tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיימות טיסות ישירות בין סנטיאגו לפריז עם אייר פראנס וטיסות ישירות בין סנטיאגו לפפאטה, פולינזיה הצרפתית עם LATAM צ'ילה.
בשנת 2002 חתמה צ'ילה על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את צרפת).
בשנת 2017 הסתכם המסחר בין צ'ילה לצרפת ב-2 מיליארד יורו.
הייצוא העיקרי של צ'ילה לצרפת כולל: נחושת; פירות וזרעים; דבק עץ; דגים וסרטנים; ויין.
הייצוא העיקרי של צרפת לצ'ילה כולל: כורים גרעיניים, דוודים, מכונות ומכשירים; מכוניות וטרקטורים; מכונות וחומרים חשמליים; תרופות; ומוצרים כימיים.
צ'ילה היא שותפת הסחר השנייה בגודלה של צרפת בדרום אמריקה (אחרי ברזיל).
יחסי צ'ילה–קנדה מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים בין קנדה לצ'ילה.
שתי המדינות חברות ב-APEC, בארגון מדינות אמריקה ובארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי.
בשנת 1818 הכריזה צ'ילה על עצמאותה מספרד ועצמאותה הוכרה בשנת 1844. בשנת 1892 צ'ילה פתחה קונסוליה בעיר ונקובר עקב נוכחותם של מלחים צ'יליאנים בעיר.
צ'ילה המשיכה לפתוח קונסוליות בערים אחרות בקנדה כמו בעיר קוויבק (1885), ברנטפורד (1907) ובמונטריאול (1923).
באותה עת לא הייתה לקנדה נוכחות דיפלומטית בצ'ילה שכן היא הייתה עדיין חלק מהאימפריה הבריטית וכל ענייניה הבינלאומיים התנהלו דרך לונדון.
קנדה קיבלה שליטה מלאה ביחסים הדיפלומטיים לאחר כניסתו לתוקף של חוק ווסטמינסטר בשנת 1931.
במהלך מלחמת העולם השנייה החלה קנדה לכונן יחסים דיפלומטיים עם מדינות אמריקה הלטינית.
בשנת 1941 יצאה משלחת מסחרית קנדית לצ'ילה וחתמה על אמנה מסחרית.
צ'ילה, חברת מדינות ABC, נתפסה כמדינת חשובה באזור וקנדה כוננה יחסים דיפלומטיים עם צ'ילה בשנת 1941. ביולי 1942 צ'ילה פתחה נציגות דיפלומטית באוטווה.
באותה שנה, קנדה פתחה גם היא נציגות דיפלומטית בסנטיאגו.
ביוני 1944, שדרגו שתי המדינות את הנציגויות שלהם לשגרירויות, בהתאמה.
ב-11 בספטמבר 1973, נשיא צ'ילה, שנבחר באופן דמוקרטי, סלבדור איינדה, הורחק מהשלטון בהפיכה על ידי הגנרל אוגוסטו פינושה.
זמן קצר לאחר ההפיכה ברחו כמה אזרחים צ'יליאנים לשגרירות קנדה בסנטיאגו בבקשה למקלט.
המזכיר הראשון הקנדי מארק דולגין ודוד אדם איפשרו כניסה לצ'יליאנים ושכנו אותם בשגרירות ובבית השגריר הקנדי (באותה תקופה היה השגריר בארגנטינה).
לאחר חודש של אירוח הצ'יליאנים, קנדה (והממשלה הצ'יליאנית) איפשרו לשלוח את כל 16 האנשים לקנדה ליישוב מחדש.
ראש הממשלה ז'אן קרטיין (1998)
ראש הממשלה פול מרטין (2004)
ראש הממשלה סטיבן הרפר (2012)
בשנת 1996 חתמו קנדה וצ'ילה על הסכם סחר חופשי.
בשנת 2016 הסתכם המסחר בין קנדה וצ'ילה ב-2.4 מיליארד דולר קנדי.
היצוא של קנדה לצ'ילה כולל: מכונות, כימיקלים, שומנים ודגני דגנים ומוצרים מינרליים.
יצוא צ'ילה לקנדה כולל: נחושת, אבנים יקרות ומתכות (בעיקר זהב וכסף), פירות, דגים ופירות ים (סלמון) ומשקאות (יין).
בשנת 2015 השקיעה קנדה השקעות בשווי 15 מיליארד דולר בצ'ילה והיא המשקיעה השלישית בגודלה בצ'ילה אחרי ארצות הברית וספרד.
חברות רב לאומיות קנדיות כמו בריק גולד וסקוטיאבנק משקיעות בצ'ילה.
יינות צ'יליאנים ניתן למצוא ברחבי קנדה.
קנדה מחזיקה בשגרירות בבירת צ'ילה, סנטיאגו.
צ'ילה מחזיקה בשגרירות בבירת קנדה, אוטווה.
בנוסף מחזיקה בקונסוליות כלליות במונטריאול, טורונטו וונקובר.
יחסי צ'ילה–שוודיה הם היחסים הדיפלומטיים בין צ'ילה לשוודיה.
שתי המדינות נהנות מיחסי ידידות, שחשיבותן מתרכזת בתולדות ההגירה הצ'יליאנית לשוודיה במהלך שנות ה-70. כ־100,000 צ'יליאנים וצאצאיהם מתגוררים בשוודיה, מה שהופך אותם לקהילה הצ'יליאנית השלישית בגודלה (אחרי ארגנטינה וארצות הברית).
הגירה שוודית לצ'ילה החלה בשלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, כאשר צ'ילה הייתה עדיין חלק מהאימפריה הספרדית.
שוודי בולט היה מטאו ארנלדו הבל שנלחם למען צ'ילה במלחמות העצמאות והציג את בית הדפוס למדינה.
בשנת 1827 כונן האיחוד השוודי-נורווגי יחסים דיפלומטיים עם צ'ילה וחתם על חוזה ידידות.
בין השנים 1851–1853 הפכה הפריגטה השוודית HSwMS Eugenie לספינת המלחמה השוודית הראשונה שהקיפה את העולם, במסע שנועד לקדם את הסחר השוודי.
באותה תקופה קרא הקוג'ני לעיר הנמל ולפראיסו.
בשנת 1915 הפך הדיפלומט הצ'יליאני אגוסטין אדוארדס מק-קלור לשגריר הראשון בשוודיה.
בשנת 1969 נסע שר החינוך השוודי (וראש הממשלה לעתיד) אולוף פלמה לצ'ילה ונפגש עם כמה פקידי ממשל צ'יליאנים עם מקבל פרס נובל לעתיד, פבלו נרודה.
בנובמבר 1970 נבחר סלבדור איינדה לנשיא צ'ילה, הראשון ממפלגה סוציאליסטית.
בשנת 1970 שוודיה אישרה לספק צ'ילה סיוע בפיתוח.
בשנת 1971 קיבלה צ'ילה משוודיה מיליון וחצי כתר שוודי.
באותה שנה, שתי המדינות חתמו על הסכמים לצ'ילה לרכישת נשק וספינת מלחמה שוודית ישנה.
בשנת 1972 צ'ילה קיבלה 25 מיליון כתר שוודי כסיוע.
בשנת 1972 הגיע שגריר שוודיה האראלד אדלסטם לצ'ילה לתפקידו החדש.
ב-11 בספטמבר 1973, הודחה ממשלתו של הנשיא אלנדה בהפיכה של הגנרל אוגוסטו פינושה, שגובתה על ידי ממשלת ארצות הברית.
הוכרז כי הנשיא אלנדה התאבד במהלך ההפיכה והגנרל פינושה השתלט על הממשלה והפך לנשיא המדינה החדש.
תחת השגריר אדלסטם, שוודיה פתחה את שעריה למבקשי המקלט.
יותר מ-500 צ'יליאנים, 54 אורוגוואים וכמה קובנים קיבלו מעמד פליט בשגרירות שוודיה.
בסוף נשיאותו של פינושה, יותר מ-40,000 צ'יליאנים היגרו לשוודיה ככוח פוליטי.
בדצמבר 1973 הוכרז על ידי ממשלת צ'ילה השגריר אדלסטם כ"פרסונה נון גרטה".
כשגורש אדלסטם מצ'ילה, ראש ממשלת שוודיה, אולוף פאלמה, הצהיר שלא יהיה שגריר שוודי בצ'ילה עד שתוחזר הדמוקרטיה למדינה, דבר שלא קרה עד 1990.
כששבה צ'ילה לדמוקרטיה בשנת 1990, שתי המדינות נרמלו את היחסים ושגרירים הוסמכו לממשלותיהן בהתאמה.
בשנת 1990 ביקר נשיא צ'ילה, פטריסיו איילווין, בשוודיה.
בשנת 1996 ערך קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה ביקור רשמי בצ'ילה ונפגש עם הנשיא אדוארדו פריי רואיס-טאגלה.
במרץ 2016 ערכה נשיאת צ'ילה מישל בצ'לט ביקור ממלכתי בשוודיה בהזמנת המלך.
במהלך ביקורה הניחה הנשיאה בצ'לט זר על קברו של ראש הממשלה לשעבר אולוף פאלמה, שמילא תפקיד מכריע בקבלת פליטים צ'יליאנים לשוודיה.
הנשיאה בצ'לט נפגשה גם עם מנהיגים עסקיים וחברי הקהילה הצ'יליאנית בשוודיה.
ביקורים רמי דרג מצ'ילה לשוודיה
נשיא צ'ילה פטריסיו איילווין (1990)
ביקורים רמי דרג משוודיה בצ'ילה
קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה (1996)
ראש ממשלת שוודיה יירן פרסון (2003)
ראש ממשלת שוודיה פרדריק ריינפלט (2011)
בשנת 2002 חתמה צ'ילה על הסכם סחר חופשי עם האיחוד האירופי (הכולל את שוודיה).
בשנת 2016 הסתכם המסחר בין צ'ילה לשוודיה ב-481 מיליון דולר.
הייצוא העיקרי של צ'ילה לשוודיה כולל: נחושת, יין, עץ ופירות.
הייצוא העיקרי של שוודיה לצ'ילה כולל: ציוד מכונות ותחבורה, ציוד מיוצר, כימיקלים ומוצרים נלווים, מזון ובעלי חיים, משקאות וטבק.
חברות רב-לאומיות שוודיות כמו אסטרהזניקה, אריקסון, H&M, Saab Group ווולוו פועלות בצ'ילה.
צ'ילה היא שותפת הסחר השלישית בגודלה באמריקה הלטינית.
צ'ילה מחזיקה בשוודיה שגרירות בסטוקהולם ו-2 קונסוליות בגטבורג ומאלמה.
שוודיה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו וקונסוליה כללית בוולפראיסו.
יחסי צ'ילה–קולומביה הם היחסים שבין הרפובליקה של צ'ילה לרפובליקת קולומביה.
שתי המדינות נשלטו בעבר על ידי ספרד, ומאז הן שותפות לתרבות ודמוגרפיה דומה.
מסיבה זו שתי המדינות גם זוכות ליחסים חמים והדדיים, כאשר התרבות המשותפת היא גורם מרכזי לחמימות היחסים.
שתי המדינות חברות בברית הפסיפית, מרקוסור, קהילת מדינות אמריקה הלטינית והאיים הקריביים וארגון מדינות אמריקה.
לצ'ילה יש שגרירות וקונסוליה בבוגוטה ואילו קולומביה מחזיקה בשגרירות וקונסוליה בסנטיאגו.
נכון לשנת 2009 היחסים הכלכליים בין המדינות (סיוע כלכלי, ייבוא, ייצוא וכדומה) נמוכים יחסית מאלו היו במאות קודמות, אך מנהיגי שתי המדינות הצהירו שהמדינות יעבדו על מנת לשפר את היחסים ולפתח מחדש את הידידות בין השתיים.
המספר המוערך כיום הוא שישנם למעלה מ-20,000 אזרחים קולומביאנים המתגוררים בצ'ילה.
עם זאת, קיימת בצ'ילה עדיין אפליה וגזענות מה כלפי אנשים ממוצא קולומביאני.
ההסבר הוא ככל הנראה מצבה הכלכלי הירוד של קולומביה לעומת צ'ילה, והחשש של התושבים הצ'יליאנים מהקולומביאנים ה"עניים".
בין קולומביה לצ'ילה יש ידידות המתאפיינת בשיתוף פעולה תרבותי.
דוגמה לשיתוף פעולה זה הוא שיר הצעדה "March to the Seventh Line" המשמש את צבא צ'ילה, ומנוגנן תמיד בשיתוף של חיילים צ'יליאנים וחיילים מהכוחות הצבאיים של קולומביה, לאות אחדות בין המדינות.
יחסי צ'ילה–תוניסיה הם יחסי החוץ בין תוניסיה לצ'ילה.
תוניסיה מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד בסנטיאגו דה צ'ילה.
צ'ילה מיוצגת בתוניסיה באמצעות שגרירותה ברבאט, מרוקו, ובנוסף היא מחזיקה קונסוליית כבוד בתוניס.
יחסי צ'ילה–צ'כיה הם היחסים הבין-לאומיים בין צ'ילה וצ'כיה.
היחסים בין שתי המדינות החלו בשנת 1993, לאחר פירוק צ'כוסלובקיה.
צ'כיה הייתה המדינה הראשונה שתמכה במועמדות צ'ילה להצטרף ל (OECD), כאשר החברות כאמור נכנסה לתוקף בשנת 2010. Circulo Checo Chileno הוא אחד הארגונים החשובים ביותר של הקהילה בצ'ילה.
ב-2 במאי 2016 התקיימה גרסה מיוחדת של יום צ'ילה בעיר ליברץ בצ'כיה.
העיירה נואבה בראונאו הוקמה בשנת 1875 על ידי מהגרים בוהמיים דוברי גרמנית מהעיר ברומוב בצ'כיה, כאשר השטחים היו שייכים ל.
בשנת 2011 גנב נשיא צ'כיה ואצלב קלאוס עט פרוטוקול במהלך ביקורו הרשמי בצ'ילה.
זה קרה במהלך מסיבת העיתונאים עם נשיא צ'ילה סבסטיאן פיניירה, וההקלטה שודרה ברשתות החברתיות, ומשכה תשומת לב רבה ברחבי העולם.
צ'ילה וצ'כיה חתמו על הסכמים רבים והסכמי שיתוף פעולה בתחומים שונים.
יחסי הסחר צ'ילה–צ'כיה נשלטים בעיקר על ידי הסכם ההתאגדות כלכלי EPA) עם האיחוד האירופי שנכנס לתוקף ב-1 בפברואר 2003. בעבר חתמו צ'ילה וצ'כיה על הסכם לקידום והגנה הדדית על השקעות שהוכרז בשנת 1996.
מאז שצ'כיה הצטרפה לאזור שנגן, אזרחים צ'יליאנים וצ'כים יכולים להיכנס ממדינה אחת לאחרת ללא צורך לויזה עבור שהייה של עד 90 ימים בתוך 180 ימים, מסיבות תיירות, עסקים וביקורים.
בשנת 2015 ממשלות שתי המדינות חתמו על תוכנית אשרת עבודה וחופשה, במטרה להקל על החלפת צעירים לשהיות של שנה אחת.
קיימים הסכמי שיתוף פעולה מרובים בתחום המדעי, התרבותי, האקדמי, הכלכלי וכו'.
בשנת 2011, נחתם הסכם שיתוף הפעולה באנטארקטיקה של צ'ילה–צ'כיה.
ממשלת צ'כיה משתתפת במצפה הכוכבים הדרומי של אירופה, הממוקם במדבר אטקמה.
צ'ילה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
צ'כיה המחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי צ'ילה–תאילנד הם היחסים הבינלאומיים בין הרפובליקה של צ'ילה לבין ממלכת תאילנד.
שתי המדינות הן באגן האוקיינוס השקט והן חברות הפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה - האוקיינוס השקט (APEC).
צ'ילה ותאילנד כוננו יחסים דיפלומטיים ב-29 באוקטובר 1962 באמצעות שגרירויותיהם בבואנוס איירס, ארגנטינה.
ביולי 1981 צ'ילה פתחה את שגרירותה בבנגקוק.
לאחר מכן, שתי הממשלות חתמו על הסכם סחר (1981) ועל מזכר הבנות להקמת ועדת סחר משותפת (1983), כמו גם על הסכמי שיתוף פעולה מדעי-טכני (1986) בנושא שימוש שלום באנרגיה גרעינית (1988) וויתור על אשרות בדרכונים דיפלומטיים (1989).
תאילנד פתחה את שגרירותה בסנטיאגו דה צ'ילה בשנת 1994, באותה שנה שבה הצטרפה אותה מדינה ל-APEC, שלאחריה התחזקו היחסים הדו-צדדיים עם העמקת הקשרים בתחומי עניין משותף, בעניינים פוליטיים, כלכליים ומסחריים, במיוחד בפורומים בינלאומיים.
כתוצאה מהאמור לעיל, ב-4 באוקטובר 2013, נחתם בבנגקוק הסכם סחר חופשי (FTA) בין צ'ילה לתאילנד, הכולל תחומי שיתוף פעולה בתחום הציבורי, הפרטי והאקדמי, בתחומי עניין הדדי כגון אנרגיה, חדשנות ופיתוח, תיירות, חינוך ומגדר בין היתר.
ה-TLC נכנס לתוקף בינלאומי ב-5 בנובמבר 2015.
היחסים המסחריים בין צ'ילה לתאילנד הם חלק מ-FTA שנחתם בין שתי המדינות, שנכנס לתוקף בנובמבר 2015. הודות להסכם זה ניתנה גישה מועדפת מיידית ליותר מ-90% ממוצרי הסחר הדו-צדדי.
בשנת 2016, המסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-975 מיליון דולר, עם קצב צמיחה שנתי ממוצע של-0.1% בחמש השנים האחרונות, ולכן הוא נתפס כיציב.
המוצרים העיקריים שיוצאו על ידי צ'ילה כללו קתודות נחושת, סלמון קפוא ועיסת כימיקלים מחטניים, ואילו המוצרים שיוצאו בעיקר על ידי תאילנד לצ'ילה היו משאיות, מכוניות נוסעים וטונה.
צ'ילה הייתה בשנת 2015 שותפת הסחר השלישית בגודלה של תאילנד באמריקה הדרומית, אחרי ברזיל וארגנטינה, בעוד שתאילנד היא שותפת הסחר הראשונה של צ'ילה מבין המדינות באזור התאחדות אומות דרום-מזרח אסיה.
צ'ילה מחזיקה בתאילנד שגרירות בבנגקוק, אשר מוסמכת גם עבור קמבודיה ומיאנמר, ובנוסף מחזיקה קונסוליית כבוד בפוקט.
תאילנד מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה, אשר מוסמכת גם עבור פנמה, קוסטה ריקה ואל סלוודור.
יחסי צ'ילה–קטר הם יחסי החוץ בין מדינת קטר והרפובליקה של צ'ילה.
בשנת 2017 תרמה קרן מדינת קטר 5 מיליון דולר למשרד העבודות הציבוריות בצ'ילה, שישמשו להקמת מערכת מי השתייה החדשה שתספק את העיירות סנטה אולגה, לוס ארומוס ואלטוס דה מורן, שנפגעו קשות משריפות הקיץ של קיץ 2017.
הסחר בין שתי המדינות הסתכם ב-170 מיליון דולר בשנת 2012. המוצרים העיקריים שיצאה צ'ילה לקטר היו נחושת, עץ ותפוחים, ואילו קטר מייצאת בעיקר פוליאתילן, פוליפרופילן וצינורות לצ'ילה.
בשנת 2017, חברת התעופה הקטרית הראשית, קטר איירווייז, רכשה 10% בעלות בחברת LATAM הצ'יליאנית, וכעבור חודשים הודיעה על פתיחת קו טיסה בין דוחה לסנטיאגו דה צ'ילה במהלך שנת 2018.
קטר מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בבואנוס איירס, ארגנטינה.
צ'ילה מיוצגת בקטר באמצעות שגרירותה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות, ובנוסף, היא מחזיקה קונסוליית כבוד בדוחה.
יחסי צ'ילה–רומניה הם יחסי החוץ בין צ'ילה לרומניה.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-5 בפברואר 1925. באותה שנה הוקמו שגרירויות זו אצל זו, אך היחסים הדו צדדיים נותקו בשנת 1943 בעקבות מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1965 חודשו היחסים הדיפלומטיים.
למרות שרוב מדינות הגוש המזרחי ניתקו את יחסיהן עם צ'ילה לאחר 1973, רומניה סירבה לנתק את היחסים הדיפלומטיים.
צ'ילה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט וקונסוליות כבוד בבראשוב וקלוז'-נאפוקה.
רומניה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי צ'ילה–קובה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה של צ'ילה לרפובליקה של קובה.
קובה הייתה מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 נקודת התייחסות לפוליטיקאים מהשמאל בצ'ילה.
צ'ילה, יחד עם ארגנטינה, ברזיל, מקסיקו, בוליביה ואקוודור, התנגדה לסנקציות שהטילה ארצות הברית על קובה במהלך פגישת ה־OAS בשנת 1962 בפונטה דל אסטה, אורוגוואי.
בשנת 1971 צ'ילה כוננה מחדש את היחסים הדיפלומטיים עם קובה, והצטרפה למקסיקו וקנדה בדחיית אמנת ארגון מדינות אמריקה שהוקמה בעבר, האוסרת על ממשלות בחצי הכדור המערבי ליצור קשרים דיפלומטיים עם קובה.
זמן קצר לאחר מכן ערך נשיא קובה פידל קסטרו ביקור של חודש בצ'ילה.
עם סלבדור איינדה הוא ביקר במכרה הנחושת El Teniente שהולאם זמן קצר קודם לכן.
במהלך הדיקטטורה הצבאית של פינושה בצ'ילה (1973–1990) סיפקה קובה אימונים ונשק עבור אנשי שמאל צ'יליאניים להקמת התנגדות מזוינת.
תנועת השמאל המהפכנית הצ'יליאנית שאבה השראה מהמהפכה הקובנית ומהסיירה מאסטרה בניסיון להקים גרילה בנלטומה, שנמחקה בשנת 1981. לאחר מכן המלחמה הכפרית בהשראת הקובה הוכיחה ככישלון, קובה המשיכה לתמוך בגרילות עירוניות כמו FPMR.
אחת מההברחות הגדולות ביותר של נשק קובני התרחשה בקריזאל באחו, נשק זה שימש מאוחר יותר על ידי FPMR לביצוע ניסיון התנקשות נגד פינושה ב־1986.
בשנת 2009 ביקרה בצ'לט בקובה, והפכה אותה למנהיגה הצ'יליאנית הראשונה שביקרה במדינת האי מאז ביקור סלבדור איינדה בשנת 1972.
צ'ילה מחזיקה בקובה שגרירות בהוואנה.
קובה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
בין הרפובליקה של צ'ילה לקוסובו לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים, מאחר שצ'ילה אינה מכירה בעצמאות קוסובו.
בשנת 1999, במהלך מלחמות יוגוסלביה, צ'ילה קיבלה פליטים ממנה, אם כי כמעט כולם חזרו לאירופה עקב תנאי החיים הירודים בהם התקבלו בצ'ילה.
לאחר סיום שלטונו של סלובודן מילושביץ', בשנת 2000, הכירה צ'ילה ברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, אולם מאידך, צ'ילה איננה מכירה בעצמאותה של קוסובו.
בשנת 2014 הייתה אמורה נבחרת צ'ילה בכדורגל לשחק מול נבחרת קוסובו בכדורגל משחק ידידות, אולם לבסוף ביטלה צ'לה את המשחק.
יחסי צ'ילה-תימן הם היחסים הבינלאומיים בין צ'ילה לבין תימן.
לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות.
בשנת 2018 הסתכם הסחר בין שתי המדינות ב-12,000 דולר.
צ'ילה לא מיוצגת בתימן לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
תימן לא מיוצגת בצ'ילה לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
יחסי צ'ילה–קמבודיה הם יחסי החוץ בין צ'ילה וקמבודיה.
היחסים הדיפלומטיים בין קמבודיה לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-9 בינואר 1974, אולם נותקו כעבור 9 ימים וחודשו רק בשנת 1990.
קמבודיה מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בוושינגטון די סי, ארצות הברית.
צ'ילה מיוצגת בקמבודיה באמצעות שגרירותה בבנגקוק, תאילנד.
יחסי צ'ילה–קזחסטן הם יחסי החוץ בין צ'ילה וקזחסטן.
היחסים הדיפלומטיים בין קזחסטן לצ'ילה כוננו באופן רשמי ב-19 באוגוסט 1993. בספטמבר 2019 התקיים בנור-סולטן הפגישה השנייה של התייעצויות פוליטיות בין שתי המדינות.
במהלך הפגישה הודגש האינטרס המשותף להעמקת היחסים הדו-צדדיים בתחומים שונים כמו סחר, השקעות, כרייה ואנרגיה, שלגביו הוצע הקמה רשמית של דיאלוג סחר בין צ'ילה לקזחסטן.
קזחסטן מיוצגת בצ'ילה באמצעות שגרירותה בברזיליה, ברזיל, ובנוסף מחזיקה קונסוליה כללית בסנטיאגו דה צ'ילה.
צ'ילה מיוצגת בקזחסטן באמצעות שגרירותה במוסקבה, רוסיה, ובנוסף מחזיקה קונסוליה כללית בנור-סולטן.
בין הרפובליקה של צ'ילה לאיחוד של איי קומורו לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים, ושתי המדינות לא מיוצגות האחת אצל השנייה, לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה, אולם שתי המדינות חברות באו"ם ובארגונים בינלאומיים נוספים.
יחסי ציבור (בראשי תיבות: יח"צ; ומהם נגזר שם העצם יַחְצָנוּת, והעוסק במקצוע: יַחְצָן; באנגלית: Public Relations, ר"ת: PR) הם פעילות תקשורת המונים שמטרתה להשפיע על הציבור, או על קהל יעד מסוים, להשגת מוניטין הרצוי ליוזם פעילות זו.
יחסי ציבור נחוצים לפעילותו השגרתית של יחיד או גוף הרוצה להגיע לתודעת הציבור, וחשיבותם גוברת בעיתות ניהול משבר בפעילותו של הגוף.
חברות מסחריות, פוליטיקאים, ממשלות, אישים מתחום האמנות ועסקי השעשועים, כמו גופים שונים אחרים, מעסיקים אנשי יחסי ציבור ("יחצנים") במשרה מלאה.
במקרים אחרים מסתפק גוף בשירותיו הקבלניים של משרד יחסי ציבור חיצוני.
בישראל פועלים משרדי יחסי ציבור רבים, חלקם קשורים למשרדי פרסום וחלקם פועלים באופן עצמאי.
להבדיל מפרסומאי, היחצ"ן משתמש בחלק העיתונאי ולא הפרסומי של אמצעי התקשורת.
לדוגמה, רכישת שטח בעיתון לצורכי פרסום מודעה היא פעילות פרסום; השפעה ישירה או עקיפה על עיתונאי להכנסת כתבה אוהדת לעיתון היא פעילות יחסי ציבור.
היחצן הוא אדם שיש לו יכולת לייצר עבור העיתונאים מידע רלוונטי עבור הלקוח שלו.
הנחת העבודה בפעילותו היא – האמונה בכוחה של הידיעה העיתונאית, וביכולתה לספק אמינות גדולה יותר מאשר מודעה או סרטון המוגדרים כפרסום ונחשבים פחות אמינים.
לשם כך נעזר היחצן בקשריו עם כל אמצעי התקשורת.
בין היתר, פועלים יחצנים בדרכים הבאות:
הודעות לעיתונות (בשפה המקצועית "קומוניקטים").
המידע בהודעה צריך להיות מספיק מעניין כדי שכלי התקשורת יפרסמו אותו.
למשל: כאשר חברת מכוניות משיקה מכונית חדשה, יכול היחצן להביא לידיעת הציבור עובדות מעניינות על המכונית החדשה (מהירות שיא, אמצעי בטיחות מקוריים, רוכשים מפורסמים וכדומה).
פעילויות מעוררות עניין ציבורי – למשל, הזמנת ידוענים לפתיחה של עסק חדש.
באינטרנט, פונים יחצנים רבים לתחום הטוקבקים, על ידי יצירת תגובות מלאכותיות ("מגויסות") הנוגעות ללקוח שלהם או למתחריו.
כמו כן, נעשה שימוש ברשתות חברתיות מקוונות ובטכניקות של שיווק ויראלי.
יצירה או הפצה של ספינים תקשורתיים כלומר מניפולציות במידע תקשורתי או פרשנות המסיטות את הדיון הציבורי לנוחות הצד היוצר אותם.
קיים ויכוח באשר לאופי עבודת היחצנות, בשאלה אם היא רק מתווכת או גם משתדלת לעצב את המציאות בהתאם לאינטרסים של לקוחותיה.
מיצוב החברה מול קהלי היעד שלה היא משימה חשובה עבור איש יחסי הציבור.
חברות רבות נתקלות בבעיית תדמית קשה ואיש יחסי הציבור מחויב לסייע לחברה במיצובה האיכותי מול קהל זה.
המיצוב ייעשה תוך בניית פרופיל כתבות שמדגישות את יתרונות החברה, תוך יצירת שפה תקשורתית שתלווה את החברה ודרך בניית מארג של כלים (מאתר אינטרנט ועד לרמת הברושור העסקי) - שיצעידו את החברה למקום הרצוי.
ככלל, שני המושגים הללו נועדו למטרה משותפת: קידום ענינו של הלקוח – בית עסק, מוסד ציבורי או אישיות מפורסמת.
ההבדל המשמעותי בין השניים הוא סוג הפעילות והעלות הכוללת שלה.
בעוד שההשקעה בפרסום גבוהה, ותלויה במחירי שטח הפרסום (מודעה בעיתון או זמן השידור ברדיו) ובהפקת הפרסום המיועד (צילומים לגרפיקה במודעה, הפקת סרטון פרסום וכו') הרי שהיחצנות תלויה בכישוריו של היחצן, בקשריו עם אמצעי התקשורת וביכולתו ליצור את הפעילות המתאימה.
עבודתו משולמת על בסיס חודשי קבוע והמחיר נמוך מאוד בהשוואה לעלויות אמצעי הפרסום האחרים.
מידת העדיפות של כל אחת מהפעולות תלויה בגורם המפרסם והחלטותיו האסטרטגיות - לעיתים, הוא בוחר להעדיף אחת משתי הדרכים כדי לקדם את ענייניו, לעיתים בוחר בשתיהן יחד, כאשר אחת משלימה את השנייה.
ניהול משברים הוא הפונקציה המנחה כיצד משתלטים על משבר, מצמצמים נזק ופגיעה בשמו הטוב של הארגון, תוך גריפת יתרונות מהמצב.
משבר עלול לנבוע מתקלה חמורה שזכתה לפרסום רב ועוררה זעם בציבור, או מפעילות מתמשכת של הארגון שחשיפתה עוררה זעם בציבור.
בנוסף להתמודדות הישירה עם הגורמים למשבר, נדרשת גם פעילות אינטנסיבית של יחסי ציבור, לשיקום אמונו של הציבור בארגון.
הדעות בקרב העיתונאים חלוקות בשאלה עד כמה נכון להיעזר ביחצנים.
יש הסבורים כי רבים מהיחצנים מבינים היטב את עולם העיתונות, וביכולתם לספק סיפורים עיתונאיים טובים, ללא מאמץ משמעותי מצד העיתונאים.
לדעתם, על העיתונאי להשגיח שהסיקור לא יהיה מוטה, אבל אין פסול בקיום קשרים הדוקים עם יחצנים ובהסתמכות גדולה עליהם.
לעומתם, עיתונאים אחרים טוענים כי ההסתמכות על יחצנים יוצרת תלות פסולה ופוגעת באמינות הסיקור העיתונאי.
הם דוגלים בצמצום עד למינימום של ההסתמכות על יחצנים, ובפנייה אליהם רק לצורך קבלת תגובה.
בתחילת המאה ה-21 הסתמן אמצעי חדש ליחסי ציבור, יחסי ציבור באינטרנט.
סוג זה של יחסי ציבור מתאפיין בשיווק באמצעות הרשתות החברתיות השונות, ובראשן פייסבוק, יוטיוב, לינקדין וטוויטר.
היתרון העיקרי בסוג זה של יחסי ציבור הוא בכך שהם ויראליים.
קיימות גם חברות מסחריות העוסקות בניהול מוניטין באינטרנט.
בתוך תחום יחסי הציבור באינטרנט קיים גם עולם המשפיענים.
בעידן שבו קהל רב צורך תוכן יותר ברשתות החברתיות מאשר בטלוויזיה וברדיו, שיתוף פעולה עם משפיענים (Influencers) הפך לכלי מרכזי בעולם יחסי הציבור.
משפיענים הם אנשים בעלי נוכחות דיגיטלית משמעותית וקהל עוקבים נאמן, אשר המלצותיהם נתפסות כאותנטיות ואמינות.
יחצנים עובדים עם משפיענים במטרה ליצור חשיפה אורגנית למותגים, שירותים או אירועים, תוך יצירת תוכן אישי ומסקרן שמשתלב בשגרת החיים של המשפיען.
בניגוד ליחסי ציבור מסורתיים, מסרים המועברים דרך משפיענים לרוב מתקבלים באמון רב יותר, ומאפשרים לחברות לבנות תדמית חיובית ולקיים אינטראקציה ישירה עם קהלי יעד ממוקדים.
תחום זה, דורש מהיחצן הבנה מעמיקה בזיהוי מובילי דעה מתאימים, בניית שיתופי פעולה ומעקב אחר ביצועי הקמפיין במדדים דיגיטליים.
היחסים שבין הרפובליקה הצ'כית לבין הרפובליקה הצרפתית הם יחסים היסטוריים שהחלו עוד מימי הביניים.
צרפת הייתה המדינה הראשונה שהכירה בצ'כוסלובקיה ב-28 באוקטובר 1918. צרפת תמכה בחתימת ההסכמה הקטנה ומשום כך צ'כוסלובקיה חתמה על ברית עם צרפת.
צרפת מיוצגת בצ'כיה באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בעיר הבירה פראג.
צ'כיה מיוצגת בצרפת באמצעות שגרירות שהיא מחזיקה בעיר הבירה פריז ובעוד ארבע שגרירויות כבוד בערים: ליון, ליל, נאנסי ונאנט.
משנת 1999, צ'כיה היא מדינה משקיפה בלה פרנקופוני.
בין צ'כיה לבין רומניה מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים, ואף שיתוף פעולה בנושאים שונים.
קשרי המסחר בין שתי המדינות הוקמו בתקופת שושלת פשמישל, כאשר רוב הבדים, והכובעים שנמכרו בשטחי רומניה יובאו מבוהמיה.
היחסים בין בוהמיה לנסיכויות הרומניות גברו במהלך המלחמה נגד הטורקים בתקופת שלטונו של מיכאי האמיץ, שקיבל נחלה בשלזיה בשנת 1599 על ידי רודולף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה וביקר בפראג בשנת 1601.
בין השנים 1823–1863 הקימו מתיישבים צ'כיים 9 יישובים צ'כיים בבאנאט, ושני העמים היו שותפים למהפכת 1848.
באוקטובר 1917 טומאש מסריקביקר ביאשי, על פי הזמנתו של פרדיננד הראשון, מלך רומניה.
ב-1 בינואר 1993 פורקה צ'כוסלובקיה וצ'כיה ירשה את מקומה, ומיד כוננו היחסים בין שתי המדינות.
ב-6 - 7 בספטמבר 1993 ביקר שר החוץ הרומני תיאודור מישקאנו בצ'כיה, וב-7 - 8 בנובמבר אותה שנה ראש ממשלת צ'כיה ואצלב קלאוס ביקר בבוקרשט, ובמהלך ביקורו נחתם הסכם על הסחר החופשי בין המדינות, הסכם להסרת המיסים הכפולים והסכם ההגנה וההשקעה ההדדית של השקעות חוץ.
במהלך השנים התקיימו ביקורים רשמיים של נציגים משתי המדינות, ונחתמו הסכמים לשיתוף פעולה בתחומים שונים, ביניהם חינוך, סחר, ביטחון, תרבות ועוד.
רומניה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג, מאידך, צ'כיה מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט וקונסוליה בטימישוארה.
יחסי צ'כיה-רוסיה הם היחסים הדיפלומטיים והבילטרליים בין הרפובליקה הצ'כית לבין הפדרציה הרוסית.
לרפובליקה הצ'כית שגרירות במוסקבה ושתי קונסוליות (בסנקט פטרבורג וביקטרינבורג).
לפדרציה הרוסית שגרירות בפראג ושתי קונסוליות (בברנו ובקרלובי וארי).
במשך כל תקופת ימי הביניים ובתקופה המודרנית המוקדמת, צ'כוסלובקיה הייתה חלק מהאימפריה הרומית הקדושה והאימפריה האוסטרית.
במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 נקראו היחסים בין שתי המדינות בשם יחסי ברית המועצות-צ'כוסלובקיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר המפלגה הקומוניסטית במדינה השתלטה עליה באמצעות הפיכה ב-1948, הפיכה שנתמכה בידי ברית המועצות, הפכה צ'כוסלובקיה חלק מהגוש המזרחי, על פי ברית ורשה עם ברית המועצות ומדינות מזרח אירופיות נוספות.
היחסים היו טובים (כי המפלגה השולטת צייתה לכל ההוראות ממוסקבה), עד 21 באוגוסט 1968 כאשר בעקבות "האביב של פראג" פלשה ברית המועצות למדינה.
108 צ'כוסלובקים מתו ו-500 נפצעו כתוצאה מהפלישה.
עקב הפלישה נבלמו הרפורמות הדמוקרטיות והליברליות, וזאת עקב השתלטות הפוליטיקאים הנאמנים למוסקבה על המדינה מחדש.
ב-7 בדצמבר 2011 ביקר נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב בפראג, וחתם על חוזים כלכליים ותרבותיים.
שתי המדינות מתייחסות זו לזו כשותפת סחר חשובה.
באפריל 2021 גירשה צ'כיה 18 דיפלומטים רוסים, בחשד שהיו מעורבים בפיצוץ מחסן תחמושת ב-2014. בתגובה, גירשה רוסיה 20 דיפלומטים צ'כים.
בשנת 2014 עמד שווי הסחר בין שתי המדינות על כ-11.7 מיליארד דולר, אך שווי זה ירד עקב הסנקציות על רוסיה בעקבות סיפוח חצי האי קרים.
אף על פי שהסחר בין שתי המדינות נאמד במיליארדי דולרים מדי שנה, וצ'כיה היא יעד תיירותי משמעותי לתיירים הרוסים, הצ'כים נוטים שלא לבטוח ברוסיה, לאחר פלישת ברית המועצות ב-1968, ולהם דעה שלילית על רוסיה.
רוסיה הין בין המדינות שנתפסות בצורה השלילית ביותר בידי הצ'כים, כאשר בנובמבר 2016 רק 26% מהצ'כים ציינו כי להם דעה חיובית על רוסיה.
הרפובליקה הצ'כית ורפובליקת קניה מקיימות ביניהן יחסים דיפלומטיים, כשלצ'כיה שגרירות בניירובי ולקניה שגרירות בפראג.
סגן ראש ממשלת קניה ושר החוץ של הרפובליקה הצ'כית ביקרו בקניה בשנת 2011. ב-2006 ביקר בקניה סגן שר התעשייה והמסחר של צ'כיה.
שר התיירות הקנייתי ביקר בצ'כיה בשנת 2006.
קניה וצ'כיה חתמו על הסכמים בנושאי:
שיתוף פעולה מדעי וטכני בין ממשלות צ'כוסלובקיה וקניה ב-1964.
שיתוף פעולה תרבותי שנחתם בין ממשלות צ'כוסלובקיה וקניה ב-1986.
הסכם שירותים אוויריים שנחתם בין ממשלות צ'כוסלובקיה לקניה ב-1989.
שתי המדינות זיהו תחומי מפתח לשיתוף פעולה ביניהן, והם תחומי המסחר, התרבות, התיירות, והחינוך.
כ-10,000 תיירים צ'כיה מבקרים בקניה מדי שנה.
טיסת הצ'רטר הראשונה בין פראג לניירובי נחנכה בשנת 2006.
קניה היא אחת משותפות הסחר החשובות ביותר של צ'כיה באפריקה שמדרום לסהרה.
ב-2006 הוערך היקף הסחר הדו-צדדי ב-6.2 מיליון אירו.
הייצוא של קניה הוא ברובו תוצרת חקלאית כולל קפה, פרחים, פירות וירקות.
הייצוא העיקרי של הרפובליקה הצ'כית לקניה כולל מוטות ברזל, זכוכית, מטוסים וחלקי חילוף, מלגזות, תרופות, ציוד כירורגי, מחרטות וכלי רכב.
לצ'כיה שגרירות בניירובי שנפתחה בנובמבר 2014, ולקניה שגרירות בפראג.
יחסי צ'כיה-קרואטיה הם היחסים הדו-צדדיים בין צ'כיה לבין קרואטיה.
צ'כוסלובקיה הכירה בקרואטיה ב-16 בינואר 1992. לאחר פירוק צ'כוסלובקיה, קרואטיה וצ'כיה, שהוקמו זה עתה, הכירו והקימו יחסים דיפלומטיים ב-1 בינואר 1993.
קרואטיה צ'כיהאוכלוסייה 4,154,200 10,610,947 שטח 56,594 קמ"ר 78,866 קמ"ר צפיפות אוכלוסין 75.8 איש לקמ"ר 134 איש לקמ"ר עיר בירה זאגרב פראגיבשתאירופהאירופה ממשלהרפובליקה פרלמנטרית חוקתיתרפובליקה פרלמנטרית חוקתיתמנהיג/ה נוכחי/ת הנשיאה קולינדה גרבר-קיטרוביץ' הנשיא מילוש זמאן שפה רשמיתקרואטיתצ'כית
צ'כיה מחזיקה בקרואטיה שגרירות בזאגרב ו-2 קונסוליות בספליט וברייקה.
מאידך, קרואטיה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג וקונסוליית כבוד בברנו.
יחסי צ'כיה–שווייץ הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה הצ'כית לבין הקונפדרציה השווייצרית.
במהלך שלב ההתפתחות של צ'כיה מחדש כאומה עצמאית בשנות התשעים של המאה העשרים, הייתה צ'כיה מדינה מועדפת לשיתוף פעולה עם שווייץ במזרח אירופה, היא קיבלה סיוע בשווי של עשרות מיליוני פרנק שווייצרי בדמות תמיכה טכנולוגית, תמיכה כספית למערכת הבריאות, הסביבה והבנקים של צ'כיה.
מן הצד השני, מחזיקה צ'כיה שגרירות בברן ושתי קונסוליות בבזל ובלוגאנו.
שווייץ מיוצגת בצ'כיה בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בפראג, בירת המדינה.
צ'כיה מיוצגת בשווייץ בדרג השגרירות באמצעות שגרירות רשמית שהיא מחזיקה בברן, בירת המדינה.
צ'כיה מיוצגת בשווייץ גם בדרג הקונסולרי באמצעות שתי קונסוליות רשמיות שהיא מחזיקה בערים בזל, ולוגאנו.
על פי הלשכה השווייצרית המרכזית לסטטיסטיקה, בסוף שנת 2018 התגוררו בצ'כיה אלף ארבע מאות ושלושה עשר אזרחים שווייצרים.
יחסי צ'כיה–קוריאה הדרומית הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה הצ'כית ובין הרפובליקה של קוריאה.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-22 במרץ 1990.
בשנת 2015 הייתה דרום קוריאה השותפה העסקית השלישית בגודלה של צ'כיה מחוץ לאיחוד האירופי.
בשנה זו חתמו שתי המדינות על הסכם שותפות אסטרטגי, שלדברי ראש ממשלת צ'כיה בוהוסלב סובוטקה נועד להרחיב את הקשרים העסקיים שהתבססו על תחום ייצור המכוניות גם לתחומי הביטחון, התשתיות, הגרעין והתחבורה הציבורית.
חברת הרכב הדרום קוריאנית יונדאי מוטור מחזיקה מפעל לייצור רכבים בצ'כיה, בו מיוצר דגם i30.
קוריאה הדרומית מיוצגת בצ'כיה על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בפראג, בירת המדינה.
צ'כיה מיוצגת בקוריאה הדרומית על ידי שגרירות שהיא מחזיקה בסיאול, בירת המדינה.
נכון לשנת 2018 ל-2,673 מאזרחי דרום קוריאה היה היתר שהייה בצ'כיה.
יחסי צ'כיה–קנדה הם יחסי החוץ בין קנדה לצ'כיה.
שתי המדינות הן חברות מלאות בנאט"ו ובארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
ישנם כ-94,000 אנשים ממוצא צ'כי המתגוררים בקנדה.
בשנת 2013, הייצוא הקנדי לצ'כיה הסתכם ב-134.8 מיליון דולר.
סחורות קנדיות שנשלחו לצ'כיה כללו מטוסים, מסוקים וחלקים, מכונות, טורבו-מדחפים, מכשירים רפואיים, מזון לחיות מחמד, תרופות, ויטמינים, ברזל/פלדה, פלסטיק ומשקאות שאינם אלכוהוליים.
היצוא מצ'כיה הסתכם ב 446.6 מיליון דולר.
הסחורה הצ'כית כללה מכונות, מוצרי ברזל ופלדה, חלקי רכב, טרקטורים, צמיגים, מכשירים רפואיים, ציוד ספורט, אורניום, זכוכית ובירה.
ביולי 2009 החזירה קנדה את דרישת הוויזה מהצ'כים בגלל מספר גבוה של מבקשי מקלט מצ'כיה, בעיקר צוענים.
בתגובה צ'כיה החזירה את שגרירה בקנדה להתייעצויות, הטילה דרישת אשרה למחזיקי דרכונים דיפלומטיים ורשמיים קנדיים, וביקשה מהנציבות האירופית לדרוש ויזות מאזרחי קנדה כדי להיכנס לאיחוד האירופי (צ'כיה, כחברה באזור שנגן, אינה יכולה ליישם באופן חד צדדי דרישות ויזה או בקרות לאזרחים קנדיים).
ב-6 במאי 2009 בפסגת קנדה–האיחוד האירופי בפראג (בירת צ'כיה) החל משא ומתן להסכם כלכלה וסחר מקיף (CETA), הסכם סחר חופשי וזכויות יוצרים בין קנדה לאיחוד האירופי.
צ'כיה הכריזה שהיא לא תאשר את ההסכם עד שתבוטל דרישת הוויזה על ידי קנדה, ובכך מנעה מכניסת ההסכם לתוקף.
ב-14 בנובמבר 2013, שגריר קנדה בצ'כיה אוטו ילינק הודיע על ביטול דרישת הוויזה לאזרחי צ'כיה.
קנדה מחזקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
צ'כיה מחזיקה בקנדה שגרירות באוטווה, קונסוליה כללית בטורונטו וקונסוליית כבוד בקלגרי.
יחסי צ'כיה–שוודיה הם יחסי החוץ בין צ'כיה ושוודיה.
במהלך מלחמת שלושים השנים לחמה ממלכת שוודיה לצד הפרוטסטנטים הבוהמים נגד האימפריה הרומית הקדושה הקתולית שנשלטה על ידי בית הבסבורג.
לאחר מלחמת העולם הראשונה כוננה שוודיה יחסים דיפלומטיים עם צ'כוסלובקיה, ובשנת 1921 פתחה את שגרירותה בפראג.
לאחר פירוק צ'כוסלובקיה המשיכו היחסים עם צ'כיה, ובשנת 2007 פתחה שוודיה את שגרירותה בסטוקהולם.
בשנת 1995 הצטרפה שוודיה ל, ובשנת 2004 הצטרפה אליו גם צ'כיה.
יותר מ-200 חברות שוודיות פועלות בצ'כיה, והיחסים הכלכליים בין המדינות ממשיכים לצמוח.
צ'כיה מחזיקה בשוודיה שגרירות בסטוקהולם.
שוודיה מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
יחסי צ'כיה–קוריאה הצפונית הם יחסי החוץ בין צ'כיה וקוריאה הצפונית.
צ'כוסלובקיה כוננה יחסים דיפלומטיים עם קוריאה הצפונית באוקטובר 1948. השגרירות הצ'כוסלובקית הוקמה בספטמבר 1950, והשגריר הצפון קוריאני הראשון הגיע ביולי 1951. היחסים היו ידידותיים מאוד בשנים 1950–1953. לאחר תחילת מלחמת קוריאה מחתה צ'כוסלובקיה נגד צעדים שננקטו על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
הסיוע הכלכלי לצפון קוריאה החל גם בקיץ 1950. עד סוף המלחמה בקוריאה, נשלחו סחורות בשווי 800 מיליון כתר צ'כוסלובקי.
צ'כוסלובקיה דאגה ל-900 ילדים קוריאנים וסיפקו חינוך ל-170 תלמידי תיכון ו-150 סטודנטים באוניברסיטה.
הרפובליקה הצ'כוסלובקית שלחה גם בית חולים צבאי עם שני צוותי בית חולים המורכבים מ-58 אנשים לקוריאה בשנת 1952. הערך הכולל של הסיוע הצ'כוסלובקי היה כ-1,000 מיליון כתרים (במטבע הישן לפני 1953).
המזכירות הפוליטית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה הכריזה שעזרה זו היא מתנה.
גם לאחר פירוק צ'כוסלובקיה בשנת 1993 נמשכו היחסים הדיפלומטיים בין המדינות, אם כי במידה פחותה מבעבר.
בשנים 2012 ו-2013 שירותי הביון הצ'כיים סיכלו תוכנית סודית של קוריאה הצפונית להברחת חלקי נשק ומזל"טים למעקב דרך אפריקה וסין.
צ'כיה מחזיקה בקוריאה הצפונית שגרירות בפיונגיאנג.
קוריאה הצפונית מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
יחסי צ'כיה–קולומביה הם יחסי החוץ בין קולומביה לצ'כיה.
הקשרים הראשונים בין ארצות צ'כיה לאזור קולומביה הנוכחית התרחשו בתקופות העידן הקולוניאלי, במהלך פעילויות מיסיונריות של ישועים באזור זה.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הבוטנאי הצ'כי בנדיקט רוזל גילה את צמחי הציקסים זמיה רוזלי בחוף השקט בקולומביה.
בשנת 1922 החלה הפעילות הקונסולרית בין צ'כוסלובקיה לקולומביה.
מאז 1926 היה קונסול קולומביאני בפראג.
בשנת 1935 שתי המדינות הסכימו להחליף שגרירים.
בשנת 2008, במהלך ביקורו בקולומביה, ניהל ראש ממשלת צ'כיה מירק טופולנק משא ומתן על מכירה פוטנציאלית של מטוס הקרב אארו L-159 עם נשיא קולומביה אלווארו אוריבה.
קולומביה מיוצגת בצ'כיה באמצעות שגרירותה בווינה, אוסטריה.
צ'כיה מחזיקה בקולומביה שגרירות בבוגוטה ושלוש קונסוליות בברנקייה, קרטחנה ומדיין.
יחסי צ'כיה–קטר הם יחסי החוץ בין צ'כיה וקטר.
היקף הסחר בין שתי המדינות גדל מ-102 מיליון דולר בשנת 2013 ל-187 מיליון דולר בשנת 2017, שיעור צמיחה של 82 אחוזים.
קטר איירווייז מקיימת טיסות ישירות מנמל התעופה הבין-לאומי חמד בדוחה לנמל התעופה ואצלב האוול בפראג.
ביקורים הדדיים ופגישות משותפות בין משקיעים ואנשי עסקים בשתי המדינות תרמו להעלאת רמת חילופי הסחר, והיוו פלטפורמה חשובה לבדיקת שותפויות מגוונות בכמה פרויקטים ולבחירה רחבה יותר של אפשרויות השקעה קיימא במספר סקטורים מבטיחים בין שתי המדינות.
בין השנים 2014–2019 היקף הסחר בין המדינות גדל ב-28% בחמש השנים האחרונות.
קיימות 6 חברות צ'כיות-קטריות הפועלות בקטר בתחומים שונים, כולל שירותים, אירוח, ייעוץ ספורט ומוצרי מזון.
הקמת הוועדה לידידות פרלמנטרית קטרית-צ'כית בפרלמנט הצ'כי באפריל 2019 משקפת את העוצמה והאיחוד של היחסים הללו.
ישנם תחומים רבים התורמים להעמקת שיתוף הפעולה הדו-צדדי בין שתי המדינות, במיוחד בתחום הבריאות, הנדל"ן, התיירות והחקלאות.
לרפובליקה הצ'כית היסטוריה ארוכה בתחומים אלה.
כלכלת צ'כיה היא אחת הכלכלות המבטיחות באירופה, עם פוטנציאל רב להשקעה עתידית.
קטר מיוצגת בצ'כיה באמצעות שגרירותה בברלין, גרמניה.
צ'כיה מחזיקה בקטר שגרירות בדוחה.
יחסי צ'כיה–תאילנד הם יחסי החוץ בין צ'כיה ותאילנד.
הצ'כים גילו את סיאם בתקופת האיוטאיה (1350–1767).
הקהל הצ'כי התוודע לתאילנד מההרצאות, הספרים והתצלומים של המטיילים הצ'כים שביקרו במדינה בתקופת שלטון ראמה החמישי, מלך סיאם צ'ולונגקורן (1868–1910).
לאחר 1918, הרפובליקה הצ'כוסלובקית שזה עתה הוקמה כוננה במהרה קשרים כלכליים פורחים עם סיאם, והעניקה לחברות צ'כוסלובקיות כמו באשה וסקודה נוכחות חזקה באזור.
גולת הכותרת של תקופה זו הייתה ביקורו בשנת 1934 של ראמה השביעי, מלך סיאם - פרג'דיפוק - בצ'כוסלובקיה, במהלכו פגש המלך את מנהיגי צ'כוסלובקיה ובדק חברות צ'כיות.
התפתחויות ראשוניות מבטיחות אלה נקטעו במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1948 תפסו הקומוניסטים את השלטון בצ'כוסלובקיה, מה שהוביל להתפטרותו של הנשיא אדווארד בנש ולמוותו הטרגי של שר החוץ יאן מסריק, שניהם חברים טובים של תאילנד ומלכה, ראמה השביעי.
היחסים הדיפלומטיים כוננו מחדש בשנת 1974, אך רק בשנת 1989, שנת השינוי הדמוקרטי בצ'כוסלובקיה וסיום המשטר הקומוניסטי, החל העידן החדש של יחסי צ'כיה-תאילנד.
תאילנד הפכה במהרה ליעד פופולרי עבור תיירים ועסקים צ'כים.
ממשלות צ'כיה ותאילנד החלו בפעולות משותפות רבות והוקם בסיס חדש ליחסים פוליטיים.
ביקורו של נשיא צ'כיה ואצלב האוול בתאילנד, ופגישתו עם ראמה התשיעי, מלך תאילנד, בפברואר 1994, היה החשוב מבין הביקורים הללו.
ב-16 בינואר 2019 ביקר ראש ממשלת צ'כיה אנדריי באביש בתאילנד ונפגש עם ראש ממשלת תאילנד פריות צ'אן-אוצ'ה, עמו דן על הסכמים כלכליים ועל שותפות ביטחונית.
תאילנד היא שותפה חשובה עבור צ'כיה.
בשנת 2011 הייצוא מצ'כיה לתאילנד הסתכם ביותר מ-135 מיליון דולר, מה שהפך את תאילנד לשוק השני בגודלו ב-ASEAN אחרי סינגפור.
עיקר היצוא הצ'כי כולל מכונות, כולל סוגים שונים של משאבות, מיסבים וכלי מכונה.
קבוצה משמעותית נוספת היא מוצרים חקלאיים, כמו חלב, כולל כמות גדולה של חלב מיובש.
אולם, כנראה היצוא החשוב ביותר מצ'כיה לתאילנד הוא מוצרים צבאיים.
אלה כוללים כלי נשק, בעיקר אקדחים, במיוחד דגם CZ-75. אקדח זה פופולרי בקרב משטרות מחוז תאילנדיות, שרבות מהן הצטיידו בו.
תאילנד מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
צ'כיה מחזיקה בתאילנד שגרירות בבנגקוק.
יחסי צ'כיה–קזחסטן הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה הצ'כית לרפובליקה קזחסטן.
לאחר מלחמת העולם השנייה, שתי המדינות היו תחת שלטון סובייטי כאשר הרפובליקה הצ'כית הייתה חלק מהרפובליקה הסוציאליסטית הצ'כוסלובקית כמדינת לווין וקזחסטן כאחת הרפובליקות המרכיבות את ברית המועצות.
היחסים הדיפלומטיים המודרניים בין קזחסטן וצ'כיה העצמאיות כוננו ב-1 בינואר 1993, ביום בו קיבלה צ'כיה את עצמאותה.
בשנת 2012 פגש נשיא קזחסטן נורסולטן נזרבייב את נשיא צ'כיה ואצלב קלאוס במהלך ביקורו רשמי בצ'כיה ובאוסטריה, ודן בהעמקת שיתוף הפעולה הכלכלי בין שתי המדינות.
בשנת 2014 שוב נפגש נזרבייב עם נשיא צ'כיה מילוש זמאן, ודן עימו בשיתוף פעולה כלכלי נוסף בין שתי המדינות ובסיוע צ'כי לכלכלת קזחסטן.
לצ'כיה יש שגרירות בנור-סולטן, וסניף נוסף של השגרירות באלמטי.
לקזחסטן יש שגרירות בפראג, וקונסוליה כללית ביארומייר .
יחסי צ'כיה–קפריסין הם יחסי החוץ בין קפריסין לצ'כיה.
שתי המדינות חברות מלאות באיחוד האירופי ובמועצת אירופה.
קפריסין כוננה יחסים דיפלומטיים עם צ'כוסלובקיה ב-1 בפברואר 1961, אשר המשיכו עם צ'כיה לאחר פירוק צ'כוסלובקיה ב-1 בינואר 1993. נשיא בית הנבחרים של קפריסין דימיטריס כריסטופיאס ערך ביקור רשמי בצ'כיה בשנת 2007.
קפריסין מחזיקה בצ'כיה שגרירות בפראג.
צ'כיה מחזיקה בקפריסין שגרירות בניקוסיה ושתי קונסוליות כבוד בלימסול ובניקוסיה.
לצרפת וקוריאה הצפונית יחסים מוגבלים מאוד.
צרפת היא אחת משלוש המדינות היחידות באיחוד האירופי (יחד עם אסטוניה ופורטוגל) שלא מקיימת יחסים דיפלומטיים עם קוריאה הצפונית ואחת משלוש המדינות היחידות בעולם (יחד עם יפן וקוריאה הדרומית) שלא מכירה באופן רשמי בקוריאה הצפונית.
לפי סקר של ה-BBC מ-2013, 81% מהצרפתים מאמינים שלקוריאה הצפונית השפעה שלילית על העולם.
9% מהצרפתים מאמינים שלקוריאה הצפונית השפעה חיובית על העולם.
באופן רשמי, מעולם לא התקיימו יחסים בין קוריאה הצפונית וצרפת כמדינות.
צרפת לא מכירה בקוריאה הצפונית, ולכן, צרפת מכירה בשלטון דה-יורה של קוריאה הדרומית בכל קוריאה.
העמדה הרשמית של צרפת היא שצרפת תשקול להכיר בקוריאה הצפונית ולקיים עמה יחסים דיפלומטים, אם וכאשר תפסיק את תוכנית הגרעין שלה ותשפר את מצב זכויות האדם בה.
נשיא צרפת פרנסואה מיטראן ביקר בקוריאה הצפונית ב-1981, אך הביקור לא הוביל לצעד מדיני כלשהו.
ב-2009, נשיא צרפת ניקולא סרקוזי מינה את ז'אק לאנג, פוליטיקאי סוציאליסט צרפתי, לנציג המיוחד שלו בקוריאה הצפונית.
לאנג ביקר בפיונגיאנג ב-9 בנובמבר למה שכינה 'משימת הקשבה', שמטרתה להרחיב את הקשרים בין צרפת וקוריאה הצפונית ולדון בתוכנית הגרעין של האחרונה.
לאנג תדרך מספר דיפלומטים בכירים (כולל תת-מזכיר המדינה האמריקני ג'יימס סטיינברג, ושגרירים של מספר מדינות, בהן רוסיה) באשר למשימתו לפני שזו פורסמה.
היו שהטילו ספק בכישוריו של לאנג, אך הוא טען שהוא הונע על ידי 'ההשראה' מהשינוי שעוברת קוריאה הצפונית.
ב-18 בדצמבר 2009, קוריאה הצפונית קיבלה את הצעת צרפת לייסד שיתוף פעולה בתחום התרבות, כצעד ראשון בנורמליזציה ביחסי שתי המדינות.
בספטמבר 2011 משרד החוץ הצרפתי הצהיר שצרפת 'על סף' פתיחת משרד בקוריאה הצפונית, שיעסוק, בנוסף לשיתוף פעולה בתחום התרבות, בייצוג קבוצות הסיוע הצרפתיות שפועלות בקוריאה הצפונית.
דובר משרד החוץ הצרפתי מסר גם שהדיפלומט הצרפתי Olivier Vaysset יעמוד בראש המשרד, "בהתחשב בצרכים שזוהו בתחום התרבות ובתחום ההומניטרי".
המשרד נפתח ב-10 באוקטובר 2011. ממשלת צרפת הבהירה שפתיחת המשרד לא מהווה הכרה בקוריאה הצפונית; הכרה כזו עודנה תלויה ב"שיפור בנושא הגרעיני, ביחסים בין שתי הקוריאות, במצב ההומניטרי ובמצב זכויות האדם".
היחסים הכלכליים בין שתי המדינות מוגבלים גם הם.
ב-2016, הסחר ביניהן עמד על 8.2 מיליון יורו בלבד, והייצוא הצרפתי לקוריאה הצפונית עמד על 2 מיליון יורו.
54 אזרחים צרפתים גרים בקוריאה הצפונית, נכון ל-2005, כולם עובדים בארגוני סיוע הומניטרי.
צרפת מגישה סיוע כלכלי לקוריאה הצפונית, ומאפשרת למספר מוגבל של סטודנטים צפון-קוריאנים ללמוד בצרפת בכל שנה.
הסרט הצפון-קוריאני 'יומן התלמידה' יצא לאקרנים בצרפת בסוף 2007.
היחסים בין צרפת לקוריאה הדרומית נמשכים מהמאה ה-19 ועד ימינו.
בשנת 2016 חגגו צרפת וקוריאה 130 שנה לקשרים דיפלומטיים בין המדינות.
על פי סקר השירות העולמי של ה-BBC ב–2013, 70% מהדרום קוריאנים רואים את השפעתה של צרפת באופן חיובי, כאשר רק 11% מביעים דעה שלילית.
ואילו 42% מהצרפתים רואים את השפעתה של קוריאה הדרומית באופן חיובי, בעוד 46% מביעים דעה שלילית.
מכיוון שצרפת אינה מכירה בקוריאה הצפונית כמדינה ריבונית, המדינה היא אחת משתי מדינות חברות האיחוד האירופי, שרואה את קוריאה הדרומית כממשלה הלגיטימית היחידה בחצי האי הקוריאני (השנייה היא אסטוניה).
המעורבות הצרפתית הראשונית במאה ה-19 התמקדה בהקלה והגנה על התפשטות הנצרות הקתולית בקוריאה.
המיסיונר הצרפתי הראשון לקוריאה, האב פיליפ מובנט, הגיע למדינה בשנת 1836. לאחר תאריך זה, המיסיונרים המשיכו להגיע לקוריאה מסין, לרוב תוך סכנות גדולות.
בספטמבר 1846 הפליג האדמירל הצרפתי ז'אן-בטיסט סזיל לקוריאה כדי להשיג את שחרורו של כומר קוריאני כלוא בשם אנדרו קים טאה-גון, אך קים הוצא להורג עד מהרה.
בשנת 1847, לאחר מעורבות של גורמים שונים בווייטנאם ואוקינאווה, הפליג ססיל שוב לקוריאה כדי לנסות להחדיר כמה מיסיונרים, אך הספינה שלו עלתה על שרטון והוא ניצל על ידי ספינה בריטית.
המערכה הצרפתית נגד קוריאה (1866)
בשנת 1866, בתגובה לעלייה במספר הקוריאנים שהמירו את דתם לקתוליות ולנוכח ההשפלות שספגה סין מידי המערב במהלך מלחמות האופיום הראשונה והשנייה, החל בית המלוכה הקוריאני לדכא בחריפות את פעילותם הבלתי־חוקית של המיסיונרים הצרפתים.
במסגרת הדיכוי התרחש טבח שבו נרצחו מיסיונרים קתולים צרפתים ומאמינים קוריאנים כאחד.
באותה שנה השיקה צרפת משלחת עונשין נגד קוריאה, אשר פלשה וכבשה חלקים מאי גנגווה בסתיו 1866. בקרב הראשון ספגה הדיוויזיה הרגלית הקוריאנית אבדות כבדות, והגנרל יאנג הון־סו הסיק כי רק כוח פרשים גדול יוכל להתמודד עם עוצמת האש הצרפתית.
בהמשך, כוח קוריאני ארב לחיילים צרפתים שניסו להשתלט על מקדש צ'אונדונג (傳燈寺) שבדרום האי, וגרם להם לאבדות.
כאשר הבינו הצרפתים כי הם נחותים במספר ובחימוש, הם נאלצו לסגת מהאי ולנטוש את המשלחת.
האירועים כונו מאוחר יותר בשם "ביאונג־אין יאנג־יו" (병인양요) – כלומר, "ההתפרצות הזרה של שנת ביאונג־אין" (1866).
צרפת וקוריאה כוננו את קשריהן הרשמיים הראשונים בשנת 1886 בעקבות הסכם לא שוויוני שנחתם ביניהן – הסכם צרפת–קוריאה משנת 1886.
בשנת 1887 שלחה צרפת את נציגה הרשמי הראשון לקוריאה, ויקטור קולן דה פלנסי, בליווי מתרגמו מוריס קוראן, שלימים ייקרא "אבי חקר קוריאה בצרפת".
בצרפת נרשמה באותה תקופה נוכחותו של הקוריאני הראשון שחי בה בקביעות – הונג ג'ונג־או, שהגיע לשם זמן קצר לאחר כינון היחסים הדיפלומטיים.
הוא הגיע למרסיי בשנת 1890, ועבד במשך כמה שנים במוזיאון צרפתי, שם תרם רבות להקמת המחלקה הראשונה לאמנות ותרבות קוריאנית.
עם זאת, רק בתערוכה העולמית בפריז בשנת 1900 (Exposition Universelle) נחשפה קוריאה לראשונה לציבור הצרפתי הרחב.
תקופת שלטון יפן בקוריאה גרמה לניתוק ביחסים בין צרפת לקוריאה.
במשך למעלה מ־40 שנה, מ־1906 ועד 1949, לא הייתה לצרפת נציגות דיפלומטית בקוריאה.
עם זאת, סגירת השגרירות לא הביאה להפסקה מוחלטת של הקשרים בין המדינות.
בשנת 1919 נפתחה בפריז נציגות של ממשלת קוריאה הגולה, ששימשה כגורם מתווך בין שתי החברות באותן שנים.
בשנת 1949 נפתחה מחדש השגרירות באופן רשמי, ושגריר חדש מונה לתפקידו בסיאול.
עם פרוץ מלחמת קוריאה, הוא נשבה על ידי קוריאה הצפונית ונשאר בשבי במשך שלוש שנים (1950–1953), עד ששוחרר והוצב בתפקיד דיפלומטי במדינה אחרת.
מלחמת קוריאה סימנה נקודת מפנה משמעותית שחיזקה את היחסים בין צרפת לקוריאה.
עד אז, הקשרים בין המדינות היו מוגבלים למגעים בין בודדים ברמה הממשלתית.
הידיעות על המלחמה הציגו את קוריאה בפני הציבור הצרפתי הרחב.
בין השנים 1950 ל־1953, השתתפו בלחימה לצד דרום קוריאה כ־3,200 חיילים צרפתים, מתוכם 270 נהרגו בקרבות.
השתתפותה של צרפת במלחמת קוריאה חיזקה את הקשרים התרבותיים והכלכליים בין המדינות.
אף שקוריאה הדרומית השתנתה מאוד בעשורים שלאחר מכן, שתי המדינות שמרו על יחסים דיפלומטיים תקינים.
בשנת 2002 לראשונה חצה מספר האזרחים הצרפתים השוהים בקוריאה הדרומית את זה שהיה בה בתקופת המלחמה – באותה שנה התגוררו בקוריאה הדרומית בין 6,000 ל־7,000 אזרחים צרפתים.
נכון ל בין צרפת וקוריאה הדרומית יחסים טובים מאוד.
הדבר מתבטא במיוחד בשאלת צפון קוריאה, עניין בעל חשיבות רבה עבור שתי המדינות.
מלבד היחסים ביניהן, פועלות שתי המדינות יחד בארגונים בינלאומיים כמו האו"ם, אונסק"ו, ה-OECD וכו'.
בעניין קוריאה הצפונית, צרפת היא אחת ממדינות אירופה הבודדות שלא כוננו יחסים דיפלומטיים רשמיים עם הרפובליקה הדמוקרטית.
כמו כן, תמכה צרפת בשיחות ששת הצדדים כמו גם בתפקידה של ה-IAEA במציאת פתרונות לנושא הגרעין.
היחסים הכלכליים בין המדינות חזקים.
הייצוא הצרפתי לקוריאה הדרומית הסתכם בשווי 2.6 מיליארד אירו בשנת 2006, וצרפת הייתה המשקיעה השביעית בגודלה בקוריאה הדרומית.
היצוא הדרום קוריאני לצרפת באותה תקופה הסתכם בשווי 4.1 מיליארד אירו.
הקשרים התרבותיים מתחזקים הודות לנוכחותם של המרכז התרבותי הצרפתי בקוריאה, לצד המרכז של אליאנס פראנסז.
בצרפת חיים כ-7,000 דרום קוריאנים (לא כולל צרפתים ממוצא קוריאני), ו-2,000 תושבים צרפתים חיים בקוריאה הדרומית.
אחד החוקרים הקוריאנים הבולטים בספרות הצרפתית היה קים בונג-גו (1922 ~ 1991).
ממשלת צרפת מתארת את יחסיה עם קוריאה הדרומית כ"מצוינים".
יחסי צרפת–קוסטה ריקה הם היחסים הבינלאומיים בין קוסטה ריקה וצרפת.
היחסים בין קוסטה ריקה וצרפת כוננו ב-12 במרץ 1848 עם חתימת הסכם טולדו-ברדר (Toledo-Baradère).
הנציג הדיפלומטי הראשון של קוסטה ריקה בפריז היה פליפה פרנסיסקו מולינה אי בדויה, שהציג את כתב ההאמנה שלו ב-4 באוגוסט 1849 בפני הנסיך לואי נפוליאון, נשיא הרפובליקה הצרפתית.
הנציג הדיפלומטי הצרפתי הראשון מוכר בקוסטה ריקה היה דגובר פורקד, שהקים את השגרירות ב-24 בספטמבר 1850.
באנדרטה הלאומית של קוסטה ריקה, המוטו הצרפתי "חירות, שוויון, אחווה" רשום כמו גם מושגי האומה והמולדת.
העבודה הופקדה בידי הפסל הצרפתי לואי-רובר קרייה-בלז .
היחסים בין שתי המדינות העמיקו עם השנים, הן מנקודת מבט דיפלומטית, מסחרית ותרבותית.
שתי המדינות חולקות ערכים משותפים כמו שלום, כבוד לזכויות אדם ודמוקרטיה.
הם חתמו על מספר לא מבוטל של הסכמי שיתוף פעולה דו-צדדיים והסכמים בתחומים שונים, כגון שיתוף פעולה תרבותי, טכני, מדעי, שימור משאבי טבע ונדידה, וקיימים גם כמה הסכמים בין אוניברסיטאות בקוסטה ריקה לאוניברסיטאות בצרפת לקידום חילופי סטודנטים.
קוסטה ריקה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז.
צרפת מחזיקה בקוסטה ריקה שגרירות בסן חוסה ו-2 קונסוליות בליבריה ובפוארטו וייחו דה טלמנקה.
יחסי צרפת–קטר הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים והמלאים שבין הרפובליקה הצרפתית לבין מדינת קטר.
יחסי צרפת-קטר החלו באופן לא רשמי כאשר שגריר קטר באו"ם דאז חסן כמאל נשא את נאום קבלת קטר לאו"ם בצרפתית.
קטר הקימה את השגרירות הראשונה שלה אי פעם בפריז שבצרפת והאמיר דאז ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני נסע לצרפת בשנת 1974, ביקור בו נחתם ההסכם הראשון בין השתיים.
הנציגות הדיפלומטית הקטרית בצרפת היא ברמת שגרירות וממוקמת בפריז.
השגריר הקטרי הנוכחי לצרפת הוא משעל בן חמד אאל ת'אני.
גם הנציגות הצרפתית בקטר היא ברמת שגרירות וממוקמת ברובע וסט ביי אשר בדוחה.
השגריר הצרפתי הנוכחי לקטר הוא אריק שבלייה.
האמיר חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני היה המנהיג הערבי הראשון שביקר בצרפת לאחר עלייתו של ניקולא סרקוזי לשלטון בשנת 2007.
ב-22 ביוני 2013 ביקר נשיא צרפת פרנסואה הולנד בדוחה כדי לדון על הקשרים הכלכליים שבין צרפת לקטר.
הוא נפגש גם עם האמיר דאז חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני ודן איתו על מצב מלחמת האזרחים בסוריה ומעורבות שתי המדינות בה.
היה זה הביקור האחרון של מנהיג מדינה בקטר בו תפקד חמד כאמיר, כשלושה ימים לפני העברת השלטון לבנו.
ב-3 במאי 2015 ביקר הנשיא הולנד בקטר, ובמהלכו חתם על הסכמי שיתוף פעולה בתחום ההגנה על האזרחים.
אף על פי שרק אחוז אחד מתושבי קטר דובר צרפתית, הוכנסה קטר ללה פרנקופוני מבלי להפוך למדינה משקיפה.
זהו צעד שנחשב חריג מאוד מכיוון שגם קנדה שהיא המדינה הדוברת צרפתית השנייה בגודלה בעולם, הייתה משקיפה בדרך להיות חברה מלאה.
צרפת וקטר הן בעלות ברית הגנה שקיימת משנת 1994.
נכון לשנת 2009 מספקת צרפת כ-80% מהציוד הצבאי של קטר, וחיילי הכוחות המזוינים של קטר מקבלים הכשרה מיוחדת על ידי צבא צרפת.
בחודש מאי 2015 חתמו נשיא צרפת פרנסואה הולנד והאמיר הקטרי תמים בן חמד אאל ת'אני על הסכם שבו קטר תרכוש 24 מטוסי קרב מסוג דאסו ראפאל לשימוש בסיורים.
צרפת חוקקה חוק בשנת 2008, אשר העניק למשקיעים הקטריים בפריז פטור ממס מסוים.
קטר הפכה ללקוח השביעי בגודלו בצרפת וספקית שישית בגודלה במזרח התיכון בשנת 2012. הייצוא מצרפת לקטר מתמקד בעיקר בהשקעות אך הייצוא הכי גדול לקטר הוא מטוסי איירבוס שחברת התעופה קטר איירווייז רוכשת מצרפת.
רשות ההשקעות של קטר החזיקה נתח של שני אחוזים בחברת התקשורת וויונדי הצרפתית בתחילת 2012. כמו כן מחזיקה הרשות בנתחים מהחברה "לגרדר" ומחברת הבנייה דה וינצ'י.
בשנת 2012 הכריזה קטר שתשקיע כ-50 מיליון יורו בפרברי פריז.
עם זאת, ספג ההסכם ביקורת על ידי המפלגות הפוליטיות של צרפת, וכתוצאה מכך, נחקק חוק האוסר על מדינות המרוחקות מצרפת גאוגרפית להשקיע בצרפת.
קטר ותומכי ההסכם השתמשו בשתי חברות צרפתיות כדי שההשקעה תגיע דה פקטו מהן ולא מקטר וכך לא עברו על החוק.
בית הספר הבינלאומי לייסי בונפרטה נפתח בדוחה באמצע שנות ה-70 של המאה ה-20. גם בית הספר הצרפתי לייסי וולטייר נפתח בדוחה בשנת 2008 בטקס בנוכחות הנשיא ניקולא סרקוזי.
עם זאת, היו מספר מחלוקות על מפר נושאים שבית הספר לימד, למשל נצרות.
המחלוקת הסתיימה בניצחונם של התלמידים ובהסרת הנצרות ממערכת החינוך של בית הספר.
בית הספר HEC PARIS למנהל עסקים, הפך לבית הספר הראשון בקריית החינוך הקטרית, שאינו דובר אנגלית ביוני 2010.
קטר השקעות ספורט - חברת בת של רשות ההשקעות הקטרית, רכשה את מועדון הכדורגל הצרפתי פריז סן-ז'רמן באוקטובר 2012, כשערכו המוערך של המועדון היה 130 מיליון דולר אמריקאי.
עם זאת, קטר השקעות ספורט השקיעה עוד 340 מיליון דולר אמריקאי כדי לתת בונוסים גדולים לשחקנים.
קטר רכשה גם את זכויות השידור של ליגה 1 (ליגת הכדורגל העליונה של צרפת) בשנת 2014.
עבדאללה בן ח'ליפה אאל ת'אני, חבר בית המלוכה של קטר, רכש את "מלון לאמברט הוטל" שהוקם במאה ה-17 בשנת 2007 עבור 88 מיליון דולר אמריקאי.
הוא ספג ביקורת על הצעתו לשפץ את המלון, בשנת 2009, יוזמה שלא התקבלה, עקב הרצון לשמר את האומנות שבמלון.
היחסים שבין הרפובליקה הצרפתית לבין הרפובליקה של קיריבטי הם יחסים אשר משפיעים מאוד על קיריבטי כחלק מהיחסים של צרפת עם מדינות אוקיאניה.
בין שתי המדינות מתקיימים יחסים דיפלומטים חלקיים.
נציגות קיריבטית לא קיימת בצרפת, ושגרירות צרפת בסובה שבפיג'י מואמנת להיות גם שגרירות קיריבטי.
בשנת 1995 קיריבטי השעתה את יחסיה עם צרפת כמחאה על ניסוי גרעיני שנעשה בפולינזיה הצרפתית.
צרפת מסייעת לקיריבטי בדרכים שונות, סיוע צרפתי אפשר את הקמת בית הספר הראשון בקיריבטי בתחילת שנות ה-2000 ואת מציאת הפוספט בקיריבטי.
הייצוא הצרפתי לקיריבטי בשנת 2002 היה בשווי 24 מיליון אירו.
קיריבטי מאפשרת לדייגים צרפתיים לדוג בטריטוריה שלה.
נשיא קיריבטי השתתף בביקור ממלכתי בפריז ביוני 2006 והשתתף בפסגה רבה-צדדית על "יחסי צרפת-אוקיאניה".
מטרת הפסגה הייתה "חיזוק יחסי צרפת-האוקיינוס השקט, התדיינות ודיון על קשרי הביטחון, הפוליטיקה, הכלכלה והסביבה בין המדינות".
היחסים בין הרפובליקה הצרפתית לבין רומניה כוננו בשנת 1880 כאשר נציגויות הדדיות נפתחו, עם הקמת רומניה ועצמאותה היחסים בין צרפת לרומניה היו קודרים יחסית מעצם היותה של רומניה בעלת ברית של האימפריה הרוסית.
כיום צרפת מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט ושלוש קונסוליות בקראיובה, קונסטנצה ובראשוב.
רומניה מחזיקה בצרפת שגרירות בפריז, שלוש קונסוליות כלליות בליון, מרסיי ושטרסבורג וארבע קונסוליות כבוד בנאנט, בורדו, ניס וברסט.
שתי המדינות חברות מלאות בנאט"ו ורומניה חברה בלה פרנקופוני משנת 1993.
יחסי צרפת–קובה הם ההתייחסות הפוליטית ושיתופי הפעולה שבין הרפובליקה הצרפתית לרפובליקה של קובה.
היחסים בין שתי המדינות מתאפיינים בידידות והטפה בעבר להסרת המצור על קובה.
קובה מחזיקה שגרירות בפריז וצרפת מחזיקה שגרירות בהוואנה.
צרפת וקובה כוננו את יחסיהן בסוף שנות השישים של המאה העשרים.
בשנת 2006 הצביעה צרפת באו"ם בעד הסרת המצור על קובה.
בבחירות לנשיאות צרפת ב-2017 הצהיר פידל קסטרו לפני מותו כי הוא תומך במועמדותו של המועמד השמאלני-רדיקלי ז'אן לוק מלנשון.
לאחר מותו של קסטרו עשה לו מלנשון מחווה.
צרפת מחזיקה בהוואנה, קובה בית ספר עם שני קמפוסים.
בבית הספר חטיבת ביניים ובית ספר תיכון.
בבית הספר בשנת הלימודים 2015 למדו 200 תלמידים מ-29 מדינות שונות.
בית הספר נוסד בשנת 1972.
צרפת מעולם לא תמכה במדיניות האמברגו והמצור הכלכלי של ארצות הברית על קובה.
בשנת 2015 ייצאה קובה לצרפת סחורה בסך 28.8 מיליון דולר אמריקאי.
הסחורה כללה בעיקר משקאות חריפים, טבק, אלכוהול, דבש, סרטנים וטלפונים.
צרפת ייצאה לקובה באותה השנה סחורה בשווי 162 מיליון דולר אמריקאי.
הסחורה כללה בעיקרה חיטה, טלפונים, חלפים לרכב ותמציות לתת.
מנואל מררו קרוס, שר התיירות הקובני, ינואר 2014
ברונו רודריגס פרייה, שר חוץ הקובני, מרץ 2014
מריאלה קסטרו אספין, חברת הפרלמנט הקובני, מרץ ואוקטובר 2014
ריקרדו קבריסאס רואיס, סגן נשיא מועצת השרים הקובנית, ינואר 2015
ברונו רודריגס פרייה, שר החוץ הקובני, אפריל 2015