tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התזונה העיקרית של הפוטורו לאורך השנה מורכבת בעיקר מהדברים הבאים: פטריות, כמהין, עשבים, גבעולים, חמוציות, פרחים, זרעים, פירות, שורשים, פקעות וחסרי חוליות; מבין פריטי המזון הללו, פטריות וכמהין הן המועדפות ביותר, ומהוות 35-25% מתזונתו באביב ובקיץ ובסביבות 80-50% בחורף ובסתיו.
התזונה של הפוטורו דינמית ומשתנה בהתאם לזמינות בעונה; בסתיו ובחורף הוא יתקיים בעיקר על פטריות, זרעים ועשבים, ובאביב ובקיץ על חסרי חוליות, צמחים ופירות.
בשבי הפוטורו ניזון ממגוון מאכלים.
ההעדפה של הפוטורו לכמהין, מובילה אותו לנוע על פני שטח נרחב בניסיון לאתר אותם באמצעות חוש הריח.
לאחר שאיתר כמהין הקבור באדמה, הפוטורו מקדיש בדרך כלל 5-2.5 שניות לחפירה, ואם עדיין לא מצא את הכמהין, הוא מוותר על המשך החפירה ועובר ליעד הבא כדי לחסוך באנרגיה.
ב-76% מהמקרים, הוא מצליח להשיג את הכמהין לאחר איתורן.
לאחר שמצא את הכמהין, הוא תופס אותה בשיניו או בכפות ידיו, ומנער אותה מרגבי האדמה לפני האכילה.
חרקים וזחלים נאכלים על ידי הפוטורו בדרך אגב - לרוב כשהוא חופר באדמה או נובר בפסולת יער אחר מזון צמחי.
בהתאם לכך, בחורף השחון הם מהווים רק 2-1% מתזונתו, אך בקיץ הגשום הם מהווים עד כ-21% מהתזונה לאור השפע שלהם.
הרגלי האכילה ויכולת החפירה של הפוטורו מאפשרים לו לשרוד תקופות קשות בבית הגידול; מחקר מצא, שהפוטורו החוטמני הוא בין היונקים הקטנים הבודדים שמסוגלים לשרוד את המחסור במזון שבא בעקבות שריפות בר, לאחר שהוא עובר להתקיים על מזון תת-קרקעי.
תזונתו המגוונת, מאפשרת לו גם להתקיים על כל המרכיבים של צמחים וסקולריים (פקעת, שורש, גבעול, עלה, זרע, פרי ופרח).
הפוטורו החוטמני הוא יונק פוליגמי שמתרבה לאורך השנה, ובמיוחד בתחילת האביב והקיץ.
טקס החיזור כולל נפנוף בזנבות והשמעת צלילים רמים.
מחזור הביוץ של הנקבה נמשך 42 ימים, ותקופת ההיריון ארוכה יחסית לכיסאים הקטנים: עד 38 יום.
הנקבה ממליטה וולד יחיד זעיר ולא מפותח במשקל 300 מיליגרם שדומה לזחל מאשר ליונק.
הוולד מוצא את דרכו מפתח הביב לכיס באמצעות חוש הריח בתהליך שלוקח 10–20 דקות, שם הוא נצמד לאחת הפטמות וגדל במהירות.
מיד לאחר ההמלטה, הנקבה מתרבה שוב, והעובר החדש נותר בהקפאה עד שהגור הקודם יגדל ויעזוב את הכיס.
בגיל 4 חודשים, הגור הראשון עוזב את הכיס לצמיתות, אך ממשיך להתלוות לאימו ולינוק ממנה, עד לגמילה מוחלטת בגיל 170 יום.
הזכר והנקבה מגיעים לבגרות בסביבות 8–11 חודשים, והנקבה מביאה 2–3 צאצאים בשנה.
תוחלת החיים של הפוטורו החוטמני בטבע 4–7 שנים, ובשבי עד 14 שנים.
הגורמים הללו (ביחוד טריפה על ידי שועלים וחתולים) הותירו את רישומם על אוכלוסיית המין, אך מצבו טוב יחסית למיני הפוטורו האחרים, עקב הרגלו לשהות בצמחייה סבוכה שהגנה עליו חלקית מטריפה בניגוד למינים אחרים שחיים בבתי גידול פתוחים יותר.
הפוטורו החוטמני הוא יונק מוגן בחוק האוסטרלי, ונמצא בשמורות טבע רבות שבהם הוא מוגן מפני איומים.
תוכניות השימור להבראת האוכלוסייה כוללות בין השאר: דילול נרחב של אוכלוסיית השועל האדום והחתול (בניו סאות' ויילס ובויקטוריה), ניהול שריפות מבוקרות בשמורות טבע במטרה למנוע שריפות בר גדולות, יצירת מעברים אקולוגים לקישור בין אוכלוסיות מבודדות, מניעת התפשטות טפיל הפיטופטורה שפוגע בצמחייה, והכנות להקמת מושבה שבויה שתשמש בעתיד להשבת פוטורואים לטבע.
בטסמניה מצבו של המין טוב יותר מביבשת.
האוכלוסייה העולמית של הפוטורו החוטמני נאמדת בכ-75,000 פרטים.
קנגורו חולדתי מדברי (שם מדעי: Caloprymnus campestris; קרוי גם קנגורו חולדתי מישורי או אולקונטה), הוא מין נכחד של יונק כיס קטן דמוי חולדה שחי באזור מצומצם וצחיח במדבריות של מרכז היבשת אוסטרלית ונכחד מן העולם.
הוא היה פעיל בגפו בשעות הלילה, וניזון בעיקר מהצומח ללא צורך בשתיית מים.
הוא בנה לעצמו קינים באדמה ששימשו לו למחסה מפני האקלים המדברי.
הקנגורו החולדתי היה נדיר יחסית ביבשת האוסטרלית עוד לפני הגעת המתיישבים האירופאים, ונכחד בסביבות שנות ה-30 של המאה ה-20 בעקבות התפשטות השועל האדום.
אף על פי כן, מאז ההכחדה שלו היו מספר תצפיות לא מאושרות, וזואולוגים רבים סבורים שייתכן וקיימת עדיין אוכלוסייה קטנה לא ידועה שלו.
הקנגורו החולדתי המדברי התגלה בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19, ותואר מדעית בשנת 1843 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון גולד על בסיס 3 דגימות ששלח אליו ג'ורג' גריי מושל אוסטרליה הדרומית באותה תקופה; גריי ציין שהדגימות נלקחו מהמישוריים הסלעיים והחוליים של דרום אוסטרליה.
הקנגורו החולדתי נעלם תקופה קצרה לאחר גילויו, ולא נצפה למשך 90 השנים הבאות עד שגרסו כי הוא נכחד.
הוא התגלה מחדש בשנות ה-30 של המאה ה-20.
הקנגורו החולדתי המדברי הוא טקסון מונוטיפי המשויך למשפחת הקנגוריים החולדתיים בסדרת הקנגוראים, ומלבדו קיימים 3 סוגים נוספים במשפחה: הסוג בטונג (6 מינים), הסוג קנגורו חולדתי (4 מינים), והסוג קנגורו חולדתי אדמוני שמהווה אף הוא טקסון מונטיפי.
הקנגורו החולדתי המדברי חולק מאפיינים אנטומיים מסוימים עם כל אחד משלושת הסוגים, והוא נחשב לצורת ביניים ביניהם.
החלק הראשון של שמו המדעי (Caloprymnus) מרמז על האלגנטיות של רגליו האחוריות החזקות, והחלק השני (campestris) מתייחס לסביבת המחיה המישורית שלו.
הקנגורו החולדתי המדברי היה כיסאי קטן בגודל ארנבון או חולדת החוף, והאנטומיה הייחודית שלו גרמה לדמיון רב בינו לבין בני הסוג וולבי ארנבי ממשפחת הקנגוריים.
מבנה גופו היה עדין ואלגנטי, והגולגולת העגולה שלו הייתה רחבה במיוחד ובעלת לוע חרוטי קצר ומוזר בהשוואה לבטונג או לפוטורו.
אפו היה ריבועי ועירום משיער ושפתיו העליונות היו גדולות ונפוחות בצורה ייחודית ובלטו מעבר לגבולות האף.
העיניים הגדולות והשחורות של הקנגורו בלטו על רקע פניו הבהירות, והן היו מותאמות לראיית לילה.
אחד מסימני ההיכר הבולטים של המין היו אוזניו העגולות אשר היו גדולות ורחבות בהרבה משל קרוביו, והן הקנו לו חוש שמיעה מצוין בדומה לבילבי ענק או לירבוע הכיס.
מאפיין ייחודי אחר היה כתם עור חשוף משיער בחזה שתפקודו לא נודע.
חוסר הפרופורציונליות בין הגפיים הקדמיות והאחוריות בלט במיוחד אצל הקנגורו החולדתי; הגפיים הקדמיות היו קטנטנות ועדינות עם עצמות במשקל גרם אחד בלבד, בעוד שהגפיים האחוריות היו ארוכות ומסיביות עם עצמות במשקל 12 גרם.
חלוקת האצבעות ברגליו הייתה אופיינית לסדרת הקנגוראים: האצבע הראשונה (בוהן) נעדרת, אצבע שנייה בינונית, אצבע שלישית ארוכה וחזקה במיוחד, והאצבעות הרביעית והחמישית מאוחדות ובעלות שני טפרים קטנים.
לנקבת הקנגורו החולדתי, היה כיס עם 4 פטמות שנפתח כלפי קדימה.
מערכת השיניים הייתה זהה לקנגוראים אחרים, עם טוחנות קטנות יותר.
אורך ראשו וגופו של הקנגורו החולדתי המדברי היה 25–28 סנטימטרים, וזנבו הארוך היה גלילי ודקיק, דליל בשיער ללא ציצה בקצהו, והגיע לאורך של 30–37 סנטימטרים.
משקלו נע בין 600 גרם לקילו אחד.
הנקבות היו כבדות במעט מהזכרים.
הפרווה של הקנגורו החולדתי המדברי הייתה רכה ועדינה, ומורכבת משערות זיפיות צפופות.
הפרווה הייתה מותאמת היטב לסביבה המדברית שבה המין היה חי: צבעה נע בין זהוב לאוכרה חיוור עד צהבהב חולי, והיא סיפקה לו הסוואה מושלמת בנוף האוסטרלי הצחיח.
בכתפיים, בעורף ובגב, הפרווה התכהתה לרוב לאדמדם או ערמוני חיוור, בדומה לצבע האדמדם של קרקעית החימר ומישורי הגיבר בסביבת המחיה שלו; עם זאת, גם בחלק העליון קצות השערות היו בצבע צהבהב חיוור.
בטנו, חזהו וזרועותיו של הקנגורו החולדתי היו בצבע לבן שמנת או צהבהב חיוור.
כפות הידיים והרגליים היו בצבע אוכרה או זהוב, והזנב היה צהבהב-אפרפר או אדמדם.
מצחו של הקנגורו היה אדמדם, לחייו וחרטומו זהובים, וסנטרו ושפתיו לבנים.
אוזניו היו זהובות בצידן החיצוני וצהבהבות חיוורות או לבנבנות בצידן הפנימי.
הקנגורו החולדתי המדברי היה אנדמי למרכז אוסטרליה.
טווח התפוצה ההיסטורי שלו נחשב למצומצם מאז ומתמיד, והוא היה מוגבל לדרום-מערב קווינסלנד ולצפון-מזרח אוסטרליה הדרומית (ייתכן שגם היה מצוי בקצה הטריטוריה הצפונית).
התפוצה הגאוגרפית של הקנגורו החולדתי הייתה באזור הצחיח ביותר ביבשת האוסטרלית: בעיקר בתחומי רביעיית המדבריות המרכז-אוסטרלים הקטנים: סימפסון, סטרזלצקי, סטורט-סטוני וטיררי, אך גלשה גם לתוך ארץ הערוצים ולשולי שפלת עשב-מיטשל.
בתוך רביעיית המדבריות הצחיחים, בית הגידול היה מורכב מקרקעיות חרסית, דיונות קטנות, גבעות סלעיות ומישורי גיבר (קרקע מסולעת ייחודית).
הצמחייה בסביבת המחיה שלו הייתה דלילה ביותר וכללה בעיקר עשב מיטשל, מיני לוענית וירבוז, מלוח, כיסים קטנים של הקיאה וכדורי עשב ספיניפיקס.
הקנגורו החולדתי המדברי היה פעיל בגפו, להוציא נקבה המגדלת את גורה.
הקנגורו נהג לבנות קיני עשב בחורים רדודים באדמה בעומק 10 סנטימטרים ובקוטר 25 סנטימטרים או מתחת לשיחים; את החומרים לבנייה הוא אסף בכפותיו ונשא למקום המיועד באמצעות זנבו.
פנים הקן רופד בחומרים רכים, והציפוי החיצוני הורכב מזרדים.
הקן אוכלס על ידי קנגורו יחיד.
בהתחשב בסביבת המחיה המדברית שלו שהייתה דלילה בצמחייה, לקינים הייתה חשיבות רבה עבורו בתור מקום מפלט מהשמש הקופחת במהלך היום.
דווח שמין זה נהג לעיתים לשכב בקן כשראשו מציץ החוצה וסורק את הסביבה.
בדומה ליונקים מדבריים אחרים, הקנגורו החולדתי בילה את שעות היום החמות בשינה בקן, ולעת ערב הגיח ממקום מחבואו ויצא לתור אחר מזון עד עלות השחר.
התזונה שלו הייתה צמחונית בעיקרה וכללה עשב, עלווה נמוכה וגבעולים, אך מדי פעם הוא גיוון את תזונתו גם בחרקים ותולעים.
סביר להניח שהוא חפר באמצעות טפריו באדמה כדי למצוא שורשים ופקעות.
הקנגורו החולדתי היה מותאם היטב לחיים בנוף הצחיח ללא צורך בשתיית מים, עד כדי כך שאפילו לא נגע בצמחים בשרניים ומזונו הרגיל סיפק לו את הנוזלים הדרושים.
בניגוד למינים אחרים, המין המדברי נחת על האדמה כשרגלו הימנית קודמת לשמאלית.
חרף גודלו הקטן, הקנגורו החולדתי המדברי היה יונק זריז ומהיר עם סיבולת גבוהה, כשחוקר הטבע הדלי הרברט פינליסון דיווח שרדף אחריו באמצעות סוס למרחק של 20 ק"מ.
הקנגורו החולדתי היה יכול להתרבות לאורך השנה, אך בדרך כלל היו תקופות שיא שהושפעו מתנאים סביבתיים ומרבית הלידות התרחשו בין יוני לדצמבר.
מחזור הביוץ של הנקבה ארך כ-3 חודשים, והיא הייתה יכולה להתרבות שוב מיד לאחר שהמליטה.
ההריון של הנקבה נמשך 1–2 חודשים, לאחריהם נולד גור זעיר יחיד ולא מפותח.
הגור שהה בכיס 2–3 חודשים, ונשאר לצידה של האם חודש נוסף לאחר עזיבת הכיס בטרם הפך לעצמאי.
הנקבות הגיעו לבגרות בגיל 11 חודשים, והזכרים בגיל 14 חודשים.
היות שהמין כמעט ולא נחקר לפני הכחדתו, מרבית המידע אודות הרבייה ומחזור החיים שלו מושווה לזה של קרובו הקנגורו החולדתי האדמוני.
תוחלת החיים של המין בטבע הייתה כנראה בסביבות 6 שנים, ובשבי עד 13 שנים.
הקנגורו החולדתי המדברי היה מין נדיר למדי עוד לפני הקולוניזציה האירופאית של היבשת.
לאחר גילויו בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19, הוא לא נצפה בטבע במשך 90 שנה (להוציא דיווח בודד לא מאומת ב-1878) וההערכה הייתה כי הוא נכחד.
לאחר משקעים גבוהים בשנת 1930 שהובילו להקלה בתנאי הבצורת במרכז אוסטרליה ולשיפור בית הגידול, תושב מקומי דיווח שצפה בו במדבר סטורט-סטוני בצפון-מזרח אוסטרליה הדרומית, והידיעה המריצה את חוקר הטבע הדלי הרברט פינליסון להגיע למדבר שם הוא אכן מצא בסופו של דבר אוכלוסייה משגשגת של קנגורים חולדתיים.
פינליסון ביקר שוב באזור מספר פעמים בשנים הבאות על מנת לחקור את האקולוגיה של המין, ולבסוף נוכח שהאוכלוסייה נעלמה.
התיעוד המהימן האחרון של המין היה פרט שנלכד על ידי פינליסון בשנת 1935 באזור אורואובילניה מזרחית לאגם אייר.
הקנגורו החולדתי המדברי היה מותאם היטב לסביבה הצחיחה והקשה במרכז אוסטרליה; עובדה זאת הגנה עליו מפני תחרות על מקורות המזון עם הארנבון המצוי שהובא על ידי האדם ליבשת, או מההשפעות של רעיית צאן ובקר.
גורמים נוספים שמואשמים בהכחדת המין, הם ציד איטנסיבי של הילידים האבוריג'ינים וטריפה על ידי חתול הבית.
הקנגורו החולדתי המדברי הוכרז כמין נכחד (EX) על ידי הרשימה האדומה של IUCN בשנת 1994, כיון שחלפו 50 שנה ללא תצפית מאומתת.
בכך, הוא הפך ליונק היחיד בהיסטוריה שנכחד לאחר שנתגלה מחדש.
הקנגורו החולדתי המדברי הוא חלק מקבוצת כיסאים מדבריים שנכחדו במהלך המאה ה-20 כתוצאה מהשפעות האדם ביבשת האוסטרלית, לצד קנגורו חולדתי רחב-פנים, בילבי זוטר, בנדיקוט מדברי, בטונג מדברי, בנדיקוט רגלי-חזיר, וולבי זנב-מסמר סהרוני, והקולווארי.
מהקנגורו החולדתי המדברי נותרו מספר פוחלצים, גולגולות ושלדים במוזיאונים, וישנן קומץ תמונות של המין בהיותו בחיים שצולמו על ידי הדלי פינליסון.
בהתחשב בכך שהמין כבר נחשב בעבר למשך תקופה ארוכה כנכחד, ולאור הגילוי מחדש של המין לאחר שנחשב לנכחד במשך 90 שנה, הכחדתו המוחלטת של הקנגורו החולדתי המדברי אינה וודאית; על כן, ישנה התייחסות בכובד ראש לתצפיות לא מאומתות, בניגוד לזאב הטסמני למשל שתצפיות שלו מוגדרות כקריפטוזואולוגיות.
מקרים דומים, הם הפוטורו רחב הפנים שנראה בפעם האחרונה בשלהי המאה ה-19 ונחשב מאז לנכחד, פוטורו גילברט שנחשב לנכחד במשך 120 שנה עד לגילויו מחדש בשנת 1994, ופוטורו ארך-רגל שנתגלה למדע רק בשנת 1967.
למרות שמאז 1935 לא היו תיעודים מהימנים של המין, היו מספר תצפיות לא מאומתות בקווינסלנד לאחר עונות הגשמים של 1956 ו-1974. בנוסף, שרידים של הקנגורו החולדתי נמצאו בשנות ה-80 של המאה ה-20 בתוך מערות במדבריות מרכז אוסטרליה, והטילו ספק בהכחדת המין.
הזואולוג רונלד נובק מאוניברסיטת קנזס, הצהיר בספרו Walker's Marsupials of the World מ-2005, שממצאי השרידים במערות מעלים את הסבירות לכך שקיימת עדיין אוכלוסייה קטנה לא ידועה שלו, אשר עשויה לגדול בפתאומיות ולהתגלות בהתאם לשיפור בתנאים הסביבתיים במדבריות כפי שהתרחש בשנות ה-30 של המאה ה-20.
במאי של שנת 2011, נראתה חיה לא מזוהה בסמוך לתחנת פיק הממוקמת 100 קילומטרים צפונית ליישוב ויליאם קריק באזור אגם אייר, ועל פי טענת הצופה היא דמתה לפוחלץ של קנגורו חולדתי מדברי שראה במוזיאון.
האזור נסקר באוגוסט של אותה שנה, ובמהלך הסקר נמצא קן ישן עם גללים ושבילים שאולי נוצרו על ידי הקנגורו החולדתי.
ניתוח DNA של הגללים לא הצליח להניב DNA שמיש, ולא נמצאו שרידים שלו גם בעצמות שהותירו אחריהם דינגואים וחתולי בית באזור.
בעקבות זאת, התצפית הוגדרה כלא מאומתת, אך החוקרים טוני רובינסון וטיאנה פורסט שהשתתפו בסקר, סיכמו שישנה אפשרות שפרט בודד מאוכלוסייה קטנה לא ידועה נכח באזור במאי.
ביוני 2018, צוות של 4 זואולוגים אוסטרליים (קארל ורנס, סטיבן ג'קסון, כריסטופר הלגן וטוד אליוט) מאוניברסיטאות ניו אינגלנד, אדלייד וניו-סאות' ויילס, פתחו בפרויקט מימון המונים ליציאת משלחת חיפוש אחר הקנגורו החולדתי המדברי במדבר סטורט-סטוני שבו המין תועד בעבר על ידי הדלי פינליסון.
התגלית המפתיעה העיקרית של המשלחת, הייתה נוכחותו של הקווארי הנדיר במדבר סטורט-סטוני, ובתמונות תועדו בין השאר עכבר מקפץ, דונרט, פלניגל, וולארו מצוי, קנגורו אדום, דינגו, ואף מינים פולשים כמו שועל אדום, חתול הבית, חזיר בר, ארנבון מצוי וגמל.
למשלחת היו גם ממצאים נוספים שנגעו לתחומים אחרים.
בעקבות הפרויקט, המשלחת קיבלה מענק מקרן שימור המינים של מוחמד בן זאיד, והיא החלה לתכנן מסע נוסף למדבריות המרכז-אוסטרלים במטרה לסקור אזורים מרוחקים יותר שבהם הקנגורו החולדתי המדברי עשוי לשרוד.
קנגורו חולדתי אדמוני (שם מדעי: Aepyprymnus rufescens; קרוי גם בטונג אדמוני), הוא מין של יונק כיס קטן בגודל ארנבון שאנדמי ליבשת אוסטרליה, ומהווה מין יחיד בסוגו.
זהו המין הגדול ביותר במשפחת הקנגוריים החולדתיים, ומבחינה חיצונית, הוא דומה במקצת לקנגוריים אמיתיים דוגמת הוולבי ארנבי.
הקנגורו החולדתי האדמוני פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מהצומח.
הוא חי בדרך כלל בגפו, ונוהג לבנות לעצמו מספר קינים המשמשים אותו למנוחה ולמחסה.
מין זה מפורסם בכך שהוא סובלני כלפי נוכחות האדם בסביבתו הטבעית, התנהגות אשר נחשבת לנדירה אצל יונקים קטנים.
הקנגורו החולדתי האדמוני תואר מדעית לראשונה בשנת 1837 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, וסווג בתחילה כמין בסוג בטונג על סמך הדמיון החיצוני.
בהמשך, הוקצה עבורו סוג נפרד - Aepyprymnus - עקב מאפיינים פיזיים ייחודים דוגמת מבנה הגולגולת, מערכת השיניים ומראה הפרווה, ועל כן הוא מהווה טקסון מונוטיפי.
הוא שייך למשפחת הקנגוריים החולדתיים בסדרת הקנגוראים, ומלבדו יש עוד שלושה סוגים במשפחה: קנגורו חולדתי (פוטורו) שכולל 4 מינים, הבטונג שכולל 6 מינים, והסוג קנגורו חולדתי מדברי שנכחד מן העולם.
החלק הראשון של שמו המדעי (Aepyprymnus) נועד לציין את הפרווה הזיפית והקוצנית הבולטת במיוחד באזור הגב, והחלק השני של השם (rufescens) מציין את מראהו האדמוני ששונה מהמראה הבהיר של הבטונגים או מהמראה הכהה-חדגוני של הפוטורואים.
שמותיו הנפוצים הם קנגורו חולדתי אדמוני או בטונג אדמוני.
הקנגורו החולדתי האדמוני הוא המין הגדול ביותר במשפחתו, ומבחינה חיצונית מהווה צורת ביניים בין הבטונג לבין הוולבי הארנבי.
יש לו מבנה גוף גוצי ועגלגל, גולגולת קצרה ורחבה אשר כבדה מזו של קרוביו, ואוזניים קצרות ומשולשות.
חרטומו הקצר והעגול דומה לבטונג ומנוגד לחרטום הארוך והמחודד של הפוטורו.
העיניים שלו גדולות ושחורות, והן בולטות היטב על רקע הפנים הבהירות.
למין זה ירכיים גדולות ומפותחות וזרועות קצרצרות, כאשר קרסוליו ארוכים ועבים יחסית לקנגורים חולדתיים אחרים.
הידיים הקטנטנות בעלות טפרים מעוקלים המותאמים היטב לחפירה ונבירה, ומסייעים לו באיסוף מזון.
כף הרגל האחורית חסרת בוהן ובעלת ארבע אצבעות: אמה ארוכה ועבה במיוחד, אצבע בגודל בינוני, וקמיצה וזרת סינדיקטיליות ובעלות שני טפרים קטנים המשמשים לסירוק הפרווה.
אורך ראשו וגופו של הקנגורו החולדתי: 52-38 סנטימטרים, וזנבו העבה נע בין 34 ל-40 סנטימטרים.
גובהו בעמידה זקופה: 35 סנטימטרים, ומשקלו: 3.5-2.5 קילוגרם.
בדומה לשאר המינים במשפחתו, הזכר והנקבה זהים פחות או יותר בגודל, במשקל ובצבע, אם כי נפוץ שהנקבה כבדה בכ-500 גרם יותר מהזכר.
לקנגורו החולדתי האדמוני פרווה שעירה וגסה במיוחד, והיא מורכבת משערות זיפיות וזקופות שמעניקות לה מראה קוצני (במיוחד באזור הגב).
צבע הפרווה אפור צפחה או כסוף השזור בשערות לבנות וחומות, והוא נוטה לגוון אדמדם באזור הגב ופלג הגוף האחורי ולעיתים מתפשט לשאר הגוף.
החזה, הגרון, הבטן, המפשעה, הזרועות ופנים הרגליים בצבע לבן בוהק, ועל הירך יש פס לבן דהוי.
בניגוד מובהק לשיער הגס שעל הזרועות והירכיים, הרגליים וכפות הידיים של הקנגורו החולדתי קירחים משיער וורודים, והמעבר החד גורם לפרווה סביב כפות הידיים להראות כשרוול.
הזנב דליל בשיער יחסית לגוף, וצבעו האופייני ורדרד או חום-אפרפר דהוי; קצה הזנב עשוי להיות לבן.
ראשו של הקנגורו החולדתי בצבע אפור צפחה בדרך כלל (לעיתים אדמדם חיוור), וקצה החרטום עשוי להיות כהה.
הלחיים והסנטר לבנים ועל המצח יש במקרים מסוימים כתם לבן.
העיניים מוקפות בטבעות ורודות קירחות משיער, והאף והלוע קירחים אף הם עם צבע ורוד או כתמתם.
האוזניים בעלות צבעים מנוגדים לחלוטין: שחרחר בולט בצד החיצוני, ורוד בצד הפנימי, וכסוף בשוליים.
הקנגורו החולדתי האדמוני אנדמי לאוסטרליה, בה הוא מצוי לאורך החוף המזרחי של היבשת במדינות האוסטרליות קווינסלנד וניו סאות' ויילס: מקוקטאון בצפון ועד ניוקאסל בדרום.
עד אמצע המאה ה-20 הייתה קיימת אוכלוסייה מבודדת לאורך נהר מארי (ממרכז ניו סאות' ויילס עד לויקטוריה), ושרידי עצמות מצביעים שטווח התפוצה ההיסטורי של המין השתרע עד לדרום-מזרח יבשת וכלל אפילו את האי פלינדרס הסמוך לטסמניה.
התפוצה הגאוגרפית הנוכחית של הקנגורו החולדתי היא לאורך הרי החיץ הגדול, וצפיפות האוכלוסייה משתנה מאזור לאזור.
בית הגידול של הקנגורו החולדתי מגוון למדי, וכולל יערות גשם ממוזגים, יערות אקליפטוס, חורש ים-תיכוני ובתה, כאשר סביבת המחיה מתאפיינת לרוב גם בפסיפס של שיחים ושטחי מרעה פתוחים.
מין זה חי הן בשפלות ובחופים, והן על מורדות רכסי ההרים.
הקנגורו החולדתי האדמוני יונק פעיל לילה מובהק: הוא מבלה שעות היום בשינה במקום מוגן בסבך, ומתעורר ויוצא לתור אחר מזון עם דמדומי ערב.
בעבר היה מקובל להניח שהוא מין יחידאי החי בגפו; תצפיות מאוחרות יותר גילו, שאף על פי שהקשר בין הקנגוריים רופף ואינו ארוך טווח, המין חי לפרקים בזוגות או בשלישייה המורכבת מזכר ושתי נקבות ששטחם חופף זה לזה.
הבדל נוסף בינו לבין מינים יחידאים מובהקים, הוא תקשורת מפותחת, מגוונת וקולנית יותר בין הפרטים.
כאשר הקנגורו החולדתי נבהל, הוא מפיק צליל לחישה ומכה ברגליו האחוריות על האדמה לאות אזהרה לקנגורים אחרים באזור, וכשהוא רגוז או תוקפני, הוא מפיק צליל צורמני של מסור.
הנקבות קוראות לגורים שהתרחקו מהם באמצעות נהמות רכות.
המין הופך לקולני במיוחד במהלך מחזור הביוץ של הנקבה שמוביל לאינטראקציה רבה בין הזוויגים.
הזכרים והנקבות חיים בשטח קבוע שגודלו משתנה בין הזוויגים: 110-75 דונם לזכר, 60-45 דונם לנקבה; השטח של הזכר עשוי לכלול בתוכו מספר שטחים של נקבות.
בניגוד לנקבות, הזכרים טריטוריאליים ואינם סובלניים זה כלפי זה, והתוקפנות שלהם מתגברת בנוכחות נקבות או בשטח קטן המחייב אינטראקציה מתמדת עם זכרים אחרים (בשבי למשל).
בגני חיות, יש לנקבות מדרג חברתי המבוסס על דומיננטיות וגודל.
הקנגורים החולדתים תועדו מסמנים עצמים שונים בכלובים שלהם באמצעות בלוטות ריח.
הקנגורו החולדתי בונה לעצמו קן חרוטי עם פתח אחד המשמש לו כמקום מחסה בשעות היום.
הקינים שלו נבנים בשקעים של גזעי עצים שנפלו, מתחת לשיחים, בכיסי סבך ודשא, ולעיתים רחוקות גם בשטח הפתוח.
הקנגורו משתמש בחומרים צמחיים שונים בשביל לבנות ולרפד את הקן, כמו דשא, חציר, קש, שרכים יבשים וצמחייה סיבית.
החומר הצמחי נאסף עם כפות הידיים, ונלקח באמצעות הזנב למקום המיועד שבו הוא מקובץ לערימה גדולה, ואז הקנגורו מתחיל לחפור בה וליצור חלל באמצעות הראש.
תהליך בניית הקן לוקח כשלושה לילות, ולילות שלאחר מכן עשויים להיות שיפוצים ותוספות קלות.
הקנגורו החולדתי משתמש בכ-5 קינים במקביל הפזורים במקומות שונים בשטחו ובנייתם מתרחשת בעיקר בחורף היבש.
מדי חודש, מתווספים קינים חדשים וננטשים קינים ישנים, ולעיתים הקנגורו עשוי לשפץ קן ישן במקום לבנות קן חדש.
אף על פי שזכר ונקבה עשויים לחיות בקן משותף לפרקי זמן קצרים, בדרך כלל המין מעדיף לחיות לבדו בקן.
הקנגורו החולדתי מסוגל לסבול מגוון טמפרטורות קיצוניות, מ-40 מעלות צלזיוס במהלך היום, ועד מתחת לאפס בלילה.
הקינים משמשים כמקום מפלט מפני החום במהלך היום, בעוד שהטמפרטורות הליליות הנמוכות נסבלות על ידי הקנגורו ורק לעיתים רחוקות הוא יכנס לקן במהלך הלילה.
הקנגורו החולדתי מסוגל לנוע במהירות גבוהה למרחקים קצרים, כאשר הוא נע אך ורק על רגליו האחוריות החזקות, ומשתמש בגפיו הקדמיות הקטנות בעיקר על מנת לסייע בפניות חדות כשהזנב העבה משמש לאיזון.
הריצה הקופצנית המהירה מתרחשת בעיקר בהימלטות מטורף או במעבר בין אזורי האכלה.
בתורו אחר מזון, הקנגורו החולדתי נע באיטיות בצורה המזכירה את הארנב, כאשר גופו נתמך באמצעות זנבו העבה וגפיו הקדמיות, ובמקביל הוא מקפיץ את הרגליים האחוריות קדימה בעת ובעונה אחת.
כדי לאתר סכנה מבעוד מועד, הקנגורו החולדתי נעצר על מקום עומדו אחת לכמה רגעים וסורק ומרחרח את הסביבה ביסודיות.
הקנגורו החולדתי האדמוני הוא יונק צמחוני, הניזון ממגוון של עשבים עלים, ועשבי תיבול, והוא מסתמך מאוד על חוש הריח שלו באיתור המזון.
הטפרים החדים והחזקים שלו משמשים אותו לחפור באדמה במטרה למצוא שורשים ופקעות.
אף שהוא צורך גם פטריות בר, הן אינן מהוות מקור מזון חשוב עבורו כמו אצל מיני הפוטורו.
הקנגורו החולדתי אינו מוגבל למזון צמחוני מסוים, ומסוגל לאכול צמחים שלמים על כל חלקיהם (זרעים, פרחים ועלים).
מדי פעם, הוא גם לועס עצמות פגרים או מגוון את תזונתו בזחלים ותולעים שאותם הוא מוצא באדמה.
בשבי, הקנגורו החולדתי נחשב ליונק אוכל-כול שניזון מאוכל מגוון הכולל: דשא, פירות, ירקות, דגניים, צוף, לחם, אגוזים, ביצים, ואפילו בשר טחון.
בטמפרטורות רגילות, הקנגורו החולדתי עשוי לוותר על שתיית מים לחלוטין, כשאת הלחות הנדרשת יקבל ממזונו הצמחי; בתקופות בצורת לעומת זאת, הוא נוהג לחפור חורים באפיקי נחלים יבשים במטרה למצוא נוזלים.
הקנגורו החולדתי הוא יונק פולגמי המתרבה בכל השנה ללא עונת רבייה קבועה, ומחזור הביוץ מתרחש במשך 34 ימים.
הזכרים נוהגים לבקר בקיני הנקבות מדי לילה במטרה לבדוק עם הן מתקרבות לביוץ; במהלך הבדיקה שני הזוויגים משמיעים נהמות קולניות באוקטבות שונות.
ככל שקרב מועד הביוץ, הזכר מבלה זמן רב בסמוך לקן, וממתין עד שתגיע העת.
לאחר מכן, הנקבה מאפשרת לו לרחרח אותה זמן ממושך בטרם תזדווג איתו.
נקבה שאינה מעוניינת, תנסה להבריח את הזכר על ידי השמעת נהימות רמות, תכה בגופו עם כפות הידיים או תשכב על האדמה ותבעט בו בחזקה עם הרגליים האחוריות; הזכר מצידו ינסה לגשת אליה ללא התחשבות באיומים מצידה, ויבעט בה קלות עם רגליו האחוריות בתגובה לאלימות מצידה.
אף שהמין פוליגמי כאמור, לעיתים קרובות הזכר שומר בקנאות על הנקבה שהזדווגה איתו מפני זכרים אחרים.
הזכרים כאמור אגרסיביים במיוחד זה כלפי זה, והקרבות ביניהם כוללים דחיפות, בעיטות ונשיכות.
ההיריון נמשך 22–24 ימים, ולאחריהם נולד וולד זעיר (או תאומים) במשקל גרם אחד אשר זוחל בכוחות עצמו מפתח הביב לעבר הכיס, שם הוא נצמד לאחת מפטמות האם.
מיד לאחר הלידה, הנקבה מסוגלת להתרבות שוב.
הגור יוצא לראשונה מהכיס בגיל 7–8 שבועות, ועוזב אותו לצמיתות בגיל 16 שבועות.
לאחר עזיבת הכיס הגור נשאר לצד אימו במשך שבעה שבועות נוספים שבהם הוא לומד לאכול ולטפח את עצמו ולן בקן של האם.
הנקבות מגיעות לבגרות בגיל 11 חודשים, והזכרים בגיל 12 או 13 חודשים.
תוחלת החיים של הקנגורו החולדתי האדמוני: 6 שנים בטבע, 12-7 שנים בשבי.
הקנגורו החולדתי האדמוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייה גדולה, היעדר איומים גדולים, הימצאותו באזורים מוגנים, ובנוסף אין זה סביר לעת עתה שמצבו ישתנה לקטגוריה מאוימת.
בעבר המין חווה ירידות משמעותיות בעיקר בדרום היבשת, כתוצאה מטריפה על ידי שועלים, תחרות על מקורות מזון עם ארנבונים ואובדן בית גידול למטרות חקלאות.
אף על פי שמצבו הנוכחי שפיר, העדר פיקוח על האיומים הללו עלול לגרום להם להיות משמעותיים לאוכלוסיית הקנגורו החולדתי בעתיד.
בקווינסלנד המין מוגדר כנפוץ, בניו-סאות' ויילס הוא מוגדר כפגיע, ובויקטוריה כמין נכחד.
הקנגורו החולדתי האדמוני ידוע בכך שהוא אינו חושש מן האדם, וניתן לצפות בו בטבע ממרחק קצר; התנהגות זו נחשבת לנדירה ויוצאת דופן אצל יונקים קטנים.
מראהו הקומי, הילוכו הקופצני וקולניותו הרבה, הופכים אותו ליונק משעשע ואהוב על חובבי הטבע, והרגלו לצאת לשטחים פתוחים במהלך הלילה מקל על איתורו.
קנגורים שנתפסים בגיל צעיר ניתנים לאילוף, והמין נחשב לחיה שקל לגדלה בשבי.
לכידת המין בטבע נעשית בזהירות רבה בשל נסיונותיו לנשוך ולבעוט, והמין עשוי להיכנס לעקה ולמות או לפצוע את עצמו קשות בניסיונות הימלטות.
לרוב, קנגורו שנתפס ושוחרר לטבע הופך לחשדני וחששן יותר מפני האדם, וקנגורים אחרים בסביבה עשויים גם הם לפתח רתיעה מן האדם בתגובה ללכידה של אחד מהם.
בשל פעילותו הלילית, בגני חיות מחזיקים אותו במתחמים סגורים של תאורה הפוכה, על מנת שמבקרים יוכלו לצפות בפעילותו.
באוסטרליה, ישנם מספר שמורות טבע ומקלטים לחיות בר שבהם יש סיור לילי מודרך למבקרים במסלולי הליכה קבועים המאפשרים לצפות בקנגורו החולדתי בפעילות לילית בבית גידולו הטבעי; לרוב, פריטי מזון שונים מוטמנים קודם לכן בצהריים בצידי מסלול ההליכה, כדי לגרום לקנגורים לבוא לחפש מזון ליד המבקרים.
הקנגורו החולדתי האדמוני הוא אורגניזם מודל עיקרי בחקר האקולוגיה והרבייה של משפחת הקנגוריים החולדתיים.
לאורך המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20, הקנגורו החולדתי האדמוני נחשב למזיק משמעותי במיוחד לחקלאות האוסטרלית.
על פי דיווחים מאותה תקופה, הוא היה כל כך נפוץ בניו-סאות' ויילס וקווינסלנד עד שהוגדר כמגפה מקומית, והחקלאים המקומיים תיעבו אותו עקב הנזק האדיר שגרם לגידולי הירקות הדגן והכותנה.
מועצות מקומיות שילמו סכום כספי עבור ציד הקנגורים, ועשרות אלפי פרטים נהרגו או הורעלו עד הפסקת הציד המאורגן בשנת 1913 לאחר שנוכחו שהמין הפך לנדיר.
כיום, בשל הצפיפות הנמוכה יחסית של האוכלוסייה, ההשפעה של הקנגורו החולדתי על החקלאות המקומית מינורית יחסית.
נזקים לגינות ושדות מתרחשים בעיקר בתקופות בצורת.
קנגנתסיה (שם מדעי: Caenagnathasia; מילולית: "לסת אחרונה מאסיה") הוא סוג של דינוזאור תרופוד ממשפחת הקנגנתיים.
הוא חי במשך הטורון שבקרטיקון לפני 90 מיליון שנה מזמננו.
הסוג הוגדר ב-1994 בידי החוקר פיליפ קורי והוא כלל מין יחיד - Caenagnathasia martinsoni.
המאובנים התגלו באוזבקיסטן והתגלו רק שני ממצאים של הדינוזאור, אשר כללו שרידי לסת תחתונה, חוליות בודדות ועצם ירך.
דינוזאור זה הזכיר במראהו את האובירפטור ממונגוליה, אך השתייך למשפחה נפרדת והוא נחשב לאחד מראשוני הדינוזאורים במשפחתו, שהתקיימה בקרטיקון העליון.
הוא היה קטן ביותר, מבין הקטנים ביותר מהדינוזאורים האובירפטורוזאורים עם גולגולת מוגבהת באורך 7.6 סנטימטרים.
אורך הגוף הוערך ב-0.6 מטר ומשקלו ב-1.4 קילוגרם בלבד.
הוא היה בעל צוואר ארוך, ראש קטן ומקור נוקשה דומה למקור תוכי שבתוכו שיניים קטנות מעטות בקדמת הלסת.
הדינוזאור בדומה לקרוביו היה מכוסה נוצות על גפיו הארוכות.
אורח חייו הזכיר מעט יען או עוף קרקעי אחר ואולי הוא חי בחבורות קטנות לאורך המדבר של אוזבקיסטן.
הוא היה אוכל כל שניזון הן מצמחייה והן מטרף קטן כמו חרקים או זוחלים קטנים.
קנדבי (במראטהית: खांडवी) הוא כפר הממוקם במחוז בולדהנה, במדינת מהאראשטרה, הודו.
בכפר נמצא מקדש של גאג'אנן מהאראג' (Gajanan Maharaj), שנבנה על אדמה שנתרמה על ידי שְרִי נִיטִין דְנְיָאנְדֵאוֹ פָּאצְ'פּוֹר (Shree Nitin Dnyandeo Pachpor).
הכפר נמצא במרחק של כ-11 ק"מ מהעיר ג'לגאון ג'מוד, כ-325 ק"מ מהעיר נאגפור וכ-470 ק"מ מהעיר פונה.
הכפר שוכן בצומת מרכזית של כבישים מהירים וכלכלתו מבוססת בעיקר על חקלאות.
קאנדאולס מראה את אשתו לגיגס היא יצירה המתארת את סיפורו של קאנדאולס, אשר צוירה על ידי הצייר הפלמי יאקוב יורדאנס בסביבות שנת 1646. הוא נמצא באוסף המוזיאון הלאומי של סטוקהולם.
תמונה זו ממחישה את גרסתו של הרודוטוס לסיפור גיגס.
קנדאולס היה מלך לידיה, ממלכה עתיקה באסיה הקטנה, בראשית המאה ה-7 לפנה"ס.
בהיותו גאה ביופייה של אשתו, התרברב המלך בפני חצרניו על יופייה הרב של המלכה.
אחד מהחצרנים, גיגס, הביע ספקות מסוימים באשר לדבריו של המלך.
כתגובה לפקפוקיו, הזמין קנדאולס את גיגס לחזות ביופייה של המלכה במו עיניו בעת שהיא מתכוננת לשינה.
הוא הוביל את גיגס אל חדר השינה של המלכה, שם יכול היה לצפות בה מבלי שתדע.
המלכה, שזעמה על המעשה ועל הבגידה באמונהּ, התעמתה עם גיגס והעמידה בפניו אולטימטום: להיהרג כעונש על חדירתו לצנעת הפרט שלה – או להרוג את המלך, לתפוס את השלטון ולהפוך לבעלה.
גיגס בחר באפשרות השנייה – הוא הרג את קנדאולס, תפס את כס המלכות ונשא את האלמנה לאישה.
הציור מתאר את הרגע שבו המלך קנדאולס וגיגס מציצים מאחורי וילון, בעוד המלכה העירומה ניגשת אל מיטתה.
אף על פי שהסיפור מתרחש בעת העתיקה, הסצנה מוצגת בסביבה ביתית האופיינית למאה ה־17, בהתאם לסגנון התקופתי של יאקוב יורדאנס.
המלכה מפנה את ראשה לעבר הצופה, וניתן לפרש את מבטה כפרובוקטיבי ואף כמנצח.
ברור כי יורדאנס השתמש בסיפור כעילה אמנותית לציור דמות עירום נשית אידיאלית, בהתאם לטעמי האסתטיקה של זמנו.
בקדמת הציור, למרגלות המלכה, נראה כלב קטן היושב ולשונו משתרבבת מפיו – אלמנט סמלִי אשר עשוי לרמוז על תשוקה או נאמנות.
היצירה צוירה על ידי יאקוב יורדנס באנטוורפן והועברה לאספן מרטינוס ואן לנגהובן בשנת 1646. בשנת 1872 נתרם הציור למוזיאון הלאומי בסטוקהולם על ידי הרוזן אקסל בילקה.
קֶנְדוֹ (ביפנית: 剣道, ברומאג'י: Kendō) היא אמנות לחימה יפנית מודרנית (גנדאי בודו) וספורט לחימה העוסק בלוחמה בקטאנה.
הקנדו התפתח למגוון שיטות לחימה יפניות מסורתיות (קוריו) שעסקו בלוחמה בחרב במהלך המאות השמונה עשרה והתשע עשרה בתוך בתי הספר לקנג'וטסו משנת 1975 ואילך הוגדר הרעיון מאחורי הקנדו כ"לחנך את הרוח האנושית על ידי יישום עקרונות הקטאנה".
מכאן שקנדו הוא משמעת עצמית, בזמן שטכניקת הלחימה היא קנג'וטסו.
קנדו נלמד עם "חרבות" העשויות מבמבוק חצוי (הנקראות "שינאי") ומגן גוף וראש ("בוגו").
קנדוקות משתמשים גם בחרבות מעץ ("בוקן" או "בוקוטו"), בקטאנה או באיאייטו, ובוואקיזאשי (חרבות ממתכת – הקאטנה ארוכה, קודאצ'י קצרה יותר והאיאייטו דומה לקאטנה אבל לא חדה) כדי לתרגל קאטות.
בקנדו מודרני יש שני סוגי התקפה – חיתוך ודקירה.
ניתן לבצע חיתוכים רק על החלק העליון של הראש, החלק הימני והשמאלי של הגוף, ופרקי היד.
דקירות ניתן לבצע רק על הגרון, אך מכיוון שדקירה המבוצעת בצורה שגויה יכולה לפצוע את הצוואר, משתדלים ללמד אותה בשלבים מתקדמים יותר.
בקרבות ניתנות נקודות כשההתקפות מבוצעות היטב ובשליטה נכונה, ומלווה בצעקה (ביפנית) בהתאם לסוג ההתקפה.
תקיפת ראש תלווה בצעקת "מן" (ראש), דקירת גרון – "טסוקי" (דקירה), תקיפת אזור בטן/חזה – "דו" ולפרק היד – "קוטה" (יד קטנה).
המנצח הוא הראשון שמקבל 2 נקודות.
התאחדות הקנדו הבינלאומית (The International Kendo Federation) מונה 44 מדינות.
התחרויות הבינלאומיות נערכות מדי כל שלוש שנים, מאז 1970, כשה-IKF נוסדה.
קנדו, "דרך החרב", כוללת בתוכה את תמצית העקרונות באמנויות לחימה יפניות.
מאז ממשלת הסמוראים הקדומה ביותר, במהלך תקופת קמקורה (1185-1333), סיוף, ביחד עם רכיבה על סוסים וקשתות, היו עיסוקיהם המלחמתיים העיקריים של השבטים הצבאיים.
בתקופה זו, הקנדו התפתח תחת השפעה חזקה של זן בודהיזם.
הסמוראי יכול היה להשוות את חוסר החשיבות של חייו בלהט הקרב, מה שהיה נחוץ לניצחון בקרבות יחידניים, לתפיסה הבודהיסטית של אופייה המשלה של ההבדלה בין חיים ומוות.
מאז, על פי האגדה, לוחמים רבים הגיעו להארה באמצעות אימון בקנדו.
הלוחמים הללו יסדו בתי ספר לאימון בקנדו אשר התמשכו מאות שנים, ואשר מעצבים את בסיס האימון בקנדו כיום.
שם כל בית ספר מיצג את תמצית ההארה של מקימו.
לכן, ה'איטּוֹ-ריוּ' (一刀流; 'בית הספר של החרב היחידה') מרמז על הארתו של המיסד, שכל חיתוכי החרב האפשריים נובעים ונכללים בחיתוך מקורי ויסודי יחיד.
ה'מוּטוֹ' (無刀; 'ללא חרב') הוא בית ספר המיצג את הבנתו של יוצרו, יַאמַאוֹקַה טֶשְשוּ, אשר לפיה "אין חרב חוץ מהשכל".
ה'מוּנֶן מוּסוֹ ריוּ' (無念無想流; 'ללא מטרה, ללא חשיבה מראש'), באופן דומה, מיצג את ההבנה שתמצית הקנדו מתעלה על תהליך החשיבה המשקפת.
תרגילי הקנדו הרשמיים אשר נקבעו לפני מספר מאות שנים, נלמדים היום באמצעות צורות קבועות, או קאטות (型).
האימונים בקנדו, באמצעות חרבות אימון מבמבוק (שינאי) ושריון (בוגו), הונהגו לראשונה במאה ה-18 על ידי נַאגַאנוּמַה שירוֹזַאֶמוֹן קוּניסַאטוֹ (長沼四郎左衛門国郷; 1688-1767).
תפיסות כמו "מושין", או "ראש נקי ממחשבות", כפי שהתמקצעו בהן פרשני זן, הם הישגים חיוניים לרמה גבוהה של קנדו.
"פודושין", או "ראש דומם", היא תכונה תפיסתית של האל פוּדוֹ מיוֹ-אוֹ, אחת מחמשת 'מלכי האור' של בודהיזם שינגוֹן, ואומרת שהסייף לא יכול להיות מולך שולל על ידי אשליות של סכנה, ספק, פחד, או הפתעה, העולים מפעולותיו של יריבו.
ב-1920, דַאי ניפּוֹן בּוּטוֹקוּ קַאי (大日本武徳会, מפתח קרן אמנויות הלחימה היפנית) שינה את שם האמנות מגֶקיקֶן (撃剣, 'חרב פוגעת') לקנדו.
מן: (Men) כאשר פוגעים בקסדה אומרים "מן!"
דו: (do) כאשר פוגעים בצידי הבטן אומרים "דו!"
קוטה: (kota) כאשר פוגעים ביד או באגודל אומרים "קוטה"
טסקי: (tski) כאשר דוקרים בצוואר אומרים "טסקי"
כל פגיעה אחרת בקנדו אסורה ולא תחשב לנקודה.
הרעיון מאחורי זה הוא שאלה הן ארבעת הפגיעות היחידות שתנטרלנה את היריב במהלך אחת.
בוגו (Bogu) – מערכת השריון של אמנות הלחימה קנדו.
המערכת מורכבת מארבעה חלקים: מן, קוטה, דו וטארה.
מן (Men) – קסדה אשר לובשים על הראש במטרה להגן מחיתוכי פנים או ראש.
מתחת למן נמצא הצוקי, המגן על הגרון מהדקירה היחידה המותרת בקנדו, צוקי (דקירה לגרון).
קוטה (Kote) – מגני פרק כף היד, מגנים מפני חיתוך פרקי כף היד, קוטה.
דו (Do) – מגן החזה והבטן, מגן כנגד חיתוכי הבטן, והחזה, וצדי הגוף – הידארי דו (חיתוך צד שמאל) ומיגי דו (חיתוך צד ימין).
טארה (Tare) – מגן החלק התחתון של הגוף.
על הטארה כל קנדוקה מרכיב את תג השם שלו ושם הדוג'ו בו הוא מתאמן, תג זה נקרא זקן (Zekken).
גי (gi) – מעין חלוק או חולצה אשר לובשים מתחת לבוגו, הגי מגיע במגוון צבעים, ובקנדו נהוג ללבוש גי בצבע כחול.
האקאמה (hakama) – מכנסיים מסורתיות שנלבשות מתחת לבוגו, ההאקאמה מגיעה במגוון צבעים, ובקנדו נהוג ללבוש האקאמה בצבע כחול.
הקנדומבלה (בפורטוגזית: Candomblé) היא דת עממית אפרו-ברזילאית הנפוצה בבאהיה שבצפון-ברזיל.
העבדים האפריקניים הגיעו לחופי ברזיל כבר ב-1530, תחילה כתוספת ובהמשך כתחליף לכוח העבודה המקומי ההולך ופוחת.
לא ידוע מתי הגיעו האפריקנים הראשונים לבאהיה, אך ידוע בוודאות שהיו בחבל ב-1550.
ברזיל קלטה במשך ארבע מאות שנות סחר עבדים מעל לארבעה מיליון אפריקנים.
במקרים רבים האוכלוסייה השחורה הייתה האוכלוסייה השולטת מבחינה מספרית: לדוגמה, ב-1807 בסלבדור, נרשמו 28% לבנים, 20% מולאטים (ילידי תערובת) ו-52% שחורים.
עם העבדים הגיעו לחופי העולם החדש גם דתות, אמונות, דרך חיים וראיית עולם שחלקם נשתמרו עד היום.
הקנדומבלה הוא תוצאה של מפגש ארוך בין דתות מקומיות אפריקניות, הדת הקתולית ואמונות אינדיאניות מקומיות.
המסורת של יורובה/נאגו היא החזקה והנפוצה ביותר מבין המסורות של הקנדומבלה בבאהיה.
מקורה מאנשי היורובה שהגיעו מאזור דרום מערב ניגריה ובנין של היום.
הסיבה לכך שלמרות המגוון הרב של מסורות דתיות שהובאו לבאהיה, דווקא לקוסמולוגית היורובה, העולם הרוחני המובל על ידי ה-אורישה (Orixás - אלים אפריקאיים, להלן "האלים"), השפעה כה רבה על הדת האפרו-ברזילאית לא ברורה לגמרי.
נראה, עם זאת, כי לפחות בחלקן הסיבות נעוצות בתזוזה הגאוגרפית של סחר העבדים.
הגל האחרון של עבדים אפריקנים מסוף המאה ה-18 ועד למשלוח האחרון ב-1851 היה בעיקר ממפרץ בנין: אזור של יורובה-דאהומי, כלומר הדומיננטיות הדתית שלהם נובעת בחלקה מיתרון כמותי.
שבט היורובה גם סיפק קוסמולוגיה עשירה ומורכבת, מבנה חברתי מוגדר ואנימיזם "נייד": פחות קשור לחפץ ומקום מאשר שאר האמונות האפריקניות.
הקבוצות האתניות השונות של באהיה הקימו מחדש את האמונות והמנהגים המקומיים שלהם בתוך מסגרת שהובאה על ידי היורובה, על כן יש סוגים רבים של קנדומבלה: Candomblé de Angola, Candomblé de Jeje, Candomblé de Congo ועוד.
אם כי, עם השנים, התמזגות ונישואי תערובת טשטשו מעט את הגבולות בין הקבוצות האתניות השונות.
למסורת האפריקנית היה תפקיד חשוב באיחוד חברת העבדים.
המסורות החברתיות נשתמרו טוב יותר בערים מאשר באזורי הכפר.
בחלקים האורבניים, לשחורים מאותם האזורים באפריקה, הייתה לפחות האפשרות להיפגש וליצור קבוצות.
במטעים, בהם ניסו האדונים למנוע היווצרות קבוצות הומוגניות, היווצרות קשרים כאלו הייתה קשה הרבה יותר.
מכאן ניתן להבין איך צמח והתפתח הקנדומבלה דווקא בסלבדור בירת באהיה ולא באזור הכפרי.
במשך מאתיים השנים הראשונות התקיים הפולחן האפריקאי בברזיל באופן חשאי.
ב-1830, שמונה שנים לאחר עצמאות האומה מפורטוגל ו-58 שנים לפני ביטולה הסופי של העבדות נערכה הפגישה הראשונה של הספיריטיסטים השחורים בפרוורי סלבדור.
המרכז (terreiro) לקח את שמו מהמקום, אנג'ניו וליו (Engenho velho), "טחנת רוח ישנה", והפולחן עצמו, איש אינו יודע מדוע, נקרא "קנדומבלה".
יש להבדיל בין הקנדומבלה לשני מושגים הקרובים אליו ביותר והעלולים לבלבל: מקומבה (Macumba) ואומבנדה (Umbanda).
ב-1920 פיתח Zelio de Morales סוג של ספיריטואליזם חדש הקרוי אומבנדה.
מורלס ערבב את הקנדומבלה, הדת הקתולית ואמונות אינדיאניות לתערובת דתית שמשכה אחריה רבים.
מתחילתה הייתה האומבנדה מוקדשת למאגיה לבנה, היא קראה לאלים רק לעבודות טובות ולצדקה.
עם הזמן, אנשים בעלי כוונות טהורות פחות החלו בפולחן האל האפריקאי אשו (Exu) ולגיון השדים שלו.
פולחן זה קרוי קימבנדה (Quimbanda) והוא עוסק במאגיה שחורה וגרימת נזק.
למונח מקומבה בברזיל שימוש רחב שכולל כל טקס שמזמנים בו רוחות.
הבדלים מהותיים בין הקנדומבלה לבין האומבנדהקנדומבלהאומבנדהסוג האליםאלי יורובהמקומי אינדיאני (Caboclos)עבדים אפריקניים, האבות (Pretos velhos)בסיס סוציאליהיסטורית: שחורים וענייםתערובת גדולה יותר של מעמד וגזעהבסיס הרגיונאליבאהיה (צפון מזרח)ריו ודרומהמקום מוצאמערב אפריקהברזילמוזיקהתיפוף, שירה וריקוד, מערב אפריקאי.מחיאות כפיים, שירה וריקוד, אפריקאי.
קיימים שני הבדלים עיקריים בין האמונות באפריקה ובאמריקה.
בניגריה, פולחן האלים קשור לקבוצות משפחה ולבתי אב.
באל רואים את האב הקדמון של הקבוצה ופולחנו תמיד מתנהל על ידי המנהיג המבוגר ביותר של הקבוצה, דור אחר דור ללא היעזרות בטראנס.
מצד שני, חברי קבוצה מסוימים הרוקדים לאל נקראים "בני האלים" וכן קרואים כך אנשים שקיבלו את קריאת האל (מחלה, חלום, וכו') שנחשבים כאנשים ש"נולדו" על ידי האלים, נכנסים למצב של איחוז.
העבדות הרסה לחלוטין קשרים אלו לאחווה ולקבוצת משפחה ואף על פי שהרעיון כי ניתן "לרשת את האל" קיים באמריקה, פולחן קבוצת המשפחה נעלם.
קושי נוסף נעוץ בכך שבניגריה לכל בית אב יש אל משלו.
באמריקה לא היה דבר זה אפשרי בייחוד אם ה"אומה" המשוחזרת הייתה מורכבת מעבדים של עיר מסוימת ולא מקבוצה אתנית.
הכוהנים נאלצו לכלול את כל מאמיני האלים השונים בארגון אחד.
דבר זה שינה את הטקס: לא עוד זומן אותו אל אחד בכל אירוע, עתה צריך להזכיר את כולם, אחד אחרי השני, בסדר היררכי קבוע מראש הקרוי שירה (Xire).
פנתאון האלים של אלי יורובה באפריקה היה גדול מאוד, אך רק חלק ממנו מנחה את חיי צאצאיהם החיים בעולם החדש.
כמעט בכל מרכזי הקנדומבלה מאמינים בכתריסר אלים.
המספר הזה מוכפל במהרה אם ניקח בחשבון את המופעים והתכונות השונות המיוחסות לכל אל.
אשו (Exu), לדוגמה, מופיע ב-21 גלגולים שונים.
שמות ותפקידי האלים העיקריים בקנדומבלה
בניגריה ובברזיל אין פולחן מיוחד בשבילו.
אולורום הוא יוצר כל, אך הוא מרוחק ובלתי ניתן להשגה על ידי בני האדם.
הוא לא מופיע בזמן טראנס אין לו פז'י (Peji) (מקדש) ואין Terreiros (מרכזים) המוקדשים לו.
האלים הם אלו המשמשים כ"שגרירים" של אולורום, והם אלו שקשורים ישירות לעולם היומיום של בני התמותה.
האלים העיקריים שעובדים אותם בברזיל הם:
אובאטאלה (Obatala) או אורישאלה (Orixala) אל השמים: אל אנדרוגיני.
שנגו (Xango) אל הרעם עם שלוש נשותיו:
אושון (Oshun) אלת נחלי המים המתוקים ואהבה חושנית
אוגון (Ogun), אח של שנגו, הוא אל המלחמה והנפחים
אומולו (Omolu) אל הרפואה והאבעבועות השחורות
יאמנז'ה (Yemanja) שהייתה אלת המים המתוקים בניגריה הפכה לאלת המים המלוחים והאהבה הצנועה בברזיל.
אשו (Exu) המתווך בין האלים לבני התמותה, וכתוצאה מכך, הוא האל הראשון שעובדים אותו.
הם קשורים לתופעות טבע שונות: מים, אוויר, יער ואדמה, ממקורות ראשוניים אלו האלים אוספים ומעניקים את ה-אשה (Axé), האנרגיה החיונית שלהם.
האלים הם אומנם התגלמות של כוחות הטבע, אך מעבר לכך הם גם מייצגים מלכים ומנהיגים שהפכו לאלים לאחר מותם וכן הם קשורים למצבים, תכונות ופעולות אנושיות ספציפיות.
עד לשנות ה-70 של המאה ה-20 הקנדומבלה ושאר הגילויים של התרבות האפרו-באהינית כגון הריקוד ואמנות הלחימה קפואירה (Capoeira) נרדפו.
הקנדומבלה המוקדם נרדף על ידי הכמורה הקתולית ועל ידי הממשל.
רדיפה מוקדמת זו הובילה למצב של סינקרטיזם דתי מעניין בין הקנדומבלה לדת הקתולית שנשמר עד היום.
הדבר המאפיין ביותר את הקנדומבלה הוא היחס האקלקטי (כלומר המלקט ממקורות רבים) הפתוח של המאמין: אנשים רבים חושבים את עצמם לנוצרים קתוליים מאמינים ואף אדוקים ובה בעת מבקרים במרכזי הקנדומבלה.
בעלי העבדים לא הרשו לאפריקאים לקיים את פולחנם או לנהוג על פי אמונתם, הם הכריחו אותם להפוך לקתולים.
הנצרות ברובה הייתה מעטה חיצוני בלבד שכיסה על המסורת ועל הפולחנים האפריקאיים.
בעלי עבדים מעטים עשו ניסיון כן לנצר את עבדיהם: למרות שברוב המטעים היו כנסיות, המיסות נערכו לעיתים רחוקות בלבד, הכמרים היו מעטים ולמעטים שהופיעו מפעם לפעם לא הייתה אפשרות להכניס את המאמינים ברזי פולחן נוצרי אמיתי.
הטקסים הביתיים והתפילות המשפחתיות גברו והתפשטו כשבעל העבדים הנהיג את התפילה הנוצרית והעבדים חזרו עליה בצורה מכנית בלי להבין את המשמעות.
המאפיינים של הקדושים הנוצריים וכן ביטויים בתמונות ובפסלים אפשרו לאפריקאיים להעביר מקבילות בין הקדושים לאלים כאשר שניהם אחראיים על תחומים מסוימים בחיים ושניהם מתווכים בין בני האנוש לישות העל.
מכיוון שליורובה הייתה תפיסה של האל היוצר כל, אולודומארה (Oludumare), היורובה השבויים ראו בו את האל הנוצרי.
ייתכן כי הדבר התאפשר גם מכיוון ששתי הדתות הן ביסודן פנתאיסטיות, שתיהן מאמינות באל עליון מרוחק ובעיקרו לא נגיש לבני תמותה וכן בפנתאון של אלוהיות פחותות שאליהם ניתן לפנות ישירות בעתות מצוקה.
אופי הדת הקתולית שהגיעה לברזיל הוא שהכריע ביכולתם של האפריקאיים להיראות כמקבלים את דת הלבנים ובה בעת לשמור על דת אבותיהם.
הפולחן הקתולי האיברי, הרחוק מאופי הפולחן הקשוח והסגפני של רומא, שימר את אופי הדת הקתולית הימי ביניימית של הקונטרה-רפורמציה, דת עממית המעוגנת באמונה בקדושים עושי הנסים.
דרך תפילות והבטחת נדרים בקשו הקולוניאליסטים הלבנים הגנה, עזרה, בריאות וכדומה.
הדת הקתולית שהכירו האפריקאים הייתה זו של פולחן הקדושים, ושל הערצה של ישויות רוחניות שפתרו את הבעיות הארציות.
הקשר הברור הזה בין אב טיפוס של קדושים לאלים אובחן ואומץ על ידי האוכלוסייה האפריקאית.
הטבע הפוליתאיסטי של הדת הקתולית הברזילאית הושלם על ידי שורת קווי דמיון מבניים לדת היורובה: טקסים ומנחות, אמונה בקסם ובחיזוי העתיד, עבודת האבות (קודמים), נדרים והקרבות ואלים העוסקים בבעיות היומיום – הבסיס של האמונה האפריקאית- כל אלה מצאו את המקבילות בעולם הקתולי.
אפילו סימן הצלב כבר היה סימן קדוש לעבדים שהגיעו מדאהומי.
בצורה זו יכלו האפריקאיים להמשיך ולבצע טקסים פגאניים, עתה מוסווים כפולחן קתולי, ולכבד את אליהם שקלטו עתה את שמות הקדושים הנוצריים.
בברזיל הקתולית, הדמיון בין המנהגים הדתיים של האוכלוסייה הלבנה והשחורה, בצירוף עם מדיניות כללית של סבלנות והטמעה דתית הדרגתית, אפשרו לאפריקאיים לבנות חזית של קתוליות ובו בזמן לשמור את היסודות של אמונתם.
עם זאת ההקבלות בין האלים לקדושים הנוצריים הועברו במאה ה-19 על ידי אנשים שנולדו באפריקה ולמדו את החשיבות של התכסות בקתוליות.
בעזרת כסות זו הם יכלו להמשיך לתפקד בהתאם לכוחות הטבע והקהילה של אפריקה, שהותאמו, בעזרת הדת הכפויה החדשה, לנסיבות החדשות.
הדורות הבאים נולדו לתוך מציאות כפולה: למציאות הקנדומבלה האפריקאי המוסתר ולמציאות הקתוליות הברזילאית הגלויה.
הרדיפות של הקנדומבלה פסקו רק באמצע שנות השבעים של המאה ה-20 ורק מאז ניתן היה לחברי הקנדומבלה להיות כנים מבחינה דתית ללא סיכון.
למרות זאת ולמרות שעתה נשמעים קולות הקוראים להפריד בין הפולחן הקתולי לזה של הקנדומבלה, שתי המציאויות הדתיות הללו מצויות בבאהיה ולא רק שאינן סותרות, אלא הן אף משלימות אחת את השנייה.
דמויות ופסלים של קדושים קתוליים ממשיכים לשמש במרכזי קנדומבלה רבים כמייצגי האלים, שלא יכולים להיות מגולמים כשלעצמם בהיותם כוחות טבע וחוקי החיים האנושיים.
רוב כוהני וכוהנות הקנדומבלה וחברי המרכזים שלהם, עד ליום זה, מוטבלים כקתוליים וכמקובלי האלים כאחד.
הפסטיבלים השנתיים העיקריים בבאהיה מבוססים על ההקבלה בין האלים לקדושים, כאשר ימי החגיגה של קדושים נותנים הזדמנות לאפרו-ברזילאיים לעבוד את האלים ה"מחופשים" כפי שעשו אבותיהם בימי העבדות.
לדוגמה: Festa do bomfim : שטיפת כנסיית ה-Bomfim בסלבדור בינואר כוללת תהלוכות של כוהנים ומקובלי קנדומבלה הנושאים כדי מים גדולים על ראשם בעזרתם ישטפו את מדרגות הכנסייה כשחזור של טקס שנתי חשוב של "Waters of Oxala" שבוצע באופן פרטי במרכזי הקנדומבלה.
בסלבדור בבאהיה יש כ-2,000 מרכזים (Terreiros) של קנדומבלה, רובם שייכים למסורת הנאגו/יורובה.
לרוב עומדת בראש כל מרכז אישה הידועה בשם מאי ג'י סאנטו (Mãe-de-santo) "אם הקדוש" ובמקרים מועטים יותר מנהל את המרכז גבר ואז הוא נקרא פאי ג'י סאנטו (Pai-de-santo) "אב הקדוש".
מספר החברים בכל מרכז משתנה ונע מעשרים למספר מאות של חברים.
אין שום קשר בין מרכזי הקנדומבלה השונים.
כל מרכז הוא אוטונומי, תלוי ב"אביו" או ב"אמו" ואינו מכיר בשום סמכות גדולה משלו.
אמנם, המרכזים התארגנו ב-1937 ב"איחוד הכתות האפרו-ברזילאיות של באהיה", אך היה מדובר במוסד מלאכותי של הגנה קולקטיבית כדרך הסינדיקטים, שאין בו שום דבר אפריקאי לא במקורות ולא בחוקים, ושהשאיר לכל קנדומבלה את האוטונומיה המוחלטת שלו.
כל מרכז הוא בבחינת אפריקה בזעיר-אנפין שבה המקדשים הפכו לבתים קטנים המפוזרים בערבה אם עובדים את האלים באזור הפתוח, או לחדרים מופרדים בתוך בית אם עובדים את האלים בערים.
המרכז הופך למקום פולחן על ידי הקדשה והקדשה זו מקורה בקבורת האשה, Axé) העוצמה הרוחנית של הקנדומבלה.
המושג, במקרה זה מתאר דברים השונים מאוד אחד ממשנהו, אך העובדה המשותפת לכולם היא שכולם משמרים את העוצמה המקודשת: המזון המוענק לאלים, עשבים לרחיצת נשים המוכנסות בברית, עשבים לריפוי מחלות וכדומה.
בברזיל, שלא כמו באפריקה, העוצמה הרוחנית של המרכז צריכה להכיל את העוצמה הרוחנית של כל האלים.
לאחר שאוספים את כל העצמים המקודשים חופרים בור באדמה ומכניסים לתוכו את העצמים (ההרכב משתנה ממקום למקום) ולאחר שהדבר נעשה אפשר לפתוח את המרכז.
ההיררכיה החברתית של מרכזי קנדומבלה
ההיררכיה החברתית של מרכזי קנדומבלה היא נוקשה וברורה.
כל מרכז מנוהל על ידי אם או אב הקדוש (במושג היורובה: באבאלורישה, Babalorixa): כוהני הקנדומבלה המשמשים בתפקיד השמאן, מהווים את נתיב התקשורת העיקרי בין העולם החומרי של בני התמותה לעולם הרוחני של האלים.
סמכות של אם או אב הקדוש היא אבסולוטית, היא/הוא אחראיים על כל אירועים והתפקידים החשובים, אדמיניסטרטיביים ורוחניים, הם הפוסקים בכל הוויכוחים - פנימיים וחיצוניים, הם המוציאים לפועל של ההוראות המרכזיות של הקנדומבלה, שומרים על הכבוד, מבצעים חובות ושומרי הסודות, הם המחנכים העיקריים של ה"טירונים".
אב/אם הקדוש גם משמשים כמרפאי הקהילה: הם מגלים את מקור הבעיה הרפואית או הרוחנית ומספקים פתרון ולשם כך הם עשויים להיעזר בכישוף.
התפקיד העיקרי שלהם הוא לשמר ולטפח את העוצמה החיונית לקיום.
עוצמה זו היא נקודת המשען עליה סובבת הצלחתו של המרכז.
כשהעוצמה מוזנת ומטופלת כראוי היא גדלה כאש קדושה ומקנה עוצמה רוחנית, שגשוג ובריאות לכל המשרת אותה.
יש תפקידים רבים נוספים במרכז.
את רובם ממלאים פיליוס דג'י סנטו (Filhos/Filhas-de-santo), בני/בנות הקדוש.
תפקידים אלו ממלאות לרוב הנשים.
לאחר שהן עברו לפחות את השלבים הראשונים של החניכה, בנות הקדוש קשורות מבחינה סמלית וטקסית לעברו ועתידו של המרכז.
היכולת שלהן להפוך להתגלמות האלים בזמן הטראנס עוזרת להפרות את המרכז ואת הפרט בעוצמה הנעלה של האלים.
בנות האלים מייצגות את כוח העבודה הכפרי של המרכז: טבחיות, מנקות וגננות.
בין בנות האלים, אחת משמשת כשנייה במעלה בהיררכית המרכז, מאי פיקנה (Mãe pequena), האם הקטנה.
תפקידה לדאוג כי רצונות אם הקדוש מבוצעות ולנהל את תפקודו היומיומי של המרכז.
אוגה (Oga) הם החברים הגבריים של המקדש שתפקידם הוא יותר עניין של כבוד מאשר תפקיד פעיל.
לרוב הם אינם עוברים את טקס החניכה.
לרוב הם באים ממעמד חברתי או פוליטי גבוה מחוץ למרכז.
האוגה תורם כספית ופוליטית למרכז ומעלה את יוקרתו בעיני הקהל החילוני.
אשוגון (Axogun) אחראי על הקרבת בעלי החיים.
הוא מקריב אותם ומחלק את המנחות השונות לאלים על פי הנחיות קשוחות.
מאי דג'י אופה (Mãe-de-ofa) משמשת כמומחית לעשבים.
היא/הוא מכיר/ה את זהות כל העלים והעשבים הקדושים, איך לאסוף אותם ואיזה מנחות ראוי להשאיר לאלי היער אוסאים (Ossaim) ואושוסי (Oxossi).
השפעה על חיי היומיום בסלבדור, בירת באהיה
סלבדור, בירת באהיה, בצפון מזרחה של ברזיל, היא העיר הקדושה של הקנדומבלה.
הקנדומבלה זו הדת המעניקה את הבסיס הרוחני ואת מבנה העל של החיים בבאהיה.
למרות שקנדומבלה חשוב גם במחוזות אחרים, בבאהיה השפעתו חודרת כל וקובעת את פרטי הפרטים של חיי היומיום, מצבעי הבגדים אותם לובשים עד למאכלים אותם אוכלים בכל יום נתון.
הקנדומבלה מהווה השראה לצורה ותוכן של חלק נרחב של התרבות העממית כולל מילים של שירים וצעדי ריקוד.
הקנדומבלה מהווה גם מערכת אזוטרית שמעניקה הסברים פילוסופיים וקוסמולוגיים לגחמות החיים האנושיים ברמה החברתית והאישית.
בסלבדור - רשמית עיר נוצרית- יש יותר ממיליון ורבע תושבים.
יותר מ-75% מהם צאצאים של אפריקאים.
יש בעיר יותר ממאה כנסיות ועם זאת אין מספרן או השפעתן מתקרבות ל-2,000 מרכזי קנדומבלה.
בימי שישי מתלבשים אנשים רבים בלבן מכיוון שיום שישי מוקדש לאושלה (Oxala), האל שיצר את האדם ועל כן נחשב לאבי האנושות וצבעו לבן: צבע חוכמה ושלום.
בפינות הרחוב עומדות מוכרות המאכלים, נשים אפריקאיות הלבושות בתלבושות קנדומבלה אופייניות, המכונות גם "באינות".
נשים אלו הן נשים שעברו את טקס החניכה והמטעמים שהן מוכרות כוללים את המאכלים האהובים על האלים.
פרטי השגרה היומית של האנשים הקשורים בקנדומבלה גם היא מוכתבת על ידי דתם.
כל יום בשבוע קשור לאל מסוים שאת צבעיו האנשים לובשים, את מאכליו אוכלים, וממאכלי הטאבו שלו הם קרוב לוודאי ימנעו.
הקישור של ימים מסוימים לאלים יכול אף לקבוע אם האנשים יקיימו יחסי מין.
ביום שמוקדש לאל המגן שלו יעדיפו חלק מהאנשים להתנזר.
אפילו אופי ואירועי השנה מנובאים על ידי הקנדומבלה.
בראשון לינואר העיתונים ואף בחדשות הטלוויזיה הממלכתית מודיעים את זהות האל שנקבע על ידי כוהני וכוהנות הקנדומבלה כאל שישלוט בשנה הקרובה.
לפי זהות האל מחליטים האם השנה תהיה שנת שלום או מלחמה, מחלות, סערות או שנת יצירה ויצרנות.
בסלבדור יש מסעדות הקרויות בשם האלים, תמונות ופסלי האלים ממלאים את הרחובות, השלטים והבניינים בסלבדור.
כך, סמלי הקנדומבלה מהווים, בדרכים רבות, חלק קבוע ורגיל של חוויות יומיומיות של כל תושבי סלבדור.
העקרונות והתאוריות שלו צריכים להיות מוטבעים בחיי היומיום כדי להתקיים.
אין פער בין טבעי לעל-טבעי, בין קודש לחול.
האנושי והעל-אנושי אינם כה רחוקים.
הם חודרים זה אל זה ויכולים להפוך אחד לשני.
לאלים יש תכונות אנושיות ואנשים מסוימים משאילים את גופם לאלים כדי לאפשר לישויות הרוחניות להצטרף לקהילה האנושית.
אין גם חוסר המשכיות בין כוחות הטבע (אלים) לבין בני האדם מכיוון שכוחות הטבע מועברים לממדי אנוש כך שהאנשים יכולים לתקשר אתם ואף להשפיע עליהם.
מכיוון שהאלים, "התגלמות תופעות הטבע", מזוהים עם צמחים, בעלי חיים, מאכלים, מינרלים וצבעים מסוימים האנשים יכולים להיות כל הזמן בקשר עם האנרגיות הרוחניות שלהם באמצעות כל אחד מאלמנטים אלו.
אם כך, ישנה המשכיות בין העולם האנושי, הטבעי והרוחני.
שיטת אמונה זו מאפשרת לאנשים להבין את טבע כוחות היקום ומעניקה דרכים ספציפיות להיכנס ולשמור את המגע אתם על מנת לקדם את ההרמוניה החברתית והאישית.
חגיגות פומביות לאלים של הקנדומבלה, המהוות רק חלק קטן מפעילויות הרוחניות של המרכז, הם טקסים תרבותיים המשחזרים אלמנטים מהמציאות הרוחנית וההיסטוריה של היורובה.
הנוכחים והמשתתפים בטקסים אלו משיגים אנרגיה רוחנית כתוצאה מנוכחות האלים אתם הם מגיעים לקשר והרמוניה קרובים.
אנרגיה זו עוזרת להם לשפר את איכות חייהם.
כמות קטנה של מאכלים האהובים על האל שלכבודו נערכת החגיגה, מונחים על מזבחו כדי שהאל יספוג את התמצית הרוחנית שלו והשאר מוגש לכל הנוכחים בטקס.
אנשים שחולקים את הסעודה עם האל מכניסים לגופם חלק מהעוצמה של האלים.
הקשרים בין בני האדם לאלים הם קשרי תלות הדדית.
בני האדם זקוקים לאלים אך גם האלים יכולים להתקיים רק אם בני האדם יאכילו אותם וישאילו להם את גופיהם בהם יוכלו האלים לרקוד ולהמחיש את פרטי הקיום המתמשך שלהם.
טקסים פומביים נחגגים ביום מסוים בשנה המוקדש לאל מסוים.
התאריך המדויק משתנה ממרכז למרכז ומקנדומבלה לקנדומבלה.
חלק מהחגיגות כגון החגיגות לכבוד יאמנז'ה ואושלה אומצו על ידי האוכלוסייה הברזילאית הרחבה ולבשו צורה של חגיגות וטקסים פומביים עצומים.
למרות זאת רוב החגיגות הן צנועות יותר ומוגבלות לחברי המרכז ולמספר צופים.
הקורבן: החלק הזה של הטקס אינו סודי לגמרי, אך בדרך כלל הוא מתקיים בפני מספר מועט של אנשים, כולם חברי הכת.
ללא ספק קיים חשש שמראה הדם יחזק בקרב הלא מוכנסים בברית את הסטריאוטיפ הרווח לגבי ה"ברבריות" או " אופי של דעות קדומות" של האמונה האפריקאית.
ההקרבה מבוצעת על ידי האשוגון שזהו תפקידו בהיררכיה הכהונתית.
הקורבן הוא תמיד בעל חיים הנקבע בהתאם לאל לו הוא מוענק.
"בעל חיים על שתי רגליים" או " בעל חיים על ארבע רגליים" לפי המינוח המסורתי: יונה, תרנגולת, כבשה ועוד.
מין החיה המוקרבת צריך להיות זהה לזה של האל המקבל את הדם ודרך ההריגה משתנה גם היא בהתאם למקרה: תלישת הראש, מכה בראש, הקזת דם וכדומה.
מדויק יותר לדבר תמיד לא על קורבן אחד כי אם על שניים, מכיוון שלא משנה באיזה אל מדובר אשו צריך להיות תמיד הראשון לו יקריבו את הקורבן.
כך יש את הקורבן הראשון של "בעל חיים על שתי רגליים" לאשו, וקורבן שני בדרך כלל של "בעל חיים על ארבע רגליים", לאל לו מוקדשת החגיגה.
המנחה: בעל החיים המוקרב עובר מידי האשוגון לידי הטבחית שתכין את מזון האלים.
הדם, החלקים הפנימיים, הכנפיים והראש שייכים לאלים.