tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוארס ערך במדי הקבוצה שש הופעות במסגרת ליגת העל הבלגית והופעה אחת במסגרת הגביע הבלגי.
בנוסף, שותף בארבעה משחקים במסגרת הליגה האירופית.
ב-25 בינואר 2017 חזר סוארס להפועל באר שבע וחתם על חוזה עד תום העונה.
סוארס שותף בשבעה משחקי ליגה עד תום עונת 2016/2017, וזכה עם הקבוצה באליפות שנייה ברציפות.
ב-28 ביוני 2017 שוחרר מהמועדון.
ב-14 ביולי 2017 חתם סוארס בקבוצת אומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
ויליאם פיליפ סידני, ויקונט דה-ל'ייל הראשון היה איש צבא בריטי שעוטר בצלב ויקטוריה, מדינאי והמושל הכללי ה-15 של אוסטרליה, הבריטי האחרון בתפקיד זה.
ב-1968 הוענק לו תואר אביר מסדר הבירית, בכך הוא היה לאחד משני האנשים היחידים שהוענק להם גם תואר זה וגם עוטרו בצלב ויקטוריה.
ויליאם סידני היה הצעיר מבין שני ילדים ובנם היחיד של ויליאם סידני, ברון דה-ל'ייל ודדלי החמישי ושל אשתו, ויניפריד אגנטה יורק באבן.
משפחת סידני הייתה אחת המשפחות הוותיקות והמכובדות באנגליה.
הוא היה צאצא של המלך ויליאם הרביעי מפילגשו דורותיאה ג'ורדן.
הוא התחנך באיטון קולג' ולמד במגדלנה קולג' באוניברסיטת קיימברידג', שם הוסמך כרואה חשבון.
ב-1929 הוא התגייס לעתודת הקצינים של משמר הגרנדירים.
ב-8 ביוני 1940 הוא נשא לאישה את ג'קלין קורין איבון ורקר, בתו של הלורד גורט, שהיה הנציב העליון לפלשׂתינה (א"י) בשנים 1944 – 1945.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת סידני בצרפת ובאיטליה.
בעת ששירת כמפקד פלוגה בגדוד החמישי של משמר הגרנדירים, הוא פיקד על קומץ אנשים שהגנו על ראש הגשר של אנציו בפברואר 1944. על פעולה זו הוא עוטר בצלב ויקטוריה.
סידני הוביל מתקפה מוצלחת שהניסה את הכוחות הגרמנים מתוך הערוץ.
מאוחר יותר הוא הוביל מתקפת נגד נוספת ונע בתנופה, כשהוא מעסיק את הגרמנים בירי מתת מקלע התומפסון שלו מטווח אפס, ומאלץ אותם לסגת.
עם התחדשות ההתקפה, נפצעו סידני וחייל נוסף ואחר נהרג, אך הוא לא הסכים שפצעיו יחבשו עד אשר הגרמנים יובסו ועד אשר עמדות הגדוד יתייצבו.
במשך כל הזמן הזה, למרות שסבל מחולשה עקב איבוד דם, הוא המשיך לעודד את חייליו ולהוות השראה עבורם.
שנים רבות לאחר מכן, כאשר הוא נשאל היכן הוא נפצע, הוא השיב בבדיחות הדעת שהוא נפצע באיטליה.
תשובה זו נועדה להסתיר את העובדה שהוא למעשה נורה בעכוז.
הסרט של העיטור שלו יוצר ממדיו של חותנו, הלורד גורט והוענק לו על ידי הגנרל אלכסנדר ב-3 במרץ 1944.
סידני נבחר לבית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה השמרנית בבחירות ביניים שהתקיימו במחוז הבחירה של צ'לסי באוקטובר 1944. ביוני 1945 מת אביו והוא ירש ממנו את תואר האצולה כברון דה-ל'ייל ודדלי השישי.
עקב כך הוא עבר להיות חבר בית הלורדים ולפני הבחירות הכלליות של 1945 הוא פרש מבית הנבחרים.
ב-1951 הוא מונה להיות שר האווירייה בממשלתו של וינסטון צ'רצ'יל, משרה אותה החזיק עד 1955. במהלך תקופה זו הוא ביקר באוסטרליה ונפגש עם ראש ממשלת אוסטרליה, רוברט מנזייס.
ב-1956 הוענק לו תואר האצולה ויקונט דה-ל'ייל.
ב-1961, בעקבות מותו הפתאומי של המושל הכללי של אוסטרליה, ויקונט דונרוסיל, המליץ עליו מנזייס לתפקיד.
הוא מילא את חובותיו הטקסיות באופן מכובד וסייר ברחבי אוסטרליה.
במהלך תקופת כהונתו לא אירעו מחלוקות חוקתיות או פוליטיות, למרות שעד נובמבר 1963 נשענה ממשלת מנזייס על רוב של שני מושבים בלבד בפרלמנט האוסטרלי.
עם סיום תפקידו כמושל הכללי ב-1965, הייתה דעת הקהל באוסטרליה בעד מינויו של אוסטרלי לתפקיד, למרות שדעה זו לא שיקפה כלל וכלל את הדעה על תפקודו של סידני כמושל.
התעניינותו המתמשכת באוסטרליה באה לידי ביטוי בשורה של ביקורים שלו שם לאחר פרישתו.
ביקורו האחרון היה בחגיגות יובל המאתיים לאוסטרליה ב-1988, אז הוסר הלוט מעל פסל ברונזה בדמותו שניצב עד היום בשטח מעון המושל הכללי בקנברה.
ויקונט דה-ל'ייל מת ב-5 באפריל 1991 בקנט.
ויליאם סליצ'ה (באיטלקית: William Salice ;18 ביולי 1933 – 29 בדצמבר 2016) היה איש עסקים איטלקי.
הוא הועסק בחברת פררו, שם נודע בזכות היותו הממציא של ביצת קינדר.
ויליאם סליצ'ה נולד ב-18 ביולי 1933 בנפת פאביה.
הוא החל לעבוד בפררו בשנת 1960. במשך הזמן הפך להיות משתף פעולה קרוב של הבעלים של פררו.
הוא חשב על הרעיון של ביצת הפתעה בשנות השישים המאוחרות, כאשר חשב על אלטרנטיבה לשימוש בפס יצור של ביצי פסחא שעשויות משוקולד, פס יצור שעמד שומם במשך רוב השנה.
למרות זאת, הוא התעקש לקרוא למיכאל פררו "ממציא ביצת ההפתעה" עם הטענה שהוא הוציא לפועל את הרעיון.
ביצי קינדר שווקו לראשונה בחנויות בשנת 1974.
סליצ'ה נטל חלק גם בייצור של עוד מוצרי פררו כגון פררו רושה.
לאחר יציאתו לגמלאות סליצ'ה הקים ביחד עם היזם אנריקו גספריני את העמותה "צבע את חייך" שנותנת קורסים חינם ליזמים צעירים.
סליצ'ה הלך לעולמו ב-29 בדצמבר 2016 בעיר פאביה, לאחר שחטף שבץ מוחי, בגיל 83.
סוונסון הוא קצין אמריקאי שעוטר במדליית הכבוד על גבורתו במלחמת אפגניסטן.
סוונסון הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה מטעם אוניברסיטת סיאטל.
עם סיום לימודיו, בשנת 2002, התגייס לצבא ארצות הברית ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני חי"ר, קורס סיירים והסמכה כצנחן.
סוונסון שירת כמפקד מחלקה ופלוגה ולחם במלחמת אפגניסטן ובמלחמת עיראק.
ב-8 בספטמבר 2009 הוא פיקד על כוח יועצים מדיוויזיה ההררית ה-10 שסופח לכוחות ביטחון אפגנים אשר פעל בעמק גנג'גאל הסמוך לגבול פקיסטן.
לאחר הקרב דרש סוונסון שתיפתח חקירה אודות האירוע ומשלא נענתה בקשתו התפטר במחאה.
הדבר יצר תגובת שרשרת שבסופה נחקר האירועו לעומקו והופקו ממנו לקחים.
בעקבות החקירה הוחלט בשנת 2013 להעניק לסוונסון, בשל הגבורה שהפגין בשדה הקרב, את מדליית הכבוד.
לאחר מכן בשנת 2014 שב לשירות בצבא בדרגת מייג'ור.
ויליאם אבנר סטנפיל היה איש ציבור אמריקאי, אשר ייצג במשך תקופה קצרה את מדינת קנטקי בסנאט של ארצות הברית.
סטנפיל נולד ב-16 בינואר 1892 בברבורוויל שבקנטקי, ולאחר שרכש את השכלתו התיכונית בבתי ספר ציבוריים, למד לימודים גבוהים במכללה המאוחדת שבקנטקי.
ב-1912 היה לבוגר אוניברסיטת קנטקי במשפטים.
לאחר מכן החל להתמחות בחוק ומשפט בעיר הולדתו ברבורוויל ואחר כך בעיר הזארד.
הוא שירת כחבר במועצת המנהלים מכללת המורים של מורהד בשנים 1927-1931.
ב-1 בנובמבר 1945, האפי צ'נדלר, נציגה של קנטקי בסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית, התפטר מתפקידו ונתמנה לנציב הבייסבול האמריקאי.
מושל קנטקי, סימאון ויליס הרפובליקני מינה ב-19 בנובמבר 1945 את סטנפיל למלא את מקומו של צ'נדלר בסנאט.
סטנפיל בחר שלא להתמודד מחדש לסנאט.
סטנפיל כיהן בסנאט מ-19 בנובמבר 1945 עד 5 בנובמבר 1946, כאשר יורשו, ג'ון שרמן קופר, נטל ממנו את מושבו בקונגרס של ארצות הברית.
סטנפיל שב להתמחות בחוק ומשפט ולאחר מכן פרש לגמלאות בלקסינגטון, בירת קנטקי, שם חי עד מותו ב-12 ביוני 1971.
ויליאם סטנלי האסלטין (William Stanley Haseltine; 11 ביוני 1835 – 3 בפברואר 1900) היה צייר אמריקני שהיה קשור לבית הספר לציור בדיסלדורף, לאסכולת נהר ההדסון.
נולד בפילדלפיה לג'ון האסלטין, איש עסקים מצליח, ואליזבת שין האסלטין, ציירת נוף חובבת, האסלטין למד באוניברסיטת פנסילבניה ואחר כך באוניברסיטת הרווארד, שם קיבל תואר בשנת 1854.
האסלטין הציג לראשונה את ציוריו בשנת 1855 באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, לאחר מכן הפליג לאירופה, והצטרף למושבה של ציירים אמריקאים שלמדו בדיסלדורף, ואז נסע במעלה הריין לשווייץ ולאיטליה.
בסוף 1857 התיישב ברומא, ובחודשים שלאחר מכן ביצע טיולים רבים כדי לצייר את הנוף סביב רומא וקאפרי.
בשנת 1858 חזר האסלטין לפילדלפיה, ובסוף 1859 התקין סטודיו ברחוב העשירי בעיר ניו יורק, אז מקום מרכזי לציירי נוף אמריקאים.
אף שרבים מציוריו מהתקופה הזאת קשורים לסיוריו האירופיים, האסלטין החל גם לצייר את חוף האוקיינוס של ניו אינגלנד, ובמיוחד חופי הים הסלעיים של נאראוונט, רוד איילנד, נהנט, מסצ'וסטס ומיין.
הדיוק בו צייר את הנופים הללו זכה לשבחים ביקורתיים, והאסלטין נבחר כחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1860, ואקדמאי מלא בשנת 1861.
בשנת 1864 נפטרה אשתו של האסלטין בזמן הלידה.
הוא הקדיש זמן לאימוני אחיינו, האוורד ראסל באטלר, עד שהתחתן עם הלן מרשל בשנת 1866 ועבר להתגורר באירופה.
בתחילה שקלה המשפחה להתיישב בפריז, אך בשנת 1867 הם עברו לרומא, אשר תשמש לאחר מכן כביתו של האסלטין ונקודת המוצא ממנו יוכל להציג ציורים של הנוף האירופי.
בעוד שציוריו של קאפרי וסיציליה יתבררו כמבוקשים בקרב תיירים אמריקאים מבקרים, האסלטין גם טייל וצייר בצרפת, בלגיה והולנד, בבוואריה ובטירול בשנות השמונים של המאה ה-19. בשנותיו המאוחרות הוא חזר מדי פעם לארצות הברית, ועשה טיול אחרון למערב בשנת 1899.
האסלטין נפטר מדלקת ריאות ברומא בשנת 1900. הוא קבור בבית העלמין הפרוטסטנטי ברומא.
בנו הרברט שבלייה האסלטין הפך לאחד מפסלי החיות המפורסמים ביותר, בעיקר סוסים.
כמה מהעבודות המפורסמות ביותר שלו נעשו עבור לקוחות כמו ברברה האטון וגיא דה רוטשילד.
בתו של ויליאם, מילדרד (מילי), גם היא הייתה אמנית, התחתנה עם נסיך רומאי בשנת 1904.
ויליאם סידני מאונט היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות ציורי הז'אנר שלו, אם כי הוא גם צייר נופים ודיוקנאות.
הוא היה בתקופת אסכולת נהר ההדסון.
ויליאם מאונט נולד ב Setauket, לונג איילנד, ניו יורק, ב־26 בנובמבר 1807 לג'וליה אן הוקינס ותומאס שפרד מאונט, בעלה.
הוא למד באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, ובשנת 1832 הפך לאקדמאי מלא.
הוא נפטר כמו אחיו ממחלת הכולרה ב Setauket ב -19 בנובמבר 1868.
אף על פי שהחל כצייר אירועים היסטוריים, מאונט עבר לציור סצנות מחיי היומיום.
בנוסף לציור, ויליאם סידני מאונט היה נגן ומלחין מוכשר למוזיקה לכינור.
הבית והסטודיו שלו, בית ויליאם סידני מאונט, הוא נקודת ציון היסטורית לאומית.
אחד מבתי הספר היסודיים המקומיים במחוז נקרא על שמו, וכך גם בית הספר היסודי בפארק רגו, קווינס.
על שמו נקרא בניין מגורים הממוקם ברוט קוואד בקמפוס אוניברסיטת סטוני ברוק.
הוא עבד הרבה עם אחיו, שפרד אלונזו מאונט (1804–1868), שגם הוא היה אמן, הידוע בעיקר כצייר פורטרטים,
הפך לאקדמאי לאומי בשנת 1842.
אחייניתו אוולינה מאונט הייתה גם אמנית הקשורה לאסכולת נהר ההדסון,
היא קיבלה חלק מההכשרה שלה מויליאם וידוע שהיא העתיקה את ציוריו מדי פעם.
ויליאם סטרוט היה אמן אנגלי.
סטרוט נולד בטייגנמות', דבון, אנגליה, והגיע ממשפחת אמנים, סבו, ג'וזף סטרוט, היה סופר ואמן ידוע, אביו, ויליאם תומאס סטרוט, היה צייר מיניאטורות.
ויליאם סטרוט נהנה מחיי סטודנטים בפריז, צרפת ואנגליה, ולמד ציור פיגורטיבי והיסטורי.
בתגובה לבעיות בעיניו, החליט סטרוט לבקר באוסטרליה, והגיע ב -5 ביולי 1850 לקולודן, שם גם התחתן.
במלבורן מצא סטרוט תעסוקה כמאייר במגזין אוסטרלי שפורסם על ידי תומאס האם, מכיוון שלא היה ביקוש לציורים הפיגורטיבים וההיסטוריים שבהם הוכשר.
עם זאת, חלק מעיצוביו הובילו לעבודות, כולל עיצוב חותמת דואר חדשה.
למרות חוסר העניין בציורי ההיסטוריה הגדולים במלבורן, המשיך סטרוט לשרטט נושאים מתאימים, כולל ציור השריפות 'יום חמישי השחור', שפרצו במושבה ב -6 בפברואר 1851. משרטוטים אלה חיבר סטרוט את אחד מהציורים הבולטים שלו "יום חמישי השחור, 6 בפברואר".
1851 שתיאר בעלי חיים ואנשים בורחים מהאש.
בפברואר 1852 הצטרף סטרוט לזרם הגובר של גברים שנסעו לחפש זהב מסביב לבלאראט, ויקטוריה.
אף שעבד בשדות הזהב במשך שמונה-עשר חודשים הוא לא מצא כלום.
הוא חזר למלבורן באמצע 1853 והיה מעורב באופן פעיל בזירת התרבות בעיר, ביצע מספר עבודות פורטרטים והצטרף למייסדי האגודה הוויקטוריאנית לאמנויות יפות - שהפכה בשנת 1856 לחברת האמנים הוויקטוריאנית.
התעניינותו של סטרוט בתיאור האירועים הבולטים של המושבה התעוררה על ידי האירועים סביב משלחת החקר הוויקטוריאנית שהובילו רוברט בורק וויליאם וילס בשנים 1860–1861. הוא ערך כמה רישומים על ההכנות שלהם ברויאל פארק, מלבורן, ועקב אחר המסע במחנה הראשון באסנדון, ויקטוריה.
שטרוט אסף גם רישומים ממקור ראשון ממשלחת ההצלה ומהשורד היחידי מהמשלחת מג'ון קינג עם שובו.
סטרוט עזב את ויקטוריה בשנת 1862.
הוא היה אדם דתי מאוד, וחשש לגדל את ילדיו במה שהוא ראה כחברה חסרת אמונה.
הוא חזר לאנגליה שם השלים שתי עבודות עיקריות המבוססות על רישומים אוסטרליים.
הוא המשיך לצייר את הציורים האוסטרלים שלו כדי לייצר ציורי שמן גדולים, כולל קבורת בורק.
בשנת 1861 הוא צייר סצנות מדומיינות ממלחמת טרנאנקי הראשונה על פי סקיצות שצייר בתקופתו בניו זילנד בשנים 1855–1856.
ויליאם סטרוט נפטר בוואדהרסט, סאסקס, אנגליה ב־3 בינואר 1915.
ויליאם סטורנג היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כשופט בבית המשפט העליון של פנסילבניה וכשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, משרה לה מונה על ידי הנשיא יוליסס ס.
הוא גם היה חבר "הוועדה האלקטורלית" שפסקה בנוגע לתוצאות הבחירות לנשיאות של 1876, וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ויליאם סטרונג נולד בסומרס, קונטיקט ובהמשך עברה המשפחה לפנסילבניה.
הוא היה הבכור מבין 11 ילדיהם של ויליאם לייטברן סטרונג, צאצא של ג'ון סטרונג, שהיגר במאה ה-17 מאנגליה, ושל רעייתו, הארייט (לבית דמינג) סטרונג.
הוא היה אחיו של ניוטון דמינג סטרונג, עורך דין וחבר בית הנבחרים של אילינוי ודודנו של חבר בית הנבחרים של ארצות הברית ת'רון ר.
ויליאם סטרונג התחנך באקדמיית מונסון שבמסצ'וסטס וב-1828 סיים את לימודיו באוניברסיטת ייל, שם היה חבר באחוות פי בטא קפא.
לאחר סיום לימודיו הוא לימד בבית ספר בברלינגטון, ניו ג'רזי, ובמקביל למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של גארט וול והשלים את השכלתו המשפטית בקורס של חצי שנה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין, הוא פתח משרד עורכי דין ברדינג, פנסילבניה, שהיה פעיל בשנים 1832–1857. ב-1866 נבחר סטרונג כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
ב-1846 נבחר סטרונג כדמוקרט מתנגד העבדות לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד שתי תקופות כהונה והיה יושב ראש ועדת הבחירות של הבית בתקופת כהונתו השנייה.
בבחירות של 1850 הוא לא הציג את מועמדותו לבחירה מחדש ושב לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1857 נבחר סטרונג מטעם הדמוקרטים כשופט בבית המשפט העליון של פנסילבניה.
זמן קצר לאחת תחילת כהונתו הוא עבר לשורות המפלגה הרפובליקנית.
ב-1868 הוא התפטר מכהונתו כדי לשוב לעיסוקו בערכית דין בפילדלפיה, שהכניסה לו יותר כספים.
ב-1870, כאשר שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית רוברט קופר גריר פרש מכהונתו, הוצע לסטרונג להתמנות במקומו.
בכל אופן, על נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
גרנט הופעלו לחצים כבדים למנות לתפקיד את מזכיר המדינה לשעבר אדווין סטנטון.
מועמדותו של סטנטון הוגשה לסנאט, אושרה, אך הוא נפטר ארבעה ימים לאחר מכן.
ב-7 בפברואר 1870 הגיש גרנט את מועמדותו של סטרונג, שאושרה והוא הושבע לכהונתו ב-14 במרץ.
בפסק הדין "בליו נגד ארצות הברית" הוא פסק לטובת זכויות המדינות ונגד , שהתיר לאפרו-אמריקאים להעיד בבתי משפט נגד לבנים.
בפסק הדין "ארצות הברית נגד גיבן" (United States v.
Given), תיק שסטרונג דן בו בשבתו כשופט פדרלי מחוזי, הוא אישר את תקפותו של כתב אישום שהוגש על פי חוק האכיפה של 1870, כאשר פקידי בחירות מנעו משחורים מלהצביע.
סטרונג פסק שתיקוני החוקה של תקופת השיקום אפשרו לקונגרס לחוקק חוקים לענישת יחידים כאשר המדינות כשלו בהגנת זכויות חוקתיות.
סטרונג כתב את חוות דעת הרוב בפסק הדין "סטראודר נגד וירג'יניה המערבית" מ-1879, שהיה אחד מפסקי הדין הראשונים שעסקו ב"סעיף ההגנה השוויונית", הסעיף הראשון של התיקון ה-14 לחוקת ארצות הברית.
סטרונג היה אחד מחמשת שופטי בית המשפט העליון שהיו חברי "הוועדה האלקטורלית" , שמונתה כדי לקבוע את תוצאות ההצבעה בבחירות לנשיאות של 1876 השנויות במחלוקת.
הוא הצביע יחד עם עמיתיו הרפובליקנים, שהחזיקו ברוב בוועדה, להעביר את כל הקולות השנויים במחלוקת למועמד הרפובליקני רתרפורד הייז, וכך הבטיחו את בחירתו לנשיאות.
סטרונג כיהן על כס השיפוט עד 14 בדצמבר 1880, כאשר הוא פרש על אף בריאותו הטובה, בין השאר כדי לשמש דוגמה לכמה שופטים שלא היו בקו הבריאות וסירבו לוותר על תפקידם.
לאחר פרישתו הוא חידש את עיסוקו בעריכת דין.
לאחר פרישתו שימש סטרונג כבורר בסכסוך בינלאומי בין האיטי ובין ארצות הברית.
שני אזרחים אמריקאים טענו לנזקים שנגרמו להם עקב התנהלותה של ממשלת האיטי.
סטרונג מונה כבורר ליישוב התביעות על פי הסכם מ-1884 בין שתי המדינות והגיש את החלטתו ביוני 1885.
ויליאם סטרונג נפטר ב-19 באוגוסט 1895 באגם מינווסקה, שבמחוז אלסטר, מדינת ניו יורק ונטמן בבית הקברות צ'ארלס אוונס שברדינג.
נכדו של סטרונג, לוטננט ויליאם סטרונג הבן, התנדב לשרת במלחמת העולם הראשונה בצבא קנדה.
הוא היה תושב וושינגטון הראשון שהתנדב לשירות צבאי במלחמה.
לוטננט סטרונג נפטר ב-1919 בפסדינה, כאשר היה בהחלמה מסיבוכים של חשיפה לנשק כימי בשדות הקרב של איפר ורכס וימי.
ויליאם סטרג'ן (22 במאי 1783 - 4 בדצמבר 1850) היה פיזיקאי אנגלי, ממציא האלקטרומגנט, שהוא רכיב עיקרי במנועים ומחוללים חשמליים עד ימינו, והיה מרכיב חשוב בהמצאת הטלגרף, ונחשב לאחד הפיזיקאים הניסיוניים הבולטים בתחום האלקטרומגנטיות.
כמו כן בנה את המנוע החשמלי הבריטי הראשון שהיה שימושי.
סטרג'ן נולד ב-22 במאי 1783 בוויטינגטון, ליד קרנפורת', לנקשייר, ובנערותו הוכשר כשוליית סנדלרים.
סטרג'ן הצטרף לצבא בשנת 1802 ולימד את עצמו מתמטיקה ופיזיקה.
בשנת 1824 הוא הפך למרצה למדע ופילוסופיה בסמינר הצבאי של חברת הודו המזרחית באדיסקומב, סארי, ובשנה שלאחר מכן הציג את האלקטרומגנט הראשון שלו.
הוא הציג את כוחו בהרמת גוש ברזל במשקל כ-4 קילוגרם בעזרת פיסת ברזל במשקל כ-200 גרם בלבד, עטופה בחוט שדרכו הוזרם זרם מסוללה אחת.
בשנת 1832 מונה לצוות המרצים של Adelaide Gallery of Practical Science בלונדון, שם הדגים לראשונה את המנוע החשמלי של זרם ישר המשלב קומוטטור.
סטרג'ן היה עמיתם של ג'ון פיטר גסיוט וצ'ארלס וינסנט ווקר, ושלושתם היו תורמים עיקריים להקמת אגודת החשמלאים של לונדון בשנת 1837.
בשנת 1840 הוא הפך למנהל הראשי של "גלריית ויקטוריה המלכולית לקידום המדע המעשי" במנצ'סטר, מוסד לימודי-מסחרי שקיים תצוגות מדעיות.
הוא יצר חוג חברתי שכלל את ג'ון דייוויס, אחד ממקדמי הגלריה, ואת ג'יימס פרסקוט ג'ול, תלמידו של דייוויס.
חוג זה התרחב בסופו של דבר ונכללו בו גם אדוארד ויליאם ביני והמנתח ג'ון לי.
הגלריה נסגרה בשנת 1842, ולאחר מכן התפרנס סטרג'ן מהרצאות והדגמות.
כתב העת לא זכה להצלחה, ופרסומו פסק בסוף כרך 1, בדצמבר 1843. כרך יחיד זה מאורכב ב-Internet.org.
סטרג'ן נפטר בפרסטוויץ', מנצ'סטר רבתי ב-4 בדצמבר 1850 ונקבר בחצר הכנסייה של הבתולה מרי הקדושה בעיר.
הוא מזוהה על לוח הקבר שלו כ"ויליאם סטרג'ן - החשמלאי".
ויליאם מילו סטון היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה השישי בשנים 1864–1868.
ויליאם סטון נולד במחוז ג'פרסון שבמדינת ניו יורק.
ב-1834, כשהיה בן 7, הוא עבר עם משפחתו לעיר קשוקטון שבאוהיו.
הוא למד משפטים בקריאה עצמית וב-1851 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1854 עבר סטון לעיר נוקסוויל שבאיווה, שם הוא פתח משרד עורכי דין, ורכש עיתון מקומי.
ב-1856 הוא היה נציג לוועידה שבה נוסדה המפלגה הרפובליקנית, ובבחירות לנשיאות שהתקיימו באותה שנה הוא היה אלקטור שהצביע למועמד ג'ון פרימונט.
בוועידת המפלגה הרפובליקנית של 1860 הוא היה תומך נלהב של אברהם לינקולן, ושוב תמך בו בוועידה של 1864. בשנים 1857–1861 כיהן סטון כשופט בבית משפט מחוזי במדינתו.
בשנה בה החל לכהן על כס השיפוט הוא נשא לאישה את קרוליין מתיו, ולשניים נולד בן אחד.
לאחר קרב פורט סאמטר ב-1861 התגייס סטון כטוראי לצבא האיחוד.
עד מהרה הוא קודם לדרגת קפטן, ובהמשך למייג'ור בפלוגה B של רגימנט הרגלים השלישי של איווה.
הוא לחם בקרב ליברטי ונפצע בו, אך שב ולחם בקרב שילה, שבו הוא נפל בשבי.
הוא קיבל חנינה מנשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס ונשלח לוושינגטון הבירה כדי לשאת ולתת על חילופי שבויים.
לאחר שבתחילה לא עלה בידו להשיג הסכם, הוא שב לשביו, קיבל חנינה פעם נוספת, ושוחרר לאחר שהסכם חילופי השבויים הושג.
ב-1862 קודם סטון לדרגת קולונל ברגימנט הרגלים ה-22 של איווה.
הוא פיקד על יחידתו במערכת ויקסבורג, ושוב נפצע ב-22 במאי 1863, במהלך תקיפה שבוצעה על ידי האיחוד כחלק מהמצור על ויקסבורג.
ביוני 1863 נבחר סטון כמועמד הרפובליקנים למשרת מושל איווה, ובאוגוסט אותה שנה הוא התפטר מהשירות בצבא האיחוד.
בבחירות הכלליות שנערכו באותה שנה הוא ניצח בהפרש גדול לאחר שהביס את גנרל האיחוד, ג'יימס טאטל.
ב-1865 הוא נבחר לכהונה שנייה.
במהלך כהונתו כמושל, הוא עסק בכמה סוגיות מורכבות, כולל לדאוג שאיווה תעמוד במכסות הגיוס שלה של 1864, וקידום זכויות ההצבעה של האזרחים האפרו-אמריקאים של איווה.
על פי כמה מקורות נכח סטון באפריל 1865 בתיאטרון פורד כאשר הנשיא לינקולן נרצח, והוא סייע לשאת את הנשיא אל מעבר לרחוב.
עם זאת, שום מקור ראשוני או מקור בן התקופה לא מתאר את ההתרחשות הזאת, ולמעשה ידוע שארבעה אנשי רגימנט הארטילריה של פנסילבניה היו אלו שנשאו את הנשיא לאחר הירי בו.
ב-22 בפברואר 1866 מינה סטון את אמילי קלקינס סטבינס כנוטריונית ציבורית, ובכך היא הייתה לאישה הראשונה בארצות הברית ששימשה בתפקיד זה.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1868, כיהן סטון תקופת כהונה אחת בשנים 1877–1878 כחבר בית הנבחרים של איווה, ולאחר מכן מונה כסגן הנציב והנציב של משרד הקרקעות הכללי.
ויליאם סטון נפטר כתוצאה מדלקת ריאות באוקלהומה סיטי ב-18 ביולי 1893, לשם הוא עבר עם בנו לעסוק בעריכת דין.
הוא נטמן בבית הקברות גרייסלנד שבנוקסוויל.
ויליאם גרנט סטרטון היה פוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אילינוי ה-32 בשנים 1953–1961.
ויליאם סטרטון נולד בעיירה אינגלסייד שבמחוז לייק, אילינוי, כבנם של ויליאם ג'וזף סטרטון, פוליטיקאי גם הוא שכיהן לימים כמזכיר המדינה של אילינוי, ושל זולה ואן וורמר סטרטון.
סטרטון התחנך בבתי הספר הציבורים במחוז לייק, וב-1934 סיים לימודים לתואר במדע המדינה באוניברסיטת אריזונה.
ב-1940 נבחר סטרטון לראשונה לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בגיל 26, הוא היה צעיר חברי הקונגרס ה-77. לאחר תום תקופת כהונתו בת השנתיים בבית הנבחרים, הוא נבחר כגזבר של אילינוי.
ב-1944 הוא התנדב לשירות בצי ארצות הברית, ושירת במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
הוא הגיע לדרגת לוטננט והשתחרר מהשירות ב-1946.
בשובו לחיים האזרחיים, נבחר סטרטון שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית.
בעת כהונתו זו הוא היה חבר בוועדת הבנקאות והמטבע, בוועדת בקרת השיטפונות, בוועדת השירות הציבורי, ובוועדה לענייני מחוז קולומביה.
ב-1950 נבחר סטרטון כגזבר של אילינוי בפעם השנייה.
בתקופת כהונתו בתפקיד הוא הפחית באופן משמעותי את עלויות הפעלת משרדו.
בשנים 1952, 1956 ,1960 ו-1976 היה סטרטון נציג לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית.
ב-1952 נבחר סטרטון כמועמד הרפובליקנים לתפקיד מושל אילינוי, ובבחירות הכלליות ניצח את סגן המושל המכהן, הדמוקרט שרווד דיקסון.
בעת שנבחר, היה סטרטון בן 38, המושל הצעיר ביותר אז בכל מדינות ארצות הברית, והצעיר ביותר מבין מושלי אילינוי לאחר 70 שנה.
ב-1956 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה.
ב-1960 הוא התמודד, באופן חסר תקדים, לתקופת כהונה שלישית רצופה, אך הובס על ידי הדמוקרט אוטו קרנר.
במהלך תקופת כהונתו של סטרטון כמושל, בוצעה רפורמה במערכת בתי החולים של המדינה, הונפקו איגרות חוב למימון מערכת הכבישים המהירים של המדינה, נבחרה האישה הראשונה בקבינט המדינתי, ואושרה הנהגת מס קנייה חדש ששימש למיזמים בבתי הספר.
סטרטון ראה בסלילת 320 הק"מ הראשונים של מערכת כבישי האגרה של אילינויי כאחד מההישגים הגדולים ביותר שלו.
סטרטון היה חבר בוועדה המנהלת של ועידת המושלים, וב-1955 הוא דאג לכינוסה באילינוי של הפגישה השנתית של המושלים בפעם הראשונה.
ב-1957 הוא היה יושב ראש ועידת המושלים, וב-1958 שימש כנשיא מועצת המושלים.
ב-1959 הוא היה חבר בקבוצה של מושלים שביקרו בברית המועצות.
במסגרת פעילותו באגודת המושלים הלאומית הוא תרם מאוד לתוכניות בתחום סלילת הכבישים, הבטיחות בדרכים, ומערכת היחסים בין המדינות לממשל הפדרלי.
ב-1958, מינה אותו הנשיא דווייט אייזנהאואר כחבר בוועדה לרגל יובל ה-150 להולדתו של אברהם לינקולן.
ב-1965 זוכה סטרטון מהאשמות בהשתמטות ממס.
ב-1968 ניסה סטרטון ללא הצלחה להתמודד על מועמדות הרפובליקנים לכהונה נוספות כמושל, והובס על ידי ריצ'רד אוגילבי לאחר שסיים שלישי במרוץ וזכה בכשבעה אחוזים בלבד מהקולות בבחירות המקדימות.
ב-1934 נשא סטרטון לאישה את מריון הוק.
נישואיהם של סטרטון ורעייתו עברו ברובם כשהם חיים בנפרד, בעיקר בשל סדר היום הפוליטי הקדחתני שלו, ומריון לא הייתה שבעת רצון מהנישואים.
היא גם תיעבה את העולם הפוליטי ולא הייתה מרוצה ממשכורתו הנמוכה יחסית של בעלה.
אף על פי שסטרטון לא היה מעוניין בגירושים, מריון עמדה על כך שהנישואים יסתיימו.
ב-1949 הם התגרשו על רקע של הזנחה.
אף על פי שלמריון הוענקה המשמורת על בנותיהן, הן חיו בעיקר עם אביהן עד 1952.
ב-1950 נישא סטרטון בשנית לשירלי ברקינרידג', ונולדה להם בת אחת.
נישואיו השניים היו מאושרים יותר, ושירלי הייתה פעילה במסעות הבחירות של בעלה.
השניים נותרו נשואים עד למותו של סטרטון.
סטרטון היה פעיל באגודות אזרחיות שונות ובארגוני וותיקי המלחמה.
בין השאר הוא היה חבר בבונים החופשיים, בליונס ובארגונים רבים נוספים.
כוותיק מלחמה, הוא היה חבר בלגיון האמריקאי.
הוא היה חבר הכנסייה המתודיסטית.
ויליאם סטרטון נפטר בשיקגו ב-2 במרץ 2001, בגיל 87. הוא נטמן בבית הקברות רוזהיל שבעיר.
על שמו של סטרטון קרוי הסכר ומאגר המים שעל נהר פוקס, ליד העיר מק'הנרי שבאילינוי.
כמו כן קרוי על שמו הפארק המדינתי על שם ויליאם ג.
סטרטון שעל גדת נהר אילינוי, ליד העיר מוריס.
בנייתו של בניין ויליאם ג.
סטרטון, שבמכלול הקפיטול המדינתי של אילינוי, הושלמה בעת תקופת כהונתו הראשונה של סטרטון כמושל, והוא מקום משכנם של משרדים של מחוקקים מדינתיים רבים ושל סוכנויות אחרות של המדינה.
באוניברסיטת דרום אילינוי באדוארדסוויל קרויה על שמו של סטרטון חצר.
ויליאם סטוט היה צייר יליד אולדהם, לנקשייר, אנגליה.
הוא נולד ב-20 בנובמבר 1857, בנו של בעל מפעל כותנה באולדהם.
לאחר שלמד באולדהם ובבית הספר לאמנות של מנצ'סטר הוא נסע לפריז ולמד אצל הצייר הצרפתי ז'אן-לאון ז'רום.
הוא זכה להצלחה מהירה, והציג באופן קבוע בסלון פריז.
הוא היה חבר רב השפעה במושבת האמנים בגרז-סור-לוינג שהייתה מלאה באמנים אנגלים, אירים, סקוטים ואמריקאים.
בשנת 1889 הוא ערך תערוכת יחיד בגלריה דוראנד-רואל, המפורסמת בזכות הצגתה את האימפרסיוניסטים הצרפתים.
בשובו לאנגליה הוא הפך לחסידו וידידו הקרוב של הצייר ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, עד שציורו של פילגשו של ויסלר המתוארת בעירום כ"ונוס נולדה מקצף הים" גרם לקרע ביניהם.
במשך חלק ניכר מהקריירה שלו, סטוט צייר נופים, אך במהלך שנות השמונים המאוחרות החל להתקדם לעבר תמונות הכוללות דמויות קלאסיות ונושאים אלגוריים, כמו ה"נימפה" של 1886 ו"הולדת ונוס" של 1887. הוא עבד בשמנים, בצבעי מים ופסטלים., מדיום המתאים לסגנון הפוסט-אימפרסיוניסטי שלו.
משנת 1882, סטוט תמיד חתם ליד שמו גם את "מאולדהם" - הן כדי להבדיל אותו מהצייר אדוארד סטוט (1855–1918) והן כדי להכיר בשורשיו הגאים באולדהם.
הוא מת באופן בלתי צפוי בזמן שנסע במעבורת מלונדון לבלפסט ב-25 בפברואר 1900.
ויליאם סומרוויל שאנקס היה אמן סקוטי ומורה לציור ורישום בבית הספר לאמנות של גלאזגו במשך 29 שנים.
ויליאם סומרוויל שאנקס נולד בגורוק שברנפרושייר בשנת 1864 להלן וג'ון שאנקס (1923-1913), בעל סוסים שעבד כחייט בעיירת הולדתו פייזלי, בה היו דורות ממשפחתו עסוקים באריגה.
לפי מפקד האוכלוסין של 1871 הם גרו בג'ורג' פלייס בגורוק עם ארבעת ילדיהם: מרי, ויליאם, אגנס וארצ'יבלד.
מפקד האוכלוסין של 1881 מגלה שעדיין המשפחה התגוררה בגלאזגו, שם עבד ויליאם סומרוויל שאנקס כמעצב בדים עבור יצרן וילונות.
עם זאת, לוויליאם שאנקס היו שאיפות להיות אמן, ולאחר שהשתתף בשיעורי ערב בבית הספר לאמנות בגלאזגו בהדרכת פרנסיס הנרי ניוברי, הוא עשה את הקריירה שלו בציור.
ב-1889 נסע לפריז כדי לשפר את כישוריו, ולמד שלוש שנים באקדמיה ז'וליאן אצל ז'אן פול לורה ובנג'מין קונסטנט.
בפריז הושפע שאנקס מציוריו של אדואר מאנה.
ציורו טידלי ווינקס הוצג במוסד המלכותי בגלאזגו לאמנות יפה בשנת 1897 ובזמן מסוים היה בבעלות אליוט הודג'קין שמכר אותו לסוחרת האמנות שרלוט פרנק, דודתה של אנה פרנק; סר דייוויד מונטגו דאגלס סקוט קנה אותו ממנה ב-1962 תמורת 60 פאונד.
הציור היה בהשאלה למוזיאון בקיימברידג' בין השנים 2007 ל-2008. הוא נמכר בסותביס ב-2008 תמורת 181,250 פאונד, שיא עבור האמן.
שאנקס היה מציג קבוע במכון המלכותי לאמנויות גלאזגו ובאקדמיה הסקוטית המלכותית.מאוחר יותר שאנקס חזר לבית הספר לאמנות של גלאזגו (GSA) כמורה לציור ורישום, ונשאר שם במשך 29 השנים הבאות.
הוא צייר בשמן ובצבעי מים דיוקנאות, וטבע דומם אך העדיף לעבוד בשמנים.
הוא עבד בתחומים שונים של הוראה בבית הספר לאמנות בגלאזגו: רישום וציור, ציור עתיקות, ציור חיים, דיוקנאות ותלבושות, ציור וקומפוזיציה.
ב-1922 קיבל מדליית כסף באגודת הציירים הצרפתית.
אף שלא היה חבר בקבוצת "נערי גלאזגו", הוא הושפע בבירור מעבודתם והכיר את אדוארד אטקינסון הורנל וג'ורג' הנרי.
שאנקס נבחר ל-"שותף" של האקדמיה המלכותית הסקוטית ב-1923 ונבחר לחבר ב-RSA ב-1933.
ויליאם סימפסון היה אמן מלחמה, סופר, ארכאולוג וכתב צבאי סקוטי.
סימפסון, נולד למשפחה עניה בגלאזגו, והפך לאחד מ"האמנים המיוחדים" בתקופתו, וצייר סצנות מלחמה רבות עבור המגזין - Illustrated London News.
שנותיו הראשונות בבית היו קשות מאוד בגלל אביו שהיה מתעלל בו והאלכוהוליסט.
בשנת 1834 הוא נשלח לגור עם סבתו בפרת'.
לימודיו הרשמיים היחידים של סימפסון התרחשו בתקופה זו ובתוך שנים ספורות הוא עבד כשוליה בחברת הליטוגרפיה בגלאזגו של מקפרלן.
האמן הצהיר מאוחר יותר כי "זו הייתה נקודת המפנה ששינתה את כל בגרותו".
במהלך השנים בגלאזגו שהוא למד באוניברסיטת אנדרסון ובמכון המכניקה בערבים.
לאחר פרוץ מלחמת קרים ב-1854, הוא קיבל את המשימה ליצור תמונה של הקרב על סמך דיווחים שונים, כך שניתן יהיה לבצע ליטוגרפיה על ידי המו"ל לויד'ס בלונדון.
הוא גם חרט רישומים שנשלחו מהים הבלטי על אבן עבור חברת קולנאגי (Colnaghi ) לקראת נפילתה של סבסטופול.
לויד'ס ביקשה ממנו להכין תמונה של נפילת העיר כדי שתוכל להתפרסם מיד עם הידיעה על לכידתה בפועל.
בקשה זו הציבה אתגר לסימפסון מכיוון שהיה לו מעט מידע על סבסטופול.
הוא דיבר מדי פעם עם מר דיי ובנו על הצורך לצייר סקיצות בחזית.
זמן קצר לאחר מכן, קולנאגי יצרה קשר עם סימפסון והציעה לו לצאת לחצי האי קרים ולעשות סקיצות עבור החברה.
סימפסון הגיע לחצי האי קרים ב-15 בנובמבר 1854 ויכול היה לשמוע ירי מרחוק.
אף שהחמיץ את הקרבות המוקדמים, הוא הצליח לתעד את האירועים לפני נפילת סבסטופול.
הוא תיחקר רבים שעזרו לו במסירת פרטים לתמונותיו, אבל הוא גם הופתע ממצוקת החיילים הפשוטים, וכתב "יצורים אומללים למראה...
הוא התרועע עם קצינים רבים, כולל לורד רגלאן וקפטן פיל.
הוא צפה בהתקפה הראשונה על סבסטופול ביוני.
בליל ה-17 הוא זחל מתוך תעלה כדי לצפות במתקפה.
הוא כתב, "זו הייתה תזמורת פרועה של קולות, שלא תישכח לעולם".
הוא עדיין היה בחזית כשהעיר נכנעה לבסוף, והוא עזב את קרים בסתיו 1855.
במשך כל תקופתו בחזית, הוא היה שולח ללונדון את ציורי צבעי המים שלו, שם הליטוגרפים של Day & Son היו מעבירים אותם לחריטת אבן.
המגזין שילם לסימפסון 20 פאונד עבור כל תמונה.
עבור הצבע, נעשה שימוש באבן נפרדת לכל גוון.
קולנאגי הציגה כמה מציורי צבעי המים כולל תערוכה באגודה הגרפית בפברואר 1855. הפרסומות הראשונות לליטוגרפיות הופיעו במאי 1855 ובחודש שלאחר מכן, הוכרזה סדרה שנייה.
בסך הכל הפיקו חברת קולנאגי שני תיקים גדולים המכילים למעלה משמונים ליטוגרפיות בשם "המלחמה במזרח".
מהסט השלם הופקו אלפיים עותקים.
סימפסון הקדיש את הסדרה למלכה ויקטוריה שבחסותה הוא נהנה כל חייו, והוא היה מבקר תדיר בטירת וינדזור ובבלמורל.
תמונותיו היו פופולריות עד שהוא נקרא בשם חיבה - "קרים סימפסון".
הייתה תוכנית לרכישת ציורי צבעי המים עבור האומה, אבל היא לא יצאה לפועל והם נמכרו על ידי קולנאגי.
בסוף שנות ה-50 הוא נשלח להודו לצייר תמונות הקשורות למרד ההודי הגדול ב-1857. הרעיון היה להפיק פרסום מאויר הדומה לפרסום על מלחמת קרים, וסימפסון דן עם ההוצאה לאור על האפשרות הזאת.
האמן הגיע לכלכותה ב-29 באוקטובר 1859, ונסע לפנג'אב, בנגל, קאוונפור, במרכז הודו, הרי ההימלאיה, קשמיר ומדרס.
בפברואר, 1862, הוא עזב את בומביי והגיע ללונדון רק כדי לגלות שההוצאה לא יכולה להרשות לעצמה לייצר פרסום כזה.
עד 1866, סימפסון סיפק 250 צבעי מים להוצאה ואלה נמכרו לאחר מכן כמלאי של פושטי רגל.
רק 50 הוכנו להדפסה, ופורסמו ב-1867 כ"הודו עתיקה ומודרנית".
שנתיים לאחר מכן היה סימפסון בחבש וסיקר את המשלחת הצבאית לאטיופיה בעקבות המאבק בין בריטניה וקיסר חבש, שאסר אזרחים ודיפלומטים בריטים.
בתחילה השתמש העיתון בסקיצות שסיפק אחד החיילים במערכה, קולונל בייגרי, אך מכיוון שתמונותיו היו לרוב של נופים, העיתון הרגיש שסימפסון יכול להוסיף את סיפורי המלחמה.
האמן הגיע לסואץ ב-18 ביוני 1868, אך כשהתקרב לחזית הגיעה ידיעה שהמבצע הסתיים.
אף על פי כן, הוא הצליח לצפות בנסיגת הצבא החבשי, ובשרידי הרובע המלכותי של הקיסר בעיר מקדלה.
הוא חזר לדובר ב-2 ביולי 1868 וה-Illustrated London News פרסם כרך מיוחד על המשלחת החבשית המכיל רבים מהציורים של סימפסון.
ב-1870 הוא נסע לצרפת כדי לתעד את מלחמת צרפת-פרוסיה.
ב-25 ביולי 1870 פנה סימפסון לחזית בנסיעה מננסי למץ.
במץ כבר נעצרו כמה עיתונאים בחשד לריגול, וסימפסון נאלץ להיזהר מאוד בעת ביצוע הציורים שלו.
הוא היה צריך להיות יצירתי בהבאת הסקיצות שלו ללונדון, והחל להשתמש בנייר סיגריות.
כפי שאמר: "אדם יכול לעשות הרבה על נייר מסוג זה, ובמקרה של תפיסה, יכול להכין סיגריה מהציור ולעשן אותו לנגד עיני המאשימים".
בתחילת אוגוסט צפה בבואם של הפצועים לאחר קרב פורבך.
מאוחר יותר בזמן שצייר הוא נעצר בחשד ריגול, אך לבסוף הוא שכנע את השלטונות הצרפתיים שהוא 'אמן מיוחד'.
בתחנת המשטרה בחנו בקפידה את הסקיצות שלו, ולבסוף הוא שוחרר.
בנובמבר 1870 הוא חזר ללונדון אך חזר לצרפת באפריל 1871 כדי לצפות באירועים סביב פריז, שם נחשד שוב בריגול אך הורשה לצאת לחופשי.
ב-27 באפריל, הוא ביקר בפריז ובילה בה ארבעה שבועות, כשהוא מצייר את הביצורים ואת אירועי הקומונה הפריזאית.
בשנת 1872 בבייג'ינג הוא צייר את חגיגות החתונה של הקיסר הסיני.
בשנת 1873, במהלך טיול מסביב לעולם, סימפסון היה במקרה בסן פרנסיסקו כאשר, ב-11 באפריל, אידיאנים משבט מודוק רצחו את המושל הצבאי הבריגדיר-גנרל אדוארד קנבי בזמן ועידת השלום בין האינדיאנים ואנשי השבט.
בהתאם לכך, סימפסון קטע מיד את המסע שלו ונסע צפונה לשדות הלבה בגבול קליפורניה/אורגון כדי לצייר סקיצות של מלחמת האינדיאנים משבט המודוק.
הסקיצה שלו של סצנת ההתנקשות בקנבי/תומאס היא, הייצוג הגרפי הבולט של מלחמת המודוק ב-1873.
בשנת 1874, הוא נבחר לשותף של המכון לציירים בצבעי מים.
בשנת 1875, הוא ליווה את הנסיך מוויילס להודו, וב-1877 ביקר באתונה, מיקנה וטרויה, בחפירותיו של היינריך שלימן.
ב-15 באוקטובר 1878, סימפסון עזב את לונדון בדרך לאפגניסטן כדי לספק איורים של מלחמת אפגניסטן.
בנסיעה דרך לאהור הוא עבר במעבר ח'ייבר וראה את 'הירייה הראשונה' שנורתה בקרב עלי מסג'יד.
הוא התיידד עם סר לואיס קוואנארי שעודד את סימפסון בחקר המקדשים הבודהיסטים העתיקים בעמק ג'לאלבאד ובסביבתו.
סימפסון הורשה להחזיק כמה חיילים שיעזרו לו בחפירות של העתיקות ההודיות.
הוא חפר מנהרה למרכז המתחם, שם גילה שרידים וממצאים חשובים, שנמצאים במוזיאון הבריטי הוא גם ביצע שרטוטים על סמך ממצאיו.
במאי 1879, הוא צפה בחתימה על הסכם שלום בגנדמק שסיים את המלחמה.
כשהוחלט לשלוח כוח משימה לקאבול, סימפסון ביקש להצטרף אליו, אך נדחה.
העניין העיקרי שלו בליווי המשימה היה לבקר את פסלי בודהה הענקיים בבמיאן, אבל אילו היה נוסע לקאבול, נראה שהוא היה נהרג כמו שאר כוח המשימה.
אירוע זה הוא שזירז את החלק השני של המלחמה.
סימפסון חזר ללונדון בקיץ 1879. עם הגעתו, הוא ביקר במשרדי ה-Illustrated London News בסטרנד ואסף את כל הרישומים וצבעי המים שלו, מהם הרכיב שני אלבומים גדולים.
הוא גם הציג מספר מאמרים לאגודות אקדמיות שונות על היבטים מחקריים שונים כמו גלגלי תפילה בודהיסטים, ושרידים עתיקים בעמק ג'לאלבאד.
באותה שנה נבחר כחבר מן המניין במכון לציירים בצבעי מים.
בשנת 1884 חזר סימפסון לאפגניסטן עם הגנרל פיטר לומסדן כחלק מוועדת הגבולות של אפגניסטן.
זאת הייתה הנסיעה הגדולה האחרונה שלו.
לאחר שבילה את החורף בגבול אפגניסטן, הוא יצא ללונדון בפברואר 1885. כתוצאה מכך, הוא כמעט החמיץ את תקרית הפאנג'דה במרץ, שבה נהרגו כמה מאות אפגנים על ידי הצבא הרוסי המתקדם.
סימפסון הגיע אפוא ללונדון בתקופה של עניין רב בוועדת הגבולות והשערות קדחתניות לגבי אפשרות מלחמה עם רוסיה.
הוא קיבל הזמנות לבקר את לורד גרנוויל, אז שר החוץ, כמו גם חברים שונים של משפחת המלוכה.
סימפסון התחתן מאוחר בחייו עם מריה אלייזה ברט בעצמה ציירת דיוקנאות, ונולדה להם בת אחת, אן פנלופה שנולדה ב-1884, והיגרה בסופו של דבר לאוסטרליה.
הוא מת בבית בווילסדן, צפון לונדון, ב-17 באוגוסט 1899 בגיל 75. ונקבר בבית הקברות הייגייט.
מלבד תמונות המלחמה שלו, הוא סיקר אירועי שונים בברטניה, הכתרות, הלוויות וטקסים אחרים.
הוא התעניין במיוחד בהודו ושרטט סצנות של המהרג'ות בקשמיר.
הוא היה אתנוגרף וחוקר עתיקות ידוע, וכתב רבות על דתות, מנהגים וחפצים עתיקים.
ויליאם סטראנג היה צייר וחרט סקוטי שאייר ספרים רבים.
סטראנג נולד בדמברטון, בנו של פיטר סטראנג, בנאי, והתחנך באקדמיית דמברטון.
במשך חמישה עשר חודשים לאחר שעזב את בית הספר הוא עבד במספנה, ואז בשנת 1875, כשהיה בן שש עשרה, נסע ללונדון.
שם, הוא היה תלמידו של אדוארד פוינטר במשך שלושה חודשים, לפני שלמד רישום ותחריט במשך שש שנים אצל אלפונס לגרוס בבית הספר סלייד לאמנות.
סטראנג זכה להצלחה רבה כחרט והפך לעוזר הוראה בשיעור התחריט.
הוא היה אחד מהחברים המייסדים של האגודה המלכותית של ציירים-חורטים, ועבודתו הייתה חלק מתערוכה בשנת 1881. חלק מהלוחות המוקדמים שלו פורסמו ב-The Portfolio ובמגזינים אחרים לאמנות.
הוא עבד בטכניקות רבות: תחריט, נקודה יבשה, מצוטינט, חריטת בור, ליטוגרפיה וחיתוך עץ.
הוא חתך תחריט עץ גדול של "אדם חורש", שפורסם מאוחר יותר על ידי האגודה לאמנות לבתי ספר.
קטלוג שהופק באופן פרטי של עבודתו החרוטה הכיל יותר משלוש מאות פריטים.
בין יצירותיו המוקדמות יותר היו "ג'רום הקדוש", "אישה שוטפת את רגליה", "דוכן ספרים ישן עם גבר שמדליק את המקטרת שלו", ו"ראשה של איכרה" – חרוט על מצוטינט.
לוחות מאוחרים יותר כמו רעב, וצבא הישועה היו גם חשובים.
כמה מהתחריטים הטובים ביותר שלו נעשו כסדרות – אחת המוקדמות, "המאיירות" של המשורר ויליאם ניקולסון, "הבלדה על תוף אקן", יוצאת דופן בביצוע ברור ועדין בגוונים, מראה מיומנות ועוצמה רבה בשימוש בחומרים וברישום חזק.
סדרה נוספת שזכתה לשבחים הייתה "התקדמות הצליין", שחשפה הזדהות עמוקה עם תורתו של ג'ון בוניאן.
איורים לספר של סמואל טיילור קולרידג' ו"אלגוריית המוות" של סטראנג עצמו היו נושאים מתאימים לדמיון של האמן.
גם כמה מסיפוריו של רודיארד קיפלינג אוירו על ידו.
דמותו של קיפלינג הייתה אחת מלוחות הדיוקן המוצלחים ביותר שלו.
דיוקנאות חרוטים אחרים כללו את אלה של ארנסט סישל ושל חברו ג'וזף בנוול קלארק, שעמו סטראנג שיתף פעולה באיור "ההיסטוריה של לוסיאן" (1894), "הברון מינכהאוזן" (1895) ו"סינבאד המלח" ו"עלי באבא" (1896).
תומאס הרדי, סר הנרי ניובולט ונכבדים אחרים ישבו גם הם לפני סטראנג.
סטראנג ייצר ציורים רבים, דיוקנאות, דמויות עירום, קבוצות של איכרים, שהוצגו באקדמיה המלכותית, בחברה הבין-לאומית ובמספר תערוכות גרמניות.
הוא צייר סדרה דקורטיבית של סצנות מסיפורם של "אדם וחוה" עבור ספרייתו של בעל אדמות וולברהמפטון בשם הודסון; הם הוצגו בתערוכת וויטצ'פאל בשנת 1910.
הוא צייר נופים, בעיקר קטנים בגודלם.
בשנים מאוחרות יותר הוא פיתח סגנון של רישום בגיר אדום ושחור, על נייר מוברש.
השיטה שלו מעניקה איכויות של דוגמה עדינה ומרקם מעודן והדרגתי הדומה לרישומי הנס הולביין הצעיר.
הוא צייר דיוקנאות בדרך הזאת עבור הספרייה המלכותית בטירת וינדזור.
בשנת 1902 פרש סטראנג מהאגודה המלכותית של ציירים-חרטים, כמחאה נגד הכללה בתערוכות שלה, רפרודוקציות חרוטות או חריטות של צילומים.
עבודתו הוצגה לאחר מכן בעיקר בתערוכות של האקדמיה המלכותית, אגודת השנים-עשר והחברה הבין-לאומית, אליה נבחר בשנת 1905. סטראנג נבחר גם כחרט עמית של האקדמיה המלכותית כאשר התואר הזה התחדש ב-1906. ויליאם סטראנג היה מאסטר של גילדת פועלי האמנות ב-1907, שם ניתן לראות את דיוקנו.
הוא נקבר בבית הקברות קנסל גרין, לונדון.
ב-1885 התחתן ויליאם סטראנג עם אגנס מקסיימון רוג'רסון (נפטרה ב-1933), אף היא מדמברטון.
נולדו להם ארבעה בנים ובת אחת.
לוויליאם הייתה לפחות נכדה אחת, ג'ואן סטראנג, שנולדה מנישואיו קצרי המועד של דייוויד לסופרן האנגלית דורה לאבט.
בשנת 1955 דייוויד סטראנג נתן חלק הארי של התחריטים של ויליאם סטראנג לגלריה הלאומית של סקוטלנד, ולרבים מהם רשם הערות לצורך הבהרת הנושא.
ויליאם סליי היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-36 בשנים 1835–1837.
ויליאם סליי נולד בפרדריק, מרילנד, מקום מושב משפחתו המקורי באמריקה הצפונית.
יחד עם אחרים מבני משפחתו, הוא עבר בראשית המאה ה-19 לאוגוסטה, ג'ורג'יה, שם הוא התחנך בבתי הספר בלואיוויל ובאוגוסטה.
בהמשך הוא למד משפטים, וב-1812 התקבל ללשכת עורכי הדין ועסק במקצוע באוגוסטה.
בשנים 1825–1828 הוא כיהן כשופט בית המשפט הגבוה של המחוז המרכזי של ג'ורג'יה.
ב-1830 נבחר סליי לבית הנבחרים של ג'ורג'יה.
ב-1832, ושוב ב-1834, הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
מתפקיד זה הוא התפטר כדי לכהן כמושל ג'ורג'יה ה-36, תפקיד בו הוא כיהן בשנים 1835–1837.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, יזם סליי את סלילתה של מסילת הברזל וסטרן ואטלנטיק .
הוא גם דחף להקמתו של בית חולים לחולי נפש ולהנהגת הסקר הגאולוגי של המדינה.
סליי פרסם את הספר "תקציר החוקים האנגליים שבתוקף בג'ורג'יה" (Digest of the English Statutes in Force in Georgia, פילדלפיה, 1826).
ויליאם סליי נפטר באוגוסטה ב-20 בנובמבר 1858. הוא נטמן בחלקת הקבר של משפחתו שבעיר.
על שמו קרוי מחוז סליי שבג'ורג'יה.
ויליאם סמואל שוורץ היה אמן יהודי - אמריקאי שחי ופעל בשיקגו.
שוורץ נולד בסמורגון שבבלארוס למשפחה יהודית של סמואל שוורץ וטאובה רזניקוף.
בגיל שלוש עשרה עבר לעיר הסמוכה וילנה כדי ללמוד בבית ספר לאמנות.
ארבע שנים מאוחר יותר, הוא היגר לארצות הברית ולבסוף נרשם לבית הספר לאמנות של שיקגו.
לאחר שסיים את לימודיו, הוא הפסיק את קריירת האמנות שלו כדי להתרכז בקריירה כזמר אופרה.
כאשר חזר שוורץ לצייר, הוא התמקד בעבודות בנושאי פנטזיה, סמליות והפשטות שנטו לבלבל את הצופים.
הוא גם אתגר את הקהל השמרני עם ליטוגרפיות רבות של נשים עירומות.
במהלך השפל הגדול, שוורץ הפך לאמן במשכורת של פרויקט האמנות הפדרלי.
כשהוא עבד בשיקגו, וצייר יצירות אזוריות המציגות את החיים הכפריים והעיר הקטנה האמריקאית.
רק בתחילת שנות ה-40 חזר שוורץ לצייר את הדימויים שבזכותם נודע.
הוא הושפע מאוד מהסוריאליזם האירופי, שוורץ צייר צורות ביומורפיות מוזרות וסצנות אפוקליפטיות ברבות מיצירותיו.
הוא הפך לדמות ידועה בשיקגו, בעיקר בזכות השפם הגדול והדמות האקסצנטרית שלו.
הוא גם היה אחד מקבוצת אמנים בולטים בשיקגו - כולל איבן אולברייט, מלווין אולברייט ואהרון בוהרוד - שהסתובבו במסעדה ובגלריה של ריקרדו במהלך שנות ה-40 וה-50. בשנותיו האחרונות חזר שוורץ אך ורק לצייר רישומים; הציורים הללו נחשבים בין יצירותיו הטובות ביותר.
שוורץ החל לסבול ממחלת אלצהיימר בסביבות 1970 ומת בשיקגו ב-10 בפברואר 1977.
למכון האמנות של שיקגו ולמוזיאון האמנות ג'וסלין באומהה יש כמה מיצירותיו של שוורץ באוספים הקבועים שלהם.
ויליאם סמית' נולד באינוורנס שבסקוטלנד, כבנם של אלכסנדר ושרה (לבית גרנט) סמית'.
כילד הוא היגר לארצות הברית עם משפחתו, וחי בניו יורק ובמישיגן.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים עד שבגיל 17 החל לעבוד כפקיד בחנות.
ב-1846 הוא החל לעבוד עבור חנות הכלבו "לורד וטיילור", ובשנה שלאחר מכן החל לעבוד בחברה סיטונאית.
ב-1849 הוא עבר לעיר פוקס לייק שבוויסקונסין, שם היה לשותף בחברת סחר.
סמית' כיהן בכמה משרות פוליטיות בוויסקונסין, החל משתי התקופות בהן כיהן כחבר אספת המדינה בשנים 1851–1852 ובתקופת כהונה נוספת, בה כיהן כיושב ראש הבית, בשנים 1871–1872. בתחילת דרכו הוא היה חבר המפלגה הוויגית, וב-1854 סייע בארגונה של המפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן בשתי תקופות כהונה בסנאט של ויסקונסין בשנים 1858–1860 ובשנים 1864–1866. בשנים 1866–1870 הוא כיהן כגזבר המדינה של ויסקונסין.
בשנים 1858–1876 הוא שימש כחבר מועצת המנהלים של הקולג'ים, וכמנהל בית הסוהר המדינתי בשנים 1874–1878.
ב-1872 עבר סמית' למילווקי, שם היה שותף להקמת רשת המרכולים "רודניס" .
ב-1877 הוא נבחר כמושל ויסקונסין, וכיהן בתפקיד בשנים 1878–1882.
ב-1849 נשא סמית' לאישה את מרי בות', ולשניים נולדו ארבעה ילדים.
ויליאם סמית' נפטר במילווקי ב-13 בפברואר 1883. הוא נטמן בבית הקברות פורסט הום שבעיר.
ויליאם סמואל ג'ונסון היה אב מייסד ומדינאי אמריקאי.
ויליאם סמואל ג'ונסון נולד בסטרטפורד שבמושבת קונטיקט, ב-7 באוקטובר 1727, לסמואל ג'ונסון, כומר אנגליקני ידוע, מחנך, ולאחר מכן נשיא קינגס קולג', ואשתו הראשונה של ג'ונסון, צ'ריטי פלויד ניקול.
ג'ונסון קיבל את השכלתו היסודית מאביו שניהל תלמידי פנימייה קטנה באקדמיית סטרטפורד.
לאחר מכן השלים את לימודיו במכללת ייל ב-1744, וזכה במלגת ג'ורג' ברקלי.
לאחר מכן קיבל תואר שני מייל ב-1747 ותואר של כבוד מאוניברסיטת הרווארד באותה שנה.
מאוחר יותר הוא קיבל תואר שני לשם כבוד מקינגס קולג' ב-1761 ותואר דוקטור למשפטים מאוקספורד ב-1766.
למרות שאביו דחק בו להיכנס לכמורה, החליט ג'ונסון במקום זאת להמשיך בקריירה משפטית.
הוא רכש השכלה עצמית במשפטים, פיתח במהירות קהל לקוחות חשוב ויצר קשרים עסקיים מעבר לגבולות המושבה המקומית שלו ולעיתים קרובות נועצו בו בנושאים משפטיים בין המושבות.
הוא גם החזיק במינוי במיליציה הקולוניאלית של קונטיקט במשך למעלה מ-20 שנה, כשהוא עלה מצוער לדרגת קולונל.
ג'ונסון נמשך לראשונה לעניין הפטריוטי בגלל מה שהוא ומקורביו ראו בהתערבות בלתי מוצדקת של הפרלמנט בממשלת המושבות.
בתקופה זו היה רדיקלי משהו, וכתב על "שלשלאות וכבלים", "בולים ועבדות" ו"החוקים הקטלניים המאוחרים" שיצמצמו את אמריקה ל"מחוזות רומאים בתקופת הקיסר".
הוא החל לכרות בריתות עם בני החירות של קונטיקט ולפעול נגד בחירתו מחדש של המושל הלויאליסט תומאס פיץ'.
הוא נבחר לאחד משלושה צירים מקונטיקט לקונגרס חוק הבולים, שם ב-1765 כיהן בוועדה המגדירה את זכויות הקולוניסטים הבריטיים בטענה בזכותן של המושבות להחליט על מדיניות המס בעצמן.
לפי הביוגרף שלו בירדסלי, ג'ונסון "היה רוח מנחה ושולטת באספה".
הוא חיבר את הדו"ח המכונן של הוועדה בקונגרס לזכויות קולוניה, שהתפתח להצהרת חוק הבולים של זכויות ותלונות, שהגרסה הסופית שלו נמצאת בידו.
הוא גם היה בוועדה שחיברה את העצומה למלך.
ההצהרה, העתירות והלחץ מצד סוחרים בלונדון אילצו את הפרלמנט לבטל את חוק הבולים ב-1766. אבל באותה שנה, קונטיקט התמודדה עם בעיה חדשה עם תיק משפטי מעורער בן שבעים שנה הכולל אדמות של האינדיאנים המוהגנים.
הבריטים רצו להשתמש בתיק כעילה לביטול האמנה המלכותית של קונטיקט משנת 1662. ג'ונסון הסכים להפוך לסוכן קולוניאלי מיוחד כדי להילחם בתיק.
ג'ונסון עזב את משפחתו, את הקריירה הפוליטית שלו ואת הפרקטיקה המשפטית שלו כדי לטעון בלונדון למען האמנה של קונטיקט, שם הוא חי מ-1767 עד 1771.
בעודו סוכן קולוניאלי ביקר בחריפות את המדיניות הבריטית כלפי המושבות.
ניסיונו בבריטניה שכנע אותו שמדיניותה של בריטניה עוצבה יותר על ידי בורות בתנאים האמריקניים, לא באמצעות תכנון מרושעת של ממשלה מרושעת, כפי שטענו פטריוטים רבים.
ככל שהפטריוטים נעשו קיצוניים יותר בדרישותיהם, ג'ונסון התקשה להתחייב בלב שלם למטרה.
למרות שהאמין שהמדיניות הבריטית אינה חכמה, הוא התקשה לנתק את קשריו שלו עם מדינת האם.
כחוקר בעל שם בינלאומי, היו לו חברים רבים בבריטניה ובקרב הלויאליסטים הבריטים והאמריקאים.
הסופר האנגלי סמואל ג'ונסון אמר עליו: "מכל אלה שתאונות החיים השונות הובאו לידיעתי, יש כמעט מי שאת ההיכרות שלו רציתי יותר לטפח משלך".
הוא גם היה קשור לבריטניה בקשרים דתיים ומקצועיים.
הוא נהנה מקשרים הדוקים עם הכנסייה האנגליקנית באנגליה ועם קהילת המלומדים באוקספורד, שהעניקה לו תואר כבוד ב-1766.
מחשש מהשלכות העצמאות הן על המושבות והן על מדינת האם, ג'ונסון ביקש להימנע מקיצוניות ולהגיע לפשרה על ההבדלים הפוליטיים הבולטים בין הגיבורים.
עם זאת, תיק המשפט שלו נגד ממשלת בריטניה, שאמור היה להימשך כמה חודשים, נמשך במשך חמש שנים, שבמהלכן הוא נעדר ממשפחתו, איבד את לקוחות משרד עורכי הדין שלו, וקיבל מעט תודות, מעט הוקרה וסבל.
ביקורת על הקשר שלו עם הבריטים.
הוא חזר הביתה בסוף 1771, בדיוק בזמן לבלות שלושה חודשים עם אביו לפני מותו.
הוא מונה לחבר בית המשפט העליון של המושבה (1772–1774).
הוא נבחר כציר בשנת 1774 לקונגרס הקונטיננטלי אך דחה את הכבוד לטובת בן חסותו רוג'ר שרמן.
אספת קונטיקט, לאחר קרבות לקסינגטון וקנקורד, בשל התנגדויותיו האישיות החריפות, שלחה אותו לביקור מסוכן גם דרך המיליציה הפטריוטית של מסצ'וסטס וגם דרך קווי הצבא הבריטי בבוסטון למפקד הבריטי גנרל תומאס גייג' כדי לנהל משא ומתן על סיום הלחימה על ידי לערוך שלום נפרד עם הבריטים.
הוא הצליח, אבל כשחזר שוב מעבר לקווים לקונטיקט, הוא גילה שחברי האספה שינו את דעתם, הצביעו בעד מלחמה, ואז התפזרו, ולא השאירו הוראות לג'ונסון.
גם לאחר הכרזת העצמאות, הוא האמין שהמהפכה האמריקאית אינה הכרחית וכי עצמאות תהיה רעה לכל הנוגעים בדבר.
הוא פרש מהאסיפה, ומעיסוקו בעריכת הדין.
ביולי 1779, לאחר שהפשיטה של טריון על קו החוף של קונטיקט שרפה את העיירות פיירפילד ונורווק, הפצירו בו האזרחים המבוהלים של סטרטפורד להתערב עם הגנרל טיירון ולהציל את עיירתם.
הוא סירב לבצע עוד משימה מסוכנת לה הוא התנגד, אך זומנה פגישה בעיר והתקבלו החלטות המתעקשות עליו לבקר את טיירון.
ועדה מונתה ללוות אותו, ועיתון מנוי שמרמז שג'ונסון תמך במאמץ השלום הודפס ללא אישורו של ג'ונסון.
העיתון נתפס על ידי אויביו הפוליטיים, מה שהוביל למעצרו בגין תקשורת עם האויב, אך האישומים בוטלו במהרה.
לאחר שהושגה העצמאות, ג'ונסון הרגיש חופשי להשתתף בממשלת האומה החדשה.
הוא חידש את עיסוקו במקצועו, וזמן מה לאחר הכרזת השלום הוחזר לתפקידו הישן כחבר הבית העליון של העצרת הכללית, שם שימש גם כיועץ משפטי של קונטיקט במסגרת מחלוקת עם פנסילבניה על ארצות המערב (1779-80).
הוא מונה כציר בקונגרס הקונטיננטלי של הקונפדרציה (1785–1787).
השפעתו שם הוכרה על ידי בני דורו.
ג'רמיה וואדסוורת' כתב עליו לחבר, "לדוקטור ג'ונסון יש, אני מאמין, הרבה יותר השפעה מאשר לך או ממני.
הנציגים הדרומיים אוהבים אותו מאוד".
בשנת 1785, רפובליקת ורמונט העניקה לג'ונסון עיירה בקינגס קולג' לשעבר, בהוקרה על ייצוג האינטרסים של ורמונט לפני הקונגרס הקונטיננטלי.
העיירה ג'ונסון, ורמונט; ג'ונסון סטייט קולג' לשעבר; ורחוב ג'ונסון במדיסון, ויסקונסין, נושאים את שמו.
בשנת 1787, ג'ונסון מילא תפקיד מרכזי כאחד הנציגים של אמנת פילדלפיה.
לנאומיו הרהוטים בנושא הייצוג היה משקל רב במהלך הדיון.
הוא פנה לממשלה פדרלית חזקה שתגן על זכויותיהן של קונטיקט ושאר המדינות הקטנות מפני חדירה של שכניהם החזקים יותר.
הוא תמך בתוכנית ניו ג'רזי, שקראה לייצוג שווה של המדינות בבית המחוקקים הלאומי.
באופן כללי, הוא העדיף את הרחבת הסמכות הפדרלית.
הוא טען כי הסמכות השיפוטית "צריכה להתרחב גם לצדק וגם למשפט" (המלים "בחוק וביושר" אומצו לבקשתו).
הוא הכחיש שיכולה להיות בגידה נגד מדינה נפרדת מאחר שהריבונות היא "באיחוד".
הוא התנגד לאיסור על כל חקיקה שלמפרע, שהפך מעשה לעבירה פלילית רטרואקטיבית, משום שסבר שאיסור כזה מרמז על "חשד פסול של בית המחוקקים הלאומי".
ג'ונסון היה בעל השפעה אפילו בשלבים האחרונים של גיבוש החוקה.
הוא נתן את תמיכתו המלאה לפשרה של קונטיקט, אשר בישרה את הפשרה הגדולה הסופית, עם בית מחוקקים לאומי עם סנאט שסיפק ייצוג שווה לכל המדינות ובית נבחרים המבוסס על אוכלוסייה.
הוא גם כיהן ועמד בראש ועדת הסגנון בת חמישה חברים, שחיברה את הטופס הסופי של המסמך.
ג'ונסון מת בביתו בסטרפורד, קונטיקט ב-14 בנובמבר 1819, והוא בן 92 שנים.
בספרה משנת 1966, Miracle at Philadelphia, קתרין דרינקר בואן מכנה את ג'ונסון "האיש המושלם לעמוד בראש ארבעת המאסטרים הללו של טיעונים ואסטרטגיה פוליטית [כלומר חברי הוועדה אלכסנדר המילטון, גוברנר מוריס, ג'יימס מדיסון ורופוס קינג]...
נוכחותו בוועדה בטח הייתה מרגיעה התנהגותו השקטה של הדוקטור.
ויליאם סטון היה סוחר, בעל מטעים ומנהל קולוניאלי יליד אנגליה, ששימש כמושל פרובינציית מרילנד בין השנים 1649 ל-1655.
ויליאם סטון נולד בנורת'האמפטונשייר, אנגליה בערך בשנת 1603.
סטון היה אחד מחמישה אחיינים של הסוחרים העשירים, תומאס ואנדרו סטון מלונדון ואמסטרדם, שעשו הון בסחר בצמר ובטבק.
אחיו, קפטן ג'ון סטון, התיישב ב-Martin's Hundred עד 1623, במושבת וירג'יניה.
ב-15 בספטמבר 1619, ויליאם סטון הפליג למושבת וירג'יניה, על הספינה, מרגרט מבריסטול והיה אחד מהמתיישבים החדשים, שנשלחו לברקלי הנדרד, לעבוד תחת פיקוחו של קפטן ג'ון וודליף.
סטון היה אמור לשרת את המשקיעים של אגודת ברקלי הנדרד במשך שש שנים בתמורה ל-30 אקרים של אדמה.
בשנת 1628, ויליאם סטון עשה את המיזם הראשון שלו באקומק, בחוף המזרחי של מפרץ צ'ספיק, ומכר מטען של גרביים עבור משפחת הסדקית שלו.
הוא החל לסחור בסחורות אחרות, משק חי וטבק.
זמן לא רב לאחר מכן, הוא ואחיו אנדרו הובילו קבוצה של כ-34 מתיישבים לאקומק, ועצרו בברבדוס בדרך במיזם שארגן דודו תומאס.
מתישהו, לפני ה-9 בפברואר 1629, הוא קיבל זיכיון טבק מריצ'רד וילר.
רישומי בית המשפט המקומיים גילו שהוא אח של אנדרו סטון וקפטן ג'ון סטון, שעסק במסחר בחוף המזרחי, מאז 1626. עד 1634, ויליאם סטון הפך לנציב בית המשפט המחוזי.
מתישהו, לפני פברואר 1636, הוא התחתן עם ורלינדה גרייבס, בתו של קפטן תומאס גרייבס.
וויליאם המשיך והפך לשריף ואסטורייש.
ב-1645 הוא התגורר בחוף המזרחי, במה שהפך למחוז נורת'המפטון.
עד 1648, הוא הפך למושל השלישי של פרובינציית מרילנד.
השם ויליאם סטון מופיע ברשימה של ניצולי הטבח ב-1622 של קבוצת פוריטנים שהגיעה לאמריקה ב-1619. ויליאם הפך למנהיג ההתיישבות באקומק בחוף המזרחי של מפרץ צ'ספיק, שהיה קשור באופן רופף למושבה הפוריטנית הגדולה יותר בננסמונד.
הפוריטנים של וירג'יניה שגשגו תחילה, אך לבסוף נקלעו לעימות עם האנגליקנים המלכותיים השמרנים ששלטו בווירג'יניה.
בשנת 1648, ויליאם סטון הגיע להסכם עם ססיליוס קלברט, הלורד השני של בולטימור לנהל משא ומתן עם המתיישבים הפוריטניים של וירג'יניה להתיישב מחדש בפרובינציית מרילנד.
ב-8 באוגוסט 1648, לורד בולטימור מינה את סטון למושל המושבה שלו.
הוא היה המושל הפרוטסטנטי הראשון.
האספה ביקשה לאשר את חירותם הדתית ובשנת 1649 חתם המושל סטון על חוק הסובלנות הדתית, שהתיר חופש דת לכל העדות הנוצריות.
בשנת 1649, ויליאם סטון כונן את מושבו ליד סנט מרי סיטי בזמן שהוא עודד גולים פוריטנים אחרים מווירג'יניה לייסד את ההתיישבות פרובידנס לאורך החוף הצפוני של נהר סברן, מול האתר העתידי של בירת מדינת מרילנד אנאפוליס.
ב-1652 הגיעו ריצ'רד בנט וויליאם קלייבורן לווירג'יניה כדי להשתלט על השלטון הקולוניאלי מטעם הפרלמנט האנגלי.
לאחר שווירג'יניה נכנעה ב-12 במרץ, הם המשיכו למרילנד והדיחו לזמן קצר את סטון מתפקידו.
לאחר שאמנתו של לורד בולטימור אושרה על ידי אוליבר קרומוול, סטון שב לשלטון אך נותרו מתחים בין הפוריטנים של פרובידנס לבין הפלג הפרוטסטנטי המתון יותר של סטון.
בשנת 1654, סטון ויתר על תפקיד המושל תחת איום מצד בנט וקלייבורן.
לורד בולטימור הורה לסטון להחזיר את השליטה, וסטון הקים כוח משלחת באביב הבא כדי להכניע את פרובידנס.
אבל, במה שמכונה קרב הסברן (25 במרץ 1655), כוחותיו של סטון הובסו והוא נורה דרך הכתף.
בתחילה הוא נידון לתלייה אך הנשים משני הצדדים קטעו את ההליכים והוא קיבל חנינה.
ויליאם סטון הוחלף כמושל על ידי ג'וזיאס פנדל (1628–1687), בעוד שבנט ולורד בולטימור הגיעו לפשרה.
סטון כיהן לזמן קצר במועצת המושל ב-1658, אך לאחר מכן לא לקח חלק נוסף בעניינים ציבוריים, ופרש לאחוזתו הנקראת Poynton Manor.
ויליאם סטון כתב את צוואתו ב-3 בדצמבר 1659, והיא אושרה במחוז צ'ארלס, מרילנד, ב-21 בדצמבר 1660. ורלינדה גרייבס סטון כתבה את צוואתה, ב-3 במרץ 1674 והצוואה אושרה, ב-13 ביולי 1675, במחוז צ'ארלס.
בשנת 1660 הוחזרה המלוכה באנגליה.
לורד בולטימור העניק לוויליאם סטון כמה שיותר קרקע בשטח שהוא יכול לרכוב, על סוסים, ביום, כפרס על שירותו הנאמן של סטון.
סטון התרכז בפיתוח המטע שלו באחוזת פויינטון במה שהוא כיום מחוז צ'ארלס, מרילנד, שם הוא מת בערך ב-1660.
נינו של סטון, דייוויד (נולד ב-1709), הרחיב מאוד את האחוזה בפויינטון והחזיר את המשפחה לגדולה.