tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר השיחות בין הנציגים הרוויזיוניסטים לנציגי ההנהלה הציונית, שבהן לא הושג דבר, הבין בן-גוריון שהנציגים הם רק שליחים של ז'בוטינסקי וכדי להתקדם במשא ומתן עליו להפגש איתו פנים אל פנים.
ב-8 באוקטובר הגיע בן-גוריון ללונדון.
בין 10 באוקטובר 1934 ל-11 בנובמבר התקיימו 16 פגישות בין ז'בוטינסקי ובן-גוריון כשבחמש מהן נכח גם פנחס רוטנברג, שהיה המתווך בין הצדדים.
הפגישה הראשונה בסדרה נערכה בחדר המלון של רוטנברג.
שאר הפגישות נערכו גם במלון של בן-גוריון ובמלון של ז'בוטינסקי.
הפגישות התקיימו בחשאי, בלי ידיעתם של חברי התנועות בארץ ובלי התייעצות איתם או עם ראשי התנועות.
לבן-גוריון היו רק שני שותפים לסוד: דב הוז וברל לוקר, שהיו אז בלונדון, ואיתם נועץ מדי פעם.
המשא ומתן נחלק לשניים: החלק הראשון כלל 7 פגישות והוקדש לדיונים בנושא האלימות בין המפלגות והיחסים בין הפועלים.
החלק השני כלל 9 פגישות ובו דנו בהסכם שלום כולל שהיה אמור להביא לסיום הסכסוך הפוליטי בין המחנות בתנועה הציונית.
לאחר פגישתם ב-26 באוקטובר אצל רוטנברג, ערכו השניים טיוטות לשני הסכמים: הסכם הפסקת האלימות והסכם הסדרת העבודה המאורגנת.
ההסכם הראשון: מניעת אלימות ביישוב
הסכם "נימוסי הפולמוס המפלגתי" שדן בנושא האלימות בין המפלגות כלל 7 סעיפים והם:
הסכם זה נכנס לתוקף באופן מיידי ולא דרש אישורים של המוסדות אותם ייצגו בן-גוריון וז'בוטינסקי.
ההסכם השני: הסכם עבודה למניעת עימותים בין אנשי בית"ר לאנשי ההסתדרות
לעומת ההסכם הראשון, "הסכם העבודה בין ההסתדרות והעובדים הרוויזיוניסטים" לא נכנס לתוקף לאחר החתימה כיוון שהיה זקוק לאישור של הסתדרויות העובדים בשני הצדדים.
הצעת ההסכם שהוגשה להסתדרויות העובדים בארץ כללה 13 סעיפים והם:
שני הסעיפים, 10 ו-11 נשארו פתוחים.
סעיפים אלה קובעים את אחוז המיעוט אשר ישפיע על תהליך קבלת ההחלטות בדבר פתיחת שביתה.
הסעיף מתייחס ברובו לפועלים הרוויזיוניסטים כיוון שכמעט ולא היו מקומות שבהם היו הפועלים הרוויזיוניסטים רוב.
בן-גוריון הציע שהאחוז ייקבע על 25% בעוד ז'בוטינסקי הציע 15% בטענה שבשום מקום עבודה לא מגיעים הפועלים הרוויזיוניסטים ל-25%.
שני הסעיפים הללו ריכזו את מרבית ההתנגדות להסכם והיוו את לב ההסכם כולו.
ב-28 באוקטובר נתפרסם ההסכם בין השניים בעיתוני ארץ ישראל, והתקבל אצל חברי מפלגתו של בן-גוריון בשלילה.
בן-גוריון, בתגובה, כתב מכתב לחבריו, בו הסביר מדוע קיים את המשא ומתן עם ז'בוטינסקי ללא אישור מרכז המפלגה.
ז'בוטינסקי, לעומת זאת, הורה לכל גופי הצה"ר לציית לסעיפי ההסכם עם ההנהלה הציונית, "אפילו לא יקיים אותה הצד השני להסכם".
למרות הלחצים עליו, שלא לחתום על הסכם שלישי, חידש בן-גוריון את המשא ומתן.
ב-28 באוקטובר 1934 כתב בן-גוריון לז'בוטינסקי: "שום דבר שיקרה מעכשיו לא ישנה את העובדה, ששנינו נפגשנו ובמשך שעות רבות שכחנו את כל אשר עמד מאחורינו - וחרדה רבה לכבוד התנועה ולהצלחת מפעלה, מתוך אמון הדדי ומתוך כבוד הדדי הניעה אותנו למאמץ משותף".
ב-29 באוקטובר ענה לו ז'בוטינסקי: "יש כאן הרבה יותר מסנטימנטליות אם אני מתרגש עד עומק מהותי בשמעי, אחרי שנים כל-כך רבות - ואיזה שנים!
- מלים כ'חבר וידיד' מפיך אתה.
מכבר שכחתי את הלשון הזאת, אולי בעצמי גרמתי לשתישכח לשון זו בינינו".
ז'בוטינסקי הוסיף לגבי ההסכם: "עוד לפני שבוע הייתי מתפלא לאדם שיאמין באפשרותו, אבל עתה גם אני מאמין".
ב-4 בנובמבר כתב ז'בוטינסקי לעדנה יעקבי, בעלת הדירה בלונדון, בה נפגש עם בן-גוריון מספר פעמים: "ביתכם הוא הבמה ההיסטורית לרוב שיחותי עם איש התגרות הגדול ביותר של אנשי השמאל בארץ ישראל - בן-גוריון.
הידידות והלבביות ההדדית בינינו מפתיעות את שנינו, וכאשר יוודע למפלגתו כיצד הוא בישל למעני ביצים על כירת הגז שלכם כדי שאוכל, יעשו לו לינץ'".
ב-31 באוקטובר החל המשא ומתן על ההסכם השלישי, שנועד לפתור את הבעיות הפוליטיות בין הצה"ר והתנועה הציונית.
לאחר מספר פגישות בין שני האישים, נחתם הסכם שעיקריו היו:
את ההסכם השלישי כינו ז'בוטינסקי ובן-גוריון "ההסכם הגדול".
כשנחתם ההסדר על ההסכם השלישי ב-11 בנובמבר לקראת העלאתו להצבעה במפלגות, נסתיים למעשה המשא ומתן, ולא חודש למרות שסוכם על כך.
דחיית ההסכמים על ידי ההסתדרות
במחנה הרוויזיוניסטי בארץ ישראל נמתחה ביקורת על ההסכמים שפורשו כניסיון למנוע את פרישת התנועה מההסתדרות הציונית.
למרות ההתנגדות למשא ומתן עם מפא"י מכיוון ראשי התנועה בארץ, אושרו ההסכמים בוועידת הצה"ר בכינוס העולמי השישי בקרקוב (בינואר 1935), כיוון שז'בוטינסקי הפעיל לחץ וכינס לצידו את ראשי הצה"ר בגולה.
בין הצירים שתקפו את ההסכם היה גם מנחם בגין הצעיר, שהזכיר לז'בוטינסקי כי "בן-גוריון קרא לו ולדימיר היטלר" — קריאה שעליה השיב כי כפי שלבש יחד עם בן-גוריון את מדי הגדודים העבריים, כך הוא בטוח שישוב להילחם לצידו.
אישור ההסכמים מצדם נעשה בהסתייגות, שכן התנועה עמדה על זכותה לפעול עצמאית פוליטית.
במחנה הפועלים המצב היה יותר מסובך.
כיוון שאת הסכם העבודה הייתה צריכה לאשר "הסתדרות העובדים הכללית" ובין חבריה, חוץ ממפא"י, היו גם גופים אחרים, כמו השומר הצעיר, שהתנגדו להסכם.
קבוצת המתנגדים כללה את הדור הצעיר במפא"י, הקיבוץ המאוחד והשומר הצעיר בראשות יצחק טבנקין.
בקבוצת התומכים בהסכם היו ראשי ההנהגה הוותיקה, פעילי המושבות והמרכז החקלאי.
בן-גוריון ניסה לשכנע את חבריו במפלגה לאשר את ההסכם עם ז'בוטינסקי.
ברל כצנלסון התייצב בכל כוחו לימין בן-גוריון.
אולם באיום בפילוג, כפו מתנגדי ההסכם את הבאתו לאישור במרכז מפא"י ולאחר מכן בוועידת מפא"י.
בגופים אלה היה אמנם רוב להסכם, אולם בשל האיום בפילוג, נאלץ בן-גוריון להביא אותו גם לאישור במשאל עם בהסתדרות, שמעולם לא נעשה קודם לכן וגם לא אחר-כך.
בסופו של דבר, נדחה הסכם העבודה על ידי "הסתדרות העובדים הכללית" לאחר משאל שנערך בקרב כל חבריה ב-24 במרץ 1935, ברוב של 16,474 נגד 11,522. למרות שנחתמו שלושת ההסכמים בפגישות בלונדון, דחייתו במשאל חברי ההסתדרות הביאה לנפילת שלושתם ככולם, ובכך קרס כל המשא ומתן.
בן-גוריון נאלץ לקבל את דין התנועה.
אחרי הקונגרס הציוני בלוצרן בספטמבר 1935, הסביר במכתב לילדיו: "היה ברור, שכאן נעשה משגה כבד...ידעתי שעלי להיכנע לדעת הרוב ולעשות מצדי הכל שהמשגה אשר הרוב עשה לא יתנקם בתנועה".
יוקרתו של בן-גוריון נפגעה, אולם מעמדו כמנהיגה העולה של תנועת הפועלים לא נתערער, וכראייה לכך לא ננזף במפלגה ותמו בה הדרישות להדחתו.
ב-30 במרץ כתב ז'בוטינסקי לבן-גוריון: "לא נשתנתה בי ההערכה שלמדתי בלונדון להעריך את האיש בן-גוריון ואת שאיפתו".
ז'בוטינסקי ארגן עצומה ("פטיציה") בתביעה להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל לשם קליטת המוני היהודים הנרדפים בגולה.
בן-גוריון ראה בעצם הגשת העצומה לחבר הלאומים כהפרת המשמעת הציונית.
הוא הצליח לגבש רוב בוועד הפועל הציוני לתקנה הקובעת שקבלת המשמעת הציונית היא תנאי לחברות בתנועה הציונית.
במחאה על פעולה זו פרשה התנועה הרוויזיוניסטית כולה מההסתדרות הציונית והקימה את הצ"ח - הסתדרות ציונית חדשה, שתפעל לפי המדיניות של ז'בוטינסקי.
לאחר שכבר ידע על פרישת הרוויזיוניסטים, השיב בן-גוריון לז'בוטינסקי: "פרק לונדון לא יימחה מלבי...
ואם נגזר עלינו להילחם – תדע, שבין 'אויביך' יש אדם המוקיר אותך וכואב את כאבך [...] עודני מאמין באפשרות 'השלום הגדול'...
רוצה אני לשאת בלבי את דמותך כאשר ראיתיה בלונדון".
ז'בוטינסקי השיב גם על מכתב זה: "קצה נפשי במרירות התמידית בלי־קץ גם מעבר לאופק.
אתה הזכרתני, כי בכל זאת אולי יש קץ...
כשכתבת, כן יהא: חזיון שטרם היה כמוהו בישראל – מלחמה ושתי ידיים פרושות מעבר לשדה־הקטל!".
הרוויזיוניסטים לא השתתפו בקונגרס הציוני ה-19 בשנת 1935. בקונגרס זה בן-גוריון הפך לראש הסוכנות ולאישיות הדומיננטית בהנהלה הציונית בעוד ז'בוטינסקי והרוויזיוניסטים נדחקו לשולי הפעילות המדינית הציונית.
אף על פי שההסכם לא יצא לפועל, הייתה לו השפעה בחיי היישוב העברי.
פסקו ההתנגשויות האלימות בין פועלים לאנשי בית"ר, ואנשי בית"ר הפסיקו לשבור שביתות.
למרות ההתקרבות בין השניים — ואף לאחר מותו של ז'בוטינסקי באוגוסט 1940 — האינטריגות בינו לבן-גוריון המשיכו להטיל צל על היישוב היהודי ועל שנותיה הראשונות של המדינה.
לאור בקשתו של ז'בוטינסקי בצוואתו מ-1935 שעצמותיו יועלו לארץ ישראל, על ידי ממשלה יהודית שתקום בה, חבר הכנסת מרדכי נורוק הציע לבן-גוריון להעלות את עצמותיו ארצה ב-1951, אך סורב בטענה ש"הארץ זקוקה ליהודים חיים ולא לעצמות מתים".
בפעם אחרת, ב-1954 דחה גם את בקשת ישראל רוקח וקבע ש"האדם יסודו בעפר וסופו בעפר ורצוי ומוטב שינוח במקום שנפטר".
זאת, למרות שהתיר בכהונתו להעלות את עצמותיהם של מנהיגים אחרים מהיישוב.
סורבו גם בקשות מטעם בכירי מפא"י, שר החוץ משה שרת והנשיא השני יצחק בן-צבי.
רק במרץ 1964 אושרה העלאת עצמות ז'בוטינסקי על ידי ראש הממשלה לוי אשכול, ממשיכו של בן-גוריון שפרש ב-1963, לאור בקשתו של ראש האופוזיציה מנחם בגין.
יהושע, העוסק בפגישות שנערכו בשנת 1934 בלונדון, בין בן-גוריון לז'בוטינסקי, בתיווכו של רוטנברג.
במחזה מוצגות שתי פגישות בלבד, הראשונה והאחרונה.
הרומן ההיסטורי "ברית הבריונים" מאת אוּרי אפנצלר ירדני עוסק אף הוא בהסכמי לונדון.
הספר, הנשען על מחקר היסטורי (כולל הערות בסוף הספר) אך לוקח לעצמו גם חירות ספרותית נרחבת, מתאר את התהליכים שדחפו את בן-גוריון ואת ז'בוטינסקי לקראת הפגישות בלונדון, את המשׂא ומתן בין השניים, ואת אי-הקבלה של ההסכמים משני צדי המתרס הפוליטי.
הספר יצא לאור בשנת 2014 בהוצאה עצמית.
כחלק ממדיניות הדטאנט, במהלכה הופשרו היחסים המתוחים של המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות, חתמו 33 מדינות אירופה, כולן פרט לאלבניה, ב-1975 על הסכמי הלסינקי, שעיקרם כיבוד עיקרון הריבונות ושמירה על זכויות אדם וחירויות יסוד.
בצירוף קנדה וארצות הברית, 35 מדינות חתומות על הסכמי הלסינקי.
ההסכם שנחתם לבסוף באוגוסט של אותה שנה היה הסכם הצהרתי שיצר את הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) והיווה נקודת ציון ומפנה חשוב במאבק העולמי למען זכויות מיעוטים במדינות דיקטטוריות, וכן ייצג תפנית חשובה עבור יהדות ברית המועצות.
החתומים על ההסכם הסכימו להכיר בגבולות אירופה והמזרח התיכון והבטיחו שיתוף פעולה כלכלי עתידי.
הסכמי אדיס אבבה שנחתמו בשנת 1972, היוו חוזה מייצג לסדרת פשרות, שהביא לסיום מלחמת האזרחים הסודאנית הראשונה והחיל על שטחה הדרומי של סודאן (כיום רפובליקת דרום סודאן) אוטונומיה עצמאית.
מפגש הפסגה התכנס במטרה להגיע להבנות עם התנועה לשחרור דרום סודאן לאחר 17 שנות לחימה רצופה.
ממשלת סודאן חתמה על ההסכמים שהגדירו את שטחה הדרומי של סודאן כאוטונומיה עצמאית חלקית בשליטת המורדים.
ההסכמים התקיימו במשך 11 שנים בלבד עקב הכרזת נשיא סודאן, ג'עפר נומיירי, על החלת חוקי השריעה האיסלמים במדינה כולל האוטונומיה הדרומית, שרובה נוצרית.
ב-5 ביוני 1983 ביטלה האוטונומיה הדרום סודאנית את הסכמי אדיס אבבה והכריזה על מלחמת האזרחים הסודאנית השנייה.
הסכמות לוזאן על תוכנית הגרעין האיראנית הן הסכם שהתקבל בעיר לוזאן שבשווייץ ב-2 באפריל 2015 בין שמונה צדדים - מדינות P5+1 (חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם - ארצות הברית, רוסיה, סין, צרפת והממלכה המאוחדת, וכן גרמניה), האיחוד האירופי והרפובליקה האסלאמית של איראן.
ההסכם מיועד להוות בסיס ומסגרת לקבלת הסכם קבע בין הצדדים בנוגע להטלת הגבלות על תוכנית הגרעין האיראנית.
ההסכמות הושגו בהמשך להסכם הביניים על תוכנית הגרעין האיראנית מ-2013 ובתום משא ומתן ממושך שניהלו הצדדים לאחריו, שהגיע לשיאו בשבוע שלפני פרסום ההסכמות.
שבע המדינות שהיו צד להסכמות יוצגו על ידי שרי החוץ שלהן, ואילו האיחוד האירופי יוצג על ידי הנציגה העליונה של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון.
ביולי 2015 הגיעו הצדדים להסכמות להסכם קבע בנוגע להגבלת תוכנית הגרעין האיראנית.
ההסכמות שהושגו כונו פרמטרים עיקריים במסגרת תוכנית פעולה מקיפה משותפת ((Joint Comprehensive Plan of Action (JCPOA), שתוכנה והנספחים לה ינוסחו בהמשך, עם תאריך יעד להשגת הסכם סופי שנקבע ל-30 ביוני 2015.
הפרמטרים כפי שהוצגו בהצהרה משותפת שפרסמו הצדדים היו:
יכולת העשרת החומר הגרעיני של איראן, רמת ההעשרה והמלאי שבידה יוגבלו למשך פרק זמן מוסכם;
לא יתקיים מתקן העשרה מלבד המתקן בנתנז;
המחקר והפיתוח האיראנים של צנטריפוגות יתקיימו בהיקף ובלוח זמנים מוסכמים;
מתקן ההעשרה בפורדו יוסב למרכז פיזיקה וטכנולוגיה גרעיני ולא יהיה בו חומר בקיע.
יתקיים שיתוף פעולה בתחומי מחקר שעליהם יוסכם;
מפעל בינלאומי משותף יסייע לאיראן לבנות מחדש את מתקן המים הכבדים באראק, באופן שהוא לא יפיק פלוטוניום המתאים לשימוש בנשק גרעיני;
לא ייעשה עיבוד מחדש של דלק גרעיני מנוצל והוא יוצא אל מחוץ לאיראן;
נקבעו אמצעים למעקב אחרי ביצוע סעיפי ההסכם;
הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית תורשה להשתמש באמצעים טכנולוגיים מודרניים ותהיה לה גישה מוגברת [למתקנים באיראן] במסגרת פרוצדורות שיוסכמו בין הצדדים;
איראן תיטול חלק בשיתוף פעולה בינלאומי בתחום של אנרגיה גרעינית אזרחית, שיוכל לכלול אספקה של כורי מחקר;
האיחוד האירופי יפסיק את יישומן של כל הסנקציות הכלכליות והפיננסיות שהוטלו בקשר לפעילות הגרעינית של איראן וארצות הברית תסיר את כל הסנקציות הכלכליות והפיננסיות שלה מדרג שני (Secondary) בתחום זה, מיד לאחר שהסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית תוודא שאיראן יישמה את התחייבויותיה הגרעיניות המרכזיות;
החלטה חדשה של מועצת הביטחון של האו"ם תאמץ את תוכנית הפעולה המקיפה המשותפת, תבטל את כל ההחלטות הקודמות שהתקבלו על ידי המועצה בקשר לפעילות הגרעינית של איראן ותטיל צעדים מגבילים מסוימים למשך פרק זמן מוסכם.
ההסכמות הוצגו במסיבת עיתונאים שערכו שר החוץ של איראן והנציגה העליונה של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון.
מאוחר יותר פרסמו הממשל האמריקאי וכן איראן פרטים נוספים על ההסכמות שהושגו.
הגרסאות של שני הצדדים חופפות רק בחלקן ומתקיימים הבדלים ביניהן, המייצגים נקודות של מחלוקת בין הצדדים בנוגע להסכמות שהושגו.
לאחר ההכרזה על קבלת ההסכמות ערך נשיא ארצות הברית ברק אובמה מסיבת עיתונאים בבית הלבן בוושינגטון.
הוא אמר בה כי הושג הסכם טוב וציין כי ההסכמות שהושגו יגרמו לכך שמשך הזמן הדרוש לאיראן על מנת להשיג די חומר גרעיני בקיע לשם ייצור פצצה גרעינית אחת יתארך לשנה, במקום 2–3 החודשים שנדרשו לכך לפני השגת ההסכמות.
למחרת ההכרזה על ההסכמות אמר נשיא איראן חסן רוחאני כי איראן הצליחה להגן על זכותה לגרעין ולהביא להסרת הסנקציות עליה, וכי היא תמלא אחרי הבטחותיה.
באותו יום הביע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו את התנגדותה של ישראל להן.
נתניהו אמר כי ההסכם יהווה סכנה לעולם ולקיומה של ישראל, יעניק לגיטימציה בינלאומית לתוכנית הגרעין של איראן ויותיר בידיה תשתית גרעינית נרחבת שתאפשר לה לייצר מספר פצצות גרעיניות בתוך מספר חודשים.
הוא קרא להגביר את הלחץ על איראן עד להשגת הסכם טוב עמה, ודרש שהסכם הקבע יכיל הכרה איראנית בזכות קיומה של מדינת ישראל.
בעקבות ההסכמות ולקראת ניסוחו של הסכם קבע עם איראן בנוגע לתוכנית הגרעין שלה קיבל הקונגרס של ארצות הברית ב-22 במאי 2015 את חוק בחינת ההסכם הגרעיני עם איראן.
ביולי 2015 הגיעו הצדדים להסכמות, בעקבות משא ומתן שהתנהל בווינה, להסכם קבע בנוגע להגבלת תוכנית הגרעין האיראנית.
הסכמה שבשתיקה היא טענה שאדם או גוף הסכימו לאמירה או פעולה מסוימת שנאמרה או נעשתה על ידי אחר, בכך שידעו עליה ולא מחו נגדה.
הטענה עולה במקומות בהם נטען שהאדם או הגוף השותק אחראים לפעולה של אחר, או במקום שבו נטען שהם הסכימו לה ועתה אינם יכולים לחזור בהם.
הסכמה שבשתיקה עולה פעמים רבות ביחסים בין מדינות, כאשר בגלל אילוצים שונים מבית ומחוץ מדינה אינה יכולה להצהיר על הסכמה למעשה מסוים, אך היא נמנעת מלפעול נגדו.
במשפט המקובל, כאשר צד אחד פועל או מצהיר על זכות מסוימת והצד השני נמנע מלתקוף זכות זאת תוך זמן מסוים, הצד השני מאבד מזכותו מכיוון שרואים אותו כמי שוויתר על הזכות והוא מנוע אחר כך מלהעלות טענה נגדית.
"הסכמה שבשתיקה" שונה מ"שיהוי" בכך שהסכמה שבשתיקה נחשבת לוויתור מדעת, בעוד השיהוי יכול לנבוע ממחדל של אי עשייה.
מקרה מפורסם של הפעלת עקרון ההסכמה שבשתיקה נפסק בשנת 1990 כאשר בית המשפט העליון של ארצות הברית קבע שמדינת ג'ורג'יה ויתרה לדרום קרוליינה על אי בנהר סוואנה, שנקבע שישתייך אליה בחוזה משנת 1789, מאחר שהיא עמדה מנגד כאשר דרום קרוליינה ספחה את האי לשטחה וגבתה מתושביו מס רכוש.
בית המשפט קבע ששתיקתה של ג'ורג'יה הייתה הסכמה שבשתיקה שהיא אינה יכולה לחזור בה ממנה.
בישראל, מכירים בתי המשפט בזכות של מסיג גבול להשתמש במקרקעין, הנובעת משתיקה מתמשכת של בעל המקרקעין.
הזכות אינה מקנה למסיג הגבול זכות להמשיך להחזיק בנכס ובעל המקרקעין רשאי לדרוש את פינויו, אולם בתי המשפט הקנו למסיג הגבול ארכה לפנות את הנכס וכן פיצוי על השקעה במקרקעין.
גם במשפט העברי יש מקרים בהם מתקבלת הטענה שאדם שהביע הסכמה בשתיקה שוב אינו יכול למחות נגד אותה פעולה.
הנימוק הוא שהאדם הסביר לא היה שותק על מעשה כזה אילולא הסכים לו.
מקרה פרטי של הסכמה שבשתיקה הוא על פי הכלל שתיקה כהודאה הקובע שמי שאינו מצהיר מפורשות על התנגדות להאשמות נגדו בכתב תביעה, מסכים לאמיתות הטענות.
יש חברות השולחות ללקוחות דו"חות תוך ציון שאם לא יתקבל מחאה על הדו"ח ייחשב הדבר להודאה בנכונותו.
לעיתים נקבע הליך אישור של הסכם באופן שבו הסכמה שבשתיקה נחשבת להסכמה.
למשל, באירלנד ובהולנד הליך אשרור אמנות בינלאומיות קובע שהממשלה מניחה את האמנה בפני הפרלמנט להליך אשרור ואם הפרלמנט לא מתנגד לאמנה באופן אקטיבי, האמנה מאושררת.
בהלכה, אישה יכולה להסכים בשתיקה לקידושין והקידושין חלים.
ככלל, בחוק הישראלי, אין לראות בהסכמה שבשתיקה משום הרשאה או אשרור לביצוע עוולה נזיקית.
עם זאת, היו מקרים שבהם בית המשפט ראה בהסכמה שבשתיקה משום היתר לביצוע עוולה וזאת בהתקיים נסיבות מיוחדות שהצדיקו הטלת אחריות מוגברת על המזמין.
הסכמי בבל או חלוקת בבל הוא הכינוי לסדרת הסכמים שנעשו בעיר בבל בשנת 323 לפנה"ס, אשר במסגרתם חולקה האימפריה של אלכסנדר הגדול בין הדיאדוכים.
ההסכמים נועדו להקנות יציבות לאימפריה עד שיגדל בנו של אלכסנדר, אלכסנדר הרביעי, אולם הם לא שרדו זמן רב וכבר בשנת 322 לפנה"ס נפתחה מלחמת הדיאדוכים הראשונה, שהייתה הראשונה מבין מלחמות הדיאדוכים שקרעו לגזרים את האימפריה.
בין השנים 334–325 לפנה"ס, ניהל אלכסנדר הגדול מלך מוקדון, סדרת מלחמות אשר הפכו את מוקדון למעצמה אשר שלטה ביוון, שטחי הממלכה האחמנית לשעבר, אסיה התיכונה וחלק מהודו.
בשנת 325 לפנה"ס עצר אלכסנדר ממסעותיו, וריכז את צבאו בעיר בבל לצורך התארגנות למסע מלחמה חדש לכיבוש קרתגו וחצי האי ערב.
בשנת 323 לפנה"ס אחזה בו מחלה מסתורית אשר הביאה למותו בגיל 32.
מותו של אלכסנדר הותיר במבוכה רבה את מצביאיו, שכן לא היו לו ילדים חוקיים.
אחרים סברו שלא ניתן למצוא תחליף לאלכסנדר בשום מחיר.
בהיותו על ערש דווי, העניק אלכסנדר את טבעת החותם שלו למצביא פרדיקס, אולם לא הצהיר במפורש שהוא מוריש לו את האימפריה.
כאשר נשאל למי הוא מוריש אותה הוא השיב: "toi krhtistoi" ("לחזק מכולם"), אם כי יש הסוברים שאלכסנדר אמר למעשה "toi krhteroi" ("לקרטרוס"), ובכך התכוון למעשה להוריש אותה למצביא קרטרוס, אולם בשל מחלתו לא הובנו דבריו כראוי.
כך או כך, פרדיקס סבר שבכך שהעניק לו את טבעות החותם, הפך אותו אלכסנדר לאפוטרופוס הממלכה.
פרדיקס מיהר לכנס בבבל אספה של מרבית המצביאים הבכירים של אלכסנדר, במטרה למנות את עצמו כעוצר הממלכה.
בכינוס השתתפו מרבית האישים החזקים ביותר במוקדון, וביניהם המפקדים הבכירים והסומאטופילקס (שומרי ראש).
מספר אישים, חשובים אף הם, נעדרו ממנו.
ביניהם: אנטיפטרוס הקשיש, אשר שימש כמשנה למלך במוקדון בזמן שאלכסנדר יצא למסע המלחמה שלו; קרטרוס אשר היה בין חביביו של אלכסנדר ושהה בקיליקיה לצורך הדברת מרידות מקומיות; ואולימפיאס, אימו של המלך המנוח.
פרדיקס, שהתנהג כמי שאלכסנדר הטיל עליו את האחריות לעתיד הממלכה, הניח בתום לב בפני הנוכחים את טבעת החותם ויתר סמלי השלטון.
לאכזבתו, עובדה זו לא העניקה לו זכויות יתר בעיניהם.
רובם הגדול רצו נתח מהירושה שהותיר אלכסנדר לעצמם, אך פרדיקס שרצה להתמנות למלך או לכל הפחות לעוצר, שאף לשמור על אחדות הממלכה.
אותו זמן הייתה רוקסנה, אשתו הבקטארית של אלכסנדר, בהריון, אולם לא הייתה ודאות שתלד בן זכר.
הוא הציע להמתין חודש עד הלידה, ואם תלד בן זכר להכתירו כמלך.
משמעותה האמיתית של הצעתו הייתה למעשה קיום שליטתו של עוצר במשך כמעט שני עשורים בממלכה.
הצעתו של פרדיקס נתקלה בהתנגדות מצד מצביא אחר בשם מלאגרוס, אשר טען שלא כדאי לקחת סיכונים והציע להכתיר כבר עכשיו מלך.
שני המועמדים לתפקיד היו לא פופולריים במיוחד: ארהידאוס, אחיו למחצה של אלכסנדר, אשר היה מוגבל פיזית ונפשית, והרקולס, בנו הלא-חוקי של אלכסנדר מאישה פרסית בשם ברסינה.
מצביא נוסף בשם תלמי הציע הצעה שלישית: כל המצביאים גם יחד ישמשו כעוצרים עד שתלד רוקסנה ועד שיגדל בנה.
הצעתו של פרדיקס התקבלה באהדה בקרב ההטיירוי ומעמד האצולה.
עם זאת, המהלך נתקל בהתנגדותם של חילות הרגלים, היסודות העממיים יותר בצבא מוקדון.
הללו סברו שעוצר יחזיר אותם לימי מסעות המלחמה הבלתי נגמרים, וביקשו לחזור לשגרה על ידי כך שימליכו מלך מיד.
פרדיקס מצדו טיפח תקוות להכתיר את עצמו כמלך זמן קצר לאחר הלידה, משום שרוקסנה, בהיותה בת לשבט ברברי לא הייתה פופולרית בקרב החיילים והאזרחים.
בהשפעת האצולה, הוחלט לקבל את הצעתו של פרדיקס ולמנות ארבעה עוצרים עד שתלד רוקסנה.
העוצרים היו: פרדיקס, לאונטס, קרטרוס ואנטיפטרוס.
הרגלים מצדם החליטו להעמיד את האצולה בפני עובדה מוגמרת, ופתחו במרד מזוין.
פרדיקס שלח את מלאגרוס יחד עם מצביא נוסף בשם אטאלוס להרגיע אותם, אולם השניים רק עודדו את המורדים שהכתירו את מלאגרוס כמנהיגם וההמון המשולהב הבריח את פרדיקס מבבל.
מלאגרוס קיווה להפוך למלך בעצמו, אולם החיילים הכריזו על ארהידאוס כמלך מוקדון, והעניקו לו את השם המלכותי "פיליפוס השלישי", על שם אביו פיליפוס השני.
במעשה זה חטאו פעמיים למסורת המוקדונית העתיקה.
בפעם הראשונה בכך שהתעלמו בבחירתם מן הכוחות המוקדוניים שנותרו במוקדון ובשנייה בכך שלא עירבו כלל את הפרשים (הטיירוי) בהכתרה.
יתרה מכך, לא ברורה די הצורך חוקיות הכינוס.
ייתכן, אמנם, שלאספת החיילים הייתה סמכות לבחור את המלך, אך אין לכך אזכור מפורש במקורות.
המצב היה עלול להיגרר למלחמת אחים בתוך הצבא המוקדוני, אך התמיכה בפיליפוס הייתה חלשה יחסית לנוכח העובדה שמלאגרוס לא הסתיר את שאיפותיו להיות למלך בעצמו.
אז ילדה רוקסנה בן, אלכסנדר הרביעי, ו"אישים בעלי רצון טוב ביותר" כהגדרת דיודורוס, הצליחו להשכין שלום בין הצדדים.
סוכם שפיליפוס ובנה של רוקסנה ימלכו במשותף.
פרדיקס הסכים לקבל על עצמו את מלכותו של פיליפוס, בתקווה שיהיה לו קל לשלוט במלך חולה הנפש, וקיבל את תפקיד העוצר.
כדי לרצות את שאר המצביאים, היה על פרדיקס להעניק לכל אחד מהם פיצוי בדמות מינויו למושל באחת מהארצות שתחת שלטון האימפריה.
כל אחד מהמצביאים אשר קיבל ארץ תחת שלטונו קיבל אותה לזמן בלתי מוגבל עם חופש לנהל אותה כראות עיניו.
חלקם כבר החלו לבצר את ארצותיהם והחלו לתכנן כיצד להפוך למלכים.
באירופה החלוקה הייתה כדלהלן: מוקדון עצמה וכן יוון, הופקדו בידי אנטיפטרוס.
מרבית המקורות מסכימים שאיליריה גם היא נכללה במסגרת תחום שיפוטו, אם כי יוסטינוס טוען שהיא הופקדה בידי מצביא בשם פילון.
פילון זה אינו נזכר באף אחד מהמקורות, כך שסביר להניח שיוסטינוס טעה.
באסיה הקטנה החלוקה הייתה כדלהלן: פריגיה הגדולה ליקיה ופמפיליה ניתנו לאנטיגונוס מונופתלמוס, פריגיה ההלספונטינית ללאונאטוס , קפדוקיה לאאומנס, פפלגוניה למננדרוס, לידיה וקיליקיה לפילוטאס.
מושל קאריה הוא לא ברור, ובעוד דיודורוס טוען שהיה זה אסנדרוס, שאר המקורות טוענים שהיה זה קסנדרוס.
הנחלות המוקדוניות באפריקה, אשר כללו את מצרים לוב וחלק מחצי האי ערב, ניתנו לתלמי סוטר.
באסיה החלוקה הייתה כדלהלן: סוריה ניתנה ללאומדון ממיטלנה יחד עם ארץ ישראל, מסופוטמיה ניתנה לארקסלאוס, בבל לארכון, פרס לפאוקסטס, מדי הקטנה לאטרופטס, מדי הגדולה לפאיתון, באקטריה וסוגדיאניה לפיליפוס ופרופמיסאדה לאוקסיארטס.
הנחלות בהודו הושארו בידי השליטים המקומיים פורוס וטאכסילס.
מפקדים אחרים כמו סלאוקוס קיבלו במקום אדמות דרגות צבאיות בכירות.
אישים כמו קרטרוס ואולימפיאס זכו להתעלמות, והם לא שכחו זאת לפרדיקס.
ארץ ישראל נכללה בתחילה בתחומי השלטון של סוריה, אולם לימים הפכה לסלע מחלוקת בין בית תלמי לבית סלאוקוס.
פרדיקס ניצל את תפקידו החדש כעוצר, ואת הכוח הנלווה לכך, למען הוצאה להורג של כשלושים ממתנגדיו, אשר ביניהם היה גם מלאגרוס.
עם זאת, מאחר שפרדיקס לא היה מלך, אלא רק עוצר למלך המוגבל בגופו ובנפשו, פיליפוס השלישי, ביצע את טיהור מתנגדיו תחת האמתלה של מימוש רצון המלך.
מעבר לכך, פרדיקס לא היסס להראות לכל הנוכחים שהוא היה המפקד האהוב והמוערך ביותר על ידי אלכסנדר, כאשר לבש את הגלימה המלכותית, ישב על כס המלוכה וענד את טבעתו של אלכסנדר.
פרדיקס דאג גם לאינטרסים של רוקסנה והתיר לה לרצוח את סטטירה השנייה, בתו של דריווש השלישי שאלכסנדר נשא לאישה.
פרדיקס היה בו זמנית נחוש לשמור על האימפריה מאוחדת, אך גם לצבור יותר ויותר כוח לעצמו.
עד מהרה הוא הסתכסך עם אנטיפטרוס, אנטיגונוס ותלמי, ובשנת 322 לפנה"ס נפתחה ביניהם מלחמה גלויה, היא מלחמת הדיאדוכים הראשונה.
המלחמה הסתיימה במותו של פרדיקס בשנת 320 לפנה"ס, ולאחריה נערך טיהור בתומכיו ונחתם הסכם טריפרדיסוס, שמינה את אנטיפטרוס לעוצר במקומו.
השלום לא האריך ימים – בשנת 319 לפנה"ס מת אנטיפטרוס, ופוליפרכון וקסנדרוס פתחו במלחמת ירושה על תואר העוצר, כשאליהם מצטרפים בחדווה כל שאר המצביאים.
המצביאים כונו "דיאדוכים" (ביוונית "יורשים"), ולפיכך המלחמות שנלחמו ביניהם כונו "מלחמות הדיאדוכים".
הסכמי הים התיכון (גרמנית: Mittelmeerentente; צרפתית: Entente de la Méditerranée) היו סדרה של הסכמים שנחתמו בשנת 1887 בין בריטניה לבין איטליה ב-12 בפברואר (בתיווכה של גרמניה), לבין אוסטריה-הונגריה ב-24 במרץ ולבין ספרד ב-4 במאי.
הערות נוספות להסכמים הועברו בין בריטניה, איטליה ואוסטריה-הונגריה ב-12 בדצמבר.
על פניו, נראה כי הסכמים אלה רק הכירו בסטטוס קוו שהתקיים באזור הים התיכון.
אולם למעשה, אחת המטרות העיקריות שלהם הייתה לבלום את ההתפשטות של האימפריה הרוסית באזור הבלקן ואת רצונה לשלוט במצרי הבוספורוס והדרדנלים.
מנקודת מבט הזו, ההסכמים גם ערבו להישרדותה של האימפריה העות'מאנית.
בנוסף, הם הגנו על האינטרסים האיטלקיים אל מול צרפת, ומכאן שאיחדו כוחות עוינים לרוסיה בבלקן ולצרפת בצפון אפריקה.
מנקודת מבטו של קנצלר גרמניה, אוטו פון ביסמרק, היתרון של הסכמים אלה (שגרמניה לא הייתה חלק מהם), היה קירוב בריטניה לברית המשולשת בין גרמניה, איטליה ואוסטריה-הונגריה.
יתרון זה לא החזיק מים, שכן בהמשך בריטניה דווקא חיממה את יחסיה עם רוסיה.
הברית פורקה בשנת 1896, כאשר קיסר גרמניה, וילהלם השני, התנכר לבריטניה בעת ששלח את "מברק קרוגר".
ניתן לומר כי הסכמים אלו סיכנו את ברית ביטוח המשנה בין גרמניה לרוסיה.
בחלקה הסודי של ברית ביטוח המשנה, פון-ביסמרק הביע במשתמע את תמיכתו במאמציה של רוסיה להתרחבות טריטוריאלית, ומכאן שהסכמי הים התיכון, גם אם לא נגדו לחלוטין את ברית ביטוח המשנה, הרי שלא תאמו את רוח הדברים שבה.
הסכמי אוויאן היא אמנה שנחתמה בעיר אוויאן ב-18 במרץ 1962 בידי צרפת והחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה.
ההסכמים הובילו לסיום מלחמת העצמאות של אלג'יריה, מתן עצמאות מלאה לאלג'יריה ולשלום בין הרפובליקה הצרפתית לבין המדינה החדשה אלג'יריה.
הארגון הלאומני, ארגון הצבא הסודי (OAS) התנגד להסכמים ויצא בסדרה של פיגועי טרור, ביניהם ניסיון חיסול של שרל דה גול, בניסיון לעצור את ההסכמים מלהתממש.
במרץ 1961 הוחלט לקיים שיחות להשגת הסכם בין צרפת והמורדים האלג'יראים באוויאן.
עוד בטרם נפתחו השיחות, נרצח ראש העיר בידי תומכים של אלג'יר הצרפתית.
לאחר עיכובים, נפתחו השיחות ב-20 במאי 1961. במרץ 1962 הגיעו הצדדים לישורת האחרונה של השיחות והוסכם על הסדרי ביניים שינקטו לקראת משאל עם על עתיד אלג'יריה.
ההסכם נחתם ב-18 במרץ 1962 ונכנס לתוקפו למחרת בצהריים.
במשאל עם שנערך ב-8 באפריל 1962 בצרפת 91% הצביעו בעד ההסכמים.
במשאל עם שני שנערך באלג'יריה כ-99.72% הצביעו בעד ההסכמים.
הסכמי אוויאן קבעו שמעמדה של אלג'יריה תקבע במשאל־עם בה יבחרו תושבי אלג'יריה בין המשך היות אלג'יריה טריטוריה של הרפובליקה הצרפתית לבין עצמאות.
בהסכם, נקבע שיתקיים שלום מלא בין הרפובליקה הצרפתית לבין אלג'יריה וצרפת הבטיחה לסייע לאלג'יריה מבחינה תרבותית וטכנית ולהעניק לה סיוע כלכלי.
ההסכם קבע את זכותה של צרפת להמשיך בשאיבת נפט באלג'יריה, תוך שיתוף ממשלת אלג'יריה ברווחים.
הצרפתים הורשו בהסכם לקיים את הבסיס הימי במרס אל כביר למשך 15 שנים, את המתקנים שלהם לניסויים גרעיניים במדבר סהרה במשך 5 שנים, ולהחזיק צבא צרפתי למשך שלוש שנים.
כן הובטחה לצרפת זכות להנחתת מטוסים במספר שדות תעופה באלג'יריה.
ההסכמים התייחסו גם לחילופי אסירים, גורלם של תושבי צרפת באלג'יריה, בעלות על משאבים טבעיים, והבטחת שוויון זכויות של הפייה-נואר ושל היהודים.
ההסכמים הבטיחו לכל אזרחי צרפת את הזכות לעזוב את אלג'יריה.
מכיוון שכל היהודים באלג'יריה קיבלו אזרחות צרפתית שנים רבות קודם לכן, הם קיבלו את הזכות לעבור לצרפת.
בנוסף הובטחה לצרפת שליטה על בסיסים צבאיים באלג'יריה, אך צרפת נסוגה מהם חמש שנים לאחר ההסכם.
הסכמי ארושה הם סדרה של חמישה הסכמים אשר נחתמו בארושה שבטנזניה ב-4 באוגוסט 1993 בין ממשלת רואנדה לבין החזית הפטריוטית הרואנדית (RPF).
ההסכמים נחתמו לאחר שנה של משא ומתן בין הצדדים, במטרה לסיים את מלחמת האזרחים של רואנדה בין ההוטו לטוטסי, שהשתוללה במדינה מאז סוף 1990.
בנוסף לסיום הלחימה, כלל ההסכם גם שורה של הסכמות נוספות: הקמת ממשלת מעבר משותפת בראשות הנשיא ז'ובנל הביארימנה, החזרת פליטים מבני ההוטו והטוטסי, ומיזוג הצבא הרואנדי וה-RPF לצבא משותף.
ב-6 באפריל 1994 הופל מטוסו של הביארימנה מעל קיגאלי, בעת שהיה בדרכו חזרה מוועידת פסגה שהתכנסה לדון במימוש הסכמי ארושה.
הביארימנה נהרג בהתרסקות, יחד עם נשיא בורונדי סיפריאן נטאריאמירה ורמטכ"ל צבא אוגנדה.
יירוט המטוס טרפד את יישום הסכמי ארושה והיה אות הפתיחה לרצח העם ברואנדה.
בראשית שנות ה-90 הייתה רואנדה מפולגת ומסוכסכת לאחר עשורים רבים של יריבות אלימה בין בני ההוטו והטוטסי.
מאז שתפסו בני ההוטו את השלטון במדינה בראשית שנות ה-60 שררה במדינה מדיניות מפלה כנגד הטוטסי שמצאה פורקן לא אחת בצורת פרעות אלימות.
רבים מבני הטוטסי ברחו צפונה ומצאו מקלט באוגנדה.
בראש המדינה עמד הנשיא ז'ובנל הביארימנה, בן הוטו, אשר החזיק בתפקיד מאז 1973.
בסוף שנות ה-80 הוקם באוגנדה ארגון החזית הפטריוטית הרואנדית, ה-RPF, אשר היה ארגון טוטסי צבאי-פוליטי.
ה-RPF גייס לשורותיו פליטים רבים מבני הטוטסי אשר שהו באוגנדה.
באוקטובר 1990 פתח ה-RPF, בפיקודו של פול קגאמה, במתקפה מול הצבא הרואנדי, אשר הפכה עד מהרה למלחמת האזרחים של רואנדה.
ה-RPF הצליח לתפוס שטח בצפון-מזרח רואנדה, ומאות אלפי בני הוטו נמלטו מהאזור.
במהלך המלחמה אירעו ברחבי רואנדה פרעות רבות נגד הטוטסי.
בניסיון להפסיק את הלחימה לחצו האו"ם, מדינות אפריקה השכנות (אוגנדה, טנזניה, זאיר ובורונדי) ומדינות נוספות (צרפת, בלגיה, ארצות הברית ומדינות נוספות) על הצדדים להתחיל בשיחות שלום.
ביוני 1992 החלו השיחות בין הצדדים.
כבר ביולי הוסכם על הפסקת אש.
בהמשך סוכם על הקמת ממשלה זמנית רחבה שתכלול תשעה עשר שרים: חמישה ממפלגת השלטון (MRND), חמישה מה-RPF, ותשעה אחרים ממפלגות נוספות, כאשר בראשות הממשלה החדשה יעמוד הנשיא המכהן, הביארימנה.
עוד סוכם על החזרת פליטי ההוטו מצפון רואנדה לבתיהם והחזרת פליטי הטוטסי מאוגנדה לרואנדה.
בנוסף, הוסכם כי צבא ה-RPF יתמזג לתוך צבא רואנדה, כאשר חיילי ה-RPF יהוו 40% מכלל החיילים ו-50% מהקצינים בצבא המשותף.
ב-3 באוגוסט 1993 חתמו המשלחות על פרוטוקול ההסכם.
למחרת, ב-4 באוגוסט, חתמו נשיא רואנדה הביארימנה ונשיא ה-RPF אלכסיס קניארנגווה (Alexis Kanyarengwe) על ההסכמים בעיר ארושה.
למרות שהיה חתום על ההסכם, הנשיא הביארימנה הסתייג ממנו.
רבים בסביבתו ובמפלגת השלטון ראו בהסכם כניעה לטוטסי.
גם אנשי צבא רואנדה התנגדו להסכם שחייב את הקטנת הצבא ושיתוף אנשי ה-RPF בו.
ההסתה בתוך רואנדה כנגד הטוטסי גברה.
באוקטובר 1993 התקבלה באו"ם החלטה 872 שעיקרה הקמת כוח משימה לרואנדה.
בנובמבר הגיע לרואנדה כוח האו"ם שמנה כ-2,500 חיילים, מרביתם בלגים.
בדצמבר הגיעו לבירה קיגאלי השרים המיועדים מטעם ה-RPF שהיו אמורים להצטרף לממשלה הזמנית.
ממשלת המעבר לא קמה, ובינואר 1994 עזבו שרי ה-RPF את הבירה.
ב-6 באפריל 1994 התקיימה בדאר א-סלאם שבטנזניה ועידה שהתכנסה כדי לדון בדרכים לממש את הסכם ארושה.
בסיום היום, טס הביארימנה לקיגאלי במטוסו יחד עם נשיא בורונדי סיפריאן נטאריאמירה, רמטכ"ל צבא אוגנדה ואנשים נוספים.
בשעה 20:20, כשהתקרב המטוס לנחיתה, נורו לעברו מספר טילי קרקע-אוויר.
שני טילים פגעו במטוס והוא התרסק.
כל נוסעי המטוס נהרגו, וביניהם הבירימה.
עד היום לא ברור מי אחראי ליירוט המטוס.
מיד לאחר ההתנקשות בהביארימנה החל טבח המוני בטוטסי, שהפך בהמשך לרצח העם ברואנדה.
הסכמי ארושה מעולם לא מומשו.
הסכמי אַברהם הם סדרה של הסכמים לנרמול היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לבין מספר מדינות ערביות.
ההסכמים גובשו ונחתמו בתיווך ארצות הברית בתקופת נשיאותו של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, אשר כינה את ההסכמים "הסכמי אברהם", על שמו של אברהם המקראי, הדמות המקשרת בין הדתות האברהמיות.
ההסכם נחתם ב־15 בספטמבר 2020 בבית הלבן על־ידי ארצות הברית (כמתווכת), איחוד האמירויות הערביות, בחריין וישראל.
לאחר מכן גם מרוקו וסודאן הצטרפו להסכם.
ב-6 בנובמבר 2025 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על הצטרפות קזחסטן להסכמים, מה שמהווה צעד סמלי בעיקר מכיוון שישראל וקזחסטן מקיימות יחסים דיפלומטיים הדוקים מאז 1992.
לאורך שנים קיימה ישראל קשרים חשאיים עם מספר מדינות ערב, ונעשו מאמצים רבים להוציא קשרים אלו לאור.
ב־28 בינואר 2020 הוצגה תוכנית השלום של הנשיא טראמפ.
מספר מדינות ערביות כמו ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות ומרוקו בירכו על תוכנית השלום שנחשבת לפרו-ישראלית.
ב־12 ביוני 2020 פורסם בעיתון ידיעות אחרונות מאמר בו צוטט יוסף אל-עותייבה, שגריר איחוד האמירויות בארצות הברית (המשמש גם כשר המדינה של האמירויות), ואמר כי קיים פוטנציאל ענק לקשרים חמים יותר בין ישראל לאיחוד האמירויות.
הסיבות העיקריות שהובילו להגעה להסכמי אברהם:
שיתוף הפעולה האזורי, הפחד מפני התחזקות איראן, וההבנה של מדינות המפרץ כי ישראל תמיד תתמוך בהם בשל חששה של ישראל מאיראן מה שאין כן ארצות הברית שיכולה לתת יחס אוהד לאיראן.
הבחירות לנשיאות בארצות הברית – לחץ אמריקאי כבד הופעל על נסיכויות המפרץ תחילה ומדינות מוסלמיות באפריקה עקב הבחירות המתקרבות בארצות הברית ורצונו של הנשיא דונלד טראמפ להישגים מדיניים בעייני הציבור האמריקאי והתקשורת (שנחשבת לעיתים כעוינת לו) בטרם הגיעו של יום הבוחר בנובמבר.
הטבות אמריקאיות – מדינות רבות סבורות כי דרך ישראל, בעלת בריתה הקרובה של ארצות הברית, האמריקאים ייטיבו עימם ויעניקו להם הטבות שחשקו בהם לאורך השנים.
בין היתר; מכירת נשק מתקדם לאמירויות, הוצאת סודאן מרשימת המדינות המממנות טרור (הכללה ברשימה זו גוררת החרמה נוקשה וסנקציות בידי ארצות הברית ומדינות המערב) והכרה בסיפוח המרוקאי על סהרה המערבית.
ישראל – המדינות החתומות על ההסכמים יוכלו ליהנות מיצוא ישראלי הכולל טכנולוגיות מים, חקלאות, סייבר ותיירות בזמן שישראל תהנה מייבוא ממדינות אלו.
הסכם אברהם נחתם בטקס חגיגי ב-15 בספטמבר 2020, על מדשאת הבית הלבן על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, שר החוץ של איחוד האמירויות הערביות, עבדאללה בן זאיד אאל נהיאן ושר החוץ של בחריין עבד א-לטיף א-זיאני.
בעת הטקס שיגרו פלסטינים רקטות לעבר אשדוד ואשקלון, 8 מהן יורטו על ידי כיפת ברזל אך רקטה אחת שפגעה באשדוד פצעה מספר אזרחים ישראלים.
שעות טרם נחתם ההסכם בבית הלבן, הבהיר היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כי על פי החוק הישראלי, ראש הממשלה בנימין נתניהו אינו מוסמך לחתום על ההסכם, אלא שר החוץ גבי אשכנזי ששהה בישראל.
ולכן נתניהו נאלץ לבקש מאשכנזי ייפוי כוח.
ההסכם נכנס לתוקף רק לאחר הצבעה בכנסת ב-15 באוקטובר 2020, ואשרורו על ידי ממשלת ישראל ב-25 באוקטובר 2020.
הצהרת הסכמי אברהם – הצהרה כללית, בה מכירות המדינות החותמות בחשיבות השלום בעולם בכלל ובמזרח התיכון בפרט, מביעות אמונה שהדרך להתמודד עם אתגרים היא באמצעות דיאלוג ושיתוף פעולה, ומברכות ומעוּדדות מההתקדמות שהושגה בכינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל לשכנותיה.
על הצהרה זו חתמו ארצות הברית, ישראל, איחוד האמירויות הערביות ובחריין.
ב-6 בינואר 2021, חתמה גם סודאן על הצהרה דומה.
החתימה התבצעה בשגרירות ארצות הברית בח'רטום, בירת סודאן.
הסכם איחוד האמירויות הערביות – ישראל – הסכם לנרמול יחסים מלא בין ישראל לאיחוד האמירויות הערביות, אשר הוגדר כהסכם שלום.
נחתם ב-15 בספטמבר 2020 בטקס חגיגי בבית הלבן, ונכנס בתוקף באוקטובר 2020 – לאחר קבלת אישור מצד הכנסת בישראל ומצד הפרלמנט באיחוד האמירויות.
הסכם בחריין–ישראל – הסכם לנרמול יחסים בין ישראל לבחריין, הוגדר כהצהרת שלום על ידי הצדדים מפאת חוסר הזמן בין החלטת בחריין להצטרף להסכמים – ב-11 בספטמבר – ועד מועד טקס החתימה בבית הלבן ב-15 בספטמבר (לצד ההסכם בין ישראל לאיחוד האמירויות).
ב-10 בנובמבר אושר ההסכם בכנסת.
הסכם ישראל–סודאן – ב-23 באוקטובר 2020 התקיימה שיחת טלפון פומבית משולשת בין נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וראש ממשלת סודאן עבדאללה חמדוכּ.
בשיחה הכריז הנשיא טראמפ על הסכמת ישראל וסודאן להשכין שלום ביניהם, וכי בשבועות הקרובים שני הצדדים ייפגשו כדי לנהל משא ומתן על הסכמי שיתוף פעולה ביניהם.
ב-6 בינואר 2021 חתמה סודאן על הצהרת הסכמי אברהם.
הסכם ישראל–מרוקו – חידוש היחסים בין ישראל למרוקו.
מהודעת חצר המלוכה המרוקאית עלה כי ההסכם יכלול בשלב הראשון פתיחה הדדית של נציגויות ומשרדי מסחר והפעלת טיסות ישירות בין המדינות.
ההסכם נחתם רשמית בארמונו של מלך מרוקו, מוחמד השישי ברבאט, ב-22 בדצמבר 2020.
הסכם ישראל–קזחסטן – הסכם בין מדינת ישראל למדינת קזחסטן בתיווך ארצות הברית, שצפוי להיחתם.
על ההסכם הצפוי הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ב-6 בנובמבר 2025. ההסכם הוא חלק מהסכמי אברהם.
ההסכמים בין ישראל לחלק ממדינות המפרץ יצרו אפקט חיובי ביחסים של ישראל עם מדינות ערביות ומוסלמיות נוספות.
כך למשל ערב הסעודית שתמכה בהסכמים הללו מאחורי הקלעים, אישרה בעקבותם מעבר חופשי של הטיסות הישראליות האזרחיות מעל שטחה לבחריין או איחוד האמירויות.
באוקטובר 2020 נחתם הסכם תעופה בין ישראל וירדן שיאפשר טיסות חוצות במרחב האווירי של שתי המדינות, ירדן וישראל, הן של מטוסים אזרחיים והן של מטוסים צבאיים.
גם סודאן החלה בסוף 2020 לאפשר לטיסות ישראליות לעבור מעל שטחה.
ב-14 ביולי 2022 בעת ביקור הנשיא ביידן בישראל הודיעה ערב הסעודית כי תפתח את המרחב האווירי שלה לטיסות של כל המדינות, שמשמעותה כי טיסות ישראליות אזרחיות לכל יעד יוכלו לעבור מעל שמיה.
ב-23 בפברואר 2023 נפתח המרחב האווירי במדינת עומאן באישור סולטאן עומאן לטיסות מישראל, אשר מקצר את הטיסות למזרח הרחוק ביותר משעתיים.
ב-26 בדצמבר 2025 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו על הכרה בסומלילנד כמדינה עצמאית וריבונית, ועל קיום יחסים דיפלומטיים איתה.
בעקבות זאת הכריז נשיא סומלילנד עבד א-רחמאן מוחמד עבדאללה על נכונותה של סומלילנד להצטרף להסכמי אברהם.
ב־11 באוקטובר 2021 חנך שגריר ארצות הברית לשעבר דייוויד פרידמן את "מרכז פרידמן לשלום מתוך עוצמה" ליישום הסכמי אברהם והרחבתם.
באירוע ההשקה של המרכז, אשר כלל הצגה של פרטי ההסכמים וחשיפת נדבכיהם הכלכליים, השתתפו מזכיר המדינה האמריקאי לשעבר מייק פומפאו, שר האוצר האמריקאי לשעבר סטיבן מנושין, ג'ארד קושנר ואיוונקה טראמפ, ואנשי ממשל נוספים מארצות הברית, מישראל ומהעולם הערבי.
במסגרת האירוע הוקרן לראשונה הסרט התיעודי "הסכמי אברהם".
הסכמה מינית היא הסכמה לעסוק בפעילות מינית.
פעילות מינית ללא הסכמה מינית נחשבת לאונס או לתקיפה מינית אחרת.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, טען האקדמאי לואיס פינו כי על החברה להתקדם למודל תקשורתי מכיל יותר של מיניות, כך שההסכמה המינית תהיה מפורשת וברורה יותר, אובייקטיבית ומרובדת יותר, עם מודל מקיף יותר מאשר "לא פירושו לא" או "כן פירושו כן".
אוניברסיטאות רבות הקימו קמפיינים בנושא ההסכמה המינית.
קמפיינים יצירתיים עם סיסמאות ותמונות מושכות תשומת לב יכולים להיות כלים יעילים להעלאת המודעות לתקיפה מינית בקמפוס ולנושאים אחרים שקשורים לכך.
בקנדה, "הסכמה [מינית] היא ...
הסכמה מרצון של האדם לעסוק בפעילות מינית" ללא ניצול לרעה או ניצול של "אמון, כוח או סמכות", כפייה או איומים.
ניתן לבטל הסכמה מינית בכל רגע.
מאז סוף שנות ה-90 של המאה ה-20, הוצעו מודלים חדשים להסכמה מינית.
הסכם שפייר, שנחתם במהלך הדיאט של שפייר בשנת 1570, היה הסכם שלום בין שתי הממלכות ההונגריות, הונגריה המלכותית בראשות מקסימיליאן השנייה, לבין ממלכת הונגריה המזרחית, שבשליטתו של יאנוש ז'יגמונד זאפויה.
שלא כמו ממלכת קרואטיה האוטונומית, טרנסילבניה בימי הביניים לא הייתה ארץ נפרדת של הכתר הקדוש של הונגריה, אלא הייתה ייחודית מבחינה מנהלית, וחלק בלתי נפרד מממלכת הונגריה מימי הביניים.
מעמדה של טרנסילבניה לאחר ההסכם
יאנוש ז'יגמונד ויתר על תוארו כמלך הונגריה, אולם מקסימיליאן השני הכיר בסמכותו של יאנוש ז'יגמונד כ"נסיך טרנסילבניה" ובתמורה קיבל יאנוש ז'יגמונד את מקסימיליאן השני כמלך הונגריה השליט על נסיכותו.
יאנוש ז'יגמונד הפך לנסיך Transsylvaniae et partium regni Hungariae dominus - נסיך טרנסילבניה וחלק מממלכת הונגריה.
על פי ההסכם, נסיכות טרנסילבניה המשיכה להיות חלק מממלכת הונגריה במובן של המשפט הציבורי.
אמנה זו, בדומה להסכם Nagyvárad הקודם, אישרה את העיקרון של הונגריה מאוחדת.
פרטיום וטרנסילבניה הופקדו בידי יאנוש ז'יגמונד זאפויה, כווסאל של מקסימיליאן.
כפי שצוין לעיל, בית זאפויה כבר החזיקו בנחלה, אך כעת ההבסבורגים הכירו בשלטונם.
במובן מסוים, יאנוש ז'יגמונד החליף את תוארו המלכותי בנחלה.
הסכם שיתוף הפעולה וההגנה בין ארצות הברית ויפן היא אמנה אשר כוננה ברית צבאית בין ארצות הברית ליפן.
האמנה נחתמה לראשונה ב-1951 בפרסידיו של סן פרנסיסקו לאחר חתימת חוזה סן פרנסיסקו בבית האופרה לזכר המלחמה שבעיר.
לאחר מכן, בינואר 1960 נחתם הסכם רחב יותר בוושינגטון די.
כאשר האמנה נחתמה לראשונה בשנת 1951, היא הכילה תקנות וסעיפים שאפשרו לארצות הברית לפעול לשמירת השלום במזרח אסיה ואף להפעיל כוח על סכסוכים פנימיים ביפן.
עם זאת, ההסכם החדש שנחתם ב-1960 לא כלל את הסעיפים האלו.
האמנה החדשה כללה מספר סעיפים לפיהם, ארצות הברית תהיה מחויבת להגנה על יפן ולעדכן אותה לפני שהיא מגייסת את כוחותיה לאזור.
תיקונים אלו נוספו כדי לתקן את אי-השוויון בהסכם מ-1951.
האמנה גם כללה סעיפים בנוגע לשיפור שיתוף הפעולה בין ארצות הברית ליפן בתחום החינוך, הכלכלה, התרבות והמדע.
הסכם הביטחון המקורי בין ארצות הברית ליפן, נכפה על היפנים על ידי ארצות הברית, חתימת הסכם שכזה הוצב כתנאי אמריקאי לסיום הכיבוש האמריקאי של יפן שהחל לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
ההסכם נחתם ב-8 בספטמבר 1951, במקביל לחתימת אמנת סן פרנסיסקו.
להסכם הביטחון המקורי לא היה תאריך סיום או דרך מוגדרת לבטל אותו.
ההסכם אפשר לכוחות האמריקאים המוצבים ביפן להשתמש בכל מקום ביפן לכל מטרה ללא התייעצות מוקדמת עם ממשלת יפן.
כמו כן, היה סעיף שאפשר לכוחות האמריקאים לרסן התנגדות יפנית למהלכים של הצבאים האמריקאים.
ההסכם לא כלל שום סעיף אשר חייב את ארצות הברית להגן על יפן במקרה ותותקף על ידי צד שלישי.
ממשלת יפן החלה לדחוף לשינוי ההסכם כבר שנה לאחר חתימתו, ב-1952. עם זאת, נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר ואנשי ממשלו התנגדו בעקבות התחזקות של תנועות יפניות אנטי-אמריקאיות.
עם זאת, בסופו של יום ארצות הברית הסכימה לשינוי ועדכון ההסכם.
המשא ומתן החל ב-1958, וההסכם החדש נחתם על ידי אייזנהאואר וקישי בטקס בוושינגטון די.
ב-19 בינואר 1960. מנקודת מבט יפנית, ההסכם החדש היה שיפור משמעותי מההסכם המקורי, בעיקר מפני שההסכם החדש חייב את ארצות הברית להגן על יפן במתקפה, ודרש התייעצות מוקדמת עם ממשלת יפן לפני שתשלח את כוחותיה ליפן או לאזור.
כמו כן, ניתנה אפשרות לבטל את ההסכם על ידי הודעה מוקדמת של שנה לפני כניסת הביטול לתוקף.
מכיוון שההסכם החדש היה עדיף על ההסכם הישן, קישי ציפה שהוא יאושר באופן רגוע יותר מההסכם הקודם.
בהתאם לכך, הוא הזמין את אייזנהאואר לבקר ביפן ב-19 ביוני 1960, בין השאר כדי לחגוג את ההסכם שאושר לאחרונה.
אם הביקור של אייזנהאואר היה מתנהל כמתוכנן, הוא היה הופך לנשיא האמריקאי הראשון שביקר ביפן.
אף על פי שההסכם החדש היה טוב יותר ליפנים מאשר ההסכם הקודם, יפנים רבים מכל הקשת הפוליטית התרעמו על הימצאותם של בסיסים צבאיים אמריקאים על אדמת יפן וקיוו להיפטר מההסכם לחלוטין.
ארגון בשם "מועצת העם למניעת תיקון אמנת הביטחון" הוקם כבר בשלבי המשא ומתן המתקדמים, ב-1959 על מנת לתאם את פעולות ההתנגדות האזרחית לאישור ההסכם החדש.
הקבוצות שפעלו תחת הארגון היו איגודי עובדים, ארגוני סטודנטים, איגודי איכרים, ארגוני נשים, פעילי המפלגה הקומוניסטית היפנית ועוד מספר ארגונים שהתנגדו להסכם עם האמריקאים.
בסך הכול ביצעה מועצת העם ארגנה כ-27 מחאות המונית ארצית ממרץ 1959 עד יולי 1960.
מול אופוזיציה פופולרית ברחובות, ואופוזיציה חזקה אף יותר בפרלמנט של יפן, ראש הממשלה קישי הלך ונהיה מיואש יותר להעביר את ההסכם עד הגעתו המתוכננת של אייזנהאואר ליפן ב-19 ביוני.
לבסוף ב-19 במאי 1960. במהלך שנקרא לימים "תקרית ה-19 במאי" קישי פתאום קרא להצבעת בזק על ההסכם.
כאשר חלק מחברי הפרלמנט מטעם המפלגה הסוציאליסטית באופוזיציה הפגינו נגד המהלך, קישי הוציא אותם פיזית מאולמי הפרלמנט על ידי המשטרה.
מעשיו של קישי נתפסו כאנטי-דמוקרטיים ועוררו זעם מכל קצות הקשת הפוליטית.
בעקבות צעדיו של קישי, החלו ההפגנות להיות יותר ויותר גדולות.
עשרות אלפי מפגינים התכנסו מדי יום סביב הפרלמנט היפני.
ב-10 ביוני אלפי מפגינים קפצו על המכונית של דובר הבית הלבן, ג'יימס האגרטי.
ההמון הזועם חתך את צמיגי המכונית, ניפץ את הפנסים ונדנד את המכונית קדימה ואחורה למשל יותר משעה עד שהנוסעים ברכב חולצו על ידי מסוק נחתים אמריקאי.
לבסוף, ב-15 ביוני מספר סטודנטים ניסו להתפרץ למבנה הפרלמנט, דבר שגרם למאבק עז עם המשטרה, מאבק בו נהרגה סטודנטית מאוניברסיטת טוקיו בשם מיצ'יקו קנבה.
נואש להישאר מספיק זמן בתפקיד על מנת שיכול לארח את אייזנהאואר, קיווה קישי שיכול להבטיח את השקט ברחובות בזמן ביקורו של אייזנהאואר על ידי שימוש בכוחות ההגנה היפנים ובסיוע של עשרות בריונים שיביאו מקורביו של קישי לעזור לאנשי הצבא.
עם זאת, לא היה מנוס מלבטל את ביקורו של אייזנהאואר מחשש כי לא יהיה ניתן להבטיח את ביטחונו האישי בזמן הביקור.
לאחר שהכריז כי הביקור יבוטל, התפטר קישי מתפקידו כראש הממשלה על מנת לדכא את ההפגנות הנרחבות נגד מעשיו.
סוגיה מרכזית בדיונים על ההסכם הייתה על המשך הנוכחות הצבאית האמריקאית הכבדה במחוז היפני הקטן אוקינאווה.
בסיסי הצבא האמריקאי מכסים כחמישית מאוקינאווה ולמעשה, כ-75% מהכוחות האמריקאים ביפן היו במחוז הזה.
מחלוקות, חיכוכים ובעיות סביבתיות הקשורות לבסיס גרמו לאוקינאוואנים רבים להרגיש שאף על פי שהסכם הביטחון עשוי להועיל לארצות הברית ויפן כולה, הם נושאים חלק בלתי מידתי בנטל וסובלים רבות מההשלכות של ההסכם.
על אף ההתנגדות הרבה להסכם במהלך אישורו בינואר 1960, היפנים החלו עם הזמן לקבל את הברית ואף לתמוך בהמשך קיומה.
על פי סקר שנערך בשנת 2007, כ-73.4% מהאזרחים היפנים תמכו בברית בין ארצות הברית ליפן ובירכו על הנוכחות האמריקאית ביפן.
ב-2012 הבהירה ארצות הברית כי על אף המחלוקות בנוגע לאיי סנקאקו בין היפנים לסין העממית, מחלוקת שהגיעה לשיאה באותה שנה, ההסכם תקף גם לאיי סנקאקו.
באפריל 2019 אישרו יפן וארצות הברית כי מתקפות סייבר מכוסות גם הן בהסכם.
שתי המדינות הבטיחו גם להגדיל את שיתוף הפעולה הביטחוני בתחום לוחמת סייבר ולוחמה אלקטרונית.
הסכמה הדדית היא סדרת טלוויזיה רוסית מסוגת מותחן פסיכולוגי, בבימויה של ולריה גאי גרמניקה.
העלילה מתמקדת בבעיית האלימות נגד נשים והמאבק לצדק.
את התפקיד הראשי מגלמת סבטלנה איוואנובה.
הצילומים החלו ב-3 באוגוסט 2021.
הדמות הראשית של הסדרה היא מורה צעירה בשם אנה פיודורובה.
היא פונה למשטרה עם הצהרה על אונס קבוצתי שבוצע בה.
לדבריה, במהלך טיול משותף ביאכטה היא ספגה אלימות מצד קבוצת גברים משפיעים בעיר המקומית.
אמירה זו מעוררת תגובה אלימה מצד התושבים.
במקרה זה, עיקר הגינוי אינו נגד האנסים לכאורה, אלא כלפי המורה עצמה.
חוקר מנוסה מתחיל לעסוק בחקירה רגע לפני פרישתו.
הוא רוצה להשיג צדק ולהעניש את האחראים, אך עומד בפני קשיים חמורים.
הבלש לומד שבעבר, אנה הייתה בקשר קרוב עם תלמידה ונאלצה לחזור לעיר הולדתה כדי להימנע מפרסום העניין.
אירועי הסדרה מתפתחים במקביל בשני קווים - בהווה, המראה כיצד מתנהלת החקירה, ובעבר, המספר אילו אירועים הביאו את המורה ליאכטה.
לדברי המפיק הכללי של הסדרה, דנילה שראפוב, התסריט לפרויקט נכתב במשך שש שנים.
צילומי הסדרה החלו ב-3 באוגוסט 2021 במוסקבה ובקרים והסתיימו ב-30 בספטמבר 2021. ההפקה בוצעה בשיתוף פעולה עם חברת הסרטים MTS Media (חברה בת של MTS) ו-Mediaslovo, עבור שירות Kion.
הסכם שבע עשרה הנקודות (רשמית:הסכם בין הממשלה המרכזית העממית והממשלה המקומית של טיבט בנוגע לצעדים לשחרור השלו של טיבט) הוא הסכם שנחתם ב-23 במאי 1951 ונוגע למעמדה של טיבט.
ההסכם נחתם בין הרפובליקה העממית של סין וטיבט, ואושרר על ידי הדלאי למה ה-14 באמצעות הטלגרף ב-24 באוקטובר 1951.
ב-18 באפריל 1959, פסל הדלאי למה את ההסכם בטענה שהוא נחתם בכפייה.
הממשלה הטיבטית הגולה שהוקמה מספר שנים אחרי חתימת ההסכם, מתייחסת גם היא להסכם כלא תקף, אם כי נגופוי נגוואנג ג'יגמה, ראש המשלחת הטיבטית שחתמה על ההסכם, טוען שלא הופעל כל לחץ לחתום עליו.
אחרי נפילת שושלת צ'ינג ב-1912, טובטן גיאטסו, הדלאי למה ה-13, הכריז על עצמאות טיבט.
הכרזת העצמאות הזו ספגה התנגדות מצד ממשלת סין.
ב-1 באוקטובר 1949, שלח הפאנצ'ן לאמה ה-10 מכתב ובו בירך את הרפובליקה העממית של סין, שהוקמה באותו יום.
במכתב הוא הוסיף ואיחל לשחרור טיבט.
ב-6–7 באוקטובר 1950 חצה הצבא הסיני את נהר ג'ינשה, והביס את צבא טיבט עד 19 באוקטובר.
במקום להמשיך ולהתקדם בטיבט, סין ביקשה ממנה לשלוח נציגים לבייג'ינג כדי שידונו בהסכם.
לפי הדלאי למה, טיוטת ההסכם נכתבה על ידי סין והנציגים מטיבט לא הורשו להציע תיקונים.
במהלך שהותם בבייג'ינג, סין לא אישרה לנציגים לדון עם הממשלה בלהסה.
המשלחת לא הוסמכה לחתום על הסכם, אך בסופו של דבר נכנעה ללחץ הסיני לאפשר את החתימה באמצעות חותמות ייעודיות.
העם הטיבטי יתאחד ויגרש את כל הכוחות האימפריאליסטיים מטיבט; העם הטיבטי יחזור למשפחת המולדת הגדולה – הרפובליקה העממית של סין.
הממשלה המקומית של טיבט תסייע לצבא השחרור העממי להיכנס לטיבט ותייצב את ההגנות הלאומיות.
בהתאם למדיניות כלפי לאומים שנקבעה בתוכנית המשותפת של הוועידה המדינית הפוליטית של העם הסיני, לעם הטיבטי יש את הזכות להקים אוטונומיה לאומית תחת ההנהגה של ממשלת סין העממית.
השלטון המרכזי לא ישנה את השיטה הפוליטית הקיימת בטיבט.
השלטון המרכזי לא ישנה גם את המעמד, התפקיד והכוח הקיים של נציגי הדלאי לאמה.
המעמד, התפקיד והכוח הקיים של הפאנצ'ן לאמה לא ישתנה.
המעמד הקיים, תפקידיהם וסמכויותיהם של הדלאי לאמה ושל הפאנצ'ן לאמה מתייחסים למעמדם, תפקידיהם והסמכויות שלהם כאשר היו ביניהם יחסים ידידותיים.
תונהג מדיניות חופש פולחן דתי כפי שנקבע בתוכנית המשותפת.
האמונות, המנהגים וההרגלים הדתיים של העם הטיבטי יכובדו, ומנזרי הלאמה יהיו מוגנים.
השלטון המרכזי לא ישפיע על שינוי בהכנסות המנזרים.
הכוח הטיבטי יאורגן מחדש בהדרגה כחלק מצבא השחרור העממי, ויהפוך לחלק מכוח ההגנה של הרפובליקה העממית של סין.
השפה המדוברת והכתובה ומערכת החינוך של העם הטיבטי יפותחו צעד אחר צעד בהתאם למצב הקיים בטיבט.
החקלאות, גידול העדרים, התעשייה והמסחר יפותחו צעד אחר צעד בהתאם למצב הקיים בטיבט.
בעניינים הנוגעים למספר רפורמות בטיבט, לא תהיה כפייה מצד השלטון המרכזי.
הממשלה המקומית של טיבט תיישם רפורמות בהתאם להחלטותיה, ואם הציבור יעלה דרישות לרפורמות, הן ייושבו בהתייעצות עם ההנהגה בטיבט.
במידה ופקידים פרו–אימפריאליסטים ופרו–קוומינטנג יתנתקו בנחישות מיחסים עם האימפריאליזם והקוומינטנג, ולא יעסקו בחבלה או בהתנגדות, הם עשויים להמשיך לכהן בתפקידם ללא קשר לעברם.
צבא השחרור העממי הנכנס לטיבט יציית לכל המדיניות האמורה, וגם יהיה הוגן במסחר, ולא ייקח אף לא מחט או חוט מהעם.
כדי להבטיח את יישום הסכם זה, ממשלת העם המרכזית תקים ועדה צבאית ומנהלתית ומפקדת צבאית בטיבט, ומלבד הצוות שיישלח על ידי הממשלה המרכזית – תקלוט כוח אדם טיבטי מקומי ככל הניתן.
כוח אדם טיבטי שייקח חלק בוועדה הצבאית והמנהלתית עשוי לכלול גורמים פטריוטיים מהשלטון המקומי של טיבט, מהמחוזות השונים וממנזרים; רשימת השמות תוגדר לאחר התייעצות בין הנציגים שקבעה ממשלת העם המרכזית לבין גורמים שונים הנוגעים בדבר, ותוגש למינוי ממשלת העם המרכזית.
הכספים הדרושים לוועדה הצבאית והמנהלתית, מפקדת האזור הצבאי וצבא השחרור העממי הנכנס לטיבט יסופקו על ידי ממשלת העם המרכזית.
הממשלה המקומית של טיבט צריכה לסייע לצבא השחרור העממי ברכישה והובלה של מזון, מספוא ושאר צורכי היומיום.
הסכם זה ייכנס לתוקף מייד לאחר החתימה עליו.
המשלחת הטיבטית התנגדה בתחילה לסעיף 1 ול"פלישה של כוחות אימפריאליסטיים", אך הודתה מאוחר יותר שייתכן וישנם כוחות כאלה שפועלים בטיבט מבלי שהיו מודעים אליהם.
סעיפים 2 ו-3 התייחסו ל"ממשל מקומי", אם כי המשמעות של "אוטונומיה לאומית אזורית" לא נדונה, בשל העובדה שהמשלחת מטיבט הניחה שהסטטוס קוו יישמר.
המשלחת ניסתה לצמצם את ההתייחסות לפאנצ'ן לאמה בסעיפים 5 ו-6, אולם סין התעקשה שהוא והדלאי לאמה יקבלו יחס זהה; או ששניהם יוגנו בהסכם, או שאף אחד, ולכן הטיבטים קיבלו גם את סעיף זה.
מחלוקת חריפה בסעיף 8, בנוגע לפירוק הצבא הטיבטי, נפתרה בהבטחה לדון בכך שוב מאוחר יותר.
הסעיף שזכה לתשומת הלב הרבה ביותר היה 15, בשל העובדה שהקמת ועדה מטעם השלטון המרכזי סותרת את סעיף 11 ובו ניתנה לטיבט הסמכות לערוך רפורמות בעצמה.
יתר הסעיפים התקבלו בלי התנגדות, או עם התאמות קלות בתרגום.
כדי למנוע מבוכה מהסינים, הוסכם שסוגיות כמו קיום הצבא הטיבטי יידונו בהמשך בהסכמים חשאיים.
ההסכם נחתם על ידי נגופוי נגוואנג ג'יגמה, ראש המשלחת מטיבט, ואושרר על ידי ממשלת טיבט מספר חודשים מאוחר יותר.
בנוסף, הדלאי לאמה ערך הצהרה לציבור ובה אשרר את ההסכם, וכן שלח לבייג'ינג טלגרף ובו הביע את הסכמתו:
לפי הממשלה הטיבטית הגולה, כמה חברים בקבינט הטיבטי, דוגמת ראש הממשלה, לא קיבלו את ההסכם.
אולם האספה הלאומית של טיבט "בעודה מכירה בנסיבות המקלות שבהן נאלצו הנציגים לחתום על "ההסכם", ביקשה מהממשלה לקבל אותו".
החתימה על הסכם שבע עשרה הנקודות נחשבה בהמשך ללא חוקית לפי הקהילה הטיבטית הגולה, וכי הנציגים נאלצו לחתום עליו בכפייה, תוך שימוש בחותמות מזויפות.
כמו כן נטען שנאסר עליהם לשנות את ההסכם או לתקשר עם להסה.
לפי מלווין גולדשטיין, מומחה לענייני טיבט, ההסכם עשוי להיות תקף גם אם נחתם תחת איום צבאי סיני, אך לא אם לנציגים לא הייתה הסמכות לחתום עליו: "הסינים אמנם הכינו חותמות חדשות, אבל אלו היו חותמות אישיות שעליהן חרוט שמו של כל נציג.
מלבד זאת, לא היו חותמות ממשלתיות מזויפות.
חלק מהבלבול נובע מכך שלראש המשלחת היה החותם של מושל מזרח טיבט, אך הוא בחר שלא להשתמש בו.
החותם הזה לא היה הרשמי של הממשלה הטיבטית, ולכן אי השימוש בו לא הפחית מתוקף ההסכם.
באוטוביוגרפיה שלו, הדלאי לאמה מציין שהנציגים הטיבטים טענו שהם נאלצו "בכפייה" לחתום על ההסכם..
תחושת הכפייה שלהם נובעת מהאיום הסיני להשתמש שוב בכוח צבאי בטיבט בהיעדר הסכם, אולם על פי המשפט הבינלאומי אין בכך כדי לפסול הסכם.
כל עוד לא הייתה אלימות פיזית נגד החותמים, ההסכם תקף.
אולם, תוקפו של ההסכם מושתת על סמכות החותמים לסיים את ההסכם, וזאת, כפי שראינו בבירור, לא היה כך.
במובן זה, לדלאי לאמה הייתה סיבה להתנער ממנו.
בספטמבר 1951 הודיעה ארצות הברית לדלאי לאמה שכדי לקבל את תמיכתה עליו לצאת מטיבט ולהתנער פומבית מההסכמים ש"נכרתו בכפייה" בין נציגי טיבט לקומוניסטים הסינים.
ב-26 במרץ 1959, שמונה שנים אחרי החתימה והאשרור של ההסכם, הגיע הדלאי לאמה ללהונטסה דזונג, שם התנער מההסכם.
ב-20 ביוני, במסיבת עיתונאים חזר ודחה את ההסכם באומרו "מאז שסין עצמה הפרה את תנאי ההסכם שלה, לא צריכה להיות כל סיבה חוקית להכיר בו".
הסעיפים הכי חשובים שסייעו לסינים היו 1, 8 ו-14. סיפוח טיבט, והטמעת המנהגים הסיניים בטיבט היו חיוניים לסין.
בנוסף, הסעיף ה-14 העניק לסין את השליטה על יחסי החוץ של טיבט.
כמו כן, סעיף 8 הבטיח את היטמעות האוכלוסייה הטיבטית באוכלוסייה הכללית.
ביחס לשפה המדוברת, שפת להסה עברה תקופות שונות של קידום ודחייה בבתי הספר, וכיום השימוש בה פחת לעומת עשורים קודמים.