tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זהו המוזיאון הגדול ביותר בברוניי.
המוזיאון סגור מאז 2014 לצורך שיפוצים ושדרוג, הוא היה צפוי להיפתח מחדש ב-2020, אך יישאר סגור ב-2022.
המוזיאון פרסם את כתב העת הראשון של מוזיאון ברוניי, כתב עת אקדמי בשנת 1969 והוא מתפרסם מדי שנה.
המוזיאון ממוקם בקוטה באטו, כ-4.5 קילומטרים או שלושה מיילים ממרכז העיר הבירה.
הוא ממוקם על גבעה המשקיפה על נהר ברוניי.
הוא ממוקם ליד האתר הארכאולוגי קוטה באטו, וכן המאוזוליאום המלכותי של הסולטן שריף עלי והסולטן בולקיה, הסולטן השלישי והחמישי של ברוניי בהתאמה.
המוזיאון הוקם בשנת 1965 והיה ממוקם בתחילה במרכז האזרחי בבירה (שנודעה אז בשם ברוניי טאון).
לאחר מכן הוחלט להעביר לאתר קבוע בקוטה באטו.
בניית הבניין החדש החלה בשנת 1968 והושלמה בשנת 1970 בעלות של 4.39 מיליון דולר באותה תקופה.
הוא נחנך ב-29 בפברואר 1972 על ידי אליזבת השנייה מלכת הממלכה המאוחדת.
בניין המוזיאון מעוטר במוטיבים מלאיים מסורתיים, בדומה לזה שעל קברו של הסולטן בולקיה, שליט האימפריה הברוניאנית במאה ה-15.
שטח של הוקדש לתערוכות, ומנהלה ו לאחסון.
הבניין ממוקם על אתר בשטח הכולל גם את הפארק.
במוזיאון יש מספר גלריות כמו גלריה לאמנות אסלאמית, גלריה להיסטוריה של הטבע וגלריה בה מתקיימות תערוכות זמניות.
גלריית ההיסטוריה היא המקום שבו התצוגות מתייחסות להיסטוריה של דרום מזרח אסיה עם רלוונטיות לברוניי מתקופת הכיבוש הספרדי והפורטוגלי במאה ה-16.
תערוכות של תולדות התקופה העתיקה של נגרה דארוסלם והתקופה האחרונה הם חלק מהגלריה להיסטוריה.
המוצגים מתעדים את דפוס החיים המסורתי של הקהילות הרבות בארץ, ואת ההיסטוריה הטבעית של החי והצומח שלה.
המוצגים של המאות ה-9 וה-10 הם כלי חרס מאיראן ומרכז אסיה, זכוכית מנופחת ממצרים והלבנט, כתב יד מיניאטורי של הקוראן, טקסטיל ארוג, עיטורי זהב, תותחים שישמשו לטקסים בשימוש במדינה וכלי הנשק של הסולטנות.
רוב חפצי האמנות הם האוספים האישיים של הסולטן מברוניי כולל מטבעות הכסף והזהב שנאספו מהעולם האסלאמי.
מוצגים בגודל גדול מוצגים בחדרים בחלק האחורי של בניין המוזיאון בשטח הפארק.
החלקים האדמיניסטרטיביים והטכניים של המוזיאון ממוקמים בקומת המרתף.
המוזיאון סגור מאז 2014 כדי לפנות מקום לתיקונים מבניים עקב מכת טרמיטים, שפגעה במבנה.
הסגירה נועדה גם לפנות מקום לשיפוץ, הכולל עיצוב מחדש של חללי הפנים והמוצגים, שילוב יותר אינטראקטיביות וטכנולוגיה מודרנית ויצירת גלריה חדשה בקונספט פתוח.
המוזיאון היה צפוי להיפתח עד סוף 2020, אך יישאר סגור ב-2022.
מוזיאון גמאל עבד אל נאצר שוכן ברובע הליופוליס בעיר קהיר, בירת מצרים.
הוא מוזיאון ביוגרפי, המציג את קורות חייו של הנשיא השני של מצרים, גמאל עבד אל נאצר.
המוזיאון שוכן בבית שבו התגורר נאצר עם משפחתו במהלך 18 שנות כהונתו כנשיא ובו גם מת ב-1970. הבניין עמד ריק מאז מות אלמנתו של נאצר, תחיה, בשנת 1992. בחדרי הבית מוצגים ריהוט, תמונות וחפצים שהיו בבעלותו של נאצר ומתנות שהוענקו לו.
כמו כן נמצאות במוזיאון תצוגות אור-קוליות אודותיו וספרייה.
המוזיאון נפתח לציבור באוקטובר 2016, לאחר תהליך הקמה שנמשך כשמונה שנים.
מוזיאון גבורה ותהילה (לשעבר: המוזיאון לגבורה היהודית והשואה) הוא מוזיאון המוקדש לגבורת העם היהודי במלחמת העולם השנייה ולשואה.
המוזיאון נוסד במטרה להנציח את השואה בדגש על גבורה יהודית, ולהציגה מזווית ייחודית.
המוזיאון ממוקם במבוא הסייפן ברובע ח' באשדוד.
המוזיאון הוקם על ידי ותיקי מלחמת העולם השנייה ("וטרנים"), ולדימיר ספרנסקי (יליד 1925) ואפרים פפרני (יליד 1924), בסיוע עיריית אשדוד, ונפתח לציבור ב-28 בנובמבר 2010, כאשר עבודות ההקמה נמשכו 4 שנים.
המוזיאון מציג תצלומים, מסמכים, מדים, עיטורים וחפצים אישיים נוספים של לוחמי בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
ספרנסקי ופפרני זכו שניהם באות יקיר העיר אשדוד לשנת 2022 על פועלם להקמת המוזיאון.
ב-2020, הוקם אתר אינטרנט למוזיאון על ידי תלמידי בית הספר התיכון מקיף ה', במסגרת מיזם ההתנדבות "Innovate" של מרכז פסג"ה המקומי.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל, הארכיון החל להנציח – לצד תערוכת השואה – גם את סיפוריהם של החללים במלחמה והנרצחים בפעולות האיבה של "חמאס" במתקפת הפתע על ישראל, ושינה את שמו ל"מוזיאון גבורה ותהילה".
מוזיאון גוטנברג הוא אחד ממוזיאוני הדפוס העתיקים בעולם.
הוא מציג 4,000 שנות היסטוריה של הכתב והדפוס, מלוחות חרס עם כתב יתדות ועד לתהליכי הדפוס המודרניים.
מוזיאון גוטנברג הוקם בשנת 1900 במיינץ על ידי קבוצה מתושבי מיינץ לציון 500 שנה ללידתו של יוהנס גוטנברג, אומן וממציא גרמני שהפך את תהליך הדפוס הקדום לתהליך תעשייתי על ידי שימוש בגופנים בדידים יצוקים מעופרת לשימוש רב פעמי, סדר דפוס ומכבש דפוס מיוחדים.
מוזיאון גוטנברג התחיל את דרכו בשני חדרים בארמון הנסיך הבוחר של מיינץ, אשר אירח גם את ספריית העיר.
בשנותיו הראשונות הציג המוזיאון פריטים מהאוספים הנדירים של הספרייה.
בשנת 1927 הוצב במוזיאון שחזור של סדנת הדפוס של גוטנברג בו מדגימים מדריכי המוזיאון את השלבים השונים בתהליך ההדפסה.
העתק של מכבש הדפוס של גוטנברג, שנבנה מחדש על פי חיתוכי העץ מהמאה ה-15 וה-16, הוצג לאחר מכן במספר רב של תערוכות בכל רחבי העולם.
במוזיאון מתקיימות תערוכות קבועות ותערוכות מתחלפות כמו גם סדנאות דפוס.
בשתי סדנאות הדפוס שפתח במיינץ, הדפיס גוטנברג בין השנים 1452 – 1455 כ-200 עותקים של "ביבליית גוטנברג" (Gutenberg Bible), כאשר כל עותק היה מורכב משני כרכים.
הכרך הראשון, בן 648 עמודים כלל את התרגום ללטינית של התורה.
הכרך השני בן 634 עמודים כלל את ספרי הנביאים והברית החדשה בתרגום ליוונית.
רק 49 עותקים של ביבליית גוטנברג שרדו, מתוכם רק 21 הם עותקים שלמים.
בשנת 1925 הצליח מוזיאון גוטנברג לרכוש את החלק השני של ביבליית גוטנברג מספרייתו של הרוזן זולמס-לאובאך (Solms-Laubach).
בשנת 1978 הצליח המוזיאון לרכוש עותק מלא של ביבליית גוטנברג המוכר בשם "ביבליית שוקבורך" על שמו של האספן סר ג'ורג' שוקבורך (Sir George Shuckburgh).
הִיפְּנֶרוֹטוֹמָאכִיָה פּוֹלִיפִילִי - ספר שנכתב ב-1467 ונתפרסם בדפוס אלדו מנוציו הוונציאני בדצמבר 1499. זהו אחד הספרים היפים והמסתוריים של המאה ה-15.
Dharani Sutra - כתב בודהיסטי עתיק שתוארך לשנת 770. זהו אחד הפריטים העתיקים ביותר שהודפסו באמצעות גלופת עץ.
אוסף תוויות נייר מודפסת ומאוירת
אוסף תוויות הנייר של מוזיאון גוטנברג, אואקס ליבריס הוא האוסף הציבורי המקיף ביותר ברפובליקה הפדרלית של גרמניה ואחד החשובים בעולם.
האוסף החל באמצע המאה העשרים עם תרומה של כמה עשרות תוויות וגדל מאוד בשנת 1963 כאשר וילי טרופ, אחד מאספני התוויות החשובים באותה תקופה, תרם כ-50,000 תוויות.
האוסף מכיל תוויות שהיו שייכות לדמויות מפורסמות כמו צ'ארלס לינדברג, אלברט איינשטיין, צ'ארלס דיקנס, פרנקלין ד' רוזוולט ואדולף היטלר.
למוזיאון גוטנברג אוסף נרחב של גרפיקה מודפסת הכוללת תיאורי מדפסות ואיורים טכניים והדפסי אמנים המציגים טכניקות הדפסה שונות.
האוסף מוצג בנקודות שונות ברחבי תצוגות הקבע של המוזיאון.
למוזיאון אלפי הדפסים מאוחסנים בהם ניתן לצפות בתיאום מראש עם המוזיאון.
הארכיון Mainzer Minipressen-Archiv הוא ארכיון של יצירות ספרותיות שהודפסו בבתי דפוס קטנים ונרכשו רק לעיתים רחוקות על ידי ספריות המיינסטרים.
באוספים כלולים ספרים, מגזינים, סרטונים, פוסטרים, פליירים ועלונים מבתי דפוס קטנים ברחבי אירופה.
מוזיאון ברוקה בברלין הוא המוזיאון המחזיק באוסף הגדול ביותר בעולם של יצירות חברי קבוצת הגשר "(Die Brücke)", תנועה אקספרסיוניסטית גרמנית שפעלה בראשית המאה ה-20.
המוזיאון, שנפתח בשנת 1967, מציג כ-400 ציורים ופסלים, וכן אלפי רישומים, צבעי מים והדפסים מאת חברי הגשר, תנועה שנוסדה בשנת 1905 בדרזדן.
האוסף כולל תרומה של הצייר קרל שמידט-רוטלוף למדינת ברלין, ותרומה מאוחרת יותר של אריך הקל, הכוללת יצירות מפתח משנותיה הראשונות של התנועה.
בשנת 2006 הוחזרה היצירה סצנת רחוב ברלינאית (1913) מאת ארנסט לודוויג קירכנר, שהוצגה במוזיאון מאז 1980, ליורשי משפחה יהודית שהחזיקה בה לפני מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2024 הגיע המוזיאון להסכם עם יורשיו של סוחר האמנות היהודי ויקטור ולרשטיין, שנאלץ למכור את היצירה "אריך הקל ואוטו מולר משחקים שחמט" (1913) מעשה ידי קירכנר לאחר שנמלט מגרמניה הנאצית.
באותה שנה החזיר המוזיאון את רישומו של מקס פכשטיין "שתי רקדניות" (1910) ליורשי הכלכלן הגרמני הנס היימן, שתבעו את החזרת היצירה לראשונה בשנת 2016.
בשנת 2012 השאיל מוזיאון ברוקה חלק ניכר מאוספו – למעלה מ-120 ציורים, רישומים והדפסי עץ – למוזיאון גרנובל שבצרפת.
המוזיאון ממוקם בסביבה טבעית פסטורלית בשכונת דאהלם שבברלין, לא רחוק מהסטודיו לשעבר של הפסל ארנו ברקר.
המוזיאון עוסק במחקר של יצירות חברי קבוצת "הגשר", סביבתם התרבותית בראשית המאה ה-20 ובני זמנם.
התצוגה כוללת מבחר מתחלף מיצירות האוסף לצד תערוכות מתחלפות של יצירות בהשאלה.
מוזיאון גאורג שפר הוא מוזיאון אמנות בעיר שוויינפורט שבבוואריה, גרמניה.
המוזיאון מבוסס על אוסף האמנות הפרטי של התעשיין הגרמני גאורג שפר (1896–1975) ומתמקד בעיקר בציורים מהמאה ה-19 מאת אמנים ממדינות דוברות גרמנית.
התעשיין גאורג שפר ירש מאביו גרעין של אוסף ציורים גרמניים ואוסטריים מהמאה ה-19, ובשנות ה-50 של המאה ה-20 החל לרכוש באופן פעיל יצירות של אמנים ישנים וכן אמנות שנבזזה על ידי הנאצים.
באותה תקופה, הוא התעניין במיוחד באמנים שנחשבו ל"משניים" ונשכחו, אשר לא זכו להכרה במרכזי האמנות השמרניים יותר של מינכן, ברלין, דרזדן ווינה.
חלק ניכר מהאוסף נרכש מסוחרי אמנות במינכן, ובהם היינריך הופמן, הצלם האישי של אדולף היטלר, שהיה מעורב באופן משמעותי בסחר באמנות שנבזזה בתקופה הנאצית.
כבר בשנת 1959, האדריכל אריך שלינג תכנן מבנה למוזיאון שיוכל לשכן את האוסף, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
מאוחר יותר הוצע תכנון חדש של האדריכל לודוויג מיס ון דר רוהה, אך עיריית שוויינפורט דחתה את התוכנית בשל העלויות הגבוהות הכרוכות בתחזוקת המבנה.
התכנון שנדחה הותאם מאוחר יותר למוזיאון הגלריה הלאומית החדשה בברלין.
בשנת 1988 הגיעו עיריית שוויינפורט ומשפחת שפר להסכם על הקמת המוזיאון, אך המשבר הכלכלי של חברת "FAG Kugelfischer" עיכב את הפרויקט, שכן יורשיו של שפר נאלצו למשכן את אוסף האמנות.
עד סוף 1997 הצליחה המשפחה להשיב לרשותה את מרבית האוסף והקימה קרן לשימורו.
במקביל, גורמי העירייה גייסו משאבים להקמת המוזיאון, ובפברואר 1997 זכה האדריכל פולקר שטאב במכרז לתכנון המבנה.
המוזיאון ממוקם בסמוך לבית העירייה בכניסה הדרומית למרכז שוויינפורט, ונפתח לציבור ב-23 בספטמבר 2000.
במוזיאון שמורים 950 ציורים, מתוכם 270 מוצגים בתצוגה קבועה.
המוזיאון מחזיק באוסף המקיף ביותר בעולם של יצירות האמן קרל שפיצווג (Carl Spitzweg), הכולל 160 ציורים ו-110 רישומים.
בנוסף, האוסף כולל יצירות של אמנים בולטים נוספים, בהם:
השבת יצירות אמנות שנבזזו על ידי הנאצים
בשנת 2016 החל חקר מוצא היצירות (Provenance Research) לגבי הבעלות ההיסטורית של 1,000 יצירות באוסף גאורג שפר, בעקבות תביעות להשבת 23 יצירות שנבזזו בתקופה הנאצית.
החוקרת זיבילה ארינגהאוס חקרה את האוסף במשך שלוש שנים, אך התפטרה בשנת 2020, בטענה כי זיהתה מספר יצירות אמנות שנבזזו, אך הנהלת המוזיאון לא נקטה צעדים להחזרתן ליורשי הבעלים היהודים המקוריים.
"Klosterhof mit Kreuzgang" (חצר המנזר עם המנזר) של קרל בלשן הופיע כרכוש אבוד במאגר האמנות האבודה של Zentrum" für Kulturgutverluste" והיה לו תווית דבקה בגב המתעדת את בעלותו על ידי האספנים היהודיים ברטרנד ומרתה נותמן.
בשנת 2021 הציעה ממשלת גרמניה חקיקה חדשה שנועדה להקל על קרנות פרטיות להשיב יצירות אמנות שנבזזו בתקופת השלטון הנאצי.
מוזיאון גטו ריגה (בלטבית: Rīgas Geto un Holokausta muzejs) הוא מוזיאון בעיר ריגה, לטביה.
הוא נחנך ב־21 בספטמבר 2010 בנוכחות ראש עיריית ריגה ניל אושקוב, סגנו איינרס שלסר, שר התרבות אינטס דלדריס ואישים בכירים נוספים.
המוזיאון שוכן ברחוב לאסטדיאס 14א, סמוך לטיילת הגנרל רדזינש, ובפינת רחובות לאסטדיאס ווילהלם פורביטיס.
מטרתו המרכזית של המוזיאון היא להפיץ ידע על תולדות יהדות לטביה החל מימי הביניים ועד העת החדשה, ולהנגיש את המידע בנוגע להיקף הקטסטרופלי של השואה בשטחי לטביה תחת הכיבוש הנאצי.
התצוגה ממוקמת תחת כיפת השמיים, באחד מ"האסמים האדומים" של ריגה – מבנים היסטוריים בלב אזור מסחרי שהוקם בשנות ה־60–80 של המאה ה־19 על ידי אדריכלים גרמנים־בלטים.
בתקופת השלטון הנאצי שימשו מבנים אלה כאזור תפעולי של הלופטוואפה.
באחד מהם עבד יאניס ליפקה אשר הציל 56 יהודים.
המבנה שבו פעל ליפקה מצוי כיום במצב של הזנחה, אך קיימות תוכניות לשחזורו ולשילובו כחלק מהרחבת המוזיאון בעתיד.
התצוגה במוזיאון מחולקת לשני אגפים סימטריים.
משמאל לכניסה מוצבים לוחות תצוגה המציגים מראות של שכונת מוסקבה, ששימשה כשטח הגטו תחת שלטון גרמניה הנאצית.
הגטו הוקם בהתאם למסמך חתום מ־21 באוקטובר 1941, בידי הנס לוזה ואוטו־היינריך דרקסלר, האחראים הישירים לפשעי המלחמה נגד יהדות לטביה.
בתמונות מופיעים כמעט כל המבנים בגטו, אשר נותרו כמעט ללא שינוי מאז תום מלחמת העולם השנייה – מצב ייחודי בקנה מידה אירופי.
חלק חשוב בתצוגה מוקדש לנתונים סטטיסטיים על פיזור הקהילות היהודיות בלטביה.
באזור סמוך מוצגים תצלומים של בתי כנסת ובתי תפילה שפעלו בלטביה עד הפלישה הגרמנית ביוני–יולי 1941, כולל ברז'קנה, לודזה, טוקומס ודאוגבפילס.
כמו כן, מופיעות תמונות של 14 בתי הכנסת שפעלו בריגה, בתי מדרש וישיבות.
תצוגה זו משתלבת בתיאור ביוגרפי קצר של דמויות בולטות מקרב יהדות לטביה, ובהם האדריכל פאול מנדלשטם, ההיסטוריון שמעון דובנוב, המלחין אוסקר סטרוק, הפוליטיקאי והרב מרדכי דובין, ופקיד המדינה פאול מינץ.
אחד מאגפי התצוגה מתמקד במערכת החינוך היהודית – בתי ספר שבהם נערכו לימודים ביידיש ובעברית, ומוסדות חינוך בעלי אוריינטציה יהודית.
המוזיאון מציג גם מידע על פעילות סניף "עבריה" שפעל בלטביה, ארגון שעסק בהפצת השכלה יהודית.
החלק השני של התצוגה מוקדש לנושא השואה.
הוא מעוצב כמעבר צר שממוקם בין גדר תיל מצדה האחד ולוחות מידע ותצלומים מצדו השני.
לאורך הגדר מונצחים שמותיהם של למעלה מ־70,000 יהודים שנספו בשואה בלטביה.
תצוגה נרחבת עוסקת בתעמולה אנטישמית ואנטי־בולשביקית שפרסמו עיתונים תומכי גרמניה הנאצית – ובכללם קריקטורות של סטלין (!) ותמונות תעמולה כמו צילום של מנהיגי לטביה הסובייטית סועדים יחד, לעומת צילומי גופותיהם של לאומים שונים שנרצחו על ידי הנאצים.
עוד ניתן למצוא דימויים של "יהודים ב־נ.ק.ו.ד.", ו"יהודים מלמדים איכרים לטבים להפעיל ציוד חקלאי" – בתוספת כרזות, עלונים ותצלומים מתוך העיתון הפרו־נאצי "טביה" (*Tēvija*).
החלק המסכם את התערוכה סוקר את תולדות השואה בלטביה – מהאירועים הראשונים ביֶלגבה ובריגה, ועד לפשעי יחידות המשטרה הלטבית שסייעו לנאצים.
המוזיאון מציג גם דמויות של חסידי אומות העולם – אנה אלמה פולה, יניס ליפקה – ואת סיפורי הישרדותן של אלה מדלה ופרידה מיכלסון, ששרדו את טבח רומבולה.
חשיבות מיוחדת ניתנת לפעילות המחתרת בגטו ריגה, שפעלה מדצמבר 1941 ועד אוקטובר 1942. המחתרת פעלה לארגון מרד, צברה נשק במחסן סודי והפיצה עלונים בלטבית.
ב־28 באוקטובר 1942 ניסו עשרה לוחמים לפרוץ את תחומי הגטו, אך נהרגו במארב סמוך לעיירה אולברוקה.
בראש המחתרת עמדו הסוחר אוסיי אוקון, מ.
המוזיאון מציג גם מפת הגטו, כולל מיקומם של שירותי הרפואה, היודנראט (בראשות עו"ד מ.
אליאשוב), בית הכלא ל"עבריינים", והגבולות הפנימיים של הגטו – הגטו הקטן, גטו העבודה הגרמני וגטו הנשים.
בשנת 2020 עמד המוזיאון בפני סכנת סגירה.
אולם, בחוזה החדש נכללו סעיפים מעוררי מחלוקת, שעלולים להוביל לביטול ההסכם כולו.
למשל, העירייה שומרת לעצמה את הזכות להטיל הגבלות מבלי לתאם עם העמותה – והחשש הוא שמדובר בזכות מעבר עבור חברת נדל"ן סמוכה, המבקשת להשתמש ברצועת קרקע עליה מצויה אנדרטת שמות הנספים.
בנוסף, חוזה החכירה יתבטל במקרה שהעירייה תחליט למכור את המגרש או להשתמש בו בעצמה.
מוזיאון דה יאנג, הוא מוזיאון לאמנויות יפות בסן פרנסיסקו שבקליפורניה.
המוזיאון הוא חלק ממוזיאוני האמנויות היפות של סן פרנסיסקו, יחד עם מוזיאון לגיון הכבוד.
בשנת 2024 דירג הוושינגטון פוסט את שני המוזיאונים המאוחדים במקום ה-15 ברשימת המוזיאונים הטובים ביותר לאמנות בארצות הברית.
המוזיאון נפתח בשנת 1895 באחד המבנים שנבנו במקור עבור תערוכת אמצע החורף הבינלאומית של קליפורניה בשנת 1894. הוא שכן במבנה בסגנון התחייה המצרית ששימש בעבר כבניין האמנויות היפות ביריד.
הבניין ניזוק קשות ברעידת האדמה בסן פרנסיסקו (1906), ונסגר למשך שנה וחצי לשיפוצים.
עד מהרה, נדרש למוזיאון חלל חדש כדי לשרת טוב יותר את קהל היעד הגדל שלו.
העיתונאי ואיש העסקים מייקל דה יאנג הקים לשם כך בניין שישמש כליבה של מוזיאון דה יאנג לאורך המאה ה-20. לואי כריסטיאן מולגארדט, מתאם האדריכלות של התערוכה הבינלאומית פנמה-פסיפיק בשנת 1915, תכנן את הבניין בסגנון ספרדי-פלאטרסקי.
המבנה החדש הושלם בשנת 1919 והועבר רשמית על ידי דה יאנג לנציב הפארקים של העיר.
בשנת 1921 הוסיף דה יאנג אגף מרכזי, יחד עם מגדל שהיה לסימן ההיכר של המוזיאון, והמוזיאון החל לאמץ את התצורה הבסיסית עליה שמר עד שנת 2000. מאמציו של דה יאנג זכו להכרה עם קריאת המוזיאון על שמו.
תוספת נוספת הושלמה בשנת 1925, שנת מותו של דה יאנג.
בשנת 1929 הוכרז הבניין המקורי בסגנון המצרי כלא בטוח ונהרס.
עד 1949, עיטורי הבטון היצוק המורכבים של דה יאנג המקורי נקבעו כמפגע והוסרו משום שהאוויר המלוח מהאוקיינוס השקט החליד את הפלדה התומכת.
הבניין ניזוק קשות ברעידת האדמה לומה פריאטה בסן-פרנסיסקו (1989).
המבנה נהרס והוחלף בבניין חדש, שנפתח בשנת 2005, והאלמנטים המקוריים היחידים שנותרו מבית דה יאנג הישן הם האגרטלים והספינקסים שהיו ממוקמים ליד הבריכה.
כחלק מההסכם שיצר את מוזיאוני האמנויות היפות של סן פרנסיסקו בשנת 1972, הועבר אוסף האמנות האירופית של דה יאנג למוזיאון לגיון הכבוד.
כפיצוי, קיבל דה יאנג את הזכות להציג את עיקר האוסף האנתרופולוגי של המוזיאון המאוחד.
אוסף זה כולל יצירות פרה-היספניות משמעותיות מטאוטיווקאן ומפרו, וכן אמנות שבטית ילידית מאפריקה שמדרום לסהרה.
בנוסף, מציג מוזיאון דה יאנג אמנות אמריקאית מהמאות ה-17 עד ה-21, אמנות אפריקאית, אמנות אוקיאנית, אמנות עכשווית בין-לאומית, טקסטיל ותחפושת, צילום ופיסול.
חלק מהאוסף נגיש באתר האינטרנט של המוזיאון ובאתר Google Arts and Culture.
אוסף האמנות האמריקאית מורכב ממעל 5,000 פריטים, כולל 1,000 ציורים, 800 פסלים ו-3,000 פריטי אמנות דקורטיבית.
הוא כולל יצירות שנוצרו החל משנת 1670.
התצוגה הכרונולוגית של דה יאנג על אמנות אמריקאית כוללת גלריות המוקדשות לאמנות בתחומים הבאים: אמנות אינדיאנית וקולוניאליזם ספרדי; אמנות אנגלו-קולוניאלית; אמנות נאו-קלאסית; ריאליזם ואמנות ויקטוריאנית; טבע דומם בסגנון טרומפ-לויל; אסכולת נהר הדסון, טונליזם; אימפרסיוניזם אמריקאי ואסכולת אשקן; אמנויות ואומנויות; מודרניזם; סוריאליזם והפשטה; ביט, פופ ארט, פיגורטיבי ועכשווי.
גלריות האוסף הקבוע משלבות פריטי אמנות דקורטיבית עם ציורים ופסלים, תוך הדגשת ההקשר האמנותי, החברתי והפוליטי של היצירות המוצגות.
אף על פי שהמיצב הוא כרונולוגי בעיקרו, הוא מציב זה לצד זה יצירות מתרבויות ותקופות זמן שונות כדי להדגיש את הקשרים ההיסטוריים בין היצירות באוסף.
בין הציירים שעבודותיהם מוצגות במוזיאון נמנים: מרי קאסאט, ג'ון סינגלטון קופלי, ג'ון ונדרלין, תומאס קול, תומאס היל, תומאס ווד, ג'ון פטו, צ'יילד האסאם, אדמונד צ'ארלס טרבל, ג'ורג' היצ'קוק, לואיז נבלסון, מיינרד דיקסון, אוטיס אולדפילד, ג'ורג'יה או'קיף, גרנוויל רדמונד, אליזבת קטלט, תומאס הארט בנטון, קיקי סמית, ריצ'רד דיבנקורן, ומל ראמוס.
בינואר 2017 הודיע המוסד על רכישת 62 עבודות של 22 אמנים אפרו-אמריקאים עכשוויים.
אוסף הטקסטיל של מוזיאוני האמנויות היפות מתהדר ביותר מ-13,000 פריטי טקסטיל ותלבושות מרחבי העולם.
זהו אחד האוספים הגדולים והמקיפים ביותר מסוגו בארצות הברית.
הוא כולל תלבושות ואביזרים; טקסטיל ארוג בנול ; בדים לא ארוגים; וחפצים שעיטורם העיקרי מיוצר באמצעות טכניקות כגון חרוזים ורקמה.
בסתיו 2018, ארגן דה יאנג את אירועי האופנה המוסלמית העכשווית.
התערוכה בחנה קודי לבוש של נשים מוסלמיות מקהילות, תרבויות ופרשנויות דתיות שונות, החל מתחילת המילניום.
זו הייתה התערוכה הראשונה בקנה מידה גדול של הנושא במוסד אמנות, וכלל מעצבים ואמנים מתחילים וותיקים מאירופה, המזרח התיכון, דרום מזרח אסיה וארצות הברית.
התערוכה נדדה למוזיאון Angewandte Kunst בפרנקפורט בשנת 2019.
יותר מ-1,400 דוגמאות ממזרח סודן, חוף גינאה, מערב ומרכז אפריקה, מזרח ודרום אפריקה, וממקומות אחרים ביבשת כלולות באוסף האמנות האפריקאית של מוזיאוני האמנויות היפות במוזיאון דה יאנג.
אוסף האמנות האפריקאית מוצג באופן נושאי ולא גאוגרפי, תוך הדגשת האיכויות האסתטיות והאקספרסיביות של האמנות.
הבניין הנוכחי הושלם על ידי האדריכלים הרצוג ודה מרון וחברת ארופ.
השטח והפעילות הסייסמית בסן פרנסיסקו היוו אתגר עבור האדריכלים, כדי לסייע בעמידה בפני רעידות אדמה עתידיות נבנה הבניין על מערכת של לוחות הזזה בעלי מיסבים כדוריים מה שמאפשר לבניין לזוז עד 91 סנטימטרים.
מבנה מוזיאון חדש הממוקם באמצע פארק עירוני עורר בתחילה מחלוקת.
מצביעי סן פרנסיסקו דחו פעמיים הצעות להנפקת איגרות חוב שהיו אמורות לממן את פרויקט המוזיאון החדש.
לאחר ההצבעה השנייה, תכננה הנהלת המוזיאון להעבירו למיקום ברובע הפיננסי.
עם זאת, מאמץ בהובלת תומכים נדיבים הצליח לשמר את מיקום המוזיאון בפארק שער הזהב.
המתכננים היו רגישים למראה הבניין בסביבתו הטבעית.
החלק החיצוני מצופה נחושת, אשר צפויה להתחמצן ולקבל גוון פטינה ומרקם ייחודי שיהדהדו את עצי האקליפטוס הסמוכים.
מגדל תצפית ייחודי ומתפתל בגובה 44 מטרים מאפשר למבקרים לראות חלק ניכר מאולם המוזיקה של פארק שער הזהב מתנשא מעל צמרות העצים של הפארק ומספק נוף של שער הזהב.
מוזיאון האדם הקדמון הוא מוזיאון פרהיסטורי בקיבוץ מעין ברוך.
המוזיאון מכיל אוסף יוצא דופן, בסדר גודל עולמי, של ממצאים פרהיסטוריים מאזור עמק החולה.
כל הממצאים נאספו על ידי אמנון אסף שייסד והקים את המוזיאון בשנת 1954. על פי המלצתו של הארכאולוג משה שטקליס, הוכר המוזיאון רשמית כמוזיאון פרהיסטורי ב-1963.
החל מ-2012, אוצר המוזיאון הוא פרופ' גונן שרון מהמכללה האקדמית תל-חי.
כלי חרס, כלי זכוכית ותכשיטים שנאספו באדמות היישוב מעין ברוך, בעיקר ממערות קבורה שנמצאו בסמוך למוזיאון.
מגוון רחב של כלים מסותתים, מאבני יד שהוכנו מבזלת וצור בתקופה הפלאוליתית התחתונה ועד מיקרוליתים מהתקופה האפיפלאוליתית וכלים מהתקופה הנאוליתית מצור, גיר ואובסידיאן.
אוסף העתקי גולגולות המאפשר ללמוד על השינוי במבנה הגולגולת וגודל המוח מהאוסטרלופיתקוס ועד האדם בימינו.
קבורה מהאתר עינן, התרבות הנאטופית, של אישה כבת 50 וגור כלבים, שנקבר אתה.
זו אחת העדויות הקדומות בעולם לקשר בין בני אדם לכלבים.
כלים אלו נאספו מכל העולם, ממקומות שגם בימינו עדיין נעשה בהם שימוש.
מוזיאון האוויר והחלל הלאומי הוא אחד המוזיאונים של הסמית'סוניאן, אשר נמצא בוושינגטון בארצות הברית.
למוזיאון האוסף הגדול בעולם של כלי טיס וחלליות.
למוזיאון שלוחה נוספת הנמצאת בסמוך לנמל התעופה הבין-לאומי וושינגטון דאלס בשטח מדינת וירג'יניה.
המטוס של האחים רייט מ־1903.
רוחו של סנט לואיס - מטוסו של צ'ארלס לינדברג, בו חצה לראשונה בטיסה את האוקיינוס האטלנטי.
קפסולה של אקספלורר II - הגיע בשנת 1935 לגובה של 22 ק"מ, שיא שנשבר רק בשנת 1955.
המטוס בל X-1 בו צ'אק ייגר חצה לראשונה את מהירות הקול.
טיל V-2 - הטיל הראשון שהגיע לחלל.
תא הפיקוד של החללית אפולו 11 - המשימה הראשונה בה נחתו אסטרונאוטים על הירח.
תא הפיקוד של החללית ג'מיני 4 (בשלוחה בווירג'יניה).
הדגם המקורי של ספינת החלל אנטרפרייז מסדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים.
ספייס שיפ 1 - החללית הפרטית הראשונה בהיסטוריה.
האנולה גיי - מטוס חילות האוויר של צבא ארצות הברית מסוג בואינג B-29 סופרפורטרס, שהטיל את פצצת האטום "ילד קטן" על הירושימה (בשלוחה בווירג'יניה).
מעבורת החלל דיסקברי (בשלוחה בווירג'יניה).
המוזיאון הוא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר במול ואחד מחמשת המוזיאונים המתוירים בעולם (עדכני ל-2017).
במוזיאון כ־30,000 מוצגים הקשורים לתחום התעופה, ו־9,000 מוצגים הקשורים לתחום החלל.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ג'יו אובטה.
למוזיאון אגף נוסף הנמצא ליד שדה התעופה הבינלאומי דלס - מרכז סטיבן פ.
אודבר הייזי, אשר נפתח בשנת 2003.
מוזיאון האינדיאנים הלאומי נפתח ב-21 בספטמבר 2004, בעקבות חקיקה של הקונגרס של ארצות הברית משנת 1989.
המוזיאון הוא חלק ממוסד הסמית'סוניאן ויש לו סניפים בניו יורק, במדינת מרילנד ובוושינגטון, בירת ארצות הברית.
בניין המוזיאון בעיר וושינגטון תוכנן על ידי האדריכל דאגלס קרדינל.
בניין המוזיאון בניו יורק הוקם בשנת 1907, ותוכנן על ידי האדריכל קאס גילברט.
הוא ממוקם במקום בו שכן מושבו המקורי של פורט אמסטרדם, ובו שכנו בית המושל, בסיסי צבא, מחסנים, כנסייה ובית מכס.
מוזיאון דל בריו (בספרדית: El Museo del Barrio, "מוזיאון השכונה"), הוא מוזיאון בעיר ניו יורק המציג את אמנות אמריקה הלטינית והאיים הקריביים.
המוזיאון נוסד בשנת 1969, ונמצא באזור המוזיאנים במנהטן.
המוזיאון מציג הן חפצי אמנות מסורתיים (אמנות פרה-קולומביאנית) מאמריקה הלטינית והקריביים, והן תערוכות של אמנים בני זמננו שמוצאם מאזורים אלה.
מוזיאון האצ"ל בתש"ח על שם עמיחי פאגלין, הקרוי גם "בית גידי", מנציח את קורות האצ"ל החל בהחלטת עצרת האומות המאוחדות על חלוקת ארץ ישראל בכ"ט בנובמבר 1947 ועד השתלבות הארגון בצה"ל לאחר קום המדינה.
דגש מיוחד מושם על כיבוש יפו הערבית על ידי הארגון בקרבות תש"ח (25–28 באפריל 1948).
מבנה המוזיאון הוא למעשה אחד הבתים של שכונת מנשייה שנפגעו בקרב על יפו.
המבנה שבו הוקם המוזיאון נבנה לראשונה בשנת 1900 על ידי איש עסקים יהודי שביקש להשתקע בארץ ישראל.
לאחר מותו, עבר הבית לידיים ערביות ושימש לסירוגין לצורכי מגורים, תעשייה ומסחר.
הבניין היה חלק משכונת מנשייה, שכונה ערבית בפאתה הצפונית של יפו שהחלה להיבנות בתחילת המאה העשרים.
לאחר מאורעות תרפ"ט, בעליית הגג של המבנה גרה משפחה יהודית - שלימים, במהלך מאורעות תרצ"ו, נאלצה להעתיק את מגוריה.
בחודשים הראשונים של מלחמת העצמאות עבר קו החזית בין יהודי תל אביב לערביי יפו בין השכונות נווה צדק ומנשייה.
המבנה, שלימים הוקם בו המוזיאון, היווה חלק מקו הביצורים של הערבים.
בחול המועד פסח תש"ח, פתח האצ"ל במערכה לכיבוש יפו שבמהלכו נפלו 41 לוחמים ונפצעו 82. בקרבת מבנה המוזיאון היה המעוז הערבי האחרון, שנפילתו לידי האצ"ל הכשירה את הקרקע לכיבושה של שכונת מנשייה ולכניעתה של יפו כולה.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, כשהוחלט לפנות את בתי שכונת מנשייה החרבים, פנו חברי ברית חיילי האצ"ל לעיריית תל אביב בבקשה להקים במקום אתר הנצחה לחבריהם שנפלו בקרב.
דוד אלעזר, רס"ן בדימוס וחבר האצ"ל לשעבר, היה היוזם, הדוחף והמניע להקמתו של המוזיאון הזה, ועם הקמתו מונה גם למנהלו הראשון.
בהתחלה נקרא המוזיאון "המוזיאון לשחרור יפו ע"ש עמיחי [גידי] פאגלין", שהיה קצין המבצעים של האצ"ל, ובקיצור "בית גידי".
לימים, משעבר המוזיאון להיות חלק מיחידת המוזיאונים של משרד הביטחון, שונה שמו ל"מוזיאון האצ"ל בתש"ח".
האדריכלים אמנון ניב, אמנון שוורץ ודני שוורץ שיחזרו חלק ממבנה האבן המקורי ושילבו בו מבנה פנימי מזכוכית שחורה, שיוצרת ניגוד חריף בין ישן לחדש.
בשנת 1983, בתום עבודות השימור והבנייה, נפתח המוזיאון לקהל הרחב, כאשר טקס הפתיחה החגיגי והממלכתי נערך בנוכחות ראש הממשלה מנחם בגין.
בשנת 1987 זכה הבניין בפרס רוקח למפעלי הנדסה.
משנת 1982 מכהן יוסק'ה נחמיאס כאיש עדות וכאחד מראשי המוזיאון.
מוזיאון הארוטיקה היה מוזיאון המוקדש לאוספי האמנות הארוטית של סוחר העתיקות אלן פלומי (Plumey) והמורה הצרפתי ג'ו קליפה (Khalifa).
המוזיאון נסגר ב-7 בנובמבר 2016.
המוזיאון נוסד בשנת 1997 בשדרות קלישי מספר 72, באזור פיגאל שברובע ה-18 שבצפון פריז, צרפת.
באוסף היו פריטים מגוונים; מחפצי דת עתיקים מהודו, יפן ואפריקה, ועד ליצירות אמנות מודרנית בעלות נושא ארוטי.
אזור התצוגה נפרש על פני חמש קומות ואזור המרתף.
קומה אחת הייתה מוקדשת למזון קלוס (maisons closes), בית הבושת המפורסם ביותר של המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. בשתי הקומות העליונות היו מוצגות תערוכות מתחלפות, בעיקר של אמנים עכשוויים.
מוזיאון האמנות של גאורגיה (בגאורגית: საქართველოს ხელოვნების მუზეუმი) הידוע גם כמוזיאון האמנויות היפות על שם שלווה אמירנאשווילי (შალვა ამირანაშვილის სახელობის ხელოვნების მუზეუმი) הוא אחד מהמוזיאונים החשובים ביותר בגאורגיה.
המוזיאון ממוקם ליד כיכר החירות בטביליסי, ומכיל כ- 140,000 פריטי אמנות גאורגית, אוריינטלית, רוסית ואירופית.
האב הקדמון של המוזיאון, הגלריה הלאומית לאומנות, נפתח בעקבות מאמציהם של אמנים גאורגים צעירים שחונכו באירופה, ב-1 בפברואר 1920, בטביליסי.
בלי קשר לכך צמח המוזיאון המרכזי לאמנויות יפות, שנפתח באוגוסט 1923, בטביליסי.
בסוף שנת 1932 הועבר המוזיאון המרכזי לאמנויות יפות לכנסיית מטחי שבמרכז טביליסי העתיקה, והתווספו לאוסף המוזיאון אוספים קטנים יותר.
בשנת 1921, לאחר פלישת הצבא האדום לרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה ויציאת הממשלה הגאורגית לגלות בצרפת, נלקחו אוספי המוזיאון לצרפת והוחזרו בשנת 1945, רק לאחר שנחתם הסכם מיוחד בין הממשלה הסובייטית לבין הממשלה הצרפתית.
האוסף שכלל כתבי-יד, עבודות מתכת, תכשיטים, עבודות מצופות באמאיל וציורים התווסף לאוסף שעדיין נשאר במוזיאון.
היסטוריון האמנות הגאורגי הבולט, שלווה אמירנאשווילי, שעמד בראש המוזיאון במשך למעלה משלושים שנה, שיחק תפקיד חשוב בהתהוות האוסף המרשים של המוזיאון.
מאוחר יותר נקרא המוזיאון על שמו.
בשנת 1950, הפך המוזיאון, באופן רשמי, למוזיאון האמנות של גאורגיה, והועבר, באותה שנה, למבנה בו הוא נמצא גם היום.
המבנה נבנה בשנת 1838, בסגנון נאו קלאסי, בתקופת שלטון האימפריה הרוסית בגאורגיה, ושימש כסמינר תאולוגי.
ב-30 בדצמבר 2004, הועבר המוזיאון לניהול משותף תחת המוזיאון הלאומי הגאורגי.
האולמות המרווחים של מציגים תצוגה קבועה של אמנות גאורגית, אוריינטלית רוסית ואירופית, כאשר המוצגים החשובים ביותר הם, באופן טבעי, פריטי האמנות הגאורגית, הממחישים את ההתפתחות של התרבות הלאומית הגאורגית לאורך מימי קדם ועד היום.
פריטי האמנות האוריינטלית תופסים את המקום השני בחשיבותו, והוא אחד מהאוספים הגדולים במדינות הפוסט-סובייטיות.
התצוגה האוריינטלית כוללת חלקי אמנות יפה מפרס, במיוחד אוסף האמנות הקג'ארית (השושלת הקאג'ארית), שהוא החלק המשמעותי שבאוסף.
כמו כן כוללת התצוגה מספר מיניאטורות של אמני חצר המלכות הפרסי, ביניהם פורטרטים שאחים ואצילים פרסים כמו גם ציורים של הנשים היפות בחצר המלכות.
המוזיאון כולל גם תצוגה זמנית של אוספי אמנות ממקומות אחרים בגאורגיה וגם מחוץ לגאורגיה.
תמז סאניקידזה (1985), מוזיאון האמנות של גאורגיה, טביליסי,
מוזיאון האצ"ל שוכן במצודת זאב בתל אביב ומוקדש להנצחת הארגון הצבאי הלאומי בארץ ישראל, מפקדיו, לוחמיו ופעולותיו.
במוזיאון מוצגים פריטים שונים - מסמכים, קטעי עיתונות, צילומים, כלי נשק, דגמים אור-קוליים, תמונות וסרטים - הקשורים בפעילות האצ"ל במהלך 17 שנות קיומו.
בשנת 1980 נתן משרד הביטחון את הסכמתו להקמת המוזיאון.
הקמת המוזיאון נעשתה בשנים 1985–1991 על ידי אליעזר ויסהוף וצוותו.
מבוא - אגף בו מוצגים תולדות הארגון הצבאי הלאומי מהקמתו ב-1931.
פעולות - אגף המתעד את מבצעי האצ"ל השונים ובהם הפריצה לכלא עכו.
מחנות המעצר - אגף המוקדש למחנות המעצר בארץ ישראל ובחו"ל בהם נכלאו חברי הארגון.
באגף מוצגות גם התעודות המזויפות ששימשו את גולי אצ"ל ולח"י שברחו ממחנות המעצר באפריקה.
אגף הקרנה - אגף בו מוקרנים סרטים רבים על האצ"ל ובהם סרט מקורי הממחיש את פעולות האצ"ל, שהוקרן בזמנו בארצות הברית במטרה לגייס כספים למאבק.
מוזיאון האורנז'רי הוא מוזיאון לאמנות אימפרסיוניסטית ופוסט-אימפרסיוניסטית הממוקם בסמוך לכיכר הקונקורד, בצידם הדרומי של גני טווילרי, על גדת נהר הסן, ברובע הראשון של העיר פריז, בירת צרפת.
המוזיאון מציג מיצירותיהם של פול סזאן, אנרי מאטיס, אמדאו מודיליאני, קלוד מונה, פבלו פיקאסו, פייר-אוגוסט רנואר, אנרי רוסו, חיים סוטין, אלפרד סיסלי, מארי לורנסין ומוריס אוטריו.
מבנה המוזיאון שימש במקורו כחממה עבור עצי התפוזים שגדלו בגני ארמון טווילרי, ומכאן שמו - "האורנז'רי" (חממת התפוזים).
מבנה האורנז'רי נבנה כחממה בשנת 1852. בשנת 1927 הוחלט להפוך אותו למוזיאון, והוא הותאם על מנת להציג את היצירה מרובת התמונות "שושני המים" של מונה, שצוירה בין השנים 1914–1926. יצירה זו כוללת שמונה תמונות המוצגות בשני חדרים סגלגלים.
מונה התכוון ליצירת אווירה מדיטטיבית, ובכניסה יש כתובת המבקשת לכבד את רצון האמן ולשמור על שקט.
היצירות, שאורכן הכולל 100 מטרים, הוצגו בקומת הקרקע של המבנה והוארו באור יום.
בשנת 1965 הוחלט להציג במבנה את אוסף ולטר-גיום (Walter-Guillaume) הכולל ציורים אימפרסיוניסטיים רבים.
לצורך הצגת האוסף נבנתה קומה שנייה במבנה, ושושני המים הוארו באור מלאכותי.
בשנת 1999 נסגר המבנה לשיפוצים.
קודם לסגירתו נערכה תערוכה מיוחדת של היצירה "שושני המים" של מונה, ו-60 יצירות הובאו לצורך כך מכל רחבי העולם.
במהלך השיפוצים נבנתה קומת מרתף המוארת בחלונות עיליים (המאפשרים תאורה טבעית להצגת היצירות האימפרסיוניסטיות), וכן פורקה הקומה העליונה של המבנה על מנת לאפשר את הצגת שושני המים באור טבעי.
במהלך חפירת קומת המרתף התגלה באתר קטע מחומת העיר פריז מהמאה ה-16 וזו מוצגת כיום במוזיאון ומשמשת למעשה כקיר אחד האולמות החדשים - אולם המשמש לתערוכות מתחלפות.
בנוסף נבנו מתחת לאדמה אולם הרצאות וספרייה.
מוזיאון האדם הוא מוזיאון אתנוגרפי שהוקם בשנת 1937 על ידי פול ריווה (Rivet) עבור התערוכה העולמית לאמנות וטכנולוגיה של העידן המודרני.
המוזיאון ממוקם בארמון שאיו שברובע ה-16 של העיר פריז, בירת צרפת.
בשנת 2006 הועברו חלק ממוצגי המוזיאון למוזיאון קה בראנלי.
מקורם של אוספי המוזיאון ב"חדרי פלאות" - אוספים פרטיים של אצילים ובאוסף המלכותי שכלל מוצגים אתנוגרפיים.
מטרת איחוד האוספים תחת קורת גג אחת הייתה להציג במקום אחד את התפתחות של האדם הכל מהתקופה הפרה-היסטורית ואת השונות בין התרבויות השונות.
חלק ניכר מהאוספים מקורם בתערוכה שהוצגה במוזיאון הצבא שבארמון האינווליד בה הציגו את התרבויות השונות ברחבי האימפריה הצרפתית הקולוניאלית.
אוספים אלה הועברו למוזיאון האדם בין השנים 1910–1917.
עם הקמת מוזיאון קה בראנלי הועברו אליו חלק ממוצגי מוזיאון האדם.
המוצגים שהועברו היו היפים והמעניינים שבין 15,000 מוצגי מוזיאון האדם.
ההחלטה להעביר מוצגים אלה עוררה ביקורת שכן מחד המוצגים הוצאו מהקשרם, ומאידך הייחודיים שבין מוצגי מוזיאון האדם הוצאו ממנו.
מוזיאון האדם והחי הוא מוזיאון טבע ומרכז חינוכי שהוקם בשנת 1983 בפארק הלאומי ברמת גן.
המוזיאון הוקם מנוהל ומופעל על ידי "אגודת שוחרי מוזיאון האדם והחי" הנתמכת על ידי עיריית רמת גן, משרד התרבות והספורט – מנהל התרבות ומשרד החינוך, והוא מוזיאון מוכר לעניין חוק המוזיאונים.
במוזיאון ניתן לבקר בתצוגות הקבע בהן מוצגים מהאוסף הביולוגי של המוזיאון הכולל אדרים (פוחלצים), שלדים, מאובנים ועוד, המאפשרות למבקרים לבחון היבטים שונים הקשורים לבעלי חיים ולהשפעת האדם על סביבתו.
במוזיאון מוצגות גם תערוכות מתחלפות בנושאים מגוונים.
ייעודו של המוזיאון הוא ליצור מרחב דיאלוגי בו המבקרים יוכלו לשאול, לחשוב ולחקור דרך תחומי דעת מגוונים.
במוזיאון האדם והחי קיים אוסף של מעל 500 פריטים כגון שלדים, גולגולות, פוחלצים, דגמי בעלי חיים, פריטים משומרים, קונכיות, מוצגים ארכאולוגיים ועוד.
האוסף נחלק בין האוסף המוזיאלי המשמש לתצוגה והאוסף החינוכי, המשמש לפעילויות מודרכות לבתי ספר, לגני ילדים ולקהל הרחב.
האוסף מוצג בחלקו בתערוכות הקבע, וחלקו שמור במחסנים, בתנאי אקלים מיוחדים, והוא מוצג לקהל בתערוכות מתחלפות.
עם זאת, אוספים מוזיאליים לא תמיד מוצגים לקהל הרחב.
לעיתים חשיבותם היא מחקרית בעיקרה.
מוזיאונים בארץ ובעולם נוהגים להשאיל זה לזה פרטי אוסף לצורך הצגתם בתערוכות.
איסוף הפריטים החל בשנות ה-80 של המאה ה-20 ממקורות מגוונים כמו הספארי ברמת גן, אוספי טבע באוניברסיטאות ואנשים פרטיים.
האוסף ממשיך לגדול ולהתחדש באופן שוטף.
החזקת אוספי טבע הכוללים פוחלצים, שלדים ופריטים נוספים מעולם החי, דורשת היתר מיוחד מרשות הטבע והגנים בו מוודאים שמקור האוסף חוקי ושהאוסף נבנה בהתאם לכללי האתיקה והחוקים של אמנות בינלאומיות המפקחות על סחר של פריטים מעולם החי.
בתערוכות הקבע במוזיאון האדם והחי ניתן להתבונן בפוחלצים, שלדים ודגמים של בעלי חיים.
בתערוכות משולבים משחקים ומתקנים בעזרתם ניתן לחקור נושאים מדעיים שונים.
שתיים מהתצוגות הבולטות הן הדיורמה של חיות מדבר יהודה ותצוגת האדם הקדמון.
תצוגת הדיורמה של מדבר יהודה - תצוגה גדולה ותלת־ממדית הכוללת פוחלצים ומדמה נוף ובעלי חיים שחיו באזור זה בעבר ובהווה.
תצוגת האדם הקדמון - תערוכה פרהיסטורית, העוסקת בתולדות האדם, בשלבים השונים של התפתחותו, במקומות התרחשותם ובדרכי התפשטותו על פני כדור הארץ.
נושאי התערוכות המתחלפות עוסקים במערכת היחסים בין האדם לסביבה כאשר בכל תערוכה נבחנת שאלה מהותית בנוגע לטיבו של הקשר.
להלן דוגמאות של תערוכות מתחלפות מהשנים האחרונות:
משפחה עם זנב – על אנשים וחיות מחמד.
תערוכה בשיתוף הקהילה בה נבחן המקום של חיות המחמד בחיים המודרניים ובמהלך ההיסטוריה וההבדלים ביניהן לבין חיות הבר.
בתערוכה הציגו מעל 400 תושבים מרמת גן והסביבה.
איזה פחד - על פחדים דמיוניים וחיות אמיתיות
התערוכה עסקה בפחד האנושי מבעלי חיים, בעבר ובהווה, דרך זווית מבט מדעית, תרבותית וכפי שהוא נחווה ומיוצג על ידי אומנים ומאיירים מקומיים.
ים יבשה – מסעה של קונכייה.
התערוכה עוסקת בקשר בין האדם לים וליצורים החיים בו ונוצרה בשיתוף פעולה עם המרכז לחקר העיצוב בישראל של מכללת שנקר.
התערוכה משלבת את האוסף הביולוגי של המוזיאון, שכולל קונכיות וחיות ים, לצד עבודות עיצוב, אומנות, טכנולוגיה, מיצבים אינטראקטיביים וחוויה קולית.
במוזיאון מתקיימת פעילות חינוכית לקהל הרחב ולמוסדות חינוך.
הפעילות החינוכית כוללת סיור במוזיאון, בשילוב פעילות במרחב הלימודי במבנה הסמוך למבנה המוזיאון ובגינת המוזיאון.
בחזית מבנה המוזיאון מוצב שעון שמש אנלמטי.
השעון הוקם באמצעות תרומתה של תמר מינטוס, תושבת העיר
הקמת השעון ארכה מספר חודשים, בהתאם לתכנון האסטרונומי של עדן אוריון, והעיצוב של סטודיו יואב שביט.
חנוכת השעון התקיימה ב-8 במרץ 2013.
שעון השמש האנלמטי בחזית המוזיאון שטוח, אופקי וצורתו אליפסה.
הקוטר הקטן של אליפסת השעון נמצא על קו צפון-דרום.
מעל הקוטר הקטן מונח לוח ועליו מסומנים החודשים בשנה.
השעון מאפשר לדעת את השעה ביום כאשר אדם העומד על החודש המתאים בלוח חודשי השנה, משמש כמחוג האנכי (גנומון) של השעון והצל שלו נופל על השעה הנכונה.
השעון מביא בחשבון את מסלול כדור הארץ סביב השמש, את נטיית סיבוב כדור הארץ סביב צירו ואת מיקום השעון על פני כדור הארץ מבחינת הקואורדינטות הגאוגרפיות של השעון.
על קיר בחזית המוזיאון תלוי שילוט שכותרתו 'על גדות הזמן'.
השילוט מספק מידע כללי קצר על שעון שמש ודרך פעולתו ופרטים על שעון שמש אנלמטי.
מוזיאון הארמון הלאומי (בסינית: 國立故宮博物院) הוא מוזיאון הממוקם בטאיפיי בירת טאיוואן.
במוזיאון, שנוסד בשנת 1964 ומכיל באוספיו למעלה מ-696,344 פרטי אמנות סינית, מבקרים מדי שנה למעלה מ-5.4 מיליון מבקרים.
אוספי המוזיאון מציגים למעלה מ-8,000 שנים של ההיסטוריה של סין מאז התקופה הנאוליטית ועד שלהי שושלת צ'ינג, והוא נחשב לאחד האוספים המקיף והחשוב בעולם של אמנות סינית.
מקורם של אוספי המוזיאון (כמו גם אוספי "מוזיאון הארמון" שבבייג'ינג) באוצרות העיר האסורה, שנחלקו בין הרפובליקה העממית של סין לבין טאיוואן במהלך מלחמת האזרחים הסינית.
ראשיתו של מוזיאון הארמון במוזיאון שהוקם בעיר האסורה ב-10 באוקטובר 1925, זמן קצר לאחר גירושו של פויי, אחרון קיסרי סין, מהעיר האסורה על ידי פנג יו השיאנג.
מוצגי המוזיאון כללו את הריהוט וחפצי האמנות שנותרו בארמון שהיה קודם לכן רכוש המשפחה הקיסרית.
בשנת 1931 בעקבות הפלישה היפנית למנצ'וריה הורה צ'יאנג קאי שק להוציא מהמוזיאון את חפצי הערך שבו מחשש שצבא יפן יבזוז אותם.
בעקבות הנחיה זו, ב-6 בפברואר 1933 הועברו 13,491 ארגזים בשתי רכבות מהכיכר שלפני שער העוצמה האלוהית של העיר האסורה, לדרום סין.
האוספים הועברו לשאנגחאי, ובהמשך, בעקבות התקדמות הצבא היפני ל ול.
בתום מלחמת העולם השנייה הושבו חלק ניכר מהארגזים לעיר האסורה.
פרוץ מלחמת האזרחים הסינית בתום מלחמת העולם השנייה, והפסדי כוחותיו הביא בשנת 1948 להחלטת צ'יאנג קאי שק להעביר את החשובים שבין חפצי הערך לטאיוואן.
הנג לי-וו, לימים מנהל המוזיאון, פיקח על העברת חפצי ערך לטאיוואן.
האוסף הועבר בשלושה משלוחים, במשך ארבעה ימים בפברואר באותה שנה, והגיע לג'ילונג.
בסך הכל הועברו 2,972 ארגזים, אולם אלה כללו את החפצים היקרים והידועים ביותר שבאוסף.
תפיסת העיר האסורה על ידי הכוחות הקומוניסטיים מנעה המשך העברת הארגזים לטאיוואן.
האוסף אוחסן במחסני הרכבת, ובהמשך הועבר למפעל לייצור קנה סוכר בסמוך לטאיצ'ונג.
עם השלמת מבנה המוזיאון בשנת 1965 הועברו אליו האוספים.
בתקופת מהפכת התרבות, במסגרתה נהרסו חפצי אמנות היסטוריים רבים, הסתמכה טאיוואן על הצגת האוספים ושמירתם על מנת לטעון שהיא המייצגת האמיתית של תרבות סין.
עמדת ממשלת סין העממית הוא שהאוסף נגנב, ועל טאיוואן להשיבו לסין.
מאידך טאיוואן טוענת כי עצם שמירת האוסף בטאיוואן, הביא לכך שנמנעה השמדתו בתקופת מהפכת התרבות, ולכן האוסף שייך לה.
הקמת מבנה המוזיאון נמשכה בין מרץ 1964 לאוגוסט 1965, על מנת לאפשר הצגת פרטי האוסף הגדול (ובו למעלה מ-655,000 מוצגים).
המוזיאון שופץ בשנים 1967, 1970 וב-1996 החל שיפוץ מקיף של המוזיאון שהסתיים בשנת 2006. במסגרת שיפוץ זה נסגרו שני שלישים משטחי התצוגה של המוזיאון.
מבנה המוזיאון אינו יכול להציג את כל המוצגים, ואלה מוצגים בתחלופה של אחת לשלושה חודשים, כאשר בכל עת מוצגים כ-60,000 מוצגים בלבד.
סניף נוסף של המוזיאון נבנה במחוז ג'יאיי בדרום המדינה.
מבנה המוזיאון, אשר הקמתו החלה בשנת 2005, והוא צפוי להיות מושלם בשנת 2013 יכלול שטחי תצוגה וכן גן סיני.
במוזיאון מוצגים כ-93,000 פרטים הכוללים קליגרפיות, חרסינה, כלי ברונזה, ציורי נוף, פסלים שמקורם בעיר האסורה.
עוד כולל המוזיאון כ-562,000 ספרים וכתבי יד.
האוסף כולל 6,000 פסלי ברונזה, 5,2000 ציורים, 3,000 קליגרפיות, 12,000 פרטי ירקן, 3,200 פרטי אמייל וכן מניפות מסורתיות, בגדים ומטבעות.
רק כ-1% מהאוסף מוצג בכל עת לקהל, כאשר יתרת האוסף נשמר במרתפים מוגנים.
בין המוצגים הידועים שבמוזיאון ניתן למנות את כרוב הג'יידיט – פסל עשוי ג'יידיט בצורת כרוב סיני; פסל עשוי ישפה המדמה בשר חזיר מבושל ברוטב; מגילת צ'ינגמינג (אחד משני העתקים של המגילה); סירה מגולפת מאבן זית; והיצירה "מאה סוסים" משנת 1728, המשלבת טכניקה מערבית עם ציור מסורתי סיני.
מוזיאון האוגוסטין הוא מוזיאון הנמצא בפרייבורג בברייסגאו, באדן-וירטמברג שבגרמניה.
המוזיאון נמצא כעת תחת שיפוץ נרחב והרחבה שחלקו הראשון הסתיים ב-2010
המוזיאון ממוקם במנזר לשעבר אשר נבנה מחדש בין השנים 1914-1923. מלחמת העולם הראשונה לא רק קטעה את הבנייה המחודשת, אך גם הגבילה אותה מאוד יחסית לתוכניות המקוריות כתוצאה מחוסר במימון.
השיפוץ השלם הנוכחי שאמור היה לכלול חדרי תצוגה חדשים החל בשנת 2004. האוסף של המוזיאון, שהחל על ידי העיר פרייבורג בשנות ה-80 של המאה ה-19, מוצג רק בחלקו כתוצאה מעבודות השיפוץ.
אוספי האומנות החזותית והפיסול כוללים עבודות של לוקאס קראנאך האב, אנסלם פויירבאך, האנס בלדונג, מתיאס גרינוואלד, האנס טומה, פראנס קסאבר וינטרהאלטר, ואחרים.
ישנו גם חדר פיסול שבו מוצגים ארבעה פסלי נביאים העשויים מאבן בגובה של ארבעה מטרים כל אחד, אשר הגיעו מקתדרלת פרייבורג.
בנוסף ישנו גם אורגן כנסייה של וולט ובניו אשר חלקו החיצוני נבנה בשנת 1730, וספריית אומנות והיסטוריה תרבותית.
המוזיאון להיסטוריה עירונית גם הוא חלק ממוזיאון האוגוסטין.
האוספים שאינם מוצגים כעת, או מוצגים חלקית, כוללים אוסף גרפיקה גדול, אומנות קישוטית, חפצי אומנות מקומיים מאזור היער השחור, אוספי מטבעות ושעונים, ושטיח מהמאה ה-14.
בשנת 2010, המוזיאון הגיע למקום השישי בתחרות לפיתוחים מקוריים בתחום התיירותי של האיגוד הבריטי לסופרי טיולים.
מוזיאון האמנות המטרופוליני של טוקיו (ביפנית: 東京都美術館) הוא מוזיאון לאמנות בטוקיו, יפן.
בעולם האמנות היפנית, הצורך במוזיאון לאמנות מודרנית, שיוכל להציג יצירות בנות זמננו, כציורים וסרטים מאז תקופת מייג'י, היה נושא אשר דנו בו רבות, במיוחד כאשר התחילה תקופת טאישו עם עליית הקיסר יושיהיטו.
באותה תקופה, נעשה שימוש בשיטה של תערוכות מתחלופת רבות ומוזיאונים זמניים שנבנו במהלך תערוכות מקומיות, כשהיו מספיק מתקנים מתאימים.
הרעיון להקמת מוזיאון בידי משרד החינוך צץ ודובר למשך תקופה, אך לבסוף נשלל בגלל מחסור בתקציב מתאים.
לבסוף, תרומה בסך מיליון ין הוצעה לעיר טוקיו עבור הקמת המוזיאון, מאיש עסקים עשיר המכונה "מלך הפחם" של אזור טוקיו, קייטורו סאטו.
ב-1926 הוקם המוזיאון על פי עיצוב של האדריכל שיניצ'ירו אוקאדה, במקומו של מוזיאון האמנות של מחוז טוקיו.
ב-2010 הוכרזו שיפוצים מסיביים במוזיאון.
בפתיחה חלקית של המוזיאון, שנערכה ב-1 באפריל 2012,כלל המוזיאון מחודש היכל תערוכות ציבורי, מסעדה, חנות מוזיאון, מרכז מידע על אמנות, וטרקלין אמנות.
לאחר ה-30 ביוני נפתח המוזיאון מחדש באופן מלא לציבור הרחב, ותערוכה מיוחדת נפתחה בהיכל האמנות המרכזי שלו.
כמעט מן ההתחלה, רוכזו אוספי האמנות (שמומנו בעיקר בידי חברות מסחריות, דוגמת עיתונים שונים), ואוסף האמנות הצרפתי העכשיו, כאוספים ציבוריים בהיכל המרכזי.
המוזיאון זכה לביקורות רבות על כך שהשווה בכך בין אירופה וארצות הברית עמוסות המוזיאונים, ליפן, אשר תרבות המוזיאונים שלה הייתה רווחת הרבה פחות.
לכן, דרשו המבקרים שהמוזיאון יבחר לעצמו משאילים עיקריים אשר באוספיהם (מתחום יפן, כמובן) יוכל להתרכז.
פתיחת המוזיאון והתגובות אליו השפיעו רבות על תחום המוזיאונים ביפן ועל מוסדות אחרים שנוסדו אחריו.
לדוגמה, מוזיאון אוהרה לאמנות שנפתח בקורשיקי.
ב-1930 והיה המוזיאון הראשון ביפן שהציג תערוכת קבע של אמנות מערבית.
דוגמה נוספת היא מוזיאון עיריית קיוטו לאמנות (נפתח ב-1933) והמוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית (טוקיו) שנפתח אחרי מלחמת העולם השנייה, ב-1952.
מוזיאון האקרופוליס הוא מוזיאון ארכאולוגי מרכזי באתונה שביוון.
המוזיאון מציג עתיקות רבות שנמצאו באקרופוליס באתונה.
התכנון והבנייה של המוזיאון עברו גלגולים רבים.
בשנת 1976 נערכה התחרות הראשונה לתכנון המוזיאון.
בשנת 1979 נערכה תחרות שנייה.
שתי התחרויות לא הניבו תוצאות.
בשנת 1989 זכו האדריכלים ניקולטי ופסרלי בתחרות תכנון שלישית.
או אז התברר שכל האזור שבו נועד המבנה להיבנות זרוע עתיקות שיש לחפור ולשמר.
בעקבות כך ירדה גם תוכנית זו לטמיון.
בשנת 1994 נערכה תחרות אדריכלים רביעית בה זכה האדריכל השווייצרי ברנרד טשומי, בסיועו של היווני מיכאל פוטיאדיס.
מוזיאון האקרופוליס נחנך ביוני 2009.
המוזיאון ממוקם סמוך מאוד לקצה הדרומי-מזרחי של האקרופוליס, ולמבנה המחזיק את המכון לחקר האקרופוליס, הידוע כבניין ויילר (שנבנה ב 1836 כבית חולים).
מהמוזיאון ניתן לראות את חזיתו הדרומית של האקרופוליס ושל מקדש הפרתנון שבראשו.
בניין המוזיאון עושה שימוש בבטון חשוף, זכוכית, מתכת, וריצופי שיש כהה ובהיר.
המוזיאון משתרע על שטח תצוגה של כ-14,000 מ"ר ועוד כ-9,000 מ"ר שטחי מסחר ומנהל.
בקומת המרתף מוצגים שרידי רובע מגורים על מתקניו שנחפרו לפני בניית המוזיאון.
ניתן להשקיף על השרידים מבעד לרצפת זכוכית, מרביתם שייכים לתקופה הביזנטית הקדומה.
בקומת הכניסה מוצגים השרידים שנחשפו בחפירות על המורדות המצוקיים של צוק האקרופוליס.
רוב המוצגים הם כלי חרס, מאז התקופה הנאוליתית ועד לתקופה הרומאית.
בקומה זו מוצגים גם ממצאים ממקדש הנימפות, מקדש קטן שנחשף מחוץ לאקרופוליס ליד תיאטרון הורדוס אטיקוס, ומן האסקלפיון שנחשף מדרום לאקרופוליס, ליד תיאטרון דיוניסוס.
בקומה השנייה מוצג האקרופוליס של התקופה הארכאית, זו של המאה ה-6 לפנה"ס.
בקומה זו מצויים יצירות הפיסול של מקדש הפרתנון הקדום, שנהרס בידי הפרסים.
הפסלים מאופיינים ב'חיוך הארכאי' הקפוא.
חלק מהפסלים המוצגים היו קבועים בגמלוני המקדשים וניכרים עליהם סימני צביעה.
בקומה זו מצוי גם אוסף גדול של פסלי שיש (בעיקר פסלי נערים-קורוס, ונערות-קורה) שהוקדשו למקדש הקדום.
הקומה העליונה, קומת הפרתנון, היא גולת הכותרת של המוזיאון.
למרות העובדה שמרבית הפריטים החשובים המקוריים נמצאים במוזיאון הבריטי, התצוגה מראה את כל מה שידוע, בין באמצעות העתקים, בין בהצגת מה שבכל זאת נותר ביוון.
המוזיאון מאפשר למתעניין להקיף את הקומה מבפנים ולראות, במקומם הנכון את המטופות המפוסלות וגם את האפריז הרצוף המפוסל שהקיף את הפרתנון, וגם מה ששרד מפסלי הגמלונים.
היתרון כאן שהתבליטים ניתנים מעט מעל גובה העיניים, לעומת הגובה הרב שבו היו קבועים במבנה המקורי, שבוודאי מנע מהתבוננות פרטנית בתבליטים.
בקומה הזו ניתנים גם פרטי פיסול ממבנה הפרופיליאה, מקדש הארכתאון ומקדש אתנה ניקה.
ראויה לציון העובדה שחמש מששת פסלי הקריאטידות (השישית ניצבת במוזיאון הבריטי), שעיטרו את המרפסת הדרומית של הארכתאון הועברו לכאן (באתר מצויים העתקים).
זו פעם ראשונה שהקהל יכול להתבונן בפסלי נשים אלה מכל הכיוונים, ומקרוב.
פתיחת המוזיאון נתנה משנה תוקף לתביעת ממשלת יוון והעם היווני להשיב למולדת (רה-פטריאציה) את כל תבליטי השיש הרבים שהוציא מן המקום הלורד אלגין הבריטי, ואשר מצויים מאז בתצוגה במוזיאון הבריטי.
מוזיאון האוויר והחלל (צרפתית: Musée de l'Air et de l'Espace) הוא מוזיאון העוסק בתולדות התעופה.
המוזיאון הממוקם בקצה שדה התעופה לה בורז'ה שבקומונה לה בורז'ה, הוא המוזיאון האווירי הוותיק ביותר בעולם, אחרי וושינגטון.
המוזיאון, שנוצר בעקבות מלחמת העולם הראשונה, עבר לטרמינל האווירי לה בורז'ה בשנת 1975. הוא הפך למוסד מנהלי ציבורי בשנת 1994 ובעל התווית "מוזיאון דה פראנס".
בהשתרעו על פני 150,000 מטר מרובע של שטח והאנגרים, הוא אחד ממוזיאוני התעופה הוותיקים בעולם.
אוסף המוזיאון מכיל יותר מ-19,595 פריטים, כולל 150 מטוסים, וחומר החל מהמאה ה-16. כמו כן מוצגים כלי טיס וחלליות מודרניים יותר, כולל אב הטיפוס לקונקורד, ורקטות שווייצריות וסובייטיות.
במוזיאון יש גם את החתיכה היחידה שנותר מהציפור הלבנה, מטוס משנת 1927 שניסו להפוך לראשון שיבצע טיסה טרנס-אטלנטית מפריז לניו יורק.
ב-8 במאי 1927, המטוס המריא מלה בורז'ה, השליך את ציוד הנחיתה שלו (שמאוחסן במוזיאון), ונעלם מעל האוקיינוס האטלנטי.
המוזיאון מציע קורסים למורים וסדנאות חינוך, וכן הכשרה בתולדות התעופה והתפתחות הטכניקות.
בשיתוף עם הרשויות המקומיות היא עורכת פרויקט פיילוט "כנפי העיר", שמטרתו לספק הכשרה לשיקום מטוסים לצעירים הנמצאים בקשיים.
מוזיאון דיר א-זור הוא מוזיאון לארכאולוגיה והיסטוריה של אזור צפון-מזרח סוריה, הידוע בשם ג'זירה או צפון מסופוטמיה.
המוזיאון שוכן בעיר דיר א-זור, שהיא עיר הבירה של מחוז דיר א-זור.
במאי 2015 דווח כי בעקבות התקרבות כוחות ארגון המדינה האסלאמית לאזור, פינה הצבא הסורי את אוסף המוזיאון ליעד לא ידוע.
המוזיאון נוסד ב-1974. בתחילה שוכן המוזיאון בגלריה בתוך מרכז קניות.
בשנת 1983 עבר המוזיאון למבנה ששימש לפני כן כבית משפט ונבנה ב-1930. בשנת 1996 עבר המוזיאון למבנה הנוכחי, שתוכנן במיוחד כדי לשמש כמוזיאון.
בניית המוזיאון נעשתה כשיתוף פעולה סורי-גרמני.
בסיס אוסף המוזיאון העת פתיחתו היו 140 פריטים שנתרמו על ידי המוזיאון הלאומי של דמשק ועל ידי המוזיאון הלאומי של חלב.
אולמות התצוגה משתרעים על פני שטח של 1,600 מטר מרובע, והם מאורגנים סביב חצר.
חלקם הגדול הוא לוחות בכתב יתדות מהעיר העתיקה מארי שנחפרו בשנת 1933, וכן 550 לוחות בכתב יתדות שנחפרו בתרקה.
האזור מדרום מזרח לדיר א-זור בעמק הנהר פרת מיוצג במוזיאון בממצאים מהתקופה הקלאסית של דורה אירופוס, שהיוותה פעם את גבול האימפריה הרומית.
האוסף מאורגן סביב ארבעה נושאים כרונולוגיים: פרהיסטוריה, סוריה העתיקה (מסוף האלף ה-4 לפנה"ס ועד האלף ה-1 לפנה"ס), התקופה הקלאסית והתקופה האסלאמית.
התצוגה כוללת מספר שחזורים בגודל טבעי של מבנים מתקופות שונות.
בהם בית מאתר בוקראס (Bouqras) המתוארך לתקופה הנאוליתית קדם-קרמית ב בעמק הפרת, שער עיר מתקופת הברונזה הקדומה מתל בדרי (Tell Bderi) בעמק נהר החבור, החזית הדרומית עם ציורי קיר מ"חצר התמרים" מארמונו של זמרי-לים, שהיה מלך מארי במאה ה-18 לפנה"ס, והשער האסלאמי מקסר אל-חייר א-שרקי.
מוזיאון האדם בהר הוא מוזיאון לתולדות החקלאות הקדומה בהר חברון.
המוזיאון הממוקם בתוך בית ספר שדה כפר עציון אשר בקיבוץ כפר עציון, כולל אוסף של כלי בית וכלי עבודה, בהם השתמשו באזור החל מתקופת התנ"ך.
מרבית הכלים נרכשו מכפריים תושבי הר חברון.
המוזיאון הוקם בשנת ה'תש"ן, להנצחת זכרו של , קצין שריון שנפל במלחמת שלום הגליל.
להקמת המוזיאון סייעו אגף הנוער במשרד החינוך ומוזיאון ארץ ישראל.
האולם המרכזי מוקד לנושא הדגן.
באולם מוצג מחזור הפעולות החקלאיות, מהחריש ועד האפיה דרך הזריעה והטחינה.
מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס הוא מוזיאון לאמנות הממוקם ב, בשכונת , לוס אנג'לס.
המוזיאון לאמנות של לוס אנג'לס הוא מוזיאון האמנות הגדול ביותר במערב ארצות הברית.
מבקרים בו כמיליון איש מדי שנה.
מאז הקמתו בשנת 1965, מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס (LACMA) הוקדש לאיסוף יצירות אמנות שמשתרעות הן על היסטוריה והן על גאוגרפיה, בנוסף לייצוג האוכלוסייה המגוונת הייחודית של לוס אנג'לס.
באוספיו מוחזקות למעלה מ-120,000 יצירות אמנות שמקורן בתקופה שתחילתה בעת העתיקה וסיומה בהווה.
במוזיאון מתקיימים הקרנות סרטים והופעות קונצרטים.
בין נקודות החוזק של המוזיאון ניתן למצוא את החזקותיו באמנות אסיאתית, אמנות אמריקאית לטינית, החל מיצירות מופת קדם-קולומביאניות ועד יצירות של אמנים מודרניים ועכשוויים מובילים, ואמנות מוסלמית.
מוזיאון האקו֗נֶה לאמנות (ביפנית: 箱根美術館) הוא מוזיאון לאמנות הממוקם בעיירה האקו֗נֶה, במחוז קנאגאווה שביפן.
מוזיאון האקונה לאמנות נוסד בשנת 1952 בעיירה גורה שבהאקונה על ידי מוקיצי אודקה (Mokichi Okada; 岡田茂吉).
המוזיאון מציג תצוגה של כלי קרמיקה וקדרות סינית ויפנית החל מתקופת ג'ומון ועד לתקופת אדו.
בנוסף, מציג המוזיאון תערוכות מתחלפות של אמנות יפנית, כגון תערוכות של חיתוכי-עץ ועוד.
שטח המוזיאון מכיל גן המאופיין בשימוש באזוב ובעצי מייפל ובתוכו בית תה.
מוזיאון האמנות של מאלמה (בשוודית: Malmö konstmuseum) הוא אחד ממוזיאוני האמנות המובילים בסקנדינביה.
המוזיאון, הממוקם בטירת מאלמה הוקם בשנת 1937. הוא מכיל יצירות אומנות נורדית מודרנית ויצירות של אמנות עכשווית.
מספר היצירות במקום נאמד ב-40,000, מהמאה ה-16 ועד לימינו.
המוזיאון מכיל מספר אוספים היסטוריים וביניהם יצירותיו של האמן קרל פרדריק היל , הוא גם מכיל אוסף ייחודי של ציורים רוסים, ישנו גם אוסף היסטורי של רהיטים בעיקר מדרום שוודיה.
המוזיאון עורך את תערוכה בשם ""From 1500 until Now" המציגה את ההתפתחות ההיסטורית של שוודיה ומדינות צפון אירופה בציור ופיסול.
המקום מוחזק בבעלות עיריית מאלמה.
מוזיאון האמנות של גטבורג (בשוודית: "Göteborgs konstmuseum") הוא מוזיאון אמנות השוכן בעיר גטבורג.
מבנה המוזיאון מייצג את סגנון האדריכלות הנאו-קלאסי מונומנטלי נורדי.
הוא נחנך ב-1923 במסגרת תערוכה בינלאומית שנערכה בגטבורג.
זאת, לאחר שב-1917 הוכרזה תחרות אדריכלות לעיצוב מבנה המוזיאון.
המוזיאון מחזיק במיטב יצירות האמנות הנורדית מהמאה ה-19, ובין האמנים שהציגו את יצירותיהן בו, קארל לארסון ואדוורד מונק.
במוזיאון מוצגות בסביבות 70,000 יצירות אמנות והוא המוזיאון השלישי בגודלו בשוודיה.
במקום ישנם אוספים של אמנות עכשווית לצד אמנות עתיקה יותר, של אמנים כמו קלוד מונה, פבלו פיקאסו ורמברנדט.
המוזיאון מתהדר בשלושה כוכבים של מדריך מישלן האדום.
מוזיאון סאו פאולו לאמנות (São Paulo Museum of Art או ) הוא מוזיאון לאמנות, השוכן בשדרות פאוליסטה בעיר סאו פאולו, שבברזיל.
הוא ידוע בשל המבנה הראשי שלו, מסת בטון וזכוכית עצומה, שעוצבה על ידי לינה בו ברדי, בשנת 1968. המבנה הנתמך על ידי שתי קורות ענק רוחביות שאורכן מותיר תחתיו קומה מפולשת ופתוחה לסביבה מכל כיווניה, והוא נחשב לנקודת ציון בעיר ולסמל העיקרי של האדריכלות הברזילאית המודרנית.
המוזיאון הוא מוסד פרטי ללא מטרות רווח שנוסד בשנת 1947 על ידי אסיס שאטובריאנד ופייטרו מריה בארדי.
המוזיאון מובחן ממוזיאונים רבים אחרים בשל יוזמות חשובות רבות הנוגעות למוזיאולוגיה וחינוך לאמנות בברזיל, שהתקיימו בו, כמו גם בשל תפקידו החלוצי כמרכז תרבות.
זה היה גם המוזיאון הברזילאי הראשון שגילה עניין באמנות שלאחר מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון זוכה להכרה בינלאומית בזכות אוסף האמנות האירופית הנחשב לטוב ביותר באמריקה הלטינית ובכל חצי הכדור הדרומי.
הוא מכיל גם אוסף איכותי ויחודי של אמנות ברזילאית, הדפסים וציורים, כמו גם אוספים קטנים יותר של אמנות אפריקאית ואסייתית, עתיקות, אמנות דקורטיבית ונוספים, שמסתכמים בלמעלה מ-8,000 יצירות.