tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט מציג את העובדות בצורה שונה מזו המתוארת בספר - לדוגמה, מאוחדות בו שתי דמויות להן ייעצה הנזירה פרג'ין בעודם נידונים למוות לכדי דמות אחת.
בנוסף, מאוחדים פשעיהם ומשפחות קורבנותיהם לכדי אירוע בודד.
בנוסף, פרטים משניים הושמטו מן הסרט, כדי לקצר את אורכו.
במציאות, הלמו פטריק סונייר (פונסלט בסרט), הוצא להורג באמצעות כסא חשמלי.
מראיון שנערך עם פרג'ין עולה, כי רובינס, הבמאי, העדיף לתאר בסרט הוצאה להורג באמצעות זריקה כדי שלא יהיו מי שיאמרו "בסדר, בעבר השתמשנו בכיסא חשמלי, אבל זה ברברי, אז עברנו למתן זריקות".
במדינת לואיזיאנה, בה מתרחש הסרט, אכן נעשה שימוש בזריקה כהוצאה להורג, אולם זו מבוצעת ידנית ולא אוטומטית כמתואר בסרט.
בשנת 2002, טים רובינס, שעיבד את הספר לכדי סרט, כתב גם גרסה בימתית ל"גבר מת מהלך".
גבעתיים היא עיר במחוז תל אביב בישראל.
הוכרזה כעיר בשנת 1959. ממוקמת במישור החוף הדרומי וגובלת ברמת גן ובתל אביב-יפו.
מקור השם "גבעתיים" בשתי הגבעות שעליהן הייתה העיר בנויה כאשר הוכרזה: גבעת בורוכוב וגבעת קוזלובסקי.
האחרונה, בגובה 85 מטרים מעל פני הים (ועל כן נמצא עליה מצפה הכוכבים), היא שנייה בגובהה בגוש דן רק לתל בתחום היישוב גת רימון, שגובהו 94 מטרים.
במאה ה-21, העיר משתרעת למעשה על ארבע גבעות: גבעת בורוכוב, גבעת קוזלובסקי, גבעת רמב"ם וגבעת פועלי הרכבת.
אזור העיר גבעתיים היה מיושב כבר ב וזאת על פי שרידי מערכת קברים הכוללת גלוסקמאות ועוד ממצאים שנמצאו בגבעת קוזלובסקי בשנת 1958. ב הייתה במקום מצודה (שרידיה נמצאו בגבעת רמב"ם).
בדצמבר 1917, בזמן מלחמת העולם הראשונה, התחולל קרב על גבעת קוזלובסקי בין חיילי האימפריה העות'מאנית וחיילי האנזא"ק מחיל המשלוח המצרי (1916).
לאחר מלחמת העולם הראשונה העלתה קבוצת פועלים הצעה להקמת שכונת פועלים באזור תל אביב, שתהיה מבוססת על עקרון שיתוף ועזרה הדדית.
המטרה העיקרית של חברי הקבוצה הייתה לאפשר לפועלים העירוניים לחיות בנפרד, כל אחד עם משפחתו והשקפתו החברתית.
על פי התוכניות נכלל בכל בית משק עזר, שנועד להקל על הפועל ומשפחתו.
לשכונה, שהייתה שכונת הפועלים הראשונה בארץ, החליטו חברי הקבוצה לקרוא על שם דב בר בורוכוב, שהיה ממקימי תנועת "פועלי ציון", ורעיונותיו השפיעו ביותר על תנועת העבודה הציונית.
ב-2 באפריל 1922 הונחה אבן הפינה לשכונת בורוכוב.
אם השכונות והשכונה הוותיקה בגבעתיים.
השכונה נוסדה בשנת 1922, ביוזמתו של דוד שניידרמן, איש העלייה השנייה, ונקראת על שמו של דב בורוכוב, ממנהיגי תנועת הפועלים ומייסד תנועת "פועלי ציון".
שכונת בורוכוב הייתה שכונת הפועלים הראשונה בארץ, וקנתה לה שם כחלוצה ופורצת דרך בהתיישבות.
כך למשל, הוקמו בה הצרכניה השיתופית הראשונה בארץ, בית-ספר של "זרם העובדים" וסניף "הנוער העובד" הגדול ביותר בארץ, שבוגריו הקימו קיבוצים רבים ושירתו בארגון ההגנה ובפלמ"ח.
על הקמת השכונה כתב שמעון בן-צבי:
מייסדי השכונה נתקלו בבעיות רבות.
הם חיפשו מקורות מימון, אך גם כשאלה נמצאו, הוטלה כל העבודה על מספר אנשים בעלי רצון טוב, אך נטולי ניסיון וכישורי ניהול.
על מייסדי השכונה הוטל להכשיר ולמדוד את הקרקע לפני ההתיישבות, לדאוג לאספקת מים לבתים ולמשק, לטפל באספקת המצרכים לאנשים ולחיות המשק, לבנות כבישים, בתים, מבני חינוך ועוד.
שני מוסדות הקשורים ל הוקמו בשכונה: משק פועלות שבו הועסקו נשים ("חלוצות") והחנות הקואופרטיבית הראשונה בארץ ישראל, שנקראה: "צרכנייה".
מצרכנייה זו, שפעלה ברחוב קרן קיימת לישראל עד אמצע שנות ה-80 של המאה ה-20, התפתחה מאוחר יותר רשת המרכולים "קואופ הריבוע הכחול".
נוסדה בשנת 1925, נקראת ע"ש מנחם שינקין, מנהיג ציוני, ממנהיגי "חובבי ציון" וממייסדי תל אביב.
רוב תושביה היו בעלי מלאכה וסוחרים זעירים.
אחד מתושביה הראשונים כתב אודותיה: "שכונת שינקין גדולה ומבודדת, קטנה ודלילה, ללא סימן של דרך, פרט לשני רחובות ארוכים ומפותלים, ששני ואדיות עמוקים מפסיקים אותה...".
נוסדה בשנת 1931, ונבנתה עבור פועלי הרכבת.
היה זה ניסיון מיוחד ומעניין לפתרון מצוקת השיכון של פועלים חסרי אמצעים.
בשלב הראשון נבנו 15 בתים בעזרת בנק הפועלים.
הצלחת הניסיון גררה קבוצה שנייה מבין פועלי הרכבת, אף היא בת 15 חברים.
השכונה נוסדה בפועל בשנת 1933, אם כי כבר בי"ג תשרי תרפ"ו 1925 נערכה אספת חברי שכונת "גבעת רמב"ם" על אדמתם.
היא נקראה על שם הרמב"ם, במלאת 800 שנה להולדתו.
שכונת רמב"ם הייתה מפעל חייו של ישראל טייבר, תעשיין וממקימי גבעתיים, שזכה לכינוי 'מוכתר' גבעת רמב"ם משום שגאל את אדמותיה.
השכונה, שהייתה בראשיתה גבעת טרשים בלתי מעובדת, כונתה על ידי ערביי האזור "תל אל הווה" - תל הרוחות, בשל היותה חשופה לרוחות הים.
בימי המנדט היו במקום היתקלויות עם כנופיות פורעים ובמקום הוקמה תחנת נוטרים לאזור גוש דן בשל היותה של השכונה ישוב ספר מול כפרים מהם יצאו פורעים - כפר סלמה, אל-ח'ירייה, סקיה ויהודייה).
בראש הגבעה ניצב עד היום מגדל מים ולידו, ביתו של ישראל טייבר.
בשכונה נמצאת בריכת שחייה (בריכת רמב"ם, הבריכה הציבורית הראשונה בישראל) ולידה - "בית אלון" לפעילות תרבותית.
בתחומי השכונה נמצא גם תיאטרון גבעתיים.
גבעת קוזלובסקי מתנשאת 87 מטר מעל פני הים.
במקום התיישב בשנת 1933 מאיר קוזלובסקי (נכדתו היא הזמרת מירי אלוני) עם משפחתו ושנים רבות היה ביתם בודד על הגבעה.
פסגת הגבעה מגודרת ובתוכה מאגר מים גדול המשרת בעיקר את תושבי תל אביב.
לאורך הגבעה סלול רחוב "המרי" ובנקודה הגבוהה ביותר תצפית לתל אביב ולים הנקראת מצפור שלום על שם שלום קופטש, מראשוני המתיישבים בגבעתיים.
על חלק אחר של הגבעה נטוע גן העלייה השנייה ובמרכזו מצפה הכוכבים.
נוסדה בשנת 1934 בגבול שכונת בורוכוב.
שמה של השכונה הנקראת ע"ש יוסף בן-יעקב אבינו, מצביע על זיקה לבעלי הקרקע, יהודים אזרחי מצרים, שקנו אותה בשנת 1921 ונשארו לגור במצרים.לימים, כשפשטה השמועה כאילו מדובר בשטחי הפקר, פשטו על שטחים אלה יהודים, שהשתלטו תוך לילה על המקום, חטפו לעצמם פיסות קרקע והקימו עליהם צריפים ובקתות למגורים.
לכן הוצמד לשכונה השם "חאפ" (לחטוף, ביידיש).
רק לאחר שהבעלים החוקיים לחצו על ממשלת המנדט שתגן עליהם מפני נישולם מרכושם, החלו הניסיונות להסדיר את בעיית הקרקעות, אולם ניסיונות אלה לא צלחו.
לאחר שנים, המועצה המקומית גבעתיים פתרה את הבעיה, בכך שהקימה את "החברה לפיתוח קריית יוסף בע"מ", שבמסגרת הסדרת חילופי קרקע, איפשרה את רכישת הקרקעות ופיתוח השכונה.
בשכונה נמצא "גן התקומה" על שם רב-סרן בן השכונה, שנפל במלחמת יום הכיפורים.
בגן נמצא פסל "התקומה" שנוצר לפי דגם שאותו יצר בעת לימודיו ב.
בגן נמצאת גם אנדרטה לבני השכונה שנפלו במערכות ישראל.
נוסדה בשנת 1936, נקראת ע"ש חיים ארלוזורוב, ממנהיגי תנועת העבודה ומעצבי המדיניות הציונית.
מיום עלייתם לקרקע, סבלו תושביה מהיות השכונה אדמת "מושע" כלומר, חלקת אדמה אחת גדולה ובלתי מחולקת (ללא פרצלציה).
כאשר לכל אחד מבעליה יש חלק יחסי לגודל שקנה, מבלי לדעת היכן היא ומהם גבולותיה.
מצב זה הביא לכך שבתי התושבים לא נבנו על חלקות מסודרות, המותירות מקום לסלילת דרכים וכבישים ולהקמת מוסדות ציבור.
סיבלם של תושבי השכונה, נמשך שנים רבות, והיה רצוף מאבקים שעיכבו את איחודה במסגרת גבעתיים רבתי.
נוסד בשנות ה-50 למען מורים.
נמצא בתוך משולש הרחובות עמישב, הנדיב והידיד.
מאופיין בבתים דו-קומתיים כשמדרגות חיצוניות מובילות לקומה העליונה.
במרכז השיכון - גן גדול המטופח על ידי אחד מתושבי המקום.
בסוף מאי 1942 פורסמה הודעה בריטית רשמית על הקמת יישוב עירוני חדש בארץ - ישראל, שינוהל על ידי מועצה מקומית ממונה בת 13 חברים.
ביולי 1947 רכשה לעצמה מועצת גבעתיים 5 דונם אדמה והחלה בבניית בניין המועצה.
עם סיום מלחמת העולם השנייה וראשית העלייה הגדולה לארץ, הוקמו בגבעתיים שכונות נוספות של ארגון עולי רומניה, הונגריה תימן ופולין.
חברי "ההגנה" הקימו את שכונת רוזנשטיין.
בשנת 1949 נבנה שיכון "נוה חייל" עבור חיילים משוחררים.
כמו כן הוקמו שיכונים לעובדי חברת החשמל, עובדי קופ"ח, המרכז החקלאי ושיכון המורים.
מספר מאבקים עמדו בפני המועצה המקומית:
הראשון, הקמת ועידת בניין עצמאית.
השני, סיפוח קרקעות הגובלות בגבעתיים.
המחלוקת בעניין הובילה להתערבות ראש הממשלה, ובעקבותיה צורפו לגבעתיים 900 דונם.
השלישי, סיפוח נחלת יצחק לגבעתיים.
הפרשה שעוררה פולמוס ציבורי, הועברה לערכאות משפטיות שפסקו לטובת תל אביב באוקטובר 1958.
יוזמה שעלתה, לאחד את גבעתיים עם רמת גן ותל אביב לגוש מוניציפלי אחד, לא התקבלה.
זאת בין השאר בשל התנגדותו של שמעון בן-צבי.
כמו כן התקיים משא ומתן לאיחוד גבעתיים עם רמת גן מספר פעמים.
לראשונה בשנת 1949, ביקשה גבעתיים להתאחד עם רמת גן מאחר שלא הושלמו עבודות הפיתוח ביישוב ולא היה לו תקציב מספק למוסדות ציבור.
ב-1966 שוב החלו דיונים על איחוד רמת גן עם גבעתיים, עקב משבר כספי בגבעתיים, אך הדבר לא יצא לפועל.
ב-1947 התחנכו בגבעתיים 1,300 תלמידים בשלושה בתי ספר - של הזרם הכללי, של זרם העובדים וזה של "המזרחי".
חינוך חינם הוענק לכל תושב המשלם מיסים.
ב-1951 כמעט והוכפל מספר התלמידים והגיע ל-2550. רוב מוסדות החינוך השתייכו לזרם העובדים.
ב-1957 חוסלה המשמרת השנייה, שהתקיימה בחלק מכיתות בתי הספר היסודיים בגבעתיים, ונבעה ממחסור בכיתות לימוד.
תקציבה של גבעתיים עמד ב-1951 על 720,000 ל"י והוא נבנה ברובו ממיסי התושבים.
אורך הכבישים הגיע ל-20 ק"מ.
"גדוד כבאי גבעתיים", שהחל לפעול כבר ב-1939, מנה ב-1952 כ-50 איש, רובם מתנדבים.
ב-10 בדצמבר 1959 הוכרזה גבעתיים כעיר בישראל.
במועד הכרזתה מנתה העיר 38,000 תושבים ושטחה עמד על 3,600 דונם.
ב-1961 הייתה עיריית גבעתיים מעורבת בשתי פרשיות: סכסוך שהתגלע בין ראש עיריית גבעתיים, שמעון בן-צבי, לסגנו, יעקב (קובא) קרייזמן, שלימים החליפו בתפקיד, הוביל לדרישת התפטרות מהסגן.
בתגובה הודיעה מזכירות מועצת מפא"י על התפטרותה.
הסכסוך הסתיים ביולי 1961, בהענקת סמכויות לסגן.
בדצמבר 1961 ספגה עיריית גבעתיים ביקורת בדו"ח מבקר המדינה על מתן הלוואות בסכומים גדולים לחברת "סולל בונה" ללא אישור מועצת העירייה ומשרד הפנים.
בשנת 1962 הונחה אבן הפינה לאזור התעשייה של גבעתיים "כורזין" המשתרע על פני שטח של שמונה דונם, 10,000 מ"ר בנוי בשלוש קומות.
המרכז נועד לרכז בעלי מלאכה שפעלו במקומות שונים בעיר ובעלי מלאכה מחוץ לעיר ואכלס 174 יחידות.
המרכז הוקם על ידי החברה לפיתוח המלאכה בשיתוף עיריית גבעתיים וגורמים נוספים, ובמימון חלקי של משרד המסחר והתעשייה.
המתחם נחנך בשנת 1964 י"ח בטבת תשכ"ה.
בשנת 1968 נחנך מצפה הכוכבים בנקודה הגבוהה ביותר בעיר.
גבעתיים היא עיר קטנה-יחסית בשטחה, ומספר התושבים בה ממצב אותה כעיר השלישית בצפיפותה בישראל (אחרי בני ברק ומודיעין עילית) וברשימת 50 הערים הצפופות ביותר בעולם.
העיר, אשר נחשבה משך שנים ארוכות לעיר בעלת אחוז גבוה של תושבים בני האוכלוסייה המבוגרת, עוברת בעשור השני של המאה ה-21 תהליך של "הצערה".
בגבעתיים פועלים חמישה בתי ספר תיכוניים: קלעי, אורט טכניקום גבעתיים, תיכון שמעון בן צבי, תלמה ילין (בית ספר ארצי לאומנויות) ובית אקשטיין (בית ספר שש שנתי לתלמידים עם לקויות למידה).
בעיר ישנם גם תשעה בתי ספר יסודיים (המשמשים גם כחטיבות ביניים עד כיתה ח', אין חטיבות בגבעתיים): דוד שמעוני, יגאל אלון, א.ד גורדון, ברל כצנלסון, בורוכוב, אמונים (דתי), י.ח ברנר, ד.
בשנת 2007 החלה עיריית גבעתיים ביוזמה לפתיחת מסלולי לימוד ייחודיים בבתי הספר היסודיים אשר יתמקדו בתחומי הטבע, הסביבה, אומנויות ומדעים.
בנוסף לכך ישנם 62 גני ילדים בעיר.
בעיר נמצא קונסרבטוריון עירוני ותיק שפועל ופורח עד היום.
בשנת 2009 גבעתיים דורגה שנייה במחוז ת"א באחוז הזכאות לבגרות (71.4%) וחמישית מבין הערים הבינוניות במדינה, כאשר בגרויות החורף מעלות את ממוצע הזכאות ל-74.3%.
בשנים 2020–2021 גבעתיים דורגה ראשונה מבין הערים בישראל באחוז הזכאות לבגרות עם 97.9% זכאות לבגרות.
בעיר שלוש ספריות ציבוריות: ספריית יד-לבנים (הספרייה המרכזית) אשר בשכונת בורוכוב, ספריית בית אלון, אשר בגבעת רמב"ם וספריית שז"ר, אשר בדרום גבעתיים.
חדר העיון של הספרייה העירונית בגבעתיים נמצא בספריית בית אלון.
תנועות הנוער הפועלות בעיר הן הצופים (בשני שבטים שונים), בני עקיבא, הנוער העובד והלומד, כנפיים של קרמבו וכן תנועת גב"ע - תנועת מד"צים (מדריכים צעירים) עירונית אשר פועלת במסגרת המרכזים הקהילתיים הפזורים ברחבי העיר: "מרכז שדה בוקר", "מרכז בית שזר" ו"מרכז בית ראשונים".
נכון לשנת 2008, מובילה גבעתיים במחוז תל אביב בכמות הנייר הנאסף למיחזור ביחס לאוכלוסיית העיר, והיא בין המובילות בישראל בתחום המיחזור הכולל.
בשנת 2008 החלה העירייה להשתמש במכלי אשפה טמוני קרקע הנחשבים לידידותיים יותר לסביבה, ולחלק לתושבים שקיות בד לעריכת קניות, כתחליף לשקיות פלסטיק.
בשנת 2013 הציבה העירייה פחים סגולים למיחזור זכוכית ברחבי העיר.
גבעתיים נבחרה על-ידי תאגיד תמי"ר כעיר המצטיינת במחזור מבין הערים הגדולות בישראל.
בשנת 2020 מחזרו תושבי גבעתיים 21.5 ק"ג אריזות לכל משק בית.
נתון זה הוא הגבוה ביותר בערים שמונות מעל 20,000 איש.
לשם השוואה: בעיר השנייה בדירוג המחזור נאספו רק 16.6 ק"ג אריזות למשק בית בשנת 2020.
בעיר גנים רבים, הגדולים בהם נמצאים בדרום העיר:
"גן חיל האוויר", ובו מוצב מטוס ישן של חיל האוויר הישראלי מסוג פוגה מגיסטר.
"גן רבקה" ("גן הדרום"), על-שם רבקה שטרום, שהייתה מנהלת בית הספר "מצדה" במשך 12 שנה (בית הספר שינה את שמו לאחר מכן ל"יגאל אלון").
בגן אנדרטה לזכר בני ובנות גבעתיים שנפלו במערכות ישראל ובה פסל שיש לזכר בני העיר שנפלו במערכות ישראל.
הפסל נוצר בשנת 1988 על ידי הפסל מרדכי כפרי.
"פארק גבעתיים", בסמוך לקניון גבעתיים.
הפארק, שנחנך ביום העצמאות תשס"ח - 2008, משתרע על 35 דונם ובו משטחי דשא, במת הופעות, מזרקות ומגרש משחקים לילדים.
"גן העלייה השנייה", בגבעת קוזלובסקי.
הגן כולל אגמון קטן אשר מלא בימי החורף, תצפית על תל אביב ואת מצפה הכוכבים של גבעתיים, בנקודה הגבוהה ביותר בגוש דן.
"מצפור שלום", אשר ממוקם ברחוב המרי בגבעתיים.
מהמצפור יש תצפית על גבעתיים ותל אביב.
בריכת רמב"ם - בריכת שחייה ציבורית שנפתחה ב-1945 אך נסגרה בהוראת משרד הבריאות ב-2018.
סליק אלדמע - הסליק הראשון של ההגנה בארץ ישראל.
בית ט"ל בקרבת בניין העירייה
מצפור שלום בגבעתיים מהווה נקודת תצפית פופולרית ביותר לתושבי גבעתיים ושימש כעמדת תצפית לכוחות הביטחון בעת מלחמת המפרץ הראשונה.
קן בורוכוב - הקן הראשון של תנועת הנוער העובד והלומד.
שוכן ברחוב בלוך, שופץ והוכר כמבנה היסטורי.
מתחם לביא - מתחם מעונות עובדים שהוקם בין השנים 1935–1937
תיאטרון גבעתיים - הוקם ב-1996
מצפה הכוכבים בגבעתיים בגן העלייה השנייה - מצפה הכוכבים הציבורי הגדול בישראל, המצפה הראשי המשמש את האגודה הישראלית לאסטרונומיה.
מקיים אירועים לקהל הרחב, ימי עיון וקורסים.
אצטדיון המכתש - אצטדיון הכדורגל ששימש את הפועל רמת גן גבעתיים.
האצטדיון נהרס בשלהי שנת 2011 ובשטחו הוקמו שני מגדלי מגורים וגינה ציבורית.
קניון גבעתיים, מבין הקניונים הגדולים בארץ, הוקם ב-2005.
היכל יהדות ווהלין (בית ווהלין) - שלוחה של יד ושם בגבעתיים.
במקום מתקיימות פעילויות להנחלת זיכרון השואה לחיילים, תלמידים ואנשי חנוך והוראה מישראל ומחוצה לה.
מעון לחולי סרטן על שם צ'ארלס קלור המיועד לחולים המקבלים טיפולים אונקולוגיים בבתי החולים הגדולים במרכז ולצידו הסניף הראשי של האגודה למלחמה בסרטן (בית מטי).
כבאות והצלה תחנת גבעתיים הנמצאת ברחוב המעיין בעיר.
סליק ועדי - ברח' ז'בוטינסקי 48 בניין היסטורי הן בשל ארכיון צה"ל בבניין רב קומות והן בשל הסליק המפורסם, יוסב לפרויקט מגורים עם שימור 200 מ"ר כמוזיאון.
גבּקליטפּה (או גבּקלי טפּה; בטורקית: Göbeklitepe) הוא אתר ארכאולוגי-פרהיסטורי בן כ-11,500 שנים בדרום-מזרח טורקיה.
האתר נבנה על ידי ציידים-לקטים בראשית התקופה הנאוליתית.
התגלו בו מבני אבן מונומנטליים, מהעתיקים ביותר הידועים כיום (לצד המגדל העגול בתל יריחו), ועליהם חריטות בדמות בעלי חיים ועיטורים אחרים.
חוקרי האתר מפרשים אותו כמצבור מקדשים ששימש כמרכז אזורי להתכנסות ופולחן, מהעתיקים ביותר של האנושות.
ב-2018 גבקליטפה הוכרז כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
האתר מצוי 15 ק"מ מאורפה, בפסגת רכס של גבעות אבן גיר, המהוות את השלוחה הדרום-מזרחית של הרי הטאורוס.
פירוש השם הוא "גבעה עם טבור".
התל נישא לגובה של 15 מטר וקוטרו כ-300 מטר.
הוא התגלה בשנת 1963, בסקר ארכאולוגי שערכה במקום קבוצת מדענים אמריקאים וטורקים.
הם נתקלו בכמה אבני גיר גדולות, מלבניות, מעוצבות, ללא ספק מעשה ידי אדם, שבצבצו מהקרקע.
החוקרים הניחו שמדובר בקברים ביזנטיים ולא המשיכו את הבדיקה.
ב-1994 קרא ד"ר קלאוס שמידט , ארכאולוג גרמני מאוניברסיטת היידלברג, את הדו"חות שחוברו על המקום והחליט לנסוע לשטח כדי לבחון את הממצאים בעצמו.
החל משנת 1995 מבצעים מוזיאון אורפה, המכון הגרמני לארכאולוגיה (DAI) וחוקרים מאוניברסיטת קארלסרוהה, חפירות נרחבות באתר.
השכבות העיקריות של האתר מתוארכות לכ-11,500 שנה לפני זמננו, דהיינו לתקופת המעבר ההדרגתי לכלכלה חקלאית, היא התקופה הנאוליתית הקדם-קרמית א'.
בשכבות אלה התגלו המבנים המונומנטליים, הפסלים והחריטות, שפורשו כמקדשים הציבוריים העתיקים ביותר שהתגלו אי-פעם.
במקום נמצאו גם שרידים של מבנים מאוחרים יותר, משלהי התקופה הנאוליתית, האלף ה-7 וה-6 לפני הספירה.
שמידט מעריך כי באתר קיימות גם שכבות קדומות יותר, מסוף התקופה האפיפלאוליתית.
לא התגלו במקום עדויות למבני מגורים כפי שידועים מאתרים אחרים בתקופה, או לבעלי חיים וצמחים מבויתים, ולפיכך סבורים שבוני האתר המקוריים היו עדיין ציידים-לקטים וכי לא היה זה אתר מגורים.
מרבית הארכאולוגים סבורים כיום שגבקליטפה שירת תפקיד פולחני עבור אוכלוסייה משמעותית של ציידים-לקטים שהתאספו ממרחב גדול למדי.
עם זאת, מחקרים גנטיים שנעשו על חיטת בית קדומה מסוג גילו שהיא בויתה לראשונה ככל הנראה בגבעות , כשלושים קילומטרים בלבד מהאתר והוצע שביותה קשור לבניית האתר, שכן היה צורך לגדל מזון מספיק למאות ואף אלפי הבונים שנדרשו לעבוד כאן במשך שנים.
לאחר תחילת האלף ה-8 לפני הספירה, כלומר לאחר כ-1,500 שנה לפחות של שימוש בו, ננטש האתר המקורי וכוסה באדמה במתכוון ונשאר כך במשך למעלה מאלף שנים, עד שהיה מי שחזר ובנה על גבי השכבה המכוסה, במהלך האלף השביעי והשישי לפני הספירה.
לא הרחק מהאתר נמצאו לפחות עוד שניים או שלושה אתרים עם סימנים לקיומם של עמודי T רבים, ושמידט רואה בהם אתרי פולחן שמסונפים לגבקליטפה.
חוקרים אחרים רואים בהם אתרים נפרדים לחלוטין, ששימשו קהילות אחרות.
התגלו במקום כעשרים מבנים עגולים, שרק שמונה מהם נחפרו עד עתה.
הגדול שבהם קוטרו כ-30 מטר.
קירותיהם עשויים מאבני גוויל, הנתמכות במגליתים או עמודי אבן גיר, בצורת האות "T", שגובהם שלושה עד חמישה מטרים בדרך כלל, אף כי הגדול בהם מגיע לכ-6.9 מטר.
בסך הכל נחשפו עד כה למעלה משישים עמודי אבן גיר או מגליתים שכאלה, כאשר ידוע על עוד למעלה ממאתיים, שעדיין קבורים באדמה.
משקלו של כל עמוד כשבעה טונות.
במחצבה הסמוכה התגלה עמוד שננטש באמצע הסיתות ומשקלו 50 טונות.
במרכז כל מבנה מעוגל שכזה ניצבו שתי אבנים תומכות נוספות, שהן בדרך כלל הגבוהות ביותר.
חלק מעמודי האבן לא הושלמו.
לאורך צִדם החיצוני של הקירות נמתח ספסל בגובה של כ-1.6 מטר.
הרצפה עשויה מאבן גיר כתושה ואפויה (טראצו).
באתר ובמחצבה נראים ציורים של בעלי חיים רבים ושונים, בדרך כלל על עמודי האבן, אם כי נראה שחלק מאלה נמחקו במכוון, אולי כהכנה לציורים חדשים, או כחלק מנטישת האתר.
בנוסף נתגלו במקום גם פסלים של בעלי חיים.
ידוע על כ־12 אתרים בסביבת גבקליטפה, המכונים גבעות האבן (Taş Tepeler), שיש בהם ממצאים דומים, כולם בני אותה תקופה.
בספטמבר 2021 נחתם הסכם על שיתוף פעולה בינלאומי של 12 מוסדות וארגונים מ-5 מדינות, לפיו יתקיימו חפירות ארכאולוגיות באתרים אלה בשנים 2021 עד 2024, ביניהם בגבקליטפה.
סבורים שחפירות אלה יחשפו את הדוגמאות הראשונות ליישובים ולקהילות חברתיות בעולם ויעידו על המציאות שהייתה לפני 12 אלף שנה.
מקווים שפרויקט זה, המכונה פרויקט גבעות האבן, יציע תובנות חדשות על יישובים אנושיים פרהיסטוריים, ויענה על שאלות רבות על האופן שבו בני אדם חיו ועבדו יחד לפני תחילת ההיסטוריה האנושית הכתובה.
"גבר צעיר ונערה באביב" הוא ציור מאת האמן האמריקאי יליד צרפת, מרסל דושאן.
הציור שייך לתקופה מוקדמת ביצירתו של דושאן והוא משקף את השפעת הציור הפוביסטי על דושאן, בייחוד של אנרי מאטיס.
בציור מופיע זוג דמויות הנמצאות בטבע.
דמויות אלו אינן מזוהות, והן חסרות תווי פנים, כשביניהן משתקף הנוף.
ביצירתו נעזר דושאן בדוגמנית ז'אן סר (Jeanne Serre), ממנה נולדה לו בת שאותה לא פגש עד כשנתיים לפני מותו.
הציור שימש בסיס ליצירת עבודה נוספת של דושאן, "רשת של מעצורים" (1914), הקשורה ליצירתו "הזכוכית הגדולה".
גבעת תום ותומר היא גן בוטני לצמחי ארץ ישראל ואתר הנצחה ל-73 נספי אסון המסוקים.
הגבעה ממוקמת במישור החוף הדרומי בשטח המועצה האזורית יואב, צפונית-מערבית לקיבוץ נגבה.
הגבעה מהווה חלק מהמוזיאון הפתוח בנגבה.
בתקופת תש"ח גבעה סמוכה למקום נקראה "גבעה 105" על שום גובהה ושימשה כמשלט במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר קום המדינה שימש כמחצבה לסלעים וכורכר, את שרידיה ניתן לראות עד היום מן התצפית המערבית.
במהלך שנות ה-80, הגה חבר קיבוץ נגבה יואב קידר יוזמה להקים באתר השומם גן בוטני לצמחי ארץ ישראל, ואף התחיל בעבודות להקמתו.
בשנת 1997, לאחר אסון המסוקים החליט קידר להקים במקום אתר הנצחה לבנו מנגבה וחברו הקרוב מנוה שלום, שנהרגו באסון.
בשל היעדרות אתר הנצחה רשמי באותו הזמן, הצטרפו הורים שכולים נוספים ליוזמה של קידר והוחלט להנציח במקום את כל 73 הנופלים.
שם האתר נקבע לגבעת תום ותומר על שם שני החברים.
ברחבת הכניסה מוצבים שני סלעים גדולים המייצגים את תום ותומר.
מן התצפית המזרחית ניתן לראות את רכסי ירושלים, חברון והרי יהודה, ומן המערבית את הערים אשדוד, אשקלון ואת הים התיכון.
במתחם הגן נמצאים מספר אזורי התכנסות והסבה מוצלים בהם מתקיימים מדי פעם אירועי שירה בציבור וכינוסים תרבותיים.
לאורך שבילי הגן מוצבים מספר סלעים בהם מונצחים שמות כל הנספים באסון על פי יחידותיהם הצבאיות וכן ציטוטים מהתנ"ך.
כמו כן, ניתן למצוא באתר חומר עיון על אסון המסוקים, ומושמעת לאורך השבילים מוזיקה ישראלית שקטה הבוקעת מבין הסלעים.
התחנה הבולטת באתר הוא עמוד מתח עליון פעיל בגובה של כ-64 מטרים הצבוע ברקע כחול עם ציורים של 73 יונים לבנות כמספר הנספים.
בבסיס העמוד מצוטט קטע משיר של נתן יונתן: "ארץ שנתנו לה אוהביה כל אשר יכלו לתת".
העמוד נתרם על ידי חברת החשמל, עוצב על ידי רפי פלד, מנכ"לה דאז ונצבע על ידי עובדי החברה.
העמוד נראה בבירור מכבישי האזור והפך לסימן ההיכר של הגבעה.
באתר גן בוטני עשיר לצמחי ארץ ישראל, חלקם נמצאו בגבעה באופן טבעי כגון הרותם, הלוטם והשיטה, וחלקם נשתלו מאוחר יותר כגון האלה והתאנה.
ליד הצמחייה מוצבים שלטי מידע בוטני.
האתר מתוחזק באופן שוטף ומדי פעם נשתלים בו צמחים חדשים.
האתר מתוחזק על ידי משפחת קידר, חבר קיבוץ נגבה אמציה שניידר, בסיוע המועצה האזורית יואב ובהתנדבות המכינה הקדם צבאית נחשון הממוקמת בגלאון, קרן קיימת לישראל וחברת החשמל.
כמו כן הוקמה עמותה האוספת תרומות למען תחזוקת המקום.
בשנות ה-90 צולמה תוכנית ששודרה בערוץ הילדים בימי זיכרון, בה סופר סיפור האסון מפי בת משפחה של תומר, ובן משפחה של תום, ועוד מספר סיפורים של נופלים, שמסופרים כולם בגבעה.
"גבר הולך לאיבוד" הוא אלבום האולפן ה-11 של המוזיקאי והזמר שלמה ארצי.
האלבום יצא לאור בשנת 1978.
האלבום נחשב לאלבום ההתבגרות של ארצי והראשון בטרילוגיה האישית שכללה גם את "דרכים" (1979) ו"חצות" (1981).
ב-1978, לאחר ארבעה אלבומים רצופים שנכשלו מסחרית, ביקש ארצי מחברת התקליטים אשר עבד איתה (הד ארצי) הזדמנות נוספת ואחרונה בתנאי שהפעם הוא יהיה זה שמחליט באופן בלעדי על הסגנון והחומרים.
יאיר שרגאי מונה למפיק המוזיקלי והמעבד, והתוצאה הייתה אלבום בוגר, רציני ושקט עם שירים אישיים של ארצי: "גבר הולך לאיבוד", "אל תוך העיר", "בלילות אני מתגעגע" ו"את מספרת".
כמו כן נכללו באלבום ארבעה שירי משוררים.
שלושה מאת המשורר נתן יונתן ("רק עלֶה", "כמו ציפור" ו"האיש ההוא") ואחד של שאול טשרנחובסקי: "את אינך יודעת".
שיר הנושא של האלבום היה הסמל לשינוי אותו הציג ארצי, מפתיחת הפסנתר הארוכה (של משה לוי) ועד מילות השיר המפותלות.
הסגנון השונה והעמוק יותר של ארצי התקבל באהדה רבה ופתח לו דרך חדשה.
לימים הפכה שורת הפתיחה של השיר למטבע לשון בשפה העברית: "גבר הולך לאיבוד דרך מרפסת".
בשנת 1992 סיפר ארצי בריאיון לשמואל וילוז'ני שאת מילות השיר כתב באמצע הלילה על חוף הים של תל אביב.
שיר נוסף שהפך לסמל - "האיש ההוא", שיר שכתב המשורר נתן יונתן כבלדה אוטוביוגרפית על עצמו.
השיר נוכס במהלך השנים לאישים שונים שהלכו לעולמם, בהם יצחק שדה ויגאל אלון.
לאחר רצח רבין הקדיש נתן יונתן את השיר לזכרו.
ביצוע של ארצי בעצרת שנערכה שבוע לאחר הרצח הפך למזוהה עם ימי האבל, ומושמע עד היום בימי הזיכרון ליצחק רבין.
בשנת 1993 הוציא ארצי את האוסף המשולש בו נאספים שירים מהאלבום "גבר הולך לאיבוד" והלאה, ובכך "הגדיר" את הדיסקוגרפיה שלו מחדש - התעלמות מכל האלבומים שהקדימו את "גבר הולך לאיבוד".
בשנת 1995 הוציא ארצי גרסה מחודשת וקצבית לשיר "גבר הולך לאיבוד".
בשנת 2000 התפרסמה באלבומו של ארצי "אהבתיהם" גרסה נוספת לשיר בשם "גברים הולכים לאיבוד".
לצורך הקלטה זו גייס ארצי את דני סנדרסון, מיכה שטרית, קובי אוז, אריק סיני ודודו טופז, אשר מקריאים את מילות השיר על רקע מנגינת הפסנתר של משה לוי מהשיר המקורי.
בשנת 2013, שוחרר האלבום בהוצאה מחודשת על גבי תקליטור כחלק ממארז מרובע בשם "אלבומי המופת", הכולל את אלבום זה, "דרכים", "חצות" ואלבום ההופעה "שלמה ארצי ואצ'י בהופעה חיה בצוותא".
שלמה ארצי - שירה, קולות, לחנים (פרט ל"בלילות אני מתגעגע")
יאיר שרגאי - גיטרה אקוסטית, קולות, עיבודים והפקה מוזיקלית (פרט ל"את אינך יודעת" - עיבוד וניצוח: אילן גלבוע)
גרי אקשטיין - גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית וקולות
משה לוי - פסנתר, קלווינט
דורי לובלינר ויוסי מנחם - גיטרה בס
נגני נשיפה, כלי קשת ומיתר מהתזמורת הפילהרמונית הישראלית
אילן גלבוע - עיבוד ל(6) - "את אינך יודעת"
טכנאי קול: יעקב מורנו, טומי פרידמן, יורם אלמדון
גבר מי שמטפלת הוא סרט קומדיה ופעולה בכיכובו של וין דיזל שיצא לאקרנים ב-4 במרץ 2005, מבית היוצר של אולפני וולט דיסני.
הסרט קיבל ביקורות שליליות בעיקר, אך הוא נחל הצלחה נאה כאשר גרף כ-200 מיליון דולר מההכנסות הבינלאומיות.
הסרט מתחיל כאשר שיין וולף (וין דיזל), סגן יחידת אריות הים המשתייכת לקומנדו הימי האמריקאי, נשלח יחד עם יחידתו להציל את פרופ' הווארד פלאמר, מומחה לטילים שלוקח חלק במשימה ממשלתית סודית, מקבוצה של מורדים סרבים שחטפו אותו.
וולף והיחידה מצליחים להציל את הפרופסור מסירת האויב באמצעות מסוק, אולם עקב יריות שנורו על וולף והפרופסור במהלך הטיפוס נהרג הווארד פלאמר במהלך הבריחה, בעוד שוולף נפצע והיה מאושפז בבית חולים במשך תקופה.
לאחר שחרורו של וולף מבית החולים מתגלה מיקומה של כספת שהייתה בבעלותו של הפרופסור, וקפטן ביל פוסט, מפקדו של סגן וולף נשלח ללוות את אלמנתו של הפרופסור, ג'ולי פלאמר, למקום הימצאה בשווייץ.
בעקבות זאת מקבל וולף אף הוא משימה - להישאר בבית משפחת פלאמר כדי למצוא את התוכנה "רוח רפאים", בה נמצא מידע על הפרויקט הממשלתי הסודי, שככל הנראה מוסתרת בין קירות הבית, תוך שהוא מתבקש לשמור על חמשת הילדים של הזוג פלאמר: זואי, סת', לולו, פיטר וטיילר התינוק.
בעוד ששיין מנסה למנוע מבעד הלגה לעזוב, מתקבלת שיחת טלפון מג'ולי פלאמר שמודיעה לו על כישלון הניסיונות לפתוח את הכספת, ולפיכך היא וקפטן ביל יצטרכו להישאר עוד מספר ימים.
הלגה עוזבת, ושיין הולך להתקלח.
כשהוא יורד אל המטבח הוא רואה את לולו יושבת מסביב לשולחן עם להקת הגחליליות שלה מתנועת הצופים.
הוא מבין מלולו שהן נפגשות כדרך קבע מדי שבוע עם לוח זמנים קבוע מראש ומתחיל למלא אחריו.
בעוד שוולף עושה קניות בקוסטקו, לולו והגחליליות מנסות למכור עוגיות מחוץ לכלבו, אך עד מהרה מגיע שבט צופים בנים יריב שמפחיד אותן והורס להן את המכירה.
כשלבסוף מסתיים היום המפרך, כולם חוזרים הביתה ומגלים על קיומה של מסיבה פרועה של זואי והחבר שלה סקוט.
שיין מפסיק את המסיבה ומכריח את כל האורחים לנקות את הבית לפני שהם עוזבים, וזואי מתעצבנת עליו על שהביך אותה מול חבריה.
היא עד מהרה צועקת על וולף ומטיחה בו שלא אכפת לו מהעובדה שהיא והאחים שלה עדיין מתאבלים על אביהם המנוח, עד שקוטעים אותה שני נינג'ות מחופשים שפורצים אל הבית.
שיין גובר עליהם, ולאחר מכן מכנס את כל הילדים כדי להסביר להם את המצב.
הילדים מסכימים לשתף פעולה, ושיין עונד על ידיהם צמידי מעקב.
סגן מנהל בית הספר של הילדים, ומאמן נבחרת ההיאבקות מארני מזמן את סגן שיין וולף לשיחה לאחר שסת' צבע את שערו לבלונד, ובלוקר שלו נמצא סרט זרוע עם צלב קרס של הנאצים, ולאחר שפספס את כל האימונים של נבחרת היאבקות.
בחזרה בבית מסביר סת' את ההברזות משיעורי ההיאבקות בכך שהצטרף רק כדי למלא אחר ציפיותיו של אביו.
לאחר שסגן שיין מבקש מזואי להיות האחראית בבית, הוא עוקב אחרי סת' עד לתיאטרון המקומי, שם ערכו חזרות למחזמר צלילי המוסיקה, ומגלה שתשוקתו האמיתית של סת' היא משחק.
במאי ההצגה מתפטר מפאת חוסר אמונה שההצגה תהיה מוכנה לעלות עד למועד שנקבע לה, ושיין מתנדב לקחת פיקוד על ההצגה במקומו.
עד מהרה מוצא את עצמו וולף מתמרן בין בימוי ההצגה לבין מטלות אחרות שלו של להיות אחראי על הילדים, לתת לזואי שיעורי נהיגה וללמד את לולו והגחליליות איך להגן על עצמן מפני מתקפה נוספת של שבט הבנים הצופים.
בבית הספר, מארני מוצא את סת' רוקד, ובעידודו של שיין עוזב סת' את נבחרת ההיאבקות תוך שהוא מתוודה על היותו שחקן במחזמר צליל המוזיקה.
כשמארני לועג לסת', וולף מזמין אותו לאתגר היאבקות מול כל בית הספר, בו הוא גובר על מארני בקלות חרף ההתרברבויות שלו על כישוריו.
כשלולו והגחליליות מנסות שוב למכור את העוגיות שלהן, שבט צופי הבנים מנסה לחבל להן בשנית במכירה, אולם המיומנויות שלימד אותן וולף עוזרות להן לגבור עליהם והבנים מבטיחים לא להציק להן יותר לעולם.
וולף מוצא את זואי נשענת על החלון בחדרה ומבחין שהיא עצובה.
הוא מתיישב לצדה ומבין שהיא חושבת על אביה, ובאותה הנקודה מחליט לחשוף בפניה שאביו נהרג באותן הנסיבות.
שיחתם נקטעת כאשר ג'ולי פלאמר מתקשרת להודיע שפיצחה את קוד הכספת, שהיה בתוכה מפתח ושהיא וקפטן ביל עולים על טיסה חזרה הביתה.
וולף מודיע לזואי שאמם חוזרת, והיא מודיעה לשאר הילדים שמחליטים לעשות לה קבלת פנים.
לאחר זמן מה, וולף יוצא אל החנייה ומגלה מרתף עם מנעול שדורש מפתח.
כשג'ולי וקפטן ביל פוסט מגיעים הביתה וולף מספר לקפטן על המרתף שמצא בחנייה ולוקח אותו אליו, כשלפתע מכה אותו קפטן ביל עד לכדי עילפון.
באותו הזמן הנינג'ות שהגיחו קודם אל הבית מגיחות בשנית, כאשר הפעם הן חושפות את פניהן ומתגלות כשכנים הצפון קוריאניים של משפחת פלאמר, הזוג צ'אן.
מר צ'אן נשאר לשמור על הילדים בחדר המשחקים בבית, בעוד שגברת צ'אן לוקחת את ג'ולי פלאמר אל החנייה.
לאחר שהמפתח שהיה בכספת בשווייץ נמצא מתאים למנעול של המרתף, קפטן ביל, ג'ולי פלאמר וגברת צ'אן נכנסים אליו, אולם מערכת האבטחה מונעת מהם מלהתקדם פנימה.
הילדים, שהיו קשורים ופיהם נחסם עם בדים, מצליחים להימלט ממר צ'אן לאחר ששיתפו ביניהם פעולה.
הם מתקדמים אל עבר החנייה, שם הם מוצאים את וולף המעולף ומעירים אותו.
הוא מבקש מזואי לקחת את הילדים ולנהוג ברכב, לאחר שלא צלחה את שיעורי הנהיגה שלה, כדי לקרוא למשטרה, בעוד שהוא יורד אל המרתף.
במרתף נמצאים קפטן ביל, ג'ולי פלאמר וגברת צ'אן, כאשר הקפטן מפנה את אקדחו כלפי ג'ולי פלאמר, וסגן שיין וולף מבין שקפטן ביל הוא למעשה סוכן כפול.
לאחר שניסיון ההתגברות על מערכת האבטחה מצדה של גברת צ'אן לא הצליח, וולף משכנע את קפטן ביל שהוא יכול לעבור אותה.
הוא מתקשה בתחילה אך לבסוף מצליח לעבור אותה, וכולם מגיעים אל כספת נוספת, אולם כשהוא רואה שקפטן ביל פוסט מתכוון לפתוח אותה וולף מתחיל להילחם איתו.
עד מהרה הגברת צ'אן וג'ולי פלאמר מעורבות גם הן בלחימה, עד לכאשר וולף וג'ולי מצליחים להכניע אותם.
בינתיים, הילדים הצליחו להביא את המשטרה אל החנייה בעקבות נהיגתה הפרועה של זואי, ובעוד המשטרה מכוונת אליהם אקדחים - מר צ'אן צץ לפתע עם אקדח משלו ומאיים על כולם שלא יזוזו.
באותו הרגע מבחין וולף בקלייר, מנהלת בית הספר של הילדים, שעקבה אחרי הילדים לאחר שהייתה עדה לנהיגה הפרועה של זואי ולמרדף השוטרים אחריה בכביש, מסתתרת מאחורי מר צ'אן.
עם אקדח מכוון כלפי סגן שיין וולף, בני משפחת פלאמר והשוטרים, מר צ'אן מבקש מוולף שישים את התוכנה על הקרקע, אולם יחד עם גארי ברווז המחמד הם מצליחים להסיח את דעתו, וקלייר קופצת עליו מלמעלה ומצליחה להכניע אותו.
לאחר שמשימתו הסתיימה וקפטן ביל פוסט והזוג צ'אן נעצרו, נפרד וולף מבני משפחת פלאמר, אולם לא לפני שכולם הלכו לצפות במחזמר צלילי המוזיקה בהשתתפותו של סת'.
שנה טקס קטגוריה מועמדות הערה2005 פרסי בחירת הנוער סרט קומי גבר מי שמטפלת שחקן קומי וין דיזל World Stunt Awards הקרב הטוב ביותר כשהנינג'ות פורצות אל הבית 2006 Young Artist Awards ההופעה הטובה ביותר מקס ת'יאריוט ASCAP Film and Television Music Awards הלחנה לסרט ג'ון דבני
גבר ואישה הוא סרט צרפתי משנת 1966. תסריט הסרט נכתב בידי קלוד ללוש ופייר אויטרהובן (Pierre Uytterhoeven) ובוים בידי ללוש.
הסרט מיוחד בצילום השופע שלו (ללוש הוא בעל רקע בצילום פרסומות), שמציג מעברים חלקים בין צבע מלא, שחור-לבן, ותצלומים בגוון חום כהה, ובשל הפסקול שלו, אותו הלחין פרנסיס לה (Francis Lai).
סרט המשך, "גבר ואישה: 20 שנים אחרי" (Un Homme et une Femme, 20 Ans Déjà),יצא לבתי הקולנוע בשנת 1986.
הסרט מגולל את ספורם של אן, אלמנה צעירה (אנוק איימה), מפקחת תסריט בסרט, שבעלה המנוח (פייר ברוך) היה פעלולן ונהרג בתאונה באתר הצילומים, ושל אלמן, ז'אן-לואי (ז'אן-לואי טרנטיניאן), נהג מרוצים שאשתו שולחת יד בנפשה אחרי שז'אן-לואי התנסה בתאונה כמעט קטלנית במרוץ 24 השעות של לה מאן.
הם נפגשים בבית הספר שבו לומדים ילדיהם בדוביל (Deauville).
לילה אחד, אחרי שאן מחמיצה את הרכבת האחרונה, הם נוסעים ביחד לבית בפריז, והם מייד נמשכים זה לזה.
הסיפור מתחקה אחר התפתחות הרומן ביניהם במהלך מספר נסיעות לדוביל והוא מתפתח חרף רגשות האשמה שאן חשה לגבי אובדן בעלה המנוח.
אחרי שהם מבלים ביחד לילה בדוביל, אן נוכחת לדעת שהיא אינה נאמנה לזיכרון בעלה, ומחליטה לעזוב את ז'אן-לואי.
בזמן שהיא נוסעת בחזרה לפריז ברכבת, ז'אן לואי נוסע במהירות כדי לפגוש אותה בתחנה, וכשהיא יורדת מהרכבת היא מופתעת לראותו שם.
מאושרת מכך שאהובה שב אליה, הם מתחבקים כשהסרט מסתיים.
המשך מערכת היחסים נותר פתוח לפרשנויות.
אנוק איימה - אן גוטייה
ז'אן-לואי טרנטיניאן - ז'אן-לואי דורוק
פייר ברוך - פייר גוטייה (בעלה של אן)
ואלרי לגראנז' - ואלרי דורוק (אשתו של ז'אן-לואי)
אנטואן סיר - אנטואן דורוק (בנו של ז'אן-לואי)
סואד אמידו - פרנסואה גוטייה (בתה של אן)
סימון פארי - מנהלת הפנימיה
"גבר ואישה" זכה בפרסים רבים, בכללם Grand Prix בפסטיבל קאן של 1966,
פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, ובפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
איימה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר וללוש לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
הפסקול נכתב בידי פרנסיס לה והיה מועמד לפסקול המקורי הטוב ביותר גם לפרס באפט"א וגם לפרס גלובוס הזהב ב-1967. שיר הנושא של הסרט, שהולחן אף הוא על ידי פרנסיס לה ומילותיו נכתבו בידי פייר ברוך, היה להיט גדול והיה מועמד ל"שיר המקורי ביותר בסרט קולנוע" בפרס גלובוס הזהב.
פייר ברוך, שאף גילם את דמותו של הבעל המנוח, גם שר את השירים בפסקול.
בהמשך הסרט, הוא מופיע מחדש לזמן קצר ושר את "Samba Saravah", גרסה צרפתית עם מילים שכתב ברוך בעצמו, המבוססת על השיר הברזילאי "Samba da Benção", שנכתב בידי באדן פאוול, עם מילים אותן חיבר ויניסיוס דה מוראיס.
בשיר "Aujourd'hui C'est Toi", משתמשים כשיר הנושא לסדרת הטלוויזיה Panorama של ה-BBC.
את שירי הדואט בסרט שרו הזמרת ניקול קרואזי ופייר ברוך.
גברא מנדיל (1936 – 19 בפברואר 2006) היה צלם ישראלי, מראשוני צלמי הפרסום והאופנה בישראל, יושב ראש התאחדות הצלמים, מורה לצילום ומייסד "סטודיו גברא".
גברא מנדיל נולד בשנת 1936 בבלגרד למשפחת צלמים.
סבו גברא קונפינו, אבי אמו, היה צלם החצר של מלך יוגוסלביה, ואביו, משה, היה צלם ידוע בעל סטודיו לצילום בנובי סאד, לשם עקרה המשפחה.
עם תחילת הכיבוש הנאצי פונתה המשפחה מיוגוסלביה, כאשר כישרון הצילום של אבי המשפחה ותעוזתו הצילה אותם פעם אחר פעם ממוות.
לאחר גלגולים רבים נמלטה המשפחה לאלבניה, שם הוסתרו עד סוף המלחמה על ידי רפיק וסלי, אחד מעוזריו של אביו, בבית הוריו בהרים.
על זאת זכה הוא ומשפחתו בתואר חסידי אומות העולם.
לאחר המלחמה חזרה משפחת מנדיל ליוגוסלביה, ובשנת 1949 עלתה לישראל.
המשפחה השתקעה בחיפה, שם פתח משה את "פוטו תלפיות".
למרות קשיי הקליטה בארץ, התערה גברא במהירות בחברת בני גילו, הצטרף לתנועת הצופים, הדריך בה, והתגייס לנח"ל כשאר חבריו.
השתתף במלחמת סיני, חזר לקיבוצו - תל קציר, ולאחר תקופה עזב.
אף על פי שלא תכנן להמשיך את המסורת המשפחתית בתחום הצילום, מצא את עצמו נכבש על ידי ההתפתחויות החדשות של עולם הצילום בחו"ל.
הוא סיים לימודי תואר ראשון באנגליה ועמד בבחינות הגמר הקפדניות של איגוד הצלמים המקצועיים שם.
אחד מצילומיו זכה בפרס בתערוכה בה הוצגו עבודות של בוגרי בתי ספר לצילום מכל רחבי אנגליה.
עם סיום לימודיו עבד אצל מיטב צלמי הפרסומת בלונדון ורכש ניסיון רב.
במהלך ביקור בארץ נישא לנעמי, חניכתו לשעבר, ובני הזוג חזרו לאנגליה ושהו בה עד תום הלימודים והעבודה.
גברא שב לישראל בשנת 1962 ופתח את "סטודיו גברא" לצילומי פרסומת, אופנה ותעשייה, ברחוב העבודה 24 בתל אביב.
באותה תקופה היו כמעט כל הצלמים האחרים צלמי "פוטו", דוגמת אביו, שצילמו הכול – אירועים, חתונות וגם פרסומות וצילומי אופנה מדי פעם.
גברא יצר למעשה את הביקוש לצילומים מקצועיים ואיכותיים כפי שנראו אז במגזינים מחו"ל.
הוא היה שותף מלא בקביעת הקונספט, בסטיילינג, בליהוק, ובבחירת אתרי הצילום.
בין לקוחותיו נמנו משרדי הפרסום הגדולים, אל-על, משרדי הממשלה, הבנקים הגדולים, מפעל הפיס, אמקור, תדיראן ועוד.
הוא צילם את מלכות היופי והידוענים של שנות ה-60 וה-70 לשערי "לאשה" ו"את" וזמרים ולהקות לעטיפות תקליטים של הד ארצי.
הוא עבד עם בכירי האופנאים: פיני לייטרסדורף במשכית, גדעון אוברזון, גוטקס, דיוה ואתא.
בשנת 1969 ייסד את האיגוד הישראלי של צלמי פרסומת ותעשייה.
ב-1979 הצטרף להתאחדות הצלמים המקצועיים וב-1985 נבחר לנשיאה.
החל משנת 1974 החל גברא ללמד בבתי הספר הגבוהים לצילום - בצלאל, מכללת הדסה, ומכללת קריית אונו.
הוא ראה את ייעודו בהעמדת דור חדש של צלמים מקצועיים ולאחר 30 שנות פעילות מרתקות כצלם בחר להתמסר לתחום זה והסב את הסטודיו שלו, ברחוב העבודה 24 לבית ספר לצילום, על פי מודל שלמד להכיר בארצות הברית.
בשנת 2001 יצא לאור ספרו "תמונות בשחור-לבן" והוא הוזמן על ידי מוזיאון השואה בוושינגטון לספר את סיפור ההצלה המיוחד של משפחתו.
גברא נפטר בפברואר 2006, באמצע העבודה על ספרו השני שהיה אמור להיות ספר עזר ללימוד צילום משולב בדוגמאות ובסיפורים אישיים.
"סטודיו גברא" ממשיך לפעול כבית ספר מסוגו לצילום מקצועי בהנהלת בתו של גברא, רותי מנדיל-חלבי.
הסופרת מיה קלינגר-כהן כתבה ספר ששמו "הצילום שהציל אותנו", המספר על חייו בשואה.
גברדין הוא טקסטיל שהומצא ב-1879 על ידי תומאס ברברי, שרשם עליו פטנט ב-1888. האריג אטום למים ומשמש ליצירת מעילי גשם ובגדים אחרים.
הגברדין שימש לביגוד עבור חוקרי קטבים דוגמת רואלד אמונדסן וארנסט שקלטון ועבור כובש הפסגות ג'ורג' מאלורי.
גברדייסק היא עיר במחוז קלינינגרד שברוסיה.
לראשונה מוזכרת ב-1255 כיישוב פרוסי בשם טפיאוב.
בחצי השני של המאה ה-13 שכן ליד העיר מבצר של המסדר הטבטוני, בין 1280–1290 בעיר נבנה מבצר עשוי מעץ, ב-1351 נבנתה טירת אבן.
בין 1469 ל-1722 בטירת העיר החזיקו את הארכיון של המסדר הטבטוני.
ב-6 באפריל 1722 פרידריך וילהלם הראשון העניק לטפיאוב מעמד של עיר והעניק לה סמל.
ב-1807 לעיר נכנס צבאו של נפוליאון, ב-1902 בעיר נפתח מרכז לבריאות הנפש, ב-1904 החל לצאת לאור עיתון העיר, ב-1914 בזמן הפצצה ארטילרית על העיר הושמד ארכיון עירוני.
לאחר מלחמת העולם השנייה העיר סופחה לברית המועצות ושמה שונה לגברדייסק.
גבר לבוש, אישה עירומה הוא עירום נשי שבו אישה אחת או יותר עירומות בזמן שגבר אחד או יותר לבושים.
תרחיש זה מתואר לעיתים באופן מקוצר כ-CMNF - ראשי תיבות של Clothed male, naked female.
מקורו של המונח בז'אנר ארוטי ופורנוגרפי העוסק בנשים עירומות וגברים לבושים.
סוג זה של ז'אנר נחשב על ידי אחדים לפנטזיה מינית, הן בקרב נשים והן בקרב גברים.
בתחום האמנות משמש צירוף זה לדיון רדיקלי בפמיניזם ובפטרנליזם.
ה"עירום הנשי" הוא ז'אנר המעוגן היטב במסורת תולדות האמנות המערבית.
ה-Nude, שהוא מעשה של ייצוג אמנותי, לעומת ה-Naked הבשרי והחשוף, הפך בה לדיכוטומיה שגורה.
מאידך, המהפכה הפמיניסטית ערערה על עצם הבחנה זו, קראה תיגר על הלגיטימיות של הז'אנר והציבה את התשוקה הגברית הארוטית, לראיית הגוף הנשי בעירומו ולצריכתו, כמניע פטריארכלי סמוי, כך קוראת ד"ר קציעה אלון, חוקרת ומבקרת אמנות, את העירום הנשי באמנות.
הציור נעשה על ידי ציירים גברים ולמענם של צופים גברים.
ספרו המפורסם של ג'ון ברגר "דרכי ראייה" (Ways of Seeing, 1972), שבו טבע את הצירוף "גברים פועלים, נשים נצפות", הבחין בין מעמדם של גברים ונשים בציור.
מבטו של הגבר, הרגיל בראיית האחר ובפיקוח עליו, אינו מבטה של האישה, אשר לומדת להשפילו מחשש לראות, קל וחומר להיראות.
"אישה צריכה להשגיח על עצמה בלא הפסק," כתב ברגר.
"היא מלווה כמעט בלא הפוגה בדימוי שלה עצמה".סוגת העירום הנשי, הכה נפוצה באמנות, תויגה כאחד מן האמצעים הוויזואליים הבוטים של דיכוי גברי, אקט סימבולי של בעילה.
הציור ואופני הייצוג של העירום הנשי משקפים את מעמדן האזרחי של נשים בכל תקופה ותקופה, ואת היחס למיניות בכללה.
אלון מצטטת את לינדה נוכלין בספרה החשוב The Female Nude שבו היא טוענת: העירום הנשי הוא לב ליבה של אמנות המערב, האייקון שלה.
הוא מגלם בחובו מראה נרקיסיסטית המאפשרת למערב לצרוך עצמו כ"נאור" וכ"מתורבת" ומעניקה לציירים הגברים את העונג הרב הטמון ב"ביות" וב"הפיכה לתרבות גבוהה" את מה שנחשב סמלו של הטבע הגולמי, החייתי, שטוף התשוקה – הגוף הנשי.
עד כאן על עירום נשי לאורך ההיסטוריה של האמנות.
נוכחותם של גברים לבושים בציור לצד אישה עירומה, מעצימה את אפקט השליטה, ההשפלה, הבעלות על הנשים, התשוקה אל גופן.
ככל שמתבוננים לאחור בהיסטוריה, הציורים בסוגה זו בוטים וממחישים זאת, כמו למשל האישה העירומה בשוק העבדים.
נראה שבאמנות, הנושא "גבר לבוש, אישה עירומה" הוא למעשה תת-נושא של עירום באמנות.
ניתן להבחין בין יצירות מן העבר שהן ביטוי מובהק של המבט הגברי הפטריארכלי, לבין יצירות בנות זמננו, שהן פראפראזות על נושא זה, ביקורתיות בגישתן למבט הגברי.
הציור "קונצרט פסטורלי", משנת 1510 בערך, המיוחס לג'ורג'ונה או לתלמידו טיציאן, מציג שתי נשים עירומות המבלות בחיק הטבע בחברת שני גברים לבושים.
סצנה דומה מוצגת בציורו של אדואר מאנה משנת 1863, "ארוחת בוקר על הדשא", המתאר אישה עירומה שלצידה שני גברים לבושים, סועדים בגן.
אישה עירומה בחברת גברים לבושים מוצגת גם בציור "סוזנה והזקנים" מאת טינטורטו (1556).
בציורו של טיציאן משנת 1571, "אונס לוקרטיה", סקסטוס, לבוש וחמוש בפגיון, אונס את לוקרטיה העירומה.
אישה עירומה בחברת שני גברים לבושים (בעלה ומאהבה) מופיעה בציורו של פאולו ורונזה "אלגוריה של אהבה" משנת 1570 בערך.
אישה עירומה בחברת גברים לבושים היא נושא המופיע בציורים אוריינטליסטיים מהמאה ה-19 המציגים שוק עבדים שבו שפחה עירומה נבחנת על ידי גברים המתעניינים ברכישתה.
דוגמה לכך היא ציורו של ז'אן-לאון ז'רום, "שוק העבדים", משנת 1866 בערך.
בציורי אודליסק עירומה נכללו פעמים רבות גם דמויות לבושות (אם כי לא בהכרח גברים).
יצירה נוספת של ז'רום המציגה אישה עירומה בחברת גברים לבושים היא הציור המציג את משפטה של פרינה באראופגוס.
פרינה מופיעה בסיטואציה זו גם ביצירות נוספות.
סיטואציה נוספת המציגה אישה עירומה בחברת גבר לבוש היא זו של "עלמה במצוקה", שבה האביר הלבוש מציל את העלמה העירומה.
דוגמה נודעת לכך היא ציורו של ג'ון אוורט מיליי משנת 1870. דוגמה קדומה יותר היא ציורו של ג'ורג'ו וזארי משנת 1570, "פרסאוס ואנדרומדה", שבו פרסאוס הלבוש מציל את אנדרומדה העירומה, הכבולה אל הסלע.
יצירתו גדולת הממדים של גוסטב קורבה משנת 1855, "הסטודיו של הצייר" מציגה אותו בעבודתו, מצייר ציור נוף, כשמקרוב צופים בו ילד לבוש ומודל עירומה, ומשני צדדיהם אנשים לבושים רבים, מרביתם גברים.
ציורו של הצייר הגרמני כריסטיאן שאד משנת 1927, "דיוקן עצמי", מציג אף הוא את האמן הלבוש ומאחוריו מודל עירומה.
במאה העשרים הצייר הבלגי פול דלבו הרבה לצייר עירום נשי.
בין ציוריו גם אחדים מסוגת "גבר לבוש, אישה עירומה".
הצייר האמריקאי אריק פישל הרבה לצייר עירום נשי.
אחד מציוריו הנודעים הוא "ילד רע" משנת 1981, שבו מתואר נער לבוש הצופה באישה עירומה, אבל ציור זה דווקא מסמן מהפך: Bad Boy, לפי המגזין אובזרוור, הוא תיאור ברור של התמורות העמוקות בעולם, כפי שמשתקפות בעולם האמנות במהלך 30 השנים האחרונות.
העירום בציור ילד רע, ביחד עם שם הציור, מצביעים במפורש באצבע נגטיבית על העירום.
כאן הדגש הוא על המציצנות, מציצנות של ילד באישה עירומה.
אין זו אישה המוצגת בעירומה להנאת הגבר הצייר או המתבונן, אלא אישה שגם אנו הצופים מציצים בה ביחד עם הילד.
הפמיניזם הביא לכך שציורי עירום של נשים על ידי גברים הלכו ופחתו, לפחות באופן הראוותני המציג את הציור כפיתוי פורנוגרפי.
גבר מי שנשאר אחרון היא קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה בשנים 2011–2021 במשך 9 עונות, תחילה ברשת הטלוויזיה ABC, ומעונתה השביעית שודרה הסדרה ברשת FOX.
הסדרה עוקבת אחרי הבקסטרים, משפחה אמריקאית נורמטיבית, כשבראשה ניצב איתן אב המשפחה מייק אותו מגלם טים אלן.
בסדרה, מייק עומד גם בראש חנות לציוד ספורט וציד, ומתמרן זאת תוך כדי גידול שלוש בנות עם אשתו, ושמירה על ערכיו השמרניים.
בשנים 2011–2017 הסיטקום היה אחת מסדרות הדגל של רשת ABC, אך בוטל בעונתו השישית למרות שעדיין אחז ברייטינג גבוה.
כשנה לאחר מכן, הודיעה רשת FOX שהיא רכשה את הסיטקום, ותפיק לו עונה חדשה ושביעית שעלתה ב-28 בספטמבר 2018.
בישראל הסדרה שודרה ב-yes Comedy.
בראשית הסדרה אנו עוקבים אחר מעלליה של משפחת בקסטר - משפחה כל-אמריקאית, כשבראשה ניצב איתן אב המשפחה מייק אותו מגלם טים אלן.
בסדרה, מייק עומד גם בראש חנות לציוד ספורט וציד, ומכהן גם בתור ראש מחלקת השיווק שלה, לצד הבעלים אד אותו מגלם הקטור אליזונדו.
את כל זאת הוא מתמרן, תוך כדי גידול שלוש בנותיו, קריסטין, מנדי, ואיב, יחד עם אשתו ונסה.
הוא משתדל לעשות זאת עם עקשנות אבהית, שמירה על ערכיו השמרניים, וחיוך.
מייקל מרטין "מייק" בקסטר (טים אלן) - מייק הוא אב לשלוש בנות ומנהל השיווק של רשת חנויות למוצרי הספורט.
מייק תומך בתוקף בערכים מסורתיים ושמרניים.
ונסה בקסטר (ננסי טרוויס) - אשתו של מייק: ונסה היא גאולוגית שעובדת בתעשיית האנרגיה.
בעונה הרביעית, ונסה מתוסכלת מהעבודה שלה ומחליטה להיות מורה למדעים בתיכון.
לאחר שפוטרה כמורה עקב קיצוץ בתקציב, ונסה פותחת עסק משלה לחינוך.
קריסטין בת' בקסטר פוגלסון (אלכסנדרה קרוסני - עונה 1), (אמנדה פולר - עונות 2–9) - הבת הבכורה של מייק וונסה, היא אם מתבגרת שמנסה לגדל את בנה בעצמה.
אמנדה איילין "מנדי" בקסטר-אנדרסון (מולי אפרים - עונות 1–6), (מולי מק'קוק - עונות 7–9) - הבת האמצעית של מייק וונסה, לקוית למידה וממוקדת בתעשיית האופנה.
איב בקסטר (קייטלין דיוור) - הבת הצעירה של מייק וונסה, מלומדת וספורטאית מצטיינת עם שאיפות צבאיות, ולכאורה הילדה האהובה על מייק.
קייל אנדרסון (כריסטוף סנדרס) - עובד צעיר בחנות של מייק, ולימים בעלה של מנדי.
אדוארד "אד" אלזטה (הקטור אליזונדו) - שותפו העסקי הוותיק של מייק, בעל מורשת בסקית-ספרדית, ומאוחר יותר אביה החורג של ונסה.
בויד בקסטר (איוון ולוק קרונטצ'ב - עונה 1), (פלין מוריסון - עונות 6-2), (ג'ט ג'רגנסמייר - עונות 7–8) - בנם של קריסטין וריאן ונכדם של מייק וונסה.
ריאן פוגלסון (ניק ג'ונאס - עונה 1), ג'ורדן מאסטרסון - עונות 2–9) - אביו הקנדי של בויד אשר מאוחר יותר חוזר לחייו של בנו ומתחתן עם קריסטין.
הוא מאוד "שמאלני" בדעותיו, ולכן מתעמת הרבה עם מייק.
צ'ארלס מריון "צ'אק" לאראבי (ג'ונתן אדמס - עונות 2–9) - השכן של מייק וונסה, חייל מארינס אמריקאי בדימוס, שלימים הופך לראש האבטחה בחנות של מייק.
ג'ן (קריסטה מרי יו) (עונות 7–9) - נערה מתוכנית חילופי התלמידים של ונסה מהונג קונג שעוברת לגור עם הבקסטרים בעונה 7.
באד בקסטר / רוברט פורסטר (עונות 1, 4–3, 7) - אביו האלמן של מייק, מת במהלך העונה השביעית.
קרול לאראבי / אריקה אלכסנדר (עונות 2–6), טישה קמפבל (עונות 7–9)
אפריל / כריסטינה מור - אחותה הצעירה של ונסה בקסטר.
ג'ו לאונרד / ג'יי לנו
ג'יימי-לין סיגלר בתור גבריאלה אלזטה, בתו של אד אלזטה.
+העונהפרקיםתאריך השידור המקורימספר צפיות (במיליונים)רשת שידורהפרק הראשוןהפרק האחרון 1
"גבר הולך לאיבוד" הוא שיר שכתב, הלחין וביצע שלמה ארצי.
השיר יצא לאור בשנת 1978.
השיר היה לשיר הנושא באלבום הנושא את שמו.
האלבום "גבר הולך לאיבוד" נוצר לאחר ארבעה אלבומים כושלים שקדמו לו.
ארצי קיבל הזדמנות אחרונה מחברת התקליטים "הד ארצי", ויצר אלבום אישי יותר.
בריאיון ל"ידיעות אחרונות" סיפר ארצי: "למה דרך מרפסת?
כי פעם באתי הביתה ולא היה לי מפתח.
קפצתי מהמרפסת לכיוון הבית וטיפסתי פנימה.
המילים לא כוונו למישהו ספציפי.
זה אפילו שיר אהבה-נקמה כי בסוף הגבר לא מגיע".
ארצי סיפר שבחברת התקליטים לא אהבו את השיר הקודר הזה וביקשו שלא להכניסו לתקליט.
את הפתיח המלוּוה בפסנתר ביצע משה לוי.
בשנת 2000 הוציא ארצי גרסה מחודשת לשיר עבור אלבום האוסף "אהבתיהם", בעיבוד חדש בו דיקלמו את השיר דני סנדרסון, מיכה שטרית, קובי אוז, אריק סיני ודודו טופז.
במאי 2011 עופר לוי חידש את השיר בגרסה מזרחית בחידוש שזכה להצלחה.
גבר (לא) מושלם идеальный мужчина») הוא שמו של סרט קולנוע רוסי סרט בבימויו של מריוס וייסברג.
בסרט מככבים יוליה אלכסנדרובה ויגור קריד.
הסרט יצא לאקרנים ב-16 בינואר 2020. בסוף השבוע הראשון להקרנתו הסרט שהופק בתקציב של 150 מיליון רובל, גרף 301.1 מיליון רובל וכבר החזיר את ההשקעה בו, כשבהמשך הוא גורף עוד 200 מיליון רובל נוספים.
הסרט מספר על רובוט שלא רק באופן מפתיע נראה כמו אדם, אלא גם מסוגל להבין ולהתאים עצמו לצרכיה של הפילגש שלו.
הבעיה היא שרצונות כאלה עלולים להוביל לתוצאות בלתי צפויות...
גבר גבר הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2015 בבימויו של שון אנדרס.
הסרט עוסק בבראד, אב חורג בעל אופי עדין (ויל פרל) שמתמודד על תשומת לבם של ילדיה של אשתו שרה (לינדה קרדליני) כשאביהם הביולוגי דסטי (מארק וולברג) חוזר.
מנהל "רדיו פנדה" האדיב בראד ויטאקר, נאבק להיות אב חורג טוב לשני ילדיה של אשתו שרה, מייגן ודילן, על מנת לזכות בקרבתם ואהבתם.
הילדים מתחילים להתקרב לבראד, דילן מספר לו שמציקים לו בית הספר ומייגן מבקשת ממנו לקחת אותה לריקוד אב-בת בבית הספר שלה.
לילה אחד, דסטי מיירון, בעלה לשעבר של שרה ואביהם הביולוגי של הילדים, מתקשר ומגלה את נישואיה של שרה עם בראד.
לפתע הוא מודיע שהוא יבקר למחרת.
שרה מהססת להכניס לבעלה לשעבר לביתם, אך בראד משכנע אותה שחשוב לילדים שאביהם ואביהם החורג ייצרו מערכת יחסים מכבדת.
כשדסטי מגיע, בראד נבהל מייד מהופעתו הקשוחה והשרירית ומקסמו על מייגן ודילן.
דסטי משכנע שוב ושוב את בראד לתת לו להישאר, ובראד תמיד מסכים אף על פי ששרה מזהירה אותו מפני אופיו האמיתי של דסטי.
אחרי שדסטי גורם לילדים לחשוב שבראד הוא גזעני ומכריח אותו להסכים לגדל כלב בבית בראד מבין שדסטי רוצה להעיף אותו מהבית ולהתפייס עם שרה.
אולם לאחר שהם מתחילים להסתדר ומגיעים להסכם בצורת הדרך של דילן להגן על עצמו, בראד בטוח שהם כבר התפייסו ושאין לדסטי שום כוונות רעות כלפיו.
עם זאת, בראד המום כשדסטי מגלה לו שהוא עדיין מתכוון לגרש את בראד מהמשפחה.
נואש, בראד מוציא עשרות אלפי דולרים על מתנות מוקדמות לחג המולד, כולל פוני וכרטיסי כדורסל בשווי 18,000 דולר, כדי לגרום לכך שהילדים יאהבו אותו יותר מאת דסטי.
במשחק הכדורסל, דסטי שוב "מנצח" את בראד כשהוא חושף שהוא חברו הטוב של מאמן הקבוצה האהובה על דילן, ובראד הזועם מתחיל לשתות בכבדות.
במהלך המחצית, בראד נבחר לנסות לזרוק כדורסל על מנת לזכות בפרס.
שיכור, בראד מספר לכולם ברמקול איך דסטי מנסה לגנוב את אשתו והילדים, ושהוא עשה אהבה עם אשתו אתמול בלילה.
כשהוא מנסה לזרוק את הכדור הוא פוגע בטעות במעודדת ובילד נכה על כיסא גלגלים.
שרה זורקת את בראד מהבית, אולם כאשר דסטי מנסה לנחם את שרה, היא דוחה אותו ומאלצת אותו לקום כאבא כדי לעזור לילדיו עם לוחות הזמנים העמוסים שלהם.
ארבעה ימים לאחר מכן, בראד מתגורר במשרדו בעבודה, בדיכאון.
דסטי בינתיים, מנסה להיות אבא במשרה מלאה.
לאחר מספר ימים לדסטי נמאס מ"משרת" האב והוא מחליט לעזוב ביום ריקוד האב-בת של מייגן, חברו גריף הולך לבראד ומשכנע אותו להילחם לחזור למשפחתו.
בראד תופס את דסטי בבר ומנסה לגרום לו לחזור כיוון שהילדים לא יכולים לחיות ללא אב בכלל.
דסטי מודה שהוא לא יכול להתמודד עם החלקים הקשים של היותו אבא, ואומר לבראד כי הוא מעריץ אותו שהצליח לעשות את כל הדברים שבאחריותו כאב.
בראד עונה לו שכל החלקים הנוראיים בלהיות אבא שווים את זה, כי בסופו של דבר הוא עושה את זה למען ילדיו.
בראד מצליח לשכנע את דסטי ללכת לריקוד, והוא ובראד מגיעים יחד.
שם הם מגלים כי מי שהציק לדילן היא ילדה בשם סרנדיפיטי.
כדילן רואה את בראד ודסטי הוא מקבל אומץ ומרביץ לסרנדיפטי.
בראד ודסטי וכמעט נכנסים לקטטה עם אביה, אולם דסטי מחליט סוף סוף לעקוב אחרי הדרך של בראד כאב, ובמקום להרביץ הוא מרגיע את הקטטה על ידי פתיחת ריקוד.
בראד ושרה מתפייסים, ודסטי מחליט להישאר ולהיות "אבא משותף" טוב לילדיו.
בסופו של דבר, כל המשפחה מאושרת, לבראד ולשרה יש תינוק חדש שנקרא על שמו של גריף, ומייגן ודילן קיבלו סוף סוף את בראד כאביהם החורג.
דסטי, שעכשיו יש לו עבודה כדי ג'יי של רדיו פנדה, מתחתן עם קארן, בונה וילה רחוב של בראד ודסטי ובא לבקר את ילדיו בתדירות גבוהה.
בסוף הסרט גרושה של קארן בא לבקר ודסטי נבהל מהופעתו הקשוחה והשרירית.
ויל פרל - בראד וויטקר
מארק וולברג - דסטי מיירון
לינדה קרדליני - שרה וויטקר
סקרלט אסטבז - מייגן מיירון
אוון ואקארו - דילן מיירון
תומאס היידן צ'רץ - ליאו הולט
בובי קנאבלי - ד"ר אמילו פרנסיסקו
הסרט יצא לאקרנים ב-25 בדצמבר 2015.
גבעת שופן היא הר נמוך, מכוסה שלג, בדרום-מערב האי אלכסנדר, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הגבעה 600 מטרים מעל פני הים.
הגבעה ממוקמת בבסיסו של חצי האי האריס, שבחצי האי בטהובן; 4 קילומטרים דרומית-מערבית מהר שומאן.
הגבעה מופתה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי משלחת החקר האנטארקטית רון (אשר חקרה את אנטארקטיקה בין השנים 1947–1948).
המיפוי בוצע על ידי דרק סירל (Derek J.H.
Searle) מסקר שטחי חסות איי פוקלנד בשנת 1960.
הגבעה נקראת על שמו של המלחין הפולני פרדריק שופן; וזאת בדומה לאתרים סמוכים רבים באזור אשר נקראו על ידי הוועדה המייעצת על שמם של מלחינים ויצירות מוזיקליות.
גבר גבר 2 הוא סרט המשך קומי אמריקאי משנת 2017 בבימויו של שון אנדרס.
הסרט עוסק בבראד ודסטי (ויל פרל ומארק וולברג) שמנהלים מערכת משותפת לגידול ילדיו של דסטי, ונאלצים להתמודד עם אבותיהם שלהם שמבקרים לחג המולד.
הסרט גרף ביקורות שליליות רבות, אולם אף על פי זאת הוא גרף 180 מיליון דולר.
לאחר שסוף סוף בראד ודסטי נהיו חברים ומצליחים לנהל מערכת משותפת בגידול ילדיו של דסטי, דסטי מתחתן שנית עם קארן, והופך להיות אב חורג לבתה של קארן - אדריאנה.
בראד ודסטי מנסים למצוא פתרון אצל מי יחגגו ילדיו של דסטי את חג המולד, ולאחר שמייגן מביכה אותם בפני כל בית הספר ואומרת שהיא לא אוהבת יותר את חג מולד כי היא צריכה כל פעם לעבור בית, הם מחליטים לחגוג את חג המולד ביחד.
אביו הקשוח של דסטי - קורט ואביו העליז מדי של בראד - דון, מגיעים במפתיע לביקור.
דילן ומייגן מחבקים בחום את דון כיוון שהוא מהווה דמות בחייהם בעוד שקורט לא ראה את הילדים מאז שהיו תינוקות.
קורט מקנא בדון, ומנסה לגרום לילדים שיאהבו אותו על ידי כך שהוא שוכר בקתה גדולה בהרים דרך Airbnb, כדי לארח את כולם בחג המולד.
מל גיבסון - קורט מיירון
ג'ון לית'גו - דון וויטקר
אלסנדרה אמברוזיו - קארן מיירון
דניאל דימאג'יו - דסטי הצעיר
הסרט יצא לאקרנים ב-10 בנובמבר 2017.
גבר טרנסג'נדר (בקיצור גבר טרנס, נקרא בלועזית, ובהשאלה גם בעברית, גם Female-to-male או בקיצור, FTM או F2M) הוא גבר שזוהה כנקבה בלידתו.
הסיווג של גבר טרנסג'נדר לא תמיד חופף עם זה של גבר טרנסקסואל, אם כי שני הסיווגים משמשים לרוב בדרך זו.
"טרנסג'נדר" הוא מונח מכליל הכולל בתוכו סוגים שונים של אנשים עם וריאציות מגדריות (כולל אנשים טרנסקסואלים).
גברים טרנסים רבים בוחרים לעבור טיפולים שונים להתאמה מגדרית כדי לשנות את מראם באופן שתואם את זהותם המגדרית או מקל על דיספוריה מגדרית.
המונח "גבר טרנס" משמש בקיצור עבור כל אחת מהזהויות (גבר טרנסקסואל וגבר טרנסג'נדר).