tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רפורמה זו הייתה מחויבת המציאות לאור הדלדלות האוכלוסין בגין מחלות ומגפות שהיו סימן היכר של המאה השלישית ובגין מלחמות אזרחים בלתי פוסקות, החלטתו של קונסטנטינוס לשנות את הרכב כוח האדם נסמכת על דרך שהתווה מרקוס אורליוס.
אחת מהתוצאות של הרפורמות הייתה הגדלת מצבת כוח האדם של הצבא הרומאי, ההערכה במחקר המודרני היא צבא הפרינקיפט מנה כ 250,000 חיילים הצבא תחת פיקוד דיוקלטיאנוס מנה כ 400,000 חיילים וצבאו של קונסטנטינוס מנה כ 500,000.
עם זאת הרפורמות של קונסטנטינוס סטו במידה רבה מהמתווה של השליטים הקודמים, על תפיסתו לגבי הצעדים הנחוצים להגנה על האימפריה.
עם מותו של קונסטנטינוס בשנת 337 עבר השלטון על האימפריה לידי שלושת בניו קונסטנטינוס השני שקיבל את השליטה על מערב האימפריה קונסטנס שקיבל את השליטה על מרכז האימפריה וקונסטנטיוס השני שקיבל את השליטה על מזרח האימפריה.
חלוקה זו גם השפיע על הצבא ובעיקר על צבא הליווי הקומינטאטנסס של הקיסר שחולק ל 3. בשנת 353 התייצבה התמונה הפוליטית ורק קונסטנטיוס השני נותר כשליט האימפריה, עם זאת חלוקת הצבא נותרה ללא שינוי משמעותי.
שלושת הצבאות הקומינטאטנסס התבססו באופן קבוע בגאליה, באיליריקום ובמזרח.
בנוסף צבאות האזוריים, שמר קונסטנטיוס השני על כוח שליווה אותו לכל מקום (comitatus praesentalis) .
שלושת צבאות הקומינטאטנסס גדלו בהתמדה ובמאה הרביעית ותחילת המאה החמישית הייתה מצבת הכוח בכל אחד מצבאות אלו 20–30,000 איש, ובסך הכל כ-75,000 לוחמים.
תהליך זה של פרגמנטציה הוביל גם לשינוי בדירוג או סיווג היחידות אשר ציינו איכות, יוקרה ושכר: בראש עמדו הסקולאי פלטינאי שהחליפו את המשמר הפרטוריאני, אחריהם דורגו ההקומינטאטנסס ולבסוף הלימיטאני.
המחקר המודרני של ההיסטוריה הצבאית של האימפריה הרומית קובע כי הצבא של המאה ה-4 היה גדול בהרבה מהצבא של המאה ה-2. ההיסטוריון היווני-רומאי אגתיאס שפעל בסוף המאה ה-6
מציין בכתביו כי מצבת כוח האדם של הצבא הרומי הייתה סה"כ 645,000 חיילים "בימים עברו", דהיינו תחת קונסטנטינוס הראשון.
המספר כולל ככל הנראה את מספר החיילים בכל זרועות הצבא.
מספר דומה מחושב על ידי ההיסטוריון הבריטי ארנולד יו מרטין ג'ונס שעבודתו על הקיסרות המאוחרת נחשבת לבסיס המחקר ההיסטורי של תקופה זו מחקר חדש יותר מצביע על מספרים שונים, ההיסטוריון ריצרד דאנקן-ג'ונס הגיע למסקנה שג'ונס העריך יתר על המידה את גודל היחידות.
לדוגמה, ג'ונס העריך לגיונות הלימיטאני בכ-3,000 איש ויחידות אחרות ב-500 מעלות.
אבל התיקונים של דאנקן-ג'ונס מצאו לגיונות לימיטאני שמנו כ-500 איש, יחידות עזר של 160 לוחמים בלבד ויחידת פרשים של 80 לוחמים ומכך מסיק שהצבא של המאה הרביעית החל בתהליך של צימצום כוח האדם ביחידות שלאורך הגבולות.
יחידות העילית של הצבא הרומאי, הן של האימפריה המזרחית והן של האימפריה המערבית היו הסקולאי פלטינאי שהחליפו את המשמר הפרטוריאני של ימי הפרינקיפט.
יחידות אלו היו מחוץ למבנה הפיקוד של צבא האימפריה.
בראשן עמד פקיד אזרחי בכיר בדרגת מגיסטר אופיסרום ובעת לחימה עמד בראשן טריביון שקיבל פקודות ישירות מהקיסר.
מתחתיהם היו 13 קצינים בדרגת דכס (לטינית Dux) שפיקדו על כוחות הצבא במחוזות הדיוקסיה.
מבנה זה נותר ללא שינוי עד לתקופת יוסטיאנוס בסוף הרבע הראשון של המאה השישית.
המידע על הפיקוד של צבא האימפריה המערבית במאה הרביעית והחמישית קטוע והמקורות לגביו נכתבו, ככל הנראה לאחר נפילת האימפריה המערבית לידי שבטים גרמאניים.
אי הבהירות מוחמרת על ידי העובדב שמבנה הצבא המערבי עבר שינויי משמעותיים במספר היחידות והרכבם בגלל הלחץ הבלתי פוסק של השבטים הפולשים והתפרק לחלוטין בסמוך לשנת 460.הצבא המערבי שלסוף המאה הרביעית היה בעל שדרת פיקוד שונה מהצבא המזרחי.
בראש הצבא עמד קצין בכיר ששאר הקצינים היו כפופים לו וקיבלו ממנו פקודות, הקיסר היה מנותק וחסר השפעה.
שכולם החזיקו בדרגת מגיסטר מיליטיום, מפקדי חיל המצב במחוזות המערביים היו כולם בדרגת קומס .
דוקס לימיטיס (לטינית: Dux limitis), פיקד על חיילות המצב ולגיונות שהוצבו בפרובינציות, בדגש על גבולות האימפריה, עד לתקופתו של קונסטנטינוס הראשון היה הדוקס כפוף למפקד הדיוקסיה בה נפרסו הלגיונות, לאחר שנת 360, המנהיגים דיווחו בדרך כלל למפקד הקומינטאטנס בדיוקסיה.
קומס רי מיליטריס (Comes rei militaris) שהיה חלק ממסדר ה"חברים" של הקיסר, פיקד בדרך כלל על מחוז או דיאוקיה ופיקד בדרך כלל על כ-10,000 איש.
עיקר בעלי דרגה זו שימשו בעיקר בצבא האימפריה המערבית.
בצבא האימפריה המזרחית היו 2, קומס רי מיליטריס שפיקדו על הלגיונות במצרים ואיסאוריה (בדיאוקסית המזרח) .
מגיסטר מיליטום פיקד על מחוזות ודיאוקיות גדולות ותחת פיקודו עמדו כ 20,000 איש.
תחת פיקודו היו גם הקצינים בדרגת דוקס.
מגיסטר מיליטיום פרסנטליס (לטינית: Magister militum praesentalis "אדון החיילים בנוכחות הקיסר") ניתנה למפקדי צבאות הליווי הקיסרי (בדרך כלל 20-30,000 איש).
התואר היה שווה ערך בדרגתו לאדון שני הצבאות (Magister utriusque militiae ), מגיסטר אקוויטום ("אדון חיל הפרשים") ומגיסטר פדיטום ("אדון חיל הרגלים").
חידוש משמעותי של המאה ה-4 היה הקורפוס של הפרוטקטור דומסטיצי , זו הייתה קבוצה נבחרת של צוערים, במקור חיילים שעלו בסולם הדרגות לאחר שהוכחו את עצמם בשדה הקרב או במשימות אחרות, בהמשך גויסו לקבוצת הפרוטקטורים גם אזרחים מצטיינים לעיתים קרובות בנים של קצינים בכירים.
הפרוטקטורים שימשו גם כבית ספר להכשרת קצינים וגם מאגר של קציני מטה זמין לביצוע משימות מיוחדות עבור המגיסטר מיליטום או הקיסר בעצמו.
הפרוטקטורים מקורביו של הקיסר היו מאורגנים ב 4 גדודי סקולאיי ( לטינית scholae) .
לאחר שירות של כמה שנים במסגרת יחידות אלו קיבלו הקצינים תפקיד פיקודי על יחידת צבא ישירות מאת הקיסר, מינוי שהיה מלווה בתשלום של קצבה.
אחד מהחידושים שקבע קונסטנטינוס היה תואר ה "ידידים" (comes) שתחילה היו אכן מקורבים לכס המלוכה, אצילים שלא נשאו בתפקיד מסוים ומביניהם בחר קונסטנטינוס שליחים לביצוע משימות בפרובינציות או שליחים לצווים שהופצו באימפריה, ידידם אחרים ישבו במועצה הקדושה ( missi domestici) כיועצים.
קונסטנטינוס העניק את התואר "פטריקוס" (Patricus) למספר מקורבים במיוחד, שהיו כביכול בני משפחתו או אביו של השליט הם לבשו בגדי שרד מיוחדים והופיעו בטקסים רשמיים.
תפקיד החליף, בחלקו, את התפקידים הקבועים של סנאטורים.
לאחר שנת -450 לספירה הפך המסדר והתפקיד לתואר של כבוד בלבד.
בתחום הצבאי הוענק תואר התואר " מלווה מהמדרגה הראשונה" (לטינית: comes primi ordinis) לקבוצת טריבונים בכירים.
אלה כללו את מפקד קורפוב הפרוטקטורים שבשנת 350 היה ידוע בשם "קומס דומסטיקורום " (לטינית: comes domesticorum) טריבונים שעמדו בראש יחידת הסקולאיי מפקדי חטיבה של שני רגימנטים מחוזיים תאומים היו ככל הנראה חברים בסגנון.
מפקדי יחידת המשמר הכפולה "יוביאן והרקוליאני" ( לטינית: Ioviani Herculiani ) וטריבונים ששימשו כקציני מטה לקיסר.
יחידות צבאות השדה, כולל פאלאטיני ויחיות הליווי, התבססו בעיתות שלום בערי בבירה של האימפריה או בסמוך להן אך בהיותן יחידות ניידות שהצטרפו לקיסר בעת מסעות מלחמה נאלצו חיילי יחדות אלו להתמקם במגורים זמניים בעיתו לחימה.
נראה שהם היו מאוכסנים בדרך כלל תוך שיומש בצווים קיסריים בבתים פרטיים הסיבה לכך היא שהם חורפים לעיתים קרובות במחוזות שונים.
עם זאת, במאה ה-5, הקיסרים חדלו למעשה מלנהל את המערות הצבאיות ויחידות המשמר והליווי שהו רוב הזמן בבסיסי הקבע.
יחידות המשמר של הצבא המערבי מערבי התבסס בדרך כלל ב-Mediolanum (מילאנו) ובסביבותיה ושתי יחידות המשמר של הצבא המזרחי המזרחי חנו בסביבת קונסטנטינופול.
בהשוואה למאות ה-1 וה-2, הצבא של האימפריה המאוחרת שם דגש והקדיש משאבים ניכרים על פעילות ביצורים הן של מחנות והן של ביצורי גבול וכן ערים מרכזיות שבתקופות קודמות לא נזקקו לביצורים כלל.
פעילות זו כללה גם מבצרים חדשים רבים ושדרוג ביצורים קודמים לפי מפרט משופר בנוסף, בסוף המאה ה-3/4 התבצרו עיירות וערים רבות, כולל העיר רומא עצמה והבירה של האימפריה המזרחית קונסטנטינופול.
מבצרים רומיים של המאה הראשונה והשניה, היו ברובם מחנות מוגנים של הלגיונות (לטינית: castra legionaria ) שצורתם מלבנית והיו בבירור בסיסי מגורים שלא נועדו לעמוד בפני תקיפות של צבא המצויד במכונות מצור.
סביב המחנה נבנו חומות מגן דקות יחסית מעצים או חומרי בניין מקומיים ונקבעו בהם שערים פשוטים יחסית.
סביב קירות המגן נחפרה תעלה רדודה.
ייעודם הטקטי של הביצורים היה לבלום מתקפות פתע או פשיטות כנגד החיילים בזמן חנייה, ויצירת בסיס מאובטח לנסיגת כוחות מפני כח רב או חזק מהם, או להיערכות לקראת כח שכזה.
עם זאת, מבצרים מאוחרים יותר נבנו לפי מפרט הגנתי גבוה בהרבה מקודמיהם מהמאה ה-2. סביב הביצורים נחפרו תעלות היקפיות עמוקות ורחבות עם רצפות שטוחות ולא בצורת V המסורתית.
תעלות אלו היקשו על הבאת ציוד מצור אל קירות המגן והחומות.
סביב המחנות המבוצרים נבנו קירות גבוהים של כ 9 מטרים ועבים יותר (ממוצע 3 מטרים).
הקירות היו עשויים אבן והכילו עמדות מוגנות שאפשרו לחיילי חיל המצב לנהל מלחמה עם התוקפים.
בחומות נבנו מגדלי פינות ומרווחים וגבוהים שהגיעו לגובה של 17 מטר בממוצע המגדלים היו בדרך כלל עגולים או חצי עגולים, ונבנו במרווחים במרווחים של 30 מ' (98 רגל) על קירות המעגל.
שונה התכנון של מערכת השערים והם חוזקו על ידי מגדלים שהגנו על השער, אחד מכל צד.
השערים עצמם היו בדרך כלל מעץ עם לוחות כיסוי מתכת כדי למנוע הרס בשריפה.
נוטיטיה דיגניטטום מתעד 12 יחידות עילית של סקולאי החל מאמצע המאה ה 4 לתחילת המאה ה 5, 5 יחידות של הצבא המערבי ו 7 יחידות של הצבא המזרחי.
הסקולאי היו יחידות ליווי צבאיות של חיל פרשים, היורשים והאבולוציה ההיסטורית של המשמר הפרטוריאני.
ההערכה כי סך מצבת הלוחמים ביחידות אלו הייתה כ 6000 לוחמים רובם חיל פרשים על פי המודל של יחידות אהלא הפרשים של צבא הפרינקיפט יחדות אלו כללו יחידות משנה שכללו את הסקוטארי (לטינית: scutarii "נושא המגן"), ארמטורה (לטינית: armaturae שריון) ויחידות הגנטילה (לטינית:gentiles "ילידים").
שמות אלו שייתכן ובתחילה העידו על שימוש בציוד מיוחד או מקור אתני הפכו בשלב זה של ההיסטוריה של הצבא לתארים סמליים בלבד.
שתי יחידות מהסקולאי של הצבא המזרחי היו בעלות ייחוד צבאי יחידת הקליבנארי פרשים כבדים (לטינית: clibanarii) ויחידת קשתים רכובים סגיטארי (לטינית: sagittarii) מתוך יחידות המשמר נבחרו 40 לוחמים ליחידת הקנדידטי (לטינית: candidati) שומרי ראשו האישיים של הקיסר.
יחידות צבא השדה הניידות התחלקו ליחידות הפלטיני שהיו יחידות העילית של צבא השדה והיו בעיקרן יחידות אוקסיליה והקומינטאטנס שהכילו את הלגיונות.
חלק קטן של גדודי הפרשים היו פרשים כבדים שעטו שריון מכף רגל ועד ראש ובחלק מהיחידות גם הסוסים זכו להגנה של שריון, יחידות אלו שימשו לתקיפה חזיתית של מבנים צפופים של קוי האויב.
יחידות חיל הרגלים נלחמו במבנים צפופים בטקטיקה שלא השתנתה מימי צבא הפריקיפט ציוד חיל הרגלים היה דומה במידה רבה לזה של כוחות העזר במאה ה-2.
יחידות הלימיטאני - חיל המצב ששמר על פרובינקיות האימפריה ועיקר כוחו ניצב בפקובינקיות של גבולות אימפריה היו הכוח הגדול ביותר מבחינה מספרית.
יחידות חיל המצב כללו את רוב סוגי היחידות בחלוקה ללגיונות וקוהורטות יחידות חיל הרגלים, יחידות עזר ויחידות הפרשים על פי המודל של חיל הפרשים הרומאי המסורתי.
הדעות של חוקרים מודרניים חלוקות לגבי הרכב יחידות הלימיטאני החל מהטענה שהלימיטאני היו לא יותר ממילציה מקומית ועד לדעת השולטת במחקר לפיה למרות המעמד בתחתית סולם הכומות של הצבא הרומאיהיו יחידות הלימיטאני מורכבות מאנשי צבא מקצועיים.
יחידות אלו עסקו בלחימה בפשיטות השוד של שבטים עוינים בעיקר "ברבריים" מעבר לגבולות האימפריה אף על פי שמדובר בעימות בקנה מידה קטן יחסי היו פשיטות ועימותים אלו בתדירות גבוהה והיוו בעיית האבטחה המתמשכת של האימפריה.
יחידות הלימיטאני צורפו במידת הצורך ליחידות צבא השדה בעת מערכה מול כוחות אויב גדולים או במערכה יזומה ולעיתים נקראו פסאודוקומיטנסים .
הצבא הרומי המאוחר הכיל מספר לא מבוטל של פרשים כבדים קָטַפְרָקְט (מיוונית: κατάφρακτος - מחופה שריון) ( לטינית: cataphractarii) וקליבנרי .
קטפרקט טיפוסי עטה שריון מכף רגל ועד ראש ואפילו סוסו היה מוגן בדרך כלל בשריון כבד.
קטפרקטים נשאו רומח ארוך וכבד קונטוס שהוחזק בשתי הידיים.
מסמכים רומאיים מצביעים על שימוש בפרשים כבדים החל מהמאה ה 2 במספרים קטנים יחסית, צבא האימפריה המאוחרת הכיל מספר רב של פרשים כבדים ואימץ אץ הטקטיקה של השימוש בהם שהועתקה מהצבא של האימפריה הסאסאנית.
הצבא של האימפריה המאוחרת הכיל מספר יחידות שהתמחו השימוש בחץ וקשת חלקם היו קשתים רכובים (לטינית:equites sagittarii) וחלקם קשתים כחלק מחיל הרגלים (לטינית:sagittarii).
שילוב של קשתים בלגיונות חיל רגלים ידוע עוד מתקופת צבא הפרינקיפט, בצבא האימפריה המאוחרת נראה כי קשתים רכובים היו אך ורק ביחידות פרשים קלות ייחודיות.
ייחודיות של קשתים הן רגליות והן רכובות נכללו במצבת הכוחות של יחידות הקומינטאטנס, נוטיטיה דיגניטטום מציין יחידות רכובות בלבד בסדר הכוחות של לגיונות הלימיטאני.
מאפיין ייחודי של צבא האימפריה המאוחרת הוא הופעתן של יחידות ארטילריה עצמאיות, שבתקופת צבא הפרינקיפט היו חלק בלתי נפרד מהלגיונות.
יחידות אלו נקראות בנוטיטיה דיגניטטום "בליסטראי" (לטינית: ballistarii) 7 יחידות כאלה מופיעות ברשומות כולן למעט אחת משויכות ליחידות הקומינטאטנס.
מטרתן של יחידות ארטילריה עצמאיות הייתה ככל הנראה לאפשר ריכוז כבד של כוח אש, במערכות בהם היה צור בלוחמת מצור.
עובדה זו לא שולל את האפשרות שלגיונות הלימיטאני לא הכילו יחידות של כלי-ארטילריה כחלק אינטגרלי מחילות העזר של הלגיון.
בצבא האימפריה המאוחרת החל מהמאה הרביעית נכללו יחידות מיוחדות שנקראו בוקלאריוס שהיו יחידות עילית קטנות אשר שימשו כמשמר או שומרי ראש של נכבדים.
יחידות אלו לא מומנו על ידי המדינה אלא על ידי גנרלים, דומיסטיקים, מושלים או בעלי מעמד גבוה אחרים והיו בני משק ביתם.
למעשה, הבוקלאריוס היו צבאות פרטיים קטנים מצוידים ששירתו את העשירים ובעלי השפעה.
הם היו לרוב מאומנים ומצוידים טוב יותר ובדך כלל בעלי מוטיבציה גבוהה יותר מהחיילים הסדירים.
הם גדלו בחשיבותם עד שבצבא הביזנטי המוקדם, הם שימשו עמוד השדרה של צבא שיצא למלחמה או למשימות מיוחדות.
מחוץ למצבת כוח האדם של הצבא הסדיר היו מספר ניכר של כוחות בעלות הברית, הידועים בדרך כלל בשם פוידרטוס יחידות אלו היו כוחות שסופקו על ידי ראשי השבטים הברברים במסגרת הסכם הברית שלהם או הסכמי הכניעה עם האימפריה הרומית.
מעמד זה שהתקיים מאז האימפריה המוקדמת שינה את פניו בתקופת האימפריה המאוחרת שנזקקה למספר רב של לוחמים אך חסרה את המשאבים להחזיק צבא בסדרי הגודל הנדרשים לעמוד בחלץ על הגבולות.
הסכמי הפואדוס כללו בתחילה מתן תמורה בדמות כסף או מזון, אך עם הידלדלות הכנסותיה של האימפריה במאה הרביעית והחמישית הוענקה לפואדרטי נחלת אדמה, דבר שהפך את ההסכם למעשה להיתר להתיישב על קרקע רומית.
בעלי האדמות הגדולים בשטחיה המרוחקים של האימפריה גילו כי היתר זה להתיישב על אדמותיהם מצד רומא פוגע בהם.
בהדרגה, תפסו הנאמנויות המקומיות את מקומן של הנאמנויות לשלטון המרוחק והנחלש של האימפריה, וזו האחרונה החלה מתפוררת ליחידות הולכות וקטנות.
במאה ה-4, כמו בתקופת הפרינקיפט, כוחות אלו אורגנו ליחידות לא מוגדרות המבוססות על קבוצה אתנית אחת והיו תחת הפיקוד הישיר של ראש השבט.
הם שירתו לצד הצבא הסדיר מהלך מערכות מסוימות או לתקופות קצובות ובדרך כלל השירות שלהם יהיה מוגבל לאזור שבו חי השבט לא ברור אם הם השתמשו בנשק ובשריון משלהם או בציוד הסטנדרטי של הצבא הרומי.בתחילת המאה החמישית הורכב הצבא הרומי כמעט כולו מיחידות פואדרטי.
חיילים אלו היו אלו שהצליחו בשנת 451 להדוף את כוחות אטילה ההוני.
בסופו של דבר היו הפואדרטי גם אלו שהנחיתו את מכת המוות על האימפריה הרומית הגוועת, כאשר מפקד הצבא הגרמאני, אודואקר, הדיח את הקיסר הרומי האחרון, רומולוס אוגוסטולוס.
בתקופת צבא הפרינקיפטרוב המתגייסים ללגיונות ולחילות העזר היו מתנדבים (לטינית: voluntarii).
גיוס חובה שימש בדרך כלל רק במצבי חירום או לפני מערכות גדולות כאשר נדרשו מספר רב של חיילים נוספים.
בניגוד בולט למדיניות זו צבא האימפריה הרומית המאוחרת הסתמך בעיקר על גיוס בכפייה לצבא גם כאשר המגויסים היו אזרחי רומא.
החל מתקופת שלטונם של דיוקטליאנוס וקונסטנטינוס הראשון בניהם של חיילים משרתים או חיילים משוחררים חויבו על פי חוק להתגייס.
במקביל נדרשו בעלי קרקעות לספק מספר מתאים של מתגייסים לצבא על בסיס המיסים וההיטלים על הקרקעות.
מטבע הדברים, לבעלי האדמות היה תמריץ חזק להשאיר את מיטב בחוריהם הצעירים לעבוד באחוזותיהם, ולשלוח את הפחות מתאימים או אמינים לשירות צבאי.
עם זאת, הגיוס לא היה בפועל אוניברסלי מאחר שהחישוב על פי היטל מבוסס-קרקע פירושו שהמתגייסים היו אך ורק בנים של איכרים, בניגוד לתושבי העיר.
מרשימת החייבים בגיוס נגרעו עבדים ואנשים במקצועות מסוימים כמו אופים ומפעילי אכסניות.
גם פקידים בתפקידי מנהל של הפרובינקיות וחברי מועצת העיר היו פטורים מגיוס.
דרישת הגיוס הופחתה לעיתים קרובות תשלום כופר מזומן, בשיעור קבוע לכל גיוס.
ניתוח המקורות הידועים לסדר הכוחות ביחידות צבא השדה ה"קומינטאטנס" בתקופה 350–476 מראה שבצבא האימפריה המערבית, הפרובינקיות איליריה וגאליה סיפקו יחד 52% מסך כל המתגייסים.
בסך הכל, הפרובינקיות של אזור הדנובה סיפקו כמעט מחצית מהגיוסים של כל הצבא.
מתגייסים פוטנציאליים נאלצו לעבור בדיקה.
המתגייסים היו צריכים להיות בני 20–25 שנים, טווח שהורחב ל-19–35 במאה ה-4 המאוחרת.
המתגייסים היו צריכים להיות בכושר גופני ולעמוד בדרישת הגובה המינימלית.
לאחר שהתקבל גיוס הוא סומן על הזרוע, ככל הנראה קעקוע או על ידי צריבה כדי להקל על הזיהוי אם הוא ניסה לערוק] לאחר מכן הונפק למתגייס דיסק זיהוי (שנלבש על הצוואר) ותעודת גיוס.
במאה ה-4, משך השירות המינימלי היה 20 שנה (24 שנים בחלק יחידות הלימיטאני.
השימוש הנרחב בגיוס חובה של בני חיילים ההקלה בדרישות הגיל והגובה, כולם מצטרפים לתמונה של צבא שהתקשה קשות במציאת ושימור, מספיק מתגייסים.
קשיי גיוס מאושרים בראיות הקוד המשפטי: ישנם אמצעים להתמודדות עם מקרים של מום עצמי כדי להימנע משירות צבאי, תופעת העריקות הייתה בעיה רצינית, ובמאה ה-4 רק קצין בדרגה גבוהה יכול היה להעניק חופשה לחיילים.
ברברים היה הכינוי ששימש את הרומאים לציון עמים הגרים מעבר לגבולות האימפריה, ומתורגם בצורה הטובה ביותר כ"זרים".
הצבא של המאה ה-4 היה תלוי הרבה יותר בגיוס ברברים מצבא הפרינקיפט.
קבוצות של בני שבטים גרמאנים או סרמטים קיבלו קרקע להתיישב באימפריה, בתמורה לשירות צבאי.
ככל הנראה כל קהילה הייתה מחויבת על פי הסכם לספק מספר מוגדר של חיילים לצבא בכל שנה.
ההתיישבות מחדש בתוך האימפריה של בני שבטים ברברים בתמורה לשירות צבאי לא הייתה תופעה חדשה במאה ה-4: היא נמשכת עוד מימי אוגוסטוס קיסר.
אך הקמת יישובים צבאיים הייתה שיטתית יותר ובקנה מידה גדול בהרבה במאה ה-4. הנוטיטיה דיגניטטום מפרט מספר רב של יחידות עם שמות ברברים.
זו הייתה כנראה תוצאה של הפיכתן של יחידות פוידרטוס ליחידות עזר ואף לגיונות רגילים.
תהליך זהה קרה במקביל להופעתם של מספר לא מבוטל של קצינים בכירים בעלי שמות ברברים בצבא הסדיר, ובסופו של דבר בפיקוד העליון עצמו.
ניתוח של חיילים בעלי שם ממוצא לא-רומי מראה ש-75% היו גרמניים: פרנקים, אלמניים, סקסים, גותים וונדלים מקורות משמעותיים נוספים למתגייסים היו הסרמטים וארמנים.
בניגוד למתגייסים הרומאים, רובם המכריע של המתגייסים הברברים היו כנראה מתנדבים, שנמשכו לתנאי שירות וסיכויי קריירה שנראו להם כנראה רצויים, בניגוד לתנאי חייהם בבית.
מיעוט המתגייסים הברברים גויסו בכפייה, ובהם שבטים שהובסו על ידי הרומאים, וחייבו, כתנאי לשלום, להתחייב לספק מספר מוגדר של מתגייסים מדי שנה.
ניתן היה לגייס ברברים ישירות, כיחידים שנרשמו לגדודים רגילים, או בעקיפין, כחברים ביחידות פוידרטוס לא סדירות שבתהליך הידוע במחקר כ"ברבריזציה של הצבא הרומאי" הפכו לגדודים רגילים.
בבסיס פירמידת הדרגות והשכר היו החיילים הפשוטים בניגוד לחיילים בצבא הפרינקיפט מהמאה ה-2, מזונו וציודו של החייל בן המאה ה-4 לא נוכו ממשכורתו אלא ניתנו בחינם.
שינוי זה נבע מתהליך פיחות מטבע הדרגתי אך משמעותי בערכו של מטבע הכסף הדנאריוס שאיבד את ערכו כמעט לחלוטין בתקופת שלטונו של דיוקטליאנוס וחדל מלשמש מטבע עובר לסוחר בתקופת שלטונו של קונסטנטינוס הראשון.
הכנסתו הפנויה הפנויה היחידה של החייל הגיעה מהדונטיבום שהיו מענקים בכסף מזומן שחולקו מעת לעת על ידי הקיסרים, מענקים אלו אלה שולמו במטבעות סולידוס שנטבעו מזהב או בכסף טהור ולכן ערכם לא סבל פיחות.
חייל היה מקבל מענק של 5 סולידי כל חמש שנים במהלך תקופת שלטונו של הקיסר, מענק מיוחד שולם לגייסות כאשר קיסר חדש עלה לכס השלטון וזכה לתואר "אוגוסטוס" אז שולמו 5 סולידי פלוס לירה כסף לחיילים, מענק שנועד לזכות בנאנמנות הצבא לשליט החדש.
השכר היה הרבה יותר אטרקטיבי ביחידות בדרגות גבוהות יותר.
בראש פירמידת השכר היו גדודי הפרשים המובחרים של חיל המשמר של הקיסר הסקולאי פלטינאי.
שכר נמוך יותר במעט שולם לחיילים ביחידות פאלאטיני, אחר כך יחידות צבא השדה הקומינטאטנס, ולבסוף חילות המצב בפרובינציות הלימיטאני.
יש מעט עדויות לגבי פערי השכר בין דרגות.
אבל העובדה שהם היו משמעותיים מוכיחה הדוגמה של קצינים משכבת האקטואריוס (קצין האדמיניסטרציה) של גדוד קומינטאטנס קיבל שכר של 50% יותר מאשר מקבילו בגדוד פסאודוקומיטנסיס.
הציוד הבסיסי של חייל רגלי מהמאה ה-4 היה בעצם זהה לזהשל חייל רגלי של המאה ה-2: על גופו הוא לבש שריון עשוי מתכת, על ראשו הוא לבש קסדת מתכת ונשא מגן כלי הנשק העיקריים בידי חיילים רומאיים היו הכידון והחרב.
במהלך המאה ה-3 חלו מספר שינויים אימוץ של בגדים חמים יותר הפסקת השימוש בשריון וכלי נשק ליגיונריים ייחודיים.
במאות ה-1 וה-2, בגדי חייל רומי היו מורכבים מטוניקה בעלת שרוולים קצרים, ששוליה הגיעו לברכיים וסנדלים מיוחדים (קליגה).
הלבוש הזה, הותיר את הידיים והרגליים חשופות והלך המאה השנייה יצאה הקליגה משימוש והוחלפה על ידי מגפיים שסיפקו הגנה טובה יותר לרגליים.
הבגדים הרומיים המאוחרים היו לעיתים קרובות מעוטרים מאוד, עם רצועות ארוגות או רקומות באלמנטים דקורטיביים צבעוניים כגון דוגמאות גאומטריות ומוטיבים צמחיים מסוגננים, ולעיתים דמויות של אדם או בעלי חיים.
חיילים רומאיים בצבא הפרינקיפט השתמשו במספר סוגים של שריון להגנה על הגוף, היעיל ביותר היה שריון הלוריקה סגמנטטה שריון לוחות אשר הומצא והיה בשימוש בתקופת האימפריה הרומית בין המאה הראשונה לפנה"ס ועד לסוף המאה ה-2 לספירה.
שריון לוחות זה הורכב מחלקי מתכת אשר נעו אחד על גבי השני וכיסו בעיקר את החזה, הבטן, הגב והכתפיים.
הסגמנטטה נבנתה על מנת לענות על צורכי הלגיון הרומי כנגד כלי הנשק השונים עמם היה צריך להתמודד עם התרחבותה של האימפריה הרומית.
בסוף המאה ה-2 לספירה, לקראת סופה של האימפריה, היות שהשריון היה יקר לייצור ולשימור, הרומאים ויתרו על השריון וחזרו לשריון השרשראות הזול והקל יותר.
קצינים לבשו קיראס - לוח שריון ממתכת שנועד להגן על החזה והבטן שלעיתים הושלם בלוחות מתכת דקורטיביות.
חיילים רומאיים של צבא האימפריה המאוחרת השתמשו בקסדות משופרות בעלות הגנה על הצוואר והלחיים, במהלך המאה ה-3, קסדות חיל הרגלים נטו לאמץ את המאפיינים המגנים יותר של קסדות הפרשים של צבא הפרינקיפט.
לעיתים קרובות ניתן היה לחבר את מגני הלחיים יחד על הסנטר כדי להגן על הפנים, ולכסות את האוזניים למעט חריץ כדי לאפשר שמיעה.
בסוף המאה ה-3 חל שינוי דרסטי בעיצוב הקסדה הרומית.
סוגי קסדות רומיות קודמים, שהתבססו בסופו של דבר על עיצובים קלטיים, הוחלפו בצורות חדשות שנגזרו מקסדות שפותחו באימפריה הסאסאנית.
קסדת הרכס הרומית המאוחרת התאפיינו בקסדה בצורת קערה העשויה מ 2 או 4 חלקי מתכת המאוחדים ב"רכס" בולט לאורך הקסדה מהעורף עד לקצה הקדמי.
פרשים כבדים הוסיפו מידה נוספת של הגנה על הפנים על ידי הוספת שריון קשקשים או בצורת מסכות אנתרופומורפיות מתכתיות עם חורים עבור העיניים.
מגן הסקוטום המלבני שאפיין את חיילי הלגיון של צבא הפרינקיפט נעלם במהלך המאה ה-3. כל החיילים למעט קשתים אימצו מגנים גדולים, רחבים, בדרך כלל בצורה מעוגלת או אליפטית.
המגינים היו עשויים מעץ מצופה בעור.
במאה ה-4, הייצור של כלי נשק וציוד היה ריכוזי ביותר ונעשה על פי סטנטרטים קבועים במספר מפעלי נשק מרכזיים בניהול המדינה לא ידוע מתי אלה הוקמו לראשונה, אך הם בהחלט היו קיימים בתקופת דיוקלטיאנוס.
השימוש בחרב הגלדיוס ששימשה את חיילי הלגיון של צבא הפרינקיפט והפכה לסמל של הצבא הרומאי הופסק בהדרגה במהלך המאה ה-3 חיל הרגלים אימץ את הספאטה, חרב ארוכה יותר שבמהלך המאות הקודמות שימשה את הפרשים בלבד.
במקביל, חיל הרגלים של המאה הרביעית השתמש בחנית-הטלה הידועה בשם הסטה (hasta) שהחליפה בחלק מהיחידות את כידון הפילום המסורתי.
חיילי רגלים רומיים נשאו לעיתים קרובות חצי תריסר חצים לזריקה (לטינית: plumbatae "עופרת"), עם טווח יעיל של כ.
30 מ' החצים נישאו צמודים לחלק האחורי של המגן.
קשתים רומיים, הן קשתים ביחידות פרשים והן ביחידות רגלים המשיכו להשתמש בקשת מורכבת כנשק העיקרי שלהם.
ההיסטוריון תיאודור מומסן ומספר חוקרים מודרניים בעקבותיו קבעו כי במאה ה-3 ובתחילת המאה ה-4, אסטרטגיית ההגנה של האימפריה עברה שינוי משימוש ההתקפה כ"הגנה מונעת" לאסטרטגיה של " הגנה לעומק" על פי התיאוריה, צבא הפרינקיפט הסתמך על נטרול פלישות ברבריות על ידי מהלכים התקפיים לפני שהגיעו לגבולות האימפריה.
אסטרטגיה זו מומשה על ידי הצבת לגיונות וחיילות עזר ממש על הגבול ושימוש בעמדות קדמיות ואזורים בשליטה גם מכבר לאזורי הגבול התגובה לכל איום הייתה תנועת מלקחיים לתוך שטח ברברי, הלגיונות על הגבולות פעלו מיד על מנת להתעמת מיידית מולא איום מהעבר לגבול.
המאפיין המהותי של הגנה לעומק, היה הקבלה שמחוזות הגבול הרומיים עצמם יהפכו לאזור הלחימה העיקרי במבצעים נגד איומים ברברים, ולא האדמות הברבריות שמעבר לגבול.
לפי אסטרטגיה זו, כוחות הגבול (לימטנאי) לא ינסו להדוף פלישה גדולה.
במקום זאת, הם היו נסוגים לתוך מעוזים מבוצרים וממתינים לכוחות ניידים שיגיעו להדוף את הפולשים.
כוחות הגבול יהיו חלשים במידה ניכרת מאשר בתקופת הפרינקיפט אך ההפחתה במספרם (ובאיכותם) זכתה לפיצוי על ידי הקמת מערכות ביצורים משוכללות יותר.
מחקרים אחרים, מטילים ספק בקיומה של אסטרטגיה מקיפה שהנחתה את צבא האימפריה הרומית.
יש סימני שאלה האם לדרג הפיקוד של האימפריה היה יכולת מודיעינית או תכנון צבאי ריכוזי שיאפר גיבוש ויישום של אסטרטגיה "גדולה".
סימן שאלה נוסף קיים על השימוש בצבאות הליווי הקיסריים.
על פי תיאורית ה "הגנה לעומק" הם שימשו כעתודה אסטרטגית שיכולה להדוף פלישות ברבריות עם זאת ראיות מצביעות על כך ככוחות אלו הוצבו במחנות רחוקים מדי מהגבול מכדי להיות בעלי ערך רב בתגובה יעילה לפלישות ברברים.
מאחר שזמן הגעתם לאזור הקרבות עשויההייתה להימשך שבועות, אם לא חודשים.
מכאן נובעת התפיסה המודרנית המרכזית לפיה תפקידו המרכזי של המחוז הנוכחי היה לספק לקיסרים ביטוח מפני חותרים תחת השלטון מקרב כוחות הצבא וככוח צבאי שליווה את הקיסר בעת מערכות יזומות.
כשם שהשריון והנשק של הצבא המאוחר היו דומים ביסודו לאלה של התקופות המוקדמות יותר, כך הטקטיקות של הצבא התבססו על עקרונות מסורתיים.
מרכיבי המפתח של תורת הלחימה: שימוש ביחידות תצפית וסיור, מערכים קבועים בעת תנועה וקרב שימוש במחנות מבוצרים ולחימת מצור היו חלק מתורת הלחימה של צבא האימפריה המאוחרת.
הבדל בולט אחד היה שטקטיקת הלחימה של צבא האימפריה המאוחרת נועדה להימנע מקרב פתוח עם האויב במידת האפשר, בשונה מהדוקטרינה המוקדמת של צבא הפרינקיפט שביקשה להיכנס לקרב מול האויב סביר להניח שהמניע העיקרי לטקטיקה זו היה הצורך למזער את הנפגעים.
קרבות פנים אל פנים, בעיקר מול צבאות גדולים הביאו בדרך כלל לאובדן כבד של חיילים בעיקר מיחידות עילית כגון צבא-השדה שלא ניתן היה להחליף בקלות.
ייתכן שטקטיקה זו נובעת גם מהקושי של הצבא הרומי למצוא מספיק מתגייסים, ובעיקר מתגייסים איכותיים.
במקום טקטיקה של קרבות פנים-אל פנים העדיפו המפקדים הרומאיים להשתמש בטקטיקות של איגופים, שימוש בגורם ההפתעה ולא בחלו בשימוש בטקטיקות של לוחמה זעירה כגון מארבים, התקפות פתע, הטרדות ותמרונים.
בקרבות "פתוחים" פנים אל פנים מול צבאות מאורגנים או בעלי מספר גדול של לוחמים פעל צבא האימפריה המאוחרת על פי תורת לחימה במבנים שהייתה בבסיס הטקטיקה של הצבא הרומאי.
בקו הראשון מול האויב נפרשו יחידות חיל הרגלים הכבד בדרך כלל בקווים ישרים ובעומק של כמה דרגות, בקווים האחרונים הוצבו יחידות קשתים קלים.
קשתים רכובים הוצבו, יחד עם קלעים, מול קו החי"ר הראשי.
פרשים היו מוצבים באגפים כאשר יחידות הפרשים הקלים בצד החיצוני.
יחידות של חי"ר ופרשים הוצבו בעתודה בחלק האחורי של הקו הראשי, על מנת להתמודד עם הפרצות ולנצל הזדמנויות.
במרחק של קילומטר בערך מחלקו האחורי של הצבא, יהיה המחנה המבוצר ובו יחידות צבא שמטרתן לשמור על המחנה והציוד שבו.
המחנה שימש גם מקלט אם הצבא הרומאי הוכה ונאלץ לברוח משדה הקרב.
צבא האימפריה המאוחרת השתמש בטקטיקות שונות מצבא הפרינקיפט בעת הלחימה.
צבא הפרינקיפט הסתמך על פתיחת הקרב על ידי מטח של כידונים על קווי האויב ואחריו מתקפת חיל רגלים, שלעיתים קרובות הספיק כדי לשבור את שורות האויב.
לאחר מכן, הלגיונרים אומנו לעסוק בקרב פנים אל פנים ולעיתים דו-קרבות עם חיילי האויב תוך שימוש בחרב הגלדיוס.
בקרב צמוד, לרומאים היה היתרון המכריע של שריון מעולה, אימון עדיף וציוד טוב יותר וטקטיקות כאלה הביאו לעיתים קרובות מאוד לתבוסה של האויב.
משימת הפרשים בכל אגף הייתה לפזר את פרשי האויב מולם ולאחר מכן, במידת האפשר, להקיף את הגוף העיקרי של חיל הרגלים של האויב ולתקוף אותם מהאגפים ומאחור.
בצבא האימפריה המאוחרת, בעוד שתפקידם של הקשתים והפרשים נותר דומה, הטקטיקות של חיל הרגלים היו פחות אגרסיביות, הלגיונרים העדיפו להמתין להסתערות האויב במקום לפתוח את הקרב בהסתערות.
במהלך הקרב, הקו הרומי היה מפעיל לחץ יציב על מערך האויב תוך שימוש בחניתות הטווח המורחב של החנית, בשילוב עם אימוץ מגנים סגלגלים או עגולים, אפשרו מערך קרב שבו הליגיונרים היו משלבים מגינים זה בזה כדי ליצור "קיר מגן", כאשר חניתות בולטות דרך הרווחים בצורת 'V' שנוצרו בין מגנים חופפים.
הצבא הרפובליקני הארי הוא הכינוי שניתן לקבוצה טרוריסטית גזענית שדגלה בעליונות הגזע הארי, אשר פעלה בארצות הברית בתחילת ואמצע שנות ה-90 של המאה העשרים.
הקבוצה כונתה לעיתים בתקשורת גם בשם שודדי הבנקים מהמערב התיכון .
בתקשורת האמריקאית נטען, כי לטרוריסט האמריקאי טימותי מקווי, אשר ביצע את הפיגוע באוקלהומה סיטי ב-19 באפריל 1995, היו כביכול קשרים עם חברי הקבוצה בחודשים שקדמו לפיגוע.
פעילים מטעם הצבא הרפובליקני הארי היו אחראים לשורה של 22 מעשי שוד בבנקים שונים ברחבי המערב התיכון האמריקאי.
נטען, כי הקבוצה בחרה לפעול דווקא באזור זה בשל האמונה כי אמצעי הביטחון של הבנקים באזור הם פחות קפדניים.
מטרתה של הקבוצה בשלב ראשוני זה הייתה לזכות בסכום הכספי אשר נדרש לצורך הגשמת מטרותיה השונות, ולטובת עניינו של הגזע הארי כולו, ובשל כך התמקדו חברי הקבוצה בעיקר בשוד בנקים.
לקראת אמצע שנות ה-90, ובעקבות פעילות מאומצת מצד גורמי הממשל הפדרלי של ארצות הברית, נעצרו והורשעו פעיליה המרכזיים של הקבוצה בזה אחר זה, מה שהביא בסופו של דבר להתפרקותה של הקבוצה באמצע שנות ה-90.
הצבע ארגמן הוא רומן של הסופרת אליס ווקר משנת 1982. הספר זכה בפרס פוליצר לסיפורת, ובפרס הספר הלאומי.
הוא עובד לסרט בשם זהה בכיכובה של וופי גולדברג.
הוא מתרחש ברובו באזורים כפריים של מדינת ג'ורג'יה בשנות ה-30, ומתייחס לסוגיות בחייהם של שחורים בדרום ארצות הברית, לרבות מעמדם החברתי הנמוך, דיכוי כלכלי, וגזענות.
הספר נמצא ברשימת מאה הספרים הכלולים ביותר ברשימות ספרים אסורים בבתי ספר בארצות הברית, הנערכת על ידי האגודה האמריקאית לספרנות, בגלל שפה בוטה בתיאורי אלימות.
סילי, מספרת וגיבורת הסיפור, היא נערה שחורה בת 14, עניה וחסרת השכלה, המתגוררת באזור נידח בג'ורג'יה.
סילי מתחילה לכתוב מכתבים לאלוהים, כי אביה, אלפונסו, מכה ואונס אותה.
אלפונסו כבר הכניס את סילי להריון פעם, והיא ילדה בת, אותה אביה כנראה הרג וקבר ביער.
סילי יולדת תינוק שני, אשר גם אותו אלפונסו לוקח.
אמה של סילי נופלת חולה על משכבה, ומתה.
אלפונסו מביא הביתה אישה חדשה, אך ממשיך להתעלל בסילי.
סילי ואחותה הקטנה, נטי - ילדה נבונה ויפה - לומדות כי גבר הידוע רק כ"מר ___" רוצה להתחתן עם נטי.
למר ___ יש מאהבת בשם שוג אייברי, זמרת ברים חושנית.
סילי מוקסמת ממנה, ומרבה להסתכל על תמונתה.
אלפונסו לא מרשה לנטי להתחתן עם מר ___, אך מציע לו את סילי "המכוערת" במקום.
מר ___ לבסוף מסכים, וסילי נאלצת להתחיל בחיים חדשים של נישואים נטולי אהבה או שמחה.
נטי בורחת מבית אביה, ומוצאת מחסה בביתה של סילי, שם מר ___, שעדיין חושק בנטי, רודף אותה ומטריד אותה מינית.
נטי נסה משם, וכשסילי לא שומעת ממנה יותר, היא מניחה שהיא כבר לא בחיים.
אחותו של מר ___, קייט, מרחמת על סילי, ומייעצת לה להשיב מלחמה מולו, במקום להיכנע להתעללות מצידו.
הרפו, בנו של מר ___, מתאהב בנערה חיננית וגדולת ממדים, סופיה.
שוג אייברי מגיעה העירה כדי להופיע, אך לסילי אין רשות ללכת להופעה.
סופיה נכנסת להריון, והיא והרפו נישאים.
סילי משתאה אל מול ההתנגדות של סופיה אל מול כל ניסיון של הרפו או מר ___ להתייחס אליה כנחותה.
למרות ניסיונות חוזרים ונשנים של הרפו להכות אותה עד כדי כניעה נכשלים, כיוון שהיא חזקה ממנו מבחינה פיזית.
שוג נהיית חולה, ומר ___ לוקח אותה לביתו.
בהתחלה, שוג מבזה את סילי, אך השתיים נהיות חברות לאחר שסילי סועדת את שוג בעת מחלתה.
סילי מפתחת רגשות כלפי שוג, ומרגישה משיכה מינית אליה.
על סופיה נמאסים מאמציו של הרפו להכניע אותה, והיא עוזבת את הבית יחד עם ילדיה.
כעבור מספר חודשים, הרפו פותח בר ושוג מופיעה שם כל ערב.
סילי ממשיכה להרגיש מבולבלת בשל רגשותיה כלפי שוג.
גם לאחר שהחלימה, שוג מחליטה להישאר בביתו של מר ___, כי היא גילתה שהוא מכה את סילי כשהיא לא שם.
היחסים בין שוג וסילי נהיים יותר ויותר אינטימיים, ושוג מתחילה לשאול את סילי שאלות על סקס.
סופיה מגיעה לביקור, ורבה עם חברתו החדשה של הרפו, סקוויק.
יום אחד כאשר היא מסתובבת במרכז העיירה, אשת ראש העיר מציעה לסופיה שאחת מבנותיה תבוא לעבוד אצלה כמנקה, וסופיה עונה לה בסירוב תקיף.
ראש העיר סוטר לה בגין חוצפתה, והיא מרביצה לו חזרה, ונשלחת לבית הסוהר.
סקוויק מנסה להביא לשחרורה אך מעלה קש.
סופיה נשפטת, ונגזר עליה לעבוד כמשרתת בביתו של ראש העיר למשך 12 שנה.
שוג, שבינתיים יצאה לסיבוב הופעות, חוזרת עם בעלה החדש, גריידי.
כשהיא וסילי נפגשות שוב, מתפתחת ביניהן מערכת יחסים מינית, והשתיים מרבות לישון ביחד.
שוג שואלת את סילי על אחותה, נטי, וסילי מספרת לה שהיא מאמינה שנטי מתה, כיוון שהיא הבטיחה לכתוב לה, ומעולם לא כתבה.
שוג מגלה לסילי שהיא ראתה את מר ___ מחביא מכתבים מסתוריים אשר הגיעו בדואר.
שוג מצליחה למצוא את אחד המכתבים, והן רואות שהוא אכן מנטי.
הן ממשיכות לחפש, ומוצאות עשרות מכתבים שנטי שלחה לסילי במהלך השנים.
סילי, שרגשותיה עולים על גדותיהם, קוראת את המכתבים לפי הסדר, ותוהה לעצמה כיצד תמנע מלרצוח את מר ___.
על פי המכתבים, נטי חברה לזוג מיסיונרים, סמואל וקורין, ונסעה עמם לאפריקה כדי להפיץ את תורת הנצרות.
לזוג שני ילדים מאומצים, אוליבייה ואדם.
קורין מציינת לנטי כמה הילדים דומים לה, ותוהה אם יש לנטי ולסמואל עבר משותף.
כשחשדותיה גוברים, היא מנסה להגביל את מעורבותה של נטי בענייני משפחתה.
לימים, נמאסים על נטי חיי המיסיונריות, אך היא נשארת עם הזוג כי בריאותה של קורין התדרדרה קשות.
היא מבקשת מסמואל שיספר לה באילו נסיבות הוא אימץ את שני הילדים, וכשהוא מספר לה, היא מבינה כי אלו ילדיה של סילי.
היא גם מגלה כי אלפונסו הוא לא אביהן הביולוגי, אלא רק אביהן החורג, והוא סיפר להן שהוא אביהן כי רצה לרשת את הבית והאדמה אשר היו שייכים לאמן.
אביהן האמיתי נרצח בלינץ' על ידי לבנים אשר התרעמו על הצלחת בית העסק שלו.
נטי מספרת לקורין וסמואל שהיא הדודה הביולוגית של הילדים.
קורין מסרבת להאמין לה, בתחילה, אך לפני מותה מקבלת את האמת.
סילי מעמתת את אלפונסו עם הסיפור, והוא מודה במעשיו.
ערב אחד, סילי משחררת סוף-סוף את זעמה המצטבר, ומתריסה במר ___ על כל ההתעללות שהערים עליה במהלך השנים.
שוג מודיעה שהיא וסילי עוזבות, ועוברות לטנסי.
בטנסי, סילי מתחילה לעבוד בתור תופרת ומעצבת בגדים, ומפתחת עסק.
כשהיא חוזרת לביקור בג'ורג'יה, היא לומדת שמר ___ שינה את דרכיו, ושאלפונסו נפטר, ושהרכוש שלו עבר לבעלותה.
בינתיים, נטי וסמואל נישאים, ומתכוננים לחזור לארצות הברית.
לפני חזרתם, אדם מתחתן עם טאשי, אפריקאית צעירה, שעוברת - על פי המסורת המקומית - השחתת איבר המין הנשי כואבת וצילוק פנים.
מתוך סולידריות איתה, אדם עובר צילוק דומה.
סילי ומר ___ משלימים, ומגלים שהם באמת נהנים אחת מחברת השני.
עכשיו, כשהיא עצמאית כלכלית, רגשית, ורוחנית, סילי כבר לא מוטרדת מהרומנים ששוג מנהלת מדי פעם עם גברים צעירים יותר.
סופיה נישאת בפעם השנייה, ואילו הרפו עובד אצל סילי בחנות.
נטי חוזרת לארצות הברית יחד עם סמואל והילדים.
סילי מתרגשת מהמפגש עם אחותה, ומציינת כי למרות ששתיהן התבגרו במהלך יותר משלושים שנות פרידה, היא לעולם לא הרגישה צעירה יותר.
סילי: סילי היא הדמות הראשית, והיא חוותה דיכוי בידי גברים כל חייה.
היא נאנסה על ידי אביה החורג, וילדה שני ילדים אשר נלקחו ממנה, כל זאת בעודה נערה.
אביה מוסר אותה בנישואים למר ___, שלא באמת רצה אותה, אלא את אחותה, ונוסף מנהל רומן רב-שנים עם זמרת בלוז בשם שוג.
שוג עוברת לגור עם סילי ומר ___, מה שמוביל למערכת יחסים מינית בין סילי לשוג.
לשוג השפעה גדולה על סילי, וזו מאמצת את השקפות עולמה, אשר במהלך הזמן מובילים אותה לחיים עצמאיים.
שוג לא רק גורמת לסילי להתנגד לאופן שמר ___ מתייחס אליה, אלא גם להבין שהיא לא מחויבת לנורמות התנהגותיות שהדת והחברה כופות תחת השם "חטא", ושזה לא סותר אמונה באלוהים או חיים רוחניים.
שוג היא דמות מרכזית בכל ההתפתחויות בחייה של סילי, החל משחרורה ממר ___, עבור בהקמת העסק המצליח שלה, וכלה בגילוי עברה והמצאות בני משפחתה בחיים.
נטי: נטי היא אחותה הצעירה של סילי, ונחשבת ליפה בין השתיים.
מר ___ רצה את נטי, לא את סילי, וכשנטי ברחה מאביה האלים ובאה לשהות בביתם של סילי ומר ___, היא ספגה הטרדות מיניות מידיו, ונאלצה לברוח גם משם.
נטי מבטיחה לסילי שתכתוב לה מכתבים, אך כשאלה לא מגיעים, סילי מאמינה שנטי כבר לא בחיים.
למעשה, נטי פגשה סוג מיסיונרים, ונסעה עמם לאפריקה.
קורין, האישה המיסיונרית, רואה דמיון בין ילדיה המאומצים לבין נטי, וחושדת שהם פרי יחסים קודמים בין נטי ובעלה.
נטי, לעומת זאת, מבינה כי אולי אלה ילדיה הגנובים של סילי.
נטי כותבת לסילי מכתבים תכופים, בהם היא מתארת כיצד גם באפריקה, כאשר אין הבדלים גזעניים באוכלוסייה, ישנם עדיין דיכויים מגדריים שנשים סובלות מהם קשות.
לאחר מותה של קארין, נטי נישאת לסמואל, האלמן, ומביאה את משפחתה חזרה לג'ורג'יה כדי לפגוש שוב את אחותה ולהפגישה עם ילדיה, אחרי יותר מ-30 שנה.
שוג אייברי: שוג היא זמרת בלוז שהיא גם המאהבת של מר ___.
היא מתיידדת עם סילי, ומלמדת אותה להיות אישה עצמאית ואסרטיבית.
היא הופכת לדמות מרכזית בחייה של סילי, ולימים השתיים מפתחות מערכת יחסים מינית ורומנטית הנמשכת כל חייהן, גם כאשר שוג לפעמים נעלמת לעיתים לסיבובי הופעות, או מנהלת רומנים עם גברים צעירים.
שוג היא זו שמובילה את סילי לגלות את האמת על ילדיה, ולהשתחרר ממר ___.
מר ___: שמו אלברט, אך במהלך הספר הוא ידוע תמיד כמר ___.
הוא אלמן, ולו שלושה ילדים, והוא מחפש אישה שתטפל בהם ובביתו.
הוא מבקש את ידה של נטי, אך מסתפק בסילי, ה"מכוערת".
הוא מתעלל בסילי, כמו שאביה התעלל בה לפניו, ומכיוון שכך התנהלו כל חייה, היא אינה מבינה שייתכן אחרת.
גם ילדיו מתייחסים אליה באופן שלילי, מכיוון שהיא אינה אמם הביולוגית, וכי הם רואים את דוגמת אביהם.
כשמר ___ מביא הביתה את המאהבת שלו, שוג אייברי, סילי סועדת אותה במחלתה, ונוצרת קרבה גדולה ביניהן.
בגלל השפעתה של שוג, מר ___ גם לומד להתייחס לסילי יותר טוב, ולבסוף אפילו משנה דרכיו לגמרי.
1985 - עיבוד קולנועי בהפקתו של סטיבן ספילברג, ובהשתתפותם של וופי גולדברג, דני גלובר ואופרה וינפרי.
הסרט היה מועמד ל-11 פרסי אוסקר, אך לא זכה באף קטגוריה.
2005 - מחזמר ברודוויי שהתבסס על הסרט.
המפיקים היו הארווי ויינשטיין, קווינסי ג'ונס, סקוט סנדרס ואופרה וינפרי, שגם הייתה משקיעה בפרויקט.
המחזמר זכה בחמישה פרסי Outer Critics Circle לשנת 2006, וגם היה מועמד ל-11 פרסי טוני, אך הזכייה היחידה הייתה לשחקנית הטובה ביותר.
2008 - עיבוד לרדיו בעשרה פרקים בני 15 דקות, ב-BBC.
ההפקה זכתה בפרס הדרמה המצטיינת של אקדמיית הרדיו של סוני.
הספר יצא לאור בתרגום לעברית בשנת 1984, בהוצאת לדורי.
היום, הוא עדיין זמין כ-e-book מהוצאה זו.
ב-2012 תוכננה הוצאה מחודשת של הספר בהוצאת ידיעות ספרים, אשר פנו למחברת לקנות את הזכויות.
ווקר סירבה לאפשר את ההוצאה כי לדבריה מדינת ישראל "אשמה באפרטהייד ורדיפה של העם הפלסטיני, גם בישראל וגם בשטחים הכבושים."
הצבעה בדואר הוא הליך בו ההצבעה או לפחות חלק ממנה מתבצע באמצעות הדואר.
הצבעה בדואר הפכה מקובלת ונפוצה יותר בשני העשורים האחרונים וכיום היא מקובלת ביותר מעשרים מדינות וביניהן הונגריה, אוסטריה, גרמניה, שווייץ, ארצות הברית, פינלנד, איטליה, בריטניה, ספרד, הודו, אינדונזיה, מלזיה, הפיליפינים, מקסיקו וקנדה.
הצבעה בדואר בארצות בארצות הברית
הצבעה בדואר היא אחת ממגוון הליכי הצבעה לא סטנדרטיים המקובלים בארצות הברית.
הליך הצבעה סטנדרטי הוא הצבעה ביום הבחירות בקלפי שהאזרח רשום אליה ואילו הצבעה בדואר מתבצעת בחלקה או במלואה דרך רשות הדואר של ארצות הברית.
בזמן מלחמת האזרחים אימצה ארצות הברית הליך הצבעה לא סטנדרטי הקרוי "הצבעת נפקדים", שנועד לאפשר לחיילים הנמצאים רחוק מביתם להצביע בבחירות.
עם חלוף השנים הוחל הליך זה במדינות מסוימות גם על האזרחים.
בשנות ה-70 וה-80 של המאה ה-20 החלו מדינות ארצות הברית להתנסות בסוגים נוספים של הליכי הצבעה לא סטנדרטיים בנוסף להצבעת נפקדים.
כך, למשל, מספר מדינות הוסיפו הליך של הצבעת נפקדים בה ויתרו על דרישת המגורים ועל הדרישה של סיבה מוגדרת.עם הזמן החלו המדינות לאמץ גם הליכי הצבעה מוקדמת.
התפתחות נוספת חלה עם יצירתו של הליך הצבעה כללי בדואר (vote-by-mail).
כעיקרון, הצבעה בדואר היא כל הליך הצבעה בו רשות הדואר של ארצות הברית ממלאת תפקיד בפרוצדורה של ההצבעה.
בשנת 2011 מדינת וושינגטון אימצה את הליך all-mail, קולורדו בשנת 2013, ולאחר מכן אימצו הליך זה גם יוטה, הוואי ומחוז קולומביה, עם זאת לצד הליך ההצבעה בדואר, עדיין אפשר להצביע במדינות אלו גם בהליך הצבעה המסורתית בקלפי.
בארבעת העשורים האחרונים התווספו הליכי הצבעה לא סטנדרטיים שונים ומגוונים להצבעת הנפקדים הקלאסית הקיימת מאז מלחמת האזרחים.
האפשרות להצביע בדואר קיימת כיום הן במדינות כחולות והן במדינות אדומות.
מספר האמריקנים שהצביעו מוקדם יותר, או בדואר הגיע לשיא בשנת 2020 בשל מגפת הקורונה.
פתקי הצבעה בדואר הם אפשרות הצבעה עבור פיליפינים שגרים מחוץ למדינה, קולות כשרים של הצבעה בדואר במקום הן קולות ממספר מדינות שנבחר מראש ונשלח לשגרירות הפיליפינית במדינה בו האזרח מתגורר ומצביע.
בבחירות לפרלמנט ההונגרי שנערכו ב-2018 הוגשו בדואר כ-267,233 קולות (4.6% מכלל הקולות).
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-20 בדצמבר 2023. בישראל, הסרט עלה לאקרנים ב-8 בפברואר 2024.
עלילת הסרט מגוללת את סיפור חייה ומאבקיה של אישה אפרו-אמריקאית שחיה בדרום ארצות הברית בתחילת המאה ה-20.
הוא מתאר את סיפורה של סלי האריס, נערה אפרו-אמריקאית בג'ורג'יה של 1909, שחווה אלימות וניצול מצד אביה ולאחר מכן מתחתנת כפייה עם חקלאי מקומי.
הסרט עוקב אחרי מסעה הארוך של סלי לעצמאות ושחרור רוחני, במהלך השנים, דרך קשריה עם נשים אחרות בחייה, כולל הזמרת הג'אז העצמאית Shug Avery.
העלילה מגיעה לשיאה בשחזור הקשר בין סלי לאחותה נטי, ובפתיחת חנות למכירת מכנסיים, סמל לעצמאותה וחוזקתה החדשים.
פנטייז'ה ברינו-טיילור – סילי האריס
פלישיה מפאסי – סילי, בצעירותה.
האלי ביילי – נטי, בצעירותה.
קולמן דומינגו – אלברט מר ג'ונסון
לואיס גוסט ג'וניור – אלברט מר ג'ונסון, בזקנותו.
דייוויד אלן גריר – הכומר אייברי
טמלה ג'יי מאן – הגברת הראשונה
אליזבת מארוול – מיס מילי
ב-2 בנובמבר 2018, הוכרז כי אולפני "האחים וורנר" ו"אמבלין אנטרטיינמנט" שוקדים על פיתוח עיבוד קולנועי למחזמר המבוסס על רומן המכתבים המצליח "הצבע ארגמן", לאחר שכבר עיבדו לראשונה את הרומן לקולנוע בשנת 1985, וכי על הפקת העיבוד יהיו אמונים סטיבן שפילברג, קווינסי ג'ונס, סקוט סנדרס ואופרה וינפרי.
ב-24 באוגוסט 2020, נמסר כי על כתיבת התסריט יהיה אמון התסריטאי מרקוס גרדלי ועל הבימוי, בליז בזאוול.
באוגוסט 2021, נמסר על ליהוקו של קורי הוקינס לתפקיד ראשי בסרט.
באותו חודש, נמסר כי הזמרת תופיע בסרט בהופעת בכורתה כשחקנית.
בפברואר 2022, נמסר על ליהוקם של טראג'י פ.
הנסון, פנטייז'ה ברינו-טיילור, דניאל ברוקס, קולמן דומינגו והאלי ביילי.
במרץ 2022, נמסר על ליהוקם של לואיס גוסט ג'וניור, דייוויד אלן גריר, טמלה ג'יי מאן, פלישיה מפאסי, דיון קול, סטיבן היל וסיארה לצוות השחקנים.
באפריל 2022, נמסר על ליהוקם של אונג'אנו אליס, אליזבת מארוול וג'ון באטיסט לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו במרץ 2022. הצילומים התקיימו בין היתר בחוף דריפטווד שבאי ג'קיל בין ה-16 במרץ ל-25 במרץ.
על הלחנת המוזיקה עבור הסרט יהיו אמונים מלחיני המחזמר המקוריים, ברנדה ראסל וסטיבן בריי, וסיידה גארט (שמחליפה את המלחינה אלי ויליס, שנפטרה).
הסרט עלה לאקרנים בבתי הקולנוע ב-20 בדצמבר 2023.
הצבעה באמצעות כסף היא אנלוגיה שמתייחסת להשפעה של בחירת המוצרים שעושה הצרכן על פעולות היצרן.
בכמה ספרי כלכלה שיצאו באמצע המאה ה-20, נעשה שימוש במונח "הצבעה באמצעות כסף" כדי לתאר את התהליך שבו בחירות הצרכנים משפיעות על החלטות הייצור של חברות.
מוצרים שצרכנים קונים מיוצרים יותר בעתיד.
מוצרים שלא נמכרים כמצופה ייוצרו פחות.
לפי אנלוגיה זו, הצרכנים, במהלך הקניות שהם מבצעים, מצביעים ברגליים עבור "מנצחים" ו"מפסידים".
חרמות צרכנים משנים לעיתים את התנהגות היצרנים.
המטרות של חרמות סלקטיביות, היו מגוונות, וכללו רצון לראות ירידה בהכנסות החברות, הדחת מנהלים מרכזיים או פגיעה במוניטין.
בארצות הברית הושמעה ביקורת על כך שבהצבעה באמצעות כסף קיימת הטיה מעמדית: הצבעה באמצעות כסף נעשית על ידי צרכנים ממעמד הביניים או ממעמד גבוה, על ידי שליטה בדרך בה הם משקיעים את כספם.
ההצבעה באמצעות כסף זכתה גם לביקורת על היותה "לקיחת החוק לידיים" על ידי צרכנים.
רוב הכלכלנים ופילוסופים של כלכלה מסכימים שלצרכנים יש זכות לקבל החלטות אישיות על התנהלותם בשוק, אולם לשינוי קבוצתי של התנהגות צרכנית והשקעה הכסף על ידי צרכנים רבים עשויות להיות השלכות מסוכנות.
קיימת תופעה רווחת של הפעלת לחץ על תאגידים וחברות כדי שיפעלו בצורה ידידותית לסביבה.
לא ברור אם חברות שמשפיעות לרעה על איכות הסביבה אכן ישנו את שיטות הייצור שלהן בעקבות הפעלת לחץ כזה.
הצבא הרפובליקני הלאומי הוא ארגון חמוש פרטיזני הפועל ברוסיה נגד משטרו של ולדימיר פוטין.
הארגון הוכרז ברוסיה כארגון טרור, ואחד האנשים המזוהים עמו הוא חבר הפרלמנט לשעבר איליה פונומריוב, הידוע כמתנגד חריף לפוטין.
הוא טען כי ארגון זה היה אחראי להתנקשות בחייה של דריה דוגינה באוגוסט 2022.
בשל פגיעה בבלתי מעורבים בפלישה הרוסית לאוקראינה, ארגון האופוזיציה הרוסי "ועד הפעולה הרוסי" הוציא את ארגון הצבא הרפובליקני הלאומי משורותיו של קונגרס רוסיה החופשית, המורכב מפעילי האופוזיציה הרוסית המתנגדים לפוטין, בשל פעולות הטרור שלו.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 פרצו התקפות והצתות על מרכזי גיוס צבאיים רוסיים.
אולם ההצתות יוחסו רק לעיתים רחוקות לצבא הרפובליקני, למעט כאלו שנטען שבוצעו על ידי הארגון הקרבי של אנרכיסטים-קומוניסטים.
חבר הדומה הממלכתית לשעבר איליה פונומריוב טען כי יצר קשר עם קבוצה אחת שעמדה מאחורי ההצתות הללו באפריל 2022. הארגון גם הוזכר בוועידת גולים בווילנה במאי 2022 בחסות פורום רוסיה החופשית.
לאחר הריגתה של דריה דוגינה, פונומריוב הקריא את מניפסט הצבא הרפובליקני הלאומי וייחס חלק מהתקיפות המוקדמות יותר של 2022 על מרכזי גיוס צבאיים לאנשי הקשר שלו בצבא הרפובליקני.
הוא טען כי ארגון פרטיזנים בשם "הצבא הרפובליקני הלאומי" פועל בתוך רוסיה, עוסק ב"הפלת משטר פוטין ", ועומד מאחורי ההתנקשות בדוגינה.
הפוליטיקאי כינה את האירוע "ציון דרך" ואמר שהפרטיזנים בתוך רוסיה מוכנים להתקפות דומות נוספות.
הוא הצהיר שהצבא הרפובליקני היה מעורב בהצתות של מרכזי גיוס של הצבא הרוסי בשנת 2022 .
בכנס של גולים בווילנה במאי 2022 בחסות פורום רוסיה החופשית , פונומריוב פנה למשתתפים כדי לתמוך בפעולה ישירה בתוך רוסיה.
ב-31 באוגוסט 2022 נחתמה באירפין שבמחוז קייב הצהרה על שיתוף פעולה בין חיל המתנדבים הרוסי, לגיון חירות לרוסיה, והצבא הרפובליקני הלאומי.
הארגונים גם הסכימו ליצור מרכז פוליטי, שמטרתו לייצג את האינטרסים שלהם בפני רשויות המדינה של מדינות שונות ולארגן מדיניות מידע משותפת.
איליה פונומריוב נבחר להוביל את המרכז הפוליטי.
ב-18 באוקטובר 2022, קבוצה של פצחני מחשבים שהזדהו כמקושרים לצבא הרפובליקני יצרו קשר עם מערכת העיתון "קייב פוסט".
הם טענו כי פרצו לשרת ממשלתי ולתריסר חברות אחרות המספקות שירותים לגופי הביטחון ברוסיה.
ב-19 באוקטובר, הקבוצה פרסמה את כל מאגר הנתונים שהוציאו במשקל 1.2 טרה-בייט.
ב-4 באפריל 2023, הצבא הרפובליקני הלאומי פרסם הצהרה, שלפיה אנשיו הם שיזמו את רצח התועמלן הפרו-רוסי ולדלן טטרסקי, שנהרג מפצצה בעת שדיבר באירוע שנערך בבית קפה בסנקט פטרבורג.
מגוון רחב של פרשנים העלו ספקות באשר לאחריות הצבא הרפובליקני הלאומי ובאשר לעצם קיומו.
על פי דו"ח של סוכנות רויטרס מ-22 באוגוסט 2022, "לא ניתן היה לאמת את הטענה ואת קיומו של הצבא באופן עצמאי".
הצבא, על פי הצהרותיו שלו, משתמש ב"דגל הלבן-כחול-לבן של רוסיה החדשה במקום הטריקולור שהוכתם על ידי משטר פוטין".
הדגל הלבן-כחול-לבן אומץ בעבר על ידי לגיון חירות לרוסיה ועל ידי האופוזיציה הרוסית.
הדגל הלבן-כחול-לבן הופיע במקור כסמל לשלום וליתר דיוק כסמל להתנגדות לפלישה הרוסית לאוקראינה ב־2022.
הצבי היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת דרמה תקופתית בדיונית.
את הסדרה יצרה וביימה קרן מרגלית וחברת קומא סטודיוס.
הסדרה עלתה לשידור ב-5 במרץ 2024 בכאן 11 ואת הדמויות הראשיות משחקים סוזנה פפיאן ואור בן מלך.
במרכז עלילת הסדרה נמצאת משפחת ציפיס האמידה – ההורים אריה וחיה ושלוש בנותיהם: פרומה, סוניה ואיטה.
השנה היא 1885, אריה, האב של המשפחה נמצא כבר שנתיים בירושלים, אבל אשתו חיה ושלוש בנותיהם הגיעו רק לפני חודשיים ממוהילב לירושלים הקנאית של סוף המאה ה-19 (שלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל) בעקבות חזון חובבי ציון של אבי המשפחה.
פרומה בת ה-19, אידיאליסטית יהודייה מרוסיה שרואה במלחמות הפרולטריון את עתידה, מתכננת לחזור בחשאי לפימה, אהובה המהפכן הקומוניסט באודסה, ובינתיים עובדת בעיתון "הצבי" של הבלשן ומחיה השפה העברית אליעזר בן-יהודה.
בעבודתה נחשפת פרומה לסיפורים על לינץ' אכזרי כנגד נערות יהודיות צעירות במטרה "לחנכן", שבקהילה היהודית יעשו הכול כדי שלא יפורסמו בעיתון.
פרומה הופכת לעיתונאית חוקרת בעיתון של בן יהודה ומבלי לשים לב מתאהבת בשפה העברית.
קורותיה של משפחת פינס ההיסטורית, כפי שתיארה איטה ילין בספר זכרונותיה "לצאצאי" היוו השראה לדמויות של משפחת ציפיס בסדרה.
על רקע כתוביות הסיום של כל פרק, מופיע סרט תיעודי קצר של האחים לומייר שצולם באפריל של שנת 1897, בו רואים את שער יפו מהצד הפנימי (מתוך העיר העתיקה) ועוברי אורח בני אותה תקופה.
הפקת העונה הראשונה החלה בשנת 2023. הסדרה הופקה בשיתוף עם מיזם משותף של קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, אבי חי וקרן מיימונידיס.
לאורך הסדרה מתנגן השיר של הצמד יורית'מיקס: חלומות מתוקים – Sweet Dreams.
רוב הסדרה צולמה בעכו, זכרון יעקב ורמלה.
הסצנה בתחילת הסדרה, שבה משפחת ציפיס חוזרת מהצלם הביתה וצועדת לאורך חומות צולמה בחפיר של חומות עכו.
הסצנות שבהן פרומה חוזרת מבית הדפוס ופוגשת את גאלינה או את אמה, צולמו ליד הכניסה ל"מתנ"ס החדש של עכו העתיקה" (שער הסראיא) ברחוב פורצי המבצר בעכו העתיקה.
הסצנה שבה בן אליעזר מוסר מכתבים לכרכרת דואר האוסטרו-הונגרי צולמה בחצר מנזר בית ג'מאל.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024סדרת דרמההצבישחקן ראשי בסדרת דרמהאור בן מלךשחקנית ראשית בסדרת דרמהסוזנה פפיאןשחקן משנה בסדרת דרמהולדימיר פרידמןבימוי בסדרת דרמהקרן מרגליתתסריט בסדרת דרמהצילום בסדרה עלילתיתדוד סטרז'מייסטרעריכת תמונה בסדרה עלילתיתעינת גלזר-זרחיןניהול אמנותיאיתן לויעיצוב תלבושותענבל שוקימוזיקה מקוריתרן בגנואיפורהילה אלקיים
בתעשיית התרופות מקובל להוסיף צבע לתרופות מהטעמים הבאים:
אבחנה בין התרופות השונות אשר דומות בגודלן ובצורתן.
אבחנה באותה תרופה בין בוקר ולילה (למשל כמוסות אקמול יום ואקמול לילה שונות בצבען)
צבע שונה יכול לסמן מינון שונה של התרופה.
צבע מעלה נראות ונוחות למטופל.
בתקופת מצרים העתיקה, לפני כחמשת אלפים שנה, ולאחר מכן ביוון העתיקה וברומי, התרופות היו עשויות מתמציות צמחים, מינרלים ואבקות טבעיות.
צבע התרופה היה תוצר לוואי של החומר ממנו עשויה התרופה, הצמח או המינרל.
הצבע שימש לזיהוי התרופה וגם כסמל מיסטי.
למשל: צבע ירוק נחשב למרפא ואילו צבע אדום כמחזק.
ברפואה המסורתית באסיה (סין והודו) השתמשו בצמחים, מינרלים ותבלינים לרפואה במשמעות של הצבע.
הכורכום נחשב כמחטא ומחזק, צבע אינדיגו הכחול העשוי מצמח ניל הצבעים (אינדיגופרה), שימש את הסינים לריפוי דלקות ואילו תבלין הזעפרן הצהוב-כתום שימש לריפוי כאבים ומצב רוח רע.
האלכימאי והפילוסוף פאראצלסוס שחי במאה ה-16 הציג את התפיסה של "תורת החתימות" (Doctrine of Signatures) לפיה הבורא שם חותמו על הצמחים כדי לציין את השימוש הרפואי שלהם.
צבע הצמחים וצורתם מסמן את החומר ממנו הם עשויים ומה תפקידם.
לפי "תורת החתימות" האמינו שלצבע עצמו יש אנרגיה מרפאת: חומרים אדומים, כגון חלודה או יין אדום מיועדים ללב ולכלי דם, צמחים צהובים, בייחוד הזעפרן, טובים לצהבת - לכבד ולמרה, עלי הפולמונריה עם הכתמים הלבנים היו טובים לטיפול במחלת ריאות, ואילו צמח ירוק לרוגע.
בתקופה זו עדיין צבעי התרופות היו בצבע הטבעי מהן היו עשויות.
תקופת המהפכה התעשייתית במאות 19-18
עם התפתחות הכימיה האורגנית החלו להופיע צבעים סינתטיים.
בשנת 1856 יצר לראשונה ויליאם הנרי פרקין (Perkin) צבע סגול סינתטי - מאוביין, ואז החלו חברות הטקסטיל ואחריהן חברות התרופות (Bayer, Hoechst) להשתמש בצבעים בתעשיית התרופות.
בתקופה זו התחילו לייצר גם תרופות סינתטיות (כמו אספירין) והוסיפו להם צבע.
חלק מהצבעים הכילו מתכות או תרכובות רעילות ולא הייתה רגולציה בתחום זה.
רגולציה והתפתחות מאמצע המאה ה-20
בשנות ה-50-30 דווח על הרעלות מתרופות בגלל שימוש בחומרים כמו זפת ופחם.
בעקבות זה החלו לחוקק חוקים בארצות הברית ובאירופה להגבלת שימוש בחומרים מסוימים בצבעי תרופות: האחריות על אכיפת החוקים הוטלה על מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) שהוקם בשנת 1927.
בשנת 1938 נחקק חוק פדרלי הדורש אישור לצבעי תרופות, מזון וקוסמטיקה.
חוק זה הגביר את הפיקוח הממשלתי על שימוש בזפת ופחם.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 יצרו רשימה של צבעים המאושרים לשימוש בתרופות, מזון וקוסמטיקה:
סוף המאה ה-20 ועד היום
בארצות הברית, ה-FDA פרסם רשימת צבעים המותרת להכנסה לתרופות.
באירופה, הסוכנות האירופית לתרופות (EMA) ישנה מערכת צבעים E199-E100.
בישראל משרד הבריאות מאמץ את תקנות אירופה וארצות הברית.
בעת הגשת בקשה לרישום תרופה, יש להציג את מלוא המידע הכימי והצבעים בהם משתמשים.
אין דרישה לפרט באיזה שלב מוכנס הצבע.
בכל מדינה, כבר בשלב הגשת הבקשה לרישום תרופה, החברה חייבת להגיש פירוט מרכיבים עיקריים, חומרי עזר, צבעים והסבר על בטיחותם.
כמו כן חברת התרופות מחויבת לפרט בעלון נלווה איזה צבע התווסף לתרופה והאם גורם לרגישות.
אם החברה רוצה לשנות צבע היא צריכה להוכיח שהצבע החדש אינו פוגע באיכות התרופה.
המגמה היא לעבור לצבעים כמו תחמוצות ברזל, כורכומין וכלורופיל או ציפוי התרופות בחומר שקוף/לבן.
צבעים שעדיין בשימוש הם צבעים סינתטיים יציבים שאינם פעילים רפואית.
דוגמאות: טבליות פרצטמול 500 מ"ג הן לבנות ולרוב ללא צבע.
איבופרופן (אדוויל) בצבע ורוד עם תחמוצת ברזל.
תהליך הוספת הצבע בייצור התרופות
אם רוצים שכל הטבליה תהיה צבועה, מוסיפים את הצבע כחומר מעורבב עם אבקת התרופה.
בשלב זה משתמשים בצבע מסיס במים(Dye), מערבבים אותו עם מלח מתכתי בלתי-מסיס כגון, אלומיניום הידרוקסיד, או סידן או בריום, הצבע נקשר ליוני האלומיניום ויוצר את פיגמנט הלייק (lake), חומר יציב, אטום, שאינו מסיס במים אלא מתפזר בשמנים, שעווה או חומרים מוצקים.
אם רוצים טבליה לבנה בפנים וצבעונית בחוץ, מוסיפים את הצבע רק לתמיסת הציפוי.
כאן משתמשים בצבע מסיס במים או תחמוצת ברזל.
הציפוי נעשה במכונה מצפה (coating pan) בה מרססים את התמיסה על הטבליות המסתובבות.
לרוב משתמשים בתחמוצות ברזל או תחמוצת טיטניום.