tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא נותרה כאתר הרוס למשך שארית המלחמה ואף לאחריה, עד שנהרסה ונבנתה מחדש בין השנים 1958–1960. חנות פיטר רובינסון נפתחה מחדש באופן חלקי כבר ב-22 בספטמבר, אך חזית החנות נותרה חסומה בלוחות עץ.
המרתף של המבנה הוסב לאולפנים של שירות השידור המזרחי של ה-BBC, שם שידר אורוול עצמו בין השנים 1941–1943.
סלפרידג'ס הופצצה שוב ב-17 באפריל 1941 וניזוקה קשות פעם נוספת, כולל הריסת מסעדת "פאלם קורט" היוקרתית.
מרתף החנות הוסב לבסיס תקשורת, שבו הותקנה קו טלפון ייעודי שעבר לאורך רחוב אוקספורד עד לוייטהול.
הקו איפשר לראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, לקיים שיחות טלפון מאובטחות וישירות עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
החנות ניזוקה שוב ב-6 בדצמבר 1944, כאשר טיל V2 התפוצץ ברחוב דיוק הסמוך, מה שגרם לתצוגות עצי חג המולד של סלפרידג'ס לקרוס אל הרחוב.
הנזקים תוקנו במהירות, והחנות נפתחה מחדש כבר ביום המחרת.
בשנת 1942 בבניין אוקספורד 100 מפתח מועדון 100 שפועל גם כיום.
לאחר שהחנות הראשית של ג'ון לואיס נהרסה, החברה פעלה מתוך נכסים בצדו השני של רחוב הולס (כלומר, במזרח) עד להשלמת הבניין החדש שלה ממערב.
ויתור על נכסים אלו איפשר לה לרכוש את כל צדו המערבי של הרחוב.
לאחר מכן נמכר כל הגוש שבין רחוב הולס לרחוב ג'ון פרינס על ידי אחוזת הווארד דה וולדן לחברת "לנד סקיוריטיס" לצורך פיתוח מחדש.
הפרויקט, שתוכנן על ידי משרד האדריכלים T.
Bennett & Partners, נועד לכלול יחידות מסחר קטנות משני צדי חנות כלבו מרכזית (British Home Stores, שפעלה במקום עד לסגירתה ב-2016).
מעל חזית הרחוב נבנה מבנה בן שש קומות עבור הקולג' לאופנה של לונדון (London College of Fashion), ומאחוריו הוקם מקבץ מגדלי משרדים.
הבנייה החלה ב-1959 ורובה הושלמה תוך כשנתיים.
זה היה אחד מפרויקטי הפיתוח הגדולים ביותר באזור הווסט אנד לאחר מלחמת העולם השנייה.
מאוגוסט 1963 ועד אפריל 1968 נסגר חלק מרחוב אוקספורד לתנועה כדי לאפשר את שיקום תחנת הרכבת התחתית אוקספורד סירקוס, כחלק מהכנות לקו הוויקטוריה החדש.
הקו החל לפעול בתחנה ב-7 במרץ 1969, שזהו מועד פתיחתו הרשמית.
בספטמבר 1973 פוצצה מחתרת הצבא האירי (IRA) פצצה שהוסתרה בתוך תיק קניות במשרדי חברת Prudential Assurance ברחוב אוקספורד, מה שגרם לפציעתם של שישה אנשים.
בדצמבר 1974 פוצצה פצצה נוספת של ה-IRA בסמוך לחנות סלפרידג'ס, פצצה שפצעה שלושה בני אדם וגרמה לנזק מוערך של 1.5 מיליון ליש"ט.
רחוב אוקספורד היה יעד גם באוגוסט 1975, אז התפוצצה פצצה ממולכדת שהונחה מבעוד מועד הפעם ללא נפגעים.
ב-26 באוקטובר 1981, קנת' האוורת' (Kenneth Howorth), קצין חבלנים במשטרת המטרופולין של לונדון, נהרג בעת שניסה לנטרל פצצה שהונחה על ידי ה-IRA בשירותים שבמרתף מסעדת וימפי (Wimpy Bar) ברחוב אוקספורד.
בדצמבר 1992, ה-IRA פוצץ פצצה נוספת בתוך בית הכלבו ג'ון לואיס (John Lewis) ברחוב אוקספורד, וכן פצצה נוספת בכיכר קבנדיש הסמוכה (Cavendish Square).
בפיגועים אלו נפצעו ארבעה בני אדם.
רחוב אִבְּן גַּבִּירוֹל (ידוע גם בהגייה המשובשת: "אֶבֶן גְּבִירוֹל") הוא רחוב מסחרי ראשי בתל אביב-יפו הקרוי על שמו של המשורר שלמה אבן גבירול.
הוא אחד הרחובות המרכזיים של העיר וכיוונו הכללי הוא מדרום לצפון.
הרחוב הוא המשכו הצפוני של רחוב יהודה הלוי והוא מסתיים מצפון לנחל הירקון בצפון העיר.
רחוב אבן גבירול חוצה את החלק המרכזי של תל אביב, כ-1,200 מטרים מזרחית ל, וכ-1,000–1,300 מטר מערבית לנתיבי איילון.
הרחוב מהווה גם גבול בין רובעי העיר, בין אזור הצפון הישן ממערב שנבנה בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20 והצפון החדש ממזרח אשר נבנה לאחר קום מדינת ישראל.
הרחוב נחשב על כן לגבולה המזרחי, יחד עם דרך בגין, של העיר הלבנה והוא היווה גם את גבולה המזרחי של תוכנית גדס.
תוואי הרחוב קיים עוד מתחילת המאה ה-20 כדרך עפר המחברת בין יפו והכפר סומייל.
חלקו הדרומי של הרחוב שהיה המשך לרחוב יהודה הלוי, נקרא כך עד שנות ה-50 ומאוחר יותר שונה שמו לאבן גבירול, משורר נוסף של תור הזהב של יהדות ספרד.
הרחוב הוא רחוב דו-מסלולי, ובכל אחד ממסלוליו שלושה נתיבים.
הרחוב מהווה עורק תחבורה ראשי, ויש בו חנויות לכל אורכו.
בזכות רוחבו עבר ברחוב פעמים אחדות מצעד צה"ל, וכן נערכו בו העדלאידע, מצעד הגאווה ואירועים מיוחדים נוספים.
בשנים 2006 עד 2010 עבר הרחוב שיפוץ כללי אשר במסגרתו הועברו מערכות תשתית עירוניות מעמודי חשמל וטלפון למערכות תת-קרקעיות, נחנכו שבילי אופניים וניטעו עצים חדשים.
בתוכניות המקורית של הדנקל, הרכבת הקלה בגוש דן, אמור לעבור הקו הירוק ברחוב אבן גבירול ולתפוס חלק מרוחבו של הרחוב.
עיריית תל אביב עמדה על כך שקו הרכבת יפעל כרכבת קלה תת-קרקעית מתחת לרחוב, ומשרד האוצר התנגד לכך בגלל העלות הגבוהה.
העבודות על הקו הירוק החלו בשנת 2020.
רחוב אבן גבירול נפגש עם מספר רב של רחובות ראשיים בעיר, ובהם (מדרום לצפון):
רחוב דיזנגוף (ממערב) ורחוב קפלן (ממזרח)
רחוב הנביאים (ממערב) ושדרות שאול המלך (ממזרח)
מספר כיכרות גדולות מצויות לאורך הרחוב ובהן (מדרום לצפון):
כיכר רבין (לשעבר כיכר מלכי ישראל) - בפינת רחוב פרישמן ושדרות בן-גוריון
כיכר מוגננת ע"ש משפחת פרוכטר - בפינת שדרות נורדאו ורחוב הבשן
כיכר מילאנו - בפינת רחוב יהודה המכבי
בנייני הרחוב מעוצבים באופן כמעט אחיד: קומת חנויות ומעליה שלוש קומות של דירות מגורים - צורה פשטנית למדי שאינה דומה ל שבו התאפיינו בתי מגורים רבים של תל אביב עד להתרחבותה מזרחה.
האחידות בולטת במיוחד בתכנון האכסדרה, שורת העמודים, הניצבת מתחת לקומת הבניין הראשונה בקומת הקרקע בסמוך לחנויות.
תכנון זה מאפשר להולך רגל לצעוד ברובו של הרחוב עם הגנה מפני תנאי מזג האוויר.
רבים מהבניינים ברחוב נבנו בשנות ה-50 ובשנות ה-60, אך עלות הדיור בהם גבוהה בשל מרכזיותו של האזור, הקוסם לצעירים רבים.
לאורך הרחוב פזורים גם בנייני משרדים אחדים, ובהם משרדי חברת הביטוח "אליהו" (בקצהו הדרומי), בית וואלה!, "מגדל המאה" ובית עיריית תל אביב-יפו.
אתרים חשובים לאורך הרחוב (מדרום לצפון)
בית ציוני אמריקה (פינת רחוב דניאל פריש)
מרכז הקניות "לונדון מיניסטורס" (בפינת שדרות שאול המלך), שבו גם שוכן אולם "צוותא"
בניין קולנוע גת לשעבר (בכיכר רבין, פינת רחוב צייטלין)
בית עיריית תל אביב-יפו, ובחזיתו כיכר רבין - אחת הכיכרות הנודעות בישראל, שבה מתקיימים טקסים, הפגנות, עצרות ואירועים.
בכיכר זו נרצח ראש הממשלה יצחק רבין ב-4 בנובמבר 1995 (פינת רחוב מלכי ישראל)
בסמוך לבית העירייה, במקום שבעבר היה גן החיות של תל אביב, נמצא מתחם "גן העיר" (בפינת רחוב הדסה)
הכפר הערבי סומייל שהפך אחרי מלחמת העצמאות לשכונה יהודית, נמצא בסמוך לפינת רחוב ארלוזורוב
מגדל המאה ניצב בבית מספר 124, בין רחוב ארלוזורוב לרחוב ז'בוטינסקי
"ביתן מכירות כרטיסים קסטל" בכיכר שהוחלף בתחילת העשור השני של המאה ה-21 בבית קפה
בצדו המזרחי של הרחוב בין בית וואלה לרחוב יהודה המכבי נמצאים שיכון עובדי נמל תל אביב.
ששונים מהמבנה הסטנדרטי של הרחוב
קרוב לקצהו הצפוני של הרחוב, מעבר לירקון, נמצאים התחנה הראשית של שירותי כיבוי והצלה בתל אביב, תחנת הכוח רדינג ונמל התעופה דב הוז.
רחוב אלנבי הוא רחוב מרכזי בתל אביב הנקרא על שמו של אדמונד אלנבי.
הרחוב משתרע מכיכר הכנסת בצפון-מערב, הצמודה לחוף הים, ועד לכיכר המושבות מרכז-מזרח, שמעבר לה רחוב העלייה.
חלקו הדרומי של הרחוב מקביל לרחוב הרצל ובקרבת הים הרחוב ניצב אל קו החוף כשבכיכר מוגרבי קיימת "ברך" היורדת לים.
הרחוב מהווה גבול בין רובע לב תל אביב ממזרח ובין שכונת כרם התימנים הנמצאת מערבית לו בחלקו הצפוני.
עם סלילתו בשנת 1911 במסגרת ההתרחבות הראשונה של תל אביב נקרא הרחוב "דרך הים".
בשנת 1918 שונה שם הרחוב ונקרא על שמו ולכבודו של הגנרל אדמונד אלנבי על ידי מאיר דיזנגוף.
בשנת 1922 הוקם קזינו גלי אביב על קו המים במפגש הרחוב עם רציף הרברט סמואל.
הקזינו עמד בחלקו מעל הים.
נטען שהיזמים התנו הקמתו בהסטת רחוב אלנבי, שעבר עד אז במקביל לים, אל הקזינו.
ב-10 ביוני 1923 בשעה 19:00 אירע "הנס הגדול" - הארת רחוב אלנבי בחשמל שסופק מתחנת הדיזל שהקים פנחס רוטנברג.
בעבר שימש רחוב אלנבי כמרכז המסחרי של העיר וכרחוב הראשי החדש של העיר, במקום רחוב הרצל, רחובה הראשון של העיר.
בין השאר אירח את אירועי ה"עדלאידע" המפורסמים של תל אביב המנדטורית.
כמו כן ב-20 שנותיה הראשונות של מדינת ישראל אירח הרחוב את מצעדי צה"ל, שהיו אירוע חשוב שנערך בכל יום עצמאות, ובו היו מתקהלים רבבות אזרחים ברחוב, כמו גם בהמשכו הצפוני ברחוב בן-יהודה.
בסמוך לרחוב אלנבי (בפינת רוטשילד) הוכרזה מדינת ישראל, ובו ובסביבתו התרחשו החגיגות העיקריות סביב אירוע זה.
בקצהו הנושק לים כיום מלונות פשוטים, ולאורכו - פאבים, מועדונים, חנויות הלבשה והנעלה, ובתי קפה - כל אלה משרתים אוכלוסיות מגוונות של ישראלים, תיירים, עובדים זרים וגם צעירים רבים.
סמיכותו למרכזי תרבות תל אביביים וללב העיר מחד, ולשוק הכרמל ולתחנה המרכזית מאידך, הפכוהו לציר חשוב ומרכזי גם בתל אביב של ימינו.
ברחוב נסלל נתיב תחבורה ציבורית בשני הכיוונים, דבר שהקל באופן משמעותי על עומסי התנועה.
בתום העבודות, אמור הרחוב להפוך למדרחוב עם רכבת קלה בדומה לרחוב יפו בירושלים.
בפתחת רחוב אלנבי כיכר הכנסת, שצורתה חצי משושה והיא נפתחת אל הים.
משני צדדיה תכנן האדריכל יוסף נויפלד שני מבנים בסגנון אדריכלי זהה, עם חזית של עמודים וגמלונים.
קומת העמודים במגדל האופרה משחזרת את רכיב הגמלונים שאפיין את בניין קולנוע "קסם" שעמד במקום ואת גמלוני המבנה בגדה שממול.
במהלך 1949 התנהלו במבנה הקולנוע ישיבות הכנסת הראשונה ובמלון "סן רמו" במגרש הצמוד לו התארחו לשכות חברי הכנסת והמזנון ששרת אותם.
בניין הקולנוע שימש כמשכנה של האופרה הישראלית משנת 1958. קרוב אל הכיכר נמצא בית אוסישקין בפינת רחוב הירקון.
ברחוב אלנבי 13 (פינת הירקון) התגוררו בשנים 1923–1934 ברל כצנלסון ובת זוגו לאה מירון.
בבית מספר 30 שכנה הצלמנייה, חנות הצילום הראשונה של תל אביב, אשר הנציחה את מורשתו של הצלם רודי ויסנשטיין.
במפגש רחוב אלנבי עם רחוב בן-יהודה נמצאת כיכר ב' בנובמבר.
בכיכר זו עמד קולנוע מוגרבי, שנהרס בשנות ה-80, אשר העניק לכיכר את השם הבלתי רשמי "כיכר מוגרבי".
ממול עומד בניין גדול אשר אכלס את משרדי חברת "צים".
ברחוב אלנבי 54 הייתה מעבדת רדיו של "ההגנה", כפי שכתוב על שלט זיכרון מול הבית.
בבית מספר 58 היה קולנוע אלנבי.
בהמשך פוגש רחוב אלנבי בכיכר מגן-דוד את שוק הכרמל ואת הרחובות: שינקין, המלך ג'ורג' ונחלת בנימין.
ברחוב אלנבי 72 שכנה במשך כשבעים שנה הוצאת הספרים סיני.
בעשור הראשון של המאה ה-21 היא העתיקה את משכנה למדרחוב נחלת בנימין הסמוך.
באלנבי 105 עמד בזמנו בית משפחתו של יהושע חנקין.
במספר 110 שוכן בית הכנסת הגדול.
אבן הפינה הונחה ביהודה הלוי ב-1913, אך לבסוף הוקם בית הכנסת ברחוב אלנבי ובנייתו נשלמה רק ב-1925, לאחר סיוע כלכלי של הברון רוטשילד.
במקור תוכנן הבניין על ידי האדריכל יהודה מגידוביץ' שתכנן מבנים רבים לאורכו של הרחוב.
בהמשך חוצה הרחוב את שדרות רוטשילד.
בפינה ניצב בית לדרברג, ובפינה אחרת הוקם מגדל מאייר ברוטשילד, שהוא הבניין השני הגבוה בישראל המשמש למגורים בלבד, בגובה של כ-158 מטרים.
בהמשך חוצה הרחוב את רחוב לילינבלום ורחוב יהודה הלוי וממשיך עד לכיכר המושבות.
במרתף הפסאז' שברחוב אלנבי 111, דרומית לשדרות רוטשילד, פעל קולנוע "תמר", שהיה הקולנוע הראשון שהקרין סרטים ברצף במשך כל שעות היום, החל מ-10 בבוקר.
הקולנוע שנפתח בשנות החמישים של המאה ה-20, נחנך בסרט "האדם השלישי" ובהמשך הוקרנו שם סרטי איכות רבים.
ברבות הימים הפך לקולנוע של סרטים פורנוגרפיים.
בפסאז' שאחריו פעלה הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
באזור מפגש הרחובות אלנבי ויהודה הלוי מתוכננת אחת מתחנות הרכבת הקלה הגדולות ביותר שתשרת את באי המע"ר שבאזור.
באלנבי 115 עמד מלון הרצליה בשנים 1926–1929, בית הוועד הפועל של ההסתדרות (עד שעבר לרחוב ארלוזורוב) לצד מערכת העיתון דבר (עד שעברה לרחוב שינקין), והמרכז הארצי של מפקדת "ההגנה" וההעפלה.
בשנת 1968 הוקם במקומו בית מנורה מבטחים ובכניסה לוחית זיכרון למבנה ההיסטורי.
לאורך הרחוב נפרשו דוכני כותבי בקשות.
לרחוב אלנבי שמור מקום מיוחד בתרבות הישראלית.
אופיו של הרחוב כרחוב ראשי בתל אביב הכולל מגוון של מוסדות תרבות, חנויות מסוגים שונים ומועדונים, ועצם מרכזיותו והיותו גם ציר תנועה חשוב, הביאו לאזכורים רבים בתחום התרבות.
קולנוע מוגרבי למשל הוזכר בשירים עבריים שונים כגון "הילד ניסים" של נתן אלתרמן ו"חמסינים במשלט" של נעמי שמר.
רחוב אלנבי עצמו הוזכר בשירו של חיים חפר "חדווה הקטנה" בביצוע בצל ירוק.
רחוב אלנבי הוא זירת ההתרחשות המרכזית של הסרט הקומי הישראלי "תעלת בלאומילך", פרי יצירתו ובימויו של אפרים קישון אשר צולם בשנת 1969, בתקופה שבה נחשב אלנבי לרחובה הראשי של תל אביב ושימש גם עורק תחבורתי חשוב, לפני שהוגבלה בו תנועת רכב פרטי בשעות העסקים (הגבלה שהחלה בתחילת שנות ה-70).
הסרט מתאר עבודת-חפירה שערורייתית המתבצעת ללא תכנון מוקדם בקטע הרחוב בואכה הים.
החפירה מתפשטת, מתעצמת ומחבלת בשגרת חיי התושבים וגורמת למהומה רבה ולמחלוקות בין אגפים שונים של עיריית תל אביב והמשטרה.
לקראת סוף הסרט פורצים מי הים לתעלה שנחפרה לאורך הרחוב ושמו מוסב בטקס חגיגי ל"תעלת אלנבי".
חלקים מרחוב אלנבי נראים גם במספר רב של סרטים ישראלים אחרים המתרחשים בתל אביב.
הרחוב מוזכר גם בשירים עבריים מודרניים למרות שאופיו השתנה במשך השנים מרחוב ממלכתי לרחוב של חנויות זולות ומועדוני לילה.
שירים אלה כוללים לדוגמה את "מתחפר באלנבי" של מוניקה סקס, "אלנבי" של הכובעים, "מלכה" של טיפקס, "אלנבי 79" של הג'ינג'יות, "המאה העשרים" של מיקה קרני (המזכיר גם את מועדון "המנזר") ו"עריסת יהלום" של גבריאל בלחסן.
מועדוני החשפנות ומקומות הבילוי הזולים של הרחוב הם הרקע לרומן "אלנבי" מאת גדי טאוב, שיצא לאור ב-2008 ועובד בשנת 2012 לסדרת דרמת פשע רומנטית בימויו של אסף ברנשטיין תחת אותו שם "אלנבי".
בגרסה העברית הרשמית הראשונה של משחק המונופול, משנות ה-60, היה רחוב אלנבי הרחוב היקר ביותר על הלוח (השני היה רחוב דיזנגוף).
ראוי לאזכור גם הביטוי "מי פנוי באלנבי?" – ציטוט מתוך שיחות אופייניות בקשר בין נהגי מוניות בתל אביב.
ביטוי זה הפך למעין מטבע לשון הומוריסטי בהקשרים שונים.
הבית באלנבי 52 מופיע במקום מרכזי בספרה של נאוה מקמל-עתיר, "הנערה במרפסת ממול".
"הבית ברחוב אלנבי" הוא ספר שירים מאת הסופר אבי לויתן.
רחוב 17 ביוני הוא רחוב במרכז ברלין בירת גרמניה.
רחוב זה מהווה את המשכו לכיוון מערב של שדרת אונטר דן לינדן.
בקצהו המזרחי נמצא שער ברנדנבורג ובקצהו המערבי נמצאת כיכר ארנסט-רוטר שבשרלוטנבורג.
במרכז הרחוב נמצאת כיכר הכוכב הגדול ובמרכז עמוד הניצחון של ברלין.
בקצהו המזרחי של הרחוב נמצא אנדרטת המלחמה הסובייטית שנבנתה בשנת 1945.
הרחוב משמש כאתר ההזנקה של מרתון ברלין.
הדרך נסללה בשנת 1799 ושימשה הדרך הראשית לברלין מכיוון מערב, וציר הקישור המרכזי בין פרוורי מערב ברלין למרכז העיר.
קודם למלחמת העולם השנייה נקראה הדרך "שארלוטנבורגר שוסה" (Charlottenburger Chaussee) מאחר שהדרך קישרה את העיר לפרוור שרלוטנבורג.
בתקופת השלטון הנאצית הורחבה הדרך כחלק מציר מזרח-מערב שנבנה עבור התהלוכות הצבאיות של המפלגה הנאצית.
בשלהי מלחמת העולם השנייה, במהלך הקרב על ברלין, ולאחר שהעיר הוקפה על ידי הצבא הסובייטי ובשל הארטילריה הסובייטית לא יכלו הנאצים להשתמש בשדות התעופה של ברלין, שימשה דרך זו כאתר הנחיתה העיקרי של בכירי הצבא הנאצי אשר הגיעו לפיהררבונקר.
בשנת 1953 שונה שם הרחוב לרחוב 17 ביוני על מנת לציין את מרד הפועלים של מזרח גרמניה שחל בתאריך זה.
רחוב אחד העם הוא אחד הרחובות הוותיקים במרכזה ההיסטורי של תל אביב-יפו הקרוי על שמו של הסופר הציוני אחד העם (שם העט של אשר צבי גינצברג) שגם התגורר ברחוב עד מותו.
הרחוב מתחיל בקצה שכונת שבזי במערב ומסתיים במתחם הבימה בצפון מזרח, בפינת שדרות בן ציון, והוא אחד הרחובות החשובים של רובע לב תל אביב.
הרחוב מקביל לשדרות רוטשילד לכל אורכו ויחד מהווים את רחובות הליבה של מרכז העסקים הראשי של תל אביב.
בחלקו הדרומי נמצאים עסקים רבים הקשורים בענף הפיננסים הישראלי וכן שכן בו בניין הבורסה לניירות ערך בתל אביב עד שנת 2014. פעמים רבות, היה מוזכר רחוב אחד העם כשם נרדף לבורסה של תל אביב, בדומה לבורסה הניו-יורקית בוול סטריט (רחוב וול).
הרחוב הוקם ב-1909 עם ייסודה של אחוזת בית והיה הרחוב הצפוני ביותר מבין ארבעת הרחובות שחצו את רחוב הרצל, הרחוב הראשי הראשון בעיר.
כנקודת הסיום של רחוב הרצל נבנה ברחוב אחד העם הבניין החדש של הגימנסיה העברית "הרצליה" שפעלה כבר ב-1905 ביפו.
בניין הגימנסיה היה בזמנו נקודת הציון העירונית החשובה ביותר של העיר ומופת לסגנון האדריכלות האקלקטית של התקופה, וגם נתן לרחוב את שמו - רחוב הגימנסיה.
הוא נקרא על שם אחד העם לכל המאוחר בשנת 1913. הגימנסיה פעלה במקום כחמישה עשורים עד שעברה לרחוב ז'בוטינסקי, והבניין נהרס ב-1965 ובשטחו נבנה מגדל שלום.
מול הגימנסיה נבנה ביתו של עקיבא אריה ויס, ממיסדי שכונת אחוזת בית, בסגנון דומה.
לאורך צידו הדרומי של הרחוב נבנו בתיהן של משפחות מייסדים נוספות: הררי, כהן-שצקי, שרה ויוסף עזריהו, מזרחי, פולאק, ליטוינסקי, גילוץ ואדלר.
אשר צבי גרינברג, שעל שמו נקרא הרחוב, עלה לארץ בשנת 1922. ופנה להתיישב בתל אביב.
עיריית תל אביב רכשה והשכירה לו את בית מס' 1 ברחוב.
כמו כן, בשעות הצהריים חסמה העירייה את הרחוב ליד ביתו כדי שלא יפריעו לו במנוחתו.
ב-1926, לכבוד יום הולדתו ה-70, אף קיבל אות אזרחות כבוד מעיריית תל אביב.
בית מגוריו ההיסטורי ברחוב נהרס בשנות ה-60 יחד עם הריסת מבנה גימנסיה הרצליה.
בשנות ה-30 נבנה חלקו הצפוני של הרחוב במקביל לשדרות רוטשילד ובדומה לשדרה, מרבית המבנים בקטע זה של הרחוב הם בנייני מגורים ב, בניגוד לבנייה בסגנון האקלקטי שמאפיינת את חלקו הדרומי של הרחוב.
בשנת 1931 שאול טשרניחובסקי קבע ביתו בדירה קטנה ברחוב אחד העם 89.
בשנות ה-90 נקבעה זכות הנאה לציבור בין קבוצת המבנים שבסמוך למפגש הרחובות אחד העם, יבנה ושדרות רוטשילד.
במסגרת זו ובתמורה לזכויות בנייה שהוענקו לבעלי המגרשים, החצרות העורפיות של המגרשים ששימשו אז לחנייה פרטית הוסבו לאזור מעבר ושהייה להולכי רגל.
רוצפו שבילים ורחבות, נשתלו שדרות של עצים ושיחים, הוקמו ספסלים בנויים עם פרגולות וכן הוקם גזיבו מעוצב ברוח הבנייה ההיסטורית בתל אביב שבמרכזו הותקנה מזרקת מים.
על אף שהשטח נקבע בתב"ע עם זיקת הנאה לציבור, בוצעה פלישה לשטחים אלה שלא נאכפה בידי העירייה והשטח הפתוח צומצם ואף הוזנח באופן משמעותי.
בשנת 1938 נסלל רחוב אחוזת בית, המקביל לרחוב הרצל, וחיבר את רחוב אחד העם ורחוב מונטיפיורי.
הרחוב קיבל את השם "אחוזת בית" מכיוון שהוא נסלל על גבול חלקת הקרקע שרכשה אגודת אחוזת בית.
הבניינים ברחוב אחוזת בית נבנו באבן ירושלמית.
הבניין הראשון שנבנה ברחוב (אחד העם 11 פינת רחוב אחוזת בית) שימש כמטה בנק קופת עם אותו תכנן יצחק רפופורט.
בשנת 2014, עבר משכן הבורסה לניירות ערך בתל אביב מרחוב אחד העם 54 לרחוב אחוזת בית.
מועדון ומרכז חברתי הגדה השמאלית
הגימנסיה הרצליה שלאחר הריסתה הוקם במקומה מגדל שלום מאיר.
בית האדמו"ר רבי אהרן רוקח מבעלזא.
(בחלקו, משמש כיום כבית מדרש לחסידי בעלזא)
תלמוד תורה של חסידות בעלזא באחד העם 63
המבנה הישן של הבורסה לניירות ערך בתל אביב באחד העם 54
בית הספר אחד העם (כיום בית הספר לבנות "בית יעקב")
בית פריד, במספר 93 (פינת רחוב החשמונאים), שתוכנן על ידי האדריכל זאב רכטר, 1935.
הרחוב חוצה בין השאר את הרחובות (מדרום לצפון):
שדרות בן ציון, בהן מסתיים הרחוב וממשיך כשדרות תרס"ט ממערב למתחם הבימה עד רחוב דיזנגוף.
רחוב בוגרשוב הוא רחוב במרכז תל אביב-יפו הקרוי על שמו של חיים בוגר (בוגרשוב), ממקימי הגימנסיה העברית "הרצליה" ופעיל ציוני.
בוגרשוב, שהתנגד לקריאת הרחוב על שמו עוד בחייו, עיברת את שם משפחתו ל"בוגר" בעקבות ההחלטה, אולם שם הרחוב נשאר.
הרחוב הוא רחוב מסחרי ברובו המקשר בין רחוב הירקון וכיכר לונדון שבחוף הים וכיכר מיכאל'ס שבמפגש הרחובות המלך ג'ורג' ושדרות בן ציון.
הרחוב היה מאז היווסדו רחוב מסחרי שלאורכו חנויות קטנות רבות.
חשיבותו של הרחוב היא בהיותו רחוב המקשר בין חוף הים, ללב העיר.
ולכן יש בו כמות גדולה יחסית של מסעדות וחנויות שפונות לקהל של תיירים.
הרחוב נבנה בשנים 1922–1923 כרחוב המרכזי שחצה את שכונת נורדיה.
שכונה זו הוקמה לאחר מאורעות תרפ"א כפתרון לקליטת פליטים יהודים שנאלצו לעזוב את יפו, על אדמות פרדסים וחולות שנרכשו על ידי הקרן הקיימת מספר חודשים קודם כן.
הקרן הקיימת תכננה להקים במקום שכונת גנים, אולם בשל הדחיפות בשיכון הפליטים התוכנית נגנזה והוקמה שכונת עוני הבנויה מצריפי עץ ופחונים.
עם זאת, כבר בשנות השלושים נבנו בתי קומות ברחוב.
רחוב בוגרשוב (יחד עם שדרות בן ציון) סומן כגבול הדרומי של תוכנית גדס, תוכנית עירונית שבמסגרתה הורחבה תל אביב צפונה.
בזמן הפצצת תל אביב במלחמת העולם השנייה על ידי חיל האוויר האיטלקי נפגעו בניינים רבים ברחוב ובסביבתו.
בקצה הרחוב, בסמוך לכיכר לונדון, נמצא הבית (בוגרשוב 5) בקומה הראשונה התגוררה בשנותיה האחרונות רחל המשוררת ובו כתבה את רוב שיריה, בדירה צמודה לה התגורר עמנואל לפין.
בין נובמבר 2020 למרץ 2021 שופץ הרחוב ונסלל בו שביל אופניים בחלקו הדרומי.
כתוצאה מכך, הפך הרחוב להיות חד סטרי לכיוון מזרח מרחוב הירקון ועד רחוב פינסקר, ולכיוון מערב מהמלך ג'ורג' ועד רחוב טשרניחובסקי.
בלב השכונה, בצומת רחוב בוגרשוב ורחוב טשרניחובסקי (שנקרא בזמנו רחוב בצלאל) הייתה הכיכר המרכזית של השכונה, שכללה מעגל תנועה שבמרכזו מספר אקליפטוסים.
בכיכר היה בניין בית הספר היסודי "מוריה" והכיכר נקראה לכן "כיכר מוריה".
באמצע שנות השבעים, כשנבנה באחת מפינות הכיכר עורפו של בניין דיזנגוף סנטר, יושרה הכיכר, מעגל התנועה בוטל ושטחי הנוי הוסטו לשני צדי הכיכר.
כיכר זו נקראת כיום "כיכר השוטר", עדיין ניתן להבחין במקום בשרידי המבנה המקורי העגול.
ברחוב בוגרשוב 63 צפונית לככר השוטר, עומד בית הכנסת של שכונת נורדיה.
הבניין נבנה ביוזמת תושבי השכונה בראשות משפחת גרבנוב, לזכר בנה רב חובל אריה גרבנוב שנעלם עם חבריו בים בגיל 21 באסון עמנואל, אוניית הצי העברי הראשונה בימים.
לא רחוק מבית גרבנוב שברחוב בוגרשוב 79 בהיכל בית הכנסת הכללי, בקירו המערבי הקרוב לים הוקמה בגומחה יד זיכרון עשויה "חרוט" שיש להנצחת גרבנוב.
לימים, צורף לוח שיש בו נחרטו שמות חללי שכונת נורדיה במלחמת הקוממיות ובראש הרשימה שמו של גרבנוב שנעלם 14 שנים קודם.
רחוב אתיופיה (בתקופת המנדט הבריטי ואף לאחר מכן: Abyssinian street רחוב החבשים) הוא רחוב במרכז העיר ירושלים, היוצא מרחוב הנביאים, ומקביל לרחוב בני ברית הסמוך.
רחוב אתיופיה הוא שלוחה של רחוב הנביאים ואיתו מרכיב ציר המחבר את מזרח העיר עם מערבה, את העיר העתיקה עם העיר החדשה ואת העיר החילונית עם העיר החרדית.
ציר התנועה מהווה מכלול היסטורי, ארכיטקטוני ודתי בעל מאפיינים ייחודים ומגלם בתוכו חלק חשוב מהכרונולוגיה והמהות של בניית העיר.
תחילתו של ציר התנועה רחוב הנביאים בשער שכם בעיר העתיקה, משם הוא עולה מערבה, עד לחיבורו עם רחוב יפו בכיכר הדווידקה.
בערך באמצעו, רחוב אתיופיה יוצא ממנו צפונה.
הולך הרגל המטייל ברחוב במעלה ציר התנועה רואה עדויות היסטוריות ייחודיות על אדריכלות המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. רחוב אתיופיה מכיל בתוכו מוסדות ומבני מגורים היוצרים יחד רקמה עירונית יוצאת דופן.
חיבורו של רחוב אתיופיה לרחוב הנביאים המהווה ציר תנועה מרכזי לתוך מערב העיר הפך את כל האזור באופן טבעי לאחד מאזורי הפיתוח והבנייה הראשונים מחוץ לחומות.
בתקופה העות'מאנית היה הרחוב לא יותר משביל עפר אך עם הכיבוש הבריטי של ירושלים בשנת 1917 החלה תנופת פיתוח ממנה נהנה גם הרחוב הקטן.
הבנייה ברחוב אתיופיה החלה במאה ה-19 על ידי נציגי הקיסר האתיופי מנליק השני.
אשתו של מנליק, טיטו בטול, ובכיר שריו, ראס מקונן, בנו יותר מתריסר בניינים במה שהחל להיקרא "רחוב החבשים".
שני בניינים המהווים סימני דרך בבנייה האתיופית ברחוב אתיופיה והאזור כולו, הם קִידָאנֵה מִהְרַת - הכנסייה האתיופית, ובנין הקונסוליה האתיופית ברחוב הנביאים שהוקם בשנת 1928.
בתחילה הם ישבו בתוך כנסיית הקבר, אך גורשו משם וייסדו את המנזר דיר אל סולטאן הצמוד לכנסיית הקבר.
בשנת 1884 החלה ביוזמת הקיסר יוהנס בניית כנסיית קִידאנה מִהְרַת (בעברית: ברית הרחמים) על שטח שנקרא דֶבְּרַה גֶנֶת (בעברית: הר גן העדן), במרכז המתחם האתיופי הצמוד לרחוב הנביאים.
ב-1936 נכבשה אתיופיה על ידי צבאו של מוסוליני, והייתה בשליטה איטלקית עד לשנת 1941.
סלאסי עצמו נמלט עם הכיבוש, והגיע לירושלים, וכן לז'נבה, לנאום בפני חבר הלאומים.
מפעל הבנייה של הקהילה האתיופית חורג בהרבה מעבר לגודלה בפועל של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
תחילה נקרא האזור כולו על שם הקהילה - שכונת החבשים.
שם הרחוב נקבע בסוף המאה ה-19, כאשר ברחוב נבנתה הכנסייה האתיופית, ובתקופת המנדט היה שם הרחוב Abyssinian street, השם הלטיני של הארץ שהייתה ידועה בשם חבש (ובשיבוש אבּס).
אתיופיה 1 / הנביאים 58 - בית תבור
בית תבור נחשב לאחד הבתים היפים בעיר.
הוא נחנך בשנת 1889, כבית מגוריו של הארכאולוג והאדריכל הגרמני קונרד שיק (1822–1902), שהיה מגדולי חוקריה ובוניה של ירושלים במחצית השנייה של המאה ה-19. על הכניסה לבית חקק שיק, כפרוטסטנטי אדוק, את השם THABOR בהשראת הפסוק מספר תהלים (פרק פ"ט, י"ג): "צפון וימין, אתה בראתם; תבור וחרמון, בשמך ירננו".
סגנונו המיוחד של הבית משלב ארכיטקטורה גרמנית עם מוטיבים מזרחיים.
הבית מוקף חומת אבן ירושלמית עם שער כניסה, המזכיר שער מבצר גרמני מימי הביניים, עם מגדל שמירה קטן.
המבנה הראשי בנוי במתכונת המזכירה בתי ערבים אמידים מאותה תקופה, הכוללים קירות אבן עבים מאוד, גומחות ותקרות מקומרות.
בקירות הבית, מפנים ומחוץ, שילב שיק עותקים של ממצאים ארכאולוגיים, המשקפים את אהבתו לארכאולוגיה ולארץ ישראל.
פינות הגג עוצבו בצורת קרנות מזבח.
המקום משמש מ-1951 ועד היום את המכון התאולוגי השוודי.
אתיופיה 8 - בית הקיסר מנליק השני
בית מספר 8 נבנה ביזמת קיסר אתיופיה מנליק השני כבית דירות להשכרה שהכנסותיו ישמשו למימון הכנסייה והפעילות האתיופית בירושלים.
בשנת 1907 הוקם במבנה מעון לנערות יהודיות עניות שהיה הראשון מסוגו בירושלים, לפני כן היה מצבן של נערות עניות קשה ביותר, חלקן ירדו לזנות וחלקן פנו למיסיון הנוצרי לבקשת סיוע חומרי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 שכרה משפחת המשורר יהודה עמיחי דירה בבניין.
אתיופיה 10 - קִידָאנֵה מִהְרַת הכנסייה האתיופית
בית מספר 10 ברחוב הוא כנסייה עגולה הנקראת כנסיית קִידָאנֵה מִהְרַת, בעברית: ברית הרחמים, הנמצאת במתחם סגור יחד עם מנזר דֶבְּרַה גֶנֶת (מנזר גן העדן; בכתב געז: ደብረ ገነት) של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
נבנתה בידי קיסר אתיופיה יוהנס הרביעי (מלך 1872-1889) משנת 1882 ונחנכה בשנת 1893 בימי יורשו מנליק השני .
הכנסייה בנויה על פי דוגמת כנסיות באתיופיה צורתה עגולה וקודש הקודשים נמצא במרכז הכנסייה.
בסמוך לכנסייה נמצא מבנה המשמש לאפיית לחם הקודש ונקרא בשם העברי בית לחם.
אתיופיה 3 - בית ד"ר פייגנבאום
בבית מספר 3 התגורר ד"ר אריה פייגנבאום, מחלוצי רפואת העיניים בארץ ישראל.
בשנת 1916 שכר פייגנבאום ממשפחת נשאשיבי בית דו-קומתי.
משפחת פייגנבאום התגוררה בקומה העליונה בעוד בקומה התחתונה פעלה מרפאתו של ד"ר פייגנבאום - רוב השנים בתור מרפאה פרטית, אולם לתקופת מה היו שותפים בה ארבעה רופאי עיניים עם שם פרטי זהה - 'אריה', שזכו לכינוי "ארבעת האריות" - פייגנבאום, בעהם, גולדברג ושמעוני-מקלר.
ב-1962 רכש פייגנבאום את הבית מהאפוטרופוס לנכסי נפקדים והמשיך להתגורר בו עד יום מותו.
אתיופיה 5 - משכן הקונסוליות
הקונסוליות של נורווגיה, שוודיה וספרד בתקופת המנדט שכנו ברחוב אתיופיה 5.
אתיופיה 7 - בית דוד ילין
זוג הבתים במספר 7 ו-9 הם בתים דו-קומתיים צמודים, מאחורי חומת אבן גבוהה, נבנו על ידי משפחת נשאשיבי בראשית שנות ה-20 כדירות להשכרה.
בבית מספר 7 התגורר דוד ילין ובו ייסד ב-1914 את בית המדרש העברי למורים.
אתיופיה 9 - בית רופין ומרדכי בן הלל
בבית מספר 9 התגורר ארתור רופין.
כמו כן התגורר בו הסופר מרדכי בן הלל הכהן, מראשי חובבי ציון ובן משפחתה של אמו של יצחק רבין, אשר בילה את ימיו הראשונים בבית זה.
אתיופיה 11 - בית בן יהודה
מול הכניסה למתחם הכנסייה האתיופית ניצב בית מספר 11, במקורו בתי פאר של משפחת נשאשיבי (גם בית מספר 13 ברחוב אתיופיה היה אחד מבתי נשאשיבי).
בקומתו העליונה של בית מספר 11 התגורר אליעזר בן-יהודה עם משפחתו בין השנים 1909-1922, ובו כתב את המילון העברי הראשון.
בבית זה נפטר בן יהודה ממחלת השחפת בשנת 1922. לוח זיכרון שהוצב על ידי עיריית ירושלים בעבר הוסר שוב ושוב על ידי חרדים יושבי מאה שערים הסמוכה, עד שנקבע שלט קבע ב-2008 אשר עודנו במקומו (נכון ליולי 2014).
בסמוך לבית בן יהודה נמצא ביתו של מרדכי בן הלל הכהן
אחותו של חיים ויצמן, הד"ר מינה ויצמן התגוררה בשכירות בבית בן יהודה.
בשנות ה-70, העיתונאית דנה ויס גדלה בבית זה.
אתיופיה 15 - בית ועד העיר ומטה ההגנה
בית מספר 15 ברחוב נבנה ב-1878. ובו פעלו בין היתר ועד הקהילה וועד הסיוע, שקלט עולים שבאו לעיר בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
בשנים 1928-1930 שכן בבנין מטה ההגנה, ומכאן תואמה הגנת העיר בזמן מאורעות 1929.
אתיופיה 19 - בית חנה
בית מספר 19 נקרא בית חנה ובו שכן תלמוד תורה של תנועת המזרחי, ואחר כך, עד 1929 פעל בבנין בית הספר הדתי-לאומי "תחכמוני".
הוקם ביוזמתם של משכילים דתיים שביקשו להקנות לבניהם "תורה עם דרך ארץ", ערכי מסורת בשילוב מדע מודרני ורעיונות ציוניים.
באותה שנה הוקמה גם הגימנסיה העברית רחביה, אולם, הקמת בית הספר תחכמוני עוררה את זעמה של עדת החרדים הפרושים בירושלים ובייחוד הרבנים ובני הכוללים שראו בו חילול הקודש.
בציור ירושלים, שער החבשים מאת הצייר יוסף זריצקי מופיע אחד משערי הבתים ברחוב.
הרחוב נמצא באזור המידטאון של האי מנהטן.
אורכו של הרחוב כ-3 ק"מ; הרחוב חד סטרי והתנועה בו נעה ממערב למזרח.
מקטע הרחוב 52 שבין השדרה החמישית והשדרה השביעית נודע באמצע המאה ה-20 בשם "מרכז הג'אז" (Jazz center) בשל מועדוני הג'אז הרבים שהיו בו, וכן בשל אולפני CBS אשר הקליטו רבים מאמני הג'אז.
בין השנים 1930–1960 ניגנו במועדוני הג'אז הרבים ברחוב האמנים צ'ארלי פארקר, בילי הולידיי, מיילס דייוויס, לואיס פרימה, דיזי גילספי, ארט טייטום, ת'לוניוס מונק, פאטס וולר, צ'ארלס מינגוס והארי גיבסון.
אף שמועדוני הרחוב התמחו בסוגים רבים של ג'אז, במרביתם ניגנו בעיקר את סגנון הבי בופ, ויצירת הג'אז של ת'לוניוס מונק שנקראת על שם הרחוב "תמת רחוב 52" הפכה לאחד מסמלי סגנון זה.
בין השנים 1960–1968 עברו מועדוני הג'אז לאתרים אחרים בעיר, ואחרון המועדונים ברחוב נסגר בשנת 1968.
במפגש הרחוב עם השדרה התשיעית עמד בעבר אולפן ההקלטות בו הקליטה להקת הרולינג סטונז כמה מתקליטיה.
בהמשך, לכיוון מערב, מהווה הרחוב חלק מאזור התיאטראות של ברודוויי וברחוב נמצאים תיאטרון ניל סיימון ותיאטרון אוגוסט וילסון.
בין שדרת ברודוויי והשדרה השביעית נמצאים מרכז אקסה, בניין קרדיט ליונז, ובניין שדרת האמריקות, בהמשך לצד הרחוב בין השדרה השביעית לשדרה השישית נמצאים בניין CBS, בניין רחוב 52 מערב 31, ומרכז רוקפלר.
מזרחית לשדרה החמישית, ברחוב 52 מזרח נמצאים (ממערב למזרח): בניין בנק האנובר, בניין סיגראם (במפגש הרחוב עם שדרת פארק), בניין גרולייר ובניין רחוב 52 מזרח 150 (במפגש עם שדרת לקסינגטון) ובניין מקמילן (במפגש הרחוב עם השדרה השלישית).
בבניין 450 ברחוב 52 מזרח התגוררו גרטה גרבו וג'ון לנון.
מפגש הרחוב עם שדרת לקסינגטון היווה רקע לסצנה המפורסמת של מרילין מונרו בסרטה חטא על סף ביתך ("The Seven Year Itch") משנת 1955 בה היא עומדת מעל פתח אוורור של הרכבת התחתית של ניו יורק, והרוח מהרכבת החולפת מניפה את שמלתה.
ב-1978 הוציא בילי ג'ואל אלבום מצליח בשם "רחוב 52".
השם מנציח את מיקום אולפן ההקלטות של חברת התקליטים קולומביה.
רחוב 42 הוא אחד הרחובות הראשיים של רובע מנהטן בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הרחוב חוצה את האי מנהטן ממזרח למערב, וידוע כמרכז תרבות עירוני בשל התיאטראות הרבים המצויים במפגש הרחוב עם רחוב ברודוויי בכיכר טיימס.
עם הקמת הכביש המהיר לינקולן בשנת 1913 (הכביש המהיר שחצה את ארצות הברית ממזרח למערב), החל כביש זה בכיכר טיימס, והמשיך ממנה מערבה לאורך רחוב 42, לעבר מעבורת ויהוקן על מנת לחצות באמצעותה את נהר ההדסון ולהמשיך מערבה עד סן פרנסיסקו.
בראשית המאה ה-20 הפך אזור רחוב 42 ל"רובע החלונות האדומים" של העיר ניו יורק, ופעלו בו חנויות רבות לאביזרי מין ובתי קולנוע המקרינים סרטים פורנוגרפיים.
בהתאם, הפשיעה ברחוב הייתה רבה.
הסרט המוזיקלי משנת 1933, "רחוב 42", מתרחש בסביבת הרחוב בתקופת השפל הכלכלי הגדול, ומדגים את אווירת הפריצות והלך הרוח בתיאטראות ברודוויי שפעלו בו באותה עת.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, ביוזמה של אד קוץ', ראש עיריית ניו יורק, נסגרו חנויות המין ובתי הקולנוע, ופעילות של משטרת ניו יורק הפסיקה את הזנות ברחוב.
ניקוי הרחוב אפשר את הפיכתו למרכז תרבות ראשי עם פיתוח אזור התיאטראות שבמפגש רחוב 42 עם ברודוויי, השדרה השביעית והשדרה השמינית.
לאורך הרחוב נמצאים (ממערב למזרח) תחנת האוטובוסים של רשות הנמלים, כיכר טיימס, פארק בריאנט, מכללת SUNY לאופטומטריה, הספרייה הציבורית של ניו יורק, תחנת גרנד סנטרל, בניין קרייזלר (במפגש הרחוב עם שדרת לקסינגטון), ומטה האומות המאוחדות בקצה המזרחי של הרחוב, בשדרה הראשונה.
ברחוב עוצרים קווים רבים של הרכבת התחתית של ניו יורק וכן מתחת לרחוב עובר קו רחוב 42 המקשר בין כיכר טיימס לבין תחנת גרנד סנטרל.
רחוב 34 הוא רחוב ראשי ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הרחוב חוצה את האי מנהטן ממזרח למערב, ומקשר בין מנהרת לינקולן (המובילה לניו ג'רזי) במערב האי לבין מנהרת קווינס מידטאון (המובילה לרובע קווינס) במזרח האי.
בקצהו המערבי של הרחוב, לגדת נהר ההדסון ממוקם מרכז הכנסים ג'ייקוב ק.
בהמשך הרחוב לכיוון מזרח, עובר הרחוב דרך שכונת "מטבח הגיהנום" שנודעה בעבר לשמצה.
במפגש הרחוב עם השדרה השמינית ממוקמת תחנת פן, בצידו הדרומי של הרחוב, המשמשת אחת משתי תחנות הרכבת העיקריות של ניו יורק, ולמולה נמצא המדיסון סקוור גארדן.
בהמשך הרחוב, בין ברודוויי והשדרה השביעית ישנן מספר חנויות כולבו גדולות ובהן מייסיס, הנחשבת לאחת החנויות הגדולות בעולם.
חנות זו הונצחה בסרט "נס ברחוב 34" המתאר אותה, ומוקרן מידי חג המולד בתחנות טלוויזיה רבות, ונעשו לו גרסאות רבות, ואף הוצג כמחזמר.
הסרט מציג, בין היתר, את תהלוכת יום ההודייה של מייסיס - תהלוכה שנתית המסתיימת ברחוב 34, בסמוך לחנות.
בהמשכו, מזרחה, עובר הרחוב דרך כיכר הראלד, ודרך השכונות קיפס ביי ומריי היל.
במפגש הרחוב עם השדרה החמישית ניצב האמפייר סטייט בילדינג - המבנה הגבוה ביותר בניו יורק (עד לבנייתו של מגדל החירות).
כמו כן נמצאת לצד הרחוב קתדרלת וארטאן הקדוש.
הרחוב מסתיים במזרח האי מנהטן, לגדת איסט ריבר, במפגש הרחוב עם דרך FDR.
רחוב 59 הוא רחוב המשתרע ממזרח למערב ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הרחוב הוא אחד הרחובות החוצים (ממערב למזרח) המרכזיים של העיר - ובמרביתו הוא רחוב דו סטרי (למעט מקטע שבין השדרה התשיעית והשדרה העשירית בו הרחוב חד סטרי לכיוון מערב).
בשדרה השנייה מתקשר הרחוב עם גשר קווינסבורו המכונה בשל כך בכינוי "גשר רחוב 59" (59th Street Bridge).
בחלקו האמצעי, בין השדרה החמישית וכיכר קולומבוס נקרא הרחוב בכינוי "סנטרל פארק דרום" (Central Park South) בשל היותו הגבול הדרומי של סנטרל פארק.
הרחוב מהווה את הגבול בין אזור מידטאון מנהטן ואזור מנהטן העליונה (אפר מנהטן).
במפגש הרחוב עם שדרת לקסינגטון נמצא סניף הדגל של רשת חנויות הכולבו הידועות בלומינגדיילס; במפגש הרחוב עם השדרה החמישית ממוקם סניף מלון פלאזה של העיר ניו יורק.
בין השדרה החמישית וכיכר קולומבוס הרחוב מהווה את הגבול הדרומי של סנטרל פארק.
במפגש הרחוב עם כיכר קולומבוס נמצאים המלון הבינלאומי טראמפ, מרכז טיים וורנר ובניין כיכר קולומבוס 2. במפגש הרחוב עם השדרה העשירית נמצא בית החולים סנט לוק'ס - רוזוולט.
במפגש הרחוב עם השדרה השנייה ומעט לכיוון רחוב 60, ממוקמת תחנת הרכבל לאי רוזוולט.
פארק נהר ההדסון המשתרע לאורך גדת נהר ההדסון מפארק באטרי שבדרום האי מנהטן, מסתיים ברחוב 59.
רחוב 57 הוא רחוב המשתרע ממזרח למערב ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הרחוב משתרע ממערב למזרח ומקשר בין נהר ההדסון והכביש המהיר של הווסט סייד במערב האי מנהטן, לבין דרך FDR ואיסט ריבר במזרח האי.
הרחוב דו סיטרי, ורוחבו 30 מטרים, וזאת בהתאם לתוכנית חברי הוועדה (1811) אשר קבעה את הרחוב כעורק תחבורה חוצה ראשי.
הרחוב ידוע בגלריות הרבות שבו.
הרחוב מהווה נקודת התחלה של מצעד ההצדעה לישראל השנתי.
רחוב 125 הוא רחוב דו סטרי החוצה ממזרח למערב את רובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
רוחבו של הרחוב 30 מטרים, והוא אחד הרחובות הראשיים של מנהטן, בהתאם לתוכנית חברי הוועדה (1811).
הרחוב נחשב לרחוב הראשי של שכונת הארלם, ומכונה גם "שדרת מרטין לותר קינג".
חלק המערבי של השכונה עובר באלכסון דרך שכונת מנהטנוויל מכיוון צפון מערב (מהנרי האדסון פארקווי ורחוב 130) ועד שדרת מורנינגסייד.
מערבית לשדרה עובר הרחוב לאורך ציר מזרח - מערב דרך הארלם ועד איסט ריבר ודרך FDR, שם מתחבר הרחוב עם גשר רוברט פ.
שבר גאולוגי המכונה "שבר רחוב 125" (125th Street Fault) חוצה את הרחוב, ויוצר עמק עמוק מעליו עוברות השדרות ואף קו השדרה השביעית של הרכבת התחתית של ניו יורק עובר מעל גשר באזור זה.
ברחוב ממוקם תיאטרון אפולו וכן נמצא בו משרדו של נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון.
מפגש רחוב 125 עם שדרת לקסינגטון מוזכרם בשירם של מחתרת הקטיפה "I'm Waiting for the Man" מתוך האלבום "The Velvet Underground & Nico" כאתר מכירת סמים.
רחוב 110 הוא רחוב בחלקו הצפוני של רובע מנהטן בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
הרחוב מהווה את הגבול הצפוני של סנטרל פארק את הגבול הדרומי של שכונת הארלם ואת הגבול הצפוני של שכונת אפר וסט סייד.
במקטע הרחוב בו הוא חופף לפארק, נקרא הרחוב "סנטרל פארק צפון" .
בחלקו המערבי של הרחוב הוא מכונה "רחוב הקתדרלה" (Cathedral Parkway - "קת'דרל פארקווי") על שם קתדרלת ג'ון הקדוש האלוהי הממוקמת בצידו הדרומי של הרחוב.
בין השדרה הראשונה ושדרת מדיסון רחוב 110 הוא רחוב חד סטרי, בו התנועה נעה ממערב למזרח, במקטע הרחוב שבין שדרת מדיסון והשדרה החמישית בו התנועה חד סטרית ונעה ממזרח למערב, ומערבית לשדרה החמישית הרחוב דו סטרי.
במפגש הרחוב עם השדרה החמישית - מפגש רחובות המהווה את הפינה הצפונית מזרחית של סנטרל פארק נמצאת כיכר דיוק אלינגטון.
לכיכר זו צורת חצי סהר, ובמרכזה פסלו של דיוק אלינגטון.
גובהו של הפסל, שהוקם בשנת 1997 על ידי הפסל רוברט גבהאם הוא כ-8.3 מטרים.
הפסל מתאר את המוזות (9 דמויות נשיות) הנושאות את הפסנתר ואת דיוק אלינגטון המנגן עליו.
במפגש הרחוב עם השדרה השמינית (המכונה שדרת פרדריק דאגלס במקטע זה), המהווה את הפינה הצפונית מערבית של סנטרל פארק, נמצאת כיכר פרדריק דאגלס.
מערבית לכיכר זו נמצאים לצד הרחוב פארק מורנינגסייד וקתדרלת ג'ון הקדוש האלוהי.
בקצהו המרכזי של הרחוב, על גדת נהר ההדסון נמצא פארק ריוורסייד.
בדירה הנמצאת במפגש הרחוב עם שדרת אמסטרדאם התגורר ג'ורג' גרשווין בעת שכתב את יצירתו "רפסודיה בכחול".
המוזיקאי טיטו פואנטה נולד בפינת השדרה השלישית ורחוב 110. ב-20 באוגוסט 2000, לאחר מותו, קראה עיריית ניו יורק את חלקו המזרחי של הרחוב על שמו.
רחוב 110 מהווה, באופן סמלי, קו ההפרדה בין האזורים העשירים של ניו יורק (באפר איסט סייד ובאפר וסט סייד) לבין השכונות האמידות פחות של אזור הארלם.
שירו של בובי וומאק הנקרא "מעבר לרחוב 110" מתייחס לסמליות זו, כמו גם סרט הקולנוע משנת 1972 הנקרא אף הוא "מעבר לרחוב 110".
שיר זה הושמע בסרט משנת 1997 "ג'קי בראון" וכן בסרט משנת 2007 "American Gangster".
בשנת 1969 הוציאה הביג בנד של ת'אד ג'ונס ומל לואיס אלבום ג'אז בשם "סנטרל פארק צפון" (Central Park North).
בסרט "מת לחיות 3" דמותו של זוס קארוור (דמות של אפרו אמריקאי) מציינת בפני הגיבור שלא מעניינת אותו התנהגות הפושע סיימון גרובר, אלא אם הוא יחצה את רחוב 110 (ויכנס לשכונת הארלם בה מתגוררת אוכלוסייה אפרו אמריקאית ובה חנותו של זוס).
רחוב ארלוזורוב הוא רחוב רוחב ראשי ב של תל אביב-יפו המוביל מחוף הים וממשיך מזרחה עד רחוב על פרשת דרכים בו נמצא מסוף 2000. קצהו המערבי של הרחוב הוא בחלקו הדרומי של גן העצמאות, ובנקודה זו שכן בעבר בית קברות מוסלמי.
בסמוך למקום נרצח ב-1933 חיים ארלוזורוב, ולכן נקרא הרחוב על שמו.
הרחוב מתחלק לשני חלקים בעלי אופי שונה: הצד המערבי בין הים ורחוב אבן גבירול, שבו הוא רחוב בעל מאפיינים דומים לרחובות הראשיים של הצפון הישן, וצדו המזרחי, בין אבן גבירול ואיילון, שבו הוא ציר תחבורה ראשי הכולל בינוי בעל אופי שונה ומהווה את אחת הכניסות הראשיות אל העיר.
בצדו המזרחי גם מספר מבני ציבור רחבי ממדים הכוללים רחבות כניסה גדולות לפניהם.
בפברואר 2017 פורסם כי עיריית תל אביב, באמצעות הוועדה לתכנון ובניה, שואפת לקדם תוכנית שתשנה את אופי הרחוב.
התוכנית תהפוך את ארלוזורוב מאזור המשמש בעיקר למגורים ותנועת רכב, לכזה שיכלול מאפיינים דומים לרחובות שהוא חוצה - בן יהודה, דיזנגוף ואבן גבירול, עם מקומות רבים למסחר ולבילוי.
בית שגרירות הממלכה המאוחדת בישראל - בפינת רחוב הירקון.
מוסך דן - מבנה באוהאוס ששכן ברחוב ארלוזורוב 17 ושהיה המוסך הראשון של "דן חברה לתחבורה ציבורית" לפני קום המדינה שעדיין נקראה בשם "חברת הגורר".
ובעל תפקיד חשוב בתקופה שבה פעל נמל תל אביב.
לאחר מכן הוסב לחניון ונהרס בשנת 2008. נכון ל-2018 נבנה בשטח מגדל מגורים.
בית הוועד הפועל של ההסתדרות - מבנה ברוטליסטי רחב ממדים (אדריכל דב כרמי) ובו הנהלת ההסתדרות.
בניין הנהלת שירותי בריאות כללית שנבנה לא הרחק ממרכז ההסתדרות
לאורך כל הרחוב, מתחנת הרכבת תל אביב מרכז ועד רחוב בן-יהודה, מתוכנן להיסלל הקו הסגול של הדנקל שהחל ב-2015 והוביל לשינויים בהסדרי התנועה ברחוב.
רחוב בולדווין בדנידין שבניו זילנד הוא רחוב המוגדר כרחוב התלול ביותר בעולם, על-פי ספר השיאים של גינס.
הרחוב נמצא בפרוור, 3.5 ק"מ צפונית למרכז העיר דנידין.
ברחוב יש קטע מישורי בודד, אשר אורכו 350 מטרים.
שיא התלילות ברחוב מגיעה (בקירוב) לזווית של 19 מעלות, ולרמת שיפוע של כ-35%.
הרחוב קרוי על שמו של ויליאם בולדווין, תושב חבל אוטגו וחבר מועצה בו.
הרחוב משמש למגורים אך גם כאטרקציה תיירותית קטנה.
כיוון שהוא תלול, לרוב אורכו יש מדרגות במקום מדרכה.
ויכוח התעורר לגבי טעות טיפוגרפית בספר השיאים של גינס שאובחנה בשיא הקיים דאז.
בספר היה כתוב שהשיפוע המוגדר התלול ביותר שקיים הוא בזווית של 38 מעלות (בספר צוינה המידה 1:1:266).
דבר שלמעשה נוגד את ההיגיון.
לא ניתן לעמוד על שיפוע מסוג זה, או לחיות עליו באיזושהי צורה.
לאחר זמן מה, החלה לעלות השערה כי בספר כתובה בטעות המידה 1:1:266, במקום 1:2:266, מידה שלעצמה תלולה מאוד.
לאחר מדידה של רחוב בולדווין, גילו כי תלילותו עומדת על המידה 1:2:86, אשר מעט יותר תלולה מן השיא הקיים.
ככל הנראה, הטעות נבעה מהבלבול בין מדידה במעלות, לבין מדידה באחוזים.
כך שהפכו רמת שיפוע של 38% לשיפוע המוטה ב-38 מעלות – מידות המתארות שיפוע שונה לגמרי זו מזו.
ספר השיאים של גינס נאלץ להודות בטעות המביכה, והכריז על רחוב בולדווין באופן רשמי כרחוב התלול ביותר בעולם.
רחוב אלקלה (בספרדית Calle de Alcalá) הוא רחוב מרכזי במדריד, בירת ספרד.
באורך 10.5 קילומטרים, רחוב אלקלה הוא הארוך שברחובות מדריד וכן אחד הרחובות הישנים בה.
הרחוב נבנה על יסודותיה של הדרך הישנה שהובילה ממדריד לאלקלה דה הנרס (ומכאן שמו) והמשיכה לאראגון.
כיום מוביל הרחוב מפוארטה דל סול עד ליציאה הצפון-מזרחית מהעיר.
לאורך הרחוב נמצאים אתרים חשובים רבים ובהם פלאסה דה סיבלס, שער אלקלה, בניין משרד החינוך הספרדי, מטה מכון סרוואנטס, בניין בנק ספרד, פארק בואן רטירו וזירת קרבות השוורים לאס ונטאס.
רחוב בזל הוא רחוב רוחבי ב של תל אביב-יפו.
הוא מוביל מרחוב דיזנגוף לרחוב אבן גבירול ואורכו 650 מטר.
הוא קרוי על שם העיר בזל (שווייץ) בה נערך הקונגרס הציוני העולמי הראשון – "קונגרס בזל".
אזכור לאירוע זה נמצא בכניסה לחניון בזל מתחת ל"כיכר בוני העיר" ברחוב.
במרכז הרחוב נמצא מתחם מסחרי-ציבורי המכונה "מתחם בזל".
במתחם זה נמצאת "כיכר בוני העיר" וסביבה מספר מבנים, בהם תחנת מגן דוד אדום, בית רופאים, מגדל המגורים "מרום בזל" ושלט הנצחה לבונים-קבלנים שנטלו חלק בהקמת תל אביב.
בעבר שכנו במתחם, נוסף על תחנת מגן דוד אדום, תחנת כיבוי האש המרכזית של תל אביב ומגרש חנייה למשאיות זבל.
מגרש החנייה פונה ותחנת מכבי האש הועברה לקצהו הצפוני של רחוב אבן גבירול.
המתחם התפתח ובצדדיו הדרומי (רחוב בזל) והמזרחי (רחוב אשתורי הפרחי) נפתחו בתי קפה, מאפיות, מסעדות וחנויות ייחודיות.
בתי הקפה הרבים וחנויות העיצוב שבמתחם הקנו לו עם השנים תדמית כמעוז ה"יאפיות" וה"צפוניות" של תל אביב.
ברחוב דיזנגוף, סמוך למפגשו עם רחוב בזל, שכנה תחנת משטרת לב תל אביב.
מרחב ירקון של המשטרה עבר משם לרחוב ראול ולנברג בצפון תל אביב ואילו מרחב יפתח נמצא כיום ברח' שלמה סמוך לגבול יפו.
במקום תחנת המשטרה נבנה במקום חניון.
בצידו האחר, בסמוך למפגשו של הרחוב עם רחוב אבן גבירול, נמצאת שגרירות מצרים בישראל.
הרחוב תוכנן בשנות ה-30 ונבנה בעיקר בשנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20. מיקומו נקבע כבר בתוכנית גדס המקורית מ-1927 כאחד מרחובות הרוחב של צפון העיר.
התוכנית למתחם מסחרי וציבורי במקום קיימת כבר בתיקון התוכנית מ-1938 .
התוכנית ייעדה את כל המבנן שבין הרחובות בזל, אשתורי הפרחי, השל"ה ואלקלעי להיות מתחם ציבורי ומסחרי בדומה למתחם הבימה אלא עם מוסדות ציבור אחרים.
עיריית תל אביב הציבה שתי לוחיות זיכרון ברחוב בזל:
בזל 33 - לוחית זיכרון למפעל ליצור חומרי לחימה של האצ"ל ולאיש האצ"ל שנהרג שם בפיצוץ חומר נפץ ב-2/9/47.
כיכר בוני העיר - לוחית זיכרון של ההגנה על מקום אימונים וסליק שהיו בתחנת כיבוי האש שהייתה במקום זה.
בשנת 1938 הוקם במרכז הרחוב "שוק בזל" שהיה מבנה שוק מקורה עד לסגירתו בשנת 1986 והריסתו לאחר מכן והקמתם של מרכז מסחרי ומגדלי מגורים בשטחו (כיום: "כיכר בוני העיר", מגדלי מרום בזל, תחנת מגן דוד אדום, ובניין משרדים)
רחוב או'קונל (באירית: Sráid Uí Chonaill, באנגלית: O'Connell Street) הוא הרחוב הראשי של העיר דבלין.
זהו אחד הרחובות הרחבים ביותר באירופה, 49 מטר רוחבו בחלקו הדרומי, ו-46 מטר בחלקו הצפוני.
שמו של הרחוב עד 1924 היה 'רחוב סקוויל'.
מועצת העיר שינתה את שמו של הרחוב ככבוד לדניאל או'קונל, מנהיג לאומי אירי מהמאה ה-19 אשר פסלו מוצב בסופו של הרחוב, צופה על גשר או'קונל.
הרחוב ממוקם בליבה של העיר דבלין, והוא חלק משדרה רחבה של רחובות אשר נוצרה בשלהי המאה ה-18 ועוברת לאורכה של הבירה.
שדרה זו כוללת גם את גשר קרלייל (כיום נקרא גשר או'קונל), רחוב וסטמורלנד, רחוב קולג' גרין, רחוב דיים, ומסתיימת בבניין העירייה וטירת דבלין.
הרחוב עצמו שוכן צפונית לנהר הליפי.
השמש אשר זורחת ממזרח לרחוב ושוקעת במערבו מאירה את הצדדים הנגדיים של הרחוב לאורך שעות היממה, כאשר רובו מואר מכיוון דרום.
דבר אשר גורם לרחוב להיות חמים יותר ב-2 עד 3 מעלות מאשר בגשר או'קונל ומזחי העיר.
הרחוב הוא אחד המרשימים ביותר בין רחובותיה המסחריים של העיר, ובו בניינים היסטוריים רבים, אשר חלקם הגדול נבנה מחדש החל משנות העשרים של המאה ה-20 בעקבות הרס משמעותי שנגרם במהלך המאבק על העצמאות האירית ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה.
לרחוב סגנון של שדרה משנות ה-20 עם חותם של בניינים נאו-קלאסיים כדוגמת חנות הכלבו קלריס, מלון גרשם, ובנקים.
חלקו הצפוני של הרחוב נשמר בסגנונו המקורי מהמאה ה-18.
המדרכה של הרחוב רחבה בכל צד המשרתת את החנויות הפרוסות לאורכו וכביש בעל שני נתיבים לכל כיוון (במקור היו שלושה נתיבים).
מדרכה ארוכה נוספת עוברת לאורכו של הרחוב בין הכבישים ובה נמצאים פסלים ואנדרטות של מנהיגים פוליטיים איריים.
מראה אמצע הרחוב נשלט על ידי בית הדואר המרכזי משנת 1818 והחוד של דבלין, פסל בגובה 120 מטר (393 רגל), צורת מחט עשויה פלדת אל חלד אשר נוצר ב-2003. שני המבנים בעלי רחבה גדולה.
רחוב או'קונל מקורו ברחוב בשם דרוהדה מהמאה ה-17. נבנה על ידי הנרי מור, רוזן דרוהדה, היה כשליש מרוחבו כיום, ממוקם בדרך הכרכרות וממשיך מרחוב פרנל אל צומת עם רחוב אביי.
בשנות 1740, בנקאי עשיר וסוחר נכסים בשם לוק גרדינר רכש את חלקו הצפוני של הרחוב הממשיך אל רחוב הנרי כחלק מעסקת נדל"ן גדולה יותר.
הוא הרס את חלקו המערבי של הרחוב, בנה רובע מגורים יוקרתי, ובכך הרחיב את מידת הרחוב ל-46 מטר (150 רגל), כפי שנשאר על היום.
צידו המערבי של הרחוב אופיין במבנים המיועדים למסחר וצידו המזרחי יועד למגורים ומלונות, כאשר הגדול מכולם היה בית דרוהדה אשר נשכר על ידי צ'ארלס מור, המרקיז הראשון של דרוהדה.
גרדינר בנה גם מרכז קניות בחלקו האמצעי של הרחוב, עם קירות גרניט נמוכות ואובליסקים עם מנורות שמן.
ברחוב נשתלו עצים מספר שנים לאחר מכן.
הוא העניק לרחוב את השם 'רחוב סקוויל' על שם ליונל סקוויל, הדוכס מדורסט.
בית החולים רוטונדה נבנה גם כן בסמוך לרובע פרנל על ידי משפחתו של גרדינר.
מטרתו של גרדינר הייתה להמשיך את הרחוב עד לנהר.
משימה זו לא הושלמה על ידו עקב מותו ב-1755. בנו צ'ארלס גרדינר השלים את המשימה.
רק בשנת 1977 התקבל אישור לביצוע התוכנית על ידי הוועדה להרחבת רחובות אשר השיגה אישור תקציבי לשינוי מהפרלמנט.
במהלך עשר השנים שלאחר מכן נהרסה כמות נכבדת של בניינים כדי ליצור את תוואי הרחוב הקיים כיום.
התוכנית הושלמה בין השנים 1785-90.
הרחוב הפך להצלחה מסחרית לאחר השלמתו של גשר קרלייל, שתוכנן על ידי ג'יימס גנדון, ב-1793 עבור הולכי רגל וב-1795 לכל סוגי כלי הרכב.
"רחוב אגריפס" (1964) הוא ציור מאת האמן הישראלי אריה ארוך.
לדעת יגאל צלמונה, הציור נחשב לאחת מיצירות האמנות הישראליות החשובות ביותר, והיווה, החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, מוקד לפרשנויות רבות.
הציור נמצא כיום בבעלות משותפת של מוזיאון תל אביב לאמנות ומוזיאון ישראל.
הציור מורכב מלוח עץ מלבני עליו הוסיף ארוך שרבוטים בעיפרון, צבעי שמן ופסטל וכן חריטות בצבע.
בצדו השמאלי של הלוח מופיע כתם צבע כהה המורכב מריבוע בגוון חום, ומתחתיו מלבן בעל גוון חום-אדום.
מעליהם מופיע כתם נוסף, חופשי יותר, בצבע אדום.
צורתו היא כעין קו עבה וחופשי המסתיים בעיגול.
בראש הלוח הציב ארוך "רֶדִי מֶייד" של שלט רחוב ירושלמי הנושא את השם "רחוב אגריפס" בעברית, באנגלית ובערבית.
מבחינה צורנית, הקומפוזיציה של הציור נוטה לעבר חלקו העליון.
הדבר בא לידי ביטוי באנכיות של המלבנים.
נטייה זו מעומתת עם האופקיות של שלט הרחוב ועם חלקו העליון של לוח העץ, המופרד מהלוח בעזרת קו מצויר.
הציור מהווה דוגמה לאופן שבו "תרגם" ארוך את הישגי האקספרסיוניזם המופשט והפופ ארט האמריקאים, אליהם נחשף בעת שהותו מחוץ לישראל.
בייחוד יש לציין את השפעתו של רוברט ראושנברג, שאת עבודותיו ראה ארוך בביאנלה של ונציה בשנת 1964. ארוך טען במקומות רבים כי את יצירותיו יש למקם במסגרת של דיון צורני ב"שפת האמנות": אולם, בשונה מעבודות אחרות של ארוך, מכילה העבודה זיהוי איקונוגרפי ברור היכול להאיר תכנים נוספים בעבודה.
ארוך עצמו חזר בו מהצהרות אלו בראיון מאוחר יותר.
העבודה על "רחוב אגריפס" החלה בשוודיה, בעת שארוך כיהן בה כשגריר ישראל בין השנים 1962-1959. בשנת 1962, עם שובו לישראל, הביא עמו ארוך את משטח העץ המלבני.
שלט הרחוב שהוצמד אל הציור נעשה על ידי יעקב איזנברג, אמן ומורה ב"בצלאל" שיצר שלטי רחוב רבים בעיר וארוך, שלמד ב"בצלאל" בשנים 1924–1926, שימש כמעצב שלטים בסדנתו.
התייחסות לשלטים מופיעה גם בעבודות מוקדמות יותר של ארוך, כגון ציורי סדרת "צקפר" (1962 - 1966), ובהם התייחסות איקונוגרפית לשלט של סנדלר מימי ילדותו ואף רמזים לאביו של האמן.
בשנת 1963 הציג ארוך בתערוכה בגלריה "רינה" בירושלים שלט נוסף ("רחוב ממילא"), המשולב בשרבוט.
היה זה אחד משישה ציורים ששילבו שלטים ופורקו מאוחר יותר על ידי האמן.
את השלטים קיבל ארוך כנראה מעיריית ירושלים, אליה פנה במכתב בנושא זה.
ב-25 במאי 1988 נמכר הציור במכירה פומבית שערכה גלריה גורדון בשטח מרכז הירידים והקונגרסים בישראל.
הציור הוערך בכ-35,000-45,000 דולר, ונרכש במשותף על ידי מוזיאון ישראל ומוזיאון תל אביב לאמנות תמורת סכום של 48,400 דולר, שהושגו בתרומת בני הזוג וולטר ומאריאנה גריסמן מאנגליה.
ב-26 ביולי 2005 הוציא השירות הבולאי הישראלי בול, בעיצוב אד ואן אוויין, ועליו "רחוב אגריפס".
האוצר יונה פישר בחר, בנוסף לציור זה, גם את הציורים "לוחות הברית" (1958) מאת משה קסטל ו"השבר והזמן 7" (1999) מאת משה קופפרמן.
הציור מוצג בתצוגת הקבע באוסף האמנות הישראלית של מוזיאון ישראל.
בשנת 2011 הוצג הציור במסגרת התערוכה "המוזיאון מציג את עצמו, אמנות ישראלית מאוסף המוזיאון", שהוצגה במוזיאון תל אביב לאמנות.
יונה פישר, האוצר המרכזי הראשון של ארוך, הציג את הציור ואת עבודתו המאוחרת של ארוך בכללותה, כביטוי לאופן התרגום של אמנות הפופ ארט האמריקאית, תוך שהוא מדגיש את אלמנט ה"תחביר" של אופן יצירת התמונה.
לעומתו, קבוצה של כותבים התמקדו בתיאור "רחוב אגריפס" כביטוי של מרחב והיסטוריה.
אדם ברוך תיאר בשנת 1972 את הציור כהד לפגישה בין המציאות הממשית לבין זיכרונות ואסוציאציות שמקורן בביוגרפיה המוקדמת של ארוך.
בשונה מרוב הפרשנים המאוחרים פירש ברוך את צורת המלבן האדום כצורתו הפיזית של הרחוב הירושלמי, כשבראשו שלט הרחוב.
"רחוב אגריפס" הפך בתיאורו למרחב בתנועה, הנע בין רמות המציאות השונות:
גם שרה ברייטברג-סמל הציגה את הציור כחיבור של רמות מציאות שונות.
במאמרה "אגריפס נגד נמרוד" (1988) תקפה ברייטברג-סמל את התפיסה הקאנונית בספרות המחקר של תולדות האמנות הישראלית, אודות "נמרוד" (1939) של יצחק דנציגר, שראתה בו כמייצג בלעדי של הלאומיות העברית.
"רחוב אגריפס" הוצע על ידה כאלטרנטיבה ראויה יותר, כזו המצרפת ערכים "יהודיים" עם ערכים ציוניים, המבטאים חיבור בין מקומות וזכרונות הלקוחים מן הביוגרפיה האישית של ארוך - שלט הרחוב מתקופת לימודיו בבצלאל, דלת הבית של ילדותו בחרקוב שהתגלמה בצורת המלבן וכדומה:
במאמר "ירושלים של אריה ארוך: בין רחוב אגריפס לבין הנציב העליון" (1989) הציע מרדכי עומר לקשר בין ציור זה לציור נוסף של ארוך - "הנציב העליון" (1966), מתוקף הציון האיקונוגרפי לדמותו של אגריפס הראשון - ה"נציב העליון" בשלהי תקופת הבית השני.
בכך, ביקש עומר לרמוז על האקטואליות האפשרית של ציור זה.
בעוד עומר מנסה לקשור את הציור אל ראשית הכינון ההיסטורי היהודי, הרי שרית שפירא הציגה את הציור בתערוכה "מסלולי נדודים" (1991) כסמן של זרות ושל "איכות חוץ-טריטוריאלית" באמנות הישראלית.
הזיהוי של הציור עם אגריפס הנוכרי, ועם תקופת הזמן של טרם המרד הגדול, חורבן ירושלים והגלות - "רגע לפני שאיבדה ירושלים את תפקידה כמרכז של טריטוריה מוגדרת".
הפך אותו בעיניה לסימון רדיאלי בהיסטוריוגרפיה הלאומית הישראלית, היסטוריוגרפיה המתמקדת בכינון ואישוש של מרחב לאומי קוהרנטי שראשיתו במקרא ואחריתו בהקמת מדינת ישראל.
פרשנות שונה לחלוטין, המדגישה אלמנטים פסיכואנליטיים הוצעה על ידי גדעון עפרת ודוד גינתון בראשית המאה ה-21. גינתון הציג במאמרו "הנציבה העליונה" (2000) ניתוח של הציור "הנציב העליון", תוך שהוא מצביע על אלמנטים פסיכו-תאולוגיים המשותפים לשני הציורים.
אלמנטים אלו מצביעים לדעתו על יחס של דואליות המתבטא בנטייה של הקומפוזיציה כלפי "מעלה" אל מול האופקיות של השלט.
דואליות זו מתפרשת במאמרו כביטוי של יחס אל מוסד הסמכות האלוהית, המתגלם בדמותו של אגריפס "השליט".
הן גינתון והן עפרת מדגישים את הצבע האדום שבציור כשייך לאיקונוגרפיה עשירה המתייחסת למלכות ולשלטון.
והשילוב בין "אדום" ל"כחול" מהווה מוטיב בעבודות רבות של ארוך.
בנוסף, מצביע שילוב זה על תשוקה ועל איחוד מיסטי - "יסוד", מונח בעל הקשרים קבליים.
עפרת, בספרו "בספרייתו של אריה ארוך" (2001), מציג את הציור במבטא חוסר יכולת לאיחוד, כביטוי של תשוקה מינית לא ממומשת.
בנוסף לשימוש בצבע האדום, פירושו של עפרת נשען על ניתוח קבוצה של יצירות, כגון הציורים "מפגש" (1963) או "הבריאה, הגדת סראייבו" (1964), בהן יצר ארוך עימות צורני בין משטח מלבני כהה לבהיר ובין משטח הצבע האדמדם דמוי הדלת הסגורה לבין השרבוטים (אותם מפרש עפרת כדימוי של ילד ליד עץ).
הכתם האדום בחלקו העליון של הציור הפך בפרשנותו של עפרת לחותמת נוטריון, אשר ביחד עם אזכורו של "הנציב העליון" מהווים סממן סמכות של ה"סופר אגו" אל מול התשוקות המיניות הלא-ממומשות.
פרשנותו של עפרת גם רומזת גם על קשר אפשרי בין ציור זה אל יצירתו של מרסל דושאן "הזכוכית הגדולה" (1915–1923).
הוא נשען על אזכורים ובציטוטים שונים מיצירתו של דושאן המופיעים ביצירותיו של ארוך.
בין ציטוטים אלו ידוע במיוחד השעתוק של "גלגל אופניים" שהזמין לעצמו ארוך וניצב בדירתו בירושלים.
רחוב אל-מֻתַנַבִּי הוא אחד מהרחובות המרכזיים של העיר בגדאד, בסמוך לעיר העתיקה ולרחוב הארון אל-רשיד.
רחוב אל-מתנבי הוא מהרחובות העתיקים בעיר, ולאורכו מרוכזות חנויות הספרים הגדולות בעיראק.
הרחוב קרוי על שמו של המשורר העבאסי בן המאה העשירית אל-מתנבי.