tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאה ה-14 הגדיל רוג'ר מורטימר את הטירה והפך אותה לארמון מפואר.
בעת מלחמת השושנים הייתה הטירה מעוז חשוב והמרכז האדמיניסטרטיבי של האזור.
היא נפלה בידי בית לנקסטר ב-1459 לאחר קרב גשר לדפורד שנערך בסמוך לעיירה לדלו.
שנתיים מאוחר יותר עברה לידי בית יורק והפכה לארמון של בית המלוכה.
אדוארד הרביעי, מלך אנגליה העניק את הטירה כנחלה ליורש העצר ונסיך ויילס אדוארד החמישי ואחיו, ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק (שנודעו כ"נסיכים שבמצודה").
ב-1501 התגוררו בטירה ארתור, נסיך ויילס ורעייתו קתרין מאראגון, עד למותו של ארתור.
מרי, בתם של הנרי השמיני, מלך אנגליה וקתרין מאראגון, קיבלה את הטירה כנחלה מידי אביה (עובדה שביססה את מעמדה כיורשת עצר) ושהתה בה לסירוגין בין 1525 ל-1528. אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה מסרה את הטירה לסר הנרי סידני שהרחיב אותה.
בעת מלחמת האזרחים האנגלית הייתה הטירה מעוז מלוכני וכוחות הפרלמנט צרו עליה.
בעת שלטון ויליאם מאוראנז' ומרי השנייה הועבר המרכז האדמיניסטרטיבי של האזור מהטירה וכך החל תהליך ארוך של נטישה והתפוררות שלה.
הטירה משלבת מספר סגנונות אדריכליים לפי שלבי ההקמה שלה, אדריכלות נורמנית, אדריכלות גותית אנגלית וסגנון טיודור.
המבנה המבוצר מקיף חצר פנימית רבועה, בה הוקמו מבני המגורים וקפלה המזכירה בתבניתה העגולה הבלתי שגרתית את כנסיית טמפל בלונדון.
הכניסה מוגנת על ידי חפיר עם גשר ומגדל שמירה מבוצר הנקרא "מגדל מורטימר".
טירת ליובליאנה (בסלובנית: Ljubljanski grad) היא טירה בליובליאנה, בירת סלובניה.
הטירה נבנתה בימי הביניים על גבעה בעיר, ומשקיפה על העיר העתיקה של ליובליאנה.
מחפירות שבוצעו בגבעה עליה הוקמה הטירה, עלה כי המקום היה מיושב ברציפות החל משנת 1200 לפנה"ס.
בתקופת השליטה הרומית שמשה הגבעה כמאחז עבור לגיון של הצבא הרומי.
האזכור המוקדם ביותר לטירת ליובליאנה, תחת השם הלטיני castrum Leibach מופיע בקלף ה-Nomina defunctorum ("שמות המתים"), ושמור בארכיון של קתדרלת אודינה אשר באיטליה.
הקלף מתוארך לתקופה בין שנת 1112 ל-1125. מסופר בו על אציל בשם רודולף מטרצנטו, יועץ לבישופות של העיר אקוויליה (כיום באיטליה), אשר העניק לבישופות 20 חוות חקלאיות למרגלות טירת ליובליאנה.
ב-1144 מוזכרת הטירה כמקום מושבם של הדוכסים הקרינתיים מבית ספאנהיים.
בשנת 1335 עברה הטירה לבעלות בית הבסבורג.
במאה ה-15 נהרסה הטירה כמעט בכללותה ונבנתה מחדש, הפעם עם חומה המקיפה אותה ומגדלים מעל השער, אשר מולו הוקם גשר מתרומם.
בתקופה זו, תפקידה של הטירה היה להגן על האזור מפני פלישה עות'מאנית כמו גם מפני מרד איכרים.
במאות ה-17 וה-18 שינתה הטירה את יעודה והפכה לנשקייה ולבית חולים צבאי.
הטירה ניזוקה בתקופת נפוליאון, וכאשר שבה לידי האימפריה האוסטרית הפכה לבית סוהר, יעוד אותו מילאה עד שנת 1905 ובהמשך גם במהלך מלחמת העולם השנייה.
העובדה כי הטירה לא הייתה מקום מושבו של שליט או של אציל מוכר, ועלויות התחזוקה הגבוהות לביצורים שכבר לא היה בהם צורך, הביאו לכך שהמבנה החל להתפורר.
בנוסף, העובדה כי הטירה החלה לשמש כבית סוהר, הורידה את קרנה בעיני הציבור.
מגדל התצפית של הטירה, הקיים עד היום, נבנה ב-1848. בראש המגדל הוצב תצפיתן אשר תפקידו היה לירות בתותח במקרה שהבחין בשריפה או כדי לבשר על ביקור אורחים חשובים או על אירוע משמעותי.
בשנת 1905 נרכשה הטירה על ידי עיריית ליובליאנה, בהוראתו האישית של ראש העיר, איוון הריבר, אשר תכנן להקים בשטח הטירה מוזיאון עירוני.
התוכנית לא יצאה לפועל, ובמקום זאת הוחלט להושיב במקום משפחות קשות יום.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו עבודות שיפוץ נרחבות בטירה, אשר נמשכו למעלה מ-35 שנה.
בשנת 2006 נחנך פוניקולר העולה מכיכר קרק בעיר העתיקה לטירה.
זמן הנסיעה בפוניקולר הוא 60 שניות.
במאה ה-21 פועל בשטח הטירה מוזיאון המספר את תולדות המקום והעיר, באמצעות תצוגות קבע וגם באמצעות סרט.
מגדל התצפית מאפשר מבט של 360 מעלות על ליובליאנה וסביבותיה וגם על הרי האלפים היוליאניים בצפון המדינה.
בנוסף משמשת חצר הטירה לאירועים.
טירת מורז' היא טירה שנבנתה בימי הביניים, על שפת אגם ז'נבה, משמשת כיום כמשכנם של המוזיאונים הצבאיים של וו ומוכרזת כאתר מורשת לאומי שווייצרי.
הטירה נמצאת ביישוב מורז', שהוא פרוור של העיר לוזאן, שנמצא במחוז מורז' שבקנטון וו.
הטירה והעיר מורז' הוקמו יחדיו, בידי ברון אזור וו, לואי דה סבוי, החל משנת 1286. הטירה נבנתה בכיכר העיר, על פי הדגם של טירת איוורדון, שביישוב איוורדון-לה-בן.
הטירה בעלת קומות אחדות והיא בצורת ריבוע, כאשר בכול קודקוד של הריבוע ישנו מגדל עגול.
אחד המגדלים גדול יותר מהשלושה האחרים והוא המגדל הראשי.
מטבח הטירה בנוי בצמוד לה - מחוצה לה.
הטירה עברה שינויים מבניים קלים עם השנים ובמאה ה-19 היא הפכה למחסן תחמושת ונזוקה מפיצוץ.
בשנת 1925 החלו להיפתח בטירה מוזיאונים בעלי אוטירנטציה צבאית.
נכון לשנת 2015, מצויים בה:
המוזיאון הצבאי של וו - (Musée militaire vaudois) נפתח בשנת 1932 ומתפרש על פני 11 חדרים.
הוא מציג אוסף של נשק, כלי שריון אישיים, מדי צבא מתקופות שונות - שווייצריים פדרליים ושל מליציות קנטוניאליות כמו גם של מדינות שכנות.
בשניים מהחדרים יש אוסף שמתרכז בציוד צבאי שווייצרי מאז אמצע המאה ה-19 ועד ימינו.
מוזיאון הז'נדרמריה - נפתח ב-2006,
המוזיאון השווייצרי למיניאטורות היסטוריות (מיניאטורות של דמויות לוחמות, Musée suisse de la figurine historique).
טירת נירנברג או הקייזרבורג היא טירה אימפריאלית עצומת ממדים המתנשאת בלב המרכז ההיסטורי של העיר נירנברג בגרמניה.
מקורה של הטירה בימי האימפריה הרומית הקדושה של ימי הביניים אז היא שימשה כמקום משכן לקיסר ולפמלייתו בעת מסעותיו ברחבי האימפריה ובהמשך גם כמקום כינוסים של המונרך.
למעשה הטירה הייתה למקום כינוסים מועדף על הקיסר במשך זמן ממושך ופותחה בעיקרה בימי קיסרי בית הוהנשטאופן שהיו האחראיים לבנייתה.
עם זאת לא היו הם הראשונים שהקימו מבנים רחבי ידיים במקום, כאשר הטירה המקורית שהייתה בראשית תקופה זאת הייתה עוד מהתקופה .
המבנים שבנו ההונשטאופנים כללו בהם את המשכן לבורגרב (המנהל של הטירה) שזכה במהלך הזמן לשם "טירת הבורגרב" כשבמהלך הזמן משרה זו עברה לידי רוזנות זולרן (Zollern).
ההיסטוריה של הטירה ושל העיר נירנברג שלובות ביחד בהיותה ליבה של העיר שהייתה לאחת החשובות באימפריה.
חשיבותה של נירנברג נבעה גם ממקומה, בין דרכי מסחר ראשיות באירופה ובאימפריה בפרט.
מסמך בשם "מכתב החופש" שיצר הקיסר פרידריך השני אף נישל את הטירה והעיר מהשלטון הבורגרבי והטירה נהפכה לליבה של העיר האימפריאלית והעצמאית נירנברג.
לטירה עצמה גדלה החשיבות בעת הפיכתה של העיר למדינה עצמאית באימפריה בשנת 1332 בימי המלך לודוויג הבווארי.
במהלך הזמן נהפכה הטירה לאחת החשובות שהחזיקה בהן האימפריה הרומית הקדושה של אותם הימים.
נוסף על כך הגבעה עליה עומדת הטירה מורכבת מאבן חול-אותו החומר ששימש כמשאב העיקרי לבניית הטירה.
במשך מאות שנים הייתה ידועה הטירה כמקום החזקתם של אוצר המלוכה והכתרים המקוריים של קיסרי האימפריה הרומית הקדושה עד שהועברו בסופו של דבר לווינה.
מכל מקום ליבה של הטירה היא הקפלה המלכותית בעלת שתי הקומות ששרדה במצב טוב את מלחמת העולם השנייה ללא אף פגיעה משמעותית ושרק העלתה את חשיבותה הבינלאומית של הטירה אף יותר.
ההיסטוריה של טירת נירנברג ניתנת לחלוקה לשלושה חלקים עיקריים: התקופה הסליאנית, התקופה ההונשטאופנית והתקופה הימי-ביינמית המאוחרת.
תחילת הבנייה של הטירה החלה (במשך התקופה הסליאנית) בשנת 1039 בעת שלטונו של היינריך השלישי.
עיקר ההרחבות אשר התבצעו בה היו משנה זו ועד למאה ה-16 כדי להתאימה לפיתוח העולה של רמת החיים לצד הביצורים והטכנולוגיות הצבאיות.הטירה הסליאנית נכבשה על ידי היינריך החמישי כאשר נלחם נגד אביו היינריך הרביעי אחרי מצור שלקח כחודשיים (כל זאת בשנת 1105).
בתקופה מאוחרת יותר אף לותאר השני קיים שני מצורים על מתחם הטירה, הראשון היה בשנת 1127 (שהסתיים ללא הצלחה) והשני היה בשנת 1130 (ושסיומו היה מוצלח).
משנת 1138 הועברה אף הטירה לידיהם של הקיסרים-עצמם לבית הוהנשטאופן בתור נכס אסטרטגי חשוב.
בתקופת בית הוהנשטאופן, התקיימה בנייה מסיבית של החלק המערבי של הטירה בזמנו של קונראד השלישי.
אגדה קשורה במקום המתרחשת במאה ה-14 והמתארת כי הברון אפלין פון גאלינגן (שהיה לברון-שודד נודע, גרמנית: Eppelein von Gailingen) ברח ואף קפץ מטירות הטירה אל עבר הצוק לצורך התאבדות שתמנע ממנו הוצאה מאוחרת יותר להורג.
ברמה המדינית הייתה לטירה חשיבות סימבולית רבה כאשר כל מלך גרמני חדש הנבחר לתפקיד היה מחויב על פי המסורת לנהל את האספה הראשונה שלו בתוך תחומי הטירה.
בהמשך לדיאט (האספה) שאותה ניהל כל מלך ידוע כי היינריך השלישי שכן גם הוא בתוך תחומי הטירה בחלק מזמנו הפנוי.
סברה זו מגיעה למעשה מהמסמך הראשון המתאר את נירנברג כעיר (משנת 1050) המתאר אישה בשם סיינה (Sigena) אשר הייתה לעבד ואשר שוחררה עקב נישואין עם גבר מהמעמד הגבוה - על פי המסמך האירוע התרחש בהיות אספה אשר מתנהלת ברקע שהובלה על ידי היינריך השלישי במקום בשם "Nurenberch".
היסנוולטרום (Sinwellturm) או הקפלה האימפריאלית היא מהמבנים הקדומים ביותר הקיימים בטירה של ימנו (מסביבות 1200 לספירה).
הקומה העליונה במגדל נוספה במאה ה-16 (כלומר בעת הרנסאנס) ופנים המגדל מכיל חלקים מעיצוב הפנים אשר בנויים מעץ.
הקפלה האימפריאלית בעלת שתי קומות אשר העליונה בהן הייתה שמורה לקיסר ולחלק מסובביו בעוד שהתחתונה לאחרים מפמלייתו.
בקפלה העליונה נמצאים עמודי שיש גדולים ועם מבנה גבוה יותר ופתוח יותר בעוד שהקפלה התחתונה דומה לקריפטה יותר מאשר לעליונה.
ככלל המבנה הדו-קומתי של הקפלה מקורו בתקופה הקרולינגית ועקב כך היה בסגנונו רצון הידמות לתקופה הקרולינגית הקדומה לכך.
העבודה על החלק התחתון של הקפלה הדו-קומתית הסתיים בעת שלטונו של פרידריך ברברוסה והעליונה הייתה למוכנה כנראה כבר בעת שלטונו של פרידריך השני.
האורוות האימפריאליות היו משכן הסוסים של הטירה כאשר הן נבנו במקור בתור אסם לתבואה חוץ מהעובדה שהיו גם לאורוות מלכותיות.
תוכננו על ידי האנס בהיים האב ( Hans Behiem the Elder) והכילו בקומתן התחתונה את האורוות ובקומתן העליונה את האסם לתבואה.
הלוגיסלנד (Luginsland) הוא המגדל המזרחי של הטירה.
הוא נבנה בשנת 1377 בעת החורף הקשה בידי אנשי העיר נירנברג של אותם הימים.
על פי המסורת המקומית-מיתולוגית המלט אשר השתמשו בו בוני הטירה היה מעורבב במלח כדי שלא יפסיק מלפעול בעת החורף העז.
תיעודים היסטוריים מאותה התקופה אף ממשיכים ומוסיפים כי הייתה אפשרות לצפייה ולמעקב אחרי הטירה של הבורגרב כך שבמקרה הצורך כאשר באופן תאורטי ראו הצופים כי הוא מתקרב לפגיעה באינטרסים של תושבי העיר תמיד היו יכולים להזעיק עזרה.
הפונפקיגר (Fünfeckiger) הוא המגדל המרובע בצידה המערבי של הטירה.
בפעמים מסוימות התייחסו אליו בתור מגדל מחומש עקב כך שבעבר עמד מגדל קטן יותר בממדיו לצידו שכנראה יצר דימוי שגוי כי אגף מארמון הבורגרב יוצר למעשה צלעה מחומשת למגדל.
רובד הבנייה הקדום ביותר שלו חוזר עוד לתקופה הסליאנית.
הקייזרסטאלונג (Kaiserstallung) הוא השם של האסם האימפריאלי של הטירה אשר הוקם בשנת 1494.
הכניסה הראשית המשוערת לטירה הייתה כנראה במקור מכיוון מזרח והייתה מלווה במגדל שלא שרד עד ימנו.
מגדל זה עמד בנוסף למגדלים האחרים בטירה עד שנת 1420 והיום אינו קיים עוד.
סביר להניח כי מחקר מעמיק עשוי למצוא במקום את שרידיו במקום בו נמצאת היום מעין גבעה קטנה המכוסה בעצים ובעשב.
הארמון הנוכחי נבנה בסביבות 1200 לספירה יחדיו עם הקפלה המלכותית כאשר במאה ה-13 המבנה עבר שיפוץ מסיבי.
עיצוב הפנים שלו מקורו הוא בשנות השלושים של המאה ה-20 כאשר הוא מנסה לחקות ושלחזר את העיצוב המקורי של הטירה בסוף ימי הביניים (שנת 1500 לספירה).
הארמון עצמו מתחלק למספר חדרים והחשובים שבהם הם האולם האימפריאלי, חדר הקיסר, חדר המגורים ביחד עם הקפלה האימפריאלית וחדר האבירים.
החדר הקיסרי ידוע בכינויו "החדר הקיסרי הירוק" הנובע מעיצוב הפנים של הרהיטים שלו.
התקרה של החדר מכילה עיט אימפריאלי צהוב (כלומר עיט דו-ראשי) מפואר המתפרש עליה ורקע שחור.
בתקופתו של קרל החמישי כמחווה לבחירתו של הקיסר החדש צופה הנשר בתקרה המעוצבת בסגנון הרלדי אך היא שוחזרה למצב הראשוני בשנת 1834 והיום התקרה ההרדלית מופיעה בחדר המגורים כאשר העיט עדיין מתנוסס מעל חדר השינה.
התקרה הוכנה לכבוד ביקורו של קרל החמישי בטירה במקור.
התקרה המקורית עם העיט של חדר השינה הוחבאה במקום מסתור במלחמת העולם השנייה ועקב כך שרדה את המלחמה והוחזרה למקומה אחרי שנת 1945. אחד הקירות בחדר אף מכיל ציור של קרל החמישי ביחד עם פרדינדד הראשון (שהיה לאחיו)-ציור זה נפגע קשות במלחמת העולם השנייה ושוחזר מאז.
חדרי המגורים אשר נפגעו במלחמת העולם השנייה על ידי שרפה שוחזרו מאז והיום מוצגים בטירת נירנברג.
השחזור עצמו הוא פשוט שחזור התקרה והקירות עם ציפוי העץ המקוריים שנפגעו בשרפה.
כאמור התקרה מקורה בחדר הקיסרי והועברה לחדר המגורים במאה ה-19. התקרה עצמה מכילה את סמלה של האימפריה הרומית הקדושה בצירוף של כמה סמלים הרלדיים של כמה מהמדינות החשובות באימפריה והן: הונגריה, אוסטריה, בוהמיה, גרנדה, קסטיליה, ארגון, סיציליה, לאון שבספרד ובורגנדיה הישנה.
חדר המגורים למעשה על פי המקובל כיום שימש כחדר לקבלת אורחים, ועיצוב הפנים שלו מקובל כיום כעיצוב הפנים אשר רווח בחדר עוד בסוף המאה ה-15 ותחילת המאה ה-16. התקרה מעוטרת ב-16 משבצות אשר מכילות מטענים הרלדיים.
מכל מקום, בתקרה עוצבה על ידי האנס ספרינגיקלי (Springinklee) ומתוארכת לשנת 1520. המטענים הקטנים יותר מתארים את המדינות העיקריות אשר היו חברות באימפריה הרומית הקדושה אותה התקופה, כאשר ארבע המשבצות הגדולות יותר, אשר ממוקמות במרכז התקרה מייצגות את האימפריה עצמה.
נבנתה כאחד המבנים בטירה בימים בהם בית הוהנצולרן שלט בתפקיד הבורגרב של נירנברג שבאותם הימים היו בנירנברג אלימות והתנגדות תקיפה אליו עד להפיכתה לעיר עצמאית ומחיקת תפקיד הבורגרב.
בכל מקרה נשרף הבניין כמעט עד היסוד בשנת 1420.
בניין הבאר העמוקה הוא אחד הבניינים עם החשיבות האסטרטגית הגבוהה ביותר בטירה.
הוא מכיל באר בעומק של כ-160 רגל (50 מטרים) שהיא עצמה שוכנת בבניין מעץ-למחצה קטן בממדיו.
טירת מאלמה (בשוודית: Malmöhus או Malmöhus slott) היא טירה במאלמה שבשוודיה.
הטירה הראשונה במאלמה הוקמה לראשונה ב-1434 על ידי אריק מפומרניה.
צורתה של הטירה הייתה מלבנית עם קירות גבוהים.
המבנה נהרס באופן חלקי בתחילת המאה ה-16, ובשנות ה-30 של המאה ה-16 נבנתה טירה חדשה על ידי כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק, שהייתה אחד המבצרים החשובים בדנמרק.
במשך השנים 1568–1573 שימשה הטירה כבית סוהר.
ג'יימס הפברן, רוזן בותוול, בעלה של מרי, מלכת הסקוטים, שנמלט מסקוטלנד והגיע לחופי נורווגיה, (שהייתה אז תחת שלטון דני) ונשלח למאסר במקום על ידי פרדריק השני, מלך דנמרק.
תקופה מסוימת שימשה הטירה כמקום מגוריהם של מפקדים דנים ומספר מושלים של סקונה.
בתחילת המאה ה-19 החלה הקומה העליונה של הטירה לשמש כבית חולים.
ב-1937 נחנך בטירה מוזיאון האמנות של מאלמה.
תערוכות הקבע של המוזיאון מתמקדות בהיסטוריה, בטבע, בטכנולוגיה ובים.
יש גם כתריסר תערוכות ארעיות מדי שנה.
כמו כן אחראי המוזיאון על שימור הסביבה התרבותית ויש בו אוספים נרחבים, כולל אלה של טקסטיל וצילום.
טירת מונסורו היא טירה בסגנון הרנסאנס בעמק הלואר, שנבנתה ישירות באפיק נהר לואר.
היא ממוקמת בעיירה הקטנה מונסורו, במחוז מן ולואר בצרפת, קרוב לסומיר, אנז'ה, טור, ו-250 קילומטר מפריז.
טירת מונסורו נמצאת במפגש של שני נהרות, הלואר והוויין, ובנקודת המפגש של שלושה אזורים היסטוריים: אנז'ו, פואטו וטורן.
זוהי הטירה היחידה בעמק הלואר, שנבנתה ישירות באפיק הנהר של הלואר.
בשנת 2015 חתם אספן האמנות העכשווית הצרפתי פיליפ מאיי (Philippe Méaille) עם מחוז מן ולואר על חוזה שכירות של 25 שנה.
הטירה של מונסורו הפכה לבית לאוסף של פיליפ מאיי של קונספטואליסטים רדיקלים מקבוצת Art & Language ושמה שונה לטירת מונסורו - מוזיאון לאמנות עכשווית.
מקורו הגאלו-רומי של היישוב מונסורו אומת אך לא אושר עבור הטירה, אף כי עמוד עשוי מאבן ממקדש גאלו-רומי נמצא בגני הטירה במהלך עבודות השיקום בה, בסוף המאה העשרים.
הטירה נבנתה ישירות בתוך מצע נהר הלואר, למרגלות צלע הגבעה, על ראש הר סלעי, שממנו נלקח שמו, "הר סורו" (Mont Soreau).
למרות העיור, הר זה עדיין נראה במקומות רבים.
נכסים מקומיים רבים בנויים באבן מקומית מתוכם בתים רבים המובנים בתוך ההר, ובמערות המקומיות.
אומרים כי מיקומה הטופוגרפי הוא בלתי ניתן לסתימה מבחינה צבאית, שכן היא ממוקמת בין שני עמקים קטנים על מישור של כשלושים דונם עם מדרונות תלולים ממזרח וממערב.
הטירה ממוקמת באזור מוגן לאומי, פארק הטבע האזורי לואר-אנז'ו-טורן.
טירת מונסורו מסווגת כאתר מורשת על ידי משרד התרבות הצרפתי בשנת 1862, 1930 ו-1938. אתר מורשת (Monument Historique) הוא סיווג שניתן לכמה אתרים
לאומיים בצרפת בעלי ערך ארכיטקטוני הראויים לציון ופירושו כי הבניין הוא בעל חשיבות לאומית.
הטירה היא המבנה המסווג היחיד במונסורו.
מונסורו וטירת מונסורו הם חלק מאתר המורשת העולמית הרשומה על ידי אונסק"ו של עמק הלואר שבין סילי-סיר-לואר (Sully-sur-Loire) לבין שאלון-סיר-לואר (Chalonnes-sur-Loire).
טירת מונסורו - מוזיאון לאמנות עכשווית הוא מוזיאון פרטי לאמנות עכשווית בטירת מונסורו, מונסורו, צרפת.
הפרויקט החל בנובמבר 2014 ונחנך ב־8 באפריל 2016. האוסף הקבוע, שנאסף במהלך 25 השנים האחרונות על ידי פיליפ מאיי (Philippe Méaille), מוצג בטירה ומושאל למוסדות אחרים.
אוסף זה הוא האוסף הגדול בעולם של קבוצת האמנות הקונספטואלית, אמנות ושפה (Art & Language), אשר מילאה תפקיד חשוב בהמצאת האמנות המושגית.
האוסף הושאל בין השנים 2010–2017 למוזיאון לאמנות עכשווית של ברצלונה ומאז שני המוסדות משתפים פעולה באופן קבוע.
פיליפ מאיי, שחי 15 שנה באנג'ו, עבד במקביל לכריסטיאן ג'ילט (Christian Gillet), נשיא מחוז מן ולואר, כדי ללמוד את האפשרות ליצור מוזיאון לאמנות עכשווית באנג'ו ולמקם את האוסף בטירת מונסורו.
לאחר שישה חודשי לימוד, הנושא הודלף לעיתונות וגרם לשערורייה פוליטית בין הימין לשמאל.
ב-19 ביוני 2015 כריסטיאן ג'ילט, נשיא מחוז מן ולואר מסר את מפתחות הטירה של מונטסורו לפיליפ מאיי על פי חוזה שכירות של 25 שנים, עובדה שמציבה את האומנות העכשווית, כעדיפות תרבותית ותיירותית בפיתוח האזור.
אוסף פיליפ מאיי, המהווה את אוסף המוזיאון, מאכלס את שתי הקומות הראשונות של המוזיאון.
האוסף מורכב אך ורק מיצירות של קבוצת האמנים אמנות ושפה.
הסכם עם מוזיאון טייט מודרן (Tate Modern) מלונדון מאשר את הקרנתו של סרט, שהופק במשותף על ידי מוסד זה וקרן בלומברג ומוצג בטירת מונסורו - מוזיאון לאמנות עכשווית.
התנועה האמנותית אמנות ושפה, שנוסדה בשנת 1968, לקחה את שמה מעיתון המכונה אמנות-שפה (Art-Language) - הקבוצה מורכבת מבריטים, אמריקאים ואוסטרלים.
ההתעסקות בשאלות המטרידות על מעמדו של האמן, יצירת האמנות או אפילו על הממסד עצמו, הציבה אותם כדמויות רדיקליות ביותר בתולדות האמנות במחצית השנייה של המאה העשרים.
קבוצת אמנות ושפה, שמקורה באמנות המושגית, עדיין פעילה ומיוצגת כיום על ידי מייקל בולדווין ומל רמסדן.
טירת פוינאר, המכונה גם מצודת פוינאר (ברומנית: Cetatea Poenari) היא טירה הרוסה ברומניה שהייתה ביתו של ולאד המשפד.
הגישה למצודה נעשית על ידי טיפוס ב-1,480 מדרגות בטון.
הטירה ממוקמת על מישור הר קטטיאה, מול הצד המערבי של טרנספגרשאן, על קניון שנוצר בעמק נהר ארג'ש, קרוב להרי פגראץ'.
הטירה הוקמה סביב תחילת המאה ה-13 על ידי וולאכים.
בסביבות המאה ה-14 הייתה פוינאר (שנודעה אז כ"טירת ארג'ש") המצודה העיקרית של שליטי בסאראב.
בעשורים הבאים, השם ותושביו השתנו מספר פעמים אך בסופו של דבר הטירה ננטשה ונזנחה.
למרות שהטירה שימשה שנים רבות לאחר מותו של ולאד בשנת 1476, היא בסופו של דבר ננטשה במחצית הראשונה של המאה ה-16 ושכבה בהריסות עד המאה ה-17. גודל הטירה ומיקומה הקשו על כיבושה.
ב-13 בינואר 1913, מפולת שנגרמה על ידי רעידת אדמה, הפילה חלקים מהטירה שהתרסקה לתוך הנהר הרחק למטה.
לאחר שתי רעידות אדמה נוספות בשנת 1940 ו-1977 שגרמו נזק נוסף, היא תוקנה מעט והקירות ומגדליה עומדים עד היום.
מאז 2009 מנוהל האתר על ידי מוזיאון מחוז ארג'ש..
עיבוד מודרני של טירת פוינאר הוצג בסדרת הטלוויזיה של רשת STARZ הסודות של דה וינצ'י משנת 2013 בפרק שכותרתו "השטן" בו לאונרדו דה וינצ'י נוסע לטירת פוינאר בוולאכיה כדי להיפגש עם ולאד המשפד.
צילומי הטירה ששימשו בפרק הם טירת פאונארי האמיתית, אם כי בפרק מופיעים אנשים שנסעו עד שערי הטירה לפסטיבל רוק - דבר שבלתי אפשרי לעשות זאת, כיוון שיש לעלות במדרגות כדי להגיע לכל מקום ליד ההריסות.
הטענות כי טירת פוינאר היא הטירה "האמיתית" של דרקולה כפי שמוצג ברומן דרקולה המפורסם של בראם סטוקר, אין לכך בסיס בספרו של סטוקר.
אין הוכחה שסטוקר ידע על טירת פוינאר והטירה ממוקמת בערך 200 ק"מ מדרום למקום ההתרחשות של הרומן, שהיה בפינה הצפון-מזרחית של טרנסילבניה.
אגדות וסיפורים רבים על טירת פאונארי שרדו לאורך מאות שנים.
האתר הוצג גם כמקום רדוף רוחות בתוכנית Ghost Hunters International בעונה 1 (2008–2009), פרק 14.
טירת ליניארס (בפורטוגזית: Castelo de Linhares da Beira) היא טירה מימי הביניים בליניארס , המועצה העירונית סלוריקו דה ביירה , מחוז גווארדה , פורטוגל.
הטירה נחשבת כאתר מורשת תרבותית ואנדרטה לאומית בפורטוגל.
טירת ליניארס נבנתה בסגנון גותי בין סוף המאה ה-11 לתחילת המאה ה-12. הטירה נמצאת בין שני מגדלי שמירה עשויים מסלע.
יש בה שני מגדלים, שביניהם יש חומה.
בתוך הטירה, נמצאים מבצר, מגדל שעון, וארבעה שערים.
טירת ליניארס היא מבנה מלבני.
אחד ממגדלי השמירה של הטירה הוא הנקודה הגבוהה ביותר שנבנתה לצורך הגנה בפורטוגל.
בקירות היו פתחים ליריית חצים לעבר אויבים.
המרפסות של הטירה נוספו במהלך המאה ה-14.
מגדל השעון שנמצא בטירת ליניארס, התווסף במהלך הרפורמות הגותיות של המלך דיניש (המאה ה-13) והמלך פרננדו הראשון (המאה ה-14).
טירת מידהופ היא בית מגדל מהמאה ה-16 בסקוטלנד, הממוקם בכפר אברקורן באחוזת הופטון, ממערב לדרום קווינספרי, בפאתי אדינבורו.
הטירה הנטושה שניתן לראות היום מייצגת את בית המגדל בן 5 הקומות והמגדל.
בשנת 1678 הטירה עברה מתיחת פנים כאשר הוסר מגדל הכניסה והרחבה למזרח הוגדלה והוארכה.
פתח חדש נוסף יחד עם חצר קטנה בגודל , מדרום.
במאה ה-15 השתייכה למשפחת מרטין.
במהלך המאה ה-16 השתייכה הטירה לאלכסנדר דראמונד ממידהופ, אחיו של רוברט דראמונד מקארנוק, אדון העבודה לכתר סקוטלנד.
אבן עם הכיתוב "AD 1582 MB" מנציחה את אלכסנדר ואשתו מרג'ורי ברוס.
תקרה מצוירת מהמגדל שוקמה על ידי סקוטלנד ההיסטורית באדינבורו; היא תוכננה להיות מוצגת לציבור בארמון הולירוד.
כוללת מוטיבים של גליל סינפויל וככל הנראה מנציח את נישואיו של סר רוברט דראמונד, שהפך ללורד בשנת 1619, ליורשת המילטון.
המוטו המשפחתי היה "ad astra per ardua" ולשברים מהתקרה המצוירת אחרת היו כוכבי זהב המיוצגים בסמל אבירים.
שובך גדול, שני חדרים, היכל, בסוף המאה ה-17, נוספו באורך מדרום-מזרח.
טירת מידהופ שימשה לצילומי הסדרה זרה מבית סטארז כבית משפחתו של ג'יימי פרייזר בשם "לליברוך" (Lallybroch) אך ידוע גם בשם ברוך טואראך (Broch Tuarach).
טירת לאודג או בורג לאודג (בהולנדית: Burg Laudegg) היא טירה שממוקמת ליד שלוש העיירות לאדיס , סרפהאוס ופיס , טירול, אוסטריה.
הטירה נמצאת ליד אחד מהדרכים של רומא העתיקה.
טירת לאודג עומדת למרגלות הרי האלפים ויושבת על בליטה אנכית של צפחה מעל עמק אוברינטל בגובה של מעל פני הים.
הטירה נבנתה בראשית ימי הביניים, והתיעוד הראשון שלה היא מ-1239. עם זאת, המיניסטריאליס המקומי של לאודג מתועדת אפילו מוקדם יותר (1232) ביומן בית המשפט של הדוכס אוטו פון אנדץ' באינסברוק.
ב-1406, בזמן מרד האיכרים באפנצל טירת לאודג וטירת שטיינג הושמדו בפיקודו של איטל רדינג האב .
בשנים שלאחר מכן, בוצעו רק התיקונים הנחוצים ביותר, ראשית תחת מקסימיליאן הראשון, שהתעניין באזור.
הטירה הורחבה מעט, אך הכספים שהובטחו לתושבי האזור לא נשלחו מעולם.
אף על פי שהטירה הייתה המרכז המנהלי של אוברס גריכט עד למאה ה-17, יש תיעוד מ-1551 כי שומרת הטירה התגוררה בשלוס סיגמנדסירד (נבנה ב-1471) והטירה כבר לא הייתה בשימוש כמחנה או חנות לנשק.
במאה ה-17, המבנה שופץ, אם כי הבניין נותר ריק ונפל לחורבן לאחר שהמרכז המנהלי עבר לריד אים אוברינטל .
שיקום חלקי של הטירה החל ב-1964. כיום הטירה נמצאת ברכוש פרטי, אך היא פתוחה לביקור אחד לשבוע ביולי ובאוגוסט.
טירת ליכטנשטיין היא מבנה במדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה.
היא שוכנת ליד העיירה מריה אנצרסדורף , בפרבריה הדרומיים של העיר וינה.
הטירה היא מקום מוצאו של בית ליכטנשטיין, השולט בנסיכות ליכטנשטיין.
הטירה נבנתה במאה ה-12. היא נהרסה על ידי העות'מאנים במהלך המצור על וינה בשנת 1529, הוקמה מחדש ושוב נהרסה במהלך קרב וינה ב-1683. היא עמדה בהריסותיה עד 1884 ואז שוקמה.
בית ליכטנשטיין הוא בעליה של הטירה, מאז הקמתה ועד המאה ה-13, ושוב משנת 1808 ועד כה.
הטירה משמשת כמוזיאון של בית ליכטנשטיין ומבקרים רבים פוקדים אותה במהלך השנה.
בנוסף מתקיים בה מדי קיץ פסטיבל תיאטרון על שם המחזאי יוהאן נסטרוי.
סצנות של מספר סרטי קולנוע צולמו בטירה בהם סרט הקולנוע משנת 1993, שלושת המוסקטרים.
טירת מנדרלי (באירית: Caisleán Mhanderley), לשעבר "טירת ויקטוריה" ו"טירת איישה" , היא אחוזה אירית גדולה בעלת שינות שנבנתה בסגנון ויקטוריאני, בקיליני, מחוז דן לירי-ראת'דאון, אירלנד.
הטירה בבעלות הזמרת האירית אניה.
מגג הצריח של הטירה, אפשר לצפות מעבר לחוף האירי עד מזרחה לוויילס.
מעבר לכך, הטירה מוקפת ב-14,000 מטרים רבועים של גנים המרכיבים יחד יער גדול ממדים.
מנהרה "סודית" בתחתית הגן העניקה במקור גישה לחוף קיליני, אך היא נסגרה במרוצת השנים.
השופט רוברט וורן בנה את טירת ויקטוריה בשנת 1840, כדי להנציח את עלייתה של המלכה ויקטוריה לכס המלכות.
פנים הטירה נהרס בשרפה בשנת 1928, ולאחר מכן שוחזר על ידי סר תומאס פאוור ממשפחת מזקקות הוויסקי.
הוא שינה את שמה של הטירה ל"טירת איישה", על שם האלה שעלתה מהלהבות ברומן "היא" מאת הנרי ריידר הגרד.
בשנת 1995 החליטה משפחת איילמר להפוך את טירת איישה למקום "מעורר עניין תיירותי".
כתוצאה מכך, הוקמה "גלריית האורווה", ומספר אמנים הציגו את תמונותיהם ויצירותיהם שם.
המוזיקאית האירית אניה רכשה את הטירה ב-1997 תמורת 3.8 מיליון אירו, לפי הדיווחים; מייקל פלאטלי התעניין גם הוא בעניין רכישת הטירה.
בהתבסס על התעניינותה ב"רבקה" מאת דפנה דה מוריאה, שינתה אניה את שמה של הטירה ל"מנדרלי".
זאת, בהשראת הבית הבדיוני הממלא תפקיד מרכזי ברומן מ-1938.
בשל איומים מצד פורצים, אניה חיזקה את אבטחת הטירה, התקינה שערי כניסה חדשים מעץ מלא, ושכרה אדריכלים שבנו קיר אבן בגובה 2.7 מטרים, ומעקות באורך 1.2 מטרים בחלקים מסוימים מהקיר.
על אף השינויים, באמצע אוגוסט 2005, אירעו שתי פרצות אבטחה נפרדות בעת שאניה הייתה בטירה (מערכת האבטחה שלה כוללת חדר פאניקה).
טירת מוסא היא טירה הממוקמת בין דיר אל-קמר לבית א-דין שבלבנון.
הטירה, המשתרעת על שטח של 3,500 מ"ר, נבנתה על ידי ונפתחה לקהל הרחב בשנת 1969.
טירת מוסא נבנתה על גבעה שבין דיר אל-קמר לבית א-דין שבלבנון, ועל אבניה נחרטו אמונותיו ורעיונותיו של בונה הטירה.
הטירה נבנתה על ידי שנולד ב-27 ביולי 1931 בכפר שבבקעת הלבנון ומת ב-31 בינואר 2018 בכפר דיר אל-קמר.
מוסא מספר כי הרעיון החל להתגבש אצלו כשהיה בן 14, בהשראת ימי הביניים.
לאחר שמוריו וחבריו לכיתה לעגו לו על רעיונו, מוסא עזב את בית הספר והלך ברגל לצידון שם עבד עם דודו על שיקום מבצר הים בצידון.
מאוחר יותר, ב-1947, הטיל האמיר מוריס שיהאב, עליו ועל דודו, לשפץ טירות ולחפש תגליות ארכאולוגיות כדי שיוצגו במוזיאון הלאומי של ביירות.
הוא המשיך לעבוד באותו תחום וצבר ניסיון רב בשיקום טירות.
לאחר מכן עבר לעבוד בארמון בית א-דיין, שם שיקם את המוזיאון של האמיר .
הוא פיקח על העבודה ובין היתר פיקח על הצגת אוסף הנשק, הבגדים והתכשיטים של האמיר והחרב שהוצעה לאמיר על ידי נפוליאון.
המוזיאון נחנך בספטמבר 1951 תחת שלטונו של הנשיא לשעבר בשארה אל-ח'ורי, ורק לאחר מכן החל מוסא לעבוד על בניית הטירה שלו.
אבן היסוד הונחה בשנת 1962, והמבנה הושלם בעזרת אשתו בשנת 1969.
טירת מונטה כריסטו היא טירה בצרפת, שנבנתה לפי הזמנתו של אלכסנדר דיומא האב ונועדה לשמש למגוריו ולמקום בו יוכל להתרכז בכתיבה.
הטירה נבנתה בין השנים 1844–1847 על ידי האדריכל היפוליט דוראן בפארק בגודל תשעה דונמים, בסגנון אנגלי, בפורט-מארלי, אִיוְולִי֫ן.
המבנה הוקם בסגנון נאו-רנסאנס עם שלוש קומות מעל קומת הקרקע והמרתפים.
על הכן של דלת הכניסה, ניצב שלט האצולה עם שלושה נשרים של ממשפחת דייווי דה לה פאיטרי, שאליה השתייך דיומא, מלווה במוטו האישי של המחבר: "J'aime qui m'aime".
בחלק מהקרקע היה אגם קטן ובמרכזו אי מלאכותי, עליו הוקם ארמון בן שתי קומות בנוי מלבנים אדומות ולבנות.
בארמון זה נהג דיומא לעבוד בקומת הקרקע ולנוח בקומה השנייה.
שם הארמון מרמז למקום הכליאה של גיבור הספר הרוזן ממונטה כריסטו.
מהפכת 1848 פגעה קשה בהכנסותיו של דיומא והתיאטרון ההיסטורי שלו פשט רגל.
בשנת 1853 מכר דיומא, בלחץ הנושים, את האחוזה.
מכאן ואילך היא עברה מיד ליד עד שהתדרדרה.
בשנת 1969, שלוש הקומונות של פורט-מארלי, פק, מרלי-לה-רואה ואגודת ידידי אלכסנדר דיומא רכשו את האחוזה והחלו לשקם אותה.
בשנת 1975 סווגה האחוזה כמונומנט היסטורי של צרפת, ובשנת 1987 נרשמה ככזו.
חזיתות הבניין, גגות הבניין, חדר האורחים המורי בקומה השנייה, שאטו ד'איף, הגשר והפארק, הכניסה לשטח הטירה עם בנייני שירות ומזרקות נמצאים תחת הגנה.
טירת מונטנטן בקומונת שאטו-שרווי, הייתה במהלך מלחמת העולם השנייה אחד מבתי הילדים בוויין עילית, בניהול ארגון הסיוע לילדים (OSE), שהפכה למקלט לילדים יהודים רבים שנרדפו.
המבנה היה בבעלותו של ז'אן-לואי דה נוויל (Jean-Louis de Neuville), ובו שהו קרוב ל-300 ילדים יהודים בני 11 עד 17 בין השנים 1940 ל-1944.
בין נובמבר 1942 לינואר 1944 ניהל את הטירה רמון לוי.
הילדים היו צעירים יהודים, בעיקר ממוצא גרמני, אוסטרי או פולני, שנרדפו על ידי המשטר הנאצי, שמצאו מקלט באזור כי היו יעד לפשיטות של הז'נדרמריה והמיליציה הצרפתית והגסטפו.
ה-OSE החליט לסגור את הטירה בינואר 1944 ותוך יומיים הצליח לוי לפזר מאה נערים: המבוגרים הצטרפו למאקי, אחרים טופלו על ידי רשת שכיוונה אותם לשווייץ.
רובם הוצבו אצל משפחות באזור, כולל משפחתה של ז'קלין בייל (Bayle), עובדת הטירה שהשתתפה בשמירה על הילדים: "היית צריך להיות זהיר ולא לדבר יותר מדי.
פחדתי רבות אבל לא הייתי צריכה להראות את זה".
היא קיבלה את אות חסידי אומות העולם ואת לגיון הכבוד על מעשיה .
טירת מונטנטן פתחה מחדש את שעריה ב-1945 כדי לשכן ילדים שהמתינו ליציאה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער ונסגרה שוב ב-1948.
ז'קלין וילדי מונטנטן, דוקו בבימוי פבריס גרסיה-קרפינטרו, יצירת תלמידי הקולג' של סן-ז'רמן-לה-בל במחווה לז'קלין בייל, עובדת הטירה שהצילה מאות ילדים יהודים.
טירת נורהאם, זריחה הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן הבריטי ג'וזף מלורד ויליאם טרנר, המתוארך לסביבות שנת 1845. היצירה נחשבת לדוגמה מובהקת לעבודתו המאוחרת של טרנר, המאופיינת בשימוש נועז באור ובצבע ובהתרחקות מצורות ברורות לטובת אווירה וחוויה תחושתית.
הציור מתאר את טירת נורהאם , השוכנת על גדות נהר טוויד במחוז נורת'מברלנד, בצפון-מזרח אנגליה, בסמוך לגבול עם סקוטלנד.
נורהאם היא כפר באזור הגבול ההיסטורי בין אנגליה לסקוטלנד, והטירה שבו שימשה כנקודת מפתח אסטרטגית המשקיפה על הנהר.
במהלך ההיסטוריה היא הותקפה פעמים רבות על ידי כוחות סקוטיים.
ג'וזף טרנר ביקר בטירה ובסביבתה לראשונה בשנת 1797. בעקבות מסעו יצר את יצירת האקוורל "טירת נורהאם: זריחה", שהוצגה באקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1798 וזכתה לשבחי הביקורת.
בשנת 1801 שב טרנר לבקר בחורבות הטירה, ובשנת 1806 החל לעבוד על פרויקט "Liber Studiorum" ("ספר הלימודים") – אוסף של תחריטים מונוכרומטיים של נופים מסוגים שונים.
"טירת נורהאם, זריחה" נכללת בקבוצת עבודות צבעוניות לא גמורות שהתבססו על סדרה זו.
מקור ההשראה לציור זה היה לוח מספר 57 בקטלוג סדרת Liber של אוסף טייט – "טירת נורהאם על הטוויד", שפורסם בשנת 1816.
בגרסתו המאוחרת, טרנר מתמקד באפקטים של אור השחר: קרני השמש המוקדמות שוטפות את הסצנה באור רך ומטשטש, עד שהטירה עצמה כמעט נבלעת לחלוטין בתוך הערפל הזוהר.
השימוש באור כמרכז קומפוזיציוני ותחושתי מדגיש את מגמתו של טרנר להתרחק מתיאור ריאליסטי מדויק ולעבור לחקירה אמנותית של תפיסה, זמן ורושם.
במרכז הציור נראית טירת נורהאם, אך היא כמעט ונבלעת באור השחר החזק, המציף את הסצנה בגוונים רכים של צהוב, ורוד וזהב.
הטירה עצמה מתוארת בקווים עמומים, כשחומותיה משתלבות כמעט לחלוטין ברקע הערפילי.
מתחתיה זורם נהר הטוויד, המשקף את אור הזריחה ויוצר מעין רצף של אור בין השמיים למים.
בצדדים מופיעים קווי אופק נמוכים עם גבעות וצללים כהים, שמדגישים את הבוהק שבמרכז.
ההרכב כולו מבליט את נושא האור והזמן - מוטיבים מרכזיים בעבודותיו המאוחרות של טרנר.
עד סוף הקריירה שלו, טרנר יצר שש גרסאות שונות של ציור זה וחזר לטירת נורהאם מספר פעמים כדי להרהר על עבודתו וחייו.
טירת לובלין (בפולנית: Zamek Lubelski) היא טירה מימי הביניים בעיר לובלין, פולין, הסמוכה לרובע העיר העתיקה ולמרכז העיר.
הטירה הוקמה על ידי מי שהיה הדוכס העליון של פולין, קז'ימייז' השני והיא אחד מבתי המגורים המלכותיים העתיקים ביותר שנשתמרו בפולין.
סגנון הבנייה של הטירה הוא סגנון אדריכלותי המאפיין את התחייה הגותית, והוא במידה רבה נובע מהשיפוץ שבוצע שם במאה ה-19.
הגבעה שעליה ממוקמת הטירה חוזקה לראשונה באמצעות בנייה של חומת עפר מחוזקת בעץ במאה ה-12. במחצית הראשונה של המאה ה-13 נבנה מגדל עוז הקיים עד היום והוא המבנה הגבוה ביותר בטירה, כמו גם המבנה העתיק ביותר שעומד בעיר.
במאה ה-14בתקופת שלטונו של המלך קז'ימייז' השלישי נבנתה הטירה מחדש עם חומות אבן.
קפלת השילוש הקדוש של הטירה נבנתה ככל הנראה באותה התקופה כקפלה מלכותית.
בעשורים הראשונים של המאה ה-15 הדוכס הגדול של ליטא ולדיסלב השני יגיילו הזמין סט של ציורי קיר לקפלה שהושלמו בשנת 1418 ונשמרים עד היום.
האמן מאסטר אנדריי היה רותני, שחתם את עבודתו על אחד הקירות.
בשל הסגנון הייחודי של ציורי הקיר המשלב השפעות מערביות ומזרחיות אורתודוקסיות, הם זוכים להכרה בינלאומית כיצירה היסטורית חשובה.
תחת שלטונה של השושלת היגלונית נהנתה הטירה מחסדי המלוכה ומשהיות של בני משפחת המלוכה בתדירות גבוהה.
בניו של מלך פולין קז'ימייז' הרביעי גדלו בטירה הזו תחת הדרכתו של יאן דלוגוש.
במאה ה-16 היא נבנתה מחדש בקנה מידה גרנדיוזי, בהדרכתם של אומנים איטלקים שהובאו מקרקוב.
האירוע המשמעותי ביותר בתולדות הטירה היה בשנת 1569, טקס החתימה על איחוד לובלין, הסכם היסוד של האיחוד הפולני-ליטאי.
כתוצאה ממלחמות במאה ה-17 מצב הטירה התדרדר.
רק החלקים העתיקים ביותר, המבצר והקפלה, נותרו שלמים.
לאחר שלובלין נפלה לשלטון רוסי בעקבות הסדר הטריטוריאלי של קונגרס וינה בשנת 1815, ממשלת פולין הקונגרסאית, ביוזמתו של סטניסלב סטשיץ', ביצעה שיפוץ מלא של הטירה בין השנים 1826 ו-1828. המבנים החדשים היו שונים בסגנונם מהסגנון המקורי ונבנו בסגנון התחייה הגותית, ומטרתם העדכנית הייתה לשמש כבית סוהר.
רק המבצר והקפלה נשמרו במצבם המקורי.
הטירה שימשה כבית כלא במשך 128 שנים.
משנת 1831 עד 1915 היא שימשה כבית כלא צארי, משנת 1918 עד שנת 1939 היא שימשה ככלא של פולין העצמאית, ומשנת 1939 עד 1944 היא שימשה ככלא של הכיבוש הנאצי הגרמני.
בין האסירים תחת רוסיה הצארית נמנו חברי מחתרת פולנים, שאחד הבולטים שבהם היה הסופר בולסלב פרוס.
במקום עברו כ-40,000 עד 80,000 אסירים, רבים מהם היו לוחמי תנועת ההתנגדות הפולנית במלחמת העולם השנייה ויהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, קפלת הטירה שימשה כבית משפט גרמני.
אסירים רבים נשלחו מהטירה למחנות מחנות הריכוז וההשמדה של גרמניה הנאצית על אדמת פולין, כולל למחנה ההשמדה והריכוז מיידנק הסמוך.
רגע לפני הנסיגה ב-22 ביולי 1944, טבחו אנשי האס אס וסוהרים גרמנים ביותר מ-300 מהאסירים שנותרו, והם נקברו מאוחר יותר בבית הקברות היהודי החדש בלובלין.
לאחר 1944, הטירה המשיכה לשמש כבית כלא של המשטרה החשאית הסובייטית ומאוחר יותר של המשטר הקומוניסטי של פולין שהונהג על ידי הסובייטים, ועד 1954 עברו דרכה כ-35,000 פולנים שנלחמו נגד הממשלה הקומוניסטית החדשה, מתוכם 333 מתו.
בשנת 1954 נסגר בית הסוהר בטירה.
לאחר שיפוץ ושיפוץ, מאז 1957 הוא משמש כאתר המרכזי של המוזיאון הלאומי.
טִירַת צְבִי הוא קיבוץ בעמק בית שאן, כשבעה קילומטר מדרום לבית שאן, ובסמוך לשפך נחל בזק לנהר הירדן.
הוא משתייך למועצה אזורית עמק המעיינות, והוא הדרומי מבין יישוביה.
הקיבוץ נוסד בכ"א בתמוז תרצ"ז (30 ביוני 1937) במסגרת יישובי "חומה ומגדל", בידי חברי ברית חלוצים דתיים (בח"ד) שעלו מאירופה והשתייכו לשתי קבוצות: קבוצת שח"ל וקבוצת רודגס, אליה נוספו חברים שעברו הכשרה בכפר יעבץ.
הקיבוץ משתייך לתנועת הקיבוץ הדתי, שהוקמה על ידי חברי תנועת "הפועל המזרחי".
הקיבוץ קרוי על שם הרב צבי הירש קלישר, ממבשרי הציונות הדתית ומראשי "חובבי ציון", שפעל לעידוד עלייה לארץ ישראל וכן על שם המבנה בן שתי הקומות, שמצאו בתושבים במקום הבנוי כולו לבני בוץ מיובש, וכינו אותו בשם "הטירה".
שטח הקיבוץ הוא כ-8,000 דונם.
בשטחו פועל מפעל "טירת צבי" לעיבוד מוצרי בשר, מדגה, מטע תמרים, גידולי שדה ולולים.
ב-22 ביוני 1942 נרשמה בקיבוץ הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה עד כה ב, ההמיספירה המזרחית, הכוללת את אירופה והמזרח התיכון – 54.9 מעלות צלזיוס.
בקיץ תרצ"ז הוקם קיבוץ טירת צבי, הקיבוץ הראשון של תנועת הקיבוץ הדתי, כיישוב חומה ומגדל סמוך לעיירה ביסאן.
הגרעין המייסד מנה כ-90 חברים, וכמחצית מהם באו מקבוצת רודגס.
חברי המשק הדתיים איישו את כל התפקידים בקיבוץ, פרט לתפקיד המוכתר, אחראי קשרי החוץ, אותו מילא בתחילה חבר קיבוץ עין חרוד, גרשון ריטוב.
הקיבוץ הדתי הצעיר רצה שגם תפקיד זה יאויש על ידי חבר דתי, הם נזכרו ביהושע ברוכי שבהיותו חבר רודגס התיידד עם הפועלים הערבים, והזמינו אותו להצטרף אליהם ולמלא את התפקיד, הדורש קשרים תדירים עם ערביי הסביבה.
כעבור מספר חודשים, מינתה אותו הקרן הקיימת לישראל באופן רשמי למוכתר הקיבוץ ולמפקד מטעם ההגנה.
כמפקד הוא הוחלף כעבור כשנה וחצי בחבר הקיבוץ מאיר אורליאן (אור), שנשלח לשם כך לקורס מפקדים של ההגנה.
כמוכתר, קיים ברוכי מערכת יחסי שכנות עם ערביי בית שאן ובייחוד עם הבדואים יושבי העמק.
בתוקף תפקידו, עמד בקשרים הדוקים עם השייחים ראשי השבטים והיה מרבה לבקר במאהלים שלהם והם הזמינו אותו להשתתף בשמחותיהם.
כמו כן, ברוכי היה איש הקשר של הקיבוץ עם הממשל הבריטי והמשטרה.
ב-1943, אחרי רצח חבר הקיבוץ שלמה שכטר תוך כדי סכסוך עם בדואים על קרקעות, הזמין ברוכי את שבט הרוצח לטקס סולחה בקיבוץ בהתאם למנהגי הבדואים.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, ב-28 בפברואר 1938, כשמונה חודשים לאחר הקמתו, הותקף הקיבוץ על ידי כנופיית מחבלים ערבים חמושה ומאורגנת מצפון השומרון, שהשתייכה לפלג של המוג'אהדין.
כחודש לפני כן, פשטה כנופיה זו על תחנת משטרה בריטית שנקראה תחנת חנאזיר (או חונזיר), הסמוכה לטירת צבי ושדדה את מחסן הנשק והתחמושת.
התקיפה התנהלה תחת פיקודו של אחד מראשי הכנופיות הערביות בארץ דאז - שייח' עטיה.
התקיפה החלה מ-22:30 בלילה ונמשכה עד חצות.
תוכנית התוקפים הייתה לפרוץ בחשאי את גדר התיל שהקיפה את היישוב, לזחול עד לחומה שהקיפה אותו, שהייתה עשויה מלבני בוץ ובגובה של כשני מטר, לנפץ את הזרקור, ומשם לתקוף את פנים היישוב.
התקיפה הצליחה בתחילתה, והלוחמים הערביים הגיעו עד לחפירה ולחומה וניפצו את הזרקור.
ניסיונות האיתות ליישובים הסמוכים כשלו בתחילה בשל ניפוץ הזרקור.
באמצעות פנס-איתות הצליחו לתקשר עם בית יוסף הסמוך רק ב-23:00; רכב המשמר הנע שיצא מגוש חרוד לעזרה שקע בבוץ בדרך ליישוב והגיע רק עם בוקר.
אולם מגיני היישוב הצליחו להכריע את המערכה בכוחות עצמם באמצעות רימונים שהושלכו לעבר התוקפים וירי מאורגן היטב לעבר הכוחות שהמשיכו לנסות ולפרוץ לתוך היישוב.
לבסוף נהדפה כנופיית הלוחמים והם נסוגו.
עד סוף תקופת המאורעות לא ידעו יישובי עמק בית שאן התקפות ישירות.
גם על השלטונות הבריטיים עשתה ההגנה על טירת צבי רושם רב.
הנציב העליון ארתור ווקופ, שלח מברק ברכה לסוכנות, ואורד וינגייט, מפקד פלוגות הלילה המיוחדות, שרק אז החל בקשירת קשריו עם היישוב היהודי, מיהר לטירת צבי כדי להיפגש עם מפקד המקום ולשמוע על הקרב.
וינגייט שהה בקיבוץ במשך חודש ימים לפני שעבר לעין חרוד, הקים את פלוגות הלילה, והוציא את החברים לסיורים ולמארבים מחוץ לגדר.
עובדות אלה מתועדים ביומן תחת הנוטרים.
בדף מיומן זה מיום 6.4.38 מופיעה רשימת החברים שיצאו עם "וינגיית" (הטעות במקור) ל"מעוז" וצוין שכל אחד מהם חתם על כך שקיבל 50 כדורים.
שהות זו מצוינת בספרו של משה יגר "אורד וינגייט, קורותיו והציונות".
נראה שהרישום של "מעוז", כביכול קיצור ל"מעוז חיים", קיבוץ מעט צפוני לטירת צבי, נועד להטעות את הפיקוח הבריטי על היומן, ולמעשה וינגייט ומלוויו עשו את דרכם למארב מעל מעברות הירדן (כפי שמציין יגר בספרו, בעמ' 36).
בנובמבר 1940 הובאו לקיבוץ חומרי בנייה כדי לבנות במקום בתי קבע במקום הצריפים הדולפים ששמשו את החברים..
במלחמת העצמאות, ב-ו' באדר תש"ח, 16 בפברואר 1948, עוד בטרם נכנסו צבאות מדינות ערב למלחמה, תקף "צבא ההצלה" של קאוקג'י את טירת צבי אך נהדף באבדות כבדות.
בהתקפה נהרג , ממקימי הקיבוץ.
היישוב היהודי בארץ ישראל שאב עידוד רב מהדיפת המתקפה.
במרץ 2012 הוחלט על הרחבת הקיבוץ לתושבי חוץ כחלק מתהליך ההפרטה הנהוג כיום בקיבוצים בישראל.
באוגוסט 2014 נכנסו המשפחות הראשונות לבתים החדשים שנבנו דרומית למרכז הקיבוץ, בספטמבר 2015 רשומים למעלה מ-30 משפחות של תושבי חוץ.
בהמשך, בוטל מודל הקבלה לתושבות, והוצע לתושבים הקיימים להתקבל לחברות.
מצטרפים חדשים נדרשו להתקבל לחברות בקיבוץ.
בשנת 2023 עבר הקיבוץ תהליך "שיוך דירות" על פי מודל ממשלתי.
בשטח הקיבוץ מצויים מספר שרידים ארכאולוגיים:
תל מנורה - בסמוך לקיבוץ נמצא יישוב מתקופת המשנה והתלמוד; נמצא בו בית כנסת מהמאה השישית לספירה עם קטע פסיפס ברצפתו.
הפסיפס התגלה בעת הכנת שטח לנטיעת תמרים ליד הקיבוץ במקום המכונה כיום "תל מנורה", בשנות ה-50. בפסיפס מופיעה מנורת חוליות בת שבעה קנים ומימינה שופר.
קטע הפסיפס הועבר אל הכניסה לבית הכנסת של הקיבוץ.
דרך רומית שהובילה מבית שאן למחנה הלגיון הרומי השישי ותל שלם, שם נמצאו אבני מיל ופסיפס.
בסמוך לכניסה הדרומית אל חדר האוכל מוצבים מספר ממצאים ארכאולוגיים: אבני ריחיים, שעון שמש, גלוסקמה, אבני מיל, מפרכה (של זיתים) ומשקולת של בית הבד.
דגם הטירה - הטירה הייתה מבנה גדול בן שתי קומות, בנוי מלבני בוץ ומוקף בחומה.
הוא נבנה בשנת 1930 על ידי מוסא אל-עלמי, ממקורבי המופתי של ירושלים חג' אמין אל-חוסייני, ושימש כמרכז לחווה חקלאית שהייתה במקום.
במאורעות 1936 נאלץ אל-עלמי לברוח ללבנון והוא מכר את החווה לקרן הקיימת.
הבית שימש כבית תינוקות, מחסן נשק, סליק, מרפאה, חדר תרבות, תחנת אלחוט.
חברי הקיבוץ התגוררו באוהלים ובצריפים שהוקמו בחצר הטירה.
בשנת 1973 נהרסה הטירה בגלל התפוררות לבני הבוץ.
בשנת 1987 לרגל יובל לקיבוץ, הוקם דגם של הטירה בתוך הקיבוץ.
הסליק - סליק התחמושת של הקיבוץ ששימש אותו עד לאחר מלחמת העצמאות.
הסליק הותקן תחילה מתחת למלתחות הציבוריות, אך בשל הרטיבות הוא הועתק אל מתחת למחסן התבואה, וקיומו היה ידוע למתי מעט בלבד.
מאוחר יותר שכן בו מפעל "טיב" שנקרא היום "טירת צבי", בטירת צבי, כיום מצוי מיצג "דרך התמר".
מגדל המים - המגדל ששימש את ראשוני המתיישבים.
על גגו הוצבה עמדת מקלע.
ניתן לראות סימני קליעים על הקירות החיצוניים.
ארכיון ומוזיאון של שנות הקיבוץ הראשונות.
עמדת שמירה ליד "המעיין הקטן".
שדרת הוושינגטוניות שנשתלה על ידי טמפלרים שהקימו חוות חקלאיות בעמק בית שאן בשנות ה-20 של המאה ה-20.
בתי התושבים הוותיקים הוכרזו כאתר מורשת.
בית הכנסת - בית התפילה של הקיבוץ.
הוחל בבנייתו בתש"ב 1942 ונחנך בתשי"ז 1957. הוא ממוקם במרכז הקיבוץ ובסמוך לחדר האוכל.
כאמור בחזיתו מוצגת רצפת פסיפס עתיקה.
החדרים הצמודים לבית הכנסת משמשים לשיעורים ולספרייה תורנית עשירה.
בית מדרש על שם הרב צבי הירש קלישר, נמצא ב"בית ראשונים".
האירוסים "של שחק" - בקיבוץ פותחו זני כלאיים של אירוס הגלבוע.
בתקופת הפריחה ניתן ליהנות מ"שדות של אירוסים" במלוא פריחתם.
מיזם קינון תנשמות מתקיים שהוא חלק מן המאמץ להדברה ביולוגית, כלומר הדברה באמצעים טבעיים, ללא חומרים כימיים.
בעונת ההטלה ניתן לצפות ON-LINE בקן התנשמת המקננת במגדל המים של הקיבוץ.
"טירת צבי"- מפעל למוצרי בשר ונקניקים, מהגדולים בארץ.
חקלאות - לקיבוץ שטחי חקלאות נרחבים, ובהם גידולי שדה, מטע תמרים הגדול ביותר בישראל בו מגדלים גם את "לולבי טירת צבי", לולבים מהודרים מזן "דרי", שהפכו את טירת צבי לגדול ספקי הלולבים בישראל, וכן מדגה, לול תרנגולי הודו, ורפת לפיטום עגלי
אירוח - הקיבוץ מארח קבוצות ובודדים, מציע שירותי הסעדה במסגרת "טיב ביתי", ולינה כפרית "גן בעדן".
יזמות - הקיבוץ מעודד מפעלי יזמות בתחומים שונים - רפואה משלימה, גילוף עץ אמנותי, ייצור ויטראז'ים, תיירות חקלאית.
טירת פושימי (ביפנית: 伏見城) ידועה גם בשמות טירת מומויאמה או טירת מומויאמה-פושימי, היא טירה ברובע פושימי בעיר קיוטו, יפן.
המבנה הנוכחי הוא העתק משנת 1964 של הטירה שנבנתה במקור על ידי טויוטומי הידיושי.
בניית הטירה המקורית התחילה בשנת 1592, שנה אחרי פרישת הידיושי משירות בשלטון, והושלמה שנתיים אחר כך, ב-1594. פועלים מ-20 מחוזות עמלו כדי לרהט את הטירה, מספרם נע בין 20,000-30,000.
למרות שהמראה החיצוני של הטירה היה צבאי במיוחד, היא הייתה אמורה להיות מעון הפרישה של הידיושי, והיא רוהטה וקושטה בהתאם לכך.
היא מפורסמת במיוחד בגין החדר המיוחד שבה לטקס התה, שקירותיו וכליו קושטו בעלי זהב.
הטירה הייתה אמורה להיות אתר נופש ומקום שבו ניהל הידיושי שיחות שלום עם דיפלומטים סינים, שחיפשו לסיים את המלחמה בת שבע השנים בקוריאה, אבל רעידת אדמה השמידה כליל את הטירה שנתיים בלבד לאחר השלמת בנייתה.
היא נבנתה מחדש מיד לאחר שנהרסה, וניתנה לטוריאי מוטוטאדה, שהיה וסל של טוקוגאווה איאיאסו.
בשנת 1600, הטירה נפלה לאחר מצור לידיו של אישידה מיצונרי.
טורי מוטוטאדה הגן על הטירה במשך אחד עשר ימים, כאשר הוא משהה עקב כך את כוחותיו של אישידה ומאפשר ללורד טוקוגאווה לגייס את צבאו.
למעשה זה הייתה השפעה עמוקה על קרב סקיגהארה, שנערך זמן קצר לאחר המצור, וסימן את ניצחונו הסופי של טוקוגאווה איאיאסו על יריביו.
הטירה פורקה בשנת 1623 ורבים מחדריה ומבניה הועברו לטירות ומקדשים ברחבי יפן.
היא לא נבנתה מחדש עד שנת 1964, כאשר העתק מדויק שלה נבנה קרוב למיקומה המקורי.
המבנה החדש שימש כמוזיאון על חייו ומלחמותיו של טוטויומי הידיושי, אבל המוזיאון נסגר לציבור בשנת 2003.
טירת קרונבורג (בדנית: Kronborg slottet) שוכנת לחופי מצר ארסונד (Øresund) בעיר אלסינור (בדנית: Helsingør; באנגלית: Elsinore) שבצפון-מזרחו של האי שלן בדנמרק.
הטירה הוקמה במיקום אסטרטגי סמוך לנקודה הצרה ביותר במצר ארסונד, שרוחבו מגיע בה ל-4 ק"מ בלבד.
מצודת קרואון (Krogen) שהוקמה בשנות העשרים של המאה ה-15 קדמה לטירה הנוכחית.
המצודה שכללה מספר מבנים מוקפים בחומה נועדה לאכוף את גביית מסי המעבר במצר הים שעליהם הורה המלך הדני אריק מפומרניה (אריק השביעי).
בין השנים 1577 ו-1585 בנה פרדריק השני את הטירה הנוכחית בסגנון הרנסאנס, ושם האתר שונה לקרונבורג.
בשנת 1629 פקדה שרפה את הטירה והיא נהרסה כמעט לחלוטין.
תקרת הנחושת נמסה, המגדלים התמוטטו וחלק גדול מהריהוט ויצירות האמנות אבדו.
רק הקפלה ניצלה בדרך נס, והאש לא הגיעה אל החומה החיצונית ואל מאגר אבק השרפה בטירה.
עבודות השיקום נמשכו עשר שנים עד שנת 1639 אולם פנים הטירה לא שב לזוהרו המקורי.
ב-1658 נכבשה רובה של דנמרק בידי השוודים והטירה נכבשה על ידיהם לאחר מצור בן שלושה שבועות.
השוודים נסוגו לאחר שנתיים ולאחר שבזזו את הטירה והותירו אותה הרוסה באופן חלקי.
הדנים הסיקו את המסקנות, ולקראת סוף המאה ה-17 חיזקו את הגנתה של הטירה והוסיפו חפירות סביבה, כך שעם תום העבודה נחשבה הטירה לחזקה באירופה.
אולם בשנת 1801 שוב הוכיחה הטירה את חוסר מוכנותה לקרב.
הצי הבריטי בפיקודו של לורד הוריישו נלסון חצה את מצר הארסונד בבטחה אל תוך הים הבלטי שכן אש תותחי הטירה לא הגיעה עד לצידו השני של המצר.
החל באמצע המאה ה-18 ועד אמצע המאה ה-19 שימשה הטירה גם כבית כלא, והאסירים הועסקו, בין היתר, בעבודות התחזוקה של המבנה.
חשיבותה כמשכן מלכותי הלכה ופחתה ומ-1785 ועד 1922 היא שימשה לצרכים צבאיים בלבד.
ב-9 באפריל 1940 כבשה גרמניה הנאצית את דנמרק והטירה הפכה למחנה צבאי גרמני.
הוקמו בה עמדות נ"מ ולחופי המצר נבנו שלוש עמדות שיגור לפצצות טורפדו.
עם זאת, הגרמנים לא פגעו בטירה ולא בזזו אותה עם נסיגתם, והטירה שבה לרשות הצבא הדני ב-15 במאי 1945.
ב-30 בנובמבר 2000 הוכרזה טירת קרונבורג כאתר מורשת עולמית.
הטירה התפרסמה בעיקר כמקום התרחשות רוב המחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר, ובמחזה עצמו היא מכונה טירת אלסינור (Elsinore).
"המלט" הועלה לראשונה בטירה עצמה ביום השנה המאתיים למותו של שייקספיר, ומאז הוצג בה מספר פעמים.
עוד קשורה הטירה בדמותו המיתולוגית של הולגר דנסקה (Holger Danske) שפסלו ניצב במרתפה.
לפי האגדה, ביום בו תהיה נתונה דנמרק בסכנה יקום הפסל לתחייה.
טירת קונווי היא טירה בעיירה קונווי שבחוף הצפוני של ויילס.
בעבר נקראה טירת קונוויי (Conway Castle).
הטירה נבנתה בין 1283 ל-1289, כחלק מהמערכה השנייה של המלך אדוארד הראשון לכיבוש ויילס.
בדומה לטירות רבות באזור היא תוכננה על ידי ג'יימס מסנט ג'ורג'.
אדוארד הראשון שילם כ-15,000 לירות שטרלינג עבור בניית הטירות ומערכת הביצורים בגוינד, והיה זה הסכום הגבוה ביותר שהוציא על טירה כלשהי מבין אלה שהקים בוויילס בין 1277 ל-1304.
הטירה מחולקת לחלק פנימי ולחלק חיצוני המופרדים על ידי חומה עבה, ובכל אחד מקצותיה ניצב צריח.
גובה הצריחים הוא כ-22 מטר, קוטרם הוא כ-10 מטר.
וקירותיהם ברוחב של כ-5 מטר.
הטירה דומה לטירה קונצנטרית, אך צורתה המדויקת היא ליניארית.
בדומה לטירת קרנארבון, היא נבנתה על בליטת סלע, על מנת להפחית את האפשרות של חדירה אליה באמצעות חפירת תעלות.
בבניית הטירה נוצלו יתרונות גאוגרפיים נוספים, ומטרתה העיקרית הייתה להגן על מוצא הנהר קונווי.
אחוזת בודיסגאלן הול הסמוכה נבנתה במאה ה-13 כנקודת תצפית למקרה של התקפה, כיוון שהטירה אינה חולשת היטב על השטח שסביב לה.
חלק מהאבנים ששימשו לבניית הטירה נלקחו מאזור בודיסגאלן.
במהלך המאה ה-14 לא נעשה בטירה שימוש, אלא במקרים בודדים בלבד, והיא לא הייתה נתונה במצור עד למלחמת האזרחים האנגלית.
ב-1609 התדרדר מצבה של הטירה באורח חמור, ובשנת 1665 הוסרו ממנה חלקיה העשויים מעץ, ברזל ומעופרת על ידי ויליאם מילוורד ובהוראת הלורד השלישי מקונווי.
לטירה מעמד של מונומנט היסטורי, מוגדרת כמבנה רשום דרגה I, והיא חלק מאתר המורשת העולמית "טירות וחומות המלך אדוארד בגוויניד'" שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-1986.
טירת קרנארבון (ולשית: Castell Caernarfon, אנגלית: Caernarfon Castle) היא טירה שנבנתה בעיירה קרנארבון במחוז גוויניד' שבצפון-מערב ויילס, לאחר שהמלך אדוארד הראשון מאנגליה כבש את המדינה ב-1283.
לאתר שבו הוקמה הטירה הייתה חשיבות אסטרטגית, כיוון שהוא היה על גדות הנהר סיונט שזרם לתוך מצר מנאי.
באתר זה היה בעבר מבצר רומי, ומאוחר יותר טירה הבנויה בשיטת תל המשקיף על חצר (Motte-and-bailey) שנבנתה בשנת 1090 בקירוב.
הטירה הייתה מוקפת משני צדדים שלה במים, ומהצד השלישי בחומות העיירה קרנארבון, אך במאה ה-19 האזור שליד נהר סיונט מולא באדמה על מנת להגדיל את נמל קרנארפון, וכיום הוא משמש כמגרש החניה של הטירה.
ל'ואלין אפ גריפיד', נסיך ויילס, סירב לקבל שוחד בסך אלף לירות שטרלינג ואחוזה באנגליה אם היה מסגיר את מדינתו ללא קרב, וב-11 בדצמבר 1282 הוא פותה למלכודת והוצא להורג.
אחיו, דוויד' אפ גריפיד', המשיך במאבק לעצמאותה של ויילס, אך ביוני 1283 הוא נתפס בהר ברה שברמות מעל גארטן קלין.
בניית הטירה החלה ב-1283 לאחר שסנודוניה, העיר החשובה ביותר בגוויניד', נכבשה על ידי הצבא האנגלי, ונפסקה ב-1323. הבנייה מעולם לא הושלמה, וגם כיום יש מחברי אבן חשופים במספר מקומות על הקירות הפנימיים, שעליהם היו אמורים לבנות קירות נוספים.
לפי עדויות שנחשפו התברר כי עלות בנייתה של הטירה הייתה כ-22,000 לירות שטרלינג.
עיצובה הקווי של הטירה הוא משוכלל יחסית בהשוואה לטירות בריטיות קדומות אחרות.
הטירה ניצבת מעל מצר מנאי.
אדוארד השני נולד בטירה בתקופת השלבים הראשונים של בנייתה ב-1284.
אדוארד הראשון הטיל מצור על גארטן קלין, שהייתה בית המלוכה והמטה הראשי של כוחות ההתנגדות הוולשים, ולשם כך הוא הסתייע בטירת קרנארבון וטירת קונווי, ומאוחר יותר בטירת בומריס.
הטירה הנוספת בטבעת הברזל שהקיפה את סנודוניה היה טירת הרלך.
במרד שהתחולל בין 1294 ל-1295 הטירה נכבשה על ידי כוחותיו של מאדוג אפ ל'ואלין, אך נכבשה מחדש ב-1295 ובעקבות זאת ביצוריה חוזקו.
בין 1403 ל-1404 הטירה הייתה נתונה למצור של כוחותיו של אווין גלינדור.
חיל המצב שהיה בטירה נכנע לכוחות הפרלמנט ב-1646 במסגרת מלחמת האזרחים האנגלית.
כיום שוכן בטירה המוזיאון של רגימנט הפוסיליירים הוולשי המלכותי, והיא חלק מאתר המורשת העולמית "טירות וחומות המלך אדוארד בגוינד" שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-1986.
המסורת של הענקת התואר נסיך ויילס ליורש העצר הבריטי החלה ב-1301, כאשר המלך אדוארד הראשון העניק את התואר לבנו הנסיך אדוארד.
ישנה אגדה שלפיה המלך הבטיח למורדים הוולשים כי הוא יעניק את התואר נסיך ויילס "שלא ידע מילה באנגלית" ליורשו, ואף הציג את בנו לשם כך; אולם, ייתכן שהסיפור שקרי כיוון שהתיארוך המוקדם ביותר שלו הוא מהמאה ה-16. אדוארד אכן נולד בטירה בזמן שאביו נלחם בוויילס.
הטירה שימשה ב-1911 לצורך הענקת התואר נסיך ויילס לאדוארד השמיני, בגלל הקשר שלה לכתר האנגלי.
תקדים זה חזר על עצמו ב-1969 כאשר אליזבת השנייה העניקה לבנה צ'ארלס את התואר.
טירת פח'ר אל דין אלמעני היא טירה הנמצאת על גבעה המתנשאת מול אתר העיר תדמור שבסוריה.
היא נקראת על שמו של האציל פח'ר א-דין השני אשר הרחיב את טווח שלטונם של הדרוזים במאה ה-16 לעיר תדמור.
הטירה נבנתה ככל הנראה על ידי הממלוכים במאה ה-13.
במרץ 2016 היווה המבצר נקודת תצפית ופיקוד עבור הצבא הסורי בעת המבצע לכיבוש תדמור מחדש מידי המדינה האסלאמית.
מדצמבר 2016 עד מרץ 2017 שוב הייתה הטירה בשליטת המדינה האסלאמית, אך במרץ 2017 נכבשה מחדש על ידי הצבא הסורי, בסיוע חיל האוויר הרוסי והכוחות למבצעים מיוחדים של צבא רוסיה.
טירת קוּסִי היא טירה שנבנתה החל מהמאה ה-13 על מחשוף סלעי המשקיף על עמק האוּאַז ועמק אֵלֶט.
הטירה ממוקמת בקומונה קוסי-לה-שאטו-אופריק (Coucy-le-Château-Auffrique), במחוז אן (Aisne) בחבל פיקרדי, בגבול לאן וסואסון.
הטירה מסווגת כאתר מורשת מאז 1862 והיא שייכת למדינת צרפת.
ב-1917 הוחרבה הטירה על ידי הצבא הגרמני.
האזכור הראשון של מצודת קוסי מתוארך לשנת 920 לספירה.
הֶרְוֶה, הארכיבישוף של ריימס, הקים אז את המבנים הפרימיטיביים הראשונים של הטירה והכנסייה והקיפם בחומה, במטרה להגן עליהם מפני תקיפות הנורמנים, שפלשו לעמק האואז.
תושבי הכפר שלמרגלות הטירה בקשו למצוא מקלט בין חומותיה, והקימו את העיר "קוּסי-לֶה-שָאטו".
בשנת 975 העניק אודֶרִיק, ארכיבישוף ריימס, את השטח לאדם בשם הרוזן מאֶד, שהיה לאדון הראשון של קוסי.
ב-1059 אובְרִי דה קוסי הקים את המנזר הבנדיקטיני בנוז'ן, למרגלות הגבעה.
יורשו של אוברי, אֶנְגֶרָן הראשון, יצא עם בנו, תומאס דה מרל, למסע הצלב הראשון, במהלכו הותקפו, יחד עם עוד חמישה בני לוויה, בידי קבוצת מוסלמים, בעת שנשקם לא היה בידיהם.
תומאס השליט שלטון טרור ואלימות ואף נודה בידי הכנסייה.
בנו, אנגרן השני ונכדו, ראול הראשון, מתו במסעי הצלב השונים.
אלמנתו של ראול מכרה ב-1197 כתב חירות לעיירה קוסי-לה-שאטו, שהעניק לה זכויות של קומונה חופשית.
אנגרן השלישי, המכונה "הגדול", הרחיב, שיקם ובנה את המצודה ואת הדונז'ון שבמרכזה.
החורבות שמצויות כיום באתר הם שרידי המבנים שבנה.
גם אנגרן השלישי נודה מהכנסייה לאחר שנלחם במחוז של הכנסייה באזור ריימס ופרץ את שערי הקתדרלה שלה.
לאחר שזכה למחילה בשנת 1219 פנה לבניית המצודה.
זו נבנתה מתוך ציפייה למערכה נגד מלך צרפת, לואי התשיעי ("הקדוש"), שאנגרן השלישי קרא תיגר על שלטונו.
המצודה, שבנייתה החלה בשנת 1223, נבנתה תוך שבע שנים בלבד (בתקופה בה בנייה ממוצעת של קתדרלה נמשכה בין 50 ל-150 שנים).
בפרק זמן זה נבנו גם הביצורים ומערכת סבוכה של מבנים תת-קרקעיים, וכן הדונז'ון (donjon) העצום, שהזדקר מלב המצודה והיה המבנה האדיר מסוגו שנבנה בימי הביניים.
קוטרו היה 27 מטרים וגובהו 54 מטרים, וניתן היה לאכלס אותו באלף איש בעת מצור.
שטח המצודה היה למעלה משמונה דונמים.
ארבעה מגדלים פינתיים הוקמו בקצות הגבעה, כל אחד בגובה של 27 מטרים ובקוטר של 19 מטרים.
הכניסה למתחם הייתה דרך שער מבוצר בסמוך לדונז'ון.
אנגרן השלישי העסיק כ-800 סתתים בבניית הטירה, בנוסף לחוצבים וסבלים רבים שהעבירו את אבני הבנייה מהמחצבה אל הגבעה, ועוד כ-800 בעלי מלאכה נוספים, כגון נגרים, גננים, חרשי ברזל וגלפים.