tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
- מספר מצומצם של רובי צליפה PSG1 נמצאים בשירות יחידות מיוחדות (בהם סיירת מטכ"ל, שלדג ושייטת 13).
- כוחות הביטחון הליטאיים עושים שימוש ב-AK 4 השוודי.
- בשימוש סדיר של כוחות הביטחון של מיאנמר בין 1960 ל-1995 על בסיס דגמים בייצור מקומי, בהם הרוס"ר BA63, המקלע הקל BA64, הקרבין BA72 ורובה הצלפים BA100.
- ה-G3A4 הוא הרובה הסדיר של הצבא והמשטרה המלזית לצד ההקלר וקוך HK33.
- בייצור מקומי תחת רישיון, נמצאים בהוצאה הדרגתית משירות (נכון ל-2023).
- בשימוש סדיר של הכוחות המזוינים של נורווגיה בין 1968 ל-2008 על בסיס גרסה מקומית בשם AG-3, הוא מוחלף על ידי ההקלר וקוך HK416.
- בשימוש סדיר בפקיסטן על בסיס הגרסאות המקומיות G3P3 ו-G3P4 (המבוססות על ה-G3A3 וה-G3A4 בהתאמה).
- בשימוש סדיר של הכוחות המזוינים של שוודיה מאז 1965 על בסיס גרסה מקומית בשם AK 4, כאשר הדגם המשופר ביותר הוא ה-AK 4D.
הקמע הוא רומן לילדים שנכתב על ידי הסופרת האנגלית אדית נסביט ופורסם לראשונה ב-1906.
זהו החלק האחרון של טרילוגיית רומנים הכוללת גם את "חמישה ילדים והזהו" (1902) ואת "עוף החול והשטיח" (1904).
בספר זה הילדים פוגשים מחדש את ה"פסמיאד" אותו פגשו לראשונה בספר "חמישה ילדים והזהו".
מכיוון שהוא אינו מעניק עוד משאלות לילדים, הוא מתפקד כיועץ ביחס לתגלית האחרת של הילדים, הקמע, בדומה לתפקידו בספר "עוף החול והשטיח" .
גור וידאל כתב על הספר, "זהו סיפור של מכונת זמן, רק שהמכשיר אינו מכונה אלא קמע מצרי שחציו האחר אבד בעבר.
באמירת מילים חזקות מסוימות, הקמע הופך לשער שדרכו הילדים מסוגלים לבקר בעבר או בעתיד...
הספר נפתח בכך שאביהם העיתונאי של רוברט, אנתיאה, סיריל וג'יין נסע לחו"ל כדי לסקר את המלחמה במנצ'וריה.
אמם נסעה למדיירה כדי להחלים ממחלה, ולקחה איתה את אחיהם הצעיר, הטלה.
הילדים גרים עם מטפלת זקנה (גברת גרין) שהקימה פנסיון במרכז לונדון.
הדייר הנוסף היחיד שלה הוא אגיפטולוג מלומד שמילא את חדרו בחפצי אמנות עתיקים.
במהלך הספר הילדים מתיידדים עם "האדון המלומד המסכן" וקוראים לו ג'ימי.
ביתה של המטפלת נמצא בפיצרוביה, רובע לונדוני ליד המוזיאון הבריטי, שנסביט מתארת במדויק כמשופע בדוכני ספרים וחנויות מלאות בסחורה יוצאת דופן.
באחת החנויות האלה הילדים מוצאים את הפסמיאד.
הוא נלכד על ידי לוכד, שלא זיהה אותו כיצור קסום.
היצור המבועת אינו יכול לברוח, כי הוא יכול להעניק משאלות רק לאחרים, לא לעצמו.
הילדים משכנעים את בעל החנות למכור להם את "הקוף הזקן והמרוט", והם משחררים את חברם הוותיק.
בהדרכת הפסמיאד רוכשים הילדים קמע עתיק בצורת טייט מצרי (קמע קטן בעל צורה דומה מאוד לתמונה ניתן לראות היום במוזיאון הבריטי) שאמור להיות מסוגל להעניק להם את משאלת ליבם: שהוריהם ואחיהם הפעוט ישובו בשלום.
אך מסתבר שהקמע הזה הוא רק חצי מקמע שלם מקורי.
הוא לא יכול לתת להם את משאלת ליבם.
עם זאת הוא יכול לשמש כשער, המאפשר מסע בזמן.
כך יוכלו למצוא את החצי השני.
במהלך הרומן החבורה משתמשת בקמע כדי לבקר את הקמע בזמנים ובמקומות שבהם הקמע היה שלם בעבר.
בין הממלכות העתיקות שבהן הם מבקרים נמצאות בבל, מצרים, העיר הפיניקית צור, ספינה ל"איי הבדיל" ( קורנוול העתיקה), ואטלנטיס רגע לפני המבול.
באחד הפרקים הם פוגשים את יוליוס קיסר על חופי גאליה, בדיוק כשהוא מחליט שלא כדאי לפלוש לבריטניה.
הפטפוט הילדותי של ג'יין על נפלאותיה של אנגליה משכנע את קיסר לפלוש בכל זאת.
בכל מסע בזמן, הילדים מסוגלים בצורה קסומה לדבר ולהבין את השפה העכשווית.
נסביט מציינת זאת מפורשות, אך אינה מסבירה את התופעה.
הילדים מצרפים בסופו של דבר את ג'ימי ("הג'נטלמן המלומד") לכמה ממסעות הזמן שלהם.
ג'ימי אינו חולק את היכולת הקסומה של הילדים להבין בשטף את השפה המקומית.
למשל, הוא יכול להבין לטינית רק על סמך לימודיו.
באחד הפרקים החבורה מגיעה לעתיד, לאוטופיה בריטית שבה ה' ג' וולס זוכה לכבוד כרפורמטור.
וולס ונסביט היו שניהם חברים באגודה הפביאנית, כמו ג'ורג' ברנרד שו.
לכן פרק זה מתאר את חזון האוטופיה של נסביט עצמה.
בהשוואה לחזיונות בני התקופה של סוציאליזם אוטופי, נסביט מתמקדת בחזונה בחיי הילדים בבית הספר, כאשר השינויים הכלכליים מופיעים כגורם משני.
ברוח חזונה של נסביט, שנתיים בלבד לאחר פרסום הספר, נחקק חוק הילדים 1908, ומאוחר יותר נוספה לו אמנת הילדים, שניהם מגנים על ילדים מפני פגיעות גופניות שהיו שכיחות בתקופה האדוארדית.
"הקמע" נשען על מחקרה המעמיק של נסביט על תרבויות קדומות בכלל ושל מצרים העתיקה בפרט.
הספר מוקדש לד"ר וולאס באדג' מן המוזיאון הבריטי, מתרגם "ספר המתים המצרי" ושומר העתיקות המצריות והאשוריות של המוזיאון הבריטי, עמו נפגשה כדי לדון בהיסטוריה של המזרח הקדום בעת כתיבת הספר.
שמו של הקמע, "אור הקאו סטכה", הוא שם מצרי עתיק אמיתי.
גם ההירוגליפים הכתובים על גב הקמע הם אותנטיים.
"הקמע" הופיע במקרה באותה שנה כמו הפרק הראשון של סיפור אחר הכולל ילדים שצופים בתקופות שונות בהיסטוריה, "פאק מגבעת פוק" מאת רודיארד קיפלינג .
במהלך ההרפתקה שלהם בבבל, הילדים מנסים לזמן אלוהות בבלית בשם נסרוך אך אינם מסוגלים להיזכר באופן זמני בשמו: סיריל, בבדיחה, מתייחס לאל כ"נסביט".
הסופרת אדית' נסביט הייתה חברה במסדר השחר המוזהב, והייתה בקיאה בדתות עתיקות; ייתכן שהיא הייתה מודעת לכך שאכן הייתה אלוהות עתיקה בשם נסביט: זה היה האל המצרי של השעה החמישית של היום.
ברומן "האישה בין העולמות" מאת פ' גווינפליין מקינטייר (1994, המתרחש ב-1898), אדית' נסביט מופיעה בקצרה בנרטיב, לבושה בתלבושת האל המצרי נסביט.
בפרק "מלכת בבל בלונדון" עיתונאי מזהה בטעות את המלכה בתור התיאוסופית אנני בזנט.
כמו נסביט, גם בזנט הייתה סוציאליסטית ורפורמטורית.
העיתונאי מזכיר את התיאוסופיה בהקשר של אירוע יציאת העתיקות הבבליות באופן קסום מן המוזיאון הבריטי לרחוב.
בפרק האחרון מתאחדים הג'נטלמן המלומד והכהן המצרי לישות אחת, בטקס בניצוחה של אנתיאה.
איחוד זה מתיישב עם רעיונות האגודה התאוסופית.
הג'נטלמן המלומד מנסה להסביר חלק מן המאורעות הקשורים במלכת בבל באמצעות העברת מחשבות: טלפתיה.
הפרק על אטלנטיס מבוסס בעיקר על הדיאלוג "קריטיאס" של אפלטון.
פרטים מסוימים שאובים מספרו של צ' ג' קטקליף היין, "היבשת האבודה: סיפורה של אטלנטיס" (1899): נוכחותם של ממותות, דינוזאורים והרי געש באטלנטיס.
מספר אלמנטים מן הספר נשאלו על ידי ק.ס.
לואיס עבור סדרת נרניה שלו, במיוחד בספרים "הסוס ונערו" (1954) ו"אחיינו של הקוסם" (1955).
האל הקלורמני טש דומה מאוד לאל ניסרוך, ששמו השפיע אולי גם על התואר של מלך קלורמן, הטיסרוק.
לאחר אמירת שמו של הטיסרוק של לואיס, כמו אחרי שמו של מלך בבל של נסביט, יש לומר "שיחיה לנצח".
הופעתה של ג'דיס, מלכת צ'ארן, בלונדון ב"אחיינו של הקוסם", וההרס שהיא גורמת שם, דומים מאוד לביקורה של מלכת בבל בלונדון.
בקנטו השלישי של שירו "Villon" (נכתב ב-1925, פורסם ב-1930), המשורר המודרניסט הבריטי באזיל באנטינג מופיע דימוי של שתי טיפות כספית מתמזגות.
באנטינג הצהיר כי שאב דימוי זה מתוך "הקמע" של נסביט והתייחס לעבודתה בתור "הקריאה הכי נעימה של ילדותי".
הקלקולטורים (calculators) מאוקספורד היו קבוצה של הוגים בני המאה ה-14, כמעט כולם קשורים למכללת מרטון, אוקספורד; מסיבה זו הם כונו "בית ספר מרטון".
האנשים האלה נקטו בגישה לוגית ומתמטית לבעיות פילוסופיות.
ה"מחשבונים" העיקריים, שכתבו ברבע השני של המאה ה-14, היו תומאס ברדוורדין, וויליאם הייטסברי, ריצ'רד סווינסהד וג'ון דמבלטון.
תוך הסתמכות על עבודות מוקדמות מעט יותר של וולטר ברלי, ג'רארד מבריסל וניקול אורם, הם הרחיבו את המושג של תכונות ('latitudes') של צורות (Forms) - תחום השינוי של צורה, ועל אילו יישומים בעולם האמיתי הם יכולים ליישם אותם תוך דגש על מתמטיזציה של השינוי.
ההתקדמות שעשו האנשים האלה היו בתחילה מתמטית בלבד, אך מאוחר יותר הפכה רלוונטית גם למכניקה.
תוך שימוש בלוגיקה ופיזיקה אריסטוטלית, הם חקרו וניסו לכמת מאפיינים פיזיקליים ונצפים כמו: חום, כוח, צבע, צפיפות ואור.
אריסטו האמין שרק אורך ותנועה ניתנים לכימות.
אבל הם כימתו מאפיינים כטמפרטורה או הספק.
למרות שהם ניסו לכמת את המאפיינים הניתנים לצפייה, האינטרסים שלהם טמונים יותר בהיבטים הפילוסופיים והלוגיים מאשר בעולם הטבע.
הקלקולטורים הבחינו בין קינמטיקה לדינמיקה, תוך שימת דגש על קינמטיקה וחקר מהירות מיידית.
הם השתמשו בגאומטריה ובהבנה כיצד ניתן להשתמש בצורות שונות כדי לייצג גוף בתנועה.
הם ייצגו את התנועה של גופים בתנועה יחסית לצורות גאומטריות והבינו ששטח משולש ישר-זווית יהיה שווה ערך למלבן אם גובה המלבן היה חצי מגובה המשולש.
זה, ופיתוח עבודתו של אל-בטאני על טריגונומטריה, הם שהובילו לניסוח משפט המהירות הממוצעת (מאוחר יותר הוא יוחס בטעות לגלילאו) המכונה גם "חוק הגופים הנופלים".
הגדרה בסיסית של משפט המהירות הממוצעת היא כי גוף שנע במהירות קבועה יעבור את אותו מרחק כמו גוף מואץ באותו פרק זמן, כל עוד הגוף עם מהירות קבועה נע במחצית מסכום המהירויות הראשוניות והסופיות עבור הגוף המואץ.
האזכור המוקדם ביותר שלו נמצא בכללי הייטסברי לפתרון סופיזמים: גוף המואץ או מואט באופן אחיד לזמן נתון מכסה את אותו מרחק כפי שהיה עובר אותו זמן באופן אחיד במהירות של הרגע האמצעי של תנועתו., המוגדר כמהירות הממוצעת שלו.
ניתן להגדיר תנועה יחסית, המכונה גם תנועה מקומית, כתנועה ביחס לעצם אחר כאשר ערכי התאוצה, המהירות והמיקום תלויים בנקודת ייחוס קבועה מראש.
ב- Tractatus de proportionibus (1328), ברדוורדין הרחיב את תורת הפרופורציות של אאודוקסוס כדי להקדים את המושג של צמיחה אקספוננציאלית, שפותחה מאוחר יותר על ידי ברנולי ואוילר, עם ריבית דריבית כמקרה מיוחד.
טיעונים למשפט המהירות הממוצעת (לעיל) דורשים את המושג המודרני של גבול, ולכן ברדוורדין נאלץ להשתמש בטיעונים של ימיו.
המתמטיקאי וההיסטוריון המתמטי קרל בנג'מין בוייר כותב: "בראדוורדין פיתח את התיאוריה של בואתיוס של פרופורציה כפולה או משולשת או, באופן כללי יותר, מה שהיינו מכנים 'n-tuple'".
בוייר כותב גם כי "עבודותיו של ברדוורדין הכילו כמה יסודות של טריגונומטריה ".
עם זאת, "ברוורדין ועמיתיו באוקספורד לא ממש עשו את פריצת הדרך למדע המודרני." הכלי החסר החיוני ביותר היה אלגברה.
נושא שרבים מהקלקולטורים פרסמו כרכים עליו הוא מידת הגיוון של צורות.
המושג "רוחב" (Latitude) פותח על ידי ניקול אורם.
"רוחב" הוא מושג מופשט של טווח שצורות עשויות להשתנות בתוכו.
לפני שהוצגו ה-latitude למכניקה, הם שימשו בתחומים רפואיים ופילוסופיים כאחד.
ניתן לתת קרדיט למחברים הרפואיים Galen ו- Avicenna כמקור המושג.
"גאלן אומר, למשל, שיש latitude של בריאות שמחולק לשלושה חלקים, שלכל אחד מהם יש latitude משלו.
ראשית יש latitude של גופים בריאים, שנית לא של הבריאות ולא של מחלה, ושלישית קו הרוחב של מחלה."
הקלקולטורים ניסו למדוד ולהסביר את השינויים הללו ב-latitude באופן קונקרטי ומתמטי.
כך ג'ון דמבלטון דן ב-latitude בחלק השני ובחלק השלישי של עבודתו הסומא.
בחלק השני הוא מבקר פילוסופים מוקדמים יותר כיוון שהוא מאמין ש-latitudes ניתנים למדידה ולכימות, ומאוחר יותר בחלק השלישי של הסומא הוא מנסה להשתמש ב-latitudes למדידת תנועה מקומית.
רוג'ר סווינסהד מגדיר חמישה latitudes עבור תנועה מקומית: של תנועה מקומית; של מהירות התנועה המקומית; של האיטיות של התנועה המקומית; של רכישת latitude של תנועה מקומית, והחמישית, היא אובדן latitude של התנועה המקומית.
כל אחד מהם הוא אינסופי וניתן להשוותם למהירות, לתאוצה ולהאטה של התנועה המקומית של עצם.
מקלע HK MG5 (שם מלא: Heckler & Koch MG5, בשלב הפיתוח כונה גם HK121) הוא מקלע בינוני (מק"ב) רב-תכליתי המשתמש בקליעים בקוטר 7.62x51 מ"מ נאט"ו.
הוא מיוצר על ידי יצרנית הנשק הגרמנית הקלר וקוך, ונכנס לשירות צבאי בגרמניה החל משנת 2015.
מקלע ה-MG5 דומה למקלע קל MG4 שמשתמש בקליעים בקוטר 5.56x45 מ"מ נאט"ו.
העבודה על המקלע MG5 החלה תחת השם HK121, זמן קצר לאחר פיתוח המקלע MG4, אותה הציגה הקלר וקוך לראשונה בתערוכת MILIPOL 2001 בפריז תחת השם HK MG43. אב טיפוס של ה-HK121 הוצג לקהל רחב יותר על ידי הקלר וקוך ביום החיל הרגלים ב-14 ביולי 2010 בהמלבורג.
המקלע MG5 תוכנן להיות נשק מודולרי, ונועד להחליף את המקלע MG3 שהיה בשירות גרמניה מאז 1968, והחל להחליפו בשנת 2015. על פי הבונדסוור, ה-MG5 מדויק יותר מה-MG3, ולכן טווח הירי היעיל גדול יותר.
המקלע MG5 יורה בקצב איטי יותר מקודמו מקלע MG3.
דגםאורך כוללאורך קנהגובהרוחבמשקלMG5 (אוניברסלי)1,160 מ"מ
: בשימוש חיל המארינס הצ'יליאני.
: עד סוף 2019 סופקו 7,000 יחידות של MG5. המשטרה הפדרלית של גרמניה ייעדה את ה-MG5 A1 לשימוש ב-42 כלי נשק בלתי מאוישים מדגם FLW 100 שהוזמנו עבור רכביה.
ביוני 2021 דווח בתקשורת הגרמנית שלבונדסוור היו 7,472 יחידות MG5 זמינות, והוזמנו למעלה מ-11,000 יחידות נוספות במסגרת עסקת רכש בסך 175 מיליון אירו.
בסוף 2024, שני שלישים מנשקים נוספים אלו אמורים להימסר, והיתרה עד 2025, כאשר גרמניה שואפת לרכוש קרוב ל-19,000 יחידות MG5 עם אפשרות ל-4,000 יחידות נוספות בעתיד.
: בשימוש יחידת הקומנדו הימי Kopaska (אנ') ויחידת הקומנדו הימי Taifib (אנ').
: בשימוש משמר החופים של מלזיה.
: בשימוש חיל האוויר הפורטוגלי.
: בשימוש פיקוד המבצעים המיוחדים של ספרד.
: בשימוש צבא אוקראינה (350 יחידות נכון ליולי 2024).
הקֶלפיז הם זוג פסלי פלדה מונומנטליים בדמות ראשי סוסים, שיצר האמן הסקוטי אנדי סקוט.
הפסלים שוכנים בפארק ההֶליקס (The Helix) שבין פוקירק לגריינגמות' בסקוטלנד, ומתנשאים לגובה של 30 מטרים.
הם נחשבים לפסלי הסוסים הגדולים בעולם, ומהווים סמל למורשת התעשייתית של סקוטלנד ולאמנות ציבורית עכשווית בקנה מידה חסר תקדים.
הקֶלפיז מתארים ראשי סוסים מגזע קליידסדייל, אשר שימשו לגרירת סירות ולמלאכות חקלאיות.
הפסלים בנויים משלד פלדה פנימי, מבנה תומך משני, וחיפוי פלדה אל־חלד מבריקה בעובי 6 מ"מ, המדמה לוחות קטנים בעזרת חיתוך לייזר.
ההשראה הראשונית ליצירה נבעה מהקלפיז – יצורים מיתולוגיים סקוטיים בדמות סוסי מים משני צורה – אך הדימוי ביצירה הוא ריאליסטי, ומוקדש לסוסים ששירתו את החקלאות והתעשייה של סקוטלנד לאורך הדורות.
הקֶלפיז הוזמנו כחלק מתוכנית פארק ההֶליקס – פרויקט בהיקף 43 מיליון ליש"ט שנועד להפוך אזור שומם בסמוך לבית הזיקוק של גריינגמות' לשטח ירוק הכולל שבילים, יערות, לגונה, תעלות מים ויצירות אמנות.
אנדי סקוט נבחר על רקע פסל קודם שיצר – הסוס הכבד (Heavy Horse) בגלאזגו – וראה ביצירה הזדמנות לחבר בין עבר תעשייתי לפסל עכשווי מונומנטלי.
לצורך התכנון יצר סקוט דגמים מוקדמים בקנה מידה של 1:10, שנסרקו בלייזר ליצירת מודל תלת־ממדי מדויק שהועבר למהנדסים וליצרנים.
הפסלים המקוריים תוכננו להגיע לגובה של 35 מטרים ולשקול כ־400 טון, ואף נשקל בתחילה לשלב בהם מנגנון הידראולי לתפעול סכר על תעלת פורְת'־קלייד.
שני דגמים מוקדמים בגובה שלושה מטרים הוצגו לציבור בפרת' בספטמבר 2013, בטרם השלמת הפסלים, ועוררו עניין ציבורי נרחב.
הקֶלפיז עצמם נחנכו באירוע חגיגי שנערך ב־17–18 באפריל 2014, תחת הכותרת "Blazing Saddles!
Fiery Unveiling for Kelpies", וכלל להבות אש, הקרנות וידאו ופסקול של קולות סוסים.
האירוע נערך בשיתוף אמני פירוטכניקה מצרפת, וסימן גם את פתיחתו של פסטיבל לכבוד חוקר הטבע ג'ון מְיוּיר.
מאז פתיחתם הרשמית ב־21 באפריל 2014, ביקרו בקֶלפיז כמעט מיליון איש בשנה הראשונה.
הפסלים זכו לשבחים ציבוריים, לפרסים בתחום העיצוב ונבחרו ל"אוצר לאומי של סקוטלנד" על ידי National Lottery.
יותר מ־50,000 מבקרים לקחו חלק בסיורים מודרכים, והאמן תיאר את הפרויקט ככזה שיצר "תחושת גאווה אזרחית כמעט מוחשית".
חגיגות השנה כללו תהלוכה של תלמידים מקומיים בליווי סוסי קליידסדייל ששימשו מודלים לפסלים.
עשרים ושישה הקנטונים של שווייץ הם המדינות המרכיבות את הקונפדרציה של שווייץ.
במשך ההיסטוריה ועד אמצע המאה ה-19, היה כל קנטון מדינה ריבונית עם גבולות, עם צבא ועם מטבע משלה, עד שהמבנה הנוכחי אומץ ב-1848.
במאה ה-16 הכיל האיחוד השווייצרי שלוש עשרה מדינות שונות.
הם התחלקו לשני סוגים: שישה קנטונים כפריים (או "קנטוני יער") ושבעה עירוניים.
הגם שרשמית היו הקנטונים חלק מהאימפריה הרומית הקדושה, הם הפכו לכמעט עצמאיים כאשר השווייצרים הביסו את הקיסר מקסימיליאן ב-1499.
ששת הקנטונים הכפריים היו רפובליקות דמוקרטיות, ואילו שבעת הקנטונים העירוניים הונהגו בידי מועצות עירוניות.
מועצות אלו נשלטו על ידי אוליגרכים.
בין הקנטונים העירוניים ניתן למנות את ציריך, ברן ובזל.
1291 – אורי, שוויץ, אונטרוולדן (המחולקת כיום ל- אובוולדן ו- נידוולדן)
1501 – בזל-שטאדט, בזל-לנדשאפט, שפהאוזן
1513 – אפנצל אוסר-רודן, אפנצל אינר-רודן
1803 – סנט גאלן, גראובינדן, ארגאו, תורגאו, טיצ'ינו, וו
לכל קנטון חוקה, פרלמנט, ממשלה ובתי משפט.
גודלם של הפרלמנטים נע בין חמישים ושמונה למאתיים מושבים.
ממשלות הקנטונים כוללות חמישה או שבעה חברים, מספר שמשתנה מקנטון לקנטון.
כל הנושאים שאינם בסמכותה הבלעדית של הממשלה הפדרלית של האיחוד השווייצרי לפי החוקה תלויים בהחלטת הקנטון.
דמוקרטיה ישירה מונהגת כיום בשני קנטונים, אפנצל אינר-רודן וגלרוס.
בקנטונים אלה מתקבלות ההחלטות באספה כללית של התושבים, אשר נערכת פעם בשנה בכיכר המרכזית של עיר הבירה.
אירוע זה נקרא בגרמנית "לנדסגמיינדה".
בכל שאר הקנטונים מונהגת דמוקרטיה פרלמנטרית.
מאז יצירת הקנטון ז'ורה ב-1979 לא הוגדרו קנטונים חדשים.
לפי חוקת 1999, מספרם הרשמי של הקנטונים הוא עשרים ושישה, אך מספר המדינות הרלוונטי לבחירות לפרלמנט הוא עשרים ושלושה.
הקנטונים אונטרוולדן, אפנצל ובזל מחולקים לשני חצאי קנטונים.
אונטרוולדן מחולק לאובוולדן ונידוולדן, אפנצל מחולק לאפנצל אינר-רודן ואפנצל אוסר-רודן ובזל מחולק לבזל-שטאדט ובזל-לנדשאפט.
בטבלה נמנים כל הקנטונים לפי שנת יצירתם בסדר יורד.
(בתחתית הטבלה, נתוני המדינה בכללות)
הקניון האדום (או גיא שני) הוא קניון בנחל שני אשר בהרי אילת.
הקניון האדום נמצא כ־20 קילומטר צפונית לאילת, ממערב לכביש 12, בגובה 700 מטר מעל מפלס פני הים.
אורך הקניון כ־200 מטר ועומקו כ־30 מטר.
התחתרות הקניון החלה בעקבות הרמה ויצירת תבליט גבוה בשולי הבקע הנמוך.
הפרשי גבהים אלו ואקלים גשום האיצו מאוד את תהליכי ההתחתרות.
התחתרות נחל שני מאוחרת להיווצרות בקע ים המלח, הידוע יותר בכינוי השבר הסורי אפריקאי.
אין עדיין תיארוך מוחלט של תחילת אירוע הבקע, אך ידוע שמדובר באירוע צעיר מאוד מבחינה גאולוגית, וניתן לומר בוודאות שהוא צעיר מ-20 מיליון שנה ועתיק מ-5 מיליון שנה.
ההנחה היא שבאזור הדרומי התחיל הבקע להיווצר לפני 10 מיליון שנה בערך.
מהערכות גילו של הבקע, ניתן להניח שגיל התחתרות הקניון האדום הוא בין 5-10 מיליון שנה.
הקניון צר בחלקו ורוחבו מספר מטרים.
הקירות זקופים עשויים אבן חול נובית בצבע אדמדם.
הצבע האדום מקורו בתחמוצות ברזל.
הירידה בקניון היא בעזרת סולם יתדות ומעקה צינור.
בימים קדומים צדו במקום נמרים, אותם פיתו להיכנס למבנה אבנים סגור באמצעות גדי או טלה, והחיה נחסמה ונלכדה בעזרת אבן כבדה שנלקחה מהאזור.
בקניון ובנחל צמחייה דלילה הכוללת את רותם המדבר, צלף קוצני שיטת הנגב ועצי אשל.
בית ספר שדה אילת מוציא סיורים והדרכות לקניון.
הכניסה למסלול ההליכה כוללת קטע הליכה של כקילומטר וחצי מכביש 12 או לחלופין הגעה עם הרכב על גבי כביש הכורכר עד לחניון הלילה.
במתחם החניה יש מפה גדולה ולעיתים קרובות קיימים גם דפי מידע לתייר.
לאחרונה הוצבו בחניון שירותים כימיים.
הקנטוריות בקתדרלה של פירנצה הן שתי מרפסות מפוסלות משיש, שנוצרו עבור הקתדרלת סנטה מריה דל פיורה בפירנצה.
הן נוצרו בין השנים 1431–1438 על ידי לוקה דלה רוביה (Luca della Robbia) ודונטלו.
שתי הקנטוריות מצויות כיום באוסף מוזיאון הדואומו בפירנצה (Museo dell'Opera del Duomo).
המונח "קנטוריה" (באיטלקית: Cantoria) המתאר את היצירות, הוא מונח מודרני והשימוש ליצירות אלו אינו ידוע: ייתכן שנועדו למקום מושבו של נגן עוגב או מקהלה, או שהיו מתקן בו הונחו צינורות העוגב של הכנסייה.
פרשנויות שונות ניסו לאפיין את האיקונוגרפיה של התבליטים.
בעוד הקנטוריה של לוקה דלה רוביה המתארת מוזיקאים מציינת מקור איקונוגרפי מספר תהילים, שפסוקיו חקוקים עליה, זו של דונטלו חסרה מקור כזה והיא מתמקדת בתיאור תנועה וריקוד.
פרשנות רחבה יותר מנסה לקשור בין שתי היצירות לבין ויטראז' צבעוני הקבוע בכיפה, מעל למקומן המקורי של הקנטוריות.
ויטראז' זה מציג את "הכתרת מריה", נושא המלווה בדרך כלל בתיאור של מלאכים רוקדים ומנגנים.
הקנטוריה של לוקה דלה רוביה
הקנטוריה הראשונה מבין השתים, הוזמנה בשנת 1431 מן הפסל לוקה דלה רוביה.
בשנת 1688 הועברה הקנטוריה ממקומה המקורי מעל הדלת של חדר תשמישי הקדושה הצפוני שבקתדרלה, שם הייתה קבועה בגובה של 16 מטרים.
על פי העדויות שנשתמרו, גילופם של שישה מן התבליטים הושלמה עד שנת 1434. עדות נוספת, משנת 1435 מבקשת הגדלה של התשלום לפסל, בשל התקדמותה ויופייה של עבודתו של דלה רוביה.
העבודה על היצירה נמשכה עד חודש אוגוסט בשנת 1438.
על שלוש רצועות אורך חקוקים פסוקים מתוך מזמור ק"נ מספר תהילים:
מזמור זה מעניק את המסגרת הרעיונית של התיאורים - תיאור סימבולי של מוזיקה ושל מוזיקאים.
עיצוב המבנה של הקנטוריה כאנטבלטורה, עוצב כנראה בהנחייתו או ברוחו של ברונלסקי, אשר כיהן כארכיטקט הראשי של הקתדרלה.
חלקה העליון והבולט של הקנטוריה עוצב כאפריז הקטוע על ידי חמישה זוגות עמודים מדומים ("פילסטר"), המעוצבים בסגנון המזכיר את הסדר הקורינתי.
בין העמודים מצויים חמישה תבליטי שיש מרובעים, ברוחב של 94 ס"מ ובאורך של כ-100 ס"מ, המתארים נערים ונערות צעירים, המלווים בידי ילדים או מלאכים (פוטי), ועוסקים בפעילות מוזיקלית של נגינה בכלים: נערים מנגנים בתופים, נגינה בלאוטה, נערות מנגנות על כינורות עתיקים, נערים מחצצרים.
חלקה התחתון של הקנטוריה, התומך במשקל החלק העליון, מחולק בעזרת חמש תומכות משולשות המעוטרות בעלי צמח האקנתוס (Acanthus) ובעיטורים אחרים.
גם ביניהם מצויים ארבעה תבליטים מרובעים המציגים נערים המנגנים במצלתיים, נערים מנגנים בתוף מרים, נערים שרים ומלווים בנבל ובלאוטה, ונערים שרים ורוקדים במעגל.
בשני צדי הקנטוריה מופיעים שני תבליטים נוספים, שצורתם מאורכת ומלבנית, ושנושאם הוא נערים שרים מתוך ספר תפילה ונערים שרים מתוך מגילה.
סגנון גילוף הדמויות מציג את שליטתו של דלה רוביה במלאכת התבליט.
בגדי הדמויות מעוצבים בקפידה, בהשפעת תבליטי הפיסול רומי.
הקומפוזיציות שעיצב דלה ריוביה עבור כמה מן התבליטים הן דחוסות, כמעט ללא חללים ריקים והדמויות מצופפות בהן בעמידה סטאטית.
בתבליטים אחרים, ייתכן שאלו מן התבליטים המאוחרים יותר, מכילים התייחסות רבה יותר לתיאור תנועה.
כך למשל בתיאור הנערים המנגנים בחצוצרות.
התבליטים המוארכים מצדיה של הקנטוריה מעוצבים כך שהדמויות, אמנם סטאטיות, אולם תיאורם נסוג אל רקע התבליט.
אמצעי אמנותי זה קיים בכל התבליטים אולם כאן דלה רוביה עושה בו שימוש מוצלח יותר לתיאור חלל.
חלק מן הדמויות בתבליטים נעשו על ידי שוליות ועוזרים של דונטלו.
המבנה הבסיסי של הקנטוריה דומה לזו שעיצב דלה רוביה.
גם מסגרת האנטבלטורה ביצירה זו מחולקת לקומה תחתונה המחולקת בידי תומכות, ולמרפסת המחולקת בעזרת חמישה צמדי עמודים בסגנון הסדר הדורי.
בעוד מסגרת הנושא של הקנטוריה הראשונה מתמקדת בנגינה ובמוזיקה, מתרכזת זו של דונטלו בתיאור ריקוד.
אולם, החידוש הגדול של דונטלו בעיצוב התבליטים היה תיאור התנועה של הדמויות.
העמודים שבאפריז העליון אינם רק מחלקים אותו למשטחי תבליט, אלה מהווים מעין חזית אדריכלית או סטואה שדרכה מביט הצופה בקבוצת פוטי מכונפים, הרצים ורוקדים במצבי תנועה שונים.
כמה מן הילדים המלאכים מחזיק זר ניצחון בידיהם.
אלמנט שונה נוסף מן הקנטוריה של דלה רוביה הוא השימוש שעשה דונטלו בחומרים נוספים מלבד שיש.
ברקע התבליטים, ואף על העמודים, נמצא חיפוי של שיבוץ זכוכית מוזהבת ושל ריבועי שיש בצבעים שונים.
אלמנט זה מדגיש את הדמויות הלבנות ואף תורם לאפקט של ריצוד אור בעיני הצופה.
הקס הוא שמו של משחק לוח המתנהל על לוח מרוצף משושים.
המשחק הומצא באמצע המאה ה-20, ומשום פשטותו רכש פופולריות רבה במהירות.
למרות החוקים הפשוטים, המשחק מורכב מאוד ומכיל אפשרויות רבות.
המשחק מתנהל על לוח המרוצף משושים, כמצויר באיור, שגודלם לרוב 11x11 או 13x13. בכל תור, אחד השחקנים צובע משבצת ריקה באדום או בכחול, לסירוגין (מקובל שצבעו של השחקן הראשון - אדום).
מטרתו של כל שחקן היא לקשר את צידי הלוח המסומנים בצבע שלו, בשרשרת רצופה של משושים בצבע זה.
השחקן הראשון המצליח במשימה, ומונע בכך מן השחקן השני להשלים שרשרת משלו, מנצח.
את המשחק המציאו, באופן בלתי תלוי, המשורר והמתמטיקאי הדני פייט היין ב-1942, והמתמטיקאי האמריקאי ג'ון נאש (שלימים קיבל פרס נובל על תרומותיו לתורת המשחקים) ב- 1948. היין קרא למשחק "פוליגון" ופרסם את המשחק בעיתון הדני "פוליטיקן" עבורו כתב סדרת חידות בנושא.
נאש הצליח גם להוכיח שלשחקן הראשון יש אסטרטגיית ניצחון במשחק (למרות שאסטרטגיה כזאת לא התגלתה עד היום).
בשנת 1952 החלה חברת המשחקים האחים פארקר לשווק את המשחק תחת השם "הקס", הגזור מן המלה האנגלית Hexagon - משושה (לא ידוע איך נודע לחברה על המשחק).
היום קיימות למשחק גם גרסאות מחשב ורשת.
המשחק התפרסם בין היתר לאחר שמרטין גרדנר כתב עליו בטורו בסיינטיפיק אמריקן.
מבחינה מהותית תלוי המשחק רק בקשרים שבין משבצות סמוכות, ולא בגודלן או בצורתן.
הגרסה המוזכרת כאן, שבה הלוח משושה, מיוחסת להיין.
אצל נאש היה הלוח משובץ משבצות ריבועיות, כאשר זוג משבצות מקושרות אם הן חולקות צלע משותפת, או אם אחת מהן נמצאת משמאל ומעל השנייה.
באותה מידה ניתן לשחק את המשחק על גרף, שבו נקודות מציינות את המשבצות, והשחקנים מניחים דיסקיות מעל הנקודות, כמו בתמונה השלישית.
משחק המיתוג של שנון היא הכללה של הקס.
המשחק מוגדר על גרף כלשהו עם שני צמתים ייחודיים s ו-t.
כמו בהקס, כל שחקן בתורו בוחר צומת.
מטרת השחקן הראשון היא ליצור מסלול של צמתים מ-s ל-t שנבחרו על ידו ומטרת השחקן השני למנוע זאת.
גרסה אחרת של המשחק היא שהשחקנים בוחרים קשתות ולא צמתים.
כל משחק הקס מסתיים בניצחון
במשחק הקס לא תיתכן תוצאת תיקו.
כדי להראות זאת, מספיק להוכיח שאם כל המשבצות מסומנות, אז זהו מצב מנצח לשחקן הראשון או לשחקן השני.
באופן אינטואיטיבי זה נראה מובן מאליו שכן הדרך היחידה בשביל השחקן הכחול למנוע גשר של משושים אדומים משני הקצוות האדומים היא ליצור גשר של משושים כחולים משני הצדדים המסומנים בכחול.
הוכחת הטענה יכולה להתבסס על טיול דמיוני המתבצע על הצלעות של המשושים בלוח.
מתחילים בפינה העליונה והכלל של הטיול הוא שבכל מהלך ממשיכים לצלע שנמצאת בין אזור אדום לאזור כחול (אפשר להראות כי תמיד יש כזאת).
הטענה היא שהטיול יכול להסתיים רק באחת מהפינות האחרות של הלוח, ואם הוא מסתיים בפינה השמאלית אזי יש ניצחון לכחול, ואם הוא מסתיים בפינה הימנית אזי יש ניצחון לאדום (אם הוא מסתיים בפינה התחתונה אז שני הצדדים מנצחים, וזה בלתי אפשרי בשל גרסה בדידה למשפט ז'ורדן).
דייוויד גייל (David Gale) הראה כי הטענה שאחד הצדדים מנצח שקולה למשפט נקודת השבת של בראואר.
כדי להוכיח שאם אחד הצדדים מנצח אז לכל פונקציה רציפה f מריבוע היחידה לעצמו יש נקודת שבת, מספיק להוכיח שלכל n יש נקודה שעבורה , משום שלפי הקומפקטיות של ריבוע היחידה תהיה לסדרת הנקודות תת-סדרה מתכנסת, וגבולה הוא נקודת שבת.
שוב בגלל הקומפקטיות, הפונקציה רציפה במידה שווה, ולכן קיים m כך שאם אז .
מחלקים את ריבוע היחידה למשבצות שצלען .
נצבע באדום את המשבצות שהפונקציה מזיזה את נקודת המרכז שלהן בלפחות ימינה או שמאלה.
המשבצות האדומות שעל הצלע הימנית, אם יש כאלה, הוזזו שמאלה, ואילו אלו שעל הצלע השמאלית הוזזו ימינה.
השחקן האדום אינו יכול לחבר במסלול רציף את הצדדים ימין ושמאל, משום שלשם כך צריכות להיות משבצות אדומות סמוכות, שאחת מהן זזה ימינה והשנה זזה שמאלה, באופן הסותר את אי-השוויון של הרציפות במידה שווה.
מאותה סיבה, אם נצבע בכחול את המשבצות שהפונקציה מזיזה את נקודת המרכז שלהן בלפחות למעלה או למטה, השחקן הכחול לא יוכל לחבר את הצלעות המנוגדות מעלה-מטה.
אם כל המשבצות היו צבועות, אחד השחקנים היה מנצח - ומכאן שיש משבצת שאינה צבועה כלל, ונקודת המרכז שלה היא הנקודה המבוקשת.
אחת הפנינים של תורת המשחקים הקומבינטורית היא ההוכחה שבמשחק הקס לשחקן הראשון יש אסטרטגיה המבטיחה לו ניצחון.
כלומר, במידה וישחק משחק מושלם, הוא בהכרח ינצח.
ההוכחה, שמקורה בנאש, משתמשת בשיטה הנקראת גנבה של אסטרטגיה, שניתן להשתמש בה במגוון רחב של משחקים נוספים, כגון בווריאציות שונות של איקס עיגול.
על פי משפט צרמלו, בכל משחק סופי שאינו יכול להסתיים בתיקו או שיש לשחקן הראשון אסטרטגיה המבטיחה לו ניצחון (כלומר יש דרך שבה הוא יכול לנצח לא משנה מה עושה השחקן השני), או שיש לשחקן השני אסטרטגיה כזאת.
בהקס לא תיתכן תוצאה של תיקו, כפי שראינו, ולכן נותר להוכיח שלשחקן השני אין אסטרטגיה המבטיחה לו ניצחון.
נניח בשלילה שיש לו כזו, אז השחקן הראשון יכול לסמן בתור הראשון משושה כלשהו, ואחר כך להשתמש באסטרטגיה של השחקן השני, בשביל להבטיח לעצמו ניצחון.
אם, תוך כדי המשחק, האסטרטגיה אומרת לו לסמן את המשושה שהוא סימן כבר במהלך הראשון (או במהלכים אחרים), אזי הוא מסמן משושה פנוי כלשהו.
בכל מצב בו השחקן הראשון הוא המנצח, אם חלק מהמשושים עוברים מהשחקן השני לראשון נשאר מצב מנצח לראשון.
מכאן מקבלים שאם יש לשחקן השני אפשרות לכפות ניצחון, אז גם לראשון יש אפשרות כזו.
בעוד שידוע כי במצב ההתחלתי הריק לשחקן הראשון יש אסטרטגיה מנצחת, הרי הבעיה הכללית, בהינתן לוח בגודל כלשהו, כשחלק מהמשושים כבר מסומנים כשייכים לשחקנים, להחליט לאיזה שחקן יש אסטרטגיה מנצחת, היא בעיה שלמה ל-PSPACE.
הדבר הוכח בתחילה למשחק המיתוג של שנון על ידי שמעון אבן ורוברט טרג'אן ואחר כך בפרט להקס על ידי שטפן רייש.
הקסאן הוא פחמימן אלקאני עם 6 אטומי פחמן.
רוב האיזומרים של הקסאן אינם פעילים.
הם משמשים לעיתים קרובות כממסים אינרטים בתגובות של חומרים אורגניים היות שהם מאוד לא קוטביים.
כמו כן הם מצויים בבנזין ובדבקים המיועדים לנעלים, מוצרי עור וגגות.
בנוסף, משתמשים בהקסאן כדי למצות שמנים לבישול וכחומר לניקוי נעליים, רהיטים וטקסטיל.
הקסאן מיוצר על ידי זיקוק נפט.
הקסאן, CH3CH2CH2CH2CH2CH3, שרשרת ישרה של שישה אטומי פחמן.
2-מתיל פנטאן (נקרא גם איזוהקסאן), CH3CH(CH3)CH2CH2CH3, שרשרת של חמישה פחמנים בעלת קבוצת מתיל בפחמן השני.
3-מתיל פנטאן, CH3CH2CH(CH3)CH2CH3, שרשרת של חמישה פחמנים בעלת קבוצת מתיל בפחמן השלישי
2,3-דימתיל בוטאן, CH3CH(CH3)CH(CH3)CH3, שרשרת של ארבעה פחמנים עם שתי קבוצות מתיל, אחת בפחמן השני ואחת בשלישי.
2,2-דימתילבוטאן, CH3C(CH3)2CH2CH3, שרשרת של ארבעה פחמנים, עם שתי קבוצות מתיל בפחמן השני.
רעילותו האקוטית של ההקסאן נמוכה יחסית, אך הוא מהווה חומר מרדים חלש.
שאיפת ריכוזים גדולים מביאה למצב של אופוריה חלשה, ולאחריה רצון עז לישון, כאבי ראש, ובחילות.
הקניון הגדול של ילוסטון הוא קניון של הנהר ילוסטון השוכן בפארק הלאומי ילוסטון במדינת ויומינג בארצות הברית.
עומקו המרבי של הקניון הוא 275 מטרים, ורוחבו המרבי הוא 800 מטרים.
אין לטעות בין קניון זה לבין הגרנד קניון הנמצא במדינת אריזונה.
הפרטים הגאולוגיים של הקניון אינם מובנים לגמרי, אך מוסכם כי הקניון נוצר כתוצאה מסחיפה ולא כתוצאה של פעילות קרחונית.
לאחר ההתפרצות של קלדרת ילוסטון לפני כ-600,000 שנים, האזור התכסה בלבה.
באזור נוצרו העתקים גם לפני ההתפרצות כתוצאה מפעילות הקלדרה.
האתר שבו נמצא הקניון הנוכחי, כמו גם הקניונים הקודמים, נוצר ככל הנראה כתוצאה מהתרוממות הקרקע והיווצרות הבקיעים שנלוו לכך, מה שגרם להגברת קצב הסחיפה.
כמו כן, האזור היה מכוסה על ידי קרחונים שנוצרו במהלך מספר עידני קרח.
ההשערה היא כי בעבר הקניון התמלא במשקעים קרחוניים, אך הם נסחפו ולא הותירו אחריהם כל עדות.
הקניון שמתחת למפלי ילוסטון התחתונים היה בעבר האתר של אגן גייזר שנוצר מזרמי לבה ריוליטיים, העתקים נרחבים, והחום שהצטבר מתחת לפני הקרקע (הקשור לפעילות של נקודה חמה).
לא ידוע בוודאות מתי נוצר אגן הגייזר, אך מניחים כי הוא היה קיים בתקופת פעילות הקרחונים האחרונה.
הפעולה התרמית והכימיות של אגן הגייזר שינתה את הסלע הריוליטי באמצעות מטאסומטיזם, הפכה אותו ליותר רך ופחות עמיד לסחיפה.
בקניון נותרו עדויות לפעילות תרמית זו בדמות גייזרים ומעיינות חמים שעדיין פעילים.
אזור אגם קליר, המוזן על ידי המעיינות החמים, נמצא דרומית לקניון וייתכן כי גם הוא שריד לפעילות הזאת.
לפי קן פירס מהסקר הגאולוגי של ארצות הברית נוצרו סכרי קרח בפתחו של אגם ילוסטון בשלהי עידן הקרח האחרון, לפני 14,000 עד 18,000 שנים.
כאשר הסכרים הפשירו השתחררו כמויות מים גדולות שזרמו במורד הזרם, וגרמו לשיטפונות וסחיפה מהירה בקניון של ימינו.
נראה ששיטפונות אלו התרחשו יותר מפעם אחת.
הקניון הוא עמק דמוי V (V-shaped valley) קלאסי, דבר המרמז על עיצוב על ידי נהר ולא על ידי קרחונים.
הנהר ילוסטון ממשיך לגרום לסחיפה של הקניון גם כיום.
גם הצבע של הקניון הוא תוצאה של מטאסומטיזם.
הריוליט שבקניון מכיל מגוון תרכובות ברזל.
כאשר אגן הגייזר היה פעיל, ה"בישול" של הסלע גרם לשינוי כימי בתרכובות הללו, כיוון שהחשיפה ליסודות הללו גרמה לשינוי צבע בסלעים שהתחמצנו.
צבע הקניון מרמז על נוכחות או על מחסור במים בתרכובות הברזל הייחודיות.
בניגוד למה שמקובל לחשוב, רוב האזורים הצהובים בקניון הם תוצאה של נוכחות של ברזל בסלע, ולא של גופרית.
הקסבה באלג'יר הוא אזור בן 600 דונם המקיף כיום את חלקה העתיק של העיר אלג'יר, בירת אלג'יריה.
הקסבה באלג'יר איננה קסבה ("מצודה") כי אם רובע מדינה, אך שמה של המצודה השוכנת בחלקה העליון (בתצלום האוויר, מס' 4) הפך לשמו של הרובע כולו.
היא שוכנת בצידו המערבי של מפרץ אלג'יר, מעל לנמלה של העיר, ומטפסת על מדרון תלול.
בשנת 1992 הכריז ארגון אונסק"ו על הקסבה של אלג'יר כעל אתר מורשת עולמית.
האזור היה מיושב על ידי פיניקים כבר במאה ה-6 לפנה"ס, ואלה הקימו במקום תחנת מסחר.
לאחר מכן פקדו את אלג'יר הרומאים הוונדלים, הביזנטים, שבטים ברברים והערבים שהגיעו אליה במאה ה-8. תחילתה של הקסבה במצודה שהוקמה בזמן השלטון העות'מאני באלגיריה, ב-1516, ואשר שימשה את השליט העות'מאני המקומי, הדיי.
החל במועד זה ובמשך המאה ה-16 והמאה ה-17 התפתח רובע מגורים בין המצודה לחוף הים התיכון, וזה הפך עם הזמן לקסבה.
האזור התחתי של הרובע, הסמוך לחוף הים ולנמל, שימש בעבר כמרכז מסחרי חשוב, ובתיו של הרובע שילבו סגנון מקומי עם אדריכלות עות'מאנית.
הצרפתים אשר הגיעו לאלג'יר ב-1830 הרסו חלק מהמצודה וסללו במקום רחוב.
את המסגד הם הפכו לקסרקטין, ומצבו של אולם קבלת הפנים של השליטים העות'מאניים הידרדר.
חלק מהבתים בתחתית הרובע, מקום בו הקרקע מישורית יותר, נהרסו ותחתיהם הוקמו באמצע המאה ה-19 בתים חדשים בסגנון אירופי.
אלה ניצבים כיום ב"שדרות צ'ה גוארה" שלחוף הים (בתצלום האוויר, מס' 5).
תחילה הקימו הצרפתים מערך ביצורים חדש, שכלל שתי מצודות שבהם היו קבועים שערים - "באב עזון" (Bab Azoun; باب عزون - "שער העצב") בדרומה של הקסבה ובאב אל-וואד (Bab El Oued; باب الواد - "שער הואדי") בצפונה.
הביצורים נהרסו לקראת סופה של המאה ה-19 ושתי המצודות נהרסו בתחילת המאה ה-20. הרובע איבד את חשיבותו המסחרית, ואף שהשלטונות הביעו עניין בשימור בתיו כבר בשנות ה-20 של המאה ה-20, לא ננקטו פעולות של ממש בכיוון זה.
למרות מעמדה כאתר מורשת עולמית, הקסבה באלג'יר מוזנחת ומתפוררת גם כיום.
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 מתבצעים מחקרים ועבודות שימור במקום, אך חלק גדול מבתיה עדיין נמצאים בסכנת התמוטטות, דבר שאף מתרחש מדי פעם.
בשל הבנייה הצפופה והעובדה שהבתים מחוברים זה לזה, מציבה התמוטטותו של בנין גם את הבתים הסמוכים לו בסכנה.
למרות הסכנה מסרבים רבים מתושבי הקסבה להתפנות מבתיהם, שכן המפונים מועברים אל שיכונים מרוחקים בפאתי העיר.
חלק מהמפונים אף שבים לבתיהם בקסבה, למרות הסכנה ולעיתים בניגוד להוראות החוק.
אורכה של הקסבה כ-750 מטר מצפון לדרום ורוחבה, ללא המצודה הניצבת בצידה המערבי, כחצי קילומטר.
היא נחצית לאורכה על ידי רחוב ראשי המחלק אותה לחלק תחתי ממזרח ולחלק עילי ממערב.
הרחובות הצרים והמפותלים של הרובע ובתיו הוקמו בהתחשב במדרון התלול שעליו הוא מטפס, והפרש הגבהים בתחומיו מגיע ל-118 מטר.
בתי הקסבה ערוכים סביב חצרות פנימיות רבועות שבמרכזן ניצבים בדרך כלל מזרקה או באר מים, ודירות המגורים ערוכות סביבן.
ברובע שוכנים מספר מסגדים, שהחשובים שבהם:
"המסגד הגדול" (الجامع الكبير; Jamaa-el-Kebir - בתצלום האוויר, מס' 1) הניצב על חוף הים הוא העתיק בעיר.
הוא הוקם ב-1097, כפי שמעידה עליו כתובת הקבועה במינבר.
המינרט נוסף לו ב-1324 והוא שופץ וחודש פעמים רבות במשך השנים, וב-1840 נוספה לו ארקדה בצידו החיצוני.
פנים המבנה רבוע ומחולק למעברים על ידי עמודים הנושאים קשתות מוריות.
סמוך לו שוכן "המסגד החדש" (الجامع الجديد; Jamaa-el-Jedid - בתצלום האוויר, מס' 2) מ-1660 הניצב בכיכר השהידים (ساحة الشهداء, Sahat ech-Chouhada), על חוף הים .
המבנה נושא כיפה מרכזית אליפטית גדולה, וסביבה ארבע כיפות קטנות יותר.
המינרט שלצידו נישא לגובה של 27 מטר.
מסגד כצ'ואה (جامع كتشاوة; Djamaa Ketchaoua - בתצלום האוויר, מס' 3) נבנה ב-1612, והוא ניצב בצידה המזרחי של הקסבה, לא הרחק משני המסגדים האחרים.
ב-1845 הפך לקתדרלה שהוקדשה לפיליפוס הקדוש, וב-1962 שב לשמש כמסגד.
בחזיתו שני מינרטים, וביניהם גרם מדרגות בן 23 מדרגות.
זה מוביל לפורטיקו ובו שלוש קשתות הנתמכות בארבעה עמודי שיש.
עיצוב זה של המבנה מעניק לו חזות של כנסייה, והבניין מערב סגנון מורי עם אדריכלות ביזנטית.
מפת קנטוני הפדרציה של בוסניה והרצגובינה
הפדרציה של בוסניה והרצגובינה מחולקת לעשרה קנטונים (בבוסנית: Kanton וברבים, kantoni; בקרואטית: županija וברבים, županije; בסרבית: кантон, ברבים кантони).
הפדרציה היא עצמה חלק משתי ישויות פוליטיות בבוסניה והרצגובינה (השנייה היא רפובליקה סרפסקה), על פי החלוקה המנהלית שהכתיב הסכם דייטון.
ברפובליקה סרפסקה מונהג ממשל מרכזי, עם חלוקה ישירה ל-63 רשויות מקומיות.
לאזורים השונים שבהם ממוקמות הרשויות המקומיות אין משמעות פוליטית.
מחוז ברצ'קו, החלק המנהלי השלישי של מדינת בוסניה והרצגובינה, מצוי תחת סמכות משפטית ישירה של הממשל המרכזי של המדינה.
בפדרציה של בוסניה והרצגובינה, חמישה קנטונים הם בעלי רוב בוסני, שלושה עם רוב של קרואטים-בוסנים ובשניים יש "עירוב אתני".
עופר הקניון הגדול (הידוע גם בשמות "קניון אבנת" ו"הקניון הגדול") הוא מרכז קניות בפתח תקווה.
הקניון ממוקם על ציר ז'בוטינסקי, מול המרכז הרפואי ע"ש רבין.
הוא נמצא בבעלות חברת מליסרון שבשליטת עופר השקעות.
הקמת הקניון החלה בשנת 1997 על ידי החברות "נכסי אזורים" מקבוצת אזורים ושופרסל.
עוד לפני תחילת הבנייה השכירו כ-11,000 מ"ר בקניון.
בדצמבר 1997 זכתה חברת סולל בונה במכרז להקמתו.
הקניון נפתח לקהל באוגוסט 1999. בשנת 2000 פתחה רשת מועדוני הכושר הולמס פלייס סניף בקניון.
בשנת 2002, מכרה חברת שופרסל את חלקה בקניון ל"נכסי אזורים" ולחברת תיאטראות ישראל.
כ-14.6% מהמניות נמכרו לחברת נכסי אזורים בתמורה ל-21.8 מיליון שקל, ו-16.7% מהמניות נמכרו לחברת תיאטראות ישראל תמורת 24.8 מיליון שקל.
באפריל 2004 השלימה חברת "בריטיש ישראל" את רכישת חברת הנדל"ן המניב "נכסי אזורים", כולל הקניון הגדול, מחברת גנדן השקעות שבבעלות איש העסקים נוחי דנקנר.
נוחי דנקנר עצמו רכש את השליטה בחברה בפברואר 2002. במרץ 2005 רכשה חברת "בריטיש ישראל" גם את חלקה של "תיאטראות ישראל" בקניון, לפי שווי חברה של 200 מיליון שקל.
ב-5 באפריל 2011 נפתחה קומה חדשה בקניון בהשקעה כוללת של 120 מיליון ש"ח.
ב-5 באפריל 2011 נחנכה הקומה השלישית בקניון, "קומת מותגים", בגודל של 7,000 מ"ר מסחרי ובה מרוכזות עשרות חנויות מותגים.
בקומה זו מותקנים למעלה ממאה מסכי פרסום דיגיטליים.
לדברי מנכ"ל הקניון, "ההחלטה להקים קומה נוספת בקניון נובעת מהמטרה למצב מחדש את הקניון, לשדרג ולהשביח אותו".
בסוף 2013 החלו שיפוצים של שתי הקומות הראשונות ו-8 אולמות הקולנוע שהופעלו על ידי רשת רב-חן, הועברו לרשת גלובוס מקס ועברו שיפוץ כולל.
ב-12 בדצמבר 2014, נפתח בית הקולנוע המחודש לקהל.
בסוף שנת 2013, הגיע שוויו של הקניון ל-1.171 מיליארד שקל.
בשנת 2015, עיתון גלובס דירג את הקניון הגדול במקום השני ב'רשימת הקניונים החזקים בארץ'.
בשנת 2016 הושלמה בניית מגדל משרדים בצמוד לקניון.
במגדל פועל מלון "פרימה לינק" שנפתח עם השלמת המגדל.
במרץ 2021, אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה בקשה לתוספת זכויות בנייה לקניון.
לצורך הקמת מגדל משרדים בן 29 קומות ושטחי מסחר בחלקו הצפוני של הקניון, בסך הכל תוספת של 27,500 מ"ר לצורכי מסחר, 26,400 מ"ר לצורכי תעסוקה ותוספת של 240 חדרי מלון.
שטחו הכולל הוא כ-80,000 מ"ר ושטחו המסחרי של הקניון הוא 37,000 מ"ר, המשתרעים על פני 4 קומות מסחר עם כ-190 בתי עסק, והוא מרכז הקניות הגדול בפתח תקווה.
בחניון הקניון מעל ל-1,700 מקומות חניה מקורים.
בסמוך לקניון נמצא בית החולים בילינסון.
גשר המיתרים העובר מעל ציר ז'בוטינסקי, מחבר בין אזור בית החולים לקניון.
ממזרח לקניון נמצא הפארק הגדול, ובו האגם האקולוגי של פתח תקווה שנפתח לקהל הרחב בשנת 2018. ממערב נמצאים אזורי תעשייה וחברות היי-טק.
צפונית לקניון נמצא בית משפט השלום בפתח תקווה ובסמוך אליו ליד התחנת מוניות הוקם ב-21 באוגוסט 2020 מסוף אוטובוסים פנימי חדש ע"ש יותם ויואב חכם שנדרסו בציר ז'בוטינסקי ע"י אוטובוס אגד ב-10 בינואר 2013 וכקילומטר אחד צפונה מהקניון, נמצאת תחנת הרכבת קריית אריה.
הקנטונים של צרפת הם יחידות החלוקה המנהלית הרביעית בגודלה בחלוקה המנהלית של צרפת.
קנטון הוא חלק מרובע ומחולק לכמה קומונות.
מלבד תפקידם כיחידות מנהליות בתחום השירותים והמשפט הציבורי, הם משמשים גם כמחוזות בחירה בבחירות למועצה הכללית של המחוז לו הם משתייכים.
מסיבה זו הבחירות למועצת המחוז מכונות בצרפת "בחירות קנטוניות".
חלוקת צרפת לקנטונים נקבעה יחד עם חלוקתה למחוזות בזמן המהפכה הצרפתית ב-1790. הם היו רבים מהיום - בין 40 ל-60 קנטונים במחוז.
בתחילה קנטונים חולקו למחוזות (District בצרפתית), ואחרי ביטולם של אלה ב-1800, הקנטונים חולקו לרבעים.
מספר הקנטונים קטן אז (בין 30 ל-50 במחוז).
בהוראת ממשלת צרפת, מועצות המחוזות נדרשו לחלק את שטחן לקנטונים חדשים.
החלוקה החדשה פורסמה בשנים 1801 ו-1802 והיא משמשת בסיס לחלוקה המנהלית של צרפת עד ימינו אלה.
מאז חלו כמה שינויים כדי להתאים את גודל הקנטונים לגודל האוכלוסייה, קנטונים קטנים בוטלו בעוד הגדולים פוצלו לכמה קטנים יותר, וכיום מספרם הכולל גדול מאשר היה בתחילת המאה ה-19.
הקנטונים נוצרו כאזורי בחירה למועצות הכלליות של המחוז.
כל קנטון בוחר נציג המייצג אותו במועצה הכללית שהיא הגוף המנהלי האזורי העיקרי בצרפת.
באזורים עירוניים, קומונה אחת מורכבת בדרך כלל מכמה קנטונים, בעוד במקומות כפריים קנטון אחד יהיה מחולק לכמה קומונות.
במקרה כזה השירותים הניתנים לאזרחים, כמו מפקדת הז'נדרמריה המקומית ובית המשפט, יהיו בעיר המרכזית של הקנטון.
בקנטונים הקטנים ביותר השירותים מסופקים על ידי הקנטונים הסמוכים או ששני קנטונים משתמשים בשירותים מאוחדים.
מספרם של הקנטונים משתנה בסדרי גודל בין מחוז למשנהו, ישנם מחוזות קטנים המחולקים לפחות מ-20 קנטונים ומחוזות גדולים שכוללים עשרות רבות.
כיום יש בצרפת 4,032 קנטונים.
רוב הקנטונים באזורים הכפריים מחולקים לכמה קומונות, אף על פי שייתכן גם שקומונה אחת גדולה תהיה מחולקת בין מספר קנטונים, משום ששטח הקנטונים נקבע באופן שרירותי על מנת שיהיו שווים יחסית בגודלם - לעומת הקומונות שאוכלוסייתן נעה בין תושב אחד בלבד ליותר משני מיליון תושבים.
הקס היא סדרת טלוויזיה מסוגת הפנטזיה שמיועדת לבני הנעורים.
הסדרה הופקה בבריטניה על ידי רשת סקיי 1 בשנים 2005-2004 וכוללת 19 פרקים בשתי עונות, שלאחריהם נפסקה הפקת הסדרה.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ AXN.
בעונה הראשונה העלילה מתמקדת בקאסי יוז (כריסטינה קול) תלמידת בקולג' יוקרתי בשם מנדהם הול המגלה שהיא נצר לשושלת עתיקה של מכשפות ושאבותיה התגוררו בטירה העתיקה שמאכלסת כיום את הקולג' שלה.
זמן קצר לאחר מכן היא מתוודעת לעזאזל (מיכאל פסבנדר) מלאך שהוגלה מהשמים ושמנהיג את הנפילים בניסיונם לחזור לשמים.
כדי להגשים את מטרתו הוא צריך לפתות את קאסי כדי שיוכל לעבר אותה וילדם יהיה המשיח של הנפילים שיאפשר להם לנצח במלחמתם.
העונה הראשונה בת ששת הפרקים מתמקדת בניסיונו של עזאזל לפתות את קאסי, למרות משיכתה לטרויי (ג'וזף מורגן).
בעונה השנייה בת 13 הפרקים אנו עדים לגדילתו המהירה של מלאכי, בנם של עזאזל וקאסי, שמגיע לבגרות והופך לנער בן שבע עשרה תוך חצי שנה.
במקביל מגיעה לקולג' תלמידה חדשה בשם אלה די (לורה פייפר) מכשפה בת חמש מאות שנה ויריבתו המרה של עזאזל שמנסה למנוע ממנו להביא בן לעולם וכאשר היא לומדת על קיומו של מלאכי היא מנסה להורגו אולם כוונתה מסוכלת על ידי קאסי שמקריבה עצמה למען בנה מלאכי.
הפרקים הבאים מתמקדים במאבקו של עזאזל באלה, הוא מצליח לאשפז אותה במוסד לחולי נפש אולם בעזרתם של תלמה וחברה לאון טיילר (ג'יימי דייוויס) היא מצליחה להיחלץ מהאשפוז הכפוי ולחזור למנדהם הול.
לאחר שהיא חוזרת לקולג' מלאכי, שכבר הגיע לבגרות מלאה, מגיע כתלמיד החדש.
יתר העונה מתמקדת במאבק בין מלאכי לאלה.
הקנרית השחורה היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Flash Comics #86 מאוגוסט 1947, ונוצרה בידי הכותב רוברט קניגר והמאייר קרמיין אינפנטינו.
כאחת מגיבורות-העל הראשונות של החברה, הקנרית השחורה הופיעה בכותרי הקבוצות חברת הצדק של אמריקה וליגת הצדק.
מאז סוף שנות ה-60, הדמות הצטרפה להרפתקאותיו של החץ הירוק והפכה למושא אהבתו.
בהופעתה הראשונה בתור הזהב של הקומיקס, הקנרית השחורה הייתה האלטר אגו של דיינה דרייק.
היא השתתפה בלחימה בפשע ביחד עם בלש גות'אם סיטי בשם לארי לאנס.
במקור, הדמות הייתה לוחמת בקרב פנים אל פנים ללא כוחות על-אנושיים שהתחזתה לפושעת במטרה להסתנן לכנופיות פשע ולפרק אותן מבפנים.
מראה החיצוני כלל גרביוני רשת ומעיל עור שחור, המעניקים לה אפיון של דמות נשית סקסית אך גם חזקה.
סיפורים מאוחרים יותר קבעו שהיא לוחמת מיומנת בעלת כוח על-אנושי, "צרחת הקנרית" - נשק על-קולי שמסוגל לנפץ עצמים ולשתק אויבים.
לאחר שחברת DC שכתבה את ההמשכיות של יקום DC בתור הכסף של הקומיקס, הקנרית השחורה הייתה נטל אותו חלקו שתי דמויות - אם ובתה, דיינה דרייק ודיינה לורל לאנס.
עלילות הקומיקס לאחר תור הכסף התמקדו בדמותה של דיינה הצעירה, והסבירו את "צרחת הקנרית" כמוטציה גנטית.
דמותה של הקנרית השחורה מדורגת במקום ה-81 ברשימת מאה גיבורי העל הגדולים, לפי אתר IGN.
הדמות עובדה למגוון מדיות אחרות, ביניהן סרטי אנימציה, משחקי מחשב וסדרות טלוויזיה (אנימציה ולייב אקשן).
מבין הסדרות בהן הדמות השתתפה נמנות החץ, סמולוויל, ליגת הצדק ללא גבולות, ליגת הצדק - הדור הבא, באטמן: האמיצים והנועזים ומורשת העטלף.
דיינה דרייק הופיעה לראשונה בחוברת Flash Comics #86 מאוגוסט 1947 כדמות משנה בסיפור על חבר חברת הצדק של אמריקה ג'וני ת'אנדר.
אף על פי שבתחילה נדמה היה כי היא דמות רעה, התגלה כי דיינה הסתננה לתוך שורות כנופיית רחוב.
בחוברת Flash Comics #92 מפברואר 1948, דמותה של הקנרית השחורה הופיעה בסדרת אנתולוגיה משלה במקומו של ג'וני ת'אנדר, אשר הרחיבה על סיפור הרקע שלה.
לפי סיפור זה, דיינה דרייק הייתה מוכרת פרחים שחורת שיער אשר התאהבה בבלש משטרת גות'אם סיטי בשם לארי לאנס.
היא פוגשת לראשונה בחברת הצדק של אמריקה ומצטרפת אליהם.
דמותה של הקנרית השחורה הוחייתה מחדש ביחד עם גיבורי תור הזהב במהלך שנות ה-60, כאשר נקבע באופן רטרואקטיבי שהיא חיה בעולם מקביל בשם ארץ-2 - מקום מושבם של גיבורי-העל מתור הזהב.
כמו כן נקבע כי היא נשואה ללארי לאנס מאז שנות ה-50, והיא משתתפת בציוותים שנתיים בין חברת הצדק לליגת הצדק של ארץ-1.
במהלך ציוות שכזה בין חברת הצדק לליגת הצדק בשנת 1969, הקבוצות נלחמו ביצור ימי בשם אקווריוס, שהגלה את תושבי ארץ-2 (מלבד חברת הצדק) לממד אחר.
בסיפור זה, לארי לאנס נהרג בזמן שהציל את חייה של דיינה, ואקווריוס הובס.
דיינה לאנס מוכת היגון מחליטה לעבור לארץ-1 ולהצטרף לליגת הצדק.
היא מתחילה במערכת יחסים עם חבר הליגה החץ הירוק, ומגלה שהיא פיתחה יכולת של צרחה על-קולית, "צרחת הקנרית".
בשנות ה-70, הקנרית השחורה הופיעה מספר פעמים לצידו של באטמן, ופעם אחת לצידו של סופרמן.
סיפור הרקע שלה נחשף בהרחבה יותר בחוברת DC Special Series #10 מאפריל 1978, והיא המשיכה להופיע בחוברות הקומיקס Green Arrow ו-Detective Comics.
בתחילת שנות ה-80, סיפור עלילתי בחוברות ליגת הצדק הסביר את מקור הכוחות החדשים של הקנרית השחורה, ואת הסיבה לכך שהיא נשארה צעירה מאז שנות ה-40. נקבע כי במהלך שנות ה-50, לדיינה דרייק וללארי לאנס נולדה בת בשם דיינה לורל לאנס, אשר כושפה בצרחה על-קולית הרסנית.
אמה קיוותה שהרעם של ג'וני ת'אנדר ירפא אותה, אך הדבר שמר על דיינה הצעירה בהקפאה בממד אחר.
כדי להקל על כאבם של הוריה בשל אובדנה, הרעם שינה את זכרונותיהם, וגרם לכולם להאמין שהיא מתה.
בעקבות קרב עם אקווריוס, דיינה גילתה שהיא גוססת מקרינה רדיואקטיבית, והיא ביקשה לראות את הקבר של בתה בפעם האחרונה.
בראותה את גופה של בתה - שעדיין היה שרוי בהקפאה, דיינה קיוותה שהיא תוכל להמשיך את מורשתה.
סופרמן מארץ-1 והרעם תיכסו תוכנית לפיה זיכרונותיה של דיינה הועברו לגופה של בתה, כדי שהיא תוכל להמשיך וללחום בתור הקנרית השחורה.
בשנת 1984 תוכננה מיני סדרה של הקנרית השחורה בכתיבתו של גרג וייסמן ובאיורו של מייק סקובסקי, אך הפרויקט נגנז לאור שימושה של הדמות ברומן הגרפי החץ הירוק: ציידי הקשת הארוכה.
אלמנטים מסוימים מהמיני סדרה שימשו בסרט האנימציה הקצר DC Showcase: Green Arrow.
בעקבות האירועים משני היקום של המשבר בעולמות האינסופיים, סיפור המקור של הקנרית השחורה שוכתב פעם נוספת וסיפור השתלת הזיכרון משנת 1983 התבטל.
בגרסה זו של הסיפור, הקנרית השחורה של העידן המודרני היא דיינה לורל לאנס, שיורשת את הנטל מאמה, דיינה דרייק לאנס.
אף על פי שהיו ניסיונות להבדיל בין שתי הקנריות בכך שהצעירה נקרא "דיאנה", הרי שסיפורים מאוחרים יותר אישרו את העובדה ששמה של האם הוא דיינה.
סיפורי המקור של שתי הקנריות נכתבו במלואם בחוברת Secret Origins #50 מאוגוסט 1990. בסיפור זה, דיינה דרייק מקבלת אימונים מאביה, הבלש ריצ'רד דרייק, במטרה להמשיך את דרכו כבלשית במשטרת גות'אם סיטי.
בקשתה להתקבל למשטרה נדחית, ואביה מת זמן קצר לאחר מכן.
דיינה נחושה לכבד את זכרו, ומחליטה ללחום בפשע בכל דרך אפשרית כפורעת חוק, כשבשעות היום היא עובדת כמוכרת פרחים כמסווה לפעולותיה הליליות.
היא מתחתנת עם אהובה, הבלש הפרטי לארי לאנס, וכעבור מספר שנים נולדת להם בת בשם דיינה לורל לאנס.
בנוסף, הם בחרו בשם "לורל" מספרנית שדיינה התיידדה עמה במהלך חקירה.
לדיינה הצעירה הייתה "צרחת קנרית" משלה - בגרסה זו מדובר במוטגן שלא עבר אליה בתורשה מהוריה, ושלא כמו הקנרית מתור הכסף, היא הייתה יכולה לשלוט בכוח זה.
היא גדלה בחברת חבריה של אמה מחברת הצדק וראתה בהם כדודיה ודודותיה.
היא רצתה להיות גיבורת-על בתחפושת כמו אמה, אך אמה הניאה אותה מכך מתוך חשש שהעולם נהפך למסוכן מידי.
חרף זאת, דיינה מוצאת לוחמים כדוגמת חבר חברת הצדק ויילדקאט שיעזרו לה לחדד את כישוריה, ולאחר שנים של אימונים מפרכים נטלה את זהות הקנרית השחורה למרות התנגדות אמה.
כמו אמה, דיינה פעלה בגות'אם, ועבדה בשעות היום בעסק המשפחתי לממכר פרחים.
בחוברת מוקדמת של "ציפורי הטרף" סופר כי דיינה התחתנה בגיל צעיר והתגרשה.
אף על פי שנדמה היה שבעלה לשעבר - קרייג וינדרו - היה זקוק לעזרתה, הוא למעשה רצה להתפייס עמה אחרי שמעל בכספי המאפיה.
נישואיה המוקדמים של דיינה ובעלה לשעבר אינם מוזכרים שוב אלא עד למיני סדרה "הקנרית השחורה" משנת 2007.
אחרי שהצטרפה לליגת הצדק, דיינה פוגשת באוליבר קווין, החץ הירוק.
אף על פי שהיא אינה מחבבת אותו בתחילה, הם מתחילים במערכת יחסים רומנטית.
בין אוליבר לבינה קיים פער גילאים בגרסה זו של העידן המודרני, כשאוליבר מבוגר ממנה בהרבה.
היא חברה בליגת הצדק למשך שש שנים ועזרה להקים את "ליגת הצדק בע"מ".
אחרי מות אמה מקרינה רדיואקטיבית לאחר קרב עם אקווריוס, דיינה מרגישה שזמנה בליגת הצדק הסתיים.
היא עוברת לגור בסיאטל יחד עם אוליבר ופותחת שם חנות פרחים.
במהלך הזמן בו הייתה חברה בליגת הצדק בע"מ בשנות ה-80, דיינה לבשה תלבושת חדשה במקום חליפתה המסורתית - חליפת גוף בצבעי כחול-שחור בעלת מוטיב של ציפור.
שינוי זה לא התקבל היטב אצל קוראי הקומיקס, ואמנים מאוחרים יותר החזירו את תלבושתה המקורית.
כאשר הבאטגירל לשעבר ברברה גורדון נפצעת באורח אנוש בידי הג'וקר, היא מבססת מחדש את הלחימה בפשע בדמותה של אורקל, אשפית מידע שפועלת מאחורי הקלעים ועוזרת לקהילת גיבורי-העל באשר הם.
אחרי שעבדה באופן זמני עם יחידת המתאבדים, היא מקימה צוות לפעולות חשאיות.
מאחר שהיא חושבת שלדיינה יש את הפוטנציאל הטוב ביותר מכל גיבורי-העל, היא מבקשת מהקנרית השחורה לשמש כסוכנת בקבוצה חדשה זו.
הקנרית השחורה ממציאה את עצמה מחדש, ונוטשת את הפיאה הבלונדינית לטובת שיער מחומצן.
יחסיה עם אורקל טעונים בתחילת דרכן המשותפת, מאחר שהאימפולסיביות שלה מתנגשת עם הארגון אותו הקימה אורקל.
הן לומדות לעבוד ביחד בהדרגה והופכות לחברות.
כאשר אורקל נמלטת מהפושע בלוקבאסטר, דיינה מצילה אותה ולמעשה מגלה את זהותה האמיתית, מה שמעמיק את הקשר ביניהן.
המשבר האינסופי של שנים 2005–2006 מביא לקיומה של המשכיות חדשה ומשוכתבת, שבה וונדר וומן היא שוב חברה מייסדת של ליגת הצדק.
בשבוע 51 של המיני סדרה "52" המביאה את השלכות המשבר, הקנרית השחורה נוכחת בקרב שיוביל בסופו של דבר להקמת ליגת הצדק, שבו נלחמים לראשונה יחדיו סופרמן, באטמן, וונדר וומן, גרין לנטרן (האל ג'ורדן), פלאש (בארי אלן), הצייד ממאדים ואקווהמן.
במיני סדרה "הקנרית השחורה" משנת 2007, היא והחץ הירוק מצטרפים לליגת הצדק לאחר הקמתה תחת עינו המשגיחה של באטמן.
במהלך פרסומה של המיני סדרה "המשבר האינסופי", מרבית חוברות DC קופצות שנה קדימה בזמן.
הקנרית השחורה וליידי שיווה מתחלפות בתפקידיהן, כשדיינה מתחילה במשטר אימונים בעיירה וייטנאמית שנועד לחקות אחר אימוניה המוקדמים של שיווה, וזו האחרונה מחליפה את דיינה בקבוצת "ציפורי הטרף".
במהלך הספירה לאחור לקראת המשבר האחרון מתרחשת חתונתם של דיינה לורל לאנס ואוליבר קווין, כאשר ליגת אי-צדק מתכננת לתקוף בחתונה.
דיינה מתפטרת מתפקידה כיושבת ראש הליגה לאחר שהקבוצה מתעמתת עם ארגון חשאי של נבלי-על בשם "קבינט הצללים".
אחרי שגילתה שאוליבר הקים ליגת צדק משלו ביחד עם האל ג'ורדן, היא מתעמתת איתו כשהוא מגיע להזהירה מפני התקפה על גיבורי-העל באשר הם.
פרומתאוס מגיע ומתקיף את הקבוצה, קוטע את ידו של החץ האדום ומתמרן את דיינה לכיוונו של פרץ אנרגיה שנורה בידי מיקאל תומאס.
אחרי שפרומתאוס מובס, הוא משמיד את סטאר סיטי בעזרת מתקן טלפורטציה.
בחיפושם אחר שורדים, דיינה ואולי מוצאים את גופתה המדממת של בתו של רוי, ליאן.
דיינה מגיעה לבית החולים ביחד עם דונה טרוי כדי לבשר לרוי על הטרגדיה כשיתעורר מהתרדמת.
במהלך הסיפור הלילה האפל ביותר, דיינה נוסעת לקוסט סיטי כדי להילחם בצבא הפקחים השחורים של נקרון.
לדברי נקרון, הוא מסוגל לשלוט בגיבורים אשר מתו והוחזרו לחיים.
דיינה נלחמת בבעלה, שהפך לפקח שחור, ביחד עם מיה דירדן וקונור הוק.
אולי משיג שליטה מחדש על גופו לפרק זמן שמספיק לו להחטיא ירייה אותה כיוון אליה, והוא פוגע בצינור המכיל חנקן נוזלי.
דיינה פוקדת על קונור להשתמש בצינור על אולי ולהקפיאו, והשלושה מצטרפים לשאר הגיבורים בקרב.
כשאוליבר חוזר למוטב, הוא מגלה שרצח את פרומתאוס בחשאי והשאיר אותו להירקב במפקדתו.
אחרי שבארי אלן והאל ג'ורדן מודיעים להם את החדשות, אוליבר נמלט.
דיינה, האל ובארי מחפשים בחורבות סטאר סיטי אחריו ומוצאים אותו בשעה שהוא מחפש אחר אחד מהאנשים שעבדו עבור פרומתאוס.
אוליבר מתגבר על השלושה ומשאיר את דיינה כלואה.
אחרי שהחץ הירוק מסגיר את עצמו על הרצח של פרומתאוס, דיינה מבקרת אותו בכלא ומבינה שהוא מעוניין להישאר לבדו.
היא מסירה את טבעת הנישואין שלה, משאירה אותה אצלו ואינה מגיעה למשפט שלו.
במהלך הסיפור היום הבהיר ביותר, דיינה חוזרת לגות'אם בהשקה המחודשת לכותר "ציפורי הטרף" בכתיבתה של גייל סימון.
בחוברת הראשונה, היא נשלחת להציל ילד ביחד עם ליידי בלאקהוק.
לאחר שקיבלו שיחה מאורקל, הצוות מתאחד מחדש, כולל הציידת.
הן מתעמתות עם נבלת-על חדשה העונה לשם "הקנרית הלבנה", שנוטרת טינה לדיינה וחושפת את זהותה האמיתית בפני כולם.
מתגלה כי הקנרית הלבנה היא אחותם הנקמנית של "תריסר אחי המשי" - מסדר של שנים עשר לוחמים הקרויים ע"ש גלגל המזלות הסיני.
אחרי שהיא נלכדת, דיינה מגלה שליידי שיווה עומדת מאחורי המתקפה.
דיינה והקנרית הלבנה נוסעות לבנגקוק, וכששאר חברות הצוות מגיעות לשם, דיינה מתקיפה אותן בתחפושת של הקנרית הלבנה.
בהמשך היא מגלה שנערה מאומצת בשם סין מוחזקת כבת ערובה ביחד עם הוריה המאמצים, וחייהם עומדים בסכנה אלא אם דיינה תקרא את ליידי שיווה לדו-קרב עד המוות.
הציידת מציעה לקחת את מקומה של דיינה, באומרה כי דיינה תחסר להרבה מאוד אנשים אם תמות.
הדבר מאפשר לדיינה להציל את סין בעזרתה של אחת מתלמידיה של הקנרית הלבנה, טרי, ולחזור בזמן כדי לעצור את הדו-קרב בין הציידת לליידי שיווה.