tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המהגרים האירים לקחו חלק במספרים משמעותיים במהפכה האמריקאית, מה שהביא את אחד הגנרלים הבריטים להעיד בבית הנבחרים הבריטי ש"מחצית ממורדי הצבא היבשתי (האמריקאי) באו מאירלנד"
או'בריין בדק את רשימות הצוותים הצבאיים במלחמה המהפכנית ומצא שמות משפחה רבים של אירים שורשיים ושמות משפחה שהיו חשודים כשמות משפחה איריים שעברו אנגליזציה.
לפי הערכותיו כ-38% מלוחמי הצבא המהפכני האמריקאי היו אירים.
עם חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית נמנו ילידי אירלנד כמו צ'ארלס קרול, הקתולי היחיד, בן לאצילים ממחוז טיפררי, כמו כן מתיו תורנטון, ג'ורג' טיילור וג'יימס סמית' שנולדו באירלנד והיו "סקוטים של אלסטר", וגם תומאס לינץ' הבן, שהיה פרוטסטנטי, גאה בזהותו האירית.
אנדרו ג'קסון היה האירי הראשון ששימש כנשיא ארצות הברית.
במאה ה-19 בין שתי הקבוצות הגדולות של המהגרים האירים - האירים הסקוטים הפרוטסטנטים והאירים הקתוליים הייתה בהתחלה אינטראקציה מועטה.
במאה ה-18 המהגרים, הפרוטסטנטים ברובם, שהגיעו מאלסטר, התיישבו בהמוניהם בחבלים ההרריים בפנים היבשה, בעוד שזרם המהגרים הענק של המהגרים הקתוליים שבאו במאה ה-19 התיישבו בראש ובראשונה בערי הנמל של הצפון-מזרח ו(המערב התיכון) כמו בוסטון, פילדלפיה, ניו יורק, באפלו או שיקגו.
עם זאת החל מתחילת המאה ה-19 אירים רבים היגרו באופן אינדיבידואלי לפנים המדינה כדי לעבוד במיזמי הענק בתשתיות כמו בבניית התעלות ומאוחר יותר במהלך המאה ה-19, בסלילת פסי הרכבות.
האירים הסקוטים התיישבו בעיקר ב"ארץ האחורית" של הרי האפאלאצ'ים והפכו שם ליסוד האתני הדומיננטי בתרבות המקומית.
צאצאי האירים הסקוטים השפיעו לימים מאוד על התרבות של הדרום, ועל התרבות האמריקאית בכלל על ידי תרומותיהם למוזיקת העם, מוזיקת פולק, קאנטרי ווסטרן והצטיינו גם במרוצי המכוניות, שהפכו לפופולריים ברחבי המדינה בשלהי המאה ה-20.
צ'ארלס קרול, הקתולי היחיד שחתימתו ניתנת לראות על הכרזת העצמאות של ארצות הברית, היה צאצא למשפחת אצילים אירים ממחוז טיפררי.
חותמים אירים אחרים היו מתיו תורנטון, גקורגק טיילור וג'יימס סמית', היו פרוטסטנטים.
המהגרים האירים של התקופה השתתפו במספרים משמעותיים במהפכה האמריקאית, עד כדי כך שאחד הגנרלים הבריטים העיד בפני בית הנבחרים ש"חצי מהמורדים בצבא היבשתי באו מאירלנד".
אירים האמריקאים חתמו על תעודות יסוד של ארצות הברית כמו הכרזת העצמאות והחוקה, והחל מאנדרו ג'קסון שימשו כנשיאי ארצות הברית.
האירים הקתולים בדרום ארצות הברית
בשנת 1820 ג'ון אינגלנד הפך לבישוף הקתולי הראשון בעיר צ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית שרוב תושביה היו פרוטסטנטים.
הגן הבישוף אינגלנד על המיעוט הקתולי נגד הדעות הקדומות של הפרוטסטנטים.
בשנים 1831 ו-1835 הוא הקים בתי ספר חינם עבור ילדים אפרו-אמריקאים.
עקב תעמולה מסיתה מצד "החברה האמריקאית נגד העבדות", המון פשט על משרדי הדואר בצ'רסלטון ולמחרת כל תשומות הלב הציבורית הופנתה אל בית הספר של אינגלנד.
אינגלנד עמד בראש "המתנדבים האירים" שבאו להגן על בית הספר שהקים.
עם זאת כעבור זמן קצר כל בתי הספר ל"שחורים החופשיים" בצ'ארלסטון נסגרו ואינגלנד הסכים לכך.
האירים הקתולים התרכזו בכמה ערים בגודל בינוני ובלטו מאוד בנוכחותם, במיוחד בצ'ארלסטון, בסוואנה, ג'ורג'יה ובניו אורלינס.
הם הפכו תכופות למנהיגי מחוזות בארגוני המפלגה הדמוקרטית שהתנגדו בחריפות לביטול העבדות, בדרך כלל ב-1860,תמכו עדיין באחדות ארצות הברית.
אחרי הפילוג ב-1861 הקהילה האירית הקתולית תמכה בקונפדרציה ו-20,000 מחבריה שירתו בצבא הקונפדרציה.
ג'ון מיטשל, נציג הלאומיות האירית, שהוגלה מאירלנד, חי במדינות טנסי ווירג'יניה, ובאמצעות עיתוניו The Southern Citizen ו-The Richmond Enquirer ובימי מלחמת האזרחים היה לאחד הדוברים החשובים של הדרום.
על אף התחלתם כפועלים פשוטים, עד שנת 1900 השיגו האירים הקתוליים בדרום מעמד כלכלי בינוני ומעלה.
גליסון העלה על נס את הצלחתם את הסתגלותם לחברה שסובבה אותם.
בין השנים 1851 ו-1920 היגרו 3.3 עד 3.7 מיליון אירים לארצות הברית איתם נמנו יותר מ-90% מתוך למעלה ממיליון הפרוטסטנטים מאלסטר שהיגרו בין השנים 1851–1900.
בעקבות הרעב הגדול, ההגירה מאירלנד באה בעיקר ממנסטר ומקונכט, בעוד ש 28% מכלל המהגרים מאירלנד לארצות הברית בין השנים 1851–1900 המשיכו לבוא מאלסטר.
בשנות ה-1880 ובשנות ה-1890 ההגירה מאלסטר המשיכה לייצג לא פחות מ-20% מכלל ההגירה מאירלנד לארצות הברית ובשנים 1900–1909 עדיין הייתה אחראית ל-19% מכלל ההגירה האירית לארצות הברית ובשנים 1914-1910-אף 25% ממנה..
האוכלוסייה הקתולית של ארצות הברית עלתה עד שנת 1860 ל-3,1 מיליון (או בערך 10% מכלל אוכלוסיית ארצות הברית שמנתה אז 31,4 מיליון), ב-1880 ל-6.3 מיליון (כלומר 13% מכלל אוכלוסיית ארצות הברית של 50.2 מיליון), ואחר כך ב-1920 ל-19,8 מיליון (או בערך 19% מתוך כלל אוכלוסיית ארצות הברית שמנתה 106 מיליון)
עם זאת, בגלל ההגירה המתמשכת מגרמניה והחל משנות ה-1880 גלי ההגירה מאיטליה, פולין וקנדה (קנדים צרפתים) וכן בשנים 1900–1920ממקסיקו, בשנות ה-1920 לא היוו האירים הקתוליים את מרבית הקתוליים בארצות הברית.
אחרי חוק ההגירה של 1924 והשפל הגדול, בשנים 1930–1975 רק 141,000 מהגרים נוספים היגרו לארצות הברית מאירלנד.
שיפור התנאים הכלכליים תוך כדי הצמיחה הכללית שלאחר מלחמת העולם השנייה ואישור חוק ההגירה והלאום משנת 1965 תרמו להפחתת ההגירה ההמונית מאירלנד.
בעקבות המשבר הכלכלי בשנות ה-1980 המוקדמות 360,000 אירים עזבו את אירלנד, כשרובם הגיעו לאנגליה, ורבים לארצות הברית כולל כ-40,000 עד 150,000 תוך כדי שימוש ממושך באשרות תיירים או מהגרים הבלתי חוקיים
החל משנות ה-1970 סקרים לגבי אמריקאים אירים המזהים עצמם ככאלה גילו שרוב עקבי בקרבם הכריזו על עצמם גם כפרוטסטנטים.
אחרי שבאמצע עד שלהי שנות ה-1830 מספר גדול של מהגרים מאירלנד היו בעיקר קתולים.
במהלך השנים 1840–1970 שיעורי הילודה בארצות הברית ירדו בהשוואה לילודה בשנים 1700–1840 כשההגירה הייתה בעיקר פרוטסטנטית.
כמו כן, בעוד שבתחילת המאה ה-20 למהגרים האירים לארצות הברית היה שיעור ילודה גבוה יותר מכלל האוכלוסייה, ילודתם הייתה קטנה יותר מזו של המהגרים הגרמנים וקטנה יותר גם לעומת העם באירלנד.
לדורות הבאים היו גם כן שיעורי ילודה קטנים יותר בהשוואה לדור המהגרים.
על אף היותם יוצאי כפרים וחקלאים במקור, המהגרים האירים שלאחר הרעב הגדול, היגרו לארצות הברית בדרך כלל אל אזוריה העירוניים.
זאת מפני שעד 1850 ההוצאות על ההתיישבות באזור כפרי ועל הקמת חוות עלו מעבר ליכולותם הכספית של מרבית המהגרים האירים.
על אף נישואי התערובת קתוליים-פרוטסטנטים הפכו ליותר שכיחים במאה ה-20 בהשוואה למאה ה-19 ובשנות ה-1960 התחילו להתרבות גם המקרים של נישואים בין-דתיים, באותה תקופה לא נצפו שינויים בנישואיים הבין-נוצריים בקרב הנוצרים והאוכלוסייה הקתולית מנתה שיעורי החילוניות הגבוהים ביותר מכל דת נוצרית אחרת בארצות הברית.
בשנות ה-1990 עם הבום המחודש של כלכלת אירלנד, ובצומת המאה ה-21 ההגירה מארצות הברית לאירלנד התחילה לעלות בהתמדה מעבר לממדי ההגירה מאירלנד לארצות הברית.
בשנות ה-1830 עלתה ההגירה האירית לאמריקה בגלל הצורך בכוח עבודה בלתי מוסמך בחפירת תעלות, חטיבת עצים, ועבודות בניין בצפון-מזרח
המיזם הגדול של תעלת אירי היה דגם שהעסיק הרבה פועלים אירים.
לכן קהילות איריות קטנות אבל צפופות התפתחו בערים בצמיחה כמו פילדלפיה, בוסטון וניו יורק.
לפי מחקר משנת 2019 "בני החוואים והגברים האנאלפביתים נטו להגר יותר מהאירים המשכילים יותר והמוסמכים.
שיעורי ההגירה היו הגבוהים ביותר בקרב קהילות האיכרים העניות שהיו מקושרות לרשתות הגירה חזקות יותר.
מתוך האירים שהיגרו לארצות הברית בשנים 1820–1860 רבים מתו בעת חציית האוקיינוס, עקב מחלות ותנאים עגומים ב"אוניות - ארונות קבורה".
רוב המהגרים האירים לארצות הברית העדיפו באותה תקופה את הערים הגדולות שבהן יכלו ליצור קהילות תומכות ומכילות משל עצמם בסביבה החדשה.
הערים שקלטו מספרים גדולים של מהגרים אירים היו בוסטון, פילדלפיה, וניו יורק, וכן פיטסבורג, בולטימור, דטרויט, שיקגו, קליבלנד, סיינט לואיס, סיינט פול, סן פרנסיסקו ולוס אנג'לס.
בעוד שהרבה אירים התיישבו על יד ערים גדולות, אחרים השתתפו במספרים גדולים בהתפשטות מערבה.
הם ניזונו מהסיפורים על הזהב ועל הזדמנויות גדולות יותר להשגת עבודה ואדמות.
בשנת 1854 פתח הממשל את מדינת קנזס בפני המהגרים.
מכיוון שהאירים תפסו מקום משמעותי בקרב האמריקאים שנעו מערבה, הרבה מתרבותם מורגשת שם עד היום.
האירים היוו אחוז משמעותי בקרב ההמונים שנעו כדי לנצל את האדמות הבלתי מיושבות.
רבים מקרב הגברים האירים היו עובדי כפיים.
כדי להנחיל את התרבות האמריקאית במערב, נדרשו הרבה גברים חסונים הכשרים לבנות את הערים והעיירות החדשות.
קנזס סיטי הייתה עיר שכולה נבנתה על ידי מהגרים אירים.
רוב תושביה הם ממוצא אירי.
מניע אחר להגירה האירית מערבה הייתה התרחבות רשת מסילות הברזל.
העבודות בפסי הברזל הפכה לעיסוק שכיח ומבוקש אצל המהגרים.
אירים רבים התיישבו לבסוף במקומות שבהם הועסקו בבניין.
ממלחמת האזרחים ועד תחילת המאה ה-20
במלחמת האזרחים באמריקה, אמריקאים אירים התנדבו בשורות צבא האיחוד ולפחות 38 רגימנטים של צבא הצפון כללו את המילה "אירי" בשמותיהם.
144,221 חיילים אוניונסטיים היו ילידי אירלנד; ואולי עוד מספר דומה של חיילים אוניונסטים היו צאצאים של אירים.
הרבה מהמהגרים האירים הקימו רגימנטים משלהם, למשל "הבריגדה האירית"
עם זאת, בהשוואה לאוכלוסייה הכללית האירים היו קבוצת המהגרים שנאבקה במידה הפחותה ביותר בשורות הצבא האוניוניסטי.
אירים רבים ראו בגיוס סוג של מס.
כשנתיים אחרי תחילת מלחמת האזרחים, ב-1863 אושר חוק הגיוס ואז פרצו בניו יורק מה שנקרא "מהומות הגיוס".
בדיוק באות התקופה חיפש טמני הול לעודד כמה שיותר אירים להצביע בבחירות המקומיות.
מהגרים רבים גילו פתאום שמצפים מהם להיאבק על מולדתם החדשה.
מעיסוקם כפועלים היה להם קשה לשלם 300 דולר "דמי הסעה" כדי להשיג עבודה חלופית.
אירים רבים ראו באפרו-אמריקאים מתחרים יריבים בחיפוש אחרי עבודות וייחסו להם את האשמה על פריצת מלחמת האזרחים.
אפרו-אמראיקאים שנתקלו באספסוף הוכו לעיתים קרובות או נרצחו.
בית היתומים השחורים בשדרה החמישית שאירח מאות ילדים, הותקף על ידי המון משולהב.
ראו בו סמל לנדיבות הלבנים כלפי השחורים ולעידוד התקדמות השחורים בחברה.
רגשות כאלה דחפו המונים בעלי רוב אירי להרוס את הבית.
כ-30,000 תושבים ממוצא אירי או בעלי שורשים איריים הצטרפו לצבא הקונדפרציה.
לפי Gleeson היו להם שיעורי עריקות גבוהים לעומת הלא אירים, ולפעמים עברו לצד האויב, מה שרמז על תמיכה פושרת בקונפדרציה.
עם זאת ב"עידן הבנייה מחדש" כמה אירים תמכו תמיכה עזה ברעיונות "העליונות הלבנה" ומיאלו תפקידים בולטים בתקיפות נגד השחורים במהומות בממפיס ב-1866.
ב-1871 פרצו "מהומות אורנג'" כשאירים פרוטסטנטים חגגו את ניצחון תומכיו של ויליאם מאוראניה בקרב בוין על ידי מצעד בתוך השכונות האיריות הקתוליות, תוך התגרות בתושביהן שהגיבו באלימות.
מפקד משטרה בשם ג'יימס ג'.קלסו שהיה פרוטסטנטי, הורה על ביטול המצעד בגלל היותו איום לשלום הציבור.
המושל ביטל את החלטתו והורה ל-5000 שוטרים להגן על הצועדים.
הקתולים תקפו אותם אבל המשטרה והמיליציה עצרו את תקיפותיהן והשתמשו באז חיה והרגו 63 קתולים.
בשנות ה-1860 היו היחסים בין ארצות הברית לבריטניה קרירים על רקע תמיכת הבריטים והקנדים בקונדפרציה בימי מלחמת האזרחים.
אחרי המלחמה התעלמו כש"פניאנים" אירים קתוליים זממו ואף ניסו לפלוש לקנדה.
אבל הפוליטיקאים האירים קתולים שהשפעתם גברה והלכה בשורות המפלגה הדמוקרטית, תבעו יותר עצמאות לאירלנד והשתמשו ברתוריקה אנטי-בריטית - שנקראה "לסובב את זנב האריה" - סיסמה במערכת הבחירות שפנתה למצביעים האירים קתולים.
המהגרים המאוחרים התיישבו בערים המתועשות של הצפון-מזרח ומידווסט שבהן כבר קמו שכונות איריות אמריקאיות.
הקבוצה האתנית השנייה בגודלה בקרב האוכלוסייה הלבנה של המדינה.
הם בערך פי שבעה ממספר תושבי אירלנד.
היא מיוצגת במיוחד בצפון-מזרח ארצות הברית.
22 מיליון (7.2 אחוז בכלל האוכלוסייה) ציינו שיש להם אבות אירים, בעוד שלעוד 13.5 מיליון חלק מאבותיהם הם אירים (11.6% בקרב האוכלוסייה).
לפי נתוני הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, במדינת מסצ'וסטס בשנת 2014 21.5% מתושבי המדינה דיווחו על מוצא אירי; הם מגיעים לאחוז גבוה במיוחד באזור בוסטון - חצי מתושבי ברייטנרי, מסוצ'בטס,
22 מיליון (7.2 אחוז מכלל האוכלוסייה) ציינו שיש להם בעיקר אבות אירים, בעוד שלעוד 13.5 מיליון היו אבות אירים חלקית (סך הכל 11.6 אחוז מהאוכלוסייה).
בשנת 2014, לפי הלשכה למפקד האוכלוסין של ארצות הברית, 21.5 אחוז מתושבי המדינה דיווחו על מוצא אירי; הם מגיעים לממדים גבוהים במיוחד באזור בוסטון כאשר התושבים ממוצא אירי מהווים כמעט מחצית מהתושבים ב-בריינטרי (42.3 אחוז), סיטואיט (מסצ'וסטס), הנובר, מארשפילד ו-נורוול.
המדינה הנוספת היחידה שבה שיעור האירים האמריקאים היה מעל 20% הייתה ניו המפשייר ב-2014. האוכלוסייה הגדולה ביותר של אירים אמריקאים ב-2014 הייתה בקליפורניה עם 2.5 מיליון, ניו יורק עם 2.3 מיליון ו-פנסילבניה עם 2.1 מיליון.
רוב האירים התיישבו בערי ארצות הברית והיוו חלק גדול מכוח העבודה.
מחוזות בעלי השפעה אירית חזקה הם דרום בוסטון או הל'ס קיצ'ן (מנהטן) בניו יורק.
אוחוזי האוכלוסייה האירית-אמריקאית במדינות ארצות הברית והמחוז קולומביה נכון לשנת 2020
לפי מפקד האוכלוסין האמריקאי מ-2010, בעיר בוט, מונטנה, קיים האחוז הגדול ביותר של אירים-אמריקאים, עם יותר מרבע התושבים בעלי אבות אירים.
מקור האוכלוסייה האירית קתולית של בוט הוא בגלי המהגרים שהגיעו לעיר בשלהי המאה ה-19 על מנת לעבוד בתעשיית המכרות.
לפי המספר המוחלט, הערים בעלי האוכלוסייה הגדולה ביותר מוצא אירי-אמריקאי הן בוסטון ופילדלפיה.
בבוסטון ישנן שכונות איריות מפוזרות ברחבי העיר, הידועה ביותר - דרום בוסטון.
הרבה משכונותיה האיריות של פילדלפיה שוכנות בצפון-מזרח העיר, במיוחד בפישטאון, מייפייר וקנסינגטון, כמו כן בדרום העיר, במיוחד פנספורט הידועה כרובע "Two Street" (טו סטריט).
ריכוזים גדולים של אוכלוסיות איריות קיימים באזורים המטרופוליטניים בוסטון רבתי ועמק דלאוור, פילדלפיה.
(South Side) גרה קהילה אירית גולדה, המכנה את עצמה South Side Irish.
אירינה, נסיכת רומניה (נולדה ב-28 בפברואר 1953) היא נסיכה רומנייה.
אירינה נולדה בקליניקה בלוזאן שבשווייץ למיכאי הראשון, מלך רומניה ואנה, מלכת רומניה, היא גדלה בעיקר בשווייץ ובריטניה ובחגים בילתה עם סביה בדנמרק ובאיטליה.
בשנות העשרים שלה נשארה לגור בבית הוריה בעוד אחיותיה יצאו ללמוד ולעבוד, לאחר מכן נסעה לעבוד בארצות הברית.
בשנות השבעים עבדה כשמאית של סכו"ם וכלי מטבח במכירות של כריסטי'ס בז'נבה.
היא לא הרבתה לקחת חלק באירועים רשמיים רבים, בין האירועים שהשתתפה בהם הם ביקור רשמי באקדמיה הרומנית ביחד עם אחותה וימי הולדת רשמיים של בני משפחתה.
עקב המהפכה הרומנית היא התלוותה למשפחתה בפעילויות של עזרה לאזרחי רומניה, בכך נגמרו 50 שנים של גלות של משפחת המלוכה שנעשתה עקב התנגדות המלך למשטר הקומוניסטי במדינה.
ב-2004 היא ובעלה תרמו ציור מהמאה ה-16 של המדונה והילד למוזיאון האומנות הלאומי של רומניה (Muzeul Național de Artă al României).
ב-2013 הואשמה בכך שלקחה חלק בקרב תרנגולים, עקב זאת נשלל ממנה תוארה המלכותי וכן מקומה בסדר הירושה לכתר.
ב-1983 נישאה לשוודי ג'ון קרוגר, בנו של התעשיין טורסטן קרוגר, הבעלים לשעבר של עיתון אפטונבלודט, בחתונה באריזונה נכחו רבים מבני משפחת המלוכה, נולדו לה בן ובת.
לאחר מכן היא התגרשה וב-2007 נישאה בשנית לג'ון ווסלי ווקר.
אירינה אלכסנדרובנה אלגרובה היא זמרת פופ סובייטית ורוסייה פופולרית.
בשנת 2010 הוענק לה תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית.
אירינה נולדה ב־20 בינואר 1952 ברוסטוב-על-הדון.
אביה של אירינה הוא השחקן והבמאי אלכסנדר אלגרוב.
בשנת 1961 עברה הילדה לבאקו עם משפחתה, שם למדה בבית ספר למוזיקה במקביל לבית הספר העל-יסודי.
לאחר סיום לימודיה בבית ספר למוזיקה התקבלה לקונסרבטוריון של באקו.
הניצחון המוזיקלי הראשון שלה הושג בפסטיבל הג'אז בבאקו.
לאחר שעזבה את בית הספר בשנת 1969, אלגרובה יצאה לסיבוב הופעות.
בשנת 1971 התחתנה, שנה לאחר מכן ילדה את בתה לאלו, וחצי שנה אחר כך התגרשה.
לאחר שעברה למוסקבה בשנת 1975, היא עבדה בתזמורת של לאוניד אוטיוסוב, סולנית בלהקות כמו "השראה", "קולות צעירים" (יחד עם הלהקה ניצחה בתחרות השירים בסוצ'י -78), ואז עבדה שנתיים כחלק מהרכב פאקל.
לאחר שנפגשה בשנת 1985 עם המלחין אוסקר פלטסמן, אלגרובה ביצעה שיר שנוצר במיוחד עבורה - "קול הילד".
אז החל שלב הטור יחד עם ההרכב "אורות מוסקבה", בו הייתה סולנית.
היא צברה פופולריות רבה לאחר הקמתה של קבוצת אלקטרו קלאב.
בשנת 1990 התחילה אלגרובה בקריירת סולו, והופעותיה היו מוצלחות ביותר.
היא זכתה בתואר הזמרת הטובה ביותר, והחזיקה בתואר כארבע שנים נוספות.
בשנת 1992 יצא אלבום הסולו הראשון שלה.
בעבודה עם איגור קרוטוי מאז 1996, אלגרובה הוציאה דיסק עם שיריו.
לאחר מכן הוקלטו שירים באולפן בניו יורק.
איריומוטה (ביפנית: 西表島) הוא האי הגדול ביותר ב, והאי השני בגודלו במחוז אוקינאווה, אחרי האי אוקינאווה.
האי שוכן בחלק הדרומי של איי ריוקיו, בין האיים אוקינאווה וטאיוואן.
לאי אין נמל תעופה, ורוב המבקרים - למעלה מ-390,000 בשנת 2006 - מגיעים מהאי במעבורת, שיט של 31.4 קילומטרים לנמל אוואהרה (上原港) בחוף הצפון-מזרחי של איריומוטה או לנמל אוהארה (大原港) בדרום-מזרח.
מבחינה מנהלית האי שייך לעיירה , במחוז אוקינאווה.
התשתיות מוגבלות לכביש חוף אחד המחבר בין הכפרים בחוף הצפוני והמזרחי.
בשנת 2021, נכלל רוב האי באתר המורשת העולמית האיים: אממי-אושימה, טוקונושימה ואיריומוטה והחלק הצפוני של אוקינאווה של ארגון אונסק"ו.
באי היו מעט יישובים של דייגים ומגדלי אורז באזורי החוף, אך מעולם לא הייתה בו אוכלוסייה גדולה.
עד שהחל לפעול בו מכרה הפחם איריומוטה (西表炭鉱).
במהלך מלחמת העולם השנייה נאלצו כמה מתושבי האי אישיגאקי למצוא מחסה באיריומוטה, ורבים מהם חלו במלריה.
לאחר המלחמה חיסלו כוחות ארצות הברית ביפן את המלריה מהאי, והאי נקי ממלריה מאז.
האי, יחד עם שאר מחוז אוקינאווה, היו טריטוריה בשליטת ארצות הברית עד 1972. איריומוטה הוחזרה ליפן ב-17 ביוני 1972.
קיימת האפשרות שצוללת אמריקאית מתקופת מלחמת העולם השנייה נמצאת בעומק של כ-350 מטרים מול חופי האי איריומוטה.
במהלך פעולות עם חברה אוקינאווית באמצעות רובוט תת-ימי מתוצרת ארצות הברית בשנת 1995, קבוצת צוללנים נתקלה במגע סונאר עם מה שנראה כמבנה מתכת, בהיקף של כ-6.1 מטר ובאורך 35 מטרים בזווית של בערך 20–30 מעלות.
תמונת סונאר של מכשול גדול ובלתי צפוי לפעילות הניעה את הצוללנים לפקד על תמרוני התחמקות ולהימנע מהאזור למען בטיחות הרובוט.
הצוללנים, שחשבו שתהיה להם הזדמנות נוספת לעבוד באזור במועד מאוחר יותר, עזבו את האזור ולא חזרו לאותו אתר.
הרובוט שלהם אבד ב-1997 מול האי יונאגוני, האי האחרון השייך לאוקינאווה מול החוף המזרחי של טאיוואן.
הם היו בטוחים למדי שהאובייקט הוא צוללת, אולי הצוללת שאבדה באזור באפריל 1945. טרם נעשו ניסיונות צלילות נוספות באזור.
שטחו של האי 289.27 קילומטרים רבועים, והיקף קו החוף הוא 130 קילומטרים.
זהו האי ה-12 בגודלו בין איי יפן, והשני בין האיים במחוז אוקינאווה, אחרי האי אוקינאווה עצמו.
האי הררי במרבית שטחו ואין בו כמעט שפלות, כשההרים והיערות מגיעים עד החוף, מה שמגביל את המקומות הראויים למגורים לשטחים קטנים ליד החוף.
90% מהאי מכוסה בג'ונגל צפוף ובביצות מנגרובים.
80% מהאי הם אדמת מדינה מוגנת, ו-34.3% מהאי שייכים ל.
הנקודה הגבוהה ביותר באי היא הר קומידאקה (古見岳) בגובה 469.5 מטרים.
הרים נוספים הם טדוסן (テドウ山), בגובה 441.2 מטרים וגוזאדאקה (御座岳), בגובה 420.4 מטרים.
נהר אורוצ'י (浦内川) הזורם לאורך 18.8 קילומטרים באי הוא הנהר הגדול ביותר במחוז אוקינאווה, באי זורמים גם נהרות קטנים יותר: הנהר נאקאמה (仲間川), שאורכו 7.45 קילומטרים והנהר נאקרה (仲良川).
משתרע מפלי פינאיסרה (ピナイサーラの滝) שבאי הם המפל הגדול ביותר במחוז אוקינאווה.
בין איריומוטה לאישיקאגי משתרעת לגונת סקיסי (石 西 礁湖) ובה שונית האלמוגים הגדולה ביותר ביפן.
בסביבות 21 קילומטרים צפונית-מערבית מאירימוטה נמצא הר געש תת-ימי פעיל שהתפרץ בפעם האחרונה ב-1924. הפסגה נמצאת 200 מטרים מתחת לפני הים.
האקלים באיריומוטה הוא אקלים משווני טרופי (סיווג Af על פי שיטת קפן).
גשם יורד כל השנה כשכמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 2,342.3 מילימטרים, כשיולי הוא החודש היבש ביותר עם ממוצע משקעים של 129 מילימטרים.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 23.9 מעלות צלזיוס, והטמפרטורה החודשית הממוצעת נעה בין 18.5 מעלות צלזיוס בינואר ל-28.9 מעלות צלזיוס ביולי.
באיריומוטה יש עונת טייפון שנמשכת בממוצע מיוני עד ספטמבר.
האי מפורסם בזכות (Prionailurus bengalensis iriomotensis), תת-מין של חתול נמרי בנגלי בסכנת הכחדה חמורה שחי רק על איריומוטה.
נכון לשנת 2007 גודל האוכלוסייה הוערך ב-100–109 פרטים.
(Sittiparus olivaceus) הוא מין ירגזי אנדמי לאיי יאאיאמה, שבהם איריומוטה הוא האי הגדול ביותר.
באי יש נחש ארסי , מין של צפעוני גומה מהסוג גומצן המכונה מקומית בשם "האבו", המין שייך לאותו סוג כמו גומצן האבו, אבל על אף הכינוי הזהה מדובר במינים שונים.
מהכשה מנחש זה יש שיעור מוות של 3% ושיעור נכות קבוע של 6–8%.
Satakentia liukiuensis, המין היחיד בסוג Satakentia, הוא עץ דקל האנדמי לשני האיים אישיגאקי ואיריומוטה באיי יאיאמה.
מעט אנשים באי דוברים בניב המקומי של איריומוטה של .
מלבד תיירות, כלכלת האי מתבססת על חקלאות, בעיקר גידולים של אננס, קנה סוכר, מנגו, גידול פנינים מתורבות ודיג.
בניגוד לאי השכן אישיגאקי, יש באיריומוטה מעט מלונות ובתי הארחה.
האי פופולרי בקרב צוללנים בשל שוניות האלמוגים.
יש גם טיולים בנהרות בקאנו או ברגל לאורך כמה מסלולי הליכה בפנים הארץ.
אולם במקרה האחרון, מומלץ להיעזר במדריך מקומי.
בצפון-מזרח יש טיולים עם עגלות רתומות לתאו מים.
הטכניקה אפשרה לתאגידים מסוימים להפחית באופן דרמטי את שיעורי מס החברות שלהם.
מאז שנת 2010, שינויים בחוקי המס באירלנד הביאו לכך שהשימוש בחברה ההולנדית אינו נדרש.
השיטה נחשבת לטכניקת תכנון המס הגדולה ביותר בהיסטוריה מבחינת מס שנחסך, כאשר עד לשנת 2010 הגנה על רווחי הון אמריקאים בסכום של כ-100 מיליארד דולר מדי שנה מתשלום מס.
כך, למשל, באמצעות השיטה, פייסבוק שילמה מס חברות בשיעור של כ-8% בלבד בין 2010 ל-2017, במקום שיעור מס של 35% שהיה עליה לשלם אילו לא הייתה משתמשת בשיטה.
דוגמה נוספת היא גוגל, שבאמצעות שיטת האירי הכפול, יחד עם טכניקות תכנון מס נוספות, שילמה במשך שנים מס אפקטיבי של 2.4% בלבד.
בעשותה כך, גוגל נמנעה מתשלום מס בסכום כולל של 2.4 מיליארד דולר במהלך שנת 2016, ובין השנים 2015–2018 העבירה רווחים של עשרות מיליארדי דולרים לברמודה, בכל שנה, עד שהודיעה בסוף שנת 2019 כי תפסיק להשתמש בשיטה.
פועל יוצא של השימוש בשיטה הוא העברת פעילות אמיתית מסוימת של תאגידי הענק לאירלנד.
הדבר היווה את אחד הגורמים להיחלצותה של אירלנד ממשבר החוב האירופי.
במהלך שנת 2016 נסקו הכנסות אירלנד ממסים ודיווחו על גביה עודפת של מיליארדי דולרים בחודשים בודדים, כאשר 80% מהעלייה הזו נבעה ממסי חברות.
השיטה עובדת באופן הבא: תחילה, נרשמות שתי חברות פרטיות באירלנד וחברה פרטית בהולנד.
ייעודה של החברה האירית הראשונה הוא קבלת תמלוגים גדולים מתאגיד אמריקאי, שבפועל הן תוצר ממכירות שנמכרו לצרכנים בארצות הברית.
אילולא העברת התמלוגים, התאגיד האמריקאי היה נאלץ לשלם לממשלת ארצות הברית מס חברות על רווחיו שנוצרו בארצות הברית.
התמלוגים באופן זה נרשמים כסוג של הוצאה, וכך הרווחים שנולדו בארצות הברית קטנים יותר "על הנייר", ובהתאם קטן תשלום המס לרשויות המס בארצות הברית.
לאחר ההעברה, על החברה האירית לשלם מס על התמלוגים שקיבלה מהתאגיד האמריקאי, אולם שיעור המס על תמלוגי קניין רוחני באירלנד היה נמוך במיוחד, וכך נוצר חיסכון ראשון במס לתאגיד האמריקאי.
לאחר מכן, על מנת להימנע לחלוטין מתשלום מס, ניתן להעביר את רווחי ההון למקלט מס (טריטוריות עם שיעור מס אפסי על רווחי הון), למשל ברמודה.
פרצה בחוק ההולנדי גרמה לכך שההעברה הזו נעשתה באופן נוח וזול מחברות הרשומות בהולנד אל מקלטי המס.
בשל העובדה שהעברות רווחים, נכסים וזכויות בין מדינות האיחוד האירופי נעשות יחסית בקלות, החברה האירית הראשונה מעבירה את הרווחים להולנד, ומשם למקלט המס.
במהלך שנת 2010, נעשה תיקון בחוק האירי, המבוסס בין היתר על רשת גדולה של אמנות מס דו-צדדיות עם מדינות רבות, ובכך העברות למקלטי מס התאפשרו באותה הקלות גם מבלי להידרש לחברה ההולנדית.
החברה האירית השנייה משמשת למכירות ללקוחות אירופאים.
גם החברה הזו מחויבת במס בשיעור נמוך בשל כך שנמצאת באירלנד, ובהמשך יכולה להעביר את רווחיה לחברה האירית הראשונה או לחברה ההולנדית.
לפי כללי ה-OECD, תאגידים בעלי קניין רוחני (בעיקר חברות מדע וטכנולוגיה), יכולים לרשום את הקניין הרוחני כנכס בלתי מוחשי במאזן החשבונאי שלהם, ולנכות אותו במקור בעסקאות עם לקוחות קצה.
כלומר, נניח שחברת תוכנה אמריקאית מוכרת רישיון לתוכנה שלה באיטליה, ללקוח איטלקי, ב-100 דולר, ונניח שהרווח של אותה חברה על עסקה כזו הוא 95 דולר.
בשל העובדה שהקניין הרוחני של החברה נמצא בארצות הברית, הרווח נחשב לכזה שנוצר בארצות הברית ועליה לשלם בארצות הברית מס חברות על 95 הדולר שהרוויחה, כך שאיטליה לא תהנה ממס חברות בגין עסקה זו.
כאמור, בשל שיעורי המס (הרלוונטיים) הנמוכים באירלנד, התאגיד האמריקאי יעדיף שהרווח ייחשב לכזה שנוצר באירלנד, ועל כן ירשום את הקניין הרוחני כנכס של החברה האירית.
סגירת הפרצה על ידי האיחוד האירופי (2015)
עם זאת, ארצות הברית לא ניסתה לכפות את הפסקת השיטה על ידי האירים, והדבר נעשה לראשונה על ידי האיחוד האירופי בשנת 2014.
על אף שנראה לכאורה תמוה שארצות הברית תעמוד מהצד לנוכח העובדה שהתאגידים האמריקאיים משתמשים בשיטה זו ונמנעים ממס, יש שמסבירים כי גישה זו היא רציונלית.
למשל, אחד החוקרים האקדמיים המומחים למקלטי מס ומיסוי חברות בארצות הברית, ג'יימס ר.
היינס ג'וניור, בשנת 1994, ציין כי: "שיעורי מס נמוכים זרים [ממקלטי מס] בסופו של דבר משפרים את גביית המס בארצות הברית".
זאת, בין היתר, מאחר שלדעתו הדבר מאפשר הרחבת פעילות של התאגידים שבסופו של דבר מביאה לחבות גבוהה יותר במס באופן כללי, אולם ניתן לטעון כי מדובר בטענה כללית הנוגעת להפחתת החבות במס, ושאין בכך כדי להצדיק התחמקות יקרה ותשלום מס למדינה זרה.
קניסת אפל ב-13 מיליארד יורו על ידי האיחוד האירופי (2016)
עד לשנת 2017, אפל הייתה החברה הגדולה ביותר באירלנד, והייתה אחראית ללמעלה מרבע מצמיחת התמ"ג של אירלנד.
השימוש של אפל בשיטת האירי הכפול הביאה לכך שאפל שילמה מס בשיעור הקטן מאחוז בודד על רווחיה, החל מסוף שנות ה-80. השימוש הביא לכך שאפל נחקרה על ידי הסנאט האמריקאי במאי 2013, וסוקר רבות באמצעי התקשורת הכלכליים.
ב-29 באוגוסט 2016 הודיע הנציב האירופי לתחרות כי אפל קיבלה סיוע לא חוקי מאירלנד.
הנציבות האירופאית הורתה לאפל לשלם קנס בגובה 13 מיליארד יורו, בתוספת ריבית, במיסים איריים, שלא שולמו על רווחים של כ-111 מיליארד יורו, במהלך תקופה של עשר שנים, 2004–2014. מדובר בקנס הגדול ביותר בהיסטוריה בהקשר של מס חברות.
אירינה אלכסנדרובנה אנטונובה הייתה היסטוריונית של האמנות בתקופה הסובייטית ולאחריה ברוסיה.
מנהלת מוזיאון פושקין במוסקבה במשך 52 שנים, בין השנים 1961 ו-2013.
היא הייתה המנהלת בפועל למשך התקופה הארוכה ביותר של מוזיאון גדול לאמנות ברחבי העולם וזכתה לפרסים ועיטורים רבים, בהם: פרס הפדרציה הרוסית ועיטור מסדר האמנויות והספרות הצרפתי.
במישור הפוליטי הייתה אנטונובה תומכת מוצהרת של הנשיא ולדימיר פוטין.
אנטונובה, שלטה בארבע שפות: רוסית, גרמנית, צרפתית ואיטלקית.
היא נישאה להיסטוריון האמנות הרוסי אבסיי רוטנברג (נפטר ב-2011).
היא נפטרה ב-30 בנובמבר 2020 מסיבוך של COVID-19.
אירינה גורליק (נולדה ב-1955) היא במאית תיאטרון ישראלית, המייסדת והמנהלת האומנותית הראשונה של תיאטרון מיקרו.
גורליק נולדה בסראטוב שבברית המועצות, כדור שלישי למשפחה תיאטרלית.
אביה, לב גורליק, ניהל תיאטרון אינטימי בשם "מיקרו" שבו שיחק בין היתר גם סבה, גרגורי גורליק.
לדבריה כבר בגיל 13 החליטה שהיא רוצה להיות במאית תיאטרון.
בשנת 1993 עלתה לישראל והחלה ללמד בכיתה לילדי העולים, ושנה לאחר מכן ייסדה סטודיו לתיאטרון ברוסית בירושלים המיועד לבני נוער העולים מרוסיה, שהיווה את הבסיס לתיאטרון מיקרו.
היא השתמשה בניסיונה הקודם שצברה ברוסיה כמחזאית, במאית, מורה לתיאטרון ועיתונאית, וכך עזרה לצעירים להיקלט בתרבות הישראלית ולשמר את התרבות שבה גדלו.
בעשר שנותיו הראשונות של התיאטרון גורליק לא קיבלה תשלום על עבודתה והתפרנסה משיעורי משחק במקומות אחרים.
שימשה כמנהלת האמנותית של התיאטרון מיום היווסדו ועד שנת 2021, ולאחר שפרשה מהתפקיד החליף אותה יפים ריננברג, שליווה את התיאטרון מיום הקמתו.
שונאים – סיפור אהבה – על פי סיפור מאת יצחק בשביס-זינגר.
נדרים – עיבוד לרומן "יוסף ואחיו" מאת תומאס מאן ו"רחל" מאת נדיז'דה פטושקינה, המשלב את סיפור אהבתם של יעקב ורחל עם סיפור יוסף ואשת פוטיפר.
פרידה מדון ז'ואן – על פי יצירותיהם של מולייר, טולסטוי וקזקוב.
חכמי חלם – על פי טקסטים חסידיים של החוזה מלובלין ושל מרטין בובר, אגדות חכמי חלם של בשביס-זינגר וסיפורי הרשלה.
אהבתו האחרונה של צ'כוב – מחזה ברוסית המבוסס על מכתביהם של אנטון צ'כוב ואשתו אולגה קניפר.
רצח על שפת הים – עיבוד הפואמה הבלשית-פילוסופית "מוקדש ליאלטה" מאת יוסף ברודסקי בתרגומו של יפים ריננברג, 2008
יום נפלא ללב שבור – על פי טנסי ויליאמס.
שוזס ובז'יז'ינה – מאת חנוך לוין, עם אילן חזן בתפקיד שוזס ואולגה קטאייבה בתפקיד בז'ז'ינה.
הזכות להיות אדיוט – קומדיה על פי הרומן "הרולד ומוד" מאת קולין היגינס בתרגומו של פטר קריקסונוב.
כסף, בריאות ושלום עולמי – עיבוד לשבעה סיפורים קצרים של אתגר קרת.
טייבלה והשד שלה - על פי סיפור מאת יצחק בשביס-זינגר.
חרדתו של המלך סלומון – 2014
כתב היד - הצגת יחיד בכיכובה של מריה גורליק המגוללת 20 שנים בחייה של ניצולת שואה.
הסערה - מאת ויליאם שייקספיר.
כימים אחדים – על פי רב המכר של מאיר שלו, 2016
שירים מהבוידעם – מופע מערכונים ושירים בכיכובם של סימה גורן ומיכאל גורודין.
מלחמות היהודים – חזרות – דרמה היסטורית מאולתרת על פי "מלחמות היהודים" מאת פויכטונגר בהשראת יוספוס פלאביוס
עיר שמיים – מופע המוקדש לעיר ירושלים ומשלב מחול, מולטימדיה, מוזיקה מקורית וספוקן וורד.
המלאכים של יהודית – יצירה משותפת עם הכוריאוגרפית מרים אנגל, 2021
מטומטם כמו המלט – עיבוד בימתי לספריו של רובן גונזלס גלייגו, המשותק בכל גופו, שגדל בבית יתומים סובייטי וחי באשקלון.
גורליק מתגוררת בירושלים, אם לשני ילדים וסבתא לארבעה נכדים.
אחותה היא השחקנית מריה גורליק שהשתתפה בכמה מההצגות בבימויה של אירינה.
איריה אילמרי קיינונן (בפינית: Yrjö Ilmari Keinonen; 31 באוגוסט 1912 – 29 באוקטובר 1977) היה גנרל פיני, אביר צלב מנרהיים, אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין 1965–1969.
קיינונן נולד ברוסקאלה שבאימפריה הרוסית.
במהלך מלחמת החורף הוא התגייס לצבא פינלנד, אולם פרש ממנו לאחר המלחמה.
ב-1942, בעיצומה של מלחמת ההמשך, הוא חזר והתגייס לצבא.
הוא עבר קורס מזרז, הוסמך כקצין פרשים, ומונה למפקד פלוגה.
הוא הוביל את הפלוגה שלו במהלך מספר קרבות, וב-8 בספטמבר עוטר בצלב מנרהיים על אומץ ליבו.
לאחר המלחמה התקדם קיינונן במהירות בסולם הדרגות.
למרות גילו המתקדם יחסית וניסיונו המועט, הוא עקף עד מהרה קצינים ותיקים ומנוסים בהרבה ממנו.
ב-12 בנובמבר 1965 הוא מונה לתפקיד ראש ההגנה.
המינוי התקבל בהפתעה רבה, שכן הוא עקף גנרלים ותיקים ומוערכים שנחשבו למועמדים טבעיים לתפקיד.
יתירה מכך, בעת מינויו היה קיינונן בדרגת אוברסט-לויטננט (מקביל לסגן אלוף) בלבד.
לאחר מינויו הוא קודם בזריזות עד לדרגת גנרל.
תקופת כהונתו בתפקיד, זכורה עד היום בפינלנד ככאוטית במיוחד.
קיינונן היה מסוכסך מההתחלה עם הגנרלים הוותיקים שלא ראו בעין יפה את קידומו הזריז.
הוא הכריז על תוכנית שנועדה לשפר את תדמיתו של הצבא הפיני בעיני הציבור הפיני במסגרת תוכנית זו, התרופפה מאוד המשמעת בצבא הפיני.
בין היתר הותר לחיילים לשתות אלכוהול וללבוש בגדים אזרחיים בסופי שבוע.
בנובמבר 1968 קיינונן הזמין לביתו את שגריר ברית המועצות בפינלנד אנדריי קובליוב.
באותה הזדמנות הוא הצהיר בפומבי כי הוא מאמין ששיטת הממשל הסובייטית היא הטובה ביותר בעולם.
בינואר 1969 העניק קיינונן ראיון שערורייתי אשר במהלכו הביע זלזול בצבא פינלנד וקבע שהוא אינו מסוגל להגן על פינלנד במקרה של פלישה סובייטית.
שני האירועים גרמו לזעם ציבורי רב-נגדו.
גנרלים פינים אחרים אף טענו שקיינונן כלל אינו מאמין בקיומה של פינלנד כמדינה עצמאית, ורק מכין את הקרקע לקראת סיפוחה לברית המועצות.
ב-25 באפריל 1969 קיינונן ביקש להתפטר מתפקידו.
ההתפטרות נכנסה לתוקף חמישה ימים לאחר מכן.
לאחר התפטרותו נחשפה לציבור פרשה נוספת בה היה מעורב.
פרשה שנודעה בשם "פרשת המרתף".
במסגרת פרשה זו, נטען שקיינונן השתמש בחיילים פינים כדי לשפץ את בית הקיץ שלו.
בית המשפט המחוזי בהלסינקי פסק שקיינונן אשם, וגזר עליו עונש מאסר של 105 יום.
קיינונן ערער לבית המשפט העליון של פינלנד, אולם שופטי העליון דחו את הערעור ואף הגדילו את העונש שלו ל-150 יום.
מומחים משפטיים רבים בפינלנד טענו שהעונש היה לא-מוצדק, וניתן בגלל השנאה הרבה ששררה ברחוב הפיני כלפי קיינונן.
קיינונן נפטר מסרטן ב-29 באוקטובר 1977.
קבוצת איריזר היא יצרנית ספרדית של אוטובוסים ואוטובוסים יוקרתיים.
החברה, שהוקמה בשנת 1889, ממוקמת באורמאיזטגי (Ormaiztegi) בחבל הבסקים, ספרד.
עם נוכחות מסחרית בלמעלה מ-90 מדינות, מחזור המכירות שלה עלה על 600 מיליון יורו ב-2017.
היא יצרנית המרכבים המובילה בשוק בספרד (עם נתח שוק של למעלה מ-40%), והיא מדורגת במקום השני באירופה, כאשר מרכבי האוטובוסים שלה זמינים במקומות רבים בעולם.
מלבד המפעל העיקרי שלה בחבל הבאסקים, המייצר כ-1400 שלדות מדי שנה, יש לאיריזאר גם מפעלים במדינות אחרות: סחיראט (מרוקו), בוטוקאטו (ברזיל), קרטרו (מקסיקו), וסנטוריון (דרום אפריקה).
יחד יש להם ייצור של למעלה מ-3,500 מרכבים וכלי רכב אינטגרליים בשנה.
קבוצת איריזאר מחזיקה גם בחברת Hispacold, המייצרת מערכות מיזוג אוויר לאוטובוסים, וב-Masats, יצרניות של דלתות ורמפות לאוטובוסים ואוטובוסים אוטומטיים.
מלבד מגוון הרכבים האינטגרליים שלה, איריזר עובדת בשיתוף פעולה הדוק במיוחד עם סקאניה, לאחר שתכננה במשותף את מרכב ה-i4. ניתן למצוא את השלדות והמרכבים של איריזר גם בפלטפורמות של יצרנים אחרים, כמו איווקו, מאן (חברה), וולוו אוטובוסים, מרצדס-בנץ וכו'.
אירינה איהוריבנה הראשצ'נקו (באוקראינית: Ірина Ігорівна Геращенко; נולדה ב-10 במרץ 1995) היא אתלטית אוקראינית, סגנית אליפות אירופה באולם (טורון 2021) וזוכת מדליית ארד במשחקים האולימפיים (פריז 2024) בקפיצה לגובה.
סגנית אלופת עולם עד גיל 18
באליפות העולם עד גיל 18 שנערכה בליל שבצרפת ביולי זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.87 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בגטבורג שבשוודיה במרץ סיימה במקום 16 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר.
מדליית ארד באליפות אירופה עד גיל 20
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה ברייטי שבאיטליה ביולי זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.84 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בסופוט שבפולין במרץ סיימה במקום עשירי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.92 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בציריך שבשווייץ באוגוסט סיימה במקום 20 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בפראג שבצ'כיה במרץ סיימה במקום עשירי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בטאלין שבאסטוניה ביולי זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.87 מטר.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט בבייג'ינג שברפובליקה העממית של סין סיימה במקום 23 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ביולי באמסטרדם שבהולנד סיימה במקום 18 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו שנערכה באוגוסט סיימה במקום עשירי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.93 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה בבידגושץ' שבפולין ביולי זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.92 מטר.
באליפות העולם שנערכה בלונדון שבממלכה המאוחדת באוגוסט סיימה במקום 13 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.89 מטר.
באוניברסיאדת טאיפיי שנערכה בהמשך חודש אוגוסט זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם שבממלכה המאוחדת במרץ סיימה במקום שביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.84 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.94 מטר.
סגנית אלופת האוניברסיאדה בפעם השנייה
באוניברסיאדת נאפולי שנערכה ביולי זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.91 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בדוחה שבקטר בספטמבר סיימה במקום 23 בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.85 מטר.
באליפות אירופה באולם שנערכה בטורון שבפולין במרץ זכתה במדליית כסף בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 1.98 מטר, אחרי בת ארצה ירוסלבה מהוצ'יך (2.00 מטר) ולפני אלה יונילה מפינלנד (1.96 מטר).
באולימפיאדת טוקיו שנערכה באוגוסט סיימה במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.98 מטר.
באליפות העולם באולם שנערכה בבלגרד שבסרביה במרץ סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.92 מטר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין שבאורגון, ארצות הברית, ביולי, סיימה במקום רביעי בקפיצה לגובה בשיא אישי חדש של 2.00 מטר.
באליפות אירופה שנערכה בברלין שבגרמניה באוגוסט סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.93 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט שבהונגריה באוגוסט סיימה במקום חמישי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.94 מטר.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.95 מטר, אחרי בת ארצה ירוסלבה מהוצ'יך (2.01 מטר) ואנג'לינה טופיץ' מסרביה (1.97 מטר).
באולימפיאדת פריז זכתה במדליית ארד בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.95 מטר, לצד אלינור פטרסון מאוסטרליה ואחרי בת ארצה ירוסלבה מהוצ'יך (2.00 מטר) וניקולה אוליסלאגרס מאוסטרליה (2.00 מטר).
איריס (ביוונית עתיקה: Ἶρις) הייתה אלת הקשת בענן במיתולוגיה היוונית.
במקרים מסוימים הייתה האנשה של הקשת בענן, ושליחת האלים.
תפקידה היה להעביר את פקודותיהם והוראותיהם של האלים אל בני האדם, ועל מנת למלא את תפקידה זה היא נעה במהירויות עצומות והגיעה אל האדמה, מעמקי הים ואף אל העולם התחתון.
היא בייחוד נזכרת כשליחתה של הרה, מלכת האלים.
תפקיד נוסף שהיה לה, היה ללוות את נשמות הנשים הראויות לשכון בשדות אליסיום, שדות השלווה.
במיתולוגיה הרומית נקראת מקבילתה של איריס ארקה.
איריס הייתה בתם של הטיטאן תאומס ושל האוקיינידית אלקטרה, ואחותן של ההרפיות, בעלה היה האל זפירוס.
בנוסף הייתה לה אחות תאומה ששמה אקרה (שאין לה מקבילה במיתולוגיה רומית כמו אחותה בגלל שהייתה ידועה פחות) והיא בגדה באלים אולימפיים ותמכה בטיטאנים, הייתה שליחת הטיטאנים ובעוד שאחותה איריס תמכה באולימפיים, גורלה של אקרה היה שהיא נזרקה על ידי זאוס לטרטרוס עם הטיטאנים והיא התפוגגה.
באמנות היא תוארה, על פי רוב, כאישה צעירה בעלת כנפי זהב, המחזיקה בידיה מטה שליחים וכד מים.
ייצוגה האמנותי לא רב, והיא מופיעה בעיקר על כדים יוונים.
אסטרואיד איריס 7, שנתגלה ב-13 באוגוסט 1847, נקרא על שמה.
אסטרואיד זה זכה בשמה בשל קרבתו הרבה לאסטרואיד יונו, שהוא עצמו קרוי על שמה של יונו, מקבילתה הרומאית של הרה.
משמה של האלה נגזר המונח "איריס" בלטינית, וממנה באנגלית ובשפות נוספות, שפרושו "קשת בענן".
ממונח זה נגזרו מונחים נוספים: קשתית העין - החלק הצבעוני של העין, שמה של המתכת אירידיום ושמו של הפרח אירוס בעל מגוון הצבעים.
איריס-טי , טיל אוויר-אוויר לטווח קצר, בעל ראש ביות תת-אדום הדמאתי (כך שהטיל "רואה" תמונה) וניהוג וקטורי.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 התפתחה הסכמה בתוך מדינות נאט"ו שעל פיה ארצות הברית תפתח טילי אוויר-אוויר לטווח בינוני (ה-AIM-120 אמראם), על מנת להחליף את ה-AIM-7 ספארו המתיישן, ואילו בריטניה וגרמניה המערבית יפתחו טילי אוויר-אוויר לטווח קצר (ה-AIM-132 אסראם), על מנת להחליף את ה-AIM-9 סיידווינדר הוותיק.
גרמניה פרשה מפיתוח הטיל בתחילת שנות ה-90, עם איחוד גרמניה, לאחר שירשה כמויות גדולות של הטיל הסובייטי וימפל R-73 (קוד פנטגון: AA-11, קוד נאט"ו : ארצ'ר), ביחד עם מטוסי המיג 29 של מזרח גרמניה.
בזמן חקירת נתוני הארצ'ר, התברר שהוא בעל עדיפות ברורה על פני יריביו המערביים - בבחינת יכולות האיתור, זיהוי ומעקב אחר מטרות, ובעיקר ביכולת התמרון שלו.
מסקנות אלו הובילו את גרמניה לדרוש שינויים נרחבים בתכנון טיל האסרם, תוך הדגשת הניהוג הווקטורי ויכולות התמרון על פני טווח הפעולה.
אי היכולת להגיע להסכמה בעניינים אלו, הובילה לפרישתה של גרמניה מפרויקט האסראם, ופתיחת פרויקט פיתוח עצמאי.
בשנת 1995, הכריזה גרמניה על פרויקט פיתוח טיל האיריס-טי, בשיתוף פעולה עם יוון, איטליה, נורווגיה, שוודיה וקנדה.
לאחר זמן מה נטשה קנדה את הפרויקט.
השארית התחלקה בין קנדה לנורווגיה.
בשנת 2003 הודיעה ספרד על הצטרפותה לפרויקט.
חיל האוויר הגרמני - הלופטוואפה החל להצטייד בטיל ב-5 בדצמבר 2005.
כיום מפותחת גרסה ימית עתידית, הנקראת אידאס, ומיועדת לצוללות הצי הגרמני החדשות מדגם 212, לצורכי הגנה נגד מטוסים, לתקיפת כלי שיט קרובים (כטיל נגד ספינות) ואף נגד מטרות קרקעיות קרובות (כטיל ים-קרקע).
ניתן להתקנה ושיגור מכל כלי טיס המותאם לשיגור טילי AIM-9 סיידווינדר, ולפיכך בעל שוק רחב יותר מכל מתחריו.
זהו, ככל הנראה, טיל האוויר-אוויר היקר ביותר, בכל הקטגוריות.
נאמד ב-500,000 דולר אמריקני ליחידה.
יכולת עמידה בלחצים קיצוניים (עד 60G בפניות), ופניות הדוקות במיוחד.
טווח ירי גדול ב-6 עד 8 ק"מ (כ-25 ק"מ) מהסיידווינדר בשיגור בלחזית (Head-On).
בדומה למתחרהו, ה-AIM-132 אסראם, בעל ניהוג וקטורי המשתמש, בנוסף לצינור פליטה מתכוונן, גם ארבעה כנפוני ניהוג הממוקמים בקצה האחורי של הטיל, ולהבדיל מהאסראם, ישנם עוד ארבעה כנפוני ייצוב ארוכים במרכזו.
נראה שההאיריס-טי הוא בעל יכולות תמרון גבוהות בהרבה ממתחרהו.
חיישן הדמיית תמונה תת אדומה (בעל רזולוציה של 128X128) ייחודי מתוצרת ריית'יאון-יוז.
אירינה לויטינה היא שחמטאית יהודיה סובייטית ומאוחר יותר אמריקאית, בדרגת רב-אמן, סגנית אלופת העולם בשחמט, אלופת ברית המועצות ואלופת ארצות הברית בשחמט, שחקנית ברידג' מקצוענית וחמש פעמים אלופת עולם בברידג'.
לויטינה היא שחקנית ברידג' מקצוענית המדורגת במקום ה-14 בעולם, נכון לספטמבר 2012
אירינה לויטינה זכתה ארבע פעמים באליפות הנשים של ברית המועצות, בשנים 1971, 1978 (במשותף), 1979 ו-1981. לאחר שהיגרה לארצות הברית זכתה שלוש פעמים באליפות ארצות הברית לשנים בשנים 1991 (במשותף), 1992 ו-1993 (במשותף).
אירנה סולומונובה-לויטינה היא שחמטאית יהודייה ילידת סנקט פטרבורג.
עוד בתקופה שהייתה שחמטאית מהטובות בעולם, שיחקה ברידג'.
השלטון הקומוניסטי בברית-המועצות, טיפח את משחק השחמט ובאופן מעשי אסר לשחק ברידג'.
עוד לפני שלויטינה היגרה בדצמבר 1990 לארצות הברית, היא החליטה לעזוב את השחמט ולהתרכז בברידג'.
בארצות הברית חידשה את פעילותה השחמטית והפכה לשחקנית ברידג' מקצוענית.
בתקופת מגוריה בברית-המועצות, הייתה אירינה לויטינה לאזרח הסובייטי הראשון שזכה בפרס בינלאומי בברידג', כאשר זכתה בפרס AlpWater Award בשנת 1986.
לויטינה היגרה לארצות הברית בעקבות אחיה איליה והשתקעה בעיר מגוריו בניו ג'רזי.
בנוסף לעבודתה כשחקנית ברידג' מקצוענית, היא מלמדת שחמט.
בשנת 2007 הייתה מעורבת במחלוקת פוליטית ביחד עם חברותיה לנבחרת ארצות הברית בברידג' שזכתה באליפות העולם שהתקיימה בשאנגחאי שבסין.
שחקניות נבחרת הברידג' הביעו את התנגדותן לנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
השחקניות בנבחרת הצטלמו באירוע הרשמי של חלוקת הפרסים במסעדה, כשהן מחזיקות תפריט שעל צידו האחורי כתוב "We did not vote for Bush."
התאגדות הברידג' האמריקאית חששה מאובדן חסויות כספיות וגינתה את השחקניות.
לויטינה הייתה אחת מהשחקניות שסירבו להתנצל.
לויטינה ייצגה את ברית המועצות ארבע פעמים באולימפיאדות השחמט ואת ארצות הברית פעם אחת.
מקום ראשון ב Venice Cup (אליפות העולם לקבוצות נשים) בשנת 2007 בנבחרת ארצות הברית
מקום ראשון באולימפיאדת הנשים בשנת 1996 בנבחרת ארצות הברית
McConnell Cup (אליפות עולם לנשים בשיטת נוק-אאוט): מקום ראשון בשנת 2002 עם קבוצת Sanborn האמריקאית ומקום שני בשנת 2006 עם קבוצת Steiner שבללה שחקניות אמריקאיות ושחקניות רוסיות.
מקום ראשון באליפות העולם לזוגות נשים בשנת 2006 ביחד עם Kerri Sanborn
מקום ראשון באליפות טרנסנשיונל לקבוצות מעורבות בשנת 2000. בקבוצה השתתפו גם שמואל לב ומיגרי צור-קמפינלה, שחקנים ישראליים לשעבר שהגרו לארצות הברית.
תשע פעמים זכתה באליפויות צפון-אמריקה וחמש פעמים סיימה במקום השני, על פי הפירוט הבא:
שלוש פעמים זכתה באליפות צפון-אמריקה לקבוצות נשים בשיטת Board A Match בשנים 2004, 2006 ו 2008. בשנת 2001 סיימה במקום השני.
שלוש פעמים זכתה באליפות צפון-אמריקה לקבוצות נשים בשיטת נוק-אאוט בשנים 1993, 1995 ו 2008. בשנים 1998 ו 2004 סיימה במקום השני.
פעם אחת זכתה במקום השני ב Keohane North American Swiss Teams בשנת 1995. תחרות זו היא תחרות פתוחה לגברים ונשים.
בין השחקנים ששיחקו איתה בקבוצה היה בניטו גארוצו.
חמש פעמים זכתה באליפות ארצות הברית ושלוש פעמים זכתה במקום השני על פי הפירוט הבא:
איריס אנטמן (בעבר אברהם) (נולדה ב-28 בנובמבר 1975) היא כדורגלנית עבר ישראלית, ששיחקה בתפקיד שוערת, והיום מאמנת נבחרת הנשים של גיאורגיה בכדורגל.
אנטמן זכתה עם מכבי חיפה בשלוש אליפויות ובשלושה גביעים ועם מכבי חולון בחמש אליפויות ובשישה גביעים, מתוכם שמונה דאבלים.
אנטמן הייתה השחקנית הבכירה בנבחרת ישראל, בה שיחקה משנת 1997 עד 2011. השתתפה ב-40 משחקים בינלאומיים ושמשה גם כקפטנית הנבחרת כעשור .
בשנת 2010 פרשה אנטמן מכדורגל פעיל והחלה לאמן בנבחרות ישראל.
בשנת 2012 נפתחה האקדמיה למצוינות הראשונה במכון וינגייט ואיריס הייתה בה חלק מצוות המאמנים.
היא הראשונה להיות מאמנת בעלת תעודת פרו בישראל והאישה הראשונה לאמן נבחרת בהתאחדות לכדורגל.
בשנת 2019 התקבלה לפרויקט UEFA mentor program של מאמנות מצטיינות ולוותה במשך שנתיים על ידי מאמן נבחרת הנשים של שווייץ Nils Nilsen.
משמשת גם כפרשנית משחקים בתוכנית "שבת של כדורגל" וברדיו חיפה.
ב-21 בספטמבר 2022, מונתה לעוזרת מאמן בהפועל נוף הגליל.
ובתחילת שנת 2023 חתמה על חוזה לשנתיים כמאמנת נבחרת הנשים של גאורגיה.
אנטמן נשואה ואם לשלושה, מתגררת ביישוב הקהילתי מצפה אבי"ב.
היא גיסתו של שוער העבר גיורא אנטמן.
אירינה אנטולייבנה פריבלובה היא אתלטית עבר מרוסיה.
היא אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות אולימפיות אחת מהן זהב (סידני 2000), אלופת עולם בעלת 6 מדליות עולמיות אחת מהן זהב (שטוטגרט 1993) ואלופת אירופה.
היא שיאנית העולם הנוכחית, בריצת 50 מטר באולם (5.96 שניות) ובריצת 60 מטר באולם (6.92 שניות).
נכון לספטמבר 2021 היא בעלת התוצאה ה-14 בטיבה בעולם בריצת 100 מטר בכל הזמנים (10.77 שניות).
פריבלובה נולדה במלחובקה, 29 ק"מ דרום-מזרח למוסקבה.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בסביליה, ספרד במרץ 1991 זכתה פריבלובה במדליית זהב בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.02 שניות ובמדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.41 שניות.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.20 שניות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכתה פריבלובה במדליית כסף בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.16 שניות, אחרי ארצות הברית (42.11 שניות) ולפני ניגריה (42.81 שניות) ובמדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.84 שניות, אחרי גייל דיברס מארצות הברית (10.82 שניות) וג'ולייט קאת'ברט מג'מייקה (10.83 שניות).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בטורונטו, קנדה בשנת 1993 זכתה פריבלובה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.15 שניות ובמדליית כסף בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.97 שניות.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 41.49 שניות, במדליית כסף בריצת 4x400 מטר בתוצאה של 3:18.38 שניות ובמדליית ארד בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.13 שניות.
בנוסף, היא סיימה במקום הרביעי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.96 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1994 זכתה פריבלובה בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.02 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.32 שניות.
בנוסף, היא זכתה במדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.96 שניות.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בברצלונה, ספרד בשנת 1995 זכתה פריבלובה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.23 שניות.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה אותה שנה היא זכתה במדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.12 שניות ובמדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.96 שניות.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) סיימה פריבלובה במקום הרביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.27 שניות.
בנוסף, היא סיימה במקום 14 בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.31 שניות ובמקום 16 בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.82 שניות, לאחר שלא התייצבה לריצה בשלב חצי הגמר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1997 סיימה פריבלובה במקום שישי בריצת 60 מטר בתוצאה של 7.88 שניות.
בשלב חצי הגמר היא קבעה את התוצאה המהירה בתחרות (7.08 שניות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1998 זכתה פריבלובה ב-3 מדליות אחת מכל סוג.
מדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.62 שניות ובכך הגנה על תוארה, מדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.83 שניות ומדליית ארד בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 42.73 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה פריבלובה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 53.02 שניות, לפני דיאון המינגס מג'מייקה (53.45 שניות) ונזה בידואן ממרוקו (53.57 שניות) ובמדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:23.46 דקות, אחרי ג'מייקה (3:23.25 דקות) ולפני ניגריה (3:23.80 דקות).
מדליית הזהב נלקחה מארצות הברית (3:22.62 דקות) לאחר שמריון ג'ונס הודתה בשימוש בסמים.
בשנת 1994 זכתה פריבלובה בתואר אתלטית השנה באירופה.
אירינה נתנובנה פרס , הייתה אתלטית יהודייה-סובייטית.
היא אלופה אולימפית (רומא 1960) בריצת 80 מטר משוכות ואלופה אולימפית (טוקיו 1964) ושיאנית עולם בקרב חמש.
אירינה פרס נולדה בחרקוב, אוקראינה.
אחותה המבוגרת טמרה אף היא אלופה אולימפית בעלת 4 מדליות מהן 3 זהב באותן אולימפיאדות.
באולימפיאדת רומא היא זכתה במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 10.93 שניות, לפני קרול קווינטון מבריטניה (10.99 שניות) וגיזלה קולר-בירקמאייר מגרמניה (11.13 שניות).
בשלב המוקדמות היא קבעה שיא אולימפי חדש של 10.91 שניות אותו שיפרה בשלב חצי הגמר בתוצאה של 10.77 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת שליחות 4x100 מטר בתוצאה של 45.39 שניות.
באוניברסיאדה שנערכה בסופיה בולגריה בשנת 1961 זכתה פרס במדליית זהב בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 10.90 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי בריצת 80 מטר משוכות בתוצאה של 10.62 שניות ובמקום שישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.71 מטר.
לאחר סיום הפעילות הספורטיבית בשנת 1966 עבדה במוסדות הספורט במוסקבה.
הייתה שאלה בדבר זהותן המגדרית של האחיות פרס.
אחת מהטענות הייתה שהן אנדרוגינוס ודעה אחרת סברה שמדובר בהזרקת הורמונים זכריים על מנת לחזקן.
המלעיזים כינו אותן "האחים פרס".
שתי האחיות נעלמו מזירת הספורט לאחר שנת 1966 שבה הוחלט על חובת בדיקת המגדר (בוטלה בסידני 2000).
אירינה קראש היא שחמטאית אמריקאית בדרגת רב-אמן.
אלופת ארצות הברית לשעבר לשחמט נשים (תואר בו זכתה שבע פעמים).
נכון לספטמבר 2025, קראש מדורגת במקום ה-74 בין השחמטאיות בעולם.
קראש נולדה באודסה, ברית המועצות (היום אוקראינה).
היא הגיעה לארצות הברית כשהייתה בת 5, כאשר הגרה משפחתה לניו יורק, ובאותה שנה התחילה ללמוד שחמט.
היא למדה בבית הספר על שם אדוארד מורו בברוקלין, שיש לו מסורת וקבוצה חזקה בשחמט.
בשנת 1999 אורגן דו-קרב בין אירינה קראש לבין טל שקד שהסתיים בתיקו.
קראש קבלה פרסום נוסף בשנת 1999, כאשר השתתפה במשחק הראווה המתוקשר בין קספרוב ל"עולם".
המשחק, שאורגן על ידי חברת מיקרוסופט, התנהל באתר אינטרנט בו הקהל יכול היה להצביע על מהלך מטעם "העולם" מדי יומיים (לצדדים הייתה יממה אחת לבצע מהלך).
המהלכים להצבעה הוצעו על ידי ארבעה שחקנים צעירים - אירינה קראש, אטיין בקרו, אליזבת פץ' ופלורין פלקאן - שהוזמנו על ידי המארגנים להדריך את הקהל.
קראש תפסה פיקוד ובלטה מעל שלושת המדריכים האחרים, כשניתחה לעומק את המהלכים בבלוג האתר מדי יום.
במהלך העשירי, הציעה קראש מהלך שהיה חידוש תאורטי, ונבחר על ידי "העולם", דבר שהגביר את הרמה הטכנית של המשחק.
בשנת 2001 היא זכתה (יחד עם איגור נוביקוב) בתחרות בינלאומית "NYC Mayor's Cup", ששוחקה בקווינס, כאשר היא השחקנית היחידה ובעלת מד הכושר הנמוך ביותר מבין המשתתפים.
באותה תחרות זכתה קראש בציון הראשון הדרוש לקראת דרגת רב-אמן.
בשנת 2003 היא זכתה במקום השלישי בתחרות בניו יורק (ניצח יבגני פרלשטיין, ליאוניד יודסין היה שלישי).
בשנת 2006 קיבלה קראש תואר ראשון ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת ניו יורק.
קראש ייצגה את ארצות הברית ב-11 אולימפיאדות שחמט.
ב-2004 שיחקה בלוח השני בקבוצה אותה הובילה סוזאן פולגאר לזכייה במדליית כסף.
ב-2008 הובילה קראש את קבוצתה לזכייה במדליית ארד.
אירינה ולרייבנה שייחלאיסלאמובה הידועה בשם הבמה אירינה שייק, היא דוגמנית-על רוסייה.
שייק נולדה בעיר ימנזלינסק שבמחוז צ'ליאבינסק שבברית המועצות דאז (רוסיה של ימינו), לאב וולגה-טטרי ולאם רוסייה.
לאחר לימודיה התיכוניים החלה ללמוד שיווק, אך טרם סיום הלימודים היא פרשה ונרשמה יחד עם אחותה הגדולה לבית ספר ליופי.
שם צד יופייה את עינו של סוכן דוגמניות.
בשנת 2004 זכתה בתחרות היופי "מיס צ'ליאבינסק".
שייק החלה לדגמן בגיל 19 בפריז, ושימשה כפרזנטורית של חברת אינטימיסי במשך שלוש שנים, וכן הצטלמה לגיליון של ויקטוריה'ס סיקרט.
בשנת 2009 חתמה על חוזה עם סוכנות הדוגמנות IMG.
שייק הופיעה חמש פעמים בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד והייתה לנערת שער שלו.
שייק תורמת כספים רבים לבית החולים שבעיר הולדתה ימנזלינסק וכן לפרויקטים שונים של צדקה ברוסיה.
ב-2011 ביקרה בישראל ודגמנה לדני מזרחי.
בשנת 2014 השתתפה בשתי סצנות בגרסה המחודשת ל"הרקולס", בכיכובו של דוויין "דה רוק" ג'ונסון.
בשנים 2010–2015 בן זוגה היה הכדורגלן הפורטוגלי כריסטיאנו רונאלדו.
באפריל 2015 החלה שייק במערכת יחסים עם השחקן האמריקאי בראדלי קופר, ב-21 במרץ 2017 נולדה בתם ליה.
ביוני 2019 דווח כי קופר ושייק נפרדו.
איריס בר-און (נולדה ב-26 באוגוסט 1955) היא ד"ר בחינוך, סקסולוגית, מרצה ומטפלת בתחומי מיניות וזוגיות ושדרנית רדיו ישראלית.
שירתה בצה"ל כמורה חיילת בחיפה.
למדה הוראה ועבדה כמורה במערכת החינוך במשך 14 שנים.
כן למדה קורסים בתחום המיניות והטיפול המיני באוניברסיטת תל אביב, "הכשרת מנחים לקבוצות נישואין" במכון "מעגלים", "זוגיות" באוניברסיטת בר-אילן, ו"גישור בענייני גירושין" אצל ד"ר סוזן זיידל.
ב-1995 פתחה קליניקה פרטית בכפר סבא לייעוץ, טיפול והדרכה לזוגות וליחידים בתחום הזוגיות והמיניות.
כן התראיינה לתקשורת בנושאים כגון חשיבות המיניות במהלך זוגיות.
ב-1998 החלה לשדר תוכנית שבועית ברדיו רדיוס 100fm במוצאי שבת, בשם "מדברים אהבה עם איריס בר-און".
בהמשך שידרה תוכנית יומית ברדיו חיפה וברדיו לב המדינה בשם "המופע של איריס בר-און".
במקביל התארחה בתוכניות בוקר ואירוח רבות ברדיו ובטלוויזיה והתראיינה בנושאי זוגיות ומיניות.
ב-2003 העלתה מופע על זוגיות ומשפחה, עם אסף אשתר ואיריס ברנע, בשם "סיפורים ממין אחר".
ב-2007 העלתה את המופע הקומי "טוב לי או רע לי" עם ננסי ברנדס, על זוגיות, אהבה ומין.
ב-2011 העלתה מופע קומי שכתבה, בשם "זוגיות זה לא צחוק", על מין, משפחה ויחסים.
ב-2007 יצא ספרה הראשון, "מתחתנים - הוראות הפעלה", העוסק בזוגיות, מיניות ויחסים.
באותה שנה, נידונה בר־און בעסקת טיעון ל-8 חודשי מאסר וקנס על העלמות מס.
בשנת 2012 השתתפה בתוכנית המציאות "הישרדות VIP" בערוץ 10.
בר-און גרושה בשנית ואם לארבעה בנים.
איריס אברהם (נולדה ב-1969) היא אשת ציבור שהייתה ראש עיריית גבעתיים בפועל מיולי 2006 עד ינואר 2007 וחברת מועצת העיר.
בהתמודדות לתפקיד ראש העירייה, נכשלה אברהם בסבב השני, בהפרש זעום והייתה שנתיים יו"ר האופוזיציה, החזיקה בתיק הרווחה בעירייה ושימשה כיו"ר מועצת הנשים בעיר.
איריס אברהם, ילידת גבעתיים ואם חד הורית לילד, עסקה בתחילת דרכה בקולנוע ולה תואר ראשון זה בתחום זה.
היא בעלת תואר שני מאוניברסיטת חיפה במנהל ומדיניות ציבורית בשלטון המקומי ותואר ראשון במדעי המדינה ותקשורת מהאוניברסיטה הפתוחה.
בבחירות לכנסת הארבע עשרה ולראשות הממשלה ריכזה אברהם את מטה הפעילים והמתנדבים של מפלגת העבודה.
ב־1996, בגיל 27, מיד עם הפסד מפלגת העבודה בבחירות, הקימה משרד עצמאי לאסטרטגיה פוליטית וקשרי ממשל, שבו עסקה כשנתיים.
ב־1998 נבחרה לראשונה למועצת העיר גבעתיים ובהמשך מונתה למ"מ ראש העירייה, אפי שטנצלר.