tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1936 קיבלה אלכסנדרה הצעת נישואים מזוגו הראשון, מלך אלבניה, אולם ליוון היו יחסים מורכבים עם ממלכת אלבניה שהחזיקה בידיה את צפון אפירוס – אזור שיוון תבעה לעצמה.
לפיכך משפחת המלוכה היוונית לא אישרה את הנישואים, וזוגו התחתן עם ג'ראלדין אפוני דה נג'אפוני.
ב-28 באוקטובר 1940 פרצה מלחמת איטליה–יוון, ואלכסנדרה ואמה נאלצו לעזוב את איטליה.
הן חברו אל שאר משפחת המלוכה היוונית באתונה, וכדי לשרת את ארצן, התנדבו כאחיות.
היוונים אמנם הדפו את הפלישה האיטלקית, אולם בהדרגה הובסו בידי בת בריתה של איטליה – גרמניה הנאצית.
ב-6 באפריל 1941 עזב משפחת המלוכה את אתונה ועברה לכרתים.
בעקבות הקרב על כרתים נמלטה המשפחה למצרים ואז לדרום אפריקה.
אלכסנדרה ואמה קיבלו אישור מיוחד מג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת להתגורר בבריטניה.
הן התיישבו בלונדון, והמשיכו את פעילותן במסגרת הצלב האדום.
הן היו אורחות קבועות אצל פיליפ, דוכס אדינבורו (אשר נולד כנסיך יוון) ואצל מרינה, דוכסית קנט (נולדה כנסיכת יוון).
בלונדון פגשה אלכסנדרה את פטר השני, מלך יוגוסלביה בן ה-19, שהיה בן דוד שלישי שלה.
כמו אלכסנדרה, פטר נמלט מארצו לאחר הפלישה ליוגוסלביה.
במהרה הם התאהבו והתארסו באפריל 1942. אולם הממשלה הגולה היוגוסלבית, כמו גם אמו של פטר, הביעה התנגדות לנישואין בעת מלחמה והנושא נדחה לשנה עד שבאפריל 1943 קיבל הזוג אישור רשמי להתארס.
החתונה נערכה בשיא הפשטות, בשגרירות היוגוסלבית בלונדון.
אלכסנדרה לבשה שמלת כלה מושאלת.
בחתונה השתתפו פרט לבני משפחתה של אלכסנדרה ולאחיו של פטר, גם ג'ורג' מלך בריטניה ואשתו אליזבת, המלכה האם ואחיו הנסיך הנרי, דוכס גלוסטר.
כמו כן השתתפו בה גם גאורגיוס השני, מלך יוון וילהלמינה, מלכת הולנד והוקון השביעי, מלך נורווגיה – שלושתם מלכים שהודחו בידי הנאצים, ובאו להשתתף בחתונתו של מלך אחר שהודח בידי הנאצים.
אמו של פטר, המלכה מריה מרומניה סרבה להשתתף.
ביולי 1945 נולד בנם היחיד של אלכסנדרה ופטר, אלכסנדר.
על פי המסופר, ממשלת בריטניה ויתרה באופן זמני על ריבונותה באזור בית המלון שבו אלכסנדר נולד, כדי שיורש העצר ייוולד על אדמה יוגוסלבית.
בהנחה שהדבר נכון, הייתה זו הפעם היחידה בה נמצאה אלכסנדרה על אדמת יוגוסלביה.
כסנדקיו של אלכסנדר שימשו המלך ג'ורג' ובתו הנסיכה אליזבת.
אלכסנדרה הפכה למלכת יוגוסלביה בגלות.
היא התעניינה מאוד במצב ביוגוסלביה.
פרט לאזורים שסופחו בידי מדינות הציר, בותרה יוגוסלביה לשתי ממשלות בובה: ממשלת ההצלה הלאומית בראשותו של מילאן נדיץ' שלטה בסרביה.
קרואטיה נשלטה בידי האוסטאשה בראשותו של אנטה פאבליץ'.
בארץ היו שתי תנועות פרטיזנים שלחמו בגרמנים: הצ'טניקים המלוכנים בראשותו של דראגוליוב מיכאולוביץ', וצבא השחרור העממי של יוגוסלביה הקומוניסטי בראשותו של יוסיפ ברוז טיטו.
שני הארגונים נלחמו לא רק בנאצים, אלא גם זה בזה.
פטר העדיף כמובן את הצ'טניקים, ומינה את מיכאולוביץ' באופן סמלי לשר המלחמה שלו.
במקביל, הגיע פטר להסכם עם בריטניה והממשלה הגולה של פולין, על צירוף חיילים יוגוסלבים גולים לצבא אנדרס.
עם התגברות ההצלחות של טיטו, וירידת קרנם של הצ'טניקים שנחשדו בשיתוף פעולה עם הנאצים, הגבירו הבריטים את שיתוף הפעולה שלהם עם טיטו.
בדצמבר 1943 הכריז טיטו על הקמת ממשלה יוגוסלבית זמנית בראשותו, שהיוותה תחליף לממשלה הגולה של פטר השני.
בחודשים הראשונים של 1944 התנהל מאבק בין ממשלתו של טיטו לממשלה היוגוסלבית הגולה על ההכרה כממשלה המייצגת את יוגוסלביה.
בתקופה זאת הסירה בריטניה את תמיכתה מהצ'טניקים בנימוק שניהלו מגעים עם הנאצים.
בתחילת יולי 1944 הושג לבסוף הסכם בין טיטו לפטר והוקמה ממשלה חדשה בה היו נציגים של טיטו.
בסוף אוגוסט של אותה שנה, סילק פטר את מיכאליוביץ' מתפקידיו, וקרא להתגייסות לצבאו של טיטו.
על פי הסכם בין וינסטון צ'רצ'יל ליוסיף סטלין, הייתה אמורה יוגוסלביה להתחלק לשני אזורי כיבוש, סובייטי ובריטי, ולאחר מכן יושב פטר לשלטון.
בפועל, לאחר כיבוש בלגרד בידי הצבא האדום, התברר שטיטו שולט בכל המדינה.
בינואר 1945 הגיע ראש הממשלה הגולה להסכם עם טיטו על העברת השלטון ביוגוסלביה לידי שלישיית עוצרים עד למשאל עם על החזרת המלוכה ליוגוסלביה.
פטר השני דחה הסכם זה, אך המעצמות סירבו לעמוד לצידו.
באפריל של אותה שנה, מונה טיטו לראש ממשלה.
באוגוסט הוא הצהיר שפטר היה בוגד ששיתף פעולה עם הנאצים ועל כן לא יורשה לחזור ליוגוסלביה ומשאל העם על חזרת המלך, שהיה אמור להתקיים באוקטובר מבוטל.
בנובמבר זכה טיטו בבחירות שהוחרמו בידי האופוזיציה.
המלוכה ביוגוסלביה בוטלה ופטר ומשפחתו נותרו בגלות בלונדון.
פטר המשיך להשתתף בטקסים ונודע כמלך יוגוסלביה הגולה, אולם נעדר כח פוליטי.
ללא סיכוי כלשהו לחזור ליוגוסלביה, וללא הכנסה מסודרת, נאלצו פטר ואלכסנדרה לעזוב את לונדון.
הם התגוררו זמן מה בפריז, ואז במונטה קרלו ובסנט מוריץ, וב-1949 החליטו לעזוב את אירופה ולהתיישב בניו יורק.
אלכסנדרה מכרה את תכשיטיה כדי לשלם על חובותיהם המצטברים.
שניהם גם היו בני אצולה וחסרי ניסיון לחלוטין בניהול משק בית.
בעקבות כמה השקעות גרועות, איבד פטר את מעט הכסף שעוד נותר לו.
הוא התקשה להסתגל לחיים כאזרח פשוט, והפך לאלכוהוליסט ובשל כך חלה בשחמת הכבד.
פטר החל גם לבגוד באלכסנדרה עם נשים אחרות, והיחסים ביניהם הלכו והדרדרו.
בנם אלכסנדר היה עד למספר תקריות אלימות בבית, ואמה של אלכסנדרה, אספסיה, הוציאה אותו מהבית ושלחה אותו להתחנך באיטליה באווירה יציבה ואוהבת.
הוא ביקר את הוריו רק מספר פעמים.
בעיותיה הכלכליות והמשפחתיות גררו את אלכסנדרה למצב נפשי מעורער, וככל הנראה היא גם סבלה מאנורקסיה.
ב-1952 ירדו לטמיון עוד כמה השקעות של פטר, ואלכסנדרה הפילה עובר.
בשל כך, הם עברו לצרפת, אולם גם שם לא השתפר מצבם.
ב-1953 ניסתה אלכסנדרה להתאבד בדירתם בפריז, וניצלה ברגע האחרון תודות לשיחת טלפון מדודתה פרדריקה מלכת יוון.
פטר החל בתהליכי גירושין בבית המשפט הצרפתי, אולם בנו אלכסנדר וכן מלך ומלכת יוון, שכנעו אותו לזנוח את הרעיון.
בני הזוג התפייסו, ובמשך זמן מה חיו בשלום.
אולם המחסור בכסף המשיך להציק להם, ומו"ל בריטי שכנע את אלכסנדרה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלה.
הספר התפרסם בבריטניה ב-1956 תחת השם "For Love of a King", ותורגם לצרפתית שנה לאחר מכן בשם "Pour l'Amour d'un Roi".
הספר זכה להצלחה יחסית, אולם לא כיסה את החובות של הזוג.
ב-1959 פרסמה אלכסנדרה ספר נוסף על בן דודה פיליפ, דוכס אדינבורו שנישא לאליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
חרף העובדה שהספר לא פרסם פרטים מכפישים על פיליפ, הוא גרם לריחוק בין משפחת המלוכה הבריטית לאלכסנדרה ופטר.
הזוג התגורר זמן מה בקאן, אולם לאחר מכן חל נתק נוסף ביניהם, ופטר חזר לגור בארצות הברית בעוד אלכסנדרה עברה לגור בוונציה עם אמה.
ב-1963 היא עשתה ניסיון התאבדות שני, וניצלה בידי בנה אלכסנדר.
היא בילתה תקופה ארוכה של הבראה בהשגחת גיסתה מרגריטה, נסיכת באדן.
לאחר שהתאוששה, התפייסה עם פטר והם חזרו לגור בפריז.
בשנת 1967 פטר הצליח להשיג פסק דין מבית משפט בשווייץ שאפשר לו להוציא מבנק שווייצרי את הפקדותיו של אביו.
אך עד מהרה הם הסתכסכו שוב.
פטר חזר לארצות הברית ואלכסנדרה לוונציה.
הוא מת ב-3 בנובמבר 1970 ונקבר בליברטיוויל שבאילינוי ונותר בן המלוכה האירופי היחיד הקבור על אדמת ארצות הברית.
ב-1 ביולי 1972, נישא בנה למריה דה גלוריה, נסיכת אורליאן-ברגנזה ממשפחת המלוכה של האימפריה הברזילאית.
כיוון שהייתה שבירה מדי מבחינה רגשית, לא השתתפה אלכסנדרה בחתונה.
קרובת משפחה רחוקה שלה, אולגה, נסיכת יוון ודנמרק (אשתו של פאבלה, נסיך יוגוסלביה) הייתה זו שהובילה את החתן אל המזבח.
חודש לאחר מכן, מתה אמה אספסיה.
ב-1979 מכרה אלכסנדרה את החזקותיה של אמה בוונציה, וחזרה לבריטניה בגלל בעיותיה הבריאותיות.
היא מתה מסרטן בבורגוס היל שבמערב סאסקס ב-30 בינואר 1993. הלווייתה התקיימה בלונדון בנוכחות בנה, שלושת נכדיה, וכמה מבני משפחת המלוכה היוונית.
ביניהם קונסטנטינוס השני, מלך יוון ואנה מריה, מלכת יוון.
גופתה הועברה לטאטוי שביוון לצד אמה.
ב-26 במאי 2013 הועברו עצמותיה ועצמות בעלה לאחוזת הקבר המשפחתית של בית קאראג'ורג'ביץ' בטופולה שבסרביה, בטקס ממלכתי בנוכחות נשיא סרביה טומיסלב ניקוליץ'.
אלכסנדרה דאולינג היא שחקנית אנגלייה הידועה בעיקר מתפקידה בדמות המלכה אן בסדרת הדרמה ההיסטורית "המוסקטרים" של ערוץ BBC One.
דאולינג סיימה את לימודיה בבית הספר לדרמה אוקספורד ב-2012 עם תעודה בתחום המשחק.
הופעת הבכורה של דאולינג בטלוויזיה הייתה בפרק "The Drawing of the Dark" בעונה האחרונה של סדרת הפנטזיה "מרלין" בתפקיד נערה דרואידית בשם קארה.
דאולינג הופיע בתפקיד אורח בדמות רוזלין פריי בפרק "גשמי קאסטרמיר" בעונה השלישית של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס" של רשת HBO.
עוד כיכבה בפרק "Elephants Can Remember" בסדרת הטלוויזיה "פוארו" עיבוד לרומן באותו שם מאת אגאתה כריסטי.
הפרק שודר לראשונה ב-9 ביוני 2013 בכיכובם של זואי ואנאמייקר, ונסה קירבי ודייוויד סושה.
ב-2013 שיחקה דאולינג בתפקיד הנשי הראשי בסרט הפעולה האפי "פטיש האלים" בכיכובו של ג'יימס קוזמו.
את הסרט ביים פארן בלקברן והוא יצא לאקרנים ב-5 ביולי 2013.
תפקידה הידוע ביותר הוא בדמות המלכה אן בסדרת הדרמה של BBC One "המוסקטרים" המבוססת על הרומן "שלושת המוסקטרים" מאת אלכסנדר דיומא האב, שעוסקת בתככים פוליטיים בצרפת של המאה ה-17.
ב-15 בדצמבר 2014 פורסם שדאולינג התמודדה על התפקיד הנשי הראשי בסרט "שודדי הקאריביים: נקמתו של סלזאר" מסדרת סרטי שודדי הקאריביים", מול קאיה סקודלריו, גבריאלה ויילד, לוסי בוינטון וג'נה ת'יאם.
ב-2015 גילמה דאולינג את ברתה בעיבוד הבימתי של ג'ושואה סטמפ-סימון למחזה "The Last of the De Mullins" מאת סנט ג'ון אמיל קלברינג הנקין, שהוצג בתיאטרון ג'רמין סטריט בלונדון החל מ-5 בפברואר ועד ל-28 בפברואר 2015.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2013 פטיש האלים Hammer of the Gods אגנס2022 אמילי Emily שרלוט ברונטהTBA The Silence of Mercy Starbright אייסלינג
אלכסנדרה בורטיץ' (בבלארוסית: Аляксандра Мікалаеўна Борціч; נולדה ב-24 בספטמבר 1994) היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה רוסייה-בלארוסית.
בורטיץ' נולדה בספטמבר 1994 בסבייטלהורסק שבבלארוס ולאחר גירושי הוריה גדלה אצל סבתה בהורדנה.
בגיל בית ספר עברה להתגורר אצל אמה במוסקבה, רוסיה.
בהיותה בגיל 10 אמה נישאה שוב.
היא סיימה את בית הספר התיכון ובית ספר למוזיקה בכתת סקסופון.
מכיתה ט' למדה בחוג לתיאטרון ולאחר סיום בית ספר התקבלה למכון ללימודי משחק.
בשנת 2014 עברה אודישן לסרט המותחן הפסיכולוגי "איך קוראים לי" בבימויה של ניגינה סאיפולאייבה ומאז החלה להשתתף בסדרות טלוויזיה ובסרטי קולנוע שונים.
תלהטי בת המפקדת2017 סדרה Полицейский с Рублёвки 3 השוטר מרובליובקה 2 ניקה2017 סדרהЛюбимцы אהובים אליסה2018 סרטЯ худею אני מרזה אנה2018 סדרה Полицейский с Рублёвки 2 השוטר מרובליובקה 3 ניקה2018 סרטПолицейский с Рублёвки.
Новогодний беспредел השוטר מרובליובקה: כאוס השנה החדשה ניקה2018–2020 סדרה Обычная женщина אישה רגילה ז'ניה2017 סרטПроводник המוליך קטיה2019 סרטМиллиард מיליארד ליודמילה 2019 סרט Холоп מעושר לאושר 2019 סרטПолицейский с Рублёвки.
Новогодний беспредел 2 השוטר מרובליובקה: כאוס השנה החדשה 2 ניקה2020 סדרה Отражение Радуги השתקפות הקשת2020 סדרה Игра на выживание משחק ההישרדות2021 סדרה То́пи טופי סשהסרטДелоמאסר ביתאירה 2023סדרהФишерפישרנטליה דוברובולסקאיה
אלכסנדרה מלניק היא חסידת אומות עולם אשר הצילה את סוניה ברנשטיין ואמה פניה, בכך שהוציאה אותם מהגטו והסתירה אותם בביתה יחד עם בנה ויקטור מלניק ובתה טאיסיה מלניק (חרצ'נקו) (Kharchenko Taisia).
משפחת מלניק כללה ארבע נפשות, האם אלכסנדרה ושלושת ילדיה: הבת הבכורה טאיסיה בת 16, הבן ויקטור בן 13 והבת גלינה בת 10. אב המשפחה נרצח ב-1938 בטיהורים בתקופת סטלין.
אלכסנדרה הייתה אמה של חברה של סוניה מבית-הספר.
בנובמבר 1941 התחולל הפוגרום הראשון בעיר חמלניצקי באוקראינה, שם סוניה ואמה היו שבויות.
אחרי שהצליחו השתיים לשרוד את הפוגרום, הגיעה אלכסנדרה מלניק אל שער הגטו.
סוניה סיפרה בעדותה ליד ושם: "אלכסנדרה הייתה אמה של חברת בית הספר שלי עוד מלפני המלחמה.
היא נכנסה לתוך הגטו, איתרה אותנו ולקחה אותנו אליה הביתה מתוך רצונה החופשי".
הניצולות, סוניה ואמה הסתתרו אצלה במשך שנה, למרות שהמשפחה חיה בעוני, הם חלקו איתם כל דבר (אוכל בגדים וכו').
עוד מספרת סוניה: "הילדים במשפחה גילו בגרות יוצאת דופן ושמרו על שתיקה, גם כאשר שכנים סקרניים ניסו לסחוט מהם מידע כלשהו, לאחר שחשדו באמם."
לאחר שנה של מסתור אצל משפחת מלניק, הכריזו הגרמנים על הפתרון הסופי.
משפחת מלניק לא גירשה את סוניה ואמה אלא המשיכה להסתיר אותן.
בימים מסוכנים במיוחד הובילו אותן הילדים של משפחת מלניק ליערות ומקומות מסתור והיו מביאים להם אוכל כל כמה ימים.
לאחר מכן, היו באים להחזירן הביתה - לביתם.
בהמשך המלחמה, אלכסנדרה העבירה אותם לטרנסניסטריה באמצעות שכן שלה ואדם נוסף שהיו מוכנים לסייע תמורת תשלום.
הם הגיעו לעיר מוהיליב-פודילסקי וכך הצליחו לשרוד את המלחמה.
לאחר שהצליחו לעבור, חזרה סוניה לאזור הכיבוש הגרמני, על מנת ליידע יהודים שנשארו על כך שבאזורי כיבוש רומני הרציחות ורדיפות יהודים נרגעו במקצת.
לאור זאת המשיכה אלכסנדרה להעביר בסיוע ילדיה יהודים נוספים שהסתתרו בטרנסניסטריה.
סך הכל הצילה אלכסנדרה 22 יהודים.
לאחר המלחמה, שמרו המשפחות על קשר הדוק ביניהן.
בשנת 1989 עלו סוניה ומשפחתה ארצה והתיישבו בבאר-שבע.
בנות המשפחות טאיסיה וסוניה קיימו קשר חם במכתבים.
אלכסנדרה זכתה בהכרה רק לאחר מותה.
לאחר שסוניה ומשפחתה עלו ארצה, הגישה סוניה ב-1990 בקשה ליד ושם, להכיר באלכסנדרה ובמשפחתה כחסידי אומות עולם.
הבקשה התעכבה כ-4 שנים בגלל מחסור בעדים שיבואו להעיד.
ב-1994 ניתן לאלכסנדרה לוויקטור ולטאיסיה התואר "חסידי אומות העולם" מיד ושם.
לאחר עיכובים ביורוקרטיים מצד גורמים ביד ושם פנתה סוניה בשנת 1995 אישית לנשיא המדינה, עזר וויצמן, להרשות לטאיסיה ובעלה לעלות ארצה לאחר שבקשתם נדחתה כל פעם מחדש בגלל פירוש שגוי של הסעיפים הרלוונטיים בחוק השבות.
ב-1996 בגיל 68 עלו טאיסיה ובעלה ארצה לבאר שבע לגור ליד סוניה, והן היו שכנות במשך שנים.
לאחר 10 שנים, בגיל 78, קיבלה טאיסיה אזרחות ישראלית.
סוניה נפטרה בשנת 2014 והשאירה במותה שני ילדים, שלושה נכדים ושישה נינים.
טאיסיה נפטרה בשנת 2019 ונטמנה ליד בעלה בבית העלמין האזרחי בבאר שבע.
אלכסנדרה דויד-ניל הייתה חוקרת בלגית-צרפתייה, רוחנית, בודהיסטית, אנרכיסטית וסופרת.
היא ידועה ביותר בזכות ביקורה בלהסה בטיבט ב-1924, כאשר הייתה אסורה הכניסה לזרים.
דויד-ניל כתבה למעלה מ-30 ספרים על דתות מזרחיות, פילוסופיה, ועל מסעותיה, כולל "קסם ומסתורין בטיבט" שיצא לאור בשנת 1929. תורתה השפיעה על הכותבים ג'ק קרואק ואלן גינסברג, והפופולריזציה של הפילוסופיה המזרחית של אלן ווטס.
אלכסנדרה נולדה בסנט-מנדה, ואל-דה-מרן, בתו היחידה של אביה, לואי דויד, בונה חופשי הוגנוטי, מורה והייתה לה אם בלגית קתולית.
לואי ואלכסנדרין נפגשו בבלגיה, לשם הוגלה כמורה לבית הספר ופרסם כתב עת רפובליקני כשלואי-נפוליאון בונפרטה הפך לקיסר.
בשנת 1871, מזועזע מהוצאתם להורג של הקומונרים האחרונים מול חומת בית העלמין בפר-לאשיז בפריז, לקח לואי דויד את בתו בת השנתיים, יוג'ני לשם כדי לראות ולעולם לא לשכוח את אכזריותם של בני האדם.
בגיל 15, בילתה את החופשה עם הוריה באוסטנד, ורצתה להגיע לנמל פליסינגן בהולנד כדי לנסות לצאת לאנגליה.
חוסר כסף אילץ אותה לוותר.
בגיל 18 היא כבר ביקרה לבדה באנגליה, שווייץ וספרד, ולמדה בחברה התאוסופית של מאדאם בלואטסקי.
"היא הצטרפה לחברות סודיות שונות - היא הייתה בקבוצות פמיניסטיות ואנרכיסטיות.
אלה קיבלו את פניה בהתלהבות.
לאורך כל ילדותה והתבגרותה, היא הייתה קשורה לגאוגרף והאנרכיסט הצרפתי אליזה רקלוס (1820 - 1905).
קשר זה הוביל אותה להתעניין ברעיונות האנרכיסטיים של התקופה ובפמיניזם, שהעניקו לה השראה לפרסום ספר "לחיות את החיים" בשנת 1898. בשנת 1899, היא חיברה חיבור אנרכיסטי עם הקדמה מאת אליזה רקלוס.
המו"לים לא העזו להוציא את הספר, אף על פי שחברה ז'אן האוסטונט הדפיס בעצמו מספר עותקים, והספר בסופו של דבר תורגם לחמש שפות.
היא המירה דתה לבודהיזם בשנת 1889, כפי שכתבה ביומנה שפורסם תחת הכותרת "מנורת החוכמה" בשנת 1986. היא הייתה בת 21. באותה שנה.
כדי לשפר את האנגלית שלה, שפה הכרחית לקריירה של אוריינטליסטית, היא נסעה ללונדון ושם פנתה לספריית המוזיאון הבריטי.
בשנה שלאחר מכן, בפריז, היא יזמה בעצמה לימוד סנסקריט ולימודי טיבט בבתי ספר גבוהים בפריז.
על פי הצעת אביה, למדה אלכסנדרה בקונסרבטוריום המלכותי של בריסל, פסנתר ושירה.
כדי לסייע להוריה שחוו כישלונות כלכליים, היא, השיגה פרס ראשון בשירה, ונכנסה לתפקיד הזמרת הראשונה בבית האופרה של האנוי (הודו-סין) בעונות 1895–1896 ו-1896–1897 בשם אלכסנדרה מירייאל.
היא שרה ושיחקה באופרות לה טרוויאטה, כרמן ופאוסט.
בשנים 1897–1900 היא התגוררה יחד עם הפסנתרן ז'אן האוסטונט בפריז, כתבה איתו את לידיה, טרגדיה לירית במערכה אחת, שלשמה חיבר האוסטונט את המוזיקה ואלכסנדרה את הליברטו.
היא הייתה באופרה של אתונה מנובמבר 1899 עד ינואר 1900. וביולי באותה השנה, היא עברה לאופרה של תוניס.
זמן קצר לאחר הגעתה לעיר, היא פגשה בן דוד רחוק, פיליפ ניל, המהנדס הראשי של הרכבות התוניסיות ובעלה לעתיד.
במהלך שהותה בתוניס בקיץ 1902, היא ויתרה על קריירת הזמרה שלה והפכה למנהלת אמנותית של הקזינו של תוניס במשך כמה חודשים, תוך שהיא ממשיכה בעבודתה האינטלקטואלית.
ב־4 באוגוסט 1904, בגיל 36, התחתנה עם פיליפ ניל דה סן-סובור, חייהם יחד היו לעיתים סוערים אך התאפיינו בכבוד הדדי.
עם זאת, הנשואים הופרעו על ידי עזיבתה, לבדה, לנסיעה שלה להודו (1911–1925) ב־9 באוגוסט 1911. היא לא רצתה ילדים, מודעת לצורך שלה בעצמאות.
היא הבטיחה לפיליפ לחזור הביתה תוך שנה וחצי.
אך למעשה חזרה רק ארבע עשרה שנים לאחר כך, במאי 1925. וכשחזרה, לאחר פגישה קצרה הם נפרדו ואלכסנדרה חזרה עם בן חסותה למסע במזרח, צעיר שאותו תהפוך לבנה המאומץ בשנת 1929.
עם זאת, שני בני הזוג פתחו בהתכתבויות נרחבות לאחר פרידתם, שהסתיימה רק במותו של פיליפ ניל בפברואר 1941. נותרו מכתבים מאלכסנדרה דויד-ניל וכמה שנכתבו על ידי בעלה.
רובם נשרפו ונעלמו בתלאותיה במהלך מלחמת האזרחים הסינית, באמצע שנות הארבעים.
אלכסנדרה דויד-ניל נסעה להודו כדי להמשיך את לימודיה בבודהיזם.
בשנת 1912 היא הגיעה למנזר המלכותי בסיקים, שם התיידדה עם מהראג'ה קומאר (נסיך הכתר) סידקונג טולקו נמגיאל, בנו הבכור של הריבון (צ'וגיאל) של ממלכה זו (אשר תהפוך למדינה בהודו), ונסעה בין מנזרים בודהיסטים כדי לשפר את הידע שלה על הבודהיזם.
בשנת 1914 היא פגשה את אפור יונגנדן הצעיר באחד המנזרים האלה, נער יתום בן 15, שאותו תאמץ בהמשך כבן.
שניהם החליטו לפרוש למערה בגובה של יותר מ־4,000 מטר מעל פני הים בצפון אזור סיקים.
סיידקונג, היה אז המנהיג הרוחני של סיקים, נשלח להפגש עם אלכסנדרה דויד-ניל על ידי אביו, המהרג'ה של סיקים, במפגש הראשון שלהם נוצרה הבנה הדדית מיידית: סיידקונג, היה להוט לבצע רפורמה, האזין לעצותיה של אלכסנדרה דויד-ניל.
ולפני שחזר לעיסוקיו, הוא השאיר לה את קאזי דאווה סמדאפ כמדריך, מתורגמן ופרופסור לטיבטית.
מפגש עם הדלאי לאמה ה-13 בקלימפונג (1912)
לאמה קאזי דאווה סמדאפ ליווה את אלכסנדרה דויד-ניל לקלימפונג, שם חזרה למפגש עם הדלאי לאמה ה-13 בגלות.
היא התקבלה ב־15 באפריל 1912. הדלאי לאמה קיבל אותה בברכה, מלווה על ידי מתורגמן והוא יעץ לה בחום ללמוד טיבטית, עצה שהיא קיבלה.
הדלאי לאמה שאל אותה כיצד הפכה לבודהיסטית?
היא הפתיעה אותו באומרה שהגיאטשר רולפה, ספר טיבטי קדוש, תורגם על ידי פיליפה-אדואר פוקו, פרופסור בקולז' דה פראנס.
היא ביקשה הסברים רבים נוספים שהדלאי לאמה ניסה לספק, והבטיח לענות על כל שאלותיה בכתב.
בסוף מאי היא נסעה ללאכן, שם פגשה את גומצ'ן רינפוצ'ה, הממונה (גומצ'ן) על מנזר העיירה, עם המתורגמן המאולתר הכומר מ.
בלאכן היא חיה כמה שנים קרוב לאחד הגומצ'ינים (מורה רוחני דתי) הגדולים ביותר שזכתה ללמד אצלם, ומעל לכל, היא הייתה קרובה מאוד לגבול הטיבטי, אותו חצתה פעמיים כנגד כל הסיכויים.
במערה שהתגוררה בה הפעילה שיטות יוגיות טיבטיות.
היא הייתה לפעמים בבידוד, כלומר במשך כמה ימים לא ראתה אף אחד, ולמדה את טכניקת הטומו, שגייסה את האנרגיה הפנימית שלה לייצור חום.
כתוצאה מהתנסות זו, העניקו לה את השם הדתי "יש טומה", שנתן לה זהות חשובה, שהייתה ידועה למוסדות הבודהיסטים בכל מקום אליו נסעה באסיה.
אלכסנדרה דויד-ניל פגשה את סידקונג שוב בסיור בלאכן ב-29 במאי 1912. עבור אלכסנדרה דויד-ניל, סיידקונג ארגן מסע של שבוע לאזורים הגבוהים של סיקים, בגובה 5,000 מטר, שהחל ב-1 ביולי.
ב־9 באוקטובר הוא ליווה אותה לדרג'ילינג, שם ביקרו יחד במנזר, בעוד היא התכוננה לחזור לכלכותה.
במכתב אחר הודיע סיידקונג לאלכסנדרה דויד-ניל כי במרץ 1913 הוא הצטרף למסדר הבונים החופשיים בכלכותה, שם התקבל כחבר.
בזמן שאביו עמד למות, קרא סיידקונג לעזרה לאלכסנדרה דויד-ניל, וביקש ממנה עצות איך להביא לרפורמה בבודהיזם שאותו ביקש ליישם בקרב תושבי סיקים ברגע שיגיע לשלטון.
בשובה לגאנטוק דרך דרג'ילינג וסיליגורי, אלכסנדרה דוד-ניל התקבלה כדמות רשמית, עם משמר הכבוד, על ידי סיידקונג ב־3 בדצמבר 1913.
ב־10 בפברואר 1914 נפטר המהרג'ה, וסיידקונג הומלך אחריו.
קמפיין הרפורמה הדתית יכול היה להתחיל, קאלי קומר, נזיר מהבודהיזם הדרומי נקרא להשתתף בו.
מא לאט נסיכה מבורמה הגיעה אף היא, וסיידקונג התחתן איתה.
בזמן ששהתה במנזר פודונג, שאב המנזר שלו היה סידקונג, אלכסנדרה דויד-ניל הצהירה ששמעה קול שמודיע לה שהרפורמות ייכשלו.
ב־11 בנובמבר 1914, כשעזבה את המערה בסיקים ונסעה לפגוש את הגומצ'ן, התקבלה אלכסנדרה דויד-ניל במנזר לאכן על ידי סיידקונג.
חודש לאחר מכן נודע לה על מותו הפתאומי של סיידקונג, חדשות שהשפיעו עליה וגרמו לה לחשוב על כך שהוא הורעל.
נסיעה ראשונה לטיבט ופגישה עם הפאנצ'ן לאמה (1916)
ב־13 ביולי 1916, מבלי לבקש אישור, עזבה אלכסנדרה דויד-ניל מהודו לטיבט, מלווה בידי יונגדן ונזיר.
היא תכננה לבקר בשני מרכזים דתיים גדולים.
המנזר צ'ורטן נימה ומנזר תשילונפו, קרוב לשיגאצ'ה – אחת הערים הגדולות בדרום טיבט.
במנזר תשילונפו, אליו הגיעה ב־16 ביולי, הורשתה לעיין בכתבי הקודש הבודהיסטיים ולבקר במקדשים השונים.
ב-19 ביולי היא נפגשה עם הפאנצ'ן לאמה (חכם דתי, השני בחשיבות הדתית אחרי הדלאי למה) והתקבלה בסבר פנים יפות.
הפאנצ'ן לאמה הציע לה להישאר בשיגאצ'ה כאורחתו, אבל היא סירבה ועזבה את העיירה ב־26 ביולי, אבל קיבלה תואר כבוד של הלאמה ודוקטורט בבודהיזם הטיבטי.
עם חזרתה למדינת הסיקים, הרשויות הבריטיות הקולוניאליות, כעסו שהיא התעלמה מהאיסור הכניסה לטיבט, והודיעו לה על גירוש.
המסע ליפן, קוריאה, סין, מונגוליה וטיבט
מכיוון שלא ניתן היה לחזור לאירופה במהלך מלחמת העולם הראשונה, עזבה אלכסנדרה דויד-ניל ויונגדן את הסיקים בהודו ואז עברה ליפן.
לאחר מכן עזבו דויד-ניל ויונגדן לקוריאה ולבייג'ינג, סין.
משם בחרו לחצות את סין ממזרח למערב.
המסע שלהם ארך מספר שנים דרך מדבר גובי, מונגוליה.
הם עשו הפסקה של שלוש שנים (1918–1921) במנזר קומבום בטיבט, שם תרגמה אלכסנדרה דויד-ניל, בסיוע יונגדן, ספר טיבטי מפורסם.
כשהם מחופשים לקבצן ונזיר, בהתאמה, ונושאים תרמיל עלוב ככל האפשר, אלכסנדרה דויד-ניל ויונגדן הגיעו לעיר האסורה.
כדי לא להסגיר את מוצאה כאדם זר, אלכסנדרה דויד-ניל לא העזה לקחת מצלמה אולם היא הסתירה, מתחת לסמרטוטים שלבשה מצפן, אקדח, וארנק עם כסף.
לבסוף הם הגיעו ללהסה בשנת 1924, התמזגו עם קהל עולי רגל שהגיעו לחגוג את פסטיבל תפילת מונלאם.
הם שהו בלהאסה חודשיים בביקור בעיר הקדושה ובמנזרים הגדולים הסובבים אותה: דרפונג, סרה, גנדן, סמיה.
ז'אק ברוס טוען שהיא הכירה היטב את הדלאי לאמה, אך הוא לא ידע שהיא הייתה בלהסה והיא לא יכולה הייתה לחשוף את זהותה.
היא לא מצאה שום דבר מיוחד בפוטלה, והעירה כי עיצוב הפנים "לגמרי בסגנון סיני".
למרות פניה מרוחות הפיח, מחצלות הצמר יאק שלה, ומסורתיות כובע הפרווה, זהותה נחשפה משום שהלכה לשטוף את עצמה כל בוקר בנהר.
אבל היא הצליחה לעזוב את לאהסה לפני שנתפסה.
היא סיפרה את הסיפור מאוחר יותר, בהתכתבות עם ידידה, דויד מקדונלד נציג מסחרי בריטי בג'יאנטס.
במאי 1924 התארחה החוקרת, מותשת, "בלי כסף ובסמרטוטים" יחד עם בן לווייתה בבית מקדונלד במשך שבועיים.
היא הצליחה להגיע לצפון הודו דרך אזור הסיקים, בין השאר בזכות 500 הרופי ששאלה ממקדונלד ולתעודות הדרושות לה שהשיגו עבורה.
בכלכותה, לבושה בתלבושת הטיבטית החדשה שקנה לה מקדונלד, היא הצטלמה באולפן.
לאחר חזרתה, כשהגיעה לנמל לה-אבר ב-10 במאי 1925, היא לא האמינה לתהילה המדהימה שזכתה לה עקב תעוזתה.
היא הופיעה בכותרות העיתונים ודיוקנה נפוץ במגזינים שונים.
סיפור ההרפתקה שלה יהפוך לנושא של ספר, "המסע שלי ללהסה", שראה אור בפריז, לונדון וניו יורק בשנת 1927, אך זכה לחוסר אמון של מבקרים שהתקשו לקבל את הסיפורים שלה על הצלחתה לרחף או לשלוט בטמפרטורת הגוף, כהשרדות במקום קר.
בשנת 1972 ג'ין דניס, שעבדה תקופה מסוימת כספרנית אצל אלכסנדרה דויד-ניל, פרסמה ספר, שלא זכה לתפוצה גדולה, שטען כי אלכסנדרה דויד-ניל לא נכנסה ללהסה.
והתצלום שלה עם בן חסותה המאומץ שצולם כביכול על ידי חברים טיבטיים, הוא מונטאז'.
היא כתבה שהוריה של דויד-ניל היו בעלי חנות יהודים צנועים שדיברו יידיש בבית.
דניס הרחיקה לכת והאשימה את דויד-ניל בכך שהמציאה את דיווחי נסיעותיה ולימודיה.
אלכסנדרה דויד-ניל שכרה בית קטן בהרי טולון בדיגנה-לס-ביין (פרובנס) בשנת 1928. ארבע שנים לאחר מכן היא החלה להגדיל את הבית, שנקרא בפיה "מבצר המדיטציה".
שם היא כתבה מספר ספרים המתארים את מסעותיה השונים.
בשנת 1929 פרסמה את יצירתה המפורסמת והאהובה ביותר, Mystiques et Magiciens du Tibet ("קוסמים ומיסטיקנים בטיבט").
בשנת 1937, בת שישים ותשע, החליטה אלכסנדרה דויד-ניל לצאת לסין עם יונגדן דרך בריסל, מוסקבה והרכבת הטרנס-סיבירית.
מטרתה הייתה ללמוד טאואיזם קדום.
היא מצאה את עצמה באמצע מלחמת סין–יפן השנייה וחוותה את זוועות המלחמה, רעב ומגפות.
היא ברחה מאזורי הקרבות ונדדה בסין.
המסע הסיני שלה התקיים במהלך שנה וחצי בין בייג'ינג, הר ווטאי, האנקו וצ'נגדו.
ב־4 ביוני 1938 היא חזרה לעיירה הטיבטית טצ'ינלו לשהייה של חמש שנים.
שם נודע לה על מות בעלה בשנת 1941.
בשנת 1945, אלכסנדרה דויד-ניל חזרה להודו בזכות כריסטיאן פושה, הקונסול הצרפתי בכלכותה, שהפך לידיד שלה.
הם נשארו בקשר עד מותה של אלכסנדרה דויד-ניל.
לבסוף היא עזבה את אסיה עם אפור יונגדן במטוס, ויצאה מכלכותה ביוני 1946. ב־1 ביולי הם הגיעו לפריז, שם שהו עד אוקטובר, כשחזרו לביתה בדרום צרפת.
בגיל 78, אלכסנדרה דויד-ניל חזרה לצרפת כדי להסדיר את האחוזה של בעלה, ואז החלה לכתוב מביתה בדיג'נה.
בשנת 1952 פרסמה את "Textes tibéains inédits" ("כתבים טיבטיים שלא פורסמו"), אנתולוגיה של הספרות הטיבטית הכוללת, בין השאר, את השירים הארוטיים המיוחסים לדלאי לאמה השישי.
היא ויונגדן חזרו לטיבט בתחילת שנות החמישים.
שם עברה משבר של אובדן פתאומי של יונגדן ב־7 באוקטובר 1955. על פי דבריו של ז'אק ברוס, יונגדן, נדבק בחיידק במערכת העיכול, ונפל לתרדמת במהלך הלילה ונפטר כשהוא סובל מאי ספיקת כליות על פי אבחנת הרופא.
לאחר שמלאו לה 87, אלכסנדרה דויד-ניל מצאה את עצמה לבד.
אפרו של יונגדן הוחזק בבטחה בסמטן דז'ונג, בציפייה להיזרק לגנגס, יחד עם אפרה של דויד-ניל לאחר מותה.
עם הגיל, סבלה אלכסנדרה דויד-ניל יותר ויותר משיגרון שאילץ אותה ללכת עם קביים.
קצב היצירה שלה הואט: היא לא פרסמה כלום בשנים 1955–1957.
באפריל 1957 היא עזבה את סאמטן דז'ונג כדי לגור במונקו עם חברה שתמיד הקלידה את כתבי היד שלה, ואז החליטה לגור לבד במלון, עברה מאחד למשנהו, עד יוני 1959. אז הכירו לה אישה צעירה, מארי-מדלן פיירט, אותה לקחה כמזכירתה האישית.
היא נשארה עם הגברת הזקנה עד הסוף, "שומרת עליה כמו בת על אמהּ – ולעיתים כמו אם על ילדה הבלתי-נסבל – אבל גם כמו תלמידה בשירות הגורו שלה".
אלכסנדרה דויד-ניל כינתה אותה "הצב" (Tortue).
אלכסנדרה דויד-ניל נפטרה ב־8 בספטמבר 1969, כמעט בת 101.
בשנת 1973, האפר שלה הובא לואראנסי על ידי מארי-מדלן פיירונט כדי לפזרו עם אפרו של בנה המאומץ לתוך נהר גנגס.
בדור האחרון מאז שנות התשעים של המאה העשרים, נעשו מספר יצירות אומנות וסרטים תיעודיים שונים על חייה והרפתקאותיה של אלכסנדרה דויד-ניל.
היא זכתה עוד בחייה לאותות כבוד.
על שמה נקראים רחובות, בתי ספר ותחנת רכבת עילית בפריז.
אלכסנדרה אלכסנדרובנה יבלוצ'קובה הייתה שחקנית תיאטרון רוסית, ששיחקה בתיאטרון מאלי.
ב-1985 החליט האיגוד האסטרונומי הבינלאומי לקרוא על שמה מכתש הפגיעה יבלוצ'קובה שנמצא על כוכב הלכת נוגה.
יבלוצ'קובה נולדה ב-3 בנובמבר 1866 בסנקט פטרבורג שבאימפריה הרוסית (רוסיה של ימינו).
בשנים 1888–1961 שיחקה יבלוצ'קובה בתיאטרון מאלי.
ב-1937 הוענק ליבלוצ'קובה עיטור האמן העממי של ברית המועצות.
ב-1943 זכתה יבלוצ'קובה בפרס המדינה על שם סטלין , שהוחלף מאוחר יותר לפרס ברית המועצות.
יבלוצ'קובה נפטרה במוסקבה, ברית המועצות, ב-20 במרץ 1964, ונקברה בבית העלמין נובודוויצ'יה שבעיר.
אלכסנדרה ונדרנוט היא שחקנית בלגית.
ונדרנוט נולדה בבריסל לבלרינה היוגוסלבית-סרבית דוסנקה סיפניוס ולמנצח הבלגי אנדרה ונדרנוט.
היא למדה בקונסרבטוריון המלכותי של בריסל (Conservatoire royal de Bruxelles) ולאחר מכן החלה להופיע בתיאטרון.
ב-1991 הופיעה בתפקיד קטן בסרט "Les secrets professionnels du Dr Apfelglück", המורכב מחמישה סיפורים קצרים העוקבים אחר פסיכיאטר ומטופליו.
ב-1992 גילמה דוכסית בדרמה התקופתית "Le Souper".
ב-1994 שיחקה כתבת טלוויזיה צרפתייה בסרט האופנה האמריקאי משהו ללבוש.
ב-1998 שיחקה בסרט "Le Dîner de Cons" המבוסס על מחזה של פרנסיס ובר.
ב-2001 גילמה את אשתו לשעבר של דניאל אוטיי בסרט הקומדיה "לצאת מהארון".
ב-2007 שיחקה ב-"Ondes de choc", מיני סדרה שהופקה על ידי "France 3" העוקבת אחר תאונה במפעל כימי שאירעה בטולוז ב-2001. ב-2019–2021 שיחקה בסדרה של נטפליקס "עסק משפחתי".
היא הופיעה גם במספר סדרות טלוויזיה נוספות.
באליפות אירופה שנערכה בברלין, גרמניה בתחילת אוגוסט 2002 זכתה גרסימניה בשתי מדליות ארד, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.24 שניות ובמשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.86 שניות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה ברייקה, קרואטיה בדצמבר אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.74 שניות ובמשחה שליחות 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:39.03 דקות.
בשנת 2003 קיבלה גרסימניה השעייה לשנתיים מהשתתפות בתחרויות לאחר שנימצאה חיובית לשימוש באימרוץ (Norandrosterone).
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בטרייסטה, איטליה בדצמבר אותה שנה היא זכתה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר גב 27.59 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 2006 היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.72 שניות.
באליפות העולם שנערכה במלבורן, אוסטרליה במרץ 2007 זכתה גרסימניה במדליית כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.46 שניות, אחרי לילה ואזירי מארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 28.16 שניות ולפני טיילה זימר מאוסטרליה (28.50 שניות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 28.38 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.28 שניות, במקום 14 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.39 שניות ובמקום תשיעי במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:42.92 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 54.90 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה בבנגקוק, תאילנד באוגוסט אותה שנה היא זכתה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.01 שניות, אחרי בריטה שטפן מגרמניה שקבעה שיא משחקים חדש של 24.87 שניות ובמשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.70 שניות, אחרי איה טרקאווה מיפן שקבעה שיא משחקים חדש של 28.61 שניות.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה גרסימניה במקום 14 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 55.31 שניות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 54.52 שניות ועלתה מהמקום ה-12.
באוניברסיאדה שנערכה בבלגרד בתחילת יולי 2009 זכתה גרסימניה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא משחקים חדש של 24.62 שניות, מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.79 שניות ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.32 שניות.
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה בסוף יולי היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.62 שניות, בשלב המוקדמות היא קבעה שיא משחקים חדש של 27.65 שניות ועלתה ראשונה לשלב חצי הגמר, שבו שחתה תוצאה של 27.57 שניות, ועלתה רביעית למשחה הגמר.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 12 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.69 שניות ובמקום 16 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.51 שניות.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט בשנת 2010 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-50 מטר גב בשיא אליפות חדש של 27.64 שניות ומדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 53.82 שניות, אחרי פרנצ'סקה הלסול מבריטניה (53.58 שניות) ולפני פמקה המסקרק מהולנד (54.12 שניות).
באליפות העולם שנערכה בשנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה גרסימניה במדליית זהב ביחד עם יאנט אוטסן מדנמרק בתוצאה של 53.45 שניות, לפני ראנומי קרומווידג'ויו מהולנד (53.66 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.65 שניות במקום שישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.09 שניות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 27.93 שניות ועלתה שנייה למשחה הגמר ובמקום 12 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.41 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 54.14 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 13 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 3:40.67 דקות, כשחיינית ראשונה היא קבעה תוצאה של 53.85 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה באיסטנבול, טורקיה בדצמבר אותה שנה היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.64 שניות, לפני פרנצ'סקה הלסול (23.87 שניות) ויאנט אוטסן (24.00 שניות).
גרסימניה לא השתתפה באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 2013.
באליפות אירופה בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בהרנינג, דנמרק בדצמבר 2013 היא זכתה בשתימדליות ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 23.83 שניות, אחרי ראנומי קרומווידג'ויו מהולנד (23.36 שניות) ושרה שסטרם משוודיה (23.79 שניות) ובמשחה ל-100 מטר חופשי 52.34 שניות, אחרי ראנומי קרומווידג'ויו (51.78 שניות) ושרה שסטרם (51.99 שניות).
באליפות אירופה שנערכה בברלין באוגוסט היא סיימה במקום שישי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.37 שניות ובמקום 11 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.20 שניות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 סיימה גרסימניה במקום 15 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.68 שניות ובמקום 18 במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 25.20 שניות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה גרסימניה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 24.11 שניות, אחרי פרניל בלום מדנמרק (24.07 שניות) וסימון מנואל מארצות הברית (24.09 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 16 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 54.34 שניות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 54.25 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 2017 זכתה גרסימניה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר גב בשיא אירופה חדש חדש של 27.23 שניות, אחרי אטיין מדריוס מברזיל (27.14 שניות) ופו יואנהוי מסין (27.15 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 24.46 שניות.
גראסימניה ואלכסנדר אייפקין הם ממקימי הקרן לסולידריות ספורטיבית בבלארוס, התומכת בספורטאים שנענשו או נאסרו בגלל דעותיהם הפוליטיות.
ב-2021 מכרה את מדליית הזהב בה זכתה באליפות העולם, לשם גיוס כספים לאופוזיציה בבלארוס, לארגון שלה ולייעוץ משפטי לספורטאים הנתמכים על ידה.
בדצמבר 2022 דווח שנידונה ל-12 שנות מאסר בעקבות פעילותה הפוליטית והיותה ממובילי המאבק נגד תמיכת מדינתה בפלישה הרוסית לאוקראינה והתנגדותה למשטרו של הנשיא הרודן אלכסנדר לוקאשנקו.
היא לא נמצאת במדינתה מאז 2020 ואיננה מתכוונת לחזור אליה, ולפיכך החרימו הרשויות את כל רכושה.
אלכסנדרה סייביור מקדרמוט היא זמרת-יוצרת אמריקאית, במקור מפורטלנד, אורגון.
אלבום הבכורה שלה, Belladonna of Sadness, פורסם דרך קולומביה רקורדס ב-7 באפריל 2017. אלבומה השני של סייביור, The Archer, פורסם דרך 30th Century Records ב-10 בינואר 2020.
סייביור נולדה ב-1995 ולמדה בבית ספר בפורטלנד.
היא החלה להתעניין בכתיבת שירים בגיל 14. שונה בגישה ובמראה מרוב הבנות האחרות שלמדו בבית ספרה, חוותה קושי להתאקלם חברתית ונאלצה לעבור בית ספר.
סייביור קיבלה תשומת לב ציבורית בפעם הראשונה בספטמבר 2012, כשגרסת כיסוי לשיר "Big Jet PLane" שהעלתה ליוטיוב תפסה את תשומת ליבה של קורטני לאב, שאמרה "הילדה הזאת הולכת להיות ענקית!".
באפריל 2013, היא כבר עשתה מעט עבודת דוגמנות בשביל ארין פת'רסון, ואמרה שהיא מקווה שאלבומה הראשון יפורסם בקרוב.
היא סיימה את לימודיה בתיכון באוקטובר 2013. לינדה פרי השוותה את הפוטנציאל שלה לזה של פיונה אפל.
השראותיה המוזיקליות של סייביור כוללות את אוטיס רדינג, אטה ג'יימס, ג'ק וייט, איימי וינהאוס ואדל, בנוסף לסרטיו של טרי גיליאם.
בספטמבר 2013, סייביור חתמה על חוזה עם קולומביה רקורדס ועברה ללוס אנג'לס כדי להצטרף לתעשיית הבידור.
היא ציינה שלמרות שלא הייתה מוכנה חברתית או אמנותית למעבר לעיר, קולומביה רקורדס הייתה ההחלטה הטובה ביותר שלה מפני שחברות תקליטים אחרות היו מעונינות בהפיכתה של סייביור לדמות בעקבות זמרות כמו קייטי פרי או פינק.
אלבומה הראשון נכתב והוקלט בלוס אנג'לס יחד עם המפיקים ג'יימס פורד ואלכס טרנר ב-2014–15. הדמו הראשון שלה, "Risk", הוסף לפסקול של העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה בלש אמיתי.
בשביל שיר זה, עדיין קראה לעצמה אלכסנדרה סמיטון (Semitone).
לאחר מכן, בעקבות המלצותיו של אלכס טרנר, החליטה להשתמש בשמה האמצעי סייביור בתור שם הבמה שלה.
שיר הבכורה של סייביור, "Shades", פורסם ב-17 ביוני 2016. "M.T.M.E" פורסם כסינגל השני שלה ב-8 בספטמבר 2016. הסינגל השלישי שלה "Mystery Girl" פורסם ב-21 בנובמבר 2016 יחד עם הכרזה על פרסום האלבום.
"Mirage" פורסם ב-3 בפברואר 2017. "Mircale Aligner", שיר שנכתב על ידי סייביור וטרנר במהלך ההקלטות ובסופו של דבר נחתך מהאלבום, הוקלט מחדש על ידי להקתו של טרנר דה לאסט שאדו פאפטס.
למרות שהאלבום כבר הושלם ביוני 2015, הוא לא פורסם; אלא נשאר "בתהליך פיתוח".
סייביור השתתפה במספר מצומצם של הופעות, לרוב בלוס אנג'לס, ניו יורק ולונדון.
בשביל ההופעות הללו השתמשה בלהקה PAPA כמוזיקת הגיבוי שלה.
בהתייחסות לעיכוב בפרסום אלבומה, באוקטובר 2016, אמרה: "היה מאוד קשה לאחרונה." בנוסף, אמרה: "הדבר הכי חשוב על תעשיית המוזיקה שלמדתי הוא שהכל שטויות, והדבר שהכי חשוב להתמקד בו זו רק האמנות".
סייביור הופיעה באלבומה של ליאה מישל Places בתור כותבת שותפה של השיר "Sentimental Memories".
ב-2016, סייביור הופיעה הופעת אורח בהופעה של הלהקה Dark Tea, כזמרת בשיר "Providence Sky".
ביוני 2019, שנתיים לאחר פרסומו של האלבום Belladonna of Sadness, סייביור חזרה עם הסינגל הראשי מאלבומה החדש, The archer, ששמו הוא "Crying All The Time".
הוא פורסם ב-14 ביוני 2019. השיר בפורסם בכל פלטפורמות המוזיקה דרך חברת התקליטים החדשה שחתמה בה, 30th Century Records.
במרץ 2025, סייביור חתמה עם RCA רקורדס ושחררה את השיר "Unforgivable".
אלכסנדרה סייביור תיארה את סגנונה המוזיקלי כ"תחושת מתח פמיניסטי מסרט אימה".
היא קיבלה ביקורות חיוביות על עבודותיה הקודמות יותר.
בעיתון המוזיקה הבריטי NME נכתב על המוזיקה שלה: "...השירה המהממת והמעושנת (smoky) שלה שייכת אך ורק לסייביור ודולפת בחוזקה גדולה הרבה מעבר לגילה הצעיר 21".
אלכסנדרה ביטון היא שחקנית ורקדנית קנדית, שהתפרסמה בשל תפקידה בתור אמילי בסדרה הקנדית "נולדו לרקוד".
אלכסנדרה ביטון נולדה ב-5 בדצמבר 1994 בטורונטו, אונטריו שבקנדה, וגדלה בעיירה קלרמונט, אונטריו.
יש לה אחות צעירה בשם סופיה.
מגיל צעיר היא רצתה להיות שחקנית והחלה לרקוד בלט בגיל שנתיים וללמוד משחק בגיל חמש.
לאחר סיום בית הספר ביטון למדה מדעי המדינה באוניברסיטת גואלף אשר ממוקמת בעיר גואלף, אונטריו.
בשנים 2013–2020 שיחקה בסדרת הטלוויזיה "נולדו לרקוד".
במקביל שיחקה בסדרה "המכשפה הטובה".
בשנת 2020 החלה לשחק בסדרת טלוויזיה "בני הרדי".
בשנת 2021, שיחקה בקומדיה הרומנטית "הרווק הנצחי" מבית נטפליקס.
בשנת 2022 שיחקה בסרט "הנערה הכי בת-מזל בעולם".
שנהסרטתפקידהערות2006300 ילדה בכפר נשרף2021הרווק הנצחיסופיה2022הנערה הכי בת-מזל בעולםהילרי2023Purgatory Jackויויאן
שנהסדרהתפקידהערות2020–2013נולדו לרקודאמיליתפקיד ראשי (עונות 2–1, 7–5)
תפקיד חוזר (עונות 4–3); 134 פרקים2017Spiralאמהסדרת רשת; 7 פרקים2019The Cheerleader Escortקייסי טלבוטסרט טלוויזיה של Lifetimeהמכשפה הטובהאלהפרק: "The Road Trip"2020בני הרדיאמה2 פרקיםFor the Recordמדיסוןפרק: "The Broken Hearts Tour"2023רודיאו (אנ')ג'נין היקסון6 פרקים2025פיצוי יתר (אנ')בריג'יט5 פרקים
אלכסנדרה יורייבנה לביצקאיה היא פוליטיקאית רוסיה, יועצת לנשיא רוסיה (מאז 2 באוגוסט 2013).
בשנות ה-90 עבדה בתאגיד הקרנות הפדרלי הרוסי ולאחר עזיבתו של אלכסנדר וולושין, ממשרת ראש סגל הקרמלין מונתה לעוזרת לראש סגל הקרמלין בשנים 1999 עד 2000.
מ-6 ביוני 2000 עד 23 ביוני 2003 שימשה כסגנית מזכיר ממשלת הפדרציה הרוסית.
לאחר מכן הייתה לסגנית ראש מזכירות ראש הסגל הנשיאותי של הפדרציה הרוסית (2003–2004).
מאז 26 באפריל 2004 שימשה כסגנית שרת הבריאות והפיתוח החברתי של הפדרציה הרוסית.
מ-9 בנובמבר 2007 עד 26 ביוני 2008 הייתה סגנית השר לפיתוח כלכלי ומסחר של הפדרציה הרוסית.
מ-26 ביוני 2008 עד 21 במאי 2012 שימשה כסגנית השרה לפיתוח כלכלי של הפדרציה הרוסית.
מאז 21 במאי 2012 הייתה סגנית מזכיר ממשלת הפדרציה הרוסית.
ב-2 באוגוסט 2013, על פי צו מאת נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, מונתה אלכסנדרה לביצקאיה ליועצת לנשיא הפדרציה הרוסית.
כאישה צעירה, הסטודיו שלה בקייב משך את כל האנשים היצירתיים שבעיר, והיא השתלבה מאוחר יותר בסלונים בפריז, כשהיא מתקרבת בהם לציירים כמו פיקאסו.
היא מזוהה עם האוונגרד הרוסי/אוקראיני, כקובו-פוטוריסטית, קונסטרוקטיביסטית וכמשפיעה על תנועת האר דקו.
היא נולדה בשם אלכסנדרה אלכסנדרובנה גריגורוביץ' בביאליסטוק, במחוז גרודנו של האימפריה הרוסית (פולין) למשפחה בלארוסית עשירה.
אביה, אלכסנדר גריגורוביץ', היה איש עסקים בלארוסי עשיר.
אלכסנדרה הצעירה קיבלה חינוך פרטי מצוין, למדה שפות, מוזיקה, אמנות ולקחה שיעורי ציור פרטיים.
עד מהרה עברו הוריה לקייב, והיא, למדה בגימנסיה ובבית הספר לאמנות קייב, אצל אלכסנדר בוגומזוב ואלכסנדר ארכיפנקו.
המורים שלה כללו את מיקולה פימוננקו.
אלכסנדרה סיימה לימודי הציור בבית הספר לאמנות קייב ב-1906.
בשנת 1908 נישאה אלכסנדרה גריגורוביץ' לעורך דין מצליח מקייב, ניקולאי יבגנייביץ' אקסטר.
הם השתייכו לאליטה התרבותית והאינטלקטואלית של קייב.
היא בילתה מספר חודשים עם בעלה בפריז, ושם למדה באקדמיה במונפרנאס.
מ-1908 עד 1924, היא חיה לסירוגין בקייב, סנט פטרסבורג, אודסה, פריז, רומא ומוסקבה.
סטודיו הציור שלה היה מקום מפגש עבור האליטה האינטלקטואלית של קייב.
בעליית הגג בסטודיו שלה עבדו יוצרים של אמנות דקורטיבית כמו ואדים מלר, אנטולה פטריצקי.
שם ביקרו אותה משוררים וסופרים כמו אנה אחמטובה, איליה ארנבורג ואוסיפ מנדלשטם, הרקדניות ברוניסלבה ניז'ינסקה ואלזה קרוגר וכן אמנים רבים כמו אלכסנדר בוגומזוב, ולדמיר ברנוף-רוסין בין רבים אחרים.
ב-1908 השתתפה בתערוכה יחד עם חברי קבוצת זבנו (קישור) שאורגנה על ידי דייוויד בורליוק, ולדמיר בורליוק ואחרים בקייב.
בפריז, אלכסנדרה אקסטר הכירה אישית את פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק, שהכירו לה את גרטרוד שטיין.
תחת השם אלכסנדרה אקסטר הציגה שש יצירות בסלון בגלרי לה בוטי, פריז, אוקטובר 1912, עם ז'אן מטזינגר, אלברט גלייז, מרסל דושאן ואחרים.
ב-1914 השתתף אקסטר בתערוכות אמנים עצמאיים בפריז, יחד עם קזימיר מלביץ', אלכסנדר ארכיפנקו, ואדים מלר, סוניה דלונה ואמנים צרפתים ורוסים נוספים.
באותה שנה השתתפה עם ה"רוסים" ארכיפנקו, קולבין ורוזנובה בתערוכה הפוטוריסטית הבינלאומית ברומא.
ב-1915 היא הצטרפה לקבוצת האמנים האוונגרדיים Supremus.
לדברי שחקנית התיאטרון הקאמרי של מוסקבה, אליס קונן, "בבית הפריזאי [של אקסטר] היה שילוב מיוחד בולט של התרבות האירופית עם החיים האוקראינים.
על הקירות בין ציורי פיקאסו ובראק הייתה תלויה רקמה אוקראינית.
על הרצפה היה שטיח אוקראיני, לשולחן הם הגישו סירי חרס, צלחות מיוליקה צבעוניות של כופתאות."
אף שלא הייתה מוגבלת לתנועה מודרנית מסוימת, אקסטר הייתה אחת הנשים הניסיוניות ביותר של האוונגרד.
היא ספגה ממקורות ותרבויות רבות על מנת לפתח סגנון מקורי משלה.
בשנים 1915–1916 עבדה בקואופרטיבים למלאכת האיכרים בכפרים סקופצי וורבווקה יחד עם קזימיר מלביץ', יבגניה פריבילסקאיה, נטליה דוידובה, ואחרות.
מאוחר יותר ייסדה אקסטר בית מלאכה להוראה וייצור (MDI) בקייב (1918–1920).
אלכסנדר טישלר, ואדים מלר, אנטול פטריצקי עבדו שם.
גם בתקופה זו הייתה ממעצבי הבמה המובילים של התיאטרון הקאמרי של אלכסנדר טאירוב .
ב-1919, יחד עם אמנים אוונגרדיים אחרים היא קישטה את הרחובות והכיכרות של קייב ואודסה בסגנון מופשט לחגיגות המהפכה.
היא עבדה עם ואדים מלר כמעצבת תלבושות בסטודיו לבלט של הרקדנית ברוניסלבה ניז'ינסקה.
בשנת 1921 היא הפכה למנהלת הקורס היסודי בסדנה הגבוהה לאמנותית-טכנית במוסקבה, תפקיד בו כיהנה עד 1924. עבודותיה הוצגו לצד זו של אמנים קונסטרוקטיביסטים אחרים בתערוכה שהתקיימה במוסקבה בשנת 1921.
בהתאם לסגנון האוונגרדי האקלקטי שלה, ציוריה המוקדמים של אקסטר השפיעו מאוד על עיצוב התלבושות שלה כמו גם על איורי הספרים שלה.
כל העבודות של אקסטר, לא משנה המדיום, נצמדות לסגנונה המובהק.
עבודותיה תוססות, שובבות, דרמטיות ותיאטרליות בקומפוזיציה, בנושא ובצבע.
אקסטר נשארה כל הזמן נאמנה לאסתטיקת הקומפוזיציה שלה בכל המדיומים.
יתר על כן, כל מדיום רק שיפר והשפיע על עבודתה במדיומים אחרים.
עם הטמעתה של ז'אנרים רבים ושונים, הרעיונות העתידניים והקוביסטים החיוניים שלה היו תמיד בד בבד עם תשומת הלב שלה לצבע ולקצב.
אקסטר משתמשת באלמנטים רבים של קומפוזיציות גאומטריות.
אקסטר מתחה את הכוונות הדינמיות של עבודתה על פני כל המדיומים.
העבודות התיאטרליות של אקסטר כמו פסלים, עיצוב תלבושות, עיצוב תפאורה ועיטורים לפסטיבלים משקפים היטב את עבודתה עם אלמנטים גאומטריים.
באמצעות עיצוב התלבושות שלה, היא התנסתה בשקיפות, בתנועה ובחיוניות של בדים.
תנועת משיכת המכחול של אקסטר ביצירות האמנות שלה משתקפת בתנועת הבד בתלבושות שלה.
מערכות התיאטרון של אקסטר השתמשו בממדים רב-צבעוניים והתנסו במבנים מרחביים.
היא המשיכה עם הנטיות הניסיוניות הללו בעיצובי הבובות המאוחרים שלה.
עם הניסויים שלה על פני מדיומים רבים, אקסטר התחילה לקחת את הרעיון של עיצוב התלבושות שלה ולשלב אותו בחיי היומיום.
ב-1921 החלה עבודתה של אקסטר בעיצוב אופנה.
למרות שעיצובי הייצור שלה היה המוני, רובו היה דקורטיבי וחדשני ביותר, בדרך כלל נכנס לקטגוריית הוט קוטור.
ב-1924, אלכסנדרה אקסטר ובעלה היגרו לצרפת והתיישבו בפריז.
מ-1926 עד 1930, אקסטר הייתה פרופסור באקדמיה לאמנות עכשווית של פרננד לג'ר.
ב-1933 היא החלה ליצור כתבי יד מוארים יפים ומקוריים (גואש על נייר), אולי היצירות החשובות ביותר בשלב האחרון בחייה.
כתב היד "Callimaque" (בערך 1939, הטקסט הוא תרגום צרפתי ליצירה של המשורר ההלניסטי Callimachus) נחשב ליצירת המופת שלה.
ב-1936 השתתפה בתערוכה קוביזם ואמנות מופשטת בניו יורק והמשיכה להציג תערוכות יחיד בפראג ובפריז.
היא הייתה מאיירת ספרים בחברת ההוצאה לאור Flammarion בפריז משנת 1936 ועד מותה.
אלכסנדרה מקובסקיה הייתה ציירת נוף רוסית.
מקובסקיה הייתה בתו הבכורה של יגור מקובסקי, ממייסדי בית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה.
הוא עודד את כל ילדיו להפוך לאמנים ונתן להם שיעורים: קונסטנטין מקובסקי, ניקולאי מקובסקי, ולדימיר מקובסקי הלכו בעקבותיו.
בתו הצעירה, מריה, הפכה לשחקנית.
לאחר שהוריה התגרשו, מקובסקיה התגוררה עם אמה בסנקט פטרבורג.
בשנת 1866, היא החלה להציג את ציוריה באקדמיה הקיסרית לאמנויות.
היא הציגה גם עם הנודדים בין השנים 1878 עד 1893 ובאגודה של מוסקבה לאמנות יפה בשנים 1881 עד 1896.
לאחר 1902, היא השתתפה בתצוגות של העיתון הרוסי מיר איסקוסטבה.
לא ברור אם היא מתה בסנקט פטרסבורג או שבה למוסקבה בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
ב-1997 נערכה בגלריה טרטיאקוב תערוכה רטרוספקטיבית גדולה של יצירות כל משפחת מקובסקי.
אלכסנדרה התרינגטון ברקנרידג' היא שחקנית טלוויזיה אמריקאית.
היא החלה את הקריירה שלה בתפקידי משנה בסרטי קומדיה לנעורים כגון שקרן בריבוע (2002) ויש לה ביצים (2006).
מאוחר יותר היא כיכבה בתור מוירה אוהרה הצעירה בעונה הראשונה של אימה אמריקאית של רשת FX, וגילמה את קיילי בעונה השלישית.
היא שיחקה את ג'סי אנדרסון בסדרת המתים המהלכים של AMC ואת סופי בסדרה החיים עצמם של NBC.
היא גם הקול של דמויות שונות בסדרת הקומדיה המצוירת איש משפחה.
מאז 2019, היא מככבת בתור מלינדה "מל" מונרו בסדרה המצליחה של נטפליקס "וירג'ין ריבר".
ברקנרידג' נולדה בברידג'פורט, קונטיקט, ארצות הברית שם גדלה עד גיל 10, אז עברה עם אמה למיל ואלי, קליפורניה.
בגיל 15 עברו השתיים ללוס אנג'לס על מנת שתוכל להתמקד בקריירת המשחק שלה.
דודה הוא השחקן מייקל וות'רלי.
בשנת 2000, ברקנרידג' שחקה בתור שלי וויבר בסרט "זרוקים ויורמים", והיא הופיעה במספר סדרות ביניהן: "ג'אג", "דוסון קריק", "CSI", "מכושפות", "באפי ציידת הערפדים", "בניחוש חוקר", "מדיום" ועוד.
ב־2002 הופיעה בסרט "שקרן בריבוע", בכיכובו של פרנקי מוניז, בתפקיד אחותו הגדולה של ג'ייסון שפרד, ג'ני.
החל מ-2005 לברקנרידג' היו מספר תפקידים קוליים בסדרת הטלוויזיה המצוירת "איש משפחה".
ברקנרידג' מבצעת לעיתים קרובות הופעות מפורסמות בסדרה, ובין היתר ביצעה חיקויים של רנה זלווגר, שרה ג'סיקה פרקר, קייטי הולמס ואחרות.
היו לה גם תפקידים בסדרת האינטרנט של מקפרלן "Cavalcade of Cartoon Comedy".
ברקנרידג' גם שיחקה בפרק של הסדרה "אבא אמריקאי", שנוצרה גם היא על ידי מקפרלן.
בשנת 2006, ברקנרידג' שיחקה בתור מוניק בסרט "יש לה ביצים".
ב-2009, השתתפה ברקנרידג' בסרט העצמאי "הגשר לשום מקום", בבימויו של בלייר אנדרווד.
בשנת 2011 לברקנרידג' היה תפקיד חוזר בעונה הרביעית של "דם אמיתי" של HBO בתור קתרינה פלהם וגם בעונה הראשונה של "אימה אמריקאית" – "אימה אמריקאית: בית הרצח" של FX בתור מוירה אוהרה הצעירה, רוחה של משרתת לכודה בבית שבו היא הועסקה.
בנוסף, היא חזרה לשני פרקים בעונה השלישית של הסדרה, "אימה אמריקאית: הכישוף", בתור קיילי, מכשפה צעירה המצטיינת בפירוקינזיס.
מ-2015 עד 2016, ברקנרידג' גילמה את ג'סי אנדרסון, דמות מסדרת הקומיקס באותו השם, בעונה החמישית ובעונה השישית של סדרת האימה הפוסט-אפוקליפטית של AMC, "המתים המהלכים".
בשנת 2015, היא שיחקה במותחן הפסיכולוגי "Dark" של המפיק הבכיר ג'ו דנטה והבמאי ניק באזיל.
בשנת 2017 החלה להופיע בסדרה "החיים עצמם" בדמותה של סופי, חברת ילדות של קייט ואשתו לשעבר של קווין פירסון.
היא הופיעה בעונה הראשונה והשנייה, ובמספר פרקים בעונה השלישית והרביעית, וכן במספר פרקים בעונה השישית והאחרונה.
בשנת 2019 החלה להופיע בתפקיד ראשי בדמותה של מלינדה (מל) מונרו, בסדרת הדרמה המצליחה של נטפליקס, "וירג'ין ריבר", כבת זוגו של מרטין הנדרסון.
ברקנרידג' נישאה ב-2015 לגיטריסט קייסי הופר.
שנהשם הסרטתפקידהערות2002מחוז אורנג'אנהשקרן בריבועג'ייני שפרדWishcraftקריסטיVampire Clanצ'ריטי לין קיסיSlasher Flickלורהסרט קצר2003D.E.B.S.איימי2005הצלצולונסה2006יש לה ביציםמוניק ולנטייןJack Rabbitהארליסרט קצר2008The Art of Travelקייט2009The Bridge to Nowhereסיינה2011Darkest Hourאליסיהסרט קצר2012Ticket Outגקוסלין2014Other People's Childrenאריאל2015Always Watching: A Marble Hornets StoryשרהDarkליהמאחורי הרוכסןכריסטי2016Broken Vowsדברה2025הסוד של סנטהטיילור
אלכסנדרה לוקשין (נולדה ב-10 בנובמבר 1994) היא אתלטית ישראלית, 3 פעמים ברציפות אלופת ישראל (2014–2016) בריצת 400 מטר משוכות ו-5 פעמים ברציפות אלופת ישראל (2020–2024) בריצת 100 מטר משוכות.
אחותה הבכורה, דריה לוקשין אף היא אתלטית מצטיינת, אלופת ישראל בריצה.
היא מתאמנת בקבוצת מכבי חיפה כרמל.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 2014 זכתה לוקשין במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות.
במשחקים האירופיים שנערכו בבאקו, אזרבייג'ן ביוני 2015 היא סיימה במקום חמישי בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:01.58 דקות וכן השתתפה בריצת שליחות 4x400 מטר, אך הרביעייה הישראלית פסלה.
שבועיים לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף, תל אביב בסוף יוני אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:01.10 דקות, לפני אחותה דריה (1:02.28 דקות).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף ביוני 2016 היא זכתה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 1:01.50 דקות, לפני כריסטינה ואניושב ממכבי השגים ראשון לציון (1:05.00 דקות).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף, בסוף יולי 2020 היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.96 שניות, לפני אלינה דרוזדוב מהפועל חולון (14.03 שניות) ונועה לוי ממכבי הישגים ראשון לציון (14.17 שניות).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף ביוני 2021 היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.72 שניות, לפני נועה לוי (14.20 שניות) ולינוי לוי (14.36 שניות), שתיהן ממכבי הישגים ראשון לציון.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון גבעת רם, ירושלים בסוף יוני אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.64 שניות, לפני לינוי לוי (14.14 שניות) ושיר קרניבסקי (14.21 שניות), שתיהן ממכבי ראשון לציון.
במסגרת משחקי המכביה העשרים-ואחת שנערכו באצטדיון גבעת רם ב-19 ביולי, זכתה לוקשין במדליית כסף בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 14.74 שניות, אחרי נועה לוי (14.19 שניות).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון גבעת רם, ירושלים בסוף יולי אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.33 שניות.
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון הדר יוסף מחודש ביוני 2024 היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 13.48 שניות.
אלכסנדרה ליסובסקה (בפולנית: Aleksandra Lisowska; נולדה ב-12 בדצמבר 1990 בפולין) היא אתלטית פולנייה, אלופת אירופה (מינכן 2022) בריצת מרתון.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה בחודש אוגוסט 2022 זכתה ליסובסקה במדליית זהב בריצת מרתון בתוצאה של 2:28.36 שעות, לפני מתאה פרלוב קושטרו מקרואטיה (2:28.42 שעות) וניינקה ברינקמן מהולנד (2:28.52 שעות).
אלכסנדרה סטיוארט היא שחקנית קנדית.
סטיוארט נולדה במונטריאול, קוויבק, ועברה לפריז, צרפת, בשנת 1958 כדי ללמוד אמנות.
שנה לאחר מכן עשתה את הופעת הבכורה שלה בסרט האופנוענים, ומאז הופיעה בסרטים רבים בצרפתית ובאנגלית.
בנוסף לקריירה שלה בקולנוע סטיוארט הופיעה בסדרות טלוויזיה כגון המשחקים של שעה שמונה והאקדמיה של תשע.
היא גם הופיעה בסרט המצויר של כוכבי החלל משנת 1981 והייתה לה הופעת קמע באיש הנצח, מלכודת והמלאך.
היא הקריינית של הגרסה האנגלית של הסרט התיעודי משנת 1983, ללא שמש.
בשנת 2004 היא הייתה חלק מחבר השופטים של פסטיבל הסרטים הבינלאומי של שיקגו.
לסטיוארט יש בת, ג'סטין, מיחסיה עם הבמאי הצרפתי לואי מאל.
אלכסנדרה מילצ'ן היא מפיקת קולנוע וטלוויזיה צרפתית-אמריקאית ילידת ישראל המתגוררת כיום בלוס אנג'לס ובניו יורק.
בין יצירותיה של מילצ'ן "טאר המנצחת" "וציפור שחורה", אשר זיכו אותה במועמדויות לפרס האוסקר ולגלובוס הזהב לסרט הקולנוע הטוב ביותר, ומועמדות לגלובוס הזהב לסדרה המוגבלת הטובה ביותר, בהתאמה.
מילצ'אן היא מפיקה בפועל של סדרת האנתולוגיה הקרובה של אפל TV פלוס "החדר הצפוף" בכיכובם של טום הולנד, אמנדה סייפריד ואמי רוסום, והסרט של נטפליקס "הרוצח" בבימויו של דייוויד פינצ'ר ובכיכובו של מייקל פסבנדר.
יצירות נוספות של מילצ'ן כוללות גם את "האימה", "הזאב מוול סטריט", בשיתוף ובימוי זוכה האוסקר קווין ווילמוט, "אתר הצלילה בים האדום" ועוד.
מילצ'ן ניהלה בעבר את "אמג'ג פרודקשנס", וכעת היא ראש רשת Crescent Line Productions, Inc.
בשנת 2007, מגזין וראייטי ציין את מילצ'ו ברשימת עשרת המפיקים המבטיחים.
מילצ'ן נולדה בתל אביב אך גדלה בפריז.
היא בתם של מפיק הקולנוע הישראלי ארנון מילצ'ן, ובריג'יט ז'אנמר, דוגמנית צרפתייה.
היא למדה באמרסון קולג', בו סיימה תואר ראשון באמנויות ב-1994. לאחר מכן עברה מילצ'ן ללוס אנג'לס כדי לעבוד בתעשיית הבידור.
מילצ'ן החלה את הקריירה הקולנועית שלה ב-1993 כעוזרת של אביה, בחברת ניו ריג'נסי של ארנון מילצ'ן, כאשר בהמשך התקדמה לתפקידים בכירים.
מילצ'ן מינה את בתו לסגנית נשיא בשנת 2000. היא עזבה את החברה באמצע שנות ה-2000 על מנת להקים את חברת ההפקות "אמג'ג פרודקשנס", אך חזרה כסמנכ"לית הפקה ב-2011. במהלך 13 השנים הראשונות שלה בניו ריג'נסי, מילצ'ן הייתה מעורבת בסרטים כמו "היט", "עת להרוג" ו"סודות אל איי".