tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מהליגה השלישית באוסטריה, ושיחק במדיה עד שהקבוצה התפרקה בספטמבר 2012.
לקראת עונת חתם עובד בקבוצת עירוני קריית גת מליגה א', ובעונה זו היה שותף לעלייתה של הקבוצה לליגה הלאומית.
לקראת עונת חתם בקבוצת הפועל מחנה יהודה, אך לאחר ששיחק משחק אחד בשורותיה במסגרת גביע המדינה, בספטמבר 2014 חתם במועדון ספורט באר שבע מליגה ב'.
לאחר כמה חודשים בקבוצה, חתם בהפועל מורשה רמת השרון מליגה א' דרום.
ב-6 בינואר 2015 חתם באליצור יפו תל אביב מליגה ג'.
ב-13 במארס 2015 פרש ממשחק פעיל בגיל 31, ולאחר מכן החל לשמש כמאמן בבית הספר לכדורגל של הפועל ראשון לציון.
עובד הוא אבי בנה של ליטל סמדג'ה, זוכת העונה השנייה של תוכנית הריאליטי "היפה והחנון" ומשתתפת בתוכנית הריאלטי "הישרדות VIP עונה 3".
ב-22 בנובמבר 2016 נעצר בגין חשד שחטף והכה את בת זוגו לשעבר.
ב-6 במרץ 2017 נעצר בגין חשד לסחר בסמים, לאחר שנמצאו בדירה בה שהה בקבוקים המכילים סם מסוג LSD.
בסוף אותו חודש נסגר התיק נגדו מחוסר אשמה.
באוגוסט 2019 פורסם כי עובד נראה מקבץ נדבות באזור התחנה המרכזית בתל אביב, התנתק ממשפחתו ומסביבת חבריו, ואף אושפז בשל הפרעות נפשיות.
הרב ראובן הכהן כץ (א' באייר ה'תר"מ, 12 באפריל 1880 - י"ז בחשוון ה'תשכ"ד, 3 בנובמבר 1963) היה רבה של פתח תקווה במשך מעל שלושים שנה, ראש ישיבת פתח תקווה ומחבר שו"ת "דגל ראובן" וספרים נוספים.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת ה'תש"י.
נולד באולשאן (כיום הלשאני) שבפלך וילנה בליטא (כיום בבלארוס) לרבי שמעון, תלמיד חכם שעסק במסחר וגולדה.
בגיל 11 היה בקי במסכתות שבת ובבא קמא, כאשר נתקבל לישיבת אושמנה.
משם עבר לישיבת איויא, בה נעשה בר מצווה, וב"דרשת הבר מצווה" שלו נשא פלפול מחידושיו, שהפליאו את גדולי המקום.
מאיויא עבר לישיבת מיר, ובגיל 15 התקבל לישיבתו של החפץ חיים בראדין.
לאחר שנה עבר ללמוד בישיבת כנסת ישראל בסלובודקה ונודע בכינוי "העילוי מאולשאן".
בשנת תרנ"ז היה בגרעין המייסד של ישיבת סלוצק, שם למד מספר שנים אצל הרב איסר זלמן מלצר עם הפסקות בקובנה ובקלם כדי לבקש מוסר מפיו של רבי יצחק בלזר.
בשנת תרס"ה, אחר פטירת חותנו, קיבל על עצמו את הרבנות בעיר סלוב שבפלך מינסק, ובין השנים תרס"ט-תרפ"ג היה הרב של אמדור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עמד בראש ועד הצדקה המקומי ובראש ועד העזרה של הג'וינט במחוז גרודנו ובראש מפעלי החינוך התורתיים.
בימי שבתו באמדור בשנת תרפ"ג הוציא את ספרו הראשון, שו"ת "דגל ראובן".
באותה שנה קיבל על עצמו את רבנות סטוויסקי בה הוציא לאור את ספרו "דודאי ראובן" חלק א' על התורה.
היה פעיל בוועד הישיבות תחת הנהגתו של הרב חיים עוזר.
בשנת תרפ"ט יצא, בהוראת החפץ חיים, לשליחות למען ישיבת ראדין של החפץ חיים בארצות הברית, וכיהן כרב בניו ג'רזי במשך שלוש שנים והיה סגן נשיא אגודת הרבנים בצפון אמריקה.
בשנת תרצ"ב עלה לארץ ישראל לקבל על עצמו את רבנות פתח תקווה ואת ראשות ישיבת לומז'ה בעיר.
בפתח תקווה הוציא לאור שני חלקים נוספים של השו"ת שלו "דגל ראובן" (שנוספו על החלק הראשון שיצא לדפוס עוד בשנת תרפ"ג ושזכה למהדורה שנייה בשנת תרפ"ט).
במקביל לתפקידו בפתח תקווה כיהן במועצת הרבנות הראשית.
הרב כץ היה איש אגודת ישראל ותלמידו של הרב חיים עוזר שלא נחשב לציוני, אולם משעלה לארץ ישראל ובהשפעתו של הרב קוק התייחס באהדה רבה ליישוב הארץ וניסה לקרב בין החרדים לדתיים לאומיים.
בשנת תשי"ט כתב בקובץ התורה והמדינה: "בדורנו אשר זכינו לאתחלתא דגאולה, אשר היהודים יסדו וכוננו מדינה עצמאית, בעזהי"ת, חובה כפולה ומכופלת מוטלת להתקין את יסודות המדינה הזו על פי מקורות ישראל ורוחו".
בשנת תשכ"א פרסם בין רבנים אחרים ברכות לארגון הפועל המזרחי, לרגל 40 שנה להיווסדו.
בשנת תשי"ד התאלמן מאשתו הראשונה וכעבור ארבע שנים נישא בשנית לפני, אלמנתו של המקובל הירושלמי אלעזר קניג.
על שמו רחובות בשם "דגל ראובן" בירושלים ובפתח תקווה (בעבר היה הרחוב בפתח תקווה קרוי על שמו - רחוב "ראובן כץ", אך כיוון שבסמוך אליו יש רחוב על שם מיכל לייב כץ, שונה שם הרחוב ל"דגל ראובן" כדי למנוע בלבול).
כמו כן עשרות שנים היה כולל על שמו דגל ראובן בפתח תקווה בראשות נכדו הרב חיים עוזר כץ, כיום בית הכנסת נקרא על שמו דגל ראובן
לרב כץ היו שמונה ילדים, ארבעה בנים בארצות הברית ושני בנים ושתי בנות בישראל.
בנו הרב שמעון כץ - חבר מועצת עיריית פתח תקווה.
בנו פרופ' אברהם יצחק כץ - פרופסור לתרבות עברית באוניברסיטת ניו יורק
בנו הרב אהרן כץ - היה ראש ישיבת פתח תקווה ולימים דיין בבית הדין הרבני.
חותנו של הרב שילה רפאל.
בנו משה ניסן כץ - מניו-יורק
בנו הרב יחיאל מיכל כץ - כיהן כר"מ בישיבת רבי יצחק אלחנן בניו יורק
בנו הרב אליעזר כץ - כיהן רב קהילה בניו ג'רזי
בתו דינה, אשת הרב ד"ר צבי הרכבי, חוקר וסופר
בתו חסידה, אשת הרב ישראל סורוצקין, בנו של הרב זלמן סורוצקין
פרופ' ראובן כץ, ראש מגמת תכן בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון
דודאי ראובן, פירוש על התורה.
חלק א, חלק ב באתר Hebrewbooks
ראובן עמיתי (נולד ב-23 באוגוסט 1955) הוא פרופסור מן המניין להיסטוריה של המזרח התיכון, המשמש כממלא מקום ראש החוג לאסלאם ולמזרח תיכון וכיהן בעבר כדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא מתמחה בהיסטוריה של המזרח התיכון ומרכז אסיה בימי הביניים המאוחרים (1500-1000 לספירה בקירוב) ומופקד הקתדרה ע"ש אליהו אילת להיסטוריה של העמים המוסלמיים, וכן הוא בין ההיסטוריונים הבודדים בעולם הכותבים את ההיסטוריה הצבאית של הממלוכים והמונגולים.
ראובן עמיתי נולד וגדל בפילדלפיה, סיים את לימודיו בבית הספר התיכון הידוע של פילדלפיה, Central High School, במחזור ה-232 שלו בשנת 1973. בשנים 1976-1975 שימש כמזכיר כללי של תנועת הנוער הציונית השומר הצעיר בצפון אמריקה.
עלה לישראל בשנת 1976 במסגרת גרעין השומר הצעיר וגר שנים מספר בקיבוץ הראל.
למד לתואר ראשון באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה ב-1976, תואר שני ודוקטורט באוניברסיטה העברית, עם השתלמות באוניברסיטת לונדון.
נושא הדוקטורט שלו הוא "המלחמה בין הממלוכים למונגולים, מקורותיה והתנהלותה", אותו קיבל ב-1990. הדוקטורט נעשה תחת פרופסור דוד איילון, הוא היה הדוקטורנט האחרון שלו.
לאחר מכן שהה שנה באוניברסיטת פרינסטון לצורך הפוסט-דוקטורט.
בשנים 1997-1996 היה באוניברסיטת אוקספורד, עמית מחקר בסנט אנטוניס קולג', היה חוקר אורח באוניברסיטת בון ב-2004 ושימש כמרצה אורח בסורבון ב-2007. לימד באוניברסיטת בן-גוריון בנגב והרצה ביד יצחק בן-צבי.
בשנת 2007 סיים את תפקידו כראש המרכז לחקר האסלאם ע"ש נחמיה לבציון.
בשנת 2008 מונה לפרופסור מן המניין, בשנת 2010 נבחר לדיקן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית.
בשנת 2007 יצא לאור קובץ מאמרים של ראובן עמיתי בנושאי המונגולים בארצות האסלאם.
הוא עבד תקופה מסוימת על חקר התאסלמות המונגולים וההיסטוריה הצבאית של המונגולים בארצות האסלאם והמדינה הממלוכית.
כעת הוא חוקר את ארץ ישראל בתקופה הפוסט-צלבנית ואת סוריה בתקופה הממלוכית.
מחקרו נסב על ההיסטוריה הטורקית המוקדמת במזרח התיכון וכניסת עמי הערבה לאזור בכלל, לפני העות'מאנים.
ראובן עמיתי עוסק בשלושה נושאים הקשורים זה לזה:
1. הממלכה הממלוכית שהתקיימה בשנים 1517-1250, בעיקר היבטים צבאיים ופוליטיים.
2. המונגולים בארצות האסלאם: היבטים פוליטיים, צבאיים וחברתיים, והתנגשות בין המונגולים לבין הממלוכים בשנים 1320-1260 היו על גבולות סוריה.
ההתנגשות הראשונה התקיימה ב-1260 בקרב עין ג'אלאות (מעין גולית, כלומר מעין חרוד), שם ניצחו הממלוכים באזור מעיין חרוד, היו כ-10,000 פרשים בכל צד.
בעקבות זאת התקיימה מלחמה בת 60 שנה בין הממלוכים למונגולים, זה נושא הדוקטורט של ראובן עמיתי, ומחקר זה פורסם כספר:
Mongols and Mamluks: The Mamluk-Ilkhanid War, 1260-1281 ספרו זה ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' ב-1995.
מעבר לממד הצבאי עסק ראובן עמיתי במדינה שהקימו המונגולים באיראן, בעיראק, באנטוליה ובקווקז, שהייתה ההמשך של המדינה המונגולית הגדולה וכתב סדרת מאמרים על התאסלמות המונגולים במערב אסיה: איך התאסלמו, מי אסלאם אותם ומה נותר מהדת המסורתית.
הספור המונגולי באיראן ובסביבתה שונה מאוד מהסלג'וקים שהגיעו במאה ה-11 לארצות האסלאם.
הסלג'וקים אימצו מהר מאוד את דת האסלאם ותרבות השלטון "המוסלמי" של האזור.
לעומתם, המונגולים נכנסו לאיראן כפגנים ב-1219 ורק סביב 1300 התאסלמו.
הסלג'וקים שהגיעו במאה ה-11 אמצו מהר מאוד את השיטה הממלוכית.
המונגולים מעולם לא אימצו את העבדות הצבאית, כוחם היה כוח השבטים.
לגבי החברה המונגולית במזרח התיכון, הגיע ראובן עמיתי לשתי מסקנות:
1. המונגולים נשארו נוודים והצבא שלהם לא עבר שינויים מרחיקי לכת.
2. הגרסה הרווחת במחקר הייתה כי הסופים (בתעתיק מדויק, "צופים", דהינו מיסטיקנים מוסלמים) היו גורם מכריע להתאסלמותם של המונגולים, בגלל קרבתם לשאמאנים המרכז אסיאתיים.
ראשית, אין דמיון של ממש בין סופים לשאמאנים.
שנית, השאמאנים המשיכו להתקיים גם לאחר התאסלמות המונגולים.
שלישית, הסופים לא היו הגורם היחיד שהביא להתאסלמות המונגולים (יש עולמא, פקידים טורקים מוסלמים וכו').
רביעית, הצלחתם של הסופים כגורם מאסלם נובע ממאפיינים שונים.
3. ארץ-ישראל וסוריה רבתי כולה בתקופה הפוסט-צלבנית, בעיקר בתקופה של שלטון הממלוכים.
זה הנושא העיקרי שמעסיק את ראובן עמיתי בשנים האחרונות ויהווה את מוקד התעניינותו בשנים הבאות.
לשם כך הוא חבר ואף מרכז קבוצת מחקר (="מוקד מצוינות") שממומן על ידי הקרן הלאומית למדע בנושא: "התהוות החברה האסלאמית בארץ ישראל, 600-1500 בקירוב לספה"נ".
מבוא לתולדות האסלאם והמזרח התיכון - כרך א / ר.
עמיתי-פרייס; ירושלים: הוצאת אקדמון, תשנ"ו, 1995
הזאב המונגולי / הומריק; מצרפתית: שלומית הנדלסמן; ייעוץ מדעי והערות: ראובן עמיתי.
ראובן לֶרֶר (תקצ"ב, 1832 – ט' באייר תרע"ז 1917, נס ציונה) היה ראשון הדבוראים בארץ ישראל וממייסדי נס ציונה.
לרר היה בעליה של אחוזה חקלאית גדולה ליד אודסה, ובהמשך הקים אחוזה חקלאית בארץ ישראל.
האחוזה, שנקראה על שמו "נחלת ראובן", הייתה אחד משלושת היישובים שהתמזגו ויצרו את המושבה נס ציונה שלימים הפכה לעיר.
הברון רוטשילד ובנימין זאב הרצל ביקרו במשקו.
הוא עסק בצורכי ציבור, וייסד את בית הכנסת של המושבה.
ראובן נולד בסבינוב (Sabinow) גליציה, למשפחת חסידי קרלין עתיקה בשם פָּצ'וֹרְניק.
בילדותו, בשנת 1846 הוריו, ישעיה זנגביל ורחל, הפקידו אותו בדרום אוקראינה, בקרבת חרסון, בידי משפחה גרמנית בשם לרר כדי שלא ייחטף לשירות בצבא הצאר.
הנער אימץ את שם משפחתו האומנת.
לרר, שהיה מחסידי חב"ד קאפוסט ותומך של חובבי ציון, עבד כקבלן מספוא לסוסי הצבא הרוסי ועשה חיל בעסקיו.
מרווחיו קנה אחוזה חקלאית גדולה בעיירה קריסטו-ינובקה שליד אודסה.
בשנת תרמ"ב (1882) שהה באודסה הטמפלר הגרמני גוסטב רייסלר, שבשנת 1878 רכש חלקה בוואדי חנין, במקום בו נמצאת היום נס ציונה ונטע במקום פרדס.
משפחת רייסלר חלתה במלריה וחסכונותיה אזלו ובמצב זה החליט רייסלר לנסוע לרוסיה, כדי לעסוק שם בממכר יינות מארץ הקודש מתוצרת הטמפלרים של שרונה.
רייסלר הגיע לאודסה ושם פגש את ראובן לרר.
הם עשו עסקת חליפין: נחלתו של לרר על שפת הים השחור עברה לידי רייסלר, ונחלתו של רייסלר בוואדי חנין, הוא "עמק השושנים", "לא הרחק מחוף הים התיכון, אשר הרי ירושלים משם יראו", עברה לידי לרר{{הערה|שם=sem|1= מקור: משה סמילנסקי}}.
אשתו של ראובן, לאה (פייגה), שהיו לה ילדים קטנים וטיפלה באביה הערירי, שמואל בר פיינשטין, סירבה להצטרף אליו בנסיעתו לארץ ישראל, וראובן יצא לדרך בלוויית בנו, משה.
תיאור הנחלה, כפי ששמע מפי רייסלר, לא תאם את המציאות - במקום הייתה נחלה מוזנחת ובה רק עבד סודני שהיה שייך לבעלים הקודמים.
הוא מצא בוואדי חנין מבנה עזוב, באר הרוסה ופרדס מוזנח.
במשך כחצי שנה שיקם את האחוזה בעזרת בנו והסודני והכין את המקום לקליטת משפחתו.
בתמוז תרמ"ג (1883) חזר לרוסיה עם בנו כדי להביא את משפחתו: אשתו, שלושת ילדיו ואחיו הצעיר.
על התנגדותה של רעייתו התגבר בעזרת רבי שלמה זלמן שניאורסון, שנתבקש להכריע איזה מצווה חשובה יותר, להישאר עם האב האלמן או לעלות לארץ הקודש, וקבע ששתי המצוות שוות, אבל נתן להם את ברכת הדרך.
בעקבות תביעה משפטית של ערביי סרפנד אל חרב הסמוך לנחלה, נלקחו מלרר 486 דונם, ונשארו לו רק 1,418 דונם.
לנחלה קרא "נחלת ראובן" על שמו.
כשהגיעה המשפחה הושיב אותם בתחילה בין יהודים, בראשון לציון ובתום השיקום, התיישבו באחוזה.
הייתה זו משפחה עברית בודדה בקרב הערבים שבסביבה.
יחסי שלום וידידות שררו בינה ובין שכניה.
משה סמילנסקי מספר כי היה מקרה שהמצוקה בבית לרר הגיעה עד למחסור בלחם, ובאחד הלילות הגיע אחד השכנים והניח ליד הבית שק של חיטה.
אדמת ואדי חנין הייתה פורייה מאוד, והתאימה לגידול ירקות ולנטיעות.
גם מים היו בשפע, אך הקרבה לביצות נחל רובין גרמה למחלות בקרב בני המשפחה.
עקב היעדר בקיאות בתנאי העבודה החקלאית ולמרות חיי הקימוץ והצמצום, המשפחה הפסידה את הכסף אשר הביאה מרוסיה.
גם המחשבה כי אינם יכולים לקיים חיים יהודיים שלמים, עקב היעדר מניין לתפילה וחדר לילדים, גרמה לכך ש"האישה מררה בבכי והאיש נשך את שפתו".
החל משנת 1887 הסתמנה רווחה למשפחה - הגיעו ארצה מתיישבים חדשים, שהתיישבו בוואדי חנין, קנו חלקות אדמה קטנות מראובן לרר ונטעו עליהן כרמי גפנים.
רובם עבדו מחוץ למקום: בראשון לציון, בעקרון ואפילו ביפו.
הוא גם קרא לבני היישוב הישן ובני העלייה הראשונה לבוא למקום: "מי לחלקת אדמה פורייה ולהקמת מניין ביישוב יבוא אלי", וכך מכר 320 דונם מאדמותיו למתנחלים החדשים.
מצבו הכלכלי השתפר, ובשנת תרמ"ח הגיע מספר התושבים למניין.
המתיישבת הראשונה במושבה שנענתה לקריאתו של ראובן לרר הייתה גולדה מילוסלבסקי.
משה סמילנסקי מתאר בספרו כי .
לרר ידע שכאישה לא תתרום למניין, אך בעקבותיה בא שלמה יפה.
היא עצמה נקשרה למקום מיד: הקפידה לכנות את המקום "נחלת ראובן" ולא בשמו המקורי ואדי אל חנין, אף כי משמעותו, עמק השושנים, הייתה קרובה ללבה שכן אהבה מאוד פרחים אלה.
היא קנתה מלרר נחלה בגודל 60 דונם- 47 נתנה לבתה שרה ולחתנה שלמה יפה, ו-13 השאירה לעצמה בהם נטעה במו-ידיה כרם וגרה בצריף בפרדס של לרר.
בגלל הביצות המקום היה מוכה במחלות, בעיקר קדחת, ומתוך 17 ילדים שנולדו לראובן ופייגה לרר, הגיעו לבגרותם רק חמישה.
המתיישבים החדשים גרו במרתף מתחת לביתו של לרר.
כאשר חלקם עברו לבתי חימר שבנו, בדומה לבתי התושבים הערבים שבסביבה, המרתף הפך לבית ועד ולמרכז לתושבים.
בין המתיישבים הראשונים בביתו היה אהרן אייזנברג, שהיה איש רוח, והמרתף הפך למרכז לאנשי רוח מראשון לציון ומיפו.
לידו בנה נפח בשם ילובסקי צריף מחימר.
ערביי הסביבה היו באים אליו להשחיז סכינים או לפרזל את פרסות הסוסים, וכך הפך להיות בית ועד לערביי הסביבה.
יחסו לערבים לא עזר לו ולילה אחד התפרצו ערבים ורצחו אותו.
היה זה הקרבן הראשון בנחלת ראובן.
מספר המתיישבים גדל, שני שלישים מאדמות המקום נמכרו לשנים-עשר המתיישבים הראשונים, ובמקום נבנה בית אבן ראשון, משותף לשלושה איכרים.
בתקופת זאב טיומקין, משנת 1890 התיישבו במקום מאות עולים.
מיכאל הלפרין קנה שטח אדמה נוסף במטרה להקים מושבה של פועלים בשם גבעת מיכאל.
ראובן לרר ובנו משה היו ראשוני מגדלי הדבורים היהודים בארץ ישראל.
ראובן לרר עבד עם הדבורים יום אחד בלבד ואז גילה שהוא אלרגי לדבורים.
בנו משה היה זה שהמשיך לטפל בדבורים.
חלוצי הדבוראות המודרנית בארץ היו בני משפחת בַּלדֶנספֶּרגר מירושלים, נוצרים פרוטסטנטים, אזרחי צרפת, שהגיעו ארצה בשנת 1848 מהכפר בַּלדנהיים שבאלזס (אב המשפחה, פליקס בלדנספרגר, נמלט במאה ה-17 מצפון שווייץ מפני רדיפות דת).
בני המשפחה למדו את מלאכת הבנייה של הכוורות הקלות שביו מתפרקות וניידות, משני מומחים בתחום שביקרו בארץ ב-1880: האמריקאי בֶּנטוֹן והקנדי ג'ונס.
הם החלו לעסוק ב"רעיית דבורים" תוך נדידה עם הכוורות וכך הגיעו ל"נחלת ראובן", שם הציבו את הכוורות בתקופת פריחת ההדרים.
בכוורת המתפרקת ניתן להוציא את החלות מלאות הדבש, לרדות מהן את הדבש ולהחזיר אותן לכוורת ללא פיזור הנחיל.
גידול דבורים מסורתי, באמצעות כדי חרס, נמשך בארץ ישראל, בעיקר בכפרים הערביים, גם לאחר שהגיעו לארץ הכוורות המתפרקות.
פיליפ בלדנספרגר, שהציב כוורות בתחומי נחלת ראובן, חלה בהתקף קדחת ונסע בדחיפות לצרפת, כשהוא משאיר את הכוורות אחריו.
בני משפחתו, שהגיעו באיחור לנחלת ראובן, שכנעו את ראובן לרר לקנות חלק מהכוורות והתנו את העסקה בכך שהם ילמדו את לרר על מלאכת הכוורנות הדרושה להפעלת הכוורות.
בני משפחתו של ראובן ובעיקר בנו משה , למדו את המלאכה, התחילו לנדוד על פני הארץ עם הכוורות והצליחו במלאכתם.
בעקבות ראובן לרר הקימו מתיישבים נוספים מנס ציונה מכוורות מודרניות, ונס ציונה הייתה למרכז ייצור הדבש בארץ ישראל.
המושבה ועמה מישור חוף יהודה והשרון, שכנו בלב אזור פרדסי הדרים, והודות לכך הופק דבש ההדרים, שנודע בצבעו ובניחוח המיוחדים לו והיה לשם דבר.
בשנת 1930, שנת יסוד ארגון מגדלי הדבורים העבריים בארץ ישראל, היו בידי היהודים 4,000 משפחות דבורים: 2,000 במישור חוף יהודה, 1,000 במושבות שומרון - חדרה, זכרון יעקב והסביבה וכ-1,000 בעמק יזרעאל ובגליל.
מחוץ למגזר היהודי היו בארץ 25,000 משפחות דבורים בכדי חרס ומאות אחדות בכוורות מודרניות.
בשנים הראשונות לגידול הדבורים הוגשה תביעה על ידי ערבי מיפו נגד ראובן לרר כי "הדבורים מוצצות את לשד פרחי ההדרים ומזיקות לפרי".
בית המשפט העות'מאני ביפו חייב את לרר בתשלום פיצויים בסכום גדול.
בסיוע הקונסול האוסטרי הוגש ערעור לבית המשפט העליון בקושטא.
העניין נדון כשנתיים, והוצאות התהליך המשפטי היו מרובות.
לבסוף נפסק כי הדבורים אינן מזיקות לפרי, אלא דווקא מועילות לו.
בנס ציונה עסק ראובן לרר בעסקי ציבור.
הוא יסד את בית הכנסת במושבה.
הוא נשלח כציר לקונגרס הציוני שהתכנס בשנת תרס"ג, והצטער כאשר שמע על ההצעה להקים מדינה יהודית באוגנדה.
בסוף ימיו עבר לגור ביפו, אבל עקב הגירוש של היהודים מהעיר במלחמת העולם הראשונה, חזר לנס ציונה, ושם נפטר.
הותיר אחריו את רעייתו ו-5 ילדים: משה, צבי, בצלאל, מאשה ופנינה.
רעייתו, פייגה, זכתה להאריך ימים באופן יוצא דופן ונפטרה בי"ז בכסלו תרצ"ט (1938) בגיל 115.
נינו אברהם פצ'ורניק היה פרופסור לכימיה אורגנית במכון ויצמן למדע.
נינתו חנה שלגי היא מורה לפסנתר שרבים מתלמידיה הפכו לפסנתרנים בעלי שם.
הנכד של אחותו הוא שמואל בוקסר שנבחר בשנת 2018 לראשות העיר נס ציונה.
מ"נחלת ראובן" נשאר כיום רק בית הבאר.
לידו שופץ בית אריזה הרוס והפך למרכז מבקרים לסיורים מודרכים.
ביתו של ראובן לרר ב"נחלת ראובן" נהרס ולא נותר ממנו דבר.
בעונה השלישית של סדרת הטלוויזיה האחיין שלי בנץ, סופר על קמיע שעובר בירושה בין צאצאיו של לרר בנס ציונה.
פרק 14 של אותה עונה – "1884" הוא פרק ספיישל על קורותיו של ראובן לרר, אותו מגלם אבי דנגור.
ראובן פיין (11 באוקטובר 1914 – 26 במרץ 1993) היה שחמטאי יהודי-אמריקאי בדרגת רב-אמן.
מהשחמטאים המובילים בעולם מאמצע שנות השלושים של המאה העשרים ועד תחילת שנות הארבעים.
כמו כן היה סופר שחמט, פסיכולוג, ומחבר ספרי פסיכולוגיה.
פיין זכה בחמש מדליות, מתוכן ארבע מזהב, בשלוש אולימפיאדות שחמט בהן השתתף.
חיבר מספר ספרי שחמט שפופולריים גם ב.
לאחר מלחמת העולם השנייה השלים את לימודי הדוקטורט בפסיכולוגיה וחיבר ספרים רבים בתחום זה.
פיין נולד בניו-יורק למשפחה ענייה ממוצא יהודי-רוסי.
הוא למד לשחק שחמט בגיל שמונה, והחל לשחק ברמה תחרותית במועדון המפורסם על שמו של פרנק מרשל בניו-יורק ששימש זירת אימונים לרבי אמנים רבים ובהם בובי פישר, שנים מאוחר יותר.
בשלב זה של הקריירה השחמטאית שלו פיין שיחק משחקי בזק רבים, ובהדרגה הפך לאחד מטובי שחקני הבזק בעולם.
בתחילת שנות השלושים של המאה העשרים הוא היה ברמה שקולה לאלוף העולם אלכסנדר אלכין במשחקי בזק, אף על פי שפיין הודה שבפעמים המועטות ששיחק מול קודמו של אלכין, חוסה ראול קפבלנקה הובס באופן חסר רחמים.
תחרות האמנים המשמעותית הראשונה בה פיין שיחק הייתה תחרות אמנים צעירים בשנת 1930; בתחרות ניצח ארתור דייק.
פיין הפסיד בהפרש קטן בדו-קרב מול ארנולד דנקר.
באליפות ניו-יורק בשנת 1931 הגיע פיין למקום השני עם 8/11 (ניצח: פרד ריינפלד).
באותה שנה ניצח פיין באליפות מועדון מרשל עם 10.5/13, חצי נקודה לפני פרד ריינפלד.
פיין ניצח בדו-קרב מול הרמן שטיינר 5.5-4.5 בשנת 1932; זה היה הראשון מבין שלושה דו-קרבות ששני השחקנים ינהלו ביניהם.
בגיל 17 זכה פיין בראשונה מבין 7 האליפויות הפתוחות של ארצות הברית.
התחרות התקיימה במיניאפוליס בשנת 1932 ופיין, עם 9.5/11 הקדים במחצית הנקודה את שמואל רשבסקי.
התחרות הבינלאומית הראשונה בה השתתף פיין הייתה בפסדנה, בשנת 1932, שם חלק מקום 7–10 עם 5/11 (המנצח: אלוף העולם אלכסנדר אלכין).
בשנת 1932 זכה פיין שוב באליפות מועדון מרשל, עם 11.5/13, 2.5 נקודות לפני המקום השני.
לאחר שסיים בהצטיינות את הקולג' בניו-יורק, ותוך כדי לימודים גם הוביל את הקולג' לאליפות הקולג'ים בשחמט בשנים 1931 ו-1932 החליט פיין לנסות את חיי השחמט המקצועני למשך מספר שנים.
בשנת 1933 ניצח פיין בתוצאה 8/10 בתחרות שמטרתה הייתה לקבוע את הרכב נבחרת ארצות הברית לאולימפיאדה.
ניצחון זה הקנה לו את ההופעה הראשונה מבין שלוש בנבחרת הלאומית.
שלוש הנבחרות בהן השתתף זכו במדליית זהב קבוצתיות.
כמו כן זכה בשתי מדליות אישיות: אחת כסף בשנת 1933 והשנייה זהב, בשנת 1937.
פיין ניצח פעם נוספת באליפות הפתוחה של ארצות הברית שהתקיימה בדטרויט בשנת 1933, עם 12/13, מחצית הנקודה לפני שמואל רשבסקי.
בשנת 1933/34 ניצח באליפות ה-17 של מועדון מרשל עם 9.5/11 וניצח את ישראל הורוביץ בדו-קרב בשנת 1934 6-3. פיין חלק מקום 1–2 עם שמואל רשבסקי באליפות הפתוחה של ארצות הברית שהתקיימה בשיקגו בשנת 1934, עם 7.5/9. לאחר מכן חלק מקום 1–3 במקסיקו סיטי עם הרמן שטיינר וארתור דייק.
בתחרות סירקוז 1934 חלק פיין מקום 3–4 (ניצח: שמואל רשבסקי).
פיין ניצח פעם רביעית ברציפות באליפות הפתוחה של ארצות הברית שהתקיימה במילווקי בשנת 1935, כאשר בשלב המוקדם צבר 6.5/9 ובגמר 8/10. לאחר סדרת הצלחות אלו בצפון אמריקה ניסה פיין את כוחו בתחרות ראשונה לבודדים באירופה, בלודז' 1935, שם חלק מקום 2–3 עם 6/9 (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר).
פיין ניצח בתחרות הייסטינגס בשנת 1935/36 עם 7.5/9, נקודה לפני סאלו פלור.
האליפות הסגורה של ארצות הברית
הגם שפיין היה פעיל והצליח היטב בתחרויות בארצות הברית, מעולם לא ניצח באליפות הסגורה של ארצות הברית, כאשר בדרך כלל הגיע למקום השני אחרי יריבו הגדול שמואל רשבסקי.
כאשר פרנק מרשל ויתר מרצונו על תואר אלוף ארצות הברית בשנת 1936, תואר בו החזיק משנת 1909, התקיימה התחרות המודרנית הראשונה לאליפות ארצות הברית.
פיין צבר 10.5/15 בתחרות שהתקיימה בניו-יורק בשנת 1936, וחלק מקום 3–4 (ניצח: שמואל רשבסקי).
באליפות שהתקיימה בניו-יורק בשנת 1938, פיין הגיע למקום השני עם 12.5/16 (ניצח: שמואל רשבסקי).
באליפות שהתקיימה בניו-יורק בשנת 1940, פיין הגיע למקום השני עם 12.5/16 (ניצח שמואל רשבסקי בפעם השלישית ברציפות).
באליפות שהתקיימה בניו-יורק בשנת 1944, פיין הגיע למקום השני עם 14.5/17 (ניצח: ארנולד דנקר).
בארבע הפעמים בהן שיחק צבר פיין 50/64, תוצאה מצוינת של 78.1%, אך מעולם לא ניצח.
במהלך שנות השלושים התוצאות של פיין בזירה הבינלאומית היו טובות מאלו של רשבסקי.
בסוף שנת 1937 פיין ניצח ברציפות סדרה של תחרויות בינלאומיות חזקות, והיה אחד מהשחקנים המצליחים ביותר בעולם.
בשנת 1936 פיין ניצח בתחרות אוסלו עם 6.5/7, חצי נקודה לפני סאלו פלור.
באותה שנה ניצח בתחרות זנדוורט עם 8.5/11, לפני מקס אויבה, סבלי גריגורייביץ' טרטקובר ופאול קרס.
פיין חלק מקום 3–5 בתחרות העילית שהתקיימה בנוטינגהאם בשנת 1936, מחצית הנקודה אחרי שני המנצחים בתחרות, מיכאל בוטביניק וחוסה ראול קפבלנקה.
פיין ניצח את עמנואל לסקר, את ויליאם וינטר, את אלכסנדר אודונל, את יפים בוגוליובוב, ואת תיאודור טיילור.
בתחרות אמסטרדם של שנת 1936 חלק פיין מקום 1–2 עם מקס אויבה עם 5/7, מחצית הנקודה לפני אלכסנדר אלכין.
בתחרות הייסטינגס 1936/37 הגיע פיין למקום השני עם 7.5/9 (ניצח: אלכסנדר אלכין).
שנת 1937 הייתה המוצלחת ביותר של פיין: הוא ניצח בתחרות לנינגרד עם 4/5, לפני גריגורי לבנפיש שזכה באליפות ברית המועצות באותה שנה.
פיין ניצח בתחרות מוסקבה עם 5/7. שתי הצלחות אלו הפכו את פיין לאחד מהזרים היחידים שניצח בתחרות על האדמה הרוסית.
פיין חלק מקום ראשון-שני בתחרות מרגייט עם 7.5/9, נקודה וחצי לפני אלכסנדר אלכין.
בהמשך חלק פיין מקום 1–3 בתחרות אוסטנד עם פאול קרס והנרי גרוב, עם 6/9. בתחרות סטוקהולם ניצח פיין עם 8/9, 1.5 נקודות לפני גדעון סטולברג.
באותה שנה ניצח פיין את גדעון סטולברג בדו-קרב שהתקיים בגוטבורג.
בתחרות זמרינג/באדן הגיע פיין למקום השני עם 8/14, אחרי פאול קרס.
בתחרות קמרי הייתה לפיין תוצאה חלשה של 9/17 ומקום שמיני (ניצחו: שמואל רשבסקי, סאלו פלור וולדימיר פטרוב).
בתחרות הייסטינגס 1937/38 חלק פיין מקום 4–5 עם 6/9 (ניצח: שמואל רשבסקי).
בשנת 1938 חלק פיין מקום ראשון עם פאול קרס בתחרות היוקרתית שהתקיימה בהולנד, עם 8.5/14. זו אחת מהתחרויות המפורסמות ביותר במאה ה-20, ויש הסוברים כי עד עצם היום הזה היא התחרות החזקה ביותר שהתקיימה מעולם.
מארגני התחרות קיוו כי מנצח תחרות AVRO, תחרות בסיבוב כפול, יהיה המתמודד מול אלוף העולם אלכסנדר אלכין.
פיין סיים לפני אלוף העולם לעתיד מיכאל בוטביניק, אלוף העולם המכהן אלכסנדר אלכין, אלופי העולם לשעבר מקס אויבה וחוסה ראול קפבלנקה ורבי האמנים שמואל רשבסקי וסאלו פלור.
פיין ניצח בשני משחקיו מול אלכסנדר אלכין.
במשחק בו ניצח פיין את בוטביניק, כתב בוטביניק כי בעמדה הסופית אין לו אף מסע אפשרי והצריח ב-ו3 מאוים.
זה שילוב של רעיון אסטרטגי יוצא מן הכלל של פיין בשילוב דקויות טקטיות.
ניצחונותיו על רשבסקי, על מקס אויבה, ועל סאלו פלור - במשחק זה הפגין פיין טקטיקה עמוקה בהסתעפות לא רגילה של ההגנה הצרפתית.
משום שמלחמת העולם השנייה טרפדה כל סיכוי לדו-קרב על אליפות העולם, החל פיין בכתיבה שחמטאית.
בשנת 1941 הוא כתב את "סיומי שחמט בסיסיים", אוסף של ניתוחי סיומים שגם היום, כשבעים שנה מאוחר יותר, עדיין נחשב לאחת מהיצירות הטובות ביותר בנושא זה.
ספרו "הרעיונות מאחורי פתיחות בשחמט" לא מעודכן אך עדיין מועיל להבנת הרעיונות שמונחים ביסוד פתיחות רבות בשחמט.
במהלך מלחמת העולם השנייה עבד פיין עבור הצי האמריקאי, וביצע משימה של חישוב הסתברויות של עליית הצוללות הגרמניות בנקודות מסוימות על פני המים; כמו כן שימש פיין כמתרגם.
פיין לא יכול היה להתחרות באירופה במהלך המלחמה, שכן אירופה הייתה חסומה על ידי הצי הגרמני.
פיין התחרה במספר תחרויות רציניות שהתקיימו בארצות הברית, והמשיך להצליח, אך הפרסים הכספיים היו זעומים גם למנצחי התחרויות.
פיין ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה של שנת 1939 שהתקיימה בניו-יורק עם 10.5/11, מחצית הנקודה לפני שמואל רשבסקי.
פיין ניצח באותה שנה גם באליפות ה-23 של מועדון מרשל, עם 14/16. פיין ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה של שנת 1940 שהתקיימה בדאלאס עם תוצאה מושלמת של 8/8 בשלב הגמר, שלוש נקודות לפני המקום השני הרמן שטיינר.
בשנת 1941 ניצח פיין באליפות מדינת ניו-יורק שהתקיימה בהמילטון, עם 8/10, נקודה לפני שמואל רשבסקי, ארנולד דנקר ויצחק קשדן.
באותה שנה ניצח פיין באליפות מועדון מרשל עם 14/15, לפני פרנק מרשל.
פיין ניצח באליפות ארצות הברית הפתוחה של שנת 1941 שהתקיימה בסט.
לואיס עם תוצאה של 4/5 בשלב המוקדמות ו-8/9 בשלב הגמר.
הוא שיחק בדו-קרב באמצעות הרדיו מול נבחרת ברית המועצות והפסיד 0.5-1.5 ליצחק בולסלבסקי.
בשנת 1946 התקיים דו-קרב גומלין, הפעם במוסקבה, וזו הייתה נסיעתו האחרונה של פיין למטרת התמודדות שחמטאית.
כאשר מלחמת העולם השנייה הסתיימה בשנת 1945, פיין היה עסוק בכתיבת הדוקטורט בפסיכולוגיה.
לאחר שהשלים את כתיבת הדוקטורט חזר לשחק שחמט תחרותי.
פיין ניצח בתחרות ניו-יורק בשנת 1948 עם 8/9 והקדים את מיגל ניידורף, מקס אויבה והרמן פילניק.
פיין סיים בתיקו דו-קרב עם מיגל ניידורף בתוצאה 4-4 בשנת 1949. בשנת 1950 זכה פיין בתואר רב-אמן של פיד"ה, ברשימה המקורית של רבי האמנים.
התחרות המשמעותית האחרונה בה השתתף הייתה תחרות לזכרו של מוריס ורטהיים בשנת 1951. בתחרות זו הגיע למקום הרביעי עם 7/11 (ניצח: שמואל רשבסקי).
לאחר שאלוף העולם אלכסנדר אלכין מת בשנת 1946 פיד"ה ארגנה תחרות לקביעת האלוף החדש.
כזוכה במקום ראשון משותף בתחרות AVRO פיין הוזמן להשתתף בתחרות אך סירב, מסיבות לא ידועות אך ששימשו כר לספקולציות רבות.
בשנת 1947 פיין שיחק דו-קרב שלישי מול הרמן שטיינר בלוס אנגלס וניצח 1–5. דו-קרב זה היה במסגרת אימוניו לקראת הופעה אפשרית בהתמודדות על אליפות העולם.
באופן פומבי הצהיר פיין כי איננו יכול להפסיק את עבודתו על הדוקטורט שלו בפסיכולוגיה.
המשא ומתן על קיום התחרות התארך מאוד, ולפרק זמן ארוך לא היה ברור אם האירוע יתקיים או לא.
פיין כתב שאיננו מעוניין להשקיע חודשים רבים בהתכוננות לתחרות ולבסוף לראות שהתחרות מתבטלת.
ישנה השערה שפיין סירב לשחק משום שחשד כי יהיה שיתוף פעולה בין שלושה הנציגים הסובייטיים שיבטיחו כי אחד מביניהם יזכה בתחרות.
בגיליון אוגוסט 2004 של הביטאון Chess Life, סיפר רב-אמן לארי אבנס שפיין סיפר לו שלא היה מוכן לבזבז שלושה חודשים מחייו להתבונן כיצד הרוסים "זורקים" משחקים האחד לשני.
הנה מספר גרסאות שכתב פיין: בביטאון Chess Review מחודש נובמבר 1948 בעמוד 2,
בראיון מחודש אוקטובר בשנת 1984 לביטאון Chess Life בעמוד 25 אמר פיין,
בביטאון Chess Life מחודש ספטמבר 1989 בעמוד 7 מובא קטע ממכתב של פיין.
לפיין הייתה קריירה קצרה יחסית בשחמט של הרמה העליונה, אך הישגיו נגד שחמטאי הצמרת מרשימים.
פיין התמודד עם חמישה אלופי עולם:
עמנואל לסקר +1 =0 -0 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
בזירה הבינלאומית פיין התמודד עם טובי השחקנים של זמנו, ובדרך כלל הייתה ידו על העליונה, עם שלושה יוצאים מן הכלל.
גם מול הדור החדש של האמנים האמריקאים שצצו בשנות הארבעים המאוחרות הוכיח פיין כי הוא יכול להצליח היטב.
בין עשרת הטובים בעולם במשך שמונה שנים
הגם שפיד"ה, האיגוד העולמי לשחמט, לא חישבה באופן פורמלי דירוגי שחמט של משחקים בינלאומיים עד שנת 1970, ניתן לחשב בדיעבד את ביצועי מד כושר של השחמטאים גם לפני תאריך זה.
האתר chessmetrics.com מתמחה בדירוגים היסטוריים מדרג את פיין בין עשרת הטובים בעולם החל מחודש מרץ 1936 ועד אוקטובר 1942, ושוב בין ינואר 1949 ועד דצמבר 1950. בין שתי תקופות אלו היה פחות פעיל כשחקן, ולכן דירוגו ירד.
בין אוקטובר 1940 למרץ 1941 דורג פיין במקום הראשון בעולם, והיה בין שלושת הראשונים מדצמבר 1938 ועד יוני 1942. דירוג השיא של פיין היה 2762 בחודש יולי 1941.
שנה מיקום המתמודד השני תוצאה1932 ניו יורק הרמן שטיינר 5.5 מ-10 ניצחון1934 ניו יורק אל הורוביץ 6 מ-9 ניצחון1937 גוטנבורג גדעון סטילברג 5 מ-8 ניצחון1937 סטוקהולם אמיל ג'ונסון 1.5 מ-2 ניצחון1944 וושינגטון הרמן שטיינר 3.5 מ-4 ניצחון1949 ניו יורק מיגל ניידורף 4 מ-8 תיקו
לאחר שפיין קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת דרום קליפורניה, נטש את השחמט המקצועני על מנת להתרכז במקצועו החדש.
פיין המשיך לשחק שחמט כל חייו, כולל מספר משחקים ידידותיים בשנת 1963 עם בובי פישר, אחד מהם נכלל בספרו הידוע של פישר "60 המשחקים הבלתי נשכחים שלי".
בשנת 1956 כתב מאמר בנושא "תצפיות פסיכואנליטיות על שחמט ועל אמני שחמט" עבור ביטאון פסיכולוגי.
מאוחר יותר הרחיב פיין את המאמר לספר בשם "הפסיכולוגיה של שחקן השחמט" בו הוא מספק תובנות מתוך התאוריה של פרויד.
פיין לא היה הראשון שבחן את הנפש והתייחסותה לשחמט, אלפרד בינה, ממציא מבחן IQ חקר את התפקוד השכלי של שחקני שחמט חזקים, ומצא שלעיתים קרובות יש להם כישורים שכליים מוגברים, למשל - זיכרון טוב מאוד.
פיין המשיך ופרסם ספר על ההיסטוריה של הפסיכואנליזה (1979) ומספר ספרים אחרים בנושאי פסיכולוגיה.
כמו הרבה פסיכואנליסטים של זמנו, האמין פיין שניתן לרפא הומוסקסואליות ודעותיו בנושא מצוטטות במאבקים משפטיים ביחס להומוסקסואליות, כולל בקרב המשפטי לגבי נישואים חד-מיניים שהתקיים בהוואי.
פיין היה פרופסור אורח באוניברסיטה של אמסטרדם ופירנצה.
ראובן פוירשטיין (21 באוגוסט 1921 – 29 באפריל 2014) היה פסיכולוג ופדגוג ישראלי יליד רומניה, פרופסור לפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת ואנדרבילט בטנסי, מייסד מרכז פוירשטיין לקידום כושר הלמידה, חתן פרס ישראל למדעי החברה (1992) ויקיר ירושלים (1992).
לאחר מותו קיבל את עיטור נשיא מדינת ישראל.
לבד מהספרים והמחקרים שלו ושל עמיתיו על אודותיה, התפרסמו עליה עשרות ספרים של חוקרים שאינם תלויים בו.
תוכניות החינוך המיוחד בישראל מושפעות משיטתו של פוירשטיין ותכניה נלמדים בארץ בחוגי ההוראה לחינוך מיוחד.
פוירשטיין נולד בשנת 1921 בבוטושאן בדרום בוקובינה, שברומניה, החמישי מבין תשעת ילדיה של משפחה יהודית.
בימי חוקי הגזע נגד היהודים ברומניה, בשנים 1941-1939 למד בסמינר פדגוגי שאורגן בקהילה היהודית בבוקרשט, בו הוא הוכשר להוראה.
בין השנים 1940–1944 כיהן כמנהל שותף בבית ספר לילדים במצוקה ובעלי ליקויי למידה, תקופה בה למד במקביל פסיכולוגיה במכללת "אונסקו" היהודית.
ב-1944 עלה לארץ ישראל ובמהלך 1944–1945 הוכשר בסמינר למורים בירושלים.
עד לקום המדינה עבד פוירשטיין כמורה לחינוך מיוחד בכפרי נוער בישראל ועבד עם ילדים ניצולי שואה.
בשנת 1948 חלה בשחפת ונשלח להחלים בשווייץ.
בין השנים 1949–1955 שימש כמנהל השירותים הפסיכולוגיים של "עליית הנוער" באירופה.
במקביל לעיסוק זה למד בין השנים 1950–1955 באוניברסיטת ז'נבה לימודי דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית.
בז'נבה היה תלמידם של ז'אן פיאז'ה, אנדרה רה וברבט אינהלדר, וכן נכח בקורסים של קרל יונג, קרל יאספרס ולאופולד סונדי.
בשנות שהותו באירופה עבד פוירשטיין בשני מחנות מעבר שאורגנו בדרום צרפת (קאן ד'ארנאס ליד מרסיי וקמבוז על יד מונפלייה) למבוגרים וילדים מצפון אפריקה בדרך לעלייה לישראל, וכן במחנות מעבר לעולים בפולין.
עד 1983 שימש כראש מערך ההדרכה והפסיכולוגיה של כלל עליית הנוער ובמקביל שימש בתפקיד דומה במוסדות אחרים של הסוכנות היהודית.
בצד עיסוקיו בסוכנות היהודית, הוא ייסד בשנת 1965 מכון מחקר, במשותף עם ויצו וארגון הדסה.
בשנת 1970 הוא השלים בסורבון דוקטורט בפסיכולוגיה התפתחותית.
עיקר מחקריו נערכו בקרב ניצולי השואה, עולים חדשים וילדים עם לקות קוגניטיבית כגון אוטיסטים.
משנת 1992 החל המוסד להיקרא על שמו ולהתרכז באופן רשמי בעבודה על פי תורתו.
עבור עבודתו זכה פוירשטיין ב-1992 בפרס ישראל למדעי החברה ופרס יקיר העיר ירושלים לשנה זו.
ספרו של פוירשטיין "ילדי המלאח: הפיגור התרבותי אצל ילדי מארוקו ומשמעותו החינוכית" (תשכ"ג) זכה לימים לביקורת רבה ופוירשטיין עצמו, בסמוך לקבלת פרס ישראל, ביקש להתנער מההיבטים המוצגים בו.
פוירשטיין שימש כחבר כבוד בארגונים מקצועיים ברחבי העולם.
כמו כן היה פרופסור לפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת ואנדרבילט בטנסי.
ב-2008 הוקם ברואנדה כפר לנוער בו מקבלים כ-500 החניכים השכלה בשיטתו.
מימון הכפר, בו משתקמים בין השאר ניצולי רצח העם ברואנדה, הושג מארגונים יהודים כגון הג'וינט.
על פי פוירשטיין, בספרו "האדם כישות משתנה", שיטותיו פותחו על בסיס רעיוני, שהוא שכלול של תורתו של ז'אן פיאז'ה.
פיאז'ה, שהיה מאבות הפסיכולוגיה הקוגניטיבית ההתפתחותית, ראה בהתפתחות החשיבה מרכיב מכריע בהתנהגותו ותפקודו של האדם.
זאת בניגוד לפסיכואנליטיקאים, שראו בדחפים הייצריים כגורם המרכזי להתנהגות; ובניגוד לביהייביוריסטים, שדגלו בהתעלמות מכלי החשיבה האלה.
פוירשטיין הוסיף לתאוריה, לצד כלי החשיבה בהם דן פיאז'ה, את כלי ההדרכה של החברה האנושית.
הוא טען כי מרבית הידיעות וכלי החשיבה של האדם לא מוקנים לו בהתפתחות ביולוגית בלבד, אלא במסירה מכוונת - הוראה, ולכן שיטותיו נועדו לשפר את יכולת החשיבה על ידי שיפור ההוראה.
לטענתו יכולים אנשים רבים, כולל אנשים עם מוגבלות קוגניטיבית, להגיע להישגים אינטלקטואליים גבוהים בהרבה מאלו שמרבית הפסיכולוגים ואנשי החינוך מצפים מהם, וזאת בעזרת הוראה נכונה.
שתי התאוריות המרכזיות שפיתחו פוירשטיין ושותפיו הן תאוריית כושר ההשתנות הקוגניטיבית-מבנית (SCM) ותאוריית ההתנסות בלמידה המתווכת (MLE).
התאוריות באות לידי ביטוי, בעיקר בעידוד הדרכת הורים ומורים לשיפור ההוראה המתווכת, בשיטת האבחון הדינמי להערכת קלות הקניית השינוי באדם, בתוכנית ההעשרה האינסטרומנטלית (FIE) ובהדרכה בעיצוב סביבות המאפשרות שינוי.
כל השיטות נגזרות מהעיקרון המרכזי, המדגיש את אפשרות ההשתנות של האדם, בכל גיל ומצב מנטלי, בתגובה למצב או גירוי חדש הדורש שינוי כזה וללא תלות למה שהביא אותם למצבם הנוכחי.
הקניית הערכה עצמית גבוהה ומוטיבציה להשתקמות בעזרת חוויות הצלחה לימודיות
הוראה מתווכת - המורה אינו מקור החומר אלא מדריך חיפוש החומר ומדריך ההתמודדות עמו.
הוראה טובה צריכה להקנות לתלמיד כלי חשיבה (ומכאן שם השיטה "העשרה אינסטרומנטלית"; אינסטרומנט, פירושו כלי).
כלי חשיבה אלה, אמורים להקל על התלמיד את המשך הלמידה, בתנאים וסביבות מרובים ומגוונים ככל האפשר.
הם אמורים, למשל, להקטין את תלותו של התלמיד באיכות ההוראה ובעצם קיומה.
הימנעות מסביבות הוראה בעלות אוכלוסייה חד־גונית (רק בעלי לקות ספציפית או מוצא ספציפי או בעלי אוכלוסייה קבועה כל שהיא) ודלות גירויים, או דלות שינויים מתוך אמונה כי השילוב בחברה הוא גם מטרת החינוך וגם אמצעי חינוכי חשוב להשגת מטרה זו.
בניגוד למקובל במבחנים הפסיכומטריים הנפוצים (כגון מבחן מנת משכל), אסור אבחון יכולת הלמידה של האדם בעזרת בירור ידיעותיו העכשוויות.
אבחון יכולת הלמידה חייב להיעשות תוך תצפית על הליך למידה.
בשיטת האבחון של פוירשטיין, נבדקת רק בשלב הראשון, היכולת העכשווית לפתרון בעיות.
בשלב הבא, הנבחן מקבל הדרכה ועידוד נפשי ללמוד.
בשלב השלישי נבדקת יכולתו החדשה של הנבחן לפתור בעיות דומות לאלו שהוא נכשל בפתרונן קודם לכן.
בשלב הרביעי, נבדקת יכולתו של הנבחן להשליך את ידיעותיו החדשות על בעיות פחות ופחות דומות לאלו שלמד לפתור זה עתה.
תוצאות האבחון מעידות על הכלים האינטלקטואליים שהנבחן שולט בהם היטב או שיש להקנותם לו, לדוגמה "ליקוי בהתנהגות מתכננת" וממליצות על שיטות הקנייה של כלים אלו.
פוירשטיין טוען כי מבחני מנת המשכל (IQ) המקובלים אינם מתחשבים בכך, ולכן פיתח מדד אינטליגנציה חלופי המודד גם משתנה זה ונועד להעריך את פוטנציאל הלמידה של הנבדק.
במכון שהקים ב-1965 ונקרא החל מ-1992 בשם "מרכז פוירשטיין לקידום כושר הלמידה", פותחו על ידו שיטות התערבות בחינוך.
השיטות מיועדות לחינוך מיוחד כמו גם לשיפור החינוך לאוכלוסייה הכללית במסגרת החינוך הפורמלי ובמסגרות אחרות.
שיטתו מיושמת, למשל, בקורסים להוראת אסטרטגיות למידה לסטודנטים ובמיזם "אמיר" בצה"ל.
בבתי ספר של המנהל לחינוך התיישבותי, גני ילדים ואף בתוכנית "פוירשטיין באקדמיה".
כיום נקרא המכון "מכון פוירשטיין".
במכון פוירשטיין מועסקים כ-150 איש ובו יש מספר אגפים; אגף החינוך המפעיל תוכניות בבתי הספר בישראל, האגף הבינ"ל הפועל בשיתוף גופים רבים בעולם, והאגף הקליני ומטופלים בו ילדים ואנשים מחוננים ואנשים עם צרכים מיוחדים.
בין השאר מטופלים במכון נכי תנועה וחישה, לקויי למידה, ים, נפגעי חבלה מוחית, בעלי לקות שכלית וקשישים.
מטרתן העיקרית של כלל התוכניות, אשר נלמדות על ידי צוותים טיפוליים מרחבי העולם, היא בגישור על פערים קוגניטיביים.
חוברות ההדרכה של המכון תורגמו לכעשרים שפות והודפסו גם בכתב ברייל.
פוירשטיין עמד בראש המכון מאז הקמתו ועד פטירתו בשנת 2014, מאז עומד בראש המכון בנו, הרב דר' רפי פוירשטיין.
רחוב שהונצח על שמו בירושלים נמצא בקרבת מקום למיקום המכון היום, למרגלות קריית וולפסון בירושלים.
היה נשוי לברטה לבית גוגנהיים, נינת אברהם ארלנגר, אותה הכיר בשהותו בשווייץ.
היא נפטרה ב-2003. הוא אב לארבעה ילדים:
הרב ד"ר רפי - נשיא מכון פויירשטיין ומרבני עמותת צהר.
נועה שוורץ - עוסקת בפסיכולוגיה.
אהרן - מנהלו של סטודיו למשחק ניסן נתיב ירושלים.
דניאל-בר - עו"ד ומגשר, בעלה לשעבר של הסטנדאפיסטית והמחזאית נורית הדר-גלרון.
אחיו: ד"ר שמואל - לשעבר מרכז התוכנית להכשרת מורים באוניברסיטת בר-אילן והמפקח הארצי על הוראת התנ"ך במשרד החינוך, בלהה - אשת פרופ' יעקב רנד, חתן פרס ישראל לחקר החינוך, ואביו של השחקן שולי רנד.
ראובן סגל (רומניה, 1876 - תל אביב, 9 במאי 1940) היה אח במסדר "הבונים החופשיים", ממייסדי תל אביב, מקים הבית הראשון בתל אביב.
סגל נולד ברומניה, אביו פנחס סגל היה סוחר.
המשפחה עלתה לארץ ישראל ב-1882 והאב התבסס כסיטונאי מזון בשוק ביפו.
ראובן סגל נשלח ללימודים במקוה ישראל.
גם אשתו, רבקה לבית אשכנזי, ילידת 1880 עלתה לארץ מרומניה עם משפחתה ב-1882. השניים נישאו ב-1902. שלוש שנים לאחר החתונה הפך סגל לבעל העסק של אביו כאשר זה נפטר.
לזוג נולדו שלושה ילדים, פנחס, יצחק ומינה, אך יצחק נפטר בצעירותו.
ב-1907 חבר סגל לאגודת אחוזת בית לבניית פרבר עברי מצפון ליפו.
סגל זכה בהגרלת המגרשים במגרש ברחוב יהודה הלוי 25 ומיהר לבנות את ביתו עוד לפני שנתן השלטון הטורקי את הרישיונות הדרושים, על ידי תשלום שוחד לבכירים.
כך היה ביתו הבית הראשון שנבנה בתל אביב, שמונה חודשים בלבד מיום ההגרלה (ה-11 באפריל 1909).
הבית נהרס בינואר 1965 לצורך הקמת מגרש חנייה לבנק הסמוך אליו.
סגל חבר לגיסו יעקב זאב, איש זכרון יעקב בשיווק גבינות ולאחר מלחמת העולם הראשונה, חומרי בנין.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה עסק ברכש מצרכי מזון בכפרים הערביים בסביבות טולכרם ובאספקת מוצרים אלה לצבא הגרמני והטורקי.
בשנת 1920 התגרשו בני הזוג סגל וב-1930 נפטרה רבקה.
בשנת 1940 נפטר ראובן סגל עקב סיבוך רפואי ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
ראובן סירוטקין (נולד ב-1933 בירושלים) הוא מלחין חסידי ופזמונאי ישראלי.
סירוטקין נולד בשכונת בית ישראל בירושלים לצבי ולדינה-לאה סירוטקין, חרדים ירושלמים שורשיים שהיו מראשוני יצרני הסודה והגזוז בעיר העתיקה מול שער ציון, עוד בימי העות'מאנים.
כנער הצטרף סירוטקין ללח"י, ובמלחמת העצמאות שימש כרץ (שליח) בין עמדות ההגנה בשכונת שייח' ג'ראח.
בסוף שנת 1950 הצטרף סירוטקין לקיבוץ עין צורים באזור שפיר, שמרבית מתיישביו היו יוצאי עין צורים שבגוש עציון, לאחר ששבו מן השבי הירדני.
עם נישואיו לאסתר בשנת 1955 עבר להתגורר בתל אביב.
באותה תקופה, מבלי לדעת לרשום תווים, החל סירוטקין להלחין שירים למגירה בלבד, תוך שהוא מקליט אותם על רשם קול.
לחניו בוצעו בפסטיבלים שונים, ובהם פסטיבל הזמר החסידי, פסטיבל שירי ירושלים ופסטיבל שירים ביידיש.
בשנת 1972 העמיד סירוטקין לתחרות בפסטיבל הזמר החסידי את שירו "והביאנו".
השיר בוצע על ידי גדעון גרייף וזכה במקום הראשון.
עם הקמת רדיו קול חי הגיש סירוטקין בתחנה האזורית ביחד עם בנו ארז את התוכנית "בסגנון אישי" שעסקה במוזיקה חסידית וביוצריה.
נוסף לכך הוא נהג להופיע מדי שבת במוסדות חינוך ובקיבוצים שונים.
בהופעותיו נהג ללמד את המשתתפים לחן חדש למילים מן המקורות, תוך שהוא מדגים כיצד המנגינה מפרשת את המילים.
משנת 2000 הגיש סירוטקין ברשת מורשת של קול ישראל פינה בשם "יין ישן נושן", שעסקה בסיפורים שמאחורי לידתם של שירים ושודרה במהלך "מצעד הזמירות" במשך יותר מ-4 שנים.
במשך 17 שנה היה סירוטקין ראש צוות ביקורת ונציב תלונות הציבור של בנק המזרחי.
ב- 3 בנובמבר 2009 באירוע הצדעה שקיימה אקו"ם, בבית ציוני אמריקה, בהשתתפות נשיא המדינה מר שמעון פרס, קיבל ראובן סירוטקין עם שאר הזוכים את אות יקיר אקו"ם.
בשנת 2024 קיבל את אות יקיר העיר פתח תקווה ושמו אף מונצח בשדרת הכוכבים של העיר.
לחניו של ראובן סירוטקין מתפרשים על פני כל מגוון הטקסטים במקורות היהודיים.
ושננתם לבניך - מתוך קריאת שמע
נחמו נחמו עמי - מתוך ספר ישעיהו
ארוממך ה' - מתוך ספר תהילים
כך היא דרכה של תורה - מתוך פרקי אבות
אור חדש - מתוך תפילת שחרית
לכו נרננה - מתוך תפילת קבלת שבת
והביאנו לציון - מתוך תפילות החגים
ובנה ירושלים - מתוך ברכת המזון
לכל מקום שאני הולך - מאמר של רבי נחמן מברסלב
כשהנשמה מאירה - לחן ייחודי למילותיו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק
סירוטקין גם חיבר מילים לשירים, העוסקים ברובם בשלום ובירושלים.
חלק משיריו הולחנו על ידי מלחינים ידועים.
תן לי רגע לחשוב (לחן: בועז שרעבי; ביצוע: רבקה זהר ובועז שרעבי)
חג לירושלים (לחן: אפי נצר; ביצוע: צמד רעים)
שלום מסיני (לחן: ד"ר שלום פליסר)
עיר עוז לנו (מילים ולחן: ראובן סירוטקין)
גלגולו של ניגון (לחן: דוד קריבושי) בוצע במופע בעל אותו השם, בכיכובה של בקי פריישטדט ובהשתתפותם של פרדי פאר, ושאול יצחק.
סירוטקין השתתף בפסטיבלי שירים בשפת היידיש.
הוא הלחין הן שירים שאת מילותיהן חיבר הוא עצמו, והן שירים של משוררים אחרים.
א'תפילה פאר שלום ('תפילה לשלום'; מילים ולחן: ראובן סירוטקין)
פרעגנישט ('אל תשאל'; עוסק בלידתו ומהותו של שיר.
זאג מיר צו ('הבטח לי'; עוסק בבקשות מהאל.
שיריו של סירוטקין זכו במקומות הראשונים בפסטיבלי הזמר החסידי השונים:
1985 – "שיר נצח" (מקום 1) – באותה שנה הופיע הפסטיבל בכל העולם כתחרות שירים, והשיר "שיר נצח" דורג במקום הראשון ב-46 הופעות.
ראובן פדהצור (21 בפברואר 1948 – 14 באפריל 2014) היה קברניט בחברת התעופה "ארקיע" ופרשן לענייני ביטחון בעיתון "הארץ" ובגלי צה"ל.
נולד בישראל, בנם של יחיאל ורחל פדהצור ונכדו של משה פדהצור, מראשי היישוב היהודי בצפת.
בנעוריו היה שוער בקבוצת הכדורגל מכבי פתח תקווה ובנבחרת הנוער.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לקורס טיס, אותו סיים כטייס קרב.
בשנת 1992 קיבל תואר דוקטור מטעם החוג למדע המדינה באוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "השפעתם של "מטבחי החלטה" בקביעת מדיניות הביטחון הלאומי: ממשלת אשכול והשטחים, 1967-1969".
הרצה בתוכנית ללימודי ביטחון באוניברסיטה זו, ועסק במחקר עבור מרכז יפה למחקרים אסטרטגיים.
לימד גם במכללה לביטחון לאומי ובמכללת נתניה, שבה ניהל את המרכז לדיאלוג אסטרטגי.
החל משנות ה-80 פרסם סקירות ומאמרי פובליציסטיקה בעיתון "הארץ" בנושאי צבא וביטחון.
בין השאר התנגד לפרויקט הלביא והציג במאמריו עמדה נחרצת נגד הפיתוח וההצטיידות בישראל במערכות טילים נגד טילים ("חץ", "כיפת ברזל" ו"שרביט קסמים").
הביע התנגדות גם לתקיפת תוכנית הגרעין האיראנית על ידי חיל האוויר הישראלי.
במוסף "הארץ/ספרים" התפרסמה ביקורת ספרות שלו על ספרים העוסקים בביטחון.
נמנה עם מגישי התוכנית "רצועת הביטחון" בגלי צה"ל.
בנובמבר 1993 שידר ערוץ 2 תחקיר של פדהצור שעסק בביצועיו הכושלים של טיל הפטריוט במלחמת המפרץ.
אף שהכתבה אושרה לשידור על ידי הצנזורה הצבאית, בעקבות שידורה נחקר פדהצור כחשוד בעבירה של החזקת מסמך רשמי כשאינו מוסמך לכך.
לאחר שנחקר פעמים רבות, המליצה המשטרה להעמידו לדין בעבירת ריגול חמור, אך כעבור שנה מתחילת החקירה החליטה פרקליטות המדינה על סגירת התיק נגדו מחוסר עניין לציבור.
ראובן פדהצור נהרג בתאונת דרכים סמוך למחלף קיסריה בליל הסדר תשע"ד, 14 באפריל 2014,
לאחר שעצר בשולי הכביש עם האופנוע אשר עליו רכב ונדרס בידי רכב חולף.
מערכת החץ וההגנה האקטיבית נגד טילים בליסטיים: אתגרים ושאלות, המרכז למחקרים אסטרטגיים, אוניברסיטת תל אביב, 1993.
ניצחון המבוכה: מדיניות ממשלת אשכול בשטחים לאחר מלחמת ששת הימים, יד טבנקין, 1996.
ראובן סיוון (סילמן) (י"ג בתמוז תרע"ב, 28 ביוני 1912 – כ"א בכסלו תשנ"ה, 23 בנובמבר 1994) היה מחנך ובלשן, חוקר, עורך ומתרגם, בוגר הגימנסיה העברית ירושלים ובית המדרש למורים העברי מיסודו של דוד ילין ומראשוני התשבצאים העברים.
נולד בירושלים לאסתר ולסופר והמורה קדיש־יהודה סילמן.
אביו היה ממייסדי העיר תל אביב, רמת גן ושכונת בית הכרם שבירושלים (והוא שנתן לַשכונה את שמה).
משחר ימיו ינק הבן את תחיית הלשון העברית ואת התחדשותה, ומאז כרת ברית עולמים עם לשון זו.
כבר בילדותו, בהיותו תלמיד בית־הספר תַּחְכְּמוֹנִי, חידש מילים בעברית.
שירת ביחידה עברית בצבא הבריטי, ב"הגנה" ובצה"ל.
נלחם בקרבות ירושלים, ב־1948 וגם נפצע בגופו.
בשנת 1951 התמנה לקצין העיתונות וההסברה של משרד החינוך והתרבות, ומשך שנים ארוכות היה לדובר האקדמיה ללשון העברית.
נבחר לחבר־יועץ באקדמיה בי"ג באב תשמ"ה, והיה פעיל בוועדותיה.
היה חבר הוועדה למונחי דקדוק לבתי הספר והוועדה למונחי הבולאות באקדמיה.
היה ממייסדי האגודה הישראלית לבלשנות שימושית, ועסק בהוראה, בעיקר בהוראת הלשון בבתי־ספר לשלביהם, במכללות להכשרת מורים ובאוניברסיטאות.
שנים רבות עסק בהוראה במכללה לחינוך ע"ש דוד ילין.
סיוון ערך תוכניות רדיו בנושא הלשון העברית והשתתף בהן מאז 1937. באחת מתוכניות הלשון שלו, "שבילי לשון", ראיין גם את המילונאי אברהם אבן-שושן.
כל ימיו, לא הרפה סיוון מאהבתו הישנה לשפה העברית.
הוא שקד על הוראת הלשון ועל הנחלתה, חיבר ספרי לימוד וספרי עיון רבים בלשון העברית, מרביתם בנושא תקנת הלשון.
ספרים אחרים עוסקים במעקב אחר ההתחדשות של העברית בימינו, בעיקר בתחום אוצר המילים (כמו הספר "תצלצל שפתנו").
הוא חקר את תולדותיה ומקורותיה וערך תיקוני לשון, וראה במלאכתו זו מלאכת קודש.
בתקופה מסוימת בחייו, שבה שהה באנגליה, עסק גם בהוראת העברית ליהודי התפוצות.
סיוון ליווה את כתיבת מילון אבן שושן עוד מראשיתו.
היה מעורכי קובץ ההשלמות הראשון והשני של המילון לאחר מות המחבר.
ביום העצמאות תש"ן (1990) הִשִּׂיא מַשּׂואה לכבוד שנת הלשון העברית.
סיוון נשא את דורין, ולזוג נולדה בת, אסתר סיוון.
על מצבתו שבהר המנוחות חקוק הפסוק: .
סיוון קיבל תואר דוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים על מחקרו: "צורות ומגמות בחידושי הלשון בעברית בתקופת תחייתה", שבו חקר חידושים בתחום הפועל העברי בימינו, ומגמות אחרות של חידושי לשון בתקופת התחייה.
סיוון פעל ליישום עקרונות הכתיב המלא, לדיבור בהגייה ספרדית, לתקנת השפה, והפיץ בקרב הציבור הרחב ממחקריו על תולדות המילים והמושגים ועל תולדות השפה העברית לרבדיה.
סיוון אף יזם ותכנן מכונת כתיבה עברית מנקדת, וזכה על כך בפרס נציבות שירות המדינה.
סיוון חיבר ספרי ילדים וספרים לעולה וללומד המבוגר.
ספרו "כפֿעמון הכסף" זיכה אותו בפרס היצירה ללומד המבוגר.
החוברת "הלשון הירושלמית והתגבשות הסגנון החדש" (הוצאת האקדמיה ללשון העברית) הוּצאה לאור במהדורה מיוחדת כ"מחווה לראובן איש ירושלים" מטעם גופים שונים.
הוא פרסם מאות מאמרים ורשימות, גם בעיתונות היומית.
ערך מחקרים רבים ועסק גם בתרגום ספרי מדע (כמו הכרך הראשון של "אנציקלופדיה מדעית לנוער").
על אובני לשון ימינו, הוצאת א.
מדריך הכתיב המלא, הוצאת א.
נכתוב מלא: מדריך הכתיב חסר הניקוד לפי הכללים שקבעה האקדמיה ללשון העברית לבית הספר היסודי ולחטיבת הביניים (איירה: תמי בצלאלי), ירושלים, הוצאת א.
לקסיקון לשיפור הלשון, הוצאת דביר.
תְּצַלְצֵל שְׂפָתֵנוּ – סיפור התחדשותה של העברית בארץ ישראל, הוצאת מסדה, 1989.
החלום ושברו – מבחר כתבים בענייני לשון לאליעזר בן־יהודה
בהתחדש לשון – חליפות ותמורות בעברית של ימינו, הוצאת משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1993.
16 חוברות מיוחדות בסדרת לשוננו לעם בהוצאת האקדמיה ללשון העברית, בהן:
מילון "מגידו" ומילון "בנטם", עברי־אנגלי ואנגלי־עברי (עם פרופסור א' לבנסטון)
שתי מהדורות המילואים הראשונות של מילון אבן־שושן לאחר מות המחבר (עם ד"ר רפאל ספן)
ראובן (ריזו) פַּאוּנְץ (Ruben Pauncz; 8 באוגוסט 1920 – 26 ביולי 2021) היה פרופסור לכימיה תאורטית בטכניון.
אביו, רופא וטרינר, נפטר בהיותו בן שנתיים, והוא התחנך בצל סבו, שהיה רופא כללי.
את לימודיו התיכוניים סיים בעיר סגד, ובשנים 1938–1944 למד באוניברסיטת סגד וסיים לימודי דוקטורט בכימיה.
בתקופת לימודיו כבר ענד טלאי צהוב, וזמן קצר לאחר סיום הלימודים פלשה גרמניה הנאצית להונגריה ופאונץ נשלח למחנה עבודה באוסטריה.
בסיום המלחמה שב לסגד והיה למרצה ומרצה בכיר במחלקה לפיזיקה תאורטית של האוניברסיטה.
בשנת 1956 הבריח עם אשתו ההרה ובנו הבכור את הגבול ההונגרי והמשפחה עלתה דרך אוסטריה לישראל.
תוך זמן קצר נקלט כמרצה בכיר בסגל הטכניון והתיישב בחיפה.
בשנת 1960 השתלם בשוודיה, ובשובו התמנה לפרופסור חבר.
כעבור שנתיים היה לפרופסור מן המניין.
פאונץ היה מרצה פעיל בטכניון עד פרישתו לגמלאות בשנת 1985, ובמשך למעלה משני עשורים היה מרצה אורח באוניברסיטאות בשוודיה ובפלורידה.
שש שנים לימד במכון ויצמן למדע.
בשנת 1969 נבחר לאחד מ-25 חברי האקדמיה הבינלאומית למדע המולקולרי הקוואנטי והיה לחבר הראשון בה מישראל.
פאונץ פרסם 5 ספרים מקצועיים ועשרות מאמרים.
תלמידו לתואר ראשון, אריה ורשל, זכה בפרס נובל לכימיה בשנת 2013.
פאונץ נפטר ב-26 ביולי 2021, כשבועיים לפני יום הולדתו ה-101.
1969 - חבר האקדמיה הבינלאומית למדע המולקולרי הקוואנטי
1995 - חבר כבוד באקדמיה ההונגרית למדעים
1996 - דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת סגד
2004 - מדליית החברה הישראלית לכימיה.
הרב ראובן פיין (ה'תרפ"ד, 1924 – כ"ה בסיוון ה'תשנ"ג, 14 ביוני 1993) היה רב ליטאי, ראש ישיבה בישיבת בית מאיר בבני ברק, ולאחר מכן כראש ישיבת תורה ודעת בארצות הברית.
נולד בעיירה בליצה שבמחוז וילנה לרב המקומי, הרב שבתי פיין, בנו של הרב יהודה לייב פיין, רבה של סלונים.
אמו, סירל-ינטה, היא בתו של הרב ראובן כהן, שהיה רבה של העיר נרווה שליד ביאליסטוק.
בהיותו כבן שלוש עשרה החל את לימודיו בישיבת סלונים אצל הרב שבתי יגל.
בשנת ת"ש (1940) נמלט עם אביו לווילנה.
בהמשך שב והצטרף לישיבת סלונים שגלתה גם היא לשם.
כעבור כמה חודשים, לאחר שהוקמה בווילנה ממשלה קומוניסטית, התפרקה הישיבה והרב פיין, אז כבן 16, הסתפח לישיבת מיר ונסע עמה ליפן ולאחר מכן שהה עם תלמידי הישיבה בשאנגחאי.
הרב פיין נותר יחידי מכל בני משפחתו.
בשנת תש"ו (1946), לאחר מלחמת העולם השנייה, הגיע עם קבוצה מתלמידי ישיבת מיר לארצות הברית ולמד בישיבת מיר המקומית.
שכנו לחדר היה הרב שלמה ברוודה.
בשנת תש"ט (1949) עלה לישראל והתיישב בבני ברק.
בשנת תש"י (1950) נישא ליהודית, בתו של הרב אליעזר אלפא, רב בית כנסת בחיפה וחתנו של הרב מאיר קרליץ.
לאחר נישואיו למד בבית מדרש לתורת ארץ ישראל בפתח תקווה ובכולל חזון איש.
באמצע שנות ה-50 התמנה כר"מ בישיבת באר יעקב.
בשנת תשי"ח (1958) התמנה כראש ישיבה בישיבת בית מאיר בבני ברק, תפקיד שבו כיהן למעלה מעשרים שנה.
בשנת תשכ"ג (1963) התמנה במקביל כראש ישיבה בישיבת אור התורה בבני ברק, לתלמידים יוצאי עדות המזרח.
בתחילת שנות ה-80 התמנה לתקופה קצרה כראש ישיבת "אור קדושים" של חסידות ביאלא בעיר.
בשנת תשמ"ב (1982), זמן קצר לאחר פטירת הרב אליהו חזן, ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק, ביקר בישראל הרב יעקב קמינצקי ונפגש עם הרב שך שהמליץ לו על הרב פיין למלא את מקומו של הרב חזן בראשות ישיבת תורה ודעת.
הרב פיין שימש בתפקיד כעשר שנים, עד לפטירתו.
הוא נהג לשוב לישראל ב"בין הזמנים" של הקיץ.
הוא נמנע מלהתערב בעניינים ציבוריים בישראל ובארצות הברית.
באייר תשנ"ג חלה בסרטן, וכעבור חודש נפטר.
ארונו הועבר לישראל והוא נקבר בבית הקברות פוניבז' בבני ברק.
חיבר את סדרת ספרי "בין המשפתיים" על מסכתות התלמוד.
הספרים זכו להסכמת הרב יעקב ישראל קניבסקי והרב חיים שמואלביץ, שכתב עליו "מחדש גדול ושקדן עצום".
כמו כן הוציא לאור את הספר "עונג שבת" ובו מעט מחידושי התורה של אביו.
היה נשוי ליהודית (נפטרה בתמוז תשפ"ד).
הרב יעקב - ר"מ בישיבת "בית שמעיה" בבני ברק, וחתנו של הסופר שמואל חסידה.
שרה - אשת הרב צבי וייספיש, ראש מוסדות הר"ן, שהקים על שמו את ישיבת "יחי ראובן".
סדרת ספרי בין המשפתיים על מסכתות התלמוד:
ראובן מרחב (נולד ב-9 בפברואר 1936) הוא בכיר במוסד לשעבר, מנכ"ל משרד החוץ בשנים 1989–1991, מזרחן ודיפלומט.
מרחב, בנם של הורים שנמלטו מגרמניה הנאצית, מכהן כיום כנשיא ה-11 של ארגון יוצאי מרכז אירופה וחבר מועצת המנהלים של ועידת התביעות למען העם היהודי.
בשני תפקידים אלה הוא מכהן בהתנדבות.
עמית במכון ירושלים למחקרי מדיניות.
במסגרת זו היה שותף בהכנת מסמכי יסוד על דרכים להסדר בעיית ירושלים ונקרא על ידי ראש הממשלה אהוד ברק כיועץ לוועידת קמפ דייוויד ביולי 2000. חבר ועדת טירקל לחקר אירועי המשט לעזה (2010).
ראובן מרחב נולד בחיפה בשם ראובן מרקוביץ, בנם של ד"ר ולטר מרקוביץ ודורותיאה (דורלי) לבית אדלר, אח צעיר לשמואל.
בוגר תואר שני בלימודי היסטוריה באוניברסיטת תל אביב ובוגר החוג לשפה וספרות ערבית והיסטוריה של ארצות האסלאם באוניברסיטה העברית בירושלים (1956–1961).
נשיא התאחדות הסטודנטים בישראל בשנים 1959–1960 ופעיל בתנועת הסטודנטים 'הבלתי תלויים'.
ממייסדי 'פי האתון', ביטאון הסטודנטים באוניברסיטה העברית.
בוגר תיכון חוגים החיפאי; חבר גרעין להבות לקיבוץ דביר בנגב.
התגייס לצה"ל ושירת בנח"ל ובסיירת צנחנים בתקופת פעולות התגמול.
פעילות ביטחונית ומודיעינית - אתיופיה, קניה, איראן
שירת בקהילת המודיעין בין השנים 1961–1983. בשב"כ, התמחה בסיכול מודיעין המזרח אירופאי בישראל, שירת כראש מחלקת איסוף מודיעין, הסגן הממונה על הביטחון במשרד החוץ ושליח השב"כ בחברת הנפט הלאומית האיראנית.
במוסד, שירת כסגן ראש השלוחה באדיס אבבה, באתיופיה; ראש שלוחת המוסד בניירובי, בקניה ובתפקיד בכיר בשלוחת המוסד בטהראן, באיראן לפני נפילת השאה'.
לאחר מכן כיהן בתפקיד ראש מחלקה באגף תבל, שבין השאר עסקה במיסוד הקשרים עם הנוצרים בלבנון.
זמן לא רב לאחר פרישתו של דוד (דייב) קמחי החליט מרחב לפרוש מהמוסד.
הסיבה הייתה שינוי תפיסה של נחיק נבות ראש האגף שהחליף את קמחי.
התמחה בקרן אפריקה ובמזרח התיכון וזאת בתקופה בה הוביל בן-גוריון את תורת הפריפריה.
משרד החוץ - לבנון, סין, מבצע שלמה, טאבה
ב-1983 נשלח כראש נציגות משרד החוץ בביירות במהלך מלחמת לבנון.