tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1946 ייסד אבני בתל אביב, יחד עם המחנך אליהו בילס, גם את המדרשה למורים לציור (שיותר מאוחר פעלה ברמת השרון), שם התכוון ללמד ציור ופדגוגיה אך נפטר זמן מה לאחר-מכן ממחלת הסרטן ונקבר בבית הקברות בנחלת יצחק
במשך כל שנות יצירתו הוא תמיד נשאר נאמן לציור הפיגורטיבי.
אבני שאב השראה ממגמות באמנות הצרפתית.
בהתחלה הושפע מקורו וגוסטב קורבה, ומאוחר יותר ניכרו בעבודותיו השפעות של ציירי אסכולת פריז היהודיים.
ציוריו משנות ה-30 של המאה ה-20 מתאפיינים בצבעים כהים ברוח האסכולה היהודית, ואילו בשלהי שנות ה-40 צבעיו מתחילים להתבהר ומשיכות מכחולו נעשות עזות ואקספרסיביות.
פרקים בתולדות האמנות הצרפתית במאה הי"א, מוציא לאור : סטודיה לציור ופיסול ליד ועדת התרבות של מועצת פועלי תל אביב, תל אביב, תש"א, 1940.
אהרן-רפאל נחמיאס (10 ביוני 1932 – 8 בנובמבר 1998) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כראש עיריית צפת וכחבר הכנסת.
נחמיאס נולד באספי שבמרוקו, ובשנת 1951 עלה לישראל.
לאורך השנים הוא כיהן כחבר הוועדה המרכזת של תנועת המושבים, כחבר מזכירות חברת העובדים, כחבר מרכז השלטון המקומי וכחבר מועצת המנהלים של "שיכון ופיתוח" ו"שיכון עובדים".
בשנת 1962 נבחר לכהן כמזכיר מועצת פועלי צפת ושימש בתפקיד זה עד היבחרו לראש העירייה בשנת 1973.
במקביל לראשות העירייה, בה החזיק עד 1983, נבחר נחמיאס ב-1981 לכנסת העשירית מטעם המערך.
כהונתו נמשכה גם לאורך הכנסת ה-11, בה כיהן כסגן יושב ראש הכנסת שלמה הלל.
בכנסת היה חבר בוועדת הפנים ואיכות הסביבה, בכנסת העשירית היה חבר ועדת הכנסת ובכנסת ה-11 חבר ועדת החקירה הפרלמנטרית לעניין דליקת הגז בקריית אתא.
יחד עם מיכאל איתן היה נחמיאס בין יוזמי הכנסתה של מערכת ההצבעה האלקטרונית במליאת הכנסת.
במשך שנים עד לפטירתו בנובמבר 1998, כיהן כיו"ר ברית יוצאי מרוקו בישראל.
הותיר אחריו אשה, ארבעה ילדים ונכדים רבים.
בשנת 2009 נקראה על שמו של נחמיאס כיכר מרכזית בצפת, הסמוכה לבית האבות שהביא להקמתו - "סוכת שלום".
אהרן אברמוביץ' (נולד ב-4 באוגוסט 1951) הוא מנהל ישראלי שכיהן כמנכ"ל הסוכנות היהודית בשנים 1999–2001, מנכ"ל משרד המשפטים בשנים 2001–2006, ומנכ"ל משרד החוץ בשנים 2006–2009.
אברמוביץ' נולד בשכונת שמואל הנביא שבירושלים.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים והתמחה במשרד המשפטים.
כעורך דין החל לעבוד בלשכת הייעוץ המשפטי של הסוכנות היהודית (1979–1985).
הוא היה בשליחות הסוכנות בטורונטו שבקנדה (1985–1987) ובשובו לישראל מונה לסגן היועץ המשפטי של הסוכנות (1987–1995) וליועץ המשפטי של הסוכנות היהודית, הארגון הציוני העולמי, קרן היסוד והארגון היהודי להחזרת רכוש איל"ר (1995–1999).
בשנת 1999 מונה למנכ"ל הסוכנות היהודית.
בשנת 2001 פרש מהסוכנות היהודית ועבר לשמש בתפקיד מנכ"ל משרד המשפטים, בו כיהן תחת השרים מאיר שטרית, יוסף לפיד וציפי לבני.
בשנת 2006 הודיע על פרישתו מהמשרד, אך נענה לבקשתה של לבני ועבר עמה לשמש בתפקיד מנכ"ל משרד החוץ.
ב-2008 פרש גם מתפקידו במשרד זה.
ב-2009 החל לעבוד כעורך דין, ובמקביל בין השנים 2011–2018 היה שותף מייסד של קרן הון סיכון גלילות קפיטל פרטנרס.
במהלך השנים הוא כיהן כדירקטור במינהל מקרקעי ישראל, באל על, במוזיאון ישראל, בספרייה הלאומית ובוועד המנהל של עמותת טבקה לצדק ושוויון ליוצאי אתיופיה.
כיהן בתפקידי יו"ר דירקטוריון ארגון מסע, יו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית הדסה בירושלים, סגן יושב ראש קרן פרס בראשית ויו"ר דירקטוריון קופת הפנסיה של עובדי הסוכנות היהודית.
בשנת 2017 מונה לדירקטור חיצוני בבנק דיסקונט.
אברמוביץ' שירת בצה"ל בחיל התותחנים בשנים 1969–1972. במלחמת ההתשה השתתף בלחימה במעוז פליקן ובמעוז טמפו, כלוחם בגדוד 403. לאחר קורס קצינים שירת בגדוד 55. בשירות המילואים במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין בגדוד 412 ולחם בגזרת רמת הגולן.
השתתף במשימת הפגזת דמשק על ידי תותחי צה"ל.
במלחמת לבנון הראשונה שימש סמג"ד בגדוד 412 ולחם בקרבות על ביירות, וב-1988 מונה למפקד הגדוד.
סיים את שירות המילואים כתפקיד סגן מפקד אגד ארטילרי 209 בדרגת סגן-אלוף.
אהרן אִיתִין (ראש השנה ה'תרכ"ה, 1864, בריאנסק, האימפריה הרוסית – י' בסיוון ה'תר"ץ, יוני 1930, תל אביב) היה ממייסדי אחוזת בית ובעל בית דפוס ביפו.
עם הקמת תל אביב היה בעל הבית הדפוס הראשון בתל אביב.
איתין נולד בראש השנה בשנת תרכ"ה (1864) בעיר בריאנסק, עיר תעשייתית לחרושת כבדה שבמחוז בריאנסק שברוסיה, לסעדיה ומעלה, שנישאו לאחר שסעדיה שירת 12 שנה בצבא הצאר ניקולאי הראשון במסגרת הקנטוניסטים – "החטופים".
כאשר השתחרר אביו מהשירות הצבאי הממושך נהנה מזכויות-יתר מסוימות, בהן הזכות להתיישב מחוץ לתחום המושב.
סעדיה, מעלה אשתו וצאצאיהם גרו אפוא בבריאנסק (האב סעדיה איתין היה יליד אוקראינה).
אהרן קיבל חינוך יהודי וכללי, ואת הכשרתו במקצוע הדפוס קיבל בבית-דפוס שהיה בבעלותו של גנרל רוסי בדימוס בשם יוּדין.
לימים רכש אהרן את בית-הדפוס.
הוא נישא לרבקה בת נחום גרבוז מקורסק ונולדו להם שלוש בנות ושני בנים.
בעירו בריאנסק היה אהרן איתין עסקן פעיל בענייני הציבור היהודי ומורשה של חובבי ציון.
העלייה לארץ ישראל והקמת בית הדפוס
בשנת ה'תרס"ו (1906) עלה אהרן איתין לארץ ישראל, לאחר שמכר את בית הדפוס שלו בבריאנסק.
הוא הביא עמו ארצה ממון רב וכן אותיות דפוס רוסיות ועבריות.
ביפו קנה בית דפוס שהיה סגור בהוראת השלטונות העות'מאנים.
הוא שיפץ, שכלל והרחיב והביא בית דפוס זה למצב פעיל.
עם פתיחת בית-הדפוס של אהרן ביפו חודשו אפשרויות ההדפסה בעיר, לאחר שבית-דפוס קטן שקדם לו, שנוסד בידי א"ח זילברמן בשנת ה'תרמ"ח (1887), נסגר בפקודת השלטונות העות'מאניים.
בית הדפוס סיפק את צורכיהם העסקיים של תושבי יפו והסביבה לדברי דפוס ולצורכי משרד, ויצר גם חותמות גומי עם ציוד מיוחד שיובא מגרמניה.
גם פקידי השלטון של אז נהנו משירותיו של בית הדפוס.
לאהרן איתין היו גם כישורים אמנותיים, שאותם יישם בעיצוב אותיות מסוגננות אשר שימשו לעיטור דברי דפוס.
אחותו של אהרן, פייגה-מנוחה, התגוררה ברוסיה ומצבה הכלכלי שם לא היה שפיר.
במטרה לאפשר - לפחות לאחד מבניה - חיים טובים יותר, העלה אהרן ארצה בשנת 1907, בתמיכתו הכספית, את בנה סעדיה, שיכן אותו בביתו והתייחס אליו כאל אחד מבניו.
סעדיה הפך לשותפו של איתין בבית הדפוס, אשר קיבל כעבור מספר שנים את השם "דפוס איתין את שושני".
הדרך בה היה סעדיה שושני לשותפו של אהרון איתין יצרה נתק מוחלט בין שתי המשפחות - איתין וסעדיה שושני.
על פי משפחת איתין, שושני הפך לשותף בדרך לא נאותה תוך ניצול מצבו של אהרון עם חזרתו מגלות מצרים.
בשנת 1912 העלה אהרון איתין את אמו מעלה ואחותו פייגה-מנוחה רוזנרוט עם בני משפחתה.
בשנת ה'תרמ"ח (1908) היה אהרן שותפו של עקיבא אריה ויס בייסוד בית החרושת לאומנות עץ "בית אומנות" בבתי פיינגולד שמצפון ליפו, אך ימיו של בית חרושת זה היו קצרים.
בשנת 1915, עם הצטרפות האימפריה העות'מאנית למעצמות הציר במלחמת העולם הראשונה, גירשו השלטונות העות'מאניים בפקודו של ג'מאל פאשה (הקטן), המפקד הצבאי של החזית המזרחית, כ-750 מתושבי תל אביב ויפו שלא היו נתינים עות'מאנים והִיגלו אותם למצרים.
בין המגורשים למצרים היו אהרן ובני משפחתו.
איתין היה ממייסדי בית הכנסת הגדול שברחוב אלנבי בתל אביב, ושימש שם כגבאי.
כמו כן היה מפַּרנסיה של גימנסיה הרצליה, חבר הוועד המפקח הראשון שלה ויזם את הקמת חברת המניות שלה.
הוא תמך כלכלית בילדים נזקקים אשר ביקשו ללמוד בגימנסיה וביניהם היה גם רפאל קלצ'קין.
איתין היה גם בין 66 המייסדים של שכונת אחוזת בית.
בהגרלת המגרשים זכה איתין במגרש ברחוב יהודה הלוי 19, ובנה שם את ביתו הראשון.
איתין נפטר בתל אביב בי' בסיוון ה'תר"ץ (1930), ונקבר בבית הקברות הישן שברחוב טרומפלדור בתל אביב.
פָניה בתו, פעילה בקרב חובבי הבמה העברית ביפו, נישאה לנחום פפר (בנו של המורה אליעזר פפר שלימד בבית הספר לבנות שבנווה-צדק).
פניה ונחום נסעו לצרפת ולמדו שם, היא – הוראה וצרפתית, והוא – הנדסה.
עם חזרתם ארצה עבד נחום בגאולת קרקע כמהנדס-מודד בחברת הכשרת היישוב, וברבות הימים היה למהנדס בחברת הנפט העיראקית (IPC) והִרבה לנסוע לעיראק לרגל עבודתו.
בשנת 1936, עם חזרתו ארצה במטוס משם, התרסק המטוס ליד עפולה ונחום נפצע ונפטר.
סעדיה בנו, שנקרא על שם סבו (אביו של אהרן), וכינויו היה 'איסיי', הוכשר כמהנדס חשמל והקים יחד עם פנחס רוטנברג את חברת החשמל, שבה היה המהנדס הראשי מיומה הראשון ועד ליציאתו לפנסיה.
איתין היה מהנדס חשמל ורוטנברג מהנדס סכרים.
איסיי איתין נישא לרבקה חנוך, בתם של מלכה ואברהם-גרשון חנוך, ממייסדי תל אביב.
דיבשה בתו, שלמדה בשווייץ, הייתה ד"ר למתמטיקה.
שניהם היו ממייסדי הפקולטה למתמטיקה באוניברסיטה העברית.
מרים בתו הייתה בקטריולוגית ונמנתה עם צוות המעבדה הראשון של בית החולים הדסה בתל אביב.
היא נישאה לדוד לוין, כלכלן, שהיה מבכירי חברת האשלג, וגם פעל רבות להעלאת ניצולי השואה.
נחום, הצעיר בבניו, היה בוגר אקדמיה לאמנות בפריז.
הוא היה מחלוצי ענף תעשיית גלופות ההדפסה (צינקוגרפיות) שבתל אביב.
היה גם מרוכשי השבועון העולם הזה בשנות החמישים, והמו"ל והעורך האחראי של הדו-שבועון "כלנוע" שיצא בתחילת שנות השלושים (כאשר המנהלה והמערכת מוקמו בבית איתין ברחוב לוינסקי 69 בתל אביב).
כמו כן היה מצנט (תומך אמנותי) לציירים ישראליים רבים.
אהרן אביתר (20 בפברואר 1931 – 27 ביוני 2021) היה פרופסור לגיאופיזיקה באוניברסיטת תל אביב, פעיל שלום וזכויות אדם ויו"ר אמנסטי ישראל.
אביתר נולד בעיר דולות' שבמינסוטה לאברהם בר ורייזל שוסטרמן.
רכש תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת תל אביב, בין השנים 1949 ל-1952. למד לתואר שני בפיזיקה, מתמטיקה ומטאורולוגיה בין השנים 1956 ל-1961 באוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1962 ל-1966 עשה דוקטורט בפיזיקה ואסטרונומיה באוניברסיטת מרילנד.
החל ללמד באוניברסיטה העברית מטאורולוגיה בשנת 1957 ובשנת 1978 הצטרף כמרצה בכיר לאוניברסיטת תל אביב וב-1980 קיבל מעמד של פרופסור חבר במחלקה לגיאופיזיקה ומדעים פלנטריים.
בנוסף לעבודתו המדעית אביתר היה פעיל בנושא זכויות האדם והשלום.
שימש כיו"ר ארגון אמנסטי ישראל וכרכז מערכת סין בארגון.
אביתר היה נשוי לד"ר דפנה אביתר, פסיכולוגית קלינית, שנפטרה ב-2003, והתגורר ביישוב חופית.
הוא נפטר ב-27 ביוני 2021 בגיל תשעים, והובא למנוחות בבית העלמין המשותף של כפר ויתקין, חופית ובית ינאי .
אהרן אליהו אייזנברג (14 בנובמבר 1863, ג' בכסלו תרכ"ד – 23 בספטמבר 1931, י"ב בתשרי תרצ"ב) היה מראשוני "חובבי ציון" ברוסיה, חלוץ, איש העלייה הראשונה, ממקימי המושבה רחובות.
אהרן אייזנברג נולד בשנת 1863 בעיירה פינסק שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (בתחום המושב היהודי), ברוסיה הלבנה, בנם של הרב אברהם משה איזנברג "בעל השם" ורחל.
זכה בנעוריו לכינוי "העילוי מפינסק" בשל הצטיינותו בלימודי התורה.
הוא היה פעיל מצעירותו בתנועת חיבת ציון, ובשנת 1886 עלה לארץ ישראל עם אשתו בלהה לבית יהושע משל.
כשהגיע לארץ השתלם במקצוע הסתתות ועסק בו ביפו ובראשון לציון.
כדי להיות עצמאי בפעולותיו עבר לוואדי חנין (נס ציונה) והתיישב עם משפחתו במרתף בנחלת ראובן לרר, מקום שהפך במהרה למרכז "בני משה" בארץ.
אייזנברג נהג להיפגש בשבתות בתל דוראן, עם חבריו שמואל כהן מראשון לציון ויהודה גרזובסקי מעקרון.
בפגישתם בז' באדר 1889 גילה להם אייזנברג את רצונו לגאול את אדמת דוראן ולהקים עליה מושבה יהודית.
אייזנברג הלך בעקבות חלומו ורתם אליו את יהושע חנקין.
חלומם של אהרון אייזנברג ושל חברים שהצטרפו אליו, השתלב בחלומה של חברת "מנוחה ונחלה" - קבוצת יהודים מוורשה, ששאפה להקים ולנהל מושבה עצמאית בארץ ישראל.
כך, התאחדו חברי "מנוחה ונחלה" ויחידים בראשותו של אייזנברג, רכשו את אדמות דוראן מידי יהושע חנקין, שקנה אותה מידי בוסטרוס רוק והקימו את רחובות, שהפכה לאחת מהמושבות הבולטות בארץ.
אהרון אייזנברג מונה כמנהל העבודה במקום מטעם אגודת "מנוחה ונחלה".
הוא התיישב במושבה החדשה והקדיש לה את שארית חייו.
בשנת 1901, בהשתדלותו של אהרון אייזנברג, נקנתה חלקת אדמה מאדמות רמלה, על גבולה הצפוני של המושבה, כשלוש מאות דונם.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה הורחבו גבולות רחובות מאז היווסדה.
בשנת 1901, אחרי לוין-אפשטיין, נבחר אהרון אייזנברג כראש הוועד ושימש בתפקיד זה עד להפיכתה של רחובות למועצה מקומית, בשנת 1923.
בין אוקטובר 1920 לפברואר 1923 היה אייזנברג חבר בגוף ששמו "המועצה המייעצת" (The Advisory Council).
גוף זה בו היו חברים פקידי ממשל בכירים, ארבעה מוסלמים, שלושה נוצרים ושלושה יהודים, היווה מעין מועצה מייעצת לנציב העליון ושימש גם כפורום להבעת דעות של הציבורים השונים, ומתן ייעוץ בחקיקה.
החברים היהודים האחרים במועצה היו יצחק בן צבי (שפרש באמצע 1921 והוחלף בחיים מרגליות קלווריסקי) ודוד ילין.
המועצה סיימה פעילותה בעקבות כישלון הבחירות למועצה המחוקקת בשנת 1923, אשר הוחרמו על ידי הציבור הערבי.
ביום הכיפורים תרצ"ב התמוטט בבית הכנסת לאחר מחלה ממושכת, ומאז לא שבה הכרתו.
הוא נפטר בי"ב תשרי תרצ"ב.
על מצבתו נחרת: "רבי אהרן איזנברג, יוצר המושבה ובונה".
הוגה הרעיון להעלאת יהודי תימן היה ארתור רופין שעוד בשנת 1904 הציע את יהודי תימן כתחליף לפלאחים המקומיים שעבדו במושבות.
אהרון אייזנברג היה מעוניין להעסיק את יהודי תימן ובכך להפחית את עלות השכר של "אגודת נטעים" אותה ניהל ושהייתה החברה העסקית הגדולה ביותר בתקופת העלייה השנייה.
אגודת נטעים שמה לה למטרה להעסיק "מהגרים חדשים, בורים בעבודות האדמה, שיתקשו למצוא עבודה במקום אחר".
אייזנברג התקשה לעמוד מול דרישת בעלי המניות של החברה לצמצום עלויות באמצעות העסקת פלאחים בשכר נמוך במושבות.
במכתב ששלח למנחם אוסישקין בשנת 1909 ציין אייזנברג כי העובד הערבי לא מקבל את כל צרכיו בארץ ולכן עוזב לאחר מספר שנים.
אך היהודי התימני יכול להיות "פועל נאמן" שניתן לבטוח כי הוא יישאר בארץ, "וטוב יותר מכך – הוא אינו יכול לעזוב" והוא "נותן תקווה להיפטר מן העובד הערבי"
אייזנברג נעזר בארתור רופין שכמייצג קרן קיימת לישראל יכול היה להבטיח מימון ליוזמה, ואילו רופין נעזר באייזנברג שהיה בעל נתינות עות'מאנית שהייתה תנאי חוקי לרשום בעלות על קרקע.
בשנת 1909 כתב אייזנברג כי יהודי תימן "חיים במידת ההסתפקות במועט" והסביר כי כדי לזרז את בואם של האלפים יש לצאת בתעמולה בעלת אופי דתי -משיחי כך "ששום אחריות כלשהי לא תיפול עלינו לעולם".
ארתור רופין צידד בתוכנית זו וקבע כי "אם התימנים ידעו שמישהו הבטיח לדאוג לקיומם תהיינה להם דרישות רבות".
בעיר רחובות נקרא על שמו רחוב וכן שכונה – שכונת רמת אהרון שבדרום מזרח העיר.
השכונה נבנתה בשטח הכרם שהיה שייך לאייזנברג, אותו תרמו בניו לאחר מותו לצורך כך.
אשתו בלהה נפטרה בשנת 1936.
בן כרמי אייזנברג - שירת כקצין בצבא העות'מאני ונהרג בסיביר לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אמציה אייזנברג - ממנהלי פיק"א.
עובד אייזנברג - ממייסדי "מכבי" ברחובות, פעיל בחברת הנהלת "פרדס", יו"ר ההסתדרות החקלאית ברחובות, מייסד וחבר "קופת מלווה חיסכון" ברחובות, חבר המועצה המקומית ויו"ר ועד החינוך של המועצה.
יהושע אייזנברג - שופט מחוזי ומנכ"ל בתי משפט השלום בישראל.
יהודית הררי - אשת חינוך וסופרת, אשתו של ד"ר חיים הררי, מחנך עברי, סופר ועסקן, ממייסדי אחוזת בית,, אמו של חבר הכנסת יזהר הררי וסבתו של הפיזיקאי-תאורטיקן פרופ' חיים הררי
רחל - אשת שמואל אידלסון, ממייסדי אחוזת בית.
חנה פרומקין - נשיאת "בנות ברית" בירושלים, אשת השופט גד פרומקין.
אהרן אבן-חן (פיינשטיין; 7 בספטמבר 1908 – 17 במאי 1990) היה עיתונאי, סופר ואיש ציבור ישראלי, מראשוני העיר נתניה.
אבן-חן נולד במושבה ראש פינה, בן ליוסף פיינשטיין, ממגיני הגליל, ונכד לאהרן פיינשטיין, ממייסדי ראש פינה ומחלוצי ההתיישבות בארץ ישראל.
למד בבית-הספר של ראש פינה אצל המורה שמחה וילקומיץ ובקולג' הסקוטי בצפת.
עבד במשק הפלחה של הוריו, באריזת הטבק ובסלילת כביש ראש-פינה-מטולה.
בסוף שנות ה-20 החל לשלוח כתבות לפרסום בעיתון "דואר היום" שבהן דיווח על אירועים בגליל.
לאחר מכן עורך העיתון איתמר בן-אב"י הזמין אותו לעבור לירושלים ולעבוד כחבר המערכת.
בשנים 36–1935 שימש אבן-חן כמזכיר המערכת.
ידידות אמיצה נקשרה בין אבן-חן לבן-אב"י, שנמשכה גם בפעילות ציבורית משותפת.
בשנת 1936 עבר אבן-חן לכתוב בעיתון "הארץ" בהזמנתו של עורך העיתון גרשום שוקן, ושימש בין השאר כסופר העיתון באזור השרון.
כמו כן שימש ככתב "פלסטיין פוסט" בשרון.
עם הקמת העיתון "מעריב" ב-1948 נמנה אבן חן עם צוות העיתונאים המייסדים בראשות עזריאל קרליבך.
על הידיעות והכתבות במעריב היה חותם בשם העט ג.
אחת החשיפות העיתונאיות שלו ("קפה וצ'יזבטיה אצל אבו נביל") הביאה ב-1963 לפיענוח רצח בני משפחת לזרוביץ, 25 שנה לאחר שנחטפו.
אבן-חן ראיין בכיר במגזר הערבי, מקורב למנהיגי המרד הערבי, ודובב אותו לחשוף שהוא יודע מה עלה בגורל החטופים.
בעקבות הכתבה הגיע מכתב לאבן-חן, שהניע את המשטרה לחזור לחקירה ובסופו של דבר למציאת הגופות.
הפרשה זכתה לסיקור נרחב בכלי התקשורת.
מעבר לדיווחים עיתונאיים שוטפים על אירועים באזור השרון, אבן-חן בלט בכתבות המגזין שלו ("רפורטז'ות") שעסקו באנשים ובסיפורים מהגליל ומשאר חלקי הארץ.
רבים מהסיפורים האלה קובצו והופיעו בארבעת הספרים שכתב אבן-חן.
בשנת 1945 זכה בפרס ראשון בתחרות הארצית לרפורטז'ה מטעם אגודת העיתונאים.
בשנת 1969 זכה בפרס שלמה מרץ של מסדר ז'בוטינסקי.
העבודה המשותפת עם איתמר בן-אב"י הביאה את אהרן אבן-חן גם לפעילות כחבר מזכירות הסתדרות בני בנימין אליה הצטרפו גם אלכסנדר אהרונסון ועובד בן עמי, שהיה אז כתב העיתון בפתח תקווה.
בין היישובים שהוקמו על ידי בני בנימין הייתה העיר נתניה.
אבן חן היה ממייסדי העיר ומפעילי הציבור בה, ובן עמי שימש מאוחר יותר כראש העיר.
בשנים 1936–1950 שימש אבן-חן כמזכיר מחלקת התרבות של נתניה וכחבר ועדת השמות לרחובות העיר.
בין השאר הקים ב-1937 את הספרייה העירונית, פרי יוזמתו של איתמר בן-אב"י, שייעד אותה להיות "מוסד רוחני גדול, אשר ישמש מרכז לתרבותנו".
בשנת 1976 זכה בעיטור הכבוד "יקיר נתניה" על פועלו למען העיר.
ואולם אבן-חן הודע על סירובו לקבל את העיטור במחאה על אירוע באותה שנה, שבו החליטה העירייה להחליף את שמו של רחוב אברהם שפירא לשם "האדמו"ר מויז'ניץ".
בריאיון במעריב הוא אמר: "יש גבול למעשים פסולים הנעשים משיקול קואליציוני".
בעקבות זאת התעוררה סערה ציבורית בעיר וחודש לאחר מכן העירייה ביטלה את החלטתה והשאירה את השם אברהם שפירא על כנו.
הקשר המיוחד עם איתמר בן-אב"י הביא את אבן-חן לפתוח במפעל לתיעוד יצירתו של בן-אב"י לאחר שזה נפטר ב-1943. הוא ערך את עיזבונו העיתונאי, אסף את כתביו והוציא לאור ב-1961 את הספר 'עם שחר עצמאותנו'.
הספר יצא בהוצאת "הוועד להוצאת כתבי איתמר בן-אב"י".
לאחר מכן הוציא לאור ספר נוסף ובו מאמרים של בן אב"י - 'חלומות ומלחמות' (1978).
בביקורת על ספרו שוורים חרשו בהר שיצא לאור ב-1954, נכתב במעריב: "אבן-חן הוא סמילנסקי של הגליל.
מה שעשה הסופר המנוח ביחס לחדרה וראשון לציון, לרחובות וגדרה -- עשה ילד הגליל אבן-חן לראש פינה, ליסוד המעלה, למחניים ולמשמר הירדן.
הוא כותב עליהן באהבה, ברגש, בחן כובש לבבות, ובעיקר: בכישרון כתיבה רב, המעלה את הרפורטז'ה שלו לרמה ספרותית מעולה".
בביקורת שכתב משה בן שאול על ספרו של אבן-חן יונים על הגג שיצא לאור ב-1965, נכתב בין השאר: "רפורטז'ות עיתונאיות - לרוב טעמן פג עם חלוף אקטואליותן.
"חוק ההתיישנות" אינו חל לגבי הרפורטז'ות הצבעוניות, מלאות "הלך-רוח" ונעימות לקריאה של אהרון אבן־חן הלא הוא מיודענו איש מעריב ג.
שרוני, שחמישים מהן כינס מחברן בספרו החדש "יונים על הגג" שראה אור זה עתה בהוצאת טברסקי.
מה שמבדיל, בעצם, כתבות עיתונאיות אלו מאחרות, זו העובדה, שהן נכתבו לא רק לצורך שעה ותמיד נותרו בהן למעלה מעשרה ניצוצות של ספרות אמת.
יש בהן אימאז'ים שיריים ותיאור מפליא של נוף וחדירה פסיכולוגית - לרוב, בכל הקשור לתיאור הדמות, ויהיה זה אפילו תיאור קצר שבקצרים".
בביקורת שכתבה איזה פרליס על סיפרו חתונה בצידון שיצא לאור ב-1972, היא מציינת: "אהרן אבן־חן מעלה מתהום הנשייה דמויות ראשונים: האבות המייסדים של המושבות הוותיקות וחלוצים מפלסי־דרך היישוב ולוחמי מלחמת קיומו.
לא קל לטפל בנושא זה באווירה של ימינו, אולם נראה שהמחבר, המזדהה בכל מאודו עם גיבוריו, מצא את ה"טון" הנכון, ההולם תיאורי־הווי רחוק-קרוב זה.
אין כאן "שמן זית זך" ולא הטפה "ציונית" (במירכאות, ( אף שהרגש החם, הממלא את לבו של המחבר, פורץ מכל שורה ומבין השיטין".
אהרן אבן-חן נישא לעטרה לבית לרמן ב-1933, ולהם שתי בנות: עדנה לוינשטיין, שעבדה כעורכת וכעורכת לשון בעיתון הארץ, ואריאלה אופק, שהייתה מורה ומחנכת בגימנסיה הרצליה.
נפטר ב-17 במאי 1990 בגיל 81, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בני ציון בנתניה .
שוָרים חרשו בהר; רישומים: מ.
יונים על הגג; ציורים: זאב, תל אביב: נ.
טברסקי, תשכ"ה 1965. (אוסף רפורטז'ות מחיי הארץ, שפורסמו ב"מעריב")
חתונה בצידון: אגדות שהיו; רישומים: אבא פניכל, רמת גן: מסדה, 1972.
לילות כנען; איורים: תרצה טנאי, תל אביב: ספרית מעריב, 1983. ("רשימות שארץ ישראל של חלום ומעשה מקופלת בתוכן")
גבעת עדה: אריה סמסונוב ואהרן אבן-חן (עורכים), תל אביב: במצור, תרצ"ח 1938. (חלק מהמאמרים לקוח מהעיתונים "דבר", "הבוקר", "הארץ" ו"בוסתנאי")
ישראל שלנו - קומץ-עלים לזכר , אהרן אבן-חן (עורך), ראש פינה: תש"ד 1944
עת עלינו לנתניה - זכרונות של ותיקי נתניה.
יצא לאור מטעם ראשוני המתיישבים בנתניה במלאת כ"ה שנים לעלייתם על הקרקע, אהרן אבן חן ומשה הופמן (עורכים), 1954
אבן יהודה - קובץ לחג מחצית-היובל של המושבה; אהרן אבן-חן (עורך), אבן יהודה, תשי"ח 1958.
עם שחר עצמאותנו: זכרונות-חייו של הילד העברי הראשון, כתבי איתמר בן-אב"י, עורך ומו"ל: אהרן אבן-חן, הוצאת הוועד הציבורי להוצאת כתבי איתמר בן-אב"י, 1961.
חלומות ומלחמות, כתבי איתמר בן-אב"י, עורך ומו"ל: אהרן אבן־חן, הוצאת הוועד הציבורי להוצאת כתבי איתמר בן־אב"י, 1977.
משה שקד: ספר זיכרון לאיש רב-פעלים, אהרן אבן-חן (עורך), נתניה, תשל"ה 1974.
שלושה ימים בסיון: סיפורה של איכרה ממשמר-הירדן; כתבה: רבקה גרבובסקי; כינס וערך: אהרן אבן-חן, [תל אביב]: [חמו"ל], 1987.
אהרן (הארי) גודמן (1898 – 1961) היה איש ציבור, עסקן, עיתונאי וסופר יהודי-חרדי בריטי.
מראשי אגודת ישראל בבריטניה הוא היה מזכיר תנועת אגודת ישראל העולמית ויו"ר הוועד הפועל של אגודת ישראל האירופית.
אשתו הייתה מרים אֶרלַנגֶר, בתו של אברהם ארלנגר, ראש הקהילה היהודית האורתודוקסית בלוצרן שבשווייץ.
בתחילת דרכו השתייך למזרחי ולאחר מכן עבר לאגודת ישראל
אהרן אבנון (1926 – 15 באוקטובר 2006) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, מפקד פלוגה במלחמת העצמאות, מפקד הנח"ל, מפקד חטיבה 9 במלחמת ששת הימים וראש מינהל הסגל.
אבנון נולד וגדל בחיפה, למד בגימנסיה ביאליק.
התגייס למשטרת היישובים העבריים ושירת בעמק הירדן.
למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת כרמלי, השתתף כמפקד מחלקה בקרב רמת יוחנן, כמפקד פלוגה לחם בקרבות כיבוש עכו, בחיפה.
כמפקד פלוגת בית הספר למ"כים של החטיבה, שהורכבה ממספר כלי רכב משוריינים, לחם בקרב על ג'נין, לקראת סוף המלחמה השתתף במבצע חירם.
ב-1949 מונה למפקד גדוד 21 בחטיבה ולאחר המלחמה עבר עמו לחטיבת גולני.
השתתף ב-1951 בקרב תל מוטילה, היה ראש מטה בחטיבה 16, ושימש סגן מפקד חטיבת גולני.
למד בבית הספר למלחמה בקימברלי שבבריטניה והדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
במלחמת סיני לחם כסגן מפקד חטיבה 4, חטיבת חי"ר מילואים שפעלה בגזרה המרכזית של חצי האי סיני.
ב-1957 מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז.
ב-1958 מונה למפקד פיקוד הנח"ל, לאחר מכן פיקד על בית הספר לחי"ר.
עשה הסבה לשריון ובמלחמת ששת הימים פיקד על חטיבה 9 שהייתה בהליכי הסבה לחטיבה ממוכנת.
החטיבה בפיקודו לחמה בשומרון, כבשה את תל תענך ואת העיר ג'נין.
לאחר המלחמה שירת כנספח צה"ל בבריטניה ובמדינות סקנדינביה.
בספטמבר 1970 מונה לראש מינהל הסגל ושירת בתפקיד עד אוגוסט 1973.
במלחמת יום הכיפורים שירת כעוזרו של מפקד פיקוד הדרום, מפקד הגשרים על תעלת סואץ, קצין קישור לכוחות האו"ם והשתתף בשיחות הפסקת האש בק"מ ה-101. לאחר המלחמה מונה לממונה על ההסברה, תפקיד חדש שנוצר בעקבות לקחי המלחמה, הוא שירת בתפקיד חודשיים לפני שהתפטר ופרש מצה"ל.
רבי אהרן אבן חיים (1555 בקירוב - 1632) היה מחכמי מרוקו במאה ה-16 וה-17. באחרית ימיו עלה לארץ ישראל דרך איטליה ומצרים.
נולד לרבי אברהם בפאס בשנת 1555 (בקירוב) למשפחה ממוצא ספרדי המשתייכת לקהילת המגורשים בפאס.
למד בישיבתו של אביו ורבנים נוספים בפאס, בהם הרב יוסף אלמושנינו, שהוא מציין כרבו המובהק.
לימים כיהן כדיין בבית הדין הרבני של פאס תחת רבי יהודה עוזיאל השני ולצד רבי וידאל הצרפתי, רבי שמואל אבן דנאן ואחרים, ויחד עמם הוא חתום על מספר תקנות הידועות בשם תקנות המגורשים.
בראשית המאה ה-17 נסע לוונציה שבאיטליה כדי להביא לדפוס את ספריו.
הוא שהה בוונציה לפחות שלוש שנים, וזכה להערכתם של רבני ונציה וערים סמוכות, שנהגו להתייעץ עמו בשאלות הלכתיות.
בזמן מגוריו בוונציה הוציא לאור שלושה מספריו: ספר "קרבן אהרן" (ב' כרכים), פרשנות למדרש ספרא, אשר הודפס מחדש מאוחר יותר בגרמניה ונתפשט מאוד גם בפולין, ספר "מידות אהרן", העוסק בשלוש עשרה המידות של רבי ישמעאל, וספר "לב אהרן", פרשנות על ספר יהושע ושופטים.
בהמשך עזב את איטליה ונסע למצרים, שם לימד תורה.
באחרית ימיו עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם נפטר בשנת 1632. בין הרבנים שחיברו הספדים וקינות עליו: רבי יהודה אריה די מודינא, רבי יוסף מטראני ורבי עזריה פיגו.
כמה מחיבוריו נותרו בכתב יד.
כמה מצאצאיו המשיכו את דרכו והיו לרבנים בולטים בארץ ישראל, בהם נכדו אהרן אבן חיים (השני), שהיה מחכמי חברון במאה ה-17.
אהרן אוסטרובסקי (7 בינואר 1888 - 26 בנובמבר 1978) היה השומר הראשון במושבות כפר סבא, סופר, וחקלאי.
אוסטרובסקי נולד בבוגיסלב ועלה לארץ ישראל בשנת 1904. בשנת 1905 עבד כשומר בזכרון יעקב ובשנת 1906 היה מהמתיישבים הראשונים בכפר סבא.
בשנת 1907 הוא שמר בפתח תקווה.
בשבת נחמו של שנת תר"ע (1910), פרצו עשרות ערבים מקלקיליה לח'אן של כפר־סבא, הכו את יושביו היהודים, שברו ובזזו ציוד ולקחו בשבי את אוסטרובסקי ועוד שומר.
אוסטרובסקי נאבק למען עבודה עברית והיה בין המתנגדים לעבודת ערבים בבן שמן.
בשנת 1912 נסע לצרפת ועמד בבחינות וכתיבת דיסרטציה בפילוסופיה בסורבון בפריז (1914).
נסע לניו יורק במטרה להמשיך בלימודיו.
לרגלי פרוץ מלחמת העולם הראשונה נאלץ להישאר שם ולמד אנגלית באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1917 היה מראשוני המתנדבים לגדודים העבריים בארצות הברית.
בהחלטת ועד הגדוד נסע מיד לאחר התגייסותו עם שני מתנדבים אחרים לאנגליה עם המשלוחים הצבאיים ומכתב שהסתיר בנעלו לד"ר חיים ויצמן וזאב ז'בוטינסקי בדבר יסוד הגדודים העברים.
מאנגליה עבר עם גדודו למצרים ולאחר מכן לארץ ישראל.
לאחר המלחמה עבד כפקיד של ממשלת המנדט במשרד העבודות הציבוריות.
במהלך עבודתו, בשנת 1928, פעל לדאוג לכך שתוואי הדרך בין תל אביב לחיפה יעבור דרך מושבות השרון היהודיות ולא דרך הכפרים הערביים, מה שסייע להגנת היישובים היהודיים, במיוחד בימי המרד הערבי הגדול.
בשנת 1935 התיישב בכפר יהושע.
בשנת 1936 לקח חלק פעיל בהגנת עמק יזרעאל כחבר ההגנה.
בשנת 1947 התחיל לעבוד במחלקת הקליטה של הסוכנות היהודית.
בשנות ה-50 ניהל בית אבות בפרדס חנה.
בשנת 1912 נשא אוסטרובסקי את אשתו הראשונה, יהודית גריברג.
בשנת 1947 אחרי שהתגרש מיהודית גריברג הוא נשא את צפורה ברייטרמן.
לאהרן אוסטרובסקי היו חמישה ילדים, כולם מאשתו הראשונה- יגאל (נספה במלחמת העולם השנייה), ישעיהו יגאל, חיים יגאל, גיורא יגאל, דבורה תלמי.
אחרי מות הבן הבכור שינו כל האחים את שם משפחתם ליגאל.
בשנת 1963 הוציא לאור את ספרו הראשון, "מול הניר".
אהרן איפָּלֶה (Aharon Ipalé; 27 בדצמבר 1941 - 27 ביוני 2016) היה שחקן ישראלי ששיחק בהפקות קולנוע וטלוויזיה אמריקאיות רבות.
נולד בשם אהרן יפלח במרוקו ועלה לישראל עם משפחתו בגיל 8. המשפחה הגיעה בתחילה למעברת מחנה ישראל.
לאחר סיום שירותו בצה"ל יצא ללימודי משחק בלונדון.
בתום לימודיו השתתף בסדרות טלוויזיה בריטיות ובסרט כנר על הגג (1971).
בזכות הופעתו ב-1973 במיני-סדרה הבריטית "משה", לצד ברט לנקסטר, בתפקיד יהושע בן נון, זכה לקבל תפקידים בהוליווד.
הסרט הראשון באורך מלא שבו כיכב היה הסרט "מאדרון" בשנת 1970.
הוא השתתף בסרטים רבים, ביניהם סרט הטלוויזיה האמריקאי על מבצע אנטבה (1977, Raid on Entebbe),"אישתר" (1987), "המומיה" משנת 1999 בתפקיד פרעה, "המומיה 2", ו"מלחמתו של צ'רלי וילסון" (2007).
בישראל השתתף בסרט "גשר צר מאד" של ניסים דיין בשנת 1985 ובסרט "כבוד" (2010).
במהלך הקריירה שלו שיחק בסדרות טלוויזיה רבות, ביניהן "הוואי חמש-אפס", "קוג'אק", "המלאכיות של צ'רלי", "מקגייוור", "מיאמי מחלק מוסר", ו"שושלת".
בשנת 2015 השתתף בסדרת הטלוויזיה The Brink ("הסף") של HBO בתפקיד ראש ממשלת ישראל.
בשנת 2012 שב להתגורר בישראל, אולם המשיך להשתתף בהפקות בחו"ל.
אהרון איפלה נפטר ממחלת הסרטן ב-27 ביוני 2016. הותיר אחריו בת אחת, ונטמן בבית העלמין הדרום.
רבי אהרן ב"ר גרשון אבו אלדבי (במקורות אחדים: אבו אלרבי; ~1376 - ~1430) היה פרשן וחוקר מקרא, מדקדק, אסטרולוג ואיש אשכולות יהודי סיציליאני בן המאות ה-14 וה-15.
נולד לרב גרשון אבו אלדבי, חי ופעל בעיר קטניה שבסיציליה, אך נהג לנסוע ברחבי העולם לצורך מחקריו, ביקר ברומא ובירושלים, בטורקיה ובדמשק ואלכסנדריה ומקומות נוספים במזרח התיכון.
בצעירותו למד בישיבת טרויס (Treves) בצרפת.
נודע בשל פירושו על פירוש רש"י לתורה שכתב בשנת ה'ק"פ (1420) שבו הוא חולק לעיתים על דברי הראשונים, כאשר סבר שדבריהם נטו מדרך הפשט, ולעיתים מסקנותיו מנוגדות גם לדרשות חז"ל.
עובדות אלו קנו לו ולפירושו אהדה בחוגי המשכילים.
מלבד חיבורו זה כתב עוד ספרים שידועים מתוך פירושו וכנראה נכתבו בחלקם ואבדו: ספר המיישיר, מטה אהרן (תשובות לטענות הנוצרים והקראים בכמה נושאים בפרשנות המקרא), נזר הקדש, ספר הנפש, פרח האלוהות.
משפחתו ידועה מתוך כתביו, הוא מזכיר בהם את חמיו, הרב משה גבאי; את אביו ר' גרשון ואת אחיו: ר' שלום, ר' יוסף, ר' ברוך, ר' משה ור' יעקב.
במקורות רבים בעבר נכתב שמו "אבו אלרבי", אך לדעת חיים מיכל אין ספק כי שמו אבו אלדבי, וכי הוא משתייך למשפחת אלדבי הספרדית, ממנה יצא בין היתר רבי מאיר אלדבי מחבר "שבילי אמונה".
הוא משער כי אבות המשפחה הגיעו לסיציליה בעקבות גזירות השמד שפקדו את קסטיליה בשנת ה'קנ"א (1391).
רבי אהרן אבא בן יוחנן הלוי (נפטר בי"ח בתמוז ה'ת"ג, 5 ביולי 1643) היה רב וראש ישיבה, ראב"ד לבוב במחצית הראשונה של המאה ה-17 ומגדולי רבני דורו.
חי ופעל בלבוב, תלמידו של רבי משולם פייבוש ב"ר ישראל שמואל.
היה מחותנו של רבי מאיר ב"ר גדליה.
תשובות בהלכה ממנו נשתמרו בספרי השו"ת של בני דורו, הב"ח, מהר"ם לובלין, איתן האזרחי ואחרים.
על מצבת קברו בבית הקברות היהודי בלבוב נחרת:
בנו, רבי יוחנן, היה אף הוא רב בלבוב ותשובותיו מופיעות אף הן בספרי שו"ת.
הוא נפטר שנתיים אחרי אביו בכ"ט בניסן ה'ת"ה (1645).
אהרֹן איְזנטל (נולד בו' באדר ה'תשי"א, 12 בפברואר 1951) הוא רב ישראלי אשר שימש החל משנת תשמ"ז (1987) עד שנת תשפ"ה (2025) כרבו של היישוב חיספין.
בשנת תשמ"ה החל לשמש כר"מ בישיבת הגולן.
אהרן איזנטל נולד בתל אביב בשנת תשי"א (1951) ליחזקיהו יצחק דוד, ששירת בלח"י, ולרעייתו רחל.
למד בישיבת היישוב החדש ואחר כך בישיבת כרם ביבנה.
במסגרת ההסדר שירת בשריון כנהג טנק.
במילואים הוצב בחטיבה 679 ולחם עימה ברמת הגולן במלחמת יום הכיפורים.
נוהג לספר על שירותו במלחמה בבמות שונות.
במהלך המלחמה נישא לציפורה לבית קוטנר, השניים הורים לשמונה.
לאחר המלחמה למד בכולל האברכים של ישיבת כרם ביבנה.
רבותיו הם הרב חיים גולדוויכט והרב עוזי קלכהיים.
בשנת תשמ"ב נמנה עם מייסדי המכון הגבוה לדיינות ביישוב פסגות.
בשנת תשמ"ה הצטרף לצוות הר"מים של ישיבת הגולן.
בתש"ן הקים את כולל ההלכה של הישיבה.
מאז שנת תש"ס הוא עומד בראש הכולל ללימוד סדרי נשים ונזיקין.
החל משנת תשמ"ז (1987) שימש הרב איזנטל כרבו של היישוב חיספין.
במהלך תשפ"ג (2023) הודיע כי ביקש לסיים את תפקידו, אולם יישאר בתפקיד עד איתור רב חדש למקום.
שנתיים לאחר מכן הוכתר הרב שי וינטר לרבה של היישוב חיספין ולכן סיים את תפקידו כרב היישוב.עמד בראש מחלקת המקוואות ומחלקת העירובין במועצה הדתית גולן.
היה שותף רבות במאבק על הגולן יחד עם סמי בר לב ושותפיו.
היה חבר הנהלת מועצת יש"ע וחבר בארגון רבני צהר.
גיסו הוא הרב יהושע ויצמן, ראש ישיבת מעלות.
אחד מבניו הוא הרב חיים איזנטל, ראש ישיבה תיכונית חיספין.
אחיו הם הרב אוריאל אייזנטל רב שכונת רמות ג' בירושלים, והרב אהוד אייזנטל ר"מ בישיבת גרודנא אשדוד.
טל אמרתי - עיונים במדרש אגדה על ספר בראשית וספר שמות
באר האורות- ביאור לספר אורות ישראל למרן הרב אברהם יצחק הכהן קוק
אהרן אליהו פּוּמְפּיאַנסקי היה רב מטעם וסופר יהודי-רוסי.
אהרן אליהו בן אריה לייב פומפיאנסקי נולד בשנת 1835 בעיר וילנה שבאימפריה הרוסית (ליטא).
בשנת 1859 סיים את לימודיו בבית המדרש לרבנים בווילנה שמטעם השלטונות.
ערך, בשיתוף עם אשר ווֹהל, את המוסף בשפה הרוסית לכתב העת העברי "הכרמל" (1860–1861).
בשנת 1861 נבחר לכהן כרב מטעם של העיר פוניבז' שבפלך קובנה.
הוא נותר בעיר עד 1873, אז נבחר לתפקיד הרב מטעם של העיר ריגה ושל פלך ליבוניה כולו.
הוא נותר בריגה ושימש בתפקיד זה עד מותו ב-1893.
פומפיאנסקי היה משורר עברי, סופר ברוסית ומתרגם ולו פרסומים רבים.
אהרן אליהו איגוס היה חוקר, הוגה דעות, מחבר ופרופסור מן המניין לתלמוד ויהדות רבנית.
נולד בממפיס שבארצות הברית לפרופ' אברהם יצחק איגוס ולאמו תמה לבית גרבר.
אמו הייתה נכדתו של רבי אהרון היימן ואביו היה בנו של רבי יהודה לייב אגושביץ, בן למשפחת רבנים מיוחסת.
למד בישיבה יוניברסיטי ועלה לארץ בשנת 1970.
היה מרצה לחשיבה רבנית באוניברסיטת בר-אילן ובקולג' רמת-גן.
למד גם באוניברסיטת ניו יורק והוציא לאור את הספר The Binding of Isaac and Messiah- "עקדת יצחק ומשיח" בשנת 1988
בין השנים 1978–1990 עבד יחד עם הרב דניאל טרופר בעמותת "גשר", תפקידו היה כתיבת תוכניות לתוכנית הלימודים "בני מצווה", עבור תלמידי בתי הספר החילוניים.
איגוס לימד מ-1993 ועד לפטירתו ב-2002 באוניברסיטה למדעי היהדות בהיידלברג.
אהרן (רונלד) איגוס, עקדת יצחק ומשיח- 1988 באתר אהרן איגוס | מאגר ספרים
אהרן (רונלד) איגוס, ביוגרפיה הרמנויטית במדרש רבני- 1996 באתר אהרן איגוס | מאגר ספרים
אהרן (רונלד) איגוס, Heilige Texte- "טקסטים קדושים", 1999 באתר אהרן איגוס | מאגר ספרים
בשנת 1966 נישא לאישה את נעמי, בתו של חבר הכנסת לשעבר הרב אברהם יעקב כ"ץ.
איגוס הותיר אחריו חמישה בנים.
אהרן (אהרל'ה) סמט (נכתב ביידיש כ"סאמעט", נולד בכ"ג בחשוון ה'תש"ם, 13 בדצמבר 1979) הוא זמר ישראלי-חסידי.
סמט הוא חסיד תולדות אברהם יצחק.
סמט החל את הקריירה במקהלת החסידות של תולדות אברהם יצחק וכזמר חתונות.
היה בין עורכי אלבום "כנשר" עם משה גולדמן והיה בין המבצעים בסינגל "שלום שלום".
בשנת ה'תשס"ח הוציא ביחד עם הקלידן מאיר אדלר את הסינגל 'חנינא'.
בשנת ה'תשס"ט פרץ סמט לאחר שהופיע בשמחת בית השואבה השנתית בישיבה הגדולה 'קול תורה' בשכונת בית וגן בירושלים.
הסינגל שזכור מאז, הוא הלהיט 'כי הרבית' אשר בוצע שם לראשונה על ידי ארהל'ה סמט בליווי מוזיקלי של מאיר אדלר, האלבום נמכר בהיסטריה בכ-30,000 עותקים ברחבי העולם, הסינגל 'כי הרבית' יצא לאור אחר כך על ידי הזמר אברהם פריד.
בשנת ה'תשע"ב הפיק יוחי בריסקמן במסגרת פרויקט אישי בשם "פרויקט איקס", אלבום משותף עם אהרלה בשם "פרויקט איקס - חסידישע טעם".
האלבום מכיל אוסף קאברים לשירים שונים של יעקב שוואקי, מרדכי בן-דוד, אברהם פריד, ליפא שמלצר וניגונים מחצרות חסידיות שונות.
באותה שנה הוציא לקראת פורים את הסינגל 'אהללה אלוקי', את השיר הלחין הרב יעקב יוסף בוקסבוים מחסידות סקווירא ועיבדו מאיר אדלר ונפתלי משה שניצלר, השיר זכה לגרסאות כיסוי רבות מושמע רבות בחתונות, אירועים ובשמחות בית השואבה בציבור הדתי והחרדי.
בשנת ה'תשע"ח הפיק את אלבום הבכורה שלו בשם 'אהר'לע'.
אלבום זה כלל לחנים של פינקי ובר, מאיר אדלר, ליפא שמעלצר, יענקי דסקל, משולם גרינברגר, מוטי אילוביץ', הלל פלאי, שימשי ניימן והערשי רוטנברג.
בשנת ה'תש"פ לקארת אירועי סיום הש"ס של ארגון דרשו הוציא יחד עם מקהלת מלכות וזאנוויל ויינברגר את הסינגל 'אורך ימים' שהלחין איצי ברי.
בשנת תש"פ הוציא לאור אלבום בשם "אוירא דארץ ישראל".
אלבום זה הוא פרויקט עם קאברים לשירים חסידיים שמחים, יחד עם הקלידן מוישי מנדלסון.
בשנת ה'תשפ"ב הוציא חלק שני בסדרה אוירא דארץ ישראל 2 כשגם באלבום זה העיבודים של מוישי מנדלסון.
בשנת ה'תשפ"ג הוציא סמט את אלבומו "עדלאידע" ובו שירי פורים חסידיים, יחד עם מוישי מנדלסון ומוטי ויזל.
שיתוף פעולה בולט בין אהרלה למפיק המוזיקלי יוסף משה כהנא מתבטא בהשתתפותו של אהרלה בעשרות אלבומים שבהפקתו של כהנא ושל חברת לחיים הפקות ובין היתר בסדרת האלבומים לחיים טיש.
סמט נשוי, ומתגורר בבית שמש.
א חסידישע טעם מתוך פרויקט X של יוחי בריסקמן, 2012
כתר מלוכה - עם מוטי כהן
שהיו מספרים - קליפ פסח - עם מקהלת מלכות, פנחס ביכלר, מקהלת הילדים חסידימלע'ך, יענקי לוינגר, מנדי וייס, דודי קאליש ושלוימי גרטנר
א חתונה אין בני ברק - עם מקהלת מלכות, פנחס ביכלר, אושי לנדסמן וגדולי הזמר החסידי
א קבלת פנים אין בני ברק - עם מקהלת מלכות, פנחס ביכלר, אושי לנדסמן וגדולי הזמר החסידי
מוטי'ס טאנץ - עם שמוליק קליין, מוטי רוזנפלד ומקהלת מלכות
א קדאטשקע אין בני ברק - עם מקהלת מלכות, פנחס ביכלר, אושי לנדסמן וגדולי הזמר החסידי
הרב אהרן אבן חיים (השני; סביב ה'ש"ץ, 1630 - י"ב בתמוז ה'תמ"ח, 1688) היה פוסק הלכה, דיין בחברון ואב בית הדין של איזמיר במאה השבע עשרה.
נולד לרבי דוד, ככל הנראה בחברון.
נכדו של רבי אהרן אבן חיים ה'קרבן אהרן'.
סבו מצד אימו היה רבי אליעזר בן ארחא.
לימים שימש כדיין בחברון, והתגורר בה לפחות עד שנת תל"ח.
סביב שנת ה'ת"מ יצא לשליחות לאזור הבלקן, והתמנה לרב האי כיוס.
התכתב בהלכה עם חכמי טורקיה ומצרים, כדוגמת הרב מרדכי הלוי (דרכי נעם), רבי יצחק אלגזי, רבי שמואל פינטו, הרב שלמה הלוי (לב שלמה), עם האחרון שימש בדיינות בטורקיה.
ככל הנראה, מאוחר יותר שימש כאב בית הדין של איזמיר.
אחת מפסיקותיו המרכזיות, היא שהקראים לא אוסרים את היין במגעם.
פסיקותיו ההלכתיות ששרדו הובאו בדברי האחרונים, כדוגמת הברכי יוסף.
נהרג ברעידת האדמה בי"ב תמוז ה'תמ"ח, באיזמיר.
על מצבתו נכתב שהיה "הדיין המצוין הרב הכולל".
בהגיע שמועת הריגתו לסלוניקי, הספידו רבי אהרן הכהן פרחיה.
תשובות ופסקים - מפוזרים בכתבי יד, ובספרי חכמי זמנו.
קונטרס שמות הגיטין - נדפס בסוף ספר הלכות קטנות.
לא ברור אם חיברו ממש או שהוא הרחבה של חיבור של סבו בעל הקרבן אהרן.
פירוש מקיף על עין יעקב - כתב יד.
אהרן שבת אהרונוב (בבולגרית: Арон Сабат Аронов; 12 ביולי 1937 – 15 ביולי 2022) היה זמר אופרה, אופרטה ושחקן יהודי–בולגרי.
אהרונוב היה בעל קול טנור, נמנה עם זמרי האופרה הבולטים בבולגריה והקריירה שלו התפרשה על פני 45 שנים.
אהרן אהרונוב נולד ב-1937 בדופניצה במשפחה יהודית.
מגיל צעיר עסק באתלטיקה, שחמט וטניס שולחן.
היה אלוף מחוז קיוסטנדיל לנוער בריצת 100 מטר וזכה במקומות גבוהים בטורנירים שנערכו בעיר הולדתו בשחמט ובטניס שולחן.
במקביל, עוד במהלך לימודיו התיכוניים החל לשיר באופרטות וכישרונו לשירה התגלה.
אהרונוב עבר לסופיה וסיים את האקדמיה הלאומית למוזיקה במגמת שירה.
הופעת הבכורה שלו הייתה ב-1965, עם בית האופרה של וארנה בתפקיד אלפרדו באופרה לה טרוויאטה.
הופעה זו סללה את דרכו להופעות במסגרת האופרה והבלט הלאומיים בסופיה.
בשנה זו הצטרף לסגל התיאטרון המוזיקלי של סופיה והשתלב בהדרגה בתפקידי הטנור המובילים.
אהרונוב הופיע בתיאטרון המוזיקלי בין השנים 1965–2007, נחשב לאמן המוביל בו, וזכה לפופולריות גדולה בקרב קהל המוזיקה בבולגריה.
הוא הופיע במאות תפקידים ראשיים באופרות ואופרטות והוזמן כאמן אורח לרבות אחרות.
לאחר פרישתו משירה פעילה לימד אהרונוב פיתוח קול.
אהרונוב היה חבר המפלגה הקומוניסטית של בולגריה.
עם זאת, ב-1973 בעת הופעה בסליבן ביקר אהרונוב בחריפות את יחסה של ברית המועצות כלפי יהודי המדינה המבקשים לעלות לישראל.
עוד הביע תמיכה במדינת ישראל ועמדותיה, וטען שהחיים בישראל טובים יותר מהחיים בבולגריה.
כפועל יוצא מהצהרות אלו נחקר על ידי אנשי המינהל השישי של הוועדה לביטחון המדינה ואולץ לחזור בו מהצהרותיו.
ב-2016 הוציא לאור הסופר, הזמר והמלחין הבולגרי גאורגי ג'יליאנוב את הספר "הטנור: סיפורו של אהרן אהרונוב".
אהרן אהרונוב נפטר בסופיה ב-2022 והוא בן 85, והובא למנוחות בבית הקברות המרכזי בסופיה.
הוא היה נשוי לזדראבקה פיסארבה, קלינאית תקשורת, ואב לבת בשם סבינה, פילולוגית.
אהרן אשמן (4 באפריל 1896 – 8 במאי 1981) היה משורר, מחזאי, לבריתן ומתרגם עברי.
אהרן אשמן נולד בכ"א בניסן תרנ"ו ליעקב ישראל וללאה בת שלמה אידליק בבאלין שבפודוליה, בדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
הוא התחנך ב"חדר" ולאחר מכן ב"חדר מתוקן" ציוני.
אביו נפטר בהיותו בן חמש.
לימים, כדי שלא להקשות כלכלית על אמו ושני הילדים הנוספים, עזב אהרן את הבית ועבד בעבודה גופנית ובהוראה בבית ספר עברי של רשת "תרבות".
הוא סיים לימודיו התיכוניים ושמע הרצאות בלשון וספרות באוניברסיטת קמניץ פודולסקי.
בשנת 1921 נישא לשפרה לבית ריפונצר, ובאותה שנה השניים עלו לארץ ישראל עם אמו.
לאחר עלייתו החל לעסוק בהוראה והצטרף ל"גדוד מגיני השפה העברית", שבגלל פעילותו בו פוטר לאחר כשנתיים ממשרתו כמורה בבית הספר של כי"ח.
בו-זמנית החלה יצירתו הספרותית, בעיקר שירים ומחזות וכן תרגומי מחזות.
אחת מטרילוגיית המחזות שלו, "מיכל בת שאול" הוצגה בהצלחה ב"הבימה", בשנת 1941. שני המחזות הנוספים בטרילוגיה הם: "אהבת נעורים" ו"המודחת".
מחזה ידוע אחר של אשמן הוא "האדמה הזאת", שהוצג בתיאטרון "הבימה" בשנת 1942, לרגל יובל שנים לחדרה.
גיבורי המחזה הם מייסדיה והמחזה מתאר את סבלם בעת הקמת המושבה, בין היתר בגלל מחלת הקדחת, ואת שמחתם הגדולה על מציאת מים.
למחזה נכתב השיר "ושאבתם מים" לפי מילים מהמקורות ולחן מאת עמנואל עמירן.
אשמן ידוע בחיבור לברית לאופרות שהוצגו במסגרת האופרה הארצישראלית והאופרה הישראלית.
בנוסף תרגם מספר אורטוריות, בהן "יהודה המכבי" של גאורג פרידריך הנדל.
בין תרגומיו "שלטון הכזב" של י.
בשנת תרצ"ו-1936 יצא לאור ספרו "חברי", ספר לימוד הקריאה והכתיבה לשנת הלימודים הראשונה.
הספר שימש כספר הלימוד הבסיסי והנפוץ במערכת החינוך בארץ בשנות הארבעים של המאה ה-20. הוא הודפס במהדורות רבות כשהאחרונה בהן הייתה ב-1965. בשנת תש"ט-1948 יצא לאור ספרו "עלה !
רוזנצויג, ספר למוד השפה העברית למתחילים בהוצאת יבנה.
שיריו מוכרים היטב לשוחרי הזמר העברי, בין היתר "שירת הנודד" המוכרת בפתיחה "הי ציוניוני הדרך" למנגינת מרדכי זעירא, (כותרת לתוכנית שירים עבריים בקול ישראל בזמנו), "הביתה" בלחנו של ידידיה אדמון, "עד אור הבוקר", "איל איל בן קרניים" ועוד.
בין שיריו גם שירי ילדים מוכרים, ובהם "חבל, חבל שנפל" ("בפרדס נפל תפוח"), וכן שירי חגים, כגון "כד קטן" ו"עוגה עוגה".
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-20 כתב את הלברית לאופרה העברית "אלכסנדרה החשמונאית" של מנחם אבידום.
בפברואר 1957 הועלתה ההצגה לראשונה בגרסה קונצרטנטית (ללא תלבושות וללא תפאורה) כיוון שהאופרה הישראלית לא הופיעה באותה עת.
באוגוסט 1959 הועלתה הצגת הבכורה באופרה הישראלית.
היה מראשוני הפעילים באקו"ם, אחד מעמודי התווך שלה ושימש במשך למעלה מ-25 שנים יושב-ראש ההנהלה ולאחר מכן חבר-כבוד עד יום מותו.
בשנת 1981 הוענק לו התואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
רעייתו, שפרה, הייתה לאחר עלייתה לארץ, שחקנית בתיאטרון העברי בא"י ובהמשך באהל.
שיחקה גם בסרט "עודד הנודד", מראשוני הסרטים ביישוב.
לאשמן ולאשתו שפרה נולדו שלוש בנות: שושנה, קרניה וטלילה.
בתו, שושנה אשמן-שגב, נהרגה בתאונת דרכים בדרך לאילת, בסתיו 1965.
אחיינו יעקב אשמן שימש כעורך השבועון "הארץ שלנו".
רעייתו, שפרה אשמן, נפטרה במרץ 1956.
אהרן אשמן נפטר בד' באייר תשמ"א, בגיל 85, ונטמן בבית עלמין הדרום.
פרס אקו"ם ליצירה נקרא על שמו לזכרו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב רייך 5.
החומה, חיזיון בשלוש עלילות מתקופת עזרא ונחמיה, תל אביב, 1938. הועלה בתיאטרון אהל ב-1950.
האדמה הזאת, מחזה מחיי הארץ בשלוש מערכות, פתיחה וסיום, ירושלים, 1943. ההצגה הועלתה לראשונה בהבימה ב-1942 ושנית בסוף 1966.
אהבת נעורים, מחזה בשלוש מערכות, תל אביב, 1950.
מיכל בת שאול, שלושה מחזות מתקופת מלכות שאול ודוד, תל אביב, 1955.
לארך השביל, סיפורים ורשימות, תל אביב, 1973.
בכורי-סתו, שירים על סף פרידה, תל אביב, 1975.
אשנבים, פרקי עיון, דברים, זכרונות, תל אביב, 1978.
"לה בוהם" מאת ג'אקומו פוצ'יני
"פיק דאם" מאת פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי
"פאוסט" ו"רומיאו ויוליה" מאת שארל גונו
"השד" מאת אנטון רובינשטיין, תרגום הליברטו של פבל ויסקווטוב
"טורנדוט" מאת ג'אקומו פוצ'יני, הועלתה באופרה הישראלית בשנת 1962
"אנדריאה שנייה" מאת אומברטו ג'ורדאנו - הועלתה באופרה הישראלית בשנת 1963
"אלכסנדרה החשמונאית" מאת מנחם אבידום
"לה פריקול" (La Périchole) אופרטה של ז'אק אופנבך - הועלתה באופרה הישראלית בשנת 1960
אהרן אמיר (7 במאי 1923 – 28 בפברואר 2008) היה משורר, מתרגם, עורך וסופר עברי ישראלי.
אהרן אמיר נולד בעיר קובנה, הבירה בפועל של ליטא, בשם אהרן ליפֶּץ.
אביו, דב ליפץ (1897–1990), היה מראשי המחנכים העבריים בליטא, פעיל ציוני ועברי, ולאחר עלייתו מורה ומנהל בית ספר תיכון בתל אביב, מנהל "עם עובד" והמנהל-המייסד של הוצאת "עם הספר".
עלה לארץ ישראל עם הוריו בשנת 1933. גדל בתל אביב בתקופת המנדט הבריטי ולמד בגימנסיה הרצליה.
ב-1938 הצטרף אמיר לאצ"ל וב-1940 היה בין הפורשים שהקימו את לח"י, אך היה חבר לא פעיל ואף לחם במסגרת ההגנה במלחמת העצמאות.
מ-1940 למד ספרות וערבית באוניברסיטה העברית בירושלים, וססיים את לימודיו לאחר הפסקות שונות ב-1950.
אמיר היה ממקימי קבוצת "העברים הצעירים" (הכנענים), שדגלה בניתוק בני הארץ מהיהדות, והקמת אומה "עברית".
אמיר נמשך להגות זו אחר שפגש ב-1942 את יונתן רטוש, ונעשה לתלמידו ויד ימינו.
חלק ניכר מיצירתו כמשורר הושפע מהפואטיקה הכנענית, ואמיר אף סיגל לעצמו מבטא מיוחד שבו הדגיש את ה-ע' וה-ח', באופן שנראה לו כמבטא העברי המקורי.
בסוף שנת 1948, במסגרת פעילותו ב"עברים הצעירים", היה ממייסדי כתב העת "אלף" ושימש כעורכו עד להפסקת פעילות כתב העת ב-1953. כתב עת זה עסק בנושאים פוליטיים, אקטואליים ותרבותיים כביטאונה של התנועה הכנענית.
ב-1958 הקים וערך את כתב העת הספרותי "קשת", שהיה פתוח לכל הזרמים ועודד יצירתם של צעירים.
בין היוצרים שעשו אצלו את צעדיהם הראשונים: עמוס עוז, א"ב יהושע, יהושע קנז, ישעיהו קורן, יצחק בן נר, גדעון תלפז, ראובן מירן ורבים אחרים.
כתב העת נסגר ב-1976, אולם בשנת 1998, במלאת ארבעים שנה לגיליון הראשון, יצא "גיליון יובל" עשיר, שבעקבותיו הוציא בשנת 2000 את כתב העת בשמו החדש "קשת החדשה".
עד פטירתו הספיק לערוך 22 גיליונות של כתב העת.
בשנת 2013 הוציא בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה מהדורה מחודשת של גיליון קשת - קולנוע שיצא בעריכתו בשנת 1968.
טרם מלחמת ששת הימים, הציע אמיר במכתב ל"ידיעות אחרונות" להקים ממשלה צבאית בראשות יצחק רבין, כשלצידו יכהנו משה דיין ויגאל ידין.
אמיר הביע התנגדות לכך שהצבא יחליף את הממשלה.
לאחר מלחמת ששת הימים, נמנה אמיר על מייסדי התנועה למען ארץ ישראל השלמה.
בהבדל מחבריה הלאומיים והדתיים של התנועה, לא ראה אמיר "הכנעני" בתוצאות המלחמה הגשמת יעד לאומי-יהודי, אלא הזדמנות להרחבת גבולותיה של מדינת ישראל לגבולות "ארץ עבר" הגדולה (כחזון הכנעני), שתהיה מדינה חילונית ושוויונית של כל תושביה, יהודים כערבים.
בכך עורר עליו את חמתו של עמוס קינן, איש הפלג השמאלי של הכנענים, שכתב על אמיר, במדורו ב"ידיעות אחרונות", סאטירה חריפה בשם "כלב כנעני".
בעת התלקחות מלחמת האזרחים בלבנון בשנות השבעים הקים אמיר בשנת 1976 את "הוועד הציבורי הישראלי לעזרת לבנון", בראותו בלבנון חלק מ"ארץ עבר".
יש הרואים בכך גם את השפעת היותו נשוי לאשה ילידת לבנון, המשוררת והציירת בטין מרגלית אמיר.
בשנת 2000, בעקבות נסיגת צה"ל מלבנון, היה אמיר שותף בהקמת העמותה לאחווה ישראלית-לבנונית, שפעלה בשיתוף לבנונים שנמלטו ממדינתם לישראל.
במסגרת זאת, הוציא את "הספר השחור", שכלל מאמרים על הכניסה של ישראל ללבנון, השהות בה, והברית שנוצרה בין ישראל לבין צבא דרום לבנון.
הספר נקרא "הספר השחור" כביקורת של אמיר על הפרת ברית זאת.
בשנת 2008 יצא בהוצאת כרמל הספר "טיילת הזמן" של בלומה פינקלשטיין, שבו מבחר משיריה שתורגמו לעברית על ידי אמיר.
אהרן אמיר נפטר ב-2008 ממחלת הסרטן.
גופתו נתרמה למדע, ולאחר שנה הועברה לשריפה.
באוקטובר 2014 נקבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב טאגור 41 בתל אביב.
רחוב על שמו קרוי בקריית-יהלום בעיר נתניה.
אמיר היה סופר ומשורר פורה.
פרסומו הראשון בפרוזה, הסיפור "קינה על מות תינוק", הופיע (עדיין תחת השם אהרן ליפץ) בסתיו 1940 בירחון "גליונות".
את שירו הראשון פרסם במאי 1943 בכתב־העת "מחברות לספרות".
אמיר פרסם קובצי שירים רבים במהלך פעילותו כמשורר.
שלושת הקבצים הראשונים, קדים (1949), שרף (1956) ויתד (1970) הושפעו מאוד מרוחו של יונתן רטוש.
השירים נוטים בעיצובם הלשוני והתמונתי אל השגב המקראי, ורווחים בהם מעמדים של שכרון חושים ייצרי, תפאורת קדומים מדברית צחיחה ודמויות הרואיות במצבים דרמטיים, ולעיתים משולבות בהם דמויות מן הפנתיאון הכנעני.
היסודות הללו לא נעלמו בספריו הבאים (שלום נפרד, 1979; חרס, 1984), אך הן נמהלו ביסודות חדשים שגברו והלכו עם השנים: הומור ואירוניה עצמית, נימה דיבורית, תמונות מן ההווה הישראלי, חומרים אוטוביוגרפיים, שירי זיכרון על רעים שאינם ושירי דיוקן על דמויות מן ההיסטוריה והתרבות, כדוגמת לנין, עגנון, צ'ארלי צ'פלין ובינג קרוסבי.
ב-1991 יצא לאור כינוס של מבחר מקיף משיריו בקובץ ושבו העבים אחר הגשם, ושירים נוספים קיבץ אמיר בספרים מטה אהרן (1996) והסתננות (2001).
ב-1955 הוציא לאור את הרומן הראשון "ולא תהי למוות ממשלה", המתאר בפירוט ריאליסטי יממה בחייה של משפחה במלחמת העצמאות בירושלים.
תודעתן של הדמויות ברומן, בדומה להגותו הכנענית, רוויה ניכור ואף סלידה מעולם המושגים היהודי והציוני, וכנגד זאת מלאה ביטויים של שייכות טבעית למרחב השמי וזיקה עמוקה לרבדים הקדומים, ה'אליליים' שבתנ"ך.
בדומה לכך גם בטרילוגיה "נון" (1969; 1985; 1989), שגיבורה בעל התודעה המקומית־עברית הטבעית צומח במושבה בגליל בשנות השלושים, מצטרף ללח"י ולאחר מכן למשמר הגבול, ומשתתף בכל מלחמות ישראל עד מבצע שלום הגליל ב־1982.
ספרי פרוזה נוספים של אמיר הם "אהבה" (קובץ סיפורים, 1951); "עולם שכולו טוב" (רומן פנטסטי, 1979); "אפרודיטי, או הטיול המאורגן: מסע בעשרה שלבים" (1986).
בצידם יש לציין שני ספרים של פרוזה תיעודית־אוטוביוגרפית, המגוללים פרקים מימי נעוריו של המחבר, שבהם התגבשה השקפתו ה"כנענית": "פרוזה" (1978) ו"אוב" (1994).
בשנת 1998 הוציא את הספר "הנבלים" תחת שם העט "מיכאלה נדיבי".
בספר זה תיאר אמיר (בשינויי שמות) פרשת רצח וקונספירציה מתולדות היישוב, שנקראה "הרצח בחולות תל נוף", שבה נרצח בשנת 1937 המהנדס יעקב צוואנגר.
כן השתמש אמיר בשמות עט נוספים, ובהם "יובב", "ע.
בין שיריו הידועים "אשירה לאוסאמה בן לאדן", שנכתב מספר שנים לפני אסון התאומים.
אמיר היה אחד המתרגמים הפוריים ביותר לעברית.
הוא תרגם מאות כותרים, חלק ניכר מהם מהספרות האמריקנית, האנגלית והצרפתית.
בין הסופרים שאת כתביהם תרגם: ג'יין אוסטן, ג'ורג' אליוט, שרווד אנדרסון, הנס כריסטיאן אנדרסן, סול בלו, אמילי ברונטה, ויליאם גולדינג, הנרי ג'יימס, רוברט גרייבס, גרהם גרין, א.
דוקטורוב, איזק דינסן, צ'ארלס דיקנס, או.
הנרי, ארנסט המינגוויי, וירג'יניה וולף, תומאס וולף, מארק טוויין, דייוויד הרברט לורנס, טוני מוריסון, אלן אלכסנדר מילן, הרמן מלוויל, ברנרד מלמוד, ג'ון סטיינבק, ז'ורז' סימנון, ז'אן-פול סארטר, אדגר אלן פו, ויליאם פוקנר, וינסטון צ'רצ'יל, אלבר קאמי, וילקי קולינס, ג'וזף קונרד, לואיס קרול, סלמאן רושדי, פיליפ רות, מרדכי ריצ'לר.
כמו כן, תרגם עשרות ספרי עיון.
אביו של אהרן אמיר, דב ליפיץ, ניהל במשך כמה שנים את הוצאת הספרים "עם עובד" ולאחר מכן בשנת 1955 הקים הוצאת ספרים בשם "עם הספר", אשר לימים היה אהרן אמיר מנהלה הספרותי.
בהוצאה זו הוציא אהרן אמיר את תרגומיו רחבי ההיקף מספריו של וינסטון צ'רצ'יל "מלחמת העולם השנייה" ו"קורות העמים דוברי האנגלית".
בשירו "לילה שקט עבר על כוחותינו בסואץ" מזכיר מאיר אריאל את תרגומו של אמיר לספרו של ארנסט המינגוויי, "איים בזרם".
1951 - פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת
1996 - מלגת יצירה על שם ראש הממשלה לוי אשכול
2003 - פרס ישראל בקטגוריה "תרגום לעברית"
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים - אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב ובספרייה הלאומית.
טרילוגית נון: נון, נון 48, נון 67
ולא תהי למוות ממשלה, 1955
הנבלים (ראה אור בשם העט "מיכאלה נדיבי"), 1998.
אפרודיטי או הטיול המאורגן, 1986
ושבו העבים אחר הגשם (מאסף של שישה ספרי שירה קודמים), מוסד ביאליק, 1991
הסתננות, הוצאת כרמל, תשס"א 2001
אבן וכלנית: מבחר שירים (מאת ז'ן בורדייט), (תל אביב: עם הספר, 1965) (עם אורי ברנשטיין וחיים גורי)
איים בזרם (מאת ארנסט המינגוויי), עם עובד, 1972.
גאווה ומשפט קדום (מאת ג'יין אוסטן) [הוצאת מועדון קוראי מעריב] 1984
הדרך לשעבוד (מאת פרידריך האייק), הוצאת שלם, 1998
מחשבות על המהפכה בצרפת (מאת אדמונד ברק), הוצאת שלם, 1999
עימות בין השקפות: המקורות האידאולוגיים למאבקים פוליטיים (מאת תומאס סואל), הוצאת שלם (עורך יהושע ויינשטיין), 2001
הפדרליסט, (מאת אלכסנדר המילטון, ג'יימס מדיסון, וג'ון ג'יי), הוצאת שלם, עורכת יעל חזוני, ירושלים, התשס"ב, 2001
כל אשר לי (שירים בצרפתית, מאת בטין אמיר), איור: מנשה קדישמן, הוצאת כרמל, ירושלים, תשס"ו, 2006
על החירות (מאת ג'ון סטיוארט מיל), הוצאת שלם, 2006
הדמוקרטיה באמריקה (מאת אלכסיס דה טוקוויל), הוצאת שלם, 2008
לויתן, או החומר, הצורה והכוח של מדינה כנסייתית ומדינתית ספרים א'-ד' (מאת תומאס הובס; עורך: מנחם לורברבוים), הוצאת שלם, תש"ע-2009
המסכת השנייה על הממשל (מאת ג'ון לוק), הוצאת המרכז האקדמי שלם, 2025
אהרן בן משה בן אשר המכונה בערבית "אבו סעיד", חי במחצית הראשונה של המאה ה-10. אהרן בן אשר נחשב לאחרון ולחשוב במשפחת בן אשר, משפחה של בעלי-מסורה, שפעלה בטבריה.
משפחתו של בן אשר פעלה בטבריה במשך חמישה או שישה דורות החל מהמחצית השנייה של המאה ה-8. מייסד השושלת היה "אשר הזקן הגדול" אשר חי לפי המשוער במחצית השנייה של המאה ה-8 והיה בן דורו של ענן בן דוד, מייסד הקראות.
אהרן בן אשר היה בנו של משה בן אשר, בעל מסורה ידוע ומפורסם בפני עצמו.
מועד פטירתו לא ידוע לנו, אך קולופון משנת א'ש' (1300) למלכות יונים, שהיא שנת ד'תשמ"ט (989), מציינת את שמו עם הביטוי "נוחו בגן עדן", כלומר אהרן בן אשר כבר לא היה אז בחיים.
בזמנו של בן אשר חי עוד בעל מסורה ששמו משה בן נפתלי, וידוע שהיו חילוקי דעות ביניהם בנוגע למילים מסוימות ולכללים דקדוקיים מסוימים, דוגמאות:
את המילה "יששכר" יש לקרוא לפי בן אשר כ"ישכר" ואילו לפי בן נפתלי יש לקרוא "יששכר".
לדעת בן אשר האותיות ב או ל הבאות לפני מילה המתחילה בי' המנוקדת בחיריק - מנוקדות בשווא, לדוגמה: 'לְיִשְׂרָאֵל', לעומתו בן נפתלי סבור שיש לנקדן בחיריק ולהשאיר את הי' ללא ניקוד, לדוגמה: 'לִישְׂרָאֵל'.
מסורתו של בן אשר היא המסורת המקובלת בכלל ישראל.
עם זאת הנוסח של ספרי המקרא שבידינו כיום אינו בדיוק לפי מסורת בן אשר ויש הבדלים מזעריים שאין בהם חשיבות של ממש עבור הקורא הרגיל.
כבר הרמב"ם דיבר בשבחו של אהרן בן אשר והעיד על דיוקו של כתר התורה שהגיה בן אשר "...וספר שסמכנו עליו...
ועליו היו הכול סומכין - לפי שהגיהו בן-אשר ודקדק בו שנים הרבה והגיהו פעמים רבות...
ועליו סמכתי בספר תורה שכתבתי כהלכתו..." ().
מקובל להניח שכתר התורה שעליו דיבר הרמב"ם הוא כתר ארם צובא שנשמר בבית הכנסת בחלב.
בעקבות דעתו של הרמב"ם על הכתר נכתבו עוד העתקים של המקרא על פי הכתר הזה, אם כי הנושא שנוי במחלוקת ואחד החוקרים בדבר, קאסוטו, טען כי זו טעות ואין כתר ארם צובא הוא ספרו של בן אשר.
ספר דקדוקי הטעמים הנקרא גם מחברת בן אשר - זהו אוסף של כללים בדקדוק ובידיעת המסורה.
רובו כתוב בסגנון מליצי ומחורז חוץ מקטעים שכוללים רשימות מסורה בלבד.
הספר כולל שני חלקים: רשימות מסורה וענייני דקדוק, שעוסק בעיקר בתורת ההגה, תורת הכתב, תהליכי הדיבור וכן בתורת הצורות ובהבחנה בין אותיות יסוד לאותיות שימוש.
ניקוד והטעמת כתר תורה הנקרא כתר ארם צובא - כתר זה נכתב בטבריה על ידי שלמה בן-בויאעא הסופר בצורת קודקס במאה ה-10 לספירה.
לאחר גמר הכתיבה הוסיף אהרן בן-אשר את הניקוד והטעמים ואת ציוני המסורה.
וכך נכתב בכתובת ההקדשה של הכתר, שנכתבה בו כמאה שנים לאחר השלמתו:
"זה המצחף השלם של עשרים וארבעה ספרים שכתב...
החכם הנבון, אדון הסופרים ואבי החכמים וראש המלמדים...
מר רב אהרן בן מר רב אשר תהי נפשו צרורה בצרור החיים...
[מצחף זה הוא] סגולת הקראים השוכנים בהר ציון...
קודש לה' לא ימכר ולא יגאל...
ברוך ה' לעולם אמן ואמן"
רשימה של שמונים זוגות מילים מן המקרא השוות בהגייתן ושונות במשמען.
הכלל על אותיות אוי"ה (כלומר אמות הקריאה אהו"י) הגורמות לפעמים לריפוי אותיות בגדכפ"ת במילה שאחריהן.