tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהתאם לתוכנית המערכה של הצבא האדום, כוחות החזית המערבית קיבלו פקודה להתארגן לביצוע מתקפת נגד מיידית לכיוון לובלין וסובאלק.
ב-23 ביוני הגיעו למטה החזית בוריס שפושניקוב, גריגורי קוליק וקלימנט וורושילוב, אך ביקור נציגי הפיקוד העליון של הצבא האדום לא סייע לדמיטרי פאבלוב לייצב את חזיתו המתפוררת.
לאחר מתן הנחיות כלליות, שעיקרם "לתקוף ולא לסגת", חזרה המשלחת למוסקבה.
כל ניסיונות הצבא האדום לבצע מתקפות נגד על הכוחות הגרמנים המתקדמים נכשלו במחיר אבדות כבדות.
במתקפת נגד באזור הורדנה הופעלו למעלה מ-1000 טנקים, אך העליונות המוחלטת של הגרמנים באוויר, הפצצות בלתי פוסקות על אזורי העורף הסובייטי, וניהול כושל של הקרב גרמו לכישלון מתקפת הנגד הסובייטית.
יתרה מכך, נוצרה סכנה ממשית לכיתור כוחות סובייטיים גדולים באזור ביאליסטוק.
מרחב ביאליסטוק היה בצורת בקבוק, ונשען על ציר תנועה יחיד, כביש ביאליסטוק-סלונים.
בתוך מרחב זה נמצא הכוח העיקרי של הארמייה ה-10 הסובייטית.
כבר ב-25 ביוני היו כוחות החלוץ הגרמניים קרובים להשלמת כיתור ריכוז הכוחות הסובייטיים באזור ביאליסטוק.
ב-27 ביוני נטשו כוחות הצבא האדום את ביאליסטוק, והחלו לסגת מזרחה, אך הנסיגה החלה מאוחר מדי.
ב-1 ביולי נפגשה הארמייה הגרמנית ה-4 עם יחידות מהארמייה ה-9 והשלימה את כיתור הכוחות הסובייטיים במרחב ביאליסטוק.
למרות התקדמות המהירה של הכוחות הגרמניים העיקריים מערבה, המערכה סביב מבצר ברסט ליטובסק, שנותר הרחק בעורף, נמשכה עד ל-29 ביוני, תוך עמידת גבורה של חיל המצב הסובייטי.
הכוחות הניידים הגרמניים התקדמו מזרחה כמעט ללא הפרעה.
ב-25 ביוני הם הגיעו לפרברי מינסק.
ב-27 ביוני יחידות השריון הגרמניות עקפו את העיר וניתקו את הכביש המהיר מינסק-מוסקבה.
ב-27 ביוני הועבר הפיקוד על כוחות הצבא האדום, שכותרו במרחב מינסק, לידי מפקד הארמייה ה-13 פיוטר פילטוב.
עד 8 ביולי הצליחו הגרמנים להכניע את כיסי ההתנגדות האחרונים של כוחות הצבא האדום, שכותרו באזורי ביאליסטוק ומינסק, ומאות אלפי חיילים סובייטיים נפלו בשבי.
התבוסה בקרב ביאליסטוק-מינסק הייתה מכה קשה לכוחות הצבא האדום ולהנהגת ברית המועצות.
הגרמנים טענו, שבמהלך הקרב הם שבו כ-324 אלף חיילים סובייטים, ולקחו שלל או השמידו 3222 טנקים ו-1809 תותחים של הצבא האדום.
פיקוד הצבא האדום וההנהגה הסובייטית נדהמו ממהירות ההתקדמות הגרמנית בחזית המרכזית, ומנפילת בלארוס לידי הנאצים, ובהתאם להנחיית סטלין הרדיו הסובייטי לא דיווח על נפילת מינסק לידי הגרמנים, כדי לא לפגוע במורל הציבור, ולהסתיר את ממדי התבוסה הסובייטית.
סטלין זעם על תבוסת החזית המערבית וגורלם של רוב הקצינים הבכירים של החזית היה מר:
דמיטרי פבלוב נעצר ב-30 ביוני והוצא להורג ב-22 ביולי.
ולדימיר קלימובסקיך, ראש המטה של החזית הוצא להורג
אנדריי גריגורייב, מפקד יחידות הקשר של החזית הוצא להורג
ניקולאי קליץ', מפקד הארטילריה של החזית הוצא להורג
סרגיי צ'רניך, מפקד כוחות האוויר שסייעו לחזית (שמונה לתפקיד לאחר התאבדות המפקד הקודם) הוצא להורג
אלכסנדר קורובקוב, מפקד ארמייה ה-4 הוצא להורג
ולדימיר קוזנצוב, מפקד ארמייה ה-3 הצליח בסוף יולי 1941 לחלץ חלק מכוחותיו מטבעת הכיתור הגרמנית.
הוא הועבר לתפקיד אחר, ובתום המלחמה זכה להשתתף בקרב ברלין.
קונסטנטין גולובב, מפקד ארמייה ה-10 הצליח בסוף יולי 1941 לחלץ חלק מכוחותיו מאזור המכותר, והועבר לתפקיד אחר.
פיוטר פילאטוב, מפקד הארמייה ה-13, נפצע אנושות בהפצצה אווירית ב-8 ביולי ומת מפצעיו תוך מספר ימים.
רק לאחר מותו של סטלין ב-1953 זוכו מפקדי החזית, שהוצאו להורג, מכל אשמה ושמם טוהר.
קרב בית הדואר הפולני בדנציג היה קרב שנערך ב-1 בספטמבר 1939, היום הראשון של מלחמת העולם השנייה, בעיר החופשית דנציג בין עובדי ומגיני בית הדואר הפולני לבין כוחות גדולים של הוורמאכט ואס אס מקומיים.
הקרב הסתיים כעבור 15 שעות.
המגינים הפולנים שנכנעו, הועמדו לדין והוצאו להורג.
על פי הסכם ורסאי הוכרז על הקמת העיר החופשית דנציג שבה יותר מ-90% היו גרמנים לפי מוצאם וכמעט כל השאר היו ממוצא פולני.
העיר וסביבתה היו בפיקוח חבר הלאומים.
פולין ייצגה את העיר מבחינת יחסי חוץ והייתה באיחוד מכס איתה ושלטה על מסילת הרכבת לעיר.
לפולין היו שני שטחים אקס-טריטוריאליים בשטח דנציג:
מתחם בית הדואר הפולני - שנפתח ב-1925 וטיפל רק בדברי דואר לאוכלוסייה הפולנית
אתר חצי האי וסטרפלאטה בצד המזרחי של הנמל.
ההתקפות הראשונות במלחמת העולם השנייה כוונו נגד שני אתרים אלה.
כאשר החריף המתח בין פולין לגרמניה החליט המטכ"ל הפולני להגן על בית הדואר.
באפריל 1939 הם שלחו למקום קצין מילואים בשם קונראד גודרסקי והטיל עליו לארגן את הגנת בית הדואר.
גודרסקי החל לאמן את האנשים ולבצר את המקום.
לפולנים היו רובים, שלושה מקלעים ורימוני יד.
ערב ההתקפה מנו הפולנים 56 איש.
מלבד הקצין גודרסקי כולם היו אזרחים: 42 עובדי הדואר, 10 עובדים נוספים מגדיניה ובידגושץ' ומנהל הדואר, אשתו ובתו בת ה-11. משימתם הייתה להחזיק מעמד 6 שעות עד לבוא התגבורת.
מולם עמד כוח גרמני של למעלה מ-200 לוחמים של אס.אס, אס.אה, חיילים, שוטרים ומתנדבים מקומיים, מצוידים בשלושה משוריינים כבדים, תותחים ולהביורים.
ב-1 בספטמבר 1939 בשעה 04.00 ניתקו הגרמנים את אספקת החשמל לבניין.
בשעה 04:45 כשנשמעו קולות ההפגזה על הוסטרפלאטה, החלה סימולטנית ההתקפה על בית הדואר.
המגינים הפולנים החמושים בנשק קל הצליחו להדוף את הגרמנים.
בשעה 11:00 חידשו הגרמנים את ההתקפה בחסות הפגזה של תותחי 75 מ"מ ולהביורים.
גם התקפה זו נהדפה אבל המפקד הפולני גודרסקי נהרג.
בשעה 15:00 הכריזו הגרמנים על שעתיים הפסקת אש ודרשו מהפולנים להיכנע.
משלא נענו חידשו את ההתקפה.
בסיוע תותחי 105 מ"מ ופיצוץ מטען של 600 ק"ג הם הצליחו להבקיע חור גדול בקיר המבנה ולחדור בשעה 18:00 עם להביורים.
חמישה פולנים נשרפו במקום, מנהל הדואר ועוזרו שיצאו עם דגל לבן, נורו.
שישה הצליחו להימלט מתוכם נתפסו שניים.
16 נשלחו לבית חולים סובלים מכוויות קשות מתוכם מתו שישה, בתוכם בתו בת ה-11 של מנהל הדואר.
לגרמנים היו 10 הרוגים והם איבדו משוריין אחד.
השבויים הפולנים הוצעדו למרתפי הגסטפו בגדנסק שם עברו מסכת השפלות ועינויים והועמדו לדין.
הגרמנים סירבו להכיר בהם כשבויי מלחמה, מנעו מהם ייצוג משפטי ושפטו אותם כלוחמים בלתי חוקיים פורעי חוק, והם נידונו למוות.
הרמטכ"ל הגרמני ולטר פון בראוכיטש סירב לחתום על בקשת חנינה והם הוצאו להורג ביריה ב-5 באוקטובר 1939.
הפולנים מחשיבים קרב זה כהקרבה הרואית כמו סיפור של קרב דוד וגלית.
קבוצה קטנה של אזרחים הצליחה להחזיק מעמד נגד כוח גרמני גדול בהרבה, מיומן ומצויד היטב.
עם העברת העיר לשלטון פולני לאחר מלחמת העולם השנייה, שינה השלטון החדש את שם הכיכר שלפני הדואר מ"כיכר האווליוס" ל"כיכר מגני הדואר הפולני".
הבניין עצמו נפגע קשות בקרב, שוקם ונבנה כמעט מחדש בשנים 1949–1951. הבניין הנוכחי ממשיך לשמש כבית דואר ובתוכו מוזיאון קטן על הקרב.
בכניסה לבניין חקוק בפולנית הסבר על הקרב.
ב-1979, במלאת ארבעים שנה לקרב, הוסר הלוט מעל אנדרטה גדולה מפלדת אל-חלד בחזית בניין הדואר.
תיאור הקרב מופיע בספר תוף הפח של הסופר הגרמני גינתר גראס.
קרב ביבראקטה היה קרב גדול בין קואליציית השבטים ההלווטית לצבא הרומי בראשותו של יוליוס קיסר שהתרחש בשנת 58 לפנה"ס במהלך מלחמת גאליה.
היה זה הקרב הסדור הגדול הראשון שניהל יוליוס קיסר בעת כיבושה של גאליה.
יוליוס קיסר השתמש בבקשות הגאלים לעזרה מפני ההגירה ההלווטית כדי להרחיב את תחום ההשפעה הרומית בגאליה ועל ידי כך לזכות בעילה החוקית שהיה זקוק לה כדי להתחיל בכיבושה של גאליה.
הוא הציג עצמו כמגן הגאלים מפני פולשים שונים ומכונן הסדר באזור זה.
בפועל לא רק שלא הגן על הגאלים, אלא שיעבד אותם וכבש את ארצותיהם.
הקרב היה שיאו של עימות בין שבט ההלווטים ובעלי בריתם שביקשו להגר לגאליה ויוליוס קיסר שביקש למנוע זאת מהם.
ההלווטים חשו לא בטוחים במולדתם שלא הצליחה לכלכל את אוכלוסייתם הגדולה וחשו בלחץ השבטים הגרמאנים שביקשו להתיישב במקום.
הפתרון שבחרו היה הגירה מערבה לעבר גאליה, שנראתה להם מטרה קלה יותר מאשר התמודדות עם השבטים הגרמאנים.
תבוסת ההלווטים בקרב הייתה מוחצת.
מרביתם נהרגו או נפוצו לכל עבר ורק בערך שליש חזרו למולדתם לאחר התבוסה.
רק שבט הבויים (Boii) הקטן הורשה להתיישב בגאליה.
הסיבה המידית לקרב, כמו גם למלחמת גאליה כולה, היא הגירת ההלווטים מאזור השפלה השווייצרית לגאליה.
הכנות ההגירה ההלווטיות היו ידועות עוד בשנת 60 לפנה"ס.
השבטים הגאלים, ובמיוחד האיידואים, חששו מהגירתו של שבט חזק זה שהיה עשוי לפגוע במאזן הכוחות בתוך גאליה פנו לרומא בבקשת סיוע.
כשההגירה החלה הלכה למעשה, היה יוליוס קיסר נציב בגאליה קיסאלפינה ואיליריקום.
קיסר שחיפש לעצמו הזדמנות לזכות בתהילה על ידי יציאה למלחמה מיהר לנצל את ההזדמנות.
הפגישה הראשונה בין ההלווטים לרומאים הייתה על גדות נהר הרון בסמוך לאגם ז'נבה.
כאן ניצב לגיון בודד, הלגיון העשירי אקווסטריס שהיה ערוך על הגדה המערבית של הנהר.
ההלווטים ביקשו לחצות את הנהר, אך קיסר התנגד וביצר את הגדה שלו.
הגאלים נואשו והחליטו לעקוף את עמדות הצבא הרומי ופנו צפונה לעבר הרי היורה.
קיסר הותיר את הלגיון לשמור על המעבר ויצא בבהילות ללב גאליה קיסאלפינה לגייס את יתרת כוחותיו, עליהם הוסיף שני לגיונות ויצא בבהילות בעקבות הגאלים.
קיסר הצליח להדביק את הגאלים ליד נהר אראר (סון המודרנית).
מרבית הגאלים חצו כבר את הנהר, אך שבט הטיגורונים עדיין שהה בגדה שאליה הגיעו הרומאים.
בקרב קצר שהתפתח במקום הצליח קיסר להביס את הגאלים, שלא היו מוכנים לעימות עם הצבא הרומי.
בני השבט שלא נהרגו בקרב נפוצו לכל עבר וקיסר המשיך במרדפו אחרי ההלווטים ובני בריתם.
הוא הדביק אותם לבסוס ליד ביבראקטה, העיר המרכזית של שבט האיידואים וקרב גדול התפתח במקום.
לחימושו השתמש הלגיונר בחרב גלדיוס שאורכה כ-50-65 ס"מ ונועדה בעיקר לדקירה, בפגיון כבד ובכידון הטלה כבד פילום.
פיקודו של הצבא הרומאי והטקטיקה
המפקד העליון של הצבא הרומאי בקרב היה גאיוס יוליוס קיסר.
הקרב התחיל בדרך כלל במטח כידוני פילום, מטווח קצר מאוד - 30 עד 15 מטרים, ולאחר מכן הסתערות מיידית תוך כדי צעקת קרב, בלי לתת לאויב שהות להתאושש.
הגאלים לא הותירו עדות כתובה, לכן קשה לשחזר את ממדי הצבא הגאלי שלקח חלק בקרב.
יוליוס קיסר טוען בספרו מלחמת גאליה שההלווטים ערכו מפקד וכתבו את התוצאות באותיות יווניות והמפקד מנה כביכול 368,000 מהגרים, מהם כ-92,000 לוחמים.
בהיעדר נתון אחר, משתמשים בדרך כלל בנתון זה.
בקרבת שדה הקרב נכחו לא רק הלוחמים הגאלים, אלא גם נשים, זקנים וילדים.
הנשים לקחו לעיתים חלק בלחימה, אך מרביתן נותרו במחנה.
קיסר מוסר שקבוצות אלה לקחו חלק בהגירה ההלווטית:
הלווטים עצמם שהיו מחולקים ל-4 שבטי משנה ועוד 4 שבטים נוספים
ערב הקרב החליט קיסר לפצל את צבאו ולמען החשאיות התקרב אליו בלילה.
הוא שלח את סגנו, הלגאטוס טיטוס לאביינוס עם שני לגיונות לכבוש עמדה בראש גבעה הסמוכה למחנה ההלווטי.
יוליוס קיסר יצא עם 4 לגיונות נוספים לכיוון המחנה ההלווטי עצמו.
תוכניתו הייתה לתקוף את המחנה ההלווטי עם ארבעת הלגיונות שתחת פיקודו הישיר וברגע הקריטי להורות ללאביינוס לתקוף מעמדתו העדיפה.
עם עלות השחר דיווח סיור רכוב שסרק את השטח לפני שדרת צבאו של קיסר שהגבעה המדוברת תפוסה על ידי הלווטים ולא על ידי לאביינוס כמתוכנן.
בגלל השעה המאוחרת לא ניתן היה לאמת את הדיווח וקיסר המתין עד אור הבוקר כדי לגלות לשלוח סיור נוסף ולברר באופן ודאי את זהות הכוח הניצב בראש הגבעה.
הסיור נשלח עם שחר וגילה שהגבעה תפוסה על ידי אנשיו של לאביינוס ולא על ידי ההלווטים כפי שדיווח הסיור הקודם יום לפני כן.
היות שגורם ההפתעה אבד, החליט קיסר לסוב על עקבותיו ולחזור לביבראקטה ולחדש את מלאי האספקה.
הדבר נודע להלווטים ואלה החליטו לתקוף את הצבא הרומי בדרך.
התקפת הפתע הגאלית כשלה ויוליוס קיסר גילה את כוונותיהם והספיק לערוך את כוחותיו בתבנית קרבית.
בתחילת הקרב תפס יוליוס קיסר עמדה עדיפה בראש גבעה וחילק את צבאו לשני חלקים.
החלק הקטן יותר כלל את שני הלגיונות החדשים והלא מנוסים (11 ו-12) ואת חיל העזר.
שני הלגיונות האלה הציבו בתוך מחנה מבוצר כעתודה זמינה.
את יתרת צבאו שכלל 4 לגיונות מנוסים הציב בחזית, פרוסים בשלושה קווים, כמקובל בתורת הלחימה הרומית.
יתרה מכך, החליט קיסר באופן חריג וחד פעמי לרדת מסוסו וניצב עם חייליו הרגליים.
היות שזה היה הקרב הגדול הראשון במערכה, חש קיסר שעליו לעשות זאת.
כדי לחזק את רוחם של חייליו, אך פגע ביכולת השליטה של קיסר על צבאו.
הייתה זו הפעם היחידה במלחמת גאליה שבה ירד מראש מהסוס כדי להיות קרוב לחיל הרגלים.
ההלווטים הסתדרו מולו בגוש צפוף בלי חלוקה ליחידות משנה ותקפו את הרומאים שניצבו במעלה הגבעה.
ההתקפה הראשונה נתקלה במטח כידוני הפילום שהוטלו עליהם מלמעלה.
הלווטים רבים נפגעו ורבים אחרים אבדו את מגניהם שהפכו לחסרי תועלת אחרי שהפילום ננעץ בהם.
מיד לאחר מטח כידוני הפילום, בעוד ההלווטים עדיין המומים מהאבדות שספגו, תקפו הרומאים מעמדתם העדיפה את העמדות ההלווטיות.
ההלווטים נלחמו בגבורה, אך הרומאים החלו לגבור עליהם והמערך שלהם החל להתפורר.
בשלב זה הופיעה תגבורת הלווטית של 15,000 לוחמים שהורכבה מבני שבטי הבויים והטולינגים באגפו של הצבא הרומי.
גם הכוחות שניצבו מול חזית המערך הרומי, שידדו את מערכיהם ותקפו במשנה מרץ את הקו הרומי.
קיסר לא רצה לשתף את חייליו הלא מנוסים ששהו במחנה וניצבו בעתודה.
במקום להשתמש בהם, הורה ללגיונרים, שניצבו בשורה השלישית של המערך שלו וטרם השתתפו בקרב, לפנות לעבר האיום ולטפל בו.
ההלווטים נלחמו בעוז, אבל הרומאים התגברו על כוח התגבורת ההלווטי באגפם.
גם הכוחות ההלווטים שניצבו בחזית הצבא הרומאי החלו לסגת.
לחימה עזה במיוחד התפתחה ליד המחנה ההלווטי.
כאן ההלווטים נלחמו ליד משפחותיהם והרגישו שהם מגינים על היקר להם מכל והקרב הגיע לרגעי השיא שלו.
הרומאים הצליחו בסופו של דבר לשבור את ההתנגדות ההלווטית.
הרומאים הדביקו אותם לאחר כמה ימים וקיסר הורה להם לחזור לארצותיהם ורק שבט הבויים הקטן הורשה להתיישב בתוך גאליה.
קרב בית חורון היה קרב חשוב בראשיתו של המרד הגדול, בשנת 66 לספירה.
בקרב זה, הביסו הכוחות היהודיים את הצבא הרומי.
ישנן מספר סברות לגבי מניעי המרד נגד השלטון הרומאי ביהודה.
לפי יוספוס פלביוס, יהודים החלו למחות כנגד עול המיסים בעקבות חוסר התערבות השלטון הרומי במקרה של פגיעה דתית בבית כנסת בקיסריה.
לאחר שאזרחים רומאים נפגעו בידי היהודים בירושלים, וחיילים שנשלחו למקום נפגעו גם הם, הרומאים פסקו מלהתייחס למחאות בביטול.
עם התפשטות השמועות על המהומות, החלו ערים נוספות להצטרף למרד.
המלך אגריפס השני, שמלך בחסות רומא, נמלט לגליל.
קסטיוס גאלוס, הנציב הרומי בסוריה, יצא בראש הלגיון השנים עשר - פולמינטה, יחד עם חיילים רבים מן המדינות הסמוכות, במטרה לדכא את המרד.
בתחילה קבע את מחנהו בעכו; ממנה, המשיך לקיסריה וכבש את יפו, בה הרג 8,400 איש, ולאחריה החריב את העיר נרבתא.
במקביל, גאלוס שלח חלק מחייליו אל הגליל.
העיר ציפורי קיבלה את הרומאים בברכה, והמורדים היהודים התבצרו בהר עצמון, שם הוכרעו על ידי אנשיו של גאלוס לאחר מצור קצר.
גאלוס המשיך במסעו, וכבש את אפק ואת לוד בדרכו אל ירושלים.
הוא חנה במקום הקרוי "גבע", בו התקיפו אותו המורדים אשר יצאו מירושלים.
בקרב זה נפלו כחמש מאות מחייליו של גאלוס, לעומת אבדות ספורות ליהודים, שנעזרו בלוחמי חדייב (ממלכה בנהריים שתמכה ביהודה).
במהלך הקרב נהדפו היהודים אל בין חומות העיר, אך שמעון בר גיורא הצטרף אליו, איגף את הרומאים באמצעות לוחמיו וגרם להם אבדות קשות.
גאלוס המשיך במסעו, חנה בהר הצופים ועלה לירושלים.
הוא הסתער על העיר, ואף כבש חלקים מחלקה הצפוני, אך לא הצליח לכבוש את כולה.
לדברי יוספוס, הכישלון אירע בשל שוחד שלקחו קציניו מגסיוס פלורוס, שהיה מעוניין בהמשך המלחמה.
במשך חמישה ימים צר גאלוס על הר הבית (לאחר שנחשף קשר של בוגדים בתוך העיר להכניסו לתוכה ללא קרב), וכאשר היה על סף הכנעת המורדים, נואש לפתע, והחליט לחזור לשפלת החוף.
נוסף על כך, ייתכן שקנאותם של הנצורים, אשר השליכו מן החומה את אלו מביניהם שרצו לפתוח את השערים בפני גאלוס, הביאה אותו למסקנה כי אין בכוחו להכריעם, ועליו לסגת ולהמתין לתגבורת.
נסיגתו של גאלוס אל שפלת החוף העניקה למורדים הזדמנות להביסו.
הצבא עבר להר הצופים ומשם עשה את דרכו למחנה שבגבעון.
במהלך הדרך, היהודים הכו ברומאים והסבו להם אבדות קשות.
במהלך חניית הרומאים בגבעון במשך יומיים, הצטרפו לוחמים נוספים לשורות המורדים היהודים.
לפני מנוסת הצבא הרומי מגבעון, הורה גאלוס להרוג את בהמות המשא כדי שלא לעכב את המסע, וכך הרומאים עשו את דרכם לבית חורון.
היהודים השיגו אותם והצליחו לחסום את שני קצות המעבר הצר היורד לבית חורון.
חלק מהיהודים נפרשו גם מעל למעבר והמטירו על הרומאים חיצים ואבנים.
הרומאים נלכדו והלחימה נעצרה רק עם רדת החשיכה.
גאלוס החליט להשאיר 400 מאנשיו במקום והורה להם להפיק רעש וקולות כדי להונות את היהודים שכלל הצבא הרומי עדיין חונה באזור, בעת שגאלוס ויתר חייליו ברחו בחסות החשיכה.
בבוקר, התנפלו היהודים על החיילים שנותרו, הרגו את כולם ויצאו במרדף אחרי גאלוס, אך קצרה ידם מלהשיגו.
למרות זאת, המורדים השיגו את כלי הנשק הכבדים של הרומאים, את קופת הכסף של הלגיון ואת נשר הלגיון, ושבו לירושלים.
נסיגתו של גאלוס הסתיימה בח' בחשוון בשנת 66 לספירה.
קרב בסינג נערך ב-22 בינואר 871 סמוך לכפר אולד בסינג בהאמפשייר של ימינו, אז חלק מממלכת וסקס.
היה זה הרביעי מתוך סדרת קרבות בין כוח הפלישה של הוויקינגים הדנים אשר היו חלק מהצבא הוויקינגי הגדול, לבין האנגלו-סקסונים בפיקודם של המלך אתלרד הראשון ואחיו אלפרד (לימים המלך אלפרד הגדול).
הקרב והמערכה כולה מתוארים בכרוניקה האנגלו-סקסונית.
לאחר פלישת הדנים לממלכת וסקס וכיבושה של רדינג ב-28 בדצמבר 870, התחוללו שלושה קרבות בין הדנים לבין צבא ממלכת וסקס.
הדנים תכננו לפשוט על הממלכה, לבזוז את יישוביה, לקבל תשלום בעבור נסיגתם ולבסוף לכובשה וליישבה, כפי שעשו בסופו של דבר במסעותיהם בממלכות הנוספות שבאי הבריטי: נורת'מבריה, מזרח אנגליה ומרסיה.
האנגלו-סקסונים ניצחו כוח סיור דני סמוך לרדינג בקרב אנגלפילד ב-31 בדצמבר 870, הובסו בקרב רדינג ב-4 בינואר 871 וניצחו פעם נוספת ב-8 בינואר, בקרב אשדון.
הקרב הסתיים באבדות כבדות לשני הצדדים, אך האבדות היו משמעותיות יותר לאנגלו-סקסונים.
הצבא האנגלו-סקסוני, אשר הורכב בעיקר מכוח מגויס לשעת חירום של איכרים (פירד) שחלקם שב לכפריו, נחלש מאוד ולא היה מסוגל לנצל את ההצלחה ולהכות בבסיס הדני ברדינג על מנת לסלק סופית את הפולשים.
הדנים מצידם, התאוששו במהירות, ושבועיים לאחר תבוסתם יצאו שוב מרדינג, כאשר יעדם היא העיר וינצ'סטר, בירת ממלכת וסקס.
הצבא המוחלש של אתלרד ואלפרד נאלץ לחסום את דרכם של הדנים סמוך לכפר בסינג (נקרא בימינו אולד בסינג), השוכן כ-30 ק"מ דרומית לרדינג.
לוחמי שני הצדדים יצרו מערך של "קיר מגנים" (Shield wall) ונעו חזיתית אלה כנגד אלה.
בניגוד לקרב אשדון, הפעם לא זכו הלוחמים האנגלו-סקסונים לתגבורת במהלך הקרב, המערך אותו החזיקו קרס ואתלרד, אלפרד ואנשיהם נאלצו לסגת משדה הקרב.
בדומה לקרב אשדון, גם הפעם לא הסתיים הקרב בניצחון מכריע, כאשר האבדות שספגו הדנים מנעו את המשך מסעם לוינצ'סטר והם שבו לרדינג.
קרב בסינג היה הראשון בסדרה של תבוסות, שהדפו בהדרגה את הכוחות האנגלו-סקסונים אל פנים הממלכה.
לאחר הקרב הוביל אלפרד קבוצות לוחמים קטנות אשר שימשו להטרדת הדנים באמצעות פגיעה ביחידות סיור שחיפשו מזון באזורים הכפריים, אך לא הצליח לגייס כוח גדול מספיק כדי לתקוף את בסיסם ברדינג.
חמור מכך, עם בוא האביב הפכה האפשרות שהדנים יקבלו תגבורת מיבשת אירופה לסבירה ביותר.
כחודשיים לאחר מכן הובסו האנגלו-סקסונים גם בקרב מרטון ב-22 במרץ 871. ככל הנראה נפצע אתלרד במהלך הקרב, ומת מפצעיו ב-23 באפריל, זמן קצר לאחר חג הפסחא.
אלפרד הוכתר כיורשו וקיבל ידיעות על הגעת צי תגבורת ויקינגי לרדינג, בעוד צבאו הלך והתדלדל כתוצאה מהקרבות וממספר רב של התכתשויות לא מתועדות.
ככל הנראה נערכו שני קרבות נוספים לא מזוהים בתקופה שבין הקרב בבסינג לקרב במרטון.
כחודש לאחר הכתרתו של אלפרד, נחלו האנגלו-סקסונים תבוסה נוספת בקרב וילטון.
על מנת להרוויח זמן, נאלץ אלפרד להגיע להסכם עם הדנים, שתמורת תשלום נכבד פינו את כוחותיהם מהממלכה, תוך שהם נוטשים את רדינג ומקימים בסיס חדש בלונדון שבממלכת מרסיה, בו בילו את החורף.
במהלך חמש השנים הבאות ערכו הדנים מסעות כיבוש וביזה באזורים אחרים באי הבריטי והניחו לממלכת וסקס, עד לחידוש פלישתם בשנת 876.
קרב בני קינוקאע הוא שם כולל לסכסוך שאירע על פי המסורת המוסלמית בין שבט בני קינוקאע לבין נאמני מוחמד.
על פי המסופר באסלאם, חלק מיהודי אל־מדינה ניסו באופן תדיר להכשיל את המוסלמים על אף הברית שכרתו ביניהם.
אחדים מהם נהגו להכריז שהם מתאסלמים עם בוקר וחוזרים בהם מכוונתם עם ערב, זאת במטרה לזרוע בלבול ומבוכה בקרב המוסלמים.
כמו כן על פי המסופר, היהודים לא היו מחזירים את ההלוואות שלוו מהמוסלמים ואם מוסלמי היה מלווה מהם, הם היו מפעילים עליו לחצים שוטפים שישלם ריבית דריבית על הלוואתו.
השיא בפעילות נגד המוסלמים הגיע לאחר קרב בדר וניצחון המוסלמים בו.
בעקבות ניצחון זה הכריזו היהודים על איבתם לאסלאם בזמן שהמוסלמים החרישו, על מנת לשמור על שקט ושלווה בעירם.
מסופר כי פעם אחת, מבוגר יהודי בשם שס בן קיס עבר בין קבוצה של מוסלמים מבני אלאוס ואלחזרג', שהיו מתרועעים ביחד.
האווירה ששררה בין שני הצדדים, עוררה בו קנאה והוא אמר לאחד מהמלווים שלו: "לך אליהם, שב איתם, ותזכיר להם את קרב בועאת (הקרב האחרון בין שני השבטים)".
הצעיר היהודי אכן ישב אתם והתחיל לדבר על קרב בועאת ולדקלם שירים שכל שבט נהג לספר נגד השבט השני.
הדבר הלהיט את האווירה עד שהצדדים קמו ושלפו את חרבותיהם תוך שהם מתכוננים לקרב.
מיד נודע הדבר לנביא מוחמד והוא חש כהרף עין למקום האירוע, עמד לפני שתי הקבוצות ואמר: "הוי המוסלמים, אתם חוזרים לתקופה הפגנית כשאני עדיין ביניכם!
ולאחר שלמדתם את האסלאם, התרחקתם מהבערות שהייתה בכם ולאחר שהציל אתכם אַלְלָה וקרב בין לבבותיכם".
כך נרגעו הרוחות, הצדדים התנצלו זה בפני זה, התרחקו והלכו אחרי מוחמד.
הקבוצה היהודית בעלת העמדות הקיצוניות ביותר נגד המוסלמים היו בני קינקאע שגרו בתוך אל־מדינה ועסקו במלאכת הצורפות והברזל.
לאחר קרב בדר הם הגבירו את התגרויותיהם במוסלמים והחלו להתנכל לנשות המוסלמים הבאות לשוק בני הקינוקאע.
הנביא מוחמד זימן את ראשי בני קינוקאע לשיחה, דיבר אל לבם והזהירם מהתגרויות אלה.
אף על פי כן נמשכו ההתגרויות אחרי השיחה ואף הוחרפו.
פעם קרא להם הנביא לקבל את האסלאם.
בני קינוקאע אמרו למוסלמים "אתם מתגאים בכך שניצחתם את קוריש בקרב בדר.
בקוריש לא יודעים איך להילחם, כי הם היו מעטים.
אם תלחמו בנו, נראה לכם מי הם הגברים האמתיים".
בקוראן, בסורה 3, פסוקים 12–13, נאמר: "אמור לכופרים, עוד תובסו ותאספו אל הגיהנום.
מה נורא הוא יציע האש.
שני מחנות אשר נפגשו הם אות לכם.
מחנה אחד לחם למען אַלְלָה והאחר כפר.
כל מחנה נדמה בעיני האחר כמונה כפליים ממנו.
ואַלְלָה מושיט את עזרתו לאשר יחפץ.
בזאת צפון לקח לאשר עיניהם בראשיהם".
הנביא מוחמד דקלם בפני ראשי קינוקאע את הפסוקים הנ"ל.
לפי המסורת המוסלמית, האירועים אשר הובילו לפרוץ הקרב החלו בתקיפתה של אישה מוסלמית בשוק בני קינוקאע, בעת שביקרה אצל צורף שבחנותו נמצאו צעירים יהודיים.
הצורף והצעירים שהיו אצלו ניסו להכריח את המוסלמית להוריד את הרעלה מעל ראשה ולחשוף את שיערה ואת פניה.
היא סירבה ובתגובה הם תלשו את הרעלה וחשפו את ראשה.
תוך כדי שהם מנסים לקרוע ממנה את בגדיה ולבצע בה את זממם, הבחורה החלה לזעוק לעזרה בקול רם.
צעיר מוסלמי שעבר במקום ראה את המתרחש ושמע את צעקותיה של האישה, הוא חש לתוך החנות על מנת להגן עליה ולנטרל את התוקפים.
המהומה עוררה תשומת לב וכך התקבצו מספר יהודים מסביב למוסלמי שהגן על האישה, והחלו להכות אותו למוות תוך שהם משליכים עליו חפצים ואבנים.
לאחר מכן הם התעללו בגופתו והשחיתו אותה וכשסיימו הם כבלו את האישה, אנסו אותה, רצחו אותה והשליכו את גופתה העירומה והחבולה ברחוב.
מיד לאחר התקרית בשוק, החלו התנגשויות בין בני קינוקאע לבין המוסלמים.
לאור התקרית הבוטה הזאת, החליט הנביא מוחמד להתקיף את בני קינוקאע בביתם.
היהודים התבצרו בבתיהם המבוצרים והמוסלמים הטילו עליהם מצור.
אחרי 15 ימי מצור החליטו בני קינקאע על כניעה מוחלטת למוסלמים.
עבדאַלְלָה בן סלול, שקיבל עליו את האסלאם רק שבועות אחדים קודם לכן, ביקש ממוחמד לשחרר את בני קינקאע בתנאי שיעזבו לסוריה.
מוחמד שחרר אותם והם עזבו לסוריה.
לאחר נטישת בני הקינוקאע המשיך שבט קוריש בהתנכלויותיו כנגד המוסלמים עד כדי כך שראש קוריש, אבו סופיאן, פקד על 200 לוחמים מצבא מכה והסתנן איתם לאזור אל־מדינה.
הוא סיכם עם השבט היהודי בני נדיר להתקיף את המוסלמים בלילה, לטבוח בהם ולצאת מאל־מדינה ומאזור בני נדיר.
אבו סופיאן ואנשיו פעלו כמו שודדי דרכים.
כשהתברר למוסלמים המצב האמיתי, יצא מוחמד בראש קבוצת לוחמים מוסלמים אחרי אבו סופיאן ולוחמיו ואלה ברחו במהירות לעבר מכה וכך ניצלו.
לאחר מכן הודיע המודיעין האסלאמי ששני שבטים (תועלבה ומוחארב) מתכננים להתקיף את אל־מדינה.
הנביא מוחמד יצא בראש 450 לוחמים לעבר שני השבטים האלה והם ברחו לפסגות ההרים.
הנביא ולוחמיו נשארו באדמות השבטים כחודש ולאחר מכן חזרו לאל־מדינה.
אחד מראשי היהודים, אדם עשיר בשם כעב בן אלאסרף, היה משורר יפה תואר.
כששמע שהמוסלמים ניצחו בקרב בדר אמר: אם כך, עדיף להיות מתחת לאדמה מאשר מעליה.
כשווידא שהמוסלמים אכן ניצחו ניצחון מזהיר בבדר, התחיל לגנותם בשיריו (לשיר בזמן ההוא היה משקל כבד בעיצוב דעת הקהל).
הוא קילל אותם והתחיל להסית נגדם.
כעב בן אלאסרף ביקר במכה והתחיל להסית את מנהיגיה להתקיף את המוסלמים באל מדינה.
בשיריו גם שיבח את היהדות דיבר רעות על האישה המוסלמית ושם את האסלאם ללעג.
בשל כך החליטו המוסלמים לחסלו.
חמישה מוסלמים ניגשו אליו והרגו אותו.
כששמעו היהודים באל מדינה על מותו של כעב, הדבר עורר בהם פחד מהבאות.
הדרך בה עברו הסוחרים בין מכה לסוריה נהייתה מסוכנת וקוריש בחרה בדרך חלופית שהאריכה את המסע לסוריה.
שיירה גדולה של גמלים ממכה נשלחה בדרך הזאת.
איש מודיעין איסלמי היה במכה והודיע לנביא על השיירה ועל דרכה המתוכננת.
מוחמד שלח כ־100 לוחמים בפיקוד זיד בן אלחארת להשתלט על השיירה.
שומרי השיירה ברחו ועזבוה והמוסלמים לקחו את השלל.
קרב בלור הית' הוא קרב, שנערך ב-23 בספטמבר 1459 במסגרת מלחמות השושנים בבריטניה, בין תומכי בית יורק, בפיקודו של רוזן סולסברי, לבין תומכי בית לנקסטר, בפיקודו של לורד אדלי.
הקרב נערך בבלור הית' (Blore Heath), אזור כפרי המיושב בדלילות במחוז סטפורדשייר, והסתיים בניצחון של בית יורק.
לאחר הקרב הראשון בסנט אולבנס ב-1455 השתרר שלום בלתי יציב באנגליה, וניסיונות הפיוס בין הבתים היריבים, יורק ולנקסטר, השיגו הצלחה חלקית בלבד.
על אף זאת, הכירו שני הצדדים בכך שצפוי עימות מחודש ועד 1459 כבר גייסו תומכים חמושים בצורה פעילה.
הצבא היורקי ששהה בטירת מידלהאם שביורקשייר (בהנהגתו של רוזן סולסברי) יצא לכיוון דרום-מערב במטרה לחבור לצבא היורקי העיקרי שחנה בטירת לדלו, ובעודו צועד הורתה המלכה מרגרט על הכוח הלנקסטרי, בפיקודו של לורד אדלי, ליירטו.
אדלי בחר בשטחי הבתה של בלור הית' כמקום להציב בו מארב.
בבוקר 23 בספטמבר 1459 התמקם כוח בן 10,000 איש בעמדות הגנה מאחורי גדר חיה גבוהה, בקצה הדרומי-מערבי של בלור הית', כשפניהם לכיוון צפון-מזרח לעבר ניוקאסל-אנדר-ליים, הכיוון ממנו היו צפויים להגיע אנשיו של סולסברי.
סיירים יורקיים איתרו את דגלי הכוח הלנקסטרי מתנופפים מאחורי הגדר ומיהרו ליידע את סולסברי.
בשעה שהגיח מהשטח המיוער, התברר לכוח היורקי, שמנה כ-5,000 איש, שמולם ניצב צבא גדול בהרבה הממתין להגעתם.
במקום לפזר את צבאו או לסגת, ערך סולסברי את אנשיו במערך קרבי, מעט מחוץ לטווח הקשתים הלנקסטריים.
כדי להגן על אגפו הימני, הציב סולסברי את עגלות האספקה שלו במבנה מעגלי שיספק מחסה לאנשיו בעוד אגפו השמאלי נשען על שטח מיוער.
מחשש לתבוסה, דווח כי החיילים היורקיים נישקו את האדמה עליה עמדו, במחשבה שכאן ימצאו את מותם.
בין שני הצבאות הפרידו כ-300 מטרים של שטח חשוף, בו זרם נחל רחב, מהיר זרם ובעל גדות תלולים.
לכאורה, הפך הנחל את עמדתו של אדלי לבלתי ניתנת לפריצה.
תחילה, ניסו שני המנהיגים לפתוח במשא ומתן במטרה להימנע משפיכות דמים, אך אדלי דחה את דרישתו של סולסברי למעבר בטוח לצבאו והצדדים נערכו לקרב.
בדומה לקרבות רבים בתקופת ימי הביניים המאוחרים נפתח העימות בדו-קרב בין נושאי הקשת ארוכה משני הצדדים.
בבלור הית' הסתיים שלב זה ללא תוצאות, בשל המרחק בין שני הצבאות.
סולסברי, שידע שהסתערות חזיתית מעבר לנחל תסתיים בוודאות בתבוסה, השתמש בהטעיה במטרה לפתות את האויב לתקוף אותו, והסיג חלק מאנשי המערך המרכזי של צבאו למרחק ששכנע את הצבא הלנקסטרי שהחלה נסיגה יורקית, ואלה יצאו להסתערות פרשים.
לאחר שההתקפה החלה, החזיר סולסברי את אנשיו לעמדתם והורה להם לתקוף את כוחות לנקסטר בשעה שניסו לחצות את הנחל.
קיימת אפשרות שהפקודה לתקוף לא ניתנה על ידי אדלי, אך פעולה זו סייעה להטות את מאזן הכוחות לטובת כוחות יורק והסתיימה באבדות כבדות לפרשים הלנקסטריים אשר נכנסו לטווח האש של קשתי האויב.
הלנקסטרים נסוגו, ואז יצאו להסתערות שנייה, ככל הנראה בניסיון לחלץ נפגעים.
ההתקפה השנייה הייתה מוצלחת יותר וחיילים לנקסטריים רבים הצליחו לחצות את הנחל, מה שהוביל ללחימה עזה, במהלכה נהרג הלורד אדלי.
הפיקוד על הצבא הלנקסטרי הועבר לסגנו, הלורד דאדלי, שהורה על מתקפה רגלית בכוח של כ-4,000 איש והחל קרב פנים אל פנים אכזרי.
בשלב המכריע של ההתקפה זו נסוג על דעת עצמו כוח רכוב של כ-500 חיילים לנקסטריים ששימש כעתודה.
כתוצאה מכך התמוטט מורל המערך הלנקסטרי ולצבא היורקי נותר רק להתקדם על מנת לסיים את הקרב.
במרדף שהתנהל במהלך הלילה זינבו כוחות יורק באנשי לנקסטר הנמלטים לאורך קילומטרים של שטח כפרי.
לפחות 2,000 לנקסטריים נהרגו בקרב, לעומת כ-1,000 איש שאיבדו אנשי בית יורק.
הניצחון היורקי בבלור הית' לא היה מכריע, מכיוון שעיקר הצבא הלנקסטרי חנה באקסלשל (Eccleshall), כ-16 ק"מ ממקום הקרב, ועדיין היה על סולסברי להעביר את כוחותיו בבטחה אל טירת לדלו.
בנוסף, פגעה בסולסברי נפילתם בשבי של בניו, תומאס וג'ון נוויל, במהלך המרדף שהתנהל אחר כוחות לנקסטר.
הניצחון הושג בזכות אומץ ליבם לנוכח מצב נואש של סולסברי ואנשיו, אך גם בשל כישלונם של הלנקסטרים לתאם את כוחותיהם ולרכז את צבאם לקרב מכריע שהיה עשוי להוציא מכלל פעולה יריב משמעותי.
סולסברי חנה עם צבאו על גבעה בסמוך לעיירה מרקט דרייטון, שלאחר מכן כונתה "סולסברי היל" ("גבעת סולסברי"), ושכר נזיר אוגוסטיני מקומי שתפקידו היה להישאר במשך כל הלילה בבלור הית', ולירות לסירוגין בתותח, במטרה להטעות כוחות לנקסטריים סמוכים ולשכנעם שהקרב עודו מתנהל.
ההטעיה הצליחה, ועד שהגיעו למקום כוחות לנקסטריים נוספים למחרת בבוקר כבר הספיקו הכוחות היורקיים לנתק מגע ולהמשיך בדרכם.
אדלי נקבר סמוך למנזר בדארלי אבי שבדרבישייר.
לאחר הקרב הוקם בבלור הית' "צלב אדלי" (Audley's Cross) לציון הנקודה בה נהרג הלורד אדלי.
הצלב הוחלף לצלב עשוי אבן ב-1765.
הקרב צוין בכל ספטמבר באמצעות שחזור מהלך הקרב בבלור הית' עד 2009.
הקרב על ביטליס מתייחס לשורה של התכתשויות בקיץ 1916 סביב העיר ביטליס ובמידה פחותה ליד מוש, בין צבא האימפריה הרוסית לצבא האימפריה העות'מאנית.
העיירה הייתה המעוז האחרון של האימפריה העות'מאנית שמנעה מהרוסים להיכנס לאנטוליה ולמסופוטמיה.
העימות הצבאי הראשון בביטליס התרחש ביולי 1915, כאשר חיילים רוסים פתחו במתקפה לא מוצלחת על ביצורי העיירה.
העימות השני החל בפברואר 1916 והסתיים בלכידת ביטליס על ידי קורפוס רוסי חדש, שהורכב במידה רבה מהגדוד הראשון של יחידות המתנדבים הארמנים בפיקודו של אנדרניק אוזניאן.
נסיגת מדינות ההסכמה מגליפולי נתנה הזדמנות לכוחות הטורקים לפרוס מחדש כוחות באזור הקווקז.
המפקד הרוסי ניקולאי יודניץ' התכוון לתקוף את הטורקים לפני שיצליחו לארגן את כוחותיהם לפתוח במתקפה.
לאחר שורה של עימותים בקופרוקוי, ארזורום, מוס, כבש הקורפוס הקווקזי הרוסי ה-4 את ביטליס ב-2 במרץ.
הכוחות העות'מאניים בפיקודו של אחמד איזת פאשה הורכבו מוותיקים יוצאי מערכת גליפולי.
הם היו אמורים לעקוף את הרוסים בביטליס לפני סוף מרץ, אך התקשורת הייתה איומה וחיילים נאלצו לצעוד מאנקרה במשך חודש.
המתקפה (המאוחרת) של הצבא הטורקי החלה ב-2 באוגוסט 1916 והחזירה בהצלחה את ביטליס (ומוש) אך איבדה שטחים אחרים באזור הפרת בפני הרוסים.
ב-24 באוגוסט כבשו הכוחות הרוסים את מוש ואת ביטליס.
העות'מאנים ספגו 34,000 אבדות, כמחצית מהם שבויים.
קרב ביאליסטוק (בפולנית: Bitwa Białostoca) הוא קרב שנערך בין 20 ל-23 באוגוסט 1920 בעיר ביאליסטוק ובסביבותיה במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
הקרב הסתיים בניצחון מלא של הצבא הפולני עת השיג שליטה מלאה על העיר ובכך הובטח כי ביאליסטוק וסביבותיה יהיו חלק מהרפובליקה הפולנית השנייה במסגרת הסכם ריגה.
הניצחון בקרב הגביר את המרמור בקרב החיילים הסובייטים שרבים מהם נשבו ואחרים נסוגו בחופזה למזרח ובכך נתן לפולנים תנופה כדי להמשיך ולהרחיק מהם את החזית לעבר מערב בלארוס.
בנובמבר 1918 פולין הכריזה על עצמאותה וכבר ב-1919 נגררה למלחמה הפולנית-סובייטית.
בתחילה היו לסובייטים ניצחונות רבים והם אף הגיעו לפאתי ורשה אבל אז החלה להשתנות תמונת המצב עם ניצחון הפולנים בקרב ורשה בתחילת אוגוסט 1920. לאחר קרב זה החלו הסובייטים בנסיגה מתמשכת למזרח ובכלל זה מחוז פודלסיה.
הנסיגה הסובייטית הייתה חפוזה ויחידות שונות איבדו הקשר אחת עם השנייה.
הצד הפולני הצליח לנצל את התנאים הטבעיים הנוחים, במיוחד מכשולי מים.
קווי תחבורה קצרים מבעבר הקלו על הלוגיסטיקה, ותמרון הכוחות הפולניים היה יעיל גם כן.
בנוסף הייתה רוח הקרבה ומתנדבים שהצטרפו יום ביומו אל הצבא הפולני חיזקו את רוח הלחימה.
בנוסף, הצבא הפולני קיבל גיבוי מהאוכלוסייה האזרחית שרובה התייחסה אל הסובייטים כתוקפנים.
חששות כבדים שררו בקרב הפולנים שניצחון בולשביקי משמעו החזרת השלטון הזר שפולין כל כך נאבקה בו ואובדן העצמאות שהושגה זה מכבר.
ב-16 באוגוסט 1920 התרכזו הכוחות הפולנים לאורך נהר וויפז' ובהם הרגימנט הראשון של הדיוויזיה הלגיונית הראשונה והחלו במתקפת הנגד שלהם.
עד 20 באוגוסט כבשו הפולנים את מעברי נהר הבוג המערבי בדרוהיצ'ין ופרנקופול.
העברת השליטה באזור דרוהיצ'ין ודרום חבל פודלסיה הובילה את הארמייה ה-16 לנסיגה מהירה מהאזור.
ניצחונות של דיוויזיות הארמייה הפולנית השנייה אילצו את שרידי הארמייה ה-16 הסובייטית לשנות את כיוון נסיגתם שוב, בדרך עוקפת, דרך גרנה ונור וכך חשפו את עצמם להתקפה מצד דיוויזיית הרגלים ה-21 הפולנית מה שהוביל אותם לשנות שוב את כיוון נסיגתם הפעם לביאליסטוק, דרך בראנסק, וסוראז'.
הרגימנט הראשון של הדיוויזיה הלגיונית הראשונה גם הוא התקדם לעבר ביאליסטוק מכיוון דרום בעודו כובש את בוצ'קי, ביילסק פודלסקי וזבלודוב.
בערב 20 באוגוסט מפקד דיביזיית הרגלים הלגיונית הראשונה הקולונל סטפן דונב-ביירנאקי הורה לחיילי רגימנט הרגלים הלגיוני לכבוש את ביאליסטוק, ואת הכבישים בהם הצבא הסובייטי השתמש עבור נסיגתו למזרח.
הגנרל סטפן דונב-ביירנצקי הפקיד בידי גדוד הרגלים הראשון של הרגימנט, בפיקודו של יוזף מריאנסקי את המשימה לבצע את התקיפה.
בסך הכל היו לכוחות הפולנים כ-2,000 חיילים.
הכוחות הגיעו מכיוון זבלודוב ב-21 באוגוסט וכבשו את הכפר זווירקי , 14 קילומטרים דרומית לביאליסטוק.
הם לכדו 100 שבויי מלחמה, אך כמה חיילים סובייטים הצליחו להימלט והזהירו את חיל המצב הסובייטי בביאליסטוק מפני הפשיטה הפולנית.
הכוחות של בריגדת הרובאים ה-164 שהופנו להגן על פאתי העיר התקבצו באזור הליצקייה , סקריביצ'ה ודוילידי.
המצב בעיר ביאליסטוק טרם הקרב
לאורך חודש יולי 1920 הוועדה הפולנית המהפכנית הזמנית ניסתה לבסס שלטון קומוניסטי בעיר כחלק מהמטרה הסובייטית להפוך את פולין למדינה קומוניסטית.
בראש הוועד עמדו קומוניסטים מנוסים, פעילים מהפכניים ידועים: יוליאן מרכלבסקי , פליקס דזרז'ינסקי, אדוארד פרוכניאק , פליקס קון ויוזף אונשליכט .
לקראת הקרב אף ניסו השלטונות הפרו-סובייטיים לעבות את סדר הכוחות ביחידות מקומיות שיגנו על העיר מפני תקיפה פולנית וקבעו את מטה המפקדה ברחוב קילינסקייגו 23.
הצד הפולני כלל את רגימנט הרגלים הראשון בפיקודו של קפטן זיגמונט ונדה.
הרגימנט הורכב מהגדוד הראשון בפיקודו של יוזף מריאנסקי, הגדוד השני בפיקודו של אוגולסקי והגדוד השלישי בפיקודו של וונסיק.
הרגימנט היה כפוף לבריגדת הרגלים הראשונה בפיקודו של אדמונד קנול-קוונאצקי שבעצמה הייתה כפופה לדיוויזיית הרגלים הלגיונית הראשונה בפיקודו של סטפן דונב ביירנאצקי .
הצד הסובייטי כלל את בריגדת הרובאים ה-164 ששהתה בעיר בעת תחילת הקרב ואשר כללה שלושה גדודי רובאים (490, 491 ו-492) והייתה כפופה לדיביזיית הרובאים ה-55 .
במהלך התקפת הנגד הסובייטית הצטרפו הארמייה ה-16 בפיקודו של סולוהוב אשר כללה חמש דיוויזיות רובאיות (2, 8, 10, 17 ו-27) כמו גם שרידים של הארמייה ה-3 בפיקודו של ולדימיר לזרביץ' מכיוון מערב.
על אף היותה של ביאליסטוק עיר לא גדולה באופן יחסי (מנתה לא יותר מ-100,000 תושבים בתקופה זו), היא היוותה צומת תחבורתי, כלכלי ואסטרטגי חשוב.
מספר כבישי אורך ורוחב עברו דרכה כמו גם היותה תחנה על קו הרכבת ורשה-סנט פטרבורג.
מבחינה כלכלית העיר נהנתה מצמיחה מהירה לאורך המ-19 ונודעה כ"מנצ'סטר של הצפון" והוקמו בה מספר מפעלי טקסטיל.
בנוסף לכך שכנו בעיר מספר בסיסי צבא, ירושת צבא האימפריה הרוסית.
בסביבת ביאליסטוק היו מספר מכשולים הגנתיים טבעיים.
מדרום וממערב, העיר הייתה מוגנת על ידי נהר נרב, ומצפון על ידי נהר הסופרשל.
שני מכשולי המים הטבעיים הללו הקלו על חסימת נתיבי תחבורה ממערב למזרח ומצפון לדרום.
העיר עצמה ממוקמת על שטח גבעתי מעט בין הנהרות ביאלה ובז'אנטרקה.
אלה לא היוו מכשול רציני כיוון שלא היו קשים לעבירה.
הגבעות שמסביב איפשרו לבנות עמדות הגנה בשטח ליחידות חי"ר וארטילריה.
נקודות אלה גם היוו פוטנציאל לשמש כנקודות תצפית.
מתחמי היער שמסביב שימשו את שני הצדדים כדי לטשטש את ריכוז כוחותיהם.
מבנן העיר הקשה על הלחימה: בנוסף לצירים המרכזיים שהיו ארוכים ורחבים דיים, בביאליסטוק היו גם הרבה רחובות צרים ומתפתלים שהקשו על שיירות צבאיות לנוע בחופשיות, דבר שהוביל לקרבות פנים אל פנים עם יחידות קטנות כגון חוליות או מחלקות.
מאפיין נוסף של העיר היה שרובה כללה מבנים העשויים מעץ, רגישים מאוד לשריפות שנגרמו מירי ארטילריה התנגשויות של חילות רגלים או הצתות חבלה.
ב-22 באוגוסט, בשעה 2:00 לפנות בוקר, החלה תנועת הכוחות הפולניים מכיוון דרום לכיבוש ביאליסטוק.
הכוחות יצאו מהכפר זווירקי בעוד שהמפקדה נקבעה בכפר פרוטאסי .
במהלך עצירת תדרוך בקוריאני , הורה מפקד הרגימנט, מייג'ור זיגמונט וונדה (שהחליף זמנית את הקולונל לייטוננט יאן קרושבסקי) , פקודה לכבוש את העיר:
כוחות של הפלוגה השלישית של הגדוד הראשון של הרגימנט בפיקודו של סגן משנה יוזף הראסימוביץ' נתקלו בשעה 5:30 לפנות בוקר באש סובייטית מסיבית בכניסה הדרומית לעיר, בפאתי אזור דוילידי וסקורופי.
לקראת המתקפה הפולנית הורה מייג'ור וונדה לשתי פלוגות שתפעלנה בתנועת מלקחיים: הפלוגה הראשונה בפיקוד סגן משנה מיצ'יסלב לפצקי תוכננה לתקוף מכיוון מערב והפלוגה הרביעית של סגן משנה תאופיל נוביצקי מכיוון מזרח.
מכה זו אילצה את החיילים הסובייטים לסגת אל תוך העיר.
עם עלות השחר, פרצו יחידות של הרגימנט הראשון את קו ההגנה הסובייטי ובשעה 7:00 בבוקר נכבשה העיר.
במקביל, יחידות של הארמייה ה-16 והארמייה ה-3 של הצבא הסובייטי צעדו גם הן לעבר העיר לאחר הפסדם בקרבות שקדמו לקרב זה.
אחרי השעה 8:00 בבוקר התקרבו כוחות של הארמייה ה-16 וחלק מהארמייה השלישית לביאליסטוק מכיוון העיר לאפי, לאורך מסילת הרכבת.
לאחר מאבק שארך שעתיים הסתערו הכוחות הסובייטיים על עמדות פולניות במערב העיר, אזור Nowe Miasto וסטארושיילצה של ימינו.
הכוחות הפולניים שבינתיים תחמושתם אזלה, נדחקו אל תוך מרכז העיר.
קפטן מריאנסקי ארגן את כוחותיו והוציא אותם להתקפת נגד שבה נשבו כאלף חיילים סובייטים.
מעט לפני השעה 13:00 בצהריים תקפו שוב יחידות סובייטיות את הכוחות של אחת ממחלקות הרגימנט הראשון שלא הצליחה לרענן תחמושת ותפסו מידם גבעה בקצה המערבי של העיר.
בתגובה, מייג'ור זיגמונט וונדה הוביל את כוחותיו למתקפת נגד ובכך הפולנים החזירו העמדות שנפלו לידי הסובייטים.
השלב השני בקרב החל בסביבות השעה 14:00 כאשר התקבצו מכיוון מערב שרידים נוספים של הארמייה ה-16 בפיקודו של ניקולאי סולוהוב וביניהם דיוויזיית הרובאים ה-27 בפיקודו של וויטוט פוטנה שהייתה בין היחידות שנותרו לארמייה ה-16 הנסוגה וכמו כן חלק מהארמייה השלישית בהובלת ולדימיר לזרביץ'.
באותה העת כוחות פולנים איישו עמדות באזורי מערב העיר, ויסוקי סטוצ'ק, מרצ'וק, בז'נטארניה, סטארושיילצה ותחנת הרכבת הראשית.
המתקפה החלה בשעה 15:00 כאשר כוחות של הרגימנט הראשון הפולני הותקפו בעיבוריה המערביים של העיר באזור סטארושיילצה ובז'נטארניה על ידי הכוחות הסובייטים.
חיילי הצבא האדום השתלטו על תחנת הרכבת הראשית ועל תחנת הרכבת "פבריצ'נה" והאזורים סביבן, הדפו את הכוחות הפולניים והבקיעו לעבר מרכז העיר שם התרחשה לחימה עזה.
שלבו השלישי והמכריע של הקרב היה המתקפה הפולנית המחודשת אשר קרתה בשעות בערב, עת תגבורת של כוחות הפולנים שהגיעו מכיוון דרום במטרה לכבוש מחדש את העיר.
במקביל, גדוד הפרשים ה-27 פרץ מצפון, מכיוון דובז'ינייבו.
קרבות רחוב וחיכוכים אינטנסיביים התרחשו בסביבות השעה 18:00 בערב במרכז העיר וחלקה הדרום-מערבי, בין היתר ברחובות סוסנובה (כיום סוסנובסקייגו), ירוזולימסקה (כיום קלינובסקייגו), מלינובה, סוראסקה, מזובייצקה, ורסלסקה (כיום אקדמיצקה), לגיונובה, מיצקייביצ'ה, שיינקביצ'ה, ורשאבסקה ופאלאצובה, בקרבת ארמון ברניצקי וכיכר קושצ'יושקו.
חיילים בפיקודו של קפטן מריאנסקי, התגוננו בבניין מועצת העיר ברחוב ורשאבסקה.
בקרבת מקום, בצומת הרחובות ורשאבסקה ופאלאצובה נהרג קפטן מריאנסקי מאש סובייטית במהלך הקרבות.
הקרבות הסתיימו בסביבות השעה 22:00 בלילה עת גורשו כיסי ההתנגדות הסוביטיים האחרונים.
האבדות בצד הפולני כללו כ-50 הרוגים וכ-200 פצועים, ובצד הסובייטי הם מעל 600 הרוגים ופצועים, 8,200 שבויי מלחמה ושלל שכלל 22 תותחים, 147 מקלעים כבדים, מטוס אחד ושלוש רכבות אספקה וציוד.
מאות חיילים סובייטים התפזרו ביערות שמקיפים את העיר.
כוחות פולנים תפסו אותם כמה ימים לאחר הקרב.
חיילים פולנים נקברו במספר מקומות, כאשר בהמשך אפרם הועבר לבית הקברות הצבאי ברחוב זווייז'ינייצ'קה.
חיילים סובייטים נקברו בבית הקברות לחיילים גרמנים ממלחמת העולם הראשונה ברחוב שווירקובה.
בית קברות זה לא קיים יותר ובשטחו נבנה בניין של תחנת הרדיו, הרדיו הפולני.
יהודי ביאליסטוק הואשמו בשיתוף פעולה המוני עם הבולשביקים, ובעיקר תמיכה חמושה בכוחות הצבא האדום בעיצומם של הקרבות.
האשמות בשיתוף פעולה הובילו לאירועי אלימות.
לדברי השליח היהודי ששי הסל פרבשטיין, ב-23–25 באוגוסט קבוצות חמושות של אזרחים ואנשי צבא פשטו על הרובע היהודי במרכז העיר.
הפרות סדר אלה לוו בביזה, אדם נהרג אנשים רבים נפצעו.
הקהילה היהודית בביאליסטוק עשתה כמיטב יכולתה לטהר את קהילתה מהאשמות שיתוף הפעולה עם הסובייטים, וקיבלה את תמיכת הוועדה האזרחית הזמנית בביאליסטוק ואלו שנכללו בה, במיוחד פעילי המפלגה הלאומית הדמוקרטית.
האנדרטה המרכזית לזכר חיילי הרגימנט הראשון של הדיביזייה הלגיונית הראשונה הוקמה ברחוב זוויצ'יינסטבה לא רחוק מתחנת הרכבת המרכזית, באזור בו התחוללו חלק מהקרבות.
בנוסף הקרב מונצח גם בלוחית על קבר החייל האלמוני בורשה עם הכיתוב BIAŁYSTOK 22 i 30 VIII 1920. לאחר נפילת הרפובליקה העממית של פולין, הונצח זכרו של הקפטן יוזף מריאנסקי ברחוב הנושא את שמו במרכז העיר ביאליסטוק.
כמו כן רחובות בביאליסטוק נושאים את שמם של מפקדי יחידות שהשתתפו בקרב, אוגוסט אמיל פילדורף וולדיסלב ברונייבסקי.
קרב ברדיאנסק היה קרב בין הכוחות המזוינים של רוסיה לבין הכוחות המזוינים של אוקראינה במהלך המתקפה בדרום אוקראינה כחלק מהפלישה הרוסית לאוקראינה.
כוחות רוסים מהחזית הדרומית בדרכם לתגבר את הכוחות שהשתתפו במצור על מריופול כבשו את עיר הנמל ברדיאנסק.
לאחר שכוחות רוסים כבשו את מליטופול, הם נעו לכיוון צפון מזרח לכיוון טוקמק, עליה הטילו מצור, ומזרחה לכיוון ברדיאנסק בדרך למריופול, שהותקפה על ידי כוחות רוסים שנעו מהרפובליקה העממית של דונצק, כחלק מהמתקפה על מזרח אוקראינה.
ב-26 בפברואר, כוחות רוסים כבשו את נמל ברדיאנסק ואת נמל התעופה ברדיאנסק .
ב-27 בפברואר הודיע משרד ההגנה הרוסי כי כיתר את ברדיאנסק.
מאוחר יותר באותו ערב, בסביבות השעה 18:00 בערב, דווח כי חיילים רוסים נכנסו לעיר.
בסביבות השעה 22:00 בערב הודיע אולכסנדר סווידלו, ראש עיריית ברדיאנסק, כי הכוחות הרוסיים השתלטו על כל מבני המנהלה.
מערכות טילי בוק רוסיים נצפו בברדיאנסק.
ב-28 בפברואר, מינהל המדינה האזורי של זפוריז'יה דיווח כי חיילים רוסים השיגו שליטה מלאה על ברדיאנסק ומחלקת המשטרה של העיר פורקה, כאשר רשויות העיר סירבו לכאורה לשתף פעולה עם הרוסים.
משרד ההגנה הרוסי אישר כי חיילים רוסים כבשו את העיר.
במהלך הקרב, הרשויות המקומיות דיווחו על אדם אחד שנהרג ואחד שנפצע.
לפי דברי אולכסנדר סווידלו, כוחות רוסים עזבו את העיר ב-28 בפברואר, אך יחידת משטרה צבאית רוסית נותרה בעיר.
כוחות רוסים נעו לעבר מריופול כדי להצטרף למתקפה המזרחית ולכתר את העיר.
בהגיעם למריופול, הכוחות מהמתקפה על חרסון יצרו רצף יבשתי המקשר בין חצי האי קרים לשאר רוסיה.
הצבא הרוסי השתמש בנמל של ברדיאנסק לתדלוק ופריקת ציוד צבאי.
קרב בעל חצור התחולל במרץ 1918 במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה ולאחר כיבוש ירושלים.
בתקופה זו ניהל הצבא הבריטי סדרה של קרבות לרוחב כל החזית מול הצבא העות'מאני כשאחת המטרות היא לשפר את האחיזה בגב ההר ולהרחיק את הכוחות העות'מאנים מירושלים.
קרב בעל חצור נועד לכבוש את הר בעל חצור (تل العاصور – "תל אלעאצור"; באנגלית: Tell 'Asur) שהיווה נקודת שליטה סטרטגית.
הקרב נמשך 4 ימים והסתיים בכך שההר נכבש והבריטים השיגו את רוב מטרותיהם.
בדצמבר 1917 הקימו הבריטים, אל מול הטורקים, את קו שתי העוג'ות כשבצידו המזרחי כבשו את ירושלים וסביבתה ובצידו המערבו צלחו את הירקון ונאחזו בשטחים שמצפון לו.
במהרה הגיעו אדמונד אלנבי והפיקוד הבריטי למסקנה שקו זה פגיע כשמצד אחד הוא מציב יעדים אסטרטגים (כמו ירושלים) בטווח התותחים הטורקים ומצד שני הוא חושף את האגף המזרחי של קו שתי העוג'ות, בבקעת הירדן, לתקיפת נגד טורקית.
בעקבות זאת הורה אלנבי לכוחותיו להרחיב את אחיזתם צפונה לאורך כל הגזרות וכן לכבוש את דרום בקעת הירדן (כהכנה לכיבוש עבר הירדן).
פעילויות אלו התחוללו בחצי הראשון של שנת 1918.
הכח העיקרי שפעל בגזרה שמצפון לירושלים היה הקורפוס ה-20 בפיקודו של גנרל פיליפ צ'טווד והוא כלל את היחידות הבאות:
מול הכוחות הבריטים ניצבה הארמייה השביעית בפיקודו של מוסטפא פבזי פאשה שמפקדתה ישבה בעיר שכם.
הארמייה כללה את היחידות הבאות:
הקורפוס השלישי שכלל את הדיוויזיה הראשונה, הדיוויזיה ה-19 והדיוויזיה ה-24.
לאחר סדרת ההפסדים בקרבות בדרום הארץ ובירושלים הצטמצם הכוח הטורקי והארמייה מנתה כ-7,000 לוחמים.
היעד שהציב הפיקוד הבריטי היה להדוף את היחידות הטורקיות, המבוצרות מצידי הדרך משכם לירושלים (כביש 60), צפונה למרחק של כ-10 ק"מ ולייצב מחדש את קו העמדות הבריטיות כשבמסגרת מהלך זה ניתנה ההוראה לכבוש את הר בעל חצור ששלט על סביבתו והיווה נקודה אסטרטגית לתצפיות.
הדיוויזיה ה-53 תפעל ממזרח לכביש ירושלים-שכם שם ותקצה בריגדה לכיבוש בעל חצור.
הדיוויזיה ה-10 תפעל על רכס ההר.
הדיוויזיה ה-74 תפעל ממערב לכביש ירושלים ותעזר בכוחות המזרחיים של הקורפוס ה-21.
הדיוויזיה ה-60 פעלה כעתודה וכן כחיזוק האגף המזרחי של הדיוויזיה ה-53 ולחסימת הדרך היורדת לואדי עוג'א.
עם תחילת הקרב, ב-8 במרץ 1918 התקדמו שלוש הדיוויזיות הבריטיות (ה-10, ה-53 וה-74) צפונה לאורך דרך שכם-ירושלים.
באגף המזרחי התקדמו הכוחות של הדיוויזיה ה-53 לכוון כפר מאליכ ממזרח להר בעל חצור, הדיוויזיה ה-74 התקדמה בגזרה המערבית לכוון הכפר נבי סאלח ממערב להר בעל חצור והדיוויזיה ה-10 התקדמה לאורך הרכס לכוון מזרעה א-שרקיה, עטארה ועג'ול.
באותו היום כבשה הבריגדה ה-158 את הר בעל חצור לאחר ריכוך ארטילרי של היחידות הארטילריות של הדיוויזיה.
במהלך הימים שלאחר כיבוש ההר ביצעו הכוחות הטורקים 4 התקפות נגד דבר שאילץ את מפקד הדיוויזיה לתגבר את הכוחות שהחזיקו בהר.
הקרבות של הקורפוס לחיזוק האחיזה בקו ההגנה החדש נמשכו עד 12 במרץ וכיבוש הר בעל חצור העניק לבריטים נקודת תצפית טובה צפונה ומזרחה.
קו הגנה זה איפשר את הניסיונות הבריטים לכבוש את עבר הירדן (קרב עבר הירדן הראשון וקרב עבר הירדן השני) והיווה, בהמשך, נקודת פתיחה עבור הקורפוס ה-20 להתקדם צפונה במסגרת קרב מגידו.
בסיום הקרבות נמנו כ-1,300 נפגעים מכוחות הקורפוס (כולל כיבוש בעל חצור).
קרב בלקליה (באוקראינית: Бої за Балаклію) היה קרב בין רוסיה ואוקראינה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה שהתקיים בעיר וסביבתה.
זו הקרב הראשון במתקפת הנגד הגדולה שיזמה אוקראינה במחוז חרקוב.
המתקפה החלה ב-6 בספטמבר 2022, והסתיימה לאחר יומיים.
במהלך הימים הראשונים של הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, כבשו כוחות רוסים חלק גדול ממזרח מחוז חרקוב.
בלקליה עצמה נכבשה ב-3 במרץ 2022, ללא הרבה לחימה.
ממרץ עד תחילת מאי, רוב הלחימה במחוז חרקוב התרכזה בערים חרקוב ואיזיום.
בתחילת אפריל, כוחות רוסים כבשו את איזיום, וכוחות אוקראינים הגנו בהצלחה על חרקוב בתחילת מאי.
לאחר מכן, קו החזית החל לקפוא כאשר רוסיה ואוקראינה מיקדו את מאמציהן בערים סוורודונצק, ליסיצ'נסק ושאר חלקי אזור דונבאס.
במהלך יולי ואוגוסט החלו אמצעי התקשורת האוקראינית והרוסית בדיווחים על תחילת מתקפת נגד אוקראינית במחוז חרסון שבדרום אוקראינה, שהחלה ב-29 באוגוסט.
המתקפה התקדמה באיטיות, כאשר הכוחות האוקראינים ספגו אבדות כבדות והתמודדו עם הִתנַגְדוּת רוסית נוקשה.
עם זאת, ב-6 בספטמבר פתחו כוחות אוקראינים במתקפת נגד מפתיעה במזרח מחוז חרקוב, כאשר הקרב על בלקליה החלה ביום הראשון.
ב-6 בספטמבר פתחו כוחות אוקראינים במתקפה לעבר בלקליה, לאחר שריכזו כוחות רבים בקרבת האזור.
ביום הראשון הם השתלטו על ורביבקה, פרוור מצפון-מערב לבלקליה.
כוחות רוסים שהוצבו בבלקליה פוצצו גשרים כדי להאט את ההתקדמות האוקראינית מוורביבקה, אם כי כוחות אוקראינים הקיפו את העיר במקום כדי לצור עליה.
כמה כוחות אוקראיניים שהו ליד בלקליה, נלחמו בכוחות רוסים במרכז העיר בעוד קבוצה אחרת נעה צפונה לכיוון וולוחיב יאר.
ב-7 בספטמבר הייתה בלקליה במצור, כאשר קרבות התרחשו בחלקים המזרחיים והמרכזיים של העיר.
הקרבות הסתיימו ב-8 בספטמבר, כאשר הכוחות האוקראינים שלטו בכל בלקליה.
לאחר הקרב, ב-14 בספטמבר, מצאו שוטרים אוקראינים עדויות לתא עינויים בו הוחזקו כ-40 אזרחים, במרתף תחנת המשטרה בלקליה.
עם זאת, טענו המקומיים שנותרו בעיר שבניגוד לאזורים אחרים שהיו תחת כיבוש רוסי, כגון בוצ'ה ואירפין, בדרך כלל היו הכוחות הרוסיים סובלניים ביחסם לאזרחים.
קרב בצרה, או בשמו הרשמי מבצע מתקפת הפרשים , היה מבצע צבאי שנערך בעיר בצרה שבעיראק החל מתאריך 25 במרץ 2008 עד 7 במאי של אותה השנה.
ההתנגשות הצבאית העיקרית במסגרת המבצע הייתה בין כוחות ממשלת עיראק, בראשות נורי אל-מאלכי, לבין צבא המהדי, מיליציה שיעית בהנהגת מוקתדא א-סדר.
מטרת המבצע הייתה לסלק את כוחות צבא המהדי מהעיר ולהחזיר אליה את הסדר והביטחון תוך הבטחת קיומו של שלטון מערכות המדינה בעיר.
המבצע נגמר בניצחון כוחות הממשל העיראקי.
המבצע היה המבצע הגדול הראשון שתוכנן ובוצע על-ידי צבא עיראק מאז הפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003, ותוצאותיו היו אבן דרך משמעותית בגיבושה של המדינה העיראקית, שהייתה באותה תקופה בתהליכי בנייה מחדש, לאחר תום מלחמת האזרחים במדינה.
עד אותה עת, התנהלו מאבקי כוח רבים בתוך ההנהגה העיראקית, שנטו במקרים רבים לרעת המשטר העיראקי.
כתוצאה מהמבצע אל-מאלכי הצליח לבסס את עוצמת משטרו ואת כוחו כפוליטיקאי החזק במדינה.
במקביל, המבצע החליש את א-סדר ופגע בצבא המהדי וגרם לא-סדר להמיר לכאורה את צבא המהדי למטרות דתיות-חברתיות.
עם זאת, כוחו הפולטי של א-סדר התחזק עם השנים ובפועל צבא המהדי לא פורק.
במהלך הפלישה לעיראק בשנת 2003, התנהל קרב על העיר בצרה בין כוחות הקואליציה בהובלת ארצות הברית לבין כוחות שלטון הבעת' העיראקי, שבסופו נכבשה בצרה על-ידי הקואליציה.
לאחר הקרב הופקד ניהול העיר בידי הבריטים, שהציבו בה את כוחותיהם.
החל בשנת 2004 נכנסו לעיר מיליציות צבאיות השייכות למפלגות הפוליטיות השיעיות, בעיקר "המועצה האסלאמית העליונה של עיראק" ו"אל-פדילה" .
זמן קצר לאחר מכן נכסו גם אנשי "צבא המהדי", מיליציה צבאית שהונהגה למוקתדא א-סדר, תאולוג שיעי קיצוני.
בין המיליציות העיראקיות הללו, כוחותיו של א-סדר והממשל העיראקי, התנהלו מאבקים על השליטה בעיראק.
המאבקים על השליטה היו בהיבט הפוליטי, לדוגמה בבחירות הפרלמנטריות של שנת 2005, שבהן השתתפו בין היתר מפלגת "המועצה האסלאמית העליונה של עיראק" ומפלגת הדעווה האסלאמית (שבה היה חבר אל-מאלכי).
היבט נוסף של המאבק ביניהן היה ההיבט הצבאי, בניסיון לזכות בשליטה ובעליונות צבאית על אזורים רבים ככל הניתן בעיראק.
כניסת הכוחות הללו לבצרה, וההתנגדות של הממשל העיראקי לנוכחותם בעיר, היו ביטוי למאבק הכוחות המתמשך בין הצדדים.
מנגד, המיליציות השונות שנכנסו לבצרה וכוחותיו של א-סדר חלקו גם מספר קווים אידאולוגיים מרכזיים: ראשית, התנגדות לנוכחות כוחות הקואליציה המערביים בעיר; שנית, תמיכה בתפיסות הפוליטיות האיראניות ושמירה על קשרים עם איראן.
ככלל, איראן שמרה על מעורבות רבה במתרחש בעיראק, שכללה מתן הכשרות ואימונים צבאיים, אספקת אמצעי לחימה ומעורבות בתחומים נוספים.
הדבר בא לידי ביטוי גם בעיר בצרה, שבה סיפקה איראן תמיכה וחימוש למיליציות שפעלו בעיר.
כתוצאה מהניסיון להשיג שליטה על העיר, התמיכה האיראנית במיליציות ואידאולוגיות ההתנגדות של המיליציות לנוכחות המערבית, החלו המיליציות השונות לתקוף את הכוחות הבריטים שהוצבו בעיר.
התקיפות הובילה להגבלת יכולת הפעולה והתנועה של הבריטים בעיר.
לאחר הגברת התקיפות והביקורת הפנימית על הנוכחות בעיר שעלתה בזירה הפוליטית בבריטניה, החליטו הכוחות הבריטיים לסגת מהעיר.
את מקומם של הבריטים מילאו כוחות צבא עיראקי.
עם זאת, הנסיגה הבריטית לא שיפרה את המצב בעיר, משום שהצבא והמשטרה העיראקיים גילו חולשה ולא הצליחו להתמודד עם המיליציות ולהגביל את פעולתן.
המיליציות ניצלו את הדומיננטיות שלה זכו בבצרה, על מנת להשליט בעיר שלטון אסלאמי-שיעי מחמיר על התושבים שכלל הגבלות דתיות, הרחקה של בני דתות אחרות מהמרחב הציבורי ועוד.
מספר סיבות ישירות הובילו את ראש ממשלת עיראק, נורי אל-מאלכי, להחליט על יציאה למבצע לטיהור העיר בשנת 2008:
הראשונה הייתה סיבה כלכלית בעיקרה: העיר בצרה היא אחת הערים הגדולות בעיראק, ומהבירות הכלכליות המובהקות שלה.
אחיזת המיליציות בעיר, שהייתה מרכז הספנות ותעשיית הנפט של עיראק, תוך השתלטות על התנועה הימית במימי נהר שט אל-ערב ועל הברחות הנפט מהעיר, הובילו לפגיעה משמעותית במקורות הכנסה מרכזיים של המדינה העיראקית.
פגיעה במקורות הכנסה אלו הציבה איום כלכלי רציני על הממשל, שגם כך היה נתון בחובות כבדים.
סיבה אחרונה הייתה סיבה מנהיגותית-אישית, הנוגעת למעמדו ולדימויו הציבורי של אל-מאלכי: כוחו הפוליטי של אל-מאלכי כראש ממשלת עיראק היה מוגבל.
כשליה של ממשלתו להתמודד עם המשבר בבצרה דוברו בהרחבה בעיראק וברחבי העולם, ואל-מאלכי הוצג בגללם כמנהיג חלש ונרפה.
ניצחון על הכוחות הפועלים בבצרה ושימת סוף למשבר בעיר היו עשויים לחזק משמעותית את מעמדו.
ב-24 במרץ הגיע אל-מאלכי לבצרה על מנת לפקח בעצמו על המבצע.
בלילה שקדם ליציאה למבצע הוטל עוצר לילי בלתי מוגבל בעיר בצרה ובאזורים שסביבה ונאסרה כניסת כל סוגי כלי הרכב לעיר.
ב-25 במרץ נפתחה מתקפת כוחות הביטחון העיראקיים על בצרה, שכונתה "מבצע מתקפת הפרשים".
במהלך הימים הראשונים נתקלו הכוחות העיראקיים בקשיים רבים יותר מכפי שתכננו.
הכוחות לא הצליחו להתקדם בלחימה וספגו פצועים ואבדות רבות.
אחת הסיבות העיקריות לכך הייתה כמות הנשק הגדולה שהייתה בידי המיליציות, שסופקה להן, כאמור, על-ידי איראן.
סיבה נוספת הייתה עריקה נרחבת מכוחות הביטחון העיראקיים.
למעלה מאלף מאנשי כוחות הצבא והביטחון נטשו את הצבא בעקבות חוסר אמון בשרשרת הפיקוד הצבאית או מתוקף פקודה שקיבלו ממוקתדא א-סדר.
ב-30 במרץ קרא א-סדר להפסקת-אש, בהמשך להצעתו של אל-מאלכי להפסקת-אש מתאריך 26 במרץ.
החתימה על ההסכם התקיימה באיראן בנוכחות בכירי המשטר העיראקי וא-סדר.
ההסכם עצמו נערך על-ידי קאסם סולימאני, מפקד כוח קודס של משמרות המהפיכה האיראניים, עובדה שיכולה להצביע לא רק על התפקיד החשוב שמילאה איראן בסכסוך, אלא גם על השפעתה הרבה על הפוליטיקה הפנימית בעיראק.
השלב השני – החל מהפסקת האש
הפסקת האש כובדה על-ידי הצדדים, עד ל-12 באפריל.
אל-מאלכי ניצל את התקופה הזאת על מנת לבצע פעולות הסברה ופעולות פוליטיות נרחבות בעיר.
במסגרת פעולות אלה הוצע תגמול כספי לשייח'ים של המיליציות בתמורה להפסקת הלחימה.