tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רשמית, המפלגה עצמאית אך בעלת קשרים חזקים לתנועת האחים המוסלמים במצרים.
המפלגה תומכת בכלכלת שוק אך ללא מניפולציה או מונופול.
התוכנית הכלכלית של המפלגה כוללת עידוד ופיתוח ענף התיירות במדינה.
במישור הפוליטי המפלגה קוראת להחלת החוק האיסלאמי במדינה.
המפלגה התמודדה במסגרת הבחירות לפרלמנט המצרי (2011–2012).
בבחירות אלו, שהתרחשו במאי 2012, זכה מועמד המפלגה, מוחמד מורסי, בנשיאות מצרים ונכנס לתפקידו כנשיא עם השבעתו ב-30 ביוני 2012. לאחר הבחירות המפלגה הייתה למפלגה הדומיננטית בשלטון.
לבית התחתון של הפרלמנט נבחרו 235 נציגים מטעם המפלגה, מתוך 508 חברים בסך הכול.
לבית התחתון נבחרו 105 נציגים מתוך 180 נציגים שנבחרו בסך הכול.
לאחר היבחרו לנשיא התפטר מורסי מהמפלגה אף על פי שהוא תומך ומזדהה עם מדיניותה.
ביוני 2013 התרחשה הפיכה צבאית, והמפלגה הודחה מהשלטון.
מורסי נעצר בידי הצבא, ושרי המפלגה פוטרו \ התפטרו.
באוגוסט 2014 פסק בית המשפט העליון של מצרים כי המפלגה אינה חוקית (בשל קשריה לאחים המוסלמים) ועליה להתפרק.
מפלגת הוופד החדשה היא מפלגת מרכז-ימין מצרית המוגדרת לאומית-ליברלית-חילונית.
המפלגה הוקמה בשנת 1978 כממשיכת דרכה של מפלגת הוופד המצרית ההיסטורית, הביעה עמדות אופוזיציוניות לנשיא במטרה לבטל את המשטר הנשיאותי ולהקים במקומו משטר דמוקרטי-פרלמנטרי.
המפלגה פוזרה במאי/יוני 1978 והוקמה מחדש בשנת 1982, לאחר רצח הנשיא סאדאת.
בשנת 2010 נבחר אל-סעיד אל-בדאווי לראשות המפלגה.
בריאיון שנתן סגן יו"ר המפלגה אחמד עז אל-ערב ל"וושינגטון טיימס" הכחיש רצח 6 מיליון יהודים בשואה (אם כי הודה שהנאצים הרגו מאות אלפי יהודים).
את יומנה של אנה פרנק הגדיר כזיוף וטען שפיגועי 11 בספטמבר נערכו על ידי המוסד, ה-CIA והממסד הצבאי-תעשייתי של ארצות הברית.
כמו כן טען שאוסאמה בן לאדן היה סוכן אמריקאי.
בבחירות לאספה הלאומית המצרית, שנערכו בשנת 2011, לאחר הדחת מובארכ, זכתה מפלגת הוופד ב-9.2% מן הקולות והייתה למפלגה השלישית בגודלה (והמפלגה החילונית הגדולה ביותר) במצרים.
לאחר הבחירות למועצת החוקה בשנת 2012 היו למפלגה 5 נציגים (מתוך 100) במועצה.
מפלגת הדמוקרטיה הסוציאלית ברומניה (ברומנית: Partidul Democraţiei Sociale din România, בראשי תיבות: PDSR) הייתה מפלגה פוליטית ברומניה.
המפלגה נוצרה ביולי 1993, כאשר החזית הדמוקרטית להצלה לאומית שינתה את שמה למפלגת הדמוקרטיה הסוציאלית ברומניה וקלטה לתוכה את המפלגות Partidul Solidarității Sociale (מפלגת הסולידריות הסוציאלית), Partidul Republican (המפלגה הרפובליקנית) ו-Partidul Cooperatist (מפלגת הקואופרציה).
במקביל בוצע המיזוג בקליטה עם מפלגת הסולידריות החברתית, המפלגה הרפובליקנית, המפלגה השיתופית והמפלגה הדמוקרטית הסוציאליסטית של רומניה.
בשלטון בבית המחוקקים 1992–1996, ה-PDSR סבלה מתהליך שחיקה קשה והפסידה בבחירות בסתיו 1996. בין השנים 1996–2000, ה-PDSR הייתה באופוזיציה.
באותה תקופה היא צברה ניסיון חשוב ביותר ובנתה באופן מציאותי ופרגמטי את האסטרטגיה שלה לחזור לשלטון.
בשנת 2001, כדי שיוכלו להיות חברים באינטרנציונל הסוציאליסטי, התאחדה מפלגת הדמוקרטיה הסוציאלית ברומניה עם Partidul Social-Democrat Român (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית) בשם Partidul Social Democrat (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית).
בקונגרס באפריל 2005 מונתה ההנהגה החדשה של המפלגה, והנשיא החדש מירצ'ה גאואנה הצהיר על רצונה של PSD לגבש את בסיס הדוקטרינה שלה ולהקים אופוזיציה בונה בתקופה הבאה.
תקופה של מיצוב מחדש פוליטי ומבני, שבאה לכיוון מודרניזציה.
מספר מנהיגים, שחלקם נחקרו על ידי מערכת המשפט, עזבו את המפלגה או הודחו מתפקידם.
הקונגרס שנערך ב-10 בדצמבר 2006 אישר מחדש את מירצ'ה גאואנה כנשיא PSD, והביא להנהגת המפלגה צוות צעיר ודינמי, המציין את סוף תקופת המשבר של המפלגה.
מפלגת החופש הגרמנית היא מפלגה גרמנית ליברלית ימנית, הידועה בעיקר כפועלת נגד תהליך האסלאמיזציה המתרחש על ידי המהגרים המוסלמים באירופה.
המפלגה נוסדה באוקטובר 2010 על ידי חבר הפרלמנט הברלינאי רנה שטטקביץ, אשר היה חבר המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית עד אשר הועזב עקב אירוע שלא תאם את דעות שאר חברי המפלגה.
לאור עליית כמות המהגרים באירופה בכלל ובגרמניה בפרט, הזמין רנה שטטקביץ את הפוליטיקאי ההולנדי חרט וילדרס לביקור פוליטי בגרמניה.
וילדרס, הידוע כפוליטיקאי ימני המעביר ביקורת חריפה מאוד על האסלאם באירופה, לא התקבל בברכה על ידי שאר חברי המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית, דבר אשר גרם לעזיבתו של רנה שטטקביץ ולהקמת מפלגת החופש הגרמנית.
בבחירות ברלין 2010, זכתה המפלגה באחוז אחד מכלל הבוחרים, עקב כך איבד ראש המפלגה את מקומו בבית המחוקקים המדיני.
הקשחת עמדות בטיפול הפשיעה בגרמניה
צמצום ההגירה כדי להתמודד מול בעיות האינטגרציה.
החמרה עם מדיניות הרווחה החברתית
מפלגת החיים החופשיים של כורדיסטן, או PJAK (ראשי תיבות בכורדית של: Partiya Jiyana Azad a Kurdistanê, پارتی ژیانی ئازادی کوردستان) הוא שמו של ארגון כורדי פוליטי-מיליטנטי אשר מאז 2004 מנהל מאבק מזוין כנגד המשטר האיראני כדי לאפשר הגדרה עצמית כורדית עבור הכורדים של איראן.
ישנם המגדירים את PJAK כפלג של ה-PKK.
על פי הניו יורק טיימס לארגון הנהגה משותפת ולוגיסטית עם ארגון ה-PKK בטורקיה.
שני הארגונים חברים ב"קבוצת קהילות כורדיסטן" (Koma Civakên Kurdistanê או KCK), איגוד על של קבוצות פוליטיות כורדיות באיראן, עיראק, טורקיה, וסוריה.
חברי הזרוע הצבאית של PJAK, ה-YRK, מונים על פי ההערכות כ-3,000 לוחמים.
הקבוצה נחשבת ארגון טרור בעיני איראן, טורקיה וארצות הברית.
על פי אתר הארגון נפתח אפיק פוליטי דיפלומטי חדש במפלגה, כאשר בהודעה מדצמבר 2016 מצהיר הארגון על תמיכה בהקמת קונגרס לאומי שיורכב מנציגי ארבעת הארגונים הכורדים הדומיננטיים.
הירוקים – האלטרנטיבה הירוקה היא מפלגה אוסטרית.
המפלגה הוקמה בשנת 1986 תחת השם חלופה ירוקה (Grüne Alternative), בעקבות מיזוג של יותר שמרנים המפלגה הירוקה "Vereinte Grüne Österreichs" (או VGÖ, שנוסדה ב-1982), והמפלגה הפרוגרסיבית "הרשימה האלטרנטיבית האוסטרית" (Alternative Liste Österreichs, או ALÖ שנוסדה גם היא בשנת 1982).
מאז 1993, השם הרשמי של המפלגה הוא "הירוקים – אלטרנטיבה ירוקה" אולם באנגלית היא מכנה עצמה "Austrian Greens" (האוסטרים הירוקים) יש עדיין חילוקי דעות בין חברי המפלגות הישנות המתבטאים בגישות שונות לנושאים מדיניים ולאומיים שונים.
מלבד נושאים אקולוגיים בעיות כגון הגנת הסביבה, הירוקים גם פועלים להגברת זכויות מיעוטים ותומכים ברפורמת מס סוציו-אקולוגית (ökosozial).
על פי ההצהרה העצמית, ערכי המפלגה הבסיסיים הם (צ'רטר שפורסם ב-2001): "דמוקרטיה ישירה, אי-אלימות, אקולוגיה, סולידריות, פמיניזם והגדרה עצמית".
המפלגה חברה במפלגת הירוקים האירופאית.
התנועה הירוקים האוסטרית החלה לפעול בשנת 1978, עם הקמפיין המוצלח למניעת בניית תחנת כוח גרעינית בזווטנדורף (אשר קודמה על ידי ממשלתו של ברונו קרייסקי, אך הוא הפסיד במשאל עם לאישור הקמתה), מפלגת הירוקים נוסדה בשנת 1984, במהלך הפגנות שמנעו את הקמת תחנת הכוח בהיינבורג על נהר הדנובה.
בבחירות לפרלמנט ב-1986, מפלגת הירוקים החלה את דרכה עם 4.82% מכלל הקולות, ונכנסה לפרלמנט עם שמונה מנדטים.
כאשר הירוקים תפסו את מקומם בפרלמנט בפעם הראשונה, הם בחרו להיראות קצת לא שגרתיים.
הם סירבו בתחילה להתאים את התנהגותם לזו של הצדדים האחרים; דוגמה לכך היא סירובם לבחור יושב ראש רשמי, ושמו במקום זאת בובה עשויה קש.
נציגים הופיעו בפרלמנט כשהם לבושים בלבוש יומיומי, דוגמת ג'ינס ונעלי ספורט.
המפלגה משכה תשומת לב עולמית, כאשר הנציג שלה אנדראס וואבל הניף דגל צלב קרס, על דוכן הנואמים בפרלמנט האוסטרי, במחאה נגד הנשיא הפדרלי שנבחר אז קורט ולדהיים, בעל העבר הנאצי.
בבחירות לפרלמנט ב-1990, זכתה המפלגה בעשרה מנדטים.
בבחירות המקומיות בווינה ב-2001, העמידה המפלגה לבחירה את האדם השחור הראשון שמתמודד בבחירות באוסטריה.
בבחירות בשנת 2002, מפלגת הירוקים האוסטרית קיבלה 9.47% מהקולות, וזכתה ב-17 מנדטים.
באותה תקופה, זה היה המספר הגבוה ביותר של קולות שצברה מפלגה ירוקה באירופה.
בשנת 2005 דרש מנהיג המפלגה פטר פילץ, להוציא צו נעצר בינלאומי נגד נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד, בחשד כי תכנן את רציחת המנהיג האיראני-כורדי, עבדל-רחמן ראסמלו, ושניים מחבריו ב-13 ביולי 1989, בדירה בווינה.
והביא לפתיחת חקירה רשמית בעניין.
בבחירות לפרלמנט ב-2013, זכתה המפלגה ב-24 מנדטים, ולמרות מספר שיא של מנדטים עד אז, חברה המפלגה להישאר באופוזיציה.
בבחירות לנשיאות ב-2016 תמכה המפלגה באלכסנדר ואן דר בלן.
הוא סיים במקום השני מתוך שישה בסיבוב הראשון.
לאחר בחירות של שנת 2019 המפלגה נכללת לראשונה בתולדותיה בקואליציה ממשלתית, ואלמה זאדיץ' מונתה לשרת המשפטים.
ההסכם הקואליציוני שחתמה המפלגה עם מפלגת העם האוסטרית השמרנית כולל קו נוקשה נגד הגירה, חיזוק הביטחון בשילוב קיצוצים במיסים ותקציב מאוזן, כפי שדרשה מפלגת העם, ושקיפות גדולה יותר מצד הממשלה, העלאת מיסים על טיסות יוצאות מאוסטריה והתחייבות לשימוש באנרגיות מתחדשות בלבד עד 2030, כפי שדרשו הירוקים.
תוצאות הירוקים בבחירות לבית המחוקקים של טירול
תוצאות של הירוקים בבחירות לבית המחוקקים של פורארלברג
תוצאות הירוקים בבחירות לבית המחוקקים הוינאי
1 יועץ פדרלי, 1 חבר מועצה
1 יועץ פדרלי, 2 חברי המועצה
מפלגת האינואיט (גרינלנדית: Partii Inuit, "מפלגת העם") הייתה מפלגה בדלנית גרינלנדית, שהוקמה על ידי פורשי אינואיט אטקטיגיט.
המפלגה התנגדה לחוק המכונה "חוק בקנה מידה גדול".
מטה לינגה היה נציג המפלגה בממשלה וכיהן כשר הדיור, הטבע והסביבה.
בבחירות הכלליות של גרינלנד ב-2014 המפלגה לא זכתה באף מנדט בפרלמנט.
במהלך כהונת ממשלת האינואיט אטקטיגיט בשנים 2009–2013, המפלגה (אינואיט אטקטיגיט) העבירה את מה שמכונה "חוק בקנה מידה גדול", שמקל על חברות זרות להשיג רישיונות כרייה וחוזים לעובדים זרים.
החוק מבטיח את זכותם של העובדים הזרים לשביתה ואת שכר המינימום המקומי, אך מאפשר לחברות לקזז את עלויות הביטוח והמזון משכרם, מה שמעניק להם שכר נמוך בהרבה.
מפלגת האינואיט הוקמה על ידי מתנגדי אינואיט אטקטיגיט שהיו מודאגים מניצול של עובדים זרים, כמו גם מההשפעות החברתיות והסביבתיות של פעולות כרייה חדשות
ב-17 בדצמבר 2016 פר רוסינג-פטרסן נבחר ליו"ר המפלגה, לאחר שעזב את מפלגת נאלראק,
מה שהעניק למפלגה ייצוג של מושב אחד בפרלמנט.
עם זאת, הוא עזב את המפלגה חודשיים מאוחר יותר וחזר למפלגת נאלראק.
ב-16 במרץ 2018 המפלגה התפרקה וחבריה הצטרפו למפלגת נאלראק
המפלגה האקולוגית הרוסית "הירוקים" היא מפלגה פוליטית רוסית שהוקמה ופורקה מספר פעמים (התקיימה בשנים 1992–2002, 2008–2012).
היא הוקמה מחדש בשנת 2012 ומהווה לתנועה חברתית בתחום הסביבה.
המפלגה דוגלת בסביבתנות, קיימות, הישענות על דמוקרטיה שורשית, אי-אלימות, וצדק חברתי ומהווה למפלגה ירוקה.
המפלגה חרתה על דגלה את נושא איכות הסביבה, בעבר הייתה המפלגה מזוהה עם רעיונות כגון שיפור מעמד העובדים והפועלים, שיפור זכויות האזרח והמהגרים, מניעת התערבות בסכסוכים אלימים בעולם (למעט למטרות הומניטריות), קידום מעמד האישה ועוד.
המפלגה זוכה לתמיכה בעיקר בערים הקטנות ובמחוזות דרום רוסיה.
המפלגה הוקמה לראשונה בשם המפלגה האקולוגית השמרנית KEDR בשנת 1992 ביוזמתו של יבגני בליאייב, שכיהן כרופא התברואה הראשי של רוסיה משנת 1990 ועד 1996, בתפקיד שלא ניתנה לו חשיבות רבה.
ב-2002 הפכה למפלגה האקולוגית הרוסית "הירוקים" והשתתפה בבחירות לרשויות המקומיות ברוסיה וגרפה 7.58% במחוז סמרה וזכתה לנציגים בדומה המחוזית.
עד 2007 נאסר על המפלגה להתמודד בבחירות הפרלמנטריות ברוסיה בשל מספר גדול של חתימות מזויפות (17% יותר מ-5% המותרים) ברשימות התמיכה שלהם.
ב-2008 הוחלט בקונגרס המפלגה להפוך המפלגה לתנועה אקולוגית וחברי המפלגה התפקדו לתנועת רוסיה הוגנת.
בשנת 2012 חברי התנועה החליטו לרשום את התנועה כמפלגה פוליטית ולא כתנועה חברתית.
למפלגה שלושה נציגים בלבד במחוזות רוסיה.
בממשל הפדרלי היה למפלגה את גנאדי אונישצ'נקו כנציג בכיר, הוא עמד בראש השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הגנת זכויות הצרכן והיה רופא התברואה הראשי של רוסיה והפוליטיקאי הירוק שהגיע לתפקיד הבכיר ביותר בתולדות המפלגה.
אחד מחברי המפלגה הידועים הוא מנחה הטלוויזיה היהודי לאוניד יעקובוביץ' והאוליגרך אלכסנדר לבדב.
בבחירות לנשיאות רוסיה המפלגה תמכה לאורך השנים במועמדי השלטון, בין אם היו אלה בוריס ילצין, דמיטרי מדבדב או ולדימיר פוטין.
ברמה הפדרלית הישג השיא של המפלגה היה במהלך הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 1995, כאשר הצביעו לה 962,195 איש שהעניקו לה 1.39%, אך זה לא הספיק כדי לעבור את אחוז החסימה והצלחתה הוא בעיקר ברמה האזורית והמחוזית.
כך למשל, בבחירות לרשויות המקומיות ברוסיה שנערכו בספטמבר 2018 המפלגה גרפה 6.63% בבחירות למועצת העיר קרסנויארסק וקיבלה מנדט אחד.
בבחירות למושל חברובסק המפלגה שלחה מועמד מטעמה.
בישיבת המועצה המרכזית של המפלגה צורפה לשורות המפלגה סגנית השר למשאבי טבע ואיכות הסביבה של מחוז קלינינגרד ליודמילה פופלאבסקאיה.
מפלגת החזית העממית, או מפלגת BNF (בבלארוסית: ПБНФ), היא מפלגה פוליטית בבלארוס שהוקמה דה פקטו לאחר הפיצול של התנועה החברתית החזית העממית הבלארוסית בשנת 1999. החזית העממית בבלארוס הוקמה בתקופת הפרסטרויקה על ידי אנשי האינטליגנציה הבלארוסית, כולל וסיל ביקאץ'.
המנהיג הראשון והכריזמטי ביותר היה זיאנון פזניאק .
לאחר צו בשנת 2005 של הנשיא אלכסנדר לוקשנקו על הגבלת השימוש במילים Беларускі ("בלארוסית") ו-"Народны" ("לאומי", "עממי") בשמות המפלגות והתנועות הפוליטיות נאלצה המפלגה לשנות את שמה הרשמי ל"מפלגת BNF", ראשי התיבות של מפלגת החזית העממית הבלארוסית.
החזית העממית בבלארוס הוקמה בשנת 1988 כמפלגה פוליטית וגם כתנועה תרבותית, בעקבות הקמת החזית העממית של אסטוניה, החזית העממית של לטביה והתנועה הפרו-דמוקרטית הליטאית סאג'דיס.
החברות הוכרזה כפתוחה לכל אזרחי בלארוס כמו גם לכל ארגון דמוקרטי.
היעדים שלה הם דמוקרטיה ועצמאות באמצעות לידה ושיקום מחדש לאחר פירוק ברית המועצות.
הרעיון המרכזי של החזית היה החייאת הרעיון הלאומי, כולל תחיית השפה הבלארוסית.
בתחילה, התמצאותה הייתה פרו-מערבית עם סקפטיות רבה כלפי רוסיה.
בשלב מסוים הם הפיצו את הרעיון של איחוד מהים הבלטי לים השחור שיכלול את אוקראינה, פולין, בלארוס וליטא, בדומה ל"מיאדזימורזה" של יוזף פיוסודסקי.
המפלגה הייתה בעד הסרת רוסית כשפה רשמית בבלארוס.
רוסית הפכה לשפה רשמית בעקבות משאל עם לאומי שנוי במחלוקת בשנת 1995, בראשית עידן לוקשנקו, אז הצעה להפיכת רוסית לשפה ממלכתית זכתה לתמיכה של 83.3% מהמצביעים.
בין ההישגים המשמעותיים של החזית היה חשיפת אתר הקבורה קוראפטי ליד מינסק.
ביצע שם רצח ללא משפט.
בתחילה הייתה לחזית השפעה משמעותית בגלל פעולותיה הפומביות הרבות שכמעט תמיד הסתיימו בעימותים עם המשטרה והק.ד.ב.
בשנת 1994 הקימה BPF ממשלת צללים שמורכבת ממאה אנשי רוח.
ראש הממשלה הראשון שלה היה .
במקור הכילה 18 ועדות שפרסמו רעיונות והציעו חוקים ותוכניות לארגון מחדש של הממשלה והכלכלה.
הצעת הרפורמה הכלכלית האחרונה שלה פורסמה בשנת 1999. בניגוד לממשלתו של אלכסנדר לוקשנקו, המפלגה תומכת בכניסת בלארוס לנאט"ו והאיחוד האירופי.
בסוף שנות התשעים התפלגה החזית העממית לשתי מפלגות, שתיהן טוענות כי הן יורשות החזית העממית.
האגף השמרני של המפלגה תחת זיאנון פזניאק הפך למפלגה הנוצרית השמרנית BPF (Kanservatyŭna-Chryścijanskaja Partyja BNF) ואילו הרוב המתון הפך למפלגת BNF של ימינו.
בבחירות לפרלמנט בשנת 2004 המפלגה הייתה חלק מהקואליציה העממית 5 פלוס (Narodnaja Kaalicyja Piaciorka Plus), שלא הבטיחה מושבים.
נטען כי בבחירות אלה עקרונות אוניברסליים וזכויות הביטוי, ההתאגדות וההתכנסות המובטחות מבחינה חוקתית הופרו באופן קשה, והטילו בספק את נכונות הרשויות בבלארוס לכבד את מושג התחרות הפוליטית על בסיס שוויון.
הם התעלמו מעקרונות ההליך הדמוקרטי הכולל, לפיו אזרחים רשאים להיבחר למשרה פוליטית ללא אפליה.
באוקטובר 2005 נבחר אלכסנדר מילינקביץ', מועמד שהוצע על ידי ה-BNF ומפלגת "הירוקים", למועמד הדמוקרטי המשותף לבחירות לנשיאות 2006.
במהלך הבחירות לנשיאות 2010, המפלגה מינתה מועמד משלה לנשיאות, ריהור קסטוסיאו, שהיה אז סגן יו"ר מפלגת BNF.
על פי התוצאות הרשמיות, הוא השיג 1.97% מהקולות.
בשנת 2011, בעקבות סכסוך פנימי, עזבו יותר מ-90 חברים נוספים את מפלגת BNF, ובהם כמה ותיקים בולטים של החזית העממית המקורית, כמו ליאבון בארשבסקי, יורי צ'אדיקה, וינצ'וק ויאצ'ורקה, במה שתואר כ"פיצול שני" של החזית העממית בבלארוס.
בקונגרס בספטמבר 2017 נבחר מנהיג המפלגה החדש ריהור קסטוסיאו.
הקונגרס החליט גם למנות את אלכסיי ג'ובקביץ' ואת עורכת הדין הבלארוסית-אמריקאית יוראס זיאנקוביץ' למועמדת לנשיאות בבחירות הבאות.
גם בבחירות אלה נחלה המפלגה כישלון.
המפלגה הפכה לחברה שותפה באיחוד הדמוקרטי הבינלאומי בשנת 2007.
המפלגה מהווה חברה משקיף במפלגת העם האירופית עד 2017. מאז ה-7 באפריל 2017 המפלגה חברה בברית השמרנים והרפורמיסטים באירופה.
אגף הנוער שלה, חבר בקונסרבטיבים צעירים באירופה.
מפלגת הגמלאים הרוסית לצדק חברתי (ידועה בשמה המקוצר מפלגת הגמלאים) היא מפלגה פוליטית רוסית שמרנית, שהוקמה לראשונה בשנת 1997.
המפלגה נוצרה במקור ב-29 בנובמבר 1997 ונשאה שמות כמו "מפלגת הגמלאים" ו"מפלגת הגמלאים הרוסית".
בהמשך, המפלגה התפרקה באופן זמני, אך בשנים 2007–2012 היא אורגנה מחדש לארגון ציבורי של גמלאי רוסיה.
ב-5 באפריל 2012 הוקמה מחדש בשם "מפלגת הגמלאים הרוסית לצדק חברתי", בראשותו של איגור זוטוב, חבר הדומה הממלכתית משנת 2011 במסגרת הדומה השישית.
ב-11 במרץ 2017 המפלגה שינתה את שמה שוב.
מאז 26 בדצמבר 2015, יו"ר המפלגה היה סגן האספה המחוקקת של מחוז סברדלובסק, יבגני ארטיוך.
ב-29 ביולי 2016 הודח ארטיוך מתפקיד היו"ר.
באותו יום נשללה מועמדותו לבחירות בדומה.
מאז 2012 יו"ר המועצה המרכזית של המפלגה הוא ולדימיר יורייביץ' בוראקוב.
שנת בחירותמועמדסיבוב ראשוןסיבוב שני קולות אחוזים קולות אחוזים 2018 לא היה מועמד, תמכה בולדימיר פוטין
"מפלגת הגמלאים הרוסית לצדק חברתי" (מאז 2017)
מפלגת הברית הדמוקרטית (באלבנית: Partia Aleanca Demokratike) היא מפלגה ליברלית פוליטית באלבניה.
המפלגה הוקמה בשנת 1992 על ידי נריתאן צ'קה ודוגרי מתנגדים אחרים של המפלגה הדמוקרטית של אלבניה.
הם התנגדו להנהגת מנהיג המפלגה סאלי ברישה.
מפלגת הברית הדמוקרטית הפכה לחלק מממשלה שהובילה את הסוציאליזם בשנת 1997. בבחירות ביוני 2001 היא קיבלה 2.4% מהקולות ושלושה חברי פרלמנט.
המפלגה המשיכה להיות חלק של הקואליציה.
בבחירות ביולי 2005 היא זכתה ב-3 מושבים בפרלמנט.
בהמשך היא לא עברה את אחוז החסימה וכיום היא לא מיוצגת בפרלמנט.
מפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה (גרמנית: Demokratische Bauernpartei Deutschlands, DBD) הייתה מפלגה מזרח-גרמנית.
מפלגת האיכרים הדמוקרטית נוסדה ב-1948. היו לה 52 נציגים בפולקסקאמר, כחלק מ"החזית העממית".
מפלגת האיכרים הדמוקרטית השתתפה בכל ממשלות הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
ייסוד מפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה הייתה ניסיון להחליש את השפעת האיחוד הנוצרי-דמוקרטי והמפלגה הליברל-דמוקרטית של גרמניה על הקהילות הכפריות על ידי הקמת מפלגה שתהיה נאמנה למפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
סגל הנהגת המפלגה הגיע בעיקר ממפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
לאחר נפילת חומת ברלין, המפלגה ניסתה למתג את עצמה כמפלגה חקלאית-אקולוגית, אך בבחירות החופשיות הראשונות לפולקסקאמר ב-1990 המפלגה השיגה רק 9 מושבים.
ב-1990 מפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה התמזגה לתוך האיחוד הנוצרי-דמוקרטי.
למפלגת האיכרים הדמוקרטית של גרמניה היו יחסים חברותיים עם שאר מפלגות האיכרים בגוש המזרחי.
למפלגה היו קשרים עם "המפלגה העממית הפולנית המאוחדת" ו"האיחוד הבולגרי האגררי-לאומי".
חוץ למפלגות אלו, למפלגה היו קשרים עם כמה איגודי חקלאים בגרמניה המערבית.
למפלגה היו גם קשרים עם מפלגות חקלאיות בפינלנד ובשוודיה.
מפלגת הדעווה האסלאמית היא תנועה פוליטית, אסלאמית שיעית הפועלת בעיראק.
אחד ממנהיגיה הבולטים היה מוחמד באקר א-סדר, אשר תרם רבות בהקמתה והתגבשותה של המפלגה.
בעבר היה מרכז המפלגה בעיר נג'ף בעיראק, אך כיום נמצא מרכז המפלגה בעיר נאסריה.
מטרתה העיקרית של המפלגה בהקמתה הייתה ליצור מפלגה אסלאמית שיעית שתשקף את האמונה האסלאמית ותחזיר את העם אל הדת.
ראשיתה של הזירה הפוליטית השיעית בעיראק טמונה במפלגת הדעווה, וכיום היא עדיין נחשבת לאחת המפלגות הגדולות בעיראק ובראשה עומד נורי אל-מאלכי, ראש ממשלת עיראק לשעבר.
ישנם מספר אירועים וגורמים שהביאו להקמתה של המפלגה ובשל כך יש קושי בזיהוי שנת ההקמה הרשמית שלה בין אירועים אלה ניתן להזכיר את רפורמת המדרסות של 1930 והירידה בכמות התלמידים בחווזה שבנג'ף מ-6000 תלמידים לכ-2000, שמתוכם רק כ-326 עיראקים.
בנוסף על כל אלה ניתן למנות גם את ההתנגדות הפוליטית של החווזה ללאומיות הערבית ולתנועות השמאל שהיו פעילות בעיראק ושלטו בה.
מפלגת הדעווה הוקמה סביב 1957 במטרה לקדם אידאולוגיות ואמונות אסלאמיות שיעיות, להילחם בחילוניות ולהחזיר את העם העיראקי אל ערכי האסלאם.
המפלגה התנגדה לשלטון הבעת' העיראקי שהיה שלטון סוני שדגל בלאומיות פאן-ערבית, והיה מבוסס על רעיונות סוציאליסטיים-חילוניים ועל הלאומיות הערבית.
בראשית דרכה התבססה המפלגה על תמיכת עולמא ואנשי-דת שיעים צעירים.
מוחמד באקר א-סדר, שהיה מוכר כהוגה דעות, תאולוג ותאורטיקן פוליטי מוביל, התפתח במפלגה והפך במהירות לחבר המוביל בה.
א-סדר הוא שהניח את היסודות למפלגה ולאידאולוגיה שלה, בהתבסס על "וילאית אל-אומה" (ממשל העם).
בכתביו ביקש א-סדר להציג את האסלאם כחלופה להשפעות הזרות של הליברליזם והקומוניזם, תוך שהוא קובע את תפקידם של אנשי הדת השיעים במנהיגות הפוליטית.
בינת אל-הודא, אחותו של א-סדר, הייתה דמות מפתח נשית במפלגת הדעווה.
היא הייתה פעילה במפלגה ובמסגרת פעילותה ארגנה בעצמה קבוצת לימוד אסלאם לנשים אדוקות.
בשנת 1973 נרצח בכלא ראש סניף בגדאד של המפלגה, וב-1974 הוצאו להורג כ-74 מחברי המפלגה, עקב הכרזה על חברות במפלגה כמנוגדת לחוק.
בשנת 1975 החליטה הממשלה לבטל את צעדת מראד א-ראס השנתית מנג'ף לכרבלא.
זה הוא אירוע משמעותי המציין את החג השיעי של יום העשורא.
בעקבות האיסור החליטה המפלגה לקיים את מראד א-ראס בשנת 1977 בצורה מחתרתית, מה שהוביל לעימותים אלימים עם המשטרה ולאינתיפאדת ספר.
ב-1982 נכשל ניסיון התנקשות בחייו של סדאם חוסיין בעיירה דוג'ייל אשר ממוקמת מצפון לבגדאד, מה שגרר תגובה רצחנית מצד משטר הבעת' בדמות טבח המוני בעיירה.
בעקבות הטבח נמלטו רבים מחברי המפלגה לאיראן מחשש לחייהם ועקב בריחתם התערערה יציבות המפלגה משום שעתה כבר רוב חבריה לא נמצאו עוד בעיראק.
המפלגה ביצעה פעולות התנגדות רבות למשטר הבעת' וביניהן הקמת גוף צבאי בשם "א-שהיד א-סדר" בשנת 1979, ניסיון התנקשות בחייו של טארק עזיז, ראש ממשלת עיראק לשעבר, בשנת 1980, ופיגוע התאבדות בשגרירות עיראק בביירות בדצמבר 1981 שהמפלגה לקחה עליו אחריות.
לצד אלה, בוצעו גם ניסיון התנקשות נוסף בסדאם חוסיין בשנת 1987, כמו גם ניסיון התנקשות בבנו, עודאי, בשנת 1996.
האידאולוגיה המפלגתית הייתה מבוססת חוקי השריעה ותאמה את האמונות האסלאמיות של הזרם השיעי.
היא שימשה כחוקה שנהגתה על ידי חברי המפלגה בעת הקמתה, ומחולקת למספר סעיפים:
הרשות המחוקקת רשאית לחוקק כל חוק כל עוד הוא אינו נוגד את חוקי האסלאם (השריעה).
צווי המולא הם הבסיס לחוקה.
העם מופקד על סמכויות החקיקה וביצוען כיוון שהם שליחיו של אללה על פני הארץ.
איש הדת המחזיק בסמכות דתית מייצג את אללה, ובאמצעות אישור פעולות חקיקה וביצוען הוא נותן להם חוקיות ותוקף.
מפלגת הדעווה לאחר מות מוחמד באקר א-סדר
בשנת 1980 בעקבות ניסיון התנקשות שעשתה המפלגה בראש הממשלה לשעבר טארק עזיז, החל שלטון הבעת' להבין כי המפלגה מהווה איום משמעותי משחשב.
במטרה לצמצם לפגוע ולצמצם את כוחה של המפלגה החליט שלטון הבעת' לנטרל את מנהיגה, מוחמד באקר א-סדר.
לצורך כך הוצאה החברות במפלגה מחוץ לחוק ועונש מוות נקבע לכל מי שיורשע בפעילות במסגרתה.
ב-9 באפריל 1980 נהרגו האייתוללה מוחמד באקר א-סדר ואחותו אמינה א-סדר בינת אל-הודא להורג, גופותיהם נמצאו לאחר שנמצאו עליהם סימני התעללות ואלימות קשים.
א-סדר ובינת אל-הודא נהרגו ללא משפט ויש שדיווחו כי סאדם עצמו הוא שהרג אותם.
השניים נקברו עוד באותו היום בעיר נג'ף.
הוצאתם להורג לא עוררה ביקורת מצד מדינות המערב כיוון שא-סדר היה מתומכיו של האייתוללה האיראני רוחאללה ח'ומייני.
בעקבות הוצאתו להורג של א-סדר נוצרו שני זרמים במפלגה: הראשון הושפע מהמהפכה האיראנית ודגל בייבוא המודל שלה, כרפובליקה אסלאמית בעלת השפעות שיעיות חזקות, לעיראק.
האייתוללה ח'ומייני הפעיל באותה עת לחץ רב לאימות מודל זה ועוד לפני הוצאתו להורג, האייתוללה א-סדר עמד בפני לחצים רבים מצד גורמים מהפכניים מאיראן לשדר ברדיו מסרים חתרניים כנגד משטר הבעת', אך הוא סירב לעשות כן.
מנגד, הייתה קבוצה שהתנגדה להשפעות האיראניות על עיראק ואחת מהצדקותיה לכך הייתה הטענה כי עיראק איננה איראן משום שהיא שונה במצבה הדמוגרפי ויש בה קבוצות מיעוטים גדולות וחזקות כדוגמת הכורדים והסונים ולכן המודל של המהפכה האסלאמית באיראן לא יהיה ישים עבורה.
המפלגה לאחר כניסתה לברית העיראקית המאוחדת
בשנת 2005 ניצחה בבחירות "הברית העיראקית המאוחדת" שהייתה התאחדות של מפלגות שיעיות בעלות אידאולוגיה דומה שרצו להנחיל מדינה עיראקית ליברלית ופלורליסטית בהנהגתן.
ראש המפלגה אבראהים אל-ג'עפרי מונה לראש "הברית העיראקית המאוחדת" ונבחר לתפקיד ראש ממשלת עיראק.
ניתן לראות זאת בהתנהלות המפלגה והאופי הפלורליסטי של הממשלה אשר תואמת יותר את השקפת העולם של הקבוצה שהתנגדה ליישום מודל המהפכה האירנית על עיראק.
המפלגה שבה ליציבותה רק עם פלישת הכוחות האמריקאים לעיראק בשנת 2003, ומרכזה השתנה מהעיר נג'ף לעיר נאסריה.
התנגשות אידאולוגית בין החוקה למציאות
בעקבות כניסתה של מפלגת הדעווה לממשלה תחת "הברית העיראקית המאוחדת", היה עליה לעשות ויתורים רבים כדי להכיל את השלטון כשלטון דמוקרטי על כלל המדינה העיראקית ומיעוטיה.
בעקבות כניסת המפלגה לממשלה תחת הברית העיראקית המאוחדת נכתבה חוקה חדשה.
בחוקה נעשו מספר ויתורים מצד מפלגת הדעווה, ביניהם- כתיבת המילה דמוקרטית בתיאור המדינה החדשה אך ויתור על המילה אסלאמית.
ויתור נוסף היה במעמדה של האסלאם בחוקה, היא הוכרה כדת הראשית במדינה אך חוקי השריעה לא שימשו כקו מתווה לחוקה כפי שהתחייבה המפלגה בחוקתה.
בהתחייבותה של הברית המאוחדת לפלורליזם כחלק מהפרלמנט כדי להגיע ולייצג את כלל אוכלוסיית עיראק, נאלצה המפלגה לסגת באופן חלקי מהאידאולוגיה השיעית בכדי לתמוך במיעוטים במדינה.
הפשרות בנושאים אלה יצרו מחלוקות רבות בנושאי דת ומדינה, הסיבות לכך הן סתירות חוזרות ונשנות בין חוקי השריעה לבין השאיפות הדמוקרטיות שהממשלה החדשה ניסתה להנהיג.
המפלגה התקשתה לייצר מסגרת שלטונית ברורה המבוססת על עקרונות היסוד שעליהם קמה.
חלק מתומכי המפלגה בעבר טענו כי המפלגה קיבלה על עצמה את עקרונות הדמוקרטיה אך לא את ההצדקות הפילוסופיות שלה, כמו כן רבים חשו כי המפלגה לא מייצגת את ערכי השיעה והאסלאם כפי שהתחייבה.
כל אלה גרמו לרבים מחברי המפלגה להעביר ביקורת קשה ולהפסיק את תמיכתם במפלגה, המפלגה הואשמה בחוסר עמידה באידאולוגיה אשר התחייבה לה.
את אחד הניסיונות הבולטים להתמודד עם המשבר בין הדת לדמוקרטיה הוביל ראש הממשלה אל-מאלכי שבחר בגישה לאומית בקמפיינים שלו בבחירות 2014. אל-מאלכי בחר להתמקד בלאומיות העיראקית בקמפיין שלו.
אחת הסיבות לכך היא במטרה להתגבר על החסך אשר מייצרים חוקי השריעה כבסיס לניהול המדינה.
השימוש בקמפיין בדגש על הלאומיות יצר בסיס להזדהות רחבה יותר של האזרחים עם מדינתם כמו גם ערכים המספקים צרכים נוספים שהאידאולוגיה הדתית לא יכלה לספק.
העזיבה של המפלגה כארגון לא נעשתה ממניע אידאולוגי ורבות מן המפלגות החדשות שהוקמו הזדהו עם ערכי מפלגת הדעווה וחוקתה, אך הוקמו כיוון שחשו כי המפלגה לא מייצגת אותם באופן בו היו מעוניינים.
בנוסף, רבים חשו כי חוקי השריעה שהמפלגה דוגלת בהחלתם לא מספקים מענה מספק לצרכים המשתנים של מדינה דמוקרטית.
למרות זאת, בימינו נחשבת מפלגת הדעווה לאחת מהמפלגות הגדולות בפרלמנט ותופסת תפקיד מרכזי בזירה הפוליטית בעיראק.
מפלגת הימין הגרמנית הייתה מפלגת ימין קיצוני אשר פעלה בגרמניה המערבית.
המפלגה הגיעה לשיא כוחה בבחירות 1949 אז זכתה בחמישה מושבים בבונדסטאג.
המפלגה התפוררה בסופו של דבר לכמה סיעות נאו-נאציות ומלוכניות, ושרידיה הסתפחו אל המפלגה הדמוקרטית החופשית.
המפלגה הוקמה ב-27 ביוני 1946, כאיחוד של שתי מפלגות קטנות: מפלגת הבנייה הגרמנית והמפלגה השמרנית הגרמנית.
מבחינה היסטורית, מקימי המפלגה הציגה אותה כיורשת של מפלגת החופש הלאומי הגרמני.
מצע המפלגה הגדיר אותה כתנועה דתית-שמרנית, וגינה במפורש את הנאציזם.
עם זאת, עד מהרה משכה אליה המפלגה מלוכנים רבים מחד, ונאו-נאצים מאידך.
הנהגת המפלגה סירבה לנטות לכיוונים קיצוניים כל כך, וב-1947 פרשו מלוכנים רבים מהמפלגה והצטרפו אל המפלגה הגרמנית המלוכנית במובהק.
לקראת הבחירות לבונדסטאג ב-1949, שקלה המפלגה לחתום על הסכם ריצה משותפת עם סיעות ימין קיצוני אחרות (כולל עם המפלגה הגרמנית).
רעיון זה נדחה בידי השלטון הצבאי הבריטי שהודיע שיפסול מלהתמודד כל איחוד של מפלגות ימין.
במטרה לצבור תמיכה נוספת, הכניסה המפלגה לשורותיה פוליטיקאים נאו-נאצים בולטים.
בבחירות זכתה המפלגה להישג נאה יחסית של חמישה מנדטים.
מיד לאחר הבחירות החליטה הנהגת המפלגה להתנער מהנאו-נאצים.
אוטו רמר וגרהרד קרוגר סולקו בבושת פנים, ובו ביום הקימו מפלגה חדשה מפלגת הרייך הסוציאליסטית.
שנים מחברי הבונדסטאג מטעם מפלגת הימין, פריץ דורלס ופריץ רוסלר, בחרו להצטרף למפלגת הרייך הסוציאליסטית.
קבוצת פורשים נוספת, אשר כללה רבים מנציגי המפלגה בלנדטאגים הפדרליים, הקימה את מפלגת הרייך הגרמני.
מפלגת הימין נותרה ללא כוח משמעותי, וב-21 בינואר 1950 פורקה באופן רשמי.
שרידי המפלגה המשיכו להתקיים באופן רשמי במדינות הפדרליות, וב-1951 התמודדו בבחירות ללנדטאג של סקסוניה התחתונה.
הם לא עברו את אחוז החסימה.
הם התאחדו לבסוף עם המפלגה הדמוקרטית החופשית.
מפלגת הדמוקרטיה (בפרסית: حزب مردمسالاری) היא מפלגה רפורמיסטית באיראן, שהוקמה על ידי פעילים איראנים, שרצו לשמר את מורשתו של נשיא איראן לשעבר, מוחמד ח'אתמי.
למפלגה נציג אחד במג'לס וארבעה נציגים ברשויות המקומיות (2 באספהאן, אחד בשיראז ואחד בתבריז).
בראשיתה, הוקמה המפלגה על ידי סטודנטים באוניברסיטאות בפרוביציה סמנאן, שרצו למסד מפלגה רפורמיסטית שתפעל ברמה הארצית, המחוזית והמוניציפלית ברחבי המדינה.
למפלגה יש עיתון בשם "מרדום-סאלארי" ("דמוקרטיה").
על פי המניפסט של מפלגת הדמוקרטיה, המהפכה האיראנית הצליחה משום שהייתה עממית.
למפלגה יש ארבע אמונות עיקריות:
אמונה באסלאם כדת השלמה ביותר בעולם.
אמונה בחוקת הרפובליקה האסלאמית של איראן כיסוד הסדר החברתי.
אמונה בערכיו של רוחאללה ח'ומייני ובעקרון שלטון חכם ההלכה האיסלאמי כציר המשותף המאחד את כל הפעילות הפוליטית.
האמונה בריבונות העם, וכי ריבונות זו אינה סותרת את ריבונותו של אלוהים.
במניפסט המפלגה מפורטות אחת עשרה מטרות:
הגנה על ערכי המהפכה האיסלאמית מ-1979 וערכיה.
הגברת המודעות הציבורית בכל הנוגע למימוש כלל ענייני הציבור בהתאם לתבונה.
השתתפות המונית של העם האיראני בניהול כלל ענייניו.
פיתוח בר-קיימא של המדינה בכל התחומים.
הבטחת חירות וחירות מדינית וחברתית לעם כולו.
חיזוק הצדק והתנגדות לאפליה בכל שכבות החברה.
איסוף וארגון כוחות לקראת פיתוח החברה האזרחית האסלאמית.
הבטחת האחדות האסלאמית וחיזוק הקונצנזוס הלאומי.
שמירה על עצמאותה ושלמותה הטריטוריאלית של איראן.
הרחבת היחסים הבינלאומיים הצודקים המבוססים על שלושת העקרונות של כבוד, חוכמה וכדאיות.
שינויים מוצעים לחוק הבחירות האיראני
בשנת 2019 הוביל המזכיר הכללי מוסטפא קווקביאן מאבק במטרה לשנות את שיטת הבחירות במדינה.
לפיו, שיטת הבחירות הנוכחית אינה אחראית מספיק, מכיוון שקשה לקבוע את עמדתו הפוליטית של המועמד.
המפלגה טוענת כי הפוליטיקה האיראנית הקיימת מורכבת מסיעות פוליטיות רבות שרופפות ואינן יציבות.
כפתרון אפשרי, מפלגת הדמוקרטיה ניסתה לשנות את שיטת הבחירות ולהחליף את בחירת המועמדים הבודדים בבחירת מפלגות.
מפלגת הדמוקרטיה טוענת שמערכת זו תאפשר לבוחרים להצביע למצע פוליטי מסוים המחייב את הפוליטיקאים.
בסופו של דבר הניסיון לשנות את שיטת הבחירות נכשל.
תמיכה בזכותן של נשים להיבחר לנשיאות
במהלך טקס האזכרה לעזאם טלגאני, פוליטיקאית איראנית בולטת שהתמודדה לנשיאות, אמר קווקביאן, כי "מועצת שומרי החוקה מעולם לא ביטלה ולא אישרה באופן רשמי את זכותה של אישה להיות נשיאת איראן." קוואקביאן חזר והדגיש כי השימוש של חוקת איראן במילה "רג'ול" כולל לעיתים קרובות את שני המינים בקריאת הקוראן.
לפי הפרשנות המפלגתית תרגום המילה הוא "אישיות", ולא "אדם".
בנוסף על כך, הוא הצהיר שאישה כמו עזאם טלגאני בהחלט יכולה להיחשב כ"אישיות פוליטית", וקרא למועצת שומרי החוקה להבהיר את הפרשנות החוקתית הרשמית שלה.
מפלגת האיכרים הלאומית (ברומנית: Partidul Național Țărănesc) הייתה מפלגה חקלאית שפעלה בממלכת רומניה.
המפלגה נוסדה ב-1926, עקב מיזוג של שתי מפלגות רומניות, "המפלגה הלאומית הרומנית" ו"מפלגת האיכרים", שהשיגו את עיקר תמיכתן ב ובבסרביה.
מטרתו של האיחוד היה ליצור תחרות מול אחת המפלגות המשפיעות ביותר בפוליטיקה הרומנית, בשם המפלגה הלאומית ליברלית.
אחד מראשי המפלגה היה יוליו מאניו, ובבחירות שנתקיימו ברומניה ב-1928 זכתה המפלגה בראשותו להישג גדול.
המפלגה הדנית (בדנית: Danskernes Parti) הייתה מפלגה שפעלה בדנמרק בין השנים 2011–2017. המפלגה סיווגה את עצמה כלאומית אתנית, אולם מומחים רבים סיווגו אותה כנאו-נאצית.
המפלגה הוקמה ב-10 ביוני 2011 בידי קבוצת פורשים מהתנועה הנציונל-סוציאליסטית של דנמרק.
מנהיג המפלגה הראשון היה דניאל קרלסן.
המפלגה התמודדה על מקום במועצת עיריית ויבורג במהלך הבחירות של 2013, וזכתה ב-6,782 - לא מספיק בשביל מקום בעירייה.
ב-2015 החלה המפלגה לאסוף חתימות כדי להתמודד בבחירות לפולקטינג, אולם הצליחה לאסוף רק מחצית מהמספר הדרוש.
ב-24 ביוני 2017 הוציאה המפלגה הצהרה על פיה מכיוון שקרלסן עוזב את החיים הפוליטיים כדי להשקיע במשפחתו, ולפיכך המפלגה מפזרת את עצמה.
חרוּנלינקס או מפלגת הירוקים של הולנד (בהולנדית: GroenLinks, מילולית: שמאל ירוק) היא מפלגת שמאל ירוקה בהולנד.
מנהיג המפלגה באותה תקופה, פול רוזנמולר, נתפס כמנהיג האופוזיציה הבלתי רשמי נגד ממשלתו של וים קוק, שהייתה מורכבת ממפלגת העבודה, מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה (VVD) ודמוקרטים 66. מספר המושבים של המפלגה ירד מ-10 ל-4 מושבים בבחירות של 2012, גדל ל-14 ב-2017 וירד ל-8 ב-2021 .
בבחירות לפרלמנט ב-2023 רצה המפלגה ברשימה משותפת עם מפלגת העבודה.
חרונליקס נוסדה ב-1989 כמיזוג של ארבע מפלגות שהיו משמאל למפלגת העבודה (PvdA) – מפלגה סוציאל-דמוקרטית שהייתה באופן מסורתי מפלגת המרכז-שמאל הגדולה ביותר בהולנד.
המפלגות המייסדות היו המפלגה הקומוניסטית (לשעבר) של הולנד (CPN), המפלגה הסוציאליסטית הפציפיסטית (PSP), שמקורה בתנועת השלום, המפלגה הפוליטית של הרדיקלים (PPR) בעלת ההשפעה הירוקה, ומפלגת העם האוונגליסטית הפרוגרסיבית (EVP).
ארבע המפלגות הללו סווגו לעיתים קרובות כ"שמאל קטן", ביטוי שהדגיש את קיומם השולי.
בבחירות הכלליות של 1972 זכו מפלגות אלו בשישה עשר מושבים (מתוך 150).
בבחירות הכלליות של 1977 זכו רק בשישה, ועל כן החלו בשיתוף פעולה הדוק.
משנות ה-80 ואילך החלו ארבע המפלגות לשתף פעולה בבחירות מוניציפליות ומחוזיות.
בבחירות לפרלמנט האירופי של 1984, ה-PPR, CPN ו-PSP רצו ביחד וזכו במושב אחד, ברוטציה בין ה-PSP ל-PPR.
חברי המפלגה של ארבע המפלגות גם שיתפו פעולה במחאה עממית חוץ-פרלמנטרית נגד אנרגיה גרעינית ונשק גרעיני.
בבחירות הכלליות של 1986 איבדו כל ארבע המפלגות מושבים.
ה-PPR נותרו עם שני מושבים וה-PSP עם מושב אחד.
בזמן שהמפלגות התכוננו לקראת בחירות 1990 בנפרד, הלחץ לשתף פעולה גבר.
באביב 1989 יזם הוועד המנהל של מפלגת PSP שיחות רשמיות בין ה-CPN, PSP וה-PPR על רשימה משותפת לקראת בחירות הכלליות הקרובות.
עד מהרה התברר שה-CPN רוצה לשמור על זהות קומוניסטית עצמאית ולא להתמזג למערך שמאל חדש.
בעקבות זאת פרשה ה-PPR מהשיחות.
המשא ומתן על שיתוף הפעולה נפתח מחדש לאחר נפילת ממשלתו השנייה של רוד לוברס וההודעה כי הבחירות יתקיימו בסתיו של אותה שנה.
הפעם ה-EVP גם השתתפה בשיחות.
בקיץ 1989 הסכימו ועידות המפלגה של כל ארבע המפלגות לרוץ בבחירות עם תוכנית ורשימת מועמדים משותפת.
ברמה האירופית שיתפו פעולה ה-PPR, ה-CPN וה-PSP, ורצו ברשימה משותפת לבחירות לפרלמנט האירופי של 1989 תחת השם "הקשת" (Regenboog).
1989–1994: השלמת המיזוג והקדנציה הראשונה בפרלמנט
בבחירות 1989 רצו ה-PPR, PSP, CPN ו-EVP ברשימה אחת אחת בשם Groen Links (החל מ-1992 החלו לכתוב את השם במילה אחת).
רשימת המועמדים אורגנה כך שכל המפלגות היו מיוצגות, כמו גם מועמדים חדשים.
ה-PPR, שהייתה המפלגה הגדולה ביותר ב-1986 קיבלה את המקום הראשון ברשימה (המועמדת המובילה, ריה בֶּקֶרס) ומקומות חמש ושבע; ה-PSP קיבלו את המקום השני והשישי, ה-CPN את המקום השלישי והשמיני, וה-EVP מקום אחת עשרה.
המועמד העצמאי הראשון היה פול רוזנמולר, נציג ארגוני עובדים מרוטרדם, שהוצב במקום הרביעי.
בבחירות, המפלגה הכפילה את המושבים שלה בהשוואה ל-1986 (משלושה לשישה), אך הציפיות היו גבוהות יותר.
בבחירות המוניציפליות של 1990, המפלגה הצליחה יותר, דבר שחיזק את הנחישות לשתף פעולה.
ל-GroenLinks היו בעיות ניכרות בניסוח אידאולוגיה משלה.
בשנת 1990, הניסיון לכתוב את מניפסט העקרונות הראשון נכשל בגלל ההבדל בין סוציאליסטים לקומוניסטים מצד אחד לבין חברי PPR לשעבר, היותר הליברלים, מהצד השני.
מניפסט העקרונות השני – שאסור היה לכנותו כך – אומץ לאחר ויכוח ממושך ותיקונים רבים בשנת 1991.
על אף חילוקי דעות פנימיים במפלגה, הסיעה הפרלמנטרית GroenLinks הייתה היחידה בפרלמנט ההולנדי שהתנגדה למלחמת המפרץ.
ב-1992 עזבה מנהיגת המפלגה ריה בקרס בית הנבחרים כי על מנת להקדיש יותר זמן לחייה הפרטיים.
פיטר לנקהורסט החליף אותה כיו"ר זמני, אך הוא הודיע כי לא ישתתף בבחירות הפנימיות.
1994–2002: אופוזיציה בזמן הממשלה הסגולה
לפני הבחירות הכלליות של 1994 ארגנה GroenLinks בחירות פנימיות על ההנהגה הפוליטית של המפלגה.
הצמד אינה בראוּוֶאר (לשעבר CPN) בשילוב עם מוחמד רבא (עצמאי) זכה בסיבוב שני עם 51% מהקולות.
הרעיון של מועמדות כפולה בראש המפלגה לא היה פופולרי אצל הבוחרים.
GroenLinks איבדה מנדט אחד, ונשארה עם חמישה.
לאחר תוצאה מאכזבת זו פרשה בראוואר מבית הנבחרים.
היא הוחלפה על ידי פול רוזנמולר כמנהיגת המפלגה, ואת מקומה בפרלמנט תפסה טארה סינג ורמה.
רוזנמולר הכריזמטי הפך ל"מנהיג הלא רשמי" של האופוזיציה נגד ממשלתו של וים קוק, משום שמפלגת האופוזיציה הגדולה ביותר, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית, לא הצליחה להסתגל היטב לתפקידה החדש כמפלגת אופוזיציה.
רוזנמולר קבע אסטרטגיה חדשה: GroenLinks צריכה להציע חלופות במקום רק לדחות את ההצעות שהעלתה הממשלה.
בבחירות הכלליות של 1998, המפלגה יותר מהכפילה את כוחה עם אחד עשר מושבים, ומספר חברי פרלמנט חדשים, כולל פמקה הלסמה, שעזבה את מפלגת העבודה עבור GroenLinks ב-1997.
בשנת 2001 התגלה כי חברת הפרלמנט לשעבר טארה סינג ורמה שיקרה כאשר בשנת 2000 עזבה את הפרלמנט כיוון שטענה כי נותרו לה רק חודשים ספורים לחיות לפני שתמות מסרטן.
תוכנית תחקיר חשפה כי היא שיקרה וכי אין לה סרטן.
כמו כן התברר כי היא הבטיחה לארגוני פיתוח הבטחות שלא קיימה.
מאוחר יותר, היא התנצלה בטלוויזיה הציבורית וטענה שהיא סבלה מהפרעת דחק פוסט טראומטית.
באותה שנה תמכה המפלגה הפרלמנטרית בפלישה לאפגניסטן לאחר התקפות הטרור ב-11 בספטמבר.
עמדה זו הובילה לתרעומת גדולה בתוך המפלגה.
בלחץ האופוזיציה הפנימית, בראשות חברי PSP לשעבר וארגון הנוער של המפלגה שינתה המפלגה הפרלמנטרית את עמדתה וקראה לבטל את ההתקפות.
הבחירות הכלליות ב-2002 התאפיינו בשינויים באקלים הפוליטי.
כניסתו לפוליטיקה של הימני-פופוליסטי פים פורטאון והרצח שלו מספר ימים לפני קיום הבחירות, היו מלווים, לפני ואחרי הבחירות, באיומים חמורים נגד פול רוזנמולר, אשתו וילדיו.
אירועים אלה גרמו ללחץ רב עבור רוזנמולר.
בבחירות 2002 איבדה GroenLinks מושב אחד בפרלמנט.
לפני הבחירות הכלליות ב-2003 פרש רוזנמולר מהפרלמנט, וציין את האיומים המתמשכים על חייו ושל משפחתו כסיבה העיקרית.
פמקה הלסמה החליפה אותו כיו"ר המפלגה הפרלמנטרית וראש הרשימה.
בבחירות 2003 איבדה המפלגה עוד שני מושבים, ונשארה עם שמונה.
בשנת 2003 התנגדה GroenLinks כמעט פה אחד למלחמת עיראק.
בסוף 2003 עזבה הלסמה זמנית את הפרלמנט כדי ללדת תאומים.
במהלך היעדרותה תפסה מארייקה פוֹס את מקומה.
כשחזרה לפרלמנט, החלה הלסמה דיון על עקרונות המפלגה.
הלסמה הדגישה את חופש הפרט, סובלנות, מימוש עצמי ואמנציפציה.
באחד הראיונות היא כינתה את מפלגתה "המפלגה הליברלית האחרונה של הולנד".
הדבר הוביל לתשומת לב רבה של תקשורת ופרשנים אחרים, שהעלו השערות לגבי שינוי אידאולוגי בעמדות המפלגה.
לקראת הבחירות הכלליות ב-2006 קיימה המפלגה קונגרס באוקטובר.
היא בחרה בהלסמה, שהייתה המועמדת היחידה לראש הרשימה.
בבחירות הפסידה המפלגה מנדט אחד, והיו לה שבעה מושבים.
ב-18 באפריל 2010, ועידת המפלגה הרכיבה את רשימת המועמדים לבחירות הכלליות ב-2010. שתי חברי פרלמנט, אינקה ואן חֶנט ופמקה האלסמה, נבחרו לרשימה קדנציה רביעית.
הלסמה נבחרה מחדש כמנהיגת המפלגה.
ואן חנט הוצבה במקום החמישי ברשימת המפלגה.
בחמשת המקומות הראשונים ברשימה היו חברי פרלמנט מכהנים וארבע מהן היו נשים.
המועמדים החדשים האחרים היו מנהלת גרינפיס לשעבר, ליסבת ואן טונגרן, ויו"ר צעירי ארגון העובדים CNV יסי קלאבר.
המפלגה זכתה ב-10 מושבים בבחירות והשתתפה במשא ומתן ההרכבה של קואליציה ירוקה/סגולה.
הלסמה התפטרה מתפקידה כמנהיג המפלגה כאשר השיחות הללו נכשלו והוחלפה על ידי יולנדה סאפ.
בבחירות הכלליות של 2012 איבדה GroenLinks שישה מושבים ונותרה עם ארבעה מתוך 150 מושבים.
בעקבות התוצאה המאכזבת, סאפ נאלצה להתפטר מתפקידה כמנהיגת המפלגה והוחלפה על ידי בראם ואן אויק, שבתורו העביר את התפקיד ליֶסֶה קלאבר ב-2015. תחת הנהגתו של קלאבר, עלתה GroenLinks בהדרגה בסקרים לפני שהשיגה שיא של כל הזמנים עם 14 מושבים בבחירות הכלליות של 2017 .
המפלגה נכנסה לשיחות קואליציוניות עם מפלגת העם לחופש ודמוקרטיה, המפלגה הנוצרית-דמוקרטית ודמוקרטים 66, אך השיחות נכשלו לאחר שקלאבר דרש להגדיל את מיכסת הפליטים.
בבחירות 2021, ירד כוחה של המפלגה והיא זכתה בשמונה מושבים.
במהלך השיחות להקמת קואליציה חברה למפלגת העבודה, אך לבסוף הן נשארו באופוזיציה.
בבחירות לסנאט ההולנדי בשנת 2023 רצו המפלגות ברשימה משותפת.
GroenLinks ומפלגת העבודה הודיעו ב-2023 שהם ירוצו יחד גם בבחירות הכלליות של 2023.
מפלגת האמת היא מפלגה פוליטית זידית שיעית בתימן.
המפלגה הוקמה על ידי אחמד א-שאמי ב-1990 כדי להתנגד לאל-אסלח, המפלגה זכתה בשני מושבים בבית הנבחרים בבחירות 1993, הראשונות מאז איחוד תימן.
עם זאת, בבחירות 1997 ירד שיעור ההצבעה שלה מ-0.8% ל-0.2%, והיא הפסידה את שני המושבים.
בשנת 2002 היא הצטרפה לברית המפלגות המשותפות של האופוזיציה.
היא קיבלה רק 0.1% מהקולות בבחירות 2003, ונותרה ללא נציגות פרלמנטרית.
מפלגת הבעת' בעיראק או באופן רשמי הזרוע האזורית העיראקית, היא ארגון בעת' עיראקי שנוסד בשנת 1951 על ידי פואד א-רכּאבי.
זו הייתה מפלגת השלטון לשעבר בעיראק מההפיכה ב-1968 ועד להפלתה על ידי ארצות הברית ב-2003 במהלך פלישתה לעיראק.
מפלגה זו הייתה הסניף האזורי העיראקי של מפלגת הבעת' המקורית, לפני ששינתה את נאמנותה לתנועת הבעת' הנשלטת על ידי עיראק בעקבות הפילוג ב-1966 שהחל את הסכסוך במפלגת הבעת'.
המפלגה נאסרה בעקבות הפלישה לעיראק ב-2003, אך היא עדיין ממשיכה לתפקד במחתרת.
עם הקמת המפלגה בסוריה החלו הרעיונות הבעת'יסטים להגיע גם לעיראק.
ב-1952 הכירה הנהגת המפלגה בדמשק בפיקוד האזורי העיראקי ולראשותו התמנה פואד אל-רִכאבי.
עם זאת, המפלגה לא זכתה לתמיכה רבה בעיראק ומספר החברים ב-1955 לא עבר את ה-300.
כחלק מתפיסת ההכלה של ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה, סייע ה-CIA למפלגת הבעת' ולמתנגדים אחרים למשטר, בשל חשש ארצות הברית מקרבתו הגוברת של קאסִם לקומוניסטים.
קציני צבא עם קשרים למפלגת הבעת' הפילו את שלטונו של קאסִם בהפיכה בפברואר 1963. מנהיגים בעת'יסטים מונו לקבינט, ועבד א-סלאם עארף הפך לנשיא.
עארִף עצמו לא היה בעת'יסט, אך נתפש על ידי מנהיגי הבעת' כאדם חלש שיעשה כרצונם.
זמן קצר לאחר הגעתם לשלטון, פרץ ויכוח אידאולוגי חריף בקרב חברי הבעת'.
הפלג של אחמד חסן אל-בכר נקט בגישה אמצעית, ולא תמך באף אחת מהגישות הקיצוניות.
בכר ותומכיו ניסו להשלים בין הפלגים היריבים, אך לשווא.
בדיון מיוחד של ההנהגה האזורית של מפלגת הבעת' ב-11 בנובמבר 1963, גורש הפלג השמאלני מהמפלגה.
בעקבות גירוש הפלג השמאלני, המשמר הלאומי שהיה כפוף לראש הפלג השמאלני עלי צלאח אל-סעדי ותומכים אחרים של הפלג יצאו לרחובות בגדאד, ולאחר שורת מעשי טבח ואונס נזעקה הנהגת הבעת' מסוריה לעיראק כדי להרגיע את הרוחות.
לאחר שהניסיונות לסיים את הסכסוך בין הפלגים כשלו, החליטה הנהגת הבעת' כי המוצא היחיד מהמשבר הוא גירוש תומכי הפלג השמרני גם כן מהמפלגה.
כדי למלא את החלל שנוצר במפלגה בעקבות הטיהורים, לקחו על עצמם מנהיגי המפלגה מדמשק את הנהגת שלוחת הבעת' בעיראק.
הציבור העיראקי הפסיק לראות בבעת' מפלגה עיראקית אותנטית, והתמיכה במפלגה ירדה לשפל.
עארִף ניצל את הירידה במעמד המפלגה בעיני הציבור כדי לגרש את הבעת'יסטים מהשלטון.
כך, לאחר תשעה חודשים, בנובמבר 1963 הסתיימה תקופת השלטון הראשונה של המפלגה בעיראק.
באפריל 1966 נספה נשיא עיראק עבד א-סלאם עארף בתאונת מסוק, ואחיו עבד א-רחמן עארף מונה תחתיו.
לאחר תבוסת מדינות ערב במלחמת ששת הימים יצאו העיראקים לרחובות במחאה, ומפלגת הבעת' ניצלה את מעורבותה המוגבלת של עיראק במלחמה כדי להכריז על המשטר כלא חוקי.
בחודשים לאחר מכן ערכו חברי המפלגה כנסים והפגנות בהם הואשם המשטר בשחיתות ובאי-כשירות, ודרשו שיוחלף.
למפלגת הבעת' היה חסר כוח צבאי כדי להפיל את השלטון בהפיכה, ועל כן נאלצה לשלב כוחות עם קצינים בכירים מזרועות הביטחון העיראקיים.
עם עלות שחר ה-17 ביולי 1968 הודיעו הקצינים לעארף כי הוא אינו נשיאה של עיראק מעתה.
על פי הגרסה הרשמית, סדאם חוסיין ישב בטנק הראשון שפרץ לארמון הנשיאות, אולם אין מקורות עצמאיים המאמתים זאת.
קבוצת הקצינים שבראשה עמדו נאיף, שמונה לראש הממשלה, ודאוד, שנטל את כס שר הביטחון, לא בטחו בבעת'יסטים שבראשם עמד אל-בכר, שמונה לנשיא.
הבעת'יסטים חששו כי כוחות הביטחון שהיו נאמנים לקצינים שבאו משורותיהם, יסייעו לקבוצת הקצינים לסלקם מהשלטון פעם נוספת.
שני המחנות חלקו שווה בשווה את המושבים במועצת הפיקוד המהפכני, שהוקמה לאחר המהפכה, והייתה לגוף השלטוני החזק ביותר בעיראק; מושבי הקבינט נחצו גם הם בין המחנות.
לאור חששות אלו החליטו הבעת'יסטים לפעול: נאיף זומן לפגישה עם הנשיא אל-בכר שבסיומה התפרץ חוסיין לחדר יחד עם מספר קצינים.
חוסיין, שעמד עם אקדח שלוף, הכריז בפני נאיף כי המפלגה החליטה שעליו לעזוב את עיראק.
חוסיין החמוש ליווה את נאיף עד למטוסו שעזב למרוקו, בה הוא מונה לשגריר.
עשר שנים לאחר מכן, ביולי 1978, נרצח נאיף ליד ביתו בלונדון.
דאוד זומן לירדן, כביכול לצורך בדיקת היחידות העיראקיות שהיו מוצבות במדינה.
היות שדאוד העביר את השליטה על כוחות הביטחון לרמטכ"ל, לא היה ביכולתו לעשות דבר כשהורו לו הבעת'יסטים להישאר בירדן ולעמוד בראש הנספחות הצבאית שם.
תומכיהם של הקצינים גורשו ממשרותיהם הממשלתיות.
סדאם חוסיין, לעומת זאת, קודם לסגן יו"ר מועצת הפיקוד המהפכני, תפקיד השני בחשיבותו רק ליו"ר המועצה (הנשיא), בהיותו רק בן 31.
מכיוון שמפלגת הבעת' לא נהנתה מלכתחילה מתמיכה עממית רחבה, שלטונה התאפיין בדיכוי פוליטי ובחיסולים רבים.
עם תום הפיכת ה-17 ביולי, על פי מקורות שונים השתייכו למפלגת הבעת' בין מאות ספורים ל-5,000 איש בלבד.
הבעת' הייתה מפלגה סונית בעיקרה (אם כי שיעים מעטים נמנו בהנהגתה) בתקופה בה הסונים היוו כ-20 אחוזים מאוכלוסיית עיראק (כ-60 אחוזים היו שיעים והיתר היו כורדים – שאינם ערבים ודוגלים בעצמאות מעיראק, נוצרים, יהודים ומיעוטים אחרים).
על כן, עם עליית הבעת' לשלטון פתח המשטר במסע מעצרים רחב היקף, "חינוך מחדש" של הציבור תוך שימוש באמצעי התקשורת ושינוי תוכנית הלימודים בבתי הספר.
כל עובדי הממשל הבכירים גורשו מעבודתם אם לא נמנו עם מפלגת הבעת', ארגוני אופוזיציה דוכאו ביד קשה ורבים נאסרו באשמת חתירה נגד השלטון.
מסע הטיהור נוהל ביד רמה על ידי חוסיין, שהיה אחראי על כוחות הביטחון וכבר החל להוודע בכינויים "האיש החזק בבגדאד" או "הקצב מבגדאד".
גם הצבא לא ניצל ממסע הטיהורים; בדצמבר הודח הרמטכ"ל ונידון ל-12 שנות מאסר בשל השתתפות, כביכול, בקנוניה נגד המשטר.
קצינים בכירים שלא הפגינו נאמנות מספקת למפלגה הודחו והוחלפו בבעת'יסטים.
בסוף 1970 הקים סדאם מנגנון פיקוח אידאולוגי הדוק בצבא, שדיווח ישירות אליו.
"בתי דין מהפכניים" מיוחדים הוקמו כדי לשפוט אשמים בריגול ובחתירה תחת המשטר מקרב הצבא והעובדים הממשלתיים.
לעיתים המפלגה אף לא טרחה לשפוט את מתנגדיה ופשוט חטפה ורצחה אותם.
שיטה נוספת להחדרת פחד בקרב האזרחים העיראקים הייתה תליות פומביות.
בין פברואר ואפריל 1969 נערכו מרבית התליות באזורי הדרום בהם חיו השיעים, ובייחוד בעיר בצרה הגובלת באיראן.
ההוצאות הפומביות להורג נועדו לדכא כל ניסיון עתידי להפיכה מצד הרוב השיעי, ולהעביר מסר מרתיע לשאה האיראני שסוכניו הסיתו את השיעים נגד משטרם.
מסע הטיהורים הפנימי נמשך גם בשנת 1970. ב-20 בינואר נחשפה "קנוניה" בתוך הצבא העיראקי.
באותו היום נשפטו עשרות קצינים בכירים, מתוכם 37 נדונו למוות לאחר שנמצאו אשמים בניסיון למוטט את המשטר ב"קנוניה ציונית-איראנית-סובייטית".
מיליציית מפלגת הבעת' שבראשה עמד חוסיין החלה לפטרל ברחובות הערים ולעצור אנשים בבתיהם בשעות הלילה.
ב-16 בנובמבר 1969 צורפו כל חבריי ההנהגה האזורית וההנהגה הלאומית של מפלגת הבעת' למועצת הפיקוד המהפכני, גוף קבלת ההחלטות החשוב בעיראק.
צעד זה הגדיל בשמונה את מספר האזרחים בגוף החשוב, על חשבון קבוצת הקצינים, וכך הופר האיזון שנשמר קודם לכך במועצה בין המחנות.
לאחר שהחליש את קבוצת הקצינים, בין השאר בכך ששלל את משרותיהם של בכירים והגלה אחרים, החל סדאם להתמקד בקבוצה האזרחית במפלגה.
מסע הטיהורים נועד לחזק את מעמדו הפנימי של סדאם במפלגה תוך סילוק כל מתנגד אפשרי.
בבחירות למועצת הפיקוד האזורי (הנהגת מפלגת הבעת' בעיראק) ב-1973 רבים מהחברים החדשים היו מקורבים של סדאם חוסיין, והיו נאמנים לו יותר מלמפלגה.
המפלגה הקומוניסטית העיראקית, יריבתה משכבר הימים של מפלגת הבעת', זכתה גם היא לטעום מטיפולם הקשה של מנגנוני הביטחון.
מסע המעצרים וההוצאות להורג נגדם נמשך לאורך כל שנת 1970 – מאות פעילים קומוניסטים נעצרו עונו והוצאו להורג.
גל דיכויים מאוחר יותר של הקומוניסטים נערך לאחר הדיכוי האכזרי של מרידת הכורדים ב-1975, עם קבלת הסכם אלג'יר.
בשנת 1978 הוצאו להורג 21 מנהיגים קומוניסטים כלואים, תוך שנה חוסלה המפלגה הקומוניסטית במאסרים שלוו בעינויים והוצאות להורג.
לאחר מבצע עזרא ונחמיה נותרו בעיראק כ-2,500 יהודים.
פגיעה ביהודי עיראק הייתה דרך טובה להפגין את נאמנות מפלגת הבעת' לאנטי-ישראליות הטמונה ברעיון הפאן-ערבי.
מצב של היהודים החמיר עם עליית הבעת' לשלטון, נכסיהם של יהודים רבים הוקפאו, עסקיהם נסגרו, הם גורשו מעבודותיהם הממשלתיות ורבים נכלאו באשמות ריגול והשתתפות בקנוניות.
ב-27 בינואר 1969 נתלו תשעה יהודים לאחר שנמצאו אשמים בריגול לטובת ישראל ואיראן.
גופותיהם נותרו תלויות במשך מספר ימים בכיכר ראשית בבגדאד.
הרדיו העיראקי הממלכתי טען כי תליית היהודים הוא "הצעד הראשון לשחרור פלסטין" וקרא לציבור ליהנות מהמראות בכיכר.
כחצי מיליון איש השתתפו בצעדות שמחה בכיכר, תוך קריאות "מוות לישראל" ו"מוות לבוגדים".
לאחר שהגופות הורדו מעניבות החנק, ההמונים חיללו אותן.
בעקבות צעדי דיכוי אלו עזבו מרבית היהודים הנותרים את עיראק במהלך שנות ה-70, בסיוע הכורדים, ששיתפו פעולה עם המוסד.
במהלך שלטונו של סדאם חוסיין (1979–2003) הייתה הבעת' המפלגה המותרת היחידה בעיראק.
כל הפקידים הלא זוטרים בממשל, אנשי הצבא והמורים בבתי ספר ובאוניברסיטאות היו חייבים להיות חברים במפלגה ולהפגין נאמנות אליה כדי להחזיק במשרותיהם.
לאור חששו של סדאם מהפכה מצד הצבא, הוא חיזק את מיליציית הבעת' שכונתה "הצבא העממי", בה היו חברים כל חברי הבעת' בין הגילאים 18–45. עם פרוץ מלחמת איראן–עיראק מנתה מיליציה זו כ-650,000 איש ברמת אימון נמוכה.
מלבד העובדה כי הצבא העממי לא הצטיין בקרבות, סבל הצבא העיראקי הסדיר מפוליטיזציה גבוהה.
בראשו עמדו קרובי משפחתו ומקורביו של סדאם, שוב כדי להבטיח את נאמנות הצבא למשטר, אולם ההשפעה על יכולת הלחימה של הצבא הייתה הרסנית.
"בתי דין מהפכניים" שהוקמו בצבא וקומיסרים פוליטיים שדיווחו על מידת נאמנות החיילים למשטר פגעו בסדר עדיפויות הלוחמים.
לדעת חוקרים אחדים, כגון עפרה בנג'ו, החל משנות ה-80 המוקדמות החל משטר הבעת' העראקי להפגין התקרבות לאסלאם, למרות חילוניותה המוצהרת של האידאולוגיה הבעת'יסטית.
בכך ניסה סדאם הן לתת מענה להתחזקות הקנאות האסלאמיסטית, בעיקר לאחר המהפכה האסלאמית באיראן, והן לזכות באהדתם של בני הרוב השיעי.
התקרבות זאת באה לידי ביטוי באימוץ רטוריקה אסלאמית (השוואת סדאם חוסיין לצלאח א-דין ולעלי בן אבו טאלב, כינויה של מלחמת איראן עיראק "קאדסיה של סדאם", ובהקצאת תקציבים רבים לבניית מסגדים.
בשלהי שלטונו של סדאם הוא אף ניסח תורה מדינית חדשה בשם "הלאומנות המאמינה" (אלקומיה אלמואמינה), שעל פיה רק הערבים הם נושאי בשורתו האמיתית של האסלאם.
על פי השמועה, האידאולוג של המפלגה, הנוצרי מישל עפלק, המיר את דתו לאסלאם לפני מותו.
ביוני 2003, לאחר הפלישה לעיראק, נאסרה החברות במפלגת הבעת'.
לאור הביקורת הרבה שהושמעה על המהלך והמחסור בכוח אדם מיומן, בוטל האיסור באופן חלקי בינואר 2008. עם זאת, צבא המסדר הנקשבנדי, ארגון מורדים עראקי בפיקודו של עיזאת איברהים א-דורי, סגנו של סדאם חוסיין בשלהי ימי שלטונו, מצהיר על עקרונות בעת'יסטיים מובהקים, בעיקר הזהות בין הערביות והאסלאם האמיתי.
גם סמלו של הארגון מזכיר מאוד את סמלה של מפלגת הבעת': מפת העולם הערבי מהאוקיינוס האטלנטי עד למפרץ הפרסי.
מוחמד יונס אל-אחמד מוביל פלג אחר של המפלגה וגם הוא מנהל מאבק מזוין נגד השלטון הנוכחי.
מפלגת הירוקים-העבודה (בהולנדית: GroenLinks-PvdA; בקיצור: GL-PvdA; מילולית: חרונלינקס-פביה) היא מפלגה הולנדית אשר מאחדת את מפלגת הירוקים של הולנד ואת מפלגת העבודה של הולנד.
האיחוד הוקם בידי ליליאן פלומן וג'ייס קלאבר בקבינט ההולנדי של 2021 ו-2022 והוא הוכרז ב-29 במרץ 2023. המפלגה נמצאת תחת הנהגתו של פרנס טימרמנס מאז 6 בדצמבר 2023.
למפלגת הירוקים-העבודה יש 20 מושבים באופוזיציה של בית הנבחרים של הולנד.
בסנאט ההולנדי, הם מחזיקים ב-14 מושבים, והם המפלגה האופוזיציונית הגדולה ביותר בסנאט.
בבחירות הפרלמנטריות בהולנד ב-2025, מפגלת הירוקים-העבודה קיבלה 20 מושבים, 5 מושבים פחות מבבחירות הפרלמנטריות בהולנד ב-2023.
GL-PvdA מתנגדים לשימוש באנרגיה גרעינית וקוראים לאמברגו נשק על ישראל הכולל "חלקים מכיפת ברזל".
המפלגה קוראת להפחתת מספר מבקשי מקלט הנכנסים להולנד.
פרנס טימרמנס קרא לממשלת הולנד להכיר במדינה פלסטינית ולפעול למען מאבק בשינוי האקלים לשם קידום תעשייה וחקלאות ידידותיים לסביבה.
אחת ממטרות המפלגה היא הגעה לפליטת גזי חממה אפסית עד 2050.
מפלגת המרכז הייתה מפלגת מרכז, שהוקמה לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה על ידי חברי כנסת שפרשו ממפלגות העבודה, הליכוד וצומת.
בבחירות 1996 נבחר בנימין נתניהו לראשות ממשלת ישראל.
בממשלתו התמנו דן מרידור לשר האוצר ויצחק מרדכי ("אלוף שלושת הפיקודים") לשר הביטחון.
ביוני 1997 התפטר דן מרידור, אחרי שיחסיו עם נתניהו נקלעו למשברים תכופים והשניים לא יכלו יותר לעבוד זה עם זה.
במאי 1998 בחר רוני מילוא, ראש עיריית תל אביב, שלא לרוץ לקדנציה נוספת והכריז על הקמת מפלגה חדשה – "עתיד", ועל כך שיתמודד בבחירות הקרובות (שהיו אמורות להתקיים בנובמבר 2000) לראשות הממשלה.
המפלגה כולה ורעיון ההתמודדות הוקפאו (למרות תמיכה ציבורית מסוימת) עד המשבר הקואליציוני החמור, שאירע בדצמבר אותה השנה, והוביל להקדמת הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה.
אל מילוא חבר בהמשך דן מרידור, והשניים ניסו להוביל את המפלגה, תחילה ללא הצלחה.
אמנון ליפקין-שחק, הרמטכ"ל לשעבר, החליט בעקבות האירועים להצטרף לפוליטיקה גם הוא ולנסות לרוץ לראשות הממשלה.
על ליפקין-שחק הוטלו לחצים כבדים מגורמים בכירים במפלגת העבודה (ביניהם יו"ר המפלגה, אהוד ברק) ועל ידי משפחת רבין להצטרף למפלגת העבודה ולהיות מספר שתיים לברק בתור ראש ממשלה.
ליפקין-שחק בחר שלא להצטרף לעבודה, על אף עמדותיו המדיניות היוניות.
ב-6 בינואר 1999 הודיע בשידור חי בטלוויזיה על החלטתו להתמודד מול נתניהו על ראשות הממשלה.
למרות ההכרזה הדרמטית ויצירת סיסמת הבחירות "נתניהו מסוכן לישראל, נתניהו חייב ללכת" מועמדותו לא נחלה הצלחה מיומה הראשון.