tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב עדין אבן ישראל נתן הסבר מעשי לכלל:
"הלכה זו, שיש לה ביסוס פורמלי כשלעצמו, שימשה בכל הדורות שבהם נהגו דיני ישראל הלכה למעשה מכשיר רב עוצמה כנגד כל ניסיון לסחוט הודאות מפי הנאשמים בדרכי כפייה או פיתוי"
על פי הכלל "אין אדם משים עצמו רשע", ייתכן שאדם יעיד עדות ויתקבלו רק חלק ממרכיביה.
למשל, האומר: "פלוני רבעני לרצוני" (קיים איתי משכב זכר), נאמן להעיד כנגד הפלוני ולחייבו מיתה, אם יש עמו עוד עד, אך אינו נאמן להעיד כנגד עצמו (ואף לא להפוך עצמו לרשע שעדותו אינה מתקבלת).
דין זה קרוי "פלגינן דיבורא" (מחלקים את דברי העדות).
דוגמה נוספת: אדם המודה שהדליק גדישו של חברו ביום כיפור, נאמן בחלק הממוני של העדות ומתחייב להחזיר כסף לחברו, אך אינו נאמן להפוך עצמו לרשע המחלל יום כיפור (קיימת דעת מיעוט (כסף משנה) הסבורה שבמקרה כזה העדות כולה אינה נאמנת).
יש מקרים חריגים שבהם, לפחות לפי חלק מהדעות, אדם משים עצמו רשע.
למשל, אם הודה על חטא בדרך של חזרה בתשובה, או בצירוף ראיות.
קיימות דעות בקרב הפוסקים שדין "אין אדם משים עצמו רשע" לא נאמר בגוי.
דיני הראיות במדינת ישראל אינם מבוססים על המשפט העברי.
ברוב שיטות המשפט הנהוגות כיום במערב ובעיקר במשפט המקובל, הודאה באשמה היא ראיה חזקה, ובלבד שניתנה מרצונו החופשי של הנאשם.
מעמדה של ההודאה באשמה לעומת ראיות אחרות משתנה ממדינה למדינה.
בישראל נעשה שימוש רב בהודאת החשוד במשפט הפלילי, על פי מסורת משפטית הרואה בה "מלכת הראיות".
על פי חוק סדר הדין הפלילי, כאשר נאשם מודה בעובדה כלשהי, יראו בה כמוכחת, מלבד מקרים חריגים שבהם בית המשפט מוצא שלא לקבל את ההודאה כראיה.
ביטוי לגישה הישראלית ששונה מגישת המשפט העברי, ניתן למצוא בפסק הדין של השופט מישאל חשין בעניין רצח חנית קיקוס: "ברגיל, אין אדם משים עצמו רשע; קרא: אין אדם מודה כי עבר עבירה פלונית אלא אם עבר אותה עבירה".
חשין הפך לגמרי את משמעותו המקורית של הביטוי, והסביר בו שאדם על פי רוב לא מודה בכך שהוא רשע, ולכן אם אדם שם עצמו רשע, כלומר הודה באותה עבירה, הרי זו ראיה שהוא אכן עבר את העבירה.
השימוש הרב שנעשה בישראל בהודאה באשמה מעורר ביקורת, לנוכח כמה מקרים של הרשעות שווא, או הרשעות שבוטלו בהליכים משפטיים שונים מחמת הספק.
מקרים של הרשעות שווא או הרשעות בספק שנפסקו בעקבות הודאת הנאשם הן, למשל: פרשת רצח תאיר ראדה, פרשת עיזאת נאפסו, כנופיית מע"צ, פרשת עמוס ברנס, וההרשעה ברצח חנית קיקוס.
במקרים אלה הנאשמים חזרו בהם מהודאתם המקורית באשמה, בטענה כי ההודאה נכפתה עליהם באמצעות לחץ ואיומים מצד חוקרי המשטרה.
מבקרי שיטת ההודאה כ"מלכת הראיות" מעלים מספר בעיות:
הודאה באשמה היא בעייתית כשהיא אינה נתמכת בשום ראיה אובייקטיבית אחרת.
הסתמכות על ההודאה לבדה פוגעת באנשים המעורערים בנפשם, שכן הם עלולים להודות בפשעים שלא ביצעו, ודווקא הם זקוקים במיוחד להגנת בית המשפט.
הודאה שהנאשם חזר בו ממנה היא בעייתית.
מן הראוי לדרוש מהמשטרה להציג ראיות לכך שהודאה באשמה ניתנה מרצון חופשי.
המשטרה יכולה לצלם את החקירה כדי להוכיח לשופט שההודאה נגבתה בצורה הוגנת.
יש להקפיד להבהיר לנאשם שהודאתו עלולה לגרור הרשעה.
זאת, עקב מקרים שבהם חשודים הבינו בטעות כאילו לאחר ההודאה באשמה הם ישוחררו ממעצר, ובכך יסתיים עניינם, ובעצם לא ברור אם הודאתם היא אמיתית.
יש קולות הקוראים לאמץ את שיטת המשפט העברי השולל את ההודאה כראיה (גם אם ניתנה מרצון חופשי).
אחרים אינם מציעים לבטל את ההודאה כראיה, אולם קוראים לבטל את מעמדה המיוחס כ"מלכת הראיות".
מנגד, בפסק דין משנת 2015 קבע בית המשפט העליון מפי השופט עמית בפרשת זדורוב:
בכך קיבל השופט עמית את עמדתם של פרופ' מנשה ועו"ד שי אוצרי כי אין פגם מהותי בהודאה כשלעצמה במנותק מבחינת התוכן והנסיבות של כל הודאה והודאה.
השופט דנציגר, שזיכה את זדורוב מחמת הספק בפרשת רצח תאיר ראדה, טוען כי כלי עזר לבדיקת ההודאה הוא המבחן המשולש, על פיו יש לבדוק שלושה היבטים בהודאת חוץ של נאשם: "מי אמר", "מה אמר" ו"דבר מה".
ההיבט הראשון עניינו זהותו של הנאשם שהודה.
האם הוא משתייך לאחת מן הקבוצות אשר לחבריה נשקף סיכון גדול יותר למסירת הודאת שווא?
ההיבט השני דורש התמודדות עם פרטי ההודאה: ההיגיון הפנימי שלה; סבירותה; הרציפות שלה; מידת הקונקרטיות שבה, והשלב שבו הודה הנאשם במהלך חקירתו כדי להתחקות אחר הדינמיקה החקירתית בהקשר זה.
ההיבט השלישי הוא דרישת ה"דבר מה".
היבט זה אינו דורש אך ורק קיומה של תוספת ראייתית לצורך קבלת ההודאה, אלא הוא מחייב את בית המשפט לבחון אם קיים גם "דבר מה חסר" או "דבר מה סותר".
כלל זה של "אין אדם משים עצמו רשע" יוצר הבדל מהותי בין שיטת המשפט העברי לשיטות משפט אחרות, והוא אף מנוגד לכלל שרווח בשיטת המשפט הרומי והיווני, שעל-פיו עיקר מטרת המשפט היא להשיג את הודאתו של הנאשם, כפי שעולה לדוגמה מתיעוד משפטו של סוקרטס.
אִין (מגרמנית: Inn; ברומאנש: En) הוא נהר באירופה, העובר לאורך 517 ק"מ במדינות שווייץ, אוסטריה וגרמניה.
האין הוא אחד מן היובלים העיקריים של נהר הדנובה.
הנהר יוצא מהרי האלפים, בקרבת העיירה השווייצרית סנט מוריץ שבעמק אנגאדין (Engadin), אשר מקור שמו הוא מן הנהר (התחילית "En").
משם הוא ממשיך לכיוון צפון-מזרח ונכנס לתוך אוסטריה, וכשמגיע לעיירה האוסטרית לאנדק הוא פונה מזרחה, חוצה את המדינה האוסטרית טירול ואף נכנס לבירתה אינסברוק.
לאחר מכן הוא חוצה את גבול אוסטריה-בוואריה (שבגרמניה) ליד העיירה קופשטיין.
בשטח בוואריה הנהר זורם צפונה וחוצה את הערים רוזנהיים, ואסרבורג אם אין וואלדקרייבורג; לאחר מכן הוא פונה מזרחה וחוצה את העיירות מיהלדורף ונויטינג.
לאחר מכן הוא גדל בצורה משמעותית, כשנשפכים אליו הנהרות זלצך ואלץ.
בקטע זה, לאחר שנשפכים אליו שני הנהרות ועד הזרימה אל תוך הדנובה, הוא יוצר גבול טבעי בין גרמניה ואוסטריה.
ערים שבהן עובר הנהר בקטע זה הן: בגרמניה זימבאך ופאסאו ובאוסטריה בראונאו אם אין ושרדינג.
לדנובה הוא נשפך סמוך לעיר פאסאו, יחד עם הנהר אילץ.
אֵין אָדָם חוֹטֵא וְלֹא לוֹ הוא כלל בהלכה היהודית לפיו לרוב אדם יעבור עבירה רק שיש לו עצמו תועלת בדבר.
לכלל זה השלכות מגוונות, ויש לו גם יוצאים מן הכלל.
הכלל משמש גם כפתגם ללא קשר להשלכותיו ההלכתיות.
מקור הכלל ויישומיו במשנה ובתלמוד
כלל זה מופיע בתלמוד בכמה הקשרים:
רועה צאן פסול לעדות, משום שהוא חשוד לרעות בהמותיו בשדה של אחרים.
ברועה צאן של עצמו, אבל שכיר לרעות בהמות של אחרים אינו חשוד לרעותם בשדה של אחרים, כי "חזקה אין אדם חוטא ולא לו".
שכיב מרע (חולה הנוטה למות) שהקדיש את כל רכושו, ולאחר מכן אמר שהוא חייב סכום מסוים למישהו, אין לחשוש שמא הוא טוען כך רק כדי להציל חלק מרכושו שהוקדש, מאחר שהוא נוטה למות, ולא יעבור עבירה רק לטובת יורשיו.
במשנה לא הוזכר כלל זה במפורש, אבל המפרשים מסבירים שהוא עומד ברקע של כמה משניות:
המתארח בעיר לא מוכרת לו, ושואל מי מהתושבים מקפיד על הפרשת תרומות ומעשרות וניתן לאכול אצלו, אם אמר לו מישהו: אני מקפיד - לא יסמוך עליו; ואם אמר לו: פלוני מקפיד - יסמוך עליו.
הרמב"ם מסביר זאת בכך שאין אדם חוטא ולא לו.
עד אחד המעיד על אשה שמת בעלה - לא ישאנה, שמא שיקר להעיד רק כדי שיוכל לשאתה, אבל מותר לבנו או לאחיו לשאת אותה, כי אין אדם משקר בעדותו להנאת בנו.
הנחת היסוד בכלל זה היא, שמדובר באנשים השומרים מצוות באופן בסיסי, ועבירותיהם נעשים מחמת תאווה זמנית, וממילא כאשר החוטא עצמו לא ירוויח מן החטא - לא יחטא.
אבל מי שלא שומר מצוות עלול לחטוא גם ללא כל תועלת עבורו.
עדותו של חשוד לעבור עבירה מסוימת
במשנה במסכת בכורות, נאמר שכהנים, חשודים לגרום מום לבכור על מנת להתירו להם באכילה, ולכן אינם נאמנים להעיד על בכור בעל מום המצוי ברשותם שהמום אירע בו ללא כוונה ומותר לאוכלו.
נחלקו תנאים בשאלה האם כהנים נאמנים להעיד על בכור שאיננו שלהם: לדעת רבן שמעון בן גמליאל הוא נאמן על בכור של חברו, למרות שאינו נאמן על של עצמו.
לעומתו, רבי מאיר קובע כלל: החשוד על הדבר - לא דנו ולא מעידו.
הרמב"ם פסק להלכה כרבן שמעון בן גמליאל, וזאת על פי הכלל: "אין אדם חוטא ולא לו".
הראב"ד חולק על כך, ופוסק כרבי מאיר.
הסיבה לכך היא, שהחזקה שאין אדם חוטא ולא לו נכונה על פי רוב, אבל קיים מיעוט שמוכן לחטוא גם ללא תועלת אישית, וייתכן שעד זה שלפנינו הוא מן המיעוט.
אין אומרים לאדם חטא בשביל שיזכה חברך הוא כלל הלכתי המופיע בתלמוד, לפיו אסור לאדם לחטוא, אפילו חטא קל, כדי למנוע אדם אחר מעשיית עבירה חמורה.
על אף ניסוחו המוחלט של הכלל, במספר סוגיות בתלמוד נפסק שעדיף לאדם לעבור על איסור קל כדי למנוע מאדם אחר לעבור על איסור חמור, או כדי לאפשר לאדם אחר לקיים מצווה חשובה יותר.
פרשני התלמוד עסקו בהסברת היחס בין הסוגיות.
התלמוד עוסק באדם ששגג והכניס בשבת בצק לתנור על מנת לאפותו.
כאשר הלחם ייאפה לגמרי - תושלם מלאכת אופה, והוא יעבור על איסור תורה, שהעושה אותו בשגגה חייב קורבן חטאת.
לעומת זאת הוצאת הבצק מן התנור אסורה רק מדרבנן, ולכן התלמוד מציע להתיר לאדם אחר להוציא את הבצק מן התנור בטרם ייאפה, כדי להציל את חברו מאיסור חמור.
ההאמורא רב ששת תוקף את ההצעה בטענה "וכי אומרים לו לאדם חטא כדי שיזכה חברך?!", וההצעה נדחית.
במקום אחר בתלמוד קיים דיון האם תלמיד חכם ("חבר") מוכן להפריש תרומות ומעשרות באופן שאיננו תקין לגמרי, ויש בו איסור מסוים, כדי להציל את "עם הארץ" מאיסור אכילת טבל.
בשאלה זו נחלקו תנאים: רבן שמעון בן גמליאל סבר שה"חבר" לא יעשה איסור קל על מנת להציל את עם הארץ מאיסור חמור.
לעומת זאת רבי יהודה הנשיא טען שהחבר יעדיף לעבור על איסור קל כדי להציל את עם הארץ מאיסור חמור.
מקור נוסף בתלמוד, שאיננו מנוסח בתור כלל, הוא המעשה ברבי אליעזר ששחרר את עבדו כדי שיוכל להצטרף למניין, בניגוד להלכה האוסרת לשחרר עבד כנעני, וזאת משום ש"מצווה דרבים - שאני" (תרגום: מצווה של רבים - שונה), כלומר, מצווה הנעשית על ידי אנשים רבים חשובה במיוחד ומצדיקה לעשות איסור מסוים עבורה.
הראשונים דנים בשאלה: כיצד מתיישבים דברי רב ששת במסכת שבת עם שיטת רבי יהודה הנשיא במסכת עירובין?
תשובות שונות נאמרו על כך, המבחינות בין שני הכללים משלושה היבטים: מבחינת אחריותו של האדם החוטא חטא קל, מבחינת אשמתו של האדם הצפוי לחטוא חטא חמור, ומבחינת העבירה עצמה.
כאשר אדם הכשיל את חברו בעבירה - חובתו לעבור חטא קל כדי למנוע את חברו מלעבור על חטא חמור.
זהו הנושא בסוגיה בעירובין, כאשר ה"חבר" נתן לעם הארץ פירות ללא הפרשת תרומות ומעשרות, והוא נושא באחריות לכישלונו של אותו עם הארץ, ולכן עליו להפריש כעת, אף על פי שאינו מפריש באופן תקין לגמרי.
לעומת זאת מי שלא אשם בעבירתו של חברו (כמו בסוגיה במסכת שבת, שאחד הכניס בצק לתנור ללא כל קשר לשני) - אל לו לעבור עבירה קלה כדי להציל את חברו מעבירה חמורה.
כאשר זה שעושה את העבירה החמורה עושה זאת בפשיעה (במזיד, או ברשלנות, כמו בהכנסת הבצק) - אין לחטוא חטא קל כדי להצילו ממנה.
כאשר איננו אשם בעבירתו (כמו בסוגיה בערובין, שעם הארץ סומך על החבר שפירותיו הופרשו וכשרים לאכילה) - יש להצילו גם על ידי חטא קל.
כאשר עשיית האיסור הקל נועדה לקיים מצווה גדולה (בלשון התוספות: "מצווה רבה"), או למנוע איסור חמור במיוחד - הדבר מותר.
חילול שבת לצורך הצלה משמד - הרשב"א נשאל האם מותר לאדם לחלל שבת על מנת להציל את בתו משמד.
הוא השיב שהדבר אסור, מפני שהאב לא היה אשם במצבה של בתו, ולכן אין הצדקה שיעבור עבירה להצלתה מעבירה חמורה.
זאת, בהתאם להבחנה הראשונה לעיל.
אולם בשולחן ערוך פסק שהדבר מותר ואף חובה, על פי ההבחנה השנייה (בהנחה שגם הבת לא הייתה אשמה במצבה) והשלישית לעיל.
במשנה ברורה אף הסתפק בצידוק השלישי, והתיר לחלל שבת באיסור מדרבנן לצורך הצלה משמד אפילו כאשר היוצא לשמד היה אשם בדבר, שכן זוהי "מצווה רבה".
תיקון עירוב שנקרע בשבת - אם נקרע העירוב בשבת, כל מי שמעביר חפצים בתוך העיר עובר באיסור תורה, או לפחות איסור חכמים.
כדי להציל את הרבים התירו לבקש מגוי (איסור שבות) שיתקן את העירוב.
אם אין גוי, אסור ליהודי לחלל שבת באיסור תורה, כדי לתקן את העירוב.
אולם פוסקים רבים התירו לתקן את העירוב באיסור דרבנן.
שיחה טלפונית למניעת חילול שבת - כאשר ידוע שמישהו מחלל שבת לצורך פיקוח נפש, וכעת התברר שאין צורך במעשיו, קיים דיון בין פוסקי ההלכה האם מותר להתקשר אליו (דבר האסור בשבת, לרוב הדעות - מדרבנן) ולעדכן אותו, על מנת שיפסיק לחלל את השבת לחינם.
בשאלה זו מצטרפים לעיתים קרובות שיקולים נוספים, שמחשיבים את ההודעה עצמה כפיקוח נפש.
תשובה לטלפון בשבת על מנת למנוע התקשרות חוזרת - אין לענות לשיחה טלפונית שאין בה פיקוח נפש גם אם משום כך המתקשר יחלל שבת שוב ושוב בניסיונו להתקשר.
קיים דיון בפוסקים אודות דחיית ברית מילה שחלה בשבת, כדי למנוע חילול שבת על ידי המוזמנים לברית.
אין אדם אוסר דבר שאינו שלו הוא עקרון הלכתי, הנוגע לפעולות ברכוש שמביאות לאיסור הלכתי על השימוש באותו רכוש.
על פי עיקרון זה, אין תוקף לפעולות כאלו כאשר הן נעשות על ידי אדם זר שאינו בעל הרכוש.
דוגמה לפעולה כזו הוא הקדשת רכוש של הזולת לעבודה זרה, כגון ניסוך יין של הזולת לאליל, או השתחוות לבעל חיים של הזולת בתור אליל.
האחרונים מסבירים כי אדם אינו יכול לאסור דבר במחשבה, שכן המחשבה אוסרת רק על ידי כוח בעלותו של האדם על הדבר.
על כן, כאשר אדם זר מייחד חפץ לדבר אסור, אין בכך כל משמעות.
במשנה בכלאים יש מחלוקת בין תנא קמא לר' יוסי ור' שמעון לגבי מי שסכך את הגפן שלו על תבואת חברו האם התבואה נאסרת, ר' יוסי מביא עדות שר' עקיבא התיר, והלכה כר' יוסי ור' שמעון שמותר.
הכלל בלשונו מופיע בגמרא בכמה מקומות
לפי רב הונא, כדי לאסור בהמה על ידי מחשבה, היא צריכה להיות שלו ממש.
ולכן, אין להחשיב קרבן חטאת כאילו היא שלו, למרות שיש לו בבהמה "קניין כפרה", כלומר הבהמה נחשבת שלו בכך שאם היא נשחטת כראוי בבית המקדש, היא מכפרת על עוונותיו.
לעומת זאת, רב נחמן ורב יצחק סבורים כי גם קניין כזה מצדיק שהבהמה תיחשב שלו, ולכן אם אדם שחט קרבן חטאת לשם עבודה זרה, הוא אסר אותה.
במסכת זבחים מובא כי קדשים קלים נחשבים ממונו של האדם והוא יכול לאסור אותם, ולפי פירוש התוספות גם רב הונא מודה בכך, ורק בקרבן חטאת הוא חלוק על חבריו.
הלכה אותה קיבל עולא מרבו רבי יוחנן אומרת כי כלל "אין אדם אוסר" תקף רק לגבי פעולה שבמחשבה.
לעומת זאת, כאשר מדובר במעשה בפועל, ניתן לאסור גם דבר שאינו שייך לאדם המבצע את המעשה האוסר.
למשל, למרות שהמשתחווה לבהמת חברו לשם עבודה זרה אינו אוסר אותה, אם הוא שוחט אותה לשם עבודה זרה, היא נאסרת.
רב נחמן רב עמרם ורב יצחק חלוקים על חידושו של עולא כי ניתן לאסור בהמה שאינו שלו במעשה, והם סבורים שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו בשום אופן.
אם כי כאמור הם סבורים כי גם קרבן חטאת נקראת בהמה שלו.
דין נפוץ בבית היהודי, העושה שימוש בכלל זה, הוא בסיס לדבר האסור.
ההלכה אומרת שחפץ המשמש כבסיס לחפץ אחר הנחשב כמוקצה, נחשב גם הוא למוקצה ודיני המוקצה חלים גם עליו.
כאשר למשל אדם מניח נרות שבת על שולחן, נחשב השולחן כבסיס לשלהבת שהיא מוקצה מחמת גופו.
על פי עקרון "אין אדם אוסר דבר שאינו שלו", ייחשב השולחן למוקצה רק בתנאי שמי שהניח את הנרות הוא בעל השולחן, אבל אם אדם אחר הניח את הדבר בלי רשות מפורשת, לא נחשב השולחן כבסיס, שכן אין בכוח אדם לאסור דבר שאינו שלו.
אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות הוא כלל הלכתי האומר כי כאשר יהודי בא על אישה ללא אונס, יש להניח שמדובר בבעילה לשם קידושין, שכן אין להניח שמדובר בבעילת זנות, האסורה על יהודי.
לכלל זה יש השפעה רבה על הלכות אישות בהלכה.
המקור בתלמוד לכלל זה הוא בסוגיא, שבה נידון אודות אדם שקידש בת ישראל שנחשבת לקטנה על פי ההלכה, ואם אדם קידש אותה בהסכמת אחיה וקרוביה, נחשבים הקידושין לקידושין מדברי חכמים בלבד.
השאלה היא מה ההלכה, אם גדלה הבת כך שהיא נחשבת לבוגרת שבידה ניתנת הבחירה: האם להסכים בקידושיה הראשונים ובכך להפוך אותם מכאן הלאה לקידושין התקפים גם מהתורה, או למאן בקידושיה ובכך לעקור אותם למפרע.
במקרה זה, האישה לא מחתה על הנישואין, אך הבעל לא קידש אותה שוב, אלא המשיך לדור עימה בדרך אישות ללא קידושין חוזרים בפני עדים כשרים.
בנידון זה, חלוקים האמוראים רב ושמואל מה תהיה ההלכה במקרה כזה.
לפי הכלל האומר אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, סובר רב כי ברור שכאשר דר עמה הבעל הוא קיים ביאה לשם קידושין, וממילא הנישואין העכשוויים תקפים מהתורה ואין יותר אפשרות לעקור אותם למפרע.
ההלכה נפסקת כתמיד, כרב, כאשר מדובר בדיון באיסורים (ולא בדיון משפטי-עברי).
נחלקו הראשונים במקור הכלל: יש שסברו שמדובר בכלל לא שביק איניש היתרא ועביד איסורא כלומר כאשר ישנן לאדם שתי ברירות, האחת לעשות איסור והאחת לעשות אותו מעשה עצמו בהיתר, ברור שהוא יעשה אותו בהיתר, שכן יצרו הרע אינו מתנגד למעשה שיעשה באופן המותר, ובלבד שימלא את תאוות לבו,.
לעומת זאת, אחרים סוברים שכלל זה מתבסס על חזקת כשרות, וכראיה הם מביאים את דברי הרמב"ם: .
שמזה משמע שדווקא בבני אדם הכשרים אמרינן חזקה זו דאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות.
כך גם תקפה אותה שאלה, אודות אדם שקיים ביאה ביום הכיפורים, כך שברור שמדובר באדם הנחשב כרשע, או אדם שקיים ביאה כזו עם נִדה.
נחלקו הראשונים מתי אמור כלל זה: הרמב"ם מביא את דעתם של מקצת מהגאונים שסוברים שמדובר כך בכל בעילה של פנויה, אך הוא חולק על דעתם וסבר שמדובר רק ביחסים המתקיימים בין איש לאשתו.
שיטה שלישית אומרת כי מדובר בחזקה עצמאית, המסתמכת על סברא ועל כך שכך הוא מנהג וטבע של יהודי.
יש המסבירים בזאת את דעת הפוסקים שדווקא באשתו אומרים אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות.
על פי אחת המסורות היהודיות, כשראה הח'ליפה עלי בן אבי טאלב שבוסתנאי בן חנינאי (618–670), שהיה ראש הגולה בבבל, עדיין לא התחתן, נתן לו את בתו של יזדגרד השלישי ששמה היה דארא או איזדדואר.
נולדו לו שני ילדים מנשים יהודיות ושלושה בנים מהנסיכה הנוכרית, שהייתה לשפחה.
משמת בוסתנאי התפרסם הסכסוך על הירושה ועל מעמד הילדים בני הנוכרית.
בני איזדדואר טענו שהם יורשים שוים לאחיהם, ואילו בני היהודיות טענו שבניה של איזדדואר הם עבדים בני שפחה - חלק מהרכוש שבני היהודיות יורשים מאביהם בוסתנאי.
בסופו של דבר קיבלו האחרונים שוויון זכויות גמור, ואף בא מיוצאי חלציהם ראש גולה.
זאת משום שהגאונים הניחו שאדם כבוסתנאי לא היה בא על שפחה מבלי לשחררה קודם לכן, ולשאת אותה בהיתר.
מקרה זה הפך לתקדים הלכתי שנעשה בו שימוש בדיון על הכלל "אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות", ובסופו גברה יד המתירים (וביניהם רב שרירא גאון).
למסקנות הדיון ישנה חשיבות הלכתית עד ימינו בעניין משמעותם של נישואים אזרחיים לפי ההלכה: כיוון שאין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, לכאורה יש לומר שהתכוון לקיים ביאה לשם קידושין, ולפיכך בדיעבד אפשר לראות אותו ואת אשתו כנשואים לפי ההלכה.
אמנם, היתר זה בעייתי מבחינות רבות, והיו שטענו שבימינו קשה להחיל אותו על נישואין אזרחיים מן השורה.
באגדה מפורש, כי בניו של יעקב אבינו (שבטי ישראל) כעסו על אחיהם יוסף הצדיק כשהנימוק לכך היה שהוא קרא לאחיו, בני השפחות בלהה וזלפה "עבדים".
פרשני האגדה מפרשים, שיוסף הצדיק סבר שבאופן כזה לא תקפה הטענה אין אדם עושה בעילתו בעילת זנות, מכיוון שעדיין לא נאסר על יעקב אבינו בעילת זנות, שנאסרה רק אחרי מתן תורה בציווי: .
בהלכה, אין אדם מוציא דבריו לבטלה הוא כלל האומר כי אדם אינו אומר דברים שאין להם משמעות.
לכן, גם אם נראה כי אין לדבריו כל תוקף הלכתי, אם ישנה דרך לפרש את דבריו באופן שיהיה להם תוקף והם יוכלו להתקיים, יש לעשות זאת.
כלל זה הוא שיטתו של רבי מאיר, שבמקרים מסוימים גם נפסקה להלכה.
הכלל מופיע בכמה מקומות בגמרא:
כלומר, אם אדם נדר שהוא נזיר מאכילת תאנים, לכאורה מדובר באמירת חסרת משמעות, משום שנדר הנזירות כולל התנזרות מיין ולא מתאנים.
ברם, בית שמאי קבעו שהוא נזיר, והגמרא מבארת ששיטתם מבוססת על שיטת רבי מאיר שיש לפרש את דבריו באופן שיהיו בעלי תוקף, ולכן יש לפרש את המילים "הריני נזיר" כאמירה נפרדת, ואז משמעותם שהוא נודר נזירות רגילה, ואת המילים "מן התאנים" כניסיון של הנודר לחזור בו, שלא מועיל.
בהלכות ערכין, יכול אדם לחייב את עצמו סכום כסף בכך שהוא מטיל על עצמו לשלם את "ערכו" של אדם לבית המקדש, לפי סכומים קצובים המפורשים בתורה.
ישנה מחלוקת תנאים בשאלה מה יהיה דינו של אדם המעריך תינוק בן פחות מחודש, שאין לו ערך קצוב על פי התורה.
לפי רבי מאיר, יש להסיק כי הוא מתכוין לחייב את עצמו לשלם לבית המקדש את שוויו הממוני של היילוד (מוערך בשווי התינוק להמכר כעבד).
אך שאר החכמים חלוקים על דבריו.
לפי רב יש לפרש את דבריו שהתכוין להפוך את הערך לחלק מהעם היהודי הנקרא "עם קדוש" וזאת על ידי שחרורו, אך לפי רבי מאיר נראה יותר שהאדם התכוין להקדיש את דמיו של העבד לבדק הבי.
קיים כלל דומה, האומר כי כאשר אדם מבצע פעולה משפטית מסוימת, וניתן להסביר את דבריו בלשון אחרת לגמרי שאינה במשמעות מילותיו, ניתן לומר זאת, ובלבד שיהיה הסבר הגון מדוע בחר האדם במילים אלו ולא אמר את אשר הוא חפץ בצורה מפורשת.
כך למשל קובעים רב ושמואל כי המקדש אחותו התכוין המקדש שיהיו המעות מתנה או פיקדון.
ומתרצת כי "רוצה להביא לו את הכסף בדרך כבוד שלא תתבייש", אך במקרה של "אין אדם מוציא דבריו לבטלה" מדובר במשמעות קרובה למשמעות הכלולה בדבריו, ואין צורך להסביר מדוע בחר דווקא במילים אלו.
אִימֵרחֶווִי (בגאורגית: იმერხევი, בטורקית: İmerhev) הוא עמק בצפון שוושתי שבנפת ארטווין שבטורקיה, המשתרע לאורך הגבול עם גאורגיה.
ההתיישבות בעמק כוללת 15 כפרים המאוכלסים בתושבים שמוצאים האתני הוא גאורגי הדוברים דיאלקט מקומי של השפה גאורגית.
אימרחווי הייתה היסטורית אחת מתת המחוזות של שוושתי, פייף גאורגי מימי הביניים בחלקו העליון אימרחווי או נהר הברטה, מזרחית לעמק ניגאלי ממערב לרכס ארסיאני שגבל באג'ריה מצפון.
לאחר שאזורים אלה נכבשו על ידי האימפריה העות'מאנית במאה ה-16, הפכה אימרחווי (אימרחוו בטורקית עות'מאנית) לסנג'ק ואוכלוסייתה התאסלמה בהדרגה.
בשנת 1878, בהסכם שנחתם בברלין בעקבות קונגרס ברלין, קיבלה האימפריה הרוסית את השליטה באזור.
שוושתי ואימרחווי הפכו לאזור מנהלי-טריטוריאלי (Участок) באובלסט בתומי.
בשנת 1886 מנתה אוכלוסיית האזור 18,319 איש שמתוכם היו 42% גאורגים, 51% טורקים ו-7% ארמנים.
בעקבות אירועי מלחמת העולם הראשונה (1914-1918) ותקופת העצמאות הקצרה של גאורגיה (1918-1921), הפכה אימרחווי לחלק מטורקיה על פי השינויים הטריטוריאליים כפי שהוסכם עליהם בהסכם מוסקבה והסכם קארס.
אוכלוסיית העמק מורכבת בעיקר מגאורגים הגרים ב-14 כפרירים הממוקמים סביב הכפר מיידנסיק (Meydancık, לשעבר דִיוֹבַּאנִי).
לכפרירים יש שמות טורקיים רשמיים ושמות גאורגיים בלתי רשמיים.
האימרחווים הם מוסלמים סונים ושלובים באופן הדוק בחברה הטורקית.
כמעט כל תושבי העמק הם דו-לשוניים דוברי גאורגית וטורקית.
הדיאלקט הגאורגי המדובר בעמק נקרא הדיאלקט האימרחווי (אִימֵרחֶאוּלִי), המכיל תכונות משותפות רבות לשפתם של שכניהם האג'רים.
האימרחווים עצמם, בדומה לקבוצות אתניות אחרות של גאורגים בטורקיה, דבקים בגרסה שונה של מוצאם האתני.
על פי גרסה זו האימרחווים שונים במוצאם מתושבי אזור בורשקה (Borçka) שאימצו זהות אג'רית.
החוקר הראשון שערך מחקר על התרבות המקומית היה ניקולאס מאר.
בשנת 1910 הוא עמד בראש משלחת לחקר תרבות אזור שוושתי.
הוא אסף מידע על הספרות העממית והאתנוגרפית במספר כפרים לאורך נהר האימרחווי.
אימת המתים המהלכים היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת דרמת-אימה שנוצרה על ידי רוברט קירקמן ודייב אריקסון ועלתה לשידור ב-23 באוגוסט 2015, ברשת AMC.
הסדרה היא ספין אוף לסדרת האימה "המתים המהלכים", שנוצרה על ידי רוברט קירקמן, טוני מור וצ'רלי אדלרד, אשר המבוססת על קומיקס בעל אותו השם.
רשת AMC נתנה אישור לפיילוט ב-9 במרץ 2015, עם התחייבות לשתי עונות.
בישראל הסדרה עלתה לשידור בערוץ AMC בגרסתו המקומית, ששודר ללקוחות yes במקביל לעלייתה בארצות הברית.
באפריל 2016, עם עליית ערוץ AMC ב-HOT, עלתה הסדרה גם שם.
שידור הסדרה ב-yes הופסק בתום העונה הרביעית, עם הפסקת ההתקשרות בין yes ל-AMC.
עלילת העונה הראשונה מתחילה בלוס אנג'לס, קליפורניה, ועוקבת אחר מורה גרוש, יועצת חינוכית ושני ילדיה, אשר עומדים בתחילתה של אפוקליפסת זומבים ועדים לתחילת התמוטטות הציוויליזציה.
במהלך העונה נמלטת המשפחה למקסיקו על יאכטה, בסיוע אדם שמטרותיו מפוקפקות.
העונות השנייה והשלישית מתרחשות במקסיקו ובקרבת הגבול עם ארצות הברית, שם מוצאת החבורה מחסה בקהילות שורדים שמצליחות להתבצר מפני הזומבים.
בין העונה השלישית והרביעית מתרחשת קפיצת זמן של כשנתיים, על מנת ליישר קו עם עלילת "המתים המהלכים".
זאת, משום שאחת הדמויות של המתים המהלכים, הנמצאת כבר בעונתה השמינית, כשנתיים לאחר פרוץ האפוקליפסה, חוצה את ארצות הברית מווירג'יניה לטקסס ופוגשת שם את גיבורי אימת המתים המהלכים.
העונה הרביעית מתרחשת בטקסס, לאחר שגיבורי הסדרה נאלצים לנטוש אצטדיון בו התבצרו ומתחילים לנדוד באזורים הכפריים של המדינה.
מדיסון קלארק (קים דיקנס) – יועצת חינוכית וארוסתו של טראוויס.
היא אם חד הורית לאלישיה וניק.
טראוויס מנהאוה (קליף קרטיס) – מורה לאנגלית, ארוסה של מדיסון, גרוש אשר חולק משמורת משותפת על בנו כריס, עם אשתו לשעבר ליזה.
ניקולס קלארק (פרנק דיליין; עונות 4-1) – ידוע גם בשם הקיצור ניק, בנה של מדיסון שנשר מהמכללה ונאבק בבעיית סמים.
אלישה קלארק (אלישה דבנאם-קארי; עונות 7-1) – בתה השאפתנית ובעלת הישגים גבוהים של מדיסון, שנמצאת במערכת יחסים עם החבר הספורטאי שלה מאט.
היא מסוגלת לקרוא מצבים היטב ולעיתים קרובות מוצאת את עצמה בסתירה לניק בשל היעדר המוטיבציה שלו.
כריס מנהאוה (לורנזו ג'יימס הנרי) – בנם של טראוויס וליזה, אשר נוטר טינה לאביו בעקבות הגרושים.
ליזה אורטיז (אליזבת רודריגז) – אשתו לשעבר של טראוויס ואמו של כריס.
היא לומדת בבית ספר לאחיות.
דניאל סלזאר (רובן בליידס) – אביה של אופליה.
הוא ספר שהיגר עם משפחתו ללוס אנג'לס.
אופליה סלזאר (מרסדס מייסון; עונות 3-1) – נולדה וגדלה בארצות הברית ומגוננת על הוריה המהגרים.
גריזלדה סלזאר (פטרישיה רייס ספינדולה) – אשתו של דניאל ואמה של אופליה, קתולית אדוקה ולא מוכנה לקבל את המדע ותופעות על טבעיות, היא מייחסת את תחלואי העולם לחטאים שבוצעו על ידי בני אדם.
ויקטור סטרנד (קולמן דומינגו) – איש מסתורי וקר רוח, אשר חובר לניק ולשאר החבורה במהלך ההתפרצות.
לוסיאנה (דנאי גרסיה; החל מעונה 2) – חברתו של ניק, אותה הכיר במחנה פליטים במקסיקו.
ג'ייק אוטו (סאם אנדרווד; עונה 3) – בנו של מנהיג המושבה.
בספטמבר 2013, AMC הכריזו כי הם מפתחים סדרה מקבילה למתים המהלכים, אשר עוקבת אחר סט אחר של דמויות.
בספטמבר 2014, AMC הזמינו פרק פיילוט.
בדצמבר 2014 אושר כי הסדרה תעסוק באותה אפוקליפסת זומבים של המתים המהלכים, אך במיקום אחר, מאוחר יותר נודע כי המקום הוא לוס אנג'לס.
במרץ 2015 נחשף כי שם הסדרה הוא "Fear the Walking Dead", וכי AMC הזמינו את הסדרה עם התחייבות לשתי עונות.
העונה הראשונה שעלתה ב-23 באוגוסט 2015, מכילה 6 פרקים, בעוד העונה השנייה מכילה 15 פרקים שעלו לשידור ב-2016.
בדצמבר 2014 לוהקו ארבעת התפקידים הראשיים המובילים – קים דיקנס כננסי טומקינס (בהמשך שונה שם הדמות למדיסון קלארק); קליף קרטיס כשון קבררה (בהמשך שונה לטראוויס); פרנק דיליין כניק; ואלישה דבנם-קארי כאלישה.
הפקת פרק הפיילוט החלה בתחילת 2015 והסתיימה ב-6 בפברואר של אותה שנה.
פרק הפיילוט צולם בלוס אנג'לס ושאר הפרקים של העונה הראשונה צולמו בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה.
הצילומים של חמשת הפרקים הנותרים של העונה הראשונה החלו ב-11 במאי 2015.
סדרת רשת בת 16 חלקים בשם "הפחד מהמתים המהלכים: טיסה 462", עלתה לאתר AMC ב-4 באוקטובר 2015. כל חלק (פרק) של הסדרה נע בין דקה לשתי דקות, הסדרה עוסקת בהשפעות התפרצות המגפה במהלך טיסה מסחרית.
אחת הדמויות מסדרת הרשת מופיעה בעונה השנייה של "הפחד מהמתים המהלכים".
פרק הבכורה של הסדרה שאורכו 60 דקות, שודר ב-23 באוגוסט 2015 בארצות הברית והוא הופץ תוך 24 שעות לאחר מכן, בערוצים הבין-לאומיים של AMC.
לפרק הבכורה של העונה הראשונה, היו מעל ל-10 מיליון צופים אמריקאים.
מדובר בשיא רייטינג להקרנת הפרק הראשון בסדרות טלוויזיה בכבלים.
בניו יורק פוסט נתנו לסדרה 3 מתוך 5 כוכבים, וכתבו: "שני הפרקים הראשונים מותחים ומצמררים – הם דוגמה טובה עד כמה אפקטיבי יכול להיות קצב איטי ואווירה אפלה".
ב-Hollywood Reporter נתנו לסדרה סקירה ממוצעת וציינו כי הסדרה לא ממש משעממת, אך פחות מושכת מהסדרה המקורית.
ב-HitFix ציינו כי הסדרה "פשוט נוראית וגרועה כמו המתים המהלכים".
הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות בדרך כלל.
ב-Rotten Tomatoes הסדרה קיבלה דירוג של 72%, בהתבסס על 39 ביקורות.
ב-Metacritic הסדרה קיבלה ציון של 65 מתוך 100, בהתבסס על 30 ביקורות.
שנהפרסקטגוריהמועמד (ים)תוצאה2024פרס סאטורןסדרת האימה הטובה ביותר"אימת המתים המהלכים"
אִימְרִי זִיו (נולד ב-12 בספטמבר 1991) הוא זמר, שחקן ומדבב ישראלי.
זוכה העונה הרביעית של התוכנית "הכוכב הבא לאירוויזיון" בה נבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 2017.
זיו נולד, גדל והתחנך בהוד השרון כבן זקונים, ולו אח ואחות גדולים ממנו.
בנעוריו הצטרף ללהקת "צעירי הוד השרון".
את לימודי התיכון עשה בתיכון רמון בהוד השרון.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת חיל החינוך.
בשנת 2012 התמודד בעונה הראשונה של תוכנית המציאות "The Voice ישראל" ב"נבחרת" של רמי קליינשטיין, אך הפסיד בשלב הדו-קרב לאורית שלום.
לאחר מכן הופיע באירוויזיון 2015 כזמר ליווי של נדב גדג'.
שנה לאחר מכן הופיע באירוויזיון 2016 כזמר ליווי של חובי סטאר.
בשנת 2017 ניצח בגמר העונה הרביעית של תוכנית המציאות "הכוכב הבא לאירוויזיון" ונבחר לייצג את ישראל באירוויזיון באותה שנה שהתקיים בקייב במאי.
זיו ביצע את השיר "I Feel Alive", שכתבו דולב רם ופן חזות, בחצי הגמר השני של התחרות, סיים במקום השלישי והעפיל לשלב הגמר, בו דורג במקום ה-23 (מתוך 26 משתתפות בשלב הגמר).
החל מאוגוסט 2017, זיו משמש כמחליפו של הראל סקעת בדמותו של מריוס, במחזמר "עלובי החיים", המועלה בתיאטרון הבימה.
באותה שנה, בחג החנוכה, השתתף במופע הילדים "מותק הטרול הקסום" לצד מיכל הקטנה, ציפי שביט ועוד.
בשנת 2018 השתתף בעונה הראשונה של נינג'ה ישראל VIP וסיים במקום הרביעי.
שימש כמדבב בגרסה העברית של הסרט "טרולים".
אחיו הוא אורן זיו, בסיסט להקת "מופע הארנבות של ד"ר קספר".
זיו הוא בוגר מרכז הבינתחומי הרצליה בתקשורת.
ביוני 2023, זיו יצא מהארון.
אימת הריק המכונה גם קנופוביה (מיוונית: "פחד מפני הריק") הוא מונח שפירושו הפחד מהאין, מהחלל, מהלא כלום.
באמנות חזותית הוא בא לידי ביטוי כמילוי של כל פני השטח, של חלל או של יצירת אמנות בפרטים עיטוריים, דמויות, צורות גאומטריות, צמחים ובעלי חיים.
בפיזיקה, המושג משקף את הרעיון של אריסטו, אימת הריק, שאומר כי "הטבע מתעב ריק".
החלל הריק תמיד ישאף להתמלא בגז או בנוזלים כדי להימנע מלהיות ריק.
מבקר האמנות האיטלקי מריו פראז השתמש במונח זה כדי לתאר את השימוש המוגזם בקישוט, בתחום העיצוב, בתקופה הוויקטוריאנית.
דוגמות נוספות לאימת הריק ניתן לראות בציורי שטיח המעוטרים בצפיפות, שנמצאו בכתבי יד מוארים מתקופת האמנות האינסולרית .
הדגמים המורכבים והסמלים השזורים בציורים אלו ייתכן ושימשו "כאמצעי להרחקת רוע כמו גם אמצעי דקורטיבי." המילוי הקפדני של חללים ריקים בא לידי ביטוי במידה רבה בעיטור הערבסקה באמנות האסלאמית מימי קדם ועד ימינו.
אימת הריק הוא למעשה מאפיין מרכזי באמנות האסלאם.
המשטחים מכוסים במוטיבים גאומטריים, צמחיים וקליגרפיים מתוך כוונה ליצור רושם של חזרה מתמשכת בדומה לטבע האינסופי.
היסטוריון האמנות ארנסט גומבּריך פיתח תאוריה האומרת כי כאשר הדגמים מעטרים ומעוטרים באופן רב, הם יכולים לתפקד כמו מסגרת לתמונות וחללים קדושים: "ככל שהפרטים שמופיעים במסגרת עשירים יותר", כתב גומבריך, "כך מרכז היצירה יהיה מכובד יותר."
דוגמה נוספת מגיעה מיוון העתיקה בתקופה הגאומטרית (1100-900 לפני הספירה), כאשר אימת הריק נחשב למרכיב סגנוני בכל אמנות.
עבודתו המאוחרת של החרט הצרפתי ז'אן דווה מתקופת הרנסאנס, מציגה בעקביות את אימת הריק.
סגנון אימת הריק ניכר בכמה סגנונות בעיצוב גרפי פוסט-מודרני, כמו עבודות של האמנים דייוויד קרסון או ווהן אוליבר , ביצירות של ס.
קליי וילסון מתנועת הקומיקס המחתרתית, רוברט קראמב, רוברט ויליאמס ואמני קומיקס מאוחרים כמו מארק בייר .
ציוריהם של ויליאמס, פריס בדוואן , אמרסון בארט, ג'ו קולמן וטוד שור הם דוגמאות נוספות לסגנון אימת הריק בתנועת האמנות המודרנית Lowbrow הידועה גם כפופ-סוריאליזם.
ניתן למצוא את הסגנון גם באמנות חזון של עמים ילידים בהשראת אנתאוגן, כמו ציורי חוט מסורתיים של בני עם הוויצ'ול במקסיקו, ובאמנות של פאבלו אמרינגו בהשראת משקה האיוואסקה.
כך הדבר גם בתנועת האמנות הפסיכדלית של תרבות הנגד בשנות השישים.
לפעמים ההדפסים בלבושם של עמים ילידי מרכז-אמריקה ודרום-אמריקה מביאה לידי ביטוי את סגנון אימת הריק.
לדוגמה, המולות הגאומטריות של עם הקוּנה והלבוש המסורתי של אנשי שיפיבו-קוניבו .
האיורים בסדרת ספרי הילדים "איפה אפי?" הם דוגמה מפורסמת של הסגנון האמנותי הנידון, כמו גם רבים מהספרים הקטנים שכתב ואייר אדוארד גוריי בעזרת דמיונו המקברי.
בטנזניה, סגנון הציור טינגטינגה מדאר א-סלאם הוא דוגמה עכשווית לאימת הריק.
אמנים אפריקנים אחרים כמו מאלנגאטאנה נגווניה ממוזמביק ממלאים גם כן את הקנבס בדרך זו.
סידור ההירוגליפים המצריים הקדומים מרמז על תיעובו של שטח ריק.
סימנים חזרו על עצמם או שנוספו השלמות פונטיות כדי להימנע מרווחים.
האמנית נירית לבב פקר יוצרת פסלים מחומרי גלם ממוחזרים.
בשנת 2019 ישראל אירחה את תחרות הזמר של האירוויזיון, ולכבוד זה יצרה לבב פקר מיצב ענק בדמותה של נטע ברזילי אשר הוצב בטיילת של תל אביב-יפו.
היא אספה עשרות אלפי צעצועים ישנים, חלקי פאזלים, מכוניות צעצוע וחלקי בובות והלבישה אותם על גבי קונסטרוקציית ברזל.
פני השטח מכוסים באלפי החלקים ויוצרים את דמותה של נטע ברזילי עם השיער והבגדים המאפיינים אותה.
דוגמה זו ממחישה את ניצול החלל באלפי מרכיבים ולא משאירה מקום פנוי.
קיים יחס הפוך בין סגנון אימת הריק לתפיסה של איכות, ומעצבים מסחריים מעדיפים בהירות חזותית בתצוגות חלונות ראווה ופרסום כדי לפנות לקהלים אמידים ומשכילים היטב וזאת מתוך הנחת היסוד כי רמיזה ואיפוק פונים יותר לקהלים מסוג זה.
אין א ריליישנשיפ הוא רומן גרפי מאת תמר בלומנפלד, מאיירת, קריקטוריסטית וקומיקסאית, שפורסם בשנת 2017 והפך לרב מכר.
הרומן עוקב אחר קורותיה של נעמי תפוחי, שנישאת לגבר אמיד ומצליח שלמד איתה בבצלאל, ויחסיהם עולים על שרטון.
הרומן מתייחס באופן סאטירי וביקורתי לנושאים רבים, ובתוכם מוסד הנישואים, ברית מילה, הסכסוך הישראלי-פלסטיני ועוד.
הרומן משלב הומור דק המתחבא בפרטים הקטנים, וכן נקודת הסתכלות נשית על האירועים.
העלילה פותחת בהזמנה לחתונתה של נעמי וחתנה אסף גולדבונר, וממשיך בהצגת החתונה עצמה.
החתונה מוצגת כאירוע רצוף גרוטסקה והגזמה.
האורחים המגיעים נאלצים להידחס ב"חניון מאחורי השירותים שלא ארומה", בין שלוליות שהן "ספק בוץ ספק צואת סוסים".
בהמשך, הכלה מוצגת כמי שמגיעה "על רמפה של תשומת לב", ודווקא ברגע בו אמורים השניים להשלים את הטקס, מתחילים לשגר טילים על תל אביב במסגרת מבצע צוק איתן.
רב החתונה מוצג כבדרן המספק את שירותי החתונה מבלי שהוא מחויב למסורת כלל, והוא מצהיר בביצוע שיר בסגנון ראפ כי הוא "מוכן להשיא גם חתול עם טרנסג'נדר - אם לא תגלו לבורא, זה בסדר".
בהמשך העלילה מתברר כי הקשר בין נעמי לאסף מתאפיין בניתוק רגשי בין השניים, כאשר נעמי מתארת את תקופת הנישואים כתקופה בה נהנתה מעושר חומרי, והייתה "האישה המושלמת", כזו שנשארת בבית ומתמכרת לקניות און-ליין.
נעמי מגוללת את ההיכרות ביניהם כתאונה, לאחר שבמהלך הלימודים נהגה לדחות את חיזוריו, משום שלא היה לטעמה, תוך לגלוג על טעמה שלה עצמה.
מוטיב מרכזי בעלילה הוא "יומן הזיונים" אותו ערכה, אשר נכתב בפורמט של עבודה להגשה במסגרת קורס ב"בצלאל".
ביומן איירה נעמי את הפרטנרים המיניים, תוך קטלוגם על-פי תכונה מרכזית הזכורה לה.
היומן נחתם באיורו של אסף, או אז מכריעה נעמי כי היא מצאה יציבות, "ובמקום שקיימת יציבות אין מקום לאמנות".
בהמשך העלילה מבלים השניים סוף-שבוע באמסטרדם, וניכר כי הקשר ביניהם מתערער ונחלש, אך לאחר שהשניים משתמשים בסמים, סוף-השבוע נגמר באופן סביר.
העלילה מקבלת תפנית כשנעמי מארגנת מסיבת-הפתעה לאסף, וזה מגויס במפתיע למילואים.
האידיליה הבורגנית הקצרה של הזוג הצעיר נסדקת עד מהרה, ומשאסף כבר אינו בסביבה, מתחילה נעמי לנהל רומן עם בחור בשם איתן, אותו פגשה במסגרת ב"ריב בין שמאלנים" ברשת.
איתן מתואר כבעל גוף-נערי ממעמד כלכלי נמוך בהרבה, שמצליח לשבות את ליבה של נעמי באמצעות פלרטוטים הנוגעים באמנות המודחקת שבה.
נעמי עוזבת בסופו של יום לגור עם איתן, אך הבאת מטלטליה הרבים לדירתו מביאה את איתן לעזוב אותה.
במה שנראה כמו תפנית, עת אסף ונעמי מתגרשים, מוצאים עצמם השניים מתעלסים בשירותי בית הדין הרבני בתל אביב, מודיעה לו נעמי כי היא מעדיפה שלא לחזור להיות בזוגיות, ומוכרת את מטלטליה תוך הצגת מיצג בו היא מנפצת את איוריה.
במהלך העלילה מוצגת האומנות המודרנית באופן גרוטסקי להחריד.
בין היתר, נעמי מדריכה במוזיאון על אמן שהציג בפני ילדות איברי מין זכריים ו"צילם את הבעות פניהן", וכן מוצג בן שכבה מכיתתה בשם חגי יוקד שעבודת הגמר שלו הפכה למדוברת ביותר בהיסטוריה של בית הספר, כאשר כחלק מהמיצג תלה את עצמו למוות.
נועה בונה כתבה במגזין "Timeout" ביקורת על הספר, ובה פיארה את ההתייחסות אל עליבות דמויותיו ומבטו על הסצנה התל אביבית.
עוד הוסיפה בונה כי מדובר ביצירה חלוצית בתחומה, ובעלת אמירה פמיניסטית חשובה.
מנגד, בונה מבקרת את היעדרו של עומק רגשי בספר, המנסה להישאר קליל במחיר של פגיעה בתיאור מלא יותר של הדמויות.
נירית אנדרמן כתבה ב"הארץ" בזכות הספר על היותו חלוצי בתחומו ומבדר, אך ביקרה את העלילה על-שום סתמיותה.
אנדרמן הוסיפה בזכות הספר על מבטו האירוני, הציני והסרקסטי על הרחוב הישראלי.
ענת ענהר כתבה ב"ynet" כי מדובר בקומיקס נשי רענן, המספק חוויה ישירה ואותנטית.
עם זאת, בחינה השוואתית מעמיקה מגלה כי הוא לא מספיק בועט, וכן כי השימוש שנעשה ברפרנסים מרושל ובלתי מספק.דור בביוף כתב ב"Mako" בזכות הספר על היותו חוויתי לקריאה, וכן את הביקורת כלפי כלל הדמויות ללא הבחנה.
אימתי קאתי מר הוא פזמון חסידי מניגוני חב"ד.
מילות השיר מבוססות על קטע מאגרת שכתב הבעש"ט לגיסו ר' אברהם גרשון מקיטוב.
משפט זה מדגיש את חובתה של תנועת החסידות בהפצת תורתה, והתקבל כמוטו בחב"ד להפצת תורתם.
הניגון נחשב כמעין המנון ואחד הסממנים המזוהים עם פעילות חסידות חב"ד.
בשנת תשי"ז הלחין הרב יצחק צבי אייזנבך לקראת חתונת בן דודו הרב שמואל אלעזר היילפרין, ששימש כבר באותם ימים מנהל מכינת ישיבת תורת אמת של חסידות חב"ד בירושלים ושנים אחר כך ראש הישיבה הגדולה תורת אמת, את המילים "אימתי קאתי מר" לניגון החסידי ירושלמי על המילים "מתי יבנה המקדש".
בהתוועדות שמחת תורה תשי"ט, ביקש הרבי מליובאוויטש מהאורחים מארץ ישראל לנגן ניגון מארץ ישראל והחלו לנגן 'אימתי קאתי מר', בסיומו קרא הרבי לר' שמואל זלמנוב (שעמד בראש מקהלת ניח"ח וספר הניגונים) לשנות קצת את הניגון ולהכניס את הניגון לספר הניגונים שם הוא מופיע במספר שט"ז (316).
מאז החל הרבי לשיר אותו בתדירות בפומבי במהלך ההתוועדויות במרכז חב"ד העולמי - 770, מאז נהפך הניגון למעשה להמנון של הפצת ומכירת ספרי חסידות חב"ד באירועים שונים ואחרים.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הופיע השיר באלבום "ניגוני חב"ד 2" של ניח"ח ובשנות ה-70 באלבום "ערב חב"ד 2" של ניח"ח ב־2011 הופיע באלבום "משה לאופר מנגן חב"ד", באלבום "פורים בירושלים" של חיליק פרנק ובאלבום "לחיים טיש חב"ד", ב־2019 באלבום "צמאה 5" בביצוע של אברהם פריד ועוד.
השיר בוצע במהלך השנים גם על ידי מנדי ג'רופי ואחרים.
בינואר 2026 פרסם אברהם פריד את השיר שלום עליכם (פיוט) במנגינת השיר.
אימרי ביטון (נולד ב-27 באוקטובר 1985) הוא שחקן ישראלי.
ביטון נולד לג'קי וציפי ביטון בקריית גת וגדל בה.
בצבא שירת כלוחם קרבי בחטיבת הנח"ל.
את מלחמת לבנון השנייה סיים עם אות הצטיינות חטיבתי.
לאחר השירות הצבאי קיבל הצעה ממשרד הביטחון לעבוד כמאבטח ובמשך שנתיים הוא עבד באבטחת מעברי גבול.
בהמשך הוא פגש בשחקן והמורה למשחק ששי סמוכה, שהזמין אותו אליו לשיעור ניסיון שבעקבותיו החליט ביטון ללכת ללמוד משחק.
למד בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין בתל אביב, והוא בוגר מחזור 2013 של בית הספר.
בינואר 2022 נבחר לאחד הפרזנטורים של קסטרו לשנת 2022.
ב-2013 שיחק בתפקיד הראשי בהצגה "עד ראייה" של יהושע סובול.
שיחק בהצגה "מחברת גדולה" שכתבה עינת ברנובסקי וביים עירד רובינשטיין.
שיחק בהצגה "הכוכבים של סבא" שכתבה דפנה אנגל וביים משה קפטן.
שיחק בהצגה "טופלה טוטוריטו" שכתבה צביה הוברמן וביים משה קפטן.
שיחק בהצגה "מורה לחיים" שכתבה וביימה צביה הוברמן.
שיחק בהצגה "שבת בבוקר" המבוססת על שיריו של יוני רכטר, שכתב שי להב וביים עופר שריר.
שיחק בהצגה "הכיתה המעופפת" על פי ספרו של אריך קסטנר, שכתב עידו ריקלין וביים רפי ניב.
שיחק בהצגה "אל עצמי" שכתבו אורלי ישועה-שוורצברג ויונתן שוורצברג וביימו רענן ניסים פררה ומשה בן שושן.
שיחק בהצגות "לבד בין 4 קירות" ו"לקפוץ מעל העננים", אותן כתבה חגית בודנקין וביימה אסנת זיביל.
ב-2020 שיחק בהצגה "אהבה בין הדקלים" על פי ספרו של סמי מיכאל, שכתבה איילה קורקוס וביים זוהר שואף.
ב-2021 שיחק בהצגה "אחד משלנו" שכתב בני ברבש וביים כפיר אזולאי.
ב-2015 שיחק בסרט "צעיר טוב" שכתב אלחנן לזרוס וביים איתי מורג.
ב-2016 שיחק בתפקיד יוסי מורג בסדרה "עקרון ההחלפה", ובסרט "באומשלגר" בתפקיד קצין צה"ל, שכתבה מעיין עוז-זקן וביים האראלד זיכריץ.
בשנת 2017 שיחק בתפקיד מנחם שפירא בסדרת הדרמה "המדרשה" ששודרה ברשת 13. באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט "רוח חדשה" שכתב דן רונן וביים דורון ערן.
על תפקידו בסרט זכה בפרס "השחקן הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בבוסטון לשנת 2017.
בשנת 2018 שיחק בתפקיד ברקו בסדרה "עיר מקלט".
בשנת 2019 שיחק בתפקיד הראשי בסדרה "רק להיום" של yes.
באותה שנה שיחק בסרט "מבצע שלאגר" שכתבו מעיין עוז ומיכה שגריר וביים האראלד זיכריץ, בסרט "כשהשמיים נפלו", ובסרט "הבית ברחוב פין" אשר כתב וביים עמיר מנור.
ב-2020 שיחק בתפקיד ג'קי אלוש, טנקיסט וחבר "הפנתרים השחורים", בסדרה "שעת נעילה", של כאן 11. באותה שנה שיחק בסדרת המותחן הפסיכולוגי "דיבוקים" שעלתה ב-yes.
ב-2021 שיחק בתפקיד סבג בסדרה שקשוקה ובדרמת הפשע "בני אור" גילם את העבריין ג'ייס.
שיחק בתפקיד לירן זלמוביץ' בסדרה "בעלת החלומות".
שיחק את דוד דהן בסדרה "העיר הטובה".
בשנת 2024 השתתף בסרט "הבית ברחוב פין".
במאי 2024 עלתה סדרת הדרמת מתח "האיש שרצה לדעת הכל" בכאן 11, בה גילם את קובי ברכה.
בשנת 2025 גילם את עוז סקאלי בסדרה "הראש".
באותה שנה השתתף בעונה הרביעית של התוכנית "רוקדים עם כוכבים" בקשת 12 אך נאלץ לפרוש לאחר ההדחה השלישית, עקב פציעה חמורה.
עוד באותה שנה, שיחק בסדרה "נוטוק" של קשת 12, שבה גילם את פרדי בכיר בשב"כ המכונה "פואד".
מלבד המשחק, ביטון עוסק גם בתחום המזון והוא מנהל עם אמו ואחיו את מסעדת "ציפי ובניו" בתל אביב.
ביטון השתתף בתוכנית המציאות אוטו אוכל VIP לצד אחיו שי, שם הגיעו למקום הראשון.
ביטון נשוי לתמר הצופה ולהם בן.
סרטי אימה בנושא חג או אימת חג הם תת-ז'אנר של סרטי אימה המתרחשים בחגים.
סרטי אימת חגים יכולים להיות מוצגים בפורמטים קצרים או ארוכים ובדרך כלל שיטות הרצח בהם קשורות למנהגים ולמסורות של אותו החג.
כמו כן, האווירה באותם הסרטים קשורה לאותם החגים עליהם הסרטים מתבססים.
חוקרי הקולנוע כריס ונדר קיי וקתלין פרננדז-ונדר קיי חקרו את תת-הז'אנר ופרסמו אודותיו מחקר.
אחת מסדרות סרטי האימה הרווחיות ביותר בכל הזמנים היא ליל המסכות, שסרטיה מבוססים על החג הקלטי-גאלי ליל כל הקדושים.
סרטים בסדרה כמו "ליל המסכות" (1978), "ליל המסכות 2" (1981), "ליל המסכות 3: עונת המכשפה" (1982), "ליל המסכות 4: שובו של מייקל מאיירס" (1988) ו"ליל המסכות 5: הנקמה של מייקל מאיירס" (1989), מבוססים על ליל כל הקדושים והאווירה בהם היא של החג.
כמו כן, ישנו הסרט "בלאדי ולנטיין" (1981), בו נרצחים האנשים בצורה כזו שתואמת את יום ולנטיין.
להלן רשימה של סרטי אימת חגים, אשר מבוססים או קורים בעת החגים השונים.
שנה סרט מדינה חג/ים הערות מקור 1901 Scrooge, or, Marley's Ghost הממלכה המאוחדת
שנה סרט מדינה חג/ים הערות מקור 1916 "הזכות להיות מאושר" הממלכה המאוחדת
שנה סרט מדינה חג/ים הערות מקור 1921 "כרכרת הפנטום" שוודיה מבוסס על הספר "הנשמה שלך תעיד!" 1922 "האקסן" דנמרק–שוודיה 1922"פרש בלי ראש" ארצות הברית 1923 "צעקת ליל קיץ" ארצות הברית סרט קצר
שנה סרט מדינה חג/ים הערות מקור 1933 "מסתורין במוזיאון השעווה" ארצות הברית 1936"בובת השטן" ארצות הברית
שנה סרט מדינה חג/ים הערות מקור 1944 "חג המולד" ארצות הברית 1944 "קללת אנשי החתול" ארצות הברית 1945 Dead of Night הממלכה המאוחדת סרט אנתולוגיה
שנה סרט מדינה חג/ים הערות מקור 1958 "כרכרת הפנטום" שוודיה רימייק לסרט משנת 1921
שנה סרט מדינה חג/ים הערות מקור 1960 "מקריו" מקסיקו 1961 "פיצוץ של שתיקה" ארצות הברית 1964 "בחצות אני אקח את הנשמה שלך" ברזיל
אימרי היא עיר הממוקמת במחוז סאגה באי קיושו, יפן.
אימרי התפרסמה בעיקר בגלל פורצלן אימרי , שהוא שם האספנים האירופאים למוצרי פורצלן יפניים המיוצרים בעיירה אריטה, שבמחוז סאגה.
הפורצלן היוצא מנמל אימרי מיועד לייצוא לאירופה.
נכון לדצמבר 2021, אוכלוסיית העיר הייתה 51,900 וצפיפות אוכלוסין הייתה 203 נפשות לקמ"ר.
השטח הכולל של העיר הוא 254.99 קמ"ר.
אימרי ממוקמת בחלק המערבי של מחוז סאגה.
מרכז העיר ממוקם סביב שפך הנהר אימרי.
נהרות: נהר מאטסורה, נהר אימרי, נהר האטה, נהר קורוטקה, נהר אריטה.
במחוז סאגה: אריטה, קראטסו וטייקו
בתקופת אדו האזור שגשג עקב הייצוא של הקרמיקה והפורצלן מנמל אימרי.
מוצרים באיכות גבוהה שיוצרו עבור השוגון ובית הקיסרות של יפן שיוצרו ב-Ōkawachiyama.
מתקופת מייג'י ועד 1955 פחם היה גם אחד ממוצרי הייצוא מרכזיים מהעיר.
15 באוגוסט 1281 - צי הפלישה המונגולי השני נסוג לתוך מפרץ אימרי והושמד כאן על ידי סופת הטייפון בשם קמיקזה.
1 באפריל 1889 - הוקמה המערכת העירונית המודרנית.
כל האזור שכלל 11 כפרים ועיירות, סביב העיר הוכפף לשלטונות עיריית אימרי.
עד 1 באפריל 1954 - אוחדו תחת עיריית אימרי עוד 11 כפרים ועיירות ובמקביל נוסדה העיר המודרנית.
נכון לשנת 2021 התפלגות התושבים בעיר בין גברים לנשים היא כלהלן: 48.3% גברים ו-51.7% נשים.
הגיל הממוצע של תושבי העיר 46.29 שנים.
סך הכל 99.1% מהתושבים בעלי נתינות יפנית ורק 1.5% בעלי נתינות זרה.
מערכת החינוך באימרי כוללת את בתי הספר הבאים: מכללת אימרי לאחיות, בית הספר התיכון מחוזי לחקלאות ויערנות, בית הספר לעסקים מחוזי, שני בתי ספר תיכון מחוזיים ואחד פרטי, חמש חטיבות ביניים ו-13 בתי ספר יסודיים.
באימרי ישנם 4 בתי חולים אליהם מגיעה האוכלוסייה לקבלת טיפול רפואי.
שדות התעופה הקרובים ביותר הם נמל התעופה סאגה , נמל התעופה פוקואוקה ונמל התעופה של נגסאקי .
לעיר אימרי מגיעות הרכבות בקו JR קיושו וקו רכבת Matsuura.
כבישים מהירים לאומיים: כביש 202, כביש 204 ו-כביש 498
כבישים מחוזיים: כביש 5 של מחוז סאגה (אימרי-מצורה), כביש מחוז סאגה 32 (Hatagawachi-Chikushino) וכביש 321 של מחוז סאגה (Kurokawa-Matsushima).
נמל אימרי הוא נמל בגודל בינוני אשר קולט ספינות בנפחים גדולים מסוגים שונים, לרבות ספינות מכולות, ספינות תפזורת יבשה, ספינות תיור ועוד.
בנמל אימרי נמצאת המספנה הראשית של נומורה לבניית ספינות בע"מ והחברה לבנייה ותיקון ספינות שבסיסה בעיר אוסקה
האקלים באימרי הוא אקלים סובטרופי לח (סיווג האקלים של Köppen Cfa).
כמות המשקעים השנתית הממוצעת בעיר עומדת על כ־1277 מילימטרים בשנה.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית נעה בין כ-21°C ביום ועד 14°C בלילה.
העיר ממוקמת בגובה פני הים, הטמפרטורה השנתית ביום גבוהה ב-3.34% מהממוצעים של יפן.
עיקר הכלכלה בעיר מתבססת על חקלאות בגידול אורז, ירקות פרדסי הדרים ואגסים ובקר לתעשיית הבשר.
תעשיית הקרמיקה והפורצלן מבוססת מאוד והיא ממוקמת בעיקר סביב נמל אימרי.
אין בעיר מרכזי קניות גדולים.
תשע חברות בלבד, קבעו את המטות והמפעלים שלהם בעיר.
כמוכן בעיר ישנם כשמונה מוסדות פיננסים ובנקים.
ב-Ōkawachiyama, או 'כפר הכבשנים הסודיים', נמצאים כבשני שבט נבשימה עוד מהתקופה העתיקה, בכפר חיו האמנים המאסטרים, התס בומון Hatase Buemon וסקאידה קאקימון Sakaida Kakiemon , שניהם חיו במאות 16–17 לספירה.
אזור אימרי הוא המרכז היפני הגדול ביותר לגידול אגסים במערב יפן.
הגידול של האגס היפני Imari pears, החל באזור Ōkawa בסוף המאה ה-19, התפשט לאזור מינאמיהאטה ולאזורים נוספים סביב העיר.
בשנות העשרים של המאה העשרים האגסים גודלו על שטח של כ-350 דונם, ובשנת 2007 משקל היבול השנתי של האגסים היה כ-4800 טון.
באקאווה היו במקור שדות אורז קטנים, אבל ב-1906 הוביל יו"ר לשכת המסחר הצעירה של אוקאווה, טקג'י פוג'יטה את השבת האדמות לגידולי היער וגידול אגסים יפניים כגידול מועדף באוקאווה.
מאז גדלו שטחי הגידול והיבולים של אגסי אימרי.
לפי הסטטיסטיקה העירונית העדכנית, כמות היבולים עומדת במקום החמישי ביפן אף על פי ששטח הגידול נמצא במקום השלישי.
המאפיינים של אגסי אימרי הם: עסיסיות ופריכות.
הודות לשימוש במערכות חיישני אור למיון הפירות בבתי האריזה, ניתן למיין ולבחור את הפרי העומד באיכות מעולה ולשלוח אותו למחוזות Kantō, Kansai ו-Kyūshū.
בנוסף הוחל קידום הייצוא לסין.
מותגי הפרי העיקריים של אגסי אימרי (Imari nashi) הם: Kosui, Hosui ו-Niitaka.
הגידול הנפוץ ביותר הם אגסי Kosui, אך Hosui הוא המותג הפופולרי ביותר מבין השלושה הוא אגסי Hosui.
פסטיבל אימרי טון טן טון מתקיים מדי שנה במשך שלושה ימים בין ה-22 ל-24 באוקטובר, הוא מתחיל במקדש אימרי בעיר.
הפסטיבל ידוע כאחד משלושת פסטיבלי הלחימה הגדולים של יפן.
תערוכת אמני הקרמיקה הבינלאומית של אימרי, בתחילת אפריל.
פסטיבל הסתיו של אימרי, בסוף אוקטובר.
לאימרי יש הסכם ברית ערים תאומות עם:
אימרה שרלאי (במקור שטרק, בהונגרית: Sarlai Imre; בודפשט, 14 בנובמבר 1904 – בודפשט, 16 בפברואר 1983) היה שחקן תיאטרון, חבר מייסד של תיאטרון בודפשט קטונה יוז'ף .
אימרה שטרק נולד בבודפשט כבנם של ירמיהו שטרק, עוזר סנדלר, ושל יוליה גוטפרוינד.
כבר בגיל 16 הופיע בלהקה בקישפשט (כיום רובע 19 של בודפשט).
הוא החל את הקריירה שלו ב-1918 (גיל 14) כנער מקהילה בלהקות שחקנים נודדות.
ב-1930 חתם על חוזה עם "התיאטרון החדש" (Új Színház), ולאחר מכן עבד עבור להקות כפריות, בין השאר כבמאי.
בגלל החוקים האנטי יהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) לא הורשה לעלות לבמה בשל יהדותו בין השנים 1939–1945, הוא נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הוא הצליח לשרוד את שואת יהודי הונגריה ובפברואר 1945 התחתן עם השחקנית מרגיט צֵרֶה בסגד.
אז קיבל חוזה בתיאטרון הלאומי של סגד, ולאחר מכן הופיע על הבמות בטרנסילבניה.
בין 1953 לבין 1961, היה חבר בתיאטרון טרגו מורש ולימד במכון התיאטרון המקומי.
בשנת 1979 הוחתם על ידי התיאטרון הלאומי של בודפשט, ומ-1982 ועד מותו היה חבר בתיאטרון קטונה יוז'ף בבודפשט.
משנת 1933 הופיע בקביעות בהצגות הקיץ הפתוחות של סגד.
תיאטרון מרכז העיר (1930); תיאטרון קיראי (1935); הלהקה של מיהאי ארדאי
בשנת 1979, הוא קיבל חוזה על ידי התיאטרון הלאומי וקיבל את ההזדמנות להופיע בתיאטרון הקומדיה וכן ב"תיאטרון הרוק" ובתיאטרון ההצגה.
הוא שיחק בתפקידי אופי ותפקידים אפיזודיים, אבל גם ביים.
הפקותיו העיקריות: איבסן : פר גינט; סמטנה : הכלה המכורה; יוהאן שטראוס : ברון הצוענים.
בין השנים 1951 לבין 1955, לימד משחק במכון לתיאטרון אישטוואן סנטג'רג'י בטרגו מורש.
בשנת 1982 היה חבר מייסד של תיאטרון קטונה יוז'ף בבודפשט כנשיא משותף.
עם זאת לא הורשה יותר לשחק בבכורות חדשות בשל גילו, הקריירה שלו בת יותר משישה עשורים הסתיימה ב-1983.
מספר הופעות הבכורה שלו הרשום במאגר התיאטרון : 74
אין אדם דר עם נחש בכפיפה (לעיתים: בכפיפה אחת) הוא כלל בדיני משפחה שבמשפט העברי, הקובע שאי אפשר לדרוש מאחד מבני הזוג להמשיך את קשר הנישואים עם בן הזוג האחר, כאשר לנוכח ניסיון העבר הוא צריך באופן תמידי להישמר מבן הזוג.
הביטוי ממחיש זאת על ידי משל, לפיו אדם לא יסכים להתגורר עם נחש בתוך כפיפה, דהיינו סל, כיוון שגם אם יוכל לשמור על עצמו מהכשת נחש במרבית הזמן, בכל אופן הוא עלול מבלי משים להיות מוכש על ידי הנחש.
ד"ר משה רענן מעלה השערה לפיה מקור הביטוי הוא במנהגם של מאלפי נחשים להניח את הנחשים (בעיקר מסוג צפע או קוברה) בסלים העשויים מנצרים, ולהראותם לקהל כרוקדים לצלילי חליל.
עוברת על דת – יש מצבים בהם אישה שנוהגת לעבור על איסורים מסוימים בעלה יוכל לגרש אותה מבלי לשלם לה את הכתובה.
בשניים ממקרים אלה נחלקו חכמים: לגבי אישה שאינה מקיימת הפרשת חלה, שהיא מכשילה את בעלה באיסור אכילת טבל, סובר רבי יהודה שאין לו הצדקה לגרש אותה, כיוון שיוכל להפריש בעצמו בכל פעם.
אמרו לו חכמים: "אין אדם דר עם נחש בכפיפה", ופרש רש"י: .
גם לגבי אישה שנודרת ואינה מקיימת אמר רבי מאיר שיוכל בעלה להתמודד עם נדריה על ידי שיוכיח את אשתו ואז תחזור על נדרה ויוכל בעלה להפר אותם.
וחכמים חלקו על כך מחמת טעם זה, שאין אדם דר עם נחש בכפיפה.
בעל שמסרב לפרנס את אשתו – נחלקו האמוראים האם יש לחייב בעל שאומר לאשתו "איני זן ואיני מפרנס" לתת לה גט.
לדעת רב יש לכוף אותו לגרש, ואילו לדעת שמואל אין טעם לחייב את הבעל לגרש את אשתו כאשר ניתן במקום זאת לחייב אותו לזון את אשתו.
רב סובר שגם אם בסופו של דבר יפרנס בעל זה את אשתו, היא זכאית לכך שיכופו אותו לגט משום שאין אדם דר עם נחש בכפיפה.
בהלכה זו פסקו הרמב"ם והשולחן ערוך כשמואל.
אין נישואין לשוטה – בתלמוד מובאים דברי רמי בר חמא ששאל מה ההבדל בין חרש וחרשת, שחכמים תיקנו להם נישואין מדרבנן, לבין שוטֶה ושוטָה שלא תיקנו להם חכמים נישואין.
אישה אינה נשבעת על פילכה ועיסתה - רבי אליעזר סובר שאדם יכול להשביע את אשתו על רכוש הבית, וחכמים חלקו על דבריו בטענה שכך לא ישכון שלום בבית, "אמרו לו לרבי אליעזר: אין אדם דר עם נחש בכפיפה".
חזקה אין אדם פורע תוך זמנו, היא אחת מן החזקות ההלכתיות לפיהם אדם אינו פורע את חובו כל עוד לא הגיע זמן הפירעון.
מכוח חזקה זו, בעל חוב שטוען כי פרע את חובו קודם זמן הפרעון אינו נאמן על כך.
יסוד החזקה הוא מעצם קביעת זמן הפירעון, יש שביארו שמכח זה שהלווה קבע זמן נראה כי הוא צריך את המעות עד אותו זמן, או שהוא משער שלא יהיו לו אפשרות לפרוע קודם זמן זה.
אחרים כתבו כי החזקה נובעת מכוח מנהג, מאחר שבדרך כלל בני אדם אינם פורעים לפני זמן הפירעון.
בתלמוד נחלקו אמוראים האם חזקה נאמרה גם במקרה שכבר חל מועד החיוב, אך לא מועד הפירעון, כגון בהלוואה שטרם הגיע מועד פירעונה, משום שקיימת סברה שאין הלווה רוצה שיטריד אותו המלווה עם בוא מועד הפירעון, ועל כן עשוי לפרוע את חובו לפני כן.
להלכה נפסק שגם באופן שכבר חל מועד החיוב קיימת החזקה שאין אדם פורע תוך זמנו, ולכן אף אם טוען כך בעל החוב (הלווה) - אינו נאמן על כך.
רבי מאיר הלוי אבולעפיה, כותב כי החייב כסף לגוי, לא נאמרה חזקה זו, הואיל ויש סברא לומר שאדם מעדיף לפרוע גם בתוך הזמן.
אולם הב"ח סבור שאין חילוק בין יהודי לגוי.
חזקת "אין אדם פורע תוך זמנו" עדיפה מרוב, וניתן להוציא ממון על פיה.
באחרונים דנו מה דין חזקה זו במקום שיש תרי ותרי, היינו במקרה שישנן שתי כתות עדים המכחישות זו את זו האם פרע את חובו, וחזקה זו מסייעת לאחד הצדדים.
יש מי שסבור שבמקרה זו החזקה אינה מעלה ואינה מורידה, שכן תוקף החזקה היא משום "אנן סהדי", ואין לה כוח יותר מהעדים, ולכן אין לה כל תוקף כאשר יש עדים שסותרים זה את זה, כי דין מאה עדים כדין שני עדים.
אמנם בשו"ת רבי עקיבא איגר נשאר להלכה בספק.
אימרי-נראין צ'ה היינס-סמואלס הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת דנדי.
סמואלס גדל במחלקת הנוער של רדינג.
ב-5 באוגוסט 2022 חתם בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג, והחל לשחק בקבוצת הנוער של המועדון.
סמואלס היה חלק מסגל נבחרת אנגליה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023, וערך שתי הופעות בטורניר.
"אין אותי" הוא שיר של הזמרים הישראלים אושר כהן ונועה קירל, מתוך המיני-אלבום של כהן, Next Episode, אשר יצא לאור ב-21 ביולי 2024, באמצעות חברות התקליטים הליקון ארומה מיוזיק ו-P.A.I.
זו הרצועה השנייה במיני-אלבום מתוך שלושה.
את השיר כתבו והלחינו הזמרים והפיק כהן לצד לידור עייש.
במקור, השיר הודלף ברשתות החברתיות, כאשר במקור קירל לא הייתה חלק מהשיר, וחלק מתוך השיר נגנז לטובת הופעתה של קירל בשיר, דבר אשר עורר ביקורת מצד המעריצים.
זה שיתוף הפעולה השני של שני הזמרים, לאחר "רעשים", אשר יצא בדצמבר 2021 וזכה להצלחה.
השיר נכנס למצעד היטליסט במקום הרביעי, והיה לשיר הגבוה ביותר במצעד מתוך המיני-אלבום, כאשר "עוד לא נגמר" ו"בחורה" עם ליאור נרקיס במקומות ה-23 וה-90 בהתאמה.
שבוע לאחר מכן, הגיע השיר למקום הראשון, והפך לשירו השלישי של כהן, לאחר "אהבה" ו"מנגן ושר", והשני של קירל, לאחר "Unicorn", שהגיע להישג זה.
גם בתחנות הרדיו זכה השיר להצלחה רבה, והגיע למקום הראשון במדיה פורסט, עם 135 השמעות בתחנות הרדיו.
במצעד הרשמי של גלגלצ ובעשירייה של כאן גימל הגיע השיר למקום הראשון גם כן.