tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר ק' יורד למרתף במקום עבודתו, הוא פותח דלת ומגלה את הסוכנים שעצרו אותו מולקים על ידי פקיד בכיר יותר בשל ההשמצות שהשמיע ק' בעליית הגג.
ק' מנסה להניא את המלקה מהענשת הסוכנים, אך נכשל.
למחרת יורד ק' שוב למרתפים ונבהל לגלות כי מאורע ההלקאה ממשיך כאילו לא פסק מעולם.
דודו של ק', שהיה בעבר האפוטרופוס עליו, מגיע לבקרו מהכפר.
הוא נלחץ לשמוע על המשפט, ורואה באדישותו של ק' חוסר הבנה של חומרת המצב.
הדוד מביא את אחיינו לעורך דין, ובמהלך הביקור נחשפים ההבדלים בין מערכת המשפט הרגילה לזו בה מואשם ק': במערכת זו קיימת חזקת האשמה במקום חזקת החפות, והכול, כולל זהות השופטים הבכירים, נשמר בסוד.
עורך הדין ממשיך לומר כי ייתכן ולא יהיה ניתן להיפטר מהתיק, אך אם תיעשה עבודה טובה מאחורי הקלעים, יהיה ניתן לדחות את המשפט לנצח.
עורך הדין אז חושף שבכיר במערכת המשפט הקשיב לשיחה כל העת, וזה מצטרף לשיחה, אך ק' יוצא מהחדר בעקבות האחות לני, המטפלת בעורך דין.
לני מפתה את ק', ומציעה אף היא לעזור לו.
כשק' חוזר לחדר הוא מגלה את דודו רותח מזעם.
ק' הולך אל עורך הדין מספר פעמים.
עורך הדין מספר לו על מקרים אבודים שהיו לו בעבר, על העבודה שהוא מנהל מאחורי הקלעים, ומתגאה בפניו על הקשרים שיש לו.
ק', שלא מפסיק לחשוב על המשפט, מתחיל להתקשות בעבודה בבנק, ודאגה עולה בו מפני סגן מנהל הבנק שנמצא איתו בתחרות מתמדת.
ק' מופתע על ידי תעשיין מלקוחות הבנק שיודע על משפטו.
התעשיין מציע לו ללכת לבקר צייר בשם טיטורלי שיודע רבות על מערכת המשפט, וממנו נודע לו על משפטו של ק'.
כשק' יוצא מהמשרד הוא רואה את סגן המנהל לוקח את התעשיין לחדרו.
טיטורלי גר בעליית גג בצד השני של הלשכות, ומתגלה כצייר הפורטרטים הראשי של המערכת.
טיטורלי חושף בפני ק' שאף נאשם מעולם לא זוכה לחלוטין מאשמה, ומציע לו אפשרויות לזיכויים חלקיים.
ק' יוצא מחדרו של טיטורלי דרך יציאה צדדית והמום לגלות לפניו את לשכות בית המשפט.
ק' מחליט לפטר את עורך הדין.
בחדר ההמתנה הוא משוחח עם לקוח אחר שנגדו מתנהל משפט מזה חמש שנים, במהלכן פשט את הרגל והשתעבד לעבודתו של עורך הדין.
כשזה פוגש את לקוחותיו, הוא לועג ללקוח הוותיק בפני ק' ומחזק בכך את החלטתו של ק' לפטר אותו מעליו.
(פרק זה לא הושלם על ידי המחבר)
ק' מתבקש על ידי מנהל הבנק להציג בפני לקוח איטלקי אנין תרבות את הקתדרלה של העיר.
ק' קובע פגישה עם הלקוח מול המבנה, אך הפגישה מפוספסת.
ק' מסייר בקתדרלה הריקה לבדו ומגלה כומר המתכונן לדרשה כשלפניו אולם ריק.
כשבכוונתו להסתלק נשמע קולו של הכומר קורא בשמו, וק' מחליט להסתובב אליו.
הכומר נוזף בק' על התייחסותו למשפט ומספר לו את המשל לפני החוק כדי לבאר לו את מצבו.
השניים דנים במשמעות הסיפור והכומר מגלה לו כי פרשנויות רבות כבר ניתנו לסיפור לפני כן.
יום לפני יום הולדתו השלושים ואחד, שני סוכנים מגיעים לדירתו של ק'.
הוא ציפה להם ואינו מתנגד.
השניים משכלים את ידיהם באלו של ק' ומתהלכים איתו ברחבי העיר.
ק' מוביל אותם אל שיפולי העיר שם הם מתכוננים לבצע בו את גזר הדין.
הם מעבירים ביניהם סכין, ועל כך כותב המספר ש"ק' ידע בוודאות כי זה תפקידו לקחת מהם את הסכין...
ולנעוץ אותו בעצמו" אך הוא לא עושה זאת.
אחד הסוכנים מחזיק אותו בעוד השני תוקע בו את הסכין.
מהחלון בבית הקרוב נראה אדם צופה במתרחש, וק' תוהה אם יכול היה לעשות משהו אחרת.
מילותיו האחרונות הן "כמו כלב!".
יוזף ק' - הדמות הראשית.
העלמה בירסטנר - שכנה של ק' באכסניה.
היא מתירה לק' לנשקה בפגישתם הראשונה, ומאז מתחמקת ממנו לכול אורך הרומן.
העלמה מונטאג - חברתה של העלמה בירסנטר, היא רומזת לק' לסיים את מערכת היחסים עם העלמה.
וילם והרץ - הסוכנים שעוצרים את ק' אך מסרבים לדון בפשע שבו הוא מואשם.
מפקח - סוכן בכיר המנהל הליך זריז בחדרה של העלמה בירסטנר כדי להודיע רשמית לק' על מעצרו.
מלקה - מפקח בדרגה בכירה שנשלח להעניש את הסוכנים וילם והרץ אחרי האשמותיו של ק' בבית המשפט שבעליית הגג.
רבנשטיינר, קוליך וקמינר - פקידים זוטרים בבנק הנוכחים בעת מעצרו של ק'.
הגברת גרובך - בעלת האכסניה בה שוכן ק', המשתדלת לרצות את ק' גם לאחר מעצרו.
אשת השמש - משדלת את ק' להציל אותה מעליית הגג ומספרת לו פרטים על המשפט, אך מיד לאחר מכן נלקחת החוצה על ידי סטודנט.
סטודנט - מסתכסך עם ק' בנוגע לאשת השמש, ומתואר כאדם מכוער.
שופט-חוקר - השופט הראשון במשפטו של ק'.
כמעט ולא מתייחס למשפט עצמו, אך סבור בטעות שק' הוא צבע ואומר שק' פגע בעצמו בהתנהלותו.
הדוד קארל - דודו קצר הרוח של ק', אשר מגיע מהכפר.
הוא המכיר בינו לבין עורך הדין הולד.
עו"ד הר הולד - עורך דין חולני המתואר על ידי הדוד כעורך דין משובח לעניים.
סגנונו מתנשא ופומפוזי, והוא ממעיט בדיבור ענייני על המשפט.
לני - האחות הטיפולית של עו"ד.
יש לה רגשות כלפי ק', והיא מראה לו את ידה בעלת קרומי השחייה.
היא נמשכת כהוגן לנאשמים, ועובדת היותם כאלה הופכת אותם למקסימים בעיניה.
סגן מנהל הבנק - יריבו של ק', המשווה אליו בכול מפגש.
הוא מנצל את המשפט להטות את הכף לטובתו.
מנהל הבנק - נעדר רבות מהבנק ובשל מחלותיו הרבות מנהלים סגן מנהל הבנק וק' מאבק של שליטה על סמכויותיו.
הוא מתגלה כאדם בעל הליכות כאשר הוא מחפה על ק' בשל הקושי שלו לשוחח באיטלקית עם הלקוח האיטלקי.
בלוק, סוחר - לקוח של עו"ד הולד.
מזה חמש שנים מתנהל נגדו משפט שהפך אותו לחצי בן אדם.
הוא משקיע את כול מרצו, כספו וזמנו במשפט וכבר שכר לו חמישה עורכי דין פרט להולד, ובכל זאת הוא כנוע ומתרפס לפניו ככלב.
תעשיין - לקוח של הבנק ששמע על המשפט ומציע לק' לפגוש בצייר שמכיר את המערכת.
טיטורלי, צייר - צייר הדיוקנאות הרשמי של מערכת המשפט, ירש תפקיד זה מאביו.
בעל ידע בלתי מבוטל על מערכת המשפט, הוא מציע לעזור לק' ובו בעת מוכר לו ציורי נוף הזהים זה לזה לחלוטין.
כומר - הדמות הדתית במערכת המשפט, מציע לק' לקבל את גורלו כי מצבו רע, ודן איתו במשל "לפני החוק".
שומר הסף והכפרי - הדמויות במשל "לפני החוק".
שני סוכנים נוספים - הסוכנים שמבצעים בק' את גזר הדין מתוארים כזהים במראם זה לזה.
הם אינם מדברים, אך מתוארים כבעלי צורה של טנורים, והילוכם קריר ואף רובוטי.
פרנץ קפקא נודע בסגנונו הספרותי הייחודי, שהוא חלוץ בהצגת חוסר האונים האנושי ובדידותו מתוך החברה.
העוצמה שבכתבי קפקא ובראש ובראשונה כתבים כדוגמת המשפט, העבירה לקורא בצורה כה טובה תחושות אלו, עד שהם דבקו לכדי שם גנרי בכינוי "הסגנון הקפקאי".
הוגים וסופרים רבים, בהם כמעט כול סופר אקזיסטנציאליסטי, הושפעו מהסגנון הקפקאי, העמוס דמויות בודדות בעולמות מייאשים.
אחת הדרכים בהן המשפט מעביר את אותה תחושת חוסר אונים, היא דרך ניתוק מכוון בין ההקשרים הרציונליים שבין הזמן למקום ובין סיבה לתוצאה.
דוגמה טובה לכך היא סצנת ההלקאה המתרחשת באמצע היום בחדר בבנק בו עובד יוזף ק', והיא ממשיכה לכאורה להתרחש גם כול היום למחרת ללא הפסקה עד שק' מבקש "תפנו סוף סוף את חדר הפסולת", ורק אז היא לא נדונה יותר.
ניתוק סיבתי שכזה כבר מעצמו מעורר אווירה חלומית המרמזת על טירוף, אך כאשר ניתוק הקשר נעשה בין חייו של יוזף ק' לבין חיי מערכת המשפט, אז מעצמה נוצרת תחושת הניכור.
מערכת המשפט ברומן מהווה סמל למקרים רבים בהם הפרט לא זוכה כלל להישמע, לא רק מבחינה משפטית אלא מול כל מערכת גדולה אשר מכתיבה את סדר יומו.
המערכת הקפקאית היא מערכת אטומה, אשר מאשימה ושופטת ללא קשר לפרטים ולעובדות, ובכך, חוטאת למידת הצדק.
בהיותה מערכת משפט, היא למעשה מערכת אבסורדית.
במחקר שהקיף גם את כתבי משרדו של קפקא, העלה החוקר רזה באנאקר שאמנם במרבית המקרים תיאורי חוק ומשפט אצל קפקא מהווים מטפורה למערכות אחרות, אך שחיוני גם להסתכל עליהם כמקרה פרטי של משפט פרדוקסלי המהווה חלק מרכזי מחיי האדם במודרנה.
ניסיונו נטול הפשר של יוזף ק', לדוגמה, נבעו באופן ישיר ממקרה בו עסק הסופר בעת כתיבת הספר.
המשל "לפני החוק" שהופיע גם כסיפור עצמאי, מובא לקראת סוף הרומן, כאשר ק' מעביר ביקורת על מערכת המשפט באוזני הכומר, וזה מביא לו דבר הסבר על המערכת בדמות המשל.
במובן זה, מרמז הכומר לק' כי המשל עוסק במקרה שלו.
אף תגובתו של ק' למשל היא ביקורת על נציג הסמכות, ובעשותו כך הוא פותח מחלוקת בינו לבין הכומר בנוגע למידת אחריותו של הנציג מול אחריותו של הבא לפני החוק (ק' עצמו).
ק' מסיים את המחלוקת באומרו כי "השקר הופך לסדרו של העולם"
בעיבודו של אורסון וולס משנת 1962, יוזף ק' מגולם על ידי אנתוני פרקינס
הסרט "שגעון של לילה" של מרטין סקורסזה, משנת 1985, מכיל סצנה המתכתבת במכוון עם "לפני החוק", בה גיבור הסרט מנסה להיכנס למועדון לילה.
הסרט "המשפט" משנת 1993 עובד לתסריט על ידי הרולד פינטר בכיכובם של קייל מקלכלן כיוזף ק' ואנתוני הופקינס ככומר.
מספר רב של המחזות נעשו לרומן, לראשונה בשנת 1970 על ידי סטיבן ברקוף (שהמחיז גם את "הגלגול" ו"במושבת העונשין" של קפקא).
המחזות נוספות נעשו בנפרד באנגליה, ארצות הברית וקנדה.
ברקוף גם ביים את הגרסה שלו בתיאטרון "הבימה", ב-1985. "הבימה" הציגה אחר כך את המחזה גם ברחבי אירופה.
ב-1980 עלה עיבוד של רמי רוזן ל"המשפט" תיאטרון חיפה, בבימוי אמנון מסקין.
המחזה היה נאמן לרוח הרומן אך התרחק מהמשל הפילוסופי שביצירה, ומספר בצורה קומית למחצה, כיצד מתרחש סיפור הזוועה הקפקאי בצורה ריאליסטית בחיי היום יום.
ב-2007 עלה המחזה שוב במסגרת סטודיו למשחק ניסן נתיב.
המלחין האוסטרי גוטפריד פון איינם כתב אופרה המבוססת על הרומן ונושאת את שמו, ובוימה בארצות הברית על ידי אוטו פרמינגר.
הספר תורגם לעברית שלוש פעמים:
המשפט, תרגם ישורון קשת, ירושלים: שוקן, 1951; תל אביב: מעריב לעם, 1960.
המשפט, תרגם אברהם כרמל, ירושלים: שוקן, 1992.
המשפט, תרגמה אילנה המרמן, ספריה לעם, עם עובד, 2024.
מערכת המשפט בארצות הברית היא מערכת של המשפט המקובל.
מקורותיה הם המשפט האנגלי וחוקת ארצות הברית.
פעולתה נעשית על פי כללי המשפט האדוורסרי.
המשפט האמריקני נחשב לאחד המפותחים ביותר בעולם.
בארצות הברית קיימות, למעשה, חמישים ואחת מערכות שיפוט שונות: 50 של המדינות ומערכת פדרלית אחת.
למערכת הפדרלית יש שיפוט מקורי (שיפוט ראשוני של מקרה)- על פי מפתח נושאי (לדוגמה, עבירות פדרליות, כפי שהן מוגדרות ב-United States Code), וכן במחלוקות בין אמריקנים לאזרחים לא-אמריקניים; יש לה שיפוט לא-מקורי (שיפוט שני לאחר שכבר שפט בית משפט אחר בתיק) בערעורים על החלטות של בתי המשפט המדינתיים.
קיים מגוון רחב של סוגי בתי משפט במדינות עצמן.
כמה עקרונות משותפים לכולם: כך למשל חל בכולן התיקון השישי לחוקת ארצות הברית, המבטיח לנאשם זכות להשפט במשפט פלילי בידי חבר מושבעים.
עם זאת, לא כל תיקוני מגילת הזכויות חלים על המדינות.
קיימים תיקונים, כגון התיקון השני לחוקה, שלא ברור מה מעמדם הנורמטיבי במדינות (אלא רק עבור הממשל הפדרלי).
התהליך בו בית המשפט העליון מחיל תיקון חוקתי על המדינות נקרא incorporation.
מתוקף מורשתה כמושבה צרפתית לשעבר, מערכת המשפט של מדינת לואיזיאנה מבוססת, באורח יוצא דופן, על המשפט הקונטיננטלי.
כעניין מיוחד יצוין בית משפט מסוים הקיים במדינת דלאוור, אשר עדיין שופט על פי דיני היושר (Equity).
בכל מדינות ארצות הברית קיים בית משפט של מוצא אחרון של המדינה; לרוב הוא קרוי בית משפט עליון של המדינה (State Supreme Court).
בחמש מבין המדינות – ניו יורק, מיין, מרילנד, מסצ'וסטס ומערב וירג'יניה – יש לו שם אחר.
בשתי מדינות – טקסס ואוקלהומה – קיימים, לכל אחת, שני בתי משפט של מוצא אחרון: אחד לעניינים פליליים ואחר לעניינים אזרחיים.
בכל מדינה, הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר היא המפרשת העליונה של החוקה של אותה מדינה.
בית משפט בערכאה הפדרלית הנמוכה ביותר מכונה: "בית המשפט המחוזי של ארצות הברית" .
קיימים בסך הכל 94 בתי משפט מחוזיים, כולל אחד בפוארטו ריקו.
בתי המשפט המחוזיים מחולקים על פי בסיס אזורים ובכל מדינה יש מחוז פדרלי שיפוטי אחד או יותר, ולאף בית משפט מחוזי אין היתר שיפוטי ביותר ממדינה אחת, עליו הוא אמון.
ערעור על פסקי דין והחלטות של בית משפט פדרלי מחוזי הוא בזכות (כלומר, איננו מצריך קבלת רשות להגשתו), והוא נעשה בפני בית משפט פדרלי לערעורים - אליו בית משפט פדרלי מחוזי זה כפוף.
כך, למשל, ערעור על החלטה של כל אחד מארבעת בתי המשפט הפדרליים המחוזיים בקליפורניה יוגש לבית המשפט לערעורים של ארצות הברית עבור הסבב התשיעי, המופקד על תשע מדינות ושתי טריטוריות במערב ארצות הברית.
לצד כל בית משפט מחוזי, מצוי "בית משפט לענייני פשיטת רגל" .
ישנם בסך הכל 94 בתי משפט כאלו.
בנוסף, קיימים שבעה בתי משפט פדרליים המוגבלים לנושא מסוים, החולשים על ארצות הברית כולה.
מבין שבעת בתי המשפט הללו, נמצאים ארבעת הראשונים באותו דרג כמו בתי המשפט המחוזיים ושלושת האחרונים באותו דרג כמו בתי המשפט לערעורים.
בית משפט בערכאה הפדרלית השנייה, החוצצת בין בתי המשפט המחוזיים לבית המשפט העליון, הוא "בית משפט לערעורים של ארצות הברית" .
קיימים בסך הכל 12 בתי משפט לערעורים.
רוב האמריקנים יזכו להתדיין לכל היותר, בימי חייהם, בבית משפט לערעורים.
בתי המשפט לערעורים מחויבים לדון בכל ערעור המתקבל על החלטה של בית משפט דלמטה (זאת בניגוד לאופן קבלת התיקים בבית המשפט העליון).
בתי המשפט מסודרים על פי "סבבים" .
מקור המונח "סבב" בימים בהם השופט היה רוכב על סוסו אל היישובים השונים כדי לשמוע בהם תיקים, והיה עושה זאת בסבב אחיד.
כיום, כאשר בית המשפט קבוע במקומו, "סבב" מציין אחד מ-11 תחומים גאוגרפיים בארצות הברית בנוסף למחוז קולומביה:
+מבנהבית המשפטסמכות מקומיתבית המשפט הפדרלי הראשון לערעורים של ארצות הברית, , , בית המשפט הפדרלי השני לערעורים של ארצות הברית, , בית המשפט הפדרלי השלישי לערעורים של ארצות הברית , , בית המשפט הפדרלי הרביעי לערעורים של ארצות הברית,,,
, בית המשפט הפדרלי החמישי לערעורים של ארצות הברית , , בית המשפט הפדרלי השישי לערעורים של ארצות הברית, , , בית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית , , בית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית, , , ,
, בית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית, , , ,
, , בית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית, , , ,
, בית המשפט הפדרלי האחד עשר לערעורים של ארצות הברית, , בית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה
הערכאה השלישית והגבוהה ביותר היא בית המשפט העליון.
הוא הפוסק האחרון בשאלות של חוק והמפרש הסופי של חוקת ארצות הברית.
בית המשפט העליון הוא היחיד שמוזכר בחוקה.
בית המשפט העליון אינו מחויב לדון בכל תיק שבקשה לערעור בו מוגשת אליו.
מתוך כ-7,500 בקשות המגיעות מדי שנה מרחבי ארצות הברית, רק 1% לערך זוכות בצו המיוחל, ובבית המשפט העליון מתנהלים כ-75 עד 100 תיקים בשנה.
בדרך כלל, הקריטריון שעל פיו השופטים מסכימים לדון בתיק, הוא האם דיון בו יוכל לשפוך אור חדש על סוגיה חוקתית כלשהי.
המשמר הפרטוריאני היה יחידת עילית של הצבא הרומי.
במשך כ-300 שנים שימשו חיילי המשמר כשומרי ראש, ובתפקידי מודיעין צבאי, בתחילה עבור בעלי משרות רמות ברפובליקה הרומית, ולאחר מכן עבור קיסרי רומא.
אוגוסטוס קיסר היה הקיסר הראשון שהפך את המשמר ליחידת שומרי הראש האישית שלו.
היחידה נשאה בתפקיד זה, בשינויים קלים, בשלוש מאות השנים שלאחר מכן.
כבר בשלב מוקדם יחסית, צברו מפקדי המשמר כוח פוליטי רב.
הם לא נרתעו מלהשתמש בכוחם ובהשפעתם כדי למנות ולהדיח קיסרים, לצבור רכוש, נכסים ומעמד מיוחד בכל זרועות השלטון.
על רקע זה, המוניטין של המשמר וחייליו היה מפוקפק מאוד.
מקורות היסטוריים בני התקופה, ובהשראתם גם מחקרים מודרניים, מתארים את חיילי המשמר כמפונקים חסרי יכולת צבאית, אשר נהנו מהחיים הנוחים של הבירה, ואת המשמר מתארים כגולם הקם על יוצרו.
שיא פעילות מפקדי המשמר, ובמידה מסוימת גם של חייליו, הייתה בתקופת שלטונם של קיסרים חלשים וחסרי יכולת, שהותירו את רסן השלטון בידי דמויות חזקות, והתמכרו למנעמי הארמון ולעיתים למעשי שחיתות.
בשנת 312, לאחר תפיסת רסן השלטון באימפריה הרומית, פירק קונסטנטינוס את המשמר הפרטוריאני, הרס את מחנה המשמר הקסטרה פרטוריה ברומא, והביא את הקץ על המשמר הפרטוריאני.
המשמר הפרטוריאני החל את דרכו כיחידת שומרי ראש של נושאי תפקידים בכירים ברפובליקה.
הם היו ידועים בשם ליקטור (לטינית: Lictor), ומשימתם הייתה טיפול במגיסטראטים בעלי "אימפריום".
בין השאר נתנו הליקטורים שירותי ליווי, ייצוג והגנה למגיסטראטים, ושימשו כמשרתיהם האישיים ושומרי ראשם.
מקור מורשת הליקטורים בהיסטוריה הרומית עתיק מאוד.
לפי טיטוס ליוויוס, הליקטורים נשאו עימם מוטות מעוטרים בשבטים (פסקס), ומחוץ לפומריום נשאו גם גרזנים שסימלו את סמכות הביצוע של האימפריום.
הם הלכו אחר המגיסטראט בכל אשר הלך, כולל לתוך הפורום, לביתו, למקדשים ואפילו לבתי המרחץ.
כוחם של הליקטורים היה מספיק כדי לשמור על פקידים ונושאי משרות תוך כדי מילוי תפקידם האזרחי, אך הם היו מעטים מדי מכדי שיוכלו להיות יעילים כשומרי ראש למפקדי צבא בקרב.
על רקע ליקוי זה החלו קצינים צבאיים להקיף את עצמם ביחידות זמניות של חיילים שנבחרו מבין הלוחמים המצטיינים להבטחת ביטחונם במערכה ובמהלך הקרבות.
נוהג זה התפשט יותר בצבא הרפובליקה והכה שורש, מכיוון שגנרלים נותרו במערכה לתקופות ארוכות יותר.
ההיסטוריון הרומאי טיטוס ליוויוס מספר, כי לדיקטטור פוסטומיוס הייתה קוהורטה, ששימשה כיחידת שומרי-ראש בראשית המאה החמישית לפני הספירה.
השימוש הראשון במונח קשור לפובליוס קורנליוס סקיפיו אפריקנוס.
התייחסות מפורשת ראשונה לקבוצה צבאית המועסקת כשומרי ראש ומוגדרת ספציפית בשם 'פראיטוריאנית' היא משנת 62 לפני הספירה, כאשר מרקוס פטריוס (Marcus Petreius) יצא נגד לוקיוס סרגיוס קטילינה, שהוכרז כאויב המדינה.
ההיסטוריון גאיוס סאלוסטיוס קריספוס כתב:
יחידות משמר אלו היו צמודות למפקד הצבא והתגוררו באוהל שהיה ידוע בשם פרטוריום (לטינית Prætorium – מפקדה צבאית) על שם תואר הפראיטור – תוארו של הקונסול כאשר הוא מוביל צבאות למלחמה.
עם תום תקופת הרפובליקה ובמהלך מלחמת האזרחים בסוף שנת 40 לפנה"ס, הפעילו אוקטביאנוס – הטוען לכיסא השליט ברומא כיורשו של יוליוס קיסר – ומרקוס אנטוניוס, שניהם, יחידות של לוחמים ותיקים שנבחרו מקרב הלוחמים הוותיקים של הלגיונות הנאמנים.
לאחר הניצחון וביסוס שלטונו, הפך אוקטביאנוס – ששינה את שמו לאוגוסטוס – את המשמר הפרטוריאני ליחידה מאורגנת ומגובשת, שתפקידה היחיד היה שמירה על מערכות השלטון הרומאיות.
על פי ההיסטוריון משה עמית, המשמר הפרטוריאני הוקם כיחידה צבאית שתפקידה העיקרי בימי אוגוסטוס ויורשיו היה להבטיח שתעמוד לפקודת הקיסר בכל עת, כערובה ליציבות המשטר, ועל מנת להבטיח את הסדר הציבורי ברומא.
את ביטחונו הישיר של הקיסר הבטיחה יחידת שומרי ראש, שכירי חרב זרים (Numerus Batavorum), שנחשבו לחסינים מהשפעת גורמים שעוינים לאוגוסטוס בתוך מערכת השלטון הרומאית.
יחידה זו הייתה פעילה בהרכבים משתנים עד תקופת שלטונו של גלבה.
על פי המקורות הרומאיים, המשמר היה מורכב מ-9 קוהורטות (יחידה בסדר גודל של גדוד) בני 1,000 חיילים בכל גדוד קוהורטה, ויחידת פרשים קטנה שחייליה שימשו לתפקידי קשר בעיקר.
שלוש קוהורטות הוצבו על ידי אוגוסטוס במחנה בסמוך לרומא, ושאר הקוהורטות הוצבו בערים אחרות באיטליה.
יחידה נוספת של המשמר כללה כ-300 לוחמים שנקראו "צופים" (לטינית: speculatores), שעסקו בתפקידי מודיעין מחד גיסא, ותקשורת בין היחידות בשדה מאידך גיסא.
החיילים גויסו מתוך מחוזות של איטליה ועליהם פיקדו שני קצינים בכירים ממעמד הפרשים שנשאו בתואר פרפקט פרטוריאני (לטינית: praefectus praetorio).
בהמשך ועם התרחבות תחומי העיסוק של המשמר, הפך התואר לתפקיד הגבוה ביותר אליו יכול היה להגיע אזרח רומאי ממעמד הפרשים.
חיילי המשמר הפרטוריאני זכו לתנאי שירות טובים, שכר ומענקים גבוהים במיוחד – בעיקר בהשוואה לחיילים בלגיונות אחרים, ותקופת השירות במשמר הייתה 16 שנים במקום 25 שנים בלגיונות הצבא.
עם זאת, הוטלו עליהם מספר מגבלות, ובהן האיסור להיכנס בברית הנישואים בעת השירות, איסור שהיה בתוקף עד לתקופת שלטונו של ספטימיוס סוורוס.
לאחר תום תקופת השירות במשמר פרשו רוב הלוחמים והיו לסוג של חיל מילואים – חלקם הוזמנו להמשיך את השירות כחיילים וטרנים (evocati) ולשרת פרק זמן נוסף.
התואר והתפקיד היו שמורים אך ורק לחיילי המשמר, ומקור השם בקשר המיוחד בין המשמר לשליט האימפריה – אוגוסטוס.
מתחילת תקופת הפרינקיפט, עם הקמת צבא קבע, נדרשו האזרחים הרומאים, ותושבי איטליה בכללותה, למלא את חובת השירות הצבאי רק בעיתות משבר.
בהדרגה הפך העם הרומאי מקהילת איכרים, שהתפרנסו מעבודת אדמה והקדישו מזמנם לשירות צבאי, לקהילה עירונית מגוונת ומורכבת שעיקר פרנסתו נסמכה על השלטון המרכזי ברומא.
בתקופת הרפובליקה גויסו חיילי רומא מקרב תושבי איטליה, והרפורמות של אוגוסטוס גרמו לשינוי כשחלקם של הרומאים והאיטלקים בצבא האימפריה הלך וקטן.
כתוצאה מכך בתהליך איטי אך ברור ירדה ההשפעה של רומא באימפריה, והגורם היחיד שאיזן במידת מה את כף המאזניים, בעניין הצביון הרומי של הצבא, היו הקוהורטות של המשמר הפרטוריאני והקוהורטות העירוניות של רומא.
השפעה מאזנת זו חדרה גם ללגיונות הצבא, מאחר שרבים מחיילי המשמר שירתו בהמשך הקריירה שלהם כקצינים בלגיונות.
"יחידת הצופים" (speculatores), שפרטוריאנים שירתו בה, שימשה כיחידה לאיסוף מודיעין ופעילות כנגד גורמים העוינים לשלטון בכלל, ולקיסר בפרט, בעיקר ברומא אך גם באיטליה ומעבר לכך.
יש עדויות רבות בכתבי ההיסטוריונים, על מערכות ריגול נגד אזרחי רומא לכל אורך ההיסטוריה, ובין עדויות אלו יש כאלו המצביעות על כך שמפקדי המשמר הפרטוריאני העסיקו אנשים לאיסוף מידע בעיר.
עם זאת ההתייחסות ליחידת הצופים באופן מפורש מעטות יותר, אולי מסיבות של חשאיות.
ההיסטוריון סווטוניוס תיעד כי פרטוריאנים מיחידה זו ליוו את הקיסר קלאודיוס בעת משתאות וארוחות חגיגיות, על מנת להאזין, לפקח ולאסוף מידע מהמשתתפים.
תפקיד נוסף של הצופים היה לשמש כיחידה של מוציאים-לפועל, בדרך כלל על ידי ביצוע של התאבדויות כפויות, אירועים בהם לקורבן, שהיה בדרך כלל מתנגד לקיסר או כל אדם אחר שהקיסר חפץ במותו, ניתנה האפשרות להתאבד, במקום הוצאה פומבית להורג.
התאבדות כפויה מסוג זה הטילה טרור בקרב מתנגדים פוטנציאליים, בעוד הקיסר ופקידיו נותרו נקיים מאשמה.
תקופת השירות של חיילי המשמר הפרטוריאני הייתה קצרה יותר מתקופת השירות של חיילי הלגיונות ובמהלכה נהנו הפרטוריאנים ממספר זכויות יתר.
יתרון ראשון נבע ממקום השירות שאפשר מגורים ברומא שמשמעותם הייתה מרחק בטוח משדות הקרב.
חיילי המשמר הפרטוריאני גויסו מקרב גברים בין הגילאים 15 עד 32 בשונה מגיוס ללגיונות שהיה בדרך כלל בין הגילאים 18 ל-23. מתקופת שלטונו של ספטימיוס סוורוס (193–211 לספירה) ואילך גויסו לשורות המשמר גם חיילים מהקוהורטות העירוניות ומהלגיונות והחל מהמאה השלישית היו לוחמים אלו רוב המגויסים למשמר.
ההיסטוריון טקיטוס כתב כי בתקופת שלטונו של טיבריוס (14–37 לספירה) גויסו פרטוריאנים בעיקר מאטרוריה, אומבריה ולאטיום.
ההיסטוריון קסיוס דיו כתב כי לפני הרפורמה של ספטימיוס סוורוס גויסו לשורות המשמר חיילים מאיטליה, ספרד, מקדוניה ומנוריקום.
מידע זה מקבל אישור מכתובות על מצבות של חיילי המשמר הפרטוריאני והמסקנה היא שכוח האדם ששירת במשמר גויס מהחלקים המשגשגים והקרובים ביותר מבחינה תרבותית לרומא.
כאשר ספטימיוס סוורוס עלה לשלטון הוא פיזר את משמר הפרטוריאני של קודמיו והחליף אותם באנשים מהלגיונות הדנובים שלו.
לאחר מכן לא גויסו עוד איטלקים כלל ובמקום זאת היו אלה בעיקר גברים מאזור הדנובה שהיה רחוק יותר מבחינה תרבותית לרומא.
הם גויסו למשמר לאחר שירות של ארבע עד תשע שנים בלגיונות.
משנת 5 לפני הספירה ואילך, פרטוריאנים גויסו לשירות של 16 שנים, לעומת 20 השנים שנדרשו בקוהורטות העירוניות ו-25 השנים בלגיונות.
לוחמים שעברו לשרת במשמר משורות הלגיונות של הצבא היו צריכים לשרת רק את יתרת שירותם ב"השלמה" לתקופה של 16 שנים.
הפרטוריאנים קיבלו שכר גבוה משמעותית מחיילים אחרים, ותגמוליהם נקראו "קצבה וחצי" (לטינית: sesquiplex stipendum).
בשנת 27 לפנה"ס אוגוסטוס קבע את שכרם של הפרטוריאנים ככפול מזה שקיבלו חיילים בדרגה מקבילה בלגיונות של הצבא.
עד שנת 14 לספירה הם קיבלו 720 דינרים בשנה, פי שלושה מ-225 ששולמו לחיילי הלגיונות.
סביר להניח שההפרש הזה נשאר קבוע לאורך ההיסטוריה של המשמר.
תחת הקיסר נרון עלה שכרו של חייל במשמר הפרטוריאני, והיה פי שלושה וחצי משכרו של חייל בלגיון.
ספטימיוס סוורוס הגדיל את השכר ל-1,500 דנאריוס בשנה.
השכר חולק בינואר, מאי וספטמבר, כמקובל בצבא הרומי.
בנוסף לשכר זכו הפרטוריאנים למענקים נדיבים (לטינית: donativum), שלא ניתנו לחיילי הלגיון, שחולקו על ידי כל קיסר שעלה לשלטון.
מענק זה היה שווה ערך למספר שנות שכר ושולם גם לחיילי המשמר באירועים חשובים באימפריה, או באירועים שנגעו למשפחה הקיסרית, כגון ימי הולדת, לידות ונישואים.
מענקים אלו, וחלוקה משמעותית של סובסידיות מזון, הבטיחו את נאמנותם של הפרטוריאנים.
בעת פרישה, קיבל חייל פרטוריאני 20,000 ססטרטיוס (1500: ), שטח אדמה כמקובל גם אצל חיילי הלגיון ודיפלומה בה נכתב "ללוחם, שבאומץ ובאמונה סיים את שירותו".
כדי להתקבל לשורות המשמר הפרטוריאני המועמד היה חייב להיות אדם חופשי, אזרח רומאי בכושר גופני מתאים וממשפחה מכובדת ויכול היה להמציא מכתבי המלצה מאצילים או קציני צבא.
בתום התהליך המגויס זכה לתואר "פרובאטוס" (לטינית: probatus מילולית: עבר מבחן) והוצב כחייל פשוט באחת הקנטוריות של המשמר.
חיילים מצטיינים שזכו לחסות אחד מקציני היחידה או שהיו בעלי קשרים עם אנשים בעלי מעמד זכו לקידום בתוך שורות הקוהורטה למעמד של "נושאי פטור" (milites immunes) ששימשו כעוזרים למפקדי היחידות או שהתמקצעו בתחום מסוים.
שירות של כמה שנים נוספות עשוי לקדם אותו לפיקוד זוטר (פרינציפליס) (לטינית: principalis) כטסרריוס, האחראי על יחידת השמירה , לתפקיד סגן הקנטאור ה"אופטיו" או נושא הנס של היחידה "סיגניפר" ולזכות אותו בתואר ובשכר כפול .
מיעוט מחיילי המשמר זכו להגיע לדרגת פרינציפליס ומיעוט מהם זכו להימנות עם "נבחרי הקיסר" האיבוקטי אוגוסטי – שסיימו את שירותם המלא ובחרו להמשיך לשרת את הקיסר.
מינוי זה אפשר להם למלא תפקידים אדמיניסטרטיביים או מפקד יחידת קנטוריה בדרגת קנטוריון תפקיד חשוב שנשא איתו גם שכר משמעותי ואנו יודעים שחלק מהאבירים הרומיים ויתרו על מעמדם כחברי מעמד הפרשים על מנת לקבל דרגה זו.
הקידום מעבר לדרגה זו חייב מעבר מהמשמר לשירות בלגיון של הצבא.
במחקר על המשמר הפרטוריאני קובע ההיסטוריון הצרפתי מרסל דירי כי קציני המשמר הפרטוריאני בדרגת קנטוריון (דרגתו של מפקד הקוהורטה) שימשו בהמשך הקריירה הצבאית שלהם בתפקידי פיקוד בלגיונות שונים של האימפריה הרומית וחלקם אף שבו לשרת במשמר הפרטוריאני וחזרו לפקד בדרגות גבוהות יותר על יחידות צבאיות ברחבי האימפריה.
מחקר זה מעלה השערה כי המשמר הפרטוריאני שימש מסלול עבור קצינים זוטרים לקבל דרגת קנטוריון ומסגרת בה הוכשרו הקצינים שנשאו בעול ניהול הצבא.
קצינים אלו קיבלו את ההכשרה במשמר ושימשו בתפקידי הדרכה בעת אימונים ותפקידי פיקוד בעתות קרב ותרמו לאחדות הצבא, שהיה מפוזר ברחבי האימפריה.
משה עמית ממשיך וקובע כי על רקע ראיות אלו ניתן לקבוע כי המשמר הפרטוריאני לא היה יחידה שעסקה במצעדי ראווה ושימשה כקישוט גרידא לחצר הקיסר אלא חלק חשוב במערך הצבאי הרומאי.
קיים דיון מתמשך בקרב חוקרים בנוגע לציוד, ללבוּש ולנשק ששימש את חיילי המשמר הפרטוריאני.
המקורות העומדים לרשות המחקר מוגבלים מאוד ועיקרם אזכורים במקורות כתובים ותיאורים אמנותיים.
רק החל מהמאה השנייה מופיעים תבליטים עם דמויות חיילים מהמשמר, בדרך כלל בתיאורי קרבות, אך גם בקונטקסט זה קשה לעיתים להבדיל בין לגיונרים לפרטוריאנים.
פרטוריאנים לא לבשו שריון מלא לעיתים קרובות בעת השהות ברומא, אלא באירועים מיוחדים ובעיקר על מנת להרשים זרים רמי מעלה או להטיל מורא על סנאטורים ואזרחים.
בעת מצעדים ואירועים חגיגיים הלכו בראש החיילים הצועדים נושאי ניסים של המשמר כשעל ראשם כיסוי מיוחד דמוי ראש אריה, שהיה ייחודי ואופייני למשמר.
הניסים שנשאו הפרטוריאנים היו ייחודיים בכך שעליהם הוטבעו פני הקיסר.
בדרך כלל, ביום יום, לבשו הפרטוריאנים טוניקות ועליהם חגורה צבאית.
הם נעלו סנדלים צבאיים, לעיתים עם גרביים.
על לבוש פשוט זה עטו הפרטוריאנים גלימות-מסע עם ברדס (paenulae).
הפרטוריאנים נשאו בדרך כלל פגיון או חרב.
בתיאורים אמנותיים של המשמר, ככל הנראה על מנת להבדיל בין הפרטוריאניים ללגיונרים, לובשים הפרטוריאנים קסדה אטית מפוארת, אך אין עדויות ארכאולוגיות המעידות כי קסדה זו הייתה אכן בשימוש המשמר.
בתיאורים אומנותיים מופיע ציור של עקרב על מגן חיילי המשמר.
על פי אחת ההשערות העקרב היה סמלו של טיבריוס ואומץ על ידי הפרטוריאניים שראו בו "אבא שני" של המשמר, שכינס את היחידה אל תוך הקסטרה פרטוריה.
סמלים נוספים המזוהים עם המשמר זהים לאלה שהיו נפוצים בכלל הצבא הרומי: חוט החיים (מעין סמל של גורל שטוות המוירות), ברקים מכונפים, לעיתים בתוספת ירח וכוכבים.
ככל שניתן להסיק מהממצאים הארכאולוגיים אפשר לשער שעד המאה הראשונה נשאו חיילי המשמר מגינים אובליים ולאחר מכן נשאו מגינים מלבניים.
כך שנראה שמעבר לסמלים הייחודים הפרטוריאנים נשאו נשק זהה לנשק של חיילי הלגיון.
בחלק מהתבליטים מופיעים הפרטוריאנים לובשים שריון קשקשים, המבדיל אותם משריון לוחות האופייני ללגיונרים.
קסיוס דיו מתאר את העימות בין הפרטוריאנים של מקרינוס לחיילי אלאגבאלוס וכיצד הופשטו הפרטוריאנים משריון הקשקשים שלבשו.
סימן זיהוי זה איננו חד-משמעי, מאחר ששריון קשקשים וגם שריון טבעות היה נפוץ גם בלגיונות.
הפרפקט הפרטוריאני (לטינית: praefectus praetorio), דרגה שבתקופת אוגוסטוס הייתה דרגה צבאית לכל דבר, הפכה עוד בעת שלטון טיבריוס לדרגה שכללה גם תפקידים משפטיים ומנהליים נרחבים.
בנוסף לתפקידיו הצבאיים, הפרפקט הפרטוריאני קיבל סמכות שיפוט בעניינים פליליים כנציג הקיסר בבית הדין.
בשיא תקופת ההשפעה של המשמר עמדו בראשו 2 שלא היו שווים במעמדם.
הבכיר מבין השניים היה בדרך כלל יד ימינו של הקיסר ושימש כממלא מקומו במועצות שלטוניות, קיבל את סמכויות השיפוט באיטליה מעבר לאבן המייל המאה מרומא (בתוך העיר הסמכות הייתה בידי הסנאט – לכאורה) ואת האחריות על אספקת התבואה לעיר.
קשה להפריז בכוח שנצבר על ידי המפקד הבכיר של המשמר הפרטוריאני וחשיבות המשמר בניהול האימפריה.
בעת שלטונם של שליטים חלשים היו מושכות השלטון בידי מפקד המשמר ובעת שלטונם של קיסרים חזקים היה מפקד המשמר אחד מהאנשים החזקים והמשפיעים באימפריה.
בתקופת דיוקלטיאנוס קיבל הפרפקט הפרטוריאני, במסגרת הרפורמות השלטוניות הנרחבות, סמכויות ביצועיות נוספות ושימש הלכה למעשה כראש הזרוע המבצעת של השליט.
רפורמת הטטררכיה של דיוקטליאנוס (בערך בשנת 296) קבעה שהאימפריה הרומית תשלט על ידי 4 אנשים (מכאן טטררכיה – טטרה – 4).
שני השותפים הבכירים נקראו "אוגוסטוס" וכל אחד מהם בחר לעצמו סגן שנקרא "קיסר".
כל אחד משני הזוגות של אוגוסטוס וקיסר שלטו במחצית מהאימפריה.
במסגרת רפורמה זו הוכפל גם מספר הנושאים במשרה: היה פרפקט פריטטוריאני כרמטכ"ל (צבאי ומינהלי) – ולא כמפקד המשמר – עבור כל אחד משני האוגוסטי, אך לא עבור שני הקיסרים.
כל מחוז פרטוריאני פיקח על אחד מארבעת חלקי האימפריה שיצר דיוקטליאנוס, ארבעת המחוזות נשארו כיחידה המינהלית הגבוהה ביותר, האחראית על מספר דיאוקסיות (קבוצות של מחוזות או פרובינציות רומיות), שכל אחת מהן נוהלה על ידי פקיד בדרגת ויקריוס.
השינוי הגדול הבא חל בעת שלטונו של קונסטנטינוס הראשון, שהסיר את סמכויות הפיקוד הצבאי ממשרת הפרפקט הפרטוריאני ומסר אותם לידי המגיסטר מיליטום , ובמקביל פירק את המשמר בשנת 312. בארגון מחדש הפך הפרפקט למנהל הכללי הראשי האחראי לאספקה הלוגיסטית של הצבא.
תחת שלטונם של יורשי קונסטנטינוס הראשון, מחוזות פראטוריאנים מוגדרים טריטוריאלית הופיעו כחטיבה המנהלית ברמה הגבוהה ביותר של האימפריה.
הפרפקטים הפרטוריאניים תפקדו כשרים הראשיים של המדינה, לשכת הפרפקט ניהלה את החובות הממלכתיים שהוטלו על תושבי האימפריה, והייתה בעלת סמכויות חקיקה נרחבות.
גם לאחר התמוטטות האימפריה הרומית המערבית המשיכה המשרה כחלק מהשדרה האדמיניסטרטיבית העליונה של האימפריה הרומית המזרחית עד שלטונו של הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית במאה ה-7 לספירה, כאשר רפורמות רחבות היקף צמצמו את סמכויות המשרה והמירו אותן למפקחים בלבד על הממשל המחוזי.
המשרה עברה מן העולם במחצית השנייה של המאה ה-9.
בתקופת שלטונו של הקיסר טיבריוס רוכזו כל 9 הקוהורטות במחנה מיוחד מחוץ לשער הצפוני-מזרחי של רומא, שקיבל את השם קַסְטְרָה פְּרֶטוֹריָה .
לדברי ההיסטוריון סווטוניוס, המבנים הוקמו בין השנים 21–23 על ידי לוקיוס איליוס סיאנוס.
המתחם נועד לרכז במקום אחד כמה יחידות משמר.
מחנה המגורים נבנה מחוץ לעיר רומא, בקצה הצפון מזרחי של העיר.
הוא הוקם באחד האתרים הגבוהים ביותר בעיר רומא, בגובה של 50–60 מטרים מעל פני הים, והוקף בחומות אבן.
המחנה המרובע חולק לארבע על ידי רחוב ראשי (הקארדו מקסימוס, cardo Maximus) שחצה אותו מדרום לצפון, ורחוב שחצה אותו ממזרח למערב.
הקארדו קישר בין שני שערים, הפורטה פרטוריה והפורטה דוקומנה (לא ברור איזה שער היה בצפון, ואיזה בדרום), והרחוב המזרחי-מערבי קישר בין הפורטה פרינקיפליס דקסטרה (ממזרח) והפורטה פרינקיפליס סיניסטרה (ממערב) חומות המתחם נבנו מבטון ומלבנים והתנשאו לגובה של 4.73 מטרים.
שלוש מתוך ארבע החומות שהקיפו את המחנה שולבו בחומת אורליאנוס בעת הקמתה, והוגבהו ב-2.5–3 מ'.
מצידה החיצוני של החומה נחפר חפיר בעומק של כ-2.3 מטרים.
התיאור ההיסטורי של המשמר הפרטוריאני בתקופת שלטון השושלת תחת טיבריוס מתמקד במידה רבה בפעולותיו של הפרפקט הפרטוריאני סיאנוס ויורשו מאקרו, ובכוח שהם החזיקו כמפקדיהם של כמה אלפי חיילים ברומא.
בפיקודו של סיאנוס, כל הפרטוריאנים הובאו לרומא והוצבו במתחם מבוצר משלהם, קסטרה פרטוריה.
מהלך זה הפך את המשמר מאיום פוטנציאלי על הכוח האימפריאלי לאיום ממשי.
סיאנוס ניצל את הפגיעות שנבעה מנסיגת קיסר מהחיים הציבוריים והאציל חלק ניכר מהניהול היומיומי של האימפריה לידי המפקד הפרטוריאני שלו.
אז נחשפו הסכנות של פרפקט שאפתני.
בעקבות נפילתו של סיאנוס ועלייתו לתפקיד הפיקוד של מאקרו, יורשו, אשר מתוך האינטרסים של הבטחת עתידו תחת יורשו של טיבריוס קליגולה זירז את מותו של טיבריוס, והפך לפרטוריאני הראשון שגרם לפטירתו של קיסר.
לוקיוס איליוס סיאנוס היה מפקד המשמר הפרטוריאני בימי הקיסר טיבריוס.
עם עלייתו של טיבריוס לכס הקיסרות בשנת 14 הוא מינה את סיאנוס, יחד עם אביו לוקיוס ססיוס סטראבו, למפקד המשמר הפרטוריאני וכשאביו נפטר הוא הפך למפקדו היחיד של המשמר.
הוא הפך לעמוד התווך של טיבריוס ברומא והוא אף כינהו "חברו לעמל".
לסיאנוס ניתנה הזכות למנות את חבריו לקנטוריונים ולטריבונים צבאיים (טריבון צבאי היא דרגה בכירה בצבא הרומי).
הוא נהנה מזכות מלאה לשמור על קשרים עם חברי הסנאט.
החל משנת 19 לשנת 31 מסר למעשה טיבריוס את הניהול של האימפריה לידי סיאנוס, והשפעתו הלכה וגברה עם פרישתו של טיבריוס לקאפרי בשנת 26, וכך סיאנוס הפך למעין משנה לקיסר.
בזמן זה עוצבו תפקידי המשמר הפרטוריאני ומעמדם של מפקדי המשמר.
סיאנוס הפך למשנה לקיסר לענייני משפט וישב בראש בית דין שהיה שני רק לבית הדין של הקיסר.
פסקי הדין של בית המשפט שימשו כתקדימים מנחים לכל מערכות המשפט באימפריה.
בהמשך ההיסטוריה של המשמר היו רבים ממפקדיו משפטנים.
בסיכומו של דבר, יחסיו של סיאנוס עם טיבריוס התערערו, הקיסר מינה בחשאי מפקד חדש למשמר הפרטוריאני, וב-17 באוקטובר 31 שלח טיבריוס את מאקרו, מפקדו החדש של המשמר הפרטוריאני, עם מכתב לסנאט שבו הוא מגנה את סיאנוס.
עוד באותו היום הסנאטורים ציוו לשים אותו במעצר ולמחרת היום גזרו עליו דין מוות, והוא הוצא להורג.
החל מסוף תקופה זו ועם הוצאתו להורג של סיאנוס באשמת בגידה היה המשמר הפרטוריאני כחרב פיפיות בידי הקיסר – כוח צבאי גדול וזמין שיכול היה להיכנס לתוך הפומריום (הגבול הקדוש של רומא) עם נשק – בניגוד למסורת ולחוק הרומי.
מחד גיסא כוח זה חיזק את סמכות השליט ואכף את חוקיו ומאידך גיסא המשמר תמיד היה איום מוסווה, ומפקדי המשמר התפתו להשתמש בכוחם הרב על מנת לאיים על הקיסר, להתערב בפוליטיקה ולצבור השפעה ורכוש.
לאחר הדחתו של סיאנוס מינה טיבריוס את מאקרו למפקד המשמר הפרטוריאני.
גם מאקרו התגלה כמפקד שאפתן שניצל את כוחה של המשרה לצבור כוח והשפעה.
הוא הימר על עתידו של קליגולה, אחד היורשים העתידיים של הקיסר.
על פי דבריו של ההיסטוריון הרומי סואטוניוס מאקרו לא בחל בשום מעשה על מנת לקדם את ענייניו.
כאשר קליגולה החל לקיים יחסי מין עם אשתו של מאקרו, אניה תרסילה , השלים מאקרו עם הבגידה.
לא ברור אם מאקרו יזם זאת כדי לקדם את עצמו, או שקליגולה התחיל ברומן כדי להבטיח את נאמנותו של מאקרו על ידי כך שגרם לו להאמין שהשלמה עם הבגידה של אשתו תועיל לו בעתיד ולכן הוא יעזור לקליגולה להיפטר מטיבריוס.
כך או כך, להזנות את אשתו של פקיד בכיר לקיסר הייתה חובה חדשה עבור פרפקט פרטוריאני.
כאשר טיבריוס נפטר בשנת 37, מאקרו הטיל את כובד משקלו לטובת קליגולה כקיסר החדש.
לטענת טקיטוס, עשה יותר מכך – משהתפשטו השמועות על מותו של טיבריוס הכריז קליגולה על עצמו כקיסר הבא, בטרם עת.
טיבריוס התעורר ומאקרו רצח אותו בחניקה על מנת להעניק את כס השלטון לקליגולה.
מאקרו היה בטוח שקנה בכך את עולמו וכי מעשיו ייתנו לו מעמד וכוח מול הקיסר הצעיר והלא מנוסה.
אך קליגולה היה מודע לאיום הפוטנציאלי שמאקרו הציב ובמהרה, במהלך שנת שלטונו הראשונה, הדיח אותו מתפקידו.
הוא נשלח למצרים ושם נעצר והוצא להורג או התאבד.
לאחר שלוש שנים ועשרה חודשים של שלטון אימים, בשנת 41 לספירה, נרצח קליגולה על ידי אנשי המשמר הפרטוריאני ובהם מפקדם מרקוס ארסיניוס קלמנס (לטינית Marcus Arrecinus Clemens), שקשרו קשר עם אצילים וסנטורים שקצו בשלטון הטירוף של הקיסר צמא הדמים.
מייד לאחר הרצח התברר כי הקושרים אינם רואים עין בעין את המשך ההפיכה.
לאחר שהקושרים רצחו את אשתו של קליגולה, קיסוניה ואת בתם התינוקת, נראה היה כי בכוונתם להשמיד את המשפחה הקיסרית כולה.
בהמולה שהשתררה לאחר הרצח ראה קלאודיוס כיצד המשמר רוצח אצילים שלא היה להם כל קשר למשטרו של קליגולה, וביניהם ידידיו של קלאודיוס עצמו.
הוא חשש לחייו והתחבא במקום מוצנע בארמון.
על פי המסורת, איש המשמר הפרטוריאני בשם גראטוס מצא את קלאודיוס מסתתר מאחרי וילון, והכריז עליו כקיסר.
האירוע מתואר גם בספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים".
קלאודיוס נלקח למחנה הפריטוריאנים והושם תחת השגחתם.
חיילי המשמר הפרטוריאני, על מנת לבסס את מעמדו של הקיסר "שלהם" ואת השקעתם, הוציאו להורג את הקיסרית קסוניה ובתם המשותפת יוליה דרוסילה.
האירועים בכללם סיפקו הוכחה פומבית לכוחו האדיר של המשמר הפרטוריאני.
הסנאט התכנס בבהילות, והחל בדיונים על המשטר הרצוי בעת הזו, אך לבסוף הידרדר הדיון לפסים אישיים שנגעו לשאלה מי מן הסנטורים יזכה במשרת הפרינקפס.
מששמעו כי הפרטוריאנים הכתירו את קלאודיוס, דרשו כי המינוי יזכה להסכמת הסנאט, אך קלאודיוס סירב, מתוך הבנת הסכנה הצפויה במהלך זה.
לבסוף הוכרח הסנאט להיכנע, ובתמורה להסכמה לשלטונו, חנן קלאודיוס את כל השותפים לקשר נגד אחיינו קליגולה.
קלאודיוס הציע מייד לפרטוריאנים את הסכום המדהים של 15,000 ססטרטיים לכל אחד מחיילי המשמר בתמורה לתמיכה בו ולהבטחת שלטונו.
כותבים בני התקופה כסנקה הביעו התנגדות לשלטונו של קלאודיוס בטענה כי נקנה בכסף מידי המשמר הפריטוריאני.
ההיסטוריון הרומי סווטוניוס מציין כי היה זה האירוע הפומבי הראשון בתולדות האימפריה שבו נעשה שימוש בשוחד כדי להבטיח את נאמנותו של המשמר.
ההיסטוריון המודרני גאי דה לה בדוייר מציין בציניות כי התשלומים לרכישת רצונו הטוב של המשמר החלו למעשה עם קביעת משכורת מיוחדת, גבוהה משאר יחידות הצבא, שהובטחה למשמר.
בשנת 51 בחרה אגריפינה את סקסטוס אפרניוס בורוס למפקד המשמר הפרטוריאני מנת להבטיח את עלייתו של נירון לשלטון.
קלאודיוס מת ב-13 באוקטובר 54, ככל הנראה כתוצאה מהרעלה בידי אגריפינה.
לאורך כל תקופת שלטונו היה למשמר הפרטוריאני אחיזה במושכות השלטון והשפעה מכרעת על הקיסר, ובתמורה סיפק המשמר תמיכה צבאית שאפשרה לאגריפינה להחזיק במושכות השלטון, מאחר שבהיותה אישה חסרה לה תמיכה של מוקדי כוח וקשרים בסנאט.
לאחר מותו של קלודיוס המתינו תומכי נירון – אגריפינה ומפקד המשמר הפרטוריאני כחודש עד להבשלת התנאים.
בנובמבר 54 הוצג נירון בפני חיילי המשמר הפרטוריאני ולפי אות ממפקד המשמר הכריזו חיילי המשמר על נירון כקיסר החדש.
בתחילת שנות כהונתו מעריכים ההיסטוריונים כי נירון פעל כחותמת גומי, וכי ההחלטות הממשיות התקבלו על ידי אמו, מורו סנקה ומפקד המשמר הפרטוריאני.
חמש שנותיו הראשונות של נירון היו שנים של שלטון מוצלח ושל מינהל תקין.
עד מהרה התגלה הקרע בין אגריפינה תאבת השלטון ובין שני יועציו הגברים של נירון.
הם הצליחו להרחיק את אגריפינה ממוקדי הכוח ושללו ממנה את ההגנה של המשמר הפרטוריאני.
בשנת 55 הורעל בריטניקוס, בנו החוקי של קלאודיוס ובן בריתה של אגריפינה.
ההרעלה נעשתה על ידי המשמר הפרטוריאני במצוות נירון, ומעורבות המשמר ברצח מצביע על הפיכתו לכלי חיוני עבור הקיסרים לשימוש בכל תפקיד ולכל משימה, גם אלו שהיו בגדר פשעים חמורים.
מששקע אבק העימותים אגריפינה נרצחה, ובורוס הורעל – ככל הנראה על ידי מחליפו בתפקיד טיגלינוס (Ofonius Tigellinus) שחלק את הפיקוד תחילה עם פיניוס רופוס ואחר כך נימפדיוס סאבינוס.
טיגלינוס הציג עצמו כידידו של הקיסר נירון ויד ימינו.
הוא זכה במהירות למוניטין של אדם אכזר וגס רוח.
השפעתו על נירון הייתה עמוקה והרת גורל – הוא אפשר לנירון לתת דרור לתאוותיו ולאכזריותו תוך שהוא מנצל את הכאוס לטובתו האישית.
המפקד השני (והמשני בחשיבותו בעת ההיא), פאינוס רופוס, התגלה כאדם בעל מידות מוסריות כאשר השתתף בקשר פיסו שארגן גאיוס קאלפורניוס פיסו ב-65 לספירה, במטרה לרצוח את נירון קיסר ולתפוס את מקומו באמצעות הכרזה של המשמר הפרטוריאני.
פאניוס רופוס היה אמור להוביל את פיסו אל הקסטרה פרטוריה ולקבל את תמיכת המשמר.
הקשר נכשל, רופוס הוצא להורג ובמקומו מונה נימפידיוס סאבינוס, שנשאר בצילו של טיגלינוס עד למרד וינדקס ונפילתו של נירון.
בשנת 68 מרד יוליוס וינדקס, נציב בגאליה, בנירון.
נירון החל במסע טיהורים והוצאות להורג בין אצילי רומא, ואף הורה להרוג את ידידו ונאמנו גלבה שהיה מושל ספרד.
גלבה, בלית ברירה, הודיע על נאמנותו לעם הרומי ולסנאט, וכי אינו מכיר עוד בשלטונו של נירון, והחל בארגון החילות הדרושים לעלייה על רומא.
סופו של נירון הגיע כאשר הוא איבד את תמיכת המשמר הפרטוריאני, וטיגלינוס "נעלם" מצידו של נירון בטענה כי הוא חולה במחלה קשה.
במקביל נימפידיוס הצליח לאכוף את סמכותו על הפרטוריאנים, והבטחתו לתגמול חומרי הגבירה את נכונותם להעביר את תמיכתם לגַלבה.
עם אובדן תמיכת המשמר הסנאט הדיח את נירון, אשר התאבד ב-9 ביוני 68.
בין מותו של נירון והגעתו של גלבה לרומא, נימפדיוס לא בזבז זמן: הוא כפה על טיגלינוס להתפטר מתפקידו ותפס את הפיקוד על המשמר הפטוריאני.
האימפריה נכנסה לתקופה של אי יציבות ומאבקי כוח.
גלבה מינה את קורנליוס לאקו במקומו של טיגלינוס ונקט מספר צעדים נוספים כדי לחסל יריבים פוטנציאליים.
נימפידיוס, שחש מרומה לאור תמיכתו הראשונית בגלבה שסללה את דרכו אל רומא וממינוי מפקד חדש למשמר, החליט שהוא לא הסתפק בתפקיד המסייע והמאפשר לאחרים לעלות לכס המלוכה.
הוא הצהיר שהוא עצמו היה ממשיך דרכו הלגיטימי של נירון.
הוא הבטיח מענק כספי לחיילי המשמר על מנת שיתמכו בו, אך שאר הקצינים במשמר, שעשו חשבון קר, רצחו את נימפידיוס והעבירו את תמיכתם לגלבה.
שנת ארבעת הקיסרים היא שנת 69 לספירה, בה התרחשה באימפריה הרומית מלחמת אזרחים.
השם נובע מן העובדה שכתוצאה מאי היציבות שלטו ברומא בשנה זו ארבעה קיסרים בזה אחר זה – גלבה, אותו, ויטליוס ואספסיאנוס.
המשמר הפרטוריאני נטל חלק פעיל במאבקי הכוח הן במישור הפוליטי ככוח בעל השפעה בשדרות השלטון של האימפריה והן ככוח צבאי במהלך קרבות במסגרת מלחמת הכול בכול שסחפה את האימפריה הרומית.
גלבה שהיה מושל ספרד, מונה לקיסר על ידי הסנט לאחר מות נירון.
הוא מינה את קורנליוס לקו למפקד המשמר בזמן הקצר בו שלט (9 ביוני 68 ועד 15 בינואר 69) והצליח להתסיס נגדו גורמים רבי השפעה, זאת מתוך רצון להשתית שינויים מוסדיים ולהבטיח שלטון יציב ומוסרי יותר.
כניסתו לרומא לוותה בשפיכות דמים קשה.
תושבי העיר לא אהבו את משטר הצנע שהנהיג והלגיונות שהוצבו בפרובינציות סירבו להישבע לו אמונים משום שלא העניק להם את המענקים שהבטיח להם, זאת לאחר שסייעו לו להגיע לשלטון.
במיוחד התמרמרו נגדו הצבאות בגרמניה, שבראשם עמד אז ויטליוס.
גלבה נסמך על ידי לקו, מפקד המשמר, ששימש כשליט בפועל של רומא.
גלבה, מצידו, עשה כמעט כל שגיאה אפשרית – הוא נמנע מלחסל את מתחריו ואויביו ונמנע מלקרב אליו את חיילי המשמר.
באספה מיוחדת בפני המשמר הפרטוריאני במחנה המשמר הוא הכריז על הסנטור פיסו ליקיאנוס כבנו המאומץ ויורשו, אך שוב סירב לתת לחיילי המשמר מענק שהם ציפו לו, נאמן לאמרתו שהוא "רגיל לגייס חיילים ולא לקנות אותם".
נראה שהשחיתות במשמר הפרטוריאני התפשטה אל כל השורות.
אחד הנוהגים היה לדרוש תשלום מהקנטאורים בתמורה לזמן החופשי שלהם.
הפרטוריאנים נהגו לגנוב את הכסף שהם צריכים עבור השוחד או לקחו עבודה שנייה, שהביאה לתוצאה המצערת שככל שהיו טובים יותר, כך הוקצו להם יותר חובות כדי לכפות עליהם לשלם.
המערך כולו עורר חוסר משמעת והתנגדות, והגדיל את הסיכוי שהם ישתתפו במרד.
חיילי המשמר, ככל הנראה בהשפעת לקו, אישרו את המינוי של ליקיאנוס אך למעשה קציני המשמר כבר קשרו להדיח את גלבה וליקיאנוס.
בינואר 69 הביאו חיילי המשמר הפרטוריאני את אותו למחנה ושם הכריזו עליו כקיסר רומא.
אותו ניצל את ההזדמנות ונשא נאום שבו הוא קרא לחסל את גלבה.
בפקודתו של הקיסר החדש יצאו הפרטוריאנים לארמון, רצחו את גלבה, את יורשו המיועד ואת לקו – מפקד המשמר שהיה איתם.
אותו היה קיסר מ-15 בינואר עד 16 באפריל בשנת 69. נסיבות עלייתו לשלטון על "כידוני" המשמר הפרטוריאני ורציחתם של גלבה ויורשו, שייצגו את המסורת העתיקה של רומא, עוררו התנגדות לאותו בקרב המעמדות הגבוהים של רומא.
למרות זאת, ועל רקע תמיכתו של המשמר הפרטוריאני, אושר מינויו על ידי הסנאט שאף העניק לו את כל התארים של הקיסרים הקודמים.
תחילת שלטונו של אותו הפתיעה לטובה.
הוא הצליח לרסן את אזרחי העיר, שבשלב זה של הכאוס השלטוני החלו להתגעגע לתקופת שלטונו של נירון, הוא החזיר את המשחקים שבוטלו על ידי גלבה, הורה להמשיך את המפעלים הציבוריים שנירון יזם והוציא להורג את טיגליאנוס, מפקד המשמר הפרטוריאני שלכאורה בגד בנירון.
עם תפיסת השלטון פעל אותו לשקם את מעמד הסנאט ולהרחיק עצמו מהמשמר הפרטוריאני.
מייד עם הגיע השמועה על מות גלבה מרדו הלגיונות הרומיים בגרמניה, והכריזו על מפקדם ויטליוס כקיסר.
מהלך זה של מינוי קיסר על ידי לגיונות הפרובינציה היה חדש יחסית בפוליטיקה של האימפריה.
המהלך החל עם מותו של נירון אך הבשיל עם עלייתו לשלטון של ויטליוס.
היחידות שחנו שנים רבות בפרובינציה הפכו לקבוצות לחץ בעלות אינטרסים ייחודיים, שניצלו תקופות של משבר על מנת להשיג כוח, כסף והשפעה.
דרך זו הפכה לדרך המקובלת בה קצינים בכירים קידמו את שאיפותיהם והדרך המקובלת למינוי קיסרים.
תחילה ניסה אותו למנוע את הקרבות העתידיים הן במשא ומתן ובניסיון לחתן את ויטליוס למשפחתו.
משנדחו הצעות אלו ניצחו הלגיונות של ויטליוס את הלגיונות של איטליה כולל הקוהורטות של חיילי המשמר הפרטוריאני בסדרת קרבות קצרה.
למחרת התבוסה, ב-16 באפריל 69, התאבד אותו, על מנת שלא לגרור את רומי למלחמת אזרחים ארוכה ומיותרת.
ויטליוס עצמו לא השתתף בלחימה מול אותו ואת הבשורה על ניצחון מצביאיו הוא קיבל בגאליה.
בתוך זמן קצר הכיר בו הסנאט כקיסר ולהכרה הצטרפו הנציבים של הפרובינציות וראשי הצבא.
ויטליוס סלח ליריביו, חנן אותם והעניק תפקידים ופרסים לתומכיו.
הוא פיזר את המשמר הפרטוריאני שנלחם לצד אותו והוציא להורג חלק מהקנטריונים, ובמקביל הקים משמר חדש בן 16 קוהורטות מחיילים שבאו איתו מגרמניה.
הוא נכנס לרומא ככובש ומנצח בראש צבא של 60,000 חיילים, שהטילו את אימתם על אזרחי העיר.
תקופת שלטונו מתוארת בצבעים קודרים של התפוררות החוק והסדר ואובדן שליטה על הצבא.
עוד ויטליוס נכנס לרומא החלו הלגיונות של סוריה ומצרים לגלות מרדנות והחלו לדרוש את החלפתו של ויטליוס באספסיאנוס.
60 אלף הלוחמים, ותיקי המלחמות בגאליה ובגרמניה שעמדו לרשותו של ויטליוס, היוו איום גדול דיו על אספסיאנוס, שהיה זהיר מטבעו, והוא נקט בצעד המכריע בתמיכת ליקיניוס מוקיאנוס, נציב סוריה, וטיבריוס יוליוס אלכסנדר, נציב מצרים.
קרבות התנהלו בין המשמר הפרטוריאני שתמך בוויטליוס לבין המשמר העירוני ברחובות רומא ועם כניסת המורדים לעיר ניהלו הפרטוריאנים קרבות איתם עד שהוכרעו ומחנה המשמר נהרס.
ויטליוס ניסה להימלט מהעיר אל טרקינה שם נמצאו הקוהורטות של שומרי ראשו, מחליפות המשמר הפרטוריאני, אך נלכד ונרצח על ידי המון משולהב מתושבי העיר.
שומרי ראשו נכנעו למפקד הצבא המנצח.
הצבא הרומאי, שהיה רחוק מפוליטיקה וייצג את כל שדרות העם הרומאי, נכנס ככוח פעיל למאבקי הכוח והחל משנת 69 ייצג את האינטרסים של הצבא וקציניו הבכירים.
בינואר 70 התמנו אספסיאנוס ובנו טיטוס לתפקיד קונסולים אך לא מיהרו להגיע לרומא.
אספסיאנוס שהה במצרים לאחר הכרזתו לקיסר וטיטוס היה טרוד בדיכוי המרד הגדול וכיבוש ירושלים.
אנטוניוס פרימוס, מי שסלל את הדרך להדחת ויטליוס, נתן בינתיים לחייליו להשתולל ברומא.
כל מי שיכול היה נטל לעצמו מלוא חופניים שלל וביזה וקצינים ניסו לתפוס את המקום הטוב ביותר לקראת בואו של השליט החדש.
על רקע זה תפס קצין אלמוני יחסית בשם אריוס ורוס (Arrius Varus) את התפקיד הפנוי של מפקד המשמר הפרטוריאני.
ככל הידוע לא עמדו לרשותו גייסות משמר או סמכות.
בסוף דצמבר 69 הגיע מוקיאנוס לרומא ולקח מידי אנטוניוס פרימוס את רסן השלטון ואת הפיקוד על הצבא, העביר סמכויות לידי הסנאט והעביר בסמכותו תקנות להחזרת החוק והסדר על כנם.
במקביל פעל לסילוק גורמים שעלולים לערער על שלטונו של אספסיאנוס ובהם אצילים עם שושלת יוחסין שקשורת לשושלת היוליו-קלאודיאנית וכן הרחיק את אנטוניוס פרימוס ואריוס ורוס מתפקידיהם והרחיק אותם מרומא.
למרות ההיסטוריה הסוערת של התקופה והעובדה שחיילי המשמר הפרטוריאני לא טמנו את ידם בצלחת בזמנים של חילופי שלטון קובע מחקר היסטורי כי בהשוואה לחלקו של המשמר באירועים שהתרחשו בתקופת השושלת היוליו-קלאודיאנית ההיסטוריה של המשמר וחלקו של המשמר בהיסטוריה הוא "לא מרשים באופן מפתיע".
אספסיאנוס עלה לשלטון בסיומו של תהליך שעיקרו היה מלחמות אזרחים וקרבות בין צבאות של האימפריה הרומית.
תהליך זה הבליט את ההשפעה ההולכת וגוברת של הצבא ויחידות משמר בבחירת הקיסרים ויציבות שלטונם.
השיא של תהליך זה הגיע עם הדחתו של ויטליוס, אז הפכו יחידות הצבא והמשמר הפרטוריאני לגורמים פעילים בהתמודדות על כיסא השלטון.
ניצחונו של אספסיאנוס לא ביטל תהליך זה אך הביא ליציבות שלטונית וכפיפות של הצבא לשלטון המרכזי.
צעדי הייצוב כללו בין היתר פירוק לגיונות שנשבעו אמונים למורדים, שינויים בפיקוד על יחידות עזר, פיזור יחידות צבאיות במרחק מארץ מוצאן, וטיפול במשמר הפרטוריאני.
יחידות המשמר לקחו חלק פעיל במלחמת האזרחים, ושימשו ככוח המרכזי בעלייתו של אותו ובמאבק מול ויטליוס שפירק את המשמר הפרטוריאני והקים תחתיו כוח חדש בן 16 קוהורטות מחיילים שגויסו בגרמניה.
אספסיאנוס חזר והקים מחדש את המשמר הפרטוריאני בן 9 קוהורטות של חיילים שגויסו באיטליה ובראשם הציב את בנו טִיטוּס פְלַאוְויוּס אַסְפַּסְיָאנוּס, מהלך שהיה בו מן החידוש, מאחר שעד למינוי טיטוס הייתה המשרה שמורה לבני מעמד הפרשים, וככל הנראה המהלך נעשה על מנת לחזק את אחיזת הקיסר בזרועות האכיפה.
בפעולותיו תחת תפקיד זה זכה טיטוס למוניטין של מוציא לפועל מטעם הקיסר.
כך הוצאו להורג וללא משפט מתנגדים, רובם מקרב סנטורים שסלדו מהעובדה שאספסיאנוס בא לשלטון ממעמד נמוך ושהתעתד להעביר את השלטון לטיטוס.
השליט האחרון בשושלת היה דומיטיאנוס, שבסוף תקופת שלטונו ולאחר ניסיון מרד מצד מושל גרמניה, הורה על הוצאה להורג של לפחות תריסר קונסולים לשעבר, של מושל מצרים, של שני מפקדים של המשמר הפרטוריאני, ואף של אי-אילו אנשים שנחשדו בקבלת מידע על ההורוסקופ של הקיסר.
דומיטיאנוס אף הרחיק לכת והחל מעניש והורג אנשים לפי גחמותיו, ובשנת 95 הורה להוציא להורג את פלאביוס קלמנס, בן דודו, שאת בניו אימץ כיורשים.
החלטה זו הסתברה כטעות קריטית מבחינתו, שכן המעשה הביא לתחושת חוסר ביטחון בקרב מקורביו.
המזימה לרצוח את דומיטיאנוס נרקחה על ידי הפמליה הקרובה שלו, שככל הנראה כללה את אשתו דומיטיה, שני מפקדי המשמר הפרטוריאני החדשים, משרתו האישי של הקיסר ועוד כמה בעלי תפקידים בבית הקיסר.
המורדים הכניסו את דומיטיאנוס לחדר השינה שלו, לכאורה במטרה לספר לו על קושרים נגדו.
באמצע הקראת שמות הקושרים הוציא אחד הנוכחים פגיון והחל לדקור את הקיסר, וכאשר זה צעק לעזרה נכנסו שאר המורדים וסייעו לו ברצח.
הקושרים נגד דומיטיאנוס תכננו היטב את הקשר.
הם דאגו לקבל את הסכמתו של הסנטור נרווה לקבל את השלטון, ומאידך דאגו שהסנאט יאשר את חילופי השלטון על ידי הענקת הסמכויות והכהונות הנלוות לתואר אימפרטור, כל זאת באותו יום, יום מותו של דומיטיאנוס.
העברת השלטון הרשמית נעשתה ללא קושי, מבלי שאזרחי רומא הספיקו להגיב, אבל חיל המשמר הפרטוריאני התגלה כמכשול של ממש.
הם לא קיבלו את רצח דומיטיאנוס בשלוות נפש ולא הסכימו לקבל את נרווה כקיסר מבלי שדרישתם שרוצחי דומיטיאנוס ייענשו.
דרישה זו נדחתה על הסף על ידי נרווה, שניסה להטות את דעת הקהל לצידו על ידי חלוקת מענקי כסף לחיילים ולאזרחי העיר.
מפקד המשמר קספריוס אליאנוס (Casperius Aelianus) סילק את הקצינים הקושרים מקרב הפרטוריאנים ולאחר מכן הסבו חיילי המשמר את נשקם נגד הקיסר ונאמניו.
הם הטילו מצור על רומא ותחת איום זה נכנע נרווה, מסר את הקושרים לידי אליאנוס והוא הוציא אותם להורג.
התסיסה נגד נרווה והאיום הלא מרומז על שלטונו וחייו נמשכה כל תקופת שלטונו הקצרה.
על מנת להבטיח את שלומו, ככל הניתן, ולהבטיח את יציבות השלטון, אימץ נרווה, במפתיע וללא הודעה מוקדמת, את טראיאנוס ליורשו.
בעצה אחת עם טראיאנוס שלח נרווה את אליאנוס עם חיילים מהמשמר הפרטוריאני לגרמניה בתואנה שעזרתם נחוצה ללגיונות.
בהגיעם לגרמניה הוצאו הפרטוריאנים להורג.
מחקר אחר טוען כי המשמר הפרטוריאני לא נטל חלק פעיל ברצח דומיטיאנוס והתעמת עם נרווה בדרישה להוציא להורג את הקושרים, אך המשמר היה חסר הנהגה אפקטיבית במשך כשנה ועל רקע זה לא הצליח לכפות את רצונו על נרווה.
קספריוס אליאנוס מונה למעשה על ידי נרווה לתפקידו אם כי הנסיבות לכך אינן ברורות.
השערת המחקר היא שמינויו היה האמצעי שבאמצעותו ביקש הקיסר החדש לחזק את השפעתו על המשמר, תוכנית שנכשלה לאחר שאליאנוס נתגלה כבעל שאיפות וניצל את כוחו של המשמר על מנת להפוך לשחקן ראשי במאבקי הכוחות.
על פי מחקר זה אליאנוס קיבע את מעמדו על ידי כפיית רצון המשמר להענשת הקושרים, והוצאתם להורג באירוע שמכונה במחקר "מרד הפרטוריאנים" והוא שהביא לאימוצו של טראיאנוס ולעלייתו לשלטון באופן חלק וללא התנגדות.
כשעלה הקיסר החדש טראיאנוס לשלטון בשנת 98 לספירה הוא זימן את אליאנוס לגרמניה יחד עם כמה מחבריו הפרטוריאנים ומאז שמו של אליאנוס אינו מופיע עוד על דפי ההיסטוריה.
המחקר מעלה השערה שאליאנוס לא נרצח אלא שוחרר מתפקידו והוגלה.
כך נפטר טראיאנוס מאדם בעל כוח רב, בעל חוב ומי שעשוי היה להיות יריב פוטנציאלי.
המשמר הפרטוריאני של תקופת טראיאנוס שונה לחלוטין מהמשמר של הקיסרות המוקדמת.
אין ספק שבמהלך אגרסיבי הצליח טראיאנוס לשבור את כוחו של המשמר על ידי הוצאה להורג או סילוק בדרך אחרת של שדירת הפיקוד הפרטוריאנית.
ההיסטוריון פליניוס הצעיר מתאר כיצד נכנס טראיאנוס לרומא כאשר הוא הולך ברגל כאחד האזרחים, מלווה ביחידת פרשים שומרי ראש (Equites singulares Augusti) שגויסו מקרב יחידות העילית של הלגיונות הגרמניים, יחידה שהחליפה למעשה את חיילי המשמר הפרטוריאני כשומרי ראשו של הקיסר והרחיקה אותם ממקורות הכוח וההשפעה.
רמז לביטחונו של טראיאנוס שהמשמר איבד מהשפעתו וכוחו מופיע בעובדה שהוא חילק "תרומות" צנועות לחיילי המשמר ברומא מבלי לחשוש מתגובתם.
בתקופתו של טראיאנוס תפסה יחידת פרשים גרמנית את מקום שומרי ראשו של הקיסר.
היחידה נקראה "הפרשים הפרטיים של הקיסר" (לטינית: equites singulares Augusti) ולכאורה תפסה את מקומם של שומרי הראש הגרמניים של הקיסרים היוליו-קלאודיאנים.
עם זאת, יחידת הפרשים נכנסה לתפקידה כחלק מארגון מחדש של המשמר בתקופת טראיאנוס – ארגון שהפחית את השפעתו וכוחו של המשמר על הקיסר.
פרשי המשמר מופיעים על גבי התבליטים על עמוד טראיאנוס ובכתובות היחידה מוגדרת כנומרוס.
נראה שעם המיזוג לתוך המשמר הפרטוריאני נבנתה יחידת הפרשים כחיל עזר ומפקד היחידה היה בדרגת טריבון צבאי על פי תורת הלחימה של הצבא הרומי.
השערת המחקר המודרני היא שעם ייסודה מנתה היחידה כ-720 פרשים שפעלו ב-24 טורמות בנות 30 לוחמים כל אחת.
מספר הלוחמים עלה ל-1,000 תחת שלטון אדריאנוס ומספרם גדל ל-2,000 פרשים תחת שלטון ספטימיוס סוורוס בתחילת המאה ה-3. המחנה הראשי של יחידת פרשי הקיסר היה על גבעת צ'ליו ברומא ושרידיו נתגלו מתחת לבזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו.
חיילי משמר הפרשים של הקיסר התהדרו בסמל של עקרב על דגלי היחידה ועל מגיני החיילים.
סמל זה היה הסמל של טיבריוס וככל הנראה סימל את חלקו של טיבריוס בהקמת המשמר הפרטוריאני.
מלבד זאת נשאו כלי נשק ששימשו את שאר יחידות הפרשים של צבא האימפריה.
לאחר עלייתו לשלטון של קונסטנטינוס הגדול פוזרה יחידת פרשי המשמר של הקיסר ובמקומה הוקמה יחידת המשמר הפלטינית (Scholae Palatinae).