tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כבר בתחילת שנות ה-40 פרסם אבנרי מאמרים בדו-שבועון הרוויזיוניסטי "החברה", בביטאון הציונים הכלליים, "הבוקר" ובביטאון ברית הציונים הרוויזיוניסטים, "המשקיף".
כמו כן, עבד גם בשבועון "עולם האשה" ובמערכת העיתון הכלכלי-רוויזיוניסטי "פלניוס".
בעת ששהה בבית ההבראה בגבעת ברנר הציע לו עורך עיתון "הארץ" גרשום שוקן לעבוד בעיתונו לכשישתחרר ככותב מאמרי המערכת הראשיים של עיתונו, כששוקן כבר הכיר את כתיבתו של אבנרי מפרסומיו בעיתון הערב של "הארץ" בימי המלחמה.
עוד לפני המלחמה כתב לשוקן וביקש להתקבל לעבודה אצלו בעיתון "הארץ", על רקע התקופה בה "הארץ" היה אחד משלושת העיתונים החשובים ביישוב, לצד "דבר" ו"הבוקר", והיחיד מביניהם שלא היה ביטאון מפלגתי, אך הדבר לא הבשיל.
לכן, לא העז אבנרי לסרב להצעת שוקן להגשים את חלומו.
אבנרי היה לכתב בעיתון במשך כשנה (1949–1950), שהייתה רוויה בחיכוכים בינו לבין עורכו הראשי, עד שלבסוף נפרדו דרכיהם.
טרם עזיבתו את "הארץ" תכנן שוקן להוציא שבועון שאמור היה להיקרא "פנים".
התכנון היה שאבנרי יעבוד עם צלם המערכת פול גולדמן, ויכין כתבות לדוגמה בתור "פיילוט".
אבנרי וגולדמן אכן הכינו שורה של כתבות לדוגמה, אך שוקן ביקש למנות את אחיו גדעון שוקן כעורך והציע לאבנרי את תפקיד סגן עורך השבועון, הוא סירב ועזב את "הארץ".
בשנת 1950 נטל אבנרי את כספי הפיצויים שקיבל מאגף השיקום של משרד הביטחון בעקבות פציעתו בקרב, ואת ההכנסות מספרו "בשדות פלשת – 1948", ורכש יחד עם חברו לשועלי שמשון (ולימים יריבו) שלום כהן שבועון דל תפוצה בשם "העולם הזה".
ברכישה השתתף גם נחום איתן (אשר מכר את חלקו בעיתון בסוף שנות החמישים).
"העולם הזה" בעריכת אבנרי וכהן הגיע לתפוצה רחבה והפך לשם דבר בעיתונות הישראלית, וסיסמתו הייתה "בלי מורא, בלי משוא פנים".
השבועון הופיע בעריכת אבנרי במשך כ-40 שנה.
בסוף שנות השמונים ירדה תפוצתו, ובשנת 1990 מכר אותו אבנרי בסכום של כמיליון דולר לאיש העסקים אריה גנגר, מקורבו של אריאל שרון, שהציב את רפי גינת כעורך השבועון.
זמן קצר לאחר מכן משך גנגר את ידיו מהעיתון, והעביר את השליטה לגינת.
בימיו האחרונים נמכר העיתון ל"מוניטין", בעריכת רינו צרור (שהחל את דרכו ב"העולם הזה"), אשר שינה את שמו ל"שישי", וצורף כמוסף שבועי לעיתון "גלובס", עד 1993 שבה נסגר סופית.
ארכיון "העולם הזה", ובו מאות אלפי תצלומים ותשלילים, שמור בארכיון עיתון "ידיעות אחרונות".
מספר שנים לפני מותו של אבנרי, ניסו כמה מחבריו לשכנע את ארנון מוזס, מו"ל "ידיעות אחרונות" ובעל הזכויות על "העולם הזה", להקים לו ארכיון מקוון, הוא לא נענה לבקשה, אך הארכיון הועלה לבסוף לרשת ללא הסכמתו.
ביוני 2019 ירד האתר מהרשת לאחר שחווה כמה בעיות טכניות אך לאחר כשנה עלה האתר שוב.
באמצעות "העולם הזה" ניהל אבנרי מאבק בשלושה מישורים:
במישור הלאומי – הטפה מתמדת לרעיון הדו-קיום עם העם הערבי בארץ ישראל והשתלבות בסביבה (במרחב – כלשונו), תוך מאבק לביטול הממשל הצבאי והפקעת האדמות.
הוא היה מבין הראשונים שקראו להקמת מדינה פלסטינית.
במישור הפוליטי – מאבק עיקש נגד הממסד של שלטון מפא"י ומוסדותיו, מאבק בחסידיו ובעוזריו הצעירים של דוד בן-גוריון: משה דיין, שמעון פרס, טדי קולק ואחרים, אותם כינה "צעירי בן-גוריון".
חשיפת שחיתויות ופרשיות מעוררות מחלוקת (כגון טבח כפר קאסם, "פרשת אלכסיס", "פרשת אלישבע", "פרשת ידלין", "פרשת אברהם עופר" ו"פרשת יעקב לוינסון"), ותמיכה ביריבי בן-גוריון בפרשת קסטנר ובפרשת לבון.
במישור הממלכתי – מאבק בשירותי הביטחון (שנקראו באותם ימים "שין בית", ועצם עובדת קיומם נחשבה לסודית), אותם כינה "מנגנון החושך", ומאבק נגד חקיקת חוק איסור לשון הרע.
אבנרי אף חידש מילים וביטויים בשפה העברית, כגון ח"כ, בליין, מחזמר, יומון, חללית (מילה שהגה בשנת 1953 כאשר תרגם עבור עיתונו "העולם הזה" מאמר של ורנר פון בראון על המסע העתידי בחלל, שהיה אז עדיין בחזקת מדע בדיוני), וכן "כְּתַבְלָב" (כינוי לעיתונאי לא-אובייקטיבי המתחנף לבעלי-כוח).
אבנרי המציא גם את המונח "פוסט-ציונות".
בראשית שנות ה-50 היה "העולם הזה" בין הראשונים שהעלו לדיון את שאלת קיפוח עולי ארצות המזרח בישראל, בכתבת תחקיר ב-1950 תחת הכותרת "ישראל – מדינה אשכנזית?", ובשורת כתבות ב-1953 תחת הכותרת הבוטה "דופקים את השחורים" (ביטוי שהפך מאז למטבע לשון, גם שלא בהקשר העדתי) מפרי עטו של שלום כהן.
בשנת 1959 החל "העולם הזה" לצאת בפורמט של שני שערים – שער קדמי, שכלל בעיקרו סנסציות פוליטיות, ושער אחורי, שהוקדש לסיפורי מין (בעיקר בקרב דתיים או חיילים), וסיפורי רכילות בעלי אופי חצי-פורנוגרפי.
הסיפורים היו מלווים בכותרות מרעישות כדוגמת: "הווידוי המזעזע של תלמידת תיכון דתית בת 15: 'כך הודחתי לזנות'", מלווה בצילום של נערה חצי עירומה שמלבן שחור מכסה את עיניה.
מאפיינים אלה של השבועון הביאו ליחס אמביוולנטי כלפיו מצד הציבור הישראלי.
למרבית הציבור היה השבועון בבחינת מוקצה מחמת מיאוס, ורבים אחרים ראו בו מקור למידע חשוב שהעיתונות הממוסדת העדיפה להסתירו.
בממסד ובעיתונות נהגו שלא לקרוא לשבועון בשמו, אלא לכנותו בשם "השבועון המסוים".
ב-1961 סיקר מטעם "העולם הזה" את משפט אייכמן בירושלים.
בשיאו, באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, הגיע השבועון לתפוצה שעלתה על 25,000 עותקים, מה שהעמיד אותו כשבועון השני בתפוצתו – אחרי "דבר השבוע"; ומאחר שחלק ניכר מתפוצתו של "דבר השבוע" נכפה על העובדים על ידי הממסד ההסתדרותי של מפא"י, הרי שתפוצתו האפקטיבית של "העולם הזה" נחשבת כגדולה אף יותר.
השבועון היה פופולרי בעיקר בקרב האליטות החברתיות בישראל, כולל תושבי הערים הגדולות, פוליטיקאים ופקידי ממשל (שבדקו אם הושמצו בו, ולעיתים אף הדליפו לו אינפורמציה על מנת לנגח בה את יריביהם), ואפילו בקרב צעירים תושבי קיבוצים.
עיתונאי "העולם הזה" אהרן בכר אמר ב-1968: "אין אולי עיתון בארץ שחיוב ושלילה מתרוצצים בו בצורה כל-כך קיצונית.
"העולם הזה" מילא תפקיד ציבורי ראשון במעלה בשבירת קשר השתיקה סביב נושאים שהשלטון החליט כי השתיקה יפה להם, אך אותה שעה עצמה מילא תפקיד לא קטן בגיבוש הווי חברתי מסוים ובהפיכת רחוב דיזנגוף לסמל של ישראל...
הוא המציא סגנון עיתונאי חדש, מקורי ותוסס, אך הפך ברבות הימים לשבועון הכתוב בחלקו בשפת נערות מספרה".
תחילת מעורבותו הפוליטית לאחר קום המדינה
בשנת 1951 התחוללה שביתת הימאים, שלוותה באירועים אלימים ובהפעלת המשטרה, פלוגות הפועל וצה"ל (באמצעות ניסיון לגייס את מנהיגי השובתים לשירות מילואים) לשם שבירת השביתה.
"העולם הזה" סיקר בהרחבה את השביתה, העלה אותה לראש הנושאים שעסק בהם ותמך במאבק השובתים.
אבנרי עצמו חתם, לצד יצחק שדה, חיים גורי, חיים חפר, אבא קובנר ואחרים על עצומת תמיכה בימאים השובתים תחת הכותרת "קריאת אחים לימאים", ובה התביעה להכיר בנציגות הנבחרת של הימאים ובדרישתם להתנתק ממועצת פועלי חיפה ולהקים איגוד ימאים עצמאי.
אבנרי אף נעצר, לצד בומבה צור, על הדבקת כרוזים של העצומה על גבי קירות קולנוע מוגרבי בתל אביב, ונקנס בסכום סמלי של לירה ישראלית אחת.
בשנת 1953 היה אבנרי שותף להקמת הוועד למען גולי אבו גוש, יחד עם עמוס קינן, ר' בנימין, ערי ז'בוטינסקי, ראובן גרינברג ואחרים, שנועד לעזור להשיב חלק מתושבי הכפר שגורשו ממנו במהלך מלחמת העצמאות, למרות עזרתם ללוחמים הציונים.
באותה שנה הותקפו באישון לילה עורכי "העולם הזה", אבנרי ושלום כהן, על ידי ארבעה אלמונים ביציאתם ממערכת העיתון, שברו לאבנרי שתיים מאצבעות ידו הימנית, ופגעו בכהן בראשו, זאת כשנה לאחר הטלת פצצה במערכת העיתון, שיוחסה מאוחר יותר ל"מחתרת צריפין".
אבנרי העריך אז שהיה קשר בין תקיפתו ובין הביקורת שמתח העיתון על טבח קיביה, ובמכתב לפנחס לבון קבע כי מאחורי התקיפה עמד הש"ב.
לפי ספרם של יוסי מלמן ודן רביב, "מרגלים לא מושלמים", הרקע להתנפלות היה קשור למשפחת דיין, וזאת בשל "קשרים מסוימים שנוצרו למורת רוחם של בני המשפחה בין יעל דיין לעורך הראשי".
בשנת 1954, במהלך "משפט קסטנר", פרסם "העולם הזה" כתבות ומאמרים מאת אורי אבנרי, ששיקפו את אמונתו של אבנרי כי המשפט מוכיח שהשלטון במדינת ישראל נמצא בידי עסקנים ולא בידי אלה שהיו ראויים לו באמת: אנשי "דור תש"ח", שהקיזו דמם בשדות הקרב של מלחמת העצמאות.
"העולם הזה" הפך בעת המשפט לשופרו של שמואל תמיר, סניגורו של הנאשם, מלכיאל גרינוולד, וידידו של אבנרי באותם ימים, ידידות שהפכה ברבות השנים לאיבה הדדית.
בשנת 1955 ניהלו אבנרי ו"העולם הזה" מערכה נגד שלטונו הסמכותי של ראש עיריית חיפה אבא חושי, שאותו האשים העיתון בהטלת אימה ובמעשי שחיתות, בסדרת כתבות בה כונתה חיפה בשבועון בשם "חושיסטאן", זמן קצר לאחר מכן הונחו לבנות חבלה במערכת העיתון, שהתגלו לפני שאירע דבר, ופוצץ בית הדפוס בו נדפס העיתון.
אבנרי קשר בין פעילותו העיתונאית וחשיפותיו של "העולם הזה" לבין ניסיונות החבלה נגדו, והאשים את הש"ב ושלטון מפא"י באחריות למעשה.
"העולם הזה" צבר פופולריות רבה בישראל וזכה לתפוצה גבוהה באותה תקופה, על אף היותו כלי ביטוי אנטי ממסדי קיצוני.
השבועון היה לצנינים בעיני הממסד של מפא"י באותם הימים, וכונה בפיהם "השבועון המסוים".
ראש הש"ב, איסר הראל, שחשש כי השבועון מהווה מקור להסתה חתרנית, החליט לממן בשנת 1956 מתקציב שירותי הביטחון הוצאה לאור של שבועון מתחרה, בשם "רימון", הראל קיווה ששבועון זה יגרום לנטישת קוראים של "העולם הזה" ונדידתם ל"רימון", אך "רימון" לא שרד יותר משנתיים.
בשנת 1956, על רקע מלחמת סיני, הקים ביחד עם נתן ילין-מור, בועז עברון, עמוס קינן ואחרים את "הפעולה השמית" (שבתחילה דבק בה השם "מחתרת קפה הרלינגר", על שם בית הקפה בו נפגשו חבריה), תנועה רעיונית שדגלה בהשתלבות מדינית של מדינת ישראל עם שכנותיה הערביות ב"מרחב השמי".
ב-1957 פרסם אבנרי בעיתונו תוכנית שלום, ברוח התנועה, בשם "איחוד הירדן", בה קרא להקים מדינה פלסטינית בשטחי הגדה המערבית ורצועת עזה, שתקיים קשרי פדרציה עם מדינת ישראל.
ב-1958 פרסמה התנועה מניפסט בן למעלה ממאה סעיפים, המסכם את תפיסת עולמה בשם "המנשר העברי – עקרונות הפעולה השמית".
התנועה האמינה כי במרחב המזרח-תיכוני קיים לאום/גזע משותף, הוא הלאום/גזע השמי, תחתיו קיימות תתי-קבוצות כמו הלאומים העברי והערבי.
מבחינתם על הלאום השמי להתאחד במסגרת קונפדרטיבית.
התנועה שאפה לכך שישראל תצטרף ל"", ותשתף פעולה עם ג'ווהרלל נהרו ויוסיפ ברוז טיטו הבלתי-מזדהים ("הנייטרלים"), בהם ראתה את עמודי התווך של העולם הנייטרלי, במאבק כנגד האימפריאליזם המערבי והסובייטי.
התנועה הכירה עקרונית בזכות השיבה של הפליטים הפלסטינים והאמינה שעל ישראל לנקוט מייד ביוזמה פעילה לפתרון חלקי של בעיית הפליטים, תוך התחשבות ב"שיקולים הביטחוניים" של ישראל.
התנועה קראה לבטל את כל החוקים והמנהגים המפלים כלפי המיעוט הערבי במדינה (כולל הממשל הצבאי), לבטל את "חוק השבות" ולהקים מדינה פלסטינית ברצועת עזה והגדה המערבית, שתהיה קשורה בפדרציה עם מדינת ישראל, ובכך תהווה למעשה איחוד של ארץ ישראל הדו-לאומית בגבולותיה ההיסטוריים.
עם פרוץ "אירועי ואדי סאליב" הביעו אבנרי ו"הפעולה השמית" תמיכה בדוד בן הרוש, טענו שמעצרו לא היה מוצדק, ותבעו לשחררו.
הם הבהירו כי אם יישאר במעצר והדרך היחידה לשחררו תהיה באמצעות היבחרותו לכנסת, יהיו מוכנים להעמידו בראשות רשימתם ב.
ב-1963 היו שותפים אבנרי ו"הפעולה השמית", לצד מק"י, אל-ארד וחוגים נוספים, להקמת "הוועד היהודי-ערבי לביטול הממשל הצבאי", שיחד עם מפ"ם, מק"י, אחדות העבודה, המפלגה הליברלית וחירות, ניסה לשנות את המדיניות הקיימת כלפי אזרחי ישראל הערבים.
"הפעולה השמית" הוציאה דו-שבועון בשם "אתגר", שעורכו היה נתן ילין-מור, ויצא בין השנים 1960 ל-1968.
העולם הזה - כוח חדש
בבחירות נבחר אבנרי לכנסת לבדו.
נוסף על חברותו בכנסת, כיהן בכנסת השישית בוועדת הכלכלה ובוועדת השירותים הציבוריים.
אבנרי תמך במלחמת ששת הימים, ומייד עם סיומה הציע להגשים את חזונו מימיו בתנועת "הפעולה השמית" – להקים מדינה פלסטינית עצמאית בשטחים הכבושים של רצועת עזה והגדה המערבית, שתהיה קשורה בקשרי פדרציה עם מדינת ישראל.
בהצעתו הוא ראה את הדרך היחידה שגם תשמור על אחדותה של הארץ וגם תשיג את השלום, ודרך טובה יותר מדרך "החזרת השטחים", שתהפוך את ישראל מחדש ל"מדינת גטו", כלשונו, ומדרך "סיפוח השטחים", שתהפוך את ישראל ל"מדינה דו-לאומית בה יהיה תוך דור אחד רוב ערבי".
לצד זאת, הצביע בעד סיפוח מזרח ירושלים לישראל.
אבנרי יצא נגד ההתנחלות בשטחים שנכבשו, שלדעתו היא "הכרזת מלחמה על העולם הערבי ועל העם הפלסטיני", והוסיף וטען כי יוזמות התנחלות של בודדים (דוגמת עליית משה לוינגר וחבריו לחברון בערב פסח 1968) הן ניסיון לקבוע עובדות בשטח ולאלץ את הממשלה להשלים עם סיפוח השטחים.
בדצמבר היה שותף, לצד אישים כנתן ילין-מור, עמוס קינן, אהרן כהן, פעילים ערבים ממזרח ירושלים ואחרים, להקמת "התנועה למען פדרציה ישראלית-פלסטינית" ששאפה לממש את החזון בו החזיק אבנרי בדבר הקמת מדינה פלסטינית בשטחי רצועת עזה והגדה המערבית, שתהיה בקשרי פדרציה עם מדינת ישראל.
את ירושלים המאוחדת ראו חברי הקבוצה כחלק אינטגרלי ממדינת ישראל, שיש להשאיר תחת ריבונותה גם במקרה של יצירת פדרציה ישראלית-פלסטינית, תוך הענקת שוויון זכויות לערביי העיר.
ברוח זו, הציע אבנרי להחליף את המנון מדינת ישראל, "התקווה", ב"ירושלים של זהב".
לקראת הבחירות לכנסת השביעית, בשנת 1969, שקלו אבנרי ומפלגתו להתמודד במסגרת רשימה משותפת עם מק"י בראשות שמואל מיקוניס ומשה סנה, "ברית השמאל הציוני סוציאליסטי" של יעקב ריפתין, "רשימת השלום" בראשות גדי יציב ונתן ילין-מור, אנשי "שי"ח" כגון רן כהן ויוסי אמיתי, ופרופסורים, אנשי רוח ואחרים כגון יהושע בר-הלל ועמוס קינן.
בסופו של דבר הוחלט שלא תהיה ריצה משותפת, כיוון שאבנרי וחבריו הסתייגו מחבירה משותפת עם מפלגות שמאל ומפלגות קומוניסטיות, חבירה שלדעתם הייתה פוגעת בזהותה העצמית של המפלגה כמפלגה ש"אינה ימין ואינה שמאל", קושרת אותה באופן מובהק לחוגים קומוניסטים ומבריחה בוחרים פוטנציאליים.
בבחירות נבחר אבנרי שוב, כשהפעם זכתה רשימתו בשני מנדטים; במנדט השני זכה עורך המשנה שלום כהן.
נוסף על חברותו בכנסת, כיהן אבנרי ב בוועדת הכלכלה ובוועדת הפנים.
באותה קדנציה קרע חברו לסיעה, שלום כהן, את תעודת הזהות שלו במחאה על החלטת הממשלה להמשיך בציון סעיף הלאום בתעודת הזהות.
בדיון שלאחר המעשה, בו הוצאה הודעת גינוי חריפה על מעשהו של חברו לסיעה, היה אבנרי לחבר הכנסת הראשון בתולדותיה של הכנסת שהוצא בכוח מן המליאה על ידי הסדרנים, זאת לאחר קריאות ביניים חוזרות ונשנות שלו שהפריעו להודעת הגינוי, וסירובו לצאת מן האולם לאחר שנדרש לעשות כן.
בהיותו חבר הכנסת השביעית, הודה בריאיון עימו לשבועון הסטודנטים של אוניברסיטת תל אביב כי התנסה בסוגים שונים של סמים, "מחשיש ועד LSD".
אבנרי המשיך לתבוע מהממשלה לחתור לשלום, במיוחד עם המצרים ועם הפלסטינים, תוך שלילת אש"ף ופת"ח.
באפריל 1970 ביקר אבנרי בחריפות את ראש הממשלה גולדה מאיר, על שסירבה לבקשתו של יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית לשעבר, נחום גולדמן, לאפשר לו להיענות להזמנתו של נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר להיפגש עימו בקהיר בניסיון להניע יוזמת שלום עם ישראל.
אבנרי טען כי הממשלה והנצים בישראל עשו הכל כדי לפוצץ את פגישת גולדמן-נאצר ולסכל את היוזמה הזו, מאחר שהממשלה הכירה ברצינותה.
עוד הטיח בכנסת כי חברי הממשלה רוצים רק בסיפוח ולא בשלום וכי חשוב להם יותר השלום בין חברי הקואליציה, מנחם בגין וגולדה מאיר, מאשר בין ישראל ומצרים.
חודשיים לאחר מכן קרא לממשלה לאמץ את תוכנית רוג'רס השנייה לשלום בין ישראל ומצרים.
כשבוע מכניסתה לתוקף של שביתת הנשק בין ישראל למצרים, בתום מלחמת ההתשה, כחלק מתוכנית רוג'רס, תבע מהממשלה שלא לנסות להיתלות בהזזת טילי נ"מ מצד המצרים כדי להכשיל את השיחות לשלום, שממילא לא רצתה ישראל להיכנס אליהן.
לאחר שאנואר סאדאת העביר לשליח האו"ם, גונאר יארינג, ב-1971, מסמך בו פירט את תנאי השלום המצריים, קרא אבנרי לממשלה להיכנס למשא ומתן עם מצרים.
אבנרי המשיך להיאבק בכנסת למען הפרדת הדת מהמדינה ולמען הכרה ביהדות הרפורמית כעדה דתית בעלת זכויות מלאות, שגיוריה מוכרים באופן מלא בישראל, כמו גם למען הנהגת נישואין וגירושין אזרחיים בישראל וגיוס בני ישיבות ובנות דתיות לצה"ל.
בנוסף היה שותף להפגנות, לתהלוכות השיבה ולתביעה להשיב את עקורי איקרית ובירעם לכפריהם.
בתום מאבק במרכז התנועה, בו זכה אבנרי לתמיכה, ביטול מדורו של כהן בשבועון, סולחה קצרת מועד והמשך המאבק ביניהם, החליט כהן לעזוב לבסוף את המפלגה ב-4 בינואר 1972 ולהקים סיעת יחיד.
כמו גם להוציא באותה שנה ספר נגד אבנרי, מתוך מטרה "לחשוף את פרצופו האמיתי".
ב-3 ביולי 1973, במהלך כהונתה בכנסת השביעית, שינתה סיעתו של אבנרי את שמה למר"י (ראשי תיבות של מחנה רדיקלי ישראלי).
מייד לאחר מלחמת יום הכיפורים, עדיין כחבר הכנסת השביעית, תבע אבנרי הקמת ועדת חקירה, שתחקור את המחדלים הביטחוניים והפוליטיים במלחמה.
כמו כן תבע את פיטוריו של שר הביטחון משה דיין.
באותה עת קיימו אבנרי וחלק מאנשי המועצה מגעים עם סעיד חמאמי ועיסאם סרטאווי, תוך יידוע ראש הממשלה יצחק רבין.
ב-1976 הגיש יחד עם עוד שמונה מחבריו למועצה תביעת דיבה נגד "ועד העדה הספרדית בירושלים" על שפרסם גילוי דעת נגדם בו נאמר שחברי המועצה הישראלית למען שלום ישראלי-פלסטיני הם אנטי-ציונים.
בעדותו אמר אבנרי כי הוא רואה את המועצה כזרם העיקרי בציונות וכממשיכת דרכם של הרצל, ארלוזורוב ובן-גוריון.
אבנרי וחבריו זכו במשפט וקיבלו פיצויים.
ב-19 במרץ 1974 הותקף ונפצע אבנרי על ידי אדם כבן 21 בעל הפרעה נפשית, שתקף אותו באגרופים כשבוע קודם לכן ברחוב, אך לא פצע אותו.
לאחר שנתפס בניסיונו השני, לא הועמד לדין והועבר לאשפוז בבית חולים פסיכיאטרי.
ב-18 בדצמבר 1975 ערך בו שוב אותו אדם, אליהו גלילי, ניסיון התנקשות, כשדקר אותו באמצעות סכין בבטנו, בפניו, ברגלו ובחזהו.
גלילי נתפס לאחר ניסיון ההתנקשות ונשלח שוב לאשפוז כפוי בבית חולים פסיכיאטרי.
אבנרי, שנפצע באורח בינוני, טען כי המשטרה ובית המשפט הסתירו את מניעיו ושולחיו האמיתיים של המתנקש שהגיע לדלת ביתו, זאת אף על פי שהמתנקש טען בפניו שהוא עושה זאת מאחר שלדעתו אבנרי השתיל מכשיר האזנה בראשו.
האדריכל נחום זולוטוב, ששהה באותה העת במשרדו שבבניין בו התגורר אבנרי ברחוב בן-יהודה, היה האדם שתפס את המתנקש.
המבקר הראשון בבית החולים לאחר ניסיון ההתנקשות היה רחבעם זאבי ששכנע את אבנרי לשאת נשק שאותו נשא במשך כ-15 שנה.
אבנרי תקף באופן חריף את ניסיון ההתנחלות בסבסטיה, וטען כי ניסיון זה מהווה התגרות גלויה בממשלה ובדמוקרטיה בישראל, ותבע מראש הממשלה שלא להסתפק בפינוי המתנחלים מהאזור, אלא גם למצות עימם את הדין הפלילי ולבלום ניסיונות עתידיים מסוג זה.
על אף נטייתו האנטי-ממסדית, כאשר נודע לאבנרי על פרשת חשבון הדולרים של יצחק רבין, הוא החליט שלא לפרסמה מחשש לפגיעה בשלטון השמאל בישראל ולעליית הליכוד.
הוא פנה לרבין להזהירו שיסגור את החשבון.
בסופו של דבר פרסם העיתונאי דן מרגלית את הפרשה בעיתון "הארץ".
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977, היו אבנרי וסיעתו שותפים, לצד הסוציאליסטים העצמאיים בראשות לובה אליאב, מוקד בראשות מאיר פעיל, פלג מהפנתרים השחורים בראשות סעדיה מרציאנו, ברית השמאל בראשות יעקב ריפתין, אנשי "המועצה הישראלית לשלום ישראלי-פלסטיני" ויחידים נוספים, להקמת מחנה של"י.
אבנרי הוצב במקום השלישי ברשימת המפלגה לכנסת וכיהן ב החל משנת 1979, אז החליף את לובה אליאב לפי הסכם רוטציה.
נוסף על חברותו בכנסת היה חבר גם בוועדת החינוך.
במהלך חברותו בכנסת התשיעית הצביע בעד הסכם השלום בין ישראל למצרים ואמר כי תהליך זה, שכלל בתוכו הבטחה מצד ישראל לאוטונומיה לפלסטינים, יוביל להקמת מדינה פלסטינית שתחיה בשלום עם ישראל.
הוא קרא לאש"ף להשתתף בהפיכת האוטונומיה לשלב בהקמת המדינה הפלסטינית, תוך כדי שאמר כי הוא מבין את הזעם של העם הפלסטיני על אי-שיתופו במשא ומתן ועל החרמת הנהגתו המוכרת.
הוא גינה בחריפות את המתקת עונשו של סגן דניאל פינטו, מי שעינה ורצח בחניקה ארבעה כפריים לבנוניים והשליך את גופותיהם לבאר מים במהלך "מבצע ליטני", הורשע, נידון ל-8 שנות מאסר ועונשו קוצר על ידי הרמטכ"ל רפאל איתן משמונה שנים לשנתיים בלבד.
אבנרי וסיעתו טענו כי מעשה זה גורם לערעור קיומו של עיקרון "טוהר הנשק" בצה"ל ובקרב כוחות הביטחון האחרים, וכי במעשה זה יצר הרמטכ"ל סטנדרטים חדשים של מסמוס העונש המרתיע על פשעי מלחמה הכרוכים ברצח.
בנוסף הגישו הצעת אי-אמון בממשלה על מעשה זה, כיוון שאף אחד מהממונים עליו בדרג האזרחי, חברי הממשלה, לא הגיב על המעשה.
כמו כן תבע אבנרי את פיטורי הרמטכ"ל, הן בשל המעשה עצמו, הן בשל הגרסה השקרית שנתן בריאיון לעיתונות בנוגע למעשיו האמיתיים של החייל והן בשל כך שהפעיל את הצנזורה הצבאית כדי למנוע את פרסום מעשיו האמיתיים של החייל לציבור.
אבנרי התנגד ל"חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל" שנחקק בכנסת התשיעית.
לקראת הבחירות לכנסת העשירית ב-1981 הוצב במקום ה-97 הסמלי ברשימת "מחנה של"י" לכנסת.
המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
במהלך עשר שנות חברותו בכנסת היה לאחד מחברי הכנסת הפעלתנים ביותר אי פעם במשכן: הוא כמעט שלא החמיץ ישיבות מליאה, נאם כאלף נאומים והגיש מאות הצעות חוק.
אבנרי התנגד למבצע שלום הגליל (שבהמשך הפך למלחמת לבנון הראשונה) מראשיתו, וכבר בימים הראשונים למבצע היה שותף להקמת "הוועד נגד המלחמה בלבנון", שקרא לנסיגת צה"ל מכל שטחי לבנון לאלתר וללא כל תנאי, לשלום ישראלי-פלסטיני שבמרכזו הקמת מדינה פלסטינית בצד ישראל ובמשא ומתן בין ישראל לאש"ף, על בסיס הכרה הדדית.
ב-3 ביולי 1982, כחודש בתוך מבצע שלום הגליל, עורר אבנרי סערה כאשר נפגש עם יאסר ערפאת בחלקה המערבי של ביירות הנצורה (יחד עם ענת סרגוסטי, צלמת עיתונות צעירה ב"העולם הזה" באותם ימים, ושרית ישי, אז כתבת השבועון).
הייתה זו הפעם השנייה בלבד בה נפגש המנהיג הפלסטיני עם ישראלים (זאת לאחר שכשנתיים קודם לכן נפגש עם חברי הכנסת תופיק טובי וצ'ארלי ביטון), והפעם הראשונה בה נתן ריאיון לכלי תקשורת ישראלי, שפורסם ב"העולם הזה".
בריאיון דיבר ערפאת על הצורך בסיום הכיבוש הישראלי בשטחים, להכרה הדדית, של ישראל באש"ף כארגונו היציג של העם הפלסטיני, ושל אש"ף בישראל, ולהקמת מדינה פלסטינית בשטחים.
עצם הפגישה עוררה נגד אבנרי גל של גינויים מסיעות וחברי כנסת שונים, ודרישה לנקיטת אמצעים משפטיים נגדו, בין השאר מצד השר יצחק מודעי, סגן שר האוצר חיים קופמן, מפלגת העבודה וחברת הכנסת גאולה כהן.
בתום חקירה הודיע היועץ המשפטי לממשלה יצחק זמיר שאין עילה משפטית להעמידו לדין.
מאז נפגש אבנרי עם ערפאת עוד פעמים רבות.
לטענת מתנגדיו, מאז הוא הפך ל"חסיד של ערפאת", ויש שטענו שאף באופן עיוור.
אבנרי עצמו ושותפיו לפעילות הפוליטית הכחישו בתוקף טענות אלה.
אבנרי אמר כי אינו "חסיד" של ערפאת, אלא פטריוט ישראלי המכיר בכך שכדי להבטיח את עתידה על מדינת ישראל לדבר עם בני העם הפלסטיני באמצעות המנהיגות שהפלסטינים רואים בה את מנהיגותם.
בריאיון אמר כי הגיע למסקנה ש"אין מקום לשבת בתנועה אחת עם מפקד בכיר שביצע פשעים נגד האנושות", וכי "רן כהן פיקד על הארטילריה שהרסה בתי פלסטינים בלבנון - מטרות אזרחיות".
צעד זה היווה למעשה את אקורד הסיום של מחנה של"י, המפולג ממילא בתוכו בין אגף "מתון" שהורכב רובו ככולו מאנשי "מפלגת מוקד" לשעבר, ואגף "רדיקלי" יותר שהורכב מאבנרי, פלד, ארנון, יוסי אמיתי, חיים ברעם ואחרים.
עם הפילוג השתתף האגף הרדיקלי הפורש ממחנה של"י, לצד פעיל "הוועד לסולידריות עם אוניברסיטת ביר זית" יהודה נאמן, פעיל "יש גבול" אורי רם, פעיל "שלום עכשיו" אנדרה יפה, ואחרים, בהקמת קבוצת "אלטרנטיבה".
אבנרי לא ביקש להיבחר לכנסת מטעם מפלגה זו, אלא תמך בבחירתם של עורך הדין מוחמד מיעארי ומתי פלד לייצג אותה בכנסת, והיה חבר פעיל בהנהלת הרשימה המתקדמת בכל תקופת קיומה.
הוא הוצב במקום ה-120 והסמלי ברשימתה לכנסת.
ב-1986 הוציא לאור את ספרו "My Friend, the Enemy", שנכתב להזמנת הוצאה לאור אנגלית, המתאר את פגישותיו עם נציגי אש"ף לאורך השנים.
הספר יצא במהדורתו העברית כשלוש שנים מאוחר יותר, ב-1989, בשם "אויבי, אחי", בתרגומו של עמנואל לוטם ובהוצאת ביתן.
אבנרי התנגד נחרצות לגירוש פעילי החמאס ללבנון בידי ממשלת ישראל העשרים וחמש בראשות יצחק רבין בדצמבר 1992. בכנס של "שלום עכשיו" בו השתתף תבע להקים אוהל מחאה מול משרד ראש הממשלה כנגד הצעד הזה.
משלא נענו אנשי "שלום עכשיו" לקריאתו, הקים יחד עם פעילים יהודים וערבים את "הוועד היהודי-ערבי נגד הגירוש", ובמסגרת פעילותו שהו אבנרי, אשתו רחל ופעילים אחרים במשך 45 יום, באוהל מחאה מול משרדו של ראש הממשלה בירושלים.
לאחר שהוסכם בין יצחק רבין לבין נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לאפשר את חזרת המגורשים לאחר שנה, החליטו אבנרי וחבריו להפוך את ה"וועד נגד הגירוש" לתנועה בשם "גוש שלום".
בתחילת 1994, לאחר חזרת המגורשים, פעילי חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, התקיימה עבורם קבלת פנים חגיגית במרכז האירועים ע"ש א-שאווה בעזה, שבה הודו הנציגים שחזרו לאבנרי ולחבריו על עזרתם.
, אמר אבנרי בטקס, כשהוא עונד את סמל "גוש שלום" המורכב משני הדגלים, הישראלי והפלסטיני.
עם שובו של יאסר ערפאת מגלותו בתוניס לשטחים, בעקבות חתימת הסכמי אוסלו, הזמין ערפאת את אבנרי לקבלת הפנים שחיכתה לו בעזה וערך יחד איתו מסיבת עיתונאים לרגל שובו.
מייד לאחר הסכם אוסלו פרסם "גוש שלום" קריאה לשחרר את כל האסירים הפלסטיניים באופן מיידי, בטענו כי אלה הם שבויי מלחמה, ולכן דינם להשתחרר בגמר הלחימה.
אבנרי הוקיע את "תוכנית ההתנתקות" וטען כי היא תוכנית ימנית-קיצונית שנועדה להקפיא את תהליך השלום בין ישראל לפלסטינים, להוריד את רעיון המדינה הפלסטינית מהפרק לתמיד ולהטעות את הציבור בישראל ובעולם.
כמו כן, ביקר את "שלום עכשיו" על תמיכתה בתוכנית ואת מפלגת העבודה ומרצ-יחד על שהודיעו שיצביעו בעד התוכנית כאשר יביא אותה שרון לכנסת.
לאחר ניצחון תנועת החמאס בבחירות לרשות הפלסטינית במרץ 2006 התרכז אבנרי בארגון מפגשים ודו-שיח עם נציגי הממשלה הפלסטינית החדשה, תוך שהוא מביע התנגדות חריפה לחרם שהוטל עליה על ידי ממשלת ישראל.
בין השאר, ניהל שיחות עם חסן יוסוף, מראשי חמאס בגדה המערבית, ועם מוחמד אבו טיר ("אדום הזקן"), חבר הפרלמנט הפלסטיני מחמאס בעזה.
אבנרי אף ארגן מפגש של כל חברי מזכירות "גוש שלום" עם ארבעה חברי פרלמנט מחמאס.
בפגישה זאת ציינו פעילי חמאס כי סירוב תנועתם להכיר בישראל אינו עמדה מוחלטת ובלתי ניתנת לשינוי, כי אם עמדת מיקוח שניתנת לשינוי אם וכאשר ממשלת ישראל תביע באופן קונקרטי הסכמה להקמת מדינה פלסטינית בגבולות 1967 שבירתה מזרח ירושלים.
כאשר נעצרו נציגי חמאס בפרלמנט על ידי צה"ל בעקבות שבייתו של גלעד שליט, נהגו אבנרי ואחרים מאנשי "גוש שלום" להגיע לאולמות בתי המשפט הצבאיים אליהם הובאו העצורים להארכת מעצרם, כדי לפגשם ולהפגין בקריאה לשחרורם ולפתיחת משא ומתן עימם על ידי ממשלת ישראל.
מאז שחדל מלשמש כעורך "העולם הזה" היה פעיל בגופי שמאל רדיקליים חוץ-פרלמנטריים.
אולם עיקר פעילותו התרכז ב"גוש שלום".
אחד מאפיוניו המיוחדים של אבנרי לאורך שנותיו כפעיל מרכזי בחוגי השמאל הרדיקלי הישראלי הוא אי הזדהותו עם האידאולוגיה המרקסיסטית.
מעולם לא היה אבנרי פעיל בגוף סוציאליסטי או קומוניסטי.
כאשר זהות מטרות וצורך פוליטי בשיתוף כוחות הביאו אותו ואת ארגונו, בשנות השבעים והשמונים, לחבור אל גורמים סוציאליסטיים ברשימה לבחירות לכנסת, היו אלה תמיד ארגונים קטנים ואנטי-ממסדיים: אק"י (בבחירות לכנסת השמינית), הסוציאליסטים העצמאיים, תכלת-אדום והפנתרים השחורים (כחלק ממחנה של"י בבחירות לכנסת התשיעית) ומצפן (כחלק מ"אלטרנטיבה", ברשימה המתקדמת לשלום ב).
בשנת 2002 יצא סרטו התיעודי של יאיר לב, "הנדון: אורי אבנרי" (בהפקת דורון צברי) העוסק בו.
מאז 1999 ועד אשפוזו ב-2018 כתב אבנרי טור באתר גוש שלום.
חודש לאחר מותו, בספטמבר 2018, פורסם ארכיון המאמרים שכתב אבנרי באתר.
אבנרי נמנע מלהטיח ביקורת ביאסר ערפאת, שעימו היה מיודד אישית, והטיל על ממשלת ישראל את מלוא האחריות ל ולכישלון התהליך המדיני.
אבנרי תמך במימוש מסוים של זכות השיבה של הפליטים הפלסטינים לישראל, כשעל פי הצעתו תיקבע מכסה שנתית המגבילה את מספר הפליטים שיורשו לשוב כל שנה.
אבנרי היה נשוי לרחל, שנפטרה ב-21 במאי 2011 ממחלת כבד (הפטיטיס C).
השניים היו נשואים במשך 58 שנים ובחרו שלא להביא ילדים לעולם.
לאור בקשתה של רחל גופתה נשרפה ואפרה פוזר בים.
ב-4 באוגוסט 2018 לקה אבנרי בשבץ מוחי ואושפז במצב קשה בבית החולים איכילוב, שם נפטר כעבור כשבועיים, ב-20 באוגוסט.
ארכיונו האישי של אבנרי שמור ב.
ב-2021 החל ארגון העיתונאים והעיתונאיות להעניק את פרס אורי אבנרי לעיתונות אמיצה, הנקרא על שמו של אבנרי ועל שם אשתו רחל.
הפרס מוענק בכנס חופש העיתונות של הארגון, לעיתונאי או קבוצת עיתונאים על "עבודה עיתונאית אמיצה, ייחודית ומהדהדת", בעברית, באנגלית או בערבית.
עיריית תל אביב-יפו קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו של אבנרי, ברחוב רופין 10א.
1953 – הוענקה לו אזרחות כבוד של אבו גוש, על חלקו במניעת גירוש הכפר.
1995 – זכה בפרס אריך מריה רמרק לשלום.
1996 – הוענקה לו אזרחות כבוד של כפר קאסם, על חלקו המרכזי בחשיפת "טבח כפר קאסם", ביום השנה ה-40 לטבח.
1997 – הוענק לו ול"גוש שלום" "פרס השלום של העיר אאכן", כמו גם "פרס ברונו קרייסקי לזכויות אדם".
1998 – זכה בעיטור הפלסטיני לזכויות אדם, מטעם ארגון זכויות האדם הפלסטיני "קאנון".
2001 – זכה עם אשתו רחל ו"גוש שלום" ב"פרס הקיום הנכון" בטקס שנערך בפרלמנט השוודי.
2002 – זכה בפרס השלום ע"ש קרל פון אוסייצקי.
2003 – זכה יחד עם סרי נוסייבה בפרס השלום על-שם לב קופלב.
2004 – זכה בפרס סוקולוב לעיתונות על מפעל חיים.
2012 – זכה ב"פרס ישעיהו ליבוביץ" על מפעל חיים.
2013 – זכה בפרס על מפעל חיים מטעם אגודת העיתונאים הישראלית.
2016 – זכה באות יקיר העיר תל אביב-יפו.
הטרוריזם מחלת הילדות של המהפכה העברית, הוצאת תנועת העם, 1945
מלחמה או שלום במרחב השמי, הוצאת דף חדש, 1947
מהתגוננות למלחמה – לקראת מלחמה כוללת: קובץ למחשבה מלחמתית, הוצאת הליגה העברית למלחמה כוללת, 1948
בשדות פלשת – 1948, הוצאת טברסקי, 1949. (מהדורה נוספת ללא כל שינויים יצאה ב-1990 בהוצאת זמורה ביתן; הספר ראה אור מחדש ב-1998 בהוצאת הספריה החדשה)
הצד השני של המטבע, הוצאת שמעוני, 1950.(מהדורה מצולמת יצאה ב-1990 בהוצאת זמורה ביתן)
מלחמת היום השביעי, הוצאת דף חדש, 1969
1 מול 119 – קובץ נאומיו של אבנרי בכנסת, בעריכת אמנון זכרוני, תשכ"ט/1969
תוכנית לישראל אחרת, הוצאת תנועת העולם הזה, 1977
אויבי, אחי, הוצאת ביתן, 1989
אנו לובשים את כתונת נסוס 1991
לנין לא גר פה יותר, הוצאת כתר, 1992
שני עמים, שתי מדינות 1995. (גרמנית)
בעיית ירושלים 1996. בשיתוף עם עזמי בשארה
אמת מול אמת: מבט שונה לגמרי על הסכסוך הישראלי-פלסטיני, הוצאת גוש שלום, 2004
אופטימי 2 (אוטוביוגרפיה), הוצאת ידיעות אחרונות, 2016
אורי אומנותי (נולד ב-28 ביוני 1975) הוא במאי, מנהל אמנותי, שחקן טלוויזיה ותיאטרון ומדבב ישראלי.
אורי אומנותי יליד תל אביב ואב לבת.
למד בבית הספר לאמנויות שבעיר.
במסגרת בית הספר הופיע בטלוויזיה עוד בילדותו בתוכניות "תופסים ראש" ו"קריאת כיוון" בערוץ הראשון.
הוא בוגר מגמת תיאטרון בתיכון לאמנויות ע"ש תלמה ילין (1993).
במסגרת שירותו הצבאי שיחק לצד דין דין אביב, גיא זו-ארץ, רותם אבוהב, צק ברקמן ועוד, בלהקת חיל האוויר.
בתום שרותו הצבאי נבחר אומנותי לתפקיד במאי בחיל האוויר על ידי ראש מדור תרבות דאז.
כבר במסגרת שרותו במילואים עסק בבימוי טקסים ומופעים פנימיים בחיל האוויר.
את השכלתו המקצועית בתיאטרון רכש במסרת "הסטודיו למשחק ניסן נתיב" בת"א (2000).
בסטודיו למשחק, הוא היה יוזם ויוצר הפרויקט "ניסן אלטרנטיב" - במה ליצירה מקורית אשר מתקיים כמסורת עד היום.
בשנת לימודיו השלישית לוהק לתפקיד מרכוס המאהב הצעיר, במחזה המוזיקלי "המכשפה" בהבימה, בבימויו של מיכאל גורביץ'.
אומנותי שיחק בהצגות תיאטרון רפרטוארי, מופעי בידור וסדרות טלוויזיה.
בשנת 2005 החל לעסוק בבימוי עבור הפקות עצמאיות ומסחריות וכיום מביים עבור התיאטרון הרפרטוארי, סל תרבות, ומלווה אמנים עצמאיים מתחומים שונים.
עיסוקו בבימוי, כתיבה וניהול אמנותי, הוא המשך ישיר להכשרתו ועבודתו כשחקן ומנחה בתיאטרון ובטלוויזיה.
בין היתר ביים וכתב הצגות עבור תיאטרון חיפה, תיאטרון אורנה פורת, תיאטרון הקיבוץ, תיאטרון גושן ועוד.
בתיאטרון שיחק, בין היתר, ב"המכשפה" של אברהם גולדפדן, לצד שלמה בר אבא ובמחזמר "הלהקה" ב"הבימה" - שניהם בתיאטרון הבימה.
בתיאטרון בית ליסין השתתף בהצגות "פיאף" לצד רמה מסינגר, "זמן אמת" לצד יונה אליאן ואלכס אנסקי בבימויו של יהושע סובול וב"פרפר ברשת" לצד ספי ריבלין, דב נבון ועוד.
בתיאטרון הפרינג' שיחק בהצגה "כלב צמר" לצד חבריו לכיתת המשחק: מולי שולמן, נתי קלוגר, פיני טבגר ועוד.
בתיאטרון השדרה שיחק במחזמר "אוליבר טוויסט" שכתב וביים מנחם גולן.
השתתף במופעי הסטנד-אפ והנונסנס "דומינו גרוס" לצד אדיר מילר, רותם אבוהב וכן ב"המופע של אסי וגורי".
בטלוויזיה הופיע בסדרות: "טלנובלה בע"מ", "ערב אדיר", "איפצ'י ודיפצ'י" "זאפ לראשון" ו"שידורי המהפכה" שבה שימש גם כתסריטאי.
שיחק בסרטים של הבמאי איתן פוקס "בעל בעל לב" ו-"תוף הלב של דין דין".
השתתף בתפקידי משנה בסרט "אהבה ממבט שני" ב"שתי דקות מפארדיס" ובסדרות "המקום" ו-"גומרות הולכות".
כמו כן כתב תכנים לתוכניות "קומי קומי", ולתוכנית הנוער "ניידת שידור".
כן הנחה את שעשועון הילדים המתמטי "כמה כמה", ששודר בחינוכית.
ב-2004 התחיל להנחות את תוכנית הרכילות "צהבת" בערוץ "הוט בידור ישראלי".
לקח חלק בפרויקט ישראלי של YES, "מסכים", בו הוא גילם את תפקידו של ההאקר המחתרתי "מוזס", דמות וירטואלית כביכול על מסך המחשב של עיתונאית חוקרת (נירה - אורנה פיטוסי), כשהוא מוסווה בתוספות לטקס מודבקות ואיפור רב.
ב-2006 יצאו לחנויות שני DVD לילדים בכיכובו: "שורום זורום" ו"אצו רצו גמדים".
אומנותי מקריין פרסומות, ומדבב ישראלי.
הוא דיבב את הדמויות הראשיות בסרטים: "תפוס ת'גלים" ו"מסביב לעולם ב-50 שנה".
דיבב את ספורטקס בסדרה "נווה עצלנות", את מונו ב"יו גאבה גאבה!" ששודרה בערוץ לולי פחפח ב"ברק ומכוניות המרוץ" ועוד.
ב-2007 השתתף בפרסומת של חברת "סלקום" המבוסס על השיר של להקת הנח"ל "דינה ברזילי" שנכתב על ידי הפזמונאי חיים חפר.
ב-2008 התארח בסדרת הדרמה של ערוץ 10 "המקום".
חתום על הפקות הגדולות של חנוכה במגזר הדתי ("אנדרדוס" ; אסי ויהונתן").
על הצגות זוגות פרסי ההצגות הטובות ביותר וביניהן "האריה רמתן והג'ירפה גם", "נסיך צפרדע בתיאטרון הקיבוץ.
הצגות שהפכו לרבי מכר בתיאטרון אורי פורת כמו "שולית הקוסם", "אבא של עמליה נוסע לאוסטרליה" ו"משלים של נמלים".
במאי ומחזאי מופעים החול בשיתוף להקת המחול הקיבוצית: מיקי מאוס בושוליית החוסם, אלאדין, אגם הברווזים, היידי בת ההרים, מחזאי הצגות ילדים בתיאטרונים המדיטק, תיאטרון גושן, תיאטרון אורנה פורת, תיאטרון הקיבוץ והפקות פרטיות נוספות.
אומנותי חתום על בימוי מופעי מנטליסטים לקוסמים מובילים בישראל, כמו "אותות ומופתים" שהוצג בתיאטרון הקאמרי בשנים 2017–2019 עם אמן החושים רון פרשט.
אומנותי ביים את המופע המוזיקלי "שירת חיינו" משירי אדית פיאף, רחל וקרן קרפנטר, אשר מועלה בתיאטרון חיפה.
שם גם היה מנהלו האמנותי של פסטיבל "אותות ומופתים" שהתקיים בחיפה בחופשת הפסח לרווחת תושבי העיר והמבקרים בה.
אורי אומנותי הוא חבר הנהלת ארגון תיאטרוני הילדים "אסיטז" ומתמחה בבימוי עבור קהל צעיר.
בין ההצגות שביים: "האריה הרעמתן והג'ירפה גם" זוכר שלושה פרסים בפסטיבל חיפה להצגות ילדים 2020. "מבצע קומיקס" אשר זכתה בציון לשבח מוועדת סל תרבות.
"היידי בת ההרים", מופע מחול של להקת המחול הקיבוצית.
מטעם פסטיבל חיפה להצגות ילדים יצר שתי הצגות שזכו בתואר "ההצגה הטובה ביותר".ב-2016 על בימוי ההצגה "הקסם של מוצרט" בהפקת תיאטרון הקיבוץ.
ב-2009 כיוצר ההצגה "כשהכריש והדג נפגשו לראשונה" (במשותף עם איריס פן ורונן יפרח) בהפקת תיאטרון המדיאטק בשיתוף תיאטרון ארצי לנוער.
הצגות אלה הועלו במשך שנים על במות ברחבי ישראל.
אורי אמנותי עסק גם בבימוי מופעי ילדים בהפקות פרטיות לבמה ולשידור דיגיטלי, עבור אמנים שונים כמו: "האוצר הנעלם" בכיכובן של ציפי שביט, מיקי קם, חני נחמיאס, ועוד.
"יניב המגניב חושב בירוק" (DVD ומופע במה), "סבא טוביה הוא דוקטור דוליטל" בכיכובו של טוביה צפיר, "לוליפופ (נעמה לייזר), ועוד.
בשנת 2012 ביים עבור תיאטרון חיפה את הצגת הילדים "אבא של עמליה נוסע לאוסטרליה" המבוססת על ספרו של אשכול נבו.
ההצגה זכתה בפרס השחקנית הראשית (נעמה שטרית).
עבור "תיאטרון ארצי לילדים ונוער" ביים את "החבר הכי טוב שלי" ואת "לייק כינור".
אומנותי עסק גם בכתיבת מחזות זמר קהילתיים.
אלה הועלו על ידי תלמידי חטיבת הביניים "יונתן" בקריית מוצקין.
מלבד זה, הוא כיהן במשך מספר שנים כשופט, באקדמיה לתיאטרון, אשר הייתה אחראית לבחירת הזוכים בטקס פרס התיאטרון הישראלי, עד אשר בשנת 2018 פורקה האקדמיה ובוטל מפעל פרס התיאטרון.
בשנת 2013 הצטרף אומנותי לארגון בינלאומי ליוצרי תיאטרון לילדים ונוער "אסיטז'" (ASSITEJ), ובמסגרתו נשלח כנציג הישראלי בסמינר במאים בינלאומי במאנהיים.
אומנותי לקח חלק בצוות ועדת פרס הבמה, האחראית למינוי שופטים, ניהול תקין של נושא הפרס וביצועו של טקס פרסים זה.
הוא כתב וביים טקסי פרס הבמה לילדים ונוער עבור הארגון בשנים 2015–2016. בשנים אחרונות נמנה עם חברי הנהלת העמותה.
אוֹרָטוֹרְיָה (Oratorio) היא יצירה עלילתית גדולה למקהלה, זמרים סולנים ותזמורת.
פירוש המילה: "הרצאת דברים", דרשה (אורו = מדבר).
העלילה מתבססת, בדרך כלל, על תוכן דרמטי, אך בניגוד לאופרה, היא מיועדת לביצוע קונצרטנטי.
האורטוריה נוצרה כמעט במקביל לאופרה ולקנטטה והיא נמצאת ביניהן.
המשותף לאופרה ולאורטוריה הם אריות סולו, רצ'יטטיבים, מקהלות והרכבים ווקאליים.
העלילה היא דרמטית, אך בניגוד לאופרה, האורטוריה אינה מציגה את העלילה אלא "מספרת" עליה, כמרומז משמה.
באורטוריה, בניגוד לאופרה, אין תפאורות ותלבושות, ובמקרים מסוימים ישנה תפאורה מינימלית ומרומזת ותלבושות, שתפקידן למקם את המבצעים ולהשרות את רוח התקופה על הצופים.
המשחק גם הוא מינימלי ומרומז בלבד, בין הסולנים בלבד, והמקהלה ניצבת מאחור ואינה לוקחת חלק בעלילה פרט לשירה.
בניגוד לאופרות, שהיו מבוססות על עלילות גיבורים, מיתוסים שונים, ענייני אהבים, תככים ומאבקי כוח, האורטוריות המוקדמות התבססו על סיפורים מהתנ"ך ומהברית החדשה.
עלילותיהן של האורטוריות נכתבו כך שיתאימו לביצוע כנסייתי בחגים הנוצריים.
אורטוריות passion על חייו של ישו.
המקור של הז'אנר נמצא ב"דרמה הליטורגית", שמטרתה הייתה להסביר לקהל את התוכן הדתי ואת הטקסט הלטיני (מכיוון שרוב המתפללים לא הבינו את השפה ורבים מהם לא ידעו קרוא וכתוב).
בשנת 1551 יסד פיליפו נרי (בעל תפקיד בכנסייה) אסיפות באולמות תפילה, במטרה לקדם את הפצת הדת הקתולית.
קהילות דתיות החלו ליצור תוכניות מוזיקליות משוכללות יותר להתכנסויות ומפגשי תפילה.
האולמות שנועדו לעבודת האל נקראו "אורטוריות" והשם דבק בצורת האמנות.
תקופת הזוהר של האורטוריות הייתה במאות ה-17 וה-18. במאה ה-17 היו ניסיונות לאין מספר של מלחינים ליצור אופרה דתית, שתענה הן על טעמו של הקהל והן על מגבלות הכנסייה.
אמיליו דה קבליירי נודע במשימה הנועזת ביותר שלקח על עצמו ב-Rappresentatione di Anima, et di Corpo, יצירה אלגורית שדמויותיה ייצגו תכונות מופשטות של האדם, אבל היצירה לא זכתה להצלחה.
במחצית השנייה של המאה ה-17 הופיעו מגמות חילון באורטוריות הדתיות.
ראיה לכך אפשר למצוא בביצועיהן הסדירים מחוץ לכנסיות, בחצרות אצולה ובתיאטראות ציבוריים.
אם דתיות ואם חילוניות, נושאי האורטוריות אמורים להיות כבדי-משקל.
בין נושאיהן יכולים להופיע בריאת העולם, חיי ישו, או חייו של גיבור קלאסי או נביא תנ"כי.
עם הזמן חלו תמורות נוספות, אולי משום שרוב מחברי האורטוריות היו גם מלחיני אופרות פופולריים.
הם החלו לפרסם את הליבריות של האורטוריות כמו את אלה של האופרות פרי עטם.
עד מהרה הושם דגש על אריות ואילו השימוש במקהלה פחת והלך.
זמרות הועסקו יותר ויותר והחליפו את המספר בשימוש ברצ'יטטיבים.
בסופו של דבר חיבר מונטוורדי את "קומבטימו", הנחשבת לאורטוריה החילונית הראשונה.
ג'אקומו קריסימי היה בין מלחיני האורטוריה הראשונים, והוא זכור כיום בעיקר הודות ל"יפתח" שלו, אורטוריה לטינית המביאה את סיפורה התנכ"י של בת יפתח, שאביה נאלץ להקריבה משום שנדר להקריב את היצור החי הראשון שייצא לקראתו בשובו מנצח מן המערכה.
הנדל, המפורסם היום בעיקר ב"משיח" שלו, כתב אורטוריות חילוניות, המבוססות על נושאים מן המיתולוגיה היוונית והרומית.
עוד נזקפת לזכותו האורטוריה הראשונה בשפה האנגלית.
באמצע המאה ה-17 התפתחו שני טיפוסי אורטוריה:
אורטוריה וולגרה (באיטלקית) – בין הדוגמאות המייצגות לצורה זו:
יצירות דומות שכתבו פרנצ'סקו פוג'ה ולואיג'י רוסי
אורטוריות וולגרה נמשכו בין 30 ל-60 דקות ובוצעו בשני חלקים וביניהם דרשה; המוזיקה שלהן דומה לזו של אופרות וקנטטות קאמריות מאותה תקופה.
אורטוריות לטינו (בלטינית) – שראשיתן ב-Oratorio del SS.
Crocifisso, הקשור לכנסיית סאן מרצ'לו אל קורסו ברומא.
המלחין החשוב ביותר של אורטוריו לטינו הוא ג'אקומו קריסימי, ש"יפתח" שלו נחשבת ליצירת המופת הראשונה בסוגה זו.
כמו רוב האורטוריות הלטיניות בתקופה זו, היא כתובה בפרק אחד בלבד.
אריות שונות, בביצוע סולנים ווקאליים.
רצ'יטטיב, שנועד על פי רוב לקדם את העלילה.
פרקי מקהלה, מונומנטליים על פי רוב, שתפקידם להשרות תחושת הוד והדר.
במקרים רבים, הליווי הכלי למקהלות אורטוריה כוללים תופי טימפאני וחצוצרות.
(בסדר כרונולוגי על פי שנת הבכורה)
יוהאן סבסטיאן באך, "אורטוריה לחג המולד" (1734)
גאורג פרידריך הנדל, "ישראל במצרים" (1739), נודעת בהיותה המקור להקלטה המוקדמת ביותר הידועה של מוזיקה קלאסית, מ-29 ביוני 1888 על גליל שעווה.
ללא עוררין, המוכרת ביותר והמבוצעת ביותר מכל האורטוריות, לפחות בארצות דוברות אנגלית.
הקטור ברליוז, "ילדותו של ישו" (1854)
תאודור דובואה, "שבע המילים של ישו" (1867)
איגור סטרווינסקי, "אדיפוס רקס", אופרה-אורטוריה (1927)
מרסליס היה למלחין הג'אז הראשון שזכה בפרס פוליצר על יצירה זו.
בוקופזר, מנפרד פ., "מוזיקה בתקופת הבארוק", ניו יורק: ו.
דידי ג'ון, "ספר העובדות הקתולי", שיקגו: הוצאת תומאס מור, 1986
מילון גרוב החדש למוזיקה ומוזיקאים, ממוחשב, הוצאת ל.
הארדון, ג'ון א., "מילון קתולי מודרני", גרדן סיטי, ניו יורק: הוצאת דבלדיי ושות', 1980
"אנציקלופדיה קתולית חדשה", מקגרו-היל, 1967
רנדל, דון "אורטוריה", "מילון הרווארד למוזיקה", קיימברידג', מאסצ'וסטס: הוצאת בלקנאפ, 1986
אורי הוא קנטון במרכז שווייץ, אחד מעשרים ושישה הקנטונים של שווייץ.
בשטח הקנטון נמצא נהר רויס שבין מעבר סנקט גוטהרד לימת ארבעת הקנטונים.
האוכלוסייה בקנטון היא קתולית, והשפה המדוברת בו היא גרמנית.
אדמות הקנטון הן עמק הנהר רויס וגדותיו העיקריות של הנהר.
השטח הכולל של הקנטון הוא 1,077 ק"מ².
יערות מכסים שטח ניכר מהקנטון, ויותר מעשרים אחוז מהשטח הלא יצרני באורי מכוסה קרחונים.
הפסגה הגבוהה ביותר באורי היא הדאמסטוק (3,630 מ '), צפונית למעבר פורקה.
אורי מוזכר לראשונה ב-732 כשייך לרייכנהאו.
ב-853 הוא ניתן למנזר בציריך על ידי לואי הגרמני.
נהוג לחשוב שהשם "אורי" בא מהמילה הגרמנית העתיקה ל"שור בר" ("אורוקס" – Aurochs, Ur או Urus).
השערה זו נתמכת על ידי העובדה שבסמל המסורתי של הקנטון מוצג ראש של שור.
ב-1243 למחוז הייתה חותמת ידועה.
עד 1274, רודולף מבית הבסבורג הכיר בפריבילגיות האלו.
אורי הוא אחד משלושת הקנטונים המקוריים בשווייץ, שראשיו חתמו על מכתב האיחוד ב-1291. ב-1386 אורי השתתף בניצחון על האוסטרים בסמפך.
כתוצאה מכך סיפח אורי את שטחי "אורסרן" ב-1410.
הקנטון שרד את הרפורמציה ונשאר קתולי.
בזמן הרפובליקה ההלווטית היה אורי חלק מארבעת חלקי הקנטון "ולדשטטן" (Waldstätten).
לאחר מכן, ב-1803, קיבל אורי חזרה את עצמאותו.
כל ניסיונות של שינוי דתי או חוקתי נדחו.
החוקה הנוכחית נוצרה ב-1888, ושונתה ב-1929, כאשר נוסד הקונגרס הפתוח.
השדות המעובדים של הקנטון ממוקמים בבקעת נהר הרויס.
ישנם שדות מרעה במדרונות התחתונים של ההרים.
מכיוון שרוב השטח הוא הררי, הוא אינו טוב לעיבוד.
באלטדורף יש מפעלים לייצור כבלים וגומי.
תיירות היא מקור הכנסה חשוב בקנטון אורי.
רשת מצוינת של כבישים תיירותיים מצויה בהרים, המובילים למעברי הרים ומעניקים גישה לקנטונים סמוכים.
הרכבת הראשית היא קו סנט גוטרד, וחלק ניכר מהכוח ההידרואלקטרי המיוצר על ידי מפעלים בנהר הרויס משרתים את תוואי הרכבת.
אוֹרי אוּזן (נולד ב-27 בדצמבר 1978 בנתניה) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן, וכיום פרשן כדורגל בספורט 1.
אוזן החל את דרכו במחלקת הנוער של מכבי נתניה, ובעונת 1997/1998 עבר לשחק במדי הקבוצה הבוגרת כשמכבי נתניה הייתה בליגה השנייה.
לאחר מכן עלה עם הקבוצה לליגת העל, ובשנת 2003 הוזמן לסגל נבחרת ישראל, במדיה ערך ארבע הופעות במשחקי ידידות עד שנת 2004. בתום עונת 2003/2004, כאשר היה קפטן מכבי נתניה, עם ירידתה של הקבוצה בחזרה לליגה השנייה, עזב אוזן את מכבי נתניה ועבר לקבוצת מכבי חיפה.
את עונת 2005/2006 פתח אוזן במכבי חיפה אך עבר במהלך העונה להפועל פתח תקווה בגלל מיעוט בדקות משחק.
בעונת 2006/2007 שב אוזן לשחק במדי מכבי נתניה כחלק ממסע הרכש של אייל ברקוביץ' ודניאל יאמר, אך גם במהלך עונה זו זכה מדי פעם לקריאות גנאי זכר לעזיבתו את הקבוצה מספר שנים קודם לכן, כאשר החזרה המחודשת לא עוררה סימפתיה אליו מצד האוהדים.
אחרי עונה טובה מאוד של אוזן בנתניה, שהסתיימה במקום שני עם הקבוצה, ביקש אוזן העלאה בשכרו.
השיחות התפוצצו וגרמו לעזיבתו של אוזן את הקבוצה לטובת חוזה של שלוש שנים בהפועל כפר סבא.
אוזן עזב את כפר סבא לאחר עונה אחת בגלל ירידתה של הקבוצה לליגה הלאומית וחזר להפועל פתח תקווה.
בשנת 2009 חתם אוזן לעונה במועדון ספורט אשדוד.
בשנת 2010 עבר אוזן למכבי פתח תקווה, במדיה פרש ממשחק פעיל בשנת 2012 עקב פציעה.
ב-27 בנובמבר 2012 מונה אוזן לעוזר מאמן מכבי חיפה, לצדו של אריק בנדו.
ביוני 2014 מונה לעוזרו של מנחם קורצקי, מאמן בית"ר ירושלים.
בפברואר 2015, לאחר פיטוריו של קורצקי, המשיך עמו אוזן כעוזרו בהפועל פתח תקווה שנאבקה נגד הירידה מליגת העל.
השניים לא הצליחו למנוע את ירידת הקבוצה.
בסיום העונה מונה למאמן קבוצת נערים של מכבי תל אביב.
ב-21 במאי 2016 מונה אוזן לתפקיד מאמן קבוצת הנוער של מכבי תל אביב ומספר ימים לפני פתיחת העונה התפטר עקב חילוקי דעות עם המנהל המקצועי של מחלקת הנוער.
כשבוע לאחר התפטרותו מונה למאמן קבוצת הנוער של מכבי פתח תקווה.
ב-10 ביולי 2018 מונה אוזן למאמן קבוצת הנוער של הפועל תל אביב, עמה זכה בגביע המדינה בעונתו הראשונה במועדון.
נוסף על עבודתו כמאמן, משמש אוזן פרשן במשחקי ליגת העל בערוצים של גוף השידור צ'רלטון.
בשנים 2012–2014 שימש ככתב לענייני כדורגל בעיתון "הארץ".
במונדיאל 2018 שימש כפרשן בשידורי ערוץ כאן 11, והמשיך לשמש כפרשן במשחקי נבחרת ישראל במשחקי מוקדמות יורו 2020, במוקדמות מונדיאל 2022 (לצד השדרן נדב יעקבי) וביורו 2024.
כמו כן, אוזן משתתף בפודקאסט "הפודיום".
אוזן השתתף במחאות נגד ממשלת ישראל השלושים וחמש.
במהלך המחאה נגד הרפורמה המשפטית אוזן נשא מספר נאומים במספר הפגנות נגד הרפורמה.
בנוסף, כתב אוזן מספר טורי דעה בנושא בכלי תקשורת שונים וברשתות.
אוזן נשוי בשנית ללירון אוזן, ולשניים שני ילדים משותפים.
מנישואיו הראשונים הוא אב לבת.
אוזן חובב ריצות ארוכות, ובעל תוצאת המרתון מהטובות בעולם מקרב כדורגלני עבר.
במרתון ולנסיה שנערך ב-3 בדצמבר 2023, הוא השיג שיא אישי של 2:50:39.
במרתון ברלין שנערך ב-21 בספטמבר 2025 הוא שבר את שיאו הקודם והשיג תוצאה של 2:46:21.
אורי אברהמי (נולד ב-23 באוקטובר 1949) הוא שחקן תיאטרון ישראלי.
נולד בקריית חיים להורים יוצאי בולגריה.
לאחר שירותו הצבאי החל ללמוד בבית הספר למשחק "בית צבי".
במלחמת יום הכיפורים גויס ונפצע קשה כאשר הטנק שלו נפגע בחזית רמת הגולן.
אברהמי סבל מכוויות בכל גופו ושכב חודשיים בבית החולים רמב"ם.
כשהחלים השלים את לימודי המשחק (1974).
בתיאטרון החאן שיחק בשנים 1973–1975 בהצגה משרתם של שני אדונים.
בתיאטרון הקאמרי שיחק בשנים 1975–1977, בהצגות: "ראש משוגע" ו"ילדי הירח".
בתיאטרון בית ליסין שיחק ב: "אחד משלנו", "נומה עמק".
בתיאטרון באר שבע: "מהומה רבה על לא מהומה" מחזהו של שייקספיר, "בית ספר למוקיונים", "אצבע אלוהים", "שם המשחק", "קומדיה של טעויות" מחזהו של שייקספיר, "דון ג'ואן".
בתיאטרון לילדים ונוער שיחק ב: "וסרמן" עיבוד לרומן של יורם קניוק, "שמריהו" ו"אהבה במצור" אותו גם ביים.
בתיאטרון קרוב שיחק בקומדיה "שד היער" של צ'כוב.
שיחק גם בהצגה "חופשה בפראג" ב"צוותא" ובתיאטרון גבעתיים.
בתיאטרון תמונע שיחק בהצגת היחיד, אשר אותה גם כתב: "ציפרלקס 20 מ"ג" (בשנים 2011–2012); וכן בהצגה "חופרים" שכתב, בבימוי אלדד זיו, יחד עם השחקנים אבי פניני ודני מוג'ה (מספטמבר 2012).
שיחק בסרטים רשימת שינדלר מ-1993 של סטיבן ספילברג, "עץ הדומים תפוס" מ-1994 על פי ספרה של גילה אלמגור ובבימויו של אלי כהן, בסרטים "המהפכה" מ-1995 ו"המהפכה 2" מ-1996 - שניהם בבימויו של רוברט מקארלי, "חובו של אהרון כהן" בבימויה של עמליה מרגולין מ-1999, "כפות רגליה" מ-1999 סרטו של חורחה גורביץ'.
ב-2001 שיחק בסרט "אסקימו לימון 9 - החגיגה נמשכת" בבימויו של צבי שיסל, וכן שיחק ב-"אלנבי רומאנס" סרטם מ-2005 של יוני זיכהולץ וינאי גוז ובסרט "כבוד" (2010).
בטלוויזיה השתתף בשנות השבעים בסדרת תוכניות בטלוויזיה החינוכית בשם "סופרים מספרים" בהנחיית רוני תורן, והיה בעל פינה קבועה בתוכנית זהו זה!
בשם "סערה בכוס תה" בין השנים 1984–1986 על עלילות פקידים במשרד ציבורי.
ב-1999 השתתף בסרט "חובו של אהרון כהן".
ב"הבורר" גילם את עג'מי - עבריין זקן שעבר עבד אצל ברוך אסולין בוגד בו לטובת האחים קובלובה ושימש הקלף מיקוח בהפעלת קזינו.
גילם את הרב פרומר הרב של בית חב"ד העירוני ומאמן קבוצת הכדורגל "אליצור חב"ד".
בסדרה הקומית של שלום אסייג "שנות ה-80".
היה נשוי לשחקנית תחיה דנון.
לאחר מכן היה נשוי למחזאית סמדר אמיתי עד פטירתה, ולהם בת, הבמאית עידית אברהמי, ובן, יונתן.
אורי-און הוא דמות בדיונית של גיבור-על, שנוצרה על ידי אמן הקומיקס האמריקאי-ישראלי מיכאל נצר, בשותפות עם יונתן דויטץ' ויוסי הלפרין בשנת 1987. בניסוח החוברות השתתף יהונתן בונה, שהיה אז בן 17.
דמותו של אורי-און הופיעה בישראל בשנת 1987 בסדרת קומיקס שהתפרסמה בכתב העת לילדים "כֻּלָּנוּ".
ארבעת הגליונות הראשונים של הסדרה הופצו בארבע חוברות צבעוניות.
הגליונות החמישי והשישי של הקומיקס, שלא נעשו מהם חוברות, המשיכו להופיע ב"כלנו" לאורך מספר שבועות.
פרסום הקומיקס הוביל לביקורת רבה מצד הקוראים על כך שאורי-און הוא רציני ופטריוטי מדי וכותבים אחדים אף טענו כי נצר הציג דרך הקומיקס השקפות ימניות מדי בעיקר משום שבאותה התקופה הוא היה תושב יהודה ושומרון, וכי ההשקפות האידיאליסטיות הללו לא תאמו את הדעות הרווחות בחברה הישראלית המודרנית באותה העת.
במדור המכתבים למערכת של חוברות הקומיקס (שנקרא "מכתב-און" על פי הצעתו של הקורא נמרוד רשף), סתר נצר את הטענות הללו וציין כי הקומיקס הציג השקפות מתונות יותר והדגיש כי הפתרון לסכסוך בקומיקס חייב להימצא בדרכי שלום.
כמו כן הדגיש נצר כי הפטריוטיזם של אורי-און הושפע מזה של דמויות גיבורי העל האמריקאיים.
רבים טועים לחשוב את אורי-און לגיבור-העל הישראלי הראשון.
"אורי-און" הוא גיבור-העל הישראלי הראשון אשר הופק בחוברות צבעוניות, בעוד גיבור העל הישראלי הראשון היה "סברמן" של אורי פינק אשר הופק בחוברות שחור-לבן בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
שמו של אורי-און ניתן לו על ידי העיתונאי הדתי אורי אורבך, ידידו של נצר ושותף לחדרו בתקופה בה הוא יצר את דמותו של אורי-און.
גליונות 1, 2 ו- 3: לאחר שמכון טכנולוגי סודי בנגב בשם "המכון הישראלי לקידום הטכנולוגיות המיוחדות" (מיקט"ם) מגלה כי חייזרים מהכוכב אליאנוס מתכננים פלישה לכדור הארץ, אנשיו מגייסים את החייל אורי בן-דוד והופכים אותו ל"אורי-און" - גיבור-על בעל כוחות-על וחליפה כחולה עם לוגו של המנורה על חזהו.
אורי משתמש בכוחותיו כדי להגן על תושבי מדינת ישראל מפני הפולשים האינטר-גלקטיים מכוכב אליאנוס.
הפולשים מבקשים לקחת מהנגב מחצבים החיוניים להישרדותם, שאותם הסתירו באדמת המדבר לפני שנים רבות - ומאיימים להשמיד את כל מי שיעמוד בדרכם.
במהלך הקרב על הנגב מגלה אורי כי בין הפולשים ישנו בן אנוש בשם עידן אשר הצטרף אליהם מרצונו בביקורם הראשון בכדור הארץ לפני למעלה מ-4,000 שנה, ובמשך הזמן הפך לבן אלמוות בכוכב אליאנוס.
יחד הם מצליחים להשפיע על ההנהגה של צבא הפולשים ומצליחים להביא לסיום הפלישה.
גליונות 4 ו- 5: בהמשך הסדרה מנסה אורי לעזור לטייס ישראלי בשם יורם הראל אשר הפך לאיש עקרב ענקי במהלך הקרב עם הפולשים.
היצור, אשר נודע בכינויו "עקרב-איש", מגיע למקום מגוריו, אך אינו יכול לדבר.
אנשים מתייחסים אליו כאל מפלצת ופוגעים בו, וכתוצאה מכך הוא הופך להיות אלים ואכזרי, ואף מתכחש לעברו האנושי.
אורי אינו מוותר, ובסופו של דבר מצליח לרפא את העקרב-איש.
גיליון 6: אורי מתבקש על ידי השב"כ לסייע נגד רשת סמים בינלאומית, שבראשה עומד ברון סמים בשם "דולף הגדול".
תוך כדי חקירה, אורי מגלה לתדהמתו שגזע של יצורים דמויי אדם, החיים במעמקי הים בממלכת טאלדוראן, מעורבים בפרשה.
אורי מתיידד עם אחד מאותם יצורים בשם טאלדור.
טאלדור מספר לאורי שאחד מהטאלדוראנים, עבריין אכזרי בשם מגלומנוס, השתלט על מחצבי סם נרקוטי רב עוצמה שנקרא טלואין, ועל ידי הפצת ענני אבק של הסם השתלט כמעט על כל תושבי הממלכה ושעבד אותם לרצונו.
מגלומנוס לא מסתפק בכך, אלא זומם להרחיב את שליטתו על בני האדם, ולשם כך הוא מפיץ את הסם באמצעות ברון הסמים דולף, שהוא אחד מעושי דברו של מגלומנוס.
רק מעטים מבין הטאלדוראנים, שהם בעלי כוח רצון חזק מכדי שייכנעו להשפעת הטלואין, מעיזים להתנגד למגלומנוס, אבל כוחם הולך ומתדלדל עקב התקפותיהם של "זאבי הים", חייליו האכזרים של מגלומנוס.
אורי מסכים לעזור לטאלדור במאבקו נגד מגלומנוס ודולף.
כוחותיו העיקריים של אורי-און כוללים:
כוח גופני עצום, המאפשר לו לדחוק משקל של מאות טונות ללא מאמץ רב.
מהירות - אורי-און מסוגל לנוע במהירות עצומה, מהר יותר ממהירות הקול.
יכולת לשהות בחלל החיצון ובמעמקי הים.
חסינות מפני פגיעת קליעי אקדח.
בנוסף, עונד אורי-און שני "צמידי-אמת" על ידיו, אשר מאפשרים לו לקרוא את מחשבותיהם של יריביו ולגרום להם לדבר אמת.
הוא גם משתמש בחגורה המיוחדת שלו ובקליעים על הצמיד שלו בתור קלע (רמיזה לנשק בו השתמש דוד המלך נגד גוליית) בעזרתו הוא מסוגל לשלוט באיתני הטבע.
אורי אורנה אגוז (נולדה ב-23 בדצמבר 1971) היא משפטנית, במאית, מחזאית ותסריטאית ישראלית.
עוסקת במשפט פלילי, משפט בינלאומי, לוחמה בטרור וליווי נפגעי עבירות מין, לצד כתיבה ובימוי בתחומי הפרוזה, התיאטרון, והטלוויזיה.
יצירתה נוגעת בנושאים של זהות, זיכרון, מגדר והיסטוריה.
נולדה למשפחת שפר בשכונת כבאביר וגדלה בחיפה.
מצד אמה היא נצר למשפחה ענפה מחסידות גור.
משפחתו של אביה שייכת לציונות הדתית ואחד מבני דודו היה ראש מועצת יש"ע לשעבר.
אגוז היא דור שלישי לניצולי שואה.
בעלת תואר ראשון במשפטים (LL.B) מאוניברסיטת בר-אילן, תואר שני במשפטים בהצטיינות עם התמחות בפלילים וזכויות אדם (LL.M) מהאוניברסיטה העברית, ותואר שני נוסף בהצטיינות בבימוי ותסריטאות מאוניברסיטת תל אביב, (M.F.A).
מרבה לעסוק בזהות יהודית וישראלית ודילמות מוסריות ורגשיות ביצירותיה לתיאטרון ובכתיבתה.
כותבת באתר כיפה על פרשות השבוע וכן סיפורים קצרים על הישראליות במסגרת המדור "קשת אחים".
מתגוררת עם בן זוגה וילדיהם בגבעת שמואל.
אגוז שירתה כקצינה בכירה בפרקליטות הצבאית (סא"ל במיל'), ובין תפקידיה: ראש הסנגוריה הציבורית של זרוע היבשה ופיקוד הדרום, עוזרת התובעת הצבאית הראשית, ושופטת בעבירות טרור בבית המשפט הצבאי באזור יהודה ושומרון.
בין הנשים הראשונות שסיימו והוסמכו בקורס מ"פים-מג"דים, ומשרתת במילואים במסגרת יחידת הדין הבינלאומי.
שירתה במשרד החוץ בתחום ההסכמים הבינלאומיים בתחומי תעופה מים וייעוץ בתחום טרור.
אגוז חברה בפורום דבורה - נשים במדיניות חוץ וביטחון לאומי ונמנית עם מאגר המומחיות של העמותה.
מגשרת, בוגרת קורס למנחי צדק מאחה בפגיעות מיניות מטעם עמותת "בצדק".
בוגרת הכשרת צדק מאחה ופרקטיקום של עמותת "מוזיאקה".
בוגרת הכשרת גישור משפחתי ופרקטיקום גישור מטעם המרכז הישראלי לגישור גומא-גבים.
הרצתה בתוכנית המשפטית החברתית של המרכז הישראלי לכבוד האדם - עמותת יד לאדם, והתנדבה עם נשות אסירים.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר, השתלבה אגוז, שעוסקת בנושא פגיעות מיניות, בייצוג ישראל בין היתר בוועדה למעמד האשה באו"ם בהצגת הפגיעות המיניות והתעללויות שבוצעו כחלק מהמתקפה.
היא ייצגה את ישראל באירועים שונים בארץ ובחו"ל בדרישה להכיר בקורבנות הטבח בשבעה באוקטובר ולהפסיק תמיכת כספי סיוע לטרור.
בנוסף יזמה במסגרת מרכז מעגן מאחה לצדק מאחה מעגלי שיח לנפגעים ונפגעות שחוו התפרצות מחודשת של טראומת הפגיעה המינית נוכח האירועים הקשים והתקיפות המיניות שנחשפו במתקפת חמאס.
מלווה נפגעות פגיעה מינית במשפחה.
במהלך כהונתה כראש הסנגוריה הצבאית של פיקוד הצפון, ייצגה בין היתר את סגן משנה אחימאיר פורת, מפקד בסיירת גולני, שהואשם בעבירות התעללות במהלך טירונות הסיירת.
אגוז טענה לחפותו נוכח המתח שבין פקודות מבצעיות שהוטמעו בסיירת לבין אחריות אישית של מפקדים בשטח.
תא"ל ארז גרשטיין ז"ל ממפקדי הסיירת בעבר, תמך בעמדתה והופיע כעד הגנה.