tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא התחיל לכתוב בעיתונות הגרמנית מאמרים בנושאים כלכליים ומשך אליו תשומת לבו של ארנו שיקדאנץ, עוזרו של אלפרד רוזנברג.
לאחר כתיבת מאמר ניסיון בפלקישר באובכטר, ביטאון המפלגה הנאצית, התקבל ככתב חוץ של העיתון בבוקרשט.
לפי עצתו של רוזנברג, הוא הוכוון לחדש את הקשר עם המלך הרומני.
בדצמבר 1936 הפסיק לקה את עבודתו עבור העיתון הגרמני ועבר לעסקים, אך המשיך לשמר את קשריו עם הגרמנים.
בינואר 1941 הכיר את יון אנטונסקו וזה הטיל עליו להכין את קבלת השגריר הגרמני החדש, מנפרד פון קילינגר.
מיכאי אנטונסקו מינה אותו לתת-מנהל בסיגורנצה, אך עבודתו הופסקה כעבור פחות מחודש.
על פי החלטה 49 מיום 30 באוקטובר 1941 מינה מיכאי אנטונסקו את ראדו לקה למנהל במועצת השרים, שיעסוק בהסדרת משטר היהודים ברומניה.
ראדו לקה הועמד בראש מרכז היהודים (רומניה) כאשר נשיאו, ננדור גינגולד הוכפף לראדו לקה ולהוראותיו.
לקה התנהל בשיתוף פעולה עם עוזר השגריר הגרמני, גוסטב ריכטר וביחד הם תכננו את "הפתרון הסופי לבעיית יהודי רומניה", פתרון שלאחריו לא יישארו יהודים ברומניה.
היו חילוקי דעות בין ריכטר ולקה: בעוד שריכטר רצה להעביר את כל יהודי רומניה להשמדה במחנות בפולין, לקה רצה לאפשר ל-3,000 יהודים להגר תמורת תשלום של שלושה מיליארד לאי.
במסגרת תפקידו ראדו לקה היה מעורב בהכנת גירושם של יהודי הרגאט הרומני לפולין, למחנות השמדה.
ב-24 בספטמבר 1942 העביר הוראה, בשם מיכאי אנטונסקו ויון אנטונסקו, למשרד התחבורה, להכין תוכנית הסעים מתאימה לגירוש יהודי רומניה.
ראדו לקה נהג לסחוט כסף רב ממרכז היהודים, חלק לשימושו האישי והשאר לטובת מוסד החסות הפילנתרופי של רעיית השליט, מריה אנטונסקו.
כן הועברו כספים מהמרכז לענייני יהודים גם לידי שר הפנים מיכאי אנטונסקו (שהשקיע במבנים ציבוריים באזור ארג'ש, להגדלת פופולריותו), ואפילו לשימושו של השגריר הגרמני, מנפרד פון קילינגר ועוד.
לאחר הפיכת 23 באוגוסט 1944 נעצר ראדו לקה כאחד מאנשי "קבוצת אנטונסקו".
הקבוצה נמסרה, ב-31 באוגוסט, לידי הצבא האדום והועברה לחקירה במוסקבה.
באפריל 1946 "קבוצת אנטונסקו" הוחזרה לרומניה והועמדה למשפט בבית הדין העממי בבוקרשט.
ראדו לקה נידון ב-19 במאי 1946 למוות על עיקר העבירות ולעוד שנתיים מאסר על עבירות של סחר במטבע זר ובמתכות יקרות.
הוא הגיש בקשת חנינה למלך אשר המיר לו את עונש המוות למאסר עולם עם עבודת פרך.
בעת מאסרו כתב לקה ספר זכרונות אפולוגטי על כהונתו כממונה על מרכז היהודים.
אחרי 17 שנות מאסר הוא קיבל חנינה נוספת ושוחרר מהכלא ב-15 באפריל 1963. אחרי מותו ואחרי המהפכה הרומנית (1989), נמצא כתב היד של ספרו בארכיבים של המדינה ופורסם ב-1994 תחת השם Eu i-am salvat pe evreii din România (אני הצלתי את יהודי רומניה).
ראדו טודוראן (ברומנית: Radu Tudoran); 8 במרץ 1910 - 18 בנובמבר 1992, היה סופר ומתרגם רומני, אח צעיר של הסופר ג'או בוגזה.
טודוראן נולד בכפר בלז'וי שבמחוז פרחובה בשם ניקולאה בוגזה.
אביו היה אלכסנדרו בוגזה, פקיד בצי המסחרי.
בגלל מצוקה כספית לאחר מות האב בחר טודוראן ללמוד בבית ספר תיכון צבאי, לימודים שסיים ב-1930 ובהמשך סיים את בית הספר לקצינים בסיביו ב-1932. במשך שש שנים שירת בצבא רומניה בחיל האוויר והשתחרר ב-1938, במקביל לפרסום יצירותיו הראשונות.
בתקופה זו שינה שמו לראדו טודוראן, כדי להיבדל מאחיו.
ב-1940 הופיע הכרך הראשון של יצירתו, אסופת נובלות בשם Orașul cu fete sărace (העיר עם בנות עניות) וב-1941 הופיע Un port la răsărit (נמל במזרח), שבמרכזו העיר אודסה ובסרביה, אז תחת כיבוש רומני.
הספר זכה להצלחה גדולה ועד 1944 הופיע בשש מהדורות, אך מיקום עלילתו השפיע לרעה על הקריירה שלו לאחר המלחמה.
לאחר נפילת שלטון יון אנטונסקו, בשנים 1945 - 1947, פרסם מאמרים בהם ביקר הן את הימין הקיצוני והן את השמאל הקיצוני ועבר לגור בבראילה, שם גם החל לבנות מחסכונותיו סקונר, איתו תכנן להפליג בעולם עד ארץ האש.
לאחר שהקומוניסטים השתלטו על ממשלת רומניה והמלך סולק, טודוראן, להבדיל מאחיו אוהד הקומוניזם, הודר מהמערכות, לכן פנה לתחום התרגום.
הוא תרגם בעיקר סופרים רוסים וסובייטים, לבדו או בשיתוף פעולה עם Alexander Bek (אלכסנדר בק).
גבולות רומניה נסגרו, לכן תוכניות ההפלגה של טודוראן נגנזו והפסיק את בניית הסקונר, אך הניסיון שנרכש בבנייה יבוא לידי ביטוי באחד מספריו העתידיים, !Toate pînzele sus (כל המפרשים מעלה!) שהופיע ב-1954 ופנה אל בני הנוער.
ספר זה הפך לרב מכר גדול מאוד, שנקרא על ידי בני כל הגילים ותורגם לשפות נוספות.
ההשראה של רומן ההרפתקאות הזה נשאבה מעלילותיו של ג'ושוע סלוקום, שהקיף את העולם בספינה ספריי ומהניסיון העצמי של טודוראן בבניית ספינה.
עלילת הספר כבשה את דמיונם של הקוראים הרומנים, הופקו מהדורות רבות וטודוראן נאלץ לשנות מעט את עלילת הספר, כדי לאפשר כרך המשך.
הופקה סדרת טלוויזיה על פי העלילה ובהמשך הופק גם סרט קולנוע.
טודוראן המשיך לכתוב ולפרסם בהצלחה רבה.
ב-1977 מספר העותקים של ספריו השונים, שהודפסו, הגיע למיליון וחצי.
את עשרים שנותיו האחרונות הקדיש לסדרת ספרים הקרויה "סיום של מילניום".
בשנת חייו האחרונה עבד על הספר השביעי בסדרה, "מתחת לאפס מעלות", שהתמקד בתקופה שבין השנים 1945 - 1953 ברומניה.
טודוראן הלך לעולמו בעקבות מחלת כלי דם.
1940 Orașul cu fete sărace (העיר עם בנות עניות), אסופת נובלות.
1941 Un port la răsărit (נמל במזרח), רומן שעלילתו מתרחשת באודסה ובבסרביה.
במהדורות מאוחרות יותר שונה השם ל-Flăcările (הלהבות).
1945 Purcelul care a ajuns boier (החזירון שהגיע להיות בויאר), ספר מיועד לילדים ונוער.
1946 'Ferma 'Coțofana veselă (החווה 'העקעק זנבתן השמח'), ספר מיועד לילדים ונוער.
1954 !Toate pînzele sus (כל המפרשים מעלה!), רומן רב-מכר, שתורגם לשפות זרות והוסרט לטלוויזיה ולקולנוע.
1956 Ultima poveste (הסיפור האחרון), רומן.
1961 Dunărea revărsată (הדנובה עלתה על גדותיה), רומן.
1966 Al optzeci și doilea (מספר 82), ספר מסע על שיט באוקיינוס.
1970 Oglinda retrovizoare (המראה הרטרוספקטיבית), ספר מסע באיטליה.
1971 Al treilea pol al Pămîntului (הקוטב השלישי של כדור הארץ), רומן.
1973 Maria și marea (מריה והים), רומן.
1975 Acea fată frumoasă (הצעירה היפה ההיא), רומן.
1978 Casa domnului Alcibiade (ביתו של אדון אלצ'יביאדה), הרומן הראשון מבין שבעה בסדרה "סיום של מילניום".
1979 La nord de noi înșine (מצפון לנו עצמינו), ספר רשמי מסע.
1981 Frumoasa adormită (היפהפייה הנמה), רשמי מסע בארצות הברית.
1982 Retragerea fără torțe (הנסיגה ללא לפידים), הרומן השני מבין שבעה בסדרה "סיום של מילניום".
1984 Ieșirea la mare (היציאה לים), הרומן השלישי מבין שבעה בסדרה "סיום של מילניום".
1985 Victoria neînaripată (ניצחון חסר כנפיים), הרומן הרביעי מבין שבעה בסדרה "סיום של מילניום".
1986 Privighetoarea de ziuă (זמיר של יום), הרומן החמישי מבין שבעה בסדרה "סיום של מילניום".
1989 O sută una lovituri de tun (מאה ואחת יריות תותח), הרומן השישי מבין שבעה בסדרה "סיום של מילניום".
1994 Sub zero grade (מתחת לאפס מעלות), הרומן השביעי מבין שבעה בסדרה "סיום של מילניום", התפרסם לאחר מות הסופר.
1949 Alitet pleacă în munţi (אליטט פורש אל ההרים), בשיתוף פעולה עם אלנה ספליובה.
1953 Ciucotca (ארץ הצ'וקצ'ים), בשיתוף פעולה עם י.
1950 Tainele adâncurilor (סודות המעמקים), בשיתוף פעולה עם איגור גרלקוב.
1950 Staniţa plutitoare (סטניצה צפה), בשיתוף שטפניה ברטולסקו.
1951 Ultimul din Udeghe (האחרון מאודגה), בשיתוף מריה ולאד.
1951 Aurora boreală (זוהר הקוטב), בשיתוף עם איגור גרלקוב.
1951 Arhipelagul care dispare (הארכיפלג הנעלם), בשיתוף עם איגור גרלקוב.
1951 Oameni la volan (הנהגים), בשיתוף עם ולנטינה גאידוש.
1952 Grăuntele de oţel (דגן הפלדה), בשיתוף עם אירינה בורלנקו.
1952 Se ridică noi luptător (קמים לוחמים חדשים), בשיתוף עם פטרה בוגה.
1953 Aventurile unui mic marinar (הרפתקאותיו של מלח קטן), בשיתוף עם ג.
1954 Păpuşa (הבובה), בשיתוף עם דן טלמק, שני כרכים.
1956 Fregata Pallada (הפריגטה פאלאדה), בשיתוף עם מ.
1968 Aelita (אאליטה) נובלה מדע בדיונית, בשיתוף עם אנדריי איוונובסקי.
ראגנוולד קנפהוודה (בשוודית: Ragnvald Knaphövde) היה מלך שוודיה באמצע שנות העשרים של המאה ה-12. כינויו Knaphövde מיוחס לכד לשתייה בגודל של ראש אדם או שמשמעותו "ראש עגול" בהתייחס לטיפשותו.
ראגנוולד מוזכר ב"חוק של וסטרייטלנד" (Västgötalagen) כיורשו של אינגה הצעיר.
למלך אינגה הזקן היה בן בשם ראגנוולד וההיסטוריון סוון טונברג מזהה אותו כמלך ראגנוולד.
אף על פי כן, מסורת אחרת מציגה את המלך ראגנוולד כבנו של אולוף נסקונונג ו"החוק של וסטרייטלנד" לא מציין שהתקיים קשר משפחתי כל שהוא בינו לבין המלכים שקדמו לו.
ראגנוולד נבחר להיות מלך השוודים באופלנד ואז הוכר על ידי תושבי אסטריֶטלנד, אך כאשר הוא נכנס לוסטרייטלנד, הוא עשה זאת מבלי לקחת בני ערובה גותים.
הוא נרצח בקרלבי על ידי הגותים שבחרו במקומו את הנסיך הדני מגנוס נילסן שהוכתר כמגנוס הראשון, מלך שוודיה.
הכרוניקן הדני, סקסו גרמטיקוס, הסביר מאוחר יותר שבחירתו של מגנוס ורציחתו של ראגנוולד היה חלק מתוכניתם של הגותים לתבוע שלא כדין מידי השוודים את הזכות לבחור את המלך:
ב"חוק של וסטרייטלנד", מסמך שנכתב במאה הבאה, הכירו הגותים בזכותם לבחור ולהדיח את המלך.
ברשימת המלכים שבמסמך זה הם התעלמו מקיומו של מגנוס, אך תחת זאת הם הגנו על רציחתו של ראגנוולד:
כך הסבירו הגותים את רצח ראגנוולד כנקמה לגישתו היהירה כלפיהם.
לאחר מותו של מגנוס משלו אצילים בוסטרייטלנד, ככל הנראה בחסותם של מלכי דנמרק, במשך כמה עשורים, עד אשר קיבלו שם את השליטה סוורקר הזקן ואחריו אריק התשיעי.
במאה ה-16 החליף יוהאן השלישי, מלך שוודיה את מצבתו של ראגנוולד שניזוקה במצבה חדשה על קברו במנזר ורטה.
קבר זה נחשב לקבר המשפחתי של אינגה הזקן ובשל כך נחשב ראגנוולד כבנו.
ראדו גינסארי (ברומנית: Radu Gînsari; נולד ב-10 בדצמבר 1991) הוא כדורגלן מולדובני המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ במילסאמי אורחיי.
גינסארי התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בויוצאני קישינב בה שיחק עד גיל 16, אז עבר לאקדמיה קישינב.
בינואר יצא לחתום ברובין קאזאן מליגת העל הרוסית, אך בסופו של דבר לא חתם בקבוצה.
בקיץ התאמן באולהננסה מליגת העל הפורטוגלית, אך נפצע ושוחרר מהקבוצה.
בהמשך הקיץ חתם בזימברו קישינב.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע 6 שערים וזכה עמה בגביע.
ב-16 ביוני 2014 חתם בשריף טירספול.
ב-2 ביולי 2017 גינסארי חתם בהפועל חיפה.
ב-4 בדצמבר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 בדרבי נגד מכבי חיפה בסיום אותה העונה זכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר שפתח במשחק הגמר ושיחק 120 דקות בניצחון 1–3 על בית"ר ירושלים בהארכה.
ב-28 ביוני 2019 חתם בקריליה סובייטוב סמרה מליגת העל הרוסית.
ב-6 בפברואר 2020 הושאל לעירוני קריית שמונה עד לתום העונה.
ב-26 בפברואר 2021, גינסארי חזר למולדובה וחתם במילסאמי אורחיי.
ב-29 באוגוסט 2021, הצטרף לסקודה קסנתי.
בקיץ דינסארי חזר למילסאמי אורחיי.
גינסארי ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מולדובה בהפסד 0–4 ל.
ב-3 ביוני 2016 גינסארי הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 1–2 ל.
חלוץ העונה בליגת העל המולדובית:
(בסרבית: Раде Дугалић; נולד ב-5 בנובמבר 1992 בפרוקופליה, יוגוסלביה) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת המגן.
דוגאליץ' הוא בוגר האקדמיה לכדורגל של מועדון "ראדניצ'קי ניש", שבו שיחק בשנים 2010-2013. בשלב זה, הושאל ל"אולימפיק סרייבו", "רדניק" ולאחר מכן למועדון "צאר קונסטנטין".
ב-2014 עבר לארמניה וחתם במועדון "יוליס".
ב-10 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה במשחק נגד "בנאנצה" במסגרת ליגת העל הארמנית.
ב-23 באוגוסט במשחק נגד "אררט ירוואן" הבקיע את השער הראשון במדי "יוליס".
בקיץ 2015 עבר לרוסיה וחתם בטורפדו ארמאוויר ומיד קיבל את סרט הקפטן.
ב-12 ביולי במשחק נגד "זניט-2" עשה את הופעת הבכורה שלו.
ב-2 ביוני 2016 חתם על חוזה לשלוש שנים עם מועדון "טוסנו" ממחוז לנינגרד, בו שיחק במשך 3 שנים.
בסך הכל הופיע במדי הקבוצה 71 פעמים בכל המסגרות והבקיע 4 שערים.
בעונת 2018/2019 שיחק במדי יניסיי קרסנויארסק.
ראדא תעשיות אלקטרוניות בע"מ היא חברה ביטחונית-טכנולוגית גלובאלית העוסקת בפיתוח, בייצור, ומכירה של מערכות מכ"ם לכוחות תמרון קרקעיים, ואוויוניקה לכלי טיס צבאיים.
ראדא הייתה חברה ציבורית שמניותיה נסחרו בנאסד"ק.
בפברואר 2021 נרשמה החברה למסחר גם ב כמניה דואלית, ונכללה במדד תל אביב 125. ביוני 2022 התמזגה החברה עם חברת לאונרדו DRS האמריקאית.
ראדא הוקמה בשנת 1970 בחיפה על ידי דוד רייטנר, כמפעל למערכות חשמל ורכיבים אלקטרוניים.
רייטנר היה מהנדס שעבד קודם בחברת אלביט, עזב את החברה, החל לייצור את המוצרים מביתו בחיפה, וסיפק אותם לחיל האוויר.
בשנות ה-70, בעקבות האמברגו הצרפתי שלאחר מלחמת ששת הימים, סבל חיל האוויר הישראלי ממחסור במערכות בדיקה למטוס המיראז' 3 והנשר (שיוצר בתעשייה האווירית, על-פי התוכניות של מטוס מיראז' 5), וראדא הפכה לספקית העיקרית של ציוד זה לחיל האוויר.
בשנות ה-80 התבססה פעילותה של ראדא על אספקת מכשירי בדיקה למטוסי הכפיר ועל ייצור ציוד לתחקור קרבות אוויר.
בשנת 1977 הורשע רייטנר במתן שוחד של 1,000 דולר לפקיד במשרד הביטחון, ונידון לשלושה חודשים מאסר על תנאי.
בתחילת 1980, עבר המפעל לבית שאן בעידוד הממשלה, כדי לספק מקורות תעסוקה, לאחר שמפעל כיתן בעיירה נסגר.
עקב עלות המעבר המפעל נקלע לקשיים, והוא נרכש על ידי קבוצת משקיעים בראשות איש העסקים אברהם רינות, מבעלי חברת הביטוח האררט.
בסוף אותה שנה מונה חיים ניסנזון למנכ"ל החברה.
ב-1985, לאחר שהוכרז שהחברה תהיה שותפה בפרויקט הלביא, היא הנפיקה את מניותיה בבורסת הנאסד"ק בניו יורק.
בשנת 1990 השקיעה ראדא בחברת קלסטרום תעשיות (Kellstrom Industries), שהקים טייס חיל האוויר לשעבר זיו נדיבי בפלורידה.
החברה עסקה באספקת ציוד אווירונאוטי, מנועים וחלקי מנועים של מטוסי סילון, ובליסינג או במכירה מחדש של מטוסי נוסעים, מנועים וחלקי מנועים.
בנוסף הייתה לחברה שותפות אסטרטגית עם משרד הביטחון לשיווק חלקי חילוף תעופתיים מעודפי חיל האוויר.
לאחר ההשקעה בקלסטרום היא הפכה לחברה-בת של ראדא, ונדיבי הפך לסגן נשיא ראדא.
בשנת 1995 נמכרה קלסטרום לחברת השקעות, תמורת כ-9 מיליון דולר.
אחר כך הפכה לחברה ציבורית ולבסוף נמכרה בשנת 2002.
בשנת 1993 זכתה החברה בחוזה לאספקת מערכות תחקור חדשה שפיתחה עבור מערך מטוסי ה-F-16 של חיל האוויר.
בשנת 1996 החברה נקלעה שוב לקשיים, לאחר שבעקבות ביטול פרויקט הלביא ב-1988, היא השקיעה 25 מיליון דולר בהסבה של קו מוצרי הבדיקה שלה כך שיתאים לשימוש במטוסים אזרחיים, וקבוצת משקיעים הונג-קונגית הפכה לבעלת המניות העיקרית תמורת השקעה של 4 מיליון דולר.
במאי 1997 התמנה הרצל בודינגר, מפקד חיל האוויר בשנים 1992–1996, כמנהל פעילות השיווק הבינלאומית של החברה ונשיא חברת הבת בארצות הברית.
ביולי 1998 החליף את חיים ניסנזון כמנכ"ל.
באותה עת ניהלה החברה משא ומתן עם חברת בואינג להשקעה של 10 מיליון דולר תמורת 42% מהמניות, אך העסקה עם בואינג לא יצאה לפועל לאחר בדיקת נאותות שביצעה.
עם זאת, החברות חתמו בספטמבר 1999 על הסכם שיתוף פעולה, לפיו בואינג תעניק תמיכה לשיווק ומכירות של מערכת הבדיקה האוטומטית של ראדא - CATS, ותמליץ על התקנת המערכת במטוסיה מדגם 737 ו777.
בראשית המאה ה-21 עברה ראדא תהליך של ארגון מחדש שכלל סגירה של כל חברות הבת מחוץ לישראל וכניסה לפעילות בתחומים חדשים.
החברה זכתה בשורה של חוזים, חלקם כספקית של מוצרים לחברות תעשייה ביטחונית אחרות המבצעות את האינטגרציה שלהם כחלק מפרויקטים שלהם, דוגמת, רפא"ל, התעשייה האווירית, וחברת Smiths Aerospace האמריקנית עובר מטוסי ה-F-16 של חיל האוויר הישראלי ושל פורטוגל, צ'ילה, הולנד ועומאן.
תחומי הפעילות החדשים שאליהם נכנסה ראדא כללו: מערכות ניווט, מכ"ם ומערכות אוויוניקה (למטוסים ובהמשך גם למל"טים).
בינואר 2003, זכתה ראדא בחוזה לאספקת מערכות תחקור עבור מערך מטוסי האימון של חיל האוויר הישראלי - הסקייהוק.
מערכת התחקור מציגה לחניך את ביצועיו באוויר בווידאו ובגרפיקה תלת־ממדית.
בינואר 2004, הפך הפרויקט לתוכנית השבחה אוויונית מלאה, בהובלת ראדא, הכוללת תכנון והתקנת מערכת ניווט לוויינית, מערכת תצוגה עילית, מחשב ניהול ובקרת חימוש.
בפברואר 2005, רכשה את חברת וקטופ תמורת רבע מיליון דולר.
חברת וקטופ הוקמה בשנת 1994, על ידי רן כרמלי, זוכה פרס ביטחון ישראל, נשיא החברה היה עמר בר-לב, מפקד סיירת מטכ"ל לשעבר.
וקטופ פיתחה מצלמה המתוקנות בקסדות הטייסים לצילום התצוגה העילית.
בינואר 2007, שיתפה ראדא פעולה עם החברה האמריקאית נורת'רופ גרומן במכרז למערכת להגנה מפני רקטות לטווח קצר ובינוני.
ראדא חתמה על הסכם לשיתוף בבנייה ובהתקנה בישראל של מערכת הלייזר נגד רקטות סקיי גארד Skyguard , שהייתה בפיתוח על בסיס פרויקט הנאוטילוס.
אך שר הביטחון עמיר פרץ החליט כי חברת רפא"ל תפתח את המערכת, עם הפתרון שלה "כיפת ברזל".
באותה שנה החלה לשתף פעולה עם רפא"ל בפיתוח המכ"ם לפרויקט "מעיל רוח" שנועד לספק הגנה לטנקי המרכבה.
אך לאחר כשנה וחצי של עבודה, רפאל בחרה במכ"ם של חברת אלתא.
במקום זאת החלה לשתף פעולה עם תע"ש בפרויקט המקביל שלה, "חץ דורבן", אך גם הוא בוטל.
את שנת 2010 סיימה עם מכירות שיא של 27 מיליון דולר, לאחר שזכתה להיות חלק מפרויקט השבחה רחב היקף למטוסי קרב שביצעה יצרנית המטוסים אמבראר בדרום אמריקה.
בשנת 2015 נקלעה ראדא שוב לקשיים, לאחר שהשוק המסורתי שלה, מערכות אוויוניקה למטוסים החל לדעוך, והיא סיימה את השנה עם ירידה במכירות, הפסד של 6.4 מיליון דולר, ושווי שוק שהצטמק ל כ-6 מיליון דולר בלבד.
חברת השקעות הפרטית DBSI של אנשי העסקים יוסי בן-שלום וברק דותן נכנסה להשקעה בראדא.
החל משנת 2016 מתמקדת החברה בפיתוח ומכירה של מכ"מים מבוססי תוכנה, ניידים וקומפקטיים שמותקנים על כלי רכב קרביים ומשמשים לגילוי ומעקב אחר טילי נ"ט, כטב"מים, רחפנים, מטוסים, פגזי מרגמה, טילים וארטילריה קצרת טווח.
השימושים של מכ"מים אלה הם עבור מערכות הגנה אקטיבית (APS) לכלי רכב קרביים, פתרונות הגנה אווירית לטווח קצר (SHORAD) לתמרונים כולל (Counter-UAS) ומערוכת נגד טילים / ארטילריה / פגזים (C-RAM).
בנובמבר 2016 מונה דב סלע, מנהל הפיתוח העסקי שלה, למנכ"ל החברה.
בשנת 2017, החברה סיפקה מעל למאה מערכות מכ"ם לחיל הנחתים של ארצות הברית, וצבא ארצות הברית, ורווחי החברה הוכפלו.
בנוסף, חברת ראדא פתחה משרדים ומפעל ייצור בג'רמנטאון, מרילנד (RADA USA), כדי לפתח את השוק המקומי של המכ"מים הטקטיים לצבא ארצות הברית.
בנובמבר 2018, גייסה ראדא 12.5 מיליון דולר מפסגות בית השקעות ומהפניקס חברה לביטוח.
בשנת 2019, המכ"מים של ראדא השתתפו במגוון משימות הגנה, כולל הפלה של רחפן איראני במצר הורמוז על ידי רכב של חיל הנחתים של ארצות הברית, שצויד במערכת גילוי והפלה לרחפנים.
הדרישה הגוברת והולכת למכ"מים טקטיים, בשילוב עם העלייה במכירות של RADA USA, הובילה להכפלה של הרווחים השנתיים ושל מחיר המניה.
בשנת 2020, חברת ג'נרל דיינמיקס מערכות קרקע (GDLS) זכתה בחוזה על סך 1.2 מיליארד דולר מצבא ארצות הברית, כדי לייצר, לבחון ולספק מערכות IM-SHORAD המשלבות את המכ"ם הרב-תכליתי ההמיספרי של חברת ראדא (MHR).
ביוני 2022 הסכימו ראדא וחברת לאונרדו DRS (חברת בת של תאגיד לאונרדו האיטלקי) על מיזוג ביניהן, כך שבעלי המניות בראדא יקבלו 19.5% מהחברה הממוזגת שתיקרא "Leonardo DRS", ותיסחר במקביל בנאסד"ק ובבורסה בתל אביב.
aCHR (מכ"מ המיספרי קומפקטי מתקדם)
ieMHR (מכ"מ המיספרי רב-תכליתי משודרג ומשופר)
exMHR (מכ"מ המיספרי רב-תכליתי משופר ומורחב)
DVDR & GDS (מערכת הקלטת וידאו ונתונים דיגיטליים, ומערכת עדכון קרקעית)
R-200M (מערכת ניווט אינרטית מבוססת Mems)
ראדבוט, רוזן הבסבורג (985–1045) הידוע גם בשם ראדבוט מקלטגאו, היה רוזן מחוז קלטגאו באזור הריין העילי בשוואביה.
ראדבוט היה האב הקדמון של בית הבסבורג, והוא בחר את שמו על שם מבצר הבסבורג.
ראדבוט היה כנראה בנו השני של לאנצלין מקלטגאו (בנו של גונטרם, רוזן בריזגאו), אחיו הצעיר של ורנר, בישוף שטרסבורג.
בשנת 1010 הוא התחתן עם אידה דה לורן, בתם של פרידריך הראשון, דוכס לורן העילית וביאטריס מצרפת, ממנה נולדו לו 4 ילדים.
ראדבוט בנה את טירת הבסבורג, ובשנת 1027 הוא ייסד את מנזר מורי, שנבנה על ידי נזירים בנדיקטינים ממנזר איינזידלן.
בשנת 1045 מת ראדבוט, ובנו ורנר הראשון, רוזן הבסבורג ירש את נחלותיו.
בשנת 1010 התחתן ראדבוט עם אידה דה לורן, בתם של פרידריך הראשון, דוכס לורן העילית וביאטריס מצרפת, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
ריכנצה מהבסבורג (נפטרה ב-1050), התחתנה עם אולריך השני, רוזן לנצבורג
ראגרטס: הסרט הוא סרט אנימציה אמריקאי לילדים מסוגת קומדיה, דרמה והרפתקאות, המבוסס על סדרת האנימציה של ערוץ ניקלודיאון, "ראגרטס".
הסרט מתרחש באופן כרונולוגי לפני העונה השישית של הסדרה, והוא מספר על טומי, חבורתו ואחיו החדש שהלכו לאיבוד ביער בגלל תאונה קטנה.
הסרט בוים על ידי איגור קובליוב ונורטון וירג'ין, נכתב על ידי דייוויד וייס וג'יי דוויד סטם, והופק על ידי ארלין קלסקי וגאבור צ'ופו.
הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-20 בנובמבר 1998. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית ב-1 ביולי 1999. אורך הסרט הוא כ-80 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן: עברית, צרפתית והונגרית).
עיבוד הסרט תוכנן יחד עם התכנון של הסדרות "המופע של רן וסטימפי" ו"החיים על פי דאג" כאשר ערוץ ניקלודיאון עשה חוזה עם פוקס המאה ה-20 בין השנים 1993 עד 1995. עם זאת, החוזה פג והסרט לא נוצר.
בסביבות השנה שבה פג החוזה, הפיתוח של הסרט התחדש אצל חברת "סרטי פרמאונט", מאז חברת האם של ניקלודיאון, "ויאקום", רכשה את הסטודיו בשנת 1994.
הסרט הוא סרט האנימציה הראשון של "Nickelodeon Movies" והסרט הראשון של הסדרה "ראגרטס".
הסרט קיבל ביקורות חיוביות מן המבקרים, הכניס כ-141,000,000 מיליון דולר ממכירות הכרטיסים.
דבר זה הופך את הסרט לסרט האנימציה הראשון שלא של חברת וולט דיסני שהכניס מעל 100 מיליון דולר.
סרט זה גם היה הסרט המוצלח ביותר המבוסס על סדרת טלוויזיה, עד הקרנת הבכורה של הסרט "משפחת סימפסון - הסרט" בשנת 2007.
הסרט מספר על טומי וחבורת התינוקים שלו, שיוצאים להרפתקאות ברחבי העיר וביער אחרי שהלכו לאיבוד בגלל תאונה קטנה.
בזמן שכולם מחפשים אחריהם, הם עסוקים בלשרוד לבד בטבע.
אל החבורה מצטרף דיל, אחיו החדש של טומי שרק נולד.
בין החבורה, ובעיקר בין טומי ודיל, נוצרים חיכוכים בהתחלה, אך לבסוף הם מחליטים לשתף פעולה בשביל לצאת מהיער.
לני קרביץ, איגי פופ, ליסה לוב, B-Real, גורדון גאנו, פרד סניידר, פטי סמית', קייט פירסון, יעקב דילן, פיף דוג, בק, לואו ראולס, דון רובינסון, לורי אנדרסון, סינדי וילסון.
השיחות על לעשות לסדרה סרט היו קיימות מאז תחילת הסדרה.
הניסיון הראשון לעשיית הסרט היה בשנת 1993, כשניקלודיאון ביצעו חוזה של שנתיים עם פוקס המאה ה-20 בשביל לייצור חומר חדש, אבל מנכ"ל ניקלודיאון לא פסל את האפשרות לעשות סרטים על בסיס הסדרות של הערוץ.
החוזה פג בשנת 1995 והסרט לא יצא לפועל.
בשנת 1994, רכשה חברת Viacom את חברת סרטי פרמאונט, והפיתוח של הסרט התחיל כשנה לאחר מכן, כשהרכישה של סרטי פרמאונט והעסקה עם פוקס המאה ה-20 פקעו.
חודשיים לפני הפצת הסרט, הפרק "The Family Tree" שודר כפרק האחרון של העונה החמישית.
בתחילת הסרט ובסוף הפרק הייתה פרודיה לסרטי אינדיאנה ג'ונס של חברת לוקאס פילם.
מאוחר יותר הפרודיה שימשה השראה לחלק השני של הפרק "A Tale of Two Puppies / Okey-Dokey Jones and the Ring of the Sunbeams" ששודר במהלך העונה השמינית של הסדרה ב-1 ביוני 2002.
שני קטעים מן הסרט נחתכו מהסרט במהלך ההפקה.
הקטע הראשון הוא סיוט שחלמו סטו ודידי בו דוקטור ליפשיז מבקר את ההורות שלהם באמצעות שיר.
הקטע השני מתאר את הראגרטס דוחפים את רפטאר ביער, ומתלבטים מה לעשות בסגנון מזמור צבאי.
סצנות אילו נחתכו מן ההקרנה בקולנוע, ה-DVD של הסרט, ה-VHS של הסרט והלייזרדיסק של הסרט.
עם זאת, הסצנות הוצגו בשידור הסרט בטלוויזיה בערוצי ניקלודיאון ו-CBS.
סצנות אילו הופיעו גם ברומן המודפס של הסרט.
לפני הקרנת הסרט בקולנוע, הוקרן קטע קצר מן הסדרה "CatDog" בשם "Fetch".
בקטע חתול זוכה בתחרות רדיו, ומנסה לענות לטלפון בזמן שכלב רודף אחרי כדור טניס.
הקטע שודר לאחר מכן בפרק 21 של הסדרה.
עם זאת, ב-DVD, ה-VHS והלייזרדיסק של הסרט, היה קטע בשם "Winslow's Home Videos" מתוך פרק 28 של הסדרה "CatDog", בו ראו את וינסלו מציג את קטעי הווידאו האוהבים עליו מהסדרה.
הסרט הוקרן לראשונה בארצות הברית ב-20 בנובמבר 1998. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בדיבוב לעברית ב-1 ביולי 1999.
בשנת 2011, הסרט הופץ מחדש לצד שלושה דיסקים לכבוד יום השנה ה-20 של ראגרטס.
בנוסף, הסרט הופץ מחדש עם כל סרטי האנימציה של ערוץ ניקלודיאון עד הסרט "בלאגן בחווה" בשנת 2016. נכון לשנת 2019, הסרט אינו נמכר על Blu-ray.
פסקול הסרט הנקרא "The Rugrats Movie: Music" הופץ לראשונה ב-3 בנובמבר 1998. הפסקול מכיל 13 שירים ובונוסים של הדגמות ופרסומות.
האחראי על המוזיקה בסרט היה מארק מות'רסבו, ומנהל המוזיקה בעברית היה שרון כהן.
ריצ'רד ג'הר מחברת אמזון, שיבח את הפסקול ואמר שכל מעריצי הסדרה מכל הגילים יאהבו אותו.
המגזין האמריקאי "אנטרטיינמנט ויקלי" דירג את המוזיקה שבפסקול בציון C.
בראון ציין שהפסקול מהנה ושיש בו "ויתורים" להורים של ילדים שפחות מתחברים לראפ.
שיר מתוך הפסקול הופיע עשרים ושישה שבועות בבילבורד 200.
לכבוד יום השנה העשרים, הפסקול של הסרט הופץ מחדש ב-30 בנובמבר 2018 על תקליט.
יצאו לסרט משחקי וידאו אשר מבוססים עליו בשמות "The Rugrats Movie" ו-"Rugrats: The Movie".
המשחק הראשון הופץ ב-19 ביוני 1998, והמשחק האחרון הופץ ב-12 במרץ 1999. שני המשחקים פותחו על ידי Acclaim Studios Manchester, והופצו על ידי THQ.
במשחקים יש 8 רמות, והעלילה שלהן מתרחשת כאשר מחפשים את דיל שנעלם.
האתר IGN דירג את המשחק בציון חמש מתוך עשר.
שיינדר קבע שלמשחק אין הרבה אפשרויות בשביל להחזיק את צומת ליבם של המבוגרים, אבל הילדים יאהבו את המשחק.
דייוויס ציין שהמשחק נועד לילדים ושיבח את רמת הקושי שמותאם אליהם בדיוק.
משחק מחשב בהשראת הסרט הופץ על ידי "Brøderbund Software" ב-14 בספטמבר 1998. המשחק כולל שישה משחקים ברמה שונה, ובונוסים שאיתם ניתן להשיג פריטים במשחק.
מספר ספרים המבוססים על הסרט פורסמו על ידי חברת סיימון ושוסטר וניקלודיאון.
ספר שמספר את עלילת הסיפור של הסרט, יצא לאור ב-1 באוקטובר 1998 על ידי חברת "tandem Library".
חודש לאחר מכן, ב-1 בנובמבר 1998, הופץ על ידי MSG מדריך על הסרט בעל 144 עמודים.
הסרט הופץ לראשונה ב-20 בנובמבר 1998, והרוויח בשבוע הראשון שלו כ-27,321,470 דולר.
בסך הכל, הסרט הרוויח כ-141,000,000 מיליון דולר ממכירות הכרטיסים.
הסרט קיבל מאתר "Rotten Tomatoes" דירוג של 60% מתוך 50 חוות דעת (30 היו חיוביות ו-20 היו שליליות).
רוג'ר איברט נתן לסרט 2 כוכבים מתוך 4. הוא אמר שהסרט מיועד לילדים ומפני שהוא מבוגר הוא פחות נהנה ממנו.
העיתון "הניו יורק טיימס" סקר את הסרט בצורה חיובית, וכינה אותו כתענוג.
הסרט דובב לעברית בשנת 1998 על ידי שרון כהן, שם דובב על ידי אנשים שונים בניגוד לדיבוב העברי של הסדרה, בהם שרית וינו אלעד בתפקיד טומי, סיון שביט בתפקיד דיל ואנג'ליקה, וענת וקסמן ואוהד שחר (שבאותה תקופה היו נשואים) בתפקיד ההורים של טומי ודיל, דידי וסטן פיקלז.
ב-1 ביולי 1999 הסרט הוקרן לראשונה בישראל בדיבוב לעברית.
לסרט יצאו שני סרטי המשך: "ראגרטס בפריז: הסרט" שהופץ לראשונה ב-17 בנובמבר 2000, ו"ראגרטס משתוללים" שהופץ לראשונה ב-13 ביוני 2003.
ראדו וסילה (ברומנית: Radu Vasile, 10 באוקטובר 1942 סיביו – 3 ביולי 2013 בוקרשט) היה פוליטיקאי רומני, שכיהן מטעם המפלגה הלאומית של האיכרים - הנוצרית הדמוקרטית, כראש ממשלת רומניה בשנים 1998–1999. בעת כהונתו בינואר 1999 התמודד עם המינריאדה האחרונה, שנתמכה על ידי המפלגה היריבה, הסוציאל-דמוקרטית.
היה היסטוריון וכלכלן בהכשרתו, ומשורר בשם העט ראדו מיסקיו.
בשנים 2000–2004 כיהן כסנאטור מטעם המפלגה הדמוקרטית.
וסילה כיהן כפרופסור להיסטוריה כלכלית באקדמיה למדעי הכלכלה בבוקרשט.
ראדו וסילה נולד בסיביו בשנת 1942. מוצא משפחתו היה במונטניה ביישוב דרגשאן שבמחוז ולצ'ה.
אביו שהיה עורך דין, היה אסיר פוליטי בימי המשטר הקומוניסטי ונפטר ב-1986. הוא למד בגימנסיה ובתיכון ביישובים דרגשאן ואורשטיה.
בגלל עברו הפוליטי של אביו, נתקל ראדו וסילה, בקשיים בגישה ללימודים אקדמיים.
בנסיבות אלה למד במקום זאת בבית ספר לסיעוד, אותו סיים ב-1962.
בסופו של דבר הורשה ללמוד היסטוריה בפקולטה להיסטוריה של אוניברסיטת בוקרשט.
הצטיין בלימודים וסיים אותם ב-1967 במקום השלישי בשכבתו.
עבד בשנים 1967–1969 במוזיאון הכפר בבוקרשט (כיום מוזיאון האיכר הרומני) ובשנים 1969–1972 כחוקר סטז'ר במכון להיסטוריה "ניקולאיה יורגה" של האקדמיה הרומנית.
בשנת 1971 היה מדריך בחוג להיסטוריה כלכלית של האקדמיה למדעי הכלכלה בבוקרשט ובשנת 1977 סיים דוקטורט
ב-1978 התמנה למרצה בחוג להיסטוריה כלכלית באקדמיה למדעי הכלכלה.
אחרי המהפכה הרומנית בשנת 1989 בתמיכת הסטודנטים נבחר לפרו-דיקן הפקולטה למסחר באקדמיה וכיהן בתפקיד זה עד 1992. הוזמן להרצות על האינטגרציה האירופית באוניברסיטת אריסטו של סלוניקי ובאוניברסיטת מינכן.
בשנת 1993 התמנה לפרופסור באקדמיה למדעי הכלכלה בבוקרשט.
הרצה בנושאים של היסטוריה רומנית בבית הספר לדוקטורטים של סורבון והציג מעל 50 מאמרים ומחקרים בכנסים מדעיים ברומניה ובחו"ל.
בינואר 1990 הצטרף וסילה למפלגה הלאומית של האיכרים - נוצרית - דמוקרטית שקמה בגרסה חדשה אחרי מהפכה, 1989 בעקבות המפלגה ה"היסטורית" הלאומית של האיכרים.
ב-21 באוקטובר 1992 נבחר מטעמה לסנאט של רומניה (כנציג המחוז בקאו) ופעל המסגרת זו עד 2004. בספטמבר-נובמבר 1996, בפברואר-יוני 1998 ובפברואר 2004 כיהן בסגן יושב ראש הסנאט.
אחרי 1996 היה מזכיר כללי של המפלגה הלאומית של האיכרים - נוצרית - דמוקרטית.
בשנים 1993–1994 ניהל את ביטאון המפלגה, העיתון "דרפטאטיה" (Dreptatea - "הצדק").
בשנים 1996–2000 היה וסילה חבר בקבוצות הפלמנטריות לידידות עם ישראל ועם הפדרציה הרוסית.
ב-2000–2004 היה חבר בקבוצות הפרלמנטריות לידידות עם אונסק"ו ועם לבנון
על יד רמון באר, הלמוט שמידט ואחרים השתתף בהקמת הפורום המרכזי האירופי.
בשנים 1997–2001 ייצג את רומניה באספה הפלמנטרית של מועצת אירופה.
אחרי ויקטור צ'ורביה כיהן וסילה כראש הממשלה בשנים 1998–1999 בתקופה קשה מבחינה כלכלית ומדינית עבור רומניה.
אג"ח שלוו המנהיגים הקודמים הביאו את רומניה בפני חשש לחדלות פירעון, רומניה נכנסה לשנה תשיעית של מיתון.
נספרו 8 מיליון תושבים מתחת לסף העוני.
שורה של בנקים - בנקורקס, קולמנה בנק, קרדיט בנק, בנק אלבינה ואחרים.
על מנת למנוע חדלות פרעון של רומניה האיץ וסילה את ההפרטה.
בתקופתו הופרטו חברת ייצור המכוניות דאצ'יה בעיר פיטשט, כמו כן חברת "רומטלקום", הבנק הרומני לפיתוח BRD.
הכין בהצלחה שתי תוכניות להתאמה מבנית לתעשייה ולחקלאות בסיכום הבנק העולמי.
המנהל החדש שמינה בראש מפעל הפלדה סידקס בגאלאץ, פטרישור פיו, הצליח בהפחתת ההפסדים של המפעל.
וסילה ביטל את המס על רווחים מייצוא, הפחית את המע"ם מ-24% ל-19% ואת המס על רווחים מ-38% ל-24%
האמצעים בהם נקט סייעו בשיקום כלכלת רומניה.
וסילה התמודד עם ה"מינריאדה" האחרונה שפרצה בינואר 1999 כשכורי הפחם מעמק הז'יו בהנהגת מירון קוזמה התכוונו לצעוד שוב אל בוקרשט.
בדרך נכנסו לעיירה קוסטשט ופירקו מאות שוטרים מנשקם.
דרכם נחסמה רק בעיר רמניקו ולצ'ה.
וסילה פנה לתיווך הבישוף יואן סלז'אן והגיע ללא אבטחה למנזר קוזיה על מנת לשאת ולתת עם הכורים.
המו"ם הסתיים בהסכם שנודע כ"הסכם קוזיה".
הממשלה הסכימה לחזור מההחלטה לסגור את המכרות דלז'ה וברבטן והבטיחה למלא חלק מהדרישות האחרות של הכורים.
כמו כן הובטחה עצירת ההליכים הפליליים נגד מנהיגיהם, פרט למשפטו של קוזמה שהיה בעיצומו.
זמן קצר אחר כך גזר בית המשפט עונש מאסר כבד על מירון קוזמה.
הלה, נזעם יצא בראש אלפי כורים לבוקרשט, אבל הפגנתם נחסמה ביישוב סטויינשט, אולט.
בעת כהונתו של ראדו וסילה, שהשתייך לדת הרומית-קתולית, קיבלו רומניה והכנסייה האורתודוקסית הרומנית בתאריכים 7–9 במאי 1999 את ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני - ביקור ראשון של אפיפיור במדינה בעלת רוב נוצרי אורתודוקסי.
וסילה נפגש עם ראש ממשלת רוסיה במפגש בין ארבע עיניים, יצר קשרים טובים עם מנהיגים כמו רומנו פרודי, רפיק חרירי, בנימין נתניהו
בפסגת הלסינקי ב-13 בדצמבר 1999 הוזמנה רומניה לדיונים על מנת להצטרף לאיחוד האירופי.
3 ימים אחרי כך החליטה הנהגת מפלגתו, הלאומית של האיכרים להדיחו מתפקיד ראש הממשלה.
וסילה נפטר בבוקרשט בשנת 2013 מסרטן בבמעי הגס, אחרי שעבר ניתוח שלוש שנים קודם.
במהלך הזמן עבר טיפולים ברומניה ובישראל.
טקס הלווייה נוהל על ידי הארכיבישוף הרומי-קתולי של בוקרשט, יאון רובו.
וסילה היה נשוי לאישה ממוצא הונגרי.
וסילה פרסם שירים בשם העט ראדו מיסקיו.
(מעידן הברזל ועד למלחמת העולם השנייה)
(בין איזון ומיתון: תאוריה ופרקטיקות של מקרו-סטביליזציה)
(ג'ורג' וייגל - עד לתקוה - ביוגרפיה של האפיפיור יוחנן פאולוס השני (2005-1929)
(יוזף רצינגר - בנדיקטוס השישה עשר - המוות חיי הנצח)
ראגרטס בפריז: הסרט הוא סרט אנימציה אמריקאי לילדים מסוגת קומדיה, דרמה והרפתקאות, המבוסס על סדרת האנימציה של ערוץ ניקלודיאון, "ראגרטס".
הסרט מתרחש באופן כרונולוגי לפני העונה השביעית של הסדרה, והוא מציג לראשונה את דמויותיהן של קימי וואטאנובי ואת אימה, קירה.
כמו כן, הסרט מציג את הופעתם היחידה של שני נבלים בזיכיון, קוקו לה-בוש, מנהלת פארק מרושעת אשר שונאת ילדים ובמיוחד תינוקות, ואת העוזר שלה ז'אן קלוד.
הסרט הופץ בארצות הברית ב-17 בנובמבר 2000. הסרט זכה לביקורות חיוביות והכנסות של 103.3 מיליון דולר מתוך תקציב של 30 מיליון דולר.
לעומת הסרט הראשון, סרט זה לא דובב לעברית.
הסרט מספר על טומי וחבורתו שיצאו לחופשה בפריז, לאחר שקראו לאביו של טומי לעבודה שלו, באותו הזמן, אביו של צ'אקי, צ'אז, מחפש אישה חדשה שתהיה אימו החדשה של צ'אקי, בפריז הוא הכיר את קירה ווטאנובי ואת בתה קימי.
אולם קוקו לה-בוש שונאת הילדים זממה להתחתן עם צ'אז מפני שרצתה את תפקיד הנשיאה.
בעזרת חבריו, הצליח צ'אקי לגבור על פחדיו ולמנוע מקוקו המרשעת להתחתן עם אביו.
לבסוף צ'אז התחתן עם קירה וצ'אקי קיבל אמא חדשה וגם אחות חדשה.
כריסטין קוונאו - צ'אקי פינסטר
מייקל בל - צ'אז פינסטר
אליזבת דיילי - טומי פיקלס
שריל צ'ייס - אנג'ליקה פיקלס
קאת' סוסי - פיל, ליל ובטי דוויל
קרי סאמר - סוזי קרמייקל
טרה סטרונג - דיל פיקלס
דיון קוואן - קימי ווטאנאבי
ג'וליה קאטו - קירה ווטאנאבי
ג'ק ריילי - סטו פיקלס
ג'ו אלסקי - סבא לו פיקלס
דבי ריינולדס - לולו פיקלס
מייקל בל - דרו פיקלס
מלאני שרטוף - דידי פיקלס
טרס מקנייל - שרלוט פיקלס
פיליפ פרוקטור - הווארד דוויל
סוזן סרנדון - קוקו לה-בוש
טים קארי - זמר סומו
בילי וסט - זמר סומו
קווין מייקל ריצ'רדסון - זמר סומו
קייסי קסם - תקליטן בחתונה
פסקול הסרט הנקרא "Rugrats in Paris: The Movie: Music" הופץ לראשונה ב-7 בנובמבר 2000. הפסקול מכיל 14 שירים ובונוסים של הדגמות ופרסומות.
החברה האחראית על המוזיקה בסרט הייתה מאבריק.
ראדו אלדולסקו (ברומנית: Radu Aldulescu; 17 בספטמבר 1922, פיטיאסקה, מחוז אילפוב - 19 במרץ 2006, ניס,צרפת) היה צ'לן רומני־איטלקי.
אלדולסקו נולד ב -1922 בכפר פיטיאסקה־פאסריה (Piteasca-Pasărea), במחוז אילפוב שבחבל מונטניה ברומניה.
הוא היה בן למשפחה בעלת מסורת מוזיקלית ארוכה.
סבא רבא שלו היה אנגלוש דיניקו (1838–1905), נגן חליל פאן ממוצא צועני שחיבר את הגרסה הסופית של להיט הלאוטארים הרומנים "צ'וקרליה".
סבתו, אחת מארבע בנותיו של אנגלוש דיניקו, הייתה מריה דיניקו שהתחתנה עם פטרה אלינסקו (1869–1947), מלחין ונגן חליל ממחוז מהדינץ שבחבל אולטניה.
אימו של אלדולסקו, נטליה אלינסקו, הייתה אחת משתי בנותיהם.
אחותה, אאוג'ניה אלינסקו, הייתה מורה לפיתוח קול באקדמיה למוזיקה בבוקרשט.
בגיל שש התחיל ראדו אלדולסקו ללמוד נגינה בצ'לו אצל אחי סבתו, דימיטריה דיניקו (1868–1936) שלימד גם בקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בבוקרשט.
אלדולסקו למד גם הוא בקונסרבטוריון המלכותי למוזיקה בעודו בן 12, עד שנת 1939.
הוא סיים את לימודיו עם שלושה פרסי הצטיינות.
בגיל 18 ניגן אלדולסקו בתזמורת האופרה של בוקרשט וב־1941 ניגן לראשונה בתזמורת הסימפונית של רדיו בוקרשט.
בשנים 1950–1964 הופיע כסולן עם הפילהרמונית "ג'רוג'ה אנסקו" של בוקרשט.
ב־1964 היה עוזרו של הצ'לן הקטלאני גספר קסאדו והופיע לראשונה בלונדון עם התזמורת הסימפונית של ה־BBC בקונצ'רטו של אנטונין דבוז'אק באותה שנה.
אלדולסקו ניגן לעיתים קרובות מוזיקה קאמרית.
הוא ניגן בין השאר בטריו עם הפסנתרן ולנטין גאורגיו ועם הכנר שטפאן גאורגיו.
מאוחר יותר הוא ניגן בשלישיית "טריו דל'ארקי" באיטליה עם הכנר סלבטורה אקרדו ועם הוויולן לואיג'י אלברטו ביאנקי.
אלדולסקו ואשתו היגרו בשנת 1969 לאיטליה ובשנת 1977 קיבלו את אזרחות איטלקית.
אלדולסקו ניגן ברסיטלים למוזיקה קאמרית עם קרלו צקי והופיע כסולן עם תזמורות ומנצחים חשובים ברחבי העולם.
אלדולסקו לימד בקונסרבטואר האירופי בפריז, באקדמיות למוזיקה בבזל, במאסטריכט, באקדמיה הבינלאומית למוזיקה על שם יהודי מנוחין בגסטאד (אחרי 1981), במרכז ללימודי מוזיקה בברצלונה ובקונסרבטוריון של פסקארה.
עם תלמידיו נמנו: מרין קזאקו, שרבאן ניקיפור, צציליה ואן הוף, מרייט ואן דייק, ג'מה סרפנטי, אולף טישבירק ופאולו גאיו לימה.
אלדולסקו הקליט אלבומים עם יצירות מאת היידן, ברהמס, צ'ייקובסקי, סן־סנס, דביסי, ג'ורג'ה אנסקו ומלחינים אחרים.
הוא לימד כיתות אמן בארצות רבות וכיהן בחבר השופטים של תחרויות בינלאומיות – בין השאר, בתחרות הרביעית הבינלאומית על שם צ'ייקובסקי בשנת 1970. בשנת 1985 יזם אלדולסקו כיתת אמן בקוסטה בראווה והתוודע למוזיקה ולמוזיקאים של קטלוניה.
הוא הוציא אלבום עם יצירות של מלחינים קטלאנים, לואיס קלארט ביניהם.
ראדו אלדולסקו היה נשוי לגלינה (גליה) ולזוג נולדה בת, רודיקה, שחיה בפריז.
1951 – אמן מצטיין של הרפובליקה העממית הרומנית.
1967 – פרס הרייט כהן לצ'לן הטוב ביותר של השנה.
1972 – אות מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האיטלקית – בדרגת אביר־קצין.
הפרס "סג'יטריו ד'אורו" (קשת הזהב) מטעם העיר רומא.
הפרס "גונפלונה ד'אורו" לאמנויות הבמה.
בפסטיבל למוזיקה במליאנו־סבינה מוענק פרס "ראדו אלדולסקו" שנוסד לזכרו.
ראגרטס היא סדרת טלוויזיה מונפשת ממוחשבת אמריקאית, שנוצרה על ידי ארלן קלסקי, גאבור קסופו ופול ז'רמן, אשר מהווה אתחול לסדרה בעלת אותו שם ששודרה לראשונה בשנת 1991.
הסדרה עלתה לשידור ב-27 במאי 2021 בשירות הזרמת המדיה "פרמאונט+".
בישראל, הסדרה עלתה לשידור בדיבוב עברי בערוץ ניקלודיאון ב-7 בנובמבר 2021.
בספטמבר 2021 הסדרה חודשה לעונה שנייה בת 13 ב-14 באפריל 2023 בפרמאונט+, וב-21 ביולי 2022 הודיעו שלעונה השנייה הוסיפו עוד 13 פרקים ובסך הכול לעונה השנייה תהיה 26 פרקים.
ב-21 ביולי 2022, הסדרה חודשה לעונה שלישית ואחרונה בת 13 פרקים, שצפויה להיות משודרת בספטמבר 2025, אבל כרגע לא ידוע איפה היא תשודר בגלל שהסדרה הוסרה משירות הזרמת המדיה "פרמאונט+" ובישראל מניקלודיאון.
ב-28 במרץ 2024, הסדרה הוסרה מהפרמאונט+ כחלק מ"החלטה אסטרטגית להתמקד בתוכן עם משיכה גלובלית המונית." בישראל, הסדרה הוסרה מה-VOD של ערוץ ניקלודיאון בחודש אפריל כנראה מאותה החלטה.
אפשר למצוא כמה פרקים באפליקציה של ניקלודיאון ישראל.
ב-14 במרץ 2024, הסדרה עברה לשדר בערוץ ניקוטונס.
כמו הסדרה המקורית, גם האתחול המחודש עוסק בחוויותיהם של תינוק אמיץ והרפתקני בן שנה בשם טומי פיקלס ושל חבריו למשחק – גם הם תינוקות ופעוטות.
כל חברי צוות המדבבים שדיבבו את דמויותיהם של התינוקות בסדרה המקורית ועודם חיים, שבים לדבב את דמויותיהם גם באתחול המחודש, אך לעומתם, דמויותיהם של ההורים ושאר המבוגרים מדובבים על ידי צוות מדבבים חדש.
ננסי קארטרייט – צ'אקי פינסטר
קת סוצ'י – התאומים פיל וליל דה ויל
שריל צ'ייס – אנג'ליקה פיקלס, בת דודו של טומי.
קרי סאמר – סוזי קרמייקל, חברתה הטובה ביותר של אנג'ליקה.
טומי דיואי – סטו פיקלס, אביו של טומי ואחיו של דרו.
אשלי ריי ספילרס – דידי פיקלס, אמו של טומי ואשתו של סטו.
אנה קלמסקי – שרלוט פיקלס, אמה של אנג'ליקה ואשתו של דרו.
טימותי סימונס – דרו פיקלס, אביה של אנג'ליקה ואחיו של סטו.
נטלי מוראלס – בטי דה ויל, אמם של פיל וליל.
טוני הייל – צ'אס פינסטר, אביו של צ'אקי.
מייקל מקיין – לו פיקלס, אביהם של סטו ודרו.
ניקול ביר – ד"ר לוסי קרמייקל, אמה של סוזי ואשתו של רנדי.
עומאר בנסון מילר – רנדי קרמייקל, אביה של סוזי ובעלה של לוסי.
בשנת 2012, היוצרת ארלין קלסקי הצהירה כי אם ערוץ "ניקלודיאון" יבקשו ממנה, היא תשמח להפיק פרקים חדשים של עבור "ראגרטס" ולהחזיר אותה לעונה עשירית.
ב-2 בספטמבר 2015, נמסר מ"וראייטי" כי ערוץ ניקלודיאון עשוי "לבקש להתנסות באתחול גרסאות קלאסיות" שבין היתר יכללו את "ראגרטס".
למחרת, "אינדפנדנט" הודיע כי "'ראגרטס' עשויה לחזור למסכים שלנו בקרוב".
ביולי 2016, נחשף כי בניקלודיאון ניהלו משא ומתן עם חברת ההפקה "Klasky Csupo" והיוצר פול ז'רמן על אתחול פוטנציאלי לסדרה.
ב-4 באוגוסט 2016, ארלין קלסקי הצהירה כי תהיה מוכנה לעבוד על אתחול מחודש לסדרה, יחד עם היוצרים השותפים גאבור קסופו ופול ז'רמן.
באוקטובר 2016, הצהיר סגן נשיא בכיר בניקולודיאון בתגובה לשאלת מעריצים כי "ראגראס" היא אחת מבין הסדרות שבדינן מתנהלים משא ומתן עבור הפקת אתחול עבורן.
ב-16 ביולי 2018 הוכרז כי ניקלודיאון הזמינה רשמית את האתחול המחודש, שעונתה הראשונה תכלול 26 פרקים ותופק על ידי קלסקי, צ'סופו וז'רמן.
עוד הוכרז כי סרטי פרמאונט הזמינו סרט שיבוסס על הזיכיון וישלב בין לייב אקשן להנפשה ועתיד לצאת לאקרנים ב-29 בינואר 2021. במקור, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-13 בנובמבר 2020. אך ב-12 בנובמבר 2019, נודע שהסרט הוסר מלוח הזמנים של פרמאונט.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקוריתתקופת שידור בניקלודיאוןתקופת שידור בישראלשידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור ראשוןשידור ראשוןשידור אחרון12527 במאי 202115 באפריל 202220 באוגוסט 202125 במאי 20237 בנובמבר 202127 ביוני 202222614 באפריל 202320 בפברואר 20248 באוקטובר 2024 28 במאי 2023יפורסם בהמשך313יפורסם בהמשךיפורסם בהמשךיפורסם בהמשךיפורסם בהמשךיפורסם בהמשךיפורסם בהמשך
Chuckie1414-אצ'אקי נגד שואב האבקChuckie vs.
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקוריתאריך שידור בניקולודיאוןתאריך שידור בישראל521-איפורסם בהמשךMudvilleיפורסם בהמשךיפורסם בהמשךיפורסם בהמשך1-ביפורסם בהמשךStepping Stone532יפורסם בהמשךDesert Tripיפורסם בהמשךיפורסם בהמשך543-איפורסם בהמשךWild Dollיפורסם בהמשךיפורסם בהמשך3-ביפורסם בהמשךThe Pest Plant554-איפורסם בהמשךForest Friendsיפורסם בהמשךיפורסם בהמשך4-ביפורסם בהמשךCastle Guy565-איפורסם בהמשךTricycle Kidיפורסם בהמשךיפורסם בהמשך5-ביפורסם בהמשךSimply Simon
מספר הפרקשם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי תאריך שידור בניקולודיאון 1הכדור של טומיTommy's Ball27 במאי 202114 במאי 20212יללת לילהNight Howl3המנורהThe Lamp27 במאי 20214המגלשהThe Slide28 במאי 20215המסעExpedition7 באוקטובר 20211 באוקטובר 20216המופע של סינתיהCynthia Show7פרויקט אומנותArt Project22 באוקטובר 20218 באוקטובר 20218רפטאר בחללReptar in Space12 ביולי 2022
ב-14 במאי 2020, הוכרז שהאתחול המחודש יעלה לשידור רק בשנת 2021.
ב-24 בפברואר 2021, הוכרז כי האתחול המחודש יעלה לשידור בשירות הזמדת המדיה "פרמאונט+" במהלך אביב 2021, יחד עם סרטון קצר שהציג את המראה המחודש של הדמויות, שהועלה לפלטפורמות המדיה החברתיות.
ראדו מאתיי דראגושין (ברומנית: Radu Matei Drăgușin; נולד ב-3 בפברואר 2002 בבוקרשט שברומניה) הוא כדורגלן רומני המשחק בעמדת הבלם בטוטנהאם מהפרמייר ליג ובנבחרת רומניה.
יכול לשחק גם בעמדת המגן הימני.
דראגושין נולד בבוקרשט שברומניה ושיחק במספר מחלקות נוער מקומיות.
בשנת 2018 עבר למחלקת הנוער של יובנטוס מהסרייה א'.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל לסמפדוריה לעונה אחת.
ב-22 באוקטובר ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 2–1 על ספציה.
במדי סמפדוריה שיחק 14 הופעות בכל המסגרות.
ב-31 בינואר 2022 הסתיימה ההשאלה בטרם עת והוא הושאל לסלרניטנה עד לסוף העונה.
ב-14 ביולי 2022 הושאל לגנואה מהסרייה ב' כאשר בחוזה ההשאלה הוכנס סעיף רכישה אפשרית, שמומש ב-25 בינואר 2023. בסיום העונה העפילה גנואה לסרייה א'.
ב-11 בינואר 2024 עבר לראשונה לקבוצה מחוץ לאיטליה כשחתם בטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג לשש וחצי שנים.
דראגושין היה חלק מסגל נבחרת רומניה עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2021, וערך הופעה אחת בטורניר.
ב-25 במרץ 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רומניה הבוגרת, בהפסד 0–1 לנבחרת יוון במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת רומניה ליורו 2024. בטורניר עצמו היה בהרכב הפותח בכל ארבעת המשחקים של הנבחרת הרומנית והשלים 90 דקות בכל המשחקים, שלושה משחקים בשלב הבתים ואחד בשמינית הגמר שם הודחה הנבחרת בתבוסה 0–3 מול נבחרת הולנד.
מועדון הכדורגל ראד' (בסרבית: ФК Рад) הוא מועדון כדורגל סרבי מהעיר בלגרד שמשחק בליגה הסרבית המשנית, אך במשך 30 עונות שיחק בליגת העל הסרבית.
המועדון נוסד בשנת 1958 על ידי חברהת בנייה "ראד".
בשנת 1958 העפיל לליגה השנייה של יוגוסלביה ושיחק בה 14 עונות.
בעונת 1981/82 הוא העפיל לרבע הגמר של הגביע היוגוסלבי והפסיד לדינמו זגרב.
לאחר עונת 1986/87 הוא עלה לליגת העל היוגוסלבית.
בעונת 1989/90 המועדון זכה בכרטיס לגביע אופ"א לאחר שסיים במקום הרביעי בליגה, אך הודח כבר בסיבוב הראשון על ידי אולימפיאקוס.
לאחר התפרקות יוגוסלביה המועדון המשיך לשחק בליגה העליונה אך ירד ממנה בתום עונת 2002/2003. הוא חזר לליגה העליונה ובשנת 2007/08 סיים במקום הרביעי.
בסיום עונת 2010/11 סיים במקום הרביעי וזכה בכרטיס למפעל אירופאי לראשונה מזה 22 שנים.
הוא הודח מהתחרות בסיבוב השני.
בסיום עונת 2021 המועדון נשר לליגת משנה.
ראדה עאמר היא אמנית עכשווית, חלק ניכר מעבודותיה עוסק בסוגיות של מגדר ומיניות.
עיקר העבודה שלה כולל ציורים בשכבות רבות של צבע על רקמות המבליטות רישומי גופן של נשים, המעניקים לדימויים אופי פורנוגרפי.
בגיל 11 עאמר היגרה עם הוריה ממצרים לצרפת והתחנכה בפריז ובניס.
משנת 1996 היא חיה ועובדת בניו יורק.
עאמר נולדה בקהיר, מצרים וחייתה בצרפת במשך עשרים שנה.
היא אינה מחשיבה את עצמה כמצרית, אפריקאית או צרפתית.
כשגדלה בקהיר, אמה, שהייתה אגרונומית, שתפרה לעצמה חליפות עסקים ונשים מקומיות היו מתאספות בביתה לעיתים קרובות כדי לתפור לעצמן גם חליפות.
אביה של עאמר, מוחמד עאמר, היה דיפלומט ובמסגרת תפקידיו העביר את המשפחה פעמים רבות, לא רק לצרפת אלא למדינות כמו לוב, מרוקו ואלג'יריה.
עבור ראדה, החשיפה הזו לתרבויות שונות היו בסופו של דבר הפרטים הביוגרפיים החשובים ביותר הדרושים לה להבנת האמנות שלה.
העיסוק באמנות החל אצל עאמר כתוצאה מהתלהבות מגלויות ואיורים סנטימנטליים, רומנטיים.
הנושא המועדף עליה היו תמונות אידיליות של נשים מאוהבות.
מאחר שהיה לה חופש אמנותי מוחלט במצרים, עאמר החליטה להפוך לאמן, לאחר שחשה שהיא שולטת באמנות שלה.
"היינו צריכים ללמוד פרספקטיבה, ייצוג, והצלחתי לשלוט בזה לחלוטין", קבעה ראדה בראיון.
עאמר למדה בבית ספר Villa Arson École Nationale Supérieure d'Art בניס, צרפת, שם קיבלה את תואר הראשון BFA שלה בציור בשנת 1986 ובשנת 1989, היא קיבלה את התואר השני ה-MFA מאותו מוסד.
בזמן שלמדה בצרפת היא פגשה את האמן האיראני רזה פרחונדה, הם התיידדו ומאוחר יותר עבדו יחד.
בשנת 1987 בין שני התארים, עאמר למדה בארצות הברית בבית הספר של המוזיאון לאמנויות שבאוניברסיטת טאפטס בבוסטון, מסצ'וסטס.
היא גם למדה בפריז במכון ללימודים גבוהים לאמנויות פלסטיות במשך זמן מה.
בשנת 1996, עאמר ופרחונדה עברו לניו יורק.
כאמנית, עאמר ידועה בציור דימויים מופשטים על בד, המשלבים ציור עם עבודת רקמה.
עבודתה עוסקת לעיתים קרובות בסוגיות של נשיות, מיניות נשית, זהויות פוסט-קולוניאליות ותרבות האסלאם.
היא מפורסמת בעיקר בזכות ציוריה בקנה מידה גדול, שבהם תמונות רקומות של נשים בתנוחות אוטו-ארוטיות (שמקורן במגזינים העוסקים בפורנו) המונחות על גבי טפטופים מונוכרומטיים מופשטים ושטיפות של צבע אקרילי.
כסטודנטית לתארים BFA ו-MFA, היא התבשרה ששיעורי הציור בבית הספר לאמנות שמורים לסטודנטים גברים, ואז היא התחייבה למצוא את השפה האמנותית הנשית שלה כדי לדבר באמצעותה על נשים, כאישה.
החלטתי לדבר על זה - ולצייר בו זמנית.
זה לצייר עם המצפון שאני אישה".
עאמר היא אמנית וציירת חדשנית, עכשווית ופרובוקטיבית, היא השתמשה בתפירה וברקמה - מיומנויות שהיא למדה מאמא וסבתא שלה.
עבודות המזוהות בדרך כלל כ"עבודת נשים" - כמדיום לחגיגת נשים והשימוש בהן בעולם האמנות.
גישתה של עאמר למדיומים ונושאים מנקודת מבט נשית באה לידי ביטוי לאורך הקריירה שלה.
עאמר מחפשת במיוחד נשים שמצטלמות בצורה ארוטית או מעורבות במעשים פורנוגרפיים מפורשים.
ברגע שהיא מוצאת אותן, היא רושמת את הנשים על נייר וולום או קלף בעיפרון לשימוש עתידי, כאשר בסופו של דבר היא מעבירה את הרישומים לבד או שהיא משתמשת בהן כחומר מקור לעבודות על נייר.
הסגנון הפורמלי שלה הוא רקמה, מדיום שנבחר על ידי האמנית הפמיניסטית מאז שנות ה-70 ככלי פוליטי.
עבודתה פמיניסטית, המערערת על ז'אנר הציור הגברי המסורתי, ואת דחייתו את הנורמות של המיניות הנשית.
יצירתה כוללת ציור, רישום, פיסול, מיצג ומיצב.
כשעאמר חזרה לצרפת מבוסטון, היא הוקסמה מרוזמרי טרוקל .
"היא המציאה בהצלחה שפה לנשים המשתמשות בסריגה, ואהבתי גם את השימוש שלה בסמלים מסחריים ופוליטיים".
הרילוקיישנים המרובים שעאמר עברה בא לידי ביטוי בעבודתה.
הציור שלה מושפע מהרעיון של שינוי משמעויות וניכוס שפות ההפשטה והאקספרסיוניזם.
עבודתה מאמצת דימויים שהם "לא פּוֹלִיטִיקָלִי קוֹרֶקְט" למטרות חתרניות.
החברים עאמר ורזה פרקחונדה שיתפו פעולה בציור והדפסים, תחת השם "RFGA" (Reza Farkhondeh & Ghada Amer ) החל מתחילת שנות ה-2000. עאמר יצרה דימויים ויזואליים של מיניות נשית, ופרקחונדה הוסיף והשלים דימויים בעלי צורות מיופיו של מהטבע.
שיתוף הפעולה נוצר לאחר שפרקחונדה צייר על אחד מהבדים של עאמר, היא אהבה את התרומה שלו ובעוד שזה התחיל כמשחק, זה הפך מאוחר יותר להסכם הדדי.
בשנת 1991, טכניקות התפירת והרקמה באו להציג את שיגרת יומן של הנשים בציוריה של עאמר.
עאמר ציירה נשים המבצעות משימות שנועדו לנשים כמו טיפול בילדים, ניקיון הבית ובישול.
השיגרה היום יומית נתפרה כשרטוטי קווים תפורים בקפידה על הבדים.
היא פיתחה את שפת הציור הנשית שלה על ידי שימוש ברקמה וג'ל על קנבס כמדיום.
הסדרה חמש נשים עובדות - Cinq Femmes Au Travail מתחילה ביצירות בהן נשים מבצעות מטלות יומיומיות או פעילויות שגרתיות נשיות, בהמשך עאמר פיתחת את הנושא וציירה "נשים משועממות" כפי שזה מאפיין אותה.
בשנת 1993 הסתיימה בפתאומיות ההתעניינות של עאמר בנושא של נשים בפעילויות שגרתיות ביתיות.
שנה לאחר מכן, היא החלה לתאר נושאים פורנוגרפיים, תמונות של נשים עירומות באקסטזה או עם נשים אחרות כדי להימנע מרעיונות של ניצול והחפצה שנקשרו לתמונות הללו.
"מיניות תמיד עלתה בראשי כי אסור לשכוח שאני באה מחברה שבה המיניות היא טאבו לחלוטין ולא מוזכרת.
ומכיוון שכל מה שאסור תמיד רצוי, תמיד נמשכתי לתפיסה הזו.
לכן, הדיבור על אהבה באמנות שלי מרמז על היבט מאוד מיני".
בשנת 2000 היא המשיכה בעבודתה בציור תמונות של נשים ממגזינים כמו Hustler ו-Club.
בעבודות כמו Coleurs Noires ו-The Slightly Smaller Colored Square Painting היא ציירה ותפרה דמויות מאוננות באופן סדרתי וכיסתה חלקית את התמונות הארוטיות על ידי חוטים סבוכים ומדיום ג'ל.
היא הסבירה ש"פורנוגרפיה היא נקודת המוצא של התמונה, ואז היא הופכת אותה למשהו אחר".
הדמיון הרדיקלי שלה בפורנוגרפיה, שמקורו במסורת של יצירת גברים עבור גברים, מציג את הרצונות והפנטזיות הנשיות הארוטיות.
עאמר, העמידה בחשיבות שנייה בעבודתה את הנושאים קשורים להתעניינותה המוקדמת בפוליטיקה ובאסתטיקה של הטקסט הכתוב והמודפס, החל בחפצים פיסוליים ובמייצבים מכוסים בטקסטים רקומים שחוזרים על עצמם.
אף על פי שעאמר ידועה בעיקר בזכות הבדים הרקומים שלה, היא עסקה גם בהדפס, רישום, פיסול ומיצב.
בשנת 2001, ראדה עאמר יצרה את "האנציקלופדיה של ההנאה והעונג" - Encyclopedia of Pleasure, מיצב פיסולי הכולל חמישים וארבע קופסאות, מכוסות בד, ורקומות בטקסטים על יופי ומיניות נשית.
המיצב כלל טקסט בערבית מהמאה ה-12 מאת עלי אבן נסר אל ח'טיב, שהיה מדריך ספרותי ורפואי המקטלג את ההנאה המינית לגברים ונשים כאחד, שהופק במהלך תקופת תור הזהב של האסלאם, מאידך, המדריך הספרותי האנציקלופדיה של ההנאה אסור בתקופה המודרנית.
להכנת היצירה, עאמר בחרה קטעים מהטקסט המדברים על מיניות ויופי נשיים.
לאחר מכן היא רקמה בחוט זהב על בדים שכיסו חמישים וארבע הקופסאות.
פסל נוסף שלה "נקרא 100 מילות אהבה".
זהו פסל כדורי פתוח שמבנהו מורכב מרשת של אלמנטים שטוחים, ליניאריים וזורמים שהם למעשה מאה מילים שונות לאהבה בשפה הערבית, הכתובות גם בכתב ערבי.
עאמר בחנה את האפשרויות הגלומות בשפה הפיסולית החדשה שלה, ש-100 מילות אהבה, כגון Baiser #1 ו-Baiser #2, ו-Blue Bra Girls מציעים.
דרכים שונות שבהן מניפולציה על קו, צורה וצבע יכולים להניב מגוון אינסופי של קומפוזיציות ועיצוב, אפילו במגבלה של הצורה הכדורית.
עאמר יצרה מייצבים למתחמים ציבוריים כמו Love Park (1999) בסנטה פה, ניו מקסיקו.
היה זה אחד מפרויקטי הגן שלה, סדרה של מייצבים במתחם הציבורי שהיא החלה כניסיון לתרגם את רעיון "עבודת נשים" מרקמה על קנבס למקבילה פיסולית.
המייצב, "איכויות נשים" המורכב מכתובות עשויות משמונה ערוגות פרחים, בשטח מוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו-יורק.
עאמר שאלה אנשים שעברו ליד המוזיאון אילו תכונות הם מייחסים לנשים.
מילים כמו "צייתנית", "מתוקה", "ריסים ארוכים" ו"בתולה" היו כמה משמות התואר הנפוצים ביותר ששימשו לתיאור "תכונות של נשים".
בעקבות אירועי 11 בספטמבר 2001, עאמר החלה לחקור את הנושא הטעון של הטרור האסלאמי.
המייצב "שפת הטרור" (2005) מורכב מטפט ורוד בוהק מעוטר בכתרי זהב ודוגמת סריג שלתוכו היא רשמה הגדרות רבות של המילה טרור.
בשפה הערבית אין הגדרה למילה טרור.
היא הכינה צלחות, כוסות, מפיות ומגשים עם המשפט "טרור אינו מופיע במילונים ערביים".
במייצב "הסלון המעוגל"-La Salon Courbé (2007) היא עסקה בנושאים שבמחלוקת דומים.
היא התקינה חדר סלון מעוצב בצורה מהודרת הנמצא בדרך כלל בבתים אלגנטיים ברחבי מצרים.
עם זאת, הסצנה הביתית לא הייתה מזמינה כפי שנראתה.
במרכז הסלון היא פרסה שטיח שעליו רקמה את המשמעות היחידה בערבית שהיא מצאה למילה טרור.
אימוץ דמויות נשיות עירומות או עירומות למחצה על ידי עאמר מהווה מרכיב ציורי שחוזר על עצמו ביצירתה, התופס מיימד אידאולוגי ופוליטי שהוא הכל מלבד דיסקרטי או דו-משמעי.
במהלך הקריירה שלה שנמשכה יותר מעשרים שנה, עבודתה של עאמר עסקה בנושא נשים וסטריאוטיפים הקשורים לנשים, כמו גם בזהות האמריקאית-מוסלמית.
למרות ההבדלים בין החינוך האסלאמי שלה לבין מודלים מערביים של התנהגות, עבודתה של עאמר מטפלת בבעיות אוניברסליות, כמו דיכוי נשים, הרווחות בתרבויות רבות.
עבודתה של עאמר עוקבת אחר מסורת ארוכת שנים של פרקטיקות ביקורתיות כנגד הרעלה, אשר, מייצגת סמל גלוי ביותר של הכוחות המוצבים נגד אמנציפציה של נשים.
על ידי עידוד נשים להשתמש בגופן ככלי של עונג וכמכשירי כוח, עאמר מחברת את עצמה למותג "פוליטיקה מגדרית" המעמיד אותה אמצע במחלוקת חריפה.
בשנות ה-90, יוהנה דרוקר , אמיליה ג'ונס , חיפשו דרכים חדשות לחשוב על הנאה חזותית מבלי לוותר על המיניות הנשית.
באותן שנים עאמר עברה ממציצנות ואימצה את האקסהיביציוניזם, "אני חושבת שנשים אוהבות להראות את גופן וגברים אוהבים להסתכל עליהן.
בעבודותיה מאותן שנים יש רמז לאוננות נשים, הגורמת הנאה." כניעתן של נשים לעריצות חיי הבית, חגיגת המיניות וההנאה הנשית, חוסר ההבנה של האהבה, הטיפשות שבמלחמה ואלימות, וחיפוש כולל אחר יופי פורמלי, מהווים את הטריטוריה שהיא חוקרת ומבטאת באמנות שלה.
יצירותיה של עאמר הוצגו בתערוכות יחיד רבות.
דייטש פרויקטים , ניו יורק ;
PS1 מרכז לאמנות עכשווית , ניו יורק;
הביאנלה של קוואנגג'ו 2000, דרום קוריאה;
SITE סנטה פה , ניו מקסיקו; הביאנלה בוונציה 1999;
גלריית גאגוסיאן-Gagosian, לונדון; וגלריה גאגוסיאן, בוורלי הילס.
היא האמנית הערבייה הראשונה שהציגה תערוכת יחיד במוזיאון תל אביב לאמנות.
פרט של עבודתה, "מסובכת אבל נחמדה-Knotty but Nice", הוצג על שער גיליון ספטמבר 2006 של כתב העת ARTnews, כחלק מהתמקדות באמנות ארוטית .
בשנים בשנה 1996 ובשנת 2001 יצירת של עאמר בשם Pleasure הוצגה באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל וגם ב-Hanes Art Center שבמוזיאון לאמנות עכשווית, יוסטון, טקסס
בשנת 2004 היא הציגה בוולנסיה, ספרד.
בשנת 2007 עאמר ופרקחונדה הציגו תחת שם השותפות שלהם RFGA בתערוכת יחיד בגלריית Kukje Gallery בסיאול, קוריאה הדרומית.
יצירותיה הוצגו בתערוכות קבוצתיות רבות בניו יורק;
בשנת 1997 השתתפה בביאנלה ביוהנסבורג,
בשנת 2000 בביאנלה של ויטני,