tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל כפר כס שימש כמרכז חברתי-פוליטי וכלכלי של הכפרים שבנפה.
כפר הכס היה המרכז האדמיניסטרטיבי של המשפחה או החמולה השלטת באזור, וחלקם היו גם מרכזים של מסדרים סוּפיים שונים, במיוחד הקאדריה.
החמולות המובילות של האזור שמרו על קשרים עם חמולות אחרות באמצעות רשתות חסות ובריתות, וקיימו יחסים דומים עם חמולות סוחרים עירוניים.
הקשר של השייח'ים לרשויות נבע מתפקידם כגבאי מיסים מקומיים מטעם הממשלה.
השייח'ים ביססו את שלטונם על כוחם.
הם היו באי כוח השלטון המרכזי וגבו מהאיכרים מיסים, אך בה בעת יצרו מעין אוטונומיה מקומית ושימשו כחוצץ בין האיכר לבין השלטונות שלא היו בני האזור ולא הכירו את הדמויות והמנהגים.
השייח'ים הציעו לאיכרים הגנה, בתמורה לנאמנות והנכונות להתגייס למליציה המקומית, במקרה של איום מבחוץ.
לרוב, השייח'ים כרתו בריתות עם שייח'ים שכנים וכן עם המנהיגים בערים הגדולות וכך יצרו לעצמם רשת הגנה סביבתית רחבה.
מתוקף מעמדם, השייח'ים לא רק שלטו על גידול היבולים ונתיבי המסחר בהם, אלא גם שימשו כבוררים בסכסוכים, וכאוכפי החוקים השבטיים.
כשנפוליאון צר על עכו ב-1799 ונשקפה סכנה לשלטון העות'מאני, שלחו החמולות השליטות בכפרי הכס כוחות כדי לסייע בבלימת הפלישה הצרפתית.
כפרי הכס גם איחדו כוחות במהלך מרד האיכרים בארץ ישראל ב-1834 נגד צווי הגיוס של מוחמד עלי ממצרים.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, עם ביצוע רפורמות הטנזימאט במשטר העות'מאני, חלו שינויים גם בשיטת המינהל הפוליטי של אזור ההר.
השלטון המרכזי העביר את הסמכוית לידי השליטים העירוניים, בכל כפר מונה מוכתר ובכך תם עידן השייח'ים האזוריים ושלטון כפרי הכס.
האדריכלות של כל ארמון או מצודה הושפעה רבות מסגנון הבנייה שהיה מקובל בערים, בניגוד לאדריכלות הפשוטה יותר של בתי איכרים.
בכל מבנה כזה היה אגף לגברים שנקרא בשם העות'מאני "הסָלמלוכּ" (السلملك), אגף סגור עבור נשות הבית – "החָרמליק" ("الحرملك") שהייתה לו דלת רק לאזור הפנימי, היו החלקים המִנהליים ומוסדות הציבור (לרוב באגף נפרד, או במבנים סמוכים) והיה האזור הפתוח לאירוח.
כפרה הוא רומן מטא-בדיוני משנת 2001 מאת הסופר הבריטי איאן מקיואן.
עלילת הרומן מתרחשת בשלוש תקופות: אנגליה ב-1935, אנגליה וצרפת ב-1940 במלחמת העולם השנייה ואנגליה ב-1999. הוא עוסק בטעות חצי תמימה של נערה מהמעמד הגבוה שהורסת חיים, את הבגרות שלה ושל קורבנותיה בצל הטעות ההיא, והרהור על אופי הכתיבה.
הרומן נחשב כאחת מיצירותיו הטובות ביותר של מקיואן, והיה מועמד לפרס בוקר לסיפורת לשנת 2001. בשנת 2010, המגזין "טיים" כלל את הרומן ברשימת 100 הרומנים הגדולים ביותר בשפה האנגלית מאז 1923.
בשנת 2007, הספר עובד לסרט עטור פרסי BAFTA ופרס אוסקר באותו שם, בבימויו של ג'ו רייט ובכיכובם של סרשה רונאן, ג'יימס מק'אבוי וקירה נייטלי.
בראיוני טליס, נערה אנגלייה בת 13 עם כישרון כתיבה, מתגוררת באחוזה הכפרית של משפחתה עם הוריה ג'ק ואמילי טליס.
אחותה הגדולה ססיליה סיימה לאחרונה את לימודיה באוניברסיטת קיימברידג' יחד עם רובי טרנר, בנה של המנקה בבית משפחת טליס וחבר ילדות של ססיליה, שאת השכלתו האקדמית מימן ג'ק טליס.
בקיץ 1935, בני הדודים מצד האם של בראיוני, לולה בת ה-15 והתאומים בני ה-9 ג'קסון ופיירו, מתארחים באחוזת טליס, במהלך הגירושים של הוריהם.
בראיוני כתבה מחזה בשם "תלאותיה של ארבלה", והיא מנסה להעלותו בפני המשפחה בהשתתפותם של שלושת בני הדודים, אך אינה מצליחה בכך.
אחיהן הגדול של בראיוני וססיליה, לאון, חוזר מלונדון, מלווה בחברו מאוניברסיטת אוקספורד, התעשיין האמיד פול מרשל.
ססיליה ורובי מתעמתים על אגרטל יקר, ועקב כך נשבר חלק ממנו ונופל לתוך בריכת מזרקה.
ססיליה פושטת את בגדיה העליונים וצוללת לבריכה כדי למשות את חלק האגרטל, ומפתיעה את רובי בצעד זה.
בראיוני, הצופה באירוע מחלון בית האחוזה, מבולבלת ומסוקרנת מהמעשים של ססיליה ורובי, שאינם מובנים לה.
היא מקבלת השראה להתחיל לכתוב סיפור של , והקורא מתבשר שזה יהפוך בסופו של דבר לסימן ההיכר של הסיפורת שלה.
בעקבות התקרית ליד הבריכה, רובי מבין שהוא נמשך לססיליה, וכותב טיוטות אחדות של מכתב אהבה אליה.
הוא נותן את המכתב לבראיוני כדי שתמסור אותו לססיליה.
הוא נותן לה מבלי משים טיוטה שהתכוון לזרוק, המכילה התייחסות גסה ("בחלומותי אני נושק לכּוּס שלך, לכוס הלח והמתוק שלך.".
כשרובי מבין את טעותו, בראיוני כבר חזרה לבית עם מכתבו.
בניגוד להנחיותיו של רובי, בראיוני פותחת את המכתב וקוראת אותו.
היא מזועזעת מהשפה הוולגרית שלו, ומשתכנעת שרובי מתכוון לפגוע בססיליה.
לולה הפצועה מתנחמת אצל בראיוני, ומספרת שאחיה הצעירים תקפו אותה, למרות שמשתמע שהיה זה פול מרשל, שיש לו שריטה ארוכה על פניו.
בראיוני מספרת על תוכן המכתב ללולה, שמתייגת את רובי כ"מניאק", ומאששת את רגשותיה של בראיוני שרובי מתכוון לפגוע בססיליה.
רובי מגיע לבית האחוזה לארוחת ערב משפחתית, ומתוודה על רגשותיו בפני ססיליה, והיא מגיבה בעין יפה.
מאוחר יותר באותו ערב, בראיוני נכנסת לחדר הספרייה, שבו רובי וססיליה מקיימים יחסי מין.
בראיוני מאמינה שהיא קטעה מתקפה מרושעת על ססיליה, ועומדת המומה בזמן שרובי וססיליה יוצאים במהירות.
בארוחת הערב שוררת מתיחות, ומתגלה שהתאומים ברחו.
הסועדים נחלקים לצוותים ויוצאים לחפש את התאומים.
ססיליה הולכת עם לאון, רובי ובראיוני יוצאים כל אחד לחוד.
בחושך, בזמן שכולם מחפשים את התאומים, בראיוני מגלה את בת דודתה לולה נאנסת על ידי תוקף שאף אחת משתיהן לא יכולה לראות בבירור, והתוקף בורח.
בראיוני, משוכנעת שזה היה רובי, גורמת ללולה להסכים שכנראה שמעה את קולו של רובי.
שתיהן חוזרות לבית האחוזה, ובראיוני מזהה את רובי בפני השוטרים שהוזעקו כאנס, בטענה שראתה את פניו בחושך.
לולה מורדמת על ידי הרופא המקומי, ססיליה צורחת על בראיוני ומסתגרת בחדרה, ופול מרשל חולק סיגריות עם השוטרים.
רובי לא חוזר, והמשפחה והשוטרים נשארים ערים ומחכים לו.
עם עלות השחר, רובי מופיע עם ג'קסון ופיירו, לאחר שמצא והציל אותם.
הוא נעצר במקום ונלקח משם, כשרק ססיליה ואמו מאמינים למחאותיו על חפותו.
בראיוני מרוצה מהתוצאה הזו לגרסתה לאירועים, שבה היא הגיבורה ורובי הנבל.
עד לתחילת מלחמת העולם השנייה, רובי שהה במאסר.
הוא וססיליה התכתבו, שומרים על אהבתם זה לזה.
רובי השתחרר מהכלא בתנאי שיתגייס לצבא הבריטי.
ססיליה סיימה הכשרה כאחות, וניתקה כל קשר עם בני משפחתה בגלל התפקיד שמילאו בהפללת רובי.
זמן קצר לפני שרובי יוצא למלחמה בצרפת, הם נפגשים פעם אחת למשך חצי שעה, בהפסקת הצהריים של ססיליה.
המפגש המחודש שלהם מתחיל במבוכה, אבל הם חולקים נשיקה לפני שהם נפרדים.
כשהוא בצרפת הם המשיכו בקשר מכתבים, וכל מכתב מססיליה הסתיים במילים "מחכה לך.
בצרפת מתנהלת מלחמה קשה, והצבא הבריטי נסוג לדנקרק.
רובי הפצוע עושה רגלית את דרכו לשם, לאורך כארבעים ק"מ, בלוויית שני רב"טים.
בדרכם הם נתונים להפצצות של מטוסי שטוקה, וחווים את אימי המלחמה: גופות של אזרחים וחיילים, פצועים רבים והרס רב.
לאחר מעבר סכנות רבות, רובי מצליח להגיע לדנקרק, יום לפני תחילת הפינוי אל חופי בריטניה.
בדרכו לדנקרק הוא חושב על אהבתו לססיליה ועל שנאתו לבראיוני - "לא נראה לו שטינתו אליה תימחה אי פעם.כן, היא הייתה ילדה בעת ההיא, והוא לא סלח לה.
זה הנזק שלא יימחה." בסופו של דבר הוא מסיק שבראיוני הייתה צעירה מכדי שתישא במלוא האשמה, ומחליט לעודד את ססיליה לחדש את הקשר עם משפחתה.
בראיוני חשה חרטה על העוול שגרמה.
בגיל שמונה עשרה נמנעה מלהירשם ללימודים באוניברסיטת קיימברידג' ובמקום זאת היא אחות מתלמדת בבית חולים בלונדון.
היא הבינה את מלוא הטעות שלה ומחליטה שהיה זה פול מרשל, ידידו של לאון, שאותו ראתה תוקף את לולה.
בראיוני ממשיכה לעסוק בכתיבה, והיא כותבת יומן על חוויותיה בבית החולים, "מעולם לא אבד לה עונג הילדות הזה, לראות דפים מכוסים בכתב ידה." סיפור ארוך שכתבה, בהשראת מערכת היחסים של רובי וססיליה, נדחה על ידי כתב עת ספרותי, במכתב דחייה המפרט את הליקויים בנובלה אך מעודד אותה להמשיך לכתוב.
בבית החולים היא נדרשת לטיפול אינטנסיבי בפצועי המלחמה הרבים המגיעים אליו.
אביה של בראיוני מגלה לה שפול מרשל ובת דודתה לולה עומדים להינשא זה לזה.
בראיוני לוקחת יום חופשה והולכת להשתתף בטקס החתונה, בידיעה שלולה מתחתנת עם האנס שלה.
בראיוני שוקלת לגלות זאת במהלך החתונה, אך לא עושה זאת.
בהמשך היום, היא ניגשת לביקור אצל ססיליה, המסכימה לפגוש אותה לאחר שנים שלא התראו.
בזמן שבראיוני מתנצלת בפני ססיליה, רובי מופיע במפתיע מחדר השינה.
הוא גר עם ססיליה בזמן שהוא בחופשה מהצבא.
רובי מביע את זעמו על בראיוני, אך ססיליה מרגיעה אותו.
ססיליה ורובי מסרבים לסלוח לבראיוני, שבכל זאת אומרת להם שהיא תנסה לתקן את הדברים.
היא מבטיחה להתחיל בהליכים המשפטיים הדרושים כדי להביא לזיכויו של רובי, למרות שפול מרשל לעולם לא יישא באחריות לפשע שלו בגלל נישואיו ללולה.
כשבראיוני נפרדת מססיליה ורובי, היא אופטימית לגבי תפקידה בזיכוי של רובי, חושבת שמה שנדרש ממנה הוא "טיוטה חדשה, כפרה, והיא הייתה מוכנה להתחיל."
הרומן מסתיים בנקודה זו, עם חתימה "ב"ט, לונדון 1999".
החלק האחרון, שכותרתו "לונדון, 1999", מסופר על ידי בראיוני עצמה בצורה של דף ביומנה.
כיום, בת 77, היא סופרת מצליחה אשר אובחנה לאחרונה עם שיטיון וסקולרי, כך שהיא עומדת בפני ירידה מהירה ביכולתה הנפשית.
הקורא לומד שבראיוני היא המחברת של החלקים הקודמים של הרומן.
בראיוני משתתפת במסיבת יום הולדת לכבודה בבית משפחת טליס, שם מציגים ילדי משפחת טליס את "תלאותיה של ארבלה", המחזה שבראיוני בת ה-13 כתבה וללא הצלחה ניסתה להעלות עם בני דודיה בקיץ 1935. לאון ופיירו נוכחים, ג'קסון נפטר חמש עשרה שנים קודם, ולולה בחיים אבל לא משתתפת.
בראיוני מגלה לקורא שרובי טרנר מת מאלח דם בחופי דנקרק, שססיליה נהרגה מספר חודשים לאחר מכן כאשר פצצה הרסה את תחנת הרכבת התחתית בֵּלַם במהלך הבליץ, וכי הסיפור שבראיוני פגשה אותם יחד ב-1940 היה בדיה.
בראיוני אמנם השתתפה בחתונה של לולה עם פול מרשל, אבל מתוודה שהייתה פחדנית מכדי לבקר אצל ססיליה השכולה.
הרומן, שלדבריה נכון עובדתית מלבד הפרט שרובי וססיליה התאחדו מחדש, הוא הניסיון שלה לכפר על מה שעשתה להם.
בראיוני מצדיקה את הסוף הטוב שהמציאה בכך שהיא לא רואה איזו מטרה ישרת סיפור "חסר רחמים".
היא כותבת, "נוח לי לחשוב שלא מחנת חולשה או התחמקות, אלא בתור מעשה אחרון של טוב־לב, עמידה ענגד חדלון וייאוש, נתתי לנאהבי לחיות ואיחדתי אותם בסוף".
בראיוני טליס - האחות הצעירה של לאון וססיליה טליס, בת 13 בתחילת הרומן, מילדותה היא סופרת שאפתנית.
גורמת לשליחת רובי טרנר לכלא כשהיא טוענת ללא הצדקה שהוא תקף את לולה.
הרומן מספר את השינוי שלה מילדה לאישה ככל שהרומן מתקדם.
בסוף הרומן, כשהיא בת 77, בראיוני הבינה את מעשיה הפסולים בילדותה ומחליטה לכתוב את הרומן כדי למצוא כפרה.
ססיליה טליס - הבת האמצעית במשפחת טליס.
ססיליה התאהבה בחברהּ מילדותה, רובי טרנר.
כאשר רובי הואשם לשווא באונס, ססיליה מאבדת אותו לכלא ולמלחמה, ובוחרת לא לנתק קשר עם בני משפחתה, שתמכו בהפללה זו.
לאון טליס - הבן הבכור במשפחת טליס.
מגיע לביקור באחוזת הוריו, ומביא איתו את חברו פול מרשל.
אמילי טליס - אמם של בראיוני, ססיליה ולאון, סובלת ממיגרנות קשות.
ג'ק טליס - אביהם של בראיוני, ססיליה ולאון.
עובד בלונדון במשרה ממשלתית, ולעיתים קרובות לן מחוץ לביתו כנראה משום שהוא מנהל רומן.
רובי טרנר - בנה של גרייס טרנר, המתגוררת בשטח אחוזת טליס.
לאחר שגדל עם לאון, ססיליה ובראיוני, הוא מכיר את המשפחה היטב.
הוא למד באוניברסיטת קיימברידג' עם ססיליה וכשהם חוזרים הביתה לאחר סיום הלימודים, הם מתאהבים.
רובי נשלח לכלא לשלוש שנים וחצי, לאחר שבראיוני מאשימה אותו לשווא באונס לולה.
גרייס טרנר - אמו של רובי טרנר.
כמנקה בבית המשפחה קיבלה אישור מג'ק טליס לגור בשטח האחוזה.
כאשר בנה מואשם לשווא באונס לולה, רק היא וססיליה מאמינים שהוא חף מפשע, וגרייס בוחרת לעזוב את משפחת טליס.
לולה קווינסי - נערה בת 15, בת דודה של בראיוני, ססיליה ולאון.
היא באה, יחד עם אחיה התאומים, להתארח אצל בני הזוג טליס לאחר גירושי הוריה.
היא נאנסת בעת שהותה באחוזת טליס.
מופיעה מאוחר יותר ברומן כאישה בוגרת, נשואה לפול מרשל.
ג'קסון ופיירו קווינסי - אחיה התאומים בני התשע של לולה ובני דודים של בראיוני, ססיליה ולאון.
הם באים, יחד עם אחותם, להתארח אצל בני הזוג טליס לאחר גירושי הוריהם.
בראיוני רוצה שהתאומים ייקחו תפקיד במשחק שלה, אבל מחלוקות אומרות שהמחזה מבוטל, ומרגיז את שניהם.
פיירו מופיע בסוף הרומן כאדם זקן בזמן שאחיו מת.
דני הרדמן – בנו של ההנדימן של משפחת טליס.
רובי וססיליה חושדים שהוא אנס את לולה עד שבראיוני אומרת להם אחרת, מה שגרם לרובי לומר שהם חייבים לו התנצלות.
פול מרשל - חבר של לאון.
הוא אנס את לולה באחוזת טליס לאחר רדת החשכה, אך בראיוני מעידה שרובי אנס את לולה.
כעבור שנים אחדות לולה ופול מתחתנים.
פול מרשל הוא גם הבעלים של מפעל שוקולד המייצר חטיפי שוקולד המסופקים לצבא, ומכניסים לו הון רב.
רב"ט נֵטְל ורב"ט מייס - שני רב"טים המלווים את רובי בדרך לפינוי מדנקרק.
בטי - המשרתת של משפחת טליס.
הרומן מתייחס גם לשני מבקרי ספרות: סיריל קונולי ואליזבת בואן.
הרומן מסופר על ידי מספר בגוף שלישי, אך בהדרגה מתברר לקורא שכותבת הרומן היא אחת מגיבורותיו, בראיוני.
בחלק השני של הרומן מסופר שבראיוני מסרה סיפור ארוך שלה לכתב עת ספרותי.
מכתב הדחייה שקיבלה מלמד ששם הסיפור הוא "שתי דמויות על יד המזרקה", והניתוח המפורט של הסיפור מלמד עד כמה הוא זהה לחלקו הראשון של הרומן "כפרה".
זהו רמז בולט לכך שבראיוני היא שכתבה את הרומן שלפנינו.
עניין זה הופך לברור יותר מהחתימה שבסוף החלק השלישי, "ב"ט", כלומר בראיוני טליס.
היא מציינת: "משימתי בת חמישים ותשע השנים תמה.
היה פשע – הפשע של לולה, של מרשל, ושלי – ומהגרסה השנייה ואילך התחלתי לתאר אותו.
ראיתי לי לחובה לא להסתיר דבר – השמות, המקומות, הנסיבות המדויקות – את הכל תיארתי כתיעוד היסטורי." עם זאת היא מתוודה שבגרסה האחרונה שינתה את גורלם של ססיליה ורובי, ובמקום לספר שנהרגו במלחמה בלי שנפגשו, העדיפה סוף טוב, שבו הם חיים יחד בלונדון.
היא מלווה מידע זה בהרהור על כוחו של הסופר: "איך יכולה סופרת לזכות לכפרה כשיש לה כוח מוחלט להחליט על התוצאות – ועל כן היא גם אלוהים?"
הרומן עובד לסרט קולנוע באותו שם, "כפרה", בבימויו של ג'ו רייט לפי תסריט מאת כריסטופר המפטון, ובהשתתפות סרשה רונאן כבראיוני טליס, ג'יימס מק'אבוי כרובי טרנר וקירה נייטלי כססיליה טליס.
הקרנת הסרט החלה בבריטניה בספטמבר 2007, והוא זכה להצלחה מסחרית וביקורתית.
היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית "הסרט הטוב ביותר", וזכה בפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר ובשני פרסי גלובוס הזהב, לסרט הדרמה הטוב ביותר ולפסקול המקורי הטוב ביותר.
כפר רוּמָאן הוא כפר שיעי, לבנוני, בנפת א-נבטיה שבמחוז א-נבטיה בדרום לבנון.
הכפר שוכן צפונית-מזרחית למרכז א-נבטיה, ובתי שני היישובים נושקים זה לזה.
הכפר מופיע ברישומי המס של העות'מאנים בשנת 1596 בשם כפר רוּמָנָה (Kfar Rumana).
בשנת 1875, ויקטור גרן מצא בכפר 180 תושבים מתואלים.
בקרבת הכפר היה מוצב גמבה, שאויש על ידי צד"ל (ולעיתים גם על ידי צה"ל).
באוגוסט 2020, במהלך הפגנה בנבטיה נגד המדינה, בנושא תנאי המחיה, קרא פעיל פוליטי מכפר רומאן קריאות נגד חזבאללה.
קריאתו זכתה להדהוד ברחבי המדינה ומנגד אנשי הארגון מתנכלים לו.
במהלך מלחמת חרבות ברזל תקף צה"ל מטרות של ארגון החזבאללה בכפר.
כְּפַר שׁ֫וּבַּא הוא כפר לבנוני בנפת חאצביא, במחוז א-נבטיה שבדרום לבנון.
תושבי הכפר הם מוסלמים סונים.
הכפר נמצא באזור ערקוב , בגובה 1,256 מטר מעל פני הים, ובמרחק 130 ק"מ מביירות.
גובהו של הכפר ומיקומו בקרבת הגבול עם ישראל ורמת הגולן, לא רחוק מחוות שבעא, מאפשרים תצפית טובה לעומק ישראל ובקעת הלבנון.
כפר שובא הוא הכפר השני בגודלו בדרום לבנון.
המשפחות הגדולות בכפר הן אל-קאדרי, קַסַב (قصب), עבדאללה, דיאב, ע'אנם, שיבלי (شبلي), סאלח, ח'בייז (خبيز).
חקלאי הכפר מגדלים זיתים, תאנים, ענבים ודובדבנים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, חיל האוויר הישראלי תקף מספר פעמים מטרות צבאיות (כולל עמדות שיגור ותשתיות טרור) של ארגון הטרור חזבאללה במרחב הכפר.
לפי ניתוח תצלומי לוויין שנערך בדצמבר 2024, במהלך המלחמה נהרסו לחלוטין כ-5% מהמבנים בכפר (27 מבנים מתוך 532), וכ-1% נהרסו חלקית (4 מבנים).
כַּרָאמַה היא עיירה בירדן, בבקעת הירדן ליד גשר אלנבי, בגובה של 212 מ' מתחת לפני הים.
היא ידועה בעיקר בשל מבצע צה"ל נגד מפקדת הפת"ח שבתחומה ב-21 במרץ 1968.
משמעות המילה "כראמה" בערבית היא כבוד, חסד, נדיבות, הכנסת אורחים.
כפר קטן מאוד שקלט הרבה פליטים ממלחמת העצמאות.
ממשלת ירדן קיבלה אותם בברכה, ומכאן – שם הכפר.
במהלך מלחמת ששת הימים ברחו והתיישבו בכראמה פליטים מתחומי יהודה ושומרון.
אחרי מלחמת ששת הימים הפכה כראמה למתחם של כמה בסיסים של ארגון הפת"ח.
בעקבות הפצצות צה"ל, נמלטו מן העיירה מרבית תושביה המקומיים והיא הפכה לבסיס של אנשי הפת"ח.
בירדן קיים גם מעבר גבול בשם כראמה , על גבול ירדן–עיראק.
"כְּצֹאן לְטֶבַח" הוא ביטוי המתאר מי שהובל אל מותו בקלות, באמצעות דימויו לצאן המובל לשחיטה.
לעיתים הוא משמש לתאר התנהגותו של הרוג, שבתמימותו ובחוסר האונים שלו הלך אל מותו מבלי לנסות להתנגד.
השימוש בביטוי זה כלפי הנספים בשואה עורר פולמוס גדול.
בספר ישעיהו מופיע ביטוי שונה במעט: , ובספר ירמיהו מופיעה הצורה , ובספר תהלים (פרק מד) מופיעה הצורה .
בספר משלי נמשל האדם דווקא לשור ההולך לטבח: .
אחד הביטויים הראשונים של הביטוי, בצורה "כצאן לטבחה", מופיע באיכה רבה, כשהוא מושם בפי יעקב המקונן על בניו ש.
צורה זו מופיעה גם באגדה בפרקי דרבי אליעזר, שבה, לנוכח סכנה הנשקפת לבני ישראל, קורא משה לשלושת האבות: .
הצורה "כצאן לטבח" מופיעה בקינה לתשעה באב של הקליר, המתוארכת למאה השביעית: .
ב"ספר יוסיפון", שפורסם באיטליה במאה ה-10 ומחברו אינו ידוע, שׂם המחבר את הביטוי, כביטוי גבורה, בפיו של מתתיהו החשמונאי: .
בנוסף, הצורה מופיעה בפיוט הנאמר מדי שני וחמישי ב"תחנון" עם סיום תפילת שחרית:
(נוסח זה מופיע לראשונה במחזור ויטרי משנת 1208).
הצורה המופיעה בתהלים, "כצאן טבחה", מופיעה בסיפורו של יוסף חיים ברנר משנת ה'תרס"ד, 'מסביב לנקודה', שבו, בעקבות תיאור הפרעות בקישינב שואל שמואל: "והיהודים היו כצאן טבחה?
לביטוי "כצאן לטבח" מקום מרכזי בזיכרון השואה בישראל.
בראשית ימי מדינת ישראל נתפסו בה רבים מקורבנות השואה ככאלה שהלכו כצאן לטבח, והדגש הושם על זכרם של מורדי הגטאות והלוחמים הפרטיזנים שהלכו בדרך ההתנגדות.
כמודל לדרך ההתנגדות שימש כרוז ביידיש שכתב אבא קובנר, ממנהיגי ארגון הפרטיזנים המאוחד, ב-31 בדצמבר 1941 לתושבי גטו וילנה, ובתרגומו לעברית, שנעשה בידי קובנר, הופיעה הקריאה "אל נלך כצאן לטבח!" (ביידיש: לאָמיר ניט גיין ווי שאָף צו דער שחיטה).
ש"י עגנון, בסיפורו "הסימן", שבו הוא מקונן על חורבן עיר הולדתו בשואה, הציג הבחנה בין יהודי ארץ ישראל ליהודי הגולה: "יפה ישיבת ארץ ישראל מישיבת חוצה לארץ, שארץ ישראל נתנה בנו כח לעמוד על נפשנו, לא כבחוצה לארץ שהלכנו לקראת צר כצאן לטבחה".
גם בחברה החרדית נמצאו, בשנים הראשונות אחרי השואה, דברי ביקורת על קורבנות השואה שהלכו "כצאן לטבח".
דוגמה לכך הם דברים שנכתבו על ידי פ.
פלסקר בירחון החרדי 'בית יעקב' באוקטובר 1948:
עם השנים, הוגדר מחדש מושג הגבורה בשואה כך שבנוסף להתנגדות בכוח כלל גם את כל קשת מופעי החיים האחרים החל במאבק לשמירה על צלם אנוש, דרך המאבק לפת לחם, וכלה ביצירה, בלימוד ובחינוך.
אמר הרב יצחק ניסנבוים בישיבה בגטו ורשה: "זוהי שעה של קידוש החיים ולא של קידוש השם במוות".
ראיית קורבנות השואה ככאלה שהלכו כצאן לטבח קוממה בראש ובראשונה את ניצולי השואה.
בפתח דבר לספרו "מגיא ההריגה לשער הגיא" כותב בני וירצברג:
על אותה שבירת הרוח שעליה דיבר וירצברג כתב פרימו לוי ב-1986:
בזמן המלחמה, ב-21 בינואר 1943, היה עורך "דבר לילדים" יצחק יציב אולי הראשון שחתר תחת עמדת "כצאן לטבח".
תחת הכותרת "מלחמת החלש נגד החזק" הסביר כי התנגדות, מרי והתמודדות תלויים ביחסי הכוחות בין שני הצדדים, ויש להם ביטויים שונים ומיוחדים.
כדי להעביר את המסר המורכב הזה לקהל קוראיו הילדים הוא יוצא מהאנלוגיה המוכרת למלחמתו ההרואית של דוד בגוליית.
לאחר כמה דוגמאות למעשי גבורה של יהודים בשואה שעיקרם העברת ידיעות וניסיונות בריחה הוא מסכם:
כלומר, גם מלחמת הקיום, עצם ההישרדות בתנאים בלתי אפשריים, היא סוג של גבורה.
בספרו "אולקניקי, ראדין, וילנה: מיומנו של בן תורה בשואה ולפניה" כותב הרב קלמן פרבר:
אחד הראשונים במדינת ישראל שלא גינה את היהודים שלא פנו אל דרך הגבורה היה נתן אלתרמן, שנתן ביטוי לתחושתו זו במספר שירים בטור השביעי בראשית שנות ה-50. בשנת 1962 פרסם ק.
שבתאי את ספרו "כצאן לטבח?", שאיגד מאמרים מן המחצית השנייה של שנות ה-50, ובו תקף את המיתוס שלפיו היהודים הלכו למותם "כצאן לטבח" ותיאר את מורכבות הסיטואציות והדילמות של היהודים בשואה, גם אלו שלא פנו אל דרך "הגבורה והמרד".
אלבומה של חוה אלברשטיין "לעמעלע" כולל שירים שעוסקים בשואה מאת משוררי יידיש משנות ה-40, ושמו נלקח משיר הנושא "לעמעלע" (ביידיש: "שה קטן"), המכוון לשה מסיפור עקדת יצחק.
ראש הממשלה יצחק רבין התייחס לכך בנאומו הרשמי, ביום השואה האחרון בחייו ("אט אט הם אינם כבר בינינו, אט אט הולכים הם ונעלמים").
בדבריו, כנציג היישוב הארצישראלי מיד לאחר השואה, ביקש ראש הממשלה מחילה, הן מניצולי השואה המעטים שנותרו בחיים, והן מהמתים בשואה, שבשנים הראשונות לאחר השואה לא הובנו כראוי ואף זלזלו בהם, ואשר "רק בשנים האחרונות למדנו את גודל תעוזת נפשם, אשר למדנו כעת לכבד".
ביהדות לא קיימת אידאולוגיה של הליכה "כצאן לטבח", וחייב אדם לנסות לברוח כאשר חייו נמצאים בסכנת מוות.
קיימים ביטויים קשים בהלכה כלפי יהודים שיכלו להינצל, אך בחרו להישאר עם משפחותיהם אל מותם.
הרמב"ם התייחס לכך במספר מקומות:
וכל העומד שם [ולא בורח] הרי זה עובר ומחלל שם שמים, והוא קרוב למזיד.
"...אבל אם יכול למלט נפשו ולברוח מתחת יד המלך הרשע ואינו עושה הנה הוא ככלב שב על קיאו, והוא נקרא עובד עבודת כוכבים במזיד והוא נטרד מן העולם הבא ויורד למדרגה התחתונה של גיהנם".
מצוות פדיון שבויים היא הגדולה בין המצוות כי השבוי נמצא בסכנת נפשות, ותלמידי חכמים נמצאים בעדיפות ראשונה לפדותם, "וכל הגדול בחכמה, קודם את חברו" (, ו.).
בתקופת השואה אנו מוצאים הרבה רבנים ואדמו"רים שהצליחו להינצל במאמצים רבים מהתופת, כגון: הרב אברהם מרדכי אלתר (האדמו"ר מגור), הרב אהרן רוקח (האדמו"ר מבעלז), אדמו"רי ויז'ניץ' ועוד, אך היו גם מקרים בהם רבנים יכלו להינצל אך החליטו מרצונם ללכת עם בני קהילתם להשמדה, כגון:
הרב אברהם דב כהנא שפירא,
רבי ברוך ספרין (האדמו"ר מקומרנה),
הרב יעקב יצחק אלחנן מרוטנברג,
הרב משה מרדכי טברסקי (האדמו"ר מטריסק שבלובלין),
הרב מאיר לייב פריי (רבה של קהילת שוראן),
הרב שמעלקא קטרניצר (רב וראב"ד בקראקא),
הרב דוד בלייכר (ראש ישיבת נובהרדוק במזריטש),
הרב יוסף צבי קרליבך (רבה של אלטונה, ובהמבורג בגרמניה),
הרב יצחק קרליץ (רב וראש ישיבה בקוסובה, אחיו של ה'חזון-איש'),
הרב אהרן רבינוביץ' (רב ואב"ד בקהילת לידא וראש ישיבתה),
הרב מרדכי רוטנברג (רבה של אנטוורפן שבבלגיה),
הרב מאיר שפיץ (רב בביסטריץ וראש ישיבה שם),
הרב שלמה דוד וינברג (האדמו"ר מסלונים),
הרב אברהם שלמה הירש (אב"ד וראש ישיבת ברגסס),
הרב קלונימוס קלמיש שפירא (האדמו"ר מפיאסעצנא),
הרב אברהם שמעון אנגל (ראש ישיבת חכמי לובלין),
הרב מאיר שפיץ מביסטריץ (אב"ד בישטריץ),
רבי ישראל שפירא מגרודז'יסק, הרב אברהם אהרן כ"ץ מנייטרא.
הרבנים אשר סירבו לעזוב את קהילתם ולהינצל, הביאו נימוקים שונים, כגון:
"רב החובל אינו עוזב את הספינה גם כשהיא חושבת להישבר" (הרב אהרן רבינוביץ'),
"קברניט הספינה הוא האחרון שעוזב את הספינה הטובעת" (רבי אברהם דב כהנא שפירא),
"להיכן שילכו כל היהודים, אלך גם אני" (האדמו"ר מקעכניא),
"[הצלת] כולם או אף אחד" (הרב יעקב יצחק אלחנן מרוטנברג),
"בתוך עמי אנכי יושב" (רבי יעקב מאיר בידרמן).
היו גם רבנים שנמצאו במקום מבטחים לפני השואה, אך חזרו לקהילתם.
הרב אלחנן וסרמן, שהה בארצות הברית בשנת 1939 לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
כששאל אותו הרב נפתלי קרלבך (רב 'קהלת יעקב' בניו-יורק) מה הסיבה שהוא רוצה לחזור למקום הסכנה?
השיב לו תשובה נחרצת: "אנוכי איש-צבא ומוכרח להימצא בחזית האש".
בזמן שצרות באות על עם ישראל, המסורת היהודית מחייבת להמעיט בשמחה ובהנאות, לצום, לפשפש במעשים ולחזור בתשובה.
כשגשמים מתבוששים להגיע בעיתם: "...ממעטין בשאילת שלום בין אדם לחברו; ותלמידי חכמים לא ישאלו שלום, כנזופין וכמנודין למקום, ועם הארץ שנתן להם שלום, מחזירין לו בשפה רפה וכובד ראש" ().
הליכתם של בחורי ישראל לגלות אחרי חורבן בית המקדש הראשון מתוארת:
בתקופת השואה אנו מוצאים הליכה אל המוות כ'צאן לטבח' בשירה אדירה, בריקודים ובהתלהבות בדרכם אל בורות הירי או בדרכם לתאי הגזים ובתוכם, כי ראו בכך מצוות 'קידוש השם' (למרות שמצווה זו היא על גזירות הדת, ומתוך בחירה חופשית).
יהושע אייבשיץ תיאר מצבים אלו כהתלהבות מיסטית לא הגיונית באופן שבו קיימו את מצוות קידוש השם שהשפיע על העמקת התודעה היהודית.
הרב אלעזר מנחם מן שך התרשם ממעשיהם של הרוקדים ואמר: "שכל חייו היה נותן עבור אותם רגעים של אושר ותענוג שהיה להם, כי זה הוא התענוג של יהודי מאמין בבורא-עולם".
כפתור הוא דיסקית קטנה, עשויה בדרך כלל פלסטיק, עץ או מתכת המשמשת בתעשיית הביגוד ועיצוב אופנה כחלק מפריט ביגוד, לרוב כדי לאפשר את פתיחתו וסגירתו, על ידי רכיסת הכפתור ופרימתו.
לעיתים כפתורים צמודים לבגד לצורכי קישוט.
רכיסת כפתור נעשית באמצעות החדרתו ללולאת הכפתור התפורה בבד.
כפתורים מיוצרים ממגוון גדול ביותר של חומרים, בהם חומרים טבעיים, כגון, קרני בעלי חיים, עצמות, שנהב, שריון צב, או עץ, או חומרים מלאכותיים: צלולואיד, זכוכית, מתכת, בקליט ופלסטיק.
החומר הנפוץ ביותר בתעשיית הכפתורים כיום הוא פלסטיק קשה.
החור ששוליו מעובדים ולתוכו מוכנס הכפתור נקרא אִבְקָה.
הכפתורים הראשונים נתגלו באתרים אשר השתייכו לתרבות עמק האינדוס (2800-2600 לפני הספירה), לסין הקדומה של תקופת הברונזה (2000-1500 לפני הספירה) וברומא העתיקה.
הם לא שימשו אז לרכיסת בגדים אלא לקישוט.
הכפתורים הראשונים היו עשויים מעצם, קרן, עץ, מתכת, או צדף.
היוונים והרומאים השתמשו בהם בעיקר לקישוט אם כי היו להם גם כפתורים מלופפים בחוטים שניתן להשתמש בהם לרכיסה.
באותה תקופה העדיפו להדק את הבגד בסיכות.
במאה ה-12 הביאו נושאי הצלב לאירופה את כפתורי הרכיסה מטורקיה וממונגוליה.
הכפתורים הומצאו בגרמניה רק במאה ה-13 כאשר נמצאה הדרך לחורר את הכפתור.
מתקופה זו ואילך הכפתורים נתפרו על הבגדים בעיקר לקישוט.
המלך לואי הארבעה עשר השתמש ביותר מ-5 מיליון כפתורים על בגדיו השונים בתקופת שלטונו.
במאה ה-17 המציאו החייטים הצרפתים כפתורים חדשים שהיו עשויים מטקסטיל ונראו ככדורים קטנים עשויים מחוטים.
יצרני הכפתורים המסורתיים שרווחיהם ירדו, פנו לממשלה בתביעה לסייע להם במאבק נגד החייטים וכתוצאה מכך נחקק חוק ממשלתי שהטיל קנס על כל מי שהשתמש בכפתורי טקסטיל.
אבל יצרני הכפתורים עדיין לא היו מרוצים ותבעו לערוך חיפושים בבתים ובארונות ולהעמיד למשפט כל מי שיימצאו אצלו כפתורי טקסטיל וגם להשליכו לכלא.
במאה ה-19 החלו לייצר כפתורים באופן מתועש.
כפתורי טקסטיל, עצם, קרמיקה ומתכת נמכרו במחירים גבוהים ולכן היו האנשים מסירים אותם מעל גבי הבגדים הישנים ושומרים לשימוש חוזר.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הומצאו כפתורי הפנינה שהפכו למבוקשים מאוד.
כפתורי הצלולויד (החומר שקדם לפלסטיק) הראשונים ייוצרו באירופה בסוף המאה ה-19. לפני מלחמת העולם הראשונה ייוצרו רוב הכפתורים באירופה ואילו לאחר המלחמה הפכה ארצות הברית למרכז ייצור עולמי לכפתורים.
לולאות הכפתורים הראשונות היו לא יותר מחריץ בבגד שדרכו ניתן היה להעביר את הכפתור, מאוחר יותר התחילו לרקום מסביב לחריץ עד שנוצרה הלולאה המוכרת לנו.
עם המצאת הפלסטיק, בסוף שנות ה-30 של המאה שעברה, התחילו לייצר כפתורי פלסטיק בכל מיני צורות וצבעים והם נמכרו בחנויות כלי סדקית במחירים זולים עד בינוניים.
מקומם החשוב של הכפתורים באופנה נשמר עד היום, למרות המצאות טכנולוגיות כמו צמדנים, רוכסנים ולחצניות שפותחו כתחליפים לכפתורים.
כפתורים הם פריטי אספנות פופולרים בכל העולם.
ב-23 מדינות בארצות הברית קיימים אגודות או קלאבים (Clubs) של אספני כפתורים.
במוזיאונים לאופנה יש אוספים נדירים של כפתורים.
גודל הכפתור תלוי בבגד שלו הוא מיועד.
כפתורי החולצה הם בדרך כלל קטנים ומרווחים קרובים זה לזה, ואילו כפתורי המעיל גדולים יותר ומרוחקים זה מזה.
כפתורים נמדדים בדרך כלל ב-lignes (נקראים גם קווים ובקיצור L), עם 40 קווים השווים ל-1 אינץ'.
לדוגמה, כמה גדלים סטנדרטיים של כפתורים הם 16 לינים (10.16 מ"מ, כפתורים סטנדרטיים של חולצות גברים) ו-32 ליינים (20.32 מ"מ, כפתור טיפוסי במעילי חליפה).
מקובל שהכפתורים בבגדי נשים ממוקמים על הכנף הימנית של הבגד, בעוד שכפתורים על בגדי גברים נמצאים על הכנף השמאלית של הבגד.
הסיבה אינה ידועה, אך קיימת סברה, שזה בגלל שנשות החברה הגבוהה לא התלבשו בעצמן, אלא נעזרו במשרתות, שרכסו את כפתורי הבגדים שלהן.
מיקום הכפתורים מימין הקל על רכיסתם על ידי משרתות ימניות, שהיו רוב מובהק.
לאחר פיתוח טכנולוגי של כפתורי מתכת דמויי קופסה, כפתורים כאלה הפכו לאמצעי להברחת חומרים אסורים.
בתרבות הפופולרית, בספרים ובסרטים, הופיעו כפתורים ובהם גלולות רעל.
במלחמת העולם השנייהבצבא הבריטי ובצבא ארצות הברית הונפקו נעליים עם כפתורים, שבתוכם מצפנים קטנים.
בגלל היותם נפוצים וזמינים לכל, כפתורים הפכו לאמצעי לקישוט ואף להבעה אמנותית.
דלטון סטיבנס (Dalton Stevens) אמריקאי שסבל מחוסר שינה התחיל לילה אחד לתפור כפתורים על חליפה.
במשך 34 חודשים תפר עליה 16,333 כפתורים, משם המשיך בהדבקת כפתורים, על מכונית, גיטרה,דגל ארצות הברית ומכונית להובלת ארון מתים.
הוא הפך לחברה שהוא קורא לה Button King T.M.
האמנית הישראלית רחלי רוגל משתמשת בכפתורים כמרכיב מרכזי ביצירותיה שעוסקות בהנצחת נושאים היסטוריים וחברתיים קשים וטעונים.
אפשר ליצור תכשיטים מכפתורים, לעיתים כמות שהם ולעיתים כשהם משמשים כבסיס לרקמה או מכוסים בבד שרשראות, עגילים וצמידים.
הוא מברר את גבולותיה ההיסטוריים של ארץ ישראל, חלוקתה לשבטים, הטופוגרפיה של ירושלים, צמחיית הארץ וגידוליה החקלאים, משקלות, מידות ומטבעות, בעבר ובהווה.
הספר אוצר בתוכו מידע רב על המציאות בארץ-ישראל באותה תקופה.
הספר הוא ספר הלכתי מובהק, שמטרתו לעסוק בהלכות הקשורות לארץ ישראל.
אך אגב הדיון ההלכתי, אשתורי הפרחי מביא תיאור גאוגרפי של הארץ בזמנו, על תושביה, על גבולותיה - בהקשר לתחומים עליהם חלות המצוות.
לצורך מחקרו למד אשתורי את השפה הערבית ושוטט בארץ ישראל.
הוא חיפש שרידים למקומות ולצמחים המוזכרים במקרא, זיהה 180 אתרים עם מקומות ששמותיהם מוזכרים במקרא ובתלמוד, וכן צמחים רבים.
רצונו של אשתורי ללמוד את הארץ והלכותיה באמצעות היכרות עמה משתקפת בדבריו בהקדמתו לספר:
כל המידע הבוטני מספרו של אשתורי הפרחי נלמד רק באופן עקיף, שכן זהו חיבור הלכתי מובהק ולא מדריך בוטני או ספר מסע.
בספרו נזכרים עשרות רבות של מיני צמחים אותם תיאר וזיהה לקוראיו.
הוא ציין את שמות הגידולים החקלאיים הנזכרים במשנה ובתלמוד, במגמה לזהותם בהתאם למציאות הרווחת בימיו.
הנחת היסוד של אשתורי הייתה ש"רוב הזרעים והעשבים והפירות הללו נמצאים אתנו בארץ הערב ובשמם".
לפיכך נראה שרוב הצמחים הנזכרים בחיבורו בתרגומם הערבי אכן נקראו כך בארץ ישראל בימיו.
אולם פרופסור זהר עמר מאוניברסיטת בר-אילן טוען, כי רוב זיהויי שמות הצמחים בספרו אינם פרי מחקרו האישי, אלא שאולים מאחרים.
את המידע על צמחי ארץ ישראל בחיבורו של אשתורי, מחלק עמר לשתי קבוצות עיקריות: הראשונה, הכוללת את רוב הצמחים, עוסקת בזיהוי הגידולים החקלאיים הנזכרים במקורות התלמודיים.
רוב הזיהויים מתבססים בעיקרם מתוך פירוש הרמב"ם ומקורות נוספים, בהם משוקע חומר ארץ ישראלי.
הקבוצה השנייה עוסקת בתיאור וזיהוי הצמחים שאשתורי ראה בוודאות וחקרם באופן אישי.
חלק ניכר מצמחים אלה גדלו בבקעת הירדן, ולחלקם ודאי התוודע בשבתו בבית שאן.
ניתן לזהות את חקירותיו האישיות של אשתורי הפרחי בארץ ישראל כאשר הוא נוקט בלשון אישית, כגון: דע, ראיתי, שמעתי; כשהמידע שמסר אינו מוכר ממקורות אחרים וכשהוא נוקט במונח 'ארץ כנען'.
תיאורים נבחרים מובאים מאתרים מצפון הארץ ומדרומה
עכו - היא חלק מהארץ, שכן רבי אבא מנשק היה כיפי עכו, לפי הרמב"ם, שכן זהו המקום הראשון אליו מגיעים הבאים לארץ.
הר מירון - חצי שעה מגוש חלב.
שם "מי מרום" המוזכר בספר יהושע, שם היה "במקום המיוחס לבית המדרש של רבי שמעון בן יוחאי.
שילה - "היא לדרום שכם כשלוש שעות ביושר, אלא שנוטה מעט למזרח והוא בדרך העולה לירושלים.
כפר דרום - מעזה לדרום יש עיר ושמה דרום וקורין לה דרון.
שם היה גר רבי אליעזר בן יצחק - איש כפר דרום.
רבי אשתורי הפרחי סיים את חיבורו ההלכתי בבית שאן בשנת 1322. כמאתים שנה לאחר חיבורו נעלמו עקבותיו.
אך עותק אחד הגיע לידי ר' יצחק כהן שולל במצרים, וממנו נעשו עותקים שהופצו במצרים ובארץ ישראל.
השימוש העיקרי בספר היה לצורך המידע הרב הקיים בו על ההלכות התלויות בארץ ומידות בית המקדש, אך רבינו יוסף קארו בחיבורו בית יוסף מביא את הספר בהקשר להלכות ציצית.
הספר הודפס לראשונה בשנת 1548 בוונציה שבאיטליה על-יד מאיר בן יעקב "איש פרענץ".
בפעם השנייה הודפס בשנת 1850 בברלין שבגרמניה.
המהדורה השלישית של הספר הודפסה על ידי אברהם משה לונץ בירושלים בשני חלקים:
בספר זה יש תוספת של מבואות, מפתחות והשלמות.
הוא הודפס בתמיכת חברת כי"ח (כל ישראל חברים) בפריז ומכון צונץ (צונץ שטיפטונג) בברלין.
לונץ הקדיש את שני הספרים לכבוד הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
בספר א' מופיעה הפרענומעראנטן - רשימה של המנויים על פרסומיו, ביניהם "ירושלים, שנתון לידיעת ארץ ישראל" ו"לוח ארץ ישראל".
לא מן הנמנע שאלו סיוע לו במימון הספר.
מהדורת לונץ כוללת את הספר המקורי ובו התדיינות במצוות התלויות בארץ, דיני הצדוקים והכותים לענייניהם, לוח הזמנים שהוא מגדירם כ"תכונת קשת הראיה", לוח השנה ("זמן השמיטות וחשבון השטרות") וכן תיאור הארץ, אנשיה, צמחייתה וגבולותיה.
לונץ, וכן מחבר הספר, הוסיפו לו הגהות של חכמי העבר, מפתחות מפורטים ותולדות המחבר, תרשים של ה"בית השני" וכן "לוח תמונת המטבעות העתיקות פתוחי עין".
מהדורת בית המדרש להלכה בהתיישבות
מהדורה נוספת, יצאה לאור על ידי בית המדרש להלכה בהתיישבות (באמצעות המכון ללמודי המצוות התלויות בארץ המסונף לו) בשנת 1994, בהתבססות על שלושה כתבי יד שלמים וספר ליקוטים אחד, כך שמדובר במהדורה די בטוחה מבחינת נוסח, אם כי מדובר במהדורה "תורנית" כך שאין בה מנגנון שינויי נוסחאות גדול.
בנוסף לכך נכללו בה מאמרים שונים בענייני הספר והנושאים המשתלשלים ממנו.
כפתור החולות (שם מדעי: Neurada procumbens) הוא מין של פרח ממשפחת הכפתוריים, שגדל בחולות המדבר ובמישור החוף.
הפרח פורח בסוף החורף ובתחילת האביב (בחודשים פברואר עד אפריל) וצבעו לבן.
תפוצתו בחולות מצפון אפריקה ועד הודו.
כפתור החולות הוא צמח חד-שנתי שגדל על פני הקרקע, וקוטרו 15 - 50 ס"מ.
הצמח נקרא כך בגלל צורת העיגול של פריו השטוח מצידו התחתון אך מלא בשערות וקוצני מצידו העליון.
בגלל קוצניותו, החלק העליון של הפרח נתפס על רגלי החיות וכך הוא מופץ ממקום למקום.
העלה של הצמח מורכב מאונות בעלות צורה א-סמטרית, פירחו של הצמח קטן ולבן והוא בעל חמישה עלי כותרת, חמישה עלי גביע, חמישה עלי גביעון עשרה עמודי עלי ועשרה אבקנים.
כפתור החולות גדל בקרקע חוליות או בקרקע לס ונפוץ בארץ ישראל בנגב ובמישור החוף.
כץ וקרסו הוא סרט ישראלי מסוג קומדיית טעויות שנחשב לסרט בורקס, ומהסרטים המצליחים של שנות ה-70. הסרט מכר 885,000 כרטיסים בארץ.
זהו אחד הסרטים הנצפים ביותר בתולדות הקולנוע הישראלי.
שיר הנושא של הסרט, "עיר מקלט", הולחן על ידי נורית הירש, מילותיו נכתבו על ידי אהוד מנור והוא בוצע על ידי אושיק לוי.
כץ האשכנזי (שמואל רודנסקי) וקרסו הספרדי (יוסף שילוח) הם סוכני ביטוח יריבים הנוטים לריב זה עם זה תכופות.
לכץ שתי בנות, נעמי ותיקי, האחת נאמנה לעבודתה (אפרת לביא) והשנייה צעירה ומתהוללת (ניצה שאול).
לקרסו שני בנים, אליהו ואוסי, האחד "חנון" שגר עם הוריו (גדי יגיל) ואילו השני בחור מתהולל העובד בעסק של אביו (יהודה ברקן).
כץ וקרסו מתחרים על ליבו (או יותר נכון על כיסו) של מיליונר בשם ישראל ישראלי (יהודה אפרוני) מקצא"א, רודף שמלות והולל בפני עצמו, ושניהם שולחים את ילדיהם לאילת על מנת לזכות בחוזה ביטוח שמן עמו.
בין לבין, מתאהבים בניו של קרסו בבנותיו של כץ למורת רוחם של ההורים, והעלילה כצפוי מסתבכת.
כשיצא הסרט לאקרנים זכה להצלחה רבה, ונחשב עד היום לאחד מהסרטים הישראלים הפופולריים ביותר בז'אנר סרטי הבורקס.
הופץ גם בחו"ל בשם The Contract (החוזה)
כצט בע"מ היא חברת תרופות ישראלית הפועלת בישראל משנת 1921 וכיום ברחבי העולם, באירופה ובמזרח התיכון בפרט.
כצט היא חברת תרופות ישראלית המפתחת, מייצרת, מייבאת ומשווקת מוצרים בתחומי הפארמה, בריאות, תזונה, טיפוח וגנטיקה.
כצט בעלת 4 מפעלים, שבהם פעילות פיתוח וייצור של חטיבות החברה:
כצט תעשיות- מפעל הדגל של כצט, שוכן בקרית מלאכי ונמנה בין מפעלי התרופות המובילים בישראל.
זאת, הודות לסטנדרט איכות מתקדם במיוחד, תהליכי בקרה קפדניים והטמעה מתמדת של טכנולוגיות ייצור חדשניות.
מאז הקמתו בשנת 1975, צבר המפעל מומחיות ייחודיות בייצור תרופות עם ובלי מרשם וכן תכשירים רפואיים המשווקים בישראל וברחבי העולם.
כצט נוביס- אתר הייצור המרכזי של כצט לייצור תכשירי טואלטיקה, טיפוח וקוסמטיקה.
מפעל אגריקה – חטיבת החקלאות של כצט, המתמחה בפיתוח ושיווק מוצרים בתחום הגנת הצומח.
פלוריש- זרוע הייצור של כצט בתחומי תוספי התזונה, הפארמה, הקוסמטיקה והאמצעים הרפואיים.
כצט החלה את דרכה בקהיר, כחברה המשווקת תרופות ומוצרי חבישה בשם "האחים גרין".
עם השנים החברה התרחבה לשלוש מחלקות: חקלאות, תרופות וצילום, אשר הפכו אותה לאחת מבין החברות המובילות במצרים.
בהמשך להצלחתם יצגו האחים גרין חברת תרופות גרמנית בשם באייר וכן את חברת אגפא.
בשנת 1921 נפתח סניף של חברת האחים גרין ביפו.
עם השנים התרחב הסניף והועתק לתל אביב.
בשנת 1928 הצטרף לחברה אברהם כהן זוסמן, קרוב משפחה של האחים גרין.
האחים גרין רשמו הצלחות רבות במחלקת הצילום ובמחלקת התרופות: פיתוח תרופות נגד מלריה וכן נסיוב הפועל נגד הכשת נחש.
עם עליית הנאציזם נותק הקשר בין החברה בישראל לחברת באייר הגרמנית ואגפא, אולם קשרים חדשים נוצרו עם חברות בינלאומיות אחרות משווייץ ובריטניה.
האח הצעיר הד"ר אברהם חיים גרין יועד להשתלב בחברה, אך בחר להיות רופא העיר צפת ונפטר בגיל 26 מטיפוס הבהרות בעת שטיפל בחולי היישוב בימי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1942 שינתה החברה את שמה מהאחים גרין ל"י.ג ושות' (פלסתינה) בע"מ" והחלה לייצר תרופות עבור השוק המקומי והבריטים בשיתוף חיים ויצמן, מכון זיו (לימים מכון ויצמן) וחברת P.HP.P (חברת תרימה).
לאחר קום המדינה החלה החברה לייצר חומרי דשן, ובנוסף הפעילה מחלקת קולנוע המספקת ציוד צילום למוסדות השכלה.
בשנת 1956 שינתה החברה את שמה מ"י.ג ושות'" ל"כצט" (כימיקלים וציוד טכני)ועברה מבעלות משפחת גרין לבעלות משפחת כהן זוסמן.
כהן למנכ"ל החברה ורכש את מפעל התרופות "נוביס" על מנת לחזור לייצור תרופות לשוק המקומי.
כצט התרחבה ועברה למפעלים בקריית מלאכי: התהליך המשיך עם קניית מפעל תוצרים כימיים, ייצור מוצרי היגיינה וטיפול בבעלי חיים.
בעשור הראשון של המאה ה-21 המשיכה כצט להתרחב בתחום ייצור התרופות ושינתה את שמה ל"כצט תעשיות כימיות".
בנוסף לייצור התרופות החלה כצט לייבא תרופות לאפילפסיה ולהקלה על כאבים, ולשווק מוצרי היגיינה מסדרת "פמינה" לשווקים שונים בעולם.
החברה סיפקה זרעים לגידולי שדה, השיקה את סדרת מוצרי ד"ר פט לבעלי חיים, פיתחה את חטיבת אנימל קר ומייצאת תרופות גנריות בפעם הראשונה.
ונכנסה גם לתחום הרפואה מותאמת אישית עם בדיקות גנטיות ומולקולריות חדשות כמו בדיקת גנומיטי, בדיקת נוירופרמג'ן, אפירמה ועוד.
מנכ"ל החברה כיום הוא יפתח סרי אשר כיהן לפני כן בתפקידים שונים בתחום הפארמה, ביניהם מנכ"ל ניו פארם.
כפתור Like כפי שמופיעברשת החברתית פייסבוק.
כפתור אהבתי (מאנגלית: Like, תעתיק עברי: לייק) הוא כפתור הכלול בממשק הרשת החברתית "פייסבוק".
הכפתור מעוצב בצורת אגודל זקוף, שהוא מחווה המסמלת, בתרבויות רבות בעולם, אישור או "הכול טוב".
לעיתים מופיעה פשוט בדמות המילה Like, או "אהבתי" בגרסה העברית.
בפברואר 2016 נוספו עוד רגשות שאותן ניתן להביע באמצעות הכפתור, כמו כעס, אהבה וכדומה.
הכפתור קיים בכל עמוד שמפרסם בעל פרופיל בסטטוס שלו בפייסבוק, בכל תגובה התפרסמת לעמוד וכן בכל דף נושא שנפתח בפייסבוק.
כל לחיצה על הכפתור מוסיפה את בעל הפרופיל שלחץ עליו לרשימת האנשים שאוהבים את העמוד, את התגובות או את דף הנושא.
בכך נמדדת מידת הפופולריות של תוכן הגולשים המפורסם בפייסבוק וכן של עמודי הנושא השונים.
ניתן לראות כמה אנשים אהבו תוכן מסוים וכך בעל פרופיל יכול לדעת כמה חברים שלו אהבו את התוכן ולחצו על האופציה.
קיימים גם עמודי נושא אשר מעקב אחריהם מחייב את בעל הפרופיל ללחוץ על כפתור Like.
אופציית Like בעמודי גולשים ניתנת לביטול באמצעות לחיצה על האופציה Unlike ובדפי נושא באמצעות העברת העכבר על הכפתור שכבר לחוץ, פתיחת חלון ולחיצה על האופציה Unlike.
בממשק פייסבוק אין אופציה להכריז Dislike על תוכן מסוים אלא רק לבטל Like שנעשה.
כפתור Like הוא המאפיין הכי מזוהה עם פייסבוק, ויש אומרים כי מדובר באופציה שאף שינתה את החוקים בנוגע לארגון מחאות דרך האינטרנט.
על אירועי האביב הערבי וכן מחאת האוהלים בישראל נכתב כי מארגניהם השתמשו בפייסבוק על מנת לצבור תמיכה.
כפתור Like הוא שהקנה להם את היעילות בשימוש ברשת.
בשנת 2010 הכריז מייסד פייסבוק, מארק צוקרברג, על הרחבת השימוש בכפתור Like כך שבאמצעותו תתקיים אינטגרציה בין פייסבוק לבין אתרים אחרים, בכללם אתרי חדשות ותוכן.
באתרים שאימצו את האפליקציה הוצב כפתור השיתוף בכל דף תוכן שפורסם וכך משתמשי פייסבוק הגולשים באתר יכולים לחוות את דעתם על התוכן שנאמר.
לחיצה על הכפתור באתר התוכן מעדכנת מיד את הסטטוס של הגולש באתר פייסבוק ונותנת לחבריו קישור בדף הפרופיל שלו בפייסבוק, לאותו תוכן עליו הוא לחץ.
בדף התוכן עצמו מפורסם לצד הכפתור כמה אנשים לחצו עליו וכל בעל פרופיל בפייסבוק שנכנס לדף, רואה גם כמה חברים שלו לחצו על הכפתור.
בתוך שבוע בלבד מרגע השקת האופציה, אומץ הכפתור על ידי כ-50 אלף אתרים ברחבי העולם, כולל אתרי תוכן מובילים כמו CNN ו-ESPN וכן אתרים שיווקיים כמו נייק וליווי'ס.
מאחר שמדובר באופציה יעילה לבדיקת פופולריות של תכנים, השימוש בפייסבוק הפך את אופציית Like לפופולרית גם באתרי אינטרנט נוספים.
מהבולטים ביניהם אפשר למנות את Google+ עם כפתור "1+", טוויטר עם כפתור "Favorite", ויוטיוב, בו מתאפשר ללחוץ Like או Dislike על כל אחד מהסרטונים שמופצים בו (בתנאי שאפשרות זו לא הושבתה על ידי מעלה הסרטון) ובכך למדוד את מידת הפופולריות שלהם.
כניסה לתרבות מעבר לעולם האינטרנט
בעקבות הפופולריות הרבה של הכפתור, נכנסה המילה "לייק" ללקסיקון של לא מעט דוברים משתמשי אינטרנט.
לרוב המשמעות הניתנת למילה היא "אהבתי", אך לעיתים משתמשים בה גם כדי להגיד "ראיתי ואישרתי".
כיום "לייק" היא אחת המילים הפופולריות ביותר שיצאו מעולם האינטרנט ואולי הפופולרית ביותר שיצאה מעולם הפייסבוק.
במאי 2011 קרא זוג ישראלי לבתו בשם "לייק", על שם הכפתור.
ההסבר לשם הייחודי היה שמדובר בגרסה מודרנית ל-"אהובה".
בית המשפט העליון קבע כי שיתוף בפייסבוק עלול להיות לשון הרע, לעומת זאת, סימון "לייק" אינו מהווה לשון הרע.
כפתוריים (שם מדעי: Neuradaceae) היא משפחה של פרחים דו-פסיגיים.
במשפחה זו שלושה סוגים בהם כ-10 מינים הנפוצים מצפון-מערב אפריקה עד להודו.
המשפחה קרויה על שם הסוג כפתור והתפתחה לפני 70 מיליון שנה בתקופת הקרטיקון.
כפתור Neurada ובו המין כפתור החולות (N.
procumbens), היחיד מהמשפחה הצומח בישראל.
כראר (בפרסית: کرار) הוא כטב"ם תקיפה תוצרת HESA עבור משרד ההגנה האיראני, המשמש את צבא איראן.
לפי הדיווחים הוא מסוגל לתקוף מטרות במהירות גבוהה.
הוא הכטב"מ ארוך-טווח הראשון המיוצר באיראן.
ב-23 אוגוסט 2010, יום לאחר הפעלת תחנת הכוח הגרעינית בבושהר, חשף בטלוויזיה נשיא, איראן מחמוד אחמדינז'אד, את הכטב"ם, כשבצדו חתומות המילים "BOMBER JET".
הוא הוצג במסגרת טקס באוניברסיטת מאלכ אשתר שבטהראן.
ברשתות הטלוויזיה האיראניות טענו שהכראר מגיע לטווח של 1,000 ק"מ ויכול לשאת רש"ק של 227 ק"ג או 2 פצצות מנהגות של 115 ק"ג.
כמו כן, יכול לשאת 4 פצצות מסוג "כות'ר" נגד אוניות או פצצה אחת מסוג "נאסר-1".
אורכו 4 מטרים והוא מונע במנוע סילון המספק לו מהירות מקסימלית של 900 קמ"ש.
הכראר משתמש במאיצים מסוג JATO (ראשי תיבות:jet-assisted take-off) להאצה ראשונית בזמן השיגור.
ישנם מומחים המעריכים כי הכראר דומה למערכת ביצ'קראפט MQM-107 סטריקר האמריקאית שפותחה בשנות ה-70.
כצל ציפור הוא ספר שכתב יאיר אנסבכר ויצא לאור בשנת 2009 בהוצאת ידיעות אחרונות.
הספר מתאר את השירות הצבאי מנקודת מבטו האישית של המחבר (בשנים 2002–2006) לאורך מסלול ההכשרה המפרך של יחידת מגלן, במהלכו הוא עובר אימונים, מסעות, ניווטים, הכשרות שונות וכן פעולות מבצעיות.
אף על פי שלאורך רוב הספר אנסבכר מתאר את ההערצה שרחש לצה"ל; בחלק האחרון של הספר, העוסק במלחמת לבנון השנייה, מעיד אנסבכר על התפכחות מהירה מהחלום הצה"לי ועל שבר גדול בין שירותו הסדיר והכשרתו לבין המלחמה בלבנון ב-2006.
הספר נכתב במהלך שירותו הסדיר של יאיר אנסבכר בשנת 2005 והסתיים בפרק דמיוני במהלכו יוצאים לוחמי היחידה למבצע יזום בדרום לבנון כנגד חזבאללה.
בגרסה ראשונית זו נשלח הספר להוצאות הספרים אך לא התקבל.
בשנת 2006 פרצה מלחמת לבנון השנייה ואנסבכר הצטרף לחבריו בלחימה בלבנון.
לאחר חזרתו מן המלחמה שינה את הפרק האחרון ותיאר בו את קורותיו האמיתיות במלחמה.
הספר יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות.
זרם באסלאם, אשר צמח ושגשג במזרח ובמרכז העולם האסלאמי, ובעיקר במחוזות איראן, החל מהמאה ה-9, ועד לפלישה המונגולית במאה ה-13.
הזרם נוסד על ידי אבו עבדאללה מוחמד בן כראם, אשר היה איש דת פופולרי מאוד במאה ה-9 בח'וראסן.
הדוקטרינה של הכראמיה מורכבת הן מאנתרופומורפיזם והן מפרשנות מילולית של המקורות.
אבן כראם טען שאללה הוא ישות בעלת גוף, אשר מוגבל לכיוונים מסוימים כאשר הוא בא במגע עם כס המלכות.
האמונה הזאת נדחתה על ידי אנשי הדת המוסלמים.
אבן חג'ר אף אמר על זרם הכראמיה, "הם האמינו שאללה הוא גוף אשר יושב על כס מלכות, נוגע בו ונח עליו, ואז יורד בכל לילה במהלך השליש האחרון של הלילה אל החלק התחתון של השמיים, ואז בבוקר חוזר למקומו".
כמו כן, האמינו הכראמיה בשני מלאכים, בשם מונכר ונכיר, אשר מהווים מעין שני מלאכים שומרים אשר ניצבים לצידו השמאלי ולצידו הימני של האדם.
בנוסף לכך, האמינו הכראמיה שהעולם הוא הנצחי, ושכוחו של אללה מוגבל.
כל התפיסות הללו נדחו על הסף על ידי רוב התאולוגים המוסלמים, ולבסוף הדוקטרינה הזאת חדלה מלתפוס חלק בעולם האסלאמית.
יתר על כך, תפעלו הכראמיה מרכזים דתיים, כמו מקדשים או אף מנזרים, ועודדו פרישה והתבודדות.
כפתור "לייק", הידוע בשם "אהבתי" (בעיקר ברשת החברתית פייסבוק), או כפתור המלצה הוא תכונה בתוכנת תקשורת כמו ברשתות חברתיות, פורומים באינטרנט, אתרי חדשות ובלוגים בהם המשתמש יכול לבטא שהוא אוהב, נהנה או תומך בתוכן מסוים.
שירותי אינטרנט הכוללים לחצנים מציגים בדרך כלל את מספר המשתמשים שאהבו כל תוכן, ועשויים להציג רשימה מלאה או חלקית שלהם.
זו אלטרנטיבה כמותית לשיטות אחרות להבעת תגובה לתוכן, כמו כתיבת תגובה במילים.
אתרים מסוימים כוללים גם כפתור "לא אהבתי" (המוכר גם בשמו האנגלי דיסלייק; Dislike), כך שהמשתמש יכול להצביע בעד, נגד או באופן נייטרלי.
אתרים אחרים כוללים מערכות הצבעה מורכבות יותר כמו דף דירוג, למשל חמישה כוכבים או כפתורי תגובה כדי להציג מגוון רחב יותר של רגש לתוכן.
כפתור הלייק הראשון נוצר בשנת 2005 ב־Vimeo, עם צוות הכולל את אנדרו פילה, ג'ייק לודוויק, קונל שאה וזך קליין.
הוא נועד להיות אלטרנטיבה סתמית יותר ל"מועדפים", והיה בהשראה מרובה של "דיגים" (Diggs) מהאתר Digg.com.
כפתור ה־Like הוכרז לראשונה כמאפיין של FriendFeed ב־30 באוקטובר 2007 והפופולרי בקרב אותה קהילה.
בהמשך שולב המאפיין בפייסבוק לפני שנרכשה FriendFeed על ידי פייסבוק ב־10 באוגוסט 2009.
כפתור ה"לייק" בפייסבוק מעוצב כיד שנותנת "אגודלים למעלה" (thumbs up).
במקור נידון היה שזה כוכב או סימן פלוס, ובמהלך הפיתוח התכונה נקראה "מדהים" (awesome) במקום "לייק".
הוא הוצג ב־9 בפברואר 2009. במהלך מאי 2016, פייסבוק הציגה תגובות (ריאקציות - reactions) – דרך חדשה להביע רגשות של אנשים לפוסטים בפייסבוק.
בשנת 2010, כחלק מתכנון מחדש רחב יותר של השירות, YouTube עברה ממערכת דירוג מבוססת כוכבים לכפתורי "אהבתי" / "לא אהבתי".
תחת המערכת הקודמת, המשתמשים יכלו לדרג סרטונים בקנה מידה של 1 עד 5 כוכבים; צוות YouTube טען כי שינוי זה מבטא שימוש נפוץ במערכת, מכיוון שלא השתמשו בדירוגים 2, 3, ו־4 כוכבים לעיתים קרובות כל כך.
בשנת 2012, YouTube ניסתה לתקופה קצרה החלפת לחצני "אהבתי" ו"לא אהבתי" בכפתור 1+, כמו זה שהיה ב־Google+.
בשנת 2019, לאחר התגובה החריפה על הסרטון YouTube Rewind 2018 שהופק על ידי החברה וקיבל סימני "לא אהבתי" רבים, YouTube הודיעה כי שוקלת אפשרויות להילחם בסימוני "לא אהבתי" המוניים.
אותו הסרטון הוא הסרטון הכי "לא אהוב" ברשת, תואר שהוענק בעבר לסרטון השיר Baby של ג'סטין ביבר.
בשנת 2021, יוטיוב החלה להסתיר את מספר ה"לא אהבתי" (דיסלייקים).
ב־גוגל+ היה כפתור דומה בשם 1+ (עגה אינטרנטית שמהווה חיבה או הסכמה), שהוצג ביוני 2011. באוגוסט 2011, כפתור 1+ הפך גם לסמל שיתוף.
ב־רדיט (מערכת של לוח מודעות מקוון) קיימת מערכת שנקראת Upvote.
המשתמשים יכולים להצביע בעד (Upvote a post) או נגד (Downvote) ובנוסף לכך גם להגיב לפוסטים.
כמות ה־Upvotes שפוסט מסוים מקבל, משפיעה על חשיפתו ומיקומו בתוך ה־Subreddit שבו הוא נפתח.
ההצבעות תורמות ל"קארמה" של המפרסמים והמגיבים ("קארמה" - שמו של Reddit לדירוג הכללי של המשתמש).
לצד "מחדש", משתמשי טוויטר יכלו "לחבב" פוסטים שהועלו בשירות, ומסומנים על ידי סמל כוכב זהב ().
בנובמבר 2015, כדי להקל על בלבול המשתמשים ולהתאים יותר את הפונקציה לרשתות חברתיות אחרות, שונה שם הפונקציה "חביב" ל"לייק", וכפתורו שונה מסמל כוכב ללב ().
כפתורי לייק ב־VK עבור פוסטים, תגובות, מדיה ואתרים חיצוניים פועלים בצורה שונה מפייסבוק.
תוכן אהוב לא נדחף אוטומטית אל קיר המשתמש, אלא נשמר בבחירות המועדפות (הפרטיות) במקום.
כאשר פרסום באינטרנט מהווה לשון הרע, הרי לחיצה על כפתור לייק בהקשר לפרסום, אינה מהווה לשון הרע, כפי שנקבע בפסק דין שאול נגד ניידלי.
בית הדין לעבודה פסק ב-2016 כי אין די בסימון לייק כדי להדיח בעל תפקיד.
יו"ר ועד שכירי אגד הודח מהוועד בטענה שחתר נגד ההסתדרות כאשר עשה לייק לפרסום שהופץ בפייסבוק.
בית הדין הורה על ביטול ההדחה.
בית משפט פדרלי בארצות הברית פסק ב-2013 כי לחיצה על כפתור לייק בפייסבוק היא סוג של ביטוי, וככזו מוגנת על ידי החוקה האמריקאית.
"לחיצה על כפתור הלייק הוא ביטוי לכך שאנו אוהבים את מושא הלייק, מה שמוגדר כהצהרה עצמאית".
הפסיקה היא בעקבות תביעה של שוטר שפוטר בטענה שעשה לייק למתמודד למשרת השריף.
בשנת 2017 נקנס אדם ב-4,000 פרנק שווייצרי (כ־14,293 שקלים, נכון לספטמבר 2019) על ידי בית משפט אזורי בשווייץ על שאהב (על ידי סימון לייק) הודעות משמיצות בפייסבוק שנכתבו על ידי אנשים אחרים שמתחו ביקורת על אקטיביסט.
לטענת בית המשפט, הנאשם "אישר בבירור את התוכן הבלתי־ראוי והפך אותו לשלו".
בשנת 2023 בית משפט בקנדה קבע כי סמליל אגודל מורם יכול להיחשב כהסכמה משפטית.
כראמל היא סדרת ספרי ילדים מאת מאירה ברנע-גולדברג, שמאוירת על ידי קרן מאי מטקלף, נדב נחמני, ורמי טל.
נכון לשנת 2025 סדרת כראמל מכרה חצי מיליון עותקים.
סדרת הספרים דורגה במקום השני ברשימת 25 הספרים הטובים לילדים מאז תחילת המאה ה-21.
השם הוא ראשי תיבות של ספרה הראשון של ברנע-גולדברג, "כמה רחוק את מוכנה ללכת"
הספר הראשון בסדרה ראה אור בשנת 2014.
באוגוסט 2022, פורסם שספרי הסדרה נמכרו בלמעלה ל-300,000 עותקים.
בשנת 2025 פורסם שספרי הסדרה נמכרו בלמעלה מחצי מיליון עותקים.
באביב 2022 ראה אור ספר הקומיקס כראמל, על חייו של כראמל כגור.
בשנת 2023 ראה אור ספר ילדים לפעוטות בשם "כראמל אתה לא יכול לעוף".
באוגוסט 2022 התקיים בדיזנגוף סנטר פסטיבל "כראמל בסנטר" שכלל סדנאות, מפגשים עם היוצרים ועוד.
לאירוע הגיעו כ-50,000 מבקרים והוא זכה להצלחה רבה.
ביוני 2023 רשת ספריות תל אביב יפו פרסמה את נתוני ההשאלות לשנת 2022. הספר "כראמל" דורג ברשימה זו במקום השני, והספר "כראמל 2: הנקמה" דורג במקום השלישי.
בינואר 2022 יצאה בכאן חינוכית הסדרה "כראמל" המבוססת על סדרת הספרים.
ב-5 בפברואר 2023 עלתה העונה השנייה של הסדרה המבוססת על הספר השני.
ב-18 בפברואר 2024 עלתה העונה השלישית של הסדרה, המבוססת על הספר השלישי.
ב-9 בפברואר 2025 עלתה העונה הרביעית של הסדרה המבוססת על רעיונות שונים מתוך סדרת הספרים.
בחנוכה תשפ"ג עלתה בתיאטרון אורנה פורת הצגת תיאטרון לילדים בגיל 6–12 המבוססת על הספר.
את ההצגה ביימה שירילי דשא, בחנוכה תשפ"ד עלתה הצגת המשך.
בשנת 2023 יצאו לאור תיקים, יומנים, קלמרים ומדבקות של כראמל לשנת הלימודים על ידי חברת מודן.
ב - 2024 יצאו פריטי לבוש של כראמל במותג גולף.
קיימים גם משחקי קופסה של כראמל מבית פוקסמיינד וחדר בריחה המבוסס על עלילת הספרים.
הספר "כראמל 1" היה מועמד לפרס גפן בשנת 2015.
סדרת הספרים נכנסה למצעד הספרים המומלצים של משרד החינוך של שנת 2016.
הספר "כראמל 2 - הנקמה" היה מועמד לעיטור הצטיינות של הפנקס בקטגוריית ספר נוער מצטיין בנובמבר 2017.
סדרת הספרים זכתה בפרס שרת התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר בשנת 2018. מנימוקי ועדת הפרס: "ישנן דרכים רבות לגשת אל נושאים המעסיקים בני אדם; כראמל בוחר באחת השגורות פחות בספרות הילדים והנוער הישראלית, דרך ההומור(...).
דמותו של החתול כראמל האדיש, המעצבן, האנוכי והעצלן אך בו בזמן גם החכם והאוהב היא דמות חד-פעמית בספרות הילדים הישראלית ובעלת איכויות של גיבוריה הגדולים של ספרות הילדים העולמית".
ספר הקומיקס הראשון בסדרה נכנס למצעד הספרים המומלצים של משרד החינוך של שנת 2023 וזכה כספר האהוב ביותר על תלמידי ישראל.
כראמל – הוא החתול של רובי ובהמשך לתקופה מסוימת גם של ויש.
בעל יכולת דיבור, יודע כל שפה חוץ מיוונית, יכולת להפוך אבנים לזהב (אבל רק לזמן מוגבל), לקרוא מחשבות, להפוך לרואה ואינו נראה, להעלים אנשים אחרים ולבצע טלקינזיס ועוד.
רוברט "רובי" ג'רום – מקבל את כראמל מדודו ארתור ג'רום.
אומץ על ידי מילה יחד עם אחיו.
גבריאל "גול" ג'רום – מקבל את מפעלי המכוניות.
חבר של ברברה מהספר השני.
מתחבר מעט לויש, בעל כישרון בציור.
אליוט "אל־אל" ג'רום – מקבל את הטירה.
הלנה – בתה היפה של מלך ומלכה מעולם התמונה אשר בחדר הסודי של טירת ג'רום, אשר נמסרה לגברת בלום בעולם האמיתי כדי שתינצל ממחלה קשה.
עוזרת לה במעשיה עד שמתחרטת.
ילדה פטפטנית שברחה מבית היתומים, אחיינית של גברת בלום ובת דודה של הלנה, חברה של רובי.
ויש סמית (ספרים 3–10) – בנו של אלכסנדר.
אוכל רק פסטה עם מלח.
דמותו של ויש מבוססת על בנה של הסופרת, אבישי ברנע, אשר נמצא על הרצף האוטיסטי, כשהיה קטן.
מילה סמית – האם המאמצת של אל־אל, גול, רובי וג'יין.
אשתו של ספ (מהספר השני).
אחותו התאומה של אלכסנדר ודודתו של ויש.
ספ גרהם – בעלה של מילה (מהספר השני).
נתן לאל-אל, גול ורובי את טבעות הזהב.
מצלם במצלמה שלו בתור תחביב.
אוליבר סמית-גרהם – הבן התינוק של מילה וספ.
מר בראון – סוכן הטירה אחרי גברת בלום.
ברברה – נערה שמעריצה את גול, ונהפכת לחברה שלו (בספר השני).
בספר השלישי טסה לאוסטרליה ובספר החמישי חוזרת.
אלכסנדר סמית – האח התאום של מילה.
אביו של ויש שאיננו נוכח מספיק בחייו.
יכולה להתכתב עם בני אדם.
הייתה שייכת לארגון פושעים, חבורת הנמנמנים.
פרופסור דה ויל (ספרים 3–9) – מדען מטורף.
חטף את כראמל כדי שיהיה באוסף החיות האקזוטיות שלו.
מייקל סטמבל (ספרים 4–5) – אחיו התאום של ג'ורג'.
אומץ על ידי גברת בלום ופרופסור דה ויל.
אוגוסט – הכלב של קורנליה/אודיל עד לספר 3, והחל מספר 4 שייך רשמית למשפחה.
פאולו (ספרים 6-7,9) – עובד בבית היתומים.
קלודין רספיגי – שופטת קשוחה.
קבעה את גזר הדין של סיסיליה טולין וגברת בלום.
רב פקד סמואל לנגהורן טוויין – מפקד תחנת המשטרה.
אוהב עוגות ואת הרשמקול שלו.
אלפרד – ילד יתום שנכנס לטירה של פרופסור דה ויל וכך הופך לעוזרו.
מרגרט בלום (מוזכרת במהלך הסדרה, ספר 10) - אימה של ג'יין.
נאלצה לעזוב את ג'יין כדי לשלם חוב עבור ויגו יד הברזל, אך נתן לה לעבוד אצלו כפיראטית.
מסרה את ג'יין לבית היתומים של סיסילה במחשבה שסיסיליה אישה טובה, אל ג'יין סיפרה לה כי זו שיקרה.
נייט (ספר 6) – אדם המאוהב בגברת בלום מבית הספר היסודי כשאינו מבין שהיא מתעבת אותו.
ברליוז – חזיר היבלות הזעיר של משפחת דה ויל.
פיצקי – הנחש בעל שלושת הראשים של משפחת דה ויל.
גרייס (ספר 4) – החברה הכי הטובה של ויש.
דיטה (ספר 5) – מנהלת חוות נחשים, לעיתים קרובות אף מצילה נחשים ממוות.