tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז 1923 הציגה האופרה של סן פרנסיסקו אין ספור אמנים בהופעותיהם הראשונות באמריקה, בהם בוריס כריסטוף, טיטו גובי, סנה יורינאק, מריו דל מונקו, בירגיט נילסון, לאונטין פרייס, מרגרט פרייס, ליאוני ריזאנק, אליזבת שוורצקופף ורנאטה טבאלדי; המנצחים גרד אלברכט, ואלרי גרגייב וגאורג שולטי; הבמאים פרנסיס פורד קופולה, הארי קופפר וז'אן-פייר פונל.
האוצר מסיירה מדרה הוא סרט אמריקאי בבימויו של ג'ון יוסטון משנת 1948, המהווה עיבוד של רומן בעל אותו שם פרי עטו של ב.
טראוון משנת 1927. הסרט מגולל את סיפורם של שני אמריקאים דלפונים (המפרי בוגארט וטים הולט) במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 במקסיקו, אליהם חובר אדם זקן (וולטר יוסטון, אביו של הבמאי) כדי לחפש זהב.
הזקן מנבא בדיוק את הצרות המצפות להם, אבל נאות להצטרף בכל זאת.
"האוצר מסיירה מדרה" היה אחד הסרטים ההוליוודיים הראשונים שצולמו כמעט לחלוטין באתר צילום מחוץ לארצות הברית (במדינת דורנגו וסצנת רחוב בטמפיקו, מקסיקו).
אם כי סצנות הלילה צולמו באולפן בארצות הברית.
בשנות ה-20, האלימות שהייתה מנת חלקה של המהפכה המקסיקנית שוככת במידה ניכרת, אם כי כנופיות שודדים מפוזרות ממשיכות להשליט טרור באזורי הכפר.
הממשלה החדשה שקמה לאחר המהפכה סומכת על המשטרה הפדרלית היעילה אך חסרת הרחמים, הידועה בשם Federales, כדי שתסייר באזורים מרוחקים ותיפטר מהשודדים.
זרים, כמו שלושת גיבורי הסיפור האמריקאים שמחפשים אוצר, עלולים להיהרג בידי השודדים אם ייתקלו בהם.
נוסף על כך, אם ייפלו לידי יחידות הצבא, רוב הסיכויים שיקבלו לא יותר מ"סיגריה אחרונה", ואף יוטל עליהם לחפור את קבריהם במו ידיהם.
שלושת הגרינגוס חוברים יחדיו בסיטואציה זו בעיירה מקסיקנית ויוצאים לחפש אוצר בהרי סיירה מדרה הרחוקים.
הם נוסעים ברכבת לתוך הארץ ושורדים מתקפת שודדים בדרך.
ברגע שהם במדבר, הווארד, הקשיש שבחבורה, מוכיח שהוא הקשוח והנבון שבהם, ומגלה את הזהב שהם מחפשים.
הם חופרים ומגלים זהב רב.
במהרה משתלטת תאוות הבצע על דובס (המפרי בוגארט) והוא מתחיל לאבד את אמונו ואת שפיותו, ומשתוקק לשמור את האוצר רק לעצמו.
דובס גם מפחד מכך ששותפיו יהרגו אותו.
בזמן הזה מופיע אמריקאי רביעי, ומתנהל ויכוח מוסרי לגבי מה לעשות עם הזר החדש.
אז מופיעים השודדים והם מעמידים פנים, בגסות רבה, שהם שוטרים, צעד שמוליד את האמירה המיתולוגית - שהם לא צריכים להציג שום "תגים מסריחים" ("stinking badges").
אחרי קרב אקדחים, האמריקאי הרביעי נהרג וקבוצת שוטרים אמיתית מופיעה ומניסה את השודדים.
אולם אז הווארד נקרא לסייע לכמה כפריים מקומיים, ובין דובס לשותף השלישי קרטין מתנהל עימות אחרון, שבמהלכו דובס מנצח, מותיר את קרטין שוכב ירוי, כשנדמה שהוא מת.
אולם, קרטין זוחל למקום מבטחים.
מאוחר יותר, דובס נרצח (על ידי עריפת ראשו) בידי קבוצת שודדים ששרדו, שהם בבורותם, מאמינים ששקי הזהב הגולמי הם סתם שקי חול ולכן הם מפזרים אותם ברוח.
קרטין מתגלה ונלקח לכפרו של הווארד, שם הוא מתאושש.
הוא והווארד אינם עדים לכך שהשוטרים הפדרליים מוציאים להורג את השודדים דקות מועטות קודם לכן בעיר ונוכחים לדעת שהזהב נעלם.
כשהם בודקים את השטח שבו השודדים זרקו את הזהב, מבין הווארד שככל הנראה הרוח פיזרה את הזהב לכל עבר.
הם מקבלים את האבידה בצחוק אירוני ונפרדים.
הווארד שב לכפרו, בעוד קרטין חוזר לביתו באמריקה.
המפרי בוגארט הוא פרד דובס
טים הולט הוא בוב קרטין
ברוס בנט הוא ג'יימס קודי
ברטון מקליין הוא פט מקורמיק
אלפונסו בדויה הוא כובע הזהב
ארתורו סוטו רנגל הוא הנשיא
כמה שחקנים ידועים שלא ניתן להם קרדיט הופיעו בסרט.
בסצנת הפתיחה מופיע הבמאי ג'ון יוסטון בתפקיד קטן, אז מטרידה אותו דמותו של בוגארט שמבקש כסף.
השחקן רוברט בלייק גם מופיע כנער שמוכר כרטיסי לוטו.
אך, הופעת האורח הכי שנויה במחלוקת מיוחסת לאן שרידן.
יש הטוענים ששרידן הופיעה בסרט כיצאנית.
אחרי שדובס עוזב את המספרה בטמפיקו (קטע שצולם למעשה באולפן), הוא עוקב אחרי זונה שחולפת על פניו ומשיבה לו מבט.
רגעים אחרי כן קולטת המצלמה שוב אישה, אולם הפעם מרחוק.
כמה חובבי סרטים ומבקרים חשים שהאישה אינה דומה כלל לשרידן, אולם הפרשנות שניתנת ב-DVD של הסרט מצהירה שזאת אכן היא.
תצלום שנכלל בסרט התעודי המלווה את ה-DVD מראה את שרידן בבגדי יצאנית, כשבוגרט ויוסטון באתר הצילומים.
על כל פנים, בקטעים מהסרט רואים אישה שונה בלבוש שונה ותספורת שונה ומצביעים על האפשרות ששרידן צולמה לקטע אבל הוא צולם מחדש עם אישה אחרת מסיבות לא ברורות.
מקורות רבים על היסטורית הקולנוע זוקפים לזכותה של שרידן את ההופעה בקטע הזה.
שחקן המשנה ג'ק הולט, אביו של טים הולט, היה כוכב סרטים אילמים וסרטי פעולה ומערבונים בתקופת הבראשית של הסרט המדבר, הופיע בתחילת הסרט כשהוא אומר שורה אחת.
חלקים נרחבים מהדיאלוגים בסרט נאמרים בספרדית בלי תוספת כתוביות.
הסרט הוא המקור של השורה המפורסמת "אנחנו לא זקוקים לשום תגים מסריחים!" (), שהרבה סרטים מצטטים, אבל השורה היא עיוות של הטקסט המקורי:
ב-2005 נבחר הציטוט במקום ה-36 ברשימת מכון הסרטים האמריקאי של מאה הציטוטים הטובים ביותר מסרטים ("מאה שנים...
ג'ון יוסטון זכה בשנת 1948 בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ובפרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר על הסרט.
וולטר יוסטון, אביו של ג'ון יוסטון, זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, אבל הפסיד אותו לסרטו של לורנס אוליבייה, "המלט".
National Film Registry של ארצות הברית בחרו בסרט ב-1990 לשימור בספריית הקונגרס בשל היותו "משמעותי תרבותית, היסטורית או אסתטית".
הבמאי סטנלי קובריק ציין את "האוצר מסיירה מדרה" כאחד מעשרת הסרטים האהובים עליו, והבמאי פול תומאס אנדרסון צפה בו בלילה לפני שהוא הלך לישון כשהוא כתב את התסריט לסרטו זה יגמר בדם.
הבחירות של מכון הסרטים האמריקאי
מאה סרטים - מקום 30
מאה מותחנים - מקום 67
מאה ציטוטים - מקום 36:
מאה סרטים (מהדורת יום השנה העשירי) - מקום 38
האופרה והבלט הלאומיים בסופיה (בבולגרית: Национална опера и балет או
Софийска опера и балет) הוא מוסד תרבות לאומי לאופרה ולבלט בסופיה, בירת בולגריה.
הוא ידוע גם כ"אופרה והבלט הלאומיים הבולגריים".
להקת האופרה הראשונה בבולגריה הוקמה בשנת 1890 כחלק מהלהקה לאופרה ולדרמה של עיר הבירה (דרמטיצ'סקו-אופרנה טרופה).
היו חברים בה, בין השאר, הבריטון דרגומיר קזקוב, הטנור איוואן סלבקוב והמנצח אנגל בוקורשלייב.
שני האגפים - לאופרה ולדרמה נפרדו ב-1891 ללהקת התיאטרון "סאלזה אי סמיאך" ולאופרה הבולגרית שהציגה את המופע הראשון שלה באולם החברה לתרבות "סלביאנסקה בסדה".
אמנם להקת האופרה התפרקה כעבור שנה בגלל קשיי כלכליים וחוסר מימון ממשלתי.
חברת האופרה הבולגרית ("בולגרסקה אופרנה דרוז'בה") נוסדה בשנים 1907- 1908 על ידי קבוצה של זמרים שחזרו מחו"ל ובראשם הטנור קונסטנטין מיכאילוב-סטויאן (בעבר סולן באופרה בולשוי), דרגומיר קזקוב, הבאס איוואן וולפה, ואשתו הסופרן בוגדנה גיוסלבה-וולפה.
הלהקה הציגה את מופע הראשון שלה בתיאטרון הלאומי (נארודן תיאטר) ב-18 באוקטובר 1908, תחת שרביטו של הנריך ויזנר, עם קטעים מהאופרות "פאוסט" מאת שארל גונו ואיל טרובטורה מאת ורדי.
האופרה הראשונה שהוצגה במלואה במסגרת האופרה הבולגרית הייתה "פליאצ'י" מאת ליאונקוואלו בשנת 1909. בתקופה הזאת הוצגו בה גם אופרות מקוריות בולגריות, כמו "סירומחקיניה" מאת אמנואיל מנולוב, "קאמן אי צנה" מאת איוואן איוואנוב ווצלאב קאוצקי, "בוריסלב" מאת גאורגי אטנאסוב ו"טחיר בגוביצה" מאת דימיטר חג'יגאורגייב.
עם הזמן התגבש צוות קבוע של סולנים שכלל שמות כמו פאנאיוט דימיטרוב (טנור), גאורגי דונצ'ב (בס), כריסטינה מורפובה (סופרן), ליודמילה פרוקופובה (סופרן), אנה טודורובה (מצוסופרן), פטר ראיצ'ב (טנור), סטפאן מקדונסקי (טנור)
וכן מקהלה, תזמורת, להקת רקדנים וצוותים טכניים ושל הפקה שיצרו עד ל-10 מופעי בכורה לאופרה ובלט בשנה, בנוסף לתוכניות קונצרטים.
הרפרטואר התבסס על אופרות מאת מלחיני האופרה בעולם (בעיקר מאיטליה ורוסיה) ומאת מלחינים בולגרים.
עם הזמרים שהתחילו את הקריירה שלהם על במת האופרה בסופיה נמנו מגדולי הסולנים של המאה ה-20 כמו ניקולאי גיאורוב, ניקולא גיוסלב, גנה דימיטרובה ואירנה פטקובה.
המנצח הראשי ותקופה מסוימת מנהל האופרה היה משה זלאטין.
המוסד הוכרז כמוסד לאומי וקיבל לראשונה סבסוד מהמדינה בשנת 1922 ושינה אז את שמו ל"אופרה הלאומית הממלכתית" (דרז'אבנה נרודנה אופרה).
הוקמה גם להקת בלט שהציגה את המופע הראשון שלה בשנת 1928. מאז המוסד נקרא בשמו הנוכחי - "האופרה והבלט הלאומיים בסופיה".
החל משנת 1929 מופעי האופרה התקיימו באולם התיאטרון הלאומי "איוואן ואזוב".
האופרה בסופיה הפסיקה את פעילותה זמן קצר אחרי הפצצת סופיה על ידי בעלות הברית בשנת 1944, אבל פתחה שוב את שעריה זמן קצר אחר כך במימון מוגבר מטעם הממשלה.
הבניין הנוכחי של התיאטרון לאופרה ולבלט תוכנן עוד בשנת 1921 על ידי האדריכל לזר פאראשקבאנוב, אך נבנה ברובו תחת המשטר הקומוניסטי בין שנת 1947 ושנת הפתיחה שלו 1953.
החל משנת 1966 אפשרו השלטונות הקומוניסטים סיורים של להקת האופרה במערב אירופה, מחוץ למסך הברזל.
היא הייתה לבעלת מוניטין ברחבי העולם, ובשנת 1992 ערכו חברי להקת האופרה הלאומית הבולגרית סיור הופעות ראשון גם בישראל.
החל משנת 1961 האופרה של סופיה לקחה חלק בארגון התחרויות הבינלאומיות לזמרים צעירים, הנקראות כעת ע"ש בוריס כריסטוף.
במסגרת תחרויות אלו פרצה הקריירה של זמרים חשובים כמו דימיטר פטקוב, סילביה שאש, רוזלינד פּלורייט ומרי סלוראק.
האופרה של רומא או תיאטרון האופרה של רומא (באיטלקית: Teatro dell' Opera di Roma) הוא בית אופרה המוקדש לאופרה ולבלט ברומא.
נודע בעבר כ"תיאטרון קוסטנצי" (Teatro Costanzi), על שם דומניקו קוסטנצי, הקבלן שבנה אותו.
במקור נבנה בסגנון נאו-רנסאנס ובמהלך השנים שופץ ונבנה מחדש.
כיום לבניין סגנון מודרני והאולם בו מכיל 1600 מושבים.
הוא שוכן בגבעת וימינלה בככר בנימינו ג'ילי, בקאסטרו פרטוריו (הרובע ה-XVIII של רומא).
עוד לפני העברת בירת איטליה מטורינו לרומא, בעל המגרשים שבעמק סן ויטאלה ברומא יזם את תוכנית הבנייה בקטע המחבר את תחנת רומא טרמיני, שהייתה בתהליך הקמה, ובין ויה דל קורסו.
בפרויקט עורב הקבלן דומניקו קוסטנצי (1898-1810) שקנה שטחים שעליהם בנה קודם בשנת 1874 את בית המלון "קווירינלה" על יד ויה נציונאלה ואחר כך, על מגרש סמוך, את התיאטרון לאופרה המפואר שהיה חסר עדיין לעיר הבירה המחודשת.
בעיר היו קיימים עד אז רק תיאטרון ארג'נטינה העתיק ותיאטרון אפולו ששכן באזור שנחשב פחות בטיחותי, קרוב לגשר סנטאנג'לו
המלון קווירינלה חובר עם האופרה באמצעות פסאז' תת-קרקעי שהיה מאוד נוח לשמירת הפרטיות המרבית של האומנים.
התיאטרון נבנה בסמיכות לווילה מסוף המאה ה-18 שהשתייכה למשפחת האצילים סטרוצי ("וילינו סטרוצי"), בה התגורר בשנים 1783-1781 הסופר ויטוריו אלפיירי.
התיאטרון נבנה תוך 18 חדשים לפי תוכניתו של האדריכל אקילה ספונדריני (1900-1836) ממילאנו, שהיה מומחה בבניית תיאטראות ובשיפוצם.
סגנון הבניין היה במקור נאו-רנסאנס, בהתאם לאופנה של אותה תקופה.
פנים התיאטרון עוצב בצורת פרסה עם אמפיתיאטרון, בעל שתי גלריות נפרדות, שעמדן מעל שלוש קומות של תאי צפייה.
עקב צורת עצובו נהנה האולם מאקוסטיקה משובחת.
בסך הכל היו בו 2212 מושבים ומספר הצופים שיכלו להיכנס בישיבה ובעמידה היה בסך הכל 3500. לאולם היה גם כיפה, מכוסה בפרסקאות מרהיבות על נושא תולדות המוזיקה שנוצרו על ידי הצייר אניבאלה ברוניולי מפרוג'ה.
בית האופרה נחנך ב-27 בנובמבר 1880 בנוכחות הזוג המלכותי אומברטו הראשון לבית סבויה ומרגריטה, עם הצגת האופרה "סמירמידה" מאת רוסיני, בניצוחו של ג'ובני רוסי.
המערכה הראשונה הופסקה לצורך נגינת המארש המלכותי עם הגעתם המאוחרת של המלך והמלכה.
בהמשך המלך עזב מוקדם, בעוד המלכה מרגריטה נשארה עד סוף המופע.
הפרויקט הסתבר כלא רווחי לבעליו, קוסטנצי, שנאלץ בגללו לשקוע בחובות, למשכן כמה מנכסיו ולנהל את התיאטרון עד סוף חייו, אחרי שמועצת העיר סרבה לקנות אותו.
אולם יכול היה קוסטנצי להתנחם בכך שהודות למאמציו הפך התיאטרון שלו לבית האופרה הגדול של רומא ואחד החשובים בכל איטליה.
בשנת 1888 הניהול של המוסד עבר לידי המוציא לאור אדוארדו סונזוניו, שניסה לגנוב מידי לה סקאלה של מילאנו שבשליטת בית ריקורדי את הבכורה באיטליה ופתח את המוסד בפני מלחינים צעירים כדוגמת פייטרו מסקאני.
בבית האופרה התקיימו בכורות עולמיות, לרבות של האופרה "אבירות כפרית" מאת פייטרו מסקאני ב-17 במאי 1890. יצירה זאת זכתה במקום הראשון מבין 73 מתחרים (כולל פוצ'יני) בתחרות שנייה לאופרות במערכה אחת שיזם סונזוניו.
לפרק זמן קצר נוהל המקום על ידי בנו של קוסטנצי, אנריקו, שבלט בארגון בכורה עולמית אחרת, זו של טוסקה מאת פוצ'יני ב-14 בינואר 1900.
בשנת 1907 התיאטרון וחברת קוסטנצי (Impresa Costanzi) נקנו על ידי האמרגן ולטר מוקי (1955-1870) בשם "החברה הבינלאומית והלאומית לתיאטרון" (Società Teatrale Internazionale e Nazionale או STIN).
ב-1912 ניהול המוסד עבר לידי אשתו של מוקי, זמרת הסופרן אמה קארלי שהפכה למנכ"לית העסק.
במשך 14 שנות ניהולה הוצגו באופרה יצירות חשובות שלא בוצעו עד אז ברומא, ולפעמים אף באיטליה.
ביניהם ניתן לציין: "הנערה מהמערב", טורנדוט וטריטיקו מאת פוצ'יני, פרסיפל מאת וגנר, "פרנצ'סקה די רימיני" מאת ריקרדו זנדונאי, בוריס גודונוב מאת מוסורגסקי, שמשון ודלילה מאת סן סאנס ורבות אחרות.
גם להקת בלט רוס של סרגיי דיאגילב התארחה על במתה.
בחודש נובמבר 1926 התיאטרון קוסטנצי נקנה, לפי הוראותיו של מוסוליני על ידי עיריית רומא ושינה את שמו ל"תיאטרון המלכותי של האופרה" (Teatro Reale dell'Opera).
הבניין עבר ב-15 החדשים הבאים שיפוץ יסודי לפי תוכנית האדריכל מרצ'לו פיאצ'נטיני (1960-1881) ונפתח מחדש בנוכחות מלך איטליה ב-27 בפברואר 1928 עם האופרה של בויטו, "נרונה".
בעקבות השיפוץ, הבניין עבר כמה שינויים משמעותיים.
הכניסה, שנמצאה במקור ברחוב שנודע כ"וויה דל תיאטרו", שבו שוכן הגן של המלון "קווירינלה", הועברה לצד הנגדי, שבו נבנתה הככר בנימינו ג'ילי.
האמפיתיאטרון הפנימי נהרס והוחלף על ידי שורה רביעית של תאי צפייה (כעת השורה השלישית) ובלקון.
פנים הבניין יופה בעבודות סטוקו, קישוטים וריהוט חדש, כמו כן על ידי נברשת בקוטר 6 מטר ומורכבת מ-27,000 טיפות גבישים.
בשנת 1930 הותקן בצד הימין של הבמה עוגב שיוצר על ידי חברת בוקוליני.
אותה חברה שיפצה את העוגב בשנת 2004.
תקופה משגשגת ידעה האופרה המלכותית בשנים 1940-1930, תחת ניהולם של ג'ינו מרינוצי (כמנצח) (1934-1928) וטוליו סרפין (כמנצח ומנהל אמנותי) (1943-1934), כשעם חברי להקת האופרה נמנו זמרים כמו בנימינו ג'ילי, טוטי דאל מונטה, ג'אקומו לאורי-וולפי, ג'ינה צ'יניה, מריה קניליה, אבה סטיניאני ואחרים.
חלקם חזרו למולדת מהמטרופוליטן אופרה של ניו יורק
בימי מלחמת העולם השנייה הוצגו בניצוחו של סרפין מעגל האופרות של וגנר "טבעת הניבלונגים" בשפה האיטלקית, ובביצוע של זמרים איטלקים ברובם.
כמו כן בוצעו בשנים 1940-1941 סדרת האופרות של ורדי וסדרה של אופרות מודרניות שכללה את "ווצק" מאת אלבן ברג שהייתה אסורה על ידי הנאצים בשטחי "הרייך השלישי".
טיטו גובי שר בתפקיד של ווצק
בית האופרה של רומא - מ-1946 ועד ימינו
אחרי נפילת המונרכיה, ב-1946 שונה שם בית האופרה ל"תיאטרון האופרה" ובשנת 1958, במסגרת ההכנות לקראת האולימפיאדה ברומא משנת 1960, הבניין עבר שיפוץ ומודרניזציה נוספת בהתאם להחלטת מועצת העיר רומא.
גם הפעם הוטל על האדריכל מרצ'לו פיאצ'נטיני לבצע את המשימה שכללה שינוי רדיקלי של הסגנון האדריכלי, עיצוב מחדש של החזית, של הכניסה והפואייה.
עדיין האקוסטיקה האגדית של האולם ניתנת להשוואה עם כל אודיטוריום חשוב בעולם.
מספר המושבים פחת ל-1,600והותקנה מערכת מיזוג אוויר.
הסטוקו עבר שיפוץ כללי, חוזקה הקשת של קדמת הבמה והוחלף הפרקט הקודם של הרצפה בקורות סולידיות עשויות עץ אלון.
ב-2 בינואר 1958 היה התיאטרון עד להצגה שנויה במחלוקת של האופרה "נורמה" בכיכובה של מריה קאלאס בנוכחות נשיא איטליה.
בגלל בעיות בריאות עזבה מריה קאלאס את הבמה בסוף המערכה הראשונה.
בשנת 1962 חזר טוליו סרפין לאופרה של רומא, הפעם כיועץ אמנותי וניצח אל הפקה של "אותלו" מאת ורדי עם תפאורה מאת ג'ורג'ו דה קיריקו
בשנות השישים הופקו באופרה כמה הפקות בלתי נשכחות כמו נישואי פיגרו מאת מוצרט ב-1964, ודון קרלו מאת ורדי ב-1965, שתיהן בניצוחו של קרלו מריה ג'וליני ובבימויו של לוקינו ויסקונטי.
בשנים 2010-2001 המנהל האמנותי והמנצח הראשי של בית האופרה היה ג'אנלואיג'י ג'למטי.
באוגוסט 2009 נודע שבמקומו מינתה עירית רומא את ריקרדו מוטי.
אולם במשך שנתיים מוטי לא אישר את הסכמתו, לאחר שהגיעו לידיעתו הקשיים התקציביים הרבים שבהם נתקלו בתי האופרה במולדתו.
לאחר שדחה את התואר של יקיר רומא שהתעכבה תוך כדי סכסוכים בין הסיעות הפוליטיות במועצת העיר, בסופו של דבר, בסתיו 2011 הוא הסכים למינויו בראש תיאטרון האופרה והתמנה למנהלה לשם כבוד לכל החיים.
בניהולו של מוטי בין ההפקות הראויות לציון ניתן למנות איפיגניה באאוליס מאת גלוק (2009), נבוקו מאת ורדי (2011), סימונה בוקנגרה (2012) טארנאני (2013).
בשנים 2021-2016 פעל כמנהל מוזיקלי דניאלה גאטי
החל מ-2021 מנהלה המוזיקלי הוא מיקלה מריוטי
התזמורת של האופרה ברומא הוקמה יחד עם התיאטרון בשנת 1880 .
היא ניגנה בבכורות של האופרות "אבירות כפרית", "טוסקה", כמן "הידיד פריץ" "איריס" מאת מסקאני.
בשנים הראשונות של המאה ה-20 ניגנה, בין השאר, תחת שרביטם של מסקאני, איגור סטרווינסקי וריקרדו זנדונאי.
אחרי שנת 1928 התזמורת זכתה לדם חדש תחת ניהולם של ג'ינו מרינוצי, טוליו סראפין וגבריאלה סנטיני.
בשנת 1942 ניגנה בבכורה האיטלקית של "ווצק" מאת אלבן ברג.
עם המנצחים ששיתפו איתה פעולה נמנו ארטורו טוסקניני, ויקטור דה סאבאטה, ג'אנאנדראה גבצני, הרברט פון קאראיין, קרלו מריה ג'וליני, זובין מהטה, ליאונרד ברנשטיין, ז'ורז' פרטר, גאורג שולטי, תומאס שיפרס, ג'וזפה סינופולי, ג'פרי טייט, ובתקופה האחרונה ריקרדו מוטי.
ב-12 במרץ 2011 תחת ניצוחו של מוטי הוצגה האופרה "נבוקו" מאת ורדי לכבוד מלאת 150 שנה לאיחוד איטליה.
המקהלה שיחקה תפקיד חשוב בחיי האופרה של רומא עוד בעונותיה המהוללות של שנות ה-1900. אחרי שנת 1937, כשטוליו סרפין קבע את מספר חבריה לתשעים, כמו מספרם בימינו, היא תרמה, בין השאר, להצלחה הרבה של עונות הקיץ במרחצאות קרקלה.
ב-14 בינואר 2000 בלטה תרומתה למופע לרגל מלאת מאה שנה לבכורה של האופרה "טוסקה" ששודרה בערוץ הטלוויזיה Rai Uno
הרפרטואר של המקהלה מתמקד בעיקר במוזיקה מהמאה ה-18 ועד מוזיקה בת זמננו.
ראויות לציון היו ביצועיה בתחום המוזיקה הסימפונית והדתית, תחת שרביטם של מנצחים כמו ארטורו טוסקניני, ויקטור דב סאבאטה, ג'אנאנדראה גאבאצני, קרלו מריה ג'וליני, הרברט פון קאראיין, ג'וזפה פאטאנה, זובין מהטה, ליאונרד ברנשטיין, ז'ורז' פרטר, גאורג שולטי, ג'וזפה סינופולי, דניאל אורן, ג'אנלואיג'י ג'למטי.
ג'למטי הקליט עם המקהלה הזאת את האופרות "איריס" מאת מסקאני ו"לה פיאמה" מאת רספיגי.
בשנים 2008 ו-2009 ריקרדו מוטי ניצח על המקהלה באופרות "אותלו" מאת ורדי ו"איפיגניה באוליס" מאת גלוק.
המקהלה ערכה סיורי הופעות, בין היתר, ליפן, בתערוכה העולמית בהנובר בשנת 2000, בקרמלין ב-2003 וב-2004 בסידני, כשביצעה יחד עם קבוצות תזמורתיות מבית האופרה של סידני את המיסת הרקוויאם מאת ורדי..
בשנת 2011 השתתפה המקהלה בחגיגות מלאת 150 שנה לאיחוד איטליה בארמון מונטצ'יטוריו וכן במופע עם נבוקו בניצוחו של ריקרדו מוטי ב-12 במרץ אותה שנה, בנוכחות נשיא איטליה, ג'ורג'ו נפוליטנו.
עם מנצחי המקהלה נמנו לאורך השנים רוברטו בנאליו, ג'וזפה קונקה, ג'אני לאצארי, טוליו בוני, אוגוסטו פארודי, ג'וזפה פיצ'ילו, אלפרדו ד'אנג'לו, ויטוריו רוסטה, אימה מייסטר, רומנו גנדולפי, נורברט באלאץ', מרצ'לו סמינארה.
בין אוקטובר 2000- אוגוסט 2010 מנהל המקהלה היה אנדראה ג'ורג'י והחל מספטמבר 2010 עבר ניהולה לידי רוברטו גביאני.
החל משנת 1937, בנוסף לעונה השנתית הרגילה, הפיקה האופרה בחודשים יולי ואוגוסט פסטיבל קיץ של מופעים תחת כיפת השמיים באתר הארכאולוגי של מרחצאות קרקלה.
מופעים אלה, שקמו ביוזמתו של מנצח הבית, אוליביירו דה פבריציס, זכו להצלחה רבה בקרב הציבור האיטלקי והפכו המשך השנים ליעד תיירותי מבוקש.
הם הופסקו בשנות מלחמת העולם השנייה ושוב פעם למשך עשור החל משנת 1993 כשבמקום נעשו עבודות חשובות של שחזור החומות הרומיות.
בין השנים 1993-2003 המופעים התקיימו באצטדיון האולימפי של רומא.
החל משנת 2003 המרחצאות נפתח מחדש לעונת הקיץ של האופרה.
בשנים האחרונות חלק מהקונצרטים הסימפוניים ומופעי הבלט מתקיים ב"תיאטרון הלאומי" - תיאטרו נציונאלה - בית קולנוע ישן בככר ווימינלה, הנמצא במרחק של מטרים ספורים מבניין האופרה.
17 במאי 1890 - פייטרו מסקאני: אבירות כפרית
31 באוקטובר 1891 - פייטרו מסקאני:הידיד פריץ
2 בנובמבר 1898 - פייטרו מסקאני: איריס
30 באפריל 1917 - פייטרו מסקאני: לודולטה
2 במאי 1921 - פייטרו מסקאני - מארא הקטן
22 בינואר 1936 - פרנקו אלפאנו - סיראנו דה ברז'ראק
24 באוקטובר 1942 - ג'אן פרנצ'סקו מאליפיירו : הקפריזות של קאלו
30 באפריל 1949 - פרנקו אלפאנו - הדוקטור אנטוניו
בשנת 1913 ארח התיאטרון ערב גדול פוטוריסטי (Grande Serata Futurista) שבו דברו
ג'ובאני פאפיני ואומברטו בוצ'וני ודוקלמו שירים של מרינטי
, פאלאצסקי, בוצי, פולגורה ובוצע "ההמנון לחיים" מאת פרטלה.
ב-14 במאי 1915 בהפסקה של מופע בבניין האופרה - נאם גבריאלה ד'אנונציו נגד המדיניות הנייטרלית של ממשלת ג'וליטי במלחמת העולם הראשונה.
הוא טען שג'וליטי משרת את ה"זרים".
ב-24 במרץ 1924 התקיים בבניין התיאטרון נאום בחירות של מוסוליני שהיה אמור להיות משודר לראשונה ברדיו.
בנאום, ששידורו נכשל מסיבות טכניות, תקף מוסוליני את המפלגות הליברליות ודחה כל ברית של האשיסטים איתם.
להקת האופרה של בוסטון הייתה להקת אופרה אמריקאית, שפעלה בבוסטון, מסצ'וסטס משלהי שנות ה-50 של המאה ה-20 עד שנות ה-80. המנצחת האמריקאית שרה קולדוול ייסדה את הלהקה בשנת 1958 בשם "קבוצת האופרה של בוסטון".
במשך תקופה מסוימת נקרא הפלג המסייר של הלהקה "אופרה ניו אינגלנד".
קולדוול כיהנה הן כבמאית והן כמנצחת ברוב הפקותיה של הלהקה במשך שלושת העשורים ומעלה של קיומה.
בהנהגתה, הציגה הלהקה רפרטואר של יותר מ-75 אופרות, ממגוון רחב של תקופות וסגנונות מוזיקליים, כולל מספר רב של יצירות, שלא נשמעו קודם לכן בארצות הברית ומספר ניכר של אופרות בנות ימינו.
המחויבות לרפרטואר חדשני, לצד ניהול הבמה המבריק של קולדוול, הקנו ללהקה תהילה בינלאומית והציבו אותה בין להקות האופרה המובילות בעולם בשנות ה-70 וה-80.לאחר 32 עונות אופרה רצופות, נאלצה הלהקה להיסגר עקב קשיי מימון בשנת 1990.
בשנת 1958 הקימו שרה קולדוול ולינדה קאבוט בלק, עם אחרים, את להקת האופרה של בוסטון בסכום התחלתי של $5,000 בלבד, וחנכו אותה בהפקה של "מסע הירח" של ז'אק אופנבך בבוסטון קומון, עם צוות שכלל את אדלאיד בישופ בתפקיד המלכה פופוט.
"הבוסטון גלוב" שיבח את מיומנות ההפקה והלהקה הוזמנה להציג את היצירה על מדשאות הבית הלבן, בנוכחות הנשיא דווייט ד.
בעקבות הצלחה זו, החליטה קלדלוול להעלות הפקה של לה בוהם של ג'אקומו פוצ'יני.
תיאטרון דונלי ושנות הנדודים: 1979-1958
בנקודה זו פעלה הלהקה ללא תיאטרון בית משלה.
בית האופרה הישן של בוסטון, שהוקם בשנת 1909, לא היה בשימוש במשך שנים ונהרס חודשים ספורים לפני שקולדוול הקימה את להקתה.
בסופו של דבר שכרה קולדוול את תיאטרון דונלי להפקת "לה בוהם", והתיאטרון היה לאולם ההופעות של הלהקה עד להריסתו כעבור עשר שנים, ב-1968.
את שבע השנים הבאות, שבהן חיפשה אולם הופעות קבוע, עשתה הלהקה בנדודים מאולם לאולם, בהם תיאטרון שוברט בבוסטון, אולם קרסגה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, ה"סייקלוראמה" ואוניברסיטת טאפטס.
לבסוף, בשנת 1975, סיכמה הלהקה על שכירת תיאטרון אורפיאום בבוסטון, שם קיימה את הופעותיה בחמש השנים הבאות.
בית האופרה של בוסטון וסופה של תקופה: 1990-1980
אף כי תיאטרון אורפיאום ענה על דרישות הלהקה, חלומה של קלדלוול היה בית משלה ללהקתה בשנת 1978 קנתה הלהקה את בית הקולנוע RKO לשעבר ברחוב וושינגטון במרכז בוסטון.
הבניין נרכש בעזרת פטרונית האופרה סוזן טמקן.
על אף סגולותיו הרבות של הבניין והפוטנציאל שהיה לו, מצבו היה ירוד וגם לאחר השיפוצים שנעשו בו, היו עדיין תיקונים נחוצים, שעלותם הייתה מעבר ליכולת הלהקה.
אף על פי כן, שרה קולדוול לא נרתעה ובשנת 1980 העבירה את הלהקה אל ביתה החדש, שנחנך בשם בית האופרה של בוסטון.
עם הזמן התברר, שעלויות התחזוקה של הבניין גבוהות מדי, עקב התקלות והקלקלות שהלכו ורבו בו.
הלהקה לא יכלה לעמוד בהוצאות ולאחר עונת 1989–1990 מכרה את הבניין לקבלן פיתוח מטקסס.
אף כי טכנית המשיכה הלהקה להתקיים עוד שנה, לא היו עוד הפקות אופרה מנקודה זו ואילך.
לאורך כל תולדותיה של הלהקה הופיעה שורה מרשימה של זמרים בהפקותיה.
כבר בשנים הראשונות ב"דונלי", הצליחה קולדוול למשוך אמנים מן השורה הראשונה, שבין הנודעים שבהם בברלי סילס וג'ואן סאת'רלנד אל רשימת המבצעים של הלהקה.
קולדוול גם קידמה כישרונות חדשים כדוגמת ג'יימס בילינגס, שהחלו את דרכם המקצועית בלהקה.
עוד זמרים נודעים שרו בהפקות להקת האופרה של בוסטון, בהם יוניס אלברטס, מרילין הורן, אווה מרטון, שריל מילנס, מגדה אוליברו, רנאטה טבאלדי, נורמן טרייגל, שירלי ורט וג'ון ויקרס, בין רבים אחרים.
גם בתפקידים אחרים בצוות הלהקה כיהנו אנשים ידועי-שם, כמו רלף ליפורד, שהיה מנצח-חבר למשך כמה שנים ו, שהחל את קריירת הניצוח שלו עם הלהקה.
בוניס היה נשיא הלהקה בשנים 1967–1986 ודאר ויליאמס עבד כמנהל הבמה שלה.
גם כמה מעצבים חשובים עבדו עם הלהקה, בהם רודולף היינריך, מינג צ'ו לי, הרברט זן, הלן פונד ועוד.
רקדנית הבלט פאט קולגייט הופיעה עם הלהקה בהזדמנויות רבות.
במאי המשנה יאוכם ייסד בהמשך את התיאטרון הרפטוארי של בוסטון (בעזרת שרה קולדוול), ועסק בהפקות אופרה, תיאטרון וטלוויזיה.
במהלך שלושים ושתיים שנותיה, זכתה להקת האופר ה של בוסטון לתהילה בינלאומית על תוכניותיה החדשניות.
בהנהגתה של קולדוול, העלתה הלהקה את הבכורות האמריקאיות של אופרות כמו "משה ואהרון" של ארנולד שנברג, מלחמה ושלום של סרגיי פרוקופייב, "הטרויאנים" ו"בנוונוטו צ'ליני" של הקטור ברליוז, "אינטולרנצה 1960" של לואיג'י נונו, "לולו" של אלבן ברג, "מונטזומה" של רוג'ר סשנס ו"טאוורנר" של פיטר מקסוול דייוויס, בין רבות אחרות.
האופרה של לייפציג הוא בית אופרה ולהקת אופרה בכיכר אוגוסטוס בלייפציג, גרמניה.
שנת ייסוד האופרה של לייפציג היא 1693, ומכאן שהיא השלישית לוותק באירופה, אחרי לה פניצ'ה בוונציה, איטליה והאופרה הממלכתית של המבורג בגרמניה.
המנצח על רבות מן האופרות המוקדמות הללו בבית האופרה המקורי היה גאורג פיליפ טלמן.
לאופרה של לייפציג אין תזמורת אופרה משלה - תזמורת הגוונדהאוס של לייפציג ממלאת תפקיד זה.
הקשר הזה החל בשנת 1766 בביצועי הזינגשפיל Die verwandelten Weiber של יוהאן אדם הילר.
התיאטרון הקודם (Neues Theater, בגרמנית) נחנך ב-28 בינואר 1868 ב"פתיחה ליובל" מאת ובר והפתיחה לאיפיגניה באאוליס של גלוק, וכן המחזה איפיגניה בטאוריס מאת גתה.
משנת 1886 עד 1888 היה גוסטב מאהלר משנה למנצח; ארתור ניקיש היה המנצח הראשי.
חילוקי הדעות בין השניים היו רבים, וגם כאשר החליף אותו מאהלר בתפקיד עקב התערערות בריאותו של ניקיש, נתקל ביחס עוין מצד התזמורת.
בהפצצה אווירית בליל ה-3 בדצמבר 1943, חלק מהפצצת לייפציג במלחמת העולם השנייה, נהרס התיאטרון, כמו כל שאר התיאטראות בלייפציג.
בניית בית התיאטרון המודרני החלה ב-1956. התיאטרון נחנך ב-8 באוקטובר 1960 בביצוע המייסטרזינגר מנירנברג של וגנר.
מאז 2009, אולף שירמר הוא המנהל המוזיקלי הכללי; בשנת 2011 נבחר למנהל אמנותי לתקופה של חמש שנים.
אולף שירמר 2009 - ממשיך
האוצר מעבר לנהר הוא סרט הרפתקאות, קומי ומוזיקלי ישראלי לילדים בבימויו של קובי מחט, העוסק בחבורת ילדים שיוצאת בעקבות מפת אוצר למחנה קיץ כדי להציל את הספרייה האהובה עליהם שעומדת להיהרס.
הסרט יצא לאקרנים ב-28 ביולי 2016. את הסרט הפיקה חברת "הילה הפקות" בבעלות הילה ערן והפיצה חברת סרטי יונייטד קינג.
חבורת ילדים יוצאת למחנה קיץ בעקבות מפת אוצר, כדי להציל את הספרייה הציבורית שעומדת להיסגר.
ברונו, פקח העירייה הנכלולי, שואף להשיג גם הוא את האוצר האבוד ולשם כך נועל את צמד מדריכי המחנה ,קורקי ופומפה, בספרייה אותה הוא נועל בקרשים ויוצא למחנה הקיץ במקומם.
מרגע הגעתם למחנה הקיץ מתחיל ראש בראש ונגד השעות בין ברונו והעוזרת הנאמנה והמטורללת שלו בלה, לבין חבורת הילדים.
כדי להשיג את האוצר יצטרכו כולם לעבור שלל הרפתקות, לבנות רפסודה ולחצות נהר, למצוא דלת סתרים במערה מסתורית, ולייצר מכונה מעופפת שתיקח אותם למטמון הנכסף.
דמות שם השחקן/ית תיאור הדמות אלכס נאיה פדרמן אוהבת לקרוא ספרי הרפתקאות ולא מבינה שכל החיים שלה זה הרפתקה אחת גדולה, יוצאת למסע אחר המטמון.
מיה רומי אבירם ילדה מחוננת שיורדים עליה לרוב, יוצאת למסע חיפוש אחר מטמון עם תום ואלכס, יש לה עיר נמלים.
ערן שון גיטלמן ילד מקובל שנוהג לרדת על מיה בעיקר ולעיתים רחוקות על אלכס ותום, בסוף מגלה חיבה אל מיה.
האוקטגון הוא מבנה מתומן רב-קומות השוכן באי רוזוולט שבניו יורק.
המבנה נבנה לראשונה ב-1834 ובמקור המבנה נפתח כבית חולים פסיכיאטרי ב-1841. הארכיטקט שעיצב את המבנה הוא אלכסנדר ג'קסון דייוויס .
מבנה זה הוא השריד האחרון של בית החולים.
לאחר שהמבנה שרד שתי שרפות, הוא כמעט נהרס אך הוא עבר שיקום ושיפוץ.
כיום, האוקטגון משמש כבניין מגורים.
לאחר שהעיתונאית נלי בליי חשפה התעללות בבית החולים הפסיכיאטרי, החשיפה שימשה לה השראה לכתיבת הספר "עשרה ימים בבית המשוגעים" ב-1887.
ב -16 במרץ 1972 האוקטגון נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
האוקטגון קיבל פרס הכולל זיכויי מס ממדינת ניו יורק לאחר שעבר שיפוץ בנייה ירוקה.
בשנת 2006 נבנה בית מגורים על הבניין בצורתו המקורית מ-1841. המבנה עומד כיום בתקן האמריקאי לבנייה ירוקה LEED החל משנת 2008.
ירחון האוצר הוא כתב עת תורני אינטרנטי.
כתב העת יוצא לאור מדי חודש, החל מחודש אדר תשע"ז (2017).
בהקמת כתב העת, נעשה שימוש בפורום אוצר החכמה, והמערכת שהתגבשה הורכבה מחברי הפורום.
גם שמו של כתב העת ניתן לו בהשראת פורום אוצר החכמה.
עם זאת, כתב העת עצמאי ואינו כפוף לפורום אוצר החכמה.
ייחודיותו של כתב העת היא במגוון הרחב של הכותבים וסגנונות הכתיבה, ובהיותו מופץ באופן וירטואלי, כפי שנכתב על ידי חברי המערכת בהקדמתם הקבועה: "ירחון 'האוצר'...
אוצר בתוכו חידושי תורה יקרים בכל מקצועות התורה, שנתחברו בידי אומן, על ידי חובשי בית המדרש ותופשי התורה די בכל אתר ואתר".
כתב העת מתייחד בהיותו מבוסס על בית מדרש וירטואלי פעיל, שבו משתתפים, לומדים ודנים יחד לומדים מתתי מגזרים רבים בציבור החרדי והדתי בעולם.
כמו כן, כתב העת מתייחד בפלטפורמה שבה הוא מתפרסם, הייחודית בסוגת הספרות התורנית: הוא מופץ באופן ווירטואלי על ידי פרסום קישור להורדת הגיליון והפצתו ללא עלות למנויים בדוא"ל.
מתכונת זו תורמת לתפוצתו הרחבה, ומאפשרת את הוצאתו על בסיס חודשי על ידי צוות עורכים מתנדבים.
התדירות הגבוהה של פרסום הגליונות מביאה לכך שכתב העת כולל מאמרי תגובה רבים יחסית.
מטרתו של כתב העת הוא "להיות במה לכל בר בי רב, לפרסם בה חידושיו".
לפי הרב יואל קטן, "כתב העת הזה כבר זכה לתפוס את מקומו המכובד בין תלמידי החכמים בדורנו, ויעידו על כך איכות המאמרים ומעמדם התורני של רבים מהכותבים".
בראש חודש אדר תשפ"ה יצא לאור גיליון המאה במתכונת חגיגית, ובאופן חריג, גיליון זה גם הודפס.
גיליונות "האוצר" זמינים באינטרנט בפורום אוצר החכמה, במאגר אוצר החכמה ובמאגרים נוספים.
יוזם הקמת כתב העת הוא הרב משה בוטון, המשמש גם כראש המערכת של כתב העת.
חברי המערכת הם הרב רועי זק, הרב משה מרדכי אייכנשטיין, הרב אריאל דוד והרב הראל דביר.
מנעד הכותבים רחב, ובירחון כותבים חרדים ודתיים לאומיים, ראשי ישיבות וכוללים, רבני יישובים, דיינים, אברכים ואף בחורים צעירים, מחברי הפורום לצד אחרים.
כותבים בולטים, שפרסמו מאמרים רבים בכתב העת: הרב יעקב דוד אילן, הרב איתמר גרבוז, הרב יהושע ון דייק, הרב יהושע בן מאיר, הרב יואל שילה, הרב אלחנן פרינץ, הרב עידוא אלבה, הרב עמנואל מולקנדוב, הרב עמיחי כנרתי והרב אוריאל בנר.
נושאי המאמרים המתפרסמים בכתב העת מגוונים ועוסקים בתחומים רבים.
כמו כן, קיים בירחון מדור סקירת ספרים חדשים, שבדרך כלל נכתב על ידי הרב הראל דביר, ומדוע "הערות קוראים" ובו מובאות הערות הקוראים ותגובות הכותבים.
האוצר שלנו היא סדרת נעורים ישראלית מסוגת דרמת הרפתקאות ששודרה בטלוויזיה החינוכית בין 25 ביוני 2018 עד 23 ביולי אותה שנה.
הסדרה הופקה בשיתוף פעולה של הטלוויזיה החינוכית, רשות העתיקות ומשרד ירושלים ומורשת.
"האוצר שלנו" היא סדרת אקשן דרמטית העוסקת בסיפורה של חבורת נוער "בלשית" המונה חמישה חברים (תמר, בן, חן, מתן ולבסוף גם ויקי) המתנדבת ברשות העתיקות, בתחילה כחופרים ומהר מאוד לאחר מכן ביחידה למניעת שוד עתיקות.
בכל פרק יוצאת החבורה להרפתקה מסחררת המוליכה אותה לאתר ארכאולוגי בארץ ישראל.
נופיה של ארץ ישראל זרועים אתרים ארכאולוגיים רבים האוצרים בתוכם את ההיסטוריה של הארץ.
חלק מהאתרים האלה טומנים בתוכם אוצרות שאותם רבים רוצים להשיג, אבל האוצר שייך לחברה בישראל.
אתרים ארכאולוגיים בולטים בארץ ישראל, הממצאים שחבויים בהם, החשיבות של החקר הארכאולוגי ושל מניעת השוד, כל אלה ועוד מספרים את הסיפורים המרתקים העומדים מאחורי המקומות האלה.
הסיפורים מבוססים כולם על ממצאים אמיתיים שניתן לראות בתצוגות שונות ברחבי הארץ.
תמר (תמר עמית יוסף) – הבת של אלון ומפקדת היחידה
בן (בן אדם) – חבר ביחידה
מתן (שחר טבוך) – חבר ביחידה
חן (חן יוסף) – חברה ביחידה
ויקי (ויקטור סבג) – נתפס על ידי בן לאחר שניסה לגנוב עתיקות במערה ביחד עם אביו ואחיו ובהמשך הצטרף ליחידה של רשות העתיקות
אלון (יפתח קליין) – אבא של תמר ומהבכירים בתפיסת גנבי האוצרות
ד"ר רוברט קול (רוברט קול)
נהג הסירה (ירון לוי סבג)
מנהל צוות הצלילה (ניר זליחובסקי)
אלי ברקאי/ אלי בעל הנס (תומר שרון)
אחמד אבו רביע (הילאל כבוב)
זאביק בר יוסף (זאב רווח)
האוצר הפדרלי הוא גוף ממשלתי פדרלי ברוסיה, המיישם פעולות אכיפה כדי להבטיח את ביצוע התקציב הפדרלי, על מנת לייצב את מערכת התקציב של הפדרציה הרוסית, תוך בקרה ראשונית על ביצוע פעולות עם כספי התקציב על ידי המנהלים ומקבלי התקציב.
הגוף נוצר על פי צו של נשיא הפדרציה הרוסית מספר 1556 שנחתם ב-8 בדצמבר 1992 והחלטת ממשלת רוסיה מיום 27 באוגוסט 1993. אמנת האוצר הפדרלי אושרה בחוק ממשלת הפדרציה הרוסית מיום 1 בדצמבר 2004 מספר 703 "אודות האוצר הפדרלי".
החל מ-1 בינואר 2005 הופרד האוצר הפדרלי ממשרד האוצר והפך לשירות פדרלי עצמאי.
מטה האוצר נמצא בבניין במתחם יוסף וולוקולמסקי במרכז מוסקבה.
החלטת ממשלת הפדרציה הרוסית מיום 1 בדצמבר 2004 מספר 703 מעניקה את הסמכויות הבאות לאוצר הפדרלי:
מסירת מדדים למנהלים ולמקבלי התקציב הפדרלי של רשימת יעדי התקציב, גבולות ההתחייבויות התקציביות וסכום המימון;
שומר על רישומי ביצוע מזומנים של התקציב הפדרלי;
פותח חשבונות בבנק המרכזי של הפדרציה הרוסית וארגוני אשראי לצורך חשבונאות על כספים מהתקציב הפדרלי וקרנות אחרות בהתאם לחקיקה של הפדרציה הרוסית, קובע את משטרי החשבונות של התקציב הפדרלי;
פותח ומתחזק חשבונות אישיים של מנהלים ומקבלי כספים מהתקציב הפדרלי;
מקיים פנקס מאוחד של המנהלים ומקבלי התקציב הפדרלי;
עוקב אחר מדדים ברשימת התקציבים המאוחדים של התקציב הפדרלי, מגבלות ההתחייבויות התקציביות והשינויים בהן;
אוסף ומגיש למשרד האוצר של הפדרציה הרוסית מידע מבצעי ודיווחים על יישום התקציב הפדרלי, דוחות על ביצוע יעדי התקציב הפדרלי של הפדרציה הרוסית;
מקבל מהמנהלים והגופים המנהלים של מחוזות הפדרציה הרוסית, קרנות חוץ תקציביות וממשלות מקומיות את החומרים הדרושים לדיווח על יישום יעדי התקציב הפדרלי של הפדרציה הרוסית;
מבצע את חלוקת ההכנסות מתשלום מיסים ועמלות פדרליות בין תקציבי מערכת התקציב של הפדרציה הרוסית בהתאם לחקיקה של הפדרציה הרוסית;
מבצע חיזוי ותכנון מזומנים של קרנות תקציב פדרליות;
מנהל פעולות בחשבון האישי של התקציב הפדרלי;
מספק שירותי מזומנים לביצוע תקציבי של מערכת התקציב של הפדרציה הרוסית;
מספק תשלומים מתקציבי מערכת התקציבים של הפדרציה הרוסית מטעם הגופים הרלוונטיים הגובים הכנסות מתקציב, או מקבלי כספים מתקציבים אלה, אשר חשבונותיהם האישיים פתוחים בבנק המרכזי;
האוקטגון הוא מטה מדיני חדש, שצפוי לשמש את משרד ההגנה המצרי , ומהווה חלק מיוזמה רחבת היקף הנקראת חזון מצרים 2030 שבמסגרתו יועברו כל משרדי הממשלה המצרית לבירת מצרים החדשה.
המטה הוא המטה הגדול ביותר במזרח התיכון שמשמש משרד הגנה של מדינה ריבונית.
המטה משתרע על שטח של כ-89 קילומטרים רבועים, דבר שהופך אותו למפקדת ההגנה הגדולה בעולם, אפילו יותר מהפנטגון שבארצות הברית.
המטה יכלול כ-13 אזורים, שלכל אחד מהם תפקיד ספציפי.
באוקטגון יש מלבד המשרדים הביטחוניים עצמם גם בית ספר, פרויקט מגורים, בתי חולים, קניונים ומתחמים נוספים שישרתו את העובדים במתחם ואת התושבים שמתגוררים בסמוך אליו.
המבנה קיבל את שמו בעקבות צורתו המתומנת.
כמו מבנים רבים נוספים בעיר בירת מצרים החדשה גם סגנון המבנה, האוקטגון, הושפע מהארכיטקטורה המצרית העתיקה.
מרכז הנתונים האסטרטגי המאוחד - מכיל את כל הנתונים של מוסדות המדינה.
מרכז הבקרה של הרשת האסטרטגית - שולט בגוף המינהלי של המדינה.
מרכז ניהול ותפעול שירותים ממלכתי - שולט בסוכנויות המדינה ובמתקניה.
מרכז בקרת רשתות וטלקומוניקציה - מבטיח את יציבות התקשורת ברחבי המדינה
מרכז חירום ובטיחות - מנהל שירותי חירום ושירותי אבטחה בשטח.
מרכז תחזית מזג אוויר - מכין את מרכז ההגנה הממלכתי במקרה של אסונות טבע מכל סוג.
האוצר מסיני הוא סרט דרמה ומותחן ישראלי, מסוגת קולנוע חרדי משנת 2006, שביים והפיק יהודה גרובייס.
אבי בן ארי (דוד אברהמסון), חוקר וארכאולוג יהודי-אמריקאי, יוצא במסע למדבר סיני בעקבות אוצר אבוד של משפחתו - כתבי רבי יהודה הלוי.
סעיד (חזי צדיק), איש מבוגר משבט הבדואים הופך לשותפו בעל כורחו, למסע המסוכן.
תוכניותיהם משתבשות כשהם חודרים לאזור של "השבט הארור", שבט שקולל לפני מאות שנים הידוע באכזריותו.
עדל (דוד גודיק), בנו של ראש השבט (שלמה סדן) ולוחמיו נחושים לעצור את הפולשים.
צילומי הסרט התרחשו בסתיו 2005, למשך שבוע, בישראל ומצרים (הנגב, מכתש רמון וחצי האי סיני) ויצא להפצה בינואר 2006, לאחר כשלושה חודשי עריכה.
לאורך הסרט הופיעו כ-25 ניצבים וביטים.
בשונה מסרטים קודמים של גרובייס, "האוצר מסיני" צולם בעברית ובאנגלית בו זמנית, ללא שימוש ניכר בדיבוב.
הסרט זכה לביקורות חיוביות במגזר.
אמציה האיתן מערוץ 7, התרשם כי .
עם יציאת הסרט, נמתחה ביקורת (בעיקר מהמגזר החרדי) כלפי עטיפת הסרט, בטענה שהוא עושה שימוש ציני בטלית ותפילין.
בעקבות כך, הסרט הופץ בגרסה עיצובית שונה (עברית ואנגלית).
שחקן תפקידדוד אברהמסוןאבי בן ארישחקן ראשיחזי צדיקסעידשחקן משנהשלמה סדןראש השבט הארורדוד גודיקעדלאיתי גנות -
האוצר ( ברומנית: Comoara) הוא סרט רומני משנת 2015 בבימויו של קורנליו פורומבויו בכיכובם של טומה קוזין, אדריאן פורקרסקו וקורנליו קוזמיי.
הוא מספר את סיפורם של שני צעירים שמחפשים אוצר אבוד.
הוא הוקרן בקטגוריית Un Certain Regard בפסטיבל קאן 2015, שם זכה בפרס Un Certain Talent.
פלורין קבורקיאן בתפקיד סף קוסטי
קלמנס ולטו בתפקיד אמה דומונט
הסרט הופק באמצעות חברת הבמאי "סרטי 42 km" בשיתוף עם החברות הצרפתיות Les Films du Worso ו-Rouge International.
הוא קיבל מענקים בגובה 350,000 אירו ממרכז הסרטים הלאומי הרומני ותמיכה מ- Arte France cinema, יוריאימג'ס, ו-HBO.
למעט טומה קוזין, כל השחקנים הם שחקנים לא מקצועיים.
הצילומים התקיימו בין ה-15 באוקטובר ל-15 בנובמבר 2014 במחוז טלאורמן ובבוקרשט.
האופרה של ניקל סיטי היא להקת אופרה אמריקאית הפועלת בבאפלו, ניו יורק.
NCO נוסדה בשנת 2004 על ידי ולריאן רומינסקי שהזמין אופרות, וביים בכורות עולמיות של יצירות בולטות.
NCO משתפת פעולה עם התזמורת הפילהרמונית של באפלו.
כמו כן, היא מפיקה מגוון רחב של יצירות, החל מבארוק מהמאה ה-18 ומבל קנטו מהמאה ה-19, דרך המינימליזם של המאה ה-20 וכלה באופרות עכשוויות של המאה ה-20 והמאה ה-21.
האופרות האלה מוצגות בהפקות מבוימות הנעות בסגנון החל מאלה עם עיצובים מסורתיים משוכללים ועד לאחרים הכוללים עיצובים קונספטואליים מודרניים.
NCO נוסדה בשנת 2004. ההפקה הראשונה שלה הייתה האופרה "הספר מסביליה" מאת רוסיני, שהועלתה ביוני 2009 בתיאטרון ריביירה.
בשנה שלאחר מכן, 2010, הפיקה את ריגולטו של ורדי.
ל- NCO יש כיום רפרטואר של יותר מ-30 אופרות והעלה הפקות אופרה כמו: Il trovatore,
הרפרטואר של NCO כולל למעלה מ-25 אופרות.
ביניהן: נישואי פיגארו ו"האמרגן" (Der Schauspieldirektor) של מוצארט, טוסקה, לה בוהם והאדרת של פּוּצִ'ינִי, לה טרוויאטה, הטרובדור וריגולטו של ורדי, דון פסקואלה, הספר מסביליה של רוסיני ובת הגדוד של דוניצטי, Le Amahl של מנוטי.
בהפקות של NCO הופיעו, בין השאר, הזמרים: אדם קליין (טנור), ויקטוריה ליבנגוד, אדוארדו וילה, ריי צ'נז, ג'יימס רייט, ג'ון פקארד, זולימר לופז - הרננדז, מארק פריימן, מישל קפלבו, דייוויד מקאדם ומריאטריס מאגיסאנו.
בשנת 2011, כאירוע תרבותי מיוחד, הציגה NCO הפקה של IL Tabarro מאת ג'אקומו פוצ'יני, בבימויו של הנרי אקינה על סיפון ספינת המלחמה של חיל הים ארצות הברית USS The Sullivans (DD-537), משחתת של פלאש, המשמשת כספינה מוזיאלית הממוקמת בפארק של חיל הים וצבא של מחוז באפלו וארי בבאפלו, ניו יורק.
ה-USS Sullivans (DD-537) שימש חלק בלתי נפרד מההפקה.
בשנת 2017, הפקת "Der Schauspieldirektor" של מוצרט בניצוחו של מתיאס מנסי, נחגגה על ידי המבקרים בדבר הפרשנות המוזיקלית שלה תוך התחשבות בפרקטיקה של ביצוע אותנטי.
בתקופת מגפת COVID-19, לא היה ביכולתה של NCO להפיק אופרה במרכז Shea's Performing Arts החל מחודש מרץ 2020.
הפקה של "אאידה" של ורדי שתוכננה ל-7 - 29 באוגוסט 2021 באמפיתיאטרון ארטפארק שבפארק הלאומי ארל וו.
בריידג'ס ארטפארק בוטלה עקב הגבלות על מגפת הקורונה.
ביוני 2023 חזר NCO על הפקתו הראשונה של "הספר מסביליה" מאת רוסיני.
מנהלי במה בינלאומיים ב-NCO כוללים את דוד גרבארקוויץ, שביים את ההפקה זוכת פרס אמי של האופרה של ניו יורק של "מאדאם בטרפליי" מאת פוצ'יני עבור מערכת השידור הציבורית (PBS) בשנת 2008 ומארק ורזאט, שזכה במנהל הבמה המצטיין לשנת 2006 על ידי מגזין "הזמרת הקלאסית ".
פרס השירות של אופרה אמריקה
במאי 2017 העניקה אופרה אמריקה ל-NCO ולריאן רומינסקי, המנהל האמנותי של NCO, את פרס השירות השנתי שלה, המכיר באלה "המקדמים אופרה בקהילותיהם ופועלים ללא לאות כדי להבטיח את האיכות האמנותית והשירות הקהילתי הגבוהים ביותר האפשריים".
בטקס שנערך בדאלאס, אמר מארק א.
סקורצ'ה, נשיא ומנכ"ל אופרה אמריקה, "בשם צוות העובדים וחברות אופרה אמריקה, אנא קחו את ברכותיי ותודה לכם על תרומתכם יוצאת הדופן לתחום האופרה."
הופעות בכורה עולמיות ובארצות הברית
ביוני 2016, NCO הפיק את הבכורה העולמית של SHOT!
הלחנה של פרסיס והר לליברטו של גבריאלה והר, על ההתנקשות בחייו של הנשיא מקינלי, שהופק בספרו של shea's מרכז אמנויות הבמה עם מיכאל צ'ינג, מנצח ודייוויד גרבארקביץ, מנהל במה.
התפקיד של הנשיא ויליאם מקינלי שרה ולריאן רומינסקי, תפקידה של איידה מקינלי היה בשירה מאת מריה-תרזה מג'יסאנו, עם ג'ון פאקרד בתפקיד ליאון צ'ולגוז', מיכלה קפאלו בתפקיד אמה גולדמן, פרד פורנארי בתפקיד מפקד משטרת באפלו בול, מקהלה של 40 זמרים והתזמורת הפילהרמונית של באפלו.
הבמות שיקמו סצנות מהתערוכה הפאן-אמריקנית של 1901, עם הקרנות בגובה 40 רגל של סרטון מקורי של אדיסון משנת 1901 של התערוכה וצילומים היסטוריים נדירים.
בחודש יוני 2021, שיתפה NCO פעולה עם Sotto Voce Vocal Collective להציג את הבכורה העולמית של האופרה "השנייה" מאת ג'סי דאון, שהוצגה במלואה בכנסיית האוניטריאנית אוניברסליסטית בבאפלו.
מייקל צ'ינג שימש כמנהל מוזיקלי ומנצח ראשי של NCO מ-2012 עד 2017. הוא הוחלף על ידי מתיאס מנאסי כמנהל מוזיקלי ומנצח ראשי של NCO מ-2017 עד 2021.
ל־NCO היו גם מנצחים אורחים מפורסמים שאינם רשומים כאן.
הבמאים הבולטים של הפקות האופרה של NCO כוללים במאים בינלאומיים מוכרים כגון דייוויד גראברקויצ', שביימה את ההפקה של האופרה "מאדאם באטרפליי" של פוצ'יני באופרה של העיר ניו יורק עבור PBS, שזכתה בפרס אמי בשנת 2008.
במאי התיאטרון מארק ורזאט, שזכה בתואר "הבמאי הבמה הבולט של השנה" בשנת 2006 על ידי מגזין הזמר הקלאסי, ביים גם הפקות אופרה ב-NCO.
ההפקות העיקריות של NCO מוצגות במרכז לאמנויות הבמה של שיאה (Shea's Performing Arts Center) (3.019 מושבים) בשכונת תיאטראות הברונקס במרכז העיר באפלו.
המרכז לאמנויות הבמה של שיאה מאופיין בסגנון אירופאי ותוכנן על ידי חברת שיקגו הידועה, ראפ וראפ.
המספר המקורי של 4,000 מושבים הצטמצם למספר הנוכחי של 3,019 מושבים בשנות השלושים.
הפנים עוצב על ידי המעצב/האמן בעל שם העולמי, לואי קומפורט טיפאני, באמצעות אלמנטים שנמצאים ברובם כיום.
אולמות נוספים כוללים את תיאטרון הריוויירה (1,149 מקומות ישיבה) בנורת' טונהוואדה (ניו יורק), תיאטרון מרכז הבמה בארטפארק (2,400 מקומות ישיבה) ואמפיתיאטרון בארטפארק (4,400 מקומות ישיבה) בפארק המדינה ארל ו.
ברידג'ס בארטפארק בליוויסטון, ניו יורק ואולם האמנויות הבמה ניקולס פליקינגר (460 מקומות ישיבה) בבאפלו.
האוקיינוס ההודי הוא האוקיינוס השלישי בגודלו על פני כדור הארץ, שטחו 73.556 מיליון קילומטר רבוע, כ-14.4% משטח כדור הארץ.
האוקיינוס תחום מצפון על ידי יבשת אסיה (תת היבשת ההודית וחצי האי ערב), במערב על ידי יבשת אפריקה, במזרח על ידי חצי האי המלאי, איי סונדה ויבשת אוסטרליה, ובדרום הוא גובל באנטארקטיקה או באוקיינוס הדרומי, בהתאם להגדרה.
הגבול בין האוקיינוס ההודי לבין האוקיינוס האטלנטי נמצא בקו אורך 20 מזרח, מדרום ליבשת אפריקה.
הגבול עם האוקיינוס השקט נמצא בקו אורך 147 מזרח, מדרום ליבשת אוסטרליה.
הנקודה הצפונית ביותר באוקיינוס נמצאת בערך בקו רוחב 30 צפון, במפרץ הפרסי.
רוחבו המקסימלי של האוקיינוס הוא כ-10,000 קילומטרים.
נפחו של האוקיינוס, כולל המפרץ הפרסי והים האדום מוערך ב-292,131,000 קילומטר מעוקב.
מספר איים וקבוצות איים מפוזרים לרוחבו של האוקיינוס.
בין מדינות האיים באוקיינוס: מדגסקר, האי הרביעי בגודלו בעולם; איי קומורו; איי סיישל; האיים המלדיביים; מאוריציוס וסרי לנקה.
בנוסף מצויות באוקיינוס טריטוריות איים בשליטת מדינות אחרות, בהן ראוניון, מיוט וקרגלן שבשליטת צרפת, סוקוטרה שבשליטת תימן, ארכיפלג צ'גוס ("דייגו גארסיה") השייך לטריטוריה הבריטית באוקיינוס ההודי וכן שתי קבוצות איים בשליטת הודו – איי אנדמן וניקובר ואיי לקשאדוויפ.
מדינת האיים הגדולה אינדונזיה, גובלת באוקיינוס ההודי.
חשיבותו של האוקיינוס כציר בין אסיה ואפריקה הפכה אותו בעבר למוקד סכסוכים.
עם זאת, עקב שטחו הנרחב, לא הייתה מדינה ששלטה בו בהצלחה עד לתחילת המאה ה-19, שבה האימפריה הבריטית שלטה על מרבית השטח הסובב את האוקיינוס.
עם נפילת האימפריה הבריטית, עברה השליטה להודו ולאוסטרליה.
סגירת הלוחות הטקטוניים של אפריקה, תת-היבשת ההודית ואנטארקטיקה יצרה את האוקיינוס ההודי.
ניתן לראות את החיבור בין הלוחות בשלוחת הרמה האוקיאנית, אשר יוצרת מעין צורת Y; כאשר זנב האות Y משתרע דרומה מקצה המדף היבשתי ליד מומבאי שבהודו.
האגנים שנוצרים – במזרח במערב ובדרום מחולקים (על ידי רמות) עצמם לאגנים קטנים יותר.
המדפים היבשתיים של האוקיינוס ההודי צרים, ורוחבם הוא כ-200 קילומטר בממוצע.
יוצא דופן הוא המדף שליד החוף המערבי של אוסטרליה, שבו רוחב המדף הוא 1,000 קילומטר.
העומק הממוצע של האוקיינוס הוא 3,890 מטרים.
הנקודה העמוקה ביותר בו היא מצולות דיאמנטינה, ליד החופים הדרום-מערביים של אוסטרליה.
מצפון לקו הרוחב 50° של חצי הכדור הדרומי, כ-86% מן האגן הראשי מכוסה בסחופת ימית, ומחצית מסחופת זו נוצרת מסוג של פלנקטון בשם גלוביגרינידה.
14% הנותרים מכוסים בסחופת יבשתית.
סחופת קרחונים מהווה את מרבית הסחופת במרחבים הדרומיים ביותר.
האקלים בשטח האוקיינוס שמצפון לקו המשווה מושפע ממונסונים וסופות טורנדו.
רוחות צפון-מזרחיות חזקות נושבות מאוקטובר ועד אפריל; בעוד שממאי ועד אוקטובר נושבות רוחות דרומיות ומערביות.
מונסונים בים הערבי גורמים לגשמים בתת-היבשת ההודית.
בחצי הכדור הדרומי הרוחות יותר מתונות, אבל סופות קיץ באזור ליד מאוריציוס יכולות להיות חמורות.
לעיתים מכים ציקלונים את אזור הים הערבי ומפרץ בנגל לאחר שינוי כיוון המונסון.
האוקיינוס ההודי הוא האוקיינוס החם ביותר.
מספר נהרות חשובים נשפכים לאוקיינוס ההודי, ביניהם הזמבזי, השט אל-ערב, האינדוס, הגנגס, הבראהמאפוטרה, וה.
הזרימה מוכתבת במידה רבה על ידי המונסונים.
שני זרמים מעגליים גדולים, אחד בחצי הכדור הצפוני הנע בכיוון השעון ואחד דרומית לקו המשווה הנע נגד כיוון השעון, משפיעים על דפוסי הזרימה.
בזמן המונסונים החורפיים הכיוון בצפון מתחלף.
זרימה ותנועה במעמקי האוקיינוס מושפעת בעיקר מזרימה מכיוון האוקיינוס האטלנטי, הים האדום וזרמים אנטארקטיים.
צפונית לקו הרוחב 20° בחצי הכדור הדרומי טמפרטורת המים היא לא פחות מ-22 מעלות (צלזיוס), ומגיעה אף ל-28 מעלות במזרח.
דרומית לקו הרוחב 40° מתחת לקו המשווה יורדות הטמפרטורות במהירות.
מליחות פני המים נעה בין 32 ל-37 חלקי 1,000, כאשר הרמות הגבוהות ביותר נמדדו בים הערבי ובשטח בין אפריקה הדרומית ודרום-מערב אוסטרליה.
מקו הרוחב 65 בחצי הכדור הדרומי ודרומה ניתן למצוא קרחונים במשך כל השנה.
בממוצע, לא מגיעים קרחונים צפונית לקו הרוחב 45 דרום.
האוקיינוס ההודי הוא אחד מהערוצים החשובים לסחר ימי, המחבר את המזרח התיכון, אפריקה ומזרח אסיה עם אירופה ויבשת אמריקה.
חלק נכבד מתנועת המסחר היא של נפט ומוצרי דלק, משדות הנפט של המפרץ הפרסי ואינדונזיה.
עודפי פחמימן מופקים באזורים שלחופי ערב הסעודית, איראן, הודו ומערב אוסטרליה.
כ-40% מייצור הנפט העולמי מגיע מהאוקיינוס ההודי.
החול בחופי האוקיינוס עשיר במינרלים והמדינות השוכנות לחוף האוקיינוס מנצלות גם משאבים המצויים בשטח הימי שלהן.
כמות הפלנקטון באוקיינוס ההודי מצומצמת יחסית, בשל טמפרטורת המים, למעט בקצוות הצפוניים שלו.
אפשרויות הדיג הן מוגבלות, אך בעלות חשיבות למדינות השוכנות לחופיו – לצריכה מקומית ולייצוא.
משלחות דיג מרוסיה, יפן, קוריאה הדרומית וטאיוואן מנצלות את מימי האוקיינוס, בעיקר לצורכי דיג חסילונים ודגי טונה.
מספר מיני בעלי חיים ימיים מצויים בסכנת הכחדה באוקיינוס ההודי – ביניהם תחש המשכן, כלבי ים, צבי ים ולווייתנאים.
בנוסף, זיהום נפט מאיים על הים הערבי, המפרץ הפרסי והים האדום.
מימי האוקיינוס ההודי רגועים יותר מאלה של האוקיינוס השקט והאטלנטי.
תנועת המונסונים סיפקה לספינות אפשרות לנוע בתחילת העונה, לחכות מספר חודשים ולחזור מזרחה; כך התיישבו האינדונזים במדגסקר.
הציוויליזציות הקדומות ביותר, במסופוטמיה (עם התרבות השומרית), מצרים העתיקה, ותת היבשת ההודית (עם תרבות עמק האינדוס) צמחו כולן על נהרות (הפרת והחידקל; הנילוס והאינדוס) ואזורים סביב האוקיינוס ההודי.
תרבויות התפתחו גם בפרס (עם תחילת תרבות עילם) ודרום מזרח אסיה (ממלכת פונאן).
בתקופת השושלת הראשונה במצרים העתיקה (שנת 3000 לפנה"ס לערך), נשלחו מלחים לחקור את מימי האוקיינוס והגיעו עד ל"ארץ פונת" האגדית (שמשערים כיום כי הייתה מצויה בקרן אפריקה).
ספינות ששבו מפונת הביאו איתן זהב ומור.
מגעי המסחר המוקדמים ביותר בין מסופוטמיה לבין תרבות עמק האינדוס (ב-2500 לפנה"ס לערך) נערכו לאורך האוקיינוס ההודי.
קיימות השערות כי הפיניקים הגיעו לאזור בסוף האלף השלישי לפנה"ס, אך לא הקימו התיישבויות.
אודוקסוס מקיזיקוס היה (במאה השנייה לפנה"ס) היווני הראשון שחצה את האוקיינוס ההודי.
נטען גם כי יורד ים יווני אחר, היפאלוס, גילה נתיב ישיר מחצי האי ערב להודו, בערך בתקופה זו.
במאות הראשונה והשנייה התפתחו יחסי מסחר הדוקים בין מצרים לבין הממלכות הטמיליות של שושלת צ'רה, צ'ולה, וממלכת פאנדיאן.
כמו האינדונזים שהתיישבו במדגסקר, גם יורדי הים המערביים השתמשו בתנועות המונסון על מנת לחצות את האוקיינוס.
מחבר "פֶריפְּלוּס הים האריתראי" (פריפלוס – קובץ הוראות שיוט) מתאר את המסלול שעברו המלחים, את הנמלים השונים ואת הסחורות לאורך חופי אפריקה והודו בסביבות שנת 70 לספירה.
בין 1405 ו-1433 הוביל מגלה הארצות הסיני ג'נג חה את צי שושלת מינג למספר מסעות ב"אוקיינוס המערבי" (כפי שהסינים קוראים לאוקיינוס ההודי) והגיע לאזורים שלחופי מזרח אפריקה.
ב-1497 הקיף ואסקו דה גאמה את כף התקווה הטובה והפך לאירופאי הראשון שהפליג להודו.
בשל כוחן העדיף של הספינות האירופאיות המחומשות בתותחים כבדים, הן תפסו במהרה את עמדת השליטה בסחר הימי באוקיינוס.
פורטוגל ניסתה לשלוט על הסחר באמצעות הקמת מצודות כוח בנקודות מסחר חשובות, נמלים ומצרים.
פרויקט כזה היה מעבר לכוחה של פורטוגל, ובאמצע המאה ה-17 החליפו אותם מדינות אירופאיות אחרות, בעיקר ההולנדים.
חברת הודו המזרחית ההולנדית ניסתה לשלוט על הסחר על מזרח אסיה דרך האוקיינוס ההודי; צרפת והאימפריה הבריטית נכנסו אף הם למאבקי הכוח על השליטה באוקיינוס, ולאחר 1815 תפסה בריטניה את השליטה על האזור.
פתיחת תעלת סואץ ב-1869 הרחיבה את העניין האירופי בסחר באוקיינוס ההודי, אך אף מדינה לא הצליחה להשיג שליטה מלאה בו.
מאז מלחמת העולם השנייה ויתרה בריטניה על רוב מושבותיה שמעבר לים, בעיקר באזור האוקיינוס ההודי; והודו, ברית המועצות וארצות הברית הפכו לבעלות העניין העיקריות בשליטה באזור.
שתי המעצמות ניסו במהלך המלחמה הקרה להשיג שליטה באמצעות בניית בסיסי צי במדינות זרות.
כיום, קיים בסיס אמריקאי-בריטי בדייגו גרסיה, באמצע האוקיינוס.
ב-26 בדצמבר 2004 הכה גל צונאמי את המדינות השוכנות לחופי האוקיינוס ההודי.
כתוצאה מכך נהרגו מעל 280,000 איש, למעלה ממיליון נותרו חסרי קורת גג, ונגרם נזק רב לענפי הכלכלה השונים.
האורגים הוא משחק הרפתקה ממוחשב ("קווסט") משנת 1990 של חברת לוקאספילם גיימס, מאת בריאן מוריארטי .
המשחק תורגם לעברית על ידי מחשבת.
המשחק מתרחש בעולם קסום בו כל בעלי המקצוע התאגדו לגילדות על פי מקצועותיהם, כאשר כל גילדה פיתחה לחני קסם הקשורים למקצוע שלה (למשל, גילדת הרופאים פיתחה לחן קסם לריפוי) ומסייעים בביצוע האומנות.
מכל הגילדות, דווקא גילדת האורגים, המתעסקת באומנות הטוויה ועיצוב הבד, הגיעה לעוצמת הקסם הגבוהה ביותר ופיתחה את הלחנים החזקים ביותר.
לחני הקסם של האורגים היו כה חזקים, עד אשר חרגו מתחום הטווייה עצמה וגרמו לשינוי המציאות בעולם.
האורגים בנו נול גדול שמהווה, למעשה, את מארג המציאות.
העלילה סובבת סביב בן-אורגים בשם בובין חוט-השני, אשר ביום הולדתו ה-17 נותר לבדו בכפר הולדתו, לאחר שכל זקני הכפר הפכו לברבורים ועזבו.
בחיפושיו אחר הברבורים, הוא נודד בעולם, ומגלה כי כהן דת בשם מנדיבל מטיל את אימתו על הגילדות השונות, במטרה לפתוח את הפתח בין עולם החיים לעולם המתים, על מנת להשתלט על העולם.
תוכניותיו של מנדיבל פועלת כנגדו, וכשהפתח נפתח יוצאת מתוכו "כאוס", שמשתלטת בעצמה על העולם.
במשחק שלוש רמות קושי הנבדלות זו מזו באופן מסירת המידע על הלחן.
ברמה הקלה ביותר הלחן נמסר בצליל, צבע ורשימת אותיות ותווים (שמתחילה מהתו דו).
ברמה הבינונית הלחן נמסר רק בצליל וצבעי המקל (ואז חזרה עליהם היא כמו במשחק האורות "סיימון").
ברמה הקשה ביותר נדרשת מן השחקן שמיעה מוזיקלית טובה, שכן הלחן מועבר רק באמצעות צליל.
בובין נודד ברחבי העולם ויכול ללמוד לחני קסם באמצעות הקשבה לקולות הטבע (לחיצה על "נקודות חמות" במסכים גורמת להשמעת לחן.
למשל, כאשר השחקן לוחץ על חורי הינשופים שבגזעי העצים).
כאשר בובין חוזר על הלחן באמצעות פלך הקסם שלו – מתבצע הקסם.
הלחנים הפשוטים דורשים רק שלושה תווים בסיסיים, ולחנים מתקדמים יותר דורשים עוד תווים, שנוספים לבובין ככל שניסיונו גדל.
הצלילים הם תווים המתחילים בדו, בתחילת המשחק לבובין היכולת לנגן רק את שלושת הצלילים הראשונים בסולם (מז'ורי), אך כשניסיונו בהלחנה גדל, הוא מגיע לשליטה בכל שמונת התווים המהווים אוקטבה שלימה.
המייחד את האורגים הוא, שבניגוד לקווסטים אחרים בהם ההתקדמות היא על ידי איסוף חפצים ופתרון חידות בעזרתם, באורגים אין לגיבור יכולת לשאת חפצים וההתקדמות במשחק נעשית על ידי שימוש בלחני הקסם על "הנקודות החמות" במשחק.
מוזיקת הרקע מורכבת מקטעים שנלקחו מ"אגם הברבורים" של פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי.
באריזת המשחק הגיע מערכון דרמה בן חצי שעה על גבי קלטת שמע שמהווה את הרקע לעולם הפנטזיה ולדמויות שמוצגים במשחק.
הראשון יצא שנה לאחר יציאת המשחק המקורי והיה בעל גרפיקה ששודרגה לאיכות VGA וצליל משופר ונועד למערכת FM Towns היפנית.
השני יצא ב-1992, נועד לדוס והיה מבוסס על הגרפיקה והצליל המשופרים של גרסת ה-FM Towns.
לגרסה זו נוסף גם דיבוב, אך מכיוון שנוצרה בעיה להתאים את קולות השחקנים לאנימציה של המשחק חלקים מדו השיח בין הדמויות נחתכו.
גרסת המשחק המקורית תורגמה לעברית על ידי חברת מחשבת.
סופו של המשחק רומז להמשכונים שייצאו למשחק, ויוצר המשחק, בריאן מוריארטי, כי תוכננו שני משחקים נוספים, Forge ("הנפחים", בתרגום חופשי) ו-The Fold ("הקפל").
אף על פי כן, כל העוסקים בדבר פנו לאפיקים אחרים, והמשחקים לא נוצרו.
עם זאת, מספר מעריצים של המשחק יצרו משחק המשך בשם Forge.
בנוסף, בהרצאה שנתן מוריארטי בשנת 2015, הוא הציע למספר חברות בתעשיית המשחקים לשתף איתו פעולה ביצירת משחק המשך.