tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנור כתב וביים את הסרט, שהחל כפרויקט גמר בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, והוא הופק על ידי אסף אמיר.
גור וכרמון זכו בפרסי המשחק בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
הסרט הוקרן בפסטיבל ונציה וזכה לשבחי המבקרים.
בין השנים 2006-2004 מנור שימש ככתב ותחקירן במקומונים "כל העיר" בירושלים וב"העיר" בתל אביב.
בין השנים 2007-2005 כתב מנור גם את מדור הגאווה "גייהנום" בעכבר העיר.
תחילה תחת הפסבדונים "ארז מאירסון" ועם יציאתו הציבורית מהארון תחת שמו האמיתי.
בשנת 2007 עבר לשמש כתחקירן כלכלי-פוליטי במערכת תוכנית התחקירים עובדה.
בין היתר היה חתום על התחקיר על ראש עיריית בת ים שלומי לחיאני.
בתחילת 2008 עבר לעבוד ככתב מגזין במערכת עיתון מעריב.
בין השנים 2008 - 2010 מנור שמש כמדריך חברתי במכינת בינה, המכינה הקדם צבאית של הישיבה החילונית "בינה" וכמורה לקולנוע בבית הספר הדמוקרטי קהילה בתל אביב.
בשנת 2013 התקבל מנור למסגרת ה"אטלייה" בפסטיבל קאן, שם הציג את התסריט לסרטו השני, הבית ברחוב פין.
התסריט, העוסק בעולמן של הנשים בזנות בדרום תל אביב, בשנת 2017 הסרט קיבל מענק הפקה מקרן רבינוביץ' לאומנויות.
מנור כתב וביים ב-2015 את הסרטון המרכזי לעצרת הזיכרון המרכזית "זוכרים את הרצח, נאבקים על הדמוקרטיה", 20 שנה לרצח רבין.
שם הוא משווה את הרצח ליחידה 731.
באותה שנה, הפיק את הסרט אני לא מאמין, אני רובוט?!, שיצא ישירות לווידאו תחת השם "Robot Awakening" במדינות ההבלקן, מזרח אירופה ובטוגו.
מנור כתב וביים את הסרט הבית ברחוב פין אשר הופק ב-2021. הסרט צולם על ידי גיא רז ויצא להקרנה בבתי הקולנוע ב-2024.
עמיר עקיבא סגל (נולד ב-1 ביולי 1980 בציפורי) הוא משורר וסוציולוג ישראלי.
שיריו ויצירותיו התפרסמו בכמה כתבי עת: עיתון 77, מעין, מטעם, שבו, מאזניים, עמדה (כתב עת ספרותי), ואחרים.
שיריו הופיעו בתערוכת פוטופואטיקה 6 בגלריית מוסררה בירושלים בשנת 2016, וכן בתערוכת פוטופואטיקה 10 בגלריה החברתית של מוסררה בשנת 2021. תרגם מרוסית את שיריו של אוסיפ מנדלשטם וכן כמה משיריו של ויקטור צוי, תרגומי השירים פורסמו בכמה כתבי עת.
עיקר עבודתו כמבקר וככותב על עולם השירה הייתה בסקירה וניתוח של שירת המחאה הישראלית ושל שירה פוליטית.
סגל הגיש יחד עם שלומי בן-עטר את תוכנית הרדיו שירת מחאה בתחנת כל השלום, התוכנית עסקה בשירי מחאה, בשירים חברתיים ופוליטיים עבריים ושודרה במשך כשנתיים.
ובאותו נושא עסק גם כששימש כעורך ומנחה סדרת ערבי "שיר כאב" שעסקה בשירי מחאה בישראל בבית אבי חי בירושלים.
מתחילת שנת 2014 כותב מאמרים על שירה עברית בכתב העת עיתון 77 בטור בשם "שירה יכולה".
אחד ממאמריו בכתב העת נמצא בשימוש במערך שיעור של משרד החינוך על מחאה ביצירות אומנות.
שיא עיסוקו בנושא זה בא כשהוציא את הספר 'שירת מחאה בישראל' בתחילת שנת 2023 ובו סקירה של שירת המחאה הישראלית של תחילת המאה העשרים ואחת וסוף המאה העשרים.
משנת 2010 ועד 2015 שימש מבקר וסוקר ספרות ברשת א'.
משנת 2014 ועד שנת 2018 שימש חבר בוועדת סל תרבות ארצית בתחום הספרות.
משנת 2013 ועד 2015 שימש מבקר ספרי השירה של עיתון קו למושב.
כונה על ידי אילן ברקוביץ' "מבקר השירה החשוב ביותר של הזמן האחרון".
עורך אורח "הכיוון מזרח" 25, "למוזיקה מזרחית ולא רק...", חורף תשע"ד,2013.
עורך אורח "עיתון 77" גיליון 385 "שירה בתרמילו של החייל" אוקטובר-נובמבר 2015.
פרסם עד כה שלושה ספרי שירה ורומן, וכן ספר עיון על שירת מחאה בישראל.
סגל הוא סוציולוג, חוקר בעיקר הגירה וגלובליזציה, אך פרסם גם מחקרים על שירה פוליטית ובתחום מנהל עסקים.
השלים את לימודי הדוקטורט במחלקה לסוציולוגיה ואנתרופולוגיה באוניברסיטה העברית וחוקר את העלייה לישראל מצפון אמריקה כהגירה טרנס-לאומית.
עבודת התזה למוסמך שלו עסקה בנושא זה, בהנחיית נביל חטאב בשנת 2015. את תוצאות המחקר הציג בכנס השנתי של האגודה הישראלית לסוציולוגיה בשנת 2020, ומאמר בעקבות העבודה פורסם בכתב העת הגירה.
רומן שכתב בשם שיר על אמריקה ופורסם בשנת 2017 בהוצאת עיתון 77 עסק בחוויות ההגירה של ישראלי בארצות הברית כמו גם תובנות לגבי מהותה של הגירה.
באמצע שנת 2023 החל לשמש עמית מחקר ב וכן לשמש מרצה בשלוחה הישראלית של האוניברסיטה הבין-לאומית לכלכלה ולעסקים.
באותה שנה פרסם שני מאמרים המבוססים על פרקי הדוקטורט שלו, האחד עסק בבייסבול הישראלי והשפעת העולים מארצות הברית על הטמעת המשחק בישראל.
השני, עסק בעולים מארצות הברית וקנדה העובדים בישראל כמגייסי כספים.
ביולי 2025 עבר סגל עם משפחתו לברלין והחל לשמש כחוקר פוסט-דוקטורנט, במכון לסוציולוגיה של האוניברסיטה החופשית של ברלין שם חוקר את הפזורות היהודית, הישראלית, הרוסית והאוקראינית ותגובתן למצבי המלחמה ולסערות הפוליטיות בישראל, ברוסיה ובאוקראינה.
שימש מנהל מערך תעסוקה לצעירים ונוער בסיכון בחטיבה לקידום נוער וצעירים בעיריית ירושלים.
סגל שימש מנהיג התארגנות העובדים של עובדי חברת אריאל ויו"ר ועד הפעולה טרם הקמת ועד העובדים.
בשנת 2017 נחתם ההסכם הקיבוצי של ועד העובדים של עובדי חברת אריאל, לאחר מאבק מתמשך של כמה שנים.
סגל פעיל בתחומי הרווחה והתעסוקה, בעבר מייסד ומנכ"ל עמותת עובדים.
שימש מפתח משאבים עבור עמותות שונות בהן הטלוויזיה החברתית וכן המועצה האזורית לכפרים הלא מוכרים בנגב, בין לקוחותיו בעבר היו גם האקדמיה ללשון העברית וכן האוניברסיטה העברית ובית חולים הרצוג.
ביולי 2021 נבחר כחבר הנהלת המנהל הקהילתי בית הכרם בירושלים, כנציג שכונת יפה נוף (ירושלים).כחבר הנהלה במנהל הקהילתי בית הכרם קיבל את ראשות ועדת תכנון, בנייה ותחבורה.
כחלק מתפקידו הוביל את התנגדות תושבי השכונה לגבי נזקי כביש 16 שנבנה סמוך לשכונה.
כחלק מכך הוביל את מחאת התושבים נגד מפעל בטון שנבנה, כחלק מההכנות לכביש, בנחל רבידה ומחאת התושבים גרמה להחלטה להוציא את המפעל מהמקום לאחר שהושלם הכביש.
מתחילת המלחמה בעזה שלאחר השבעה באוקטובר נמנה סגל בין המבקרים את המלחמה, מהלכה ומטרותיה – בעיקר בהיבט ההומני ופשעי המלחמה ורצח העם שהתבצע.
הוא פרסם מספר מאמרי דעה בנושא, פרסם שירי מחאה נגד המלחמה והשתתף באירועים נגד המלחמה וכן התבטא ציבורית נגד המלחמה.
כמו כן, במהלך שנת 2024 הצטרף לתנועת יש גבול והפך לחבר בצוות המוביל של התנועה.
ביום העצמאות ה-77, באפריל 2025, נבחר להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות האלטרנטיבי של תנועת יש גבול.
סגל חי בברלין עם אשתו אניה ושלושת ילדיהם, לשם עברו ביולי 2025 מירושלים.
בשובי מן המילואים, הוצאת גוונים, 2008. ספר שירה
ארץ אחרת מאד, הוצאת עיתון 77, 2014. ספר שירה
שיר על אמריקה, הוצאת עיתון 77, 2017. רומן
לשוב ולאכול בשר, הוצאת עיתון 77, 2020. ספר שירה
שירת מחאה בישראל, הוצאת נובמבר בע"מ, 2023. ספר עיון
מילותינו הן דממה, הוצאת עיתון 77, 2025. ספר שירה
פרס רחל נגב לשירה של האוניברסיטה העברית לשנת תש"ף, 2020
פרס ראשון בתחרות הספרותית על שם הרי הרשון של האוניברסיטה העברית לשנת תשע"ד, 2014
פרס למשוררים צעירים על שם רפי פרבמן לשנת 2011, התשע"א.
על הספר "בשובי מן המילואים".
נבחר להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות האלטרנטיבי של תנועת יש גבול, ביום העצמאות ה-77 של מדינת ישראל.
על הספר "בשובי מן המילואים" – שירים
על הספר "ארץ אחרת מאד'"- שירים
ספר השירה שנותן את האמת ישר בפנים, רשימה על הספר "ארץ אחרת מאד" של שלמה בן-דוד, באתר מעריב
ביקורת באפלה, רשימה על הספר "ארץ אחרת מאד" של יובל גלעד, בכתב העת עיתון 77
ספרי שירה לכבוד שבוע הספר העברי, רשימה על מספר ספרים וביניהם "ארץ אחרת מאד" של אילן ברקוביץ', באתר הארץ
על הספר "שיר על אמריקה" – רומן
נימוקי השופטים לזכייה בפרס הארי הרשון, על הרומן "שיר על אמריקה"
ראיון עם עמיר עקיבא סגל על הספר, בתוכנית "העולם שאנו חיים בו", ברשת א
על הספר "לשוב ולאכול בשר" – שירים
ממילא אף אחד לא ישן, ניקולא יוזגוף-אורבך, רשימה על הספר "לשוב ולאכול בשר" בכתב העת עיתון 77, גיליון 414, ספטמבר 2020
הרהורים בזכות בורגנות ושירה בעקבות ספרו של עמיר עקיבא סגל, רשימה על הספר "לשוב ולאכול בשר" של שמעון רוזנברג, באתר כתב העת נתיבים
שירת ישראל - הסדר החדש, אילן ברקוביץ', רשימה על הספר "לשוב ולאכול בשר" בכתב העת עיתון 77, גיליון 422, פברואר 2022
על הספר "שירת מחאה בישראל"- עיון
מהו המיטב של שירת המחאה בישראל?
ראיון עם עמיר סגל, ראיון לקראת הספר "שירת מחאה בישראל" של אלי אשד, באתר יקום תרבות.
עמיר סגל: שירה יכולה להיות במה למחאה, ראיון לקראת הספר "שירת מחאה בישראל", בפודקסט של מיקי מירו.
כשהמשוררים מוחים, ראיון לקראת הספר "שירת מחאה בישראל" של גואל פינטו, בתוכנית גם כן תרבות בכאן תרבות.
שירת מחאה, רשימה על הספר "שירת מחאה בישראל" של שלומי בן-עטר, בבלוג שלו.
Amir Akiva Segal: Protest Poetry in Israel, רשימה על הספר "שירת מחאה בישראל" של סטיב לינדה, בעיתון ג'רוזלם פוסט.
על שירת מחאה בישראל, ראיון על הספר "שירת מחאה בישראל" של גואל פינטו, בתוכנית גם כן תרבות בכאן תרבות.
משירת המחאה של גרילה תרבות, פרק מהספר "שירת מחאה בישראל" באתר יקום תרבות.
מצד זה: שירת-מחאה ומחאה, עמוס לויתן, רשימה על הספר "שירת מחאה בישראל" בכתב העת עיתון 77, גיליון 430, יוני 2023
על הספר "מילותינו הן דממה" – שירים
לתת סימנים במציאות מפוררת – בקורת על הספר מילותינו הן דממה מאת אילן שיינפלד
קריעה בקליפת העולם, יואב איתמר, רשימה על הספר "מילותינו הן דממה" בכתב העת עיתון 77, גיליון 446, ינואר 2026.
רשימה על כמה שירים מהספר "מילותינו הן דממה" מאת שמעון רוזנברג, באתר כתב העת נתיבים
עמיר עקיבא סגל: מילותנו הן דממה, ראיון בעקבות הספר "מילותינו הן דממה", בפודקסט של מיקי מירו.
שירה בפרוזה על המצב: שיחה עם עמיר עקיבא סגל על ספרו "מילותינו הן דממה", ראיון בעקבות הספר "מילותינו הן דממה" עם אלי אשד, באתר יקום תרבות.
עמיר רפפורט (נולד ב-11 במרץ 1970) הוא יזם, עיתונאי ופרשן צבאי ישראלי, המשמש חוקר במרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים.
בנם של סימה והעיתונאי, ההיסטוריון והבלוגר אריה רפפורט.
בשנת 1984 התחיל לעבוד בקבוצת "ידיעות אחרונות" במדור הספורט ובמקומון "קול הנגב".
בשנים 1987–1989 היה שותף להקמתו והעורך הראשון של הירחון "משוב חקלאות".
בשנים 1991–1996 שימש כתב "ידיעות אחרונות" בדרום ישראל, ובמסגרת תפקיד זה סיקר, בין היתר, את הגעת יאסר ערפאת לרצועת עזה.
בשנת 1994 פרסם את הספר "התעלומה" על אודות פרשת רצח חנית קיקוס.
בשנת 2006 פרסם ממצאי תחקיר שערך במשך מספר שנים, ביחד עם איש השב"כ לשעבר, הקרימינולוג ד"ר אריאל ליבנה, אשר טען כי הבדואי סולימאן אל-עביד, שהואשם באינוסה ורציחתה של חנית קיקוס, הוא חף מפשע.
בעקבות התחקיר הוקמה ועדה בראשות שופטת בית המשפט העליון לשעבר, מרים בן-פורת, וקוצר עונשו של אל-עביד.
בשנת 2009 הצטרף לצוות מגישי "רצועת הביטחון" וממשיך בכך עד היום.
ב-2010 פרסם מחקר "צה"ל ולקחי מלחמת לבנון השנייה" במרכז בגין-סאדאת, והקים את חברת ארומדיה ישראל בע"מ.
משנת 2010 מפרסם טורים העוסקים בתחום הביטחון ב"מעריב", ב"מקור ראשון" ובאתר IsraelDefense.
בשנת 2011 החלו לצאת לאור המהדורות המודפסות של כתב העת "IsraelDefense" בעריכתו של רפפורט, ואתר האינטרנט הסוקר את עולם הביטחון והתעשיות הביטחוניות, בעברית ובאנגלית.
בשנת 2014 ייסד את כנס סייברטק תל אביב הראשון שנערך באקספו תל אביב, בשיתוף פעולה עם מערך הסייבר הלאומי.
בעקבותיו הקים את CYBERTECH ASIA ו-CYBERTECH USA שייסדו רשת כנסי "סייברטק" עולמית, הכוללת כנסים שנתיים בסינגפור, באינדיאנפוליס, בניו יורק, בפנמה סיטי, בבנגקוק, בטוקיו, בקיגאלי וברומא.
בשנת 2020 החלה "ארומדיה ישראל" לארגן גם את הכנס הבינלאומי DLD TEL AVIV.
בישראל ייסד את כנס האש הבינלאומי, בשיתוף עמותת ההנצחה של חללי חיל התותחנים, כנס הכלים הבלתי מאוישים UVID, כנס NEXTECH BEER SHEVA ועוד.
רפפורט אוהד את קבוצת הכדורגל הפועל באר שבע, ובשנת 2018 הוציא לאור (בהוצאת ארומדיה) את אלבום האליפויות ותולדות המועדון "אלופים", שנכתב על ידו בשיתוף העיתונאים אבינעם פורת (דודו של רפפורט) ועדי גולד.
רפפורט הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, ולמד לתואר שני במדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
הוא נשוי לאורית ואב לשניים.
אביתר מתניה, עמיר רפפורט, סייברמאניה - איך הפכה ישראל לכוח עולמי בזירה שמעצבת את עתיד האנושות, כנרת זמורה דביר, 2021.
עמיר יפה (4 במרץ 1940 – 3 במרץ 1977) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שעוטר בעיטור העוז על לחימתו כמפקד גדוד שריון בחזית סיני במלחמת יום הכיפורים.
עמיר יפה היה בנם הבכור של תמר ושל אורי, מראשוני המפקדים בפלמ"ח.
הוא נולד וגדל בקיבוץ מעוז חיים, שהיה ביתו למשך מרבית חייו.
הוא למד בבית הספר היסודי ובבית הספר התיכון שבקיבוץ, ובנעוריו היה פעיל בגדנ"ע.
ב-1957 התגייס לצה"ל והוצב לבקשתו בחיל השריון.
בהמשך, לאחר שסיים קורס קציני שריון, הוצב כמפקד בגדוד טנקים סדיר והיה בין חיילי צה"ל שקלטו לשימושו את טנק השוט הבריטי.
בתום שירותו הסדיר חזר לקיבוצו.
הוא הדריך בתנועת המחנות העולים, היה לרכז הבנייה בקיבוץ ובשנת 1964 נשא אישה.
בשנת 1966 נענה לבקשת מפקדיו בצבא והתגייס לשירות קבע, בו שירת עד מותו.
מפקדיו העריכו אותו כמפקד מקצועי ויסודי, הנותן דוגמה לחייליו ומודע לצורכיהם.
יפה השתתף בקורס תותחנות טנקים בבריטניה ואחריו מונה למפקד פלוגה בגדוד 82 – גדוד טנקי השוט של חטיבה 7. פלוגתו השתתפה במלחמה על המים בצפון ישראל.
במלחמת ששת הימים לחם בראש פלוגתו בציר הצפוני של סיני במסגרת אוגדה 84 בפיקודו של האלוף ישראל טל.
בין השאר השתתפה פלוגתו בהבקעת המערך המצרי בצומת רפיח ובקרב ההבקעה השלישי של הג'יראדי.
לאחר מלחמת ששת הימים התמנה למפקד מדור תותחנות בבית הספר לשריון, וב-1969 היה למפקד גדוד 77 בחטיבה 7 ולחם עם הגדוד במלחמת ההתשה בחזית תעלת סואץ.
ב-1971 למד יפה במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל.
לאחר מכן היה למפקד קורס מפקדי טנקים בבית הספר לשריון.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על גדוד 198, שהיה מאויש בחניכי קורס קציני שריון וקורס מפקדי טנקים של בית הספר לשריון.
הוא לחם עם גדודו בחזית סיני במסגרת חטיבה 460, שהשתייכה לאוגדה 162. גדודו עבר דרך קרבות ארוכה – מקרבות היום הראשון למלחמה, דרך מתקפת הנגד של 8 באוקטובר בגזרה הצפונית של התעלה, מערכת הצליחה של תעלת סואץ, הלחימה בגדה המערבית של התעלה ועד לקרב העיר סואץ.
הגדוד הצטיין בלחימתו אולם סבל אבדות כבדות בנפש ובציוד.
על לחימתו בראש הגדוד עוטר יפה לאחר המלחמה בעיטור העוז.
לאחר המלחמה התמנה יפה למפקד חטיבת השריון במילואים 679 בפיקוד הצפון.
ב-1975 מונה למדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, ובאמצע שנת 1976 היה למפקד חטיבת השריון 14 הסדירה באוגדת סיני.
ב-3 במרץ 1977 נספה עמיר יפה עם נהגו בתאונת דרכים ליד פתח תקווה בדרכו לסיני.
הוא הניח אשה וארבעה ילדים.
יפה נקבר בקיבוצו מעוז חיים.
שמו הונצח על אנדרטת חללי השריון בלטרון ועל אנדרטת חללי חטיבה 679 ברמת הגולן.
עמיר מולנר (נולד ב־1972 ברמת גן) הוא פושע ישראלי, שנחשב בעבר לאחד ממנהיגי כנופיית רמת עמידר.
הוא מוגדר כיעד מודיעיני של משטרת ישראל ונחשב לראש ארגון פשע.
ב-2022 שינה את שמו לאברהם מילר.
מולנר גדל ברמת גן והוא הבן הבכור להוריו.
אביו, שעלה מהונגריה בנעוריו, היה קצין משטרה, אימו שעלתה לארץ ממרוקו הייתה מזכירה בבית ספר ברמת גן.
בגיל 16 הצטרף לכנופיית רמת עמידר שבראשה עמדו האחים יוסי ורוני הררי.
מולנר שירת בצה"ל, תחילה כטבח, אך לאחר בקשותיו להעברה שובץ בחטיבת גולני ושירת כלוחם.
במהלך שירותו הצבאי כלוחם רכש ידע בתחום החבלה.
לאחר שחרורו המשיך לפעול כחבר זוטר בכנופיית רמת עמידר.
במהלך שנים אלו פעלה הכנופיה בחסות ובשיתוף פעולה עם יעקב אלפרון (ראש משפחת אלפרון) בתחום הסחר בחשיש ובגביית חובות.
בראשית שנות התשעים של המאה ה־20 פרץ סכסוך חריף בין כנופיית רמת עמידר לכנופיית פרדס כץ שבמהלכו נרצחו חברים משתי הכנופיות על ידי הכנופיה היריבה.
מולנר נחשד במעורבות בניסיונות רצח וברצח, בין היתר בשל מקצועיותם הגבוהה שהתאימה לידע שצבר בצה"ל.
במהלך שנים אלו התחזק מעמדו של מולנר עד שנחשב לאחד ממנהיגי כנופיית רמת עמידר.
במהלך שנים אלו הורשע מולנר מספר פעמים בעבירות של סחיטה באיומים ותקיפה, וישב במאסר שנה אחת על עושק של בעלי משרד נסיעות.
בשנת 1998, לאחר שהמשטרה גייסה עד מדינה בשם ניסים ימין שאפשר את הרשעתו ברצח חבר בארגון חדיף, עזב את ישראל ועבר לדרום אפריקה, שם הוגדר על ידי המשטרה המקומית כמנהיג ארגון הפשע הישראלי שפעל במקום.
בשנת 2001 עבר למקסיקו, גם שם הוגדר כמנהיג ארגון פשיעה ישראלי שפעל במקום.
במהלך שהותו בחו"ל נעשו מספר ניסיונות התנקשות בחיי עד המדינה עד שבשנת 2004 הצליחו המתנקשים לרצוח את עד המדינה בביתו שבחולון.
לאחר רצח עד המדינה חזר מולנר לישראל.
לאחר ששב לישראל התעצם מעמדו והוא נחשב לעומד בראש ארגון פשיעה.
למולנר יוחסה מעורבות בסכסוכים שונים כבורר, ועיסוק בגביית חובות שכלל סחיטה באיומים.
מיוחסת לו בעלות סמויה בעסקים שונים במגוון תחומים ובהם מסחר בסמים.
בשנת 2006 פרצה קטטה בין מולנר לעבריין יעקב אלפרון ובנו דרור במלון בהרצליה, במהלכה נדקר מולנר בצווארו באמצעות סכין יפנית.
בעקבות הדקירה אושפז בבית חולים.
כשנרצח יעקב אלפרון באמצעות פיצוץ מטען רב עוצמה שהוטמן מתחת למכוניתו בשנת 2008 יוחס הרצח למולנר, אך לא נמצאו לכך ראיות.
במהלך שנים אלו גר תקופה מסוימת במגדלי אקירוב.
ב־2008 נעצר מולנר והורשע באשמת החזקת אקדח ותחמושת ללא היתר לאחר שתועד במצלמת אבטחה מוציא נשק מסליק ברמת גן, ונידון ל־32 חודשי מאסר.
במהלך מאסרו שהה בהפרדה בכלא השרון.
שוחרר ממאסרו ביולי 2011. כעבור זמן קצר נעצרו מספר אנשים אשר נטען כי להם זיקה למולנר באשמת ניסיון סחיטה של אמרגנה של מרגלית צנעני.
לאחר שחרורו מהכלא נמלט מישראל בשל מעורבותו ככל הנראה במרמה, הלבנת הון, קשירת קשר ומעורבות בעבירות נשק ושהה בתאילנד.
כששב ארצה ב-2 באוקטובר 2015, נעצר בנתב"ג ברדתו מטיסה מקפריסין בה שהה טרם חזרתו.
לאחר כשבועיים במעצר, ולאחר שהמשטרה הגישה פעמיים ערר נגד שחרורו לביהמ"ש המחוזי, מולנר שוחרר לאחר שהמשטרה הודיעה כי אין בכוונתה להגיש כתב אישום בגין החשד העיקרי של החזקת נשק.
מולנר היה בקשרים קרובים עם סיריל אסטרוק, אחד העבריינים הצרפתים שהורשעו פרשת הונאות המע"מ על מכסות פחמן דו-חמצני, ועם האוליגרך מיכאל צ'רנוי.
מולנר נחשב למומחה בהכנת מטעני חבלה, ומיוחסים לו מספר מעשי רצח שבוצעו באמצעותם, אך הוא מעולם לא הורשע בהם.
מולנר נשוי בשנית ואב לארבעה - אחד מנישואיו הראשונים ושלושה מנישואיו השניים.
הוא נמנע ממגע עם התקשורת.
בשנת 2020 נצפה מולנר בשבעה של האדמור מסדיגורה בליווי מאבטחים.
עמיקם נוֹרקין (נולד ב-20 בדצמבר 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף, שכיהן כמפקד חיל האוויר החל מאוגוסט 2017 ועד אפריל 2022. בעבר כיהן בין היתר כראש אגף התכנון, ראש להק האוויר וראש להק המטה בחיל האוויר.
עמיקם נורקין נולד וגדל במושב בית שערים שבעמק יזרעאל, בן לתלמה ואבשלום.
סבו מצד אמו היה ממייסדי נהלל וסבו מצד אביו היה מראשוני אגודת השומרים.
הוא קרוי על שמו של עמיקם שמאי, בן דודו של אביו, שנהרג ב-16 במאי 1966 כאשר הג'יפ שבו נסע עלה על מוקש סורי.
נורקין הוא בוגר המכללה לביטחון לאומי, ובעל תואר שני במדעי החברה בהצטיינות מאוניברסיטת חיפה.
עבודת המוסמך שלו היא בנושא "השפעות מהפכת המידע והשינויים באופי המלחמה על מודל הפיקוד והשליטה בכוח האווירי".
ביולי 1985 התגייס לצה"ל וסיים קורס טיס מס' 113 במגמת קרב ביולי 1987 כחניך מצטיין.
לאחר ארבעה חודשי טיסה על סקייהוק בשלב האימון המתקדם בטייסת 116, שובץ ב-1988 בטייסת 133, טייסת F-15, ובכך היה לטייס ה-F-15 הצעיר ביותר בעולם.
בתחילת שנות ה-90 שימש סמ"ט ב' בטייסת 69 שהטיסה מטוסי קורנס והשתתף בגיחות הפצצה במהלך מבצע דין וחשבון.
הדריך במגמת "מתקדם קרב" בבית הספר לטיסה, באמצע שנות ה-90 מונה לסמ"ט א' בטייסת 140 שמטיסה מטוסי F-16 והשתתף במבצע ענבי זעם.
בתפקידו הבא שימש ראש מדור במחלקת מבצעים של חיל האוויר.
בשנים 1999 עד 2002 פיקד על טייסת 133. כמפקד הטייסת הוביל מבנה מטוסי צילום להבאת מודיעין על הספינה קארין איי בים האדום, לקראת השתלטות כוחות חיל הים עליה.
כמו כן הוביל את הפריסה הראשונה של מטוסי חיל האוויר לאימון משותף בארצות הברית עם חיל האוויר האמריקאי.
ב-2003 נבחר להוביל את צוות הקליטה של ראשוני מטוסי ה-F-16I ("סופה") בחיל האוויר, כמפקד טייסת 253 המתחדשת.
שירת כראש מחלקת המבצעים בחיל האוויר בדרגת אל"ם, בתקופת ביצוע תוכנית ההתנתקות, חטיפת גלעד שליט ובמלחמת לבנון השנייה, היה אמון בין היתר על ההכנות למבצע משקל סגולי.
בשנים 2009 עד 2012 כיהן כמפקד בסיס תל נוף בדרגת תא"ל, ובמרץ 2012 מונה לראש להק האוויר, האחראי על הפעילות המבצעית, על פעילות האימונים וההדרכה, ועל הפעילות השוטפת של החיל.
בנובמבר 2012 היה ממפקדי הסיכול הממוקד של אחמד ג'עברי, שהיה מהלך הפתיחה במבצע עמוד ענן.
באוגוסט 2014 מונה לראש מטה חיל האוויר ומילא תפקיד זה עד יוני 2015.
ב-16 ביולי 2015 הועלה לדרגת אלוף ומונה לראש אגף התכנון בצה"ל.
בתפקיד זה שירת עד 2 ביולי 2017.
ב-14 באוגוסט 2017 מונה למפקד חיל האוויר הישראלי, והחליף בתפקיד את האלוף אמיר אשל.
בתחילת כהונתו הוכרזו מטוסי F-35 לייטנינג II של חיל האוויר כמבצעיים, ואף רשמו תקיפת בכורה והפלת בכורה עולמיות.
תקיפות אוויריות של ישראל בסוריה, שהחלו בתקופת קודמו בתפקיד, נמשכו גם בתקופת נורקין.
בתחילת ספטמבר 2019 הוענק לו אות לגיון ההצטיינות על תפקוד יוצא דופן כמפקד חיל האוויר, על הגברת שיתוף הפעולה בין המדינות, ועל הצלחת ההפעלה של מטוס ה"אדיר" (F-35I).
האות הוענק לו בארצות הברית במסגרת ביקור שבו נפגש עם דייוויד גולדפיין, מפקד חיל האוויר האמריקאי, ועם בכירים נוספים בחיל האוויר ובמערכת הביטחון.
באוגוסט 2020, בעיצומה של התפרצות נגיף הקורונה בישראל, הוביל את משלחת חיל האוויר לגרמניה, לתרגיל משותף Blue Wings 2020 עם הלופטוואפה, חיל האוויר הגרמני.
ביום העצמאות ה'תשפ"א (2021) השתתף אישית במטס ההצדעה לחברה הישראלית.
במאי 2021 פיקד על החיל במבצע שומר החומות נגד חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה.
באוקטובר של אותה שנה העניקה לו שגרירת גרמניה בישראל סוזאנה ואזום-ראינר את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית כאות הערכה על פועלו.
ב-4 באפריל 2022 סיים נורקין את תפקידו כמפקד חיל האוויר והוחלף בידי תומר בר.
לאורך הקריירה שלו צבר כ-4,500 שעות טיסה.
בנובמבר 2022 מונה לדירקטור בחברת הלוגיסטיקה אוריין ש.מ..
באפריל 2023 הקים ביחד עם שמעון צנציפר את Aerospace Spirit, העוסקת בעולמות הביטחון, החלל והתעופה ומספקת שירותי ליווי וייעוץ אסטרטגי לחברות טכנולוגיות, תעשייה וגופים ביטחוניים בארץ ובעולם.
כמו כן, עוסקת החברה ביזמות ופרויקטים בתחום.
ביולי 2024, חברו Aerospace Spirit ו-Key1 Capital להקמת Ace Capital Partners, קרן השקעות בתחום הביטחון, האוויר והחלל.
ב-5 במרץ 2025 הקים הרמטכ"ל אייל זמיר צוות מומחים בראשות אלוף במיל' סמי תורג'מן כדי לבחון מחדש את תחקירי 7 באוקטובר של צה"ל, ולהציג לו את הממצאים.
בנוסף הצוות כולל את נורקין, מפקד חיל הים לשעבר האלוף במילואים אליהו שרביט, ולצידם בכירים נוספים כמו תת-אלוף במילואים עופר לוי וקציני מודיעין.
נורקין נשוי לאביבה (לבית טל) ולהם שלוש בנות.
בן דודו הוא תא"ל יפתח נורקין, שכיהן כמפקד עוצבת המפץ.
עמיקם רוטמן (נולד ב-7 באוקטובר 1945) הוא עורך תוכניות, שדרן רדיו, תסריטאי, עיתונאי, ומרצה לתקשורת.
היה בעל הטור האישי הראשון ברדיו ומאבות הסגנון האישי הפתוח של שידורי הרדיו מתחילת שנות השבעים של המאה ה-20.
עמיקם רוטמן נולד בהרצליה לברכה ומאיר רוטמן (פועל בניין ועוזרת לגננת).
בשירותו הצבאי עבר קורס קציני חי"ר והיה מפקד מחלקה.
השתחרר בדרגת סרן אחרי שירות קבע כקצין הדרכה.
למד מדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, התחיל לעבוד ברדיו בשנת 1971 ככתב.
פרש מקול ישראל באמצע שנת 2011.
נשוי ואב ל-4, מהם שניים מנישואיו הראשונים.
מסעדת "רוטמן" שבבעלות המשפחה פעלה במשך 14 שנה בלוטם ונסגרה בשנת 2017.
שימש כתב חדשות ברדיו, עורך ומפיק יומני חדשות והגיש את היומן "בחצי היום".
כתב תסריטים לסרטים דוקומנטריים בשירות הסרטים הישראלי ובטלוויזיה החינוכית ("מקום קבורתו").
רוטמן היה בעל הפינה האישית הראשונה באמצע שנות השבעים - "השבוע שעובר" - מבט אישי על השבוע ששודר מדי יום שישי לקראת השעה שתיים בצהריים.
הוא ערך והגיש תוכניות לילה ("תחנה", "ערב טוב מירושלים", ועוד.) הנחה אירועי זמר ומופעים ("ערב שירי נעמי שמר") וערך תוכניות דוקומנטריות של מעקב אחרי אירועים והקלטות בשטח ("שעה קטנה").
היה בין חבורת העיתונאים שכתבו במקומון הירושלמי הראשון "ירושלתון".
לימים כתב גם טור אישי שנקרא "טור" במקומון "כל העיר" והיה בין מקימי העיתון "חדשות" (עורך מדורים בעמודים הפנימיים וכותב רשימות).
הוא ערך והגיש את מהדורת החדשות הראשונה של הטלוויזיה בכבלים בחברת הטלוויזיה בכבלים "גוונים" ששידרה מראשון לציון.
הוא כתב גם במקומונים: "על השרון", ו"לעניין".
שידר מבזקי חדשות בגלי צה"ל ותוכנית סקירת עיתונות בבוקר בשנת 1995.
ערך תקליט על ביקור סאדאת בירושלים.
("44 שעות בירושלים") ב"קול ישראל" גם ערך והגיש את תוכנית סקירת העיתונות "אור ראשון" (הוא גם בעל זכות היוצרים על שם התוכנית).
היה מרצה לתקשורת וניהל סדנאות רדיו במכללת עמק יזרעאל, מכללת נתניה, ומכללת ספיר.
תוכנית הרדיו האחרונה שערך נקראה "אלה החיים" ובה בין היתר הייתה משודרת שיחה שלו עם עצמו כראיון ערוך מהאולפן ומטלפון, מה שאפשר להגדיר כחידוש שאין לו אח ורע בשידורים.
רוטמן זכה ל"פרס רשות השידור על תוכניות דוקומנטריות" מידי המנכ"ל גדעון לב ארי בסוף שנות השבעים על התוכנית "שעה קטנה".
אלה החיים, הוצאת עולם חדש, 2014
עמיקם בר גרמא (נולד ב-6 בדצמבר 1947) הוא צייר ופסל ישראלי.
עמיקם בר גרמא (גרמא) נולד לנעמי ושלום גרמא, חברי גרעין "טלמון" שעבר ב-1945 מירושלים למושב גאולים.
ב-28 במאי 1948 פלש כוח של הצבא העיראקי, בסיוע פלסטינים מהאזור, וכבש כמחצית מהמושב.
הפלסטינים שרפו את ביתם, בזזו את המשק החקלאי והחי, ועקרו את המטעים.
הוריו עברו לחלקת אדמה שרכשו בהרצליה בשנים שקדמו לכך.
סיפורי הנסיגה סופרו פעמים רבות בביתם והשפיעו על גרמא.
אימו שלחה אותו כבר בגיל עשר ללמוד אצל מיטב המורים של המושבה הרצליה.
למד מוזיקה, כלי נשיפה וציור (ציור אצל לאון פוטוריאן).
בשנת 1965 התגייס לחיל השריון ובשנת 1967 לחם בחזית הקדמית במלחמת ששת הימים.
ב-1973 במלחמת יום הכיפורים נלחם כאיש צוות טנק, ושהה בחזית הקדמית שבעה חודשים.
במהלך תקופה זו, בין הדיונות, צייר ורשם גלויות דואר מהווי הלוחמים ומיען אותן לחברתו, לימים אשתו.
רישומים אלה היוו בסיס לסדרת תערוכות בשם "מגן את לי וסטודיו".
בשנת 1982, במלחמת שלום הגליל לקח חלק בלחימה קשה במיוחד שהשאירה עליו חותמה לכל החיים.
יצירתו של האמן עמיקם בר גרמא מתפרסת על נקודות ההתרחשויות ההיסטוריות של מדינת ישראל
כבר בתערוכתו הראשונה בשנת 1968 השתמש בערכים האמנותיים של אסכולת "אמנות שדות צבע" לביטוי ודימוי אמיתי של אלה שהקריבו את עצמם להגנה על מולדתם.
ביצירה מאוחרת יותר עוסק במוטיבים המסמלים ישראליות: הצבר ועץ הזית.
גם כאן שילב את הקשר שלו לישראל, לאדמה.
יצירותיו האחרונות מבטאות אופטימיות ישראלית טיפוסית ועוסקות בצבעוניות מרהיבה בנושאים בוטניים.
ערכים אסתטיים אלה מאפיינים את יצירותיו.
עמיקם לא זנח את עיסוקו ב"אמנות שדות צבע" כביטוי אמנותי לתפישותיו החברתיות.
עמיקם למד בתיכון עירוני מקצועי י"ד - ויצו צרפת שבתל אביב, 1961 שהוקמה במתכונת הבאוהוז הישראלי על ידי קבוצת אמנים, מהמובילים בישראל באותה עת, אלכסנדר בוגן, משה רוזנטליס, משה שטרנשוס, משה ציפר, יצחק יורש, יואב בראל ופאולה אהרונסון.
בשנת 1964 קיבל עמיקם את מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל קרן "שרת" לאמנים צעירים.
בהמשך, בשנת 1972, השתלם בטכנולוגיה קרמית ברמת טכנאי קרמיקה אצל מהנדס הקרמיקה אינג' אברהם קירשנר והטכנולוג יהודה קורן.
בשנת 1988 למד הוראה במכללת בית ברל, וב-2001 למד תולדות האמנות ופסיכולוגיה באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 1975 הקים וניהל את הסטודיו לקרמיקה "נצר כדרים" בהרצליה שהפעילו כעשר שנים והתמחה בעיצוב קראמי ופיסול קראמי.
הקים במסגרת הקתדרה של המחלקה לתרבות בעיריית הרצליה סדנאות להוראת האמנות הפלסטית.
בשנת 2000, הקים את המכון לאמנות ויזואלית "סטודיו M המושבות".
בשנת 2003, כיהן כיו"ר אמני כפר סבא והסביבה במשך שנתיים.
ערך עם מאות מחבריו האמנים תערוכות וכנסים לציון מאה שנים לכפר סבא.
באותה שנה (2003), בסיוע עיריית כפר סבא, ערך עמיקם אלבום רישומים מפואר, שאייר ורשם בזמן שהותו בחזית "מלחמת יום הכיפורים" - האלבום נתרם ל"יד לשריון לטרון", ולספריה הציבורית בכפר סבא.
משנת 2017, החל להציג במוזיאונים וגלריות באירופה, באיטליה, מוסקבה ופריז.
שתי יצירותיו של עמיקם בר גרמא מוצגות דרך קבע בבית עיריית פריז.
עמיקם חבר אגודת הציירים והפסלים, סניף חיפה והצפון.
התערוכה המקצועית הראשונה (1968) בגלריה כץ ברחוב דיזנגוף בתל אביב, יחד עם מוריו האמנים.
שגרירות צרפת בישראל (1972) - פיסול קראמי
גלריה - השרון - הרצליה (1988) - בחסות עיריית הרצליה
מוזיאון יד לבנים - רעננה (1994)
היכל התרבות - יד לבנים כפר סבא (2001) - "מגן את לי וסטודיו"
יד לבנים רמת השרון (2003) - "מגן את לי וסטודיו"
אולם התערוכות (2017) - היכל התרבות העירוני פתח תקווה
מבואה – בנק דיסקונט כפר סבא (1986)
מוזיאון "חצרות האיכרים" כפר תבור (1994)
תערוכה שנתית - אגודת הציירים והפסלים חיפה והצפון.
מחווה לשאגאל - אגודת הציירים והפסלים חיפה והצפון.
המוזיאון הבינלאומי MIIT - טורינו, איטליה (2018)
גלריה בית שאגאל - חיפה, ישראל, "משואה לתקומה" (2019)
גלריה בית שאגאל - חיפה, ישראל, "שבירת מוסכמות" (2019)
מרכז תרבות במוזיאון ZIL במוסקבה (2019)
היכל התרבות פתח תקווה "זוויות וחבורים" (2024)
מצוינות בסטודיו - תפישות הוראה בציור ורישום
אלבום - "אוצר מלחמה" שנתרם ליד לשריון, לטרון.
איורים בכתב העת "ביטאון מערכות" אוקטובר 2003
עמיעד ברזנר ("חליל") (12 בנובמבר 1927 - 27 באפריל 2012) היה היסטוריון, חוקר תולדות חיל השריון הישראלי.
עמיעד נולד במושבה רחובות, נכד לנתן ברזנר, מחברי אגודת "מנוחה ונחלה", שרכשה את האדמות שעליהן קמה המושבה, ובן לגרשון ברזנר, שהגיע לבדו כנער לרחובות בשנת הקמתה, 1890 (תר"ן), כדי ללמוד כיצד לנהל את נחלת הוריו, שנשארו עדיין בפולין.
עמיעד למד תחילה ברחובות והמשיך את לימודיו בבית הספר המקצועי מקס פיין בתל אביב.
בגיל 19 התגייס לפלמ"ח, בו שירת בפלוגה ד' של הגדוד הראשון.
בסתיו 1947 היה מ"כ בפלוגה י"ב, שעסקה באבטחת קווי המים בדרום הארץ.
לאחר קום המדינה המשיך לשרת בצה"ל, והשתתף במלחמות ישראל ממלחמת העצמאות עד מלחמת יום הכיפורים, תחילה כחייל סדיר ואחר כקצין בקבע.
במלחמת העצמאות היה ממגיני כפר דרום עד פינויו, ואחר כך שירת עד תום המלחמה בגדוד התשיעי של חטיבת הנגב והשתתף במבצע יואב, מבצע לוט ומבצע חורב.
שירת כסגן מפקד פלוגה בגדוד 9, מדריך בבה"ד 5, פיקד על קורס מ"כים חרמ"ש ומפקד פלוגת שריון.
בשנת 1957 נשא לאישה את בתשבע.
בשנת 1961 החל להדריך בבית הספר לשריון, תפקיד בו שימש עד 1964, אז החל לשמש כקצין אג"ם חטיבתי.
אחרי מלחמת ששת הימים, שימש קצין מטה במפקדת גייסות השריון, ובשנת 1971 קיבל דרגת סגן-אלוף.
במלחמת יום הכיפורים שירת כקצין מטה באוגדה 162 בחזית המצרית.
לאחר השחרור בשנת 1980 נרשם ללימודים באוניברסיטת תל אביב, שם קיבל תואר ראשון ושני ואחר כך המשיך לדוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים.
במשך השנים חקר ד"ר ברזנר את חיל השריון ופרסם מאמרים וספרים בנושא זה.
בתחילת שנות ה-2000 הקדיש מזמנו לסדרה של ראיונות מוקלטים עם מפקדי שריון בכירים, יחד עם עמותת יד לשריון ומרכז המידע בלטרון.
בשנותיו האחרונות התמסר לעבודה בארכיון העיר רחובות.
"ניצני השריון", הוצאת מערכות, 1995 (זוכה פרס יצחק שדה לספרות צבאית)
"אש לפניו תלך - התפתחות ותמורות בשריון הישראלי מתום מלחמת סיני למלחמת ששת הימים", חמו"ל, 1996, הוצאת משרד הביטחון, 2017
"הנגב בהתיישבות ובמלחמה", הוצאת משרד הביטחון, 1994 (זוכה פרס קק"ל)
"סוסים אבירים", הוצאת מערכות, 1999
"מדוע היו טנקים ספורים במלחמת העצמאות" ("בשריון", גיליון 1)
"הסורים נבלמו בעמק הבכא" ("בשריון", גיליון 2)
"הילדים מבי"ס לטנקיסטים" ("בשריון", גיליון 14)
"תפעול השריון במלחמת האזרחים בספרד" ("בשריון", גיליון 20)
"סוף מעשה במחשבה תחילה" ("בשריון", גיליון 21)
"מי "אשם" בהצלחת השריון במלחמת סיני" ("בשריון", גיליון 24)
"חיל השריון - כזה ראה וקדש" ("בשריון", גיליון 24)
"השריונית החמושה במקלעים במלחמת העצמאות" ("בשריון", גיליון 28)
"התקפות חטיבה 8 על עיראק אל מנשיה" ("בשריון", גיליון 28)
"הכומתה השחורה וצבעי השריון" ("בשריון", גיליון 28)
"תקרית כלקין גול הכרעת השריון הגדולה ביותר לפני מלחמת העולם השנייה" ("בשריון", גיליון 32)
חטיבה 7 בוטלה והוקמה מחדש" ("בשריון", גיליון 36)
"טנקים בריטים במרד הערבי בארץ ישראל" ("בשריון", גיליון 38)
הטנקים הסובייטיים לא היו נחותים
כלכלת רחובות כמושבת כרמים 1890–1918
מערכת החינוך במושבה רחובות (מייסודה ועד תום מלחמת העולם הראשונה).
רכילות רחובותית בראשית המושבה (נערך אחרי מותו על ידי מר צבי תדמור)
עמיר פלג (נולד ב-22 במאי 1959) הוא עיתונאי ספורט ישראלי.
פלג נולד בנצרת עילית, אביו היה ממייסדי היישוב.
בהמשך עבר עם משפחתו לחיפה ושם גדל.
פלג, בוגר תיכון עירוני ד' בתל אביב, הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב וכן קורס תקשורת משותף לאגודת העיתונאים ובית הספר למאמנים ומדריכים במכון וינגייט.
פלג החל את הקריירה העיתונאית ב-1984 ככתב במדור הספורט של עיתון "חדשות" ונמנה עם דור המייסדים שלו.
ב-1989 עזב את מערכת העיתון ועבר לעבוד בעיתון "עולם הספורט" עד מעברו למדור הספורט של "ידיעות אחרונות" ב-1990 שם שימש כעורך עמודים ובעל טור שבועי בשם "ציונים זה הכל".
במהלך השנים, שימש פלג כתב, תחקירן ופרשן וב-2003 מונה לעורך מדור הספורט.
ב-2008 סיקר את אולימפיאדת בייג'ינג ובתומה הודיע על עזיבת תפקידו כעורך על מנת להתרכז בכתיבה, ומאז שב לשמש כתחקירן ופרשן.
בנוסף, הוא בעל המדור השבועי "פלג בחמישי" בו הוא מבקר בלשונו החדה את תרבות הספורט בישראל ובכלל זה את תקשורת הספורט בישראל ותופעת "כתבי החצר" והפרשנים בעלי האינטרס.
טוריו וחשיפותיו מגובים באסמכתאות, בקטעי ארכיון ובציטוטים, בין היתר של מושאי הביקורת עצמם.
במהלך שנות התשעים הגיש פינת ביקורת סאטירית בתוכנית ספורT.V בטלוויזיה החינוכית ובמשך כשלוש שנים שימש כתסריטאי התוכנית.
במסגרת עבודתו ב"ידיעות אחרונות" סיקר ארבעה טורנירי מונדיאל (מונדיאל 1998 בצרפת, מונדיאל 2002 ביפן וקוריאה הדרומית, מונדיאל 2010 בדרום אפריקה ומונדיאל 2014 בברזיל) וארבעה טורנירי יורו (יורו 2000 בהולנד ובלגיה, יורו 2008 בשווייץ ואוסטריה, יורו 2012 באוקראינה ופולין ויורו 2016 בצרפת).
כתחקירן חשף בין היתר אי סדרים חמורים, ניגודי עניינים ומינוי מקורבים באיגודי השחייה וההתעמלות, טניס השולחן וסקי השלג והיה אחראי לחשיפות מעשים בלתי כשרים ושחיתויות בהתאחדות לכדורגל בישראל ובאיגוד הכדורסל בישראל.
בשנת 2013 נקרא להעיד בפני הוועדה לבדיקת המבנה הניהולי של הכדורגל בראשות ירון זליכה.
עוד באותה שנה היה לעיתונאי הספורט הראשון שמוענק לו אות אומ"ץ.
בנימוקי הוועדה נכתב כי פלג בלשונו המושחזת, יוצא לאורך השנים ללא חת נגד שחיתות בספורט הישראלי בכל תחום, כשכל גוף או גורם חשוף לשבט ביקורתו כולל עמיתיו למקצוע, וכן נגד חוסר שקיפות, אלימות וגזענות.
עוד נכתב כי ביקורתו ארוכת השנים הניבה פירות והביאה לשיפור במנהל התקין ולהרתעת הגופים המסוקרים וכי עבודתו והיותו נדבך חשוב בעיתונות הספורט החוקרת שמה אותו כמורה דרך וכמודל לחיקוי עבור עיתונאים אחרים.
פלג חבר בצוות התוכנית "המנהלת" המשודרת בערוץ ONE.
מנכ"ל מכבי חיפה אסף בן דב תבע את פלג ו"ידיעות אחרונות", בטענה כי בשתי כתבות של פלג ייחסו לו כישלונות מקצועיים במגרש, אף שבפועל אחריותו היא בתחום הניהולי והפיננסי בלבד.
בסופו של דבר משך בן דב את התביעה אחרי שקיבל ייעוץ משפטי לפיו סיכוייו לזכות קלושים ביותר.
באוקטובר 2023 פרש בהסכם פרישה מוקדמת מעבודתו ב"ידיעות אחרונות".
בתחילת 2025 יצא לאור ספרו "המרוץ לתחתית - מותה של תקשורת הספורט בישראל".
עמיר נוסבאום (נולד ב-9 באוקטובר 1980) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
נוסבאום החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של עירוני ראשון לציון.
בעונת ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת, במשחק מול הפועל צפרירים חולון.
בקיץ חתם בעירוני קריית שמונה, ובתום העונה עלה עם הקבוצה לליגת העל לראשונה בתולדותיה.
בקיץ עזב את המועדון וחתם בהפועל רמת השרון, ובעונתו הראשונה בקבוצה עלה עמה לליגת העל לראשונה בתולדותיה.
בקיץ חתם בהפועל חיפה מליגת העל, במדיה שיחק עונה אחת.
לאחר מכן חתם בהפועל כפר סבא, לאחר שהעפילה בחזרה לליגה הלאומית.
נוסבאום היה שותף בכל משחקי הליגה בעונתו הראשונה בקבוצה, ובסופה רשם עלייה נוספת לליגת העל.
ב-4 ביוני 2016 הודיע נוסבאום על פרישה ממשחק פעיל ומונה לעוזרו של ברק בכר בהפועל באר שבע.
ב-26 במאי 2019 התפטר ממשרת עוזר המאמן בהפועל באר שבע והחל לאמן כמאמן ראשי את קבוצת הפועל פתח תקווה.
ב-2 בפברואר 2020 פוטר מאימון הקבוצה.
ב-15 ביולי 2020 מונה למאמן בית"ר תל אביב בת ים.
ב-31 במאי 2021 מונה למאמנה של עירוני קריית שמונה, הקבוצה הראשונה בה אימן בליגת העל.
ב-8 בנובמבר 2021, לאחר רצף תוצאות שליליות, פוטר מתפקידו.
בדצמבר 2021 מונה למאמנה של מ.ס.
ב-3 ביולי 2022 מונה למאמן הפועל ראשון לציון.
ב-25 בינואר 2023 הוליך את הקבוצה לזכייה שנייה בהיסטוריה בגביע הטוטו לליגה הלאומית אחרי ניצחון בגמר 0–1 על הפועל רמת השרון.
ב-7 באפריל 2023 ביקש לעזוב את התפקיד.
ב-4 ביוני 2023 מונה למאמן הנוער של מכבי חיפה.
ב-11 ביוני 2024 מונה לעוזרו של ברק בכר.
ב-6 במאי 2025 פוטר מהקבוצה בעקבות פיטוריו של בכר.
לורן עמיר חליפה חדידר חדד (נולד ב-20 ביוני 1984) המוכר בשם הבמה: "אמיר", הוא זמר-יוצר ישראלי-צרפתי שזכה לפרסום עולמי.
התפרסם בישראל לראשונה כאשר השתתף בעונה הרביעית של התוכנית "כוכב נולד".
ייצג את צרפת באירוויזיון 2016 והגיע למקום השישי.
חדד נולד בסרסל, פרוור של פריז, צרפת.
הבכור מבין ארבעה ילדים למשפחה יהודית ספרדית.
אביו יליד תוניסיה ואימו ישראלית מקריית שמונה.
הוריו הכירו כאשר אביו הגיע להתמחות בבית החולים איכילוב, ואמו למדה בבית ספר לאחיות.
בשנת 1992, כשהיה בן 8, עלתה משפחתו לישראל, והשתקעה בהרצליה.
חדד מעיד כי גדל בבית מסורתי, שומר שבת.
בילדותו הוא שר בעיקר בבתי כנסת וכתחביב.
חדד שירת כחייל בחיל המודיעין.
בקיץ 2006 השתתף בעונה הרביעית של התוכנית "כוכב נולד".
מורה לפיתוח קול שמעה אותו בבית הכנסת והמליצה להפקה להזמין אותו לאודישנים.
הוא נשאר ארבע תוכניות עד שבתוכנית הרביעית בשלב הדואטים, קרס על הבמה בשידור חי.
עם סיום העונה פנה אליו מפיק מצרפת, ששמע אותו שר בצרפתית בתוכנית, והחתים אותו על חוזה בחברת "קול רקורד", לייבל ירושלמי בתחילת דרכו.
בהמשך הוא ארגן מדי פעם עבור חדד הופעות מול קהילות יהודיות בצרפת, בלגיה ושווייץ והופעות באירועים של הסוכנות היהודית.
באוקטובר 2006, החל ללמוד רפואת שיניים באוניברסיטה העברית בירושלים, לימודים אותם סיים בשנת 2012, ובמקביל ניסה לקדם את הקריירה שלו כזמר.
חדד לקח שיעורים לפיתוח קול, והעלה ליוטיוב סרטונים שלו שר.
בין היתר תרגם לעברית את "J'te l'dis quand même" , שירו של הזמר הצרפתי פטריק ברואל.
השיר, "קשה למצוא מילים", הגיע לידיו של ברואל שהתרגש מכך.
כאשר ברואל הגיע להופעה בפארק רעננה ב-28 במאי 2008, הוא הזמין את חדד לשיר יחד איתו מול קהל של 8,000 אנשים.
ב־2011 הוציא בישראל את האלבום הראשון שלו "ויהי" שכלל הן שירים שכתב והן גרסאות כיסוי לשירים צרפתיים.
האלבום הולחן ועובד בשותפות עם חברו, המוזיקאי עמרי דגן, והוקלט ב־2008 כאשר שניהם היו סטודנטים.
האלבום כלל את שירו הפופולרי "קשה למצוא מילים", זאת הייתה הפעם הראשונה שפטריק ברואל העניק אישור לחדש את אחד משיריו.
אחד מהשירים באלבום הוקלט בארצות הברית עם הראפר האמריקאי קוליו, מחבר פסקול הסרט "סיכון מחושב".
חדד גם חידש את הלהיט משנות ה־90 "Désenchantée" של הזמרת הצרפתית מילן פארמר, גרסה אשר הופקה על ידי ה־DJ הישראלי המפורסם עופר ניסים.
חדד שיתף פעולה עם מספר אמנים ביניהם שלומי שבת, חיים משה, דודו אהרון, גד אלבז, אייל גולן וישי ריבו.
בשנת 2014 השתתף יחד עם ארוסתו (אשתו היום) בתוכנית "כלוב הזהב" בעונה 2 פרק 14. בה זכו ברכב ועוד מספר פרסים נרחב.
בשנת 2014 השתתף בעונה השלישית של הגרסה הצרפתית "The Voice" אשר שודרה בTF1 החל מ־11 בינואר 2014 ועד 10 במאי 2014. באודישן העיוור שלו שר את "Candle in the Wind" של אלטון ג'ון.
כל ארבעת השופטים הסתובבו אליו, והוא בחר להיות בנבחרת של זמרת הפופ הצרפתייה ג'ניפר .
הוא הגיע לגמר בו סיים במקום השלישי.
לאחר סיום התוכנית יצא לסיבוב הופעות בצרפת עם שאר הפיינליסטים של דה וויס.
הוא אף הוציא קליפ וידאו לשיר "Candle in the Wind" אותו שר באודישן בדה וויס.
בשנת 2015, הוציא לאור את הסינגל הראשון שלו בצרפת "Oasis" תחת שם הבמה Amir.
בשנת 2016 נבחר לייצג את צרפת בתחרות האירוויזיון שנערכה בסטוקהולם, שוודיה, עם השיר "J'ai cherché" שנכתב על ידי עמיר עצמו בשותפות עם ז'ואן ארמי ונאזים חאלד, ומכיל שילוב של מילים בצרפתית ובאנגלית.
אל האירוויזיון הוא הגיע במקרה, לאחר מפגש אקראי בפאב עם ראש המשלחת של France 2 לבחירת הנציג הצרפתי לתחרות, אדוארדו גראסי.
עמיר השמיע לו את השיר "J'ai cherché" שהיה אמור להיות הסינגל באלבום החדש שלו.
אדוארדו התלהב מהשיר וביקש ממנו לייצג את צרפת עם השיר באירוויזיון, הוא שכנע את שאר חברי הוועדה ועמיר נבחר לייצג את צרפת בתחרות.
השיר נערך ועוצב מחדש על ידי Skydancers ונאזים חאלד מאחר שהשיר בגרסתו המקורית באלבום חרג ממגבלת שלוש הדקות של התחרות.
France 2, הערוץ שמשדר את התחרות בצרפת, תכננו תחילה לחשוף את השיר ב-12 במרץ 2016, אך הידיעה הודלפה כבר ב-25 בפברואר 2016. עמיר ביקש לדחות את ההכרזה על השתתפותו על מנת שהשיר יוכל להצליח בזכות עצמו.
השיר הושמע ברדיו במשך חודשיים עד להכרזה.
זאת הייתה הפעם הראשונה בצרפת שהכריזו על שיר לאירוויזיון שכבר קיים ומושמע, וגם כי השיר לתחרות הכיל מילים באנגלית.
השיר הוצג לציבור באופן רשמי ב-12 במרץ 2016 בתוכנית הצרפתית The DiCaire Show.
מיד כשנודע על בחירתו של חדד לייצג את צרפת, הריצו גורמים אנטי־ציוניים עצומה נגדו באינטרנט, ש-700 איש הספיקו לחתום עליה לפני שהורדה.
בעצומה הביעו החותמים התנגדות לכך שמי שהיה חייל בצה"ל ייצג בתחרות כלל־אירופית רשמית את שמה של הרפובליקה הצרפתית.
ביקורת נוספת הושמעה מצידו של אנדרה ואליני , שר זוטר לענייני פרנקופוניה בממשלת צרפת, הוא תקף את שירו של חדד באומרו כי זאת "דוגמה מביכה ובלתי מתקבלת על הדעת" לזניחת השפה הצרפתית, משום שהפזמון החוזר בשיר הוא באנגלית.
גם האינטלקטואל הצרפתי ברנאר פיבו הצטרף לביקורת נגד השיר המכיל טקסט באנגלית.
מנהלת מחלקת הבידור ב-France 2 יצאה להגנתו של חדד בהודעה: "השיר מתנגן ברדיו הצרפתי מחודש ינואר, כבר חמישה חודשים.
פיבו והשר ואליני שתקפו את השימוש באנגלית התעוררו בימים האחרונים.
אני חושבת שהם בכלל לא שמעו את השיר אלא רק הגיבו לשאלה שנשאלו".
בגמר האירוויזיון השיר הגיע למקום השישי עם 257 נקודות.
זהו המקום הגבוה ביותר שצרפת הגיעה בתחרות מאז 2002 וזהו הניקוד הגבוה ביותר שקיבלה בהיסטוריה של התחרות.
הקהל הישראלי העניק לביצוע של עמיר 12 נקודות בעוד צוות השופטים הישראלי העניק רק 8 נקודות.
עמיר הוציא את האלבום השני שלו Au cœur de moi בתאריך 29 באפריל 2016. האלבום הגיע למקום השישי במצעד האלבומים הצרפתי והגיע למעמד אלבום פלטינה כפול, האלבום גם השתתף במצעדים בבלגיה ובשווייץ, וזכה למעמד אלבום זהב בשווייץ.
"J'ai cherché" שוחרר כסינגל שני לאלבום ב-3 במרץ 2016. נכון לספטמבר 2018 הקליפ לשיר זכה ל-81 מיליון צפיות באתר יוטיוב, בשיר זה שבר עמיר שיא של היהודי המסורתי הראשון עם מספר צפיות רב שכזה.
"On dirait" שוחרר כסינגל שלישי לאלבום ב-29 באוגוסט 2016. השיר הגיע בשיא למקום 15 במצעד הסינגלים הצרפתי, וב-17 ביוני 2017 זכה בפרס שיר השנה בחג המוזיקה בנים, נוכן לספטמבר 2018 הקליפ לשיר זכה ל-44 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
"Au cœur de moi" היה הסינגל הרביעי מהאלבום ששוחרר ב-6 בפברואר 2017.
הוא הצטרף לסטפן ברן ולמריאני ג'יימס בקריינות גמר אירוויזיון 2017 שנערך בקייב ב־13 במאי.
הוא חבר עם ואן ריפאבליק בגרסה הצרפתית של הסינגל החדש שלהם "No Vacancy" .
ב־25 באוגוסט 2017, הוא שחרר את "États d'Amour" כסינגל הראשי לאלבום השלישי שלו שצפוי לצאת ב־27 באוקטובר 2017. ב־7 בספטמבר 2017 הודיע כי שם האלבום השלישי יקרא Addictions.
ב-2021 הוציא יחד עם הזמרת סיה והצמד בנקס & רנקס את הרמיקס לשיר 1+1 מתוך פסקול הסרט Music.
נכון למאי 2022 הוא הישראלי החמישי המושמע ביותר בספוטיפיי עם כ-1.6 מיליון מאזינים חודשיים.
ב-7 ביולי 2014 חדד התחתן עם ליטל אהרונוביץ'.
בפברואר 2019, נולד להם בן בכור בשם מיכאל (Mikhaël) ביולי 2022, נולד בנם אור.
שנה פרס קטגוריה תוצאה 2016 NRJ Music Awards פריצת השנהrowspan="3" data-sort-value=#99FF99 שיר השנה ("J'ai cherché") פרסי המוזיקה של MTV אירופה הזמר הצרפתי הטוב ביותר 2017 NRJ Music Awards הרכב השנה (יחד עם ואן ריפאבליק)שיר השנה ("On dirait")rowspan="2" data-sort-value=#99FF99 פרסי המוזיקה של MTV אירופה הזמר הצרפתי הטוב ביותר
עמיקם יסעור (מנצ'יקובסקי) (נולד ב-26 בנובמבר 1947) הוא מסאי, סופר ומשורר ישראלי.
עמיקם יסעור נולד בעיר חיפה.
הוא בוגר בית הספר הריאלי העברי בחיפה.
בוגר אוניברסיטת חיפה בחוגים ספרות עברית ופילוסופיה והמחלקה להכשרת מורים.
בין השנים 1974–2014 עבד כספרן בספרייה המרכזית פבזנר בחיפה, רובן כביבליוגרף ראשי של מערכת הספריות הציבוריות בעיר.
כמו כן לימד חלקית בתיכון, ספרות ובעיקר חיבור.
סיפורו הראשון נדפס ב"דבר" ב-1972 עם רישום של דני קרמן.
פרסם סיפורים קצרים לילדים ושירים לילדים בעיתוני ילדים (הארץ שלנו, דבר לילדים, משמר לילדים).
השתתף באנתולוגיות "עקד 25 שנה" ו"שירי חיפה" שהופיע בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
סיפורו על עתיד חיפה זכה במקום השלישי ובציון לשבח בתחרות האתר "יקום תרבות".
פרסם רשימות ב: "יקום תרבות", "בכיוון הרוח" וכן בירחון אינטרנטי "נטו ארט נט" בו היה חבר מערכת ובעל מספר טורים.
מרבה לכתוב על חיפה בעבר בהווה ובעתיד.
חבר בקבוצת יוצרים סיפור חיפאי מאז הקמתה ב-2011. חבר אגודת הסופרים העבריים מ-1982, בה גם היה חבר בוועדותיה הארגוניות.
שפט בוועדת מלגות לספרות של קרן תרבות חיפה במשך 17 שנים.
שפט בוועד פרס שטרוק לאמנות פלסטית מטעם עיריית חיפה.
כתב סקירות רבות על ספרי מחברים חיפאים.
כמו כן כתב דברי פרשנות בקטלוגים של אמנים חיפאים.
מנחה בהתנדבות ערבי ספרות, אמנות והגות.
עקב אכילס (סיפורים), הוצאת אל"ף, 1980
חיבוק הדוב (שירים), הוצאת עקד, 1980
מרחף בין קירות (שירים), הוצאת אור-עם, 1985.
מבצר ההומניזם (עיון), הוצאת אור-עם, 1988.
אושר ממבט פילוסופי (מסות, אמרות ומשלים), הוצאת אחוזה-חיפה, 2012
אהבה ממבט פילוסופי (מסות, אמרות ומשלים), הוצאת אחוזה–חיפה, 2013
לסייר בחיפה בעקבות סופרים (הוצאת פרדס, 2009) מופיע כמחבר שותף (לדבריו כתב רק מבוא ותקצירי היצירות בספר שרובו נכתב בידי ז'ק קנו).
בין השנים 1983–1992 פרסם בהוצאת אור-עם 9 חוברות עזר לתלמידים על מופאסאן, אנה קארנינה, החולה המדומה, מחזות ישראלים, העבד, תרנגול כפרות, חסות, גיא אוני (ספר), מישל עזרא ספרא ובניו.
השלים יחד עם ז'ק קנו לקסיקון מחברים ספרותיים חיפאים לדורותיהם שטרם ראה אור.
"מן האמצע ומכל מקום – התבוננות בשירתו של בנימין אלקובי בעקבות ספרו 'באמצע החיים'", אפיריון, גיליון 83(2003) ,עמ' 40 – 43.
"ספר שירים על אלוהים מאת מחבר רבגוני", מאמר על ספר השירה של פרופ' אוריאל זוהר מי אני אלוהים שבתוכי?
בעיתון לתרבות ואמנות נטו NetArt, גיליון 42, 2011.
כחולי למד בבית ספר רביבים ובתיכון קוגל בחולון.
הוא התאמן בהפועל רמת גן בהדרכתו של דוד קושניר.
בתחרות שנערכה בפתח תקווה ב-23 במאי 1970 קבע כחולי בריצת 60 מטר שיא ישראלי חדש לגילאי 16 בתוצאה של 6.9 שניות (מדידה ידנית), השיא עדיין קיים, נכון ל-2017.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1971 זכה כחולי ב-3 מדליות אישיות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.9 שניות, לפני דוד קניג מאס"א תל אביב (11.1 שניות), מיכאלידיס מיוון (11.1 שניות) ומשה פרידמן מהפועל עמק חפר (11.2 שניות).
מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.7 שניות, אחרי דוד קניג (22.4 שניות) ולפני דן קמפל ממכבי תל אביב (23.1 שניות) ובקפיצה לרוחק בתוצאה של 6.69 מטר, אחרי גדעון רייס מהפועל גבעת ברנר (7.03 מטר) ולפני ישי ויתקין מהפעול העמקים (6.68 מטר).
באליפות ישראל שנערכה באצטדיון רמת גן ביולי 1972 זכה כחולי בשתי מדליות זהב, בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.0 שניות ובריצת 200 מטר בתוצאה של 22.3 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו ביולי 1973, זכה כחולי במדליית כסף בריצת שליחים 4x100 מטר.
באליפות ישראל שנערכה במכון וינגייט ביולי 1974 זכה כחולי במדליית זהב בריצת 100 מטר בתוצאה של 11.0 שניות, לפני ערן וקסלר חברו לקבוצה (11.01 שניות) ומאיר קופלר ממכבי תל אביב (11.1 שניות).
בכינוס הפועל ה-10 שנערך במאי 1975 סיים כחולי במקום רביעי בריצת 100 מטר בשיא ישראלי חדש של 10.86 שניות.
עמיר סולד (נולד בשנת 1956) הוא פרופסור לרפואה המתמחה בכירורגיה לפרוסקופית.
מקים היחידה הראשונה בישראל לכירורגיה אנדוסקופית ומרכז ההדרכה בבית החולים איכילוב.
ביצע כמה סוגי ניתוחים שלא בוצעו קודם לכן בישראל.
מייסד שותף, יו"ר ומנהל רפואי של "אסיא מדיקל".
מרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב, פרסם עשרות מאמרים בספרות הרפואית.
נבחר לרופא הטוב בישראל בתחום ניתוחים זעיר-פולשניים על ידי מגזין פורבס לשנת 2017–2021.
נולד ביפו לחדווה (ורדינה), מפיקה ועורכת בקול ישראל, ועוזי (מיכאל), מהנדס אלקטרוניקה ויזם.
סבו מצד אימו היה ד"ר אברהם זוסמן, מאבות רפואת השיניים בישראל.
סביו מצד אביו היו חברי גדוד העבודה וממייסדי קיבוץ משמר העמק.
בשנותיו הראשונות גר סולד בפריז, שם השתלם אביו בתכנון כורים גרעיניים.
ב־1960 חזרה המשפחה לישראל ואביו הצטרף לצוות ההקמה של הכור בדימונה.
בשנת 1967 עברה המשפחה לירושלים כשאביו הקים את מפעל הטלוויזיות הראשון במזרח התיכון, זניט.
סולד למד בתיכון ליד האוניברסיטה.
סולד התגייס בשנת 1975 לחטיבת הנח"ל המוצנח.
במהלך לימודי הרפואה עבר לחיל הרפואה ושירת שירות מילואים כרופא עד שנת 1999. הוא השתחרר בדרגת רב-סרן, כמפקד פלוגת רפואה חטיבתית של בית ספר למ"כים.
סולד היה נשוי למשוררת ליאת קפלן ולהם שלושה ילדים משותפים.
בתם הייתה נשואה לפסנתרן קיריל גרשטיין .
ד"ר סולד מתאמן באמנויות לחימה סיניות יותר משלושים שנה, ומשמש כמדריך בכיר ב"מרכז הישראלי לטאי צ'י".
שיחה בינו לבין ניר מלחי, מורה לאמנות לחימה, תועדה בספר "אמנות הלחימה: שיחות עם מאסטר ניר מלחי" (2016, מאת עומר ברקמן, הוצאת אסיה).
בין השנים 1979 ו־1986 למד סולד רפואה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1987 סיים סטאז' וקיבל תואר MD מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בין השנים 1987 ו־1993 התמחה בכירורגיה כללית במחלקה לכירורגיה כללית וכירורגיית ילדים בבית החולים הדסה הר הצופים, בתחילה בניהולו של פרופסור שמואל ניסן, ובהמשך בניהולו של פרופסור הרברט פרוינד.
במהלך ההתמחות יצא להשתלמות בת שנה בבית החולים מאונט סיני בניו יורק, שם החל לבצע ניתוחים לפרוסקופיים בהדרכתו של חלוץ הניתוחים בתחום זה, פרופסור בארי סאלקי (barry salky).
בשנת 1993 קיבל ד"ר סולד את התואר מומחה לכירורגיה כללית.
בנוסף להשתלמויות בהנחיתו של סאלקי, השתלם ד"ר סולד בהנחייתו של פרופסור הושר ברומא, בכירורגיה זעיר פולשנית של כליה, המעי הגס ומערכת עיכול עליונה.
בין השנים 1993 ו־1995 שימש ד"ר סולד כרופא ראשי קבוע במחלקה לכירורגיה כללית בהדסה הר הצופים, שם ביצע לראשונה בישראל כריתת מעי גס לפרוסקופית, תיקון בקע סרעפתי ופונדופליקציה לפרוסקופית, גם בילדים הסובלים מתסמונת דיסאוטונומיה משפחתית.
בהמשך ביצע לראשונה בישראל כריתת טחול לפרוסקופית, פרסם כמה מאמרים פורצי דרך בנושא, והשתתף בנייר העמדה הרשמי של האיגוד האירופי לכירורגיה אנדוסקופית (EAES).
בשנת 1995 עבר ד"ר סולד לעבוד במרכז הרפואי תל אביב על שם סוראסקי, אליו נקרא כדי לפתח את תחום הכירורגיה הלפרוסקופית שהייתה עוד בחיתוליה.
כעבור כשנתיים התמנה למנהל היחידה לכירורגיה אנדוסקופית מתקדמת.
במסגרת תפקידו הכניס הדרכה בניתוחים לפרוסקופיים כחלק בלתי נפרד מתוכנית ההתמחות של כל המתמחים והמומחים במחלקה.
בשנת 1996 ביצע ד"ר סולד לראשונה בישראל ניתוח בריאטרי (ניתוח לטיפול בהשמנת יתר) לפרוסקופי, ואז גם יזם והקים את המרפאה הבינתחומית לטיפול בהשמנת יתר בבית החולים.
בנוסף, לאחר השתלמות מיוחדת בניו יורק, ביצע את הניתוח הראשון בישראל לתרומת כליה מתורם חי בגישה לפרוסקופית, וכך הגדיל באופן ניכר את תוכנית ההשתלות של בית החולים.
בשנת 1989, בזמן שהיה סטודנט לרפואה, פרסם סולד את המאמר הראשון שלו, בהנחייתו של פרופסור עזריאל פרל.
בשנת 1994 מונה למדריך ובהמשך למרצה בכירורגיה בביהס לרפואה באוניברסיטה העברית.
ד"ר סולד פרסם מאמרים פורצי דרך בכירורגיה אנדוסקופית ובזכותם מונה כמרצה בכיר בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב בשנת 2002. בין השנים 2005 ו־2007 ניהל את הקורס ללימודי המשך בכירורגיה באוניברסיטת תל אביב והקים את מרכז הסימולציה הראשון בישראל לכירורגיה אנדוסקופית, במרכז הרפואי תל אביב.
זכייה ראשונה מתוך כמה זכיות במענקי מחקר.
כאקדמאי פרסם למעלה ממאה מחקרים שעסקו בנושאים מגוונים ופורצי דרך, כגון כירורגיה אנדוסקופית, טיפול כירורגי בהשמנת יתר וטכנולוגיות רפואיות חדשות כולל ניירות עמדה בינלאומיים בנושאים כמו תוצאות וסיבוכים אחרי ניתוחים לפרוסקופיים, כריתת טחול לפרוסקופית ונייר עמדה חשוב בנושא שימוש בטכנולוגיות רובוטיות בחדר הניתוח.
בסך הכול פרסם ד"ר סולד עשרות מאמרים וכתב כמה פרקים בספרי רפואה.
פעילות באיגודים רפואיים בישראל ובעולם
בשנת 2005 התמנה כחבר בוועדה לטכנולוגיות חדשות של האיגוד האירופי ובשנים 2013–2017 כיהן כראש הוועדה וכחבר בוועד המנהל של האיגוד האירופי.
כיהן פעמיים כחבר בוועד המנהל של איגוד הכירורגים הישראלי.
ב-2005 התמנה כחבר בוועד המנהל של האיגוד הבינלאומי לחדשנות וטכנולוגיה רפואית (iSMIT – The international Society for Medical Innovation and Technology), תפקיד בו הוא ממשיך לשאת, ובשנת 2011 כיהן כנשיא האיגוד ונשיא הכנס הבינלאומי השנתי שהתקיים בתל אביב.
בשנת 1997 התמנה ד"ר סולד לראשונה כיועץ לחברת הזנק בתחום הכירורגיה (Visionsense).
מאז ועד היום הוא משמש כיועץ, כיזם וכחבר הנהלה במספר רב של חברות הזנק בתחום הכירורגיה הזעיר פולשנית.
סולד משמש יועץ וחבר הנהלה בכמה חברות בשלבים מתקדמים, ביניהן: Artack, Human Xtensions, LifeBond.
בתור יזם טכנולוגי, ד"ר סולד מרצה על טכנולוגיות ישראליות ברחבי העולם.
בשנת 2000 טיפל ד"ר סולד במהגר עבודה נטול מעמד מניגריה בחדר המיון.
המטופל סבל מבעיה רפואית יחסית פשוטה, אותה הזניח זמן רב מחשש שיוסגר ויגורש, אך בסופו של דבר נפטר ממחלתו.
בעקבות המקרה פנה סולד לכמה גופים עד שעמותת רופאים לזכויות אדם הקימה ביפו את מרפאת המתנדבים למהגרי עבודה וחסרי מעמד הפועלת, מרפאה בה סולד פועל כמנתח מתנדב עד היום.
כרופא פרטי נחשב אחד מהכירורגים המובילים בישראל.
בשנת 2003 הקים יחד עם פרופסור אברהם צ'רניאק ופרופסור מיכה רבאו את "אסיא מדיקל", שותפות רפואית כירורגית ראשונה בישראל (group practice) במסגרתה עובדים עשרות רופאים מומחים מובילים ומנהלי מחלקות בתחומי הכירורגיה, רפואת שד, פרוקטולוגיה בריאטריה, אורולוגיה ועוד.
ד"ר סולד משמש כיו"ר וכמנהל רפואי של המרכז.
עַמִּ֫יק הוא כפר קטן במחוז אל-בקאע שבלבנון.
נכון לאוקטובר 2013 התגוררו בכפר 606 לבנונים ו-152 פליטים.
הכפר המצוי בגובה של 1,030 מטר מעל פני הים, על מורדותיו המזרחיים של ג'בל בארוכ שייך לנפת, מערב הבקאע.
ממזרח לו משתרעת הבקאע ובה שטחים חקלאיים נרחבים.
מצפון מזרח לכפר נמצאת ביצת עמיק שהוכרזה כשמורה ביוספרית על ידי אונסקו.
בסמוך לביצה נמצא אתר ארכאולוגי שנחפר בשנות ה-60 ונמצאו בו שרידים של התרבות הנאטופית וכן ממצאים מתקופות מאוחרות יותר.
הכפר נמצא על כביש הבקאע המערבי והיישובים הסמוכים אל העיירה הם: שתורא וקב אליאס בצפון ועזה, עאנה וכפריא בדרום.
ב-11 ביוני 1982, במהלך מלחמת לבנון הראשונה, השמיד כוח נ"ט מחטיבה 409 של צה"ל כעשרה טנקים מדגם T-72 של הצבא הסורי במארב שהתרחש מצפון לכפר, על הכביש העובר ליד ביצת עמיק.
האתר בעמיק נחפר לראשונה ב-1963 על ידי הארכאולוג הצרפתי ז'אק קוון ובהמשך על ידי קאוולייה, ב-1965 על ידי לוריין קופלנד ופיטר וסקום וב-1971 על ידי ז'אק בזאנסון ופרנסיס אור .
באתר נחשפו שתי שכבות של התיישבות אנושית.
הראשונה, מהשנים 12,000–10,000 לפני הספירה ששויכה לתרבות הנאטופית וייתכן כי אפילו לתקופה הנאוליתית קדם קרמית.
בשכבה זו נמצא שלד שכוסה באדמת אוכרה אדומה.
כמו כן נמצאו בה כלי אבן (חלקם מאבן צור וחלקם מבזלת), למטרות חקלאות, ציד ועיבוד.
שכבה נוספת היא מהשנים 5,000–4,500 לפני הספירה (תקופת עובייד), ונמצאו בה כלים הדומים לשכבה הנאוליתית שנתגלתה בחפירות בגבל שבצפון לבנון.
החרסים שנמצאו באתר אופיינו ככלקוליתיים.