tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדיוויזיה ה-6: אוגוסטין דארישאו (5,700 איש)
דיוויזיית הפרשים ה-1: פייר בנויט-סו (1,502 איש)
דיוויזיית הפרשים ה-2: ז'אק דלאיסטר דה טילי (1,929 איש)
דיוויזיית הפרשים ה-3: אלכסנדרה ויקומט דיאגון (1,692 איש)
הדיוויזיה ה-1: ז'אן בארתלמי דרמאגנאק (4,472 איש)
הדיוויזיה ה-2: לואי ויקטורין קסאז' (5,209 איש)
דיוויזיית הפרשים ה-1: אן פרנסואה שארל-טריליד (1,038 איש)
דיוויזיית הפרשים ה-2: אנטוני סילביין אבי (474 איש)
הדיוויזיה ה-6: תומאס מיגנו דה למרטיניאר (6,711 איש)
דיוויזיית הפרשים ה-1: ג'וליאן אוגוסטין ז'וזף מרמט (1,801 איש)
דיוויזיית הפרשים ה-2: פייר פרנסואה שבייר בויאר (1,471 איש)
המשמר המלכותי: ניקולא פיליפ גויי (2,805 איש)
חיילי המשמר הספרדים: חן קספלסיוס (2,833 איש)
בשעה 1 בלילה, ב-21 ביוני 1813, חצו הכוחות הבריטים תחת ג'ורג' רמזי, הרוזן התשיעי מדלהוזי, את נהר זדוררה וכבשו את כפר אראנגויס, בתמיכת סוללת ארטילריה ובריגדת פרשים קלה.
בשעה 3 לפנות בוקר יצאה השיירה הגדולה השנייה שנשאה את אוצרותיו של ז'וזף מויטוריה לבאיון, בליווי דיוויזיית מוקון, ובכך צמצמה את צבאו של האחרון בכ-4,000 איש (האחרים נותרו במערך).
זמן קצר לאחר מכן, בסביבות השעה 5 לפנות בוקר, החלו ז'וזף וז'ורדאן בסיור שנדחה מהיום הקודם.
הם החלו את הבדיקה שלהם לגבי מצב הכוחות בכפר ז'וזאו, 3 קילומטרים מערבית מויטוריה.
ז'וזף וז'ורדאן התרשמו לטובה מהפוטנציאל ההגנתי בז'ואזו; עמדה על קרקע מורמת, מישור שדה אש טוב להצבת התותחים, עם צלע הר בעבר השמאלי ונהר זדוררה מימין.
כל זאת בעוד שהמערך הצרפתי מאוים על ידי ההתקדמות הבריטית הממשמשת ובאה מכיוון בילבאו, שם הספיקו הכוחות לחצות לכפר אראנגויס ללא ידיעתם של הצרפתים.
ז'וזף וז'ורדאן שקלו להעביר את הדיוויזיות שהוצבו קדימה חזרה אל התצפית בעיקול המערבי של נהר זדוררה, כאשר קיבלו אזהרה ממפקד צבא הדרום, כי חיילי וולינגטון נמצאים בתנועה.
זה היה מאוחר מדי כדי לבצע פנייה בשינוי המערך הצבאי.
בסביבות השעה 8 בבוקר שלחו המוצבים של אוגדת מרנסין הממוקמים בגבעות פואבלה כי שתי שיירות בריטיים וספרדים חצו את נהר זדוררה בפואבלה.
שיירה אחת, המורכבת מחייליו הספרדיים של מורילו, התרחבה בקנה מידה גבוה על פואבלה, והשנייה, המורכבת מהגוף הראשי של הדיוויזיה השנייה תחת רולנד היל, ויסקונט היל הראשון, התקדם במעלה הכביש הראשי של בורגוס לכיוון ויטוריה.
איום האגף על גבהי פואבלה הדאיג מאוד את ז'ורדאן, שהורה לעזאן, מפקד צבא הדרום, לשלוח את כל דיוויזיית מרנסין לגבהים ולתמוך בו באוגדה נוספת.
5 סוללות הוזמנו לצאת לפעולה ממקום תיקונם בוויטוריה לתמיכה בעזאן בשירותו של צבא פורטוגל.
בריגדת הפרשים הקלה על הגדה הצפונית של נהר זדוררה דיווחה כי שיירה מרכזית של כוחות בריטיים מתקדמת דרומה לעבר מעבר הנהר בטרס פואנטס.
באגף השמאלי הצרפתי הגיעו כוחותיו הספרדיים של מורילו לפסגת גבעות פואבלה, שם נאבקו נגד המוצבים הצרפתים שהיו חמושים ב-3 תותחים.
לפני שפשטו הבריטים על הפסגה, היל הכין מחדש את כוחותיו של מורילו עם רגימנט חי"ר ה-71 של לוחמי גרילה סקוטים מההיילנדס ופלוגות האור של חטיבת ווקר.
לאט לאט הצרפתים, שהיו תחילה במוטת כוח עם עמדתם בגובה הגבעות, נסוגו חזרה במעלה הגבעות עקב נחיתותם לעומת המיומנות הסקוטית בפעילות גרילה.
בינתיים, וולינגטון הכין את ההתקפה המתוכננת שלו במקום אחר בשדה הקרב, מכיוון שהשיירה השמאלית של דלהוזי, שנעה עוד בלילה מעבר לנהר אל כפר אראנגויס, איבדה את הקשר עם הפיקוד המרכזי של וולינגטון עקב בעיות לוגיסטיות ולא ניתן לצאת במתקפה ולהסתמך על חיפוי מצידה.
כוחות בריטים הורכבו סביב העיירה ננקלארס (על גדת הנהר), בהמתנה להתפתחות האירועים וקבלת הוראות.
בעוד שעזאן ראה את התקדמותו של מורילו במעלה פואבלה כפעולה הנבלמת בידי הצרפתים, ז'ורדאן הוטרד במידה ניכרת מהמתקפה, כשהוא מנקודת מבט הפוכה לעזאן ושוקל את אפשרות ההתקדמות לעבר הזרוע הצפונית של נהר זדוררה ולהפוך אותה לחזית.
וולינגטון תקף את הצרפתים בגלי כוחות שעברו לעבר הצד הצרפתי של הנהר.
בכל התקפה היה צורך לחלק את הכוחות ככה של הצבאות הצרפתיים יועסקו יחדיו.
ז'וזף עקב אחר דרישותיו של ז'ורדאן לפיהם יש להחזיר את גבהות פואבלה.
בריגדת החי"ר "קסניה" הצרפתית הועברה לכפר ברוסטקויטה בקצה המזרחי של הגבהות ואילו בריגדת החי"ר "וילאטה" נקראה לגבעות דרך כפר זומלו, ממערב לגבעות, כדי לעצור את ההתקפה הבריטית-ספרדית.
היל התקדם כעת במעלה הכביש הראשי של בורגוס, הוא שלח את הרגימנטים החמישים וה-92 של הבריגדה של גרהם לתמוך בגרילת ההיילנדס, בעוד שאר הבריגדה תקפה את הכוחות הצרפתים שנעו כדי לתמוך בצרפתים של פסגות הגבעות.
עמדתם של ה-71 והכוחות הספרדיים בגבהי פואבלה אוימה על ידי התקפה מצד דיוויזיית וילאטה.
קולונל קמרון, שפיקד כעת על כל 3 הגדודים הבריטיים, ה-50, ה-71 וה-92, בגובה, דרש מאנשיו להתייצב, מחוץ לטווח הראייה, עד שהצרפתים יהיו במרחק של 30 מטרים.
הכוחות הבריטיים קמו והעבירו מטח אש ששלח את אנשיו של וילאטה ממהרים חזרה אל צלע ההר.
אנשי וילאטה התגבשו מחדש להתקפה נוספת, אך לא הצליחו להנחיל תבוסה לכוחות הבריטים.
בזמן שהמתקפות הללו התרחשו, התצורות האחרות של צבא וולינגטון החלו סוף סוף להתקדם.
דיוויזיית האור ובריגדת ההוסרים, בהנחיית וולינגטון עצמו, צעדו במעלה נהר הזדוררה מעיירת נקנלארס, התגבשו לכדי מערך התקפי, והסתתרו מהצרפתים בצד הרחוק של הנהר על גדות השיחים העבים, מוכנים לקראת התקפה.
וולינגטון רק חיכה להגעת המאזן בחזית הצפונית עם המאבק של הדיוויזיה השביעית של לורד דלהוזי כדי להתחיל בהתקפה.
בזמן שהבריגדה הראשונה של דלהוזי הייתה במקומה, החלק העיקרי של הדיוויזיה השביעית שלו איבד את דרכו במהלך צעדת הגישה מעל ההרים והיה עליו להמתין להגעת המערך החסר.
איכר ספרדי ניגש לכמה קצינים בריטים מהכוחות של הדיוויזיה ה-7 שאיבדו את דרכם והודיע להם שיש גשר בטרס פואנטס שאינו מוגן על ידי הצרפתים.
הצעת האיכר להוביל את הבריטים לגשר התקבלה והחלה תנועה של הכוחות לעבר הגשר.
זמן קצר לאחר מכן זומנו ההוסרים מהבריגדה ה-15 מעבר לגשר לתמיכה בכוחות הבריטים תחת דלהוזי.
וולינגטון התחיל להיות מודאג, שכן עד הצהריים עדיין לא הגיעו השיירות המרכזיות שלו לתמוך בכוחותיו של דלהוזי.
עם הגעתם הסופית של הכוחות בשעת אחר הצהריים, הצרפתים נסוגו מהגבהות ונלחצו לאזור סביב ויטוריה, כאשר כוחות הקואליציה נעו לעברם מהמרכז והאגפים השמאליים.
בשלב זה היו הצרפתים מאוימים משני האגפים והמרכז והחל דו-קרב ארטילרי בין 75 התותחים של בעלות הברית לבין 76 התותחים הצרפתים.
האירוע היה קרב התותחנים הגדול ביותר במלחמה והכוח הארטילרי הגדול ביותר שוולינגטון פיקד עליו עד קרב ווטרלו.
עד השעה 16:00 וולינגטון התכונן למכה האחרונה נגד הכוחות הצרפתים.
תחת לחץ ממושך שנמשך דקות ארוכות וכלל הפגזות ארטילריה לא נפסקות, הצרפתים סוף סוף נשברו בסופו של דבר ונסוגו לוויטוריה.
השיירה הצרפתית הנסוגה שהכילה את אוצרותיו של הכתר הספרדי, כללה חלק גדול מאוצרות 'חצרו של ז'וזף' והכילה 3,000 קרונות.
לשיירה כה גדולה לא היה מנוס מכוחות בעלות הברית המשתוקקים לגזילתה, ובין השיירה הצרפתית היו קרונות שהגיעו זמן קצר קודם לכן מצרפת והכילו למעלה מ-5 מיליון פרנק מזהב.
ז'וזף עצמו כמעט נלכד בידי ההוסרים הבריטים והשאיר את כל חפציו האישיים מאחור בעת הנסיגה של השיירה מויטוריה.
כמות האוצרות העצומה הצילה את הצרפתים מהשמדה מוחלטת כאשר הביזה החלה על ידי שני הצדדים בקנה מידה עצום (וולינגטון עצמו הרוויח מהביזה 250,000 פרנקים) בעלות הברית איבדו כ-5,000 איש; הצרפתים איבדו כ-8,000, אך גם סכומי כסף עצומים, ציוד, עגלות, תותחי ארטילריה ואוצרות אחרים.
הידיעה על התבוסה התפשטה ברחבי אירופה ואויביו הוותיקים של נפוליאון האימפריה האוסטרית, האימפריה הרוסית וממלכת פרוסיה לחצו כולם על נפוליאון במהלך המערכה בגרמניה של מלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית.
ויטוריה לא רק סימנה את סוף השאיפות הצרפתיות בספרד אלא את תחילת נפילתו של משטר נפוליאון.
הקרב הביא לנפילתה המוחלטת של הממלכה הנפוליאונית הספרדית ולהסדר מחדש של בית בורבון בספרד תחת פרננדו השביעי, מלך ספרד.
ניצחון כוחות הקואליציה תחת ולינגטון במהלך קרב ויטוריה הפכו להשראה ונושא יצירתו של המלחין לודוויג ואן בטהובן ביצירתו אופוס 91, הנודעת בכינוי "ניצחון ולינגטון" ו"סימפוניית הקרב".
קרב ז'מפ התרחש במהלך 6 בנובמבר 1792 בין צבא המהפכה הצרפתי וכוחות האימפריה הרומית הקדושה במסגרת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה.
הקרב, אשר התרחש בקירוב לעיירה ז'מפ (כיום בבלגיה) היה ניצחון צרפתי ואפשר את הפלישה הצרפתית אל עבר ארצות השפלה האוסטריות.
הכוחות הצרפתים היו ברובם מגויסים חדשים לא מיומנים תחת פיקודו של שארל פרנסואה דומורייה ומנו לערך 40,000 איש.
לעומתם עמד צבא מלוכת הבסבורג תחת פיקודו של פילדמרשל אלברט קזימיר, דוכס טשן אשר מנה לערך 13,000 איש.
פלישת בעלות הברית נבלמה במהלך קרב ואלמי ב-20 בספטמבר 1792. מפקד בעלות הברית, קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, לא היה מוכן להסתכן במתקפה בקנה מידה מלא על קו הגבול הצרפתי, ולאחר שבילה עשרה ימים במאבק ממושך מול הצרפתים נסוג מחוץ לצרפת.
דבר זה הותיר את דומורייה חופשי לנוע צפונה, תחילה להעלות את המצור על ליל אשר נמשך בין 25 בספטמבר ל-7 באוקטובר 1792, ואז לפתוח בפלישתו המתוכננת לארצות השפלה.
כאשר איחרה האספקה המתוכננת של כוח אדם ונשק היה על דומורייה להוציא צו גיוס כללי בצפון צרפת שכלל גיוס כולל גם של חקלאים לא מנוסים ולאחר מכן צעד לעבר מונס, בדרך אל עבר בריסל.
על הצבא האוסטרי פיקד פילדמרשל אלברט קזימיר, דוכס טשן, מושל ארצות השפלה האוסטריות.
אף על פי שהיה לרשותו יותר מ-20,000 חיילים, הם היו מפוזרים לאורך קו הגנה ארוך, וכך בעת נפגש עם הצרפתים בז'מפ הוא נלחם עם 11,600 חיילי חיל רגלים, 2,170 פרשים ועם 56 תותחים.
בכוח זה הוא ניסה להגן על רכס ההררי קוזמס שאורכו חמישה קילומטרים, ונע ממונס באגף שמאל האוסטרי לז'מפ בימין.
הימין האוסטרי הועמד על ידי פרנץ פרייהר פון ליליין, המרכז על ידי הגנרל פרנץ סבסטיאן דה קרואה ומשמאל על ידי יוהאן פטר פרייהר.
לליליין היו שבע פלוגות בז'מפ וארבעה רגימנטים חי"ר ושלושה רגימנטים של חיל פרשים משמאלם.
לדה קרואה היו שלושה רגימנטים חי"ר וארבעה רגימנטים פרשים מול הכפר קוזמס, יוהאן פטר היו שלושה רגימנטים חי"ר על הגבעות מדרום לברטיימונט, כאשר חמש פלוגות חי"ר ורגימנט פרשים שמרו על שמאלו.
שתי פלוגות נוספות הושארו עוד באגף האחורי ורגימנט חי"ר היה במונס.
העמדה האוסטרית נסוגה לאזור הביצות סביב נהרות טרויל והיין איפה שהיה דרך מעבר במקרה של נסיגה אפשרית.
המסלול האחר היחיד שהיה זמין לכל מקרה של נסיגה אפשרית היה דרך מונס.
לדומורייז היו מספר חיילים כפול מהאוסטרים.
ארמיית הצפון שלו הכילה 32,000 רגלים, 3,800 פרשים ו-100 תותחים, לעבר המערכה בז'מפ נוספו לצבאו 4,000 חי"ר ו-15 תותחים.
חי"ר של דומורייה כלל שלושה עשר רגימנטים של מתנדבים אשר גויסו במהלך שנת 1792, אך מרבית המפקדים הבכירים היו חיילים מנוסים או אריסטוקרטים שתמכו במהפכה הצרפתית (מפקד המרכז הצרפתי אשר נודע בשם הבדוי אגליטה נודע מאוחר יותר בתור לואי פיליפ, מלך הצרפתים).
האגף הימני היה בפיקודו של הגנרל פייר דה ריאל, מרקיז דה בורנונוויל והשמאל על ידי הגנרל מארי לואי פרנד דה לה קוסאדה.
הכוחות המתגברים תחת הגנרל פרנסואה הארוויל אמור היה לחזק את האגף הימני.
דומורייה תכנן להשתמש במספריו הנעלים כדי להתעלות על פני האוסטרים.
התוכנית הצרפתית הלכה כך: הארוויל ובורנונוויל היו אמורים לתקוף תחילה, ולהקיף את אגף השמאל האוסטרי החלש.
פרנד אז אמור היה לכבוש את העיירה קווארנון מול ז'מפ.
בורנונוויל היה אז עובר שמאלה לתקוף את המרכז האוסטרי, ואילו הארוויל תכנן לכבוש את מונט פאליסל במטרה לנתק את הנסיגה האוסטרית.
המתקפה הצרפתית החלה בהפגזת ארטילריה, מיד עם עלות השחר ב-6 בנובמבר.
בהמשך לכך החלו התקפות על האגפים, שאף אחת מהן לא התקדמה כצפוי.
בימין הצרפתי הארוויל לא הצליח לכבוש את הכפר ציפלי, ואגף השמאל האוסטרי התחפר בעמדותיו.
משמאל כבשו אנשי פרנד את קווארנון, אך לא תקפו באופן מיידי את ז'מפ.
האוסטרים עדיין החזיקו ברוב עמדתם המקורית, אך דה קרואה נאלץ לחזק את אגף הימין, ובכך החליש את מרכז הקו.
בצהריים דומורייה פתח במתקפה כוללת לאורך רוב קו האש.
פרנד הצטווה לתקוף את ז'מפ, ואילו הימין והמרכז הצרפתי תקפו את מרכז הקו האוסטרי.
בשלב זה הצרפתים עדיין ניסו להילחם באופן קונבנציונלי, והתקדמו בשיירה לפני שהתפרסו לביצוע ההתקפה בפועל.
שמונה רגימנטים מאגף בורנונוויל תקפו את הקו האוסטרי בצורה זו, ולכדו מספר תותחים לפני שהיה עליהם לסגת במנוסה לנוכח מתקפת פרשים אוסטרית.
הכוחות הצרפתיים הנסוגים נרתמו על ידי מפקדיהם.
באותה העת גנרל אגליטה הסדיר את חי"ר שלו לכדי שיירה מאוחדת, ופתח במתקפה עם הכיבוש של החלק המרכזי של רכס קוזמס.
הצרפתים זכו להצלחה גם סביב ז'מפ, שם חלק מכוחותיהם הצליחו לחצות את פרברי העיירה כדי לתקוף את העמדה האוסטרית מאחור.
עד מהרה נאלץ הימין האוסטרי כולו לסגת לכיוון מונס, ואחריו הכוחות באגף המרכזי, שלא הצליחו לעקור את הצרפתים מרכס קוזמס.
החלק היחיד בקו האוסטרי שהחזיק היה שמאלם שהתחפר במקום מספיק זמן כדי לכסות על הנסיגה ואז לסגת בעצמו.
השמאל והמרכז הצרפתי כבר היו עייפים מכדי לצאת במרדף ראוי, מה שאפשר לצבא האוסטרי לסגת.
על פניו ז'מפ לא היה ניצחון צרפתי מרשים.
האוסטרים ספגו 828 אבדות, ואיבדו עוד 413 חיילים שנשבו, ואילו הצרפתים איבדו 2,000 איש, ולא הצליחו למנוע בריחה של צבא קטן בהרבה בהגנה על עמדה מסוכנת.
עם זאת, בהקשר של 1792, עם חלק ניכר מהצבא הצרפתי בתוהו ובוהו, כאשר רבים מהקצינים בגלות ורבים אחרים ללא אמון מצד אנשיהם, זה היה הישג גדול.
בואלמי הצבא הצרפתי נמנע מתבוסה, ובכך אילץ את בעלות הברית לפנות את כוחותיהם מצרפת, אך בז'מפ הצבא הצרפתי הביס למעשה צבא של אנשי קבע אוסטריים וכפה את נסיגתם מהשטח.
הניצחון בז'מפ הגדיל מאוד את אמון הממשלה המהפכנית בפריז לצאת למתקפת נגד אל מול כוחות הקואליציה, ועודד את נטייתו למלחמה תוקפנית.
בטווח הקצר ז'מפ פתח את הדרך לפלישה הצרפתית אל תוך ארצות השפלה.
העיירה מונס פתחה את שעריה לכוחותיו של דומורייה, שנשאר שם עד 12 בנובמבר.
לאחר מכן התקדם לעבר בריסל, נלחם בפעולת עורף באנדרלכט ב-13 בנובמבר ונכנס לעיר ב-14 בנובמבר.
הכיבוש הצרפתי הראשון הזה בארצות השפלה האוסטריות היה קצר מועד, אך גם בחודשים הספורים שעמדו לרשותם הצליחו המהפכנים להרחיק את האוכלוסייה, ולהטיל את רעיונות הנאורות החדשים שלהם על אוכלוסייה שמרנית.
בשנת 1793 לא יכול היה דומורייה להגן על אזורי הכיבוש בארצות השפלה ועל עמדתו הפוליטית ונאלץ לברוח לגלות, אך ניצחונו בז'מפ היה צעד חשוב לניצחונות הצבאיים הבאים של הרפובליקה הצרפתית.
קרב זה גם הבטיח שרוב הלחימה במהלך 1793 תתרחש מחוץ לגבולות צרפת.
קרב ואסילקיב היה קרב צבאי שהחל ב-26 בפברואר 2022, במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-26 בפברואר, בשעות הבוקר המוקדמות, החלו צנחנים רוסים לנחות ליד העיר ואסילקיב, רק 40 קילומטרים דרומית לקייב, בניסיון לאבטח את בסיס חיל האוויר ואסילקיב האוקראיני.
קרבות קשים בין הצנחנים הרוסים למגנים אוקראינים התרחשו בעיר.
לפי גורמים אמריקאים ואוקראינים, בשעה 01:30, מטוס קרב אוקראיני סוחוי Su-27 הפיל מטוס תובלה איליושין Il-76 רוסי שנשא צנחנים.
בשעה 03:20 הופל Il-76 שני מעל העיר הסמוכה בילה צרקווה.
ראש עיריית ואסילקיב הצהיר כי יותר מ-200 אוקראינים נפצעו בקרב.
מאוחר יותר הוא טען כי כוחות אוקראינים הדפו את ההסתערות של צנחנים רוסים על בסיס האוויר הצבאי הסמוך לעיר ולרחוב המרכזי, כשהמצב בעיר נרגע.
ה"וול סטריט ג'ורנל" דיווח כי כוחות אוקראינים סיירו בבוקר בעיר וחיפשו אחר מתחזים רוסים.
בשעות הבוקר המוקדמות של 27 בפברואר, טיל רוסי פגע במחסן נפט בואסילקיב והצית אותו.
קרב וולנובאחה או הקרב על וולנובאחה היה עימות צבאי בין כוחות המיליציה של הרפובליקה העממית של דונצק, בסיוע כוחות הפדרציה הרוסית, לבין צבא אוקראינה, שנערך בין 25 בפברואר ל-12 במרץ 2022, כחלק מהמתקפה על מזרח אוקראינה במסגרת הפלישה הרוסית לאוקראינה.
הקרב ניטש סביב השליטה בעיר הקטנה וולנובאחה בחלק הדרומי של מחוז דונצק.
לאחר יותר משבועיים של קרבות קשים, במהלכן נהרסו חלק גדול מהמבנים בעיר, השלימו הבדלנים הפרו-רוסים את כיבוש העיר, וכתוצאה מכך השתלטו על מחוז המשנה וולנובאחה, שהעיר שימשה כמרכזו המינהלי.
כיבוש מחוז המשנה וולנובאחה הביא להרחבת טבעת הכיתור סביב העיר מריופול, שנמצאה תחת מצור רוסי כבר מראשית חודש מרץ.
ב-25 בפברואר, היום השני לפלישה הרוסית לאוקראינה, הפגיזו כוחות רוסים את וולנובאחה ופגעו באזורים אזרחיים.
הגרדיאן כתב שההפצצה הרוסית על וולנובאחה דמתה לטקטיקות שרוסיה השתמשה בהן בעבר על מטרות אזרחיות בסוריה.
פקידים אוקראינים דיווחו כי וולנובאחה הייתה על סף משבר הומניטרי עד 28 בפברואר, וכמעט נהרסה עד 1 במרץ, כאשר כמעט 90% מהבניינים שלה ניזוקים או נהרסו.
העיר נותקה גם ממזון, מים וחשמל.
בעקבות ההפצצה, גופות הונחו ללא איסוף ברחובות, על פי חבר הפרלמנט המקומי דמיטרו לובינץ.
עד 1 במרץ, כמעט 500 אזרחים פונו מוולנובאחה על ידי השלטונות האוקראינים.
ב-7 במרץ, הכוחות האוקראינים והרוסים הסכימו להקמת מסדרון הומניטרי מפורז דרך וולנובאחה והעיר הסמוכה מריופול, שהייתה במצור מאז 24 בפברואר, על מנת לפנות אזרחים משתי הערים; עם זאת, כוחות רוסים הפרו לכאורה את אזור הפירוז.
הערים וולנובאחה ומריופול כותרו על ידי הכוחות הרוסיים.
ב-11 במרץ, משרד ההגנה הרוסי הצהיר כי כוחות הרפובליקה העממית של דונצק כבשו את וולנובאחה.
סרטונים שפורסמו מאוחר יותר ברשתות החברתיות הראו חיילים וכלי רכב רוסים המוצבים בעיר, וכן טנקים אוקראינים נטושים.
ב-12 במרץ, פבלו קירילנקו, מושל מחוז דונצק, הצהיר כי הכוחות הרוסיים השמידו לחלוטין את וולנובאחה וכי העיר "הפסיקה למעשה להתקיים", אך הלחימה נמשכה.
סוכנות הידיעות AP אישרה כי העיר נכבשה על ידי בדלנים פרו-רוסים וחלק ניכר ממנה הושמד בלחימה.
ב-13 במרץ נחנך מחדש קו האוטובוס מוולנובוחה לדונצק והשלטון החדש מטעם הרפובליקה העממית של דונצק החל בפעולות השיקום של העיר.
הקרב הראשון על ורדן נערך בין ה-29 באוגוסט ל-2 בספטמבר 1792 בין כוחות המהפכה הצרפתית וצבא פרוסי במהלך החודשים הראשונים של מלחמת הקואליציה הראשונה.
הפרוסים ניצחו, והשיגו נתיב פנוי מערבה לפריז.
הצבא התקדם מאזור השפלה (בלגיה של היום) לכיוון פריז, תוך כיבוש מבצרים רבים בדרך, וב-19 באוגוסט חצה הצבא המשותף את הגבול לצרפת.
כדי למנוע פגיעה בלואי ה-16 שעדיין ישב בפריז שיגר ב-25 ביולי הדוכס מבראונשוויג מנשר שבו הוא הזהיר שאם ייפגע לואי ה-16 או אשתו מארי אנטואנט, פריז תישרף עד היסוד.
אמנם מנשר זה השיג תוצאות הפוכות מהמצופה.
לאחר שכבשו את מבצר לונגווי ב-23 באוגוסט, צעדו החיילים הפרוסים ברובם תחת הדוכס מבראונשווייג לוורדן בכוח של כ-50,000 איש.
המטרה הייתה למנוע את האיחוד של שארל-פרנסואה דומורייה ופרנסואה כריסטוף דה קלרמן.
הנסיך מהוהנלוהה כבר הקיף את לנדאו ב-8 באוגוסט באגף השמאלי הקיצוני ולאחר מכן קיבל פקודות להתקדם נגד טיונוויל.
בנוסף, כ-15,000 אוסטרים תחת הרוזן קלרפאט מלוקסמבורג להתקדם ולהצטרף לאגף הימני של הפרוסים.
חיל הסיוע האוסטרי כבש את מבצר מונמי, כבש את סטנאי וקידם את חיל החלוץ שלו לגדה השמאלית של המז.
לאחר סיפוח ורדן בידי צרפת ב-1552, העיר בוצרה.
במיוחד, סבסטיאן דה וובאן הרחיב את המצודה ואת ההגנות של העיר עצמה בסוף המאה ה-17. אולם בסך הכל, ביצורי העיר לא נחשבו חזקים במיוחד על ידי בעלות הברית.
החזקה של העיר הבטיחה מעבר טוב מעל המז ובסיס אחורי להתקדמות נוספת.
הדוכס מבראונשווייג קיווה שהתקרבות לפריז תוביל לתנועה אנטי-מהפכנית ושחיילים נאמנים למלך יערקו.
בנוסף, זיכרון אובדן הנסיכויות בישופויות של ורדן, טול ומץ בתום מלחמת שלושים השנים עוד לא נשכח.
יוהאן וולפגנג פון גתה היה עד ראייה למצור כבן לווייתו של קרל אוגוסט, דוכס סקסוניה-ויימאר.
לאחר הגעתו של הצבא העיר הייתה מכותרת לחלוטין.
המבצר לא היה מוכן להגנה ארוכה ואילו הביצורים היו במצב גרוע.
הוא כלל שלושה גדודי חי"ר, כמה יחידות של המשמר הלאומי ואיכרים חמושים.
עם זאת, המושל, קולונל ניקולא-ז'וזף בורפייר, היה נחוש בדעתו להתנגד במשך זמן רב.
ב-31 באוגוסט התבקשו הנצורים להיכנע ללא הצלחה.
כתוצאה מכך הובאו שלוש סוללות ארטילריה, וכפי שדיווח גתה, ורדן הופצצה בפגזי תבערה במהלך הלילה ושכונה עלתה באש כתוצאה מההפגזות.
עם עלות השחר גברה האש ההגנתית.
במכתב לכריסטיאן וולפיוס מ-2 בספטמבר 1792 כתב גתה: "העיר לא רצתה להיכנע והופגזה אתמול בלילה.
זה מראה מפחיד ואתה לא רוצה לחשוב שיש לך משהו יקר בפנים.
היום היא תיכנע והצבא יעבור לפריז." ב-1 בספטמבר שוב התבקש חיל המצב להיכנע.
המושל דרש מהם להמשיך להתנגד, אך האזרחים ומועצת העיר התנגדו לכך, וחיל המצב נכנע ב-2 בספטמבר 1792. הכוחות הורשו לסגת בחופשיות ועד מהרה חברו ליחידות אחרות.
קולונל ניקולא-ז'וזף בורפייר, שפיקד על הגנת ורדן, בחר במוות בהתאבדות כדי להימנע מהחרפה שבכניעת ורדן.
בפריז, החשש מנפילת המבצר הוליד חשש להגעה מהירה של בעלות הברית.
ז'ורז' דנטון נשא נאום מפורסם שקרא לאנשים לאחוז בנשק.
למעשה, העיר נערכה למתקפה על ידי עבודות ביצור ופריסת יחידות מתנדבים.
כניעת ורדן הוכרזה כשיתוף פעולה עם האויב.
יחד עם זאת, האיום עזר להפוך את הטרור המהפכני שבו דגלו ז'אן-פול מארה ואחרים זה מכבר למציאות.
ההתפתחות הגיעה לשיאה ברציחות בספטמבר 1792.
בניגוד למצופה, בעלות הברית לא צעדו ישירות לעבר פריז, אלא עצרו בתחילה.
רק ב-11 בספטמבר יצא בראונשווייג לחצות את הארדנים ליד גראנדפרה.
זה נתן לדומורייה ולקלרמן את ההזדמנות להרכיב צבא צרפתי חזק.
התקדמות בעלות הברית הסתיימה בקרב ואלמי ב-20 בספטמבר.
בעוד הפרוסים נסוגו מעבר לגבול הרייך באוקטובר, הצרפתים כבשו מחדש את ורדן ב-14 באוקטובר.
מאות חיילים פרוסים חולים נשארו מאחור בבתי החולים.
צרפת הבטיחה להם לשוב בשלום לביתם לאחר ההחלמה.
לוחמי מסע האלף של גריבלדי כבשו את סיציליה וכן חלק גדול מדרום איטליה בסערה, ונכנסו לנאפולי ב-7 בספטמבר בעת שהמלך פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות, נס וניסה למצוא מקלט במבצר החזק של גאטה, באמצע הדרך בין רומא לנאפולי.
בינתיים התארגן מחדש הצבא הנפוליטני בקפואה, תחת המרשל ג'וסואה ריטוצ'י.
ההתכתשויות הראשונות עם מתנדביו של גריבלדי התרחשו ב-26 וב-29 בספטמבר.
ב-30 בספטמבר חצה חיל נפוליטני את נהר וולטורנו בטריפליסקו, כשהוא צועד לעבר סנטה מריה א-וולונו, אך נעצר על ידי שתי חטיבות של גריבלדי.
למחרת החליט ריטוצ'י על התקפה חזיתית עם שתי דיוויזיות נגד הכח המרכזי של גריבלדי, שכבש והחזיק בקו מסנט'אנג'לו בפורמיס וסנטה מריה א-ויקו.
על פי תוכניתו של ריטוצ'י, לאחר שיביס את האויב, אמור היה להגיע לקזרטה ולאחר מכן לנאפולי עצמה.
גריבלדי רצה לחצות את הוולטורנו, לעכב את הצבא הנפוליטני בקאפואה, ולמנוע מהמלך פרנצ'סקו השני להגיע לגאטה.
הצבא הנפוליטני ניסה לאגף את כוחותיו של גריבלדי בין הכוחות בקאפואה, לבין אלה של יחידותיהם של מכל ורויה בדוג'נטה.
ב-1 באוקטובר, לפני 6 בבוקר, תקף הגנרל הנפוליטני אנפאן דה ריברה את ג'אקומו מדיצ'י בסנטאנג'לו, מפקדי היחידות הנפוליטניות טבאקי ורוג'רי תקפו את מילביז ומתנדביו בסנטה מריה, ומכל, בראש חיילים שווייצרים ובווארים, התקדם לעבר נינו ביקסיו במדאלוני.
גריבלדי שלח תגבורת למילביז ולמדיצ'י.
בשעה 14:00, פתחו השניים במתקפת נגד, ודחקו את הנפוליטנים לעבר קפואה.
בהמשך, אחר הצהריים, נסוג גם מכל עם שרידי צבאו.
לדברי שנייד, "גריבלדי ניצח בדוחק בקרב וולטורנו.
צבא הדרום הציב את קפואה במצור, והכוחות הפיימונטים צעדו אל גאטה, שם מצא המלך הנפוליטני לשעבר מקלט".
כמות הנפגעים בקרב מתנדבי גריבלדי הייתה גבוהה: 306 הרוגים ו-1,327 פצועים, אך הכוחות הנפוליטניים איבדו כמעט 1,000 הרוגים ופצועים ומעל 2,000 נפלו בשבי.
צבא בורבון לא הצליח לנצל את ניצחונו כדי לכבוש את קאסרטה.
שני הצבאות גילו אומץ, פרט אולי למשמר המלכותי ולכוחותיו של רואיז דה בלסטרוס, שהיו הגורם הגדול ביותר לתבוסה.
גריבלדי נאלץ לבקש תגבורת חיילים מהצבא המלכותי של סרדיניה.
אולם בעוד פרנצ'סקו השני רצה לאלץ את כוחות גריבלדי לתקוף שוב, הגנרלים שלו המליצו לארגן מחדש את הכוחות.
כך הוא עזב את קפואה לגאטה, ולא היה מסוגל לכבוש מחדש את כסאו.
עד מהרה הגיעה תגבורת פיימונטה, הביסה את הכוחות המלכותיים בגאטה, וגרמה למלך לעזוב לאחר מצור ארוך.
קרב ויזנה (בפולנית: Bitwa pod Wizną; בגרמנית: Schlacht bei Wizna) היה אחד העימותים הצבאיים המפורסמים והדרמטיים ביותר במהלך המערכה בפולין בפתיחת מלחמת העולם השנייה.
הקרב התרחש בין 7 ל-10 בספטמבר 1939, סמוך לכפר ויזנה שעל גדות נהר הנרב (Narew).
בקרב זה, כוח פולני קטן שמנה כ-720 חיילים תחת פיקודו של קפטן ולדיסלב רגיניס (Władysław Raginis), ניסה לבלום מתקפה גרמנית מסיבית של קורפוס הפאנצר ה-19 בפיקודו של הגנרל היינץ גודריאן.
בשל יחסי הכוחות הקיצוניים, שבהם התמודדו הפולנים מול למעלה מ-23,000 חיילים גרמנים, זכה הקרב לכינוי ההיסטורי "תרמופילאי הפולנית".
החשיבות האסטרטגית של אזור ויזנה הייתה מכרעת עבור שני הצדדים.
הכפר שכן בנקודה שבה נפגשים נהרות הנרב והביבז'ה (Biebrza), והיווה צומת דרכים חיוני בדרך לוורשה.
עבור הגרמנים, כיבוש ויזנה היה חיוני כדי לאפשר לקורפוס ה-19 של גודריאן לאגף את ורשה ממזרח, לנתק את קווי הנסיגה של הצבא הפולני ולהשלים את תנועת המלקחיים הגדולה שנועדה להשמיד את הכוחות הפולניים במערב המדינה.
בנוסף, בצורת קשה ששררה באותו קיץ הורידה את מפלס המים בנהרות ובביצות מסביב, מה שהפך אותם למכשול טבעי פחות יעיל ממה שקיוו המתכננים הפולנים.
הפער הכמותי והטכנולוגי בקרב ויזנה נחשב לאחד הקיצוניים במלחמת העולם השנייה כולה.
על הגנת הגזרה הופקד קפטן ולדיסלב רגיניס, קצין מצטיין מחיל הגנת הגבולות (KOP) שהוכשר במיוחד ללחימה במערכי ביצורים.
28 מכונות ירייה כבדות ו-18 קלות.
2 רובים נגד טנקים (wz.
רגיניס וסגנו, לוטננט סטניסלב בריקלסקי (Stanisław Brykalski), נשבעו שבועת מוות לפיה לא יעזבו את עמדותיהם חיים.
שבועה זו, שהושפעה מהאתוס של ספרי הנריק סנקביץ', נועדה להחדיר נחישות בחיילים הפולנים לנוכח העליונות הגרמנית המוחצת.
הכוח הגרמני היה חלק מקבוצת ארמיות צפון בפיקודו של פדור פון בוק.
המשימה הוטלה על קורפוס הפאנצר ה-19 בפיקודו של הגנרל היינץ גודריאן, שכלל:
166 תותחים ו-195 תותחים נגד טנקים.
סיוע אווירי מסיבי של הלופטוואפה, כולל מפציצי שטוקה (Ju 87).
יחס הכוחות הכללי עמד על כ-1:32 לטובת הגרמנים, ובגזרות מסוימות הגיע אף ל-1:40.
ב-7 בספטמבר הגיעו כוחות הסיור הגרמניים לכפר ויזנה.
המהנדסים הפולנים הספיקו לפוצץ את הגשר על נהר הנארב רגע לפני הגעת הגרמנים, ובכך עיכבו את מעבר השריון.
ב-8 בספטמבר החלו הגרמנים בהפגזות ארטילריות כבדות ובהפצצות אוויריות על קווי הבונקרים הפולניים.
הפולנים נסוגו לקו ההגנה העיקרי, אך המשיכו להמטיר אש מקלעים על הגרמנים שניסו לחצות את הנהר.
בבוקר 9 בספטמבר הגיע הגנרל גודריאן לזירה וזעם על ההתקדמות האיטית של דיוויזיית הפאנצר העשירית.
הוא נטל את הפיקוד האישי והורה על התקפה משולבת.
מכיוון שהגשר היה הרוס, הגרמנים העבירו טנקים קלים (פאנצר 1 ו-2) על גבי דוברות לצד הפולני.
הטנקים שימשו כמגן אנושי לחי"ר הגרמני, כשהם חוסמים את חרכי הירי של הבונקרים ומאפשרים לצוותי ההנדסה להתקרב עם להביורים ומטענים חלולים.
בזה אחר זה נפלו המעוזים הפולניים.
לוטננט בריקלסקי נהרג מפגיעת רסיס בראשו בעת שניסה לכוון את אש הארטילריה הדלילה של הפולנים.
10 בספטמבר: נפילת בונקר הפיקוד
בבוקר 10 בספטמבר נותר רק בונקר הפיקוד של רגיניס בגורה סטרקובה (Góra Strękowa) פעיל.
הבונקר היה מבודד לחלוטין, ללא קשר חיצוני וללא אמצעים נגד טנקים.
הגרמנים שלחו אולטימטום לרגיניס: אם לא ייכנע, שבויי מלחמה פולנים שנלכדו בקרב יוצאו להורג.
רגיניס, נאמן לשבועתו אך חפץ להציל את חיי פקודיו, הורה ל-20 החיילים שנותרו לצאת ולהיכנע.
לאחר שכולם עזבו, הוא שם קץ לחייו באמצעות פיצוץ רימון יד שהצמיד לגופו.
הגנת ויזנה הצליחה לעכב את התקדמותו של גודריאן למשך כיומיים-שלושה קריטיים.
עיכוב זה אפשר לדיוויזיית הרגלים ה-18 הפולנית לסגת ולהתארגן מחדש, אם כי בסופו של דבר היא הושמדה מאוחר יותר בקרבות אחרים.
הקרב הוכיח כי כוח קטן ונחוש המשתמש בביצורים יכול לשבש משמעותית את קצב ה"בליצקריג" הגרמני.
בוויזנה למדו הגרמנים שיעור חשוב בלחימה נגד ביצורים קבועים.
השימוש המשולב בשריון כחיפוי לחי"ר ולהנדסה עם להביורים הוכח כיעיל ביותר, ולקחים אלו יושמו מאוחר יותר בפריצת קו מאז'ינו במהלך המערכה על צרפת ב-1940.
הקרב על ויזנה תופס מקום ייחודי בזיכרון הקולקטיבי הפולני והפך לאחד המיתוסים המכוננים בהיסטוריוגרפיה של המדינה, בעיקר בשל יחסי הכוחות הבלתי נתפסים שהתקיימו בו.
ההשוואה לקרב תרמופילאי ולגבורתם של המלך ליאונידס והספרטנים אינה מקרית; היא מבוססת על הקבלה טקטית ומוסרית: לחימה של מעטים מול רבים בשטח נחות, הגנה על המולדת עד האיש האחרון, ובחירה במוות על פני נסיגה או כניעה.
הקרב על ויזנה ממשיך להוות גורם מעצב בנפש הלאומית הפולנית, כעדות לכך שגם בעידן המלחמה הטכנולוגית וה"בליצקריג", הגבורה האישית וההקרבה נותרו ערכים עליונים בזיכרון ההיסטורי.
הכינוי "תרמופילאי הפולנית" נועד להדגיש את העמידה האיתנה של כ-720 המגינים הפולנים אל מול עוצמתו של קורפוס הפאנצר ה-19. בעוד שהנרטיב המסורתי הדגיש יחס כוחות כללי של כ-1:32, בגזרות לחימה מסוימות אל מול הבונקרים הגיע היחס הטקטי ל-1:40 לטובת הגרמנים.
נתון זה הפך לסמל מרכזי בשיח הלאומי, כעדות לנחישות הלוחם הפולני אל מול מכונת המלחמה הגרמנית המשומנת.
עם זאת, מחקרים מודרניים, בראשם עבודותיו של ההיסטוריון ד"ר תומאש וסולובסקי (Tomasz Wesołowski), בוחנים מחדש את העובדות הטקטיות ומצביעים על כך שהנרטיב המקובל נטה להאדיר את מספר ההרוגים ולצמצם את מספר השבויים כדי לחזק את אתוס ההקרבה הטוטאלית.
קפטן ולדיסלב רגיניס הפך לסמל ליושרה צבאית ולפטריוטיזם חסר פשרות.
רגיניס, שהתחנך בבתי ספר לקצינים בפולין העצמאית, נתפס כמי שגילם את ערכי חיל הגנת הגבולות (KOP) – חיל שחייליו נחשבו ל"פורפוסט של הפולניות" באזורי הספר.
במשך עשורים רבים נותרו שרידיהם של רגיניס ובריקלסקי קבורים בשטח הקרב בצורה לא מוסדרת, סמוך להריסות הבונקר שבו נפלו.
רק בשנת 2011, בעקבות מאמץ של עמותת "ויזנה 1939", נערכו חפירות ארכאולוגיות ובדיקות DNA שאישרו את זהות השרידים.
בספטמבר 2011, במלאת 72 שנים לקרב, נערכה לרגיניס ולסגנו הלוויה צבאית ממלכתית בהשתתפות נציגי הממשל והצבא, ושרידיהם הונחו למנוחת עולמים בתוך הריסות הבונקר המבוצר בגורה סטרקובה, שהפך לאתר הנצחה לאומי.
הקרב זכה לעדנה מחודשת ולפרסום בינלאומי בעשור הראשון של המאה ה-21, בעיקר בזכות להקת ההבי מטאל השוודית Sabaton.
שירם "40:1" תיאר את הקרב כעמידה הירואית של מעטים מול רבים והפך ללהיט ענק בפולין, דבר שתרם משמעותית להעלאת המודעות לקרב בקרב צעירים ברחבי העולם.
מעבר למוזיקה, הקרב מונצח במגוון אמצעים:
קבוצות שחזור היסטורי: מדי שנה נערכים שחזורים של הקרב בהשתתפות מאות מתנדבים באזור ויזנה.
קומיקס וספרות: יצאו לאור חוברות קומיקס המתארות את הקרב תחת הכותרת "Wizna 1939: 40:1 – Art of War".
תערוכות מולטימדיה: במוזיאון הצבא הפולני בוורשה ובאתרים מקומיים קיימות תצוגות המוקדשות ללחימה במערך הבונקרים של קו נארב.
קרב חרקוב השני היה קרב בעת מלחמת העולם השנייה שנערך באביב 1942, במסגרת המאמץ הסובייטי לגרש את הוורמאכט מאדמות ברית המועצות.
על הצבא הגרמני פיקד בקרב פרידריך פאולוס ואילו על יחידות הצבא האדום פיקד סמיון טימושנקו.
בקרב זה ספג הצבא האדום תבוסה צורבת, אשר פתחה לצבא הגרמני את הדרך דרומה לעבר הקווקז.
לאחר הניצחון בקרב מוסקבה הסטבקה הייתה בדעה שצריך להמשיך במתקפות גם באזורים נוספים של חזית הלחימה.
במהלך סוף 1941 - אביב 1942 החלו להפעיל את מפעלי התעשייה הכבדה שפונו לאזור הרי אורל וסיביר וכמות התחמושת שהגיעה לחזית גדלה.
בהתאם לכך, לשנת 1942 תוכננו פעולות התקפיות במספר אזורים.
בהתאם לפקודת סטבקה מס' 130 מ-1 במאי 1942 "על הצבא האדום להגיע במהלך השנה לגירוש הוורמאכט משטח ברית המועצות".
אחד המבצעים המתוכננים במסגרת זו היה מבצע לשחרור חרקוב והכנעת קבוצת ארמיות דרום.
לצורך המתקפה הוקמה מפקדה מיוחדת "הכיוון הדרום מערבי" בפיקוד של סמיון טימושנקו, מפקד המטה איוואן בגרמיאן ונציג הסטבקה ניקיטה חרושצ'וב.
תחת מפקדה זו פעלו הכוחות של שתי חזיתות:
5 קורפוסי שריון ו-13 חטיבות שריון נוספות.
אל מול כוחות הצבא האדום עמדה קבוצת ארמיות דרום בפיקוד פדור פון בוק.
בגזרה הרלוונטית הוצבו היחידות הבאות:
ארמיית הפאנצר הראשונה (אוואלד פון קלייסט)
בינואר 1942 יחידות של החזית הדרום-מערבית הצליחו תוך מתקפה מוצלחת להתבסס על הגדה המערבית של הנהר סוורסקי דונץ וזה היה בסיס טוב להמשך התארגנות למתקפה לכיוון חרקוב ודנייפרופטרובסק.
הגרמנים תכננו לחסל את המובלעת ותחילת המתקפה תוכננה ל-18 במאי.
אמנם, הצבא האדום החל את מתקפתו כבר ב-12 במאי.
התוכנית הייתה לכתר את הארמייה ה-6 הגרמנית באזור חרקוב ולשחרר את העיר.
המתקפה הייתה מוצלחת למדי ולקראת 17 במאי יחידות של הצבא האדום היו קרובות לפרברי העיר.
בחלק הדרומי, הארמיות ה-6, ה-9 וה-57 הסובייטיות התקדמו בשתי הגדות של סוורסקי דונץ.
בחלק הצפוני של הלחימה הארמייה ה-28 הצליחה לפרוץ את קו ההגנה הגרמני ברוחב של 65 ק"מ והתקדמה לכיוון בלגורוד.
לצד ההתקדמות האיטית הורגשה גם פסיביות של חלק מהיחידות של הצבא האדום והססנות של סמיון טימושנקו לנצל עתודות שריון שהיו ברשותו.
כמו כן לא היה תאום בין המתקפות של שתי החזיתות שהיו תחת פיקודו הכולל.
כתוצאה מכך, הוורמאכט הצליח לסיים את ההתארגנות מחדש ולרכז את כוחות המחץ בכיווני מתקפת הנגד.
ב-17 במאי טנקים של אוואלד פון קלייסט תקפו את הארמייה ה-9 הסובייטית, פרצו את קו ההגנה שלה ולקראת 23 במאי היא כבר לא יכלה לסגת מזרחה.
סמיון טימושנקו פנה לסטבקה בבקשה לתגבורת.
ראש המטה הכללי החדש אלכסנדר ואסילבסקי ביקש אישור לנסיגת הכוחות, אך יוסיף סטלין סירב לאשר את הנסיגה.
במהלך 18 במאי ביקש ואסילבסקי פעם נוספת אישור לנסיגה.
סמיון טימושנקו וניקיטה חרושצ'וב טענו שהסכנות לא כה חמורות, אך סטלין לא אישר את הנסיגה גם הפעם.
כתוצאה מכך, לקראת 23 במאי רוב היחידות התוקפות של הצבא האדום כותרו.
החל מ-25 במאי החלה מתקפה של הכוח המכותר מזרחה במטרה לפרוץ את הכיתור, אמנם ללא הצלחה של ממש.
למרות המאמץ הגדול רק כעשירית מהכוחות המכותרים הצליחו לפרוץ אותו.
המפקדים של הארמיות המכותרות וסגן מפקד החזית הדרום-מערבית נהרגו במהלך הקרבות.
איוואן בגרמיאן שהיה בין מתכנני המבצע טען בזכרונותיו שכישלון המבצע היה תוצאה של פעולות לא נכונות של מפקדים בשטח ולא בעיה של תכנון המבצע.
כתוצאה מקריסת החזית הדרום-מערבית והחזית הדרומית הוורמאכט היה יכול להתחיל במתקפה אסטרטגית בדרום במטרה להגיע לקווקז ולוולגה.
ב-23 ביולי רוסטוב על דון נפלה בידי הנאצים וב-6 באוגוסט הם היו בפרברי סטלינגרד.
קרב חמש מודרני (בלועזית, "Modern Pentathlon") הוא ענף ספורט אולימפי המורכב מתחרויות בחמישה ענפים שונים: סיף (דקר), שחייה ל-200 מטר חופשי, רכיבה על סוסים בסגנון קפיצות ראווה (15 קפיצות) ואירוע סיום ריצת שדה ל-3,000 מטר משולבת עם ירי באקדח לייזר מ-10 מטר.
ענף קרב חמש מודרני נוסד בהשראת ענף הפנטאתלון - ענף הקרב 5 המסורתי אשר היה חלק מהמשחקים האולימפיים והפאן-הלניים ביוון העתיקה, וכן במשחקים האולימפיים המודרניים עד 1924. הענף הומצא על ידי הברון פייר דה קוברטן, מייסד המשחקים האולימפיים המודרניים, וחמש התחרויות נועדו לציין את הכישורים שנדרשו מבלדר צבאי בתקופת נפוליאון.
התחרות, שאותה דה קוברטן התקשה מאוד להכניס לתוכנית המשחקים, התקיימה לראשונה באולימפיאדת סטוקהולם (1912) ובתחילה הורשו להשתתף בה רק קציני צבא.
באותה תחרות השתתף הגנרל האמריקני ג'ורג' פטון, שדורג במקום החמישי בלבד, לאחר שבתחרות הירי התעקש להשתמש באקדחו הצבאי במקום באקדח עם כוונת.
בניסיון להתאים את הענף לתקופה המודרנית, באולימפיאדת אטלנטה (1996) הוכנסו בו שינויים, שהבולט שבהם היה קיצור התחרות מ-5 או 4 ימים ליום אחד.
בשנת 2009 בוצע שינוי נוסף כשענף הריצה והירי אוחדו למקצה אחד משולב המכונה המקצה המשולב, או לייזר ראן, מכיוון שהוא משלב בין 4 פעמים ירי באקדח לייזר מ-10 מטרים ולאחר כל מקטע ירי מתבצע סיבוב ריצה של 800 מטר (3,200 מטר לתחרות כולה).
באולימפיאדת סידני (2000) נוספה לראשונה תחרות לנשים.
התחרות כולה מתקיימת ביום, כאשר שני האירועים הראשונים ביום התחרות הם מקצה השחייה ותחרות הסייף (הסדר ביניהם משתנה בהתאם להחלטת המארגנים), ומיד לאחר מכן מתקיים אירוע קפיצות הראווה.
המתחרים זוכים בניקוד עבור התוצאות בכל אחד מהענפים ובסיום שלב קפיצות הראווה מתבצע סיכום הנקודות אותן השיגו המתחרים עד שלב זה של התחרות.
מועד הזינוק של כל מתחרה לאירוע הסיום (ריצת שדה עד שנת 2009, המקצה המשולב - ירי באקדח לייזר משולב עם ריצת שדה החל משנת 2009) נקבע על פי סך הנקודות שצבר במהלך היום כשכל נקודה שנצברה עד שלב זה מומרת לשנייה.
המתחרה בעל מספר הנקודות הרב ביותר מזנק ראשון למקצה המשולב, ומתחרה בעל הניקוד השני בגובהו יוזנק בעיכוב של מספר שניות זהה לכמות הנקודות בינו לבין המוביל בתחרות וכך הלאה עד שמוזנקים כלל המתחרים.
המנצח בתחרות כולה הוא הראשון שחוצה את קו הסיום.
סיף - התחרות נערכת בדקר בסדרה של קרבות כאשר כל מתחרה מתמודד פעם אחת מול כל המתחרים האחרים בתחרות.
כל קרב נמשך דקה והמתחרה הראשון שהשיג פגיעה (אזור הפגיעה החוקי בדקר הוא הגוף כולו, כולל הראש והרגליים) ביריבו זוכה בקרב.
פגיעות כפולות (פגיעות של המתחרים זה בזה בתוך 40 אלפיות השנייה) לא נחשבות.
אם אף מתחרה לא השיג פגיעה במהלך דקה שני המתחרים הפסידו את הקרב.
בסיכום כל הקרבות נספרים סך הניצחונות וההפסדים ומוענק ניקוד עבור כל ניצחון.
שחייה - 200 מטר חופשי (Freestyle).
עד אולימפיאדת סידני (2000) התחרות נערכה למרחק של 300 מטר.
רכיבת סוסים - קפיצות ראווה במסלול של 350–450 מטר מעל 12–15 מכשולים.
20 דקות לתחילת תחרות הקפיצות מתבצעת הגרלה לקביעת הסוס אותו יקבל כל מתחרה, ולרשותם של המתחרים מספר דקות חימום והיכרות עם הסוס לפני תחילת הקפיצות.
משולב - ריצת שדה וירי באקדח לייזר (לייזר ראן) - המתחרים נדרשים לבצע 4 מקצים של ירי באקדח לייזר למרחק 10 מטר כאשר לאחר כל מקצה ירי יוצאים לריצת שדה למרחק 800 מטר.
בכל מקצה ירי על המתחרים לפגוע 5 פגיעות מדויקות במטרה לפני שיורשו לעזוב את עמדת הירי ולהמשיך בריצה, לחלופין לאחר 50 שניות בהן המתחרה לא הצליח להשיג 5 פגיעות מדויקות הוא מקבל אישור להמשיך אל שלב הריצה.
נועה ברקמן הביאה את ענף הקרב חמש לישראל.
היא חלוצת הענף בארץ והייתה הספורטאית הישראלית הראשונה והיחידה שהתחרתה בקרב 5 מודרני (בין השנים 2013–2017), ובין הישגיה הגעה לשלב הגמר באליפות אירופה אשר נערכה בסופיה בולגריה (2016).
ב-2012 החלה ברקמן לאמן את שרון טל, שמאז מתאמנת וספורטאית מובילה בענף.
ב-2018 הגיעה שרון טל למקום השישי בתחרות בגביע אירופה, בטבליסי שבגאורגיה.
ב-2019 ייצגה שרון טל את ישראל בתחרות קרב חמש בפראג שבצ'כיה, וב-2022 ייצגה שרון טל את ישראל באליפות העולם שנערכה בפולין והגיעה למקום השישי.
קרב חדשה ("אדסה") הקרב השביעי במרד החשמונאים, התנהל ב־161 לפנה"ס בין הממלכה הסלאוקית לצבא יהודה בפיקודו של יהודה המכבי מצפון לירושלים, והסתיים בניצחון המכבים ובנפילת המצביא הסלווקי ניקנור.
ליסיאס, שליט הממלכה הסורית־סלאוקית בפועל ואפוטרופוס המלך הינוקא אנטיוכוס החמישי, הצליח לדחוק את רגליו של פיליפוס (שותפו להנהגה בממלכה) ולהביסו.
דמטריוס הראשון, בנו של סלאוקוס הרביעי, ברח מרומא והגיע לטריפולי, שם הכתיר את עצמו למלך, ובעזרת הצבא שגייס והתמיכה שזכה לה בתחומי הממלכה הסלאוקית, תפס והוציא להורג את אנטיוכוס החמישי ואת ליסיאס (162 לפנה"ס).
דמטריוס, שנודע כמלך תקיף השואף לחולל סדר בממלכתו, נעתר לטענותיה של משלחת אלקימוס, הכהן הגדול המתיוון, והמתיוונים, שטענה כי יהודה המכבי מטריד ומסכן את המתיוונים ואת תומכי המלך.
כתגובה, מינה דמטריוס את ניקנור למושל יהודה ושיגר לאזור את המצביא בקכידס, כשהמטרה הייתה לחזק את הנהגתו של אלקימוס בקרב היהודים.
בואם של ניקנור ובקכידס ליהודה ועימם אלקימוס וכניסתם לירושלים חוללו מפנה דרמטי באירועים.
בפעם הראשונה התפלג המחנה של מתתיהו לשתי קבוצות: הסופרים והחסידים תמכו באלקימוס, הן משום שהשתייך, בשונה ממנלאוס קודמו, לבית כהונה מקובל ורשמי, והן משום שהיהודים זכו לאוטונומיה גם דתית וגם מדינית והגיעו להישגים נאים, ועל כן סברו שאין טעם להמשיך במרד.
לעומתם תמכו המכבים בכהונה ממשפחת צדוק בלבד ופקפקו בכוונותיהם של בקכידס, ניקנור ובעיקר אלקימוס.
יהודה ואנשיו עזבו את ירושלים והתכוננו לבאות.
אלקימוס, שבטח בסיוע הסלאוקי, החל לפגוע במתנגדיו, ובעיקר בתומכי יהודה המכבי.
צעד זה גרם להתלקחות דמים בין שני המחנות.
אלקימוס פנה לדמטריוס בבקשת עזרה וזה האחרון הורה לניקנור להתערב ולהפעיל נגד המורדים את צבאו.
ניקנור הגיע עם צבאו לירושלים, אך במקום ישר לצאת למלחמה, ניסה בתחילה להערים על יהודה המכבי וקבע איתו פגישה.
יהודה ואחיו קיבלו את ההזמנה והגיעו לפגישה.
ברגע האחרון זיהה יהודה המכבי את המארב וברח.
ניקנור נערך לקרב עם צבאו של יהודה, שפרץ בכפר שלמה.
בקרב זה נוצח הצבא הסלאוקי, ונסוג למצודת החקרא שבירושלים.
ניצחונו של יהודה הבהיר לניקנור כי המרחב שמצפון לירושלים נתון לשליטתו של יהודה וכי הוא נתון בסכנת מצור.
ניקנור איים על הכהנים בהחרבת המקדש, אך יהודה לא סר למרותם.
על פי בצלאל בר כוכבא, ניקנור התכוון לקחת את בית המקדש כבן ערובה, האיום נועד למנוע מהחשמונאים מלהסתער על ירושלים ולנסות לכבוש אותה.
והסכנה אכן מנעה מיהודה להטיל מצור על מצודת החקרא, והעדיף להמתין לו לרגע שיצא מהעיר.
ניקנור, בכיר בצבא הסלאוקי מונה למושל צבאי ואזרחי (סטרטגוס).
מקום מושבו היה עם כוחות הסלאוקיים ששהו במצודת החקרא.
בקרבות הקודמים היו לו הישגים מעורבים, בכפר דסאו הוא ניצח כוחות חשמונאים אך נחל מפלה בקרב כפר שלמא.
על פי ספר מקבים א' הכוח החשמונאי מנה 3,000 חיילים.
ספר מקבים א' הפעם אינו מונה את מספר חיילי הסלאוקים.
במרץ 161 לפנה"ס נשלחה תגבורת מאנטיוכיה לכוחות הסלאוקים בירושלים.
ניקנור שחשש מהתקפה של יהודה על תגבורת זו שעלתה במעלה בית חורון המפותל והתלול, יצא מירושלים וקידם את התגבורת ללוותה ולהנחותה לירושלים.
יהודה נמנע מלתקוף את הצבא הסלאוקי במעלה בית חורון, אלא המתין להם כאשר הם חזרו לחדשה באזור גבעון.
דבר זה העיד על ביטחונו ביכולותיו ובכוחו המספרי, ואולי מפני שהיה מצויד כראוי ולא חשש לתקוף את הסלאוקים בגזרה מישורית.
תחת פיקודו היו 3,000 חיילים לפי מקבים א', או 2,000 חיילים לפי יוסף בן מתתיהו.
על פי ספר מקבים א' יהודה התפלל יחד עם כוחותיו ויחד בקשו את עזרת האל, תוך כדי שימוש במודל מיתולוגי של נסי האל במקרא, ובמקרה זה הוזכרה פרשת מצור סנחריב על ירושלים בתקופה האשורית, כשמלאך ה' הכה באשורים הצרים.
אזכור אירוע זה נועד להפיח אומץ לב בקרב הלוחמים המקבים, כפי שהתחולל בקרבות קודמים כמו באמאוס, ועל כן פנה יהודה לאלוהיו ובקש ממנו כי כמו שנפגעו הכוחות האשוריים "כן תיגוף את המחנה הזה לפנינו היום" (מקבים א' ז', 42).
שני הצבאות נערכו זה מול זה בשלושה עשר בחודש אדר.
עם חזרתו של ניקנור לירושלים, התקיף אותו יהודה המכבי ליד חדשה מכיוון דרום, והפתיע אותו כיוון שניקנור ציפה להתקפה מצפון.
אבי יונה מעיר כי מדובר במעשה נועז, כי במקרה של כישלון, החשמונאים היו מנותקים מבסיסם ולחוצים בין צבא האויב ובסיסו שבירושלים.
ניקנור, שפרץ בראש צבאו, נהרג בקרב.
לאחר מותו של ניקנור נפל המורל בקרב הצבא הסלאוקי, והוא החל לסגת בבהלה תוך שהוא משליך את ציודו.
הכוחות הסלאוקים הנמלטים עשו דרכם לכיוון גזר שהיה מבצר סלאוקי, כשלושים ק"מ ממורד בית חורון.
צבא יהודה שדלק אחריהם הסב להם אבדות קשות, "ויצאו מכל כפרי יהודה מסביב ויכתרו אותם (את הסלאוקים הנסים) ויפנו אלה נוכח אלה ויפלו כולם בחרב ולא נשאר בהם עד אחד".
יוסף בן מתתיהו, בעקבות ספר מקבים א', מתאר את השמדתו של כל צבא ניקנור, שכלל 9,000 לוחמים, אך בר כוכבא מציין כי בקביעה זו של השמדה כוללת יש הפלגה מסוימת.
בפקודתו של יהודה נכרת ראשו של ניקנור ועימו יד ימינו, בשיטת הענישה הפרסית.
דבר שנעשה בתגובה על התגרותו של ניקנור במקדש.
הללו הוצגו לראווה מול ירושלים, כדי לעודד את הלוחמים ואת רוח תושבי ירושלים.
גם שלל רב וביזה הציג יהודה מול חומות העיר.
יום מפלתו של צבא ניקנור הונצח כחג לדורות בשם "יום ניקנור" (מסכת תענית).
הדבר נבע מעצם מעמדו הרם של ניקנור ומהעובדה שירושלים, כתוצאה מן הקרב, שוחררה סופית משעבוד לסורים.
ארץ יהודה, כדברי המקורות המקביים, שקטה רק לזמן קצר, וזאת מכיוון שמיד מתארגן מסע צבאי סורי חדש, הוא המסע השני של בקכידס.
באזור ההר שמצפון לירושלים מצויות שלוש חורבות בשם עדסה, הנמצאות במרחק של מספר קילומטרים אחת מהשנייה, בין שכונת פסגת זאב לגבעון.
איבל הציע לזהות את חדשה עם חורבה ביזנטית ליד הצטלבות כביש גבעון־א־ראם עם כביש ירושלים־שכם ( בגובה 773 מטר), בסמוך לאזור תעשייה עטרות.
וויבינג הגרמני הציע לזהות את חדשה עם החורבה שבדרך לחיזמא, מדרום־מערב לפסגת זאב ומצפון־מזרח לתל אל פול ( בגובה: 736 מטר).
ואילו בצלאל בר כוכבא סבור שיש לזהות את חדשה עם חרבת עדסה בהצטלבות ביתוניא־בידו עם הדרך מגבעון לכיוון א־ראם, בסמוך מאוד לגבעון, ( בגובה: 759 מטר).
כיוון שהוא סובר כי חורבה זו מתאימה להקשר הגאוגרפי ואומדן המרחק ב"קדמוניות היהודים".
התנחלות שהוקמה בקרבת הנקודה השלישית ביקשה להיקרא "חדשה", אך ועדת השמות הממשלתית סירבה, כיוון שהזיהוי אינו ודאי.
השם שאושר הוא גבעון החדשה.
הקרב נזכר בספר מקבים א, ספר מקבים ב וב"קדמוניות היהודים" של יוספוס.
תיאור הקרב בספר מקבים ב' ארוך, ועל פי בצלאל בר כוכבא, הוא "מסורבל, תלוש מהרקע הגאוגרפי, ואינו מכיל מהלכים טקטיים".
לטענתו, גרסת מקבים ב לתיאור הקרב היא כולה "מדרש דמיוני לסיפור המערכה בספר מקבים א".
ספר מקבים ב מספר על שיתופם של פילי מלחמה בקרב, אולם אלה אינם נזכרים בתיאור המקביל בספר מקבים א.
בר כוכבא טוען כי מדובר ב"המצאה ספרותית חסרת ערך".
לדבריו, שיתוף הפילים אינו תואם את הרקע הגאוגרפי והפוליטי–הצבאי, וממילא ידוע גם על פי אפיאנוס, כי כוח הפילים הסלווקי הוצא מכלל פעולה זמן-מה קודם לכן, בקיץ 162, כאשר הפילים נשחטו בהוראת השגריר הרומי גנאיוס אוקטאוויוס .
לדעת בר כוכבא, שילוב הפילים בתיאור הקרב במקבים ב נועד לשרת את מטרותיו הספרותיות והדתיות של מחברו: להדגיש את היתרון העצום של צבא האויב ואת המורא שהאיל על היהודים, וזאת כדי לזעזע את הקורא ולהמחיש לו את הצורך בסיוע אלוהי.
עם זאת, בר כוכבא מעלה את האפשרות שמחבר מקבים ב הושפע בעניין זה מתפקידו של ניקנור כ"ממונה על הפילים" באפמיאה שנה קודם לכן, לפני שנתמנה לנציב יהודה (אם אכן ידיעה זו נכונה).
ההיסטוריון דניאל שוורץ טוען לעומת זאת, כי המידע על חיסול כוח הפילים הוא מפוקפק, משום שהוא מופיע רק אצל אפיאנוס, אשר "אמינותו ירודה".
בר כוכבא טוען בתגובה לכך, כי "אמינותו הכללית של אפיאנוס עולה לאין ערוך על זו של בעל מקבים ב", אלא ששוורץ מעלה את האפשרות שגם אם דברי אפיאנוס נכונים, ייתכן שלא כל הפילים הושמדו.
מלבד נושא הפילים, גם מספר החללים שמונה ספר מקבים ב' במחנה ניקנור, 35 אלף איש, מופרז מאוד.
קרב ח'ייבר הוא קרב שהתרחש בראשית ימי האסלאם בין מאמיניו של מוחמד לשבטים יהודיים שהתגוררו בנווה המדבר ח'ייבר, שבחצי האי ערב.
בחצי האי ערב התגוררו יהודים כבר בתקופת האימפריה הרומית; הם היו מרוכזים בשני אזורים: תימן וחג'אז (צפון-מערב ערב הסעודית).
הראשונים עסקו בצורפות בעוד השניים האחרים היו חקלאים שעסקו בגידול תמרים.
באמצע המאה ה-6 התיישבו השבטים הערבים אוס וחזרג' בקרבת יהודי אל-מדינה ואימצו מהם מוטיבים מונותאיסטיים מסוימים.
השפעות דומות ניכרו גם באזור חמיר שבתוך תימן והן היו מצע נוח עבור מוחמד להפצת האסלאם בקרבם.
שבטים ערביים אלה היו בין תומכיו הראשונים של מוחמד, והמצטרפים הראשונים לדתו.
בין 623 ל-627, בעקבות התפשטות האסלאם, נתגלעו סכסוכים בין מוחמד לבין יהודים, לאחר שכבר גורשו מהעיר מדינה והתרכזו באזור ח'ייבר.
החל מ-622, שנת הגירת מוחמד ממכה לאל-מדינה (ית'רב), ועד 624, ניסה מוחמד להפיץ את דתו החדשה בקרב היהודים של אל-מדינה.
ניסיונותיו לא צלחו, וב-624, כחודש לאחר קרב בדר, גורשו יהודי שבט קיינוקאע מאל-מדינה לאל-קורה, ומשם לאדרעי (דרעא דהיום שבדרום סוריה, לא רחוק מן הכנרת).
ב-625 גורשו יהודי שבט נדיר מאל-מדינה לאזור ח'ייבר.
ב-626 יצא אחד ממנהיגי מכה שהתנגדו למוחמד, אבו סופיאן, בראש צבא גדול, לצור על ית'רב (אל-מדינה) ולהכניע את מוחמד.
יהודי קורייט'ה היו ככל הנראה נייטרליים, אך מוחמד האשים אותם בסיוע לאנשי מכה.
המצור שכונה גם "קרב השוחה", נמשך 25 יום.
בסופו ביקשו יהודי קורייט'ה להיכנע בתנאים דומים לאלה של יהודי נדיר.
מוחמד סירב ותבע כניעה ללא תנאי.
כשנכנעו, טבחו אנשי מוחמד 600 גברים מבני קורייט'ה, ושבו את הנשים והילדים.
מוחמד הורה לאסלם את השבויים.
ב-628 הושג הסכם בין אנשי שבט קורייש במכה לבין אנשי מוחמד בית'רב.
ההסכם שהפסיק זמנית את הקרבות ביניהם, קרוי "הסכם חודיבייה" (حديبية).
הסכם השלום עם תושבי מכה ערער את מנהיגותו של מוחמד, והוא נאלץ להציג למאמיניו הישג צבאי.
באותה עת התגלע סכסוך בין מוחמד ואנשיו לבין חקלאים יהודים שישבו בנווה המדבר ח'ייבר (خيبر) עד שהוא החליט לבסוף לתקוף את השבטים היהודיים בח'ייבר.
כשהיהודים ביקשו להיפגש איתו למשא ומתן, מוחמד הזמין אליו 30 מנהיגים יהודים.
בעודם בדרך וללא נשק, פשט עליהם כוח של מאמיני מוחמד והרג את כולם, פרט לאחד שהצליח לברוח.
מאז נחלש מאוד כוח השבטים היהודים.
בקרב שהתחולל ביניהם הרגו אנשי מוחמד כ-100 מאנשי ח'ייבר.
הנותרים ניאותו להיכנע ולשלם באופן קבוע למוחמד ולאנשיו מחצית מיבוליהם כמס.
ב-630 עלה מוחמד בראש צבא של 5,000 איש על מכה, אחרי שאחד השבטים הפר את הסכם חודיבייה.
אבו סופיאן ממכה החליט שאין עוד טעם להתנגד והניח למוחמד להיכנס למכה ולהשתלט עליה.
קרב ח'ייבר על פי המסורת האסלאמית
על פי המסורת האסלאמית, ראשי ח'ייבר הם מי שתיווכו בין הצדדים השונים בפלישת "המחנות" הכושלת לאלמדינה, והם מי שהסיתו את שבט בני קוריט'ה להפר את החוזה עם מוחמד והמוסלמים ולבגוד בהם.
אחר כך גייסו כוחות ל"מתחסדים" בראשות עבדאַלְלָה בן סלול.
הם גם התקשרו עם שבט ע'טפאן שהיה ממתנגדי האסלאם החריפים ביותר ובשאר השבטים הערבים המתנגדים לאסלאם.
כדי להסית את כולם נגד המוסלמים בח'ייבר הם התחילו לאסוף נשק וציוד כדי להילחם במוחמד ובמוסלמים ואפילו תכננו את ניסיון ההתנקשות במוחמד.
כל עוד הייתה איבה בין קורייש ובין המוסלמים לא רצו המוסלמים להלום בח'ייבר אלא הכו בראש המסיתים.
כשנחתם ההסכם עם קורייש, התפנו המוסלמים לטפל בעניין ח'ייבר.
כחודש לאחר שנחתם החוזה עם קורייש החליט מוחמד לטפל בנושא ח'ייבר.
כשיצא לאלחודיבייה, לא יצאו איתו "המתחסדים", וכשרצה לצאת לח'ייבר ביקשו המתחסדים לצאת עם הלוחמים המוסלמים אך מוחמד אסר על "המתחסדים" לצאת.
לח'ייבר יצא מוחמד בראש 1400 לוחמים.
עבדאַלְלָה בן סלול שרצה לצאת עם אנשיו למלחמה בח'ייבר ומוחמד אסר עליו לצאת, שלח למפקד ח'ייבר ואמר: מוחמד בא עם לוחמים כדי להילחם בכם.
אל תפחדו ממנו לוחמיכם רבים יותר ונשקכם טוב ביותר.
מיד שלחו מפקדי ח'ייבר למפקדי ע'טפאן ובקשו את עזרתם בשבירת מתקפת המוסלמים תמורת מחצית מיבול התמרים של ח'ייבר.
כששמעו אנשי ע'טפאן על כך גם הם יצאו לכוון ח'ייבר כדי לעזור לח'ייבר נגד המוסלמים, אבל בדרך חששו שהמוסלמים יתקפו אותם מאחור והם חזרו לאזור השבט שלהם.
מוחמד בקש להגיע לח'ייבר מהצפון כדי לחצוץ בינם לע'טפאן ולמנוע את בריחת ח'ייבר לסוריה.
כשהתקרבו לח'ייבר פנה מוחמד לאלוהיו ובקש ממנו לעזור למוסלמים במשימתם.
בח'ייבר היו מבצרים רבים, 8 מהם חזקים וגדולים מאוד בהם התבצרו תושבי ח'ייבר ומסביב למבצרים האלה התנהלו רוב הקרבות המרים.
הצבא האסלאמי חנה בקרבת אחד המבצרים החזקים האלה, אחד המוסלמים הציע למוחמד להעתיק את המחנה למקום מרוחק יותר מהמבצר, ואכן מוחמד העביר את המחנה למקום המוצע.
באחד הלילות אמר מוחמד: מחר אני אתן את נס הקרב לאיש שאוהב את אַלְלָה ומוחמד, ואַלְלָה ומוחמד אוהבים אותו, והאיש הזה הוא שיכבוש את מבצרי בני ח'ייבר.
כל אחד מהמוסלמים קיווה ורצה שהוא יהיה זה שייתן לו מוחמד את נס הקרב והיו כל הזמן מבליטים את עצמם לפני מוחמד.
עלי היה מתלונן מכאב חזק בעינו, אמר מוחמד: הביאו אותו הם הביאו את עלי למוחמד.
מוחמד, שם את ידו על עיני עלי ובקש מאַלְלָה שעלי יחלים עיני עלי הבריאו מיד, ואז אמר לו מוחמד "קח את נס הקרב".
אחד מגבורי ח'ייבר שנקרא "מרחב" ושהיו משווים אותו לאלף לוחמים, נלחם בלוחמים המוסלמים והרג מהם בחרב.
אחר כך נלחם, בקרב יחידים, נגד עלי בן אבי טאלב ועלי הרג אותו.
כשנהרג "מרחב" פשה הפחד בין אנשי ח'ייבר.
אז יצא "יאסר " אחיו של "מרחב" ובקש להילחם נגד אלזוביר מהמוסלמים.
אמו של אלזוביר חששה ש"יאסר" יהרוג את בנה.
מוחמד אמר לאמו של אלזוביר: אל תפחדי, בנך יהרוג את "יאסר" ואכן כך קרה.
לאחר שנהרגו רבים מגבורי המבצר הזה והמצור נמשך ימים, לא יכלו מגיני המבצר להגן עליו, הם הסתננו בסתר למבצר חזק ומבוצר אחר.
המבצר הזה, שהיה החזק והמבוצר ביותר, נכבש.
מרוב רעב בין הלוחמים המוסלמים הם שחטו חמורים שהיו אתם והבעירו אש לבשלם.
אז מנע מוחמד מהמוסלמים לאכול את החמור.
אחרי כבוש המבצר הראשון, מבצר "נאעם" נכבש המבצר השני מבצר " אלצעב".
הלוחמים מח'ייבר התאספו במבצר חזק מאוד בפסגת ההר בשם מבצר " אלזוביר".
היה קשה מאוד להגיע למבצר, המוסלמים הטילו מצור על המבצר לימים.
בסוף בא אחד היהודים ואמר למוחמד: "הוי מוחמד, היהודים במבצר יוצאים בלילה, שותים מים ועושים את צורכיהם", והוא הצביע על מקום המים שממנו שותים אנשי המבצר בלילה.
המוסלמים הטילו מצור על מקור המים והמתבצרים היו חייבים להילחם...
הם נלחמו ומשני הצדדים היו חללים, ואחר כך המבצר נפל.
לפני נפילת המבצר השלישי הסתננו מספר גדול של מתבצרים למבצר הרביעי החזק בשם מבצר "אבי", שנים מגבורי מבצר זה יצאו ונלחמו בשניים מהמוסלמים, שני אנשי ח'ייבר נהרגו, אבו דג'אנה אשר פקד על חלק מכוחות המוסלמים ניטרל את אחד המתבצרים בחרב.
מיד לאחר שאבו דג'אנה נטרל את המתבצר, פרצו המוסלמים למבצר והכריעו אותו.
עוד פעם, ולפני ההכרעה, הסתננו המתבצרים, למבצר האחרון באזור בשם "נזאר " אנשי ח'ייבר שמו במבצר זה את נשותיהם וטפם כי קוו שאי אפשר לכבוש אותו ולהכריעו המבצר גם נמצא בפסגת ההר והיה קשה מאוד להגיע אליו.
המבצר הוקף, המתבצרים לא העזו להילחם עם התוקפים, הם הגנו על עצמם בזריקת חיצים, רמחים, סלעים.
המוסלמים השתמשו בבליסטרה נגד מבצר זה.
המוסלמים פרצו למבצר, ובתוך המבצר היה קרב מר ביותר.
המגנים ברחו מהמבצרים, נמנע מהם להסתנן למבצר חזק אחר.
הם השאירו אחריהם את נשותיהם וטפם.
עם נפלת המבצר הזה טוהר כל שטח זה מח'ייבר, אנשי ח'ייבר עברו לאזור אחר מח'ייבר.
באזור האחר היו רבים מבני נדיר שגורשו לפני כן מאל-מדינה קרב גדול היה מסביב למבצר "אלקיאמוס".
מוחמד רצה להציב את הבליסטרה ולהפגיז את המבצר בסלעים, ואז בקשו המתבצרים לסיים את הקרב.
הם סיכמו עם המוסלמים שיצאו מהאזור עם נשותיהם וטפם ולכל אחד חולצה לגופו ולא יותר.
צפייה בת ראש שבט בני נדיר חי בן אחטב שגורש מאל-מדינה, הייתה אלמנה.
היא התאסלמה והנביא מוחמד התחתן איתה.
היהודים שנשארו בח'ייבר בקשו ממוחמד להשאיר אותם כדי לעבוד את אדמתם.
הוא סיכם איתם שיעבדו את אדמת ח'ייבר ויטפלו בה, וחילק את תבואתה בינם לבין המוסלמים.
בזמן המצור על ח'ייבר, הגיעו והצטרפו לצרים על המבצרים המהגרים שנשארו באתיופיה בראשותו של ג'עפר בן אבו טאלב (אחיו של עלי).
אחרי כיבוש ח'ייבר נתנה יהודיה עז צלויה כמתנה לנביא.
לפני שצלתה את העז שאלה היהודייה איזה חלק מהעז אהוב על מוחמד, אמרו לה זרועה.
היא צלתה את העז ומילאה את זרועה ברעל קטלני.
מוחמד לקח מהיהודייה את המתנה, תלש את זרוע העז הצלויה ושם חלק ממנו בפה, לעס אותו אבל לא בלעו, כי הרגיש שיש משהו לא כשורה.
מוחמד אמר שהבשר שבפיו מורעל.
הביאו את האישה שנתנה לו את "המתנה".
האישה הודתה שהרעילה את הזרוע ואמרה: אילו מוחמד היה מלך, הוא היה מת מהרעל, ואם הוא נביא היה מודיע לו אַלְלָה שזה מורעל.
עם מוחמד אכל מהעז עוד מוסלמי, הוא מת מיד, אז הוציאו את האשה להורג.
תוך כדי המצור על מבצרי ח'ייבר, שלח מוחמד וקרא ליהודים ב"פדכ" לקבל את האסלאם.
בהתחלה הם סירבו, אבל אחרי נפילת ח'ייבר שלחו למוחמד שיעשה אתם הסכם שלום, ובתמורה יקבלו המוסלמים מחצית תבואת "פדכ"- מוחמד הסכים וההסכם נחתם.
אחר כך עברו המוסלמים לוואדי אלקורא שהיו בו יהודים וערבים לא מוסלמים.
מוחמד קרא להם לקבל את האסלאם.
הם היו מוכנים למלחמה ולכן סירבו.
הם נלחמו במוסלמים עד שהוכרעו על ידי המוסלמים.
בזמן המצור על מבצרי ח'ייבר שלח מוחמד פלוגות לוחמים כדי להפחיד את השבטים הבדואים שמסביב לאל-מדינה שלא יפלשו אליה.
קרב ח'ייבר מהווה מקור השראה ללוחמים מוסלמים בימינו במלחמותיהם, במיוחד כנגד ישראל.
קריאות אלה עדיין נשמעות בהתנגשויות בין מוסלמים לכוחות הביטחון של ישראל.
קריאה זו מהווה בהרבה מקרים קריאה לרצח יהודים, ובהקשר זה כוונת הקוראים את הקריאה להזכיר ליהודים את גורלם בקרב המדובר, וקוראים לתוצאות דומות בעימות הנוכחי.
בספטמבר 1988 החמאס פרסם כרוז שקרא לציין את יום השנה לקרב ח'ייבר בעימותים עם צה"ל.