tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-21 בפברואר שיגר ניקון איגרת (פמיאט, או תזכיר) אל כל הכנסיות, בה נכתב כי לפי מסורת השליחים ואבות הכנסייה, יש להצטלב בשלוש אצבעות, וכי בעת תפילת אפרים הסורי יש לערוך ארבע השתחוויות בלבד ושתים-עשרה קידות.
ב-7 ביוני שב ארסני סוחאנוב ממסעו בדרום אירופה ובמזרח, וב-26 ביולי הגיש לצאר, לניקון וליתר ראשי הכנסייה את הדו"ח שחיבר.
הוא אישר כי בכל הארצות האורתודוקסיות, מוולאכיה ועד ארץ הקודש, המנהג הדתי שונה ממנהג רוסיה, וכי אנשים מצטלבים בשלוש אצבעות, קדים ולא משתחווים ברוב קטעי התפילה, במהלך הליטורגיה מוגשות חמש כיכרות לחם קודש ולא שבע, וכיוצא בזה.
באוקטובר, סוחאנוב נשלח שוב להר אתוס ולכל המזרח, כשבאמתחתו פרוות יקרות וזהב רב, כדי לרכוש כתבי-יד עתיקים של סידורי התפילה, לשימושם של מגיהי ומהדירי בית-הדפוס בתיקון ספרי הדת הרוסיים.
בקיץ ובסתיו של אותה שנה אירע אחד הפרקים הסתומים ביותר בתולדות הקרע הכנסייתי.
ניקון ורשויות הכנסייה התעמתו עם ורדפו כמה מוותיקי ה"קנאים".
ביולי 1653 הגיעה לחצר הפטריארך תלונה ממושל העיר מורום לגבי הכומר לוגין, ידידם של נרונוב, אבאקום ואחרים.
הלה נזף באשת המושל שהייתה מאופרת בכבדות וסירב לברכה.
כשאחד ממקורבי המושל השווה את האיפור לצבע הלבן המעטר את צלמיות אם האלוהים והקדושים, הכומר ענה בקוצר רוח, והנציב הנזעם ניצל זאת כדי להאשימו בביזוי האיקונות.
עוד קודם לכן היה לוגין מצוי בריב מתמשך עם חלק מתושבי העיר, שכעסו על נוקשותו ומאבקו בשתייה לשכרה, וביקשו למנות במקומו לכומר אחד איוואן סרגייב.
ניקון ערך ללוגין משפט כנסייתי, סילקו ממשרתו ושילחו לגלות.
נרונוב יצא להגנת בן-חסותו, וגינה את הפטריארך במילים קשות בעת הכינוס שדן בגורל לוגין.
רבים מאנשי הסגל בקתדרלת קזאן, שנרונוב עמד בראשה, היו מסוכסכים עמו, וניצלו את ההזדמנות להגיש עתירה רווית השמצות נגד הכומר המקורב למלכות בעל הסגנון הבוטה, שהכעיס אנשי כנסייה רמי-דרג עוד קודם.
החותמים עליה תוגמלו כדבעי מגבוה: אחד קודם, בנו של אחר קיבל משרה, ושלישי שוחרר ממאסר בתמורה לעדותו.
נרונוב עבר חקירה משפילה, הודח, הוכה, וב-13 באוגוסט גורש לגלות במנזר באי קמני .
במחצית השנה שלאחר מכן, עד ראשית 1654, שיגר מספר רב של איגרות אל הצאר ואל בוניפטייב, שהיו רצופות בתלונות אודות ניקון.
הכומר המגורש תיאר את שינוי אורח ההצטלבות ושינוי מספר ההשתחוויות כמקור ל"מהומה רבתי", ל"בלבול עצום" ו"אסון", כפגיעה במסורת הרוסית המקודשת, ואף כתב במקום אחד שהממלכה עתידה ליפול תחת שלטון הרשע של האפיפיור וכי קץ הימים קרב.
הוא תיאר את ארסניוס היווני כנוכל וכופר, ואף הפציר בצאר לכנס ועידה כדי לפתור את התסבוכת.
אמירות אלו הן ההתנגדות המתועדת הראשונה לשינוי סדרי הטקס, ומטרימות את הסגנון האפוקליפטי והדרמטי של אלו שעשו לימים את שלילת התיקונים למצעם הדתי, עד כדי כך שהפרשייה נחשבה בעיני היסטוריונים מוקדמים לראשיתה של תנועת האנטי-רפורמה.
עם זאת, נקודות אלו הופיעו בטקסט רק במשורה, לצד תלונות רבות מספור על התנהלותו הכללית והמוסרית של הפטריארך, ואין כל סימן לכך שנרונוב נענש בשל שלילתו את התיקונים הדתיים, או שעניין זה היה בעל חשיבות במקרהו.
אבאקום, ידידו של נרונוב, חסר משרת כומר לאחר שגורש על ידי בני קהילתו בכפר יוּרְיֶיבֶץ, שהתקוממו על מוסרנותו וקנאותו הדתית והיכוהו נמרצות מספר פעמים.
הוא נהג לקרוא קטעים מסידור התפילה בקתדרלת קזאן, דבר שהתאפשר תחת נרונוב, וכנראה קיווה לרשת את משרת מיטיבו.
כשהלה סולק, אבאקום נקלע לתגרה אלימה עם אנשי הסגל, שלא סבלו עוד את התפרצויותיו לבניין, וקילל את הפטריארך בפומבי כשהוא מכנה אותו "בן זנונים מנאף".
ב-21 באוגוסט 1653 נעצר, נשפט ונידון לגלות ביקוצק שבסיביר הרחוקה.
באוטוביוגרפיה שלו, שנכתבה בכלא כעבור עשרים שנה לערך, כשהיה מהבולטים במתנגדי הרפורמה, תיאר אבאקום את מאסרו וגלותו כפועל יוצא של מאבקו נגד התיקונים, אותם תיאר בספר כשטניים, ואף ציין שנרונוב ואחרים חוו חזיונות אזהרה מפניהם.
אך אין כל עדות בת-הזמן לכך שפעל נגדם בשעתו.
הצאר התערב והמתיק את עונשו, והוא נותר בדרגתו ואף מונה לנהל קתדרלה בטובולסק, עיר מרכזית יותר בסיביר.
בשנים הבאות שירת אבאקום נאמנה את השלטון והכנסייה, ללא כל ראיה ליציאה נגד התיקונים.
ללוגין, נרונוב ואבאקום מקובל לצרף "קנאי" נוסף בשם דניל, כעוד קורבן של ניקון מאותה עת שנרדף בשל כך שמחה על השינויים הליטורגיים.
אך אודותיו ידוע רק שהיה מצוי ביחסים קשים עם בני קהילתו בקוסטרומה וחשוף לאלימות מצדם, ובמאי 1652 הם עשו בו שפטים וגירשוהו.
ספיח נוסף לפרשייה זו אירע כעבור פחות משנה, באביב 1654. בעת שראשי הכנסייה הסכימו לרפורמות ליטורגיות נוספות של ניקון.
פאבל בישוף קולומנה, "קנאי" אף הוא, הוסיף לחתימתו הסתייגות שנגעה לא להחלטות עצמן, אלא להסרת ההוראות לגבי מספר ההשתחוויות מסידור התהילים במזכר 1653. פאבל נמוג מן ההיסטוריה באותה עת ולא ידוע מה עלה בגורלו; כעבור יותר מעשור, הורשע ניקון על ידי הכנסייה ברציחתו ובהעלמתו ללא זכר.
פאולוס מחלב מזכיר בחטף כי ניקון "גירש" את הבישוף, וניקון התלונן אודותיו במכתב לפאיסיוס.
איגרת מנרונוב לצארינה מ-2 במאי 1654 מונה את פאבל יחד עם אבאקום, לוגין והאחרים כמי ש"נרדפו ועונו בידי הפטריארך." במכתבו, נרונוב הזכיר בקצרה את עניין המחאה ושאלות של עדיפות וקדמוניות נוסחים, אך קבע שהבישוף נענש משום רשעותו של ניקון ושנאתו לצדיקים.
לא ידוע אם הסתייגותו של פאבל מילאה תפקיד כלשהו במה שאירע לו, שכן לניקון היו עילות אחרות וממשיות יותר: הפטריארך חמס את בישופות קולומנה, שפורקה וסופחה לנחלותיו האישיות של ניקון ב-1657, ונטר לפאבל טינה על כך שתמך באנטוני מניז'ני נובגורוד למשרת ראש הכנסייה בשעתו.
כך, אף על פי שהמעשה בארבעת (וכנראה שלושת) ה"קנאים" שגורשו בקיץ 1653 ובפאבל מקולומנה משקף אולי מחאה ראשונית נגד השינויים הליטורגיים, לפחות במידת-מה מצדו של נרונוב, משקלו של היבט זה במאורע לא ברור, וייתכן שהיה שולי.
רדיפתם של נרונוב, אבאקום ופאבל נעשתה לציון דרך היסטורי רק שנים מאוחר יותר, כשמתנגדי הרפורמה חיפשו קדושים מעונים.
בישוף קולומנה העלום, במיוחד, צויר כדמות נשגבת, ובשל דרגתו הכנסייתית הרמה נוצרו סביבו אגדות מאגדות שונות.
ניקון המשיך בתוכנית הליטורגית שלו.
בראשית 1654 פנה אל אלכסיי בבקשה לכנס מועצה כללית, שנערכה במוסקבה בשלהי מרץ או בראשית אפריל.
חמישה מטרופוליטים וארבעה ארכיבישופים, לצד עוד עשרים-וחמישה אנשי כנסייה רמי-דרג, נכחו.
ניקון פתח בהקראת צו פטריארך קונסטנטינופול מ-1593 שהעניק עצמאות לכנסייה המוסקובית, ובו הודגש הצורך לשמור על "סדריה" של האורתודוקסיה מימים ימימה.
ניקון פירש זאת בעיני הנמצאים כאחידות בסדרי התפילה, אם כי הטקסט המקורי לא מתייחס לכך כלל, והכנסיות האורתודוקסיות התירו מימים ימימה מגוון רחב של מנהגים מקומיים.
ייתכן והבין כך את הטקסט באמת, משום שהמילה היוונית "סדרים" (κατάστασις) תורגמה בסלאבונית למילה "אוּסטָב" שמשמעותה "סידור תפילה"; ייתכן שכמקובל ברוסיה, לא הבדיל בין פרטי הפרטים של הטקס לחוקים ולעיקרי האמונה.
על כל פרט ענו המתכנסים בנפרד כי "יאה ונאה לתקן".
ההכרה בכך שנפלו שגיאות וטעויות בידי מעתיקי סידורי התפילה לא הייתה חדשה, אך במועצת 1654, ניקון הציג את המנהג הרוסי כנגוע ב"חידושים", ניסוח חריף באזניים אורתודוקסיות שלא היה לו תקדים.
ניקון פסח לחלוטין על כמה הבדלים משמעותיים, כמו מספר ה"הללויה" בתפילה והניסוח של הצהרת האמונה, משום שאלו (כמו אורח ההצטלבות ששינה על דעת עצמו) נקבעו בנוסחם הרוסי בהחלטות ועידת הסטוגלב המחייבת מ-1551, ומועצה של אנשי כנסייה רוסים בלבד לא הייתה יכולה להתעלם מהן.
כל הנוכחים חתמו על ההחלטות.
ההסכמה הרחבה הוצגה כמנדט ברור לערוך את ספרי התפילה.
כחודשיים לאחר נעילת המועצה, ב-12 ביוני 1654, הריץ ניקון מכתב לפאיסיוס, ובו 27 שאלות על הבדלי הנוסח והטקס בין הכנסיות היוונית והרוסית.
הסעיפים כללו את שש הנקודות שהעלה הפטריארך במועצה, אופן ההצטלבות, מספר ההשתחוויות, האופן בו קורא הכומר את הווידוי ועוד.
הוא ביקש מפאיסיוס לערוך מועצה של פטריארכים במזרח ולהודיע מה דעת כלל הכנסייה האורתודוקסית על כך.
פאיסיוס נענה לניקון, והחל בכינוס מועצה שמנתה עשרות אנשי כנסייה בכירים על מנת לערוך דיון מפורט בשאלותיו.
באותו הקיץ שהה הצאר בספר המערבי כדי לפקד על הצבא במערכה נגד פולין, וניקון כיהן כמעין עוצר.
הפטריארך, שהוסיף לאחוז בגישה הרוסית השמרנית לאמנות דתית, הורה להחרים מספר גדול של איקונות שצוירו בסגנון "פרנקי" (מערבי) ריאליסטי מבתים פרטיים במוסקבה.
פשוטי העם לא הבחינו בין איקונות מסורתיות ל"פרנקיות" וייחסו לכל צלמית דתית קדושה וסגולות ברכה, והתמרמרו וזעמו על המעשה.
המגפה הקשה שפרצה במוסקבה זמן קצר לאחר מכן יוחסה לחטאו של ניקון, והפופולריות של הפטריארך הכוחני נפגעה.
באותה עת, מספר גדול של ספרי קודש ותפילה מחוץ לארץ החל להגיע למוסקבה.
ביוני, מטרופוליט סרביה גבריאל שבא לבקר את ניקון הביא עמו מספר סידורים.
בספטמבר, ארסני סוחאנוב שב ממסעו, כשהוא נושא עמו 498 כרכים שהביא ממנזרי הר אתוס ומיתר המזרח: הוא הודיע לפטריארך ולצאר כי נזירים יוונים בהר הקדוש שרפו סידורים רוסיים משום שמצאו בהם דברי מינות.
יותר מ-200 נוספים נשלחו מהכנסיות האורתודוקסיות באלכסנדריה ובירושלים.
העתיקים שבספרים היו בני המאה השמינית.
הם כללו כתבי קודש, פרשנות מקרא, ספרות מיסטית ועוד, אך סידורי תפילה כמעט ולא נמצאו בינותם.
ב-2 בפברואר 1655 הגיע לבירה פטריארך אנטיוכיה האורתודוקסי, מקריוס, בלווית בנו, הכרוניקן פאולוס מחלב.
ניקון קיווה להסתייע בנוכחותו של היררך כה בכיר כדי לקדם את תוכנית הרפורמה שלו, וביקש ממקריוס ומגבריאל להתלוות אליו ולהעיר על כל פגם ופגם שימצאו בסדרי הטקס המקומיים.
הוא הרבה לשאול את מקריוס על המנהגים היווניים.
ב-4 במרץ 1655, חג האורתודוקסיה, ערכו ניקון ומקריוס ביחד את התפילה בקתדרלת העלייה לשמים, בפני אלכסיי וקהל עצום שמנה נכבדים רבים.
ניקון עורר חרדה וזעם כשהורה להביא כמה איקונות מוחרמות, נשא דרשה נגד הסגנון המערבי אותו גינה כחילול הקודש, השחית אותן והורה לשרפן.
הצאר התערב והורה לקבור אותן בצורה מכובדת.
אז דרש ניקון בתקיפות נגד אופן ההצטלבות בשתי אצבעות, כפי שצווה בהחלטות הסטוגלב, וביקש ממקריוס לתקף את דבריו.
פטריארך אנטיוכיה, באמצעות מתורגמן, פנה אל הקהל והודיע כי "לא באנטיוכיה, לא באלכסנדריה, לא בירושלים ואף לא בארצות הקוזאקים או במולדביה ובוולאכיה...
אין איש מצטלב כך, אלא רק בשלוש אצבעות."
ניקון המעודד כינס עתה מועצה נוספת של ראשי הכנסייה הרוסית, אליה הוזמנו מטרופוליטים, בישופים וראשי מנזרים רבים.
היא נערכה במוסקבה ב-25 במרץ 1655, ונמשכה שבוע.
פאולוס מחלב תיעד אותה בזכרונותיו.
מקריוס מילא תפקיד מכריע, כשהוא מייעץ רבות לניקון.
התיקונים שהועברו התגלמו בפועל בהכנת מהדורה חדשה של הסידור המכיל את החלקים בטקס הנאמרים בידי הכומר – "סלוּזֶ'בּניק" ברוסית או "אֶווכוֹלוֹגיוֹן" ביוונית.
הספר החדש, שכל כומר השתמש בו תדירות, היווה את חלק הארי של הרפורמה הניקונית כולה.
ארסניוס הכין עבור הנוכחים טיוטה סלאבונית גולמית לאישור.
פאולוס מחלב העיד שניקון אמר: "רוסי ובן רוסי אנוכי, אך דתי יוונית." לפי זכרונות פאולוס, חלק מהבישופים התקוממו בינם לבינם על שינוי המסורות המקומיות, אך איש מהם לא העז למחות בפני הפטריארך, בזכרם את גורלו של פאבל מקולומנה.
ניקון הורה להפיץ את הסלוּזֶ'בּניק החדש כדי להנחיל את התיקונים שביקש, ואת המנהג היווני ככלל, בין כמרי רוסיה.
כמו כן הורה הפטריארך לתפור 15,000 אנטימנסיות ולהשתמש בהן בכל הכנסיות.
ב-15 במאי 1655, חודש וחצי לאחר נעילת הוועידה במוסקבה, הגיע לבסוף המענה מן המועצה שכינס פאיסיוס בקונסטנטינופול, כשהוא חתום על ידיו ועוד 24 מטרופוליטים, ארכיבישוף ושלושה בישופים.
התשובות נאספו ונערכו על ידי מלטיוס סיריגוס , גדול התאולוגים היוונים בני הזמן.
האיגרת שיבחה את ניקון על מאמציו ועל רצונו להביא לאחדות בין הכנסיות, אך הייתה בה נימה חזקה שקראה לריסון ולפיוס, ובין השיטין גם חוסר סבלנות ולגלוג מופגן כלפי מה שנראה ליוונים כשאלות נוקדניות ומיותרות.
פאיסיוס והיוונים היו משוכנעים לחלוטין (כשהם טועים) בקדמות מנהגיהם ובכך שלא השתנו כלל מאז חתימת המועצות האקומניות תשע-מאות שנים קודם לכן, אך הכירו במידת-מה בהתפתחות ההיסטורית של הליטורגיה, וציינו כי הטיפיקון נתחבר קמעא קמעא.
יתרה מזאת, הם הבהירו כי הכנסייה לא חתרה מעולם לאחידות מוחלטת בפרטי הטקס, וניתן היה לגלות סובלנות כלפי הבדלים בעניינים חיצוניים כל עוד שלא התנגשו באמונות היסוד:
לגבי תלונותיו של ניקון אודות החולקים עליו, ביקש פאיסיוס מתינות:
ולגבי אופן החזקת האצבעות בידי הכומר כשהוא מברך, פאיסיוס ועמיתיו הדגישו:
ב-20 בספטמבר 1655 יצא לאור הסלוּזֶ'בּניק המתוקן שתורגם והוגה על ידי ארסניוס ויתר המלומדים בבית-הדפוס הפטריארכלי.
עוד ב-24 לחודש ציווה ניקון להכין מהדורה חדשה עם מספר תיקונים, וב-26 באוקטובר 1655 הורה על כך שוב.
המהדורה המתוקנת הייתה מוכנה לבסוף ב-5 בינואר 1656. אף בכך לא הקיץ הקץ, ונדרשו תיקונים נוספים; מהדורות חדשות יצאו שוב באותה השנה, ב-1657 וב-1658, כשכל אחת שונה מהקודמת.
בסך הכול נדפסו 1,400 כרכים.
לסלוּזֶ'בּניק נלוותה הקדמה ארכנית שתיארה את השתלשלות התיקונים שהנהיג הפטריארך.
נכתב שם שלאחר שניקון מצא שהספרים המקומיים מלאים שגיאות וסתירות, הוא חקר את ההבדלים וביקש עצה מכנסיית-האם בקונסטנטינופול לגבי ההבדלים בפרטי הטקס והתפילה.
כשנתקבל המענה מהם, ניקון, מקריוס, גבריאל והבישופים המקומיים חקרו את מאות "כתבי-היד הקדמוניים" שהובאו מחוצה לרוסיה, מצאו שהם מסכימים בכל הפרטים, וציוו על חכמי בית-הדפוס להכין מהדורות מתוקנות של סידורי התפילה בהתבסס עליהם.
בנוסף לכל אלו, ההקדמה צנזרה חלקים חשובים מהמכתב ששלח פאיסיוס, בייחוד הקטע בו הודגש כי אין חשיבות לאופן בו מוחזקות האצבעות.
מבקרים בני התקופה שגינו את הרפורמה האמינו שהמגיהים, בייחוד ארסניוס (שהצטייר על ידם כאיש נכלולי ורמאי), הטעו את הפטריארך לחשוב שהתבססו על כתבים קדומים.
ניקון ירא את מקריוס והפטריארכים הזרים וחיקה אותם בשקדנות רבה, אך את הספרים הקדמונים, שלא יכל לקרוא, העריץ עוד יותר.
הפעם היחידה בה סירב לשמוע למקריוס ועשה שלא כדבריו הייתה כשהובא לתשומת לבו פרט בטיפיקון ישן לגבי קידוש המים בחג ההתגלות.
ניקון התעקש לקדש את המים פעם אחת, ככתוב שם, ולא פעמיים (לפי המנהג היווני העכשווי שהיה זהה בכך דווקא למסורת הרוסית).
לאחר החג, אלכסיי הבהיר לו מי היה יוזמה האמיתי של הרפורמה וקילל אותו נמרצות.
באותה העת, הפטריארך הפגין את חיבתו המופגנת לכל דבר יווני.
הוא בנה מנזרים חדשים בסגנון אדריכלי יווני, התענג על אוכל ומוזיקה יווניים, הזמין למוסקבה חרשי כסף וזהב מן המזרח והתייעץ עם כל איש כמורה יווני שמצא.
ב-21 בדצמבר 1655 ערך שינוי בולט בתלבושתו החיצונית, והחל לשאת קמילבקה יוונית לראשו, לבנה ומקושטת בחוטי זהב.
פאולוס מחלב כתב: "הבישופים, ראשי המנזרים והעם החלו לרטון ולהתמרמר נגד ניקון: 'ראו כיצד הוא משנה מן הלבוש שקיבלנו ברוח הקודש בעת היותנו לנוצרים.
כיצד לא תרעד האדמה תחת רגליו?
עד עתה התלבש כדרך מוסקובי, ועתה נעשה יווני'." התדהמה הראשונית התחלפה במהרה בהתלהבות לבגדי הכמורה החדשים, ומחירי פריטי הלבוש היווניים עלו חדות כשהכמרים הרוסים הזדרזו לאמץ את האופנה.
ניקון הוסיף לקדם את תוכנית הרפורמה, ונפנה שוב לשאלת אורח ההצטלבות.
ב-12 בפברואר 1656, יום חגו של מלטיוס הקדוש מאנטיוכיה, ערך ניקון את הטקס במנזר צ'ודוב שבקרמלין.
הוא הקריא את הסיפור אודות הקדוש בו סתר מלטיוס את טיעוני האריאנים על רגל אחת מול העם הפשוט.
בעת שהחווה ברכה כששלוש מאצבעותיו קפוצות לא אירע דבר, אך משזקר שתי אצבעות כסמל לשני הטבעים וקפץ את שלוש אצבעותיו האחרות, שלח האל חזיז ברק ומלטיוס ידע כי הצדק עמו.
סיפורו של מלטיוס הובא בידי מועצת הסטוגלב מ-1551 כהוכחה לכך שאורח ההצטלבות ב"שתי אצבעות" שהחליטה עליו הוא הנכון והאמיתי.
ניקון פנה למקריוס שניצב לצדו וביקש ממנו להסביר את המעשה.
פטריארך אנטיוכיה הצהיר כי בתור יורשו של מלטיוס, הוא ידע שהקדוש הצטלב ב"שלוש אצבעות", וכל המצטלב ב"שתי אצבעות" עובר על דבריו והולך בחוקות הכופרים הארמנים, שידוע כי הם עושים כן.
ב-24 לחודש, יום ראשון של האורתודוקסיה, החג בו מוטלים קללות וחרמות על אויביה ההיסטוריים והנוכחיים של הכנסייה, נכחו ניקון, מקריוס וגבריאל בקתדרלת העלייה לשמים בפני הצאר ועם רב.
בעת קריאת הקללות, מקריוס נעמד בפני הקהל, הצטלב באורח היווני והכריז: "כל נוצרי אורתודוקסי מחויב להחוות את סימן הצלב כך, בשלוש אצבעות; והעושה כמנהג תאודורט ותורת השקר (כלומר בשתי אצבעות), יהיה מוחרם ומנודה!" לאחר מכן, ניקון אף השיג איסורים בכתב על ההצטלבות ב"שתי אצבעות" ממקריוס ומגבריאל.
ב-11 במאי 1656 קיבלו הבישופים רפורמה נוספת לפי הנהוג בכנסייה היוונית, והכירו בטבילה קתולית כתקפה.
קתולים שביקשו להסתפח לאמונה הרוסית לא נדרשו עוד להיטבל מחדש.
שינוי זה הוכנס לספר הטקסים (טרֶבּניק) החדש שאושר להדפסה באוקטובר אותה השנה.
פרסום הטרֶבּניק החדש סימן את קצה של הרפורמה למעשה, ולאחריו לא נערכו עוד תיקונים של ממש.
ניקון הפנה את מרצו לאפיקים אחרים, ופעל ביתר שאת לבניית מנזרים חדשים.
ב-11 בנובמבר 1656, מת סטפן בוניפטייב, כשנה לאחר שנטל על עצמו נדרי נזיר תחת השם הדתי סבאטי.
בוניפטייב, שהלך והתרחק מן ההתרחשויות מעת מינויו של ניקון, תמך בפטריארך אך ניסה לפשר בינו לבין ידידיו-לשעבר ה"קנאים".
מותו של מוודה הצאר זעזע את אלכסיי, ששב זמן קצר קודם לכן לבירה ממלחמתו בשוודים, את ניקון ואחרים.
ב-4 בינואר 1657 נכנס איוואן נרונוב, שנמלט שנה וחצי קודם לכן מהמנזר שנכלא בו וחי במחתרת, אל הקרמלין ובידו הסקריז'ל, אמר לניקון שאיננו רוצה עוד להיות מוחרם על ידי הפטריארכים הזרים, וקיבל על עצמו להצטלב בשלוש אצבעות.
סביר להניח שהפיוס הפומבי אורגן בידי הצאר.
ניקון מחל ליריבו הוותיק ודאג לרווחתו ולמזונותיו.
נרונוב לא חדל מלגנות את המגיהים בבית-הדפוס, בייחוד ארסניוס, ולתארם כזרים שאמונתם נשחתה ושהספרים שיצאו תחת ידם קלוקלים.
הפטריארך לא הענישו על כך, ואף תועד אומר "אלה טובים ואלה טובים" על הספרים הישנים והחדשים.
לא ברור אם הדבר נבע מאדישותו היסודית לשאלת ספרי התפילה החדשים, שלא עסק בהם ישירות, והתמקדותו בפרטי הטקס החיצוניים, או שהגנתו של אלכסיי עמדה לנרונוב והצילתו מגורלם של אחרים שהעזו לעמוד מנגד לניקון.
אך סביר מכל שהסיבה לסובלנות הלא-אופיינית הייתה שהפטריארך לא היה חזק כמקדם, ולא נזקק לעוד יריבים.
במהלך 1657 ו-1658 הלכו והתדרדרו יחסיו של אלכסיי עם הפטריארך.
ההיסטוריונים תלו זאת בהסברים שונים ומשונים, שפרופ' רוברט קראמי ציין שאף אחד מהם איננו משכנע כל צרכו.
גאוותנותו ושתלטנותו של ניקון בוודאי עמדו לו לרועץ, עוררו את משטמת הבויארים והלאו את השליט.
מאחר שלא היה בן אצולה, ניצב מחוץ למעגלם החברתי, ולא חלק את השקפותיהם או את האינטרסים שלהם.
הצאר, שצבר ניסיון רב בלחימה ובמנהל והתקרב לגיל 30, כבר לא היה הנסיך הצעיר שהעריץ את איש הדת הבכיר ונענה לגחמותיו.
אלכסיי החל להתחמק בהדרגה מניקון, ולנכוח פחות ופחות באירועים שהפטריארך היה אחראי עליהם, למורת רוחו של האחרון שחש בעוינות כלפיו מן הכס.
ב-6 ביולי אירח הצאר את השליט הגאורגי המודח תימורז, שביקש את תמיכתו.
שר הטקס בוגדן חיטרובו פילס דרך לאורח רם המעלה בינות לקהל המתאספים כשהוא חובט בהם במטהו.
הוא הכה בראשו של הנסיך דמיטרי משצ'רסקי, עוזר הפטריארך.
משצ'רסקי התלונן וחיטרובו ענה לו בבוז.
ניקון הנרעש פנה בתלונה לצאר, שהבטיח לו לחקור את הנושא אך נמנע מלהעניש מיד את שר הטקס.
ניקון הגיב בהתפרצות זעם, שאלכסיי קיבל בקוצר רוח.
ב-8 לחודש נמנע הצאר מלהגיע לתפילה בחג גבירתנו מקזאן, שתמיד השתתף בו, היעדרות שהפטריארך קיבל כעלבון אישי.
בערב שיגר אליו אלכסיי את הנסיך יורי רומדונובסקי, שהורה לו לחדול משימוש בתואר "הריבון הרם." ב-10 לחודש, בקץ התפילה, ניקון הורה להביא לו גלימת נזיר פשוטה, והחל לפשוט את בגדי הפאר שלו.
הוא הודיע לנאספים שאיננו מתעתד עוד להיות פטריארך.
הוא קיווה כפי הנראה שהצאר יתחנן בפניו להיוותר במשרתו, אך אלכסיי לא הגיע בעצמו אל הקתדרלה אלא שיגר בויאר במקומו, שהסתפק בלתהות מדוע הוא פורש.
ניקון נאלץ לממש את איומו, ויצא למנזר סמוך למוסקבה.
אך בעוד שחדל מלמלא את תפקידיו, טען שהכבוד והקדושה הנובעים מן המשרה לא נמוגו, וכי על הבישופים לציית לו.
בחג הפסחא של 1659 הטיל חרם על ממלא-מקומו הזמני, המטרופוליט פיטירים מקרוטיצה, שערך את הטקסים הנדרשים.
הצאר הנבוך והכנסייה הרוסית כולה נותרו עם פטריארך שסירב לתפקד אך סירב בה במידה להוריש את משרתו לאחר.
משבר ניקון תבע את מרב תשומת לבם של בכירי הכנסייה.
הרפורמה שיזם הפטריארך העיקש כמעט וירדה מסדר היום.
יישומה בפועל – הפצת הספרים החדשים והנחלה של כללי הטקס המתוקנים בקרב הכמורה הזוטרה בקהילות – היה הדרגתי ואיטי, והוסיף להתנהל מכח ההתמדה של המנגנון הכנסייתי.
ניקון הרחיק עצמו מן המהלך, ובתכתובת הענפה שניהל עם הצאר אלכסיי ואחרים בשנים הבאות כמעט ולא הזכיר את הרפורמה.
ב-16 פברואר 1660 כינס אלכסיי במוסקבה ועידה כללית למציאת פתרון לריק שנותר בראשות ההיררכיה.
השליט מינה כנציגו הישיר את התובע הכללי של הסינוד הקדוש, הבויאר פיוטר סלטיקוב.
הלה הרכיב נציבות מיוחדת יחד עם שלושה ארכיבישופים ושני אבות-מנזר, שחיפשה בדקדקנות תקדימים בכל תולדות הנצרות למבוי הסתום.
לצד עשרות רבי-כהונה רוסיים, הוזמנו לוועידה גם אנשי הכנסייה היוונים שנמצאו במוסקבה באותה עת לצורך איסוף צדקה.
נוכחותם שימשה כנראה כדי לסתור כל טענה מצד ניקון לגבי כך שבתור ראש הכנסייה הרוסית החוקי, לא יכלו היררכים רוסים הכפופים לו לשפוט אותו.
הפטריארך, מצדו, שלל כל לגיטימיות מניסיון להדיחו בקבעו שמשרתו חננה אותו בסגולה (כריזמה) מיוחדת, שהועברה אליו בסמיכת ידיים, ושלא ניתן היה להעביר הלאה אלא בסמיכת ידיו שלו על יורשו – איום מובלע בסירוב להכיר בכל פטריארך חליפי ולפיכך בסכיזמה הרסנית.
הוועידה חקרה לא רק את אלו שנמצאו ליד ניקון ביום בו החליט לפרוש, אלא גם כמה ממקורביו, שהואשמו עמו בעבירות שחיתות שונות, אותן ניצלה הוועידה כדי להחליש מאוד את בסיס התמיכה שלו.
הארכיבישוף סטפן מסוזדל, מקורבו המובהק של הפטריארך, זומן לבירור תלונות תושבי עירו נגדו.
מספר ניכר של תומכי ניקון אכן הודחו או נאסרו ב-1660.
לגבי גורלו של הפטריארך עצמו, התסבוכת חסרת התקדים שעורר הקשתה על מציאת פתרון.
אנשי הכנסייה היוונים המלומדים חפצו בתחילה לסייע לידידם משכבר הימים, אך היו תלויים כלכלית ברצונו הטוב של הצאר.
פרקליט רוסי ששמו לא ידוע, שבחן את העדויות מיום פרישתו של ניקון, מצא שלא ניתן היה להגדיר את האירוע כהתפטרות מלאה הכוללת ויתור מוחלט על הכיבודים והתארים, במובן החמור של החוק הכנסייתי, וייתכן בהחלט שניקון לא ביקש אלא לעורר את תשומת לבו של הצאר.
אפיפני סלבינצקי הבדיל אף הוא בין משרת הפטריארך לבין התואר והכיבודים שנבעו ממנו, וקבע כי אין לצאן המרעית אפשרות להדיח את הרועה.
הוא ואיגנטי הביעו דעתם כי המוצא הטוב ביותר, אם ניקון יתמיד בסירובו להכיר בהתפטרותו כמלאה ולמנות יורש, יהיה לפנות לסמכות האקומנית של פטריארך קונסטנטינופול, שעלתה על זו של כל פטריארך יחיד, ולסמכות כלל הפטריארכים בכנסייה האורתודוקסית.
לאחר חצי שנה ארוכה של דיונים, הוועידה הגישה לצאר את מסקנותיה ב-14 באוגוסט.
ההחלטה, שנועדה לרצות את אלכסיי, אימצה את השקפת היוונים וקבעה כי כס פטריארך מוסקבה היה ריק.
אך השליט היה מודע היטב למחלוקות ולסיבוכים שהועלו, ולנפיצות הרבה שטמן בחובו המקרה.
אף הבישוף היווני קירילוס, אב-מנזר נאה מוני בכיוס, ששיגר לו איגרת בה השווה את ניקון להמן הרשע והמליץ להדיחו, הזהיר כי יש לנהוג בעניין בכל הזהירות ותוך היצמדות מדוקדקת ללשון החוק הכנסייתי.
אלכסיי הנבוך, שהיה טרוד בענייני המדינה ובמלחמה הקשה נגד פולין – בקיץ 1660 נחל האויב ניצחונות גדולים בחזית והרוסים פתחו בנסיגה ממושכת – היסס ולא פעל לפי ההחלטה שנמסרה לו.
התֵּיקוּ המתוח בינו לבין הפטריארך נמשך, ועמו הריק בצמרת הכנסייה וחוסר היציבות שהקרין.
ניקון, מצדו, החל להריץ אגרות לפטריארכים הזרים ולבקש סעד מידם.
התיקונים שנערכו בין 1653 ל-1656 נגעו להיבטים שכיחים של חיי הדת ושינו מנהגים שהיו מושרשים עמוקות.
בעוד שכתבי הפולמוס של מתנגדי הרפורמה לעתיד תיארו זעם עממי אדיר ודבקות במסורות הרוסיות עוד בשנות ה-50, הרשומות הקיימות לא רק שאינן מעידות על מחאה אלימה, אלא שדומה שהתיקונים לא הותירו כמעט רושם ציבורי.
הסלוּזֶ'בּניק, הספר שבו נעשו עיקר השינויים, עלה 1.3 רובל לכרך, סכום גבוה לכומר פשוט (פרוות דוב חום שלמה עלתה 3 רובל במוסקבה ב-1652); אף על פי כן, 1,400 כרכיו אזלו מן השוק.
לא רק אנשי דת, אלא גם מוכרי ספרים מיהרו לרכשם בסיטונאות, בציפייה לרווח.
כמרים מאזורי ויאזמה וקוסטרומה, שידעו מהומות אלימות נגד הכנסייה שנים ספורות קודם לכן, קנו אותם בהיקפים זהים.
היעדר הידיעות על התנגדות כזאת לא נבע מחוסר דיווח, שכן תושבי מוסקובי הרבו לקבול על פגיעות שונות מצד הכמורה ודבריהם נרשמו.
המחאות על החרמת האיקונות בידי ניקון טרם המגפה של 1654 ובקיץ 1657 מתועדות היטב – איש כנסייה בשם איוב שהעיד לאחר מעשה כי המוחים ב-54' הזכירו את תיקון הספרים הואשם בשקר על ידי חוקריו, משום שאף עד אחר מהאירוע לא זכר זאת.
הרישום שנאסף ב-1660 נגד ארכיבישוף סוזדל סטפן, אחד ממקורביו המושחתים ביותר של הפטריארך, כלל 1,249 תלונות על כך שאסר לצבוע ביצי פסחא (מנהג שהחשיב לפגני), 617 על כך שהרס את קברי הנסיכים הקדושים-הפטרונים של העיר, ו-604 תלונות על כך שהכה בעצמו או ציווה להכות כמרים (לעיתים כמעט עד מוות).
אך רק תלונה אחת ויחידה, מפי אחד הדיאקונים, הייתה קשורה לסידורי התפילה, ואפילו היא נגעה לכך שסטפן נהג להתפלל מתוך ספרים שונים לפי גחמותיו, ולא לעצם התיקונים.
ההצטלבות בשלוש אצבעות במקום בשתיים, סוגיה שספר ההתנצחות הגדול של מתנגדי הרפורמה "מענה פומור" מ-1723 הקדיש לה 119 מתוך 400 עמודים, לא קוממה את פשוטי העם ככל שהרשומות מעידות.
סוכני הכנסייה שאספו בדקדוק רב את קובלנותיהם של הצמיתים והאיכרים שחיו על אדמות מנזר איברסקי , אחד המקומות הראשונים במוסקובי ששוכנו בהם נזירים מאוקראינה שנהגו להצטלב בשלוש, לא הזכירו כלל את העניין, ואין תיעוד למהומות או הפרעות עקב כך בכנסיותיה הרבות מספור של מוסקבה הבירה באותן שנים.
האדישות המופלגת נבעה אולי מכך שההצטלבות בשלוש נהגה במוסקובי הרבה לפני הרפורמה: נוסעים מראשית המאה ה-17 ציינו שראו רוסים מצטלבים כך, והדפסת נידויים וחרמות על העושים כן בסידורים רבים בין 1624 ל-1649 מעידה כי חיוב הסטוגלב להצטלב בשתי אצבעות לא נתקבל על כל העם.
מה שהיא אולי המחאה הראשונה אי-פעם בנוגע לתיקון סידורי התפילה נכללה בעתירה אנונימית שנשכחה בארכיב ב-1657. הכותב, חילוני משכיל, קבל על מעורבותו של ארסניוס הכופר, תיאר את המגיהים כבורים תאבי בצע וטען שהסתמכו על כתבי-יד מפוקפקים.
חלק זה בעתירה מנה שלושה עמודים מתוך 32 בסך הכול.
כל יתר המסמך הוקדש לשחיתותו ודורסנותו של ניקון ולסבלם של הכמרים הזוטרים תחת כהונתו.
עתירה שנשתכחה אף היא וראויה לציון חוברה על ידי הנזיר סבאטי ממנזר צ'ודוב, שם התגוררו רבים מהמגיהים.
סבאטי, שהיה משכיל ביותר, היה מתנגד מוקדם וקולני לתיקונים.
הוא הסתכסך עם אב-המנזר שלו, אותו כינה בור ואנאלפאבית, שהגלה אותו לבסוף.
ב-1660 שיגר אל הצאר איגרת ובה ביקר לפרטי פרטים את הסידורים החדשים.
בניגוד לכל יתר מתנגדי הרפורמה בזמנו ובעתיד, הוא ניתח אותם מהזווית הלשונית בלבד, לא הליטורגית.
הוא שם לב לכך שהעורכים שינו את הזמנים הדקדוקיים של רבים מהמשפטים, ועקב שליטה קלוקלת בסלאבונית, חדרו השפעות ברורות מהלשון הרוסית המדוברת.
אלו פגעו פגיעה קשה במשמעויות של משפטים שלמים והותירו שגיאות דקדוק רבות.
אף שלמכתבו לא הייתה כל תהודה והוא לא הועתק כלל, פילולוגים מודרניים במאה ה-19 התרשמו מאיכות אבחנותיו.
בינואר 1657 אירעה מחאה פומבית: ברוסטוב, החייט סילה בוגדנוב ושניים מחבריו נעצרו לאחר שעמדו בסמוך לכנסיות והטיפו נגד התיקונים בסידורים, שינוי אורח ההצטלבות ושינוי צורת הצלב שהוטבע על לחם הקודש.
בוגדנוב היה תמהוני שלא חזר לאיתנו מאז מות מיטיבו, המטרופוליט ברלעם, במגפה של 54', ולו ולחבריו לא הייתה תמיכה ציבורית או השפעה.
אף הרשויות לא עסקו במרץ באכיפה של הרפורמה, או בחקירה וענישה של המתנגדים לה.
בשנים שלאחר פרישת ניקון למנזר היו בכירי הכנסייה עסוקים למעלה ראש במשבר שהתעורר סביב הפטריארך, ובתמרונים פוליטיים כדי לרשתו.
בין משום שלא התעוררה לרפורמה התנגדות משמעותית ובין משום שהכנסייה הייתה אדישה יחסית לאכיפתה, או שתיהן גם יחד, לא נערכו אלא קומץ של בירורים וחקירות שהזכירו סרבנות לתיקונים.
המשמעותיים מתוכם הסתעפו מתוך בירורים שנגעו לניקון ולנסיונותיו להתערב בכנסייה, או לתככים שנבעו מתוך התמרונים של רמי-הכהונה להחליפו.
אחרים היו שרירותיים להחריד, כמו עניינו של כומר זוטר מקוסטרומה בשם ניקון מאפריל 1660, שענה למוודהו של הצאר לוקיאן כי "נחמד לערוך את הטקסים לפי הסידורים החדשים, אך לא רע לערכם לפי הישנים".
אף שנשבע כי לא התכוון לזלזל בספרים המתוקנים, לוקיאן התכעס וניקון הקוסטרומאי הוכרז כמשוגע ונכלא במנזר.
התנגדות משמעותית לרפורמה לא הגיעה מפשוטי העם, אלא מהאליטה הדתית.
אחד המקרים שנחקרו התרחש במנזר סולובצקי שבים הצפוני, המנזר השני בגודלו בממלכה.
לסולובצקי הייתה מסורת ארוכה של עצמאות והתנגשות עם ההיררכיה הכנסייתית, ועם ניקון בפרט, עוד בתפקידו כמטרופוליט נובגורוד: ב-1649 הוא אסר בצו מיוחד על הנזירים "להחזיק ילדים נשיים" בתאיהם.
המנזר המרוחק והמבודד היה כר פורה לחתרנות, גם משום האסירים הרבים ששוכנו בו בגין פשעים שונים או סטיות מן הדת, שהשתלבו בקהילה אף על פי שהיו אמורים להימצא תחת השגחה קפדנית.
ב-8 ביוני 1658 נערכה "מועצה שחורה" של כלל האחים.
אב-המנזר, הארכימנדריט איליה, ושניים מבכיריו הזקן סבאטי והמעורר-לתפילה טיכון, הודיעו שאין להתפלל מהסידורים החדשים או לאמץ את יתר השינויים.
לא ידוע מה היו סדרי הכוחות, אך חלק ניכר מהנזירים הזוטרים ביקש לנהוג לפי הרפורמה.
איליה השליך את מתנגדיו לצינוק, שם הלקו והרעיבו אותם, ואכף את רצונו.
זמן-מה לאחר מכן, אולי עוד באותה שנה, חיבר הזקן גֶרָסים פירסוֹב (שנכלא במקום אחרי שהורשע במעילה ובמהלך שהותו דקר נזיר אחר בפגיון), ממקורבי אב-המנזר, את "איגרת לאחים אודות אורח קיפול האצבעות".
היה זה טקסט חלוצי, שדן בראיות מן הספרות הפאטריסטית והאיקונות לקדמוניותה של ההצטלבות בשתיים ולעדיפותה על ההצטלבות בשלוש.
כל מתנגדי הרפורמה לעתיד לבוא הסתמכו על חיבורו של פירסוב.
אב-המנזר החדש ברפולומיי, שביקש לאמץ את הנוסח החדש, סילק כמה ממקורבי קודמו וכינס "מועצה שחורה" נוספת ב-22 באוקטובר 1661. הוא הצליח להעביר אך החלטה לקבל את סגנון הזמרה הפוליפוני שנכנס לשימוש במוסקבה, מה שהיה אמור כנראה להיות צעד ראשון לרפורמה ליטורגית, אך המנצחים על המקהלה התעלמו אף מהחלטה זו.
בינואר 1663 ניסה ברפולומיי שוב לקרוא לקבלת הסידורים, ונדחה.
הוא נקרא באותה עת למוסקבה, ותומכיו נותרו מבודדים.
המון של נזירים תקף ואיים לרצוח את הנזיר גרונטי, שהואשם בכך שהשתמש בסידורים החדשים, שהיו תחת מנעול ובריח.
סבאטי קילל את תומכי אב-המנזר, והנזיר ניל הכריז כי הסידורים הם "כפירה שמקורה בארסניוס היווני ועברה לפטריארך ניקון." ב-16 בפברואר מועצה שלישית אסרה על כל שינוי מן המקובל במנזר.
ברפולומיי חזר בו אף מההחלטה לגבי סגנון הזמרה.
סולובצקי היה עתיד למלא תפקיד מכריע במאבק ברפורמה.
התרחשות דומה אירעה אי-אז טרם אביב 1661 בלאוורת השילוש-סרגייב הסמוכה לבירה, גדול מנזרי מוסקובי.
אב-המנזר יהואסף קיבל בתחילה את הסידורים החדשים, ואף העניש כמרים שלא התרגלו להתפלל מתוכם.
אלא ששניים מבכירי הנזירים, מקורביו ובילה ואברקי, יצאו נגד הנוסח המתוקן, והוא תמך בהם ודאג לאסור ולהגלות את יריביהם.
יתר הנזירים והמשרתים-בקודש הגישו עתירה אל החצר בתלונה על כך שהשניים הוסיפו להתפלל באורח הישן ואב-המנזר התעלם מכך.
בלאוורה שררה מתיחות כבדה עקב שחיתותם ועריצותם של יהואסף ומקורביו.
כמה מזקני המנזר נהגו להכות נזירים ולסחוט תשלום ממי שביקש שיניחו לו, ובלילות השתכרו והתפרעו בכפרים הסמוכים, תוך שהם מענים את התושבים ואונסים את נשותיהם.
הפניית תשומת לבן של הרשויות להתנגדות לרפורמה, בעת שהייתה זו עילה נוחה לראשי הכנסייה לחקור איש את רעהו על רקע הניסיון לפגוע במועמדים בעלי הסיכויים להחליף את ניקון, הייתה אמצעי ביד הקובלים להבטיח כי זעקתם תישמע.
לא ידוע אם המחאות נגד הרפורמה בסולובצקי ובסרגייב הושפעו זו מזו באופן כלשהו (הפרוטוקולים של חקירת מנזר סרגייב הכילו כמה הערות הנוגעות למנזר האחר, וייתכן שהחוקרים הכנסייתיים סברו כי ישנו קשר).
אך באותן שנים, בערך בין 1658 ל-1660, התגבשה בתוככי הכנסייה הרוסית תנועת התנגדות שיטתית ובעלת-הכרה נגד התיקונים שיזם ניקון.
מנהיגה ומארגנה היה הבישוף אלכסנדר מוויאטקה ופרם רבתי.
עד שלהי כהונתו של הפטריארך היה אלכסנדר אחד מנאמניו המושבעים.
הוא השתתף עמו בתפילות בקתדרלת העלייה לשמים שנערכו מתוך הספרים החדשים, נכח במועצה שהרשיעה את נרונוב, והיה אחראי עליו ישירות בעת שנאסר במנזר.
הוא הרבה להיפגש עם הכומר המרדן במסגרת תפקידו, וייתכן שהתרשם מקנאותו העזה.
ב-1655 ניקון קידמו למשרת בישוף והפקידו על נחלת קולומנה, כמחליף לפאבל המודח שנעלם.
ב-1657 רכש אלכסנדר חמישים כרכים של הסלוז'בניק המתוקן עבור הכנסיות באדמותיו.
בדצמבר אותה שנה, לאחר חיסול הבישופות והעברת אדמותיה לפטריארך, מונה לבישוף ויאטקה.
האפרכיה הייתה נידחת וענייה, הרחק מלב מוסקובי, ושרצה עובדי אלילים.
הוא נאלץ להתגורר בתנאים קשים ביחס למה שהורגל לו והיה שרוי במחלוקות על קרקעות מעלות-מס משרידי בישופות קולומנה שתבע לעצמו אך הועברו לבישופים אחרים, ומכתביו מן התקופה רצופים טרוניות.
בעוד בישוף ויאטקה היה אחראי לצד המעשי, המלומד וההוגה שסיפק את התשתית הרעיונית היה הארכימנדריט ספירידון פוטיומקין, אב-מנזר ההשתדלות במוסקבה.
פוטיומקין, בן למשפחת אצולה שגדל תחת שלטון פולני בעיר סמולנסק, ידע לטינית, יוונית ועברית בנוסף לסלאבונית.
מנזר ההשתדלות זכה לביקורים רבים של ניקון, שהתפלל במקום, ורכש את הסידורים המתוקנים, כך שאין עדות להתנגדות מוקדמת של ספירידון להם.
בערך בין 1658 ל-1664 הוא חיבר את "ספר אמונת האמת", באחד-עשר חלקים, שייתכן שהושלם בידי עורך אנונימי לאחר מותו בנובמבר 1664. החיבור הפך לספר יסוד של התנועה ולבסיס לכל הכותבים שבאו אחריו.
ספירידון עמל להציג הוכחות לקדמוניות ההצטלבות בשתי אצבעות, לחיוב הוספת המילה "האמיתי" לתוארי רוח הקודש בהצהרת האמונה, ושאר פרטים שניקון שינה.
אך חשוב מכך, הוא נטע את ההתנגדות לרפורמה בתוך תאולוגיה נחרצת.
הארכימנדריט נטל את רעיונות "קנאי החסידות" אודות כנסייה רוחנית של הנוצרים האמיתיים, את קידוש המסורת המוסקובית ומושג "רומי השלישית", ואת האפוקליפטיות של המאספים האוקראיניים שנדפסו בשנות הארבעים, ושילב אותם לכדי אגודה אחת.
ספירידון טען בספרו שתיקוני ניקון היוו את זיהומה של הכנסייה הרוסית, מעוזה האחרון של האורתודוקסיה הטהורה בתבל, ברעיונות כפירה שטניים שמקורם באנטיכריסטוס, ששלטונו כבר החל, ומבשרים על קץ הימים המתקרב.
הנוצרים הנאמנים שיעמדו בפיתויים ובניסיונות של תקופת האימים המתדפקת לה יהיו אלו שידבקו בדת האמת, כלומר במסורת הרוסית שטרם הרפורמה, והם ורק הם יוושעו.
ספירידון הושפע אולי מאבאקום, וייתכן שתפס עצמו כממשיך דרכו: הוא המעתיק היחיד של אחד מכתביו המוקדמים של הפרוטופופוס משנות ה-50.
לצד הבישוף והארכימנדריט ניצבו עוד שני רבי-כהונה.
הארכימנדריט ניקנור היה אף הוא מקורב לניקון, וב-1653 מונה על ידו לאב-מנזר סולובצקי; הנזירים הנזעמים הוכיחו את עצמאותם וסירבו לקבלו.
כפיצוי, מונה לאב-מנזר סאבא איש סטורוז'י החשוב סמוך למוסקבה, שם רכש את הסידורים המתוקנים וערך תפילות לצד ניקון לפי הנוסח החדש.
הוא הודח, יחד עם רבים ממקורבי הפטריארך, בוועידת 1660, ונשלח כמעין אסיר לסולובצקי.
שם שינה את טעמו לגבי הרפורמה, התקשר עם אלכסנדר והחל לערוך השוואות נוסח ולחבר כתבי פולמוס נגד הסידורים המתוקנים.
ההגומן פאוקטיסט, בן-חסותו של ניקון שמונה על ידו לאב-מנזר זלטואוסטובסקי במוסקבה ב-1654, רכש את הסידורים המתוקנים ואף החזיק אחד בתאו הפרטי.
עם עזיבת ניקון ב-1658, הוא הודח מתפקידו ולבסוף הצטרף למתנגדים.
בנוסף נמנו חברים בולטים אחרים, זוטרים בדרגתם הכנסייתית.
פאודור איוונוב, דיאקון בקתדרלת העלייה לשמים בקרמלין, הפך לאחד המלומדים החשובים בחוג שאסף ספירידון.
ניקיטה דוברינין, כומר מסוזדל, עמד בראש בני העיר שהתנגדו (באלימות קשה) לארכיבישוף סטפן, מקורבו של ניקון; בששת מכתבי התלונה הרבים ששיגר נגד סטפן עד 1659 אין זכר להתנגדות לרפורמות.
לאחר שניקיטה נודה וגורש כעונש על האשמותיו נגד הארכיבישוף, הוא חבר לאלכסנדר והחל לכתוב ולפעול נגד הסידורים המתוקנים.
הנזיר אפיפני מסולובצקי, שהיה אף הוא לסופר חשוב בשירות הסיעה, טען שב-1659 נגלה לו בחזון אב-המנזר המנוח אליה וציווה עליו להשיב את הצאר אל האמונה האמיתית.
הכומר לזר, אחד העלומים שבחבורה, היה ידיד של נרונוב והיה במהלך שנות ה-50 בן-חסותו של ניקנור במנזר סאבא.
כשמיטיבו הוגלה לסולובצקי ב-1660, הוא הוגלה לטובולסק שבסיביר, שם החל לחבר כתבי פולמוס נגד התיקונים.
על פעילים אחרים לא ידוע אף פרט ביוגרפי מלבד שמותיהם שנותרו על הספרים שחיברו; "הנזיר זוסימה" חלק עם הבישוף אלכסנדר ספרים מספריית הקרמלין, ו"הנזיר אונופרי" ראה בחזיון אזהרה נגד אורח ההצטלבות החדש.
לרוב ככל המצטרפים לאלכסנדר וספירידון היו מאפיינים משותפים.
הם חוו תחושת עוול מידי רבי-כהונה, שבעקבותיה החלו לתפוס את הכנסייה כמושחתת ורקובה, והיו נכונים להאמין שהיא זוהמה בכפירה ועמדה ליפול לידי הקתולים הנתעבים (ואף היהודים), אם לא יערכו בה תיקונים דחופים, ברוח אלו שדרשו ה"קנאים" בשעתו.
גאורג מיכלס שיער שמניע חזק בהצטרפותם לתנועת האנטי-רפורמה היה היחשפותם לסיפורם של אבאקום ונרונוב, קורבנות ראשונים לשרירות-לב כנסייתית, עמו הזדהו לאחר שסבלו באורח דומה.
וכמו נרונוב ואבאקום, היחס שלהם לתיקונים היה רחוק מלהיות חד-משמעי: בטרם נקלעו לנסיבות קשות ונפלו ממעמדם, נהגו ניקנור, פאוקטיסט ואחרים לפי הנוסח החדש והתפללו מן הסידורים שהדפיס ניקון, ללא כל מחאה.
המלומדים שהתחברו עם ספירידון ואלכסנדר קיבלו את מיטב ההשכלה הכנסייתית שהייתה זמינה במוסקובי, הם הכירו לא רק את הספרות הדתית הרוסית אלא גם את זו של סרביה ואוקראינה, והייתה להם גישה לספריות בקרמלין ובמנזרים הגדולים.
על פרי עמלם מעידה ספרייה בארמונו של אלכסנדר שהוקדשה כולה נגד הרפורמה, ומנתה 87 כתבי-יד, כמחציתם השוואות נוסחים שנועדו להוכיח כי תיקוני המגיהים בבית-הדפוס הפטריארכלי שערכו את הסלוז'בניק ויתר הסידורים היו רצופים שיבושים וטעויות.
בנוסף היו שם מאמרים ומובאות מהספרות האפוקליפטית שנועדו להוכיח כי קצה של מוסקובי קרוב, ומאמרים שדנו בקדושת המסורת המקומית ובהיותה השריד האחרון לאורתודוקסיה האמיתית.
אף נשמרו שם העתקים מכל כתביהם של נרונוב, אבאקום וכמה דמויות מוקדמות אחרות שיצאו נגד ניקון, שהסופרים כנראה ראו כחלוצים ומורי-דרך.
חיבורים אלו, ואחרים שהופקו על ידי בני-חסותו של אלכסנדר, היו כתובים ברמה גבוהה מאוד (ונגישים אך לקוראים משכילים) ואצרו בתוכם טיעונים לרוב לסתירת הרפורמה הניקונית.
בשנות ה-60 המוקדמות, כשניקון שהה במנזר והכנסייה הייתה ללא רועה, ספירידון ואלכסנדר רקמו קשרים חשובים וצברו השפעה וידידים, הן בקרב האצולה המוסקבאית והן בתוך ההיררכיה הדתית, כמו המטרופוליט אילריון מריאזן ואב-המנזר יהואסף מלאוורת השילוש-סרגייב.
ב-12 בפברואר 1662 הופיע במוסקבה פאיסיוס ליגרידס, איש כנסייה יווני מלומד שנשא בתואר הכבוד הריק מתוכן מטרופוליט עזה.
ליגרידס הוזמן על ידי ניקון עוד ב-1657 כדי לסייע ברפורמה, לאחר שארסניוס המליץ עליו.
הוא היה בעבר אוניאטי ופעל בשירות הכנסייה הרומית; ב-1661, כשמונה פטריארך ירושלים החדש נקטריוס, עמדתו של ליגרידס (שהיה מעורבב בתככים הפנימיים) נחלשה, ונקטריוס ניצל את עברו שצף ועלה כדי לנדותו.
עם הגיעו, קיווה ניקון שהיווני, הזר בזירה המקומית, יתווך בינו לבין הצאר, ושיגר לו מכתב רצוף האשמות כלפי אלכסיי.
אלא שליגרידס הבין במהרה את יחסי הכוחות ופנה לרצות את הצאר ככל יכולתו.
הבויאר סמיון סטרשנב, איש אמונו של השליט, הפנה ליווני שלושים שאלות לגבי המשבר, עליהן ענה כשהוא מצייר את הפטריארך באור שלילי ביותר, קורא להדיחו ומחניף לצאר, לשביעות רצונם המלאה של אויבי ניקון, שגמלו לליגרידס והעתירו עליו שבחים כ"איש אמת" ו"קדוש".
הוא התקבל כיועץ קרוב לשליט, שהפנה תשומת לב מחודשת למבוי הסתום.
בהמרצתו של מטרופוליט עזה, הצאר קיבל לבסוף את ההמלצה שניתנה לו עוד ב-1660 לערב ישירות רבי-כהונה זרים בהליכיה הפנימיים ובהחלטותיה של הכנסייה הרוסית.
אך במקום לפנות אל פטריארך קונסטנטינופול, כפי שביקשו סלבינצקי ואיגנטי שנתיים קודם וכפי שהציע ליגרידס, הוא בחר שלא להעניק לגורם חיצוני יחיד כח כה רב.
תחת זאת, החליט לפנות לכל ארבעת הפטריארכים בכסים העתיקים של הכנסייה המזרחית – ירושלים, אנטיוכיה, אלכסנדריה וקונסטנטינופול – ולבקש שיגיעו בעצמם לוועידה שתכריע בעניין ניקון, או שישלחו נציג בכיר בשמם.
במכתביו ציין בפני ההיררכים היוונים כי ברצונו להסתייע בהם גם כדי לפתור את המחלוקת בשאלת הנוסח הישן והחדש, אך ציין את הנושא בצורה מעורפלת, וניכר שהדבר היה משני בעיניו, אם לא כסות ולגיטימציה לצורך הדוחק בהדחת ניקון, כך שלא ייראה שהכתר הרוסי היה נואש לעזרה מבחוץ בשאלת הפטריארך הרגישה.
ב-21 בדצמבר 1662 הודיע אלכסיי על כוונתו לכנס את הוועידה בנאום בקתדרלת העלייה לשמים, ולמחרת הרצים יצאו דחופים בדבר המלך אל המזרח.
בחצר במוסקבה הניחו כי הוועידה תיערך באביב 1663.
היווני מלטיוס, שיצא בשליחות ליגרידס אל הפטריארכים, לא נחל הצלחה בקושטא, שם שהו הפטריארך האקומני דיוניסיוס השלישי והפטריארך הירושלמי נקטריוס.
הם לא ששו לעזוב את מקומות מושבם למסע ארוך וקשה על מנת להתערב בענייניה של ארץ זרה, ולסייע ביד שליט חילוני לסלק איש כנסייה שטען לבכורתה של הסמכות הדתית על הארצית.
פרתניוס ונקטריוס הושפעו מאיגרות ששלחו אליהם אנשי כנסייה יוונים במוסקבה, שהזכירו את החסד שהרעיף עליהם ניקון בשעתו, וטענו כי מפלתו של ניקון נבעה מרדיפת הבויארים.
נקטריוס אף שיגר לצאר מכתב אישי בו קרא לו להשיב את ניקון למשרתו, וכי אל לו לשמוע לאנשים מפוקפקים (היה זה כנראה רמז לא רק לבויארים אלא אף לליגרידס).
הם תירצו את סירובם להשתתף במשפט בכך שכל מעורבות מצדם הייתה נתפשת על ידי השלטון העות'מאני כמרידה במלכות.
מלטיוס שלח את האיגרת מיאשי שבמולדביה ב-8 באפריל 1664. בתגובה, שיגר הצאר את מלטיוס ואחרים לשליחות נוספת במזרח, כשבאמתחתם זהב רב ומכתבים תקיפים ונחרצים.
מקריוס מאנטיוכיה ופאיסיוס מאלכסנדריה, אליהם הגיעו עתה השליחים ישירות, הסכימו בשלהי 1665 לנסוע למוסקבה תמורת זהב ופרוות.
דיוניסיוס השלישי נעתר לבקשת הצאר למנות את ליגרידס, שהיה נאמן בכל על אלכסיי, לבא-כוח הפטריארך כשופט ומשתתף.
נקטריוס נעתר בתחילה אך לבסוף נמנע מלהגיע.
המחלוקת בשאלת ניקון לא פסקה בשורות הכנסייה היוונית: פרתניוס הרביעי, שהחליף את דיוניסיוס שהתפטר, התכעס על שני הפטריארכים שהסכימו להשתתף במשפט, כינס מועצה מיוחדת והדיח אותם ממשרתם.
ניקון שמע על כך והודיע כי איננו מכיר לפיכך בסמכותם.
ממשלת הצאר הנבוכה נאלצה לעתור לאחר מכן אל העות'מאנים ואל הפטריארך כדי להחזירם לתפקידם (השולטן הדיח את פרתניוס בסתיו 1667 והשיב את השניים לכסם באפריל 1668).
הוועידה הכללית במוסקבה יכלו לצאת לדרך.
כבר משלבי ההכנה ב-1662, נראה היה שהצאר מבקש לנקוט בגישה פשרנית, שתכליתה הסכמה רחבה שלאחריה ישררו שלום ושלווה בכנסייה: בעת שהפולנים הכו את צבאו במערב, והמון זועם שהתמרמר על האמרת מחירי המזונות שרף את ארמונו בקולומנסקויה ביולי 1662, הוא לא היה יכול להרשות לעצמו סכסוכים נוספים.
כנראה על רקע זה, ניתנה ההוראה להשיב את אבאקום עושה הצרות ממעמקי סיביר, מדאוריה (שם, לטענת הקנאי, עשה המושל כמיטב יכולתו כדי להביא למותו בעינויים שונים).
לאחר מסע ארוך וממושך, הוא הגיע לבירה בין פברואר למאי 1664. אבאקום נתקבל תחילה בברכה על ידי רטישצ'ב, על ידי הארכיבישוף הילריון מריאזן, ועל ידי הצאר עצמו.
הוא השתכן בביתה של האלמנה פאודוסיה מורוזובה, בת-לווייתה של הצאריצה ואחת מנשות האצולה העשירות בממלכה, ונעשה לכומר המוודה שלה.
שם פגש בשוטה הקדוש אפנאסי (שמאוחר יותר אימץ כנזיר את השם אברהמי) שנעשה אף הוא לתלמידו.
בעת זו, יש ראיה ראשונה לכך שהחל לפעול נגד הרפורמה, ולהתחבר עם חוג המתנגדים: טיוטות מאותה שנה שנכתבו כמעט בוודאות על ידו מעידות שמחברן רק החל ללמוד את הסידורים הניקוניים, ולהשוות נוסחים לצורך הצגת השגיאות בהם; פרוטוקול כנסייתי מ-1666 ציין אגבית ש"אחרי שחרורו מסיביר החל לכתוב" נגד הספרים החדשים.
בקיץ 1664 שיגר אבאקום אל הצאר איגרת, שנודעה לימים כ"עתירה הראשונה", שמלבד גידופים כנגד ניקון תקפה את התיקונים עצמם וקראה לצאר לבטלם ולשוב לדרך הישנה:
ב-29 באוגוסט 1664, לאחר חודשים ספורים של שהות במוסקבה, נעצרו הכומר ומשפחתו ונשלחו למושבת העונשין מֶזֶן הסמוכה לארכנגלסק, בצפון הרחוק.
אף שלאבאקום לא היה תפקיד חשוב בשורות מתנגדי הרפורמה באותה עת, ההיסטוריון ניקולאי בובנוב ראה בפעילותו הקצרה בבירה את ציון הדרך שסימן שינוי מכריע בתפישתם.
קודם לכן סברו תומכיו של הבישוף אלכסנדר כי עם סילוקו של ניקון, יבוטלו התיקונים שיזם; לאחר מכן החלו לתפוש כי השלטון ביקש להותיר את הנוסח החדש על כנו.
בתגובה הם הגבירו מאוד את פעילותם הספרותית, והחלו אף לחבר כתבים נגישים יותר, שקיוו שיפוצו ויעוררו התנגדות רחבה לסדרים המתוקנים.
ב-1665 השלים ניקיטה דוברינין את ספרו בן 178 העמודים "העתירה רבתי", שנועד להישלח אל הצאר.
היה זה החיבור המשוכלל והמעמיק ביותר נגד הרפורמה בכל המאה ה-17, והוא נועד לסתור את הסקריז'ל שפרסם ניקון.
נזירי סולובצקי שיגרו אל החצר שורה של חמש עתירות במהלך השנתיים הבאות, כשהאחרונה מ-1667 היא הארוכה והמפורטת ביותר.
הדיאקון פיודור איבאנוב והכומר לזר חיברו כל אחד שורה של איגרות ומאמרים; עבודתו הגדולה של איבאנוב, "מענה האורתודוקסים", הושלמה ב-1668.
ניקיטה, לזר, פיודור ועמיתיהם לא ביקשו להוכיח רק כי התיקונים היו מוטעים או מרושלים, אלא שהיו כפרניים ושטניים ממש, וכי הורידו לבאר שחת את כל המקבלים אותם.
אפנאסי/אברהמי, תלמידו של אבאקום שחיבר ספר פולמוס משלו בין 1667 ל-1669, "מָגֵן הָאֱמוּנָה לנוצרי נגד כָּל-צִבְאוֹת הכופרים", כתב:
לא ניתן לקבוע באיזו מידה המסרים העיקריים של הטקסטים, שהועתקו ביד והופצו בעותקים מעטים – הפופולרי מכולם, העתירה החמישית מסולובצקי, נמצא ב-34 עותקים בכל הארכיונים הקיימים – חלחלו הלאה בדור שלאחר כתיבתם.
המוני העם האנאלפביתיים בוודאי לא יכלו להבינם בעצמם, אך חוקרים רבים סברו כי יכלו להזדהות עם רוח הדברים, כמו קידוש והערצת המסורת הרוסית, התנגדות לכפייה מצד השלטון ואמונה אפוקליפטית עזה בקץ העולם המתקרב.
היסטוריונים אחרים, בייחוד גאורג מיכלס, ביטלו זאת מכל וכל וסברו שהשפעת הטקסטים הללו נותרה מוגבלת למעט אנשי הכנסייה, בייחוד נזירים, שהיו משכילים ואדוקים דיים כדי להתעניין בהם.
עוד סימן לבאות ניתן בדצמבר 1665. הרשויות התחקו אחר עקבותיה של נזירה בשם אֶבְפּרָקסִיָה, כנראה אם-מנזר קטן שפורק קודם לכן והותיר אותה ללא משענת.
היא הפכה למטיפה נודדת, וסבבה ביערות שמצפון לניז'ני נובגורוד כשהיא מודיעה בשער כי העולם המושחת והאכזר קרב לקצו ומעודדת התאבדות בהרעבה עצמית; בקהילות שקיבלו את דבריה, אלו שהיססו להתאבד נכלאו על ידי רעיהם בכוכים עד שגוועו.
היא וקהל שומעיה השתייכו לדוויים ולסחופים שנפלטו מן החברה ונמשכו אל מטיפים רדיקליים כמו האב קפיטון ודניל פיליפוב (הנחשב על ידי כת החלסטים למייסדה), שפעלו באמצע המאה בקוסטרומה ובאזורים הסמוכים.
חיילים נשלחו לאזור ובתוך חודש לכדו את ובילה ולאוניד, שני נזירים מתלמידיה, וכמאה תומכים.
ב-27 בדצמבר, כשהחיילים כיתרו מספר בקתות עץ, יושביהן סירבו להיכנע והתאבדו בשריפה.
הקנאים שנתפסו, הצהירו בפני הפקידים שחקרו אותם על כך שדחו את סמכות הכנסייה המושחתת בכלל, והאמינו שסוף העולם קרב.
הם ציינו גם את "הקרע שניבע עקב הספרים" ואת היות הסידורים החדשים לא ראויים להתפלל מתוכם, אך זו הייתה רק סיבה משנית, כמעט אגבית, בהשקפת עולמם.
הם הביעו שנאה מוחלטת לכל סוג של סמכות שלטונית.
אישה בשם סטפנידה הכריזה כי יש לה "ידיים להתוות את סימן הצלב והיא איננה זקוקה לכמרים ואיננה מבקרת בכנסייה." דיווחים מעין אלו עוררו חרדה וזעזוע בחצר.
הצאר אלכסיי, לאחר שנים של ניסיונות כושלים לפתור באופן מקומי את שאלת ניקון ושאלת הנוסח החדש, תכנן את הוועידה הכללית במוסקבה לפרטי פרטים ובקפדנות יתרה.
באמצעות אנשי אמונו ומקורביו, הוא שלט באירוע מראשית ועד אחרית: שני הפטריארכים הזרים פאיסיוס ומקריוס, המשתתפים הבכירים ביותר במועצה, שכמה היסטוריונים מאוחרים ראו את החלטותיה כמעשה ידיהם, היו תלויים בו ונתונים ללחציו משום שהיה היחיד שיכל להשפיע על העות'מאנים להשיבם למשרתם, ומשום שקיוו לתמורה כספית משמעותית.
אף מעט ההחלטות שנגדו עמדות שהצאר הביע בשנים עברו, נעשו בעצה אחת עמו; בפעמים הספורות בהן התערב, אפילו הפטריארכים הזרים נסוגו בהם וקיבלו את עמדותיו.
בשלהי 1665 וראשית 1666 פעלו סוכני הצאר במהירות, ועצרו כמה מהמתנגדים הבולטים לרפורמה.
יחד עם חבריהם שכבר היו בידי הרשויות, כמו אבאקום, הם נועדו להיות מובאים אל הוועידה ולעמוד בפניה, כדי שיחזרו בהם.
אחרים, נכבדים יותר או מחוץ להישג ידם של הסרדיוטות, זומנו אליה.
בדצמבר נעצר פיודור איוואנוב וברשותו תיבת מסע שהייתה עמוסה בכתבים שלו ושל אחרים נגד התיקונים.
בינואר 1666 פשטו על ארמונו של הבישוף אלכסנדר, שזומן אל הוועידה; ההגומן פאוקטיסט, שהסתתר במקום, נעצר, והספרייה המרכזית של המתנגדים נתפסה.
הכומר לזר הובא ממקום גלותו בסיביר, וניקיטה דוברינין נעצר גם הוא.
גרסים פירסוב מסולובצקי זומן והגיע לישיבה הראשונה באביב 1666; הארכימנדריט ניקנור טען שבריאותו לקויה, והגיע אך לחלק השני של הוועידה, בהשתתפות הפטריארכים הזרים, בשנה הבאה.
נרונוב, שהפגין נכונות להתפלל לפי הנוסח החדש בשנים עברו, היה מצוי באותה עת בסכסוך עם בישוף וולוגדה סימאון בענייני מיסוי ושיפוט, והלה מצא עילה להיפטר ממנו והאשימו בסירוב להשתמש בסידורים החדשים (אך כנראה לא טרח לברר זאת).
נרונוב הוגלה למנזר מרוחק ועתר אל הוועידה כדי שתבחן את מקרהו, ואף הוא זומן.
בסך הכל, 18 נאשמים בהתנגדות הובאו בפני המועצה.
הצאר שיגר אל חלקם בויארים ואנשי כנסייה בכירים, כדי שילחצו עליהם לחדול ממעשיהם ולהשלים עם הממסד הדתי.
כמה מהאסירים היו קנאים שלוחי רסן ועזי פנים, והדיונים הפרטיים הפכו לוויכוחים קשים והתדרדרו לאלימות פיזית.
אבאקום התייהר באחד ממכתביו בכך ש"התקוטטתי ונשכתי את הכלבים הללו, הילריון בישוף ריאזן ופאבל בישוף קרוטיצה, ככלב ריח הנאבק בבורזויים." אברהמי מליסקובו (אין קשר לאברהמי-אפאנסי), כתב ש"אמרתי לפאבל מקרוטיצה כי קמה אמונה חדשה, והאמונה הישנה איננה עוד, ועל כולם והבישופים בכלל זה להיטבל לדת החדשה...
דברי עשו עליו רושם עז והוא בא לברכני.
הוא אחז בזקני בחוזקה בידו השמאלית, קורע אותו, והרעיף 'ברכות' על לחיי ועל אפי, ואחר כך גרר אותי בזקני סביב החדר כשהוא מצווה עלי להסביר לו את ההבדלים."
השאלות היו מנוסחות בזהירות ובקפידה, והאופי המנחה שלהן היה ברור.
כמו ניקון בשעתו, הצאר דאג לכך שמשתתפי הוועידה יסנדלו עצמם במענה חיובי לשאלות כלליות טרם שנדונו פרטי הפרטים, ועל גב התשובות ניתן היה להסמיך את כל ההחלטות הרצויות לו בהמשך.
שלוש השאלות הפכו בדיוק את סדר טיעוניהם של מתנגדי הרפורמה: אלו טענו שהספרים היוונים החדישים הובאו לדפוס תחת שלטון זר, קתולי או מוסלמי, ולפיכך היו חשודים בכפירה, ומכאן ניתן היה להקיש הלאה שגם רבי-הכהונה שהשתמשו בהם היו חשודים בכפירה.
אלכסיי הציג ראשונה את הטענה שהיה קשה ונועז יותר לחלוק עליה, לפיה הפטריארכים של הכנסיות העתיקות היו ישרים באמונתם, ורק משם פנה אל ספריהם, שקשה היה להחשיד לאחר שהמחזיקים בהם הוכרו כצדיקים.
הבישופים הבינו היטב מה מצופה מהם.
מלבד אלכסנדר מוויאטקה, שהיה עצור למעשה, כולם השיבו שהפטריארכים אורתודוקסים, שספריהם קדושים, ושהחלטות 1654 מחייבות את הכל.
ב-29 באפריל 1666 נפתחה הוועידה בקרמלין.
נכחו בה חמישה מטרופוליטים, חמישה ארכיבישופים ועוד בישופים וראשי מנזרים, כולם רוסים – הפטריארכים הזרים טרם הגיעו, ושלב ראשון זה נועד לטפל בשאלת הרפורמה, שבה נזקקה הכנסייה הרוסית פחות לסמכות חיצונית; היוונים נדרשו כדי לסיים את סוגיית ניקון.
הרשומות מן הוועידה על שני שלביה לא פורסמו במלואן מעולם, ועברו עריכה ניכרת.
חלק מהדיונים הושמטו, והעורכים שמו בפי חלק מהנאספים נאומים נמלצים פרי עטם.
כך היו נאום הפתיחה של הצאר ונאום התשובה של פאבל מקרוטיצה בשם הכנסייה המופיעים ברישומי המאורעות.
לפי הנאמר, אלכסיי הצהיר כי מצב הכנסייה קשה בשל "שקריהם והכפשותיהם" של "הפלגנים", ואז הקריא בפני הנוכחים את התנאים לאוטוקפאליה של הכנסייה הרוסית שניתנו על ידי פטריארך קונסטנטינופול בין 1589 ל-1593, והפציר בנוכחים לעמוד בהם.
ניתן לחלק את הוועידה הכללית לשתי ועידות, אחת מקומית רוסית ואחת בהשתתפות היוונים, אך חלוקה מדויקת יותר תהיה לארבעה שלבים.
החלק הראשון, שהחל בהשתתפות ההיררכים הרוסים החל ממושב האביב מאפריל ועד ליולי ונמשך עוד מעט במושבים הבאים, היה משפטם של מתנגדי הרפורמה.
הם הובאו בזה אחר זה בפני ראשי הכנסייה, ספגו תוכחות ואיומים מרומזים, ונלחצו לחזור בהם.
הבישוף אלכסנדר, בעל הדרגה הבכירה מבינותם, שהביא עמו תיבה עמוסת כתבים כדי להוכיח את צדקתו, היה מהראשונים להיכנע.
הוא צירף את חתימתו לאלו של יתר ההיררכים במענה לשלוש השאלות שהציג הצאר, ולמן הדיון השלישי של מושב האביב החל להשתתף בתור חבר במועצה ושופט של תומכיו.
חלק ניכר מהנאשמים עשו כדוגמתו בדיונים הבאים, ביניהם זקן הנזירים אפרים פוטיומקין, אחיו של ספירידון המנוח, פאוקטיסט, ולבסוף נרונוב, שלאחר שנשבע "שלא למחות נגד הסידורים החדשים במעשה, בדיבור או במחשבה" נמחל ונשלח למנזר תחת פיקוח חמור, ולבסוף פרש להיות ארכימנדריט במנזר קטן משלו.
הדיאקון פיודור איבאנוב נשא נאום תקיף כשנקרא בפני המועצה.
ב-13 במאי תואר הכמורה שלו נשלל והוא הושם במעצר במנזר, שם ספג התעללות.
אז הביע חרטה ונשלח "לעבור תיקון" תחת השגחה.
ניקיטה דוברינין עמד אף הוא במריו, וב-10 במאי 1666 הוחרם ותואר הכמורה שלו נשלל.
מאסרו במנזר ריפה את ידיו, ובין יוני לנובמבר שיגר אל הצאר שלושה מכתבי חרטה.
הוא שוחרר לאחר הוועידה, אך תוארו לא הושב לו על אף תחינותיו.
אבאקום והכומר לזר לא חזרו בהם כמלוא הנימה לאורך כל המשפט; לזר הציע להיות מועלה על המוקד, כך שאם אלוהים ישמור עליו מפני האש, תיוודע צדקת המנהג הישן.
תוארי הכמורה של שניהם נשללו.
המועצה חידדה את המתיחות במוקדה הגדול של תנועת ההתנגדות לרפורמה, מנזר סולובצקי.
לאורך המחצית הראשונה של העשור, נאבק אב-המנזר ברפולומיי, שתמך בהכפפת המוסד לשלטון המרכזי ולהחלשת האוטונומיה שלו, ברוב הנזירים שביקשו לשמר הפריבילגיות המקומיות.
שאלת הסידורים המתוקנים התערבבה בכך: ברפולומיי לא הרהיב עוז לנסות להחיל את המנהג ה"ניקוני" החדש במנזר השמרני לנוכח חולשתו הפוליטית.
בפברואר 1666 הוא עזב את סולובצקי ונסע להשתתף בוועידה, כשהוא מותיר את יריביו – הזקן גנאדי קצ'לוב, מתנגד הרפורמה גרסים פירסוב ואחרים – בעמדה חזקה יותר.
ב-14 בפברואר חיברו הללו את "העתירה הראשונה מאת נזירי סולובצקי".
המסמך ביקש בין היתר מן הצאר להתיר להם להישאר ב"אמונתם הישנה" וגינה את התיקונים, אך היה בעיקרו הוקעה של ברפולומיי ובקשה להדיחו.
ב-27 במאי יצא פירסוב עצמו אל מוסקבה, במטרה אחת, למנוע מברפולומיי לשוב כשהוא מחזיק במשרתו.
ב-1 ביולי הוא נחקר ונשפט, חזר בו מכל טיעוניו והתנגדותו לתיקונים, ואף הוקיע בכתב את חיבורו אודות סימן הצלב.
אף על פי כן הוא הורשע ונשלח למאסר במנזר יוסף שבוולוקולמסק, שם מת כעבור שנה.
נאמן לשליחותו, הוא שיקר לשופטיו והציג את ברפולומיי כאחראי לכך שהתיקונים לא נתקבלו; אב-המנזר, שאכן לא קידם אותם כלל מחשש האופוזיציה להנהגתו, התקשה להפריך את הטיעונים והובא אף הוא בפני המועצה.
הרשויות המבולבלות הורו לחקור את המתרחש במנזר ושיגרו לשם כך את הארכימנדריט סרגיוס, אב-מנזר ההשתנות בירוסלבל.
ב-2 ביולי 1666, ההיררכים הרוסים התכנסו כדי לנפק הצהרה על רפורמת ניקון עצמה.
השאלות המנחות של הצאר שחררו את המועצה מן הצורך לרדת לפרטי הפרטים של כל תיקון, שכן הוסכם כבר שהספרים היווניים החדשים אורתודוקסיים.
תפקידו של ניקון המושמץ בעריכת השינויים (או בהשבת המנהג הרוסי למקורו היווני) גומד ככל האפשר, כדי שתדמיתו המושחרת לא תפגע בהתקבלות הנוסח החדש.
ב-1657, בחסות השליט, השלימו נרונוב וניקון כשהראשון קיבל בפומבי את סמכותה של הכנסייה היוונית כמורת הוראה, והשני לא חייב אותו להתפלל מן הסידורים החדשים.
היה זה משל וסימן לדרך האמצע שאלכסיי הציע למתנגדי הרפורמה ככלל: קבלה עקרונית של הנוסח החדש ובמשתמע של הלגיטימיות של היוונים הזרים ואחדות דתית עמהם, מבלי כל צורך לגנות את הנוסח הישן ואפילו היתר להמשיך לנהוג לפיו, לפחות ברוב הדברים, בתנאי שלא תותקף השלטת המנהג החדש על כל היתר.
המועצה הרוסית הכריזה על רפורמת ניקון כטובה וכנכונה, שהמתנגדים לה פעלו משום "שהשטן לחש על אזנם...