tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרס ראשון ועיטור כבוד בקונגרס הבינלאומי בסין הלאומנית, 1994
פרס "היהלום שבכתר" על תרגומיה לכתבי טאגור, 1995
פרס האישה היוצרת בחסות ויצו, 1998
פרס "כלת האור" מטעם המועצה הציונית בישראל, 1998
פוספודיאסטראז (PDE) הוא חלבון תפקודי, אנזים, שעיקר פעילותו בשבירת קשרים פוספודיאסטרים (קשר בין קבוצות זרחה לשתי קבוצות כוהל).
בדרך כלל, השם מתייחס לנוקלאוטיד מעגלי המסוגל לבצע פעולה זו, אך משפחות פוספודיאסטראז אחרות רבות, כולל פד"א C ו-D, אוטוטקסין, פוספודיאסטראז ספינגומיילין, DNase ואנזימי הגבלה יכולים גם הם לבצע פעולות דומות ולשבור את עמוד השדרה הפוספודיאסטרי של DNA או RNA.
הפוספודיאסטרים לנוקלאוטיד מעגלי הם קבוצת אנזימים ששוברים את הקשר הפוספודיאסטרי במולקולות שליח שניוני: cAMP ו-cGMP.
הם מבקרים את המיקום, משך הפעולה והמשרעת של איתות נוקלאוטיד מעגלי באזורים תוך-תאיים.
פוספודיאסטרים הם לפיכך מבקרים חשובים של העברת אותות בתיווך על ידי מולקולות השליח השני הללו.
הצורות הרבות הללו (איזופורמים או תת-סוגים) של פוספודיאסטראז בודדו ממוח של חולדה באמצעות אלקטרופורזת ג'ל פוליאקרילאמיד בתחילת שנות ה-70 ובמהרה נמצאו כמעוכבים סלקטיבית על ידי מגוון תרופות במוח וברקמות אחרות.
הפוטנציאל במעכבי פד"א סלקטיביים לשימוש כתרופות נחזה בשנות ה-70. החיזוי הזה כיום התממש במגוון תחומים (למשל סילדנפיל כמעכב פד"א 5 ורוליפרם כמעכב פד"א 4).
הנומנקלטורה של הפוספודיאסטראזים מסמלת את המשפחה של הפד"א באמצעות ספרה ערבית, אחריה אות גדולה המציינת את הגן במשפחה הזו, וספרה ערבית נוספת ואחרונה המסמנת את גרסת השיחבור הנגזרת מגן יחיד (למשל, PDE1C3: משפחה 1, גן C, גרסת שיחבור 3).
משפחת-העל של אנזימי הפד"א מסווגת ל-12 משפחות, ששמותיהם PDE1-PDE12 ביונקים.
פד"א שונים באותה משפחה קשורים מבחינה תפקודים למרות העובדה שרצפי חומצות האמינו שלהם יכולים להיות שונים באופן משמעותי.
פד"א בעלי ספציפיות סובסטראט שונה.
חלקם הידרולאזות cAMP סלקטיביים (PDE4, 7 ו-8), אחרים cGMP סלקטיביים (PDE5, 6 ו-9).
אחרים יכולים לעשות הידרוליזה גם ל cAMP וגם ל-cGMP (PDE1, 2, 3, 10, 11).
לפעמים מתייחסים ל-PDE3 כפד"א מעוכב על ידי cGMP.
אף על פי ש-PDE2 יכול לעשות הידרוליזה גם לנוקלאוטידים מעגליים, כריכה של cGMP לאתר הבקרה GAFB תגביר אפיניות ל-cAMP והידרוליזה לפגיעה ב-cGMP.
המנגנון הזה, כמו גם אחרים, מאפשר בקרה על המעברים של cAMP ו-cGMP.
אנזימי פוספודיאסטראז הם בדרך כלל מטרות למעכבים תרופתיים בזכות חלוקת הרקמות הייחודית שלהם, והמאפיינים המבניים והתפקודיים שלהם.
מעכבים של פד"א יכולים להמשיך או לשפר את ההשפעות של תהליכים פיזיולוגיים המתווכים על ידי cAMP או cGMP על ידי עיכוב הפירוק שלהם על ידי פד"א.
סילדנפיל (ויאגרה) הוא מעכב פד"א ספציפי ל-cGMP מסוג 5, שמשפר את ההשפעות הוסודילטוריות של cGMP ברקמות האחראיות על זיקפה ובכך משמש לטיפול באימפוטנציה.
בנוסף, השפעותיו על הלב נחקרות עם אינטרס ספציפי בטיפול בניוון שרירים דושן ובהגדלה שפירה של הערמונית.
השפעות תרופתיות של מעכבי פוספודיאסטראזות.
מעכבי פוספודיאסטראז זוהו כבעלי פוטנציאל רפואי בתחומים כמו יתר לחץ דם בעורקי ריאה, מחלת לב כלילית, דמנציה, דיכאון, אסתמה, מחלת ריאות חסימתית כרונית, זיהומים פרוטוזואנים (כולל מלריה) וסכיזופרניה.
פד"א חשובים גם בשכיחות התקפים.
למשל, פד"א פוגע בפעילות האנטיאפילפטית של אדנוזין.
שימוש במעכב פד"א (פנטוקסיפלין) בהתקף מושרה פנטילנטטראזול מצביע שההשפעה האנטיאפילפטית על ידי הארכת מרווחי הזמן בין ההתקפים והקטנת משך ההתקפים באורגניזם חי.
צילוסטזול (פלטל) מעכב PDE3. העיכוב הזה מאפשר לתאי דם אדומים להפוך לגמישים יותר.
זה שימושי בתנאים כמו קלאודיקציה אינטרמיטנטית, כך שהתאים יכולים לתמרן דרך כלי דם מכווצים בקלות.
זפרינסט מעכב גדילה של שלב-הדם הא-מיני של טפילי מלריה (פלסמודיום פלציפרום) באורגניזם חי עם ערך ED50 של 35 מיקרומולר, ומעכב PfPDE1, פד"א ספציפי ל-cGMP של פלסמודיום פלציפרום עם ערך IC50 של 3.8 מיקרומולר.
קסנתינים כמו קפאין ותאוברומין הם מעכבי פד"א ספציפיים ל-cAMP.
למרות זאת, השפעת העיכוב של קסנתינים על פד"א נצפית רק במינונים גבוהים מאלה שאנשים בדרך כלל צורכים.
פוספטידילאינוזיטול (Phosphatidylinositol ובקיצור PtdIns או PI) הוא סוג של פוספוגליצריד בעל קבוצת אינוזיטול באזור ההידרופילי שלו, המהווה מרכיב משני של ממברנת התא באוקריוטיים (בצד הציטוזולי של הממברנה).
קבוצת הפוספט מעניקה למולקולה מטען שלילי ב-pH פיזיולוגי (pH 7).
פוספטידילאינוזיטול יכול לעבור זרחון ולהפוך לפוספטידילאינוזיטול מונופוספט, לפוספטידילאינוזיטול ביפוספט ולפוספטידילאינוזיטול טריפוספט.
כל הליפידים המבוססים על הפוספטידילאינוזיטול ידועים כאינוזיטידים ולפעמים גם כפוספואינוזיטידים.
הסינתזה של פוספטידילאינוזיטול במעבדה מקוטלזת על ידי פוספטידילאינוזיטול סינתאז, ומערבת CDP- דיאציל גליצרול ואננטיומר L של מיו-אינוזיטול.
הפוספטידילאינוזיטול מורכב מאזורים פולריים וא-פולריים (מולקולה אמפיפילית), ומוגדר כפוספוגליצריד המכיל שלד גליצרול, 2 זנבות חומצות שומן א-פולריות (אחת רוויה ואחת בלתי רוויה) וקבוצת פוספט הקשורה לקבוצת אינוזיטול פולרית המהווה את ה"ראש" של המולקולה .
חומצות השומן הנפוצות ביותר המרכיבות את הפוספטידילאינוזיטול הם חומצה סטארית וחומצה ארכידונית.
הידרוליזה של פוספואינוזיטידים מפיקה 1 מול של גליצרול, 2 מולים של חומצות שומן, 1 מול של אינוזיטול ו-2–3 מולים של חומצה זרחתית, בהתאם למספר הפוספטים הקשורים לטבעת האינוזיטול.
פוספואינוזיטידים נחשבים לפולריים ביותר מבין הפוספוליפידים.
לצורות המזורחנות של פוספטידילאינוזיטול (גם: פוספואינוזיטידים), נודע תפקיד חשוב במספר תהליכים בתא, בהם מעבר אותות, סיגנלים ליפידיים ויצירת בועיות.
טבעת האינוזיטול יכולה לעבור זרחון על ידי מגוון של קינאזות על קבוצות ההידרוקסיל שעל פחמנים 3,4 ו-5 באמצעות 7 קומבינציות שונות.
לרוב לא יתרחש זרחון בקבוצות ההידרוקסיל שעל פחמנים 2 ו-6 בגלל אפקט סטרי.
כל 7 הווריאציות של הפוספואינוזיטידים הבאים קיימות בבעלי חיים:
כל הפוספואינוזיטידים הללו קיימים גם בתאים צמחיים, מלבד פוספטידילאינוזיטול 3,4,5 טריפוספט.
פוספטודרקו (שם מדעי: Phosphatodraco; מילולית: "דרקון זַרְחָה") הוא סוג של פטרוזאור ממשפחת האזדרקיים אשר נמצא בשנת 2000 ליד העיר קוריבגה שבמרכז מרוקו ותואר ב-2003. המאובנים כללו שרידי חוליות צוואר ארוכות, אחת מהם באורך 30 ס"מ, השלמות ביותר שנמצאו מבני משפחת האזדרקיים.
שם המין נקרא על חבל הארץ הקדום מאוריטניה.
הפוספטודרקו היה מראשוני בני משפחתו שהתגלו בצפון אפריקה, אך בהמשך התגלו עוד מינים כמו האלנקה.
הוא היה קרובו של הקוואצלקואטלוס, גדול המעופפים מעולם וכנראה נראה כמותו.
מעופף גדול זה היה בעל מוטת כנפיים של 5 מטרים והיצור היה בעל לסתות ארוכות ודקות כמו מקור חסידה גדולה שהיו חסרות שיניים.
היה לו צוואר ארוך מאוד שאולי גרם לתנועה מגושמת על הקרקע.
כנראה שהוא ניזון כמו מרבו מנבלות של דינוזאורים טורפים ואולי תפס יצורים קטנים במקורו.
הוא חי בקרטיקון העליון שלפני 66 מיליון שנה ונכחד עם הכחדת הקרטיקון הגדולה.
זוחל מעופף זה נראה בסדרה כוכב פרהיסטורי.
פוספתריום (שם מדעי: Phosphatherium; משמעות השם: "בהמת פוספט") הוא סוג נכחד של יונק ממשפחת הנומידותריים, שבסדרת הפילאים, אשר התקיים באפריקה בתקופת הפלאוקן ובתחילת האאוקן שלפני 59.2-50.7 מיליון שנה.
סוג זה כלל מין אחד - Phosphatherium escuilliei, אשר היה אחד המינים המוקדמים ביותר של הפילים וכנראה היה אב קדמון לכל הפילים המאוחרים.
המאובנים שלו התגלו בבסיס אולד אבדון שבמרוקו, בקרבת העיר קוריבגה והוגדרו ב-1996. שם המין קרוי על מגלה הממצאים, פרנסיס אסקווילה.
הפוספתריום היה אחד מהקטנים שבבני סדרת הפילאים והוא הגיע לממדים של כלב בינוני, באורך 60 ס"מ, גובה של 30 ס"מ בכתפיים ומשקל של לא יותר מ-15 ק"ג.
מבנה הגוף הזכיר מבנה של טפיר ונראה שהוא היה יונק מיימי.
המאובנים כללו הבדלים קטנים בין הזכרים לנקבות, בייחוד במבנה שרירי הלסת.
מבנה הגולגולת היה רחב מעט עם חוטם רחב יחסית לגולגולת, אך ללא סימן לחדק.
מבנה השיניים דמה לזה של פילים אך ללא חטים.
המבנה של שיניו שהיו בעלי טוחנות חזקות אך בעלי מרווח בו אולי היו שיניים מסוג אחר.
מבנה הלסת מצביע על תזנה אפשרית כאוכל-כול שהתבסס על עלי עצים ושיחים אך אולי גיוון בחרקים ובחיות קטנות.
בנוסף נראה שהיה אוכל פירות.
היונק היה אנדמי לביצות והיערות הקדומים של מרוקו והוא נכחד עם ההתייבשות שלהם, עם התקדמותו של ים תטיס לתוך הסהרה במשך רוב האאוקן.
הוא התפתח ליונקים גדולים יותר כמו המריתריום והבריתריים.
פועה הרשלג (יאנג) (30 ביוני 1950 – 18 בפברואר 2019) הייתה אמנית, מתרגמת, סופרת ומשוררת ישראלית, זוכת פרס זאב לספרות ילדים ונוער, פרס יצחק שדה לספרות צבאית ופרסי יד ושם למפעלים חינוכיים.
הרשלג נולדה בירושלים ב-30 ביוני 1950 וגדלה בחיפה.
בנערותה הייתה חברה פעילה בתנועת הנוער השומר הצעיר ושימשה ככתבת נוער בעיתון הארץ שלנו.
בשנת 1968 התגייסה לצבא ושירתה כמשקית סעד בסיני בזמן מלחמת ההתשה.
את לימודיה האקדמיים סיימה באוניברסיטה העברית בחוגים לספרות אנגלית ובלשנות שימושית.
ב-1990 עברה הרשלג לגור בבית ספר צ'יזם בסקוטלנד, ובנתה שם משפחה עם בעלה פיטר (חכים) ובתם גליה.
הרשלג חזרה ללימודים אקדמיים לקראת סוף חייה והשלימה לימודים לתואר שני בפסיכותרפיה באוניברסיטת אדינבורו ומאז עיסוקה המרכזי היה בטיפול באנשים.
היא נפטרה ממחלה קשה ב-18 בפברואר 2019.
הרשלג כתבה ארבעה ספרי ילדים ונוער וספר שירה אחד.
ספרה הראשון, "בלשיר" (הוצאת כתר, 1985), הוא ספר ילדים באיורו של אבנר כץ.
שלושת ספריה הבאים הם ביוגרפיות זוכות פרסים מסדרת "ראשונים בארץ" בהוצאת עם עובד.
הרשלג תרגמה ספרי ילדים ונוער רבים מאנגלית לעברית, ביניהם ספרים מסדרת "פינוקי" של אריק היל, ספרי נוער של ג'ודי בלום וספרי "חבורת יחדוקא" של סוניה בלק.
היא עיבדה ארבעה מספריו של פאול קור.
הרשלג עסקה גם בתרגום לטלוויזיה, בין השאר של סדרת "החבובות".
פוספורסצנציה או זרחורנות היא סוג של פוטולומינסנציה שדומה לפלואורסצנציה.
פוספורסצנציה היא תופעה שבה חומר מקבל אור או קרינה ופולט אותה מחדש בצורה איטית, בניגוד לפלואורסצנציה.
הסיבה לכך היא כללי הברירה במכניקת קוונטים הקובעים מהם מעברים "מותרים" בין מצבים שונים של מערכת.
בחומרים מסוימים המעברים האלו מתרחשים באיטיות רבה ולכן האור או הקרינה נפלטים בעוצמה נמוכה יותר למשך כמה שעות.
דוגמאות לשימושים יומיומיים של פוספורסצנציה הם צעצועים שזוהרים בחושך, סטיקרים, צבע ואור של שעוני יד, ואת כולם אפשר "להטעין" על ידי חשיפה לאור השמש.
הגילוי של פוספורסצנציה התרחש בשנת 1604 על ידי וינצ'נצו קשארולו (Vincenzo Casciarolo), שראה אבן שפלטה אור לכאורה בכוחות עצמה ואחרי שחימם אותה בכבשן עשיר בחמצן היא פלטה את אור השמש שספגה והאירה בחושך.
חקר הפוספורסצנציה הוביל לגילוי הרדיואקטיביות בשנת 1896.
במובנים פשוטים, פוספורסצנציה היא תהליך שבו אנרגיה נספגת בחומר ונפלטת ממנו באיטיות בצורת אור.
זאת לפעמים השיטה שבה מייצרים חפצים שזוהרים בחושך, ש"נטענים" באמצעות חשיפה לאור.
שלא כמו התגובות המהירות בפלואורנסציה, כמו אלה שאנחנו רואים בנורות פלואורסצנט, חפצי פוספורסצנציה מאחסנים אנרגיה למשך זמן ארוך יותר, בשל כך שהתהליכים הנחוצים לפליטת אור קורים לעיתים רחוקות יותר.
ברוב המקרים של פוטולומינסנציה, שבהם מצע כימי מקבל פוטון של אור ואחר כך פולט אותו, התהליך מתבצע מהר, בזמן בסדר גודל של כ-10 ננו-שניות.
קליטת האור ופליטתו מתרחשות מהר מאוד במקרים שבהם האנרגיה של הפוטונים מתאימה לרמות האנרגיה הקיימות בחומר ולמעברי הרמות המותרים.
במקרה המיוחד של פוספורסצנציה, האלקטרון שבלע את הפוטון עובר מעבר בין מערכות (Intersystem crossing) ממצב של סינגלט, לתוך מצב אנרגיה עם ניוון ספין אחר (לרוב יותר גבוה), בדרך כלל למצב טריפלט (ניוון משולש).
כתוצאה מכך, האלקטרון המעורר נלכד במצב טריפלט, והוא רק יכול לבצע מעברים "אסורים" כדי לחזור למצב סינגלט.
המעברים הללו, למרות שהם "אסורים", יכולים לקרות במכניקה קוונטית אבל הם לא עדיפים מבחינה קינטית ולכן התהליך יקרה בזמן הרבה יותר ארוך.
רוב התרכבות הפוספורסצנציות הן פולטים מהירים יחסית, עם מצב טריפלט עם זמן חיים בסדר גודל של מילי־שניות.
למרות זאת, לחלק מהתרכובות יש מצב טריפלט עם זמן חיים בסדר גודל של דקות ואפילו שעות, מה שמאפשר לחומרים לאחסן ביעילות אנרגיית אור באמצעות דעיכה איטית מאוד של המצב המעורר של האלקטרון.
אם הנצילות הקוונטית של הפוספורסצנציה גבוהה, חומרים אלו ישחררו כמויות גדולות של אור למשך זמן ארוך, ויכונו לעיתים "זוהרים בחושך".
כאשר S הוא סינגלט ו-T הוא טריפלט שהמספרים הקטנים לידו מציינים מצבים (0 הוא מצב היסוד ,1 הוא מצב מעורר).
מעברים יכולים לקרות גם במצבי אנרגיה גבוהים יותר, אבל המצב המעורר הראשון מצוין לשם פשטות.
יש הרבה דברים שזוהרים בחושך והם לא מאירים בגלל פוספורסצנציה.
לדוגמה, מקל זוהר (סטיקלייט), מאיר בשל תהליך כמולומינסנציה הנקרא פלואורסצנציה שפעמים רבות מחשיבים אותו בטעות לפוספורסצנציה.
בכמולומינסנציה, מצב מעורר נוצר באמצעות תגובה כימית.
פליטת האור מוצאת, את התהליך הקינטי בבסיס התגובה הכימית.
המצב המעורר ישתנה לתרכובת פלואורסצנטית וכתוצאה מכך יחזור למצב היסוד.
בין הפיגמנטים (חומרי צבע) שמרבים להשתמש בהם בחומרי פוספורסצנציה נכללים אבץ גופרתי ואלומיניום סטרונציום.
השימוש באבץ גופרתי בשביל אמצעי בטיחות החל כבר ב-1930. לעומת זאת, הפיתוח של אלומיניום סטרונציום שהבוהק שלו חזק בערך פי עשרה, ירד מרוב המוצרים מבוססי אבץ גופרתי ונכנס לקטגורית החדשנות.
פיגמנטים מבוססי אלומיניום סטרונציום נמצאים בשימוש בשלטי יציאה, סימון שבילים וסוגי שילוט בטיחותי.
פועה שטיינר (נולדה בשנת תש"א - 1941) היא סופרת ישראלית.
רעייתו של הרב חיים שטיינר.
כלת פרס ירושלים לספרות לשנת ה'תשפ"ד.
נולדה בירושלים העתיקה בשנת תש"א (1941) לרב שלמה זלמן מן ההר ומטילדה לבית אגסי.
עקב עבודתו של אביה התגוררה בילדותה במושב שדה יעקב.
בגיל ארבע משפחתה חזרה לירושלים העתיקה עקב פטירת סבה.
בסוף תקופת המנדט הבריטי חוותה את המצור ואת נפילת העיר העתיקה.
אביה נפל בשבי הירדני ועבר עם השבויים הישראלים של העיר העתיקה למחנה אום אל ג'מאל (כ־15 ק"מ מהעיירה מפרק).
סבתה, אימה וחמשת ילדיה יצאו דרך שער ציון עם כל פליטי העיר העתיקה לשכונת קטמון בעיר החדשה.
בשנת תש"ך עברה פועה עם משפחתה לבית וגן שם התמנה אביה לכהן כרב השכונה.
למדה בסמינר 'בית יעקב' ואחר כך עבדה כפקידה במשרד החינוך.
בעלת תואר ראשון בלשון עברית ובאנגלית מהאוניברסיטה העברית.
זכתה בפרס ירושלים לספרות לשנת ה'תשפ"ד.
מתוך ההפיכה - הוצאת 'רשת צביה', 1983 תשמ"ג.
ההר הטוב הזה - הוצאת 'רשת צביה', 2008 תשס"ח
למלכה אין כתר - הוצאת 'קולמוס', 2021 תשפ"א
במהלך מגפת הקורונה הועלה לאתר מוזיאון חצר היישוב הישן סרטון ובו מספרת שטיינר את סיפורה, כפי שהופיע בספר "מתוך ההפיכה" שליווה את תערוכת "ממשבר לתקומה - סיפורם של מפוני העיר העתיקה".
בשנת תשכ"ד נישאה לרב חיים שטיינר.
בשנת תשל"ח - 1977 חזרו להתגורר ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים.
בלהה - נשואה לרב אלי פרידמן - ר"מ בישיבת עטרת נחמיה תל אביב, לשעבר ראש ישיבת בני עקיבא בנתניה.
טליה - הייתה נשואה לפרופ' חיים שקד - נשיא המכללה האקדמית חמדת.
הרב שמואל - ר"מ ומנהל חינוכי בישיבת כפר הרואה.
פוספטוזאורוס (שם מדעי: Phosphatosaurus; מילולית: "לטאת זרחן") הוא סוג נכחד של דמוי-תנין אשר התקיים בתחילת תקופת האאוקן בצפון אפריקה שלפני 48.6 מיליון שנה מזמננו.
התנין הקדום השתייך למשפחה הקדומה דריוזאוריים (Dyrosauridae), הקרובה לפולידוזאוריים.
זהו סוג שתואר ב-1955 בידי Bergounioux ונכלל מין אחד - Phosphatosaurus gavialoides, הקרוי עקב מבנהו הדומה לגוויאל.
המאובנים שלו התגלו בתוניסיה, מאלי, אף שנמצאו מאובנים לא מזוהים מניז'ר שאולי השתייכו לסוג זה, אך הדבר לא ברור לחלוטין.
הפוספטוזאורוס היה הגדול שבבני משפחתו באורך של 9 מטרים, מה שהופך אותו בקלות לאחד מהגדולים שבתניני הפלאוגן.
היו לו לסתות צרות אך בעלות שיניים עבות וקהות יחסית, בעל חוטם עם קצה עגלגל ומספר שקעי שיניים זוגיות לאורך הלסת התחתונה, מה שכנראה עזר לבעליה לתפוס דגים.
הוא דמה מאוד לסוג Sokotosuchus מהקרטיקון, מה שהופך אותו למעין טקסון לזרוס, שנעלם מהממצאים עד האאוקן.
דמוי-תנין זה היה דומה אולי בהתנהגותו לגוויאל הודי וניזון בעיקר מדיג, אם כי גודלו עזר לו גם להתגבר על טרף יבשתי לאורך הנהרות צפון של אפריקה הקדומה.
פוספורוזאורוס (שם מדעי: Phosphorosaurus; מילולית: "לטאת פוספט") הוא סוג זוחל ימי קדום ממשפחת המוזאזאוריים, אשר חי במימי הקרטיקון העליון שלפני 72.1 עד 66 מיליון שנה מזמננו.
נמצאו מספר מאובנים של זוחל ימי זה, רובם בהוקאידו שביפן ובבלגיה, אף שחלקם נחשבו לשייכים לסוג הקרוב הליזאורוס.
סוג זה תואר למדע ב-1889 בידי החוקר הבלגי לואיס דולו , על בסיס גולגולת באורך של כ-50 ס"מ ועוד כמה עצמות, אשר דמו למספר מוזאזאורים קטנים יחסית, ביניהם ה-Eonatator, ה-Pluridens וההליזאורוס.
אורכו המוערך הגיע ל-3 עד 4 מטרים בקירוב.
מבנהו התאים לחתירה מוצלחת ואולי הוא התקיים במים עמוקים, שם חיפש דגים ודיונונים בעומקים שונים, כשאולי היו לו התאמות לראייה בחשיכה.
היו לו לסתות קצרות יחסית ולהם שורות של שיניים משוננות שנועדו לתפוס טרף.
ככל הנראה גם היה צייד ממארב, מאחר שלא היה שחיין יעיל ביותר.
בסוג זה נכללו 2 מינים:
ortliebi - ידוע מממצאים מבלגיה.
ponpetelegans - ידוע מממצאים בהוקאידו ופירוש שם המין: "נחל אלגנטי" בשפת האיינו.
משמעותו מתייחסת לכך שנשמר בצורה מוצלחת סמוך לנחל נקי.
היא משמשת בעיקר לטיפול בדלקת בדרכי השתן כתוצאה מזיהום חיידקי, ולעיתים, גם לטיפול בזיהומים בערמונית.
התרופה זמינה במתן פומי ותוך ורידי.
פוספומיצין (בעבר פוספונומיצין) התגלתה על ידי מאמצים משותפים של חברת Merck ושל חברת Compañía Española de Penicilina y Antibióticos (CEPA).
היא נמצאה לראשונה על ידי סריקת תרביות קרקעיות של Streptomyces fradiae שבודדו מן האדמה.
ייצור סינתטי של פוספומיצין בהיקף גדול הושג לראשונה על ידי יצירת אפוקסיד של חומצה ציס-פרופנילפוספונית.
פוספומיצין משמשת לטיפול בזיהומים חיידקיים בשלפוחית השתן וכן בזיהומים בדרכי השתן (Urinary Tract Infections, UTIs), שם היא ניתנת בדרך כלל כמנה יחידה דרך הפה.
פוספומיצין, במתן פומי, אינה מומלצת לילדים מתחת לגיל 12.
פוספומיצין, במתן תוך-ורידי, זוכה לשימוש עולה בטיפול של זיהומים חיידקים שפתחו עמידות נגד תרופות אנטיביוטיקה אחרות.
בעיקר, היא משמשת כתרופה גיבוי במאגר האנטיביוטיקה בשביל למנוע עמידות וכדי לנצל את הפעילות הסינרגטית שלה עם תרופות אנטי-מיקרוביאליות אחרות.
התרופה אינה מומלצת לטיפול בזיהום כליות.
מינון יומי למבוגר נע בין 2-3 גרם.
כאשר ניתנת בעירוי מתמשך, מנת העמסה של פוספומיצין 3 גרם ואחריו מינון יומי של 2-3 גרם.
עירוי מתמשך מוצע בחולים עם תפקוד כליות תקין.
פוספומיצין נקשרת לאנזים פירוביל טרנספראז (pyruvyl transferase), ומונעת את תהליך הסינתזה של דופן התא בחיידק.
פוספומיצין היא בקטריוצידית (קוטלת חיידקים).
פוספומיצין פועלת באמצעות עיכוב תהליך הביוגנזה של פפטידוגליקן בדופן התא החיידקי.
אנזים זה מזרז את השלב הקריטי בביוסינתזה של פפטידוגליקן, ומרכיב פוספואנולפירובט (PEP) ההידרוקסיל על גבי הקצה 3' טרמינלי של UDP-N-acetylglucosamine.
תוצר הפירובט יוצר את הגשר המחבר בין רכיב הגליקן לבין הרכיב הפפטידי בפפטידוגליקן.
פוספומיצין היא אנלוג של PEP, ומעכבת את MurA באמצעות אלקילציה של שארית ציסטאין באתר הפעיל (Cys 115 באנזים MurA של החיידק Escherichia coli).
למרות השם המסתיים ב-omycin, פוספומיצין אינה משתייכת לקבוצת המקרולידים (כגון אריתרומיצין), אלא לתרופה אנטיביוטית ממשפחת הפוספונטים (Phosphonates).
לתרופה יש שכיחות נמוכה של תופעות לוואי מזיקות, אך לעיתים ניתן למצוא תופעות לוואי הכוללות שלשול, בחילה, כאב ראש, וזיהומים אופורטוניסטים כגון פטרת הנרתיק.
תופעות לוואי חמורות עשויות לכלול אנפילקסיס ושלשול הקשורים לחיידק Clostridioides difficile.
פוספומיצין היא בקטגוריה B של בטיחות בהריון, ואין עדות על נזק לאם ולעובר בזמן הריון.
פוספומיצין מופרשת בחלב אם, ואינה מומלצת במהלך הנקה (אם כי מנת פוספומיצין אחת בזמן הנקה נראית בטוחה).
מתן פוספומיצין יחד עם אנטיביוטיקה נוספת מפחית את הסיכון לפיתוח עמידות חיידקית.
פוספומיצין פועל באופן סינרגיסטי עם אנטיביוטיקות רבות אחרות, כולל אמינוגליקוזיד, קרבפנם, צפלוספורין, דפטומיצין, ואוריטוואנצין (oritavancin).
התפתחות עמידות חיידקית במהלך הטיפול היא תופעה שכיחה ולכן הופכת את הפוספומיצין כלא מתאימה לטיפול ממושך בזיהומים חמורים.
מרשם של פוספומיצין יחד עם לפחות תרופה פעילה אחרת מפחית את הסיכון לפיתוח עמידות לחיידקים.
פועלי אגודת ישראל, או בראשי תיבות פא"י וכן פאג"י, היא תנועת פועלים חרדית אשר פעלה תחילה במסגרת אגודת ישראל ומאוחר יותר מחוצה לה והייתה קשורה בהסכם עם ההסתדרות הכללית.
היא פעלה כמפלגה שהתמודדה בבחירות לכנסת והיא מוּכרת כ"תנועה מיישבת" שמשתייכים לה 14 יישובים, בהם 9 מושבים ושני קיבוצים.
גם קבוצה אופוזיציונית אנטי ציונית בתוך אגודת ישראל, שפעלה תקופת מה בשנות ה-40 של המאה ה-20, השתמשה בשם פאג"י, אך אין לה כל קשר לפועלי אגודת ישראל.
הסתדרות פועלי אגודת ישראל נוסדה בשנת תרפ"ב (1922) בלודז' בפולין, תחילה תחת השם "פועלי אמוני ישראל".
ב־1924 הוקם סניף של התנועה בארץ ישראל שישב בירושלים.
סניף אגודת ישראל בירושלים פרס באופן רשמי חסות על התנועה, אך בפועל תקע מקלות בגלגליה, וכעבור שנתיים, בשלהי 1926, היא נקלעה לקשיים כלכליים ניכרים וחדלה להתקיים, עד להקמתה מחדש בשנות השלושים.
מטרות התנועה, כפי שהוצגו בראשית ימיה, היו:
לארגן את הפועלים על בסיס התורה, ולדאוג להגנתם המקצועית
להמציא עבודה ליהודים שומרי תורה
לייסד מוסדות קואופרטיביים ומוסדות סוציאליים שיפעלו על פי התורה
ליישב סכסוכים בין עובדים ומעבידיהם לפי חוקי התורה
לשאוף להשלטת התורה בחיי המדינה והכלכלה ובכל תחומי החיים
אחד המניעים ליסוד התנועה הייתה בעיית שמירת השבת במפעלים בבעלות יהודית בפולין, שהיו מחויבים על פי חוקי המדינה להשבית את פעילותם ביום ראשון וכפו על פועלים דתיים לעבוד בשבת.
בשנת ה'תרפ"ג (1923) השתתף הרב דוד צבי זילברשטיין מחסידי גור כנציג פועלי אגודת ישראל בכנסייה הגדולה הראשונה.
במהלך הדיונים הוא דיווח על פעילותה של תנועת פועלי אגודת ישראל והעלה דרישה מבעלי בתי חרושת החרדים להעסיק פועלים שומרי שבת.
היחסים בין פא"י ואגו"י בפולין היו מורכבים כבר מראשיתם.
באמצע שנות העשרים החליטו ראשי פא"י בפולין להתנתק מאגו"י ולפעול כתנועה פוליטית עצמאית וכאיגוד פועלים.
ב־1933 נשלחו מטעם אגודת ישראל לארץ ישראל שני פעילים, יעקב לנדוי ובנימין מינץ, במטרה להקים מחדש את סניף פועלי אגודת ישראל בארץ, ולמעשה על מנת ליצור בסיס לאגודת ישראל ב, בנוסף על הסניף הירושלמי של אגודת ישראל שהשתייך ל.
במסגרת החדשה התאגדו בעיקר עולים מגרמניה.
האגודה נרשמה כחוק כאגודה עות'מאנית ביום 28 במרץ 1934. התנועה התמזגה עם 'הסתדרות הפועלים החרדים', שהוקמה זמן קצר קודם לכן.
בשנת 1935 חתמה התנועה על הסכם שיתוף פעולה מוגבל עם ההסתדרות הכללית לצורך קבלת עבודות וקופת חולים, שהתנגדה לארגוני פועלים עצמאיים מלבדה, על מנת לאפשר לפועלי קבוצת חפץ חיים קבלת עבודה.
שיתוף פעולה זה היה מוגבל גם בשל התנגדות אגודת ישראל.
ב־1937 נשלח נציג חפץ חיים לכנסייה הגדולה של אגודת ישראל כדי לקבל הסכמה לקבלת אדמות מהקרן הקיימת לישראל לצורך הקבוצה, חרף התנגדות התנועה לקק"ל, אולם נכשל בשליחותו.
למרות ההתנגדות הובילה המצוקה של חברי הקבוצה את חברי פועלי אגודת ישראל להחליט בוועידתם ב־1941 על יצירת קשר עם המוסדות הציונים.
להחלטה זו תרמה היחלשותה המשמעותית של אגודת ישראל באירופה, שרוב חבריה נרצחו בשואה.
ב־1943 נחתם הסכם בין הסוכנות היהודית וקבוצת חפץ חיים בדבר הקצאת קרקע בסמוך לגדרה, בהסכמה שבשתיקה מצד הנהגת אגודת ישראל בארץ.
החזון איש נשאל בסוגיה זו והציג גישה נייטרלית.
לאחר השואה פעלו חברי פא"י באירופה לסייע לניצולי השואה והקימו קבוצות הכשרה לעליה לארץ.
בנימין מינץ היה מיוזמי הקמת ועד ההצלה.
"פעילותו של מינץ התמקדה בהפעלתם של נציגי התנועה בשתי שלוחות ההצלה של היישוב, בז'נבה ובאיסטנבול...לקראת סוף המלחמה עברו מאמציו של מינץ למוקד חדש.
הצלה רוחנית, כלומר חילוץ יהודים שנקלעו בשנות המלחמה למקומות שמחקו את זהותם היהודית, ובראשם ברית המועצות, מצד אחד, ומוסדות נוצריים מצד אחר – ומעבר לכך, עידוד ניצולים במחנות העקורים לחזור ליהדותם ולעלות ארצה...עסק בגיוס שליחים, וערך מסע בן שמונה חודשים בין ריכוזי הניצולים באיטליה, בצרפת, בגרמניה ובפולין.
בצרפת אף הקים מחנה מעבר לילדים, (שהיה בניהול משה בנימין קלינמן חיים גיטלר ויחיאל גרנטשטיין) 'נצח ישראל'" בקפריסין הקים ר' ליבל קוטנר מחשובי חסידי גור קבוצת הכשרה לעשרות משארית הפליטה ודאג להם לחזור למחצבתם ולהעלותם לארץ ישראל.
בי"ח בסיון ה'תש"ו לאחר שביקר בנימין מינץ בפולין שלח מכתבים אל האדמו"ר רבי אברהם מרדכי אלטר מגור בו מפרט את המצוקה והסכנות לשארית הפליטה הנמצאים בפולין ומבקשים רחמים לברוח מהמקום.
ומכתב אל רבי ישראל אלטר ורבי שמחה בונם אלטר לעזור למען הצלת אחים מסכנת מוות...
הנני שבע רצון שהייתי שם, כי הייתי למשיב נפש למאות ולאלפים, ואני מקווה לתוצאות טובות מביקורי זה, כי אני מרעיש עכשיו את כל העולם היהודי למען הצלת אחינו בפולין".
בתחילה פעלה התנועה בכפיפות ל'אגודת ישראל' העולמית ולמועצת גדולי התורה, אך עד מהרה הפכה התנועה ציונית יותר והיא שיתפה פעולה עם הנהגת היישוב בארץ.
הסמכות התורנית בתנועה הייתה נתונה לרב מאיר קרליץ.
בשנת ה'תשט"ו 1955 נבחר הרב אשר זאב ורנר מטבריה לרבה של התנועה.
לאחר פטירתו ב-ז' בטבת ה'תשי"ח (1958) שימשו הרב רפאל קצנלנבוגן והרב יצחק ידידיה פרנקל כסמכות רוחנית.
פא"י התמודדה בבחירות לאספה המכוננת, היא הכנסת הראשונה, במסגרת החזית הדתית המאוחדת.
החזית הדתית המאוחדת הייתה שותפה בקואליציה, אך לפועלי אגודת ישראל לא היה נציג בממשלת ישראל הראשונה ובממשלת ישראל השנייה, בניגוד לשאר הסיעות שהרכיבו את החזית.
בבחירות לכנסת השנייה התמודדה פועלי אגודת ישראל עצמאית, תוך עימותים בין תומכיה ובין תומכי אגודת ישראל.
יחד עם אגודת ישראל היא הצטרפה לקואליציה של ממשלת ישראל השלישית וקלמן כהנא שימש סגן שר במשרד החינוך.
בתחילת דצמבר ניהלה פועלי אגודת ישראל משא ומתן על תיקונים בחוק שירות לאומי וכניסה חזרה לקואליציה, שבמסגרתה אמור היה בנימין מינץ להתמנות לשר הסעד.
החזון איש ביקר את ההסכם המתגבש ומועצת גדולי התורה פרסמה פסק שלפיו אסור לשרת בשירות לאומי בכל מסגרת שהיא, אפילו שאינה צבאית.
בעקבות כך חזרה בה פא"י מהמהלך.
מוסדות פועלי אגודת ישראל היו חלוקים לגבי ההצטרפות לקואליציה.
הרוב, בראשות בנימין מינץ וקלמן כהנא תמך בכניסה לקואליציה, בעוד המיעוט, בראשות אברהם יהודה גולדראט וז' זוהר תמך בחזית משותפת עם אגודת ישראל בהתנגדות לממשלה.
על פי הסכם רוטציה בין כהנא וגולדראט, היה על כהנא להתפטר מהכנסת באמצע הקדנציה של הכנסת השנייה.
אולם בעקבות המחלוקת קבעה סיעת פועלי אגודת ישראל שאל לכהנא להתפטר.
בינואר 1954 השמועות גררו גינוי מקיר לקיר בוועדת הכנסת.
בעקבות הסכסוך הוביל אברהם יהודה גולדראט אופוזיציה פנימית בתוך פועלי אגודת ישראל, אשר תמכה בקשר יותר קרוב עם אגודת ישראל, אשר נטען שהקיפה כ-40% מהמפלגה.
במהלך שנת 1956 עברו אברהם יהודה גולדראט ויעקב לנדוי לפועל המזרחי, שם נבחר אברהם יהודה גולדראט לוועד הפועל המצומצם של המפד"ל.
בבחירות לכנסת השלישית, והרביעית התמודדה פועלי אגודת ישראל במסגרת החזית הדתית התורתית עם אגודת ישראל.
אך במהלך הכנסת הרביעית פרשה מהסיעה המאוחדת ונכנסה לממשלה, דבר שעורר שוב את חמת אגודת ישראל.
המאבקים בין אגודת ישראל וראשיו לבין פא"י, ובעיקר בין מחנה הליטאים של אגודת ישראל לבין פא"י, התפתחו לכדי מאבקים בלא פשרות, ולעיתים הגיעו אל סף האלימות.
בבני ברק נערכה עצרת מחאה גדולה, בהשתתפות חברי מועצת גדולי התורה ורבנים בולטים ובהם הרב יעקב ישראל קניבסקי שהתנגד לפא"י עוד לפני הכניסה לממשלה.
במכתב מחודש אב תשכ"א יצא הרב קנייבסקי נגד מנהיגי המפלגה וכתב כי הם "השחיתו התעיבו והפכוה למפלגה חומרית מובהקת...
הרב צבי פסח פרנק, רבה של ירושלים, הביע דעתו בעד פא"י וכתב מכתב תמיכה בעד כניסת פא"י לממשלה.
גם בשנת ה'תשל"ט בבחירות שנערכו לעירית בני ברק ברשימה החרדית ט"ז בראשות שמואל וינברג ונתמכה על ידי רב העיר הרב יעקב לנדא ורבי חיים שאול גריינימן יצאו הרבנים רבי יעקב קניבסקי והרב ש"ך נגד הרשימה, ובעקבות כך הוחרם ונרדף על ידם רבי חיים שאול גריינימן עד לפטירתו.
במהלך כהונת הכנסת הרביעית הצטרף בנימין מינץ לממשלת מפא"י ומונה לשר הדואר.
בט"ו בסיון ה'תשכ"א 30 ביוני 1961 נפטר מינץ.
בכנסות החמישית והשישית התמודדה הסיעה עצמאית וזכתה ל-2 מקומות.
בי"ח כסלו ה'תשכ"ח נפצע בתאונת דרכים בשדרות הרצל בירושלים חבר הכנסת מטעם המפלגה, יעקב כ"ץ, בדרכו מהכנסת לבית וגן, ונפטר מפצעיו לאחר יומיים של אשפוז, מספר ימים לפני יום הולדתו ה-61. בעקבות כך נכנס במקומו לכנסת אברהם ורדיגר.
גם בכנסת השביעית התמודדה הסיעה באופן עצמאי וזכתה לשני מקומות.
בבחירות לכנסת העשירית לא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת האחת עשרה התמודדה יחד עם מפלגת מצ"ד הציונית דתית (שפרשה מהמפד"ל) במסגרת סיעת מורשה, והרשימה המשותפת החדשה זכתה לשני מנדטים.
במהלך כהונת הכנסת עזב נציג מצ"ד הרב חיים דרוקמן את הסיעה המשותפת וחזר למפד"ל, ונציג פא"י אברהם ורדיגר שינה את שם הסיעה למורשה-פא"י.
לאחר מכן התאחד עם אגודת ישראל.
בכנסת השלוש עשרה הלכו ביחד עם אגודת ישראל ובהסכם רוטציה עם ח"כ מנחם פרוש נכנס אברהם ורדיגר כנציג פא"י.
בכינוס מועצת גדולי התורה הוחלט על פי דעת הרוב שלא להתאחד.
המתנגדים היו בעיקר הרבנים הליטאים.
כמו כן נציגי התנועה היו חברים במועצות דתיות, ובאיגודים המקצועים של ההסתדרות הכללית מבלי שהצטרפו לוועידת ההסתדרות.
בשנת תרצ"ה 1935 הקימו חברי התנועה את קופת מלווה וחסכון של פועלי אגודת ישראל בתל אביב בניהולו של מאיר וידסלבסקי, בשנת 1954 נוסדה קופת מלווה גם בחיפה, לאחר שנים קיבלה קופת מלווה רישיון לבנק בשם בנק פועלי אגודת ישראל.
בשנת 1977 התמזג הבנק עם הבנק הבינלאומי וחבר הכנסת אברהם ורדיגר מונה ליושב ראש הדירקטוריון.
ב-4 באוקטובר 1999 הועברו מניות הבנק שהיו בידי התנועה לידי חברת ב.מ.ק.כ.
בנימין אחזקות פיננסיות, ב-21 בינואר 2009 נחתם הסכם בין ב.מ.ק.כ.
לבין הבנק הבינלאומי על מכירת חלקם לבנק הבינלאומי תמורת סך של 84.1 מיליון ש"ח.
בשנת תש"י 1950 הוקמה חברת חזקיהו בע"מ בה היו רשומים חלק מנכסי המפלגה על מנת שהכנסותיה ישמשו להחזקה, להנהלת ולהרחבה, וכן להקמת מוסדות חינוך תורה, נוער ותרבות, ומוסדות ילדים של פא"י.
בשנת 1996 הוקמה עמותת 'אגוד תורה ומעש' לקידום חיי תורה שלמים במדינת ישראל, ובשנת 1983 הוקמה 'אגודת נחליאל' לסיוע לנזקקים ומלגות לתלמידים וסטודנטים,
פא"י גם הקימה בתי כנסת רבים בערי ישראל, שנקראו על שמה, ובמשך השנים התפללו בהם יהודים שהיו מזוהים עם דרכה של התנועה.
ביטאונה של פא"י, "שערים", יצא במשך שנים רבות כיומון בעריכת יהודה נחשוני ויעקב ברונר, ולאחר מכן כשבועון עד שנסגר לחלוטין.
במשך שנים רבות הייתה תנועת הנוער עזרא מסונפת לתנועת פועלי אגודת ישראל.
כיום פא"י חדלה להתקיים כמפלגה.
נכון ליולי 2018 החזיקה המפלגה בנכסים בשווי כ־100 מיליון ש"ח.
מזכ"ל התנועה חנוך ורדיגר, בנו של חבר הכנסת לשעבר אברהם ורדיגר, שהיה חבר במועצת עיריית ירושלים ומועמד מסספר 9 מטעם פועלי אגודת ישראל ביהדות התורה לכנסת ה-14, ניסה להחיות את המפלגה ומוסדותיה.
במסגרת זו, כינס את ועידת המפלגה בשנת 2004, בה השתתפו מאות צירים שבחרו את מוסדות המפלגה.
כמו כן הקים מוסדות חינוך המתאימים לרוחה ודרכה של פא"י.
ב־2007 הוקמה מפלגת טוב, מפלגה חרדית מקומית שפעלה תחת חסות הכלכלית של פא"י ויו"ר התנועה חנוך ורדיגר.
המפלגה הריצה מספר רשימות בירושלים, בית שמש ביתר עילית ואלעד ב־2008 ו־2013 במימון הלואות שניתנו על ידי הסתדרות פועלי אגודת ישראל.
המפלגה יוצגה בעירייות ביתר עילית ובית שמש בלבד.
בשנת 2001 הוקמה חברת 'חברותא' בשיתוף עם הפועל המזרחי המורכבת מ-4 עמותות: עמותה לקידום מקצועי חברתי ברוח הדת ומסורת ישראל, עמותה לקידום מקצועי לעובדים בשירות הציבורי במקצועות האקדמיים ברוח דת ומסורת ישראל, עמותה לקידום מקצועי לעובדים בשירות הציבורי ותלמוד - העמותה לעובדי המדינה.
חברי פא"י מהווים שליש מהחברים בוועד העמותות.
בשנת 2012 הוקמה חברת 'שיאון ח.ו.
השקעות במקרקעין (2012) בע"מ, העוסקת בהשקעות חלק מכספי התמורה של מכירת מניות בנק פאג"י, החברה חכרה מגרשים מסחרים ממינהל מקרקעי ישראל בבית שמש במטרה לבנות מרכזים מסחרים להשכרה.
וכן הוקמו בשנה זו החברות 'נר איתן אחזקות בע"מ' וחברת ת.ל.י.
אחזקות בע"מ, מטרתן אחזקות והשקעות כספי התמורה שהתקבלו בגין מכירת מניות בנק פאג"י.
כיום התנועה החברות והעמותות מנוהלים על ידי המנהלים המיוחדים שנתמנו על ידי בית המשפט, עו"ד בניהו לאבל ועו"ד שאול קוטלר.
מוסדות החינוך של פא"י כיום
קיבלו 5 אחוז בחלוקת הנכסים של פא"י.
תיכון בית יעקב "דרכי שרה" לבנות (בו לומדות הבנות לבחינות הבגרות, בשונה ממוסדות בית יעקב אחרים)
כולל "משאת בנימין", לעילוי נשמת בנימין מינץ, לסטודנטים הלומדים באקדמיה
ב-25 ביולי 2018 הוציאה השופטת המחוזית בלוד, עירית וינברג נוטוביץ, צו פירוק זמני לתנועה ולגופים הקשורים אליה.
ב-22 באוגוסט 2022 נתן בית המשפט בלוד, בראשות השופטת וינברג נוטוביץ, תוקף של פסק דין להסדר הגישור בין המנהלים המיוחדים לרוב מוחלט של המשיבים.
הצעת המגשר כי האגודה תפורק ותחוסל ונכסיה יחולקו כמפורט בהסכם הגישור.
בהחלטה סופית של המגשר השופט בדימוס אילן ש' שילה מיום 26 בפבואר 2023 הוחלט על חלוקת הנכסים של פועלי אגודת ישראל כדלהלן:
בסך 300,000 ש"חישיבת נזר ישראל גור בראשון לציוןמקרקעין (שטח הישיבה)ישובי פא"י בבית חלקיה21%עמותת מתנ"ס נחל שורק4%קריית חינוך שעלבים6%אגודה אח"ת2%עמותת נוער כהלכה1%ישיבת קול תורה בירושלים6%המכון לחקר החקלאות על פי התורה6%בית המדרש להלכה בהתיישבות החקלאיתמרכז קהילתי שליד קריית פא"י ברחובות7.5%אולפנת הרב בהר"ןמקרקעין (שטח האולפנה)אור נהרדעא5%עמותת נצח ישראל7.5%אור העולם5%עמינדב אגודה תורנית להתנדבות5%
הכנסת הרביעית (1959) במסגרת חזית דתית תורתית 3 מנדטים (מתוך 6 לרשימה כולה): בנימין מינץ, קלמן כהנא, יעקב כ"ץ ב-9 באוגוסט 1960 התפלגו המפלגות אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל שהרכיבו את החזית הדתית תורתית לשתי סיעות נפרדות.
החליף אותו שלמה יעקב גרוס חבר אגודת ישראל.
הכנסת החמישית (1961) 2 מנדטים: קלמן כהנא יעקב כ"ץ מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: חיים קהן, יעקב ברונר
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת השישית (1965) 2 מנדטים: קלמן כהנא, יעקב כ"ץ, אברהם ורדיגר מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: חיים קהן
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת השביעית (1969) 2 מנדטים: קלמן כהנא, אברהם ורדיגר מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: חיים קהן, זאב שוורץ.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת השמינית (1973) במסגרת חזית דתית תורתית 2 מנדטים (מתוך 5 לרשימה כולה): קלמן כהנא, אברהם ורדיגר
מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: חיים קהן
ב-15 במרץ 1977 התפלגו המפלגות אגודת ישראל ופועלי אגודת ישראל שהרכיבו את החזית הדתית תורתית לשתי סיעות נפרדות.
הכנסת התשיעית (1977) מנדט אחד: קלמן כהנא מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: אברהם ורדיגר, חיים קהן.
לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן מועמדי המפלגה לכנסת ה-10 (1981) אברהם ורדיגר, שלום שכנא רותם, הרב שמעון אליטוב לרשימת מועמדים מלאה ראו כאן הכנסת ה-11 (1984) במסגרת מורשה מנדט אחד (מתוך 2 לרשימה כולה): אברהם ורדיגר ב-29 ביולי 1986 פרש חיים דרוקמן נציג מצ"ד מהסיעה המשותפת וחזר למפד"ל.
בעקבות כך שונה שם הסיעה ל"מורשה-פא"י".
הכנסת ה-12 (1988) במסגרת אגודת ישראל מנדט אחד (מתוך 5 לרשימה כולה): אברהם ורדיגר הכנסת ה-13 (1992) במסגרת יהדות התורה מנדט אחד (מתוך 4 לרשימה כולה): אברהם ורדיגר ב-28 ביוני 1994 פרש מנחם פרוש מהכנסת במסגרת הסכם רוטציה.
מועמדי המפלגה לכנסת ה-14 (1996) במסגרת יהדות התורה חנוך ורדיגר מועמדי המפלגה לכנסת ה-15 (1999) במסגרת יהדות התורה חנוך ורדיגר
"פועלי ציון" (בראשי תיבות: פוע"צ) הייתה מפלגה ציונית סוציאליסטית שראשיתה באגודות ציוניות סוציאליסטיות שהוקמו בשלהי המאה ה-19. פועלי ציון הייתה הציר המרכזי של הציונות הסוציאליסטית, ומנהיגיה היו למנהיגים הראשיים של מפא"י, תנועת העבודה והיישוב עד הקמת המדינה, ולאחר מכן במדינת ישראל.
ייסוד מפלגת פועלי ציון העולמית
אגודות פועלים יהודים ציוניים החלו להתארגן עוד ב-1898 בערים ועיירות ב"תחום המושב" היהודי של האימפריה הרוסית תחת השם היידי "ארביַיטער ציוניסטן"; זאת כתגובה להתארגנות מפלגת "הבונד", הלא-ציונית.
בשנת 1901 התכנסה ועידת אגודות פועלי ציון בעיר מינסק.
למרות העקרונות הראשוניים, המחלוקות היו רבות והתרכזו במהות הזיקה לארץ ישראל, בסוג הקשר שאמור להיות למפלגה עם האינטרנציונל הסוציאליסטי ("אחדות המעמד", כלומר הקשר עם בני מעמד פועלים לא-יהודים) ובפרט בקשר עם המהפכנים הרוסים (חלק מחברי פועלי ציון היו "נרודניקים", מושפעים מתנועת נרודניה ווליה).
בשנת 1905, בעקבות תוכנית אוגנדה שהוצגה בקונגרס הציוני השישי, פרשו מהמפלגה המתהווה ה"טריטוריאליסטים", שהקימו את "מפלגת הפועלים הציונית-סוציאליסטית" (ס.
בעקבות מהפכת 1905 ברוסיה פרשו מ"פועלי ציון" ה"סיימיסטים", שביקשו להתארגן במסגרת המדינה הרוסית.
ועידת היסוד של המפלגה התקיימה בשנת 1906 בעיר פולטבה שבדרום-מזרח האימפריה הרוסית (רוסיה החדשה, כיום אוקראינה).
הוגה הדעות המרכזי של המפלגה היה דב בר בורוכוב.
סניפים של המפלגה נוסדו בנוסף לרוסיה גם באוסטריה, באמריקה, באנגליה ובארץ ישראל.
בשנת 1907, במקביל לקונגרס הציוני השמיני, נערכה ועידה עולמית של פועלי ציון בהאג, שבה הוקמה ברית הפועלים הסוציאליסטית העולמית של פועלי ציון.
הברית איחדה את סניפי המפלגה ברחבי העולם על מנת לייצג אותה בקונגרס הציוני.
ב-24 עד 6 באוקטובר 1910 התקיימה הוועידה החמישית של פועלי ציון בלבוב.
האידאולוגיה של המפלגה הייתה לרוב "סוציאליזם קונסטרוקטיבי"; לפיו עתידו של העם היהודי נתון בסכנה והדרך היחידה להצילו היא להקים אותו מחדש כעם בריא המושתת על המגזר היצרני של פועלים.
מנהיג המפלגה דב בר בורוכוב סבר כי את מדינת הפועלים של העם היהודי ניתן להקים רק בארץ ישראל; מדינה עתידית זו אמורה להתנהל על פי עקרונות הסוציאליזם האוטופי, היא תכלול מוסדות שיתופיים, תתנהל בשוויון, אזרחיה יתפרנסו מעבודת כפיים וחקלאות בד בבד עם השכלה, תרבות ואמנות פתוחים לכל.
מפלגת פועלי ציון ראתה בעצמה מראשיתה את הכוח המניע של התארגנות השדרות הרחבות של המוני הפועלים היהודים במזרח אירופה.
היא ראתה בעצמה מפלגת המון, גם כאשר מנתה מאות ספורות של חברים, ולפיכך קבעה קו מרכזי ממלכתי ולא קיצוני; היא ראתה עצמה מפלגה שאמורה להוביל את העם ולהנהיג אותו.
מבחינה חברתית-כלכלית מפלגה שדגלה בסוציאליזם מהפכני, ומבחינה פוליטית-מדינית הניחה את הבסיס לתפיסה ה"אקטיביסטית" בציונות, המבקשת להתקדם לפתרון תוך עשייה ולא תוך דיונים מדיניים.
מול פועלי ציון, בהתמודדות על אותו קהל יעד, ניצבו מפלגת "הבונד" הלא-ציונית וכן מפלגת "הפועל הצעיר", שמורה הרוחני היה א.
גורדון, אשר העלתה על נס את השימוש בשפה העברית (שתי הראשונות ראו ביידיש את שפת החיים והתרבות של היהודי העמל), והייתה פחות סוציאליסטית-רדיקלית ויותר מתונה ונכונה לפשרות מבחינה מדינית.
דוד בן-גוריון סיכם ב-1931 את אופייהּ המיוחד של "פועלי ציון":
ייסוד מפלגת פועלי ציון בארץ ישראל
דוד בן-גוריון, ישראל שוחט, יעקב זרובבל ויצחק בן-צבי, מן המנהיגים הצעירים הבולטים של פועלי ציון עלו לארץ ישראל בעלייה השנייה ועמדו בראש סניף המפלגה שנוסד בארץ ישראל.
הסניפים המרכזיים היו בירושלים, בראשותו של בוריס שץ, וביפו.
בסוכות תרס"ז (6–7 באוקטובר 1906) התקיימה ביפו ועידת היסוד של מפלגת פועלי ציון בארץ ישראל.
עיקר הבעיה שעִמה התמודדו מפלגות הפועלים הייתה צעירים וצעירות מאנשי העלייה השנייה שהתקשו למצוא עבודה וסבלו ממצוקה כלכלית; אנשי העלייה הראשונה, המבוססים יחסית, העדיפו על פי רוב להעסיק עובדים ערבים מיומנים וזולים יותר ולא את אנשי העלייה השנייה.
עם זאת, הוועידה הציפה את חוסר ההסכמה בין חברי המפלגה השונים בארץ ישראל, שהגיעו מסניפים שונים של פועלי ציון.
לפיכך הוחלט על גיבוש מצע על ידי נציגות שתתכנס ברמלה – "פלטפורמת רמלה".
בינואר 1907 התכנסו חברי המפלגה לוועידה שנייה ביפו ואישרו את "מצע רמלה".
בספטמבר 1907 כונסה הוועידה השלישית, בבית ספר לבנות ביפו.
בחוץ-לארץ התמודדה המפלגה עם השאלה לגבי אחדות המעמד עם הפועל הלא-יהודי; בארץ הפועל הלא-יהודי היה הפועל הערבי שמולו התנהל "כיבוש העבודה", שהציב סוגיה סוציאליסטית סבוכה לפתחה של המפלגה.
פתרון שאלה זו עמד במרכז הדיונים ברמלה.
המצע של פועלי ציון נוסח כמניפסט, ברוח המניפסט הקומוניסטי.
לפי מנסחי המצע, ארץ ישראל כמעט ריקה והפועלים שבה (הערבים) אינם מסוגלים לנהל מלחמת מעמדות מול הקפיטליזם.
הפועלים היהודים יהיו חייבים, מתוך מצב היסטורי מחויב המציאות (סטיכי) לעלות לארץ ישראל, באין כל מקום אחר בו יוכלו לחיות חיים יצרניים.
הם אלו שינהלו מלחמת מעמדות, תוך בנייה של חברה צודקת ושוויונית.
הפתרון שניתן על ידי אחדים (בהם בן-גוריון) היה שהפועל הערבי הפשוט הוא חבר-למעמד, והאויב האמיתי – הן המעמדי והן הלאומי – הוא ה"אפנדי", בעל האדמות הערבי העשיר.
כן הגדירו בן-גוריון ובן-צבי שמטרת המפלגה במגעיה עם הערבים היא לקומם אותם כנגד האפנדים הקפיטליסטים.
המצע לא נתן מענה לכל השאלות שפילגו את פועלי ציון, אך עד מהרה התברר שעל המפלגה בארץ ישראל להתמודד מול שאלות שונות מאלו שמולן עמדה בחוץ לארץ.
ראשית, "הבונד" – הגורם המרכזי שמולו ניהלה המפלגה את תעמולתה – לא היה גורם בארץ ישראל, ואילו מפלגת הפועלים בת הפלוגתא הראשית בארץ ישראל הייתה "הפועל הצעיר".
אף שרבים מחברי פועלי ציון דגלו ביידישיזם, בן-גוריון תמך בבבלדיות העברית, ובהשפעתו המפלגה החלה לנטוש ב־1907 את היידישיזם ועברה לקדם את העברית בתור השפה הלאומית של הפועלים בארץ־ישראל.
הביטאון הראשון של פועלי ציון, "דער אנפאנג", יצא אמנם ביידיש, אך לאחר שני גליונות הוחלף בביטאון העברי "האחדות".
שאלה נוספת הייתה שאלה ההתעת'מנות, כלומר הוויתור על הנתינות הרוסית או האירופית לטובת קבלת נתינות מקומית עות'מאנית, שיש בה כדי לסייע בחיי היום-יום ולאפשר השתלבות במערך הפוליטי של האימפריה.
בן-גוריון ובן צבי אף התעת'מנו ויצאו ללימודי משפטים בקושטא, אך למפלגה לא הייתה דרישה ברורה בנושא במצעה.
בתחילה התנגדה המפלגה להתיישבות פועלים בסגנון עין גנים, כיוון שראתה בכך ניסיון להפוך לאיכרים-בורגנים ("בעלבתים"), אולם מאוחר יותר תמכה ואף הובילה ניסיונות התיישבותיים שיתופיים.
החוקר אלקנה מרגלית מציין שבעיקר בגלות (בעיקר בפולין וברוסיה) הייתה למהפכת אוקטובר השפעה אדירה על המפלגה.
המפלגה נאלצה להצדיק ולקיים את אידיאל הלאומיות הציונית בסביבה רעיונית ששללה לאומיות.
היא ביקשה דרכים להטמיע את הרעיונות החדשים של המהפכה במפלגה ולקיים את הגופים העממיים בתנאים החדשים.
ואולם בארץ ישראל עמדה התנועה מול משבר העלייה השנייה, האכזבה מהניסיונות ליצירת "עם עובד" בארץ ישראל והפסימיזם מן הציונות העובדת כפי שנוסח למשל על ידי אחד העם.
פערים אלה בנושאים העיקריים ובחוויות החיים השונות בין הארץ לחו"ל תרמו ליצירת מצע רעיוני ופרוגרמטי עצמאי נפרד של פועלי ציון בארץ ישראל.
המצע המעודכן של פועלי ציון דיבר על כינון אומה עובדת תוך אימוץ קואופרציה בכל תחומי העשייה וההתיישבות, לשם בניית מדינה על בסיס הון לאומי-ציבורי, שיועמד לרשותה ויתוכנן על ידיה לטובת כלל המתפרנסים מבלי לנצל את עמל חבריהם (ולא בדרך של מלחמת מעמדות מול יצירה קפיטליסטית "מקרית", "ספקולטיבית" ו"פראית").
אחת מהפעולות העיקריות של פועלי ציון הייתה ארגון ההגנה העצמית היהודית, בתחילה במסגרת ארגון "בר גיורא" ולאחריו ארגון "השומר".
המפלגה אף ניסתה לגבש "ארגון התעמלות" (כלומר ארגון ספורטיבי בעל זיקה להכשרה צבאית) בשם "שמשון פועלי ציון".
פעילות מרכזית נוספת הייתה הקמת ארגונים לעזרה הדדית לפועלים, שירותי סיוע במציאת עבודה, שירותי סיוע רפואי וערבות הדדית במקרה של אבטלה או חוסר יכולת של פועל לעבוד.
המפלגה תמכה בהסתדרויות הפועלים שנוצרו (הסתדרות פועלי יהודה, הסתדרות פועלי השומרון והסתדרות פועלי הגליל), וניסתה להשיג בהן מוֹבִילוּת.
המפלגה פעלה בחוץ לארץ לארגון קבוצות לעלייה לארץ ישראל; היא פתחה חוות להכשרה חקלאית ולימוד עברית, פעילות שמאוחר יותר אוחדה במסגרת תנועת "החלוץ".
פעילות ההתארגנות של פועלי ציון התקיימה במקביל לפעילות דומה של הפועל הצעיר, תוך תחרות על הצעירים היהודים.
עולים שהגיעו ליפו ללא מסגרת ארגונית נתקלו על הרציף ב"משכנעים" מטעם שתי המפלגות, שמשכו אותם בשולי בגדם לסניף משרד העבודה או "לשכת המודיעין" של המפלגה ה"נכונה".
זרוע ביצועית חשובה של המפלגה הייתה הקמת קפא"י, קופת פועלי ארץ ישראל, מוסד פיננסי למימון פעילות המפלגה ומפעליה.
בד בבד עם התעצמות המפלגה בארץ ישראל, ניתַּק מרכזה הרעיוני והמעשי מהמרכזים בחוץ לארץ.
דבר זה הביא להתקרבות אישית ורעיונית בין ראשי פועלי ציון בארץ ובין מנהיגי הסתדרויות הפועלים הארץ-ישראליות "הבלתי מפלגתיים", ובראש ובראשונה בין דוד בן-גוריון מזה ובין ברל כצנלסון מזה.
התרקמות הקשרים האישיים בין נציגי שתי התנועות החלו במסגרת הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה והבשילו לאחר תומה בהקמת אחדות העבודה.
בוועידת היסוד של המפלגה בארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה, הציע דוד בן-גוריון להקים הסתדרות כללית של הפועלים העברים בארץ.
הפעילות המרכזית הראשונה של אחדות העבודה הייתה הקמת ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, ויחד עמה בנתה את השדרה המרכזית של תנועת העבודה וההתיישבות העובדת.
ב-1930 התמזגה אחדות העבודה עם הפועל הצעיר ויצרה את מפא"י.
קבוצה קטנה נוספת של פועלי ציון בראשות יעקב זרובבל, שהחזיקה בעקרונות מרקסיסטיים, נשארה אף היא מחוץ לאיחוד והקימה בשנת 1920 את מפלגת "פועלי ציון שמאל", על רקע מחלוקת בוועידה החמישית של "הברית העולמית של פועלי ציון" בווינה האם לשאוף להתקבל לקומינטרן.
בעוד שפועלי ציון שמאל היוו בארץ מיעוט קטן יחסית מכלל פועלי ציון, הרי שבתנועת פועלי ציון העולמית הם היוו מרכיב עיקרי, שכלל בעיקר את הסניפים הגדולים ברוסיה, פולין ואוסטריה.
הם סברו שאל לה לתנועתם לשמור על קשר ארגוני או אחר עם התנועה הציונית הכוללת יסודות "בורגניים".
עם זאת, המפלגות הפורשות נאלצו לוותר על השאיפה להצטרף לקומינטרן כמפלגה יהודית שלא במסגרת המפלגה הקומוניסטית הארצית שלהן.
ב-1937 הצטרפה הברית העולמית של פועלי ציון שמאל מחדש לקונגרס הציוני, אך בכוח מועט.
הברית העולמית של פועלי ציון לאחר פרישת פועלי ציון שמאל
לאחר הפירוד נבחרו דוד בן-גוריון, שלמה קפלנסקי (שייצג את סניף לונדון), ברל לוקר וזלמן שזר (רובשוב) (שייצגו את סניף וינה) למזכירות האירופית של הברית, שנקראה מעתה פועלי-ציון-ימין.
הברית כללה את הסניפים באנגליה, בצרפת, בארצות הברית ובארגנטינה ואת "אחדות העבודה" בארץ ישראל.
ב-1925 התאחדו "הברית העולמית של פועלי ציון-ימין" ו"הברית העולמית הציונית-סוציאליסטית (צ"ס)" ויצרו את "ברית הפועלים העברית הסוציאליסטית פועלי ציון - צ"ס".
ב-1979 נחנך ברחוב ברנר 14 בתל אביב בניין "בית ראשוני פועלי ציון" שהנציח את מייסדי תנועת פועלי ציון.הבניין נמכר ב-2010.
פועל עומד (בלועזית: פועל אינטרנזיטיבי) הוא פועל שאינו מצריך מושא (בניגוד לפועל יוצא).
את ההגדרה והמינוח בעברית נתן דונש בן לברט, כנראה מתוך מינוחי דקדוק השפה הערבית.
כך למשל המשפט "אני הולך" הוא משפט שלם ותקין דקדוקית, ולכן הפועל "הולך" הוא עומד; לעומת זאת, "אני רוצה" אינו משפט תקין, שכן "רוצה" מצריך מושא, למשל "אני רוצה את הספר".
לכן הפועל "רוצה" הוא פועל יוצא.
מי שעמד על ההבדל בין פועל עומד ופועל יוצא הוא דונש בן לברט.
אחת החלוקות של פעלים עומדים היא לפעלים אנאקוזטיביים ולפעלים אנארגטיביים.
בחלק מהשפות, פעלים אלו מסומנים על ידי מוספיות, ומתנהגות מעט שונה זו מזו.
אך הבחנה זו לא מקובלת בעברית:
פועל אנארגטיבי - שאין לו את מה להפעיל, כי הנושא הוא גם הסוכן וגם המופעל, מבצע הפעולה המופיעה במשפט או יוזם הפעולה.
פועל אנאקוזטיבי - שאין לו את מי "להאשים" כלומר חסר מושא ישיר, הנושא הוא אמנם המופעל אך אין מדובר בפעולה שהוא יזם או אחראי לו.
כאשר הנושא אינו הסוכן, האחראי לביצוע הפעולה במשפט.
לדוגמה, הפועַל "מת", שאינו מת את מישהו, או הפועַל "נפל" שאינו נופל את משהו, אך גם לא בהכרח מפיל או ממית את עצמו.
בכל מקרה, לשני סוגי הפועל העומד אין מושא ישיר, ואין הכרח להוסיף מושאים עקיפים, או משלימים כלשהם.
- פועל עומד מפעיל (ומופעל) עצמו - אנארגטיבי.
- פועל עומד חסר מפעיל, מופעל עצמו - אנאקוזטיבי
אני נותן את זה להם משם.
- פועל יוצא עם מושא ישיר (זה) ושני מושאים עקיפים.
אני נותן בכוח את זה הקטן להם החכמים משם הרחוק.
- כנ"ל עם משלימי תיאור של כל אחד מחלקי המשפט: תואר הפועל (בכוח) לנשוא, ותואר השם למושאים העקיפים (הקטן, החכמים, הרחוק).
פועלי ציון שמאל הייתה מפלגת שמאל יהודי מהפכנית, מרקסיסטית וציונית, שפעלה כמפלגה עצמאית ביישוב (וגם בחוץ לארץ) משנת 1920 ועד שנת 1946.
המפלגה הוקמה ב-1920 על ידי פלג שפרש ממפלגת פועלי ציון, בראשות יעקב זרובבל ונחום ניר-רפאלקס.
וזאת לאחר, שב-25 בספטמבר 1919, נערכה מועצה של נציגי קבוצות חברים תומכי הפרישה.
פרישתם של "פועלי ציון שמאל" באה עם התגברות הצד המתון במפלגת פועלי ציון, שהביא אותה שנה לאיחוד בין "פועלי ציון" שבראשות דוד בן-גוריון לבין קבוצת "הבלתי מפלגתיים" בראשות ברל כצנלסון.
שתי תנועות אלה יסדו את מפלגת אחדות העבודה בשנת 1919.
ההבדלים בין "פועלי ציון שמאל" ובין "אחדות העבודה" היו הבדלים אידאולוגיים וגם נגעו לשאלות של מבנה החברה ומדיניות היישוב והציונות.
שתי המפלגות דגלו, אמנם, בסוציאליזם, אולם בעוד "אחדות העבודה" (שכללה את רוב "פועלי ציון", לרבות גורמים לא-מרקסיסטיים) סברה שיש לשתף פעולה עם כל הזרמים הציוניים הרוצים לבנות את הבית הלאומי היהודי, דחתה מפלגת "פועלי ציון שמאל" כל שיתוף פעולה כזה ואף התנגדה להשתתף בהסתדרות הציונית העולמית.
מפלגת "פועלי ציון שמאל" סברה שהבית הלאומי היהודי יהיה רק שלב לקראת המהפכה הסוציאליסטית ובכלל זה מלחמת המעמדות; ועל כן, פעלה כדי לזכות בהכרה כמפלגה קומוניסטית ואף ניהלה משא ומתן להצטרפותה לקומינטרן.
בשנות העשרים הייתה התנועה בשיא פריחתה, אולם במשך שנות השלושים, בין השאר בשל הידיעות שהגיעו ליישוב על משטר העריצות בברית המועצות, הפכה מפלגת "פועלי ציון שמאל" להיות תנועה קטנה וחסרת השפעה ממשית.
בבחירות להסתדרות בשנת 1944 הופיעה ברשימה משותפת עם מפלגת השומר הצעיר והליגה הסוציאליסטית.
לבסוף, התמזגה בשנת 1946 כמיעוט בתנועה לאחדות העבודה, תנועה שהיוותה אחד השרידים של "אחדות העבודה", באופן אירוני המפלגה שבשל המחלוקת הרעיונית עמה הוקמה היא עצמה 24 שנים קודם לכן.
ב-23 בינואר 1948 לקראת הקמת המדינה התאחדה מפלגה זו עם מפלגת פועלים השומר הצעיר ויצרה את מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם).
ברמה הארגונית הוקמה מפ"ם על בסיס פאריטטי כאשר כל אחת משתי המפלגות קיבלה ייצוג של 50% במוסדות המפלגה.
"פועלי ציון שמאל" קיבלה מעמד של חטיבה עצמאית במפלגה והוקצה לה ייצוג של 12.5% במוסדות המפלגה מתוך המכסה של אחדות העבודה-פועלי ציון.
ביטוי למעמדה של "פועלי ציון שמאל" כחלק מאיחוד מפלגות הפועלים הציוניות ניתן בכך שאת ועידת היסוד של המפלגה המאוחדת פתח זרובבל כשמלבדו ביומה הראשון של הוועידה רק מנהיג השומר הצעיר מאיר יערי ומנהיג אחדות העבודה יצחק טבנקין היו בין הדוברים.
לפי האידאולוגיה המרקסיסטית של "פועלי ציון שמאל", ובדומה לאידאולוגיה של השומר הצעיר, הפועלים והאיכרים הערבים בארץ ישראל נתפסו כבעלי ברית פוטנציאליים של הציונות הפרולטרית במאבק נגד האימפריאליזם והשכבות הפיאודליות השליטות בקרב הערבים בארץ ישראל.
בהתאם אנשי המפלגה היו מהראשונים למסד פעילות יהודית-ערבית פוליטית משותפת כאשר קבוצת משכילים ערבים מיפו בראשות ג'ורג' נאצר הצטרפה למפלגה בשנת 1946. לקראת הבחירות לאספה המכוננת הועמד נאצר בראשות מפלגת לוויין ערבית למפ"ם בשם "הגוש העממי הערבי" אך מפלגתו קיבלה רק כ-0.65% מהקולות ולא זכתה לייצוג בכנסת הראשונה.
בשנת 1954 פרשה אחדות העבודה ממפ"ם, ורוב "פועלי ציון שמאל" בהובלת זרובבל, ניר-רפאלקס, ומשה ארם העדיפו לחבור לאחדות העבודה כאשר מיעוט בהובלת יצחק יצחקי (לישבסקי) התמיד בשותפות עם אנשי השומר הצעיר במסגרת מפ"ם.
גם שנים לאחר הפילוג וחרף העובדה שהיוו מיעוט קטן בקרב אנשי אחדות העבודה, ניסו אנשי "פועלי ציון שמאל" לשמור על ייחוד ארגוני בתוך המפלגה תוך הדגשת מורשת דב בר בורוכוב שהם ראו בעצמם כממשיכיה.
מפאת הקשרים שרקמו אנשי "פועלי ציון שמאל" בהנהגת זרובבל דובר היידיש בקרב יהודי התפוצות, אנשי המפלגה ראו עצמם כמופקדים על פעילות אחדות העבודה בהסתדרות הציונית העולמית ובקונגרס היהודי העולמי.
אך השינויים הדמוגרפיים בעטיה של השואה שדיללה את מעמד הפועלים דובר היידיש ברחבי אירופה הפכה את האידאולוגיה המפלגתית לאנרכוניסטית ופעילות המפלגה בין הקהילות היהודיות הצטמצמה עם השנים.
לאחר שאחדות העבודה, מפא"י ורפ"י התאחדו תחת מפלגת העבודה; ופטירתו של זרובבל בשנת 1967, הפעילות העצמאית חדלה ואנשי המפלגה התמקדו בהנצחת פעילותה ההיסטורית ופרסום ספרות יפה ביידיש מבית ראשוני פועלי-ציון ששכן ברחוב ברנר בתל אביב.
פועל בניין הוא משחק מחשב שנוצר בשנת 1983 על ידי מייקל אבוט ומת'יו אלכסנדר.
המשחק הפך פופולרי ונועד במקור לאפל II, ולאחר מכן הוסב לקומודור 64, מחשבי 8 ביט של אטארי ול-DOS.
למרות שהמשחק הוא לא חיקוי של "דונקי קונג (Donkey Kong)" יש לו נושא ומשחקיות דומים.
מק, פועל בניין וגיבור המשחק, צריך לאסוף חלקים החסרים בפיגומי הבניין עליו הוא עובד, ולאחר שהניחם במקומם - עליו לעבור עליהם עם פטיש אוויר כדי למסמר אותם למקומם.
בו-בזמן עליו להיזהר מדמויות שונות הנעות בין הפיגומים.
לאחר השלמת המקטעים החסרים, עוברים שלב.
שלב ראשון - השחקן צריך להרים את חלקי הפיגומים כדי למלא 4 חורים ברצפה, ואז להשתמש בפטיש אוויר כדי לחזק אותם.
תוך כדי, על השחקן להתחמק מברגים שנזרקים עליו מלמעלה, לא ליפול דרך החורים ברצפה, ולהימנע מנפילה מקצה המבנה.
שלב שני - השחקן מוביל את פועל הבניין דרך אתר בניין בעל 4 קומות ואוסף 6 קופסאות אוכל שמוגנות על ידי מכשולים שונים.
אחרי שכל קופסאות האוכל נאספו, השחקן צריך להוביל את מק למסוע, כדי שמגנט ענק ימשוך אותו כלפי מעלה ובכך יגן עליו מנפילה אל מותו.
שלב שלישי - השחקן אוסף 6 קופסאות וזורק כל אחת מהן לתוך מעבד.
היריב זז מקופסה לקופסה, מה שמקשה על השחקן להשיג אותה.
השחקן יצטרך לבצע קפיצה מאוד מדויקת.
בנוסף, השחקן יצטרך להימנע מליפול לתוך אסלה שנמצאת בתחתית המסך.
לאחר סיום השלבים, המשחק מתחיל מההתחלה כאשר המשחקיות נהיית יותר מהירה, ובכך יותר מאתגרת.
בדקדוק, הפֹּעַל הוא חלק הדיבר המביע פעולה (למשל בעברית 'סִפַּרנו', 'תלקטנה'), מהות (למשל בעברית 'איננו' במשפט 'הרדוף איננו עץ') או התרחשות (למשל בעברית 'נפלתם', 'נותרתן').
הפועל הוא רכיב מרכזי ביותר במשפט, המשמש כ"דבק" של המשפט, כי הוא מחבר את כל חלקיו העיקריים ומגדיר את היחסים ביניהם.
ברוב השפות הפועל מקיים נטיות שונות, למשל נטיית זמנים (כגון עבר, הווה, הווה רגעי ועתיד), אספקט (למשל פעולה שהחלה וטרם הסתיימה), נטיית בקשה או ציווי ונטיית גופים (כגון 'הלכתי', 'אכלתן', 'נסעו').
בשפות שמיות הנטייה באה לידי ביטוי בעזרת מורפולוגיה, כלומר על ידי מוספיות שונות המצטרפות לאותיות השורש ומגדירות את הזמנים והגופים השונים (למשל בעברית הסיומת -תי מציינת פועל בגוף ראשון ובזמן עבר).
בשפות שבהן הפועל מוטה, הוא לרוב תואם את הנושא בגוף, במספר או במין.
בשפה העברית, בזמן הווה הפעלים תואמים את הנושא רק במספר ובמין (למשל: "אני הולך", "את הולכת", "הוא הולך", "היא הולכת" וכו').
בזמן ציווי, יש רק גוף שני, ולכן ניתן לומר שגם זמן הציווי תואם רק במספר ובמין (לך, לכי, לכו, לכנה).
בשאר הזמנים, הפעלים תואמים את הנושא בגוף, במספר ובמין (למשל: "אני הלכתי", "את הָלַכְתְּ", "היא תלך", "הם ילכו" וכו')
בשפה האנגלית, חוץ מהפועל "to be" (להיות), אנגלית מראה התאמה מפרידה (כלומר התאמה שממנה אפשר לראות הבדל בין גוף, מספר או מין) רק בפעלים הנטוים כגוף שלישי, יחיד, הווה פשוט אשר מסומנים על ידי "s-" או "es-" (למשל: "walks" ו-"fishes") בסוף הפועל.
בשפה הלטינית ושפות רומאניות, מטים את הפעלים עם התאמה בגוף ובמספר אך לא במין.
ישנן שפות שמטות את הפועל בהתאמה עם הנושא, המושא הישיר ואף (אם יש) עם המושא המשני.
במערכת הפועל קיימת בין השאר צורת מקור מוחלט, המהווה צורת יסוד נטולת זמן וגוף, למשל בעברית 'זָכֹר', 'הכות', 'הָיֹה'.
במערכת הבניינים בעברית, יש לכל בניין צורת מקור מוחלט ייחודית לו, הנושאת את סימני הניקוד האופייניים לו (למשל - צורת המקור של בניין פִּעֵל תכלול דגש חזק באות השורש השנייה).