tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספרו זה של אזרחי (כדורי גומי: כוח ומצפון בישראל המודרנית) ראה אור בניו יורק ב-1997 ומהדורה שנייה ראתה אור בהוצאת אוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1998. הספר התפרסם גם בגרמנית.
הספר זכה בפרס הספר היהודי הלאומי בקטגוריית ספרים להיסטוריה ולפוליטיקה ציונית.
בספר חוקר אזרחי את הקשר בין התפתחות האינדיבידואליזם בישראל, בעיקר החל משנות השמונים, והשלכותיה על עמדות ישראלים ביחס לשימוש בכוח בקונפליקט הישראלי פלסטיני.
הוא טוען שבאינתיפאדה הראשונה התקיים הניסיון הראשון בתולדות מדינת ישראל למתן את השימוש בכוח ובנשק קטלני וליישם אמצעים משטרתיים של פיזור הפגנות ככדורי גומי.
אזרחי משתמש לכן במושג "כדורי גומי" כמטפורה לניסיון ראשון להגדיר את הקונפליקט במונחים אזרחיים יותר של סכסוך קשה בין שכנים.
מגמה זו, שהייתה קשורה אף בשינויים עמוקים בחברה ובתרבות הישראלית משנות השמונים, נקטעה בין שאר הגורמים על ידי רצח ראש הממשלה יצחק רבין, כישלון שיחות אוסלו, הרחבת והעמקת ההתנחלויות בשטחים הכבושים ומתקפות הטרור שהתפשטו במהלך האינתיפאדה השנייה.
בחלק גדול מהספר עוסק אזרחי גם במגמות שינוי במשקל היחסי של קולקטיביזם לעומת אינדיבידואליזם בתרבות הפוליטית הישראלית והתפוררות הסיפור האפי–הרואי של הגשמת החזון הציוני.
אזרחי פרסם מדי פעם מאמרים בעיתון "הארץ".
הוא פרסם כמו כן כ-25 מאמרים פובליציסטיים בכתב העת "העין השביעית", שחלקם התפרסמו בספר "איפה טעינו: עיתונאים מתבוננים על עצמם" בעריכת עוזי בנזימן.
במאמריו אלה בחן אזרחי באופן ביקורתי את יחסי הגומלין בין התקשורת ודפוסי הפוליטיקה והתרבות הפוליטית בישראל.
הביקורת של אזרחי על ריכוז הכוח והשליטה הכלכלית בתקשורת במימון מסחרי וחשיבות השידור הציבורי לדמוקרטיה מופיעה בספרו: "בעלות צולבת – שליטה ותחרות בשוק התקשורת הישראלי" שנכתב בהשתתפות זוהר גושן ושמואל לשם, בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה ב-2003.
לאחר רצח תלמידו אמיל גרינצויג בהפגנת שלום עכשיו ב-1983 תרם אזרחי לסיפרון לזכרו מטעם האוניברסיטה העברית את המאמר "קול היחיד וקול הרבים".
הסיפרון בשם "אמת, ויכוח חופשי ודמוקרטיה" יצא בהוצאת מגנס סמוך לזמן הרצח.
אזרחי סבר שחינוך לדמוקרטיה צריך להתרכז בשני מישורים:
ביכולות לחיות במצבי אי-ודאות, מבלי לחפש פתרונות מוחלטים ומכריעים למצבים אלה.
בפיתוחה של תפישת פשרה עם קבוצות אחרות בחברה כערך, כאידיאל ולא כפשיטת רגל של עקרונות והתנוונות ערכית.
לדעתו בחברה שסועה כמו ישראל אין עתיד לדמוקרטיה בלי ראיית הפשרה כערך.
כמו כן כתב פרופסור אזרחי מאמר נוסף על אסתטיקה וחינוך לאזרחות בדמוקרטיה בספר בשם "בית, ספר" העוסק בביטוי המרחב הציבורי בבתי ספר ממלכתיים.
הספר, בו מופיעים צילומים של בתי ספר מאת אסנת בר-אור, פורסם בהוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת קו-אדום, בשנת 2002.
אזרחי כתב הקדמה למסה "על החירות" של ג'ון סטיוארט מיל שיצאה בתרגום עברי על ידי הוצאת שלם ב-2006.
במאמר "כיצד העצמי יוצר את עצמו", בכתב העת "זמנים", עוסק אזרחי בשורשיו של האינדיבידואליזם המודרני כפי שבא לידי ביטוי במשטרים הדמוקרטיים במערב.
הוא טוען שדימוי הישות הפנימית העצמאית של האדם, שהתפתח מאז הרנסאנס בתחומי האמנות, הספרות והפילוסופיה, התנוון בעידן הקפיטליזם הנאו-ליברלי.
כתוצאה מחדירה עמוקה של ערכים קפיטליסטים לחברה ולתרבות הישראלית השתרש הדימוי של האינדיבידואל כמצבור של אינטרסים ותשוקות ולא כבעל עולם פנימי עשיר וכמוקד של מצפון אנושי וחברתי.
מאמר הביקורת של ירון אזרחי על השיח הפוסטקולוניאלי הישראלי פורסם ב"קתרסיס", כתב עת לביקורת במדעי הרוח והחברה, אביב תשס"ט (2009).
פרופסור ירון אזרחי וזוגתו, פרופסור רות הכהן-פינצ'ובר, חקרו לעומק את יחסי הגומלין בין מוזיקה ופוליטיקה.
תוצאת מחקרם היא הספר להלחין כוח, לשיר חירות: קשרים גלויים וסמויים בין מוזיקה לפוליטיקה במערב שיצא לאור בשנת 2017 בהוצאת מכון ון ליר בירושלים.
אזרחי עסק בחקר דפוסי השימוש באלימות, בתיאטרליות ובסמכות המדעית כאסטרטגיות לגיטימציה של כוח שלטוני.
כמו כן עסק רבות בשאלת אפשרות הדמוקרטיה בת ימינו לצלוח את המשברים שהיא נתונה בהם, מתוך בחינה אפיסטמולוגית וקוסמולוגית רחבה.
ירון אזרחי ורות הכהן-פינצ'ובר, להלחין כוח, לשיר חירות: קשרים גלויים וסמויים בין מוזיקה לפוליטיקה במערב.
ירושלים ותל אביב: מכון ון ליר והקיבוץ המאוחד, 2017
בעלות צולבת - שליטה ותחרות בשוק התקשורת הישראלי: היבטים כלכליים ומשפטיים והשלכותיהם על הדמוקרטיה הישראלית (עם זוהר גושן ושמואל לשם) ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2003
ישראל לקראת דמוקרטיה חוקתית: עקרונות לתיקון מדינה ומשטר (עם מרדכי קרמניצר) ירושלים: המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2001
ירון ברוק (נולד ב-23 במאי 1961) הוא כלכלן והוגה דעות יהודי אמריקאי-ישראלי.
מכהן כנשיא מכון איין ראנד האמריקאי, המקדם את תפיסת העולם הפילוסופית-חברתית של איין ראנד, אובייקטיביזם.
היה מרצה בכיר למימון באוניברסיטת סנטה-קלרה בקליפורניה.
ברוק נולד בישראל להורים שעלו אליה מדרום אפריקה.
בגיל 16 קרא לראשונה את ספרה של איין ראנד, מרד הנפילים, אשר ממנו הושפע לאמץ את קו המחשבה האובייקטיביסטי.
הוא שירת בצה"ל בחיל המודיעין, ולמד בטכניון לתואר ראשון בהנדסה אזרחית, אותו קיבל בשנת 1986.
ברוק המשיך ללימודי תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת טקסס וקיבל את התואר ב-1989. ב-1994 השלים דוקטורט במימון והחל ללמד באוניברסיטת סנטה קלרה שבקליפורניה, בדרגת מרצה בכיר.
ב-2000 מונה ברוק לנשיא מכון איין ראנד ועזב את משרת ההוראה.
ברוק מעביר פודקסט העוסק באובייקטיביזם וקפיטליזם ברשת TheBlaze האמריקאית.
הוא גם מופיע ומתראיין ברשתות אחרות במגוון נושאים, בראשם כלכלה, בערוצי תקשורת מובילים, ביניהם ערוץ פוקס ניוז, שם הוא מופיע מדי שבוע בערוץ הכלכלה וערוץ CNBC.
הוא פרסם שורה של מאמרים במגזינים פורבס, וול סטריט ג'ורנל ו-USA Today.
כלכלה: בנושאים כלכליים, ברוק מקדם גישה של קפיטליזם בסגנון לסה פר.
הוא כותב מאמרים ונואם בנושא באמצעי התקשורת השונים.
ישראל: באופן כללי דעותיו על ישראל חיוביות בזכות סגנון שלטון מערבי ושמירה על זכויות אדם.
עם זאת הוא יוצא נגד מגמות שונות בציונות שהוא רואה כבעייתיות, כמו השפעות חזקות של רעיונות קולקטיביסטים ודתיים.
המלחמה נגד האסלאם הטוטליטרי: ברוק גורס כי הטרור האסלאמי כנגד המערב נובע משנאה שלהם לתרבות המערב לערכים כמו חופש וערך החיים.
זאת בניגוד לטענות אחרות לפיהן הטרור נובע ממגמות סוציו-אקונומיות בעולם הערבי.
עוד הוא טוען כי מאחורי הטרור האסלאמי עומדת אידאולוגיה טוטליטרית, ששואפת לא רק לבצע כיבוש של אדמות אלא אף כיבוש של נשמות בכל היבט של החיים, ובסופו של דבר היא רוצה שליטה לא רק על המדינות האסלאמיות ועל שכנותיהן אלא על כל העולם כולו.
ירון אילתי (נולד ב-9 בנובמבר 1962) הוא שחיין עבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בשחייה שהשתתף באליפות העולם בשחייה (גואיאקיל 1982) במדי נבחרת ישראל.
החזיק בשיא הישראלי במשחה ל-200 מטר פרפר כ-14 שנים.
ירון אילתי נולד וגדל בקיבוץ כפר סאלד.
הוא התאמן בקבוצת השחייה של הפועל גליל עליון, תחת הדרכתם של המאמנים מיכה שטראוס וחנן גלעד.
בשנת 1980 נסע לקליפורניה, שם התאמן בקבוצת השחייה דיאנזה, תחת הדרכתו של המאמן ג'ורג' היינס, עד שנת 1981.
באליפות ישראל שנערכה בסוף יולי 1978 זכה אילתי במדליית ארד, במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:07.37 דקות, אחרי יורם כוכבי (4:50.10 דקות) ואמיר גניאל (5:04.10 דקות), שניהם ממכבי תל אביב.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בסוף אוגוסט 1979 זכה אילתי בשתי מדליות, כסף וארד.
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:01.11 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-11, שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב מספר ימים לאחר מכן, זכה אילתי בשלוש מדליות, שתי מדליות כסף ומדליית ארד.
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא ישראלי ראשון של 58.01 שניות, מאית השנייה לאט יותר ממייקל ספיר מארצות הברית (58.00 שניות); במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:06.02 דקות, אחרי כוכבי שקבע שיא ישראלי ושיא מכביה חדש (2:05.74 דקות).
מדליית ארד, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, ביחד עם כוכבי, קרמן וניר שמיר בשיא ישראלי חדש של 4:01.55 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בגואיאקיל, אקוודור בשנת 1982 קבע אילתי במשחה ל-100 מטר פרפר תוצאה של 58.02 שניות וסיים במקום ה-33, במשחה ל-200 מטר פרפר תוצאה של 2:04.98 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, יחד עם כוכבי, קרמן, ושמיר, תוצאה של 4:01.98 דקות, סיימה הנבחרת במקום ה-14 והלפני אחרון.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט בסוף חודש אוגוסט אותה שנה זכה אילתי ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 ארד והיה לשחיין המצטיין באליפות, בעל התוצאה האיכותית ביותר.
בתחרויות השחייה של כינוס הפועל ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב במאי 1983, בהשתתפות טובי הספורטאים בעולם, כהכנה לאולימפיאדת לוס אנג'לס, זכה אילתי בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:05.51 דקות (מדליית הזהב היחידה של נבחרת ישראל בתחרות זו).
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 57.68 שניות.
לאילתי הייתה אפשרות להשתתף בתחרות שמונה האומות ולקבוע את הקריטריון האולימפי, אך בעקבות תאונת דרכים שקרתה כשבוע לפני כן בקיבוצו, הוא החמיץ אותה.
בשלוש תחרויות שחייה שנערכו באירופה בקיץ 1984 בתקופה של שבועיים, בניסיון אחרון לקבוע את הקריטריון האולימפי, קבע אילתי במשחה ל-200 מטר פרפר תוצאה חלשה יחסית של 2:06 דקות בתחרות בנורווגיה.
לאחר מכן, בקיאסו, שווייץ הוא קבע תוצאה של 2:04 דקות ובתחרות שמונה האומות שנערכה בקארדיף, ווילס הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 2:04 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה זכה אילתי בשתי מדליות, כסף וארד.
בתחרויות השחייה של המכביה ה-12 שנערכו בבריכת השחייה של אוניברסיטת תל אביב ביולי 1985 סיים אילתי במקום שישי במשחה ל-200 מטר פרפר שלישי מבין השחיינים הישראלים
כיום (2013) עובד אילתי כמאמן שחייה.
בתחילת דרכו כמאמן שחייה, עבד כשלוש שנים בקבוצת השחייה של מכבי תל אביב כפר המכביה משנת 1986, ומשנת 1989 הוא עובד בקבוצת השחייה של הפועל ערד.
ירון הרמן (נולד ב-21 ביולי 1981) הוא פסנתרן ג'אז ישראלי המתגורר בפריז.
הוא שיחק כדורסל בתיכון והיה רכז ראשון בנבחרת הקדטים של ישראל.
בעקבות פציעה נאלץ להפסיק לשחק בגיל 16 והפנה את מרצו ללימודי פסנתר.
הוא למד אצל המורה עופר ברייר.
בגיל 19 טס לבוסטון, שם תכנן ללמוד במכללת ברקלי למוזיקה או בקונסרבטוריון של ניו אינגלנד.
אולם בסוף החליט לחזור לישראל.
הטיסה לישראל עצרה בפריז, והוא יצא לנגן במועדון ג'אז בליל העצירה, שם פגש נגנים שהציעו לו להישאר בעיר.
מאז הוא גר בפריז ומקליט שם את אלבומיו.
בגיל 21 יצא אלבומו הראשון, Takes 2 to Know 1, בשיתוף עם סילביאן גויו.
בשנת 2002 הוא זכה בתחרות Trophées du Sunside בתחנת "רדיו צרפת".
בשנת 2008 זכה בפרס "המנצחים בג'אז" (VICTOIRES DU JAZZ) בצרפת.
הרמן הופיע מספר פעמים בישראל, והוא מציג עיבודים של שירים ישראלים ותיקים בסגנון ג'אז.
בשנת 2014 הוא הוציא אלבום משותף עם אדם בלדיך.
בשנת 2018 הקליט דואט בהופעה חיה עם צ'יק קוריאה, שיצא באלבום Chick Corea Plays בשנת 2020.
וריאציות, ירון הרמן, 2006, Laborie Records
סוויטה אלגית, הרכב ניוטופיה (משתתף כנגן), 2006, Zig-Zag Territoires
זמן לכל דבר,טריו ירון הרמן, 2007, Laborie Records
מוזה, טריו ירון הרמן, 2009, Laborie Records
ירון יצחק זילברברג (1951 – 22 באפריל 2019) היה פיזיקאי ישראלי, פרופסור במחלקה לפיזיקה של מערכות מורכבות במכון ויצמן למדע וחבר האקדמיה הישראלית למדעים.
זילברברג נולד בגבעתיים ב-1951. את לימודיו לתואר ראשון בפיזיקה סיים ב-1972 באוניברסיטת תל אביב, המשיך ללימודי תואר שני בפיזיקה יישומית במכון ויצמן, אותם סיים ב-1975. את לימודיו לתואר דוקטור בפיזיקה יישומית, עשה גם כן במכון ויצמן, וסיים ב-1984. שירת משנת 1975 עד 1979 כפיזיקאי בצה"ל.
ב-1984 שהה לרגל בתר-דוקטורט במעבדות בל בארצות הברית, ובשנת 1985 מונה לחוקר שם, מינוי בו שימש עד 1994. בשנת 1994 חזר לישראל, והצטרף לסגל המחלקה לפיזיקה של מערכות מורכבות במכון ויצמן למדע, בדרגת פרופסור חבר.
בשנת 1999 מונה לפרופסור מן המניין, ומשנת 2002 ועד שנת 2008 שימש כדקאן הפקולטה לפיזיקה.
בשנת 2008 מונה לראש מרכז קראון לפוטוניקה במכון.
מחקריו עסקו באינטראקציה בין אור לחומר, בתחומים של אופטיקה אולטרה-מהירה, אופטיקה קוונטית ואופטיקה לא ליניארית.
בשנת 2010 זכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר בתחום אופטיקה לא ליניארית.
בשנת 2013 זכה בפרס מקס בורן על תרומתו לחקר האופטיקה הפיזיקלית מטעם האגודה האמריקאית לאופטיקה OSA.
בשנה זו צורף כחבר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנת 2015 זכה בפרס ויצמן למדעים מדויקים.
בשנת 2018 זכה בפרס רוטשילד.
נפטר באפריל 2019, והובא למנוחות בבית העלמין ברחובות.
ירון דן (8 בינואר 1939 – 20 באפריל 1984) היה חוקר ישראלי של ארץ ישראל בעת העתיקה.
נולד ברחובות להורים שעלו מליטא.
שירת בנח"ל מוצנח והיה חבר הכשרה במנרה.
ב-1960 החל ללמוד היסטוריה של עם ישראל, ארכאולוגיה ותולדות יוון ורומא באוניברסיטה העברית.
תחום התמחותו היה תקופת בית שני על רקע ההיסטוריה ההלניסטית והרומית.
ועד סוף ימיו לימד בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית.
כבר לקראת עבודת הדוקטורט שלו החליט לקבוע את מוקד התעניינותו בשלהי הזמן העתיק, במאות הרביעית-השביעית לספירה.
מאות שנים אלו זכו בדרך כלל להתעניינות פחותה ממאות השנים שקדמו להן.
דן הכין את עצמו לקראת עבודה בחקר התקופה הזאת על ידי לימוד הלשונות העתיקות (יוונית, לטינית, סורית) ולשונות המחקר החדישות, וגם תלמוד.
כמו כן, השתלט גם על מקצועות עזר מגוונים שהיו נחוצים למטרה זאת.
פרסם מחקרים העוסקים בהיבטים שונים של תולדות ישראל וארץ-ישראל בסוף הזמן העתיק, וכן פרקים של סינתזה בספרי סיכום היסטוריים.
גולת הכותרת ביצירתו המדעית היא ספרו "חיי העיר בארץ-ישראל בשלהי העת העתיקה", שאותו השלים על ערש דוויי, וראה אור לאחר מותו.
ספר זה משרטט בצורה מרתקת פרקי חיים בתחומים השונים של העיר הארץ-ישראלית בתקופה הביזנטית.
הספר הוא מונוגרפיה יסודית על בעיה מרכזית בתולדות התקופה ומכיל דיון ממצה על העיר בארץ-ישראל, צורתה הפיזית, ריבודה החברתי, הנהגתה, יחסיה אל השלטונות, בעלי המקצועות החופשיים שבה, המסחר וחיי הכלכלה שלה.
גם חיי היום-יום מתוארים בכללותם.
פרקי הספר דנים במאות החמישית, השישית והשביעית לספירה.
כלומר, עד כיבושי האסלאם (640 לספירת הנוצרים).
עיונים בתולדות ארץ-ישראל בתקופה הרומית-ביזאנטית
"עיונים בתולדות ארץ-ישראל בתקופה הרומית-ביזאנטית" הוא אסופה של שלושה-עשר ממאמריו שיצאה לאחר מותו.
המאמרים שופכים אור חדש על היבטים רבים של ההיסטוריה העדתית, הכלכלית והיישובית של ארץ-ישראל בתקופה הרומית-ביזנטית.
שניים ממחקריו של ירון דן "סחר פנים וסחר חוץ בארץ-ישראל בימי הבית השני" ו"החיים הכלכליים בארץ-ישראל בתקופה הביזאנטית" פורסמו בקובץ המחקרים "פרקים בתולדות המסחר בארץ ישראל" בעריכת ב"ז קדר, טרודה דותן ושמואל ספראי.
מחקרים נוספים של ירון דן על התקופה הביזנטית בארץ-ישראל פורסמו במסגרת הכרך החמישי של "ההיסטוריה של ארץ ישראל" בהוצאת כתר ויד יצחק בן-צבי.
כרך זה בעריכת משה דוד הר עוסק בתקופה הרומית-ביזנטית.
ירון ברובינסקי (נולד ב-18 בדצמבר 1975) הוא שחקן ומנחה ישראלי.
ברובינסקי נולד וגדל בתל אביב.
את לימודי התיכון עשה ברובינסקי ב.
לאחר שירותו הצבאי בחיל הקשר, האלקטרוניקה והמחשבים בקריה, למד משחק בבית צבי.
תפקידו הראשון בטלוויזיה היה לשחק כעץ בתוכנית "דפנה ודודידו".
בשנת 2002 גילם את אחד התפקידים הראשיים בסדרת הטלוויזיה "בקצב הקצב" ששודרה בערוץ 3. לאחר מכן נסע ללמוד בפריז, ועם שובו לארץ שימש כמנהל הנסיעות של להקת מיומנה.
ב-2007 גילם את דמותו של ערן אגמון בסדרת הדרמה "אולי הפעם", ששודרה בערוץ yes stars ישראלי ושיחק בסדרת הטלוויזיה "אלטלנה".
ב-2009 השתתף בסדרה "15 דקות", שאף היא שודרה ב-yes.
בנוסף, שיחק במספר מחזות של תיאטרון הקאמרי, ובהם "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" ו"כסף עובר ושווא".
ב-2008 גילם את דמותו של יותם בל, שהגיש את תחזית מזג האוויר בתוכנית הלילה של ערוץ 10, "היום שהיה", באופן סאטירי.
ב-2010 הנחה פינה בתוכנית התחקירים "אורלי וגיא בע"מ", ובסיום אותה שנה החל להנחות את השעשועון "לעוף על המיליון", אף הוא בערוץ 10.
ב-2010 שיחק בסרטו של רוני ניניו "היו לילות".
החל ממאי 2011 הנחה ברובינסקי את תוכנית הבידור של ערוץ 10 "נבחרת ישראל בטלוויזיה".
בשנת 2012 החל לשחק בסדרה היומית "יומני החופש הגדול", ששודרה בערוץ דיסני ישראל.
באותה שנה הופיע בתפקיד הראשי בסרט הקולנוע "2 בלילה".
הוא מנחה את התוכנית "דייט בחשכה" בערוץ 2. בפרק הראשון, בעונה השלישית, ששודרה בספטמבר 2013, אף השתתף ברובינסקי כמתמודד בתוכנית.
בתקופת ערוץ עשר ירון ברובינסקי השתתף כמתמודד ראשי בלעוף על המיליון (עונה 5 פרק 23) כשבמקומו הנחה אסי ישראלוף.
בשנת 2013 הגיש יחד עם עדן הראל את השעשועון המוזיקלי "MUSIXBOX" בערוץ 24, וכן השתתף בסדרת הדרמה "שולחן לשישה".
החל משנת 2014 הגיש בגלי צה"ל את תוכנית הסאטירה "סטטוס קוו".
בשנה זו שיחק בסרטה של תמר ירום, "פנסיון פראכט".
ב-2015 החל לגלם את המורה ישי בסדרת הנוער "החממה".
כמו כן השתתף בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאליטי "גולשי ספות", לצד חברו אורי גוטליב.
בשנה זו הועלתה בערוץ 10 תוכנית בהגשתו בשם "איך להיות".
בשל נתוני רייטינג נמוכים, ירדה הסדרה כעבור זמן קצר.
ב-2016 החל להנחות את תוכנית הבידור "זה המצב" יחד עם מולי שולמן.
ב-2017 החל להנחות את תוכנית האירוח "הערב יהיו כאן" בכאן 11. באותה שנה גם שיחק במחזה "גן הדובדבנים" מאת אנטון צ'כוב בתיאטרון באר שבע.
ב-2018 החל להנחות את השעשועון "חמש טבעות זהב" בערוץ עשר, ואת השעשועון "הקו האדום (תוכנית טלוויזיה)" בכאן 11.
ב-2019 שיחק בסרטו של יוסף אל-דרור "בלי דם".
בשנת 2019 גילם את דמותו של סידני צ'פלין, אחיו של צ'ארלי צ'פלין, במחזמר "צ'פלין" בתיאטרון תל אביב, וכן גילם את אלון בסדרת הטלוויזיה "אבא משתדל", המשודרת בערוץ כאן 11. הופיע גם כשחקן אורח בסדרות הקומיות "קופה ראשית" ו"שב"ס".
בשנת 2020 כיכב בסדרה "ספיידרז" בתפקיד אריק והחל לשמש כפרזנטור הראשי של בית ההשקעות "אלטשולר שחם".
בשנת 2021 הופיע בתפקיד אורח בעונה השנייה של הסדרה "מצולמים".
ב-10 באפריל 2023 שודר ברשת 13 סרטו "אבאל'ה אחד" אשר מתעד את מסעו, שבמהלכו בדק האם הורים לילד אחד מאושרים יותר או כאלה שעשו את טעות חייהם.
בשנת 2024 שיחק בסדרה טיפול לילי, וגילם בה את נועם, מנהל מחלקת טיפול נמרץ, שמגיע לפגישות אצל פסיכולוג בשעות הלילה על מנת לקבל אישור לחזור לעבודתו לאחר אירוע במחלקה שלו.
אביו של ברובינסקי הוא גרי ברובינסקי, כנר בפילהרמונית.
אחיו של ברובינסקי הוא ד"ר אריאל בר.
ברובינסקי הוא בן זוגה של השחקנית מירב שירום, ולהם בן.
ירון ברלד (נולד ב-21 במרץ 1976) הוא סטנדאפיסט, קומיקאי ושחקן ישראלי.
ברלד נולד וגדל ברמת השרון.
לאחר שחרורו מצה"ל, החל ברלד להופיע על בימות הסטנדאפ של שלהי שנות התשעים.
במהלך אירועי האינתיפאדה השנייה בשנת 2000, ברלד ואביו יעקב, שהיו בדרכם לבית המשפחה ביישוב מתן שבשרון, הותקפו על-ידי מתפרעים ערביים באלימות ברוטאלית.
שניהם נפצעו ונזקקו לטיפול רפואי.
כתגובה פוסט-טראומטית לאותו אירוע תקיפה שעברו, ברלד הסתגר בבית משפחתו במשך כארבע שנים, ועסק בין השאר באיסוף חומרים קומיים למופע עתידי כלשהו.
בעקבות הסתגרות פוסט-טראומטית זו, ברלד גם העלה משמעותית במשקלו, עניין שסייע בהמשך לבדיחות הפיזיות על עצמו בהופעותיו.
ברלד השתתף במופע "סטנדאפ אל תוך הלילה" עם שחר חסון, אדם שרון, יוסי טרבלוס ואמירם טובים.
כאשר הוא ידוע בהופעות סטנדאפ בסגנון ייחודי המבוססות על חיקויים מוגזמים וגרוטסקיים, ואלתורים בעזרת אביזרים שאותן נוהג לקנח בחיקוי של יונה.
בשנת 2003 השתתף בסרט הקולנוע "חוזה לך ברח", בתפקיד עצמו.
בין השנים 2003–2006 השתתף בתוכנית הרדיו של חיים אתגר, שרון טייכר וערן זרחוביץ' בגלי צה"ל.
כמו כן התארח בפינה קבועה בתוכניתו של שמוליק טיאר ב-103FM ובתוכנית הסטנדאפ הלילית של יקיר אביב ב-100FM וברדיו צפון.
בשנת 2009 הופיע בפינת סטנדאפ קבועה בתוכנית המערכונים "שינויים בלוח השידורים" של ערוץ 10.
החל משנת 2011 מופיע בתוכנית הבידור והסאטירה "בובה של לילה" המשודרת בערוץ הספורט.
בתוכניותיה הראשונות של "בובה של לילה" גילם דמויות אורח מתחלפות כגון: הסייף האולימפי ירון חתואל שנאלץ להתפרנס מעבודות צדדיות ודמותו של אוהד מכבי תל אביב בכדורסל אילן השועל.
בהמשך נכנס למשבצת קבועה שבה גילם את דמותו הפארודית של הסטנדאפיסט נאור ציון, איתה כבר הספיק לקבוע מטבעות לשון כגון: "ימינה ת'צלם" ו"אני כבר פה".
בעונתה השנייה של התוכנית הופיע עם חיקויים קומיים של שימי ריגר ורון קופמן ובעונות הבאות הופיע בתור רפי גינת, יודהל'ה מ"אסקימו לימון", זאב רווח, טוביה צפיר והאלק הוגאן.
בינואר 2012, הצטרף לעונתה התשיעית של תוכנית הסאטירה הפופולרית של שידורי קשת – "ארץ נהדרת", בתור שחקן אורח ובהמשך הפך לחבר קאסט מן המניין.
באוגוסט 2012 השתתף יחד עם דודו ארז בסדרת הרשת "סנאי סנאי".
סדרה קומית בת שמונה פרקים, בבימויו של נועם ורדי, שהופקה בחסות בירה גולדסטאר.
בשנת 2013 החל להגיש יחד עם דודו ארז את תוכנית הלייט-נייט "חיות לילה" בהוט קומדי סנטרל.
בפברואר 2014 נחקר במשטרה בחשד שביצע מעשה מגונה בנערה בת 17, בתגובה החליטה הנהלת שידורי קשת על השעייתו מהתוכנית "ארץ נהדרת".
כחודש וחצי לאחר מכן החל לחזור בהדרגה להופיע בתוכניותיו.
ביוני 2014 החליטה הפרקליטות לסגור את התיק נוכח היעדר ראיות מספיקות להעמדתו לדין.
בנובמבר 2015 כיכב בתוכנית מערכוני סאטירת הספורט של אלי בן דוד, "אנחנו במפה".
ברלד היווה השראה לדמותו של ברלד בסדרה "מסודרים", ששודרה בערוץ 2 בין השנים 2007–2009, ואף היה אמור לגלם בעצמו את הדמות אך לבסוף התפקיד בוצע על ידי מאור כהן.
כמו כן, גם דמותו של פלוטו בסיטקום "החברים של נאור" מבוססת עליו.
ברלד הגיש סדרת בישול קומית אינטרנטית באתר וואלה!
NEWS בשם "מאנסטר שף", בה הוא מארח מפורסמים שונים.
ב-2017 השתתף גם כן בסרט הקולנוע לילדים "מבצע ביצה".
בשנים 2017–2025 השתתף ברלד בחמש עונות של תוכנית הדוקו-ריאליטי הקומית "גולסטאר", המשודרת ב-HOT.
אחת העונות התקיימה במקסיקו ("גולסטאר מקסיקו"), השנייה בתאילנד ("גולסטאר תאילנד"), השלישית במרוקו ("גולסטאר מרוקו"), הרביעית ביוון ("גולסטאר יוון") והאחרונה בדרום אפריקה ("גולסטאר דרום אפריקה").
בשנת 2024 כיכב בסרט "מרוסקים: גולסטאר הסרט" שמבוסס על התוכנית.
בשנת 2018 השתתף ברלד בתוכנית הדוקו-ריאליטי הקומית "היחידה", המשודרת ב-HOT.
באותה שנה השתתף במופע החנוכה "נקסט פסט" בבימויו של עמי אנידג'ר, לצד כוכבי רשת קומיים אחרים.
בנובמבר 2024 השתתף בפרק הסיום של העונה בתוכנית "בגג של יצחקי" של אסף יצחקי.
במהלך הפרק, ביצע ברלד מעשה פרובוקטיבי שעורר סערה ציבורית, כאשר חשף את ישבנו ואת איבר מינו בשידור חי.
בשנת 2025 השתתף בעונה הרביעית של תוכנית המציאות "הזמר במסכה", בתור השבתאי והודח ראשון מהתוכנית.
היה בן זוגה של השחקנית מור חן.
ירון בוים (נולד בשנת 1964) הוא איש חינוך והוראה ישראלי.
בעבר קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
בוים נולד וגדל בקריית אתא.
בנעוריו למד בישיבה התיכונית בנחלים השייכת לרשת ישיבות בני-עקיבא.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1983 שובץ בחטיבת הנח"ל.
בנח"ל עבר בוים הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בוים שימש במספר תפקידי פיקוד בחטיבה.
בשנים 1996–1998 שימש כמפקד גדוד 50 (בזלת) בחטיבת הנח"ל, אותו הוביל בעת הלחימה בדרום לבנון.
בהמשך פיקד בשנים 1999–2001 על בסיס האימון החטיבתי של הנח"ל.
לאחר מכן הועלה לדרגת אלוף-משנה ושימש בשנים 2001–2003 בעת האינתיפאדה השנייה כמפקד חטיבת עציון באוגדת איו"ש.
בשנים 2004–2006 שימש כמפקד חטיבת מילואים (חטיבת ירושלים) ובמקביל כמפקד בא"פ לכיש.
בתפקידו הבא שימש בשנים 2006–2008 כסגן מפקד אוגדה 162. בשנים 2008–2011 שימש כמפקד חטיבת ביסלמ"ח, ובין השנים 2011–2013 שירת כמפקד מגמת אימוני מפקדות חטיבה בזרוע היבשה.
לאחר סיום תפקידו האחרון השתחרר מצה"ל בשנת 2013.
אחרי סיום הקריירה הצבאית שימש בוים כמורה להיסטוריה ואזרחות בתיכון הישיבתי "נריה" שבמועצה האזורית שדות נגב.
כיום הוא מורה להיסטוריה ולאזרחות בבית הספר התיכון מקיף דרכא בנתיבות.
ירון אילן (נולד ב-31 באוגוסט 1969) הוא שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה ישראלי.
כשהיה בן 12 אביו עזב את הבית ועבר להתגורר בגרמניה.
בשנת 1997 נחשף אילן לתודעה הציבורית כאשר הנחה את התוכנית "ריח מנטה", אותה הגיש עד שנת 2006.
בשנת 2009 הצטרף אילן לערוץ 10 והגיש את תוכנית המוזיקה "מנטה ב-10".
בשנים 2009–2010 הנחה אילן בערוץ 24 את התוכנית "שמח עם ירון אילן", בשנת 2013 שבה התוכנית לעונה חדשה בערוץ 24.
בשנת 2010 הגיש אילן את התוכנית "בבית של" בה הוא ראיין זמרים ים תיכוניים בביתם.
בשנים 2010–2011 הנחה אילן את התוכנית "מעריץ מספר 1", בה הוא הפגיש בין מעריצים, והזמרים אותם הם מעריצים.
ב-2011 הנחה אילן את תוכנית המוזיקה "צועדים לחופה".
במהלך אותה שנה, הנחה אילן את התוכנית "כתר המזרח" בערוץ 24.
החל מ-2011 שימש אילן כשופט בארבע העונות של תוכנית המציאות "אייל גולן קורא לך".
בשנת 2012 הנחה אילן את התוכנית "מנטה ב-24" ואת "מנטה" המשודרת ברדיו ירושלים.
במהלך אותה שנה, הנחה את תוכנית המוזיקה "תכל'ס" בערוץ 24.
משנת 2012 מגיש את התוכנית "שישי שמח עם ירון אילן", המשודרת מדי יום שישי בערוץ 24.
אילן אב לשניים מנישואיו הראשונים.
מ-2020 החל להיות בזוגיות עם אתי כהן, גרושה ואם לשלישיית ילדים אוטיסטים.
ירון אביטוב (נולד בשנת 1957), הוא סופר, במאי סרטי תעודה, מבקר, עורך, עיתונאי ומדריך טיולים ישראלי.
זכה, בין היתר, בפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (2005) ובפרס "שגריר הספרות העברית באמריקה הלטינית" לשנת 2012.
אביטוב נולד בשכונת הדר הכרמל, שאותה תיאר לימים ברומן "פתק מאמא" ("עם עובד").
ב-1980 עבר לירושלים, ובהמשך עקר לתל אביב וכיום הוא נע על הציר שבין ישראל לדרום אמריקה.
בצעירותו התפרנס אביטוב ממלאכות מזדמנות ומכתיבה לעיתונים.
בראשית דרכו בעיתונות כתב במקומון הירושלמי "כל העיר" וזכה להכרה בזכות מאמריו שעסקו בין השאר בפענוח של פרשיות לא נודעות מהעבר.
בהמשך פרסם מאמרים רבים בנושאים מגוונים על ישראל וארצות אחרות בעיתונים כגון: ידיעות אחרונות, מעריב, הארץ, גלובס, מקור ראשון, זמן ירושלים, ירושלים, העיר, זמן תל אביב, כלבו, מסע אחר, רחוב ראשי, אנשים ועוד.
כמו כן שימש כמבקר ספרות במקור ראשון, במעריב ובזמן ירושלים, וכן סקר ספרים ברשת א' של "קול ישראל".
בנוסף, שימש בשנות ה-90 כעורך במספר כלי תקשורת.
ב-1983 פרסם מסיפוריו הראשונים במוסף הספרותי של על המשמר.
חזר לכתיבת פרוזה באמצע שנות ה-90, ומאז החל לפרסם בצורה סדירה ספרי פרוזה ותיעוד, תריסר בסך הכול עד כה.
במקביל פרסם סיפורים קצרים במוספים הספרותיים של ידיעות אחרונות ומעריב, ובכתבי העת הספרותיים מאזניים, עמדה, גג, עיתון 77, מטען, מסמרים, הדור, הכיוון מזרח ואלמנך.
ב"מאזניים" פורסמו גם חלק משיריו.
סיפוריו פורסמו גם באנתולוגיות ספרותיות, כגון "תה עם לימון" בעריכת נורית גוברין ("גוונים", 1997), "מאה שנים, מאה יוצרים" בעריכת סמי שלום שיטרית (בימת קדם לספרות", 1998), "אלה החיים שרציתי לחיות" בעריכת משה גלעד ("עם עובד", 2003) ובאנתולוגיות נוספות שראו אור בהוצאת "כרמל".
סיפורים מתורגמים שלו פורסמו בכתבי עת בספרד, בארצות הברית ובמדינות דרום אמריקה.
במסגרת עיסוקו כעורך, פרסם אביטוב מספר אנתולוגיות תמאטיות של ספרות עברית במשותף עם הסופר רן יגיל.
מ-2007 הוא מפרסם סדרה של אנתולוגיות של ספרות עברית המופיעה בספרדית בהוצאות לאור באמריקה הלטינית.
בסדרה זו פורסמו עד כה ארבע אנתולוגיות של ספרות עברית ואנתולוגיה נוספת של יוצרים לטיניים הכותבים על ישראל.
סדרת האנתולוגיות זכתה להד ניכר באמריקה הלטינית, ועל יוזמה זו זכה בפרס מטעם שגרירות ישראל באקוודור ואגף קשתו"ם של משרד החוץ.
כמו כן יזם וערך סדרה של ספרות אקוודורית שראתה אור בהוצאת "כרמל".
אביטוב עבד כעורך ספרותית בהוצאות: "כרמל", עמדה", "מטר", "ביתן", "גוונים", "גלורי" וכעורך מלווה לכתבי יד אחרים שראו אור בהוצאות נוספות.
במשך שנים הדריך מטיילים בכמה מארצות אמריקה הלטינית והחל משנת 2009 הוא עוסק בבימוי ובהפקה של סרטי תעודה המוקדשים בעיקר לתולדות האנוסים בארצות מרכז ודרום אמריקה וחיי צאצאיהם בהווה.
סרטיו הוצגו בהקרנות פומביות בארצות הברית ובאמריקה הלטינית, בפסטיבלי קולנוע, בין השאר פסטיבל הקולנוע הבינלאומי היהודי במיאמי, ארצות הברית (2012), באולמות קולנוע, בירידי ספרות, ב"שבוע ישראל" במספר ארצות ובאוניברסיטאות ובבמות נוספות.
שניים מסרטיו תורגמו לאנגלית ולגרמנית.
כמו כן, הוא מרצה על נושאים הקשורים לישראל ולדרום אמריקה והשתתף כסופר בירידי ספרות שונים.
"הסתכלות, דו"ח מבתי חולים פסיכיאטריים", "כנרת", 1991. מהדורה מתוקנת ומורחבת ראתה אור בהוצאת ירון גולן, 1993: ספר תיעוד ראשון מסוגו של תצפיתן בלתי תלוי על המערכת הפסיכיאטרית בישראל.
הספר מבוסס על מחקר בן שנה שנערך בארבעה בתי חולים פסיכיאטריים בירושלים.
הספר, הכתוב ב"סגנון ספרותי-אישי מרשים במיוחד" ("כל העיר"), זכה להד רב בקרב קהל הקוראים ובכלי התקשורת והוגדר על ידי הביקורת כ"מבצע נדיר" ("שיחות") ו"מסע מרתק לארץ לא נודעת" ("ידיעות אחרונות").
"כשג'ימי ביקש שיקברו אותו בעמידה", "כרמל", 1995. קובץ סיפורים.
עריכה: דויד ויינפלד: מחרוזת סיפורים ומעשיות על גברתני ודברני שוק מחנה יהודה בירושלים.
"אדון הסליחות", "ספריית מעריב", 1996. קובץ סיפורים.
עריכה: איתן בן נתן: סיפורים ריאליסטיים המפליגים אל עולם הפנטסיה והסיוט, המשקפים מצב קיומי אוניברסלי של שחיקה במגרסת החיים.
"שומע במותו את הים", "ספריית מעריב", 1998. סיפורי פרשיות.
עריכה: איתן בן נתן: אסופה בה נכללות כמה מהפרשיות המרכזיות שכתב אביטוב בסגנון המשלב תיעוד וספרות.
עריכה: חיים באר: רומן המעמיד במרכזו את דמותה הכובשת ושופעת החום של האם – אישה צבעונית, מלאת הומור וחדת לשון "הזורה מלח על החיים ובוזקת סוכר על המוות".
מתוך אמפתיה וגעגועים מתוארת מערכת יחסים סבוכה, כואבת ומשעשעת של ילד ואמו ונפרשים חייה של משפחה בעלת מסורת טבריינית המתגוררת בשכונת פועלים בחיפה.
"הלילה של סנטיאגו", "אסטרולוג", 2001. קובץ סיפורים.
עריכה: רן יגיל: מחרוזת סיפורים טרגי-קומית המתרחשת כולה בקובה ושופכת אור ספרותי אמין על עולם שלא היה מוכר לקורא הישראלי.
נכתב במשותף עם אבי הזאב.
"חתונה כבר לא תצא מזה", "אסטרולוג", 2003. נובלה.
עריכה: רן יגיל ושלומי חסקי: שני סיפורי אהבה לא ממומשים המתרחשים במקביל.
האחד, בין נגר ל"דיווה" של המוזיקה הערבית, הזמרת אום-כולת'ום, והשני, בין אחיינו לבתו המסתורית של בעל הבית שלו.
"יומה", "גלורי", 2004. רומן אוטוביוגרפי.
עריכה: יעל ישראל: סיפורו של זר באי קריבי, המרגיש כמו תושב עד שהמציאות כופה עליו לחוש שוב כמו זר.
"101 יום", "גלורי", 2004. נכתב בשיתוף עם לידור גולדברג: ספר מסע על פרשת ארבעת המוצ'ילרים הישראלים החטופים בקולומביה.
"האורות של מיאמי", "כרמל/עמדה", 2005. נובלה וסיפורים.
עריכה: רן יגיל ועמוס אדלהייט.
"הומלס הוא כל-אדם, שבאמצע חייו נזרק לרחוב ונאלץ להמציא שם את עצמו מחדש.
הומלס הוא מורד, מאהב ומשורר הרחוב.
הומלס הוא האני האבוד והחרד שיש בכל אחד מאיתנו, הפוחדים שניזרק, שלא ירצו בנו עוד, שלא יאהבו אותנו, שינטשו אותנו.
את כל הרגישויות הללו חווה הומלס בעוצמה ובאינטנסיביות מבעיתה ומשחררת בו-זמנית.
הומלס מעניק תפיסה ייחודית על החיים בממד זמן פנימי, המשוחררים מכבלי הממסד.
לדברי נורית גוברין: "סיפוריו של אביטוב מתרחשים בין ה"כאן" (ישראל) וה"שם" (אמריקה הלטינית).
סגנון כתיבתו משלב ריאליזם גרוטסקי, ריאליזם מועצם, פנטסיה וסוריאליזם.
מתוך ריאיון לעיתונות: "את סגנון כתיבתי אני אוהב להחליף מסיפור לסיפור ומספר לספר, מהריאליזם ועד לכתיבת סיפורים פנטסטיים ואלגוריים, אבל לא את התכנים והנושאים העוסקים בדרך כלל בשולי החברה.
אני מציב את האדם לפני הכול, ומרבה לכתוב על הנידחים החיים בהוויה מעיקה: על הומלסים וחולי נפש, נוודים ומשוטטים, באסטיונרים ועבריינים, מחפשי דרך ותועי דרך.
באמצעות ספריי, אפשר להכיר את החצר האחורית של ישראל, אבל גם את החצר האחורית של אמריקה הלטינית, שלה הקדשתי חלק מכתיבתי".
1993 - פרס למחקר במדעי החברה על שם ארתור רופין מטעם עיריית חיפה וועדה מהטכניון עבור "הסתכלות".
1994 – פרס קרן ירושלים לספרות יפה עבור "אדון הסליחות".
1998 – פרס מענק מטעם קרן עמו"ס עבור "שומע במותו את הים".
2005 - פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים.
מנימוקי השופטים למתן הפרס: "כתיבתו של ירון אביטוב עוסקת בפאזל האנושי הישראלי, ובעיקר ב'צברים' החיים מזה דורות בארץ.
הוא כותב על השוליים החברתיים, על הדחויים והנידחים, ועל גיבורים הנפתלים עם עצמם ועם סביבתם על רקע הוויה מעיקה, ומנסים להישרד בתוך סיטואציות סבוכות.
כתיבתו עוסקת בנושאים כמו חירות, כבוד האדם והפרט הבודד הנאבק על זהותו, והיא מצטיינת באנושיות רבה ואמפתיה ל'אחר' תוך הארת מורכבותו הנפשית.
זו כתיבה רגישה של מספר טבעי בעל עין חדה ויכולת לתיאור מצבים בסגנון נקי ואמין (פרופ' יפה ברלוביץ, אלי עמיר ואשר רייך)".
2011 – פרס מענק מטעם "משגב ירושלים", מכון של האוניברסיטה העברית בירושלים עבור מחקרו על האנוסים.
2012 – פרס "שגריר הספרות העברית באמריקה הלטינית" עבור פרויקט האנתולוגיות בשפה הספרדית ועבודתו של אביטוב לקירוב תרבותי בין אמריקה הלטינית וישראל.
הפרס הוענק מטעם שגרירות ישראל באקוודור ואגף קשתו"ם במשרד החוץ.
"בואי כלה", "כרמל", 2001. אנתולוגיה של סיפורי חתונה.
"טעם החיים", "כרמל", 2002. אנתולוגיה של סיפורי אוכל.
"הקשב", "כרמל", 2005. אנתולוגיה של סיפורי צבא.
"סיפורים מאמצע העולם", "כרמל", 2005. אנתולוגיה של סיפורים מאקוודור.
בשיתוף עם קרלוס אאולסטיה וחוליו פאסוס.
"אחד אלוהינו, מאמינים, כופרים ופוסחים על שתי הסעיפים", כרמל, 2008. בשיתוף רן יגיל.
"ירושלים של האנדים", "כרמל", 2008. אנתולוגיה של סיפורים אקוודורים העוסקים בישראל.
תרגום ועריכה מספרדית: לאה פרישברג ותנחום אבגר.
"אינדיאני על ההר", "כרמל", 2009. תרגום: יורם מלצר.
יוזם, מביא לבית הדפוס וכותב מבוא: ירון אביטוב.
"אל פואבלו דל ליברו" ("עם הספר"), "ליברסה", 2007. אנתולוגיה של ספרות עברית.
עורך וכותב מבואות וניתוחים: ירון אביטוב.
"חרוסלן אן לוס אנדס" ("ירושלים של האנדים"), "ליברסה", 2007. עריכה: ירון אביטוב וחוליו פאסוס.
"און סולו דיוס" ("אחד אלוהינו"), "פרדיסו", 2009. אנתולוגיה של ספרות עברית.
"לוסס דה מדריד" ("האורות של מדריד"), "פרדיסו", 2009. נובלה מאת ירון אביטוב.
"אל ליברו דה לה פאז" ("ספר השלום"), "פרדיסו", 2010. אנתולוגיה של ספרות עברית.
"לוס פאחארוס נו קאנטאן אן אושוויץ" ("הציפורים לא מזמרות באושוויץ"), "פרדיסו", 2010. אנתולוגיה של ספרות עברית.
"לה טריבו פרדידה דה לוס ספרדיטאס" ("השבט האבוד של הספרדיטאס"), 2011. שפה: ספרדית.
בימוי, תסריט, תחקיר והפקה: ירון אביטוב.
עוסק בתולדות האנוסים באקוודור, והוא עיבוד חדש של הסרט"לה טריבו פרדידה דה לוחה" ("השבט האבוד של לוחה"), 2010. שפה: ספרדית.
עוסק בקהילת מחפשי דרך אל היהדות.
"לה חודרייה לוחאנה", ("הרובע היהודי בלוחה"), 2012. שפה: ספרדית.
סרט המשך העוסק בתולדות האנוסים בדרום אקוודור.
הסרט כולל שני חלקים ומלווה בפסקול מוזיקלי.
עוסק בתולדות האנוסים ברחבי אמריקה הלטינית.
ירון אדלשטיין (נולד ב-13 באפריל 1979) הוא מחזאי ובמאי תיאטרון ישראלי.
ירון אדלשטיין נולד וגדל בעיר רחובות.
אביו הוא המדען שמואל אדלשטיין ואמו היא הציירת אניטה בן-ארי.
ירון הוא הצעיר מבין שלושה ילדים.
בנעוריו למד אדלשטיין תיאטרון בבימת הנוער של רחובות ובמגמת התיאטרון בתיכון דה-שליט.
ב-2001, לאחר שחרורו מצה"ל, שיחק בתיאטרון "נוצר" ולימד תיאטרון במסגרת פרויקטים של דו-קיום לנוער ערבי-יהודי ביפו.
ב-2006 סיים את לימודיו לתואר ראשון (B.Ed) במסלול לבימוי תיאטרון במכללת סמינר הקיבוצים.
כעבודות גמר ביים את המחזה "הכובש" מאת חנוך לוין, ומחזה מקורי שכתב - "האקדמיה לנגיעות".
ב-2007 כתב את המחזה "הר" בשיתוף הבמאית דלית מילשטיין.
המחזה הוצג בשנת 2010 בקריאה מבוימת בפסטיבל למחזאות מקורית "Heidelberger Stückemarkt" בגרמניה.
עבור כתיבת המחזה זכה אדלשטיין בפרס חבר השופטים והמחזה נבחר לעלות כהפקה מלאה בתיאטרון של היידלברג.
המחזה הוצג בבכורה אירופאית בשנת 2011 בבימויו של Timo Kirstin.
בקיץ 2014 עלה המחזה בבכורה בישראל בתיאטרון נוצר בבימויה של דלית מילשטיין.
ב-2019 עלה המחזה בתיאטרון תמו-נע בעיבוד ובבימוי של חן דוד.
ב-2009 יצר אדלשטיין בשיטת אנסמבל את ההצגה הסאטירית "החברים של ננה" שהציגה בתיאטרון תמונע עד 2013. אדלשטיין ביים את ההצגה, וכתב אותה ביחד עם אלון בורנשטיין, בועז דבי, אהרון לוין ובשיתוף השחקנים.
ההצגה הייתה מועמדת לפרס הפרינג' 2010 על עבודת אנסמבל.
ב-2010 אדלשטיין עיבד וביים, ביחד עם הבמאית טל ברנר, את הסיפור "היצור" מאת שלום עליכם בבית הספר לאמנויות הבמה של סמינר הקיבוצים.
ההצגה המשיכה להציג בתיאטרון צוותא, ועבורה זכו אדלשטיין וברנר בפרסי קיפוד הזהב 2010 על בימוי ועל עיבוד.
ב-2011 ביימו יחדיו הפקה נוספת בסמינר הקיבוצים - עיבוד חדש לרומן הסאטירי "החייל האמיץ שווייק" מאת ירוסלב האשק.
ב-2012 כתב אדלשטיין ביחד עם אהרון לוין את המחזה "פפפפפפפ" – פארסה שחורה בנושא פצצת האטום הישראלית.
המחזה הוצג בבכורה בפסטיבל עכו 2013 בבימוים של אדלשטיין ולוין, וההצגה זכתה בפרס ההצגה הטובה ביותר בפסטיבל.
ב-2014 אדלשטיין ביים את ההצגה "הערפד, הגנב, הזונה והירח" שיצר במשותף עם קבוצה מתלמידי השנה השלישית בבית הספר לאמנויות הבמה בית צבי.
ההצגה, בסגנון פנטזיה, הביאה לבמה ארבע אגדות מקוריות שכתבו.
ב-2015 אדלשטיין ביים את המחזה "אורזי המזוודות" מאת חנוך לוין בתיכון עירוני א' לאמנויות בתל אביב.
באותה שנה כתב וביים ביחד עם אהרון לוין את הצגת הילדים "החולד הקטן" אשר הציגה באופן עצמאי במוזיאון ת"א וברחבי הארץ.
ההצגה הייתה מועמדת בשנת 2016 לפרס הצגת השנה לגיל הרך, כמו גם לפרסי הבימוי והמוזיקה המקורית, וזכתה בפרס שחקן המשנה לאיציק לילך.
בשנת 2019 עלה המחזה בבכורה ברומא שבאיטליה ב-Teatro Tor Bella Monaca בתרגומה ובבימויה של קלאודיה דלה סטה.
בשנת 2024 חזרה ההצגה המקורית להציג בתיאטרון תמו-נע וברחבי הארץ.
בקיץ 2015 אדלשטיין ביים בתיאטרון הקרון את הצגת הילדים "על שלוש פנדות וזהבה אחת" שיצר במשותף עם השחקנית אילה דנגור.
ההצגה עלתה בבכורה באוגוסט 2015 במסגרת הפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון בובות בירושלים.
ב-2016 אדלשטיין עיבד וביים את המחזה "השחף" מאת אנטון צ'כוב ובתרגומו של פרופ' הרי גולומב בבית הספר לאמנויות הבמה של מכללת סמינר הקיבוצים.
ההצגה נבחרה לייצג את המכללה במסגרת פסטיבל בתי הספר למשחק בתיאטרון הבימה.
ב-2017 אדלשטיין כתב את המחזה "הנידפים" וביים אותו בתיאטרון נוצר.
המחזה זכה ב-2018 במלגת מפעל הפיס לתרגום, ותורגם לאנגלית על ידי נתלי פינשטיין.
המחזה השתתף באירועי חשיפה בינלאומית 2018.
ב-2020 כתב אדלשטיין את המחזמר "רינגו" שעלה בבכורה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של עמית אפטה ובביצוע של קבוצת "הקאמרי | דור חדש".
עבור המחזה זכה אדלשטיין בפרס מחזאי השנה של תיאטרון הקאמרי לשנת 2021 ע"ש תמר רודיך.
המחזה תורגם לאנגלית על ידי שיר פרייבך ובשנת 2023 השתתף בפסטיבל R.E.A.D בהלסינקי, פינלנד.
בשנת 2024 המחזה עובד ותורגם לגרמנית על ידי Anatol Preissler ו-Heiko Monnich מטעם הוצאת LITAG במינכן.
ב-2021 כתב אדלשטיין ביחד עם אהרון לוין את מחזה הילדים "המקלון".
המחזה זכה במלגת התרגום של Maison Antoin Vitez בפריז, תורגם לצרפתית על ידי לורנס סנדרוביץ' ובשנת 2024 המחזה יצא לאור בצרפת בהוצאת Edition Théâtrales.
בשנת 2022 כתב אדלשטיין את הצגת היחיד "איכן שפועם ליבך" וביים אותה ביחד עם טל ברנר ובכיכובו של דניאל סבג.
ההצגה עלתה בבכורה בפסטיבל תיאטרונטו 2023 ולאחר מכן המשיכה להציג בתיאטרון הבימה וברחבי הארץ.
בשנת 2023 כתב אדלשטיין את המחזה "מיקי מציל" שעלה בבכורה בתיאטרון הקאמרי בבימויו של עמית אפטה ובביצוע של קבוצת "הקאמרי | דור חדש".
עבור המחזה זכה אדלשטיין בפרס מחזאי השנה של תיאטרון הקאמרי לשנת 2024.
מלבד עבודותיו כמחזאי וכבמאי, אדלשטיין מלמד החל משנת 2016 משחק וכתיבה דרמטית בבית הספר לאומנויות הבמה של מכללת סמינר הקיבוצים.
ב-2017 אדלשטיין החל ללמד אלתור בתיאטרון האימפרוב וללמד בימוי בתיכון עירוני א' לאמנויות.
בשנת 2006 ייסד אדלשטיין ביחד עם בועז דבי את "סדנת החיילים" – סדנת משחק שנתית עבור בוגרי מגמות תיאטרון במהלך שירותם הצבאי.
במסגרת הפרויקט יצרו וביימו מספר רב של הפקות מקוריות שנוצרו בשיטת אנסמבל עם משתתפי הפרויקט.
אדלשטיין שיחק החל משנת 2006 בקבוצת האלתור "פלייבק אקו", וב-2017 הצטרף לקבוצת האימפרוב "החברים של אנה".
בשנת 2018 ייסד ביחד עם בועז דבי וערן בן צבי את הרכב תיאטרון הפלייבק "V.I.Play" במסגרתו הוא משחק ומנחה.
ב-2018 שיחק אדלשטיין בהצגה "דרקונים וזונות" שכתב בועז דבי וביים ערן בן צבי בתיאטרון נוצר.
ההצגה עלתה בבכורה בפסטיבל עכו 2018 וזכתה בפרס ההצגה הטובה בפסטיבל.
טרגדיה פנטסטית-אבסורדית שכתב אדלשטיין בשיתוף הבמאית ומנהלת תיאטרון נוצר דלית מילשטיין.
"הר" הוצג לראשונה בקריאה מבוימת ב-2010 בהיידלברג, גרמניה, בפסטיבל למחזאות מקורית "Heidelberger Stückemarkt" בתרגומה לגרמנית של שרון נוני.
אדלשטיין זכה עבור המחזה בפרס חבר השופטים, ו"הר" נבחר לעלות כהפקה מלאה בתיאטרון של היידלברג.
ב-2011 הוצג בבכורה אירופאית בבימויו של Timo Kirstin וזכה לשבחי הקהל והביקורות.
ב-2013 המחזה תורגם לאנגלית בידי לני שחף לקראת השתתפותו באירועי "חשיפה בינלאומית" ו"ישראדרמה".
אדלשטיין ביים את ההצגה "החברים של ננה" שכתב במשותף עם אלון בורנשטיין, בועז דבי ואהרון לוין ובשיתוף השחקנים – חן אברהם, יפית אסולין, רון ביטרמן, רועי חמאי, נטלי לאור-חמאי, דניאל סבג ואדוה שרון אילן.
ההצגה מורכבת משמונה מערכונים סאטיריים שעוסקים במגוון נושאים חברתיים ופוליטיים, ומתאפיינת בהומור שחור, גרוטסקי ומקאברי.
"החברים של ננה" הציגה בתיאטרון תמונע במשך ארבע שנים (2010–2013) והייתה מועמדת לפרס הפרינג' 2010 על עבודת אנסמבל.
על "החברים של ננה" כתב מרט פרחומובסקי, מבקר התיאטרון של המגזין טיים אאוט תל אביב:
אדלשטיין עיבד וביים ביחד עם טל ברנר את הסיפור "היצור" מאת שלום עליכם.
היצור היא הבת של הרב זרחל.
היא מכונה כך בפי בני משפחתה וקהילתה בגלל היותה נכה ולוקה בפיגור.
גיבור הסיפור, הילד שלום רבינוביץ' (בן דמותו של שלום עליכם) חומל עליה ואף נמשך אליה.
כשהיא מתה לפתע, נפשו חווה טלטלה עזה.
ההצגה החלה את דרכה כחלק מהצגת שנה ג' בסמינר הקיבוצים ("סיפורים אדומים") והמשיכה להציג באופן עצמאי בשנים 2010–2011 בתיאטרון צוותא.
אדלשטיין וברנר הם זוכי פרסי קיפוד הזהב 2010 עבור בימוי ההצגה ועבור עיבוד הסיפור למחזה.
ההצגה זוכת פסטיבל עכו 2013. אדלשטיין כתב וביים את ההצגה ביחד עם אהרון לוין, בהפקת תיאטרון האינקובטור.
"פפפפפפפ" היא קומדיה שחורה השואבת השראה מיצירות קולנועיות מתקופת המלחמה הקרה: "דוקטור סטריינג'לאב" של סטנלי קובריק, ו"Fail Safe" של סידני לומט.
המחזה מגולל את סיפורו של סגן-אלוף פינקוס, מפקד צוללת דולפין ישראלית, שמחליט על דעת עצמו לשגר את ארבעת הטילים הגרעיניים שבצוללת לעבר איראן.
ראש הממשלה מכנס באישון לילה את הצמרת הביטחונית של מדינת ישראל בניסיון למנוע את הקטסטרופה העומדת לפתחם.
בהצגה משחקים איצ'ו אביטל, זאב שמשוני, ערן בן-זאב, ערן בן-צבי, רפי קלמר, אמיר ירושלמי, יינון שאזו, יאיר ראופמן ואיתמר שרון.
בנימוקיהם למתן פרס ההצגה הטובה בפסטיבל עכו 2013 כתבו צוות השופטים בראשותו של יוסי שריד:
מחזמר קומי פרוע שכתב אדלשטיין והוצג בתיאטרון הקאמרי כהפקתם הראשונה של קבוצת "הקאמרי | דור חדש".
את המחזה ביים עמית אפטה ואת המוזיקה הלחין אלון גלזינגר.
המחזמר מספר את סיפורו של דני דינגוט, שדקות ספורות לאחר שהוא מציע נישואים לבת זוגו מיקה, הוא מגלה שאיבר המין שלו נעלם.
באותה עת האיבר שלו – "רינגו" – כבר חוגג את עצמאותו ברחבי העיר.
בעוד דני מחפש אחריו, מיקה נסחפת לרומן עם רינגו, שבינתיים מתגייס לצה"ל אך נחטף על ידי החמאס.
זהו מחזמר סאטירי על אהבה ואינטימיות, על המאבק הנצחי בין היגיון לתשוקה, ועל התגנבות הפוליטיקה אל תוך התחתונים.
מבקרת התיאטרון של העיתון הארץ, ננו שבתאי, כתבה על ההצגה:
עבור כתיבת המחזה זכה אדלשטיין בפרס מחזאי השנה של תיאטרון הקאמרי לשנת 2021.
ירון גיגי (נולד בשנת 1957) הוא רוכב אופניים ישראלי בעבר, אלוף ישראל במרוץ אופני כביש (1976) מתגורר בנצרת עלית
גיגי התאמן בקבוצות האופניים של הפועל נצרת עילית, לצידם של אחיו יואל גיגי, יהודה גרשוני ועמוס גרי, אלופי ישראל במרוצי אופני כביש, בהדרכתו של עקיבא רזניק שהקים את הקבוצה מספר שנים קודם כשעלה מברית המועצות.
בשנת 1974 זכה גיגי באליפות ישראל לנוער ברכיבת אופני כביש.
בשנת 1976 זכה גיגי באליפות ישראל ברכיבת אופני כביש, לפני דוד בן דוד מהפועל חולון ויעיש אדרי חבר בקבוצתו.
ירון בית-און הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
שימש כמפקד יהל"ם, כמפקד גדוד 601 וכמפקד חטיבת הבקעה.
בית-און עשה את שירותו הצבאי בחיל ההנדסה הקרבית, פיקד על גדוד 601 ועל בסיס הטירונים החיילי.
ב-2009 קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לקצין ההנדסה של פיקוד המרכז.
עבר קורס מפקדי חטיבות, באוגוסט 2012 מונה למפקד חטיבת הבקעה ושירת בתפקיד עד ספטמבר 2014. האירוע הבולט בתקופת כהונתו היה הפיגוע בו נרצח שריה עופר.
ב-16 באוגוסט 2015 מונה למפקד יהל"ם, היחידה המובחרת של חיל ההנדסה הקרבית, אחרי שתקן הדרגה של מפקד היחידה הועלה מסגן-אלוף לאלוף-משנה.
הוא כיהן בתפקיד עד שנת 2017, אז הוחלף על ידי אל"ם שחר בק.
לאחר מכן יצא ללימודים בארצות הברית ומשמש במקביל נספח צבאי עד שחרורו.
בית און הוא חבר תנועת הביטחוניסטים.
ירון בארי (נולד ב-17 בדצמבר 1962) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל, כיהן כראש אגף משאבי אנוש וראש אגף התנועה.
שירת בצה"ל כקצין בדרגת תת-אלוף ובתפקידו האחרון בצה"ל עמד בראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה (מז"י).
כיהן כיו"ר של ארגון "חבר", חבר דירקטוריון בנק "אוצר החייל", יו"ר ארגון קרנות השוטרים ובשנת 2019 מונה למנכ"ל הגוף המאוחד של קרן לב"י והאגודה למען החייל.
בארי נולד וגדל במושב בית יצחק שבעמק חפר.
הוא בעל תואר ראשון (B.A) רב תחומי במדעי החברה מאוניברסיטת חיפה ותואר שני (MBA) במנהל עסקים משלוחת אוניברסיטת דרבי בישראל.
בארי התגייס לצה"ל ב-1981 ושובץ כלוחם בחיל השריון.
במהלך השתתפותו בקורס קציני שריון נפצע בארי באורח קשה ועבר תקופת החלמה ארוכה, שבסיומה החליט להמשיך בשירות קבע בחיל השלישות.
הוא ביצע תפקידי שטח מגוונים, שירת כקצין השלישות של חטיבת הנח"ל ולאחר מכן מונה לראש לשכתו של ראש אכ"א, האלוף יורם (יָיה) יאיר.
בשנת 1996 שירת בארי כעוזרו של ח"כ (אלוף במיל') אורי אור, כמזכיר צבאי לסגן שר הביטחון.
בשנת 2001 מונה לתפקיד קצין השלישות של פיקוד הצפון והיה שותף לבניית התשתית הפיקודית לאחר הנסיגה מלבנון.
בשנת 2005 מונה לתפקיד ראש מחלקת פרט בצה"ל ויו"ר ארגון "חבר".
במהלך כהונתו ניהל והוביל בארי את מערך הטיפול בפרט ובתחומי הרווחה בצה"ל בשרות סדיר, קבע ומערך המילואים ובין היתר הוביל והטמיע את תוכניות "ת"ש אחר" - שינוי אסטרטגי לקיצור ייעול וביזור תהליכי הטיפול בחיילי החובה בצה"ל.
בארי היה לשותף בגיבוש מכרז הפנסיה בצה"ל לצד קליטת המתגייסים הראשונים לפנסיה צוברת וכיהן כחבר הוועד המנהל באגודה למען החייל והיה שותף להקמת פרויקט "אמץ לוחם".
באותן שנים שימש בארי כחבר הדירקטוריון של בנק "אוצר החייל" ולקח חלק פעיל (בפן הניהולי, בהיבטים המשפטיים, העסקיים והכלכליים) בתהליכי העברת בעלות הבנק לקבוצת "הבינלאומי הראשון".
הוא היה חבר בוועדת האשראי בבנק.
בשנת 2008 הועלה בארי לדרגת תת-אלוף ומונה לתפקיד ראש חטיבת כוח האדם בזרוע היבשה בצה"ל, שם עסק בין היתר בפיתוח, הובלה והטמעת תפיסה חדשה לטיפול במתגייסים ליחידות השדה של צה"ל.
הוא הוביל תוכנית לטיפול ייחודי בחיילים בני העדה האתיופית ביחידות זרוע היבשה ובהטמעת תוכנית קליטה וטיפול רווחתי ייחודי ומותאם למתגייסים להכשרות הראשוניות ביחידות היבשה.
בשנת 2011 נקרא בארי לשירות במשטרת ישראל על ידי המפכ"ל דאז, יוחנן דנינו.
הוא הועלה לדרגת ניצב ושירת כראש אגף משאבי אנוש.
במסגרת תפקידו הוביל בארי את תוכנית "חושבים אנשים", אשר הובילה לשינוי בתפיסה הארגונית ובאופן התייחסות המשטרה ומפקדיה לאנשים המשרתים בארגון - החל מאופן הגיוס, תנאי השירות (לרבות העלאת משכורות) וחיזוק הקשר הבלתי אמצעי עם השוטרים.
בין הפעולות שהוביל בארי נמנו שינוי וקיצור הגיוס למשטרת ישראל', איחוד כלל בתי הספר והמכללות למרכז אחד בבית שמש - "המכללה הלאומית לשוטרים", מיסוד ומיצוב אתר "חושבים אנשים", פיתוח תוכניות לעידוד המצוינות, שינוי אסטרטגי בחברת קרנות השוטרים ועוד.
בשנת 2015 מונה בארי לעמוד בראש אגף התנועה של משטרת ישראל והוביל רה-ארגון במבנה מערך התנועה במשטרה.
בין היתר הוביל שימוע ציבורי בנושא בטיחות בדרכים בוועדת הכלכלה בכנסת.
הוא שילב מערכת חדשה לחיזוי תאונות דרכים ותגבר את מערך התנועה בכ־900 תקנים חדשים.
במאי 2015 נחקר בארי שלא באזהרה בפרשת רונאל פישר.
בתום החקירה הופרכו כנגדו כל החשדות.
בנובמבר 2016 פרש ממשטרת ישראל, לבקשתו, לאחר שהשלים את השינוי אותו הוביל במערך התנועה.
בשנת 2017 מונה בארי למשנה למנכ"ל בחברת "אאורה השקעות".
במאי 2019, מונה על ידי ועדה בראשות יו"ר עמותת "יחד למען החייל", האלוף (מיל') יורם יאיר, למנכ"ל הגוף המאוחד של קרן לב"י והאגודה למען החייל.
ביוני החליף את תא"ל (מיל') אילן טל.
היה חבר בדירקטוריונים של מספר גופים, בהם בנק "אוצר החייל" ארגון "חבר" והאגודה למען החייל.
בארי נשוי לאילנית, מעצבת פנים, ואב לארבעה מתגוררים בבנימינה.
בשנת 2007 קיבל את פרס ראש אכ"א צה"ל למצוינות על הובלת תוכנית "ת"ש אחר" בצה"ל.
בשנת 2012 קיבל את פרס מפכ"ל משטרת ישראל למצוינות על הובלת תוכנית "חושבים אנשים"
ירון אברהם (נולד ב-11 בדצמבר 1984) הוא עיתונאי, המשמש ככתב המדיני של חברת החדשות של ערוץ 12 וכמגיש מחליף של תוכניות אקטואליה מרכזיות בערוץ, וביניהן "שש עם" ו"חמש עם רפי רשף" בקשת 12.
אברהם נולד בירושלים לאב נהג אגד ולאם אחות, וגדל במבשרת ציון.
לאחר שירותו הצבאי למד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים תקשורת ועיתונאות ויחסים בין-לאומיים.
מיד לאחר סיום התואר הראשון, המשיך ללימודי תואר שני באוניברסיטה העברית במגמה לתקשורת פוליטית.
הוא סיים את שני תאריו בהצטיינות.
במהלך לימודיו לתואר השני החל לעבוד בערוץ הכנסת ככתב מדיני, ולאחר מספר חודשים – ככתב פוליטי-פרלמנטרי.
בשנת 2012 החל להגיש את התוכנית "כנסת ברשת", המסקרת את האירועים הפוליטיים במרחב האינטרנטי.
בשנת 2014 ביים את הסרט "פרלושה", המסקר את נסיעת חברי הכנסת ה-19 לפולין, 69 שנה לשחרור מחנה אושוויץ-בירקנאו.
ב-2015 הצטרף לחברת החדשות של ערוץ 12 ככתב לענייני ירושלים וכמגיש חדשות.
בספטמבר 2017 מונה גם לכתב מדיני.
בנובמבר 2024 החל להגיש תוכנית חדשה עם עינב גלילי – "דו"ח מצב" מדי חמישי בקשת 12.
אברהם משמש עמית במכון גשר למנהיגות של עמותת גשר מפעלים חינוכיים.
באוקטובר 2015 חשף הקלטה של יצחק תשובה הטוען שמתווה הגז יאושר בוודאות על ידי הממשלה.
ביוני 2017 חשף את מסכת ההתעללות כלפי בעלי מוגבלות נפשית ומנטלית במכון פוירשטיין בירושלים.
ביולי 2018 חשף תמלילים מהקבינט המדיני-ביטחוני בין הרמטכ"ל גדי איזנקוט לשר נפתלי בנט סביב אופן הטיפול במשגרי עפיפוני תבערה מרצועת עזה.
בעקבות הפרסום קראו שרים בממשלה לחקירת שב"כ בקבינט לאיתור המדליף והשר זאב אלקין אף הציע להוציא את פלט השיחות של אברהם, במטרה לברר עם מי שוחח.
באוגוסט 2019 חשף את מסמך הביקורים המלא של חברי כנסת אצל אסירים ביטחוניים, מחבלים ורבי מרצחים בבתי הכלא הביטחוניים בישראל, בהם כאלה המרצים עונשי מאסר כבדים בגין רצח ישראלים רבים בפיגועים שהותירו רושם.
בפברואר 2020 חשף הקלטה של שיחות טלפון בין איתמר בן גביר לנתן אשל, המנסה לשכנע אותו לפרוש מהמרוץ לכנסת בתמורה לשריון בליכוד.
באוקטובר 2020 חשף הקלטת שיחות בין אנשי הפלג הירושלמי למשטרה על אי־אכיפת תקנות הקורונה.
באוגוסט 2021 פרסם כי שרת התחבורה מרב מיכאלי נסעה לחופשה בארצות הברית בניגוד להנחיות משרד הבריאות, נסיעה שאותה הגדיר אברהם "שערורייתית".
לאחר שהתברר כי מיכאלי נסעה יחד עם בן זוגה ליאור שליין להביא את בנם שנולד בהליך פונדקאות, אברהם התנצל.
בינואר 2022 חשף אברהם כי ראש הממשלה בנימין נתניהו פנה אל נשיא בית המשפט העליון לשעבר אהרן ברק, אשר נגדו הרבה להתבטא בחריפות והצביע עליו כאחד ממנהיגי הדיפ סטייט של ישראל, בבקשה שיסייע לו משפטית בהשגת הסדר טיעון.
אברהם נשוי ליעל, אב לשני בנים ובת.
ירון בכר (נולד ב-24 בנובמבר 1961) הוא מוזיקאי, פסנתרן, מפיק, מלחין ומעבד מוזיקלי ישראלי.
ירון בכר נולד ביפו וגדל בחולון.
בגיל ארבע החל ללמוד נגינה במפוחית פה אצל שמואל גוגול והתגלה כילד פלא כשהופיע עמו כבר מגיל 8. בגיל 6 החל ללמוד נגינה בפסנתר אצל רחל פיינשטיין, פרידה בן בסט ופנינה זלצמן.
בכר למד תזמור וניצוח אצל דן פוגל, תאוריית המוזיקה ומוזיקה אלקטרונית אצל אילן מוכיח בתיכון לאמנויות ע"ש תלמה ילין, ובהמשך גם אצל יצחק סדאי באקדמיה למוזיקה שליד אוניברסיטת תל אביב.
ירון בכר השתלם בסינתיסייזר בהפקות מוזיקליות ובעבודה עם מחשב.
בכר הקליט מערכה שכולה אלקטרונית לאופרה "הגולם" שכתב המלחין והמנצח נעם שריף והופיע כנגן סינתסייזר יחד עם התזמורת הסימפונית חיפה.
בכר הפיק וניהל מוזיקלית טקסים ופסטיבלים רבים, כגון טקס פתיחת המכביה, מופעי פסטיגל, קדם אירוויזיון, טקסי מלכות היופי ו"תגלית".
הפיק ועיבד את סדרת רביעיית הדיסקים "חלום קטן", מוזיקה לצלילי תיבת נגינה לפעוטות.
במהלך השנים האחרונות מעביר בכר סדנאות על הפקה מוזיקלית בבית הספר סאונד, מלמד פסנתר וכן מרצה ומלמד על הפקות מוזיקליות, תכנות סינתסייזרים, עבודה על תוכנות מחשב לעיבוד ועריכת מוזיקה, אשליות סאונד והקשר בין מוזיקה למתמטיקה.
הפיק אלבום ומופע בשם "Classical Storm" יחד עם בנו המתופף, עדן בכר, הכולל עיבודים ליצירות קלאסיות לפסנתר ותופים.
תיזמר וניצח על תזמורת סימפונית לכל תפילת סליחות בקונצרט "סליחות" במיאמי, ארצות הברית.
השתתף בקונצרט בניצוחו של נעם שריף עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, "סימפוניית האלף" מאת גוסטב מאהלר.
עיבד והופיע במופע של בועז שרעבי והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
השתתף בתחרות הטלוויזיונית "משפחה בהופעה" של ערוץ 24, יחד עם בנו עדן, והעפילו למקום השני בהופעתם האינסטרומנטלית ויוצאת הדופן, עם לקט מהיצירות הקלאסיות מתוך האלבום "Classical Storm".
הפקת האלבום "להאט את צעדינו" של יוסי הדר.
בכר נשוי בשלישית ולו 3 ילדים.
1984 - "קולנוע" (שרון ליפשיץ), מתוכו השירים: "קולנוע" ו"גידי"
1985 - "פסטיבל שירי הילדים" ה־16, בשיר "ילדים טובים ילדים רעים"
1987 - "באה מאהבה" (יהודית רביץ), מתוכו שירים: "שבתות וחגים", "באה מאהבה", "רחבת הריקודים" ו"סוף לסיפור"
1987 - "משאלה" (בועז שרעבי), מתוכו: "לתת", "משאלה", "הביטי מי חזר", "כל עוד", "ברית עולם" ו"לשיר איתך" (הדואט עם שושנה דמארי)
1988 - "רוני" (רוני עובדיה-בכר), מתוכו השיר: "כמו משוגע"
1989 - "דמיון מזרחי" (ירדנה ארזי), מתוכו שירים: "מה נתת לי", "אל תאמר" ו"דמיון מזרחי"
1989 - "אישי ואהובי" (שלומית אהרון)
1992 - "חלום קטן" (ירון בכר) פרויקט אישי של ירון - מוזיקת לילה לתינוקות, יצירות קלאסיות ומודרניות בעיבודים אינסטרומנטליים רכים, אלבום ראשון בסדרה
1993 - "כשתבוא" (בועז שרעבי) שיר שנכתב לכבוד הנווט השבוי רון ארד
1994 - "עוד חלום קטן" (ירון בכר) השני בסדרה, מוזיקה לפעוטות
1996 - "חלום קטן קלאסי" (ירון בכר) השלישי בסדרה, מוזיקה לפעוטות
1996 - "לחישה בלילה" (אייל גולן) נגינה ותכנות תופים.
1999 - "מכתבים אחרונים לאנה" (ניר הוד)
2003 - "חלום קטן באהבה" (ירון בכר) הרביעי בסדרה, מוזיקה לפעוטות
2005 - "ובסוף מה נשאר" (דואט עם עדן חכם ז"ל ושירלי צפרי)
2009 - "שימני כחותם" (ורדה ואודי שפילמן)
2010 - "קול דממה דקה" (ורדה ואודי שפילמן)
2015 - "Classical Storm" (ירון בכר ועדן בכר)
1991 - פסטיגל "חניל'ה ושמלת השבת"
2001 - טקס פתיחת המכביה השש עשרה
2004 - פסטיגל "לא יאומן כי פסטיגל"
2004 - טקס בחירת מלכות היופי
2005 - מופע WOW רשת ישרוטל אילת
2007 - בועז שרעבי - הופעה חיה בקיסריה
2007 - פבלו רוזנברג ושלומי שבת - המופע המשותף בקיסריה
2008 - דיקלה ואפרת רותם - מופע משותף "וינה מרקש"
2010 - דוד דאור והפילהרמונית מארחים את הג'יפסי רייז (קינגס) - הופעה חיה בקיסריה
2015 - ירון בכר ועדן בכר - "Classical Storm"
ירון בעל החלונות היא קלטת ילדים משנת 1993 בכיכובם של ירון לונדון, רמי ברוך, שרית סרי ואסף איש שלום.
הקלטת משלבת שירים כגון "אני אוהב לשרוק ברחוב", "עולם הפוך", "התפייסות" (שמוכר גם כשיר של אריק איינשטיין) ו"פרת משה רבנו" - עם סיפורים קצרים בנושאים שונים.
סיפורים בקלטת: בתחילת הקלטת מובא לנו סיפורו של ירון הילד (ספק אמת, ספק בדיה) על האופן שבו למד לקרוא באמצעות אותיות צבעוניות שצייר יחד עם סבו.