tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 2018 מכר בנק הפועלים את תיק לקוחות הבנקאות הפרטית שלו בשווייץ לבנק ספרא.
בשנת 1986 רכש את הבנק הבינלאומי הראשון לישראל קרוב משפחת ספרא, ז'אק נאסר (ז'ק נאסר היה בן דודו של רחמו נאסר שהיה נשוי לאוולין ספרא).
תחילה הכחישו האחים ספרא שהם קשורים לעסקה (בעיקר עקב רצונם לא לפגוע בקשרים שלו בעולם הערבי), אך בהמשך נודע כי משפחת ספרא סיפקה את המימון לרכישה.
ב-1994 רכשו האחים ספרא 35% ממניות חברת סלקום וב-1998 היו בעלי 20% בקבוצת כרמלטון שזכתה במכרז להקמת מנהרות הכרמל.
משפחת ספרא גם ניהלה משא ומתן על רכישת בנק דיסקונט ואי די בי חברה לאחזקות.
בשנת 2003 מכרו האחים ספרא את הבנק הבינלאומי לצדיק בינו שהיה בעבר מנכ"ל הבנק ומקורב למשפחה.
בשנת 2005 מכרו האחים ספרא את חלקם בסלקום לנוחי דנקנר.
משפחת פאלאס היא משפחת אסטרואידים מסוג B (קבוצת-בת של סוג C - אסטרואידים העשויים בעיקר פחמן).
היא מאופיינת בנטיית מסלול גבוהה וממוקמת באמצע חגורת האסטרואידים.
היא נצפתה לראשונה ב 1928 על ידי קיוצוגו היראיאמה.
האסטרואיד הראשי במשפחה הוא 2 פאלאס.
הוא השלישי בגודלו מבין כל האסטרואידים עם קוטר של 500 ק"מ.
יתר חברי המשפחה קטנים בהרבה, כשהגדול מביניהם 5222 יופה (Ioffe) קוטרו 22 ק"מ.
רוב החברים הם מהסוג הספקטראלי הנדיר B ולכן מניחים שמוצאם מפאלאס.
חבר אחר במשפחה הוא כנראה 3200 פָאֵיטוֹן שהוא אסטרואיד אפולו.
פאיטון הוא המקור למטר המטאורים הג'מינידים.
נתוני המסלול הממוצע של המשפחה ניתנים בשתי הטבלאות מטה.
הנתונים הם: מרחק ביחידות אסטרונומיות (AU) מהשמש, אקסצנטריות ונטיית מסלול.
בטבלה הראשונה מבוצע ניטרול השפעות מחזוריות 'חולפות' (החוזרות כל כמה עשרות אלפי שנים)
בטבלה השנייה מופיעים הנתונים המשקפים את המסלול הממוצע היום ללא ניטרול זה.
הראשון לחשב את הניטרול ולהגיע למסקנה שלכל חברי המשפחה מקור משותף היה קיוצוגו היראיאמה.
משפחת פאליסר היא סדרת טלוויזיה של ה-BBC משנת 1974, עיבוד לסדרת הרומנים הפוליטיים (ספרי פאליסר) מאת הסופר אנתוני טרולופ.
סיפור העלילה מתרחש בתקופה הוויקטוריאנית באנגליה כשברקע תיאורים של החיים הפרלמנטריים.
העיבוד של סיימון רייבן מכסה את ששת הרומנים של טרולופ ועוקב אחר האירועים והדמויות בתקופה של יותר מעשרים שנה.
בסדרה משתתפים מספר גדול של שחקנים ידועים ושל שחקנים בתחילת דרכם כמו ג'רמי איירונס ואנתוני אנדרוס.
ליידי גלנקורה (סוזן המפשייר) מאורסת בעל כרחה לפלנטג'נט פאליסר (פיליפ לאת'אם), אריסטוקרט עשיר ויבשושי, היורש של התואר דוכס אומניום וגאת'רום מדודו הזקן (רולנד קאלבר).
גם אחרי נישואיהם ליידי גלנקורה עורגת לאהובה הצעיר יפה התואר בורגו פיצג'רלד (בארי ג'סטיס).
פאליסר מודע לנטייתה של אשתו והוא לוקח אותה לטיול ארוך באירופה.
בכך הוא מוותר על משרת שר האוצר של בריטניה שהוצעה לו ושהייתה משאת נפשו.
בהיותם בטיול הגדול בני הזוג מתחילים להבין זה את זה ועם שובם ללונדון גלנקורה הופכת להיות מארחת חברה השואפת לקדם כך את בעלה בעיסוקיו הפוליטיים.
בעוד פלטג'נט מצליח בדרכו הפוליטית, בריסטר אירי צעיר בשם פיניאס פין (דונאל מק'קאן) נבחר לפרלמנט לייצג את המחוז Loughshane.
בלונדון, פין מתערה בחברה הגבוהה ומתאהב בליידי לורה סטנדיש (אנה מאסי) הנאבקת לשמר את אורח החיים האריסטוקרטי לאחר שהתרוששה כששילמה את החובות של אחיה, לורד צ'ילטרן (ג'ון האלאם).
ליידי לורה מתחתנת עם רוברט קנדי (דרק גודפרי), חבר פרלמנט סקוט עשיר.
פין נאלץ להתפטר מבית הנבחרים אחרי שתמך בחוק " Irish Tenant Right" בניגוד לעמדת מפלגתו.
הנישואים של ליידי לורה וקנדי מתפרקים וליידי לורה עוברת לגור בגרמניה.
פין מבלה את חג המולד עם ליידי לורה, וקנדי מאשים את השניים בניאוף.
פין נעצר באשמת רצח אבל פאליסר עומד לצידו ומממן את ההגנה שלו.
הסדרה מבוססת על שישה ספרים מאת אנתוני טרולופ.
אליס ואוואסור מתלבטת בין שני המחזרים שלה.
גלנקורה אוהבת את בורגו פיצג'רלד, אבל נאלצת להתחתן עם פלנטג'נט פאליסר.
מבוססים על הספר "פיניאס פין".
תחילת הקריירה הפוליטית של פיניאס פין ואהבותיו, קודם לליידי לורה קנדי ואחר כך לוויולט אפינגהם.
הדוכס מאומניום מחזר אחרי מאדאם מקס גסלר
מבוססים על הספרים "יהלומי משפחת יוסטס" ו-"Phineas Redux"
היהלומים של משפחת יוסטס נעלמים וליזי יוסטס מעורבת בשערורייה.
הדוכס מאומניום נפטר ופלנטג'נט יורש את התואר.
פיניאס פין מואשם ברצח ומאדאם מקס נוסעת לפראג כדי למצוא ראיות להוכחת חפותו.
מבוססים על הספרים: "ראש הממשלה" ו"ילדי הדוכס"
פלטג'נט פאליסר מתמנה לראש הממשלה.
ליידי גלנקורה מארחת בביתה את החברה הגבוהה.
הסדרה מסתיימת עם מותה של גלנקורה וסיפור נישואי ילדיהם.
ההפקה התמשכה יותר מ-13 חודשים.
הסדרה שודרה בשיא תקופת השביתות בבריטניה ובימים של הפסקות חשמל.
בתחילת השנה הבחירות הכלליות שנקבעו לחודש פברואר 1974 הביאו לדחייה בשידור הסדרה, כיוון שעסקה בנושאים פוליטיים ובמפלגה הליברלית, אם כי סיפור העלילה היה בדיוני לחלוטין.
כאשר חודשו שידורי הסדרה הוכרזו בחירות כלליות נוספות באוקטובר 1974, ושוב נדחו שידורי הסדרה.
הקשיים האלה גרמו לכך שהסדרה נמשכה עד נובמבר במקום עד יוני כמתוכנן בתחילה.
לדחייה גרמה גם שביתה ב-BBC.
בימוי: יו דייוויד ורונלד וילסון
כל הפרקים של הסדרה "משפחת פאליסר" יצאו על גבי DVD באוסטרליה, בבריטניה ובאמריקה הצפונית.
משפחת סימפסון: פגע וברח הוא משחק פעולה-הרפתקאות משנת 2003 המבוסס על סדרת הטלוויזיה הפופולרית "משפחת סימפסון".
עלילת המשחק מתרחשת בעיירה ספרינגפילד בעקבות פלישת חייזרים מסתורית כאשר בעיירה מתרחשים אירועים מוזרים שונים.
משפחת סימפסון, יחד עם אפו, חוקרת את התופעות הללו, וחושפת מזימה של החייזרים להשתלט על העיירה.
המשחק קיבל השראה רבה מסדרת משחקי Grand Theft Auto.
המשחק יצא במקור לשווקים ב-16 בספטמבר 2003 לפלטפורמות מרובות, כולל GameCube, PlayStation 2, Xbox ו-Windows.
בעיירה ספרינגפילד מתרחשים אירועים מסתוריים שונים.
בשלב מסוים בארט נחטף על ידי עב"ם.
ליסה לוקחת על עצמה למצוא את בארט ובסופו של דבר מאתרת את בארט אשר נראה מבולבל ואיננו זוכר מה קרה לו כאשר הוא נעדר.
מארג', אשר נחושה להבין מי עמד מאחורי החטיפה של בארט מגלה שהמשקה הפופולרי באז קולה קשור התרחשויות המוזרות שאירעו לאחרונה בספרינגפילד.
מארג' מגיעה בהמשך למוזיאון ספרינגפילד להיסטוריה של הטבע, שם היא ואפו מגלים שצמד החייזרים קאנג וקודוס מתכננים להשתמש בבאז קולה על מנת לשלוט במוחם של תושבי ספרינגפילד ולשדר את התעלולים שלהם בתוכנית המציאות הבין-גלקטית "אנשי כדור הארץ המטופשים".
בארט מנסה להזהיר את תושבי העיירה על מזימתם של החייזרים, והחייזרים בתגובה הופכים את ספרינגפילד לעיר רפאים מלאה בזומבים.
בשיאו של המשחק, הומר נוסע לתחנת הכוח הגרעינית של ספרינגפילד, ובעזרתו של פרופסור פרינק, הומר משתמש בפסולת גרעינית על מנת להשמיד את ספינת החלל של החייזרים ושובר את קסדות החלל של החייזרים, ובכך מנטרל את שליטתם בעיירה.
המשחק מכיל שבעה שלבים המתרחשים בשלושה אזורים בעיר ספרינגפילד - אזור הדאונטאון, שכונות המגורים של העיר ואזור פאתי העיר בו נמצאת בין היתר תחנת הכוח.
בכל אחד משלבי המשחק משימות שונות אותם השחקנים חייבים להשלים על מנת להתקדם במשחק.
השחקן יכול לשלוט בדמויות שונות מהסדרה, כולל הומר, מארג', בארט, ליסה ואפו.
בחלק ניכר מהמשחק נדרשים לנהוג בכלי רכב שונים על מנת להשלים משימות שונות ולחקור את עולם המשחק.
ניתן לנהוג במכוניות, משאיות וכלי רכב נוספים.
ניתן גם לחקור את עולם המשחק ברגל, לאסוף פריטים שונות ולקיים אינטראקציה עם דמויות שאינם שחקנים.
ניתן גם לאסוף מטבעות לאורך המשחק ובאמצעותם ניתן לרכוש כלי רכב חדשים ותלבושות שונות לדמויות.
כל שלב במשחק מחולק לשבע משימות כגון ביצוע משימה בפרק זמן מוגבל, לנצח מכוניות אחרות במירוץ, פיצוץ מכונית אחרת בפעולת פגע וברח, מעקב אחרי מכונית אחרת, בריחה ממכונית שרודפת אחר השחקן, או מעקב אחר מכונית אחרת בזמן שאוספים חפצים שנזרקים מתוכה.
ד"ר מירקו (דוקטור למשפטים), נבנקה ובנם אלכסנדר פייץ', היו נוצרים שהתגוררו בעיירה בשם קיקינדה (Kikinda), שבסרביה (יוגוסלביה לשעבר).
אלכסנדר למד בבית הספר עם יוליה קמני שהיה יהודי ושניהם היו חברים טובים מאוד.
יוליה מספר בעדות שלו על קרבתו למשפחת פייץ' ואיך שבילדותו "50 אחוז מזמני היינו ביחד [עם אלכסנדר ומשפחתו]".
כשההודעה על הפלישה הגרמנית הצפויה ליגובסלביה, הגיעה למירקו פייץ', שהיו לו קשרים עם אנשים בדרגות גבוהות בממשלת יוגוסלביה, עבר מירקו במהרה עם משפחתו לבלגרד, שם היו יכולים לנהל אורח חיים רגיל יחסית מבלי התערבות נאצית רבה.
באוגוסט 1941 יהודי קיקינדה נלקחו בכוח לבצ'יי (Bečej) (מחנה איסוף זמני) ומשם לבלגרד.
הגברים נלקחו למחנות ריכוז ומרבית הנשים והילדים, כונסו ברחבת בית הכנסת בעיר.
גם יוליה קמני ואמו נלקחו לבצ'יי, אולם גאשיץ' – בעלה של האם שהיה סרבי נוצרי פרבוסלבי, הצליח לחלץ את שניהם מהמחנה הזמני ולהעבירם לבלגרד.
יוליה פנה לבקש עזרה מחברו אלכסנדר, והוריו, דר' פייץ' ונבנקה, ללא היסוס, החליטו לארח את יוליה בביתם במשך כל תקופת הכיבוש הגרמני בבלגרד.
יוליה לא התגורר בקביעות בביתם, אולם הם סייעו לו ודאגו לכל מחסורו, על פי הצורך.
בזמן שנערכו חיפושים אחר יהודים בעיר, למרות האיסור לסייע ליהודים והענישה החמורה למי שעשו זאת, משפחת פייץ' החביאה את יוליה בביתם.
בנוסף, אלכסנדר, שהמשיך ללמוד בבית הספר, מדי יום עם חזרתו משם לימד את יוליה את מה שלמד באותו היום.
שניהם הכינו שיעורים ביחד וגם התכוננו יחד למבחנים.
באופן זה משפחת פייץ' שמרה ודאגה ליוליה מעל לשלוש שנים, עד אוקטובר 1944.
יוליה קמני ומשפחת פייץ' שרדו את המלחמה.
מירקו ונבנקה חיו בבלגרד עד מותם.
אלכסנדר למד רפואה בבלגרד, וכשסיים את לימודיו נשלח לעבוד כרופא ברוביני (Rovinj), עיירה ביוגוסלביה (כיום בקרואטיה).
אלכסנדר התחתן והיה אבא לבן יחיד.
אחרי המלחמה, יוליה סיים תיכון בקיקינדה, ולמד באוניברסיטה בבלגרד שנתיים.
עם הגעתו גויס ישירות לצה"ל שם שירת בתזמורת צה"ל וניגן בקלרינט ובקונטרבס.
לאחר שחרורו מצה"ל התקבל יוליה לטכניון ללימודי הנדסה כימית.
בלילות היה מנגן וככה התפרנס עד לסוף התואר.
כשסיים ללמוד, עבד כמהנדס, כל אותו הזמן עוזר ומפרנס את אימו שנשארה בסרביה.
ב-1957 נסע יוליה ליוגוסלביה לאימו החולה, ושם נשאר עד מותה.
לאחר פטירת אמו, טייל יוליה באירופה והגיע לבסוף לגרמניה.
בזכות זה שהיה דובר גרמנית, התחיל לעבוד בLURGE (חברה גרמנית).
יוליה נשאר בגרמניה וב-1965 התחתן עם ורה ראוך.
יוליה ביקר בארץ פעמים רבות מאוד ואף קנה דירה בחיפה ששכן בה כאשר שהה בארץ.
אלכסנדר ויוליה המשיכו את קשר חברותם במהלך השנים וביקרו אחד את השני רבות.
הם יצאו לטיולים רבים ביחד בארץ ובעולם.
ב- 26 ביוני 1986 הוכרו מירקו, נבנקה ואלכסנדר פייץ' כחסידי אומות עולם.
אלכסנדר, יוליה ועוד השתתפו בטקס ביד ושם, נטעו עץ בשדרת חסידי אומות העולם וקיבלו את אות ההוקרה.
משפחת פיירו (בספרדית: Son de Fierro) היא טלנובלה ארגנטינאית בהפקתה של חברת Pol-Ka.
פרקה הראשון שודר ב-8 בינואר 2007, ופרקה האחרון שודר ב-6 בפברואר 2008. הסדרה הייתה התוכנית המצליחה ביותר באותה שנה, עם ממוצע של 21.3 נקודות רייטינג.
במקור, הסדרה הייתה טלנובלה קומית, אך במהלכה התוכנית קיבלה תפנית דרמטית יותר.
העלילה מתרכזת במשפחת פיירו, הכוללת את מרטין, לוסיה וילדיהם, חואן, סנדרה ("סנדי") ולואיס ("לוצ'ו").
האב, מרטין פיירו, עובד בקצביה יחד עם אמדאו ואזקייל.
האם, לוסיה, השקיעה את חייה במשפחתה ובילדיה.
חואן, אף על פי שהתעוור בגיל עשר, עובד כמורה להיסטוריה, ולוצ'ו עדיין תלמיד.
סנדי עובדת כרקדנית בקברט, למרות התעקשותו של אביה שתלמד רפואה.
אזקייל הוא עוד דמות במשפחה, אותו מרטין ולוסיה אימצו מהרחוב לפני שנים רבות.
לוצ'ו הוא בין תלמידיו של חואן בבית הספר "טרדה", וכן מורנה פונטנה, בתו של חוסה מריה פונטנה, נציג משרד החינוך.
ריטה היא העוזרת של חואן, ומסייעת לו בשיעורים, ואורטלי הוא מנהל בית הספר.
בתחילתה, התוכנית השתייכה לז'אנר טלקומדיות.
באמצע השנה חלה תפנית משמעותית בסדרה, היא הפכה יותר דרמטית ושויכה לז'אנר הדרמה בתוך הטלנובלות.
השינוי נראה לראשונה בגירושיהם של פיירו ולוסיה והמשיך בחיזוק ושימור הסוד בדבר הקשר בין מורנה וחואן ואיבוד עבודתו של חואן.
מנקודה זו, דמויות מסוימות הלכו או השתנו והקשרים בין הדמויות השתנו איתם.
לחואן מצוותים את ריטה כדי שתעזור לו וכן את מורנה פונטנה, תלמידתו.
למרות האיסורים הרבים לקיום קשר בין מורה לתלמידה, חואן מתאהב במורנה והם שומרים את הקשר שלהם בסוד.
אביה של מורנה, חוסה מריה פונטנה, נציגו של משרד החינוך והמפקח על ניהול בתי הספר, מתחיל לחקור ולגלות מי הוא החבר של מורנה.
לו'צו וקרינה (אחותו של אמדאו) כבר חברים הרבה זמן, אבל הוא מתאהב במורנה מהפעם הראשונה שהם הכירו.
הוא עוזב את קרינה בשבילה אבל מורנה לא מעוניינת בו והוא חוזר סופית לקרינה.
מאוחר יותר, הקשר מסתיים שוב שהשחקנית בתפקידה של קרינה הייתה צריכה לעזוב את הסדרה, מה שתורגם בסדרה שקרינה צריכה לעזוב ולחיות במקום מרוחק.
השלושה, לוצ'ו, קרינה ומורנה, הקימו להקה במטרה לקדם את ערוץ 13 (ששידר את הסדרה) אבל לבסוף כריס מורנה לקחה את הזכויות על הלהקה.
חוסה מריה פונטנה, רוצה לחזור ללוסיה שהייתה בעבר חברה שלו אבל אף פעם לא פקפק בקשר שהיה ללוסיה ובעלה.
פונטנה סיים את הקשר עם סיסי, אחותה של לוסי שאותה רצה אנג'ל.
סנדי ואמדאו גם קיימו רומן סודי מפני שאמדאו בדיוק התחתן עם מבל, שהיא גם חברה של סנדי, ויש להם ילד.
בנוסף לכך פיירו מחשיב את אמדאו כמעט כמו עוד בן ולא מאשר שלשניהם יהיה קשר כי בצורה מבחינתו זה סוג של גילוי עריות.
פיירו נמצא בריב של שנים עם אביו, דון מרטין, והוא מאשים אותו בסבלה של אמו כשהם התגרשו.
לוסיה מכירה את חואן קרוז כאשר היא חוזרת לעזוב במשרד החינוך איתו היא מתחילה הרפתקה שמשנה הכל.
כשכל זה יוצא לאור, לוסיה ופיירו נפרדים ולוסיה הולכת לגור מחוץ לבית, קודם אצל רפה (חבר של דון מרטין) ולאחר תקופת זמן בביתו של חוסה מריה פונטנה כשהוא נסע לספרד שם היא גם משמשת כ"משגיחה" למורנה שהוא מחוץ למדינה.
פיירו באותו זמן מכיר את איסבל, אישה שהתגרשה לא מזמן עם בת קטנה, שגם איתה הוא מתחיל קשר.
ילדיהם מתנגדים לקשרים החדשים ולמערכות היחסים החדשות שהם בונים למרות שהם מנצלים זאת בשביל לעבור לגור בבית של האחר כאשר הם רבים עם אחד ההורים.
פיירו ולוסיה בסופו של דבר מסתדרים ולוסי חוזרת לגור בבית.
למרות זאת היא ממשיכה את קשרה עם חואן קרוז ופיירו ממשיך להרגיש דברים לאיסבל והם ממשיכים להתראות בסתר.
איסבל שמה לב שפיירו לא עוזב את לוסיה ומנסה לסיים את הקשר ביניהם מה שגורם לה להסתיר את ההריון שלה.
לוסיה גם בהריון אבל בשונה מאיסבל, לוסיה לא יודעת של מי הילד והיא לא בטוחה שהוא של פיירו או של חואן קרוז.
אחרי בדיקת דנ"א מגלים שהילד של חואן קרוז.
בסופו של דבר, פיירו הולך עם איסבל ועם הילד החדש שלהם ולוסיה נשארת עם חואן קרוז וילדם החדש.
מיואשת מהעובדה שחואן מעדיף את מורנה ולא אותה, ריטה מיידעת את אנשי משרד החינוך על הקשר הרומנטי שמנהלים השניים מה שכולל גם את אביה של מורנה, חוסה מריה פונטנה (שידע על הקשר בעצם כמה ימים לפני).
חואן גורש מבית הספר ומורנה הועברה למנזר כבקשת אביה שם לא יכלה לצאת.
חואן מציע להתקדם עם הקשר ביניהם בלי להתחשב בתוצאות עד שהוא מגלה שלוצ'ו נאבק על להיות עם מורנה גם.
בשביל לא לפגוע באח שלו, חואן מוותר על מורנה ומתחתן עם ריטה.
הרעיון המקורי של החתונה בין השניים הייתה להוריד את כל ההאשמות לגבי חואן ושיוכלו לקבל אותו חזרה כמורה.
מורנה ולוצ'ו מתחילים לצאת וריטה נוקטת בדרכים מטורפות בשביל שחואן יחזור ללמד (כולל הרצח של מולינה, אחד הממונים על תיקו של חואן), אבל חואן לא מצליח לאהוב את ריטה כפי שהיא מצפה ממנו והוא נפרד ממנה, עייף מסצנות הקנאה שלה ומהדרישות המוגזמות שלה לשלוט על הכל.
חואן חוזר למורנה, אבל ריטה הורסת את הכל וממציאה הריון בשביל שחואן לא יעזוב אותה.
לפני שאמורים להופיע סימני הריון (שלא יכולים להופיע גם) ריטה גורמת לכולם להאמין שמורנה דחפה אותה מהמדרגות מה שגרם לה לאבד את הילד, בסופו של דבר האמת מתגלה.
כשריטה שמה לב שאין אפשרות לסיים טוב את הקשר עם חואן היא מתחילה לפעול בדרכים מטורפות בשביל להרוס את הקשר בינו ובין מורנה ולהרוס אותו ובסופו של דבר נאלצת לברוח מהמשטרה ומהחוק.
בבית החולים ריטה פוצעת את חואן קשה (מה שגורם למותו לאחר כמה שעות) את חואן בטעות כאשר הוא זז כדי להגן על מורנה.
כמחווה אחרונה המשפחה מארגנת חתונה בין השניים בבית החולים ובסופה של החתונה, חואן מת.
לאחר מותו של חואן מורנה מגלה שהיא בהריון מחואן.
ריטה חוטפת את מורנה בתקווה לחטוף את הילד לאחר שיוולד ולברוח מהמדינה.
ריטה מסיימת מאושפזת וגורמת לנזקים מוחיים קשים כאשר היא מנסה להתאבד.
סיסי נוטשת את פונטנה כשאר הרומן בין חואן ולמורנה מתפרסם מפני שהיא האמינה שהוא אחראי לכל הבלגן שהסיטואציה יצרה למשפחה שלהם.
חוסה מריה פונטנה נוסע לספרד ומשאיר את מורנה באחריותה של לוסיה וסיסי נוסעת למחוז רחוק.
השחקנית שמשחקת את סיסי התחלפה באמצע.
אמדאו מסיים את הרומן שלו עם סנדי וחוזר למבל, אבל סנדי בהריון ממנו.
כשמבל מגלה את זה היא מכריחה אותה לשתוק ולשקר לכולם שאביו של התינוק הוא אנזו, בן זוג שהיה לה זמן קצר לפני.
מבל מתיימרת שבעיות הלב שהיו לה חוזרות כל פעם שאמדאו מתקרב לסנדי ולבסוף היא מתה.
לאמדאו מגיע סרטון שמבל צילמה לפני שהיא מתה שם היא אומרת שהוא האבא האמיתי של הילד של סנדי.
בהתחלה הוא כועס שהיא הסתירה זאת ממנו אבל לבסוף הם חוזרים להיות יחד ומתחתנים בטקס לא רשמי.
הם לא הפכו את נישואיהם לרשמיים בגלל הקושי של אמדאו לעבור עם סנדי לארצות הברית (מיאמי) בשביל הזדמנות עבודה גדולה מאוד שצצה לה שם.
נסיעתה של הדמות נוצלה מכיוון שהשחקנית נאצלה לעזוב את הסדרה.
בשלבים הראשונים של הסדרה התגלה שלוסיה ופיירו שומרים סוד חשוב הקשור לבנם לוצ'ו.
מה שמתברר לבסוף שלוצ'ו הוא אינו בנם האמיתי.
לוסיה באמת הייתה בהריון, אך בנה נולד מת אבל בבית החולים היא ראתה אישה נוספת שבנה נולד ממש אל מזמן שגססה.
האישה ביקשה מלוסיה לקחת את בנה מה שאפשר להם גם לא לחסוף את אימו האמיתית.
באופן כללי לוצ'ו קיבל את המצב אבל הגיע למצב שבו הוא מאשים את לוסיה ופיירו על ניתנת יחס יותר טוב לסנדי או חואן ביחס אליו מפני שהוא לא באמת בנם.
לוצ'ו נכנס לדיכאון כתוצאה מכך שאינו מצליח לקדם את הקשר בינו לבין ומורנה והקשר המעורער עם הוריו, מגיע לשימוש בסמים.
הדבר גורם לו להכיר את גבי, שגם מכורה לסמים וקורבן של מוכר הסמים "פחרו".
הוא ולוצ'ו מגיעים לעסקה בה הוא מוכן למכור בשבילו כל עוד הוא לא יפגע בגבי.
המכירה הראשונה של לוצ'ו ביומו הראשון מסתבכת כאשר הוא מגלה שהקונה הוא חואן קרוז שבאותו זמן עבר תאונה.
התאונה הזאת משאירה אותו בקומה ויש צורך לנתח אותו בשיקגו, ארצות הברית, עם מלווה.
לחואן קרוז אין משפחה ולוסיה מלווה אותו למרות שהקשר הרומנטי בין שניהם נגמר.
חואן חושף בפני לוסיה את התמכרותו של לוצ'ו לסמים ובאותה העת פיירו מגלה זאת בעצמו.
משפחת פורמון (צורה נוספת: פירמון), הייתה משפחת רבנים בסלוניקי ובטורקיה, במאה ה-16. המפורסם בשושלת זו הוא רבי יוסף פורמון.
לפי השערה מסוימת, בני משפחת פורמון היו מהאשכנזים שנדדו דרך איטליה לטורקיה.
לפי השערה זו, ייתכן ששם המשפחה 'פורמון' או 'פירמון' אינו אלא צורה מסוגננת או משובשת של השם האשכנזי 'ברמן'.
על בני המשפחה נמנים הרבנים הבאים:
רבי יעקב סמו"ט - רב של קהילת קייאנה (איטליה) בשלוניקי בשנים 1554–1565, ולדעת רבי דוד קונפורטי שמו היה רבי יעקב פורמון, ואילו סמו"ט זהו כינוי שהיה מוסיף ליד חתימתו.
לפי השערה מסוימת הוא אף היה אחיו של רבי יוסף פורמון וכיהן משנת ה'ש"ל 1570 כמורה בישיבתו שבפטרס.
רבי יוסף פורמון, רב ופוסק בולט, מרבני טורקיה ומגדולי חכמי שלוניקי.
משנת 1560 בערך כיהן כרב וראש ישיבה בפטרס, שהייתה נתונה אז תחת השלטון הטורקי
רבי צדיק פורמון - בנו של רבי יוסף פורמון, ידיד של המהרש"ך.
תרגם את הספר תורת חובות הלבבות ללאדינו.
הספר נקרא אובליגאשייון די לוש קוראשוניש..
מהדורה ראשונה של הספר נדפסה כנראה בקושטא 1567, בשנת ה'תע"ג 1713 הובא לבית הדפוס Nalla Stamperia Bragadina בוונציה על ידי משה בן שלמה אשכנזי, ונדפס באותיות עבריות מרובעות ומנוקדות.
התרגום המקורי נכתב באותיות עבריות, כשלאחר מכן רבי דוד פרדו פרסם תעתיק של החיבור לאותיות לטיניות.
רבי יוסף פורמון (השני) – בנו של רבי צדיק, נכדו של רבי יוסף פורמון הראשון.
בשלהי המאה ה-16 התמנה לכהן כרב על אחד מקהלי סיציליה שבפטרס.
מינוי לו התנגדו חלק מהקהלים, והתכתבות על מחלוקת זו מופיעה בספרו של מהרש"ך אשר כתב, כי בנוסף למעלותיו של רבי יוסף המקנות לו את הזכות לכהונה זו, הרי שהוא זכאי לכך גם בשל טענת 'חזקה' שהרי אביו רבי צדיק וסבו רבי יוסף כהנו באותה שררה.
משפחת פאליק היא משפחת אנשי עסקים ונדבנים יהודים שבסיס עסקיהם במיאמי, והם מחלקים את חייהם בין פנמה, מיאמי וישראל.
בבעלות המשפחה כמאתיים מתחמי דיוטי פרי ברחבי העולם.
עסקי המשפחה בישראל כוללים את יקב פסגות, רהיטי פיטרו הכט, מחלבות סוסיא, אתר פאנקו, חברת האלכוהול גלובל ווין אנד ספיריטס, חברת החדשות באנגלית ILTV ועוד.
ההורים, חיים (פימה) ונילי, הם ממוצא רוסי־לבנוני.
האב חיים נולד בברית המועצות ב־1932. כשהיה בן 20 עלה לישראל, שירת בצה"ל ולאחר מכן עזב את ישראל והצטרף לקרובי משפחתו בוונצואלה, שם עסק בתכשיטנות.
באחת החופשות בישראל הכיר את נילי.
השניים נישאו וחזרו לוונצואלה, ולאחר מכן עברו לארצות הברית.
האם, נילי פאליק, משמשת יושבת ראש אמריטה של FIDF, ארגון "ידידי צה"ל בארצות הברית ובפנמה".
למשפחה שלושה בנים המנהלים את רוב עסקי המשפחה כיום: סיימון, ליאון וג'רום.
סיימון, הבכור, אחראי לפיננסים ולפיתוח העסקי של תאגיד פאליק, ג'רום לקוסמטיקה ולבישום, וליאון – למשקאות ולפעילות באמריקה הדרומית.
אשתו של סיימון, חנה פאליק, היא נשיאת ויצו בארצות הברית.
בשנת 2012 נפטר אבי המשפחה, חיים פאליק.
בשנת 2001 רכשו את רשת הדיוטי פרי Duty Free Americas במחיר אטרקטיבי של 121 מיליון דולר, עקב פיגועי 11 בספטמבר, מכיוון שאחזה בעולם פאניקה כללית ותחום התעופה כולו נכנס למשבר עמוק.
כיום הרשת היא מפעילת הדיוטי פרי הגדולה בארצות הברית, עם 7,000 עובדים ומחזור מכירות של יותר מ־1.5 מיליארד דולר.
היא מחזיקה יותר מ־300 חנויות בנמלי תעופה ומעברי גבול בארצות הברית, בדרום אמריקה ועוד, וחנויות במדינות מרכז אמריקה, בדרום אמריקה ובסין.
בבעלות המשפחה עסקים נוספים: חברת Paneco (פאנקו), אתר אונליין למכירת אלכוהול; זכויות ההפצה של מותג הקוסמטיקה "פרי אליס"; אתר מכירות אופנה; וחלק מיקב "פסגות".
כמו כן, בבעלות המשפחה מחלבת חלב הארץ וחנות רהיטי היוקרה פיטרו הכט.
עוד בבעלות המשפחה, חברת עינת מדיקל סוכנויות, העוסקת בשיווק והפצת ציוד רפואי.
בבעלות המשפחה גם הרישיון לייצור מותג הספורט ריבוק בדרום אמריקה ובהוצאה לאור Bloomberg Línea בדרום אמריקה.
עד ינואר 2025 החזיקה המשפחה גם בבית האופנה כריסטיאן לקרואה.
משנת 2015 המשפחה פעילה בשוק המשקאות החריפים בישראל, ובשנות ה-20 של המאה ה-21 הגבירה את פעילותה בו, באמצעות תאגיד גלובל ווין אנד ספיריטס שבשליטתה, יבואנית וודקה בלוודר ופינלנדיה וויסקי גלנפידיך, ג'ק דניאל'ס ועוד.
בין היתר, רכשה המשפחה בינואר 2024 את יקב עמק האלה.
משנת 2019 המשפחה נמנית עם בעלי השליטה בחברת החדשות ILTV.
ב-2024 ניגשה המשפחה למכרז להפעלת רשת חנויות הדיוטי פרי במעברי הגבולות בטאבה ונהר הירדן.
מולה התמודדה חברת ג'יימס ריצ'רדסון היינמן, שזכתה במכרז.
לאחר ההפסד הגישה המשפחה עתירה מינהלית נגד רשות שדות התעופה שאחראית על המכרז, נגד רשות התחרות ונגד ג'יימס ריצ'רדסון היינמן, בטענה שהאחרונה זכתה במכרז להפעלת החנויות שלה בנתב"ג בזכות תיאום מחירים.
הם מחלקים את חייהם בין פנמה, מיאמי וישראל.
למשפחה ישנה קרן בשם "קרן סגל לישראל" השוכנת בירושלים ומטרתה "להקים, לפתח ולתמוך מיזמים חינוכיים ותרבותיים [על] אודות מורשת ישראל והישוב היהודי בירושלים ובישראל".
המשפחה תורמת רבות לפוליטיקאים בישראל ובארצות הברית, מפוליטיקאים עירוניים ועד חברי קונגרס משתי המפלגות באמריקה.
בין אלה מיט רומני, אריק קנטור, מישל בקמן, צ'ארלס שומר ועוד, כל עוד הם תומכים בישראל.
ב־2012 פורסם כי הם היו התורמים הגדולים ביותר לפריימריז של בנימין נתניהו.
שמה עלה אף בתחקיר "ביביטורס", שבו נטען כי שמם הופיע ברשימת התורמים הפנימית של נתניהו אך לא דווח למבקר המדינה.
נוסף על כך הרימה משפחת פאליק תרומות לארגונים שונים, ובהם "ידידי הליכוד בארצות הברית"; "מנהיגות יהודית בליכוד"; ישיבת קריית ארבע וישיבת "עטרת כוהנים"; בית הכנסת "בית שלום" באוניברסיטת אריאל; ובית החולים הדסה.
היא הייתה מעורבת גם בחידוש ובשיפוץ במתחם קבר שמואל.
ב־2017 התפרסם כי רב הכותל, שמואל רבינוביץ, מנהל את קרן התרומות בישראל ומחלק בשמה כספים.
הרב רבינוביץ' אף ניסה לסייע לחברת המשקאות של האחים פאליק לקבל אישורי כשרות.
לפי תחקיר של "הארץ" וסוכנות הידיעות AP מ־2019, בעשור הקודם לתחקיר תרמה משפחת פאליק לפחות 5.6 מיליון דולר לעמותות ימין קיצוני ומתנחלים.
בכלל אלה עמותות של תומכי מאיר כהנא, ארגונים לייהוד מזרח ירושלים וגופים המקדמים את בנייתו של בית המקדש השלישי.
המשפחה תרמה גם לעמותה שהקים בנצי גופשטיין, העומד בראש ארגון הימין הקיצוני להב"ה.
משפחת פאליק מקיימת קשרים קרובים וארוכי שנים עם ראש הממשלה בנימין נתניהו ובני משפחתו, שכוללים, בנוסף לתרומות, אירוח שלהם בארץ ובחו"ל ותמיכה במיזמים שמזוהים עם עמדותיהם.
באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, פורסם כי ראש הממשלה בנימין נתניהו ואשתו עברו לגור בבית משפחתו של סיימון פאליק בשכונת תלפיות בירושלים.
בבית מקלט אטומי, על פי הנטען בכמה אמצעי תקשורת.
כך גם באפריל 2024 על רקע חשש מתגובה איראנית להריגת מוחמד רזא זאהדי בקונסוליה האיראנית בדמשק.
ביום חיסול מזכ"ל חזבאללה, חסן נסראללה, תועדו המשפחות בארוחה חגיגית.
שמואל זיני, אחיו של ראש השב"כ האלוף דוד זיני, משמש כמנהל העסקים של משפחת פאליק.
משפחת עבד אל-האדי היא משפחה ערבית-פלסטינית, שלצד משפחת טוקאן, הייתה אחת משתי החמולות החשובות והמיוחסות (אם כי לא העתיקות) שבאזור העיר שכם.
על פי מסורתה של משפחת עבד אל-האדי, מוצאה באחד משבטי ערב הקדומים שבמדבר הערבי ובמשך מאות שנים ישבה בעבר הירדן המזרחי.
על פי אחת המסורות, ב העביר צלאח א-דין את המשפחה מעבר הירדן לכפר עראבה הסמוך לג'נין, אולם על פי מסורת אחרת, הגיעה המשפחה לארץ ישראל רק ב.
במשך מאות שנים היה עראבה מקום מוצאה של המשפחה ומשם התפשטו בניה והתיישבו בעיקר בג'נין ובשכם.
בחלוף הזמן נחלקה המשפחה לפלגים יריבים שונים, שנמצאו לעיתים במריבת-דמים.
הפלג השליט היה הפלג המשפחתי שהתרכז בכפרי נפת ג'נין, באזורים של עמק יזרעאל ועמק בית-שאן הגובלים באזור ג'נין ובחלק הצפוני של מחוז שכם.
המשפחה נמנית עם המשפחות הכפריות-העירוניות, שבסיסן בכפר או בקבוצת כפרים, אך חלק מבניהן, ובמיוחד המנהיגים שבדור הצעיר, עבר לשבת בעיר.
כך היה בתקופת המנדט החלק של המשפחה שישב בעראבה, אך גם בג'נין ובשכם, כאשר ג'נין הייתה נתונה לשלטונה של המשפחה, לצד משפחת עבושי, ואילו פלג אחר של המשפחה שלט בשכם.
במשך דורות רבים, ניטשה בשכם מלחמה קשה בין משפחות עבד אל-האדי וטוקאן על שלטון והשפעה, שהביאה לשפיכות דמים.
משפחת עבד אל-האדי ומשפחת נימר עמדו בראש הפלג הימני ועם הכיבוש המצרי בשנות ה-30 של המאה ה-19, תמכו בו וכיהנו בתפקידי מושלים.
בשל תמיכה זו, כונה הפלג הפרו-מצרי "דאר אל-מצרי", עד העשור השני של המאה ה-20. בפרוץ מרד הפלאחים של שנת 1834, כרתו בני משפחת עבד אל-האדי ברית עם הממשל המצרי.
הקונסול הבריטי באמצע המאה ה-19, ג'יימס פין, מספר בספר זיכרונותיו על מלחמות דמים בין משפחת אל-האדי ומשפחת טוקאן בשנות ה-50 של המאה ה-19, ולדבריו נהרגו בהן בין 300 ל-400 איש במשך כשנתיים.
פין מתאר את בני משפחת עבד אל-האדי בזמנו כנוטים פוליטית לאבראהים פחה המצרי ולצרפתים והעריך אותם כ"מתקדמים" ו"ליברליים" יותר מבני המשפחה היריבה שלהם.
משפחת עבד אל-האדי נזכרת כבעלת זיכיון החכירה מהממשלה העות'מאנית של גביית המיסים מכפרים ערביים במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19, ובהם גם הכפרים ממזרח לפתח תקווה.
בזכרונותיו של השומר אברהם שפירא, מסופר על עימות פיזי בינו ובין בן המשפחה, סלים עבד אל-האדי, שהתרחש בשנת 1895 מיד לאחר רצח הקצב שמואל יעקב רוזנצוויג (או רוזנטל), בעת ביקור של עבד אל-האדי במושבה.
שפירא לקח אותו בכח אל המושבה ולמחרת נלקח עבד אל-האדי על ידי השלטונות לכלא יפו.
במשפט שנערך לו כנאשם הראשי ברצח, נדון למאסר למספר שנים מועטות בלבד, בשל יחוסו המשפחתי.
בשלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל, סירבה משפחת עבד אל-האדי בשכם, כמו שתי המשפחות החשובות האחרות בעיר, לצדד באחת המשפחות שהשתייכו לאליטה הירושלמית.
בג'נין התחרתה המשפחה עם משפחת עבושי על השליטה בעיר.
בתקופת המרד הערבי הגדול שיתפה משפחה זו פעולה עם הטרור ואילו משפחת עבד אל-האדי, הודות לקשריו של פח'רי עבד אל-האדי עם השלטונות, שלטה משנת 1939 בעיר.
עקב רכושה הקרקעי הגדול, גם השפעתה על כפרי הסביבה הייתה גדולה.
על פי הערכות שנעשו על ידי ועדה מטעם פועלי ציון ב-1920, החזיקה משפחת עבד אל-האדי בסוף תקופת המנדט הבריטי כ-60,000 דונם קרקע.
היא הייתה אחת המשפחות הפלסטיניות הבולטות שמכרו אדמות ליהודים.
בתחילת שנות ה-20 החלה לפעול האגודה המוסלמית הלאומית האופוזיציונית, שהוקמה כמשקל-נגד ל.
באזורי שכם וג'נין, התבססה האגודה על אנשים ממשפחת טוקאן וענף של משפחת עבד אל-האדי, שהתנגדו למנהיגו של הפלג היריב, אל-חאג' תופיק חמאד.
בני משפחה בולטים בתקופת המנדט הבריטי
בן המשפחה הבולט ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20, אם כי לא נחשב כראש המשפחה, היה עווני עבד אל-האדי, עורך דין ידוע, מהוותיקים ביותר והפעילים ביותר ב, שהקים את הסניף הפלסטיני של מפלגת אל-איסתקלאל.
עווני עבד אל-האדי היה נשוי לדודניתו, הפעילה הפוליטית טרב עבד אלהאדי.
משפחת עבד אל-האדי הייתה פרו-נשאשיבית.
אחד מראשי הפלג של המשפחה שישב בכפר עראבה בנפת ג'נין, היה פח'רי עבד אל-האדי, מראשי הכנופיות ב וסגנו של פאוזי קאוקג'י, ולאחר מכן מארגן "כנופיות השלום", שנלחמו בכנופיות הטרור באמצעות טרור נגדי.
מאז הופעת "חבורות השלום", הפכה משפחת עבד אל-האדי מטרה להתקפות המורדים.
המשפחה סייעה לשני מנהיגי הכוחות האנטי-חוסיינים בשכם להקים "חבורות שלום" חדשות, שהצליחו לבלום את התקפות המורדים על כפרים ותושבים שסירבו לתמוך בהם, בין היתר באמצעות חטיפת אנשים התומכים במורדים.
פח'רי עבד אל-האדי נרצח באפריל 1943 על ידי ח'ליל חלמי עבד אל-האדי, מבני הפלג השכמי של המשפחה.
אמין עבד אל-האדי - חבר המועצה המוסלמית העליונה, שהיה מהנוטים לשיתוף פעולה עם השלטונות שהמשיכו לכהן בתפקידם גם אחרי הדחתו של נשיא המועצה, אמין אל-חוסייני, ב-1937. היה היחיד מבני המשפחה בשכם שכיהן כמושל נפה מחוץ למחוזו המקורי.
מאג'ד עבד אל-האדי - שופט בבית הדין העליון.
רוחי עבד אל-האדי - מן הפקידים הגבוהים ביותר בממשלת המנדט - עוזרו של המזכיר הראשי.
ב-1946 החל לכהן כחבר ב"וועדה המשולשת" להנהלת הווקף.
תחסין עבד אל-האדי - ראש עיריית ג'נין עד 1946
נעים עבד אל-האדי - קצין מחוז.
פואד עבד אל-האדי (אחיו של עווני) - עורך דין.
שַוקי ושפיק עבד אל-האדי - קציני משטרה.
מוסה עבד אל-האדי - קצין בצבא הבריטי-פלשתינאי.
חוסני עבד אל-האדי - קצין גיוס לצבא.
שאפע עבד אל-האדי - מנהל הווקף באזור שכם.
שיראז עבד אל האדי - אשת חינוך בכירה במועצה אזורית גלבוע.
עבד אל-קדר עבד אל-האדי (מת ב-1946) - מנכבדי שכם.
בתקופת המרד הערבי הגדול שימש שופט ראשי בבתי הדין של הכנופיות.
הַדיה עבד אל-האדי - סופרת, אחת הנשים הפלסטיניות הבודדות שעסקו בספרות בתקופת המנדט.
מאיסה עבד אל-האדי - שחקנית קולנוע וטלוויזיה
בתקופת המנדט היו גם בני משפחה רבים שהייתה להם השפעה רבה על סביבתם, משום שהיו בעלי קרקעות נרחבות מאוד, במיוחד במרחב ג'נין–גלבוע–עפולה.
משפחת פולאני (פולאצ'ק) (בהונגרית: Polányi (Pollacsek) család) הייתה משפחה יהודית-הונגרית שחבריה מילאו תפקיד מרכזי בהיסטוריה ההונגרית ומילאו תפקיד מרכזי בחיים האינטלקטואליים ההונגריים.
F1 אווה צייזל (נולדה אווה עמליה סטריקר בודפשט, 13 בנובמבר 1906 - ניו יורק, 30 בדצמבר 2011) קרמיקאית, מעצבת תעשייתית.
F1 טמאש פולאני (תומאס ג.
E3 קרל פולאני (וינה, 25 באוקטובר 1886 - פיקרינג (קנדה), 23 באפריל 1964) היסטוריון כלכלי, פילוסוף חברתי, פוליטיקאי חברתי.
E4 מיכאל פולאני (בודפשט, 11 במרץ 1891 - נורת'המפטון, 22 בפברואר 1976) מדען, כימאי, כלכלן, פילוסוף; אשתו: מגדה קמני.
F1 ג'ון פולאני (ברלין, 23 בינואר 1929 -) כימאי, חתן פרס נובל בכימיה.
D2 וילמה פולצ'ק; בעלה: ליפוט זיידלר
E1 ארנה זיידלר (אוז'הורוד, 18 במרץ 1886- מוסקבה, 1938 / 1940. ) קצין, קולונל בצבא האדום ההונגרי; אשתו: אסטלה שרה מינץ
D3 תרזה פולאצ'ק; בעל: לא ידוע
E1 שמואל ארווין שלזינגר, 23 באוגוסט 1877 - בודפשט, 30 בספטמבר 1918) מדען חברתי, ספרן, מנהל ספרייה, מהפכן אנרכו-סינדיקליסטי.
E1 מטילד פולאצ'ק; הבעל:מארק וודרש (ויינברגר) (אוז'הורוד 13 בספטמבר 1870 - בודפשט, 12 באוגוסט 1961) פסל.
מוצא המשפחה במזרח, כנראה ברוסיה.
בזקרפטיה, בעיר אוז'הורוד שהייתה בתחומי האימפריה האוסטרו-הונגרית פעלה טחנת קמח במאה ה-18 שהייתה בבעלות המשפחה.
בן המשפחה הראשון הידוע, חנוך פולצ'ק, היה חקלאי במחוז ארווה ושילם יותר מיסים מכל שאר היהודים במחוז.
חלק מהמשפחה עבר מאוחר יותר לווינה בסוף המאה ה-19.
סיקורל הייתה משפחה יהודית ספרדית בולטת במצרים לאורך המחצית הראשונה של המאה ה-20, שנודעה בעיקר בזכות רשת בתי הכלבו העילית הנושאת את שם משפחתם.
מורנו ציקורל, הפטריארך המשפחתי, היגר מאסיה הקטנה במחצית השנייה של המאה ה-19. בני משפחה אחרים נשארו בסמירנה עד תחילת המאה העשרים ואז נדדו לסן פרנסיסקו בארצות הברית ולצרפת.
מורנו סיקורל הקים בתחילת המאה את Les Grands Magasins Cicurel.
שלושת בניו עזרו להרחיב את העסק לאחר מותו.
במצרים עצמה תחילה הצליחו סיקורלים לשרוד את האנטישמיות הגוברת במצרים בעקבות הקמת ישראל, אך בסופו של דבר הממשלה המצרית סגרה את העסק שלהם ואילצה את מכירתו.
המשפחה עזבה את מצרים והתפזרה ברחבי אירופה ובדרום אמריקה.
כיום החנויות נשארו במצרים רק כקליפה, נטולות הפאר הקודם שלהן.
מורנו ציקורל עצמו נולד בשנת 1864 בסמירנה.
בגיל העשרים שלו היגר למצרים עם אשתו ובנו הצעיר סלומון.
החל את עסקיו כעוזר חייט ברובע מוסקי של קהיר, מורנו מצא עבודה במהירות בחנויות הכלבו האנקס, שם הפך למנהל מחלקה.
בשנת 1887 יצא לדרך עצמאית ברכישת ממעסיקו חנות קטנה, "או פטי בזאר".
בנו השני, יוסף, נולד באותה השנה.
בנו השלישי, סלבטור, נולד כעבור שבע שנים בשנת 1894.
זמן קצר לאחר תחילת המאה העשרים פתח מורנו סיקורל במרכז העיר קהיר ליד כיכר האופרה, אזור יוקרתי של מלונות וקונסוליות אופנתיים חנות כלבו גדולה חדשה בשם Les Grands Magasins Cicurel.
בהמשך נפתחו שני סניפים נוספים באלכסנדריה ובאיסמעיליה, וגם כן רשת חנויות יד שנייה בשם אורקו.
החנות בקהיר "הקיפה שני בניינים, שכל אחד מהם תופס רובע עירוני וגובהו ארבע קומות...
כשהם בפנים יכלו הקונים לצפות במגוון של סחורות במחלקות שסיפקו את מלך מצרים, כמו גם משפחות אחרות ממעמד גבוה וגם מעמד בינוני יותר."
לאחר מותו של מורנו ב-1919, המשיכו בניו סלומון, יוסף וסלבטור לנהל את האימפריה העסקית המשפחתית וכל אחד מהם זכה לבלוט בזכות עצמו.
לאחר מותו של מורנו, בנו הבכור סלומון נכנס לתפקיד השותף הבכיר ב-Les Grands Magasins Cicurel.
בשנת 1927, סלומון אז בן 46, צבר עושר אישי משמעותי והתגורר בווילה עם שטח ענק על הנילוס בקטע הבלעדי של גיזה (כיום חלק מאוניברסיטת קהיר) עד להירצחו האכזרי.
זמן קצר אחרי חצות 4 במרץ, הוא נדקר למוות שמונה פעמים בעוד שאשתו, אלבירה טוריאל, דווחה כמורדמת בכלורופורם במיטה לצידו.
שניים מילדי הזוג, רוזי, בת 10 וריימונד, בן 6, ישנו עם המשרתת שלהם באזור המשרתים, ונשארו בטוחים.
(בתם השלישית לילי הייתה בצרפת).
בגלל מעמדם הגבוה של הסיקורלים בחברה המצרית, פיענוח התיק נעמד בראש סדר העדיפויות ובראשו עמד המנכ"ל לביטחון פנים מחמוד פחמי קייסי פאשה, שלימים יהפוך לשר הפנים של מצרים, אישית.
עקב עמדתם של הסיקורלים והעובדה כי תכשיטים נגנבו, פרצה היסטריה בקרב עשירי קהיר, שחששו מגל רציחות שוד.
תוך יממה נעצרו ארבעה גברים בגין הפשע.
שני גברים היו איטלקים: נהג המשפחה לשעבר, שנשבע לנקום את פיטוריו מהתפקיד וחברו.
השלישי היה יווני, נהג למשפחה קהירית אחרת.
באותה התקופה, מצרים עדיין תפקדה תחת שיטת הקפיטולציות, לפיה נשפטו אזרחים זרים על פי חוקי מדינותיהם.
ומכיוון שבאיטליה וביוון בוטלו עונשי מוות, רק היהודי המצרי הועמד לקבל עונש מוות על הפשע, שאותו תכנן לפי ההאשמות.
האבסורד המשפטי הזה וקשירתו הישירה לשאלת הריבונות הפכו במהרה לדיון פוליטי סוער הן בעיתונות המצרית והן בפרלמנט החדש במדינה.
מסע ההלוויה של סלומון חסם את התנועה ברחובות קהיר כשהוא התקרב לעבר בית העלמין היהודי בסאטין העתיק.
עסקים רבים ובתי מסחר, שהיו ברובם בבעלות יהודית, נסגרו מתוך כבוד.
לאחר הרצח עברה משפחתו של סלומון לצרפת וכבר לא הייתה מעורבת בניהול חנויות Cicurel.
אלמנתו של סלומון עזבה עם ילדיהם לצרפת ולא חזרה להתגורר במצרים.
בתו, לילי, התחתנה עם פייר מנדס פראנס, שלימים הפך לראש ממשלת צרפת.
בנו, ריימונד, היה מוזיקאי ופילוסוף עד מותו בשנת 2008.
מלבד ניהול עסק המשפחה לאחר מותו של סלומון, יוסף, בנו השני של מורנו ומאמין חזק בלאומיות מצרית, כיהן בוועד הפועל של לשכת המסחר המצרית ובוועדה למסחר ותעשייה.
"שני המוסדות הללו קידמו את הפיתוח הכלכלי והתעשייתי של מצרים ושימשו חממה הדוקטרינה של לאומיות כלכלית הפכו לפופולריים הודות לטלעת חרב פאשה".
בשנת 1920 יוסף איחד כוחות עם טלעת חרב ועם איש העסקים היהודי הבולט יוסף אסלן קטאווי כדי ליצור את הבנק הלאומי הראשון של מצרים, בנק מיסר.
הוא היה אחד מעשרת הדירקטורים המייסדים שכוונו באומץ לשבור את החנק החיצוני על כלכלת מצרים, כלומר זו של הבריטים, הצרפתים והבלגים, שהיו בעלי מניות בבנקים ובמוסדות הפיננסים של מצרים.
בנק מיסר זכה לשבחים רבים כהתגלמות הלאומיות הכלכלית המצרית.
יוסף סיקורל השתתף באופן אישי בכמה ממיזמיו של בנק מיסר במהלך שנות העשרים והרחיב את השתתפות המשפחה לענפי כלכלה נוספים.
הוא התיישב את משפחתו בפריס, שם ייצג את בנק מיסר והמשיך לטפל בספקים אירופיים עבור חנויות Cicurel.
נפטר בנוטינגהאם בשנת 1939 במהלך משימת קנייה עבור העסק המשפחתי.
משפחתו חזרה למצרים בתחילת מלחמת העולם השנייה.
שלושת הגדולים השתתפו בעסק המשפחתי כשהתבגרו.
רנה התמודד גם בשתי ראלי, וזכה הן בראלי סולום והן בראלי קהיר-טריפולי-קהיר בתחילת שנות החמישים.
לאחר מותם של סלומון ויוסף ניהל סלבטור סיקורל את העסק לבד טרם הצטרפו אליו שלושת בניו הגדולים של יוסף.
לאחר מכן הוא הוביל את ניהול מפעל Cicurel עד לסגירתו.
סלבטור היה האלוף הארצי בסייף במצרים.
כקפטן, הוא הוביל את צוות הסייף המצרי לזכייה במדליית כסף במשחקי הקיץ האולימפיים ב-1928 באמסטרדם הוא היה גם יו"ר מועדון הספורט מכבי.
נוסף על קשריו הרבים בתחום הספורט והמסחר המצרי, היה סלבטור חבר מייסד של ידידי האוניברסיטה העברית בירושלים וכיהן במועצת הקהילה היהודית הספרדית בקהיר במשך יותר מ-20 שנה.
בשנת 1946, סלבטור ירש את רנה קטאווי כנשיא המועצה, תפקיד בו מילא עד שעזב את מצרים בשנת 1956 למילאנו.
בשנה שלאחר מכן עבר ללוזאן שבשוויץ ונשאר שם עד מותו בשנת 1976.
Les Grands Magasins Cicurel נותר בולט בתרבות המצרית במשך למעלה מ-40 שנה.
במהלך מלחמת העצמאות ב-1948, החנות לא הוכנסה לניהול על ידי הממשל המצרי, מכיוון שהייתה יעד קניות מועדף של משפחת המלוכה.
זה לא היה המקרה של עסקים רבים אחרים בבעלות יהודית.
אף על פי כן, בעוד עסקיה נהנו מקשרי המשפחה בחברה הגבוהה, החנות לא הצליחה לחמוק מהמתחים העולים שצפו בנוף הפוליטי.
זמן קצר לאחר הקמת מדינת ישראל בשנת 1948, חנות סיקורל במרכז העיר קהיר נפגעה בהפצצות קהיר ב--1948 שבוצעו, ככל הנראה, על ידי האחים המוסלמים.
בתזכיר שהוגש למשרד המסחר בשנת 1948 תוארה חברת סיקורל כ"אחד מעמודי התווך של עצמאותנו הכלכלית".
הנזק תוקן והחנויות נפתחו מחדש.
כשהם מזניחים את סימני הזמנים המשתנים, סיקורלים נותרו במצרים כאשר המתח נגד היהודים המשיך לעלות.
ב-26 בינואר 1952, במהלך השריפה בקהיר, נאסף אספסוף זועם ובזז חלקים גדולים של קהיר המודרנית ללא הרף.
בחירת חנות סיקורל כיעד הבזיזה נהיה בגלל האופי האירופאי הנתפס של החנות והצוות היהודי שלה ברובו.
לאחר שנשרף נבנתה החנות מחדש.
מצבם של סיקורלים, כמו גם מצבם של מרבית יהודי מצרים, הידרדר בשנת 1956 במהלך משבר סואץ והמלחמה שבאה בעקבותיו.
הפעם Les Grands Magasins Cicurel הוצב תחת שליטה ממשלתית, יחד עם כל שאר העסקים היהודיים.
המשפחה נאלצה למכור את אחזקות הרוב שלה לקבוצה חדשה בראשות מצרים מוסלמים תמורת סכום זעום.
החנות הולאמה בשנת 1961. כיום, בתי הכלבו הישנים הממשיכים לפעול נושאים את שמם המקורי, אך מעט דברים נוספים דומים לחנויות המקוריות.
החללים "מפורקים ומושכרים לפי מטר לסיטונאים כדי להציג סחורה במחירים נמוכים ומכשירים חשמליים."
בסוף שנת 1956, כאשר Les Grands Magasins Cicurel הועבר לשליטה ממשלתית, עזבה רוב המשפחה את מצרים.
רק רנה, בנו השני של יוסף, נותר בקהיר בניסיון חסר תועלת לשחרר כמה נכסים משפחתיים.
עם זאת, הוא ויתר על משימה בלתי אפשרית זו בשנת 1959 ועזב תחילה לשווייץ, ואז בשנת 1962 לפריז בירת צרפת.
שאר המשפחה שנולדה במצרים התפזרה ברחבי אירופה ודרום אמריקה:
קלמנט (1918–1978) עבר לאיטליה, שם עבד עם חנויות הכלבו La Rinascente ו-מרקס אנד ספנסר.
רנה (1916–2005) התיישב גם כן בצרפת ובנו פול ג'וזף (1945-) עבר לקנדה ולאחר מכן לארצות הברית, שם בנה קריירה מצליחה במימון.
גיא (1917–1980), עבר לסאן פאולו שבברזיל, שם שכר בנייני משרדים ונשאר עד סוף חייו.
בנותיו של גיא קלוד ומונה נותרות בברזיל.
סילבן (1920–1991), עבר ללוזאן, שווייץ, שם התגורר בשארית חייו.
בנו של סלבטור, רונלד מורנו, נשאר בשווייץ לאחר מות אביו.
בתו ז'אנין (חאנין) היגרה לארגנטינה שם הפכה לאלופת ארגנטינה בדרסאז' ב-1989 וב-1990 וגם ייצגה את ארגנטינה במשחקי הפאן אמריקה ב-1991.
משפחת עפיפי היא משפחה ערבית-ישראלית בצפון ישראל, בעליה של חברת אחזקות מהגדולות במגזר הערבי בישראל, המכונה קבוצת עפיפי.
המשפחה משקיעה בעסקים מענפים מגוונים במשק הישראלי, אך עיסוקה המרכזי בראשית דרכה (שנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20) וגם בעשורים הראשונים של המאה ה-21 היה ענף התחבורה הציבורית.
בקבוצת עפיפי פועלות 5 חברות בתחבורה ציבורית, חברת הנסיעות והתיירות נצרת, שירותי אוטובוסים מאוחדים נצרת, נתיב אקספרס, בית שמש אקספרס, וכבל אקספרס.
משפחת עפיפי התגוררה בכפר ספוריה, שליד נצרת.
ב-1927, בעקבות התרחבות פעילותה החקלאית של המשפחה וריבוי היבול וכוונת המשפחה לייצא תוצרת חקלאית אל מחוץ לישראל, רכשה המשפחה משאית לשם הובלת התוצרת החקלאית אל נמלי הארץ בחיפה וביפו.
תחילה הציעו בני משפחת עפיפי לחקלאים אחרים להשתמש בשירותיהם לתובלה; בהמשך הותקנו במשאית גם ספסלים, ובני המשפחה הציעו גם שירותי הסעה בתשלום.
ב-1932 רכשה משפחת עפיפי את האוטומוביל הראשון שלה, הראשון במה שיהפוך ברבות הימים להיות "חברת הנסיעות והתיירות נצרת".
הדור השני של משפחת עפיפי, האחים תופיק וצלאח עפיפי, הפכו את "חברת הנסיעות" לחברת תחבורה ציבורית במלוא מובן המילה.
קווי התחבורה המקומיים של החברה הובילו נוסעים בכל רחבי הגליל בשנות ה-40 של המאה ה-20 בין ריכוזי אוכלוסין ערביים, בקווים קבועים, דוגמת חיפה–טבריה וחיפה–נצרת.
עד להקמת מדינת ישראל הפעילה החברה גם קווים מארץ ישראל אל מחוצה לה: ירדן, לבנון, סוריה ועיראק.
עם פרוץ מלחמת 1948 ברחו ראשי משפחת עפיפי ללבנון, אך הצליחו לחזור מבעוד מועד והתיישבו באירביד (צלאח ומשפחתו) ובנצרת (תופיק ומשפחתו).
ברוב שנותיה של מדינת ישראל הייתה התחבורה הציבורית נתונה לידיהם של הקואופרטיבים אגד ודן ומשפחת עפיפי לא יכלה להמשיך לפעול בתחום הזה בצורה רשמית, אך פיתחה במקביל את עסקי המשפחה בשלל תחומים.
עם פתיחת התחבורה הציבורית לתחרות חופשית בראשית המאה ה-21, הקימו בני המשפחה את חברת "נתיב אקספרס" שבאמצעותה זכו בזיכיונות להפעלת תחבורה ציבורית ברחבי ישראל.
תופיק עפיפי נפטר בשנת 2001. לאחר מותו מנהלים את קבוצת עפיפי חמשת בניו כשלצידם בדירקטוריון שלושה דירקטורים חיצוניים, כולם ערבים ישראלים.
יו"ר הקבוצה הוא אחמד עפיפי, בנו הבכור של תופיק.
ארבעת האחים האחרים, כולם חברי הדירקטוריון, הם: וליד, עאמר, עומר ועזמי.
בני הדור הרביעי השתלבו אף הם בהנהגת החברה: מנכ"ל הקבוצה הוא עפיף עפיפי, בנו של עומר עפיפי.
ג'עפר עפיפי, בנו של עמאר הוא מנכ"ל חברת התיירות של קבוצת עפיפי, וגם תאופיק בנו של אחמד מנהל את אחת החטיבות בקבוצה.
בתחום התחבורה והתחבורה הציבורית מחזיקה הקבוצה בחברת "נתיב אקספרס" ושותפה עם חברת קרסו מוטורס בחברת ייבוא הרכב למגזר הערבי "עפיפי-קרסו".
בתחום הנדל"ן המניב, שותפה המשפחה בבעלות על מספר בנייני משרדים בנצרת עם משפחת עוואד.
שתי המשפחות, יחד עם משפחת טנוס, שותפות לקבוצה המחזיקה ביחד עם חברת ביג בקניון "ביג פאשן נצרת".
מרכז הקניות "נצרת סיטי סנטר" אף הוא בבעלות המשפחה ובו ממוקם מטה הקבוצה.
הקבוצה מחזיקה מלון בוטיק ליד העיר העתיקה בירושלים, וכן את מלון היוקרה "לגאסי" בנצרת.
בעבר החזיקה בשותפות מלון בוטיק גם בחיפה, אך הוא נסגר.
חברת התיירות "נאזרין טורס" שנחשבה בעבר לחברת התיירות הגדולה במגזר הערבי בישראל, הוקמה בידי בני המשפחה כבר בשנות ה-70 של המאה ה-20 ומנוהלת בידי הדור הרביעי של המשפחה.
המשפחה משקיעה בקרנות הון סיכון בתחומי הטכנולוגיה הגבוהה, וגם ישירות בחברות הייטק ומכשור רפואי מתקדם.
כמו כן מחזיקה המשפחה בחברת "אפסילון דלתא" העוסקת בפיתוח פתרונות IT מתקדמים, שאותם היא מספקת בין היתר לחברות האוטובוסים של המשפחה ולעסקים נוספים של הקבוצה.
משפחת פיירלאוני, (באיטלקית: Pierleoni) כלומר "בני פיטר ליאו", הייתה שושלת אצילים איטלקית ממוצא יהודי בימי הביניים.
בני המשפחה הם צאצאים של היהודי המומר ליאו דה בנדיקטו .
ראשי המשפחה נשאו לעיתים קרובות את התואר "קונסול הרומאים".
בני המשפחה היו בנקאים וגיבו כלכלית את הרפורמות של האפיפיור לאו התשיעי.
בעוד שבני משפחת פיירלאוני בתקופת גדולתם טענו בשקר כי הם צאצאים ממשפחת האצילים הרומית העתיקה של בני האניצ'ים , אויביהם ברומא עשו הרבה ממוצאם היהודי ועיסוקם כמלוים בריבית.
בנו של ליאו היה פיטר ליאו פיירלאוני , ובניו גרפו למשפחה תהילה כמגיני האפיפיורים: אורבנוס השני מת ביולי 1099 באחד מבתי המשפחה.
כשהקיסר הנרי החמישי הגיע לרומא (1111), עמד פטרוס לאוניס בראש משלחת האפיפיור שבאה להתפייס עם הקיסר.
האפיפיור פסקליס השני הפך את בנו של פיירלאוני, פיטר פיירלאוני, לקרדינל, וכן העניק את טירת סנטאנג'לו לפטרוס.
ניסיונו של פיירלאוני להעמיד את אחד מבניו כנציב רומא ב-1116, אף על פי שנתמך על ידי פסקל השני, עורר התנגדות שלוותה במהומות ושפיכות דמים.
פטרוס, יהפוך מאוחר יותר לאנטי אפיפיור אנקלטוס השני, ואחיו, ג'ורדנו פיירלאוני , עם תחיית הקומונה של רומא ב-1144, הפך לראש הרפובליקה כפטריק.
המשפחה תמכה בדרך כלל באפיפיור וייצגה את פלג הגואלפים בעיר נגד הגיבלינים, לעיתים קרובות בהנהגתם של משפחת פרנג'יפאני.
שטח המשפחה רחב וכולל את אי הטיבר ובית מגדל נוסף ליד תיאטרון מרקלוס.
שני ענפים של משפחת פיירלאוני עדיין קיימים.
הראשון הוא זה של מטליקה ופזארו במרקה והשני הוא של צ'יטה די קאסטלו באומבריה.
שניהם עדיין בני האצולה האיטלקית.
משפחת סימפסון היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת קומדיית מצבים סאטירית מונפשת, אשר נוצרה על ידי מאט גריינינג עבור רשת FOX האמריקאית, ומשודרת בהצלחה מאז שנת 1989. הסדרה מתארת באופן סאטירי את אורח החיים האמריקאי בקרב שכבת מעמד הביניים ומתמקדת בעיקר בבני משפחת סימפסון הכוללים את הומר, מארג', בארט, ליסה ומגי.
עלילת הסדרה מתרחשת בעיקר בעיירה הבדיונית ספרינגפילד, ומציגה באור הומוריסטי סטריאוטיפים על התרבות, החברה והטלוויזיה האמריקנית.
גריינינג הגה את הרעיון לסדרה זמן קצר לפני שהוא הציג את הרעיון שלו לסדרת סרטוני אנימציה קצרים בפני המפיק ג'יימס ל.
גריינינג קרא לכל דמות (מלבד בארט) על שם בני משפחתו.
הסרטונים הקצרים הראשונים שנוצרו לסדרה שודרו במקור במסגרת תוכנית הבידור "המופע של טרייסי אולמן" ב-19 באפריל 1987. לאחר שלוש עונות, הוחלט לעבור לפורמט של תוכנית פריים טיים שבועית בת חצי שעה אשר הפכה למעשה לסדרה המצליחה הראשונה של רשת פוקס.
לאורך השנים שודרו מעל ל-756 פרקים (נכון ל-12 בנובמבר 2023) של הסדרה אשר נמצאת בהווה בעונה ה-35 שלה.
הסדרה מחזיקה במספר שיאים בטלוויזיה האמריקאית.
זוהי סדרת האנימציה בפריים-טיים הארוכה ביותר והסיטקום הארוך ביותר בארצות הברית.
לאורך השנים הסדרה זכתה בעשרות פרסים, כולל 31 פרסי אמי (כולל עשרה פרסים עבור תוכנית האנימציה הטובה ביותר), 30 פרסי אנני ופרס פיבודי.
חלק גדול מעונות הסדרה זמינים לרכישה ב-DVD וב-.
הסרטונים הקצרים ששודרו בתוכנית האירוח של טרייסי אולמן
Thanksgiving22 בנובמבר 1990218בארט הפעלולןBart the Daredevil6 בדצמבר 1990229איצ'י וסקראצ'י ומארגItchy & Scratchy & Marge20 בדצמבר 19902310בארט נדרס על ידי מכוניתBart Gets Hit by a Car10 בינואר 19912411דגים, דגים, דגיםOne Fish, Two Fish, Blowfish, Blue Fish24 בינואר 19912512כך היינוThe Way We Was31 בינואר 19912613הומר נגד ליסה והדיבר השמיניHomer vs.
מס' הפרק(בסדרה)מס' הפרק(בעונה)שם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי361אבא משתולל מאודStark Raving Dad19 בספטמבר 1991372מר ליסה נוסע לוושינגטוןMr.
Plow19 בנובמבר 19926910המילה הראשונה של ליסהLisa's First Word3 בדצמבר 19927011ניתוח המעקפים של הומרHomer's Triple Bypass17 בדצמבר 19927112מארג' נגד הרכבת הקלהMarge vs.
Sexual Inadequacy4 בדצמבר 199411411פחד מטיסהFear of Flying18 בדצמבר 199411512הומר האדירHomer the Great8 בינואר 199511613ועם מגי יוצא שלושAnd Maggie Makes Three22 בינואר 199511714השביט של בארטBart's Comet5 בפברואר 199511815הומי ליצןHomie the Clown12 בפברואר 199511916בארט נגד אוסטרליהBart vs.
Australia19 בפברואר 199512017הומר נגד פאטי וסלמהHomer vs.
Patty and Selma26 בפברואר 199512118ברנז כוכב נולדA Star Is Burns5 במרץ 199512219חתונתה של ליסהLisa's Wedding19 במרץ 19951232025 זרזירי מותנייםTwo Dozen and One Greyhounds9 באפריל 199512421מורים הוריםThe PTA Disbands16 באפריל 199512522בסביבת ספרינגפילדRound Springfield'30 באפריל 199512623הקשר הספרינגפילדיThe Springfield Connection7 במאי 199512724הלימון מטרויהLemon of Troy14 במאי 199512825מי ירה במר ברנז?
מס' הפרק(בסדרה)מס' הפרק(בעונה)שם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי1291מי ירה במר ברנז?
מס' הפרק(בסדרה)מס' הפרק(בעונה)שם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי1791ניו יורק נגד הומר סימפסוןThe City of New York vs.
Homer Simpson21 בספטמבר 19971802המנהל והעניThe Principal and the Pauper28 בספטמבר 19971813ליסה הסימפסוןLisa the Simpson8 במרץ 19981824הסקסופון של ליסהLisa's Sax19 באוקטובר 19971835ליל כל הקדושים 8Treehouse of Horror VIII26 באוקטובר 19971846נשק קטלניThe Cartridge Family2 בנובמבר 19971857בארט הכוכבBart Star9 בנובמבר 19971868שידוך נוסח הודוThe Two Mrs.
מס' הפרק(בסדרה)מס' הפרק(בעונה)שם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי2491ליל כל הקדושים 11Treehouse of Horror XI1 בנובמבר 20002502סיפורן של שתי עריםA Tale of Two Springfields5 בנובמבר 20002513אבא ממש ליצןInsane Clown Poppy12 בנובמבר 20002524ליסה חובקת העציםLisa the Tree Hugger19 בנובמבר 20002535הומר נגד הכבוד העצמיHomer vs.
מספר הפרק(בסדרה)מספר הפרק(בעונה)שם הפרק בעבריתשם הפרק באנגליתתאריך שידור מקורי2921ליל כל הקדושים 13Treehouse of Horror XIII3 בנובמבר 20022932כיצד ביליתי את החופש המתופף שליHow I Spent My Strummer Vacation10 בנובמבר 20022943בארט וליסה נגד כיתה ג'Bart vs.
ינינה סיץ' (בפולנית: Janina Sycz) ושלושת ילדיה אנדז'יי וולודז'ימייז' סיץ (בפולנית Andrez Sycz ו-Włodzimierz Sycz) ואירנה סיץ' דראגיצ'ביץ' (בלועזית Irena Dragičevič-Sycz) הם בני משפחת סיץ' מפולין שהוכרו כחסידי אומות העולם, על הצלת ילדה יהודיה בתקופת השואה.
ינינה התגוררה יחד עם ילדיה ובעלה בעיר לבוב בפולין ועבדה כמורה.
משפחת סיץ' גרה בשכנות למשפחת שוורץ היהודית שאבי המשפחה ד"ר מיכאל שוורץ היה עו"ד ידוע.
כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה בעלה של ינינה נמלט מהגרמנים, ינינה נותרה לבדה עם שלושת ילדיה, וולדז'ימייז' בן ה-13, אנדז'יי בן ה-11 ובתה אירנה בת 10. עם הכיבוש הסובייטי של לבוב ב-20 בספטמבר 1939 נאסרה ינינה על ידי הרוסים.
ב-29 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את לבוב והחלו ברדיפה שיטתית של יהודי העיר.
בנובמבר 1941 ניתנה פקודה להקמת גטו לבוב.
ינינה שוחררה בשנת 1942 ושבה לגור עם ילדיה.
במהלך שנת 1942 בעקבות אחת האקציות שהתרחשו בגטו, ביקש ד"ר שוורץ מינינה, שכנתו לשעבר, להציל את בתו אירנה בת ה-9. אירנה הוחבאה בתעלת ביוב, ולכן לא נחטפה מהגטו ביחד עם אימה.
ינינה נכנסה עם בתה אירנה סיץ' לגטו לבוב, והן יצאו ממנו עם אירנה שוורץ.
ינינה הבטיחה שתדאג לבתו, ותגן עליה, ולאחר המלחמה תשלח אותה לקרובי משפחתו בארצות הברית.
בנוסף, הסבירה לילדייה את הסכנה בהצלה של ילדה יהודיה, ולימדה אותם כיצד לענות לזרים.
לנוכח הסכנה בהסתרת אירנה שוורץ, המשפחה עברה לגור בבית אביה של ינינה בסקרז'יסקו קמיינה באזור קיילצה, שם אירנה שוורץ הוצגה כילדה יתומה, שהגיעה לביתם, קרובת משפחה רחוקה מצד אביהם מלבוב.
היא נהגה ללכת לכנסייה כל יום כדי להתפלל, כדי שיחשבו שהיא נוצריה.
היא קיבלה מסמכים אריים מזויפים, שמה שונה לביאלקה וזהותה האמיתית לא נחשפה אפילו לא בפני אביה של ינינה, שחי איתם בדירה.
ינינה וילדיה התייחסו אליה כמו לבת בית למרות שהם חיו בעוני וגרו בצפיפות בדירה קטנה.
באפריל 1943, הגיעו גרמנים לביתם על מנת לבצע חיפוש, כשהם מצוידים ברימונים ואקדחים.
הילדים נבהלו, במיוחד אירנה וינינה, שחשבה שהולכים לקחת את אירנה למחנות ההשמדה.
במאי 1943 פגשה ינינה בפעם האחרונה את ד"ר שוורץ, שנתן לה כתובת של קרובי משפחתו בארצות הברית, שאליהם ביקש שתשלח את אירנה לאחר המלחמה.
בחורף סבלו בני המשפחה מקור ומרעב ונאלצו לעבוד בעבודות פיזיות כגון שאיבת מים מהבאר ועבודה ברפת.
לאורך התקופה שבה אירנה שוורץ הוחבאה בביתם, משפחת סיץ' הייתה נתונה בסכנה.
במהלך המלחמה, ינינה, שהייתה מורה במקצועה, לימדה את אירנה וילדיה, כדי לעזור להם להתקבל לגימנסיה לאחר המלחמה.
ינינה לא שלחה אותם לבתי הספר כדי שלא יבואו במגע עם זרים וזאת כדי להגן על אירנה שוורץ, והקפידה ללמד אותם בבית.
ינינה קיימה את הבטחתה לשלוח את אירנה לקרובי משפחה בארצות הברית, לאחר שאיתרה את המשפחה לפי הכתובת שקיבלה מד"ר שוורץ בזמן המלחמה.
ב-1974 אירנה שוורץ עלתה לישראל והעתיקה את מגוריה לנתניה.
במהלך השנים נשארה בקשר עם משפחת סיץ', שאף התארחה בביתה, ונשארה חברה קרובה של אירנה סיץ'.
בשלב מסוים אירנה סיץ' עברה להתגורר בישראל.
באחד מביקוריה ביקרה עם אחיה אנדז'יי שפגש את אירנה שוורץ.
ב-1950 אנדז'יי ללמוד מתמטיקה, כימיה, אסטרונומיה ופיזיקה באוניברסיטת גלייביץ'.
ב-1957 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ובהמשך היה לפרופסור מן המניין.
ב-1987 עלה לישראל וחידש את הקשר עם אירנה שוורץ.
כעת היה דוקטור לפיזיקה ואסטרונומיה, והוא נישא לאירנה.
ינינה סיץ' הוכרה כחסידת אומות העולם ב-10 ביוני 1982. ב-4 בפברואר 1988 אירנה שוורץ פנתה ליד ושם על מנת שיכירו גם בילידיה של ינינה, אנדז'יי, וולודז'ימייז ואירנה כחסידי אומות העולם.
בעקבות פנייתה, הוכרו שלושתם כחסידי אומות העולם ב-27 ביולי 1988. ביד ושם ניטע עץ בגן חסידי אומות העולם לכבוד ינינה וילדיה עם שלט הנצחה ושמותיהם נחקקו בקיר הכבוד.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), אותר קברו של אנדז'יי סיץ', בבית העלמין קריית שאול.
משפחת סילבניאן (ביפנית: シルバニアファミリー ミニストーリ) היא סדרת טלוויזיה יפנית בהנפשה ממוחשבת לילדים, המבוססת על מותג בובות באותו שם.
ביפן הסדרה שודרה ב-TV Tokyo בשנת 2017, ובישראל הסדרה שודרה בערוץ הופ!
העלילה מורכבת משני סרטונים קצרים שעוסקים בפרייה, משפחתה וחבריה.
הדמויות בסדרה הם חיות מזנים שונים (חלקם נדירים או מיוחדים).
פרייה: ארנבת מזן שוקולד לבנה – חומה, הדמות הראשית בתוכנית.
קרם: ארנבת מזן שוקולד לבנה – חומה, אחותה הקטנה של פרייה.
סטלה: ארנבת מזן שוקולד לבנה – חומה, אמם של פרייה וקרם.
פרייזר: ארנב מזן שוקולד לבן – חום, אביהם של פרייה וקרם.
ראלף: סנאי מזן אגוז חום, חברה של פרייה, טוב בלטפס על עצים ובעל אנרגיה.
איידן: דוב מזן אוסבורן אוכרה, חברה של פרייה, אוהב לאכול חטיפים ולשחק במשחקי ספורט.
סברינה: חתולה מזן מפוספס חומה, חברתה של פרייה, אוהבת לרכוב על אופניים.
מלינדה: כלבה מזן פודל אוכרה, חברתה של פרייה, אוהבת להכין עוגות.
סטפני: חתולה מזן משי לבנה, אוהבת לעצב אופנה.
חבריה של סטלה ודמויות נוספות
לורה: כלבה מזן פודל אוכרה, עובדת בחנות השוקולד.
לולו: חתולה מזן משי לבנה.
קתרין: עכברה לבנה מזן מרשמלו, חכמה.
כריסטופר: עכבר לבן מזן מרשמלו, בעל זיכרון טוב.