tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם הציגו לקופים תמונות נעות על המסך ותפוקת הקופים הייתה כדי לקבוע מה הכיוון.
הם מצאו שעל ידי הכנסת כמה שגיאות באופן שיטתי לתגובות הקוף, על ידי גירוי אזור ה-MT שאחראי לתפיסת התנועה בכיוון אחר, הקוף הגיב איפשהו בין התנועה האמיתית לזו המגורה.
זה היה שימוש אלגנטי בגירוי כדי להראות שאזור MT חיוני בתפיסת התנועה בפועל.
בתוך שדה הזיכרון, נעשה שימוש בגירוי לעיתים קרובות מאוד כדי לבדוק את חוזק הקשר בין צרור תאים אחד לאחר על ידי הפעלת זרם קטן בתא אחד אשר מביא לשחרור נוירוטרנסמיטורים ומדידת הפוטנציאל הפוסט-סינפטי (אנ').
באופן כללי, זרם קצר אך בתדר גבוה בטווח של 100 הרץ מסייע בחיזוק הקשר המכונה הגברה סינפטית ארוכת-טווח.
עם זאת, זרם ארוך אך בתדירות נמוכה נוטה להחליש את הקשרים הידועים בשם דיכאון לטווח ארוך (אנ').
USS גרייבלי ) היא משחתת מסדרת ארלי ברק בצי ארצות הברית.
היא קרויה על שם סגן האדמירל סמואל ל.
גרייבלי היא המשחתת ה-57 בסדרה.
השדרית שלה הונחה ב-26 בנובמבר 2007 במספנת הנטינגטון של אינגלס במיסיסיפי.
המשחתת הושקה ב-30 במרץ 2009. הספינה נקראה על שם סגן אדמירל סמואל ל.
אשתו של אדמירל גרבלי, אלמה גרבלי משמשת כספונסרית של הספינה.
אדמירל הצי בדימוס ג'יי פול ריסון היה הנואם הראשי בטקס, שנערך במתקן של נורת'רופ בפסקאגולה.
היא סיימה בהצלחה את הניסויים הימיים ביוני 2010. גרייבלי הוזמנה בווילמינגטון, צפון קרוליינה ב-20 בנובמבר 2010.
בסוף אוגוסט 2013 נשלחה גרייבלי לפטרל במזרח הים התיכון יחד עם ספינות האחות שלה בתגובה לשמועות העולות על התערבות צבאית אמריקנית קרובה במלחמת האזרחים בסוריה.
ב-28 באוקטובר 2013, המשחתות USS גרייבלי ו-USS Ramage ענו לקריאת מצוקה מכלי שיט שהוביל מהגרים שנמצא במרחק מול חופי קלמטה, יוון.
ב-18 בנובמבר 2013, גרבלי חזרה לתחנת הצי נורפוק, וירג'יניה, והשלימה את הפריסה הראשונה שלה מעבר לים.
ב-28 במרץ 2016, גרייבלי סיפקה סיוע ל-USS Sirocco , שתפס ספינת מפרש מסוג דאו חסר אזרחות שהוביל כלי נשק.
לאחר הורדת כלי הנשק, שוחררה ספינת הדאו והצוות שלה.
ביוני 2016 תוך כדי ליווי נושאת המטוסים הארי טרומן (CVN-75) המשחתת הייתה מפגש קרוב עם פריגטה של הצי הרוסי, מה שגרם לפקידי הצי הרוסי והאמריקאי להאשים זה את זה בהתנהגות מסוכנת ובלתי מקצועית.
ב-11 במרץ 2019, כחלק מקבוצת התקיפה - Carrier Strike Group Eight (CSG-8), קיבלה גרייבלי ציון לשבח על עזרתה במבצע נחישות טבועה במהלך 2015-2016.
ב-13 במאי 2022, גרייבלי השתתף בתרגיל מעבר (אימון PASSEX) עם הציים הפיניים והשוודיים בצפון הים הבלטי.
במאי 2022, גרייבלי נשלחה הביתה לתחנת הצי בנורפוק יחד עם קוצת התקיפה CCSG-8 וחלק מטייסת המשחתות 28 בראשות נואת המטוסים הארי ס.
ב-14 באוקטובר 2023, לויד אוסטין כיוון את דווייט אייזנהאואר (CVN-69) ואת קבוצת השייטת שלה, הכוללת את הסיירת Philippine Sea, יחד עם גרייבלי והאחיות-המשחתות לאבון (DDG-58) וה-USS Mason (DDG-87) , למזרח הים התיכון בתגובה למלחמת חרבות ברזל.
זוהי קבוצת התקיפה השנייה שנשלחת לאזור בתגובה לסכסוך, בעקבות ג'רלד פורד (CVN-78) וקבוצתה, שנשלחה רק שישה ימים קודם לכן.
ב-30 בדצמבר 2023, אוניית המכולות Maersk Hangzhou פרסמה קריאת מצוקה לאחר שהותקפה מ-4 ספינות קטנות חות'יות הנתמכות על ידי איראן.
מספר יריות נורו לעבר האונייה ונעשו ניסיונות לעלות לסיפונה, אולם צוות האבטחה השיב באש.
דווייט אייזנהאואר (CVN-69) ו-גרייבלי הגיבו לקריאת המצוקה.
פקודות מילוליות ניתנו ל-4 הספינות הקטנות, ונשלחו מסוקים מהאייזנהאואר.
לאחר ירי מנשק קל, מסוקים של הצי האמריקני השיבו באש, והטביעו 3 מתוך 4 הספינות הקטנות.
לא נגרם נזק לציוד או לצוות של ארצות הברית.
במהלך התגובה הפילה גרייבלי שני טילים בליסטיים נגד ספינות שנורו מתימן.
אוניית הקיטור "גרֵייט איסטרן" הייתה אוניית נוסעים עשויה ברזל שהונעה על ידי משוטות, מדחף ומפרשי עזר, והושקה ב-1858. היא תוכננה על ידי איזמברד קינגדום ברונל וג'ון סקוט ראסל , נבנתה על ידי חברת ג'ון ראסל ושות' ב-Millwall Iron Works בנהר תמזה בלונדון, ובעת השקתה נחשבה לאונייה הגדולה ביותר שנבנתה מעולם.
השם שניתן לה בעת השקתה היה "לויתן" (Leviathan), אך הוא הוחלף ל"גרייט איסטרן" ב-1860 על ידי בעליה החדשים.
"גרייט איסטרן" תוכננה להוביל 4,000 נוסעים מאנגליה לאוסטרליה מבלי לחדש בדרך את מלאי הפחם שלה.
אורכה היה 211 מ', ורק ב-1899 נבנתה אונייה ארוכה ממנה – אוניית הדואר המלכותי "אושיאניק" , שאורכה היה 215 מ' ותפוסתה ברוטו 17,274 טון.
התפוסה של "גרייט איסטרן" הייתה 18,915 טון, שיא שנשבר רק ב-1901 על ידי אוניית הדואר המלכותי "קלטיק" , שאורכה עמד על 214 מ' ותפוסתה ברוטו הייתה 20,904 טון.
אשר למספר הנוסעים, רק ב-1913 השיגה אותה אונייה אחרת – אוניית הקיטור "אימפרטור" , שיכלה להוביל 4,234 נוסעים.
לאונייה היו חמש ארובות, כמקובל באותו זמן, אשר לימים הופחת מספרן לארבע.
שתי המשוטות (paddle wheels) של האונייה גם הן היו הגדולות ביותר שהותקנו מעולם.
ברונל כינה אותה בחיבה "Great Babe".
הוא מת ב-1859, זמן קצר אחרי הפלגת המבחן שלה, במהלכה ניזוקה אחת מארובותיה עקב התפוצצות.
לאחר התיקון שירתה שנים אחדות כאוניית נוסעים וערכה הפלגות סדירות בין בריטניה וצפון אמריקה.
ב-1866 הוסבה לאוניית כבל והשתתפה בהנחת כבל הטלגרף התת-ימי הטרנס-אטלנטי הראשון.
היא סיימה את חייה בליברפול כמיוזיק הול וכ"שלט חוצות" של רשת חנויות הכלבו Lewis's.
בעקבות הצלחתן של אוניות הקיטור הטרנס-אטלנטיות "גרֵייט וֶסְטֶרְן" ו"גרֵייט בְּריטֵיין", חלוצות ספנות הנוסעים לצפון אמריקה, החליט ברונל לבנות אוניית קיטור שתגיע עד אוסטרליה, תישא 15,000 טון פחם כדי שתוכל לשוט מחצית הדרך סביב העולם מבלי לחדש את המלאי, ותהיה גדולה ומפוארת יותר מכל אוניות הנוסעים האוקיאניות שנבנו עד אז.
ברונל חשב על אונייה שתערוך הפלגות סדירות בין בריטניה לטרינקומלי או לאוסטרליה, וייעד לה את מקום הבכורה בסחר הימי עם אסיה ואוסטרליה.
ואומנם, העיתונים בני התקופה הפליגו בשבחה של האונייה הענקית ותיארו אותה כ"עיר שטה" וכ"קריסטל פאלאס" ימי.
ב-25 במרץ 1852 שרטט ברונל ביומנו תרשים סכמתי של אוניית קיטור ורשם מתחתיו: "כ-600 רגל על 65 רגל על 30 רגל".
מידות אלו () היו גדולות פי 6 משל כל אונייה אחרת באותם ימים; יתרונה של אונייה זו יהיה בגודלה.
היא תהיה מהירה וחסכונית, ותזדקק לצוות קטן מזה של כמה אוניות קטנות יותר שתפוסתן יחד שווה לשלה.
ברונל הבין שאונייה זו תצטרך ליותר ממערכת הנעה אחת; מאחר שאוניות בעלות שני מדחפים עדיין היו ניסיוניות, תכנן ברונל מערכת הנעה משולבת של מדחף ומשוטות ובנוסף להם מפרשי עזר.
ברונל היה אומנם חלוץ ההנעה המדחפית של אוניות גדולות כשבנה את "גרייט בריטיין", אך הוא לא האמין שאפשר לבנות מדחף וציר מדחף שיוכל למסור את הכוח הדרוש להסעתה של אוניית ענק שכזו במהירות הדרושה.
על פי הצעתו של ראסל פנו השניים למנהלי חברת הספנות Eastern Steam Navigation עם התוכניות לאונייה החדשה.
חברת ג'יימס ואט ושות' תתכנן ותייצר את המדחף, פרופסור פיאצי סמית יתכנן את הציוד הג'יירוסקופי, וראסל עצמו יבנה את הגוף ואת המשוטות.
כדי לבנות את "גרייט איסטרן" נכנס ברונל לשותפות עם ראסל מבלי שידע כי הלה מצוי בקשיים פיננסיים.
זאת ועוד, השניים נחלקו בדעותיהם בעניינים רבים הנוגעים לאונייה.
היה זה המיזם הגדול האחרון של ברונל, והוא התמוטט עקב התקף לב לאחר שהצטלם על סיפון האונייה, ומת כעבור עשרה ימים, ארבעה ימים בלבד לאחר הפלגת המבחן הראשונה של "גרייט איסטרן".
על האונייה אמר ברונל, "מעולם לא השקעתי בדבר כלשהו את כל כולי, את כל זמני ואת כל מרצי, ואשר למען הצלחתו סיכנתי כל כך את שמי הטוב."
"גרייט איסטרן" נבנתה במספנת .Messers Scott Russel & Co במילווֹל, בלונדון.
גוף האונייה היה עשוי כולו ברזל ולו דפנות כפולות , שהרווח ביניהן 86 ס"מ ("2-10 רגל).
לוחות הגוף היו מברזל מחושל בעובי 19 מ"מ (¾ אינץ') ריווח הצלעות היה 1.8 מ' ("5-11 רגל).
"גרייט איסטרן" הייתה האונייה הראשונה בעלת דפנות כפולות ותחתית כפולה, צורת מבנה שייעשה בה שימוש רק כעבור 100 שנים במכליות נפט, כדי למנוע את זיהום הים במקרה של התנגשות בין אוניות או פגיעה בשרטון.
על מנת להגדיל למקסימום את קיבולת הפחם שלה, אחסנו את הפחם במגורות סביב 10 הדוודים שלה ומעליהם.
היא הונעה על ידי מפרשי עזר, משוטות ומדחף.
את המשוטות סובבו שני מנועי קיטור בעלי שני צילינדרים כל אחד (סידור זה נקרא אז "ארבעה מנועים"), ומנוע קיטור נוסף הניע את המדחף.
ארבעת הצילינדרים של מנוע המדחף היו בקוטר 2.13 מ' (84 אינץ') ואורך מהלך של 1.21 מ' (4 רגל) כל אחד.
לאונייה היו שישה תרנים, שעל פי המסופר נקראו על שמות ימות השבוע – Monday היה התורן הקדמי ו-Saturday התורן המאסף.
שטח המפרשים 1,686 מ"ר (7 מפרשי גף ו-9 מפרשים רוחביים לכל היותר, בדרך כלל רק ארבעה).
המעטה היה דומה לזה של סקונר עם מפרשים עיליים (topsail schooner ), עם מפרש גף אורכי תחתי על כל תורן, חלוץ על התורן הקדמי ושלושה מפרשים רוחביים על תרנים 2 ו-3 ("שלישי" ו"רביעי"); לזמן מה הותקנו לתורן מס' 4 גם כן 3 סקריות.
לא ניתן היה להניף את המפרשים כשהאונייה שטה במנועיה, בין במדחף בין במשוטות, מחשש שיישרפו על ידי הגזים הלוהטים שפלטו הארובות.
מהירותה המקסימלית של האונייה הגיעה ל-13 קשרים (24 קמ"ש).
6 פועלים קיפחו את חייהם בתאונות עבודה במהלך בניית האונייה.
השקת "גרייט איסטרן" תוכננה ל-3 בנובמבר 1857. גודלה של האונייה הציב בעיות טכניות עצומות.
לפי מקור אחד, שקל גוף האונייה 19,000 טונות והיה אפוא העצם הכבד ביותר שהסיע האדם ממקומו עד אז.
ב-3 בנובמבר נאסף קהל רב כדי לצפות בהשקת האונייה, ביניהם אנשי-מעלה כמו הנסיך פיליפ, רוזן פריז, אנרי, דוכס אומאל ושגריר סיאם בבריטניה.
ההשקה, מכל מקום, לא צָלחה, כי האונייה נתקעה על מסילות ההשקה.
זאת ועוד, שני פועלים נהרגו וכמה נפצעו, מה שנראה בעיני אחדים כסימן של חוסר מזל לאונייה החדשה.
ברונל קבע תאריך להשקה מחודשת בינואר 1858, וקיווה לנצל בניסיון הבא את עזרת הגאות.
השקת האונייה ב-30 בינואר נדחתה בשל רוחות חזקות, ורק למחרת היום בסביבות השעה עשר בבוקר, כשנחלשה הרוח, הושקה האונייה בהצלחה.
התקנת "גרייט איסטרן" לשיט, אחרי השקתה, ארכה שמונה חודשים.
עלות ההתקנה (600,000 דולר) הדאיגה משקיעים רבים, משום שהיא נוספה לכמעט 6 מיליון הדולר שהושקעו בבנייתה.
החברה נקלעה לחובות, ומשקיעים רבים דרשו למכור אותה.
לאחר כשנה נמכרה האונייה הלא גמורה במחיר 800,000 ליש"ט לחברה בשם Great Eastern Ship Company.
ההפסד של חברת Eastern Steam Navigation הסתכם ב-3 מיליון ליש"ט.
מנהלי החברה החדשה החליפו את שם האונייה מ-"לווייתן" (Leviathan) – שמה המקורי – ל"גרייט איסטרן".
זאת ועוד, הם החליטו כי יהיה משתלם יותר מבחינה מסחרית להפעיל אותה בקו סאות'המפטון – ניו יורק, ועל כן נעשו בה שינויים אחדים שהעיקרי שבהם הוא הקטנת קיבולת הפחם שנשאה.
ההתקנה לשיט הסתיימה באוגוסט 1859, ולציון האירוע נערכה סעודה חגיגית למוזמנים ובהם מהנדסים, מחזיקי מניות, חברי פרלמנט, 5 רוזנים ואנשי-מעלה אחרים.
בתחילת ספטמבר 1859 הפליגה האונייה מן המעגנה אל התעלה האנגלית, לעיני קהל רב.
איתרע מזלה, וליד הייסטינגס התפוצץ אחד מדודי הקיטור שלה וחמישה אנשי צוות נהרגו; הגורם להתפוצצות היה שסתום שהושאר בטעות במצב סגור אחרי בדיקת לחץ של המערכת.
האונייה המשיכה אל פורטלנד ביל (Portland Bill) ומשם אל הוליהֶד (Holyhead), אף שמשקיעים אחדים סברו כי תוכל להרוויח יותר כסף אם תהיה אטרקציה לתיירים בתמזה.
"גרייט איסטרן" נחלצה בשלום מהסערה הגדולה של 1859 , ואחר כך הועברה אל סאות'המפטון לעונת החורף.
בתחילת 1860 שוב התחלפו הבעלים, אחרי שהחברה נקלעה להפסדים גדולים ושווייה של האונייה פחת בחצי.
חבר המנהלים התפטר והוחלף על ידי קבוצה שלישית של בעלי שליטה מחזיקי מניות.
חבר המנהלים החדש גייס הון נוסף של 50,000 דולר כדי לסיים במהירות את בניית האונייה, ואף יזם תחרות בין ערי הנמל של צפון אמריקה מי תזכה להיות הנמל אותו תפקוד "גרייט איסטרן" בקביעות.
העיר פורטלנד במיין בנתה מזח מיוחד לאונייה בהשקעה של 125,000 דולר.
העיר ניו יורק – שהקדימה להכין מקום חנייה עבור האונייה הענקית ליד רציף מעץ – היא שנבחרה בסופו של דבר.
ב-17 ביוני 1860, אחרי עיכובים אחדים, יצאה "גרייט בריטיין" להפלגת הבכורה עם 35 נוסעים בתשלום, 8 נוסעים נלווים מאנשי החברה ו-418 אנשי צוות.
בין הנוסעים היו שני עיתונאים.
חציית האוקיינוס עברה ללא תקלות.
ב-28 ביוני, לאחר 11 ימי הפלגה, הגיעה "גרייט איסטרן" הגיעה לנמל ניו יורק.
ספינות רבות קידמו את בואה, וקהל של עשרות אלפים בא לחזות באוניית הענק ולבקר בה.
"גרייט איסטרן" עזבה את ניו יורק בסוף יולי, וערכה נסיעת-טיול לכמה מאות נוסעים אל קייפ מיי ומשם לאולד פוינט בווירג'יניה.
מווירג'יניה שבה האונייה לניו יורק, וממנה שטה דרומה שוב לנסיעת טיול במפרץ צ'סאפיק.
אחר כך עגנה לכמה ימים באנאפוליס, שם הצטיידה ב-5,000 טון פחם.
במהלך שהותה בעיר ביקרו בה כמה אלפי איש ובהם הנשיא ג'יימס ביוקנן.
מאנאפוליס חזרה האונייה לניו יורק.
עם שובה של "גרייט איסטרן" לנמל ניו יורק הסתבר למנהלי החברה כי המסע לאמריקה הוא כישלון מסחרי גמור.
התקבולים הסתכמו ב-120,000 דולר לעומת תחזיות החברה ל-700,000 דולר, וההוצאות הגיעו ל-72,000 דולר.
יתר על כן, החברה התחייבה לתשלום ריבית בגובה 5,000 דולר ליום, וסכומים אלה נגסו בשארית הרווחים שעשתה האונייה.
כדי לנסות ולצמצם את ההפסדים לפני החזרה לאנגליה, הפליגה האונייה באמצע אוגוסט מניו יורק אל הליפקס עם 100 נוסעים.
כאשר התקרבה לנמל, עצרה אותה ספינת שירות המגדלורים, המוסמכת על פי חוק לגבות אגרת מגדלורים.
גובה האגרה מחושב לפי תפוסת האונייה, ובהינתן גודלה העצום של "גרייט איסטרן", הסכום שנדרשה לשלם הגיע ל-1,750 דולר.
נציגי האונייה ירדו לחוף כדי לנסות להפר את רוע הגזירה, אך מושל הליפקס סירב להם.
בכעסם פקדו מנהלי החברה על האונייה לשוב מיד לבריטניה, ובשל כך עשתה "גרייט איסטרן" את דרכה חזרה כשהיא ריקה, ללא נוסעים.
"גרייט איסטרן" הייתה הצלחה הנדסית אך כישלון מסחרי.
בחורף 1860 עברה האונייה סדרת שיפוצים בפיקוחו של סקוט ראסל, במהלכה תוקנו נזקים שנגרמו לה בשנת פעולתה הראשונה.
תוך כדי העבודות ניתקו חבלי הרתיקה של האונייה והיא פגעה באה"מ "בלנהיים" ושברה את מוט החרטום שלה.
במאי 1861 הפליגה האונייה אל העיר ניו יורק.
נמל יעד פוטנציאלי אחר, בולטימור, נחשב מסוכן מדי בשל פרוץ מלחמת האזרחים של ארצות הברית.
היא טענה 5,000 טונות של חיטה בחביות, העלתה 194 נוסעים, וב-25 במאי הפליגה חזרה לליברפול.
ההפלגה התנהלה ללא תקלות, ועם שובה של האונייה לבריטניה חתמו בעלי החברה על חוזה עם משרד המלחמה הבריטי להובלת 2,000 חיילים לקנדה, חלק מתצוגת הכוח שתכליתה לאיים על ארצות הברית שהחלה להתחמש במהירות.
לאחר השינויים הנדרשים הפליגה "גרייט איסטרן" מבריטניה אל קוויבק כשהיא נושאת 2,144 חיילים, 473 נוסעים ו-122 סוסים; לדברי מקור אחד, מספר נוסעים זה – יחד עם צוות האונייה שמנה 400 איש – היה המספר הגדול ביותר של אנשים שנשאה אי פעם אונייה כלשהי עד אז.
ההפלגה עברה בהצלחה, והאונייה נכנסה לנמל העיר קוויבק.
שמונה ימים נסעו סירות הקיטור הלוך ושוב כדי להוריד את הנוסעים מהאונייה.
"גרייט איסטרן" חצתה את האוקיינוס בזמן שיא של 8 ימים ו-6 שעות.
קציני הצבא שהפליגו באונייה שיבחו אותה, אך זמן קצר לאחר שובה לבריטניה הפסיק משרד המלחמה את החוזה, ו"גרייט בריטיין" חזרה להובלה סדירה של נוסעים.
בספטמבר 1861, יומיים לאחר צאתה מליברפול, נקלעה "גרייט איסטרן" לסערת הוריקן.
שלושה ימים נאבקה האונייה בגלים, שגרמו נזק ניכר למערכת ההנעה שלה; שני גלגלי המשוטות ניתקו ממקומם, המפרשים נקרעו, ולוח ההגה התעקם וסופו של דבר נעקר על ידי המדחף.
מדחף הַדְּחַק הותקן על ידי המילטון טאול (Towle), מהנדס אמריקאי ששב באונייה מאוסטריה, וכך יכולה הייתה האונייה לשוב לאנגליה בכוח המדחף בלבד.
היא הגיעה לקווינסטאון (כיום קוב , אך לא הורשתה להיכנס לנמל מחשש שהרוחות העזות יעקרו אותה ממקום חנייתה.
שלושה ימים לאחר מכן הותר לה להיכנס, ובעוד נגררת על ידי אה"מ "אדווייס" (HMS Advice) למקום חנייתה, קרעה את שרשרת העוגן של אוניית סוחר אמריקאית.
הנזק שגרמה הסערה ואובדן ההכנסות מן ההפלגה הגיעו לכדי 300,000 דולר.
מסוף 1861 עד אמצע 1862 המשיכה האונייה בהפלגותיה ללא אירועים מיוחדים.
ביולי 1862 עשתה האונייה את הפלגתה הרווחית המשמעותית הראשונה, כשהובילה 500 נוסעים ו-8,000 טון מצרכי מזון מניו יורק אל ליברפול; ההכנסות מההפלגה, שנמשכה 11 יום, היו 225,000 דולר.
עם זאת, כפי שמציינים כמה מקורות, בעלי האונייה צריכים היו להשקיע מאמצים רבים כדי שהפעלת האונייה תהיה רווחית, משום שקהל היעד אליו כיוונו היו נוסעים מן המעמד הבינוני והגבוה.
זו הסיבה מדוע האונייה לא הובילה קבוצות גדולות של מהגרים מאירופה לארצות הברית, וגם מדוע לא ניצלה לתועלתה את השפל בספנות הקליפרים האמריקאיים במהלך מלחמת האזרחים של ארצות הברית.
ב-17 באוגוסט 1862 יצאה "גרייט איסטרן" מנמל ליברפול בדרכה לניו יורק, כשהיא נושאת 820 נוסעים וכמה אלפי טונות של מטען.
האונייה נחלצה מסערה אליה נקלעה בדרכה, ובליל ה-27 באוגוסט הגיעה לחופי ניו יורק.
שוקע האונייה באותה הפלגה היה 9 מ', ובשל החשש שמא הוא גדול מכדי מעבר בטוח בסֶנְדִי הוּק , בחר רב החובל בנתיב הבטוח יותר דרך לוֹנג אַיילנד סַאוּנְד.
בשעה 2.00 בצהריים, כאשר חלפה על פני מוֹנטוֹק פּוֹינְט , פגעה האונייה בסלע לא מסומן במפות (שלימים ייקרא סלע גרייט איסטרן) שהזדקר עד כ-8 מטרים מתחת לפני המים.
הסלע ניקב את המעטפת החיצונית של האונייה, כשהוא מותיר אחריו קרע עמוק באורך 25 מ' וברוחב 2.7 מ'.
חישובים שנעשו אחר כך הראו שהסלע היה גדול מספיק כדי לחדור למעטפת הפנימית, אבל הלוחות החיצוניים והחיזוקים הרוחביים החסונים מנעו זאת.
אנשי הצוות סברו כי האונייה עלתה על שרטון חול, ולאחר בדיקת השיפוליים המשיכה "גרייט איסטרן" אל ניו יורק.
בעת שהותה בנמל הסתבר כי היא נוטה מעט לצד ימין, וצולל הורד למים כדי לבדוק את הגוף.
הבדיקות נמשכו כמה ימים, ובסופן התברר כי במעטפת הלוחות החיצונית של האונייה נבקע חור גדול.
התיקון היה מסובך, משום שלא נמצא בעולם מבדוק יבש שיכול להרים את האונייה.
גוף האונייה תוקן על ידי מסגרים בתוך קופרדם (cofferdam), אבל עלותו לחברה הסתכמה ב-350,000 דולר והוא אף עיכב בכמה חודשים את שובה של האונייה לבריטניה.
"גרייט איסטרן" ערכה הפלגה אחת נוספת לניו יורק ובחזרה ב-1863, ואחר כך הושבתה עד 1864 בשל עלויות התפעול הגבוהות שלה.
בינואר 1864 הועמדה האונייה למכירה פומבית.
ארבעה דירקטורים מהנהלת החברה הציעו סכום של 125,000 דולר וזכו, וכך השיגו שליטה על כלי השיט.
הם הניחו לחברת האונייה לפשוט את הרגל, וכך הפרידו את האונייה מחברת הספנות הלא פעילה כעת.
"גרייט איסטרן" הוחכרה לסיירוס ווסט פילד, איל הון אמריקאי שתכנן להשתמש בה להנחת כבלי טלגרף תת-מימיים.
בעלי האונייה פיתחו מודל עסקי שלפיו הם ישאילו את "גרייט איסטרן" כאונייה להנחת כבלים בתמורה למניות בחברות הכבלים, וכך הבטיחו שאם "גרייט איסטרן" תצליח במשימתה, האונייה הלא-רווחית תוכל להשיא רווחים אישיים לכל אחד מארבעת בעליה.
במאי 1865 הפליגה "גרייט איסטרן" אל שירנס כדי לטעון את כבל הטלגרף הטרנס אטלנטי .
בתמורה לשימוש באונייה ביקשו הבעלים 250,000 דולר במניות חברת הטלגרף, אבל רק בתנאי שהנחת הכבל תצליח.
כדי לפנות מקום ל-22,450 קילומטרים של כבל, הוסבו כמה מהתאים וחדרי האוכל של האונייה למחסנים גדולים.
ביולי הניחה האונייה את קצה הכבל התת-מימי ליד האי ולנטיה , ומשם עשתה את דרכה מערבה במהירות של 6 קשרים.
העבודה נמשכה ללא תקלות במשך שבועות אחדים, אבל קצה הכבל אבד באמצע האוקיינוס בשל תקלה, ואילץ את האונייה להניח כבל חדש ב-1866. הקצין הראשון של האונייה, רוברט הלפין , הצליח למצוא את קצה הכבל האבוד, והכבל השלם חובר אל החוף בהארטס קונטנט, בניופאונדלנד ב-27 ביולי 1866.
הלפין מונה לרב החובל של "גרייט איסטרן", והאונייה המשיכה להניח כבלים נוספים.
בתחילת 1869 הניחה האונייה מספר כבלים תת-ימיים ליד ברסט.
בהמשך השנה היא צוידה להנחת כבלים תת-מימיים באוקיינוס ההודי; חלק הארי מומן על ידי הממשלה הבריטית ועל ידי בנקים בהודו, שקיוו על ידי כך לעקוף את הכבלים היבשתיים הלא יעילים שקישרו את בריטניה עם הודו.
לקראת העבודות באקלים חם, נצבעה האונייה בלבן כדי להקטין את התחממות מחסני הכבלים.
"גרייט איסטרן" יצאה מבריטניה בדצמבר 1869, הגיע לבומביי (כיום מומביי) אחרי הפלגה של 83 יום.
עם הגיעה לנמל עורר גודלה העצום של האונייה התעניינות ציבורית עצומה, והקפטן הציע למכור כרטיסים בשווי 2 רופי לאדם כדי לסייר באונייה, והתמורה חולקה לצוות.
האונייה יצאה מבומביי לפני תחילת עונת המונסונים, המשיכה צפונה כדי להניח כבל בין בומביי ועדן.
אחר כך הניחה כבל נוסף מעדן אל האי ג'בל א-טייר, שם נפגשה עם אונייה אחרת, ויחד הניחו את הכבל אל סואץ וממנה אל אלכסנדריה.
שירותה של "גרייט איסטרן" כאוניית כבל הסתיים עם השקתה של אוניית הכבל הייעודית הראשונה בעולם, "פרדיי" , ב-1874.
"גרייט איסטרן" הותקנה מחדש להובלת נוסעים, אך למרות כל המאמצים הפעלתה לא הניבה רווחים.
תעלת סואץ נפתחה ב-1869, אך היא לא יכלה לעבור בה בשל גודלה העצום, והשיט הארוך סביב אפריקה לא איפשר לה להתחרות באוניות הקטנות ממנה.
על כן נשארה עומדת בנמל מילפורד, למגינת לבם של שלטונות הנמל.
הועלו הצעות רבות מה לעשות באונייה, ועל פי מקור אחד רבים מיושבי הפאבים הציעו למלאה באבק שריפה ולפוצץ אותה.
האונייה ניצלה בסופו של דבר, אחרי שמהנדס המעגנות פרדריק אפלבי (Appleby) הצליח לבנות סביבה מעגנה.
באחת-עשרה שנות עגינתה במילפורד הצטברה על תחתית האונייה כמות עצומה של אצות ובלוטי ים.
חוקר הטבע הנרי לי ערך מחקר מקיף בנושא, ולפי חישוביו הגיע משקל הַצִּמְדָה ל-300 טונות לערך.
ב-4 בנובמבר 1885, על פי החלטת בית המשפט, הועמדה האונייה למכירה פומבית בלויד'ס אוף לונדון.
ההצעות החלו ב-10,000 ליש"ט, והאונייה נמכרה בסופו של דבר תמורת 26,200 ליש"ט למר מטוס (Mattos), סוחר מן הסיטי.
אחרי זמן קצר האונייה החליפה שוב ידיים, ובעליה החדשים הפכוה למיוזיק הול ואולם ספורט.
אחר כך נקנתה על ידי רשת חנויות הכלבו Lewis's , שהשתמשה בה כשלט חוצות צף ששייט במעלה ובמורד נהר מרזי.
ב-1886 הפליגה האונייה לליברפול כדי להשתתף בתערוכה הבינלאומית לסחר ימי, מסחר ותעשייה שנערכה בעיר .
ב-1888 הועמדה שוב למכירה פומבית, הפעם כגרוטאה; ההכנסות מן המכירה היו 16,000 ליש"ט.
רבים מחלקי הציוד של האונייה – רהיטים, מנורות, פאנלים דקורטיביים ושאר חפצים – נקנו על ידי אספנים פרטיים, נוסעים לשעבר ואנשי הצוות.
האונייה נגרטה על ידי חברת הנרי באת' ובנו ליד מעגנת סלוין בין רוק פרי וניו פרי , בשפך הנהר מרזי.
עבודות הגריטה החלו ב-1889 ונמשכו שנה וחצי.
ב-1928 חיפש מועדון הכדורגל של ליברפול תורן להנפת דגלים באצטדיון אנפילד ורכש לשם כך את התורן העילי של "גרייט איסטרן", שעודו ניצב שם.
ב-2011 התגלו במהלך סקר גיאופיסי חלקים משדרית האונייה ותחתיתה על גדת הנהר במקום בו נגרטה.
ב-1859, במהלך הפלגות המבחן, ארעה התפוצצות שהעיפה לים את אחת מארובות האונייה.
הארובה נמשתה ונרכשה על ידי תאגיד המים של וויימאות' ומלקומב רגיס בדורסט, שהסבה אותה למסנן.
לימים הועברה הארובה למוזיאון הימי בבריסטול , ואחר כך נמסרה לתצוגה באוניית המוזיאון "גרייט בריטיין".
"גרייט איסטרן" היא נושא השיר "Ballad of the Great Eastern" של זמר הרוק סטינג, הנכלל באלבום The Last Ship מ-2013.
ההפלגה הטרנס-אטלנטית של "גרייט איסטרן" משמשת רקע לרומן ההרפתקאות Une ville flottante ("העיר השטה") מאת ז'ול ורן שראה אור ב-1871.
הפלגת הבכורה ב-1867 מליברפול לניו יורק משמשת רקע לרומן בן שמונת הכרכים Ὀ Μέγας Ἀνατολικός (The Great Eastern) של הסופר היווני אנדריאס אמביריקוס .
הספר ראה אור ב-1990–1992, כחמש-עשרה שנים לאחר מותו של הסופר.
אוניית הקיטור "גרייט איסטרן" ואיזמברד ברונל עומדים במרכז הרומן The Great Eastern מאת האוארד א' רודמן (2019), שבו מתמודדים קפטן אחאב וקפטן נמו זה מול זה.
The Great Eastern היה שמו של תסכית קומי ששודר בתחנת הרדיו CBC מ-1994 עד 1999.
במשחק הווידאו Anno 1800 מ-2019 של חברת Unisoft Blue Byte ניתנת למשחק ההזדמנות לבנות את "גרייט איסטרן".
גריזלי פראי הוא סרט טלוויזיה אמריקאי משנת 1999, מסוגת מותחן והרפתקאות, שנכתב ובוים על ידי שון מקנמארה והופק על ידי שון מקנמארה ודייוויד ברוקוול באמצעות חברת ההפקות Brookwell-McNamara Entertainment.
הסרט עוסק במתח בין האדם לטבע, דרך סיפורו של דוב גריזלי שברח ממרכז שימור לחיות בר.
הסרט מתחיל במעבר של ג'וש הארדינג (בגילומו של ריילי סמית'), נער מתבגר, ואמו רייצ'ל (מישל גרין), לעיירה הכפרית פיין לייק.
המעבר מהעיר הגדולה נובע מרצונם להתמודד עם כאבם לאחר מותו של האב, שהיה שוטר שנהרג בעת מילוי תפקידו.
ג'וש, זועף וממורמר מהנסיבות, נתקל מיד בחיכוכים עם הקהילה המקומית, שמתוחה עקב מחלוקת סביב הקמת אטרקציית תיירות חדשה הכוללת דובים.
באופן אירוני, ג'וש נאלץ לעבוד במתקן חיות הבר החדש לאחר שבחמת זעם זרק אבן ופגע בשמשת המכונית של שומר היערות המקומי, פרנק ברדפורד (פרד דרייר).
המצב מסתבך במהרה כאשר דובת גריזלי מבוגרת, המכונה "מאמא גריזלי", מצליחה לברוח.
ג'וש מוצא את עצמו מואשם בשחרורה, למרות שהבריחה נגרמה למעשה על ידי עוזרו של יזם נדל"ן בשם הארלן אדמס (דניאל בולדווין), שמטרתו לחבל בפרויקט ולפתח את השטח למטרות רווחיות.
הרלן מתכנן להרוג את הדובה באמתלה של הגנה על תושבי העיירה ולעזור לראש העיר לקחת את כספי הביטוח.
על סמך היכרותו המוקדמת עם הדובה ג'וש סובר שהיא תוקפנית במיוחד עקב זיהום חניכיים.
כדי להוכיח את חפותו וכדי לטפל במחלתה על ידי משככי כאבים, ג'וש מחליט לצאת ולתפוס את הדובה בעצמו.
הוא חובר לטרי (קורטני פלדון), בתו של שומר היערות המקומי, פרנק.
טרי, אופטימית וטובת לב, מנסה להתקרב לג'וש ולסייע לו, גם כאשר הוא דוחה אותה בשל כעסו על העולם.
במהלך המסע שלהם, ג'וש וטרי לומדים על אופייה האמיתי של הדובה.
הם מבינים שהיא אינה מפלצת צמאת דם, אלא חיה סובלת שפועלת מתוך כאב, כתוצאה מזיהום קשה.
ג'וש, שמתמודד בעצמו עם טראומה ואובדן, מפתח אמפתיה כלפי הדובה, ורואה בה שיקוף למצבו שלו.
ריינג'ר פרנק ברדפורד והמומחה למעקב אחרי חיות בר ג'ק באק מופקדים על לכידת הדוב לפני שיגרום לנזק נוסף.
הסרט מציג הן את ניסיונותיהם השיטתיים של המבוגרים לשלוט במצב לבין מאמציו האמפאתיים של ג'וש להבין את הדוב, ומבליט את הניגוד בין סמכות האדם לבין חוסר היכולת לחזות את טבע הפרא.
ככל שהסיפור מתקדם, האומץ, המיומנות והקשר של ג'וש לטבע נבחנים.
הסרט מגיע לשיאו כאשר רייצ'ל, אמו של ג'וש, נכנסת בטעות למאורת הדובה ונלכדת.
ג'וש, שהחל להתבגר ולהבין את חשיבות המשפחה, מגיע לעזרתה ומצליח להתעמת עם הדובה.
במקום להרוג אותה, הוא משתמש בידע שצבר כדי להרגיע אותה ולסייע למטפלים להעניק לה טיפול רפואי.
בסופו של דבר, הוא מצליח להציל את אמו, לטהר את שמו ולהוכיח לקהילה שהדובים אינם מפלצות, אלא יצורים שהטבע האנושי צריך ללמוד לכבד ולהבין.
הסרט מסתיים ברוח של פיוס ותקווה.
ג'וש מתגבר על הדיכאון שלו, מתחבר לטרי ומוצא מקום חדש להרגיש בו בבית.
ריילי סמית' – ג'וש הארדינג
מישל גרין – רייצ'ל הארדינג, אמו של ג'וש
פרד דרייר – ריינג'ר פרנק ברדפורד
קורטני פלדון – תרי ברדפורד, בתו של פרנק וחברתו של ג'וש
דניאל בולדוויין – הרלן אדמס, פקיד עירייה ספקן
ברנדן אובראיין – ארל, צייד מקומי
ג'ון אוהורלי – מייג'ור סאם, ראש העיירה
צוות השחקנים של "ויילד גריזלי" הורכב משמות מוכרים לצד כישרונות עולים, וכל אחד מהם פיתח קריירה ייחודית לפני ואחרי הסרט.
פרד דרייר היה ידוע הרבה לפני "גריזלי פראי".
הוא החל את דרכו המקצועית כשחקן פוטבול מוצלח בליגת ה-NFL, שם שיחק עבור לוס אנג'לס ראמס וניו יורק ג'איינטס.
הוא הפך לשחקן מפורסם בזכות תפקידו הראשי כבלש ריק האנטר בסדרת הלהיט המשטרתית "האנטר" שרצה במשך שבע עונות (1984–1991).
לאחר הסרט, הוא המשיך להופיע בתפקידי משנה בסדרות טלוויזיה כמו "מגרש ביתי" ו"הלוחשת לרוחות".
מישל גרין זכתה להכרה נרחבת עוד לפני הסרט בזכות תפקידה הראשי כעורכת הדין אביגיל "אבי" פרלמן בסדרת הדרמה המשפטית "פרקליטי אל.איי" (1986–1991).
תפקיד זה זיכה אותה במועמדויות לפרסי אמי וגלובוס הזהב.
לאחר מכן, היא המשיכה בקריירת משחק יציבה, והופיעה בתפקידי אורח בסדרות כמו "תיקים באפלה" ו"ג'אג", וגם פיתחה קריירת מוזיקה והוציאה מספר אלבומים.
דניאל בולדווין, חלק ממשפחת השחקנים המפורסמת, היה כבר שחקן מבוסס.
הוא כיכב בתפקיד ראשי בסדרת הדרמה "רצח מאדום לשחור" (1993–1997).
לאחר הסרט הוא המשיך להופיע במגוון רחב של סרטים וסדרות, ולעיתים קרובות שיחק תפקידים קומיים ודרמטיים כאחד.
בנוסף, הוא התפרסם גם בזכות הופעותיו בתוכניות ריאליטי שונות.
ג'ון או'הורלי היה ידוע לרוב הצופים כדמות משנה אייקונית מהסדרה "סיינפלד", שם גילם את הבוס האקצנטרי של איליין, ג'יי.
לאחר "גריזלי פראי", הוא הפך למנחה מבוקש בטלוויזיה, עם תפקידי הנחיה קבועים בתוכניות כמו "משפחה רועשת" ומאז 2002 הוא המנחה הקבוע של "תחרות הכלבים הלאומית של פילדלפיה".
קולו העמוק והייחודי הפך אותו גם למדבב מבוקש.
ריילי סמית' וקורטני פלדון היו שחקנים צעירים יחסית בתחילת דרכם.
סמית' ביסס את עצמו כדמות מובילה בתחום הדרמה הטלוויזיונית, והופיע בתפקידים קבועים בסדרות רבות כמו "העיירה המתה" ו"נאשוויל".
פלדון, שהחלה את דרכה בדרמות יום, המשיכה להופיע בעיקר בסרטים עצמאיים ובסדרות אימה.
ברנדן אובראיין, ששיחק תפקיד משני בסרט, המשיך את קריירתו בכיוון שונה לגמרי.
הוא הפך למדבב קולות ידוע, ומוכר בעיקר בזכות הדיבוב של הדמות המפורסמת קראש בנדקוט במשחקי הווידאו בסדרה.
הסרט הופק על ידי שון מקנמארה ודייוויד ברוקוול, ובוים על ידי מקנמארה.
ההפקה כללה צילום באזורים יעריים והרים המדמים את בית הגריזלי, תוך שימוש בדובים מאולפים ואפקטים ויזואליים ליצירת סצנות מותחות בבטיחות מלאה.
הסרט שודר לראשונה בטלוויזיה האמריקאית בערוץ Family Channel.
במשך השנים שודר גם בערוצים נוספים, כגון MeTV, וזמין כיום בשירותי סטרימינג כמו Amazon Prime Video, Tubi, Plex, Fawesome ו-The Roku Channel.
הסרט צולם בהרי סן ברנרדינו שבדרום קליפורניה.
הצילומים התרחשו בקהילה ההררית קרסטליין (Crestline) ובאזור ימת ביג בר (Big Bear Lake).
הסרט מתאר עיירה הררית בשם בדיוני "פיין לייק" (Pine Lake) שאותה תוקף דוב גריזלי, ולשם כך השתמשו המפיקים בשילוב של אתרים אמיתיים ואתרים בדיוניים שנוצרו לצורכי העלילה.
לוחיות רישוי: כלי הרכב שמופיעים בסרט, כולל טנדר מסוג איסוזו טרופר וטנדר אחר, נושאים לוחיות רישוי של מדינת קליפורניה.
לוחית הרישוי על האיסוזו היא "2SA0321", פורמט ששימש בקליפורניה החל משנות ה-80. העיצוב של לוחיות הרישוי, עם טקסט כחול על רקע לבן, תואם את הלוחיות שהיו בשימוש באותה תקופה.
מערך כבאות והצלה: בתמונה אחת נראה בניין המשטרה המקומית, שעל חזיתו מופיע שלט המציין "Crest Forest Fire Rescue".
זוהי מחלקת כיבוי אש והצלה אמיתית המשרתת את אזור יער קרסט (Crest Forest) בהרי סן ברנרדינו.
מפה: מפה שמופיעה בסרט מראה אתרי טבע מקומיים, כמו "Lake Gregory" (אגם גרגורי), שהוא אגם ופארק אזורי אמיתי בקרסטליין.
בנוסף, מופיעים בה גם מקומות בדיוניים כמו "Johnson Mine" ו"Bradley Trail" שמשרתים את העלילה.
אתרי טבע נוספים: הסרט משלב גם אזורים אמיתיים נוספים בהרי סן ברנרדינו.
בעוד ש"Split Rock" ו"Bradley Trail" הם שמות בדיוניים שנוצרו עבור הסרט, קיימים בהרי סן ברנרדינו מקומות אמיתיים בעלי שמות דומים, כמו "Eagle Ridge" ו"Holcomb Valley", עמק היסטורי שהיה מרכז לבהלה לזהב במאה ה-19.
דובים באזור: הסרט מתמקד בדוב גריזלי, אך חשוב לציין כי דוב הגריזלי נכחד בקליפורניה בתחילת המאה ה-20. עם זאת, דובים שחורים צפון-אמריקאים נפוצים מאוד באזור הרי סן ברנרדינו, והאוכלוסייה שלהם גדלה.
המבקרים ציינו עלילה פשוטה וביצועי משחק מוגבלים, אך שיבחו את ההתרחשות המותחת, הצילום היפה, ואת הצגת יחסי האדם עם חיות הבר.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט מחזיק בציון קהל של 45%, אך אין דירוג מקצועי רשמי.
הסרט זוכה לשבחים על יכולתו לספק סיפור מרגש ו"דיסנאי" לכל המשפחה, שמשלב הרפתקאות, דרמה ומסר סביבתי ברור.
הוא בולט לטובה בכך שהוא נמנע מאלימות גרפית ומציג את הדמויות באופן אנושי ורב ממדי.
גריידי ג'ורג' דיאנגאנה הוא כדורגלן קונגולזי-אנגלי המשחק בעמדת הקיצוני באלצ'ה מהלה ליגה ובנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
דיאנגאנה הצטרף למחלקת הנוער של וסטהאם יונייטד ב-2010, ובספטמבר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בגביע הפוטבול ליג, כשהבקיע שני שערים בניצחון 8–0 על מקקלספילד טאון.
ב-18 בינואר 2019 חתם על חוזה חדש לשש שנים בוסטהאם.
ב-8 באוגוסט 2019 הושאל דיאנגאנה לוסט ברומיץ' אלביון מהליגה השנייה לעונה אחת, וסייע לה לעלות לפרמייר ליג.
ב-4 בספטמבר 2020 חתם על חוזה קבוע בווסט ברומיץ', וההחלטה של וסטהאם למכור אותו עוררה ביקורת בקרב האוהדים והשחקנים.
ב-30 באוגוסט 2025 חתם דיאנגאנה לשנתיים באלצ'ה, העולה החדשה ללה ליגה.
דיאנגאנה שיחק בנבחרת אנגליה עד גיל 20 ובנבחרת אנגליה עד גיל 21. ב-2023 החליף את נבחרתו לזו של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ארץ הולדתו, וערך את הופעת הבכורה שלו ב-13 באוקטובר באותה שנה.
גריי דלייל , המכונה לעיתים גריי דלייל-גריפין או גריי גריפין, היא מדבבת, קומיקאית וזמרת-יוצרת אמריקאית.
כמדבבת, דלייל מיומנת מאוד הן בקומדיה והן בדרמה, והיא ידועה בתפקידים שונים בהפקות הנפשה ובמשחקי וידאו.
דלייל הייתה אחת מזוכות פרס הגראמי לאלבום הפולק המסורתי הטוב ביותר על היותה אחת האמניות המוזיקליות התורמות לאלבום האוסף Beautiful Dreamer בשנת 2005. בשנת 2022, היא הייתה מועמדת לפרס אמי לילדים ולמשפחה על הופעת קול יוצאת דופן בתוכנית אנימציה על עבודתה בסדרה הרעשנים.
אף על פי שעבודתה באנימה יפנית לא הייתה נרחבת, היא ידועה בעיקר בזכות דיבוב האנגלי של טומו בסרט "אפרו סמוראי: תחיית המתים", סטסו אויווה בסרט כשמארני הייתה שם ואמה של טאקו בסרט רק אתמול.
ב-27 בספטמבר 2018, היא הוציאה את מופע הקומדיה הראשון שלה, שכותרתו ספיישל הקומדיה הראשון שלי .
ב-10 בנובמבר 2019, מפיקי משפחת סימפסון הודיעו כי דלייל תחליף את ראסי טיילור כקולם של מרטין פרינס ושרי וטרי, לאחר מותה של טיילור ביולי 2019.
דלייסל נולדה בפורט אורד, קליפורניה, לנהג המשאית ג'ורג' ואן אוסברי ולזמרת ג'ואנה רות', וגדלה בבית מקסיקני-אמריקני.
היא תיארה את עצמה כ"אישה לבנה ב-75% ממנה, שגודלה על ידי סבתי המקסיקנית".
אמה של דלייל הפכה לפנטקוסטלית שנולדה מחדש כשהייתה בת אחת עשרה, ומאוחר יותר גודלה על ידי סבתה מצד אמה, אווה פלורס, זמרת שהופיעה עם מוזיקאי הסלסה טיטו פואנטה.
היא מייחסת לאהבתו של אביה למוזיקת קאנטרי את ההשפעה הגדולה ביותר על טעמה המוזיקלי.
היא למדה בתיכון צ'ולה ויסטה באותו מחזור סיום לימודיה כמו מריו לופז.
בסוף שנות העשרה שלה, היא החלה לשיר שירי גוספל ישנים, ונכנסה לעולם הקומדיה בעצת חבר.
בשגרת הקומדיה שלה, דלייל חיקתה קולות.
רשמיה משכו את תשומת ליבו של מלהק והיא קיבלה עצה להתחיל במשחק קולי.
בשלב זה, היא חזרה לשאיפותיה המוזיקליות אך גם לקחה שיעורים בקריינות.
עד מהרה היא החלה לעבוד עם סוכנת הכישרונות סנדי שנאר.
נכון לאוקטובר 2024, דלייל דיבבה למעלה מ-2,058 תפקידים ב-533 סרטים, וכן עשרות תפקידי משנה ב-45 סרטים בהם היא זוכה ל"קולות נוספים".
בזיכיון סקובי דו, דלייל החלה לדבב את דפני בלייק בסרט ההנפשה סקובי דו במרדף מתוכנת, ירשה את התפקיד מחברתה ומורתה מרי קיי ברגמן לאחר התאבדותה של האחרונה.
מאוחר יותר היא אמרה על ברגמן, "זו הייתה תפנית מעניינת של אירועים לגלם את דפני, אבל אני כל כך שמחה שיש לי את התפקיד, ושמחתי שיכולתי להמשיך אותו עבורה.
היא הציבה רף גבוה מאוד." דלייל גם נתנה קרדיט לעבודה על כך שעזרה לה לשמור על קריירת המוזיקה שלה, ואמרה "אני חושבת שדפני פשוט הצילה את מוזיקת הקאנטרי." בשנת 2019, האחים וורנר הודיעו שאמנדה סייפריד תדבב את דפני בסרט ההנפשה סקובי דו!
גם דלייל וגם מת'יו לילארד, המדבב הנוכחי של שאגי רוג'רס, היו נסערים מכך שלא יצרו איתם קשר בנוגע להחלטה ללהקם מחדש לתפקידיהם בסרט.
בערך בזמן יציאת הסרט, אמרה דלייל כי לא חשה רגשות קשים כלפי סייפריד או כלפי הופעתה בו.
נישואיה הראשונים היו לכריסטופר דלייל בשנת 1992. השניים התגרשו מאוחר יותר בשנת 1993 לאחר שהודתה בטעות שבגדה בו.
בשנת 2002 נישאה למארי האמונד מלהקת הקאנטרי האלטרנטיבי Old 97's ; חיזורם וחתונתם הוצגו בפרק של "סיפור חתונה".
היא ילדה את בנם ג'פרסון טקסס "טקס" האמונד בשנת 2007. הם התגרשו בשנת 2010. מאוחר יותר היא פגשה את ג'ארד גריפין דרך טוויטר, והשניים נישאו ב-27 ביוני 2012. בנם של בני הזוג, הרלן, נולד בשנת 2014, ובת בשם מריפוסה נולדה בשנת 2016. נישואיהם הסתיימו בשנה שלאחר מכן.
אחייניתה היא היוטיוברית אנה בריסבין.
מעוגן באהבה: מחווה לג'ון קרטר קאש (2007)
גרייג פרייזר הוא צלם קולנוע אוסטרלי, זוכה פרס אוסקר לצילום הטוב ביותר.
הוא סיים את לימודיו במכללת לותר בעיר בשנת 1993. הוא למד באוניברסיטת RMIT במלבורן, ולאחר כישלון בשנתו הראשונה החל לעבוד באולפן צילום בשנתו השנייה.
אז יצר את סרטו הדוקומנטרי הראשון, "P.I.N.S".
על סרטו הקצר "Cracker Bag" הוא היה מועמד לפרס הצילום הטוב ביותר בטקס פרסי מכון הקולנוע האוסטרלי (AFI) לשנת 2003.
בשנת 2016 צילם את סרטו של ג'ארת' דייוויס "סארו - הדרך הביתה".
על עבודתו בסרט זה זכה בפרס האגודה האמריקאית לצילום , וקיבל לראשונה מועמדות לפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר ולפרס באפט"א לצילום הטוב ביותר.
באותה שנה צילם את הסרט "רוג אחת: סיפור מלחמת הכוכבים".
הוא חזר לזיכיון מלחמת הכוכבים עם סדרת הטלוויזיה "המנדלוריאן" משנת 2019. בשנת 2020 זכה על עבודתו בסדרה לפרס אמי לצילום הטוב ביותר.
בשנת 2021 חבר פרייזר לבמאי דני וילנב לצילומי סרטו "חולית".
וילנב עבד עד אז בעיקר עם הצלם רוג'ר דיקנס.
על עבודתו בסרט זה זכה לראשונה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר ובפרס באפט"א לצילום הטוב ביותר.
הוא שב וצילם את הסרט "חולית: חלק שני" שיצא בשנת 2024, אך לא צילם את הסרט "חולית: חלק שלישי".
פרייזר פגש את מעצבת התלבושות ג'ודי פריד בסידני בשנת 2004, בזמן שעבדו יחד על סרט קצר.
הם נישאו במסוק מעל לאס וגאס לאחר שעברו לארצות הברית בשנת 2008. הם גרים בלוס אנג'לס עם שלושת ילדיהם.
גרייטפוּל דֶד (בתרגום חופשי לעברית; מת אסיר תודה) הייתה להקת רוק אמריקאית שנוסדה בשנת 1965 בסן פרנסיסקו כגלגול של להקת "מאדר מק'ריס אפטאון ג'אג צ'מפיונס".
הגרייטפול דד נודעו בסגנון האקלקטי של שיריהם ששילבו השפעות רוק, מוזיקה עממית, בלוגראס, בלוז, קאנטרי וג'אז.
מעריציהם הנלהבים המכונים "דֶד הֶדס" ("ראשים מתים") נודעים בנאמנותם ללהקה, ורבים מהם ליוו אותה מהופעה להופעה במשך שנות קיום הלהקה.
בסוף שנת 1965 חברי ה"ג'אג צ'מפיונס" החלו בשינוי סגנוני לעבר הרוק, ולג'רי גרסיה, רון "פיגפן" מק'קרנן ובוב ווייר הצטרפו ביל קרויצמן ופיל לש.
בשנת 1967, שיא הצלחת הלהקה, צורף גם מיקי הארט כנגן כלי הקשה נוסף.
ג'רי גרסיה – גיטרה ושירה
רון "פיגפן" מק'קרנן – שירה, קלידים, מפוחית, כלי הקשה, גיטרה
בוב ווייר – גיטרת קצב, גיטרת סלייד, קולות רקע
פיל לש – גיטרה באס
חברים נוספים ניגנו ותרמו קולות רקע, הפירוט בגוף הערך.
חלק משירי הלהקה נכתבו על ידי רוברט האנטר.
הלהקה נקראה בראשונה "הווֹרלוֹקס" ושינתה את שמה ל"גרייטפול דד" לאחר שגרסיה בחר שם באקראי מתוך מילון.
חברי הלהקה היו "להקת הבית" של ה"מרי פרקנסטרס" (חבורה של מעריצים ואוהדים של הסופר קן קיזי) והושפעו עמוקות מהשימוש הרווח של חבורה זו ב-LSD.
ההשפעות המוזיקליות על הצליל של הלהקה היו מגוונות ושילבו את הפסיכדליה של התקופה עם רית'ם אנד בלוז בסיסי ומוזיקת קאנטרי עממית, בנוסף להשפעות סגנוניות נוספות שהגיעו מלש כמו ג'אז חופשי ומוזיקה קלאסית מודרנית (לש היה תלמיד של המלחין לוצ'אנו בריו).
שילוב זה יצר צליל מיוחד שעוגן במקורות הוותיקים של המוזיקה האמריקאית אך שיקף גם את תחושת ההרפתקנות והחיפוש אחר "הבלתי נודע המוזיקלי".
מאפיין זה של נסיוניות וחידוש מוזיקלי אפיין רבות מההופעות החיות של הלהקה.
תקליטיהם הראשונים שיקפו את אופי ההופעות החיות – קטעים ארוכים של נגינה עם סולואי גיטרה של גרסיה, למשל ב-"Dark Star", אך חסרו את החיות והאנרגיה של ההופעה ולא נמכרו היטב.
גם האלבום "live/Dead" מ-1969 לא הצליח במיוחד ורק אלבומי שנת 1970 – "American Beauty" ו-"Workingman's Dead" הביאו לפריצת הגרייטפול דד לתודעת הקהל הרחב בזכות שירים במבנה סטנדרטי יותר וסגנון צליל אקוסטי ורגוע.
במשך השנים חלו תמורות רבות בהרכב הלהקה: פיגפן ניגן עד מותו (ב-1973) במגוון כלים ותרם גם את שירתו.
בין 1971 ל-1975 נטל הארט חופשה ארוכה מפעילות בלהקה.
טום "TC" קונסטנטן ניגן בקלידים בין 1968 ו-1970, ובשנת 1971 החליפו קית גודשו, והביא את אשתו דונה כזמרת ליווי, עד ששניהם עזבו ב-1979 וברנט מידלנד הגיע לנגן בקלידים והיה חבר בלהקה עד מותו ב-1990. לאחר מכן ברוס הורנסבי ווינס וולניק איישו את הקלידים ועזבו ב-1992 ו-1995 בהתאמה.
בממוצע רב שנתי הופיעו הגרייטפול דד כ-120 פעם בשנה, מספר הופעות גבוה משמעותית מלהקות אחרות שהתמקדו יותר בהקלטת אלבומי אולפן.
אלבומי האולפן של הגרייטפול דד היו ברובם אוספים של שירים חדשים שבוצעו קודם לכן בהופעות.
הופעותיהם התאפיינו בקטעים ארוכים של אלתור אישי, שהשתלבו ליצירה הרמונית, תוך מעבר והתמזגות של שיר אחד למשנהו.
הלהקה התפרסמה בכך שהתירה ל"דד הדס" (מעריציה) להקליט את הופעותיה ללא הגבלה, ובמשך שנים רבות הופעותיהם כללו קטעים מיוחדים לטובת המקליטים.
ההפצה הותרה ללא הגבלה כל עוד היא ללא מטרת רווח.
הגרייטפול דד היו חלוצים בשיווק באמצעות דיוור ועוד לפני היות הדואר האלקטרוני נהגו לאסוף שמות וכתובות של מעריצים ושלחו אליהם מעת לעת דפי מידע על הלהקה ותוכניותיה.
דפים אלו כללו הצעות רכישת טובין שונים והרווחים מימנו את ההפצה.
בשנת 1995 מת גרסיה מהתקף לב וחברי הלהקה הנותרים החליטו לא להשתמש יותר בשם "גרייטפול דד" מתוך הוקרה לזכרו וכתוצאה מכך הלהקה התפרקה רשמית.
רובם פנו לפרויקטי סולו וחלקם מנגנים עד היום בלהקה שנקראת "דה דד" ("המתים").
גריין היא יחידת משקל עתיקה המבוססת על משקלם של גרגירי דגן, לרוב אורז.
כיום יחידת המידה כמעט ואינה בשימוש, אך היא משמשת לתיאור משקלם של כדורי אקדחים.
7,000 גריין = 1 ליברה (ליטרה) אווארדופואה (Avoirdupois) (בערך 454 גרם).
437.5 גריין = 1 אונקיה אווארדופואה.
גריינדקור הוא ז'אנר פיוז'ן של הבי מטאל והארדקור פאנק שמקורו באמצע שנות ה-80 של המאה ה-20. הגריינדקור שואב השראה מסגנונות מוזיקליים עם צלילים שוחקים, כגון ת'ראשקור , קראסט פאנק, הארדקור פאנק, אקסטרים מטאל (כולל דת' מטאל ות'ראש מטאל), ומוזיקת אינדסטריאל.
גריינדקור נחשב לסגנון אינטנסיבי ומלא רעש יותר של הארדקור פאנק, והוא מתאפיין בגיטרות מעוותות בכבדות, מכווננות מטה, שירים קצרים, קצב נגינה מהיר, בלאסט ביטס ושירה המורכבת הן מגראולינג וצעקות והן מצווחות גבוהות.
קבוצות מוקדמות כמו נפלם דת' (Napalm Death) מיוחסות להנחת היסודות והמרכיבים לסגנון.
הגריינדקור נפוץ ביותר כיום בצפון אמריקה ובאירופה, עם תורמים פופולריים כמו Brutal Truth ו-Nasum.
הליריקה ונושאי הכתיבה נעים בין התמקדות עיקרית בדאגות חברתיות ופוליטיות, לנושא הגור והומור שחור.
פאוור ויולנס (Power Violence) הוא תת-ז'אנר גולמי ודיסוננטי של הארדקור פאנק.
הסגנון קשור קשר הדוק לת'ראשקור ודומה לגריינדקור.
בעוד להקות פאוור ויולנס רבות קיבלו השראה מ-Napalm Death ומלהקות גריינדקור מוקדמות אחרות, הם לרוב נמנעים מאלמנטים ברורים של הבי מטאל.
דת'גריינד (Deathgrind) הוא מונח המשמש לתיאור להקות שמנגנות פיוז'ן של דת' מטאל וגריינדקור.
עם הפופולריות ההולכת וגוברת של גריינדקור בקרב קהילת המטאל, מספר לא קטן של להקות דת' מטאל צוינו כבעלות כמות כבדה של השפעות גריינדקור, ובסופו של דבר הלהקות הללו נקראו "דת'גריינד" (לפעמים נכתב בתור death-grind או death/grind).
גורגריינד (Goregrind) הוא סגנון של דת'גריינד המאופיין בליריקה שעוסקת בגור, פתולוגיה, מוות, אונס ועינויים.
הכתיבה עוסקת רבות בגוף האדם ומכילה ידע רב בנושא זה.
השירה בגורגריינד היא נמוכה במיוחד, וקצב הנגינה הוא מהיר.
אלמנטים של דת' מטאל ברוטאלי שכיחים.
לפעמים, על האלבומים של להקות גורגריינד יוצגו תמונות גור אמיתיות, לרוב גופות של אנשים שמתו בתאונות, טרגדיות או במקרים קיצוניים אחרים.
ללהקות גורגריינד יש את הנטייה לא לקחת את עצמן או את הליריקה שלהן יותר מדי ברצינות.
פורנוגריינד (Pornogrind), הידוע גם בתור פורנגריינד (Porngrind) או פורנוגור (Pornogore), הוא סגנון של דת'גריינד ושל גורגריינד המאופיין בליריקה עם דגש כבד על מיניות, כשההתמקדות היא בעיקר בנושאי יחסי מין, פורנוגרפיה, אונס, זנות ואלימות מינית, בשילוב סימפולים מסרטי פורנו.
הסיטואציות המתוארות בשירי פורנוגריינד הן לרוב דמיוניות ולא ריאליסטיות.
מבחינה מוזיקלית, הסגנון לרוב דומה לגורגריינד, אך מעט איטי יותר, ומשתמש בהרבה גרוב.
בדומה ללהקות גורגריינד, ללהקות פורנוגריינד יש את הנטייה לא לקחת את עצמן או את הליריקה שלהן יותר מדי ברצינות.
גרייט בר (מאנגלית: Great Bear; מילולית: דוב גדול) הוא יער גשם ממוזג בדרום מערב קולומביה הבריטית שבקנדה.
הרוחות העולות מן הים אל רכסי ההרים גורמות לכמות משקעים מרובה באזור שבין ההרים לחוף.
גרייט בר הוא אחד מיערות הגשם הממוזגים הגדולים ביותר שיד האדם עוד לא נגעה בהם.
בפברואר 2006 התגבש הסכם בין הממשלה המקומית וקואליציה רחבה של ארגוני שימור הסביבה, ציידים ובעלי אכסניות שהכריזו על פארק לאומי לאורך 250 ק"מ על רצועת החוף.
השטח המוגן של הפארק כולל כ-18,000 קמ"ר, פי שניים משטחו של פארק ילוסטון, ועוד 46,900 קמ"ר שלא יהיה מוגן באופן מוחלט אבל ינוהל על פי תוכנית משותפת כדי לשמר את היער.
האזור משמש כבית גידול למאות מינים, ביניהם, פומה, זאב, סלמון, דוב גריזלי ותת סוג ייחודי בצבע לבן של דוב שחור אמריקני, בשם דוב קרמוד.
גריים ג'יימס סונס הוא כדורגלן ומאמן כדורגל סקוטי לשעבר.
היה קפטן קבוצת ליברפול המצליחה מתחילת שנות ה-80 והפך מאוחר יותר למאמן הקבוצה.
כיום סונס משמש פרשן בטלוויזיה האירית וכן מופיע לעיתים תכופות כשדרן בשידורי סקיי ספורטס בבריטניה.
סונס נולד וגדל בשכונה ענייה באדינבורו, בנו של זגג, רקע שעשוי היה להשפיע על צורת המשחק של סונס, שנודע כשחקן אגרסיבי ש'לא לקח שבויים'.
גישתו הזו של סונס באה לידי ביטוי גם בהיותו מאמן, בתקרית הידועה לשמצה עם השחקן קרייג בלאמי, שבסופו של דבר מצא את עצמו מחוץ לקבוצה.
סונס היה אחד השחקנים המתמידים והנחושים בדורו.
הוא זכה בסך הכול בחמש אליפויות, שלושה גביעים אירופאיים וארבעה גביעי ליגה במשך שבע עונותיו בליברפול.
סונס החל את קריירת המשחק כשחקן עתודה במדי טוטנהאם הוטספר תחת ביל ניקולסון.
הוא חתם על חוזה מקצועני בשנת 1968 בגיל 15. סבלנותו של סונס פקעה מאחר שלא קיבל הזדמנויות בקבוצה הראשונה, ואף על פי שעדיין היה נער פנה למאמנו בטענה כי הוא השחקן הטוב ביותר בסגל ועליו להיות בקבוצה הראשונה.
בקיץ 1972 סונס שיחק בליגת הכדורגל הצפון-אמריקאית במדי מונטריאול אולימפיק, שם הופיע בעשרה מתוך 14 משחקי הקבוצה ונבחר לקבוצת האולסטאר של הליגה באותה העונה.
לאחר חזרתו לאנגליה ב-1972, הספיק סונס לשחק פעם אחת בלבד עבור טוטנהאם לפני שעבר למידלסברו תמורת 30,000 ליש"ט.
במידלסברו נודע סונס כקשר מוערך, חזק ומעורר יראה שהוליך את הקבוצה במשך חמש עונות.
את הופעת הבכורה שלו במידלסברו ערך סונס ב-6 בינואר 1973 בהפסד ליגה 2:1 לפולהאם בקרייבן קוטג'.
את שערו הראשון כבש סונס ב-11 בדצמבר באותה שנה בניצחון ליגה 0:3 על פרסטון נורת' אנד באיירסום פארק.
הקדנציה של סונס במידלסברו לא הייתה זכורה לטובה.
אף על פי שמידלסבברו סיימו במקום הרביעי בליגה, הם היו רחוקים שני מקומות וארבע-עשרה נקודות מעלייה לליגה הבכירה ולא הציגו את יכולתם האמיתית.
העונה שלאחר מכן הייתה מוצלחת יותר ועם סונס בעמדה המרכזית בקבוצה, מידלסברו מימשו את מלוא הפוטנציאל וסיימו כאלופי ליגת המשנה במרחק של חמש-עשרה נקודות מלוטון טאון במקום השני.
במשחק הבית האחרון של הבורו ב-20 באוגוסט 1974, הבקיע סונס שלושער אישי בניצחון 0:8 על שפילד ונסדיי.
סונס זומן לראשונה לנבחרת סקוטלנד ב-30 באוקטובר 1974 בניצחון 0:3 על מזרח גרמניה במשחק ידידות שנערך בהאמפדן פארק.
סונס זכה בכינוי הקומי "סואי מהונג קונג" לאחר שבשנת 1977 נעדר ממחנה אימונים קדם-עונתי בהונג קונג והיה בחברתה של "חברה".
לאחר שזכו בגביע אירופה לאלופות ב-1977, החליטו בליברפול לחפש חיזוק להגנה על התואר האירופי, כמו גם אליפות הליגה האנגלית שבה זכו באותה העונה.
כך, שלושה שחקנים סקוטים בשנות ה-20 שלהם הוחתמו על ידי המאמן בוב פייזלי במהלך ששת החודשים הבאים.
הראשון היה אלן האנסן שהגיע תמורת 110,000 ליש"ט מפרטיק ת'יסל הסקוטית.
אחריו הוחתם קני דלגליש תמורת 440,000 ליש"ט – אז שיא העברות, מקבוצת סלטיק.
אחרון הגיע סונס בעבור 350,000 ליש"ט – העברת שיא במידלסברו, ב-10 בינואר 1978. שלושתם עתידים להפוך לעמוד השדרה של הקבוצה בשבע העונות הבאות.
עזיבתו של סונס במידלסבורו הייתה צורבת, כאשר במשחק הבית האחרון שלו במדי הבורו, האוהדים שהיו בדרך כלל נאמנים פנו לעברו וגידפו אותו במשך כל המשחק.
סונס אמר את המילה האחרונה בנושא, כאשר בעת שעזב את המגרש בפעם האחרונה הוא פנה לקהל והראה תנועת V באצבעותיו.
סונס ערך את הופעת הבכורה שלו במדי ליברפול בניצחון הליגה 0:1 על וסט ברומיץ' אלביון ב-14 בינואר 1978. את שערו הראשון במועדון כבש סונס בבעיטת יעף בדקה ה-39 בניצחון 1:3 על מנצ'סטר יונייטד באנפילד ב-25 בפברואר.
שערו של סונס היה הראשון של ליברפול במשחק ונבחר על ידי אוהדי הקבוצה לשער העונה.
סונס השתלב בליברפול במהירות ועזר למועדון לשמור על תוארו האירופי.
הוא לא שותף במסגרת אירופית עד לשלב חצי הגמר, אך בא לידי ביטוי במשחק הגמר באצטדיון ומבלי כאשר בדקה ה-65 בישל לקני דלגליש את השער היחיד במשחק מול ברוז' הבלגית.
בקיץ של אותה השנה זומן סונס על ידי אלי מקלאוד לסגל נבחרת סקוטלנד לגביע העולם בארגנטינה.
עד אותה העת שיחק סונס שש פעמים בלבד במדי הנבחרת, ופציעה מנעה ממנו לשחק בשני המשחקים הראשונים של סקוטלנד בשלב הבתים – מול נבחרת פרו ונבחרת איראן.
עם הפסד ותיקו בהיעדרו, חזרתו של סונס הייתה מכריעה עבור נבחרתו, שהזדקקה לניצחון בהפרש של שלושה שערים לפחות מול נבחרת הולנד.
חזרתו של סונס העירה את הסקוטים, אך ניצחון בתוצאה 2:3 לא הספיק להם כדי לעלות לשלב הבא.
בעונה לאחר מכן זכה סונס באליפות הליגה הראשונה שלו כאשר ליברפול זכתה באליפות הליגה, הישג עליו חזרה גם ב-1980. בשנת 1981 ליברפול הפסידה את תואר האליפות לאסטון וילה אך זכתה בגביע הליגה הראשון שלה וגביע האירופי השלישי עם ניצחון 0–1 על ריאל מדריד במשחק הגמר.
סונס הבקיע שלושער במשחק רבע הגמר מול צסק"א סופיה.
באותו הקיץ החליט פייזלי להעביר את תפקיד הקפטן לסונס, לאכזבתו הרבה של פיל תומפסון שהחזיק בתפקיד.
בתום אותה העונה הניף סונס שני גביעים כאשר ליברפול זכתה באליפות הליגה וכן בגביע הליגה.
בשנת 1982 השתתף סונס במונדיאל בספרד כאשר סקוטלנד הוגרלה לבית אחד עם נבחרת ניו זילנד, נבחרת ברזיל ונבחרת ברית המועצות.
את שערו הבינלאומי הראשון סונס כבש שתי דקות לסיום המשחק מול ברית המועצות במאלגה ב-22 ביוני, אך סקוטלנד שוב לא הצליחה להעפיל לשלב הבא.
עוד ב-1982, סונס הופיע בפרק בודד בסדרת טלוויזיה מקומית ששודרה ב-BBC.
גם חברו לקבוצה, סמי לי, הופיע באחד הפרקים בדרמה.
בעונה שלאחר מכן, בתפקיד אותו הכיר טוב ביותר, זכתה ליברפול שוב באליפות הליגה ובגביע הליגה.
לאחר הניצחון 1:2 על מנצ'סטר יונייטד בגמר גביע הליגה בוומבלי, ויתר סונס על זכותו כקפטן להניף את הגביע והתעקש על כך שמאמנו, בוב פייזלי, יניף את הגביע בעונת הפרישה שלו.
ב-1984 הניף סונס שלושה גביעים כאשר ליברפול זכתה בתואר האליפות, בגביע הליגה לאחר ניצחון בגמר על היריבים המרים אברטון משער של סונס, וכן בגביע האירופי לאחר ניצחון במשחק הגמר בדו-קרב פנדלים על רומא.
בתום העונה נמכר כרטיס השחקן של סונס לקבוצת סמפדוריה האיטלקית תמורת 650,000 ליש"ט, לאחר שהביע את רצונו לשחק מחוץ לאנגליה.
מאזנו של סונס בליברפול כלל 56 שערים ב-358 משחקים.
בסמפדוריה התאקלם סונס במהרה והתחבר עם שחקן נבחרת אנגליה, טרבור פרנסיס, שהצטרף למועדון ב-1982. סונס ופרנסיס היוו מקור השראה לשחקנים הצעירים בסמפדורה, בהם רוברטו מנצ'יני וג'אנלוקה ויאלי.
גם באיטליה המשיך סונס לזכות בתארים, ובעונתו הראשונה זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי לאחר ניצחון 1:3 על קבוצת הסרייה א' מילאן – הזכייה הראשונה בגביע בתולדותיו של המועדון.
ב-25 במאי 1985, היה סונס קפטן נבחרת סקוטלנד בניצחון 0:1 על נבחרת אנגליה.
כשנה לאחר מכן, ב-23 באפריל 1986, שימש סונס שוב כקפטן הנבחרת וכבש את השער היחיד שלה בהפסד 2:1 לאנגליה, זמן קצר לפני מונדיאל 1986. מאמן הנבחרת הזמני, אלכס פרגוסון, זימן את סונס לסגל לקראת המונדיאל במקסיקו, בו שותף בשני משחקים בשלב הבתים – מול דנמרק ומערב גרמניה.
סקוטלנד הפסידה בשני המשחקים והודחה מגביע העולם כבר בשלב הבתים.
כאשר החלה נבחרת סקוטלנד להיבנות מחדש לאחר גביע העולם, סונס לא זומן עוד לסגל הנבחרת והקריירה הבינלאומית שלו הסתיימה לאחר 12 שנים, בהן שותף ב-54 משחקים והבקיע ארבעה שערים.
לאחר שתי עונות בליגה האיטלקית, עזב סונס את סמפדוריה והצטרף כמאמן-שחקן לגלאזגו ריינג'רס הסקוטית.
במהלך הקדנציה בריינג'רס הספיק סונס לקבל מספר כרטיסים אדומים נוספים.
משחקו האחרון כשחקן היה משחקה האחרון של ריינג'רס באייברוקס בעונת 1989/1990, בניצחון 0:2 על דאנפרמלין אתלטיק, בו סונס העלה את עצמו לעשרים הדקות האחרונות במשחק.
אחת מהשפעותיו האחרות של סונס על הריינג'רס, הייתה פתיחת שעריה והחתמתם של שחקנים שאינם סקוטים.
כדורגלנים אנגלים רבים הגיעו תחתיו לאייברוקס – בטענה כי קבוצה המעוניינת להצליח צריכה להחזיק שחקנים טובים, ללא קשר לאזרחותם.
שחקנים סקוטים רבים שיחקו בעבר באנגליה, אך שחקנים אנגלים מנגד כמעט ולא עברו את הגבול צפונה, עד הגעתו של סונס לריינג'רס.
סיבה נוספת ל"נדידתם" של האנגלים צפונה נעוצה בכך שריינג'רס הורשתה לשחק במפעלים האירופאיים, בעוד קבוצות אנגליות הושעו מכל פעילות אירופית למשך חמש שנים בעקבות אסון הייזל ב-1985. סונס החתים את המגן טרי בוצ'ר מאיפסוויץ' טאון, את השוער כריס וודס וכן שחקנים אנגלים נוספים.
עם זאת, ההעברה השערורייתית ביותר של סונס הייתה של שחקן סקוטי.
בהיותו מתנגד למגמה הגלויה של הריינג'רס לא להחתים שחקנים קתולים בכירים, סונס החתים את מו ג'ונסטון ששיחק בצרפת, זאת על אף שהשחקן התחייב לחזור לקבוצתו הקודמת סלטיק.
ג'ונסטון הצליח להשתלב במועדון וכבש 31 שערים ב-76 משחקים, לפני מעברו ב-1991 לאברטון.
הריינג'רס זכו בארבע אליפויות סקוטלנד (1987, 1989, 1990 ו-1991) ובארבעה גביעים סקוטיים תחת הדרכתו של סונס, לפני שהוא עזב לטובת ליברפול בעקבות התפטרותו ממשרת המאמן של קני דלגליש.
ארבע העונות של סונס כמאמן ליברפול היו רצופות אירועים מבחינת סונס אבל גרועות מבחינת המועדון.
התואר היחיד של המועדון בשנים האלו היה גביע ההתאחדות ב-1992 אחרי ניצחון בגמר על סנדרלנד מליגת המשנה, אך טקטיקות לא מוצלחות, העברות כושלות וניהול בינוני הובילו להידרדרותה של אחת מקבוצות הפאר של אירופה.
שמועות על ויכוחים בין סונס לשחקנים בחדרי ההלבשה פורסמו ללא הרף, ואיאן ראש, מגדולי כוכבי המועדון, אמר למראיין של רשת סקיי ספורטס כי "כוסות שנזרקים" הם לא מחזה חדש.
נחמתו היחידה של סונס בקדנציה שלו בליברפול הייתה האפשרות שנתן לשחקנים צעירים להתפתח, בראשם סטיב מקמנמן ורובי פאולר, בניגוד לשחקנים הבוגרים יותר, אותם האשים סונס בכך שלא היה להם הלב למשחק.
באופן אירוני, היה זה דווקא לבו של סונס שכשל תחת הלחץ.
ב-1992 סונס עבר ניתוח לב מקיף, והוביל את שחקניו לגמר גביע ההתאחדות בוומבלי ימים אחדים לאחר שחרור מבית החולים.
למרות האירועים, השערורייה העיקרית אירעה דווקא בהקשר למשחק חצי גמר הגביע, מול פורטסמות'.
המשחק עצמו הגיע לגומלין ולדו-קרב פנדלים, כאשר במקרה של ניצחון, היה אמור להתפרסם בצהובון הסאן ריאיון עם סונס החוגג את ניצחונו של המועדון ואת הניתוח המוצלח שעבר בעצמו.
התמונה שהתלוותה לראיון הייתה זו של סונס במיטת בית החולים, מנשק את חברתו לאחר היציאה מהניתוח המוצלח וניצחון קבוצתו.
הראיון היה מתוכנן להתפרסם בצמוד לסיקור המשחק ב-14 באפריל, אך בעקבות התארכות המשחק פורסם הריאיון עם התמונה ב-15 באפריל, יום השנה לשלישי לאסון הילסבורו.
אוהדי ליברפול הגיבו בזעם לראיון, גם בשל העובדה שהצהובון הוחרם על ידי רבים מתושבי האזור בעקבות הדיווח שהועבר בו לאחר אסון הילסבורו שבו נמסר שאוהדי הקבוצה בזזו את גופות חבריהם שנרמסו למוות באסון.
אף על פי שסונס התנצל על ימין ועל שמאל, הוא הודה בשלב מאוחר יותר שמוטב היה לו להתפטר מתפקידו.
סונס החלים באופן מלא מהניתוח ונשאר בליברפול עד 1994. הוא התפטר לאחר הפסד בגביע ההתאחדות מול בריסטול סיטי והוחלף על ידי רוי אוונס.
לאחר תקופתו בליברפול פנה סונס לאמן בגלאטסראיי הטורקית, שם הצליח בשנית לגרום לשערורייה מקומית וכמעט ועורר מהומה לאחר שהציב דגל ענק של גלאטסראיי במרכז המגרש של היריבים המרים פנרבחצ'ה, לאחר שקבוצתו ניצחה בגמר הגביע הטורקי.