tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות גזר הדין פרצו הפגנות ועימותים אלימים בכיכר תחריר שבקהיר, בין תומכי מובארכ למתנגדיו, שקראו להטיל עליו עונש מוות.
ב-16 וב-17 ביוני 2012 התקיים סבב הבחירות השני לנשיאות מצרים.
שני המתמודדים לנשיאות היו אחמד שפיק, חילוני שכיהן כראש הממשלה בתקופת ממשל מובארכ; ומוחמד מורסי, מוסלמי אדוק מתנועת האחים המוסלמים.
מורסי זכה ב-52% מהקולות וניצח בבחירות.
הדחת ראשי המועצה הצבאית העליונה
בתחילת אוגוסט 2012, בעקבות מתקפת הטרור במפגש הגבולות ישראל-מצרים-רצועת עזה הדיח מורסי את ראש המודיעין המצרי, מוראד מוואפי, שהיה האחראי מטעם המצרים על המשא ומתן לשחרור גלעד שליט ובעל קשרים טובים עם ישראל.
מורסי מינה את סגנו של מוואפי, מוחמד ראפת שחאתה, לתפקיד ראש המודיעין.
כמו כן, הדיח מורסי מתפקידם את מושל צפון סיני ואת ראש המשמר הנשיאותי.
לתפקיד סגן נשיא מצרים, שמובארכ לא אייש בתקופת נשיאותו, מינה מורסי את השופט לשעבר, מחמוד מוחמד מאקי.
מורסי מינה את עבד אל-פתאח סיסי (שהיה ראש המודיעין הצבאי) לשר ההגנה ולראש המועצה הצבאית העליונה; את הגנרל סידקי סובחי לרמטכ"ל ולסגן ראש המועצה הצבאית; ואת הגנרל מוחמד אל עאסר לסגן שר ההגנה.
בנוסף, פרסם מורסי צו נשיאותי, שביטל את "ההצהרה החוקתית המשלימה".
הצהרה זו נקבעה על ידי המועצה הצבאית העליונה ביוני 2012, הפקיעה מנשיא מצרים סמכויות ביטחוניות ומדיניות, ולפיכך לא יכול היה מורסי להדיח או למנות אישים לתפקידים בצבא.
בעקבות ביטולה, הורחבו סמכויותיו והתאפשרו גם ההדחות והמינויים שביצע.
לפי הצו הנשיאותי שפרסם, יהיה מורסי בעל הסמכות הבלעדית בכל נושאי הביטחון, מדיניות הפנים, יחסי החוץ, אישור התקציב ויישומו, עד לפרסום החוקה החדשה של מצרים.
מורסי לקח לידיו גם את הסמכות לבחור את האישים אשר יהיו בוועדה שתנסח את החוקה החדשה, ובכך למעשה יוכל לקבוע ולהשפיע על תוכנה.
בנאום במסגד אל-אזהר בפני אנשי דת מוסלמים בכירים במצרים, אמר מורסי שמטרתו היא "טובת העם והאומה" ו"שימור הישגי המהפכה".
בתגובה לצעדים, הודיעו בכירי האחים המוסלמים והמפלגות הסלפיות כי "טנטאווי וענאן, כמו בכירים אחרים במערכת הביטחון המצרית, היו גרורות של המשטר הישן שתמכו בשיתוף פעולה עם האויב הציוני".
תנועת האחים המוסלמים קראה לציבור לצאת לרחובות ולהפגין תמיכה בצעדי הנשיא והדגישה בהודעתה, כי "מאחורי הנשיא יש גברים שיגנו עליו".
בעקבות הקריאה יצאו מאות להפגין מול ארמון הנשיאות בקהיר, כאשר בד בבד, בכיכר "נאצר" הפגינו אחרים נגד מורסי וקראו להפיל את שלטון האחים המוסלמים.
המהפכה הבלגית הייתה מאבק שהחל ב-1830 והוביל לפרישתם של המחוזות הדרומיים מהממלכה המאוחדת של ארצות השפלה והקמת ממלכת בלגיה.
המאבק הסתיים ב-21 ביולי 1831, תאריך שנקבע מאז כיום העצמאות הבלגי, בו הוכתר הנסיך לאופולד הראשון למלך בלגיה, ובכך החלה שושלת המלוכה הבלגית.
הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה הוקמה בעקבות קונגרס וינה (אחרי תבוסת נפוליון), ב-1815. אך 15 שנה מאוחר יותר, מרדו המחוזות הדרומיים של ארצות השפלה בשלטון ההולנדי הפרוטסטנטי.
תושבי המחוזות הדרומיים היו ברובם קתולים, ומחציתם דוברי צרפתית.
רבים מהם היו ליברליים והתנגדו לשלטונו של וילם הראשון, מלך הולנד, שנתפס כרודני.
בנוסף, בקרב מעמד הפועלים היו אחוזי אבטלה גבוהים בתקופה זו.
ב-25 באוגוסט 1830, פרצו מהומות בבריסל, וחנויות נבזזו.
תושבים רבים שיצאו באותו זמן מהופעת האופרה הפטריוטית "האילמת מפורטיצ'י" (La Muette de Portici), הידועה גם כ "מסניילו" מאת דניאל אובר בתיאטרון "לה מונה" בבריסל, הצטרפו למורדים.
המהומות פשטו ברחבי המדינה, המורדים השתלטו על מפעלים והרסו מכונות תעשייה.
המלך וילם הראשון שלח את צבאו למחוזות הדרומיים והשליט סדר זמנית.
אך המהומות המשיכו, וההנהגה נתפסה על ידי המורדים, שהחלו לדון בפרישה מהממלכה המאוחדת.
יחידות הצבא ההולנדי נסוגו בהדרגה.
ההנהגה החדשה בבריסל הצביעה בעד פרישה מהממלכה המאוחדת, והוכרזה עצמאות המדינה.
שם המדינה נלקח משמה של הפרובינקיה הרומית שהאזור נכלל בה, גאליה בלגיקה, שנקראה על-שם שבטי הבלגים.
הוקם קונגרס לאומי זמני, שפעל ליצירת חוקה לבלגיה; החוקה אושרה ב-7 בפברואר 1831. הבלגים פנו למלך צרפת לואי פיליפ בבקשה להכתיר את בנו לואי, דוכס נמור למלך בלגיה.
הוא הסכים והוכתר למלך הבלגים ב-21 ביולי 1831. בתגובה פלשו ההולנדים לבלגיה ב-2 באוגוסט 1831, ללא התנגדות ממשית, אך נסוגו כעבור עשרה ימים לאחר שהצבא הצרפתי החל לחצות את הגבול לעזרת הבלגים.
כוחות הולנדיים נותרו רק במצודה באנטוורפן, עד לכניעתם לכוחות צרפת לאחר מצור ב-1832.
ועידת לונדון של 1830, בה התכנסו חמש המדינות החזקות באירופה (בהן בריטניה, צרפת ופרוסיה) הכירו בעצמאותה של בלגיה.
הולנד סירבה לקבל את החלטת ועידת לונדון, והכירה דה-פקטו בבלגיה רק ב-1839, אז חתמה על הסכם לונדון.
לאחר תבוסתו של נפוליאון בקרב ווטרלו בשנת 1815, קונגרס וינה יצר ממלכה עבור בית אורנז'-נסאו, ובכך שילב את המחוזות המאוחדים של הולנד עם ארצות השפלה האוסטריות לשעבר כדי ליצור מדינת חיץ חזקה מצפון לצרפת; עם הוספת אותם מחוזות הולנד הפכה למעצמה עולה.
סימפטומטי לטרנספורמציה של המיקוח הדיפלומטי בווינה הייתה ההצעה המוקדמת לתגמל את פרוסיה על מלחמתה נגד נפוליאון עם השטח ההבסבורגי לשעבר.
כאשר הממלכה המאוחדת התעקשה לשמור על ציילון ההולנדית לשעבר ומושבת הכף, שאותם כבשה בזמן שהולנד נשלטה על ידי נפוליאון, פוצתה ממלכת הולנד החדשה עם המחוזות הדרומיים הללו (בלגיה המודרנית).
המהפכה נבעה משילוב של גורמים, שהעיקרי שבהם היה הבדל הדת (קתולית בבלגיה של היום, פרוטסטנטית בהולנד של היום) והיעדר האוטונומיה הכללית שניתנה לדרום.
תת-ייצוג הבלגים של היום באספה הכללית (62% מהאוכלוסייה עבור 50% מהמושבים)
רוב המוסדות היו מבוססים בצפון והנטל הציבורי התחלק בצורה לא שווה.
רק שר אחד מתוך ארבעה היה בלגי.
בממשל היו פי ארבעה הולנדים מאשר בלגים.
הייתה שליטה כללית של ההולנדים על המוסדות הכלכליים, הפוליטיים והחברתיים של הממלכה;
החוב הציבורי של הצפון (הגבוה מזה של הדרום) היה צריך להיתמך גם בדרום.
החובות המקוריים היו בתחילה של 1.25 מיליארד גילדן עבור המחוזות המאוחדים ורק 100 מיליון עבור הדרום.
פעולתו של וילם הראשון בתחום החינוך (בניית בתי ספר, שליטה בכשירות המורים ויצירת מפעלים חדשים, הקמת שלוש אוניברסיטאות ממלכתיות) העמידה אותו בשליטה מוחלטת של המדינה, דבר שלא מצא חן בעיני הדעה הקתולית.
המנגנון שהוטל על בלגיה מגיוס אנשי מיליציה היה גבוה באופן יחסי, בעוד ששיעור הבלגים מבין הקצינים היה נמוך, כאשר הסגל הגבוה מורכב בעיקר מקצינים לשעבר של הצבא הצרפתי או של הצבא הבריטי.
רק קצין אחד מתוך שישה יהיה מהדרום.
לכן פיקדו על רוב החיילים הבלגים קצינים שלא היו במקור מדרום הולנד.
יתרה מכך, השפה ההולנדית הפכה לשפה היחידה של צבא הממלכה המאוחדת של הולנד ב-1823/1824, מה שהיווה תלונה נוספת מצד האליטות הפרנקופוניות והעם הוואלוני שדיברו בניבים רומניים.
היישום הלא מספק של חופש העיתונות וחופש ההתכנסות נחשב על ידי אינטלקטואלים בלגים כאמצעי לשליטה בדרום על ידי הצפון.
סוחרים ותעשיינים בלגים התלוננו על מדיניות הסחר החופשי שננקטה מ-1827 ואילך.
הפרדת צרפת גרמה לתעשיית הדרום לאבד חלק גדול מהשוק שלה.
מצד שני, המושבה של איי הודו המזרחית חוותה תקופה ארוכה של מרד והתוצרת הבריטית התחרתה עם הייצור הבלגי.
עם סיום המצור היבשתי, חדרו ליבשת מוצרים בריטיים זולים, שהיו מוערכים על ידי הצפון, שהיו עדיין חקלאיים בעיקרם, אך לא כללו את הייצור של הדרום.
רפורמה לשונית ב-1823 נועדה להפוך את ההולנדית לשפה הרשמית במחוזות הפלמיים.
רפורמה זו נתקלה בהתנגדות עזה מצד המעמדות הגבוהים שבאותה תקופה היו בעיקר דוברי צרפתית, בין אם הגיעו מפלנדריה או ואלוניה, אך גם מצד דוברי הפלמית עצמם, שבאותה עת לא דיברו הולנדית תקנית אלא הדיאלקטים שלהם.
ב-4 ביוני 1830 בוטלה הרפורמה הזו.
השמרנים בצפון הולנד דחפו שרק חסידי הכנסייה הממלכתית לשעבר (הפרוטסטנטית) יתמנו לממשלה, בעוד שהשמרנים הבלגים רצו לבסס מחדש את הקתוליות כדת המדינה בבלגיה.
הדו-קיום של שתי דתות מדינה ברחבי הממלכה לא היה מקובל על שני הצדדים.
עד 1821 השתמשה הממשלה בהתנגדות הקתולים לחוק היסוד כדי לשמור על אופיו הפרוטסטנטי של מנגנון המדינה באמצעות מינוי עובדי מדינה.
וילם הראשון עצמו היה תומך במסורת הלותרנית הגרמנית, לפיה הריבון הוא ראש הכנסייה.
הוא רצה להתנגד לסמכותו של האפיפיור על הכנסייה הקתולית.
הוא רצה להיות מסוגל להשפיע על מינוי הבישופים.
פרטיזנים קתולים צפו בהתרגשות בהתגלגלות מהפכת יולי בצרפת, שפרטים עליה דווחו במהירות בעיתונים.
ב-25 באוגוסט 1830, בתיאטרון המלכותי דה לה מונה בבריסל, התקוממה בעקבות הופעה מיוחדת, לכבוד יום הולדתו של וילם הראשון, של "La muette de Portici" של דניאל אובר (הנערה האילמת מפורטיצ'י), רגשנית ופטריוטית.
אופרה נגד ההתקוממות של מסניילו נגד המאסטרים הספרדים של נאפולי ב.
לאחר הדואט, "Amour sacré de la patrie", (אהבת המולדת הקדושה) עם אדולף נוריט בתפקיד הטנור, עזבו רבים מהקהל את התיאטרון והצטרפו למהומות שכבר החלו.
ההמון זרם לרחובות בצעקות סיסמאות פטריוטיות.
הקטטות והאלימות נמשכו במשך מספר ימים, כאשר מפגינים תפסו נקודות מפתח בעיר כולל פארק דה בריסל ופאלה דה בריסל.
המורדים הבלגים החלו להתארגן ולבצר את עמדותיהם לקראת עימותים נוספים עם כוחות הולנדים.
בימים הבאים התפוצץ הפרולטריון הנואש והנרגז של בריסל, שהתגודד סביב הדגל החדש שנוצר של תנועת העצמאות של בריסל, שהיה מהודק למוט עם שרוכי נעליים במהלך קרב רחוב ושימש להוביל מתקפת נגד נגד הכוחות של הנסיך וילם.
וילם הראשון שלח את שני בניו, נסיך הכתר וילם והנסיך פרדריק כדי לדכא את המהומות.
וילם התבקש על ידי הבורגרים של בריסל לבוא לעיר לבדו, ללא חיילים, לפגישה; את זה הוא עשה, למרות הסיכונים.
יורש העצר האדיב והמתון וילם, שייצג את המלוכה בבריסל, שוכנע על ידי האספה הכללית ב-1 בספטמבר שההפרדה המנהלית בין צפון לדרום היא הפתרון הקיים היחיד למשבר.
אביו דחה את תנאי ההסדר שהציע הנסיך וילם.
המלך וילם הראשון ניסה להחזיר את הסדר הקבוע בכוח, אך 8,000 החיילים ההולנדים בפיקודו של הנסיך פרדריק לא הצליחו להשתלט מחדש על בריסל בקרבות רחוב עקובים מדם (23–26 בספטמבר).
הצבא נסוג אל מבצרי מאסטריכט, ונלו ואנטוורפן, וכאשר המפקד הצפוני של אנטוורפן הפגיז את העיירה, בטענה להפרה של הפסקת אש, התרעמו כל המחוזות הדרומיים.
כל הזדמנות לדכא את ההפרה אבדה ב-26 בספטמבר כאשר זומן קונגרס לאומי לערוך חוקה והממשלה הזמנית הוקמה תחת שארל רוז'ייה.
הממשלה הזמנית פרסמה אז הכרזת עצמאות ב-4 באוקטובר 1830.
ב-20 בדצמבר 1830 ועידת לונדון של 1830 הפגישה חמש מעצמות אירופאיות גדולות: אוסטריה, בריטניה, צרפת, פרוסיה ורוסיה.
בתחילה, המעצמות האירופיות היו חלוקות על הזעקה הבלגית לעצמאות.
מלחמות נפוליאון היו עדיין טריות בזיכרונותיהן של המעצמות האירופיות הגדולות, אז ברגע שהצרפתים, תחת המונרכיה של יולי שהוקמה לאחרונה, תמכו בעצמאות בלגיה, המעצמות האירופיות האחרות תמכו באופן לא מפתיע בהמשך האיחוד של מחוזות הולנד.
רוסיה, פרוסיה, אוסטריה ובריטניה תמכו כולן בהולנד, מכיוון שחששו שהצרפתים יספחו בסופו של דבר את בלגיה העצמאית.
עם זאת, בסופו של דבר, אף אחת מהמעצמות האירופיות לא שלחה חיילים לסייע לממשלת הולנד, בין היתר בגלל מרידות בתוך כמה מגבולותיהן (הרוסים היו עסוקים עם מרד נובמבר בפולין ופרוסיה הייתה שקועה בחובות מלחמה).
בריטניה החלה לראות את היתרונות של בידוד צרפת גאוגרפית עם יצירה חדשה של מדינת חיץ בלגית חדשה בין צרפת, הולנד ופרוסיה.
מסיבה זו בריטניה תיתן בסופו של דבר חסות להקמת בלגיה.
עלייתו לשלטון של המלך לאופולד
בנובמבר 1830 הוקם הקונגרס הלאומי של בלגיה כדי לכונן חוקה למדינה החדשה.
הקונגרס החליט שבלגיה תהיה מונרכיה חוקתית עממית.
ב-7 בפברואר 1831 הוכרזה החוקה הבלגית.
עם זאת, אף מונרך עדיין לא ישב על כס המלכות.
הקונגרס סירב לשקול כל מועמד מבית השלטון ההולנדי אורנז'-נסאו.
בסופו של דבר הקונגרס הרכיב רשימה קצרה של שלושה מועמדים, כולם צרפתים.
זה עצמו הוביל להתנגדות פוליטית, ולאופולד מסקסוניה-קובורג, שנבחן בשלב מוקדם אך ירד עקב התנגדות צרפתית, הוצע שוב.
ב-22 באפריל 1831, פנתה ללאופולד משלחת בלגית בבית מרלבורו להציע לו רשמית את כס המלוכה.
בתחילה הוא לא רצה לקבל את ההצעה, אולם בסופו של דבר נענה להצעה, ולאחר קבלת פנים עממית נלהבת בדרכו לבריסל, לאופולד הראשון נשבע כמלך ב-21 ביולי 1831.
21 ביולי משמש בדרך כלל לציון סופה של המהפכה ותחילתה של ממלכת בלגיה.
הוא נחגג מדי שנה ביום הלאומי הבלגי.
המלך וילם לא היה מרוצה מההסדר שגובש בלונדון ולא קיבל את טענת העצמאות של בלגיה: היא חילקה את ממלכתו והשפיעה באופן דרסטי על האוצר שלו.
ב-2 באוגוסט 1831 פלש הצבא ההולנדי, בראשות הנסיכים ההולנדים, לבלגיה, במה שנודע כ"מערכת עשרת הימים" ב-4 באוגוסט השתלט הכוח ההולנדי על אנטוורפן וחדר עמוק יותר לתוך בלגיה.
הארמייה הבלגית של המז הובסה בקרב על אסלט.
ב-8 באוגוסט קרא לאופולד לתמיכת הצרפתים והבריטים.
כתוצאה מכך חצה מרשל אטיין מוריס ז'ראר את הגבול עם 70,000 חיילים צרפתים בפיקודו ב-9 באוגוסט.
הקרב על לובן (שם הציב המלך לאופולד את מפקדתו) החל ב-12 באוגוסט.
על מנת להימנע ממלחמה עם הצרפתים המתקרבים הסכימו ההולנדים על שביתת נשק עם בלגיה ונסוגו לאחר שהשתלטו לזמן קצר על העיר.
בעוד שהמערכה הראשונית המנצחת העניקה להולנדים עמדה מועילה במשא ומתן שלאחר מכן, ההולנדים נאלצו להסכים לשביתת נשק בלתי מוגבלת, למרות שהם המשיכו להחזיק במצודת אנטוורפן ומדי פעם הפגיזו את העיר ממנה.
ז'ראר חזר לבלגיה בנובמבר 1832 עם ארמיית הצפון וצר על המצודה שאותה כבש ב-23 בדצמבר 1832. וילם הראשון יסרב להכיר במדינה בלגית עד אפריל 1839, אז נאלץ להיכנע תחת לחץ על ידי חוזה לונדון ובחוסר רצון הכיר בגבול שלמעט לימבורג ולוקסמבורג היה בעצם הגבול של 1790.
ב-19 באפריל 1839 הסכם לונדון שנחתם על ידי המעצמות האירופיות (כולל הולנד) הכיר בבלגיה כמדינה עצמאית ונייטרלית הכוללת את מערב פלנדריה, מזרח פלנדריה, בראבנט, אנטוורפן, אנו, נאמור ולייז', וכן חצי מלוקסמבורג ולימבורג.
הצבא ההולנדי, לעומת זאת, החזיק במאסטריכט, וכתוצאה מכך, הולנד שמרה על החצי המזרחי של לימבורג ועל שדות הפחם הגדולים שלה.
גרמניה הפרה את האמנה ב-1914 כשפלשה לבלגיה ב-4 באוגוסט ודחתה את האולטימטום הבריטי על "פיסת נייר".
בריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה באותו יום.
כבר ב-1830 החלה תנועה לאיחוד מחודש של בלגיה והולנד, שנקראה אורנגיזם (על שם הצבע המלכותי ההולנדי הכתום), שפעלה בפלנדריה ובבריסל.
אבל גם לערים תעשייתיות, כמו לייז', היה פלג אורנגיסטים חזק.
התנועה נתקלה בחוסר הסכמה עזה מצד השלטונות.
בין השנים 1831–1834, 32 מקרי אלימות נגד אורנגיסטים הוזכרו בעיתונות ובשנת 1834 שר המשפטים לבאו אסר על ביטויי אורנגיזם במרחב הציבורי, תוך אכיפה בעונשים כבדים.
המהפכה הדיגיטלית מתייחסת למעבר מטכנולוגיה אלקטרונית-אנלוגית לטכנולוגיה דיגיטלית אשר החל בשנות ה-80 של המאה ה-20.
בדומה למהפכה החקלאית ולמהפכה התעשייתית, המהפכה הדיגיטלית מסמנת את תחילתו של עידן המידע.
מרכז מהפכה זו הוא הייצור ההמוני והשימוש הנרחב במעגלי לוגיקה דיגיטלית והטכנולוגיות הנגזרות ממנה, כולל מחשב, טלפון סלולרי, ופקס.
בשנת 1947 הומצא הטרנזיסטור, אשר היה לרכיב המפתח במכשירי האלקטרוניקה המודרניים, והוביל את הדרך לפיתוח מחשבים דיגיטליים מתקדמים.
בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20 מערכות מחשב נמצאו רק בשימוש של צבאות, אוניברסיטאות, מוסדות ממשל וארגונים מסחריים גדולים.
בתחילת שנות ה-70 רשת האינטרנט פותחה על ידי צבא ארצות הברית.
המחשבים האישיים הראשונים יצאו בשנות ה-70, ובמהלך שנות השבעים והשמונים הם הפכו נפוצים יותר ויותר.
בשנות ה-80 הושק לראשונה המחשב האישי.
במהלך שנות ה-80 חברת מוטורולה השיקה את הטלפון הנייד הראשון.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 מחשבים הפכו לראשונה למכשיר מוכר היטב בקרב הציבור הרחב במדינות המפותחות, ומיליוני אנשים החלו לרכוש מחשבים לשימוש ביתי.
בין השנים 1982 ל-1994 נרכשו כ-17 מיליון מחשבי קומודור.
בשנת 1989 הציע לראשונה מדען המחשב האנגלי טים ברנרס-לי את ה-World Wide Web אותה יפתח בשנים הבאות.
עד סוף שנות ה-80 ידע במחשבים הפך הכרחי עבור משרות רבות.
עד שנת 1999 כמעט בכל מדינה בעולם היה חיבור לאינטרנט, ומעל למחצית מהאוכלוסייה האמריקנית השתמשה באינטרנט באופן יומיומי.
בעוד שבשנת 1989 רק 15% ממשקי הבית בארצות הברית החזיקו בבעלותם מחשב אישי, עד שנת 2000 51% ממשקי הבית בארצות הברית החזיקו בבעלותם מחשב אישי.
במהלך שנות ה-90 הטלפונים הסלולריים הפכו לנפוצים במדינות המערב.
בתחילת העשור, הטלפונים הסלולריים הפכו נפוצים בעולם כמו מחשבים אישים.
הטלפונים הסלולריים הפכו גם הרבה יותר מתקדמים מאשר הטלפונים הסלולריים שהיו נפוצים בשנות ה-90.
בעוד ששליחת הודעות טקסט הייתה אפשרות קיימת בטלפונים הסלולריים בשנות התשעים, פיצ'ר זה הפך נפוץ רק בתחילת שנות ה-2000, כאשר שליחת הודעות טקסט הפכה לתופעה תרבותית.
המהפכה הדיגיטלית הפכה לגלובלית במהלך העשור - בעוד שבשנות ה-90 המהפכה הדיגיטלית השפיעה בעיקר על החברה בעולם המערבי, בעשור הראשון של המאה ה-21 המהפכה הדיגיטלית התפשטה גם להמונים בעולם המתפתח.
בסוף שנת 2005 כמות משתמשי האינטרנט בעולם הגיעה למיליארד, ו -3 מיליארד אנשים ברחבי העולם השתמשו בטלפונים סלולריים עד סוף העשור.
HDTV הפך לפורמט הטלוויזיה התקני במדינות רבות עד סוף העשור.
ב-2012 היו מעל ל-2 מיליארד משתמשי אינטרנט בעולם - פי שניים מכמות משתמשי האינטרנט ב-2007.
ב־2015 כמות משתמשי האינטרנט שמתחברת לאינטרנט באמצעות מחשבי לוח וטלפונים חכמים עלתה על כמות משתמשי האינטרנט שמתחברת לאינטרנט באמצעות מחשבים אישיים.
ב-2016 מחצית מאוכלוסיית העולם הייתה מחוברת לאינטרנט.
טכנולוגיות אנלוגיות שהוחלפו בטכנולוגיות דיגיטליות
טכנולוגיות אנלוגיות שהוחלפו בטכנולוגיות דיגיטליות (העשור שמצוין להלן הוא העשור בו הטכנולוגיה הדיגיטלית הפכה לצורה הדומיננטית).
מחשב אנלוגי ← מחשב דיגיטלי (שנות ה-50)
גליל פונוגרף , תקליט גרמופון, וקלטת שמע ← תקליטור (שנות ה-80 וה-90, על אף שישנה עליה במכירות של תקליטי גרמופון בעשור השני של המאה ה-21)
VHS ← DVD (העשור הראשון של המאה ה-21)
צילום אנלוגי (סרט צילום) ← צילום דיגיטלי (שנות ה-2000)
צילום סרטי קולנוע אנלוגי (סרטי פילם ) ← צילום סרטי קולנוע דיגיטלי (העשור השני של המאה ה-21)
טלוויזיה אנלוגית ← טלוויזיה דיגיטלית (העשור השני של המאה ה-21)
טלפון סלולרי אנלוגי (1G) ← טלפון סלולרי דיגיטלי (2G) (שנות ה-90)
מדחום אנלוגי ← מדחום דיגיטלי (העשור השני של המאה ה-21)
משקל שקילה אנלוגי ← משקל שקילה דיגיטלי
טכנולוגיות אחרות שנעלמו בהשפעת המהפכה הדיגיטלית.
(הסיווג אנלוגי-דיגיטלי אינו חל על אלה):
מסכי CRT (העשור השני של המאה ה-21)
צגי פלזמה (העשור השני של המאה ה-21)
גרסאות משודרגות שיצאו לטכנולוגיות הדיגיטליות לאורך השנים
מחשב שולחני ← מחשב נישא ← טאבלט
דיסקים מסוג DVD ← דיסקים מסוג Blu-ray ← דיסקים מסוג
טלפון סלולרי ← טלפון חכם
שעון דיגיטלי ← שעון חכם
היבטים חיוביים למהפכה הדיגיטלית כוללים יכולת לשמור על קשר הדוק יותר, תקשורת קלה יותר, וחשיפת מידע שבעבר משטרים טוטליטריים היו מסוגלים להסתיר בקלות רבה יותר.
מיצ'יו קאקו ציין בספרו "הפיזיקה של העתיד" כי כישלון הניסיון להפיל את שלטונו של מיכאיל גורבצ'וב ב-1991 נבע בעיקר מקיומן של טכנולוגיות כמו מכשיר הפקס והמחשב שחשפו מידע מסווג.
התקוממויות האביב הערבי נגד השלטון המדכא התקיימו בעיקר הודות לרשתות החברתיות והטלפונים החכמים.
ההשפעה הכלכלית של המהפכה הדיגיטלית לאורך השנים היא עצומה.
ללא ה-World Wide Web (WWW), לדוגמה, הגלובליזציה ומיקור החוץ לא היו ברי ביצוע באופן בו הם מתקיימים כיום.
המהפכה הדיגיטלית שינתה באופן מהותי את האינטראקציה בין אינדיבידואלים לחברות/תאגידים.
חברות אזוריות קטנות קיבלו לפתע גישה לשווקים גדולים בהרבה.
מושגים כגון שירותים וייצור לפי דרישה והירידה הדרסטית בעלויות הטכנולוגיה אפשרה חידושים בכל תחומי התעשייה וחיי היומיום.
היבטים שליליים למהפכה הדיגיטלית כוללים בין היתר היחשפות לעודף מידע, עברייני אינטרנט, עלייה במקרים של בידוד חברתי, וצריכה מוגברת של מדיה.
בסקר שנערך בארצות הברית על ידי העיתונים The Atlantic ו-National Journal בו השתתפו אישים בולטים בתקשורת האמריקנית, 65% ציינו שהאינטרנט פוגע בעיתונות יותר מאשר הוא תורם לעיתונות משום שהאינטרנט מאפשר לחובבים רבים במיוחד להפוך לעיתונאים, ומשום שהוא גורם להיווצרות כמות גדולה בהרבה של תאוריית קונספירציה.
המהפכה הדיגיטלית גרמה גם להיווצרות חששות לגבי סוגיית הפרטיות של אינדיבידואלים בעידן הדיגיטלי.
היכולת לאחסן כמויות עצומות של מידע מגוון פתחה אפשרויות רבות מבעבר למעקב אחר הפעילויות ותחומי העניין האישיים של אינדיבידואלים.
האינטרנט, ובמיוחד ה-WWW בשנות ה-90, פתח דרכים חדשות לשיתוף תקשורת ומידע.
היכולת לשתף מידע בקלות ובמהירות בקנה מידה עולמי הביא עימו סוג חדש של חופש דיבור.
לאנשים ולארגונים ניתנה היכולת לפרסם מידע בכל נושא, לקהל גלובלי, במחיר זניח, במיוחד בהשוואה לטכנולוגיות התקשורת שהיו קיימות לפני כן.
המהפכה הדיגיטלית תרמה להיווצרות מיזמים שיתופיים בקנה מידה גדול (למשל, מיזמי פיתוח של תוכנות קוד פתוח, ו-SETI@home).
בנוסף, המהפכה הדיגיטלית תרמה להיווצרות קהילות של אנשים בעלי תחומי עניין משותפים (למשל MySpace, ו-Tribe.net).
חברות אזוריות קטנות קיבלו בעקבות המהפכה הדיגיטלית גישה לשוק גדול בהרבה.
בעקבות ההתפתחות של האינטרנט, מוסדות חברתיים ודתיים שונים, וכמו גם הורים מודאגים רבים, נבהלו מכך שבעקבות המהפכה הדיגיטלית ישנה צמיחה עצומה בכמות המידע הזמין בנושאים מעוררי מחלוקת כגון פורנוגרפיה, בניית פצצות, אתרים שעוסקים בנושאים רדיקלים, וכולי.
החששות של רבים מהחשיפה של החברה, ובפרט החשיפה של צעירים, לתכנים הללו תרמו לאורך השנים לקריאה להפעיל צנזורה או רגולציה על ה-WWW.
סוגיית זכויות היוצרים בעידן הדיגיטלי
היכולת הנרחבת של הצרכנים לייצר ולהפיץ רפרודוקציות מדויקות ליצירות מוגנות שינתה השפיעה רבות על תעשיית המוזיקה, הקולנוע והטלוויזיה במאה -21.
המהפכה הכמותית הייתה שינוי פרדיגמה שהביא לפיתוח מתודולוגיה קפדנית ושיטתית יותר במדע הגאוגרפיה.
היא באה כתגובה לחוסר היכולת של הגאוגרפיה הרגיונלית להסביר את הדינמיקה המרחבית הכללית.
הטענה העיקרית למהפכה הכמותית, היא שהובילה לשינוי מגאוגרפיה תיאורית (אידיוגרפית) לגאוגרפיה אמפירית.
המהפכה הכמותית התרחשה בשנות ה-50 וה-60, ושינתה שינוי מהיר את המתודולוגיה שמאחורי המחקר הגאוגרפי, מגאוגרפיה רגיונלית למדע מרחבי.
בסוף שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50 התרחשו מספר תהליכים שסייעו לחדירת המהפכה הכמותית בגאוגרפיה:
סגירת מחלקות גאוגרפיות רבות וקורסים באוניברסיטאות כמו ביטול תוכנית הגאוגרפיה באוניברסיטת הרווארד ב-1948.
החלוקה המסורתית בין הגאוגרפיה האנושית והפיזית דעכה, והגאוגרפיה האנושית הפכה לנושא אוטונומי.
הגאוגרפיה נחשבה לתיאורית ולא מדעית - נטען כי אין בה הסבר מדוע תהליכים או תופעות במרחב התרחשו כפי שהתרחשו.
הגאוגרפיה נתפסה כמקצוע חינוכי - והייתה מעט מאוד יישומיות של הגאוגרפיה בתחומים אחרים.
שנים רבות נמשכו ויכוחים לגבי מהותה של הגאוגרפיה: האם היא שייכת למדעי הרוח, הטבע או מדעי החברה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הטכנולוגיה הפכה יותר ויותר חשובה בחקר מדעי החברה.
כתוצאה מכך, מדעים שייצרו הסברים ותחזיות מבוססי נתונים צברו פופולריות בולטת.
כל האירועים הללו הציבו איום על מעמדה של הגאוגרפיה כנושא אקדמי, ולכן החלו הגאוגרפים לחפש שיטות חדשות למחקר ובסיס פילוסופי מתאים.
כאמור המהפכה הכמותית הייתה תגובה על דרכה של הפרדיגמה של הגאוגרפית הרגיונלית, שהייתה דומיננטית באותה העת.
הוויכוחים נערכו בעיקר (אם כי לא באופן בלעדי) בארצות הברית, שם הגאוגרפיה הרגיונלית הייתה האסכולה הפילוסופית העיקרית של הגאוגרפיה.
בתחילת שנות החמישים הייתה תחושה גוברת והולכת שהפרדיגמה הקיימת למחקר גאוגרפי אינה מספקת הסברים כיצד תהליכים פיזיים, כלכליים, חברתיים ופוליטיים מאורגנים במרחב.
איך תהליכים אלה קשורים מבחינה אקולוגית, או כיצד התוצאות הנובעות מהם מהוות הסבר רלוונטי למציאות בזמן ומקום מסוימים.
מספר גדל והולך של גאוגרפים החלו להביע את אי שביעות רצונם מן הפרדיגמה המסורתית והתמקדותה בגאוגרפיה הרגיונלית.
והם הראו שעבודות גאוגרפיות היו נטולות תאוריות.
שהן היו מקוטעות ולא ניתנות להכללה.
כדי לענות על טענות אלה, המבקרים הראשונים הציעו לחזק את הכיוון הנושאי-סיסטמטי של הגאוגרפיה, על חשבון הכיוון הרגיונלי.
אחד הוויכוחים החשובים היה בין פרד שייפר לבין ריצ'רד הארטשורן .
בשנת 1953 פרסם שייפר את מאמרו שעסק בבעיית השאיפה למצוא ייחודיות בנושא הנחקר בגאוגרפיה, תוך בחינת המשמעות המתודולוגית של מטרה זו.
בעבודה זו, שייפר דחה את הרעיון הרגיונלי שדגל בו הארטשורן, שהיה הליבה המקצועית של הגאוגרפיה באותם ימים.
במקום ליבה זאת, ראה שייפר את מטרתה העיקרית של הדיסציפלינה הגאוגרפית, בניסוחם של חוקים מורפולוגיים באמצעות חקירה מדעית.
כלומר, שילוב של חוקים ושיטות מתחומים אחרים במדעי החברה, אשר שמו דגש רב יותר על תהליכים.
הארטשורן, לעומת זאת, התייחס לביקורתו של שיפר בסדרת פרסומים בהם הוא דחה את השקפותיו של שייפר כסובייקטיביות וסותרות.
הארטשורן הדגיש את החשיבות של תיאור וסיווג מקומות ותופעות, אך גם הודה כי יש מקום לניסוח חוקים של יחסים מרחביים לטובת ההבנה המדעית.
עם זאת, לדעתו, לא צריכה להיות היררכיה בין שתי הגישות.
בעוד הוויכוחים על שיטות המחקר התמשכו, התרחש תהליך של מיסוד הגאוגרפיה הנושאית באקדמיה האמריקנית.
תוכניות הגאוגרפיה באוניברסיטאות של איווה, ויסקונסין ווושינגטון היו תוכניות חלוציות מבחינה זו: באוניברסיטה של איווה, הובילו מאמצים לנסח חוקים של חיבור בין משתנים גאוגרפיים שונים.
באוניברסיטת ויסקונסין, הובילו המאמצים לפתח שיטות סטטיסטיות עבור השוואת מפות, ובאוניברסיטת וושינגטון, עבדו על פיתוח שדה המחקר בגאוגרפיה הכלכלית והעירונית, וניסוח תאוריית "המקומות המרכזיים".
עם חוקרים אלה נמנה בריאן ברי, שהיה אז כוכב עולה בתחום הגאוגרפיה האנושית.
מוסדות אלה יצרו דור של גאוגרפים שהרחיבו את הניתוח המרחבי כחלק מסדר היום למחקר במוסדות אחרים, כולל אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, אוניברסיטת אוהיו, אוניברסיטת מישיגן ועוד.
השינויים שחלו בשנות החמישים והשישים תחת הסיסמה של הבאת "חשיבה מדעית" לגאוגרפיה הובילו להגברת השימוש בשיטות מחקר כמותיות, כולל מערך של שיטות מתמטיות וסטטיסטיקות ממוחשבות.
שיטות אלה שיפרו את הדיוק, וחשפו תהליכים מבוססי תאוריה להמשגה של מיקום ומרחב במחקר גאוגרפי.חלק משיטות המחקר המגלמות את המהפכה הכמותית כוללות:
משוואות ומודלים מתמטיים בסיסיים, כגון מודל הכבידה של הפיזיקה
מודלים סטוכסטיים המבוססים על מושגים מתורת ההסתברות, כגון תהליכי דיפוזיה מרחבית
מודלים דטרמיניסטיים כלכליים כמו מודל "המקומות המרכזיים" של וולטר קריסטלר ומודל "מיקום תעשיות" של אלפרד וובר (אנ')
הגורם המשותף המקשר בין כל הטכניקות האלה היה העדפה של ביטויים מתמטיים וכמותיים על פני ביטוי תאורי במילים, וכן האמונה שלעבודה הכמותית יש אילן יוחסין מדעי.
שיטת החקירה החדשה הובילה לפיתוח הכללות על היבטים מרחביים במגוון רחב של הגדרות טבעיות ותרבותיות.
הכללות עשויות ללבוש צורה של השערות מחקר, מודלים או תאוריות שנבדקו.
המחקר נשפט על סמך תקפותו המדעית, מה שהפך את הגאוגרפיה למדע מדויק.
לשינוי הפרדיגמה בגאוגרפיה היו השלכות משמעותיות על הגאוגרפיה הכלכלית והעירונית, במיוחד בכל הנוגע לתאוריית המיקום.
עם זאת, ככל שגדל השימוש בתאוריות ומודלים כמותיים בגאוגרפיה, החלה להופיע ביקורת נגד הגישה כולה.
הביקורת תקפה את ההסברים המדעיים המוצעים בגאוגרפיה כהשערות חסרות בסיס אמפירי.
כתוצאה מכך, אפילו מודלים שנבדקו, לא תמיד תיארו במדויק את המציאות.
באמצע שנות השישים תפסה בהצלחה המהפכה הכמותית את מקומה של הגאוגרפיה הרגיונלית כפארדיגמה השלטת במקצוע.
שינוי הפרדיגמה התבטא במספר עצום של פרסומים בכתבי עת אקדמיים גאוגרפיים ובספרי לימוד גאוגרפיים.
אימוץ הפרדיגמה החדשה אפשרה למקצוע להיות יותר שמיש למגזר הציבורי והפרטי.
למהפכה הכמותית היו השלכות עצומות על מקצוע הגאוגרפיה ועיצובו כפי שהוא נראה בשנות האלפיים.
בהתחשב בכך שהשלכותיה הובילו להתפשטות החשיבה הפוזיטיביסטית (פוסט-פוזיטיביסטית) ותגובת נגד-פוזיטיביסטית.
במהלך המהפכה הכמותית עלה העניין בחקר המרחק כגורם קריטי להבנת הסידור המרחבי של תופעות במרחב.
כמו כן נקבע הצורך בגאוגרפיה להתבסס על רקע תאורטי כתנאי הכרחי במחקר.
השימוש הגדל במחשבים בגאוגרפיה הוביל גם להתפתחויות ויישומים של GIS וחישה מרחוק.
התפתחויות חדשות אלה אפשרו לגאוגרפים בפעם הראשונה להעריך מודלים מורכבים במרחב ובזמן ועל הקשר בין ישויות מרחביות.
במידה מסוימת, התפתחויות אלה סייעו לטשטש את החלוקה הבינארי בין הגאוגרפיה הפיזית לגאוגרפיה האנושית.
נוצרה ההבנה במורכבות של הסביבה האנושית והטבעית.
ההתמקדות העצומה במידול הסטטיסטי הביאה בסופו של דבר לפגיעה במהפכה הכמותית.
גאוגרפים רבים העלו ספק לגבי יעילות הטכניקות האלה.
הן נראו כבעלות קסם טכני מתוחכם, בניסיון ללמוד על המרחב.
מבקרים אחרים טענו כי המידול הסטטיסטי הסיר את "המימד האנושי" מתוך דיסציפלינה שתמיד התגאתה בחקר העולם האנושי והטבעי כאחד.
התגובה הפוזיטיביסטית הנגדית באה כאשר הגאוגרפים החלו לחשוף את חוסר התוחלת של השיטות הכמותיות להסביר נושאים הקשורים לגזע, למין, למעמד..
על רקע זה צמח ספרו הנוסף של דייוויד הארווי, שבעבר דחף למהפכה הכמותית, ואילו מאוחר יותר אימץ מסגרת תאורטית מרקסיסטית.
עבודות כמו של דייוויד הארווי פתחו את הדרך לשינויים נוספים בגאוגרפיה, ונוצרו כיווני מחקר חדשים כמו גאוגרפיה ביקורתית ופמיניסטית.
בדומה להתפתחות בעולם שתוארה למעלה, גם בישראל חדרה המהפכה הכמותית בתחילת שנות הששים.
האבות המייסדים של הגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים, כפרופ' דוד עמירן, הגיעו מגרמניה והביאו איתם את תפיסת העולם של הגאוגרפיה הרגיונלית.
חלק מדור תלמידיהם, לתארים הגבוהים, נחשפו לתמורות בגאוגרפיה האמריקאית בעיקר בנושאים בתחומי הגאוגרפיה העירונית והכלכלית.
ביניהם בלט פרופ' אריה שחר, שהיה מחסידי המהפכה הכמותית.
לתוכנית הלימודים לתארים הגבוהים נוספו קורסים בתחומי שיטות המחקר של מדעי החברה, כמו קורסים בסטטיסטיקה, וכן קורס מרכזי בשם "גאוסטטיסטיקה" - שיטה שנתנה כלים מיוחדים למחקר הכמותי.
המהפכה הכמותי התבטאה ביצירת מילון חדש של מושגים גאוגרפיים שלא היו קיימים עשור קודם כגון: עיר ראשה, אגד ערים, הינטרלנד, מקומות מרכזיים, ועוד.
לצד לקסיקון של מושגים חדשים, נלמדו תאוריות כלכליות וחברתיות, והן הפכו לדרישת חובה בעבודות התיזה לתואר השני ולעבודות הדוקטורט באותה העת.
מאחר שבשנות השישים וראשית השבעים, האוניברסיטה העברית בירושלים הייתה היחידה שבה ניתן היה לקבל תארים גבוהים בגאוגרפיה, הוכשרו בה תלמידים שהפכו מאוחר יותר למרצים ופרופסורים במחלקות לגאוגרפיה האחרות בארץ כמו בחיפה, באר שבע תל אביב ובר-אילן.
חלקם העביר את רעיון המהפכה הכמותית אל המחלקות הנוספות שתוכנית הלימודים ועבודות המחקר בהן הושפעו ממנה.
אחת מעבודות התיזה הראשונות בגישה הכמותית שנעשו בירושלים, הייתה עבודתו של פרופ' יהושע כהן (1967) שבדקה את אחת התאוריות החשובות שנחקרו בעולם באותם ימים: "תאוריית המקומות המרכזיים" של קריסטלר ואזורי השפעה עירוניים.
כהן, מיקד את עבודתו על מישור החוף הדרומי של ישראל, ובדק את התחרות בין הערים השונות על נתינת שירותים ליישובים הכפריים, וכן את הקשר שבין גודל העיר ובין כמות השירותים שהיא מספקת לסביבה.
בעבודתו הוא מציג למעשה ביקורת על רעיונות של התכנון האזורי בישראל, ועל הניסיון ליישם רעיונות של "מקומות מרכזיים" שנולדו עוד בגרמניה טרום מלחמת העולם השנייה.
כהן המשיך ויישם את שיטות הכמותיות במחקרים בתחומי הגאוגרפיה החברתית, בעיקר בקשרים של תושבים לשכונותיהם, ולהבדלים בין שכונות בערים השונות.
שנים מאוחר יותר, הבין כהן את המגבלות של הגישה הכמותית בגאוגרפיה, הוא פנה לעבר הגאוגרפיה התרבותית במחקריו.
מחקר אחר אופייני לאותם ימים של פרופ' יורם בר-גל (1971) שבדק תאוריה הקשורה לשינויים בגידולים חקלאיים כתוצרים של מרחק מהיישוב הכפרי.
תאוריה זו קשורה לרעיונות תאורתיים מהעולם הגרמני של המאה ה-18. על פי הרקע התאורתי נוצרים סביב יישובים כפריים מעגלים אחידים של גידולים חקלאיים - כל מעגל עם גידול אופייני.
המחקר עסק במיפוי מפורט של גידולים חקלאיים בשני כפרים ערביים בצפון ישראל.
לאחר מיפוי הגידולים החקלאיים בכפרים, הנתונים שנאספו נותחו בכלים של גאוסטטיסטיקה ובוטאו במפות מיוחדות שעליהן מוצגים "מרכזי הכובד" ו"צלבי הפיזור" של הגידולים השונים.
פרט לפיזור הגידולים בהקשר למרחק מהיישוב נבדקו הקשרים שבין פיזורם לבין משתנים מתחום הגאוגרפיה הפיזית כמו סוג הקרקע, זווית שיפוע המדרון ועוד.
כפי שהוזכר למעלה, אחד הגאוגרפים החשובים שאימצו את המהפכה הכמותית בארץ והירבה לחקור ולהעמיד דורות של תלמידים היה פרופ' אריה שחר, שפרסם עבודות רבות בנושאים עירוניים.
חלק ניכר מעבודתו של אריה שחר התרכזה במטרופולין של תל אביב, שבה בדק תופעות שונות כמו מרכז העסקים הראשי או אזורים סוציו-כלכליים של תושבי העיר.
כך לדוגמה פרסם מאמר (1978) על האזורים החברתיים באגד הערים תל אביב, בשנות הששים.
המאמר נפתח במשפט שמהווה דוגמה לשימוש בלקסיקון החדש שנוצר בזמן המהפכה הכמותית "המערך המרחבי של האוכלוסייה העירונית, הוא ביטוי מצרפי למספר גדול של החלטות מיקום של משפחות, של יזמים ושל גופים ציבוריים".
למרות המורכבות הגבוהה של החלטות מיקום כאלה, שחר חיפש את הסדירות והשיטתיות של פיזור האוכלוסייה באזורי המטרופולין על בסיס החלטותיהם.
הוא יצא לבדוק את ההשערה כי השינויים במערך המגורים במטרופולין, משקף את השינויים החברתיים בערים שנבדקו.
שינויים שמקורם בהגירה בתוך הערים ואל הערים עצמן.
הוא מיפה את המשתנים הדמוגרפיים והכלכליים באזורי המטרופולין השונים, מתוך בסיס הנתונים ומפקדי האוכלוסייה של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
לאחר מכן ביצע ניתוח סטטיסטי רב משתנים, ביצע "ניתוח גורמים מרחביים (Social Area Analysis).
הוא סימל את האזורים השונים על פי צירים דמוגרפיים, כלכליים ואתניים.
לאחר מכן בדק את השתנותם לאורך זמן, תוך שימוש בשיטות גיאוסטטיסטיות של אותם ימים כולל צלבי הפיזור ומרכזי הכובד.
מסקנתו של המחקר שוב מדגימה את הלקסיקון "הכמותי" של אותם ימים: "בדיקת המתאמים בין הצירים הראשיים של המרחב החברתי, מצביעה על קיומו של מודל חברתי חד צירי המונח בבסיס המערך החברתי של האוכלוסייה באגד הערים תל אביב".
כפי שהתרחש בעולם, גם בישראל במהלך שנות השמונים והתשעים, חלה נסיגה בשימוש בפארדיגמה הכמותית ובמודלים הכלכליים שהניעו אותה.
מחקרים בגאוגרפיה עירונית וכלכלית פנו יותר לכיוונים חברתיים וביקורתיים פעמים תוך אימוץ פילוסופיה הומניסטית וזניחת הפוזיטיביזם והדטרמיניזם הכלכלי שאפיינו את דור המהפכה הכמותית.
אולי הסמל הברור ביותר לשינוי בתפיסת מהות הגאוגרפיה לאחר המהפיכה הכמותית, הוא השינוי שחל בשמות המחלקות לגאוגרפיה בכל האוניברסיטאות בארץ, שהוסיפו לשם המחלקה הוותיק - "גאוגרפיה" גם את התואר של "למודי סביבה".
המהפכה החוקתית – עבר הווה ועתיד הוא ספר עיון מאת גדעון ספיר, העוסק ב במדינת ישראל.
הספר סוקר את הניסיונות הכושלים המוקדמים לכונן חוקה לישראל, מנתח את הסיבות להצלחתם של מובילי המהפכה החוקתית ומציע הערכה ביקורתית של המהפכה החוקתית ושל השלכותיה העתידיות.
בנוסף, ספיר מציע חלופות אפשריות להשלמת המהלך החוקתי בישראל, במרכזן הצעתו לאימוץ 'המודל הדיאלוגי לחוקה'.
כותב הספר, גדעון ספיר, היה בעת כתיבתו מרצה בכיר בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן, מומחה למשפט חוקתי, לתאוריה חוקתית וליחסי דת ומדינה.
גדעון ספיר, מחבר הספר, היה בעת כתיבתו מרצה בכיר בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בר-אילן, מומחה למשפט חוקתי, לתאוריה חוקתית וליחסי דת ומדינה, והועלה לדרגת פרופסור עם פרסומו.
ייסד בפקולטה למשפטים את הקליניקה לזכויות אנשים עם מוגבלויות.
לימים שימש העורך הראשי של כתב העת מחקרי משפט ולאחר מכן של כתב העת 'Journal of Law, Religion and State'.
נמנה עם מייסדי פורום קהלת והוא משמש עמית בכיר בו.
ספיר הוא מהמבקרים הבולטים של המהפכה החוקתית, ושמו נכלל פעמיים ברשימת המועמדים למינוי לבית המשפט העליון.
הספר מחולק לשני חלקים: החלק הראשון עוסק בתיאור ההיסטוריה החוקתית של מדינת ישראל.
החלק השני דן בעתידה החוקתי של ישראל ומציע חלופות אפשריות להשלמת התהליך החוקתי.
חלק ראשון – עבר והווה
בחלקו הראשון של הספר עוסק ספיר בתיאור ההיסטוריה החוקתית של ישראל עד המהפכה החוקתית ובמהלכה.
הפרק הראשון עוסק במצב החוקתי בישראל מקום המדינה ועד לשנות התשעים.
ספיר מתאר את סירובו של בית המשפט העליון להכיר במגילת העצמאות כמסמך חוקתי ומנתח את הגורמים להכשלת כינון חוקה.
את עיקר האחריות למסמוס התהליך החוקתי, באמצעות ההחלטה לכתוב את החוקה פרקים-פרקים, מטיל ספיר על דוד בן-גוריון.
באמצעות סקירה של פסקי דין מוקדמים בוחן ספיר את המעמד שהעניק בית המשפט לחוקי היסוד, ומגיע למסקנה כי עד למהפכה החוקתית בית המשפט לא הכיר בעליונות נורמטיבית של חוקי היסוד אלא רק ביכולתה של הכנסת לכבול את עצמה בצורה פורמלית.
מתוארת ההגנה שהעניק בית המשפט לזכויות האדם, בהיעדר חוקה: פרשנות מצמצמת של חוקים שפוגעים בזכויות אדם וביקורת על שיקול הדעת המנהלי, תוך הסתייגות נחרצת מהאפשרות לבטל חקיקה בשל פגיעה בזכויות.
האפשרות לפסול חוק שפוגע בזכויות אדם הועלתה לראשונה על ידי השופט אהרן ברק באִמרת אגב, אך גם הוא הסתייג מיישום האפשרות באותה עת.
ספיר מייחד מקום לדיון בשאלה כיצד צלחה המהפכה החוקתית את המכשולים שמנעו כינונה של חוקה עד שנות התשעים.
הוא מציג ארבע תשובות אפשריות: ניצול רגע היסטורי שבו הגיע האמון הציבורי במערכת הפוליטית לשפל, נכונותם של מקדמי חוקי היסוד להתפשר עם מתנגדי החוקה, הטעיה שביצעו מקדמי המהפכה באשר לאופי השינוי החוקתי המתגבש והאינטרס של ההגמוניה הוותיקה בישראל להעביר כוח שלטוני מהרשויות הנבחרות לבית המשפט.
ספיר מציע ששילוב כלל הגורמים האלה הביא להצלחת המהלך החוקתי.
לפי ספיר, מחוללה העיקרי של המהפכה החוקתית הוא בית המשפט, שפיתח את מעשי הכנסת בשורה של פסיקות.
בפסיקות אלה שודרג מעמדם של כל חוקי היסוד והורחבה רשימת הזכויות המוגנות כחלק מ'כבוד האדם', תוך הכללתן של זכויות שהושמטו במכוון בתהליך החקיקה.
החלק הראשון של הספר נחתם בסקירת התגובות למהפכה החוקתית.
ספיר מציין את ההתנגדות מצד המחנה הדתי בישראל להרחבת סמכויות בית המשפט ואת ההצטרפות של חלקים בימין הישראלי, ושל נציגים מהשמאל, לביקורת על שינוי האיזון בין הכנסת לבית המשפט.
היעדרה של ביקורת אקדמית משמעותית על המהפכה החוקתית, בשנותיה הראשונות, מוסברת לפי ספיר בהשתייכותם של רוב אנשי האקדמיה להגמוניה הישראלית הישנה ששאפה לחזק את בית המשפט על חשבון הכנסת, כהגנה מפני עלייתן של האליטות החדשות בחברה הישראלית.
הספר בוחן את ההצעות לעיצוב המבנה החוקתי בישראל שעלו בשיח הציבורי לאחר המהפכה החוקתית.
ספיר דוחה את ההצעה לאמץ את שיטת הביקורת הריכוזית ומסתייג מההצעה לחייב רוב מיוחד לשם פסילת חוק.
הוא מצדד בהצעות לשינוי שיטת בחירת השופטים והתאמתה למקובל בדמוקרטיות, ובהצעה לקבוע בחוק שרק הרכב מורחב של בית המשפט יוכל לדון בחוקתיותו של חוק.
ספיר מתאר את הצלחתם של תומכי המהפכה החוקתית לבלום את כל הצעות השינוי, אך מזהיר כי ההידרדרות במעמד בית המשפט העליון מסוכנת ליציבות במדינה.
ספיר קורא לכנסת ליטול לידיה את הובלת המיזם החוקתי ולעצב את החוקה בתהליך מסודר, במקום להתנצח עם בית המשפט ולנסות להחלישו, ולהקדים להצעות השינוי דיון עקרוני בשאלת מטרתה היסודית של החוקה.
חלקו השני של הספר עוסק בבחינת הכיוון הרצוי לכינונה של חוקה בישראל.
ספיר מתאר שלושה רציונלים אפשריים לכינון חוקה ושלושה מודלים חוקתיים הנגזרים מהם.
הוא בוחן את התאמתם של כל רציונל ומודל למציאות הישראלית, ואת האפשרות לשלב ביניהם וליצור מודל אידיאלי לחוקה של ישראל.
מודל ראשון – הגנה על ערכי יסוד
המודל הראשון הוא המודל הנפוץ בעולם מאז מלחמת העולם השנייה והרציונל שביסודו מבוסס על ההנחה כי ישנם ערכים בעלי חשיבות עליונה שבדרך כלל אין הצדקה לפגוע בהם, וכי הערכים האלה נתונים בסכנת פגיעה.
המודל החוקתי הנגזר מההנחות אלו כולל הענקת מעמד עליון למסמך המעגן את ערכי היסוד (החוקה), שריון המסמך מפני שינוי חקיקתי רגיל וביקורת שיפוטית על חקיקה המנוגדת לעקרונות החוקה.
ספיר מונה את חסרונות המודל וביניהם הקושי להגיע להסכמה על ערכי היסוד, כבילת הדורות הבאים לערכיהם של מכונני החוקה, דלדול השיח הדמוקרטי בסוגיות עקרוניות ופגיעה בעיקרון הדמוקרטי לפיו הכרעות ערכיות נעשות בידי העם.
הוא מציין גם פתרונות שונים שהוצעו בספרות האקדמית לבעיות אלו.
מודל שני – חוקה כדיאלוג
המודל הדיאלוגי הוא מהחידושים המרכזיים בספר.
הוא מבוסס על ההנחה כי ישנן מחלוקות ערכיות שלא ניתן להכריע בהן על פי כללים אובייקטיביים ושההכרעה בהן צריכה להיעשות בידי הציבור.
הנחה נוספת שבבסיס המודל היא כי חשוב ששאלות יסודיות ומהותיות תוכרענה לאחר דיון מושכל וכבד ראש ולא בחטף, אך תהליך החקיקה והדיונים הפוליטיים הרגילים אינם מאפשרים דיון רציני כזה.
במודל זה, תפקידה של החוקה הוא לקבוע את הנושאים והעקרונות שפגיעה בהם מחייבת דיון רציני ומעמיק.
העקרונות שייקבעו בחוקה כזו יהיו כלליים ולא מפורטים, כדי שהיישום הראוי להם ייקבע דווקא בדיון ציבורי.
תפקידו של בית המשפט הוא להיות זרז לקיומו של דיון ציבורי מספק כאשר השופטים סבורים שהמחוקק פגע בזכות יסוד באופן מוגזם.
במקרה כזה מכריז בית המשפט כי החוק איננו מתיישב עם החוקה ומחזיר אותו לדיון מחודש בבית המחוקקים.
פסיקת בית המשפט והדיון החוזר בחוק יתרמו לקיומו של דיון ציבורי עקרוני בחוק וימנעו פגיעה בעקרונות יסוד ללא תשומת לב מספקת.
ספיר מזהה שלוש מדינות שבהן מתקיים באופנים שונים המודל של 'חוקה כדיאלוג': אנגליה, קנדה וניו זילנד.
במודל הקנדי בית המשפט יכול לפסול חקיקה המנוגדת ל"צ'רטר על זכויות וחירויות" , אך ניתן לשריין חוק מפני פסילה, למשך חמש שנים, על ידי הצהרת הפרלמנט כי הוא מחוקק אותו על אף שהוא מנוגד לצ'רטר.
בניו זילנד מוסמך בית המשפט לפרש כל חקיקה בהתאם לחוק זכויות האדם , אך לא לבטל חקיקה המנוגדת לו במפורש.
המודל האנגלי מהווה ממוצע בין השיטות הקנדית והניו זילנדית.
במסגרתו בית המשפט מוסמך להכריז על חוק שהוא לא מתיישב עם חוק זכויות האדם , אך לא לבטלו, והפרלמנט יכול לתקן את החוק או להתעלם מקביעת בית המשפט.
המודל השני מספק, לפי ספיר, פתרון לחולשות המודל הראשון, והוא מהווה פתרון ראוי לסכנת הפזיזות של הפרלמנט בפגיעתו בזכויות יסוד.
ספיר מציע התאמות למודל זה אם הוא ייקלט בישראל.
מודל שלישי – כלל השתקה חוקתי
המודל השלישי לחוקה שונה משני שהמודלים הראשונים בכך שהוא לא מבקש להגן על ערכים מוסכמים או לעודד דיון רציני לגביהם, אלא להסיר מעל סדר היום הציבורי סוגיות שבמחלוקת חריפה.
תכליתו של הסדר כזה היא לאפשר שיתוף פעולה פוליטי וציבורי כאשר ישנן מחלוקות קשות, וזאת על ידי הסדרי פשרה חוקתיים שמסלקים את הסוגיה מעל השולחן.
השימוש בחוקה ככלל השתקה בדרך כלל משלים חוקה לפי המודל הראשון או השני והוא לא מהווה הסדר חוקתי מלא כשלעצמו.
ספיר מדגים את השימוש בחוקה ככלל השתקה באמצעות פשרת מיזורי שקיבלו מדינות הצפון והדרום של ארצות הברית, שנקבעה בחוקה מתוך הבנה שהמחלוקת על ההעבדות איננה ניתנת ליישוב וכי היא משבשת את האיחוד בין המדינות.
כדי למנוע מצב בו ההשתקה תפעל רק על הגורמים הפוליטיים ולא על בית המשפט מציע ספיר לנסח הסדרים פרטניים בחוקה בנושאים אותם מבקשים להשתיק, וכך למנוע הן מבית המשפט הן מהפרלמנט חריגה מההסדר שנקבע.
אפשרות אחרת היא לקבוע במפורש שבית המשפט לא יוכל לדון בנושאים המושתקים.
כפתרון לבעיית הקיבעון, שהוזכרה ביחס למודל הראשון, מציע ספיר לקצוב את כלל ההשתקה בזמן, כך שכעבור זמן ייקבע כלל חדש שיתאים לערכי בני אותו דור.
בפרק האחרון עוסק הספר בשאלה מהו המודל הנכון ביותר לישראל.
ספיר קובע כי המודל הראשון איננו מתאים לישראל, בעיקר בשל הגיוון התרבותי שבה והיעדר יכולת להסכים על ערכי היסוד של החברה.
לפי ספיר, מי שמבקש להמשיך את מפעל החוקה הישראלי במודל הקלאסי, תוך התנגדות לדמוקרטיזציה של בחירת השופטים, .
המודל המתאים ביותר לשימוש בישראל, לפי ספיר, הוא שילוב של המודלים השני (חוקה כדיאלוג) והשלישי (חוקה ככלל השתקה).
לפי הצעה זו עיקרה של החוקה ייקבע על פי המודל הדיאלוגי, במטרה להבטיח דיון ציבורי רציני ומעמיק בהצעות חוק שיש בהן פגיעה בעקרונות יסוד.
במודל השלישי ייעשה שימוש כדי להסיר מספר נושאים מעל סדר היום הציבורי, ובראשם מחלוקות בענייני דת ומדינה.
את כלל ההשתקה החוקתי מציע ספיר לקבוע בתום פרק זמן שיוגדר מראש לדיון והגעה להסכמה, לנסח אותו באופן מפורט ולתחום את תוקפו בזמן.
בחלק העיקרי של החוקה, שינוסח על פי המודל הדיאלוגי, מציע ספיר לשלב בין האופנים השונים בהם יושם המודל בקנדה, בריטניה וניו זילנד.
לפי ההצעה, בשונה מההסדר הבריטי בית המחוקקים לא יוכל להתעלם מפסיקת בית המשפט.
בדומה למנגנון ההתגברות הקנדי הכנסת תידרש לאשר מחדש חוק שיוכרז כבלתי חוקתי, או שהוא יתבטל.
מוצע לאמץ השיטה הבריטית את החובה להתייחס לשאלת החוקתיוּת בכל הצעת חוק שמוגשת בכנסת, ומהשיטה הניו זילנדית את החובה לקבל חוות דעת מהיועץ המשפטי בשאלת זו טרם העברת החוק.
ספיר מדגיש שאת פסקת ההתגברות יש לנסח לא כהתגברות של הכנסת על החוקה, כפי שמנוסח הסעיף הקיים בחוק יסוד: חופש העיסוק, אלא כמחלוקת של הכנסת עם פרשנותו של בית המשפט.
הרוב הדרוש להתגברות צריך לעמוד, לפי ספיר, על 61, כך שמחד יישמר העיקרון של הכרעת הרוב, אך תובטח רצינות הליך.
כדי להבטיח שההתגברות תיושם רק לאחר דיון ציבורי משמעותי מציע ספיר שהכנסת תוכל להצביע בעד התגברות רק לאחר פסילת החוק בידי בית המשפט, ולא לכתחילה.
חידושו העיקרי של הספר הוא הניסיון להציג בפני הקורא את המודל של 'חוקה כדיאלוג', כחלופה למודל הקלאסי לחוקה.
לפי המודל הדיאלוגי מטרת החוקה איננה לאפשר לבית המשפט להגן על זכויות האדם מפני המחוקק, אלא לחייב דיון רציני ומעמיק במקרה של חשש לפגיעה כזו.
מלבד ההבדל בהסדרים המעשיים שמחייב המודל הדיאלוגי, חידושו הגדול הוא ברציונל החלופי שהוא מציע למודל הנפוץ שמניח כי יש להגן על ערכי היסוד של החברה מפני המחוקק באמצעות בית המשפט.
ספיר מפקפק בהנחה כי המחוקק נוטה לפגוע בזכויות יסוד ובביטחון כי בית המשפט ייטיב להגן עליהן.
הסכנה העיקרית, לשיטתו, היא היעדר דיון הולם במקרים של חשש לפגיעה בלתי מוצדקת, אך כשדיון כזה ייווצר יוכל המחוקק לשקול היטב את הפגיעה הראויה.
חידוש נוסף של ספיר הוא הצעת השימוש בחוקה גם ככלי להשתקת מחלוקות חריפות מדי שאינן ניתנות ליישוב (המודל השלישי).
בניתוח ההיסטורי של מהפכה החוקתית בישראל מציע ספיר כי היא צלחה בזכות שילוב של נסיבות וגורמים היסטוריים ופוליטיים.
בין השאר הוא מצדד בגרסה מתונה של תאוריית ההטעיה, לפיה חברי הכנסת לא היו מודעים למשמעות המלאה של חקיקת חוקי היסוד: כבוד האדם וחירותו וחופש העיסוק, וההטעיה הפכה חריפה יותר כשבית המשפט העמיס על חוקים אלה משמעויות רחבות יותר אף מאלה שכיוונו אליהן יוזמי החקיקה.
הוא מייחס משקל גם לטענה כי העברת הכוח מהכנסת לבית המשפט שירתה את האינטרס של האליטות הישנות במדינה, שחששו מעלייתן של קבוצות כוח חדשות ורצו לשמר את השפעתן בעזרת בית המשפט.
מנגנון בחירת השופטים הייחודי לישראל מאפשר לשמר את המצב שהרכב בית המשפט משקף את ערכי ההגמוניה הוותיקה של ישראל.
ספיר מתעמת עם עמדתו של נשיא בית המשפט העליון לשעבר אהרן ברק, שהשופטים מסוגלים להכריע בשאלות ערכיות ללא השפעה של אמונותיהם ותפיסותיהם האישיות.
לפי ספיר: "הנחות המוצא שהפעילות השיפוטית בהליך החוקתי כרוכה בהפעלת שיקול דעת חזק, וששיקול דעת חזק זה מושפע במידה ניכרת מהשקפת עולמו של השופט, מקובלות בלא ערעור בספרות המקצועית בכל מדינות העולם המערבי".
בשאלת שיטת מינוי השופטים מצדד ספיר בהגדלת המעורבות הפוליטית בבחירת השופטים, כדי שתפיסותיהם של השופטים שירכיבו את בית המשפט תייצגנה את התפיסות הרווחות בציבור.
הוא מציין כי בניגוד לוועדת זמיר שדחתה את ההצעות לשינוי אופן בחירת השופטים, חיוניות המעורבות הפוליטית במינוי השופטים היא הנחה מקובלת בקרב מומחים למשפט השוואתי.
נשיא בית המשפט העליון לשעבר, אהרן ברק, התפלמס עם טענותיו של ספיר ואמר כי הביקורת בספר על המודל הראשון לחוקה היא למעשה ביקורת על המודל האמריקאי, ומשכך אין לה מקום בישראל.
הוא ציין כי הספר .
לפי פרופ' יפה זילברשץ, המשנה לנשיא אוניברסיטת בר-אילן: .
היא ציינה, בהתייחס לספיר, כי: .
פרופ' יואב דותן כתב על הספר כי הוא מגשים את מטרתו המוצהרת של המחבר , לדבריו, .
לפי פרופ' אריאל בנדור, הספר הוא .
המהפך היא סדרה בת 4 ספרים שפרסם הרב זמיר כהן, שמטרתה להוכיח את אמיתות היהדות ולהתייחס לסתירות שבינה לבין המדע (לרוב על ידי ניסיון ליישב את הסתירות הללו או ניסיון להראות שהיהדות הקדימה את המדע).
הראשון מבין ספרי הסדרה, "המהפך - המדע מגלה את האמת שבתנ"ך", יצא בסוף שנת ה'תשס"ה (2005), והרביעי והאחרון יצא בשנת ה'תשע"ה (2015).
בהקדמה לחלק הראשון בסדרה, "המהפך - המדע מגלה את האמת שבתנ"ך", כותב המחבר, ש"בכל הנוגע למדע ומחקר, נתפסה התורה בקרב רבים בעולם, כלא רלוונטית ואף נוגדת את הקיים, לאור מסקנות מחקרי המדע".
אך בשנות המאה ה-20 חל לטענת המחבר מהפך, וכיום ידוע לטענתו שישנן תגליות מדעיות רבות, "אשר אינן אלא חשיפת אנשי המדע, בפיגור רב, את הגלוי והידוע לחכמי תורת ישראל - מאז מתן תורה".
בספר הוא מנסה להוכיח את הטענה הזו, וגם ליישב סתירות בין הדת היהודית למדע.
לאורך כל החלק הראשון בסדרה, מביא הרב זמיר כהן דוגמאות לתגליות מדעיות מהמאות האחרונות, ולצדן מקורות שלטענתו הם מקבילים, מתוך הספרות התורנית העתיקה, המוכיחים לטענתו שתגליות אלו היו ידועות לחכמי תורת ישראל כבר מאז מתן תורה.
כך למשל, הוא טוען שחכמי התלמוד ידעו את מספרם של הכוכבים ביקום ומחשב לפי דברי ריש לקיש את המספר 10 בחזקת 18 דוגמה נוספת שמביא המחבר, היא מודל הארץ ככדור, המוזכר בספר הזוהר.
טענת המחבר, דוגמאות אלו ועוד, מוכיחות את אמיתותה ונצחיותה של תורת ישראל.
בסופו של כרך זה, מביא המחבר מספר הוכחות לאמונה בחיים לאחר המוות.
הפרקים הראשונים של הספר עוסקים בענייני מוצא האדם, גיל היקום, וחקר המאובנים, וחציו השני של הספר מוקדש לניסיון להפרכת תאוריית האבולוציה, באמצעות עשר הוכחות לכאורה לחוסר היתכנותה של השתנות מקרית ללא כוח עליון המפעיל אותה.
בדומה לספר הראשון בסדרה, גם בספר השלישי בסדרה, הנקרא "המהפך 3 - המדע צועד בעקבות התנ"ך", מובאות דוגמאות רבות לתגליות מדעיות חדשניות הרמוזות לטענתו בתנ"ך ובתורת הקבלה.
כך למשל, בפרק "מכניקת הקוונטים ויקומים מקבילים בתורת הקבלה", טוען המחבר שתאוריית העולמות המרובים של יו אוורט רמוזה בפסוק , על פי פרשנותו של רבי חיים ויטאל בספרו עץ חיים.
באחד הראיונות התבטא הרב זמיר כהן אודות פרק זה, ואמר: "מבחינתי הוא אחד המיוחדים והמרשימים בכל סדרת ספרי 'המהפך'".
בסוף הספר הודפסו כמה מאמרים של מדענים דתיים (כגון פרופסור דורון אורבך), הממשיכים את מגמתו של הספר בהוכחת אמיתת התורה.
הספר הרביעי והאחרון בסדרה, "המהפך 4 - המדע מגלה את עצמו בתורה", מביא גם הוא דוגמאות לתגליות מדעיות הרמוזות לטענתו בתורה, אך הוא נוטה לנושאים יותר רוחניים ומיסטיים, כך ניתן למצוא בספר פרקים כגון "השפעת שם האדם על אופיו", "ריבוי הילדים", ו"השפעת הצבעים על ריפוי האדם".
הרב זמיר כהן טוען שמגמה זו נוצרה מכיוון ש"למעשה המדע כולו הולך ונעשה רוחני יותר, ככל שהוא יודע יותר וככל שהכלים שברשותו משתכללים יותר".
בסוף הספר מופיע הפרק "מענה לשאלות והשגות על ספרי המהפך", שבו משיב המחבר לשאלות שצצו בעקבות הנושאים שפורסמו בספרים הקודמים בסדרה.
כמו כן יש בספר מפתח לכל ספרי הסדרה.
ארבעת ספרי הסדרה מלאים בדפים צבעוניים, ובתמונות צבעוניות רבות להמחשת הנושאים הנידונים בהם.
הרב זמיר כהן הסביר בראיון, שהדחף ליצור כזה ספר מאויר וססגוני, עלה במוחו בעת שנחשף לאלבום מדעי שעסק באסטרונומיה, וכלל תמונות צבעוניות ומרהיבות.
"חשבתי לעצמי שלא ייתכן שהגבירה תהיה פחותה מהמשרתת" (הגבירה - התורה, המשרתת - שאר החכמות), כיוון "שכל החכמות הן רקחות וטבחות לתורה".
ספרי הסדרה ספגו ביקורת, בין השאר מצד אתרי מדע כגון "הידען", ארגונים המתנגדים להחזרה בתשובה, רבנים, ובלוגרים העוסקים בדת ומדע.
הביקורת נסובה בעיקר סביב השימוש, לטענתם, בפסאודו-מדע, בפרשנות מגמתית לתגליות מדעיות, ובקטיף דובדבנים (כלומר הצגה של ממצאים התומכים בדעתו תוך הסתרת הנתונים שסותרים אותה).
הרב כהן השיב למבקריו בספרי ההמשך של הסדרה ובמאמר באתר "הידברות".
"המהפכה הגאה" היא סדרה דוקומנטרית בת שלושה פרקים, על השינוי החיובי שחל ביחסה וקבלתה של החברה הישראלית כלפי קהילת הלהט"ב ב-30 השנים האחרונות.
יוצרי הסדרה הם גל אוחובסקי, לירן עצמור ואלון ימין.
הסדרה סוקרת את השינוי דרך שלושה נושאים, המחולקים לפרקים.
הסדרה עלתה לשידור בערוץ היוטיוב של "כאן 11" ב-28 במאי 2020, לאתר של "כאן" ושודרה בערוץ כאן 11 החל מה-30 במאי 2020 במשך שלושה שבועות, מדי שבת.
פרק הבכורה זכה לרייטינג של 2%.
הסדרה סוקרה בפרסומים שונים בתקשורת.
בין המשתתפים בסדרה: דנה אינטרנשיונל, צדי צרפתי, דניאל מורשת, אביעד קיסוס, בל אגם, שיר ראובן, אסי עזר, אורנה בנאי, ניצן הורוביץ, קורין אלאל, חן אריאלי, יניב ויצמן, קובי טרקאי, נדב אבוקסיס, איריס רחמימוב, יעקב גלעד, הראל סקעת ועברי לידר.
פתיח הסדרה כולל בתוכו קריינות מאת גל אוחובסקי, אשר אומר:
המהפכה הגאה שלי היא סדרת רשת שנוצרה לרגל עלייתה של הסדרה "המהפכה הגאה" בכאן 11, ובה אורנה בנאי, אסי עזר, עברי לידר, דנה אינטרנשיונל ונדב אבוקסיס חולקים את המהפכה הפרטית שלהם עם גל אוחובסקי.
המהפכה היא סדרת טלוויזיה צרפתית מז'אנר היסטוריה חלופית בסדרה 8 פרקים, כל פרק באורך של כ-50 דקות.
הסדרה נוצרה על ידי אורליאן מולאס.
והיא משודרת מ-16 באוקטובר 2020 בנטפליקס.
ג'וזף איגנס גייוטין — ממציא הגיליוטינה מקבל משימה לנהל חקירת רציחות מסתוריות.
במהלך החקירות הוא מגלה את קיומו של "דם כחול".
הדם הכחול מתפשט בקרב האצולה ויש לו השפעות הרסניות על גוף האדם והתנהגותו, האצילים בעלי "הדם הכחול" נתקפים בשיגעון ותוקפים את "פשוטי העם".
והעם יוצא למרד שיוביל למהפכה הצרפתית.
אמיר אל קאסם - ג'וזף איגנס גיליוטין
מרילו אוסילו - אליז דה מונטרגי
ליונל ארדואן - אלברט גיליוטין
ג'וליין פריסון - דונאטין דה מונטרגי
איזבל איימה גונזלס-סולה - קאטל
לורן לוקאס - שארל דה מונרגי
דימיטרי סטורוז' - אדמונד דה פרוז
הסופרים אורליאן מולאס וגאיה גואסטי העלו את הרעיון לסדרה על בסיס ציטוט של נפוליאון בונפרטה (L'Histoire est un tissu de mensonges sur lequel on se met d'accord, היסטוריה היא רשת שקרים שאנחנו מסכימים עליהם).
הם רצו לכתוב היסטוריה חלופית על התקופה המפורסמת ביותר בהיסטוריה של צרפת: המהפכה הצרפתית.
לדבריהם, גם אם כולם מכירים את האירועים הללו, הרעיון הוא לדמיין עלילה החושפת את האמת באופן אחר.
לצורך תיאור אותנטי יותר, צוות הסדרה ביקר בכמה מקומות היסטוריים, כמו טירות וו-לה-ויקונט ופונטנבלו בסיין-א-מארן.
ב-14 ביולי 2020, ביום הבסטיליה, נטפליקס חשפה את הטריילר הראשון של הסדרה.
ב-15 בינואר 2021 נטפליקס צרפת הודיעו כי הסדרה עתירת התקציב "המהפכה" לא תזכה לעונה שנייה, זאת למרות הביקורת החיובית מהצופים.
נטפליקס צרפת הרחיבה ואמרה "שהציבור לא מצא בסדרה את מה שהם רצו".
המהפכה החוקתית בפרס (פרסית: انقلاب مشروطه) התרחשה בין השנים 1905–1911 במהלך שלטונה של השושלת הקאג'ארית.
המהפכה הובילה לייסוד הפרלמנט (מג'לס) של איראן, לכינון חוקה, ולסיום המונרכיה האבסולוטית של השאה והחלפתה במונרכיה חוקתית.
המהפכה הייתה כרוכה במאבק מזוין, בתסיסה אזרחית ובמלחמת אזרחים שאפשרה את עליית השפעתן של האימפריה הרוסית והאימפריה הבריטית באזור.
הריבונים הפרסים, מוזפר א-דין שאה קאג'אר ומוחמד עלי שאה קאג'אר נאבקו בעזרת הצבא נגד ההתנגדות האזרחית החמושה לשלטונם האבסולוטי.
בתקופה שקדמה למהפכה, מאבקים כגון מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828) והמלחמה האנגלו-פרסית גרמו להאדרת ההשפעה האירופאית על פרס.
ההשפעה כללה בין לבין את הגעתם של רעיונות אידיאליסטיים שכללו את זכויות האזרח ואת בשורת המהפכה התעשייתית, אשר ערערו את הסדר החברתי בפרס.
עם כתביהם של מלומדים מוסלמים כגון ג'מאל א-דין אל-אפגאני, הסדר החברתי שנשען רבות על דת האסלאם השיעי התערער עוד יותר.
אי שקט ותסיסה אזרחית הביאו למאבקים מזוינים, הראשון בהם, מרד הטבק בפרס, הביא לאיבוד היציבות בממשלו של נאסר א-דין שאה קאג'אר.
בתחילת המאה ה-20, שלטונו החדש של מוזפר א-דין שימש פרצה ביד הברזל של האוטוקרטיה השלטונית ואפשר את עלייתן של קבוצות התנגדות שקראו להפיכה דמוקרטית.
בשנת 1906 נכנע מוזפר א-דין לדרישות המתנגדים האזרחיים וויתר על האוטוקרטיה בתמורה למונרכיה חוקתית.
מותו של מוזפר א-דין שנה אחר כך הביא לעליית בנו, מוחמד עלי, לשלטון.
מוחמד עלי התנגד לרפורמות בחוקה ובהמשך למרידות שהתרחשו עוד בתקופת אביו, הוא יצא בפעולות נגד הממשל החוקתי ונגד הפרלמנט.
לאחר שכוחות מורדים כבשו את הבירה טהראן, הדיחו את מוחמד עלי והעלו לשלטון את בנו הצעיר, אחמד שאה קאג'אר, הפרלמנט היה בפועל הכוח השלט בפרס עד להגעתו של אחמד שאה לבגרות.