tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף כתב ספר פירושים לרוב התלמוד אך רובו אבד ומעט ממנו נדפס בספר 'תורת משה' לבנו רבי משה.
כן כתב ספר דרשות לשבתות ולמועדים אשר לפי עדות תלמידו רבי דוד קונפורטי הייתה כַמוּתו כגודל הספר מדרש רבה.
חיים שירן (25 בדצמבר 1934 – 24 בינואר 2022) היה במאי טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
שירן נולד בשם חיים שקיראן במקנס שבמרוקו.
בילדותו למד בבית הספר "תלמוד תורה" בעיר, בניהולו של רבי שלום משאש, לימים רבה של ירושלים.
משם המשיך לבית הספר של אליאנס.
כשבגר למד תיאטרון וטלוויזיה בקונסרבטואר הלאומי הגבוה לאמנות הדרמה בפריז שבצרפת, וזכה בפרס השחקן הטוב ביותר של בית הספר בשנת 1961. לאחר מכן שיחק במשך שנה בתיאטרון ה"קומדי פראנסז", ובמקביל עבד כעוזר במאי בטלוויזיה הצרפתית.
עם עלייתו לישראל בשנת 1965 הוא שינה את שם משפחתו לשירן והיה אחד ממייסדי הטלוויזיה החינוכית הישראלית (שנקראה אז "הטלוויזיה הלימודית"), בה עבד עד 1996 כבמאי, מפיק ומנהל תוכן.
ביים סרטים ותוכניות טלוויזיה רבות, שהידועה בהן היא "הילדים משכונת חיים".
סרטיו של שירן הוקרנו בפסטיבלים שונים בעולם וזכו בפרסים.
סרטו "נציב המלח" זכה בפרס מיוחד של אונסק"ו.
שירן היה אחד המייסדים של התיאטרון הקהילתי בישראל ובין המייסדים של מגמת הטלוויזיה הקהילתית באוניברסיטת תל אביב.
הוא לימד תיאטרון בבית צבי ובסטודיו למשחק ניסן נתיב, וכן לימד בימוי טלוויזיוני באוניברסיטת תל אביב וב.
ריכז את הקורס הראשון לבימוי ולהפקה טלוויזיונית לסטודנטים אתיופים במכללת הנגב.
במקביל לעבודתו הקולנועית עבד שירן בניו יורק במכון לחקר השואה בברוקלין, וריכז את התערוכה על ילדים בשואה.
התערוכה הועברה לאחר מכן למוזיאון לוחמי הגטאות.
בשנים 1996–2007 היה שירן המנהל האמנותי של להקת המחול "ענבל".
הוא הקים את "המרכז האתני הרב תחומי ענבל" בנווה צדק.
משנת 2007 שימש כמנהל אמנותי של להקת המחול האתיופי "טקשה".
בשנת 2010 מונה לחבר דירקטוריון "הבימה".
שירן נפטר ב-24 בינואר 2022 בגיל 87, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ עינת.
הילדים משכונת חיים" – סדרה דרמטית לילדים (1974–1978)
"יהודי מרוקו 1978" – סרט אוטוביוגרפי על חזרתו למרוקו לאחר 20 שנה
"נציב המלח" – דרמה על פי סיפורו של אלבר ממי, שזכתה בפרס אונסק"ו הבינלאומי וב"כינור דוד" 1980
"תהילה לדוד" – על המשורר רבי דוד בן חסין (1984), "שמעון איפרגן" – סרט הנצחה דוקומנטרי (1984)
"הילולת יעקב אבו חצירה מדמנהור" (מצרים, 1984)
"מוגדור" – סרט דוקומנטרי על העיר מוגדור שבמרוקו (מרוקו, 1985)
"שיר השירים" – לכוריאוגרפיה של שרה לוי-תנאי (1985)
"תחרה של אבן ושל מילים" – סרט דוקומנטרי על תור הזהב בספרד (1986)
"יהודי אתיופיה" – יום שידורים מיחד על יהדות אתיופיה
" אלפריד: ביקור חוזר בדורדון" – סרט דוקומנטרי על משפחה בשואה (2013)
סרטו "קטיעה" הוא סרט דוקומנטרי על רצח דני חזות ועל התמודדות אחיו התאום של חזות עם האובדן.
הסרט שודר בערב יום הזיכרון 1994 בטלוויזיה הישראלית, בערוץ 1.
שירן התחתן בשנת 1970 עם מיכל גוברין.
ב-1974 נישא בשנית לוויקי שירן, פעילה פוליטית ופמיניסטית מזרחית, ונולדו להם שתי בנות, בהן עופרית שירן שהייתה חברה בלהקת "צעירי תל אביב" והשתתפה בעונה השלישית של הסדרה "לא כולל שירות".
ב-2013 נישא בשלישית לפביאן ברגמן, סופרת ומתורגמנית.
שטסל נולד באוראדיאה בטרנסילבניה למשפחה חרדית.
הוא היה ילד רביעי בין שמונה אחים ואחיות ובמהלך השואה נרצחו כולם, מלבד אביו והוא, במחנה ההשמדה אושוויץ.
גם אמו לא שרדה את השואה.
בסיום המלחמה חזר עם אביו לעיר הולדתו, בה שהו שלוש שנים.
שטסל הצטרף לתנועת בני עקיבא ובלילות סייע להברחת יהודים בדרכם הבלתי-ליגאלית לארץ ישראל.
כאשר המשטרה החשאית הרומנית (ה"סקוריטטה") גילתה את פעילותם, ברחו אביו והוא לבודפשט ובשנת 1949 הגיע בעזרת הג'וינט לישראל.
שירת בצה"ל כשלם (מקצוע צבאי המתמקד בתשלומי כספים לחיילים) וכפקיד ראשי בבית ספר למג"דים בצריפין.
לאחר שירותו הצבאי עבר בהצלחה את בחינות הבגרות החיצוניות והחל ללמוד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
בהמשך עבר לירושלים וסיים תואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה ב בשנת 1957. בשנת 1962, בהמלצת משרד האוצר קיבל מלגת-לימודים לבית הספר למינהל עסקים INSEAD בפונטנבלו, להשתלמות של שנה אחת במנהל עסקים וסיים כחניך מצטיין.
התלוותה אליו אשתו, גילה, אותה נשא לאשה ממש לפני הנסיעה.
עם שובו לישראל מלימודיו מונה לתפקיד רפרנט חינוך באגף תקציבים במשרד האוצר ובהמשך קודם לתפקיד של סגן הממונה על התקציבים באוצר.
במסגרת תפקידו היה גם יו"ר מועצת המנהלים של הבנק למלאכה.
לאחר מכן היה הממונה על שוק ההון ובתחילת שנת 1971 מונה לחשב הכללי.
עם סיום תפקידו כחשב כללי ב-16 בינואר 1977 סיים שטסל תקופת שירות של 27 שנים רצופות במשרד האוצר.
לאחר עבודתו במשרד האוצר עבר לכהן כיו"ר הדירקטוריון של צים.
באוקטובר 1985 פרש מתפקידו כיו"ר צים על רקע חילוקי דעות לגבי דרכי ניהול החברה.
באוקטובר 1980 צורף לדירקטוריון הבורסה לניירות ערך.
לאחר מכן היה יו"ר הבורסה לניירות ערך.
היה גם יו"ר הדירקטוריון של אבנר חברה לביטוח עד פטירתו ממחלה ממארת בשנת 1999. לתפקיד זה מונה כדי להתמודד עם הגירעונות הגדולים של החברה.
שטסל היה נשוי לגילה ולהם שלוש בנות חני, והתאומות שלומית ופנינה.
הרב חיים שאול ברוק (בחייו הוכר כשאול ברוק; נהגה: שׁוֹאֶל; ט"ו באב תרנ"ד, 17 באוגוסט 1894 - י"ב בניסן תשכ"ה, 14 באפריל 1965) היה ראש ישיבות חב"ד "אחי תמימים" בתל אביב ובראשון לציון, רב קהילת חב"ד בראשון לציון ומשפיע חב"די מרכזי בישראל; רבים ממשליו ואמרותיו בעת התוועדויותיו נכנסו לפולקלור החב"די.
נולד בעיירה סנובסק, לר' ישראל בן ציון ולגיטל לאה, נכדת הרב שאול יהודה ליב הכהן ליבין (מרבני העיר חברון).
בלידתו נקרא שאול, על שם סבו, אך לאחר עשרות שנים עקב מחלה קשה, נוסף לו השם חיים.
משנת ה'תרס"ט (1909) למד בישיבת תומכי תמימים בלובביץ', אצל המשפיע הרב שמואל גרונם אסתרמן, עסק בלימוד ספר התניא, ובחסידות של הרבי שלום דובער שניאורסון; ביאוריו ומאמריו על הספר הועלו על הכתב אחרי שנים, והם נדפסו בספר על תולדות חייו.
בהיותו בן 16 חלה אביו במחלת הטיפוס, חזר מנדודיו לביתו שבסנובסק, ונפטר מספר ימים לאחר חג הפסח; ברוק סירב לבקשת משפחתו לחזור אל ביתו ולסייע בפרנסת המשפחה, ונשאר ללמוד בישיבה.
בשנת ה'תרע"ו (1915) נשא את צביה בת מנחם מענדל קרסניק, חסיד חב"ד ומלמד בעיירה ביישינקוביץ.
לאחר נישואיו מונה לרב העיירה אלינוי (פלך ויטבסק, בלארוס).
באותם ימים החלו הקומוניסטים ברדיפת כלי הקודש בכלל והרבנים בפרט; הוא כיהן כשמונה שנים כרב למרות רדיפותיהם, אך בהדרגה נעשתה הפעילות חשאית יותר ויותר.
בחורף תרפ"ח (1928) נסע בהוראת האדמו"ר הריי"צ לעיירת זוויהל, כדי לפתוח את ישיבת תומכי תמימים במקום.
הוא שימש כראש ישיבה, משפיע ומשגיח.
בתחילת חודש טבת תרפ"ט נעצר על ידי משלחת של שישה אנשים (ראש העיר, 3 אנשי יבסקציה, איש ג.פ.או.
בפסח אותה שנה נשפט במשפט פומבי בפני אלפיים איש; המשפט ארך כשבע שעות, ובו הואשם שלימד תורה לנערים.
הוא נשפט לתשעה חודשי עבודת כפייה, ולאחר מכן גלות של חמש שנים בעירו הקודמת אלינוי.
לאחר קבלת בקשתו להעביר את מקום גלותו לעיר ברדיצ'ב, הוא עבר אליה בחודש סיון תרצ"א.
בשנת תרצ"ה (1935) הוקמה בעיר ישיבת "תומכי תמימים" על ידי יעקב ש"ץ (לימים חתנו של ברוק), וברוק התמנה למשפיע בישיבה זו.
בחורף ה'תרצ"ז (1936) הצליח ברוק לעזוב את ברית המועצות ועלה לישראל.
הוא התיישב בראשון לציון ומונה לרב קהילת חב"ד בעיר.
בחודש אייר תרצ"ח הקים הרב אליעזר קרסיק בתל אביב את ישיבת "אחי תמימים"; ברוק התמנה לראש הישיבה ובה'ת"ש התמנה גם למשפיע בישיבה.
בתשי"א עברה הישיבה ללוד; לפיכך הקים ברוק בחורף תשי"ב, עם מספר עסקנים, את ישיבת "אחי תמימים" בראשון לציון, בצריף ליד בית כנסת חב"ד בו שימש כראש ישיבה ומשפיע.
לאחר מספר שנים גדלה הישיבה, ובחודש אב תשט"ז פתח ברוק את המבנה החדש שלה, שהוקם על שטח שתרם ר' יוסף שמוטקין.
כעבור חמש שנים החל בהקמת בנין נוסף עבור הפנימייה של הישיבה.
בשנת תשי"ז נישא ברוק בשנית למינה גולדשמיד.
נפטר לאחר מחלה בי"ב בניסן תשכ"ה, ונקבר בבית הקברות הישן בראשון לציון.
היה נשוי לצביה, ממנה היו לו ארבע בנות ושני בנים:
רבקה שץ - נישאה לרב יעקב ש"ץ, שכיהן כראש ישיבת תומכי תמימים בחרקוב, נלקח למאסר בשנת תרצ"ח שממנו לא שב.
אחרי 83 שנים נחשף תיק החקירה שלו בק.ג.ב.
ושם הופיע שנרצח על ידי כיתת יורים בג' ניסן תרצ"ח.
עם נפילת מסך הברזל, עלתה אשתו לישראל בשנת תשנ"א והתגוררה באחרית ימיה בכפר חב"ד.
נפטרה בו' מנחם אב ה'תש"ס ונטמנה בבית העלמין בראשון לציון בסמיכות לאביה.
רבי ישראל - (חתן של יצחק גרשטנקורן), נפטר בכפר חב"ד י"ג אדר א' ה'תש"ס ונטמן בבית העלמין בבני ברק לצד בניו וחמיו.
בלה - אשת ר' יצחק גליצנשטיין- ירושלים.
אסתר - אשת ר' מנחם שרגאי- באר שבע.
רחל - (נפטרה כ"ד חשון תשפ"ב ונטמנה בבית עלמין גורדון בראשון לציון), אשת הרב משה צבי הלפרין, ממלא מקום חותנו כראש ישיבה ורב בראשון לציון (נפטר ליל יום הכיפורים תשנ"ה).
מנכדיו: פנינה מושקוביץ - אשדוד (נפטרה י"ב טבת תשפ"ב), הרב חיים שאול ברוק הוא מנהל "ועד הנחות בלשון הקודש", המוציאה לאור את סדרת הספרים תורת מנחם, ושניאור נהרג במלחמת ההתשה.
שני חיילים מצאצאיו נהרגו במלחמת חרבות ברזל, ישראל יודקין ושאול מויאל הי"ד.
הרב אורי בן שחר (חתן רבי ישכר דוב ליפשיץ)
הרב חיים שאול עבוד (1890 – 13 ביוני 1977, כ"א בסיון ה'תשל"ז) היה פייטן, משורר, איש חינוך ונדבן, מחבר ספר "שירי זמרה השלם" המאגד בתוכו את שירת הבקשות של יהדות ארם צובא ופיוטים שכתב.
הקים וניהל את תלמוד תורה "נזר אהרון" בירושלים.
נולד בעיר חלבּ שבסוריה לחכם אברהם ולגרציה עבוד.
למד את שירת הקודש של יהדות ארם צובא אצל חכמי חלבּ, בהם חכם רפאל ענתבי טבוש וחכם משה אשקר הכהן.
בשנת 1907 נסע לבואנוס איירס שבארגנטינה, לשמש כחזן וכמורה בתלמוד תורה בקהילה החלבית בעיר.
בשנת 1929 עלה לירושלים והשתקע בשכונת בית ישראל.
ייסד וניהל את תלמוד תורה "נזר אהרון" בשכונת הבוכרים הסמוכה, תלמוד תורה שבו למדו, בין היתר, הרב בן ציון מוצפי והרב משה צדקה.
היה מעמודי התווך של קהילת עדות המזרח בירושלים עוד טרם קום המדינה, הקים וניהל קרן הלוואת גמ"ח לתושבי ירושלים ותמך כלכלית בישיבת פורת יוסף בעיר.
הושפע רבות מיצירות מקאם מוזיקליות ערביות ואף כתב מילים ללחנים ערביים מפורסמים, לחנים אלו נכנסו למנגינות התפילה בקרב קהילות הספרדים.
היה ממייסדי שירת הבקשות בירושלים ומנכבדי בית הכנסת עדס.
הפיוט שכתב "חי ונעלם", היה לפיוט האחרון שנכנס לסדר הבקשות.
לימד שירה ופיוט בהתנדבות עד ערוב ימיו.
בין תלמידיו הפייטנים: משה נר גאון, הרב רפאל יאיר אלנדב ויוסף מוצרי.
כמו כן לימד פיוט בישיבת פורת יוסף כאשר המוכרים שבתלמידיו שם הם הרב עובדיה יוסף והרב דוד שלוש.
לאורך שנות חייו כתב פיוטים רבים וקיבץ את שירת הבקשות של יהדות ארם צובא בספרו "שירי זמרה השלם", שיצא בשנת 1961.
הספר מאגד בתוכו את שירת הקודש של קהילת ארם צובא-שירת הבקשות ואת שיריו של חכם עבוד עצמו.
הפיוטים נערכו לפי המקאמים השונים והוא אף מסדר את סדר מנגינות המקאם לתפילה בשבתות ובחגים.
היה נשוי ללאה, בתם של ניסים ורינה פרנקו, ולו 12 ילדים.
נפטר בירושלים בכ"א סיון ה'תשל"ז – 7 ביוני 1977, ולאחר מותו החליטה עיריית ירושלים להנציח את מורשתו ולקרוא על שמו את הרחוב שבו גר בשכונת בית ישראל.
הרב חיים ריצ'מן (נולד במסצ'וסטס, ארצות הברית) הוא דובר ומנהל המחלקה הבינלאומית של מכון המקדש בעיר העתיקה בירושלים.
ריצ'מן פעיל במכון מאז שנת 1989.
חיבר ותירגם מספר ספרים באנגלית על בית המקדש הראשון, בית המקדש השני, ובית המקדש השלישי, וכמה ספרים על פרשת השבוע.
הרב ריצ'מן מרבה להופיע בפני קהילות יהודיות ברחבי העולם, בין השאר באמצעות תוכניות חינוכיות בטלוויזיה ובאינטרנט.
במחלקה הבינלאומית של מכון המקדש
המחלקה הבינלאומית של מכון המקדש בניהולו, מספקת גישה ישירה אל עולם בית המקדש, מתארחת ומשתתפת בהרצאות ובכינוסי תנ"ך ברחבי העולם, ומוצגת בהפקות מדיה גדולות.
אתר האינטרנט של מכון המקדש באנגלית הוא פרויקט מתמשך של המחלקה הבינלאומית.
"Temple Talk" היא תוכנית רדיו שבועית בת שש שעות ברדיו המקוון של "ניו ג'רזי" והיא גם מצגת של המחלקה הבינלאומית, בהנחייתו של הרב ריצ'מן.
המחלקה גם מארגנת סיורים וסמינרים תורניים בישראל, תוך התמקדות ייחודית בירושלים מנקודת מבט יהודית אותנטית בהנחייתו של הרב ריצ'מן.
חיים שבילי (14 במרץ 1907, כ"ח באדר ה'תרס"ז – 1 במרץ 1974) היה מורה ומרצה ירושלמי, פרשן ומחשב קץ מודרני שנודע בשל פירושיו לספר דניאל וחיזוי העתיד שפרסם בספריו.
נולד בירושלים, לרב ירמיהו חאחיא-שבילי (ხახიაშვილი) ולאביגיל בת מיכאל חאחיא-שבילי.
בגיל שנה עברה משפחתו לעיר אוני שבגאורגיה, שם מונה אביו לרב הקהילה היהודית.
באוני למד בישיבה, ולאחר המהפכה ברוסיה וכיבוש קווקז על ידי הצבא האדום, נמלט לכותאיסי בשנת 1920 (ה'תר"ף) ולמד בה במשך תקופה, בין היתר את תורת החסידות וספר התניא בישיבה של חסידות חב"ד.
לאחר שכבשו הבולשביקים את כותאיסי, הגיע בשנת 1921 (ה'תרפ"א) לארץ ישראל, לאחר מסע ארוך, שבמסגרתו התגנב לאונייה שנסעה לטורקיה יחד עם פליטים רבים.
עם הגיעו לטורקיה פגש את הרב משה הלוי, החכם באשי של האימפריה.
זה האחרון התפעל מידיעותיו, והציע לו להישאר במחיצתו, במטרה לגדלו וללמדו בישיבה, אך שבילי סירב.
לאחר כחודש התגנב לאוניה שנסעה ליפו, וכשהייתה ביקורת באוניה התחבא בתוך חבית.
ב-19 באפריל 1921 לערך הגיע ליפו, ובגלל שלא הייתה בידיו תעודת עולה, אחד מהעולים מגאורגיה הצהיר בפני הקברניט שהוא בנו.
בערב חג הפסח הגיע לירושלים, והתארח אצל רבו, הרב חיים אליהשווילי שהגיע מגאורגיה שבועיים לפניו.
לאחר החג התגורר אצל בני משפחתו בירושלים, ולאחר כחודש החל ללמוד ב"בית היתומים ציון" שבהנהלת הרב אברהם יוחנן בלומנטל, שם למד עד לשנת 1928 (ה'תרפ"ח).
בתקופה זו התפרסם כנואם וכמרצה, פרסם מאמרים בעיתוני הנוער הדתי ולקח חלק בפעילות ארגוני הנוער הדתי ישראל הצעיר, יהודה הצעיר והפועל המזרחי.
בשנת 1926 (ה'תרפ"ו) החל לשמש כמורה בתלמוד תורה בני ציון בירושלים, ובמקביל למד בסמינריון שייסדה הוועדה התרבותית של הוועד הלאומי לארץ ישראל, וקיבל תעודת מורה לשפה העברית ולספרותה מטעמו.
כן היה מוסר שיעורי ערב בנושאי תורה, מדע וגאולה שארגן הוועד הלאומי לארץ ישראל.
בחודש דצמבר 1928 התייתם מאמו בעת שהשתתפה בהפגנה נגד סגירת בית כנסת בגאורגיה, ונהרגה על ידי שוטרים סובייטים.
בין שלל עיסוקיו, נמנה עם עסקני ועד העדה הגורג'ית בירושלים, ובין הזמנים, לאחר שסיים בהצטיינות לימודים בבית המדרש דורש ציון ובבית המדרש למורים של הסתדרות המזרחי, למד הנהלת חשבונות.
תחילה שימש כפקיד בבנק "התחיה", ובהמשך, בתחילת שנות ה-40, שימש כמנהל חשבונות במחלקת הגזברות של הסוכנות היהודית בירושלים.
בשנת 1942 (ה'תש"ב) נישא לעליזה בת הרב יוסף מוצרי, מרבני ישיבת פורת יוסף, ויחד התגוררו בעיר העתיקה, עד למלחמת העצמאות.
בחיבוריו, עסק שבילי בפרשנות ובחיזוי העתיד של ארץ ישראל והעם היהודי בעזרת חישובים שביצע.
מטרתו בספרים אלו הייתה להביא את ספר דניאל אל קדמת הבמה, ולהפיץ את תודעת הגאולה שבו.
הוא התנגד שיכנו אותו נביא, חוזה עתידות או רב, והסביר שחיבוריו הם פרשנות לחיזוי העתיד שבספר דניאל, ולא חיזוי שהגה ממוחו.
כשהוציא לאור בחודש אוגוסט 1935 (אלול ה'תרצ"ה) את ספרו "חזון החיים" שהכיל פירוש לששת הפרקים האחרונים של ספר דניאל וקץ הגאולה, הפך תוכנו לשיחת היום, והספר הפך למבוקש ואזל מהמלאי במהירות.
יוסף קלוזנר אף שלח לשבילי מכתב נלהב אודות הספר.
פרשנותו לספר דניאל התבססה על חישובים מדויקים, ללא גימטריות, והוגדרה כמודרנית ומפורטת.
בספר, המכיל כ-90 עמודים, הציג שבילי חישוב הכולל מקורות מהזוהר ומהתנ"ך לרמזים בספר דניאל על מלחמת העולם הראשונה והצהרת בלפור.
עוד הוא מוצא בפירושו רמזים ודימויים לקורות היהודים מגלות בבל ועד להצהרת בלפור, וכן מותח ביקורת על ההיסטוריונים שהרסו את תדמיתו של דניאל, לטענתו, והביא הוכחות לאמיתות הספר, כנגד חוקרי מקרא כשמעון ברנפלד אשר רואים בו חיבור בדיוני מהתקופה ההלניסטית.
בספר הוא חזה מלחמת עולם לשנת 1938, מלחמה בין חבש לאיטליה שמאוחר יותר זיהה עם המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה והשתתפות הערבים במלחמה זו שזוהתה עם המרד הערבי הגדול.
בכתבה לרגל צאת הספר שהתפרסה בעיתון הבוקר, כתב קדיש סילמן כי בשונה ממחשבי הקץ המפורסמים, שברובם היו רבנים מקובלים ומבוגרים, "יש חידוש בספר זה, שהוא נכתב על ידי צעיר, בעל כיפה קטנה מאוד לראשו, והוא חבוש צווארון לבן וענוד עניבה צבעונית".
עוד הוא מגדיר אותו כ"מחשב הקץ המודרני", ומציין כי חיבורו הוא ספר מלא עניין.
חישוביו של שבילי שונים מצורת חישוביהם של מחשבי הקץ האחרים, כדוגמת המלבי"ם.
לפי העיקרון בשיטת חישוביו, המונחים "מועד" ו"עידן" המופיעים בספר דניאל מייצגים תקופת זמן קבועה, ועל סמך הנחה זו הגיע לשלל חישובים.
לדידו, הפסוק "ביום ההוא יפקוד ה' בחרבו הקשה על לויתן נחש עקלתון והרג את התנין אשר בים", מכוון לצוללות של איטליה, שהיא "נחש ובריח" בים התיכון, ו"נחש עקלתון" מרמז על גרמניה וצלב הקרס שלה.
בשנת 1949 (ה'תש"ט) חיבר את ספרו השני, "חשבונות הגאולה", והוכיח בו בעזרת חשבונות תנ"כיים וקבליים את הקמת המדינה ואת העתיד לבוא.
בשנת 1964 (ה'תשכ"ד) הוציא לאור את חלקו השני של הספר, וחזה בו מראש את שחרור ירושלים בשנת 1967 (ה'תשכ"ז), והחזרת השליטה בה לידי יהודים.
מלבד פרק שלם שהקדיש לתיאום בין דברי התורה ובין דברי המדע בנוגע לבריאת העולם, בחלקו השני של "חשבונות הגאולה" טען שבילי כי הלוח העברי מפגר ב-200 שנים, כדי להוכיח את התקרבות הספירה לאלף השביעי.
ההסבר שלו לכך מתחיל בחישוב המקובל של השנים שעברו מאז בריאת העולם עד לצאת הספר, כולל השנים שבהן עמדו שני בתי המקדש (410 ו-420 בהתאמה).
אולם לדידו, בית המקדש השני עמד על תילו במשך 606 שנים (206 תחת שלטון ממלכת פרס, ו-400 תחת שלטון ממלכת יוון), וכך לטענתו השנה שבה הוציא לאור את הספר היא תתק"ו, ולא ה'תשכ"ה.
לתאוריה זו צירף בספרו הסברים מדויקים ומפורטים עם עשרות הוכחות, חלקן ממלחמות היהודים מאת יוסף בן מתתיהו ומדברי פילון האלכסנדרוני.
לפי שבילי, השנים 634–638 לספירה, בהן התרחש לדידו הכיבוש הערבי של ארץ ישראל, מקבילות לשנים 1914–1918 שבהן התקיימה מלחמת העולם הראשונה.
את הפסקת שליטת האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל בשנת 1918, הוא מקביל לגירוש המלך אנטיוכוס מהארץ.
שבילי מוסיף ומציין כי לפי חישוביו, תהליך הגאולה החל בשנים ה'תש"ח–ה'תש"ט, ומוסיף לכך מקורות מדברי הגר"א והאר"י.
בשנת 1968 (ה'תשכ"ח) הוציא מהדורה נוספת לספרו "חשבונות הגאולה" עם הוספות, כולל דבריו של האר"י כי שנת 1970 (ה'תש"ל) היא שנת הגאולה.
בין היתר הציג שבילי בספרו חיזוי למתקפה עתידית משולבת של כוחות רוסים ומוסלמים כנגד ישראל בשנים הקרובות לתקופה שיצא לאור הספר.
החיזוי כולל תיאור מפורט על כל משך המתקפה, ומסביר כי בסופה יחל התהליך האחרון של הגאולה.
לפי שבילי, השתלשלות המתקפה תהיה כך שתחילה תחל רוסיה בהפצת תעמולה כנגד מדינת ישראל, לאחר מכן תשלח מתנדבים מוסלמיים ממדינות הבלקן וקווקז שיתקפו תחילה את טורקיה דרך ארמניה, ומשם יעברו לסוריה ולישראל, שם תחל המתקפה בשתי חזיתות: ירושלים ומזרחית לים הכנרת, כשבשלב מסוים יצטרפו למתקפה איראן וטורקיה.
הרב חיים רפאל שושנה (ה'תרע"ב – י"א בתשרי ה'תשמ"ז; 1912 – 14 באוקטובר 1986) היה רב, דיין משורר עברי וחוקר פיוט מרוקאי, מהחוקרים הבולטים של פיוטי יהדות מרוקו.
כיהן כדיין בבית הדין בקזבלנקה וכרב העיר דמנאת.
לאביו רבי יעקב ולאימו מרת עלייה בת ר' אברהם שושנה, נשא את מסעודה, בתו של הרב יעקב דהאן, ראש ישיבה מרכזית בעיר.
בצעירותו לימד בתלמוד תורה בעיר והיה מורה לעברית בבית הספר של תנועת כל ישראל חברים.
התמנה לכהן כרב העיר דמנאת בדרום מרוקו.
בשנת ה'תשט"ז נבחר לשמש כדיין בבית דינו של הרב שלום משאש בקזבלנקה, לצד הרבנים יצחק חזן, משה מלכה ורחמים בן עמארה.
נמנה עם מחיי השפה העברית במרוקו, ובשנת ה'תשי"ב (1952) זכה חיבורו על סול חגואל, שמסרה נפשה על קידוש השם, במקום הראשון בתחרות שירה וספרות עברית של אגודת 'מגן דוד'.
בשל היותו ציוני נלהב, עלה לישראל בשנת ה'תשכ"ו (1966) והתיישב בשכונה ו' בבאר שבע, שם שימש כמנהל מחלקת הנישואין ברבנות.
נפטר בי"א בתשרי (יום שמחת כהן) ה'תשמ"ז (14 באוקטובר 1986) ונקבר בחלקת הרבנים בבית הקברות הישן בבאר שבע.
על שמו נקרא רחוב בשכונת רמות בעיר, רחוב באשקלון ובית הכנסת "נעימת חיים" ביישוב מיתר.
נכדתו היא הרבנית ימימה מזרחי.
אעירה שחר – אחד הספרים שהרב חיים רפאל שושנה כתב.
ליקוט פיוטים מחכמי מרוקו, המהווה מעין גרסה חדשה לספר "שיר ידידות".
הרב שושנה ניקד בעצמו את הפיוטים, והוסיף ביאור בשם כנפי שחר המפרט אודות מבנה הפיוט, צורת החריזה ומוטיבים ספרותיים נוספים.
בסוף הספר מודפס חיבורו מעשה חרש שהוא כמעין פירוש לפיוטים.
רחש ליבי דבר טוב, תו חיים - שירים ופיוטים מפרי עטו, ודרשות לבר מצווה (רח"ש= רפאל חיים שושנה).
הפייטן רבי דוד בוזגלו כתב פיוט לכבודו של הרב שושנה הפותח במילים: "לדוד ארוממך אלי ואודה שמך, בחצרות בית אולמך מלך חפץ בחיים".
חיים שוהם (16 באוקטובר 1936 – 13 בדצמבר 1993) היה פרופסור לספרות עברית וספרות משווה באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת בר-אילן.
חיים שהם היה מתלמידיו המובהקים של פרופ' ברוך קורצווייל במחלקה לספרות עם ישראל באוניברסיטת בר-אילן, שם קיבל בשנת 1972 את תואר הדוקטור על עבודתו בנושא "הענות הדרמה הישראלית לאתגר המציאות".
התמחה במיוחד בהשכלת ברלין הגרמנית והעברית עליהן כתב את שני ספריו נתן החכם בין בני מינו (עקד, 1981), בצל השכלת ברלין (הקיבוץ המאוחד ומכון פורטר, 1996).
כמו כן התמחה בחקר הדרמה האירופית והעברית שעליה חיבר את שני ספריו אתגר ומציאות בדרמה הישראלית (בר-אילן, 1975), הקבוצה בתיאטרון ארץ-ישראל (פרסום פנימי: אוניברסיטת חיפה).
באוניברסיטת בר-אילן, עמד בראש מכון קורצווייל וכן בראש המחלקה לספרות עברית והיה מעורכי כתב העת בקורת ופרשנות.
נתן החכם בין בני מינו, הוצאת עקד, 1981
בצל השכלת ברלין, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומכון פורטר, 1996
חיים רפאלי (25 במאי 1916 – 1 באפריל 2013) היה מראשוני הימאים העבריים, אלוף-משנה בחיל הים הישראלי ומנכ"ל החברה הימית להובלת פרי.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי נפל בשבי הצבא הגרמני הן ביוון והן באיטליה אך הצליח לברוח.
על פעילותו בשטח האויב קיבל ציון לשבח בצבא הבריטי.
חיים רפאלי נולד בריגה (אז חלק מהאימפריה הרוסית וכיום בירת לטביה), בשנת 1916 לצילה ורפאל בלטל.
אמו הייתה פרוונית והתמחתה בתפירת מעילים.
אביו היה סוחר, ונראה שבין השאר עסק במכירת המעילים שאשתו ייצרה.
רפאלי היה בן יחיד לצד שלוש אחיות, שתיים מבוגרות ואחת צעירה ממנו.
בילדותו, בנובמבר 1923, ביקר ז'בוטינסקי בריגה, וייסד שם את ברית הציונים הרוויזיוניסטים (הציונים הרוויזיוניסטים, הצה"ר) וכן את הסתדרות הנוער בית"ר – סניף בית"ר הראשון בעולם.
נראה שהתנועה החדשה סחפה את משפחתו של רפאלי, ואחת מאחיותיו הגדולות עלתה ארצה כבר בשנת 1930 והצטרפה לפלוגות בית"ר בחדרה ונתניה.
גם רפאלי עצמו הצטרף לפעילות הנוער הבית"רי בעיר הולדתו.
מאחר שכמעט כל חברי בית"ר בריגה – כמאה איש במספר – למדו בבית הספר היהודי המקצועי בעיר, אפשר להניח שגם רפאלי למד שם.
את שם משפחתו, רפאלי, הוא אימץ בימי מלחמת העולם השנייה, כדי להנציח את שם אביו רפאל שנספה בשואה.
החלטה שהתקבלה בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 ביוזמתו של ירמיהו הלפרן השפיעה על כל חייו הבוגרים של רפאלי.
המדובר בהחלטה להקים מחלקה ימית בבית"ר, שמטרתה לקדם את ההכשרה הימית של הנוער העברי בתפוצות.
בבסיס היוזמה עמדה החשיבות האסטרטגית, הכלכלית והביטחונית של שליטה בים עבור המדינה העומדת לקום בארץ ישראל.
בשני מרכזים באירופה החלה הכשרת הצעירים היהודים: בריגה שבלטביה החלו בהכשרת מלחים בעבודת ימאות מעשית ואילו בצ'יוויטווקיה שבאיטליה הוקם בית ספר ימי להכשרת קציני ים.
רפאלי התחנך בשני המרכזים הללו.
צעירי ריגה הוקסמו מהאפשרות לקשור את עלייתם ארצה עם רעיון פיתוח הימאות העברית והכשרתם להיות ימאים וקציני ים בצי העברי העתידי.
רבים מהם היו רגילים לים מילדות, את רוב שעות היום בחופשות הקיץ הם בילו בנמל ריגה, על נהר הדאוגבה, סמוך לשפך שלו לים הבלטי.
על הרציפים הארוכים הם צפו בפעילות הנמל ועקבו אחרי האוניות היוצאות והנכנסות.
רפאלי, וצעירים אחרים, התנדבו לקורס הניווט הימי שנפתח בקן בית"ר בריגה.
במאי 1934 קיבל רפאלי את פנקס הימאים הראשון שלו, שהוצא על ידי שלטונות נמל ריגה על שם Haims Bletelis.
בתחילת הקיץ בשנת 1935, עלה רפאלי עם ארבעה־עשר חניכים נוספים, על אוניית המפרשים "תיאודור הרצל", שנרכשה על ידי בית"ר לשמש כאוניית אימונים להכשרת המלחים העבריים בים הבלטי.
אחרי כמה שבועות של היכרות עם הספינה, יצאו הצעירים להפלגה הראשונה.
רב החובל, הקצין הראשון, רב המלחים ואפילו הטבח היו לטבים, אך אנשי הצוות כולם היו צעירים מתנועת בית"ר.
הדגל בראש התורן היה דגל לטביה, אך בירכתיה התנוסס דגל כחול ולבן ושמו של חוזה המדינה היה רשום באותיות שחורות על דופנותיה.
את עזיבת הנמל תיאר רפאלי כך:
רפאלי הפליג על ה"תיאודור הרצל" מקיץ 1935 ועד קיץ 1936, הפלגות שבמהלכן הובילה הספינה מטען בין נמלים שונים בים הבלטי כדי לממן את פעילותה.
ב־1936, הגיע רפאלי עם כמה מחבריו לאיטליה, כדי ללמוד בבית הספר הימי בצ'יוויטווקיה, שם נפתח קורס של בית"ר לקציני ים.
הם הצטרפו למחזור השני של קורס קציני הים העבריים, שאליו הגיעו חמישים אנשי בית"ר מכל רחבי אירופה, ובכלל זה שישה מריגה.
בין החניכים האחרים בקורס היו שלמה אראל, לימים מפקד חיל הים, צבי קינן, לימים ראש המודיעין הימי, סגן מפקד חיל הים ומ"מ ראש אמ"ן, ומילה ברנר (לימים מבעלי החברה הימית להובלת פרי) שהגיעו מארץ ישראל, ודוד איזנברג (דולק) שהגיע מפולין ושירת לצד רפאלי במלחמת העולם השנייה.
במהלך הלימודים, שנמשכו שנתיים, הפליגו החניכים בים התיכון על סיפון אניית הלימודים, ספינת מפרש ששמה "שרה א'".
הלימודים כללו ניווט, קריאת מפות, אלחוטנות מורס וכיוצא בזה.
רפאלי, שלמד במגמת מכונאות, הוצב בחדר המכונות של הספינה.
בסוף מאי 1937, כחלק ממסע האימונים שלה, הגיעה האונייה לביקור בארץ ישראל, ושהתה כשלושה שבועות בנמל חיפה, שם התקבלה בכבוד רב.
זה היה ביקורו הראשון של רפאלי בארץ ישראל, ובמהלכו הוא ביקר עם שאר החניכים במקומות שונים בארץ.
בהמשך הפליגה "שרה א'" עם החניכים לרודוס, לסלוניקי, למלטה ולתוניס.
בכל המקומות נפגשו החניכים עם אנשי הקהילות היהודיות, שהתרגשו מהופעתם של הקדטים במדיהם הצחורים על ספינה שעליה מתנוסס דגל כחול־לבן.
בהפלגה אחרת, לקורסיקה, עלתה הספינה על שרטון והושבתה למעשה.
רפאלי ושאר החניכים מהמחזור שלו הועברו לצ'יוויטווקיה והמשיכו שם בלימודיהם.
בשנת 1938 סיים רפאלי את הכשרתו כקצין ים בצ'יוויטווקיה, ועלה לארץ ישראל.
הוא השתלב כאיש צוות על אוניית מעפילים שהתארגנה במסגרת "עליית אף על פי" של התנועה הרוויזיוניסטית.
רפאלי לא ציין בשום מקום את שם האונייה שעליה הפליג ארצה, אך מבין כל האוניות שהגיעו ארצה באותה שנה במסגרת "עליית אף על פי", רק האונייה "דראגה א'" (דגל פנמה) יצאה מאיטליה, המדינה שבה שהה רפאלי באותה עת.
האונייה הפליגה מנמל פיומה (כיום רייקה שבקרואטיה, אך בתקופה ההיא שלטה במקום איטליה הפשיסטית).
על האונייה היו כ־170 עולים מרביתם מפולין, מצ'כוסלובקיה ומאוסטריה.
במרחק של יום הפלגה מחופי הארץ, הועברו העולים לאונייה קטנה יותר בשם "ארטימיסיה", שהביאה את העולים לחוף טנטורה בתחילת אוקטובר 1938.
בשנת 1939, אחרי גלגולים במקומות שונים בארץ ישראל, הגיעו רפאלי וכמה אנשי-ים מתנועתו לנהריה, כדי לעסוק שם בדיג כחלק מהפעילות ל"כיבוש הים".
קבוצה זו זכתה לכינוי "הפלוגה הרוויזיוניסטית" כדי להבדילה מקבוצת דייגים נוספת (מתנועת גורדוניה) שפעלה אף היא בנהריה, בהדרכתו של רב חובל גרמני (לא-יהודי) בשם גוסטב פיץ'..
קבוצתו של רפאלי קיבלה מהתנועה ספינה שאורכה כשבעה מטרים עם תורן ומפרשים ושהיה לה גם מנוע חיצון.
מאחר שבנהריה לא היו מעגן או מזח העלו אנשי הקבוצה את הספינה לחוף אחרי כל הפלגה, דבר שהקשה על המשך הפעילות במקום.
לאחר כשנה, ב־1940 עבר רפאלי לתל אביב ועסק בדיג על ספינה בבעלות פרטית בשם "זאב הים", ספינה שפעלה בים הפתוח.
בינואר 1941 התגייס רפאלי לצבא הבריטי וקיבל את המספר האישי 23105PAL.
הוא שובץ לשרת במחלקה 1 של פלוגת תפעול נמלים 1039 (Port Operating Coy 1039), שהוקמה באותה עת ושתפקידה היה להטעין ולפרוק אוניות ולשנע מטענים בתוך הנמלים.
הפלוגה הוקמה משום שפועלים אזרחיים סירבו לעבוד בנמלים שבאזור החזית, ואנשי צבא תפשו את מקומם.
הפלוגה הייתה חלק מחיל החפרים הבריטי ומפקדה היה סרן קארני (Capt.
המגויסים לפלוגה היו אנשי ים, סוורים ובעלי מקצועות טכניים, שעבדו בנמל חיפה ובנמל תל אביב.
אחרי תקופת התארגנות, הצטיידות והכשרה קצרה בארץ, הפליג רפאלי ב־12 בפברואר 1941 מנמל חיפה, יחד עם חיילי שתי מחלקות מפלוגתו, לנמל טוברוק שבלוב (הנמל נכבש מידי האיטלקים זמן קצר לפני כן).
הכוח הפליג על סיפון הספינה Cingalese Prince.
כעבור יומיים, ב־14 בפברואר, בשעות הערב הגיעו רפאלי וחבריו לטוברוק, וכבר למחרת הם החלו את עבודתם בנמל.
העבודה הייתה מורכבת, הן משום שאזור הנמל הותקף לא פעם מהאוויר (חלק מחבריו של רפאלי ליחידה נהרגו בתקיפות אלה), והן משום שהשטת הדוברות מהאוניות הפורקות באזור העגינה לחוף התבצעה בין אוניות פגועות שננטשו או אוניות שטובעו, אך חלקים מהן עדיין בלטו מעל פני המים באזור העגינה.
יתר על כן, באזור היו פזורים גם מוקשים שהטילו הגרמנים.
הציוד שנפרק מהאוניות לדוברות כלל טנקים, משאיות, כלי רכב משוריינים ואספקת מזון ותחמושת.
הדוברות הושטו לחוף ושם נפרקו.
שתי המחלקות פעלו בטוברוק זמן קצר בלבד, כעשרה ימים, ובמהלך השהות בטוברוק הן פרקו תריסר אוניות אספקה.
ב־24 בפברואר בשעות הערב, תחת תקיפה אווירית כבדה, הועמס ציוד העבודה שהצליחו האנשים לחלץ על אונייה פולנית, ובשעות הבוקר למחרת הפליג הכוח לנמל אלכסנדריה שבמצרים, לשם הגיע ב־26 בפברואר.
אחרי שהות של כמה ימים במצרים, הפליג רפאלי עם יחידתו ליוון ב־5 במרץ 1941. מחלקות 1 ו־2 שחולצו מטוברוק הפליגו מנמל אלכסנדריה על סיפון הסיירת הקלה HMS Bonaventure, כחלק משיירה של שלוש ספינות מלחמה, שהגיעו למחרת היום לנמל פיראוס.
הגעת פלוגה 1039 ליוון נועדה לסייע במבצע תגבור כוחות רחב היקף של הבריטים, שניסו לסייע ליוון במלחמתה נגד איטליה, כדי למנוע את נפילתה.
במהלך המבצע – שנקרא "מבצע לוסטרה" והחל ב־7 במרץ 1941 – הועברו בדרך הים ליוון 58,000 חיילים על ציודם ואספקתם.
פלוגה 1039 נועדה לסייע בפריקת הציוד הרב.
רפאלי ושאר אנשי הפלוגה שוכנו במחנה Old Kokinia, כעשרה קילומטרים מנמל פיראוס, ולא בנמל עצמו, בגלל חשש מהפצצות אוויריות.
הם החלו לעבוד בנמל פיראוס כבר למחרת הגעתם, כלומר ב־7 במרץ.
שיתוף הפעולה עם הסוורים היוונים התנהל ללא דופי בעיקר משום שחלק מסוורי נמלי חיפה ותל אביב שגויסו לפלוגה 1039 היו סלוניקאים במקורם.
לאחר כמה ימים התברר שבגלל מספר הספינות המגיעות והיקף האספקה שצריך לפרוק רצוי להעביר חלק מהאספקה לנמלים אחרים.
מפקד הפלוגה, סרן קארני, החליט להעביר את מחלקה 1, שבה שירת רפאלי, לנמל וולוס, יותר משלוש מאות קילומטרים מצפון לאתונה.
פעילות הפריקה בנמל וולוס התנהלה כסדרה עד ל־6 באפריל, המועד שבו החלה הפלישה הגרמנית ליוון.
חיל האוויר הגרמני, שהשיג שליטה מלאה בשמי יוון, תקף יחידות צבא ויעדים אסטרטגיים ובהם נמלים.
נמל וולוס הופצץ כמה פעמים במהלך אותו יום ויצא מכלל שימוש.
בעקבות זאת, הועברו רפאלי וחבריו למחלקה לנמל חלקיס (שנמצא על האי אוויה בין אתונה לוולוס) לשם הוחלט להפנות את אוניות האספקה.
מחלקתו של רפאלי הגיע לחלקיס ב־16 באפריל, והצטרפה שם למחלקה אחרת של הפלוגה שהגיעה מפיראוס יום קודם לכן.
פעולות הפריקה בחלקיס נמשכו למרות התקיפות האוויריות המתעצמות, שגרמו לניתוק הקשר עם המפקדה.
העבודות התנהלו בעיקר בשעות הלילה, שבהן התקיפות היו מועטות יותר.
בעקבות התקדמות הגרמנים, התקבלה ב־22 באפריל הוראה לסגת מחלקיס לעבר נאפפליו, עיירת נמל בפלופונסוס, בחלק הצפוני ביותר של מפרץ ארגוליס.
הכוח, ובו רפאלי, נע בעיקר בלילות במשאיות, ברכבת (שבעזרתה חצו את הגשר מעל תעלת קורינתוס) וברגל.
בהגיעם ליעד התברר שהאונייה שהייתה אמורה לפנותם (אוניית נוסעים בשם Ulster Prince) עלתה על שרטון, ופינוים לא יוכל להתבצע.
הכוח המשיך בדרכו לעבר קלמטה, שממנה התבצע מבצע פינוי גדול של הכוחות הבריטיים.
אך הכוח לא הצליח להתפנות לפני הגעת הגרמנים, ונכנע יחד עם אלפי חיילים ובהם רבים ממתנדבי היישוב בחיל החפרים שהועברו למחנות שבויים.
כמו קצינים וחיילים אחרים, ניסה גם רפאלי להימלט מהכוחות הגרמנים.
ביחד עם דוד אייזנברג (חברו מבית הספר הימי בצ'יוויטווקיה), הם התקדמו דרומה, במטרה למצוא כלי שיט שבעזרתו יצליחו להימלט לכרתים, אך סיור גרמני איתר אותם והעבירם למחנה שבויים סמוך לקלמטה ממנו הועברו לאחר זמן קצר למחנה שבויים אחר, סמוך לקורינתוס.
כחודש וחצי לאחר שנשבו, הצליחו רפאלי ואייזנברג לברוח ממחנה השבויים, ביחד עם חבר נוסף מפלוגתם שהיה סלוניקאי במקור.
בדרך רצופת סכנות הם הצליחו להגיע לאתונה, שם נפרד מהם החבר הסלוניקאי (ששימש להם כמתורגמן ליוונית) אשר החליט לחזור לביתו.
בחיפושיהם אחר מקום מסתור הגיעו רפאלי וחברו באקראי לביתו של קצין בצי היווני, שהחליט לסייע להם.
במשך כמה חודשים הסתתרו השניים בבתי מקומיים, וסייעו למחתרת היוונית, בין השאר באיתור גרמנים שהתחזו לשבויים בריטים נמלטים, במטרה להסתנן לתאים של המחתרת המקומית כדי לדכא את ההתנגדות לשלטונות הכיבוש.
בסופו של דבר, בתחילת אוקטובר 1941 הוברחו רפאלי ואייזנברג (עם כמה חיילים ניו זילנדיים וחייל ארצישראלי נוסף) לטורקיה באמצעות סירת דיג, שפעלה בשירות המודיעין הבריטי.
הם הונחתו לא בחוף המתוכנן ולכן איש לא המתין להם.
חיילים טורקים תפסו אותם למחרת, והם נשלחו לכלא משום שהיו ברשותם מפות ששלחה המחתרת היוונית למודיעין הבריטי.
רק לאחר כמה שבועות, שבהם שהו בתנאי מאסר קשים, הגיע הקונסול הבריטי ודאג לשחררם.
אחרי שהייה של שבועיים באיסטנבול יצאו רפאלי וחברו לדרכם.
הם נסעו ברכבת לדמשק, משם עברו לביירות ולבסוף הגיעו לחיפה, שבה היה (מאז 1940) משרד לחקירת המגיעים מארצות הכיבוש.
בסיום החקירה זכו לנופש קצר במתקן של הצבא הבריטי בבת גלים.
בעקבות התחקור על קורותיהם ביוון, זומנו רפאלי ואייזנברג לפגישה עם קצין מודיעין בריטי בירושלים, ונראה ששם גויסו השניים ל־MI9, יחידה חשאית בריטית שייעודה היה לחלץ שבויים בריטיים משטחים שבשליטת האויב (היחידה, שפעלה במסגרת ה־A' Force' של קולונל דאדלי קלארק, הייתה זו שחילצה את השניים מיוון לטורקיה).
באותם ימים המשימה הבוערת באזורנו הייתה לחלץ מיוון אנשי צבא בריטים שמצאו מסתור בהרים או בבתים פרטיים ונעזרו באוכלוסייה המקומית.
היו אלה אנשי צבא שכלל לא נשבו, אלא ברחו להרים בשלב הנסיגה ומצאו בהמשך מקומות מסתור, וגם אנשי צבא שנשבו, אך הצליחו להימלט מהשבי לפני שהשבויים הועברו מיוון לגרמניה.
בין ה"תקועים" ביוון היו גם קצינים ואפילו קצינים בכירים, שהיו נחוצים להמשך המערכה.
הרצון הבריטי לצרף את רפאלי ואייזנברג ל־MI9 נבע מהיכרותם עם השטח, מקשריהם עם המחתרת היוונית, מניסיונם האישי בהימלטות, מידיעתם את השפה היוונית ומהיותם אנשי ים.
השירות ביחידה זו היה מותנה בהתנדבות, והשניים אכן התנדבו לשרת בה.
בשל שליטתו בשפות רבות החליטו הבריטים להעסיק את אייזנברג בחקירת שבויים גרמנים ואיטלקים במצרים, ואילו רפאלי נשלח להכשרה, שבסיומה הצטרף לפעילות במימי יוון הכבושה – בים האגיאי.
הרעיון היה להפעיל ספינות, שבמסווה של פעילות דיג יאספו שבויים בריטים מהשטחים הכבושים על ידי הגרמנים ביוון ויובילו אותם לקפריסין, שבה היה הבסיס שממנו התנהלה הפעילות.
לשם כך רכש המודיעין הבריטי ספינות דיג קטנות במעמס של כ־100 טון (שנקראו "קהיקי" – מילה שפירושה ביוונית "ספינה קטנה").
הספינות הפליגו בין איי יוון ולאורך חופיה, והפעילו אותן ימאים ודייגים יוונים.
על כל אחת מהן היה נציג של יחידת המודיעין הבריטית, שהיה אחראי על תיאום מקומות מפגש שבהן ייפגשו עם סירות דיג קטנות שייצאו מחופי יוון (מיוון "היבשתית" ומהאיים) כשעליהן הקצינים והחיילים הבריטים שהיה צריך לחלץ.
העברת החיילים מסירות הדיג לספינות של היחידה התבצעה תמיד בלב ים, וכאשר הצטברו על ה"קהיקי" די מחולצים, היא הביאה אותם לחוף מבטחים, בדרך כלל לקפריסין.
רפאלי עסק בפעילות זו עד קיץ 1943, כלומר במשך יותר משנה.
בחלק מהתקופה הוא הפליג כנציג היחידה על "קהיקי", ובחלק אחר הוא נשאר על החוף וארגן את הפעילות הימית בגזרה.
בליל 9–10 ביולי 1943 החלה פלישת בנות הברית לסיציליה (מבצע האסקי).
רפאלי, יחד עם אנשים נוספים מיחידת המודיעין שאליה השתייך, צורפו לכוח הפולש כיחידת סיור קדמית.
הם התקדמו עם כוחות הארמייה השמינית בפיקודו של גנרל מונטגומרי ומשימתם הייתה ביצוע סיורי מודיעין לפני הכוחות המתקדמים.
הכוח הבריטי נע מאזור חוף הנחיתה (מדרום לסיראקוזה, בדרום מזרח האי) צפונה אל מסינה.
מטרת הכוח הייתה לכתר את דיוויזיות הציר לפני שיוכלו לחלץ את כוחותיהם לעבר איטליה.
מבין מתנדבי היחידה לרפאלי היה יתרון – הוא ידע איטלקית מתקופת לימודיו בצ'יוויטווקיה.
הלחימה בסיציליה התנהלה בחודשי הקיץ ובטמפרטורות של כ־35 מעלות, ולשוהים בשדה הקרב עם חגור מלא היו אלה תנאים קשים.
פחות מחודשיים לאחר מכן, ב־3 בספטמבר 1942, פלשו בנות הברית לאיטליה והחלו בשחרורה.
הארמייה השמינית הבריטית, שבמסגרתה לחם רפאלי, עזבה את סיציליה, חצתה את מצר מסינה ונחתה בחוף קלבריה (מבצע בייטאון), במבצע שנועד להטעות את האיטלקים והגרמנים ולהסיח את דעתם מכוח הנחיתה העיקרי, שנחת ב־9 בספטמבר בסלרנו (מבצע אוואלאנש) ובכוח משני שנחת באותו לילה באזור טרנטו (מבצע סלפסטיק).
רפאלי, יחד עם חבריו ביחידת המודיעין, המשיכו לערוך סיורי מודיעין לפני הכוחות המתקדמים גם בעת הלחימה באיטליה.
התקדמות הארמייה השמינית צפונה הייתה בהתחלה אטית מהמתוכנן, בגלל הגשרים הרבים שפוצצו הגרמנים במהלך נסיגתם, אבל בהמשך התקדמה הארמייה השמינית במהירות לאורך חוף הים האדריאטי, השתלטה על מישור פוֹגָ'ה עם כל שדות התעופה שלו, והתקדמה במהירות עד טרמולי, שם עצר להיערכות לוגיסטית.
רפאלי העיד כי הקצב המהיר של ההתקדמות, הביא לכך שאיסוף המודיעין המקדים שביצעו רפאלי וחבריו בוצע כמעט במקביל לתנועת הכוחות.
בתחילת אוקטובר הצליחו הכוחות הבריטיים והאמריקניים לבסס קו היערכות לרוחבה של איטליה.
הארמייה השמינית הבריטית – זו שרפאלי לחם במסגרתה – נעצרה באזור טרמולי בצד האדריאטי של חצי־האי האיטלקי, ואילו הארמייה החמישית האמריקנית (של גנרל מארק קלארק) נעצרה על גדות נהר וולטורנו, מצפון לנפולי) בצדו המערבי של המגף האיטלקי.
אחרי שההתקדמות נעצרה, הועבר רפאלי למשימה העיקרית שלשמה הוקמה היחידה (MI9) שאליה התנדב – חילוץ אנשי צבא בריטים ואמריקנים מהאזור שבשליטת הגרמנים.
הפעם התבצעה פעילותו בחלקה הצפוני של איטליה, שם נמצאו:
שבויים של בנות הברית אשר ניצלו את התוהו ובוהו שנוצר באיטליה לאחר חתימת הסכם הפסקת האש בין איטליה לבין בנות הברית שנחתם ב־3 בספטמבר.
החיילים האיטלקים ששמרו על מחנות השבויים הניחו את נשקם וחזרו לבתיהם, ובמשך 48 שעות נותרו המחנות ללא כל שמירה.
שבויים רבים – אך לא כולם – ברחו והסתובבו ברחבי איטליה בניסיון לחבור לכוחות בנות הברית בדרומה.
בנוסף היו פזורים ברחבי צפון איטליה גם טייסים שמטוסיהם הופלו, אך הם טרם נתפסו.
אחד ממפקדי ה־MI9 הסביר לחייליו את הרעיון שמאחורי מאמצי החילוץ: לבנות הברית הייתה אפשרות לבנות מטוסים וטנקים בקצב גדול מאפשרותן להכשיר לוחמים שיתפעלו אותם.
נוצר אפוא צורך ברור להחזיר לוחמים מנוסים לשירות, ואלו שהסתובבו בצפון איטליה יכלו למלא את המחסור, או לפחות את חלקו.
אחרי התארגנות לביצוע המשימה (חלוקה לחוליות, לימוד השטח, חלוקת גזרות פעילות וכו') יצאו החוליות הראשונות לפעולה מעבר לקווים כבר במהלך אוקטובר 1943. החדירות לשטח האויב (וההיחלצות ממנו) התבצעו בדרך כלל מהים, באמצעות סירות של סייענים.
רפאלי וחברו ליחידה בנימין גפנר מוזכרים גם כשניים מתוך שישה צנחנים מבני היישוב שפעלו בשירות הבריטים מעבר לקווים באיטליה (ארבעת האחרים הם אנצו סרני, יחיאל קאסאפ, אפרים דפני ויעקב שפירא; שני הראשונים נהרגו בעת ביצוע משימתם), אך לאפשרות שצנחו לא נמצאה עדות בזיכרונותיהם.
שם הצופן של הפעולה היה Rat Line (נתיב העכברוש), משום שעל הטייסים והשבויים הבריטיים היה לחמוק מעיניהם הבולשות של הגרמנים כעכברושים בלילה.
המילה Line שבשם התייחסה לנתיב של מאות קילומטרים, מצפון איטליה ועד לדרומה, שאנשי היחידה היו צריכים להקים.
הרעיון היה להרכיב שרשרת ארוכה של סוכנים – כמעט כולם איכרים פשוטים – כך שכאשר אחד הבריטים יימסר לידי אחד הסוכנים בצפון איטליה, יוכל האיכר להנחותו בחסות הלילה אל הסוכן הבא, שיעבירו בתורו לסוכן שלישי וכך הלאה.
הטייסים והשבויים שברחו אמורים היו להיות מרוכזים במקום מסתור ליד קו החזית, ומשם הם הועברו קבוצות־קבוצות על ידי "מדריכים" (מורי דרך) דרך קו החזית.
בעת הפעילות השתמש רפאלי, כמו שאר אנשי ה־MI9, באמצעי עזר שפיתחה היחידה כדי לסייע במילוט שבויים.
בין היתר היו אלה מצפנים זעירים שהוסוו בתוך כפתורים, ומפות שהודפסו על ממחטות עשויות משי.
רפאלי מעיד על עצמו שבשלב ההכנה למשימות ישב "רכון על מפות מפורטות של האזור, עד שהפכו לחלק ממנו."
את שגרת הפעילות מעבר לקווי האויב תיאר רפאלי בצורה ספרותית במעין רומן בשם "נתיב העכברוש", שהחל לכתוב.
הוא מספר על גיבור הרומן (מן הסתם רפאלי עצמו) שניחן "בראיית לילה טבעית, שעוד השתפרה בחודשים האחרונים כאשר סדר יומו התהפך ולילו נהפך ליום ויומו הוקדש לשינה.
כשנע בחושך היה נדמה לו שכל חושיו משתתפים בראייה, והקולות שקלטו אוזניו, המגע של הרוח שנקלט בעורו ותחושות פנימיות שלא ידע להגדירן מתנקזים למרכז הראייה במוחו ושבים אליו דרך עיניו".
רפאלי, אגב, היה עיוור צבעים.
כחודשיים אחרי שהחלה הפעילות בצפון איטליה, ב־3 בינואר 1944 אבד הקשר עם רפאלי, והודעה על כך נמסרה על ידי הבריטים לרעייתו שהתגוררה בנהריה.
בהודעה שקיבלה רעייתו נכתב שנסיבות היעדרותו והמקום בו הוא נמצא אינם ידועים.
עוד נכתב לה שהמידע המועבר לידיעתה הוא מסווג, וכי אסור לה לספר על כך לאף אדם אחר כדי להבטיח את שלומו של רפאלי.
כשלושה חודשים אחרי ניתוק הקשר, קיבלה רעייתו הודעה נוספת לפיה רפאלי אותר, נמצא במקום מבטחים וממשיך בשירותו עם הכוחות הבריטיים.
בשבועות הראשונים של הפעילות בשטח שבו שלטו הגרמנים "האנדרלמוסיה הייתה במיטבה אבל ככל שחלף הזמן המצב נעשה יותר ויותר והסכנה להיתפס על ידי הגרמנים גברה." ואכן, בשתי הזדמנויות נתפס רפאלי ובשתיהן הצליח לברוח.
באחת הפעמים הוא נתפס בבגדי איכר איטלקי, והובל במכונית לחקירה.
הוא הצליח לפרוץ את הדלת האחורית של המכונית, להימלט ולחבור לכוחות הבריטיים.
באירוע אחר נשבה רפאלי על ידי חיילים גרמנים לאחר שחלה במלריה ומצא מחסה אצל איכרים איטלקיים (סייענים של המודיעין הבריטי).
הוא ניצל את חגיגת ערב חג המולד ושירת החיילים הגרמנים סביב עץ האשוח כדי לברוח.
גם בפעם זאת חבר לכוחות הבריטיים.
ב־16 בנובמבר 1944 קיבל רפאלי ציון לשבח על פעילותו מעבר לקווי לאויב.
על אות ההצטיינות חתום סר פרסי ג'יימס גריג, מי שעמד אז בראש משרד המלחמה, והוא מעיד על ההוקרה שלה זכה רפאלי על שירותו מעבר לקווי האויב בחזית האיטלקית.
חברו לשירות ב־MI9 בחזית האיטלקית, בנימין גפנר, קיבל אף הוא ציון לשבח באותו יום.
במהלך הפעילות בשטחים שהיו בשליטת הגרמנים בצפון איטליה עלה בידם של רפאלי וחבריו לסייע ליהודים שפגש ולהבריחם מהשטח הכבוש לשטח שבשליטת בנות הברית
רפאלי שירת בזירה האיטלקית כשנה וחצי.
בתחילת 1945 חזר ארצה, ושוחרר מהצבא הבריטי בשנת 1946, עת פורקה היחידה שבה שירת.
רפאלי, שהתגורר בנהריה, היה מעורב בתקופה שקדמה למלחמת השחרור בהגנה האזורית באזור הגליל המערבי, ובכלל זה בהתמודדות עם המצור שהטילו הערבים על נהריה ב־17 במרץ 1948. עד להסרת המצור חודשיים אחר כך, בעקבות מבצע בן עמי, הקשר עם נהריה התבצע בדרך הים, באמצעות ספינות, דוברות וגוררות שהובילו אספקה מחיפה.
בנהריה לא היה מעגן ולא היו אמצעים לפריקת הציוד, ועבודת הפריקה התבצעה בידיים בלבד.
רפאלי תרם מניסיונו הימי לפעילות זו.
עם הסרת המצור, התגייס רפאלי לחיל הים.
בשבועות הראשונים לשירותו הועסק רפאלי ב"עבודות רס"ר", למרות עברו וניסיונו.
נראה שהוא התייחס לכך בשוויון נפש לנוכח העובדה שהיה זה במסגרת צבא עברי במדינה עברית.
הוא הצטרף לקורס החובלים הראשון של חיל הים, שהסתיים ב־20 בפברואר 1949. בגלל הכשרתו הימית הקודמת, וניסיונו הצבאי במלחמת העולם השנייה, לא השתתף רפאלי בחלקו הראשון של הקורס, שהתקיים ביפו.
הכשרתו כקצין ים במגמת סיפון הייתה בבחינת הסבה מקצועית, שכן בבית הספר לקציני ים בצ'יוויטווקיה למד במגמת מכונאות.
לאחר סיום הקורס הוצב רפאלי לשירות בשייטת הקטנה, שבה היו ספינות משמר.
הוא שירת על אח"י "הפורצים" (מ-17) ועל אח"י פלמ"ח (מ-19), באחת שימש כסגן מפקד ואילו על השנייה פיקד.
בשלהי שנת 1949 הועבר רפאלי לשרת במודיעין הימי, לפי בקשתו של צבי קינן שעמד אז בראש ענף המודיעין.
קינן, שנמנה אף הוא עם בוגרי בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה, הכיר את רפאלי ואת ניסיונו בעבודת המודיעין במסגרת הצבא הבריטי, ורצה לנצל את כישוריו בתחום זה.
תפקידו הראשון היה ראש מדור מבחן וארכיב, שבהמשך נהפך למדור מחקר.
באביב 1950 הפליג רפאלי על אח"י אטיה מורי (ש-45) לאיטליה למשימה חסויה, ומפקד כלי השיט קיבל הוראה לא לכלול את שמו ברשימת המפליגים.
בספטמבר 1951 התמנה רפאלי לתפקיד ראש ענף ים/4 (המודיעין הימי) והועלה לדרגת סגן אלוף.
המודיעין הימי היה אז בחיתוליו, ובתקופתו של רפאלי גובשו היסודות שליוו את הארגון עשרות שנים אחר כך.
בין השאר נקבעו בשנת 1953 נוהלי העבודה בתחום האיסוף ונקבעה חלוקת הסמכויות בין סוכנויות האיסוף השונות – המוסד, השב"כ ויחידות האיסוף הצה"ליות לבין מחלקת המודיעין במטכ"ל (לימים אגף המודיעין) וענפי המודיעין בחיל האוויר ובחיל הים.
מאחר שמפקדת חיל הים שכנה אז בסטלה מאריס בחיפה, מינה רפאלי קצין קישור שייצג את ענף ים/4 בדיונים שהתקיימו במחלקת המודיעין הצה"לית בקריה (הראשון היה סגן גד גדעון).
מי שעמד אז בראש מחלקת המודיעין, אל"ם בנימין גיבלי, שלח לרפאלי מכתב אישי ובו הודה לו על תרומתו החשובה "לטיפוח יחסי הגומלין בין ענף המודיעין בחיל הים וגורמי המודיעין בצה"ל".
בימיו של רפאלי התמקד המודיעין הימי בבניית בסיס הידע שלו על כלי השיט המלחמתיים במדינות ערב (בדגש על חיל הים המצרי וחיל הים הסורי), על נמלי ערב, על מערך הגנת החוף בארצות האויב ועל חופיהן.
אחת מפעולותיו הראשונות של רפאלי בתפקיד כראש ענף ים/4 הייתה הקמת גוף מחקר לנושאים טכניים במסגרת המודיעין הימי שיהיה מתואם מול המודיעין הטכני הכללי במחלקת המודיעין במטכ"ל.
החשיבות של מחקר עצמאי של אמצעי הלחימה הייעודיים של חילות הים הערביים הוכיחה את עצמה עם השנים.
ניסיונו של רפאלי בפעילות בשטח האויב במלחמת העולם חידד אצל רפאלי את המודעות לחשיבותם של לימוד השטח בארצות ערב, ומבחינת המודיעין הימי היו אלה החופים והנמלים.
במסגרת זו בוצעו פעולות איסוף יזומות ביעדים, נכתבו תיקי שטח ואף נבנו מודלים תלת־ממדיים מקרטון של יעדים נבחרים ובהם, לדוגמה, נמל אלכסנדריה במצרים לטובת לוחמי שייטת 13.
בתקופתו של רפאלי פורסמו "חוברות לזיהוי אוניות אויב" שנועדו לתת בימי הכוחות הלוחמים אמצעי עזר שימושי למקרה של היתקלות בכלי שיט צבאיים במרחבי הים.
החוברות כללו מלבד צילומים גם דגשים של נתוני אפיון חזותי ופרטים על מערכות נשק.
לימים ציין רפאלי כי "היום האלקטרוניקה נותנת תשובות לגבי הרבה מאוד דברים, אבל אז זה היה מאוד מצומצם".
רפאלי הדגיש שמידע רב נאסף אז מ"עיתונות מקצועית, עיתונות כללית, מאמרים בהוצאות בינלאומיות", שכן אלה דיווחו "כמעט על כל הציים בעולם, בצורה מהימנה, רק צריך היה פשוט להוציא מזה את החומר הדרוש.
כמובן שהיו דברים מסוימים שלא התפרסמו, אבל בסך הכול האופי של צי הוא כזה שהוא בעצם די גלוי.
חוץ מזה יש התעניינות בציים.
יש ספרות מאוד ענפה בתחום הזה.
כך שזה גם היה מקור מאוד חשוב מבחינת הידע הבסיסי על סד"כ ונשק".
רפאלי הדגיש כי "מובן שהשתמשנו במקורות אמ"ן, גם אם אלה היו מקורות שלנו [כלומר מקורות ייעודיים לתחום הימי] הם גם פעלו במסגרת אמ"ן".
עם זאת במשך כל שנות פיקודו, המשיך המודיעין הימי להפעיל חוליות איסוף בנמל חיפה ובנמל תל אביב, שתחקרו ימאים באוניות סוחר שפקדו נמלים ערביים.
רפאלי נמנה עם אלה שהכשירו ותדרכו את אליהו ריקה למשימת הריגול שלו בלבנון בתחילת שנות החמישים.
ריקה העביר ארצה, בין היתר, תמונות מנמל טריפולי ומחופי לבנון, ששימשו את המודיעין הימי.
לאחר שחזר ריקה ארצה, גייס אותו רפאלי לשירות במודיעין הימי.
המעבר לחיל הים העלה על הפרק תוכנית שיזם ריקה בעבר.
לפי התוכנית ירכוש ריקה אוניית משא קטנה שהוא יהיה בעליה וקברניטה.
הספינה תפליג תחת דגל ערבי, צוותה יהיה ישראלי בתחפושת, והיא תבצע פעילות מודיעינית ומבצעית בארצות ערביות שתפקוד בהפלגותיה.
רפאלי הבין את הפוטנציאל הטמון בתוכנית, ושיתף בה את יחידה 131 שריכזה את הפעילות המודיעינית והמבצעית שצה"ל מקיים בארצות חוץ.
בסופו של דבר לא יצאה התוכנית לפועל וריקה נשלח למשימה אחרת.
אחד הנושאים שהמודיעין הימי היה טרוד בהם בימיו של רפאלי היה חופש השיט לנמל אילת ואפשרות ההפלגתן של אוניות ישראליות או המיועדות לישראל בתעלת סואץ.
העיסוק בנושא בא לידי ביטוי גם בפעילות מבצעית שהאנשיו של רפאלי היו משולבים בה:
במפרץ אילת התבצעו סיורים לאיסוף נתונים על החופים המצריים בחצי האי סיני, על ההיערכות המצרית באזור מצרי טירן (ובכלל זה מיקום התותחים שהציבו המצרים בראס נצרני, לחסימת השיט) וסיורים לבדיקת נתיבי שיט חלופיים באזור האי סנפיר והחוף הסעודי.
באחד המבצעים הללו עלתה על שרטון הספינה שעליה היו אנשי שייטת 13 (ועמם פנחם (פיני) נוסבאום מענף המודיעין הימי).
במהלך התקופה נשלחו כמה ספינות סוחר, רובן בדגל זר, לבדוק את הפעילות המצרית ולנסות להבין עד כמה נחושים המצרים באיסורים שהטילו וכיצד ניתן לעקוף אותם.
לחלק מההפלגות הללו הצטרפו אנשי המודיעין הימי.
לדוגמה, אהרון בן-יוסף ("אסקימו"), קמ"ן שייטת 13, ולימים מפקד היחידה, הצטרף לאונייה יוונית שהפליגה לאילת דרך מצרי טירן, עקב אחר תגובותיהם של המצרים והתרשם שהם לא התכוונו לעוצרה.
ההתמודדות מול המגבלות המצריות על חופש השיט לישראל וממנה הגיעה לשיא בשנת 1954, כאשר האונייה "בת גלים", שהפליגה בדגל ישראל, ניסתה לעבור בתעלת סואץ.
המצרים עצרו את האונייה בנמל פורט איברהים, צוות האונייה הואשם ברצח שני דייגים ועונה בכלא המצרי במשך 100 ימים.
הקצין הראשון בהפלגה היה רפאל שפינט, ששירת עד יציאתו להפלגה במודיעין הימי, ושוחרר משירות סדיר חודש לפני הזמן, כדי לאפשר את הפלגתו על ה"בת גלים" כאזרח.
גם יותר מחמישים שנים אחר כך, חש רפאלי אשמה על שאִפשר את שחרורו המוקדם של שפינט ואת יציאתו למשימה, שהובילה לעינויים שעבר בידי המצרים.
בהמשך דרכו בחיל הים התמנה רפאלי להיות ראש ענף ים/2, ענף התכנון במחלקת ים.
בזמן מבצע קדש, היה ביחידת הקישור עם הצרפתים.
היו בארץ שתי משחתות צרפתיות ורפאלי שימש כקצין קישור.
השפה המדוברת הייתה אנגלית, שהיא שפה מקובלת בחילות הים.
בשנת 1957 מונה רפאלי לתפקידו האחרון בחיל הים – ראש מחלקת כוח אדם בחיל הים.
המינוי הגיע אחרי תקופה ארוכה של מינויים קצרי מועד לתפקיד, ובעקבותיהם מינוי של קצין בדרגת רס"ן כממלא מקום של ראש המחלקה (כמה חודשים בשנת 1954 ושוב כמה חודשים בשנת 1955), וביטא את רצונו של מפקד החיל האלוף שמואל טנקוס למצוא סוף סוף קצין שיוכל לעצב את המחלקה ולהעמידה על הרגליים.
רפאלי המשיך בתפקיד זה כשבע שנים ובשנת 1962 (בימיו של יוחאי בן-נון כמפקד חיל הים) אף קיבל דרגת אלוף-משנה, והיה בכך לקצין הראשון בעל דרגה זו בתפקיד.
מעבר לעיסוק השוטף בענייני גיוס, שיבוץ, הכשרה וכדומה, קידם רפאלי נושאים שונים ובהם:
ניסיון לשלב בוגרי בתי ספר תיכוניים, בעיקר בוגרי מגמה ריאלית, בקורס החובלים של החיל, אליו הגיעו עד אז רק בוגרי בית הספר לקציני ים עכו.
מגמה זו התחזקה בימי מחליפו בתפקיד אברהם בוצר, ובשנת 1967 נפתח הקורס הראשון שאיש מחניכיו לא הגיע מבית הספר לקציני ים בעכו.
קביעת נהלים לשילובם של קצינים מקצועיים (קצין הרפואה החילי, קצינת הח"ן החילית והרב החילי) בחיל.
קצינים אלה היו כפופים מקצועית למסגרות מחוץ לחיל הים, אך פיקודית היו כפופים לראש מחלקת כוח האדם.
הקמתה מחדש של להקת חיל הים, שפעלה בימי מלחמת העצמאות, אך פורקה מיד לאחריה.
הופעתה הראשונה של הלהקה המחודשת הייתה בשנת 1961.
בשנת 1964, כאשר נודע למילה ברנר כי רפאלי עומד להשתחרר משירותו בחיל הים, הוא זימן את רפאלי לשיחה והעלה בפניו הצעה שלא היה אפשר לסרב לה – להתמנות למנכ"ל החברה הימית להובלת פרי, שהחלה לפעול באותה תקופה.
ברנר, שהכיר את רפאלי מתקופת לימודיהם בבית הספר הימי בצ'יוויטווקיה, הכיר את סגולותיו ויכולותיו של רפאלי ושיתף אותו בחזונו לחולל מהפכה בהובלה ימית של פרי בקירור בספינות חדישות עתירות אוטומציה ומערכות מבוקרות אלקטרונית.
רפאלי שמר על הקשר עם חיל הים ואנשיו בשנות עבודתו בחברה ימית להובלת פרי.
החברה, שזכתה להצלחה גדולה מאוד בפעילותה, נכנסה בראשית שנות השבעים לתחום נוסף – מכליות דלק.
משבר האנרגיה העולמי שהתחולל בעקבות מלחמת יום הכיפורים ב־1973 הביא לעלייה חדה במחירי הנפט ולירידה במחירי המכליות עקב צמצום הצריכה.
תמורות אלה פגעו קשות בחברה הימית להובלת פרי, שלמעשה חדלה לפעול בשנת 1977.
עם זאת, רפאלי המשיך לעסוק בספיחי פירוקה של החברה עד שנות התשעים של המאה העשרים.
רפאלי הכיר את רעייתו שרה לבית הילזנראט, ילידת צ'רנוביץ, זמן קצר אחרי שעלתה ארצה בגפה במסגרת עליית אף על פי של בית"ר על סיפון אוניית המעפילים פאריטה, שנחתה לאחר תלאות רבות בחוף תל אביב ב־22 באוגוסט 1939 (שבוע לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הזוג התחתן ב־25 בינואר 1942, בפרק הזמן שבין בריחתו של רפאלי מהשבי הגרמני ביוון ובין יציאתו למשימותיו במסגרת ה־MI9 ביוון ובאיטליה.
רפאלי ורעייתו התגוררו כל השנים בנהריה, ורק בשנותיהם האחרונות עברו להתגורר במעון הרופא במוצא עילית, כדי לחיות בסמוך לבתם היחידה, מיכל כרמי, המתגוררת בירושלים.
חיים רפאלי נפטר ב-1 באפריל 2013 בגיל 96 במוצא עילית, והובא למנוחות בהר המנוחות בירושלים .
חיים שדמי (נולד ב-11 בספטמבר 1974) הוא פעיל שמאל, סופר, עיתונאי, מרצה, במאי ותסריטאי ישראלי.
נולד ב-11 בספטמבר בבני ברק, דור חמישי בארץ.
הוא נקרא על שם סבו מצד אביו, חיים שדמי שליח הסוכנות היהודית לארץ ישראל.
סבו מצד אמו, מיכאל שיפמן היה מחנך והקים בתי ספר, לימד תלמוד, דרמה וחקלאות.
במשך השנים כתב שדמי בעיתונים "העיר", "זמן ישראל", "TheMarker", עבד ככתב בריאות בעיתון "הארץ" וכתב טור ב"גלובס".
כתב וביים מספר סרטים, סרט הביכורים שלו נקרא "יש לי קבוצה להציל", סרט שעסק באוהד אורי משיח שיצא למסע בעקבות נשמתו האבודה של הכדורגל.
בנוסף, שדמי מרצה במכללת ספיר.
שדמי הוא פעיל שמאל מוכר.
בנובמבר 2016 הצטרף למחאה בכיכר גורן בפתח תקווה, סמוך לביתו של היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, מחאה שהתעוררה בטענה שמנדלבליט מעכב את הגשת כתבי האישום נגד בנימין נתניהו בשל קשריו עם משפחת נתניהו.
שנתיים לאחר תחילת ההפגנות הוקמה עמותת "חוזה חדש", המוכרת יותר בשם "קריים מיניסטר".
שדמי משמש כחבר בוועד העמותה, ובמסגרתה פעל רבות בארגון ההפגנות המחאה נגד בנימין נתניהו והמחאה נגד ממשלת ישראל השלושים וחמש.
עוכב מספר פעמים על ידי המשטרה במהלך ההפגנות ואף הורחק ל-15 ימים מכיכר רבין.
בנובמבר 2021 הגיע שדמי כחלק מקבוצת דוברים לדיון החירום "עוצרים את אלימות המתנחלים" בכנסת, שם יצא כנגד מדיניות המדינה והצבא בגדה המערבית, והפקרת פעילים בשטח אל מול אלימות מתנחלים כנגדם וכנגד פלסטינים.
בין היתר, אמר את המשפט "תנו לנו את הרשות להפעיל נשק, נעשה את העבודה עבור הפלסטינים", כתגובה לדבריו של עיסאווי פריג', שהפעילים משמשים כשכפ"ץ, בעוד לטענת שדמי הם לא זוכים להגנה כלל.
זה אומר שאסור היה לתת להם רובים.
ואם כבר נתתם — קחו אותם מהם.
הנה נסגר מעגל הטיעונים שלי.
אין דרך להבין מהמילים שלי אחרת.".
צרור חבצלות ליום האהבה, בייבי (-חמישה סיפורים קצרים הנוגעים כולם באבסורד הקיומי של החיים, נעים בין מסעות פנימיים לחיצוניים, ובכולם גיבורים שמחפשים את מקומם בעולם), הוצאת גוונים, 2012.
רבי חיים שונשול המכונה מורינו (?
- ה' בתמוז התר"יט) היה רב ודרשן באזמיר וביוזיל חיסאר ומחבר ספר שמחה לאיש.
נולד באזמיר שבטורקיה לשרה ולרבי שבתי, בנו של רבי נסים חיים שינשול מיוזיל חיסאר.
נישא לביתו של רבי יצחק איסטורגו.
ונשא את דרשותיו באזמיר ובעיר יוזיל חיסאר.
למד תורה מרבי נסים חיים מודעי, אותו הוא מכנה ושאלה ממנו אל רבו מופיעה בספר מימר חיים.
כמו כן למד מרבי דוד אמאדו, רבי חייא פונטרימולי וגם מפי רבי מרדכי נחום מורינו.
סבל מייסורים ונפטר בה' בתמוז ה'תרי"ט (7 ביולי 1859).
שמחה לאיש (אזמיר תר"ך; בהוצאת דפוס ן' ציון בנימין רודיטי) - דרושים לספר תורה, למתן תורה, לשבת תשובה, לצדקה ולשבת הלבשת עניים, לשבת זכור, לשבת הגדול, לנישואין והספדים: לסבו, לדודתו, לאמו ועוד.
בסוף הספר נדפסו מעט ליקוטים מאת הרב המחבר על הש"ס, והתנ"ך.
נדפס בהסכמת רבי חיים פאלאג'י.
הספר נדפס לאחר מותו, והובא לדפוס על ידי רבי רפאל חייא פונטרימולי.
שם הספר מכיל את ראשי התיבות (בהיפוך אותיות) של הרב המחבר: מאתי הצעיר חיים שונשול (שמחה) ישמח לב אני שבתי (לאיש).