tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ריצות הניסיון הסתיימו ביוני 2010 והמפעל נפתח ביולי 2010. מים מהמפעל משמשים בעיקר למטרות תעשייתיות כמו נמל אנור ותחנת הכוח התרמית של צ'נאי .
עם זאת, במהלך הבצורת, המים מהמפעל יסופקו לצריכה ציבורית, ומשרתים אוכלוסייה מוערכת של 1,000,000.
הספק המתקן הוא 100 מיליון ליטרים ליום.
מתקן הטיסות וולופס , הוא נמל החלל שממוקם בחוף המזרחי של וירג'יניה כ-160 ק"מ צפון-מזרחית מנורפוק.
המתקן נמצא בניהול של מרכז טיסות החלל גודרד.
הוא מנוצל כאתר שיגור של נאס"א וסוכנויות אמריקאיות נוספות.
מאז הקמתו בשנת 1945 ממתחם בוצעו מעל ל-16 אלף שיגורים.
בשנת 1945 הוועדה הלאומית המייעצת לאווירונאוטיקה שפעלה לפני הקמת נאס"א הקימה באזור אי וולופס אתר שיגור.
בשנת 1958, עם הקמת נסא"א, המתחם הפך לחלק ממנה.
משנת 1981 הוא פועל תחת השם הנוכחי.
בשנים הראשונות של קיום המתחם בוצעו בו שיגורים לטיסה תת-מסלולית.
השיגור לחלל הראשון בוצע ב-15 בפברואר 1961 כאשר שוגרה חללית אקספלורר 9. בשנת 2013 לראשונה בוצע מהאתר שיגור חללית לכיוון הירח.
מתקן טיסות וולופס כולל שלוש מתחמים עיקריים: הבסיס העיקרי (Main Base), מתחם היבשה (Mainland) ואתר השיגור באי וולופס (Wallops Island Launch Site).
בנוסף לכך קיימות מסלולי טיסה שאושרו על ידי רשות התעופה הפדרלית, מרכז בקרת טיסות, 6 אזורי שיגור (LA 0, LA 1, LA 2,LA 3, LA 4, LA 5) שכל אחד מהם כולל מספר כני שיגור.
רוב כני שיגור מתואמים לשיגורים בתת-מסלול בלבד.
כמו כן קיימים מספר מתקנים נוספים שתומכים במשימות האתר.
כן שיגור LA-3 היה בניצול לשיגור משגרים מדגם סקאוט בגרסאות שונות.
החל משנת 1982 במתחם פועל מרכז מבקרים.
מאז שנת 2001 מהנדסי המתקן עוסקים הפיתוח טכנולוגיות חדישות.
בשנת 1998 חלק ממתחם באי וולופס שכולל בין היתר אזור שיגור LA 0 הושכר ל-Virginia Space.
החברה בנתה נמל החלל האזורי המרכז-אטלנטי שמנוצל לשיגורים מסחריים.
השיגור הראשון בוצע בשנת 2006. בפברואר 2022 הוסכם שחלק נוסף של האי יועבר להקמת כן שיגור פרטי חדש.
מתקן לסבון נוזלי (דיספנסר) הוא מכשיר שבזמן לחיצה או הפעלה מתאימה, מוציא סבון (בדרך כלל בכמויות קטנות חד פעמיות).
הוא יכול להיות מופעל ידנית באמצעות ידית או יכול להיות אוטומטי.
מתקנים לסבון נמצאים לעיתים קרובות בשירותים ציבוריים .
העיצוב של מתקן סבון ידני נקבע בדרך כלל על ידי סוג הסבון המגיע בצורת נוזל, אבקה או קצף.
עבור סבון נוזלי, המתקן הוא בדרך כלל בבקבוק לחיץ או במשאבה.
מכשירי הסבון הפופולריים ביותר מסוג זה הם בקבוקי משאבת פלסטיק, רבים מהם חד פעמיים.
ויליאם קוויק רשם פטנט על סבון נוזלי ב-22 באוגוסט 1865. תאגיד Minnetonka הציג את הסבון הנוזלי המודרני הראשון ב-1980, ורכש את כל היצע משאבות הפלסטיק המשמשות במכשירים שלהם, כדי לעכב את כניסת התחרות לשוק.
מַפעִיל – זהו החלק העליון של המשאבה הנלחץ כלפי מטה כדי להוציא את הנוזל החוצה
סגירת מעגל – סגירה היא הבקבוק שמוצמד לצוואר הבקבוק.
יש לו משטח חלק או מצולע
אטם חיצוני – עשוי מפלסטיק או גומי, מתאים בתוך הסגר ומונע דליפה
משאבה – המשאבה הראשית השומרת על שאר הרכיבים במקום הנכון ושולחת נוזל למפעיל מהצינורית.
צינור טבילה – זהו הצינור הנראה לעין המוביל נוזל מתחתית הבקבוק עד למשאבה
רכיבי פנים – יש מגוון רכיבים כולל קפיץ, כדור, ובוכנה שעוזרים להזיז את הנוזל ליציאה
משאבת המתקן דומה למכשיר יניקת אוויר השואב נוזלים כלפי מעלה לידיו של המשתמש כנגד כוח הכבידה.
כאשר המשתמש לוחץ על המפעיל, הבוכנה דוחסת את הקפיץ ולחץ אוויר כלפי מעלה מושך את הכדור כלפי מעלה, יחד עם הסבון הנוזלי לתוך צינור הטבילה ואז מגיע ליציאה.
כאשר המשתמש משחרר את המפעיל, הקפיץ מחזיר את הבוכנה והמפעיל למצב הרגיל והכדור חוזר למצבו הקודם כדי לעצור את זרימת הנוזל חזרה לבקבוק.
כאשר המשתמש לוחץ שוב על הבקבוק, הנוזל במארז נשאב משם ומשתחרר אל מחוץ למפעיל.
במהלך תהליך זה, המשאבה מתמלאת שוב חזרה הקפיץ, והתהליך ממשיך.
יש מכשירי סבון שלוקחים חפיסות סבון מוצקות, אותן מגררים, משטחים, או טוחנים לפתיתים או לאבקה תוך כדי הוצאתם.
בערך משקל טרי של סבון שווה ל של סבון נוזלי, מספק סבון עבור עד 400 שטיפות ידיים.
מטחנות סבון כנ"ל נפוצות בחדרי רחצה ציבוריים בגרמניה.
קיימות גם פומפיות סבון במיוחד במיוחד לשימוש ביתי; מתקנים אלו יכולים להיות צמודי קיר, או עומדים (כמו מטחנת פלפלים) ועמידים למים לשימוש במקלחת.
חלק מהפומפיות מיועדות לסבון במידות מיוחדות, אחרות יקבלו מגוון רחב של סבון רגילים.
מתקנים לאבקת סבון, כגון בוראקס, מגיעים לעיתים קרובות צורה של קופסת מתכת עם מנוף משוקלל; כשלוחצים על הידית, משתחרר חופן סבון.
סבון טחון משמש גם לשטיפת כביסה.
למכשירי סבון קצף יש משאבות קצף כפולות שבשימוש, הן דוחסות אוויר וגם סבון, אשר מוזרקים יחד דרך פתחים קטנים כדי ליצור קצף.
ניתן למצוא אותם מתקנים ידניים ואוטומטיים כאחד.
מתקנים ידניים של סבון קצף מורכבים לרוב מכפתור גדול שסוחט את הקצף מתוך שפופרת.
מכשירי סבון נוזלי רבים פועלים כך גם כן.
כמה מתקנים פועלים עם ידית הנמשכת קדימה וסוחטת את הסבון החוצה.
לרוב מכשירי סבון קצף ידניים יש את הסבון בשקית במתקן בצורה נוזלית, כאשר המשאבה נלחצת, הסבון הנוזלי נדחף דרך פיית קצף קטנה המקציפה את הסבון.
מתקן סבון אוטומטי הוא מתקן המוציא סבון ללא-מגע (הן סבון נוזלי והן סבון מקציף), אך בדרך כלל ניתן להשתמש בו עבור נוזלים אחרים כגון חומרי חיטוי ידיים, שמפו או קרם ידיים.
מתקנים אוטומטיים מופעלים לרוב על ידי סוללות.
למכשירים ללא-מגע לנוזלים ולסבון/לחיטוי ידיים יש מיועדים לרוב עבור חדרי ניתוח וחדרי טיפול.
העיצוב נטול המגע מפיץ את הנוזל כאשר חיישן מזהה תנועה מתחת לזרבובית.
בחדרי ניתוח הרכיבים האלקטרוניים של מתקן הסבון האוטומטי מאותתים (צליל, אורות וכו') כדי להצביע למשתמשים האם שטפו ידיים במשך פרק הזמן הנכון או לא.
מְתַקֵּן הַחֲלוֹמוֹת הוא ספר ילדים שכתב בחריזה אורי אורבך ואייר שי צ'רקה, ויצא לאור לראשונה בשנת 1995.
הרעיון לכתיבת הספר נולד בעקבות חלום רע שחלמה אשתו של אורבך, מיכל, והיא ביקשה מאורי שיתקן לה את החלום.
הספר השתתף והגיע למקום השני (בקטגוריית כיתות א–ג) במצעד הספרים בשנת ה'תשע"ו.
בשנת 2010 נכלל ברשימת הספרים האהובים במצעד הספרים הארצי של ילדי ישראל מטעם משרד החינוך והתאחדות המו"לים.
אלכס, דור שישי למתקני חלומות, מתגורר בכפר קטן, ומתקן לידידיו את חלומותיהם הרעים.
אשתו מציעה לו להפוך את זה לעסק.
הוא בנה בקתה מעץ ותלה שלט על העסק החדש.
הגיעו הרבה לקוחות, ביניהם: זוג רופאים, ילד בן תשע, חלבן, קבוצת ילדים מהכפר ועוד.
לכולם הוא תיקן את חלומותיהם באהבה, בזול, ועם חיוך.
יום אחד הגיע לכפר מתקן חלומות מפריז, ופתח בכפר את מכון "החלום ושברו בע"מ".
הלקוחות כולם עוברים אליו ונוטשים את אלכס.
כשאנשי הכפר מבחינים כי מתקן החלומות החדש עובד עם הציוד הכי חדיש – בלי יחס אישי, עזבו אותו וחזרו לאלכס, אך כשהגיעו ראו שביתו והבקתה נעלמו, ואלכס השאיר להם רק דף הסבר: .
מילשטיין הפקות (תיקי מילשטיין), הצגת בכורה: 2000
יוצרים: מחזה – אורי אורבך, במאי – מיכאל יוסף, מוזיקה מקורית – אפי שושני, תפאורה ותלבושות – ולריה גלוזמן, כוריאוגרפיה – רותי תמיר, ניהול הפקה – אודליה מילשטיין
שחקנים: אלכס – יובל סמו, דודי פרידמן, ציפי פרטוש
מרכז פיס למוזיקה, רעננה, 2013
יוצרים: מוזיקה מקורית – רני גולן, במאי – שראל פיטרמן, כוריאוגרפיה – מריה וינוגרדוב, תפאורה ותלבושות – אנה ארפייב, מנצחת – שרון רם
שחקנים: מקהלת ענבר הצעירה של מרכז המוזיקה.
נגנים: יהושע לימוני – כלי הקשה, רז עזרא – חליל, שי נקש – כינור, משה בן-יוחנה – קונטרבאס, רני גולן – פסנתר/אקורדיון, הרכב כלים מתלמידי המרכז – פסנתר, כלי הקשה, כינור, חליל סקסופון
התיאטרון העירוני הרצליה, הצגת בכורה: 2015
יוצרים: עיבוד ובימוי – שראל פיטרמן, מוזיקה מקורית: רני גולן
שחקנים: עינת אזולאי, ליאור חסון, דבי לומברוזו, מורן ארביב-גנס/דניאל רז, איתי פלג, שחר שלום
מתנ"ס גוש עציון, הצגת בכורה: 29 בדצמבר 2021
יוצרים: עיבוד – שראל פיטרמן, מוזיקה מקורית ועיבודים – רני גולן, בימוי – רחל קשת, תפאורה – יהונתן ביטון, כוראוגרפיה – יאיר ברבש ונעם אלדר תלבושות – שירה פלמר, איפור – אושרת גיספאן, ניהול מוזיקלי – יוחאי אפללו, הגברה ותאורה – רועי תומר, הפקה – יטיב לויכטר
שחקנים: אסי צובל, אביעד שלמה מוריה, איילת יהודה, דליה יעקבס, טלי פרקש, מלכי בלקין, עידית גמליאל, שי משה בלקין, אריאלה רנאל
רקדניות: תלמידי ותלמידות מגמת תיאטרון של המעבדה למשחק בגוש עציון בניהולה של רחל קשת
נגנים: מעין ברמסון – חליל, גיא פיגר – כינור, גיא ויטנברג – סקסופון
יוצרים: עיבוד ובימוי – רעות סטופל שפירא, ניהול הפקה – שני שח"ם
שחקניות: בוגרות מסלול צעירות של בית הספר למשחק של תיאטרון לחישה באריאל
קבוצת שחקניות מעלה את ההצגה מתקן החלומות, אבל משהו משתבש להן בדרך, והגבול בין ההצגה לחיים האמיתיים הופך למתעתע
"מתקן החלומות" הפך למעין כינוי של אורבך, לאחר פטירתו.
בהלוויה של אורבך, נפתלי בנט אמר:
ברעננה נקראה כיכר לזכרו של אורי אורבך בשם "מתקן החלומות".
בשכונה החדשה ביקיר נחנך גן שעשועים בשם "מתקן החלומות".
מתקן התמיכה הימי דייגו גרסיה הוא בסיס צבאי משותף של ארצות הברית והממלכה המאוחדת, הממוקם באי דייגו גרסיה, הגדול ביותר מבין איי צ'אגוס, בלב האוקיינוס ההודי.
האי הוא חלק מהטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי (BIOT) ומאכלס כיום תשתיות צבאיות מתקדמות, מתקנים לוגיסטיים וכמה יחידות של הצי האמריקאי והכוחות המזוינים של בריטניה.
הבסיס ממלא תפקיד מרכזי במבצעים נגד טרור ובאכיפת ביטחון ימי באזורים כמו המזרח התיכון, מזרח אפריקה ודרום אסיה.
תשתיות הבסיס כוללות נמל עמוק, מסלול תעופה, יכולות לוויין, ניטור גרעיני, ותחנות קרקעיות למערכות GPS ולמעקב אחר חלל.
בריטניה שומרת על נוכחות קבועה באי, באמצעות מפקדת כוחות בריטניה בפיקוד קצין הצי המלכותי הבריטי ב-BIOT והמשטרה המלכותית שמעבר לים.
באי פועלות 16 יחידות שונות, ובמרכזן מתקן התמיכה של הצי האמריקאי (NAVSUPPFAC), המשמש כיחידה המארחת.
בשנת 1965, עם הקמתה של טריטוריית האוקיינוס ההודי הבריטית (BIOT), הועבר דיאגו גרסיה לשליטה מנהלית של ממשלת בריטניה.
שנה לאחר מכן, בשנת 1966, נחתם הסכם רשמי בין ממשלות בריטניה וארצות הברית, אשר קבע כי האי יעמוד לרשות שתי הממשלות לצרכים ביטחוניים.
במאה ה-19, שימשו האיים בעיקר כמטעים לייצור קופרה ששימש כשמן מכונות איכותי וכדלק לתאורה באירופה ושמן קוקוס.
יבול הקוקוס היה יציב במשך שנים, ועד לסגירתם הייתה כלכלת האי תלויה ברווחי המטעים הרווחיים.
בעקבות ההחלטה להקים את מתקן התמיכה של חיל הים האמריקאי באי, בהתאם להסכם, נסגרו המטעים.
בינואר 1971 החלה בניית המתקנים הצבאיים האמריקאיים בדיאגו גרסיה.
לאחר נפילת שלטון השאה באיראן בשנת 1979, חוותה דייגו גרסיה את ההתעצמות הצבאית הגדולה ביותר מאז מלחמת וייטנאם.
בשנת 1986 הושלם תהליך הפיתוח, והבסיס הפך למבצעי באופן מלא.
אף שהטריטוריה מנוהלת מלונדון, רוב הנוכחות בשטח היא אמריקאית – המטבע הוא דולר, שקעי החשמל אמריקאיים, והאוכל שמוגש כולל מנות אמריקאיות.
הבסיס כולל מסלול נחיתה צבאי ארוך, נמל, מתקני אחסון לציוד ונשק, ומבנים לתחזוקת מטוסים וצוללות.
מהבסיס פעלו מטוסי קרב ותדלוק בזמן מלחמות באפגניסטן ובעיראק.
ב-2019 פסק בית הדין הבינלאומי לצדק, יחד עם החלטת בית הדין לחוקי הים ב-2021, יש להכיר בריבונות מאוריציוס על הארכיפלג של צ'אגוס, שבו נמצא דייגו גרסיה.
ממשלת בריטניה הודתה כי סביר שלא תוכל להגן על עמדתה המשפטית בסוגיית הריבונות.
ללא ההסכם, בריטניה הייתה עלולה להיקלע להליכי בוררות בינלאומיים מחייבים, העלולים לשבש את פעילות הבסיס.
ב-22 במאי 2025 חתמה ממשלת בריטניה על הסכם ארוך טווח עם מאוריציוס, שמבטיח את המשך הפעלתו של הבסיס הצבאי המשותף לבריטניה ולארצות הברית באי דייגו גרסיה שבאוקיינוס ההודי.
ההסכם נתמך על ידי כלל מדינות "חמש העיניים" – ארצות הברית, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד – וכן על ידי הודו, בשל החשיבות האסטרטגית של הבסיס ליציבות האזורית ולמניעת נוכחות עוינת באוקיינוס ההודי.
מתקן האימונים קריית שלום הוא מתחם האימונים המרכזי של מועדון הכדורגל הישראלי מכבי תל אביב.
המתחם ממוקם בדרום תל אביב, בסמוך למחלף חולון ובפאתי שכונת קריית שלום, המתחם משמש את הקבוצה הבוגרת של המועדון לאימוניה השוטפים, וכן את כלל קבוצות מחלקת הנוער, לצד פעילות אימונים ותחרויות של קבוצות צעירות מהמחלקות המקצועיות הנוספות של המועדון.
הפעילות הספורטיבית של מכבי תל אביב בקריית שלום החלה באמצע שנות ה־70 של המאה ה־20. בראשית הדרך התאמנו במתחם קבוצות מחלקת הנוער בלבד, ובעונה שלאחר מכן הצטרפה גם הקבוצה הבוגרת, שעברה למשכן החדש בדרום העיר.
מאז הפך קריית שלום למרכז המקצועי של המועדון ולמוקד פעילות יומיומי של שחקניו וצוותיו.
מתחם האימונים כולל ארבעה מגרשי כדורגל המשרתים את כלל קבוצות המועדון.
במערב המתחם, בסמוך לחדרי ההלבשה, מתאמנת הקבוצה הבוגרת על שטח של מגרש וחצי.
לצד מגרש זה הוקמה טריבונת אוהדים משופצת, המכילה כ־100 מקומות ישיבה, המשמשת בעיקר במשחקי אימון ובאירועי מחלקת הנוער.
בסמוך למגרשה של הקבוצה הבוגרת נמצא מגרש אימונים סינתטי, שהיה מהראשונים מסוגו בישראל, והוא משמש את כלל קבוצות המחלקה לפעילות שוטפת לאורך השנה.
בחלקו הצפוני של המתחם ממוקם המגרש המרכזי של מחלקת הנוער.
מגרש זה כולל שתי טריבונות אוהדים המכילות למעלה מ־200 מקומות ישיבה, והוא מותאם, בעת הצורך, לשידורי טלוויזיה.
המגרש משמש בעיקר את קבוצת הנוער של המועדון, אך גם קבוצות הנערים מקיימות בו משחקים רשמיים.
המגרש הרביעי, הקטן ביותר במתחם וממוקם בצדו המזרחי, משמש בעיקר לאימונים ולעיתים למשחקיהן של קבוצות הילדים.
בקריית שלום פועלים מתקנים נלווים המיועדים לפיתוח מקצועי ולרווחת השחקנים.
במתחם מחלקת הנוער קיימים עשרה חדרי הלבשה, כאשר אחד מהם משמש דרך קבע את הקבוצה האורחת וחדר נוסף מוקצה לשופטים בימי משחק.
בנוסף פועלים במתחם חדרי טיפולים רפואיים, כיתות לימוד ושני חדרי כושר, כאשר חדר כושר חדש נבנה במהלך עונת 2011/12 ומשמש את כלל שחקני מחלקת הנוער.
המתחם משמש לאימונים שוטפים, משחקי ליגה של מחלקת הנוער, פעילות חינוכית־ספורטיבית והכשרות מקצועיות.
באפריל 2023 נטען בווינט כי כי בעלי הקבוצה, מיץ' גולדהאר, הגיע לישראל כדי לקדם פרויקט להקמת מתקן אימונים מתקדם ויקר במיוחד עבור המועדון.
על פי הדיווח, תוכניתו היא לשלב מתקנים ברמה גבוהה הכוללים מספר מגרשים, שטחי עבודה מתקדמים, חדר כושר גדול וחדרי הלבשה מודרניים מתקנים שאינם קיימים במתחם קריית שלום.
גולדהאר שוקל האם לבנות את המתקן במקום חדש או לשדרג באופן משמעותי את קריית שלום, שבו מתאמנת הקבוצה מאז שנות ה-70. הפיתוח צפוי להיות בעלות של עשרות מיליוני אירו ולהיקרא על שם אמו של גולדהאר.
עוד באותה שנה ניהל המועדון שיח עם גורמים עירוניים במטרה לייעל את השימוש במתחם קריית שלום, ובמסגרתו נבחנה אפשרות להעביר חלק מפעילות מחלקת הילדים למתקני אימונים נוספים מחוץ למתחם, ובהם קאנטרי חולון הסמוך.
זמן קצר לאחר מכן הבהיר המועדון כי אין כוונה להעתיק את פעילות הקבוצה הבוגרת למתחם אימונים חדש בחולון, וכי הקבוצה ממשיכה להשתמש בקריית שלום כמתקן האימונים הראשי שלה
מתקן האימונים ע"ש חודורוב הוא מתחם האימונים המרכזי של מועדון הכדורגל הישראלי הפועל תל אביב, המתחם ממוקם ברחוב הלוחמים 6 בחולון, מול המרכז הרפואי וולפסון.
המתקן משמש את כלל מחלקות המועדון בהם הקבוצה הבוגרת, ומחלקת הנוער.
המתחם קרוי על שמו של יעקב חודורוב, שהיה שוער הקבוצה.
עד שנת 2002 קיימה הפועל תל אביב את אימוניה במתחם "הבית האדום" שבשכונת יפו ג'.
באותה שנה חנך המועדון מתחם אימונים חדש בסמוך למרכז הרפואי וולפסון בחולון, אף כי הוא מצוי בתחום השיפוט של עיריית תל אביב–יפו.
בתחילה נקרא המתחם בשם „וולפסון", ובשנת 2008 נקרא על שמו של שוער העבר של הקבוצה, יעקב חודורוב.
במתחם שוכנים משרדי הנהלת הקבוצה וכן מגרשי האימונים של מחלקת הנוער.
בשנת 2015 עבר המתחם שיפוץ מקיף, שלאחריו כלל ארבעה מגרשי אימונים (ובהם מגרש סינתטי), חדרי אורחים ושופטים, חדרי מולטימדיה והדרכה, חדר כושר, חדרי הלבשה, חדר כוח, מקלחות וג'קוזי לאמבטיות קרח.
במרץ 2023 נגרם למתחם נזק כתוצאה משריפה, בעקבות הצתה שאירעה בשעות הבוקר שלפני משחק מול בית"ר ירושלים.
בעקבות אירוע זה, ובמקביל לתוכניות שדרוג רחבות יותר, פורסם ביוני 2023 כי המועדון החליט על שיפוץ כללי של מתחם חודורוב, לראשונה מאז שנת 2015. השיפוץ נועד להפוך את המתחם לאחד ממתקני האימונים המתקדמים בישראל, והוא תוכנן בהתאם לסטנדרטים בינלאומיים גבוהים.
במסגרת העבודות תוכנן שינוי מבני מקיף, שבמרכזו חלוקה מחדש של המתחם והפרדה מלאה בין אגף המנהלה לבין אזור השחקנים והצוות המקצועי, לרבות כניסות ודרכי גישה נפרדות.
מטרת המהלך היא יצירת אזור סטרילי המבודד את פעילות השחקנים והצוות המקצועי משאר אנשי המועדון ומבקרים מזדמנים.
בנוסף פורסם כי חדרי הכושר והאוכל יורחבו וישודרגו, וכי יתווספו חדרי מנוחה וחדרים ייעודיים לצוות המקצועי ולצוותי האנליזה והדאטה.
באגף המנהלה ימוקמו משרדים למנכ"ל המועדון, לסמנכ"לים, ליועץ המשפטי ולמחלקות האדמיניסטרטיביות.
סיום השיפוצים תוכנן לאוגוסט 2023, לקראת פתיחת עונת 2023/2024.
מתקן חודורוב משתרע על שטח באורך של כ־100 מטרים וברוחב של כ־60 מטרים, וכולל ארבעה וחצי מגרשי אימון.
לצד המגרשים פועלים מבנים וקרוואנים המשמשים את מחלקת הנוער, ובהם חדרי הלבשה לשחקני הנוער, חדרי אורחים ושופטים, מקלחות וחדרי מולטימדיה ולימוד.
לקבוצה הבוגרת עומד חדר הלבשה ייעודי גדול, הכולל חדר מולטימדיה והדרכה, חדר כוח, חדר כושר, מקלחות וג'קוזי המשמש לאמבטיות קרח.
במתחם שוכנים גם משרדי הנהלת המועדון.
באוקטובר 2023, עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל הוכשר אחד ממגרשי המתקן בחודורוב למנחת מסוקים לפינוי פצועים.
מתקן האימונים כפר גלים הוא מתחם האימונים המרכזי של מועדון הכדורגל מכבי חיפה, הממוקם בכפר גלים, השוכן בגבולה הצפוני של מועצה אזורית חוף הכרמל, במבואותיה הדרומיים של העיר חיפה.
המתחם משמש את הקבוצה הבוגרת של המועדון לאימוניה השוטפים, וכן את כלל קבוצות מחלקת הנוער.
היוזמה להקמת המתקן החלה בשנת 1996, במהלך סיור שערכו נשיא המועדון, יעקב שחר, ומנהל המתקנים, ציון ביטון, בשטח פנימיית כפר גלים.
השטח, שהיה באותה עת שדה חיטה, אותר על ידי ביטון כמיקום פוטנציאלי להקמת מתקן קבע למועדון.
תנופת הפיתוח של המתחם הואצה בשנת 2002.
מתחם האימונים כולל שלושה מגרשי כדורגל המשרתים את כלל קבוצות המועדון.
בדצמבר 2025, פורסם כי מתקן האימונים כפר גלים ישופץ בעלות של כ־50 מיליון שקל; כאשר במהלכו, יכלול מגרשים חדשים עם מערכות ניקוז מתקדמות לפתרון בעיית ההצפות, לצד מגרש מוקטן לאימוני לחץ וטריבונות.
מבחינה לוגיסטית ורפואית, המתחם יציע חדרי התאוששות הכוללים אמבטיות קרח, סאונות ומתקני קריותרפיה, לצד חדרי פיזיותרפיה, פיזיולוגיה, חדר כושר, פילאטיס ומטבח.
בנוסף, יוקמו מתחם טלוויזיה משוכלל, חדרי מאמנים והנהלה, ואזורים סטריליים המיועדים לשחקנים ולצוות המקצועי.
מתקן האימונים הבית האדום בבאר שבע הוא מתחם האימונים המרכזי של מועדון הכדורגל הישראלי הפועל באר שבע.
המתחם ממוקם בליבה של קריית הספורט בעיר, בסמוך לאצטדיון טרנר, המתחם משמש את הקבוצה הבוגרת של המועדון לאימוניה השוטפים, וכן את כלל קבוצות מחלקת הנוער,
המתקן נחנך ב־29 בנובמבר 2018 ועד לשיפוצו שימש המבנה את מחלקת הנוער של המועדון, ולאחר שיפוץ נרחב הותאם לשמש את הקבוצה הבוגרת וכן את משרדי הנהלת המועדון.
במסגרת המהלך הועברו גם שלושת מגרשי האימון שבמתחם, אשר שימשו בעבר מועדונים נוספים בעיר, לשימוש בלעדי של הקבוצה הבוגרת.
המבנה נמצא בבעלות עיריית באר שבע, ורוב מימון השיפוץ בוצע באמצעות העירייה.
ב-2020 החליטה עיריית באר שבע כי המתחם ייקרא ע"ש נעים ברזני, אשר שימש בעבר כיו"ר הפועל באר שבע, וזאת כאות הוקרה לברזני ממקימיה ובוניה של העיר באר שבע ועל תרומתו רבת השנים לעיר.
מתקן שעשועים הוא מתקן המצוי ביריד, פארק שעשועים או גן שעשועים המיועד לגרום הנאה.
מתקן שעשועים גורם למבקר חוויות מוחשיות הקשורות בחושים.
לרוב המתקנים משפיעים על חוש שיווי המשקל, חוש הראיה, חוש השמיעה, חוש הריח או חוש המישוש.
ישנו מגוון רחב של מתקני שעשועים, הנבדלים זה מזה בצורתם, בתפקודם ובאופן השימוש בהם.
מגלשה – מתקן בעל משטח חלק ומשופע המאפשר גלישה בישיבה או בשכיבה במורד המסילה.
נדנדה – הנדנדה מורכבת ממושב התלוי על מוט אופקי באמצעות חבלים, שלשלאות או מוטות, המחוברים לצידיו.
היא מאפשרת להתנדנד קדימה ואחורה.
קרוסלה – מתקן מסתובב שנע סביב ציר מרכזי.
הקרוסלה מיועדת לשימוש ילדים בגני משחקים והיא יוצרת חוויית תנועה סיבובית.
מתקני טיפוס – מתקני הטיפוס נועדו לאתגר פיזית הכולל פעילות של שימוש בידיים, ברגליים או בחלקים אחרים של הגוף כדי לנוע כלפי מעלה על חפץ או משטח כלשהו.
מתקני הטיפוס כוללים: סולמות, קירות טיפוס, חבלים ורשתות.
גשרים תלויים – גשרים המחברים בין חלקים שונים של המתקן.
גשרים אלו נועדו לפתח את שיווי המשקל.
ארגז חול - אזור תָחוּם, רחב ונמוך או גומה רדודה, הממולא בחול ומיועד למשחק.
בתי משחק – מבנים קטנים המדמים בית, שניתן להיכנס לתוכם.
קיימים גם מתקני שעשועים רב תכליתיים, המשלבים בין מספר אלמנטים לכדי מתקן אחד שמאפשר מגוון של פעילויות.
מִתְקָף (בלועזית: אִימְפּוּלְס) הוא מושג במכניקה קלאסית המוגדר כמכפלת כוח בפרק הזמן שבו הוא פועל.
בכתיב מתמטי, המתקף מוגדר כאנרגיה הנוצרת בין הגופים לשינוי התנע שלו (לפי משפט מתקף תנע), וככמכפלת המסה במהירות.
לכן כוח חלש הפועל על הגוף לאורך זמן עשוי לגרום לשינוי בתנע כמו כוח חזק הפועל רגעית.
כאשר J מייצג את המתקף, dt מייצג את השינוי בזמן ו-F מייצג את הכוח.
לפי זה קל לראות שכיוון המתקף הוא בכיוון הכוח שפועל על הגוף.
(אפשר גם להשתמש ב וממנו להגיע לחוק שימור התנע).
J מייצג את המתקף שפועל על הגוף
dt היא יחידת זמן אינפיניטסימלית
יחידות המתקף הן ניוטון * שנייה - N*s
אם נסתכל על המתקף של הכוח השקול הפועל על גוף, ונשתמש ב, נקבל כי המתקף שווה לשינוי בתנע של הגוף:
זוהי למעשה צורת כתיבה אינטגרלית ממשית לחוק השני של ניוטון.
כאשר הכוח קבוע בגודלו ובכיוונו, ניתן לבטא את המתקף באופן הבא:
F הוא שקול הכוחות הפועל על הגוף הקבוע בגודלו ובכיוונו
הוא מרווח הזמן שלאורכו פעל הכוח
הוא השינוי בווקטור המהירות הקווית של הגוף
במקרה כזה המתקף הוא וקטור אשר גודלו הוא מכפלת גודל המסה בשינוי במהירות, וכיוונו הוא ככיוון הכוח (או בניסוח שקול: ככיוון השינוי בתנע).
מתקף סגולי הוא המתקף שיוצר מנוע סילון או מנוע רקטי ליחידת מסה של דלק, והוא מידה ליעילות המנוע.
מתקף הוא שינוי בתנע, שהוא מהירות כפול מסה במכניקה קלאסית.
לכן מתקף סגולי גבוה פירושו תוספת מהירות גדולה לכל קילוגרם דלק.
מתקף סגולי נמדד ביחידות מהירות ולכן לעיתים הוא נקרא מהירות נחיר אפקטיבית.
במנועים רקטיים מהירות הפליטה של הגז קרובה לגודל זה.
מתקף סגולי מוגדר לעיתים ליחידת משקל דלק, ובמקרה זה המתקף הסגולי נמדד ביחידות זמן (המעבר בין היחידות דורש הכפלה בתאוצת הכובד – m/s2 9.823).
ככל שאנרגיית חומר הדלק גבוהה יותר כך המתקף הסגולי יגדל.
אין לבלבל את המתקף הסגולי עם נצילות המנוע (כלומר, יעילות צריכת האנרגיה שלו) שהיא גודל שונה אשר אינו קשור למתקף הסגולי.
דלק בעל אנרגיה סגולית רבה יותר אינו מגדיל בהכרח את הנצילות, שאף יכולה לרדת.
מנועים כימיים המשמשים למעבורות חלל (מנועי דלק נוזלי) מספקים מתקף סגולי של כ-450 שניות.
המנוע הכימי בעל המתקף הסגולי הגבוה ביותר – 542 שניות – פעל עם תערובת משולשת של ליתיום, פלואור ומימן, אך נוסה רק במעבדה מפאת בעיותיו הרבות.
המתקף הסגולי של מנועי סילון הוא באופן טיפוסי גבוה מזה של מנועים רקטיים, שכן מסת הדלק לא כוללת את החמצן שמגיע מהאוויר, וחומר הדחף עצמו שהוא גם האוויר.
במקרה זה מהירות הנחיר האפקטיבית שונה מאוד מהמהירות האמיתית.
מנועי יונים משתמשים באנרגיה חיצונית למערכת ההנעה (אנרגיה חשמלית מלוחות סולאריים) להאצת חומר ולכן מספקים מתקף סגולי גבוה ביותר, אך בדחף נמוך מאוד ובריק בלבד, ולכן לא ניתן להשתמש בהם להאצת רכב אל החלל.
מנועים ספקולטיביים המשתמשים בתגובות גרעיניות יכולים לספק מתקף סגולי גבוה מאוד וגם דחף גבוה מאוד, כמו שתוכנן אך לא מומש.
+מתקף סגולי של סוגי מנועים שוניםסוג מנועמתקף סגולי או מהירות נחיר אפקטיבית ביחידות (m/s)מתקף סגולי בשניות (s)אנרגיה לקילוגרם חומר נפלט ביחידות (MJ/kg)מנוע סילוני29,000(מהירות הנחיר בפועל היא בסביבות 300)3,000~0.05מנוע דלק מוצק2,5002503מנוע דלק נוזלי4,4004509.7מנוע יונים29,0003,000430מנוע יונים אלקטרוסטטי (Electrostatic ion thruster)210,00021,40022,500מנוע מגנטופלסמה (VASIMR)290,0003,000 - 12,00043,000
הקשר בין כוח דחף למתקף סגולי :
כאשר היא צריכת מסת דלק ליחידת זמן, ו- היא תאוצת הכובד.
לשם שיגור לחלל של רכב נדרש דלק רב, שעקב מסתו גורם לצריכת דלק רב בהרבה.
מתוך המשוואה הקודמת ניתן לכתוב משוואה דיפרנציאלית הקושרת את מסת הרכב שרוצים לשגר, המתקף הסגולי ומסת הדלק הנדרש.
מתקפת בנזאי (Banzai totsugeki 万歳突撃) היה מושג שטבעו חיילי בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה שתיאר
הסתערות רגלית של חיילי הצבא היפני הקיסרי.
המושג גְיוֹקוּסָאי (玉砕; מילולית: "יהלומים מנותצים") שימש את ההנהגה והתקשורת ביפן בתקופה האימפריה היפנית.
מתקפות אלה נערכו בדרך כלל כמתקפות התאבדות במטרה להימנע מכניעה משפילה, או לשפר את הסיכויים להצלחת מתקפה אל מול אויב בעל עדיפות מספרית.
המושג גְיוֹקוּסָאי (玉砕), שמשמעותו "יהלומים שבורים", משמש ביפנית לשון נקייה לאזכור מתקפת התאבדות או התאבדות בפני תבוסה (גם ספוקו).
המושג מתבסס על ציטוט מכתב סיני קלאסי מן המאה ה-7 שאומר כי "על אדם דגול למות כיהלום מנופץ ולא לחיות כאריח שלם".
המושג קיבל משמעות של מוות מכובד עם מותו של טקמורי סאיגו (1827–1877), והפך לסיסמה לאומית בלשון איצ'יקו גיוקוסאי (一億玉砕; "מאה מיליון יהלומים מנותצים") על ידי הממשלה היפנית בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, כאשר עמדה יפן בפני פלישת בעלות הברית לשטחה.
חיילי בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה נהגו לכנות את גלי המתקפה האנושיים של הצבא היפני הקיסרי "מתקפות בנזאי", מכיוון שבעת המתקפה נהגו החיילים היפנים לצעוק "בנזאי!".
בשפה היפנית משמעות המילה "בנזאי" (万歳) היא "עשרת אלפים שנה", קריאה מקובלת המסמלת אריכות ימים וחגיגיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה הפכה הקריאה "טֶנוֹ הֶייקֵה בנזאי!" (天皇陛下万歳; "עשרת אלפים שנים לקיסר") לקריאת הקרב המושמעת בעת המתקפה, ומשם קלטו חיילי בעלות הברית את המושג.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הסתמך הצבא היפני הקיסרי על טקטיקת המתקפה ההמונית של חיל הרגלים ששימשה במלחמת העולם הראשונה.
רבים מחיילי בעלות הברית היו חמושים בנשק חצי-אוטומטי ואף אוטומטי, שהיה מסוגל לספק קצב אש גדול בהרבה ממה שהיה נהוג במלחמת העולם הראשונה.
באמצעות נשק זה הצליחו החיילים להדוף את מתקפות הבנזאי מבלי שישיגו את מטרתן.
מתקפות בנזאי בהשתתפות חיילים רבים הוכיחו עצמן כלא יעילות ויקרות ביותר מבחינת אבדות.
עם האטת ההתקדמות היפנית ונטיית המלחמה לקראת איזון בין הצדדים, חדלו היפנים להשתמש בשיטה זו.
אך לקראת סוף המלחמה, כאשר תבוסתה של האימפריה היפנית הייתה ברורה, השיבו היפנים את מתקפת הבנזאי לפעולה, כמעשה התרסה, כאשר כניעה או מוות היו האפשרויות היחידות שבנמצא.
מתקפת אגם נארוץ' נערכה בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה בין צבאות האימפריה הרוסית והאימפריה הגרמנית.
המתקפה הסתיימה בתבוסת הצבא הרוסי.
בשנת 1916 כשקרב ורדן היה בעיצומו פנה מפקד הצבא הצרפתי גנרל ז'וזף ז'ופר לצאר ניקולאי השני שהיה המפקד העליון של הצבא הרוסי וביקש ממנו להתחיל במתקפות כדי להוריד את הלחץ הגרמני בוורדן.
הצאר בחר להתחיל במתקפה באזור אגם נארוץ' כי שם עמדו 350,000 חיילים רוסים עם עדיפות מוחלטת בארטילריה מול 75,000 גרמנים.
הכוח העיקרי של הרוסים היה מרוכז בארמייה ה-2 שהמטה שלה היה בבודסלב.
אגם נארוץ' נמצא בצפון-מערב בלארוס והוא הגדול ביותר במדינה זו.
עד 1939 הוא היה האגם הגדול ביותר בפולין.
הרוסים התחילו בהפגזה ארטילריה כבדה שנמשכה יומיים ולאחר מכן הסתערו 350,000 החיילים הרוסים בקבוצות גדולות שהיו מטרה מצוינת למכונות היריה של הגרמנים.
הם הצליחו להתקדם קילומטרים ספורים עד שנאלצו לסגת לקו הקודם בהתקפת נגד של הגרמנים.
ב-30 במרץ המתקפה הסתיימה עם ההוראות לעצור אותה שהתקבלו מהגנרל הרוסי אלכסיי אברט.
לפי הפקודות של אברט, המתקפה נעצרה כי לא הביאה לתוצאות מכריעות וכי תחילת מזג האוויר החם וירידות גשמים בשפע גרמו לרוב האזור להפוך לביצות.
מתקפות כושלות אלה למרות עדיפות ברורה בכוח אדם וארטילריה, לא עזרו להוריד את הלחץ מהצרפתים.
רק למתקפת ברוסילוב המוצלחת ביוני 1916 הייתה השפעה על קרב ורדן.
מתקפת אפס ימים (מאנגלית: Zero-day attack) הוא כינוי לשימוש בפרצת אבטחה שלא הייתה ידועה עד כה, על ידי תוקפים שונים.
המילה "אפס" מתייחסת לכך שמאז פרסומה עברו אפס ימים (כלומר: זהו אותו היום).
לרוב, נהוג בקרב מומחי אבטחה להתריע על פרצה לפני מועד פרסומה בקרב הציבור הרחב, ולאפשר לחברה המתגוננת זמן לחקור ולתקן אותה, ולהפיץ ללקוחותיה טלאי תיקון לפני שתפורסם.
מכיוון שבמתקפת יום-אפס מפורסמת פרצה לא מוכרת לשימוש מיידי, אין לה עדיין תיקון וכמו כן מוצרי אבטחה שונים לא מכירים ולא מזהים אותה.
מתקפות יום-אפס לרוב נסמכות על פגיעות תוכנה לא מוכרת, כלומר, באג או תכנון לקוי של המערכת או הגדרותיה, אשר מאפשר לתוקף לבצע שלב כלשהו בתקיפתו.
לרוב מחלקים פגיעויות אלו לשני סוגים:
פגיעויות אפס ימים פרטיות (Private Zero-day Vulnerabilities) פגיעות תוכנה אשר מוכרת רק לגורם שמצא את אותן הפגיעות, ולגורמים אשר אליהם העביר את המידע.
מכיוון שמדובר באיום אבטחתי חמור, פגיעויות כאלו עשויות להגיע למחירים גבוהים מאוד בשוק השחור של עולם אבטחת המידע.
פגיעויות אלו אינן מהוות לרוב איום רחב, כיוון שאינן מוכרות לרבים.
ואילו במידה וינוצלו באופן רחב, לרוב יתגלו על ידי אנשי אבטחת מידע ויאבדו את מעמדן כ"פרטיות".
עם זאת, התקפות מסוג זה עשויות להוות איום משמעותי עבור קורבנות המתקפה, שכן לרוב קשה מאוד לגלות אותן ולהתגונן מפניהן.
מתקפות אלו עשויות להיות חמורות ומסוכנות, אך לרוב יפגעו במספר מטרות מצומצם באופן יחסי.
פגיעות אפס ימים ציבוריות (Public Zero-day Vulnerabilities) פגיעויות תוכנה אשר פורסמו באופן גלוי באינטרנט.
פגיעויות מסוג זה מהוות סכנה חמורה ורחבה, אך גופים בעלי תוכנית התמגנות יעילה, עשויים להגן על עצמם מהן.
קבוצת האקרים בשם "The Shadow Brokers" פרסמה מספר כלי אקספלויט שנגנבו מה-NSA, ביניהם כלים למתקפת אפס ימים.
באפריל 2017 פרסמה הקבוצה כלים מסוג זה המסוגלים לפרוץ למערכות Microsoft Windows ולמערכות האגודה העולמית לתקשורת פיננסית בין-בנקאית (SWIFT), המסלקה הבינלאומית הראשית של הבנקים בעולם.
הקבוצה הציגה הוכחת יכולת של הכלים שהדליפה באתר הטכנולוגיה "Ars Technica".
הסרט "Zero Days" הוא סרט תיעודי משנת 2016 המתעד לכאורה את מבצע משחקים אולימפיים, מבצע חשאי שניסה לחבל בתוכנית הגרעין האיראנית באמצעות סדרה של מתקפות אפס ימים.
גידול יונים היה ענף כלכלי חשוב בעולם העתיק, בעיקר בתקופות הקלאסיות (הלניסטי-ביזנטי).
ידועים מתקני קולומבריום החל מהתקופה ההלניסטית, רבים מהם נחצבו במערות ברחבי יהודה ופלשת.
החל מן התקופה הרומית החלה בנייה של מתקני שובך לגידול יונים בסמוך לכפרים ושטחים חקלאיים.
אז החל גם הניצול של היונים לא רק לבשר אלא גם לדשן.
השימוש במתקנים לגידול יונים התקיים בארץ ישראל במשך כאלף שנה, מתקופת שלטון בית תלמי (התקופה ההלניסטית) עד התקופה הביזנטית (מהמאה הרביעית לפנה"ס עד המאה השישית לספירה).
שרידים ארכאולוגים ומקורות ספרותיים מעידים כי היא סיפקה במשך מאות שנים בשר למאכל וזבל חקלאי בכמויות גדולות, בצורה אינטנסיבית.
חקלאות זו התקיימה בבתי גידול מלאכותיים והצריכה מיומנות וידע בגידול היונים ועבודה רבה בטיפולן.
הרווח מעיסוק זה היה לעיתים קרובות נאה למדי.
ביונים יש כמה זנים, זן אחד החיות במגדלים ובפסגות בניינים (מפני שהן פחדניות), ועפות לשדות ובחזרה כרצונן.
זן שני של יונים עדינות יותר ולבנות, המסופקות במזון ביתי וחיות סביב הבית.
את שני הזנים האלה מכליאים ונוצר זן שלישי של יונים, בן תערובת, שאותו שיכנו בשובך.
כיום יש זנים שונים, למשל יש זנים שהם גדולים (בעלי מסה גדולה) למטרת בשר.
מתקנים אלה אפשר לחלק לשני חלקים עיקריים לפי תקופת קיומן.
סוג ראשון המתקנים שנמצאים בסביבת מרשה, מתקנים אלה חצובים בסלע הקרטון הרך מתחת לפני הקרקע (סלע הקרטון נמצא מתחת לשכבת סלע נארי, הסלע הנארי קשה לחפירה.
לכן בשטח נמצא פתח צר בסלע הנארי וכשמגיעים לסלע הקרטון חופרים את המתקנים השונים).
השימוש במתקנים אלה מתוארך לסוף המאה הרביעית או תחילת המאה השלישית לפנה"ס.
כאשר מערכות מסתור הפסיקו את השימוש העיקרי של מתקנים אלה.
סוג שני של מתקנים נקרא שובך.
מתקנים אלה בנויים על גבי הקרקע לפעמים חצובים עד מטר בסלע.
בניינים אלה נבנו בסוף התקופה ההלניסטית ונמשך עד התקופה הביזנטית.
מטרת גידול היונים העיקרית היא לשם מאכל (קורבן), שליחת דברי דואר ובתקופות מאוחרות היה השימוש בזבל.
במתקנים מהסוג הראשון "מתקני מרשה", לא נמצא עדות לשימוש בזבל.
יש עוד כמה שימושים שוליים, למשל שימוש ביונים למטרה רפואית.
בספרו של קורנליוס קלסוס "אודות הרפואה" נזכר השימוש ביונים ותורים למטרות רפואיות ונרשם כי מומלץ לצרוך כבד חי של יונה כתרופת נגד למחלת הכבד, ודם יונים ותורים כנגד מחלות עיניים.
גידול היונים שהתחיל בארץ ישראל בתקופה ההלניסטית ונמשך עד התקופה הביזנטית,המשיך וממשיך להתקיים בארצות שכנות עד היום.
למשל במצרים אצל חבורות מסורתיות ממשיכים בגידול יונים עד היום במתקנים מדגם השובך, למטרת בשר ולמטרת השימוש בזבל (לשלשת) שנחשב למקור בסיסי לחקלאים המצריים.
בשל היעדר חומרים מזנים בקרקע.
יש גם מתקנים כאלה בירדן שמשמשים עד היום לגידול יונים למטרת בשר וזבל.
לפי החוקרים מתקני הקולומבריה החצובים שנמצאו בשפלת יהודה, היו בתי גידול ליונים מאמצע המאה השלישית לפנה"ס, עד כיבוש מרשה בשנת 125 לפנה"ס, ושימשו לפולחן, לאספקת בשר וכמקור לזבל חקלאי.
חקירת מערכות המסתור מימי מרד בר-כוכבא בשפלת יהודה תיארה מאות מתקנים כאלה גם בכפרים, בגדלים שונים ובצורות שונות: עגולים, רבועים ובצורת צלב.
ועל דופנותיהם עשרות ולעיתים מאות כוכים.
בתקרות חלק מהם נמצא פתח.
הכניסה לתוכם הייתה באמצעות גרם מדרגות חצוב או באמצעות סולם עשוי עץ.
לידם נמצאו מתקני מזון ומים.
מספר המתקנים האלה ודרך שילובם במתקנים התת-קרקעיים האחרים של מבני היישובים, מבטאים את שכיחות התופעה בחיי היום יום של בני התקופות ההן, בעוד שההתקנה המאוחרת יותר של מערכות מסתור שנחצבו מתוכם ולתוכם מעידה על סוף תקופת השימוש בהם, בשליש הראשון של המאה השנייה לספירה.
במבצרים ובארמונות של החשמונאים ושל הורודוס: במצדה, הרודיון, ביריחו, בקיפרוס הסמוכה ליריחו ובחורבת עלק מצפון מערב לקיסריה, נחשפו מבנים בנויים על פני הקרקע, שלעיתים חלקם התחתון חצוב, ובקירותיהם בנויים כוכים.
גם הם זוהו כמתקני קולומבריום.
סוגם תואר במחקר הארכאולוגי בארץ ישראל המערבית והמזרחית, ונמנו עימם יותר ממאה מתקנים, מרביתם מהתקופה ההלניסטית והרומית הקדומה.
השוני בין שתי קבוצות המתקנים ששימשו בתי גידול ליונים מעיד על שיטות שונות של גידול יונים שהיו נהוגות בארץ ישראל, עד שחרב היישוב בשפלת יהודה.
לאחר מכן גידול היונים היה בשיטת השובכים (מבנים בנויים על גבי הקרקע)..
מבנים תת-קרקעיים מתקני הקולומבריום בשפלת יהודה
למתקני הקולומבריום באזור שפלת יהודה יש מאפיינים קבועים שהם: המתקנים חצובים בסלע קירטון רך מתחת לפני הקרקע (סלע הקירטון נמצא מתחת לשכבה של סלע נארי).
שהוא יותר קשה לחפירה, אבל לא עבה.
כך שעשו פתחים צרים בסלע הנארי עד שהגיעו לקרטון, אז חפרו את כל המתקנים שהיה להם שימושים שונים, בתקופות שונות), צורתם עגולה, רבועה או דמוי צלב.
במתקנים הגדולים ביותר הותירו עמודים ששימשו כתמיכה לתקרה וגם על אלו הותקנו כוכים.
המתקנים נמצאים בהקשר כרונולוגי עם מתקנים תת-קרקעיים אזרחיים אחרים.
הכוכים הם בעלי חזית משולשת, מעוגלת או רבועה.
הם חצובים לגובה ולעומק ממוצע של כ 27 ס"מ.
ברוב המתקנים שורת הכוכים התחתונה חצובה כמטר מעל לרצפה.
לכל המתקנים נחצב פתח עליון בשכבת הסלע הנארי העליונה.
והכניסה אליהם הייתה דרך גרם מדרגות לולייני חצוב או דרך מדרגות שנחצבו לאורך קירות המתקן.
במתקנים רבים אותרו גומחות חצובות שנועדו להגשת מזון ליונים ולעיתים מתקני מים.
במתקנים רבים אחרים אותרו גם חורים שנחצבו בין שורות הכוכים שנועדו לקשירת חבלים מצד לצד.
מאחר שמתקנים אלה נפוצים במרשה וסביבתה, נדבק בהם השם "דגם מרשה", או "מתקני מרשה".
תחילת גידול יונים במתקנים תת-קרקעיים מ "דגם מרשה" הייתה מסוף המאה הרביעית או תחילת המאה השלישית לפנה"ס במרשה עצמה.
ושיאה היה בסוף המאה הראשונה לפנה"ס ביישובי שפלת יהודה.
כיבוש מרשה בשנת 125 לפנה"ס על ידי יוחנן הורקנוס הראשון וחורבנה הסופי בשנת 40 לפנה"ס, מהווה נקודת ציון כרונולוגית לסופה של תקופה.
שאחריה פסק השימוש במתקנים התת-קרקעיים של הפוליס, כולל מתקני גידול היונים.
סדר כרונולוגי זה הוא גם נקודת ציון לקביעת זמנם של השינויים שנעשו באותם מתקנים תת-קרקעיים ביישובי שפלת יהודה הכפריים.
נקודת ציון כרונולוגית נוספת היא זמן התקנת מערכות המסתור לקראת מרד בר כוכבא (132 – 135 לספירה).
חציבת מערכות המסתור ביטלה את השימוש האזרחי במתקנים ה תת-קרקעיים הקדומים.
כולל מתקני הקולומבריה מדגם מרישה.
כלומר לקראת מרד בר כוכבא, בתחילת המאה השנייה לספירה, פסק השימוש במתקני הקולומבריה מדגם מרישה ביישובי שפלת יהודה.
מבנים על פני הקרקע:"מגדל יונים" – "פריסטראון" ו "שובך"
הפריסטאון והשובך הם מתקנים בני שתי קומות בנויות על גבי הקרקע.
או לעיתים קומה עליונה בנויה על פני הקרקע והתחתונה חצובה.
החלק העליון של המתקן בנוי מאבנים מקומיות והגג נבנה מעץ.
בקומה העליונה שולבו לעיתים קנקני חרס עבור קיני היונים.
צורת המתקן היא עגולה בקוטר של ארבעה מטרים לכל היותר, ובגובה של שמונה מטרים לכל היותר.
לעיתים היא רבועה, במידות של 8X8 מ' לכל חלוקה פנימית התומכת בתקרה ומגדילה את מספר הכוכים.
למעט אלה שבמבצרי בית חשמונאי והורודוס, על ארמונותיהם.
תפוצתם הרגילה היא באזורי חקלאות וליד מתקני מלאכה אחרים.
הכוכים הרבועים והמשולשים נבנו מלוחות אבן במידה ממוצעת של 27 – 30 ס"מ לכל כיוון.
שורת הכוכים התחתונה חצובה או בנויה כמטר מעל הרצפה.
לכל המתקנים פתח אל הקומה העליונה וגרם מדרגות עשוי עץ או בנוי, היורד אל הקומה הראשונה.
ליד כמה מתקנים נמצאו שקתות, מתקני מים ומתקני גריסה ופריכה.
המלומד הרומי וארן תיאר מגדל יונים המכונה "פריסטראון" או "פריסטרופיון".
היה זה בניין גדול בעל גג קמור, פתח צר וחלונות בנוסח "פוני", וגם חלונות רחבים עם סבכה כפולה.
החלונות אפשרו חדירת אור אך מנעו חדירת נחשים וטורפים.
הקירות הפנימיים והחיצוניים שסביב לחלונות היו מטויחים בטיח חלק מעורבב באבקת שיש.
למניעת כניסתם של לטאות ועכברים לשובך.
סיד שימש לסיוד הקירות של בית הגידול מבחוץ ומבפנים להרחקת מזיקים.
סביב הקירות נבנו כוכי יונים בשורות רבות ככל האפשר מהרצפה לתקרה כוך לכל זוג יונים.
לכל כוך פתח אחד, ורוחבו מבפנים חייב היה להיות שלוש כפות ידיים לכל כיוון.
מתחת לכל שורת כוכים נקבע קרש ברוחב שתי כפות ששימש אזור הליכה ליונים.
מדי חודש היו חייבים לנקות את הכוכים ולאסוף את הלשלשת, שנחשבה לדשן משובח.
יונה זכתה לטיפול עד שגוזליה היו מוכנים לשיווק.
הפגרים סולקו, והוקצה מקום מבודד ברשת לדוגרות ליציאת אמהות מחוץ לשובך.
את המזון נתנו בשקתות מסביב לקירות, שאותן מילאו בצינורות מבחוץ.
יוסף בן מתתיהו תיאר פריסטראון מול הר הבית ובארמונות הורודוס, שהיה אוהב יונים וגידלן לנוי...
שתי צורות של גידול יונים מלאכותיות: האחת של הזנה חופשית בתוך המבנה ומחוצה לו.
השנייה של פיטום גוזלים בכליאה בתוך מבנה.
פוריותן של היונים גדולה כך שהן מטילות דוגרות ומביאות גוזלים בתוך ארבעים יום, כמעט לאורך כל השנה.
בכל מחזור בוקעים שני אפרוחים.
ולאחר שהם גדלים מחזירים אותם לאמהות לצורך רבייה.
מגדלי יונים נהגו לפטם אפרוחים לשם קבלת מחיר גבוה בעבורם.
ולכן סגרו אותם ברגע שהעלו פלומה, האכילו את האפרוחים ב "בלילה" רטובה שנגרסה דק, פעמיים ביום בחורף, ושלוש פעמים ביום בקיץ.
לאחר שהגוזלים גדלו והעלו נוצות, נהגו לשבור את רגליהם ולהשאיר אותם בקרבת האמהות, שם ניזונו ביתר חופשיות במהלך כל היום.
יונים אלה השמינו מהר ונוצותיהן הלבינו.
מחיר היונים ברומא נע בין 200 ל-1000 ססטרטיוס לזוג גוזלים מפוטמים (50 – 250 דינר רומי שהם 2 – 10 מטבעות זהב).
הרווח ממכירת יונים לבשר ממגדל אחד הגיע עד לכ-50% מההשקעה בבנייתו.
זמן השימוש במתקני השובך ותפוצתם
דגם שובך או פריסטראון עגולים במצדה, יריחו, קיפרוס, חורבת עלק, חורבת אבו חף.
ומתקנים רבועים במצדה, חורבת סבכי, מעגן מיכאל וליד גבעת באר שבע הגלילית.
המתקנים האלה תוארכו לתקופת בית חשמונאי והורדוס (המאה הראשונה לפנה"ס עד המאה הראשונה לספירה).
נתונים כרונולוגיים כאלה נמצאו גם במתקנים דומים שנמצאו ליד חורבות שבהן זוהו שרידים מתקופה זו.
מסך כל הנתונים הכרונולוגיים האלה נמצא כי מתקני "דגם השובך" נבנו בארץ ישראל בסוף התקופה ההלניסטית.
ושיא תפוצתם היה בתקופה הרומית הקדומה.
מתקופה זו ועד לאחר מרד בר כוכבא, הפרנסה מגידול יונים בשפלת יהודה הייתה במתקני "דגם מרשה" ובשאר חלקי ארץ ישראל ב"דגם השובך".
מפרק הזמן שלאחר התקופה הרומית נמצאו רק מתקנים בודדים, ומרביתם מתקני שובך.
למשל בצפון הנגב דגם "השובך" זכה לפריחה מחודשת בתקופה הרומית והגיעה לשיאה בתקופה הביזאנטית.
היונים גודלו במגדלים עגולים ורבועים הבנויים בשטחי חקלאות מחוץ ליישובים..
זבל יונים או לשלשת, אחד הדשנים הטובים, אם לא הטוב ביניהם.
מתפרק בקלות בקרקע והוא מתאים במיוחד לאדמות גיר.
לגידולי שלחין וגידולים חד שנתיים.
לפעמים הזבל נאסף בקומת הקרקע של המתקן מועבר בכמות מדודה אל גומות ההשקיה של עצי פרי או אל גינות ירק.
לעיתים משרים זבל במים ומשקים בהם.
יונה מפיקה כ-10 ק"ג זבל בשנה.
לעיתים אפילו ממחיר היונה עצמה.
במצרים למשל, זבל היונים הוא הדשן האורגני היחיד המצוי בידי החקלאים.
יתרונו של זבל היונים הוא בהיותו מרוכז מאוד ובהתפרקותו המהירה, כך שהוא מגיע לבית השורש של הצמח מיד עם פיזורו ואינו נדרש בכמויות גדולות.
למדריכי החקלאות במצרים קשה היום להכניס לשימוש תחליף מלאכותי לזבל היונים.
שכן השימוש בו הוא מסורת חקלאית מקומית קדומה, שלא השתנתה במהלך ההיסטוריה.
+ הרכב זבל (לשלשת) יונים.
בדיקה שנעשתה על זבל יונים מדרום קרולינה מרכיבים אחוז מההרכב חומצה זרחנית זמינה (Available Phosphoric Acid) 2.12% חומצה זרחנית מסיסה (Soluble Phosphoric Acid) 0.18% סה"כ חומצה זרחנית (Total Phosphoric Acid) 2.3% חנקן (Nitrogen) 3.04% אמוניה (Ammonia) 3.7% אשלג ממיס במים (Potash soluble in water) 1.53%
גידול יונים בתנאים דומים בעת החדשה
במצרים מגדלים יונים בחקלאות הכפרית.
חלקם משולבים בין מבני הכפר.
חלקם בנויים על גגות מבני המגורים.
חלקם בנויים לצד מבני המגורים וחלקם בנויים בחלקות השדה הפרטיות.
מגדלים מסורתיים אלה נבנו מלבני בוץ וקנקני חרס.
צורתם עגולה אליפטית בקוטר של 4 מטרים לכל היותר, וגובהם שישה מטרים לכל היותר.
גגותיהם בצורת חרוט, ולמבנים הגדולים גגות בצורת כיפה.
ולכל מבנה פתח לטיפול ביונים ופתח בקומה העליונה ליציאת יונים וכניסתם.
במזרח ירדן קיימים עשרות מגדלי יונים מודרניים.
הבנויים לצד חוות ובשטחים חקלאיים.
על גגות ובמסעדות לצד כבישים.
הקמת שובך נעשית שם לעיתים במקביל להכשרת שטח חקלאי חדש.
השובך בנוי מאבן ומחומרי בנייה מודרניים אחרים.
צורתו עגולה, ובקירות סודרו נדבכים של קנקני חרס (המיוצרים בבית יוצר מרכזי "בזרקא" במיוחד לצורך זה), זה מעל זה, פתחיהם אל תוך המבנה ובאחוריהם קדח שמכוון אל מחוץ למבנה, כדי לאווררם.
קירות המגדל מטויחים מבחוץ ומבפנים ומסוידים מבחוץ.
הגג כיפתי ומוחזק בעזרת לוח מתכת או עץ.
בחלק העליון של המבנה נקבעו פתחים מצינורות חרס ליציאת היונים וכניסתם, ומוטות עץ נקבעו בקיר החיצוני מתחת לפתחים, לנחיתת היונים בכניסה למגדל.
קוטר המגדלים הוא עד חמישה מטרים, וגובהם עד שישה מטרים, כולל חלק תחתון הבנוי לגובה של עד מטר וחצי.
לעיתים מונח במרכזם סולם עץ או מתכת שיסודותיו נקבעו בקרקע וראשו מחוזק בכיפת המבנה, והמבנה עצמו נבנה סביבו.
הסולם משמש את המטפלים ביונים לעלות אל הקנים הגבוהים במגדל.
בקומת המגדל התחתונה מסודרים עציצים וקופסאות פח לדגירה נוחה של האמהות ולטיפולן בגוזלים עד תעופתם.
הפתח למבנה בקומת הקרקע משמש את המטפלים ביונים יומיום, להזנתן לניקוי המבנה ולהורקת הזבל.
היונים מקבלים במבנה מים וגרעיני שעורה, חיטה, כרשינה ושאריות מהמטבח הביתי.
שכיחות מגדלי יונים בממלכת ירדן בסמוך לחלקות חקלאיות חדשות ממחישה את התועלת של זבל היונים היום ובעת העתיקה לחקלאות, ומסייעת להבנת הסוגיות הכרוכות בהקמת המבנה...
בתעודות מצריות עדות לקיום ענף גידול בתקופה ההלניסטית והרומית.
בקאראניס שבעמק פיום, התגלו בחלקו המזרחי של הכפר חמישה מבנים עשויים לבנים שרופות, שמורים למלוא גובהם.
אשר שימשו אולי כשובכי יונים.
הכוכים מותקנים מכלי חרס פסולים.
שהונחו בשורות זו מעל זו וחוזקו בטיח.
קיר ובו דלת צרה מחלק את המבנה לשני חדרים.
בכל מבנה רק דלת אחת.
מכיוון שהתקרות לא שרדו, לא ניתן ללמוד על הפתחים בתקרה.
באחד המבנים התגלתה כף לגריפה, ששימשה אולי לאיסוף הזבל.
מתקפת ארזורום נערכה במהלך המערכה בקווקז במלחמת העולם הראשונה.
בתאריכים 10 בינואר 1916 – 16 בפברואר 1916 על ידי האימפריה הרוסית נגד האימפריה העות'מאנית באזור מזרח טורקיה בפאתי הרי הקווקז.
המתקפה הסתיימה בניצחון רוסי והם התקדמו כ-150 ק"מ לעומק השטח הטורקי.
ארזורום הייתה מרכז לוגיסטי של ההגנה העות'מאנית באזור.
העיר ממוקמת בכניסה לעמק ומהווה מרכז תחבורתי חשוב.
לאחר סיום מערכת גליפולי הצבא העות'מאני שלחם באזור השתחרר.
הפיקוד העליון תכנן להעביר אותו לאזור הקווקז במטרה להכריע את המערכה.
מפקדי צבא האימפריה העות'מאנית לא האמינו שהרוסים יפתחו במתקפה בחורף ולאור הלקחים של תחילת המלחמה לא תכננו מתקפה לתקופה זו.
בהתאם לכך הם החליטו להעביר חלק מהכוח שהיה מוצב באזור לעיראק וגם את התגבורות מאזור גליפולי שלחו לאזור עיראק במטרה לחזק את הכוח הלוחם נגד הבריטים באזור.
הם תכננו לסיים את המערכה בעיראק לקראת האביב ובהמשך להתחיל במתקפה באזור הקווקז.
רמת החיילים העות'מאנים באזור הקווקז הייתה ירודה ויש הטוענים שרק כמחצית היו חיילים קרביים.
ניקולאי יודניץ' שפיקד על הצבא הרוסי באזור היה מודע למצב ולכן החליט להקדים ולהתחיל את מתקפתו עוד לפני הגעת התגבורות לאויב.
מטרת המתקפה הייתה לכבוש את העיר ארזורום ובהמשך גם עיר נמל טרבזון.
למטרה זו הוא ריכז כוח של כ-180 אלף חיילים ו-375 תותחים.
הכוח התכונן ללחימת חורף באזור הררי, קיבל אספקת בגדים חמים ונערכו אימונים.
כשלב ראשון של המתקפה היה צורך לפרוץ את קו ההגנה של העות'מאנים באזור קפריקיי ומבצר גאסאן-קאלה.
זאת לאחר כישלון ניסיון רוסי קודם לפרוץ את קו ההגנה הזה.
הפעם הרוסים תכננו לתקוף באמצעות 2 אוגדות שיעקפו את האזור מצפון ויתקפו את קו ההגנה מהעורף.
אוגדה נוספת תקפה את קו ההגנה בקפריקיי מלפנים.
לאחר הפגזה ארטילרית קשה, הרוסים החלו במתקפה בבוקר 7 בינואר.
העות'מאנים שלחו תגבורות לאזור הקרב אך העברת תגבורות הייתה איטית ורוסים המשיכו בהתקדמות.
ב-12 בינואר אוגדות רוסיות החלו בביצוע איגוף.
לאחר יומיים של קרבות הם הצליחו להתקדם מספיק כדי לסכן את הקו ההגנה הראשי בכיתור.
למרות המצב הטורקים עמדו במתקפה ולא הייתה הכרעה.
במטרה לעמוד במתקפה, מפקד העות'מאני באזור אבדילקרים פאשה החל בהעברת כוחות מאגף הדרומי של ההגנה לאגף הצפוני המותקף.
ניקולאי יודניץ' גילה את המהלך והחל מתקפה גם באגף הדרומי.
תוך זמן קצר קו ההגנה נפרץ והעות'מאנים החלו בנסיגה לא מאורגנת מערבה.
הרוסים לא רק פרצו את קו ההגנה בקפריקיי אלא גם הצליחו לכבוש את מבצר גאסאן-קאלה והצבא העות'מאני נסוג לאזור מבצר ארזורום.
ניקולאי יודניץ' החל בהכנות לכיבוש ארזורום.
תחילה החלו טיסות מודיעין של חיל האוויר במטרה ללמוד את קו ההגנה העות'מאני.
לאחר מספר שבועות של הכנות באזור רוכזו כ-60 אלף חיילים המוכנים לקרב.
במקביל הצי הרוסי הצליח להטביע מעל ל-100 אוניות עות'אמניות בים השחור שהיו מביאות אספקה לנמל טרבזון.
אספקה זו בסופו של דבר הייתה מיועדת לצבא הלוחם באזור ארזורום.
ב-11 בפברואר 1916 החלה הפגזת תותחים ולקראת חצות רוסים החלו להתקדם.
הם ניצלו היטב את החשכה, הצליחו להגיע קרוב מאוד לעמדות ההגנה והחלו בקרבות מטווח קצר.
לאחר מספר ימים של קרבות, העות'מאנים נטשו במהירות את המוצבים סביב העיר תוך שהם לוקחים אתם את כל כוחותיהם ותותחיהם הקלים.
בבוקר 16 בפברואר הצבא הרוסי נכנס לעיר עצמה ללא קרב.
הצבא העות'מאני נסוג כ-8 ק"מ מהעיר והחל להתבצר בקו ההגנה החדש.
הצבא הרוסי התקדם כ-150 ק"מ, הארמייה ה-3 של העות'מאנים איבדה מעל למחצית מכוחה ולמעשה הפסיקה להתקיים כיחידה לוחמת.
באפריל 1916 כבשו הרוסים את עיר הנמל טרבזון וביולי את ארזינדג'ן.
הצבא הרוסי כבש כמעט את כל האזור של ארמניה המערבית שאוכלס ברובו על ידי אוכלוסייה ארמנית.
לעות'מאנים הניצחון הרוסי היה צורם ביותר.
מפקד הכוחות באזור אבדילקרים פאשה הועבר מתפקידו.
הממשל לא היה יכול לנצל הצלחות במערכת גליפולי בדעת הקהל.
נעשו מאמצים רבים לשלוח תגבורות לאזור במטרה לעצור התקדמות רוסית לתוך עומק השטח העות'מאני.
מתקפת אגם בלטון (כך במחקר באנגלית, בעברית וברוב השפות.
בגרמנית נקרא "מבצע אביב מתעורר" - Operation Frühlingserwachen, ברוסית: "מבצע המגננה של בלטון" - Балатонская оборонительная операция) הייתה המתקפה הגדולה האחרונה שערכו צבאות מדינות הציר בשלבי הסיום של מלחמת העולם השנייה.
המתקפה נערכה בין 6 ל-16 במרץ 1945 במסגרת המערכה הצבאית בחזית המזרחית, סמוך לאגם בלטון במערב הונגריה.
יעדיה העיקריים היו למנוע את אובדן שדה הנפט האחרון שנותר בידי הגרמנים (ליד נג'קניז'ה (Nagykanizsa), מדרום לבלטון), להחזיר לידי הוורמאכט את היוזמה האסטרטגית בחלק הדרומי של החזית המזרחית ולכבוש מחדש את בודפשט, בירת הונגריה.
ההתקפה נתקלה במערך הגנתי סובייטי עמוק, ולא הצליחה להשיג התקדמות משמעותית.
הכוחות התוקפים נסוגו תוך זמן קצר לעמדות המוצא שלהם, לאחר שהצבא האדום עבר למתקפת נגד רחבת היקף ואיים לכתר אותם.
במהלך המתקפה הכושלת, ומתקפת הנגד הסובייטית שבאה בעקבותיה, ספגו כוחות השריון הגרמניים אבדות ניכרות, ואיבדו את רוב כלי הרכב המשוריינים שלהם.
שחיקת הכוחות הניידים הגרמניים הקלה על הצבא הסובייטי להשלים את כיבוש הונגריה ולחדור לשטח אוסטריה, ופתחה בפניו את הדרך לכיבוש וינה, שנפלה לידיו פחות מחודש לאחר תום המתקפה הגרמנית.
בסוף אוקטובר 1944 פתח הצבא האדום במתקפת בודפשט במערב הונגריה במטרה לכבוש את בודפשט, בירת הונגריה.
עד לסוף השנה חצו הכוחות הסובייטיים, שכללו את החזית האוקראינית השנייה ואת החזית האוקראינית השלישית, את נהר הדנובה, השתלטו על שטחים נרחבים בגדה המערבית של הנהר, והשלימו את כיתור בודפשט.
בתוך העיר הנצורה נלכדו כ-80 אלף חיילים גרמניים והונגריים.
הצבא האדום הקים שתי טבעות כיתור סביב בודפשט - טבעת כיתור פנימית למניעת פריצה החוצה של כוחות הציר המכותרים בעיר, וטבעת כיתור חיצונית למנוע ניסיונות של קבוצת ארמיות דרום לחבור לכוחות הנצורים - ופתח במתקפה על העיר עצמה.
הכוחות הנצורים בבודפשט ניהלו קרב מגננה עיקש בתוך רחובות העיר, והסבו אבדות כבדות לכוחות הסובייטיים התוקפים.
במהלך ינואר 1945 ביצעה הארמייה הגרמנית השישית, שתוגברה על ידי כוחות עתודה משוריינים חזקים, מספר ניסיונות לפרוץ את טבעת הכיתור סביב בודפשט, ולשחרר את העיר מהמצור הסובייטי.
מאמצי החילוץ הגרמניים זכו להצלחה ראשונית נאה, וריתקו כוחות סובייטיים גדולים, אולם נבלמו לבסוף על ידי כוחות עתודה סובייטיים במרחק קצר מהעיר, ולא הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית.
מצד שני, התקפות הנגד הגרמניות מנעו מהצבא הסובייטי להרחיב את השטחים שבשליטתו בגדה המערבית של הדנובה, ולהמשיך בהתקדמותו מערבה.
לאחר כחודשיים של לחימה קשה, כוחות הציר בתוך בודפשט, שנדחקו בהדרגה לכיס מצומצם בשטחו ברובע בודה, וסבלו ממחסור חמור במזון ובאספקה, ביצעו ניסיון נואש לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית בליל 12/11 בפברואר.
אולם ניסיון הפריצה החוצה נכשל, וכמעט כל כוחות הציר שנלכדו בעיר הושמדו או נפלו בשבי.
ב-13 בחודש השלים הצבא האדום את כיבוש בודפשט, והפיקוד הסובייטי החל בהכנות להמשך המתקפה מערבה לכיוון אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
בצד הגרמני, אדולף היטלר, שלא היה מוכן להשלים עם נפילת בודפשט, דרש מהפיקוד הגרמני העליון לפתוח בהכנות למתקפת נגד גדולה במערב הונגריה, שתהדוף את הסובייטים חזרה לקו נהר הדנובה, ותכבוש מחדש את בודפשט.
היעדים של המתקפה הגרמנית המתוכננת בהונגריה היו שאפתניים מאוד, בדומה ליעדים של מתקפת הארדנים בחזית המערבית, שלושה חודשים קודם לכן.
המתקפה נועדה ליצור מפנה במצב האסטרטגי בחלק הדרומי של החזית המזרחית, לפצל ולהשמיד את כוחות החזית האוקראינית השלישית בגדה המערבית של נהר הדנובה, לייצב קו הגנה חדש על הנהר ולכבוש מחדש את בודפשט, בירת הונגריה.
המודיעין הגרמני זיהה שהכוחות המשוריינים העיקריים של הצבא הסובייטי בהונגריה - ארמיית הטנקים השישית והקבוצה הניידת פלייב - מרוכזים מצפון-מערב לבודפשט, ולכן הפיקוד הגרמני החליט להנחית את מתקפת הנגד שלו בגזרה שמדרום לבודפשט, בה החזיקה החזית האוקראינית השלישית.
במקביל נועדה ארמיית הפאנצר השנייה (שכללה בפועל רק דיוויזיית פאנצרגרנדיר אחת) לתקוף מדרום לקצה המערבי של אגם בלטון לכיוון קאפושוואר, במטרה לרתק את הארמייה ה-57 הסובייטית, שהגנה על גזרה זו, ולהתקדם אף היא לכיוון הדנובה.
על הארמייה ההונגרית השלישית הוטל לאבטח את האגף השמאלי (הצפוני) של הארמייה השישית וארמיית הפאנצר השישית מפני מתקפת נגד של החזית האוקראינית השנייה מאזור בודפשט.
לאחר ההגעה לנהר הדנובה, נועד הכוח התוקף העיקרי לנוע דרומה לאורך תעלת שיו (Sió; תעלת בלטון-דנובה) ולחבור עם קורפוס מתוגבר מקבוצת ארמיות E, שנועד לחצות את נהר דראווה ולנוע צפונה לכיוון מוהאץ' ופץ', במטרה לכתר ולהשמיד את הארמיות ה-26 וה-57 של הצבא האדום, ואת הארמייה הבולגרית הראשונה.
בשלב השני של המתקפה, לאחר השלמת חיסול הכוח הסובייטי המכותר, נועדו הכוחות הגרמניים לנוע צפונה במקביל לדנובה, ולכבוש מחדש את בודפשט מידי הצבא האדום.
הפיקוד הסובייטי העליון תכנן אף הוא מתקפה גדולה במערב הונגריה.
ב-17 בפברואר 1945 קיבלו החזית האוקראינית השנייה והשלישית הנחיה מהסטבקה להתחיל בהכנות לקראת מתקפה, שקיבלה את השם מתקפת ברטיסלאבה-וינה.
במסגרת המתקפה המתוכננת נועדו שתי החזיתות להשלים את כיבוש מערב הונגריה ולאחר מכן להמשיך בהתקדמות לכיוון צ'כוסלובקיה ואוסטריה, במגמה לשחרר את סלובקיה ולכבוש את וינה, בירת אוסטריה.
המתקפה החדשה נועדה להיפתח ב-15 במרץ.
הכוחות שריכז הפיקוד הגרמני לקראת מתקפת הנגד בהונגריה (כולל כוחות עתודה, שחלקם לא השתתפו במתקפה) מנו 31 דיוויזיות גרמניות והונגריות, כולל 11 דיוויזיות פאנצר (אחת מהן הונגרית), 3 גדודי פאנצר כבדים, 2 דיוויזיות פאנצרגרנדיר, ו-4 דיוויזיות פרשים.
כוחות אלו כללו סך הכל 431 אלף חיילים, 812 טנקים ותותחי סער מבצעיים, ו-266 כלי רק"מ נוספים, שנמצאו בתיקונים לטווח קצר ובינוני, 5,600 תותחים ומרגמות וכ-850 מטוסים מצי האוויר הרביעי.
אולם המצבה של מרבית היחידות, שנועדו להשתתף במתקפה, הייתה הרבה מתחת לתקן.
כל דיוויזיות הפאנצר של קבוצת ארמיות באלק, השתתפו במאמצי קבוצת ארמיות דרום לשבור את המצור הסובייטי סביב בודפשט בינואר 1945 (מבצע קונרד I, קונרד II וקונרד III) וספגו במהלכם אבדות כבדות בכוח אדם ובציוד כבד.
דיוויזיית הפאנצר ה-13 ודיוויזיית הפאנצרגרנדיר "פלדהרנהאלה", נלכדו בתוך טבעת המצור הסובייטית, והושמדו כמעט לחלוטין.
שתי הדיוויזיות הוקמו מחדש בפברואר 1945 במסגרת קורפוס הפאנצר פלדהרנהאלה, ולפי מספר מקורות גרמניים נטלו חלק במתקפת אגם בלטון.
ארבע דיוויזיות הפאנצר אס אס (ה-1, ה-2, ה-9 וה-12), שהשתייכו לארמיית הפאנצר השישית, ספגו אבדות כבדות במהלך המתקפה הגרמנית הכושלת בארדנים, ולא הספיקו להשלים את אבדותיהן לפני שהועברו להונגריה.
בנוסף, קורפוס הפאנצר אס אס הראשון של ארמיית הפאנצר השישית, השתתף במבצע לחיסול ראש הגשר הסובייטי ממערב לנהר גראן (Hron, כיום בדרום סלובקיה) (מבצע רוח דרומית) במחצית השנייה של חודש פברואר, וספג במהלכו אבדות ניכרות בכוח אדם ובציוד.
אף על פי שהפיקוד הגרמני העניק קדימות לתגבור כוחותיו בהונגריה, הוא לא היה מסוגל להשלים את האבדות של היחידות הנ"ל, לפני פתיחת מתקפת אגם בלטון, ובדרך כלל התחלופות כללו חיילים באיכות ירודה, חסרי כל ניסיון קרבי.
החזית האוקראינית השלישית בפיקוד פיודור טולבוחין, שהגנה על הגזרה שהותקפה, כללה 53 דיוויזיות רגלים (כולל 7 דיוויזיות בולגריות), 2 קורפוסי טנקים, 2 קורפוסים ממוכנים וקורפוס פרשים.
כוחות החזית כללו 407 אלף חיילים, כ-400 טנקים ותותחים מתנייעים, 6,800 תותחים, תותחי נ"ט ומרגמות, ו-965 מטוסים (מארמיית האוויר ה-17).
אולם חלק מיחידות החזית, כולל ארמיית המשמר התשיעית וקורפוס המשמר הממוכן ה-2, הוחזקו בעתודה בגדה המזרחית של הדנובה, והפיקוד הסובייטי העליון (הסטבקה) לא אישר לפיקוד החזית להשתמש בהם במסגרת מבצע המגננה שניהלו כוחות החזית.