tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מקורו וזמנו אינם ידועים בבירור גמור, אולם רוב החוקרים מסכימים לתיארוכו למחצית הראשונה של המאה ה-10. המצחף נמצא עד שלהי המאה ה-19 בספריית המסגד הגדול של קירואן בתוניסיה, שאז נבזז ודפיו נפוצו.
שרידיהם מפוזרים במוזיאונים ובאוספים פרטיים.
על פי רשוּמוֹת ספריית המסגד הגדול של קירואן מ-1292–1293 (693 למניין השנים המוסלמי) אוגדו דפי הקוראן הכחול בשבעה כרכים.
על פי הערכה המסתמכת על מניין הפסוקים (אַיַא֫ת) הכיל המצחף בשלֵמותו כ-600 דפים.
הכתוב נרשם בכתב כופי, ללא סימני הבחן, הן תשכיל והן אִעְגַ'אם (إعجام), בדיו מוזהבת על גבי קלף משוח באינדיגו.
קווי השורות נחרצו בחֶרֶט עדין קודם לכתיבה.
מִתאר האותיות הותווה בדיו חומה, וחלקן נעשו בהדבקת עלעלי זהב דקיקים.
הדפים ששרדו, כמאה במספר, אינם אחידים בגודלם, אולי כתוצאה מגיזום שוליהם בתהליך הכריכה.
מידותיהם של רוב הדפים האצורים במוזיאון לאמנות אסלאמית ברקאדה שבתוניסיה הן כ-41 ס"מ ברוחב ו-31 ס"מ בגובה.
מידות הדף שברשות מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס, לדוגמה, הן 37.46 ס"מ על 28.25 ס"מ.
הכתוב בדפים נתון ב-15 שורות.
כל קבוצת עשרה פסוקים מסומנת בשוֹשֶנֶת כסף, שהתחמצן במרוצת השנים והתכהה.
הסורות מופרדות ברצועה מוזהבת מורכבת ממוטיבים פרחוניים מנוקדים בגוונים ומסתיימת בעיטור פַּלמֶטָה מוזהב.
לא נמצא תקדים לבחירה בצבע הכחול בכתבי יד אסלאמיים קודמים.
שאלת מוצאו ויוצריו של הקוראן הכחול אינה פתורה במלואה, בעיקר בשל העדר יצירות דומות לשם השוואה והעדר מקורות ראשוניים לביסוס ההשערות השונות.
יש חוקרים הקובעים את מקום יצירתו בקירואן במגרב הפאטמי במחצית הראשונה של המאה ה-10 (Jonathan Bloom), ויש המייחסים אותו לתקופת בית עבאס בראשית דרכו ומקדימים את זמנו של המצחף בכמאה שנים (Alain George).
לא נעדרו בהצעות מקומן של קורדובה באל-אנדלוס ושל סיציליה האע'לבית והכלבית .
הכול מסכימים שיצירת הקוראן הכחול תבעה משאבים שרק פטרון רם מעלה, אולי שליט, היה מסוגל להציעם.
לא מן הנמנע שהמצחף נועד להתעלות על כתבי היד הביזנטיים המהודרים שנכתבו על גבי קלף צבוע ארגמן יקר המציאות, ובכך לרומם את מעמדה של הח'ליפות הפאטמית.
משערים שמצחף הקוראן הכחול הוענק כהקדש למסגד הגדול של קירואן, שבספרייתו היה אצוּר לפחות מאז המאה ה-13. הספרייה נבזזה בשלהי התקופה העות'מאנית, בסביבות ייסוד הפרוטקטורט הצרפתי בתוניסיה (1881), ורוב דפי הקוראן הכחול נפוצו.
הדפים ששרדו במקומם הולאמו ב-1967 ונמסרו לספרייה הלאומית של תוניסיה, וב-1983 הועברו אל המוזיאון הלאומי לאמנות אסלאמית ברקאדה.
הקוראן הכחול זכה לתשומת לב במערב אחרי שהמזרחן והאספן השוודי פרדריק מרטין רכש צרור דפים באיסטנבול והעמידם למכירה ב-1912. חקר הקוראן הכחול הואץ בשנות ה-70 של המאה ה-20 בעקבות פרסום דפים רבים בתערוכות בינלאומיות, כגון זו שהוקדשה לאמנויות האסלאם בגלריית הייוורד בלונדון ב-1976.
מתוך 600 הדפים המקוריים של הקוראן הכחול מוּכּרים כ-100 דפים.
חלקם הגדול, כולל חצאי דפים וקרעי דפים, נמצאים במוזיאון הלאומי של תוניסיה לאמנות אסלאמית ברקאדה; שלושה דפים אצורים במוזיאון בארדו בעיר תוניס.
יתר הדפים מצאו את דרכם לאוספים שונים ברחבי העולם.
נדירותם של דפי הקוראן הכחול מוצאת ביטוי במחיריהם.
ב-2015 נמכר דף בודד של הקוראן הכחול בבית המכירות סותבי'ס ב-365,000 ליש"ט, ובאוקטובר 2018 נמכר דף אחד בבית המכירות כריסטי'ס ב-512,750 ליש"ט.
הקורבן הוא סרט דרמה בריטי-שוודי משנת 1986, בבימויו של אנדריי טרקובסקי.
הסרט, שהיה האחרון שביים טרקובסקי לפני מותו, עוסק בנושאים של אמונה, הקרבה אישית, והחיפוש אחר גאולה בעיצומו של משבר קיומי.
הסרט נחשב לאחת מיצירות המופת של טרקובסקי, והוא מוערך בזכות הבימוי העמוק והחווייתי שלו, כמו גם בזכות הנושאים הפילוסופיים שהוא מציג.
"הקורבן" מתמקד באינטלקטואל בגיל העמידה שמנסה להתמקח עם אלוהים כדי לעצור את השואה הגרעינית הממשמשת ובאה.
הסרט משלב נושאים דתיים פגאניים ונוצרים; טרקובסקי כינה אותו "משל".
"הקורבן" היה סרטו השלישי של טרקובסקי כיוצא ברית המועצות והוא מת זמן קצר לאחר השלמתו.
הוא אובחן כחולה סרטן לאחר יצירת הסרט, ועד 1986 לא היה יכול להשתתף בהצגה שלו בפסטיבל קאן עקב מחלתו.
כמו "סולאריס" משנת 1972, הוא זכה בפרס גרנד פרי בפסטיבל קאן.
העלילה מתרחשת במהלך יום הולדתו של אלכסנדר (בגילומו של ארלנד יוזפסון), פילוסוף, שחקן ועיתונאי לשעבר, המתגורר עם משפחתו באי מרוחק.
כאשר מתברר שהעולם ניצב על סף מלחמה גרעינית, אלכסנדר חווה משבר רוחני עמוק.
הוא מחליט להקריב את כל מה שיש לו כדי להציל את העולם מהאסון המתקרב, כולל את משפחתו ואת חייו האישיים.
אלכסנדר מבקש גאולה באמצעות פעולה סמלית של הקרבה אישית, במחשבה שהמעשה שלו יוכל להציל את האנושות כולה מהחורבן.
הסרט עוסק בשאלות של מוסר, אמונה והשפעת המעשים האישיים על גורל העולם כולו.
ארלנד יוזפסון בתפקיד אלכסנדר, הדמות המרכזית שמובילה את העלילה.
סוזן פליטווד בתפקיד אדלה, אשתו של אלכסנדר.
אלן אדג'בון בתפקיד אוטו, ידידו של אלכסנדר.
ולנטין זובקוב בתפקיד ויקטור, רופא המשפחה.
"הקורבן" זכה לשבחים רבים מצד המבקרים ונחשב לאחת מיצירות הקולנוע המעמיקות והמרגשות של אנדריי טרקובסקי.
הסרט זכה בפרסים שונים, כולל פרס מיוחד בפסטיבל קאן, והוא זכה להערכה בזכות הדרך בה הוא עוסק בנושאים פילוסופיים של אמונה וגאולה.
עם זאת, הסרט מציב אתגרים לצופים רבים בשל הקצב האיטי והאווירה המדיטטיבית שלו.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון גבוה של 83% מהמבקרים.
Metacritic אינו מציע ציון רשמי לסרט, אך הוא נחשב לקלאסיקה של הקולנוע האמנותי.
הקוצרים בהרים (גרסה ראשונה) הוא ציור שמן על בד שנוצר בשנת 1907 על ידי האמן האוסטרי אלבין אגר-לינץ.
יצירה זו מציגה את פישוט הצורות וסגנון ההפשטה של הגוף האנושי, מאפיינים בולטים בסגנונו של האמן.
הציור מתאר שלושה קוצרים הרריים בפעולה, כאשר תנועתם הקצובה מבטאת את מאמצי העבודה החקלאית.
הציור, שגודלו 94.6 × 150 ס"מ, מציג שלושה איכרים המניפים את מגליהם בתנועות זורמות ומחושבות.
הקומפוזיציה בנויה כך שהצופה חש כחלק מהסצנה: דמות הקוצר הראשון קטועה, מה שמעצים את תחושת הקרבה.
הדמות האמצעית מוצגת בשלמותה בתנועה רחבה, בעוד הקוצר השלישי מופיע רק חלקית ברקע, מגיח מעבר לגבעה.
הנוף האלפיני, עם מרעה ירוק ופסגות הרים מחוספסות תחת שמים כבדים, מעניק ליצירה ממד מונומנטלי.
הציור משקף את הקיום החקלאי כפשוטו, שורשי ומהותי, בתוך טבע עוצמתי.
אגר-ליאנץ משתמש בסגנון מינימליסטי המדגיש צורות מסיביות ומופשטות.
היעדר פרטים מיותרים ממקד את תשומת הלב בתנועה האנושית ובעבודת השדה.
גישה זו מקנה ליצירה אופי כמעט נצחי המדגיש את האוניברסליות של העמל החקלאי.
היצירה נוצרה בתקופה שבה התגבר העניין בתרבות הכפרית ובמסורותיה.
כשלושים שנה לאחר יצירתה, נעשה בה שימוש אידאולוגי על ידי המשטר הנאצי, שניסה לנצל את הדימויים שבה כדי להלל אידיאלים לאומניים של עולם חקלאי אידילי.
למרות היותה יצירה מוכרת של אגר-לינץ, נכון לעכשיו "הקוצרים בהרים (גרסה ראשונה)" נמצאת ברשות מוזיאון לאופולד אך אינה מוצגת לציבור.
"הקוצים והציפורן" הוא רומן אוטוביוגרפי-פוליטי בערבית מאת יחיא סינוואר, שחובר בכלא הישראלי והושלם בשנת 2004. הספר הוברח מן הכלא וראה אור תחילה בהוצאה פיראטית ללא ציון שנה או מו"ל.
לאורך שנים נותר כמעט אלמוני, אך לאחר טבח שבעה באוקטובר ולאחר חיסולו של סינוואר בידי צה"ל באוקטובר 2024, הפך לרב-מכר במדינות ערב ולמעין "צוואה" אידאולוגית המזוהה עם מחברו.
אף שהספר זמין שנים בספרייה הלאומית בירושלים (קטלוג משנת 2010), הדהודו הרחב נוצר רק לאחר אירועי 2023–2024.
יחיא סינוואר נולד ב-1962 בח'אן יונס למשפחת פליטים, למד ערבית באוניברסיטה האסלאמית בעזה, ועמד בראש מנגנון "אל-מג'ד" שעסק בחיסול משתפי פעולה.
ב-1989 נידון למאסר עולם בישראל בגין רצח ארבעה פלסטינים.
בכלא למד עברית, תרגם ספרים וכתב את "הקוצים והציפורן".
חמאס נוסדה ב-1987 ברצועת עזה בהשראת תנועת האחים המוסלמים, בראשות שייח' אחמד יאסין, ותפסה את עצמה כחלופה דתית-אסלאמית לאש"ף.
אמנת חמאס משנת 1988 מגדירה את פלסטין כהקדש מוסלמי עד יום הדין, קוראת להשמדת ישראל באמצעות ג'יהאד ומציגה יסודות אנטישמיים חריפים.
חמאס דחתה כל הסכם שלום עם ישראל, ותפסה את הסכמי אוסלו כבגידה דתית ולאומית.
מאז הקמתה ניהלה חמאס מערכה עקובה מדם שכללה פיגועי התאבדות, חטיפות, ירי ודקירות, בנימוק שכל ישראלי הוא חייל בפועל או בכוח.
ב-2006 זכתה חמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית, וב-2007 השתלטה בכוח על רצועת עזה והפכה לריבון בה.
ניסיונות פיוס בין פת"ח לחמאס נכשלו, והקוורטט הבינלאומי (או"ם, ארצות הברית, האיחוד האירופי, רוסיה) התנה את הכרתו בחמאס בהכרה בישראל ובוויתור על טרור, דרישות שנדחו על ידי התנועה.
לאחר 2013, עם הדחת שלטון האחים המוסלמים במצרים, הידרדרו יחסי חמאס עם קהיר והוחרף הסגר על הרצועה.
במאי 2017 פרסמה חמאס "מסמך עקרונות" שניסה להציג תדמית מתונה יותר, אך לא ביטל את אמנתה המקורית.
המסמך הציע הקמת מדינה פלסטינית בגבולות 1967 כשלב ביניים, ללא הכרה בישראל.
לאחר מבצע "שומר החומות" (2021) החל סינוואר להאמין שהשמדת ישראל אפשרית בטווח הנראה לעין.
באיגרת משנת 2022 ("הבטחת אחרית הימים") הציג סינוואר תוכנית למלחמה כוללת נגד ישראל, שתאחד את כל גורמי "ציר ההתנגדות".
ב-7 באוקטובר 2023 הוציא חמאס לפועל את מתקפת "מבול אל-אקצא", שהפתיעה את ישראל וגררה טבח המוני.
הספר הוא רומן אוטוביוגרפי למחצה, המתאר משפחה פלסטינית במחנה הפליטים שאטי ברצועת עזה ואת התמודדותה עם הכיבוש הישראלי ממלחמת ששת הימים ועד האינתיפאדה השנייה.
הדמויות משקפות זרמים פוליטיים וחברתיים שונים: אחמד (נוטה לחמאס), אחיו מחמוד (פת"ח) ובן דודו אבראהים (אחים מוסלמים), והאם ככוח מאחד המזוהה עם דמות "אם-הארץ".
גיבורי הספר מתנגדים להסכמי שלום ומאמינים כי ישראל תיסוג בלחץ ההתנגדות בלבד, ללא צורך בהכרה פלסטינית בה.
סינוואר הדגיש בהקדמה כי הספר מבוסס על חוויותיו האישיות ועל סיפורים ששמע מאחרים, בעיקר מאסירים עמם שהה בכלא.
סצנת הסיום מעוררת מחלוקת: גיבור הרומן הופך לשהיד ונכנס לגן עדן לאחר ששחט ישראלים "כמו כבשים".
סינוואר חיבר את הספר בכלא הישראלי בשנת 2004, בזמן שריצה מאסר עולם על רצח פלסטינים שנחשדו בשיתוף פעולה עם ישראל.
כתב היד הוברח מן הכלא ופורסם תחילה באופן פיראטי, ללא הוצאה רשמית וללא שנה.
נכון לאוגוסט 2025, הספרייה הלאומית בירושלים היא הספרייה היחידה בישראל שמחזיקה בעותק ממנו, משנת 2010. היקף הספר הוא 335 עמודים.
הרומן מבקש למזג בין האסלאם לבין הלאומיות הפלסטינית.
מוטיב ירושלים ומסגד אל-אקצא מרכזי בעלילה, ומשמש מסגרת לאומית-דתית למאבק.
בספר מתוארת חוויית נעוריו של סינוואר בביקור במסגד אל-אקצא, כשצפה בחיילי צה"ל שעמדו בשער והחליטו מי נכנס.
חוויה זו עוררה בו זעם והובילה לתפיסה שהמאבק בישראל הוא מלחמת דת ולא רק מאבק טריטוריאלי.
הזעם הזה מתורגם בספר לקריאה לפעולה אלימה ולג'יהאד.
"מלחמת דת" והקשר לטבח שבעה באוקטובר
הספר מציג את המאבק בישראל כמלחמת דת.
במציאות, חמאס העניקה לטבח שבעה באוקטובר את השם "מבול אל-אקצא", הדגשה המעניקה למערכה נופך איסלאמי מאחד.
ברומן מופיעים קווי דמיון נוספים: האדרה של פיגועים נגד אזרחים, לרבות נשים וילדים; שבח לפיגוע הדולפינריום (2001); התפעלות מחטיפות וממיקוח, כמו חטיפת נחשון וקסמן וניסיון לשחרור אסירים, ושאיפה לתקיעת טריז בהסכמי אוסלו.
ברומן חוזרים שוב ושוב דימויי השפלה אל מול "הגבריות ההגמונית" של ישראל.
מנגד, מותחים הדמויות והמספר ביקורת על "גבריות רופסת" המיוחסת לרשות הפלסטינית, על "גבריות אלימה" של הג'יהאד האיסלאמי הגוררת סבבי לחימה, ועל "גבריות חתרנית" של הנהגת חמאס מחוץ לעזה.
הדיון נוגע גם במתחי פנים-פלסטיניים, בקריקטורות ובמסרים ציבוריים שערעורם נתפס כפגיעה ביוקרתו של המנהיג.
עבודה בישראל, שיתופי פעולה ודילמות מוסריות
הרומן מציב דיסוננס סביב עבודת פלסטינים בישראל: מצד אחד, פרנסה, בנייה ואחיזה בקרקע; מצד שני, תפיסה של סיוע למבנה המדינה היהודית והיחשפות לנורמות ליברליות שמאיימות על חברת המוצא הדתית.
כמנגנון גישור מוצגת הטענה שחלק מן הפועלים סיפקו גם מידע מודיעיני שסייע למאבק.
נוכחים אזכורים תאולוגיים והיסטוריים אנטישמיים: השוואת היהודים לנאצים והתייחסות אליהם כאויבי נצח, קרבות מוחמד ביהודי ח'יבר, סטריאוטיפים על "בוגדנות יהודית", והחדית' על האבנים והעצים באחרית הימים.
הדיון משתרע אל אינדוקטרינציה במסגדים, שבה ילדים בעזה נשלחים לאחר הלימודים לשינון קוראן וחדית'ים; נטען כי אנשי דת וקמפיינים אזוריים מחזקים מסרים אלה.
לצד זאת מצוין כי שינוי בר-קיימא מחייב מהפכה חינוכית.
המשפחה משמשת סמל ל"בית הלאומי".
האחדות הפלסטינית מוצגת כתנאי להצלחת המאבק, והאם כאם-המולדת המאחדת "בנים" ממחנות אידאולוגיים שונים.
מעבר לכך, בספר עולים מוטיבים אידאולוגיים המאתגרים את ההנחה שסינוואר חתר רק לשיפור חיי תושבי עזה, ומראים כי שאיפותיו נשארו מהותית אידאולוגיות ולא פרגמטיות.
ד"ר אופיר וינטר, חוקר במכון למחקרי ביטחון לאומי, רואה ברומן מעין מניפסט המזקק את כוונות סינוואר ומשליך ישירות על טבח שבעה באוקטובר.
לדבריו, חמאס מבקשת נסיגה ישראלית ללא הסכם כדי להימנע מהכרה בישראל ולהותיר פתח למאבק מתמשך; לפיכך אין לחזות התמתנות אסטרטגית מעבר להפוגות טקטיות.
החוקרת רונית מרזן מדגישה את המיזוג בין דת ללאומיות ואת הממד האישי: שאיפת סינוואר להתגלם בדמות מנהיג מיתולוגי דוגמת משה רבנו או סלאח א-דין, עד כדי סמליות ה"מטה" שניכרה בדימויי חייו האחרונים.
היא מבליטה גם את נאום 2018, שבו דימה עצמו לשלמה המלך המסרב לשוחד, על רקע קבלת הכסף הקטרי.
בשאלת האחדות מרזן מצביעה על צעדי פיוס של סינוואר ב־2017 עם אבו מאזן ועם מוחמד דחלאן, לרבות פנייה למצרים ונכונות שהושמעה באוקטובר 2017 להכפיף את נשק עז א-דין אל-קסאם לאש"ף.
לשיטתה, ישראל כשלה באי-טיפוח נתיב זה ובמתן עדיפות לכסף הקטרי בנובמבר 2018.
מנגד מציג הפובליציסט המצרי סמיאל בוכירי קריאה הגורסת שהיעדר אזכור לערפאת ומנהיגי פתח מרמז על אי-נכונות שורשית של חמאס לשותפות שלטונית.
עד טבח שבעה באוקטובר הספר כמעט ולא זכה לתהודה, גם לא בציבור הפלסטיני.
לאחר מתקפת חמאס והרג סינוואר בידי צה"ל באוקטובר 2024, הפך הספר לרב-מכר במדינות ערביות וגם במדינות מערביות.
הספר הפך לרב-מכר בירידי ספרים בירדן, אלג'יריה, סוריה ועיראק, כשבאיראן אזלו שבע מהדורות בתוך כשבועיים.
הספר תורגם לשפות רבות, בהן איטלקית, צרפתית ופרסית והוא הופץ בהיקף רחב גם בהורדות מקוונות וביקורות אוהדות מצד תומכי חמאס.
בעולם הערבי המתון והמערבי נמתחה עליו ביקורת, בין השאר ככתב תעמולה המעודד טרור ואנטישמיות.
בזירה הפלסטינית קיבל הספר תהודה מוגבלת יחסית.
בגדה, הרשות הפלסטינית אינה מעודדת תפוצה של טקסט המהלל את חמאס ומערער על הסכמי אוסלו; בעזה תנאי מלחמה והישרדות יומיומית מאז פרוץ מלחמת חרבות ברזל הקשו על הדפסה, הפצה וקריאה.
בעולם המוסלמי הרחב הספר משמש כלי לביסוס מורשת סינוואר.
הספר הפך לחלק מהמיתוס סביב דמותו: לא רק מנהיג לוחם אלא גם בעל חזון, דבר שהפתיע אפילו את אנשי חמאס.
כלי תקשורת וקמפיינים קטריים מפארים את "מבול אל-אקצא" כחורבן למען גאולה, לצד אנלוגיות למהפכה האלג'ירית.
נרשמו מקרים של קריאת ילדים על שמו במדינות כמו מאוריטניה וסומליה.
קיימים גם קולות ערביים ביקורתיים הרואים בסינוואר דמות מסוכנת וילדותית הממיטת אסון.
יש הסבורים כי הספר נתפס לא רק כרומן אלא גם כמדריך אידאולוגי לג'יהאד ולטרור, ולכן ראוי להגביל את הפצתו, בעוד אחרים מתנגדים לאיסורי ספרים ומדגישים את אחריות החוקרים לקרוא, לנתח ולהציג לציבור את ממצאיהם.
מבחינה ספרותית נטען כי הרומן חזרתי, משעמם ואינו כתוב במשלב ערבי גבוה, והצלחתו נובעת בעיקר מעוצמת המטען האידאולוגי, לא מאיכויותיו האמנותיות.
הקורס היא להקה אירית שסגנונה המוזיקלי מורכב משילוב בין מוזיקה קלטית, פולק רוק ופופ רוק.
הלהקה צברה פופולריות בסוף שנות התשעים, ומאז אלבומיה נמכרו ביותר מ-30 מיליון עותקים.
בלהקה אח ושלוש אחיות – ג'ים, שרון, קרוליין ואנדראה – שנולדו בדאנדוק, מחוז לאות', אירלנד.
הוריהם הם המוזיקאים גרי וג'ין קור, בן נוסף האח הבכור ג'רארד נהרג מפגיעת רכב בגיל 3.
ג'ים קור (ג'יימס סטיוון איגנטיוס קור, נולד ב-31 ביולי 1964) – מנגן בגיטרה, קלידים (כולל פסנתר) ושר קולות ליווי.
שרון קור (שרון הלגה קור, נולדה ב-24 במרץ 1970) – מנגנת בכינור ושרה קולות ליווי.
קרוליין קור (קרוליין ג'ורג'ינה קור, נולדה ב-17 במרץ 1973) – מנגנת בתופים, בוראן, תוף מרים, כלי הקשה ופסנתר.
אנדראה קור (אנדראה ג'יין קור, נולדה ב-17 במאי 1974) – הזמרת הראשית.
בסוף 1995, לפני תחילת סיבוב ההופעות העולמי הראשון שלהם, שני מוזיקאים נוספים הצטרפו ללהקה (אנת'וני דרנן בגיטרה חשמלית, וקית' דאפי בגיטרה בס).
על אף ששני המוזיקאים הם חברי להקה, הם מקפידים לא להשתתף בכתיבת השירים ובסרטוני הפרומו של הלהקה.
עם זאת, אנת'וני דרנן היה מפיק שותף לחלק משירי הלהקה.
משנת 2004, קרוליין כמעט ולא משתתפת בהופעות הלהקה, מכיוון שבזמן זה הייתה בהיריון, ולכן אחיו של קית' דאפי, ג'ייסון דאפי, מנגן בכלי הקשה במקומה, יחד עם קיאראן קיאלי על אקורדיון וקלידים.
על אף שג'ים וקרוליין הם היחידים שמנגנים בפסנתר באלבומים של הלהקה, כל חברי הלהקה יודעים לנגן בפסנתר, כיוון שאביהם, גרי קור, לימד אותם.
הקורס נחשפו למוזיקה מגיל צעיר.
ההשפעה הגדולה ביותר עליהם הייתה זו של הוריהם, גרי וג'ין קור.
הם ניגנו בלדות ומנגינות עממיות בלהקות מקומיות, ואף יצרו להקה משלהם שנקראת "Sound Affair".
ג'ין שרה וגרי ניגן בקלידים.
מרבית השירים היו גרסאות כיסוי של שירי להקות מפורסמות יחד עם ילדיהם שהצטרפו אליהם למופעים.
כשהילדים התקרבו לשנות העשרה שלהם, החלו לעבוד על הרמוניות קוליות ותרגלו נגינה בכלים שונים בחדר השינה של ג'ים, בבית שכור בקרבת בית ההורים.
ג'ים ניגן בגיטרה, אנדראה הייתה הסולנית, שרון וקרוליין ניגנו בקלידים.
הלהקה השתמשה בצלילי תופים מוקלטים מהאורגן.
מרבית החזרות נערכו בביתו של ג'ים, בסטודיו שריהט בעזרת חפצים מהמטבח כדוגמת קרטוני ביצים וקופסאות של פירות.
בשנתיים הראשונות של הלהקה, מרבית זמנה נוצל בניסיון למצוא סגנון מיוחד משלהם.
הסגנון ההתחלתי היה פופ - רוק המשולב עם סינתסייזר.
לאחר מכן נוספו כלי נגינה נוספים: שרון הוסיפה את הכינור, וקרוליין השתמשה בבוראן לשירים אינסטרומנטליים.
לאחר מכן צורף ביל ואלאן על מנת להשיג את הצליל האירי - קלטי של פולק רוק.
הקורס נוצרו על מנת להיבחן לתפקיד בסרט הקומיטמנטס שיצא ב-1991. ג'ים, שרון וקרוליין קיבלו תפקידים קטנים כמוזיקאים, ואנדראה קיבלה תפקיד משמעותי יותר כ"שרון רביט", אחותו של גיבור הסרט.
במהלך מבחן הבד לסרט, הבחין בהם מי שעתיד להפוך למנהלה של הלהקה, ג'ון יוז.
הצלחתם הראשונה באה לאחר הופעה בתוכנית הטלוויזיה The Late Late Show, שהונחתה על ידי גאי בירן.
הלהקה ביצעה את הסינגל הראשון שלה "Runaway".
הלהקה לא זכתה לפרסום רב מחוץ לאירלנד עד שנת 1994, כאשר השגריר האמריקאי באירלנד, ג'ין קנדי סמית', הזמין את הלהקה להופיע בגביע העולם לכדורגל בבוסטון לאחר שראה אותם מופיעים בדבלין.
ההופעה הובילה אותם להיות מופע חימום של סלין דיון בסיבוב ההופעות העולמי שלה בשנת 1996. הלהקה האריכה את שהותה באמריקה בחיפוש אחר חוזה עם חברת תקליטים, ולבסוף חתמו עם Atlantic Records לתקופה של חמישה חודשים שבה הקליטו את אלבומם הראשון, Forgiven, Not Forgotten.
אלבום הבכורה זכה להצלחה רבה באוסטרליה, שוודיה, ספרד ואירלנד.
לאחר מכן צבר פופולריות בבריטניה ובקנדה.
ב-1997 הוציאה הלהקה את Talk on Corners, אלבום שהצליח במיוחד באירלנד ובבריטניה.
שני האלבומים הללו זכו למעמד של אלבומי זהב בארצות הברית, ו-In Blue זכה למעמד של אלבום פלטינה על ידי ה-RIAA.
ב-2004 הוציאו אלבום שהתמקד יותר בנגינה בגיטרה, בשם Borrowed Heaven.
לפי האגודה למוזיקה אירית מוקלטת, הקורס מכרו יותר מ-60 מיליון עותקים מאלבומיהם ברחבי העולם - המספר לא כולל סינגלים.
בינואר 2006 וינואר 2007, טבלת הסינגלים האירית, וטבלת האלבומים של RTÉ הוציאו הצהרות הגורסות שהלהקה מכרה ברחבי העולם משהו קרוב יותר ל-90 מיליון אלבומים.
הקורס הקליטו את Canto Alla Vite עם ג'וש גרובן עבור אלבומו ושיתפו פעולה עם מוזיקאים נוספים לרבות רוד סטיוארט, אלחנדרו סאנז, רון ווד מהרולינג סטונז, שריל קרואו ב-C'mon C'mon, ובונו מ-U2. ב-2005 חזרה הלהקה עם Home, אלבום אירי מסורתי.
רבים מהשירים לאלבום נלקחו מספר השירים של אמם המנוחה.
ללהקה הוענק אות החברות במסדר האימפריה הבריטית בשנת 2005 בזכות תרומתם של חבריה למוזיקה ולעבודות צדקה.
עקב יריבות ישנה בין אירלנד לבריטניה, ניטש ויכוח לגבי המינוי.
ביולי 2005, הקורס הופיעו בפסטיבל לייב 8 באדינבורו, לצידו של בונו.
בין השנים 2005–2015 היו הקורס בפגרה, כדי להתמקד במשפחות שלהם, ועל מנת לבדוק אפשרויות חדשות בקריירות שלהם.
הם הודיעו פעמים רבות שהם לא יתפרקו.
בריאיון בנובמבר 2006 אמרה אנדראה (ושוב בריאיון עם GMTV ב-2007) כי היא מצפה שהלהקה תחזור להופיע בעתיד.
אנדראה קור פתחה בקריירת משחק.
הסרט האחרון שלה הוא Broken Thread, בו היא משחקת לצד לינוס רואצ'ה וסאפרון בארווס, שבכורתו הייתה בפסטיבל הסרטים בברלין.
היא גם סיימה לעבוד על אלבום הסולו הראשון שלה יחד עם נלי הופר כמפיק ובונו כמפיק בפועל.
האלבום נקרא Ten Feer High, ויצא ב-25 ביוני 2007.
בתחילת תקופת הפגרה, הוציאו אלבום שהוא אוסף להיטים שנקרא "Dreams: The Ultimate Corrs Collection".
האלבום מכיל רמיקסים ושירים שלא נמצאו באלבומי קומפילציה קודמים שלהם.
האלבום עלה למקום ה-39 בטבלת האלבומים הבריטית, והיה במקום ה-5 ברשימה בספרד.
בשנת 2015 שבו הקורס מפגרה ארוכה של 10 שנים עם אלבום חדש בשם White Light זהו אלבומם השישי במספר, ג'ים אמר בריאיון למג'יק רדיו: "האלבום הזה הוא כנראה האלבום הטוב ביותר שאי פעם עשינו, אנחנו מאוד גאים בזה ומקווים שהמעריצים אוהבים את זה באותה מידה".
בשנת 2017 הוציאה הלהקה את אלבומם השביעי בשם Jupiter Calling קרוליין תיארה את תהליך ההקלטה כ "חוויה המשחררת ביותר שהייתה לנו באולפן".
Forgiven, Not Forgotten (26 בספטמבר 1995) תקליטי אטלנטיק/תקליטי 143/תקליטי לאוה #1 אירלנד, #1 אוסטרליה, #2 בריטניה (זהב), #4 ספרד, #131 ארצות הברית (השיג סטטוס זהב בבריטניה)
Talk On Corners (28 באוקטובר 1997) תקליטי אטלנטיק/תקליטי 143/תקליטי לאוה #1 אירלנד, #1 בריטניה, #1 אוסטרליה, #3 ספרד, #72 ארצות הברית (השיג מצב פלטינום 11 פעמים בבריטניה)
In Blue (12 בספטמבר 2000) תקליטי אטלנטיק/תקליטי 143/תקליטי לאוה #1 אירלנד, #1 בריטניה, #1 אוסטרליה, #1 ספרד, #21 ארצות הברית, #2 FR (השיג מצב פלטינום בבריטניה)
Borrowed Heaven (31 במאי 2004) תקליטי אטלנטיק/תקליטי 143/תקליטי לאוה #1 אירלנד, #2 בריטניה, #2 ספרד, #4 אוסטרליה, #51 ארצות הברית (השיג סטטוס כסף בבריטניה)
White Light (27 בנובמבר 2015 – אירופה) תקליטי איסט ווסט #10 אירלנד, #7 שווייץ, #11 בריטניה, #10 הונגריה,#11 גרמניה (השיג סטטוס זהב בבריטניה)
Jupiter Calling (10 בנובמבר 2017) תקליטי איסט ווסט #20 אירלנד, #4 ניו זילנד, #13 ספרד, #14 סקוטלנד, #15 בריטניה
Best of The Corrs (5 בנובמבר 2001) תקליטי אטלנטיק/תקליטי 143/תקליטי לאוה #6 בריטניה, #2 אוסטרליה
Dreams: The Ultimate Corrs Collection (20 בנובמבר 2006) תקליטי אטלנטיק #43 בריטניה, #5 ספרד, #1 אירלנד
The Works (25 בספטמבר 2007) תקליטי ריינו (זה אוסף של 3 דיסקים)
The Corrs - Original Album Series (21 במרץ 2011) תקליטי אטלנטיק/תקליטי ריינו (זה אוסף של 5 אלבומים)
פרסים1993 פרסי CARA - הלהקה החדשה הטובה1996 פרסי IRMA - הלהקה האירית החדשה הטובה1997 Premios Amigo - האלבום הבינלאומי הטוב (Forgiven, Not Forgotten)
פרסים לאומיים של אירלנד - הלהקה האירית הטובה1998 Premios Amigo - הלהקה הבינלאומית הטובה, האלבום הבינלאומי הטוב (Talk On Corners)
HMV Awards - פרסי HMV עולמיים1999 Brit Awards - הלהקה הבינלאומית הטובה
פרסי המוזיקה העולמית - הלהקה האירית הנמכרת
Heineken-Hot Press Awards - ההופעה הטובה באירלנד על ידי להקה אירית (Landsdowne Road), הזמרת הטובה (אנדראה)2000 Capital FM's London Awards - הלהקה הבינלאומית האהובה בלונדון
My VH1 Music Awards - הסוד השמור ביותר2001 NRJ Music Awards - הלהקה הבינלאומית הטובה
Capital FM's London Awards - Concert Capital Award2002 HotPress פרסי מוזיקה אירית - פרסי התעשייה (ג'ון יוז), פרסי המוזיקאים רורי גלאגר (קרוליין), להקת הפופ הטובה
BMI פרסי (2001 פרס פופ)2003 פרסי אייריש וורלד - להקת הפופ הבינלאומית הטובה2004 פרסי ביג באז - פרס פפסי ללהקה האירית הטובה2005 פרסי ביג באז - להקת הפופ האירית הטובה
פרסי אונדס''' - פרס חבר מושבעים מיוחד
הקוריה הרומאית היא גוף המהווה את הרשות המבצעת של הכס הקדוש, הגוף העליון המנהל את העולם הקתולי.
בראשו ניצב האפיפיור, והוא מורכב ממחלקות (הנקראות דיקסטריה, ביחיד: דיקסטריום Dikasterium), בראש כל אחת מהן פרפקט שהוא בדרך כלל במעלת קרדינל, המתמנה על ידי האפיפיור.
משרדי הקוריה נמצאים בקריית הוותיקן, אך ניהול קריית הוותיקן עצמה איננו חלק ממטלות הקוריה הרומאית.
מקור המילה במונח "קוריה" (מילולית: חצר) ששימש במובן מנהלי עליון בקיסרות הרומית.
המונח "קוריה" מתייחס לוועד העליון של כל דיוקסיה, אך הקוריה הרומאית איננה הוועד המנהל של דיוקסיית העיר רומא.
בסיסה של הקוריה נמצא ב"קנצלריה של מדינת האפיפיור", חבר הכמרים "של הקפלה של האפיפיור" שהיוו את הבסיס הפוליטי של ממלכת מדינת האפיפיור.
הקנצלריה עוצבה בסוף המאה ה-12 ובראשית המאה ה-13, בעיקר בימי האפיפיורים אינוקנטיוס השלישי ואינוקנטיוס הרביעי.
ב-1199 קבע האפיפיור אינוקנטיוס השלישי מס מעשר חד פעמי מכל נתיני מדינת האפיפיור עבור מימון מסע הצלב הרביעי.
גביית המעשר המשיכה גם לאחר מכן והוא הפך למס קבע למימון המנגנון הפוליטי של חצר האפיפיור.
גיבוש התפקידים והמחלקות השונות התמשך לאורך הדורות וקיבל צורה קבועה במאה ה-16.
בנוסף למחלקות ולתפקידים מלאי-תוכן, נמצאו בין התארים והמשרות בקוריה גם תפקידים שהם התואר בלבד ("טיטולריים"), זכר לתקופה בה מדינת האפיפיור הייתה מדינה ריאלית למשל מרשל הכנסייה הרומית, שומר הוורד המוזהב ועוד.
התפקיד היחיד שלא בוטל הוא תפקיד נסיך מדינת האפיפיור (Principe assistente al Soglio pontificio), תפקיד בו מכהנים בכל עת זוג נסיכים משתי משפחות אצולה רומאיות שונות המתמנים על ידי הקוריה הרומאית.
ב-1988 פרסם יוחנן פאולוס השני את הפרק בחוקת הוותיקן הקרוי Pastor Bonus ("הרועה הטוב"), הכולל הגדרת מבנה ותפקיד למחלקות השונות.
מזכירות המדינה אחראית על ההתנהלות הפוליטית ועל יחסי החוץ של הכס הקדוש.
זו היא המחלקה הוותיקה ביותר של הקוריה (נוסדה ב-1551) ובראשה ניצב הקרדינל מזכיר המדינה (Cardinalis Secretarius Status), אינוקנטיוס העשירי קבע ב-1644 שמזכיר המדינה יהיה תמיד קרדינל.
הוועדות החלו להתגבש במאה ה-16 והן מייצגות את הנושאים העיקריים במנהל האדמיניסטרטיבי והדתי של העולם הקתולי.
חברי הוועדות נפגשים במליאה המתכנסת פעם בשנה או שנתיים, אך החברים הנמצאים בעיר רומא מקיימים פגישות לעיתים מזומנות.
הוועדה לדוקטרינה של האמונה (Congregatio pro Doctrina Fidei) - תפקידה לקדם ולהגן על הדוקטרינה והמוסר בכל העולם הקתולי.
מן המאה ה-16 (ימי פאולוס השלישי) ועד 1968 היה הפרפקט (ראש המועצה) האפיפיור עצמו.
במועצה מתקיימות ועידות שונות, העיקרית בהן היא הוועידה לתאולוגיה, שקובעת למעשה את המתווה האמוני של העולם הקתולי.
מליאת המועצה מתכנסת ברומא פעם בשנתיים, אך חבריה הנמצאים בעיר רומא נפגשים לעיתים מזומנות.
האינקוויזיציה הייתה בעבר חלק מרכזי של מועצה זו.
ועדת הכנסיות המזרחיות (Congregatio pro Ecclesiis Orientalibus) - אחראית על הקשר עם הכנסיות הקתוליות המזרחיות, מטפלת בקהילות הקתוליות המזרחיות הן בסוגיות ארגוניות ומעמד מול הרשויות של המדינות המארחות והן בסוגיות דתיות (כגון ליטורגיה והדרכה רוחנית).
הוועדה לפולחן אלוהי ומשמעות הסקרמנטים (Congregatio de Cultu Divino et Disciplina Sacramentorum) - אחראית על הליטורגיה והפרקטיקה של הפולחן.
נוסדה ב-1588 על ידי סיקסטוס החמישי.
בין משימותיה קביעת הטקסים, דרך הפולחן והטקסטים המשמשים בהם, אישור תרגומים של כתבי הקודש, בקרה של שרידי קדושים, אישור קדושים פטרונים ועד אוגוסט 2011 סמכות לביטול נישואין שלא מומשו.
ועדת סיבות הקדושים (Congregatio de Causis Sanctorum) - אחראית על תהליך הקאנוניזציה של קדושים.
המועצה ממליצה לאפיפיור, לאחר חקירה, האם להעלות אדם מסוים שהובא בפניה למדרגת מבורך או קדוש.
ועדת הבישופים (Congregatio pro Episcopis) - אחראית על מינוי בישופים חדשים ושטחי דיוקסיה חדשים, פרט לאלו שבאחריות מועצת הכנסיות המזרחיות.
הוועדה לבִּישׂוּר העמים (Congregatio pro Gentium Evangelizatione) - אחראית על פעילות המיסיון.
נוצרה על ידי גרגוריוס החמישה עשר ב-1622 כ"מועצה להפצת האמונה" (Congregatio pro Propaganda Fide) ושמה שונה על ידי יוחנן פאולוס השני ב-1982. (וראו גם היסטוריה של המיסיון הנוצרי).
ועדת הכמורה (Congregatio pro Clericis) - אחראית על כמרים שאינם שייכים למסדר נזירות.
הוועדה למוסדות חיים מקודשים ואגודות חיים אפוסטוליות (Congregatio pro Institutis Vitae Consecratae et Societatibus Vitae Apostolicae) - אחראית על מסדרי הנזירות, ארגוני הצדקה וארגונים קהילתיים אחרים במסגרת הכנסייה.
המועצה מאשרת את תקנוני המוסדות ובסמכותה לפזרם בשל אי עמידה בהוראות המוסר או חריגה מהסמכויות שנקבעו להם.
נוצרה על ידי סיקסטוס החמישי ב-1586.
ועדת החינוך הקתולי (לסמינרים ומכוני לימוד) (Congregatio de Institutione Catholica) - אחראית על מוסדות לימוד דתיים, סמינרים לכמרים והכשרה דתית ואוניברסיטאות קתוליות כולל פקולטות קתוליות ללימודי דת במסודות חילוניים.
נוסדה על ידי סיקסטוס החמישי ב-1588 על מנת לפקח על ספיאנצה - אוניברסיטת רומא, אוניברסיטת בולוניה ואוניברסיטת פריז.
ב-1824 קיבלה מעמד בקוריה על ידי לאו השנים עשר, שהכפיף לבקרתה את כל האוניברסיטאות הקתוליות.
בנדיקטוס החמישה עשר צירף לפיקוחה ב-1915 גם את הסמינרים.
שלושת בתי הדין בוותיקן הם פסגת פירמידת מערכת המשפט הקתולית.
בית הדין העליון של החותם הקדוש (Supremum Tribunal Signaturae Apostolicae) - המוסד המשפטי העליון של העולם הקתולי, פרט לאפיפיור עצמו.
בנוסף לפיקוח על מערכת בתי הדין בעולם הקתולי, מטפל המוסד בעתירות המגיעות אליו משני בתי הדין האחרים.
האפיפיור הראשון שהאציל את סמכות השיפוט שלו (את חותמו הקדוש) לאחרים היה אאוגניוס הרביעי במאה ה-15. במאה ה-16 התפתח המוסד בימי סיקסטוס החמישי ואלכסנדר השביעי, וב-1909 העמיד פיוס העשירי את מספר השופטים על שישה, מהם אחד שהוא ראש בית הדין, הגבלה שהוסרה ב-1917. כל חברי בית הדין הם קרדינלים.
הכלא הקדוש (Sacra Paenitentiaria) - בית דין גבוה לחסד, האחראי על מתן מחילה כנסייתית לחוטאים.
בית הדין דן רק בחטאים שנעשו בצנעה וללא פרסום ציבורי.
בין סמכויותיו המלצה לאפיפיור על הפיכת החלטה לנידוי, התרת מכשולים למשיחת אדם למשרה כנסייתית בכירה, וטיפול בשטרות מחילה.
תפקיד ראש בית הדין הוא מבין הבודדים הממשיך להתקיים גם כאשר אין אפיפיור מכהן.
אם ראש בית הדין חבר בקבוצת הקרדינלים הבוחרים, אזי בעת קיום קונקלווה (בחירת אפיפיור) הוא אחד מן השלושה הבודדים המורשים לקיים קשר עם העולם החיצון לפני שהושלמה הבחירה (השניים האחרים הם הקרדינל-הארכיבישוף בפועל של רומא ומנהל קריית הוותיקאן).
החלטות בית הדין סופיות ובעלות תחולה כלל-עולמית.
בית הדין הקדוש של רוטה רומאנה (Tribunal Apostolicum Rotae Romanae ) - בית הדין העליון לערעורים.
השם "רוטה" פירושו "גלגל", וזאת משום שהשופטים בבית הדין שנוסד במאה ה-13 ישבו במעגל בעת דיון.
כל השופטים ממונים על ידי האפיפיור, ראש בית הדין נקרא "דקאן".
במסגרת המערכת המשפטית הקתולית, ערעור מוגש לאפיפיור, שמעביר אותו לבית הדין.
כמעט תמיד החלטת בית הדין היא סופית, אולם במקרים מסוימים ניתן לערער על החלטתו לבית הדין העליון של החותם הקדוש, הדן במקרה כזה רק בתקלות פרוצדורליות של בית הדין ולא בגוף הראיות.
ב-1994 כתב יוחנן פאולוס השני את כללי בית הדין בחיבור Normae Romanae Rotae Tribunalis.
תפקידן של המועצות האפיפיוריות לסייע לאפיפיור בנושאים נקודתיים.
מספרן ותוכנן קבוע פחות מזה של הוועדות.
נכון לפרישתו של בנדיקטוס השישה עשר ב-2013 היו קיימות המועצות:
המועצה האפיפיורית למגעים עם ההדיוטות (Pontificium Consilium pro Laicis) - סיוע לאפיפיור במגעיו עם אישים ומוסדות לא-נוצריים.
נוסדה על ידי פאולוס השישי ב-1967.
אף על פי שפאולוס השישי הכריז על המועצה כעל ועדה קבועה, החזיר יוחנן פאולוס השני את מעמדה למעמד של מועצה אפיפיורית בתיקון "פסטור בונוס" מ-1988. תת-ועדה של המועצה היא הוועדה לקשרים עם הדת היהודית.
המועצה האפיפיורית למשפחה (Pontificium Consilium pro Familia) נועדה לקדם את ההגנה הדתית על מוסד המשפחה.
בין היתר מגנה המועצה את ההומוסקסואליות ואת ההפלות.
המועצה האפיפיורית לצדק ושלום (Pontificium Consilium de Iustitia et Pace) ידועה גם בכינוי Just-Pax נועדה לטיפול בצדק, שלום וזכויות אדם מנקודת מבט קתולית "ברוח כתבי הקודש".
הוועדה קמה ב-1967, כחלק ממימוש מטרות ועידת הוותיקן השנייה.
המועצה פועלת באופן פתוח ומשפפת פעולה עם ארגוני זכויות האדם ברחבי העולם.
המועצה האפיפיורית של הלב האחד (Pontificium Consilium Cor Unum) היא סוכנות לסיוע הומניטרי שנוסדה ב-1971.
המועצה האפיפיורית לטיפול פסטורלי במהגרים ונוודים (Pontificium Consilium de Spirituali Migrantium atque Itinerantium Cura) נוסדה ב-1988 על ידי יוחנן פאולוס השני לשם מתן סיוע רוחני למהגרים ונוודים.
לפי הגדרת תפקידה על המועצה להבין את צורכיהם הייחודיים של בני אדם הנמצאים זמן רב מחוץ לביתם או חסרי מגורים קבועים ולסייע להם.
בין קבוצות אלה נמנים פליטים, גולים, נוודים, עובדי קרקס, יורדי ים, עובדי חברות טיסה וצליינים.
המועצה האפיפיורית לעובדי מערכת הבריאות (Pontificium Consilium pro Valetudinis Administris) נוסדה ב-1985 על מנת לתת תמיכה, הכוונה וסיוע כנסייתיים לעובדים המסייעים לחולים ולסובלים ומתמחה בסוגיות מוסריות ותאולוגיות בהן נתקלים עובדים אלה.
המועצה האפיפיורית לטקסטים חקיקתיים (Pontificium Consilium de Legum Textibus) נוסדה ב-1917 על ידי בנדיקטוס החמישה עשר במטרה לפרש את חוקת הכנסייה.
ב-1983 פרסמה המועצה את הקודקס המלא של החוק הקאנוני (Codex Iuris Canonici) וב-1990 פרסמה את הקודקס של החוק של הכנסיות הקתוליות המזרחיות (Codex Canonum Ecclesiarum Orientalium).
המועצה האפיפיורית לדיאלוג בין-דתי (Pontificium Consilium pro Dialogo Inter Religiones) נוסדה ב-1964 במטרה לקדם הבנה עם לא-נוצרים (מוסלמים ובודהיסטים), לעודד אנשי כנסייה ללימודי דתות אחרות ולקדם יצירת קשרים ודיאלוגים אישיים.
תת-הוועדה לקידום היחסים עם הדת היהודית אינה שייכת למועצה זו אלא למועצה האפיפיורית לקידום אחדות נוצרית.
המועצה האפיפיורית לתרבות (Pontificium Consilium de Cultura) נועדה לקדם קשרים והבנה בין-תרבותית ויצירת קשרים עם אנשי תרבות ואמנות הן נוצרים והן לא-נוצרים.
המועצה האפיפיורית לתקשורת חברתית (Pontificium Consilium de Communicationibus Socialibus) PCCS נוסדה ב-1948 במטרה לקדם שימוש בכלי המדיה על ידי הכס הקדוש לשם העברת מסר הגאולה.
המחלקה פועלת בתחומים ההיסטוריים של סרטי קולנוע ושידורי רדיו וכן בעיתונות, טלוויזיה ואף מדיה חברתית.
המשרד המנהלי, Camera Apostolica - משרד הכלכלה והמשפטים של מדינת האפיפיור לשעבר, ניהול המערכת הפיננסית והמשפטית של העולם הקתולי.
בראש המשרד ניצב ה-Camerlengo, קרדינל בעל תפקיד וסמכויות מנהליות.
המשרה נקבעה כמשרה נפרדת מזו של הארכיהגמון של רומא ב-1078 על ידי גרגוריוס השביעי, שמילא את התפקיד בעצמו לפני כן.
המשרד מפקח על משרד האוצר של הוותיקן.
המנהלה לנכסי הכס הקדוש (Administratio Patrimonii Sedis Apostolicae) מופקדת על נכסים שהוקדשו לכס הקדוש ומהווים את האמצעים למימון הקוריה.
המדור לענייני כלכלה של הכס הקדוש (Praefectura rerum oeconomicarum Sanctae Sedis) הוקם ב-1967 על מנת לפקח על כל העוסקים בנושאים פיננסיים במינהל הקתולי, בכל דרגה.
המדור אינו עוסק בכספים אלא בביקורת ומעקב אחר תקציבים ודיווחים.
המדור אינו מפקח על המוסד הקרוי "בנק הוותיקן", שאיננו מוסד השייך לכס הקדוש.
סינוד הבישופים נוסד בעקבות ועידת הוותיקן השנייה ומהווה גוף מייעץ לאפיפיור שחבריו נבחרים מבין הבישופים ברחבי העולם.
הסינוד אינו גוף מחליט אלא במה להבעת והחלפת דעות.
מי שמחליט על הרכב הסינוד ותכניו הוא האפיפיור, שיכול גם להחליט להפוך הסכמות שונות של הסינוד להחלטות מחייבות.
הסינוד מתפזר עם פטירת האפיפיור או התפטרותו.
מדור משק הבית של האפיפיור (Praefectura pontificii domesticos) אחראי על בית האפיפיור ובני משפחתו.
משרד הליטורגיה והחגיגות של האפיפיור (Officium de Liturgicis Celebrationibus Summi Pontificis) אחראי על כל הנדרש לאפיפיור על מנת לבצע את תפקידיו הדתיים הציבוריים.
משרד הסטטיסטיקה המרכזי של הכנסייה
נציבות Ecclesia Dei - נועדה לטיפול בחסידיו של הארכיבישוף מרסל לפבר, שיצרו קרע בינם לבין הזרם המרכזי של הכנסייה הקתולית, לאחר שסירבו לקבל את החלטות ועידת הוותיקן השנייה.
קרוי על שם מסמך בשם זה שפרסם יוחנן פאולוס השני ב-1988.
הנציבות לקריית הוותיקן - הרשות המחוקקת של קריית הוותיקן.
על החוקים שהיא מחוקקת להיות מאושרים על ידי מחלקת המדינה והאפיפיור לפני שהם הופכים לחוק מחייב.
נשיא הנציבות הוא נציג במינהל קריית הוותיקן.
האקדמיות האפיפיוריות (Pontificiae Academiae) לאמנות יפה, תאולוגיה, מדעים, ארכאולוגיה, לימודי המרטירים והקטקומבות, לימודי תומאס אקווינס, לימודי מריה הקדושה, קידום החיים והגנתם (אתיקה רפואית), מדעי החברה ולטינית
משרד העבודה של הכס הקדוש - נועד להסדרת יחסי העבודה בין הכנסייה לעובדיה.
הקורפוס ה-19 היה קורפוס ממונע של הוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם בווינה ב-1 ביולי 1939 בשם "הקורפוס הממונע ה-19", וכלל את דיוויזיית הפאנצר ה-2 ואת הדיוויזיה הקלה ה-4, והועמד תחת פיקוד היינץ גודריאן.
במהלך הפלישה לפולין, פעל הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית בפיקודו של גינתר פון קלוגה, וכלל את דיוויזיית הפאנצר ה-3 ואת הדיוויזיות הממונעות ה-2 וה-20.
ב-1 בספטמבר 1939 הקורפוס תקף עם דיוויזיית הפאנצר ה-3 מכיוון פומרניה וחצה את נהר הברדה, תוך שהוא נלחם כנגד הדיוויזיה ה-4 הפולנית.
באותו זמן לחמה הדיוויזיה הממונעת ה-20 שהייתה באגף כנגד חטיבת הפרשים ה-18 הפולנית.
במהלך ה-2 בספטמבר לחם הקורפוס כנגד ארמיית פומרוז'ה הפולנית, שאיבדה במהלך הקרב כמחצית מלוחמיה, בתוכם 16,000 לוחמים מהדיוויזיה הפולנית ה-9. לאחר הקרב חבר הקורפוס ליחידות הארמייה השלישית בפרוסיה המזרחית, תוך שהוא מנתק את הפרוזדור הפולני.
ב-6 בספטמבר העביר הקורפוס את האחריות בגזרה לידי הדיוויזיה ה-218, ואילו הקורפוס שתוגבר בדיוויזיית הפאנצר ה-10 תקף דרומה וכבש ב-17 בספטמבר את ברסט ליטובסק, לאחר שלושה ימי קרב.
בהמשך חבר הקורפוס ליחידות סובייטיות שכבשו את פולין ממזרח, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב.
במערכה על צרפת פעל הקורפוס כחלק מקבוצת הפאנצר קלייסט בפיקודו של אוואלד פון קלייסט, וכלל את דיוויזיות הפאנצר ה-1, ה-2, וה-10.
לאחר כיומיים של התקדמות, ב-12 במאי 1940 הגיעו כוחות החלוץ הגרמניים אל נהר המז.
על מנת לאפשר לכל כוחות קבוצת ארמיות A לחצות את הנהר, תכנן הפיקוד הגרמני לצלוח אותו בשלוש נקודות במקביל - באזור סדאן, במונתארם, עשרים ק"מ צפונית-מערבית לסדאן, ובדינאן, חמישים קילומטרים נוספים לכיוון צפון - ולהקים שם ראשי גשר מהם ניתן יהיה לפתח את המשך המתקפה.
החצייה המורכבת והחשובה ביותר של המז בוצעה באזור סדאן על ידי הקורפוס ה-19. לצרפתים היה באזור זה חגורת ביצורים מאסיבית, בעומק של שישה קילומטרים, שמוקמה על המתלולים היורדים אל הנהר, וחוזקה על ידי 103 פילבוקסים שאוישו על ידי רגימנט המוצבים ה-147 של צבא צרפת.
הם לא הביאו בחשבון את האפשרות, שהגרמנים ישתמשו במפציצים של הלופטוואפה, כתחליף לארטילריה.
צוותי התותחים, שהיו אמורים לספק סיוע ארטילרי לדיוויזיה, נפגעו קשות מהתקיפה האווירית, ונמלטו מעמדותיהם, ובעקבותיהם נמלטו גם חיילי הרגלים, שחשו עצמם נטושים.
חיילים המומים בשלבים של פאניקה מילאו את הדרכים, ויחידות שעדיין החזיקו מעמד נסוגו בשל שמועות שווא שהגרמנים כבר מצויים בעורפן.
הפקודות שניתנו לגודריאן ממפקד "פאנצרגרופה קלייסט" אוואלד פון קלייסט היו להחזיק בראש גשר שכבש ולהתארגן להגן עליו מפני מתקפת נגד צרפתית.
לפי תוכניתו המקורית של אריך פון מאנשטיין, לאחר צליחת המז, נועדו חלק מהכוחות הגרמנים לנוע דרום-מזרחה, על מנת ליצור איום על עורפו של קו מאז'ינו, ולגרום לפיקוד הצרפתי להאמין, שזוהי הכוונה הגרמנית.
גודריאן שלח את דיוויזיית הפאנצר ה-10 בסיוע רגימנט "גרוסדויטשלנד" לבצע את תנועת ההסחה.
כוחות אלו נתקלו בדיוויזיית השריון הצרפתית ה-3, שנשלחה על ידי שארל הונציגר, מפקד הארמייה השנייה, על מנת לחסל את ראש הגשר הגרמני.
לפי תוכנית המערכה הגרמנית, לאחר כיבוש ראשי הגשר מעבר לנהר מז, נדרשו 7 דיוויזיות הפאנצר של קבוצת ארמיות A לאבטח את ראשי הגשר ולהמתין 4 ימים נוספים (עד יום ע+8), כדי לאפשר לדיוויזיות הרגלים של קבוצת הארמיות להדביק אותן, ולאבטח את אגפיהן לקראת המשך המבקע המתוכנן לחוף האוקיינוס האטלנטי.
אילו מפקדי השריון הגרמני היו פועלים בהתאם לתוכנית המערכה המקורית, והפקודות שהם קיבלו מהדרגים העליונים של הפיקוד (מפקדי הארמיות שלהם, וגרד פון רונדשטט, מפקד קבוצת הארמיות A) הדבר היה מעניק לפיקוד הצרפתי מרווח נשימה חיוני לצורך ארגון מחדש של החזית הצרפתית, והזרמת עתודות חזקות לאזור סדאן.
ואילו גודריאן הגיע למארל שעל הנהר אן, כשמונים קילומטרים מסדאן.
גודריאן עורר את זעמו של מפקדו הישיר, אוואלד פון קלייסט, עד שהאחרון הגיע אל מפקדתו בבוקר ה-17 במאי והודיע לו כי הוא מפוטר.
במהלך ה-19 במאי המשיכו הכוחות הגרמניים בתנועה מערבה, הכו בדיוויזיות הבריטיות ה-18 וה-23, כבשו את אמיין והבטיחו ראש גשר מעבר לנהר הסום על יד העיר אבוויל, בבודדם את הבריטים, הצרפתים, ההולנדים והבלגים בצפון.
באותו הערב יכלו היחידות הקדמיות של דיוויזיית הפאנצר ה-2 לראות את המקום בו נשפך הסום אל תעלת למאנש.
במהלך ה-25 במאי התכוונה דיוויזיית הפאנצר ה-1 להתקיף את דנקרק, אך היטלר הורה לה לעצור.
ב-1 ביוני 1940 הפך הקורפוס ל"קבוצת הפאנצר גודריאן", שכללה את הקורפוס הממונע ה-39 (דיוויזיות הפאנצר ה-1, וה-2, והדיוויזיה הממונעת ה-29) ואת הקורפוס ה-41 (דיוויזיות הפאנצר ה-6, וה-8, והדיוויזיה הממונעת ה-20).
"קבוצת הפאנצר גודריאן" פעלה במבצע אדום תחת קבוצת ארמיות A בגזרה המזרחית, וכבשה את בלפור בסמיכות לגבול השווייצרי, שם נפגשה עם הארמייה השביעית בפיקוד גנרל פרידריך דולמן, ובכך כיתרה את כל קבוצת הארמיות השלישית הצרפתית (שכללה את הארמיות השנייה, השלישית, החמישית, והשמינית), וב-22 ביוני קיבלה את כניעתם.
ב-16 בנובמבר 1940 פורק הקורפוס באופן רשמי, ו"קבוצת הפאנצר גודריאן" הפכה לקבוצת הפאנצר השנייה.
במערכה בפולין כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
במערכה על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקורפוס ה-11 היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם ב-6 באוקטובר 1936 בהנובר, וכמפקדו מונה אמיל לב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נכלל הקורפוס במסגרת הארמייה העשירית, ויחד אתה השתתף במערכה בפולין ולחם בקרב בזורה והמצור על ורשה.
מאוחר יותר הועבר הקורפוס אל הארמייה השמינית.
בשנת 1940 נכלל הקורפוס בארמייה השישית, ויחד עמה לחם במערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
הקורפוס השתתף בקרבות בהולנד ובלגיה.
במערכה בבלקנים פיקד על הקורפוס יואכים פון קורצפלייש.
הקורפוס כלל אז 3 דיוויזיות והוא נכלל במסגרת ארמיית הפאנצר הראשונה.
קורצפלייש פיקד על הקורפוס במהלך מבצע ברברוסה, והוא לחם לסירוגין כחלק מהארמייה ה-11, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-17 ומארמיית הפאנצר הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ב-1 ביוני 1942 מונה קרל שטרקר למפקד הקורפוס, והשתתף עמו במתקפת הקיץ הגרמנית.
הקורפוס הגן על האגף הצפוני של הארמייה השישית, ביחד עם כוחות נוספים, כנגד סדרת התקפות נגד סובייטיות.
אך בעקבות הצלחת "מבצע אורנוס" הסובייטי, כותר בתוך כיס סטלינגרד, ביחד עם שאר יחידות הארמייה השישית.
זמן קצר לפני חיסול הכיס הגרמני, ב-25 בינואר 1943, קיבל שטרקר את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-31 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
ב-2 בפברואר נכנעו שרידי הקורפוס, יחד עם היחידות הגרמניות האחרות, שכותרו בחלק הצפוני של סטלינגרד.
הקורפוס הוקם מחדש על ידי הפיקוד הגרמני, ולחם בקרב חרקוב השלישי ובקרב קורסק.
לאחר הכישלון הגרמני במערכה סביב בליטת קורסק חיפה הקורפוס על נסיגת הכוחות הגרמניים אל מעבר לנהר הדונייץ, ולאחר מכן לחם בקרבות הנסיגה אל נהר הדנייפר.
בפיקודו של וילהלם שטמרמן, הקורפוס לחם בקרבות באזור קייב שבאוקראינה, והיה חלק מכוח גרמני שכותר בידי כוחות הצבא האדום במבלט קורסון-צ'רקאסי בגדה המערבית של נהר דנייפר, במסגרת קרב קורסון-צ'רקאסי.
בסוף ינואר 1944 קיבל שטמרמן את הפיקוד על כל הכוחות, שכותרו ב"כיס" הגרמני שנוצר באזור קורסון.
"כוח שטמרמן" לחם בתוך הכיתור במשך כמעט שלושה שבועות, תוך שהוא מנסה לחבור לכוחות החילוץ שנשלחו לעזרתו.
ב-7 בפברואר 1944 הוענק לשטמרמן "צלב האבירים של צלב הברזל", אולם המצב של כוחו הפך נואש יותר ויותר, והוא נדחק לשטח צר, שהיה מוקף מכל עבריו בכוחות סובייטיים.
בליל 16/17 בפברואר ניסה "כוח שטמרמן" לפרוץ את טבעת הכיתור הסובייטית ולחבור לכוחות הגרמניים באזור ליסיאנקה.
ב-17 בפברואר, במהלך הפריצה החוצה, נהרג שטמרמן מפגז נ"ט שפגע ברכבו, אך חלק ניכר מהכוח שבפיקודו, הצליח להגיע בשלום לקווים הגרמניים.
הקורפוס נהדף בהדרגה מערבה תחת לחץ המתקפות של הצבא הסובייטי.
הוא השתתף בלחימה במסגרת מבצע לבוב-סנדומייז', ולאחר מכן במסגרת הקרב על פראג, ונכנע לכוחות הסובייטיים, יחד עם שאר כוחות קבוצת ארמיות מרכז הגרמנית, עם סיום המלחמה ב-9 במאי 1945.
גנרל חיל הרגלים יואכים פון קורצפלייש (1 במרץ 1940 - 6 באוקטובר 1941)
גנרל חיל הרגלים יואכים פון קורצפלייש (10 בדצמבר 1941 - 1 ביוני 1942)
הקמה שנייה (לאחר קרב סטלינגרד):
גנרל חיל התותחנים וילהלם שטמרמן (5 בדצמבר 1943 - 18 בפברואר 1944)
בקרב על צרפת כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
במהלך המערכה בבלקן כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
במהלך מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
במהלך קרב סטלינגרד כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
במהלך קרב קורסק כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
במהלך קרב קורסון-צ'רקאסי כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקורפוס ה-101 היה קורפוס של הורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם ב-9 בפברואר 1945, וכמפקדו מונה וילהלם ברלין.
הקורפוס לחם במהלך הקרב על ברלין כחלק מהארמייה התשיעית.
ב-18 באפריל הוחלף ברלין על ידי פרידריך זיקסט, שהוביל את הקורפוס בקרבות סביב ברלין, ובנסיגה לעבר האלבה עד סוף המלחמה.
במהלך הקרב על ברלין כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקורפוס ה-15 היה קורפוס שריון של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם בינה ב-10 באוקטובר 1938 בשם "הקורפוס ה-15", והועמד תחת פיקוד הרמן הות.
במהלך הפלישה לפולין, פעל הקורפוס כחלק מהארמייה העשירית בפיקודו של ולטר פון רייכנאו, וכלל את הדיוויזיות הקלות ה-2 וה-3. הקורפוס השתתף בקרב מודלין, ומאוחר יותר השתתף בקרב על ורשה.
במהלך המערכה על צרפת, פעל הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית בפיקודו של גינתר פון קלוגה, וכלל את דיוויזיות הפאנצר ה-5 וה-7. הקורפוס השתתף בצליחת נהר המז, ובהתקדמות לעבר תעלת למאנש.
בהמשך פעל הקורפוס במהלך מבצע אדום, כחלק מקבוצת הפאנצר קלייסט בפיקודו של אוואלד פון קלייסט.
ב-16 בנובמבר 1940 הפך הקורפוס לארמיית הפאנצר השלישית.
הקורפוס ה-16 היה קורפוס שריון של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם בברלין ב-4 בפברואר 1938 בשם "הקורפוס ה-16", והועמד תחת פיקוד היינץ גודריאן, וב-24 בנובמבר 1938 החליפו אריך הפנר.
במהלך המערכה על צרפת, פעל הקורפוס כחלק מהארמייה השישית בפיקודו של ולטר פון רייכנאו, וכלל את דיוויזיות הפאנצר ה-3 וה-4. הקורפוס השתתף בכיבוש בלגיה, ולחם בקרב ז'מבלו.
בהמשך פעל הקורפוס במהלך מבצע אדום, כחלק מהארמייה השישית.
ב-17 בפברואר 1941 הפך הקורפוס לארמיית הפאנצר הרביעית.
ב-16 ביולי 1944 הוקם הקורפוס ה-16 מחדש, ולמפקדו מונה פיליפ קלפל.
הקורפוס לחם כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
ב-20 באוקטובר 1944 מונה הורסט פון מלנתין למפקד הקורפוס, וב-21 בנובמבר 1944 מונה פיליפ קלפל שוב למפקד הקורפוס.
ב-16 בדצמבר 1944 מונה ארנסט-אנטון פון קרוסיג למפקד הקורפוס, ופיקד עליו במהלך הקרבות כחלק מקבוצת ארמיות קורלנד.
ב-15 במרץ 1945 החליפו גוטפריד ובר, שפיקד על הקורפוס עד לכניעת כל הכוחות הגרמנים בכס קורלנד בסוף המלחמה.
ב-8 במאי 1945 כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקורפוס ה-18 היה קורפוס של הורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם ב-1 באפריל 1938 בשם "הקורפוס ה-18", והועמד תחת פיקוד אויגן בייר.
במהלך הפלישה לפולין, פעל הקורפוס כחלק מהארמייה ה-14 במסגרת קבוצת ארמיות דרום, ובמהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-12 במסגרת קבוצת ארמיות A.
ב-5 ביוני 1940 מונה הרמן פון שפק למפקד הקורפוס, וב-15 ביוני החליפו פרנץ במה.
ב-1 בנובמבר 1940 הוסב הקורפוס שבפיקודו לקורפוס הררי, ומחלק מיחידותיו הוקם הקורפוס ההררי ה-49.
במהלך המערכה בפולין, כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקורפוס ה-17 היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם בהמבורג ב-1 באפריל 1938, וכמפקדו הראשון מונה ורנר קיניץ.
הקורפוס לחם במסגרת המערכה בפולין כחלק מהארמייה ה-14 של קבוצת ארמיות דרום.
במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה התשיעית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה ה-18 במסגרת קבוצת ארמיות B, ואף לחם במהלך מבצע אדום.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה השישית, והשתתף בקרב קייב ובקרב חרקוב הראשון.
ב-23 בינואר 1942 מונה קרל-אדולף הולידט למפקד הקורפוס, ולחם עמו במסגרת מבצע מקרה כחול.
בהמשך לחם הקורפוס בזירה הדרומית והשתתף בקרבות לחילוץ הכוחות הנצורים בסטלינגרד, בקרבות על המיוס ובמבצע דנייפר-קרפטי.
לאחר מכן לחם הקורפוס בקרבות בהונגריה ובקרפטים, ומפברואר 1945 לחם בשלזיה, שם סיים את המלחמה.
גנרל חיל הרגלים קרל-אדולף הולידט (23 בינואר 1942 - 2 באפריל 1942)
גנרל חיל הרגלים וילהלם פון שנקנבורגר (5 במרץ 1943 - 1 באוגוסט 1943)
גנרל חיל התותחנים אריך ברנדנברגר (1 באוגוסט 1943 - 1 בנובמבר 1943)
בתחילת מבצע ברברוסה כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
במהלך מבצע יאשי-קישינב כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקורפוס ה-12 היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם בוויסבאדן ב-1 באוקטובר 1936, וכמפקדו הראשון מונה ולטר שרוט.
במהלך המערכה בפולין שהה הקורפוס בחזית המערבית, כחלק מהארמייה הראשונה.
במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הראשונה במסגרת קבוצת ארמיות C, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע אדום.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מארמיית הפאנצר השנייה, והשתתף בקרב סמולנסק, ולאחר מכן בבלימת מתקפת הנגד הרוסית סביב מוסקבה, כחלק מהארמייה הרביעית.
הקורפוס לחם בקרבות השונים בגזרה המרכזית, והושמד במהלך מבצע בגרטיון.
ב-28 במרץ 1945 הוקם הקורפוס מחדש, ולמפקדו מונה הרברט אוטרקאמפ.
הקורפוס לחם כחלק מהארמייה השביעית בדרום-מערב גרמניה ובצ'כוסלובקיה, עד שנכנע לאמריקנים ב-8 במאי 1945.
גנרל חיל הרגלים קורט פון טיפלסקירך (18 בפברואר 1943 - ספטמבר 1943)
גנרל לוטננט אדגר רהריכט (ספטמבר 1943)
גנרל חיל הרגלים קורט פון טיפלסקירך (ספטמבר 1943 - 4 ביוני 1944)
במבצע בגרטיון כלל הקורפוס את היחידות הבאות:
הקורפוס ה-13 היה קורפוס של הוורמאכט שלחם במלחמת העולם השנייה.
הקורפוס הוקם בנירנברג ב-1 באוקטובר 1937, וכמפקדו הראשון מונה מקסימיליאן פון וייכס.
הקורפוס לחם במסגרת המערכה בפולין כחלק מהארמייה השמינית של קבוצת ארמיות דרום.
במהלך המערכה על צרפת לחם הקורפוס כחלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות A, ולאחר מכן לחם הקורפוס במהלך מבצע אדום.
במהלך מבצע ברברוסה לחם הקורפוס כחלק מהארמייה הרביעית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה השנייה במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, והשתתף בקרב ביאליסטוק-מינסק ובקרב סמולנסק.
ביולי 1942 הוכפף הקורפוס לארמייה השנייה, ולחם עמה בקרבות בגזרה הדרומית, ולאחר מכן בגזרה המרכזית.
בספטמבר 1943 הוכפף הקורפוס לארמיית הפאנצר הרביעית, ולחם עמה בקרבות באוקראינה.
ב-22 ביולי 1944 הושמד הקורפוס במבצע לבוב-סנדומייז', וב-5 באוגוסט הוכפפו שרידיו לקורפוס הפאנצר גרוסדויטשלנד.
ב-6 באוקטובר 1944 הוקם הקורפוס מחדש, על בסיס מפקדת הכוחות בהרי הווז', ולמפקדו מונה הנס פלבר.
הקורפוס לחם כחלק מהארמייה השביעית בדרום-מערב גרמניה, בתורינגיה ובסקסוניה, עד שנכנע לאמריקנים ב-8 במאי 1945.
גנרל חיל הפרשים מקסימיליאן פון וייכס (1 באוקטובר 1937 - 26 באוקטובר 1939)
גנרל אוברסט היינריך פון ויטינגהוף (26 באוקטובר 1939 - 25 באוקטובר 1940)
גנרל לוטננט אוטו-ארנסט אוטנבאכר (14 בינואר 1942 - 21 באפריל 1942)
גנרל לוטננט פרידריך זיברט (20 בפברואר 1943 - 7 בספטמבר 1943)
רגימנט האס אס לייבשטנדרטה אדולף היטלר
הקורפוס ה-13 של הצבא הבריטי היה קורפוס בריטי אשר במהלך מלחמת העולם הראשונה לחם בחזית המערבית, ובמהלך מלחמת העולם השנייה לחם במערכה במדבר המערבי, במערכה בתוניסיה, בפלישת בעלות הברית לסיציליה, ובזירה האיטלקית.
הקורפוס הוקם בצרפת ב-15 בנובמבר 1915 בפיקודו של ולטר נוריס קונגריב.
הקורפוס נכלל כחלק מהארמייה הרביעית של חיל המשלוח הבריטי.
ב-1916 הוא השתתף בקרב על הסום, וב-1917 לחם בקרב אראס, וב-1918 במתקפת מאה הימים.
הקורפוס המשיך לפעול גם אחרי סיום המלחמה, ופורק רק ב-1920.
במרץ של אותה שנה החל המצב בחזית להסתבך.
היטלר שלח את ארווין רומל עם קורפוס אפריקה כדי לעזור לבן בריתו מוסוליני.
רומל פתח במתקפה ב-31 במרץ 1941 וזכה להישגים ניכרים.
ב-6 באפריל נפל אוקונור בשבי הגרמני יחד עם הגנרל פיליפ נים.
ב-14 באפריל הוקם הקורפוס מחדש וכמפקדו מונה נואל ברספורד-פיירס.
בספטמבר נכלל הקורפוס במסגרת הארמייה השמינית, ואת הפיקוד עליו קיבל אלפרד ריד גודווין אוסטן.
בנובמבר יצאה הארמייה השמינית למבצע צלבן.
בשלב זה החליט רומל להפתיע את הבריטים, והתקדם עם קורפוס אפריקה לאזור הגבול, תוך שהוא מאיים על עורפם של הכוחות הבריטיים, ומכתר חלק מיחידות הקורפוס.
מפקד הארמייה אלן גורדון קנינגהם שקל להורות על נסיגה מלוב, אך מפקד פיקוד המזרח התיכון גנרל קלוד אוקינלק, שהגיע לזירת הלחימה, התנגד לכך.
קנינגהם פוטר, והוחלף בגנרל ניל ריצ'י.
למרות שיחידות הקורפוס ה-13 (במיוחד הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 בפיקוד ברנרד פרייברג) ספגו אבדות כבדות במהלך התקפות נגד של כוחותיו של רומל, נאלץ האחרון להורות בסופו של דבר על נטישת המצור על טוברוק ונסיגה מבליטת קירנאיקה.
גודווין אוסטן חשש מכיתור הדיוויזיה ההודית הרביעית (בפיקוד פרנק מסרווי) על ידי קורפוס אפריקה הגרמני.
לאחר התייעצות עם ריצ'י הורה גודווין אוסטן לדיוויזיה לסגת, אך ריצ'י שלח במקביל פקודה סותרת וציווה על הדיוויזיה להחזיק בעמדותיה.
גודווין אוסטן, שזעם על הפכפכותו של ריצ'י ועל הדרך המבולבלת בה ניהל את הקרב, הגיש את התפטרותו, והוחלף בוויליאם גוט.
הקורפוס השתתף בקרב גזאלה ובקרב אל-עלמיין הראשון.
באוגוסט 1942 נקרא גוט להחליף את קלוד אוקינלק בפיקוד על הארמייה השמינית, אולם מטוסו הופל בידי הלופטוואפה והוא נהרג.
ברנרד מונטגומרי מונה למפקד הארמייה השמינית ובריאן הורוקס למפקד הקורפוס ה-13. בדצמבר הוחלף הורוקס במיילס דמפסי.
תחת פיקודו של דמפסי הקורפוס השתתף בפלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943, עדיין כחלק מהארמייה השמינית.
במהלך המערכה בסיציליה כלל הקורפוס את הדיוויזיות ה-5 וה-50, ובהמשך צורפה אליו הדיוויזיה הקנדית ה-1. בספטמבר של אותה שנה השתתף בפלישת בעלות הברית לאיטליה, ולאחר מכן בקרבות החזית האיטלקית.
בדצמבר השתתף הקורפוס במתקפת הנהר מורו, ובהמשך בקרב מונטה קאסינו פריצת קו גוסטב וכיבוש רומא.
ב-17 באוגוסט 1944 הועבר הקורפוס אל הארמייה החמישית האמריקאית בפיקודו של מארק קלארק, ובמסגרת זו השתתף בקרבות על הקו הגותי בהרי האפנינים.
ב-18 בינואר 1945 חזר הקורפוס אל הארמייה השמינית הבריטית ולחם עמה במהלך מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה.
הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 התקדמה אל העיר החשובה טריאסטה, אולם איחרה ביום אחד את היוגוסלבים אשר השתלטו על העיר ב-1 במאי.
היוגוסלבים הנהיגו בעיר שלטון טרור והתכוונו לספח אותה לארצם, אולם ב-12 ביוני נכנעו ועזבו את העיר לטובת הניו זילנדים.
הקורפוס פורק עוד לפני כן עם כניעת גרמניה הנאצית ב-8 במאי.
תומאס מורלנד (אפריל 1918 - עד הפירוק)
נואל ברספורד-פיירס (אפריל 1941 - ספטמבר 1941)
אלפרד ריד גודווין אוסטן (ספטמבר 1941 - פברואר 1942)
הקורפוס ה-15 היה קורפוס של צבא ארצות הברית שלחם במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1 באוקטובר 1933 הוקם הקורפוס ה-15 כחלק מיחידות המילואים של צבא ארצות הברית, וב-15 בפברואר 1943 הופעל הקורפוס במחנה בורגארד, לואיזיאנה תחת פיקודו של וייד הייסליפ.