tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא העניק לגנרל הצבא דאגלס מקארתור את פרס סילוונוס תאייר בשנת 1962, על נאומו המפורסם של מקארתור, "חובה, כבוד, מדינה", שנשא בפני חיל הצוערים של האקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
לאחר פרישתו כתב גרובס את זיכרונותיו מפרויקט מנהטן בספר "עכשיו אפשר לספר", שפורסם ב-1962. בשנת 1964 חזר לוושינגטון.
גרובס לקה בהתקף לב ב-13 ביולי 1970, ומת באותו לילה בגיל 73. טקס האשכבה שלו נערך בקפלה בפורט מאייר שבווירג'יניה, וגופתו הוטמנה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון לצד קבר אחיו אלן.
דמותו של גרובס הוצגה לראשונה על מסך הקולנוע בסרט "" בהפקת MGM.
גרובס השתתף כיועץ בהכנת הסרט.
בנוסף, ניתנה לו זכות להשפיע על התסריט, עם כמעט כוח וטו.
את דמותו של גרובס גילם .
הסרט כשל בקופות ולא היה אהוד על המבקרים; הוא צייר את גרובס כגיבור ואימץ גישה אוהדת כלפי הצבא והשימוש שנעשה בפצצות האטום.
בשנת 1989 הציגו שני סרטים על פרויקט מנהטן את דמותו של גרובס.
במרץ יצא סרט הטלוויזיה "", שבו גילם בריאן דנהי את גרובס.
באוקטובר יצא "יוצרי הצללים" , שבו גילם פול ניומן את גרובס בתפקיד הראשי לצד דווייט שולץ כאופנהיימר.
הבמאי היה ביקורתי כלפי הטלת פצצות האטום ושאף ליצור נרטיב מורכב לגבי האירועים.
גרובס מייצג בסרט את העמדה שלפיה יש לנצח בכל מחיר, והמדענים מייצגים את ייסורי המצפון לגבי הטלת הפצצה.
עם זאת, וינסנט קנבי ואחרים העירו כי בשל הופעתו המשכנעת של ניומן כגרובס ובשל בעיות שונות בסרט, עמדתו הניצית של גרובס יוצאת מהסרט כשידה על העליונה.
בשנת 1995 – שבמהלכה צוינו 45 שנים להטלת פצצות האטום – יצא סרט הטלוויזיה "הירושימה" , שבו ריצ'רד מאסר גילם את גרובס.
בשנת 2005 עלתה באופרה של סן פרנסיסקו הצגת הבכורה של האופרה "דוקטור אטומיק" מאת המלחין ג'ון אדמס והליברטיסט פיטר סלארס.
גרובס גולם על ידי זמר הבס-בריטון אריק אוונס.
ב-2007 עלתה האופרה באופרה הלאומית ההולנדית ובאופרה הלירית של שיקגו, וב-2008 עלתה הפקה מחודשת במטרופוליטן בניו יורק, שוב עם אוונס בתור גרובס.
דמותו של גרובס הופיעה בסרט "אופנהיימר" משנת 2023, בו היא גולמה על ידי מאט דיימון.
לסלי בנט הוא רוקח אמריקאי, ראש מעבדה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
לסלי בנט נולד בסינסינטי למשפחת רוקחים.
אביו פתח חברה לייצור תרופות בשנות ה-30 של המאה ה-20
לסלי בנט סיים אוניברסיטת מישיגן בשנת 1962 עם תואר שני בכימיה פרמצפטית.
בשנת 1965 הוא סיים את הדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
לסלי בנט המשיך בביצוע מחקרים בתחום תוך התמחות בנפח הפיזור.
עבודתו בתחום צוטטה כ-900 פעמים במאמרים מדעיים שונים.
מעל ל-20 שנים הוא עומד בראש מחלקה לפרמקולוגיה.
הוא הדריך כ-55 דוקטורנטים ועובד תוך שיתוף פעולה עם מנהל המזון והתרופות האמריקאי.
על הישגיו בתחום הוא קיבל תואר פרופסור כבוד במספר אוניברסיטאות ופרסים מדעים בתחום התמחותו.
בפיתוח תרופות חדשות הוא שיתף פעולה בחברה OxoN Medica שנוסדה על ידי עבדאללה חאג' יחיא.
לסלו אנדרה (בהונגרית: Endre László; 1 בינואר 1895, אבון – 29 במרץ 1946) היה פוליטיקאי הונגרי ימני-קיצוני, לאומני ואנטישמי ששיתף פעולה עם הנאצים במלחמת העולם השנייה והיה ממארגני השילוחים של יהודי הונגריה להשמדה במסגרת שואת יהודי הונגריה.
הוצא להורג לאחר המלחמה באשמת פשעי מלחמה.
לחם כהוסר בצבא האוסטרו-הונגרי במלחמת העולם הראשונה, ונפצע מספר פעמים.
לאחר המלחמה זכה לתואר "לוחם" ממסדר ויטז .
בשנת 1919 סיים תואר במשפטים באוניברסיטת בודפשט, והוצב כשופט מחוזי בטימישוארה ובגדלה.
היה פעיל בארגוני טרור לבן שפעלו לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית בהונגריה, והשתתף במרידות במערב נגד כיבוש מחוז בורגנלנד.
ארגוני הטרור הלבן הפיצו בין השאר תעמולה אנטישמית המוקיעה את היהודים כ"בוגדים", "גוזלי רכוש" ו"קומוניסטים".
בשנת 1923 התמנה לשופט הראשי בגדלה, למשך כ-15 שנה.
הצטרף לתנועה הלאומנית "Hungarian National Defence Association" ול"מפלגה הנציונל-סוציאליסטית ההונגרית" של פרנץ סלשי, שהוצאה אל מחוץ לחוק.
את דעותיו הקיצוניות פרסם בספרו "כוח ואמת".
ב-1937 הקים מפלגה לאומנית, שהתאחדה עם מפלגתו של פרץ סלשי, אך עזב את המפלגה בשנת 1938 כשהתמנה לסגן ממונה על מחוז פשט-פיליס-סולט-קישקון.
לאחר פלישת גרמניה להונגריה ב-9 במרץ 1944, סולקה ממשלתו של מיקלוש קאלאי, ובמקומו התמנה דמה סטויאי.
אחת המטרות העיקריות שלהם הייתה השמדת היהודים בהונגריה.
אנדרה, שנחשב ל"מומחה לענייני יהודים", התמנה לתפקיד מזכיר המדינה לענייני יהודים, תחת הנהגת שר הפנים אנדור יארוש.
הוא קיבל סמכויות נרחבות להעביר את היהודים לגטאות ולגירושם מהונגריה.
לצד שותפיו במשרד הפנים ובראשם השר יארוש, סייע לאדולף אייכמן לכנס למעלה מ-400,000 יהודים ולשלחם לאושוויץ באביב 1944, שם נרצחו במהירות רבה, למורת רוחו של העוצר מיקלוש הורטי שהתנגד לשילוח היהודים.
ביולי 1944 דאג הורטי להפסקת השילוחים ולהדחתו של אנדרה, אך חודשים ספורים לאחר מכן סילקו הנאצים את הורטי מהשלטון והעמידו במקומו את מפלגת צלב החץ של סלשי, אשר החזיר את אנדרה לתפקיד ציבורי, הפעם כממונה על המינהל האזרחי.
עם כיבוש בודפשט על ידי הצבא האדום בפברואר 1945, נמלט לאוסטריה, אך נפל בשבי בעלות הברית בחודש אוקטובר והוסגר להונגריה.
ב-18 בדצמבר 1945 הובא בפני "בית המשפט העממי" יחד עם אנדור יארוש ולסלו באקי, שניהלו יחד את שילוח היהודים מהונגריה לאושוויץ.
השלושה הואשמו בפשעים נגד היהודים ונגד האינטרסים הלאומיים של הונגריה, וב-7 בינואר 1946 נידונו למוות בידי השופט פטר יאנקו.
אנדרה ובאקי הוצאו להורג בתלייה ב-29 במרץ 1946 (יארוש הוצא להורג בירייה ב-11 באפריל).
לאסלו פוגאן (בהונגרית: Pogány László; 18 ביולי 1901 גיור, ממלכת הונגריה, אוסטרו-הונגריה – 7 ביוני 1956 טימישוארה, רומניה) היה עיתונאי, מוציא לאור, פוליטיקאי וסופר יהודי-הונגרי בטרנסילבניה, העורך הראשי של העיתון "טמשווארי הירלפ" שהופיע בהונגרית בעיר טימישוארה, בירת חבל באנאט.
נודע גם בשם העט Civis.
לאסלו פוגאן נולד בעיר גיור (גייר או דייר) בהונגריה בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של העיתונאי והמוציא לאור מיהאי פוגאן ואאוגניה לבית פוקס שמוצאה ביישוב ז'בל בחבל באנאט.
בשנת 1902 כשהיה בן שנה עברה המשפחה לגור בטמשוואר, כיום טימישוארה, בירת חבל באנאט, שבה פעל אביו כעיתונאי, ואחר כך כמוציא לאור ובהמשך כבעלים של העיתון ההונגרי "טמשווארי הירלפ".
עיתון זה הפך לפני מלחמת העולם ובתקופת שבין מלחמות העולם לאחד משופרי דעת הקהל הקתולית ההונגרית בטרנסילבניה, קודם בימי השלטון האוסטרו-הונגרי ואחר כך, החל מ-1918, תחת השלטון הרומני.
אחרי לימודי תיכון בטימישוארה נסע פוגאן ללייפציג ללמוד במכללה הטכנית לדפוס.
משם המשיך ללמוד בכמה ערים בגרמניה והשתלם בתחום התקשורת בבודפשט, בירת הונגריה.
פוגאן פרסם נובלות ומאמרים בעיתון "טמשווארי הירלפ" של אביו ובעיתונים אחרים בטרנסילבניה.
ב-1920 הציג התיאטרון ההונגרי בטימישוארה מחזה שלו, Tükör (הראי).
אחרי מות אביו בינואר 1924, נוהל העיתון לזמן קצר על ידי ד"ר שמואל ליגטי ואחר כך על ידי ד"ר אנדרה ווצ'טיץ' ואנדרה קובאן.
הקריירה כעיתונאי, מוציא לאור ופוליטיקאי
ב-21 במרץ 1926, אחרי שובו מהלימודים, לקח לסלו פוגאן על עצמו את תפקיד העריכה הראשית של העיתון.
בימי ניהולו נחשב העיתון לאחד מטובי העיתונים ההונגרים באזור באנאט וטרנסילבניה.
פוגאן הבן הפך אותו לאטרקטיבי יותר, עם יותר עמודים, ולמעורה יותר בחברה ההונגרית המקומית.
החל משנת 1927 נבחר פוגאן ליועץ במועצת המחוז מטעם המפלגה הלאומית ההונגרית.
נמנה עם מייסדי "הבית ההונגרי" בטימישוארה, נבחר למזכיר בפועל של החברה הספרותית על שם יאנוש אראן וניהל את ארגון הנוער של המפלגה הלאומית ההונגרית.
פוגאן תמך כלכלית רבים מאמניה של טימישוארה, בהם אלברט קראוס ואנדרה ליטצקי, שציירו את דיוקנו, והקריקטוריסט נאנדור קורה-קורבר.
לפוגאן הייתה הוצאה לאור משלו – "הוניאדי" – ובית הדפוס השני בגודלו בטימישוארה, שבו פורסמו בין שתי מלחמות העולם כ-30 עיתונים.
ב"טמשווארי הירלפ" כתבו סופרים כמו רנה ארדש, בת דודה של אביו, פרידייש קארינתי ורודיון מרקוביץ'.
כשהיו פוגעים בכבודו או כותבים נגדו ביקורות משמיצות נהג פוגאן לקרוא לאויביו לדו-קרב.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 נתקל פוגאן בקשיים הולכים וגדלים מול השלטונות הרומניים.
הוא נאלץ להתמודד עם צנזורה גוברת ובסופו של דבר באוקטובר 1938 נסגר עיתונו על ידי שלטון הדיקטטורה המלכותית של קרול השני.
למשך תקופה כתב בעיתונים שהופיעו בעיר אוראדיה.
בשנת 1939 נאלץ לוותר על בית הדפוס שלו, והמכונות החדישות הוצאו למכירה פומבית.
פוגאן נכנס לחובות כבדים, ואיבד אף את בית משפחתו.
אחרי הנהגת החקיקה נגד היהודים בשנים 1940–1941 כיהודי נאסר על פוגאן לנהל עסק ועבד בבתי דפוס רומניים.
ב-1941 נלקח לעבודות כפייה על ידי היישוב שיריה, במחוז ארד.
בתום המלחמה עבד כסוכן ביטוח ואחר כך כמוכר כרטיסי לוטו.
השתתף במפגשי האגודה הספרותית "יאנוש אראן" בטימישוארה ובחוגי ספרות אחרים לצידם של זולטאן פראניו, רוברט רייטר, אלברט קראוס, אנדור קלמן.
פוגאן נפטר באופן פתאומי בגיל 55 בשנת 1956. בנו הוא המהנדס אנדריי מיכאי פוגאן.
סיפוריו תורגמו לרומנית על ידי אברם פ.
טודור, אבל לא פורסמו עד היום.
לסלו באקי (בהונגרית: Baky László, 13 בספטמבר 1898 בבודפשט – 29 במרץ 1946) שימש כתת-שר הפנים של הונגריה בממשלת הבובות שמונתה על ידי הנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה.
היה בעל תפקיד מרכזי בגרוש יהודי הונגריה להשמדה.
לאחר סיום המלחמה נידון למוות בגין ביצוע פשעי מלחמה.
לסלו הוא בוגר האקדמיה הצבאית, הוא עלה לגדולה בעיר סגד בשנת 1919 בגלל עבודתו האלימה הוא עלה בדרגות והפך לאחד מבעלי הדרגה המובילים בז'נדרמריה.
לאחר הפלישה והכיבוש של הנאצים בהונגריה במרץ 1944, הפך באקי למזכיר המדינה במשרד הפנים, תחת פיקודו של אנדור יארוש.
יחד עם עמיתו מזכיר המדינה, לסלו אנדרה, קיבל באקי בשקיקה את האחריות לגירוש יהודי הונגריה למחנות ההשמדה.
זמן קצר לאחר עלייתו, הוא כתב מכתב יארוש, "ממשלת הונגריה המלכותית תיכף תטהר את המדינה מיהודים.
אני מורה כי הטיהור יבוצע על ידי אזורים.
כתוצאה מהטיהור מועברים היהודים - ללא קשר למין או לגילם - למחנות ריכוז שהוקצו להם."
באקי הורחק מתפקידיו בקיץ 1944 ואז נעצר לאחר שנסה לקשור קשר, ללא הצלחה וניסיון להוביל מהפיכה נגד מיקלוש הורטי, שהורה גם לאדמונד וסנמאייר להפסיק את גירוש היהודים.
בתחילת 1946 נשפטו באקי ויארוש, ושניהם נמצאו אשמים בפשעים נגד המדינה ונידונו למוות.
לסלוח ולשכוח הוא סינגל שהוקלט על ידי המוזיקאי הישראלי עידן רייכל, מתוך אלבום ההופעה הראשון שלו, רייכל - פסנתר - שירים.
השיר יצא לאור ב-2 בספטמבר 2017, כסינגל המוביל מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר נכתב והולחן על ידי עידן רייכל, והופק על ידי רייכל ונעם ויזנברג.
את השיר מלווה פסנתר בלבד, בדומה לשאר שירי אלבום ההופעה.
ב-2 בספטמבר 2017, בסמוך לצאת הסינגל, העלה רייכל לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, המציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל ואף את מילותיו של השיר.
נכון לספטמבר 2025, לשיר יש למעלה מ-990 אלף צפיות ביוטיוב.
אתר mako סקר את אלבום ההופעה "רייכל - פסנתר - שירים", תוך ששיבח את רייכל באומרו כי השיר הוא אחד מ"הביצועים הכי מרגשים שהוציא אי פעם".
בשנת 2018 פרסם הזמר אדיר גץ גרסת כיסוי לשיר כסינגל רשמי.
רייכל אף שיבח את גץ על ביצועו.
לסלו וינצה (בהונגרית: László Vincze; 1904 – 11 ביוני 1990) היה צ'לן ישראלי, ממייסדי האקדמיה למוזיקה בתל אביב ומנהלה הראשון.
וינצה נולד למלכה ומשה בבודפשט בירת הונגריה, שם למד נגינה בצ'לו ב.
בין מוריו היו המלחין בלה בארטוק והכנר ינה הובאי.
וינצה ניגן בתזמורת הקונצרטים ובתזמורת הסימפונית של בודפשט.
משנת 1927 יצא למסעות רסיטלים ברחבי אירופה, במסגרת השלישייה ההונגרית (Magyar Trio) שהקים עם הכנרת אליז מולנר והפסנתרנית אילונה וינצה-קראוס, לה נישא בקיץ 1930.
בשנת 1936 עלה לארץ ישראל עם רעייתו ועם בנם התינוק.
בשנת 1938 הקים רביעיית מיתרים, "רביעיית כלי הקשת הארצישראלית" עם הוויולן עדן פרטוש והכנרים לורנד פניבש ואחותו אליס פניבש-רוזנברג.
בשנת 1945 הצטרפו לסלו ואילונה לחבורת מוזיקאים תל אביביים, ביניהם הכנרים לורנד פניבש ואליס פניבש-רוזנברג, אחותו, הוויולן עדן פרטוש והמלחין אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' להקמת האקדמיה למוזיקה בתל אביב.
בשנת 1948 שינתה הרביעייה את שמה ל"הרביעייה הישראלית".
בשנת 1953 פרש וינצה מ"הרביעייה הישראלית" ותלמה ילין החליפה אותו.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 הרכיב עם רעייתו והכנר אלכסנדר מוסקובסקי את "שלישיית וינצ'ה".
לסלו וינצה הלך לעולמו בישראל בשנת 1990. נטמן בבית העלמין הישן בהרצליה.
לסי זקס הייתה משוררת ואמנית אמריקאית ילידת גרמניה, שפעלה במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה.
לסי זקס נולדה בשנת 1897 בברסלאו, אז עיר באימפריה הגרמנית.
היא הייתה בתו היחידה של הנוירולוג היינריך זקס.
זקס למדה בבתי ספר בברסלב ובמינכן, שם למדה אומנות ומלאכה.
זקס כתבה בעיקר שירי אהבה ליריים.
שיריה הראשונים פורסמו בכתב העת "זימפליציסימוס".
מספר עיתונים גרמניים (למשל "Vossische Zeitung") פרסמו גם את יצירותיה, וכמה משיריה שודרו ברדיו.
בשנת 1933 התחתנה זקס עם המלחין והפסנתרן האוסטרי יוזף וגנר, ונולדה להם בת, דורותי.
זקס הייתה יהודיה, ובשנת 1939 היא ומשפחתה היגרו לארצות הברית והתיישבו בניו יורק.
חלק מיצירותיה של זקס פורסמו אז בעיתון הגרמני-יהודי בניו יורק "Aufbau".
אף על פי שזקס הייתה ידועה בעיקר כמשוררת, היא הייתה גם אמנית.
לפחות אחד מרישומיה פורסם במגזין הפנטזיה הגרמני "Der Orchideengarten" (גן הסחלבים), שיצא לאור במשך שלוש שנים בלבד (1919–1921).
זקס נפטרה בשנת 1942. שנתיים לאחר מכן פרסם בעלה אוסף משיריה תחת הכותרת "Tag- und Nachtgedichte" (שירי יום ולילה), עם הקדמה מאת היינריך מאן.
מבקר עכשווי ציין כי כתיבתה של זקס מעבירה "טעם מובהק של מינכן וברלין באמצעות תערובת ייחודית של ליריקה ושנינות מומלחת עם שיחות".
יצירותיה, הכוללות גם כתבי יד והתכתבויות, מוחזקות על ידי מכון ליאו בק.
לסלו רץ (בהונגרית: László Rátz 9 באפריל 1863, שופרון – 30 בספטמבר 1930, בודפשט היה מורה הונגרי למתמטיקה שבין תלמידיו היו חתני פרס נובל ג'ון פון נוימן ויוג'ין ויגנר.
הוא תרם רבות לרפורמות בהוראת מתמטיקה בהונגריה.
לסלו רץ נולד בשופרון למשפחת סוחר.
לאחר סיום בית הספר, בשנת 1883 הוא התחיל ללמוד באוניברסיטת בודפשט וסיים אותה בשנת 1887. בהמשך הוא עבר השתלמויות באוניברסיטת סטרסבורג ואוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בשנת 1889 לסלו רץ החל ללמד מתמטיקה בבית הספר.
בשנת 1890 הוא קיבל תואר דוקטור.
בשנת 1894 הוא קיבל מינוי של עורך בכתב עת ללימודי מתמטיקה שייסד דניאל אראני.
הוא היה עורך ראשי עד לשנת 1914.
בשנת 1890 לסלו רץ החל ללמד ב"גימנסיה פשורי" בבודפשט, בין בתי הספר הידועים בעיר.
בהיותו מורה למתמטיקה למדו אצלו חתני פרס נובל ג'ון פון נוימן ויוג'ין ויגנר.
יוג'ין ויגנר הזכיר את רץ בנאום קבלת פרס נובל שלו.
בשנת 1909 הוא היה נציג הונגריה בוועדה בינלאומית לרפורמה בהוראת מתמטיקה.
בהמשך הוא השתתף בכנסים נוספים בנושא.
לסלו רץ היה פעיל מאוד ביצירת רפורמה בהוראת מתמטיקה בהונגריה ויצירת סילבוס חדש.
לסלו רץ נפטר בשנת 1930 בבודפשט.
ארגון מתמטיקאים ההונגרי מארגן כל שנה כנס לזכרו של לסלו רץ והחל משנת 2000 מעניק מדליה על שמו.
לסלו השני, מלך הונגריה (בהונגרית: II.
László magyar király, בקרואטית ובסלובקית: Ladislav II.; 1131 – 14 בינואר 1163) היה מלך הונגריה וקרואטיה בין 1162 ל-1163, לאחר שגזל את הכתר מאחיינו, אישטוואן השלישי.
לסלו קיבל את התואר דוכס בוסניה מאביו, בלה השני, מלך הונגריה, בגיל שש, אך מעולם לא שלט במחוז.
במקום זאת, בסביבות 1160, הוא הלך בעקבות אחיו הצעיר, אישטוואן, והתיישב בקונסטנטינופול, אך שניהם היו אמורים לחזור להונגריה לאחר מות אחיהם הבכור, גזה השני, מלך הונגריה, ב-1162. חזרתם נתמכה על ידי הקיסר הביזנטי מנואל הראשון קומננוס, שהשתמש בשובם בניסיון להרחיב את שלטונו על הונגריה.
בתחילה, תכנן הקיסר לסייע לאישטוואן הרביעי בכיבוש כס המלכות, אך הלורדים ההונגרים היו מוכנים לקבל את לסלו כמלך רק נגד בנו של גזה השני המנוח, אישטוואן השלישי.
למרות שהתומך המושבע של האחרון, לוקאס, הארכיבישוף של אסטרגום, סירב להכתיר את לסלו ונידה אותו, הוא הוכתר על ידי מיקו, הארכיבישוף של קאלוצ'ה, ביולי 1162 אך מת תוך שישה חודשים מהכתרתו.
לסלו נולד בשנת 1131, והיה בנם השני של המלך בלה העיוור ואשתו, ילנה מראשקה.
חודשים ספורים לאחר לידתו, לקחה אותו אמו ואת אחיו הבכור, גזה, לאספה שהתקיימה בארד, בה נטבחו הברונים שנחשבו אחראים לעיוור המלך בהוראת המלכה.
צבאו של בלה השני פלש לבוסניה ב-1136, אותה הנציח באימוץ התואר מלך ראמה על שם נהר קטן.
בשנה שלאחר מכן, מינה המלך את לסלו לדוכס בוסניה באספת הפרלטים והברונים באסטרגום.
עם זאת, לסלו מעולם לא שלט באופן אישי בשטח והממשל היה בפיקוח של הבאן, שמונה או נבחר.
בלה השני מת ב-13 בפברואר 1141 ובנו הבכור ירש אותו, אחיו הבכור של לסלו, גזה השני.
Illuminated Chronicle כותב שבתקופת שלטונו המלך גזה "העניק הכנסות דוכסיות לאחיו", לסלו ואחיו הצעיר, אישטוואן, בשנה לא מוגדרת, למרות שלפי ההיסטוריון באלינט הומן, זה קרה בשנת 1146. החוקרים פרנץ מאק וג'ולה קריסטו טוענים ששני הדוכסים קיבלו מענק זה רק בסביבות 1152, כאשר המלך מינה את בנו, אישטוואן, ליורשו.
אחיו הצעיר של לסלו, אישטוואן, קשר קשר נגד המלך גזה אך נכשל ב-1156 או 1157. אישטוואן חיפש תחילה מקלט באימפריה הרומית הקדושה, אך לאחר מכן ברח לאימפריה הביזנטית.
לסלו הלך אחריו וגם התיישב בקונסטנטינופול בסביבות 1160.
מקורות בני זמננו חולקים על סיבת עזיבתו של לסלו לקונסטנטינופול.
לפי ג'ון קינאמוס, גם אישטוואן וגם לסלו "הפכו לשנואים ביותר" כלפי המלך גזה לאחר שהתקוטטו עמו.
מצד שני, ניקטאס כוניאטס כתב שלסלו "ערק למנואל, לא כל כך בגלל שגזה אהב אותו פחות ממה שהוא צריך או שהוא חשש מזימה מצד אחיו, אלא יותר בגלל שהוא היה מוקסם" על ידי קבלת הפנים החיובית של אישטוואן על ידי הקיסר.
בתחילה, תכנן הקיסר לסייע לצעיר מבין שני האחים, אישטוואן, כטוען לכס המלכות.
בשוחד על ידי שליחי הקיסר מנואל, רוב הלורדים ההונגרים היו מוכנים להדיח את המלך הצעיר, אך במקום אישטוואן, שאותו ראו כבובה של הקיסר, נבחר לסלו להיות המלך.
שישה שבועות לאחר הכתרתו של אישטוואן השלישי הצעיר, תומכיו כיתרו אותו בקאפובאר ואילצו אותו לעזוב את הונגריה ולחפש מקלט באוסטריה.
לסלו הוכתר כמלך ביולי 1162. הטקס בוצע על ידי מיקו, הארכיבישוף של קאלוצ'ה, שכן הארכיבישוף של אסטרגום, לוקאס, היה נאמן לאישטוואן השלישי וראה בלסלו כגזלן.
הארכיבישוף לוקאס נידה את לסלו, אך נעצר ונכלא בתמורה.
על פי הכרוניקה של היינריך ממיגלן, לדיסלאוס העניק שליש מהממלכה לאחיו, אישטוואן, ואת התואר דוכס.
קינאמוס כתב כי לסלו העניק לאחיו את התואר אורום ("אדוני") שכן "בין ההונגרים, פירוש השם הזה הוא מי שיירש את כס המלוכה".
לסלו ניסה להתפייס עם מתנגדיו ושחרר את הארכיבישוף לוקאס בחג המולד לבקשת האפיפיור אלכסנדר השלישי.
עם זאת, הארכיבישוף לא נכנע לו והמשיך לתמוך באישטוואן השלישי, שחזר להונגריה וכבש את פרסבורג (ברטיסלבה כיום בסלובקיה).
לסלו לא תקף את אחיינו בפרסבורג, אלא שוב כלא את הארכיבישוף לוקאס.
לסלו "גזל את הכתר במשך חצי שנה", על פי הכרוניקה המאוירת ומת ב-14 בינואר 1163. הוא נקבר בבזיליקת סקשפהרוואר.
נראה שלסלו היה אלמן כשהגיע לקונסטנטינופול בשנת 1160 לערך, אך גם שמה של אשתו ומשפחתה אינם ידועים.
לסלו "יכול היה להתחתן עם אישה מדם מלכותי" בקונסטנטינופול, לפי צ'וניאטס.
אולם, ממשיך צ'וניאטס, לסלו "נמנע מנישואים כדי שלא ישכח לחזור לארצו ובכך להרוס את ענייניו הפנימיים, מוקסם מכישוף של אישה".
בתו של לסלו, מרי הייתה נשואה לניקולס מיקלה, בנו של ויטאלה מיקלה השני, דוג'ה ונציה.
לסלי ג'נסן היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הדרומית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הדרומית ה-15 בשנים 1937–1939.
לסלי ג'נסן נולד בעיר הוט ספרינגס שבדקוטה הדרומית.
ב-1916 וב-1917 הוא היה לוטננט משנה ברגימנט הרגלים הרביעי במשמר הלאומי של דקוטה הדרומית והשתתף במשלחת הצבאית של ארצות הברית למקסיקו.
בשנים 1917–1919 הוא היה קפטן ברגימנט הארטילריה ה-147 במסגרת חיל המשלוח של ארצות הברית.
ב-1921 קיבל ג'נסן תואר במשפטים מאוניברסיטת דקוטה הדרומית.
הוא נשא לאישה את אליזבת וורד, ולשניים נולדו שלושה ילדים.
בשנים 1922–1924 היה ג'נסן גובה מס מטעם שירות הכנסות הפנים.
לאחר מכן הוא היה נשיא והמנהל הכללי של חברת טלפונים וטלגרף.
ב-1936 נבחר ג'נסן מטעם המפלגה הרפובליקנית כמושל דקוטה הדרומית לאחר שהביס את המושל המכהן טום ברי.
הוא כיהן בתפקיד מ-5 בינואר 1937 ועד 3 בינואר 1939. במהלך תקופת כהונת כמושל, הקים בית המחוקקים המדינתי את מחלקת המדינה כדי ליישם את חוק הביטוח הלאומי הפדרלי.
בנוסף, על אף הדרישות הפיננסיות שנבעו ממאמצי הרווחה, הצליח ממשל ג'נסן לאזן את מצבה הכספי של המדינה ולמחוק גרעון של עשרים שנה וכן לצמצם את החוב המדינתי ולהשיב את המימון לאיגרות חוב למגזר החקלאי בשיעורי ריבית נמוכים.
ב-1938 הוקמה חטיבת משטרת התנועה של דקוטה הדרומית.
ג'נסן סיים את כהונתו כמושל ב-1939 ואחריו כיהן בתפקיד הרלן בושפילד, לשעבר יושב ראש המפלגה הרפובליקנית במדינה.
הוא העדיף להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית במקום להתמודד על תקופת כהונה נוספת כמושל.
על כל פנים, בבחירות המקדימות של הרפובליקנים לסנאט הוא נוצח על ידי צ'אן גרני.
ב-1940 גויס ג'נסן לשירות פעיל במלחמת העולם השנייה, בה הוא לחם במערכה באוקיינוס השקט כקולונל ופיקד על רגימנט הארטילריה ה-147, ומאוחר יותר שירת במטה של הארמייה השישית של ארצות הברית.
לאחר המלחמה הוא שב להוט ספירנגס, ונותר בשירות פעיל עד מותו.
לסלי ג'נסון נהרג בתאונת דרכים ברפיד סיטי שבדקוטה הדרומית ב-14 בדצמבר 1964. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבהוט ספרינגס.
על שמו נקרא קטע מכביש 18. ב-1987 הוכנס ביתו בהוט ספרינגס אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
לסלו (ולדיסלב) סקלי (בהונגרית: Székely László; 1910 – 29 בנובמבר 1969) היה כדורגלן ומאמן כדורגל הונגרי, שאימן במספר ארצות ונבחרות, ביניהן אייש את תפקיד מאמן נבחרת ישראל בשנת 1950.
סקלי נולד בבודפשט שבהונגריה, ושיחק בתפקיד הקשר במדי מספר קבוצות הונגריות בין השנים 1925 ועד 1946. מאוחר יותר החל את קריירת האימון שלו שהייתה סובבת עולם, בהכח וינה בין השנים 1945 ועד 1946, לאחר מכן אימן בלצ'ה, קלוב אתלטיקו יובנטוס ופלומיננסה (ברזיל), הנבחרת הצעירה של הונגריה והלאס ורונה הספרדית.
ב-1950 הגיע לאמן את נבחרת ישראל אחרי לאיוש הס, במשך 2 משחקים בלבד, עד שהחליפו בתפקיד ג'רי בית הלוי.
בהמשך אימן בפנרבחצ'ה, גלאטסראיי ונבחרת טורקיה, כאשר הישג השיא שלו הוא זכייה בליגת העל הטורקית בכדורגל בעונת 1960/1961 עם פנרבחצ'ה.
בהמשך אימן במספר קבוצות טורקיות נוספות, וסיים את קריית האימון באיטליה שם אימן בונציה, פלרמו, אלסנדריה קאלציו, מודנה ואלבנגה.
סקלי נהרג בתאונת דרכים ב-29 בנובמבר 1969 באיטליה, בגיל 59 בלבד.
לסלי לויד אודום ג'וניור הוא שחקן, זמר ופזמונאי אמריקאי.
אודום נודע במיוחד בזכות גילום דמותו של ארון בר במחזמר המצליח "המילטון", תפקיד עליו זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר ובפרס גראמי על אלבום המחזמר הטוב ביותר.
תפקיד זה אף זיכה אותו במועמדות לפרס אמי על משחקו בגרסה המוסרטת של המחזמר ששודרה בדיסני+.
אודום נולד בקווינס, ניו יורק, וגדל בפילדלפיה.
אביו, לסלי לויד אודום, עסק במכירות.
במהלך ילדותו, שר במקהלת הכנסייה המקומית.
הוא למד בבית ספר תיכון לאמנויות בפילדלפיה, והמשיך ללימודי תואר ראשון בתיאטרון באוניברסיטת קרנגי מלון.
את קריירת המשחק החל אודום בגיל 17, כאשר הופיע לראשונה בברודוויי במחזמר "רנט".
אודום הופיע במספר סדרות טלוויזיה פופולריות כגון "בנות גילמור", "האנטומיה של גריי" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד".
הוא זכה להכרה רחבה בתפקידו בסדרה המוזיקלית "סמאש", בה גילם את סאם סטריקלנד.
כמו כן, השתתף בסדרות נוספות כמו "מבוקש" ו-"State of Affairs".
ב-2012 שיחק אודום בסרט המלחמה "זנבות אדומים".
ב-2015 כיכב בתפקיד ארון בר במחזמר "המילטון", שהפך להצלחה מסחררת.
עבור תפקידו במחזמר זה זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר ובפרס גראמי עבור אלבום המחזמר.
ב-2017 הופיע בסרט "רצח באוריינט אקספרס".ב-2018 פרסם אודום את ספרו "Failing Up", המיועד להשראת הדור הצעיר ומבוסס על תובנות מחייו.
ב-2019 גילם את דמותו של ויליאם סטיל בסרט "הארייט".
ב-2020 כיכב והפיק את הסדרה "Love in the Time of Corona", לצד אשתו, ניקולט רובינסון.
תפקידו המרכזי בקולנוע הגיע בשנת 2020 עם גילום דמותו של הזמר סם קוק בסרט "לילה אחד במיאמי", תפקיד עליו זכה לשבחים רבים ואף היה מועמד לאוסקר.
ב-2022 הופיע בסרט "רצח כתוב היטב: תעלומה יוונית".
בשנת 2023 חזר לברודוויי בתפקיד הראשי במחזה "Purlie Victorious", עליו היה מועמד לפרס טוני נוסף.
אודום הוציא חמישה אלבומים: Leslie Odom Jr.
אלבומו השני, Simply Christmas, זכה להצלחה רבה במצעדי הג'אז והחג.
מעבר לכך, אודום ממשיך להופיע בהופעות ברחבי העולם בליווי הרכב ג'אז.
אודום נשוי לשחקנית ניקולט רובינסון מאז 2012. לזוג שני ילדים.
שנהשםתפקידמיקוםהערות שוליים1996רנטפול/ שוטר/ תפקידים נוספיםתיאטרון נדרלנדר2001נערות החלומותאנסמבלמרכז פורד לאומנויות הבמה2012Leap of Faithאייזיה סטורדבנטתיאטרון סנט ג'יימס2013ונציהמרקוס מונרוהתיאטרון הציבורי2014טיק, טיק...בום!מייקלניו יורק סיטי סנטר2015-2016המילטוןארון ברהתיאטרון הציבורי/ תיאטרון ניומןתיאטרון ריצ'רד רודג'רס2023-2024פרלי ויקטוריוספרלי ויקטוריוס ג'ודסוןתיאטרון מיוזיק בוקס
איזק לסלי הור-בלישה, הברון הור-בלישה הראשון היה יהודי שכיהן כחבר הפרלמנט הבריטי ושר בממשלת בריטניה, אשר נודע בשל תרומתו לתחבורה, וכן בשל היותו קורבן, ככל הנראה, של אנטישמיות.
על שמו נקראו משואות בלישה.
הור-בלישה נולד בדוונפורט שבפלימות' כבן יחיד לאליזבת מרים מיירס וליעקב איזק בלישה, מנהל חברת ביטוח ובן למשפחת סוחרים ממרוקו.
סבו של לסלי, איזק בלישה, היה סוחר ותעשיין שכיהן כנשיא הקהילה היהודית הספרדית במנצ'סטר, ואחיינו של מוזס בלישה שהתיישב במרסיי בשנת 1817 והיה ידוע כ"הסוחר של סולטן מרוקו".
אביו מת עליו עוד בטרם הגיע לגיל שנה.
כשאימו נישאה בשנית, לסר אדאיר הור, בשנת 1912 אימץ את שם המשפחה הכפול הור-בלישה.
המשפחה הייתה אמידה למדי, והור-בלישה נשלח לבתי ספר באירופה, בין השאר בפריז ובהיידלברג.
אחר כך החל ללמוד בקולג' סנט ג'ון באוניברסיטת אוקספורד, שם היה נשיא מועדון הוויכוחים Oxford Union Society.
הוא שירת במלחמת העולם הראשונה והגיע לדרגת מייג'ור (רב-סרן).
לאחר המלחמה הוסמך לעריכת דין.
בבחירות של שנת 1922 התמודד הור-בלישה מטעם המפלגה הליברלית במחוז הבחירה שבו נולד (דוונפורט), אך לא זכה ברוב הדרוש; ואולם בבחירות שנערכו בשנה לאחר מכן (1923) זכה, והפך לחבר פרלמנט.
הוא נודע כנואם מוכשר ונלהב, זוהה עם האגף הימני של מפלגתו, אשר תקף את תמיכת המפלגה בממשלת הלייבור.
הוא הצטרף לסר ג'ון סיימון לגוש "הליברלים הלאומיים" (ה-'Liberal National') עם הקמת ממשלת האחדות בשנת 1931.
לאחר הבחירות של שנת 1931 מונה הור-בלישה להיות שר זוטר במועצת המסחר (אחת הוועדות של מועצת המלך).
הוא נשאר חבר בממשלה גם לאחר שהליברלים עזבו את הממשלה בשנת 1932 בשל מחלוקות בסוגיית הסחר החופשי, ומונה להיות המזכיר הפיננסי במשרד האוצר.
הור-בלישה היה חרוץ וחכם, אך תכונות עוררו טינה נגדו בקרב גורמים שמרניים, אשר ראוהו כ"אאוטסיידר".
החל בשנת 1934 שירת הור-בלישה בתפקיד שר התחבורה, בתקופה שבה עלה קרנה של התחבורה הממונעת והיא הפכה נגישה להמונים.
הוא שכתב את חוקי התנועה והיה אחראי על חיוב הנהגים לעבור מבחן נהיגה לצורך קבלת רישיון ועל הצבת משואות בלישה (שהציבור קרא להן על שמו); חידושים אלו הובילו לירידה משמעותית במספר תאונות הדרכים.
לאחר שירות מוצלח במשרד התחבורה, מונה הור-בלישה להיות שר המלחמה בשנת 1937 בממשלתו של צ'מברלין.
היה זה מינוי שנוי במחלוקת.
הור-בלישה החליף את אלפרד דאף קופר, שהיה פופולרי למדי.
נשמעו גם טענות שמשרה בכירה כל-כך לא צריכה להימסר לנציג המפלגה הליברלית.
גם מוצאו היהודי של הור-בלישה היה מקור לתסיסה אנטישמית נגדו בקרב חברי המפלגה השמרנית.
הוא סומן כמחרחר-מלחמה ובולשביק, והופעל לחץ רב כדי להדיחו מהתפקיד בהזדמנות הראשונה.
גם בקרב חוגים שלא התנגדו לו בעוצמה כה רבה נפוץ עבורו הכינוי "חורב" (Horeb), כרמז למוצאו היהודי (על שם הר חורב).
בלישה, אשר חש במלחמה הקרבה, ביקש את רשותו של צ'מברלין להנהיג גיוס חובה בשנת 1938, אולם נענה בשלילה, שכן צ'מברלין סירב להגדיל את הוצאות הביטחון.
בלישה המשיך במאמציו לשפר את הצבא והעלה את המשכורות ואת הפנסיה לאנשי הצבא.
כמו כן גם יצר אפשרויות קידום לחיילים בני המעמד הנמוך, אשר קידומם בדרך כלל נחסם בשל נפוטיזם בקרב בני המעמד הגבוה.
הוא פעל לשיפור תנאי המגורים בקסרקטינים על ידי הוספת חדרי מקלחת ומתקנים לפעילויות בשעות הפנאי.
הוא גם אפשר לחיילים נשואים לגור עם משפחותיהם.
בסופו של דבר, בתחילת שנת 1939, אושרה בקשתו להנהיג גיוס חובה כדי להתמודד עם האיום מצד גרמניה הנאצית.
בלישה שם לעצמו למטרה לגרום למודרניזציה של הכוחות המזוינים הבריטיים צרי האופקים, ופיטר שלושה חברים במטה הכללי הבריטי כדי להחליפם באחרים.
גישתו גרמה לעוינות מופגנת מצד מפקדים ותיקים כדוגמת פילדמרשל ג'ון דיל וג'ון גורט.
גורט אף סירב להיות נוכח באותו חדר יחד עם בלישה.
השינויים שהנחיל בלישה הרתיחו את הממסד הצבאי, והזעם חלחל גם לחיילים בדרגות הנמוכות.
בחודשים הראשונים של מלחמת העולם השנייה הורה בלישה לאסור על החיילים לשיר שיר לעג שמילותיו הושרו לצלילי "Onward, Christian Soldiers":
בינואר 1940 הודח הור-בלישה ממשרד המלחמה במפתיע.
בלישה היה מסוכסך עם לורד גורט (ראש המטה הכללי המלכותי ומפקד חיל המשלוח הבריטי בצרפת), למרות שגורט נבחר לתפקיד על ידיו.
השניים איבדו את האמון זה בזה, בשל מחלוקות עמוקות על האסטרטגיה שיש לנקוט להגנת צרפת.
הור-בלישה גם איבד את הפופולריות שלו בקרב חברי קבינט המלחמה, אשר ישיבותיו הפכו מתוחות וקולניות.
צ'מברלין החליט להדיחו, ורצה למנותו לעמוד בראש משרד המידע, אך נסוג מרעיון זה לאחר שאנשי משרד החוץ הביעו דאגה מכך שיהודי יחזיק משרה זו.
צ'מברלין הציע לבלישה להיות נשיא מועצת המסחר, אך הור-בלישה סירב ופרש מהממשלה.
בשל אופיין הרגיש של המחלוקות תהו חברי פרלמנט ופרשנים פוליטיים לפשר ההדחה, והצהרתו הרשמית של הור-בלישה בפרלמנט השאירה אותם באפילה.
דעה רווחת אחת הייתה כי הרפורמות הנועזות של הור-בלישה נתקלה בהתנגדות מצד אנשי הממסד הצבאי, אשר כפו על ראש הממשלה את פיטוריו.
טענה אחרת הייתה כי הור-בלישה הודח בשל אנטישמיות.
טענה נוספת הייתה כי משפחת המלוכה לחצה על צ'מברלין לפטרו בשל תמיכתו בעבר באדוארד השמיני במהלך משבר הוויתור על המלוכה, אולם טיעון זה לא מסביר מדוע הוצע להור-בלישה תיק המידע ומדוע מונה לתפקיד מלכתחילה.
הור-בלישה ניסה לשקם את הקריירה הפוליטית שלו תחת שלטונו של וינסטון צ'רצ'יל, אך הוא נחסם על ידי שילוב של חוסר-הפשרנות שלו והדעות הקדומות של השמרנים.
בממשלה שהוקמה בשנת 1945 מונה לזמן קצר להיות השר האחראי על הביטוח הלאומי.
אולם בבחירות של שנת 1945 הובס הור-בלישה בדוונפורט על ידי מייקל פוט.
בלישה הצטרף למפלגה השמרנית ונבחר למועצת העיר של וסטמינסטר בלונדון משנת 1947. הוא ניסה להיבחר שוב במחוז הבחירה של דרום קובנטרי בשנת 1950, אך ללא הצלחה.
בשנת 1954 העניק לו צ'רצ'יל תואר אצולה והוא כיהן בבית הלורדים עד מותו.
בפברואר 1957, במהלך סיור של משלחת פרלמנטרית בצרפת, התמוטט בלישה במהלך נאום שנשא בבית העירייה בריימס בשל דימום מוחי ומת לאחר מספר דקות.
לבלישה ולאשתו סינתיה, אותה נשא בשנת 1944, לא היו ילדים, ועל כן תואר האצולה שלו חלף מן העולם.
לסלי הווארד היה שחקן תיאטרון וקולנוע יהודי-בריטי.
בנוסף כתב הווארד סיפורים ומאמרים לעיתון הניו יורק טיימס, הניו יורקר וואניטי פייר.
הוא היה אחד השחקנים המצליחים בשנות ה-30 של המאה ה-20, והתפרסם במיוחד בתפקידו בסרט חלף עם הרוח.
הווארד נולד בלונדון למשפחה יהודית.
לאחר סיום לימודיו בקולג' עבד כפקיד בבנק.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא הבריטי ובשנת 1917, בעקבות הלם קרב, הוחזר לאנגליה.
הוא החל להופיע על הבמה אך עד מהרה עבר לעולם הסרטים.
בשנת 1933 קיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על משחקו בסרט "כיכר ברקלי".
בשנת 1941 שיחק בסרט המפורסם פימפרנל סמית וב-1938 היה מועמד בשנית לאוסקר על משחקו כפרופסור היגינס בסרט "פיגמליון" שאותו גם ביים.
בשנת 1936 הופיע עם המפרי בוגרט ובטי דייוויס בסרט היער המאובן.
עם בטי דייוויס הופיע גם ב-1934 בסרט בכבלי אנוש לפי ספרו של סומרסט מוהם.
ב-1939 שיחק עם אינגריד ברגמן בסרט אינטרמצו שהיה סרטה הראשון בהוליווד.
באותה שנה הופיע בתפקידו המפורסם כאשלי וילקס בסרט חלף עם הרוח.
עם התקדרות העננים באירופה שב הווארד לאנגליה על מנת לעזור במאמץ המלחמה, וסייע בתעמולה נגד הגרמנים.
הוא שיחק במספר סרטי מלחמה.
סרטו האחרון היה הראשון בין המעטים (1942) הנקרא גם ספיטפייר בו גילם את רג'ינלד ג'וזף מיצ'ל - המהנדס שתכנן את מטוס הספיטפייר.
ב-1 ביוני 1943 נהרג הווארד עת טס במטוס DC-3 דקוטה בטיסה 777 של BOAC מליסבון לבריסטול.
המטוס הופל על ידי מטוס קרב גרמני מעל מפרץ ביסקיה, ובהקשר לכך רווחו שמועות רבות שלא הוכחו עד היום.
בין היתר היו שמועות על היותו פעיל בשירות המודיעין של בריטניה או של בעלות הברית, או שבמטוס נסע גם אמרגנו של הווארד שהיה דומה לצ'רצ'יל.
על סיפון המטוס היה גם הפעיל הציוני וילפריד ישראל.
לספז (ברומנית: Lespezi) הוא כפר בן 5,137 נפשות (2011), השוכן במחוז יאשי שברומניה.
בעבר שכן במחוזות באיה, סוצ'אבה ופלטיצ'ן.
הכפר שוכן לצד נהר הסירט וממולו לצד הגדה השנייה של הנהר שוכן הכפר הץ'.
הכפר ממוקם בין העיירות חרלאו ממזרח ופשקאן במרחק של כ-25 קילומטר מדרום.
כיום היישוב מורכב מששת הכפרים הבאים: בודה, בורסוק-דיאל, דומברווה, הץ' ולספז.
לספז נוסד בשנת 1821 על ידי סוחרים יהודים אשר קיבלו אישור להתיישב במקום משליט רומניה יוניטה סאנדו סטרוזה.
מקור שם המקום בלוחות האבן בנהר הסירט.
מקורם של יהודי לספז כנראה מחרלאו הסמוכה, בה התקיים יישוב יהודי בן מאות שנים.
במפקד שנערך ב-1831 נמנו בלספז 26 משפחות יהודיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, גורשו היהודים מכל הכפרים בסביבה לאולטניה ולדורוחוי, ובהם גם יהודי לספז.
הגברים היהודים נשלחו למחנות עבודה.
בית העלמין היהודי בלספז נוסד במאה ה-19, והקבורה האחרונה הידועה בו נערכה בשנת 1937. בית העלמין ממוקם במרחק של 3 ק"מ מהכפר.
בית העלמין נמצא באדמה חקלאית, והגישה פתוחה לכל.
האתר מוקף גדר ובה שער שאינו נעול.
גודלו של בית העלמין כ-200 מטר על 250 מטר.
בערך 200 מצבות נמצאות בבית העלמין.
כ-20 מהן אינן במיקומן המקורי.
כ- 50% עד 75% מהמצבות מופלות או שבורות.
מיקום המצבות שסולקו מבית העלמין אינו ידוע.
המצבות מהמאה ה-19 ומאה ה-20 עשויות מאבן גיר, אבן חול ושיש ובעלות כתובות חרותות בעברית ורומנית.
על חלק ממשטחי המצבות קישוטי ברזל או נותנים, העשויים ארד, ואלמנטים מתכתיים אחרים.
בית הקברות מכיל גם מצבת זיכרון לקורבנות פוגרום.
בית העלמין איננו מתוחזק, אך מעולם לא הושחת.
בעיה עונתית שקיימת בו היא גידול עשב רב אשר מונע גישה אליו.
לסלס אברקרומבי היה משורר, דרמטורג ומבקר אנגלי.
אברקרומבי היה פרופסור לספרות האנגלית באוניברסיטת לונדון.
ספריו העיקריים עוסקים בעיצוב תורת האמנות הספרותית.
אברקרומבי היה המשורר היחיד שיצירותיו נכללו בסדרת "משוררי אוקספורד" בעודו בחיים.
בנו של לסלס אברקרומבי היה מייקל אברקרומבי, מדען שעסק בביולוגיה.
לֵסְלִי סֶבָּה (נפטר ב-2022) היה פרופסור למשפטים בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים וראש המכון לקרימינולוגיה בפקולטה.
סבה היה בעל תואר ראשון מאוניברסיטת אוקספורד (1964), תואר ראשון במשפטים מאוניברסיטת לונדון, ובעל רישיון לעריכת דין באנגליה ובישראל.
סיים דוקטורט במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1976 והחל ללמד באותה שנה בפקולטה למשפטים שבאוניברסיטה העברית, מאז שנת 2001 בדרגת פרופסור מן המניין.
לימד כמרצה אורח באוניברסיטאות רבות בחו"ל, ובין היתר באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קיימברידג' ואוניברסיטת קולומביה.
שימש כיו"ר האגודה הישראלית לקרימינולוגיה.
מחקריו עסקו בזכויות הקורבן, זכויות ילדים, תאוריות של ענישה, זכויות אדם, סוציולוגיה של המשפט ומשפט פלילי בינלאומי.
בשנת 1977 זכה ספרו על דיני חנינה בפרס על שם פנחס רוזן.
סבה היה ממייסדי האגודה לזכויות האזרח, וכיהן שנים רבות בהנהלתה.
נפטר ביולי 2022, והובא למנוחות בבית העלמין בתל מונד.
לסלי צ'רטריס ) היה סופר בריטי ממוצא סיני מחבר ספרי מסתורין ותסריטאי.
ידוע בעיקר בשל סדרת הספרים שלו שתארה את הרפתקאותיו של סיימון טמפלר, המכונה "The Saint" (בעברית "המלאך"), סדרה שהומחזה לסדרות טלוויזיה ולסרט קולנוע.
צ'רטריס נולד לאב סיני ואם אנגליה.
בגיל צעיר התעניין בכתיבה וספרו הראשון נכתב כשלמד בקולג'.
כשספרו יצא לאור עזב צ'רטריס את לימודיו והתחיל בקריירה של כתיבה.
הוא כתב ספרי מסתורין ועבד במקביל בעבודות מזדמנות כמוזג בבאר, מחפש זהב, דייג פנינים ונהג אוטובוס.
ספרו השלישי "Meet The Tiger" הציג את הגיבור המפורסם ביותר שלו סיימון טמפלר שהפך להצלחה מסחרית בינלאומית, אף על פי שצ'רטריס ראה את ספרו הבא "Enter The Saint" שיצא ב-1930 כספר שפותח את סדרת "המלאך".
הרפתקאותיו של "המלאך" נכתבו בכמאה ספרים.
החל משנת 1963 כתבו סופרים אחרים, בהם הרלן אליסון, את סיפורי "המלאך" וצ'רטריס אישר את הפצתם.
הסדרה הומחזה לסדרת טלוויזיה מצליחה בכיכובו של רוג'ר מור.
ב-1997 הוקרן סרט המבוסס על סדרת הספרים בכיכובו של ואל קילמר.
לסלי צ'רטריס נפטר בווינדזור ב-16 באפריל 1993.
ספרי "המלאך" הופיעו בעברית במספר הוצאות החל משנות השישים:
המלאך נגד סקוטלנד יארד - 1962
המלאך בפעולה בתרגום עמוס גפן - 1961
המלאך נגד אינספקטור טיל - 1962
הופיע גם בשם "המלאך נגד עולם הפשע".
הופיע גם בשם "המלאך נחלץ ממלכודת".
לסקו (Lesko עד 1926 ליסקו (Lisko); בפי היהודים: לִינְסְק) היא עיירה בדרום מזרח פולין ובה כ-5,800 תושבים.
גובהה הממוצע של העיירה, הנמצאת בהרי בְּיֶישְׁצַ'אדִי, המהווים חלק מהרי הקרפטים, הוא 390 מטר מעל פני הים.
העיירה, הנמצאת בגליציה המזרחית, סמוכה לגבולות אוקראינה וסלובקיה, משמשת כבירת מחוז לסקו שבפודקרפצקיה.
עד לחורבנה בשואה הייתה בעיירה קהילה יהודית, שהיוותה כ-60% מהאוכלוסייה.
נראה שלסקו נוסדה במאה ה-14. הרשומות הראשונות שבהן היא מוזכרת הן משנת 1436, והכרזתה כעיר הייתה ב-1469, בעת שהייתה בבעלות משפחת קמיטה (Kmita).
במאה ה-17 הייתה העיירה מרכז מסחר ומלאכה, ומנתה כ-1,500 תושבים.
תקופת השגשוג הסתיימה ב-1704, בעת שנבזזה על ידי כוחות הצבא השוודי בעת מסע הכיבוש שלו במלחמה הצפונית הגדולה.
ב-1772, בעקבות החלוקה הראשונה של פולין, שויכה העיירה לקיסרות האוסטרית (ומ-1867 לקיסרות האוסטרו-הונגרית), עד שנת 1918, אז קיבלה פולין את עצמאותה.
ב-1872 נסללה מסילת ברזל אשר עברה כשלושה קילומטרים מצפון לעיירה.
בספטמבר 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שבו חולקה פולין בין גרמניה הנאצית לברית המועצות, עבר קו הגבול החדש על נהר הסן.
מאחר שהעיירה נמצאת על גדתו המזרחית של הנהר, היא שויכה לברית המועצות.
בשנים 1940–1941 נבנו באזור העיירה ביצורים ובונקרים, כחלק מקו ההגנה הסובייטי.
ביוני 1941, בימיו הראשונים של מבצע ברברוסה, כבשו הגרמנים את הקו הסובייטי והרסו אותו.
שרידי הבונקרים מצויים בעיירה עד היום.
בספטמבר 1944 שוחררה העיירה על ידי הצבא האדום.
יהודי העיירה, שמנו כ-60% מהאוכלוסייה בטרם המלחמה, נספו ברובם בשואה, והקהילה המקומית חרבה ולא חודשה.
בשנת 1945, לאחר תום מלחמת העולם השנייה, הוזז הגבול בין ברית המועצות ופולין מעט מזרחה.
ב-1947 נערך באזור מבצע ויסלה, אשר כלל גירוש האוכלוסייה האוקראינית שהייתה באזור, וזאת, לאחר התנגשויות אלימות בין צבא פולין ובין צבא המרד האוקראיני שהתרחשו בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
כתוצאה ממבצע זה התבצעו חילופי שטחים בין ברית המועצות ופולין, והגבול באזור העיירה הוזז ב-1951 עוד מזרחה.
העיירה וכלכלתה החלו להתאושש רק בשנות ה-50, לאחר תוכנית של ממשלת פולין, שעודדה מעבר מאזורים אחרים והתיישבות באזור העיירה.
כיום נסמך חלק מכלכלתה של לסקו על תיירות, בשל הימצאותה בהרי בְּיֶישְׁצַ'אדִי (Bieszczady) הפופולריים לטיולים ובשל קרבתה לשביל ההליכה האירופי E8 (European walking route E8).
באמצע המאה ה-16 הגיעו ראשוני היהודים ללסקו, ועסקו במסחר ביינות.
ידוע כי בסוף המאה ה-16 כבר הייתה הקהילה יהודית בגודל של כ-20 משפחות, וכללה בית כנסת, בית ספר ובית חולים לעניים.
ב-1617 כבר מוזכר בית הכנסת הגדול של העיירה.
בפנקס ועד ארבע ארצות מופיעה לינסק לראשונה ב-1713.
משנת 1782 ישב הרב מנחם מנדל הורוביץ (מחבר "ליקוטי מהר"ם") על כס הרבנות, והחל שושלת רבנים שנמשכה עד מלחמת העולם השנייה.
בנו, רבי נפתלי צבי הורוביץ המפורסם על שם רבנותו ברופשיץ כיהן גם הוא לתקופה ברבנות לינסק.
בנו של רבי נפתלי צבי, רבי אברהם חיים כיהן ברבנות לינסק וכן צאצאיו מילאו תפקיד זה עד השואה .
רוב היהודים בלסקו היו חסידים, והתקיימו בה חצרות של חסידות צאנז, בעלז, דינוב, רוז'ין וסדיגורה.
ב-1886 פרצה בעיירה שרפה שכילתה את רוב בתי היהודים.
פרנסתם של רוב היהודים הייתה על מסחר.
מלחמת העולם הראשונה ומאבקי העצמאות האוקראיניים והפולניים שבסופה הביאו לירידה באוכלוסייה היהודית בעיירה, וב-1921 נמנו בה 2,338 יהודים.
אף על פי שכבר בסוף המאה ה-19 החלו לפעול ארגונים ציוניים בלסקו, הייתה זו פעילות בהיקף מצומצם ולא משכה רבים.
רק לאחר מלחמת העולם הראשונה נוסדו מוסדות וסניפים של ארגונים ציוניים כמו: "הציונים הכלליים", "פועלי ציון", "המזרחי", "השומר הצעיר" ו"דרור-פרייהייט".
בקיץ נהגו תנועות הנוער לקיים פעילויות בהרים המיוערים שבסביבת העיירה.
במיוחד בלטה בפעילותה התרבותית תנועת השומר הצעיר.
שנות השיא של התנועה הציונית בעיירה היו בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30. במחצית שנות ה-30 החלה בקרב חלק מהצעירים תופעה של רצון להשתלבות בעולם הלא יהודי ואף להתבוללות ופעילות התנועות הציוניות דעכה במידה מסוימת.
ב-9 בספטמבר 1939 השתלטו כוחות הוורמאכט על העיירה ושהו בה כשבועיים תוך שהם בוזזים חלק גדול מהחנויות שהיו רובן ככולן בבעלות יהודית.
לאחר כשבועיים נכנסו כוחות הצבא האדום לעיירה מתוקף הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
חלק מיהודי העיירות הסמוכות, שהיו בשליטת הנאצים שכבשו את האזור שממערב ללסקו, נשלחו על ידי הגרמנים ללסקו.
הסובייטים מינו יהודי כמושל העיירה, והיגלו 100 יהודים שהוגדרו כ"בורגנים" למקומות שונים במזרח, כולל למחוז היהודי האוטונומי (בירוביג'ן).
בתקופת השלטון הסובייטי נסגרו כמעט כל החנויות ורוב היהודים מצאו את עצמם חסרי פרנסה ורעבו ללחם.
השלטון הסובייטי אפשר ליהודים לעבוד לפרנסתם בעבודות יזומות שחייבו חילול שבת.
ב-24 ביוני 1941, כחלק ממבצע ברברוסה, כבש הצבא הגרמני את לסקו.
בעיר הוקם גטו וכראש היודנראט מונה עורך דין בשם לאון טייך, שהגיע מהעיירה דרוהוביץ' בתחילת 1940. היהודים נלקחו לעבודות כפייה, בין היתר, בבניית גשר על נהר אוסלאו.
לגטו הובאו גם זקנים וחולים מהכפרים שבסביבה ושררו בו תנאי רעב וצפיפות קשים.
חיסול הגטו התרחש ב-14 באוגוסט 1942. לאחר שנערכה סלקציה, נלקחו כ-100 זקנים ונכים לבית העלמין היהודי ושם נורו למוות.
יתר היהודים הועברו למחנה הריכוז זאסלב.
בספטמבר באותה שנה נורו למוות בזאסלב כ-500 מיהודי לסקו.
ב-9 בספטמבר הועברו 2,000 מיהודי לסקו ממחנה הריכוז זאסלב אל מחנה ההשמדה בלז'ץ ושם נרצחו כולם.
כ-70 יהודים, שהסתתרו בעיירה ונתפסו, נורו עד קיץ 1943 בבית העלמין היהודי של לסקו.
על פי עדות אחרת, 1,000 מיהודי העיר נשלחו ישירות אל מותם בבלז'ץ, עוד בטרם הגירוש למחנה הריכוז זאסלב.
כנסיית הקהילה של ביקור מרים הבתולה המבורכת (Kościół parafialny pw.
Nawiedzenia Najświętszej Maryi Panny) – כנסייה שנבנתה ב-1539 על ידי פיוטר קמיטה סוביינסקי, ממשפחת האצולה קמיטה ששלטה באזור.
הכנסייה נבנתה מאבן ומלבנים בסגנון גותי מאוחר.
ב-1889 היא נבנתה מחדש, תוך הכללת אלמנטים מהכנסייה המקורית.
בסמוך לכנסייה נבנה בשנים 1725–1764 מגדל פעמונים.
בית הכנסת של לסקו – נבנה במחצית הראשונה של המאה ה-17, והחליף בית כנסת שנבנה מעץ.
פנים בית הכנסת נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה.
באין קהילה יהודית במקום, רק בשנות ה-60 הוחל באופן הדרגתי בשיפוץ בית הכנסת.
כיום נמצאת במקום גלריה לאמנות.
קירקוט (בפולנית: בית עלמין יהודי) – בית העלמין היהודי של העיירה, ובו מעל ל-2,000 מצבות.
חלק מהמצבות מתוארכות למאה ה-16. זהו אחד מבתי העלמין היהודים העתיקים ביותר בפולין.
לסלי וליאנט הוא מדען מחשבים בריטי, זוכה פרס טיורינג לשנת 2010. פרופסור באוניברסיטת הרווארד ומחלוצי המחקר בלמידה ממוחשבת.
את לימודיו עשה באימפריאל קולג', בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' ובאוניברסיטת ווארויק (Warwick), שם השלים דוקטורט, בשנת 1974. וליאנט הוא חלוץ בתחום הבינה המלאכותית ועסק רבות בפיתוח התשתית התאורטית ללמידה ממוחשבת.
וליאנט הביא לפריצות דרך גם בתאוריות על מורכבות חישובית וגם בחישוב מבוזר ומקבילי.
אחד מהישגיו העיקריים הוא מאמרו משנת 1984, "תאוריה של הניתן ללמידה" (A Theory of the Learnable), העוסק בלמידה ממוחשבת באמצעות חישובים מקורבים והסתברותיים ובו הציג את הרעיון של למידת PAC.
בשנת 1986 זכה בפרס נבנלינה, בשנת 1997 בפרס קנות', בשנת 2008 הוענקה לו מדליית EATCS מטעם האיגוד האירופי למדעי המחשב התאורטיים.
בשנת 2010 זכה בפרס טיורינג.
ועדת הפרס ציינה בנימוקיה כי "ב-30 השנים האחרונות תרם לסלי וליאנט תרומות בסיסיות להיבטים רבים במדע המחשב התאורטי.
עבודתו פתחה חזיתות חדשות, תרמה מושגים מבריקים חדשים והציגה תוצאות שופעות מקוריות, עומק ויופי.
עבודתו של וליאנט פשוטו כמשמעו הגדירה ושינתה את נוף המחקר במדעי המחשב".
לסלי קלייר מרגרט קארון היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ורקדנית צרפתייה זוכת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ופרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי לשנת 1962 על הופעתה בסרט "החדר בצורת L", זוכת פרס אמי לשנת 2007 על הופעתה בסדרה "חוק וסדר: מדור מיוחד" ומועמדת לשני פרסי אוסקר.
קארון נולדה בבולון-סיר-סן שבמערב פריז.
בתם של מרגרט, רקדנית אמריקאית שהופיעה בברודוויי וקלוד קארון, כימאי צרפתי.
בילדותה הופיעה כבלרינה על במות לאחר שהתאמנה עם אמה ושם למעשה התגלתה.
הרקדן והשחקן האמריקאי המפורסם ג'ין קלי גילה את יכולותיה של קארון בהופעה שערכה עבור חברת הריקוד "רולן פטי" והציע לה להשתתף לצידו בסרט המוזיקלי "אמריקאי בפריז".
קארון בת ה-20 הסכימה להצעה וקיבלה את התפקיד הראשון שלה בהוליווד, ליסה בובייה שהיה מיועד בתחילה לשחקנית סיד צ'ריס.
שנתיים לאחר הופעת הבכורה שלה כיכבה קארון עבור חברת ההפקה מטרו גולדווין מאייר בדרמה המוזיקלית "לילי" בתפקיד לילי דרויאר, נערה המצטרפת לקרקס נודד.
קארון ששרה בסרט את השיר המפורסם "Hi-Lili, Hi-Lo" זכתה על הופעתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר והייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
באותה השנה השתתפה בתפקיד ראשי גם בדרמה "סיפור שלוש אהבות".
בשנת 1955 שיחקה קארון בקומדיה המוזיקלית המבוססת על הספר "אבא ארך רגליים" בתפקיד הצעירה ז'ולי אנדרה לצידו של הרקדן, הזמר והשחקן המפורסם פרד אסטר והופיעה בתפקיד סינדרלה בסרט "סנדל הזכוכית".
בשנת 1958 זכתה קארון לככב בתפקיד הראשי בסרטו הגדול ביותר של וינסנט מינלי "ז'יז'י", קומדיה מוזיקלית זוכת 9 פרסי אוסקר.
קארון הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד קומי/מוזיקלי על הופעתה בסרט זה.
ב-1961 הופיעה בדרמה של ג'ושוע לוגן "פאני" בתפקיד הצעירה פאני.
הופעה עלייה הייתה קארון מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
ב-1963 זכתה קארון בפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר ובפרס באפט"א על תפקידה בתור ג'יין פוסט בדרמה "The L-Shaped Room".
בגין תפקידה זה הייתה מועמדת מועדפת לפרס האוסקר אך הוא ניתן לבסוף לפטרישה ניל.
ב-1964הופיעה בקומדיית המלחמה הרומנטית "אבא אווז" בתפקיד המורה הצרפתייה קתרין פרנו.
ב-1966 השתתפה בסרט המלחמה של רנה קלמנט ע"פ תסריטו של פרנסיס פורד קופולה "האם פריז בוערת?".
ב-1992 השתתפה בדרמה של לואיס מלה "משיכה גורלית".
בשנת 2000 השתתפה קארון בדרמה הרומנטית "שוקולד" בתפקיד מאדאם אודל.
בשנותיה האחרונות כשחקנית התבלטה בעיקר בהפקות הטלוויזיה-"The Last of the Blonde Bombshells" ו"חוק וסדר: מדור מיוחד" בהופעת אורח עליה זכתה בפרס אמי בשנת 2007.
קארון דוברת אנגלית, צרפתית ואיטלקית שוטפת.
בעלה הראשון היה המוזיקאי גורדי הורמל לו הייתה נשואה במשך שלוש שנים.
בעלה השני היה הבמאי ושחקן התיאטרון האנגלי פיטר הול לו נישאה בשנת 1956, לזוג נולדו שני ילדים, המוזיקאית והשחקנית ג'ניפר קארון הול והמפיק כריסטופר הול.
קארון והול התגרשו אחרי תשע שנות נישואים לאחר שקארון ניהלה רומן מתוקשר עם השחקן וורן בייטי.
נישאה בפעם השלישית בשנת 1969 למפיק הסרט "אהבה על גלגלים" מייקל לאלין ממנו התגרשה ב-1980.
בסוף שנת 2009 קיבלה קארון כוכב על שמה בשדרת הכוכבים של הוליווד.
רצח באוריינט אקספרס (2001) - סרט טלוויזיה
לסקובאץ (בסרבית קירילית: Лесковац) היא עיר ורשות מקומית בדרום סרביה, בירת מחוז יאבלניצה.
אוכלוסיית העיר מונה כ-60 אלף תושבים, מתוך כ-144 אלף ברשות המקומית.
בגבעת היסאר (Брдо Хисар) בקרבת העיר נמצאו עדויות של התיישבות דאקו-תראקית (Brnjica culture) מהמאה ה-8 לפנה"ס.
התיישבות מאוחרת יותר מתקופת הברזל התקיימה בגבעה מהמאה ה-6 על למאה ה-4 לפנה"ס.
לצד סיכות (פִיבּוּלָה, Fibula) וכלי חרס יוונים, קברים טריבאלים (שבט תראקי, Triballi) נמצאו ב-2005. הממצאים הארכאולוגיים מעידים ששבטים טריבאלים וסקורדיסקים (שבט קלטי, Scordisci) יישבו את האזור לפני הכיבוש הרומי במאה ה-1 לפנה"ס.
בכפר "מלה קופשניצה" (Mala Kopašnica) הקרוב לעיר נמצא נקרופוליס רומי.
בקרבת העיר הוקמה העיר הביזנטית יוסטיניאנה פרימה (Justiniana Prima).
הסלאבים הגיעו לאזור במאה ה-6.
מקור השם הנוכחי של העיר בעץ אגוז הלוז (Corylus avellana), בסרבית леске, בסלאבית כנסייתית עתיקה lěska.
האגדה מספרת שתחת הגבעה בסמוך לעיר הנוכחית היה פעם אגם, ואחרי שהאגם יובש צמח עץ אגוז ועל שמו נקרא היישוב לפני יותר מ-700 שנה.
השם הנוכחי של העיר כשם של יישוב הוזכר לראשונה באמנה של המלך סטפאן אורוש השני מילוטין מ-1308.
קרב לסקובאץ התרחש ב-24 בספטמבר 1454 בין דספוט סרביה לפולשים האימפריה העות'מאנית והסתיים בניצחון סרבי.
מאוחר יותר, לאחר שהעות'מאנים גברו על הסרבים וכבשו את הארץ, לסקובאץ נקראה לסקופצ'ה (Leskofça) והייתה חלק מהסנג'ק של ניש.
לסקובאץ הפכה לחלק מסרביה לאחר קונגרס ברלין.
העצמאות מהאימפריה העות'מאנית פגעה תחילה במסחר, אך לאחר מכן העיר שגשגה כלכלית והפכה למוקד של מלאכות שונות.
העיר היוותה מרכז חשוב של תעשיית הטקסטיל עד נפילת הגוש הקומוניסטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר הופצצה על ידי בעלות הברית ונהרגו בה כמה אלפי אנשים.
ב-6 בספטמבר 1944 מרבית מרכזה של העיר נחרב, תאריך זה מצוין מדי שנה בעיר.
במלחמת קוסובו, במהלך מבצע כוח מאוחד, גשר בקרבת העיירה (Grdelička klisura) ועליו רכבת נוסעים הופצץ והוחרב.
במאה ה-21 העיר סובלת מבעיות כלכליות ומהגירה שלילית של אנשים בגיל העבודה.
"פסטיבל הגריל של לסקובאץ" (Roštiljijada) מתקיים בעיר מדי שנה בתחילת ספטמבר זה הרבה שנים.
האירוע מביא אנשים מכל רחבי סרביה לצד תיירים.
במהלכו פרוסים דוכני מזון ברחובות ומתקיימות תחרויות בין המשתתפים.
על פי ארגון התיירות של לסקובאץ, ב-2013 יותר מ-700 אלף איש פקדו את האירוע.
"פסטיבל הסרטים הבינלאומי של לסקובאץ" התקיים לראשונה ב-2008. הפסטיבל מחלק פרסים בשלוש קטגוריות:
"Hazelnut leaf" - לבחירת השופטים
"Vox populi" - לבחירת הקהל
"מרתון התיאטרון" מתקיים מדי שנה בנובמבר במשך 9 ימים.
מופיעים שם מהתיאטראות הלאומיים בכל רחבי סרביה האירוע מתקיים בתיאטרון הלאומי בעיר.
רכבות בינלאומיות שנוסעות מאירופה לסקופיה, סלוניקי ואתונה עוברות דרכה.
19 רכבות עוצרות בעיר מדי יום.
מסילת הרכבת נבנתה ב-1886, וכיום בעיר נמצאת אחת מתחנות הרכבת החדישות בסרביה.
העיר מפותחת גם מבחינת כבישים ותחבורה ציבורית בתוך העיר ומחוצה לה.
הכביש המרכזי הוא "הדרך האירופית E75" שמחבר בין הגבולות של הונגריה ומקדוניה הצפונית.
ישנם כבישים אזוריים שמובילים מהעיר לפרישטינה, פירוט ובוסילגרד.
המרחק בין לסקובאץ לניש הוא 45, לבלגרד 280 ולסופיה 155 קילומטרים.
בעיר פועל נמל תעופה אזורי, המשמש בעיקר לטיסות ספורט וחקלאות.
בימות הקיץ נמל התעופה משמש גם לפעילות של מוניות אוויר.
45 קילומטרים מצפון לעיר נמצא נמל תעופה בינלאומי, נמל התעופה ניש קונסטנטין הגדול.
קהילה יהודית ספרדית מתועדת בלסקובאץ החל מהמאה ה-19. ב-1863 הוקם בית הכנסת הקהילתי ולצידו מֶלְדָארִי.
בית הכנסת היה בן שתי קומות ובקומה השנייה שכנה עזרת הנשים.
ב-1850 התגוררו בלסקובאץ 10 משפחות יהודיות וב-1900 מנתה הקהילה 112 נפשות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה בקהילה פעילות ציונית והוקם קן של תנועת השומר הצעיר.
ראש הקהילה היה בכור קונפינו, לאחריו הרופא והסופר ד"ר ז'אק קונפינו ובשלהי שנות ה-30 כיהן בכור מאנדיל.
עוד נודע מקרב בני הקהילה, מנהל שירותי הבריאות בעיר ד"ר עוזיאל (וליזאר) פיאדה (1943-1887), אחיו של משה פיאדה.
ב-1931 התגוררו בלסקובאץ 93 יהודים.
ב-1941 היו בלסקובץ 59 יהודים בני הקהילה ועוד כמה עשרות פליטים שהגיעו לעיר מגרמניה הנאצית ומאוסטריה.
באפריל 1941 נכבשה יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית והוחל ברדיפות יהודים.
מקצת מבני הקהילה הצטרפו לכוחות הפרטיזנים של טיטו ומהם נודעה הפרטיזנית ולריה קאריו שנהרגה בקרבות והייתה רעייתו של פאבלה פאפ שנפל אף הוא בקרבות ועוטר בהמשך בעיטור גיבור יוגוסלביה.
באוקטובר 1941 נערכה אקציה בלסקובאץ.
גברי הקהילה נעצרו, הועברו למחנה הריכוז צרווני קרסט הסמוך לניש ושם נרצחו.
הנשים והילדים גורשו למחנה ההשמדה סיימישטה ושם נרצחו באמצעות משאיות גז.
בית העלמין היהודי נותר על תילו, ממוקם על מדרון תלול בפאתי העיר ולאורך השנים נגרמו בו נזקים כבדים בשל עבודות פיתוח כבישים שבוצעו בסביבתו ובשל מפולות עפר.
ב-2010 בוצעו במקום עבודות שימור והצלה של מצבות ובמקום הוקמה אנדרטה לזכר הנרצחים בשואה.
ב-2002 עדיין עמד על תילו מבנה בית הכנסת בעיר.
ארגון ה-ADAV הוסיף להתקיים למעלה מעשור לאחר מותו של מנהיגו, והוסיף לגדול לתדהמתם הרבה של מתנגדיו קרל מרקס והחוגים הליברלים בגרמניה.
העיתון "הסוציאל-דמוקרט" שנערך על ידי יוהאן בפטיסט פון-שווייצר היה האלמנט שהשלים את בניית ה-ADAV, ובזכותו הסתעף הארגון והגיע למחוזות חדשים.
הצלחתם הגדולה של הלסליאנים באיחוד עם ה-SDAP, הייתה יכולתם לשמר את האלמנט המפלגתי בתנועה הסוציאליסטית הגרמנית; למורת רוחו של מרקס, הונצח לסל גם בארגון המאוחד של שתי המפלגות.
הדרך המפלגתית, אשר חתרה להשפיע ולממש את השקפותיה במסגרת הפרלמנטריזם הגרמני החדש בימי אוטו פון ביסמרק, הייתה תוצאה של שימור מורשת לסל בידי ממשיכי דרכו.
לסקז'ב (בפולנית: Łaskarzew; ידועה גם כלאסקרוב) היא עיירה במחוז גרבולין שבפרובינציית מזוביה בפולין, על גדת נהר פרומניק (Promnik), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה בשנת 1418, עת הוענקו לו זכויות עיר.
מתחילת המאה ה-16 פותח היישוב, ונקבעו בו ימי שוק.
בעקבות מרד ינואר ניטל מעמדו העירוני של היישוב, וזה הושב לו בשנת 1969.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,300 יהודים, למעלה משליש מתושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות, של אגודת ישראל ושל הבונד.
ב-17 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ואלו רצחו בו תוך זמן קצר כמה עשרות יהודים.
בהמשך, מונה ביישוב יודנרט בראשות יעקב פרימר, אשר סיפק לגרמנים עובדים יהודים לעבודות כפייה.
בשנת 1940 רוכזו יהודי היישוב, לצד פליטים יהודים שהגיעו אליו, בגטו שהוקם בו, אשר שעריו ננעלו באוקטובר 1941.
ב-30 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו שביישוב אנשי ס"ס, וכ-400 מיושביו שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
בשעת האקציה הצליחו להימלט מהגטו מאות יהודים, ולאחר מצוד ממושך שערכו אחריהם הגרמנים ביערות הסביבה, מצאו ורצחו כ-800 מהם.
לֶסְלִי (לס) אליעזר לֶיְזֶרוֹבִיץ (Leslie Leiserowitz; נולד ב-9 באפריל 1934) הוא פרופסור לכימיה במכון ויצמן למדע.
חתן פרס ישראל לחקר הכימיה והפיזיקה לשנת ה'תשע"ו וחתן פרס וולף לכימיה לשנת 2021.
החל משנת 2022 הוא חבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ליזרוביץ נולד ביוהנסבורג שבדרום אפריקה ולמד באוניברסיטת קייפטאון לתואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה ולתואר שני בפיזיקה בחקר קריסטלוגרפיה.
היה תלמידו של רג'ינלד ג'יימס .
ב-1959 הגיע לישראל והיה תלמיד מחקר לתואר שלישי תחת קבוצת מחקר של גרהרד שמידט ובליווי של מנדל כהן.
מחקרו עסק בחקר מבנה גבישים מולקולריים ובתחום התרמוכרומיזם.
עם סיום לימודיו ב-1966 נסע למכון המחקר לכימיה בהיידלברג ועבד עם היינץ סטאב.
ב-1968 חזר לישראל והצטרף לסגל מכון ויצמן למדע.
ב-1983 התמנה לפרופסור מן המניין.
מחקריו עוסקים בחקר גבישים ובפרט בתקשורת בין-מולקולרית ונטיית המולקולות ליצירת גבישים.
ליזרוביץ נשוי לרוחמה ואב לשלוש בנות.
קרוב משפחתו הוא ראש עיריית רחובות לשעבר, יעקב סנדלר.