tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משמעות המילה הצרפתית Absinthe עשויה להיות משקה אלכוהולי או צמח הלענה האמיתי (grande absinthe הוא Artemisia absinthium, לענת האבסינת, ואילו petite absinthe משמעו Artemisia pontica, לענה רומאית).
המילה נגזרת מהמילה הלטינית Absinthium, שמקורה מהמילה אַפְּסִינְתְ'יוֹן (Aψινθιον ,Aspinthion) ביוונית עתיקה.
יש הטוענים שפירוש המילה הוא "בלתי-ניתן-לשתייה" ביוונית עתיקה, אך ניתן גם לקשרה לשורש הפרסי Spand או Aspand או Esfand, שמשמעו Pega harmala - צמח הנקרא Ruta סורית, הגם שלמעשה איננו Ruta, שהוא עשב מריר ידוע אחר.
כך או כך, צמח זה שימש בפולחן הקרבת קורבנות לאלים והועלה לעולה כמתת-הגנה, דבר שעשוי להצביע על האפשרות שמקורותיו מצויים אפוא בשורש spend שמקורו בשפה פרוטו-הודו-אירופית קדומה, ופירושו הוא "לקיים פולחן" או "להעלות לעולה".
השאלה האם מילה זו שאולה מפרסית ליוונית עתיקה, או שמא משפה קדומה אחרת, נותרה סתומה.
גם בתלמוד (מסכת עבודה זרה דף ל) מוזכר ה"אפסינתין" לשבח, ורש"י מסביר שהוא האולישנא בלעז (לענה).
Absinth (בלי e מוספית) היא צורת איות שונה של Absinthe הנפוצה בעיקר במרכז אירופה.
בשל העובדה שמוצרים רבים מתוצרת בוהמיה עושים בה שימוש, רבים רואים בה את שמו של האבסינת הבוהמי, הגם שאין זה תמיד כך.
צמחי התבלין העיקריים שמהם מופק האבסינת הם אניס, שומר פשוט, ולענת האבסינת, הנקראים לעיתים "השילוש הקדוש".
אפשר לעשות שימוש בעשבים רבים אחרים, כדוגמת אזוב, מליסה, וכוכב האניס, כמו גם לענה קטנה רומאית.
מתכונים רבים כוללים גם שורש אנג'ליקה, עלי דיטאן, כוסברה, ורוניקה, ערער, אגוז מוסקט, ורכיבים רבים אחרים.
ריכוך פשוט של לענה באלכוהול בלא זיקוק יוצר משקה מר במיוחד, בשל נוכחות אבסינתין מסיס-במים, אחד החומרים המרים ביותר שישנם.
מתכונים אותנטיים כוללים שלב זיקוק בתום ריכוך רציני ובטרם שלב הריכוך המשני או ריכוך ה'צביעה'.
זיקוק לענה, אניס ושומר פירנצי יוצר תחילה תזקיק חסר-צבע המותיר את האביק עם ריכוז של 82% אלכוהול.
אם ייוותר כך, יכונה Blanche או la Bleue (מונח שנטבע תחילה בהקשר לאבסינת שווייצרי מוברח, אך בחלוף השנים היה למונח המתאר כל אבסינת שווייצרי).
על מנת לשוות לו את הגוון הירוק הידוע, יש לצבעו מלאכותית או בכלורופיל על ידי השריית לענה רומאית, מליסה, אזוב ועשבים נוספים בתוך הנוזל; אבסינת ירוק זה מכונה Verte.
בתום תהליך זה, התוצר מדולל במים לריכוז האלכוהול המבוקש.
בחלוף זמן חשיפה לאור, מתפרק הכלורופיל ומשנה בכך את צבע המשקה מירוק-ברקת לירוק-צהוב ולבסוף לחום.
משקי אבסינת מימי טרום-איסור הפצתם, נוצרו פעמים רבות בצבעו הייחודי של הענבר, חום-צהבהב, כתוצאה מתהליך זה.
במקרים נדירים תיתכן צביעה טבעית לאדום, ואז האבסינת ייקרא Rouge, בשל שימוש בהיביסקוס או בפרחים ובעשבים אחרים בגוון ארגמן.
בשל העובדה שהצבע נוצר על ידי השריית עשבים, ניתן לייצר אבסינת "בצבע טבעי", כל צבע, כתלות במציאת הצמח הנכון, הגם שה-Verte וה-Rouge הם הסוגים המסורתיים היחידים.
זנים לא-מסורתיים של אבסינת מיוצרים מערבוב-קר של עשבים, תמציות או שמנים אל תוך האלכוהול, תוך דילוג על תהליך הזיקוק.
סוגי אבסינת אלה מכונים על-פי רוב "תערובות שמנים", וטעמם עשוי אמנם לערוב לחך, אך הם נחשבים בדרך-כלל לתוצרת איכותית פחות מאבסינת שזוּקק כראוי, ולעיתים עשוי להתווסף לתוצר שכזה גם טעם לוואי מריר.
האלכוהול מהווה את רובו של המשקה וריכוזו גבוה במיוחד, ונע בין 45% ל-89.9%, הגם שאין כל ראיה היסטורית לכך שריכוז האלכוהול באבסינת מסחרי מסוג כלשהו עבר אי פעם מעל 74 אחוזים.
בהינתן חוזקם הרב ומסיסותם הנמוכה באלכוהול של רבים מהעשבים המשתתפים בתהליך הכנת האבסינת, אי אפשר לשתותו מיד בסיום תהליך ההכנה אלא רק לאחר סיום טקס ההכנה.
מבחינה היסטורית, היו חמש דרגות של אבסינת: ordinaire, demi-fine, fine, supérieure ו-Suisse (שאינו מעיד על מקום אתר הייצור), בסדר עולה של ריכוז האלכוהול ואיכות תהליך ההפקה.
בעוד שה'סופרייר' וה'סוויס' יהיו תמיד בצבע טבעי ומזוקקים, הרי שה'אורדינר' וה'דמי-פן' עשויים להיות צבועים מלאכותית ועשויים מתוצרי שמנים.
שמות אלה היו קווים מנחים בלבד ולא סטנדרט ייצור של ממש.
רוב האבסינתים מכילים בין 60 ל-75 אחוזי אלכוהול.
יש הטוענים שהאבסינת מתיישן היטב, ועל כן מזקקות משקה רבות, מימי טרום-האיסור, יישנו את האבסינת שלהן בחביות נייטרליות, לפני שהחלו בתהליך הביקבוק.
בשלהי המאה ה-19, נפגמו מותגים זולים של אבסינת על ידי הוספת נחושת, אבץ, צמח אינדיגו או חומרי-צבע אחרים שנועדו להשיג את הגוון הירוק, ובטריכלוריד אנטימוני להפקת או שיפור אפקט הלאוץ' .
יש אף החושבים כי השימוש שעשו יצרני המותגים הזולים באלכוהול תעשייתי זול ובשיטת זיקוק פגומה הובילו לזיהום האבסינת בכוהל מתילי, באלכוהול-פוּזל ובתזקיקים בלתי-רצויים אחרים.
הוספת כימיקלים רעילים תרמה קרוב לוודאי למוניטין הגרועים של האבסינת כמעורר-הזיות או כמשקה-משכר מזיק.
אבסינת האוסגמאכט שמשמעותו בגרמנית 'תוצרת-בית' (לרוב נושא את ראשי-התיבות HG), מכונה גם קלנדסטיין (אין להחליפו עם המותג בשם זה), הוא אבסינת המזוקק בבית בידי חובבים, ועל כן הוא בלתי-חוקי ברוב ארצות העולם.
אבסינת קלנדסטיין, שנוצר לרוב לשימוש עצמי לא מסחרי, מופק בכמויות קטנות המאפשרות למזקקים המנוסים לבחור את העשבים המובחרים ביותר ולהתאים במיוחד כל תערובת-עלים או עשבים.
הפקת הקלנדסטיין זכתה לעדנה מחודשת למן תחילת ימי האיסור על שיווק האבסינת, כאשר יצרנים קטנים עברו לייצרו באופן מחתרתי, במיוחד בשווייץ.
הגם שהשווייצרים יצרו הן verte והן blanche בטרם הוטל האיסור, הרי שהאחרון, האבסינת השקוף, נעשה אהוד יותר בשל קלות הסתרתו.
הגם שבאחרונה בוטל האיסור בשווייץ, רבים ממזקקי הקלנדסטיין עדיין מייצרים אותו במחתרת; הרשויות מאמינות שמיסוי גבוה על אלכוהול והילת-המסתורין שב'מחתרת' הובילו לכך שרבים נמנעו מבקשת רישיון ייצור רשמי.
אלו שכן בחרו בפעילות חוקית עודם עושים לעיתים שימוש בתווית 'קלנדסטיין' על מוצריהם.
אין להתבלבל בין אבסינת HG לבין ערכות להכנת אבסינת.
מתכונים רבים מספור להפקת אבסינת תוצרת-בית משוטטים ברחבי האינטרנט, רבים מהם סובבים סביב סחיטה או ערבוב של ערכה או עשבים שנרכשו בחנות יחד עם תמצית לענה ומשקה בריכוז אלכוהול גבוה, דוגמת וודקה או Everclear (75-95% אלכוהול).
הגם שערכות עשה-זאת-בעצמך מעין אלה זכו לאהדה רבה, הרי שלדעת רבים אבסינת שלא זוקק אינו ראוי להיקרא אבסינת.
זיקוק האבסינת, כבהפקת כל משקה-משכר איכותי, הוא תהליך פיזיקלי-כימי המצריך מומחיות ותשומת-לב רבה על מנת להשלימו כהלכה.
מלבד חוסר-הנוחות שמעוררת שתייתם של מרקחות ביתיות אלה, ועובדת אי-היותן אבסינת אותנטי מזוקק, הן גם עשויות להכיל תוּיון ועל-כן עלולות לעיתים להיות רעילות, במיוחד כשנעשה שימוש בתמצית צמח הלענה.
רבים ממתכונים אלה מציעים לעשות שימוש בכמויות גדולות של תמציות לענה במכוון, על-מנת להגביר את ההשפעות הפסיכואקטיביות של המשקה הנוצר על השותה.
צריכת שמני-תמצית שכאלה לא רק שלא תצליח לגרום לתחושת 'מסוּממות', אלא אף עשויה לצמצם את תפקודיו הפיזיולוגיים של השותה.
תמצית הלענה עשויה לגרום לכשל כלייתי ולמוות בשל מנת יתר של תוּיון, שבכמויות גדולות פועל כרעלן עצבי מעורר-עוויתות.
לעולם אין לצרוך שמן-תמצית הלענה כמו שהוא.
בעוד שערכות להכנה עצמית של אבסינת דומות למדי לפיולונווקה (Piołunówka) באופן הכנתן, הרי שאין להחליף ביניהן.
הפיולונווקה רווחת מאות בשנים במרכז אירופה, הגם שזכתה לאחרונה לאהדה ולתפוצה רחבה, בעיקר הודות לתחיית האבסינת ובשל הדמיון בדרכי הכנתן.
לאבסינת צורת הגשה ייחודית וטקסית.
הכוללת כלים ייחודיים לתהליך, חלקם חיוניים וטקס וחלקם בעלי מימד אסתטי ולא פרקטי.
הכלים כוללים כוס בעלת מבנה ייחודי, כף שטוחה ומחורצת ומנגנון המטפטף מי קרח לכוס המכונה "מעיין אבסינת".
בשלב הראשון האבסינת נמזג לכוס, עליו מונחת הכף המחורצת שעליה קוביית סוכר.
הכוס מונחת מתחת לברזו של המעיין המטפטף על קוביית הסוכר עד התמוססותה כליל לתוך המשקה.
בסיום התהליך לרוב משתמשים בכף כדי לערבב את המשקה לפני שתייתו.
מידת הדילול האידיאלית בתהליך זה בין יחס של 1:3, עד 1:5.
בדומה לעראק, המשקה מקבל גוון חלבי אטום כתוצאה מערבוב מים עם המשקה.
אפקס זה מכונה לוש בצרפתית (מצרפתית: louche).
המים מדגישים רבים מהטעמים שקודם לכן האפיל עליהם האניס.
מסורתית, אמור המלצר להגיש מנת אבסינת, מים-קרים בכד וסוכר בנפרד, והשותה אמור להכין את המשקה על-פי טעמו.
ככל שגברה האהדה לה זכה האבסינת, נכנסה לשימוש כלי המים הגדול בעל הברזים, בשם מעיין האבסינת.
היא אפשרה את הכנתם של מספר משקאות בבת אחת.
טקס זה אפשר לחובבי המשקה להתרועע זה עם זה בזמן המתנתם.
הכוס הייעודית למשקה כוללת סימן לכמות האבסינת האידיאלית למזיגה, לרוב בליטה, פס או בועה בחלקה התחתון של הכוס.
'מנה' אחת של אבסינת נאמדת בכ-30 מיליליטר.
רוב כוסות האבסינת מתאימות לכמות תקנית זו, אם כי יש שתיינים המעדיפים כמויות גדולות יותר, עד כדי 45 מיליליטר.
האבסינת הבוהמי, הנקרא לעיתים אבסינת נוסח-בוהמיה או אבסינת נוסח-צ'כיה (נכתב Absinth, בלי 'e'), הוא אבסינת נטול אניס המיוצר בעיקר בצ'כיה ומיוחס לאזור בוהמיה.
לרוב הוא מכיל כמות קטנה מאוד או אינו מכיל כלל אניס, שומר ועשבים אחרים המצויים באבסינת המסורתי שמופק במדינות כצרפת ושווייץ.
טעמו עשוי להיות מר מאוד.
המשותף לו ולאבסינתים המסורתיים הוא השימוש בלענה ובריכוז גבוה של אלכוהול; מכל בחינה אחרת, יש לראות בו משקה שונה לחלוטין.
ברוב המקרים, אבסינת נוסח-בוהמיה אינו משקה שעבר זיקוק, כי אם משקה אלכוהולי בריכוז גבוה שעבר ערבוב-קר עם תמציות עשבים וצבעי מאכל.
לא כל משקי האבסינת המיוצרים בצ'כיה מופקים בנוסח בוהמיה, ולאחרונה ישנם מפעלים בצ'כיה המייצרים אבסינת מסורתי, כדי להתמודד עם ביקושי השוק העולמי.
היצרנים הצ'כים בני-זמננו טוענים שהאבסינת מופק ברציפות בצ'כיה למן שנות העשרים של המאה העשרים, ושמפעליהם משתמשים באותם מתכונים בני למעלה משמונים שנה (לדוגמה, בפרסומת של חברת הילס, "98% אחוזי זהות"), אך לא נמצאו הוכחות חיצוניות חד-משמעיות לטענות אלה.
מקורו המדויק של האבסינת אינו ברור.
השימוש הרפואי בתמצית צמח הלענה ידוע עוד מימי מצרים העתיקה, ומוזכר בפפירוס אלברס משנת 1550 לפנה"ס בקירוב.
תמצית צמח הלענה ועלי לענה טבולי יין היו בשימוש כתכשירים רפואיים על ידי היוונים הקדמונים.
אולם העדות הברורה הראשונה לקיום אבסינת במובן המודרני, כמשקה אלכוהולי מזוקק המכיל אניס ירוק ושומר, מתוארכת למאה ה-18, אם כי ייתכן שהיא קדומה יותר.
על-פי האגדה העממית הרווחת, האבסינת החל את דרכו כתכשיר רפואי שנרשם כפטנט על ידי דוקטור פייר אורדינר, רופא צרפתי שהתגורר בקוּבֶה שבשווייץ, בשנת 1792 לערך (התאריך המדויק שונה במקורות).
מתכונו של אורדינר הועבר לאחיות מנזר הנריוד שבקובה, והן מכרו אבסינת כסם-חיים רפואי.
למעשה, על-פי מקורות אחרים, אפשר שאחיות ממנזר הנריוד נהגו להכין את המשקה עוד לפני אורדינר.
כך או כך, רב-סרן בצבא הצרפתי בשם דוּבּה, רכש את המתכון הסודי מהאחיות, ובשנת 1797, יחד עם בנו מרסלן וחתנו אנרי-לואי פרנו, פתח את מזקקת האבסינת הראשונה, Dubied Père et Fils, בקובה.
בשנת 1805 הם חנכו מזקקה שנייה בפונטארלייה שבצרפת, בשם Maison Pernod Fils.
מידת ההצלחה שלה זכה האבסינת הלכה וגברה עד שנות הארבעים של המאה ה-19, עת ניתן האבסינת לחיילים הצרפתים כתכשיר להקלה על חום.
מששבו החיילים הביתה, הם ביקשו להמשיך ולשתותו, והמשקה נמכר בהצלחה רבה במסבאות ובבתי-המרזח.
בשנות השישים של המאה ה-19 היה האבסינת כה נפוץ ומצליח, עד שברוב בתי-הקפה ומועדוני הקברט בצרפת כונתה השעה חמש אחר-הצהריים l'heure verte ("השעה הירוקה").
מחירו של המשקה היה גבוה והוא נצרך, לפיכך, בעיקר על ידי בורגנים ואמנים בוהמיינים אקסצנטריים, אך מחירו הלך ופחת משמעותית עד שנות השמונים של אותה מאה, ועד מהרה היה האבסינת המשקה החריף הפופולרי ביותר בצרפת; בשנת 1910 כבר צרכו הצרפתים 36 מיליון ליטרים אבסינת בשנה.
אבסינת (עם אניס) נצרך במחוזות הצ'כיים (אז תחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית) למן שנת 1888 לכל המאוחר, במיוחד על ידי האמנים הצ'כים, שחלקם רכשו חיבה מיוחדת לצרפת ונהגו לשתות בבית-הקפה סלאביה שבפראג.
מידת ההצלחה בקרב הציבור הרחב אינה ידועה לבטח, הגם שידוע שהמשקה נמכר בבתי-ממכר רבים למשקאות בפראג ובסביבותיה.
ישנה עדות לכך שלפחות מזקקת משקאות חריפים אחת בבוהמיה התיימרה להפיק אבסינת בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
איסור ייצורו ושתייתו של האבסינת
בהשראת "תנועת ההתנזרות" וארגוני יצרני-היין, נקשר האבסינת לכמה פשעים אלימים חמורים שבוצעו לכאורה תחת השפעתו.
דבר זה, בשילוב עם עלייה בצריכת המשקאות החריפים בעלי ריכוז גבוה של אלכוהול שנגרמה בשל המחסור ביין בצרפת במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה ה-19, הביא לתיוגו של האבסינת כאיום על החברה.
ציורו של אדגר דגה משנת 1876, L'Absinthe ("האבסינת", מוצג כיום במוזיאון ד'אורסה) שיקף את הדימוי הציבורי של "מכור לאבסינת" כנטול-הבעה וקהה-חושים; אמיל זולא תיאר את רעילותו החמורה בספרו L'Assommoir.
בשנת 1905, דווח שאדם בשם ז'אן לאנפריי רצח את משפחתו וניסה לשים קץ לחייו, לאחר ששתה אבסינת.
אמנם היה זה אלכוהוליסט ששתה כמות גדולה של משקאות חריפים לאחר שתי כוסות האבסינת ששתה בבוקר, אך למרות זאת נחשב האבסינת כגורם הבלעדי לרציחות אלו.
רצח משפחת לאנפריי היה נקודת מפנה, ועצומה להטלת איסור מוחלט על האבסינת בשווייץ זכתה עד מהרה ללמעלה מ-82,000 חותמים.
מספר חודשים אחר-כך, ב-1906, הוטל איסור על מכירת אבסינת והפצתו גם בבלגיה ובברזיל, הגם שהן לא היו המדינות הראשונות שעשו כך.
האבסינת נאסר כבר בשנת 1898 במדינת קונגו החופשית (שהייתה מאוחר יותר לקונגו הבלגית).
בשווייץ אף נכנס האיסור על האבסינת לחוקה בשנת 1907, בעקבות יוזמה ציבורית רבת תהודה.
אחריה אסרה עליו הולנד ב-1909, אחריה ארצות הברית ב-1912, וב-1915 גם צרפת, ובאותן שנים אסרה אוסטרליה שתייה של כל המשקאות החריפים.
האיסור על האבסינת בצרפת הביא להגברת צריכת פאסטיס (Pastis) ואוזו (Ouzo), משקאות חריפים בטעם אניס שלא הכילו תמצית של צמח הלענה.
אף שפֶּרנו (Pernod) העבירו את עסקי ייצור האבסינת שלהם לספרד, שבה המשקה היה עדיין מותר, הרי שהירידה במכירות הובילה בסופו של דבר לסגירת המזקקה.
בשווייץ ירדו מזקקי האבסינת למחתרת.
עדויות מהתקופה מצביעות על כך שמזקקים ביתיים הפיקו בחשאי אבסינת ברציפות למן הטלת האיסור, והתמקדו באבסינת שקוף, La Bleue.
מדינות רבות מעולם לא הטילו איסור על האבסינת, לרבות בריטניה, ודבר זה הוא שגרם, בסופו של דבר, להתרת ייצורו ושתייתו המחודשת של המשקה.
בשנות התשעים של המאה העשרים, יבואן בשם BBH Spirits, הבין שאין בבריטניה למעשה כל חוק האוסר על מכירת אבסינת (משום שאכן לא הוטל מעולם כל איסור שכזה), מלבד החוקים המסדירים את עסקי מכירת כלל המשקאות החריפים.
Hill's Liquere, מזקקה צ'כית שנוסדה בשנת 1920, החלה בייצור "אבסינת היל", אבסינת נוסח בוהמיה, שהצית מחדש את עניין הציבור הרחב באבסינת.
האבסינת אף לא נאסר מעולם בספרד ובפורטוגל, ואכן במדינות אלה פועלות מזקקות אבסינת.
בדומה, המושבות הפורטוגזיות והספרדיות לשעבר באמריקה הלטינית, ובמיוחד מקסיקו, מתירות את מכירת האבסינת, והוא זכה אפוא לאהדה רבה לאורך השנים.
צרפת מעולם לא ביטלה את חוק האיסור משנת 1915, אך בשנת 1988 התקבל בה חוק חדש שהבהיר כי רק משקאות חריפים שאינם עולים בקנה אחד עם תקנות האיחוד האירופי ביחס לתויון, או משקאות שנושאים במפורש את השם 'Absinthe', נופלים תחת האיסור שבחוק הישן.
חוק זה הביא להופעתם מחדש של האבסינתים בצרפת, אם כי תחת השם spiritueux à base de plantes d'absinthe (משקאות חריפים על בסיס צמח הלענה).
החוק משנת 1915 אוסר אך ורק על מכירת האבסינת ולא על הפקתו, לכן מזקקות רבות בצרפת מייצרות משקאות המכונים במפורש אבסינת ומיועדים לייצוא.
La Fée Absinthe, שהושק בשנת 2000, היה למותג האבסינת הראשון המזוקק והמבוקבק בצרפת מאז שנת 1915, תחילה כמיועד לייצוא, אך כיום אחד מלמעלה מעשרים 'Spiritueux ...
d'absinthe' הזמינים למכירה בפריז ובערי צרפת האחרות.
ייבוא וייצור האבסינת באוסטרליה מעולם לא היה בלתי-חוקי במובהק.
הייבוא הצריך היתר על-פי תקנות המכס (ייבוא אסור) משנת 1956 בשל ההגבלה על ייבוא כל מוצר המכיל "שמן לענה".
בשנת 2000 התקנות שונו ב-"תקנות המזון של אוסטרליה וניו זילנד" (FSANZ) כחלק ממיזוג הסדרת תחום המזון באוסטרליה וניו זילנד, וכל זני הלענה הוגדרו כעשבים האסורים בשימוש למטרות מזון תחת תקנת המזון 1.4.4. "צמחים ופטריות אסורים ומוגבלים", אך שינוי זה לא תואם את ההיתרים בחלקים אחרים של חוקי המזון הקיימים.
התיקון המוצע נמשך בשנת 2002 במהלך שלב המעבר בין שני החוקים, ועל כן באוסטרליה מותרים ייצור וייבוא האבסינת בכפוף למערכת ההיתרים הקיימת.
אירועים אלה זכו לתהודה רבה באוסטרליה בשל שינוי סיווג האבסינת המשתמע מהם, מ"מוצר אסור" ל"מוצר מוגבל".
בהולנד, עקב התנגדות מוצלחת של מאנו בורסמה, מוכר יינות בן-אמסטרדם, הפך האבסינת לחוקי ביולי 2004. בלגיה, כחלק מהמאמץ לפישוט חוקיה, ביטלה את חוק האבסינת ב-1 בינואר 2005, בציינה (כפי שעשה השופט ההולנדי) כי תקנות המזון האירופיות מספיקות על מנת להגדיר את החוק כבלתי-נחוץ (ואמנם, מנוגד לרוח השוק האירופי המשותף).
בשווייץ, האיסור החוקתי על האבסינת בוטל בשנת 2000 כחלק מבדיקה כללית של החוקה הלאומית, אך במקום זאת הוא הוכנס לחוק הרגיל.
מאוחר יותר, גם החוק הרגיל בוטל, כך שלמן ה-1 במרץ 2005, האבסינת שוב חוקי במולדתו, לאחר קרוב למאה בה היה אסור.
כיום, לא רק שהאבסינת נמכר בשווייץ אלא הוא אף מיוצר במקום-הולדתו, Val-de-Travers, כאשר Kübler ו-La Clandestine Absinthe נמנים עם מותגי האבסינת הראשונים שיצאו לשוק, במקביל למורשת המחתרתית.
כיום ייצור ומכירת האבסינת שוב חוקיים למעשה בכל מדינה בה המשקאות החריפים מותרים, כאשר חריג משמעותי אחד הוא ארצות הברית, אם כי החזקת וצריכת האבסינת לשימוש עצמי אינם בלתי-חוקיים בה.
בינואר 2006, כתבה של סוכנות הידיעות AP שזכתה לתהודה רבה, דיווחה על היעלמותו של ג'ורג' אלן סימת' הרביעי (תושב מגריניץ' שבקונטיקט שביולי 2005 נעלם מסיפון ספינת-הפאר Brilliance of the Seas של חברת רויאל קאריביאן, בעודו בשיט ירח-הדבש שלו) ששתה, יחד עם נופשים אחרים, בקבוק של אבסינת.
הכתבה סקרה את תחייתו המחודשת של המשקה, וכללה ציטוטים ממגוון מקורות שטענו כי האבסינת היה ונותר סם-הזיות קשה ומסוכן:
הכתבה אף ציינה: "המגינים על המשקה אומרים שהוא בטוח ושהשפעותיו הפוגעניות אינן אלא מיתוס." ג'אד אדמס וטד ברס רואיינו ברשת MSNBC בנושא זה.
בדומה לבהלת האבסינת בראשית המאה ה-20, אף הפעם לא אוזכרה העובדה שהאבסינת מכיל ריכוז גבוה יותר של אלכוהול מזה של משקה משכר ממוצע.
נהוג היה לחשוב ששתיית-יתר של אבסינת היא בעלת השלכות מזיקות יותר משתיית-יתר של משקאות משכרים אחרים, דבר שהיה נכון עבור אלה שצרכו מוצרים זולים ופגומים, שגרמו למחלת ה'אבסינתיזם'.
אחד הניסויים הראשונים שיצאו נגד האבסינת נערך בידי ד"ר מגנן בשנת 1864, ובו נחשף שרקן אחד למינונים גבוהים של אדי שמן לענה טהור, ואילו שרקן שני נחשף לאדי אלכוהול.
השרקן שנחשף לשמן הלענה חווה התקפי-כפיון, שלא נצפו אצל השרקן השני.
ד"ר מגנן קבע שהכימיקל תויון הוא הגורם להתקפים אלה.
בהתבסס על ניסוי זה הוא הסיק שהאבסינת מסוכן יותר ממשקאות אלכוהוליים אחרים, והתעלם מכך שכמויות שמן הלענה שייצרכו על ידי שתייני-האבסינת תהיינה קטנות למדי.
דיווחים קודמים העריכו את רמות התויון באבסינת כגבוהות, עד כדי 350 מ"ג לכל ק"ג של אבסינת.
מחקרים עדכניים יותר הראו כי רק חלק קטן מאוד מהתויון המצוי בצמח הלענה מגיע אל אבסינת שזוקק כהלכה, אף כזה שנוצר על-פי שיטות ומתכונים היסטוריים.
רוב האבסינתים התקניים, הן כאלה שהתיישנו והן חדשים, עומדים בהגבלות שקבע האיחוד האירופי.
מזקק צרפתי נאלץ לאחרונה להוסיף שמן אתרי טהור של צמח הלענה כדי ליצור זן אבסינת בעל "ריכוז תויון גבוה".
החומר עשוי להישאר בכמויות גדולות יותר בשמנים המופקים שלא בשיטת הזיקוק, או כאשר הלענה נסחטת ולא מזוקקת, במיוחד כאשר גבעולי הצמח הם אלו שנסחטים, כיוון שבהם ריכוז התויון הוא הגבוה ביותר.
ניסויים בעכברים העלו שה-LD50, מינון קטילת החציון, עומד על כ-45 מ"ג תויון לכל ק"ג ממשקל הגוף, הרבה יותר מהכמויות שמכיל האבסינת, מה גם שכמויות האלכוהול הגדולות תהרוגנה אדם מספר פעמים לפני שרמת התויון תהווה סכנה.
הגם שהשפעות ישירות על בני אדם אינן ידועות, רבים צרכו תויון בכמויות גבוהות הרבה יותר מאלו המצויות באבסינת, באמצעים שאינם שנויים-במחלוקת דוגמת מרווה רפואית (Salvia officinalis) ושמנים המופקים ממנה, שכוללים ריכוזי תויון גבוהים אף עד כדי 50%.
אין בנמצא מידע על השפעות ארוכות-טווח הנובעות מצריכה דלה של הלענה ותוצריה בקרב בני-אדם.
ההשפעות המזיקות של אבסינת, כמו-גם תכונותיו מעוררות ההזיות, אינן אלא מיתוס עיקש שחוזרים עליו תכופות בלא סימוכין מהספרות המדעית.
זה מכבר נחשב האבסינת למעורר-הזיות, אך הוכחות לטענה זו - אין.
עשור לאחר ניסוייו של ד"ר מגנן בשמן הלענה, הוא חקר 250 מקרי אלכוהוליזם וטען שמצבם של אלה בהם ששתו אבסינת היה גרוע לאין שיעור יותר מאלו ששתו רק אלכוהול, והם חוו, בנוסף לדברים אחרים, הזיות שהופיעו במהירות.
מעטים התיאורים של הזיות שכאלו על ידי אנשים ששתו אבסינת בעצמם, מלבד כמה ציטטות של משוררים לאחר לילה ארוך של שתייה.
באחד המפורסמות שבהן, אוסקר ויילד מתאר את התחושה של צבעונים על רגליו לאחר שעזב מסבאה בשעת סגירתה.
אמונות אלה זכו לעידוד רב בשנות השבעים של המאה העשרים, כאשר עבודה מדעית דיווחה בשוגג כי התויון קשור ל-THC וקרוב לוודאי בעל תכונות הזייתיות דומות, בשל מבנהו הכימי.
עם בוא קבוצות הדיון האינטרנטיות ומתכוני רשת, "דו"חות טריפים" החלו להסתובב במרחבי הרשת כבר לפני שנים.
מתכונים ביתיים אלה לעיתים כוללים עשבים הידועים כמעוררי-הזיות בניסיון מוטעה לשחזר את ההשפעות ההזייתיות המפורסמות-לכאורה של האבסינת.
כיום, ידוע שהאבסינת אינו גורם להזיות, במיוחד לא אלו שתוארו במחקרים הישנים.
תויון, הכימיקל האקטיבי לכאורה באבסינת, הוא חוסם-GABA ועל אף שהוא עשוי לגרום להתכווצויות שרירים בנטילת מינונים גבוהים, הרי שאין כל הוכחות להזיות הנגרמות על-ידו.
השפעות האבסינת תוארו על ידי חלק משותי המשקה כ"פוקחות עיניים" ואף כמעוררות-הזיות, ועל ידי תומכי-האיסור ככאלה ההופכות "אנשים טובים" ל"מטורפים ואומללים".
לעיתים השפעות אלו מכונות "השפעות משניות", והנפוצה ביותר בדיווחים היא תחושת "ראש נקי" של שכרות - "שכרות צלולה" שלכאורה נגרמת על ידי התויון ומרכיבים נוספים.
יש, דוגמת הכימאי/היסטוריון האבסינת טד ברוֹ, האומרים שהשפעות אלה עשויות להיגרם כתוצאה מהעובדה שחלק מהמרכיבים פועלים כממריצים, אחרים כמרדימים, וביחד הם יוצרים השפעה נייטרלית.
אחרים גורסים כי אפקט פלצבו והתגובה האישית שיש לכל אדם לעשבים עושות השפעות משניות אלה לסובייקטיביות ומינוריות בהשוואה להשפעותיו הפסיכואקטיביות של האלכוהול.
מחקר שהתפרסם ב"כתב-העת למחקרי אלכוהול" הגיע למסקנה כי לריכוז גבוה של תויון באלכוהול יש השפעה שלילית על ביצועים התלויים בהפניית תשומת לב.
הוא מאט את זמן התגובה, והנסיינים ריכזו את תשומת לבם במרכז שדה הראייה שלהם.
מנות בינוניות לא הביאו להשפעה נבדלת מאלכוהול פשוט.
בעוד שרוב האנשים מתארים את השפעות האבסינת כיוצרות שכרות 'צלולה' ומודעת יותר, הרי שמידע זה מעלה את הסברה כי התויון לבדו אינו מקור תופעות אלו.
מורשת האבסינת כמשקה מסתורי, ממכר ומשפיע על המוח שרירה וקיימת אף היום.
האבסינת הוזכר ואף הופיע באמנות יפה, סרטים, וידאו, מוזיקה וספרות.
תחייתו המחודשת של האבסינת השפיעה אף היא על דיוקנו של המשקה.
הוא מוצג רבות כנוזל ירוק מבהיק מלאכותית המחומם על האש בטרם שתייתו, הגם שמסורתית אף פרט מתיאור זה איננו נכון.
בנוסף, האבסינת נודע באמצעי-התקשורת כמעורר-הזיות.
למן שלהי המאה ה-19 ועד לראשית המאה ה-20, אמנים וכותבים צרפתים רבים היו שתייני אבסינת ידועים ואף אזכרו את המשקה ביצירותיהם.
עם אמנים אלה נמנים וינסנט ואן גוך, אדואר מאנה, גי דה מופסאן, ארתור רמבו, אנרי דה טולוז-לוטרק ופול ורלן.
כותבים ויוצרים מאוחרים יותר שאבו מבאר-תרבותית זו, בהם פבלו פיקאסו, אוגוסט סטרינדברג, אוסקר ויילד וארנסט המינגוויי.
המסתורין והאיכות האסורה הסובבים את ההסתכלות הפופולרית על האבסינת התגלמו במוזיקה, בסרטים ובתוכניות הטלוויזיה המודרניים.
מידת נכונותם של תיאורים אלה מגוונת, ופעמים רבות נעשה שימוש בכלים דרמטיים על מנת לשוות למשקה כל תדמית אפשרית, החל במעורר תשוקה מינית וכלה ברעל.
ישנה תוכנת-מחשב המדמה סינתיסייזר המכונה במשחק המלים "Absynth".
בגיליון יוני 2007 של מגזין ספין, זמר הרוק מרילין מנסון מגיש אבסינת למראיין.
כיום, ברוב המדינות אין בנמצא הגדרה רשמית לאבסינת (בניגוד, למשל, לוויסקי או לקוניאק).
אשר על כן, היצרנים רשאים לתייג כל מוצר כ-'אבסינת', בלי כל תלות הכרחית במידת התאמתו להגדרה המסורתית של האבסינת.
לאור העובדה שמדינות רבות מעולם לא הטילו איסור כלשהו על האבסינת, במדינות רבות אין חקיקה המתייחסת אל המשקה מפורשות – וכך גם בישראל.
שיכר-עשבים מותר בהכלת עד 35 מ"ג לק"ג תויון, ומשקאות חריפים אחרים עד 10 מ"ג לק"ג תויון.
באוסטרליה, ייבוא ומכירת אבסינת מצריכים היתר מיוחד, הגם שהאבסינת זמין בקלות בחנויות-משקאות רבות.
אבסינת המכיל לענה אינו יכול לעבור במערכת הדואר האוסטרלית, ואסור בהכנסה לאוסטרליה כמטען של נוסעים, אפילו בכמויות קטנות לשימוש עצמי.
בקנדה, חוקי המשקאות החריפים נמצאים בסמכות הפרובינציות.
על מועצות-המשקאות החריפים לאשר כל מותג ומותג בטרם תותר מכירתו מעל המדפים, וכיום, רק המותגים הבאים מותרים במכירה: Hill's Absinth, Czech Absinth s.r.o., Elie-Arnaud Denoix, Pernod, Absente, Versinthe ובאופן מוגבל, La Fée Absinthe.
האיחוד האירופי מתיר רמת תויון של 10 מ"ג לק"ג במשקאות חריפים המכילים ריכוז של 25% אלכוהול לפחות, ו-35 מ"ג לק"ג למשקאות המסומנים כליקר-עשבים.
מדינות החברות באיחוד האירופי מפקחות על ייצור האבסינת בתוך מסגרת זו.
מכירת האבסינת מותרת בכל מדינות האיחוד האירופי, אלא אם הן אוסרות על כך במפורש.
בנוסף לתקנות האיחוד האירופי, מוצרים המכונים במפורש 'אבסינת' אסורים בממכר בצרפת, הגם שמותרת הפקתם לצורכי ייצוא.
האבסינת מכונה אפוא לרוב spiritueux à base de plantes d'absinthe (משקה-חריף על בסיס לענה).
צרפת אף מגבילה את ה-fenchone, כימיקל המצוי בשומר, ל-5 מ"ג לליטר.
הגבלה זו הופכת למעשה רבים מהאבסינתים השווייצריים לבלתי-חוקיים בהרכבם הסטנדרטי.
לאחרונה אושר חוק המתיר מכירת אבסינת בצרפת.
בשווייץ, מכירת והפקת אבסינת נאסרה בחקיקה בשנת 1908. המגבלה הוסרה ב-1 במרץ 2005; על מנת לעמוד בדרישות החוק השווייצרי, על האבסינת להיות מזוקק וחסר-צבע או לחלופין בעל צבע טבעי.
על-פי היחידה האמריקאית לפיקוח על הגבולות והמכסים, "אסור ייבוא אבסינת וכל משקה חריף אחר המכיל Artemisia absinthium".
דבר זה מנוגד לתקנות ה-FDA, המתירות תכולת זני ה-Artemisia בדברי מאכל ומשקה, אך אלו בהם שכוללים זנים אלה, צריכים להיות נטולי תויון.
אין כל מגבלות על עשבים אחרים המכילים תויון.
כך למשל, מרווה ושמנה (שעשויים להכיל עד 50% תויון) נמצאים ברשימת ה-FDA של חומרים מוכרים ובטוחים.
הפרשנות המקובלת לחקיקה ולתקנות האמריקאיים בקרב מומחי האבסינת היא שרכישת האבסינת לשימוש עצמי בארצות אחרות היא ככל הנראה חוקית.
האיסור הקיים הוא על מכירת מוצרי צריכה המכילים תויון הנגזר מזני צמח ה-Artemisia.
(איסור זה נובע מתקנות ה-FDA, לא ה-DEA, הרשות האמריקאית למלחמה בסמים.) תקנות המכס אוסרות במפורש על ייבוא 'אבסינת'.
האבסינת מוחרם לעיתים על ידי המוכסים האמריקאיים אם נראה להם שייעודו צריכה אנושית, ואפשר אף להחרימו בתוככי גבולות ארצות-הברית, בכפוף למתן צו.
אבסינת "מזויף" הנקרא אבסנת (Absente), המופק מלענה דרומית (Artemisia abrotanum) ולא מהלענה הרגילה (Artemisia absinthium), נמכר בארצות הברית באופן חוקי למהדרין ואינו מכיל תויון כלל.
בשנת 2007, השיקה חברת Viridian Spirits LLC את משקה ה-Lucid (צלול), אבסינת אמיתי המופק מצמח לענת האבסינת, בארצות הברית.
על פי הניו יורק טיימס, ה-Lucid מכיל ריכוז תויון נמוך מספיק על מנת לעמוד בדרישות החקיקה האמריקאית.
חוק האבסינת (איסור) מספר 1915 של ונואטו, שהתקבל בימי קולוניית "ההברידים החדשים", מעולם לא בוטל, ואף נכלל בחקיקה המאוחדת של שנת 1988, וכולל את ההגבלות המקיפות הבאות: הייצור, הייבוא, ההפצה והמכירה בכל דרך שהיא של אבסינת או משקאות דומים בוונואטו - אסורים.
אבּסוּ הייתה להקת בלאק מטאל טקסנית מארצות הברית.
הלהקה נחשבת בעיני רבים ללהקה הטובה והחשובה ביותר שיצאה מסצנת הבלאק מטאל הדלה יחסית של ארצות הברית.
המתופף פרוסקריפטור (או ראס ר.
גיבנס בשמו האמיתי), מנהיגה של הלהקה, מוערך כאחד המתופפים המהירים ביותר בז'אנר והתוצאה היא מוזיקה בקצב מהיר מאוד עם אלמנטים של דת' מטאל, ת'ראש מטאל, מוזיקה קלטית ושירה אופיינית לבלאק מטאל.
הלהקה מגדירה את עצמה כלהקת "Mystical Occult Metal".
הטקסטים הבלתי-שגרתיים מתרכזים באגדות-עם קלטיות ובמיתולוגיה מסופוטמית.
לאחר שהתאושש מפציעה שהשביתה אותו למשך שנה, פרוסקריפטור הצטרף ב־1999 ללהקת מלכאש הישראלית, כשעתידה של אבסו נראה לא ברור לאחר עזיבתם של כמה חברי הרכב.
פרוסקריפטור עזב את מלכאש ב-2005.
אבסולוטיזם נאור או דספוטיזם נאור, הוא מושג הבא לתאר את פועלם של שליטים אבסולוטיים או עריצים שהושפעו מרעיונות הנאורות, תקופה היסטורית באירופה שנמשכה במאות ה-18 וה-19.
המלכים והשליטים באותה תקופה האמינו בכך שטובת המדינה היא החשובה.
הריבון (שליט) נועד לשרת את עמו ואל לו לשלול מאנשים את זכויותיהם בגלל אמונותיהם הדתיות.
מלכים אלו שירתו את העם והגנו עליו, וטענו כי זכויותיהם שוות לאלו של התושבים.
חסיד השיטה הזו היה וולטר, שהתכתב דרך קבע עם כמה שליטים של אותה תקופה.
מלכים נאורים הבדילו את עצמם ממלכים מסורתיים בדרך שבה שלטו.
הם אימצו את רעיונות הנאורות, ובעיקר את עקרון הרציונליזם, והשתמשו בהם בממלכתם.
הם אפשרו סובלנות דתית, את חופש הדיבור והעיתונות ואת הזכות להחזיק ברכוש פרטי.
רבים טיפחו את האומנויות, את המדעים ואת החינוך.
מעל הכול, היה אסור להם להיות שרירותיים בחוקיהם והם היו חייבים לציית לחוקים ולאכוף אותם בצורה שווה על כל נתיניהם.
אמונותיהם בקשר לכוחם המלוכני היו דומות לאלו של המלכים האבסולוטיים, וגם הם האמינו שלהם זכות השלטון מבטן ולידה.
ההבדל בין שליט אבסולוטי לשליט אבסולוטי נאור התבסס על מידת האימוץ של רעיונות הנאורות.
למשל, הקיסר יוזף השני אימץ לחלוטין את רעיון האמנה החברתית.
לעומתו, יקטרינה הגדולה דחתה לחלוטין רעיון זה, אך אימצה רעיונות רבים אחרים מהנאורות, כמו להיות הפטרונית הגדולה של האומנויות ברוסיה.
שליטים אלו ניסו לשפר את חיי נתיניהם כדי לחזק את כוחם שלהם.
למשל, את הצמיתות באירופה ביטלו שליטים נאורים.
יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, תמצת את רוח האבסולוטיזם הנאור באומרו: "הכל למען העם, אך דבר לא על ידי העם".
יהודים שהיו נתיניהם של השליטים הנאורים זכו לשוויון זכויות, ביטול מיסים מפלים, והשליטים עודדו אותם לרכוש השכלה כללית וללמוד מקצוע פרודוקטיבי.
פרידריך השני "פרידריך הגדול", פרוסיה (1740–1786)
מריה תרזה, אוסטריה (1740–1780); מעמדה כשליטה נאורה נתון לוויכוח
יוזף השני, האימפריה הרומית הקדושה (1765–1790)
המרקיז מפומבל, ראש ממשלת פורטוגל (1750–1777)
אבסולוט (בשוודית: Absolut Vodka) היא וודקה שוודית על בסיס חיטה המיוצרת מאז שנת 1879 ומכילה 40 אחוז אלכוהול.
במקור יוצרה על ידי לארס אולסון סמית', והמותג שייך היום לחברה הצרפתית Pernod Ricard לאחר שבשנת 2008 רכשה אותו ממדינת שוודיה.
בשנת 1979 החליטה לצאת החברה אל מחוץ לגבולות שוודיה וצפון אירופה ולהיכנס לשוק האמריקאי, באחד ממסעי הפרסום הבולטים ביותר שנערכו מעולם והתבסס בעיקר על מודעות ופוסטרים שבהם שולב הבקבוק של אבסולוט (בקבוק בעל צורה בנאלית) בסביבות מגוונות, תחת הססמה "הכל יכול להיות אבסולוט".
אבסולוט הוא אחד ממותגי הוודקה הנמכרים ביותר בעולם.
מאז שיוצרה לראשונה ועד היום מיוצרת אבסולוט וודקה באותה שיטה בדיוק.
לאורך השנים הרבתה אבסולוט וודקה בשיתופי פעולה יצירתיים עם אמנים חשובים ומעצבי אופנה, שעיצבו עבורה מודעות.
ביניהם אנדי וורהול, קית' הרינג, ז'אן מישל בסקיאט, ולואיז בורז'ואה.
הקולנוען ספייק לי השיק עם החברה בקבוק מיוחד ב"טעם ברוקלין".
שיתוף פעולה מרכזי נוסף הוא עם הקולנוען ספייק ג'ונז, שהפיק יחד עם המותג את "I'm here", סרט בן 30 דקות.
בשנת 2011 השיקה אבסולוט פלטפורמה חדשה בשם "ABSOLUT BLANK".
"אבסולוט בלנק הוא ניסיון של אבסולוט, להקים תנועה יצירתית עולמית ולשמש כזרז לאמנות צעירה וחדשנית.
האמנים המשתתפים, ציירים, פסלים, אמני הדפס, קולנוענים ואמנים דיגיטליים, נתבקשו ליטול בקבוק ריק של וודקה אבסולוט ולצקת לתוכו תוכן מקורי.
בין היצירות אפשר למצוא את מיצגי האור של UVA, קולאז'ים של מריו וגנר, עבודות של המעצב הגרפי רוברט מארס, עבודה של צמד האמניות Good Wives and Warriors וציורים של דייב קינסי.
מארק המילטון, מנהל השיווק העולמי בחברת אבסולוט, הגדיר את הפלטפורמה כניסיון להפוך "את הבקבוק האיקוני של החברה לקנבס ריק, שמשמש השראה לאמנים ברחבי העולם למלא אותו ביצירותיהם".
כדי לממש את הקונספציה הבינלאומית בישראל, בחרה אבסולוט וודקה לשתף פעולה עם האמן ניר הוד.
הוד עיצב במיוחד עבור אבסולוט 5 בקבוקים.
לדברי ניר הוד, "זו חוויה ליצור עבור מותג כמו אבסולוט, חברה שבמשך עשרות שנים הייתה חלוצה בהבנתה את השילוב בין אמנות למסחריות.
במהלך השנים בהן אני יוצר תמיד היה לי חשוב למתוח את השיח האמנותי ואת האמנות הלאה, אל התרבות הרחבה, ולהפוך לחלק ממנה.
אני מאמין שזה משרת את האמנות ואת כוחה והופך אותה לנחשקת.
זהו כבוד בשבילי ליצור עבור מותג כמו אבסולוט, שאירח אמנים מדהימים כמו אנדי וורהול, לואיז בורז'ואה ואד רושה".
אבסולוט פפר – בטעם מפולפל ומתובל (40% אלכוהול), [שנת ייצור – 1986]
אבסולוט ציטרון – בטעם לימון (40% אלכוהול), [שנת ייצור – 1998]
אבסולוט קוראנט – בטעם דומדמנית שחורה (40% אלכוהול), [שנת ייצור – 1992]
אבסולוט מנדרין – בטעם תפוז ומנדרינה (40% אלכוהול), [שנת יצור – 1999]
אבסולוט וניליה – בטעם וניל (40% אלכוהול), [שנת ייצור – 2003]
אבסולוט רובי רד – בטעם אשכולית אדומה (40% אלכוהול), [שנת ייצור – 2006]
אבסולוט תווית כחולה – וודקה רגילה (40% אלכוהול) [שנת ייצור – 1879]
אבסולוט תווית אדומה – וודקה רגילה (50% אלכוהול)
אבסולוט לוול – וודקה סופר פרימיום, מותג היוקרה של אבסולוט (40% אלכוהול), [שנת ייצור – 2004]
אבסולוט בלינג בלינג – וודקה רגילה (40% אלכוהול]) בגרסה מוגבלת שיצאה לכבוד סילבסטר 2007, ההבדל היחיד היא עטיפת הבקבוק מושכת העין בצבע זהב.
האריזה מכילה בקבוק אבסולוט בנפח 1 ליטר.
אבסולוט דיסקו – וודקה רגילה (40% אלכוהול) בגרסה מוגבלת שיצאה לכבוד סילבסטר 2008, ההבדל היחיד היא עטיפת הבקבוק מושכת העין, אשר מורכבת מ 1000 ריבועי מראות שיוצרים "כדור דיסקו".
אבסולוט "נשף מסכות" – וודקה רגילה (40% אלכוהול) בגרסה מוגבלת שיצאה לכבוד סילבסטר 2009 והבקובוק עטוף במין מסכה אדומה ונוצצת.
אבסולוט ניו אורלינס – וודקה בטעם מנגו ופלפל שחור (40% אלכוהול) הוודקה הושקה לראשונה באוגוסט 2007 ולטענת החברה 100% מהרווחים יוקדשו לטובת חמישה מפעלי שיקום באזור העיר והמפרץ.
הבקבוק מעוצב בגווני שחור-אטום, כרום ואפור.
כמו הרבה חברות גדולות גם כן אבסולוט הוציאה לשוק את משקאות ה-Ready To Drink, שהם משקאות קלילים שמעורבבים בסודה ורמת האלכוהול שלהם לא עולה בדרך כלל על 6%.
סדרת משקאות ה RTD של אבסולוט נקראת "אבסולוט קאט" (Absolut cut).
אבסולוט קאט תווית כחולה – משקה בטעם וודקה וציטרוס עדין.
אבסולוט קאט תווית כתומה – משקה בטעם מנדרינה וקיווי.
אבסולוט קאט תווית ירוקה – משקה בטעם תפוח ירוק וליים.
אׇבְנַת (בקמץ קטן) היא התנחלות ויישוב קהילתי השוכן באזור צפון ים המלח, כ-7 ק"מ מדרום לקלי"ה וכ-12 ק"מ מצפון למצפה שלם.
היישוב הוקם כהיאחזות נח"ל בשם נח"ל קדרון בינואר 1987.
ביוני 1998 חתמה מועצה אזורית מגילות ים המלח על חוזה עם חברה פרטית להפעלת מכללה ללימודי רפואה משלימה ומחשבים במקום.
החוזה נחתם מתוקף חוזה בין החטיבה להתיישבות למועצה, שאישר למועצה להפעיל את המתחם שזכויות החכירה שלו השתייכו לחטיבה להתיישבות.
באוקטובר 1998 החלה החברה להפעיל את המכללה.
במקום פועלת מאז שנת 2003 פנימייה טיפולית לנוער בסיכון מבתים דתיים, ששמה "יפתח".
חלק מתושבי היישוב עובדים בה.
בנוסף, פועלים ביישוב פעוטון, מעון וגן ילדים.
ילדי היישוב לומדים גם בבית הספר האזורי בקליה.
שם היישוב שונה מ"נח"ל קדרון" ל"אבנת" על מנת למנוע בלבול עם מושב קדרון שבשפלה.
השם אבנת הוא סמלי בהוראה שאולה (על משקל שמות תנ"כיים - אסנת, בשמת).
בסמוך ליישוב מדרום, נשפך נחל קדרון לים המלח, ומצפון לו נשפך אל הים ואדי מזין.
כחצי קילומטר ממזרח ליישוב נמצא מצד קדרון.
היישוב מתפרס על 85 דונם וב-2011 היו בו 24 דירות למגורים.
בתחילת שנת 2015 פתח היישוב את שעריו לבניה על 20 המגרשים המצוים בו, ופונים מזרחה לנופי ים המלח והרי מואב.
במרץ 2025 קיבל הקבינט המדיני-ביטחוני החלטה להעניק לאבנת ול־12 יישובים במעמד דומה נוספים מעמד עצמאי.
עד אז, היה נחשב היישוב באופן רשמי לחלק ממצפה שלם הקרוב, אך הוא התנהל באופן עצמאי.
בנובמבר אותה שנה קיבל היישוב מעמד רשמי.
אבעיה היא הליך משפטי מיוחד במסגרתו פונה לבית המשפט אדם או גוף שהחוק העניק להם סמכות מעין-שיפוטית, על מנת שבית המשפט יחווה דעתו בשאלה משפטית.
הגשת אבעיה מותרת אך ורק במקרים שנקבעו בדין.
החלטתו של בית המשפט באבעיה מחייבת את הצדדים.
אבס קון ארוז (מלאדינו: שעועית עם אורז) הוא מאכל יהודי ספרדי שמקורו בירושלים.
המאכל פשוט וקל להכנה, הכולל אורז לבן ושעועית יבשה המבושלת ברוטב עגבניות.
זהו מאכל שמרכיביו זולים אך מזינים, ולכן היה פופולרי בתקופות מחסור.
בעבר נהגו להגיש אותו בצהרי ערב שבת כמנה עיקרית.
המאכל יכול לשמש כתוספת למנה עיקרית.
בני עדות אחרות בירושלים למדו מן הספרדים והכינו את המאכל.
כיום רווח המאכל גם במסעדות ירושלמיות המתמחות באוכל ביתי והוא נקרא בשפה העממית: "אורז שעועית".
להבדיל מהמתכון המקורי שהיה פרווה, יש היום כאלו המעשירים את טעם המאכל על ידי הוספת בשר בקר.
אבץ פוספיד (Zn3P2) הוא תרכובת אי-אורגנית המורכב מאבץ וזרחן.
הוא מגיע בצורה של אבקה אפורה-שחורה בעלת ריח חריף של שום או דגים נרקבים ומשמש בעיקר להרעלת מכרסמים, כמו עכברים, עכברושים, נובחנים ופיקות.
אבץ פוספיד סונתז לראשונה בשנת 1740. השימוש הראשון בו כרעל היה באיטליה בסביבות 1911-1912.
אבץ פוספיד נבחן גם כחומר לייצור תא פוטו-וולטאי.
תכונות ודרכי שימוש כרעל למכרסמים
השימוש באבץ פוספיד כרעל מכרסמים מומלץ בגלל היותו חומר מתפרק אשר אינו נספג בשומן המכרסם, כדי למנוע פגיעה באוכלי נבלות, ציפורים וחיות אחרות שאינן יעד להרעלה.
בנוסף הריח המופץ על ידי אבץ פוספיד, ריח חזק של פוספין, המשוחרר לאוויר בתהליך הידרוליזה, מושך מכרסמים, אך דוחה חיות רבות אחרות ועופות אינם רגישים לריח.
על כן, חיות שאינן יעד ההרעלה אינן נפגעות מהרעל במידה רבה.
עם זאת, ישנה פגיעה בעיקר בחתולים, כלבים ומספר סוגי ציפורים העשויים לאכול את הרעל.
פתיונות אבץ פוספיד מיוצרים בדרך כלל בצורת אבקה שחורה, המכילה 75% אבץ פוספיד, ו-25% אנטימון אשלגן טרטרט, סם הקאה, המיועד למקרה בו החומר נבלע בטעות על ידי בני אדם או חיות בית.
ישנה גם אפשרות לפזר אבץ פוספיד באוויר בטיפול בנובחנים, מספר ימים לפני פיזור הרעל מפזרים שיבולת שועל לא מורעל כהכנה, דבר שמגדיל את אחוזי ההצלחה בחיסול הנובחנים.
בתוך הגוף, אבץ פוספיד מתפרק ויוצר את גז הפוספין הפוגע בכלי הדם, מערכת הזרמת הדם, הריאות והכבד.
הטיפול באדם שבלע אבץ פוספיד הוא על ידי עידוד הקאה, מתן פחם פעיל ובליעת סודה לשתיה למניעת שחרור הפוספין.
בישראל, אבץ פוספיד אסור לשימוש בהוראת המשרד להגנת הסביבה ומשרד החקלאות.
בארצות הברית השימוש הוא בפיקוח סוכנות הגנת הסביבה של ארצות הברית, והשימוש בו מותר לרוב רק מיולי עד ינואר.
בסין, אבץ פוספיד היה בשימוש נרחב החל מ-1958 להדברת פיקות.
אולם החל משנת 1978 עברו בסין לרעלים אחרים כדי לצמצם את הפגיעה בחיות בר, כמו חתול מדבר סיני.
בארצות הברית משמש אבץ פוספיד כרעל מכרסמים חלופי לסטריכנין, ומאז 1990 רוב הפתיונות למכרסמים הנמכרים בארצות הברית מכילים אבץ פוספיד במקום סטריכנין.
אֶבֶץ (בסוף פסוק - אָבֶץ) הייתה עיר מקראית בנחלת שבט יששכר, הנזכרת פעם אחת בתנ"ך.
העיר נזכרת בספר יהושע ברשימת ערי בני שבט יששכר: .
חוקר המקרא אבל סבור כי שמה של העיר הקדומה השתמר בשם המעיין עין אלעבוץ שברמת סירין, בדרום מזרח הגליל התחתון.
אתר זה נמצא כ-3 ק"מ מזרחית לתל רכש, המזוהה עם אנחרת המקראית, וכ-3 ק"מ דרומית לחורבות עין חדה המקראית.
בתרגום השבעים מובא שם העיר בצורה רבץ (מלשון מרבץ).
מסיבה זו סובר ויליאם אולברייט שהשם בנוסח המסורה שובש וזוהי הגרסה המדויקת יותר.
ה"אבסורד" בפילוסופיה מתייחס לקונפליקט שבין הרצון הגדול של בני האדם למצוא משמעות במהלך חייהם ולהבין משמעות זו אל מול חוסר המשמעות שיש בחיים או חוסר היכולת של בני האדם למצוא ולהבין אותה.
אחד הפילוסופים המוכרים ביותר שעסקו באבסורד הוא אלבר קאמי, שהיה אבסורדיסט אשר לטענתו האדם צריך לקבל את האבסורד הקיומי ולא להתנגד אליו, אך באותו הזמן לבצע מעין "מרד" על ידי הבנה והערכה של הדברים הטובים שמסבים אושר בחיים.
האבסורדיזם התפתח מהפילוסופיה האקזיסטנציאליסטית האירופית, במיוחד לאחר שאלבר קאמי דחה היבטים מסוימים של קו המחשבה האקזיסטנציאלי ופרסם את חיבורו "המיתוס של סיזיפוס".
יש דמיון רב בין פילוסופיית האבסורד לבין אקזיסטנציאליזם וניהיליזם.
לכן אנשים רבים עם ידע מועט בפילוסופיה נוטים להתבלבל ביניהן ולחשוב שהן מהוות פילוסופיה אחת המתארת את חוסר המשמעות שבקיום.
בפילוסופיית האבסורד דואגים לציין את הקונפליקט שבין הרצון האינסופי של בני האדם להבין ולמצוא משמעות בקיומם, אל מול חוסר המשמעות או חוסר היכולת של בני האדם למצוא ולהבין את משמעות זו.
בפילוסופיה זו אין שלילה של משמעות בחיים, אך הטענה היא כי גם אם קיימת משמעות ביקום, לבני האדם אין את היכולת להבין או לגלות את המשמעות הזו ולהיות בטוחים במשמעות.
לפי אלבר קאמי וסרן קירקגור, לאדם האבסורדי, בתור יצור חי אשר מחפש משמעות ביקום, יש 3 פתרונות אפשריים:
התאבדות – בפתרון זה, האדם שם קץ לחייו ומביא למותו בכוונה תחילה כתגובה לאבסורד הקיומי.
אלבר קאמי וסרן קירקגור אינם תומכים בפתרון זה, והם סבורים כי ההתאבדות היא המלטות מהאבסורד.
דת, אמונה דתית, אמונה באלוהים – בפתרון זה, האדם מאמין בישות אלוהית ובכך מאמין בכל ליבו שיש משמעות ביקום.
סרן קירקגור, אשר היה אקזיסטנציאליסט, טוען כי האמונה באלוהים היא לא רציונלית, אך לעיתים נחוצה לחייו של האדם על מנת לפתור את בעיית האבסורד.
לעומתו, אלבר קאמי מתנגד נחרצות לאמונה באלוהים וקורא לה "התאבדות פילוסופית", תוך שהוא מאמץ את הכרזתו של ניטשה בדבר מות האלוהים.
קבלה והבנה של האבסורד – בפתרון זה, האדם האבסורדי מבין ומקבל את האבסורד, וממשיך לחיות למרות חוסר המשמעות בחייו והאבסורד הקיומי.
לטענתו של אלבר קאמי, הפתרון הזה הוא האידיאלי והטוב ביותר, ועל האדם האבסורדי לקבל את האבסורד הקיומי ולא להתנגד אליו, אך באותו הזמן לבצע מעין "מרד" על ידי הבנה והערכה של הדברים הטובים שמסבים אושר בחיים.
לעומתו, סרן קירקגור קורא לפתרון זה "מטורף": "הוא משתולל יותר מכל מהמחשבה שהנצח עלול להכניס אותו לראש ולקחת את מצוקתו!"
בחיבורו של אלבר קאמי "המיתוס של סיזיפוס", קאמי דואג להסביר מדוע אינו תומך בהתאבדות או באמונה בישות אלוהית (אשר הוא קורא לה "התאבדות פילוסופית").
אלבר קאמי מסביר כי ההתאבדות הפילוסופית אשר היא האמונה הדתית, אינה אלא ניסיון לברוח (לחמוק כלשונו) מהאבסורד.
האמונה עצמה היא אינה רציונלית ובני האדם אינם יכולים להיות בטוחים בקיומו או בחוסר קיומו של אלוהים.
בנוסף, בדומה לזאת קאמי טוען כי התאבדות של ממש היא, בדומה להתאבדות הפילוסופית, הצהרה שהעולם חסר המשמעות לא מתאים לאדם המתאבד, ומדובר בחוסר קבלה של האבסורד שמתבטא בניסיון לברוח מהאבסורד.
ההבדל בין אבסורדיזם, אקזיסטנציאליזם, וניהיליזם
יש דמיון רב בין פילוסופיית האבסורד, אל בין אקזיסטנציאליזם וניהיליזם.
מסיבה זו, אנשים רבים עם מעט ידע בפילוסופיה נוטים להתבלבל בין אלו ולחשוב שמדובר בעמדה אחת המתייחסת אל חוסר המשמעות שבקיום.
האמת היא, שאף על פי הדמיון בין אלו, קיימים הבדלים משמעותיים בין שלוש העמדות הפילוסופיות הללו.
האבסורדיזם מקורו מהאקזיסטנציאליזם והניהיליזם של המאה ה-20: הוא חולק כמה נקודות התחלה בולטות עם שניהם, אם כי גם טומן בחובו מסקנות הנבדלות באופן ייחודי מאסכולות מחשבה אחרות אלה.
שלושתם נבעו מהחוויה האנושית של ייסורים ובלבול הנובעים מהאבסורד: חוסר המשמעות לכאורה בעולם שבו בני אדם, בכל זאת, נאלצים למצוא או ליצור משמעות.
לפי האקזיסטנציאליסטים המונותאיסטים, יש משמעות ביקום, אך על האדם להאמין בישות אלוהית.
האדם יכול ליצור ולבנות משמעות משל עצמו, אך בסופו של דבר משמעות זו תכלול את אלוהים, בהיותו בורא היקום וה"משמעות" עצמה.
לפי האקזיסטנציאליסטים האתאיסטים, באמצעות שילוב של מודעות, רצון חופשי ואחריות אישית, האדם יכול לבנות משמעות משל עצמו בתוך עולם שלמעשה אין לו משמעות.
לפי האבסורדיסטים, החיפוש אחר משמעות מנוגד מטבעו לחוסר המשמעות בפועל, אך צריך גם לקבל את האבסורד וגם למרוד בו באותו הזמן, על ידי הערכה והסתכלות על מה שיש לחיים להציע, ושאיפה לחיים מאושרים או לפחות רגועים עד המוות.
למראית עין הפילוסופיה דומה לפילוסופיה של פסימיזם ויאוש, אך אין הדבר נכון.
לפי הניהיליסטים, לא רק שאין משמעות ביקום, אלא גם אין טעם לנסות לבנות את עצמנו, לשנות או לקבל משהו, כי זה שלעצמו הוא חסר משמעות.
הניהיליסטים נחשבים לפסימיסטים, ורבים מהם חווים מחשבות אובדניות ובמקרים מסוימים אף מתאבדים.
קיימים ניהיליסטים המכנים עצמם "ניהיליסטים אופטימיים", ניהיליסטים אלו דומים מאוד לאבסורדיסטים.
לעומת האבסורדיסטים, ה"ניהיליסטים האופטימיים" מאופיינים ברמות גבוהות יותר של אופטימיות.
אבעבועות הקוף (או אבעבועות הקופים; באנגלית: Mpox או בעבר Monkeypox) היא מחלה זיהומית הנגרמת על ידי נגיף אבעבועות הקוף, ויכולה להופיע בבעלי חיים מסוימים כולל בני אדם.
הדבקה באבעבועות הקוף יכולה להתרחש כתוצאה מטיפול בבשר של מיני חיות בר, נשיכת חיה או שריטה, מגע עם נוזלי גוף, חפצים מזוהמים, או מגע קרוב עם אדם נגוע.
הנגיף מועבר בדרך כלל בין מכרסמים מסוימים באפריקה.
ניתן לאשר אבחנה על ידי בדיקת נגע ל-DNA של הנגיף.
המחלה יכולה להופיע בדומה לאבעבועות רוח.
החיסון נגד אבעבועות שחורות נחשב כמפחית את הסיכוי לקבל זיהום של אבעבועות הקוף.
בשנת 2019 אושר חיסון למחלה בארצות הברית.
התרופות סידופוביר וברינצידופוביר עשויות גם הן להיות שימושיות.
הסיכון למוות אצל הנדבקים הוא פחות מ-1% בעת סיוע טיפולי ועד 11% ללא מתן טיפול.
המחלה מתפשטת בעיקר במרכז ומערב אפריקה.
היא זוהתה לראשונה בשנת 1958 בקרב קופי מעבדה.
המקרים הראשונים בבני אדם התגלו ב-1970 ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
התפרצות שהתרחשה בארצות הברית בשנת 2003 אותרה בחנות חיות שבה נמכרו מכרסמים גמביים מיובאים.
במאי 2022 החלה התפרצות חריגה של המחלה.
מחלת אבעבועות הקוף דומה למחלת האבעבועות השחורות, אם כי היא לרוב מתונה יותר.
התסמינים מתחילים בחום, כאבי ראש, כאבי שרירים, בלוטות לימפה נפוחות ותחושת עייפות.
לאחר מכן מופיעה פריחה שיוצרת שלפוחיות וקרום מעליהן.
משך הזמן מהחשיפה להופעת התסמינים הוא בסביבות 10 ימים.
משך התסמינים הוא בדרך כלל 2 עד 5 שבועות.
הדבקה מוגבלת מאדם לאדם דווחה באזורים שבהם המחלה אנדמית באפריקה.
נגיף אבעבועות הקוף גורם למחלה גם בבני אדם וגם בבעלי חיים.
הוא זוהה לראשונה בשנת 1958 כפתוגן של קופי מקוק אוכל סרטנים המשמשים כחיות מעבדה.
המקוק אוכל הסרטנים משמש לעיתים קרובות לניסויים נוירולוגיים.
נגיף אבעבועות הקוף הוא נגיף אורתופוקס, סוג ממשפחת הפוקסיוורידיה שכולל מיני נגיפים אחרים שתוקפים יונקים.
הנגיף נמצא בעיקר באזורי יערות גשם טרופיים של מרכז ומערב אפריקה.
הנגיף התגלה לראשונה בקופים (ומכאן שמו) ב-1958, ובבני אדם ב-1970. בין השנים 1970 ל-1986 דווח על למעלה מ-400 מקרים בבני אדם.
התפרצויות נגיפיות קטנות עם שיעור תמותה בטווח של 10% ושיעור דומה של הידבקות משנית מאדם לאדם מתרחשות באופן שגרתי במרכז ומערב אפריקה המשוונית.
סבורים שנתיב ההדבקה העיקרי הוא מגע עם בעלי חיים נגועים או עם נוזלי גוף שלהם.
ההתפרצות הראשונה שדווחה מחוץ ליבשת אפריקה התרחשה בארצות הברית בשנת 2003 במדינות המערב התיכון של אילינוי, אינדיאנה וויסקונסין, עם אירוע אחד בניו ג'רזי.
בחקירה שנערכה התגלה שמקור ההתפרצות הוא מרמיטה נובחנית שנדבקה מחולדה אוגרת גמבית מיובאת.
נתונים אחרונים מישראל מצביעים על כ-17% מנדבקי אבעבועות הקוף הם נשאי HIV מטופלים.
כמו כן במקרים נדירים פחות מ-0.5 אחוז מהמקרים ניתן להידבק בדרכים אחרות כמו על ידי מגע ישיר עם נוזלי הגוף של בעל חיים נגוע.
הנגיף יכול להתפשט גם מאדם לאדם, על ידי מגע נשימתי (באוויר) או על ידי מגע עם נוזלי גופו של אדם נגוע.
גורמי הסיכון להדבקה כוללים שיתוף מיטה או חדר, או שימוש באותם כלים כמו אדם נגוע.
סיכון מוגבר להדבקה קשור לגורמים הכרוכים בהחדרת הנגיף לרירית הפה.
תקופת הדגירה היא 10–14 ימים.
תסמינים פרודרומליים כוללים נפיחות של בלוטות הלימפה, כאבי שרירים, כאבי ראש, וחום לפני הופעת הפריחה.
הפריחה קיימת בדרך כלל רק באזור הגֵו, אך עלולה להתפשט לכפות הידיים ולכפות הרגליים בחלוקה צנטריפוגלית.
הנגעים המקולריים הראשוניים הם בעלי מראה פָּפּוּלרי, ולאחר מכן מראה שלפוחיתי ומוגליתי.
בנוסף לקופים, הנגיף נמצא גם בחולדה אוגרת גמביאנית, בנמנמניים, ובסנאים אפריקאיים (סנאי שמש וסנאי אפריקני מפוספס).
ייתכן שאכילת בשרם של בעלי חיים אלה היא דרך חשובה שבה עובר הנגיף לבני אדם.
ניתן לאמת את האבחנה על ידי בדיקה לאיתור הנגיף.
הבדיקה המועדפת היא PCR של הנגעים.
הנגיף אינו נשאר זמן רב בדם, ומכאן שבדיקות דם עלולות לא לזהות את המחלה.
תוצאות הבדיקה יפורשו יחד עם מאפיינים קליניים.
ההנחה היא שחיסון נגד אבעבועות שחורות מסוגל להגן על בני אדם מזיהום באבעבועות הקוף, מכיוון שהם נגיפים קרובים, ומכיוון שהחיסון נגד אבעבועות שחורות הצליח להגן באופן מלא על קופים שהוזרקה להם מנה קטלנית של אבעבועות הקוף, במסגרת ניסוי.
דווח כי חיסון נגד אבעבועות שחורות מפחית את הסיכון לאבעבועות הקוף בקרב אנשים שחוסנו בעבר באפריקה.
הירידה בחסינות בפני נגיפי אבעבועות באוכלוסיות חשופות היא גורם שמשפיע על שכיחות אבעבועות הקוף.
מייחסים זאת הן לדעיכת החסינות הצולבת בקרב אלה שחוסנו לפני שהופסקו החיסונים ההמוניים נגד אבעבועות שחורות ב-1980, והן לשיעור ההולך וגדל בהדרגה של אנשים לא מחוסנים.
המרכז לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) בארצות הברית ממליץ שאנשים שחוקרים התפרצויות של אבעבועות הקוף ומעורבים בטיפול באנשים נגועים או בבעלי חיים נגועים יקבלו חיסון נגד אבעבועות שחורות כדי להגן עליהם מפני אבעבועות הקוף.
גם אנשים שהיו בקשר קרוב או אינטימי עם אנשים או בעלי חיים שאושרו כסובלים מאבעבועות הקוף צריכים להתחסן.
ה-CDC אינו ממליץ לתת חיסון טרום חשיפה לווטרינרים שלא נחשפו לנגיף, לאנשי צוות וטרינריים ולקציני בקרת בעלי חיים, אלא אם כן אנשים אלו מעורבים בחקירות שטח של הנגיף.
במאי 2022 התחילו לחסן בבריטניה אנשים שבאו במגע עם חולים באבעבועות הקוף, במטרה לקטוע את שרשרת ההדבקה בתחילתה.
נכון לעכשיו, שום טיפול באבעבועות הקוף לא הוכח כיעיל או בטוח.
ניתן להשתמש במספר אמצעים כדי לנסות להפחית את התפשטות המחלה, כולל חיסון נגד אבעבועות שחורות, סידופוביר ו-vaccinia immune globulin (VIG).
אבעבועות הקוף זוהתה לראשונה על ידי פורבן פון מאגנוס בשנת 1958 בקופי מקוק אוכל סרטנים במעבדה, כאשר שתי התפרצויות של מחלה דמוית אבעבועות שחורות התרחשו במושבות של קופים שנשמרו למחקר.
המקרה הראשון של אבעבועות הקוף בבני אדם דווח יותר מעשור לאחר מכן, באדם עם חשד לזיהום באבעבועות שחורות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו במהלך מאמצים להדברת אבעבועות שחורות.
לאחר מכן דווח על מקרים נוספים במדינות אחרות במרכז ומערב אפריקה.
כמעט 50 מקרים דווחו בין 1970 ל-1979, שיותר משני שלישים מתוכם היו מזאיר.
שאר המקרים הגיעו מליבריה, ניגריה, חוף השנהב וסיירה לאון.
מקור ההתפרצות היה בווילה פארק, אילינוי, מחוץ לשיקגו, כאשר סוחר בעלי חיים אקזוטיים החזיק כלבי ערבה צעירים בסמיכות לחולדה אוגרת גמבית נגועה שיובאה זמן קצר לפני כן מאקרה, בירת גאנה.
על פי הדיווחים, שבעים ואחד בני אדם נדבקו; לא אירעו מקרה מוות.
בשנת 2005 דווח לראשונה על 49 מקרים בסודאן.
אף אחד מהנדבקים לא מת.
הניתוח הגנטי מצביע על כך שמקור הנגיף לא היה מסודאן אלא מיובא, ככל הנראה מהרפובליקה הדמוקטית של קונגו.
מקרים רבים נוספים של אבעבועות הקוף דווחו במרכז ומערב אפריקה, ובפרט ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הנתונים שנאספו לרוב אינם שלמים ולא מאושרים, מה שמפריע להערכות מציאותיות של האנשים שנפגעו ומספר המקרים של אבעבועות רוח לאורך זמן.
עם זאת, הוצע כי מספר מקרי אבעבועות הקוף המדווחים גדל וכי ההתרחשות הגאוגרפית התרחבה בשנים האחרונות.
במאי 2003 חלה ילד צעיר בחום ובפריחה לאחר שננשך על ידי כלב ערבה שנרכש בבאזאר מקומי ליד מילווקי, ויסקונסין.
בסך הכל דווחו 71 מקרים של אבעבועות הקוף עד 20 ביוני 2003. בבדיקה שנערכה נמצא כי מקורם של כל המקרים הוא בחולדות אוגרות גמביאניות שיובאו מאקרה, בירת גאנה, באפריל 2003, על ידי מפיץ חיות אקזוטיות מטקסס.
נעשה שימוש במיקרוסקופ אלקטרוני ובמחקרים סרולוגיים כדי לאשר שהמחלה היא אבעבועות הקוף בבני אדם.
אנשים שנדבקו באבעבועות הקוף סבלו בדרך כלל מתסמינים פרודרומליים של חום, כאבי ראש, כאבי שרירים, צמרמורות והזעות.
בערך שליש מהנדבקים סבלו משיעול יבש.
כעבור 1–10 ימים מהשלב הפרודרומלי, התפתחה אצל הנדבקים פריחה פפולארית שהתקדמה בדרך כלל בשלבים של שלפוחית, פוסטולציה, טבור וקרום.
אצל אנשים מסוימים, נגעים מוקדמים הפכו לכיבים.
הפריחה והנגעים התרכזו בראש, בגו ובגפיים; לרבים מהאנשים היו נגעים ראשוניים ומשניים בכפות הידיים, בכפות הרגליים ובגפיים.
לאנשים מסוימים הייתה פריחה בכל הגוף.
לאחר הופעת הפריחה, אנשים דיווחו בדרך כלל על נגעי פריחה בשלבים שונים.
כל מי שנפגע דיווח על מגע ישיר או קרוב עם כלבי ערבה, שמאוחר יותר נמצאו נגועים בנגיף אבעבועות הקוף.
לפי הדיווחים, אבעבועות הקוף התפשטו ברחבי דרום-מזרח ודרום ניגריה.
כמה מדינות והממשלה הפדרלית של ניגריה מחפשות כעת דרך להכיל אותה, כמו גם למצוא תרופה לנדבקים.
ההתפרצות החלה בספטמבר 2017 ונמשכת במספר מדינות, נכון למאי 2019.
בספטמבר 2018 תועד המקרה הראשון של אבעבועות הקוף בבריטניה.
האדם, אזרח ניגרי, ככל הנראה חלה באבעבועות הקוף בניגריה לפני שנסע לבריטניה.
על פי נתוני בריאות הציבור באנגליה, האדם שהה בבסיס ימי בקורנוול לפני שהועבר ליחידה המיוחדת למחלות זיהומיות של בית החולים המלכותי החינמי .
יצרו קשר עם אנשים שהיו בקשר עם האדם מאז שנדבק במחלה.
מקרה שני אושר בעיירה בלקפול, עם מקרה נוסף של עובד רפואי שטיפל במקרה מבלקפול.
מקרה רביעי אירע ב-3 בדצמבר 2019, כאשר אובחנה אבעבועות הקוף באדם בדרום מערב אנגליה, שחזר לפני כן מנסיעה לניגריה.
ב-8 במאי 2019, גבר בן 38 שנסע מניגריה אושפז במחלקת בידוד במרכז הלאומי למחלות זיהומיות בסינגפור, לאחר שאושר כמקרה הראשון של אבעבועות הקוף במדינה.
כתוצאה מכך, הוכנסו 22 בני אדם להסגר.
ייתכן שהמקרה קשור להתפרצות המתמשכת בניגריה.
במאי 2022 החלה התפרצות של המחלה, שהתפשטה ברחבי העולם.
מקבץ המקרים הראשון נמצא בבריטניה, שם המקרה הראשון זוהה ב-6 במאי 2022, באדם שטייל בניגריה (בה המחלה היא אנדמית).
התפרצות זו היא הפעם הראשונה שאבעבועות הקוף התפשטו באופן נרחב מחוץ למרכז ומערב אפריקה.
מ-18 במאי ואילך אותרו מקרים נוספים במדינות ואזורים שונים, בעיקר באירופה אך גם בצפון ודרום אמריקה, באסיה, באפריקה ובאוקיאניה.
ב-23 ביולי, תאודרוס אדהנום גברה-יסוס, המנהל הכללי של ארגון הבריאות העולמי (WHO), הכריז כי התפשטות אבעבועות הקוף ברחבי העולם היא אירוע חירום בבריאות הציבור בעל השלכות בינלאומיות.
נכון ל-7 באוגוסט 2022, עד כה נמצאו 28,781 מקרים מאומתים בכ-82 מדינות, מרביתם במדינות שהמחלה חדשה להן.
במאי 2023, ארגון הבריאות העולמי הכריז כי התפשטות אבעבועות הקוף ברחבי העולם כבר אינה אירוע חירום בבריאות הציבור בעל השלכות בינלאומיות.
אבסארד (בפרסית: آبسرد) היא עיר בנפת דמאוונד, בפרובינציית טהראן, איראן, המשמשת כמרכז המנהלי של המחוז הכפרי ג'מבורוד.
במפקד האוכלוסין הלאומי של 2006, אוכלוסיית העיר הייתה 9,865 נפשות ב-2,438 משקי בית.
אבסארד ממוקמת כ-70 קילומטרים מזרחית לעיר טהראן, במחוז טהראן.
מרכז העיר נמצא מספר קילומטרים דרומית לכביש פירוזכּוּ (כביש N79).
האזור שבין הכביש למרכז העיר פופולרי כבית שני לתושבי טהראן ואחרים.
סביבת אבסארד מלאה בווילות נופש של האליטה האיראנית.
באזור ישנם שדות ירוקים בזכות השקיה חקלאית בקנה מידה קטן, שמקנים ניגוד בולט לגבעות וההרים הצהבהבים הסובבים את האזור, אשר מתנשאים לגבהים של מעל 3,500 מטרים (הר חאכי, וחגורת הרי זארין בצפון).
הטמפרטורה המינימלית והמקסימלית הייתה -24°C בינואר-פברואר ו-37°C ביולי-אוגוסט.