tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטריטוריה מרוחקת כ־2,950 קילומטר מפרת, כ־2,250 קילומטר מסרי לנקה וכ־1,000 קילומטר מאינדונזיה.
באיים אוכלוסייה של 630 תושבים, רובם מוסלמים.
איי קוקוס (קילינג) מורכבים משתי שוניות אלמוגים שטוחות בשטח יבשתי כולל של 14.2 קמ"ר.
לאיים קו חוף של 26 ק"מ, והנקודה הגבוהה ביותר מתנשאת לגובה של 5 מטרים.
האי צפון קילינג (North Keeling Island) הוא שונית המכילה אי יחיד בצורת כ'.
שטחו של האי הוא 1.1 קמ"ר והוא אינו מיושב.
איי דרום קילינג (South Keeling Islands) מכילים עשרים ושישה איונים בשטח כולל של 13.1 קמ"ר.
מתוך העשרים ושישה איונים בלבד מיושבים: הום אילנד (Home Island) ווסט אילנד (West Island).
רב החובל וליאם קילינג היה האירופאי הראשון אשר גילה את האיים בשנת 1609 בעת שעבד עבור חברת הודו המזרחית הבריטית.
האיים נותרו בלתי מיושבים עד המאה ה-19.
בשנת 1814 עצר באיים רב החובל ג'ון קלוניס-רוס בדרכו להודו כשהוא מניף באי את דגל הממלכה המאוחדת ומכריז על האיים כחלק מהממלכה, מתוך כוונה להשתקע באיים.
האנגלי אלכסנדר הייר שאף אף הוא להתיישב באיים והגיע אליהם עם הרמון של 40 נשים מלאיות.
קלוניס-רוס שב אל האיים לאחר שנתיים, ויצא עם מלחיו להילחם בהייר על השליטה באיים.
נשותיו של הייר נטשו אותו ועברו להתגורר עם מלחיו של קלוניס-רוס, והייר בחר לעזוב את האיים בשנת 1834.
ב-1 באפריל 1836 הגיעה אל האי אוניית הוד מלכותו ביגל בפיקודו של סגן אדמירל רוברט פיצרוי במסגרת ההפלגה השנייה של הביגל.
בביקור זה חקר צ'ארלס דרווין את החי והצומח באיי קוקוס.
עוזרו של דרווין, סימס קווינגטון ציין כי באי שולט אנגלי בשם רוס, הקורא לעצמו מלך איי קוקוס.
בשנת 1857 סופחו האיים לאימפריה הבריטית על ידי קפטן , ומינה את רוס השני (בנו של קלוניס-רוס) כנציב עליון.
בשנת 1901 הוקמה באי תחנת טלגרף קווי (קווים תת-ימיים הועברו למאוריציוס שבג'אווה ולפרימנטל שבאוסטרליה המערבית).
בשנת 1910 הוקמה באיים תחנת טלגרף רדיו.
בבוקר 9 בנובמבר 1914 התקיים קרב איי קוקוס במסגרתו סיירת קלה גרמנית אמדן ניסתה לכבוש את האיים וניתקה את קווי הטלגרף.
אוניית צי אוסטרליה "סידני" הגיעה אל האיים להגנתם.
הסיירת הגרמנית נפגעה ועלתה על שרטון באי צפון קילינג, ולאחר מתקפה יבשתית של כוחות אוסטרליים על הספינה, נכנעה הספינה הגרמנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעלה באיים תחנת האזנה של בעלות הברית, אשר אף חששו שגרמניה הנאצית תנסה לכבוש את האיים ולהקים בהם בסיס אווירי.
לאחר כיבוש סינגפור בקרב סינגפור עבר ניהול האיים לציילון (סרי לנקה), ובאיים הוקם מחנה צבאי בריטי.
צבא יפן לא פלש לאיים במהלך המלחמה.
בלילה שבין 8 ו-9 במאי 1942 פרץ מרד איי קוקוס - חיילים ציילוניים מרדו בצבא הבריטי וניסו להשתלט על תותחי האי.
המרד דוכא בו ביום והמורדים הוצאו להורג.
בליל 25 בדצמבר 1942 הפציצה צוללת יפנית את האיים, אך לא גרמה נזק.
ב-23 בנובמבר 1955 נחקק "חוק איי קוקוס (קילינג) 1955" בפרלמנט האוסטרלי ו"חוק איי קוקוס, 1955" בפרלמנט הבריטי, המעביר את השליטה באיים לאוסטרליה.
Hull) מונה למנהלן המושל באי.
ב-5 בספטמבר 1958 מונה ג'ון ויליאם סטוקס לתפקיד בו כיהן בין 31 באוקטובר 1958 ועד 30 בספטמבר 1960, עת ס.
יץ באפט מונה לתפקיד (וכיהן בו עד 30 ביוני 1966).
בשנות ה-70 ממשלת אוסטרליה החליטה לעצור את שליטת משפחת קלוניס-רוס באיים והכריחה בשנת 1978 את המשפחה למכור את נכסיה לממשלת אוסטרליה (למעט בית המשפחה) וב-1983 דרשה אף פינוי של בית המשפחה (המשפחה עתרה לבית המשפט העליון של אוסטרליה וזכתה בעתירה).
ב-1982 החלה ממשלת אוסטרליה לשקול עריכת משאל עם בדבר מתן עצמאות לאיים.
בחירות באוסטרליה ב-1983 דחו את עריכת משאל העם, וזה נערך ב-6 באפריל 1984, והצביעו בו כל 261 בעלי זכות ההצבעה באי: 229 הצביעו בעד הפיכה לטריטוריה של אוסטרליה, 21 הצביעו בעד קשרי מסחר חופשיים עם אוסטרליה (אזור סחר חופשי), 9 הצביעו בעד עצמאות ו-2 נמנעו.
חלק מהכנסות האיים נובעות ממכירת סיומת האינטרנט הלאומית.
שלטונות האי, כמקור למטבע זר, מסרו את ניהול רישום שמות המתחם לחברת VeriSign, אשר במסע שיווק מוצלח הצליחה למכור שמות מתחם רבים, הן בשל הקרבה הלשונית בין cc לבין com, והן לגופים ששמם מורכב מראשי תיבות האותיות CC.
חלק משמות המתחם מוצעים בחינם למשתמשים פרטיים.
מועדון הכדורגל האמסטרדמי אייאקס (בהולנדית: Amsterdamsche Football Club Ajax) הידוע בקיצור כאייאקס אמסטרדם (בהולנדית: Ajax Amsterdam) או פשוט כאייאקס, הוא מועדון כדורגל מהעיר אמסטרדם שבהולנד.
אייאקס היא הקבוצה המצליחה בכדורגל ההולנדי עם 36 אליפויות, 20 גביעים, והיא אחת מארבע הקבוצות בהולנד (יחד עם פ.ס.וו.
איינדהובן, פיינורד ואוטרכט) שמעולם לא ירדו לליגת המשנה.
קבוצת הכדורגל של אייאקס נוסדה בשנת 1893 על ידי פלוריס סטמפל, ומקור שמה הוא הגיבור המיתולוגי איאס.
בשנת 1896 סטמפל נאלץ לסגור אותה, עקב ריבוי מועדוני כדורגל באמסטרדם.
הקבוצה חזרה לפעילות בשנת 1900.
המועדון עלה לראשונה לליגה הבכירה ב-1911 וזכה בתואר הראשון שלו, הגביע ההולנדי, ב-1917. בעונה שלאחר מכן זכתה באליפות הראשונה שלה ושמרה על התואר גם בעונה שלאחר מכן, בעונה בה זכתה באליפות ללא הפסד.
בשנות השלושים זכה המועדון בחמש אליפויות, ב-1931, 1932, 1934, 1937 וב-1939, והפך אותה לקבוצה ההולנדית המצליחה ביותר של העשור.
אייאקס זכתה בגביע השני שלה ב-1943.
בשנת 1956, העונה הראשונה של הליגה המקצוענית החדשה בהולנד, זכתה אייאקס באליפות והמועדון ערך את הופעת הבכורה שלו בגביע אלופי אירופה לאלופות בעונה שלאחר מכן, שם הודחה הקבוצה על ידי ואשאש ההונגרית.
הקבוצה זכתה שוב באליפות ב-1960 וזכתה בגביע השלישי שלה ב-1961.
בשנת 1965 מונה רינוס מיכלס, שחקן העבר, למאמן הקבוצה, ויישם את הפילוסופיה שלו, הנקראת "טוטאל פוטבול", שלימים נעשתה לשם נרדף לאייאקס ולנבחרת הולנד.
שנה קודם לכן ערך יוהאן קרויף הופעת בכורה במועדון.
לימים היה קרויף השחקן ההולנדי הגדול בכל הזמנים.
מיכלס וקרויף הובילו את אייאקס לתקופה המצליחה ביותר בתולדותיה, כשזכו בשבעה תוארי אליפות, ארבעה גביעים ושלושה גביעי אירופה, מה שהפך את המועדון לשם דבר באירופה.
אייאקס זכתה באליפות הולנד בשנים 1966, 1967 ו-1968, והגיעה לגמר גביע אירופה ב-1969, בו הפסידה למילאן.
בעונת 1966/1967, רשמה אייאקס שיא של 122 שערים בליגה, זכתה באליפות וגם בגביע, דאבל ראשון בתולדות המועדון.
בשנת 1972 זכתה אייאקס בטרבל לאחר ניצחון 0–2 בגמר ליגת האלופות על פנאתינייקוס, והיא אחת משמונה קבוצות בלבד באירופה שעשו זאת: ברצלונה, אינטר מילאנו, סלטיק, פ.ס.וו.
איינדהובן, באיירן מינכן מנצ'סטר יונייטד ומנצ'סטר סיטי.
בנוסף, אייאקס זכתה בכל שלוש התחרויות העיקריות של אופ"א (גביע אופ"א, גביע מחזיקות הגביע וגביע האלופות) והיא אחת מחמש הקבוצות היחידות שעשו זאת (בנוסף ליובנטוס, צ'לסי, מנצ'סטר יונייטד ובאיירן מינכן) ואחת מחמש הקבוצות שזכו בכל תואר אפשרי למועדון אירופאי (לא כולל הקונפרנס ליג).
כמו כן, אייאקס היא אחת מחמש הקבוצות היחידות בהיסטוריה, אשר זכו בגביע בין-יבשתי באותה שנה בה זכו בטרבל אירופי אותו השיגה גם כן בעונת 1971/1972.
בשנת 1973 שברה ברצלונה את שיא התשלומים העולמי בהעברות, כשני מיליון דולר סכום עתק באותה עת, והחתימה את קרויף מאייאקס החתמה זו סימנה את סיומה של תקופה זו של ההצלחה הבינלאומית של מועדון אייאקס.
ב-1985 חזר קרויף לאייאקס כמאמן, והקבוצה סיימה את עונתו הראשונה בתפקיד עם 120 שערים מ-34 משחקים.
עם זאת, אייאקס עדיין סיימה רק כסגנית, עם שמונה נקודות פחות מפ.ס.וו.
גם בעונה שלאחר מכן אייאקס הפסידה את תואר האליפות לפ.ס.וו, אך זכתה בגביע אירופה למחזיקות גביע, גביע יבשתי הראשון שלה מזה 14 שנים.
לאחר מכן, עזב קרויף את המועדון.
תחת הדרכתו של לואי ואן חאל, זכתה אייאקס בגביע אופ"א בשנת 1992 לאחר ניצחון על טורינו, והפך למועדון השני, אחרי יובנטוס, שזוכה בכל שלוש התחרויות הגדולות באירופה.
הקבוצה חזרה לזכות באליפות הולנד שלוש פעמים ברציפות בין 1993 ל-1996, והפכה לקבוצה הראשונה שזוכה בשלוש אליפויות רצופות מאז 1968. שיא ההצלחה של ואן חאל הגיע בעונת 1994/1995 בה אייאקס הפכה לקבוצה הראשונה שהשלימה עונה שלמה ללא הפסד בתולדות הליגה.
הקבוצה גם זכתה בגביע אירופה הראשון שלה מאז עידן שנות השבעים המפואר שלה עם קרויף, כשהיא מנצחת את מילאן במשחק הגמר.
אייאקס שוב הגיעה לגמר בשנה שלאחר מכן, אך הפסידה בפנדלים ליובנטוס.
העשור הראשון של המאה ה-21 היה עשור חלש יותר עבור המועדון עם שתי אליפויות בלבד.
בשנת 2010 מונה פרנק דה בור למאמן אייאקס, והוביל את המועדון לתואר האליפות הראשון שלו מזה שבע שנים, ושיא זכיות, 30. הקבוצה המשיכה וזכתה בשלוש אליפויות ברציפות.
שלוש זכיות רצופות ראשונות מאז שנות ה-90. לאחר זכייה גם נוספת גם בעונת 2013/2014, הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות המועדון עם 4 זכיות רצופות.
לאחר שסיים במקום השני, אחרי פ.ס.וו.
שנתיים ברציפות, עזב דה בור את תפקידו במאי 2016. פיטר בוס מונה במקומו לתפקיד, והוביל את הקבוצה לגמר הליגה האירופית בעונת 2016/2017, הגמר האירופי הראשון של המועדון מזה 21 שנה.
הם הפסידו למנצ'סטר יונייטד, ושוב לא הצליחו לזכות באליפות כשסיימו במקום השני אחרי פיינורד.
בעונת 2018/2019 רשמה אייאקס קמפיין אירופי מוצלח כשהעפילה לליגת האלופות לאחר שסיימה במקום השני בליגה.
היא הדיחה במוקדמות את שטורם גראץ, סטנדרד לייז' ודינמו קייב.
בשלב הבתים סיימה במקום השני אחרי באיירן מינכן ולפני בנפיקה ליסבון וא.א.ק.
אתונה, והעפילה לשלבי ההכרעה, שם הוגרלה מול האלופה שלוש פעמים ברציפות, ריאל מדריד.
אחרי שהפסידו 1–2 במשחק הראשון, ניצחה אייאקס 4–1 במשחק החוץ, והדיחה את האלופה.
ברבע הגמר הוגרלה מול יובנטוס.
המשחק הראשון שהתקיים בהולנד, הסתיים בתיקו 1–1. במשחק השני שהתקיים באיטליה ניצחה אייאקס 2–1 ו-3–2 במצטבר והעפילה לחצי הגמר הראשון שלה מאז 1997 שם הוגרלה מול טוטנהאם הוטספר.
במשחק הראשון ניצחה אייאקס את טוטנהאם 1–0 בחוץ.
במשחק השני הובילה אייאקס 0–2 במחצית, בדרך הבטוחה לגמר, עם זאת, במחצית השנייה כבש לוקאס מורה שלוש פעמים, כולל בדקה ה-6 של תוספת הזמן, וכתוצאה מכך אייאקס הפסידה לאחר שקלול שערי החוץ.
ב-24 באוקטובר 2020 ניצחה אייאקס 0–13 את פנלו, הייתה זו התוצאה הגבוהה בהיסטוריית הליגה ההולנדית.
אייאקס המשיכה וזכתה תחת אריק טן האך גם בעונת 2020/2021 וגם בעונת 2021/2022. בסיום העונה עזב המאמן את הקבוצה לטובת מנצ'סטר יונייטד.
בעונת 2024/2025 הובילה הקבוצה ב-9 נקודות את הטבלה על פני פ.ס.וו.
איינדהובן כ-5 מחזורים לסיום העונה.
הקבוצה לא ניצחה ב-4 המחזורים שלאחר מכן ואיבדה את האליפות במחזור הסיום.
בעקבות אובדן האליפות, בחר המאמן פרנצ'סקו פריולי להתפטר מתפקידו, ולקראת עונת 2025/2026 מונה ג'ון הייטינחה לתפקיד.
הקבוצה נקראת על שם גיבור המיתולוגיה יוונית, איאס, שמו מתועתק גם כ-"Ajax" ולכן רבים מבטאים אותו כ"אייאקס".
גיבור זה חבוש בקסדה ואף מופיע בסמל המועדון.
אייאקס משחקת באצטדיון יוהאן קרויף ארנה שבאמסטרדם, הולנד.
היסטורית זה התפתח, ככל הנראה, בגלל קרבת האצטדיון המקורי לשכונה היהודית באמסטרדם, ומשום שחלק משחקניה והנהלתה, כמו גם מספר יחסית גדול של אוהדים, היו יהודים.
הכינוי הגיע מקבוצות החוץ אשר היו מגיעות לאצטדיון בימי ראשון שבהם לפני מלחמת העולם השנייה החנויות של היהודים ברובע היהודי של אמסטרדם היו פתוחות, בניגוד לחנויות של שאר ההולנדים שהיו סגורות ביום זה.
עם הזמן אוהדיה הקנאים אימצו לעצמם "זהות" זו – הם מכנים עצמם יהודים גם אם אינם יהודים, ומתעטרים בסמלי מגן דוד ודגלי ישראל.
מסיבה זו, שירי נאצה רבים וקריאות גנאי של אוהדי הקבוצות היריבות, ובייחוד פיינורד, קשורים באנטישמיות ובהתייחסות שלילית לקורבנות השואה.
למרות תדמית זו, הקבוצה לא הביעה התייחסות כלשהי לטבח שבעה באוקטובר.
ההסבר שניתן לכך זה כניסה נרחבת של אוכלוסייה מוסלמית אל תוך חוג האוהדים של אייאקס.
בשנת 2024 חנכה אייאקס לוח זיכרון במתחם האימונים של המועדון הסמוך לארנה ע"ש יוהאן קרויף.
בלוח מונצחים שמותיהם של 17 חברי מועדון שנספו במחנות או בהתנגדות לנאצים, ביניהם אדי האמל, שחקן הכדורגל היהודי הראשון בתולדות אייאקס, שהומת בתאי הגזים באושוויץ ב־30 באפריל 1943.
אייאקס הרחיבה גם את תוכנית חיפוש הכישרונות לדרום אפריקה בשיתוף פעולה עם קבוצת אייאקס קייפטאון.
לאייאקס היה גם מועדון בארצות הברית בשם אייאקס אמריקה, עד שהגיש בקשה לפשיטת רגל.
ב-1995, השנה בה אייאקס זכתה בליגת האלופות, נבחרת הולנד הורכבה כמעט כולה משחקני אייאקס, כאשר אדווין ואן דר סאר היה בשער, מייקל רייזיגר, פרנק דה בור ודני בלינד בהגנה, רונאלד דה בור, אדגר דווידס וקלרנס סידורף במרכז המגרש, ופטריק קלייברט ומארק אוברמארס בהתקפה.
מגן יוהאן קרויף (הסופר קאפ ההולנדי): 9
איי ראש הנקרה הם שלושה איים ישראליים, שחף, נחליאלי ותכלת בלתי מיושבים, הממוקמים בים התיכון, כ־800 מטרים ממערב לחוף ראש הנקרה.
האיים מהווים יחידה גאולוגית אחת עם איי אכזיב, הנמצאים מדרום להם.
איי ראש הנקרה הם שריד של רכס הכורכר המערבי של מישור חוף הגליל.
האיים נוצרו בעקבות תהליכי גידוד שגרמו להרס הרכס, ולנסיגתו של קו החוף מזרחה, כאשר שלושת האיים הם הפסגות הצפוניות השורדות של הרכס.
האיים נתונים להשפעה מתמדת של גלי ים, דבר היוצר תהליכים מתמשכים של בלאי וסחיפה בשטחם.
עומק המים הממוצע בסביבות האיים הוא בין 7 ל-9 מטר.
איי ראש הנקרה מאופיינים בריבוי ברכות טבעיות ושלוליות, המשמשות אזור מחיה טבעי לבעלי חיים שונים.
איי ראש הנקרה מהווים חלק משמורת ים ראש הנקרה-אכזיב וחלק משמורת איי חוף ראש הנקרה והעלייה עליהם אסורה.
האיים הם בין המקומות היחידים בישראל שבהם מקננות הציפורים הנדירות נחליאלי לבן, שחף כספי ושחפית הים.
במימי ובשטח האיים קיימת אוכלוסייה מגוונת ועשירה של בעלי חיים הכוללת, בין השאר, שושנות ים, סרטנאים, חלזונות, קיפודי ים, מלפפוני ים, וכן מיני דגים רבים.
בימי קדם הייתה לאיים חשיבות כלכלית ומסחרית מסוימת עקב העובדה שהם היו בית גידול לבעלי החיים שמהם הפיקו את צבעי הארגמן והתכלת.
איי קיימן היא מדינת איים המורכבת מקבוצת איים בים הקריבי ומהווה מושבת כתר בריטית.
האיים בטריטוריה הם קיימן הגדול (גראנד קיימן) – בו ממוקמת גם בירת המדינה ג'ורג' טאון, קיימן הקטן (ליטל קיימן) וקיימן בראק (שם הלקוח מהשפה הגאלית הסקוטית ומציין שן סלע בולטת, ומכאן – שן הסלע של קיימן).
האיים, שנתגלו על ידי כריסטופר קולומבוס ב-10 במאי 1503 כחלק ממסעו הרביעי והאחרון, הועברו, יחד עם ג'מייקה הסמוכה, לשליטתה של בריטניה בשנת 1670 כחלק מהסכם מדריד.
לאחר החתימה על ההסכם היו האיים וג'מייקה טריטוריה אחודה עד לשנת 1962 בה זכתה ג'מייקה למעמד של מדינה עצמאית המכירה במלכת הממלכה המאוחדת כשליטתה העליונה, ואילו האיים המשיכו להיות טריטוריה בריטית לכל דבר.
האוכלוסייה באיים מורכבת בעיקר מבני תערובת שאבותיהם היו אנגלים או אפריקאים.
כלכלת האיים מבוססת על תיירות ובנקאות, וזאת עקב העדר המיסוי הישיר המונהג באי.
רובם של התושבים הם נוצרים, אבל יש גם קהילה יהודית משגשגת עם רב ובית כנסת חב"ד.
המשטר באיים הוא עצמאי כמעט לחלוטין וכל התושבים שגילם עולה על 18 שנים זכאים להצביע בבחירות הנערכות במדינה בכל 4 שנים.
המושל, הנבחר בבחירות אלו, משמש למעשה כנציגה של הממלכה הבריטית לטריטוריה והוא ממונה אישית על ידי מלכה – צ'ארלס השלישי.
ארגון האומות המאוחדות מונה את איי קיימן ברשימת הטריטוריות שאין להן הנהגה עצמית.
איי קיימן התגלו לראשונה במסעו הרביעי של קולומבוס אל "העולם החדש" בשנת 1503 בעת ההפלגה מפנמה לאספניולה.
תחילה התגלו האיים ליטל קיימן ובראק קיימן והם כונו בפי קולומבוס "לאס טוֹרטיגַאס" ("הצבים"), וזאת בשל המספר הרב של צבי הים שנמצאו בקרבתם.
שנים מספר מאוחר יותר שונה שמם של האיים ל"לאגארטוס" (לטאה גדולה).
בשנת 1585 הגיע אל האי סר פרנסיס דרייק אשר קרא לאי בשם "לאס קיימאנאס" (מילה בשפת הקריב שמשמעה תנין) וזאת בשל מספר רב של איגואנות שראה על האי ואשר זוהו בטעות כתנינים או קיימנים.
לאחר גילוי האיים הם נשארו בלתי מיושבים ושימשו כתחנות ארעיות לספינות במהלך מסען.
במסגרת מסע שכזה הגיע לאי פרנסיס דרייק אשר תיאר מגוון רב של זוחלים אשר שרצו באי בעת ביקורו שם בשנת 1585. בשנת 1655 החלו הבריטים שולטים באזור, לאחר שקיבלו לידיהם מהספרדים את השליטה בג'מייקה.
ההכרזה הרשמית על הפיכתם של האיים לטריטוריה בריטית הגיעה בשנת 1670 והם נכללו תחת שלטונו של מושל ג'מייקה הבריטי.
לאחר ההכרזה על האיים כמושבה בריטית החלו להתיישב בה ראשוני המתיישבים, אשר עסקו בתחילה בעיקר בסחר עם אוניות אשר עצרו במקום למנוחה והצטיידות בבשר צבי ים, מים טריים וירקות.
ההתיישבות באי גראנד קיימן החלה בשנת 1700 וזאת עקב היותו נמל מבטחים מוגן מספינות שודדי הים אשר הטילו מוראם על האזור.
לאחר המעבר לגראנד קיימן החלו תושבי האי, יחד עם כמות מצומצמת יחסית של עבדים אשר יובאו מאפריקה לעסוק בדיג ובספנות למחייתם.
בשנת 1962, עם הפיכתה של ג'מייקה למדינה עצמאית, הוצבה בפני תושבי איי קיימן האפשרות להתנתק מהכתר הבריטי ולהכריז על עצמאותם.
אולם, במשאל העם שנערך הצביעו מרבית התושבים על רצונם להישאר תחת שלטון בריטניה ובעקבות כך נערכו הבחירות הראשונות למושל האיים בשנת 1971.
למרות שאיי קיימן הם מושבת כתר בריטית, רוב העניינים הנוגעים לניהולה הפנימי של המדינה הם תחת אחריות הממשלה המקומית.
בית המחוקקים במדינה מורכב מ-15 חברים אשר נבחרים בבחירות כלליות כל 4 שנים, מתוכם, 5 מכהנים כשרים בממשלה.
ראש הממשלה מוגדר כמנהיג העניינים הממשלתיים והוא כפוף לשלטונות בריטניה.
ממשלת בריטניה ממנה מושל למדינה אשר כיום אחריותו מוגבלת לנושאי ביטחון, יחסי חוץ וביטחון פנים.
למעשה, רוב התחומים הללו מנוהלים בידי המזכיר הכללי של המדינה אשר מתפקד כמושל בפועל כאשר המושל אינו מסוגל למלא את חובתו מסיבה כלשהי.
כיום, תפקידו המעשי העיקרי של המושל הוא לפקח על המתרחש במדינה ובייחוד על יחסי חוץ ויציבות שלטונית.
המדינה מונהגת תחת חוקה אשר נכתבה עם הקמת המדינה ב-1962. לאחרונה, קרא המושל לעדכון וחידוש החוקה כך שתותאם לזמנים המודרניים.
נושא עדכון החוקה נבדק כיום בבית המחוקקים.
בריטניה הדגישה כי היא מעוניינת שהשינויים שיחולו בחוקה יאושרו על ידי העם באמצעות משאל עם.
בעבר, כלכלתה של איי קיימן התבססה בעיקר על חקלאות ותעשיות ישנות אך הודות לפיתוח התחבורה המודרנית צמחו במדינה תחומי התיירות והשירותים העסקיים החל מתחילת המאה ה-20. ארצות הברית היא שותפת המסחר הגדולה ביותר של איי קיימן.
המשכורת הממוצעת באיי קיימן היא כ-47,000$ דולר של איי קיימן (שווה ערך ל-57,317 דולר אמריקאי), מה שהופך אותה למדינה עם איכות החיים הגבוהה ביותר באיים הקריביים ואחת המדינות המתקדמות ביותר בעולם מבחינה זו.
לאיי קיימן ישנו מטבע הייחודי להם אשר נקרא דולר של איי קיימן.
ערכו של מטבע זה מותאם לערך המטבע הדולרי של ארצות-הברית לפי 1 דולר קיימני = 1.21951 דולר של ארצות-הברית.
לפיכך, ערכו של מטבע זה ביחס לשאר המטבעות שווה לשער ההמרה ביניהם לדולר.
מקור ההכנסה העיקרי של ממשלת המדינה הוא ממיסוי עקיף.
בין השאר מוטל מס בגובה 20% על סחורות המיובאות למדינה (מכס).
מס זה אינו תקף לגבי ספרים, מצלמות, מזון לתינוקות ועוד.
המס על מכוניות מדורג לפי שווי המכונית והוא עשוי להגיע לגובה 40% עבור דגמים יקרים במיוחד.
הממשלה גובה מס נמוך ממוסדות פיננסים הפועלים במדינה.
בנוסף, מוטל מס נמוך אשר כל תייר חייב לשלם בהגיעו לאי.
התיירות באיי קיימן מהווה כ-75% מהתמ"ג השנתי במדינה ולפיכך, היא משמשת מרכיב משמעותי בכלכלתה.
מתוך מיליוני התיירים שמבקרים במדינה כל שנה, 99% מבקרים באי גראנד קיימן.
הבירה ג'ורג' טאון משמשת כעיר נמל לספינות תיירים אשר מביאות למדינה בין 4,000 ל-22,000 תיירים ביום, 5 ימים בשבוע.
בין האטרקציות המובילות לתיירים במדינה ניתן למנות את חוף שבעת המיילים, אשר משתרע לאורך 12 ק"מ ונחשב בעיני רבים כאחד מהחופים הטובים בעולם.
גם אתרים היסטוריים כמו טירת פדרו סנט ג'יימס בקצה המזרחי של האי גראנד קיימן מושכים תיירים.
איי קיימן נחשבים כאחד מיעדי הצלילה הטובים בעולם, בזכות המים הצלולים.
יש באיים הרבה אתרי צלילה שבהם תיירים יכולים לשחות עם טריגונים.
מפני שבאיי קיימן המיסוי הוא עקיף ומפני שלא מוטל בהם מס על הכנסה, הם מהווים מרכז בנקאות ראשי ומקלט מס למיליוני אנשים וחברות.
נכון לדצמבר 2005, הוקמו באיי קיימן כ-70,000 חברות, מתוכן כ-1,150 בנקים וחברות לניהול קרנות נאמנות עם נכסים בגובה 500 מיליארד דולר.
יותר מ-7,000 קרנות נאמנות קבעו את מקום מושבם באיי קיימן.
בעקבות התנאים הללו, איי קיימן משמשים כיצואנים ראשיים של שירותים עסקיים.
איי קיימן מהווים חלק מהאיים האנטילים.
הם נמצאים כ-290 ק"מ מצפון מערב לג'מייקה וכ-240 ק"מ דרומית לאי קובה.
האיים הקטנים – ליטל קיימן וקיימן בראק נמצאים כ-145 ק"מ מצפון מזרח לאי הגדול גראנד קיימן, והמרחק ביניהם עומד על כ-11 ק"מ.
גראנד קיימן, האי הגדול במושבה, מהווה 76 אחוזים משטח הטריטוריה.
אורכו 35 ק"מ ורוחבו בנקודה הרחבה ביותר מגיע ל-13 ק"מ.
אוכלוסיית איי קיימן מונה כ-54,878 איש נכון לשנת 2010. כמחצית מאוכלוסיית האיים הם ממוצא קיימני (ילדיהם של התושבים המקוריים).
כ-60% מהאוכלוסייה הם ממוצא מעורב.
מחצית מ-40% הנותרים הם לבנים והמחצית השנייה ממוצא אפריקני.
כמעט כל תושבי האי הם נוצרים, רובם חברי הכנסייה הפרסביטרית והכנסייה האנגליקנית.
איכות החיים באיי קיימן היא מהגבוהות בעולם.
רוב רובה של האוכלוסייה מתגוררת באי גראנד קיימן.
על האי קיימן בראק חיים כ-2,000 איש ועל האי ליטל קיימן ישנם כ-200 תושבים קבועים.
כמעט רבע מאוכלוסיית המדינה עזבה אותה בעקבות ההוריקן "איוון" אשר הכה באי בשנת 2004 והותיר אחריו בעיות רבות בתחומים רבים (מבחינה כלכלית בעיקר).
עיר הבירה של המדינה והעיר הגדולה בה היא ג'ורג' טאון אשר ממוקמת בחופו המערבי של האי גראנד קיימן.
אי עיר מרכזית שם בשפת המקור אוכלוסייה נכון לשנת 2021שטח
(קמ"ר) גרנד קיימןג'ורג' טאון Grand Cayman67,493196 ליטל קיימן - Little Cayman 160 26 קיימן בראק - Cayman Brac2,00338
איי קרקנה, או איי כרכנה הם קבוצת איים הממוקמים במפרץ גאבס שבתוניסיה, מצפון לאי ג'רבה.
קבוצת איים זו מכילה 7 איים ששטחם הכולל הוא 170 קמ"ר.
רק 2 איים מתוך הקבוצה מיושבים.
אחד מאיי הקבוצה שימש מקום מקלט זמני לגאיוס מריוס, לאחר שהוגלה מרומא על ידי סולה בשנת 88 לפנה"ס.
כמו כן נמצא כאן הבית בו הסתתר במשך שלושה ימים חביב בורגיבה, מנהיג העצמאות שהפך לנשיא הראשון של תוניסיה, כאשר ברח ממעצר צרפתי בשנת 1945.
אייאן חירסי עלי (Ayaan Hirsi Ali; נולדה ב-13 בנובמבר 1969) היא פעילה והוגה פמיניסטית, פוליטיקאית וסופרת הולנדית ממוצא סומלי, הידועה בביקורתה החריפה על האסלאמיזם.
משנת 2006 חיה בארצות הברית.
חירסי עלי נולדה במוגדישו שבסומליה בשם אייאן חירסי מאגאן, למשפחה מוסלמית.
אביה היה פעיל נגד משטרו של סיאד בארה, שליט סומליה באותו הזמן, ואף נכלא לזמן מה בשל כך.
על אף שאביה התנגד למנהג השחתת איבר המין הנשי הקיים במסורת הסומלית, בגיל ארבע עברה חירסי עלי מילה על ידי סבתה, בזמן שאביה שהה בחו"ל.
בגיל שמונה הפכו היא ומשפחתה פליטים, ועברו לערב הסעודית, ומשם לאתיופיה ומאוחר יותר לקניה.
במהלך שנות נעוריה החזיקה בעמדות דתיות שמרניות ופעם אחת אף השתתפה בהפגנה נגד סלמאן רושדי.
על-פי טענתה (טענה המוכחשת על ידי בני משפחתה), ב-1992 ביקשה משפחתה להשיא אותה בניגוד לרצונה לגבר שמעולם לא פגשה, קרוב משפחה מרוחק.
היא הייתה אמורה לטוס לקנדה על-מנת לפגוש אותו, אך במהלך עצירת ביניים בגרמניה נמלטה להולנד וביקשה שם מקלט מדיני.
בבקשתה למשרד ההגירה שיקרה באשר לתאריך הלידה שלה ולשמה האמיתי, במטרה להקשות על משפחתה למצוא אותה.
כמו כן, טענה גם שנמלטה ישירות מסומליה, והסתירה את העובדה שלמעשה גרה בקניה באותה העת.
בקשתה למקלט מדיני נתקבלה, והיא קיבלה אשרת שהייה בהולנד, וב-1997 קיבלה גם אזרחות הולנדית.
בהולנד למדה עבודה סוציאלית ומדע המדינה, והתחילה להתעניין בפוליטיקה ולפרסם מאמרים המבקרים את התרבות המוסלמית, ובפרט את יחסה לנשים, בכתב-עת פמיניסטי.
מאמרים אלו קובצו לספרה הראשון, "מפעל הבנים" (De Zoontjesfabriek), שיצא לאור ב-2002.
ב-2003 נבחרה לפרלמנט ההולנדי מטעם מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה.
בתקופה זו כתבה את התסריט לסרטו הקצר של הבמאי תאו ואן גוך, כניעה, המבקר את היחס לנשים באסלאם.
הזעם שעורר סרט זה בחוגים מוסלמים קיצוניים הוביל לרציחתו של ואן גוך, והפתק שהוצמד אל גופתו הכיל איום על חייה של חירסי עלי.
בעקבות האיומים על חייה נאלצה חירסי עלי לעבור לכתובת חשאית, ולקבל הגנה משטרתית קבועה.
במאי 2006 חשפה מחדש תוכנית טלוויזיה הולנדית את העובדה כי חירסי עלי שיקרה בבקשתה לקבלת מקלט מדיני (אם כי למעשה, היא עצמה כבר התוודתה על כך בגלוי עוד ב-2002, זמן קצר לפני בחירתה לפרלמנט) ובנוסף לכך הביאה גם את עמדת בני משפחתה, שהכחישו כי ניסו להשיא אותה בניגוד לרצונה.
בעקבות התוכנית, ולאחר לחץ מצד גורמים במפלגה השמרנית, יריביה הפוליטיים של חירסי עלי, החליטה שרת ההגירה ההולנדית, ריטה ורדונק (בעצמה חברת מפלגתה של חירסי עלי) לבחון מחדש את חוקיות אזרחותה.
בחקירה מטעמה נקבע כי הליך התאזרחותה לא היה חוקי, ועל כן יש לשלול את אזרחותה.
בנאומה האחרון בפרלמנט אמרה: "המעבר מחיי בת שבט לאזרחית בחברה פתוחה - זו המשמעות שנתן לי שירות הציבור...
אני מצטערת שעלי לעזוב את הולנד, ארץ שנתנה לי הזדמנויות כה רבות ושהעשירה את חיי, אבל אני שמחה שאוכל להמשיך בעבודתי, ואני אמשיך".
בסופו של דבר החליטה ממשלת הולנד, ב-27 ביוני 2006, שלא לשלול את אזרחותה על אף ההצהרות הכוזבות שמסרה.
המשבר שהתעורר בעקבות הפרשה הביא בסופו של דבר לנפילת הממשלה ההולנדית ב-29 ביוני 2006.
בספטמבר 2006 עברה חירסי עלי לארצות הברית, שם קיבלה עבודה במסגרת צוות חשיבה שמרני בשם "מכון היוזמה האמריקאית".
בשנת 2007 יסדה את קרן AHA, שמטרתו להגן על נשים וילדות מדיכוי מבוסס דת, כגון נישואים כפויים או השחתת איבר המין הנשי.
הארגון מתמקד במניעת אלימות מגדרית במסגרת אסלאם קיצוני.
בשנת 2013 קיבלה חירסי עלי אזרחות אמריקאית.
חירסי מרבה להסתובב בעולם ומפיצה את משנתה, לפיה יש לבצע פעולות הסברה רבות כדי לבלום את השפעתו ההרסנית של האסלאם הרדיקלי שהכריז מלחמת תרבויות על העולם המערבי.
על פי "הגרדיאן" ומגזין "טיים" חירסי היא אחת מ-100 האינטלקטואלים המשפיעים בעולם.
בפברואר 2010 ביקרה בישראל והשתתפה בכנס הרצליה.
בראיון הגדירה עצמה כ"הומניסטית, אתאיסטית ורציונלית".
לדבריה, את השראתה היא מקבלת "מיצורי אנוש, מהטבע, ממעשים טובים ומאופטימיזם".
בין השאר הושפעה עמוקות מכושר השרידות שגילו חלק מניצולי השואה ויכולתם לבנות מחדש את חייהם במדינת ישראל.
את האסלאם כינתה "דת של מלחמה".
על הסכסוך הישראלי-פלסטיני אמרה כי הצד המוסלמי לא רואה בו סכסוך טריטוריאלי אלא סכסוך דתי שיש לו רק תוצאה אחת, היעלמותה של מדינת ישראל.
היא הביעה תמיהה על ניהול משא ומתן בנתונים כאלו: .
בנובמבר 2023 הכריזה חירסי עלי כי קיבלה עליה את האמונה הנוצרית ואיננה עוד אתאיסטית.
לדבריה, הנצרות היא תשתית המערב והאמצעי היחיד לגבשו נגד האיום המשולש של אוטוריטריות סינית-רוסית, אסלאם קיצוני ונעורות.
חירסי עלי נשואה לפרופסור להיסטוריה כלכלית ניל פרגוסון, ולהם שני בנים.
ב-2014 חירסי עלי הוזמנה על ידי אוניברסיטת ברנדייס לקבל תואר של כבוד בשל עבודתה למען נשים, אך זמן קצר לאחר מכן חזרה בה האוניברסיטה מן ההזמנה, באומרם שלא היו מודעים לאמירות האנטי-אסלאמיות שלה.
גורמים שמרנים המזוהים עמה טענו שהאוניברסיטה נכנעה ללחץ שהפעילו עליה ארגונים אסלאמיסטיים, ואילו גורמים ליברלים הצביעו על כך שאמירותיה הן נגד האסלאם כולו, ולא רק ההתבטאויות האסלאמיסטיות שלו, כפי שאמרה בריאיון למגזין Reason ב-2007, שאת האסלאם צריך "להביס" וכי "אנו במלחמה עם האסלאם", גם במובן המיליטריסטי של המילה.
יש גם הטוענים שאמירותיה של חירסי עלי נוגדות את חופש הבחירה של נשים, בכך שהיא קוראת לשנאת האסלאם, גם כשזוהי הדת הנבחרת של נשים, ובכך דורסת את חופש הבחירה של נשים מוסלמיות.
חירותי (Mijn Vrijheid); 2006. בתרגום העברי: כופרת, הוצאת כנרת-זמורה ביתן, 2008. על ספר זה זכתה בפרס אניספילד-וולף בשנת 2008.
נוודת - מסע אישי מהאסלם לאמריקה, הוצאת כנרת-זמורה ביתן, 2014
איי שטלנד הם ארכיפלג בצפונה של סקוטלנד, צפונית מזרחית לאורקני, וכ-280 ק"מ מאיי פארו.
שטח האיים כ-1,466 קמ"ר והם מפרידים בין האוקיינוס האטלנטי שממערב לאיים והים הצפוני שממזרח לו.
המרכז האדמיניסטרטיבי של האיים והגדול ביישובי האיים הוא לרוויק.
האי הגדול באיי שטלנד, המכונה "מיינלנד" - "היבשת" , הוא האי השלישי בגודלו בסקוטלנד, וכן השלישי בגודלו באיי בריטניה הגדולה.
איי שטלנד מהווים אחת מ-32 המועצות האזוריות של סקוטלנד, אך בשנת 2020 החליטה מועצת האיים לבדוק אפשרויות לקבלת עצמאות מסקוטלנד.
אזור האיים יושב כבר בתחילת האלף השלישי לפנה"ס.
אוכלוסיית המקום שהתפרנסה מגידול צאן הקימה באיים מספר מבנים מגליתיים.
תקופת הברונזה (שנת 2000 לפנה"ס) התאפיינה בהתקררות האקלים באזור, ועל כן נטשו התושבים את מרכז האיים והתגוררו בקרבת החופים.
באיים התגלו שרידי יישובים מתקופת הברזל, ובהם אף מקדשים (כגון מקדש סטיינדסייל).
מקורות רומיים משנת 279 לספירה מציינים כי באיים התגוררו פיקטים קלטים.
החל מהמאה התשיעית החלו הוויקינגים להתיישב באיים (עד תקופה זו נהגו רק לבזוז את האיים).
שינוי מדיניות זו, ותחילת ההגירה אל האיים נגרמו בשל גידול ניכר באוכלוסיית נורווגיה והמחסור באדמות חקלאיות.
הוויקינגים התיישבו באיי שטלנד, באורקני, בהברידים, באיי פארו, באירלנד, באיסלנד ובגרינלנד.
המתיישבים הנורווגיים הביאו לאיים את תרבותם, שפתם (נורדית עתיקה), וחוקיהם.
שפה זו התפתחה לנורדית מערבית ובהמשך לנורנית (שפה שנעשה בה שימוש באיים עד אמצע המאה ה-19).
לאחר שהפך האראלד הראשון (הרפאגר) לשליט נורווגיה כולה, ברחו מתנגדיו לאיי אורקני ושטלנד.
ממקום מושבם באיים המשיכו ויקינגים אלה לפשוט על סקוטלנד ואף על נורווגיה.
פשיטות וביזה אלה גרמו להרפאגר לשלוח צי לכבוש את האיים בשנת 875. לאחר כיבוש האיים מונה ראנואלד אייסטיינסון למושל האיים (כפיצוי על מות בנו בקרב בסקוטלנד).
תושבי האיים הומרו לנצרות במאה העשירית.
בשנת 1194 הרוזן של אורקני ושטלנד, האראלד מאדאדסון, ניסה לתקוף את נורווגיה (שנשלטה באותה עת על ידי סוור סיגורדסון) במטרה להמליך את אחיו, אולאב על נורווגיה.
אולאב הובס בקרב, והרוזן נענש בכך שאיי שטלנד הועברו לשליטת הכתר הנורווגי (הרוזן הפך למושל האיים, אולם למעשה איבד כל כוח פוליטי באיים והשליטה הייתה שליטה ישירה של המלך הנורווגי).
עם הגיעו של מלך סקוטלנד אלכסנדר השלישי לגיל 21 בשנת 1262 (ותחילת שלטונו בפועל), הכריז על כוונותיו לכבוש את האיים המצויים צפונית ומערבית לסקוטלנד.
אלכסנדר שלח דרישה רשמית למלך הנורווגי הוקון הרביעי להכיר בשליטה הסקוטית באיים.
המלך הנורווגי (שהצליח לייצב את מלכותו לאחר שנים של מלחמת אזרחים, והיה בעל השפעה רבה בצפונה של אירופה) דחה בבוז את התביעה הסקוטית, והכריז כי כל איי הים הצפוני מהווים חלק מנורווגיה.
המלך יצא בראש צי על מנת להגן על האיים מפני סקוטלנד.
הצי נחת באי אראן, במטרה לנהל משא ומתן כוחני עם המלך הסקוטי.
אלכסנדר השלישי ניהל את המשא ומתן באיטיות במטרה להמתין עד בוא החורף, שהיה מאלץ את הצי הנורווגי לעזוב את סקוטלנד.
המלך הנורווגי החליט שלא להמתין ותקף את המלך הסקוטי בקרב לארג'ס.
בשל סופה, נפגעו ספינות נורווגיות רבות עוד בטרם תחילת הקרב, והקרב לא הסתיים בהכרעה.
ב-5 באוקטובר 1263 שב המלך הנורווגי לאורקני, ושם נפטר מחום ב-17 בדצמבר באותה שנה.
המלך מגנוס השישי, בנו של הוקון, החל במשא ומתן עם אלכסנדר השלישי, ובשנת 1266 נחתם הסכם פרת' לפיו ויתרה נורווגיה על דרישותיה לשלוט בסודרייאר (האיים ההברידיים) ובאי מאן בתמורה לתשלום ראשון של 4,000 מארקים ותשלומים שנתיים של 100 מארקים (אותם הפסיקה סקוטלנד לשלם כעבור מספר שנים, ובניגוד להסכם).
במסגרת הסכם זה הכירה סקוטלנד בשליטה הנורווגית באורקני ובאיי שטלנד.
הנורווגים הסכימו להסכם זה מאחר שמצב הלחימה פגע בסחר הנורווגי בים הצפוני ובעיקר בסחר עם אנגליה.
במסגרת הסכם סחר שנחתם בין אנגליה לנורווגיה בשנת 1223 דרשה אנגליה כי נורווגיה תפסיק את מצב הלוחמה עם סקוטלנד.
ההשפעה הסקוטית באיים החלה מאמצע המאה ה-14, תקופה בה נורווגיה עדיין ראתה באיים פרובינציה שלה.
בשנת 1379 השתלט הרוזן הסקוטי הנרי סינקלייר על האיים בשם המלך הנורווגי הוקון השישי, וזאת לאחר שנורווגיה נפגעה בצורה קשה בשנת 1348 בשל המגפה השחורה, ונחלשה מבחינה פוליטית.
בשנת 1397 הפכה נורווגיה לחלק מאיחוד קאלמאר.
בעקבות איחוד זה, שלט למעשה במהלך המאה ה-15 מלך דנמרק כריסטיאן הראשון בדנמרק, נורווגיה ושוודיה.
בשל קשייו הכספיים, כאשר נישאה ביתו לג'יימס השלישי, מלך סקוטלנד נזקק המלך להלוואות על מנת לשלם את הנדוניה של בתו.
בהסכם חשאי שנכרת ב-8 בספטמבר 1468 בין כריסטיאן הראשון ומלך סקוטלנד, חכרו הסקוטים את איי אורקני עבור 50,000 גילדרים, וב-28 במאי 1469 נחכרו איי שטלנד תמורת 8,000 גילדרים, על מנת שכספים אלה ישמשו נדונייה עבור מרגרט.
ההסכם מציין כי למלך נורווגיה תהא הזכות לפדות את האיים בתמורה לסכום קבוע של 210 ק"ג זהב או 2,310 ק"ג כסף.
מלכי דנמרק ונורווגיה אכן ניסו לפדות את האיים במאות ה-17 וה-18 אולם מועצת המלך באדינבורו דחתה ניסיונות אלה.
לאחר ירידה עוצמתה של נורווגיה, מכרו תושבי האיים את מרכולתם באמצעות ההסכמים שבין ערי ליגת ההנזה שכללה את הערים הגרמניות ברגן, ברמן, לובק והמבורג.
ערי ההנזה רכשו ספינות מלאות דגי בקלה מלוחים באיי שטלנד, ובתמורה מכרו לתושבי האיים דגן, בדים, בירה ומוצרי צריכה אחרים.
הסכמי שכר אלה נותרו בתוקף עד חוקי האיחוד של 1707 אשר אסרו על ערי ההנזה לסחור עם איי שטלנד.
בשל הפסקת הסחר עם ערי ההנזה, סבלו איי שטלנד משפל כלכלי, ותושבי האיים נאלצו למכור את אדמותיהם על מנת לקיים את עצמם.
מכירת האדמות יצרה למעשה כלכלה של צמיתות באיים.
רק בתקופת כהונתו של ראש ממשלת בריטניה הליברלי ויליאם גלאדסטון בשנות ה-80 של המאה ה-19 שוחררו הצמיתים באיים.
3,000 מתושבי האיים שירתו בצי המלכותי בתקופת מלחמות נפולאון בין השנים 1800 ו-1815.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעלה בשטלנד יחידה של הצי המלכותי הנורווגי שכונתה "כנופיית שטלנד".
יחידה זו פעלה כנגד היחידות הגרמניות אשר כבשו את נורווגיה בסתיו של שנת 1940. עם כיבוש נורווגיה כ-30 ספינות דיג הבריחו פליטים נורווגים לאיי שטלנד.
ספינות דיג אלה הפכו לצי מתנדבים שפעלו נגד הכובשים הגרמנים, הבריחו פליטים מנורווגיה הכבושה, העבירו מרגלים אנגליים ואמריקאים לנורווגיה, וסיפקו מידע לבעלות הברית.
ספינות הדיג הללו חצו את הים הצפוני כ-80 פעם, והתקפות הצי הגרמני הביאו לטביעת 10 מהספינות (ועליהם 44 אנשי צוות ו-60 פליטים).
בשל האבדות הגבוהות הוחלט להפסיק את השימוש בסירות דיג ולעשות שימוש בצוללות להעברת מרגלים ומידע בין נורווגיה לאיי שטלנד.
צוללות אלה עשו כ-120 הפלגות בין האיים לנורווגיה במהלך המלחמה.
בשנות ה-60 וה-70 התגלה נפט גולמי וגז טבעי בסמוך לחופי האיים.
אגן מזרח שטלנד הוא שדה הנפט הגדול ביותר באירופה.
הנפט המופק מאגן זה מובל בצינורות לנמל הנפט בסאלום וו הפועל החל משנת 1978. נמל נפט זה הוא נמל יצוא הנפט הגדול ביותר בממלכה המאוחדת - הנמל מייצא 25 מיליון טונות נפט גולמי מדי שנה.
נמל זה וגילוי הנפט השפיעו רבות על כלכלת האיים והביאו לפיתוח האיים ולגידול באוכלוסיית האיים.
בשנת 2015 הוקמה תנועה פוליטית הדורשת לאיי שטלנד מידת אוטונומיה רחבה יותר, ואף עצמאות מסקוטלנד.
בספטמבר 2020 החליטה מועצת האיים לבחון דרכים להשגת עצמאות מסקוטלנד תוך התבססות כלכלית על שדות נפט ודיג.
המועצה הביעה תסכול הולך וגובר מתהליך קבלת ההחלטות בסקוטלנד בנושאים הנוגעים לאיים, ומהפחתת המימון הממשלתי למעבורות ושירותים חיוניים אחרים.
התרבות של איי שטלנד היא שילוב של תרבויות של כובשי האיים - התרבות הנורדית והתרבות של האיים הבריטיים.
שילובים אלה השפיעו על מוזיקת האיים, השפה של האיים והאדריכלות והאמנות באיים.
המוזיקה של האיים כוללת אלמנטים של מוזיקת עם נורווגית, המשולבת עם ג'יג סקוטי ומוזיקה אירית.
מידי חורף נערך באי פסטיבל אפ האלי אה המתקיים למעלה מ-100 שנים.
פסטיבל זה מציג את המסורת וההיסטוריה הוויקינגית של האיים.
מתוך 100 איי שטלנד רק 15 מהאיים מאוכלסים.
האי העיקרי בקבוצת איי שטלנד נקרא "מיינלנד" - "האי הראשי".
בין האיים האחרים המיושבים ניתן למנות את האיים: בריסיי, בורה, פטלאר, פולה, מקל רו, פפא סטור, טרונדרה, ויילה, אונסט, וולסיי ויל.
איים אלה מצויים במרכז קבוצת איי שטלנד.
כמו כן מיושבים האיים פייר אייל בדרום האיים ואיי האוסיי וברוריי שבאיי סקריז החיצוניים שבמזרח האיים.
האי פייר אייל (Fair Isle) נמצא במחצית הדרך בין שטלנד ואורקני, אולם נחשב חלק מאיי שטלנד.
באי פורביק (Forvik) או פורוויק הולם (Forewick Holm) היה ניסיון להקמת מדינה לכאורה על ידי סטיוארט היל, שהוא אזרחה היחיד ומלכה.
היל מבקש להכיר באי כמושבת כתר (בדומה לאי מאן ואיי התעלה) ולכפוף אותו ישירות למונרך הבריטי, אך הממשלה הבריטית מעולם לא הכירה בבקשתו.
האקלים באיי שטלנד הוא אקלים ממוזג אטלנטי.
חודשי הקיץ גשומים וקרירים, והחורפים חשוכים וקרים.
מספר שעות האור המרבי בחודשי הקיץ הוא 19 שעות אור ביום, ואילו בחודשי החורף מספר שעות האור המינימלי עומד על שמונה שעות ביום.
כמות המשקעים הממוצעת באיים היא 1,037 מילימטר גשם בשנה.
שלושה רבעים מהמשקעים יורדים בחודשי החורף.
טמפרטורה ממוצעת בחודש הקר ביותר5.4°C (פברואר)טמפרטורה ממוצעת בחודש החם ביותר15°C (אוגוסט)מספר הימים הממוצע בשנה בהם הטמפרטורה נמוכה מנקודת הקיפאון33 ימיםכמות משקעים שנתית ממוצעת1,220 מילימטריםמספר ימים ממוצע בשנה בהם יורד שלג70 ימיםמספר ימים ממוצע בשנה בהם יורד גשם269 ימים
צמחיית איי שטלנד היא צמחייה ארקטית - אלפינית.
האיים מאופיינים בצמחייה עשבית נמוכה (המשמשת מאכל לכבשים הרועים באי), וסלעי האי מכוסים אזוב מצוי.
איי שטלנד מהווים אחד מאתרי הקינון המרכזיים בצפון מזרח האוקיינוס האטלנטי.
באיים מקננות למעלה ממיליון ציפורים.
מרבית מושבות הציפורים מצויות באיים הרמנס, פולה, מאוסה, נוס, סמבורג הד ופייר אייל.
בין הציפורים המקננות איים ניתן למנות את התוכי הימי (Atlantic Puffin), היסעורון (Storm-petrel), הקיווית הצפונית (Northern Lapwing) וגידרון החורף (Winter Wren).
ציפורים ארקטיות רבות מקננות באיים בעונת החורף.
בין ציפורים אלה ניתן למנות את הברבור השר (Whooper Swan), והטבלן הצפוני הגדול (Great Northern Diver).
בנוסף קיים גזע כבשים בעל צמר עם ערך גבוה.
בשל האקלים הנוח של האיים (הנגרם בהשפעת זרם הגולף) חקלאות האיים מסוגלת להזין את אוכלוסיית האיים.
ענף הכלכלה העיקרי של האיים (כבר מהתקופה הפרה היסטורית) הוא ענף הדיג.
ענפי הכלכלה העיקריים כיום הם הדיג, החקלאות ותעשיית הנפט (הפקת נפט גולמי וגז טבעי).
חקלאי האיים מגדלים צאן, כבשי שטלנד ידועים באיכות הצמר שלהם ואת פוני שטלנד, גזע סוס אשר מקורו באיים אלה.
הגידולים החקלאיים כוללים שיבולת-שועל ושעורה.
באמצע המאה ה-20 התגלו בקרבת האיים מרבצי נפט.
גילוי מרבצים אלה שינה מן הקצה אל הקצה את כלכלת האי, המתבססת כיום על מתן שירותים לאסדות קידוח הנפט בים הצפוני.
אגן מזרח שטלנד הוא אחד מאתרי קידוח הנפט הגדולים באירופה.
הנפט המופק מהקידוחים נלקח למסוף הנפט סאלום וו שבאיי שטלנד.
כספי תעשיית הנפט העלו בצורה משמעותית את רמת החיים באיים, ואפשרו מימון של פעילות חינוכית, תרבותית וסוציאלית באיים.
כספי הנפט מהווים 15% מהכנסות האיים (כ-116 מיליון ליש"ט בשנה).
יצוין כי ענף הדגה מהווה למעלה מ-30% מהכנסות האיים.
תושבי האיים הקדומים דיברו בשפה הפיקטית.
עם ההגירה בארצות הנורדיות השפה המדוברת באיים הפכה לנורדית עתיקה וזו התפתחה לשפה הנורנית.
שפה זו מהווה בימינו השריד העיקרי להשפעה הנורדית על האיים.
כמעט כל אחד ואחד משמות האתרים באיים מקורו בשפה הנורנית.
שפה זו הייתה בשימוש עד המאה ה-18, עת שגברה העגה המקומית של השפה הסקוטית המכונה שטלנדית.
כיום השפה המדוברת בפועל באיים היא אנגלית סקוטית, אולם נותרו מספר סממנים של נורנית בשפה המקומית, ובעיקר השפעה נורנית על הדקדוק המדובר על ידי תושבי האיים.
דוגמה של השפה הנורנית - תפילת האדון בנורנית, המדגימה את קרבת השפה לנורווגית המודרנית:
תבוא מלכותך ייעשה רצונך כאשר בשמים גם בארץ.
את לחם חוקנו תן לנו היום,
כאשר מחלנו גם אנחנו לחייבינו.
כי אם תחלצנו מן הרע
שמם המקורי של האיים היה "הייאטלנד".
המילה "היאט" בנורדית עתיקה משמעה הקת של החרב.
התחילית "הייא" התפתחה בנורנית ל"ג'ה" ובהמשך בעקבות השפעת השפה הסקוטית ל"שא".
באיים יוצא לאור מדי שבוע מקומון בשם שטלנד טיימס.
מקומון זה היה מבין הראשונים שעיתוני הממלכה המאוחדת שיצא לאור במהדורה אינטרנטית, כבר בשנת 1996. תחנת הרדיו המקומית הציבורית - רדיו שטלנד, סניף מקומי של ה-BBC פועלת לצד תחנת רדיו מסחרית בשם SIBC.
מרבית התחבורה בין האיים עצמם, ובינם לבין אברדין שבסקוטלנד, טורסהאבן שבאיי פארו, סייד'פיורור שבאיסלנד, ברגן שבנורווגיה והנסטהולם שבדנמרק מתבצעת באמצעות מעבורות.
שדה התעופה סמבור הוא שדה התעופה העיקרי של האיים.
שדה התעופה ממוקם בסמבורג, 40 ק"מ דרומית ללרוויק.
חברת לוגנאייר מקיימת טיסות סדירות ליתר איי הממלכה המאוחדת מספר פעמים ביום.
קווי הטיסה מקשרים את האיים לקירקוול, אברדין, אינברנס, גלאזגו, ואדינבורו וכן בחודשי הקיץ ישנן טיסות סדירות ללונדון.
ככל הנראה האיים היו מיושבים על ידי הפיקטים קודם לכיבוש הוויקינגי של האיים, אולם כיבוש זה מחה כמעט כל שריד לתרבית קודמת, למעט רמזים לשפה הפיקטית בשמות חלק מהאתרים באיים.
מחקר גנטי שנערך הראה כי 44% מתושבי האיים הם ממוצא סקנדינבי הן מצד אימם והן מצד אביהם, דבר המלמד על התיישבות ויקינגית הן של גברים והן של נשים (בדומה לאיי אורקני וצפון סקוטלנד, אולם בניגוד לאיים דרומיים יותר בהם ניתן לראות התיישבות של גברים סקנדינביים אשר מצאו נשים מקומיות).
במאות ה-16 וה-17 היגרו לאיים משפחות רבות מסקוטלנד, ובשל קשרי המסחר עם גרמניה והולנד הייתה הגירה מצומצמת גם מארצות אלה.
מגפות כגון מגפת האבעבועות השחורות הביאו לצמצום האוכלוסייה במאות ה-17 וה-18, אולם גילוי החיסון במאה ה-18 הביאה לגידול באוכלוסייה.
גידול זה שגרר עמו עלייה באבטלה הביא להגירה שלילית מהאיים, מאחר שתושבי האיים יצאו לחפש פרנסה ברחבי האיים הבריטיים, ובעיקר בצי הסוחר הבריטי.
בראשית המאה ה-20, בשל המצב הכלכלי בין שתי מלחמות העולם הגירה שלילית לעולם החדש הביא לכך שישנם יותר שטלנדים בקנדה, אוסטרליה וניו זילנד מאשר באיים עצמם.
במהלך המאה ה-20, עם גילוי הנפט גדלה באופן משמעותי אוכלוסיית האיים בשל הגירה של עובדים בתעשיית הנפט.
הרשות המקומית של איי שטלנד (Shetland Islands Council) מספקת לאיים את שירותי הבריאות, איכות הסביבה, אחראית לתחבורה באיים, מספקת שירותים סוציאליים לתושבי האיים, וכן דואגת לפיתוח הכלכלי ולשירותים המוניציפליים.
במועצה המקומית חברים 17 מועמדים עצמאיים ו-5 מועמדים שהם חברי המפלגה הסקוטית הליברלית הדמוקרטית.
באיים 34 בתי ספר, מהם שני בתי ספר תיכוניים, שבע חטיבות ביניים ו-25 בתי ספר יסודיים.
באיים נמצאת מכללת הדגה הצפון אטלנטית (North Atlantic Fisheries College).
יארלסהוף - אתר פרה היסטורי
סרטו של מייקל פאוול משנת 1937 "קצה העולם" המתאר את פינויים של 36 תושבי האי סנט קילדה שבסקוטלנד צולם באי פולה שבאיי שטלנד, שכן פאוול לא קיבל אישור לצלם את הסרט באי סנט קילדה.
בעוד שתושבי סנט קילדה דיברו דיאלקט סקוטי גאלי, הסרט צולם באי בו מדברים את הדיאלקט הנורדי השטלנדי.
בשנת 1978 צולם הסרט הדוקומנטרי "השיבה אל קצה העולם" המתאר את צילום הסרט משנת 1937 על ידי פאוול.
בשנת 2003 צולם באיים הסרט "Devil's Gate" ובשנת 2006 צולם באיים הסרט הדוקומנטרי הקומי של גרהאם פלוז "It's Nice Up North".
איי קמפבל הם קבוצה של איים באוקיינוס השקט, השוכנים במרחק של 640 ק"מ מהאי הדרומי של ניו זילנד ונמצאים בשליטתה.
האיים הם אתר מורשת עולמית מאז שנת 1998 כחלק מההכרזה על האיים הסאב-אנטארקטיים של ניו זילנד, שטחם כ-115 קמ"ר והם אינם מיושבים.
האי קמפבל (Campbell Island; מאורית Motu Ihupuku) הוא האי העיקרי בקבוצה, ושטחו 115 קמ"ר.
האי הררי וחלקו הדרומי נישא לגובה של יותר מ-500 מטר.
בצדו המזרחי של האי חודר לשטחו הפיורד העמוק "פרסווירנס הרבור" (Perseverance Harbour) שכמעט ומחלק אותו לשתיים.
האי התגלה ב-4 בינואר 1810 והיה ליעדם של ציידי הטורפים הימיים שכמעט וכילו את כל אוכלוסייתם.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעלה תחנת משמר החופים הניו זילנדי באי, ולאחר המלחמה היא הפכה לתחנה מטאורולוגית.
זו אוישה עד שנת 1995, כאשר הוחלפה בתחנה אוטומטית, ומאז האי אינו מיושב, ומבקרים בו בעיקר חוקרים.
בשנת 2001 טוהר האי ממין של חולדה (חולדת חוף Rattus norvegicus) אשר פשטה בו מאז שהובאה אליו כמעט 200 שנים קודם לכן.
הצלחת המבצע שנחשב לגדול מסוגו בהיסטוריה אושרה בשנת 2003, ומאז חלה התאוששות בצמחייה ובקרב בעלי החיים באי.
האי ידוע בעשבי הענק (Megaherb) שבו, פרחי בר רב-שנתיים גדולים, המתאפיינים בעלים ענקיים ובפריחה צבעונית במיוחד.
דנט איילנד (Dent Island - "אי השן") משתרע על שטח של 260 דונם כשלושה ק"מ מערבית לאי קמפבל, ושמו בא לו מצורתו המזכירה ניב משונן.
האי ז'אקמאר (Jacquemart Island) נחשב לטריטוריה הדרומית ביותר של ניו זילנד, אם כי התואר שייך למעשה לאי זעיר השוכן 50 מטר מדרום לו.
נוסף לאלה נמנים עם איי הקבוצה גם איי פולי (Folly Islands) ומספר איונים וסלעים נוספים.
איי ריוּקיוּ (ביפן נקראים איי נָאנסֵיי, 南西諸島) הם קבוצת איים ביפן, השוכנים דרום מערבה מהאי קיושו ועד לאי טאיוואן במערב האוקיינוס השקט.
הגדול מבין האיים הוא האי אוקינאווה.
אדמיניסטרטיבית, איי ריקיו הצפוניים, איי סאצוּנָאן, שייכים למחוז קגושימה, בעוד שהאיים הדרומיים, המכונים ריוּקיוּ שוֹטוֹ, שייכים למחוז אוקינאווה.
באיים שורר אקלים סובטרופי גשום המאופיין בחורפים נוחים וריבוי משקעים.
על האיים התקיימו מספר ממלכות קטנות, אשר במאה ה-14 התאחדו לשלוש ממלכות.
בתחילת המאה ה-15 זכתה אחת הממלכות לתמיכתה של סין והצליחה לאחד את שלוש הממלכות לממלכת ריוקיו המאוחדת, אשר התקיימה כממלכה עצמאית תחת חסות סין עד לשנת 1609. בשנה זו נכבשו האיים על ידי משפחת סַאצוּמָה היפנית, והמלך המקומי הפך לווסאל של הדאימיו של סאצומה.
עם זאת, עד למאה ה-19 נהנתה הממלכה מעצמאות יחסית, היות שקשריה עם סין אפשרו סחר בין האיים לסין, אשר באותה תקופה סחרה רק עם נתינות שלה.
בזמן רסטורציית מייג'י הוכרזו האיים רשמית כחלק מיפן.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנהלו על שטחי האיים קרבות רבים, ביניהם קרב אוקינאווה.
לאחר תום המלחמה המשיכו האיים להיות תחת שליטתה של ארצות הברית עד שנות ה-70. בימינו מהווים מחנות צבא ארצות הברית כ-20 אחוז משטחי האיים.
באיים התפתחה תרבות מקורית, אשר אומנם הושפעה מתרבות סין ויפן, אך נשמרה במשך מאות שנים על ידי האוכלוסייה המקומית.
השפות והניבים של איי ריוקיו מהווים את אחד משני הענפים של עץ השפות היפניות, כאשר את הענף השני מרכיבה היפנית וניביה.
הדת של איי ריוקיו מתבססת על פולחן מתים, ולנשים תפקיד מוביל בדת.
עד היום היחס של תושבי האיים להיותם חלק מיפן אמביוולנטי, כאשר לא פעם קמות שאלות של אפליה נגד תושבי האיים ביפן.
ככלל, התושבים הצעירים של האיים פחות מתעניינים ובקיאים בתרבות אבותיהם, ורואים בעצמם יפנים לכל דבר, בעוד שהתושבים הוותיקים נוטים לשמור בקפדנות על מנהגי ושפות אבותיהם.
מריוקיו יצאו אנשים מפורסמים בתרבות יפן כגון אנקו איטוסו מייסד הקראטה ואיקואה אסאזאקי זמרת ריוקיונית בולטת ביפן.
הארכיפלג של איי ריוקיו מונה 98 איים, מתוכם 47 מיושבים.
האיים הגדולים יותר הם לרוב איי סלעיים ממקור געשי, בעוד שהאיים הקטנים שטוחים ומקורם בשוניות אלמוגים.
האורך הכולל של קשת האיים הוא כ-1,200 קילומטרים, ושטחם הכולל מגיע ל-4,800 קמ"ר.
באיים שורר אקלים סובטרופי, המושפע מרוחות מונסון.
הטמפרטורות בקיץ מגיעות ל-30 מעלות, ובחורף נעות בין 5–10 מעלות בצפון הארכיפג ל-16–20 מעלות באיים הדרומיים.
האיים הם אזור של יער גשם טרופי, והעולם החי והצומח של האיים דומה לזה של טאיוואן והפיליפינים.
האזכור הראשון של תרבות באיי ריוקיו מופיעים ברישומי היסטוריה של סין מהמאה ה-7, אשר משבחים את טיב הכנסת האורחים של התושבים המקומיים.
על האיים, בעיקר על האי אוקינאווה התקיימו מספר יישובים, אשר בשנת 1322 התאחדו לשלוש ממלכות - הוקוזאן, "ההר הצפוני"; צ'וזאן, "ההר האמצעי"; ונאנזאן, "ההר הדרומי".
בשנת 1372 הפך האי למשלם המיסים של שושלת מינג הסינית.
בתחילת המאה ה-15 השליט של הממלכה האמצעית קיבל את התמיכה של סין; בשנת 1426 הוא כבש את הממלכה הצפונית, ובשנת 1429 את הממלכה הדרומית.
בכך הוא איחד את איי הריוקיו לממלכה מאוחדת אחת; הוא לקח לעצמו את השם שוֹ הָאשִי והקים את שושלת שו, אשר שלטה באיים עד צירופם הרשמי ליפן בשנת 1879. הוא אימץ את ההיררכיה הסינית, ובנה נמל וארמון המלך בנהה.
בסוף המאה ה-16 ביקש טויוטומי הידיושי את עזרת הממלכה במסעו נגד קוריאה; במקרה של הצלחת המסע, התכוון להמשיך ולצאת נגד סין.
בהיותה של הממלכה נתינה של סין, בקשתו נתקלה בסירוב.
לכן השליט הבא של יפן טוקוגאווה איאיאסו הורה למשפחת סצומה לכבוש את הממלכה.
בשנת 1609 יצאו כ-3,000 לוחמים על מאה ספינות מלחמה מהאי קיושו וכבשו את איי ריוקיו ללא כל התנגדות: שליט האיים הורה לנתיניו לא להילחם מפאת קדושת החיים.
במשך כ-250 שנה לאחר מכן הייתה הממלכה תחת שליטתה של משפחת סצומה, אף על פי שרשמית לא הייתה חלק מאדמות המשפחה.
הדבר אפשר לסצומה לנצל את האיים למסחר עם סין, אשר באותה תקופה חתמה על הסכמי מסחר רק עם המדינות הנתינות.
מאוחר יותר, כאשר יפן ניתקה את הקשרים עם העולם המערבי, שימשו האיים כפרצה למסחר עם מדינות המערב.
היפנים חששו כי במקרה של שליטה גלויה בממלכת ריוקיו תפסיק סין את קשרי המסחר עם המדינה, לכן במהלך התקופה הזאת נהנו האיים מעצמאות יחסית.
היפנים יכלו להגיע לאיים רק בהוראתו של השוגון, ועל האוכלוסייה המקומית נאסר לאמץ את מנהגי יפן ותרבותה.
עם זאת, משפחת סצומה הכניסה מספר תקנות אשר היו מקובלות ביפן הפיאודלית, כגון האיסור על נשיאת נשק על ידי פשוטי העם.
הדבר הביא לפיתוחה של אמנות הלחימה קראטה.
אוכלוסיית האיים מונה כ-1.5 מיליון איש, כ-90% מהם גרים על האי אוקינאווה.
תושבי ריוקיו ידועים בזכות אריכות ימיהם.
ייתכן כי הדבר נובע משילוב של תזונה ומערכת יחסים חמה בתוך המשפחה והקהילה.
לאורך ההיסטוריה אנשי ריוקיו היו ידועים כמארחים טובים וכשוחרי שלום: בעוד שביפן הפיאודלית היה מקובל לשים זוג חרבות בטוֹקוֹנוֹמָה (גומחה מיוחדת בחדר מגורים יפני), אנשי ריוקיו היו נוהגים לשים בטוקונומה כלי נגינה.
איי קרגלן , ידועים אף בכינוי "איי הבדידות", הם קבוצה של איים בקצהו הדרומי של האוקיינוס ההודי המהווים טריטוריה צרפתית.
האיים נמצאים במרחק של כ-5,300 ק"מ מדרום מזרח ליבשת אפריקה, בערך באמצע הדרך בין אפריקה, אוסטרליה ואנטארקטיקה.
שטחו של האי הגדול בארכיפלג, גרנד טר (Grande Terre), הוא 6,675 קמ"ר והוא מוקף בכ-300 איים ואיונים קטנים.
שטחם הכולל של האיים הוא 7,215 קמ"ר.
מזג האוויר באיים קר, אולם הטמפרטורות אינן קיצוניות לאורך כל השנה - בדומה למזג האוויר באיים האלאוטיים באלסקה.
בממוצע יורדים באיים משקעים (שלג, או שלג מעורב בגשם) ב-300 ימים בשנה.
באיים מנשבות לעיתים קרובות רוחות עזות שמהירותן הממוצעת 110 קמ"ש עם משבים עד ל-200 קמ"ש.
בים המקיף את האיים מתרחשות סערות חזקות, עם גלים בגובה 12–15 מטר.
הים אינו קופא במהלך השנה.
האיים מהווים חלק מן הארצות הדרומיות והאנטארקטיות של צרפת ומנוהלות כמחוז אדמיניסטרטיבי של מדינת צרפת.
האיים התגלו בחודש פברואר 1772 על ידי מגלה הארצות הצרפתי איב-ז'וזף דה קרגלן דה טרמרק (Yves-Joseph de Kerguelen-Trémarec).
זמן קצר לאחר גילויים החלו פוקדים את האיים ציידי לווייתנים, דובי ים, פילי ים וכלבי ים (רובם בריטים, אמריקאים ונורווגים) אשר צדו את אוכלוסיות בעלי החיים באיים ובסביבתם, כמעט עד להכחדה מוחלטת.
מאז תום עידן ציידי הלווייתנים וכלבי הים התאוששה רוב אוכלוסיית בעלי החיים באיים.
מספר משלחות גאוגרפיות בולטות עצרו באיים במהלך מסען בחצי הכדור הדרומי, כולל זו של ג'יימס קוק בשנת 1776.
סיירת העזר הגרמנית אטלנטיס עגנה באיי קרגלן בחודש דצמבר 1940 כדי להצטייד ולבצע עבודות אחזקה באוניה.
אחד ממלחי האוניה, שנהרג בעת עבודות אלה, נקבר על אדמת האיים.
מאז 1949 הגיעו לאיים מספר משלחות מדעיות שמנו בין חמישים למאה איש.
על האיים ניצבת תחנה צרפתית למעקב אחר לוויינים.
המשלחות והציידים שהגיעו לאיים הביאו למקום מינים פולשים של בעלי חיים.
על האי המרכזי התבססה אוכלוסיית חתולי רחוב, אשר ננטשו במקום על ידי ספינות חולפות.
חתולים אלה מתקיימים על ציד עופות וארנבונים שאף הם מין פולש לאיים.
פולשים נוספים לאיים הם כבשי מופלון וכבשים שנותרו במקום לאחר שניסיון לגידולן החקלאי נכשל.
צמח מקומי באיים הוא כרוב קרגלן, אשר היווה מקור טוב לוויטמין C למלחים שנחתו על האיים והוגש לעיתים קרובות עם בשר משומר.
היישוב העיקרי באיים, המהווה את ה"בירה", הוא פורט-או-פרנסה ונמצא על האי גרנד טר, לחוף מפרץ מורביאן.
במקום נמצאים בניינים המשמשים למחקר מדעי, תחנת מעקב אחר לוויינים, מעונות מגורים, מרפאה, ספריה, חדר התעמלות, פאב וכנסייה.
האי המרכזי של הארכיפלג הוא גרנד טר.
אורכו ממזרח למערב הוא כ-150 ק"מ ומצפון לדרום כ-120 ק"מ.
רכס גליאני ועליו הר רוס, סמוך לחוף הדרומי של האי, היא הנקודה הגבוהה באי ופסגתו היא בגובה 1,850 מטר.
הראשון שהגיע לפסגתו עשה זאת בעזרת הליקופטר ב-1960. קרחון קוק, המשתרע על שטח של כ-550 קמ"ר, נמצא בחלק המרכזי-מערבי של האי.
האי מוקף במפרצים רבים ובפיורדים.
עיקר הפעילות הכלכלית באיי קרגלן היא פעילות מדעית באופייה - רובה בתחום מדעי כדור הארץ וביולוגיה.
באי המרכזי, מזרחית ליישוב פורט-או-פרנסה, היה מטווח טילים צרפתי והיום נמצאת במקום תחנת רדאר מדעית, שהיא חלק מרשת Super Dual Auroral Radar Network לחקר שכבות הרום באטמוספירה.
מאז 1992 פועלת באי המרכזי תחנה למעקב אחר לוויינים וטילים המופעלת על ידי סוכנות החלל הצרפתית (Centre National d'Études Spatiales).
התחנה ממוקמת כ-4 ק"מ מזרחית לפורט-או-פרנסה.
התחנה עוקבת אחר לוויינים בחצי הכדור הדרומי.
עיקר הפעילות החקלאית באיים היא גידול כבשים (כ-3,500 ראש) על האי לונג (Île Longue), זאת בעיקר לתצרוכת הבשר המקומית וכן כמות מעטה של ירקות בחממות, סמוך לפורט-או-פרנסה.
כבשים וארנבונים המשוטטים פרא באי, ניצודים לעיתים על ידי התושבים.
באי מבקרות אף ספינות דיג הנמצאות בבעלות דייגים מן האי ראוניון ואשר מורשים לדוג באזור הכלכלי הבלעדי של האיים.
איי קיו ועושר האומות הוא ספר של הפרופסורים ריצ'רד לין וטאטו והנן הטוען שישנו מתאם גבוה בין התמ"ג לנפש של מדינות העולם, לבין האינטליגנציה הממוצעת של אותן המדינות, כלומר: ככל שהאינטליגנציה הממוצעת של מדינה כלשהי גבוהה יותר, אחוזי הצמיחה והתמ"ג לנפש, של אותה המדינה, יהיו גבוהים בהתאם.
הספר יצא לאור בשנת 2002. בשנת 2006 הוציאו המחברים ספר המשך בשם: איי קיו ואי שוויון בינלאומי.
הספר סוקר נתונים של מבחני מנת משכל משישים מדינות וטוען למתאם של 0.82 (ערכו של מתאם המבטא התאמה מוחלטת הוא 1) בין מנת המשכל הממוצע של המדינה לתוצר מקומי גולמי שלה.
הספר עורר ביקורת בטענה שהוא מייצג גישה גזענית.
איי קיימן משתתפים במשחקים האולימפיים מאז אולימפיאדת מונטריאול (1976).
האיים הם מושבת כתר בריטית, אך בריטניה אפשרה את הקמתו של ועד אולימפי עצמאי ב-1973, כשם שהתירה לעשות כן בטריטוריות ובמושבות אחרות בריבונותה.
מאז החלה להשתתף במשחקים, נעדרה מהם המושבה רק פעם אחת, כשהצטרפה לחרם שהובילה ארצות הברית על אולימפיאדת מוסקבה (1980), בעקבות הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
הישגיהם של הספורטאים מאיי קיימן היו נמוכים למדי לאורך השנים.
להישג השיא הגיעה האצנית סידוני מאת'רסיל, שהעפילה לשלב הגמר בריצת 200 מטר באולימפיאדת בייג'ינג (2008), וסיימה במקום השמיני.
באולימפיאדת לונדון (2012) העפיל קימאר היימן לשלב חצי הגמר בריצת 100 מטר, אך ויתר על ההשתתפות בשל פציעה.
אולימפיאדת ונקובר (2010) הייתה אולימפיאדת החורף הראשונה בה השתתף ספורטאי מאיי קיימן, גולש הסקי האלפיני דאו טרוורס.
הוא התחרה גם באולימפיאדת סוצ'י (2014) אך נפצע במהלכה ופרש.
אֶיְיַאפְיָאטְלָאיֶיקוּטְל (באיסלנדית: Eyjafjallajökull; הגייה: ; , מילולית 'קרחון הר האי') הוא קרחון בדרום איסלנד, שבמרכזו הר געש פעיל באותו שם המתפרץ באופן תדיר יחסית מאז סוף עידן הקרח.
פסגתו מגיעה לגובה של כ-1,666 מטר, קוטר הקלדרה בראש הר הגעש: כ-3–4 ק"מ והקרחון שבמרכז ההר מכסה שטח של כ-100 קמ"ר.
שוליו הדרומיים של הקרחון היוו בעבר את קו החוף של איסלנד, אך כתוצאה מנסיגת קו המים נחשף שטח קרקעי נוסף וקו החוף התרחק בכ-5 ק"מ דרומה.
מאז החלה ההתיישבות באיסלנד במחצית השנייה של המאה ה-9 נרשמו בהר הגעש ארבע התפרצויות בשנים 920, 1612, בשנים 1821–1823 ובשנת 2010. ההתפרצות האחרונה של הר הגעש, באפריל 2010, העלתה לאטמוספירה ענן אפר געשי שגרם להפרעות קשות בתנועה האווירית מעל צפון-מערב אירופה.
הימצאותה של איסלנד מעל נקודה חמה בצפון הרכס המרכז-אטלנטי הפעיל אחראית לגעשיות הערה ברחבי האי המלווה ברעידות אדמה.