tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לרוב בנות הקהילה האיראנית קיבלו את החינוך מאם המשפחה, לעיתים בסיוע קרובת משפחה.
בנות הקהילה היהודית-איראנית לרוב היו אדוקות ושמרניות יותר בדתן מבני הקהילה, אף על פי שגם אלו נמצאו אדוקים בדתם.
לאחר שראו נערים צעירים כבני 13–14 מלווים בנות צעירות כבנות 7–8 לבתי הספר היהודיים וגילו כי האחרונים הם ארוסיהן או חתניהן של הבנות, ביקשו אנשי כל ישראל חברים, החל מאמצע המאה ה-19, להעלות את גיל אירוסי בנות הקהילה לחמש-עשרה.
דבר זה פגע בפרנסתם של רבני הקהילה, ולאור כך פיצו אנשי כל ישראל חברים את רבני הקהילה כספית על הצמצום בפרנסתם.
לפי סעדון ולוי, בניגוד לקהילות המוסלמיות האיראניות, בהן היה ניתן למצוא מקרים של נישואים זמניים, מנהג זה לא התקיים בקרב קהילות יהודי איראן.
היה נהוג שעניי הקהילה היו מחתנים בינם לבין עצמם את ילדיהם בארוחות.
כמו כן, היו חותמים על כתובות של 200–300 טומאן.
רבני הקהילה העשירים ועשירי הקהילה לא הסכימו לתרום לעניי הקהילה, ולעיתים אף העדיפו להינשא למוסלמיות עשירות.
לפי שפייזהנדלר בקרב יהודי איראן היו מקרים של עזיבת היהדות ונישואים למוסלמים, והיו גם מקרים של נישואים לנוצריות.
לאחר מלחמת העולם השנייה חלה עלייה ברמת החיים של הקהילה היהודית באיראן, כשרבות מבנות הקהילה התמקצעו בתחומים שונים ובעיקר ברפואה, בהוראה ובעסקנות ציבורית.
ואילו הבנים התמקצעו בתחומי המסחר העצמאי והתעשייה, ובתוך כך בתחומי הבנקאות, צורפות ותכשיטנות, יהלומנות, נפט, מלונאות, נדל"ן וסחר בבדים.
מספר חוקים שיעיים הגבילו את היהודים ולכן רוב היהודים שהייתה להם השכלה לא יכלו לעבוד בעבודות טובות יותר.
היו מקומות שבהם היהודים היו יכולים לעסוק במסחר בשכונתם בלבד.
לקראת סוף המאה ה-19, עם חדירת גופי כל ישראל חברים לקהילות היהודיות באיראן, נשאו אנשי "כל ישראל חברים" והג'וינט ברבות ממטלות ניהול הקהילה האיראנית.
הבנת הפעילות הכלכלית של יהודי איראן חורגת מנתונים כמותיים ומתיאור עיסוקיהם המקצועיים.
ראשית, עיסוקיהם ביטאו את מעמדם החברתי ואת מידת השתלבותם בחברה האיראנית.
שנית, פעילותם הכלכלית השליכה על חוסנם של מוסדות הקהילה: קהילות אמידות יכולות היו לממן פעילויות קהילתיות מגוונות.
שלישית, מצבם הכלכלי הושפע מהשכלתם.
נערים רבים הצטרפו לכוח העבודה המשפחתי והפסיקו ללמוד.
ייסוד בתי הספר של "כל ישראל חברים" פתח בפני הצעירים אפיקים מקצועיים וכלכליים חדשים.
השינויים בעיסוקיהם של יהודי איראן חלו בעקבות תהליכים כלכליים, פוליטיים וחברתיים.
במקומות מסוימים הייתה התמורה מהירה יותר מאשר במקומות אחרים.
בפרספקטיבה נראה שהשינוי הכולל בבסיס הכלכלי של יהודי איראן במרוצת 150 השנים האחרונות היה משמעותי, ושיקף את השיפור במצבם הכלכלי שעלה עם השנים ועד לנפילת השאה.
מנתונים משנת 1966 חל שיפור מרשים בהרכב המעמדי של הקהילה בשל שני גורמים: (1) עלייתן של השכבות הנחשלות לישראל.
(2) השפע הכלכלי הגדול שפקד את טהראן בתקופת השאה.
ההתפלגות המעמדית של יהודי איראן בתקופה זו הייתה: בין 3%–5% עשירים גדולים, בין 8%–10% אמידים, בין 40%–45% מעמד בינוני, בין 30%–35% מעמד של משתכרים ו-5% מעמד של נזקקים לסעד.
רבים מיהודי איראן עסקו בתחומי המלונאות, הנפט והמזון והשתכרו טוב.
באותה שנה גם הייתה עלייה גדולה לישראל של רבים מקרב השכבות הכלכליות החלשות באיראן, שהביאה לישראל אחוז אנאלפביתים בשיעור גדול מהממוצע שלהם בקרב יהודי איראן ויהדות כורדיסטן האיראנית.
דווקא עולים אלו, שהיו הכי זקוקים לטיפוח, שוכנו בערי הפיתוח וכפרים, מקומות שבהם רמת החינוך, רמת בתי הספר והמורים נמוכה בממוצע מהרמה הכללי של בתי הספר בערים הוותיקות בישראל.
כלומר, אלו הזקוקים ליותר זכו לפחות, דבר שהרחיב והעמיק את הפער בין הקבוצות השונות.
בקרב היהודים שנותרו באיראן, שיעור האקדמאים היה הרבה יותר גבוה מאשר בקרב אלו שעלו לישראל.
בעיקר משום שאלו שנותרו באיראן לא נאלצו לעבור את המשבר התרבותי והנפשי שעברו היהודים מאיראן בישראל.
בהיעדר נתונים מהימנים אודות מצבם הכלכלי של היהודים שנותרו באיראן לאחר מהפכת 1979 ניתן להניח כי מצבם נפגע בעקבות המשבר הכלכלי שליווה את הולדת הרפובליקה האסלאמית של איראן ומלחמת איראן–עיראק שהובילו לאינפלציה חמורה.
תעשיינים יהודים הוצאו להורג בהאשמות שונות, כגון שיתוף פעולה עם השאה, ארצות הברית או "האויב הציוני", ורכושם הוחרם לטובת איראן.
חלק מיהודי פרס עסקו בהלוואת כספים לסוכני ממשלת אנגליה ותושבי המקום, דבר שהוביל לתפיסת ההמון אותם כסוכנים סמויים של סוכנות הריגול הבריטית.
יהודים רבים עזבו את איראן טרם המהפכה, במהלכה ובשנים שלאחריה, ורק מעטים הצליחו להציל חלקים שונים מרכושם.
חלק מאלו שברחו נאלצו להשאיר או למכור בזול את רכושם ליהודים שנשארו מאחור ובכך שיפרו במעט את מעמדם הכלכלי של אלו שנותרו במדינה.
קהילה גדולה של יהודי פרס חיה כיום בלונדון.
קהילות קטנות אך משמעותיות קיימות גם בפריז (משם במאית האופרה הנודעת מרים קלמנט), במלבורן, בטורונטו ובבואנוס איירס.
לקנדה היגרו בני משפחת גרמזיאן, בעלי רשתות מרכולים ומרכזי קניות, ומהמשפחות העשירות בעולם.
בארצות הברית יש נכון ל-2012 בין 60,000 ל-80,000 יהודים שמוצאם מיהודי פרס, כשאלו נקלטו במעמד פליטים בארצות הברית.
הקהילות הגדולות נמצאות בגרייט נק שבמדינת ניו יורק וכן בלוס אנג'לס רבתי.
בשנת 2007 נבחר חיים (ג'ימי) דלשאד, יהודי פרסי שהיגר לארצות הברית בה'תשי"ח, פעמיים לראשות עיריית בוורלי הילס, שבה כ-26% מהתושבים ממוצא איראני ורוב רובם של אלו — יהודים.
דוד נחאי היה ראש מחלקת המים בלוס אנג'לס.
רבים מיהודי איראן בארצות הברית עוסקים במסחר, בעיקר בתחום הביגוד, המזון, כלי העבודה ומוצרי החשמל.
עשרות אלפים מיהודים אלו באו עם כספם, כפליטים, במהלך תקופת המהפכה באיראן ב-1979, והיו לגל ההגירה העשיר ביותר שהגיע לארצות הברית.
רוב יהודי איראן לפני ואחרי המהפכה העדיפו לעבור לאירופה או לארצות הברית, שכן רוב העולים מאיראן לישראל המליצו לקרובי משפחותיהם שלא לעלות לישראל לאור מה שנתפס בעיניהם כגזענות כלפי יהודים יוצאי ארצות האסלאם, ומניעת אפשרויות הקידום מצד האשכנזים.
לעיתים לאחר תקופה מסוימת במדינות אירופה או ארצות הברית וצבירה מסוימת של הון עברו אלו לישראל מטעמים ציוניים.
אלו שלא קיבלו אשרה לארצות הברית או אירופה עברו מחוסר ברירה לישראל.
המעטים שעלו ארצה בטיסת אל על הישירה האחרונה מאיראן לישראל, הזמינו את הטיסה עוד טרם התחילו הפגנות המהפכה וכששמעו על המהפכה.
ובעידוד קרובי משפחתם, נשארו בישראל לאור חשש רדיפה באיראן על רקע שיתוף פעולה עם ממשלת ישראל, במידה וישובו.
הם העמיסו על המטוס את חפציהם, ושאר החפצים שנשארו מאחור נשלחו אליהם מאוחר יותר על ידי קרובי משפחתם.
כמה מדענים מפורסמים בני העדה היגרו לארצות הברית בעקבות המהפכה, וביניהם פרופסור שמואל רחבר – מגלה HbA1c, ההמוגלובין המשמש לאבחון סוכרת – שחי כיום בקליפורניה.
גם אנשי עסקים מפורסמים היגרו לארצות הברית ביניהם יצחק לריאן – מנכ"ל חברת הסרטים MGM – מטרו-גולדן-מאייר, יועץ ההשקעות יוסף פרנס ורבים מבני משפחת נזאריאן, משפחה עשירה שחלקה חי בישראל (מייסדי קוואלקום נמנים עם בניה).
יהודי איראן השתלבו בישראל וחלק משמעותי ממובילי תרבות וראשי ציבור במדינה משויכים לקהילה זו.
ביניהם נמצאים משפחת בנאי בתרבות, אייבי נתן – מקים קול השלום, הרמטכ"לים דן חלוץ ושאול מופז, הזמרת ריטה, כוכב הילדים יובל שם טוב ("יובל המבולבל"), נשיא מדינת ישראל והשר לשעבר משה קצב, איתן בן-אליהו – מפקד חיל האוויר, וחברי הכנסת מיכאל מלכיאלי, מיכאל בן-ארי וגלית דיסטל-אטבריאן.
ארגון "איחוד עולי פרס" מטפל בנושא הקשר עם בני משפחה שנותרו באיראן וההגירה משם, וכן עוסק בטיפול בעולים חדשים ובותיקים בני העדה.
פעילות נוספת למען הקהילה מתקיימת באמצעות קרן מיראז' ישראל – למען קהילת יוצאי איראן.
קרן הנמצאת בבעלות משפחת מיראז' שהיגרה מטהראן לארצות הברית לפני שנים רבות, ומזה למעלה מעשור תורמת עבור קהילת יוצאי איראן בישראל תוך עידוד פרויקטים ופעילויות בתחומי העצמה נשית, יזמות ותעסוקה, חינוך ותרבות.
העדה מקיימת לקראת סוף פסח את "חגיגות יום הגן" ("רוזה-באק") התכנסות חגיגית הכוללת ריקודים, נגינה ואוכל פרסי, בדומה לאופן הפומבי בו נחוגה המימונה.
עקב אופי החגיגה הכולל נסיעה, אש ושימוש בחשמל, הועברה החגיגה משביעי של פסח, המהווה יום טוב ואסור במלאכה, לאחד מהימים האחרונים של חול המועד פסח.
בקרב יהודי קוצ'ין מסופר על רב מיהודי פרס שביקר אצלם, לימד אותם את מנהגיהם, ואיחד במידה מסוימת בין שתי קהילות יריבות שהיו שם.
גם אצל היהודים ההרריים, היהודים הכורדים ויהודי בוכרה, עיקר המנהגים, הלחנים ונוסח התפילה הם לפי הנהוג בקרב יהודי פרס.
הקהילה האיראנית מקיימת שיתוף עם הקהילה הכורדית שנחשבות לכמעט זהות, כשהקהילה מקיימת שיתוף גם עם קהילות בוכרה, הקווקז, וגיאורגיה.
הדת השיעית באיראן מורכבת משילוב בין האסלאם השיעי והדת האיראנית זורואסטרית, הקדם איסלאמית.
כשהמיזוג בין האסלאם ללאומיות הדתית האיראנית הובילה לקיצוניות דתית המשולבת נטיות קיצוניות ואמונה בשובו של האימאם הנעלם.
רעיון טומאת הלא-מאמינים התגבש במאה ה-16 בחוקת "ג'אם עבאסי", על שם עבאס שאה, שאסר על היהודים להגדיל את רכושם.
חוקה זו התקיימה הלכה למעשה עד שנת 1925. עד המאה ה-19 היהודים סבלו מהטיית דין לרעתם במשפטם מול מוסלמים, ובמקרה של רצח יהודי על ידי מוסלמי, עונשו של המוסלמי היה תשלום כופר-נפש סמלי, לעומת מקרה של רצח מוסלמי, שבו הדין היה עונש מוות לרוצח.
עם תחילת המהפכה החוקתית של 1909 שבה הוענקה ליהודי פרס נציבות בפרלמנט, חלו שיפורים מסוימים במעמד היהודים, אך מבחינה חברתית המצב נותר כשהיה, בנוסף לשמירת המצב הקיים בבתי הדין המקומיים.
לאחר שעלה רזא ח'אן לשלטון ב-1925 חל מפנה במעמד היהודים, כשמס הגולגולת בוטל וזכויותיהם בדין הוחלו באופן שווה.
אף על פי שאיראן התנגדה בתחילה להקמת מדינת ישראל ב-1948, נרקמו בין שתי המדינות יחסים טובים עם הזמן.
בראשית שנות החמישים נשלח ציר מאיראן לשמש כנציג המדינה בישראל והתקבל על ידי נשיא המדינה חיים ויצמן.
לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967 הוזרם בעזרת קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א) נפט איראני רב לשוקי אירופה.
באיראן גם פעלו חברות בנייה ישראליות כמו סולל בונה ורסקו שהקימו מבני ציבור, מלונות ועוד .
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 ועליית האייתוללה ח'ומייני לשלטון והצהרתו שהוא תומך בכיבוש ירושלים מידי הציונים, נותקו היחסים בין שתי המדינות והוחלפו בעוינות גלויה.
ח'ומייני טבע את המונח "השטן הקטן" עבור ישראל (תואר "השטן הגדול" יוחס לארצות-הברית).
את הרוח העוינת הזו הביא לידי ביטוי מלא בהוצאתם להורג של יהודים בגלל קיום קשרים עם בני משפחתם בישראל.
הנשיא אחמדינז'אד ערך ב־27 באוקטובר 2005 ועידה בטהראן שכותרתה "עולם ללא ציונות", שבה הצהיר כי "יש למחוק את ישראל מהמפה", וכי הקמת מדינת ישראל הייתה צעד תוקפני כלפי האסלאם.
בעקבות התקיפות של ישראל וארצות הברית על מתקני הגרעין באיראן, במסגרת מבצע עם כלביא, נעצרו כמה עשרות יהודים במדינה, בהם רבנים ובכירים בקהילות היהודיות בטהרן ובשיראז, בין היתר בגין יצירת קשר עם קרובי משפחה בישראל.
לפי דיווחים חלקם שוחררו בהמשך.
רוב יהודי איראן מגדירים עצמם כמסורתיים.
בקרב יהודי איראן ישנם מספר מנהגים הקשורים למסורת, נימוסים והליכות:
פנייה בתואר – בקרב יהודי איראן נהוג לקרוא לכל דוד או דודה בתואר לפני השם הפרטי: אמו – לאח מצד האב, אמה – לאחות מצד האב.
דעי – לאח מצד האם, כ'לה – לאחות מצד האם.
חגים – בחגים קיימים מנהגים ייחודים ליהודי איראן: כמו הכאה עם בצל ירוק אחד בשני בליל הסדר בזמן השיר "דיינו" (מכים כשאומרים "דיינו")
אירוח והכנסת אורחים – לרוב משפחת המארחים שולחים מישהו על-מנת לזמן וללוות את המוזמנים לבית המארח ולפתוח להם את הדלת.
ומלווים את האורחים חזרה למכונית ומוודאים כי הגיעו בשלום הביתה.
דורה – לרוב מתקיים אירוח תמורת אירוח בסבבים בין המשפחות השונות, פעם משפחה מסוימת מתארחת אצל משפחה מסוימת ופעם אחרת וההפך וכו'.
כבוד המשפחה – נאמוס – קיימת חובה לכבד את המשפחה וההורים טרם קבלת החלטה לצאת או להתחתן עם מישהו.
לעיתים אף ההורים שולחים אחים או אחיות לדייטים של בנותיהם, על מנת להגן עליהן.
לרוב אבות המשפחה אינם מתירים לבחורים לצאת עם בנותיהם ללא כוונת חתונה.
מאכלים – קיימת הקבלה ניכרת בין המטבח הפרסי מסורתי לבין המטבח היהודי הפרסי-מסורתי, כשלעיתים אף מתקיימת חפיפה עם המאכלים הבוכריים (בשל הקרבה הגאוגרפית הלשונית והתרבותית).
בין המאכלים הפופולריים נמצאים: גורמה-סבזי, אש-פולו, גונדי, קופטה, עדס-פולו, פולובאגושט, קינוחים פופולריים: גז, סוהן, פולאכי, קנד, תה עם מי ורדים.
אישים בולטים מקרב יהדות איראן
יהדות אינדונזיה היא אחת מהקהילות היהודיות הקטנות ביותר באזור המזרח הרחוק.
קיימות עדויות להתיישבות מוקדמת באיי סונדה אך לא ברור מתי חיו יהודים באיים וכמה יהודים התגוררו בהם.
באמצע המאה ה-19 הגיע יעקב ספיר לאינדונזיה, שם פגש יהודי ממוצא הולנדי שסיפר לו כי בג'קרטה (שנקראה אז בָּטַבְיָה) מתגוררות כ-20 משפחות יהודיות (מרביתן קשורות למשטר הקולוניאלי ההולנדי); וכי ידוע לו כי קיימים יהודים גם בסמרנג ובסורביה.
ספיר דיווח לאמסטרדם על צורכי הקהילה היהודית באינדונזיה, ונשלח אליה רב; בנוסף, החלה הגירה של סוחרים יהודים מבגדד ומעדן וב-1921 דיווח ישראל כהן, שליח ציוני כי באי ג'אווה יושבים כ-2000 יהודים.
בשנות השלושים ובמהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו יהודים רבים ממזרח אירופה לאינדונזיה והתיישבו במקום.
עדות לשגשוג החיים היהודיים באינדונזיה בתקופה שבין מלחמות העולם היא העיתון הציוני "Erets Israel" שהופיע מ-1926 ועד לתחילת הכיבוש היפני ברציפות.
במקביל, עוד טרם הכיבוש היפני סבלו היהודים מאנטישמיות, בעיקר מצד גורמים הולנדיים אשר לאחר מכן השתלבו במפלגה הנאצית ההולנדית.
לאחר כבוש הולנד על ידי גרמניה במאי 1940 הגיע גודל הקהילה לשיאו, אך המספרים המדויקים אינם מוסכמים: בעבר נשמעה הטענה כי בקהילה 3,000 חברים, אבל אנשי "טמפו דולו" הזכירו מספר של כ-9,000-10,000. בתקופת הכיבוש היפני באינדונזיה נכלאו יהודים רבים, שהיו תושבים ללא-אזרחות או אזרחים הולנדיים.
יהודים אלו היו נתונים ליחס קשה מצד השלטון היפני, והועסקו בעבודות כפייה, כפי שהעיד השבוי אברהם קיסין בספרו "בשבי חילי המיקאדו".
לאחר הקמת מדינת ישראל, ועוד לפני תום מלחמת העצמאות האינדונזית ב-27 בדצמבר 1949, ביקשו רוב חברי הקהילה היהודית לעזוב את אינדונזיה ולעלות לישראל.
בעקבות קשיי תחבורה העלייה התעכבה, אך רוב היהודים אכן עלו לישראל וחלקם היגרו רבים לארצות הברית ולאוסטרליה, וגודל הקהילה הצטמצם באופן משמעותי.
בשנת 1951 עוד התגוררו במדינה 1,500 יהודים ובשנת 1958 ירד מספרם לכ-450. בשנת 1962 הוערך מספר היהודים באינדונזיה בכ-175, בשנת 1963 הוערך מספרם בכ-50, ובשנת 1969 דווח כי נותרו באינדונזיה כ-45 יהודים בלבד, מתוכם כ-20 בג'קרטה וכ-25 בסורביה.
ב-1997 הוערך שוב מספר היהודים במדינה על כ-20 בסך-הכל.
בשנת 1990 העיד ישראלי שביקר באינדונזיה באמצעות דרכון זר, כי פגש במדינה שתי נשים יהודיות בסמאראנג.
בית הכנסת הישן, שהיה בעיר סורביה, ונהרס ב-2013. בית הכנסת היה ממוקם בבניין קולוניאלי ישן שהשתייך לרופא הולנדי והוא בית כנסת אורתודוקסי-ספרדי.
פעילים של תנועת חב"ד מאוסטרליה שמו להם לאחרונה למטרה לשמר את החיים היהודיים בסורביה, ולייבא לאינדונזיה את משנת חב"ד.
בתונדאנו, במרחק כ 35 ק"מ מדרום מזרח למנאדו יש קהילה יהודית שמורכבת מאנשים ששבו ליהדות אחרי שהוריהם הזדהו כמאמינים בדתות אחרות.
קהילה זאת זוכה לסובלנות מהמועצה המחוזית שיש בה לא מעט נוצרים.
בית הכנסת היחיד הקיים באינדונזיה נמצא בתונדאנו, והוא פעיל,ב-22 בנובמבר 2010 דווח העיתון הניו יורק טיימס שבית הכנסת הזה הוא הפעיל היחיד באינדונזיה, בנוכחות כ-10 יהודים לאחר שבית כנסת בסורביה נסגר על ידי מפגינים בזמן מבצע עופרת יצוקה.
אנדרטה דמוית מנורת המקדש עומדת במקום בולט בהר כלאבאת בנפת צפון מינאהאסא בגובה 620 מטר מעל פני הים.
גובה המנורה 19 מטרים ולטענת אינדונזים היא המנורה הגבוהה בעולם.
החל משנת 2022 הכיל בית הכנסת גם מוזאון לזכר השואה, שיסודו גרר הפגנות של קיצונים מוסלמים, אבל שלטונות אינדונזיה הסכימו ליסוד המוזאון.
יהדות אינה אחת משש הדתות הרשמיות באינדונזיה.
אירועים אנטישמיים מתרחשים באינדונזיה, למרות גודלה המזערי של הקהילה - בעיקר (אך לא רק) על רקע הסכסוך הישראלי-ערבי; בין היתר מוביל בתעמולה אנטישמית העיתון המוסלמי Media Dakwah.
בשנת 2011 התפרסמה סדרת כתבות בשבועון אינדונזי על אודות קהילת יהודי אינדונזיה.
נחשפה מסורת בקרב בני שבט סנטאני שמקורם ממערב לג'איאפורה, וחשפה שהמסורת שלהם מקורה במוצא יהודי.
בפסח 2014, נערך סדר פסח באחד מבתי המלון בג'קרטה בהשתתפות 50 בני אדם, אחד מהנוכחים בא מהאי איריאן.
נערך הסדר בחסות שגריר ארצות הברית באינדונזיה, ומשך את תשומת לב אמצעי התקשורת המקומיים, שהסבירו לקוראיהם מהו "פסחא יהודי".
בשנת 2014 בזמן מבצע צוק איתן, ערכו יהודי סנטאני מפגן תמיכה בישראל שנערך בג'איאפורה, תוך כדי הבלטת העובדה שאין הדבר נועד לפגוע באינדונזיה.
התקשורת המקומית תהתה מה מקור התמיכה בישראל.
יהדות אלבניה היא בעלת היסטוריה ענפה ומסתעפת אחורה כ-2,000 שנה וכיום מונה מאות בודדות של יהודים.
ההיסטוריון האלבני אפוסטול קוטאני כתב בספרו "אלבניה והיהודים": "כנראה שהיהודים הגיעו לאלבניה כבר בשנת 70 לספירה כשבויים על ספינות רומיות שהגיעו לחופיה הדרומיים...
צאצאים של שבויים אלו יבנו את בית הכנסת הראשון בעיר הנמל סרנדה במאה החמישית ...
(אבל) מעט ידוע בנוגע לקהילה היהודית באזור עד למאה ה-15".
בית הכנסת בסרנדה נתגלה בשנת 2003.
סבורים שבעיר הנמל דוראצו ישבו יהודים כבר בימי הרומאים.
יהודי דוראצו נזכרים בשו"ת מהמאה ה-13 ומתועדים שוב במאה ה-14 בידי נוסע אנגלי (1322).
בזמן שלטון האימפריה העות'מאנית על אלבניה , בתחילת המאה ה-16, הייתה התיישבות יהודית בערי הנמל של אלבניה, אלבאסאן, ולורה ודורס.
משפחות יהודיות אלו היו לרוב ממוצא ספרדי וצאצאי היהודים הספרדים והפורטוגלים שגורשו מחצי האי האיברי בסוף המאה ה-15. היהודים מילאו תפקידים מסחריים וכלכליים חשובים בערים אלו.
דווח על כך שבשנת 1520 היו 609 בתי אב יהודיים בוולורה, שבה היה בית הכנסת היחיד של אלבניה, שנהרס במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1673, גרש הסולטן את משיח השקר שבתי צבי לנמל האלבני אולצין (כיום במונטנגרו) והוא מת שם כעבור 3 שנים.
במלחמת טורקיה-ונציה בשנת 1685 נמלטו רוב יהודי וולונה לבראט והנותרים נלקחו בשבי, וביניהם המקובל נחמיה חיון.
בשנים 1822-1788 היו יהודי אלבניה נתונים לשרירות ליבו של המושל עלי פאשה.
בשנות השלושים אלבניה הייתה מונרכיה חוקתית והמדינה נשלטה על ידי המלך זוג.
זוג קידם סובלנות דתית וקיבל בברכה ותמך בפליטים יהודים מתחילת רדיפותיהם בשנות ה-30. כאשר איטליה הפשיסטית פלשה לאלבניה באפריל 1939, המלך זוג אולץ לצאת לגלות.
תחת הכיבוש האיטלקי, היהודים היו בטוחים יחסית, אך הגירה הייתה קשה.
הקהילה היהודית הוקמה בשנת 1930, כאשר מספר עשרות של יהודים היגרו למדינה המוסלמית ממדינות שונות באזור הבלקן.
על פי המפקד האלבני של 1930, היו רשומים רק 204 יהודים באלבניה.
בשנת 1935 קונסול אלבניה בניו יורק הזמין יהודים להתיישב במדינה, שהייתה זקוקה לבעלי מקצוע כמו רופאים ומהנדסים.
ההכרה הרשמית בקהילה היהודית הוענקה ב-2 באפריל 1937, כאשר באותו הזמן כללה קהילה זו כ-300 חברים.
עם עליית גרמניה הנאצית, מספר יהודים גרמנים ואוסטרים מצאו מקלט באלבניה.
ב-1938, המשיכה שגרירות אלבניה בברלין להנפיק ויזות ליהודים, בזמן שאף מדינה אירופית אחרת לא הייתה מוכנה לקבלם.
אחד מחשובי האלבנולוגים (חוקרי תרבות אלבניה) , האוסטרי נורברט יוקל, ביקש אזרחות אלבנית וזו ניתנה לו מיד, אולם היא לא הצליחה להציל אותו ממחנות ריכוז וממוות.
לפי הערכה היו באלבניה כ-200 יהודים בשנת 1933. בוועידת ואנזה ב-1942, השתמש אדולף אייכמן בהערכה זו לצורכי חישוב מספר היהודים באירופה.
היהודים באלבניה נשארו מוגנים על ידי האוכלוסייה המוסלמית המקומית.
הגנה זו נמשכה אף לאחר כיבוש אלבניה על ידי הנאצים, לאחר כניעת איטליה ב-8 בספטמבר 1943. הנאצים דרשו שוב ושוב מהממשלה המקומית רשימה של כל התושבים היהודים, אך בקשה זו מעולם לא מולאה.
אלבניה אף הפכה למקלט לכמה מאות פליטים יהודים מארצות אחרות: בעקבות הכיבוש הנאצי, ברחו אליה בשנות ה-40 יהודים מאיטליה, אוסטריה, גרמניה, יוון, מקדוניה, קרואטיה ויוגוסלביה.
במלחמת העולם השנייה הרשויות אפשרו ליהודים להיכנס והתושבים המקומיים החביאו אותם בבתיהם, נתנו להם שמות אלבנים ובגדים מתאימים.
הם הסתכנו ועשו זאת בהתאם לשבועת הבסה, הטבועה בתרבות צפון אלבניה ובה התחייבות לעזור לכל אדם בצרה ללא התחשבות בדתו.
המידע על המצילים נותר חלקי בעיקר בשל עשרות שנות הבידוד הקיצוני והמערכת הקומוניסטית הנוקשה.
בסוף המלחמה, היו באלבניה 2,000 יהודים.
בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה אלבניה אחת המדינות הבודדות באירופה שבהן חל גידול באוכלוסייה היהודית.
עם כניעת איטליה לבעלות הברית בספטמבר 1943 השתלטו הגרמנים על האזור והעבירו לברגן-בלזן 400 יהודים, ורק 100 מהם נותרו בחיים.
גם המלך האלבני הגולה הציע ליישב יהודים בארצו בזמן המלחמה.
עם זאת, גורל יהודי אלבניה בתקופת השואה הייתה מורכבת, דינמית ומשתנה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, חיו במדינה המוסלמית כמה מאות בודדות של יהודים, רובם ממדינות סמוכות שהגיעו בשל סיבות כלכליות ובעקבות רדיפות הנאצים.
לאלבניה נקשרו מיתוסים של הצלת יהודים על ידי האוכלוסייה המקומית.
אמנם אלבניה הייתה חלק מתוכנית 'הפתרון הסופי' של הגרמנים, כפי שעולה מהחלטת "ועידת ואנזה" שהתקיימה בינואר 1942, אבל לא היה 'פתרון סופי' באלבניה.
מטרת שלטונם של הגרמנים באזור הייתה אחרת ובעיקר אסטרטגית - הניסיון למנוע את חופש הפעולה הבריטי באזור.
לכך נוסיף את התנאים הגאוגרפיים והתשתיות המיושנות, מיעוט מספרי של היהודים וקושי לאתר חלק מהם בשטח הטופוגרפי ההררי של אלבניה ובכפרים המרוחקים.
לצד זה ניתן למנות אינטרסים אישיים של נושאי תפקידים - הן האלבניים והן הגרמניים, 'מלחמת אחים' בין קבוצות ההתנגדות השונות באלבניה שניהלו לחימה נגד חברי משפחה שהיו פעמים בצד הנגדי והתמקדות האלבנים בשנאתם כלפי שכניהם הסרבים והיוונים.
כן ניתן לציין את העיתוי של המלחמה והצורך של הגרמנים להיות נוכחים במקומות אחרים ולהיעזר, בלית ברירה, בכוחות מקומיים שהיו חסרי מוטיבציה ומיומנות צבאית שניצלו את המצב לתועלתם האישית והכלכלית.
בנוסף, הגרמנים סיבכו את הכלכלה באלבניה שהייתה לפני כן בשפל ומצב זה השפיעה על חייו של האלבני הממוצע שהיה טרוד בקיומו היומיומי ונראה שה'בעיה היהודית' לא עניינה אותו
לאחר השואה נשארו באלבניה כ-400 יהודים וכ-150 מהם עלו לישראל, עם קום המדינה.
לכל אורך השלטון הקומוניסטי באלבניה תחת שלטונו הדיקטטורי של אנוור הוג'ה, הקהילה היהודית הייתה מבודדת מהעולם היהודי, אולם אין זה משקף נקיטת צעדים אנטי-יהודיים.
כדי לגבש אחדות לאומית בת-קיימא, כמו גם את הסוציאליזם החדש, הרפובליקה העממית הסוציאליסטית של אלבניה אסרה על קיומן של כל הדתות, ובכללן הדת היהודית, בהתאם לדוקטרינת האתאיזם המדיני.
המשטר אסר לחלוטין על אמונות דתיות שונות ובשנת 1976 אלבניה הוכרזה כמדינה האתאיסטית הראשונה בעולם .
עם זאת לא הייתה רדיפה שיטתית של מיעוטים אתניים או אנטישמיות.
בתקופה הפוסט-קומוניסטית, ננטשה מדיניות זו וחופש הדת הותר.
במובן זה, גורלה של הקהילה היהודית היה קשור בצורה שאין להתירה לגורלה של החברה האלבנית בכללותה.
הממשלה הקומוניסטית תחת שלטונו של הוג'ה, הקפיאה את היחסים הדו-צדדיים עם ישראל לאחר הכרתה הרשמית ב-1949 ונמנעה מחידושם עד שנות ה-90. הוג'ה הביע עוינות גלויה כלפי ממשלת ישראל ותמך במדינות ערב, בטענה שישראל היא "כלי של האימפריאליזם האמריקני"
בשנת 1969, כשמספר התושבים באלבניה כולה היה למעלה משני מיליון, חיו שם רק כ-200 יהודים, רובם ככולם בעיר הבירה טיראנה, רובם יהודים ספרדיים.
לא היה להם ארגון קהילתי או מוסדות חינוך יהודיים.
יהודים ספורים התגוררו בערים סקוטארי וואלונה.
לאחר נפילת הקומוניזם והתערערות המצב בארצות הבלקן, פנתה הקהילה היהודית ל וביקשה סיוע כדי לעלות לישראל.
בין דצמבר 1990 לאפריל 1991 עלו כל היהודים שביקשו להגיע לישראל, כ-300 במספר.
הם נקלטו במרכזי קליטה בבאר שבע, כרמיאל, קריית ים ואשדוד.
הם עזבו בעיקר מסיבות כלכליות ולא בשל אנטישמיות, חלקם הגיעו לישראל תחילה כתיירים, דרך איטליה.
כ-30 יהודים אחרים עברו לארצות הברית.
כתריסר יהודים, שרובם היו נשואים ללא-יהודים, בחרו להישאר באלבניה.
היחסים הדיפלומטיים עם אלבניה חודשו כמה חודשים אחרי מבצע העלייה.
בשנת 2003 נמצאו שרידי בית הכנסת בסרנדה המעידים על הימצאות יישוב יהודי בעיר וסביבתה בעבר.
בחנוכה תשע"א (דצמבר 2010) חודשה הקהילה היהודית של אלבניה, ביוזמת הרב יואל קפלן רב ושליח חב"ד בסלוניקי יוון.
הקהילה, המונה כ-200 איש, רובם בבירה טירנה, חנכה אז בית כנסת חדש בשם "היכל שלמה", שהחל לספק שירותים לקהילה היהודית בטירנה, וכן מרכז קהילתי יהודי בשם "משה רבנו" בעיר.
במעמד הראשון לציון הרב הראשי לישראל הרב שלמה משה עמאר, הוכתר הרב יואל קפלן לכהן כרבה הראשי הראשון של אלבניה על ידי ראש הממשלה סאלי ברישה.
בספטמבר 2018 הקים הרב הראשי ושליח חב"ד לסלוניקי, יוון ומדינות הבלקן הסמוכות ליוון הרב יואל קפלן, בית חב"ד ומרכז קהילתי הפועל למען יהודי אלבניה ומעניק שירותים למבקרים במדינה.
ביולי 2022 נחנך בית הכנסת אור יצחק בשכונת סאוק בטירנה, במתחם הבית חב"ד והמרכז הקהילתי.
בית הכנסת היחיד לעת עתה באלבניה נחנך על שמו של גיבור ישראל יצחק (אייזיק) יפת במעמד בנו רון, שהקדיש ספר תורה לבית הכנסת החדש, ובמעמד ראש הממשלה אדי ראמה וראשי הדתות באלבניה.
בשנת 2015 דווח כי באלבניה גרים כ-180 יהודים, והקהילה פועלת כחלק מקהילות יהודי אזור הבלקן, המונה כ-3,000 חברים.
יהדות אזרבייג'ן היא קהילה יהודית עתיקת יומין שהתקיימה בהרי הקווקז באזור אזרבייג'ן של היום.
הקהילה הוקמה לכל המאוחר במאה ה-3–5 לספירה, כחלק מגלות בבל או פיזור היהודים ברחבי האימפריה הפרסית.
הקהילה, שבמשך מאות שנים כללה אך ורק את יהודי ההרים, התקיימה שנים רבות בסגר יחסי וקיימה יחסים רק עם הקהילות האחרות באזור הקווקז.
לאחר כיבוש אזרבייג'ן על ידי ברית המועצות קיימה קשר גם עם קהילות ברית המועצות השונות.
יהודי אזרבייג'ן נכללים ביהודי ההרים וזהו אחד הריכוזים הבולטים שלהם.
רוב בני הקהילה עלו לישראל בשנות ה-90, עם התפרקות ברית המועצות, והם נכללים בקטגוריה של "יהודי הקווקז".
כיום יש באזרבייג'ן לפי הערכות שונות כ-16,000-30,000 יהודים, רובם בבאקו, המתחלקים ל-3 קהילות משנה:
קהילת היהודים ההרריים: שיושבים שם כבר מזמן קדום.
הקהילה הגדולה ביותר מבחינת גודל האוכלוסייה.
בשנת 2011 נפתח בית כנסת חדש.
קהילת היהודים האשכנזים: שהתיישבו שם מסוף המאה ה-19, תחילת המאה ה-20 ובתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2003 נפתח בית הכנסת האשכנזי בבאקו.
קהילת יהודי גאורגיה: שהתיישבו בבאקו בתחילת המאה העשרים.
ולהם אולם תפילה נפרד בתוך מבנה בית הכנסת האשכנזי בבאקו.
בנוסף לאלה ישנן קהילות יהודיות קטנות בערים ועיירות אחרות.
באזרבייג'ן פעילות תנועות נוער ציוניות, כגון נתיב, הצופים ובני עקיבא, אשר פועלות בשיתוף הסוכנות היהודית ושגרירות ישראל בבאקו.
הקהילה היהודית המשמעותית ביותר אחרי באקו נמצאת בעיירה האדומה (קירמיזי קסבה/קראסניה סלובודה), בקרבת העיר קובה, ובה מתגוררים כ-4,500 יהודים לערך.
בין העיירה האדומה לעיר קובה המוסלמית, מפריד הנהר קודיאלצ'אי.
בעבר התגוררו בעיירה האדומה 18,000 יהודים והיו קיימים בה 17 בתי כנסת, אך בשנת 1938, שליט ברית המועצות, סטלין, הגלה את הרבנים לסיביר וסגר את כל בתי הכנסת בעיירה, למעט אחד הפעיל עד ימינו.
מפאת העובדה שהעיירה האדומה מבוססת על טהרת היישוב היהודי ובה מתגוררים אך ורק יהודי ההרים היא זכתה לכינוי 'העיירה היהודית האחרונה'.
בשנת 1988 הוקמה בעיר אגודת התרבות היהודית "אלף".
כיום פעילים בעיירה שני בתי כנסת ובית מדרש, וכן מצויים בה שליחי תנועת בני עקיבא ושלוחי חב"ד.
שלוחי חב"ד במקום הקימו ומנהלים בית ספר יהודי בשיתוף ארגון 'אור אבנר', בנוסף לדברים הרבים למען הקהילה הן בצד הגשמי כגון חלוקת סלי מזון וכדומה והן בצד הרוחני בפעילויות רבות לקראת כל אחד מחגי ישראל.
אלברט אגרונוב, מפקד טנק יהודי אזרי שהשתתף בקרבות במלחמת נגורנו קרבאך, קיבל על כך תואר "הגיבור הלאומי" של אזרבייג'ן.
הוא נטמן באזור השהידים בבית הקברות הלאומי.
יהדות אלג'יריה הייתה אחת הקהילות הגדולות של יהדות ארצות האסלאם.
ליהדות אלג'יריה היו מספר קהילות גדולות: אלג'יר, קונסטנטין, תלמסאן, אוראן וגרדאייא וקהילות יהודיות היו פרוסות גם בערים קטנות יותר ברחבי המדינה.
בשיאה מנתה יהדות אלג'יריה כ-130,000 נפשות, אך כיום נותרו במדינה יהודים ספורים.
רוב יהודי אלג'יריה היגרו בשנת 1962 לצרפת, שאת האזרחות שלה הם קיבלו בשנת 1870 בעקבות צו כרמיה, וחלקם עלו לישראל.
ההתיישבות היהודית באזור אלג'יריה של היום, בדומה להתיישבות היהודית בשאר צפון אפריקה, התחילה כנראה עם הגעת סוחרים יהודים בספינות מסחר פיניקיות במאות הראשונות לפני הספירה.
על פי המסורת של יהודי העיר קונסטנטין, שהייתה קרויה בעת העתיקה בשם "סירטה", יהודים ישבו בעיר עוד בתקופת בית ראשון וסיפקו סחורות לשלמה המלך.
עדויות ארכאולוגיות להימצאותה של קהילה יהודית באזור אלג'יריה של ימינו מופיעות
החל מראשית התקופה הרומאית מצבות וקברים יהודיים מהמאה ה-2 נמצאו בערים קונסטנטין וסטיף.
שרידי בית הכנסת מהמאה ה-3 נמצאו בעיר סטיף, ובערים אחרות נמצאו שרידי בתי כנסת נוספים שמיוחסים למאה ה-4.
במאה ה-2 היהודים בצפון אפריקה מרדו ברומאים שבהנהגת הקיסר טראיאנוס במה שידוע כמרד התפוצות, מרכז המרד היה בלוב השכנה לאלג'יריה.
במאה ה-6 הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון הוציא צו נגד היהודים ועמים לא-נוצרים אחרים בצפון אפריקה שהגביל את הפולחן הדתי שלהם, הורה על הפיכת בתי כנסת לכנסיות, והביע תקווה שהם יאמצו את דת הנצרות, עם זאת ההוראות של הצו כנראה לא נאכפו בפועל.
במאה ה-7 הממלכה הוויזיגותית הקתולית בספרד החלה לרדוף את היהודים, ושליטים מסוימים אף כפו עליהם לבחור בין גירוש מספרד או המרת דת.
בעקבות זאת לאורך השנים 583-711 חל זרם הגירה של יהודים מספרד לאזור צפון אפריקה של ימינו ובכלל זה גם לאזור אלג'יריה.
המוסלמים פלשו לאלג'יריה במאה ה-7 בהובלת המצביא עוקבה בן נאפע, תוך לחימה הן בכוחות האימפריה הביזנטית והן בכוחות בני הקבוצה האתנית ברברים.
את הכוחות הברברים ייתכן שהובילה המלכה האגדית אל-קהינה, שיש שאומרים עליה שהייתה יהודייה, אך קינה יהודית עתיקה מקונסטנטין דווקא מאזכרת אותה כמי שהתאכזרה ליהודים.
הכוחות המוסלמים הצליחו בתהליך הדרגתי להתקדם, ובראשית המאה ה-8 כל צפון אפריקה נכנסה תחת כנפי האסלאם.
היהודים באלג'יריה תחת שלטון מוסלמי, כמו שאר יהודי ארצות האסלאם, הוגדרו כבני המעמד המשפטי ד'ימה (בני חסות), שחובותיו וזכויותיו נקבעו בחוזה עומר.
מעמד זה מאפשר ליהודים לשמור על דתם, אך גם מהווה מעמד משפטי נחות שהמשתייכים אליו נתונים לשורה של הגבלות.
רבות מההגבלות המוטלות על הד'ימי הן סמליות, ונועדו להבהיר את מעמדו העליון של האסלאם.
כך למשל, אחד האיסורים הוא שבית התפילה של בן החסות לעולם לא יהיה גבוה יותר מגובה הבתים המוסלמים.
אחת הדרישות המכבידות ביותר של חוזה עומר היא שמוטל על לא-מוסלמים לשלם מס גולגולת שנתי לשלטון.
אף על פי שחוזה עומר מבטיח לבני החסות הגנה וביטחון, לא תמיד קוימה הבטחה זאת.
היחס ליהודים בפועל השתנה בין שליט לשליט, והיו כאלה שהקלו עם היהודים בעוד שהיו כאלה שרדפו אותם.
לעיתים, בעיקר בתקופות של אי-יציבות, סבלו היהודים מפרעות של ההמונים כנגדם ובזיזה של רכושם.
יש מידע מועט בלבד על יהודים באזור אלג'יריה בתקופה שבין הכיבוש המוסלמי למאה ה-12. ישנם כמה תשובות של הגאונים שמוכיחות שבתקופה זו רבנים יהודים מהעיר תלמסאן התכתבו עם הגאונים בישיבות בבל וניהלו קשרי מסחר עם מצרים.
על פי ממצאי הגניזה הקהירית ידוע שבעיר תיארת שבמרכז אלג'יריה ישבו מספר מלומדים וסוחרים יהודים חשובים, וממנה יצאו סוחרים למקומות מרוחקים עד הודו.
לאחר כיבושה והריסתה החלקית של תיארת על ידי שבטי בנו הלאל בתחילת המאה ה-10 מתמעטות הידיעות על יהודים בעיר.
בתקופת השושלת בני חמאד (1014–1152) נהנו כנראה היהודים באזור אלג'יריה משקט וביטחון יחסיים.
בתקופה זאת הוקמה קלעת בני חמאד שהייתה עיר הבירה של השושלת עד 1090. מספר מלומדים יהודים נולדו או פעלו בעיר - הגדול שבהם הוא הרי"ף, רבי יצחק אלפאסי, שנולד בקלעת בני חמאד ובהמשך היגר ממנה לפאס ואחר כך לספרד.
ר' יצחק אלפאסי הוא מגדולי הראשונים ומי שספרו הלכות רב אלפס מהווה ספר יסוד בהלכה היהודית.
בנוסף פעלו בעיר או נולדו בה בתקופה זאת רבנו אפרים, המילונאי ר' שלמה אבן פרחון, והרופא ר' שלמה הדיין בן פורמש.
בשנת 1090, בעקבות התקפות חוזרות ונשנות של השושלת הפאטמית ממזרח על קלעת בני חמאד, הקימה השושלת החמאדית עיר בירה חדשה בשם בג'איה, והזמינה אליה תושבים חדשים תוך הבטחה לפטור ממיסים.
כך קם גם בעיר זאת מרכז יהודי חשוב.
יהדות אלג'יריה הייתה בין הקהילות שסבלו קשות מרדיפות אל-מוואחידון במאה ה-12, שכללו בשלב מסוים גזירה על היהודים לבחור בין התאסלמות, גירוש או מוות.
בתקופה זאת נהרגו המוני יהודים על קידוש השם, רבים אחרים היגרו, ואלה שנשארו נאלצו לחיות כאנוסים ולשמור על יהדותם בסתר.
מקורות מהתקופה מציינים שלא התקיימו חיים יהודיים גלויים בתקופה זאת במגרב, כולל ערי אלג'יריה.
מספר קינות לזכר הקהילות היהודיות שחרבו כתוצאה מהרדיפות מאזכרות גם את קהילות אלג'יריה השונות.
כך למשל בקינה המפורסמת שחיבר ר' אברהם אבן עזרא על המאורעות, אהה ירד עלי ספרד, הוא כותב על קהילת תלמסאן מצפון-מערב אלג'יריה:
בהשלמות לאותה קינה שחיברו משוררים אחרים הם הזכירו גם קהילות אלג'יראיות נוספות, כגון בג'איה:
קלעת בני חמאד נהרסה כליל על ידי שושלת אל-מוואחידון ונותרו ממנה רק שרידים, וכך בא לתומו גם המרכז היהודי בעיר זאת.
לאחר התפוררות שושלת אל-מוואחידון הוקמה על מרבית שטח אלג'יריה של ימינו ממלכת תלמסאן על ידי השושלת הזיאנית (1235-1534).
יחסם של שליטי שושלת זו ליהודים היה סובלני יחסית, ושרידי הקהילות היהודיות בערי אלג'יריה החלו אט-אט להשתקם באמצעות זרם מהגרים איטי מספרד.
לאורך ימי הביניים הייתה תנועה תמידית דו-סטרית של יהודים בין צפון אפריקה לספרד, אך בעקבות התקדמות הרקונקיסטה הפכה התנועה להיות בעיקר חד סטרית - של פליטים יהודים מספרד לצפון אפריקה.
כך למשל, בין המהגרים המפורסמים המוקדמים מספרד לצפון אפריקה היה הרופא ר' שמואל אשתרוק הכהן שהגיע במחצית השנייה של המאה ה-14 לעיר תלמסאן, עיר הבירה של הזיאנים, והפך לראש הקהילה היהודית בעיר.
אולם גל המהגרים היהודים הגדול ביותר מספרד הגיע לאלג'יריה בשנת 1391 עקב גזירות קנ"א.
כתוצאה מהגזרות המוני פליטים יהודים מספרד הגיעו לחופי אלג'יריה בספינות.
כרוניקאי מוסלמי אחד מספר שמספר הספינות שהתקרבו לנמל אלג'יר היה כה גדול שהמוסלמים המקומיים חשבו שזה צי צבאי שמתקרב והטביעו חלק מהספינות, אך לבסוף וזיר (שר) יהודי מקומי הצליח לשכנע את השליט המוסלמי לאפשר לספינות להיכנס לנמל.
גל פליטי גזירות קנ"א היווה נקודת ציון משמעותית בתולדות יהודי אלג'יריה, וכתוצאה ממנו ערי הנמל של אלג'יריה הפכו למרכזים חשובים של מחשבה יהודית.
בין הפליטים שהגיעו לאלג'יריה היו מלומדים גדולים מספרד אשר הגדולים והמפורסמים שבהם היו ר' שמעון בן צמח דוראן (הרשב"ץ), ר' יצחק בן ר' ששת (הריב"ש) ור' אפרים אנקווה.
הראשון שבהם התפרסם גם בזכות עיסוקו ברפואה ופילוסופיה, ובנו ר' שלמה בן שמעון דוראן (הרשב"ש) נחשב גם כן לאחד מגדולי חכמי אלג'יריה.
בעקבות בואם של מלומדים אלה לעיר אלג'יר, היא זכתה למעמד בכורה בתקופה זאת בקרב הקהילות היהודיות בצפון אפריקה וספרד.
דמות חשובה נוספת שהגיעה לאלג'יריה עם פליטי קנ"א הוא הרופא ר' שמואל אלאשקר, שהתיישב בתלמסאן והפך לרופא הבכיר בעיר ולמקורב לשליט המוסלמי.
בשנת 1492 הגיע לאלג'יריה גל פליטים יהודים נוסף, מצומצם יותר, כתוצאה מגירוש ספרד.
רק מספר קטן מהמגורשים של שנת 1492 בחרו להתיישב באלג'יריה, כנראה עקב החשש שספרד תכבוש את ערי אלג'יריה והם יסבלו מידה גם משם.
במחצית השנייה של המאה ה-15 פעל באזור תלמסאן ובקהילות הדרומיות של אלג'יריה באזור הסהרה מטיף מוסלמי קנאי בשם מוחמד אל-מגילי אשר הסית את האוכלוסייה המוסלמית כנגד היהודים, והביא לחיסולן של קהילות שלמות באזור הדרומי של אלג'יריה.
בתחום הכלכלה, היהודים באלג'יריה שלאחר ימי אל-מוואחידון שיחקו ברציפות תפקיד חשוב בסחר בין צפון אפריקה לספרד, ובסחר הבינלאומי של ערי הנמל אלג'יריה ככלל, ויהודים התבלטו במיוחד בסחר בזהב.
כדי להקל על המסחר לעיתים משפחות מורחבות התפצלו כך שחלקם חיו בספרד או מיורקה וחלקם בערי אלג'יריה.
יהודים בודדים כגון אברהם אבנגלל (סוף המאה ה-13) אף שימשו כשגריריהן של הממלכות הנוצריות בערי אלג'יר.
חלק נוסף מהיהודים עסק במסחר מקומי, ורבים מצאו פרנסה ברכישה של סחורה במחיר זול בעיר אחת באמצעות הלוואה ונדודים לעיר אחרת שבה ניתן למכור אותה במחיר גבוה יותר.
מקצועות יהודים נוספים היו מלאכות יד כגון צורפות, ניקוב אלמוגים, ייצור אלכוהול, תיווך, ועוד.
מראשית המאה ה-16 עד שנת 1830 רוב חלקי אלג'יריה של ימינו היו חלק מהאימפריה העות'מאנית ובשליטתו של שליט מקומי ("דאי") מטעמה.
חלקיה הדרומיים של אלג'יריה היו לרוב בשליטת גורמים מקומיים, בעוד שאוראן בצפון-מזרח אלג'יריה נותרה בשלטון ספרדי.
התקופה העות'מאנית באלג'יריה הייתה רוויית מאורעות קשים עבור היהודים, והיהודים זכו באלג'יריה בדרך כלל לפחות ביטחון והגנה מאשר בחלקים אחרים של האימפריה העות'מאנית.
ישנם תיאורים רבים של כותבים יהודים או אירופאים המתארים את מעמדם המושפל של היהודים ואת ההתאכזרויות התדירות כלפיהם.
באמצע המאה ה-16 היהודים בעיר אלג'יר הואשמו שהם אחראים לתסיסה נגד השלטון העות'מאני.
מקור יהודי מהתקופה מתאר שהשליט העות'מאני המקומי (דאי) כעס "ורצה לאבד את כל היהודים", אך "תפילות ורחמים מן השמים" גרמו לכך שהוא הסתפק בהטלת עבודות פרך יומיות על היהודים וחייב אותם לשכן את החיילים העות'מאנים בבתיהם (דבר שהרע את מעמדם של היהודים מבחינות רבות).
סעדיה אזוביב ביב בין נציגי הקהילה הבולטים.
לקראת סוף המאה ה-17 ר' שלמה בן צמח דוראן כתב שרציחות נגד יהודים הם דבר תדיר שעובר ללא כל ענישה, והרוצחים מסתובבים בחופשי ומתרברבים על מעשיהם.
בשנת 1794 הוצא להורג ר' מרדכי נרבוני באלג'יר, רב מקומי של הקהילה, באשמת חילול האסלאם.
בראשית המאה ה-16 ספרד וצרפת החלו לפלוש לערי הנמל של אלג'יריה, והיהודים סבלו רבות מכך.
החל משנת 1509 העיר אוראן וסביבתה, היו תחת שליטתה של האימפריה הספרדית למשך מרבית 300 השנים הבאות.
במסגרת כיבוש אוראן על ידי ספרד נהפך בית הכנסת בעיר לכנסייה ונערכו מעשי פרעות ואונס מצד הצבא הספרדי ביהודים, מה שהוביל לנטישת העיר בידי יהודים רבים.
עם זאת, המשיכה להתקיים באוראן קהילה יהודית קטה אף תחת השלטון הספרדי, זאת על אף שבתקופה זאת יהודים לא הורשו להתגורר בשטח ספרד ומושבותיה.
משפחות יהודיות מסוימות באוראן אף שירתו את המלך הספרדי בתחומי הכלכלה והדיפלומטיה.
בשנת 1541 ספרד בראשות קרל החמישי (שנודע באיבתו ליהודים) ניסתה לכבוש גם את העיר אלג'יר והיהודים חששו מהגורל המצפה להם, אך שרשרת של תאונות ופגעי טבע גרמה לצבא הספרדי לנסוג מובס.
מספר פיוטים נכתבו על ידי משוררים יהודים מאלג'יר לכבוד הנס והיום ד' בחשוון נקבע כ"פורים שני" ויום טוב בקרב יהודי אלג'יריה לדורות.
עם זאת, עד מהרה ספרד שבה ופלשה לאלג'יריה, וכבשה בשנת 1543 את העיר תלמסאן.
כ-1,500 יהודים נשבו, חלקם נמכרו לעבדות או אולצו להמיר את דתם לנצרות, יהודים אחרים בני העיר נמלטו והרחיקו עד פאס במרוקו כדי לבקש מהקהילה היהודית בה סיוע לפדיון שבויים.
בניגוד לאוראן שנותרה תחת שלטון ספרדי עוד זמן רב, תלמסאן חזרה במהרה לשלטון עות'מאני.
במהלך המאה ה-17 הגיעו לערי צפון אלג'יריה מהגרים יהודים מליבורנו, איטליה.
מהגרים אלה היו צאצאיהם של מגורשי ספרד והם התיישבו בצפון אפריקה בתור סוחרים ובחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות, ועד מהרה נהפכו לגורם משמעותי בסחר הבינלאומי של ערי אלג'יריה.
הם סיפקו שירותים פיננסיים ומסחריים חשובים לדאי (השליט המקומי) וכמה מהם מונו לאורך השנים לכהן בתפקיד ה"מוקדם", המתווך בין הקהילה היהודית לשלטון.
שתיים מהמשפחות הבכירות מקרב יוצאי ליבורנו באלג'יריה היו משפחת בכרי ומשפחת בוג'נאח.
שתי משפחות אלה חברו בסוף המאה ה-18 והקימו חברה כלכלית שהייתה דומיננטית ביצוא של מזון מאלג'יריה לצרפת, בין השאר כדי לספק את צרכיו של צבא נפוליאון.
צרפת צברה חובות של 14 מיליון פרנק לחברת בונג'אח-בכרי בלי היכולת לשלם אותם, והדבר יצר מתיחות רבה ביחסי צרפת-אלג'יריה .
מתיחות זאת הייתה בין הגורמים לפלישת צרפת לאלג'יריה ב-1830.
ב-29 ביוני 1805, החלה סדרת פרעות קשה במיוחד נגד יהודי אלג'יר, שקיבלה את השם "שבת השחורה".
במהלך הפרעות נרצחו על פי הערכות בנות התקופה בין 200 ל-500 יהודים.
הפרעות פרצו על רקע סכסוך בין החיילים העות'מאנים (יניצ'רים) שהוצבו בעיר לבין השליט המקומי והיועץ היהודי רב ההשפעה שלו נפתלי בוגנ'אח, ראש משפחת בוג'נאח מיוצאי ליבורנו.
נפתלי בוג'נאח נרצח ביריות אקדח יום קודם לתחילת הפרעות, ויום למחרת היניצ'רים בזזו והרסו את בית הכנסת "צרפתי" בעיר ורצחו את 14 היהודים שנמצאו בו.
ההתקפה על בית הכנסת נתנה את האות להתקפות על בתי יהודים ברחבי העיר מצד ההמונים, ובתים רבים נבזזו ונשרפו, ויושביהם נהרגו.
במיוחד רוקנו מכל דבר ערך מחסני הסחורות של משפחת בוג'נאח.
חלק מהמשפחות היהודיות בנות המעמד הגבוה זכו להגנת הקונסולים האירופאים וחייליהם ולכן לא נפגעו.
המצב של יהודי צפון אפריקה התאפיין בירידות ועליות בהתאם לשליט הערבי ולמקום, על אף שבמשך אלפי שנים תרמו היהודים רבות לשגשוג ולתרבות בצפון אפריקה ויהודים לא מעטים מילאו תפקידים בכירים בממשל ושימשו כיועצים לשליטים.
היהודים היו חשופים בכל עת להתנכלויות וסבלו משנאה, הרס, אלימות, אפליה, ורדיפות עד כדי פרעות ורצח המונים.
במהלך המאה ה-18 התחזקה המעורבות של מעצמות אירופה ובעיקר צרפת באלג'יריה, והיהודים פיתחו קשרי מסחר ודיפלומטיה שסייעו להם להתגונן מסכנות, כגון פרעות 1805 שהוזכרו.
בשנת 1830 פלשה צרפת לאלג'יריה וכבשה את רוב חלקי המדינה.
וכך החלה תקופת השלטון הצרפתי באלג'יריה, שנמשכה עד שנת 1961. באותה שנה מנו יהודי אלג'יריה 26,000 נפשות, שהתרכזו בעיקר בשלוש ערים: אלג'יר קונסטנטין ואוראן.
קהילות קטנות יותר ישבו גם בערי נמל אחרות או ביישובים קטנים בדרום המדינה, בקרבת הסהרה.
תוצאה מידית אחת של פלישת צרפת הייתה הנעתם של כאלף יהודים, לערוך עלייה לארץ ישראל, כנראה כתוצאה מחוסר היציבות שנגרמה מהפלישה הצרפתית.
מצד שני, מתחילת התקופה הקולוניאלית הצרפתית באלג'יריה, הנהיגה צרפת רפורמות בקהילה היהודית (וכן בקהילה המוסלמית), שהחלישו את המוסדות המסורתיים כגון בתי הדין הרבניים וראש הקהילה (מוקדם) והכפיפו אותם לשלטון ולחוק הצרפתיים.
באמצע המאה ה-19 הגיע לאלג'יריה יעקב יצחק אלטאראס שעמד בראש הקונסיסטורה (גוף של אנשים המתכנס על מנת לקבל החלטות ביצועיות) במרסיי.
יעקב היה בן למשפחה יהודית שמקורה בדמשק, ובילה חלק ניכר מחיו בירושלים לפני שהיגר לצרפת והתיישב במרסיי, שם הצליח בעסקיו כבעל ספינות סוחר.
במהרה הפך לנשיא לשכת המסחר המקומית ולראש הקונסיסטורה היהודית במרסיי.
בשנת 1842 עמד בראש משלחת רשמית שיצאה לאלג'יריה במטרה לפתוח במחקר מקיף על מצב היהודים תחת השלטון הצרפתי.
אלטאראס היה בקיא בצרפתית ובשפת יהודי ערב ולכן החיבור שלו ליהודי הארץ היה מהיר.
אלטאראס יצא מנקודת הנחה שכל התפתחות תהיה חייבת להיות בעלת אופי וניסוח משפטי, ולכן צירף אליו משפטן צעיר ממחוז קונטה, יוסף כהן.
המשלחת ביקרה בקהילות רבות וחצתה את אלג'יריה מקצה לקצה.
היא הכינה דיווח מקיף והגישה אותו לרשויות הצרפתיות, לממשלת צרפת ולכל הגורמים הנוגעים לענייני אלג'יריה וכן לקונסיסטורה של יהודי צרפת.
בעקבות הדו"ח קבעו ראשי יהדות צרפת כי יש לשוב ולהגדיר את מעמד אחיהם האלג'יראים ולקבוע את צורת ההתארגנות של קהילותיהם.
היה מקובל על הכל שהמעמד המשפטי של יהודי צרפת ישמש כדגם.
ב-5 בנובמבר 1845 פורסמה הוראה מלכותית שעיקרה עוסק בהקמת קהילות יהודיות מאורגנות באלג'יר.
הפסקה הראשונה בהוראה קבעה את אופן הפעולה: "באלג'יריה יאורגנו קונסיסטואר אלג'יראי והתארגנויות דומות במחוזים שונים".
הכוונה הייתה להביא להיווצרות של יהדות אלג'יראית מאוחדת, כאשר הקונסיסטורה האלג'יראית תשב באלג'יר וסמכותה תהיה בכל שטחי צפון אפריקה שבידי צרפת, וכך ייחשבו יהודי אלג'יר כחלק מישות מוגדרת.
הקהילות היהודיות באלג'יריה התנגדו ברובן להחלטה שצמצמה את עצמאותן ואת הזהות הקהילתית שלהן.
ההוראה מ-1845 לא עסקה רק בהיבט גאוגרפי אלא גם דאגה לעתיד של יהודי אלג'יר וקידומם.
אחד היעדים הנבחרים היה הכנסת הילדים היהודים באלג'יר לבתי ספר צרפתיים, במטרה לשפר את ההשכלה ולקרב את הדור הצעיר של יהודי אלג'יר לצרפת.
ב-16 בספטמבר 1867 חתם נפוליאון השלישי על צו שביטל את זכות הבכורה שהוענקה ב-1845 לקונסיסטואר של אלג'יר כקונסיסטואר המרכזי של אלג'יריה כולה, והכפיף את ועדי הקהילה המקומיים של אלג'יר, אוראן וקונסטנטין לקונסיסטואר המרכזי של יהודי צרפת.
באותו צו נאמר כי "הרבנים הראשיים של אלג'יריה ייבחרו מקרב רבני צרפת או רבניים מקומיים שגילם שלושים והם בעלי תעודת הסמכה מתקדמת לרבנות".
למעשה לא היו יהודים צרפתים רבים שהוכשרו לרבנות ושהיו מוכנים לצאת לאלג'יר, אך הרבנים הראשיים באלג'יר דאגו לשיתוף פעולה עם השלטון הצרפתי ובכך הבטיחו לעצמם סמכות מסוימת.
הממסד הרבני בקהילות המקומיות נותר בידי רבנים ילידי אלג'יר.
יהודי אלג'יריה נתפסו כגורם ששונה מהאוכלוסייה המוסלמית הילידית, ומשנת 1858 החל קמפיין לאזרוחם של יהודי אלג'יריה כאזרחי צרפת, בתמיכת עיתונים רפובליקניים, בנימוק שהיהודים מהווים גורם נאמן לצרפת ומתווך חשוב בין צרפת לבין האוכלוסייה המוסלמית.
בשנת 1860 נשלחה לנפוליאון השלישי עצומה של 10 אלף יהודים המבקשים אזרחות מצרפת, בזמן ביקורו באלג'יריה.
לבסוף הוצא ב-14 ביולי 1865 צו שקבע כך:
כל יהודי אלג'יר שהיו מוכנים לוותר על מעמדם האישי יוכלו לבקש ולקבל אזרחות צרפתית.
יהודי אלג'יריה התמודדו עם אפשרות בחירה.
היה זה עניין מצפוני טהור.
שעורר קושי רב: לשמור על מעמדם האישי כיהודים או לוותר עליו לטובת האזרחות הצרפתית.
בתוך חמש שנים החליטו בסך הכל 142 יהודים אלג'יראים לוותר על מעמדם האישי לטובת האזרחות.
מספר נמוך שכזה מדבר בעד עצמו.
המארשל מקמהון, מושלה הכללי של אלג'יריה באותה תקופה הופתע מאוד.
הוא הורה לפשט את ההליכים ההכרחיים ולעשות הכל כדי לקרב את יהודי אלג'יריה לצרפת.
חובת הישרות הצבאי ובעיקר ההיבט המקשה במיוחד של שירות מרוחק מהבית, הרחק מתמיכת הקהילה הוא שמנע מיהודים לקבל את האזרחות.
בשנת 1870, בהובלת המדינאי הצרפתי אדולף כרמיה, פורסמה פקודת כרמיה אשר העניקה ליהודי אלג'יריה אזרחות צרפתית.
קבלת האזרחות הצרפתית הטיבה עם יהודי אלג'יריה מבחינות רבות בתחום הכלכלי והפוליטי.
באופן הדרגתי הוסרו אפליות שונות שהיו נהוגות כנגד יהודים, ובשנת 1876 הורשו גם להתגייס לצבא הצרפתי.
אולם השיפור במעמדם הפוליטי והמשפטי הגבירה באופן משמעותי את האנטישמיות של אנשי המנהל והמתיישבים האירופאים.
אלה לא השלימו עם העובדה שילידים - היהודים האלג'יראים הועלו לדרגתם והתקבלו כשווים להם.
רגש העליונות והגזענות שלהם וכן החישוב הכלכלי בהפסידם כוח אדם זול, הפכו לשנאה עיוורת כלפי היהודים.
גם היחסים בין היהודים לערבים הידרדרו.
היהודי נהיה 'מצורפת', הוא עדיין לא היה אירופאי אך כבר לא היה 'ערבי'.
יש היסטוריונים הסוברים שזה גם שימש כמניע משמעותי לפריצת התקוממות אלימה של האוכלוסייה המוסלמית כנגד השלטון הצרפתי באותה שנה.
במהרה החלה הסתה אנטישמית משמעותית מצד המתיישבים האירופאים, שגברה במיוחד בכל הקשור להשתתפות היהודים בבחירות המקומיות.
בערים מסוימות היהודים היוו אחוז ניכר מהאוכלוסייה ויכלו בהצבעתם להכריע את תוצאות הבחירות.
גורמים אנטישמיים בקרב המתיישבים האירופאים ניצלו זאת כדי להאשים את היהודים בהאשמות שונות כגון מכירת קולותיהם.
מספר מפלגות אנטישמיות הובילו קמפיינים אנטי-יהודיים ותעמולה אנטישמית הופצה מעל עיתונים ועלונים.
בבחירות 1876 הצבעת היהודים עדיין לא הורגשה, אך לאחר הבחירות הצמודות של 1881 התפרצו פרעות נגד היהודים.
אחת הדרישות העיקריות של המתיישבים הרדיקלים הייתה לבטל את פקודת כרמיה ואת אזרחותם של יהודי אלג'יריה, ולבודד את היהודים מהחברה הקולוניאלית.
פרשת דרייפוס שהתרחשה בצרפת עודדה אנטישמיות בקרב המתיישבים באלג'יריה עוד יותר מבעבר, וב-1896 מפלגות עם אידאולוגיות אנטישמיות זכו בבחירות בקונסטנטין ואוראן.
בשנת 1897 מהומות אנטישמיות נוספות פרצו במוסטגנם ואוראן - הפורעים היו בעיקר ספרדים ומוסלמים מקומיים, אך רבים מהם גויסו על ידי מתיישבים צרפתיים.
גם בינואר 1898 נערך פוגרום על רקע אנטישמי נגד יהודים באלג'יריה.
למרות המגמות האנטישמיות שפשטו בקרב המתיישבים הצרפתים, התערו יהודי אלג'יריה לאורך השנים בתרבות הצרפתית ואימצו את הצרפתית כשפת אמם (על פני הערבית היהודית, שפתם המדוברת עד אותה תקופה).
היה זה תהליך הדרגתי, וערבית יהודית המשיכה לשמש כשפת יהודי אלג'יריה ושפת חלק מהיצירה התרבותית לצד צרפתית.
כך למשל בסוף המאה ה-19 החלה יצירה מודרנית בערבית יהודית באלג'יריה, עם משכילים כגון שלום בכ'אש, יצחק מרעלי ויעקב סופר שפרסמו עיתונות, וספרות יפה מקורית או מתורגמת באלג'יר ואוראן.
עם זאת ככל שעברו השנים מעמדה של ערבית יהודית פחת ומעמדה של הצרפתית עלה.
ההתערות בתרבות הצרפתית באה לידי ביטוי גם בתחילתה של יצירת ספרות יפה ושירה בצרפתית בידי משוררים וסופרים יהודים-אלג'יראים.
מספר נשים התבלטו בתחום זה בתחילת המאה ה-20, ובהן אליסה ראיס, ברת בנישו-אבולקר ובלאנש בן דהאן.
בשנת 1905 הפרידה צרפת בין דת למדינה ויהודי אלג'יר עמדו בפני דילמה.
הכפיפות למערכת הקונסיסטואר הצרפתי הותלה עליהם באורח טבעי במרוצת שני הדורות שקדמו לכך מבלי שיהודי אלג'יר נשאלו על דעתם בעניין.
אמנם הם לא הביעו התנגדות אך ייתכן כי שתיקתם הוכתבה על ידי רצונם לחמוק ככל האפשר מהתנגשות עם הרשויות הצרפתיות.
גורמים מסוימים ברבנות המקומית המכונים 'ילידית' סבלו מכפיפותם לרבנים המעטים שהובאו מצרפת אך נזהרו שלא לצאת חוצץ נגדם.
בשלב זה הוצגה בפניהם אפשרות להשתחרר.
הדילמה הייתה: האם לנסות ולהשיב את השיטה הקודמת או להישאר נאמנים לשיטת הקונסיסטואר, שפירושו קיום הקהילות המאוחדות במישור המקומי.
אף על פי שהשיטה לא נעמה לרוחם, הם החליטו להישאר עם שיטת הקונסיסטואר שתתאים את עצמה לנסיבות החדשות.
השיטה כבשה את יהודי אלג'יר והיא נשארה שנים רבות עד שלאט לאט נעלמה.
מובן כי יהדות אלג'יר איבדה במהלך שנות השלטון הצרפתי חלק לא מבוטל מייחודה הדתי.
העשורים האחרונים בעיקר נוטים להאשים בעניין זה את יהדות צרפת והרבנים שהגיעו משם.
והשאלה הגדולה היא האם מה שהתרחש בתחום זה באלג'יריה היה שונה בעיקרו ממה שהתרחש באירופה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה יהודים רבים מאלג'יריה נלחמו בשורות הצבא הצרפתי, ולמעלה מ-2,000 מהם מצאו את מותם בקרב.
בין שתי מלחמות העולם המשיכו להידרדר היחסים שבין היהודים למוסלמים באלג'יריה מסיבות כמו: התבוללות מואצת של היהודים בתרבות הצרפתית והשכחה של השפה הערבית והתחזקות התעמולה הנאצית.
תחילה האוכלוסייה המוסלמית באלג'יריה נמנעה מלהשתתף בתנועה האנטי יהודית וזאת בניגוד לתקוות המסיתים הצרפתים.
דוגמה יפה של יחסים טובים בין יהודים למוסלמים באה לידי ביטוי בפרשת המנהיג הרוחני המוסלמי- השייח טייב אל עוקבי אשר המנהל הצרפתי פעל נגדו.
אל עוקבי עשה רבות למען הבנה בין המוסלמים ליהודים.
באוקטובר 1936 הוא נאשם בסיוע לרצח המופתי (איש דת מוסלמי) של אלג'יר והוא נעצר.
אורגן מסע למען שחרורו בהשתתפותם הפעילה של מנהיגים יהודיים.
השייח זוכה מאשמה וכמה חודשים לאחר מכן נוסד באלג'יר "האיחוד של המאמינים המונותיאיסטים" אשר מטרתו היה לטפח ולקרב את היחסים בין הדתות באלג'יר.
לבסוף הצליחו הצרפתים האלג'יראים להפנות נגד היהודים את התמרמרות המוסלמים שהייתה קיימת נגד השלטון הצרפתי ונגד המתיישבים שניצלו את המוסלמים והביאו אותם למצב כלכלי וחברתי ירוד.
באוגוסט 1934 פרצו בעיר קונסטנטין מהומות אנטי-יהודיות קשות, בהן נהרגו עשרות יהודים ועשרות חנויות ובתים יהודים נשרפו ונבזזו.
הסיבה המידית לפרוץ הפרעות הייתה האשמה שיהודי העליב את דת האסלאם, אך יש שרואים בהן תוצאה של השפעת התעמולה הפשיסטית על האוכלוסייה המוסלמית במדינה.
בעקבות הפרעות נולדו אגודות שונות לדיאלוג בין דתי, שבראשם עמדו אינטלקטואלים יהודים-אלג'יראים כגון הפילוסוף רֶמון בנישו ופרופ' אנרי אבולקר, שפעלו לאחות קרעים בין יהודים, מוסלמים ונוצרים באלג'יריה הצרפתית.
החינוך היהודי בתקופת הקולוניאליזם הצרפתי
צרפת ראתה בחינוך כלי יעיל ביותר להפצת החילוניות והערכים הלאומיים של צרפת לקבוצות מרקעים אתניים שונים במטרה להחדיר את ערכיה הלאומיים של צרפת ולטפח נאמנות כלפיה מהמדינות שכבשה.
בשל כך החינוך היה המניע המרכזי לתהליך ההתערות של יהודי אלג'יריה בתרבות הצרפתית - כתוצאה מקבלת האזרחות הצרפתית מרבית היהודים שלחו את ילדיהם לבתי הספר הממשלתיים הצרפתיים בהם קיבלו חינוך צרפתי-חילוני.
בתי הספר הצרפתיים דחקו את רגלי החינוך היהודי-מסורתי אשר היה הבסיס לעיצוב הזהות הדתית של הקהילה ולחיי הרוח והתרבות שלה שהיה נהוג עד אותה תקופה, לקול התנגדויות וחששות מצד אישים מסורתיים שחששו מהתבוללות.
בשנת 1845 לפי פקודת סן קלו, "צו המלך" על ידי השלטון הצרפתי הוחלט שהקונסיסטוריה היהודית באלג'יריה אחראית על החינוך היהודי.
בחלקו הראשון הצו מורה על הרבנים הראשיים ללמד את הדת היהודית ולהזכיר את חובת הציות והנאמנות לצרפת והחובה להגן עלייה.
בחלקו השני הוטל על הקונסיסטוריה להקים מעונות ילדים ובתי ספר שילמדו שם בין היתר לימודי דת והשפה הצרפתית.
אך השינויים בחינוך היהודי הראו את אותותיהם לאחר צו כרמייה בשנת 1870 וחוק ז'יל פרי בשנת 1882, כשמרבית הילדים באלג'יריה למדו חינוך צרפתי יסודי.
כתוצאה מהחינוך המודרני החל תהליך חילון - מעמדם של הרבנים והאליטות המסורתיות פחת ועלה מעמדם של צעירים בוגרי מערכת החינוך הצרפתית ובעלי מקצועות חופשיים.
לצד בתי הספר הממשלתיים הצרפתיים פעלו באלג'יריה גם מספר קטן יחסית של בתי ספר של חברת כל ישראל חברים, שהציעו חינוך יהודי לצד החינוך הצרפתי.
תמורות במשפחה היהודית בתקופת השלטון הקולוניאלי
המעבר הפתאומי מסביבה חברתית מוסלמית מסורתית למפגש עם התרבות הצרפתית החילונית גרם למשבר חברתי מסורתי בקהילה היהודית שהראה את אותותיו גם במשפחה היהודית.
האמא במשפחה בשל מגעה הישיר בשגרת חייה בעבודתה עם החברה הקולוניאלית הצרפתית סימלה את כניסתה של התרבות הצרפתית בעזרת סממנים של מודרניות כגון אורח חיים צרפתי, שפה ולבוש של מתיישב צרפתי.
בנוסף הבנות החלו להשתלב חינוך היהודי המסורתי במהלך המאה 19 ועל כן לא למדו עברית ויהדות.
הן שאבו והתחנכו מהתרבות הצרפתית כחלק מהרפורמות שהנחיל השלטון ובכך גם בחינוך ובעבודה שלהן התפתחה זיקתן לתרבות החול הצרפתית שבאה לידי ביטוי במשפחה היהודית.
לעומת זאת האב במשפחה עסק במסחר ובמלאכה בינו לבין גברים אחרים, נשאר בחוג חברתי יותר סגור שלא נפתח לחברה הצרפתית ועמד על הצד המסורתי בבית.
השסע שהחל להופיע במשפחה החלה להחריף כאשר ערכי התרבות הצרפתית בחינוך הוטעמו בילדים ובכך העמיקו את השינוי שחל במשפחה.
בבית ספר הילדים נפתחו לחברה הסובבת שהטביעה בהם חותם, כאשר האם דוחפת בהם להמשיך את לימודיהם, להשכיל ולהתקדם במוסדות האקדמיים הצרפתים.
בשל סיבה זאת, האב החל לאבד קשר עם ילדיו; השפה הערבית היהודית הפסיקה להיות שפת התקשרות ביניהם, והמסורת כבר לא הייתה מה שמאחד את האב וילדיו.
החל כרסום בשמירת המצוות, בזיקה לבית הכנסת ולחיי הקהילה היהודית, ניתוק הקשר עם הרבנות בקהילה – כל מה שסימל האב במשפחה.
כמו כן, הלבוש המסורתי נזנח לטובת לבוש אירופאי, שמות פרטיים צרפתיים ניתנו על ידי האישה והמטבח היהודי נסוג לאחור לצד המטבח האירופאי הצרפתי.
שני נציגים יהודים מאלג'יריה השתתפו בקונגרס הציוני הראשון בבזל (אדוארד אטאלי וד"ר אז'ן ואלנסין) ומראשיתה של התנועה הציונית, החלו רעיונותיה להיות מופצים גם באלג'יריה.
עם זאת, רוב תושבי הקהילות היו באותה עת בעיצומו של תהליך השתלבות בחברה ובתרבות הצרפתית, ולא ראו בעלייה לארץ ישראל כאפשרות רצויה או פרקטית עבורם.
מנהיגי האגודות הציוניות באלג'יריה הביעו לעיתים קרובות תסכול מעמדתם האדישה יחסית של מנהיגי הקהילה ועשיריה לציונות ולתהליך ההשתלבות של הקהילה בחברה הצרפתית.
כך למשל כתב אחד ממנהיגי אגודה "שיבת ציון" שפעלה באלג'יריה ומנתה ב-1920 כ-270 חברים:
למרות זאת היו קהילות שבקרבם פרחה התודעה הציונית לרבות בקהילה המרכזית בקונסטנטין.
בחלק מהקהילות הדבר בא לידי ביטוי גם באימוץ מנהגים שהיו נהוגים בארץ ישראל.
מלחמת העולם השנייה ומשטר וישי
בזמן מלחמת העולם השנייה בוטלו רבות מזכויותיהם של יהודי אלג'יריה ואזרחותם הצרפתית נשללה מהם, לשמחת הגורמים האנטישמים בקרב המתיישבים הצרפתים שעבדו לשם מטרה זאת מאז החלתו של צו כרמיה ב-1870 השלטון טען כי צו כרמייה הפלה את המוסלמים לרעה בהענקת אזרחות צרפתית ליהודים.
השאלה הנשאלת מכך היא מדוע לא קיבלו גם המוסלמים אזרחות צרפתית בזמנו.
התשובה לכך היא הדבר הוצע להם פעמים רבות.
אך המוסלמים לא היו מוכנים לוותר על האוטונומיה הדתית ועל דיני המעמד האישי שלהם לטובת אזרחות.
לאור סירוב זה של המוסלמים לא ראו הצרפתים נכונות להעניק להם אזרחות.