tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכל הזדמנות מאשים אדוניה את דניאל בהתנשאות, וגם בני העם מאשימים את דניאל שאינו עומד לצידם במאבקם נגד הצורר נבוכדנצר.
צדקיהו המלך מתכנן מרד נגד מלך בבל, ויוצר קשרים עם המצרים.
נבוכדנצר מתכנן לצאת לקרב נגד המורד ולחייב אותו לשלם את מיסיו, שאותם פסק מלשלם.
דניאל מועמד להינשא לאחת מבנותיו של מלך בבל.
הדבר מגיע לידיעתו באמצעות שני אנשי סודו, מורהו דנור-שג והממונה על כל השרים נשדרנאך.
הדבר מזרז את דניאל להזמין, בהסכמה, את אהובתו מיהודה, לנישואיו בבבל.
רק אמונה שלמה ומלאה, גדולה ותמידית תציל את העם היהודי מפני מלך בבל, המאיים להרוס ולהשמיד הכל בגלל מרידתו של צדקיהו.
גם ירמיהו הנביא מתגלה כנביא אמת לאורכו ולרוחבו של הספר, ודניאל סומך ובוטח בנאמנות רבה בנבואותיו ומאשרן, באותה מידה שירמיהו סומך ובוטח בדניאל ובדרכו האמיתית הישרה והמוסרית.
אלא שדניאל כמו הנביא ירמיהו שניהם יודעים שחורבן יהודה קרב, ולכן פונה דניאל לאלוהים ומבקש את עזרתו.
דניאל לומד להכיר את הקהילה היהודית לקראת נישואיו.
הוא לומד להכיר את כעסם נגדו ואת הדמויות המוליכות מהלך שגוי של מרד, ואולי אף ניסיון להתנקש בחיי מלך בבל.
דניאל מקבל מידע על ניסיון זה.
מזהיר את הקהילה ואת יוזמי הניסיון לרצוח את מלך בבל, אך גם הוא בעצמו מותקף שם.
ההתנקשות נכשלת, אם כי הרוצח מצליח להיכנס לחצר המלך.
דניאל מתחתן, אך הוא ורעייתו גרים בחדרים נפרדים.
אין בכל הספר כולו ולו פעם אחת תיאור של יחסי אישות.
כל מגע שמתקיים בין דניאל ואשתו הוא מגע רוחני לחלוטין, הכולל אהבה רבה, אורות, צבעים של הבעות, חיבה עמוקה, הקשבה מרבית, דיאלוגים, אך לעולם לא מגע פיזי.
יחד עם זאת, נולדו להם שני בנים, גמליאל ונעימאל.
נבוכדנצר מלך בבל וצבאו יוצאים למלחמה ביהודה.
הוא צר על ירושלים במשך שלוש שנים ומכניע אותה.
ברגע של אתנחתא הוא מגלה כי שר צבאו אור-נגו עומד להציל את משפחתו של דניאל, מבלי להיוועץ בו.
אך אור-נגו מצליח להרגיע את המלך, ומספר לו מה הייתה תשובתו של דניאל, כאשר הציע לו להציל את משפחתו.
ישנם כמה קווים מקבילים בין יוסף בספר בראשית ודניאל כפותרי חלומות העולים לגדולה בגלות.
יוסף זוכה לכבוד מלכים במצרים ודניאל בבבל, ויחד עם זאת אין העלילה דומה כלל ועיקר.
דניאל מעולם לא התעלל באחיו, הגם שחלקים מסוימים בעם היהודי יטענו זאת נגדו, משום שאיננו לוקח חלק במרד נגד נבוכדנצר.
דניאל בהחלט פותר חלום של מלך, אך בדרך שונה מזו של יוסף.
דניאל עורך צום מלא בן שלושה ימים, מתענה ומתפלל בכל כוחו ומאודו לאלוהים, על מנת לזכות ולראות לבסוף בתוכו את חלום המלך.
וכך דניאל מביא למלך, בנוסף לתיאור חלומו, גם את פתרונו המלא.
יחד עם זאת, ספר זה דומה לאחד מספרי התנ"ך בשפתו ובתאוריו, ומעל לכול במסרים הרוחניים שהוא נושא בחובו.
דניאל ממשיך לפתור חלומות ומשלים למלך, עד לאותו רגע שהוא בעצמו יחזה בחזונו שלו, כפי שמתואר בספר דניאל.
הכותב מתבסס בציטוטים מלאים מתוך התנ"ך, וגם נבואותיו של ירמיהו מובאות בציטוטים מלאים.
רובו ככולו של הספר כתוב בשפה התנכ"ית.
הנאום הסודי הוא הספר השני בטרילוגיית לב דמידוב מאת הסופר הבריטי טום רוב סמית.
זהו המשך לספר ילד 44, ומבוסס על המהפכה שבאה בעקבות הנאום הסודי שנשא ניקיטה חרושצ'וב בליל ה-24–25 בפברואר 1956, נאום בו הוקיע את סטלין על הפשעים שביצע נגד עמו.
שם הספר מתייחס לנאומו של מנהיג ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב ב-1956, שהודה בפשעיו של סטלין.
הספר ממשיך לפתח את הנושא שהחל בעבודתו הראשונה של סמית'.
הלאומיות של לב מתפתחת כמיקרוקוסמוס של המהפכה החברתית במדינה.
הספר משמש המחשה טובה לסכסוך הפנימי שחשו האזרחים בתקופת שלטונו של סטלין.
במהלך שני הספרים, סמית מפתח את הבנתו של גיבורו את המשפחה.
בספר מופיעות שוב בנותיהם של האיכרים ההרוגים מהספר הראשון.
מתפתח סכסוך המסייע להמחיש בפני הקורא את הנושאים שהוצגו במהלך שחרור האסירים הפוליטיים לאחר מות סטלין.
בשלוש השנים שחלפו מאז אירועי ילד 44, הקים לב דמידוב את אגף הרצח בתוך הק.ג.ב., בו הוא משתמש כדי לחקור את מה שהוא מכנה "פשעים אמיתיים".
במהלך חקירת הרצח לכאורה של סורן מוסקווין, קצין המשרד לביטחון המדינה, ניגש אל לב ניקולאי, קצין בכיר לשעבר במשרד ביטחון המדינה.
ניקולאי טוען שהוא מוטרד על ידי מישהו ששולח לו תצלומים של אנשים שעצר.
לב, לעומת זאת, מוסח מבעיות עם בתו המאומצת זויה – שאינה מקבלת אותו כאביה – וכותב את טענותיו של ניקולאי כתסבוכת של שיכור.
כאשר מפיצים את נאומו של חרושצ'וב, על פולחן האישיות והשלכותיה, בו גוזל חרושצ'וב את הטקטיקות בהן סטלין קורא, ניקולאי טובע באשמתו והורג גם את עצמו וגם את משפחתו.
כאשר לב מבין שמוסקווין התאבד גם לאחר שנשלחו לו צילומים של אנשים שעצר, הוא מסיק שמישהו מבקש תגמול נגד הממשלה וסוכניה בגין פשעיהם וכי הוא עצמו יעד.
האחראית היא אניסיה, אשתו של כומר אותו לב עצר לאחר שחדר לכנסייה שבע שנים קודם לכן.
בתקופה שלאחר שנשלחה למחנה עבודה, עלתה אניסיה בשורות הפשיעה עד למצב שהיא מפקדת על חבורה שלמה של פושעים.
כיום ידועה בשם פריירה, היא שומרת טינה מסוימת כלפי לב ומתכננת לגרום לו לסבול.
היא חוטפת את זויה ומכריחה את לב לשחרר את בעלה, לזר.
בעזרת פרול פנין, סוכן בכיר בק.ג.ב, נוסעים לב וחברו טימור נסטרוב לקולימה 58 – גולאג ידוע לשמצה ב – מתחזים לפושע ושומר עם תוכנית להבריח את לזר מהכלא וללוותו בחזרה למוסקבה.
המסע מוכיח את עצמו כקשה ולב וטימור נפרדים; כאשר טימור נאלץ לחשוף את עצמו כסוכן של הממשלה, הוא נרצח, בעוד שלזר מזהה את לב מיד והוא נתון לעינויים על ידי האסירים האחרים בזמן שהוא מנסה לשכנע את לזר שאניסיה שלחה אותו לשחררו.
לב משכנע את מפקד המחנה המטורף למחצה לקרוא את נאומו של חרושצ'וב בפני האסירים; המפקד גם מודה בכמה מפשעיו שלו.
זה מעורר את האסירים להתקומם, להפיל את השומרים ולהשתלט על קולימה 58. האסירים מקיימים משפט נגד השומרים ומוציאים את המפקד להורג.
ליאו גם נתון למשפט, אך ניצל על ידי לזר כאשר לזר מבין שהוא דובר אמת בקשר לאניסיה.
ליאו ולזר בורחים מהגולאג בזמן שהאסירים מנסים לשאת ולתת עם כוחות הממשלה באזור.
בינתיים, פריירה מתחילה להפוך את זויה נגד לב.
לאחר שהבינה את חוסר אהבתה העזה לאביה המאמץ, פריירה מניעה אותה אל הגנבים בחוק, שם היא מתחילה להיקשר עם מאליש, כייס.
כאשר לב ולזר חוזרים למוסקבה, זויה מביימת את מותה שלה בידי פריירה ונמלטת בעצבנות כאשר פריירה הורגת את לזר ברגע שהיא רואה אותו.
מבולבל, לב מבין שתוכניתה של פריירה נתמכה על ידי פרול פנין ובכירים סובייטים ב הסבורים כי פולחן האישיות ותוצאותיה היא מבוכה בין-לאומית ועידודו לדיון בפשעי סטלין בקרב האוכלוסייה החליש את סמכות הממשלה.
פנין משתמש בתוכניות הנקמה של פריירה כדי לשכנע את הקרמלין לבטל חלקים מנאומו של חרושצ'וב ולהקים מחדש את שליטתם.
עם זאת, הוא לא סומך עליה, ומודה בתוכנית בפני לב והוסיף כי זויה עדיין חיה וחיה עם הגנבים בחוק בבודפשט, שם הם מנסים לעורר התקוממות בקרב האוכלוסייה שתוכשל על ידי הכוחות הסובייטים הכובשים, עוד לגיטימציה לעמדת הקרמלין.
פנין מתכנן לנצל את זעמו של לב ולהפוך אותו לרוצח, להרוג את פריירה ולקשור קצוות רופפים.
לב ואשתו ראיסה נוסעים לבודפשט ושם הם מוצאים את העיר בעיצומה של מהפכה שתוזמנה על ידי פריירה.
פריירה לא עושה כל ניסיון להסתיר את לב, לפתות אותו ולהחזיקו בשבי בזמן שהיא מערערת את השלטון הסובייטי בהונגריה וממשיכה להפוך את זויה נגדו.
עם זאת, זויה ומאליש התאהבו מתפיסת המהפכה ומתכננים לברוח יחד.
פריירה מרשה להם ללכת, ומתוודה בפני לב שעכשיו יש לו משפחה שלעולם לא תאהב אותו.
כאשר הם בורחים על הגגות, פריירה משתמשת במצלמה כדי לצלם את ההרס בעיר, ומבריחה את התצלומים מחוץ למדינה עם פליטים ומתנגדים כדי להראות לעולם את האופי האמיתי של השלטון הסובייטי.
היא נהרגה בתקיפה אווירית לפני שניתן יהיה לחשוף את הראיות המאיימות ביותר.
כשהם מנסים להימלט מהעיר, מאליש נפרד מלב, ראיסה וזויה.
לב מוכן להשאיר אותו מאחור לפני שהוא מבין שמאליש מתכנן להבטיח מעבר בטוח על ידי השמדת טנק.
הוא מצליח, אך נפצע אנושות בתהליך.
זויה מסרבת להשאיר אותו מאחוריו, ולב נושא את גופתו של מאליש מהלחימה כדי שתהיה לו קבורה ראויה.
מעשה זה משכנע את זויה שאביה המאמץ אינו רע ומסוגל לגאול את עצמו.
לא מספיק שהיא תתחיל לסמוך עליו, אבל היא מוכנה לחיות איתו.
הסיפור מסתיים בכך שלב עוזב את הק.ג.ב כדי להפוך לאופה, ואילו זויה מתאחדת עם אחותה במוסקבה.
הנאום המגומגם או נאום הגמגום הוא כינוי לנאום שנשא ראש ממשלת ישראל לוי אשכול בליל 28 במאי 1967, כשבוע לפני מלחמת ששת הימים.
הנאום שודר בשידור חי ברדיו קול ישראל ועורר סערה רבה בישראל.
בסוף מאי 1967 נמצאה ישראל בעיצומה של תקופה מתוחה מאוד.
כוחות צבא מצריים נאספו קרוב לגבול הדרומי של המדינה.
מרבית הגברים הכשירים גויסו לשירות מילואים, המשק היה במיתון והחרדה בקרב העם לעצם קיומה של המדינה הייתה גבוהה.
הציבור הישראלי דחף ליציאה למלחמה ואשכול התמהמה בהכרעה על כך.
בקרב ראשי המטכ"ל הלך וגבר החשש כי מדינות ערב יפתחו ראשונות במתקפה.
ב-28 במאי, בשעות אחר הצהריים, נערכה בתל אביב ישיבת הממשלה.
מיד לאחריה הגיע ראש הממשלה לוי אשכול לאולפני הרדיו של קול ישראל בתל אביב כדי לשדר בשידור חי נאום לאומה, במטרה לעדכן את אזרחי המדינה בהתרחשויות האחרונות.
בשעה שמונה ושלושים בערב הודיע חגי פינסקר על נאומו הצפוי של אשכול.
טיוטת הנאום, שנוסח ברובו על ידי מנכ"ל משרד ראש הממשלה יעקב הרצוג, הודפסה במכונת כתיבה והועברה דקות מועטות לפני תחילת השידור לידי ישראל גלילי, שר ההסברה, שהוסיף עליה מספר תיקונים בכתב ידו.
על פי התוכנית המקורית היה אשכול אמור להקליט את הנאום מראש בלשכתו ב בתל אביב, אליה נשלחו שדרי הרדיו חגי פינסקר ויגאל לוסין.
אשכול היה עסוק בפגישות שונות ולא היה זמן להקליט את הנאום.
לכן הוחלט לעבור לאולפני הרדיו של קול ישראל בסמוך, שם יקריא את הנאום בשידור חי.
אשכול קרא את הדף הראשון של הנאום אך בדף השני היה תיקון בכתב יד אותו לא הבין ("כמו כן נקבעו קווים להזזת הריכוזים הצבאיים מגבולה" שתוקן בכתב יד ל"כמו כן נקבעו קווים להסגת הריכוזים הצבאיים מגבולה").
אשכול פנה לעוזרו בשאלה, קהל־המאזינים הספיק לשמוע רק מלמול לא מובן.
השדרן חגי פינסקר זינק אל המיקרופון וניתק אותו.
במקביל סימנו כולם לאשכול, בתנועות־ידיים נמרצות, שימשיך לקרוא את הנאום.
פינסקר פתח את המיקרופון ואשכול סיים את הנאום.
הצוות באולפן לא חשב שזו הייתה תקלה רצינית אך העיתונות הציגה את האירוע, ביום שלמחרת, כגמגום והססנות של אשכול והדבר נחרט בזיכרון הציבורי.
בתו, עפרה נבו-אשכול הסבירה, שנים רבות לאחר מכן, שאשכול היה לאחר ניתוח קטרקט, ולכן התקשה בקריאת התיקון.
בעקבות הנאום נפגע קשות דימויו של אשכול בקרב הציבור, שראה בו מנהיג חלש, הססן, חסר כריזמה ובעיקר חסר יכולת לקבל החלטות מכריעות ברגעי משבר.
הנאום יצר תחושה כבדה שהמדינה נמצאת בסכנה גדולה.
במהלך ישיבת המטכ"ל, שהתקיימה לאחר הנאום המגומגם של אשכול, תקף האלוף אריאל שרון, ראש מחלקת ההדרכה בצה"ל, בצורה חריפה את ראש הממשלה והאשים אותו בהחלשת כוח ההרתעה של צה"ל.
הוא אף טען, שהססנותו תעלה בחייהם של אלפי חיילים.
בריאיון להיסטוריון הצבאי עמי גלוסקא תיאר שרון, שהיה מתוסכל מהססנות הממשלה ערב המלחמה, דברים שאמר לרמטכ"ל יצחק רבין:
מדבריו החריפים של שרון ניתן ללמוד על הלך הרוח ששרר במטה הכללי באותם ימים וכונה בשם מרד הגנרלים.
במאמר המערכת של "מעריב" נמתחה ביקורת על שאשכול לא מסר את הקראת הודעתו ל"קריין מנוסה אשר ישווה לתוכן גם את הצורה הנאותה".
בעקבות הנאום הופעלו על אשכול לחצים כבדים למנות את משה דיין לתפקיד שר הביטחון.
בעקבות הלחצים הקים אשכול ב-1 ביוני 1967 ממשלת ליכוד לאומי תוך צירוף סיעות רפ"י וגח"ל.
לממשלה הצטרפו שלושה שרים חדשים: משה דיין בתפקיד שר הביטחון (במקומו של אשכול שהחזיק עד אז באותו תיק) ומנחם בגין ויוסף ספיר כשרים בלי תיק.
מינויו של דיין התקבל באהדה בציבור, ובעיקר בצבא שראה בו מנהיג ראוי להובלתו למלחמה.
גם לאחר הניצחון במלחמת ששת הימים עדיין דבק באשכול הדימוי של "המנהיג ההססן".
עדות לכך אפשר לראות בכך שתרומתו הרבה למהלכי המלחמה נעדרת מדפי ההיסטוריה (בתהילת הניצחון זכו בעיקר שר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל יצחק רבין) ובכך שעדיין רבים זוכרים את הנאום המגומגם שנשא.
נאומו ההיסטורי של אשכול הועבר לסרטיית קול ישראל, אולם קטע הגמגום המפורסם נעלם מסרט ההקלטה.
מי שאחראי לכך הוא עורך יומן השבוע באותם ימים, דן לאור, שלצורך השמעת הנאום בתוכנית הסיכום השבועית שבעריכתו, ששודרה בשבת שלאחר מכן, הורה לטכנאי הרדיו לנקות את סרט ההקלטה מן הגמגום.
על פי עדותו של יגאל לוסין השידור החי לא הוקלט והנאום הוקלט שוב אחרי השידור, עבור מהדורת החדשות של עשר בערב.
הנאו היא עיר במחוז מיין-קינציג-קרייס (Main-Kinzig-Kreis), במדינת הסן, בגרמניה.
היא מרוחקת כ-25 קילומטרים מזרחית לפרנקפורט.
תחנת הרכבת שלה היא צומת מרכזי לתנועת רכבות.
בניה המפורסמים הם האחים גרים - יעקוב ווילהלם.
השם הנאו נגזר מהמילה "Hagenowe" המורכבת מ"Haag" (עץ) ו"Aue" (מישור הצפה או שטח פתוח לגדת נהר).
המרכז ההיסטורי של הנאו נמצא בעיקול נהר קינציג (Kinzig) הנשפך לנהר המיין מערבית לעיר.
במהלך המאות ה-19 וה-20 העיר התרחבה מאוד וגבולותיה הגיעו עד לנהר המיין ולאחר ארגון מחדש של הגבולות המוניציפליים בתוך הסה בשנת 1970, כמה כפרים ועיירות סמוכים שולבו לתוכה ובפעם הראשונה העיר הנאו גלשה גם לגדה הדרומית של נהר זה.
מרכז העיר נחשב כשכונה בפני עצמה, ובנוסף, לעיר מוגדרות עוד תשע שכונות.
הנאו הוזכרה לראשונה כמקום יישוב ב-1143. יישוב זה היה למעשה טירה שנעזרה בנהר הקינציג כמגן טבעי.
הטירה הייתה שייכת למשפחת אצולה, שכינתה עצמה "של הנאו" מאז המאה ה-13. סביב טירה זו התפתח כפר שהפך לעיר ב-1303. למרות התפתחות העיר, הכנסייה הראשית עמדה מחוץ לחומותיה בכפר הסמוך קינצדורף (Kinzdorf).
תושבי הכפר עברו לעיירה, והשאירוהו נטוש פרט לכנסייה.
רק במאה ה-15, עם המשך התפתחות העיר, כנסיית הרובע עברה לכנסיית מריה מגדלנה בתוך החומות.
זמן קצר לאחר בניית חומות העיר הראשונות, בתחילת המאה ה-14, העיירה כבר גלשה אל מעבר להם.
מחוץ לחומה, לאורך הרחוב המוביל לפרנקפורט התפתח יישוב ("Vorstadt") שנכלל באופן נאות בביצורי העיר רק כאשר במחצית הראשונה של המאה ה-16 נבנו בהנאו ביצורים חדשים לגמרי בסגנון הרנסאנס.
ביצורים חדשים אלו כללו שלושה מרכיבים: את הטירה והעיירה הימי ביניימיות, ואת ה"Vorstadt".
בסוף המאה ה-16, הרוזן פיליפ לודוויג השני משך פליטים פרוטסטנטים מהולנד וצרפת לייסד יישוב משלהם דרומית להנאו.
סיבותיו היו כלכליות כי וואלונים אלה הביאו מסחר ברמה גבוהה, ידע בייצור תכשיטים ומוצרי מותרות אחרים ולכן יכלו לשלם מיסים למחוז שלו.
מתוך מסורת זו מקצוע הצורפות עדיין נלמד בהנאו.
לאזרחים חדשים אלה הוענקו זכויות יתר והם יצרו קהילה, כנסייה וממשל משלהם ונקראו "העיר החדשה של הנאו" (Neustadt Hanau) הנפרדת לחלוטין מהקהילה הקיימת.
איחוד הקהילות התארך יותר מ-200 שנים.
העיר החדשה - הגדולה יותר מזו הישנה - הייתה מוגנת על ידי מיגון מאוד מודרני (לתקופתו) בסגנון הבארוק שהוכיח עצמו כנכס גדול רק כעבור כמה שנים במלחמת שלושים השנים.
העיירה שרדה מצור בשנת 1637 עם נזק קל בלבד.
בשנת 1736 נפטר יוהאן ריינהרד השלישי של הנאו-ליכטנברג, האחרון בשושלת הרוזנים של הנאו.
חלקים ממחוזו, כולל העיר הנאו, עברו בירושה לרוזנות הסן-קאסל.
בשל סכסוכים פנים משפחתיים פוצלו מחוזות והנאו נשארה בירת מחוז למשך 50 שנים נוספות, והיא נותרה העיר השנייה בחשיבותה בתוך הסן-קאסל, לאחר העיר קאסל.
כרב העיר וראש הישיבה שפעלה אז בעיר כיהן הרב אליהו לואנץ.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות, הקיסר עצמו הורה להרוס את הביצורים של הנאו.
זה פתח הזדמנות גדולה לערים להתרחב אל מעבר לגבולותיהם המסורתיים.
במהלך 1820 הממשלים של שתי הערים של הנאו מוזגו.
ראש העירייה המשותף הראשון, שהפך ללורד (Oberbürgermeister) היה רנהרד אברהרד, שמאוחר יותר היה ראש הממשלה ושר הפנים של בית הנבחרים של הסה, אחרי אביב העמים ב-1848.
הנאו הפכה למרכז תעשייה כבדה במהלך המאה ה-19: חברות צמחו מבתוך העיר (למשל: Heraeus) והגיעו אליה מבחוץ (למשל החברות דוגסה ודנלופ).
התעשייה קודמה על ידי פיתוח העיר כצומת רכבות חשוב של שישה קווי רכבת, ברובם קווים ראשיים:
1854: קו מיין-ספסארט, מוירצבורג להנאו
1867: קו פרנקפורט-בברה מזרחה (Frankfurt–Bebra), מפרנקפורט לאופנבך על המיין
1882: קו אודנוואלד, מהנאו ודרמשטדט אל אברבאך (Eberbach)
במאה ה-19, הנאו הייתה מרכז של התנועה הדמוקרטית בגרמניה ותרם באופן משמעותי גם בשנת 1830 וגם במהפכת אביב העמים של 1848. כחלק מתנועה זו ליגת ההתעמלות הגרמנית (Deutscher Turnerbund) נוסדה בה בשנת 1848.
בסוף המאה ה-19 הפכה הנאו למרכז חיל מצב גדול.
בשל צומת קווי הרכבת, פלוגה גדולה של מהנדסי רכבת-צבאיים וכן יחידות צבאיות אחרות הוצבו כאן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, הנאו נהרסה ברובה על ידי תקיפות אוויריות בריטיות במרץ 1945, ימים ספורים לפני שנכבשה על ידי צבא ארצות הברית.
חיל משמר אמריקאי גדול שכן בה עד 2008.
בשנת 2010 החל פרויקט בנייה ענקי במטרה לעצב מחדש את מרכז העיר לחלוטין.
זה פרויקט הבניה הגדול מאז שחזורה לאחר מלחמת העולם השנייה.
כיום, תושבים רבים עובדים בתעשייה הטכנולוגית בעיר או שנוסעים לפרנקפורט.
נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט נמצא במרחק של 30 ק"מ בלבד.
ב-19 בפברואר 2020 נהרגו 10 איש כולל היורה שביצע פיגוע ירי בעיר.
הנאו היא העיר השישית בגודלה בהסה.
לאחר שאבדה את מעמדה כמרכז מנהלי של מיין-קינציג-קרייס, הועלו הצעות להקים עבורה מחוז מנהלי חדש.
יותר מ-20% מהתושבים הם אזרחים זרים, בעיקר עובדים טורקיים.
שלמה זלמן הנאו - מדקדק עברי בנוסח התפילה, ממציא כללים בלשון העברית וטעמי המקרא
האחים גרים - עסקו בחקר התרבות הגרמנית בתחומי שפה, ספרות, פולקלור, משפט, דת, היסטוריה ומיתולוגיה.
אוסף המעשיות שליקטו הפך לפולקלור גרמני מובהק.
פאול הינדמית היה מלחין, ויולן, מורה, תאורטיקן ומנצח גרמני.
רודי פלר - כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת חלוץ וזכה עם הנבחרת הגרמנית במונדיאל 1990.
מוריץ דניאל אופנהיים - היה צייר יהודי-גרמני, שכונה "הצייר היהודי הראשון".
אליזבת שמיץ - חסידת אומות העולם, ילידת הנאו, הוכרה ב-2011 על ידי יד ושם.
לאחר מותה, מאחר שלא היו לה קרובי משפחה, הוענקה לה התעודה בנוכחות נציג הקהילה היהודית בהנאו.
הנאום האחרון של משה הוא ספר עיון לקהל הרחב מאת מיכה גודמן, שיצא בהוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר ב-2014, שעוסק בחומש דברים, שאותו הכתיב אלוהים למשה, על פי המסורת.
ספריו הקודמים של גודמן (שיצאו בפורמט דומה) עסקו בדמויות מרכזיות בתולדות הפילוסופיה יהודית באמצעות ניתוח ספר אשר נכתב על ידי אותה דמות.
כך גם "הנאום האחרון של משה".
הספר מנתח את תוכנו של החומש, שכתוב כנאום פרידה של משה לפני מותו.
כדרכו, מציע גודמן פרשנות חדשה ורדיקלית.
גודמן לומד מהנאום כללים של מנהיגות, הנהגת מדינה, מוסר חברתי, פולחן דתי ועוד, כפי שמשה רצה להנחילם לעם ישראל, לדעתו של גודמן ושל פרשנים אחרים.
חלק א' מתאר שתי מהפכות רעיוניות שמשה יוזם, לדעת גודמן: צמצום ההיקף והחשיבות של הפולחן הדתי; והגבלות על כוחו של השלטון, המלך.
לשתי המהפכות מטרה משותפת: להכין את העם שיצא מעבדות במצרים ונדד במדבר – לחיים עצמאיים בארץ ישראל, בהיעדרו של משה, ובאופן שהעם לא ינטוש את הוראות התורה, ושהמלכים שיבואו לא יושחתו.
חלק ב' הוא ניתוח מפורט של הסכנות שצופה משה בנאומו, על פי הפרשנות של גודמן.
משה חושש שהיעדרו הקבוע ייצור משבר קשה, בזוכרו שהיעדרותו ל-40 ימים בלבד הביאה את העם להיכשל בחטא העגל.
חשש נוסף הוא שחיי הרווחה והעוצמה המדינית יגרמו לעם לגבהות-לב, והוא יושחת מן הבחינה המוסרית-חברתית.
האמצעים שבוחר משה כדי להתמודד עם קשיים אלה, הם: חינוך של העם, בדרך של זיכרון העבר, לימוד חוזר ונשנה של התורה, טיפוח של ענווה ורגישות חברתית; והגבלות על כוחו של המלך, כדי שגם הוא לא יושחת ושהנהגתו תהיה צודקת ומועילה.
בחלק ג' מנתח גודמן את ההתרחשויות ההיסטוריות בדורות הראשונים לישיבה בארץ, ואת כישלון חזונו של משה.
גודמן משווה את מנהיגותם של שני מנהיגים: יהושע בן נון ושלמה.
דרך ההבדלים ביניהם, גודמן מדגים את פרשנותו להצלחה ולכישלון שלאחריו.
בסוף החלק הזה גודמן מחווה דעה באשר למה שניתן ללמוד מן הנאום לימינו.
בנספח עוסק גודמן בשאלה: מי כתב את חומש דברים.
בדומה לתפיסתו של אחד העם, מסקנתו היא שאין זה משנה כלל לעניין השפעתו הגדולה על ההיסטוריה של העם היהודי, ואף של העולם המערבי כולו.
רעיונות פוליטיים שהולידו את הדמוקרטיה המודרנית, כמו: שוויון, פלורליזם, סולידריות חברתית, הגבלת השלטון כדרך לשמירת החירות, שורשים שלהם מופיעים כבר בחומש דברים, אך באופן נסתר.
קיומם של הרעיונות בספר אינו ניכר, בין היתר משום שהושתקו במרוצת השנים.
בהמשך דן גודמן בשאלה עצמה, אם את הנאום אמר משה מתוך דעתו, או שהביא את דברי האלוהים כלשונם; והוא סוקר את הפרשנויות השונות בעניין.
כדרכו, מציג גודמן שורה של פירושים מקוריים, בצד פירושים ידועים; ובהם גם פירושים רדיקליים במובן שהם שונים באופן מהותי מפרשנות מסורתית.
המוות של משה הוא מחאה כנגד תרבות המוות המצרית, הראוותנית והחומרית: כנגד הקברים המפוארים של פרעוני מצרים, למשה אין קבר כלל.
אחרי שהוציא את העם ממצרים, זוהי דרכו להוציא את המצריות מנפשו של העם.
בנאומו, משה מצמצם למינימום את חלקו בעיצוב העבר, כדי לומר לעם שהם מסוגלים להסתדר בלעדיו.
הספר האנושי ביותר בתורה, זה שנאמר בפיו של משה, וקיימת דעה שמשה אפילו ניסח אותו – הוא הספר שמצמצם את האדם, ומרומם ביותר את האלוהים, כמקור התוקף של התורה ושל ההנהגה.
הוא נדרש לכך, דווקא מפני שהמונותאיזם הוא מהפכה גדולה כל כך, לא רק בכך שאלוהים הוא אחד, אלא שאלוהים איננו נוכח, ועל כן קשה לתפוס שלא האדם הוא המנהיג.
מהפכה ראשונה: ריקון של כל המרחב מהפולחן הדתי – פרט לבית המקדש; ובו בזמן הוצאה של האלוהים מנוכחות בתוך המקדש.
מהפכה שנייה: בניגוד מוחלט לנוהג במלכויות האליליות של הזמן – משה מניח תשתית חינוכית למנהיג העתידי, המלך, בכך שהוא ידע שהוא ככל האדם ושחלות עליו מגבלות, כדי שלא יגבה ליבו ולא יושחת.
המלך בישראל אינו שליט מוחלט, הוא חייב להיות נשלט.
לא נדרש ציות למלך – המלך חייב בציות לתורה.
המלך לא שולט בחסד אלוהים – העם הוא שרוצה במלך "ככל העמים"; העם יקבל מלך, אבל שלא ככל העמים – יהיה זה מלך מוגבל.
האתגר הגדול איננו כיבוש הארץ, אלא – שמירה על ההצלחה, ההישארות בארץ.
הצלחה מוגזמת – היא בסיס לכישלון; כוח מוגזם – יאבד.
בניגוד למקובל במסורת: שלא היה נביא כמשה (ככתוב בהמשך ספר דברים: וְלֹא קָם נָבִיא עוֹד בְּיִשְׂרָאֵל כְּמֹשֶׁה אֲשֶׁר יְדָעוֹ יְהוָה פָּנִים אֶל פָּנִים) – משה עצמו אומר, שבעתיד כל נביא יהיה כמוהו, וכל אחד יוכל לקבל את דבר האל.
הוא מכין את העם לקבלת אלוהים ללא מתווכים.
גודמן מכנה את ספר דברים "נאום של אדם פסימי." משה דורש מהעם להיות נאמן לתורת ה', ועם זאת הוא צופה את הכישלון, ומבשר לשומעיו ומזהירם, שכתוצאה מכישלונם הם יאבדו את ישיבתם בארץ ישראל.
גודמן מתייחס למכלול הסיפור התנ"כי, בתקופה המדוברת, כ"סיפור של כישלון." הוא מדגים זאת בכך שמסופר בו על שתי יציאות לצורך ייסוד חיים חדשים: יציאת אברהם מארם נהריים, ויציאת מצרים.
שתיהן הסתיימו בחזרה מאונס, לאותם מקומות: גלות בבל, והבריחה למצרים בעקבות רצח גדליהו בן אחיקם.
הסיבה היא זהה: הכישלון לקיים את צוואתו של משה.
משה נענש בכך שלא נכנס לארץ, בגלל שלא דיבר אל הסלע כדי להוציא ממנו מים (אלא הכה בו).
אבל יש לכך תיקון: דיבורו של משה, נאומו האחרון, כביכול נכנס לארץ במקומו, והיווה את חזון הישיבה על אדמת הארץ.
הברית בין העם לאלוהים נכרתה שלוש פעמים: בקבלת התורה בהר סיני, לפני מות משה במואב, ובשכם.
אבל רק בפעם השלישית הדבר נעשה במצב של עצמאות, ומתוך בחירה מלאה וחופשית: ללא איום במלחמה, ללא ניסים גלויים.
נאומו של משה מכיל רעיונות לחינוך האדם, יהיה זה בן-העם או המלך, לציות לתורה ולמידות טובות; וזאת בעיקר לאור הקושי הגדול לממש זאת בחיים שגרתיים, מתוך עצמאות ועוצמה מדינית.
זיכרון: יש ללמוד את העבר, ולהשתמש בתודעת העבר כדי להתמודד עם אתגרי ההווה.
לכל עם יש צורך בסיפר, והמפתח לסיפור יעיל הוא: העיתוי שלו.
בעת חשש ממלחמה – יש לזכור את הניסים.
כנגד סכנת הרווחה והעוצמה – יש לזכור את התנאים במדבר, ולהפנים שכל הטוב איננו מובן מאליו, ומקורו באלוהים.
שינון: כדי ללמוד את התורה היטב, יש לחזור עליה שוב ושוב.
על כן גם נקרא חומש דברים "משנה תורה".
אבל, דברים איננו חוזר על החומשים שקדמו לו במדויק – הוא "מצנזר" אותם במידת מה.
את כל הקורבנות, שיש סכנה שייהפכו לעיקר וישמשו לחיפוי על מעשי עוול – אותם הספר מעלים; הוא מבליט רק את הקדשים קלים, שהם קורבנות שנאכלים על ידי המקריבים, או שמחולקים לעניים.
לדעת גודמן, זוהי הסטה של הדגש מן הפולחן (שאיננו מיותר, אבל תפקידו מצטמצם) – אל הצו החברתי.
גודמן מראה הבדלים נוספים בהדגשות של המצוות, בין החומשים האחרים לבין דברים.
בשמות, עיקר המצווה בשבת היא: לנוח מעמל השבוע (כדי להזכיר את בריאת העולם ואת יציאת מצרים); בדברים: המצווה מוצגת כ"להניח", לתת לאחרים לנוח (כולל העבד והגר); לשחרר את השליטה.
רעיון דומה הביע גודמן בשני ספריו הקודמים.
למשל, בחלומו של הכוזרי: המעשים (המתגלמים במצוות) חשובים יותר מן הכוונות.
באשר לאמונות – ריה"ל העדיף את המבוכה ואת הספק, ולא הכריע לכאן או לכאן בשאלות של התאולוגיה, שאיננה מרכזית ביהדות.
מבחינת הדגש על מצוות חברתיות מול מצוות פולחניות, ספר דברים הוא האנושי והמוסרי ביותר מבין החומשים; אבל הוא גם האלים ביותר, מבחינת המצווה להשמיד את עמי כנען, כולל נשים וילדים.
גם כאן, אל מול האלימות הקשה, שקשה לקבלה מעמדה של מוסר הומניסטי, גודמן מציע, לא למצוא תירוץ שמשלים בין השניים, אלא: לקבל שהאמת מורכבת וקשה להבנה, שיש גם בתוך התורה עצמה רעיונות שנראים לנו סותרים, ולהישאר עם המבוכה.
וכך הוא מבין את הפסוק, "אַחַת דִּבֶּר אֱלֹהִים, שְׁתַּיִם זוּ שָׁמָעְתִּי" (תהילים ס"ב יב): תפיסת האל היא אחת וחסרת סתירה, אבל לאדם היא עשויה להתגלות לפעמים בשני דברים שנראים כסותרים.
גודמן מעמת את אופי ההנהגה של היורש של משה, יהושע, כנגד המלך האחרון של הממלכה המאוחדת, שלמה.
יהושע ביטל את עצמו, היה "עבד משה", ולכן הצליח וזכה להיקרא "עבד ה'".
הוא חיקה את משה: דרש מהעם להתקדש 3 ימים לפני הכניסה לארץ; קיבל מאלוהים את נס הייבוש של נהר הירדן; זכה להתגלות של מלאך שאמר לו, כמו למשה: "שַׁל נַעַלְךָ מֵעַל רַגְלֶךָ"; וגם הוא נשא נאום פרידה.
הוא ברח מפני הכבוד – וזכה להיות מנהיג מצליח ומכובד, הנביא היחיד שציווה על כוחות הטבע לעצור, ואלוהים נענה לו.
רק פרשה אחת העיבה על מנהיגותו – המעל של עכן בן כרמי בשלל.
אמנם זהו חטא של יחיד, אבל הוא מלמד שכל הקהילה אחראית למתרחש בתוכה.
מקורו של החטא: היהירות, התחושה שהרכוש הוא של האדם.
שלמה התחיל את מלכותו בהצלחה, אבל הוא הפר את כל הכללים שנגזרו על מלך: הירבה סוסים, כסף וזהב, נשים, וסופו שאיבד את מלכותו ואת כל שהיה לו.
"הקשר בין חכמתו לבין חטאיו אינו דיאלקטי (משלים), אלא הוא סיבתי...
שלמה המלך לא הצליח להתמודד עם ההצלחה.
בשאלת המחלוקת, אם הספר נכתב בנוסחו של משה, או שהוא רק חזר על דברי האל – גודמן מעמיד את עצמו לצידו של יצחק אברבנאל, שכתב: משה כתב את דברים, ואלוהים אישר את הנוסח, וקבע אותו כחלק מהתורה.
בדומה לכך, אמר ר' צדוק הכהן מלובלין: דברים הוא יצירה אנושית, שקיבלה תוקף אלוהי, ולכן הוא תחילתה של תורה שבעל-פה (שהיא פירוש אנושי, שבמסורת יש לה מעמד אלוהי).
בהתאם לכך, גודמן גורס שזהו "הספר הראשון של התורה שבעל-פה." ר' צדוק הופך את הזהות: תושב"ע אינה תורה אלוהית, שאנשים מבטאים בשפתם; אלא היא תורה אנושית, שקיבלה תוקף אלוהי; וזוהי דעה רדיקלית.
גודמן טוען שהרעיונות שבספר דברים הושתקו ברבות השנים, בגלל שהיו רדיקליים.
חלקם אף שימשו את הביקורת הנוצרית כנגד היהדות המאוחרת, בטענה שזו שמה הדגשה יתרה של מצוות הפולחן, על חשבון מצוות ה"מוסר" (וזאת, על פי פרשנות זו, בניגוד לחזונו המקורי של משה).
לדעת גודמן, כיום ראוי לחזור ולעורר את החזון הזה, משום שהוא רלוונטי למציאות החדשה של עצמאות העם היהודי בארצו.
המהפכה הגדולה של דברים הצליחה רק אחרי החורבן, בגלות.
רק שם, בלא מקדש ומלוכה – הגיע העם היהודי למדרגה מוסרית גבוהה.
בתקופה שקמה הציונות, כשעם חלש הפך לחזק, גודמן מבקש לזכור זאת, ולחיות במדינת ישראל לאור החזון של משה: "על פי מגילת העצמאות, הציונות נשענת על חזון הנביאים...
אך מכיוון שהמדינה של ימי התנ"ך בעצם לא הגשימה את חזון הנביאים...
היא בפועל התביעה שמדינת ישראל תהיה המדינה הראשונה אי-פעם שמתממש את חזון הנביאים."
בריאיון עם גודמן, הוא אף אמר: "מטרת ספר דברים היא ליצור תחושת שבריריות.
בוגר הספר צריך להרגיש שהקיום שלנו פה שברירי, ורק אם נאמין שאנו לא כאן לַנֵּצַח – נישאר כאן.
אם תאמין שאנו כאן לנצח-נצחים – ימינו כאן ספורים".
הנאשמים הוא סרט אמריקאי משנת 1988, בכיכובן של ג'ודי פוסטר וקלי מקגיליס, ובבימויו של ג'ונתן קפלן.
מבוסס חלקית על המקרה האמיתי של האונס של שריל אראוחו שהתרחש בבר במסצ'וסטס ב-1983, זהו אחד הסרטים ההוליוודיים הראשונים שהתמודד עם נושא האונס באופן ישיר.
ג'ודי פוסטר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר עבור גילום התפקיד של שרה טוביאס, וכן בפרס גלובוס הזהב.
בפתיחת הסרט, בחור צעיר בשם קנת' ג'ויס (ברני קולסון) יוצא בריצה מתוך בר קטן בצד הכביש.
כעבור זמן קצר, נשמעות צרחות איומות של אישה, בזמן ששרה טוביאס (ג'ודי פוסטר) יוצאת מתנדנדת מהבר, שם מסתבר שעברה אונס קבוצתי קשה.
כשהמשטרה מגיעה ואוספת אותה בכביש הבינעירוני, ג'ויס מספר להם ששלושה גברים אנסו אותה לעיניי קהל נוכחים במקום.
בבית החולים, שרה פוגשת את קתרין מרפי (קלי מקגיליס), התובעת במקרה.
למרות ששרה מצליחה לזהות את התוקפים שלה, קתרין לא מתרשמת ממנה לטובה, ורוצה לסגור את התיק מכיוון ששרה הייתה שיכורה ולבושה, בעיניה, באופן פרובוקטיבי, עם מחשוף.
שרה מתעקשת שהתיק יתקדם, וקתרין מגיעה עם שלושת האנסים לעסקת טיעון על סעיף מופחת עם עונש מאסר מינימלי.
שרה זועמת על כך, ומרגישה שמאשימים אותה בפשע שבוצע בה, וששוללים את זכותה להציג את סיפורה בפני בית משפט.
היא מתעמתת עם קתרין, וצועקת עליה שבזמן שאנסו אותה שלושה גברים על מכונת הפינבול, כל הקהל מסביב הריע ועודד את האנסים, ושלא אותה קתרין צריכה לשפוט.
כשהיא חוזרת הביתה לקרוואן שבו היא חיה עם בן זוגה, לארי וכלבתה סיידי, היא שוקעת בדיכאון מהטראומה, וגוזזת את שערה, לארי לא מגלה כלפיה אמפתיה, ומנסה לשכנע אותה לשכב איתו.
היא מסרבת, ובזעם, אומרת לו להסתלק ולא לחזור.
למחרת, בחנות תקליטים, גבר ניגש אל שרה ומנסה להתחיל איתה באופן גס ובוטה, וממשיך להטריד אותה גם כשהיא מנסה לברוח ממנו.
הוא מגלה לה שהוא היה אחד מהצופים באונס שלה, ושואל אותה בצחוק, "רוצה לשחק פינבול?".
שרה מאבדת את עשתונותיה, נכנסת למכוניתה, ומתנגשת בטנדר של הגבר המטריד.
שניהם נלקחים לבית החולים עם פציעות קלות.
קתרין מגיעה לבית החולים, אכולת רגשות אשם שלא התייעצה עם שרה לפני שסגרה עסקה עם האנסים.
היא נחושה עכשיו בדעתה לתבוע את המעודדים למעשה בשידול פלילי.
כך, האונס יירשם בפרוטוקול, והאנסים ירצו את העונש המרבי לפשע המינורי יחסית במסגרת עסקת הטיעון.
עמיתיה בפרקליטות חושבים שהשתגעה, ואינם מסייעים לה, אך שרה וחברתה סאלי נרתמות לעזרתה.
סאלי היא מלצרית בבר שבו התרחש האונס, והיא מזהה את המעודדים עבור קתרין, שמגישה נגדם כתב אישום.
המשפט מתחיל ברגל שמאל, כאשר קתרין מחליטה שסאלי לא תוכל להעיד מכיוון שהיא ראתה את שרה מפלרטטת עם אחד האנסים מוקדם יותר.
אך היא מצליחה למצוא את הבחור שהתקשר למשטרה, קנת', סטודנט באוניברסיטה הסמוכה.
קנת' אינו רוצה להעיד; מסתבר שאחד האנסים הוא חבר שלו.
הוא טוען שזו לא אשמת הקהל בבר.
"זה היה כמו הצגה, הם צפו.
אך כשקלי משמיעה לו את ההקלטה שלו לקו החירום, והוא שומע את הזעזוע שחווה באותו הערב בזמן אמת, הוא מסכים להעיד.
במשפט, שרה מספרת בפרטי פרטים את כל ההתרחשויות של אותו לילה, כיצד זה אחר זה אנסו אותה שלושת הגברים, וכיצד הקהל קרא להם קריאות עידוד.
הסרט מציג את כל זאת לצופים הקולנועיים בפלאשבקים, בהם רואים כיצד האחד מסייע לשני להצמיד אותה למכונת הפינבול בזמן האונס, וגברים בבר צועקים "תגרום לה לגנוח!" ו"תכניס לה!" וגם "אחת, שתיים, שלוש, ארבע!
אנוס את הכוּס הזה עד שיפצע!"
הסרט מסתיים בניצחון לשרה, כאשר שלושת הנאשמים מורשעים.
היא חוזרת לקרוואן שלה, וחוגגת עם סיידי הכלבה.
ג'ודי פוסטר - שרה טוביאס, קרבן האונס.
קלי מקגיליס - קתרין מרפי, התובעת של התיק.
ברני קולסון - קנת' ג'ויס, עד המפתח של המשפט.
טום אובריאן - לארי, בן זוגה של שרה.
אן הרן - סאלי פרייזר, חברתה של שרה שעובדת איתה.
סטיב אנטין - בוב ג'וינר, אחד האנסים אשר נאסר ל-9 חודשים בגין תקיפה.
וודי בראון - דני, אחד האנסים, זה שהתחיל את האונס.
קים קונדרשוף - קורט, אחד האנסים.
ליאו רוסי - קליפורד "העקרב" אלברכט, אחד "הנאשמים", שמתגרה בשרה וזו נכנסת ברכבו.
אנדרו קוואדס - מת'יו היינס, אחד "הנאשמים".
טום מקבית - סטו הולוווי, אחד "הנאשמים" בתקיפה.
ב-1982 קלי מקגיליס הותקפה, נשדדה ונאנסה בביתה בידי לירוי ג'ונסון, פושע מין ששוחרר זמן קצר לפני כן מכלא נוער.
בגלל גילו הצעיר, על אף הרשעתו בתקיפתה, הוא ריצה עונש קצר למדי של כשלוש שנים.
נגד שותפו לפשע, שהיה בגיר, לא נמצאו מספיק ראיות כדי לתבוע אותו לדין.
חוויה זו הביאה את מקגיליס לבקש את התפקיד של התובעת קתרין מרפי, למרות שהיא לוהקה בתחילה דווקא לתפקיד שרה טוביאס.
לירוי ג'ונסון ריצה מאסר נוסף בגין איומים נגד רונלד רייגן וג'ורג' בוש, ומאוחר יותר נידון לחמישים שנות מאסר בגין שני מעשי אונס נוספים.
הסרט הכניס סך הכל $32,078,318 בקופה בארצות הברית.
הוא גרף ביקורות חיוביות, עם דירוג של 95% באתר Rotten Tomatoes.
רוג'ר איברט כתב שמוסר ההשכל של ההליכים המשפטיים המתוארים בסרט הוא "אולי המסר הכי חשוב שיש לסרט הזה להציע...
שהטרדה מינית מילולית, בין אם היא מתקיימת בצורה גסה בחדר אחורי בפאב, או בין אם היא מרומזת בסיטואציה יומיומית, היא סוג של אלימות - כזו שאינה משאירה סימנים נראים לעין אך בכל זאת יכולה לגרום לקורבנותיה לחוש אי-יכולת לנוע בחופשיות ובקלות בחברה.
הסרט היה מועמד לפרס דוב הזהב בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין לשנת 1989.
ג'ודי פוסטר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, אשר הייתה מועמדות האוסקר היחידה שזכה בה "הנאשמים", מצב שלא קרה מאז 1957 כאשר ג'ואן וודוורד זכתה עבור הסרט שלוש פנים לחוה.
אך מאז, קרה הדבר מספר פעמים - כשקתי בייטס זכתה עבור תפקידה בסרט מיזרי, כשג'סיקה לאנג זכתה עבור שמיים כחולים, כששרליז ת'רון זכתה עבור מונסטר, וכשג'וליאן מור זכתה עבור עדיין אליס.
"הנאהבים מעֵין סַח'רִי" הוא כינויו של פסלון פרהיסטורי המתאר זוג בני אדם במעשה אהבים.
הפסלון, שגובהו 10.2 ס"מ, מגולף בחלוק נחל מאבן קלציט.
הוא מיוחס לתרבות הנאטופית של התקופה האפיפלאוליתית, שהתקיימה כ-15,000–11,700 שנים לפני זמננו.
הפסלון התגלה ככל הנראה בסביבות נחל תקוע (ואדי חריטון) במדבר יהודה.
הפסלון נמצא בידי בדואי משבט תעמרה והתגלגל לאוסף העתיקות של אנשי מסדר 'הלב הקדוש של אבות בית-ארם' בבית לחם.
בעת ביקורם במקום ב-1933 הבחינו חוקר האמנות הפרהיסטורית האב אנרי בריי ועמו קונסול צרפת בירושלים, הפרהיסטוריון רנה נוויל, בערכו של הפסלון.
אחרי חקירה ודרישה נודע שמקורו במערת עין ס'חרי שבמצוק נחל תקוע.
פסלון "הנאהבים מעין סח'רי" הוא יצירת האמנות הקדומה ביותר המתארת משגל.
בני הזוג חבוקים בזרועותיהם וברגליהם, פנים אל פנים; פרטי פניהם אינם ברורים, וגם מינם אינו מוגדר.
מראה הפסלון משתנה בהתאם לזווית הצפייה בו, וכך ניתן לראות בחלקיו השונים דימויים של אברי רבייה – פין, פות, שדיים או זוג אשכים, ומכאן האפשרות להגדירו כאיקונין של פוריות.
אחרי מותו של רנה נוויל הועמדו פריטים מעזבונו למכירה פומבית בסותבי'ס, והפסלון נרכש ב-1958 על ידי המוזיאון הבריטי.
פסלון הנאהבים מעין סח'רי הוצג במוזיאון ישראל בירושלים בתערוכה "בראשית: הסיפור האמיתי, הולדת המיתולוגיה" (יוני 2005 – אפריל 2006) ובה כונה בשם "אדם וחוה".
הפסלון נדון בתוכניתו של ניל מקגרגור , "תולדות העולם במאה חפצים" , ששודרה ב-BBC בינואר 2010.
הנאורות שכנגד או אנטי-נאורות הוא מונח בו משתמשים פרשנים והיסטוריונים של הרעיונות לתיאור מספר זרמי מחשבה, בעיקר משלהי המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, אשר היוו אופוזיציה להלכי הרוח המקובלים בעידן הנאורות.
המונח מזוהה בדרך כלל עם הפילוסוף ישעיה ברלין אשר יצא נגד ההוגים בעלי גישה זו, אף שהמונח היה בשימוש קודם לכן בקרב הוגים שונים, לרבות פרידריך ניטשה, שהשתמש במינוח Gegenaufklärung (Gegen=כנגד, Aufklärung=נאורות) בסוף המאה ה-19. עם זאת, ברלין נחשב למי ש"המציא מחדש" את המושג והביא לפרסומו.
בכתביו עסק ברלין רבות בהוגי הנאורות ו"אויביהם", אותם זיהה כרלטיביסטיים, אנטי-רציונליים, ויטליים ואורגניים.
ברלין משייך לנאורות שכנגד בעיקר את: ג'אמבטיסטה ויקו, יוהאן גיאורג האמאן, ויוהאן גוטפריד הרדר.
ולפיו, הגותם הייתה רבת השפעה והובילה להתפתחות הרומנטיקה והאקזיסטנציאליזם ואף השפיעה על התהוות הטוטאליטריזם בתחילת המאה ה-20. אחרים מציינים גם את פרידריך היינריך יעקבי שבשל התנגדתו לנאורות הצית את מחלוקת הפנתאיזם ואת מחלוקת האתאיזם.
ישעיה ברלין, נגד הזרם: מסות בהיסטוריה של האידיאות (תרגם מאנגלית: אהרן אמיר; ערך והוסיף ביבליוגרפיה: הנרי הארדי; הקדים מבוא: רוג'ר האוזהר), תל אביב: עם עובד, תשמ"ו 1986.
ישעיה ברלין, שורשי הרומנטיקה (תרגמה מאנגלית: עתליה זילבר), תל אביב: עם עובד, תשס"א 2001.
עזמי בשארה, הנאורות - פרויקט שלא נשלם: שש מסות על נאורות ומודרניזם.
(מאת: ז'אן ד'לאמבר, משה מנדלסון, עמנואל קאנט, מישל פוקו, מקס הורקהיימר ויירגן הברמס) הוצאת הקיבוץ המאוחד.
זאב שטרנהל, אנטי נאורות: מהמאה ה-18 עד המלחמה הקרה, מצרפתית: רפי קינן.
יוסי מאלי, מעבר לתבונה: הבארוק, ההשכלה־שכנגד והרומנטיקה, ירושלים, מוסד ביאליק, 2020.
הנאום הפיליפי הראשון הוא נאום שנשא דמוסתנס בשנת 351 לפנה"ס, באוזני האזרחים באתונה.
הנאום פותח את שורת נאומיו נגד פיליפוס השני מלך מוקדון, בהם קנה לו שם עולם כנואם, כמדינאי וכלוחם למען הדמוקרטיה.
הרקע לנאום הוא ניסיונו של פיליפוס לחדור ליוון דרך מעברות התרמופילי, כשנה לפני כן, ניסיון שנעצר על ידי הצבא האתונאי.
הדבר גרם למבוכה רבה ופחד גדול בקרב האתונאים, אך אלה האחרונים לא נקטו בשום צעד ממשי כדי למנוע את הישנות התופעה.
בו-בזמן המשיך פיליפוס להלך אימים על המושבות בצפון יוון, לפגוע באוניות סוחר, לכבוש שטחים ולצרף אליו בני ברית שבעבר היו בברית עם אתונה.
דמוסתנס פותח את נאומו בהכרזה שנאומו עומד לחזור על דברים שנאמרו בעבר - האתונאים כבר שמעו עצות טובות מנואמים קודמים אך לא יישמו את עצותיהם.
בהמשך הפתיחה, מתוארת סקירה של מעללי פיליפוס האחרונים שהתרחשו, וזאת, לטענתו, בעקבות התרשלותם ואדישותם של האתונאים.
דמוסתנס קורא לקהל האתונאים לגלות אחריות, מעודד אותם ומשיב להם את רוח הקרב.
בהמשך הנאום מציין דמוסתנס שינויים נדרשים והכנות פרקטיות, עד כדי פירוט הרכש הרצוי לאתונה, דוגמת חמישים אוניות מלחמה, אוניות נושאות סוסים, חיל פרשים, חיל רגלים ועוד.
הוא קורא לשינוי בשורות הצבא - הכנסת יותר נציגים אתונאים לכל חיל, שינוי בצורת הדיווחים השוטפים משדה הקרב ושינוי באופי האנשים הנבחרים למשרות פיקודיות.
דמוסתנס מדמה את שיקול דעת העם לפָּסַלים, המשקיעים מאמצים רבים בחיצוניות, ללא מתן משקל מתאים לפנימיות המנהיג.
את התנהגות העם הרפסנית הוא משווה למתאגרף ברברי, היודע לכסות על פציעה שקיבל ולבצע פעולות הגנה, אך לא יוזם שום תקיפה מחושבת.
הנאום בארמון הספורט , מוכר גם כנאום המלחמה הכוללת (Totaler Krieg) הוא נאום שנשא שר התעמולה של גרמניה הנאצית, יוזף גבלס ב-18 בפברואר 1943 בהיכל הספורט בברלין במטרה לחזק את רוח הלחימה של העם הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה.
נאום זה היה למעשה ההודאה הפומבית הראשונה של ההנהגה הנאצית כי מהלך המלחמה אינו תואם את התוכניות, וכי גרמניה עומדת בפני סכנות חמורות.
גבלס ביקש ללכד ולחזק את רוחו של העם הגרמני, ולהכינו לקראת העתיד הקשה הצפוי לו, על מנת להבטיח את שרידותו ושרידות אירופה כולה מפני האויב הבולשביקי.
הנאום בן 109 הדקות נחשב לדוגמה מובהקת לשילוב הרטוריקה כחלק מן התעמולה הנאצית.
אסטרטגית המלחמה הנאצית התבססה על עיקרון של "מלחמת בזק" כלומר הכרעה מהירה של האויב תוך שימוש מאסיבי משולב של אש ותנועה מהירה לכיבוש שטחי קרקע.
היא לא הייתה ערוכה מבחינה כלכלית למצב של מלחמה סטטית וממושכת.
לעומת זאת האסטרטגיה של ברית המועצות התבססה על "מלחמת התשה" הנשענת על כמויות בלתי נדלות של נשק וכוח אדם הנלחמים עד לניצחון.
התפתחות המלחמה בחזית המזרחית מול ברית המועצות, לא התנהלה בהתאם לתכנון הנאצי וגרמניה מצאה את עצמה מובסת מול עוצמת התפוקה של כלי הנשק וכח האדם הסובייטי שהיו גדולים בהרבה משלה.
בתחילת שנת 1943 המצב הצבאי של הנאצים ובעלי בריתם הלך והתדרדר.
הכוחות הנאצים בצפון אפריקה היו בנסיגה לאחר התבוסה בקרב אל-עלמיין השני, הארמייה ה-6 הייתה מכותרת לאחר התבוסה בסטלינגרד, והצבא האדום החל להחזיר לעצמו שטחים שנכבשו על ידי הנאצים בעבר, תוך כדי תנועה מערבה.
הכלכלה הגרמנית לא הצליחה לעמוד בדרישות היצור והאספקה לכוחות הלוחמים וגבלס פנה להיטלר בהצעה להפעיל כלכלת מלחמה שעיקרה הפניית כל המשאבים של המדינה לטובת יצור והספקה של הצרכים הצבאיים, שאותה כינה "מלחמה טוטלית".
ניהול כלכלה מסוג זה דרשה הפסקה וסגירה של כל פעילות יצור וצריכה אזרחית שאינה חיונית כגון מסעדות יוקרה וסלוני אופנה, תיאטראות מועדונים וחנויות יוקרה, והפניית משאביהן לטובת יצור מוצרים הדרושים לכוחות הצבא.
בנוסף לכך דרש להכריח את בני משפחותיהם של בעלי ההון להשתתף במאמץ המלחמתי באמצעות עבודה בתעשייה הצבאית.
גבלס ראה בעצמו כאיש השני בחשיבותו בהיררכיה הנאצית וכאחראי על ניהול המלחמה הטוטלית.
הוא תכנן להשתמש בנאום בארמון הספורט כאמצעי לחץ להשפעה על היטלר וכמכשיר להכנת העם לצעדים הקיצוניים שנדרשו להם.
לשם כך תכנן את הנאום לפרטיו, ועשה שימוש במגוון אמצעים ליצירת הרושם המתאים.
הנאום מורכב משלושה חלקים המהווים סיכום לאירועים, מסקנות ותוכניות בעבר, בהווה ובעתיד.
גבלס פתח בדברי הלל לעם הגרמני.
הוא שיבח את כוח עמידתו למרות הסבל הרב שעובר עליו ואת שאיפתו לפעול למען שיפור המצב.
בסיבות למצב הקשה ידון, כך אמר, בעתיד.
גבלס מאשים את "הבולשביקים" כאויב גדול יותר ממה שניתן היה לשער וכינה את המלחמה כ"משימה היסטורית" נגד האיום על העם הגרמני ואירופה כולה.
בנאומו ציין גבלס שלוש קביעות בנוגע לסכנה מצידה של ברית המועצות:
אם הצבא הגרמני לא יצליח לבלום את הכוחות בחזית המזרח הרי שכל אירופה וגרמניה בכללה יהיו נתונים תחת שלטון בולשביקי.
רק כוחם של הגרמנים ושל הצבא הגרמני ובעלי בריתם מסוגלים לבלום את האיום הזה
יש לפעול לסילוק הסכנה הבולשביקית במהירות וביסודיות לפני שיהיה מאוחר מדי.
בשלב הבא בנאומו, פנה גבלס לקהל באולם אשר לדבריו כלל חיילים נכים מן החזית, עובדי תעשיית הנשק, חברי המפלגה הנאצית, רופאים, מדענים, מהנדסים, אדריכלים, מורים, נשים, צעירים ומבוגרים.
הוא ציין כי מדובר בייצוג של כל חלקי העם הגרמני בחזית ובעורף ("בכל מקרה", העיר, "היהודים אינם מיוצגים כאן").
הוא הציג בפניהם סדרה של עשר שאלות רטוריות המסכמות את נכונותם לקיומה של מלחמה טוטלית ותביעות מן האויב האנגלי, למרות כל הקשיים והסבל הכרוכים בכך, ועד להשגת הניצחון הסופי בהנהגתו של הפיהרר.
המפורסמת מכולם היא השאלה הרביעית (בתרגום חופשי)
כל אחת מן השאלות נענתה בחיוב תוך תשואות רמות, וקימה כללית של כל הנוכחים ממושביהם וביצוע ההצדעה הנאצית במועל יד.
בסיומו של הנאום קורא גבלס לנוכחים להמשיך וללכת בדרכו של המנהיג תוך אמונה בניצחון, ולהכפיף את כל הנדרש מהם לשירותו ולמען העם.
הוא סיים בציטוט משיר של תאודור קרנר שנכתב ב-1813, בעת מלחמות השחרור נגד נפוליאון:
הנאום היה משופע באמצעים רטוריים שמטרתם העיקרית היא שכנוע המאזינים באמצעות מניפולציות ריגשיות.
גבלס מרבה להשתמש בביטויים בעלי ערך רגשי גבוה על מנת להדגיש היבטים חיוביים או שליליים בתוכן הנאום.
כך למשל הוא מרבה להשתמש במילים כגון: "מנהיג", "ניצחון", "מולדת" ולעומתן ב"אויב", "מגפה", ואף מונחים בעלי הקשר סמנטי דתי כגון "אמונה", ו"קדושה".
גבלס עושה שימוש ברעיונותיו של היטלר בדבר השימוש בתעמולה ככוח מניע, ומתאים את אופן דיבורו ומשלב השפה שהוא עושה בו שימוש כך שיובנו ויתקבלו גם על ידי בני המעמדות הנמוכים.
באמצעות הצגת קבוצות הנוכחים בקהל ועיסוקיהם השונים הוא מנסה לבנות תחושת קהילתיות במטרה ליצור הזדהות מצד המאזינים ורצון משותף לקחת חלק באירועים ההיסטוריים החשובים.
השאלות הרטוריות המופנות לקהל חוזרות על עצמן בניסוחים שונים תוך שימוש במונחים וסופרלטיביים עוצמתיים כגון: "טוטלי", "רדיקלי", והגזמות מכוונות לצורך הדגשה כגון: "עשר, שתים עשרה, ארבע עשרה ושש עשרה שעות עבודה ביום".
כל השאלות נענות בחיוב ובהתלהבות רבה ומוחצנת.
ניתן לומר כי דיאלוג מבוים ומניפולטיבי זה הוא בעל ההשפעה הרבה ביותר מבחינה רגשית והאמצעי החזק ביותר שבו נעשה על מנת להשפיע על הקהל.
גבלס עצמו הודה כי הצליח לשטות במאזיניו ואף לגרום להם להסכים ולעשות דברים בלתי הגיוניים לחלוטין.
למרות זאת הוא לא הצליח להשיג את מטרתו העיקרית והראשונית, ההשפעה שביקש ליצור על היטלר, ולא מונה כאחראי על ניהול כלכלת המלחמה.
יתרה מכך, גם השפעתו התעמולתית של הנאום הלכה והתפוגגה במהלך החודשים הבאים עם התגברות הקשיים והסבל האזרחי, כתוצאה מן המלחמה והתבוסות בשדה הקרב בחזיתות השונות.
נבואה מבוססת על ההנחה שאלוהים מינה אנשים מיוחדים, נביאים ושליחים, שיעבירו את הנחיותיו לאנושות.
באסלאם, "נביא" הוא אדם שנבחר על ידי האל שחווה התגלות ואל-וואחי.
כל נביא באסלאם הוא גבר זכר מבוגר.
נביא באסלאם יכול להיות גם רסול אך לא כל נביא הוא רסול.
בנוסף לנביאים המוכרים ביהדות ובנצרות ודמויות אחרות הנזכרות בתנ"ך ובברית החדשה, יש באסלאם נביאים נוספים המוזכרים רק בקוראן - אחד החשובים שבהם הוא הוד.
מייסד הדת עצמו, מוחמד, נחשב באסלאם לאחרון הנביאים ולחשוב שבהם.
הוא מכונה "רסול אללה" - رسول الله - "שליח האל", אך אפשר לכנות כך גם את כל שאר הרסולים (שליחים).
כשמוסלמי מזכיר שם של נביא, מקובל שהוא יוסיף אחריו את הברכה: عليه السلام ("עליה אלסלאם") או בראשי תיבות: عم - שפירושה "עליו השלום" (בעברית נאמרת ברכה דומה על כל אדם שמת, אולם אין לבלבל בינה לבין הברכה המוסלמית).
אחרי הזכרת שמו של מוחמד מקובל לומר: صلّى الله عليه وسلّم ("צלא אללה עליה וסלם"), בראשי תיבות: صلعم או ص ("האל יתפלל עליו וייתן לו שלום").
לפי רוב חכמי הדת המוסלמים (עולמאא), מותר לכנות גם את שאר הנביאים בברכה זו, ויש גם עולמאא שמתירים לברך כך גם אנשים שאינם נביאים.
מנהג זה נפוץ בדרך כלל אצל המוסלמים השיעים שמברכים את עלי אבן אבי טאלב בן דודו של הנביא מוחמד, ואת בניו חסן וחוסיין.
אצל המוסלמים הסונים הדבר אינו נהוג.
באמונה האסלאמית, המונה שישה יסודות, היסוד השישי הוא האמונה בצדקת נביאי האל ושליחיו, אשר נשלחו לכאורה לאנושות על מנת שיובילו וידריכו את בני האדם לעבודת אל אחד וכדי לצוות על הלכותיו.
המוסלמים מחויבים להאמין בנביאים ובשליחים וכן להאמין בכל מי שהוזכר שמו בקוראן או בחדית'.
האמונה בנביאים ובשליחים מחייבת את המוסלמי להאמין שמוחמד הוא אחרון הנביאים ושהוא החותם את שושלת הנביאים לאנושות מטעם האל.
לפי האמונה האסלאמית, הנביאים והשליחים הם בני אדם ואין להם שום תכונה אלוהית.
הם נבחרי האל ומקורביו שנבחרו על ידי האל ומרגע זה לא חטאו הודות להשגחתו.
נבואה נתפסת על ידי המוסלמים כחלק מהותי מההיסטוריה האנושית.
המוסלמים מאמינים שאלוהים בחר תמיד בבני אדם מסוימים כדי לתקשר איתם, ולאחר מכן שלח אותם לקהילה מסוימת כדי להעביר את דבריו ורצונו.
הנביאים נבחרו אם כן בידי אלוהים כשליחים שמעבירים מסר.
אלוהים מדבר אל השליחים בדרכים שונות, בעיקר באמצעות תהליך הנקרא השראה.
יש שני מונחים למילה נביא בערבית, רסול - שליח ונבי - נביא.
לחלק מהנביאים ניתנים ספרים, המרכזים את ההתגלות או את המסרים שהועברו לנביא.
ספרים אלה כוללים הטפות של הנביא בשם האל, ולכן הם נחשבים לדבר האלוהים.
הנביאים הם אנושיים לחלוטין, הם אוכלים וישנים, ויש המתחתנים ויולדים ילדים.
חלקם ניחנו ביכולת לחולל ניסים, או פעולות שהן בניגוד לחוקי הטבע.
למשל, להוציא מים מהסלע, לחצות את הים או להחיות מתים.
לטענת המוסלמים, מוחמד חילק את הירח לשני חצאים ועלה לילה אחד לגן עדן כדי לפגוש את אלוהים.
השליח ,הוא נביא אשר נשלח על ידי האל עם שריעה (חוקים, בדומה להלכה היהודית) חדשה וספר קודש חדש על מנת להדריך מחדש לדרך הישר עם מסוים או קבוצת אנשים שהוא נשלח אליהם, שכפרו וזנחו את השריעה הישנה של השליח שלפניו.
בכך מבטל השליח החדש את השריעה הישנה ומביא שריעה חדשה.
נביא , הוא אדם שנבחר על ידי האל על מנת להדריך את המאמינים בדרך הישרה ולחזק את אמונתם באל ובשריעה של השליח שלפניו.
הנביא שופט בין המאמינים, מדריך אותם ומזכיר להם את הדרך הנכונה והישרה, לפי השריעה הקיימת בזמנו.
לפי האמונה האסלאמית, כל שליח הוא נביא אבל לא כל נביא הוא שליח, כלומר השליח הוא נביא שנשלח בשליחות חדשה, מביא שריעה חדשה וזונח את הישנה, ובנוסף מדריך את הכופרים לדרך הנכונה.
הנביא הוא מי שהולך לפי השליחות של קודמיו; כמו משה, שהיה שליח, ואהרון, שהיה נביא.
לסיכום, ההבדל בין שליח לנביא הוא שהשליח מחדש, בניגוד לנביא שמחזק ומזכיר למאמינים שאמונתם נחלשה לפי השריעה הקיימת ושופט את אלה שטועים או מתכחשים לדת.
הקוראן מכיר בכל הנביאים שמסופר עליהם בתנ"ך ובברית החדשה.
הוא מזכיר במפורש את שמותיהם של 25 נביאים ושליחים, יש כאלה שנזכרים אך שמם אינו מוזכר, ויש כאלה שאינם נזכרים כלל (סורה 40 פסוק 78: "הן שלחנו לפניך נביאים; על קצתם הגדנו לך ועל קצתם לא הגדנו; לא לנביא לעשות מופתים, כי אם ברצון אדוניו.
ובבוא דבר אלהים, הוכיח באמת, וכל המכחשים באלהים ספו").
לכן נאמר בו שהאל סיפר לנו רק על חלק מהם:
"ושליחים אחרים שסיפרנו לך עליהם מקודם, ושליחים אשר לא סיפרנו לך עליהם.
ועם משה אללה דיבר ישירות."
על פי החדית', כשנשאל הנביא מוחמד כמה נביאים היו, ענה מוחמד שהיו 124,000 נביאים, וכשנשאל כמה מתוכם היו שליחים ענה מוחמד שהיו 315 שליחים.
אך על פי רוב העולמאא, חדית' זה שסופר על הנביא אינו מהימן ואפילו שקרי, ולא מתייחסים אליו כאמין לחלוטין.
להלן שמותיהם של חלק מהנביאים והשליחים שהוזכרו בקוראן:
"וזאת הוכחתנו, ואותה נתנו לאברהם כנגד בני עמו.
אנו מרוממים במעלות את מי שאנו רוצים.
ריבונך חכם ויודע (83) הענקנו לו (לאברהם) את יצחק ויעקב, וכבר הדרכנו כל אחד מהם, ואת נוח הדרכנו לפני כן.
ומזרעו (של אברהם) באו דוד ושלמה ואיוב ויוסף ומשה ואהרון.
אכן, כך נגמול לאלה שעושים את המעשים הטובים (84) וכמו כן גם אליהו, זכריה, יוחנן וישוע, כולם מהצדיקים (85), וישמעאל ואלישע ויונה ולוט.
כל אחד מהם רוממנו מכל בני העולם (86) ביחד עם כמה מאבותיהם וצאצאיהם ואחיהם שבחרנו בהם והדרכנו אותם בדרך הישר".(87)
בארבעת הפסוקים הרצופים מסורת אל-אנעאם מוזכרים שמות 18 נביאים.
השאר מוזכרים בפרקים ופסוקים שונים והם: אדם, הוד, צאלח, שועיב, אדריס, ד'וּ אלְכִּפְל, מוחמד.
יש נביא נוסף שסיפורו הוזכר מבלי לנקוב בשמו.
נאמר עליו שהיה צדיק ושהאל ביקש ממשה שיתלווה אליו.
בחדית' הוזכר גם יהושע בן נון כנביא.
לפי האמונה האסלאמית, כל עמי הקדם שנשלח אליהם שליח, היו מחויבים בהצהרה על אמונתם באל אחד ובשליחו ובקיום הלכתו.
דניאל וישעיהו אינם מוזכרים בקוראן, אך נחשבים לנביאים בעיני חלק מהמוסלמים.
אל-חד'ר, ד'ו אלכפל, ד'ו אל-קרנין ולוקמאן הן דמויות המוזכרות בקוראן, אך קיימת מחלוקת בנוגע להיותם נביאים.
הנביא ששמו הוזכר בקוראן יותר מכל שאר הנביאים הוא משה.
בנוסף, הוא מתואר כנביא שהאל סיפר עליו פרטים רבים מרגע הולדתו עד מותו, כולל פירוט שליחותו וקריאתו לאמונה באל אחד, פעולותיו לשחרור עם ישראל והובלתו במדבר והדרכתו לעבודת האל האחד.
הוא גם השליח שקיבל לידיו ספר והלכה מפורטת (התורה) שעל המאמין באל אחד ללכת לפיהם.
האסלאם מורה להאמין בכל הנביאים והשליחים ללא הבדל, אבל האל העדיף חמישה מהם: נוח, אברהם, משה, ישוע, ומוחמד.
רוב הנביאים שקמו היו מעם ישראל, ועם ישראל הונהג על ידי נביאים.
כפי שאמר הנביא מוחמד בחדית': "עם ישראל היה מונהג על יד הנביאים, וכל פעם שנפטר נביא, האל הביא אחר, ולא יהיה נביא אחרי..."
רשימת הנביאים המוזכרים בשמם בקוראן
הערה: שמות הנביאים להלן נכתבו כפי שהם מופיעים בקוראן, בתעתיק עברי.
בסוגריים מופיע שם הנביא בערבית, שמה של הדמות מן התנ"ך או מן הברית החדשה שאיתה הוא מזוהה (בחלק מהמקרים הזיהוי פשוט בשל הדמיון בשם.
במקרים שבהם אין דמיון בשם בין הקוראן לתנ"ך או לברית החדשה, הזיהוי מבוסס על הדעה הרווחת במסורת המוסלמית.
במקרים שבהם הזיהוי אינו ברור דיו או שנוי במחלוקת, מופיעה הסתייגות), שם הספר הקדוש שהורד לנביא ולאיזה עם הוא נשלח (לפי האמונה האסלאמית).
(إدريس, מזוהה עם חנוך)✔בני אדםנוח
(هود, מזוהה עם חבר או עבר)✔עם עאד
(صالح, מזוהה עם שלח)✔עם ת'מוד
(شعيب, מזוהה עם יתרו)✔עם מדין
(ذو الكفل, -)נביא או צדיקדאוד
(داود, דוד)✔מזמורי דוד (זבור)בני ישראלסולימאן
מאחר שהאמונה בנביאים היא אחד מיסודות האמונה, אי אמונה בנביאים נחשבת באסלאם לכפירה מוחלטת.
די בכפירה באחד השליחים המוזכרים בקוראן על מנת להיחשב ככפירה.
לכן האמונה במוחמד מחייבת את האמונה באדם, נוח, חנוך, אברהם, משה וכל השאר, שכן כולם נשלחו מאותו אל, ולאותה מטרה.
הנאשם הוא סרט דוקו-דרמה אמריקאי משנת 1956 בבימויו של אלפרד היצ'קוק עם הנרי פונדה וורה מיילס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הספר "סיפורו של כריסטופר עמנואל בלסטררו" מאת מקסוול אנדרסון המתאר מקרה אמיתי שקרה לאדם בשם זה שנעצר והובא למשפט על לא עוול בכפו.
בתחילת הסרט מופיע היצ'קוק בפנים מואפלות ומספר כי בניגוד לשאר סרטיו זה לא סרט על פושע או רוצח אלא סרט על אדם אמיתי פשוט ועל העוול שנעשה לו, וכי ביים את הסרט בצורה שביים את שאר סרטיו המותחים.
הבמאי מרטין סקורסזה הושפע מהסרט הזה בעת ביום הסרט נהג מונית.
כריסטופר עמנואל ("מני") בלסטררו (הנרי פונדה) הוא נגן קונטרבס ב"מועדון החסידה" בניו יורק.
הוא נשוי לרוז (ורה מיילס) ולהם שני בנים.
רוז חייבת לעבור טיפול שיניים יקר וכדי לממן זאת מגיע בלסטררו לחברה הביטוח בה יש לאשתו פוליסת ביטוח ומבקש הלוואה של 300 דולר על חשבון הפוליסה.
שתי פקידות מזהות אותו כשודד שביקר שם מקודם וכאשר מגיע בלסטררו לביתו עוצרים אותו בלשים ומבקשים אותו להתלוות אליהם לחקירה במשטרה.
לא מאפשרים לו להודיע למשפחתו.
בתחנת המשטרה הם מטיחים בפניו את ההאשמה כי הוא שודד סדרתי בסביבה.
הם מביאים אותו למספר חנויות שעברו שוד כדי שייזהו אותו ולאחר שכתב ידו מושווה לכתב היד של השודד ושתי פקידות חברת הביטוח מזהות אותו במסדר זיהוי הוא נעצר.
רק לאחר שעות רבות נודע לאשתו על מעצרו.
הוא משתחרר לאחר שהייה לא נעימה במעצר לאחר שגיסו, ג'ין קונפורטי (נחמיה פרסוף) מפקיד למענו כתב ערבות על סך 7500 דולר.
הוא מנסה ביחד עם רוז למצוא עד כדי לבסס אליבי שלו לתאריך השוד בחברת הביטוח אבל כשהם מגיעים לכתובת, פותחות להם שתי ילדות (טיוזדיי וולד ובוני פרנקלין) ואומרות כי האדם הזה מת.
הם שוכרים את שירותיו של עורך הדין פרנק אוקונור (אנתוני קווייל) שמסכים לשמש כסניגור למרות שאין לו ניסיון במשפט פלילי.
בינתיים מידרדר מצבה הנפשי של רוז.
היא נכנסת לדיכאון עמוק הכולל התפרצויות זעם וניתוק מהמציאות.
היא מאשימה את עצמה במה שקרה ובלסטררו נאלץ לאשפזה במוסד לחולי נפש.
המשפט מתנהל לרעתו של בלסטררו.
העדים מזהים אותו בוודאות וגם חלק מהמושבעים מראים עוינות נגדו.
אוקונר שוקל לבקש את החלפת המושבעים והתחלת המשפט מחדש ואז חל המהפך.
אדם מנסה לשדוד חנות אך הבעלים מתגבר עליו ומעיק משטרה.
הוא מתוודה על סדרת מעשי השוד שביצע ושעליהם מואשם בלסטררו.
החוקרים מתרשמים מהדמיון בינו לבלסטררו.
בלסטררו משוחרר והולך לפגוש את רוז במוסד אבל היא עדיין מנותקת מהמציאות.
לבסוף מופיעה כתובית כי היא התאוששה (עובדה לא נכונה) והם עברו לגור בפלורידה.
הנבואה האפלה הוא ספר פנטזיה אמריקאי שמבוסס על המיתולוגיה היוונית והרומאית ונכתב על ידי הסופר ריק ריירדן.
הוא פורסם באנגלית ב-2 במאי 2017, והוא הספר השני בסדרת הספרים גורלו של אפולו.
אחרי הנבואה שניתנה בספר הקודם, אפולו, ליאו ואלדס וקליפסו נמצאים בדרכם למציאת אורקל טרופוניוס תוך כדי כך שאפולו מנסה למצוא את מג ולהציל אותה מניצולו של נירון.
בספר מתגלה קיומו של קיסר נוסף בטריאומווירט: קומודוס, או "הרקולס החדש", אשר ניהל רומן קצר עם אפולו בימי רומא העתיקה.
בבואם לאינדיאנאפוליס הם נאבקים בבלמיאי, מפלצות עם ראש במקום הבטן ונימוס רב.
מצילה אותם קשתית בגיל העמידה, ציידת ארטמיס לשעבר, שגרה עם בת זוגה במפקדה חדשה שנקראת התחנה.
אמיתיאה (אמי) וג'וזפין (ג'ו), בעלות התחנה, מבקשות מהשלושה להשיב את בתם ואת שפיותה, מה שדורש מהם להשיג את כס מנמוסינה, שעליו תוכל ג'ורג'ינה לשבת ולהגיד באופן מסודר את הנבואה שקיבלה באורקל.
האלה בריטומרטיס פוקדת עליהם לצאת למסע חיפושים נוסף, על מנת למצוא את זוג הגריפונים הגרים בתחנה.
במהלך המסע, המתרחש בגן החיות, הם פוגשים את מג, שמצילה אותם מסגנו החדש של קומודוס - ליטיירסס, בנו של מידאס.