tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכביש העיקרי המוביל לבית שמש הוא כביש 38 אשר מחבר אותה וכן יישובים נוספים במועצה אזורית מטה יהודה לכביש 1, במחלף שער הגיא.
ב-2013 החלה החברה הלאומית לדרכים בישראל להסב את חלקו הצפוני של הכביש לדו-מסלולי ודו-נתיבי בקטע שבין מחלף שער הגיא לבית שמש בשל עומסי תנועה כבדים.
בשלהי שנת 2019 נחנך כביש 38 במתכונתו הרחבה.
שירות האוטובוסים בעיר הופעל בין השנים 2009–2021 על ידי חברת סופרבוס.
באוקטובר 2020 זכו חברות תנופה ונתיב אקספרס במכרזים להפעלת קווי התחבורה הציבורית בפרוזדור ירושלים ובית שמש.
המעבר לחברות אלה החל בשנת 2021. חברת הבת של נתיב אקספרס בעיר נקראה בית שמש אקספרס.
חברה זאת מפעילה את השירות העירוני בעיר וכן שירות בינעירוני לתל אביב ולבני ברק.
תנופה מפעילה את השירות מבית שמש לירושלים, קווים מפעילה שירות מהעיר למודיעין עילית, ביתר עלית וליישובים שמסביב לעיר במטה יהודה וגזר, ואפיקים מפעילה שירות מהעיר לאשדוד.
באוקטובר 2020 נחנך בסמוך לעיר מחלף רמת בית שמש, אשר מחבר את השכונות הדרומיות של העיר עם כביש 38.
במשך השנים עלה רעיון להקים קו רכבת קלה אשר יחבר בין העיר לירושלים.
נכון לשנת 2025 מסוף מע"ר דרום נמצא בשלב התכנון.
+סיעהמנדטיםדגל התורה5ש"ס4שלומי אמונים3עיר מאוחדת3אגודת ישראל3הליכוד3דרך - הרשימה הכלל חרדית2הבית שלנו1הציונות הדתית1
יש הטוענים כי על המשלט המשותף, הנמצא בשטח העיר, כתב חיים חפר את השיר היו זמנים, בלחן של משה וילנסקי.
בשנת 1978, החלו צילומי הסרט "בלפר" – שחלקו צולם בבית שמש.
העלילה מספרת על שלמה בלפר, ילד חוץ שהגיע לקיבוץ לאחר שאביו ברח מהארץ, רוצה אף הוא ללכת בדרכי אביו שעושה עסקים בוונצואלה.
הוא חולם על הרגע שבו אביו ישלח לו כרטיס טיסה, והוא יעזוב את הקיבוץ.
בלפר עוזב את הקיבוץ ומגיע לבית שמש, שם הוא נישא לבעלת בוטיק אופנה.
אחד משירי אלבום הבכורה של להקת נושאי המגבעת, "מי רצח את אגנתה פאלסקוג" משנת 1991, נקרא "Live in בית שמש", ומתאר יאוש וחוסר תקווה.
השיר הופיע עוד לפני כן בקלטת הדמו הראשונה שלהם, והוקלט מחדש לטובת האלבום.
בשנת 2016 פורסם הסרט "הרבה גוונים של שחור" המתרחש במהלך מערכת הבחירות העירונית של שנת 2014 ומציג את אישים מהקהילה החרדית בעיר לגווניה.
בשנת 2018 צולם הסרט "פלאשמוב" – סרט תיעודי על נשות בית שמש שקיימו פלאש מוב במרחב ציבורי בקניון "ביג פאשן" שבעיר.
בשנת 2021 החל ערוץ כאן 11 של תאגיד השידור הישראלי לשדר את סדרת הטלוויזיה "עלומים", שעלילתה הבדיונית מתרחשת ברובה בבית שמש, ומתארת קבוצת נערים בסיכון, חלקם מבצעים פשעים שונים.
הסדרה נקראה במקור "ביתשמש", אך ראש עיריית בית שמש, עליזה בלוך, ביקשה מההפקה לשנות את שם הסדרה על מנת שלא לפגוע בשמה של העיר.
(הקהילה היהודית דרך שותפות ביחד)
בית שערים הוא אתר ארכאולוגי הכולל נקרופוליס השוכן בגליל התחתון.
במקום התקיים יישוב יהודי חשוב בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד.
שיא פריחת היישוב הייתה בין המאות ה-2 וה-4 לספירה, עת שהתה בו הסנהדרין בראשותו של רבי יהודה הנשיא.
האתר הוכרז כגן לאומי וב-2015 כאתר מורשת עולמי.
ב-5 ביולי 2015 הוכרז בית שערים כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
לפי עדויות ארכאולוגיות, המקום יושב לראשונה במאה ה-9 לפנה"ס, בימי ממלכת ישראל.
מעריכים כי שטח זה היה שייך לבית חשמונאי, כחלק מרשת צפופה של יישובים שבקרבתם עברו דרכים ראשיות מחוף הים מזרחה.
אולם בית שערים עצמה לא הייתה מקום מעבר חשוב.
בית שערים נזכרת בכתב בפעם הראשונה אצל ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו מהתקופה שלפני המרד הגדול ברומאים.
הוא מתאר אותה כמרכז אחוזותיה של הנסיכה ברניקי, אחותו של המלך אגריפס השני מבית הורדוס: "כי לברניקי אחות המלך שבר רב באסמיה אשר בבית שערים, שאספה מן הכפרים אשר מסביב".
השרידים הארכאולוגיים הראשונים של בית שערים הם מתקופה זו, והם מאופיינים בעיקר באבני גזית קטנות שבאמצען זיזים גסים ובולטים.
השם בית שערים נזכר בתלמוד גם בנוסח "כפר שערים", ובארמית "בית-שריי" או "בית שריין".
לפי סברה אחת יש לקרוא למקום בית שעורים, והכוונה למשמרת שְׂעוֹרִים של כ"ד משמרות הכהונה הנזכרת במקרא, אשר נדדה עם כל משמרות הכוהנים אל הגליל אחרי חורבן בית המקדש השני.
היישוב נזכר לראשונה בתלמוד כיישוב יהודי חקלאי וכמקום מושבו של התנא רבי יוחנן בן נורי, שחי במחצית הראשונה של המאה ה-2.
לאחר מרד בר כוכבא הגיעו רבים מהיהודים שנשארו בארץ לגליל, וכך הפכה בית שערים למרכז יהודי חשוב ומתפתח במאה ה-2 וה-3.
באמצע המאה ה-2 התיישב בבית שערים רבי יהודה הנשיא.
מועד הגעתו לא ידוע במדויק, אולם ישנה השערה בקרב היסטוריונים מסוימים כי זה היה בתקופת מלכותו של הקיסר אנטונינוס פיוס, שעל פי האגדה היה חברו הטוב של רבי.
בתלמוד נאמר כי רבי קיבל עיירות וכפרים רבים בארץ מחברו הקיסר, וייתכן מאוד שבית שערים הייתה אחד מהמקומות הללו, כיוון שהייתה שייכת ישירות למלך והייתה ידועה כ"אחוזת המלך" (הורדוס) עוד מימי בית המקדש השני.
רבי יהודה הנשיא הביא איתו את מוסד הסנהדרין לבית שערים ובימיו התפתח היישוב והגיע לשיא גדולתו.
עדות לכך הם הבניינים המרהיבים והקברים המצטיינים בארכיטקטורה עשירה ומממצאים ארכאולוגיים.
ידוע כי היו ביישוב גם ערכי תרבות יוונים לצד התרבות היהודית.
ב-17 השנים האחרונות לחייו שהה רבי בציפורי מסיבות בריאותיות.
הסנהדרין עברה לשם יחד אתו, אולם כשמת רבי הוא נקבר בבית שערים באחוזת קבר משפחתית שבנה עוד לפני מותו, כשמתה בתו.
היישוב כנראה נחרב ונשרף בזמן מרד גאלוס במאה ה-4 לספירה.
העדות לתיארוך היא מטמון שנמצא בשכבה השרופה שליד בית הכנסת, אשר מונה 1,200 מטבעות שהתגלו בשכבת השריפה של בניין ציבורי גדול, שזמנם אינו מאוחר לשנת 351 לספירה.
בשנת 1876 נסקר אזור האתר על ידי חוקרי הקרן לחקר ארץ ישראל (הקרן הבריטית - P.E.F) במסגרת סקר ארץ ישראל המערבית, הסקר העלה ממצאים דלים.
המקום היה בלתי מוכר במשך מאות שנים, עד שב-1903 גילו חוקרים מטעם החברה המזרחית הגרמנית (Deutsche Orient Gesellschaft) מספר קברים שתוארכו לתקופה הרומאית ואף הכתובת "בנימין בר יצחק רבן תורה".
החוקרים דיווחו על תגליתם, אולם דבר לא נעשה בנידון.
אלכסנדר זייד שהתיישב באזור בשנת 1926 היה חובב ארכאולוגיה ונהג לחפש ממצאים על הגבעה.
מדי פעם היה מביא את הממצאים שמצא ליצחק בן-צבי, חברו עוד מימי "בר-גיורא" ו"השומר", ומנסה לשכנע אותו לבוא ולהתעניין באתר ליד ביתו.
בשנת 1936 נתגלה באקראי באתר מערת קבורה עם כתובות וזייד שלח ליו"ר הוועד הלאומי וההיסטוריון יצחק בן-צבי והארכאולוג בנימין מזר פתק עם הכיתוב:
ב-15–16 באפריל 1936, ביקרו במקום בן צבי ומזר, ובסוף אפריל 1936 פרסמה החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה הודעה על התגלית בעיתונות, תוך ציון אלכסנדר זייד כמגלה המערה.
עם השנים נזקף גילוי המערה לזכותו של זייד, וכך מציינת רשות הטבע והגנים באתר.
על גילוי המערה התפתחו אגדות שונות.
באחת הגרסאות, סופר שבשעה שזייד חרש בשדה "לפתע מעדה רגלו של הסוס שמשך את המחרשה והוא נפל לבור עמוק.".
לעומת זאת, באוקטובר 2009 טען נחום מרון כי הוא שגילה את מערות הקבורה של בית שערים, כשטייל בסביבה, והוא שסיפר על כך לאלכסנדר זייד.
כבר באפריל 1936 העלה יצחק בן-צבי את ההשערה שמדובר בבית שערים.
השערה זאת נתמכה ובוססה על ידי מזר ושמואל קליין לאחר עונת החפירות הראשונה.
רישיון לחפירה באתר ניתנה למזר החל מ-15 ביוני 1936 והיא חודשה מדי תקופה עד תום החפירות ב-1940. החפירות הראשונות באתר, שנערכו בחסות החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, החלו רק ב-15 באוקטובר 1936, לאחר שהושג מימון לחפירות מאלפרד מונד והתמשכו עד שנת 1940. החפירות התמקדו בשיפוליה המערביים של הגבעה.
המערות שנחפרו סופררו במספרים 1–4. בנוסף, התגלתה מערכת קברים נוספת בשיפוליה הדרומיים של גבעה הנמצאת ממערב לבית שערים.
במערכת זאת סופררו המערות במספרים 5–10. בנוסף התגלה מאוזוליאום, שקיבל את המספר 11. בצפון מזרח הגבעה התגלה בית כנסת שנבנה במאה ה-2 לספירה וחרב במאה ה-4, ושרידי מבני מגורים.
גילוי בית שערים והממצאים הארכאולוגיים שעלו מהחפירות, עוררו עניין רב ברחבי העולם.
בחודש מאי 1939 נפתחה בלונדון תערוכה שהציגה תמונות מהחפירות.
בשנת 1953 חודשו החפירות באתר בראשות נחמן אביגד, באתר התקיימו 4 עונות חפירה (1953–1955, 1958).
החפירות התמקדו במדרונות הצפוניים של גבעת בית שערים.
בחפירות אלה נחשפו מערות קבורה 12–21.
בשנים 1956 ו-1959 חפר באתר מזר וחשף מבנה ציבורי גדול בדרום מערב העיר וכן את מערכות הקברים 22. אחד הממצאים בשנת 1959 התגלה באתר על קרקעיתה של מערה חצובה, גוש זכוכית עתיק הגדול ביותר בעולם.
הגוש מלבני עשוי זכוכית בלתי שקופה בגוון סגול: אורכו כשלושה מטרים וחצי, רוחבו שני מטרים, עוביו כחצי מטר ומשקלו כ-8.8 טון.
החל בשנת 2014 חודשה החפירה באתר בידי ד"ר עדי ארליך, מטעם המכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה.
ארליך חופרת על גבעת שייח' אבריק בשביל לחשוף את שרידי העיר.
בתחילת שנת 2017 נחשף בחפירות החדשות מפתן שער גדול ממדים, כ-4 מטרים רוחבו.
המפתן היה חלק מחומה שהקיפה ככל הנראה, את היישוב במאה השנייה לספירה.
אם יימצאו בעתיד שערים נוספים, ייתכן שיימצא בכך הסבר לשם התמוה של היישוב - 'בית שערים' - אולי על שם השערים ביישוב, שהיו נדירים בתקופה הרומית.
שרידי הבנייה הקדומים ביותר במקום הם מתקופתו של הורדוס.
האתרים הבולטים שנחשפו במקום הם בית כנסת ואתר קבורה מרשים שתוכנן כ"עיר מתים" (נקרופוליס), ובו נתגלתה כתובת קבורה עם שם המקום ביוונית: ביסריה, כפי שיוסף בן מתתיהו מזכיר בכתביו.
שם הגבעה בערבית הוא שייח' אִברִק.
הנקרופוליס היא גן לאומי מוכרז, בעוד בית הכנסת נמצא על אדמות משפחת זייד.
החפירות בעיר התחלקו לחפירות בתל שבו התקיימה העיר, ולחפירות עיר המתים במורדות התל.
על גבי התל נחפרו מבנה ציבורי גדול, בזיליקה ולידו מבנה בית מדרש.
במקום אחר על גבי התל נחפרו שער העיר ולידו בית בד קדום.
בנוסף נחפר רובע מגורים שכלל בית כנסת.
מערות הקבורה באתר מחולקות לשני מתחמים נפרדים.
המתחם הגדול בו נמצא קברו המשוער של רבי יהודה הנשיא.
המתחם השני הוא "מתחם מערות המנורה".
המערות באתר ממוספרות במיספור המקורי שניתן להן על ידי הארכאולוגים בסדר רץ לפי סדר מציאתן; לחלק מהמערות ניתן שם על פי כתובת שנמצאה במערה או לפי מאפיינים ייחודיים שלה.
כל מערכות הקברים שהתגלו באתר נפרצו על ידי שודדים בתקופות קדומות.
רק מעטים מהקברים ומארונות הקבורה לא נפגעו.
נמצאו באתר ממצאים שכללו תכשיטים, כלי חרס, כלי זכוכית ומטבעות, חלקם היו מונחים מחוץ לקברים.
בחלק מהקברים נמצאו עצמות הנפטרים בלבד.
מהכתובות שנמצאו במערכות הקברים נלמד שבית קברות זה שימש גם יהודים מרחבי העולם היהודי שמחוץ לארץ ישראל.
נמצאו קברים של תושבים מהיישובים קיסריה, ציפורי, ערב, צור, צידון, ביירות, גבל, אנטיוכיה, תדמור, יחמור שמצפון-מזרח לצור, פאינה בעבר הירדן, נהרדעא, מישן שבדרום בבל, עציון גבר וחִמְיַר שבדרום ערב.
בית הכנסת ממוקם בצפון-מזרח הגבעה.
המבנה מלבני ובצמוד לו חצר.
אורך המבנה 35 מטר ורוחבו 15 מטר.
קירות בית הכנסת נבנו באבני גזית.
חזית המבנה הייתה לכיוון ירושלים ובעלת שלושה פתחים גדולים.
הכניסה למבנה עצמו הייתה דרך שלושה פתחים שהובילו לבזיליקה המחולקת על ידי שתי שורות עמודים שחילקה את בית הכנסת לחלל מרכזי באמצע ושתי סיטראות משני צדי האולם.
בחלק האחורי של החלל המרכזי הייתה בימה מוגבהת.
בשלב מאוחר יותר טויחו קירות הבזיליקה בטיח משוח בצבע שבתוכו התקבעו לוחות שיש שכללו כתובות ועיטורים.
הכתובות הוקדשו לתורמים לבית הכנסת ולבעלי משרה בו.
הכתובות למעט אחת נכתבו ביוונית.
ליד בית הכנסת היה מבנה קטן שבו נמצאו שתי כתובות – אחת מוקדשת לשני אנשים שעסקו בקבורה, השנייה כתובת ביוונית: (המילה 'שלום' נכתבה בעברית).
במתחם הגדול יש כ-15 מערות, שחלקן סגורות למבקרים.
המערות נחצבו בשני מפלסים במורד צלע הגבעה.
הביקור באתר מתחלק לשביל העליון, הכולל בורות מים, מבני ספסלים ומערות קבורה.
ושביל תחתון בה נמצאים המערה המיוחסת לרבי יהודה הנשיא, בור מים שהוסב למוזיאון ומערות נוספות.
מערת רבי יהודה הנשיא - מספרה 14. במערה לא נמצאה כל כתובת המאשרת במפורש שבמערה זו נקבר רבי יהודה הנשיא.
הזיהוי נעשה על פי צירוף של ממצאים ומידע המופיע בכתובים.
מערה זו היא בעלת חזית כניסה מפוארת בעלת שלושה פתחים בעלי קשתות בחזית המערה.
בתוך המערה נמצאו שלוש כתובות מעל קברים.
באולם הראשון משמאל נמצאה כתובת בעברית המתאים לבנו של רבי יהודה הנשיא, בקיר הימני נמצאה כתובת המתאים לרבי חנינא בר חמא שהיה תלמידו, כתובת שלישית שנמצאה הייתה , המתאים לרבן גמליאל ברבי בנו השני של רבי יהודה הנשיא.
שלושה השמות הללו מוזכרים בצוואתו של רבי - "אל תספידוני בעיירות והושיבו ישיבה לאחר שלושים יום; שמעון בני חכם גמליאל בני נשיא חנינא בר חמא ישב בראש" (בבלי, כתובות קג ע"א, קד ע"א).
באולם הגדול הפנימי בפינה הימנית של האולם נמצאים שני קברים מלבניים צמודים החפורים באדמה.
הקברים היו מכוסים בלוחות אבן.
קבר כפול זה הוא חריג בבית שערים.
בצוואתו ביקש רבי יהודה הנשיא לקבור אותו בבית שערים ולא בציפורי בה גר, בקבר החפור באדמה.
מערת הסרקופגים (מערת הארונות) - מספרה 20. המערה היא מערכת קברים גדולה, המפוארת ביותר שנמצאה בבית שערים והיא כוללת הסתעפויות רבות וחדרי קבורה רבים.
אורכה ורוחבה הוא 75 מטר.
בכל האולמות יחדיו נמצאו 135 סרקופגים מתוכם 35 מעוטרים.
הסרקופגים עשויים אבן גיר ומשקלם נע בין 4–5 טון.
על פי הערכת הארכאולוג נחמן אביגד שחפר באתר, המערכת המפוארת מעידה על יוזמה ארגון ומשאבים והיא שימשה משפחות בעלות מעמד ואמצעים.
במערכת נמצאו באופן יחסי כתובות רבות בעברית.
כל השמות הפרטיים (למעט אחד) של הגברים שנקברו הם שמות עבריים, שמות הנשים הם יוונים רומיים, שנכתבו באותיות עבריות מרובעות (למעט כתובת אחת).
מאפיין נוסף בכתובות במערכת הוא ריבוי השימוש בתואר רבי.
אביגד הניח שהנקברים היו ממשפחות חכמים, ששפת דיבורם הייתה עברית, שפה שכבר מיעטו להשתמש בה בתקופה זו.
המערכת תוארכה לסוף המאה השנייה והמאה השלישית.
הסרקופגים המעוטרים כללו עיטורים של בעלי חיים כגון אריות, עיטים, ציפורים, ראשי פרים ועוד, נמצאו גם עיטורים של אלים מהמיתולוגיה היוונית כגון ניקה אלת הניצחון.
במערה פנימית נמצאה מנורה חצובה בקיר המערה בגובה 1.9 מטר.
מערת יהודי סוריה ומערת הקללות - מספרה 12. מדובר בצמד מערות קבורה שנמצאו יחדיו.
הגישה למערות אלה היא בגרם מדרגות, מערת הקללות נמצאת ממול למדרגות, במערה נמצאו שתים עשרה כתובות בארמית ויוונית.
חלק מכתובות כללו קללות כנגד שודדי קברים כדי להרתיעם כגון .
מערת יהודי סוריה שוכנת משמאל למערת הקללות.
בכניסה למערה מצד ימין מגולפת מנורה.
בצד שמאל נמצאה כתובת .
לצד הכתובת רשומים שמות בני משפחתו האחרים הקבורים במקום.
מערת שרה - מספרה 21. במערה 4 אולמות קבורה.
שמה של המערה ניתן לה על שם כתובת ביוונית שנמצאה על משקוף הבזלת של החדר הימנית
מערת הלולבים - מספרה 18. המערה כוללת שני אולמות.
על אחת מהקשתות בתוך המערה מגולפים משני צדי המשקוף לולב בכל צד ומכאן שמה.
במערה נמצאו שתי כתובות, על משקוף הפתח נחקק ביוונית ומתחת לכתובת זאת נחקק
מערת כאן נחה היקרה - מספרה 15. מערה החפורה כמסדרון.
משני הצדדים נחצבו קברי מקמר.
על גבי טיח של אחד מקברי המקמר נמצאה כתובת ביוונית בצבע אדום שרק חלקה שרד
מערת סוחרי האריגים - מספרה 19. במערה נמצאו שש כתובות.
באולם המזרחי נמצאה כתובת ביוונית בצבע אדום והכתובת
מערת המוזיאון - מספרה 28. במקור שימשה המערה כמאגר מים, ובהמשך הוסבה לבית מלאכה לייצור זכוכית, על שינוי זה מצביע גוש זכוכית ענק שמשקלו כ-9 טון.
בעת העתיקה נהגו לייצר גושי זכוכית גדולים, לשבור מהם חתיכות קטנות יותר ולשלוח אותן לבתי המלאכה.
נראה כי פגם כלשהו בזכוכית הביא להשארתה במקום.
כמו כן במערה נחצבו כוכים ששימשו את הפועלים כדי להימלט מן החום העז שמלווה בהפקת זכוכית.
המתחם שוכן מדרום מערב למתחם הגדול.
מתחם זה נחפר על ידי בנימין מזר בשנות ה-30 של המאה ה-20 והיה ראשון שנחפר באתר.
במשך עשרות בשנים היה המתחם סגור למבקרים, והוא נפתח לאחר הכשרת השטח בשנת 2009. במתחם שש מערות קבורה.
מערת הפרש - מספרה 1. זו המערה הגדולה ביותר שנמצאה בבית שערים.
המערה מורכבת מפרוזדור צר ממנו מסתעפים שישה עשר אולמות במפלסי גובה שונים.
במערה נמצאו 380 קברים מטיפוסים שונים.
הנפוץ בהם הוא קבר מקמר.
נמצאו גם קברי כוך וקברים חצובים ברצפת החדר.
הכניסה לאולמות הקבורה הייתה דרך דלתות אבן בעלות צירים.
במערה נמצאו כתובות בעברית ויוונית, חריתות של סמלים יהודים כמו מנורות, שופרות, לולבים, אתרוגים וכן ספינות, אריות ועוד.
שמה של המערה ניתן לה על שם תבליט פרש הרוכב על סוס שנמצא בה.
במערה נמצאו כתובות המעידות על קבורתם במקום של יהודים מתדמור שבסוריה של היום.
מערת הגיהנום - הייתה המערה שהתגלתה על ידי אלכסנדר זייד.
במערה זו נמצאת פרצה המובילה למערת הפרש.
על קירות המערה נמצאו חריתות של ספינות סוחר ועיטורים גאומטריים.
מתחת למערה זאת נמצאת מערה מס' 2.
מערת הלוחם ומנורתו - מספרה 3. שמה של המערה ניתן לה מתבליט של מנורה בעלת שלוש רגליים המוצבת על ראש לוחם.
הכתובות במערה מעידות שהמערה שמשה לקבורת יהודים מתדמור.
במערה חמישה אולמות וכשמונים קברים.
במערה נמצאו מס' תבליטי מנורות.
מערת ארון הקודש - מספרה 4. במערת ארון הקודש ארבעה אולמות וכמאה נקברים, שמה ניתן לה על שם תבליט משוקע של ארון קודש שנחקק באולם הראשי, לידה ובצמוד אליה נמצאת מערת הגלדיאטור היהודי בה נמצאה הכתובת .
המאוזוליאום ומערת הקברים - מספר 11. המאוזוליאום נבנה בחלקו העליון של המתחם.
במקום נמצאה מערת קבורה בעלת רצפת פסיפס.
לידה עמד מבנה אבני גזית בעל ארבע חזיתות.
באחת הגומחות נמצא חלק מאפריז מעוטר בחיות.
ממצא נוסף היה ארון שיש עם גילוף תבליט של "לדה והברבור" ושברי לוח שיש שעליו חקוקה כתובת ביוונית .
כתובת זאת התגלתה בשנת 1939, ומוזכר בה השם ביסרה שמה של בית שערים.
הכתובת היוותה אישור סופי לזיהוי האתר כבית שערים.
הממצאים מהמאוזוליאום מוצגים במערת המוזיאון באתר.
מערת א-סיח - הוא מאגר מים עתיק באורך 26 מטר ובנפח של מעל 1,000 מ"ק.
המאגר שימש את היישוב בבית שערים במאות השנייה ועד הרביעית.
בתקופת המנדט הבריטי שימש מאגר המים כסליק וכמקום מטווח ירי של ההגנה.
במאגר מוצגת חיזיון אורקולי בשם "גלגולה של מנורה".
מאגר המים - בחפירות שנערכו בשנים 2014-2013 נתגלו מאגר מים ומנהרת מים ליד מערת הפרש.
המאגר והמנהרה מתוארכים למאה ה-1, היינו כ-150 שנים לפני ימיו של ר' יהודה הנשיא.
החפירות שנערכו במתחם מנהרות המנורה בשנות ה-30 של המאה ה-20 פסחו על האתר, אף שהיה ידוע כי בתקופת המנדט הבריטי שכן במקום סליק של ארגון ההגנה אשר בגללו נהרס פתח כניסת המים אל המאגר וחלק ממנהרת המים; וכן בור מים שנודע בשם מערת א-סיח (מערת בור המים).
החפירות חשפו מאגר מים גדול באורך של 25 מטרים, רוחב של שבעה מטרים ועומק של שישה מטרים.
נפח הבור עמד על כ-1,000 מטר מעוקב והוא טויח בטיח אופייני למאה ה-1. המאגר ניזון ממי נגר ומהגיא הסמוך וכ-15 מטרים ממערב לו נתגלה מתקן אגירה מטויח ומדורג ששימש כבור שיקוע למים שהובאו אל המאגר באמצעות מנהרת המים ובטרם הוכנסו אליו.
ייתכן שמתקן זה שימש קודם לכן כמקווה.
קטע של 20 מטרים ממנהרת המים נחשף, והיא נבנתה כתעלה פתוחה שכוסתה לאחר מכן בלוחות אבן.
מתחם זה כולל מספר מערות נוספות שאינן פתוחות לציבור, ונמצאות ממערב למערות 1–4 מעבר לדרך על צלע ההר.
המערות כוללות מערת הכוכים - מערה מס' 6, מערת יהודי חמיר (אזור דרום חצי האי ערב) - מערה מס' 7, המערה המפוארת - מערה מס' 9 והמערה המצוירת - מערה מס' 10.
אתר בית שערים הוא אתר תיירות מורשת, אך זהותו של האתר כאתר תיירות אינה מובנת מאליה.
בית-שערים לא פותח כמקום קדוש וכאתר עלייה לרגל, אלא כגן לאומי וכאתר ארכאולוגי.
בשנות החמישים התנהל מאבק על הגדרתו.
משרד הדתות והרבנים הראשיים רצו להגדירו מקום קדוש; בין שאר הסיבות לרצון זה, בשל העובדה, שחלוקת ארץ-ישראל לאחר מלחמת העצמאות הביאה לניתוק מהמקומות הקדושים ההיסטוריים (דוגמת הכותל המערבי), הייתה עתה חשיבות גדולה לפיתוחם של מקומות קדושים חלופיים.
אנשי החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, אנשי האוניברסיטה העברית ופקידים ממשרדי-ממשלה שונים, מאידך, רצו שיוגדר כאתר תיירות.
בסופו של דבר הייתה ידם של הראשונים על התחתונה והמקום משמש מאז אתר תיירות.
הגן תוכנן בשנות החמישים על ידי אדריכלי הנוף חתני פרס ישראל ליפא יהלום ודן צור.
קהל היעד שאליו פונה הגן הוא בעיקר תלמידי בית-ספר, משפחות, קבוצות (בעיקר תיירות פנים).
מערות קבורה, סרקופגים עשירים בעיטורים מן המאות ה-2 וה-3 לספירה.
פתחי המערות בעלי חזית מרשימה, מעוצבת בהשראת האדריכלות הקלאסית.
קבר רבי יהודה הנשיא - מאז שנקבר שם בשנת 220 לספירה לערך, בית-העלמין של העיירה הפך למקום מקודש.
במקום נקברו מתים מכל רחבי העולם הקדום: מבבל, מסוריה, מפניקיה ועוד.
בית הכנסת מהמאה ה-2 לספירה, נחרב במאה ה-4.
אנדרטת אלכסנדר זייד, השומר המיתולוגי שנרצח בשנת 1938 ומי שחשף לראשונה את המערות.
מאגר מים מהמאה ה-1 לספירה / סליק של ההגנה מימי המנדט.
שרידי בנייה מוקדמים מתקופת הורדוס - מאה 1 לפנה"ס.
חיזיון אורקולי "גלגולה של מנורה" המוצג במאגר המים ששימש סליק של ההגנה
מרכז "שירות למטייל" חנות מזכרות, שתייה קלה ומאפים
סיורים ל"מערות המנורה" בסופי שבוע
לקבוצות מאורגנות ניתן לתאם סיורי לילה חווייתיים וכן סיור ל"מערות המנורה" גם באמצע השבוע
קיימת אפשרות לערוך אירועים ערכיים באתר.
המסלולים המוצעים למבקר באתר: מתחם מערות המנורה, המערות העיקריות ואנדרטת זייד.
קיימים גם מסלולים נוספים, רק שהם "מוצנעים", כלומר אינם משווקים למבקר באתר: פסגת הגבעה (עם מקאם שייח' אבריק, העיר הקדומה עם בית הכנסת, רובע המגורים, שער העיר והחומה), הממצאים המוקדמים מתקופתו של הורדוס.
מנתוני הלמ"ס של הרבעון הסטטיסטי לתיירות ולשירותי הארחה 2/2014 עולה כי:
בשנים 2011–2013 עמד ממוצע המבקרים באתר על 55,200 בשנה, שהיוו כ-5.6% מסך כל המבקרים באתרים ההיסטוריים אותם ניהלה רשות הטבע והגנים במחוז הצפון.
תיירות החוץ בשנים הללו עמדה על ממוצע של 6,100 בשנה, שהם 1.4% מסך כל התיירים שביקרו באתרים ההיסטוריים של רשות הטבע והגנים במחוז הצפון.
תיירות החוץ בשנים הללו היוותה כ-10% מהמבקרים באתר.
בית תבור ברחוב הנביאים 58 בירושלים נבנה בסוף המאה ה-19 כבית מגורים על ידי האדריכל קונרד שיק, ומשמש כיום את המכון התאולוגי השוודי.
הארכאולוג והאדריכל הגרמני תושב ירושלים קונרד שיק היה מגדולי חוקריה ובוניה של ירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19. בשנת 1882 הניח את אבן הפינה להקמת ביתו הפרטי ב"רחוב הקונסולים" של אז (רחוב הנביאים היום).
היה זה הרחוב היוקרתי ביותר בירושלים הנבנית של אותה תקופה, ולאורכו שכנו מרבית הקונסוליות של המעצמɲ̩ות הזרות.
עם השלמתו בשנת 1889 היה הבית אחד הבתים המפוארים והמרשימים בעיר.
קונרד שיק התגורר בבית מהשלמת בנייתו ועד פטירתו בשנת 1901. אשתו פרדריקה נפטרה זמן קצר אחריו, ובנותיהם המשיכו לגור בבית עוד שנים אחדות.
במלחמת העולם הראשונה הפקיעו השלטונות העות'מאנים את הבית, כדי שישמש למגורי קצינים טורקים.
לאחר המלחמה עבר לידי הכנסייה המתודיסטית האמריקאית, ושימש כבית ספר למדעי האסלאם ושפות.
במלחמת העצמאות השתלטו כוחות צה"ל על הבית, ולתקופה קצרה שימש לשיכון פליטים מהרובע היהודי.
בשנת 1950 ננטש הבית, ובשנת 1951 נשכר על ידי הכנסייה הפרוטסטנטית השוודית שהקימה בו את המכון התאולוגי השוודי.
בשנת 1996 רכשו השוודים את הבניין, והוא כיום בבעלותם.
המכון מכשיר צעירים סקנדינבים בנושאי יהדות, מקרא, לשון עברית, ארכאולוגיה וחקר ארץ ישראל, במטרה לקרבם לעם היהודי וארץ הקודש.
על הבית, צוטט ראש העיר טדי קולק כמי שאמר "אם הייתי יכול לבחור בית אחד בירושלים לגור בו - זה הבית שבו הייתי בוחר".
על הכניסה לבית חקק שיק, פרוטסטנטי אדוק, את השם THABOR בהשראת פסוק מספר תהילים פ"ט, י"ג: .
סגנונו המיוחד של הבית משלב גותיקה גרמנית עם אדריכלות מזרח תיכונית.
הבית מוקף חומת אבן ירושלמית עם שער כניסה במבנה המזכיר שער למבצר גרמני של ימי הביניים, עם מגדל שמירה קטן.
המבנה הראשי בנוי במתכונת המזכירה את בתי הערבים האמידים של אותה תקופה, עם קירות אבן בעובי מטר ויותר, גומחות בקיר ותקרות מקומרות.
בקירות הבית, מפנים ומחוץ, שילב שיק ממצאים ארכאולוגיים המשקפים את אהבתו לארכאולוגיה ולארץ ישראל.
למבנה המרכזי פינות דמויות קרנות מזבח.
בין היתר שיבץ באחד מקירות החצר האחורית העתק מלט של כתובת תחום גזר, אך כיוון הכתב שם הוא הפוך.
במתחם שתי חצרות מסוגננות, האחת בחזית הבית והאחת מאחוריו, כשמתחתיה בור מים גדול.
באגפו המזרחי של המבנה שילב שיק אולם תפילה נוצרי.
בשנת 2013 פגע דחפור שעבד ברחוב במבנה השער והסב לו נזק קשה, מרפסת השער והשלט "תבור" נשברו.
המועצה לשימור אתרים והמכון התאולוגי השוודי שיקמו את השער על פי תיק התיעוד של המבנה.
בֵּית שִׁקְמָה הוא מושב במישור החוף הדרומי ליד העיר אשקלון, המשתייך למועצה אזורית חוף אשקלון.
היישוב הוקם בשנת 1950 על ידי עולים ממרוקו, איראן, ולוב.
ביישוב ישנה הרחבה שיושבה על ידי תושבים מאזורים שונים בארץ וכן מתושבי המקום.
שמו של היישוב הוא על שם עצי השקמה הגדלים באזור היישוב.
עם הקמתו נקרא באופן זמני גיאה ב'.
בֵּית שְׁעָרִים הוא מושב במועצה האזורית עמק יזרעאל, ליד רמת ישי ומדרום מזרח לחיפה.
בשנת 1926, לאחר שאדמות המושב נרכשו על ידי הקק"ל ביוגוסלביה (בהנהגת האחיות לואיזה לאה זלוסצר וקלרה (לויה) ברמפר) התיישבו במקום חלוצים יוגוסלבים, שסברו כי שם הייתה בית שערים העתיקה ועל כן קראו למושב בשמו.
בשל קשיים כלכליים ובעיקר קשיים בהספקת מים, מרבית המתיישבים הראשונים עזבו את המקום.
מי שנשאר מופקד על שמירת הקרקעות וחיבר בין קבוצת היוגוסלבים שהיו בעלי הקרקעות, ורכשו את 1000 הדונם הראשונים עליהם הוקם המושב, היה יוסף (פיקו) פפו (אברהמי).
בשנת 1936 הועברו הקרקעות לקבוצה החדשה והוקם מושב העובדים הנוכחי על ידי ילידי הארץ חברי הנוער העובד, עולים ממזרח אירופה ועולים מיוגוסלביה.
הקבוצה נקראה ארגון אפרים על שם אפרים ציזק היא התארגנה לעלייה לקרקע במגדל אשר על גדת הכנרת.
בתחילה הארגון ישב על גבעה מול חוות שטוק לימים נווה יער במחנה אוהלים.
בעוד הנשים והילדים היו בישובי הסביבה עד להכשרת היישוב לקליטת הארגון.
היישוב תוכנן על ידי י.
קאופמן עם תקנון בנייה שעמד במבחן השנים.
החל מנטיעת עצי זית בגבולות המגרשים, איסור על נטיעת עצים נשירים בחזית המשקים, ארגון המשק החקלאי מאחורי בתי המגורים וחצרות בעלי חיים בסוף המגרש.
הוא תכנן רחובות רחבים ביותר שעד היום מאפשרים תנועה וגינון ציבורי מרשים ללא צורך בהזזת הגבולות.
המושב תוכנן ל-70 משקים ומונה היום 68 משקים, מספר מגרשים בתוך היישוב של עובדי ציבור במקור ועוד כ-70 מגרשים בשכונת בנים ממשיכים.
במרכז המושב ניצב בעבר עץ אלון זקן מאוד שגילו הוערך בכ־700 שנים.
לפני מספר שנים מת אלון זה ובמקומו נשתל אלון חדש.
במושב בית שערים ישנו אחוז גבוה יחסית של משקים פעילים המתפרנסים מחקלאות.
על הענפים הנפוצים נמנים: רפת חלב, כבשים, פרדס, גדולי שדה (ירקות) וכיוצא בזה.
באמצע שנות ה-90 הורחב המושב בהתיישבות בנים ממשיכים.
בית שמואל - מרכז שמשון הוא מרכז לתרבות, כנסים, אירועים והארחה הנמצא בשכונת ממילא בלב ירושלים ושייך לאיגוד העולמי ליהדות מתקדמת – ארגון הגג העולמי של קהילות היהדות הרפורמית, הפרוגרסיבית, הליברלית והרקונסטרוקטיבית.
שמו של המרכז מורכב משמות שני אגפיו שנבנו בזמנים שונים, אך חוברו ליצירת קומפלקס אחד הן מבחינה אדריכלית והן מבחינה ניהולית-תפעולית.
במרכז שוכנים גם משרדי האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, התנועה ליהדות מתקדמת בישראל ותנועת הנוער נצ"ר עולמי.
בית שמואל נחנך בשנת 1986, כמבנה שכלל אכסניה לאירוח קבוצות נוער של התנועה הרפורמית מחוץ לארץ, אולמות וכיתות לימוד.
הכוח המניע מאחורי הקמתו היה הרב ריצ'רד הירש, מהבולטים ברבני היהדות המתקדמת, שגייס את המימון הנדרש להקמתו מקהילות רפורמיות ברחבי העולם היהודי.
תכנונו נמסר לידי האדריכל הנודע משה ספדיה, שבאותה עת שקד על תכנון מתחם ממילא המתחדש, שבית שמואל ממוקם על גבולו.
במקביל תכנן ספדיה גם את הרחבת בית היברו יוניון קולג' הסמוך, ליצירת קומפלקס ארכיטקטוני אחיד והרמוני של שני מוסדות המשתלבים מבנית וחזותית זה בזה, ושניהם יחד משתלבים בסגנון הכולל של מתחם ממילא המחודש.
במחצית השנייה של שנות ה-90 נתאפשר, במימון תרומות נוספות שגויסו, להקים אגף נוסף להרחבת שטחו של בית שמואל ופעילויותיו.
בין היתר הוחלט שהמבנה החדש ישמש כמטה העולמי של האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, מתוך כוונה להדגיש את זיקתו ומחויבותו של הארגון לציונות, לישראל ולירושלים.
תכנון הפרויקט נמסר שוב לידי האדריכל משה ספדיה, שתכנן את מרכז שמשון – מבנה המשך לבית שמואל.
המבנה החדש כולל את "תיאטרון הירש" – אודיטוריום בן 400 מקומות ישיבה, חדרי הרצאות וסמינרים, אגף הארחה עם חדרי מלון חדישים, משרדי האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת, וגולת הכותרת – אולם אירועים בגג המבנה, שחזיתו מעוצבת כחרוט זכוכית ענק הצופה פנורמית על העיר העתיקה, ונראה למרחוק לצופים מן העיר העתיקה לחדשה.
עם השלמתו בשנת 2001 של בניין מרכז שמשון הוסב שמו של המתחם החדש ל"בית שמואל - מרכז שמשון".
בעת שהמרכז נפתח בשנות ה-80 של המאה ה-20 היה המקום זירה למלחמות דת בין יהודים אורתודוקסים לבין רפורמים וחילונים, אך המלחמות שככו במהרה ומתנגדיו של המוסד השלימו עם קיומו.
עם הזמן הפך בית שמואל להיות מקום מרכזי בחיי התרבות של ירושלים, משום שהציע מופעי תרבות ישראלית בערבי שבת, בשעה שיתר מוסדות התרבות הירושלמיים היו סגורים.
המקום זכה להצלחה בקרב הקהל החילוני של ירושלים שהיה צמא לפעילות בסוף השבוע.
המרכז מקיים כיום פעילות תרבותית מגוונת הכוללת הצגות תיאטרון, מופעי מוזיקה, מחול ובידור, סרטי קולנוע, קורסי העשרה שונים וסיורים בירושלים.
המקום מארח פסטיבלים שונים, כנסים וסמינרים.
מתקניו מושכרים לשימושו של כל גוף החפץ לקיים בהם פעילות, ללא הבדל דת או השקפה.
בית תחתון הוא אחד משני בתי מחוקקים (השני הוא בית עליון), במדינות בהן הרשות המחוקקת מורכבת משני בתים (להבדיל ממדינות בהן בית מחוקקים יחיד מהווה את הרשות המחוקקת).
על אף תארו הממקם את הבית ה"תחתון" "מתחת" לבית העליון, אין הוא נופל בחשיבותו מהבית העליון, ולרוב אף עולה בהשפעתו ובכוחו הפוליטי והשלטוני על הבית העליון.
עליונות של הבית התחתון (מבחינה פוליטית ושלטונית) נובעת לרוב מהעובדה שהבית התחתון נבחר ישירות על ידי תושבי המדינה, בעוד שלרוב הבית העליון אינו נבחר או אינו ייצוגי (אינו נבחר בבחירות שוות).
כמו כן, לבית העליון לרוב אין סמכויות עיכוב או וטו על חקיקה של הבית התחתון.
בשיטת ממשל פרלמנטרית נבחר ראש ממשלה מבין חברי הבית התחתון, ולבית התחתון סמכות להסירו מתפקידו בהבעת אי אמון בראש הממשלה.
ניתן לאפיין את הבתים התחתונים באפיונים הבאים:
סמכות חקיקתית בלי הגבלה (בחלק מהארצות לבית העליון הגבלה על התערבות בחוקים פיננסיים או הגבלה על הטלת וטו על חוקי הבית התחתון).
חברי הבית נבחרים בבחירות ישירות על ידי כל האוכלוסייה (או באופן שלכל אחד מהתושבים במדינה קול שווה בבחירות אלה).
מספר חברי הבית התחתון גדול מחברי הבית העליון.
חברי הבית התחתון נבחרים בתדירות גבוהה יותר מחברי הבית העליון.
לבית התחתון שליטה מוחלטת על חוקי תקציב וחוקים מוניטריים.
לבית התחתון סמכות לבטל החלטות של הבית העליון.
האספה הלאומית (לדוגמה: שווייץ ואוסטריה)
בית הנבחרים (לדוגמה: ארצות הברית)
בית המפתחות – האי מאן
לוק סבהה (בית העם) – הודו
טוויד קאמר (התא השני) – הולנד
אודלסטינג (הבית התחתון) – נורווגיה
כניס בית אלשרעבי היה אחד ממרכזי התורה ומבתי הכנסת הוותיקים שברובע היהודים ("קאע אל-יהוד") בצנעא בירת תימן.
כניס זה היה שייך למשפחת אלשרעבי אשר על שמה נקרא בית הכנסת, כנהוג בתימן.
בכניס בית אלשרעבי התקיימה ישיבה של תלמידי חכמים ללימוד תלמוד ופוסקים על הסדר.
המקום נוסד בשלהי המאה ה-17, לאחר חזרת היהודים מגלות מוזע, ונותר פעיל כמעט ברציפות עד להשלמת מבצע על כנפי נשרים לעליית יהודי תימן לישראל בשנת ה'תש"י (1950).
בית הכנסת נוסד בתחילת יישוב שכונת היהודים בצנעא (קאע ביר אלעזב), שנים מספר אחרי שובם מגלות מוזע שבתהאמה בשנת ה'ת"מ.
הכניס אשר נוסד על ידי משפחת הרב דאוד חותר, אב"ד צנעא, נקרא תחילה בשם "כניס בית חותר".
כבר בתקופה זו קבעו זקני משפחת שרעבי את הכניס כמקום תפילתם ולימודם והיו מחשובי הקהל שם.
כפי הנראה הרב חותר היה היחיד ממשפחתו שעמד בראשות בית הכנסת וסמוך לאחר פטירתו (ה'תק"ז; 1747) החלו לכהן בתפקיד מזקני וחכמי משפחת שרעבי.
בסוף חודש סיוון ה'תקכ"ב (1762) גזר המלך אַלמִהְדִּי עֲבַּאס אִבּןַ אלמַנצוּר חוּסַין להחריב את בתי הכנסת שבשכונת היהודים ובכללם כניסת מארי דאוד חותר.
מיד לאחר מכן, מונה מטעם השלטון הנשיא ר' סאלם אִבּן אהרן עִרַאקִי המכונה "אַלאוּסטַא", כאחראי על כל חורבות בתי הכנסת, וייתכן שקנה גם את חורבת כניס חותר ומכרה ליוסף הכהן סבולה.
בית הכנסת לא נשאר זמן רב בידי סבולה ומיד לאחר פטירתו ירש חורבה זו בנו סעיד ן' יוסף הכהן אשר בשנת ה'תק"ל (1770) מכר אותה לרב סאלם אלשרעבי במחיר עשרה קרוש (ארבעה מהם שילם הוא עצמו ואת יתר התשלום נתן בנו יורשו יעקב ן' סאלם אלשרעבי, בשנת ה'תקל"ב (1772).
בתי הכנסת נשארו בחורבנם קרוב לשלושים שנה עד שעמד המלך אלמנצור עלי בנו של המלך אלמהדי עבאס שבתמורה לשוחד התיר ליהודים לחזור ולבנות את בתי הכנסת.
בין הבונים את כניס אלשרעבי היו האחים יעקב ושלמה שרעבי, בניו של סאלם שרעבי, אשר השיגו רישיון לבנות את חורבת בית הכנסת ולהעמידו מחדש על תילו.
שנת הפתיחה המדויקת אינה ידועה.
בשנת ה'תקנ"ד חלק ממתפללי בית הכנסת טענו כי בית הכנסת הוא הקדש (וקף), אולם בית הדין של צנעא חקר את העניין ופסק כי הטענה כוזבת וכי בנין בית הכנסת שייך ליעקב ושלמה יורשי סאלם אלשרעבי.
לאורך שנות קיומו של בית הכנסת, בית הכנסת היה היחיד בצנעא אשר נוסח התפילה שנהג בו היה הנוסח השאמי.
מייסד בית הכנסת, הרב דוד חותר, נטה לתקן תקנות בהתאם לקבלה ולמנהגי ספרד ועל כן נראה כי כבר בזמנו התפללו בבית הכנסת בנוסח השאמי.
גם במאה ה-19 מתאר בספרו יעקב הלוי ספיר אשר ביקר בצנעא בשנת ה'תרי"ט (1859) כי בבית הכנסת מתפללים בסידורים ספרדיים.
עם זאת, בראשית המאה ה-20, בזמן כהונתו של הרב אהרן הכהן הייתה אמנם מרבית התפילה בנוסח שאמי, אולם סדר היום וקטעי התפילה מנפילת אפיים ואילך היו בנוסח בלדי.
הלימוד בכניס היה מתחיל כשלוש עד ארבע שעות לפני עלות השחר, ובדורות האחרונים היה הרב אהרן הכהן פותח את בית הכנסת כבר בחצות הלילה.
הלימוד כלל עיסוק בן שעה בספר הזוהר ולאחריו לימוד משנה.
סדר הלימוד היה בעיון מעמיק ובדרך משא ומתן.
מגיד השיעור היה הרב אברהם הכהן, גם בזמן כהונתו של אביו.
בלימוד זה השתתפו כעשרה לומדים ובהם ר' חיים הכהן, שמעון גיאת, חיים בן יוסף צאלח, שלמה אלנדאף, סלימאן ד'הרי, ר' חיים בן משה צאלח (אלעמא), יוסף צאלח, ר' יוסף בן יחיא חייבי, ועוד.
בסיום הלימוד התפזרו הלומדים לתפילת שחרית, כל אחד בבית הכנסת הקבוע לתפילתו.
לאחר סעודת שחרית התקיים בכניס לימוד בן שעתיים במתכונת ישיבה (בערבית יהודית: צנעא קֲרַאיֵהּ וַסט אַלצֲּבַּח; ובעברית: לימוד אמצע הבוקר) בדומה לנהוג בכניסים אחרים דוגמת כניס בית צאלח.
במרכז הלימוד עמד ספר משנה תורה לרמב"ם אשר נלמד על הסדר תוך עיון מקביל בשולחן ערוך ובפוסקים אחרים.
ראשי הישיבה היו הרב אהרן הכהן, בנו הרב אברהם והרב חיים כסאר.
חכמים נוספים בישיבה היו הרב חיים הכהן, הרב שלום בן יוסף קלזאן ובנו הרב שלום קלזאן, הרב שלום ן' משה יצחק הלוי (הזקן), הרב חיים חובארה, הרב סאלם בן סלימאן גובי (אלמדאעי), הרב יוסף בן יחיא חייבי (סניידר), הרב חיים אברהם אסנפי, ר' שלמה נדאף ואחרים.
בין צעירי התלמידים היו הרב חיים בן יחיא יצחק הלוי (לימים רבה של הרצליה), ר' שלום בן סלימאן כהן (אפרים), הרב יוסף בן הרב שלום קלזאן ואחיו הרב שמעון.
בכל ערב מימי החול לאחר תפילת מנחה וערבית, היו לומדים בספר עין יעקב.
בלילי שבתות מחצות הלילה היו לומדים משנה על הסדר עד זמן תפילת שחרית.
ומשך כמה שנים היו מסיימים את כל ששת סדרי משנה.
משעת חצות היום בשבת ועד לתפלת מנחה של שבת היה בית הכנסת מתמלא בלומדים.
בתחילה היה מארי אהרן הכהן פותח בלימוד הגמרא בדרך עיון משא ומתן כשעה ומחצה.
לאחר מכן למדו שולחן ערוך ונושאי כליו, ולבסוף למדו את פירוש רש"י על פרשת השבוע.
בסיום הלימוד התפללו הלומדים מנחה וחזרו לבתיהם לקיים סעודה שלישית.
בית הכנסת היה ממוקם בחלק הצפוני של שכונת היהודים (קאע אליהוד) בעיר צנעא, דרומית למבוי השני ברחוב החוצה את השכונה (שארע אלרישיה).
חצר בית הכנסת הייתה רחבת ידיים ומרוצפת באבני בזלת שחורה, ובכותלי החצר היו תאים קטנים ולהם מנעול, בהם כל מתפלל היה מניח את מנעליו בזמן ישיבתו בבית הכנסת.
זכות החזקה של תאים אלו עברה בירושה מאב לבן, ואילו אורחים היו מניחים את נעליהם בחצר בית הכנסת עצמה.
קרוב לפינת החצר היה קיים מקווה קטן לטבילה, שנבנה במאה ה-17 עבור רבי דאוד חותר, מייסד בית הכנסת.
בדורות האחרונים מקוה זה היה סתום, והיה משמש כמקום גניזה לספרי קודש שבלו.
צמוד למקווה היה בור מים ולצידו בריכה בגודל של כמטר מרובע המלאה מים בגובה של כחצי מטר, אשר שימשה את הנכנסים לנטילת ידיים.
אולם בית הכנסת היה בגודל של כשבעים מ"ר ובגובה כששה מטרים.
הכניסה אליו הייתה מצד דרום, מול פני ההיכל, נמוכה במדרגה מגובה החצר.
מעל הכניסה הייתה עזרת נשים, קטנה יחסית, אשר נוספה בשנים האחרונות לקיומו של בית הכנסת.
ההיכלות (ארון הקודש) היו בצד צפון לכל אורך הקיר הצפוני ובו נפתחו שלוש דלתות ובכל דלת שלוש כנפות.
הארון הכיל כעשרים עד שלושים ספרי תורה.
הפרוכת אשר הייתה לכל אורך הקיר הייתה עשויה בד עבה בצבעי אדום-צהוב, ועליה היו רקומות צורות פרחים.
מעל ארון הקודש בנו שנים עשר חלונות קטנים כנגד שנים עשר השבטים.
בבית כנסת זה היה ספר תורה עתיק שכונה "אהרן" ואשר היו מוציאים אותו רק פעמיים בשנה ביום הכיפורים ובחג השבועות, לאחר שהיו טובלים במקווה טהרה.
נטען כי ספר זה היה בן שמונה מאות שנה ערב העלייה לישראל, ובדרכו לישראל אבדו עקבותיו בעיר הנמל עדן.
התיבה הייתה מעץ מלא עם חריטות וציורים מעשה אומן.
אורכה היה 1.2 מטר ורוחבה 60 ס"מ ולה כמין מגירה עבור הילד המתרגם את הפרשה.
מתחת לתיבה ניצב שרפרף קטן אשר שימש את הילדים לעליית ה"שישי".
מקומה הקבוע היה לצד שמאל של ארון הקודש, וכשקראו בתורה היו מעבירים אותה למרכז בית הכנסת.
על התיבה הייתה מונחת מפה פשוטה עתיקה.
בימים הנוראים מקום התיבה היה במרכז בית הכנסת גם בשעת התפילות.
בבית כנסת זה הייתה ספרייה גדולה של ספרי קודש, דפוסים ישנים וכתבי יד בני חמש מאות שנים ויותר.
באמצעו של הקיר המזרחי בבית הכנסת היה חדר קטן בגודל של כ-4 מ"ר, אשר נקרא "טַבַקֵה" ובו היו מניחים את ספרי הלימוד של בית הכנסת ותשמישי קדושה נוספים.
כמו כן, סביב לקירות בית הכנסת היו ארונות, מעל ראשי המתפללים, אשר היו מלאים בספרי קודש ללימוד השילוש (משנה, נביאים, תהלים).
במבצע על כנפי נשרים נארזו כל הספרים בכ-40 ארגזי עץ לשם העברתם לישראל, אך מרביתם אבדו.
בית שמואל אזרחי-בריסקר הוא מבנה בשכונת רחביה בירושלים, ברחוב הקרן הקיימת מס' 19, בפינת גן הכוזרי, למול הגימנסיה העברית רחביה ובסמוך לבית המוסדות הלאומיים.
בית זה נבנה עבור שמואל בריסקר שעלה לארץ בשנת 1911 במהלך העלייה השנייה, התגורר בירושלים ועבד כספר.
בריסקר היה מראשוני רוכשי המגרשים ברחביה, אולם לא היה בידו התקציב לבניית ביתו, ולכן הגיע להסכם עם גדוד העבודה אשר הקים את שכונת רחביה - לפיו יספר את חברי הגדוד הבונים את בתי השכונה בלא תשלום וכשיצטבר חוב מספיק יבנו את הבית.
מסיבה זו נהג בריסקר לומר כעל ביתו כי הוא "עומד על חוט השערה".
הסופר יהודה האזרחי מתאר בספרו את ביקורו הראשון במגרש עליו נבנה המבנה:
המבנה, שנבנה בסגנון הבינלאומי (אולם כיתר בנייני השכונה הוא מצופה אבן), נחנך בשנת 1924 והיה אחד מראשוני הבתים שהיו בשכונת רחביה.
עוד קודם למעברו לשכונת רחביה זכתה מספרתו של בריסקר להצלחה רבה, והפכה למעשה לאתר התכנסות של אנשי עת וחברה הירושלמים, ובה הסתפרו עובדי המוסדות הלאומיים שעבדו בבית המוסדות הלאומיים הסמוך.
חיים נחמן ביאליק כתב על מספרה זו, שנהג להסתפר בה:
בשנת 1931, הורד גג הרעפים של המבנה ונוספה לו קומה נוספת.
בסוף שנות ה-30 נפתחו בקומה הראשונה שלוש חנויות ונוספה קומה שלישית למבנה, ובשנות ה-80 נוסף למבנה אגף אחורי ובו ארבע קומות.
בית שמעון הבורסקאי הוא בניין ביפו העתיקה שבו, על-פי המסורת הארמנית, התארח פטרוס הקדוש, אחד השליחים אשר הפיצו את תורת ישו והאפיפיור הראשון.
לפי המסורת הקתולית שכן הבית במקום בו ניצבת כיום כנסיית פטרוס הקדוש הקתולית, ואילו הרוסים מחזיקים בגרסה שלישית הממקמת אותו בכנסיית פטרוס הקדוש באבו כביר.
לפי ספר מעשי השליחים, במהלך שהותו של פטרוס הקדוש בלוד הסמוכה הוא נקרא ליפו, בעקבות מותה של אישה מאמינה ורבת חסד בשם טביתא (בשמה היווני Δορκάς, "צְבִיָּה").
כאשר הגיע לעליית הגג שבה שכבה גופתה לפני הקבורה, שילח את האלמנות המקוננות והתפלל לאלוהים.
לאחר מכן פנה לאישה המתה במילים: "טביתא, קומי!" וזו מיד פקחה את עיניה והתיישבה.
לאחר מעשה הנס נשאר פטרוס הקדוש ביפו והתארח בביתו של שמעון הבורסקאי.
יום אחד עלה לגג הבית על מנת להתפלל, וחש רעב עצום.
בעת שהמתין לארוחה הופיע בפניו חיזיון, ובו מלאך שציווה אותו לאכול מ"כל בהמת הארץ וחיה ורמש ועוף השמים".
פטרוס מחה כי מעולם לא אכל "פיגול וטמא" ונענה כי "את אשר טיהר האלוהים אתה אל תטמאנו".
חזונו של פטרוס הקדוש בבית שמעון הבורסקאי הכשיר את הקרקע לביטול דיני הכשרות ולפעילות המסיונרית של הנוצרים בקרב לא-יהודים באותה עת.
הדוגמה הישירה לכך היא התנצרותו של שר המאה הרומי קורנליוס בקיסריה על ידי פטרוס.
במקום קיימים שרידי מגדלור משנת 1865. על גבי שרידים אלו הקימו הבריטים בתקופת המנדט הבריטי את מגדלור יפו.
כמו כן הוקם במקום מסגד קטן שנקרא ג'אמע אל-בודרוס (מסגד פטרוס) בשנת 1730, לידו נבנה מגדל שמטרתו הייתה להגן על העיר מצד מערב – בורג' אלבחר (מגדל הים).
הבית נמצא מספר דורות בבעלות משפחת זקריאן הארמנית אשר תפקידה היה לשמור על המגדלור עם חידושו.
בית רוקח הוא מוזיאון לתולדות נווה צדק וגלריה לאמנות, השוכן בביתו של שמעון רוקח (הש"ר), ממייסדי השכונה.
הבית נבנה ב-1887 בקצה שכונת נווה צדק והיה אחד מעשרת הבתים הראשונים בשכונה.
השירותים והמטבח נבנו מחוץ לבית.
ב-1891 נוספה לבית קומה שנייה וכן כיפה עשויה נחושת זהובה, בתכנונו של אדריכל צ'כי.
הבית היה מעונו הפרטי והקומה השנייה שימשה את בית הוועד.
ב-1922 נפטר רוקח, וילדיו תרמו את ביתו כדי שישמש כמוסד ציבורי, תחילה נתרם לבני ברית שפתחו בו מעון ומאוחר יותר ספרייה שפעלו במקום מספר שנים, אך בהמשך לא נעשה שימוש בבית, ומצבו הידרדר.
ב-1982 רכשה אותו נכדתו של רוקח, הפסלת לאה מג'רו-מינץ, ששיפצה ושיקמה אותו, תוך שמירה על אופיו המקורי.
על מאמציה לשיקום הבית זכתה מג'רו-מינץ בפרסים מקרן פורד ומהמועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות.
ב-1984 נפתח הבית לציבור כמוזיאון לתולדות השכונה וכגלריה ליצירותיה של מג'רו-מינץ.
כן נערכות בו הצגות ופעילויות לילדים העוסקות בהווי השכונה.
בית תה הוא מקום הסעדה ומפגש חברתי, בדומה לבית קפה, שבו מגישים תה ומנות קלות הנצרכות לצד התה, לדוגמה דים סאם, דברי מתיקה, מאפים וכריכים קטנים.
בדרך כלל יוגשו בבית התה מספר רב של סוגי תה ובמספר אופני הכנה, אם כי ישנם בתי תה המתמחים דווקא בסוג אחד של תה או באופן הכנה אחד.
בתי תה נהוגים במיוחד במזרח אסיה, היכן שהחלו לשתות תה לראשונה, אך גם במדינות בעלות תרבות תה מפותחת במערב, לדוגמה בממלכה המאוחדת.
בית התה הסיני (בסינית: 茶館, פין-יין: cháguăn; לעיתים 茶屋, פין יין: cháwū) הוא מקום בילוי ציבורי מקביל לבית הקפה המערבי, בו מוגש תה בסגנון הסיני הקרוי גונג-פו צ'ה.
הוא נפוץ במיוחד במדינות בהן יש רוב סיני (הרפובליקה העממית של סין, טאיוואן, סינגפור), אך גם במדינות בהם יש מיעוט סיני גדול ויציב, כמו מלזיה ותאילנד.
בעקבות הגירתם של סינים למדינות המערב, במיוחד מאזור גואנגדונג, ניתן למצוא בתי תה קנטונזים בערים בעלות קהילה סינית גדולה כמו ניו יורק, סן פרנסיסקו ולונדון.
ארוחת דים סאם היא סגנון ארוחה קלה המלווה לרוב בתה, ולעיתים נקראת בקנטונזית יַם צ'ה (סינית: 飲茶, פין-יין: yǐn chá, יוטפנג: jam2 caa4), מילולית "לשתות תה", אותה פיתחו בתי תה במאה העשירית ומוגשת עד היום בבתי תה ברחבי סין.
בהונג קונג, לצד תרבות הים-צ'ה הקנטונזית, ניכרת גם השפעה בריטית על בתי התה, ונהוגים שם "בתי קפה בסגנון הונג-קונג" המגישים תה עם חלב ומנות בסגנון בריטי וקנטונזי.
תרבות בית התה הסיני מתקיימת גם במדינות השכנות לסין, כמו וייטנאם, קוריאה ומונגוליה, וגם במדינות אסייתיות נוספות כגון טג'יקיסטן, קזחסטן, קירגיזסטן, דרום-מזרח רוסיה ועוד.
בית התה היפני (קאנג'י:茶室, רומאג'י: chashitsu) הוא מקום ייעודי לקיום טקס תה יפני בגרסתו הרשמית ביותר.
הוא כולל מספר מרחבים, ביניהם חדר המתנה, גן פנימי וחלל מרכזי בו מתנהל הטקס, שלושתם מעוצבים בקפידה על מנת לתמוך אסתטית בטקס התה ולשקף את עונת השנה.
בית התה היפני ימוקם לרוב בגן יפני.
באירופה בית התה מגיש ארוחות קלות, בדרך כלל בשעות הבוקר המאוחרות או אחר-הצהריים.
הקהל הנפוץ בבית התה הוא נשים ובדרך כלל מדובר במקום מעודן, המקפיד על אסתטיקה וייצור ביתי טרי של המוצרים המוגשים בו.
בתי תה בסגנון זה נפוצים בכל רחבי אירופה, החל מרוסיה והרפובליקות הבלטיות, דרך גרמניה והולנד ועד לצרפת.
בית התה מכונה בצרפתית Salon de Thé, וכך מקובל לכנותו במקומות רבים באירופה.
בתי תה ותרבות תה, המשלבים השפעות בריטיות, צרפתיות וערביות מתקיימת מן המאה ה-19 במדינות צפון אפריקה ממרוקו ועד מצרים.
המאכלים המוגשים לצד התה הם מאכלים מקומיים מתוקים וכלי ההגשה הם כלי נחושת וזכוכית ייעודיים.
במגרב נהוג טקס תה המכונה "טקס התה המגרבי" הכולל כוסות עם עיטורי זהב, טס נחושת ייעודי (סנייה) וקנקן למזיגה מגובה רב (בראד).
התה המוגש לרוב בטקס זה הוא תה ירוק סיני המכונה "תה אבק שריפה" בגלל שעליו מגולגלים לדסקיות קטנות המזכירות אבק שרפה.
התה מוגש עם עלי נענע וסוכר.
התה הובא לבריטניה מסין בתקופת האימפריה הבריטית, שאף הרחיבה משמעותית את גידול התה בהודו כדי לתמוך את צריכת התה הגדולה של האימפריה.
בעקבות כך נוצרה תרבות של ארוחת מנחה בה מוגש תה חלש עם חלב וסוכר ולצידו מאכלים קלים במנות קטנות, לדוגמה כריכי מלפפון.
ארוחה זו נאכלת לעיתים בבית ולעיתים בבית תה המכונה "חדר תה" בתרבות הבריטית (מאנגלית: Tea Room).
סגנון זה של ארוחת ביניים נהוג בכל רחבי האימפריה הבריטית לשעבר, ובעיקר בבריטניה הגדולה, אירלנד, קנדה והונג קונג, אך גם במדינות אירופאיות נוספות, כמו גרמניה והולנד, אם כי סגנון המנות משתנה בהתאם לתרבות האוכל המקומית.
אחד מבתי התה הידועים בעולם הוא בית התה של בבינגטון הממוקם בצמוד למדרגות הספרדיות ברומא, ופועל מאז שנת 1897.
בית התה של היטלר היה מבנה מעוגל שנבנה בביתו הפרטי, במעבה חורש טבעי, כקילומטר מברגהוף שבבוואריה.
בשביל המוליך בין הבית לבית התה נהג היטלר לטייל מדי יום כאשר שהה במקום.
בית התה "פּאק" הוא בית תה מפורסם בלאהור שבפקיסטן ונחשב מקום מפגש עבור השמאל הפוליטי במדינה, ובעיקר מקום מפגשם של אושיות מעולם האמנות והספרות.
בניו יורק קיימת מסעדה מפורסמת הנקראת חדר התה הרוסי, על שם בית-תה בסגנון רוסי שהוקם שם ב-1926 ומאז נסגר.
למרות שמה, המסעדה אינה פועלת במתכונת של בית תה.
בית התה באגם אגנס הוא אתר תיירות מפורסם בהרי הרוקי הקנדיים המיועד לתרמילאים.
בית התה מגיש מעל 100 סוגים של תה וחליטות צמחים כמו גם משקאות חמים אחרים.
בירושלים היו קיימים בעבר שניים-שלושה בתי תה: במרכז העיר, "בית התה הצהוב" בבעלותו של אבי ברדוגו, בעין כרם – בית התה של יאן, שעבר בהמשך למרתף של תיאטרון ירושלים, ונסגר בשנת 2011, וברובע הנוצרי של העיר העתיקה, "בית התה הדני" (הנזכר בשיר "הכנאפה המתוקה" של אהוד בנאי כ"דניש טי האוס").
נכון לשנת 2023, קיים בירושלים בית תה אחד בשם "קומקום בית תה", הוא בית תה בסגנון בריטי מובהק הנמצא בדרך בית לחם 23, בשכונת בקעה הניכרת כשכונה עם הרבה תושבים שעלו ארצה מאנגליה.
בתל אביב קיים בית תה בבעלות חברת תה ויסוצקי הנקרא TLAB.
כמו כן, חברת 'ho yum tea' הישראלית מארחת חדרי תה מסורתיים בדרום תל אביב.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 יזם הרב ברנרד הוך, מנהלו של ארגון "בית הלל" ודיקן הסטודנטים באוניברסיטת חיפה, את הקמתו של מועדון סטודנטים בסגנון "בית תה" במרתף בית הכט.
בית תה זה התנהל במקביל ובתחרות עם בית תה שפעל ברחוב יפה נוף 120.
בית תאילנדי היא מסעדה תל אביבית המתמחה במטבח התאילנדי.
המסעדה נפתחה ב-1996 ברחוב בוגרשוב פינת בן-יהודה.
במקום מגישים מאכלים בסגנון דרום תאילנד, שמתאפיינים בבישול בחלב קוקוס ומגוון מחיות, מאכלים בסגנון מחוז איסאן בצפון-מזרח תאילנד ומאכלי רחוב תאילנדים.
למסעדה גן ירקות בו מגדלים ירקות תאילנדיים לצרכיה, כגון: קפאו – בזיל תאי, מקואה פראו – חציל תאי, פאקנה (Chinese Broccoli) ופאק בונג (Morning Glory).
בעלי המסעדה הם הישראלי יריב מלילי ואשתו התאילנדית, לק סונן.
מלילי הכיר את סונן בעת שעבד כדייג בתאילנד.
הם הכירו כאשר מלילי טייל ברחוב, והתאהב בסונן שעבדה עם אביה באחד מדוכני האוכל במדינה.
לאחר חתונתם, שב מלילי ביחד עם סונן לישראל, והשניים פתחו את המסעדה.
ב-2017 בית תאילנדי פתחה סניף, בר-מסעדה בתל אביב בשם "קאב קאם".
בית תאילנדי מתעתדת לפתוח סניף זהה לזה שבתל אביב בשנת 2026.
המסעדה זכתה לשבחים מצד כלי תקשורת ומביני עניין בישראל.
מדריך Time Out תל אביב בחר בשנת 2007 את המסעדה כאחת מעשר המסעדות הטובות בתל אביב ובשנת 2014 בחר מדריך זה את המסעדה כמסעדה האסייתית הטובה ביותר בארץ
כתב העת "על השולחן" בחר ב"בית תאילנדי" כאחת משש המסעדות האסייתיות הטובות בתל אביב ומעריב nrg בחר בשנת 2011 ב"בית תאילנדי" כאחת מעשר מסעדות היוקרה הטובות בישראל.
עיתון "הארץ" הגדיר את "בית תאילנדי" בשנת 2015, כאחת משבע המסעדות האסייתיות המומלצות בארץ.
בספר "מומלץ מפה" בשנת 2011 קיבלה "בית תאילנדי", ביחד עם עוד שתי מסעדות, דירוג 9.3 מתוך 10. רק 11 מסעדות בישראל קיבלו ציון גבוה ממנה.
בסקר שערך ב-2014 במגזין mako בקרב השפים הטובים בישראל, נבחרה בית תאילנדי כמסעדה השנייה בטיבה בישראל.
בשני משאלים שערך אתר מאקו בקרב 100 מבכיר השפים, מבקרי המסעדות ואנשי הקולינריה בישראל באפריל 2014 ובפברואר 2016, נבחרה המסעדה במקום שני ברשימת המסעדות הטובות בישראל וב-2017 נבחרה למקום הראשון וגם ב-2022 נבחרה למקום הראשון.
ב-2017 בחר בה המגזין פורבס ישראל כאחת מעשר המסעדות הטובות בישראל.
ב-2019 בחר בה אתר zap rest כאחד מ-10 המוסדות הקולינריים התל אביביים שחייבות וחייבים לאכול בהם לפחות פעם אחת.
ב-2019 בחר בה Time Out תל אביב למסעדה האהובה בישראל.
ב-2019 במשאל בין שפים שערך מגזין טיים אאוט נבחרה לאהובה ביותר.
ב-2020 קבע הג'רוזלם פוסט כי המסעדה מגישה את האוכל התאי האותנטי והטעים ביותר בישראל.
ב-2021 הייתה אחת מ-11 המסעדות הפופולריות בישראל לפי מדד אתר הזמנת המקומות ontopo וכך גם בשנת 2025.
ב-2022 זכתה לציון לשבח מאתר 50 המסעדות הטובות בעולם.
בשנת 2024, בכנס המסעדנות, זכו בעלי המסעדה, יריב ולק מלילי בפרס בקטגוריית "מוסד קולינרי".
ב-2024 קבע אתר Time Out תל אביב כי היא המסעדה הכי אהובה בתל אביב.
ב-2025 בחר בה "כתב העת את" כאחת מ-25 מסעדות השף היוקרתיות בתל אביב ששוות כל שקל.
ב-2025 אתר N12 כלל אותה ברשימת חמש המסעדות הפופולריות בישראל וטיים אאוט תל אביב בחר בה כאחת ממסעדות הפיין דיינינג המומלצות בתל אביב.
ב-2025 קבע ישראל היום כי היא מגישה את הארוחה העסקית הכי טובה בישראל.
לפי אתר Frommer's זוהי המסעדה האסיאתית הטובה בישראל ולפי אתר TripAdvisor היא המסעדה התאית הטובה בישראל.
בית שפירא הוא מבנה עתיק בעיר העתיקה של חברון, סמוך לשכונת אברהם אבינו ולמערת המכפלה, הנמצא במרכז מאבק משפטי לאחר שפונה מדייריו היהודים.
הבית נקרא על שמו של שלמה יצחק שפירא, שנרצח בפיגוע במקום בשנת 2002.
הבית הוא מבנה אבן גדול שלטענת המאכלסים נרכש בשנת 2005 מידי בעליו הפלסטינים באמצעות איש קש.
מיד לאחר הרכישה הוחלפו מנעולי הבית והוכנסו מיטלטלין על מנת לבצע חזקה.
בחול המועד פסח 2006 נכנסו למבנה שלוש משפחות יהודיות.
המשפחות פונו כשלושים יום לאחר מכן בהוראת בג"ץ ועד לבירור הבעלות על הבית.
לבית נכנסו יהודים בדצמבר 2008 ובמאי 2011 ופונו בידי המשטרה.
בית ת'ול היה כפר ערבי בנפת ירושלים.
תושביו נמלטו או גורשו במהלך מלחמת העצמאות בתאריך 1 באפריל 1948 בעת מבצע נחשון.
הכפר מוקם כ-15.5 קילומטרים מערבית לירושלים, בפסגה המערבית של שלוחת הר הרוח, והשקיף מערבה לעבר מישור החוף, בין שני ואדיות עמוקים, נחל החמישה מצפונו, ונחל יתלה מדרומו.
הכפר נחלק לשני חלקים עיקריים, ממזרח ומערב, שהקיפו את מרכז הכפר שבו נבנו חנויות, מסגד ומקאם (אתר מקודש).
רוב התושבים עסקו בחקלאות וגידלו דגנים, ירקות, זיתים ופירות, אשר הושקו בעיקר במי-גשמים.
חלק מהבוסתנים הושקו במי מעיין.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל אוכלוסיית הכפר נאמדה בכ-260 נפשות, ושטח הכפר נערך ב-4,629 דונם עות'מאני.
בבית ת'ול היו מספר שרידים ארכאולוגיים כמו עמודים ויסודות של בניינים הרוסים.
רוב תושבי הכפר עסקו לפרנסתם בחקלאות ובגידול דגנים.
בכפר בית ת'ול חיו במאה ה־18 שתי משפחות – משפחת עלקם ומשפחת שיח' עלי – שהגיעו למקום בסביבות שנת 1750. זאת בעקבות חלוקת קרקעות על ידי שייח' אבו גוש, אשר שלט בתקופה זו על כשלושים כפרים באזור.
אבו גוש היה מעניק אדמות למשפחות חדשות או מגרש משפחות אחרות, בהתאם לנסיבות של סכסוכים ומלחמות פנימיות באימפריה העות'מאנית.
עדויות בעל־פה, שהועברו מזקני האזור לנכדיהם, מספרות כיצד העניק אבו גוש אדמות וכפרים שונים, בהם הכפרים ח'רבת אל־עמור, סובא, נטף, בית ת'ול וכפרים נוספים.
לפי רישומי המס העות'מאניים, במאה ה־16 התגוררו בבית ת'ול שבע משפחות.
נראה כי במהלך המאה ה־18 ניטש הכפר, עד ששייח' אבו גוש יישב בו מחדש את משפחות עלקם ושיח' עלי, בסביבות 1750. המשפחות שיקמו את המקום וחיו בו עד לשנת 1948.
על פי מסורת משפחתית, משפחת עלקם הגיעה אל אבו גוש לאחר אירוע רצח שאירע בכפר מוצאם שליד רמאללה, בשנת 1750. בני המשפחה מצאו מקלט אצל שייח' אבו גוש, אשר נודע כמתווך סכסוכים מקמי בתקופה העות'מאנית.
גם סיפור זה נשמר במסורת שבעל־פה של זקני המשפחה.
מקור משפחת שיח' עלי פחות ברור.
לפי חלק מהמסורות, ייתכן שבני המשפחה הגיעו מאום אל־פחם סביב שנת 1750. עם התיישבותם אצל אבו גוש, נשלחו יחד עם בני משפחת עלקם להתיישב בבית ת'ול.
עד 1948 התקיימו קשרים טובים בין תושבי בית ת'ול לבין תושבי מעלה החמישה ונווה אילן.
על פי עדות זקני בית ת'ול, במהלך מלחמת העצמאות ביקש מוכתר הכפר חברי קיבוץ מעלה החמישה לשכנע את תושבי הכפר שלא לעזוב את בתיהם.
למרות זאת, לאחר טבח דיר יאסין רבים מתושבי הכפר נמלטו ליישובים סמוכים במחשבה שישובו לאחר תום הקרבות.
עם זאת, לא ניתנה להם אפשרות לחזור, משום שמיליציות יהודיות השתלטו על האדמות.
לפי מסורת מקומית, אחד מבני משפחת עלקם נהרג כשניסה לשוב לבית ת'ול, על ידי אנשי מיליציות ששמרו על האזור.
בית שנה היה כפר ערבי בנפת רמלה.
תושבי הכפר עזבו או גורשו ב-15 ביולי 1948 במלחמת העצמאות, במהלך מבצע דני.
הכפר שכן כ-11.5 קילומטרים דרומית מזרחית לעיר רמלה, סמוך לכפר סלבית.
יש המזהים את בית שנה עם "השן" המוזכרת בספר שמואל כמקום הסמוך למקום התרחשות קרב אבן העזר השני.
בסקר הכפרים של שנת 1945 בארץ ישראל נאמדה אוכלוסיית הכפר בכ-210 תושבים.
בשנת 1951 הוקם קיבוץ שעלבים דרומית לשרידי הכפר.
שתי ח'ירבות עתיקות שוכנות ממערב ומצפון-מזרח לכפר, ונמצאים בהן יסודות כנסייה ובניינים אחרים.
בית ת'אני הוא בית האמירות הקטרי, הבית מגיע במקור משבט נוודים שנקרא בַּנוּ תמים.
המשפחה נוסדה בפוואירית' אך ביססה את שלטונה בדוחה.
בשנת 1848 הגיעו לעיר הבירה משפחת ת'אני ובראשם מוחמד בן ת'אני.
לאחר מות אביו, ת'אני, היה מוחמד למנהיג השבט.
המשפחה ביססה את שלטונה באמצעות בריתות שקשרה עם המדינות השכנות, בהן ערב הסעודית, וכן עם הממלכה המאוחדת.
מוחמד לא הספיק להיות אמיר קטר משום שהכירו באוטונומיה למדינה רק לאחר נתינת הסמכות לבנו.
מוחמד בן ת'אני - שליט קטר ה-1
ג'אסם בן מוחמד אאל ת'אני - אמיר קטר ה-1
מוחמד בן ג'אסם אאל ת'אני - אמיר קטר ה-2
עבדאללה בן ג'אסם אאל ת'אני - אמיר קטר ה-3
עלי בן עבדאללה אאל ת'אני - אמיר קטר ה-4
אחמד בן עלי אאל ת'אני - אמיר קטר ה-5
ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני - אמיר קטר ה-6
חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני - אמיר קטר ה-7
תמים בן חמד אאל ת'אני - אמיר קטר ה-8
בית שניידרמן הוא בין הבודדים שנותרו מ-22 הבתים הראשונים של שכונת בורוכוב.
הבית נתרם לעירית גבעתיים על ידי ילדיהם של בעלי הבית דוד ומלכה שניידרמן בשנת 1969, לאחר פטירת הוריהם.
בבית פועל המכון האומנותי לפיסול וקרמיקה.
בית שניידרמן הוא אחד מ-22 הבתים הראשונים בשכונת בורוכוב.
התגורר בו דוד שניידרמן שהיה צבע וממייסדי השכונה.
סביב לבית היה בוסתן עצים, ממנו שרדו עצי זית ודקלי וושינגטוניה.
בצוואתו, הוריש שניידרמן את הבית לעיריית גבעתיים.
בתחילה התכוונה העירייה להקצות את הבית לפעילות של איל"ן ומועדון לעיוורים.
בבית פועל המכון האמנותי לפיסול וקרמיקה שנוסד על ידי רודי להמן והדוויג גרוסמן להמן בתחילת שנות ה-60.
ב-2017 שופצה ונפתחה הכניסה המקורית לבית ולידה נקבע שלט הסבר מטעם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ועיריית גבעתיים.
הבית אמור לעבור שימור ושיפוץ כללי.