tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שובו לישראל שובץ בקורס אימון מתקדם בטייסת 123 – טייסת מסוקי אנפה, וכטייס מן המניין בטייסת 124.
לאחר תפקיד במחלקת מבצעים של חיל האוויר, עבר הסבה להטסת מסוקי יסעור ושירת בטייסת 118. במלחמת לבנון הראשונה השתתף בגיחות מבצעיות רבות.
ב-1984 מונה לסמ"ט ב' (סגן מפקד הטייסת האחראי בין השאר על תוכניות, תרגילים ולוחות זמנים) וב-1986 לסמ"ט א'.
בתקופה זו נשלח לקורס מבצעי מתקדם בארצות הברית (Weapon Tactics Instructor- WTI), שהתקיים במארינס בעיר יומה שבאריזונה.
בהמשך למד לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן, בחוג משולב בדגש על כלכלה ומדע המדינה.
עם סיום הלימודים מונה למפקד טייסת 125 טייסת מסוקי סייפן.
ב-1992 מונה למפקד טייסת 118. בתקופה זו הוביל את הטייסת במספר מבצעים עלומים ובהם מבצע עוקץ ארסי.
עם סיום התפקיד נשלח ללימודים בארצות הברית במכללת המלחמה של חיל האוויר (AWC) במונטגומרי, אלבמה.
במסגרת זו גם השלים תואר שני במִנהל ציבורי באוניברסיטת אובורן במונטגומרי.
עם שובו ארצה קודם לדרגת אלוף-משנה ומונה לסגן מפקד בסיס תל נוף.
בעקבות אסון המסוקים ב-1997 נקרא לחזור ולפקד על טייסת 118, שאיבדה שמונה מאנשיה בתאונה.
ב-1998 מונה לראש להק אוויר למסוקים במקומו של מיקי בר שהקים את הלהק חודשים ספורים קודם לכן.
בתקופה זו עיצב ופיתח את תפקיד ראש להק אוויר למסוקים, ובכלל זה גיבוש מדיניות, שינוי ארגוני ותפישות הפעלה ותהליכי עבודה של מערך המסוקים.
הוא שירת בתפקיד עד לשחרורו בשנת 2002.
בשירות המילואים שימש טייס בטייסת 118 ומדריך במגמת המסוקים בבית הספר לטיסה.
בנוסף התנדב לשרת בחירום במטה המבצעי של חיל האוויר.
ב-2010 מונה על ידי מפקד חיל האוויר האלוף עידו נחושתן לעמוד בראש צוות חקירה מיוחד לבדיקת התרסקות היסעור ברומניה.
לאחר שחרורו מהצבא כיהן בשנים 2003 עד 2007 כסמנכ"ל פיתוח עסקי ושיווק בחטיבת אוויר באלביט מערכות ועסק בהובלת ופיתוח קשרים, וביישום תהליכים מול השוק הבינלאומי.
כיום משיח הוא הבעלים והמנכ"ל בחברה לייעוץ בתחום התעופה, בסיוע לחברות בבניית אסטרטגיות וחדשות בתחומי התעופה והמערכות המוטסות.
רבי שלמה נתן נטע קוטלר (תרכ"ו, 1865, קובנה – כ"ה בשבט תש"ה, 8 בפברואר 1945, ירושלים) היה רב וראש ישיבה ליטאי.
שימש במשרות רבניות בקהילות יהודיות בליטא, בארצות הברית ובירושלים.
נולד בקובנה בשנת תרכ"ו, בצעירותו היה מקורב לרב יעקב יוסף (חריף), אז בקובנה ולימים "הרב הכולל" של ניו יורק.
נישא לחיה טויבע, וכבר בהיותו בגיל 21 התמנה למשרתו הראשונה כר"מ בישיבת לומז'ה.
אחר כך שימש במשך שנים כר"מ בישיבת סלובודקה, כרב ור"מ בעיר בירז', ועם פתיחת ישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק, כיהן בה כר"מ ראשון והעביר שיעורים בתלמוד.
התפרסם מאוד בישיבות ליטא, ותלמידי חכמים חשובים הפליגו בשבחו, כך מצוטט הרב אליעזר גורדון רבה של טלז וראש הישיבה בה כמי שאמר עליו שהוא "הקצות החושן של דורנו".
במשך חמישים שנה שימש ברבנות בערים שונות, רבנותו הראשונה הייתה בעיר אוזבנט בליטא, כשהתמנה מכרו רבי יעקב יוסף חריף כרב הראשי (הראשון והיחיד) של העיר ניו יורק, התלווה אליו כעוזר לכל ענייני הרבנות, ובתקופת מחלתו כיהן כממלא מקום הרב הראשי לניו יורק.
כשחזר מארצות הברית התמנה לרבנות העיר קורשן במחוז שאוויל, ומשם עבר לכהן ברבנות לוקניק.
בתקופת כהונתו כרבה של לוקניק הסמוכה לטלז, נהגו בחורים מישיבות טלז וסלובודקה לסור לביתו כדי לשוחח עמו בדברי תורה, הוא גם היה אחראי להענקת כתבי סמיכה לתלמידי ישיבת טלז, ורק לאחר הסכמתו היו ראשי הישיבה מצרפים את חתימתם.
לאחר שנים ספורות ברבנות לוקניק, החליט לעלות לארץ ישראל, לפני עלייתו נסע בשנית לארצות הברית כדי להיפרד מבניו ובנותיו שגרו שם.
בהיותו בדטרויט חלתה ונפטרה אשתו הרבנית, ובשל כך התעכב בדטרויט כ-7 שנים, הוא הדפיס בה את ספרו "בית שלמה".
בדרכו לארץ ישראל התעכב שוב בליטא כשנה, ובשנת תרצ"ג הגיע לארץ ישראל.
התיישב בירושלים וגר בה עד פטירתו בכ"ה בשבט תש"ה, 8 בפברואר 1945. הוא נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
מלבד ספרי השו"ת שלו "כרם שלמה" בשלושה חלקים, הדפיס הרב שלמה נתן קוטלר גם ספר בשם "בית שלמה" ובו דרשות ופלפולים לפתיחות וסיומי ששה סדרי משנה ומסכתות התלמוד הבבלי.
הוא גם ערך את הספרים "נטעי נעמנים" ו"עטרת יצחק" של רבי יצחק אייזיק רבינוביץ משאוויל, את ספרו של בנו רבי חיים רבינוביץ, "הפלאה שבערכין" ואת ספרם המשותף "דברי יצחק ודברי חיים".
בספרים אלו משוקעים הוספות וחידושים רבים משלו.
הוא הותיר אחריו כתבים רבים, חלק מהם נדפסו בכרך השלישי של ספרו "כרם שלמה" שנדפס בירושלים בשנת תשל"א.
לאה מאטלא - אשת הרב אריה לייב קפלן - יו"ר מרכז הרבנים בשיקגו.
מירה - אשת ד"ר אורי רזאווסקי.
רבקה אידא - נישאה לרב יוסף צבי דוידובסקי - רבה של צרנובציץ, פולין (נפטר בי"ד בסיוון תרצ"ד בגיל 45).
מחבר "אמרי יוסף" על משנה תורה לרמב"ם.
ולאחר פטירתו עלתה לארץ ישראל ונישאה לרב יעקב משה חרל"פ.
הרב שלמה נח קרול (ב' באב ה'תרפ"ח, 19 ביולי 1928 – ג' בתשרי ה'תשנ"ט, 23 בספטמבר 1998) היה רב המושב חמ"ד, ראש ישיבת חמדת שמואל ומפעילי יד לאחים.
נולד בכפר חסידים לרב מרדכי שמואל קרול רבו הראשון של כפר חסידים ולרבקה.
למד בישיבת פוניבז' והתקרב לראשי הישיבה הרב דוד פוברסקי והרב שך.
פעל עם הרב שלום דב ליפשיץ להעברת ילדים מעדות המזרח למוסדות דתיים וחרדיים.
הפעילות הפכה בסופו של דבר לארגון יד לאחים.
בשנת תשט"ו נישא לגיטא, בת הרב יעקב לנדא רבה של בני ברק ולאחר נישואיו התגורר בבני ברק.
הרב קרול התמנה לרב המושב חמ"ד וכיהן בתפקיד זה עד לפטירתו.
במקביל המשיך בפעילותו בארגון יד לאחים.
בעת פיצול הארגון בה'תשמ"ט על רקע הפילוג בין אגודת ישראל לדגל התורה, פרש מהפעילות, בשל השתייכותו למגזר הליטאי.
בשנות ה-60 הקים הרב קרול במושב חמד את ישיבת "חמדת שמואל" על שמו של אביו, בה כיהנו כר"מים הרב אליעזר דינר גאב"ד עדת ישראל והרב חזקיהו מישקובסקי משגיח ישיבת ארחות תורה.
הישיבה הפכה בהמשך לכולל אברכים.
בשנת ה'תשנ"ח הוציא לאור את ספרו של אביו משא דמשק.
נפטר בג' בתשרי בתשנ"ט ונקבר בהר הזיתים.
לאחר פטירתו מונה חתנו, הרב אהרן בן-ציון קורנפלד, לרב המושב.
בנו הרב הלל, ר"מ בישיבה קטנה מעלות חיים בירושלים.
חתנו הרב אהרן בן-ציון קורנפלד רב מושב ור"מ בישיבת חמד.
גיסו הרב אליהו אליעזר מישקובסקי, רבו של כפר חסידים וראש ישיבת כנסת חזקיהו.
גיסו הרב יעקב ניסן רוזנטל, דיין בחיפה וראש ישיבת הגר"א.
גיסו הרב יעקב אדלשטיין, רבה של רמת השרון (הרב אדלשטיין היה נשוי לשתי אחיותיו של הרב קרול, תחילה לשולמית ולאחר פטירתה למינה).
שלמה (מומו) נקוה (נולד בשנת 1954) הוא פעיל חברתי ישראלי, מייסד ויו"ר ארגון נכי ישראל, שחקן עבר בנבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים, אלוף פאראלימפי, ואחת מהדמויות הבולטות והמשפיעות במאבק הציבורי לקידום זכויות אנשים עם מוגבלות בישראל מאז סוף שנות ה־90.
נקוה זכה באות הנשיא למתנדב על פעילותו רבת השנים למען ציבור האנשים עם מוגבלות והשכבות החלשות בישראל.
שלמה נקוה נולד וגדל בשכונת יד אליהו בתל אביב למשפחה קשת יום שסבלה מעוני.
בגיל ארבעה חודשים הפך לילד נכה כתוצאה מכך שלקה בנגיף פוליו כחלק מגל ההתפרצות שאירע בישראל בשנות ה־50, והפך לאדם עם מוגבלות פיזית קשה.
ילדותו עברה עליו בצל ניתוחים רבים, אשפוזים ממושכים ושנות שיקום בבתי חולים, לצד התמודדות יומיומית עם עוני ומצוקה משפחתית.
אביו, דוד נקוה, היה לוחם בהבריגדה היהודית במהלך מלחמת העולם השנייה ונפל בשבי הגרמני, שם שהה כארבע שנים.
אימו, ציפורה, עבדה בעבודות ניקיון והנקת תינוקות לפרנסת המשפחה.
לשלמה אח נכה וחמשה מאחיו נפטרו ממחלות.
את רוב שנות ילדותו עשה בבתי חולים בעקבות ניתוחים רבים שעבר.
הוא למד בבית הספר "תקומה" שהיה מיועד לנכי פוליו באותה העת.
בגיל 13 החל לעבוד עם ועזר אימו ואחיו בתחנה המרכזית במכירת ירקות, במכירת בייגלה בעזרת תלת אופן ומכירת אבטיחים על גבי עגלה וסוס.
בגיל 18 החל להסיע אומנים להופעות (צביקה פיק, הגשש החיוור, ששי קשת, יונה אליאן, אריה מוסקונה) ועסק בסחר עודפים.
הוא עבד עם המפיק מנחם גולן בסרט מבצע יונתן, באבו אל באנת עם שייקה אופיר ובשלאגר עם הגשש החיוור.
נקוה ייסד את ארגון נכי ישראל והוביל את ציבור הנכים למאבק אשר במסגרתו התחולל שינוי משמעותי בזכויות הנכים, ומשמש כיו"ר ארגון נכי ישראל.
שנה לאחר נישואיו הגיע לראשונה למועדון הספורט 'ספיבק' ברמת גן, שם נחשף למשחק כדורסל בכיסאות גלגלים.
כעבור שנה של אימונים מפרכים בוקר ולילה, שישה ימים בשבוע, נבחר לייצג את ישראל במסגרת נבחרת העתודה בטורניר בין לאומי במשחקי סטוק מנדוויל באנגליה.
לאור הצטיינותו צורף בשנת 1980 לנבחרת הבוגרת של ישראל עמה יצא ל בהולנד וזכה במדליית זהב פאראלימפית.
הופיע עם הנבחרת גם ב.
לאחר פרישתו מפעילות ספורטיבית תחרותית, המשיך לפעול לקידום ספורט הנכים בישראל, הן כמעודד והן כמוביל תפיסה הרואה בספורט כלי לשיקום, העצמה ושילוב חברתי.
הקמת ארגון נכי ישראל ומאבק הנכים
בשנת 1998 היה נקוה ממייסדי עמותת "נכים דורשים שוויון", יחד עם משה בסעד, אשר שמה שונה בהמשך לארגון נכי ישראל – הבית של כולנו.
בשנת 1999 עמד נקוה בחזית מאבק הנכים – מאבק ציבורי רחב היקף שכלל הפגנות המוניות, חסימות כבישים ושביתות, אשר נועד להציף את מצוקת הקיום של אנשים עם מוגבלות בישראל.
המאבק זכה לחשיפה ציבורית ותקשורתית נרחבת, והוביל לשינויים מהותיים במדיניות המדינה, לרבות העלאת קצבאות, חקיקה בתחום השוויון והנגישות, והכרה ציבורית רחבה בזכויות אנשים עם מוגבלות.
בנוסף, הייתה לנקוה חשיבות רבה בחקיקת חוקים שונים כמו: חוק שוויון לאנשים עם מוגבלויות, חוק השילוב, חוק הנת"צים, חוק פיצוי לנפגעי הפוליו, חוק העסקת אנשים עם מוגבלות ושורה ארוכה של תקנות ושינוי חוקים לטובת ציבור האנשים עם מוגבלות.
נקוה שימש כיועץ בכיר לשרי תחבורה בנושא אנשים עם מוגבלות, הביא לשינוי בחשיבה ובתודעת הציבור לצורכי האנשים עם מוגבלות.
הוא מסייע לחברות עסקיות בהעסקת עובדים עם מוגבלות, פועל לגיוס נכים לצבא ומעודד נכים להתנדב למשטרה ולכוחות הביטחון.
נוסף לכך, מונה נקוה לעמוד בראש הפורום הלאומי לקידום ספורט נכים, במסגרת הנציבות לשוויון זכויות לבעלי מוגבלות במשרד המשפטים.
מאז ועד היום משמש נקוה כיושב־ראש ארגון נכי ישראל, ופועל לקידום מדיניות של שילוב, כבוד, עצמאות והכרה מלאה באנשים עם מוגבלות כאזרחים שווי זכויות.
בשנת 2008 יזם שלמה (מומו) נקוה את הקמתו והוצאתו לאור של המגזין החברתי של ציבור הנכים "הארגון" – מגזין ייחודי וראשון מסוגו בישראל, המיועד לציבור האנשים עם מוגבלות ולחברה הישראלית כולה.
המגזין הוקם מתוך תפיסה ערכית שלפיה שינוי חברתי עמוק מחייב לא רק חקיקה ומאבק ציבורי, אלא גם יצירת שיח תקשורתי רחב, מתמשך ומשפיע, המעניק קול, נראות ולגיטימציה לאנשים עם מוגבלות.
המגזין מופק ומופץ בעשרות אלפי עותקים מודפסים מדי גיליון, לצד מהדורה דיגיטלית נגישה, ומופץ בין היתר למוסדות ציבור, מקבלי החלטות, חברי כנסת, משרדי ממשלה, אנשי עסקים, רשויות מקומיות, ארגונים חברתיים, חברות עסקיות, מוסדות חינוך, בתי חולים, מרכזי שיקום ולציבור הרחב.
בכך הפך המגזין לפלטפורמה תקשורתית־חברתית מרכזית, המהווה גשר בין ציבור האנשים עם מוגבלות לבין מוקדי ההשפעה במדינה.
תוכני המגזין עוסקים במגוון רחב של נושאים הנוגעים לחיי היום־יום של אנשים עם מוגבלות ולמעמדם בחברה הישראלית, ובהם: זכויות אנשים עם מוגבלות, נגישות במרחב הציבורי והפרטי, שילוב חברתי ותעסוקתי, חינוך והשכלה, ספורט נכים וספורט פראלימפי, תרבות ואמנות, יוזמות קהילתיות, טכנולוגיות מסייעות, וכן סקירת חקיקה, פסיקה ומדיניות ציבורית הרלוונטיות לתחום.
לצד העיסוק בסוגיות ציבוריות ומערכתיות, מעניק המגזין במה רחבה לסיפורים אישיים מעוררי השראה של אנשים עם מוגבלות מכל רחבי הארץ – סיפורי התמודדות, הצלחה, יזמות, עשייה חברתית והשתלבות בחברה.
סיפורים אלה מוצגים מתוך גישה המכבדת את המרואיינים ואינה מנציחה תפיסות של רחמים או מסכנות, אלא מדגישה חוסן, יכולת, ערך אנושי ושוויון.
מגזין "הארגון" שימש לאורך השנים כלי מרכזי בעיצוב השיח הציבורי בישראל סביב אנשים עם מוגבלות, והיה במה לדיון ציבורי פתוח בנושאים שבעבר זכו לחשיפה מוגבלת בלבד.
באמצעות כתבות תחקיר, ראיונות עומק, טורי דעה וסקירות מקצועיות, תרם המגזין להעלאת מודעות ציבורית רחבה, להשפעה על סדר היום הציבורי ולחיזוק מעמדם של אנשים עם מוגבלות כשחקנים פעילים בזירה החברתית והאזרחית.
בנוסף, המגזין שימש לאורך השנים פלטפורמה להשפעה על מקבלי החלטות, אנשי ציבור, רגולטורים, גופים ממשלתיים וגורמים במגזר העסקי והחברתי.
פרסומים במגזין הובילו, במקרים רבים, להעלאת סוגיות לדיון ציבורי, לקידום יוזמות חקיקה, לשיפור נגישות במוסדות שונים ולהעמקת שיתופי פעולה בין ארגון נכי ישראל לבין גופים ציבוריים ופרטיים.
המגזין מופק במסגרת פעילותו של ארגון נכי ישראל ומשקף את חזונו לשילוב מלא, שוויוני ומכבד של אנשים עם מוגבלות בכל תחומי החיים.
לאורך שנות פעילותו נחשב "הארגון" לאחד מכלי הביטוי המרכזיים של ציבור האנשים עם מוגבלות בישראל ולמרכיב משמעותי בפעילות ההסברתית, החברתית והציבורית של הארגון.
ספרו "החיים על רגל אחת"
בשנת 2010 פרסם נקוה את ספרו האוטוביוגרפי החיים על רגל אחת – ספר זיכרונות רחב־יריעה המתאר את סיפור חייו האישי והציבורי, ומשמש עדות חברתית־היסטורית לחוויית החיים של אדם עם מוגבלות בישראל לאורך עשרות שנים.
הספר פורס את מסלול חייו של נקוה מילדותו בשכונת יד אליהו בתל אביב, דרך התמודדותו עם מחלת הפוליו בה לקה כתינוק, שנות אשפוז ממושכות בבתי חולים, ניתוחים וטיפולי שיקום, ועד להתבגרותו, הקמת משפחתו ופעילותו הציבורית ארוכת השנים למען זכויות אנשים עם מוגבלות.
בין הנושאים המרכזיים בהם עוסק הספר: חוויית העוני והמצוקה הכלכלית במשפחה מרובת ילדים, דמותם והשפעתם של הוריו – אב שורד שבי ממלחמת העולם השנייה ואם שנשאה לבדה בעול הפרנסה והטיפול – תחושת השוליות החברתית, מאבקי זהות ודימוי עצמי, וההתמודדות היומיומית עם מגבלות פיזיות ונפשיות במציאות חברתית שאינה נגישה ואינה מותאמת.
מעבר לממד האישי, הספר עוסק בהיבטים ערכיים ורוחניים, ובהם שאלות של אמונה, אחריות חברתית, כבוד האדם, סולידריות משפחתית וקהילתית, ויכולת ההתמדה והמאבק גם אל מול מציאות קשה ומתמשכת.
נקוה מתאר כיצד חוויות חייו האישיות עיצבו את תפיסת עולמו החברתית והובילו אותו לפעילות ציבורית רחבת היקף למען אנשים עם מוגבלות ואוכלוסיות מוחלשות.
החיים על רגל אחת זכה להד ציבורי ונחשב בעיני חוקרים, אנשי חינוך ופעילים חברתיים למסמך חשוב בהבנת ההיסטוריה החברתית של אנשים עם מוגבלות בישראל.
הספר משמש כלי חינוכי והסברתי להגברת מודעות ציבורית לנושאי נגישות, שוויון זכויות והכלה, ונעשה בו שימוש במסגרות חינוכיות, אקדמיות וציבוריות, לרבות הרצאות, ימי עיון ודיונים חברתיים.
באמצעות סיפור חייו האישי, הספר מציג את המאבק הפרטי כחלק ממאבק קולקטיבי רחב יותר, ומדגיש את תרומתם של אנשים עם מוגבלות לחברה הישראלית.
בכך, הוא מהווה נדבך נוסף בפעילותו של נקוה לשינוי השיח הציבורי סביב מוגבלות – משיח של רחמים וחסד לשיח של זכויות, שותפות ואחריות חברתית.
אות הנשיא למתנדב – נקוה זכה באות הנשיא למתנדב כהוקרה על פעילות ציבורית, חברתית והתנדבותית רבת־שנים למען ציבור האנשים עם מוגבלות והשכבות המוחלשות בישראל.
האות הוענק לנקוה במסגרת טקס ממלכתי רשמי שנערך בגינת משכן הנשיא בירושלים, בנוכחות נשיא המדינה, נבחרי ציבור, נציגי ארגונים חברתיים, משפחות מקבלי האות ומוזמנים נוספים.
הטקס נועד להוקיר אזרחים וארגונים אשר פעלו לאורך שנים מתוך שליחות ציבורית, תרומה יוצאת דופן לחברה הישראלית ומחויבות עמוקה לערכי ערבות הדדית, שוויון וכבוד האדם.
הענקת האות לנקוה שיקפה הכרה ממלכתית רחבה בתרומתו הייחודית למאבק לקידום זכויותיהם של אנשים עם מוגבלות בישראל, בהובלת מאבקי הנכים בסוף שנות ה־90, בהקמת ארגון נכי ישראל ובהנהגתו לאורך שנים, וכן בפעילות מתמשכת לשילוב אנשים עם מוגבלות בחברה, בתעסוקה, בשירות הציבורי, בספורט ובחיים האזרחיים.
בנימוקי הבחירה הודגש כי פעילותו של נקוה חורגת מהתנדבות נקודתית, ומשקפת מפעל חיים של עשייה ציבורית רחבת היקף, הכוללת ליווי אישי של אנשים עם מוגבלות, ייזום מאבקים אזרחיים, השפעה על חקיקה ותקנות, קידום נגישות ושוויון זכויות, והובלת שינוי תודעתי ביחס ליכולתם, תרומתם ומקומם של אנשים עם מוגבלות בחברה הישראלית.
אות הנשיא למתנדב, הנחשב לאחת מהאותות האזרחיים היוקרתיים בישראל, מוענק מדי שנה למספר מצומצם של מקבלי אות, ונועד לשמש מעין הוקרה על מפעל חיים התנדבותי.
זכייתו של נקוה באות נתפסת כציון דרך משמעותי לא רק בפועלו האישי, אלא גם כהכרה סמלית בציבור האנשים עם מוגבלות ובמאבקם לשוויון, כבוד והשתלבות מלאה בחברה.
נקוה נשוי לדבורה, ולהם שלושה ילדים ונכדים.
הוא מתגורר בישראל וממשיך בפעילות ציבורית וחברתית גם בעשורים המאוחרים לחייו.
שלמה נאמן (נולד ב-30 במאי 1973) הוא איש ניהול בכיר, פעיל ציבורי ופוליטיקאי ישראלי.
היה ראש המועצה האזורית גוש עציון החל מפברואר 2017 עד למרץ 2024, ויו"ר מועצת יש"ע החל מ-6 בספטמבר 2022 ועד לסיום תפקידו כראש מועצה.
נאמן נולד בבירוביג'ן בירת המחוז היהודי האוטונומי שבברית המועצות (כיום ברוסיה).
מגיל צעיר השתתף בפעילות יהודית וציונית בעירו ובגיל 16 ייסד את סניף תנועת בית"ר בבירוביג'ן והפך למפקד מעו"ז.
באותה שנה, 1990, עלה לישראל.
גר תחילה בירושלים ומאז 1991 הוא תושב כרמי צור בגוש עציון.
בוגר ישיבת הר עציון, ואיש חינוך בהשכלתו, בוגר מכללת יעקב הרצוג.
שירת בצה"ל כלוחם וחובש קרבי בשריון ולאחר שחרורו עבר במילואים הסבה לרב צבאי בדרגת סרן.
החל משנת 2000 מילא נאמן שורה של תפקידים בסוכנות היהודית, תחילה כשליח באוקראינה ומולדובה, אחר כך כמנהל מערכת החינוך היהודי הפורמלי ולבסוף כמנהל החטיבה לחינוך יהודי במדינות ברית המועצות לשעבר.
בין לבין גם ניהל קרן פילנתרופית וקרן השקעות, היה חבר במספר דירקטוריונים של חברות ציבוריות שונות ועוד.
שימש יועץ בכיר לשר לירושלים ומורשת ושר להגנת הסביבה זאב אלקין.
נאמן נמנה עם פוקדי הר הבית המתמידים וחבר "אוצר המקדש".
הקדיש ספר תורה, שכתב לציון חצי יובל לעלייתו ועליית משפחתו ארצה, לבית כנסת שייבנה בהר הבית.
ב-14 בפברואר 2017 נבחר נאמן לראשות המועצה האזורית גוש עציון, לאחר שהתמודד מול מי שכיהן כסגן ראש המועצה - משה סוויל, בבחירות מיוחדות שהוכרזו עם התפטרותו של דוידי פרל מראשות המועצה.
בבחירות המקומיות 2018, שנערכו ב-30 באוקטובר ניצח שוב, בסיבוב שני, את משה סוויל, כשקיבל 56 אחוזים מקולות הבוחרים.
את עיקר עשייתו במועצה אזורית גוש עציון מרכז בתחום פיתוח ובנייה בהתיישבות וקידום תהליך סיפוח יהודה ושומרון.
גם כיום ממשיך את פעילותו הציבורית והחינוכית לקירוב יהודי ברית המועצות וקליטת העלייה בישראל.
נאמן פעיל במועצת יש"ע, ומכהן גם כראש אגף מזרח-אירופה של המועצה, אשר מתמקד בפעילות מול יהודי ברית המועצות בישראל ובחוץ לארץ.
ב-6 בספטמבר 2022 נבחר לראש מועצת יש"ע.
בבחירות המקומיות בפברואר 2024, התמודד נאמן על כהונה נוספת אך הפסיד לירון רוזנטל.
נאמן נשוי לשלומית, אב לחמישה ילדים ותושב כרמי צור.
שלמה נאה (נולד בכ"א בתשרי תשט"ו, 18 באוקטובר 1954) הוא פרופסור מן המניין בחוגים לתלמוד ולמחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים.
שלמה נאה למד באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לתלמוד וללשון העברית.
בשנת תש"ן הגיש את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בנושא "לשון התנאים בספרא על-פי כתב-יד וטיקאן 66".
מכהן כמרצה בחוגים לתלמוד ולמחשבת ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים – בחלק מהשנים כראש החוג לתלמוד – וכן שימש ראש המכון למדעי היהדות באוניברסיטה.
משמש עמית במכון שלום הרטמן בירושלים.
בשנת 2004 זכה בפרס מיכאל ברונו למדעי היהדות.
בשנת תשנ"ט נבחר לחבר-יועץ של האקדמיה ללשון העברית, ובשנת תשס"ה נבחר לחבר מלא.
בשנים תשס"ה-תשע"ב שימש יו"ר ועדת המינוח המרכזית.
שלמה נאה נולד למשפחת רבנים וחוקרי תלמוד.
אֶחָיו הם חוקר הלשון והתלמוד אלחנן נאה, והרב אלעזר נאה, רב היישוב קשת שברמת הגולן.
סבו הרב יצחק נאה היה אח של הרב אברהם חיים נאה (הגרא"ח נאה), שבנו ברוך הוציא מהדורה מדעית תורנית על חלק ממסכת פסחים.
משפחה זו שכלה את אחד האחים שנרצח באזור שער הגיא בגיל 8, באלול תרצ"ט, כשחזרו מטבריה, מחתונתו של ברוך..
"אין אם למסורת, או: האם דרשו התנאים את כתיב התורה שלא כקריאתו המקובלת?", תרביץ סא (תשנ"ב), עמ' 401–448.
"מבנהו וחלוקתו של מדרש תורת כוהנים: (א) מגילות (לקודיקולוגיה התלמודית הקדומה)", תרביץ סו (תשנ"ז), עמ' 483–515; "(ב) פרשות, פרקים, הלכות", תרביץ סט (תש"ס), עמ' 59–104.
"סדרי קריאת התורה בארץ ישראל: עיון מחודש", תרביץ סז (תשנ"ח), עמ' 167–187.
"אומנות הזיכרון, מבנים של זיכרון ותבניות של טקסט בספרות חז"ל", מחקרי תלמוד ג (תשס"ה), עמ' 543–589.
"על המחזור השבע-שנתי של הקריאה בתורה בארץ ישראל", תרביץ עד (תשס"ה), עמ' 43–75.
"שתי הערות למילון התלמודי: על צל"ל ועל נו"ל", לשוננו לעם נו (תשס"ז), עמ' 43–52.
"על כתב התורה בדברי חז"ל, (א) המסורת על החלפת הכתב בימי עזרא, לשוננו עא; (ב) תעתיקים וקוצים", לשוננו עב.
שלמה סמילטינר (27 בנובמבר 1915, ליטא – 13 באוגוסט 2015) היה שחמטאי ישראלי בדרגת אמן (דרגה ישראלית).
מהבולטים בשחמטאי ישראל משנת 1933.
שלמה סמילטינר נולד ליעקב סמילטינר ולרחל רבקה סמילטינר (לבית סלוחין).
סמילטינר עלה לישראל בשנות ה-30 של המאה ה-20. היו לו אח ואחות.
השתתף תשע פעמים בגמר אליפות ישראל.
בשנת 1955 הוא חלק מקום 2–4 (במשותף עם יוסף פורת ויצחק אלוני) באליפות ישראל.
שנים רבות היה עמוד התווך של קבוצת "רטי" ת"א בימי זוהרה.
ב-1966 זכה סמילטינר באליפות "לסקר" ת"א לפני אלוף ישראל, יצחק אלוני, וסגנו, שמעון כגן.
השתתף בתחרויות עד תחילת המאה ה-21.
שנים רבות היה מנהלה של מבשלת בירה בנתניה.
סמילטינר היה נשוי לשושנה ואב לשתי בנות.
נפטר שלושה חודשים לפני יום הולדתו ה-100, ונקבר בקיבוץ עינת.
מאז מותו התקיימו תחרויות שחמט לזכרו בתל אביב ותחרויות לצעירים עד גיל 14 ועד גיל 20 בכפר סבא.
בין השנים 1956 ל-1966 השתתף סמילטינר ב-3 אולימפיאדות שחמט:
שלמה סימנובסקי (נולד ב-14 באוקטובר 1938) כתב מעל 20 ספרים בתחום הפיננסי, כותב בעיתוני הכלכלה ומהמייסדים של מיטב בית השקעות.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1979 הקים את בית ההשקעות מיטב, ביחד עם שותפו צבי סטפק.
שלמה כתב מעל 20 ספרים למתחילים בנושאים פיננסים שונים, כגון: מתמטיקה, סטטיסטיקה, שוק ההון, חשבונאות, כלכלה ועוד.
לאחרונה הספרים למתחילים תורגמו ל-5 שפות ונמכרים באמצעות כל המפיצים המקוונים המובילים בעולם.
שלמה נוי (נולד ב-12 במרץ 1953) הוא רופא מומחה ישראלי בפסיכיאטריה, פסיכוגריאטריה ומינהל רפואי, פרופסור מן המניין קליני בפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב ובעל תואר MBA מבית הספר לניהול INSEAD.
בעברו כיהן כמנהל בית החולים השיקומי וסמנכ"ל המרכז הרפואי שיבא למו"פ (1994–2019).
בשנת 2016 שימש כמנהל בפועל של המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא.
כיום הוא מכהן כנשיא הקריה האקדמית אונו, כסגן יו"ר דירקטוריון חברת תל השומר בע"מ למסחור טכנולוגיה רפואית, וכשותף ומנהל מדעי בקרן ההשקעות Guangzhou-Israel Biotechnology Fund (GIBF).
שלמה נוי נולד ב-12 במרץ 1953 ברחובות ליעקב ולדוניה (לבית גרינברג) נוי.
למד רפואה במסגרת העתודה האקדמית, ובשנת 1977 קיבל תואר דוקטור לרפואה (M.D) מבית-הספר לרפואה הדסה ואוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1978–1983 שירת בצה"ל כרופא בחיל הים, בדרגת רב-סרן.
בשנת 1985 קיבל תואר MBA במכון האירופאי ללימודי מנהל עסקים - INSEAD, בפונטנבלו.
בין השנים 1985–2000 עסק כמומחה בפסיכיאטריה.
בין השנים 1987–1998 שימש מרצה בכיר קליני באוניברסיטת תל אביב בפקולטה לרפואה על שם סאקלר.
בשנת 1998 התמנה לפרופסור חבר קליני.
בשנת 1997 קיבל תואר דוקטור במדיניות בריאות באוניברסיטת תל אביב.
סיים השתלמות במדיניות וכלכלת בריאות בבית הספר לרפואה באוניברסיטת מקמסטר בהמילטון שבקנדה.
בין השנים 1990 ל-1994 כיהן כסמנכ"ל בית החולים בילינסון.
שימש בין השנים 2001 עד 2003 כפרופסור מן המניין וסגן דיקן בקמפוס שיבא בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2009 נמנה עם מייסדי בית ספר לרפואה בקפריסין, מיזם משותף של אוניברסיטת סנט ג'ורג' בלונדון , אוניברסיטת ניקוסיה, אוניברסיטת תל אביב והמרכז הרפואי שיבא, ועל כך העניק לו בית הספר בשנת 2019 תואר דוקטור לשם כבוד.
נוי כיהן כמנהל בפועל של המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא – תל השומר (2016), וכמנהל בית החולים השיקומי וסמנכ"ל שיבא למחקר, פיתוח ואקדמיה (1994–2019).
הקים וניהל את השירות הפסיכוגריאטרי במרכז הרפואי שיבא.
שימש כמנהל לנושא הניסויים הקליניים במרכז הרפואי שיבא, חבר ועדת הלסינקי ויו"ר ועדת פטנטים (משנת 1999 ועד 2016).
כיום (2019) מכהן נוי כסגן יו"ר דירקטוריון חברת תל השומר בע"מ למסחור טכנולוגיה רפואית, אותה הקים ב-2006.
מומחה בתחום של איזון תרופתי ואינטראקציה בין תרופתית.
משמש כעד מומחה בבית משפט לענייני משפחה בדבר כשרות משפטית.
נשוי לתמר נוי (אברהם), ולהם שני ילדים.
נוי פרסם מעל ל־80 פרסומים, בהם מאמרים, פרקים בספרים וספרים, ובהם:
שלמה סוריאנו (31 באוקטובר 1919 – 16 בדצמבר 2019) היה במאי וצלם ישראלי, מחלוצי ענף הקולנוע בישראל.
נולד בשם מילו למרקו ולרוזה סוריאנו בעיר קטנה ליד הדנובה ברומניה.
בגיל תשע עבר עם הוריו ואחותו דינה לבוקרשט.
אביו ניהל חנות לממכר שעונים ונפטר בילדותו מהתקף לב בגיל 40. עקב כך, נאלצה אמו האלמנה לפתוח קיוסק לממכר כריכים כדי להתקיים.
בצעירותו נמלט שלוש פעמים מאקציות איסוף וגירוש יהודים שיזמו הנאצים.
החל לעבוד כעוזר צלם בסרט עלילתי באולפני "רומפילם".
עלה לישראל באנייה "טרנסילבניה" לנמל חיפה ב-1950. עם הגעתו עברת את שמו הפרטי לשלמה.
החל לעבוד כצלם ב"אולפני גבע", שם יצר יומני חדשות עם דן בן-אמוץ (ששימש כקריין), חיים חפר ויצחק אגדתי (אחיו הצעיר של ברוך אגדתי), מייסד החברה.
סוריאנו עבד ב"אולפני גבע" כחמש שנים.
בסביבות 1955 התפטר, קנה מצלמה ועבד כצלם עבור סוכנויות ידיעות זרות.
במהלך מבצע קדש גויס למילואים בדובר צה"ל.
בסוף מבצע קדש התלווה למשה דיין בשארם א-שייח' לטקס החזרת סיני לידי המצרים.
לאחר מכן יצר כבמאי וצלם 12 סרטי תדמית לדובר צה"ל.
אחד מסרטיו הראשונים היה סרט התדמית הראשון לאוניברסיטת בר-אילן (סביבות שנת 1956).
לאחר מכן הקים סטודיו לאמנות הקולנוע ברחוב יצחק שדה בתל אביב.
לסטודיו גייס כמורים את פיטר פריי, נתן גרוס, יונה זרצקי, מנחם גולן, צבי כספי, עדנה שביט, עמוס מוקדי, פרץ הלוי ואחרים.
סרט הקולנוע הראשון שביים (וגם כתב את התסריט) הוא "ניני" מ-1962. זהו הסרט הראשון בישראל שעסק במערכת יחסים רומנטית בין יהודים לערבים.
את תפקיד הנערה הערבייה גילמה שחקנית יהודייה.
הסרט הקדים את זמנו, זכה לביקורות שליליות מקרב מבקרי הסרטים ונכשל כלכלית.
היה זה הסרט הראשון בו שיחק אריק איינשטיין.
בשנת 1963 בילה שבועיים בקיבוץ שדה בוקר, לצורך עריכת סרט תיעודי על דוד בן-גוריון.
הסרט "חלום שהתגשם" מבטא את רשמיו משהייתו בחברת בן-גוריון.
עד שנת 1975 יצר ארבעה סרטים תיעודיים על בן-גוריון, אותם מכר לטלוויזיה הקנדית.
בשנת 1974 יצר סרט הנפשה, "היער הקסום" (השם באנגלית: The Amlash enchanted forest) עם פסלים עתיקים של המפיק הקנדי סמואל דובינר.
הסרט ייצג את ישראל בפסטיבל הסרטים בברלין באותה שנה ואף זכה בפרס מנשיא גרמניה, גוסטב וולטר היינמן.
הסרט לא הוקרן באופן מסחרי בישראל.
סרט הקולנוע האחרון שיצר הוא "הדיבר ה-11" בשנת 1975. הסרט היה הפקה ישראלית-גרמנית, דובר גרמנית.
בתפקיד הראשי הופיע השחקן הגרמני קנוט רשקה.
בהמשך הזמין אותו דובינר לביים 25 סרטים תיעודיים אמנותיים ברחבי העולם עבור הטלוויזיה הקנדית.
סוריאנו הקדיש לכך כ-25 שנים מחייו.
במקביל כתב ספרי מדע בדיוני.
נפטר ב-16 בדצמבר 2019. היה נשוי להלגה והתגורר בגבעתיים.
סוריאנו בחר שלא להביא ילדים לעולם וסיפר בראיון לאתר מגפון כי העדיף להתמקד בקריירה מאשר בחיי משפחה.
איש עם חזון, דוד בן-גוריון, סיפור חייו ב-100 תמונות, אופיר ביכורים, 2015
הרפתקאת האדם, עריכה - א.
כרמי, הוצאת תמוז, תל אביב, 1985
ממלחמת יום הכפורים ועד לאחר הפרדת הכוחות: כל מה שרצית לדעת על המלחמה, אבל הצנזורה לא הרשתה לספר לך, הוצאת מארדן, תל אביב, 1974
בן השיך/תצלומים - ספרה של מרגלית בנאי, על ידידותם של ילד יהודי ואחמד, ילד בדואי, בנו של השייח' של שבט אל עזאזמה החי בנגב.
הוצאת קרני, תל אביב, 1958
הרב שלמה משיח (1872 – 24 ביוני 1956) היה רבם של קהילת אנוסי משהד בירושלים מקובל ומחבר פיוטי תפילה.
נולד בשנת ה'תרל"ב לאסתר ולמשיח, בעיר משהד לקהילת אנוסי משהד.
בילדותו למד אצל מולא אבא ובהמשך למד אצל רבני הקהילה.
היה נשוי למיכל לבית שאולוף.
מנהגו היה למסור בכל יום שעור לבעלי בתים לפני תפילת מנחה, ולאחר ערבית היה מלמד את צעירי עדתו, בבית הכנסת חאג'י אדוניה.
כמו כן ארגן בכל ערב ראש חודש סדר תיקון כרת וסעודת מצווה.
בשנת עלייתו לארץ חיבר פיוט על תולדות אנוסי משהד אשר הוכנס לסידור של רבו – מולא מרדכי אקלר עולת שבת, הפיוט הוא על פי סדר האלף בית.
לאחר פטירת רבו השד"ה תלמידיו רצו להוציא את כתביו לאור והוא כתבם מזכרונו.
כמו כן כתב תפילה לערב ראש חודש, ותפילה בשם זאת התפלה.
על שמו הוקמה על ידי הרב זילברמן והרב בצלאל אלישיוב ישיבה קטנה ליתומים בירושלים, לאחר מכן הישיבה נהפכה לישיבה לבני עדות המזרח בשם תפארת שלמה בשכונת הבוכרים.
בהמשך הרב עזרא ניסן פיתח את מוסדות אלו ומהם קמו תלמוד תורה מסילת ישרים וישיבת רינת התורה הנמצאים כיום בשכונת מקור ברוך ירושלים.
שלמה ניר (במקור: נודלמן, נולד ב-1934) הוא פיזיקאי וביופיזיקאי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
ב-1939 עלה עם הוריו לארץ ישראל והתגורר בתל אביב.
לאחר שסיים את שירותו הצבאי עבר לקיבוץ סאסא בגליל המערבי מסיבות אידאולוגיות, ועבד שם בענף הבקר במשך כחמש שנים.
בשנת 1959 עבר עם משפחתו לירושלים כדי ללמוד באוניברסיטה העברית, והתגורר בשכונת קטמון.
בשנת 1962 סיים תואר ראשון במתמטיקה ובפיזיקה, בשנת 1965 סיים תואר שני בפיזיקה תאורטית (בהצטיינות) בהדרכת פרופ' יואל רקח, ובשנת 1969 סיים דוקטורט בפיזיקה תאורטית, כולם באוניברסיטה העברית.
לאחר סיום לימודיו, נסע לארצות הברית ועבד כמרצה באוניברסיטת באפלו במדינת ניו יורק.
בשנת 1980 חזר לישראל והתמנה לפרופסור חבר במחלקה לקרקע ומים בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית.
משנת 1986 ועד לפרישתו לגמלאות כיהן כפרופסור מן המניין.
ניר עסק בתקופת לימודיו לתואר שני ותואר שלישי בחישוב של רמות האנרגיה באטומים מקבוצת העפרות הנדירות.
לאחר סיום התואר השלישי, עבר לתחום הביופיזיקה ועסק תחילה באינטראקציות בין מולקולות ובין חלקיקים.
ניר פיתח מודל לספיחה של קטיונים לממברנות, אשר בנוסף לשכבה חשמלית כפולה מביא בחשבון קשירה ספציפית ושינויים בריכוזי הקטיונים בתמיסה.
הוא הרחיב את המודל לתחום החרסיות, וכן עבור נוכחות של קטיונים אורגניים, המביאה בחשבון יצירה של חומרים מרוכבים טעונים והיפוך מטען של משטחים כלוחות חרסית משלילי לחיובי.
הוא פיתח מודל לקינטיקה ושיווי משקל באגרגציה של חלקיקים, והרחיב אותו עבור איחוי ממברנות ואנדוציטוזה.
הוא פיתח מודל לדליפה על ידי יצירת נקבים בממברנות של שלפוחיות או תאים, אשר יושם ליצירת נקבים על ידי פפטידים.
הוא פיתח (ביחד עם תלמידיו) מרוכבים המבוססים על אינטראקציה בין חרסיות לבין קטיונים אורגניים, אשר שימשו ליצירת תואריות (פורמולציות) של קוטלי עשבים המפחיתות את חלחולם ואת הזיהום של מי התהום והסביבה.
אחד המרוכבים הנקרא מיצלה-חרסית הוא טעון חיובית, ומותאם לשמש כתואריות עבור קוטלי עשבים אניוניים.
כיום שימושו העיקרי בטיהור מים ממגוון של מזהמים כימיים וכן מיקרואורגניזמים כווירוסים ובקטריות, אשר משטחיהם החיצוניים טעונים שלילית.
פיתוח שהביא ליצירת מרוכבים גרנולריים איפשר להשתמש במרוכבים אלה כמצע למסננים.
בשנים האחרונות, תרם ניר למחקר בנושא הציאנובקטריות שהן בקטריות המבצעות פוטוסינתזה, הנמצאות גם באגם הכנרת בישראל.
כתוצאה מהתחממות כדור הארץ וזיהום אגמים על ידי דשנים התגברה ברחבי העולם התופעה של "פריחת אצות כחוליות", שפרושה התרבות פתאומית של ציאנובקטריות.
תאים אלה בזנים מסוימים מפרישים רעלנים מסוכנים לאדם ולבעלי חיים, ופוגעים באקולוגיה של האגמים.
בתקופת הפריחה הזאת חל איסור על שתיית מי האגם, כלומר המשמעות היא ניתוקם של מיליוני אנשים ממקורות מי השתייה העיקריים שלהם.
המרוכב מיצלה-חרסית שהוא פיתח, מרחיק ביעילות את תאי הציאנובקטריות ואת הרעלנים.
במסגרת המחקר פיתח ניר תוכנית מחשב העוסקת בסינון, שבמהלכו חל פירוק של הרעלנים על ידי חיידקים מיוחדים; תהליך שיכול לאפשר טיהור בעלות נמוכה של מי השתייה המגיעים למכוני טיהור מאגמים בתקופת הפריחה.
נשוי ליעל לבית ברקוביץ' (עובדת סוציאלית, ילידת ישראל, שהוריה עלו ב-1932 מברלין).
בתו, רינה עזרוני, היא ציירת.
בנו דוד (דידי) למד בחוג לסטטיסטיקה, סיים תואר שני בחקר ביצועים (בהצטיינות), ונפטר ב-1992 בהיותו כבן 30.
שלמה ניר בהשתתפות יהושע פופר, מכניקה, ירושלים, הוצאת מאגנס, 1985.
ירמיהו פפר ושלמה ניר, מבוא לפיזיקה מודרנית, ירושלים, הוצאת מאגנס, 2002.
ניר פרסם כ-260 מאמרים מדעיים.
על שמו של ניר רשומים 6 פטנטים: 3 פטנטים עוסקים בפורמולציות של קוטלי עשבים לשחרור איטי, ו-3 פטנטים עוסקים בטיהור מים.
רבי שלמה סולימן בן עמר אלסנג'ארי (המאות ה-9 וה-10) היה פייטן, שפיוטיו נאמרו בקהילות שונות במזרח, ונמצאו בגניזת קהיר.
על פי פיוטיו, נראה שפעל בקהילה בארץ ישראל, או בקהילה שהושפעה ממנהגי ארץ ישראל, ואולי אף תקופה מסוימת בטבריה במחיצתו של רב סעדיה גאון.
על פי כינויו "אלסנג'ארי", נראה שמוצאו ממחוז סנג'אר שבעיראק, ומשם עבר והתיישב במקום אחר.
בקביעת הכרונולוגיה של פיוטיו, מקובל לראות ברבי שלמה סולימן את ראשון הפייטנים הבתר-קלאסיים.
אלסנג'ארי חיבר מאות פיוטים מסוגים שונים, ובהם קדושתאות ויוצרות למועדי השנה, סדרי עבודה ופיוטי הושענות.
אולם גולת הכותרת של מפעלו הפייטני הוא כתיבת מחזור שלם של מערכות יוצר לכל אחת מפרשות השבוע.
מחזור זה הוא המחזור הקדום ביותר של יוצרות לפרשות התורה הידוע כיום, ובעקבותיו נכתבו עוד מספר מחזורים כאלה.
פיוטיו היו פופולריים למדי במאתים השנים שלאחריו, והתגלו בעשרות העתקות בגניזת קהיר.
בזכות ההעתקות המרובות, התאפשר שחזור כמעט מלא של מחזור היוצרות המקורי.
למרות התפוצה הרבה שהם זכו לה בקהילות המזרח בתקופת גניזת קהיר, פיוטיו לא הגיעו כלל לקהילות אירופה, ומשום כך אינם מצויים באף נוסח תפילה המקובל כיום.
מקורותיו של אלסנג'ארי הם בעיקר פסוקי התנ"ך, ספרות חז"ל ומדרשי האגדה, אך גם פיוטים של קודמיו, כיניי וכרבי פינחס בן יעקב הכהן.
כן התגלתה השפעה הדדית בינו ובין רב סעדיה גאון.
המחקר המודרני מבדיל בין שני סגנונות שונים ביצירתו של אלסנג'ארי: הקדושתאות הכתובות בסגנון גבוה ועשיר תוך שימוש רב במדרשים, ולעומתן מחזור היוצרות לפרשות הכתוב בסגנון עממי וקליל יותר, וגם התכנים בו דלילים יותר, אם כי לעיתים ניתן למצוא בו שירה לירית.
בשל סגנון אחרון זה, חוקרים נהגו בעבר לזלזל ביצירתו של אלסנג'ארי, אולם עם השנים השתנה היחס המחקרי לפיוטיו, והוא הוערך מחדש כאחד הפייטנים החשובים בתקופתו.
מלבד שמו העברי "שלמה" ושמו הערבי "סולימן", שאותם חתם באקרוסטיכון בפיוטיו, ומלבד שם אביו 'עמר' וכינויו 'אלסנג'ארי', לא ידועים באופן ישיר פרטים ביוגרפיים על ר' שלמה סולימן.
ניתן לדלות מידע מפיוטיו ומזיקתם לפיוטים של פייטנים אחרים שהשפיעו עליו או הושפעו ממנו, ובנוסף לראיות הסגנוניות, ניתן לעיתים למצוא בפיוטיו אזכורים למאורעות היסטוריים שונים, שיכולים לסייע בקביעת זמן פעילותו ומקומו.
בראשית המחקר המודרני שנעשה על פיוטי אלסנג'ארי, סבר מנחם זולאי שהוא מחברו של מכתב שנמצא בגניזת קהיר.
מאחר שהמכתב מזכיר את רב האי גאון בלא ציון "ז"ל", שיער זולאי שזמנו של רבי שלמה סולימן במאה ה-11, צעיר מעט מרב האי גאון.
במקום אחר הוא הראה קשר בין פיוט של אלסנג'ארי לפיוט של רב שלמה בן יהודה גאון (שפעל גם הוא במחצית הראשונה של המאה ה-11), והעלה את ההשערה שפיוטו של אלסנג'ארי מאוחר לשל הגאון.
חוקרים מאוחרים יותר הראו שקריאתו של זולאי הייתה שגויה, והמכתב רק מצטט קטע מתוך פיוט של אלסנג'ארי, ולא נכתב כולו בידיו.
חיים שירמן תיארך את רבי שלמה סולימן בין המאה ה-9 למאה ה-11, ושיער שהוא קודם בדור או שניים לרבי שמואל השלישי.
אולם המסקנות שהביאו אותו לכך מקובלות היום במחקר כלא נכונות.
עזרא פליישר הראה כי רב שלמה גאון הוא שחיקה את אלסנג'ארי ולא להפך, ובהמשך מצא ראיות להשפעה של אלסנג'ארי על פיוטי רב סעדיה גאון, ומשום כך קבע את זמנו קודם לימי רס"ג ותיארך אותו למאה ה-9. מסקנה זו נתמכת גם בראיות מסגנונו של אלסנג'ארי ומסממנים תבניתיים העולים בפיוטיו.
סממנים אלה מראים מחד גיסא על זיקה הדוקה לתקופת הפייטנות הקלאסית (שלפי המקובל הסתיימה במאה ה-8), ומאידך גיסא על תופעות מאוחרות יותר הבאות לידי ביטוי בפיוטיו.
אולם, עדן הכהן מצא ראיות כי לצד השפעת אלסנג'ארי על רס"ג, מצויות גם השפעות מועטות של השיטה הלשונית של רס"ג על כתיבתו של אלסנג'ארי, וכן רעיונות פרשניים שמקורם בתורתו של רס"ג.
משום כך, הוא מסיק כי בשלבים מתקדמים של פעילותו כפייטן אלסנג'ארי הכיר את תורתו של רס"ג והושפע ממנה, ולכן מרחיב את תקופת פעילותו לעשורים הראשונים של המאה העשירית.
עדן הכהן מצא בפיוטי אלסנג'ארי רמיזות לאירועים היסטוריים התואמים תיארוך זה: מלבד התייחסויות רבות לשלטון המוסלמי בכלל, בפיוט לפרשת מצורע הוא מזכיר כפייה על היהודים ללבוש בגדים צבעוניים.
גזרות לבוש מעין אלה ידועות ממקורות אחרים בעיקר מימיהם של הח'ליפים אל-מתוכל ואל-מקתדר, במחצית השנייה של המאה ה-9 ובתחילת המאה ה-10. עוד הוא מזכיר את מנהג המוסלמים ללבוש בגדים קרועים, התואם את מנהגי השיעים, שהיו בתקופה זו חלק ניכר מהאוכלוסייה המוסלמית בארץ.
מכינויו (הנזכר בכותרות בכתבי היד של פיוטיו) "אלסנג'ארי" עולה שמוצאו או מוצא משפחתו ממחוז סנג'אר, כיום בצפון עיראק.
אולם, לפי המקובל באותה עת, כונה על שם מוצאו רק מי שהיגר משם, ולכן נאמרו השערות שונות היכן פעל אלסנג'ארי.
מנחם זולאי שיער שפעולתו הייתה בארץ ישראל או במצרים, אולי בשל התפוצה העצומה של פיוטיו בגניזת קהיר, שמלמדים על פעילותו במקום קרוב.
שירמן חלק עליו, וטען כי אי-הופעת שמו בתעודות ובמסמכים מן הגניזה מוכיח כי לא חי באזור, ולכן הציע שאלסנג'ארי הוא פייטן בבלי.
עוד הוא כתב שהעובדה שהוא חותם בשמו הערבי 'סולימן' מלמדת שארצו הייתה מדינה שבה היהודים נטמעו במידה רבה בסביבה הנכרית.
השערות מבוססות יותר על מקום פעילותו של אלסנג'ארי עלו מבדיקת מנהגי התפילה שפיוטיו מתבססים עליהם.
למשל, שולמית אליצור מצאה כי אף שאלסנג'ארי כתב את יוצרותיו לפי מחזור פרשות השבוע, הוא נוהג לרמוז בפיוטים גם לחלוקה הארץ-ישראלית הקדומה לסדרים, וכן לסדר ההפטרות הארץ-ישראלי לסדרים.
קדושתא שחיבר אלסנג'ארי לפסח כוללת בתוכה נוסחים רבים המלמדים שהתפילה נאמרה בנוסח ארץ ישראל, כגון חתימת ברכת עבודה בנוסח "שאותך ביראה נעבוד".
לאחר שנחקר "מחזור ארץ ישראל" – מחזור תפילה גדול ומפואר ובו פיוטים למועדים לפי מנהגה של קהילה ארץ-ישראלית כלשהי, נמצא כי במחזור מופיעים פיוטים רבים משל אלסנג'ארי.
פליישר ראה בכך ראיה סופית לכך ש"עיקר פעלו נתון בהקשר ארץ ישראלי".
לכן, הסיקו החוקרים שסביר שאלסנג'ארי חי ופעל בארץ ישראל, ולכל הפחות בקהילה סמוכה לארץ ישראל שנהגה כמנהגיה.
אולם, בקדושתאותיו למועדים, לצד רמזים רבים למנהגי קריאה בתורה ארץ ישראליים (למשל קריאת "שור או כשב" ביום הראשון של פסח והפטרת שירת דבורה בשביעי של פסח), נמצאו גם ראיות סותרות.
כמה מן הקדושתאות מיועדות ליום טוב שני של גלויות, מה שמוכיח שנכתבו מחוץ לארץ ישראל.
כמה מהן גם מעידות על מנהגי קריאה בבליים (כגון קריאת "משכו וקחו" ביום הראשון של פסח, וקריאת "כל הבכור" ביום השני של שבועות).
עובדה זו מלמדת שלכל הפחות חלק מפעילותו הייתה בקהילה מחוץ לארץ ישראל.
מקרה חריג הוא קדושתא ליום טוב שני של סוכות, המפייטת את קריאת "ביום השני".
קריאה זו היא הקריאה ליום השני בארץ ישראל, שהוא חול המועד, אולם הקדושתא נועדה בוודאי ליום טוב ולא לחול המועד, ולכן נכתבה עבור קהילה בחו"ל, אך בחו"ל הקריאה ביום זה היא קריאה של חג (ולא של חול המועד), "שור או כשב".
ההסבר לכך הוא שהקדושתא נועדה לקהילה ארץ-ישראלית ששכנה בחו"ל, ולכן נהגה יום טוב של גלויות, אך מנהגי הקריאה שלה היו כבארץ ישראל.
ראיה נוספת היא שאלת פיוטיו של אלסנג'ארי לשבתות תלתא דפורענותא (הפטרות הפורענות לתקופת בין המצרים).
המנהג להפטיר בהפטרות אלה הוא ארץ ישראלי, ובתחילה בבבל לא הפטירו בהן כלל.
במקור, בשל הקריאה הארץ ישראלית לפי הסדרים, לא הייתה קביעות בין הפטרות אלה לקריאה מסוימת.
אולם, לאחר שהתקבל סדר הפרשות הבבלי, ישנה קביעות בין פרשות מסוימות להפטרות אלה, ולמשל, פרשת דברים היא לעולם השבת השלישית מתלתא דפורענותא.
באופן מפתיע, פיוטי היוצר של אלסנג'ארי לפרשות אלה מתעלמים כליל מהפטרות הפורענות, ומן הצד השני נתגלו יוצרות שלו לשבתות הפורענות, שאינם קשורים לאף פרשה.
פליישר הסביר זאת במנהג הארץ ישראלי הקדום, שאינו מצמיד בין הפטרות הפורענות לקריאה מסוימת, וסבר שמנהג זה המשיך להתקיים גם לאחר המעבר לקריאת הפרשות.
בכך הוא ראה ראיה נוספת למנהג ארץ ישראל אצל אלסנג'ארי.
לעומת זאת, טען עדן הכהן כי זו ראיה הפוכה, ולדעתו אלסנג'ארי נהג ביוצרות אלה לפי המנהג הבבלי, שלא הפטיר כלל בהפטרות הפורענות המיוחדות.
אם כן, הוא מציע שהיוצרות לפרשות נכתבו כאשר אלסנג'ארי שהה בקהילה בבלית.
על בסיס מכלול הראיות, הסיק הכהן כי אלסנג'ארי פעל כנראה בכמה מקומות לאורך שנות פייטנותו.
נראה שחלק מפעילותו הייתה בארץ ישראל, וחלק אחר בקהילות חו"ל.
בקהילות חו"ל, הוא פעל כנראה הן עבור קהילות שנהגו כמנהגי בבל, והן עבור קהילות ארץ ישראליות בחו"ל שנהגו כמנהגי ארץ ישראל.
לכך יש לצרף את ההשערה שבתקופה מתקדמת של פעילותו פגש אלסנג'ארי את רב סעדיה גאון.
לפי הידוע על חייו של רס"ג, נראה שמפגש זה היה בטבריה.
אם כן, נראה שבתחילת ימיו נדד אלסנג'ארי בין קהילות שונות בארץ ישראל ומחוצה לה, ובסוף ימיו פעל בארץ ישראל, כנראה בטבריה, לצדו של רב סעדיה גאון הצעיר.
רבי שלמה סולימן אלסנג'ארי חיבר פיוטים רבים.
מנחם זולאי העריך את מספרם ביותר מאלף, וגם אם מספר זה אינו נכון, מדובר בוודאי בכמה מאות.
גולת הכותרת של מפעלו הפייטני הוא כתיבת מחזור של מערכות יוצר לכל פרשות התורה, כל אחת מהם בת לפחות שבעה מרכיבים.
בנוסף למחזור היוצרות לפרשות, כתב אלסנג'ארי פיוטים בסוגים מגוונים: קדושתאות לכל מועדי השנה, פיוטי עבודה ליום הכיפורים, פיוטי הושענות לסוכות, ויוצרות למועדים ולשבתות מצוינות.
כאמור, מקום מרכזי בין פיוטיו של אלסנג'ארי הוא מחזור היוצרות לפרשות השבוע.
באופן בסיסי, מייצג מחזור זה את התבנית הקלאסית של מערכת היוצר, הכוללת שבעה פיוטים, לכל ברכות קריאת שמע: גוף יוצר, אופן, מאורה (גם 'מאורות'), אהבה, זולת (גם 'אמת'), מי כמוך, וה' מלכנו.
מערכת זו אינה חידוש של אלסנג'ארי, ובכך הוא צועד בעקבות ההרכב המסורתי של מערכת היוצר, כפי שהתקבע בראשית הפיוט, בתקופה הקדם-קלאסית.
מחזור היוצרות של אלסנג'ארי הוא מחזור היוצרות לפרשות התורה הקדום ביותר שחלקים נרחבים ממנו הגיעו לידינו, והפייטן הקדום ביותר שכמות ניכרת של פיוטי יוצר שרדה ממורשתו הפייטנית.
בשל כך, נחשב אלסנג'ארי למייצג המובהק של מערכת היוצר הסטנדרטית, כפי שעוצבה במאות ה-9 וה-10.
היוצרות לפרשות השבוע מגובשים כמחזור (קורפוס) אחד, ולכן מתעצבים בדרך כלל בתבניות דומות זה לזה.
עם זאת, שלא כפייטנים אחרים שמחזורי היוצרות שלהם לפרשות כתובים כולם בתבנית מדויקת וקפואה, המחזור של אלסנג'ארי כן מתאפיין בגיוון בין תבניות שונות ברבים ממרכיבי המערכת.
לעיתים הוא נהג גם לשכתב את פיוטיו שלו בנוסח חדש.
מאחר שאלסנג'ארי הוא הראשון שנותרו ממורשתו כמות נכבדת של מערכות יוצר שלמות, סברו בעבר כי הוא עצמו זה שעיצב את התבנית המקובלת של מערכת היוצר.
אולם, נראה כי למרבית פרטי התבנית ביוצרותיו ישנם שורשים בפיוטים שקדמו לו, וכי הוא התבסס בעיקר על מסורות פייטניות מן התקופה הקלאסית.
מאידך גיסא, חידושים שונים, כגון פיוטי 'מצדר' כהקדמה למערכת היוצר, שיופיעו אצל פייטנים מאוחרים, אינם קיימים ביוצרותיו.
גוף היוצר של אלסנג'ארי בנוי תמיד בתבנית דמוית 'קיקלר', הכוללת כמעט תמיד ארבעה גושים של שלוש מחרוזות בנות שלושה טורים.
בין גוש לגוש ישנה מחרוזת משולשת המסתיימת במילה "קדוש".
גופי היוצר מפייטים תמיד את פרשת השבוע, והטור השלישי בכל מחרוזות הוא פסוק מן הפרשה.
לעיתים הפסוקים מצוטטים ברצף מתחילת הפרשה, ולעיתים מדלג הפייטן בין פסוקים שונים בפרשה.
מחרוזות הקדוש בדרך כלל חורגות מרצף הפיוט הרגיל, ומסכמות באופן כלשהו את שנאמר במחרוזות הרגילות.
פיוטי האופן מתארים כרגיל את פעילות המלאכים, ובנויים באחת משתי תבניות: לעיתים הוא נבנה במחרוזות מרובעות, ולעיתים במחרוזות משולשות עם מחרוזת בינים, בדגם הקרוב לדגם הקיקלר שתואר בגוף היוצר (אך ללא פסוקים).
פיוטי המאורה והאהבה בנויים תמיד כמחרוזת מרובעת אחת, המזכירה בסופה את עניין הברכה (אור במאורה, ואהבת ה' לעמו באהבה), ולאחריה באה שרשרת פסוקים וחתימת הברכה.
בפיוטי הזולת גיוון אלסנג'ארי בין תבניות שונות: לעיתים בנוי הזולת ממחרוזות ארוכות שני שמונה או שבעה טורים קצרים.
מנהג אחר הוא זולת במחרוזות מרובעות, כאשר הטור הרביעי הוא פסוק מן ההפטרה.
דגם נוסף הוא ה'מסדס' : מחרוזות מרובעות, שלאחריהן שני טורים הנאמרים בידי מקהלה.
סיום הזולת רומז בדרך כלל לקריעת ים סוף ושירת הים, כמתבקש ממיקומו בתפילה.
פיוט ה"מי כמוך" עוסק בדרך כלל בשבחים לה', וגם לו תבניות מגוונות.
המבנה הרווח הוא מחרוזות מרובעת החתומה באקרוסטיכון 'שלמה', או שלוש מחרוזות מרובעות באקרוסטיכון אלפביתי.
פיוט 'ה' מלכנו' עוסק תמיד בבקשה לגאולה.
לעיתים הוא בנוי בתבנית מקבילה ל'מי כמוך': מחרוזות מרובעת אחת או שלוש, אך פעמים רבות פיצל אלסנג'ארי את הפיוט לשני חלקים: 'ה' מלכנו' ו'ועד מתי'.
בניגוד למבנה הקלאסי של מערכת היוצר, ביוצרות רבים פיצל אלסנג'ארי את הפיוט האחרון לשני חלקים: 'ה' מלכנו', ואחריו, חלק נוסף, שמיני במערכת כולה, הקרוי 'ועד מתי'.
המבנה הרווח של פיוט מפוצל זה הוא חמישה טורים לכל חלק, החתומים יחד 'שלמהס/ולימן' (הו' נוצרת מהפתיחה "ועד מתי").
אף שלהארכת הפיוט האחרון במערכת היוצר ולהכפלתו יש רמזים כבר בפיוטיו רבי אלעזר בירבי קליר, משערים כי עיצובו של ה'ועד מתי' כפיוט עצמאי, וקביעתו כמרכיב שמיני של מערכת היוצר, הם חידוש של רבי שלמה סולימן אלסנג'ארי, שבעקבותיו הלכו שאר הפייטנים.
בסגנון כתיבתו של רבי שלמה סולימן אלסנג'ארי קיים פער ניכר בין הסגנון המאפיין את קדושתאותיו למועדים, ובין הסגנון המאפיין את מחזור היוצרות לפרשות השבוע.
במובנים רבים, הקדושתאות כתובות בסגנון גבוה ומפואר יותר, הדומה יותר לדרכי הכתיבה שאפיינו את אחרוני הפייטנים הקלאסיים (רבי פינחס בן יעקב הכהן, למשל), ואילו סגנון היוצרות מתאפיין ביתר רדידות לשונית וסגנונית.
דוגמה אחת לדבר היא השימוש בכינויים.
כמו בכל תקופות הפיוט, נפוץ אצל אלסנג'ארי השימוש בכינוי כאמצעי ספרותי.
אולם, בעוד בקדושתאותיו הוא מרבה לחדש כינויים חדשים ויצירתיים, שאינם רווחים בפיוטי קודמיו, ביוצרות הוא משתמש בעיקר בכינויים שחוקים, הלקוחים ממאגר הכינויים שכבר נוצר קודם לכן.
באופן זה, איבד השימוש בכינויים את ההיבט החידתי שהעניק לפיוט קודם לכן, והפיוט כולו קיבל אופי קליל יותר.
תופעות דומות קיימות גם אצל פייטנים אחרים, והדבר עולה בקנה אחד עם המסורת הפייטנית, שהתייחסה לקדושתא כסוג נכבד, ואל היוצר כסוג משני, חשוב פחות וקליל יותר.
לשונו של אלסנג'ארי דומה בבסיסה ל"לשון הפייטנית" המאפיינת את הפיוט העברי שקדם לו.
עם זאת, ניתן להצביע את תמורות מסוימות בלשון פיוטי אלסנג'ארי.
אוצר המילים שלו מבוסס על לשון המקרא, אולם הוא מרבה יותר מקודמיו לשבץ מילים וביטויים שמקורם בלשון חז"ל.
הבדל נוסף הוא השימוש בשאלה משפות זרות: הפייטנים הקלאסיים מיעטו מאוד במילים שאינן עבריות, אך אצל אלסנג'ארי ניתן למצוא שימוש רב בארמית.
לעומת זאת, אין אצלו כמעט שימוש במילים יווניות או ערביות.
לשונו של אלסנג'ארי מתאפיינת במרבית התכונות המצויות של לשון הפיוט: יצירת פעלים משמות עצם ולהפך, מעבר בין בניינים, צירופי סמיכות הפוכה, צירוף אותיות השימוש לפועל, ועוד.
אולם, בדרך כלל, אין הוא מחדש בתחום זה, אלא נצמד לדרכים ידועות של קודמיו.
מרבית חידושי הלשון שכן נרשמו בפיוטיו מצויים בעיקר בקדושתאות.
הוא נוהג גם להשתמש במשמעויות המייחדות את לשונם של בני ארץ ישראל, אך נדמה שהוא כבר אינו בעל זיקה אמיתית ללשון זו (שאפיינה מלבד את הפיוט הקלאסי, גם את מדרשי האגדה הארץ-ישראליים), ושימושו בה נובע מהיצמדות לדרכי קודמיו.
ייתכן שלכך יש קשר למוצאו בבבל.
כמו שאר הפייטנים מאז יניי, מקפיד אלסנג'ארי על חריזה בפיוטיו.
החריזה הרגילה בפיוטיו היא זו המקובלת בפייטנות המזרחית המאוחרת, הדורשת זהות בכל הברה האחרונה של המילה.
לעיתים נוהג אלסנג'ארי להקפיד על הנורמה המכונה "חרוז קלירי", והוא משתף בחריזה שניים מעיצורי השורש.
נורמה זו איננה מחייבת בפיוטי אלסנג'ארי, והוא נוהג בה באופן לא עקבי.
בקדושתאות, הוא נוטה יותר להקפיד עליה בחוליה הראשונה של הקדושתא (ה"מגן", ה"מחיה", וה"משלש").
כדרך פייטני ארץ ישראל (בעקבות ההגייה הארץ-ישראלית והניקוד הארץ־ישראלי), אלסנג'ארי מתיר לעצמו לחרוז זה בזה קמץ ופתח, צירי וסגול, וכן להחליף בין העיצורים הגרוניים.
לצד זאת, לעיתים הוא נוהג גם לחרוז פתח עם סגול, ואפילו קמץ עם סגול.
הדבר נובע כנראה ממוצאו הבבלי ובהשפעת ההגייה הבבלית והניקוד הבבלי.
מבחינת המשקל, אלסנג'ארי נוהג לשקול את פיוטיו ב"מקצב ההטעמות" המאפיין את הפיוט הקדום, ובו שומרים על מספר קבוע של הטעמות "כבדות" בכל טור (כשמילים קצרות או צירופים נספרים כהטעמה אחת).
בעניין זה הוא נוהג להקפיד יותר משאר הפייטנים בתקופה המזרחית המאוחרת, שהשימוש שלהם במשקל רופף למדי.
מספר קטן של פיוטים שקל אלסנג'ארי ב"משקל התיבות", המונה מספר מילים קבוע לכל טור.
בדומה לרווח בפיוט לדורותיו, אלסנג'ארי ממעט בשימוש במטפורות ובתיאורים ציוריים, ובדרך כלל את מקומם של אלה ממלאים הכינויים.
אמצעי ספרותי אחר, המופיע אצלו בשכיחות גבוהה, יותר מן הפייטנים שלפניו, הוא הדיאלוג.
אלסנג'ארי מרבה לשים את דבריו בפי גיבורי הפיוט, תוך יצירת קטעים מומחזים ודיאלוגיים, ובכך הוא ממשיך מגמה שהחלה בפיוטי רבי פינחס הכהן בסוף התקופה הקלאסית (המאה ה-8).
מגמה זו בולטת אצל אלסנג'ארי בעיקר ביוצרות, ובקדושתאות הוא נמנע מיצירת פיוטים דיאלוגיים, אולי בשל אופיים ה"מודרני", המנוגד לאופי השמרני של קדושתאותיו.
גם בתחום קישוטי התבנית קיים הבדל בין היוצרות לקדושתאות בפיוטיו של אלסנג'ארי.
ביוצרות, ממעט אלסנג'ארי בקישוטי תבנית כמו שימוש במילות קבע בראשי טורים או בשרשור .
מלבד באקרוסטיכון (אלפביתי או של חתימת שמו), הוא מרבה לעשות שימוש רק בסיומות מקראיות (סיום מחרוזת בציטוט פסוק מן המקרא).
גם פתיחות מקראיות אינן שכיחות ביוצרות.
לעומת זאת, בקדושתאות מרבה אלסנג'ארי בקישוטי תבנית מכל הסוגים.
בפיוטיו שכיחים קישוטי תבנית גם בחלקים שהדבר לא היה מקובל בהם בפיוט הקלאסי, כגון בחוליה הראשונה של הקדושתא.
מבחינה זו, אלסנג'ארי מייצג מהלך המתאים לפייטני התקופה המזרחית המאוחרת.
פיוטיו של אלסנג'ארי כוללים בתוכם תכנים רבים המבוססים בעיקר על התנ"ך ועל ספרות חז"ל ומדרשי האגדה.
אולם, בניגוד לפייטני התקופה הקלאסית כיניי ור' אלעזר בירבי קליר, הידועים בשימוש העשיר והצפוף במדרשים, פעמים רבות תוך רמיזה בלבד באופן שיוצר טקסט חידתי, פיוטי אלסנג'ארי דלילים יותר ביסוד הלמדני שבהם, כמקובל בפיוט המזרחי המאוחר.
הפיוטים עוסקים בדרך כלל בתכנים מדרשיים מוכרים למדי, שפענוחם אינו דורש מאמץ מן השומע.
בקדושתאותיו, הוא משתמש אמנם במדרשים מוכרים למדי, ואין בדבריו חידושים רבים, אך בכל זאת כולל תכנים עשירים ומגוונים בסגנון הקרוב לסגנונו לשל רבי פינחס ברבי יעקב הכהן מכפרא.
בין התכנים השגורים, בולטת חיבתו לפייט רשימות ומניינים שונים (כגון רשימת הפסחים שעשו ישראל, רשימת דברים שקדמו לבריאת העולם ועוד), ולעסוק בחישובי זמנים.
כן הוא מרבה לעסוק בתינוי צרות הגלות ובבקשת הגאולה.
לעומת זאת, במחזור היוצרות של אלסנג'ארי התוכן דליל יותר, ופעמים רבות אין הפיוט אלא עיבוד מחורז לפסוקי הפרשה.
מאידך, נראה שישנן פרשות שבהן הצליח אלסנג'ארי ליצור בסגנון גבוה ועשיר יותר.
לעיתים, למרות רדידות התכנים, מצליח אלסנג'ארי ליצור שירה לירית.
ככלל, אלסנג'ארי אינו מרבה לחדש דרשות עצמאיות שאינן מופיעות במקורותיו, אך לעיתים ניתן למצוא אצלו דרשות שהן חידושים שלו עצמו.
הדרשות הללו הן בעיקר מדרשי שם או דרשות הדורשות מניינים שונים.
למשל, הוא אומר כי שש הכנפיים של המלאכים הן כנגד ששת ימי המעשה בשבוע.
מהלכים תוכניים נוספים שהם חידוש של אלסנג'ארי נובעים מנטייתו לקשור את כל חלקי מערכת היוצר בנושא אחד.
לשם קישור כל הפיוטים זה לזה, מחדש לעיתים הפייטן דרשות שונות, הקושרות בין נושא הפרשה או נושא מערכת היוצר ובין הנושא הראשי של הפיוט (למשל, ב'אופן' – המלאכים, וב'ה' מלכנו' – הגאולה).
מלבד פסוקי המקרא עצמם, מרבה אלסנג'ארי להשתמש בקובצי המדרש הארץ-ישראליים הקדומים מכילתא דרבי ישמעאל, בראשית רבה, ויקרא רבה ופסיקתא דרב כהנא.
לצדם, ניכרת בפיוטיו, ביוצרות ובקדושתאות כאחד, השפעה רבה של המדרש המאוחר פרקי דרבי אליעזר (וכן של התרגום המיוחס ליונתן).
דרשות מסוימות המצויות בפיוטיו אינן מוכרות אלא מפרקי דרבי אליעזר.
ישנם רמזים לכך שאלסנג'ארי הושפע גם מהתלמוד הבבלי, אך הדבר אינו בטוח.
לעומת זאת, שימוש בתלמוד הירושלמי אינו רווח בפיוטיו.
פיוטיו מראים על זיקה מסוימת לספרות ההיכלות.
מקור השפעה נוסף של אלסנג'ארי הוא הפייטנים שפעלו לפניו.
מקור השפעה מובהק הוא פיוטי יניי.
אלסנג'ארי מושפע מיניי בשיטת החריזה שלו, וישנן גם מסורות מדרשיות שאלסנג'ארי נטל מיניי.
מנחם זולאי גילה כי שניים מפיוטיו של אלסנג'ארי לפרשת בהר הם למעשה עיבוד של פיוטים מקדושתא של יניי.
קיימת גם זיקה בין פיוטי ר' אלעזר בירבי קליר לפיוטי אלסנג'ארי.
פיוט אחר שלו, הזולת "אח מכרתם" לפרשת ויגש, הוא חיקוי צמוד של הזולת המפורסם "אח בנעליכם מכרתם" מאת ר' פינחס בן יעקב הכהן.
שאלת ההשפעה ההדדית בין אלסנג'ארי לרב סעדיה גאון (רס"ג) העסיקה את המחקר רבות.
מערכות היוצר של רס"ג מושפעות בתבניותיהן באופן הדוק מאלו של אלסנג'ארי, כמו גם ההושענות שלו.
במקרים אחדים ניתן למצוא גם השפעה תוכנית של אלסנג'ארי על רס"ג.
רס"ג נהג לחתום את יוצרותיו בשם 'שלמה' ולעיתים גם 'סולימן'.
נאמרו השערות שונות בפשר חתימה זו, אך יש סבורים שזוהי מחווה למודל שעל פיו עבד, מחזור היוצרות של אלסנג'ארי.
מאידך גיסא, ניתן לאתר גם מעט השפעות של רס"ג על פיוטי אלסנג'ארי, בעיקר בתפיסה הלשונית שלו.
בשל כך, משער הכהן כי בסוף ימיו של אלסנג'ארי הוא פגש ברס"ג, ופעילותם במקביל הביאה להשפעה הדדית.
פיוטי רבי שלמה סולימן היו אהובים במיוחד על המתפללים בקהילות המזרח ב'תקופת הגניזה' (התקופה המשתקפת במרבית כתבי היד של גניזת קהיר, סביב המאה ה-11), כפי שעולה מהעובדה שהם הועתקו שוב ושוב.
מנחם זולאי העריך בשעתו כי אלסנג'ארי הוא הפייטן המיוצג ביותר בגניזת קהיר כולה, אולי למעט רבי אלעזר בירבי קליר.
יוצרותיו לפרשות נתגלו בגניזה בעשרות העתקות, המלמדות על התפוצה העצומה שהם זכו לה.
בזכות העתקות מרובות אלו, שרדו עד ימינו פיוטי היוצרות כמעט במלואם, והתאפשר שחזור כמעט מלא של מחזור היוצרות השלם, דבר נדיר למדי ביחס לפיוטי הגניזה.
פיוטיו של רבי שלמה סולימן הגיעו גם לקהילות מרוחקות במזרח.
שרידים בודדים של פיוטיו נאמרו כנראה גם בקהילות אפגניסטן ונתגלו בגניזה האפגנית.
בגניזת קהיר נתגלו העתקות של קדושתאות אלסנג'ארי ליום הכיפורים עם הנחיות בפרסית יהודית, המלמדות שפיוטיו הגיעו ליהדות פרס ונקלטו בנוסח פרס.
מיהודי פרס, התגלגלו קדושתאות אלסנג'ארי ליום הכיפורים ל"נוסח כפא" של יהודי קרים, ושם הן נאמרו לפחות עד המאה ה-17.
לעומת התפוצה הרבה של פיוטי אלסנג'ארי בקהילות המזרח, הם לא הגיעו לנוסח אשכנז, לנוסח הספרדים או לשאר מנהגי התפילה באירופה, שלימים הפכו למנהגי התפילה השליטים בעולם היהודי כולו.
משום כך, לא נדפסו פיוטי רבי שלמה סולימן במנהגי התפילה המודפסים השונים, והם אינם כלולים במנהגי ימינו.
פיוט בודד של רבי שלמה סולימן, הזולת לפרשת כי תשא, נדפס כזולת לשבת שקלים ב"מחזור חזונים כמנהג המערביים שנתגוררו בסיזיליא", שהוא כנראה ענף של נוסח צפון אפריקה.
לרבי שלמה סולימן אלסנג'ארי נודעה השפעה רבה על הפייטנים בדורות הבאים אחריו.
מחזור היוצרות שלו, שהיה כנראה הראשון בסדרה של מחזורים דומים של יוצרות לפרשות השבוע, זכה לתפוצה רבה ועמד לנגד עיניהם של פייטנים נוספים, הן באשר לעיצוב התבנית הן באשר לתכנים.
חלק מפיוטיו זכו גם לחיקויים צמודים של פייטנים אחרים.
לפיוטיו הייתה השפעה על עיצוב פיוטי מערכת היוצר בפייטנות המזרחית המאוחרת.
שולמית אליצור כתבה עליו: .
לעיל נזכרה ההשפעה העמוקה של אלסנג'ארי על רב סעדיה גאון.
מלבד ההשפעה הכללית, כמה מן הפייטנים הושפעו באופן ישיר מפיוטים של אלסנג'ארי, ולעיתים אף חיקו אותו.
ביניהם ניתן למנות את רבי אלעזר ברבי קילר, רבי יוסף אלברדאני, רבי שמואל בן הושענא, רבי יוסף אבן אביתור ורבי שלמה בן יהודה גאון.
ראשוני החוקרים שעסקו בפיוטי הגניזה זלזלו בפיוטי אלסנג'ארי.