tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כוח האיחוד האירופי הצליח להשתלט על בירת מחוז איתורי בוניה.
למרות זאת, הלחימה ומעשי הטבח נמשכו באזורים הכפריים.
החל מדצמבר 2003 הלחימה פחתה באופן משמעותי.
סכסוכי קרקע בין רועי חמה וחקלאי לנדו התחדשו בדצמבר 2017, וכתוצאה מכך החל גל מעשי טבח ובעקבותיו כפרים שלמים של בני החמה נהרסו ולמעלה ממאה בני אדם נרצחו.
בעוד שמעשי הטבח על ידי מיליציות הלנדו פסקו באמצע מרץ 2018, השמדת היבול, החטיפות וההרג נמשכו.
האו"ם העריך כי עד 120 כפרי בני החמה הותקפו על ידי מיליציות הלנדו מדצמבר 2017 ועד אוגוסט 2018. ביוני 2023, לפחות 46 בני אדם נהרגו על ידי CODECO במחנה עקורים במחוז בהמה באדג'רה.
הסכמי ציריך ולונדון היו הסכמים ששאפו לפתור את שאלת קפריסין על ידי הענקת עצמאות לאי על בסיס חוקה מוסכמת.
אחרי שבסתיו 1958 הודיע הארכיבישוף מקאריוס השלישי שנמצא בגלות באתונה שהוא מוכן לשקול הכרזת עצמאות קפריסין כחלופה לאיחוד עם יוון ("אנוסיס") היסוד להבנות נבנה במפגש בציריך בין ראש ממשלת יוון, קונסטנדינוס קרמנליס וראש ממשלת טורקיה, אדנאן מנדרס.
"הסכמי הברית והערבות בציריך" נחתמו ב-11 בפברואר 1959 בציריך, בעוד שב-19 בפברואר נחתם בלנקסטר האוס בלונדון הסכם לונדון בין טורקיה, יוון, הממלכה המאוחדת ומנהיגי הקפריסאים היוונים (הארכיבישוף מקאריוס) והטורקים (ד"ר פזיל קוצ'וק) קפריסין הייתה אמורה להכריז עצמאות ב-16 באוגוסט 1960.
אחרי כישלון הסכם ב-1963, בשנת 1974 ארגנה הכת הצבאית ביוון הפיכה שהדיחה את הארכיבישוף מקאריוס מתוך כוונה לאחד את האי עם יוון וגררה כיבוש צפון קפריסין על ידי צבא טורקיה.
ממשלת קפריסין באזור המאוכלס בעיקר על ידי היוונים דבקה עדיין בחוקת 1960, אולם בינתיים תחת הכיבוש הצבאי הטורקי בשנת 1983 האזור הצפוני הכריז על הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
הסכם הערבות נועד לשמור במסגרת מדינה קפריסאית עצמאית אחת על דו הקיום בשלום (bi-communal consociational state) בין שתי הקהילות האתניות הגדולות של קפריסין, היוונית שהיוותה 82% מהאוכלוסייה והקהילה הטורקית שהיוותה 18% מהאוכלוסייה.
קפריסין, והמעצמות הערבות - הממלכה המאוחדת, יוון וטורקיה הבטיחו לאסור על איחוד קפריסין עם כל מדינה אחרת או על חלוקת האי.
הסעיף 4 בהסכם הערבות ציין ש"במקרה שפעילות משופת או מוסכמת לא תהיה אפשרית, כל אחת מהמעצמות הערבות שומרת לעצמה את הזכות לפעול במטרה להחזיר את המצב לזה שנוצר על ידי הסכם זה".
המלחמה הפרוקסית של איראן וערב הסעודית, המכונה לעיתים גם המלחמה הקרה במזרח התיכון, היא המאבק המתמשך להשפעה במזרח התיכון ובאזורים מוסלמים אחרים בין איראן וערב הסעודית המתבצעה באמצעות שליחים.
שתי המדינות סיפקו דרגות שונות של תמיכה לצדדים מנוגדים בסכסוכים סמוכים, כולל מלחמות האזרחים בסוריה ובתימן; וסכסוכים בבחריין, לבנון, קטר ועיראק.
הוא משתרע גם על אזורים אחרים כגון ניגריה, פקיסטן, אפגניסטן וחלקים אחרים של צפון ומזרח אפריקה, דרום אסיה, מרכז אסיה, דרום-מזרח אסיה, הבלקן והקווקז.
התואר מלחמה קרה מתאים לסכסוך שמתנהל במספר רב של רמות על השפעה גאופוליטית, כלכלית ועדתית במרדף אחר הגמוניה אזורית.
התמיכה האמריקנית בסעודיה ובעלות בריתה, כמו גם התמיכה הרוסית והסינית באיראן ובעלות בריתה עוררה השוואות לדינמיקה של עידן המלחמה הקרה, וקונפליקט הפרוקסי אופיין לחזית במה ראש ממשלת רוסיה לשעבר דמיטרי מדבדב כינה "המלחמה הקרה החדשה".
היריבות כיום היא בעיקר מאבק פוליטי וכלכלי המוחרף על ידי הבדלים דתיים, והעדתיות באזור מנוצלת על ידי שתי המדינות למטרות גאופוליטיות כחלק מסכסוך גדול יותר.
איראן היא ברובה מוסלמית שיעית, בעוד שערב הסעודית רואה את עצמה כמעצמה המוסלמית הסונית המובילה.
הסכסוך הערבי–איראני או הסכסוך הערבי–פרסי הוא מונח המשמש בהתייחסות לסכסוך המודרני בין מדינות הליגה הערבית לאיראן.
במובן הרחב יותר, המונח משמש גם בהתייחסות למתחים האתניים ההיסטוריים שהתקיימו במשך מאות שנים בין ערבים לפרסים (הקשור לסכסוך העדתי-דתי-היסטורי בין מוסלמים שיעים וסונים).
נקודה ראויה לציון בסכסוך זה היא שלאיראן יחסים חיוביים מאוד עם מדינות ערביות רבות כמו עיראק, סוריה, לבנון, אלג'יריה ותוניסיה.
קטר גם יצרה קשרים הדוקים עם איראן, למרות חילוקי הדעות שלהם בנוגע למלחמת האזרחים בסוריה.
טורקיה ואיראן הן שתי המדינות (לא ערביות) אשר תמכו בקטר נגד ערב הסעודית ומדינות המפרץ האחרות במשבר הדיפלומטי בקטר שנמשך למעל משנתיים.
בהקשר זה, היריבות והמתח נתפסים לעיתים קרובות כנמצאים בין איראן למדינות מפרץ מונרכיות ערביות (כולן מזדהות יותר עם ממשל תיאוקרטי), כמו מדינות המשתייכות למועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ ובעלות בריתם: כלומר מצרים, סודאן, ירדן ומרוקו.
היריבות הגדולה ביותר בסכסוך הערבי–איראני היא בין ערב הסעודית לאיראן, שמנהלות מלחמת פרוקסי קשה זו מול זו מאז סוף שנות ה-70.
ניתן לייחס את סכסוך הפרוקסי למהפכה האיראנית ב-1979, כאשר המדינה הקיסרית האימפריאלית הנתמכת על ידי ארצות הברית הפכה לרפובליקה אסלאמית.
המהפכנים קראו להפלת מונרכיות כשממשלות חילוניות יוחלפו ברפובליקות אסלאמיות, מה שגרם להבהלתם של המונרכיות הערביות באזור; ערב הסעודית, עיראק, כווית ושאר מדינות המפרץ הפרסי.
רובן היו מונרכיות ולכולן היו אוכלוסיות שיעיות גדולות.
מורדים אסלאמיסטים עלו בערב הסעודית ב-1979, במצרים ובבחריין ב-1981, בסוריה ב-1982 ולבנון ב-1983.
לפני המהפכה האיראנית, שתי המדינות היוו תוצר של מדיניות "תאומה" של דוקטרינת ניקסון במזרח התיכון.
המונרכיות, במיוחד איראן מאז ההפיכה במעורבות ארצות הברית ב-1953, היו בעלות ברית עם ארצות הברית כדי להבטיח יציבות באזור המפרץ ולשמש מעוז נגד ההשפעה הסובייטית במהלך המלחמה הקרה הערבית בין ערב הסעודית למצרים בפיקודו של גמאל עבדל נאצר.
הברית פעלה כהשפעה ממתנת על יחסי ערב הסעודית–איראן.
במהלך תקופה זו ערב הסעודית סגננה את עצמה כמנהיגה של העולם המוסלמי, וביסס את הלגיטימיות שלה בין השאר על שליטתה בערים הקדושות מכה ומדינה.
בשנת 1962, היא נתנה חסות לוועידה האסלאמית הכללית המכוננת במכה, שבה התקבלה החלטה ליצור את הליגה העולמית המוסלמית.
הארגון מוקדש להפצת האסלאם וטיפוח סולידריות אסלאמית תחת התחום הסעודי, והצליח לקדם את האסלאם, במיוחד את הדוקטרינה הווהאבית השמרנית בה דוגלת ממשלת ערב הסעודית.
ערב הסעודית גם עמדה בראש הקמת הארגון לשיתוף פעולה אסלאמי ב-1969.
תדמיתה של ערב הסעודית כמנהיגת העולם המוסלמי התערער בשנת 1979 עם עליית הממשלה התיאוקרטית החדשה של איראן תחת האייתוללה חומייני, שערער על הלגיטימיות של שושלת אל-סעוד וסמכותה כאפוטרופוס של שני המסגדים הקדושים.
המלך חאלד בירך בתחילה את איראן והצהיר כי "סולידריות אסלאמית" יכולה להיות הבסיס ליחסים הדוקים יותר בין שתי המדינות, אך היחסים החמירו באופן משמעותי במהלך העשור הבא.
בעקבות המהפכה האיראנית, ב-1979 במחוז קטיף (בערב הסעודית), בעל המיעוט השיעי הגדול, ביצעו התושבים תהלוכת אבל לציון החג הדתי השיעי בעשוראא.
אסור היה לחגוג אותו בפומבי בערב הסעודית.
הצעדות והמחאות שלאחר מכן הובילו להסלמה במתיחות שהובילה לעימותים עקובים מדם בין המפגינים לכוחות הביטחון הסעודים.
בעקבות זאת גדל המתח בין השלטון הסעודי לבין המיעוט השיעי במדינה.
את המתח הזה איראן מחזקת ומנצלת לצורכה.
בתוך המהפכה האיראנית והמשבר הפוליטי שלאחר מכן, הבדלנים בעיר אהוואז (באיראן), בעל המיעוט הערבי הסוני גדול ראו סיכוי להשיג את מטרותיהם, אך המשטר החדש ריסק את הניסיון הזה.
בתחילת ההפגנות דרשו את הפסקת האפליה נגד ערביי איראן וכללו תלונות ארוכות שנים נוספות, אך המתיחות הסלימה ומאה ערבים מתו במהומה שהתחוללה.
ו-: מועצת שיתוף הפעולה של המפרץ, ברית של מדינות ערב הסוניות באזור המפרץ כולל ערב הסעודית, תוארה לעיתים קרובות כברית בראשות סעודיה למאבק באיראן, שעסקה באינטרסים פרו-סעודיים בבחריין.
– כאשר התרחשה המהפכה האיראנית, המהפכנים החלו לתמוך במרידות אחרות ברחבי העולם המוסלמי, כולל בבחריין ובערב הסעודית.
איראן השתמשה במדיניות זו כדי לערער את ריבונותה תוך כדי לחימה בלוחמת פרוקסי.
דבר זה גרם לסעודיה ולשאר בעלות ברית המפרץ לפנות לארצות הברית לתמיכה.
ארצות הברית וערב הסעודית תמכו יחדיו בעיראק בפיקודו של סדאם חוסיין במהלך מלחמת איראן-עיראק וארצות הברית ואיראן תקפו ישירות זו את זו במהלך המלחמה.
ארצות הברית ואיראן שוב פתחו בחוסר אמון במהלך מלחמת עיראק, כאשר ארצות הברית ומועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ האשימו את איראן במימון ובמיליטריזציה של שלוחותיה וקבוצות השיעיות שלה בתוך עיראק.
הנקודה הגבוהה ביותר של חוסר אמון הדדי התרחשה בשנת 2005 לאחר שהדלפו פרטים על תוכנית הגרעין של איראן, והוקמו סנקציות על ידי האו"ם.
הסנקציות הופעלו עד 2015, אז יושם הסכם הגרעין.
הן נקלעו גם למתיחות עקב המלחמות בסוריה, אפגניסטן, עיראק, וסכסוכים סביב מצר הורמוז.
הן הגיעו לסף מלחמה במהלך משבר המפרץ הפרסי 2019–2021, כאשר ארצות הברית התנקשה בחייו של קאסם סולימאני ואבו מהדי אל-מוחנדיס.
זה היה לאחר התקיפות האוויריות של ארצות הברית בעיראק ובסוריה בדצמבר 2019 ואיראן הגיבה בהפצצת בסיס אוויר אל אסד בעיראק וההתקפה על שגרירות ארצות הברית בבגדד.
שר החוץ האמריקני מייק פומפאו גינה את ההתקפות על תעשיית הנפט הסעודית, ב-14 בספטמבר 2019, כ"אקט מלחמה".
הנשיא דונלד טראמפ קרא להגביר את הסנקציות נגד איראן המתנגדת לתקיפות.
הנשיא טראמפ אישר את הצבתם של חיילים אמריקאים נוספים לסעודיה ולאיחוד האמירויות בעקבות התקיפה על מתקני הנפט הסעודים שארצות הברית האשימה את איראן.
יחסי ארצות הברית-סעודיה הידרדרו עקב מלחמת האזרחים בתימן ומלחמת האזרחים בסוריה.
ערב הסעודית תמכה בעבר בחזית אלנצרה, שלוחת אל-קאעידה בסוריה.
ערב הסעודית הייתה מעורבת גם בפשעי מלחמה בתימן עקב תקיפות אוויריות אזרחיות ומצור הומניטרי.
ארצות הברית תמכה בפלישה בהנהגת ערב הסעודית עד 2022, כאשר ג'ו ביידן ביטל את התמיכה בה והפסיק את מכירת הנשק לסעודיה ולאיחוד האמירויות.
– יו"ר הפרלמנט האיראני, עלי לריג'אני, הצהיר כי ערב הסעודית נתנה מידע מודיעיני "אסטרטגי" לישראל במהלך מלחמת לבנון השנייה.
לאחר תקיפת מתקני הנפט בערב הסעודית ארצות הברית הציבה סוללת כיפת ברזל במתקני הנפט כדי למנוע פגיעה חוזרת.
נכון לשנת 2022, מספר מקורות תיארו קשרים מודיעיניים לכאורה בין ערב הסעודית וישראל כ"ברית סמויה", עם אינטרס משותף לסיכול איראן באזור.
הניו יורק טיימס ציין כי שיתוף פעולה כזה הקשה יותר בשל מחלוקת על יחסה של ישראל לפלסטינים.
לפי הפרסומים בשנה הקרובה ישראל וסעודיה היו חלק מברית ההגנה האווירית של המזרח התיכון (MEAD).
/כורדיסטן הסורית - סעודיה סיפקה לכאורה תמיכה לחמושים הכורדים בתוך ה-KDPI באמצעות הקונסוליה שלה בארביל, בירת הממשל האזורי של כורדיסטן העיראקית.
ערב הסעודית ואיחוד האמירויות תמכו גם במינהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה בראשות הכורדים, כחלק ממבבצע ניחשות טבועה.
– הארגון קיבל נשק מאיראן דרך סודן ששימשה למרות הסכם הפסקת האש משנת 2005 שסיים באופן רשמי את האינתיפאדה השנייה, נוצרו חיכוכים כשישראל ניסתה להשיג גישה לרצועת עזה.
חמאס יזם תוכנית לבניית מנהרות כדי להתגבר על הבידוד הפיזי.
ההיסטוריה של המנהרות הללו חוזרת עוד לפני הסכם השלום בין ישראל למצרים משנת 1979. הם שימשו למגוון פונקציות שונות: מתמיכה בפעילות כלכלית דרך הברחת סחורות, אך גם נשק, וכלה בחדירה לשטח ישראל, חטיפות והתקפות על חיילים.
מבוך המנהרות סיפק גישה לבתים, מסגדים, בתי ספר ומבני ציבור.
חמאס קיבל תמיכה רטורית חזקה ממנהיגי המשטר עלי חמינאי, הנשיא מחמוד אחמדינז'אד ודובר המג'לס עלי לריג'אני.
ביולי 2008, נחשב כחלק מקו ההגנה של איראן נגד מתקפה ישראלית יחד עם חזבאללה, על ידי ראש משמרות המהפכה עלי ג'עפרי.
– חזבאללה הוא אחת הקבוצות העיקריות במזרח התיכון המתוארות כ'פרוקסי איראני'.
חזבאללה נלחם לצד חיילים איראנים בסוריה ותומך בחות'ים.
חזבאללה שימש גם השראה לחות'ים בהצלחתם בהוצאת צה"ל מלבנון.
איראן שואפת להשתמש בחזבאללה כמודל פרוקסי להקמה ברחבי אפריקה.
חזבאללה כבר מחזיק בתמיכה במערב אפריקה, לאור הנוכחות הגדולה של הפזורה הלבנונית.
יתרה מכך, הקבוצה שימשה גם את איראן בחימוש והדרכה של מורדים בניגריה, והיא הייתה מעורבת בסיירה לאון, חוף השנהב וסנגל.
– איראן ובעלות בריתה תמכו לכאורה בחות'ים, עם זאת, זה כמעט מעולם לא היה תמיכה 'רשמית'.
החות'ים הפילו את הממשלה בתימן בהפיכה של 2014–15, בתמיכת איראן בזמן שסעודיה ניסתה להחזיר את השלטון המרכזי באמצעות מערכה צבאית.
מאז המרד, הם התפתחו למיליציה מאורגנת ומאובזרת בתימן.
החות'ים דומים בתגובתם לחמאס, ולא לחזבאללה, בהתחשב בדרגות השונות של התמיכה והקשר לאיראן.
למרות האיפוק המייעץ של איראן.
גורמים רשמיים סעודים מאמינים שהחות'ים יהפכו ל"חזבאללה הבא" שפועל קרוב לשטח הסעודי.
יתרה מכך, החות'ים נתמכו במאבקם נגד ממשלת תימן באמצעות שער להברחת נשק ואספקה מאיראן דרך סומליה.
בין היתר החות'ים תוקפים באמצעות טילים ומל"ט את עירי סעודיה ואת מתקני הנפט שלה.
מערכה צבאית נגד החות'ים החלה על ידי קואליציה בראשות סעודיה לבקשת הנשיא המודח מנסור, וחילקה את המדינה בין כוחות פרו-חות'ים הנתמכים על ידי איראן לבין כוחות פרו-מנצור הנתמכים על ידי ערב הסעודית.
– סוריה תחת בשאר אל-אסד הייתה בעלת ברית אסטרטגית לאינטרסים האיראניים והרוסים כאחד.
מאז 2011, השנה שבה פרצה מלחמת האזרחים, איראן ובעלות בריתה מעורבות באופן פעיל במלחמת האזרחים בסוריה, עם שלוחים רבים.
בעקבות התסיסה האזרחית שהופעלה נגד משטר אסד עם ההתקוממויות הערביות, התנועה קיבלה תמיכה ממערב במטרה להפיל את שלטון אסד.
במקביל, סוריה מילאה תפקיד מנחה, על קשריה של איראן עם חזבאללה.
סוריה, יחד עם איראן וחזבאללה, נחשבו והוגדרו כ"ציר ההתנגדות" נגד ישראל ומדינות אזוריות מתחרות.
למעשה, מתוך כוונה לשמר את משטר אסד, שלחה איראן את הגנרל קאסם סולימאני, בין יתר המפקדים הצבאיים, לספק הכשרה וסיוע.
כוח קודס התערב במשבר הסורי על ידי שליחת אלפי איראנים ועל ידי גיוס והכשרת שיעים ממדינות אחרות.
הסיוע האיראני הגיע גם לצורה של טכנולוגיות ניטור תקשורת ומודיעין מהסוג העדכני ביותר.
המרד קיבל אפוא לגיטימציה עם הנפקת פתות על ידי סעודים ומופתים אחרים לטובת הג'יהאד נגד המשטר בסוריה.
האינטרס האסטרטגי ארוך הטווח של איראן בסוריה הובטח עם הכרזת ניצחונם המשוער של בשאר-אל-אסד ובני בריתו נגד דאעש וכוחות המורדים
– רוסיה שיתפה פעולה עם איראן וסוריה במשך שנים.
היא התערבה בסוריה כדי לספק תמיכה לממשלת אסד כנגד מורדים, תוך עבודה משותפת עם איראן והשתמשה בבסיסי אוויר איראניים לביצוע תקיפות אוויריות.
היא גם הצטרפה לאיראן, עיראק וסוריה בהקמת קואליציה משותפת לשיתוף מודיעין כחלק מהמאבק בדאעש.
הברית הייתה משקל נגדי לקואליציה בראשות ארצות הברית שנוצרה שנה קודם לכן כדי להילחם בדאעש.
הפעולות הצבאיות נתפסו כחלק מסכסוך פרוקסי גדול יותר בין ארצות הברית לרוסיה.
עם זאת, כמו כן, מאז סוף העשור השני של המאה ה-21, התגלה סימן לחיכוך איראני-רוסי, בעקבות הניסיון של איראן להפוך את בשאר אל-אסד ליישר קו עם האידאולוגיה האיסלאמיסטית של המשטר האיראני, המתנגדת לרצונה של רוסיה במדינה חילונית.
יחסה של רוסיה לאיראן גם הופך לשלילי יותר בשל הרצון האיראני לשלוט במזרח התיכון, וכתוצאה מכך שיתוף הפעולה הגובר של רוסיה עם ערב הסעודית.
למרות הבדלים רבים, ובכך השפיע לפעמים על עמדתה של איראן ביחסים עם רוסיה.
עם זאת, היחסים הודקו בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה.
במהלך פלישת רוסיה לאוקראינה איראן סיפקה לרוסיה נשק ומל"טים, ועל פי דיווחים במערב, איראן ורוסיה סיכמו על הקמת מפעל לייצור ופיתוח מל"טים איראניים על אדמת רוסיה.
– קבוצות עיראקיות שונות, רבות מהן כחלק מכוחות הגיוס העממיים, תוארו כמקורבים איראניים.
– המעורבות הטורקית בסכסוך זה בגדול היא ניצול הקשיים של שני הצדדים כדי להחזיר את הנאו-עות'מאני שלהם, במיוחד תחת נשיאות ארדואן, טורקיה ראתה זה מכבר בהתרחבות איראן איומים אך גם תפסה את השפעתה של סעודיה בקבלת פנים דומה, והיא מבקשת לבנות את עצמה כתחליף חלופי להשפעות הסעודיות והאיראניות.
– עומאן היא חברה במועצת שיתוף הפעולה של המפרץ ולכן, מקיימת מערכת יחסים קרובה עם ערב הסעודית.
עם זאת, בניגוד לרוב מדינות מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ, עומאן לא תופסת את איראן כאיום.
עומאן קידמה את עצמה זה מכבר ככוח המייצב העיקרי בתוך הסכסוך האיראני-סעודי המתעצם ולעיתים קרובות מעדיפה פתרון דיפלומטי לסיום מלחמות הפרוקסי
סרבנות גט משמעה סירובו של אחד מבני-זוג נשואים לאפשר גירושים על פי ההלכה.
על אף שיש זכות בהלכה לאחד מבני הזוג לסרב, בתגובה לדרישות של ארגונים פמיניסטיים, רבנים שונים הציעו או הסכימו למספר מנגנונים שנועדו למנוע את תופעת סרבנות גט או לצמצמה, וביניהם חתימת בני הזוג על הסכם טרום-נישואים, הכולל תנאים אשר ימנעו את הסרבנות או יצמצמו אותה.
פסוק זה נדרש בתלמוד: "אֵינוֹ דּוֹמֶה הָאִישׁ הַמְגָרֵשׁ לָאִשָּׁה הַמִּתְגָּרֶשֶׁת, שֶׁהָאִשָּׁה יוֹצְאָה לִרְצוֹנָהּ וְשֶׁלֹּא לִרְצוֹנָהּ וְהָאִישׁ אֵינוֹ מוֹצִיא אֶלָּא לִרְצוֹנוֹ." כלומר, מדאורייתא הגט צריך להינתן ברצונו של הנותן (הבעל) ונתינתו אינה מותנית ברצונה של האישה.
אם בעל מגרש את אשתו שלא ברצונו, הגט נחשב גט מעושה, והוא איננו תקף על פי ההלכה.
במקרים נדירים התירה ההלכה לבית הדין לכפות על הבעל לתת גט.
תקנת רבינו גרשום אוסרת על גירושי אישה בעל כורחה, וכך גם האישה יכולה לסרב לקבל את הגט.
במהלך הדורות הוצעו פתרונות שונים על מנת למנוע סרבנות גט הן מצד האיש והן מצד האישה, ובמאה השנים האחרונות החל להתגבש פתרון נוסף לבעיה זו – "הסכם קדם נישואין".
הוצעו מספר סוגים של הסכמים, מהם שהתקבלו יותר ומהם שהתקבלו פחות, אך כולם מתמודדים עם אתגרים הלכתיים דומים שהמרכזיים שבהם הם אסמכתא וגט מעושה.
אסמכתא היא התחייבות עתידית שאדם לוקח על עצמו אשר תלויה בקיומו של תנאי מסוים שהמתחייב אינו רוצה בקיומו.
לפיכך, המתחייב לא גומר בדעתו לקיים את התחייבותו וסומך על כך שהתנאי לא יתקיים.
בתלמוד נקבע ש"אסמכתא לא קניא", כלומר, התחייבות שהיא אסמכתא – אינה תקפה.
בהקשר להסכמי קדם נישואין, בני הזוג שעומדים להתחתן אינם רוצים ואינם מצפים להתגרש.
לכן, כשהם עורכים הסכם קדם-נישואין המתייחס לגירושין עתידיים אין מצידם גמירות דעת מלאה ביחס לסנקציות הכלולות בהסכם אשר נועדו למנוע סרבנות גט, ובמיוחד כאשר ההסכם כולל התחייבות לסנקציה כספית חמורה.
גט מעושה הוא גט שניתן שלא מרצונו החופשי של האיש, ולכן אינו תקף.
קיים חשש שלחץ שיופעל על האיש, פיזי או ממוני, עלול לפגוע בחופש הרצון שלו כך שהגט יינתן בניגוד לרצונו.
לאחר גירושין בגט כזה, האשה לא תוכל להינשא לאחר, ואם נישאה לאחר ונולדו ילדים הם ייחשבו ממזרים.
הטלת סנקציות על סרבנות גט בהסכם קדם נישואין, עלולה לגרום גט מעושה, ולכן נדרש שמצד אחד, ההסכם יהיה אפקטיבי ויוכל להביא למתן הגט, ומאידך, ההסכם לא ייצור לחץ כבד מדי על האיש, אשר עולה עד כדי שלילת רצונו החופשי.
רבנים ועמותות שונות הציעו הצעות רבות להסכמי קדם נישואין.
הצעות אלה מבקשות להתמודד עם בעיית סרבנות הגט.
בדברים הבאים נסרוק את המנגנונים השונים להסכמי קדם נישואין ונתמקד בשלושת ההסכמים הנפוצים ביותר כיום בקרב הקהילות הדתיות בישראל ומחוצה לה: הסכם לכבוד הדדי, הסכם מאהבה, ו-Beth Din of America Prenuptial Agreement.
הצעה זו מניחה שהבאת בן הזוג הסרבן לבית הדין עשויה להביא למתן הגט, אם בית הדין יצליח לשכנע את הסרבן להשתתף בהליך הגירושין.
לפי הנחה זו, הדרך הנכונה לטפל בסרבנות גט היא להעניק לבית הדין את הסמכות שהייתה לו בעבר, באמצעות הסכמי בוררות ומעמד חוקי של בוררים.
לצורך זה, הצדדים יתבקשו לחתום, לפני הנישואין, על הסכם בוררות.
בהסכם יוסמך בית דין ספציפי לשמש כבוררים בהליך הגירושין של בני הזוג.
מעמדו של בית הדין כבורר יאפשר לבית הדין לחייב את בני הזוג להופיע לפניו וגם יאפשר את אכיפת פסקיו של בית הדין בבית המשפט האזרחי.
לכאורה, אפשר היה לפתור את תופעת סרבנות הגט על ידי מסמך התחייבות של הגבר לתת את הגט.
הבעיה בהתחייבות כזו היא היותה "קניין דברים" שאינו תקף הלכתית.
בנוסף, קיים קושי לקבל התחייבות של האיש לשלם סכום גבוה של כסף אם הוא יסרב לתת את הגט, משום שהתחייבות כזאת תעלה בעיות של אסמכתא וגט מעושה.
הצעה אחת להתגבר על בעיות אלו היא באמצעות חובות שבמקרים מסוימים ניתן למחול עליהם.
כאשר בני הזוג ירצו להתגרש, והאיש מוכן לתת את הגט והאישה מוכנה לקבל את הגט, החובות ההדדיים נמחלים.
אם שני בני הזוג אינם מעוניינים בגירושין, ההתחייבויות ההדדיות מקזזות זו את זו.
כאשר בן זוג אחד רוצה להתגרש והשני מסרב, החוב של בן הזוג המעוניין בגירושין יימחֵל, והחוב של בן הזוג המסרב יישאר בתוקף.
לפי הצעה זו במקום ללחוץ על בני הזוג לתת את הגט ולהתנהל אך ורק בתוך הזירה המשפטית, מטרת ההסכם המקדים היא להביא את בני הזוג לגישור, ובאמצעותו להביא לגירושין של בני הזוג באופן שייטיב לשניהם.
המושג ההלכתי שעומד מאחורי הצעה זו היא "אודיתא" - הודאת אדם שבידו יש ממון של מישהו אחר.
הודאה כזו מחייבת את מוֹסְרָה, להעביר את הממון לידי האחר.
היתרון שבאודיתא הוא זו התחייבות שאין לגביה בעיית אסמכתא.
בנוסף, הסנקציה הממונית מופעלת על הצד שמסרב להגיע להליך גישור, ואינה מכוונת ישירות לכפיית גט, וכך מתמודדת הצעה זו גם עם בעיית 'גט מעושה'.
לפי המנגנון המוצע כאן כל אחד מבני הזוג מתחייב לשלם לאחר סכום מזונות הרבה מעבר לחובתו לפי הדין.
ההנחה היא שבני הזוג לא ידרשו את דמי המזונות הגבוהים כל עוד הם חיים בשלום ומנהלים בית משותף.
אם צד אחד מעוניין להתגרש והשני אינו משתף פעולה, יהיה ניתן לאכוף את ההסכם בין הצדדים ולחייב את בן הזוג אשר מסרב לשלם סכום מזונות גבוה, על בסיס יומי או חודשי.
יש הסבורים שיש להשתמש בכתובה כאמצעי לחץ על האיש, שהרי מטרתה העיקרית של הכתובה היא הסדרת יחסי בני הזוג בעת גירושין,.
ההצעה היא להוסיף בנוסח המקובל של הכתובה סעיף בוררות אשר יסמיך בית דין ספציפי לדון בגירושין של בני הזוג וכן יחייב את בני הזוג להופיע בבית הדין ולציית להחלטתו.
בשיטה זו משתמשים במסמך הכתובה המסורתי, אך עורכים שינויים הנדרשים לעידן המודרני.
הסכם קדם נישואין של בית דין דאמריקא והסתדרות הרבנים דאמריקה
ההסכם נוסח על ידי הרב מרדכי וויליג, ראש ישיבה ב"ישיבה יוניברסטי" בניו יורק, והתקבל בשנת 1993 על ידי "הסתדרות הרבנים דאמריקה" בכנס השנתי שלה.
הסכם זה הוא ההסכם הפופולרי ביותר בקרב הקהילה האורתודוקסית המודרנית (Modern Orthodox) בארצות הברית והוא מכיל שני יסודות עיקריים:
1) הסכם בוררות המסמיך את "בית דין דאמריקא" לדון בגט.
2) התחייבות של הבעל לשלם לאשתו 150 דולר בכל יום מהמועד בו בני הזוג יתחילו לגור בנפרד ועד לנתינת הגט.
החלק הראשון נועד לתת ל"בית דין דאמריקא" סמכות שיפוט בהליך הגירושין של בני הזוג, ולמנוע מקרים של סרבנות גט הנובעת מאי הסכמה בין בני הזוג לגבי זהות הערכאה שתדון בעניינם.
החלק השני של ההסכם נועד לייצר תמריץ כלכלי לבעל לציית להוראה של בית הדין לתת לאשתו גט.
אם הבעל לא יעמוד בהתחייבותו לשלם 150 דולר בכל יום לאשתו עד מתן הגט, ניתן לאכוף את ההסכם בבית משפט אזרחי.
ההסכם קיבל תמיכה ממגוון רחב של רבנים הן בארצות הברית והן בארץ, ובהם: הרב אשר וייס, הרב עובדיה יוסף, רוב ראשי הישיבה בישיבה יונברסיטי, הרב זלמן נחמיה גולדברג, ועוד.
"הסתדרות הרבנים של אמריקה" מחייבת כיום כל רב שחבר בה לערוך חופה וקידושין רק לזוגות אשר חתמו על הסכם קדם נישואין זה.
כתוצאה מכך, ההערכות הן ש - 84% מהרבנים החברים בהסתדרות הרבנים דאמריקה אכן מחתימים את הזוגות על הסכם זה טרם עריכת חופה וקידושין.
"בית דין דאמריקא" ו"הסתדרות הרבנים דאמריקה" טוענים שההסכם יעיל ביותר, והביא לסידור הגט ב-100% של המקרים שהגיעו לפתחו של בית הדין.
התמודדות ההסכם עם הבעיות ההלכתיות
כאמור, על כל הסכם קדם נישואין להתמודד לפחות עם שתי סוגיות הלכתיות בעייתיות – גט מעושה ואסמכתא.
נבחן כיצד מתמודד ההסכם הנידון כאן עם קשיים אלה.
גט מעושה – ההסכם מנוסח באופן שבו ההתחייבות הכספית של הבעל היא למעשה רק מימוש התחייבותו ההלכתית הקיימת לשלם מזונות לאשתו.
כל בעל מחויב לשלם מזונות לאשתו בתקופת הנישואין, אבל לא ניתן לאכוף חובה זו ברובד המשפטי-אזרחי.
ההסכם מהווה כלי אזרחי לאכיפת התחייבות זו.
ניסוח זה של ההסכם חשוב שכן מדובר בתשלום המהווה המשך של התחייבות קיימת ולא קנס על אי נתינת הגט.
כך נמנע החשש ממתן גט מעושה.
הבעל מתחייב לשלם 'מעכשיו' והתחייבות כזו אין בה בעיית אסמכתא.
הסכם לכבוד הדדי והסכם מאהבה
הסכמי קדם נישואין הנפוצים ביותר בארץ הם ה'הסכם לכבוד הדדי'
אשר ערכו הרב אלישב קנוהל, הטוענת הרבנית רחל לבמור והרב דוד בן זזון מטעם ארגון ישראל הצעיר, ו'הסכם מאהבה' של ארגון רבני צהר.
קיימים הבדלים קטנים בניסוח של שני ההסכמים, אך המנגנון זהה בשניהם.
ה'הסכם לכבוד הדדי' של ישראל הצעיר יצא לאור בשנת 2004 ואומץ על ידי ארגון הרבני צוהר, עם שינויים קטנים בשנת 2015.
במסגרת הסכמים אלה, כל אחד מבני הזוג מתחייב לשלם לבן הזוג השני סכום של 6,000 ש"ח לחודש או 50% מהכנסתו החודשית, הגבוה מביניהם.
כל אחד מבני הזוג מוחל על החוב של בן הזוג השני ומצהיר שהוא מוכן לקבל מזונות על פי הנוהג כל עוד שני בני הזוג מעוניינים להישאר במסגרת הנישואין.
כך, כאשר בני הזוג חיים ביחד ולא מעוניינים בגירושין - שתי ההתחייבויות מבטלות אחת את השנייה.
כאשר אחד מבני הזוג מודיע על רצונו להתגרש, אזי מופסקת המחילה על החוב ובן הזוג שמעוניין להתגרש רשאי לבקש את תשלום החוב לאחר 180 ימים מההודעה על כך.
במילים אחרות, אם תוך 180 יום רק אחד מבני הזוג מוכן לקבל/לתת את הגט והשני אינו מוכן לכך, אזי בן הזוג אשר אינו מוכן לתת/לקבל את הגט מחויב לשלם את המזונות הגבוהים אשר עליהם התחייב בתחילת הנישואין.
בן הזוג אשר רוצה להתגרש אינו חייב לשלם דבר מאחר שהחוב שלו עדיין מחול.
התמודדות ההסכמים עם הבעיות ההלכתיות
גם הסכמים אלה, כמו כל הסכם קדם נישואין, מתמודדים עם הקשיים ההלכתיים הבסיסיים שציינו לעיל.
גט מעושה –הרב בן זזון, ממנסחי ההסכם, מסביר כי על פי השולחן ערוך וראשונים אחרים עצם הלחץ הכלכלי על הבעל אינו הופך אוטומטית את הגט לגט מעושה ופסול.
גט אשר ניתן בעקבות הסכם הכולל לחץ כלכלי, כשר מלכתחילה, ולכל הפחות כשר בדיעבד.
בנוסף, ב'הסכם לכבוד הדדי' נבחר ניסוח שמתמודד עם בעיית הכפייה הכלכלית בדומה להסכם של "הסתדרות הרבנים של אמריקה".
ההתחייבות של הבעל היא לשלם מזונות גבוהים לאשתו לכל אורך תקופת הנישואין, כלומר התחייבות זו קיימת לפני הגירושין, ולכן הוצאתה לפועל בעת הגירושין אינה בגדר קנס.
אסמכתא –גם ביחס לבעיית האסמכתא מופעל מנגנון דומה לזה שבהסכם של "הסתדרות הרבנים של אמריקה".
שני בני הזוג מתחייבים לשלם את המזונות הגבוהים "מעכשיו".
ה'הסכם לכבוד הדדי' הוסיף עוד מרכיב כדי להתגבר על בעיית האסמכתא, והוא התחייבות הצדדים לתנאי ההסכם על ידי שבועה.
ההסכמים שנסקרו עד כה ספגו לא מעט ביקורת הן ממבקרים ליברליים והן ממבקרים שמרניים.
הביקורת מהצד הליברלי מגיעה מעיקר מחוקרים אקדמאיים ועמותות לזכויות נשים.
הביקורות מציינות לשבח את העובדה שההסכמים מעלים את מוּדעוּת הציבור לתופעת סרבנות הגט ולסבל העגונות.
עם זאת, לדעת המבקרים ההסכמים הקיימים אינם עושים די לטובת הנשים, ואין בהם פתרון למקרים הקשים והבעייתיים ביותר.
רוב הביקורות על ההסכמים נשמעות מצד רבנים, ומתמקדות בעיקר באתגר "הגט המעושה".
רבנים המתנגדים לשימוש בהסכם קדם נישואין רואים בו לחץ חיצוני אשר גורם לבעל לתת את הגט בניגוד לרצונו, ובכך הוא פוסל את הגט.
ביקורת רבה יותר מופנית כנגד ההסכמים הישראליים - ה"הסכם לכבוד הדדי" ו"הסכם מאהבה".
למעשה, עד היום אין דיין בבית הדין הרבני שהביע את תמיכתו בשימוש בהסכמי קדם נישואין למניעת סרבנות גט.
יתרה מזאת, בשנת 2014 כאשר חברת הכנסת ציפי לבני הקימה ועדה בכנסת כדי להגביר את השימוש בהסכמי קדם נישואין בארץ, הרב דוד לאו, הרב הראשי לישראל, התנגד בחריפות להסכמים אלה.
כיום ישנם אף בתי דין רבניים המסרבים לסדר גט לזוג שחתם על הסכם קדם נישואין.
העדר תמיכת הממסד הדתי בהסכמים הישראליים מסביר את המיעוט של זוגות ישראליים החותמים על הסכמי קדם נישואין, בהשוואה לארה"ב.
הפער בין היחס להסכמים שנוסחו בארץ להסכם של בית דין דאמריקא
גם רבנים בישראל אשר הביעו את תמיכתם בהסכם של ה"הסתדרות הרבנים דאמריקה" אינם תומכים בהסכמים הישראליים ואף מתנגדים להם בחריפות.
זאת על אף שהמנגנונים שהסכמים מפעילים כדי להביא למתן הגט - דומים.
ניתן לתלות פער זה בהבדל בין המצב המשפטי בארץ לזה שבארצות הברית ושבשאר המדינות.
לבתי הדין הרבניים מחוץ לישראל אין סמכות כל עוד הצדדים לא נתנו להם אותה.
בתי הדין אינם מקבלים סמכויות מהמדינה להסדיר גירושין או כל סכסוך אחר.
כיוון שבני הזוג אינם מחויבים על פי חוק להגיע לבית הדין כדי להתגרש, יש חשש שאם הליך הגירושין יתעכב אחד מבני הזוג יסתפק בגירושין אזרחיים ויתחתן פעם נוספת בלי סידור גט.
לעומת זאת, לבתי הדין הרבניים בארץ הוענקה סמכות ייחודית בחוק להסדרת הגירושין של בני זוג.
כל זוג יהודי נשוי במדינת ישראל שמעוניין להתגרש חייב לעבור דרך בית דין רבני.
לפיכך, לא קיים חשש שאחד מבני הזוג יסתפק בגירושין אזרחיים ויתחתן עם מישהו אחר.
על רקע הבדל זה, ככל הנראה, הרבנים במדינת ישראל רואים את המצב בישראל כמצב שהוא מלכתחילה, בעוד את המצב בחו"ל הם תופסים כמצב של בדיעבד.
לשיטתם הסכמי קדם נישואין אכן מייצרים קשיים הלכתיים וחששות לגיטין פסולים, אך המציאות הבעייתית בחו"ל מחייבת הקלה מסוימת בדיני הגירושין.
לדעת הרבנים במדינת ישראל כדי לוודא שצדדים שמתגרשים מחוץ לישראל יגיעו להתדיין בפני בית דין ושיסודר גט על ידי בית דין, ניתן להשתמש בהסכמי קדם נישואין ככלי בדיעבד, על מנת למנוע חשש למקרים של אי נתינת גט וממזרות.
כך התבטא הרב שלמה עמאר, הרב הראשי לישראל לשעבר: "בארץ אין סיבה לעשות את זה [לעשות הסכם קדם נישואין], אבל מי שיהיה חפץ יכול."
ההסכם הנפוץ בארצות הברית הוא, כאמור, ההסכם של ההסתדרות הרבנית דאמריקה שהיא ארגון אשר מייצג את היהודים האורתודוקסים המודרניים.
בקהילות החרדיות בארצות הברית נראה שהשימוש בהסכמי קדם נישואין גובר, אם כי הוא עדיין אינו מקובל.
הקהילה החרדית בארצות הברית מיוצגת בעיקר על ידי "אגודת ישראל באמריקה" (האגודה).
בשנת 2013 הרב אבי שפרן, דובר הארגון, הודיע כי האגודה אינה מעודדת את השימוש בהסכמי קדם נישואין.
הוא הסביר שהסיבה לכך היא שהעלאת האפשרות של סיום הנישואין כבר בתחילתם, עלולה לפגוע בבני הזוג ולהגביר את הסיכוי לגירושין.
בנוסף, הרב שפרן ציין כי האגודה מטילה ספק ביעילותם של ההסכמים הקיימים, והיא אינה משוכנעת שהסכמים אלה אכן יוכלו למנוע מקרים קשים של סרבנות גט.
דבריו של הרב שפרן הם סוג נוסף של ביקורת נגד הסכמי קדם נישואין.
הטענה איננה שההסכמים אינם כשרים הלכתית או שהגיטין אשר ניתנים במסגרתם אינם כשרים, אלא מדובר בהערכה שהסכמים אלו עלולים לפגוע בחוזקם של הנישואין משום שהם מעלים את האפשרות להתגרש כבר בעת הנישואין.
כאמור, רוב הדיון על הסכמי קדם נישואין נוגע לקהילות יהודיות בחו"ל ולא בישראל, בשל השליטה בישראל על הליך הגירושין על ידי בתי הדין הרבניים מכוח החוק.
לפיכך, עד לאחרונה מספר זניח יחסית של זוגות חתמו על הסכמי קדם נישואין, ומתוך אלו שחתמו, רובם היו זוגות דתיים לאומיים.
אמנם בשנים האחרונות המצב התחיל להשתנות מעט, וציבור רחב ומגוון יותר החל לחתום על הסכמי קדם נישואין למניעת סרבנות גט.
עם זאת, חתימה על הסכמי קדם נישואין בארץ עודנה תופעה פחות רווחת בישראל מאשר בחו"ל.
הסכמי טוריחוס-קרטר הן שתי אמנות שנחתמו על ידי ארצות הברית ופנמה בוושינגטון הבירה ב-7 בספטמבר 1977, שהחליפו את אמנת היי-בונאו-ורילה משנת 1903. האמנה הראשונה הבטיחה שפנמה תשיג את השליטה על תעלת פנמה לאחר שנת 1999, ואת סיום את שליטת ארצות הברית בתעלה, שהייתה בשליטתה משנת 1903, ובכפוף לאמנה הקודמת.
ההסכמים נקראים על שם שני החותמים, נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר ומפקד המשמר הלאומי של פנמה ושליט פנמה בפועל, גנרל עומאר טוריחוס.
אמנה ראשונה זו נקראת רשמית האמנה בדבר הנייטרליות הקבועה והפעלתה של תעלת פנמה והוא מכונה בדרך כלל "הסכם הנייטרליות".
על פי אמנה זו, שמרה ארצות הברית על הזכות הקבועה להגן על התעלה מכל איום שעלול להפריע להמשך השירות הנייטרלי שלה לספינות מכל העמים.
האמנה השנייה נקראת אמנת תעלת פנמה, ובתנאי שהחל מהשעה 12:00 ב-31 בדצמבר 1999, פנמה תקבל את השליטה המלאה על פעולות התעלה ותהיה האחראית הראשית להגנתה.
מאמצי פנמה לשאת ולתת מחדש על הסכם היי-בונאו-ורילה החלו כמעט מאז שנחתם לראשונה בנובמבר 1903, מספר שבועות לאחר שפנמה קיבלה את עצמאותה מקולומביה.
לאחר משבר סואץ ומלחמת סיני, הפעילות לחידוש המשא ומתן או לביטול האמנה גדלה במידה ניכרת, ואירועים בשנת 1964 גרמו להתמוטטות מוחלטת ביחסים בין ארצות הברית לפנמה.
ב-9 בינואר של אותה שנה, סטודנטים פנמים נכנסו לאזור התעלה כדי להניף את דגל פנמה לצד הדגל האמריקאי, בכפוף להסכם משנת 1963, שנחתם במטרה להפיג את המתיחות בין שתי המדינות.
פנמים שצפו באירוע החלו להתפרע לאחר שהסטודנטים שהניפו את דגל פנמה זכו ללעג והוטרדו על ידי פקידי בית ספר אמריקאים, תלמידים והוריהם.
במהלך הקטטות, דגל פנמה נקרע.
בעקבות כך התפתחו מהומות נרחבות, שבמהלכן נהרגו למעלה מ-20 פנמים וכ-500 נפצעו.
רוב הנפגעים נגרמו מאש של חיילים אמריקאים, שהוזעקו כדי להגן על רכוש אזור התעלה, כולל מגורים פרטיים של עובדי אזור התעלה.
9 בינואר הוא חג לאומי בפנמה, המכונה "יום הקדושים".
למחרת, 10 בינואר, פנמה ניתקה את היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית וב-19 בינואר, נשיא פנמה רוברטו קיארי הכריז כי מדינתו לא תיצור מחדש קשרים דיפלומטיים עם ארצות הברית עד אשר תסכים לפתוח במשא ומתן לחידוש תנאי ההסכם משנת 1903.
שלושה חודשים לאחר מכן, ב-3 באפריל 1964, שתי המדינות הסכימו לחידוש מיידי של היחסים הדיפלומטיים וארצות הברית הסכימה לאמץ נהלים ל"חיסול הגורמים לסכסוך בין שתי המדינות".
מספר שבועות לאחר מכן, רוברט ברנרד אנדרסון, הנציג המיוחד של הנשיא לינדון ג'ונסון טס לפנמה כדי לסלול את הדרך לשיחות עתידיות.
משא ומתן במהלך השנים הבאות הביא להסכם בשנת 1967, אך הוא לא אושר בפנמה.
לאחר כישלון ההסכמים הקודמים, פנמה חוותה שינוי בממשלה בעקבות הפיכה צבאית ב-1968. הממשלה החדשה התגבשה תחת עומאר טוריג'וס, שהחליט לדחות סופית את האמנה מ-1967.
לאחר מספר שנים ובתגובה להיעדר התקדמות במשא ומתן עם ממשלו של הנשיא ריצ'רד ניקסון, הצליחה ממשלת טוריג'וס לכנס את מועצת הביטחון של האו"ם במרץ 1973 בפנמה סיטי.
בכינוס הצליחה פנמה לגרום לסערה דיפלומטית ולגרוף תמיכה בין-לאומית ניכרת.
המהומה הדיפלומטית משכה גם את תשומת לבו של הנרי קיסינג'ר, ועזרה לייצר מומנטום להסכם טאק-קיסינג'ר משנת 1974, שסיפק את המסגרת המכריעה להתקדמות במשא ומתן.
"עבודה זו, שהחלה בסוף 1972, היא שהפכה את פנמה לנושא הגלוי שקרטר קיווה לפתור באומץ כקו פרשת מים לסגנון חדש של מדיניות חוץ ועידן של שיפור היחסים עם אמריקה הלטינית".
ממשל הנשיא ג'ימי קרטר התייחס לנושא התעלה בדחיפות גבוהה כבר במהלך חילופי השלטון שלו ושל קודמו ג'רלד פורד.
הנושא הודגש על ידי ועדת סרט כחול בראשות השגריר סול לינוביץ.
מספר אנשים הקשורים לוועדה זו שיחקו בתפקידים מרכזיים במדיניות ממשל קרטר באמריקה הלטינית, כולל לינוביץ עצמו והמנהל הבכיר של המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, רוברט א.
המשא ומתן חודש ב-15 בפברואר 1977 והושלם עד 10 באוגוסט של אותה שנה.
את הצד האמריקאי ייצגו במשא ומתן אלסוורת' בונקר וסול לינוביץ; בראש הצד הפנמי של המשא ומתן עמד רומולו אסקובר בת'נקורט.
הסנאטור דניס דקונצ'יני נתן חסות לתיקון קריטי לאמנת תעלת פנמה שאפשרה לסנאט להגיע להסכמה על מתן השליטה בתעלה לפנמה.
ימים ספורים לפני שהושגה הסכמה סופית על האמנות, שלח הנשיא ג'ימי קרטר מברק לכל חברי הקונגרס בו הודיע להם על מצב המשא ומתן וביקש מהם למנוע את פסק הדין על האמנה עד שתהיה להם הזדמנות ללמוד אותו בקפידה.
הסנאטור סטרום ת'רמונד הגיב לפנייתו של קרטר בכך שקבע בנאום מאוחר יותר באותו יום, "התעלה היא שלנו, קנינו ושילמנו עליה וכדאי שנשמור עליה".
ההסכמים נחתמו בארוחת ערב ממלכתית שאירח הנשיא קרטר בבניין האיחוד הפאן אמריקאי, ב-7 בספטמבר 1977, ארוחה בה התארחו כל מנהיגי המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה, ולמעשה כל מנהיגי המדינות של יבשת אמריקה.
שתי האמנות אושרו לאחר מכן בפנמה ברוב של שני שלישים במשאל עם שנערך ב-23 באוקטובר 1977. כדי לאפשר דיון פופולרי באמנות ובתגובה לטענות של מתנגדי האמנה בארצות הברית לפיהן פנמה אינה מסוגלת לאשרר אותן באופן דמוקרטי, הוסרו ההגבלות על העיתונות ועל מפלגות פוליטיות מספר שבועות לפני ההצבעה.
ביום ההצבעה, 96% מבעלי זכות הבחירה בפנמה הלכו לקלפיות, אחוז ההצבעה הגבוה ביותר בפנמה עד אז.
הסכם הנייטרליות עורר דאגה גדולה בקרב המצביעים, במיוחד בשמאל הפוליטי, והיה אחת הסיבות לכך שהאמנות לא הצליחו להשיג תמיכה עממית גדולה עוד יותר.
הסנאט של ארצות הברית יעץ והסכים לאשרור האמנה הראשונה ב-16 במרץ 1978, ולאמנה השנייה ב-18 באפריל בפערים זהים של 68 עד 32. בשתי ההצבעות, 52 דמוקרטים ו-16 רפובליקנים הצביעו בעד ייעוץ והסכמה לאשרור, בעוד 10 דמוקרטים ו-22 רפובליקנים הצביעו נגד.
התמיכה באמנות הגיעה ממגוון בכירים בממשל, כולל ראשי המטה המשולבים וחברי קונגרס, כגון ארנסט הולינגס, הוברט האמפרי, ובעיקר הווארד בייקר ורוברט בירד.
תומכים אחרים כללו את האדמירל אלמו זומוולט והגנרל מקסוול טיילור; ג'ון וויין, שהיה מיודד עם עומאר טוריג'וס, נשיא AFL-CIO ג'ורג' מאני, המדינאים אוורל הרימן, דין ראסק, ג'ורג' בול, הנרי קאבוט לודג' הבן וג'ון שרמן קופר, והגברת הראשונה לשעבר ליידי בירד ג'ונסון.
שמרנים מתונים יותר, כולל ג'רלד פורד והנרי קיסינג'ר, הצהירו שניהם הצהרות פומביות התומכות באמנה.
מאמצים מאורגנים לקידום האמנות הגיעו מוועדת האמריקנים לאמנות התעלה ולכיוונים חדשים.
מנהיגים רבים בעולם תמכו באמנות, כולל הצהרות חיוביות של מנהיגי ברבדוס, בוליביה, הרפובליקה הדומיניקנית, גואטמלה, גיאנה, ניקרגואה, פרו, נשיא צ'ילה אוגוסטו פינושה, נשיא קוסטה ריקה דניאל אודובר ונשיא ונצואלה קרלוס אנדראס פרז.
האמנות היו מקור למחלוקת חריפה בארצות הברית, במיוחד בקרב השמרנים בראשות רונלד רייגן, סטרום ת'רמונד וג'סי הלמס, שראו בהן הכנעה של נכס אמריקאי אסטרטגי למה שאפיינו כממשלה עוינת.
הביקורת נמתחה על ידי קבוצות רבות, במיוחד האיגוד השמרני האמריקאי, השדולה השמרנית, הוועדה להישרדותו של קונגרס חופשי, אזרחים למען הרפובליקה, קרן מועצת הביטחון האמריקאית, הרפובליקנים הצעירים, ועדת הפעולה הפוליטית השמרנית הלאומית, המועצה להגנה לאומית, צעירים אמריקאים לחופש, המועצה לביטחון בין-אמריקאי, וארגון הפעולה הרפובליקני בקמפוס.
בשנים שקדמו (וגם לאחריהן) להעברה הסופית של נכסי התעלה היו מאמצים להכריז על אמנות קרטר-טוריוס בטלות ומבוטלות, למשל ההחלטה המשותפת של בית הנבחרים 77 (HJR 77), שהוצגה על ידי הלן צ'נוות'-הייג.
תמיכת HJR 77 הייתה חלק ממצע שנת 2000 של המפלגה הרפובליקנית של טקסס אך לא הופיעה עוד במצע 2004.
האמנה קבעה לוח זמנים להעברת התעלה, שהובילה למסירה מוחלטת של כל האדמות והמבנים באזור התעלה לפנמה.
התוצאה המיידית ביותר של אמנה זו הייתה שאזור התעלה, בתור ישות, חדל להתקיים ב-1 באוקטובר 1979. השלב האחרון של האמנה הושלם ב-31 בדצמבר 1999. בתאריך זה ויתרה ארצות הברית על השליטה בתעלת פנמה ובכל האזורים שהיו באזור תעלת פנמה.
כתוצאה מהאמנות, עד שנת 2000 הועברו לפנמה כמעט 580 מילים רבועים, כ-1,500 קילומטרים רבועים הכוללים 7,000 מבנים, כגון מתקנים צבאיים, מחסנים, בתי ספר ובתי מגורים פרטיים.
בשנת 1993, ממשלת פנמה הקימה סוכנות זמנית (Autoridad de la Región Interoceánica או "רשות האזור הבין-אוקיאני", המכונה בדרך כלל ARI) כדי לנהל ולתחזק את הנכסים שהוחזרו.
ביום כניסת האמנה לתוקף, רוב הקרקעות בתוך אזור התעלה לשעבר הועברו לפנמה.
עם זאת, האמנה הקדישה שטחים ומתקנים רבים של אזור התעלה להעברה במהלך 20 השנים הבאות.
האמנה סיווגה במיוחד אזורים ומתקנים לפי שמם כ"אזורי תיאום צבאיים", "אתרי הגנה" ו"אזורים הכפופים להסכם דו-צדדי נפרד".
אלה היו אמורים להיות מועברים על ידי ארצות הברית לפנמה במהלך חלונות זמן מסוימים או פשוט עד סוף תקופת האמנה של 243 חודשים.
ב-1 באוקטובר 1979, הופיעו 34 מובלעות אמריקאיות (מוקפות כולה באדמה שתחת תחום השיפוט של פנמה בלבד).
בשנים מאוחרות יותר, כאשר אזורים אחרים הועברו לפנמה, צצו שמונה מובלעות אמיתיות נוספות.
מתוך 42 המובלעות האמיתיות הללו, 14 היו קשורות ללוגיסטיקה צבאית, שבעה היו אתרי תקשורת צבאיים, חמישה מתקני מינהל התעופה הפדרלי, חמש מובלעות דיור צבאיות, שלושה אזורי בסיסים צבאיים, שני מתקני מחקר צבאיים, ארבע חלקות של בתי ספר תיכוניים, בית ספר יסודי אחד, ובית חולים אחד.
לפחות 13 חבילות נוספות כל אחת הוקפתה לא רק על ידי קרקע בסמכות השיפוט המוחלטת של פנמה, אלא גם על ידי "אזור של תיאום אזרחי" (דיור) שהיה כפוף לאלמנטים של המשפט הציבורי האמריקאי והפנמי כאחד על פי האמנה.
בנוסף, האמנה ייעדה אזורים רבים ומתקנים בודדים כ"אזורי הפעלה של התעלה" לפעילות שוטפת משותפת של ארצות הברית-פנמה על ידי ועדה.
בתאריך כניסתו לתוקף של האמנה, רבים מהם, כולל סכר מאדן, הפכו מוקפים בשטח פנמה.
קצת אחרי הצהריים שעון מקומי ב-31 בדצמבר 1999, כל השטחים לשעבר של אזור התעלה מכל הסוגים עברו להיות תחת סמכות השיפוט הבלעדית של פנמה.
הסופר הבריטי גרהם גרין השתתף בטקס החתימה יחד עם הסופר הקולומביאני גבריאל גרסיה מארקס.
גרין כתב על הניסיון שלו בספרו "להכיר את הגנרל: סיפורה של מעורבות".
ב-9 בינואר 2024, פרץ סכסוך מזוין באקוודור הכולל את ממשלת המדינה ומספר קבוצות פשע מאורגן, בעיקר לוס צ'ונרוס.
דווח על תקיפות חמושים ברחבי גואיאקיל, שהתרחשו בבתי כלא, בשווקים, בכבישים ובאוניברסיטאות.
ההתקפות בקנה מידה גדול היו שילוב של תגובות לבריחתו של מנהיג לוס צ'ונרוס בגואיאקיל, והנשיא דניאל נובואה הכריז על מצב חירום ולאחר מכן על מצב מלחמה פנימי.
אקוודור נמצאת בין פרו לקולומביה, שני מרכזים גדולים של ייצור קוקאין.
עם זאת, בשנות ה-90 של המאה ה-20 הייתה אקוודור שחקן משני בכלכלת הקוקאין העולמית, ששימש את יצרני הקוקאין בקולומביה כנתיב משני לסחר בסמים, עם מעורבות מעטה יחסית של גורמים מקומיים.
ב-1999 חתמה אקוודור על הסכם עם ארצות הברית להקמת בסיס צבאי ליד העיר מנטה , ששימש כחלק מהמלחמה בסמים.
במקביל, משברים כלכליים הביאו לאימוץ הדולר האמריקאי כמטבע של המדינה, החלטה שמשכה אליה גורמים שעוסקים בהלבנת כספים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 העמיקו קרטלי הסמים המקסיקנים את פעילותם במדינה, תוך שימוש בכנופיות מקומיות לצרכיהם הלוגיסטיים.
במקביל, המלחמה בסמים בקולומביה דחקה את סוחרי הקוקאין מנתיבי המסחר הראשיים ולהגברת תנועת הסמים דרך אקוודור.
נמלי המדינה הפכו בתקופה זו למרכז חשוב למשלוח קוקאין.
רפאל קוראה, שכיהן כנשיא בשנים 2007–2017, נקט במדיניות שהקטינה את שיתוף הפעולה עם ארצות הברית, וב-2009 הוא הביא לסגירת הבסיס הצבאי במנטה.
הוא הוביל דה-קרימינליזציה של חברות בכנופיות ואיפשר לקבוצות מסוימות של פשע מאורגן, כמו המלכים הלטינים , להירשם כקבוצות פוליטיות-קהילתיות חוקיות, מתוך תפיסה שזה יאפשר מאבק יעיל והומאני יותר בפשיעה שקשורה לסמים.
מצד שני, הוא הקים את המשרד הלאומי למודיעין , שהואשם בפגיעה לא דמוקרטית ביריביו הפוליטיים של הנשיא.
בעשור השני של המאה ה-21 נתפסו באקוודור מספר מעבדות לעיבוד סמים, מה שהראה כי המדינה כבר אינה משמשת רק למעבר של סמים, אלא גם לייצור ועיבוד.
הסכם השלום בין ממשלת קולומביה לבין ה-FARC ב-2016 הביא למעבר של מתנגדים לאקוודור.
בשנת 2017 נבחר לנין מורנו לנשיאות.
מורנו ניסה לבטל חלק מהשינויים שהנהיג קודמו, ובכלל זאת החזרת שיתוף הפעולה עם ארצות הברית במלחמה בסמים וביטול המשרד הלאומי למודיעין.
הוא קידם מדיניות צנע וקיצוץ בתקציב המדינה וסגר סוכנויות ומשרדי ממשל שונים, כגון המשרד לשיתוף פעולה ביטחוני, משרד המשפטים, ורשות בתי הסוהר.
המדיניות נועדה לייצב את המדינה מבחינה כלכלית, אך מבקריו האשימו את המדיניות, שנותרה בעינה בתקופת מחליפו, גיירמו לאסו, בהחמרת המצב החברתי, הגברת האלימות, והתבססות של ארגוני פשע מאורגן, שהחלו לחדור למנגנוני המדינה.
צעדי הצנע הובילו להפגנות ומהומות ב-2019, שבעקבותיהן נאלץ הממשל לשנות את מושבו באופן זמני לגואיאקיל ולסגת ממדיניות של קיצוץ בסובסידיות על מחיר הדלק.
המשבר הכלכלי החמור בעקבות מגפת הקורונה – כלכלת אקוודור התכווצה ב-7.8% בשנת 2020 – תרם לחומרת המצב.
שיעורי העוני עלו בחדות, דבר שדחק רבים להשתתפות בפשע מאורגן.
כנופיות פשע מאורגן מקומיות כגון לוס צ'ונרוס ולוס לובוס , לצד ארגוני פשע בין-לאומיים כגון קרטלי סמים מקסיקנים והמאפיה האלבנית , התחזקו מאוד בתקופה זו.
במרכז הפשע המאורגן ניצבו בתי הסוהר במדינה, שנשלטים על ידי כנופיות פשע ומהווים את מרכזם הארגוני.
ב-7 בינואר 2024, מנהיג לוס צ'ונרוס, חוסה אדולפו מסיאס וילמאר, ברח מהכלא בעיר גואיאקיל ביום העברתו המתוכננת לכלא עם אבטחה מקסימלית.
האירועים דווחו למחרת על ידי הרשויות, עם כתבי אישום נגד שני סוהרים.
בעקבות הבריחה הכריז הנשיא דניאל נובואה על מצב חירום שיימשך 60 יום, והעניק לרשויות את הסמכות להשעות את זכויותיהם של אנשים ולאפשר לצבא להתגייס בתוך בתי הכלא.
מהומות התפתחו בבתי כלא ברחבי אקוודור כולל שורה של פיגועים, בהם פיצוץ ליד ביתו של נשיא בית המשפט העליון.
בליל 8 בינואר נחטפו ארבעה שוטרים בקיטו ובקווידו.
לפי הוושינגטון פוסט, אנליסטים אמרו כי ייתכן שהפיגועים הופעלו לפחות בחלקם על ידי חקירה שנערכה לאחרונה על קשרים בין סוחרי סמים, כנופיות פשע ומפעילים פוליטיים.
המבצע, המכונה "Metastasis", מבוסס על האג'נדה הפוליטית של נובואה.
יותר מעשרים בכירי ביטחון ושופטים באקוודור נעצרו בדצמבר 2023 בגין פעילות פלילית לכאורה לטובת סוחר סמים.
הסכסוך הסתיים ביולי 2025 כאשר ראש הכנופיה הגדולה שהובילה את הסכסוך גורש לארצות הברית.
הסכסוך במפלגת הבעת' היה יריבות אידאולוגית פנים מפלגתית בין הסיעה הסורית בראשות משפחת אל-אסד, לבין הבעת' העיראקית בראשות סדאם חוסיין.
הסכסוך נמשך מבחינה אידאולוגית גם לאחר הפלישה לעיראק והפלת שלטון סדאם חוסיין במלחמת עיראק, והסתיים רק לאחר נפילת משטר אסד ב-2024 בעקבות מתקפה של האופוזיציה הסורית.
עם זאת, שני המשטרים הציגו מאפיינים משותפים, בהם מיליטריזציה קיצונית של החברה, שלטון אוטוריטרי, דיכוי, הגבלות על חירויות, ריכוז כוח בידי השלטון, זיופים בבחירות, ואחריות לסבל נרחב בשתי המדינות ובאזור כולו .
מפלגת הבעת' (حزب البعث العربي الاشتراكي) נוסדה בשנות ה־40 על ידי מישל עפלק, סלאח א־דין אל־ביטאר וזכי אל־ארסוזי.
היא התבססה על רעיונות של פאן־ערביות, סוציאליזם והתנגדות לאימפריאליזם.
מטרת המפלגה הייתה ליצור אומה ערבית מאוחדת ומחודשת, באמצעות התבססות על עקרונות חילוניים וסוציאליסטיים.
מפלגת הבעת' עלתה לשלטון דרך הפיכות צבאיות בסוריה (1963) ובעיראק (1968).
אף על פי ששתי המפלגות התבססו על עקרונות אידאולוגיים דומים, הן התחילו לסטות זו מזו באופן מהותי עם הזמן.
פלגים שונים במפלגה פירשו עקרונות אלו בדרכים שונות, מה שגרם לעימותים פנימיים, שלהן יסודות במתחים עדתיים.
הסכסוך פרץ לאחר שמפלגת הבעת' התפצלה לשתי סיעות – הסורית והעיראקית – בעקבות הפיכה בסוריה ב-1966, שבה מישל עפלק וסלאח א-דין אל-ביטאר הודחו על ידי חאפז אל-אסד וסלאח ג'דיד.
אז אירוע הפיצול המשמעותי, והמפלגה התחלקה לשתי סיעות עוינות: מפלגת הבעת' הסורית, שהונהגה בידי פלג צבאי בהובלת סלאח ג'דיד ובהמשך חאפז אל־אסד, ומפלגת הבעת' העיראקית, שהונהגה בידי אחמד חסן אל־בכר ובהמשך סדאם חוסיין.
שתי הסיעות טענו שהן הממשיכות האמיתיות של האידאולוגיה הבעת'יסטית.
היריבות ביניהן הייתה מרה, וכללה האשמות הדדיות, ניסיונות התנקשות ואף עימותים עקיפים דרך מדינות שלישיות.
בשנות ה-70 הצליחו שתי סיעות הבעת' להגיע לפיוס זמני, אך הסכסוך התלקח שוב בעקבות הטיהורים במפלגת הבעת' בעיראק בשנת 1979. אחד השיאים היה במלחמת איראן–עיראק (1980–1988), כאשר סוריה תמכה באיראן – אויבתה של עיראק, למרות הקרבה האידאולוגית.
עם השנים, שתי הסיעות התרחקו מעקרונות הבעת' והפכו למשטרים סמכותניים הנשענים על פולחן אישיות – סביב אסד בסוריה וסביב סדאם בעיראק.
רעיון הפאן־ערביות נזנח, וכל משטר התמקד בהישרדותו הלאומית ובהבטחת שלטונו.
בשנת 1980, כשסדאם חוסיין פלש לאיראן ופתח במלחמת איראן–עיראק, בחרה סוריה הבעת'יסטית להתייצב לצד איראן.
בכך החלה ברית בין הבעת' הסורי לאסלאמיסטים שיעים, בעוד הבעת' העיראקית התחברה לאסלאמיסטים סונים.
על אף שהבעת' הצהיר על חילוניות, הסכסוך נבע בחלקו ממניעים עדתיים – בעיראק הנהיגו את הבעת' סונים, ובסוריה הנהיגו אותה עלווים.
הבעת' העיראקי אף תמך באחים המוסלמים ובמרד שלהם בסוריה נגד הבעת' הסורית.
במהלך ביקורו של שליח ארצות הברית למזרח התיכון, דונלד רמספלד, בעיראק ב-1983, העניק לו סדאם חוסיין קלטת וידאו ביזארית, המתעדת לכאורה זוועות סוריות.
הקלטת הציגה, לכאורה, את חאפז אל-אסד, הצופה בחיילים סורים שדוקרים גורים למוות ונושכים את ראשיהם של נחשים חיים.
הסרט נראה ערוך ורמספלד ציין מאוחר יותר שפקפק באמיתותו, וחשד שסדאם ניסה לתאר את המשטר הסורי כברברי.
כדי לשכנע את ארצות הברית לתמוך בעיראק בסכסוך אפשרי עם סוריה.
הסרט פורסם ב-2011 באתר "מסמכי רמספלד".
בשנת 1990 פלשה עיראק לכווית.
לאחר קבלת אישור מועצת הביטחון של האו"ם, סוריה הצטרפה לקואליציה שהביאה לשחרור כווית במלחמת המפרץ ב-1991. בעקבות הפלישה ניתקה סוריה את יחסיה עם עיראק, אך ב-1997 החל הנשיא הסורי חאפז אל-אסד לשקם את יחסיו עם סדאם חוסיין.
חאפז נפטר בשנת 2000, ועיראק שלחה את סגן הנשיא טהא מוחי-אלדין מערוף להלוויה הממלכתית.
עליית בשאר אל-אסד לשלטון באותה שנה האיצה את תהליך הפיוס.
תחת בשאר, סוריה הפרה את הסנקציות על עיראק וסייעה לה בייבוא נפט באופן בלתי חוקי.
עד לחידוש הקשרים הדיפלומטיים ב-2006, המנהיגים החדשים של עיראק האשימו תכופות את סוריה הבעת'יסטית בניסיון לערער את היציבות בארצם, על ידי מתן אפשרות ללוחמים זרים ערבים סונים לחצות הלוך ושוב את הגבול בין שתי המדינות.
בשנת 2003, פלשה ארצות הברית לעיראק והפילה את שלטון סדאם, מה שהשאיר את סוריה כמדינה הבעת'יסטית היחידה.
בשנת 2024, בעקבות מתקפה של האופוזיציה הסורית, הופל גם משטר הבעת' בסוריה.
לאחר נפילת משטר בשאר אל-אסד ב-2024, הצהיר עלי ח'אמנאי כי התמיכה האיראנית בסוריה הבעת'יסטית נבעה מהכרת תודה על תמיכתו של חאפז אל-אסד באיראן במהלך מלחמת איראן–עיראק, כאשר חסם מעבר של מיליון חביות נפט דרך הים התיכון.
סכסוך פפואה (באינדונזית: Konflik Papua) הוא סכסוך מתמשך במערב גינאה החדשה (פפואה) בין אינדונזיה לבין תנועת פפואה החופשית (OPM).
לאחר נסיגת הממשל ההולנדי מגינאה החדשה ההולנדית ב-1962 ויישום הממשל האינדונזי ב-1963, ניהלה תנועת פפואה החופשית מלחמת גרילה בעצימות נמוכה נגד אינדונזיה על ידי פגיעה בצבא ובמשטרה שלה, וכמו גם באזרחים אינדונזים מן השורה.
בדלנים פפואים עורכים הפגנות וטקסים, מניפים את דגלם לעצמאות או קוראים לפדרציה עם פפואה גינאה החדשה ומאשימים את ממשלת אינדונזיה באלימות חסרת הבחנה ובדיכוי חופש הביטוי שלהם.
אינדונזיה הואשמה גם ברצח עם נגד התושבים הילידים.
לפי האשמות שונות, הרגו האינדונזים מעל מאה אלף פפואנים ונרשמו מקרים רבים של אונס.
ב-2017 מצא מחקר כי 4 מכל 10 נשים בפפואה חוו אלימות אינדונזית.
מחקר נוסף מ-2019 מצביע על כ-25% מהנשים שנפגעו על ידי האינדונזים.
האו"ם קרא בשנת 2022 ל"סיוע הומניטרי דחוף ובלתי מוגבל לאזור", דיבר על "הפרות מזעזעות" נגד אוכלוסיות מקומיות, ומנה היבטים כמו "הרג ילדים, היעלמויות, עינויים ועקירה המונית של אוכלוסייה".
הממשל האינדונזי באזור הושווה לזה של מדינת משטרה, הכרוך בדיכוי חופש ההתאגדות והחיים הפוליטיים, אם כי נטען גם שסכסוכים בפפואה נגרמים מהיעדר מעורבות של המדינה באזורים מסוימים.
הרשויות באינדונזיה מגבילות את הגישה הזרה לאזור בשל מה שהן טוענות רשמית כ"חששות בטיחותיים וביטחוניים".
כמה ארגונים קראו לערוך משימת שמירת שלום עולמית באזור.
בדצמבר 1949, בתום מלחמת העצמאות של אינדונזיה, במסגרת הסכימה הולנד להכיר בריבונות אינדונזית על שטחי איי הודו המזרחית ההולנדיים לשעבר, למעט גינאה החדשה המערבית, שההולנדים המשיכו להחזיק בה כגינאה החדשה ההולנדית.
ממשלת אינדונזיה הלאומנית טענה שהיא המדינה היורשת של כל הטריטוריות האחרונות של איי הודו המזרחית ההולנדית ורצתה לסיים את הנוכחות הקולוניאלית ההולנדית בארכיפלג.
הולנד טענה כי הפפואנים שונים מבחינה אתנית וכי הולנד תמשיך לנהל את הטריטוריה עד שהיא תהיה מסוגלת להגדרה עצמית.
משנת 1950 ואילך הסכימו ההולנדים ומעצמות המערב כי יש להעניק לפפואה מדינה עצמאית, אך בשל שיקולים גלובליים, בעיקר רצונו של ממשל קנדי להשאיר את אינדונזיה בצד המערבי במהלך המלחמה הקרה, לחצה ארצות הברית על ההולנדים להקריב את עצמאותה של פפואה ולהעביר את השטח לידי אינדונזיה.
ב-1962 הסכימו ההולנדים לוותר על השטח לטובת ממשל זמני של האומות המאוחדות, וחתמו על , שכלל סעיף לפיו יתקיים משאל עם לפני 1969. הצבא האינדונזי ארגן ב-1969 את ההצבעה, שנקראה , כדי לקבוע את עמדות האוכלוסייה על עתיד הטריטוריה.
התוצאה הייתה לטובת השתלבות באינדונזיה.
בניגוד להסכם בין אינדונזיה להולנד, ההצבעה הייתה באמצעות הרמת ידיים בנוכחות הצבא האינדונזי, והשתתפו בה רק 1,025 אנשים שנבחרו בקפידה, והם "אולצו באיומי נשק" להצביע בעד אינטגרציה, הרבה פחות מ-1% מאלה שהיו אמורים להיות זכאים להצביע.
לפיכך, הלגיטימיות של ההצבעה שנויה במחלוקת.
אינדונזיה מואשמת באופן קבוע בהפרות זכויות אדם, כולל התקפות על אזרחים אוהדי OPM ומעצר של מי שהניפו את באשמת בגידה.
כתוצאה מ, שכללה מאז 1969 הגירה לפפואה, כמחצית מתושבי פפואה האינדונזית הם מהגרים.
נישואים בין-גזעיים נפוצים יותר ויותר וילדיהם של מהגרים החלו לראות את עצמם כ"פפואנים".
נכון לשנת 2010, 13,500 פליטים חיים בגלות בפפואה גינאה החדשה השכנה והלחימה גולשת מדי פעם אל מעבר לגבול.
כתוצאה מכך, כוח ההגנה של פפואה גינאה החדשה (PNGDF) עורך סיורים לאורך הגבול המערבי של המדינה, כדי למנוע הסתננות של OPM.
לפני הגעת ההולנדים, שתי נסיכויות מולוקניות הידועות כ ו טענו לשליטה על מערב גינאה החדשה.
ב-1660 הכירו ההולנדים בריבונותו של סולטן טידור על גינאה החדשה, בהתאם לאינטרס שלהם.
מאה שנה לאחר מכן, ב-1793, ניסתה בריטניה להקים התיישבות כושלת ליד .
לאחר כמעט 30 שנה, ב-1824, הסכימו בריטניה והולנד לחלק את הארץ כך שהחצי המזרחי של האי היה בשליטה בריטית והחצי המערבי יהפוך לחלק מהודו המזרחית ההולנדית.
ב-1828 הקימו ההולנדים התיישבות בלובו (ליד ) שגם היא נכשלה.
כמעט 30 שנה לאחר מכן, הגרמנים הקימו את ההתיישבות המיסיונרית הראשונה שלהם על אי ליד .
הפעילות ההולנדית בגינאה החדשה הייתה מינימלית עד 1898, כאשר ההולנדים הקימו מרכז מנהלי, שבעקבותיו הגיעו מיסיונרים וסוחרים.
תחת השלטון ההולנדי התפתחו קשרי מסחר בין גינאה החדשה המערבית למזרח אינדונזיה.
ב-1883 חולקה גינאה החדשה בין הולנד, בריטניה וגרמניה, כאשר אוסטרליה כבשה את השטח הגרמני ב-1914. ב-1901 רכשה הולנד באופן רשמי את גינאה החדשה המערבית מסולטנות טידור, וסיפחה אותה לאיי הודו המזרחית ההולנדית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, השטח נכבש על ידי יפן אך מאוחר יותר נכבש מחדש על ידי בעלות הברית, שהחזירו את השלטון ההולנדי.
איחוד מערב גינאה החדשה עם פפואה גינאה החדשה היה מדיניות רשמית של ממשלת אוסטרליה לתקופה קצרה בשנות ה-60 של המאה ה-20, לפני סיפוח האזור על ידי אינדונזיה.
באופן כללי, הצעות לגבי פדרציה עם פפואה גינאה החדשה הן דעת מיעוט בתנועת החירות.
הטיעונים בעד פדרציה מתמקדים בדרך כלל סביב קיומה של זהות תרבותית משותפת בין שני חצאי האי.
ארבע שנים לאחר הכרזת העצמאות של אינדונזיה ב-17 באוגוסט 1945, התקיימה ועידת השולחן העגול ההולנדית-אינדונזית בסוף 1949, שבה הסכימה הולנד להעביר את הריבונות לאינדונזיה, המדינה היורשת של איי הודו המזרחית ההולנדית.
עם זאת, ההולנדים סירבו לכלול את מערב גינאה החדשה ברפובליקה האינדונזית והחליטו לסייע לה ולהכין אותה לעצמאות כמדינה נפרדת.
הוסכם כי הסטטוס קוו הנוכחי של השטח יישמר ולאחר מכן ינוהל משא ומתן דו-צדדי שנה לאחר מועד העברת הריבונות.
העברה זו התרחשה רשמית ב-27 בדצמבר 1949.
שנה לאחר מכן, אינדונזיה והולנד לא הצליחו לפתור את חילוקי הדעות, מה שהוביל את נשיא אינדונזיה סוקרנו להאשים את ההולנדים בהפרת הבטחותיהם לנהל משא ומתן על מסירת השטח.
ההולנדים התעקשו על טענתם כי הטריטוריה אינה שייכת לאינדונזיה מכיוון שהפפואנים המלנזים היו שונים מבחינה אתנית וגאוגרפית מהאינדונזים, וגם מבחינה דתית רובם היו נוצרים ואילו אינדונזיה היא מדינה מוסלמית, ומשום שהטריטוריה תמיד נוהלה בנפרד.
נוסף על כך, חלק מהפפואנים לא השתתפו במהפכה האינדונזית, ואילו הפפואנים המשכילים באותה תקופה, היו מפוצלים בין אלה שתמכו באינטגרציה האינדונזית, אלה שתמכו בקולוניאליזם ההולנדי ואלה שתמכו בעצמאות פפואה.
ארנד ליפהרט טען כי המניעים ההולנדיים למנוע ממערב גינאה החדשה להצטרף לאינדונזיה כוללים את המשאבים הכלכליים הרווחיים של הטריטוריה, את חשיבותה האסטרטגית כבסיס ימי הולנדי, ואת תפקידה הפוטנציאלי ביצירת מולדת אירו-אסייתית, שתאכלס את האירו-אסייתים שנעקרו מבתיהם בעקבות העצמאות האינדונזית.