tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר רסטורציית מייג'י סרבה ממלכת קוריאה, תחת שלטונה השמרני של שושלת ג'וסון, להכיר ביפן החדשה משום ש"התמערבה" והפכה כביכול למדינה ברברית.
לפיכך, דחתה את כל השליחים הדיפלומטיים היפניים וסירבה להכיר בתוקף ההסמכה שלהם.
לפי ההצעה, שהתקבלה בקיץ 1873, סאיגו עצמו ישלח לבדו, ללא צבא, לקוריאה וינסה להסביר לקוריאנים את הרוע שבדרכיהם.
עם זאת, מקורות אחרים מלמדים כי סאיגו דווקא קיווה ששליחותו תצליח, ועד היום היסטוריונים מתווכחים אם סאיגו התכוון לפלוש לקוריאה או לא.
כאשר חזרה משלחת איוואקורה מסיורה המקיף במדינות המערב, הובילו היועץ הקיסרי הבכיר טושימיצ'י אוקובו ושר הימין, הנסיך טומומי איוואקורה את ההתנגדות לתוכנית.
כמו כן יפן חייבת כסף רב לבריטים, וישנו חשש כבד כי אלו ינצלו את התרוששותה על מנת להתערב בפוליטיקה הפנימית של הקיסרות ולהפוך אותה בהדרגה למדינת חסות.
משבר סייקנרון עורר זעם עצום בקרב סמוראים רבים במדינה, בעיקר בסצומה, בטוסה ובהיזן אך גם מעבר להם.
הוא נחשב לאחד הגורמים הישירים שהובילו לגל של מרידות סמוראים בשנות השבעים: מרד סאגה (שם אחר של היזן) בינואר 1874, בהנהגתו של שר המשפטים לשעבר שימפיי אטו, ולבסוף גם מרד סצומה בינואר 1878 בהנהגתו של שר האוצר לשעבר, הפילדמרשל טקמורי סאיגו.
בתוך הממשלה עצמה, הוביל המשבר לעלייה עצומה בכוחו של טושימיצ'י אוקובו, שהפך לשר הפנים ולשליט בפועל של יפן.
משטרו החזק יחסית של אוקובו דגל בהתקדמות הדרגתית ואיטית מאוד לעבר שלטון ייצוגי, ריכוז הכוח בממשלה ועריכת רפורמות מודרניות מקיפות מלמעלה.
אוקובו דיכא את מרידות הסמוראים ביד קשה ושלט במדינה עד להתנקשות בחייו באביב 1878.
סיירה לאון השתתפה ב לראשונה באטלנטה (1996), אליה שלחה ספורטאי בודד שייצג את המדינה, ומאז נעדרה עד המשחקים הפאראלימפיים לונדון (2012).
במשחקי החורף לא נטלה סיירה לאון חלק מעולם.
הספורטאי שייצג את סיירה לאון באטלנטה, קלי מרה, לא הצליח לזכות במדליה פאראלימפית, וקבע את הישג השיא שלו כשסיים במקום השישי מתוך שמונה מתחרים בתחרות הטלת הכידון.
סיירה לאון נעדרה מהמשחקים עד למשחקי הקיץ שנערכו בלונדון בשנת 2012, אז שלחה ספורטאי יחיד, מוחמד קמרה, לייצג את המדינה.
קמרה התחרה במרוצים ל-100 ו200 מטר, אך לא העפיל למקצה הגמר בשניהם.
סקירון (יוונית עתיקה: Σκίρων) היה שודד דרכים במיתולגיה היוונית ששדד נוסעים בגבול בין אטיקה לבין מגארה.
הוא שדד את העוברים ובעט בהם לתוך הים שם היו נאכלים על ידי צבי ענק.
סקירון נרצח על ידי תזאוס אשר הרגו באותו מקום והשליכו לים באותו אופן בו פעל סקירון כנגד קורבנותיו.
בתרבות הפופולרית, סקירון מוזכר ביצירה "The Devil's Tringale" באלבום In the Wake of Poseidon של להקת קינג קרימזון בקטע "The Hand of Sceiron".
סקירון מוזכר ב"בית האדס", הספר הרביעי בסדרת גיבורי האולימפוס של ריק ריירדן.
פנחס סיירוס (כורש) אַדלֶר היה מחנך אמריקאי, מנהיג יהודי דתי וחוקר.
אדלר נולד בוואן ביורן שבארקנסו.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה ב-1883 וקיבל דוקטורט מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס ב-1887, שם הוא לימד שפות שמיות מ-1884 עד 1893. הוא עבד בסמית'סוניאן במשך כמה שנים בהתמקדות על ארכאולוגיה ולימודים שמיים.
הוא גם ניהל את הספרייה מ-1892–1905. הוא היה נשיא דרופסי קולג' מ-1908 עד 1940 ונשיא בית המדרש לרבנים באמריקה.
הוא היה עורך האנציקלופדיה היהודית והיה בוועדה שתרגמה את גרסת הוצאת האגודה היהודית להוצאה לאור של התנ"ך, שיצאה בשנת 1917. בסוף מלחמת העולם הראשונה הוא השתתף בוועידת השלום בפריז.
כתביו המחקריים הרבים כוללים מאמרים על דת השוואתית, אשורולוגיה ופילולוגיה שמית.
אדלר נשא לאישה את רייסי פרידנוולד ב-1905 כשהיה בן 42. נולדה להם בת אחת.
מאמריו נשמרים במרכז למחקרי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה.
סיירה לאון משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מסיירה לאון לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער מסיירה לאון היא בעיקר סמלית.
המשלחת הראשונה של סיירה לאון למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בענף האתלטיקה.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שישה ספורטאים שהיו עתידים להתחרות בשלושה ענפי ספורט: הרמת משקולות, כדורעף חופים ושחייה.
סיירה פלאדה (בפורטוגזית: Serra Pelada) הוא סרט דרמה ברזילאי משנת 2013, שכתב וביים הייטור דאליה, בכיכובם של ג'וליאנו קזאנקה, חוליו אנדרדה, סופי שארלוט, ואגנר מורה, ומתאוס נאכטרגאייל.
הסרט עוקב אחר סיפורם של שני גברים בסיירה פלאדה, אחד המכרות הגדולים בעולם.
החברים ג'וליאנו וג'ואקים עוזבים את סאו פאולו בחיפוש אחר חלום הזהב.
השנה היא 1978. השניים מגיעים יער האמזונאס כמו שאלפי גברים רבים אחרים הגיעו אליו.
אבל החיים במחנה משנים הכל.
האובססיה לעושר וכוח הורסת אותם.
יואקים משאיר את כל ערכיו מאחור.
ואגנר מורה — לינדו ריקו
הבמאי הייטור דאליה אמר ל-UOL כי סיירה פלאדה הוא הסרט הכי קשה שעשה אי פעם.
"כשעלה הרעיון של הסרט, חשבתי: 'מדוע איש לא חשב לעשות את הסרט הזה קודם?
כמעט ולא ניתן היה לעשות זאת.
זה היה הסרט הכי קשה שאי פעם עשיתי".
לדברי דאליה, היה קשה לספר את סיפורו של מחנה שהתמקד בגברים החיים בתנאים רעועים ועומדים בפני פקודות של בעלי אזורי הכרייה.
"אנחנו מדברים על אירוע ברזילאי חשוב למדי בהיסטוריה המודרנית שלנו.
הבלת הזהב הגדולה ביותר של התקופה המודרנית.
הריכוז הגבוה ביותר של עבודת כפיים מאז הפירמידות של מצרים, שהיו בה 4,000 איש.
בסיירה פלדה עבדו כמאה אלף איש".
צילומי הסרט תוכננו להיערך בפארה, אבל בסופו של דבר נערכו בפאוליניה, סאו פאולו, לאחר שוואלה וממשלת מדינת האמזונס סירבו לספק תמיכה להפקה.
המפיקה טטיאנה קווינטלה אישרה כי וואלה הטילו וטו על הצילומים בפארה, אך הסבירה כי בימוע ההפקה שם לא תהיה מעשית.
"לא היה לנו שום תקציב ללוגיסטיקה וביטחון של הצוות שלנו.
אז החלטנו לצלם את הסרט בסאו פאולו".
סייר אוויר הוא איש צוות עזר אווירי האחראי על איסוף מודיעין ועל איתור וזיהוי מטרות באמצעי תצפית ייחודים ממטוסי סיור.
בצה"ל, סיירי אוויר משרתים בגף סיור אווירי בטייסת 100 ביחידת שלף של חיל המודיעין.
לתפקיד מגיעים רק חיילים שהפסיקו השתתפות מקורס טיס.
בשנת 1976 הוקמה יחידת "שלף" בחיל-המודיעין.
סייקלו–קרוס הוא ענף ספורט ומרוץ אופניים.
המרוץ מתקיים במתכונת של הקפות (לרוב לא יותר מ-3.5 קילומטרים) ובסבב המקצועני הוא מתקיים בין חודש אוקטובר לחודש פברואר בסתיו או בחורף.
הרוכבים בענף נאלצים לרכוב על דשא, בוץ, חול, גבעות תלולות, אבנים ותנאי שטח מאתגרים אחרים.
כמו שאר ענפי האופניים, גם פה הסייקלו–קרוס דומיננטי בעיקר באירופה, ובפרט בהולנד, צרפת ובלגיה.
עם זאת, הענף פופולרי מאוד גם בארצות הברית.
ארגון ה-UCI, הוא הארגון המנהל את ענף הסייקלו–קרוס.
רוב רוכבי הסייקלו–קרוס הם רוכבים עם יותר מהתמחות אחת ולכן ברוב המקרים הם גם רוכבי אופני כביש או אופני שטח.
המרוץ בדרך כלל באורך של חצי שעה עד שעה.
אופני סייקלו–קרוס הם סוג של הכלאה בין אופני כביש לבין אופני שטח - הם מזכירים אופני כביש במראה שלהם, בכידון, ובמשקל האופניים.
הם מזכירים אופני שטח בגלגלים והצמיגים הגדולים יותר, בלמי דיסק והילוכים נמוכים יותר.
לאופני סייקלו–קרוס יש מרווח צמיגים רחב יותר משל אופניים אחרים, הן אמורים להיות קלים במיוחד בשביל לאפשר נשיאה שלהם בידיים ולהיות מותאמים.
ניתן להחליף אופניים באמצע מרוץ.
מכיוון שהמרוצים מתקיימים בחודשי החורף או הסתיו, הביגוד הוא ביגוד חם - שרוולים ארוכים, גרביונים, מחממי גפיים.
עוד סיבה שהביגוד הוא ארוך, זה בשביל למנוע התלכלכות ישירה של הגוף ומגע ישיר עם בוץ, חול ודברים אחרים.
תחילה, במרוצי כביש שונים בתחילת המאה ה-20 היה נהוג לעיתים לחתוך דרך שדות איכרים ולקחת קיצורי דרך בדרכים אחרות, שכללו חול ודברים אחרים.
לאחר שאוקטבה לפיז ייחס את ניצחונו בטור דה פראנס 1910 לאימוני הסייקלו–קרוס שעזרו לו, הענף תפס תאוצה והחל לכלול גם אליפויות לאומיות, באותה שנה נערכה אליפות בלגיה הראשונה בסייקלו–קרוס.
ושנתיים לאחר כך אליפות שווייץ הראשונה בסייקלו–קרוס.
המרוץ הבינלאומי הראשון נערך ב-1924, והתקיים בצרפת.
ה-UCI החל לנהל את הענף ב-1950, ואליפות העולם הראשונה נערכה באותה השנה, בה ניצח ז'אן רוביק הצרפתי.
מספר המשתתפים בתחרות נע בין עשרות, הם מוזנקים למרוץ בשורות.
המרוץ מתנהל בהקפות, בין 1 ל-3.5 קילומטרים היא הקפה.
במהלך המרוץ יש קטעים מאתגרים, לדוגמה מחסומים שמאלצים קפיצה מעליהם, או ירידה מהאופניים ונשיאה שלהם בידיים, פניות חדות, קטעי מדרגות ועליות תלולות.
למרות זאת, המטרים האחרונים בהקפה הם מישוריים ועל אספלט רגיל.
סייר רקורדס היא חברת תקליטים אמריקאית הנמצאת בבעלות וורנר מיוזיק גרופ ובהפצת האחים וורנר (לשעבר: האחים וורנר רקורדס).
חברת התקליטים הוקמה בשנת 1966, בשם סייר פרודקשנס, על ידי סימור שטיין וריצ'רד גוטרר.
כל אחד מהם השקיע עשרת אלפים דולר בהקמת החברה.
התקליטים המוקדמים שיצאו על ידה בשנת 1968, הופצו על ידי לונדון רקורדס.
מההתחלה, סייר רקורדס ייצגה בשוק האמריקאי להקות בריטיות מתקדמות.
כמו כן, חברת התקליטים הייתה בהפצתה של פולידור רקורדס בשנים 1970 ו-1971. בשנות השבעים, יצאו על ידי סייר רקורדס מספר אלבומי אוסף, בהם סדרת שלושת הכרכים, "History of British Rock".
באמצע שנות השבעים הפכה סייר רקורדס לחברת תקליטים עצמאית מצליחה, והמשיכה להחתים אמנים מסוגת הפאנק-רוק המתפתח וסוגת הגל החדש.
בין היתר, החתימה להקות ואמנים כדוגמת הראמונס, האנדרטונס וטוקינג הדס.
בשנת 1977 קיימה הסדר חדש עם האחים וורנר.
בשנה שלאחר מכן רכשו האחים וורנר את סייר רקורדס.
במהלך ארבע השנים הבאות ביססה סייר רקורדס את מעמדה במוזיקת המיינסטרים, לאחר שהחתימה את הפרטנדרס ומדונה.
בסוף שנות השמונים ותחילת שנות התשעים, המשיכה חברת התקליטים לזכות להצלחה, כאשר החתימה אמנים ולהקות שזכו להצלחה רבה (הפריטנדרס, Soft Cell, הקיור, דפש מוד, פול לקאקיס).
בשנת 1994 החליפה סייר רקורדס את המפיץ שלה, וזאת תוך שעזבה את האחים וורנר.
המפיצה החדשה שלה הייתה אלקטרה רקורדס.
כמו כן, שטיין מונה לנשיא חברת התקליטים אלקטרה רקורדס, בעוד המנכ"לית החדשה הייתה סילביה רון.
מאוחר יותר, עזבה סייר רקורדס את אלקטרה רקורדס, והפכה להיות חברת תקליטים עצמאית.
בשנת 2000, אוחדו סייר רקורדס וחברת התקליטים האמריקאית לונדון רקורדס (לא לונדון קלאסיקס USA) והפכו להיות לונדון-סייר רקורדס.
השותפות הזו הופסקה באפריל 2003, ובשלב זה חזרה החברה לשמה המקורי, סייר רקורדס והמפיצים שלה היו שוב האחים וורנר.
כחלק מהחוזה של עפרה חזה עם חברת וורנר בסוף שנות השמונים, נקבע שתקליטיה יופצו בארצות הברית דרך חברת "סייר רקורדס".
סייקו מיוזיק, הידועה גם בשם סייקו רקורדס והייתה ידועה בעבר בשם אס רקורדס, היא חברת תקליטים בריטית שנוסדה על ידי איל המוזיקה הבריטי סיימון קאוול.
זוהי חברת בת של חברת סייקו של קאוול.
לסייקו מיוזיק משרדים בלונדון ובלוס אנג'לס והיא מייצגת כמה אמנים.
לסייקו יש את הזכות הבלעדית להחתים את הזוכים והפיינליסטים של התוכניות האקס פקטור ו-Got Talent.
אלבום הבכורה של סוזן בויל, "I Dreamed a Dream", מכר למעלה מ-9 מיליון עותקים, מה שהפך אותו לאחד האלבומים הנמכרים ביותר בעשור האחרון וההוצאה המצליחה ביותר של סייקו עד כה.
בין השנים 2004 ל-2009 השיגה Il divo ארבעה אלבומים רבי מכר ובשנת 2007 הפכה ליאונה לואיס לאחת ממנצחי תוכנית הכישרונות המצליחה ביותר כאשר הסינגל השני שלה, "Bleeding Love", והמוביל מתוך האלבום Spirit הגיע ל-9 מיליון מכירות גלובליות.
בשנת 2010, סייקו החלה לגוון על ידי הוספת מפיקים/זמרים-יוצרים כמו לברינת'.
סוואן קוטצ'ה, שכתב במשך כמה שנים לאמני החברה, הפך גם למנהל והקים מיזם משותף עם החברה, קנאני סונגס.
סייקו החלה גם ליצור שיתופי פעולה הדוקים יותר עם עוד מותגים של סוני מיוזיק אנטרטיינמנט בבריטניה.
לראשונה נכנסה סייקו להסכם עם חברת קולומביה רקורדס על חוזה הקלטות משותף עם זוכה האקס פקטור, מאט קרדל.
כמה מהאמנים שהוחתמו בחברה על ידי קאוול, כמו הלהקה וסטלייף, שחררו את המוזיקה שלהם באמצעות אז רקורדס, חברה אחרת שהקים קאוול שאת חלקו מכר אז לברטלסמן מיוזיק גרופ בשנת 2003. סייקו מיוזיק החלה לשחרר מוזיקה כחברת תקליטים בשנת 2004.
סייקו מיוזיק ואמניה היו מטרות של פריצה בלתי חוקית בכמה הזדמנויות נפרדות.
בשנת 2009, לקראת יציאת אלבומה השני של ליאונה לואיס, Echo, מספר הקלטות דמו לא גמורות ושירים שנגנזו מהפרויקט הודלפו לרשת.
חקירה נפתחה על ידי הפדרציה הבינלאומית לתעשייה הפונוגרפית (IFPI), ועבדה עם חברת התקליטים והמשטרה כדי לזהות את האחראים.
אלכסנדרה בורק הייתה גם היא למטרה, לאחר ששתי גרסאות דמו לשירים מאלבום הבכורה שלה, Overcome, דלפו לפני יציאת האלבום.
בסוף מרץ 2010 דווח כי סייקו הותקפה שוב על ידי האקרים שהצליחו להשיג 14 מהקלטות האולפן של בורק, שלא יצאו לאור עד כה, וכן 26 שירי דמו של לואיס.
בעקבות אירוע ההדלפות השני, קאוול יצר קשר עם ה-FBI כדי למצוא את האשמים.
ההדלפות כללו גרסה שהוקלטה לשיר "All Night Long" של בורק בהשתתפות הראפר האמריקאי פיטבול, אשר הפך להיות הסינגל השלישי של הזמרת במרץ 2010. מאוחר יותר נחשף בשנת 2011 ששירים שהוקלטו עבור האלבום Echo נגנבו על ידי ההאקר הגרמני, דניז איי, הידוע גם בשם DJ Stolen.
ביולי 2010 הוגשה תלונה פלילית נגד דניז איי בגין "פרסום שירים פרוצים באינטרנט." בין השירים המופיעים בתלונה היה אחד שנקרא "Pulse", שתואר באותה תקופה כשיר חדש של לואיס.
DJ Stolen נכלא למשך 18 חודשים ביוני 2011.
בשנת 2011, סייקו מצאה את עצמה מובאת לבית המשפט בגין גנבה ספרותית לאחר שפורסם כי שיר חדש של לואיס בשם "Collide" העתיק באופן משמעותי את "Fade Into Darkness", שיר של הדיג'יי השוודי אביצ'י.
אביצ'י תבע את האמנית וחברת התקליטים והמשפט התקיים בבית המשפט העליון בבריטניה רגע לפני שיצא השיר לאור.
דובר אמר לעיתונות כי "מאכזב מאוד שהשיר הודלף וכעת אנו בודקים את העניין".
סיירה ראנג' היא שחיינית אמריקאית, אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ופעמיים ברציפות אלופת העולם (קאזאן 2015 ובודפשט 2017) במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי.
ראנג' נולדה וגדלה בקוקרנוויל פנסילבניה.
היא התמאנה בהדרכתו של בוב באומן.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה, שנערכה בגולד קוסט, בריזביין, אוסטרליה באוגוסט 2014 זכתה ראנג' במדליית כסף במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:04.55 דקות, אחרי בת ארצה קייטי לדקי שקבעה שיא עולם חדש של 3:58.37 דקות ולפני לוריין בויל מניו זילנד (4:05.33 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחהה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 16:04.48 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-800 מטר חופשי בתוצאה של 8:25.17 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה בשנת 2015 היא זכתה במדליית זהב במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
היא שחחה שנייה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:58.65 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.97 דקות.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) היא זכתה במדליית זהב, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
היא שחחה רביעית ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:57.75 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה שנערכה ביולי 2017 היא זכתה במדליית זהב, במשחה שליחות 4x200 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
היא שחחה שנייה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:59.17 דקות.
סדרת צוללות התקיפה הגרעיניות הסובייטיות/רוסיות מדגם סיירה הן צוללות תקיפה גרעיניות, שנבנו עבור הצי הסובייטי ועדיין נמצאות בשירות הצי הרוסי.
ניתנו להן כינויי נאט"ו סיירה-I וסיירה-II (בברית המועצות נקראו פרויקט 945-ברקודה ופרויקט 945A-קונדור בהתאמה).
יחודיות הדגם הוא במשקלו הנמוך ובחוזק גוף הצוללת העשוי מטיטניום ברובו, המאפשר צלילה לעומק רב, הפחתת קרינת רעשים, והתנגדות טובה יותר לפגיעות טורפדו.
הצוללת מונעת באמצעות כור לחץ מים מדגם OK-650 .
הדגם המשופר, סיירה II, פותח לצורכי איתור ותקיפת צוללות גרעין אמריקאיות.
יש לו רדיוס פנייה קטן יותר מכל צוללת מודרנית וכן מהירות ועומק צלילה טובים ממקביליו האמריקאים.
כמו כן יש לו מערכת השתקה ומערכת מכ"ם טובות יותר.
הצוללת הראשונה נבנתה החל משנת 1979 במספנת גורקי והושקה באוגוסט 1983 לפני שהועברה לעיר סברודווינסק להתקנת מערכות.
הצוללת הושבתה בשנת 1997. הבאה שנבנתה כונתה בשם קוסטרומה K-276 שנבנתה החל מיוני 1986 והושקה בספטמבר 1987. צוללת זו הועלתה למבדוק יבש לאחר שהתנגשה בצוללת האמריקאית באטון-רוג' בתאריך 11 פברואר 1992 בים ברנץ ליד האי קילדין.
הצוללת עברה תיקונים עד לתאריך 3 יוני 1992 וניתן לה שם חדש: קראב ב-6 אפריל 1993. בשנת 1996 קיבלה בחזרה את שמה המקורי והיא עדיין בשירות בצי הצפוני של רוסיה.
צוללות מדגם זה צוידו גם בפוד מילוט לצוות בשחרור מהיר.
הפוד מכוסה בזיווד בצורת V בצידה השמאלי של הצוללת.
צוללת זו בעלת גשר ארוך בכ-5 מ' מדגם 945. התרנים הוסטו בצד ימין כדי לאפשר מיקום שני תאי מילוט בגשר הפיקוד.
בצידה הימני מוקם חיישן סביבתי 10-נקודות בזוויות ישרות לצד הקדמי של הגשר.
בסנפיר האחורי ישנו פוד גדול יותר מאשר בדגם 945. בפוד נמצא מערך סונר פסיבי נגרר SKAT3 בתדר נמוך מאוד.
בחודש אוקטובר 2012 צוללת מדגם סיירה II הוצבה בצפון האוקיינוס האטלנטי למשימות סיור לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית.
מתוך שתי הצוללות הפעילות מדגם זה, הצוללת פסקוב עברה שיפוץ כללי בין השנים 2011–2015, זאת על פי אתר רוסי.
מכאן שהצוללת בצפון האוקיינוס האטלנטי בשנת 2012 היא הניז'ני-נובגרוד.
שתי הצוללות השתתפו בתרגיל נרחב שבוצע בשנת 2019.
סיירה אלכסה רמירז היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
רמירז נולדה ב-9 במרץ 1995 ביוסטון שבמדינת טקסס שבארצות הברית.
אביה, סוני, היה מפיק מוזיקלי ואמה, קריס, הייתה גננת.
רמירז גדלה בשוגר לנד, טקסס לפני שעבר ללוס אנג'לס, קליפורניה.
היא סיימה את לימודיה באמצעות חינוך ביתי כדי לאפשר לה להמשיך בקריירת המשחק שלה.
רמירז חתומה על חוזה תקליטים באיגוד המוזיקה אימפייר וטריבקה.
היא הופיעה כמופע החימום למספר אמנים, כולל Earth, Wind & Fire.
ב-20 ביוני 2016 הוציאה רמירז את המיני-אלבום הראשון שלה, Discreet.
בשנת 2018 הוציאה רמירז את הסינגל הראשון "Bad Boys" מתוך אלבום הבכורה שלה, Over Your Head, שיצא ב-28 בפברואר 2020. סינגלים שיצאו בעקבות "Bad Boys" היו; "Liquid Courage (Love Me Better)", "Broke Us" בהשתתפות טרבור ג'קסון בשנת 2019 ו"BBU" בשנת 2020.
בשנת 2007 שיחקה רמירז תפקיד משני בסדרת הטלוויזיה של ערוץ דיסני, "החיים היפים של זאק וקודי" בתפקיד ג'סמין.
רמירז גילמה את דמותה של קת'י בסדרת הטלוויזיה "סודות ההתבגרות", שהופיעה לראשונה בפרק ה-100 של התוכנית.
רמירז שיחקה בתפקיד הראשי בסרט העלילתי "נערה בתהליך" בשנת 2012 לצד אווה מנדז ופטרישה ארקט, עליו זכתה בפרס ALMA לשחקנית המשנה האהובה ביותר בסרט.
החל משנת 2013, רמירז מגלמת את דמותה של מריאנה פוסטר, תחילה בסדרת הטלוויזיה של רשת Freeform, "משפחת פוסטר".
התוכנית עלתה לאוויר ב-3 ביוני 2013 ושודרה במשך כ-5 עונות עד יוני 2018. היא ממשיכה לגלם את דמותה של מריאנה בספין אוף לסדרה "צרות טובות", שעלתה לשידור ב-9 בינואר 2019, בכיכובן של רמירז ומאיה מיטשל.
רמירז היא ממוצא קולומביאני ומקסיקני.
2016: "Faded" (בהשתתפות קייסי וג'יס והאני קוקיין)
2019: "Broke Us" (בהשתתפות טרבור ג'קסון)
2019: "Love Me Ole (Latin Remix)" (בהשתתפות מייג'ור וסי-קאן)
שנה סרט תפקיד הערות 2006 אול אין מריסול 2012 Girl in Progress אנסיידד2023The Re-Education of Molly Singerלינדזי
המושבה והפרוטקטורט של סיירה לאון הייתה הממשל הקולוניאלי הבריטי בסיירה לאון בשנים 1808–1961, חלק מהאימפריה הבריטית מתקופת ביטול סחר העבדים ועד לעידן הדה-קולוניזציה.
מושבת הכתר, שכללה את האזור סביב פריטאון, הוקמה בשנת 1808. הפרוטקטורט הוקם בשנת 1896 וכלל את פנים מה שמכונה בימינו סיירה לאון.
המוטו הזה נכלל על דגלה וסמלה של סיירה לאון.
בשנות ה-80 של המאה ה-18 התגוררו בלונדון כמה אלפי עבדים משוחררים וחלוצים שחורים, שזכו לחירותם בלחימה לצד הבריטים במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
לאחר שנסגרו בפניהם כמה דרכים לתעסוקה, רבים מהעניים השחורים היו חסרי כל, וזכו לתמיכה מהוועדה להקלה על העניים השחורים.
בסופו של דבר הוועדה החליטה לשכנע כמה מאות מבני הקהילה המסכנה השחורה לחזור ליבשת אבותיהם.
תוכנית היישוב מחדש של סיירה לאון הוצעה על ידי האנטומולוג הנרי סמית'מן ועוררה עניין בהומניטרים כמו גרנוויל שארפ, שראו בכך אמצעי להראות את הלובי הפרו-עבדות שאנשים שחורים יכולים לתרום לניהול המושבה החדשה בסיירה לאון.
עד מהרה הפכו גורמים ממשלתיים למעורבים בתוכנית, אף על פי שהאינטרס שלהם הוזנק על ידי האפשרות ליישב מחדש קבוצה גדולה של אזרחים עניים במקומות אחרים.
ויליאם פיט הצעיר, ראש ממשלת בריטניה ומנהיג מפלגת הטורים, היה בעל אינטרס פעיל בתוכנית, מכיוון שהוא ראה בכך אמצעי להחזיר את העניים השחורים חזרה לאפריקה, מכיוון ש"יהיה צורך לשלוח אותם לאנשהו, והסבל שלהם לא יתפרץ ברחובות לונדון".
הבריטים סיכמו עם ראש השבט טמה, המלך טום, להחזיק אדמות בחוף ליישוב עבדים משוחררים.
בשנת 1787 הגיעה לחוף ספינה של הצי המלכותי הבריטי שהובילה 411 נוסעים, בהם עבדים משוחררים, חלוצים שחורים, נשותיהם הלבנות וילדים מעורבים.
המתנגדים להתעללות תייגו באופן שגוי את נשותיהם הלבנות של הגברים השחורים הללו כזונות.
היישוב נודע בשם גרנוויל טאון.
מחצית מהמתיישבים במושבה החדשה מתו בשנה הראשונה.
כמה מתיישבים שחורים החלו לעבוד אצל סוחרי עבדים מקומיים.
המתנחלים שנותרו כבשו אדמות בכוח מצ'יף אפריקאי מקומי, אך הוא כבש בחזרה את ההתנחלות, שהופחתה לכדי 64 מתנחלים בלבד, שכללו 39 גברים שחורים, 19 נשים שחורות ושש נשים לבנות.
מתנחלים שחורים נלכדו על ידי סוחרים חסרי מצפון ונמכרו כעבדים, והמתיישבים שנותרו נאלצו להתחמש לשם הגנתם.
יורשו של המלך טום המלך ג'מי תקף את המושבה ושרף אותה בשנת 1789.
מושבה חדשה נבנתה באתר אחר ונודעה בשם פריטאון.
בשנת 1792 התיישבו במושבה כ-1,200 מהגרים, עבדים משוחררים וחלוצים שחורים מנובה סקוטיה, ובשנת 1800 הגיעו ליישוב החדש 551 מארונים ג'מייקניים מהמושבה ג'מייקה.
ממשלת בריטניה ביטלה את סחר העבדים בשנת 1807. היא לקחה אחריות על סיירה לאון בשנת 1808 והפכה אותה למושבת כתר.
ב-17 באוקטובר 1821, המושבה סיירה לאון הפכה לחלק ממערב אפריקה הבריטית, ישות מנהלית המורכבת ממושבות בריטיות במערב אפריקה.
שמה המקורי של הישות היה מושבת סיירה לאון ובנותיה, ולאחר מכן הפכה לשטחי בריטניה המערבית אפריקאית ולבסוף להתנחלויות הבריטיות במערב אפריקה.
מערב אפריקה הבריטית הוקמה במשך שתי תקופות, החל מ-17 באוקטובר 1821 ועד פירוקה הראשון ב-13 בינואר 1850, ושוב מ-19 בפברואר 1866 עד לפירוקה הסופי ב-28 בנובמבר 1888. פריטאון שימשה כבירת מערב אפריקה הבריטית לאורך כל קיומה של הישות.
ב-31 באוגוסט 1896 הפך פנים הארץ של סיירה לאון לפרוטקטורט בריטי ובכך נוצר פרוטקטורט סיירה לאון.
הגבולות תוחמו עם גינאה הצרפתית וליבריה.
ב-1 בינואר 1928 ביטלו הבריטים את העבדות המקומית.
בשנת 1930 חברת סיירה לאון לפיתוח (DELCO), חברה בריטית, החלה לכרות עפרות ברזל.
בשנת 1932 הוקמה חברת סיירה לאון סלקציה, חברה בת של נאמנות הבחירה האפריקאית המאוחדת (CAST) המיועדת לכריית יהלומים.
בשנת 1937 הוכנסה מערכת "ממשל ילידי", בדוגמת מערכת השלטון העקיף של לורד פרדריק לוגרד בצפון ניגריה, לפרוטקטורט סיירה לאון.
בשנת 1938 וואלאס ג'ונסון פתח את ליגת הנוער במערב אפריקה בפריטאון, וגייס עובדים באיגודים מקצועיים חדשים נגד הממשלה הקולוניאלית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, נעשה שימוש בחוקי חירום לצורך כליאתו של וואלאס ג'ונסון.
בשנת 1947 הוצעה חוקה חדשה למושבה, שהעניקה את מרבית המושבים במועצה המחוקקת לאוכלוסיית הרוב בפרוטקטורט.
ב-27 באפריל 1961 סיירה לאון קיבלה עצמאות.
המושבה והפרוטקטורט של סיירה לאון החזיקו מעמד עד 1961 אז קיבלה עצמאות מבריטניה, עם אליזבת השנייה כמלכת סיירה לאון.
היא נשארה כראש המדינה במשך עשור עד שנת 1971, אז הפכה המדינה לרפובליקה.
סיירה לאון הייתה מדינה ריבונית עם המלכה אליזבת השנייה כראש המדינה בין העצמאות ב-27 באפריל 1961 והפיכתה לרפובליקה של סיירה לאון ב-19 באפריל 1971.
כשהסתיים השלטון הבריטי באפריל 1961, קיבלה מושבת הכתר הבריטית בסיירה לאון עצמאות מכוח חוק העצמאות של סיירה לאון 1961. אליזבת השנייה, נותרה ראש מדינת סיירה לאון ויוצגה בסיירה לאון על ידי מושל כללי.
סיירה לאון שיתפה את הריבון עם מדינות אחרות, כולל בריטניה.
בשנת 1962 זכתה מפלגת העם של סיירה לאון (SLPP) בבחירות הכלליות.
מפלגת הקונגרס של כל העם (APC) התגלתה כאופוזיציה המאורגנת ביותר.
במרץ 1964 נפתחה אוניברסיטת נג'אלה.
ב-28 באפריל 1964 נפטר ראש הממשלה מילטון מרגאי.
אחיו, אלברט מרגאי, מונה לראש הממשלה החדש.
ב-4 באוגוסט 1964 הונפק מטבע בסיירה לאון, הליאון.
בשנת 1967 נערכו בחירות כלליות בסיירה לאון.
בריגדיר ג'ון לנסנה, מפקד הצבא, תפס את השליטה בממשלה מיד לאחר שנשבע לראש ממשלת APC החדש, סיאקה סטיבנס.
לנסנה הודח כעבור כמה ימים על ידי קציני צבא זוטרים שהזמינו את אנדרו ג'וקסון-סמית', קצין בכיר בחופשה, לחזור ולעמוד בראש ממשלה זמנית, המועצה הלאומית לרפורמה (NRC).
בשנת 1968 הופלה NRC על ידי קציני הצבא.
ג'ון בנגורה, קצין בכיר שפוטר בעבר, הוזמן לעמוד בראש הצבא.
בנגורה העביר את הממשלה ל-APC בראשות סיאקה סטיבנס.
בשנת 1969 הוקמה אוניברסיטת סיירה לאון, הכוללת את מכללת מפרץ פורה ואוניברסיטת נג'לה.
ב-19 באפריל 1971 סיירה לאון הפכה לרפובליקה עם סיאקה סטיבנס כנשיא המדינה.
אליזבת השנייה ביקרה בסיירה לאון בין 25 בנובמבר ל-1 בדצמבר 1961, זמן קצר לאחר העצמאות.
סיירה לאון הפכה לרפובליקה בחבר העמים עם פרסום חוקת 1971 וראש הממשלה סיאקה סטיבנס הפך לנשיא הראשון של סיירה לאון.
סייקיק טי.וי הייתה להקה בריטית, שעסקה גם בוידאו ארט ויצרה מוזיקה תעשייתית, אסיד האוס וטכנו.
סייקיק טי.וי הוציאה לאור למעלה ממאה אלבומים באורך מלא, וזכתה בערך בספר השיאים של גינס כלהקה שהוציא הכי הרבה תקליטים בשנה אחת (1986).
זה קרה לאחר שהלהקה ניסתה להוציא 23 אלבומי הופעה חיה ביום ה-23 בכל חודש במשך 23 חודשים ברציפות.
לאחר פירוק הלהקה בשנת 1999, היא הוקמה מחדש בשנת 2003 כ-PTV3 עם הרכב שרובו חדש לחלוטין, והמשיכה להופיע ולהוציא מוזיקה לאור.
הלהקה הוקמה על ידי ג'נסיס פי.
אורידג' ופיטר כריסטופרסון, יוצאי להקת "סחוס רוטט" (Throbbing Gristle), יחד עם המוזיקאי אלכס פרגוסון.
פרגוסון היה חבר בלהקת הפאנק הניסיונית Alternative TV, איתה הופיע ג'נסיס פי.
אורידג' בשלב מסוים במקביל ל"ת'רובינג גריסל".
סייקיק טי.וי ערכה את הופעת הבכורה שלה בסתיו 1982 כחלק מ"האקדמיה הסופית", אירוע אמנות רב תחומי שהוקדש לסופר ומבקר התרבות ויליאם ס.
בנובמבר 1982 יצא אלבום אולפן הבכורה של הלהקה "Force the Hand of Chance", על ידי Some Bizzare Records והופץ על ידי WEA International; הסינגל הנלווה שלו, "Just Drifting", יצא בדצמבר של אותה שנה.
האלבום Dreams Less Sweet, המשך ל- Force ..., יצא בשנת 1983. המילים נכתבו על ידי פי.
אורידג' והמוזיקה נכתבה על ידי פרגוסון וגף רושטון, המכונה ג'ון באלאנס.
מארק אלמונד מ-Soft Cell השתתף בקטעי שירה.
בהופעות החיות של הלהקה, כמו אלה שהתקיימו בפסטיבל האתונאל המפורסם בברלין, היא השתמשה באלמנטים מרעשים מאולתרים עד שפיטר כריסטופרסון עזב את הלהקה.
פרגוסון גייס מוזיקאים חדשים ששינו את הסגנון.
בשנת 1986, החלה הלהקה בסדרה מתוכננת של 23 הופעות חיות.
הופעות שהוקלטו והוצאו לאור כאלבום, כל אחת במדינה אחרת, ב-23 בכל חודש למשך 23 חודשים.
אף שהסדרה הופסקה לאחר 17 אלבומים, היא זיכתה את הלהקה בערך בספר השיאים של גינס.
לקראת סוף תקופה זו פרגוסון ופי.
אורידג' השלימו את אלבום האולפן השלישי של הלהקה "Allegory and Self שיצאה בשנת 1988. בנקודה זו החל פי.
אורידג' להתעניין בסגנון האסיד והטכנו שהחל להתפתח באותה עת.
אלכס פרגוסון עזב זמן קצר לאחר מכן והוחלף על ידי אמן הטכנו פרד ג'יאנלי.
בתקופה זו פרד ג'יאנלי, דייב בול מ-Cell Cell, ריצ'רד נוריס (שהקים מאוחר יותר את הגריד עם דייב בול), ג'ון גוסלינג, מהנדס הסאונד ריצ'רד אוונס ואמני טכנו אחרים הוציאו מוזיקה לא רק כ"סייקיק טי.וי" אלא גם תחת מגוון שמות בדויים.
הרעיון שעומד מאחורי מהלך זה היה לשחרר "אוספים" מזויפים של אמנים דמיוניים, וליצור תחושה שקיימת סצנת מוזיקת אסיד האוס גדולה בבריטניה.
אלבומי האולפן המרכזיים של תקופה זו היו Jack the Tab - Acid Tablets Volume One (1988), Tekno Acid Beat (1988), Towards Thee Infinite Beat ו-Beyond Thee Infinite Beat משנת 1992. כמעט כל ההופעות החיות בתקופה זו התבססו סביב השירים באלבומים אלה.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות ארוך בארצות הברית ובבריטניה בשנת 1988, באירופה בשנת 1989 ובסיור ארוך נוסף בארצות הברית בשנת 1990.
בשנת 1990 הוציאה הלהקה את השיר "I.C.
Water" מהאלבום Towards Thee Infinite Beat כסינגל 7 ו-12 אינץ, במלאת 10 שנים למותו של סולן ג'וי דיוויז'ן, איאן קרטיס.
העטיפה כללה תמונה מצוירת של איאן קרטיס שהופקה מצילום מפורסם.
בשנת 1992 הוצג סרטון שככל הנראה נוצר על ידי הלהקה באופן כוזב כראיה להתעללות פולחנית שטנית במשדר טלוויזיה של ערוץ 4 הבריטי.
אורידג' בתחילה כי חברי הלהקה גורשו מהמדינה, אם כי מאוחר יותר הודו כי הם החליטו שלא לחזור לאנגליה מקטמנדו, שם הם ומשפחתם שהו בחופשה.
הם בילו גם זמן מה עם פליטים טיבטים, ובמקום לחזור לבריטניה בחרו "לצאת לגלות שהטילו על עצמם" ועברו לקליפורניה.
זמן קצר לאחר שעבר לארצות הברית, פי.
אורידג' עבר הליך גירושין כואב.
עיקר התפוקה בתקופה זו הורכבה מהוצאה מחודשת של אלבומים קודמים, בייחוד על ידי חברות תקליטים של מוזיקה תעשייתית שהוציאו את האלבומים כ"הוקרת כבוד למייסד המוזיקה התעשייתית".
באותה שנה קים קסקונה, מייסד חברת Silent Records, הכיר לפי.
אורידג' את לארי ת'רשר, מייסד שותף של להקת "סלוניאנס".
לארי תרשר הצטרף ללהקה והחלה תקופה בה סייקיק טי.וי חזרה לשורשי הפופ הפסיכדליים שלה.
הוא היה שותף בהפקה וכתיבה של האלבום "Trip / Reset" שזכה לשבחי הביקורת, כמו גם באלבום "Cold Blue Torch".
לארי ת'רשר עזב את הלהקה ב-1999.
לאחר הפסקה בפעילות למספר שנים, הלהקה חזרה לפעול בשנת 2003 בשם PTV3. כל חברי הלהקה למעט פי.
בספטמבר 2004 הושק סיור הופעות נרחב באירופה (שכלל שש עשרה מדינות) ובצפון אמריקה.
בשנת 2006 חזרה הלהקה לאולפן, והקליטה את אלבומה הראשון מזה למעלה מעשר שנים.
בנוסף, נערכו כמה הופעות באירופה לאורך השנה.
Heaven Is Her/e" יצא לאור ב-2007. בשנים הבאות פעילות הלהקה הייתה מעטה.
בשנת 2016 יצאה האלבום האחרון של הלהקה "Alienist".
בנובמבר 2016 הגיעה "סייקיק טי־וי" להופעה חד פעמית בישראל.
ההופעה הייתה חלק מסיבוב ההופעות האחרון שלה שכלל מספר מדינות באירופה וארצות הברית.
אורידג' נפטר מסרטן ב-14 במרץ 2020, בגיל 70, והלהקה חדלה לפעול.
סיירה מרג'ורי בוגס היא שחקנית וזמרת אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות גילום דמותה של אריאל במחזמר "בת הים הקטנה" בברודוויי, כריסטין דאי במחזות הזמר "פנטום האופרה" ו"האהבה לעולם לא מתה", פנטין בהפקת וסט אנד של המחזמר "עלובי החיים" ורוזלי מולינס במחזמר "רוק בבית הספר".
בוגס נולדה וגדלה בדנוור, קולורדו, האמצעית מבין שלוש בנות.
בתיכון הייתה חלק ממועדון הדרמה.
בוגס למדה באוניברסיטת מיליקין, אילינוי וקיבלה תואר BFA בתיאטרון מוזיקלי.
בוגס החלה את הקריירה המקצועית שלה כחלק מהאנסמבל וכמחליפה לתפקיד קוזט בסיבוב הופעות לאומי בארצות הברית של המחזמר "עלובי החיים".
בנוסף, היא השתתפה בהפקות מקומיות של מחזות הזמר "סיפור הפרברים", "החבר" ושל האופרטה "שודדי הים מפנזאנס".
ב-29 במרץ 2006, פורסם כי בוגס תגלם את כריסטין דאי בהפקת המחזמר "פנטום האופרה" בונישיאן.
ההפקה עלתה ביוני באותה שנה.
בקיץ 2007 גילמה את אריאל בהפקת טרום-ברודוויי של המחזמר "בת הים הקטנה" בדנוור.
ב-3 בנובמבר באותה שנה ביצעה את הופעת הבכורה שלה בברודוויי, כשעברה עם הפקת המחזמר לתיאטרון לאנט-פונטיין.
היא עזבה את ההפקה ב-31 במאי 2009. בפברואר באותה שנה, השתתפה בהפקת הקונצרט הבימתי של המחזמר "Music in the Air" בניו יורק סיטי סנטר לצד קריסטין צ'נוות', כשהיא מגלמת את זיגלינד לסינג.
מפברואר 2010 עד מרץ 2011, בוגס גילמה את כריסטין דאי במחזמר "האהבה לעולם לא מתה", ההמשך למחזמר "פנטום האופרה", בתיאטרון אדלפי.
בין ה-1 ל-2 באוקטובר באותה שנה, היא שבה לגלם את התפקיד בהפקת המחזמר "פנטום האופרה" באלברט הול לרגל 25 שנים למחזמר.
החל מה-14 ביוני גילמה את שרון גרהם בהפקה המחודשת בברודוויי של המחזה "כיתת אמן" לצד טיין דיילי.
ההפקה נסגרה ב-4 בספטמבר באותה שנה.
בין ה-29 בפברואר ל-1 באפריל 2012, בוגס הופיעה בהפקת אוף-ברודוויי של המחזה "אהבה, אובדן ומה שלבשתי" בתיאטרון וובסייט.
באפריל 2012, פורסם כי בוגס הצטרפה לצוות השחקנים של הרביו "נסיך ברודוויי", מחווה לבמאי התיאטרון הרולד פרינס.
אולם, הפרויקט נדחה לסתיו 2013. ביולי 2012, בוגס הצטרפה להפקת המחזמר "עלובי החיים" בתפקיד פנטין בתיאטרון סונדהיים.
בין ה-21 בינואר ל-2 במרץ 2013, בוגס גילמה את כריסטין דאי בהפקת המחזמר "פנטום האופרה" בברודוויי.
ב-10 בדצמבר באותה שנה יצא אלבום הסולו הראשון שלה: "Awakening: Live At 54 BELOW".
ב-3 באפריל 2014, בוגס גילמה את האחות שרה בראון בקונצרט של "ברנשים וחתיכות" בקרנגי הול לצד פטריק וילסון ונייתן ליין.
ב-12 במאי באותה שנה, בוגס שבה לגלם את כריסטין דאי בהפקת המחזמר "פנטום האופרה" בברודוויי.
היא עזבה את ההפקה ב-6 בספטמבר.
בשנת 2015, בוגס גילמה את רבקה שטיינברג בהפקת המחזמר "It Shoulda Been You" בתיאטרון אטקינסון בברודוויי.
ההפקה החלה בהצגות מקדימות ב-17 במרץ, נפתחה רשמית ב-14 באפריל ונסגרה ב-9 באוגוסט באותה שנה.
החל מה-9 בנובמבר, בוגס גילמה את מנהלת בית הספר רוזלי מולינס בהפקת המחזמר "רוק בבית הספר" מאת אנדרו לויד ובר, עיבוד לסרט בעל אותו שם, בתיאטרון וינטר גרדן.
היא עזבה את ההפקה ב-7 באוגוסט 2016.
ב-21 בפברואר 2016, בוגס גילמה את לילי קרייבן בקונצרט של המחזמר "סוד הגן הנעלם" במרכז לינוקלן.
ב-30 ביולי באותה שנה השתתפה באירוע "Broadway Barks" – אירוע שנתי המקדם אימוץ בעלי חיים ממקלטים לחיות שנוסד על ידי ברנדט פיטרס.
בין ה-5 באפריל ל-6 במאי 2018, בוגס גילמה את הרוזנת אלן אולנסקה בהפקה הבימתית של "עידן התמימות" בבמת הרטפורד.
בתחילת 2019, בוגס גילמה את דניאל דה ברבראק בהפקת המחזמר "עכשיו ולתמיד" של תיאטרון אליאנס.
בין ה-26 ל-28 ביולי 2019, בוגס השתתפה בהפקת המחזמר "אל תוך היער" בהוליווד בול לצד סקיילר אסטין, גאטן מאטרצו, וופי גולדברג, סאטון פוסטר ושאיין ג'קסון, כשהיא מגלמת את סינדרלה.
בין ה-23 במרץ ל-15 במאי 2022, בוגס גילמה את מרי בהפקת המחזמר "הרמוניה" ב-NYTF .
בין ה-6 ל-28 באוגוסט באותה שנה, בוגס גילמה את הרוזנת שרלוט מלקולם בהפקת המחזמר "מוזיקת לילה זעירה" של להקת הבמה ברינגטון.
בין ה-19 בפברואר ל-26 במרץ 2023, בוגס שבה לגלם את לילי קרייבן בהפקת המחזמר "סוד הגן הנעלם" של תיאטרון אהמנסון.
בוגס השתתפה באלבום ההקלטות של צוות השחקנים המקורי בברודוויי של המחזמר "הרמוניה", שהופץ ב-31 באוגוסט.
באותה שנה, בוגס השתתפה באלבום הקלטות לציון 80 שנה למחזמר "אוקלהומה!" עם הסינפוניה של לונדון, אשר הופץ ב-15 בספטמבר.
בין ה-18 באוקטובר 2023 ל--4 בפברואר 2024, בוגס שבה לגלם את מרי בהפקת המחזמר "הרמוניה" בברודוויי בתיאטרון אתל ברימור.
בשנת 2022, בוגס התארסה לבן זוגה, סטפנו דה פרי.
ב-23 באפריל 2023, השניים התחתנו באולם קונדרה, ניו יורק.
שנהשםתפקידמיקוםהערות שוליים2006פנטום האופרהכריסטין דאיונישיאן2007-2009בת הים הקטנהאריאלהמרכז לאמנויות הביצוע של דנוורתיאטרון לון-פונטן2009Music in the Airזיגלינד לסינגניו יורק סיטי סנטר2010-2011האהבה לעולם לא מתהכריסטין דאיתיאטרון אדלפי2011פנטום האופרהאלברט הולכיתת אמןשרון גרהםתיאטרון סמואל ג'יי.
+אלבום סולושנהשםהערות שוליים2013Awakening: Live At 54 BELOW
סייקלקאר (מאנגלית: cyclecar) הייתה מכונית קטנה וקלת משקל שיוצרה בארצות הברית ובאירופה עד לתחילת העשור השני של המאה ה-20. מטרת הרכב היה להשלים את הפער בין אופנוע לבין מכונית.
בחלק משמעותי של הדגמים נהג ואדם נוסף ישבו בצורת טנדם.
יצור מכוניות סייקלקאר הופסק כאשר מכוניות של יצרנים מובילים נעשו נגישים יותר וזולים יותר.
בדרך כלל המכונית הייתה מצוידת במנוע בעירה פנימית עם צילינדר בודד.
לפעמים מנוע שמיועד לאופנוע היה מותקן במכוניות מדגם זה.
כל הדגמים היו מצוידים במצמד.
מכיוון שבהרבה מכוניות הנעה הייתה רק לגלגל בודד לא היה צורך בדיפרנציאל.
סייקלקאר הפך לרכב פופולרי בעקבות הקלות במיסוי וברישוי.
מכוניות סייקלקאר ראשונות הופיעו בשנת 1910. מספר יצרנים גדל מעשרות למאות במדינות אירופה השונות.
היו יצרנים שלא העריכו ימים דוגמת JPL ו- Lecoy אך היו גם שהתקיימו לאורך תקופה ארוכה יחסית דוגמת GN.
בתחילת העשור השני של המאה ה-20 יצרנים מובילים דוגמת פורד הצליחו להוריד באופן משמעותי את עלויות הייצור והוא ירד מתחת לעלות מכונית סייקלקאר.
תופעה דומה התרחשה באירופה עם סיטרואן ו"אוסטין" הבריטית.
כתוצאה מכך פסי הייצור של סייקלקאר נסגרו.
חלק מהיצרנים הצליחו לשרוד תוך מעבר לייצור אופנועים.
בתקופת הזוהר בין השנים 1913–1920 נערכו מרוצי מכוניות נפרדות לדגם זה, לרבות בלה מאן בשנת 1920.
הנהר סייקן הוא יובל של הנהר ספראג הזורם בדרום-מזרח אורגון בארצות הברית.
הנהר, באורך 121 קילומטרים, מנקז כ-1,450 קילומטרים רבועים מזרחית לרכס קסקייד.
מוצא הנהר באזורים גבוהים ביער הלאומי פרימונט מדרום ל.
הנהר זורם מצפון-מערב לתוך ביצת העשב סייקן (Sycan Marsh) בדרום מחוז לייק, ממנה הוא זורם בדרך כלל לדרום-מערב כדי להצטרף לנהר ספראג ליד היישוב במחוז קלאמת.
95 הקילומטרים העליונים של הנהר הם חלק מהמערכת הלאומית של נהרות פראיים ונופיים.
מקור שם הנהר בביצת העשב סייקן.
מקור שמה בצמד המילים saiga keni בשפת שבט הקלאמת, שפירושן "מקום שטוח עם עשב".
בסמוך למקורותיו, הנהר סייקן, הזורם מערבה, קולט את מימיו של בולדר קריק (Boulder Creek) מימין ואת הנהר סאות' פורק סייקן משמאל (South Fork Sycan River).
שביל האנן (Hanan Trail), שביל מסלול רגלי, עובר בערך במקביל לנהר לאורך קטע זה, המהווה חלק מהמערכת הלאומית של נהרות פראיים ונופיים.
הסייקן פונה לצפון-מערב וקולט את מי הנחלים רוק קריק (Rock creek), קלי קריק (Kelly creek) וניקסון קריק (Nixon creek) מימין לפני שהוא פונה שוב מערבה.
לאורך הקטע הבא, קאמינגס קריק (Cummings Creek) נכנס מימין, ריפל קריק (Rifle Creek) משמאל, והסייקן עוזב את מחוז לייק ונכנס למחוז קלאמת.
לאחר מכן נכנס סקל קריק (Skull Creek) משמאל וקורייר קריק (Currier Creek) מימין.
במורד הזרם אחרי קורייר קריק נכנס פרדייז קריק (Paradise Creek) משמאל, והסייקן פונה לצפון-מערב ואז צפונה, עוזב את מחוז קלאמת ונכנס מחדש למחוז לייק.
מעט צפונית לגבול, נחל לונג קריק (Long Creek) נכנס מימין.
לאחר פנייה מערבה ודרום-מערבית, הנהר נכנס לביצת העשב סייקן, אזור ביצה של כ-130 קילומטרים רבועים.
הנהר ממשיך לדרום-מערב דרך הביצה, הנהר עוזב את מחוז לייק ונכנס מחדש למחוז קלאמת.
ביציאה מהביצה, הנהר יורד במהירות דרך קניון חצוב ברמה געשית צחיחה המכונה "The Tablelands".
בהמשך נשפך אליו משמאל מריט קריק (Merritt Creek).
הנהר מתפתל מערבה ואחר כך דרומה, הסייקן קולט את בלו קריק (Blue Creek) משמאל, נכנס לעמק הנהר ספראג, קולט את סנייק קריק (Snake Creek) משמאל ונשפך לנהר ספראג מצפון לביטי, כ-50 קילומטרים צפונית-מזרחית לקלאמת פולס.
בנהר שוכנים מיני הדגים טרוטת עין-הקשת, , טרוטה חומה וטרוטת השור.
בחלק העליון של הנהר העליון מתאפשר דיג זבובים טוב עבור טרוטת ברוק קטנה, בעוד שטרוטה חומה נמצאת רק בחלק התחתון של הנהר התחתון לאחר הביצה.
דרכי יער משובשות מאפשרות גישה לחלקים של הנהר שכמעט ולא מגיעים אליהם דייגים.
19 הקילומטרים התחתונים של הנהר גובלים בדרך כלל בקרקע בבעלות פרטית, שבה נדרש אישור לגישה.
"החברה לשימור הטבע" (The Nature Conservancy), ארגון ללא מטרות רווח המחזיק ברוב שטחה של ביצת העשב סייקן וחלק מהיער שמסביבה, מציעה סיורי רכב מודרכים בביצה.
אסורים הציד, הדיג, מחנאות או הבאת חיות מחמד בשמורה, שאין בה שירותים ומעט הזדמנויות לטיולים רגליים.
עם זאת, הביצה, המושכת אלפי עופות נודדים מהמינים ברבור הטונדרה, עגור קנדי, , מרומית שחורה, מגלן לבן-פנים ומינים אחרים, מציעה הזדמנויות לצפייה בציפורים.
הגישה לשמורה היא בדרכי יער לא סלולות.
סיירוס גריפין (16 ביולי 1748 – 14 בדצמבר 1810) היה עורך דין ופוליטיקאי מווירג'יניה, שכיהן כנשיא האחרון של קונגרס הקונפדרציה וכשופט המחוזי הראשון בבית המשפט הפדרלי של מחוז וירג'יניה בארצות הברית.
גריפין נולד ב-16 ביולי 1748 למשפחתו של קולונל לירוי גריפין ומרי אן ברטרנד, בפרישת פרנהאם (כיום חלק ממחוז ריצ'מונד) שבמושבת וירג'יניה, אמריקה הבריטית.
הוא היה צאצא של תומאס גריפין, מתיישב אנגלי שהגיע לווירג'יניה בתחילת המאה ה-17. שניים מאחיו התפרסמו גם הם: סמואל גריפין היה עורך דין וקצין בצבא היבשתי, וד"ר קורבין גריפין שירת כרופא בכיר במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית ואף נאסר על ידי הבריטים.
כמו רבים מבני מעמדו, סיירוס גריפין קיבל חינוך פרטי בווירג'יניה, ולאחר מכן נסע לבריטניה להשלמת לימודיו.
הוא למד משפטים באוניברסיטת אדינבורו בסקוטלנד ובמוסד המשפטי מידל טמפל בלונדון.
גריפין התקבל ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה בשנת 1774, ועסק בעריכת דין במחוז לנקסטר וסביבתו.
במקביל, נבחר כנציג לבית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1777–1778 וב-1786–1787. בשנת 1778 מונה כנציג בקונגרס הקונטיננטלי השני, בו שירת עד 1780.
בהמשך, כיהן כשופט בבית הדין לערעורים במקרים של תפיסת נכסים בין השנים 1780–1787. בשנת 1788, שימש כנשיא האחרון של קונגרס הקונפדרציה תחת תקנון הקונפדרציה, ולימים תמך במפלגה הפדרליסטית.
בנובמבר 1789, מינה אותו הנשיא ג'ורג' וושינגטון לשופט המחוזי הראשון בבית המשפט הפדרלי של מחוז וירג'יניה.
המינוי אושר בסנאט בפברואר 1790, וגריפין כיהן בתפקיד עד למותו ב-14 בדצמבר 1810 ביורקטאון, וירג'יניה.
גריפין נישא לכריסטינה סטיוארט, בתו של ג'ון סטיוארט, הרוזן השישי של טראקוור.
לבני הזוג נולדה בת אחת לפחות, מרי, שנישאה לתומאס גריפין, בן דודו של אביה.
סיירוס גריפין נקבר בכנסיית ברוטון פאריש בויליאמסבורג, וירג'יניה.
סיירת היא טיפוס של ספינת מלחמה, ששמה והגדרת תפקידה השתנו במידה רבה במהלך השנים.
כיום מהוות סיירות את אוניות השטח הכבדות ביותר שבשימוש ציי העולם (למעט נושאות מטוסים, שאינן אוניות שטח במובן הצר), ואולם בעבר היו סיירות אוניות המלחמה המשניות, שניות בגודלן לאוניות מערכה, ובזמן המלחמות הנפוליאוניות היה המונח "סיירת" ביטוי למשימה ולא לסוג אונייה; בדרך כלל מילאו פריגטות משימות אלה.
במהלך המאה ה-17 הופיע המושג "סיירת", cruiser, לראשונה.
במונח זה התכוונו לאונייה שפעלה באופן עצמאי, ולא כחלק משייטת או צי.
המונח התייחס למשימתה של האונייה, ולא לדגם או לטיפוס של אונייה.
עם זאת, בשל אופיים של התפקידים שהוטלו על הסיירת - שיפורטו להלן - אוניות שמילאו תפקיד זה היו בדרך כלל קטנות ומהירות יותר מאוניית הקו הרגילה.
הסיירת נועדה לפעול בעצמה, כאמור, במרחק רב מבסיסה, לסיור ואיסוף מודיעין, ולפשיטות על ציי הסוחר של האויב ועל בסיסיו.
במקביל, נשלחו סיירות גם לליווי שיירות.
תפקידים אלה דרשו אונייה מהירה וזריזה, מחד, אך גם אחת כזו שניתן לוותר על השתתפותה בצי המרכזי, האחראי על הגנת האינטרסים החשובים של המדינה.
אוניית הקו הרגילה הייתה איטית מדי, מסורבלת מדי, יקרה מדי וחשובה מדי כדי שתשלח למשימות אלה, ולכן הסיירת הרגילה הייתה הפריגטה.
ההולנדים עשו שימוש רב בסיירות במאה ה-17, וציי בריטניה, צרפת וספרד החרו-החזיקו אחריהם בשנים שלאחר מכן.
במאה ה-18 היו הפריגטות הדגם העיקרי של סיירות.
הפריגטה הייתה קטנה, מהירה, בעלת טווח ארוך, ובעלת חימוש קל יחסית (סיפון תותחים אחד, לעומת שניים ואפילו שלושה באוניות הקו).
הפריגטה שימשה לסיור, תקשורת, ותקיפת אוניות סוחר של האויב.
עם זאת, היו טיפוסים נוספים של אוניות שגם הן נקראו "סיירות", העיקרית שבהן הסלוּפּ (sloop).
במהלך המאה ה-19 החלו אוניות המלחמה לעבור להנעה בעזרת מנועי קיטור, והחלו בבניית אוניות משוריינות בברזל ופלדה.
המושג "סיירת" החל לעבור גם לאוניות משוריינות.
האוניות המשוריינות הראשונות (שנקראו אונייה מחופת שריון) הוגדרו כפריגטות, משום שהיה להן רק סיפון אחד של תותחים.
הצרפתים בנו מספר אוניות משוריינות שנועדו לפעילות מעבר לים.
במהלך העשור הבא של המאה השיקו ציים נוספים אוניות משוריינות מהירות, שנועדו לפעול באורח עצמאי, לסיור ולפשיטה.
עם הזמן הוגדרו אוניות אלו כ"סיירות משוריינות", ואילו אוניות גדולות מהן החלו להיקרא "אוניות מערכה".
סיירת טורפדו הייתה טיפוס של סיירת קטנה יותר, לא משוריינת, שהופיעה בעשורים האחרונים של המאה ה-19. אוניות אלה היו מסוגלות להגיע למהירויות של כ-20 קשר, והיו חמושות בתותחים בקליבר קטן עד בינוני, ובנוסף בטורפדות.
משימתן של אוניות אלו הייתה סיור ומשמר חופים, קישור בציים גדולים (העברת איתותי דגלים, ועוד), ותפקידים נוספים שיועדו לספינות קטנות יותר.
אוניות אלו שימשו גם כאוניות פיקוד לשייטות של ספינות טורפדו.
בתחילת המאה ה-20 הוחלף טיפוס זה של סיירות בדגמים מהירים יותר וטובים יותר לשיט באוקיינוס.
בתחילת המאה ה-20 הופיע סוג חדש של סיירת, סיירת מערכה.
סיירת המערכה צמחה בצי הבריטי ומטרתה הייתה לשלב את מהירותה של הסיירת ויכולת התמרון שלה עם עוצמת האש של אוניית המערכה.
ככלל, סיירות המערכה היו אוניות קלות משמעותית מאוניות המערכה, אך היו כבדות ומסורבלות יותר מאשר סיירות רגילות (אפילו הכבדות שבהן), כדי שיוכלו לעמוד במשקל ובעוצמה של תותחים כבדים.
הרעיון בכללותו היה שאונייה מטיפוס זה תוכל להטביע כל כלי שיט אחר למעט אוניות מערכה, שמהן תוכל לנתק מגע במהירות.
לאחר קרב יוטלנד ביטלו הבריטים את רוב ההזמנות לבניית אוניות מסוג זה והעדיפות חזרה לאוניות המערכה.
התקדמות הטכנולוגיה אפשרה לבנות אוניות מערכה שהצליחו לשלב מהירות גבוהה עם שריון מתאים וחימוש כבד, ובכך למעשה היו יכולות ליטול על עצמן את תפקידה של סיירת המערכה.
ככל שנכנסו סיירות המערכה לשירות, הסתבר שתפקידן ישאיר אותן בצמוד לצי העיקרי.
לפיכך, נוצר הצורך בסיירת קלה.
סיירות אלה שילבו שריון יחד עם מהירות, מהירותן הגיעה ל-29 קשר, ונועדו למשימות הקלאסיות של הסיירות: סיור, פשיטה, ליווי, וכיוצא בזה.
בשנת 1909 נכנסו לשירות בצי הבריטי סיירות מסדרת טאון ואלו היו הסיירות הקלות הראשונות.
סדרה נוספת של סיירות קלות, סדרת ארת'וסה נכנסה לשירות ב-1911.
באמנת לונדון, שנחתמה ב-1930 ונועדה להוות המשך למהלך צמצום החימוש הימי, הוגדרו מחדש טיפוסי הסיירות.
סיירת כבדה הוגדרה כנושאת תותחים כבדים יותר, עד קוטר 8 אינץ' (203 מ"מ) ובהדחק של 10,000 טון, לכל היותר.
ככל שהתברר שהמלחמה בלתי נמנעת, החלו המדינות השונות לפרוש מהאמנה ולבנות כלי שיט בעלי הדחק רב יותר, ותותחים בעלי קוטר גדול יותר.
יפן בנתה את סדרת הסיירות הכבדות מוגאמי, שהיו בעלי הדחק של למעלה מ-13,000 טון, ותותחים בקוטר 6.1 אינץ', שהוחלפו בתחילת המלחמה (כפי שתוכנן מראש) לתותחים בקוטר 8 אינץ'.
הצי הגרמני בנה את סדרת הסיירות הכבדות אדמירל היפר, שההדחק שלהן הגיע ל-18,000 טון, ונשאו תותחי 8 אינץ'.
לאחר מכן נבנו שלוש סיירות כבדות, שנקראו בפי הגרמנים panzerschiffe, "אוניות משוריינות".
אוניות אלה היו קטנות מאוניות מערכה ומסיירות מערכה, ולמעשה היו קרובות במידותיהן לסיירות כבדות, אך הייתה להן עוצמת אש גדולה בהרבה משלהן.
בשל כך הגדירו אותן הבריטים כ"אוניית מערכה זוטא" (pocket battelship).
עם זאת, מלחמת העולם השנייה הייתה המלחמה שבה ירדו אוניות השטח מגדולתן.
מטוסים וצוללות הוכיחו את יכולתם לפגוע קשות באוניות השטח, ודרך הפעולה הקלאסית, שבה הפליגו מספר מצומצם של אוניות למשימה עברה מן העולם; אוניות השטח החלו להפליג בציים גדולים, סביב נושאות מטוסים, והחלו להופיע טיפוסים ייעודיים של סיירות שנועדו להגנת נ"מ ולוחמה נגד צוללות.
סיירות נגד צוללות (Anti-Submarine Cruiser) נועדו להילחם בצוללות האויב, וכמשחתות שנועדו לתפקיד זה, הן צוידו בפצצות עומק וטורפדו, וצוידו בסונאר ובמכשירי גילוי אחרים על מנת לאתר את האויב.
סיירות נ"מ הופיעו למעשה כבר בסוף שנות העשרים של המאה ה-20, כאשר הצי הבריטי הכשיר כמה סיירות
קלות כדי שישמשו להגן על אוניות שטח גדולות יותר מפני התקפות אוויריות.
ככל שגבר הכוח האווירי נעשו מאמצים רבים יותר לספק הגנה אווירית יעילה יותר.
תחילה הותאמו סיירות רגילות, קלות וכבדות, לנשיאת נשק נ"מ נוסף, ואולם בהמשך המלחמה החלו להיבנות סיירות ייעודיות, שעיקר תפקידן היה הגנת נ"מ; מכיוון שחימושן העיקרי הוחלף לטובת נשק נ"מ, היה צורך בסיירות אחרות שיגנו עליהן מפני אוניות שטח של האויב.
לאחר מלחמת העולם השנייה היו נושאות המטוסים והצוללות כלי השיט העיקריים בציי העולם הגדולים.
בשל הכוח האווירי המכריע, שוב לא יכולה הייתה אונייה, או קבוצה קטנה של אוניות, לפעול באורח עצמאי.
הציים הגדולים התארגנו בשייטות, שהיו מרוכזות סביב נושאת מטוסים, כאשר לאוניות המלוות תפקידים ייעודיים משלהן.
אוניות המערכה, סיירות המערכה וגם רוב הסיירות חלפו מן העולם; תפקידן העיקרי של הסיירות שנותרו בשירות המשיך להיות הגנת נ"מ.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 החלו להיכנס לשירות טילים, ואז החל חימושן של הסיירות להשתנות מתותחי נ"מ לטילי ים-אוויר.
למעשה, רק ארצות הברית, רוסיה ופרו מפעילות כיום סיירות.
בצי הסובייטי המשיכו סיירות להיות האוניות המרכזיות שסביבן נבנו השייטות.
בשנים שלאחר המלחמה היו אלו סיירות כבדות, נושאות תותחים בעלי קוטר גדול, ואולם במהלך שנות ה-50 הופיעו סיירות גדולות, נושאות מספר רב של טילי ים-ים וטילי נ"מ.
הסיירות החדישות ביותר מדגם זה הן הסיירות מסדרת קירוב.
סיירות אלה מונעות בהנעה גרעינית, ולהן הדחק של 28,000 טון כאשר הן טעונות במלואן.
הן נושאות חימוש מגוון, הכולל טילי ים-ים, טורפדות המשוגרים ברקטה ובצינורות טורפדו רגילים, טילי נ"מ, פצצות עומק, ותותחי 130 מ"מ ו-30 מ"מ.
בצי ארצות הברית מהוות נושאות המטוסים את האוניות המרכזיות שסביבן מאורגנות השייטות.
יחד עם זאת, בשנות ה-80 של המאה ה-20 נבנו בארצות הברית סיירות מסדרת טיקונדרוגה (Ticonderoga).
אוניות אלו הוגדרו בתחילה כמשחתות, ואולם עם התקנת מערכת האגיס (AEGIS) המשוכללת באוניות אלו, השתנה מעמדן לסיירות.
מערכות אלו משלבות מערכות ניהול אש, מכ"ם ומערכות מחשבים מתקדמות מאוד, מסוגלות לזהות, לנתח ולהגיב לכל איום מתקרב לאונייה, כולל אוניות שטח אחרות, צוללות ומטוסים.
המערכת יכולה להפעיל לא רק את חימושה של האונייה שבה היא מותקנת, אלא גם להעביר מידע ולקבל מידע מאוניות אחרות שסביבה.
יכולת גבוהה זו מאפשרת לסיירות אלה להוות בעצמן את האונייה המרכזית שסביבה נבנית שייטת.
בנוסף למערכת האגיס, נושאות סיירות אלה גם מערכות לשיגור טילים מונחים מדגם BGM-109 טומהוק, טילי נ"מ וטילי ים-ים, טילים נגד צוללות, טורפדות ותותחים בקוטר 127 מ"מ ו-20 מ"מ.
סיירות נושאות מטוסים היו רעיון שנולד בשנות ה-30. הרעיון היה לשלב את יתרונותיה של נושאת המטוסים יחד יתרונות הסיירת.
אוניות אלו חומשו בתותחים כבדים יחסית, טורפדות ומוקשים, ונשאו מספר מטוסי ים.
התפתחותם המהירה של המטוסים בשנות ה-30 הפכה את התפיסה למיושנת.
לאחר מלחמת העולם השנייה נבנו נושאות מסוקים, שהוגדרו כסיירות מסוקים.
דוגמה לאונייה כזו הן נושאות המטוסים הבריטיות מסדרת אינווינסיבל (Invincible), וכן סיירת המסוקים הצרפתית ז'אן ד'ארק.
היא יכולה לשאת עשרה מסוקים קלים או בינוניים.
מעבר לכך, חמושה האונייה בטילי ים-ים ותותחי 100 מ"מ.
כיום משמשת האונייה לאימונים ולהכשרת פרחי קצונה.
סיירת היא יחידה צבאית הנמנית עם הכוחות המיוחדים ואשר ללוחמים בה הכשרה עמוקה בסיור ומיומנות ב: סיור, איסוף מודיעין קרבי, ניווט רגלי ורכוב, ביצוע תצפיות מגוונות בהתאם לתוואי השטח, לחימה בטרור, הכוונה והובלת הכוחות הלוחמים.
בחיל הרגלים, בכל חטיבה קיים גדוד סיור (גדס"ר) ובו פלוגת סיור (פלס"ר) שנחשבת לסיירת החטיבה עצמה.
בשנים האחרונות חודשו חלק מהסיירות בחיל הרגלים.
בחטיבת כפיר הוקמה סיירת חרוב החדשה שמבצעת פעילות לוט"ר ולש"ב מובחרת ביהודה, שומרון ועזה.
בסוף 2020, גדודי הסיור של חטיבות חי"ר בצה"ל (חטיבת צנחנים, חטיבת גולני, חטיבת גבעתי, חטיבת נח"ל וחטיבת כפיר) עברו שינוי דרסטי במבנה שלהם ושמם שונה ל"סיירת צנחנים", "סיירת גולני", "סיירת גבעתי" ו"סיירת נח"ל" (שמות שבעבר יוחדו לפלס"ר בלבד) בהתאמה.
בחיל השריון, בחטיבות 7 ו-401 היו קיימות פלוגות סיור, המוכרות כפלס"ר שריון, עד לסגירתן ב-2021 והחלפתן בפלוגות חשיפה-תקיפה.
בחיל האיסוף הקרבי הלוחמים מבצעים פעולות סיור, מפאת תפקידו המקצועי הייעודי של החיל באיסוף מודיעין קרבי.
שני סוגי הלוחמים בחיל מכוונים לשני סוגי איסוף מודיעין בתצורה של סיירת: הלוחמים הייעודיים, שתפקידם לעסוק בפעילות מודיעין קרבי המכוונת לפתרון בעיה ספציפית בתחום הביטחון השוטף, ולוחמי יחמ"מ, שתפקידם איסוף מודיעין קרבי לצורך בניית בנק מטרות ומודיעין אופרטיבי עבור כלל צה"ל.
שני סוגי הלוחמים יכולים לעבוד בתצורת סיירת בבט"ש ובמתאר אופרטיבי, אך מוקד העיסוק מותאם לגזרה ולהגדרת הלוחם כייעודי או כלוחם יחמ"מ.
בחיל ההנדסה הקרבית, בכל גדוד קיימת מחלקת סיור (מחס"ר), שבנויה ופועלת על אותה צורה כמו הפלס"ר אך באופן של צוותים.
בנוסף, ביהל"ם, יחידת העילית ההנדסית של החיל, קיימת סיירת יעל המתמחה בסיור, איסוף מודיעין קרבי, חבלה התקפית וקומנדו הנדסי.
סיירת מרכזית ומפורסמת בצה"ל היא סיירת מטכ"ל, יחידת הסיור והקומנדו של אגף המודיעין.
סיירת אגוז תחת פיקוד הצפון.
בשנת 1995 הוקמה מחדש כיחידת אגוז ופעילה עד ימינו.
סיירת חרוב תחת פיקוד המרכז.
סיירת שקד תחת פיקוד הדרום.
בעקבות סיירת מטכ"ל, בסלנג הישראלי, המונח "סיירות" נהפך לכינוי לכל היחידות המובחרות, גם לאלה המיועדות לפעולות קומנדו.
בעקבות זאת, יום מיונים ליחידות מובחרות במסגרת תהליך המיון והגיוס לצה"ל נקרא "יום סיירות", אף שהוא משמש גם יחידות שאינן סיירות.
בחיל הים - המונח סיירת מתייחס ליחידות סיור המרכיבות את פלגות הבט"ש.
סיירוס רוברטס ואנס היה מזכיר המדינה של ארצות הברית בימי הנשיא ג'ימי קרטר מ-1977 עד 1980. היה משתתף חשוב במשא ומתן שהוליך להסכמי קמפ דייוויד.
ואנס נולד במערב וירג'יניה וגדל באזור ניו יורק.
אביו עבד כסוכן ביטוח עד לפטירתו הפתאומית ב-1922. הוא עבר עם אימו לשווייץ לשנה.
אחר כך פטרונו ואביו המאמץ היה קרובו ג'ון ויליאם דייוויס, שגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת ומועמד לנשיאות בבחירות 1924. ב-1939 הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ייל.
הוא המשיך ללימודי משפטים בייל, ולאחר סיום לימודיו התגייס לחיל הים האמריקני.
הוא שירת כקצין תותחנות על משחתת ונלחם בזירת האוקיינוס השקט.
ב-1946 הצטרף למשרד עורכי דין בניו יורק.
ב-1957 שכנע אותו הסנאטור לינדון ג'ונסון (לימים נשיא ארצות הברית) להצטרף לסגל ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט ולסייע בניסוח החוק שיצר את נאס"א.
עם בחירתו של הנשיא ג'ון קנדי הוא מונה ליועץ המשפטי של משרד ההגנה על ידי מזכיר ההגנה רוברט מקנמארה.
לאחר מכן כיהן כמזכיר הצבא של ארצות הברית בימי הנשיא ג'ון קנדי ואחר כך היה סגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית בימי לינדון ג'ונסון.
ב-1969 קיבל ואנס את מדליית החירות הנשיאותית.
עם בחירתו של ג'ימי קרטר מונה למזכיר המדינה.
במסגרת זו ניהל את המשא ומתן עם פנמה אודות השלטון באזור התעלה ונחתמו הסכמי קרטר-טוריחוס להעברת השליטה לידי פנמה.
הוא השתתף בשיחות קמפ דייוויד בין ישראל למצרים שהובילו להסכמי קמפ דייוויד ולאחר מכן להסכם השלום בין ישראל למצרים (מנחם בגין ואנואר סאדאת קיבלו על כך פרס נובל לשלום).
ביחס לברית המועצות הוא נחשב ליוני יחסית ליועץ לביטחון לאומי זביגנייב בז'ז'ינסקי.
הוא השתתף בעיצוב הסכמי סאל"ט-2 עם ברית המועצות להגבלת נשק.
גם בענייני איראן והיחס למהפכה האיראנית היו חילוקי דעות בינו לבז'ז'ינסקי: כשהחלו ההפגנות ב-1978 ואנס יעץ לשליט המדינה מוחמד רזא שאה פהלווי לנהל משא ומתן ולערוך רפורמות בעוד בז'ז'ינסקי תמך בדיכוי ביד קשה.
ואנס התפטר לאחר הפעולה הכושלת לשחרור בני הערובה האמריקנים באיראן לה התנגד (ואפילו מודר מההחלטה לצאת לפעולה).
בשנת 1986, קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת חיפה.
סיירוס ואנס מת לאחר מחלת אלצהיימר ממושכת ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בנו, סיירוס ואנס הבן, מכהן מאז 2010 כפרקליט מחוז ניו יורק.
סיירוס ואנס נולד בקלארקסבורג, וירג'יניה המערבית.
הוריו היו ג'ון קארל ואנס השני ורעייתו אימי רוברטס ואנס.
היה לו אח גדול בשם ג'ון קארל ואנס השלישי.
לאחר לידתו של סיירוס ואנס, העתיקה המשפחה את מקום מגוריה לברונקסוויל שבמדינת ניו יורק, כך שאבי המשפחה יכול היה לנסוע ולעבוד במנהטן, שם הוא היה סוכן ביטוח.
אביו של ואנס היה גם בעל קרקעות ועבד בממשלה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-1922 הוא נפטר בפתאומיות מדלקת ריאות.
אם המשפחה, אימי רוברטס ואנס, הייתה בת למשפחה מבוססת מפילדלפיה והייתה פעילה בחיים הציבוריים.
לאחר מות בעלה, היא עברה עם משפחתה לשווייץ למשך שנה, שם למדו ואנס ואחיו צרפתית במכון סיליג שבווה.