tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעיקר חסרו אמצעי ראיית לילה, נשק מדויק וציוד קשר.
עלות הלחימה והצורך בסדר כוחות גדול ללחימה השפיעו על שירות המילואים.
כוחות מילואים גדולים יותר נדרשו לשמירה על הביטחון ולעיתים גם בוצע גיוס מילואים נרחב, בין השאר למבצע חומת מגן.
צורך זה, בשילוב עם ירידה חדה בתקציב הפנוי, הובילו לירידה חדה בהקצאת ימי המילואים שהוקדשו לאימון יחידות המילואים למלחמה.
כמו כן, האינתיפאדה השנייה, שהחלה זמן קצר לאחר יציאת צה"ל מלבנון ב־2000, גרמה לצמצום ניכר בהיקף האימונים שבוצעו בצה"ל בשל עיסוק מרובה של כוחות הצבא בפעילות מבצעית שוטפת.
טענות נוספות הושמעו על מחסור באספקה של מזון ושתייה.
לטענת גורמים בכירים בצבא עוד לפני תחילת המלחמה עמלו רבות במודיעין הישראלי על השגת מידע על חזבאללה, שהתגלה כמדויק.
אם כי היו תלונות אחדות על היעדר מודיעין נקודתי מצד החיילים בשטח, ועל כך שמידע שהיה קיים לא הגיע בזמן אמת לשטח.
במלחמה זו השתמש צה"ל בעיקר בציוד מייצור ישראלי (כגון טנקי המרכבה) ואמריקאי (כגון מטוסים).
חלק מהציוד סופק לישראל במסגרת תוכנית הסיוע האמריקאית.
ב־8 באוגוסט 2006 שלח הרמטכ"ל דן חלוץ את סגנו משה קפלינסקי לפיקוד הצפון, כמתאם מטעם המטה הכללי לצידו של האלוף אדם.
לדעת פרשנים בכלי התקשורת, צעד זה מזכיר את מינויו של חיים בר-לב למפקד החזית הדרומית במהלך מלחמת יום כיפור, מהלך שהביע חוסר אמון בתפקודו של מפקד פיקוד הדרום, שמואל גונן (גורודיש).
המערך הצבאי של החזבאללה התבסס על פריסה נרחבת בכפרים השיעיים בדרום לבנון בבתים אזרחיים ובמאחזים בטבע שכונו בישראל "שמורות טבע".
הכוחות הורכבו מחוליות הגנתיות של קלעים ונושאי נ"ט בשילוב עם חוליות של משגרי רקטות.
אמצעי הלוחמה של חזבאללה כללו טילי נ"ט, מטעני חבלה וכלי נשק אחרים.
כמו-כן החזיקו בעשרות אלפי רקטות לטווחים שונים לתקיפת מטרות אזרחיות בישראל.
חזבאללה אסף מידע באמצעים טכנולוגיים מתקדמים, והקים חדרי תצפית והאזנה בכפרים שונים.
כמו כן הפעיל חזבאללה סוכנים בישראל שמסרו לו מידע שימושי, ובכללו התנהלות כוחות צבא, תכנונים לפעולה בלבנון, ומיקום נפילות הרקטות.
במלחמת לבנון השנייה חזבאללה תוגבר ביותר מ־700 חברי מיליציות אסלאמיות מסומליה שלחמו עמו נגד ישראל בתמורה לממון ואימונים.
מלבד כוחות אלה, הסתמך חזבאללה גם על תמיכה של סוריה ואיראן.
הסיוע היה בעיקרו לוגיסטי והתמצא במשלוחי אמצעי לחימה ואימון.
חזבאללה חומש בציוד מגוון, אך כמעט שלא היה לו נשק כבד.
עיקר חימושו היה נשק קל, רקטות, טילים ומטענים מאולתרים, המותאמים ללוחמת גרילה.
לחזבאללה לא היו כוחות ים או אוויר.
חלק מהציוד יוצר עוד בימי המלחמה הקרה כגון רובי סער AK-47, AK-56 ורקטות גראד.
לחזבאללה היה גם נשק מודרני כמו טילי 9M133 קורנט.
טילים שונים, ביניהם טילי קורנט, הצליחו לפגוע ב־45 טנקים והשמידו שלושה טנקים.
עשרים ושניים טילים הצליחו לחדור את שריון הטנק.
מרבית הטנקים ששריונם נחדר שייכים לדורות מוקדמים יותר של המרכבה, אך גם שריונם של חמישה טנקי מרכבה סימן 4 נחדר על ידי טילי נ"ט.
שבעה טנקים נוספים נפגעו ממטעני צד ושני טנקים הושמדו על ידי מטען גחון.
מאמצי החזבאללה בזמן הלחימה רוכזו בירי מסיבי של טיל נ"ט ורקטות לעבר כוחות צה"ל ומטרות אזרחיות בתוך ישראל.
באחד המקרים הצליח חזבאללה לפגוע בסטי"ל "אח"י חנית" באמצעות טיל מדגם C-802 ובמקרה אחר הפיל מסוק תובלה מדגם יסעור.
חזבאללה החזיק במערך של כ-20,000 רקטות לטווחים שונים, שרובם אוחסנו במחסנים ייעודיים (לרוב תת-קרקעיים) שפוזרו במבני מגורים ומוסדות ציבור אזרחיים, בכפרים שבדרום לבנון.
ביניהם רקטות בטווחים שבין 10 ל-210 ק"מ.
ברשות חזבאללה גם מזל"טים מדגם "אבאביל" של התעשייה האווירית האיראנית, ששימשו כמזל"טי נפץ.
חזבאללה אסף מידע באמצעים טכנולוגיים מתקדמים, והקים חדרי תצפית והאזנה משוכללים בכפרים שונים.
לדוגמה, בעמדות תצפית ניידות שנמצאו ממוקמות בחדרי מגורים בבית במיס אלג'בל, נמצאה מצלמת תצפית ארוכת טווח.
כן נמצאו חדרי האזנה והקלטה שנמצאו מכוונים אל תדרי רשת המסוקים של פיקוד צפון.
ועמדות ממוחשבות לניתוח תצפיות בזמן אמת.
חזבאללה הפעיל סוכנים בישראל שמסרו לו מידע רגיש, ובכללו התנהלות כוחות צבא, תכנונים לפעולה בלבנון, ומיקום על נפילות טילים.
הקרבות היבשתיים התנהלו בדרום לבנון, אך הלחימה הגיעה עד ביירות בצפון וכיסתה ערים גדולות נוספות כגון צור.
בצד הישראלי כיסתה המלחמה את כל הגליל במדינת ישראל, שהופצץ בטילי קרקע-קרקע וברקטות.
חיל הים פעל בים התיכון, בסמוך לחופי לבנון.
דרום לבנון מתאפיין בנוף הררי עם כפרים רבים, אך אין בו ערים גדולות.
מרבית תושבי האזור הם מוסלמים שיעים מעדת המתואלים.
כפרים אלה שימשו את לוחמי החזבאללה להצבת מאגרי תחמושת וסיועה של אוכלוסייה אזרחית למאמץ הלחימה שלהם.
פני השטח שופעים מים מנהר הליטני שיובלו הנשפך אל הים התיכון נקבע כגבול הצפוני של ההתקדמות הקרקעית הישראלית לתוך שטח לבנון.
כמו כן, ביצרו לוחמי החזבאללה את השטח הקרוב לגבול עם ישראל בעזרת מנהרות ובונקרים רבים המכונים "שמורות טבע".
בחלקו הישראלי של העימות מתאפיין האזור ברמה הררית שאזוריה המאוכלסים בצפיפות הרבה ביותר שוכנים לחוף הים.
כמו כן, שוכנים באזור בסיסי צבא חשובים ואזורי תעשייה גדולים.
חלק מהבתים הפרטיים בוצרו במרחבים מוגנים, אך הביצורים היו נפוצים בעיקר ביישובים הסמוכים לגבול וחלק ניכר מהבתים בערים הגדולות היה ללא מיגון.
המערכה האווירית ופעילות נקודתית של כוחות קטנים
בשלבי המבצע הראשונים (12 עד 18 ביולי), מרבית ההתקפות הצה"ליות התבצעו באמצעות הפצצות מסיביות של חיל האוויר והפגזות ארטילריה על ידי חיל התותחנים.
מטוסי קרב הפציצו מטרות שנקבעו מראש, בהן גם מבני פיקוד ובקרה, שדה התעופה ומבנים אסטרטגיים אחרים וכן משגרי רקטות ומחבלים שאותרו על ידי כלי טיס בלתי מאוישים של חיל האוויר.
ב־13 ביולי הטיל צה"ל מצור כללי על לבנון.
מטוסי קרב תקפו את נמל התעופה הבינלאומי של ביירות וגרמו לסגירתו.
סגר ימי ואווירי מלא הוטלו על לבנון.
ב־13 וב־15 ביולי, הופצצה תחנת הכוח "ג'ייה", הנמצאת 30 ק"מ דרומית לביירות, ודלק בכמות של כ־110 אלף חביות נשפך לים התיכון.
ב־13 ביולי התבצע מבצע משקל סגולי, במהלכו השמיד חיל האוויר במהלך 34 דקות חלק ניכר מן המערך הרקטי לטווח ארוך של חזבאללה.
עד 18 ביולי הצליח חיל האוויר להשמיד את מרבית מערך הרקטות ארוכות הטווח של חזבאללה.
במקביל, במשך כל שלבי המבצע, הפגיז חיל התותחנים הישראלי שטחי שיגור בדרום לבנון הן בפגזי 155 מ"מ והן ברקטות מנתץ.
חלק ניכר מהחימוש כלל פצצות מצרר.
ככל שנמשכה הלחימה גדל היקף הפעילות הקרקעית של כוחות קרקעיים של צה"ל.
ב־17 ביולי החלה הריסת מוצבי חזבאללה הסמוכים לגדר הגבול וחישוף השטח הסמוך לגבול בידי דחפורים של חיל ההנדסה הקרבית.
יומיים לאחר מכן נכנסו כוחות צבא סדירים לתוך לבנון על מנת להשתלט על כפרים שבשליטת חזבאללה הסמוכים לגבול.
במהלך ההתקפה נכנסו יחידות ישראליות לכפר מארון א־ראס והרגו עשרות מחבלים תוך כדי ספיגת אבדות במסגרת קרב מארון א-ראס.
במהלך הקרב ירה כוח הנדסה קרבית רקטת צפע שריון על הקסבה של הכפר, והחריב אותה תוך הריגת עשרות מחבלים שהתחפרו בפנים ונהרגו מהפיצוץ.
למחרת, ב־20 ביולי, פתח צה"ל במבצע קורי פלדה 1, בעייתא א-שעב, אך המאמץ הוסט לאחר מכן לעבר מארון א-ראס.
במסגרת המשך המבצע, שקיבל את השם "קורי פלדה 2" ב־23 ביולי, כוחות צה"ל נכנסו אל העיירה בינת ג'בייל, שם התנהלו קרבות קשים, בהם קרב בינת ג'בייל בו נהרגו 8 חיילים ולמעלה מ־40 מחבלים.
במהלך הקרב, הסמג"ד רועי קליין הקריב את עצמו כדי להציל את חייליו, וזכה על כך בעיטור העוז.
ב־25 ביולי השמיד חיל האוויר עמדת תצפית של האו"ם באל-ח'יאם באמצעות פצצה מונחית במשקל 500 ק"ג.
מהפגיעה נהרגו ארבעה משקיפי יוניפי"ל.
גיוס מילואים והרחבת הקרבות לכל הגזרה הקרובה לגבול ישראל–לבנון
ב־27 ביולי החליט הקבינט הביטחוני-מדיני על גיוס 3 אוגדות מילואים וכבר למחרת גויסו אלפי חיילי מילואים בצו 8.
ב־30 ביולי לאחר קריסת בית על תושביו בכפר קאנא, וחילוץ 28 גופות, הסכימה ישראל להפוגה של 48 שעות בפעילות האווירית שלו.
רק ב־1 באוגוסט לאחר שהתחדשו שיגורים יומיים של מאות רקטות לעבר ישראל, אישר הקבינט פעילות קרקעית רחבת היקף, וחטיבות מילואים נכנסו ללבנון ופעלו לאורך כל הגזרה בכפרים הדרומיים.
לאחר מכן, יזם צה"ל מבצעים התקפיים בכפרים נוספים כדי לדכא את התנגדות החזבאללה.
ב־2 באוגוסט פשטו כוחות צה"ל שמנו כ־200 לוחמים על בית החולים "דאר אל חיכמה" ומצאו במקום דיסקים, מחשבים, מסמכים מסווגים ואמצעי לחימה.
במהלך המבצע נהרגו 19 מחבלי חזבאללה, וכל כוחות צה"ל שבו בשלום.
ב־6 באוגוסט יצא כוח "משנה אטלס" שמנה 14 לוחמים, 3 דחפורי D9 ו־2 נגמ"שי פומ"ה, לפרוץ ציר בוואדי דבל, בו ארבו להם עשרות לוחמי חזבאללה.
הכוח הצליח לפרוץ ציר באורך 10 ק"מ ולהשלים את המשימה תוך שהוא נלחם במחבלים רבים וסופג מטחים של טילים נגד טנקים.
הטילים פגעו בדחפורים ובנגמ"שי הפומ"ה וגרמו לפצועים רבים.
מאחד הטילים נהרג פרמדיק של חטיבת הצנחנים אותו הכוח אסף במהלך הדרך חזרה.
ב־6 באוגוסט 2006 אירע אסון כפר גלעדי.
שילוש הכוחות והתקדמות לעבר נהר הליטאני
ב־11 באוגוסט כאשר כבר הוחלט באו"ם על הפסקת האש, הוחלט על "מבצע שינוי כיוון 11", שהוקפא מספר ימים לפני כן, שבו בפעולת בזק שולשו כוחות צה"ל בלבנון, במטרה לשלוט על כל השטח שמדרום לליטאני.
צה"ל שינה את שיטת הפעילות שלו ובמקום להשתלט על כפר אחרי כפר התמקד בהתקדמות מהירה אל עבר נהר הליטני.
בתים שמהם נורתה אש אל עבר חיילי צה"ל, הופצצו מהאוויר או על ידי טנקים.
ב־10 וב־11 באוגוסט, החלו כוחות חי"ר והנדסה בליווי שריון את תקיפתם בעומק לבנון.
בגזרה המזרחית בהתקפה המקדימה של "שינוי כיוון 11" – בתקיפת מרג' עיון ומרחב אל-ח'יאם ונתקלה בחילופי אש קשים.
בימים שלאחר מכן, עסקה העוצבה בחילוץ הפצועים וגרירת טנקים, ולא השלימה את משימותיה.
גם כוחות השריון של עוצבת הפלדה נתקלו בבעיה דומה ועסקו בחילוץ טנקיהם הפגועים ולא במימוש מטרות המבצע.
בינת ג'בייל הפכה למוקד הלחימה ששאב לתוכו חיילים רבים.
בסופו של דבר, על אף הצהרות שצה"ל כבש את העיירה, כיבושה הושלם רק בסוף המלחמה.
בקרבות הקשים של המבצע האחרון נהרגו 35 חיילים ישראלים ונפצעו 410 חיילים.
מהצד השני נהרגו כשמונים לוחמי חזבאללה.
מלבד חשיבותה הצבאית והאזרחית של העיירה, הייתה להם גם משמעות סמלית, כי בבינת ג'בייל נאם נסראללה את נאום "קורי העכביש" על חולשת ישראל ולכן נקראו המבצעים "קורי פלדה".
לקראת הפסקת אש ויציאת הכוחות
חרף כך, ממשלת ישראל נתנה אור ירוק למהלך קרקעי בלבנון ב־12 באוגוסט וב־13 באוגוסט, מהלך שהסתיים במותם של 33 חיילי צה"ל ובפציעתם של עוד עשרות במה שכונה הקרב על הסלוקי.
גם כוחות חזבאללה ספגו אבדות כבדות וכ־80 מלוחמיהם נהרגו.
ב־13 באוגוסט שיגר במקביל החזבאללה 250 רקטות לעבר צפון הארץ וגרם למותו של אזרח ישראלי.
בה בעת פעל חיל האוויר בירי מאסיבי לעבר מפקדות החזבאללה.
בבוקר 14 באוגוסט נצרו שני הצדדים את האש, ובכך הביאו את המלחמה לקיצה.
אחרי הפסקת האש שהחלה ב־14 באוגוסט התמקד צה"ל בעיקר בפעולות חישוף והשמדה של "שמורות טבע": מערכות של מנהרות ובונקרים של חזבאללה ליד הגבול.
ב־16 באוגוסט החלו כוחות יוניפ"ל להיכנס לשטח שצה"ל שהה בו, והחלה להתבצע היערכות מדורגת של כוחות צה"ל במקביל לפריסת כוחות יוניפי"ל וכוחות צבא לבנון, שלא פעלו למניעת תקריות עם חזבאללה.
ב־19 באוגוסט ביצעה סיירת מטכ"ל פשיטה באזור בעלבכ, אליה הגיעו בשני מסוקי יסעור, כשהם מחופשים לחיילי צבא לבנון.
הידיעה על הפעילות דלפה לכלי התקשורת הלבנוניים ולחזבאללה, אך בחדר הפיקוד בקריה הוחלט להשלימה.
לאחר שהפעולה הושלמה בהצלחה, כשהכוח עשה דרכו חזרה, נתקל הכוח במארב של חזבאללה וקצין בכיר בכוח היחידה, סא"ל עמנואל מורנו, שישב בג'יפ, נפגע ומת מפצעיו זמן קצר לאחר מכן.
הוא היה החלל הראשון של סיירת מטכ"ל שנהרג בפעולותיה מאז שנת 1994. על פעילותו הביטחונית, כולל הפעולה שבה נהרג, הוטל איפול כבד, והוא חייל צה"ל הראשון שגם אחרי מותו נאסרה תמונתו לפרסום.
ב-1 באוקטובר 2006, יצאו כל כוחות צה"ל מלבנון למעט חלקו הצפוני של הכפר ע'ג'ר.
פעילות חיל הים במלחמה בודדה את גזרת חוף לבנון וחסמה כוחות סוריים מלהתערב.
בהמשך קוים מצור על חופי לבנון ורק מעט אוניות הורשו להיכנס ולצאת.
התעלמות ממידע וכוונות איראניות אפשרו לחזבאללה לפגוע בטיל חוף ים באח"י חנית.
הטיל פגע בסיפון ולא התפוצץ אך מהשריפה נספו 4 לוחמים.
הספינה הועברה לנמל אשדוד תוקנה ותוך זמן קצר חזרה לסדר הכוחות.
כבר מתחילת המלחמה החל חזבאללה בהפגזת העורף הישראלי בפצצות מרגמה ובעשרות רקטות מדגם גראד 122 מ"מ (המכונות בישראל "קטיושות"), על מנת לחפות על החטיפה.
הרקטות פגעו ביישובי קו העימות וחלקן הגיעו עד צפת.
למחרת פרוץ המלחמה תקף חזבאללה את חיפה ברקטות ארוכות טווח, כדי להרתיע מפני התקפה על מתקניו בביירות.
בתגובה לתקיפה זו הגביר צה"ל את הפצצת רובע הדאחייה בביירות.
רקטות אלו פגעו בכל אזור הצפון מכרמיאל וחיפה במערב עד אזור טבריה במזרח, בית שאן ועפולה בדרום.
כמו כן, גרם הירי לעזיבתם של שליש מתושבי הצפון את בתיהם וירידתם למרכז ודרום הארץ.
אזרחים וגופים רבים התגייסו לעזרת התושבים בצפון במתן תרומות, אוכל (עשרות אלפי חבילות מזון נתרמו).
כמו כן, הוקמה עיר אוהלים על ידי ארקדי גאידמק.
ארגונים אחרים תרמו לפי יכולתם, דבר שהעלה את השאלה על יכולת המדינה לדאוג לאזרחיה בעורף.
תשעה עשר מתוך ארבעים וארבעה האזרחים שנהרגו על ידי הרקטות (43%) היו ערבים, בהם מוסלמים, דרוזים ונוצרים.
נוסף על כך, התושבים הערבים כמעט שלא התפנו מהכפרים והערים.
רוב הציבור הערבי התנגד למלחמה ותלה אותה לא רק בחזבאללה, אלא גם במדיניות הישראלית.
הטלוויזיה הישראלית מיעטה להציג את הפגיעות בלבנון והדגישה את הפגיעות בישראל, בעוד רשתות הטלוויזיה הערביות הדגישו את הפגיעות בלבנון, שכללו תמונות קשות.
פעילות צה"ל גרמה לנטישה המונית של דרום לבנון ולנזק כלכלי לתשתיות אזרחיות שנאמד בלמעלה משני מיליארד דולר.
בדרום לבנון נותרו כ־120 אלף תושבים, בדרך כלל משכבות סוציו־אקונומיות נמוכות, שהעדיפו להישאר.
סיבה נוספת להישארותם היא הפצצת הכבישים על ידי צה"ל.
סך הכול גרמה הפעילות הישראלית לכ־300-400 אבדות בצד הלבנוני ולפציעתם של אלפים.
בנוסף לכך, נהרגו כמה עשרות אזרחים לבנונים מנפלים צה"ליים גם בשנים שאחרי המלחמה, בעיקר בשל פצצות מצרר, שהשימוש בהן שנוי במחלוקת בעולם.
כמו כן, נגרמו פגיעות כלכליות נוספות שמוערכות בכמה מיליארדי דולרים.
דני גילרמן, שגריר ישראל באו"ם יצא מייד לאחר החטיפה, בהצהרה המטילה את האחריות על ממשלות לבנון וסוריה לנושא, עוד אמר כי "נסראללה הוא טרוריסט שידיו עקובות מדם, דם שנוטף מטהראן ודמשק ואנחנו עם האיש הזה לא מדברים.
דמשק היא הבירה הרשמית של הטרור, היא נותנת מחסה לעשרה ארגוני הטרור הקשים ביותר".
ב־15 ביולי ראש ממשלת לבנון, פואד סניורה, נשא נאום ובו ביקש ממדינות העולם לעזור לו להחזיר את השליטה על דרום מדינתו, וקרא להפסקת אש בין שני הצדדים.
בהמשך, הופיע מוחמד שטח בכלי תקשורת מערביים כדובר מטעם ממשלת לבנון.
ארצות הברית, שהפעילה לחץ על פואד סניורה לפעול לשחרר את החטופים, הביעה תמיכה בלתי מסויגת בפעולותיה של ישראל.
כמו כן תמכו בצעדי ישראל בריטניה, קנדה וגרמניה.
ואילו צרפת ורוסיה הביעו הסתייגות מהתגובה הישראלית "הלא פרופורציונלית", לדבריהם.
ב־16 ביולי, בהצהרת סיכום שהייתה חיובית לישראל, הטילו המנהיגים את האשם להתלקחות במזרח התיכון על "כוחות קיצוניים": החמאס וחזבאללה, קראו להם להפסיק מפעולתם.
הכירו בזכותה של ישראל להגנה עצמית בכפוף להיבטים הומניטריים, והימנעות מפגיעה בתשתית אזרחית ומפעולות שיגרמו לזעזוע לממשל הלבנוני.
עוד קראו המנהיגים לפרק את החזבאללה מנשקו בהתאם להחלטת או"ם קודמת.
ארצות הברית טרפדה ב־17 ביולי מהלך של האו"ם לשגר כוח רב-לאומי לדרום לבנון, כדי לכפות הפסקת אש באופן חד-צדדי, ואף עיכבה במשך מספר שבועות מהלך כזה.
שגריר ארצות הברית באו"ם, ג'ון בולטון, אמר (בריאיון לבי.בי.סי.) שארצות הברית קיוותה לניצחון ישראל על חזבאללה, אך תקוותה התבדתה.
ז'אק שיראק, נשיא צרפת, ביחד עם מזכ"ל האו"ם, קופי ענאן, דחפו למען הפסקת אש מיידית ונסיגת כוחות ישראל ללא כל תנאי.
ראש ממשלת צרפת הגיע מייד לאחר פסגת ה־G8 לביירות במסוק ונפגש עם פואד סניורה במטרה להביא להפסקת אש מיידית, בניגוד לעמדת ישראל.
שיראק שעמד בראש המגינים על לבנון באו"ם, התבטא כמה פעמים בגנות ישראל באופן חריף.
ב־9 באוגוסט לאחר ישיבת קבינט בטולון, מתח ביקורת מרומזת על ארצות הברית ואמר כי "לא מוסרי לוותר על הפסקת האש.
וכי המצב מאיים על יציבות המזרח התיכון כולו".
רק לאחר לחץ ארצות הברית הביעו השנים נכונות להכנסת כוחות בין-לאומיים לדרום לבנון, שימנעו מארגון חזבאללה להתפרס לאורך גבול לבנון–ישראל.
לקראת ועידת רומא המליצה ארצות הברית לישראל בדרגים שונים לשים דגש על הנושא ההומניטרי ומזכירת המדינה אף הגיעה לצורך כך לישראל לביקור בזק ב־24 ביולי.
ב־26 ביולי כונסה ועידת רומא בארמון פרנסינה, בהשתתפות 15 מדינות שונות, כדי לפתור את המשבר.
לפסגה לא הוזמנו איראן וסוריה.
גם ישראל וחזבאללה לא השתתפו.
פואד סניורה הציג בה את תוכנית שבע הנקודות.
תוכנית שהיוותה תשתית להסכם הפסקת האש, שבה קבע את המשוואה נסיגת צה"ל תמורת פריסת צבא לבנון ופירוק חזבאללה מנשקו.
עוד תבע לקבל פיצויים מישראל על הנזקים שגרמה ללבנון.
רוב המדינות קראו להפסקת אש מיידית אך ארצות הברית ומדינות נוספות דחו הפסקת אש מיידית ללא כל הסדר מלא.
קונדוליזה רייס אמרה כי ארצות הברית לא תסכים לחזור למצב הסטטוס קוו הקודם.
ברחבי העולם הערבי ובלבנון עצמה נשמעה ביקורת על חזבאללה, בעיקר ממצרים, מירדן ומסעודיה.
ביקורת ברוח זו הושמעה בידי פוליטיקאים ואנשי דת וכן מטעם פעילי 'מחנה ה-14 במרץ' – לבנונים שפעלו לפינוי צבא סוריה מהמדינה, במסגרת מהפכת הארזים.
חזבאללה, שציפה לסיוע וגיבוי מהעולם הערבי, נתבדה, על אף שבהמשך הצהיר שר ההגנה הלבנוני כי במקרה של כניסה קרקעית משמעותית של ישראל לתחום לבנון, יצטרף ללחימה נגדה.
עם זאת הביקורת הייתה מוגבלת בהיקפה.
מצבה של ישראל בזירה הבין-לאומית הורע לאחר האסון בכפר קאנא.
קופי ענאן ושגריר צרפת באו"ם קראו להפסקת אש מיידית, ובפעם הראשונה הצליחו לגייס את בריטניה לתמוך ביוזמה הצרפתית.
השגריר הצרפתי הוסיף נימה אישית, ואמר "כי הוא נגעל ממה שקרה בכפר קאנא".
לישראל וארצות הברית שנדחקו לפינה לא נותר אלא להתגונן.
רייס שהודיעה לישראל "כי נשתנו כללי המשחק", דילגה לישראל ודחקה באולמרט ולבני לעצור את התקיפות האוויריות ליומיים.
ישראל גם פתחה פרוזדור הומניטרי ל-24 שעות לפליטים מדרום לבנון לצפונה.
בלבנון וברוב מדינות ערב האשמה הוטחה כנגד ישראל על הפגיעה באזרחים וגרירת האזור למלחמה.
ב־3 באוגוסט התכנסה בקואלה לומפור בירת מלזיה אספה של 56 מדינות העולם האיסלאמי.
מטרתה הייתה להשיג הפסקת אש מיידית בלבנון ובעזה.
נימת ביקורת חריפה כלפי ישראל נשמעה גם מצד סעודיה, שדיברה על שחצנותה של ישראל שעלולה להוביל לעימות כולל.
מלך ירדן עבדאללה, התבטא באופן מתון יותר, כי ישראל תיפגע מהמבצע וטען כי בעקבותיו יוקמו ארגוני טרור כדוגמת חזבאללה גם במדינות אחרות כמו מצרים וירדן.
לעומתם חוסני מובארכ שליט מצרים, צוטט כמי שאומר שאיננו מוכן ללחום את מלחמותיהם של אחרים.
ב־5 באוגוסט "המהלך הדיפלומטי שהחל בין ארצות הברית וצרפת הבשיל, ושתי המדינות הניחו לראשנה טיוטת החלטה משותפת על שולחנה של מועצת הביטחון".
בוועידת שרי החוץ הערביים שנערכה בביירות ב־7 באוגוסט (בנאום שכונה "נאום הדמעות") גינה ראש ממשלת לבנון פואד סניורה את התקפות צה"ל והאשים כי "ישראל פועלת רק מיצר נקם".
למרות זאת הוא אמר ש־15,000 חיילים מצבא לבנון מוכנים להתפרש על הגבול בנוסף ל־2,000 חיילים מכוח רב לאומי בתנאי שצה"ל יצא מלבנון.
צבא לבנון הודיע על גיוס מילואים לקראת פריסה אפשרית בדרום בישיבת ממשלה שנערכה בערב החליטה ממשלת לבנון לפרוש את הצבא בדרום אחרי נסיגת צה"ל, גם השרים מחזבאללה תמכו בהצעה.
האו"ם עצמו התמהמה בהתייחסות למצב, בעיקר בשל התערבות אמריקאית.
ב־1 באוגוסט סוכלה הצעה של האיחוד האירופי בכינוס חירום בבריסל, לקרוא להפסקת אש מיידית, בידי שרי החוץ של גרמניה, בריטניה וצ'כיה, כדי להגן על האינטרסים הישראליים.
ב־6 באוגוסט נדחתה טיוטת הצעה צרפתית-אמריקאית בידי לבנון וחזבאללה.
גם ב־11 לבנון לא הסכימה להסכם הצעת אש שהונחה לפתחה, בעיקר בשל אי כלילת נושא חוות שבעא.
רק ב־12 באוגוסט, אחרי מאמצים קדחתניים כשהתקבלה הצעת פשרה בין ארצות הברית וצרפת, הסכימה מועצת הביטחון בפה אחד על החלטה 1701 – החלטת פשרה בין האינטרסים הישראליים לאינטרסים של לבנון וחזבאללה – הקוראת להפסקת אש בין הצדדים הלוחמים.
החלטה שהתקבלה בניגוד לעמדת סוריה ואיראן, בעיקר בשל ההחלטה לשגר כוח רב לאומי חמוש וגדול לדרום לבנון ובשל אמברגו הנשק על חזבאללה.
לתקשורת היה מעמד מיוחד במלחמה זו, מכיוון שחלק ניכר מהמלחמה נעשה לעיני התקשורת, הן באזור הצפון והן בדרום לבנון, והן בשל השימוש הרב שעשו בה הכוחות המתעמתים.
מאות רבות של כתבים ישראלים וזרים עמדו בגבול הצפון, וסיקרו בשידור חי את הקרבות.
הרמטכ"ל דן חלוץ ודוברת צה"ל מירי רגב נקטו במדיניות של פתיחות תקשורתית, איפשרו לכתבים לשדר מקו החזית, להצטרף ליחידות לוחמות, לראיין קצינים בשטח, והביאו למרקע הטלוויזיה מדי ערב תדרוך יומי, קצינים בכירים שנתנו סקירות מלוות במצגות, כדוגמת מלחמת המפרץ הראשונה.
במהלך המלחמה צה"ל אף הצליח להשתלט על שידורי תחנת אל-מנאר ולשתול בהם קטעי תעמולה.
בניגוד לצה"ל חזבאללה נקט במדיניות של הסתרת פעילותו, ואף הכחשה של הפגיעות שנעשו בו.
מזכ"ל החזבאללה חסן נסראללה, הפיץ מדי ערב ממקום מחבואו קלטות וידאו ערוכות, ובהן דברי איום ורהב על אזרחי ישראל שחלקן היו כוזבים כמו האיום על תל אביב והדיווח על פגיעה נוספת בסטי"ל, הפעם מדגם סער 4.5. בסוף המלחמה הכריז על לא פחות מ"ניצחון אלוהי".
קלטות אלו קיבלו נפח תיקשורתי רב בטלוויזיה הערבית והישראלית.
התקשורת הישראלית הביאה בהרחבה את נאומיו של נסראללה ובכך שיחקה לידיו.
הארגון עשה שימוש רב באינטרנט ללוחמה פסיכולוגית.
לאחר המלחמה התברר כי חזבאללה עשה ניסיון רב להטמיע את ערכיו בקרב ילדים ובני נוער, בין היתר באמצעות ספרונים וחוברות צביעה.
פרשה מרכזית אחרת הייתה קשורה לכפר קאנא, בה נטען שנעשה טבח ונספרו 58 גופות, לאחר שבית התמוטט על פליטים בעקבות הפגזה של צה"ל.
לאחר בירור כל העובדות נתברר שמספר הנפגעים היה 28, וקריסת הבית אירעה שעות רבות לאחר ההפצצה של צה"ל באזור.
כך או כך, מזכירת המדינה האמריקנית קונדוליזה רייס בשל הלחץ הבין-לאומי, לחצה על ישראל להפסיק ל־48 שעות את הפצצות חיל האוויר.
לאחר כפר קאנא חלק מהתקשורת הבין-לאומית החלה להתייחס יותר ויותר לסבל הלבנוני.
מקרה נוסף שעלה לכותרות בנושא הסיקור התקשורתי של מלחמת לבנון השנייה, נגע לפרשת תצלומי עדנאן חאג'.
עדנאן חאג', צלם לבנוני בשירות רויטרס שהתמקד במזרח התיכון ועיבד את התמונות שצילם.
במלחמה היו גם מקרים של אי דיווח מצד ישראל (כמו הכחשת הפגיעה בסטי"ל אח"י חנית, והדיווח בטרם עת על כיבוש מארון א-ראס ובינת ג'בייל) שיצרו סדקים באמינות של אנשי צה"ל.
ועדת וינוגרד סברה כי צה"ל נהג בעניין התקשורתי וההסברתי באופן בעייתי ופרוץ למדי, וגרם לגילוי סודות צבאיים באופנים שונים, ולהפרעה ליחידות הלוחמות בעבודתן.
צה"ל המשיך במדיניות הפתיחות שלו, ולראשונה במלחמות ישראל מסר למשפחות השכולות תחקירים צבאיים מפורטים, על הקרב שבו נפל בן משפחתם.
121 חיילי צה"ל נפלו במלחמה, (כולל שני הרוגים שנחטפו בתחילת הלחימה), ו־628 חיילים נפצעו.
במהלך המלחמה נהרגו 44 אזרחים וכ־2,000 נפצעו.
בניגוד למספר ההרוגים הישראלים, הידוע במדויק - שוררת עמימות בנוגע למספר הנפגעים בקרב החזבאללה.
בסך הכל, מספר ההרוגים בצד הלבנוני עומד על בין 1,035 ל-1,191. על פי ההערכות, מתוך מחבלי חזבאללה נהרגו בין 500 (הערכות האו"ם) ל־700 איש (לפי הערכות צה"ל) ונפצעו כ־1,000 מחבלים.
לאחר המלחמה ממשלת ישראל פרסמה רשימה של 196 שמות אנשי חזבאללה שנהרגו עד 6 באוגוסט, ולאחר מכן עדכנה את הרשימה כך שתכיל 532 שמות.
43 חיילי צבא לבנון נהרגו בלחימה וכ־100 נפצעו.
כמו כן, נהרגו 81 מחבלים של משמרות המהפכה וארגוני טרור אחרים.
בין 350 ל־940 אזרחים לבנונים נהרגו בלחימה.
בעוד שבמהלך המלחמה ולאחריה הודה הארגון בכ־68-74 לוחמים הרוגים בלבד, ב־14 בדצמבר 2006, בכיר החזבאללה מחמוד קומאטי אמר לסוכנות הידיעות AP כי הוא מעריך שלארגון נהרגו כ־250 לוחמים בקרבות.
בנוסף, נהרגו 5 משקיפי יוניפי"ל.
אחת הסיבות לפער בין ההערכות בנוגע להרוגי חזבאללה, היא שממשלת לבנון רואה בכל ההרוגים אזרחי לבנון, ולא מבדילה בין חברי חזבאללה לאילו שאינם.
נוסף לכך, פעמים רבות קשה לסמן לוחם חזבאללה מכיוון שרבים מהם אינם לובשים מדים.
למלחמת לבנון השנייה היו תוצאות רבות, בהן התפטרות הרמטכ"ל דן חלוץ, וקצינים בכירים בצה"ל בהם אלוף פיקוד, שני מפקדי אוגדות ומפקד חיל הים.
כמו כן, יש ביקורת מצד היסטוריונים צבאיים, עיתונאים, אישי ציבור וקצינים בכירים, הטוענים כי המלחמה לא התנהלה כראוי, וכי ישראל לא השיגה את מטרותיה.
באוגוסט 2006 הקים עמיר פרץ ועדת בדיקה למלחמה בראשות הרמטכ"ל לשעבר אמנון ליפקין-שחק.
החברים בה היו יו"ר טבע אלי הורוביץ, והאלופים במיל' אילן בירן, ומפקד חיל האוויר לשעבר, הרצל בודינגר.
זמן קצר לאחר מכן פורקה ועדת שחק, והוקמה ועדת וינוגרד, ועדת בדיקה ממשלתית בראשותו של השופט בדימוס אליהו וינוגרד, שהגישה את הדו"ח הסופי שלה בסוף ינואר 2008.
ועדת וינוגרד ציינה כי לצד היכולות המרשימות שהפגינו חיל האוויר והמודיעין, התגלו כשלים חמורים הן בתחום הצבאי והן בתחום הממשלתי.
ועדת וינוגרד כינתה את תוצאות המלחמה "כהחמצה חמורה" (הדו"ח הסופי עמ' 394 פסקה 8).
וסברה כי גם בהערכה אופטימית הפעולה הצבאית שהפגינה יכולות צבאיות מרשימות, לא הניבה ניצחון ברור.
הוועדה הגישה שורת המלצות ארוכה בכל אחד מהתחומים שסקרה.
למרות הדרישה המוקדמת של חלקים מהציבור הישראלי, ולמרות הדו"ח הקשה (במיוחד דו"ח הביניים ששלח אצבע מאשימה כלפי קברניטי המלחמה), לא התפטר ראש הממשלה אהוד אולמרט.
באוקטובר 2006 הקים הרמטכ"ל דן חלוץ את ועדת שומרון בראשות הרמטכ"ל לשעבר דן שומרון לחקר התנהלות המטה הכללי במלחמת לבנון השנייה.
בדצמבר בשנה זו הציגה הוועדה את מסקנותיה בפני וועדת חוץ וביטחון של הכנסת.
המסקנות של הוועדה היו חסויות אבל אלו שפורסמו היו שהמלחמה התנהלה ללא מטרה ושהדרג הצבאי לא הצליח לממש את הנחיית הדרג המדיני להפסיק את ירי הרקטות על ישראל.
לצד התוצאות המיידיות, היו למלחמה תוצאות ארוכות טווח, כגון התגברות המעורבות הבין-לאומית בלבנון.
בנוסף, שיקם חזבאללה את תשתיותיו שנפגעו.
ישנן טענות, מצידם של פרופסור מרטין ון קרפלד, ד"ר יוחאי סלע וד"ר גיא בכור, שמעמדו של חזבאללה נפגע כתוצאה מהמלחמה.
חוקרים אחרים, בהם תא"ל יוסי בידץ מאמ"ן, מרתה קרנשו, פרופסור קייס פירו, וד"ר ג'יימס גלווין טוענים שהארגון התחזק כתוצאה מהמלחמה.
כמו כן, לפי החלטת האו"ם התפרס צבא לבנון בתוך דרום לבנון וחזבאללה נדחק צפונה.
הפגיעה בכלכלה הלבנונית שנחשבה לכלכלה פגועת מלחמה טרם שוקמה, לעומת כלכלת ישראל שהצליחה להשתקם מהר מנזקי המלחמה, ולהמשיך בצמיחה חיובית.
החיילים החטופים נהרגו ביום חטיפתם, ומידע אודותם לא נכלל בהסדרי האו"ם לסיום הלחימה.
בתקופה שחלפה בין המלחמה לבין מלחמת חרבות ברזל המשיכו פעולות החבלה מלבנון, בהן מקרים של ירי רקטות מלבנון, ירי נ"ט של חזבאללה בסמוך לגבול שגרם למותם של שני חיילי צה"ל ופציעתם של אחרים, חיילי צה"ל שנהרגו ונפצעו מאש צלפים מלבנון, ומספר מקרים של הנחת מטענים בגבול הצפון.
בעקבות המלחמה אומצה "דוקטרינת הדאחייה" שהגה גדי איזנקוט בזמן כהונתו כאלוף פיקוד הצפון בשנת 2008. תכליתה, היא שימוש לא-פרופורציונלי באש אווירית וארטילרית נגד ארגוני הטרור ובראשם חזבאללה, במקרה של עימות בין הצדדים.
ב־16 ביולי 2008 לאחר משא ומתן בתיווך גרמני, בוצעה עסקת החלפת שבויים בין ישראל לבין חזבאללה.
ישראל שחררה את המחבל סמיר קונטאר, ועוד 10 שבויים לבנונים והחזירה 199 גופות ובתמורה קיבלה את גופותיהם של אהוד גולדווסר ואלדד רגב.
עלות המלחמה הייתה כשלושה עשר מיליארד ש"ח: כאחד עשר מיליארד ש"ח הוצאות של משרד הביטחון וצה"ל, וכשני מיליארד ש"ח הוצאות אזרחיות כגון תשלום פיצויים לאזרחים שנפגעו מהמלחמה.
בחשבון זה לא נכללו עליות המחירים כתוצאה מהמלחמה: כך למשל חברת הביטוח לויד'ס העלתה את מחיר הביטוח עבור מכולה הנשלחת לישראל דרך הים מעשרה דולרים למכולה ל־200 דולרים למכולה.
לאחר המלחמה התקיים דיון בכנסת, האם לסווג אותה כמלחמה או מבצע, לבסוף הוחלט לסווגה כמלחמה, ונקבע שמה "מלחמת לבנון השנייה".
בישראל, התאריך העברי בו פרצה המלחמה, ט"ז בתמוז, נקבע כיום הזיכרון הרשמי לנופלים במלחמה זו.
יש הטוענים כי למרות התחושה הקשה בציבור בעקבות המלחמה, מלחמת לבנון השנייה הצליחה להשיב את ההרתעה ואת השקט לגבול הצפון.
בשנים שלאחר המלחמה נמנע כמעט לחלוטין חזבאללה מביצוע פעולות טרור נגד ישראל בגבול ישראל–לבנון וכן מירי רקטות ארטילריות על ישראל.
מנגד, יש הטוענים כי ההרתעה היא הדדית שכן חזבאללה, בשנים של אחרי המלחמה, הכניס עשרות אלפי רקטות וטילים לשטחים שכביכול אסור לו להיות בהם, בעוד ישראל מסתפקת בסיכולים בודדים של משלוחי תחמושת מסוריה אל לבנון שהיא מגדירה כ"שוברי שוויון".
ב־2008 נהרג בסוריה "רמטכ"ל חזבאללה" עימאד מורנייה בפעולת סיכול ממוקד משותפת למוסד ול-CIA, וב־2015 חוסל בנו ג'יהאד מורנייה בסיכול ממוקד שיוחס גם הוא לישראל.
ב־2015 חוסל סמל נוסף של חזבאללה, המחבל סמיר קונטאר, ששחרורו נחשב לאחד מהישגי חזבאללה במלחמה.
מלחמת לנדסהוט הייתה מלחמת אזרחים בגרמניה, שהתחוללה על רקע ויכוח על ירושת דוכסות בוואריה-לנדסהוט, (דרום מזרח בוואריה) בין השנים 1503 ו-1505.
הדוכס מלנדסהוט, גאורג, דוכס בוואריה ואשתו ידוויגה יגלו, דוכסית בוואריה מתו בזה אחר זה, (1502–1503), ולא השאירו יורש זכר.
על פי החוק הקיסרי, נכסים אלו היו "נכסי מתנה" ורק יורש זכר יכול לרשת אותם.
בתו של גאורג, אליזבת, שהייתה נשואה לרוזן רופרכט מפפאלץ, בישוף פרייזינג, (בנו של פיליפ, הנסיך הבוחר מפפאלץ) ניסתה יחד עם בעלה ובתמיכת הנסיך לתפוס את השלטון על לנדסהוט.
משפחת ויטלסבאך, שהייתה אז השלטת בבוואריה, ובייחוד אלברכט הרביעי, דוכס בוואריה ממינכן, החליטו להעביר את העניין לבית הדין של הקיסר מקסימיליאן הראשון, שהכריע לטובתם.
משסירב הרוזן רופרכט, פקד הקיסר לגרשו מגרמניה, וכן את הנסיך הבוחר מפפאלץ.
מאותו רגע פרצה מלחמה, שהקיפה את כל חבל הריין, עד לשלהי 1505.
כוחות פפאלץ היו מלכתחילה קטנים למדי, ומה גם שהקיסר צירף לכוחות בית ויטלסבאך את חייליו השכירים.
בהדרגה נחלשו כוחות פפאלץ, עד שבשנת 1505 מתו הרוזן רופרכט ואשתו אליזבת.
באספת הממלכה בקלן חילק הקיסר את דוכסות בוואריה-לנדסהוט, כאשר רובה ניתנה לבית ויטלסבאך, ומיעוטה, בעיקר רוזנות פפאלץ-נויבורג, ניתן לבנם של רופרכט ואליזבת, אוטו היינריך, רוזן פפאלץ-נויבורג, וכך נחתם ההסכם ב-30 ביולי 1505.
מלחמת מאה השנים השנייה הוא ביטוי המשמש מספר היסטוריונים לתיאור שורת מאבקים צבאיים בין בריטניה לצרפת, בין 1689 ל-1815 (מאה עשרים ושש שנים).
בדומה למלחמת מאה השנים הראשונה, מונח זה אינו משמש לתיאור מלחמה רציפה בין המדינות אלא מצב מלחמתי עיקש ביניהן.
הקשר בין כל המלחמות היה שכולן נבעו מהרצון של שתי המדינות להגיע לדומיננטיות בעולם.
כמו כן, הייתה המלחמה גם בין ועל עתידן של שתי האימפריות הקולוניאליות.
המלחמות בין שתי המדינות במהלך המאה ה-18 בדרך כלל כללו לצידן מדינות אירופאיות נוספות שכרתו איתן ברית; מלבד מלחמת הברית המרובעת, בריטניה וצרפת תמיד נלחמו אחת בשנייה.
חלק מן המלחמות, כמו מלחמת שבע השנים, נחשבו כמלחמות כלל עולמיות וכללו קרבות במושבות המתפתחות בהודו, באמריקה ובנתיבי הסחר העולמיים.
מלכי בית סטיוארט המאוחרים, שהיו נוצרים קתולים, ראו במלך הצרפתי לואי הארבעה עשר ידיד.
ג'יימס הראשון וצ'ארלס הראשון, שניהם פרוטסטנטים, נמנעו ככל שיכלו ממלחמת שלושים השנים; גם הם, כמו קודמיהם, ראו בצרפת אומה ידידותית.
צ'ארלס השני וג'יימס השני אף תמכו בצרפת במהלך מלחמתה נגד ההולנדים.
סדרת המלחמות החלה עם הכתרתו של ויליאם מאוראנז' למלך אנגליה לאחר המהפכה המהוללת.
ויליאם, בניגוד לקודמיו התנגד לממלכתו הקתולית של לואי הארבעה עשר, וסיווג את עצמו כמגן פרוטסטנטי.
המתח המשיך בעשורים הבאים, שבמהלכם תמכה צרפת ביעקוביטים, שדרשו להפיל את בית סטיוארט ממושבם ולאחר 1715 את בית הנובר.
לאחר מותו של ויליאם הפך העימות בין בריטניה לצרפת מיריבות דתית ליריבות כלכלית ומסחרית; שתי המדינות חתרו לדומיננטיות קולוניאלית באמריקה ואסיה.
מלחמת שבע השנים הייתה אחת מהגדולות והחשובות שבמלחמת מאה השנים השנייה.
היריבות הצבאית המשיכה עם ההתנגדות הבריטית למהפכה הצרפתית, והמלחמות שבאו בעקבותיה עם הרפובליקה הטרייה, ומאוחר יותר עם הקיסרות הראשונה של נפולאון.
הפסדו של נפולאון ב-1813, בקרב לייפציג, ולאחריו ב-1815, שלטון מאה הימים והפסדו המוחץ בקרב ווטרלו, סיים למעשה את המלחמה המתמשכת בין שתי המדינות.
לאחר חתימת ההסכם, הייחוס של מדינה אחת למשנתה כ"אויבת טבעית" השתנה.
אינטרסים משותפים בין שתי המדינות הובילו לשיתוף פעולה ביניהן במלחמת קרים.
מאה אחת לאחר שנפסקה היריבות בין השתיים, הן הגיעו למצב בו יכלו לחתום על ההסכמה הלבבית שהראתה שמלחמת מאה השנים הראשונה והשנייה הן חלקת העבר; השוני התרבותי המשיך להתקיים אך המאבקים האלימים נפסקו.
אנשים רבים בצרפת דיברו על בריטניה כ"אלביון בוגדני", שקיטרג את האנגלו-סקסונים כאנשים לא אמינים.
הם השוו את בריטניה וצרפת לקרתגו ורומא העתיקות, כשהראשונה מושחתת ואימפריאליסטית רודפת בצע שעתידה להתמוטט, והאחרונה אינטלקטואלית והון תרבותי משגשג.
אסוציאציות קלאסיות אלו שירתו את הצרפתים, כמובן, משום שרומא הביסה את קרתגו.
אלו היו בהתאמה עם השקפות בנות זמנן, ששני העמים שונים באופן מהותי ולא יכלו להגיע להסכמים דיפלומטיים; מלחמה הייתה הדרך היחידה לסיים את המאבק הזה.
צרפת הייתה "אויבתה הטבעית" של בריטניה, אך בריטניה הייתה המכשול העיקרי של צרפת לשליטה באירופה.
המלחמות שנכללו במסגרת מלחמת מאה השנים השנייה
המלחמות הבין-קולוניאליות בין בריטניה לצרפת (1688–1763)
מלחמת העצמאות של ארצות הברית (1775–1783)
הקואליציה האנטי צרפתית הראשונה (1793–1797)
הקואליציה האנטי צרפתית השנייה (1798–1802)
מלחמת ליבוניה הייתה מלחמה בין רוסיה הצארית וקואליציות משתנות של מדינות שכנות, בה ניסתה רוסיה להשתלט על שטחים לאורך חוף הים הבלטי.
המלחמה התחוללה בשנים 1558–1583 והסתיימה בלי שרוסיה הצליחה להשיג את מטרותיה.
המסדר הליבוני היה מעוניין בשליטה על המסחר עם רוסיה הצארית והגביל את הסוחרים הרוסים.
כל המסחר התנהל דרך הנמלים בשטח המסדר ותוך שימוש באוניות של ברית ערי הנזה בלבד.
כמו כן, המסדר מנע מעבר של סחורות צבאיות ומומחים לרוסיה.
מדיניות זו נתמכה על ידי שוודיה ופולין.
בהתאם לתנאי חוזה שלום שנחתם בשנת 1503 עם איוואן השלישי לתקופה של 50 שנה, היו הליבונים צריכים לשלם תשלום שנתי כתמורה להעברת העיר טרטו לשליטתם.
מספר שנים לאחר חתימת החוזה הופסקה העברת התשלום ללא תגובה מצד הרוסים.
בשנת 1554 דרש הצאר איוואן הרביעי את התשלום, כולל תשלומים עבור התקופה שעברה.
כמו כן דרש הצאר לבטל את הבריתות הצבאיות שהיו לליבונים עם הדוכסות הגדולה של ליטא ושוודיה כתנאי לחתימת חוזה המשך.
סוכם שהתשלום הראשון יועבר בשנת 1557. בשנת 1557 נחתם חוזה בין הליבונים לפולין והליבונים קבלו על עצמם תנאים של ואסל.
באביב 1557 בנו הרוסים עיר-נמל חדשה ליד נרבה, אך הליבונים וברית ערי הנזה מנעו מסוחרים אירופאים להגיע לנמל החדש.
יש לציין שבאותה תקופה נחלשו הליבונים עקב מספר תבוסות בקרבות מול שכניהם, בעוד רוסיה הצארית התחזקה לאחר מספר כיבושים במזרח וסיפוח חאנות קאזאן וחאנות אסטרחן.
הרוסים החלו את המתקפה ב-17 בינואר 1558 תוך פלישה למזרח אסטוניה ובתחילת מרץ חזרו לתחומי רוסיה.
כתוצאה ממהלך זה, החליטו הליבונים להעביר לרוסים כ-60,000 טאלר אך עד למאי נאספה רק מחצית הסכום.
כמו כן התרחשו היתקלויות מקומיות באזור נרבה.
הרוסים החלו בהכנות למתקפה כוללת.
הכוח הצבאי של הליבונים היה מוגבל והיתרון היחסי שלהם היה במבצרים שנבנו לאורך הגבול, אולם רוב המבצרים היו מיושנים לאור התפתחות התותחנות.
במהלך קיץ וסתיו 1558 כבשו הרוסים 20 מבצרים ובסוף השנה עזב רוב הכוח את השטח לתקופת החורף.
בתחילת 1559 היו לרוסים מספר הצלחות צבאיות והם התקדמו לכיוון ריגה.
בפברואר 1559 הכוחות נסוגו וסוכם על הפסקת אש למשך חצי שנה.
הסיבה לכך שהרוסים לא המשיכו בהתבססות בליבוניה היה לחץ גדול שהופעל עליהם מצד של פולין, שוודיה, דנמרק והדוכסות הגדולה של ליטא.
בנוסף ללחץ השגרירים, היו לאיוואן הרביעי בעיות גם בדרום המדינה עקב הפלישות החוזרות ונשנות של חאנות קרים.
חלק מאצילי רוסיה העדיפו להתקדם לדרום תוך תקווה שהם יוכלו לקבל באזור זה אדמות רבות.
בתקופת הפסקת האש הרוסים אכן נלחמו נגד חאנות קרים אך לכך לא היו השלכות מדיניות גדולות.
לעומת זאת, ניצלו הליבונים את הפסקת האש לשיפור מצבם.
ב-31 באוגוסט 1559 חתם המסדר הליבוני על חוזה עם הדוכסות הגדולה של ליטא ועבר להיות תחת חסות הדוכסות.
בתחילת 1559 הועברה העיר טאלין לידי שוודיה והאי סאארמה נמכר לדנמרק.
במהלך שנת 1560 הרוסים התקדמו והיו להם מספר הצלחות.
שוודיה וליטא ביקשו מהרוסים לסגת, ולאחר סירובם, הרוסים מצאו את עצמם במלחמה נגד קואליציה של ליטא ושוודיה.
לחימה נגד הדוכסות הגדולה של ליטא
באביב 1562 פשטו הליטאים על אזור סמולנסק.
לאור הבעיות בדרום עם חאנות קרים, איוואן הרביעי היה יכול לתת מענה רק בסתיו 1562. בתחילת 1563 התחיל איוואן הרביעי במצור על פולוצק וב-15 בפברואר נכבשה העיר, אך לאחר מכן לא היו לרוסים הצלחות נוספות במערכה ובשנת 1564 הם נחלו מספר הפסדים.
הנסיך אנדרי קורבסקי, המפקד העליון של הצבא ויועצו הקרוב של הצאר, ערק לליטא.
לאור הבעיות בחזית ואי-רצון של האצולה בהמשך המלחמה הנהיג איוואן הרביעי משטר של אופריצ'נינה.
בשנת 1566 הגיעה למוסקבה משלחת ליטאית עם הצעה להפסיק את הלחימה על בסיס מצב הכוחות בשטח.
לאחר התייעצות במסגרת זמסקי סובור, החליט איוואן הרביעי להמשיך במלחמה והמטרה הייתה כיבוש ריגה.
בשנת 1569 הוקם האיחוד הפולני-ליטאי.
בשנת 1573 נחלו הרוסים תבוסה כואבת בקרב נגד הכוחות השוודיים.
אומנם לקראת סוף שנת 1576, לאחר כ-20 שנות מלחמה, היו רוב שטחי ליבוניה בשליטה רוסית, מלבד ריגה וסביבתה שלא נכבשו, אך לאחר תחילת שלטונו של המלך הפולני החדש סטפאן באטורי נמחקו רוב ההצלחות הרוסיות.
בשנת 1579 כבשו הפולנים בחזרה את פולוצק ומספר ערים בתחומי רוסיה עצמה.
בשנת 1581 החל מצור על פסקוב.
המצור נמשך מספר חודשים אך העיר לא נכבשה ובפברואר 1582 המצור הופסק.
בינואר 1583 נחתם חוזה לסיום המלחמה בין רוסיה הצארית לבין האיחוד הפולני-ליטאי.
רוסיה הצארית ויתרה על כל שטחי ליבוניה אך קיבלה בחזרה מספר ערים בגבולה.
לאיחוד הפולני ליטאי סופחו שטחים נרחבים בליבוניה.
במאי 1583 נחתם חוזה עם שוודיה.
הרוסים ויתרו על כל האדמות שהיו להם לחוף הים הבלטי באזור המפרץ הפיני והם הועברו לשליטה שוודית.
לאחר כ-25 שנות מלחמה לרוסיה הצארית לא היו הישגים של ממש בהיבט הפוליטי והיא אף הפסידה מבצרים לאורך החוף הבלטי.
המלחמה המתמשכת תרמה להידרדרות המצב חברתי-כלכלי במדינה והייתה אחד הסיבות למשבר ברוסיה הצארית בתחילת המאה ה-17 - תקופת הצרות.
מלחמת לבושי הבלויים או מלחמת פרופיליה (בפורטוגזית: Guerra dos Farrapos וכן Revolução Farroupilha) הייתה מלחמת אזרחים שהתחוללה בשנים 1835–1845 בריו גראנדה דו סול שבברזיל.
המרידה הרפובליקנית הייתה אחד האיומים המובהקים ביותר על שלמותה של האימפריה הברזילאית הצעירה ודיכוי המרידה בידי לואיש אלבש דה לימה אה סילבה, דוכס קשיאס היוותה צעד חשוב בהבטחת אחדותה של ברזיל.
המרידה החישה את הכתרתו של דום פדרו השני לקיסר ברזיל, בניגוד לחוקה, והייתה לאחד העימותים רוויי הדם בהיסטוריה של ברזיל.
המרד פרץ בשל התפשטות האמונה על ההבדל בין הכלכלה של ריו גראנדה דו סול לעומת שאר הארץ.
בניגוד למדינות אחרות, כלכלת המדינה התמקדה בשוק הפנימי ולא בייצוא סחורות.
המוצר העיקרי של המדינה, צ'ארקי (בשר משומר ביבוש והמלחה), סבל קשות מפני תחרות הצ'ארקי שיובא מאורוגוואי וארגנטינה.
האנשים שנהנו משווקים אלה נקראו "גאוצ'וס", והם היו רועי בקר ואיכרים שחיו בריו גראנדה דו סול.
גם הגאוצ'וס אשר חיו בארגנטינה ובאורוגוואי.
בשנת 1835 מונה אנטוניו רודריגס פרננדס בראגה לנשיאות של ריו גראנדה דו סול.
בהתחלה, מינויו ריצה את החקלאים הליברלים, אולם תוך זמן קצר השתנה המצב, לאחר שהוא האשים את החקלאים בבדלנות.
ב-20 בספטמבר 1835, גנרל בנטו גונסאלבס דה סילבה כבש את הבירה, פורטו אלגרה, והחל בהתקוממות נגד הסחר הבלתי הוגן הנתמך על ידי ממשלת המדינה.
נשיא המדינה ברח לעיר ריו גראנדה, 334 ק"מ דרומה משם.
בפורטו אלגרה, המורדים, הידועים גם בשם "היחפנים" או "לבושי הבלויים" (farrapos), לאחר שהעור המחוספס נשחק על ידי הגאוצ'וס, בחרו במרציאנו פריירה ריביררו לנשיא החדש שלהם.
הצורך להגיב על המצב ולסכל את פעולות המורדים, גרם לעוצר הברזילאי, דייגו פייז'ו, למנות נשיא מדינה חדש, אשר נאלץ לכהן בגולה בריו גראנדה.
בניסיון לאחד את כוחם, הכריז אנטוניו דה סאוזה דה נטו על עצמאותה של הרפובליקה של ריו גראנדה ב-11 בספטמבר 1836, ועל בנטו גונסאלבס דה סילבה כנשיא המדינה.
עם זאת, גונסאלבס נעצר ונכלא על ידי הכוחות הקיסריים עד לבריחתו בשנת 1837, שאז חזר למדינה ועמד בראש המהפכה.
לעומת זאת, פורטו אלגרה נכבשה על ידי הכוחות הקיסריים והמורדים מעולם לא הצליחו להשיבה.
בבאהיה פרץ בשנת 1837 מרד אחר שנקרא מרד Sabinada, ובו המורדים הצליחו להקים עוד רפובליקה, אולם היא התפוררה במהירות בתוך 4 חודשים.
לצבא הברזילאי היו כמה בעיות באותה תקופה, והוא לא היה מסוגל להתמודד כראוי עם המרידות.
באמצעות רפורמות צבאיות, התאפשר גיוס המוני של אזרחים, והם הצליחו לדכא את המורדים בשנת 1845.
המהפכן האיטלקי, ג'וזפה גריבלדי הצטרף למורדים בשנת 1836. בעזרתו, המהפכה התפשטה צפונה דרך סנטה קטרינה, שגבלה בריו גראנדה דו סול.
אחת הערים הגדולות של סנטה קטרינה, לגונה, נתפסה על ידי המורדים, אך נפלה לידי הצבא הקיסרי לאחר ארבעה חודשים.
במאבק הזה זכה גריבלדי בניסיון הצבאי הראשון שלו, ועלה על הדרך שהובילה להפיכתו למנהיג הצבאי המפורסם של איחוד איטליה.
כוחות המורדים גם קיבלו תמיכה צבאית וכלכלית עקיפה של ממשלת אורוגוואי בראשותו של חוזה פרוקטוזו ריברה, ולאורוגוואי הייתה כוונה ליצור ברית פוליטית עם הרפובליקה של ריו גראנדה וליצור מדינה חזקה חדשה.
המורדים סירבו להצעת חנינה שניתנה להם בשנת 1840, אם כי היה ברור שאין להם סיכוי לנצח במלחמה.
בשנת 1842 הם הכריזו על הענקת חוקה רפובליקנית, כניסיון אחרון לשמור על עצמאותם.
באותה שנה לקח גנרל לימה אה סילבה את הפיקוד על הכוחות הקיסריים באזור, וניסה לנהל משא ומתן על הסדר.
ב-1 במרץ 1845 הסתיים המשא-ומתן לשלום בראשות לימה אה סילבה ואנטוניו ויסנטה דה פונטורה עם חתימת הסכם פונשה ורדה בין שני הצדדים, בדום פדריטו.
האמנה הציעה למורדים חנינה מלאה, השתלבות מלאה בצבא הקיסרי ובחירת נשיא המחוז הבא.
כל החובות של הרפובליקה של ריו גראנדה שולמו על ידי האימפריה ותעריף מכס של 25% נקבע על צ'ארקי מיובאים.
הרפובליקות של ריו גראנדה וז'וליאנה נשארו חלק מהאימפריה, והם כיום שתי מדינות של הרפובליקה הפדרטיבית של ברזיל; ריו גראנדה דו סול וסנטה קטרינה בהתאמה.
כמחווה של רצון טוב, בחרו המורדים בלימה אה סילבה כנשיא המחוז הבא.
הצבא הברזילאי מיצב עצמו מחדש ככוח לוחם ראוי במלחמת לבושי הבלויים, ובעקבות כך היה מסוגל למגר את ההתקוממויות שגברו נגד הקיסר, אם כי הדבר הביא בסופו של דבר לנפילת האימפריה ולהקמת הרפובליקה הברזילאית הראשונה, כשהצבא נעמד לצד הכוחות הרפובליקנים במדינה.
מלחמת לוב–מצרים הוא כינויה של תקרית גבול שאירעה בין לוב למצרים בין ה-20 ל-24 ביולי 1977. עקב התקרבותה של מצרים בראשות אנואר סאדאת למערב ועקב שמועות על הסכם שלום קרב בין מצרים לישראל, החלו אלפי אזרחים ואנשי מיליציה עממית לובים לצעוד אל גבול מצרים.
התנועה גובתה בירי ארטילרי ותנועת מטוסי קרב מעל שטח מצרים.
צבא מצרים הגיב בתקיפות ובעוצמה, הפציץ בסיסי חיל אוויר לובים ונכנס בכוח של שלוש דיוויזיות לתוך שטח לוב, תוך איום כיבוש ערים בשטחה.
מעשי האיבה הסתיימו ב-24 ביולי תוך הסכם להסגת הכוחות המצריים אל שטחם.
לאחר עלייתו של אנואר סאדאת לשלטון במצרים ובמיוחד לאחר מלחמת יום כיפור, חל שינוי במדיניות המצרית שכלל התקרבות אל ארצות הברית ואל המערב.
זאת בניגוד ללוב, שהמשיכה לדבוק בתמיכה בברית המועצות.
שמועות על תחילת מגעים בין מצרים לישראל לקראת הסכם שלום אפשרי עוררו את זעמו של השליט הלובי, מועמר קדאפי, שראה בכך הפרה מצרית של הצהרת ועידת חרטום ("שלושת הלאווים": לא לשלום עם ישראל, לא להכרה בישראל, לא לעריכת משא ומתן עם ישראל).
בתגובה לקרע בין המדינות עלה המתח ביחסים.
שגרירויות המדינות הותקפו על ידי מפגינים וב-1 ביוני הורה קדאפי ל-225,000 העובדים המצרים בלוב לשוב לביתם.
התסיסה האזרחית לובתה על ידי ממשלת לוב, עד ההצהרה על קיום "צעדה ספונטנית" לקהיר ששיאה היה בגבול מצרים ב-20 ביולי.
לפי דיווח משנת 1978 עולה כי המוסד הישראלי הזהיר ערב המאורעות את ממשלת מצרים מפני כוונות עוינות של לוב וניסיונות של קדאפי לחמם את הגזרה בתקווה למעשי איבה שיגלשו למצרים גופה ויאיימו על יציבות השלטון המצרי.
ב-20 ביולי הגיעו אלפי צועדים, אזרחים ואנשי מיליציה אל גבול מצרים מול העיר המצרית סאלום.
במקביל לעצירתם בגבול החל צבא לוב בירי ארטילרי ומטוסי מיראז' 5 לובים הוזנקו וטסו בשמי מצרים.
ב-21 ביולי נמשכה המתקפה על סאלום, כאשר גדוד הטנקים ה-9 של צבא לוב חצה את הגבול והתקדם תחת המטרייה האווירית וסיוע ארטילרי.
ב-22 ביולי החלה מתקפת הנגד החריפה.
3 דיוויזיות (אוגדות) של צבא מצרים הדפו את ההתקפה ושעטו אל תוך השטח הלובי.
במקביל הפציץ חיל האוויר המצרי יישובים ובסיסי חיל אוויר לובים.
ערי הגבול של לוב הושמו תחת מצור מצרי.
ב-24 ביולי נחתם הסכם הפסקת אש בתיווך נציגי הליגה הערבית, נשיא אלג'יריה הווארי בומדיין ויו"ר אש"ף, יאסר ערפאת.
הכוח המצרי נסוג מן השטח הלובי, אך נוצר רושם הרתעתי מצרי.
למצרים נרשמו כ-100 נפגעים (פצועים והרוגים), כמו כן הופלו 6 מטוסים מצריים.
ללובים נרשמו כ-400 נפגעים וכן אובדן ציוד רב שכלל 60 טנקים, 40 נגמ"שים, 40 מטוסי מיראז' 5 ומטוס מיג-23 שהושמדו על הקרקע.
באוגוסט נחתם הסכם חילופי שבויים בין המדינות, אירוע שסיים את מצב הלוחמה סופית.
במאמר מערכת של הניו יורק טיימס סוכמה עילת המלחמה בין לוב למצרים: אם אין לערבים את ישראל להילחם בה, הם נלחמים זה בזה.
מלחמת ליגת קַמְבְּרֶה, הידועה לעיתים גם בשם מלחמת הליגה הקדושה ובשמות אחדים נוספים, הייתה אחד העימותים המהווים יחד את המלחמות האיטלקיות.
הצדדים הנצים העיקריים במלחמה, שניטשה מ-1508 עד 1516, היו צרפת, מדינת האפיפיור והרפובליקה של ונציה; הצטרפו אליהם בשלבים שונים של העימות כמעט כל המעצמות והמדינות החשובות במערב אירופה, ובהן ספרד, האימפריה הרומית הקדושה, אנגליה, סקוטלנד, דוכסות מילאנו, פירנצה, דוכסות פרארה ושכירי חרב שווייצריים.
הליגה של קמברה הוקמה על ידי האפיפיור יוליוס השני כדי לרסן את השפעתה של ונציה בצפון איטליה.
הייתה זו ברית אנטי-ונציאנית שכללה, מלבדו, את לואי השנים עשר, מלך צרפת, את מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ופרננדו השני, מלך אראגון.
הברית נחלה הצלחה בתחילת דרכה, אך לאחר זמן נתגלעו חיכוכים בין יוליוס השני ללואי ה-12 שגרמו בסופו של דבר להתפרקות הברית ב-1510 ולהתחברותו של יוליוס השני בברית עם ונציה נגד צרפת.
הברית בין ונציה והאפיפיור התרחבה לאחר זמן והפכה למה שמכונה "הברית הקדושה".
ב-1512 הצליחו חברות הברית לסלק את הצרפתים מאיטליה, אך בשל חילוקי דעות בדבר חלוקת השלל פרשה ונציה ועברה לצדה של צרפת.
תוך וכדי כך ירש פרנסואה הראשון את כסאו של לואי ה-12, ובהנהגתו נחלו הצרפתים והוונציאנים ניצחון בקרב מריניאנו ב-1515 והצליחו להשיב לעצמם את הטריטוריות שאיבדו קודם.
חוזי נויון ובריסל, שחתמו את המלחמה שנה אחר כך, החזירו למעשה את מפת איטליה למצבה בשנת 1508.
מלחמת לאמיה הוא עימות צבאי שנערך בשנים 323 - 322 לפנה"ס, בין אתונה ובעלות-בריתה לבין ממלכת מוקדון.
העימות פרץ לאחר מותו של אלכסנדר הגדול, כאשר אתונה, הליגה האיטולית וערי מדינה יווניות אחרות ניסו להסיר את עול ההגמוניה המקדונית שכפה עליהן פיליפוס השני לאחר הניצחון בקרב כירונאה בשנת 338 לפנה"ס.
המלחמה נקראת על שמה של העיר לאמיה בה צרו היוונים על כוחותיו של אנטיפטרוס.
בשלבי המלחמה הראשונים הייתה יד האתונאים ובעלי-בריתם על העליונה, אך לאחר הגעת תגבורות מהצבאות המקדוניים באסיה נטתה הכף לטובת אנטיפטרוס, והמערכה כולה הסתיימה בניצחון מקדוני ובביטול (זמני) של הדמוקרטיה האתונאית.
בשנת 338 לפני הספירה נערך קרב כירונאה בין מקדוניה בהנהגת פיליפוס השני לבין אתונה ותבאי.
מקדוניה ניצחה בקרב זה ובעקבות כך הצליחה לתפוס שליטה על יוון ולאחד את הערים תחת הנהגה אחת.
פאוסניאס כתב כי קרב זה היה אסון אתונאי ושל הערים שתמכו באתונה היות שלאחר מכן אתונה איבדה מהשפעתה וערים אחרות סבלו קשות גם כן.
תבאי נחרבה בשנת 335 על ידי אלכסנדר כאשר שוב מרדה במקדוניה.
זמן לא רב לפני מותו, החליט אלכסנדר לאפשר לגולים מערים יווניות לחזור לעריהם.
גם על מנת להאדיר את שמו, אך גם ובעיקר על מנת להבטיח נאמנות של אנשים בערים השונות אל מול תנועות ומסיתים שקמו ברחבי יוון נגד מקדוניה.
אלכסנדר אף דרש כי ההכרזה על כך תתבצע בעת הכרזת המנצחים במהלך המשחקים האולימפיים.
לשון ההודעה היה "המלך אלכסנדר לגולים מהערים היווניות.
אנו לא הסיבה לגלותכם, אך, פרט לאלו מכם הנמצאים תחת קללה, אנו נהיה הסיבה לחזרתכם לעריכם.
אנו כתבנו גם לאנטיפטרוס על כך שאם עיר מסוימת לא תסכים לקבל אתכם בחזרה, ביכולתו לבצע כל הנדרש על מנת לאכוף זאת".
מרבית האוכלוסייה ראתה צו זה כדבר טוב אך היו כובשים שלא רצו להחזיר את השטחים שכבשו, למשל, האתונאים שחילקו את אדמות האי סאמוס בין אזרחיהם ולא היו מעוניינים לאבד את האדמות הללו בשום אופן.
האתונאים העדיפו שלא לצאת נגד אלכסנדר וצבאו ולהסתכן בכישלון כמעט ודאי.
מותו של אלכסנדר היה נקודת המפנה מבחינת האתונאים.
היות שאלכסנדר לא השאיר אחריו יורש, האתונאים חשו כי זוהי שעת הכושר לפעולה בעת אי ודאות בכל הנוגע לשלטון במקדוניה ולפעול למען שחרור אתונה בפרט ויוון בכלל מעול השלטון המקדוני.
כאשר נודע דבר מותו של אלכסנדר, שאפו האתונאים לא רק להבטיח את חירותם מידי המקדונים, אלא גם להחליפם בשלטון על יתר הערים היווניות.
הכסף שהושאר בעירם על ידי הרפלוס (Harpalus) היווה משאב עיקרי לגיוס כספים ללחימה, בנוסף לשמונת אלפים שכירי חרב ששוחררו מתפקידם והמתינו בעיר טיינרום.
לאוסתנס הופקד על גיוס הצבא האתונאי והנהגתו.
ההנחיות שקיבל בתחילה היו שעליו להציג כאילו הוא פועל באופן עצמאי ולא בשם אתונה, זאת על מנת שאנטיפטרוס יזלזל במאמציו ולא ימהר לצאת לקראתו וזה יקנה לאתונאים זמן יקר להיערכות.
לאחר שלאוסתנס גייס את שכירי החרב הוא נכנס לאטוליה.
לאחר שאנשי אטוליה שמעו את דבריו של לאוסתנס הם בשמחה העניקו לו שבעת אלפים חיילים.
דמוסתנס הצטרף לשגרירים שעברו בין הערים היווניות על מנת לשכנע אותן להצטרף לאתונה במאבק נגד המקדונים לשחרור יוון.
באספת העם באתונה הוחלט כי אזרחי העיר לוקחים אחריות עבור החופש של כל היוונים וכי עליהם לשחרר את כל הערים היווניות שנמצאו תחת שליטת חילות מצב מקדונים.
עוד הוחלט כי כל האתונאים עד גיל ארבעים יתגייסו, שלושה שבטים יישארו לשמור על אטיקה, ואילו שבעה שבטים יתכוננו לצאת ללחימה.
עוד הוחלט על בניית ארבעים קוואדרירמות ומאתיים טרירמות.
לאחר ששמע אנטיפטרוס על מותו של אלכסנדר, הוא מייד שלח בקשה לקרטרוס שישב בקיליקיה שיבוא לתגבר את כוחותיו במקדוניה.
קרטרוס היה אמור לחזור למוקדון בלוויית עשרת אלפים לוחמים מוקדונים שהוצאו משרות.
בנוסף, אנטיפטרוס גם שלח בקשה לפילוטס שיבוא גם לעזרתו ובתמורה לכך הציע לו את אחת מבנותיו לאישה.
בתחילה, התסלים עמדו לצידו של אנטיפטרוס אך לאחר ששמעו את דבריו של לאוסתנס הם החליפו צד.
האטולים, התסאלים פרט לאלו מפלינאום, האואטנים (Oetaeans) פרט לאלו מהרקליה, האכאים מפטיאוטיס פרט לאלו מתביי, המליאנים פרט לאלו מלאמיה, הדורים, הלוקרים, הפוקים, האאניאנים, האליזנים, הדולופיאנים, האתמניאנים, הלאוקדים ואלו מהמולוסיאנים שהיו נתיניו של אריפטאוס.
אריפטאוס (Aryptaeus) כרת ברית עם היוונים אך בגד בהם ועבר לצד המקדונים.
הכריסטיאנים מאביה, אנשי העיר ארגוס, אנשי העיר סיקיון, אנשי העיר אליס, אנשי העיר מסניה וכן אנשי העיר אקטה.
לאחר שאלכסנדר הגדול הרס את תביי בשנת 335 לפני הספירה, הוא חילק את אדמותיהם בין אנשי בויאוטיה.
אנשי בויאוטיה האמינו כי אם האתונאים ינצחו במרד נגד מקדוניה הם יחזירו את האדמות לגולים מתביי, שהיו בני בריתם בעבר, ולכן נטו לצד המקדוני.
הבויאוטנים חנו ליד פלטיאה (Plataea).
אתונה שלחה ללאוסתנס תגבורת שמנתה חמשת אלפים חיילים רגליים, חמש מאות פרשים ואלפיים שכירי חרב.
לאחר שנפגשו, לאוסתנס הוביל את כוח התגבורת חזרה אל המקום בו חנה יתר הצבא האתונאי ובדרכם הם עברו דרך בויאוטיה.
כאשר הצבאות, האתונאי והבויאוטי נפגשו בקרב, האתונאים ניצחו ולאחר תום הקרב לאוסתנס מיהר לעבר תרמופילאי שם הוא עתיד לפגוש את אנטיפטרוס.
לאחר הניצחון בפלטיאה, לאוסתנס העביר את כוחותיו לתרמופילאי.
בעוד הוא ממתין להגעת אנטיפטרוס וצבאו למקום הוא עסק בסריקה של האזור ובאיוש המעברים השונים.
כאשר הגיע לבסוף, הצבא המקדוני בראשות אנטיפטרוס הובס.
אנטיפטרוס לא העז לחדש את הקרב ולתקוף בשנית היות שצבאו הצטמצם, אך, גם לא היה יכול לחזור למקדוניה בבטחה היות שנמצא בתסליה שעכשיו הייתה עוינת לו.
אנטיפטרוס וצבאו נסוגו ומצאו מקלט בעיר לאמיה שם הם הסתגרו והחלו לחזק את החומות.
כאשר לאוסתנס הגיע לקרבת לאמיה הוא הקים מחנה.
סביב המחנה הוא הורה לחפור תעלה עמוקה ומסביבה הוא הקים מכשולים.
בתחילה, לאוסתנס התקרב אל העיר ותקף אותה בניסיון למשוך את אנטיפטרוס וצבאו החוצה לקרב.
היות שאנטיפטרוס לא העז להסתכן בקרב פנים מול פנים מול צבאו העדיף של לאוסתנס, לאוסתנס הורה על התקפות מדי יום על חומות העיר.
בעקבות התקפות אלו נהרגו רבים מצד התוקפים, העיר הייתה מצוידת היטב ולכן המקדונים זכו להגנה טובה.
לאוסתנס הורה על הפסקת ההתקפות והחליט להטיל מצור על העיר בחוסמו את כל דרכי הגישה לעיר ולכידתה של כל האספקה שנכנסה לעיר בכוונה להביס את המקדונים באמצעות רעב.
לאוסתנס החל לבנות חומה ולחפור תעלה מסביב לעיר על מנת למנוע כל ניסיון בריחה.
זמן מה לאחר תחילת המצור, האיטולים חזרו לעירם לאחר שביקשו את רשותו של לאוסתנס על מנת לטפל בעניינים פנימיים שלהם, עזיבתם החלישה במעט את כוחם של האתונאים.
מספר עובדים שחפרו את התעלה סביב העיר הותקפו על ידי המגנים המקדונים ובמקום התפתח מאבק, לאוסתנס יצא לעזרתם אך הוא הוכה בראשו מאבן ונפצע קשות.
שלושה ימים לאחר מכן מת לאוסתנס.
את ההספד שלו נשא היפרידס שהיה ידוע בעוינותו כלפי מקדוניה.
במקומו של לאוסתנס מונה אנטיפילוס שהיה ידוע בגאונותו הצבאית ובאומץ ליבו.
לאחר שלמדו על התקרבותו של לאונטוס (Leonnatus) לעברם על מנת לחבור אל אנטיפטרוס, החליטו האתונאים לוותר על המצור ולצאת לעבר לאונטוס.
לכן, הם שרפו את המחנה שהקימו ושלחו את כל נושאי הכלים וכל אלו שאינם עוסקים בלחימה בפועל אל העיר מליטיה בעוד החיילים מוכנים למסע עם ציוד קל.
אנטיפטרוס שלח שגריר גם אל לאונטוס על מנת שיבוא לעזרתו והלה נענה לקריאה.
ראשית, לאונטוס פנה למקדוניה ושם הוא גייס יותר מעשרים אלף לוחמים רגליים ואלף וחמש מאות פרשים, הוא הצעיד אותם אל תוך תסליה נגד האויב האתונאי.
בשלב זה של המלחמה, הצבא היווני מנה רק עשרים ושניים אלף לוחמים רגליים וכשלושת אלפים וחמש מאות פרשים כאשר אלפיים מתוכם היו תסלים שהיו ידועים באומץ לבם וגבורתם.
רבים מהיוונים חזרו לבתיהם על מנת להסדיר את ענייניהם הפרטיים ולכן הצטמצם הצבא.
הקרב היה ארוך ועיקש אך הפרשים התסלים החלו לצבור יתרון.
לאונטוס לחם בעוז גם כאשר נותק מכוחותיו אך לבסוף הוא הוכה אנושות ונלקח אל עבר כוחות העזר שחנו במליטיה ושם הוא מת.
הפרשים התסלים בראשות הביסו את הפרשים המקדונים, ובעקבות זאת הפלנקס המקדוני החל לסגת לעבר מישור הררי שם היה יותר קשה לפרשים לפעול נגדו.
לאחר שהיוונים הבינו שאיבדו את היתרון שהעניקו להם הפרשים הם עזבו את שדה הקרב.
למחרת הקרב הגיע למקום אנטיפטרוס עם צבאו.
לאחר שהוסר מעל לאמיה המצור והיוונים פינו את האזור, אנטיפטרוס יכול היה לעזוב את העיר.
אנטיפטרוס נטל את השליטה על הצבא המובס וצירף אותו לכוחותיו, אך, עדיין העדיף להימנע מקרב ולכן בחר להמשיך לסגת באזור ההררי יותר ולהימנע מתקיפה של הפרשים היווניים.
אנטיפילוס, שעמד בראש הצבא היווני, החליט לא לרדוף ולעקוב אחרי הצבא המקדוני, אלא, בחר להישאר ולהמתין בתסליה.
באותו הזמן, התנהלו מספר קרבות ימיים בין הצי המקדוני בראשות קלייטוס שמנה מאתיים וארבעים ספינות לבין הצי האתונאי בראשות אבטיון (Evetion) שמנה מאה ושבעים ספינות וזאת לאחר שהאתונאים בנו ספינות נוספות במיוחד לשימוש במלחמה זו.
קלייטוס הביס את האתונאים בשני קרבות עיקריים שנערכו ליד האיים האכינדים (Achinades).
קראטרוס חזר למקדוניה לאחר שנענה לבקשתו של אנטיפטרוס לבוא לעזרתו, עמו הגיעו גם ששת אלפים לוחמים רגליים שלחמו לצד אלכסנדר הגדול ועוד ארבעת אלפים שגויסו במהלך המסע חזרה, אלף קשתים וקלעים פרסים ואלף חמש מאות פרשים.