tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי רופא, אסטרטגיה נוספת להכלת האל "ביתאל" בתאולוגיה המקראית, שאינה סותרת את האסטרטגיות האחרות, היא הפיכת "ביתאל" משמו של האל עצמו לשם המקום שהאל שוכן בו.
רופא מציע שגם בנבואת ירמיהו הביטוי "בית אל" אינו מתייחס לבמה שהוקמה במקום אלא לאל שזהו שמו, כפי שכמוש הוא שם של אל.
בפסוק () הוא מציע ש"בית אל" הוא חלק משם אדם המתייחס לאל בית אל וכוונתו שאל זה יגן על שר אצר.
לעומת זאת, לדעת משה דוד קאסוטו בעקבות רש"י, הסבר הביטוי "אָנֹכִי הָאֵל בֵּית אֵל" הוא שהמילה "בית", בייחוד בסמיכות, מורה על הוספת התחילית ב', כלומר 'אנוכי האל [ב]בית אל'.
לדעת בנימין זומר, השם "האל בית אל" מציין צורת התגלות של אלוה מקומי המזוהה עם המקום בית אל, בדומה לאלוהויות המקומיות "יהוה תימן" או "יהוה שומרון" המוזכרות בכתובות חורבת תימן, וכך גם בעלים מקומיים כגון "בעל פעור", "בעל צפון" ו"בעל גד", הנזכרים במקרא ובממצא הארכאולוגי כשמות מקומות.
קאסוטו הציע שההערצה למקדשי האלים הכניסה בלב הבריות את הדעה שאף המקדשים עצמם הם מעין אלים, במיוחד ביתו של אבי האלים אל.
בספר בראשית נאמר כי תחנתו השנייה במסעו של אברהם אל ארץ כנען הייתה בין בית אל לבין העי.
על פי המסופר בבראשית יעקב אבינו חלם במקום על "סולם יעקב" והמלאכים העולים ויורדים בו, כאשר ברח מפני עשו לחרן.
כשקם נדר נדר והקים מצבה לשם אלוהיו.
שנים לאחר מכן כאשר אלוהים התגלה בפניו וביקש ממנו לשוב לארץ ישראל, התגלה אליו בשם "האל בית אל".
שם גם נקברה דבורה, מינקת רבקה.
על פי ספר יהושע, (; ), בית אל היה הגבול בין נחלת שבט בנימין לנחלת שבט אפרים.
בתחילת ספר שופטים מסופר כיצד כשבני יוסף כבשו את העיר הם נעזרו בתושב העיר כדי לגלות את פתחה ובתמורה שלחו אותו ואת משפחתו.
על פי הכתוב בספר שופטים בית אל נחשבה לעיר מקודשת ובזמן פרשת פלגש בגבעה הייתה מקום ארון הברית ומקום מושבו של פנחס בן אלעזר הכהן.
בשעת משבר הלכו השבטים לבית אל, לשאול האם להמשיך במלחמה כנגד שבט בנימין.
בספר שמואל בית אל נזכרת כעיר ששמואל הנביא עובר בה כאשר הוא מסתובב בארץ לשפוט את ישראל.
בתקופת הפילוג בין ממלכת יהודה וממלכת ישראל, הציב ירבעם בן נבט מלך ישראל אחד מעגלי הזהב בבית-אל, ששימשה אתר פולחני מרכזי בממלכת ישראל.
שלוש מאות שנה אחר כך ניתץ המלך יאשיהו את המזבח בבית אל במסגרת רפורמת ריכוז הפולחן ביהודה.
את עפר הכלים ששמשו לעבודת אלים שאינם יהוה בבית המקדש נשא יאשיהו לבית אל ().
תל בית אל הקדומה ממוקם בכפר ביתין, שיושב על הפאה הדרומית-מזרחית של העיר הקדומה ונמצא כ-2 ק"מ דרומית-מזרחית לבית אל המודרנית.
הראשון שזיהה את העיר היה אדוארד רובינסון ב-1838. בשנת 1927 חפר הארכאולוג ויליאם פוקסוול אולברייט חפירת בדיקה מטעם בית הספר האמריקאי לחקר המזרח וחשף את חומת העיר הצפונית בתל.
אולברייט טען שוב כי מדובר בבית אל הכנענית והישראלית.
אולברייט חזר וערך חפירה מקיפה באתר בשנת 1934. עונות חפירה נוספות בוצעו בתל בשנים 1954, 1957 ו-1960 על ידי ג'יימס ליאון קלסו שוב מטעם בית הספר האמריקאי לחקר המזרח.
במסגרת הסקר הארכאולוגי של ישראל בשנת 1968, סקר את האתר הארכאולוג זכריה קלאי.
הממצאים שנמצאו בחפירות התל מתוארכים החל מתקופת הברונזה הקדומה (בעיקר חרסים, כלי צור ועצמות בעלי חיים) ושרידי יישוב החל מהברונזה הבייניימית שכללו במת פולחן בצד הצפון מערבי של העיר, כנראה לאל הכנעני "אל", אבי הפנתיאון הכנעני.
משלחת קלסן אף דיווחה כי הצליחה לאתר כתמי דם אותם הם פרשו כעדות לקורבנות, אך חוקרים אחרים הטילו ספק בכך.
בתקופת הברונזה הבייניימית II בוצרה העיר לראשונה בחומה, חומה זו עברה על הבמה (שנהרסה) בחומה נקבעו שני שערים, האחד בצד הצפון מערבי ושער נוסף נבנה בצד הצפון מזרחי.
במרכז העיר הוקם מקדש במקום הבמה בו נמצאו צלמיות עשתרת.
העיר נכבשה במאה ה-16 לפנה"ס בידי שושלת הפרעונים ה-18. אחד הממצאים המעניינים שנתגלו מתקופה זו הייתה חותמת גלילית, ועליה ציור של בעל ועשתרת, כתובה בכתב חרטומים מצרי ליד הציור.
בתקופת הברונזה המאוחרת II, במאה ה-14 לפנה"ס, הפכה בית אל לעיר עשירה.
בחפירות נחשפו בנייני מגורים רחבי מידות, וחווה גדולה עם שורת חדרים, מרוצפים אבן וטיט, הבנויים מסביב לחצר מרכזית גדולה.
בעיר הייתה בה מערכת ביוב מסועפת.
כן נתגלה בית בד לתעשיית שמן זית, עם כל הכלים שבו, וערימות של זיתים מעובדים בצידו.
בתקופה הכנענית התמקד הפולחן במקום גבוה בצפון־מערב האתר, בצמוד למקדש מתקופת הברונזה התיכונה; במקום נמצאו "לוחות עשתרת" (לוחות מתכת עם ייצוגי אלה) רבים, כנראה ייצוגים של אשרה ולא עשתרת במקרה זה, וכן "עמוד חתחור" קטן, וסביר להניח שהיה זה אתר פולחן עם עץ לאשרה.
ייתכן שהסיפור על בניית המזבח על־ידי יעקב בבית אל הוא דרכו של הסופר לתת לגיטימציה דתית לפולחן באתר כנעני קדום.
ייתכן גם שבאותו סיפור נכתב במקור, שהצבת המצבה של יעקב לוותה גם בנטיעת אשרה, כי כוחה הזכרי של המצבה כרוך בכוחה הנקבי של האשרה, ולא בכדי המקרא כורך את איסור נטיעת אשרה והצבת מצבה ליד מזבח יהוה ביחד ().
סביר להניח שירבעם הקים אתר מקודש להתחרות במקדש ירושלים באתר שכבר היה ידוע כחשוב בדת הישראלית הקדומה.
לפי עדות , גם באתר בית אל המאוחר יותר עמדה אשרה, וייתכן שאי אזכור אשרה בין חטאות ירבעם במקום נובע מתפיסת אשרה כלגיטימית בפולחן עד רפורמת יאשיהו.
קיום עץ אשרה, אלה נקבית, במקום, מתחבר להצבת המצבה על־ידי יעקב בבית אל, מאחר שמצבה – סמל הזכרות, לרוב לא עמדה לבדה.
אזכור "מזבחות" ברבים ב (בניגוד למזבח האחד ב) מצביע כנראה על מכלול חפצי פולחן נפרדים באתר.
בתקופת הברזל II, במאה העשירית לפני הספירה ותחילת המאה התשיעית לפני הספירה, בעקבות חדירת הפלשתים לארץ ישראל ירדה העיר ממעמדה.
הבתים היו פחות מפוארים וכלי החרס פשוטים.
עם זאת אין ממצאים המעידים על התיישבות של פלשתים במקום.
מהמאה השמינית לפני הספירה נמצאו ממצאים המעידים על כיבוש האזור על ידי ממלכת אשור (כנראה על ידי סרגון השני), בעיקר כלי פולחן אשורי.
התל היה כלול בשטח של מחוז שמרון של האימפריה האשורית.
לאחר התפוררות האימפריה האשורית והכיבוש הבבלי נכללה העיר בשטחה של הממלכה האחמנית.
היישוב במקום מתקיים לכל אורך התקופה ההלניסטית בארץ ישראל ועד לתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
מסגד הכפר ביתין בנוי על שרידי כנסייה ביזנטית.
על דבורה הנביאה נאמר כי מקום מושבה היה תחת תומר דבורה, בין הרמה ובין בית אל בהר אפרים.
לדעת יואל אליצור שני יישובים אלו היו בנחלת אפרים ואינם זהים לרמה ובית אל שהיו בנחלת שבט בנימין.
לדבריו, יש לזהות את בית אל שבהר אפרים עם הכפר ביתילו שנמצא כ-12 ק"מ צפונית-מערבית לרמאללה, מדרום ליישוב נווה צוף (חלמיש לשעבר).
הצעה זאת נתמכת גם על ידי מחברי אטלס דעת מקרא.
בית אם היא מיני סדרה ואירוע קרוסאובר ביקום מארוול שפורסם על ידי חברת מארוול קומיקס בין יוני לנובמבר 2005 למשך 50 חוברות.
את המיני סדרה הראשית כתב בריאן מייקל בנדיס ואייר אוליבייה קויפה.
בין החוברות שהשתתפו בקשת הסיפור נמנים אקס-מן, אקסקליבר, אקס פקטור, קייבל ודדפול, וולברין, האוונג'רס, קפטן אמריקה, איירון מן, הענק הירוק, הפנתר השחור, גברת מארוול, ספיידרמן, ארבעת המופלאים ומלחמת אזרחים.
באירועי הסיפורים "כוכב אקס" ו"האוונג'רס מתפרקים" שקדמו ל"בית אם", מכשפת השני המוטאנטית סבלה מהתמוטטות עצבים וניסתה לשנות את מרקם המציאות כדי להציל את ילדיה האבודים, לאחר שחשבה שאיבדה אותם.{{הערה|New X-Men #146-150, November 2003-February 2004}} אביה מגנטו ואחיה התאום קוויקסילבר משחקים תפקידי מפתח במיני סדרה.
היקום בו מתרחשת העלילה מתואר כארץ-58163.
כחלק מהשלכות אירועי "בית אם" נכתבו גם הסיפורים "אקס-מן: עשירית" (Decimation, ינואר-אוגוסט 2006), "אקס-מן: בריאה קטלנית" (Deadly Genesis, ינואר-יולי 2006) ו"אקס-מן: זן בסכנת הכחדה" (Endangered Species, יוני-אוקטובר 2007).
באוקטובר 2007 החלה להתפרסם קשת הסיפור "תסביך משיח", הראשונה בטרילוגיה שכללה גם את "מלחמת המשיח" ו"הביאה השנייה", ואשר עסקה בתינוקת הראשונה שנולדה עם גן האקס המוטאנטי לאחר אירועי "בית אם", וחיפושיהן של קבוצות האקס השונות אחריה.
סדרת היקום הקולנועי של מארוול "וונדה-ויז'ן" של שירות הסטרימינג דיסני+ מבוססת על סיפור "בית אם", ובה וונדה מקסימוף (בגילומה של אליזבת אולסן) יוצרת מציאות חלופית אחרי מותו של ויז'ן (בגילומו של פול בטאני), אם כי היא משפיעה רק על עיירה קטנה אחת ולא על כל העולם.
שני בניה מופיעים גם בסרט "דוקטור סטריינג' בממדי הטירוף".
ונדה מקסימוף, שידועה בזהות מכשפת השני, חיה על האי ג'נושה המוחרב תחת השגחתם של צ'ארלס אקסבייר ואביה מגנטו.
אקסבייר מיידע את מגנטו שכוחות הטלפתיה שלו לא יספיקו להדוף את יכולות שינוי המציאות של ונדה וכי חייב להימצא פתרון קבוע יותר.
מגנטו מאשים את עצמו בעיוותם של ילדיו דרך חלומותיו ושאיפותיו האישיים.
בינתיים, אקסבייר מארגן מפגש בין קבוצת האוונג'רס, אקס-מן וכמה מגיבורי-העל במגדל האוונג'רס כדי להחליט על גורלה של ונדה.
אמה פרוסט מגיעה למסקנה כי הדרך היחידה למנוע מהקסם ההרסני של ונדה להתפשט הוא הריגתה.
קפטן אמריקה, לעומת זאת, מציע שעל הקבוצה למצוא דרכים אחרות להתמודד עם ונדה, כמו לדכא את כוחה ואת אי-שפיותה.
האקס-מן מעלים טענה לפיה אם השמועה תתפשט שמוטאנט בעל כוחות לשינוי מציאות השתגע, זה ישלח את היחסים בין האנושות למוטאנטים חזרה לתקופת האבן.
במהלך המפגש מתגלה כי פרופסור אקס ביקש מדוקטור סטריינג' לעזור בסיטואציה, אך שניהם גם יחד לא היו חזקים דיים להילחם בקסם שלה.
וולברין אומר שלא נותרה ברירה אלא להרוג אותה.
אולם, השאר מסכימים לדבר עם ונדה באופן אישי בטרם יחליטו.
בחזרה בג'נושה, קוויקסילבר המוטרד מגלה למגנטו שהיה בניו יורק ושמע על אודות פגישתם של האוונג'רס והאקס-מן ועל כוונתם להרוג את ונדה.
מגנטו עונה בכעס כי אינו יודע מה לעשות.
כאשר אקסבייר לוקח את שתי הקבוצות לג'נושה, הוא מוצא שונדה נעדרת.
לפתע, חברי הקבוצות מתחילים להיעלם אחד אחרי השני.
ספיידרמן הוא היחיד שנותר, והוא נאגף באור לבן.
כאשר האורות מתפוגגים, העולם השתנה: ספיידרמן הוא שחקן ואתלט סלבריטאי שנשוי לאהובתו הראשונה גוון סטייסי, סייקלופס ואמה פרוסט נשואים, דוקטור סטריינג' הוא פסיכולוג, קרול דנברס היא כעת קפטן מארוול, גמביט הוא פושע, וסטיב רוג'רס הוא יוצא מלחמה מזדקן.
כאשר הקורא עוקב אחר מהלך חייהם מתגלה כי אין הם מודעים לכך שמשהו השתנה.
אולם, וולברין נזכר בעברו ומכיר בעובדה שעולם זה הוא שקרי.
הוא מוצא שגזע המוטאנטים הפך לגזע השליט בכדור הארץ במקום האנושות.
מוטאנטים שולטים בבני האדם, ומגנטו ובית אם שלו שולט במוטאנטים.
וולברין מחפש אחר עזרתם של חבריו לקבוצת אקס-מן והאוונג'רס.
כשהוא לא מוצא את פרופסור אקס, הוא יוצא לחפש אחר ספיידרמן וטוני סטארק.
עד מהרה, הוא נכנס לעימות עם "חבריו" במשמר האדום, יחידה עילית של סוכנות S.H.I.E.L.D.
וולברין נמלט מידיהם ומוצא את תנועת המחתרת האנושית אותה מנהיג לוק קייג'.
קייג' אסף את כל אותם אלה שאינם מוטאנטים על מנת להגן על בני האדם מפני שחיתותו של בית מגנוס.
וולברין נדהם לגלות שאחד מחברי המחתרת הוא קלינט בארטון, שמת לא מזמן בעולם האמיתי.
וולברין מסביר מדוע הוא יודע שעולם זה נוצר בידי מכשפת השני.
התאוריה שלו אומרת שמגנטו השתמש בה כדי ליצור עולם שבו המשאלה הגדולה ביותר של כולם התמלאה - מגנטו קיבל את העליונות המוטאנטית לה תמיד שאף; ספיידרמן קיבל חיי אושר וקבלה עצמית; ווולברין קיבל חזרה את זיכרונותיו האבודים.
קייג' מגלה לו שילדה קטנה בשם ליילה מילר אמרה לו בדיוק אותו דבר לפני מספר ימים.
לאחר מכן, הגיבורים מתחילים לעבור בין קבוצות האקס-מן והאוונג'רס, כאשר ליילה מעירה את זיכרונותיהם האמיתיים.
וולברין ותנועת המחתרת האנושית מעירים רבים מהגיבורים והנבלים לאמת - ביניהם את סייקלופס, ספיידרמן, שאדוקאט, דוקטור סטריינג', איירון מן, הענקית הירוקה, דרדוויל, רוג, מיסטיק, נייטקרולר, טואד וספיידרוומן.
הוקאיי מוטרד מעצם המחשבה שהוא מת בעולם האמיתי ועוזב את החבורה.
השאר עוזבים לג'נושה לעימות אחרון עם מגנטו.
בחזרה בג'נושה, מגנטו מקבל את פניהם של נציגים מכל רחבי העולם כדי לחגוג את ניצחונם של המוטאנטים על האנושות.
הגיבורים מתקיפים את מגנטו ואת משפחתו ישירות, בו בעת שהם גם מחפשים אחר אקסבייר.
הם מוצאים מצבה הנושאת את שמו של אקסבייר, אולם ללא זכר לגופה.
הקרב בין בית מגנוס לגיבורים הוא אכזרי.
מכשפת השני נעלמת מהכאוס המתחולל, ודוקטור סטריינג' מגלה אותה ואת ילדיה במגדל.
השניים מדברים ביניהם וסטריינג' מנסה להבין את הסיבה מדוע מתרחשים הדברים.
ונדה מגלה לו את התשובה על ידי כך שהיא מראה לו פלאשבק שבו קוויקסילבר מתעמת מול מגנטו לגבי גורלה של ונדה.
מתברר כי קוויקסילבר הוא האחראי הישיר ליצירתו של העולם החדש, שהציע לונדה להפוך את כולם למאושרים בעולם כמעט-מושלם זה.
לאחר גילוי זה, אמה פרוסט אומרת לסטריינג' לגלות מה קרה בגורלו של אקסבייר.
בטרם ונדה תוכל לענות, היא נורית בגבה על ידי חץ.
התוקף הוא הוקאיי, שמתמוטט נפשית בפני ונדה על כך שהוא מת בעולם האמיתי.
הוא נהרג בידי אחד מילדיה של ונדה, שמשתמש בכוחותיו המוטאנטים כדי למחוק את האוונג'ר מהקיום.
בינתיים בממוריאל פארק, מגנטו מתעמת מול אמה פרוסט וליילה מילר, שמגלות לו את האמת מאחורי רצף ההתרחשויות.
כתוצאה מכך, מגנטו משחרר את זעמו על כולם, בעיקר על בנו קוויקסילבר, וכמעט הורג אותו.
לפתע מכשפת השני מופיעה ומצילה את אחיה.
היא אומרת לאביה כי הם פריקים, ושהוא בחר במוטאנטים מאשר במשפחתו ובכך הרס אותה.
היא ממלמלת לעצמה "לא עוד מוטאנטים", והכל הופך ללבן פעם נוספת.
בהבזק מסנוור, העולם משתנה חזרה לנורמלי.
האוונג'רס מתאספים כדי להבין מה קרה באותו לילה, ודוקטור סטריינג' אומר להם שהאירוע אכן התרחש ושהתופעות שלו מתחילות להשפיע בסדר גודל כלל עולמי.
חברי הקבוצה עונים להתרעה מאחוזת האוונג'רס ההרוסה, והם מגלים את חליפתו של הוקאיי מוצמדת לקיר בעזרת חיצים, כאשר הדבר מרמז על חזרתו לחיים של הוקאיי.
בבית הספר לתלמידים מחוננים של אקסבייר, רוב התלמידים מאבדים את כוחותיהם המוטאנטים.
אמה פרוסט סורקת באמצעות סרברו, המתקן לגילוי מוטאנטים, לפעילות מוטאנטית ברחבי העולם.
היא לומדת שמספרם צנח דרמטית ממאות מיליונים לכמה מאות.
בינתיים, וולברין מתעורר כשהוא זוכר את עברו.
האקס-מן טסים לג'נושה בחיפוש אחר מגנטו וילדיו.
הם מוצאים את מגנטו ללא כוחות, והוא אינו יודע את מיקומם של ונדה וקוויקסילבר.
הגיבורים יכולים רק לשער מה גרם למרבית מאוכלוסיית המוטאנטים לאבד את כוחותיה.
אקסבייר עדיין נעדר, וככל הנראה מכשפת השני הופשטה מכוחותיה משום שסרברו לא יכול היה לאתר אותה.
לפי האנק פים, כוחות אלו לא יכולים להיעלם כך סתם, והם תחומים במקום כלשהו.
בנוסף, לכל מעשה יש פעולה נגדית.
לדבריו, כל שנותר לדעת כעת הוא מה תהיה הפעולה הנגדית.
כאילו כדי להדגיש את דבריו, סרט אנרגיה אדום עצום ממדים מופיע מעל למסלול כדור הארץ.
אירועי "בית אם" גרמו להשלכות חמורות ביקום מארוול.
העיקרית מביניהן תוארה באירועי "עשירית" (Decimation, ע"ש המונח דקימאטיו), בהם מספרם של המוטאנטים צנח ממאות מיליונים לכמה מאות בלבד.
מבין המוטאנטים שהופשטו מכוחותיהם נמנים רק שני חברי אקס-מן נוכחיים (פרופסור אקס ופולאריס), שני חברי אקס-מן לשעבר צ'יימבר וג'ובילי, שני נבלי-על כמגנטו ובלוב, ושני חברי האוונג'רס קוויקסילבר ומכשפת השני.
מאז האירוע שבו כוחותיהם של אקסבייר ומגנטו, בשעה שפולאריס, קוויקסילבר ואחרים קיבלו כוחות חדשים, או שהצליחו לשחזר את כוחותיהם הישנים בעזרת אמצעים טכנולוגיים, כמו ג'ובילי ופולאריס.
מכון אקסבייר שינה את שמו לאחוזת אקס, והוא לא היה יותר בית ספר למוטאנטים, אלא למקום מפלט למוטאנטים שנותרו בעולם.
עקב הפשטת הכוח ההמונית של המוטאנטים, אמריקה למעשה זכתה במלחמת העל-אנושיים בלי להניד עפעף.
עקבותיהם של צ'ארלס אקסבייר, קוויקסילבר ומכשפת השני לא נמצאו.
אקסבייר חזר בהמשך ללא כוחותיו, והיעלמו של קוויקסילבר הוסבר במיני סדרה Son of M.
וולברין זוכר את עברו, מה שגורם לשינוי משמעותי בסטטוס שלו.
כעת, מספר ממשלות וסוכנויות שהוא עבד עבורן או שתמרנו אותו לתועלתן מחשיבות אותו לאיום המסוכן ביותר להמשך קיומן.
למרות שאין הדבר צוין במפורש באירועי "בית אם", דמותו של קלינט בארטון חזרה לחיים ונראתה החל מחוברת New Avengers #26.
הקולקטיב, נבל חדש שהשמיד את קבוצת אלפא פלייט הקנדית, נוצר בעקבות אירועי "עשירית".
דמותו נוצרה ככל הנראה בעקבות שאריות האנרגיה של כל המוטאנטים שכוחותיהם הופשטו מהם.
מלך הצללים יכול היה לחזור למציאות זו יחד עם קבוצתו, Shadow X.
אפוקליפס הוחיה מחדש בידי קייבל כדי לאלץ את המוטאנטים הנותרים להתאחד ולגרש את האיום המרחף עליהם.
גם הישות העוצמתית אונסלוט, שנוצרה במקור מתוך שילוב תודעתם של אקסבייר ומגנטו, חזרה לחיים.
גזע הסקרול משנה הצורה זכה ביתרון מאסיבי ביכולת החבלה וההסתננות שלהם, כעת שהאיום המוטאנטי נוטרל.
שחרור האנרגיה המוטאנטית עורר את המוטאנט וולקן, אחיהם האבוד של סייקלופס והאבוק, מתרדמת ארוכה.
המהדורה המוגבלת X-Men: Deadly Genesis חגגה שלושים שנים לפרסומה של החוברת Giant-Size X-Men #1'' ממאי 1975, והעלילה מביאה את חיפושם של חברי האקס-מן אחרי פרופסור אקסבייר לאחר שנעלם באירועי "בית אם", והם נתקלים באיום מוטאנטי חזק ביותר.
בנוסף, גבריאל סאמרס - אחיהם של אלכס וסקוט סאמרס, חוזר לחיים לאחר תרדמת ארוכה ומחפש אחר נקמה.
הוא הורג את באנשי, ומביס את האקס-מן בעזרת כוחותיו האומניפוטנטיים.
סייקלופס מגלה את האמת מאחורי מעורבותו של אקסבייר באירועי "בית אם", ובכעס מגרש אותו מאחוזת אקס.
במיני סדרה "אקס-מן: זן בסכנת הכחדה", ד"ר האנק מק'קוי מנסה למצוא פתרון כדי לבטל את השפעות "בית אם".
לצורך כך הוא מבקש להיוועץ עם נבל-העל המסוכן הוד התפתחותו.
הוד התפתחותו אינו מעוניין לעזור במקרה, בציינו כי המדע אינו יכול לבטל את השפעותיהם של מעשי קסם.
בנוסף, הוא אומר להאנק שהוא אינו היחיד שהגיע לוונדאגור כדי למצוא פתרון למקרה.
ד"ר קאביטה ראו אומרת למק'קוי שכעת כשגזע המוטאנטים הפך לזן בסכנת הכחדה, המחקר שלה בהפשטת כוחות המוטאנטים הוא חסר טעם.
היא נותנת לו את רשימותיה וחוזרת להודו.
מק'קוי מגלה את דארק ביסט במתקן ניסויים שנסגר בידי פרויקט אקס, וזה האחרון מציע את עזרתו.
מסעם המשותף מביא אותם למתקן ניסוי גרעיני באלאמוגורדו, ניו מקסיקו ולאי ג'נושה.
חיה מציע כי גן אקס מלאכותי יכול להיווצר מתרומת דם של המוטאנטים שנותרו בחיים ושל המתים אשר נותרו עם כוחותיהם.
השניים בוחנים מוטאנטים מלפני אירועי "בית אם" ולאחריהם, כדי לעמוד על טיבה של המוטציה עצמה.
בקנטקי, הם מבקשים לבודד כרומוזומים מהורי משפחת גאתרי, אך אם המשפחה מפחדת שבניה יהפכו למוטאנטים ויסבלו מאותו גורל כמו אחיהם.
דארק ביסט משכנע אחד מהאחים לקחת את הנסיוב הנסיוני, אך הנער נופל לתרדמת, וחיה ודארק ביסט נלחמים ביניהם.
לבסוף, גברת גאתרי יורה בדארק ביסט וחיה מציל את חייו של הנער.
מק'קוי נפגש עם דוקטור סטריינג', שמראה לו את חומרת מעשיה של מכשפת השני - הקסם שלה שזר את עצמו למיליוני אנשים ברחבי העולם ולרבים אחרים בממדים השונים.
האנק שואל אם ניתן לבטל את השפעת הקסם, וסטריינג' עונה כי הדבר אפשרי עם עבודת הכנה נאותה, אך בשל מצבו הנוכחי הוא יכול לגרום למציאות להתפוצץ מבפנים.
חיפושם בממדים אחרים אחר פתרון מעלה חרס.
בסוף העלילה, מק'קוי פוגש בונדה מקסימוף כשהיא משוטטת ברחובות ואינה זוכרת דבר מחייה כמכשפת השני.
הוא מנסה להסביר לה את אשר התרחש, אך היא מתייחסת אליו בביטול ועוזבת את המקום.
בית איצקוביטש היה בית המגורים של עליזה ויצחק איצקוביטש שהיה הרנטגנולוג הראשון בצפון ארץ ישראל.
הבית שוכן ברחוב ארלוזורוב 16, בהדר הכרמל שבחיפה.
הבניין הוקם בשנת 1930, והוא תוכנן על ידי האדריכל אלכסנדר ברוולד בסגנון הארץ ישראלי.
עם הפצצת חיפה בידי האיטלקים עברה המשפחה לכרמל, ובבניין מוקמו משרדי ועד הקהילה בחיפה.
עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-20 שימש הבניין כמשכן הרבנות בחיפה.
בשנת 2000 נתנה העירייה את המבנה לערוגות- המרכז לקידום הילד והמשפחה (לשעבר מכון ה.ל.כ.ה), כאות הוקרה על קידום ילדי העיר.
נכון לאוקטובר 2013 מפעילה עמותת המרכז את הבניין ומציעה בו טיפולים דידקטיים, רגשיים ופרא-רפואיים לילדים תושבי חיפה והסביבה.
קהל קדוש בית אלוהים , הוא בית כנסת רפורמי בצ'ארלסטון, שקם ב-1749 כמניין מסורתי בנוסח הספרדים.
קהל "בית אלוהים" הוא הקהילה הרביעית העתיקה ביותר בארצות הברית.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 היה הראשון באמריקה להפוך לרפורמי.
הקהילה קמה ב-1749, ובתחילה נערכו התפילות במבנים ארעיים.
משכן סדור ומפואר נחנך בטקס חגיגי ב-19 בספטמבר 1794, כ"ה באלול התקנ"ה, בשבת האחרונה לפני ראש השנה.
חנוכת בית הכנסת הייתה במעמד מושל דרום קרוליינה, סגן המושל, בעלי משרות בשלטון ואנשי כנסייה.
עד למאה ה-19, היה "קהל קדוש" בית הכנסת היחיד בצ'ארלסטון, שרובם הגדול של תושביה היהודים היו מצאצאי מגורשי ספרד.
כנהוג אז, היה לו מונופול על חיי הדת בעיר: תושבים חדשים היו צריכים להמתין שנה לפני שיוכלו להתקבל לקהילה, וסנקציות כמו שלילת קבורה בבית-העלמין הוטלו אם לא עשו זאת.
נאסר להקים מניינים מתחרים בטווח של חמישה מילין.
ציורים ששרדו מלפני שריפת המבנה הראשון ב-1838 מצביעים על דמיון רב עם כנסיית מיכאל הקדוש בעיר.
רוב המתפללים החזיקו בעבדים, ולבית-הכנסת עצמו היה עבד פרטי שנמלט ב-1814 אך נלכד והושב.
עבד מקומי בשם ג'ון ניסה להתפלל ב"בית אלוהים" ביום כיפור וטען שהוא מבני רכב, אך החוקה אסרה על "צבעונים" להיות חברים בו.
החברה המתוקנת של בני ישראל
בראשית המאה ה-19 פקד את צ'ארלסטון משבר כלכלי ודמוגרפי.
התקופה הובילה את האזור לגל של התעוררות דתית, שלא פסח על יהודי העיר.
ב-21 בנובמבר 1824 נפגשו כחמישים מחברי הקהילה שדנו באדישות לדת בקרב הצעירים ובחוסר שביעות רצונם מהנוהג המקובל.
הם הצביעו על סדר התפילה כגורם הבעיה, ושאפו לדמותו להדר ולסדר של שכניהם הנוצרים.
ב-23 בדצמבר נערכה פגישה שנייה, והמנהיג אברהם מואיז ניסח רשימת קובלנות עליה חתמו ארבעים ושבעה מהנוכחים; הם כינו עצמם "החברה המתוקנת של בני ישראל" (The Reformed Society of Israelites).
היא הוגשה ל"אדג'ונטה" (ועד הפרנסים).
בין היתר ביקשו העותרים חזרה על חלק מהתפילות באנגלית לטובת אלה שלא הבינו עברית, לקבוע כחובה דרשה בשפה האנגלית על פרשת השבוע, קיצור התפילה והפסקת המכירות הפומביות הארכניות של העליות לתורה.
את החלקים המנהליים בסדרי בית-הכנסת ביקשו לערוך גם הם באנגלית, ולא בספרדית מיושנת.
העותרים היו צעירים ומעורים בחברה האמריקנית, בניגוד להנהלה הקשישה והאמידה שחבריה הגיעו כמהגרים.
יצחק חרבי ואברהם מואיז, שניהם ילידי דרום קרוליינה ואמריקנים בהווייתם, עמדו בראש הקבוצה.
האדג'ונטה דחתה את העצומה ב-10 בינואר.
כתוצאה מכך, ב-15 בפברואר אימצו ארבעים וחמישה מהחותמים חוקה חדשה שקראה למצוא "דרכים להתאים ולתקן את הרכיבים בנוהג הדתי שאינם תואמים את מצבה הנוכחי הנאור של החברה".
הפורשים שאבו את השראתם ממהלכים דומים בקרב האוכלוסייה הנוצרית בעיר – ב-1815 פרשה קבוצה גדולה של פליטי המרד האירי של 1798 מהכנסייה הקתולית במחאה על מינוי כומר צרפתי מלוכני – ונראה שידעו גם על ההיכל בהמבורג, בית-הכנסת הרפורמי הראשון, שמייסדיו פעלו ממניעים דומים.
ההצטרפות נפתחה לכל הגברים היהודים שגילם למעלה מ-17. רבים מהמצטרפים היו נשואים לנשים לא יהודיות, שהמניין החדש אפשר להם להשתתף בחיי הציבור היהודי.
מאתיים איש, שהיוו כחמישים בתי אב, נרשמו לחברה.
בתחילה לא פעלה כקבוצה נפרדת של ממש, וניסתה בתחילה להוסיף להשפיע על קהילת האם.
רק בסתיו 1826 הם התייאשו מכך והכריזו על הכוונה לערוך טקסים משלהם ולחבר סידור חדש.
התפילה הראשונה שהכילה יסודות מקוריים, כמו ליווי מוזיקלי, אירעה ב-21 בנובמבר.
כן הונהגה תפילה בגילוי ראש.
בשנת 1830, תחת הנהגתו של מואיז כנשיא, אימצה התנועה את הסידור שהוכן במשותף על ידו, יצחק חרבי, דוד קרבאליו וכנראה עוד כמה תורמים.
למרות בידודה של צ'ארלסטון, היה זה הנוסח הרפורמי הרדיקלי הראשון: הוא היה כמעט כולו באנגלית והשמיט את כל התפילות לביאת המשיח ולחידוש עבודת הקרבנות.
רק סידורה של הקהילה הברלינאית בראשות הרב שמואל הולדהיים, שחובר כעבור יותר משני עשורים, התקרב אליו בקיצוניותו.
החברה העניקה גם מקום רב יותר לנשים.
במהלך החתונה, הכלה הצהירה על רצונה לקבל את הטבעת ולברית המילה נוצרה מקבילה בדמות טקס הענקת שם לבת, בו הוחזקה התינוקת על ידי אימהּ או סבתהּ.
טקסטים מוכרים הוכנסו לריטואלים קיימים, כמו שירת "אשת חיל" בלוויית אישה.
תפילות ופיוטים חדשים נכתבו על ידי פנינה מואיז, אחותו של אברהם, שהייתה משוררת פורה.
בשנת 1833, בעקבות משברים שעברו על התנועה ואיימו על המשכה, החליט הנשיא אברהם מואיז לאחד את התנועה מחדש עם בית הכנסת "קהל קדוש בית אלוהים", ויחד עם חברי התנועה החל לשנות את בית הכנסת מבפנים.
התפילות והריטואלים לנשים לא התקבלו, אך דרישות אחרות הפכו לנורמה בקהילה: הדרישה מהחזן הייתה ידיעת אנגלית לצד עברית, והוחלט שיעביר דרשה שבועית על השבת באנגלית.
ב-1836 הוזמן גוסטב פוזננסקי מהמבורג, שהכיר את סדרי ההיכל, לשמש כדרשן וחזן.
הוא היה מסורתי בתחילה, אך נטה יותר ויותר לרפורמה.
ב-1838 פרצה שרפה והחריבה את מבנה בית הכנסת "בית אלוהים", ספרי התורה ניצלו בידי אחד מחברי הקהילה, משה לוי.
הדבר גרם למשבר גדול בקהילה שנגמר בפיצול ויצירת בית כנסת חדש, בידי המסורתיים שלא יכלו להסכין לעבירה, לתפיסתם, על מצוות הדת בצורה בוטה בתוך בית הכנסת, הם כינו את קהילתם באירוניה "שארית ישראל".
למרות המשבר היה "קהל קדוש בית אלוהים" חזק דיו להמשיך ולהתקיים במתכונתו, ואף להוות מודל לבתי כנסת נוספים שיקומו ברוח זאת.
בתחילה ההבדל היחיד בינו לסדר הקודם היה העוגב, אך עם הזמן הכניס פוזננסקי יסודות משמעותיים יותר: בתחילה פרסם עיקרי אמונה ששללו את תחיית המתים ולא התייחסו במפורש למשיח, וב-1843 ביטל את יום טוב שני של גלויות.
הוא הכניס אנגלית לנוסח התפילה, אימץ מחזור קריאה בתורה תלת-שנתי כמנהג ארץ ישראל הקדום (נוהג שהיה אהוד עוד מראשית הרפורמה כאמצעי לקצר את משך התפילה), השמיט את ההפטרה ועוד.
מעשיו של פוזננסקי הביאו לסכסוך משפטי עם גורמים שמרניים, שהוכתר בניצחונו ב-1846. מרבית יהודי העיר הוסיפו להשתייך ל"בית אלוהים".
גל ההגירה ממרכז אירופה הנביט מניינים רפורמיים דומים, לפי הדגם המקובל בגרמניה, בחופה המזרחי של ארצות הברית.
פוזננסקי התפטר ב-1847 והמליץ על יצחק מאיר וייז כיורשו; הוא דחה את ההצעה.
לבסוף, המחליף הקבוע מוריץ מאייר התקבל ב-1852 ושירת כשבע שנים.
הוא היה רב רפורמי גרמני שנמלט מארצו אחרי אביב העמים.
כשעזב מאייר בא במקומו אברהם האריס האנגלי, אך הוא שב לארצו עקב מלחמת האזרחים האמריקנית.
בית-הכנסת חדל מלתפקד במהלכה, והנסיבות הקשות לאחריה כפו איחוד עם "שארית ישראל" הגדול יותר ב-1866. הקהילה המאוחדת פעלה במשכן "בית אלוהים", ונוסח התפילה שב להיות ספרדי מלא.
יד החברים הוותיקים גברה בהדרגה, גם עקב ההכללה של יוצאי גרמניה רבים: ב-1873 היה "בית אלוהים" לחבר מייסד באיחוד הקהילות העבריות האמריקניות, ארגון-הגג הרפורמי במדינה.
ב-1895 הושלמה אימוצה של הרפורמה בנוסחה האמריקני עם קבלת "עולת תמיד" מאת הרב דוד איינהורן כסידור התפילה הרשמי.
ב-1910 התמנה הרב יצחק מרקוסון, בוגר היברו יוניון קולג', לכהן ב"בית אלוהים." יורשו ב-1915, ששימש עד 1944, היה בוגר נוסף של המוסד, יעקב רייזין.
הרב אלן תרשיש בא על מקומו ב-1947. הוא עבר לשיקגו ב-1961.
מאז 2010 עומדת בראש בית הכנסת הרבה סטפני אלכסנדר, האישה הראשונה בתפקיד.
היא החליפה את הרב אנטוני הולץ, שכיהן מאז 1992. המבנה הנוכחי בנוי בסגנון יווני ונחנך ב-1978.
בית אלישבע הוא מבנה ציבור בשכונת קטמון שבירושלים.
המבנה ניצב בפינת הרחובות אלעזר המודעי וחזקיהו המלך.
את הקמת המבנה יזמה מועצת הפועלות (כיום "נעמת"), תנועת הנשים של ההסתדרות, והוא שימש כמרכז תרבות עם ספריה אזורית ואולם כינוסים, מעון יום ומרכז הכשרה מקצועית לנשים.
הקמת הבניין החלה בדצמבר 1960, הוא נחנך ב-18 בדצמבר 1962 ונקרא על שם אלישבע קפלן, מאנשי העלייה השלישית ואשתו השנייה של ראש הממשלה השלישי לוי אשכול.
בשנת 1982 הוקם במקום מרכז לפעילות נוער המתקשה בלימודים, שאחר כך הפכה לבית ספר תיכון לתלמידים שנשרו ממסגרות אחרות.
בשנות ה-90 התמקם בו בית הספר הפלורליסטי "רעות".
בתחילת שנות האלפיים ביקשו תושבי שכונת קטמון מהעירייה להפוך את המבנה למתנ"ס ומרכז קהילתי, אך בקשתם לא נענתה.
מאז 2010, שימש חלקו המרכזי של המבנה את הסניף הירושלמי של בית הספר למשחק ניסן נתיב, ובחצרו הוקם במבנה זמני אולם ספורט המשמש בשבתות גם כבית כנסת.
בחלק התחתון של המבנה פועלים מאז הקמתו גני ילדים.
לאחר המעבר של הסטודיו למשחק ניסן נתיב לקמפוס האומנויות בירושלים בסוף מרץ 2022, חלקו המרכזי של המבנה משמש כבית ספר לכיתות א'-ב'.
את הבניין תכננו האדריכלים שולמית ומיכאל נדלר ושמואל ביקסון, בסגנון מודרניסטי - מינימליסטי.
המבנה מורכב משני אגפים מאונכים היוצרים את צורת האות L, אגף נמוך לאורך הרחוב ואגף גבוה הממשיך לתוך המגרש.
בנקודת המפגש בין האגפים מוקמו הכניסה, אולם המבואה, המדרגות ואולם המופעים.
חלק מקירות המבואה הם קירות מסך עשויים זכוכית, שמאפשרים קשר עין בין הרחוב למבנה ולחצר הפנימית שמאחוריו.
בהצטלבות האגפים ממשיך חלק מהאגף הגבוה ו"מרחף" בחלל הרחוב, מעל מדרגות הכניסה הראשית לבניין.
באגף הנמוך שכן גן הילדים ובאגף הגבוה הכיתות של מרכז התרבות וההכשרה המקצועית.
המבנה מעוצב על פי עקרונות הסגנון הבינלאומי, עם השפעות מאוחרות יותר, לקראת המעבר לברוטליזם.
העיצוב מינימליסטי ו"נקי", הבניין מחופה באבן נסורה וכולל חלונות פס אופקיים ארוכים והעמדה חלקית על קומת עמודים.
עקב הפרשי גבהים הוא ניצב על מסד בגובה משתנה.
לבניין שלוש כניסות, שנועדו לשלושת השימושים העיקריים בו.
שטח הבניין הכולל הוא 2,300 מ"ר.
לאורך השנים סבל הבניין מהזנחה - על קירותיו נתלו מזגנים, נבנו תוספות בנייה שפוגמות בצורתו המקורית, וחצרו הוזנחה.
בעקבות המעבר של בית הספר למשחק ניסן נתיב למבנה הוא שופץ.
המבנה מופיע ברשימת המבנים לשימור של עיריית ירושלים.
בית אמידים הוא בניין דו-קומתי מפואר ברחוב אלי כהן באשקלון.
במרכזו רחבה, שבה שכנה בעבר בריכת מים.
סביב הרחבה המרכזית נבנו חדרים למטרות שונות.
הבניין מהווה שריד לימי זוהרה של העיירה מג'דל (אשקלון כיום) בתקופת המנדט הבריטי (1917 - 1948).
הבניין נבנה בראשית תקופת המנדט הבריטי, בעזרת טכנולוגיות מודרניות ומסורתיות, שהעניקו לו פאר רב ביחס לבתים בסביבה הצפופה והבנויה בבתים חד-קומתיים.
בזכות הפאר, זכה בפי תושבי אשקלון לתואר "בית המושל", וזאת על אף כי מעולם לא שמש בתפקיד זה.
לאחר כיבוש העיר בידי צה"ל, הושכר המבנה בשנים 1950 עד 1972 למועצת פועלי אשקלון.
המועצה הקימה בבניין בשנים 1950 עד 1960 סניף טיפת חלב ומרפאה של קופת חולים הכללית.
משנת 1964 עד שנת 1988 שכנו במבנה מחסנים ובתי מלאכה קטנים עד שנעזב ונידון להריסה.
בהוראת ראש העיר בני וקנין, נמנעה הריסתו.
דגם המבנה - מבנה דו קומתי בעל רחבה מרכזית שסביבה חדרים - תואם את הסגנון עירוני-עות'מאני בארץ ישראל.
סגנון הבניה של בית האמידים הוא סגנון אקלקטי, המאפיין את הבניה שהייתה אופיינית בארץ ישראל בשנות העשרים של המאה ה-20.
חומר הבנייה מעיד בדרך כלל על גיל המבנה.
שלד המבנה עשוי בטון יצוק – רצפה, עמודים וחגורות.
השימוש בבטון מזוין ממנו בנוי שלד המבנה, החל בשנים 1913-1912 (בית הבטון הראשון), הבטון היה זול ונפוץ במיוחד מראשית המנדט הבריטי.
הקירות בנויים אבן כורכר בין עמודי הבטון.
השימוש בבלוקים מכורכר מעורר את ההנחה שהמבנה נבנה בסביבות שנות העשרים המוקדמות של המאה ה-20.
בחזית המזרחית של המבנה מתגלה חתך רצפת הבית.
בעבר, הבית הוגבה מהקרקע הנוכחית בכחצי מטר.
לפי איתור מדרגות במפה היסטורית, נראה שזה גם היה המצב המקורי.
מסד הבית מורכב מאבני כורכר גדולות.
מעליהן יצוקה רצפת בטון בעובי כ-40 ס"מ.
זהו בטון באיכות נמוכה, עשיר בצדפים, העשוי מחול מקומי.
על יציקת רצפת הבטון הונחו מרצפות בטון בגודל 20X20 ס"מ.
אלמנט מסורתי בבניין, שהיה נפוץ כבר בסוף המאה ה-19 בארץ ישראל, הוא ריצוף שטיח בסגנון האר-נובו - סגנון אדריכלי שהיה בשימוש בשנים 1910-1890, בשלהי התקופה העות'מאנית, ובארץ ישראל השימוש בו נמשך לתוך שנות העשרים של המאה ה-20, בתקופת המנדט הבריטי.
סגנון זה מאופיין בצורות א-סימטריות ודו-ממדיות, ובקישוטים עם שימוש מרובה בקו מעוגל ואורגני ובמוטיבים מהטבע (בעיקר פרחים ועלים).
בבית נמצא דגם פרחוני זהה לדגם שנמצא בבית בליפתא מסוף המאה ה-19.
במבנה חצר פנימית המעידה על פאר הבית בעבר.
בחצר ארבע קשתות מחודדות, שיוצרות ארקדה.
בחצר נשאר שריד המעיד על הימצאותן של בריכה ומזרקה.
במבנה מצוי גם חדר מדרגות פנימי - אלמנט שחדר לבניה בסוף המאה ה-19 וצבר תאוצה בראשית המנדט הבריטי.
המבנה כולל חדרי שירותים בשתי הקומות, גרם מעלות פנימי, וגג מבנה שטוח המוקף במעקה בטון מסוגנן.
תוכנית שימור והצעות לשימוש במבנה
המבנה הוכרז כמיועד לשימור, והוכנה עבורו תוכנית שימור.
במרץ 1992 הכין האדריכל אלכסנדר אוקוניב ממנהל ההנדסה בעיריית אשקלון תוכנית לשיקום המבנה, אך התוכנית לא יצאה אל הפועל.
הועלתה הצעה להפוך את המבנה למוזיאון לתולדות אשקלון, או לבית לאמני העיר ולאמנים מאזור הדרום והנגב, שישמש לאירוח ולהצגת עבודותיהם.
בית אליעזר היא שכונה הנמצאת במזרח העיר חדרה, היא שכונתה הגדולה ביותר ומונה כ-25,000 תושבים, נכון לשנת 2010.
הקמת השכונה החלה בשנת 1951, עבור חיילים משוחררים, פועלים ועולים חדשים, והיא תוכננה במקור כיישוב בעל אופי חקלאי עם בתים צמודי קרקע שלצידם משקי עזר, עבור 1,300 משפחות, על שטח 2,500 דונם.
התושבים הראשונים היו עולים מתימן, מרוקו ורומניה.
באוגוסט 1952 הוחלט לקרוא לה על שמו של אליעזר קפלן, ששימש כשר האוצר הראשון של מדינת ישראל ונפטר ביולי 1952. בסוף 1952 היו בשכונה 450 משפחות והיא חוברה לראשונה לרשת החשמל.
עם הקמתה סופחה השכונה לחדרה, למרות שבאותה עת לא היה בינה לבין המושבה הוותיקה רצף בנוי.
בהמשך הורחבה השכונה ונבנו בה שכונת נווה אליעזר ובשנת 1973 "שיכון יוגוסלבי", שהורכב מבתים מתועשים שהובאו מיוגוסלביה.
בשנות ה-90, בעקבות גל העלייה הגדול מברית המועצות, נבנה אזור נוסף בשכונה, הנמצא ממערב לרחוב יקותיאל אדם, המכונה כיום "בית אליעזר החדשה" - שכונה הכוללת בתי דירות של עד שלוש קומות, בה אוכלסו בעיקר עולים חדשים.
בנוסף, בשכונה קוטג'ים דו-משפחתיים, בהם השתכנו משפרי דיור.
שמות הרחובות בבית אליעזר החדשה קרויים ברובם על שם משפחות מייסדי חדרה.
באמצע שנות ה-90 נבנתה תת-שכונה הצמודה לבית אליעזר בצפונה שסמוכה לכניסה הצפונית לשכונה, "אחוזת דניה".
עד תחילת שנות ה-2000 לא היה רצף בנוי בין שכונת בית אליעזר לשאר חדרה.
בקיץ 2000 אושרה הקמתה של שכונת "הפארק", בה 7,300 יחידות דיור, בשטח החקלאי שבין בית אליעזר לשאר חדרה.
בשלהי שנות ה-90 וראשית שנות ה-2000 נבנה במזרח בית אליעזר אזור בסגנון "בנה ביתך".
עם הקמתה הוקם בשכונה בית ספר יסודי ממלכתי ובית ספר יסודי נוסף עבור חינוך ממלכתי דתי.
השכונה כוללת בתי ספר יסודיים, חטיבת ביניים ובית ספר תיכון המהווה שלוחה של תיכון חדרה.
בשכונה קיים גם מתנ"ס בית אליעזר.
מאז שנת 2009 קיים שבט בצופים בשכונה "שבט אילן" .
בעבר הייתה השכונה מחוברת לחדרה באמצעות כביש אחד בלבד, אך עם התפתחות השכונה משנות ה-90 חוברו אליה צירי תחבורה נוספים.
בשנת 2008 נפתח לתנועה כביש המחבר בין בית אליעזר ושכונת דניה לשכונת יוספטל שבעיר, ובספטמבר 2013 נחנך כביש בין בית אליעזר לשכונת ניסן המחבר את רחוב ביאליק ממערב לרחוב הפרדס במזרח, העובר דרך שכונת הפארק שהוקמה דאז.
החל מ-2016 נבנה כביש "דרך יוליאינה", שיחבר בין בית אליעזר ושכונת דניה לרחוב צה"ל בכניסה הצפון-מזרחית של העיר.
מפתיחתה, דרך יוליאנה מהווה צוואר בקבוק לרכבים בשעות הבוקר והערב.
דרך נוספת המשמשת כהמשך לדרך יוליאנה היא דרך שיקמונה שמקטעה יהווה המשך וחיבור נוסף לשכונת בית אליעזר.
לציין כי דרך יוליאנה נסללה על חלק מדרך רומית עתיקה שמוצאה מאנטיפטריס וסיומה- קסריה.
באוגוסט 2015 נחנך כביש שמעון פרס, המוביל מפאתי השכונה אל כביש 9, המחבר אותה לכביש מספר 4 (חיפה-תל אביב הישן) ולכביש 6, וכן ליישובי עמק חפר המזרחיים.
בשכונה פועלת קבוצת כדורגל, הפועל בית אליעזר, שבשיאה שיחקה בליגה א', הליגה השלישית בחשיבותה בכדורגל בישראל.
ממזרח לשכונה מתוכננת בנייה של 6000 יחידות דיור המקודמות באמצעות הותמ"ל.
לתוכנית הביעו התנגדות תושבי השכונה בתואנה של חוסר תשתיות לאכלוס אוכלוסייה גדולה ובשל פגיעה בטבע.
בנוסף לתוכנית הוותמ"ל מתוכנן לקום שדה תעופה במסגרת הוות"ל, דבר שיפגע באיכות חיי התושבים בשכונה המזרחית, יפגע במארג שמורת הטבע המשמשת כריאה ירוקה בין גן שמואל לעמק חפר ובירידת הערך הנדלני של בעלי הנכסים בשכונה.
ביוני 2025 נחנך בשכונה גן הנעורים: מרחב קהילתי שיזמו תלמידי חטיבת ביניים בתיכון חדש בית אליעזר, לזכר חללים בני ובנות העיר חדרה שנפלו במלחמת חרבות ברזל.
בית אליוט היא סדרת טלוויזיה בריטית בהפקת ה-BBC ששודרה במשך שלוש עונות בין 1991 ל-1994. בסדרה מככבות סטלה גונה בדמות ביאטריס אליוט ולואיז לומברד בדמות אוונג'לין אליוט.
הן מגלמות שתי אחיות המקימות עסק לתפירת בגדים בלונדון של שנות העשרים של המאה העשרים, שהופך בסופו של דבר לבית אופנה בעיצוב הוט קוטור.
עוד מככב בסדרה איידן גילט בתפקיד צלם וקולנוען בשם ג'ק מדוקס.
יוצרות הסדרה ג'ין מארש ואיילין אטקינס יצרו יחד קודם לכן את סדרת הדרמה "על אדונים ומשרתים".
את פרקי הסדרה כתבו תסריטאים שונים בהם ג'יל היים, פיטר באקמן, דבורה קוק וג'יני הול.
ביאטריס (בת 30, ידועה בשם בי) ואוונג'לין (בת 18, ידועה בשם איווי) הן אחיות שנותרו יתומות אחרי מותו הפתאומי של אביהן הרודן, הנרי אליוט.
מכיוון שהן נשארו כמעט חסרות כל וחסרות השכלה, האחיות נאלצות למכור את בית המשפחה כדי לשלם את חובותיו של האב.
כדי להתפרנס הן פונות לתחום האהוב עליהן שהוא עיצוב ותפירת בגדים, ובי מתקבלת לעבודה כמזכירה באולפן צילום בניהולו של ג'ק מדוקס.
ג'ק ואחותו פנלופי הופכים לחברים טובים של האחיות, וג'ק מספק להן סכום כסף כדי לפתוח עסק משלהן בשם "בית אליוט".
פנלופי מדוקס מציגה בפניהן את טילי ווטקינס, תופרת מסורה וחרוצה, אותה הן מעסיקות בחברה.
נושא קבוע בסדרה הוא מאבקן של נשים בשנות העשרים של המאה העשרים לחיות חיים של הגשמה עצמית ועצמאות.
בנוסף לכך שהנרי אליוט הותיר את בנותיו חסרות פרוטה, המוציא לפועל של צוואתו הוא בן דודן ארתור, שמונע מהן את הכספים שמגיעים להן בטענה שזה לטובתן.
אחרי שארתור נעצר ונכלא בשל מעורבות בהברחת סמים, הוא מהגר לבוסטון שבארצות הברית, והן מקבלות את סכום גדול של כסף מירושת אביהן.
זה מאפשר לביאטריס ואיווי להרחיב את העסק שלהן, ובעזרתו של הבנקאי סר דזמונד גילספי, הסנדק של איווי, העתיד נראה ורוד.
איווי חוגגת את יום הולדתה ה-21 והופכת לשותפה בחברה.
"בית אליוט" מציג את הקולקציה הראשונה שלו של עיצובים בלעדיים עבור אנשי האצולה.
העונה מתחילה באביב 1924. האחיות מעסיקות את פלורנס רנבי בתפקיד מנהלת חדר העובדים.
ביאטריס ואיווי מוזמנות לפריז על ידי מעצב האופנה ג'יילס קרניאק, שמציע להן חוזה של חמש שנים כמעצבות בחברה שלו.
בי מתחתנת עם ג'ק מדוקס, שהיה המעסיק שלה בעבר, והם חוזרים ללונדון.
איווי נשארת בפריז לעבוד בבית האופנה "Maison Gilles".
שנה אחר כך, שבמהלכה ניהלה רומן עם ז'יל קרניאק חוזרת איווי לבית אליוט זוהרת ובוגרת יותר.
הקריירה של ג'ק כבמאי קולנוע נמצאת במגמת עלייה.
באחת ההקרנות של סרטיו פוגשת איווי את לורד אלכסנדר מונטפורד, חבר פרלמנט נשוי, ומתפתח ביניהם רומן.
ג'ק וביאטריס נפרדים בשל חוסר הסכמה ביניהם בנוגע להולדת ילדים והלחץ בעבודתם.
בית אליוט עומד בפני חורבן אחרי החשדות בעקבות מותו של סר דזמונד גילספי, וענייני הכספים עוברים לניהולו של ראלף סרויאן.
האחיות חושדות בחוסר יושר של סרויאן, וסר אלכסנדר מונטפורד גורם לחקירה רשמית של הבנק.
מתברר שסרויאן הונה את לקוחות הבנק, ולאחיות אליוט נותר מעט מאוד מחסכונותיהן והשקעותיהן.
סרטו של ג'ק "The Strikers" זוכה להצלחה רבה ומפיק הוליוודי מציע לו עבודה בארצות הברית, אבל הוא דוחה את ההצעה ומחליט במקום זאת לעבוד בברלין.
בינתיים הולך ודועך השוק של אופנת העילית עקב השפל של סוף שנות העשרים.
ביאטריס ואיוונג'לין מקבלות הצעה להציג בארצות הברית את עיצובי הבגדים שלהם עבור רשת החנויות סירס ורובאק.
לבי יש עדיין רגשות כלפי ג'ק.
בבית האופנה טילי מתחתנת עם נורמן פוס, שף במלון מקומי, וממונה למשרת מנהלת חדר העבודה.
בפרק האחרון של העונה היא מבשרת שהיא בהיריון.
בין פלורנס רנבי וטילי קיים חיכוך מתמיד, פלורנס הנרגזת עוזבת את חדר העבודה וכמעט נפגעת ממכונית חולפת.
בסופו של דבר אחרי שאיווי מעדיפה לתקן צווארון פרווה בדרך שהציעה מאדג' במקום דרכה של פלורנס, היא מחליטה להתפטר.
פלורנס עוזבת את בית אליוט והפעם נפגעת ממכונית ומתה.
בלוויה, מר רנבי, בעלה של פלורנס, מתעמת עם מאדג' וטילי, ואחר כך עם ביאטריס ואיווי על מותה של פלורנס על היחס שקיבלה.
בעיקר הוא קובל על כך שבי ואיווי לא שמו לב למאבק.
הוא מספר להן ש פלורנס הייתה נאמנה מאוד, ולא הסכימה לשמוע דבר שנאמר נגדן.
בהמשך הוא חוזר ומתנצל על ההתפרצות.
הוא אומר שהוא חייט, ומכיוון שבית אליוט זקוקים ביותר לחותך מומחה, הם שוקלים להעסיק אותו.
לבסוף הן מחליטות שעדיף שהוא לא יעבוד בבית אליוט בגלל הזכרונות על פלורנס.
הן מתחילות להעסיק את צ'ארלס.
האחיות אליוט ומאדג' מסכמות ביקור מוצלח בארצות הברית בחסות רשת החנויות סירס ורובאק, שבו הציגו קו של בגדים בייצור המוני של בית אליוט.
לבי שעדיין חיה בנפרד מג'ק יש מחזר חדש, דונלד ברדלי מנהל ברשת סירס שמגיע לאנגליה בעקבות האחיות.
בי מחליטה שהיא עדיין אוהבת את ג'ק.
הוא משנה כיוון מבימוי קולנועי לעיתונות חוקרת.
באמצעות העובדת החדשה גרייס קיבל, פוגשת איווי את האמנים מיילס בניסטר ודניאל פייג'.
מיילס מתקבל לעבודה בבית אליוט כמאייר, ובהמשך הופך למעצב.
דניאל הוא אמן מוכשר שלדעת איווי הוא זקוק לפריצת דרך כדי להצליח.
שני הגברים מתאהבים באיווי, והיא משיבה אהבה לדניאל.
בינתיים גם למאדג' יש אהבה חדשה, וזה לא בעלה הזועף.
טילי ובעלה שאיבדו את התינוק שלהם נאבקים לשמור על נישואיהם.
לקראת סוף העונה בית אליוט כמעט ומתפרק.
לבי ולג'ק נולדת בת, לוסי.
ג'ק נבחר לחבר בבית הנבחרים, ואיווי מתחתנת עם דניאל.
אביו של מיילס מחליט להיות שותף בבית אליוט כשהוא מגלה שבנו הוא מעצב אופנה מוכשר.
הוא רוצה שבית אליוט יפסיק לעסוק באופנה עילית ויעבור לייצור בגדים המוני הבטוח יותר מבחינה כלכלית.
הפרק האחרון של מסתיים בעימות סוער בין השותפים אודות עתידה של החברה והיחסים בין האחיות.
כותבי הסדרה לא ציפו שה-BBC תבטל את הסדרה בסוף העונה השלישית.
לכן הסדרה מסתיימת ללא סגירת קצוות של קווי העלילה.
"בית אליוט" מצוין שהוא סדרת הדרמה האחרונה של ה-BBC שרוב צילומי הפנים נערכו במרכז הטלוויזיה של ה-BBC בשיטת מערך מרובה מצלמות.
לקראת סוף הסדרה ב-1994, הפקה בשיטה זו נזנחה עבור סדרות דרמה לטובת צילום במצלמה יחידה בפילם או במצלמות וידאו.
מכיוון שהסדרה צולמה ונערכה בווידאו בהבחנה רגילה, אי אפשר להציג אותה בפורמט HDTV.
חלק מהסצנות צולמו ב"בית קליפטון היל" וב"גולדני הול" בבריסטול.
סצנות אחרות צולמו בצ'לטנהם שבגלוסטרשייר.
צילומי החוץ של הבית ממוקמים בברקלי סקוור 24 בבריסטול.
גם קולסטון הול שימש כאתר צילומים לסדרה.
סטלה גונה – ביאטריס אליוט
לואיז לומברד – אוונג'לין אליוט
איידן גילט – ג'ק מדוקס
מגי אולרנשו – פלורנס רנבי
פרצ'סקה פולן – פנלופי מדוקס
קאתי מרפי – טילי ווטקינס
ג'ודי פלין – מאדג' האוול
סטיבן צ'רצ'ט – ג'וזף וינט
ביל תומאס – צ'ארלס קוואנס
ברברה ג'פורד – ליידי לידיה אליוט
פיטר בירץ' – ארתור אליוט
ג'רמי ברודנל – סבסטיאן פירס
רוברט דאוס – פיגי גרסטון
קלי האנטר – דפני הייקוק
דייוויד דה קייזר – סר דזמונד גילספי
מיני דרייבר – מרי, פקידת הקבלה של ג'ק אחרי ביאטריס
ברט קווק – פיטר לו צ'ינג
מייקל קאלבר – ראלף סרויאן
קייט פהיי – אליס בורגוין
טובי ויטהאוס – נורמן פוס
רופרט פרייזר – לורד אלכסנדר מונטפורד
אליזבת גארווי – ליידי אליזבת מונטפורד
קרוליין טרוברידג' – קטיה בלטסקי
מלאני רמזי – גרייס קיבל
רוברט הנדס – מיילס בניסטר
ריצ'רד לינטרן – דניאל פייג'
ג'יימי פורמן – ג'רי אלת'ורפ
איאן רדפורד – לארי קוטר
כל שלוש העונות של "בית אליוט" יצאו על גבי DVD בהפצת Acorn Media UK בשנים 2004, 2006 ו-2007.
בית אימרין (ערבית: بيت امرين) הוא כפר פלסטיני בצפון השומרון המשתייך לנפת שכם של הרשות הפלסטינית.
ממוקם כשני ק"מ מזרחית לבורקא וכחמישה ק"מ מערבית ליאסיד וכשני ק"מ צפון מזרחית לסבסטיה, בגובה של כ-400 מ' מעל פני הים.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2017 מנתה האוכלוסייה בכפר 3,323 תושבים.
מקור השם "בית אמרין" הוא בארמית סורית, ופירושו בית שני האמירים.
תושבי הכפר סבורים שהוא נקרא על שמו של אדם מכובד, בעל ייחוס של נסיך, או אמיר בשם אמרין, שגר במקום ועם השנים השם שובש.
בסקר ארכאולוגי שנערך בבית אימרין לאחר מלחמת ששת הימים, נמצאו חרסים מהתקופות הביזנטית, ימי הביניים והעות'מאנית.
לפי מועצת הכפר, הוא נוסד בידי ערבים מהישוב הסמוך בורקה ומשבט בני חסן בעבר הירדן, שאכלס גם את קראוות בני חסן.
הכפר הופיע ברישומי המס העות'מאנים של שנת 1596 כחלק מנפת ג'בל סאמי שבסנג'ק שכם.
במקום נמנו 19 בתי אב ושני רווקים, כולם מוסלמים.
הם שילמו מיסים על חיטה, שעורה, גידולי קיץ, עצי זית, הכנסות מזדמנות, עיזים וכוורות וכן בית בד לשמן זית או דבש ענבים, סה"כ 13,200 אקצ'ה.
בשנת 1667 חייתה בכפר קהילה נוצרית מהזרם היווני אורתודוקסי.
בשנת 1838, אדוארד רובינסון כתב כי הכפר ממוקם על הדרך לג'נין.
הוא ציין כי במקום מתגוררים בשכנות נוצרים יוונים ומוסלמים.
באותה העת היו בכפר 50 נוצרים וכומר.
ב-1870, ויקטור גרן העריך שחיים בכפר 700 איש.
הוא ציין כי הבתים בכפר הם קטנים ובנויים בגסות; יוצא הדופן היה בית השייח', שהיה גדול ובנוי היטב.
בסקר ארץ ישראל המערבית של הקרן לחקר ארץ ישראל (1882), הכפר תואר כ"כפר בגודל בינוני בעמק שלמרגלות שרשרת שייח' בייזיד.
הוא בנוי אבן, ובעמק מדרום מצוי מעיין, המוקף בעצי זית ממזרח ומערב.
חלק מהתושבים הם נוצרים יוונים".
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בבית אימרין אוכלוסייה של 527 נפש, אשר הורכבה מ-512 מוסלמים ו-15 נוצרים אורתודוקסים.
האוכלוסייה גדלה במפקד 1931 ל-620, אשר הורכבה מ-13 נוצרים ו-607 מוסלמים, אשר חיו ב-157 בתים.
בשנת 1945 מנתה האוכלוסייה 860 נפש, כולם מוסלמים.
בעקבות מלחמת העצמאות עברה בית אימרין משליטה בריטית לירדנית.
בשנת 1961 הייתה אוכלוסיית בית אימרין 1,048.
בשנת 1966 הוקמה מועצה כפרית המורכבת מתשעה חברים, כולל ראש המועצה, לניהול ענייניה האזרחיים של בית אימרין.
ראש המועצה הראשון היה איאד יוסף עבד א-רחמן אחסן, וכיום הוא בשיר סמארה.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר הכפר משליטה ירדנית לישראלית, ובאותה שנה נמצא כי מספר התושבים בכפר היה כ-1,100 איש.
משפחת חסון (حسون): המשפחה הגדולה בכפר.
הגיעה מחַלַבּ, מהמדבר הסורי ומירדן,
משפחת סמארה (سماره): משפחה זו הגיעה מהכפר בורקה,
משפחת פקיה (فقيه): משפחה זו הגיעה מכפרים וערים שכנות,
משפחת עבדו (عبده): מוצאם מהאזור והם מייסדי הכפר.
כלכלת הכפר מבוססת על חקלאות, והמוצרים העיקריים הם קטניות, דגנים, ירקות, זיתים, ענבים, שקדים ותאנים.
בכפר יש מתקנים ציבוריים הכוללים: מרפאה, ובית לשירותי דואר ותקשורת טלפונית.
בית אימרין שוכן למרגלות "ג'בל אבו יזיד", פסגת הר בגובה 725 מטר מעל פני הים, שבמרכזה מבנה קבר שייח' (מקאם), "שייח' אבו יזיד", ממנו שרדו ארבעת קירות המבנה ללא גג.
השייח' הסופי "אבו יזיד" מוכר במסורת המקומית כצדיק שהתבודד בתפילותיו במקום.
בסקר שערך המנדט הבריטי בשנת 1945 נמצא ששטח הקרקע של הכפר היה 12,094 דונם.
מתוכם 53 דונם היו שטח בנוי, 8,261 דונם שימשו לחקלאות ו-3,779 דונם היו אדמות בּוּר.
בכפר יש בית ספר יסודי לבנות ובית ספר תיכון לבנים.
בית איפטייב היה בית של סוחר בעיר יקטרינבורג שבו נרצחה ב-1918 משפחתו של ניקולאי השני, קיסר רוסיה.
ב-1977 נהרס הבית בהוראת ברית המועצות.
בשנות השמונים של המאה התשע-עשרה הזמין איוון רדיקורטסב, פקיד בכיר בתעשיית הכרייה, בית דו-קומתי שיוקם על מדרון של גבעה בולטת.
אורך החזית היה 31 מטר.
ב-1898 עברה האחוזה לידיו של שראבייב, סוחר זהב בעל מוניטין.
עשר שנים לאחר מכן, נרכש הבית על ידי ניקולאי ניקולאיביץ' איפטייב, מהנדס צבאי, שהפך את קומת הקרקע למשרדו.
נראה כי על סמך מידע שסיפק פיוטר ויקוב, ב-1918 איפטייב נדרש לפנות את הבית לצורך "ייעוד מיוחד".
אותו ייעוד מיוחד היה למעשה כליאתם של ניקולאי השני, קיסר רוסיה ומשפחתו, אשר הודחו משלטונם בעקבות מהפכת פברואר.
המשפחה עברה לבית איפטייב בשני שלבים: ב-22 באפריל הגיעו לבית ניקולאי, אשתו אלכסנדרה ובתם מריה, וב-23 במאי הגיעו שאר בני המשפחה: אולגה, טטיאנה, אנסטסיה ואלכסיי.
חוץ ממשפחת רומנוב גרו בבית חמישה משרתים, ובהם רופא המשפחה.
משפחת רומנוב התגוררה בבית איפטייב 78 ימים.
בלילה שבין 16–17 ביולי 1918, נלקחו בני המשפחה ומעגל המשרתים המצומצם שלהם למרתף בטענה שהבית נמצא בסכנת התקפה של אנרכיסטים.
ב-25 ביולי נכנסו חיילי הלגיון הצ'כוסלובקי לבית, וגילו שמשפחת הצאר נעלמה.
הם אף חקרו כמה מן מהשומרים, אבל לא הצליחו להגיע אל מבצעי הרצח.
כבר ב-1923 הופצו תצלומי הבית המגודר בעיתונות הסובייטית תחת הכותרת "הארמון האחרון של הצאר האחרון".
בשנת 1927, תוכנן להפוך את הבית למוזיאון.
בהמשך הוא הפך לבית ספר חקלאי, וב-1938 למוזיאון תעמולה אנטי-דתי.
ב-1974 נרשם הבית רשמית כאנדרטה היסטורית-מהפכנית.
עם זאת, למרבה המבוכה של הממשלה, הוא הפכה בהתמדה למוקד עלייה לרגל של מלוכנים רוסיים.
בשנת 1975 הוחלט ביוזמת יורי אנדרופוב בפוליטביורו להרוס את בית איפטייב.
לאחר סחבת של כמה שנים נעשתה ההריסה בשנת 1977, בימים שבוריס ילצין היה ראש הממשל בעיר.
לטענתו הוא קיבל הוראה ישירה ולא יכול להתנגד.
בשנת 1990 הוחלט להקים כנסייה על שרידי הבית.
בית אליהו פראג'י (ידוע גם בשם בית ברוולד) היה בית המגורים של אליהו פראג'י ומשפחתו, ולימים הושכר מבנהו לגופים שונים שהשתמשו בו בשימושים שונים.
בניית הבית, שנבנה בפינת רחוב מרדכי נרקיס, בסמוך לשכונת שערי חסד בירושלים, הסתיימה בשנת 1927. הבית הוגדר כאתר מורשת בישראל.
בשנת 2007 נפגעו חלקים בבית במהלך הכנתו לצורך מגורי רוכש פרטי, ושוקם.
בניית הבית הסתיימה בשנת 1927 על ידי איש היק"א אליהו פראג'י, עורך דין יהודי-טורקי שעלה לארץ ישראל בשנת 1913 ועבד בין היתר כיועצו של הברון רוטשילד.
הבית, הממוקם בלב גינה גדולה עם עצי אורן, עוצב בסגנון אקלקטי בעל תוספות קלאסיות.
מבנה הבית כולל שמונה חדרים, שגודל כל אחד מהם הוא 30–35 מ"ר.
חדרי הבית רוצפו במקור בריצוף בעל דגם שונה בכל חדר.
המרכיב הבולט ביותר בבית הוא מגדל מעוצב בצורת פירמידה מצופה ריבועי נחושת.
הבית ניכר בעושר ארכיטקטוני, דבר הניתן לראות בצירוף חלון בולט, משקופים ומעקות מסוגננים, ושילוב חזיתות אבן אדומות בעיטורים שונים.
לאחר פטירתו של אליהו פראג'י בשנת 1964, השכיר בנו ויקטור את הבית לגופים שונים אשר השתמשו בו בשימושים שונים, ביניהם מרכז תרבות צרפת, חברת קרתא, מרכז לגמילה מאלכוהוליזם ולבית קפה שנקרא "בסוגריים".
בשנת 2007, למרות שהוגדר כאתר מורשת בישראל, נמכר הבית ליהודי מחו"ל ששיפץ באופן מאסיבי את הבית והגינה, תוך שמירה על הצורה החיצונית של הבית בלבד, וגם זאת לא לגמרי.
הדבר הכי בולט שהשתנה בשיפוץ הייתה הפירמידה שנבנתה מחדש, והפירמידה החדשה החליפה את הפירמידה הישנה.
בשנת 2007 נמכר המבנה על ידי בתו מרים, אשר ירשה את חלקו של אחיה ובעלה משה, ליזמים פרטיים שקיבלו מעיריית ירושלים היתר בנייה במקום.
בהיתר צוין שלא ישתנו צורתו החיצונית של המבנה, סגנונו האדריכלי, לרבות סוג האבן, הפתחים, כתובות, תבליטים, סיתות, צבע, סורגים, עצים בוגרים, מתקנים ושערים.
היזמים הפרטיים אשר לא פעלו לפי ההיתר, פגעו במבנה הבית, כאשר עקרו את המרצפות והרסו את הגג.
כשהעירייה הבחינה שהעבודות חורגות מההיתר, הוצא צו הפסקת עבודה.
לאחר הפסקת העבודה, העירייה חייבה את היזמים הפרטיים לשחזר את החלקים במבנה שנפגעו, לשכור אדריכל שימור ולעבוד על פי הנחיות יחידת השימור בעירייה ותחת פיקוחה הצמוד, עד שישוחזרו כל האלמנטים שנפגעו.
בית אלומות (בית נבולסי) הוא בניין שנבנה בטבריה, בשנות ה-30, על ידי ערבי אמיד משכם.
בהמשך הושכר המקום ושימש כבית הבראה של קופת חולים כללית לאורחים שבאו לטבול בחמי טבריה.
בתקופה זו עבדו במקום בני גרעין ששהו בחוות פוריה ויועדו לקיבוץ אלומות (ומכאן שמו של המקום).
במהלך מלחמת העצמאות ננטש המקום והולאם לאחר הגדרתו כנכס נפקדים.
בשנים הראשונות של המדינה הוא שימש כ"מעברה" לעולים והחל משנות ה-50 אינו בשימוש.
קיימות תוכניות שונות לשפץ את המקום ולחזור להשתמש בו.
המבנה הוקם ב-1935 על ידי חאג' נימר נבולסי, ערבי עשיר תושב שכם, שתכנן לגור, חלקית, בעיר.
במקביל הקים נאבלוסי בתי מגורים במקומות אחרים בארץ (בית נבולסי ביפו ובית נבולסי בכפר יונה) כך שבפועל לא פקד כמעט את הבית בטבריה.
עם התרחבותה של טבריה נכלל הבית בגבולות שכונת מימוניה.
ב-1942 (או 1943) השכיר נאבלוסי את המקום לקופת חולים כללית שפתחה בו בית הבראה בשם "פנסיון כנרת" עבור חולים שבאו לטבריה על מנת לטבול בכנרת ובחמי טבריה.
רוב העובדים בבית ההבראה הגיעו מגרעין "אלומות" שהוקם בבן שמן, ישב, החל מ-1940 באחוזת פוריה.
הנוכחות המשמעותית של חברי גרעין זה בבית ההבראה היא שנתנה לו את שמו.
מעורבות זו של בנות גרעין "אלומות" בבית ההבראה נמשכה גם לאחר שב-1946 עלה הגרעין להקים את קיבוץ אלומות.
לאחר מלחמת העצמאות הולאם המקום, במסגרת חוק נכסי נפקדים, ובמהלך שנות ה-50 הוגדר כמעברה ושוכנו בו עולים חדשים עד ישובם בבתי קבע.
לאחר סגירת המעברה ננטש המקום והוזנח.
כדי למנוע פלישה לבניין אטם מינהל מקרקעי ישראל את הדלתות והחלונות בקומת הקרקע.
"בית אלומות" נחשב לאחד מהבתים הישנים היפים בטבריה.
כמו הרבה בתים שנבנו באותה תקופה בטבריה הוא נבנה מאבני בזלת מסותתות ומאבני גיר לבנות ששולבו כמסגרות לחלונות ובמשקופי הדלתות.
סגנון זה נקרא אבלק והוא וריאציה מקומית לסגנון בנייה ממלוכי.
בחזיתו של המבנה בולטות 2 מרפסות מעוצבות עשויות מאבן גיר לבן ומהוות ניגוד למבנה העיקרי שרובו בנוי מאבן שחורה.
בבית נבנו הרבה חלונות שבחלקם העליון נבנו קשתות בעזרת אבן ראשה.
בשנים מאז ננטש המבנה עולות, מדי פעם, תוכניות לשיפוצו וחידוש השימוש בו למטרות שונות.
בין השאר עלו תוכניות לשלבו בבית ספר לרפואה במסורת הרמב"ם וכן לשלב אותו במתחם קבר הרמב"ם הסמוך ולהפוך אותו ל"בית מורשת הרמב"ם".
ב-1999 יזמה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה של טבריה תוכנית מפורטת שאושרה ופורסמה במאי 2001 בילקוט הפרסומים ולפיה "בית אלומות" הוגדר כבניין מיועד לשימור אך התוכנית לא התקדמה.
ב-2005 פרסם מבקר המדינה דו"ח על הרשויות המקומיות ובו ביקר את עיריית טבריה על הזנחת המבנים ההיסטוריים בעיר וביניהם "בית אלומות".
בתשובתה למבקר המדינה טענה העירייה כי "בית אלומות הוא מבנה מיועד לשימור במסגרת תוכנית של "המרכז ללימודי הרמב"ם", והוכנה לשם כך תוכנית שיקום מפורטת.
העירייה פנתה למשרד ממשלתי ולחברה ממשלתית כדי שיחילו את תוכנית הפיתוח על המבנה.
המשרד הממשלתי הודיע לעירייה כי הוא מנסה למצוא תורם למימוש התכנית".
ב-2010 אף יצא מינהל מקרקעי ישראל במכרז למכירת הבית אך נכון ל-2021 הוא עדיין שומם.
בֵּית אַרְיֵה-עוֹפָרִים (עָפָרִים) היא התנחלות, יישוב קהילתי ומועצה מקומית השוכנת בדרום-מערב השומרון, כשמונה ק"מ מזרחית לאלעד, בגובה של כ-300 מטר, על כביש 465. היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1989.
היישוב משתרע על פני 2,890 דונמים.
ביישוב שוכנים מספר אתרים ארכאולוגיים ואתרי טיפוס מצוקים של החברה להגנת הטבע.
ביישוב מוסדות לימוד החל מגני ילדים ועד חטיבת ביניים וכן בתי כנסת, מרכזי ספורט, גן פסלים וטיילת, מרכז יום לקשיש, מרפאה ובריכה.
ראש המועצה הוא שרון אלפסי.
היישוב הוקם בשנת 1981 בתמיכת התנועה המיישבת משקי חירות בית"ר על ידי 60 משפחות שהשתייכו לגרעין "לבונה", רובם עובדי התעשייה האווירית.
חברי הגרעין החלו בפעילות חברתית כבר בסוף שנות ה-70. בראש המקימים עמדו יעקב נרודצקי, יהושע גן ויוסי משיח .
טקס הנחת אבן הפינה ליישוב נערך ב-17 ביולי 1981 בנוכחות ראש הממשלה מנחם בגין.
היישוב נקרא על שמו של אריה בן-אליעזר, שהיה מלוחמי האצ"ל ומאנשי תנועת החרות.
סמל היישוב הוא פרח הדרדר הכחול, ובהתאם, פרח הדרדר מופיע גם בסמל מוסדות נוספים ביישוב, כגון בית הספר ע"ש יהושע גן.
היישוב הוקם בחלקו על קרקע שהופקעה מהכפרים הסמוכים א-לובן אל-ע'רבי ועאבוד, וחלקו על קרקע שהוכרזה אדמת מדינה.
מספר אישים השתתפו בהקמת היישוב, ביניהם אריאל שרון.
שרון נהג לקחת אורחים מחו"ל, בהם ג'ורג' בוש, לבית אריה ולהראות להם את מסלולי נמל התעופה בן-גוריון שלמרגלות היישוב.
זאת במטרה להמחיש את הצורך האסטרטגי, לדבריו, בשליטה באזור זה.
עופרים הוא יישוב קהילתי, השייך מאז שנת 2004 למועצה המקומית בית אריה ושוכן בדרומה.
השם "עופרים" נבחר ליישוב לאור זה שמקימיו ראו כי הגבעה עליו הוקם שימשה כמקום מרבצם של צבאים רבים.
התוכנית להקמת היישוב, עלתה לראשונה לאישור בוועדת השרים להתיישבות בסוף 1982. היישוב הוקם ביוזמה פרטית על ידי משקיעים שרכשו חטיבת קרקע במקום, וביולי 1983 החלו בשיווק הפרויקט.