתוף פעולה עם רשויות מקומיות ומשרדי ממשלה שונים למען רווחת העולים בכל תחום.
בזמן המלחמה באוקראינה (2022), שלח הארגון אוטובוס הצלה וסייע רבות לעליית פליטים מאוקראינה לארץ, בעלייתם, בקליטתם, ברכישת ציוד וריהוט ובהליכים ביורוקרטיים שונים.
בנוסף, הארגון מנהל פרויקט ייחודי בנושא שימור מורשת עדות נדחי ישראל במרכז מענ"י, בו מתבצעות פעילות שוטפת בנושאי הנחלת מורשת העדות הייחודיות, כמו בני מנשה, סובוטניקים וכו' לדור הצעיר ולאזרחים הישראלים.
הפעילות כוללת הצגת תערוכות, הדפסת חומרים, סדנאות, הרצאות, ימי עיון, פרויקט מוזיקה ועוד.
כמו כן, מפעיל הארגון אולפני גיור תחת הכוונת ושיתוף הרבנות הראשית לישראל: "מכון מרים" לדוברי ספרדית, פורטוגזית ואיטלקית, ו"מכון מילטון" לדוברי אנגלית.
בשנת 2019 הגישה רעייתו לשעבר של מיכאל פרוינד, שרה, תביעה נגד הארגון, בטענה כי 50 מיליון ש"ח מכספים שהוקצו עבורה על ידי אביה, הועברו שלא כדין לארגון ולנושאי משרה בארגון, לרבות תוך זיוף חתימותיה ורישום כוזב במסמכי הארגון.
טענות כנגד הארגון קיימות בציבור הדתיים לאומיים שכן נדמה שחלק מן האנשים אשר הארגון מתעסק בהם הוא לא-יהודים לחלוטין אשר אותם הוא מעודד להתגייר ולעלות ארצה.
הצוות של "שבי ישראל" מורכב ממורים ומרבנים.
הארגון מגיע לרחבי העולם לאלה המבקשים קשר עם העם היהודי.
הוא מסייע להם לעשות זאת באווירה של פתיחות, סובלנות והבנה.
שיגור רבנים ומורים לפלמה דה מיורקה שבספרד, לפורטו שבפורטוגל, לרסיפה שבברזיל ולקרקוב וורוצלב שבפולין.
סמינרים ניידים בספרד, בפורטוגל, בפולין ובהודו.
קהילות וירטואליות: באמצעות אתר אינטרנט, בו ניתן למצוא הכוונה כללית ותשובות מעשיות.
ספרים בספרדית, פולנית, יידיש, מיזו (שפה הודית הנהוגה בקרב בני מנשה) ופורטוגזית, בנושאים שונים ומגוונים, החל מסידור לילדים וכלה במדריך לשולחן השבת.
כנסים ואירועי לימוד בקרב קהילות היעד בחו"ל - בעיקר בפולין, ספרד, פורטוגל, הודו וברזיל.
סיוע בגיור ועלייה - הארגון מסייע לאלה המבקשים להתגייר או לעלות לישראל ומלווה אותם בכל שלבי התהליך.
הארגון מקיים קשרים שוטפים עם הקהילות הבאות:
צאצאי האנוסים בספרד, פורטוגל, אמריקה הדרומית ומקומות אחרים.
יהדות קאיפנג (צאצאי הקהילה המתבוללת בסין).
היהודים הנסתרים בפולין (צאצאי היהודים שאומצו על ידי משפחות קתוליות במהלך מלחמת העולם השנייה, או יהודים שהסתירו את יהדותם בעידן הקומוניסטי).
יהודי האמזונס (צאצאים של יהודים שהיגרו לאזור בעיקר ממרוקו ועסקו במסחר והתבוללו).
יהודי האינקה/בני משה (הקהילה הפרואנית מאזור האינקה, שהחליטה להתגייר ולהצטרף אל היהדות).
יהודי סן ניקנדרו (קהילה איטלקית שהחליטה להתגייר.
היום רובם חיים בארץ, אך עדיין נותרה קהילת נשים קטנה בסאן ניקאנדרו, איטליה).
שָׁבֵי דָּרוֹם הוא מושב קהילתי חקלאי בשטח שיפוטה של המועצה האזורית מרחבים, ממערב לניר עקיבא.
היישוב הוקם על ידי קבוצה בת 24 משפחות, 13 מהן ממפוני כפר דרום, שפונה במסגרת תוכנית ההתנתקות.
כיום היישוב מונה כ-100 משפחות, בקהילה בעלת אופי תורני.
משפחות היישוב עוסקות במגוון מקצועות: חינוך, הייטק, רפואה, שירות סוציאלי ועוד.
היישוב מתרחב בשנים האחרונות לכיוון מערב, ובשכונה החדשה כ-30 משפחות בבתי קבע, מספר שהולך וגדל.
שם היישוב מבטא את האמונה כי בקרוב ישובו התושבים אל כפר דרום וגוש קטיף.