tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דורון אייל (מוכר גם בכינוי "שולץ האיום"; 30 בספטמבר 1955, י"ד בתשרי ה'תשט"ז) הוא יוצר וזמר רוק ישראלי, אמן רב-תחומי ואושיית תרבות וחיי הלילה של תל אביב בשנות ה-80 וה-90. אייל נודע בהופעות והערות פרובוקטיביות, יצירותיו מאופיינות בסאטירות נוקבות ועתירות הומור שחור המשקפות את הצביעות, ההגמוניה והפטריארכליות החברתית.
ביצירותיו ניתן לזהות את תמיכתו בחופש הביטוי.
אייל יצר ויוצר אלבומים סנטימנטליים , אלבומי רוק ופאנק, תוך שימוש בסגנונות מוזיקליים מגוונים הכוללים רוק, פאנק, אמביינט ואקספרימנטלי (מוזיקת עולם).
אייל הוא אחד מחלוצי הגל החדש והפאנק של המוזיקה האלטרנטיבית בישראל, וחותמו ניכר לאורך השנים בתעשייה.
לצד המוזיקה, הפיק וביים אייל שני סרטים, והשתתף בכמה אחרים.
בנוסף, עסק אייל באמנות פלסטית, הקים מיצגים, והציג מספר תערוכות בישראל, לוס אנג'לס וניו יורק.
דורון אייל נולד בתל אביב.
התחנך בבית ספר "אהבת ציון" שבעיר ובשנת 1966, בגיל 11, עבר להתגורר עם משפחתו בניו יורק.
בשנת 1974 עבר להתגורר באמסטרדם ולאחר מכן בלונדון, שם נחשף לאומנות תיאטרון הרחוב, אותה הפעיל לאחר מכן לראשונה בישראל.
בלונדון הכיר את שאול גרוסברג, מייסד מועדון הרוק הישראלי, ועו"ד שמחה זיו, יחד עימם נחשף לסצנת הרוק הלונדוני המקומי Roundhouse, וחבר לאמני רוק שונים, בהם דייוויד אלן מלהקת "Gong", ופיטר האמיל, אשר היו לו להשראה בעבודתו בהמשך.
בשנת 1975 חזר לישראל ופגש את רמי פורטיס, יחד העלו מיצגי שירה וסאונד ניסיוניים בפאבים ובמועדונים בתל אביב.
כחלק מיחסי הציבור לקידום המיצגים, נתלו ברחבי העיר תל אביב פוסטרים עליהם הוטבע הכינוי "שולץ האיום" שעם הזמן השתרש ודבק באייל.
כמו כן הופיעו בסרט "דיזנגוף 99" וב"עלי כותרת" – תוכנית הראיונות המובילה של הערוץ הראשון באותן שנים.
זו הייתה הפעם הראשונה שאמני פאנק (Punk) הופיעו בטלוויזיה בישראל.
לקראת סוף שנות ה-70 הציג לראשונה מיצג ב"גלריית הקיבוץ" בתל אביב בשם "אמנות מהי?", מיצג שנפרש על פני שעה שלמה, בה הציג שולץ את ישבנו בליווי פצצות סירחון והקלטות בנושא.
זו הייתה הפעם האחרונה בה הוזמן אייל להציג בגלריה זו.
באותה תקופה יצר אייל שני סרטי קולנוע קצרים, בשיתוף עם רמי פורטיס ואנשי חבורת קבוצת העין השלישית (בהם מישל אופטובסקי): האחד "יוסף יוסף" והשני "שולץ" (בכיכובו של פורטיס).
הסרטים הפכו לקאלט והוקרנו באירועים שונים לאורך שנים.
בשנת 1981 הקימו אייל, פורטיס, נועם הלוי ואיוון מונטיאל את להקת "כרומוזום", שעברה גלגולים שונים.
בתחילה ניגנו מוזיקה ניסיונית בהקלטות בלבד.
בהמשך הצטרפו ללהקה רונה ורד ודויד גרוואי, והלהקה החלה להופיע, הקליטה מיני אלבום בהפקתו של אריק מלול וחיים דור, ושיריה הושמעו ברדיו.
הלהקה היוותה אבן דרך והשראה למוזיקת הרוק והגל החדש בישראל בשנים הבאות.
להקת כרומוזום הייתה הלהקה הראשונה שהופיעה במוזיאון ת"א, ביוזמתו של מנהל אירועי התרבות במוזיאון באותם הימים, עדי סמל.
במסגרת ההופעות הוקרנו גם סרטיו של אייל, טרם המופע.
מאוחר יותר הוקרנו הסרטים בפסטיבלים שונים ואירועים.
באותה השנה חברו אייל ורמי פורטיס להרכב נוסף, "Seven Code", עם מלכה שפיגל; ההרכב הוציא קלטת אחת, שהודפסה במספר עותקים מצומצם.
לאחר מספר חודשים עזב אייל את להקת "כרומוזום", ובשנת 1983 הקים את להקת "היחידה לטיפול נמרץ" (ביחד עם רונה ורד, דויד גרוואי, שלמה משיח, והדר גולדמן).
הלהקה הוחתמה על ידי חברת CBS, שהפיקה את האלבום "שבר טראנס גולגולתי".
כל שירי האלבום נכתבו על ידי אייל שלקח גם חלק בהלחנתם.
האלבום זכה לביקורות מצוינות על ידי יואב קוטנר ומבקרים אחרים, והלהקה הופיעה בתוכניות טלוויזיה רבות וביניהן זהו זה!
של "הטלוויזיה החינוכית" ו "זה הזמן" בהנחיית רם עברון.
כמו כן הופיעה הלהקה במוזיאון ת"א בתפאורה של חדר ניתוח, כאשר מגן דוד אדום פרסו חסותם על המופע, על מנת להגביר המודעות לתרומות דם.
במסגרת המופע נהגו מגן דוד אדום להתרים דם ברחבת המוזיאון.
בשנת 1982 הצטרף דורון אייל לבעליו של מועדון הפינגווין ושכנע אותו להקים במה להופעות.
במה זו אפשרה ללהקות רבות לפרוץ קדימה וביניהן משינה, להקתו הראשונה של יוסי אלפנט "Undertaker Contractor", ורבים אחרים מהסצנה באותה התקופה.
בהמשך צעדו בעקבות הפינגווין מועדונים רבים נוספים ובנו במות להופעות ("הליקוויד" ואחרים).
בתחילת 1984 הקים דורון אייל יחד עם דוד גרוואי את צמד "צוזאמן" ("ביחד" ביידיש).
הצמד הוציא קלטות בלבד, הופיע במועדונים, בין השאר לראשונה עם תזמורת שלמה על במה, באמצעות טכנולוגיית Midi.
הצמד עבר לניו יורק והקים אולפן הקלטות מצליח בסצנה המקומית.
בשנת 1985 חברו גרוואי ואייל ליוסי פיין (נגן בס) וטל ברגמן (מתופף) ויחד הקימו את "בלה בלה".
הלהקה ניגנה פאנק והופיעה במועדונים נחשבים בניו יורק ובין היתר הייתה להקת הבית של מועדון CBGB, בו החלו דרכן להקות מצליחות רבות, בהן Talking Heads, טלוויז'ן, ראמונס, פטי סמית' ואחרות.
בשנת 1988 יחד עם דויד גרוואי, הקים אייל עסק משגשג להדפסת חולצות, עליהן הודפסו ציוריו המקוריים.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 חזר דורון אייל לישראל, ובשנת 1992 הקליט את אלבומו "נאום לאומה" עם דויד גרוואי על גבי נענע דיסק.
בשנת 1992 פגש אייל את הדוגמנית בת ה-16, נינה ברוש, עמה עבר להתגורר בניו יורק, וזמן קצר לאחר מכן נישאו.
אייל חיבר את ברוש לסצנת האופנה המקומית בעזרת קשריו, בזמן שהוא עסק בצילום והציג את תמונותיו בתערוכות בניו יורק ובלוס אנג'לס.
לקראת סוף העשור הציג דורון אייל גרסה מעודכנת ל"שולץ האיום" בתוכניות אירוח טלוויזיוניות.
במקביל הייתה לו (לזמן קצר) תוכנית רדיו שעסקה בווידויי סקס.
בשנת 2001 חזר אייל לישראל והחל לעסוק בשוק ההון.
בשנת 2002 נחשד דורון אייל בביצוע מעשה סדום בצעירה.
התיק נסגר זמן קצר לאחר מכן, בעקבות עדויות אשר העלו כי מדובר בתלונת שווא.
בשנת 2009 חבר שוב אייל למוזיקאים שונים בניסיון להקים להקה חדשה, אך מכיוון שנטו לחזור למוזיקה הישנה, בה איבד עניין, ניסיונות אלו לא צלחו.
בשנת 2010 חבר שוב אייל להדר גולדמן, וביחד כתבו מוזיקה שלא הבשילה לכדי אלבום או הופעות.
בשנת 2012 הפיק עם אמיר שרצר, ערבי תרבות בשם "פומפה" במסגרתם הכיר אייל את יוסף סווירי ויחד כתבו את האלבום In the waiting" Room".
לרגל הפקת האלבום הוזמן דורון להתארח בתוכניתם של לונדון וקירשנבאום, ונתן הופעה חד פעמית במוזיאון תל אביב.
במהלך ההופעה ביצע לראשונה קאבר לשיר "I Keep a Close Watch" של חברו ג'ון קייל.
דורון אייל הוא גרוש ואב לשני ילדים.
היחידה לטיפול נמרץ – 1983
שולץ/גרוואי נאום לאומה – 1992
דורון אברמוב הוא פרופסור מן המנין בבית ספר אריסון למנהל עסקים אוניברסיטת רייכמן.
אברמוב הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות (1990) ותואר שני בכלכלה ומימון (1994) מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
את תואר הדוקטורט שלו במימון קיבל מבית הספר Wharton באוניברסיטת פנסילבניה (2000).
בשנים 2009–2017 היה אברמוב מרצה בבית הספר למינהל עסקים של האוניברסיטה העברית בירושלים בנושאים של השקעות וני"ע, אג"חים, אקונומטריקה פיננסית וסמינר באסטרטגיות מסחר בשווקים פיננסיים.
החל משנת 2018 הוא מכהן כחבר סגל בבית ספר למנהל עסקים באוניברסיטת רייכמן.
מחקריו של אברמוב עוסקים בתחומים של מודלים לתמחור נכסים, מודלים לאי ודאות, בחירת פורטפוליו להשקעות, אנומליות של שוק ההשקעות, קרנות נאמנות, קרנות גידור ואקונומטריקה מודולרית אברמוב פרסם מחקרים בנושאי חיזוי תשואות מניות, ניתוח אנומליות בשווקים פיננסיים באופן אמפירי ותאורטי, השקעה בקרנות נאמנות וקרנות גידור, מנהל עסקים, תנודתיות ונזילות שווקים פיננסיים.
היינריך רטיין (20 בנובמבר 1918 - 22 באפריל 2008), שמו הנוסף דורה רטיין, היה אתלט גרמני שייצג את גרמניה באולימפיאדת ברלין (1936) כאישה, סיים במקום רביעי, זכה באליפות אירופה (וינה 1938) וקבע שיא עולם בקפיצה לגובה.
שנתיים לאחר מכן, נבדק ונמצא כי הוא למעשה זכר ולא נקבה.
בעיתונות, באינטרנט ובכלי תקשורת אחרים הוא מכונה באופן שגוי "הרמן רטיין" או "הורסט רטיין".
מסמכי חקירה שנערכה בשנים 1938 ו-1939 על חייו של רטיין התפרסמו לציבור במגזין דר שפיגל בשנת 2009.
רטיין נולד בארישוף, ליד ברמן, למשפחה גרמנית "טיפוסית".
אביו, היינריך רטיין אמר בראיון בשנת 1938: "כשהילד נולד המיילדת ניגשה ואמרה 'הייני, זה בן!' אבל לאחר חמש דקות היא אמרה 'זו ילדה למרות הכל'.
תשעה חודשים לאחר מכן, הילד, שהוטבל לנצרות תחת השם דורה, חלה ונבדק על ידי רופא שבדק את איברי המין שלו ואמר 'עזוב את זה, ממילא אינך יכול לעשות דבר'".
"דורה" התראיינה אף בשנת 1938 ואמרה: "הוריי גידלו אותי בתור ילדה ולכן לבשתי בגדי בנות לאורך כל הילדות שלי.
אבל מגיל 10 או 11 התחלתי להבין שאינני בת, אלא בן.
עם זאת, מעולם לא שאלתי את הוריי מדוע עליי ללבוש בגדי נשים למרות שהייתי בן".
בנעוריו, "דורה" התחרה בתחרויות ספורט לבנות.
בשנת 1936 הוא השתתף באולימפיאדת ברלין וחברתו למשלחת, אלופת גרמניה גרטל ברגמן היהודיה שלא הורשתה להשתתף במשחקים, אמרה: "מעולם לא היו לי אי אלו חשדות, אפילו לא אחת...במקלחות המשותפות תהינו מדוע היא לא הסכימה להופיע בעירום מלא מולנו.
זה היה מגוחך שמישהו יכול להיות כה נבוך בגיל 17. פשוט חשבנו ש"היא" מוזרה ומשונה...אבל אף אחד לא הבחין או ידע שהיא למעשה גבר".
בשנת 1938, רטיין התחרה באליפות אירופה וזכה במדליית זהב ובשיא עולם בקפיצה לגובה של 1.67 מטר.
בשנת 1939 הוא שבר את שיא העולם בקפיצה לגובה פעם נוספת.
דורותי טיילר-אודם, שיאנית העבר בקפיצה לגובה מבריטניה, חשדה ברטיין וסיפרה "כתבו לי מכתבים והודיעו לי שאיני מחזיקה יותר בשיא העולם ובחזרה השבתי להם 'היא אינה אישה אלא גבר'.
עשו "עליה" בדיקת רקע ומצאו שעבדה בתור מלצר בשם הרמן רטיין.
וכך זכיתי שוב להחזיק בשיא שקבעתי".
שיאה של אודם קיבל הכרה מחודשת בשנת 1957 על ידי התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
ב-21 בספטמבר 1938, רטיין עלה על רכבת מווינה לקלן.
הכרטיסן דיווח למשטרה המקומית בעיר מגדבורג שבנתיב הנסיעה על "נוסע המסתובב בקרון בלבוש אישה".
רטיין הוצא מן הרכבת ונלקח לתחקור על ידי המשטרה.
הוא הציג לחוקרים את תעודת הלידה שלו בה נרשם שמינו הוא נקבה, אך לאחר היסוסים, הוא הודה שהוא למעשה גבר וסיפר על עצם היותו אינטרסקס.
רופא הוזמן לתחנת המשטרה, בדק את רטיין וקבע כי הוא אכן זכר ולא נקבה.
האתלט נעצר ונשלח למכון ספורט בלייכן כדי לעבור בדיקות נוספות שקבעו אף הם כי הוא גבר.
הליכי המעצר שלו נמשכו עד ה-10 במרץ 1939, כאשר התובע המחוזי הצהיר: "לא ניתן להאשימו ברמייה מאחר שלא הייתה כוונה לקבל פרס כספי".
"דורה" הבטיחה לרשויות כי תחדל מעיסוקה בספורט לאלתר.
אביו, היינריך רטיין, התעקש תחילה כי "בתו" תמשיך לעסוק בספורט ותוכר כאישה, אך ב-29 במרץ 1939 פנה למשטרת ברמן וביקש לשנות את שמה גם להיינריך.
מדליית הזהב שגרף רטיין הוחזרה ושמו הוסר מרישומי המשתתפות בתחרות.
לפי דר שפיגל, דורה, שמעתה נקרא היינריך, ובהמשך שינה את שמו להיינץ, קיבל תעודת זהות חדשה ונשלח להנובר בתור "גבר עובד".
הוא ניהל את הבר של הוריו וסירב להתראיין בפני כלי התקשורת בטרם מותו בשנת 2008.
אולם, בכתבה של המגזין טיים משנת 1966, תואר היינריך בשם הרמן בתור מלצר בברמן "שהודה בדמעות כי אולץ על ידי הנאצים להעמיד פני אישה למען כבודה ותהילתה של גרמניה".
הרמן התייפח: "במשך שלוש שנים חייתי כאישה.
בשנת 2009 יצא לאקרנים הסרט "ברלין 36" שעסק בסיפורו של רטיין.
לפי הסרט, היטלר התנגד לכך שאתלטית יהודיה, גרטל ברגמן, תייצג את גרמניה בענף ספורט כלשהו.
כתוצאה, בחרו לסלקה מהקבוצה ולשבץ את "דורה" רטיין במקומה.
דורודון (שם מדעי: Dorudon; מילולית: "שן חנית") הוא סוג נכחד של לווייתן ממשפחת הבסילוזאוריים שחי בתקופת האאוקן לפני 36–40 מיליון שנה.
יצור זה לא נראה כמו לווייתן, אלא כמו דינוזאור או פליוזאור.
הדורודון קטן בהרבה מקרובו, הבסילוזאורוס שהיה טורפו העיקרי, וגופו היה פחות ארוך ונחשי ממנו, אך היו לשניהם לסתות שהזכירו זוחלים ימיים יותר מאשר יונקים.
היה לו זנב מפוצל ל-2 אונות ורגליים זעירות.
כמו הלווייתנים המודרניים גם הדורודון בילה את כל חייו במים.
יצור זה הגיע לאורך 5 מטרים ונע בים הפתוח.
הוא ניזון מלהקות דגים ודיונונים שהוא תפס בלסתותיו הגדולות.
הוא חי בים תטיס ומאובניו נמצאו במצרים, פקיסטן, הסהרה ובארצות הברית וניו זילנד.
לוויתן זה מופיע בסדרה ללכת עם חיות שם נראים מספר פרטים צעירים שנטרפים על ידי נקבת בסילוזאורוס.
בנוסף הוא מופיע בסדרה מפלצות ים.
דורובנץ (ברומנית: dorobanț, ברבים: dorobanți) היה בנסיכויות הרומניות וברומניה הכינוי, שניתן לחייל רגלי שכיר בצבא הלאומי.
המילה מקורה ב-Trabant הגרמנית, שעברה דרך ההונגרית לרומנית.
אזכורים לקיום החיילים האלה מתחילים מ-1657. היחידה פורקה ב-1668, והוקמה מחדש באמצע המאה ה-19. על פי תקנון המדים, שאומץ ב-1873,היו הדורובנצים חלק מיחידות "ההחלפה", ששירתו ברוטציה שבוע בחודש, כשיתר הזמן היו חופשיים לעסוק במשק שלהם.
באביב 1877 היו בצבא רומניה 33 בטליונים של דורובנצים.
מדי הדורובנצים היו צריכים להיות פשוטים, מבוססים על לבוש האיכרים ומיוצרים על חשבון החייל מחומרים זמינים לו ומושפעים מהמקובל באזורים השונים של רומניה.
הדורובנצים נהגו לחבר לכובעי הפרווה שלהם נוצה של תרנגול הודו, לכן גם כונו "קורקני" (תרנגולי הודו ברומנית).
ישובים, שכונות ואתרים שונים קרוים בשם דורובנץ והטיותיו: דורובנצי, דורובנצו ודורובנצול, כולל שכונה בבירת רומניה, בוקרשט.
משוררים רומנים כתבו שירים בהם פיארו את הדורובנץ האלמוני, כפי שעשה גאורגה קושבוק או דורובנץ מסוים, כפי שעשה וסילה אלכסנדרי בשיר "Peneș Curcanul", שהוקדש לדורובנץ קונסטנטין צורקאנו.
דורון ביטון (נולד ב-11 בינואר 1992) הוא זמר-יוצר, שחקן, קומיקאי, מנחה ואושיית רשת ישראלי.
דורון ביטון נולד בנתניה להוריו דוד ואיילה (לבית בארנס).
במהלך שירותו הצבאי שירת כבלש במשטרה הצבאית.
ביטון מתחזק מספר חשבונות ברשתות החברתיות בהם אינסטגרם, טיקטוק, פייסבוק, יוטיוב וספוטיפיי עם כ-500 אלף עוקבים.
בגיל 21 העלה ביטון סרטון ויראלי ובו חיקויי חיות מצחיקים אשר צבר במהרה 20 אלף לייקים.
בעקבות ההצלחה, המשיך להפיץ סרטונים נוספים אשר פורסמו בתוכניות טלוויזיה שונות, כולל "הצינור" עם גיא לרר ו"סטטוסים מצייצים".
הוא שיתף פעולה עם צוות "שרוטונים" המפיק סרטונים קומיים ועם עמוד "דיבוב מצחיק", מה שהגדיל את חשיפתו ברשתות החברתיות.
ביטון הרחיב את פעילותו לתחום הטלוויזיה, כשחקן, מנחה ומדבב, בין היתר ב"בובה של מדינה", "בובה של לילה", "שנות ה-80", "להתבגר", "נדחפים", "המלון של פיני", "היחידה", "טין ניק סטנדאפ שואו", "בלאגניקס", "התחנה", "זיגי", "החברים של ישי" ו"החלומות של צור".
הוא לוהק לתפקיד ראשי בסדרה "שוברי גלים", אך לאחר שעבר תאונת אופנוע קשה ביצע תפקיד משני בעונה הבאה.
החל משנת 2021, ביטון מנחה את תוכנית הטלוויזיה "מושג השכל", ומ-2024 מגיש גם את התוכנית "כל הזכויות שמורות" בערוץ 97.
ביטון היה חלק מהצמד "קטריקס ודורון ביטון" יחד עם עומרי קטרי (קטריקס).
הצמד נוצר כאשר השניים נפגשו במסיבת יום הולדת של חבר משותף והחלו ליצור מוזיקה יחד.
באוקטובר 2015 הוציאו את הסינגל הראשון שלהם, "להיות איתה", ובאותו חודש הוציאו סינגל נוסף, "אוהבת לרקוד", אשר זכה להצלחה ניכרת.
הצמד המשיך להוציא שירים מצליחים, כולל:
"שחרר" בשיתוף עם עודד פז (נובמבר 2016)
"רק רשת" בשיתוף עם מנהלת ליגת העל בכדורסל (נובמבר 2016)
"חופשיה" (ספטמבר 2016) - השיר המפורסם ביותר שלהם, שזכה ל-32 מיליון צפיות ביוטיוב ובזמנו מהסרטונים הישראלים הנצפים ביותר ביוטיוב (מקום החמישי לשנת 2016).
הצמד המשיך להוציא שירים ולשתף פעולה עם אמנים אחרים, כולל "דווקא איתו" עם שגיא ביטבוקס, "מה לי ולך?" עם מוטי טקה ו"#שחרר" עם עודד פז.
בנוסף למוזיקה, הצמד השתתף בתוכניות טלוויזיה שונות, כולל MTV ישראל, והופיע בפסטיבלים ואירועים גדולים כמו פסטיבל "קוקה קולה וואו פארטי", "ראש אחד" והשתתפות בהופעות של אמנים בינלאומיים דוגמת ג'יי באלווין ושון פול.
בדצמבר 2017 השתתפו בהוצאה מחודשת לשיר "ב.מ.וו שחורה" של אתניקס ובכך החליפו את הקומיקאי שלום אסייג.
בגרסה המעודכנת הם שילבו קטע ראפ לו ניסחו מילים חדשות והשיקו אותה בסיבוב הופעות משותף עם אתניקס ואייל גולן.
באותה שנה הם ביצעו את שיר השנה של ערוץ הילדים, "אל תפריעו לי לרקוד".
הם הופיעו גם בשנה העוקבת עם גרסת כיסו לשירו של אליעד נחום, "תמיד חלמתי".
בתחילת 2018 יצאה הסדרה "המלון של פיני" בכיכובם של ישראל קטורזה וגיה באר גורביץ'.
הצמד ביצע את שיר הנושא של הסדרה ואף כיכב בה.
בינואר 2019 שיתפו פעולה עם הדי ג'יי גיא מר מהדג נחש בשיר "לרפרש" המציג את הפעילות ברשתות החברתיות ובייחוד באפליקציות הכרויות.
בהמשך עשו שימוש בשיר בתור קמפיין לחברת גולן טלקום.
בשנת 2019 הודיעו על פירוק הצמד.
ביולי 2022 הכריזו על קאמבק והוציאו מספר שירים חדשים, ביניהם "רוטשילד" ו"איזה מזל", ואף חזרו להופיע יחד לזמן קצר.
לאחר פירוק הצמד "קטריקס ודורון ביטון" בשנת 2019, פתח דורון ביטון בקריירת סולו.
הוא החל להוציא שירים עצמאיים ולשתף פעולה עם אמנים אחרים.
הסינגל הראשון שלו כסולו, "רוסלנה", יצא ב-2019 ובעקבותיו יצאו שני רמיקסים - אחד עם עמית מאיר ואחד עם סדריק.
ב-2020 המשיך ביטון להוציא שירים חדשים, כולל "למעלה" בשיתוף פעולה עם פלג, "יום שכולו טוב", ו"די מריה" יחד עם דן ברטוב.
ב-2022 שיתף פעולה עם הלם תרבות בשיר "אונו".
ביטון גם הרחיב את פעילותו המוזיקלית לשיתופי פעולה נוספים, כמו "כבשת ת'עיר" עם עידו שיר ב-2019, ו"הממשלה המקמבנט" עם ערוץ 97 ב-2022.
ביטון פיתח גם קריירה בתחום הקומדיה והסטנד-אפ.
באוקטובר 2017, הוא השתתף באתגר החיקויים של אשלי וקסמן בקשי.
בינואר 2018, הוא העביר מופע סטנדאפ בתוכנית "טין ניק סטנדאפ שואו" בערוץ טין ניק מבית ניקלודיאון.
במרץ אותה שנה, הוא השתתף בתוכנית המתיחות "בלאגניקס" באותו ערוץ.
2019: רוסלנה (עם עמית מאיר, רמיקס)
2019: רוסלנה (עם סדריק, רמיקס)
2016: מה שהיא רוצה (עם פלג ואלון)
2016: אדיר קולונה ואילון ששון עם קטריקס ודורון ביטון - מוחיטו
2016: עודד פז עם קטריקס ודורון ביטון - #שחרר
2017: המלון של פיני (שיר נושא)
2017: דווקא איתו (עם שגיא ביטבוקס)
2017: אל תפריעו לי לרקוד
2018: פריטי בוי (עם קייט ואור)
2018: מוטי טקה עם קטריקס ודורון ביטון - מה לי ולך?
2020: שי יום טוב, קטריקס, לוקץ', דורון ביטון, מתן מלכובסקי - יום הולדת לאופיר
2019: עידו שיר ודורון ביטון - כבשת ת'עיר
2022: ערוץ 97 ודורון ביטון - הממשלה המקמבנט
שנה שם בימויצפיות ביוטיוב (נכון ליולי 2025)2016קטריקס ודורון ביטון - חופשייה (בהפקת דולי ופן)בני ארמיאס33 מיליון2018מוטי טקה, קטריקס ודורון ביטון - מה לי ולך?
שנה כותר תפקיד בימויTBAהתכשיטשוטריהודה גרובייס
נפת דּוֹרוֹגוֹמִילוֹבוֹ היא נפה במחוז המערבי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
מאז התקופה הסובייטית נחשב דורוגומילובו לאחת הנפות היוקרתיות ביותר של הבירה – באותה תקופה סופקו דירות לאליטה של המפלגה, המדינה והתרבות של ברית המועצות בבתים לאורך רחוב קוטוזובסקי פרוספקט ובולשאיה דורוגומילובסקאיה.
סברבנק סיטי, המשרד הראשי של סברבנק
תחנות מטרו: קייבסקאיה (קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה), פארק פובדי, קייבסקאיה (קו קולצביה)
דורה דה האוטון קרינגטון , הידועה בשם "קרינגטון", הייתה ציירת ואמנית דקורטיבית אנגלית, שהשתייכה לקבוצת בלומסברי, וקשורה במיוחד לסופר ליטון סטרייצ'י.
היא לא הייתה ידועה כציירת במהלך חייה, מכיוון שרק לעיתים נדירות הציגה ולא חתמה על עבודתה.
קרינגטון נולדה בהורפורד, אנגליה, לסמואל קרינגטון, מהנדס רכבות בחברת הודו המזרחית, ולשרלוט לבית הוטון.
הוריה התחתנו ב-1888 ודורה הייתה הרביעית מבין חמשת ילדיהם.
את לימודיה התיכוניים השלימה בבית הספר לבנות בבדפורד, שם זכו כישוריה האמנותיים לעידוד מצד מוריה והוריה, שאף מימנו עבורה שיעורי ציור נוספים.
בתקופה זו זכתה במספר פרסים בתחרויות ארציות של "החברה המלכותית לציור".
בשנת 1910 החלה ללמוד בבית הספר לאמנות סלייד בלונדון, שם זכתה במלגה ובפרסי הצטיינות.
בתקופה זו יצרה קשרים חברתיים עם אמנים בולטים כמו דורותי ברט, פול נאש, כריסטופר נבינסון ומארק גרטלר.
גרטלר חיזר אחריה במשך שנים, והשניים ניהלו קשר מיני קצר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1913 השלימה יחד עם קונסטנס ליין שלושה ציורי קיר עבור הספרייה באשרידג', אך ציורי קירי נוספים שהייתה אמורה להשלים עם האחים נאש בכנסייה באוקסברידג' לא יצאו לפועל עם פרוץ המלחמה.לאחר לימודיה התגוררה בסוהו ויצרה בסטודיו בצ'לסי.
היא הציגה בתערוכות קבוצתיות, ביניהן ב-"New English Art Club".
בתקופה זו הפסיקה לחתום על עבודותיה.
בשנת 1914 עברה להתגורר עם הוריה בכפר הורסטבורן טרנט בהמפשייר, שם הקימה סטודיו עצמאי.
במהלך חייה לא זכו עבודותיה של קרינגטון להכרה ציבורית נרחבת.
סגנונה נחשב ליוצא דופן ולא תאם את הזרם המרכזי באנגליה של אותה תקופה.
היא עסקה רבות באמנות דקורטיבית ושימושית: ציורי קיר, שלטי פאבים, עיטורי קרמיקה, קמינים והדפסי עץ, לצד ציורי נוף ששילבו ריאליזם עם דמיון ופנטזיה.
יצירתה הבולטת, "רכסי הרי מיגן, אנדלוסיה" (1924), ממחישה את סגנונה הייחודי, בו הנוף מקבל איכות כמעט אורגנית המזכירה מרקם של עור אנושי.
בנוסף, מכתביה לחבריה היו גדושים ברישומים ואיורים שנועדו לשעשע את נמעניהם.
קרינגטון לא ראתה עצמה כחברה בקבוצת בלומסברי, אך הייתה מקורבת לחבריה ואימצה אורח חיים בוהמיאני.
בשנת 1916 פגשה את הסופר ליטון סטרייצ'י, שהפך לחברה הקרוב.
היא ניהלה מערכות יחסים עם הנרייטה בינגהאם ועם הסופר ג'רלד ברנן, ונודעה במראה האנדרוגיני שלה ובתספורת "בוב" קצרה וייחודית.
בשנת 1917 עברו קרינגטון וסטרייצ'י להתגורר יחד בברקשייר.
ב-1918 היא הכירה את ראלף פרטרידג', חברו של אחיה.
פרטרידג' התאהב בה, ובשנת 1921 הסכימה קרינגטון להינשא לו – לא מתוך אהבה רומנטית, אלא כדי לשמר את המסגרת הביתית המשותפת לה, לסטרייצ'י ולפרטרידג'.
במכתב מפורסם שכתבה לסטרייצ'י ביום הסכמתה לנישואים, ביטאה את עומק אהבתה אליו.
סטרייצ'י מימן את חתונתם ואף הצטרף אליהם לירח דבש בוונציה.
בשנת 1924 עברו השלושה לבית בווילטשייר.
ב-1926 נפרד פרטרידג' מקרינגטון לטובת מערכת יחסים עם פרנסס מרשל, אך המשיך לבקר אותה ואת סטרייצ'י בסופי שבוע.
ב-1928 החלה קרינגטון ברומן עם ברנרד פנרוז, ובמקביל שיתפה עימו פעולה בהפקת שלושה סרטים.
הרומן עם פנרוז הסתיים לאחר שקרינגטון סירבה לעזוב את סטרייצ'י למענו ולאחר שעברה הפלה.
בינואר 1932 נפטר סטרייצ'י ממחלת הסרטן והוריש לה בצוואתו סכום של 10,000 ליש"ט (שווה ערך לכמעט מיליון ליש"ט בשנת 2026).
חודשיים לאחר מכן, במרץ 1932, התאבדה קרינגטון קץ לחייה ביריית אקדח, שהשאיל לה בריאן גינס.
בשנת 1970 פרסם דייוויד גארנט מבחר מכתבים ותמציות מיומנה, ומאז עלתה מאוד הערכה ביקורתית ופופולרית ליצירתה.
בשנת 1978, סר ג'ון רוטנשטיין, שניהל את גלריית טייט כ-30 שנה, כינה את קרינגטון "הציירת הרצינית ביותר שהוזנחה בתקופת חייה."
בשנת 1995 הוקדשה ליצירתה תערוכה רטרוספקטיבית בברביקן בלונדון, ושתיים מיצירותיה מוצגות בגלריית טייט.
דורה (דוריס, דורותיאה) שטוק Stock; 6 במרץ 1760 – 30 במרץ 1832) הייתה אמנית גרמנייה במאות ה-18 וה-19 שהתמחה בפורטרטים.
חבריה ומכריה כללו כמה מהדמויות הבולטות ביותר כולל גתה, שילר ומוצרט.
היא נולדה בנירנברג לחרט נחושת בשם יוהאן מייקל שטוק (1737–1773).
אביה נישא בשנת 1756 לאלמנה המבוגרת ממנו בחמש שנים – מריה הלן אנדנר, לבית שוואבה (1733–1782) – שכבר היה לה בן, גאורג גוסטב, מנישואיה הקודמים.
דורה הייתה הראשונה מבין שני ילדים ששרדו בנישואים אלה.
שנתיים לאחר מכן נולדה אחותה הצעירה אנה מריה יעקובינה, שנקראה מינה (11 במרץ 1762 – 1843).
כשהייתה דורה בת חמש, קיבל אביה תפקיד בלייפציג ועבד כחרט ומאייר בחברת הדפוס וההוצאה לאור של ברייטקופף, ומשפחתו עברה אחריו ללייפציג כעבור כמה חודשים.
למשפחת שטוק לא היה טוב.
הם התגוררו בחדרי עליית הגג בקומה החמישית בבניין שקומותיו התחתונות אכלסו את מתקני דפוס ברייטקופף.
האב עבד בחדר הקדמי, שם הייתה תאורת חלונות בשפע, כשהוא מוקף במשפחתו.
כמקובל באותה תקופה, שטוק לא למדה בבית הספר.
עם זאת, היא למדה קריאה וחשבון, ואמה לימדה אותה מוזיקה על פסנתר בביתם.
משפחת ברייטקופף העשירה גם הזמינה אותה לעיתים קרובות לביתם, שם שיחקה עם ילדים שקיבלו השכלה משמעותית יותר.
החל מזמן שהייתה בת שש, ביקר אצלם יוהאן וולפגנג פון גתה, שהפך בסופו של דבר לדמות הבולטת של הספרות הגרמנית, אך באותה תקופה היה בן 16 ולמד משפטים באוניברסיטה.
גתה נרשם אצל אביה של דורה לשיעורי רישום וחריטה.
גתה הצעיר לימד את דורה על התיאטרון וייצר הצגות ביתיות בהן דורה לקחה חלק.
גתה גם דרש מדורה ומינה לשמש כמודיעות בכל פעם שהוא אירח חברה נשית, ובדאגה למשפחה, הוא הוציא את האב לשתות באורבקס קלר, סצנה שהונצחה מאוחר יותר בפאוסט.
גתה פגש את דורה ומינה הבוגרות מספר פעמים בשנים מאוחרות יותר ונשאר ביחסים ידידותיים איתן.
היא מעולם לא ציירה את דיוקנו.
גתה נתן עצות לאביה של דורה כיצד לגדל את בנותיו: כעקרות בית.
לאביה לא היו כוונות כאלה, ודורה למדה באומץ את אומנויות הרישום והחריטה על שולחן העבודה שלו.
היא הייתה ככל הנראה התלמידה המצליחה שלו.
בהמשך למדה דורה אצל אדם פרידריך אוזר ואנטון גרף, שניהם ציירים.
לאחר מות אביה בשנת 1773, הצליחה דורה לעזור לשמור על פרנסת המשפחה, יחד עם אחיה למחצה הבכור, על ידי המשך הקשר העסקי של המשפחה עם ברייטקופף.
בשנות העשרה המאוחרות היו לדורה שני מחזרים, ששניהם נדחו.
בשנת 1780, בגיל 20, התארסה לנער בן 16, הסופר העתידי לודוויג פרדיננד הובר.
מכיוון שלהובר לא היו כל אמצעי לפרנס משפחה, האירוסין היו ארוכים מאוד.
בשנת 1788 עזב הובר ועוצב לתפקיד דיפלומטי במיינץ.
אולם במקום לאפשר את הנישואין, המינוי הוביל לביטולם.
הובר התחיל מערכת יחסים עם תרז פורסטר, אשתו של ג'ורג' פורסטר, שדורה גילתה זאת רק בשנת 1792. בעקבות אירוע זה דורה לא תכננה עוד להתחתן ונותרה רווקה למשך שארית חייה.
לאורך חייה דורה הייתה קרובה מאוד לאחותה הצעירה מינה.
מינה התארסה לכריסטיאן גוטפריד קורנר זמן קצר לאחר שסיים את התואר באוניברסיטה.
מינה וקורנר לא הצליחו להתחתן בגלל ההתנגדות של אביו העשיר של קורנר, שלא יכול היה לשאת את המחשבה שבנו גוטפריד יתחתן עם נערה עניה.
ב־1785 נפטר אביו של קורנר והותיר לבנו ירושה משמעותית.
הדבר אפשר לגוטפריד ולמינה להתחתן.
הם עשו זאת ב-7 באוגוסט ועברו לדרזדן, שם קורנר נכנס לתפקיד משפטי זוטר.
לאחר ירח הדבש שלהם, דורה עברה לגור איתם, בחדר שינה קטן והקימה את מכשיר הציור שלה באזור המגורים המשותף.
גוטפריד, מינה ודורה הפכו במהרה את ביתם למרכז תרבותי חשוב.
לקורנר נולדו שני ילדים ששרדו את הינקות.
לשניהם היו חיים קצרים אך בעלי הישגים גבוהים: אמה קורנר (1788–1815), שהפכה לציירת מיומנת, ותיאודור קורנר (1791–1813), שהפך למשורר ידוע.
דורה סייעה בגידול ובחינוך של שני הילדים, וציירה דיוקנאות שלהם.
החל משנת 1784 התיידדו דורה, הובר, מינה וקורנר עם המשורר פרידריך שילר.
הידידות החלה ברעיון של דורה, ששלחה חבילה אנונימית של מתנות סמליות (תרומתה של דורה הייתה דיוקן מיניאטורי של כל אחד מהארבעה).
מחווה זו נגעה מאוד בשילר שהיה בשלב מוקדם של הקריירה שלו.
בשנת 1785 ביקר אותם בלושוויץ, כפר קטן מחוץ לדרזדן, שילר גר בסופו של דבר שנתיים בבית קורנר ונותר חבר לכל החיים שלהם.
דורה הפיקה שלושה דיוקנאות של שילר.
בשנים 1813–1815 התרחשו אירועים לאומיים קשים וטרגיים.
דרזדן היה בתוהו ובוהו ממלחמות נפוליאון, כאשר הבתים הגדולים (כולל בית קורנר) נכבשו על ידי חיילים צרפתים.
אחיינה של דורה שטוק תיאודור, שהתנדב להילחם נגד נפוליאון, מת בפעולה (1813); והאחיינית אמה נפטרה ממחלה קצרה שנתיים לאחר מכן, והותירה את משפחת קורנר ללא ילדים.
שטוק, שהייתה כאם שנייה לילדי אחותה, הייתה הרוסה כמו מינה וגוטפריד.
לבסוף נקלע גוטפריד לסכסוך עם פרידריך אוגוסטוס, שליט סקסוניה, ואיבד את עבודתו.
בשנת 1815 עברו השלושה לברלין, שם מצא גוטפריד תפקיד כעובד מדינה, ושם בילתה את שארית חייה.
היא הפסיקה לצייר לאחר 1821, בשל מחלה.
האמנות של דורה שטוק כללה כמעט אך ורק דיוקנאות.
הביוגרפית של שטוק לינדה סיגל מתארת ומעריכה את הציורים הללו בפירוט.
במתווה, היא שופטת אותם כיצירות מתחשבות, הבולטות ביושרן ובריאליזם שלהן ולא תמיד מחמיאות למצוירים.
שטוק עבדה בשלוש מדיות מועדפות: פסטלים, שמנים וכסף סילברפוינט.
היא הייתה מעתיקה מחוננת, ולדברי סיגל "לא יכלה לעמוד במספר הבקשות להעתקות של יצירות בגלריה לציורים דרזדן".
היא הייתה חברה באקדמיה לאמנות בדרזדן; עבודותיה הוצגו שם חמש פעמים בשנים 1800–1813.
ככל הנראה, המפורסם ביותר מכל הדיוקנאות של דורה שטוק הוא העיבוד שלה של וולפגנג אמדאוס מוצרט.
יכול להיות שזהו הדיוקן האחרון של מוצרט שנעשה בעודו בחיים, והוא שוכפל באופן נרחב.
באפריל 1789, כשהפיקה דיוקן זה, חיה דורה שטוק בדרזדן עם מינה וגוטפריד, ועדיין דמיינה את עצמה מאורסת להובר הרחוק.
בשלב זה, מוצרט עבר בעיר ונתן קונצרטים, כחלק מהמסע בברלין שעשה באביב 1789. ב-16 או 17 באפריל 1789 ערך מוצרט חברתי בבית קורנר.
שטוק ניצלה את ההזדמנות לשרטט דיוקן של מוצרט בכסף כסוף על לוח שנהב.
הדיוקן די קטן: 7.6 על 6.0 סנטימטרים.
הדורו התוניסאי הוא כינוי של מטבע כסף קטן, אשר מהווה חלק מהכסף התוניסאי.
ערך המטבע הוא חמש מילימיות או 0.005 של דינר תוניסאי, והוא המטבע הקטן ביותר המוטבע כיום (מטבעות קטנים יותר של 1 ו-2 מילימיות אינם מונפקים עוד).
מטבעות אלו צבועים בצבע כסף, ובצידן האחורי מופיעה חריטה של עץ.
דורון אשכנזי (נולד ב-1958) הוא מעצב אופנה ישראלי.
דורון גדל בראשון לציון ולו שני אחים, אחרי השירות הצבאי בגרעין נח"ל עבד במחלקת התפאורה והתלבושות של תיאטרון הבימה, למד אמנות באקדמיית "דל ארטה" בפירנצה ואחרי כן התמחה בחייטות באיטליה.
הוא עוסק בבגדי גברים ובחליפות חתן, ב-1989 הוציא את הקולקציה הראשונה שלו והקים מותג אופנה הנושא את שמו.
סגנונו העיצובי הוא בעיקר "Casually Tailored" המשלב סגנון קלאסי ומודרני.
דורון מגדיר את סגנונו העיצובי כ"חייטות אורבנית".
על התלבושות שעיצב עבור סרטי קולנוע הוא היה מועמד מספר פעמים לפרס אופיר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר וזכה בפרס ב-2007 עבור הסרט "ביקור התזמורת".
בנוסף לקולנוע הוא עוסק בעיצוב תלבושות לתיאטרון, ולמופעי תרבות כמו מוזיקה ומחול, הוא עבד בשיתוף עם תיאטרון חיפה.
ב-2021 היה מועמד בטקס פרסי אופיר לעיצוב התלבושות הטוב ביותר לסרט "ויהי בוקר".
הוא יצר בגדים עבור להקת "טיפקס" ואסף אבידן.
בין הדוגמנים שדגמנו עבור דורון אשכנזי נמנים יובל סגל, גל יפת, לירון לבו ועידו תדמור.
נשוי לרחל ולהם שתי בנות ובן.
דורה מרסדן הייתה סופרג'יסטית ואנרכה-פמיניסטית אנגלייה, כותבת ועורכת עיתוני אוונגרד.
נולדה בעיירה מרסדן ביורקשייר בשנת 1882. אביה, שהיה סוחר צמר, עזב את המשפחה מעט לאחר לידתה של דורה והיגר לארצות הברית למטרות פרנסה והותיר את אשתו וששת ילדיו לחיות במצב של עוני חריף.
כשהייתה בת 13, בעודה תלמידה, החלה ללמד בבית הספר המקומי.
בשנת 1900, בגיל 18, החלה את לימודיה בקולג' אואנס במנצ'סטר.
היא התקבלה ללימודים על מלגה.
היא סיימה את לימודיה בשנת 1903 והחלה ללמד במנצ'סטר, לידס וקולצ'סטר.
בשנת 1908 מונתה למנהלת במרכז להכשרת מורים.
במהלך לימודיה בקולג' פגשה את הסופרג'יסטיות כריסטבל פנקהרסט, איזבלה פורד, תרזה בילינגטון ואווה גור-בות'.
היא הצטרפה לאיגוד הנשים החברתי והפוליטי.
בשנת 1909 התפטרה ממשרת הניהול במרכז להכשרת המורים שבו עבדה כדי להקדיש עצמה ולפעילות איגוד הנשים, והיא הצטרפה למשלחת של איגוד הנשים לבית הנבחרים.
מרסדן נעצרה ונגזר עליה עונש מאסר של חודש.
מאוחר יותר באותה שנה נעצרה שוב יחד עם נשים נוספות באשמת ונדליזם, על ניפוץ חלונות במנצ'סטר.
נגזר עליה עונש מאסר של חודשיים.
במהלך המאסר פתחה בשביתת רעב.
לאחר שחרורה המשיכה בפעילויות מחאה, בהן גם הפרעה לנאום שנשא וינסטון צ'רצ'יל.
כחודש לאחר שחרורה נאסרה בשנית יחד עם נשים נוספות, בהן מרי גאותורפ ורונה רובינסון.
הנשים הגיעו לאוניברסיטה לבושות בגלימות סטודנט במהלך כנס וקראו במחאה להתייחסות להאכלה בכפייה של נשים במתקני המעצר.
מחאתן עוררה מהומה באירוע והנשים נעצרו במהרה, אך שוחררו תוך זמן קצר.
בעקבות חוסר הסכמה בינה לבין כריסטבל פנקהרסט, החליטה בשנת 1911 לעזוב את איגוד הנשים החברתי והפוליטי והייתה בין מקימות "ליגת הנשים לחופש" (Women's Freedom League).
בדומה לאיגוד הנשים החברתי והפוליטי, גם ליגת הנשים לחופש היה ארגון מיליטנטי באופיו, אולם בניגוד לאיגוד הנשים, הליגה התאפיינה באופי דמוקרטי יותר.
חברות הארגון התמקדו בפעילויות כגון התנגדות למיסוי וחוסר שיתוף פעולה עם השלטון ונמנעו מפגיעות בגוף וברכוש כחלק ממאבקן לקידום זכות ההצבעה לנשים.
בשנת 1911 הקימה מרסדן את כתב העת "האישה החופשית" (The Free Woman), כתב העת עסק בנושאים שונים בפמיניזם ובו עלו סוגיות הנוגעות למיניות, נישואין, זכויות האישה, אהבה חופשית, הומוסקסואליות ולסביות ונושאים נוספים מתוך השיח החברתי בתקופה, שחלקם נחשבו קונטרוברסליים באותה עת.
כמו כן, בכתב העת הביעה מרסדן הסתייגות מן האלימות שבה דגלה התנועה הסופרג'יסטית הרדיקלית של אותה עת, מתוך השקפה שהאלימות קיבלה 'חיים משל עצמה' וכבר לא שירתה את המטרה שלשמה פעלו הסופרג'יסטיות - קבלת זכות הצבעה לנשים וקידום חירות האישה.
בכתב העת נכלל גם טור נרחב של "מכתבים למערכת", שבו יכלו הקוראים להגיב על כתבות וליצור דיונים ואף ויכוחים שבהם הוצגו דעותיהם השונות.
בעת הקמת כתב העת, התכתבה מרסדן עם מגוון דמויות בולטות בזירה הפוליטית והציבורית כגון תאודור דרייזר, הבלוק אליס, ה.ג'.
ולס, שרלוט פרקינס גילמן, וקתרין מנספילד.
כתב העת הצטרף למגמה בפמיניזם הבריטי של אותה תקופה, אשר הפך מודע יותר לעצמו ובחן עצמו באופן אינטרוספקטיבי.
בשנת 1912, בשל תפוצה נמוכה, סגרה את כתב העת.
בשנת 1913 הקימה כתב עת חדש בשם "האישה החופשית החדשה" (The New Freewoman) שבו שאפה לעסוק במושג האינדיבידואליזם.
כמו כן, המשיכה את העיסוק בנושאים שנחשבו באותה עת לטאבו בתחום הדת והמוסר.
בניגוד לנושאים שנידונו ב-"האישה החופשית", הכתבות בכתב העת החדש התמקדו פחות בתחום הפמיניזם ויותר בתחום הספרות.
את כתב העת ערכו גם רבקה וסט וריצ'רד ארלינגטון.
התפרסמו בו גם כתביהם של סופרים ומשוררים בני התקופה כגון ויליאם קרלוס ויליאמס וכן משוררים מן האימג'יזם ובהם עזרא פאונד.
חלקו של פאונד בכתיבה בכתב העת הלך וגדל עד כדי כך שוסט פרשה מעריכתו.
בשנת 1914 שינה כתבה העת "האישה החופשית החדשה" את שמו ל-האגואיסט (The Egoist).
הארייט שו ויבר הצטרפה לצוות כתב העת כעורכת וכן סייעה במימון העיתון.
כתב עת זה הפך לאחד מכתבי העת המשפיעים בזרם המודרניזם.
התפרסמו בו יצירות של עזרא פאונד וט.ס.אליוט, שגם סייע בעריכת העיתון.
ספרו של ג'יימס ג'ויס "דיוקן האמן כאיש צעיר" התפרסם בהמשכים בכתב העת.
מרסדן השתמשה במונח "אגואיזם" בהתייחס לנשים שסירבו להזדהות עם תפקידי מין ומגדר קונבנציונליים, היא התייחסה למושג באופן שהתנתק מהחלוקה המגדרית ופנתה לכל גבר או אישה שגילו עניין באינדיבידואליזם ודחו רעיונות קולקטיביים והשקפות פוליטיות.
החל משנת 1915, החלה מרסדן לצמצם את היקף תפקידה כעורכת בכתב העת "האגואיסט" כדי להתמקד בכתיבה עצמאית בתחום הפילוסופיה.
לאחר סגירתו של כתב העת בשנת 1920, עברה להתגורר יחד עם אימה בבית מבודד באזור האגמים.
במהלך תקופה של למעלה מעשור של בידוד מרצון, התמקדה בכתיבה של ספר שבו עסקה במגוון דיסציפלינות כגון תאולוגיה, ביולוגיה, פיזיקה ומתמטיקה.
שאיפתה הייתה ליצור חיבור בין תפיסות העולם שלה בתחומי הפמיניזם, האנרכיזם והאגואיזם ולהנגיש אותן באופן מדעי לקוראים.
הספר כלל שישה פרקים, מתוכם רק שניים ראו אור.
הארייט שו ויבר שימשה באותה עת פטרונית למרסדן והייתה אחראית על הוצאת הכרכים לאור.
הכרך "הגדרת השכינה" (The definition of the Godhead) ראה אור בשנת 1928 והכרך "מסתורין הנצרות" (Mysteries of Christianity) ראה אור בשנת 1930.
דורון אוליפנט (נולד ב-22 ביולי 1949) הוא כדורסלן עבר ישראלי בגובה 1.92 מטרים, ששיחק בעמדת הפאוור פורוורד בבית"ר ירושלים, מכבי תל אביב ובנבחרת ישראל לנוער.
אוליפנט נולד וגדל בתל אביב.
בתחילת שנות ה-70 הצטרף לקבוצה הבוגרת של מכבי תל אביב.
בהמשך התגייס לצה"ל ושירת בבקו"ם.
בשנת 1970/71 סייע לקבוצה לזכות בגביע המדינה ובאליפות המדינה.
אוליפנט שיחק בקבוצה 3 עונות.
עם פרישתו הקים עסק המתעסק ביבוא ושיווק של מוצרי צריכה לשוק המוסדי.
דורוג () היא עיירה קטנה בחבל מרכז טרנסדנוביה, בצפון הונגריה, בקרבת העיר אסטרגום והגבול עם סלובקיה.
היא שוכנת במרחק 38 קילומטרים מהרובע המרכזי (בלווארוש) בבודפשט.
שם העיירה, דורוג, מגיע מהמילה הסלאבית הבלתי פורמלית "drugъ" (דרוג), שמשמעותה "אח", חבר או פרטנר.
העמק שבין הרי פיליש להרי גרצ'ה מיושב כבר מהתקופה הנאוליתית.
דרך צבאית רומאית שמובילה מערבה מבודפשט (אקווינקום) עברה בדורוג.
כשמלך הונגריה ישב באסטרגום במהלך המאה ה-11 והמאה ה-12, דורוג הייתה מקום מושבם של טבחיו.
שם המקום, דורוג, הופיע לראשונה בתיעוד משנת 1181.
היישוב שהתקיים בדורוג הושמד בפלישה העות'מאנית להונגריה במהלך המאה ה-16, והוא נשאר לא מיושב עד שנת 1649, בה יישבו אותו גרמנים, אליהם הצטרפו הונגרים מאוחר יותר.
במהלך המאה ה-18 חזרה דורוג לשגשג, דבר שהתגבר במהלך המאה ה-19 בעקבות פונדק ששכן בה, על תוואי שבין בודה לווינה.
במהלך השלטון הקומוניסטי התהפך המאזן הדמוגרפי בעיר והיא הפכה לעיר הונגרית, בעקבות גירוש הגרמנים מהעיר לאחר מלחמת העולם השנייה.
הרחוב הראשי בעיר שופץ בשנת 2006 והוקמה בעיר תחנת רכבת שמהווה חלק מהרכבת הפרברית שמתחילה בניוגטי פאייאודבר בבודפשט ומסתיימת באסטרגום.
הערים התאומות של דורוג הן:
דורון אמיר (נולד ב-1975) הוא יזם הייטק ישראלי בתחום התוכנה, הסייבר ואבטחת המידע, מייסד ומנהל CyTaka – אליפות העולם בסייבר למתכנתים.
בנוסף, הוא עוסק בפעילויות חינוכיות שונות.
בשנת 1994 התגייס אל מסלול העתודה הטכנולוגית של חיל האוויר, בסיום ההכשרה ביקש להיות לוחם קרבי, התנדב לחטיבת הצנחנים, ושירת בפלנ"ט 35 (עורב צנחנים).
ראשית הקריירה: הדרכה, תכנות וייעוץ
לאחר שחרורו מצה"ל החל את דרכו כמדריך תוכנה ואבטחת מידע בחברת הדרכת המחשבים New Horizons .
לאחר מכן עבד כמרצה לטכנולוגיית .NET בג'ון ברייס / מטריקס, בהמשך כמתכנת באמדוקס, ואז כמרצה בתחום התוכנה ומנהל תחום הייטק ומחשבים במכללת רמת־גן.
באותה תקופה אף שימש כמרצה בטכניון והוענקה לו תעודת מרצה מוסמך מטעם היחידה ללימודי חוץ של הטכניון.
בנוסף, עבד כמרצה בכיר במכללות למקצועות הסייבר, ביניהן See Security.
לאורך תקופה זו עסק אמיר במחקר עצמאי בתחום הסייבר (האקינג) ובאמצעות חברה שהקים ייעץ לגופים רבים בתחומי טכנולוגיית ואבטחת המידע, וביניהן חברות בתעשייה וארגוני ממשל וביטחון.
במסגרת עבודתו, כתב תוכניות הכשרה לחוקרי סייבר עבור משטרת ישראל ומשרד הכלכלה.
בשנת 2008 נסע ללונדון במסגרת תפקיד בפילת מדיה גלובל (כיום סינטק מדיה) לשם הכשרת צוותי תוכנה בינלאומיים העוסקים בתחום הצפנת שידורים.
קריירה עסקית ומיזמים בתחום הסייבר
בשנת 2015 היה אמיר בין המייסדים של חברת האחזקות הסינית TLV Ventures, שם שימש כמנהל טכנולוגיות ראשי (CTO) ועזר בקידום טכנולוגיות של חברות ישראליות בסין וטאיוואן.
בשנת 2017 סיים את תפקידו לטובת הקמת מיזם סייבר בשם Plexivo (בעברית: פלקסיוו), אשר עסק בפיתוח רכיב חומרה הכולל יכולות סייבר בעזרת חיישנים, ובמקביל מערכת סימולציות מבוססת משחקי מחשב למטרות אימון אנשי סייבר (בסגנון סדרת משחקי המחשב GTA).
המיזם זכה להתעניינות בתקשורת,, אך הוא הופסק ב־2019 עקב בעיות רגולציה בתחום הסייבר ההתקפי ומחלוקת פנימית.
לאחר הפסקת המיזם עבר אמיר לעבודת מחקר בתחום פיתוח אלגוריתמים, לשיפור ביצועי מחשב על פלטפורמת מוצרי אנבידיה, ולזיהוי קולי, בחברת בת של TLV Ventures.
בשנת 2021 ייסד אמיר את CyTaka (בעברית: סייטאקה), מיזם המציע למתכנתים ואנשי סייבר הזדמנויות להדגים ולשכלל את יכולותיהם בתחום הסייבר דרך פתרון אתגרים ביישומון ייעודי ובתחרויות ארציות ובינלאומיות.
אמיר משמש כמנכ"ל CyTaka ונמנה עם הבעלים של חברת האם גלובוס מחקר ופיתוח, בעלת המותג CyTaka.
במרץ 2022 פורסם כי החברה הצליחה לגייס 50 מיליון דולר דרך קבוצת משקיעים פרטית לפי שווי של חצי מיליארד דולר, למטרות התרחבות לשוק האירופי.
מספר חודשים לאחר מכן חצה שווי החברה את מיליארד הדולרים.
החברה מקיימת בישראל תחרויות סייבר בפורמטים שונים, כגון CTF , צוות אדום (תוקף) מול צוות כחול (מגן) , ופריצה למכשירים חכמים.
לחלק מהתחרויות הוזמנו בכירים לשעבר במערכת הביטחון, כגון שמעון חפץ, דני יתום, יגאל אונא, גדי איזנקוט, יוסי כהן.
אמיר יזם תחרויות של החברה גם ברחבי העולם, ביניהן אירוע קדם אליפות הסייבר העולמית במגדל בורג' ח'ליפה בדובאי באוגוסט 2021, תחרות סייבר בניו־יורק בנובמבר 2022, ואליפות סייבר בבורג' ח'ליפה בינואר 2023.
בעקבות טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל אמיר הקים וניהל חמ"ל של האקרים מכל רחבי העולם – ביניהם גם האקרים מוסלמים – אשר סיכל פעילות אנטי-ישראלית מצד גורמים תומכי טרור, כגון הפצת תכנים מזויפים, לוחמה פסיכולוגית ושימוש בסייבר התקפי לסחיטת כספים לשימוש ארגוני הטרור.
אמיר פועל לשיתוף פעולה של ישראלים עם העולם המוסלמי והערבי, בין השאר מתוך משרדי חברת גלובוס מחקר ופיתוח בדובאי.
הוא עסק בקירוב לבבות בין חרדים וחילונים והקים מיזמים להכשרה לתעסוקה עבור האוכלוסייה החרדית ולקידום תוכניות לטיפול בבעיית האבטלה.
הוא פעל לקידום שוויון מגדרי על ידי עידוד תעסוקת נשים בהייטק.
עד שנת 2007 עבד בשיתוף פעולה עם מנפאואר בראשית, קרן קמ"ח, צוות תוכניות תעסוקה לחרדים בג'וינט ישראל, וסניף המרכז החרדי להכשרה מקצועית במודיעין עילית.
אמיר הוא ידיד המערכת של קבוצת "אנשים ומחשבים" מאז 2003. הוא שפט בתחרויות רבות של הקבוצה, כמו IT Awards (החל מ־2003) ו־ Webi Awards (החל מ־2007), והיה יו"ר חבר השופטים בתחרות Mobi Awards (החל משנת 2011).
בכנס Mobility 2013 ניסה אמיר לעודד מודעות לצורך בשמירת הפרטיות מצד חברות התקשורת.
אמיר התנגד להצעה שהשב"כ יאתר מפרי בידוד של מבודדי קורונה באמצעות איכון סלולרי.
לאחר התפוצצות פרשת NSO טען אמיר שיש לנצל את העניין הציבורי לקידום מנגנוני רגולציה ופיקוח על חברות פרטיות שמפתחות ארסנל כלי נשק מתקדמים מעולם הסייבר, וטבע בהקשר זה את המונח "סיכול טכנולוגי".
בנושאי משק וכלכלה, אמיר תומך בהשתלבות חרדים בחברה הכללית.
הוא יצא מחד נגד משקיעים שמדללים את היזמים ושמכריחים חברות סטארט אפ לשנות אסטרטגיה כך שתתאים לצרכיהם, ומאידך נגד מימון סטארטאפים קטנים שמתחרים נגד חברות גדולות בקרב חסר סיכוי.
הוא תמך בהחלת מנוחה שבועית במשק בימים שבת וראשון.
להנהיג את הקהל, הוצאה עצמית, 2002
דורה מילג'ה היא יחידה צבאית בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
היחידה מורכבת מנשים בלבד, ולוחמת עבור הממלכה האפריקאית הבדיונית ואקאנדה.
הדורה מילג'ה נוצרו בידי הסופר כריסטופר פרייסט והאמן מארק טקסיירה.
הן הופיעו לראשונה בחוברת Black Panther, vol.
3 #1 מנובמבר 1998. כהשראה לכתיבתן שימשו האמזונות של דהומיי - יחידה המורכבת מנשים בלבד אשר לחמה עבור ממלכת דהומיי (כיום בנין).
בין הדורה מילג'ה הבולטות ניתן למנות את אוקויה, אשר שימשה כשומרת הראש הנאמנה של טצ'אלה.
דורה מילג'ה בולטת נוספת היא נקיה, אשר מאוחר יותר הפכה לבת בריתו של אריק קילמונגר ולאויבת של טצ'אלה.
ביקום הקולנועי של מארוול, הופיעו הדורה מילג'ה בסרטים קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים (2016), הפנתר השחור (2018), הנוקמים: מלחמת האינסוף (2018), הנוקמים: סוף המשחק (2019), והפנתר השחור: ואקאנדה לנצח (2022).
כמו כן הן ממלאות תפקיד חשוב בסדרה הפלקון וחייל החורף.
דורון אשר הוא קלע שהיה אלוף העולם בקליעה לנכים ונציג ישראל במשחקים הפאראלימפיים.
אשר הוא נכה צה"ל שאיבד רגל במהלך תאונת אימונים.
בשנת 1983 השתתף באליפות ישראל ברובה אוויר והפסיד בטורניר חצי גמר.
ב התחרה בקליעה ברובה אוויר במצב משולב וזכה במדליית כסף לאחר שצבר 527 נקודות.
ב התחרה בקליעה ברובה אוויר במצב שכיבה לדרגת הנכות LSH2. הוא זכה במדליית כסף לאחר שצבר 548 נקודות.
אשר היה מועמד לתואר ספורטאי השנה של מעריב לשנת 1989.
דורון אדר (נולד ב-1954) הוא צלם אמנותי וצלם מקצועי ישראלי, אוצר תערוכות, מורה לצילום ומנחה סדנאות צילום.
אדר נולד בחיפה לפנינה לבית רוזינס, ילידת ירושלים, שהייתה עקרת בית ולעקיבא איצקוביץ, יליד העיירה סרוצק בפולין, שעלה לארץ ב-1936 ועבד כנהג מונית.
היה הבן הצעיר במשפחה ולו אח ואחות מבוגרים יותר.
בתיכון למד בבית הספר הריאלי (סיים בשנת 1972).
לאחר סיום לימודיו התגייס לצבא, בשנים 1972–1975 שירת בנח"ל והגרעין שאליו השתייך, נמנה עם ראשוני היאחזות הנח"ל נצרים.
לאחר שחרורו בשנים 1975-1977 למד לימודי צילום במכללת הדסה, ירושלים.
בשנים 1981-1983 למד לימודי ארץ ישראל במכון אבשלום.
בשנים 2010–2012 למד לימודי תעודה באוצרות בסמינר הקיבוצים.
אדר התחיל לצלם בגיל 13 עם מצלמה שקיבל במתנה לחגיגת בר המצווה, הוא התאהב בצילום, ומאז, במשך יותר מ-50 שנה, ממשיך באופן רציף בעיסוקו בתחומים רבים: צילום מקצועי, הוראת צילום וצילום אמנותי.
בשנים 1981–1988 היה ממייסדי בית הספר לאמנות קמרה אובסקורה בירושלים, ניהל את בית הספר ולימד שם צילום.
במקביל לימד גם בסניף תל אביב.
בשנים 1986–1993 היה מורה לצילום עיוני ומעשי במכללת אמונה בירושלים במגמת הגרפיקה.
כמו כן לימד צילום וקולנוע בחטיבות ביניים ובבתי ספר תיכוניים ברעות ובמודיעין.
בשנים 1989–1993 היה הבעלים של "הצלמניה", מעבדת צילום מקצועית בירושלים, שהתמחתה בפיתוח והדפסה של תמונות בשחור-לבן ובצבע.
בשנים 1991–2006 הקים וניהל את "הצלמניה" רשת של 5 חנויות צילום ברעות, מכבים, מודיעין ושוהם.
בשנים 2008–2012 הקים והפעיל מועדוני צילום וחוגי צילום בחברות תעשייתיות וארגונים שונים, ובהם: מל"מ, טלדור, אלביט, פרסייס, אלביט מערכות נס ציונה, בית הגלגלים הרצליה, מרכז רפואי הדסה בירושלים ומוסדות וארגונים נוספים.
בשנים 2006–2020 הקים, ניהל והדריך את מועדון הצילום "פיקסל" במודיעין ובשנים 2012–2020 הקים, ניהל והדריך מועדון צילום במבשרת ירושלים.
תחומי התמחותו כצלם הם: צילום נוף וסביבה, צילום טכני, צילום סטודיו, צילום ארכאולוגי וצילום תיאטרון ומחול.
משנת 2011 ועד היום חבר בגלריה אגריפס 12.
באמצע שנות החמישים לחייו החל אדר לעסוק בצילום אישי ואמנותי, הצטרף כאמור לגלריה אגריפס 12, והחל להציג את עבודותיו בתערוכות בגלריות לאמנות ובמוזיאונים.
הצילום של אדר בתקופה זאת הופנה הרבה יותר פנימה, למשפחתו ולחייו האישיים.
העיסוק בחיים עצמם הוביל אותו לשתי תערוכות אינטימיות: "אני בסדר" (2015) ו"רומנס" (2018), שהתייחסו לזוגיות שלו עם אשתו צילה ולהתמודדותה עם סרטן השד.
בחלק מהתערוכות שלו שיתף אדר פעולה עם אמניות ישראליות ובינלאומיות מתחומים אחרים.
בשנת 2020 הציג תערוכה בבית האמנים תל אביב "עטוף בנוף", שלוותה בהוצאתו לאור של ספר צילומים.
נשוי משנת 1983 לצילה לבית חלפי.
אב לארבעה (בן ושלוש בנות).
2023 - Deconstructing Agripas, גלריה אגריפס 12 (אוצרת: אלחנדרה אוקרט)
2020 - עטוף בנוף, בית האמנים תל אביב (אוצר: חגי שגב)
2019 - התמסרות לנוף, גלריה אגריפס 12 (אוצרת: אלחנדרה אוקרט)
2018 - רומנס, גלריה ויטרינה, המכון הטכנולוגי חולון (אוצרת: מיכל קסטיאל)
2017 - ספירת מלאי, גלריה אגריפס 12 (אוצרים: מקס אפשטיין ורינה פלד)
2012 - כמעט שחור, גלריה אגריפס 12 (אוצר: אייל בן דוב)
2023 - פעימות, בית אריה קלנג, אשדוד (אוצרת: איסי וינטר אבקסיס)
2023 - קווי מתאר, גלריה משמר העמק (אוצרת: דפנה לב אור)
2022 - Sea Specific, בית אריה קלנג, אשדוד (אוצרת: איסי וינטר אבקסיס)
2021 - נאוסנט, גלריה אגריפס 12 (אוצרים: סשה אוקון ולנה זידל)
2021 - מחווה לקסטל, מוזיאון משה קסטל, מעלה אדומים
2020 - טבע דומה/VERISIMILITUDE, גלריה סקלר לוי, מודיעין
2017 - שעת המימוזה, בית האמנים במודיעין (אוצרת: ניצה פרי)
2017 - כמו לחישה, גלריה אגריפס 12 (אוצרת: אלחנדרה אוקרט)
2016 - נוף מנטלי, הגלריה החדשה- סדנאות האמנים, ירושלים (אוצרת: תמר גיספן גרינברג)
2012 - פסטיבל הצילום הבינלאומי ביפו
2017 - כמו לחישה (אוצר שותף), גלריה אגריפס 12
2017 - Eppur si muove (תערוכה של הצלם חורחה נובומיסקי), גלריית תיאטרון ירושלים.
בתערוכה זו גם ערך את ספר האמן של הצלם חורחה נובומיסקי.
2016 - עותק מקורי, בבית האמנים במודיעין
2013 - סדרת תערוכות רוח מדבר (אוצר שותף), גלריית בארי (קיבוץ) וגלריה אגריפס 12
2013 - בית"ר (תערוכה של עדי שלמון), גלריה אגריפס 12
2013 - 2017 - אוצר הבית של גלריה VISION בירושלים
2012 - מים ישֵנים, תערוכת צילום קבוצתית ב-CCA תל אביב.
דורה מולנאר (בהונגרית: Molnár Dóra נולדה ב-29 ביוני 2006) היא שחיינית הונגרייה, זוכת מדליית ארד באליפות אירופה (רומא 2022) במשחה ל-200 מטר גב ובמשחה שליחות 4x200 מטר חופשי.
באליפות אירופה לנוער שנערכה ביולי ברומא שבאיטליה זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:43.86 דקות.
באליפות העולם שנערכה ביוני בבודפשט שבהונגריה סיימה במקום שביעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:10.08 דקות.
בנוסף, סיימה במקום חמישי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:57.90 דקות, ובמקום שמיני במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:38.20 דקות.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה ביולי באוטופן שברומניה זכתה בארבע מדליות זהב ובשתי מדליות כסף: מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב, במשחה ל-200 מטר גב, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב, ומדליות כסף במשחה ל-100 מטר חופשי ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
באליפות אירופה שנערכה באוגוסט ברומא שבאיטליה זכתה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:09.73 דקות.
בנוסף, זכתה במדליית ארד במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות של המשחה.
במשחה ל-100 מטר גב סיימה במקום 12 בתוצאה של 1:01.13 דקות, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי סיימה במקום חמישי בתוצאה של 3:39.42 דקות, ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב סיימה במקום שביעי בתוצאה של 3:26.54 דקות.
באליפות העולם לנוער שנערכה באוגוסט-ספטמבר בלימה שבפרו זכתה בארבע מדליות זהב ובמדליית כסף אחת: מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי משולב, ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב.
בנוסף, סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
באליפות אירופה לנוער שנערכה ביולי בבלגרד שבסרביה זכתה בשלוש מדליות זהב, במדליית כסף אחת ובמדליית ארד אחת: מדליות זהב במשחה ל-200 מטר גב, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי, ובמשחה שליחים 4x100 חופשי משולב, במדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, ובמדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי.
באליפות העולם שנערכה ביולי בפוקואוקה שביפן סיימה במקום 34 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:02.62 דקות.
בנוסף, סיימה במקום שביעי במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:54.65 דקות, ובמקום 13 במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 3:40.02 דקות.
באליפות אירופה בבריכת 25 מטר שנערכה בדצמבר באוטופן שברומניה סיימה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:05.85 דקות, במקום עשירי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.03 שניות, ובמקום 26 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:59.13 דקות.
באליפות העולם שנערכה בפברואר בדוחה שבקטר סיימה במקום שמיני במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:56.58 דקות.
דורה רודולפין ריכטר הייתה אישה טרנסג'נדרית גרמנית והאדם הראשון שידוע כי עבר ניתוח התאמה מגדרית.
טופלה על ידי מגנוס הירשפילד במהלך שנות ה-20 ושנות ה-30 המוקדמות, כשב-1922 עברה ניתוח הסרת אשכים ובשנת 1931 עברה ניתוח הסרת פין ווגינופלסטיקה.
ריכטר נולדה כבן השני מתוך שבעה בעיירה שטייפן, כיום חלק מבוזי דאר , למשפחת חקלאים ענייה.
כבר בילדותה הפגינה סימני התנהגות נשיים, ובגיל שש ניסתה להסיר את פינה בעזרת חוסם עורקים.
ב-1909 עזבה את עיירת ילדותה והשתקעה בלייפציג למשך שנתיים, שם הייתה חלק מלהקת תיאטרון נודדת.
לאורך תקופה זו המשיכה להתלבש בבגדי נשים בזמנה הפנוי.
ב-1916 גויסה לצבא הגרמני, אך שוחררה לאחר שבועיים.
בהמשך עברה לברלין על מנת לעבור טיפולים חדשניים מידי מגנוס הירשפילד.
בברלין ריכטר הציגה את עצמה כגבר והשתמשה בשם בו נולדה, אך נעצרה מספר פעמים בגלל שלבשה בגדי נשים בציבור ונשלחה לבתי כלא לגברים.
בשנת 1922 ריכטר עברה ניתוח לכריתת האשכים.
ממאי 1923 שימשה כעובדת במכון לסקסולוגיה בראשות מגנוס הירשפילד, שהיה אחד המקומות היחידים דאז בגרמניה שטרנסג'נדרים יכלו לעבוד בו.
ב-1931 עברה ניתוח להסרת הפין ויצירת ואגינה מלאכותית, ובכך הייתה האישה הטרנסית הראשונה שעברה וגינופלסטיקה.
ב-1931 פליקס אברהם, סקסולוג גרמני שעבד עם הירשפילד, פרסם מאמר על הניתוחים שעשתה, וכתב שהשינוי ניכר בעין ולמרות מוגבלותו הטכנית, עמד בדרישות שנקבעו מראש.
במאי 1933, לאחר שגדלה ההשפעה של המפלגה הנאצית בגרמניה, מספר סטודנטים תקפו את מכון המחקר של הירשפילד (שכבר עזב את גרמניה), והרשויות המקומיות שרפו את הרישומים.
גורלה של ריכטר לאחר המתקפה לא היה ידוע ולמשך שנים נחשבה כמתה.
עם זאת, במאמר במגזין להט"בי בשנת 1955, כתבה שרלוט שרלק, טרנסג'נדרית גרמנייה שברחה לקרלובי וארי ב-1933, שריכטר חזרה לעיר הולדתה (שבתקופה זו כבר השתייכה לצ'כוסלובקיה) והייתה הבעלים של מסעדה מקומית.
בהמשך התגלה כי ריכטר ביקשה לשנות את שמה במסמכים רשמיים, בקשה שאושרה על ידי נשיא צ'כוסלובקיה באפריל 1934.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 1939 שנערך בצ'כוסלובקיה, ריכטר גרה בעיר ילדותה ועבדה בייצור תחרה.
ריכטר התגוררה בעיר עד לגירוש הגרמנים מצ'כוסלובקיה ב-1946, אז עברה לבוואריה, שם חיה עד מותה.
דמותה הייתה בין הדמויות המרכזיות בסרט האיינשטיין של הסקס, סרט עלילתי שמבוסס על חייו של מגנוס הירשפילד משנת 1999.
דורון ארבלי (נולד ב-1 ביוני 1962, כ"ח באייר ה'תשכ"ב) הוא עורך דין, איש עסקים, יזם ואיש ציבור ישראלי.
כיום מכהן כיו"ר חברת החשמל ובעבר שימש כמנהל רשות המסים.
ארבלי נולד בשנת 1962 בירושלים לאברהם וציונה, גדל בשכונת קטמון, וסיים את לימודיו בבית הספר היסודי ע"ש יוסף לוריא.
כשהיה בן 12, עברו הוא ומשפחתו לקריית אתא.
בגיל 14 הצטרף לפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
עם סיום לימודיו החל את שירותו הצבאי בחיל השריון, אך בעקבות פציעה במהלך אחד האימונים, עבר לשרת בחיל המודיעין, והשתחרר בדרגת רס"ן.
לאחר שחרורו למד מדעי המדינה באוניברסיטת חיפה, וסיים תואר שני במנהל ציבורי.
בהמשך למד משפטים, תואר ראשון במרכז האקדמי כרמל ותואר שני באוניברסיטת חיפה.
את דרכו ברשות המיסים החל בשנת 1987 כחוקר, ובשנת 2000 הוצב בתפקיד נציג המכס בבריסל.
עם חזרתו ארצה ב-2003 מונה למנהל מחלקת החקירות מכס ומע"מ חיפה וצפון.
ובשנת 2006 החל לכהן כסמנכ"ל בכיר לחקירות ומודיעין ברשות המיסים.
בשנת 2008 התמנה ארבלי לראש מינהל המכס, בתפקיד הוביל שורה של רפורמות משמעותיות.
הוא קידם את הקמת מערכת הסחר החדשה של מדינת ישראל, "שער עולמי", אשר ייעלה את תהליכי היבוא והיצוא.
בנוסף, ייסד והפעיל את מערכת "גורם כלכלי מאושר" (AEO) שנועדה לעודד את הסחר, במיוחד את היצוא הישראלי, תוך הגברת הביטחון.
במקביל, פיתח והנהיג את מערכת ה-"Single Window", המחברת את היבואנים, המכס והרשויות הרלוונטיות, ומאפשרת שירות מקוון, מהיר ויעיל ללא בירוקרטיה מיותרת.
תחת הנהגתו, דורג מינהל המכס הישראלי למקום העשירי בדירוג ארגוני המכס בעולם של הבנק העולמי, והוטמעה מערכת איכות ומצוינות שהובילה לזכיית המינהל בפרס ראש הממשלה לאיכות ולמצוינות.
כמו כן, יישם מבנה ותקינה חדשה לבתי המכס, מהלך ששיפר את השירות וההתנהלות המקצועית של המערכת כולה.
ב-2011 מונה למנהל רשות המיסים, במהלך כהונתו הוביל תהליכים מרכזיים לעיצוב חזון הרשות לשנים הבאות, כגון:
חתימה על הסכמי שכר חדשים ברשות
קליטה והכשרה של מאות עובדים בכל המערכים ברשות המיסים
פיתוח נושא חינוך למיסים בבתי הספר
שיפור תהליכי העבודה ברשות בעזרת שימוש במערכות ממוחשבות ופתרונות טכנולוגיים לעובדים
אחראי על יישום המלצות ועדת טרכטנברג לטיפול בחברות הארנק ולמלחמה בהון השחור
הוביל את הרפורמה במלחמה בהון השחור והעמקת הגבייה
בשנת 2013 כיהן ארבלי כשופט בבית הדין לענייני שכר בשירות הציבורי.
בין השנים 2016–2017 כיהן כמנכ"ל בנק הדואר, בתקופת כהונתו היה בנק הדואר חברת בת של דואר ישראל.
במסגרת תפקידו הוביל את תהליך ההפרדה בין בנק הדואר לחברת הדואר, תוך הערכת ההשלכות הכלכליות של המהלך והובלת תיקוני חקיקה שנדרשו ליישום הרפורמה.
במהלך כהונתו, ארבלי היה אחראי על גיבוש הסכמי שירות בין בנק הדואר לחברת הדואר, וכן על גיבוש הסכמים עם נציגות הוועדים.
הוא פיתח תוכנית עסקית לשיפור ביצועי הבנק והגדלת הכנסותיו, בין היתר על ידי הכנסת מוצרים פיננסיים ובנקאיים חדשים בשיתוף פעולה עם גורמי חוץ.
כחלק מתהליך ההתחדשות, הוא שם דגש על פיתוח תשתיות מחשוב ותמיכה טכנולוגית לכל סניפי בנק הדואר, לצד עבודה מול גורמי חקיקה לתיקון החוקים הנדרשים להשלמת יישום הרפורמה.
דורון ארבלי שימש כיו"ר שיכון ובינוי והוביל את החברה להישגים משמעותיים.
תחת הנהגתו, החברה זכתה בשלושה מכרזי ענק של משרד הביטחון להקמה ותפעול של קריית המודיעין, קריית התקשוב ומחנה רב-זרוע חדש.