tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיטור סופק על ידי שנים עשר דוודי Thornycroft המופעלים על ידי פחם, אשר נפלטו לשלוש ארובות.
מערכת ההנעה העניקה מהירות מרבית של 18 קשרים (33 קמ"ש).
כפי שנבנתה, הותקנו לה תרנים צבאיים כבדים, אך אלה הוחלפו במהירות בתרני כלוב ב-1909. היה לה צוות של 561 קצינים ומלחים, שגדל ל-779–813.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 12 אינץ' (305 מ"מ) /40 קליבר בשני צריחי תותחים תאומים על קו האמצע, מקדימה ומאחורה.
הסוללה המשנית כללה 16 תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) /50 קליבר Mark 6, אשר הונחו בקזמטים בגוף האונייה.
להגנה מטווח קרוב נגד סירות טורפדו, היא נשאה שישה תותחי 3 אינץ' (76 מ"מ) /50 קליבר המורכבים בקזמטים לאורך דופן הגוף, שמונה תותחי 3 פאונד ושישה תותחי 1 פאונד.
כפי שהיה מקובל עבור אוניות ראשה של התקופה, היא נשאה שני צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מילימטרים), שקועים בגוף שלה בצד הרוחב.
חגורת השריון הראשית של אוהיו הייתה בעובי 11 אינץ' (279 מילימטרים) מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי 8 אינץ' (203 מילימטרים) במקום אחר.
לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 12 אינץ' (305 מילימטרים), והברבטות התומכות היו בעלי אותו עובי של חיפוי שריון בצדדים החשופים.
הסוללה המשנית הייתה מוגנת עם שריון בעובי 6 אינץ'.
למגדל הניווט היו דפנות בעובי 10 אינץ' (254 מילימטרים).
אוהיו, האונייה האחרונה מסדרת מיין של אוניות מערכה פרה-דרדנוט, הייתה האונייה השנייה מבין השלוש שהונחה.
היא נבנתה ב-Union Iron Works בסן פרנסיסקו, והשדרית שלה הונחה ב-22 באפריל 1899. היא הושקה ב-18 במאי 1901 ונכנסה לשירות ב-4 באוקטובר 1904. לאחר שנכנסה לשירות, אוהיו הוקצתה כאוניית הדגל של הצי האסייתי.
היא עזבה את סן פרנסיסקו ב-1 באפריל, לכיוון מנילה בפיליפינים.
לאחר שהגיעה אוניית המערכה החדשה, עלו חבריו של שר המלחמה, ויליאם הווארד טאפט, לסיור במזרח אסיה, כולל עצירות ביפן ובסין.
אוהיו חזרה לארצות הברית ב-1907 והועברה לצי האטלנטי.
היא ושאר אוניות המערכה של הצי האטלנטי ערכו סקירה ימית עבור הנשיא תאודור רוזוולט בהמפטון רודס, וירג'יניה כדי לציין את תחילת השייט של הצי הלבן הגדול ב-16 בדצמבר 1907. השייט של הצי הלבן הגדול נתפס כדרך להפגין כוח צבאי אמריקאי, במיוחד כלפי יפן.
המתיחות החלה לעלות בין ארצות הברית ליפן לאחר ניצחונה של האחרונה במלחמת רוסיה–יפן ב-1905, במיוחד בשל התנגדות גזענית להגירה היפנית לארצות הברית.
העיתונות בשתי המדינות החלה לקרוא למלחמה, ורוזוולט קיווה להשתמש בהפגנת הכוח הימי כדי להרתיע את התוקפנות היפנית.
למחרת, ב-17 בדצמבר, הצי יצא מהמפטון רודס ושייט דרומה לאיים הקריביים ולאחר מכן לדרום אמריקה, וערך עצירות בפורט אוף ספיין, ריו דה ז'ניירו, פונטה ארנס וולפראיסו, בין ערים אחרות.
לאחר הגעתו למקסיקו במרץ 1908, הצי בילה שלושה שבועות באימון ירי.
לאחר מכן חידש הצי את מסעו במעלה חוף האוקיינוס השקט של אמריקה, ועצר בסן פרנסיסקו ובסיאטל לפני שחצה את האוקיינוס השקט לאוסטרליה, ועצר בדרך בהוואי.
העצירות בדרום האוקיינוס השקט כללו את מלבורן, סידני ואוקלנד.
לאחר שעזב את אוסטרליה, פנה הצי צפונה לפיליפינים, ועצר במנילה, לפני שהמשיך ליפן שם נערך טקס קבלת פנים ביוקוהמה.
לאחר מכן ערך הצי שלושה שבועות של תרגילים במפרץ סוביק בפיליפינים בנובמבר.
האוניות חלפו על פני סינגפור ב-6 בדצמבר ונכנסו לאוקיינוס ההודי; הם הטעינו פחם בקולומבו לפני שהמשיכו לתעלת סואץ והטעינו שוב פחם בפורט סעיד, מצרים.
הצי ביקר במספר נמלים ים תיכונים לפני שעצר בגיברלטר, שם צי בינלאומי של ספינות מלחמה בריטיות, רוסיות, צרפתיות והולנדיות קיבל את פני האמריקנים.
לאחר מכן חצו האוניות את האוקיינוס האטלנטי כדי לחזור להמפטון רודס ב-22 בפברואר 1909, לאחר שעברו 46,729 מיילים ימיים (86,542 ק"מ).
שם ערכו סקירה ימית עבור תאודור רוזוולט.
לאחר סיום הטקסים, אוהיו המשיכה לניו יורק, שם התבססה במשך ארבע השנים הבאות.
זמן זה הוקדש לביצוע אימונים רגילים בזמן שלום עם הצי וסיוע באימון המיליציה הימית של ניו יורק.
עד 1914, החמרה בתנאים במהלך מלחמת האזרחים במקסיקו הובילה את ארצות הברית להתערב בסכסוך.
אוהיו נשלחה למימי מקסיקו בתחילת אותה שנה כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים במדינה.
באמצע 1914, היא חזרה לחוף המזרחי של ארצות הברית כדי לערוך שייט הכשרה לצוערים מהאקדמיה הימית של ארצות הברית.
לאחר השלמת השייט, אוהיו הועברה לצי המילואים שבסיסו בפילדלפיה.
היא חזרה לשירות רק כדי לערוך הפלגות נוספות עם צועריים בקיץ 1915 ו-1916.
ארצות הברית נותרה בתחילה נייטרלית במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך בתחילת 1917, המתיחות בינה לבין גרמניה עלתה כאשר מערכת הצוללות הבלתי מוגבלת של האחרונה החלה להטביע ספינות סוחר אמריקאיות.
ב-6 באפריל 1917 הכריזה ארצות הברית מלחמה על גרמניה, וב-24 באפריל אוהיו הופעלה מחדש.
היא התבססה בנורפוק והוטל עליה להכשיר צוותים עבור הצי המתרחב במהירות בזמן המלחמה.
שירות זה כלל אימוני ירי; ב-1 ביוני 1918, היא הייתה מעורבת בתאונה משמעותית במהלך אימון ירי עם שתי אוניות מערכה אחרות, ניו המפשייר ולואיזיאנה.
תותחים על סיפון ניו המפשייר החלו לירות בטעות לעבר זוג ספינות נגד צוללות.
אוהיו פרסמה אזהרת "הפסקת אש", אם כי היא לא התקבלה מיד על סיפון ניו המפשייר לפני שפגז אחד פגע בלואיזיאנה.
בזמן שהאוניות עצרו להעריך את הנזק, תצפיות על סיפונה של אוהיו דיווחו על צוללת אויב, מה שגרם לירי מספר מטחים מהסוללות המשניות של אוהיו וניו המפשייר, אם כי האוניות נגד צוללות לא מצאו עדות לצוללת בעת חקירת הזירה.
לאחר הכניעה הגרמנית בנובמבר 1918, רוב אוניות המערכה של הצי האטלנטי שימשו כאוניות תובלה להסעת חיילים אמריקאים חזרה מצרפת.
עם זאת, אוהיו ואחיותיה לא צורפו למשימה זו, בשל הטווח הקצר שלהן וגודלן הקטן, מה שלא אפשר מגורים לנוסעים נוספים.
במקום זאת, היא נשלחה לפילדלפיה ב-28 בנובמבר ונשארה לא פעילה שם עד ל-7 בינואר 1919, אז הועברה לצי המילואים.
ב-17 ביולי, האונייה סווגה מחדש כ-BB-12. אוניית המערכה הישנה איווה הוסבה לספינת מטרה מבוקרת רדיו, ואוהיו שימשה כספינת השליטה הראשונה שלה.
אוהיו שלטה בספינה מרחוק במסע מפילדלפיה להמפטון רודס לבדיקות ראשוניות באוגוסט 1920. שני הכלים ערכו שם ניסויים עד 10 בספטמבר.
ביוני 1921, הצי והצבא ערכו סדרה של ניסויי הפצצה מול כף וירג'יניה כדי להעריך את יעילות המטוסים נגד ספינות מלחמה.
אוהיו שימשה שוב לשלוט על ספינת הקרב מס' 4 במהלך הניסויים, כשהיא מפליגה אחרי ספינת המטרה יחד עם מספר אוניות אחרות כדי לדמות צי בלב ים.
יכולת התמרון של האונייה הפריעה באופן משמעותי את יכולתם של צוותי האוויר לאתר ולתקוף את כלי השיט.
בעקבות הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922, שקבע צמצום משמעותי של החימוש הימי, אוהיו נמחקה מרשימות הצי ב-31 במאי 1922 ונמכרה לגריטה ב-24 במרץ 1923.
אוהל סיירים הוא סוג אוהל פשוט, שנועד לספק מחסה ומסתור זמני לשני אנשים.
האוהל מורכב משני חלקים עיקריים המתחברים זה לזה.
השימוש באוהל סיירים הוא בעיקר צבאי.
האוהל מורכב משתי יריעות קנבס או בד דומה, הנקראות פלג אוהל.
שני פלגי האוהל מהודקים יחד עם צמדנים, כפתורי תיק תק , רצועות או כפתורים ליצירת משטח גדול יותר.
לאחר מכן מקימים את האוהל באמצעות מוטות, חבלים, יתדות וכל כלי עבודה בהישג יד, ויוצרים מבנה V הפוך.
אוהלי סיירים היו עמוד התווך של השהייה בשטח ברוב הצבאות, ומוכרים מאמצע המאה ה-19. בצה"ל שימשו אוהלי הסיירים בעיקר ללינה ומנוחה בסדרות שטח.
ב עבר צה"ל לשימוש באוהלים לפריסה מהירה המיועדים ל-3–4 חיילים.
בדרך כלל, כל חייל נושא בציודו האישי פלג אוהל אחד, מוט אוהל אחד (בדרך כלל עשוי ממספר חוליות המורכבות זו על זו), יתר אחד (החבל המותח את המוט) ויתדות קטנים למתיחת וייצוב האוהל.
החיילים מצוותים לזוגות כדי להקים אוהל אחד לכל זוג.
גודל האוהל הצה"לי הוא קטן והשטח הפנימי של האוהל, שנועד לאחסון כל ציודו של החייל, למנוחה ולשינה הוא מצומצם מאוד.
הגודל והצורה של אוהל הסיירים עשויים להשתנות מצבא לצבא.
בדרך כלל המפקדים מקפידים על כך שהאוהלים יעמדו מתוחים ובשורות ישרות ומסודרות והדבר נבדק מדי יום במסדר.
לעיתים, נדרשים החיילים לחפור שוחה נמוכה ולמקם את האוהל מעליה, ולעיתים, לחפור תעלה רדודה סביב האוהל למניעת גלישת מי גשם אל תוך שטח האוהל.
אוהלי סיירים נועדו בדרך כלל למסתור מגשם ושמש, או כמסתור לצלפים.
בעוד שהבד הוא לעיתים קרובות אפרורי פשוט, כמה מדינות משתמשות בבד מוסווה.
ההסוואה המודפסת הראשונה לחיילים הייתה ה-Telo mimetico של הצבא האיטלקי שהוצג ב-1929. הצבא האוסטרו-הונגרי השתמש ב-M888 zeltbahn שהופק לראשונה בצבע אוקר, מואוחר יותר בצבע אפור בעל חור המותאם לכידון רובה המאפשר להשתמש ברובה כמוט אוהל בעת הצורך.
אוהיו (SSBN-726/SSGN-726; באנגלית: USS Ohio ), היא צוללת גרעינית מסדרת אוהיו של צי ארצות הברית והיא נקראת על שם מדינת אוהיו.
אוהיו (SSGN-726) היא הצוללת הראשונה בסדרת צוללות הטילים הבליסטיים מדגם אוהיו (Ohio-class), ולימים גם הראשונה שהוסבה לצוללת טילי שיוט (SSGN).
מדובר בכלי השיט הרביעי הנושא את השם "Ohio" בצי ארצות הברית.
עבודות הבנייה על הצוללת החלו ב־10 באפריל 1976 במספנת ג'נרל דיינמיקס (General Dynamics Electric Boat) בגרוטון, קונטיקט.
הצוללת הושקה ב־7 באפריל 1979, והושקה רשמית על ידי אנני גלן, רעייתו של הסנאטור האמריקאי ג'ון גלן.
הצוללת נכנסה לשירות פעיל ב־11 בנובמבר 1981, בטקס שנערך בגרוטון, בו השתתפו גם סגן הנשיא דאז ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בטקס אמר בוש כי סדרת אוהיו מהווה "ממד חדש בהרתעה האסטרטגית של האומה".
הסבה לצוללת טילי שיוט (SSGN)
לאחר סיום המלחמה הקרה, הוחלט להסב את ארבע הצוללות הראשונות מהסדרה – Ohio, Michigan, Florida ו־Georgia – מצוללות נשק גרעיני לצוללות טילי שיוט.
במסגרת ההסבה, הוסרו ראשי הנפץ הגרעיניים מ־22 מתוך 24 משגרי הטילים, ובמקומם הותקנו מכלים שיכולים להכיל עד שבעה טילי טומהוק כל אחד – עד 154 טילים בסך הכול.
שני המשגרים הנותרים הוסבו לתאי יציאה (lockout chambers) ללוחמי כוחות מיוחדים, כמו לוחמי אריות הים (SEALs).
תהליך ההסבה של אוהיו הושלם והיא חזרה לשירות ב־7 בפברואר 2006 בבסיס קיצאפ־בנגור (Naval Base Kitsap-Bangor).
בשנת 2007 נשלחה לגואם, והייתה לצוללת SSGN הראשונה שהוצבה בפריסה קדמית.
ב־12 באוגוסט 1982 הגיעה הצוללת לבסיס הצוללות בנגור שבוושינגטון, והפכה ליחידה הראשונה המוקצת לפיקוד קבוצת הצוללות 9. כבר באוקטובר אותה שנה יצאה אוהיו לסיור ההרתעה האסטרטגי הראשון שלה.
ב־7 בפברואר 2006, לאחר הסבתה לצוללת טילי שיוט (SSGN), חזרה USS Ohio -726) לשירות פעיל בצי האמריקאי.
ב־21 בינואר 2007 יצאה צוות ה־Gold מבסיס קיצאפ שבהוואי לצורך חילופי צוותים בפריסה קדמית – חילוף ראשון מסוגו מזה כ־20 שנה.
בדומה לשאר צוללות הטילים הבליסטיים מסדרת אוהיו, Ohio מופעלת באמצעות שני צוותים מתחלפים – Blue ו־Gold – במטרה לשמר נוכחות מתמדת בזירה הימית, מושג הידוע בצי האמריקאי כ־"forward presence".
ב־28 ביוני 2010 הייתה USS Ohio אחת משלוש צוללות מדגם אוהיו שלקחו חלק בתגובה אמריקאית לניסויי טילים סיניים בים סין המזרחי.
שלוש הצוללות – Ohio, Michigan ו־Florida – צפו בו־זמנית מעל פני המים באזורי פריסה שונים: הפיליפינים, דרום קוריאה והאוקיינוס ההודי (טריטוריה בריטית) בהתאמה.
המהלך נועד לשדר עוצמה ונוכחות גלובלית מתואמת.
ב־נובמבר 2011, לוטננט בריטה כריסטיאנסון, שהייתה משובצת בצוות ה־Gold של USS Ohio, הפכה לקצינה הראשונה, ואף לאישה הראשונה בכלל, שהשלימה בהצלחה את הכשרת לוחמת הצוללות של הצי האמריקאי.
באוגוסט 2016, דומיניק סאבדרה (CSC Dominique Saavedra) הייתה לאישה המתגייסת הראשונה שקיבלה הסמכת צוללת – גם כן על גבי USS Ohio.
היא המשיכה לאחר מכן לשירות בצוללת Michigan, שהייתה הראשונה בסדרה שעברה התאמות לדיור נפרד לצוותי נשים.
בדצמבר 2020 הודיע הצי האמריקאי כי הצוללת אוהיו תצא משירות ותועבר לתהליך גריטה במסגרת תוכנית פירוק כלי שיט גרעיניים עד שנת 2026.
אוהם (הגייה: אוֹם, לעיתים מאוית גם באופן זה) היא יחידת מידה להתנגדות חשמלית, מסומנת באות אומגה (Ω).
היא נקראת על שמו של גאורג אוהם, אשר גילה את הקשר בין זרם למתח במוליכים מתכתיים, הקרוי על שמו (חוק אוהם).
האוהם מוגדר בתור ההתנגדות בין שני קצוות של מוליך מתכתי שהפעלת מתח של וולט אחד ביניהם גורמת למעבר זרם בן אמפר אחד, כלומר וולט חלקי אמפר.
הגדרות מפורטות יותר קיימות עבור מקרים לא אידיאליים שעבורם חוק אוהם מתקיים רק בקירוב.
לדוגמה, טרנזיסטורים יכולים לפעול בנקודות עבודה שונות, ובכל נקודה יש קשר שונה בין המתח והזרם.
התנגדות אפקטיבית של אוהם אחד מתקבלת כאשר הנגזרת של המתח לפי הזרם שקולה לוולט חלקי אמפר, לדוגמה כאשר שינוי מתח של מיקרו-וולט יגרום לשינוי זרם של מיקרו-אמפר (בקירוב).
במערכות מפולגות (בהן עדיף להתייחס לגלים אלקטרומגנטיים ולא לזרם ומתח), אוהם משמש גם בתור יחידת עכבה אופיינית, שהיא היחס בין השדה החשמלי לשדה המגנטי המתפתחים בתווך נתון.
העכבה יכולה להשתנות בתלות בתדר.
לעכבה יש אותם ממדים פיזיקליים כמו להתנגדות, ועל כן נעשה שימוש באותה יחידה.
יחידת המידה ההופכית לאוהם היא סימנס, המודדת מוליכות.
כלומר: סימנס אחד שווה אחד חלקי אוהם.
אוואלישווילי (בגאורגית: ავალიშვილი) הייתה משפחת אצולה גאורגית, שהייתה ענף של בית פָּאנָאסְקֶרְטֶלִי-ציציאשווילי מהמאה השש עשרה.
הנחלות הראשוניות של המשפחה היו ממוקמות במחוז ההיסטורי תורי (כיום ערוץ בורג'ומי ).
משנת 1545 והלאה הם היו וסאלים של שליטי אתאבגות סאמצחה, שזמן קצר לאחר מכן הייתה תחת השפעה עות'מאנית והאסלאם.
מספר נציגי המשפחה עברו לפני גאורגיה במטרה לברוח מהאסלאמיזציה של האזור.
אלה שנותרו באחוזות שירשו מאבותיהם הפכו למוסלמים וקיבלו את התואר בֶּכּ (بک).
ענף של המשפחה באימרתי (מערב גאורגיה) ירד ממעמדו לדרגת אצולה נמוכה יותר.
הפליטים באזורי מזרח גאורגיה, בכארתלי ובקאחתי, תוגמלו במספר אחוזות ותואר האצולה שלהם אושר מחדש, ב-1826 וב-1850, כנסיכים של האימפריה הרוסית.
סיריל טומנוף (1967), "מחקרים בהיסטוריה של הקווקז", עמ' 270,
פאול לודוויג אוואלד פון קלייסט היה גנרל-פלדמרשל גרמני ששירת בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה, ומת בעודו בשבי ברית המועצות.
קלייסט נולד בבראונפלס למשפחה אריסטוקרטית.
הוא קיבל חינוך צבאי ושירת כמפקד גדוד במלחמת העולם הראשונה.
לאחר המלחמה שירת כמפקד דיוויזיית הפרשים ה-2 בין השנים 1932 ל-1934, ובאוקטובר 1934 מונה למפקד הקורפוס ה-8. בשנת 1938 הועבר קלייסט למסלול פרישה לאחר פרשת בלומברג-פריטש, אך נקרא מחדש לשירות פעיל בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
קלייסט שפיקד על אחד ממפקדי השריון המוכשרים ביותר בוורמאכט, היינץ גודריאן, חשש במהלך המערכה מהתקדמותם המהירה של הטנקים מערבה, והורה לגודריאן לעצור את התנופה מערבה לאחר צליחת המז.
קלייסט הורה על פיטוריו של גודריאן, אך התערבות הדרג העליון של הוורמאכט, ומפקד קבוצת הארמיות לה היה כפוף קלייסט, גרד פון רונדשטט, איפשרה את המשך ההתקדמות מערבה, ונתנה לגודריאן את חופש הפעולה שאיפשר את המשך המבצע.
באפריל 1941 פיקד קלייסט על "קבוצת הפאנצר הראשונה" שכללה שני קורפוסים משוריינים, שהובילו את הפלישה ליוגוסלביה ויוון.
גם במבצע ברברוסה פיקד קלייסט על קבוצת הפאנצר הראשונה כחלק מ"קבוצת ארמיות דרום".
בשנת 1942 מונה למפקד "קבוצת ארמיות A", שנשלחה אל הקווקז והייתה במרכז הקרב על קווקז, שמטרתו היה לתפוס את שדות הנפט החשובים באזור.
בשנת 1943 קיבל דרגת גנרל-פלדמרשל לאור הצלחה בפינוי הכוח הגרמני מהאזור.
במרץ 1944 הודח מתפקידו על ידי היטלר, לאחר שהורה, בניגוד לפקודות היטלר על נסיגת הארמייה השמינית שהייתה תחת פיקודו, מחשש כי תושמד על ידי הצבא האדום במסגרת מבצע דנייפר-קרפטי.
קלייסט נתפס על ידי צבא ארצות הברית ב-1945. בספטמבר 1946 הוסגר ליוגוסלביה, שם באוגוסט 1948 נידון ל-15 שנים של עבודות פרך בגין פשעי מלחמה.
במרץ 1949 הוא הועבר לברית המועצות, שם נשפט שוב ובפברואר 1952 נידון ל-25 שנות מאסר בעוון פשעי מלחמה.
הוא מת בכלא בעיר ולדימיר בשנת 1954, והיה לקצין הצבא הגרמני הבכיר ביותר שמת בעודו בשבי הסובייטי.
אוואן הנדלר הוא שחקן יהודי אמריקאי, ידוע בעיקר מתפקידו כהארי גולדנבלאט, עורך דין הגירושים של שרלוט ולאחר מכן בעלה, בסדרה "סקס והעיר הגדולה", וכצ'רלי ראנקל, חברו וסוכנו של האנק מודי, בסדרה "קליפורניקיישן".
הנדלר נולד בניו יורק למשפחה יהודית חילונית, בנם של אניד איירין, מנהלת בתחום בריאות הנפש, ומורי הנדלר ריימונד, בעל סוכנות פרסום ומעצב.
הוא למד בבית הספר התיכון הנדריק האדסון במונטרוז, ניו יורק, ובגיל 17 עבר לעיר ניו יורק כדי ללמוד ב"בית הספר ג'וליארד".
עזב את לימודיו בבית הספר בשביל תפקיד בסרט "Taps" (1980).
להנדלר אח, לואל הנדלר, סופר וצלם, שנודע לציבור לאחר פרסום ספרו "Twitch & Shout: A Touretter's Tale" והיה הכוכב, התסריטאי, המנחה והמפיק של סדרת הטלוויזיה הדוקומנטרית של PBS, "Twitch & Shout", בה הופיע אוואן.
הנדלר נישא לאליסה אטי, כימאית ממוצא איטלקי, ב-2003. לשניים בת משותפת, סופיה קלמנטינה הנדלר, שנולדה ב-17 בינואר 2007.
הנדלר הופיע במספר דרמות טלוויזיה וקומדיות מצבים, בין היתר בעמוק באדמה, חברים, חוק וסדר, הבית הלבן, מיאמי וייס, סקס והעיר הגדולה, אד, אבודים ו-24. הוא היה אחד מכוכבי קומדיות המצבים של ABC, It's Like, You Know...
וHot Properties, וכיכב בקומדיית המצבים של רשת FOX .
בשנת 2000 גילם את לארי פיין בסרט הטלוויזיה "שלושת המוסקטרים".
בימים אלו הוא מגלם את דמותו של צ'רלי ראנקל, חברו הטוב ביותר וסוכן דמותו של דייוויד דוכובני, האנק מודי, ב"קליפורניקיישן".
ב-1991 הופיע על במת ברודוויי בהצגה "I Hate Hamlet", שבאחת מהופעותיה עזב את הבמה במהלך המערכה הראשונה לאחר שכוכב אחר בהצגה, ניקול ויליאמסון, טעה בכוריאוגרפיה במהלך סצנת קרב בין השניים, וכתוצאה מכך פגע בגבו של הנדלר.
הנדלר הגיב למאורע: "נטשתי את ההפקה כי מהיום הראשון התנהגותו של ויליאמסון לשאר חברי הצוות הייתה בלתי נסבלת".
בנוסף לעבודתו כשחקן, הנדלר גם סופר.
ספרו הראשון, "Time On Fire: My Comedy of Terrors", מספר על התאוששותו הבלתי סבירה ממחת הלוקמיה מיאלואידית חריפה בה לקה בשנות העשרים לחייו.
ספרו השני, "It's Only Temporary...The Good News and the Bad News of Being Alive", שיצא במאי 2008, מספר על מסע ארוך הכרת התודה שלו לאנשים שהיו איתו בעת המחלה.
בשנת 2019 שיחק במיני-סדרה הביוגרפית "פוסי/ורדון", ברשת FX Networks, אותו חייו של בוב פוסי.
באותה שנה שיחק בסרט "לשקר ולגנוב" בדמותו של אריק מארופאקיס.
ב-9 בדצמבר 2021 עלתה לאוויר סדרת הספין אוף ל"סקס והעיר הגדולה", פשוט ככה בה חוזר הנדלר על תפקידו כהארי גולדנבלט.
אֶוּהֵמֵרוֹס היה פילוסוף יווני שפעל בחצרו של קסנדרוס מלך מוקדון.
גישתו הפילוסופית, שזכתה לשם אוהמריזם, שוללת את קיומם של האלים היוונים וגורסת כי מקורם בדמויות של מלכים היסטוריים קדומים שעברו במשך השנים תהליך של האלהה.
בכך ניתן לראות בו את אחד מראשוני האתיאיסטים.
המידע על חייו ופועלו של אוהמרוס מגיע מפרגמנטים ששרדו מחיבורו ההיסטוריה הסודית (Hiera Anagraphê), ומהיסטוריונים רומיים מאוחרים.
אך עיקר המידע מגיע מדיודורוס סיקולוס, שאף משלב קטעים מ"הכתבים הקדושים" בחיבורו "ביבליותקה".
ממידע זה עולה שאוהמרוס נולד ככל הנראה במסינה אשר בסיציליה, עבר למקדוניה בשלב מאוחר יותר, והפך לידידו של קסנדרוס מלך מוקדון (יורשו של אלכסנדר הגדול).
פועלו המרכזי היה במחקר היסטורי של המיתולוגיה היונית.
אוהמרוס נזכר אצל יוסף בן מתתיהו בתוך קבוצה של 8 סופרים שהזכירו את היהודים "לא כלאחר יד".
חיבור זה הוא תיאור של יומן מסע דמיוני שכתב אוהמרוס על מנת להמחיש את טענותיו ובו הוא מתאר מסע סביב חצי האי ערב בו הוא נתקל באי אוטופיה בו מתקיימת חברה אוטופית המשלבת בני לאומים שונים ובאי פנכיאה בו נמצא כביכול קברו של זאוס.
בחיבור זה הוא מוסיף וטוען שאוראנוס, הטיטאן מלך השמיים במיתולוגיה היוונית, הוא המלך הראשון בשושלת קדומה של מלכים היסטוריים, שהוליד את זאוס מושל כרתים ואת אחיו ואחיותיו – כולם דמויות מרכזיות בפנתיאון האלים היווני.
אוהמרוס אינו מבסס טיעונים אלה על מקורות היסטוריים או על ממצאים כלשהם.
זאוס מלך האלים במיתולוגיה היונית היה לפי תושבי כרתים בעת העתיקה בנו של מינוס מלך כרתים (בשמו נקשר הסיפור המיתולוגי אודות המבוך של מינוטאורוס).
תושבי כרתים האמינו שמדובר במלך אמיתי, אם כי לא ידעו לציין את מקום קבורתו.
אוהמרוס טען על הימצאותו של מקדש קבר לזאוס בו חקוקה הכתובת המאזכרת אותו כבנו של מלך כרתים, אם כי לא ברור האם ראה כתובת כזו במו עיניו או רק שיער את קיומה.
עם זאת, ההיסטוריון הרומי פורפיריוס בן המאה ה-3 לפנה"ס, שהושפע מאוהמרוס, טען כי המקדש נתגלה ותואר על ידי הפילוסוף היווני פיתגורס.
הכתובת שהייתה רשומה עליו הייתה לדבריו: "כאן נולד ונקבר זאן אותו אנו מכנים זאוס".
הטיעון שזאוס הוא בנו של מינוס סותר את הנאמר בהיסטוריה הסודית.
המחלוקת סביב תורתו של אוהמרוס
מרבית היוונים שללו את תורתו של אוהמרוס וראו בה השקפה אתאיסטית.
תושבי כרתים, שהאמינו בזאוס כמלך קדום, נתפסו כשקרנים מאחר שלא ידעו לציין היכן הוא קבור.
כמו כן אין אף עדות ממקור ראשון לקיומו של קבר כזה או הכתובת המתוארת.
כמו כן קיימת הסתירה בדבריו של אוהמרוס עצמו לגבי אביו של זאוס: במקום אחד הוא טוען כי מדובר באוראנוס ובמקום שני כי מדובר במינוס.
מצד שני ניתן לטעון, כי בעוד שהסיפור בהיסטוריה הסודית הוא דמיוני לחלוטין וניתן להתייחס אליו כסוג של משל אלגורי-פילוסופי, התאוריה של כרתים מתבססת לפחות לכאורה על עדויות היסטוריות.
יתרה מזאת, האי כרתים, בניגוד לחצי האי ערב, נמצא בסביבתו הקרובה של אוהמרוס, ויש להניח שביקר בו ואולי אף במקדש הקבר של זאוס.
חוקרים מודרניים מצאו עדויות לארמונו של מינוס מלך כרתים, אם כי עד כה לא נמצא שום ממצא המאשר את טיעונו של פורפיריוס או של היסטוריונים רומיים אחרים בדבר קיומו של מלך בשם זאן או זאוס.
הגישה הגורסת כי אלים בתרבויות שונות היו בעבר מלכים היסטוריים אינה ייחודית לתרבות היוונית.
בהיסטוריה העתיקה של סין קיימות דמויות של קיסרים מיתולוגיים שהידיעות עליהם מועטות ועברו במשך שנים תהליך של האלהה.
תופעה זו של האלהת מלכים הייתה מקובלת בעולם העתיק: במצריים העתיקה, שם נחשב פרעה לאל עוד בימי חייו, בתרבויות ההלניסטיות והרומאיות, שבחלקן התקיים אף פולחן של (הקיסר או המלך) לצד פולחני האלים האחרים.
התאוריה של אוהמרוס עצמו אינה מקובלת על מרבית החוקרים מאחר שהיא חסרה ביסוס עובדתי.
מצד שני, המיתוס המפורסם מלחמת טרויה, שנחשב במשך שנים למיתוס דמיוני עד אשר גילוייו של היינריך שלימאן בסוף המאה ה-19 הפכו אפשרות זו לסבירה.
ביצירה שנכתבה על ידי הומרוס מצוינים שמות של גיבורים ומלכים היסטוריים רבים – אולם עד כה לא נמצאה עדות ארכאולוגית כי מדובר במלכים אמיתיים ויש חוקרים הסבורים כי מדובר בדמויות מומצאות.
עם זאת עצם קיומה של טרויה והחורבן המתואר מקובלים היום על מרבית החוקרים, כך שלא ניתן לדעת בוודאות אם מלכים היסטוריים-מיתולוגיים אלה אכן התקיימו במציאות.
גם ביהדות יש גישה התומכת באוהמריזם.
כך מופיע אצל פרשן המקרא המלבי"ם, בפירושו על התורה.
אַוואג'י (ביפנית: 淡路島) הוא האי הגדול ביותר בים הפנימי סטו שביפן.
האי שוכן בין הונשו לשיקוקו, בחלקו המזרחי של הים הפנימי, ומבחינה מנהלית הוא משתייך למחוז היוגו.
בתחומו שלוש ערים: אוואג'י, סומוטו ומינאמיאוואג'י.
משמעות שמו של האי היא הדרך לאווה, שהיה מחוז באי שיקוקו בתקופות קדומות.
בין האי אוואג'י לאיים הונשו ושיקוקו מפרידים שני מצרים: מצר אקשי בין אוואג'י להונשו ומצר נרוטו בין אוואג'י לשיקוקו.
מעל מצר אקשי נמתח גשר אקשי-קייקיו, הגשר התלוי הארוך בעולם שמחבר את האי עם העיר קובה.
את האי חוצה העתק נוג'ימה, אשר עמד במוקד רעידת האדמה בקובה בשנת 1995.
לפי סיפור בריאת העולם בדת השינטו, אוואג'י היה הראשון מאיי אויאשימה שנוצר מהקאמי איזאנגי ואיזאנמי.
מן המאה ה-7 ועד למאה ה-19 השתייך האי לאזור הפרובינציה ננקאידו, אשר כלל גם את חצי האי קיאי ואת האי שיקוקו כולו.
כיום הוא משתייך למחוז היוגו.
באי פועל תיאטרון בובות מסורתי אשר קיים מזה 500 שנה, המציג דרמות מסורתיות פופולריות שמקורן בטקסי פולחן דתיים.
אוואדאג'ין פראט הוא פסנתרן קונצרטים אמריקאי, יליד פיטסבורג, פנסילבניה.
כשהיה בן שלוש, עבר פראט עם הוריו לנורמל, אילינוי, שם הציעה אוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין לאמו משרת פרופסור לעבודה סוציאלית ולאביו תאודור, יליד סיירה לאון משרת פרופסור לפיזיקה.
פראט החל את לימודי הפסנתר בגיל שש, אצל לזלי סומפונג.
מגיל תשע למד גם נגינה בכינור, אבל עניינו העיקרי רוב שנות ילדותו היה בטניס, שבו השיג דירוג ב"יו.אס.
בסופו של דבר בחר להתרכז בכשרונותיו המוזיקליים, ובגיל 16 דחה מלגות טניס בבתי ספר אחרים כדי לקבל מלגת לימודים בכינור באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, לשם נרשם לשנת הלימודים הראשונה.
בהמשך עבר למכון פיבודי למוזיקה בבולטימור, שניאות, בניגוד לבתי ספר אחרים, לקבל אותו הן כפסנתרן והן ככנר.
פראט היה הסטודנט הראשון בתולדות מוסד זה לקבל תעודות גמר הן בפסנתר והן בכינור ודיפלומת בוגר בניצוח.
הקריירה של פראט כשהיה בשנת 1992 לפסנתרן האפריקאי-אמריקאי הראשון שזכה בתחרות הפסנתר הבינלאומית ע"ש נאומבורג; מאז הופיע פראט כמעט עם כל תזמורת חשובה בארצות הברית, בבית הלבן בתקופת נשיאותו של ביל קלינטון (פעמיים) ושוב לפני ברק ומישל אובמה בשנת 2009 וכן ב"סזאמי סטריט".
הזכייה בתחרות נאומבורג הזניקה את פראט אל לוח הופעות מאומץ, שכלל כ-40 עד 50 קונצרטים אותה שנה ו-70 בשנה שלאחריה, כאשר חתם על חוזה עם סוכנות אמנים ניו יורקית.
ב-1994 הופיע פראט לראשונה במרכז לינקולן עם הפילהרמונית של ניו יורק.
אוואלד פון לוכו היה גנרל גרמני שפיקד על קורפוס ואחר כך על ארמייה בחזית המערבית.
פון לוכו נולד ב-1 באפריל 1855 לאביו פרדיננד פון לוכו שהיה בעל אחוזה ולאשתו אגנס לבית פון שליבן, בברוט שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
ב-1878 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי ומילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1906 מונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2, ובשנת 1912 מונה למפקד הקורפוס ה-3.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון לוכו מפקד הקורפוס ה-3 שהיה חלק מהארמייה הראשונה ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרבות מונס, לה קאטו ובקרב על המארן.
ב-14 בינואר 1915 קיבל פון לוכו את העיטור פור לה מריט על חלקו בהדיפת המתקפות הצרפתיות בסואסון יומיים קודם לכן.
לאחר מכן פיקד על בלימת המתקפות הצרפתיות באראס ובלה באסה.
באוקטובר 1915 הועבר פון לוכו עם הקורפוס שבפיקודו לסרביה, שם השתתף במערכה המוצלחת לכיבוש סרביה.
על חלקו במערכה קיבל פון לוכו ב-13 בנובמבר תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
ב-30 בנובמבר 1916 מונה פון לוכו למפקד הארמייה החמישית במקום וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה שמונה למפקד קבוצת ארמיות.
ב-15 בדצמבר 1916 הוביל פון לוכו מתקפה כבדה על הצרפתים, אולם המתקפה נכשלה בצורה מחפירה, ובעקבות כך הודח פון לוכו מתפקידו, וב-29 בינואר 1917 פרש מהצבא.
פון לוכו נפטר בברלין ב-11 באפריל 1942 והוא בן 87 שנים.
הצלב הגדול של מסדר העיט האדום עם חרבות
אוהנוב (באוקראינית: Угнів, אוהניב; בפולנית: Uhnów; ביידיש: היוונעוו) היא עיירה במחוז לבוב שבמערב אוקראינה, בסמוך לגבול פולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בשנת 1462 העניק קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, זכויות עיר לאוהנוב, וזו נקראה עד שנת 1648 בשם "הובנוב".
בסמוך לעיירה נבנתה טירה מבוצרת.
בתחילת המאה ה-17 נפגעה העיירה מפלישת הטטרים, ובשנים שלאחר מכן פגעו בה מגפות ושרפות.
מהמאה ה-18 נודעה העיירה בתעשיית הסנדלרות והפרוונות בה, ומגפיה ופרוותיה נמכרו ברחבי פולין.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מאמצע המאה ה-16, ובתחילת המאה ה-17 החל היישוב היהודי בה לגדול.
עם זאת, כתוצאה מעלילת דם שהופצה נגד יהודי העיירה, מהשריפות שאירעו בה, ומפרעות ת"ח ות"ט, כמעט שחוסלה הקהילה במקום.
מסוף המאה ה-18 חזר היישוב היהודי בעיירה לגדול, והגיע לכמחצית ממספר תושביה.
מאמצע המאה ה-19 פשטה באוהנוב החסידות, ורבים מיהודיה נמנו על חסידות בלז.
בשנת 1902 נערך פוגרום ביהודי העיירה בידי אוקראינים מקומיים, במהלכו הוכו יהודים, ורכושם נשדד.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, פרעו ביהודי העיירה יחידות הקוזקים, תוך ביצוע מעשי שוד, גזיזת זקנים ופאות, ואונס נשים.
כמו כן, אולצו יהודי העיירה לבצע עבודות כפייה משפילות.
בשנת 1915 פרצה בעיירה מגפת כולרה, בה נספו יהודים רבים.
עם כינון השלטון הפולני בעיירה בשנת 1919, התנכלו גם החיילים הפולנים ליהודי העיירה.
לאחר תום המלחמה, עזבו את אוהנוב רבים מיהודיה, ומצבם הכלכלי של הנותרים בה הוחמר.
בין מלחמות העולם היוו יהודי אוהנוב רוב בקרב תושביה, אך סבלו ממעשי התנכלות אנטישמיים, כאשר במקרה אחד, במאי 1928, נרצחה בעיירה משפחה יהודית שלמה.
בתקופה זו התגברה הפעילות הציונית בעיירה.
בין רבני העיירה, היה הרב אברהם יהושע השיל פרנקל, חתנו של רבי דוד פלאם מאלעסק ומחותנו של רבי אהרן רוקח מבעלז.
צאצאיו משושלת ליסקא מכהנים כאדמו"רי היבנוב בארצות הברית.
מסוף ספטמבר 1939 ועד סוף יוני 1941, הוחזקה אוהנוב בידי הצבא האדום.
עם כניסת הגרמנים לעיירה, נכלאו יהודיה בבית כנסת ובשני בית מדרש בה, בהם הוחזקו כשלושה שבועות, תוך הוצאה להורג של 8 מהם.
לאחר מכן, הוקם בעיירה יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים כוח אדם לעבודות כפייה, ולהעביר כסף ודברי ערך.
בנובמבר 1941 נשלחו 40 גברים יהודים מהעיירה לרווה רוסקה, ומשם הועברו למחנות עבודה.
בתחילת אוקטובר 1942 הועברו כל יהודי העיירה לגטו רווה רוסקה, וגורלם היה כגורל יתר יהודי המקום.
אוואי (בפורטוגזית: Avaí Futebol Clube) הוא מועדון כדורגל ברזילאי, המייצג את העיר פלוריאנופוליס שבברזיל.
נכון לשנת 2020 משחקת הקבוצה בסרייה ב'.
המועדון הוקם ב-1 בספטמבר 1923 בביתו של איש עסקים מקומי, ונקרא על שם קרב במהלך מלחמת הברית המשולשת.
בשנת 1924 זכתה הקבוצה לראשונה באליפות סנטה קטרינה, ובסך הכול זכתה באליפות זו 16 פעמים.
משנות ה-70 החלה הקבוצה לשחק במסגרת ארצית, אך רק בעונת 2008 הצליחה להעפיל לליגה הבכירה.
כבר בעונה הראשונה היא זכתה במקום השישי והעפילה לגביע סודאמריקנה.
בהמשך היא ירדה לסרייה ב', לקראת עונת 2017 חזרה לליגה הבכירה, אך ירדה בסוף העונה.
אוּהְליָה (באוקראינית Угля; בהונגרית: Uglya, אוגליה; ביידיש: איגלא) הוא כפר במחוז זקרפטיה שבמערב אוקראינה מצפון לעיר טיאצ'יב.
עד שנת 1918 היה האזור במחוז מרמורש שבממלכת הונגריה, ומשנת 1919 עד 1939 ברפובליקה הצ'כוסלובקית.
בימי מלחמת העולם השנייה היה המחוז תחת כיבוש הונגרי ובשנת 1945 סופח לאוקראינה, אז רפובליקה בברית המועצות.
יהודים תועדו לראשונה בשנת 1746 אז ישבו שם שלושה יהודים בלבד.
במפקד שנערך בשנת 1768 התפקדו בכפר שלוש משפחות יהודיות (12 נפשות) וב-1830 עלה מספר היהודים ל-72, כולם באו מגליציה ושמרו על אורח חיים מסורתי.
הקהילה היהודית החלה להתארגן במהלך המאה ה-19, נבנה בה מקווה ונוסדה חברה קדישא.
באמצע המאה ה-19 נבנה בית כנסת עשוי עץ ובמרוצת השנים הוקמו שלושה בתי מדרש.
אחד שימש את חסידי ספינקה, באחר התפללו חסידי דולינה, והשלישי היה של חסידי ויז'ניץ, סיגט ואחרים.
במפקד משנת 1930 ישבו בכפר 600 יהודים מתוך 4,862 תושבי הכפר.
בשנת 1941 התפקדו באיגלה 669 יהודים ובקיץ של אותה השנה גירשו ההונגרים יהודים חסרי אזרחות הונגרית.
גם יהודים שהיו אזרחים הונגרים פותו להצטרף למסע מזרחה בתקווה למצוא מקומות עבודה פנויים.
תוך שבועות אחדים גורשו וברחו מהאזור כ-450 יהודים.
רוב המגורשים נרצחו באתר ההריגה של יהודי הונגריה ליד העיר קמניץ-פודולסקי.
משפחה אחת שוחררה וכמה יהודים שהכדורים לא פגעו בהם נמלטו.
ב-19 במרץ 1944 נכנס הצבא הגרמני להונגריה והיהודים המעטים שנותרו בכפר נאספו באיסרו חג פסח לבית הכנסת ומשם הובלו לתחנת הרכבת של בושטינה, כ-20 ק"מ מהכפר, ולאחר מכן הוסעו לגטו בעיר מאטסלקה, שם הוחזקו כ-17,000 יהודים רובם תחת כיפת השמיים.
במאי 1944 שולחו יושבי הגטו למחנה השמדה אושוויץ.
רוב הניצולים מבין יהודי הכפר עלו אחרי המלחמה לארץ ישראל.
הר אוו (באינדונזית: Gunung Awu) הוא הר געש פעיל, הגדול שברכס ההרים "Sangihe" השוכן במחוז צפון באי סוּלָאווֵסִי שבאינדונזיה.
ההר הוא חלק מטבעת האש.
בשל ההתפרצויות נוצר מכתש בקוטר 4.5 קילומטרים בפסגת ההר, ובאמצעו נקווה אגם לוע.
אוהרסקי ברוד (בצ'כית: Uherský Brod; בגרמנית: Ungarisch Brod, אונגריש ברוד; בהונגרית: Magyarbród, מגיארברוד) היא עיירה המונה כ-16,500 תושבים במחוז זלין בצ'כיה.
היישוב שוכן 300 ק"מ דרומית-מזרחית לפראג, בדרום-מזרח מוראביה, בהרי ויזוביצה (Vizovická vrchovina) וסמוך להרי הקרפטים הלבנים (Bílé Karpaty).
השם "אוהרסקי ברוד" הוא וריאציה בצ'כית על "המעברה ההונגרית".
בשם "ברוד" או "נה ברודיה" (=[על] המעברה) מופיע במקורות מהמאה העשירית.
בשנת 1272 קיבלה מעמד "עיר מלך" מהמלך פז'מיסל אוטקאר השני .
במאה ה-16 פרחה העיירה תחת שלטונו של יאן מקונוביץ (Jan z Kunovic).
בית העירייה ובית האצילים נבנו בתקופה זו.
בראשית המאה ה-17 תקפו ההונגרים את העיירה בסדרת פלישות.
מאוחר יותר החלו לצמוח בעיירה קהילה גרמנית וקהילה יהודית ובמאה ה-19 העיירה עברה פיתוח תעשייתי, אך הצליחה לשמור על אופייה הכפרי.
מלחמת העולם השנייה הביאה לפלישה נוספת ולפיתוח תעשיות צבאיות בשירות גרמניה הנאצית ששלטה באזור.
צ'סקה זברויובקה, יצרנית כלי נשק, מילאה תפקיד מוביל בתעשייה האזורית.
ב-24 בפברואר 2015 אירע ירי במסעדה באוהרסקי ברוד.
תשעה בני אדם נהרגו, כולל היורה, מקומי בן 63. אישה נוספת נפצעה קשה אך שרדה.
שר הפנים הצ'כי, מילאן חובאנץ , הצהיר כי "על פי הידוע לא מדובר בפיגוע".
ב-22 ביולי 2011 הפכו אלמונים שמונה מצבות בבית הקברות היהודי במה שנראה כמעשה אנטישמי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה אבדה הקהילה היהודית בעיירה.
התזכורת הבולטת לקהילה זו היא בית הקברות היהודי בעיירה.
קרוב לאוהרסקי ברוד נמצא אזור הגנת הטבע הרי הקרפטים הלבנים ונתיבי האופניים הטרנס-קרפטיים, המהווים אטרקציה תיירותית.
בעיירה פועלת מבשלת בירה מקומית המספקת משקאות בעיקר באזור.
על גבעה מעל לעיירה נמצא מצפה כוכבים שהוקם בשנת 1961, מצפה שמומן ונבנה על ידי תושבי העיירה.
המצפה תכנן פלנטריום גדול שיעזור בפעילותו החינוכית.
אוהרסקי ברוד היא מקום הולדתו האפשרי של יוחנן עמוס קומניוס, או - בסבירות גבוהה יותר - מקום בו התגורר תקופת-מה.
בעיירה פועל מוזיאון ובית ספר הנושא את שמו של קומניוס.
הקשר לקומניוס היה הסיבה לכריתת ברית ערים תאומות בין אוהרסקי ברוד לבין העיר נארדן בהולנד, שם קבור קומניוס.
מועדון כדורגל מקומי, ČSK Uherský Brod, משחק בליגת הכדורגל מורביה – שלזיה (השלישית בליגות הכדורגל בצ'כיה).
לאוהרסקי ברוד ברית ערים תאומות עם:
אוהמדניה (שם מדעי: Ohmdenia) הוא סוג דג גרם נכחד מהסדרה פכיקורמאים שבמחלקה מקריני סנפיר.
הוא התקיים ביורה התחתון של מימי אירופה ותואר למדע ב-1953. בסוג זה נכלל מין אחד - Ohmdenia multidentata.
המאובנים שלו התגלו בפצלי פוסידוניה (Posidonia Shale) שבדרום גרמניה בין סלעי לאגרשטטה.
דג זה נחשב במקור לקרובו של הדג הטורף מהטריאס Birgeria, שהיה קרוב לחדקנאים המודרניים, אך בהמשך התברר שהיה קרוב יותר לדגים אוכלי פלנקטון ענקיים כמו הלידסיכתיס.
עם זאת הוא נחשב למאובן מעבר בין דגי הסדרה הרגילים לבין המינים הגדולים אוכלי הפלנקטון שהתקיימו לאורך היורה והקרטיקון.
דג זה הגיע לאורך של לפחות 2.5 מטרים כך שהיה מגדולי דגי הגרם של היורה הקדום לצד חדקנאים קדומים כמו Strongylosteus ו-Gyrosteus.
הוא היה בעל גולגולת שטוחה ודחוסה עם שיניים קטנות ושטוחות הנוטות אחורה והגוף היה זרים עם סנפירים וזנבות קצרים בעלי אונות גדולות.
המבנה של הדג ייחודי ביותר והוא כנראה היה צייד של רכיכות שצד כנראה סילוניות מהירות בים.
באחד המאובנים שלו התגלו שרידים של בלמניטים שנותרו בבטן החיה לאחר מותה והוכיחו שניזון מרכיכות.
אוואן ויינדל (בהולנדית: Owen Wijndal; נולד ב-28 בנובמבר 1999) הוא כדורגלן הולנדי, המשחק בעמדת המגן השמאלי באייאקס.
ויינדל, התחיל את הקריירה שלו, בקבוצות ילדים מקומיות וכאשר היה בן 10, הצטרף לקבוצת הילדים של אלקמאר.
ב-4 בפברואר 2017, ויינדל ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בהפסד 4-2 לפ.ס.וו.
באותה עונה, ויינדל שיחק בעיקר בקבוצת המילואים, עמה על לליגת המשנה ההולנדית.
ב-22 ביוני 2018, חתם על חוזה מקצועי בקבוצה.
ב-7 במרץ 2020, ויינדל הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בניצחון 4–0 על דן האג.
ב-5 בספטמבר 2023 הושאל לאנטוורפן מליגת העל הבלגית.
ויינדל, שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של הולנד.
ב-7 באוקטובר 2020, ויינדל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בניצחון 0-1 נגד .
אוהלזדורף (בבווארית: Ohlsdorf) היא עיירה במחוז גמונדן שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
אֶוַלְד כְּרִיסְטְיַאן פוֹן קְלַיסְט היה משורר וקצין פרשים גרמני.
משפחתו הנרחבת הייתה מבוססת היטב ב; 58 גברים מבני משפחתו לחמו בצבאו של פרידריך הגדול במלחמת שבע השנים.
קלייסט נולד ב, ליד קסלין שבפומרניה הרחוקה, למשפחת קציני הפרשים .
משפחת קלייסט הייתה משפחה ותיקה ומבוססת ב ששורשיה מתוארכים למאה ה-12. אביו של קלייסט, יואכים אוואלד (Joachim Ewald; 1684–1738), בנו של אוואלד פון קלייסט (Ewald von Kleist נפטר ב-1694), נולד באחוזה המשפחתית.
ב-7 ביולי 1710 נשא לאישה את מארי יוליאן פון מנטויפל (Marie Juliane von Manteuffel, אחותו של ) מגרוס-פופלו (Groß-Poplow).
היא נפטרה ב-9 בנובמבר 1719 לאחר לידת הילד השישי.
אוואלד כריסטיאן, הילד השלישי בנישואים אלה, התגורר עם אחיו היחיד, פרנץ קזימיר (Franz Casimir), שהיה גדול ממנו בשנה, באחוזתו של דוד מצד אבא, כריסטיאן פון מנטויפל, בגרוס-פופלו.
שני הבנים למדו בבית הספר הישועי בדויטש קרונה (Deutsch Krone, כיום בפולין) ולאחר מכן, ב-1729, ב; ב-1731 התקדם אוואלד פון קלייסט לאוניברסיטת קניגסברג, שם למד משפטים ומתמטיקה.
בין אם בסיום לימודיו, ובין אם משום שאביו לא היה מרוצה מהכיוון שבו עברו לימודיו (הוא התעקש על לימודי תאולוגיה ושפות מודרניות וקלאסיקות כמו גם משפטים ומתמטיקה) הוא הצטרף לצבא הדני, בו הפך לקצין בשנת 1736. הוא שירת ביחידה בפיקודו של חבר של אביו.
בשנת 1738 נשלח לדאנציג לבקר את אביו ואחותו, וכן אצל חברו הטוב באטרו (Battrow, מצפון-מזרח לפלטו [Flatow]), קרוב משפחה רחוק, שבתו וילהלמינה עשתה עליו רושם; הוא התארס לה, אבל הם הופרדו בגלל שירותו הצבאי והיא נישאה לגבר אחר.
נקרא לשרת בצבא פרוסיה על ידי פרידריך השני, מלך פרוסיה ב-1740, הוא מונה ללוטננט בגדוד שהוקם זה עתה שהוצב בפוטסדאם, שם התוודע למשורר הגרמני , שעניין אותו בשירה.
הוא שוּכן בחורף 1757–1758 בלייפציג במהלך מלחמת שבע השנים, הוא מצא הקלה מתפקידיו הצבאיים המעיקים בחברת גוטהולד אפרים לסינג.
הרגימנט שלו, הגרנדירים של שנקנדורף, נכנס למערכות הקיץ.
זמן קצר לאחר מכן בקרב קונרסדורף, ב-12 באוגוסט 1759, שבו הביס צבא רוסי-אוסטרי את צבא פרוסיה, הוא נפצע אנושות בקדמת המתקפה.
תומאס קרלייל (Thomas Carlyle) מתאר את מותו (תיאור שאמינותו בספק): קלייסט צורף לדיוויזיה של פינק (Finck) בצד ימין של הצבא הפרוסי.
הוא נפגע מספר פעמים מריקושטים, ואולי מכדורי מוסקט, אולי אפילו 12 פעמים.
הוא המשיך להוביל את חייליו קדימה, כשהוא משתלט על סוללה שלישית, כשהוא נפגע קשה בשתי זרועותיו.
ה"קולונל" שלו (מיור מארק ק.א.
פון שוורץ) נהרג; הוא הוביל את הגדוד שלו קדימה אל הסוללה הרביעית כאשר פגז ריסק את רגלו לחתיכות; לאחר שנפל, קפטן זילביוס פון סוולינסקי קיבל את הפיקוד על הגדוד.
הוא נפל מסוסו, ונישא לאחור.
בבוא העת, הובא אליו רופא, אך זה נהרג מירי פגז.
אחד מחבריו ניסה לשלוח אליו כרכרה, כדי להוציאו מכלל סכנה, אבל זה לקח כל כך הרבה זמן שהוא כותר על יד ההתקדמות הרוסית.
עד הערב הפשיטו אותו הקוזקים, והשליכו אותו לביצה הקרובה.
מאוחר יותר באותו לילה כמה הוסרים רוסים מצאו את קלייסט במצב זה, לקחו אותו למקום יבש, הציתו אש ונתנו לו מעט לחם.
כשיצאו, חזרו הקוזקים ולקחו את השמיכה שהרוסים נתנו לו.
לבסוף חלף במקום חיל פרשים רוסי; אחד הקפטנים שלהם, שלח אותו לפרנקפורט על האודר בכרכרה.
בהשגחת פרופסור שם, הוא עבר ניתוח וטיפול רפואי, אם כי בלילה העשירי, העצם התפרקה, חתכה עורק, וב-2 בלילה ב-24 בלילה הוא מת.
לקלייסט הוענקה הלוויה של חייל, ארונו נישא על ידי 12 גרנדירים רוסים, והשתתפו בו כמה קצינים; קצין מטה אחד הניח את חרבו שלו על מרכבת הלוויה.
יצירתו הראשית של קלייסט היא שיר ב, "Der Frühling" ("האביב", 1749), שהתבסס על מחזור השירים של המשורר הסקוטי ג'יימס תומסון.
יצירה זו זיכתה אותו בכינוי "משורר האביב".
הוא ציין במכתביו שקרל וילהלם רמלר (Carl Wilhelm Ramler) העניק לו פרשנות מאוחרת ושיפורים על הפואמה, שאותה הוציא לאור בעצמו בדצמבר 1749. לאחר מכן, שירו זכה לתשומת לב רבה, אפילו מפייר-לואי מורו דה מופרטואה.
קלייסט כתב גם כמה אודות, אידיליות ואלגיות, ושיר אפי קטן, "Cissides und Paches" (קיסידֶס ופאכֶס; 1759), הנושא הוא שני חברים תסליים שמתים מוות הירואי למען ארצם בקרב נגד האתונאים.
כמו כן, הוא חיבר אפיטפים עבור חבריו הרבים שנהרגו בקרבות, כמו מיור היינריך פון בלומנטל (Heinrich von Blumenthal), שניבא בצורה מוזרה את מותו שלו.
ב-1756 פרסם קלייסט את האוסף הראשון של ה-"Gedichte" ("שירים") שלו, ואחריו האוסף השני ב-1758. לאחר מותו פרסם ידידו קרל וילהלם רמלר מהדורה של ה-"Samtliche Werke" ("עבודות שלמות") של קלייסט בשני כרכים (1760).
מהדורה ביקורתית יצאה לאור על ידי אוגוסט זאואר, בשלושה כרכים (1880–1882).
ראו גם , De Ewaldi Kleistii vita et scriptis (מלטינית: "על חייו וכתביו של אוולד קלייסטיוס" פריז, 1887), ו, "Friedrich der Grosse und die deutsche Literatur" ("פרידריך הגדול והספרות הגרמנית"; 1872).
המחקר מציב את שלושת המשוררים לבית קלייסט - אוואלד, והיינריך פון קלייסט לאותו אב קדמון בתחילת המאה ה-15.
אוואן לודוביק גסאן הוא כדורגלן צרפתי–איבורי המשחק בעמדת הקיצוני והחלוץ באסטון וילה ובנבחרת חוף השנהב.
גסאן גדל במחלקות הנוער של ASPTT מרסיי וניס.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצת המילואים של ניס, ובשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הצרפתית.
בעונת הושאל ללוזאן מליגת העל השווייצרית, במדיה ערך 34 הופעות ליגה והבקיע שבעה שערים, ובעונת 2022/2023 הושאל לנאנט מליגת העל הצרפתית, במדיה ערך 30 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-8 באוגוסט 2025 חתם באסטון וילה תמורת 30 מיליון אירו.
ב-30 בינואר 2026 הושאל לקריסטל פאלאס עד לסוף העונה.
האוואטיקי היה שבט גאלי ששכן בסמוך לאטנג דה בר , בין שפך נהר הרון ומסאליה (מרסיי המודרנית), בתקופת האימפריה הרומית.
הם מוזכרים כ-Au̓atilō͂n (Αὐατιλῶν גם Αὐατικῶν) על ידי תלמי (המאה ה-2 לספירה), וכאופידום Maritima Avaticorum מתועד על ידי פליניוס הזקן (המאה ה-1 לספירה) ועל ידי פומפוניוס מלה (המאה ה-1 לספירה).
שבט האוואטיקי שכן ליד Étang de Berre, דרומית-מערבית ל-Salvii, ואולי צפונית-מערבית לטריקורס.
שטחם השתרע מהחלק המזרחי של שפך נהר הרון מערבית למסאליה, ומהים התיכון ועד הקראו בצפון.
לפי ההיסטוריון גאי בארוול , הם היו חלק מהקונפדרציה הסלובית.
העיר הראשית שלהם הייתה ממוקמת בפרובינקיה גאליה נארבוננסיס, הייתה ידועה בשם Maritima Avaticorum.
מיקומו של היישוב אינו מצוין במדויק על ידי המקורות, אך רוב החוקרים ממקמים אותו במרטיגס המודרני, אולי באתר תולון, על חוף האטנג דה בר.
תלמי, ומאוחר יותר הקוסמוגרפיה של רוונה , קורא לזה בשם קולוניה, אבל כנראה בטעות שכן גם מלה וגם פליניוס הזקן (שהשתמשו במקורות מהתקופה האוגוסטנית) התייחסו ליישוב כאופידום במאה ה-1 לספירה.
האדמות היו ממוקמות מסביב לאטנג דה בר ניתנו כנראה לארליה (ארל) על ידי הרומאים כאשר הכניעו את מסאליה בשנת 49 לפני הספירה.
הוא זוהה באופן מסורתי עם Oppidum de Saint-Blaise, על אף שהדבר זכה לביקורת מאחר שהיישוב נמצא רחוק מדי מה-Etang de Berre (Stagnum Mastromela), שעל שמו הוא נקרא.
אוואטר 11 (Avatr 11, המספר נהגה "אחד אחד") היא מכונית יוקרה קרוסאובר חשמלית בקטגוריית D-SUV המיוצר על ידי Avatr Technology, מיזם משותף בין צ'אנגן אחת מענקיות הרכב בסין, וספקית סוללות ליתיום-יון הגדולה בעולם CATL.
זהו הדגם הראשון תחת המותג Avatr.
בשנת 2018 הוקמה שותפות בין צ'אנגן לבין חברת ניאו, אך ניאו נסוגה מן המיזם בעקבות משבר פיננסי.
במקומה הצטרפה CATL, שהפכה לבעלת מניות מרכזית בחברה.
חברת וואווי אינה בעלת מניות במיזם, אך מספקת עבורו רכיבים טכנולוגיים ובהם מערכות הנעה חשמליות, תוכנות נהיגה חכמה, קישוריות ומערכות אינפוטיינמנט.
על העיצוב והפיתוח של אוואטר 11 עבד צוות מהנדסים ומעצבים עם ניסיון מתעשיית הרכב הגרמנית, ובראשם המעצב נאדר פאג'ינזדה שהיה אמון על העיצוב של סדרות 6 ו-7 ב-BMW.
העיצוב כלל שיתופי פעולה עם בתי אופנה כדוגמת Dior ו-Givenchy.
הדגם מוצע בתצורה של ארבעה או חמישה מושבים.
תא הנוסעים כולל לוח מחוונים דיגיטלי בגודל 10.25 אינץ', מסך מולטימדיה מרכזי בגודל 15.6 אינץ' וצג נוסף לנוסע הקדמי בגודל 10.25 אינץ', משטח טעינה אלחוטי בהספק של 50 וואט (טעינה מהירה) לטלפון חכם, מערכת שמע עם 25 רמקולים של המותג הבריטי Meridian ועוד.
גרסת ההנעה הכפולה (AWD) מפיקה 575 כוח סוס ו-64 קג"מ.
נתון התאוצה מ-0 ל-100 קילומטר לשעה עומד על 4.5 שניות ולפי תקן WLTP הוא מסוגל לגמוע מרחק של עד 540 קילומטר בין טעינות בזכות סוללה גדולה במיוחד בקיבולת של 116 קילוואט-שעה.
גרסת ההנעה האחורית (RWD) מפיקה 311 כ"ס, 36 קג"מ מומנט, תאוצה של 6.6 שניות מ-0 ל-100 קמ"ש וטווח נסיעה של 475 ק"מ, הודות לסוללה בקיבולת 90 קוט"ש.
הסוללות בשני הדגמים תומכות בטעינת DC מהירה בהספק של 240 קילוואט המוסיפה טווח של כ-200 ק"מ בתוך כ-10 דקות בלבד.
מותג אוואטר הושק בישראל ביולי 2025 על ידי קבוצת אלבר, אחת מקבוצות הרכב הגדולות בישראל.
אוואנטי (באיטלקית: Avanti; קדימה!) הוא עיתון יומי בשפה האיטלקית שהיה עיתונה של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית מסוף המאה ה-19 עד לשנת 1993.
הגיליון הראשון של העיתון יצא לאור ברומא ב-25 בדצמבר 1896, בעריכתו של הסוציאליסט לאונידה ביסולטי.
העיתון הציע מבחר של מאמרים וכן חדשות פנים וחוץ, וזכה לתפוצה נרחבת.
ב-1911 עברה מערכת העיתון למילאנו.
בימי מלחמת העולם הראשונה תמך העיתון בתחילה בקו של נייטרליות מוחלטת של איטליה במלחמה, אך לאחר מינויו של בניטו מוסוליני לעורך העיתון, תמך העיתון בהצטרפות למדינות ההסכמה.
בשל נקיטת קו מערכתי זה פוטר מוסוליני מעריכת העיתון, ולאחר מכן גורש מן המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית.
מוסוליני החל בעריכת עיתון משלו "איל פופולו ד'איטליה" בשנת 1914.
בשנת 1926 הורתה המפלגה הפשיסטית בראשות מוסוליני על סגירת העיתון, ומשרדיו נשרפו על ידי פורעים פשיסטים ב-31 באוקטובר 1926. העיתון יצא לגלות, והחל מופיע בפריז ובציריך.
בשנת 1943 לאחר נפילת שלטונו של מוסוליני החל העיתון להופיע שוב באיטליה, אך בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה ירדה תפוצתו, והוא לא שב לתפוצה ולהשפעה שהיו לו בשנים שלפני עליית הפאשיזם לשלטון.
בשנות השמונים נהג מזכיר המפלגה הסוציאליסטית, בטינו קראקסי לכתוב את מאמרי המערכת של העיתון תחת השם ג'ינו די טאקו (דמות היסטורית הידועה בשל הופעתה בספר "דקמרון" של בוקאצ'יו).
המשבר במפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, במסגרתו נחשד קראקסי בפרשיות שחיתות, הביא לבסוף לסגירת העיתון בשנת 1993. מזה מספר שנים החל העיתון לצאת מחדש, והוא משמש כעיתונה של "המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית החדשה" פלג של המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית, תחת הכינוי "עיתון ליברל סוציאליסטי".
האווארים (נכתב בטורקית מזרחית עתיקה: 𐰯𐰺 ומבוטא "אפאר" או Apar) היו עם נודד קדום ממרכז אסיה שמוצאו האתני-לשוני אינו ברור אך ככל הנראה היה קשור עם שבטים פרוטו-טורקיים (טורניים).
האווארים פלשו למזרחה ולמרכזה של אירופה במאה ה-6 לספירה, במקביל לפלישת הסלאבים.
הם הקימו את הכגאנות האוורית (אוואריה) שהתפשטה מהדנייפר במזרח ועד נהר האלבה במערב ובין הים הבלטי בצפון לים האדריאטי בדרום, כשבסיס הממלכה נמצא במישור הפאנוני (בהונגריה של ימינו) ובטרנסילבניה.
במשך למעלה מ-200 שנה, בין המאות ה-6 - 9 עמדו האווארים בתווך בין האימפריה הפרנקית ובין האימפריה הביזנטית.
בראש העם והממלכה עמד חאן או "כגן".
בתחילת פלישותיהם במרכז אירופה ובבלקן היה מושבו של החאן בסירמיום.
בהמשך עברה בירת האווארים לעיר מבוצרת חדשה באזור שבין נהרות הדנובה והטיסה, עיר שנודעה בקרב העמים כ"רינג האוורים" (מגרמנית - טבעת האוורים).
בממלכת האווארים חיו גם עמים רבים אחרים, בעיקר סלאבים, אך גם בולגרים ועמים
טורקיים, דאקו-רומנים, שהפכו לימים לרומנים, יוונים, ועמים גרמאנים - למשל, הגפידים.
ביוונית ביזנטית האווארים נקראו אווארוי - Άβαροι או לפעמים Ουαρχωννιται - "אווּרחוניטאי", או "אוורחוניטס".
ברוסית עתיקה:ביחיד - обърѣ ברבים объринъ וברוסית: О́бры (אוברי).באירופה נודעו כ"אווארים" כפי שכינו אותם הביזנטים.
ההיסטוריונים והכרוניקונים הביזנטיים כתבו רבות על האווארים בגלגוליהם מסין ועד לאירופה.
באמצע המאה ה-5 פריסקוס רטור סיפר על שבט אווארי שהיה חי במערב סיביר - דבר שיכול היה לתמוך בסיפור על מקורם באזור ימת בלחש.
לפי פריסקוס ההונים-אווארים גרשו את שבט הסבירים מארצם.
בערך בשנת 550 זכריאס רטור, היסטוריון של הכנסייה, הצביע על הגעתה של קהילה "אווארית" לאירופה.
באמצע המאה ה-6 היסטוריון ביזנטי אחר מנאנדרוס פרוטקטור, ציין גם הוא את קיום האווארים באירופה.
הוא ניסה להבחין בין הונים הפטליטים במזרח ובין ההונים במערב וכמו כן בין אווארים האמיתיים ואלו המזויפים.
כפי שצוין לעיל גם תאופילקטוס סימוקאטס במחצית הראשונה של המאה ה-7 ניסה להבחין בין אווארים ופסבדו אווארים, בהשפעת מקורות פרוטו-טורקיים שהיו מעוניינים ככל הנראה ב"דה-לגיטימציה" של האווארים.
ייתכן כי האווארים היו ברובם פרוטו-טורקים בעוד השכבה העליונה שלהם הייתה ממוצא מונגולי, בני שבטים מונגוליים שמקורות סיניים במאה ה-5 לספירה כינו אותם בשם "ז'ואו-ז'אן" או ז'ואוז'נג'י.
מוצא האווארים שהגיעו לאירופה, בדומה למקרים של קבוצות אתניות אחרות בהיסטוריה, הועמד בסימן שאלה על ידי בני עמים יריבים.
ככל הנראה נציגי שבטים טורקיים יריבים השמיצו את האווארים באוזני הביזנטים שלמעשה הם עם אחר שאימץ לעצמו את השם הכוזב "אווארי" שנחשב ליוקרתי, וכי יש לקרוא להם "פסבדו-אווארים" (Ψευδοάβαροι) או "אווארים מזויפים" (כפי שהם מכונים בכרוניקה של תאופילקטוס סימוקאטה) או "ואר-הונים" (לפי הכינוי היווני:Βαρχονίτες וארכוניטים).
הכרוניקן הביזנטי תאופילקטוס סימוקאטה (בערך בשנת 629), שהתבסס על מקורות פרוטו-טורקיים, טען ש"האווארים האמיתיים" נדדו לא מערבה כי אם מזרחה, לעבר סין וקוריאה.
לפי המחבר האלמוני של כרוניקת ה"סטרטגיקון" האווארים וההונים הם אותו עם, עם הבדל בתספורתם: האווארים נהגו לגדל שתי צמות.
במחצית הראשונה של המאה ה-5 מוזכרים האווארים כבעלי בריתם של ההונים הלבנים (הפתליטים בפי היוונים), שפלשו לשטחי אפגניסטן של ימינו ולצפון הודו.
הם הצטרפו להונים הלבנים במיוחד במסעותיהם אל צפון הקווקז בסביבות שנת 557.
בעת המרד בשנת 552 של השבטים הגקטורקים (Gök Türk) נגד המונגולים תמכו האווארים בצד המונגולי שהובס ולכן ברחו מפני שאר הטורקים מערבה אל ערבות רוסיה של ימינו.
האווארים, הידועים לכרוניקונים הרוסיים בשם "אוֹבּרי", ובפי הביזנטים פשוט "אווארים" או וורכוניטים (כלומר "אווארים-הונים") הופיעו בערבות שממערב לים הכספי באמצע המאה ה-6 לספירה.
בתנועתם מערבה הגיעו מצפון לים השחור, שם הצטרפו אליהם האלנים והאוּגרים.
ברית עם הביזנטים נגד עמים טורקים וסלבים
בשנת 558 הגיעה משלחת אווארית אל הקיסר בקונסטנטינופול.
הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון השתכנע לכרות ברית איתם ולממן את כוחותיהם על מנת להגן על האימפריה שלו נגד האיום מצד ההונים ומצד השבטים הטורקיים הקרויים סבירים - אמני מלחמה וממציאי מכונות קרב חדשות, וכן נגד שבטים פרוטו בולגריים: אונוגור, אוטיגור, קוטריגור וסראגור, ומפני הסלאבים.
בשנת 559 פעולות האווארים בצפון עזרו לביזנטים להדוף את המתקפה הקשה של הקוטוגורים ומנהיגם זברגאן ובני בריתם הסלאבים על הבירה קונסטנטינופול.
תוך 3–4 שנים עמדו האווארים בהתחייבויותיהם והביסו את השבטים ההוניים-טורקיים הנ"ל.
לסבירים הם נתנו מכה ניצחת בצפון הקווקז.
את השבט הבולגרי (דווקא בן ברית של הביזנטים, הפעם) אוטורגור הביסו אי-שם בין הנהרות וולגה ודון ואת השבטים הסלאביים של האנטים והזלים ניצחו על גדות נהר הדון ובין נהרות הבוג הדרומי והדנייסטר.
באותה תקופה גם הכוזרים נחלו תבוסה מידי האווארים.
האווארים בערבות רוס - האוורים והסלבים
בשנות ה־560 פלשו האווארים לשטחים המאוכלסים בשבטי האנטים הסלאביים.
לבסוף הקימו את ממלכתם - החאנות (קגנות או חקאנות) האווארית - על הדנובה האמצעית בפאנוניה.
הם הכניעו שבטים סלאביים רבים, בשטחי רוסיה ואוקראינה של היום, אבל אחר כך גם מערבה משם.
הסלאבים היוו חלק חשוב ביותר באוכלוסיית הממלכה האווארית וגם בצבאה, כחיילים רגלים, להבדיל מהאווארים עצמם שהיו פרשים.
במהלך המאה ה-7, אחרי תבוסת האווארים ובני בריתם במצור על קונסטנטינופול בשנת 626, פרץ מרד בקרב הסלאבים נגד אדוניהם האווארים.
התפשטות מצפון לים השחור ובאגן הקרפטים.
התנגשויות עם הפרנקים במרכז אירופה
ב-560, אולי תחת הנהגתו של חאן בשם קנדיך, השיגו האווארים שליטה בשטחים שבין נהר הוולגה (איטיל) לשפך הדנובה.
הם השתלטו על בסרביה (שנקראה אז אטיל - קוזי או "אטלקז"), והרגו את המנהיג המקומי מסאמר.
פלשו אחר כך מערבה לפאנוניה (561) וניצחו שבטים בולגרים שהגיעו לשם, אולי קוטיגורים, וב-562 ירדו גם דרומה לדוברוג'ה.
הם דחפו בשלב זה את הבולגרים לשטחי בסרביה ולוולאכיה.
באותה שנה 562, בהגיעם לדנובה התחתית האווארים דרשו לחדש את הברית עם יוסטיניאנוס אך תמורת מחיר גבוה יותר, לא רק כסף אלא גם שטחים.
מכיוון שרצו להתיישב במישור מדרום לנהר הדנובה, הם דרשו שטחים בסקיתיה מינור ובמסיה, בשטח בולגריה הנוכחית.
הביזנטים סירבו לדרישותיהם וביצרו היטב את הגבולות, והאווארים שינו כיוון - אל צפון הקרפטים והלאה צפון-מערבה.
ב-562, משטח דרום פולין הנוכחית, יחד עם בני ברית סלאבים, תקפו האווארים את ממלכת הפרנקים המרובינגיים.
המלך הפרנקי סיגברט הראשון, מלך אוסטרזיה, הצליח לעצור אותם בשנת 563 על נהר האלבה.
אז הם נסוגו בחזרה אל "הדנובה הסקיתית".
אחרי מות יוסטיניאנוס הראשון בדצמבר 565 הקיסר הביזנטי החדש יוסטינוס השני סירב לשלם להם את סכומי הכסף שדרשו (את "שכר המשרתים" כפי שהתבטא בשחצנות).
בחורף 565–566 האווארים ניסו לשווא לפרוץ לתוך האימפריה הביזנטית ואז פנו שוב צפונה ומערבה ובסתיו של שנת 566 הגיעו עד לתורינגיה וניצחו את המלך המקומי סיגברט הראשון.
לבסוף הגיעו עם הפרנקים להסכם שביתת נשק ושני הצבאות היריבים נסוגו.
הניצחון על הגפידים וכיבוש פאנוניה
בחורף 566–567 מצאו האווארים את עצמם בסכנה גדולה מפני אויביהם הוותיקים - שבטי ה"גק-טורקיים המערביים" שחצו את הוולגה ואיימו להשמידם "לא בחרבות אלא לדרוס אותם כמו נמלים מתחת לרגלי הסוסים".
בחורף 566–567 נפגשו משלחותיהם של החאנים
באיאן הראשון (562–602) ושל המלך הלומברדי אלבוין, ייתכן בתיווך סיגברט, גיסו של אלבוין.
המשלחות הגיעו להסכם של "ברית נצח" (foedus perpetuum) ולהחלטה לתקוף את הממלכה הגפידית כדי להתיישב בה.
באותו אזור, המוקף על ידי הרי הקרפטים מצפון וממזרח, קיוו האווארים למצוא מקלט מפני הגק-טורקים.
באפריל 567, יחד עם הלומברדים, האווארים הביסו את הגפידים קרוב למבצרם המרכזי סירמיום ושמו קץ לממלכת גפידיה בטרנסילבניה ופאנוניה, אבל לאחר מכן בשנת 568 הם התנכלו גם לבני בריתם הלומברדים וגרמו להגירתם לצפון איטליה.
שיא הממלכה האווארית - מלחמות ביוון ובבלקן.
מכיבוש סירמיום ועד המצור על סלוניקי
בשנת 568 החאן באיאן הראשון נכנס עם פרשיו לבלקן וקטע את הקשר היבשתי בין האימפריה הביזנטית ובין איטליה והמערב.
בשנת 570, לאחר קרבות ממושכים, נפל המלך הפרנקי סיגיברט הראשון בשבי האווארי.
חתם סיגיברט על הסכם שלום.
בשנת 578 כשפלשו הסלאבים פלשו לתוך האימפריה הביזנטית - לתרקיה וליוון, קרא הקיסר לחאן באיאן חאן לעזרה.
הסלאבים נוצחו ומנהיגם, הנסיך דווריט נהרג.
בינתיים בשנים 570–580 האווארים השתלטו גם על שטחי צ'כיה וסלובקיה של היום.
הם דחפו את השבטים הסלאביים המערביים - אבות הסרבים והקרואטים של היום, וגרמו להם לנוע מאזור נהר הויסלה דרומה אל הבלקן.
בשנת 581–582, בימי הקיסר הביזנטי טיבריוס השני קונסטנטינוס הצליחו האווארים, אחרי מצור של שנתיים, לכבוש מידי הביזנטים את המבצר בסירמיום.
הם הפכו אותו לבירתם, ומשם תקפו תכופות בסיסים ביזנטיים סמוכים עד שהקיסר מאוריקיוס הוכרח לשלם להם מס שנתי של 80,000 מטבעות כסף.
בשנת 583 פלשו האווארים עד לדלמטיה ואיליריה וזרעו הרס בדרכם.
הם ניצחו את הכוחות הביזנטיים (אולי בפיקודו של גנרל טיבריוס) ובהסכם שביתת נשק השיגו מהקיסר סכום שנתי עוד יותר גדול - 100,000 מטבעות כסף.
ב-587 או 586, במתקפה חדשה בהנהגת באיאן חאן, הרסו האווארים את הערים דורוסטורום (סיליסטרה), סינגידונום (כיום בלגרד) ומרקיאנופוליס (כיום דבניה, בבולגריה).
לא ברור אם אז או יותר מאוחר, ב-597 הכוחות האווארו-סלאביים צרו על סלוניקי וכבשו אותה זמנית תוך שימוש במכונות מצור מתקדמות בזמנם - ה"טרבושה משיכה", כפי שהעיד הארכיבישוף של סלוניקי, יואניס, בחיבורו "הנס של דימיטרי הקדוש".