tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל מאמצע 2017 מזרחי משדרת תוכנית שבועית בת שעה בכאן מורשת וברשת כאן ב'.
לרבנית מזרחי יש גם פינות קבועות ברדיו קול ברמה וברדיו קול חי, וכן בכאן מורשת.
הרבנית מזרחי נוהגת לייעץ ולברך נשים המבקשות זאת.
בשנת 2022 נבחרה הרבנית לכהן כנשיאת תוכנית רבניות אירופה, מטעם ועידת רבני אירופה.
מנכ"ל הוועידה, גדי גרוניך והמזכיר, הרב בסקין, מחליטים להכשיר רבניות צעירות לקהילות, ולטפח את מוסד הרבניות, משום שיותר ויותר נשים בקהילה רואות ברבנית הקהילה כתובת לפניות שונות ומגוונות.
הרבנית ימימה מובילה את תוכנית ההכשרה החדשה לרבניות של עשרות קהילות ברחבי אירופה.
באפריל 2023 הוצע למזרחי להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות, אך היא סירבה מטעמי צניעות.
נשואה לרב חיים מזרחי, עורך דין בהכשרתו המשמש כראש ישיבת המקובלים "לשם" בשכונת נחלאות וכראש ישיבת "אבני קודש" במושב עמינדב.
מתגוררת בשכונת שערי חסד בירושלים ואם לתשעה ילדים.
אחד מילדיה נפטר בצעירותו ממום לב מולד.
בתה שולי נשואה לעדן אביטבול.
החל משנת תשס"ג (2003) הרבנית ימימה מזרחי מפרסמת בכל שבוע עלון כתוב לפרשת השבוע בשם "פרשה ואשה", ובו הלימוד השלם שלה לאותה פרשה עם נגיעות של אקטואליה, ענייני הזמן, חגים ומועדים.
מקורות הלימוד: פרשנים קלאסיים, גמרא, זוהר, חסידות, ופרשנים בני זמננו.
הרבנית נוהגת לשלב גם אקטואליה, שירה ופזמון בשיעוריה.
בשנת תשע"ג (2013) ראה אור ספרה הראשון, "פרשה ואשה", ובו מאמרים קצרים לפרשות השבוע לחומשים בראשית ושמות.
את הספר ערכה יקרת פרידמן, והוא יצא בהוצאת "ידיעות ספרים" והפך ל"ספר זהב".
בשנת תשע"ג (2013) ראה אור גם הספר "במה אברכך?
פנקס הצמיחה שלך", שבין דפיו שזורים רעיונות של הרבנית ימימה שנבחרו על ידי קהילת הלומדות שלה.
גם "במה אברכך" נהיה ל"ספר זהב".
בשנת תשע"ו (2016) יצא לאור הספר "כמים, ליבך - מסע נשי בין המצרים".
הספר נערך על ידי יקרת פרידמן והרב נתנאל לדרברג, בהוצאת "ידיעות ספרים".
הוא עוסק בימי בין המצרים דרך מדרשי ואגדות החורבן.
המוטו המנחה הוא הצער הנשי בדורנו מסמן הבנה של הצער הקוסמי שקיים עקב חורבן בית המקדש.
"כמים, ליבך" נהיה לרב מכר.
בשנת תשע"ח (2018) יצא לאור "מחכה לתשובה – פתיחות ליום הכיפורים" בעריכת יקרת פרידמן, בהוצאת מגיד.
הספר מספק זווית נשית על יום הדין והכפרה, בדגש על "סדר העבודה" שבין אדם לחברו, בניסיון לאחות שברי לוחות, בין אח לבין אחות, בין אהוב לבין אהובתו.
"מחכה לתשובה" נהיה לרב מכר.
בשנת תשע"ח (2018) יצא לאור "איך היא צומחת", בעריכת יקרת פרידמן, בהוצאת מגיד.
הספר מציע 50 דרכים לצמיחה, להתחדשות, לשמחה ולברכה.
"איך היא צומחת" נהיה לספר זהב.
בשנת תשעט (2019) יצא לאור "הזמנה לשמחה", בעריכת יקרת פרידמן, בהוצאת מגיד.
הספר מתחקה אחר סודות השמחה לאור סיפורי רבי נחמן מברסלב והוגים נוספים.
בספר זה העידה הרבנית מזרחי כי השמחה היא מחקר חייה.
"הזמנה לשמחה" נהיה לרב מכר.
בשנת 2025 ראה אור הספר "זוג אחד בעולם - ביאור חדש לשבע ברכות הנישואין", בעריכת יקרת פרידמן, בהוצאת ידיעות ספרים.
בשנת 2023 ראתה אור "והגדת - הגדה של פסח", בעריכת יקרת פרידמן, בהוצאת ידיעות ספרים.
323 עמודים של פירושים וביאורים להגדה.
נכון ל-2022 מוציאה הרבנית מדי שנה את "שנה וברכותיה - ספר השנה שלך", יומן שנתי בעל תכנים וחידושים בפרשות השבוע והחגים, ועם ציטוטים של אנשים משפיעים בישראל.
משנת 2022 מתפרסם טור קבוע שלה במגזין מוצש מבית מקור ראשון.
משנת 2020 מתפרסם טור קבוע שלה בעלון עולם קטן.
ימים של שמחה - חלק א' הוא אלבומה העשרים-ואחד של הזמרת שרית חדד אשר יצא לאור ב-31 במאי 2013. חלק זה של האלבום כלל 17 שירים, מתוך 32 שירים בסך הכל שהיו אמורים להיכלל בשני חלקי האלבום.
חלקו השני של האלבום היה אמור לצאת כעבור חודשים בודדים, אך נגנז בסופו של דבר.
האלבום כולל סינגלים כגון "תחזרי", "אבי שבשמיים", "הקשיבו חבריי" שהוא חידוש לשיר של פריד אל אטרש, "געגועים" ו-"בדד".
אמנים נוספים אשר תרמו את חלקם לאלבום: הנרי - שכתב בין היתר את השיר "געגועים" לזכר אביה של חדד, דיקלה, אורי שמח, אופיר כהן, עדי לאון ועוד.
האלבום זכה לתואר הפלטינה על מכירות של 40,000 עותקים.
יְמִימָה, היא דמות מקראית, בתו הבכורה של איוב, שמה מופיע פעם אחת בלבד בתנ"ך, ב.
שמה של בתו של איוב מופיע באפילוג לסיפורי ספר איוב.
ימימה נולדה לאחר שה' השיב לאיוב את כל רכושו ומעמדו לאחר הניסיונות בהם ניסה אותו.
מסופר כי לימימה היו עוד שבעה אחים אשר שמם אינו ידוע ושתי אחיות צעירות קציעה, וקרן הפוך.
המקרא מציין את שמות הבנות שנולדו לאיוב ולא את שמות הבנים.
עוד מוסיף המקרא ומציין כי ניתנה לאחיות ובכללן לימימה נחלה "בְּתוֹךְ אֲחֵיהֶם".
חז"ל פרשו את שמה: .
רש"י פירש את שמה: .
בשפה הערבית פירוש השם יונה.
שמותיהן של בנות איוב ובכללן זה של ימימה, ניטלו מיסודות הטבע.
קציעה מהצומח - סוג צמח בושם "שהיה ריחה נודף כקציעה" (בבא בתרא ט"ז, ב') וקרן הפוך מן הדומם - סוג של אבן טובה או מינרל ממנו הפיקו צבע.
המחזה "איוב או העונה הבוערת" מאת אהרן מגד הוצג בתיאטרון הבימה.
את ימימה שיחקה לורה סהר.
במחזה מייצגת דמותה של ימימה את קולו של המצפון, והיא זו שמסיימת את המחזה כשהיא קוראת: .
ימים של יין ושושנים הוא סרט דרמה אמריקאי בשחור-לבן משנת 1962 בבימויו של בלייק אדוארדס עם ג'ק למון ולי רמיק בתפקידים הראשיים.
מילר מבוסס על סרט טלוויזיה שלו בשם זה משנת 1958 עם קליף רוברטסון ופייפר לורי.
העלילה היא על זוג נשוי המתמודד עם בעיית אלכוהוליזם קשה הפוגעת והורסת את חיי משפחתם.
שיר הנושא של הסרט בלחן של הנרי מנסיני ומילים של ג'וני מרסר זכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
השיר זכה לביצועים רבים כמו: אלה פיצג'רלד, אנדי ויליאמס, פרנק סינטרה, רוזמרי קלוני, ג'ולי אנדרוז, פגי לי, שירלי בייסי, פטי פייג', ברנדה לי, טוני בנט ועוד.
ג'ק למון היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, ולי רמיק הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
כן היה הסרט מועמד לפרס אוסקר על העיצוב האמנותי ופרס אוסקר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר.
ג'ו קליי (ג'ק למון) עובד במשרד יחסי ציבור בסן פרנסיסקו.
הוא לא מרוצה מעבודתו ומרבה בשתיית אלכוהול.
הוא מתחיל לחזר אחרי אחת המזכירות במשרד, קירסטן "קירסט" ארנסן (לי רמיק) שנענית לו לאחר כמה ניסיונות עקרים.
קירסט מתעבת שתיית אלכוהול, אך אוהבת שוקולד ולכן מזמין לה ג'ו ברנדי אלכסנדר, המשקה מוצא חן בעיניה וזו ההתחלה של האלכוהוליזם שלה.
הם נישאים ומבשרים זאת לאביה של קירסט (צ'ארלס ביקפורד) המתייחס לג'ו בחשדנות.
נולדת להם בת, דבי, אך השתייה משפיעה על שניהם.
ג'ו מתרשל בעבודתו ומועבר למשרה נחותה יותר ביוסטון.
הוא נקרא לחזור בדחיפות לאחר שקירסט גרמה לשריפה בדירתם.
ג'ו מפוטר ועובר ממשרה למשרה.
הם ממשיכים בשתייה עד שיום אחד מסתכל ג'ו במראה ונחרד ממראהו.
הוא מחליט לעבור עם קירסט לאביה, לעבוד שם בחממת הפרחים שלו.
ג'ו וקירסט מתנזרים במשך חודשיים עד שיום אחד מחביא ג'ו בקבוקי אלכוהול בחממה ועל רגליו ומשדל את קירסט לשתות אותו.
תוך זמן קצר מתרוקנים הבקבוקים וג'ו הולך לחממה בגשם שוטף והורס את העציצים בניסיון למצוא את הבקבוקים שהחביא.
הוא מאושפז בסניטריום לגמילה מאלכוהוליזם וסובל מתסמונת גמילה מאלכוהול.
במוסד הוא נפגש עם ג'ים הונגרפורד (ג'ק קלוגמן), אלכוהוליסט לשעבר ופעיל באלכוהוליסטים אנונימיים.
הוא משכנע אותו לבוא למפגש עם האלכוהוליסטים, להציג את עצמו ולהודות שהוא אלכוהוליסט.
ג'ו מתנזר מיין, אבל קירסט לא רוצה להכיר בעצמה כאלכוהוליסטית, ממשיכה לשתות ובורחת.
ג'ו מאתר אותה במוטל, והיא משכנעת אותו לשתות אתה.
תוך זמן קצר הוא משתכר, פורץ לחנות משקאות נעצר ונשלח שוב לסניטריום.
ג'ים פוגש אותו שוב ומשכנע אותו להישאר פיכח גם אם הדבר דורש היפרדות מקירסט.
ג'ו משתקם, מפסיק לשתות, מוצא עבודה ומגדל את דבי.
הוא משלים עם אביה של קירסט ומשלם לו על הנזק שגרם.
האב מספר לג'ו שקירסט נעלמת לזמנים ארוכים ומסתובבת בברים עם כל מיני גברים.
לבסוף קירסט מגיעה לדירתם, אבל אינה מוכנה להיענות לדרישת ג'ו להפסיק לשתות ומסרבת לראות את דבי.
היא עוזבת את הדירה וג'ו עוקב אחריה מהחלון.
ימימה חובב (נולדה ב-1972) היא היסטוריונית, עיתונאית וסופרת ישראלית.
מחקריה עוסקים בתולדות עם ישראל בעת החדשה.
כותבת במגזין ההיסטוריה "סגולה" מאז היווסדו.
מלמדת בחוג להיסטוריה במכללת הרצוג, לימדה בעבר בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכון שכטר למדעי היהדות.
ספרה "עלמות אהבוך: חיי הדת והרוח של נשים בחברה האשכנזית בראשית העת החדשה", המבוסס על עבודת הדוקטור שכתבה באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' חווה טורניאנסקי ופרופ' עמנואל אטקס, ראה אור בשנת תשס"ט בהוצאת כרמל ומרכז דינור.
בשנת תשפ"ה פרסמה תרגום עברי לספר המוסר ביידיש "מינקת רבקה" שחיברה רבקה בת מאיר טיקטינר מפראג.
הספר שהודפס לראשונה בשנת 1609 בפראג ושוב בשנת 1618 בקרקוב, הוא הספר הראשון הידוע לנו שחיברה אשה יהודיה.
הספר מלווה במבוא נרחב על המחברת ועל תפיסותיה באשר לתפקידן הדתי של הנשים, על החיים היהודיים בפראג ועל עולמן הדתי והשכלתן של נשים יהודית בחברה האשכנזית בעת החדשה המוקדמת.
בתשע"ז פרסמה את הרומן הראשון שלה – "אורנים" בהוצאת ידיעות ספרים.
בתשפ"ב ראה אור ספרה השני בפרוזה, "אי החירות", גם הוא בהוצאת ידיעות ספרים.
בשנת 2023 נכלל "אי החירות" ברשימה הארוכה של פרס ספיר.
נשואה להיסטוריון ד"ר מוטי בנמלך, בנו של העיתונאי אברהם בנמלך.
תושבת אפרת ומורה בבית הספר פלך בירושלים.
עלמות אהבוך: חיי הדת והרוח של נשים בחברה האשכנזית בראשית העת החדשה, הוצאת כרמל והוצאת מאגנס, 2009.
אי החירות, ידיעות ספרים, 2022
חנות העתיקות ברחוב רמז - סודות ממואב, ידיעות ספרים, 2025
מינקת רבקה - מאת הרבנית הדרשנית רבקה בת מאיר טיקטינר, הוצאת כרמל, 2024 (חובב הוסיפה גם מבוא והערות).
ימימה ארגז (נולדה ב-3 באפריל 1942) היא ציירת ישראלית העוסקת במקביל ברישום, בפיסול, במיצב ובאובייקטים תלת־ממדיים במדיומים שונים.
הנושא המרכזי המייחד את יצירותיה, הוא ה'ישן' מול ה'חדש' במרחב האורבני על שלל היבטיו.
ימימה ארגז נולדה בירושלים להורים יוצאי הולנד.
אביה, עקיבא פרומן, היה פרופסור לגאולוגיה - מחלוצי המחקר הגאולוגי בארץ וחתן פרס ישראל; ואמה, חוני פרומן, הייתה פסנתרנית ומורה לפסנתר.
בשנת 1950 עברה להתגורר בחיפה, שם גם התחנכה עד שנת 1962, אז התגייסה לצה"ל ושירתה בנח"ל.
בשנת 1964, לאחר שחרורה מהשירות הצבאי ושהות של שנתיים בקיבוץ נתיב הל"ה, עברה להתגורר עם משפחתה בירושלים.
את לימודי הציור החלה ארגז במקביל ללימודיה בתיכון, בתחילה אצל הציירת סימה סלונים ובהמשך אצל הצייר רפאל מוהר.
בין השנים 1965–1968 למדה באקדמיה לאמנות בצלאל במחלקה לעיצוב קרמי, ועד שנת 1977 עסקה בקרמיקה ובפיסול בסטודיו הפרטי שהקימה.
עבודותיה הוצגו בגלריות בארץ, באירופה ובקנדה.
בין השנים 1977– 1979 בעת שהות המשפחה ב-ניו יורק, התקבלה לתוכנית המשך ב-Pratt Institute, שם למדה עיצוב תלת־ממדי אצל המעצבת האמריקאית Rowena Reed Kostellow, ותורת הצבע אצל הצייר ג'וזף פיליפס.
עם שובה ארצה בשנת 1979, פנתה ימימה ארגז לציור שהפך לעיסוקה העיקרי.
בין השנים 1999–2009, שימשה כחברת הנהלה באגודת אמני ירושלים וכיושבת ראש ועדת תערוכות של בית האמנים, וכן לקחה חלק בוועדות שיפוט במסגרות שונות.
בין השנים 2010–2015, מונתה כחברה בוועד נאמני שרת התרבות והספורט.
אֶרגז היא ממייסדי הגלריה השיתופית אגריפס 12, שהוקמה ב־2004 על ידי קבוצה של 15 אמנים במרכז העיר ירושלים.
היא פעלה בגלריה עד שנת 2012.
מאז שנות ה-80 היא מלמדת ציור, ומשנות ה-90 אצרה כ-20 תערוכות.
יצירות משלה פורסמו במבחר ספרים ועל גבי כריכות.
ברבות מיצירותיה מבטאת ארגז את תהליכי ההתכלות והבנייה, את התמורות החלות בנוף העירוני, התעשייתי והטכנולוגי, ואת הסמיכות שבין ישן וחדש בתרבות החומרית.
בין השנים 1984–1987, התמקדה בפרפרזות על הנוף המקומי הטבעי, שנעשו בסטודיו בשפה חופשית – מופשטת ומופשטת למחצה, במדיומים שונים על נייר.
בין השאר בסדרות "אדם ומקום", "מקומות קשים" ו"אדמות".
בשנת 1988, לאחר ששבה מביקור בסין, פתחה ארגז בסדרת ציורי העיר האסורה בבייג'ינג [שמן על נייר] ומאז הופנה מבטה אל הנוף הישראלי הבנוי לסוגיו, שהניב סדרות שונות של עבודות, תוך שימוש במגוון של טכניקות.
בשנת 1989, יצרה סדרת רישומים בפחם על נייר, של תחנת הכוח הישנה רדינג א' בתל אביב.
בין השנים 1995–1996, הקדישה ארגז את מלוא זמנה ליצירת הטריפטיכון "מראה מבית המשפט העליון" – ציור נוף בשמן על בד, שמידותיו 405X96 סמ'.
עבודתה התבססה על התבוננות בנוף שנשקף מחלון המבואה הרחב של בית המשפט העליון.
הטריפטיכון הוצג בשנת 1996 במוזיאון ישראל, ומאז הוצג בגלריות ומוזיאונים בארץ, בארצות הברית, בדנמרק, בנורווגיה, בצרפת ובמשכן הכנסת.
בין השנים 1997–2005, ציירה ארגז את הציור הפנורמי "אלטנוילנד", את הסדרה "מלט הארץ", שעסקה בנושאי אתרי בנייה ומפעל המלט "נשר" ומגוון של ציורי תל אביב, רובם ממבט על.
בין השנים 2004– 2005, יצרה קבוצת עבודות של אזור מרכז העיר הישן בירושלים.
בשנים 2005– 2006, רשמה את סדרת רישומי הפחם "ערים סמויות", על פי לוחות-אם של מחשבים ובשנת 2007 הפיקה סדרת יציקות -חול של לוחות-אם, תחת הכותרת "ערים וזיכרון".
בין השנים 2009–2013 יצרה קבוצה גדולה של אובייקטים בנושא אסדות קידוח, הקרויה "טריטוריות חדשות".
יסוד נוסף הבולט ביצירותיה של ימימה ארגז הוא הקו "הארס-פואטי"– העיסוק המתמיד בכלי עבודה, בציורי תפנים של הסטודיו ובנושא ה'צבע' עצמו, כמושאים לציור ולמיצב.
משנת 2012, עוסקת אֶרגז בטכניקות שונות של הדפס וביצירת ספרים בעותק יחיד, באופנים שונים של מִחזוּר - החל במִחזוּר נייר להפקת נייר חדש בעבודת יד (לשם יצירת ספרים וכריכתם), וכלה ביצירת תכנים משל עצמה בספרים מצויים שנועדו לגריסה.
עבודותיה של ארגז נמצאות באוספים שונים, בין השאר באוספים של מוזיאון ישראל, משרד החוץ (שגרירות ישראל בפריז), משכן הכנסת, סדנת ההדפס, מפעל המלט "נשר" רמלה, וכן באוספים רבים בארץ וברחבי העולם.
עבודותיה מציגות לעיתים היבטים אקולוגיים, ולעיתים הן מרמזות על ביקורת חברתית.
1975 - יצרה קיר קרמיקה בבית העם של מושב עמינדב, בחסות המִנהל לבנייה כפרית של משרד השיכון.
1989 - ציירה קיר זיכרון ועיצבה חדר זיכרון לחללי נח"ל מוצנח, בבסיס הצבאי בבית-סחור, בחסות עמותת הורים שכולים ובשיתוף עם מה"ד היסטוריה של צה"ל (היחידה הועברה מאז לבסיס אחר, וקיר הזיכרון הועתק משם).
1999 - הפיקה עם אלון בן ארי, סרטון אנימציה "ירושלים של מטה K2" המבטא בדרך סימבולית, את הקונפליקט האין-סופי על השליטה בירושלים במהלך הדורות (הסרטון הופק על בסיס ציור שציירה בשנת 1993).
1976 - פרס בתחרות לעיצוב דגמים לתעשיית הקרמיקה / משרד המסחר והתעשייה
1990 - מענק להפקת קטלוג עבודות / חברת החשמל לישראל
1991-1990 - מלגת שהות בקריית האמנים "הסיטה", פריז / המועצה לתרבות ואמנות
1996-1992 - מענק להפקה ולניוד של תערוכה בגלריות ובחללי תצוגה ברחבי הארץ / חברת החשמל לישראל
2008 - שהות אמן אורח בריקיאוויק בהזמנת SIM – אגודת האמנים של איסלנד
2015 - מענק לשם הוצאת ספר עבודות מקיף: "מעשה יום יום" / המועצה לתרבות ואמנות של מפעל הפיס
2017 - פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
1985 - "אדם ומקום", גלריה אלון, ירושלים; הגלריה של קיבוץ לוחמי הגטאות
1988 - "סין קרובה", בית האמנים, ירושלים
1991 - "תחנת כוח, רישומי פחם", מוזיאון ישראל
1997-1996 - "מראה מבית המשפט העליון"– טריפטיכון, מוצג מיוחד, מוזיאון ישראל
2003 - "מלט הארץ", בית האמנים ירושלים; המשכן לאמנות, הרצליה
2005 - "זה מה שיש לי מול העיניים", גלריה אגריפס 12, ירושלים
2007 - "ערים סמויות", בית טיכו, מוזיאון ישראל
2010 - "בהסתכלות"– דיוקנאות של עמיתים, גלריה אגריפס 12, ירושלים
2013 - "החצר האחורית", מרחב לאמנות, יפו העתיקה, תל אביב-יפו
2013 - "אלטנוילנד", הגלריה ע"ש שי דנון בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2015 - "אסדות–משחקי שולחן", בית האמנים, ירושלים
2017 - תערוכה לרגל השקת הספר "מעשה יום יום", מרכז-באוהאוס, תל אביב.
2022 - רטרוספקטיבה; תערוכת יחיד המקיפה מבחר עבודות מ-50 שנות יצירה, שהתפרסה על פני הקומה העליונה כולה של בית האמנים בירושלים.
ימימה נשואה ליצחק אֶרגז ולהם שלושה ילדים.
ימים נוראים הוא סרט דרמה ומותחן פסיכולוגי-פוליטי ישראלי משנת 2019 של הבמאי ירון זילברמן.
הסרט עוקב אחר האירועים שהובילו לרצח יצחק רבין בסיום עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל, מנקודת מבטו של הרוצח יגאל עמיר.
הוא נכתב על ידי רון לשם, ביחד עם זילברמן ויאיר היזמי.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל טורונטו.
זוכה פרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר לשנת 2019.
יגאל עמיר (יהודה נהרי) הוא סטודנט אידאולוגי ושאפתן למשפטים משכונת נווה עמל בהרצליה.
הסרט עוקב אחר מערכות היחסים שלו עם בני משפחתו - אחיו חגי (יואב לוי), אמו גאולה (ענת רבניצקי) ואביו שלמה (אמיתי יעיש בן אוזיליו), וסוקר את האירועים בחייו במישור החברתי, הפוליטי והדתי - בשנה שקדמה לרצח רבין.
הסרט הופק על ידי דוד זילבר, שרון הראל, תמר סלע, ירון זילברמן, משה אדרי, רות כץ, רון לשם, מפיקים בפועל אבנר פלד ואנג'ליקה ברמן, מטרו תקשורת, ווסטאנד ואופנינג נייט פרודקשן.
הסרט יצא בתמיכת Yes הטלוויזיה בלוויין, ערוץ 10 (רשת 13) ומשקיעים פרטיים.
בסרט שולבו צילומי ארכיון וביניהם צילומים מההפגנה בכיכר ציון שקדמה לרצח.
לסרט קדם תחקיר עיתונאי שנערך על ידי עמיחי אתאלי במשך שש שנים, במהלכו רואיינו חוקרי המשטרה, השב"כ, קרובי משפחה וחברים של יגאל עמיר ואף יגאל עמיר עצמו.
דליה רבין, בתו של יצחק רבין, ונכדו יונתן בן ארצי הוזמנו על ידי ההפקה לבכורה העולמית של הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
ימים נשברים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית עפרה חזה, מתוך אלבומה האחד עשר, ימים נשברים.
השיר יצא לאור באוגוסט 1986, כסינגל הראשון והפותח מתוך האלבום, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום השני במצעד של רשת ג'.
השיר נכתב על ידי עפרה חזה, הולחן על ידי חזה והופק על ידי יזהר אשדות, בדומה ל"בוא ונגן אותי", "הכאב הזה", "כל הקלפים", "ליידי", ו"להמשיך לצעוד".
הסינגל יצא על גבי תקליט שדרים, ומספר הקטלוג שלו הוא DJ1566.
בשונה משירים שונים של חזה, השיר לא נכלל באלבום האוסף מנגינת הלב, שיצא בשנת 2000.
בשנת 2010, במלוא עשור למותה של עפרה חזה פורסמה תוכנית טלוויזיה בשם "ימים נשברים", בה התראיינו אנשים שונים אשר תיארו את חזה מנקודת המבט שלהם.
"ימים של שקט" הוא שיר משנת 2000 שכתבה ירדן בר כוכבא, הלחין אבי גרייניק וביצעה להקת "לולה".
חברת ההרכב ירדן בר־כוכבא כתבה את השיר על רקע האבל והקושי שלה להתמודד עם מותו של אביה, האלוף במיל' משה בר כוכבא.
השיר מדבר על ימים של שקט המגיעים לאחר כאוס וסערה, ומתקשר לסיפור תיבת נוח.
זאת – בניגוד לסברות שהשיר נכתב על הציפייה לשלום, על רקע ועידת קמפ דייוויד שהתקיימה סמוך ליציאת השיר לאור.
למרות שיכול להיות שהשיר נכתב כנראה כתגובה לבאג 2000, כיוון שהשיר יצא בינואר 2000.
אבי גרייניק הלחין את השיר והוא נכלל באלבום היחיד שיצר ההרכב.
שיר זה היה הלהיט היחיד שבלט מן האלבום, אשר נקרא על שמו.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תש"ס (2000) דורג השיר במקום התשיעי.
בשנת 2022, ערב חג הפסח ועל רקע גל טרור, פרסמה חבורת זהו זה!
בפברואר 2024 ביצעה הזמרת נטע ברזילי את השיר בפרק 9 של סדרת הרשת "שיר תקווה", שהפיק בית אבי חי.
ימים שקטים בקלישי הוא ספר שכתב הנרי מילר.
הספר מבוסס על ניסיונו כגולה תרבותי אמריקאי בפריז בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים.
הוא ואלפרד פרלס, שניהם סופרים מתחילים, חלקו דירה קטנה בפרוור קלישי (בשדרות אנטול-פראנס 4).
עלילת הספר מתרחשת בערך בתקופה שמילר כתב את "אביב שחור".
לדברי חברו, הצלם ג'ורג' בראסאי, מילר הודה שכותרת הספר "מטעה לחלוטין."
העלילה עוקבת אחר ג'ואי, אמריקאי שחי בסביבת כיכר קלישי בפריז.
בחלק הראשון ג'ואי ושותפו לחדר, קארל, מחפשים אוכל ומתנסים במערכות יחסים עם נשים.
ג'ואי עם ניס, זונה שהוא פוגש בבית הקפה וופלר ליד מונמרטר.
קרל עם קולט, נערה בת חמש עשרה שברחה מבית-הוריה ועברה לגור עם שני השותפים, לפני שהוחזרה לבית הוריה.
החלק השני של הספר, "מארה-מריניון", מתאר את רומן האהבה ה"בעייתי" של קרל עם אליאן הנשואה, ואת מערכת היחסים של ג'ואי עם מארה, זונה שפגש בשאנז אליזה.
מארה מזכירה לג'ואי אשה אהובה מעברו, המכונה בספר "כריסטין הנשואה", שהוא מתחרט שלא התחתן איתה.
ג'ואי וקרל מבלים בביתם באורגיה ספונטנית עם לוליינית בשם קורין ואישה דנית בשם כריסטין.
האירוע מרגיז את כריסטין, ובמהלכו היא מושמת ללעג על ידי שלושת המשתתפים האחרים.
הספר נכתב בניו יורק זמן קצר לאחר שובו של מילר מפריז בשנת 1940, ושוכתב בביג סור בשנת 1956, בזמן שמילר עבד על "נקסוס".
הספר יצא לאור לראשונה בצרפת על ידי הוצאת אולימפיה בשנת 1956. בעקבות זכייתו של מילר במשפט והסרת הצנזורה בארצות הברית על פרסומו של הספר "חוג הסרטן", התפרסם "ימים שקטים בקלישי" בארצות הברית על ידי הוצאת גרוב בשנת 1965.
הספר תורגם לעברית פעמיים: בפעם הראשונה, תרגם אותו יותם ראובני בשנת 1980. בפעם השנייה, משה זינגר תרגם את הספר בשנת 1987.
הספר עובד פעמיים לסרט עלילתי.
גרסת 1970 הייתה הפקה דנית, שנכתבה ובוימה על ידי ג'נס יורגן תורסן, והוא כולל פסקול מאת קאנטרי ג'ו מקדונלד .
הסרט השני (אנגלית עם כמה קטעי צרפתית) יצא בשנת 1990, בוים על ידי קלוד שברול וכיכב בו אנדרו מקארתי בתפקיד מילר.
השחקן היה בן 26 כששיחק את מילר, שהיה בתחילת שנות ה-40 לחייו בספר.
שברול ראה את הסרט כעיבוד נאמן חלקית לספר המקורי.
בסדרת אנתולוגיה של HBO המבוססת על ספרות אמריקאית, נשים וגברים 2: אין חוקים באהבה (1991), אחד הפרקים נקרא "מארה" על שם החלק השני של הספר "ימים שקטים בקלישי".
את הסרט בן 30 הדקות ביים מייק פיגיס.
מככבים בסרט סקוט גלן בתפקיד מילר וג'ולייט בינוש בתפקיד מארה.
ימין ה' רוממה הוא ניגון מכוון מניגוני חב"ד של רבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק).
מילות הניגון הם מספר התהילים הנאמרים בזמן קריאת ההלל:
בהיות הלחן ממוצא חרדי, חלק גדול ממבצעי השיר שרים אותו, כשמגיעים בשיר למילים שמוזכר בהן שם השם, בצורה מצונזרת – "הַשֶׁם", כדי להימנע מהוצאת שם שמים לבטלה, בעת התפילה כאשר קוראים את ההלל עצמו, שרים את השיר ללא צנזור.
בזמן קריאת ההלל כשהיה מגיע הצמח צדק לפסוק זה היה מנגן אותו, עם השנים הפך ניגון זה לאחד הניגונים הקבועים בתפילת הלל בחסידות חב"ד והוא אחד מהניגונים המכוונים אותם נוהגים לנגן בזמנים ידועים.
בספר הניגונים חב"ד, "ימין ה' רוממה" הוא ניגון מספר ט"ו (15).
ב-1998 הופיע השיר באלבום ניגון הבעש"ט של אברהם פריד.
ב-2010 באלבום "עצם הנשמה" 3 של הרב יאיר כלב.
ב־2013 הופיע באלבום "יוצאין בשיר" של הלב והמעיין, ב־2016 הופיע השיר באלבום צמאה 3 בביצוע ישי ריבו, ב־2017 הופיע הניגון באלבום "הניגונים" של משה לאופר בביצוע שמחה פרידמן.
השיר בוצע במהלך השנים גם על ידי אלי מרקוס, מנדי ג'רופי, ישראל ורדיגר ואחרים.
ימים מקוללים היא סדרה רוסית קומית שנוצרה על ידי המפיק סמיון סלפאקוב, צולמה בפורמט screenlife-אלמנך והופקה על ידי חברת קומדי קלאב הפקות.
שני הפרקים הראשונים זמינים מ-11 ביוני 2020 בספק שירותי הזרמת מדיה Premier של גזפרום.
10 נובלות וסיפורים קצרים על אנשים הנמצאים בבידוד בית בעקבות מגפת COVID-19.
כל הסיפורים הקצרים צולמו באייפונים של השחקנים.
לפני הצילומים, השחקנים דנו וביצעו חזרות באמצעות שירות זום.
ולדימיר יפיפאנצב צילם 4 גרסאות של הסצנות שלו עד שמצא את הסגנון הדרוש.
במיוחד לצורך צילומי הנובלה "גוף הכאב" (חלק 7), השחקנית אולגה דיבצבה שכרה דירה בסנקט פטרבורג.
יָמִין הוא דמות מקראית, בנו השני של שמעון ונכדם של יעקב ושל לאה.
לימין היו חמישה אחים: ימואל, אהד, יכין, צחר ושאול.
למשפחתו של ימין קראו משפחת הימיני.
יש עוד ימין בתנ"ך, מצאצאי יהודה.
לכן יש חוקרים הסוברים שמשפחות יהודה ושמעון התערבבו והחליטו לתת שם על אחד מבני שמעון.
בפירוש שכל טוב מאת ר' מנחם בן שלמה על ספר בראשית, פרק מ"ו פסוק י' מוזכר כי מקור השם הוא בכך שהיה מיומן למלחמה.
השם ימיני נמצא בכתובת ארמית מאוחרת בחצי האי סיני.
פירוש השם ימין הוא ככל הנראה בר מזל, מאושר.
ימימה בן מנחם (נולדה ב־23 בדצמבר 1946) היא פרופסור אמריטה לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
תחום ההתמחות העיקרי שלה הוא פילוסופיה של המדע, ובמיוחד פילוסופיה של הפיזיקה המודרנית.
כלת פרס ישראל לחקר הפילוסופיה לשנת ה'תשפ"ב (2022).
בן מנחם היא ילידת ירושלים.
הוריה היו יוסף גולדשמידט, מנהל אגף החינוך הדתי וחבר כנסת מטעם המפד"ל, ואלישבע גולדשמידט, מחלוצות מדע הגנטיקה והייעוץ הגנטי בארץ.
אחיה הוא אליעזר גולדשמידט, פרופסור למדעי הצמח.
בן מנחם קיבלה תואר ראשון בפיזיקה ומתמטיקה בשנת 1969 ותואר שני בהצטיינות (summa cum laude) בפילוסופיה של המדע בשנת 1972, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1983 סיימה את התואר שלישי, דוקטור לפילוסופיה.
בן מנחם כתבה את עבודת התזה שלה "פרדוקסים ואינטואיציות", בהנחיית הילרי פטנאם מאוניברסיטת הרווארד ומרק שטיינר מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 2001 ייסדה בן מנחם את כתב העת Aleph: Historical Studies in Science and Judaism, "אלף: מחקרים היסטוריים במדע ויהדות", שהוא פרסום אקדמי, המוביל ומקדם את המחקר בתחומו.
בן מנחם כיהנה כמנהלת מרכז אדלשטיין להיסטוריה ופילוסופיה של מדע, הטכנולוגיה והרפואה באוניברסיטה העברית.
בנוסף הדריכה כ-35 תלמידות ותלמידי דוקטורט ומוסמך, וחלקם השתלבו במוסדות אקדמיים.
בן מנחם פרשה מעבודתה באוניברסיטה העברית ב-2013.
מאז 2006 היא חברה במועצה האקדמית ב-(EPP) "Einstein Papers Project", פרויקט העריכה המדעית של כתביו והתכתבויותיו של אלברט איינשטיין.
בשנת 2007 אצרה את התערוכה "סודותיו של ניוטון" בספרייה הלאומית בירושלים.
בן מנחם מוכרת בקהילה הבינלאומית בהיותה חוקרת אורחת באוניברסיטאות הרווארד, סטנפורד וסידני.
בנוסף מארגנת ומשתתפת בכנסים בישראל ומחוץ לה.
בן מנחם נשואה לפרופ' חנינה בן מנחם ולהם ארבעה ילדים.
נכדם, ענר אליקים שפירא, נרצח במתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023, כשהדף בידיו את הרימונים שהושלכו על ידי המחבלים הפלסטינים לעבר המיגונית שבה שהה, ובכך הציל את שאר השוהים בה.
פרס ישראל לחקר הפילוסופיה לשנת תשפ"ב.
בן מנחם הקדישה לעמדה הקונבנציונליסטית מספר מאמרים וספר,עמדה זו נוסחה לראשונה על ידי הפילוסוף הצרפתי אנרי פואנקרה, בראש וראשונה ביחס לגאומטריה.
לדברי הקונבנציונליסטים, רבות מהטענות שאנו רואים כאמיתות אובייקטיביות, הן למעשה "מוסכמות בתחפושת", הנגזרות מהגדרות או החלטות מתודולוגיות שאינן נכפות עלינו על ידי הלוגיקה, המתמטיקה או עובדות אמפיריות, ואשר יש לנו לגביהם שיקול דעת.
בן מנחם בוחנת את המדע והפילוסופיה של המאה ה-20 מנקודת מבט של השפעת הקונבנציונליזם על תחומים אלה.
לטענתה, ההשפעה הבולטת של הקונבנציונליזם באה לידי ביטוי בפילוסופיה של הלוגיקה והמתמטיקה, תורת היחסות, וכתביהם של פילוסופים מובילים במאה העשרים ובהם רודולף קרנפ, לודוויג ויטגנשטיין, הילרי פטנאם ווילארד ואן אורמאן קוויין.
ב"סיבתיות במדע", בן מנחם מציעה אפיון תיאור חדש של סיבתיות, שבמרכזו התפישה של סיבתיות כמערכת של אילוצים סיבתיים כלליים ולא התפישה המקובלת של קשרים סיבתיים בין אירועים בודדים.
הספר מנתח את קשרי הגומלין בין אילוצים כגון דטרמיניזם ולוקליות (העיקרון שכל השפעה סיבתית היא רציפה), בין חוקי שימור וסימטריות, בין עקרון הפעולה המינימלית ותכליתיות.
בתגובה לבעיה הקלאסית של חירות האדם, בן מנחם הרחיבה את המושג של "מחוץ לחוק" או "העדר חוק".
מושג זה מאפשר לפעולה אנושית להיות כפופה לסיבות אך לא לחוקים המאפשרים לחזות אותה מראש.
בן מנחם עוסקת בכמה סוגיות שנויות במחלוקת בהיסטוריה ובפילוסופיה של מכניקת הקוונטים.
היא מנתחת את הקשר בין אי-לוקליות קוונטית לאינדטרמיניזם וטוענת שיחסי הגומלין בין מאפיינים אלה מבטיחים את ההתאמה בין מכניקת הקוונטים לתורת היחסות הפרטית.
היא מאתגרת את ההבנה המקובלת של משפט ה-PBR ומציעה פירוש חדש לעמדתו של שרדינגר ולמחלוקת בין בוהר לאיינשטיין.
בן מנחם רואה את המושג "קונטינגנטיות" (הניגוד של הכרח) כחיוני לפילוסופיה של ההיסטוריה ולאפשרות של בני האדם לחולל שינוי במהלך האירועים ההיסטוריים.
הניתוח שלה את מושגי ההכרח והקונטינגנטיות, מסתמך על אנלוגיה עם מושגי היציבות וחוסר היציבות במדע, שם הם ממלאים תפקיד בולט בתחומים רבים, למשל, מכניקה סטטיסטית ותורת הכאוס.
אחד הנושאים הנדונים ביותר בפילוסופיה של המדע הוא הריאליזם המדעי, עמדה המחויבת לאפשרות של אמת מדעית וידע מדעי.
תומכי עמדה זו רואים את הריאליזם כפילוסופיה היחידה שיכולה להסביר את הצלחתו המרשימה של המדע.
תרומותיה של בן מנחם לוויכוח סביב העמדה הריאליסטית כוללות את ביקורתה על הטיעון מההצלחה ואת הטענה כי כישלון המדע תורם לא פחות מהצלחתו לתמיכה בריאליזם, הניתוח שלה לתת-היקבעות ותיאורים שקולים, ההגנה שלה על תפיסת האמת הפרגמטיסטית, והדגשתה את רגישות התיאור של חוקים מדעיים.
בן מנחם כתבה (בין היתר) על חורחה לואיס בורחס, דונלד דייווידסון, מישל פוקו, ויליאם ג'יימס, אמיל מאירסון, אנרי פואנקרה.
2022 עריכת שני כרכים בסדרה "מחקרי ירושלים בהיסטוריה ופילוסופיה של המדע" בהוצאת שפרינגר.
כרך אחד עוסק בשינויים שעובר המושג של חוק טבע לאור התפתחויות חדשות במדע.
הכרך השני, ביחד עם קרל פוזי, עוסק בפילוסופיה של המתמטיקה, לזכר מרק שטיינר שנפטר ב-2020 מקורונה
יָמִים עַל יְמֵי מֶלֶךְ (בעגה חרדית-ליטאית ימים נהגה יוֹמִים) הוא שיר חסידי המשמש במגזר החרדי ובמגזר הדתי לאומי כהמנון ליווי לכניסת רב לאירוע.
מילות השיר לקוחות מתהילים ס"א:
לפי פירוש רש"י הפסוק הוא תפילתו של דוד המלך שהאל יוסיף לו שנים ויזכה לחיות "דור" שהוא שבעים שנה.
רד"ק מעלה אפשרות לפרש את הפסוק על המשיח, והתפילה היא לקצר את הגלות ולהוסיף ימים לימות המשיח.
הידוע שבהם הוא לחנו של רבי אליעזר זוסיא פורטוגל, האדמו"ר מסקולען.
השיר נעשה נפוץ כהמנון לקבלת רבנים במהלך המאה העשרים.
בשנות ה-40 של המאה העשרים מתועדת שירת השיר בחסידות ויז'ניץ.
לפי המתואר בעיתון יתד נאמן, המנהג נעשה נחלת הכלל החל מכנס היסוד של דגל התורה ב-1988, שבו התקבלו הרבנים בשירת "ימים", במקום בשירת "שאו שערים ראשיכם" שהייתה מקובלת עד אז.
לצד שירת "ימים" נהוגים גם שירים נוספים לקבלת רבנים, בהם: "ובכן צדיקים", "אור זרוע לצדיק", "כי אורך ימים", "יפרח בימיו צדיק", "לאורו ניסע ונלך" ועוד.
זמרים רבים ביצעו את השיר, ביניהם: אברהם פריד.
הפרק השמיני בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה שבאבניקים נקרא 'יומים' על שם השיר.
ראש הישיבה גדליה מבקש שישירו לכבודו את השיר.
בהמשך הפרק שר בעצמו את השיר כמחווה לדבורה.
ימים של תהילה הוא סרט ספורט אמריקאי משנת 1986 בבימויו של דייוויד אנספו, עם ג'ין הקמן, דניס הופר וברברה הרשי בתפקידים הראשיים.
העלילה מתרחשת באינדיאנה המכונה "The Hoosier State" והיא בהשראת מקרה אמיתי של קבוצת כדורסל של בית ספר תיכון בעיירה קטנה באינדיאנה שהצליחה לנצח קבוצות מבוססות מערים גדולות ולהגיע לראש תחרות הכדורסל של אינדיאנה ב-1954.
ג'רי גולדסמית' היה מועמד לפרס אוסקר לפסקול המקורי הטוב ביותר.
דניס הופר היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר - סרט קולנוע.
הסרט נבחר על ידי מכון הסרטים האמריקאי במקום ה-13 ברשימת מאה שנים...
ב-2001 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על "היותו בעל ערך תרבותי, היסטורי או אסתטי".
אינדיאנה 1951, נורמן דייל (ג'ין הקמן) מגיע לעיירה הקטנה היקורי (שם פיקטיבי) שם התקבל לעבודה בבית הספר התיכון המקומי כמורה להיסטוריה ואזרחות וכמאמן קבוצת הכדורסל של בית הספר.
תנאי הפתיחה שלו אינם טובים - הוא מבוגר ולא עסק באימון כדורסל 12 שנים.
מנהל בית הספר קלטוס סמרס (שלבי וולי) היה ידידו בעבר, תומך בו ומשמש גם כעוזרו באימון אך שאר התושבים אינם מרוצים ממנו.
הוא מכיר את המורה מיירה פלינר (ברברה הרשי) שתומכת בו יחד עם אמה (פרן פרסונס).
דייל מכניס משטר משמעת ומתעמת עם מספר תלמידים.
השחקן המצטיין ג'ימי צ'יטווד (מאריס ולאיניס) פרש מהקבוצה ומיירה מעודדת אותו להשקיע יותר בלימודים.
דייל רב עם השופטים וקלטוס מתרגש ומקבל התקף לב.
בעיירה מסתובב שוטאר פלאץ' (דניס הופר) שהיה פעם שחקן ומאמן אך נהפך לאלכוהוליסט ומנודה על ידי האנשים אף על פי שבנו אוורט (דייוויד ניידורף) משחק בקבוצה.
דייל מתייחס אליו בחמלה ומציע לו משרת עוזר מאמן בתנאי שיפסיק לצרוך אלכוהול.
באחד המשחקים מוצא דייל אמתלה להתחמק ומוסר את ניהול המשחק לשוטאר שמצליח להוביל את הקבוצה לניצחון.
לאחר מכן מידרדר שוטאר שוב לשתייה ונפצע מיריה ברובהו.
דייל מוצא אותו, מאשפז אותו ודואג לו.
התושבים רוצים לסלק את דייל ומכנסים אספה והצבעה בנושא זה והתוצאה שהוא מפוטר.
ברגע מכריע זה מבקש ג'ימי זכות דיבור ואומר שהוא החליט להצטרף לקבוצה רק אם דייל יישאר.
ההצבעה מבוטלת ודייל מתחיל מכאן להוביל את הקבוצה להצלחות נוספות עד שהם מנצחים במשחק הסופי על אליפות בתי הספר התיכונים של אינדיאנה לשנת 1952, על חודו של סל שקולע ג'ימי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ין הקמןנורמן דיילמאמן כדורסל/מורהדניס הופרשוטאר פלאץ'ברברה הרשימיירה פלינרמורהשב ווליקלטוס סמרסמנהל בית הספרפרן פרסונסאופל פלינראמא של מיירהמריס ולאיניסג'ימי צ'יטווודשחקן כדורסלדייוויד ניידורףאוורט פלאץ'בנו של שוטאר
ימים עברו הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לראשונה בשנת 1933. הסרט, שבוים בידי ברט גילט והופק על ידי וולט דיסני, מבוסס באופן רופף על הרומן ההיסטורי "אייבנהו" מאת סר וולטר סקוט.
זהו הסרט ה-55 בסדרת "מיקי מאוס" שהופק והחמישי באותה השנה.
הסרט יצא בשחור-לבן ומאוחר יותר בשיטת טכניקולור.
הסרט, שמתרחש באירופה בתקופת ימי הביניים, מציג את מיקי כמשורר נודד הפורט על לאוטה ורוכב על גבי הפרד שלו ברחבי המדינה.
כאשר הוא מגיע לממלכה הבדיונית "קלאפאזו", הוא רואה את המלך מכריז על בואו של הנסיך של פופופאדו (דיפי דואוג/גופי) בכדי לשאת את בתו הנסיכה (מיני).
אך הנסיכה לא מעוניינת בנסיך כלל וסוטרת בפניו שלוש פעמים בדחייה.
כועס על מרד בתו, המלך מצווה על אביריו לנעל אותה בעליית הגג עד שתשנה את דעתה, וכך נלקחות שתיהן, מיני והמשרתת שלה (קלרבל), ומתייפחות בחדר הנעול.
מודאג לנסיכה, מיקי מטפס על עץ סמוך ושר על כוונתו להציל את הנסיכה מגורלה, מה שגורם לה להתאהב בו.
בינתיים בהיכל הארמון, המלך מצווה על משרתיו להגיש את סעודת החתונה.
מיקי ומיני משתלשלים דרך חלון המגדל באמצעות סדינים ובגדים הקשורים זה לזה בעוד כולם נהנים מהמשתה וזוללים את האוכל.
אך המלך מבחין בשניהם דרך החלון ומזעיק את שומריו ללכוד אותם, וגוזר להוציא את מיקי להורג באמצעות גליוטינה, אשר קודם שימשה לחתיכת סלמי ענק.
מיני מתחננת לאביה שיחוס על חייו של מיקי, ומצהירה שהיא אוהבת אותו.
כשהוא רואה שבאמת יש לה רגשות למשורר הצעיר, כמו גם הזדמנות לבילוי כלשהו, המלך מעניק למיקי הזדמנות להוכיח את ערכו עבור ידה של בתו על ידי דו-קרב עם הנסיך, אשר גורם לכל הנוכחים לצהול ולהתרגש.
הנסיך לבוש בשריון קרב אמיתי ורוכב על סוס אבירי ואציל בעוד המשורר משתמש בדלי כקסדה וכבשן קטן כשריון גוף מאולתר ורוכב על הפרד שלו.
לאחר שהשניים מסתערים לביצוע תחרות הפלה ברומח שניהם מוטחים ארצה, והסוס והפרד מתנגשים אחד בשני בעצמה.
הנסיך מנסה להתנפל על יריבו, אבל המשורר משתמש בגליוטינה כדי לחתוך את הרומח שלו ולהשתמש בקצה החד כדי לרדוף אחרי הנסיך בעוד הקהל מריע לו.
גם הפרד של מיקי והסוס של הנסיך נלחמים זה בזה, כשבסוף הפרד מביס אותו ומצטרף לאדונו במרדף אחר הנסיך, אשר מזנק מהחלון בחוסר אונים.
הנסיכה מנשקת את אביה המלך על שנתן הזדמנות לאהבתה האמיתית ועולה על גבי הפרד, הנישא על ידי הקהל, ומתיישבת לצידו של המשורר האלוף.
הסרט מסתיים כשמיקי ומיני מתנשקים מאחורי מניפתה של מיני.
מיקי מאוס בתפקיד משורר נודד - וולט דיסני
מיני מאוס בתפקיד הנסיכה - מרסלייט גארנר
המלך של קלאפאזו - בילי בלטשר
גופי בתפקיד הנסיך של פופופאדו - פינטו קולביג
קלרבל הפרה בתפקיד המשרתת - פינטו קולביג
גופי היה מוכר באותה התקופה בשם דיפי דואוג וכך גם הוא מצוין בסרט.
העלילה של הסרט קצר זה מוחזרה מהסרט הקצר של אוסוולד הארנב "Oh What a Knight" משנת 1928. בנוסף סרט זה מוצג כרמת מעבר במשחק הווידאו "Epic Mickey".
עם כניסתו של הנסיך (דיפי דאוג/גופי), מתנגן המשפט המוזיקלי (פראזה) בן חמישה התווים "You're...
a hor-se's ass" (בתרגום מילולי: "אתה...
תחת של סוס"), המעיד על כך שהנסיך לא חכם במיוחד.
הסרט הופץ ב-2 בדצמבר 2002 למדיה ביתית בדיסקים "אוצרות וולט דיסני: מיקי מאוס בשחור-לבן" (Walt Disney Treasures: Mickey Mouse in Black and White).
שנתיים קודם לכן, הופיעה גרסה צבעונית לסרט ב-VHS ו-DVD של "Walt Disney Gold Classic Collection" של סרט ההנפשה ה-21 של דיסני, רובין הוד.
עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" ב-17 באפריל 1933, פרסם: "עד כמה שהם היו טובים לאורך הדרך, הסרטים המצוירים האלה של וולט דיסני ממשיכים להשתפר.
זה הנוכחי, שבו מיקי כטרובדור נודד מציל את הנסיכה מיני מנישואים אומללים ומשיג אותה לעצמו, משקפת את תשומת הלב האינסופית לפרטים אשר אופיינית לבית היוצר של דיסני.
רעיון בסיסי, הנפשה וסנכרון שמע כולל דיאלוג חצי קולי, כולם במעמד בפני עצמם.
הביצוע מלא החיים הזה יתאים לכל עניין".
הביטוי "ימין אלוהים" או "יד ימינו של אלוהים" מתייחסות כנראה להתבטאויות בתנ"ך ובברית החדשה שמשמשות כמטאפורה לעוצמתו וליכולותיו הבלתי מוגבלות של האל, כמו גם כמוטיב באמנות.
המשמעות לביטוי בתנ"ך ובברית החדשה, להימצא בצד ימין היא "כמי שמזוהה עם מי שנמצא במקום הנכון, המיוחד והמכובד ביחס לאלוהים ולעצתו" וכן מזמור קל"ז 23: "אִם-אֶשְׁכָּחֵךְ יְרוּשָׁלִָם תִּשְׁכַּח יְמִינִי".
בתנ"ך מוזכרים ימין ה' במספר מקומות:
חבקוק ב': 16, תהילים ע"ז: 11, קי"ח: 16 וגם 17, מקום משמעותי אחר מצוי בתהילים במזמור ק"י 1: "לְדָוִד מִזְמוֹר נְאֻם יְהוָה לַאדֹנִי שֵׁב לִימִינִי עַד-אָשִׁית אֹיְבֶיךָ הֲדֹם לְרַגְלֶיךָ", שמלמד שאלוהים מקצה לעבדו החשוב ביותר בעיניו מקום מושב לימינו.
באחד ממשלי ישו, המתייחס למשפט אלוהים הסופי ב"משל הכבשים והעתודים".
הכבשים והעתודים (עזים) מופרדים אלה מאלה, כאשר הכבשים מוקמו לימינו של ישו ואילו העתודים לשמאלו, בהתאם לגזר דינם במשפט אחרית הימים (בשורת מתי כ"ה 46-31).
משמעות חשובה יותר מתייחסת לגם מיקום ליד אלוהים בגן עדן, במקום הכבוד המסורתי, המוזכר בברית החדשה כמיקומו של המשיח ביחס לאלוהים, בבשורת מרקוס ט"ז: 19, בשורת לוקס כ"ב: 69, בשורת מתי כ"ב: 44 ו-כ"ו: 64, וכן במעשי השליחים ב': 35-34 ו-ז': 55, אגרת פטרוס הראשונה ג': 22 ובמקומות אחרים.
שימושים אלה משקפים את השימוש בביטוי בתנ"ך, למשל בתהילים ח': 63 ו-ק"י: 1. ההשלכות של ניסוח אנתרופומורפי (האנשה) זה נדונו בהרחבה על ידי תאולוגים שונים, לרבות על ידי תומאס אקווינס.
ימים צפופים הוא אלבום האולפן השמיני של הזמרת-יוצרת הישראלית דנה ברגר שפורסם ב-29 באוגוסט 2017, בהוצאת חברת התקליטים פונוקול.
לאחר שהשתתפה בסדרת הטלוויזיה "הישרדות", הוציאה ברגר את הסינגל "לא ליפול" שלא נכלל באף אלבום.
בפברואר 2017 העלתה פרויקט מימון המונים בהדסטארט לגיוס 100,001 שקלים לאלבומה החדש.
במרץ 2017 יצא הסינגל הראשון "נגן" שזכה להצלחה.
לאחרי יציאת האלבום עצמו, פורסמו גם הסינגלים: "קומי לכי" ו"אל תאמין לי".
ימים של תום הוא סרט התבגרות אמריקאי משנת 2022 בכתיבה ובימויו של ג'יימס גריי, עם בנקס רפטה, אן האת'וויי, ג'רמי סטרונג, ג'יילין ווב ואנתוני הופקינס בתפקידים הראשיים.
התסריט של גריי נכתב בהשראת סיפור התבגרותו בשכונת פרש מאדו בקווינס , שם גם צולם הסרט.
נער יהודי שגדל במשפחה יהודית עוטפת אך לוחצת ונחשף לגזענות ולחוסר צדק בעולם.
הזמן הוא תחילת שנות ה-80, ערב ניצחונו של רונלד רייגן בבחירות.
גריי היה מועמד לפרס דקל הזהב, ג'רמי סטרונג היה מועמד לפרס סטלייט לשחקן המשנה הטוב ביותר, בנקס רפטה היה מועמד לפרסי איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי לשחקן הצעיר הטוב ביותר.
פול גראף (בנקס רפטה) הוא נער יהודי שלומד בכיתה השישית בבית ספר ציבורי בקווינס.
הוא אינו מתעניין בלימודים אלא מרבה לצייר.
בכיתתו לומד גם ג'וני דייוויס (ג'יילין ווב), נער אפרו אמריקאי.
המחנך מר טירקלטאוב (אנדרו פולק) לא מסתיר את יחסו הגזעני אליו.
ג'וני הוא יתום שגר אצל סבתו החולה.
משפחת גראף היהודית כוללת גם את האם אסתר (אן האת'וויי), האב אירווינג (ג'רמי סטרונג) והבן הבכור והמוצלח טד (ראיין סל).
האב סובל מתסביך נחיתות בשל היותו שרברב ורוצה שפול ירכוש השכלה ומקצוע מכובד.
המשפחחה נתמכת על ידי הסבא אהרון רבינוביץ (אנתוני הופקינס), אביה של אסתר.
הוא היחיד שמבין לנפשו של פול ומלמד אותו על אי הצדק בעולם ועל האפשרות להתמודד עם זה.
פול מתחבר עם ג'וני שמושך אותו לעשן ג'וינט בשירותים.
המחנך תופס אותם, ג'וני נזרק מבית הספר ופול מקבל מכות מאביו ומועבר לבית ספר פרטי.
בית הספר נתמך על ידי פרד טראמפ (ג'ון דיל) ובטקס הפתיחה הוא מביא את בתו הפרקליטה הבכירה מריאן טראמפ (ג'סיקה צ'סטיין) בוגרת בית הספר, לשיחת מוטיבציה על חשיבות הלימוד וההצלחה בחיים.
פול ממשיך בחשאי את יחסיו עם ג'וני ומרשה לו לישון בביתן בחצר בית המשפחה.
הסבא האהוב נפטר ופול רוקם תוכנית לברוח לפלורידה שם יהיה צייר מפורסם וג'וני ייתקבל לנאס"א.
למימון התכנית הוא משכנע את ג'וני לגנוב מחשב מבית הספר ולמשכן אותו בבית עבוט.
פול אומר שהיוזמה הייתה שלו אך ג'וני לוקח את האשמה עליו.
אירווינג מגיע לתחנת המשטרה, נפגש בשוטר החוקר (דומיניק לומברדוזי) שפעם עשה בביתו תיקון ולא חייב אותו.
השוטר מסכים לשחרר את פול ללא רישום.
פול מבין את אי הצדק בחיים ומתחיל ללמוד ברצינות.
שם השחקן שם הדמות הערותבנקס רפטהפול גראףאן האת'ווייאסתר גראףג'רמי סטרונגאירווינג גראףאנתוני הופקינסארון רבינוביץטובה פלדשומיקי רבינוביץג'ון דילפרד טראמפג'סיקה צ'סטייןמריאן טראמפג'יילין וובג'וני דייוויסראיין סלטד גראףאנדרו פולקמר טירקלטאובמחנךדומיניק לומברדוזישוטר
ימים משונים הוא מותחן מדע בדיוני אמריקאי משנת 1995 בבימויה של קתרין ביגלו, על פי תסריט מאת ג'יימס קמרון וג'יי קו'.
הסרט מציג את הסיפור של העולם הדיסטופי של לוס אנג'לס בשלהי 1999. ברשימת השחקנים הראשיים נמנים רייף פיינס, אנג'לה באסט, ג'ולייט לואיס וטום סיזמור.
הסרט מספר על סוחר מכשירים שמאפשרים חוויות חוץ-גופיות שחוקרת רצח חברו.
הסרט היה כישלון קופתי עם תקציב של כ-42 מיליון דולר והכניס כ-8 מיליון דולר בלבד.
הסרט מתרחש בלוס אנג'לס בשנת 1999, ערב המילניום החדש.
לני נרו, שוטר לשעבר שהפך למוכר תקליטים טכנולוגיים המאפשרים ללקוחותיו לחוות זיכרונות וחוויות של אנשים אחרים, נתקל בפרשה מסתורית לאחר שחברתו לשעבר, פיית', מסתבכת במזימה פוליטית ורצחנית.
לורנט "מייס" מייסון, שומרת ראשה וחברתו של לני, עוזרת לו לגלות את האמת מאחורי הרוצחים האמיתיים, ולחשוף שחיתות במערכות השלטון.
הסרט מתעסק בנושאי מוסר, זיכרון ובחירה אישית בעידן טכנולוגי מתקדם.
רייף פיינס בתפקיד לני נרו - סוחר חוויות חוץ-גופיות
אנג'לה באסט בתפקיד לורנט "מייס" מייסון - שומרת ראש קשוחה
ג'ולייט לואיס בתפקיד פיית' ג'סטין - זמרת שמורבבת בפשע
טום סיזמור בתפקיד מקס פלטר - חברו הוותיק של לני
מייקל ווינקוט בתפקיד פילו גנט - מנהל מוזיקלי מושחת
וינסנט ד'אונופריו בתפקיד ברטון סטקלר - שוטר פרוע
גלן פלאמר בתפקיד ג'ריקו 'וואן' - מנהיג מחאה חברתית
בריג'יט באקו בתפקיד איריס - חברת המעגל הפנימית
ריצ'רד אדסון בתפקיד "טיק" - טכנאי הקלטות
ויליאם פיכטנר בתפקיד דווין אנגלמן - שוטר מושחת
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 63% בהתבסס על 60 ביקורות.
הקונצנזוס באתר: "סרט מרתק ואינטנסיבי שדורש מהצופים להתמודד עם שאלות מוסריות.".
יתר על כן, באתר Metacritic הסרט קיבל ציון 66 מתוך 100, בהתבסס על 20 ביקורות.
בנוסף, הסרט קיבל ביקורות חיוביות על הבימוי והנושאים החברתיים שהוא מעלה, אך נכשל בקופות בשל עלילתו המורכבת.
ימין ושמאל הם כיוונים יחסיים במרחב, שנקבע לפי מערך גוף האדם, או ליתר דיוק – לפי שלשה ימנית של וקטורים אורותוגונליים (מאונכים).
באמצעות אדם נקבע שציר z יהיה בכיוון החץ שעולה מן הרגליים אל הראש, ואילו ציר y יהיה בכיוון הווקטור שיוצא מן הפנים קדימה.
הכיוונים ימין ושמאל נקבעים באופן שרירותי באמצעות צירי z ו-x ביחס לציר הסימטריה (z) של האדם.
הכיוון ימין נקבע מתמטית ככיוון של ציר x כך שמתקיים: .
זוהי תכונת שלשה ימנית של מכפלה וקטורית.
הכיוון שמאל הוא החלק השלילי של ציר x.
ניתן להימנע מהגדרה מעגלית על ידי שימוש במדידות של תופעות פיזיקליות המפרות את סימטרית ה-CP הגורסת קיומה של סימטריה מסוימת בין חלקיקים לאנטי-חלקיקים.
הגילוי הראשון של תופעה זו היה העדפת כיוון לפליטת קרינת בטא על ידי קובלט 60 תחת מגנטיזציה והאצה סביב ציר מסוים (עם או נגד כיוון השעון) (שבירת סימטריית CP).
מבחינה חיצונית, גוף האדם סימטרי כמעט לחלוטין בין ימין ושמאל, אך מבחינה פנימית הוא אינו סימטרי.
הלב נוטה יותר שמאלה מאשר ימינה ואילו הכבד נוטה יותר ימינה מאשר שמאלה.
כמו כן, לאונות הימנית והשמאלית של המוח יש תפקודים שונים לגמרי.
למעלה וקדימה הם כיוונים יחסיים פחות, מאחר שגוף האדם לא סימטרי בין הצד האחורי והצד הקדמי ולא סימטרי בין פלג הגוף העליון והתחתון.
חיידקים ויצורים חד-תאיים המרחפים בתוך נוזל ללא יכולת תנועה עצמאית ממשית מגלים, בדרך כלל, סימטריה כדורית כמעט מושלמת.
היחסיות של ימין ושמאל מתגלה כאשר שני בני אדם עומדים זה מול זה.
מאחר שפניהם פונים לכיוונים מנוגדים, ימינו של אחד הוא שמאלו של אחר.
השימוש במונחים ימין ושמאל יכול להיות מבלבל.
נניח שרחל ושלמה עומדים זה מול זה.
פניה של רחל פונות צפונה ואילו של שלמה פונות דרומה.
המזרח נמצא מימין לרחל אך משמאל לשלמה.
המערב נמצא משמאל לרחל אך מימין לשלמה.
ידה השמאלית של רחל נמצאת בצד שמאל ביחס לפניה של רחל, אך בצד ימין ביחס לפניו של שלמה.
בלבול זה מתחזק כאשר אנו ניצבים מול מראה.
אנו אומרים שהראי הופך ימין ושמאל, אך לא הופך למטה ולמעלה.
למעשה, אם נבחן ביסודיות את המקרה, נראה שהראי הופך את הווקטור שיוצא מהפנים (y) ולכן כיווני ימין ושמאל של הבבואה במראה מוגדרים ההפך מכיווני ימין ושמאל שלך.
היד הימנית שלנו משתקפת כיד השמאלית של הבבואה במראה, רק מכיוון שפניה פונים לכיוון הנגדי (ציר y מתהפך), ורק מפני שיד שמאל שלנו דומה מבחינה גאומטרית ליד ימין (כפוף לטרנספורמציית השתקפות), בעוד שהראש אינו דומה לרגליים והפנים אינם דומים לעורף (או החזה לגב).
בלשון "פיזיקלית מתמטית" ניתן לסכם את הדיון בכך ש:
מראה הופכת ימין ושמאל, כי ימין ושמאל הם פסאודו וקטורים.
אנשים רבים מתבלבלים בין שמאל לימין גם בינם לבין עצמם ולא רק מול מראה, בעוד שאינם מתבלבלים בין כיווני למעלה־למטה וקדימה־אחורה.
הם מסוגלים בדרך כלל להתמצא במרחב, למשל לנהוג לפי שלטים ולנווט לפי מפה, אבל מתקשים להבחין בין המילים שמציינות כיוון ולעיתים קרובות טועים כאשר מתבקשים לפנות שמאלה או ימינה.
הם עשויים גם להתקשות בביצוע פעולות אחרות הדורשות ביצוע מדויק של הוראות כיוון, כגון ריקודים סלוניים.
הבעיה מוכרת לחוקרים בתחום הרפואה, אך המחקר בנושא מועט.
המחקרים הקיימים מעריכים שבין 15% ל־26% מבני האדם מתבלבלים.
שפות שאינן משתמשות בכיוונים יחסיים
בשפת העם האבוריג'יני האוסטרלי גוגו יימיטהיר (Guugu Yimithirr), אין מילים לתיאור כיוון המבוססות על הדובר כמרכז.
במקום זאת נעשה שימוש בכיווני רוחות השמיים.
כך למשל במקום להגיד "משמאל לבית" ייאמר "צפונית לבית".
בנוסף, כאשר דובר שפה זו מפנה אצבע אל עצמו, כוונתו היא להצביע על הכיוון שנמצא מאחוריו.
גישה דומה לתיאור כיוונים יחסיים נמצא גם בשפות ילידים בבאלי, פולינזיה, נמיביה ומקסיקו.
יממה היא יחידת זמן שאורכה נקבע על פי השלמת סיבוב מלא של כדור הארץ על צירו ביחס לשמש.
ולכן היממה היא יחידת זמן טבעית (להבדיל משעה, למשל, שהיא יחידת זמן מלאכותית).
היממה מורכבת משני חלקים עיקריים: יום – החלק מן היממה שהשמש מאירה את כדור הארץ; ולילה – שהוא החלק של היממה שאינו מואר.
בכל התרבויות היממה היא יחידת הזמן הבסיסית לחישוב זמנים, תאריכים ולוחות שנה.
את היממות מארגנים בדרך כלל בשבועות בחודשים ובשנים.
בדרך כלל נהוג להגדיר את תחילת היממה בשעה 00:00, אך ביהדות היממה מתחילה בשקיעת השמש.
אורכה הממוצע של היממה הוא 24 שעות.
אורך היממה המדויק (בו משלים כדור הארץ סיבוב על צירו ביחס לשמש) נקרא יממה שמשית והוא משתנה מעט במחזוריות לאורך השנה בהתאם למסלול כדור הארץ סביב השמש.
שינוי זה מתאפס אחת לכמה חודשים ולכן היחס הזמני ליממה הוא 24 שעות בדיוק.
בשימושים אזרחיים במרבית העולם, יממה מתחילה בחצות הלילה, כלומר היא נמשכת מ-0:00 בלילה עד 0:00 בלילה למחרת.
מקור נוהג זה הוא ברומא העתיקה.
לפי היהדות, היממה מתחילה בראשיתו של הלילה ומסתיימת בסופו של היום.
ישנו ספק אם היממה מתחילה בשקיעת החמה ומסתיימת בשקיעת החמה ביום שאחרי או מתחילה בצאת הכוכבים ומסתיימת בצאת הכוכבים ביום שאחרי.
בכל מקרה, גישה זו מעניקה ליממה אורך שונה במקצת מ-24 שעות: כאשר היום מתארך – ארוך יותר, וכאשר היום מתקצר – קצר יותר.
לדוגמה, אם ביום מסוים השקיעה בשעה 18:00 ולמחרת השקיעה בשעה 18:01, אזי אורך היממה הוא 24 שעות ודקה (ולהפך).
לוחות השנה של מצרים העתיקה, הנוצרים בימי הביניים, וכנראה גם לוח השנה במגילות קומראן, התחילו את היממה בזריחה.
גישה זו מאריכה את היממה כשהיום מתקצר ומקצרת את היממה כשהיום מתארך.
האומברים והאסטרונומים חישבו את תחילת היום בחצות היום, משום כך נקבעה תחילת ספירת יום יוליאני ל-12 בצהריים UTC.
היממה היא פרק הזמן שבו כדור הארץ משלים סיבוב על צירו.
ישנן מספר אפשרויות לחשב את מסלול כדור הארץ על צירו, ביחס לשמש במדויק והיא נקראת יממה שמשית.
ביחס לשמש בממוצע – זוהי היממה שבה משתמשים בדרך כלל.
יממה נוספת היא היממה הכוכבית פרק הזמן שבו כדור הארץ משלים סיבוב על צירו ביחס לכוכבים.
כדור הארץ משלים הקפה סביב צירו אחת ל-23 שעות 56 דקות ו-4 שניות, ובאותו זמן הוא גם ממשיך בתנועתו להקפת השמש.
בעוד שהכוכבים חוזרים למופעם במצהר האופק כל 23 שעות ו-56 דקות, נדרשים עוד כ-4 דקות בממוצע על מנת לחזור שהשמש תחזור למופעה במצהר.
מכאן נובע ההבדל בין היממה השמשית שהיא אורכת 24 שעות ליממה הכוכבית שאורכה מעט פחות מכך.
כאשר בוחנים את סיבוב כדור הארץ על צירו ביחס לשמש, השלמת סיבוב שלם במדויק יהיה בזמן שבו תיראה השמש בכיפת השמיים באותו המקום בדיוק שהיא נראתה בו ביום הקודם.
פרק זמן זה נקרא יממה שמשית והיא שונה במקצת מהיממה הממוצעת בת 24 שעות בדיוק בה משתמשים בדרך כלל לחישוב זמנים ותאריכים.
אורך היממה השמשית משתנה במחזוריות במהלך השנה בהתאם למסלול כדור הארץ סביב השמש אודות לשני גורמים עיקריים, הראשון, שינוי במהירות סיבוב כדור הארץ על צירו כאשר הוא מתקרב לשמש במסלול הקיפו האליפטי של כדור הארץ את השמש.
והשני מפאת נטיית צירו של כדור הארץ (מישור המילקה).
כתוצאה משינויים אלו נוצר פער בין היממות לאורך השנה.
מקסימום ההבדל בין יממה אחת לעוקבת אחריה הוא 51 שניות לערך.
הפרשים אלה מצטברים לשיאים של 14 דקות בפברואר ו-16 דקות בנובמבר.
שינויים זה מתאפסים אחת לכמה חודשים.
היות שאורך היממה השמשית הוא קרוב מאוד ל-24 שעות או 24 שעות בדיוק, היחס המקובל ליממה הוא 24 שעות בדיוק כפי היממה השמשית הממוצעת.
הביטוי "24 שעות", המתאר את אורך היממה, משמש בהשאלה לתיאור פעילויות שאינן נפסקות אף במשך הלילה.
בעולם המסחר, למשל, משמש הביטוי כדי לבדל ולהבליט עסקים הפעילים לאורך כל היממה.
האסטרונומים מבדילים בין יממה כוכבית ובין יממה שמשית.
בנוסף לשימוש המונח בהקשר ליממת כדור הארץ, האסטרונומים משתמשים במונח זה גם לציון זמנים אסטרונומיים אחרים, למשל, אורך היממה של כוכבי לכת אחרים במערכת השמש.
לרוב משתמשים ביחידת המידה "יממת כדור הארץ" לציון אורכן של יממות אלה.
יממה כוכבית היא הזמן שבמהלכו כדור הארץ עושה סיבוב מלא סביב צירו ומגיע לאותו מצב ביחס לכוכבי השבת, שבו הוא היה לפני תחילת הסיבוב.
יממה כוכבית אורכת כ-23 שעות, 56 דקות ו-4 שניות.
יממה שמשית (אמיתית) היא הזמן שבמהלכו כדור הארץ עושה סיבוב מלא סביב צירו וממשיך בסיבובו עד שמגיע לאותו מצב ביחס לשמש, שבו הוא היה לפני תחילת הסיבוב.
אורך היממה השמשית משתנה במקצת באופן מחזורי לאורך השנה.
הסיבה להבדל בין היממה השמשית ליממה הכוכבית היא תנועת כדור הארץ סביב השמש: כדור הארץ מסתובב סביב צירו אחת ל-23 שעות 56 דקות ו-4 שניות, אך באותו זמן הוא גם מקיף את השמש.
בעוד שהכוכבים חוזרים למצהר כל 23 שעות ו-56 דקות (יממה כוכבית), כדור הארץ זקוק לעוד כ-4 דקות בממוצע על מנת שהשמש תחזור שנית למצהר; כך מתארכת היממה השמשית (הממוצעת) מ-23 שעות, 56 דקות ו-4 שניות ל-24 שעות שלמות.
היא קצרה במרץ ובספטמבר, וארוכה ביוני ובדצמבר.
מדובר באורך היממה ולא באורך היום או הלילה ולכן נתון זה משפיע בכל זמן נתון באותו אופן על כל נקודה בכדור הארץ – בחצי הכדור הצפוני כמו בחצי כדור דרומי.
ההפרש באורך שתי יממות עוקבות עשוי להגיע לחצי שנייה.
הפער בין היממה הקצרה ביותר לארוכה ביותר הוא 51 שניות לערך.
השינוי באורך היממה השמשית האמיתית במשך השנה נובע משתי סיבות עיקריות:
צירו של כדור הארץ, הניצב למישור המשווה, נוטה ביחס לציר ההקפה שלו את השמש, הניצב למישור המילקה.
המהירות הזוויתית של כדור הארץ במסלולו האליפטי סביב השמש אינה קבועה.
"יממה", ללא תיאור נוסף, היא יממת חמה ממוצעת.
ימית הייתה התנחלות במעמד עיר ישראלית בפתחת רפיח, שהוקמה בשנת 1975 בקצהו הצפון-מזרחי של חצי האי סיני, על חוף הים התיכון בין רפיח לאל עריש.
העיר הייתה מרכזו ובירתו של אזור התיישבותי שזכה לשם חבל ימית, וכלל יישובים נוספים.
ימית הייתה מתוכננת להיות עיר גדולה בעלת כ-250,000 תושבים.
ב-21 באפריל 1982, במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, פונתה העיר ונהרסה.
בשנת 1971 יזם שר הביטחון משה דיין הכנת תוכנית לרצועת עזה.
המשימה הוטלה על מתכנן הפרויקטים עוזי גדור, שאייש צוות שהתבסס על חברת שירותי הנדסה בישראל.
על פי הנחיית השר התוכנית הייתה צריכה לשלב את הרצועה ובצמוד אליה וליצור הפרדה בינה לבין מצריים.
הרעיון שהגה גדור היה לחסום את הרצועה מדרום לגבול הבינלאומי באמצעות הקמת עיר חוף גדולה שתהווה השלמה לשתי הערים - חיפה ותל אביב.
המקום שהוצע ואושר על ידי שר הביטחון היה חולות פתחת רפיח ומאפייני העיר כללו נמל מים עמוקים (במקום הדרומי ביותר האפשרי), נמל אויר שיתבסס על שדה התעופה הצבאי 'איתם', ואוכלוסייתו תהיה שוות גודל לחיפה ושוות מרחק לזה שמחיפה לתל אביב.
שר הביטחון הטיל על גדור וצוות התכנון שמנה את האדריכלים יהודה דרקסלר, ועדנה ורפי לרמן.
התוכנית שגובשה היוותה פרק בתוכנית האב לרצועת עזה (אוקטובר 1972).
עקרונות התכנון נקבעו מתוך כוונה ליצור עיר גדולה אשר תאכלס כ-250,000 תושבים.
ימית תוכננה להיות עיר החוף הגדולה השלישית של מדינת ישראל, אחרי תל אביב וחיפה, ולקלוט גלי עלייה עתידיים, שיועדו להיות מרכיב עיקרי באוכלוסיית העיר.
ענפי הכלכלה העיקריים של העיר יועדו להיות תיירות, הייטק, תעשייה ומלאכה.
התחבורה בעיר הייתה צפויה לכלול: נמל ימי, נמל תעופה ומרכז תחבורה יבשתי.
כדי שלא לפגוע בנוף הנשקף מבתי היישוב הוחלט, לראשונה בישראל, להניח את כבלי החשמל והטלפון בתעלות תת-קרקעיות ולא על גגות הבתים ומבני הציבור.
מלבד מבני התחבורה, המקום תוכנן כמרכז לוגיסטי וכלכלי לחצי האי סיני.
היה תכנון להקים מתקן התפלה, אוניברסיטה ואפילו כור גרעיני, שיוכל להפיק חשמל עבור כל דרום ישראל.
קרן קיימת לישראל תכננה לשתול כ-10 מיליון עצים בסביבת העיר כדי למנוע סופות חול, שעלולות להביא לכיסוי הבתים והגינות.
כביש שהתווה על ידי גדור היה אמור לחבר את העיר לאילת ושלבו הראשון 'ימית-קדש ברנע' הוצא לתכנון מפורט בתה"ל.
גרעין מתיישבים שמנה 70 משפחות עולים מברית המועצות (עליית שנות ה-70) התארגן על ידי גדור במרכז הקליטה בעתלית.
דרישת הגרעין לעלות כמתנחלים אילצה את גולדה מאיר, ראש הממשלה, להעלותם באופן זמני במרכז האזורי בפתחת רפיח ולהתחיל בתכנון העיר.
ההחלטה הרשמית על הקמת העיר התקבלה בוועדת השרים להתיישבות בפברואר 1973 ביוזמת השר ישראל גלילי, ובתמיכת שר הביטחון משה דיין.
גושפנקא של מפלגת העבודה להקמת העיר ניתנה ב־3 בספטמבר 1973 עת מזכירות מפלגת העבודה אישרה את מסמך גלילי, שקרא להתיישבות בפתחת רפיח, רמת הגולן, בקעת הירדן והרכסים מעליה בהתאם לתוכנית אלון, כחלק ממצעה של המפלגה לקראת הבחירות לכנסת השמינית.
זאת הגם שבד בבד נערכו שיחות שלום בראשות מזכיר המדינה האמריקאי ויליאם רוג'רס (תוכנית רוג'רס), ואף הוצע שמדינת ישראל תחכור את פתחת רפיח במסגרת הסכם שלום.
כבר ב-1973 החלו העבודות המקדימות להקמת העיר והחלה גם סלילת כביש הגישה לימית, לאחר שנתיים ובעזרת השקעה של כ-100 מיליון לירות ישראליות.
בכסף זה הוקמו כ-250 יחידות דיור, אולם תרבות, בריכת שחייה, בית ספר, מרפאה, בית כנסת ואף כמה מגרשי ספורט.
מבנה מרכזי נוסף שהוקם בעיר, אם כי בשוליה, היה "אנדרטת אוגדת הפלדה" שהורכבה מהרבה עמודי בטון ומגדל תצפית.
בעיר גם ישבה "ישיבת ימית" בראשות הרב יעקב אריאל.
טקס הנחת אבן הפינה ליישוב נערך בדצמבר 1975, כשארבעים המשפחות הראשונות התיישבו במקום.
הגרעין ההתיישבותי שהקים את העיר היה מורכב מעולים חדשים מברית המועצות אשר גרו שנתיים לפני אכלוסה של העיר במושב שדות (מרכז גושי).
חברי הגרעין ירדו לפתחת רפיח לפני מלחמת יום הכיפורים, במהלכה ולאחריה.