tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא תכנן שכאשר מריה תתבגר, ישא אותה מיגל לאישה, כך שיוכלו למלוך ביחד על פורטוגל, ושני הענפים היריבים של בית ברגנסה ישלימו זה עם זה.
בווינה אף נערכה חתונה שלא בנוכחות הצדדים.
מריה, הקטינה, אשר הייתה עד אז בחצר אביה בריו דה ז'ניירו, נסעה לווינה, שם הייתה אמורה להשלים את חינוכה בחצר הקיסרית.
מיגל, שנשבע בינתיים אמונים לאחיו פדרו ולאחייניתו מריה וכן לחוקת 1826, התייצב נגד משטרה המלוכני החוקתי של מריה השנייה וניסה לכפות משטר אבסולוטי.
כתוצאה מכך פרצו בפורטוגל המלחמות הליברליות, בין תומכי מיגל לתומכי מריה.
מששמע על כך פדרו, התפטר מתפקידו כמלך ברזיל, המליך את בנו בן ה-5 פדרו בברזיל, ובא לליסבון על מנת לסייע לבתו מריה בתפיסת השלטון.
בזמן שפדרו היה קיסר להלכה, אך לא למעשה, שלטו בשמו שורה של עוצרים ואפוטרופסים, וביניהם המהפכן ז'וזה בוניפסיו דה אנדרדה, שהיה שותפו של פדרו הראשון בהכרזת עצמאותה של ברזיל, והכומר דייגו אנטוניו פייז'ו.
את הארץ זעזעה מלחמת אזרחים, שפרצה במדינת ריו גראנדה דו סול, והגיעה עד להכרזת רפובליקה נפרדת בשם "ריו גראנדי".
נראה היה כי הפתרון היחיד למצב הוא הענקת מלוא הסמכויות לפדרו הנער.
בשנת 1840, בטרם הגיע לבגרות, הכריז עליו הפרלמנט הקיסרי כקיסר בעל סמכויות מלאות.
משטר העוצרים בוטל, והקיסר דום פדרו השני הוכתר ברוב עם ב-18 ביולי 1841.
פדרו השני שלט בברזיל במשך 49 שנים תחת הסיסמה "União e Indústria" - "אחדות ותעשייה".
בתקופתו ראתה ברזיל את ראשית התיעוש שלה, את הדרכים הסלולות הראשונות, את הרכבות הראשונות, את כבל הטלגרף התת-ימי, ואף את הטלפון.
קשריו הטובים באירופה הביאו לברזיל משקיעים, וכן מהגרים רבים מארצות אירופה השונות, ובמיוחד מגרמניה ואיטליה.
פדרו השני אהב את החידושים הטכנולוגיים, ושאף להביאם לארצו.
בשנת 1876 נסע לתערוכה הגדולה שהתקיימה בפילדלפיה לרגל מלאת מאה שנים לעצמאותה של ארצות הברית.
שם פגש באלכסנדר גרהם בל, והיה לברזילאי הראשון אשר דיבר במכשיר הטלפון.
בתחילה אמר אל תוך האפרכסת את מילותיו של שייקספיר מהמחזה המלט - "להיות או לא להיות", ואז קרא בקול - "הדבר הזה מדבר!".
בתקופתו הייתה ברזיל מעורבת במספר מלחמות.
אל מלחמת הברית המשולשת נכנסה ברזיל לאור החשש ממדיניותו ההרפתקנית והמסוכנת של הרודן מפרגוואי פרנסיסקו סולנו לופז.
לופז פתח במלחמה כנגד ברית שכללה את ברזיל, אורוגוואי וארגנטינה, ואף פלש לשטחיה של ברזיל.
המלחמה, שנמשכה בין 1865 ל-1870 הסתיימה בניצחון הברית המשולשת ובהשמדת צבאו של לופז.
הוא נקט בצעדים לסיום העבדות.
העבדות בוטלה בשלבים, שכן האלמנטים השמרניים בחברה הברזילאית, בעלי מטעי הקפה והסוכר הגדולים, היו מתומכי העבדות.
בשנת 1888 חתמה בתו איזבל, בהיעדרו מסיבות רפואיות, על הצו לביטול העבדות.
עובדה זו עוררה מהומה עממית גדולה ובמקומות מסוימים נמשכה המסיבה העממית ימים שלמים.
פדרו לא היה גזען ונהג "בסובלנות רבה כלפי נתיניו, ללא יוצאים מן הכלל, ללא תלות בצבע עורם או אמונתם"
הוא הפגין סובלנות כלפי יהודים (כשנשאל מדוע בברזיל אין חוקים נגדם, הוא השיב: "לא אתנכל ליהודים, כיוון שאלוהי דתי שלי מעמם בא") ומוסלמים (טען כי פיוס כן בין מערב למזרח הוא הכרחי).
בניגוד לנהוג באותה התקופה, לעולם לא אימץ הקיסר רעיונות המקדמים אי-שוויון בין-גזעי.
כך מספר ההיסטוריון רודריק ג'.
בארמן: "באחד מביקוריו של הקיסר בבית ספר ללימודי ערב בריו, ה-Liceu de Artes e Ofícios (משמע, הגימנסיה לאמנויות ואומנויות), התחוור לו כי במוסד לומד עבד משוחרר, שלומד קרוא וכתוב ואריתמטיקה.
כשנכנס הקיסר לכיתה הוא ניגש אליו וטפח על כתפו, שבע רצון מכך שאחד מנתיניו מתאמץ ולומד כדי שלעזר יהיה לארצו ולמשפחתו...".
פדרו, היה מלומד מאוד, ודיבר שפות רבות.
בין השאר: פורטוגזית, לטינית, צרפתית, גרמנית, אנגלית, איטלקית, ספרדית, יוונית, ערבית, עברית, סינית, סנסקריט, אוקסיטנית וטופי.
פדרו אף תרגם קובץ שירים מפרובנסלית יהודית לצרפתית.
המפתח לכוח הפוליטי בברזיל היה בכוחו החוקתי של הקיסר לפטר את הממשלה ולקרוא לבחירות חדשות בכל עת, בחירות בהן נבחרה לרוב המפלגה שבה תמך הקיסר.
דבר זה אפשר לקיסר להחליף את המפלגות שבשלטון, לקרב מפלגה זו ולדחות את האחרת, והפך את המערכת הפוליטית כולה לתלויה בחסדו של הקיסר.
לקראת סיום המאה ה-19 רבו מתנגדיה הפוליטיים של הקיסרות.
אנשי הצבא, כמו גם בעלי האחוזות הגדולים היו נחושים להכריז על רפובליקה.
גידול בייצוא הקפה, והתעשרותן של פרובינציות כסאו פאולו, דרשו אוטונומיה רבה יותר אל מול הממשל המרכזי.
נראה כי המשטר המתאים לברזיל בתקופה זו אינו מונרכיה אלא פדרליזם.
ב-15 בנובמבר 1889 הודח פדרו השני על ידי המנהיג הצבאי הפופולרי דאודורו דה פונסקה שהכריז על עצמו כנשיא ברזיל.
לאירוע זה קדמה אפיזודה הידועה בשם הנשף באי הפיסקאלי.
הנשף נערך בריו דה ז'ניירו ב-9 בנובמבר 1889, לכבוד קציני האנייה הצ'יליאנית "האדמירל קוקרן".
הייתה זו המסיבה הגדולה האחרונה שערכה המונרכיה הברזילאית לפני ההכרזה על ברזיל כרפובליקה.
למרבה האירוניה, על פי המסופר מיד עם הגעת המשפחה הקיסרית לנשף, התרחשה תקרית מביכה: מסופר כי בעת שנכנס דום פדרו השני, קיסר ברזיל, לאולם הנשף, הוא איבד את שיווי משקלו ומעד.
כשהתאושש מהנפילה, קרא הקיסר בקול רם: "המונרך החליק, אך המונרכיה לא נפלה" (פורטוגזית - "O monarca escorregou, mas a monarquia não caiu").
האימפריה היפנית (ביפנית: 大日本帝國; באופן מילולי: "הקיסרות הגדולה של יפן") התקיימה החל מאמצע המאה ה-19 (תקופת מייג'י) עד לסוף מלחמת העולם השנייה.
נעשה שימוש במונח "אימפריה" בגלל השאיפות האימפריאליסטיות שאפיינו את יפן באותה עת.
יפן התאפיינה באותן שנים בתיעוש מהיר, החלפת מסורות ישנות בחדשות (מודרניזציה) תוך בניית צבא קיסרי וצי קיסרי מודרניים, וכן התפשטות טריטוריאלית שהגיעה לשיאה במלחמת העולם השנייה.
במחצית השנייה של המאה ה-19 בוטלה כהונת השוגון, והקיסר הפך לשליט אבסולוטי.
המשטר הפיאודלי בוטל והוכרזה חוקה שבה נקבע כי הממשלה אחראית בפני הקיסר וכי הרשות המחוקקת תורכב משני בתים.
מערכת החינוך היפנית התפתחה בשנים אלה, נפתחו בתי ספר ציבוריים, ובמקביל הונחה תשתית לתעשיית טקסטיל ופלדה שהביאה את יפן להיות גורם משמעותי בעולם המסחר באותה תקופה.
בצבא היפני הונהג שירות חובה והוא אומן על ידי קצינים גרמנים, ובמקביל צי הים היפני גדל והורחב והשתמש ביועצים בריטים.
מאותה תקופה החלה יפן בהתפשטות אימפריאליסטית.
ב-1895, בתום מלחמת סין–יפן הראשונה, כבשה יפן את פורמוזה מידי האימפריה הסינית המתפוררת.
ב-1905 הביסה יפן את רוסיה במלחמת רוסיה–יפן שהתנהלה על השליטה בצפון-מזרח סין, חבל מנצ'וריה, ניצחון שהכה בתדהמה את מדינות המערב שחזו לראשונה בתבוסה של מעצמה אירופית כדוגמת רוסיה בידי מדינה לא-מערבית.
ב-1910 כבשה יפן את קוריאה מידי סין, ובמלחמת העולם הראשונה תמכה יפן במדינות ההסכמה (על ידי מתן חיפוי ימי אך כמעט ללא השתתפות בקרבות בפועל), ובתמורה קיבלה שליטה על מספר איים באוקיינוס השקט שהיו קודם לכן בשליטת גרמניה.
החל מ-1936 (חתימת הסכם אנטי-קומינטרן) הייתה האימפריה היפנית בעלת בריתן של גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית של אדולף היטלר ובניטו מוסוליני, שלהן היו שאיפות טריטוריאליות דומות לשלה, וב-1940 הצטרפה באופן רשמי למדינות הציר.
יפן הצטרפה למלחמת העולם השנייה בשאיפה להרחיב את שטחה ביבשת ומעבר לים, לאחר שכבר ב-1937 פלשה לסין ופתחה במלחמת סין–יפן השנייה שבה כבשה שטחים ניכרים וערים מרכזיות בסין, וכן כבשה שטחים ניכרים מדרום-מזרח אסיה, אזור שנשלט בידי כוחות קולוניאליים אירופיים, צרפת, בריטניה והולנד.
ארצות הברית התנגדה להתפשטות זו, ובדצמבר 1941 פתחה יפן ללא התרעה במלחמה מול ארצות הברית ובריטניה כשתקפה את הצי האמריקאי בפרל הארבור.
בחודשים שלאחר מכן השתלטה יפן על איים ושטחים רבים בדרום-מזרח אסיה, ועד מאי 1942 כבשה, בין היתר, את הונג קונג, מלזיה, בורמה וסינגפור מידי הבריטים, את הפיליפינים מידי האמריקאים, את איי הודו המזרחית (חלק מאינדונזיה המודרנית) מידי ההולנדים, וכן את תאילנד ואיים בקרבת הודו.
בשלב זה איימה יפן על הודו ואוסטרליה שבשליטת בריטניה.
במרבית השטחים שכבשו, ניהלו היפנים ממשלות בובות של שליטים מקומיים שהיו כפופים למרותם, כדוגמת מדינת מנצ'וקוו במנצ'וריה, הרפובליקה הפיליפינית השנייה בפיליפינים וממשלת ואנג ג'ינג-ויי בסין.
השלטון הקולוניאלי היפני היה אכזרי, ולרוב לווה בדיכוי האוכלוסייה המקומית ובהתאכזרות של החיילים היפנים כלפי שבויי מלחמה: מיליוני סינים נרצחו, עונו ונאנסו, וערים שלמות הוחרבו.
באוגוסט 1945 נכנעה האימפריה היפנית לארצות הברית אחרי שלוש שנים וחצי של מלחמה עקובה מדם, ובכך באה לסופה האימפריה היפנית, שאחריה עלו כוחות דמוקרטיים לשלטון ביפן.
במהלך התפשטותה של האימפריה היפנית, היא כבשה טריטוריות רבות במזרח אסיה ובאוקיינוס השקט; שטחי שלטונה העיקריים מלבד יפן היו:
מזרח אסיה: סחלין, מנצ'וריה, קוריאה, חלקים מסין, וטאיוואן.
דרום-מזרח אסיה: בורמה, תאילנד, מלזיה, ברוניי, הודו-סין, הפיליפינים, אינדונזיה וגינאה החדשה.
האוקיינוס השקט: מיקרונזיה ומספר איים בפולינזיה.
+האימפריה הגלקטיתסמל צורת המשטר דיקטטורה טוטילטרית עיר הבירה קורוסנט שפות רשמיות גלקטית בסיסית מנהיג הקיסר פלפטין, ידוע גם בתור דארת' סידיוס, בין השנים 19BBY עד4ABY מפקד הצבאות דארת' ויידר, לאחר מותו של גראנד מוף טארקין ראש הממשלה סאט פאסטאג רשות מחוקקת הסנאט האימפריאלי, מועצת המוף, המועצה האימפריאלית הזמנית.
הקמה 19 BBY התפוררות 4 ABY התפרקות סופית 11 ABY מטבע מקומי דאטריאנס אימפרילי
האימפריה הגלקטית היא משטר אוטוריטרי בדיוני ביקום מלחמת הכוכבים.
האימפריה קמה בשנת 19 BBY והיא צמחה מתוך הרפובליקה הישנה.
היא הוקמה על ידי תוכנית על של הקנצלר פלפטין שניצל את מלחמת המשובטים הממושכת אותה יזם בסתר.
פלפטין הציג את המשטר החדש כדרך לטפל בשחיתות של הרפובליקה ובחוסר יכולתה לבצע החלטות מדיניות ולאט לאט נגס בעוד חלקים של הדמוקרטיה עד שלבסוף הפכה הרפובליקה למשטר דיקטטורי שקיסר עומד בראשו.
האימפריה הגלקטית שרדה במשך 23 שנה עד פירוקה לכאורה על ידי ברית המורדים.
לאחר פירוקה שינתה האימפריה את אופי ארגונה והפכה לגוף הקרוי המסדר הראשון שדרכי התנהלותו זהים כמעט לחלוטין לאלו של האימפריה.
האימפריה הגלקטית נולדה מחורבותיה של הרפובליקה הגלקטית הישנה.
אף על פי כך, זרעים של שינוי נשתלו במשך מלחמת המשובטים, המלחמה הקשה בין הרפובליקה וקונפדרציית המערכות העצמאיות.
כאשר היקף האיום הבדלני נעשה ברור, הסנאט של הרפובליקה ובית המחוקקים העבירו לידי הקנצלר העליון פלפטין כוחות לשעת חירום.
פלפטין במקביל מרחיב את הסמכיות שלו על מנת להתמודד עם האיום הבדלני.
הסכסוך הזה נתן לפלפטין הזדמנות להישאר במשרד הקנצלר זמן ארוך יותר מאשר מותר לו על פי חוקת הסנאט וגורם לסנאט לבנות לו תפקיד חדש שהומצא וניתפר במיוחד בשבילו הקנצלר העליון.
פלפטין מבטיח לפנות את תפקידו ולהחזיר את כוחו וסמכיותיו לסנאט ברגע שבו יושג שלום, והביטחון יוחזר לגלקסיה.
ככל שהמלחמה המשיכה, כך הכוח של הקנצלר המשיך לגדול עד אשר הוא הפך לדיקטטור.
כאשר מועצת הג'די הבינה שפלפטין הוא אדון הסית', הג'די ניסו לעצור אותו אך נכשלו, עקב התערבותו של אנקין סקייווקר.
הוא השתמש במקרה להצדקה להוציא לפועל את פקודה 66 המורה על כל קציני צבא המשובטים לבגוד ולהרוג את מפקדי הג'די שלהם.
במושב חירום של הסנאט, פלפטין הצהיר על בגידתם של הג'די ברפובליקה והופך אותם לאויבי הגלקסיה.
בעקבות הפלת מסדר הג'דיי פלפטין בטוח בעוצמתו ומוציא הצהרה על כוח חדש בגלקסיה וממנה עצמו לקיסר, כ-19 שנה לפני הקרב של יאבין.
הקיסר פלפטין שלט באימפריה בכוח מוחלט, יחד עם השליש שלו, הוזיר הגדול, מאס אמדה שהיה אחראי על ההתנהלות היום יומית של האימפריה (הוא היה ראש הסנאט הגלקטי במשך שנים רבות, במשך שלושת סרטי הפריקוולים והיה נאמן לקיסר במשך שנים רבות וייתכן כי אף ידע על תוכניותיו האפלות לגבי הרפובליקה והג'די).
ודארת' ויידר אדון הסית' היה שולייתו של הקיסר וגם האסטרטג הצבאי הראשי ומפקד עליון של הכוחות הקיסריים לאחר מותו של גראנד מוף טארקין.
שני היועצים הבכירים של פלפטין היו ג'אנאס גריג'אטאס וסים אילו, והם התלוו עם פלפטין אל כוכב המוות השני.
השניים היו חלק ממעין ממשלה איפריאלית שנקראה "המועצה השולטת האימפריאלית" שבה היו חברים גם סאט פאסטאג' ואמדה עצמו.
ההנהגה של האימפריה נקראת "המעגל הפנימי הקיסרי", ופלפטין עמד בראשם.
הסנאט המשיך להתקיים 19 שנים אחרי הקמת האימפריה הגלקטית ונקרא הסנאט הקיסרי או הסנאט האימפריאלי, אבל כעת הוא קטן יותר ולא היה יותר ממועצה מייעצת חסרת כוח.
פלפטין פיזר את הסנאט לפני הקרב על יאבין.
באופן רשמי הסנאט האימפריאלי "הופסק לתקופת החירום הגלאקטי" (קרבות המורדים), אך ההודעה הרשמית לא הצליחה להערים על איש, כולם ידעו שהסנאט האימפריאלי לעולם לא יתכנס עוד.
והכוח האמיתי הועבר לגראנד מופים כמו טארקין ומושלים אזוריים אחרים.
מועצת המופים הוקמה לשלוט בסקטורים יחידים ואזורים שונים של האימפריה ביתר יעילות.
המשובטים לא הורשו לשרת עוד כצבא, ורק כמה חיילות מובחרים של משובטים נותרו בצבא האימפריה.
מדי המשובטים הולבשו על צבא פלוגות הסער והשייטת, שהורכבו מבני אדם שונים בשרות צבאי סדיר.
צבא זה היה כפול במספר מצבא המשובטים שקדם לו, ואפשר לאימפריה לשלוט בשטחיה ביתר יעילות.
בניגוד לרפובליקה הסובלנית, באימפריה קיימת גזענות רבה, ובה חוקי גזע המגדירים את תפקידם של גזעים שונים.
אך ורק לבני אדם מותרת התגייסות צבאית, דיפלומטית או פעילות שלטונית (למעט מקרים מסוימים), וגזעים כמו הווקים ניתנים לשעבוד.
אפילו משובטי קאמינו, למרות לחימתם במלחמת המשובטים, והעזרה לפלפטין בעלייתו לשלטון, לא הורשו לעזב את הכוכב.
עקב צמצום מקורות הפרנסה, פנו גזעים רבים שאינם בני-אדם לפעילויות לא חוקיות כמו ציד ראשים וסחר לא חוקי.
מרביתם התקבצו בנמל החלל מוס אייסלי שבטטואין, ומצאו עבודות לא חוקיות אצל הגנגסטר ג'אבה ההאט.
הוא שליט הכוכב וגם היחידי באימפריה שהורשה להמשיך לשלוט בכוכב למרות היותו חייזר.
ברית המורדים ניצלה גזענות זו על מנת לגייס חייזרים כאלה לכוחותיה.
האימפריה המוסלמית, או האימפריה הערבית, הידועה גם כמדינה המוסלמית של ימי הביניים, הוא שם כולל לישויות הפוליטיות המוסלמיות שהתקיימו מימי הנביא מוחמד (570–632) עד לתקופה העות'מאנית (המאה ה-14) במזרח התיכון.
למעשה, תקופה זו רצופה שינויים פוליטיים, ולא הייתה אחידות שלטונית כפי שיש באימפריה.
כמו כן, מידת השליטה של השלטון המרכזי במרחבי האימפריה השתנתה לאורך התקופה.
מבחינה דמוגרפית, המוצא האתני של השליטים היה ערבי, עד המאה העשירית, אז החלה כניסת גורמים טורקיים ופרסיים.
המשותף לרוב התושבים במשך כל התקופה הוא דת האסלאם.
בתקופה שלאחר מות מוחמד עמדו מאמיניו למול צומת דרכים.
מצד אחד מוחמד הבהיר היטב כי הוא עצמו מהווה חותם הנביאים.
מאידך חסידיו ביקשו למנוע את התפוררותה של האימפריה המוסלמית, אשר סימנים ראשונים לתהליך זה נראו כבר אז עם פרישתם של שבטים ערביים אשר הגדירו את נאמנותם לאסלאם כנאמנות אישית כלפי הנביא מוחמד, ועם מותו חשו כמשוחררים ממחויבותם לאסלאם.
בעקבות זאת התכנסו מקורביו של הנביא, אשר עצם קרבתם אליו בימי חייו העניקה להם לאחר מותו סמכות דתית מסוימת כמפרשים של דבריו, והחליטו להכתיר את חותנו של הנביא ואיש סודו הקרוב אבו בכר כראש האומה המוסלמית וכממלא מקומו של הנביא (ח'ליפה).
עם זאת, מבחינתם ומבחינת שאר המוסלמים, חרף תפקידו הדתי של הח'ליפה כאחראי על הפצת האסלאם והגנה על המקומות הקדושים, לא נחשב הח'ליף עצמו כמי שעומד בקשר ישיר עם האל, בניגוד לנביא מוחמד.
לאור זאת תפקידו העיקרי של הח'ליף היה תפקיד אשר בפי בני העידן המודרני מוגדר כתפקיד מדיני חילוני.
עם זאת בעבור הוגי האסלאם, אז והיום, לא ניתן לבצע הפרדה בין שני התחומים, ועצם סמכויותיו ה"חילוניות" של הח'ליף מתבססות ומונחות בהתאם לסמכויותיו הדתיות.
הן אבו בכר והן שלושת יורשיו בתפקיד הח'ליף נקראו "ראשידון" – ישרי הדרך.
הח'ליף הראשון כאמור היה אבו בכר, השני עומר בן אל-ח'טאב.
הח'ליף השלישי היה עות'מאן בן עפאן, שנרצח בשנת 656. אחד הנציבים, מועאויה האומיי, ביקש לנקום את דמו, אך הח'ליף האחרון, עלי בן אבי טאלב, סירב לעשות זאת.
מועאויה יצא לקרב נגדו ועלי הסכים לערוך בוררות, אך הפסיד.
קבוצה קיצונית שהתנגדה לבוררות (הח'וארג') רצחה את עלי בשנת 661.
משפחתו של מועאויה, בית אומיה, עלו לשלטון תוך ניצול הקרע בעם.
עם ביסוס שלטונם רצחו בני מועאויה את בניו של עלי בכרבלא.
רציחות אלו יצרו את השיעה.
בתקופה זו הייתה העדפה תרבותית ומנהלית של ה"מערב", לתרבות הערבית, על פני הפרסית.
הדבר איפשר למוקדי כוח במזרח לצאת נגד האומיים.
כבר במהלך המלחמות החלו הח'ליפים לארגן את השלטון בשטחי האימפריה שהקימו.
בשנת 745 החלו קרבות בין בית אומיה לבית עבאס, שטען שהוא קרוב יותר לנביא מוחמד.
אנשי בית עבאס הרגו את הח'ליף האומיי ומשפחתו, ועלו לשלטון בשנת 750. אחד מצאצאי הח'ליף ברח לספרד והקים שם ח'ליפות אומיית.
העבאסים העבירו את בירתם לעיראק, ראשית בכופה, ואחר כך בבגדאד.
בתקופתם שוכתבה ההיסטוריה מתוך נראטיב אנטי-אוּמַיִי, כדי לבסס את זכותם לשלטון.
בתקופת השלטון העבאסי התפתחו הקשרים התרבותיים עם האזורים הפרסיים שתחת שליטת האימפריה, והייתה הפרדה מסוימת בין השלטון הדתי למדיני.
"תור הזהב" העבאסי הוא בתקופת הארון א-רשיד (786–809).
בתקופה זו הייתה העדפה תרבותית של תרבות השלטון הפרסית, עם השפעה על הספרות.
המאבק התרבותי בין משכילים ממוצא פרסי לערבי נקרא השֻעוּבּיָה.
את ההשפעה הפרסית הביאו הבויהים, ששלטו בבגדאד מ-945.
האימפריה הגיעה לכדי משבר במאה ה-9 עקב המצב הכלכלי-חברתי.
הפרובינציות התנתקו והפסיקו לשלם מסים, ובמרכז האימפריה החלו מרידות שהפריעו לחקלאות.
המשבר הכלכלי הוא שמנע את האימפריה מלהילחם בבויהים ולאחר מכן בטורקים.
עם החלשות האימפריה החלו חדירות נוספות של עמים טורקים מערבות אסיה התיכונה, שהתאסלמו קודם לכן.
במאות ה-9 וה-10 היו שושלות לוחמות בגבולות האימפריה הצפון מזרחיים שכבשו אזורים קטנים.
השפעה טורקית אחרת הייתה דרך הממלוכים.
ההשפעה הטורקית החשובה ביותר הייתה עם כניסת הסלג'וקים, שנטלו את השליטה בבגדאד מן הבויהים ב-1055. הם שלטו ברחבי האימפריה כאשר תחתם כיהן ח'ליף עבאסי בעל סמכויות סמליות.
השליטה הסלג'וקית בפרובינציות נחלשה עם עליית גורמי כוח מקומיים ועם מאבקים בביזנטים במערב ובמונגולים במזרח.
צאצאי הסלג'וקים יקימו את האימפריה העות'מאנית.
היבט נוסף של היחלשות השלטון המרכזי ניתן לראות בכך שבשנים 910–1171 התקיימה שושלת ח'ליפים שיעית-איסמאעילית נפרדת במערב האימפריה, השושלת הפאטימית שמרכזה היה בקהיר.
עם זאת, השושלת האיובית שעלתה לשלטון בשנת 1171, הצליחה בתוך מספר שנים לגרש את הצלבנים, ולאחד מחדש את המרכזים השלטוניים החשובים – קהיר, בגדאד ודמשק – תחת שלטון מרכזי אחד, לראשונה מאז המאה ה-9.
המונגולים, בראשות הולגו חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן, כבשו את בגדאד מידי הסלג'וקים וביטלו את הח'ליפות העבאסית בשנת 1258. אחד מצאצאי העבאסים ברח למצרים ושמר על תוארו תחת חסות הממלוכים שם, אך בכך הגיעה לידי סופה הח'ליפות בבגדאד, שהייתה מרכז האימפריה.
המונגולים המשיכו לשלוט באזור עד 1336. בתקופה זו התרבו מאבקים פנימיים על הירושה ומאבקים חיצוניים עם הממלוכים.
מנגד, עלתה שושלת העות'מאנים, אשר התחילה לכבוש אזורים בצפון האימפריה, בעוד שהממלוכים כובשים אזורים בדרומה.
החברה הצבאית הממלוכית התפתחה, והשושלות שלה שלטו במצרים בשנים 1250–1517. ב-1260 חודשה הח'ליפות העבאסית בקהיר, אולם כל סמכויות הח'ליף הועברו לסולטאן הממלוכי.
במהלך המאה ה-14 המונגולים שחיו באותו אזור התאסלמו ונטמעו באוכלוסייה המקומית, והממלוכים כבשו את כל השטחים שהיו בעבר תחת הח'ליפות הבגדאדית.
בשנת 1453 העות'מאנים כבשו את קונסטנטינופול וב-1517 את מצרים מידי הממלוכים, ובכך נוצרה האימפריה העות'מאנית.
האימפריה הסאסאנית (224–651), או בשמה הרשמי איראנשהר (בפרסית תיכונה: 𐭠𐭩𐭥𐭠𐭭𐭱𐭲𐭥𐭩, "מדינת האיראנים") הייתה האימפריה הפרסית הקדם-אסלאמית האחרונה.
השושלת הסאסאנית כבשה את השטח מהשושלת הארסאקידית הפרתית.
כעבור ארבע מאות שנה נכבש השטח על ידי האימפריה המוסלמית כחלק מהכיבושים של הח'ליפים האיסלאמיים.
הסאסאנים כינו עצמם "מדינת האיראנים/ארייאנים", ותואר העומד בראשה היה "שאהנשאה", מלך המלכים.
דת האימפריה הייתה הזורואסטריות אך פרחו בה דתות שונות ובהן היהדות, כנסיית המזרח, נצרות ארמנית ומניכאיזם.
תקופת הסאסאנים היא אחת מהחשובות בהיסטוריה של איראן: במהלכה התפתחה התרבות הפרסית והיא הייתה האימפריה הפרסית הגדולה האחרונה לפני הכיבוש המוסלמי.
הייתה לה השפעה הן על התרבות הרומית, והן על תרבויות מזרח אסיה בתקופה זו.
חלק גדול מהמורשת של האימפריה הסאסאנית נמשכה אל תוך תקופת הכיבוש המוסלמי, והשפיעה על דפוסי השלטון וכן על תרבותה של האימפריה המוסלמית.
הסאסאנים אף הגיעו בשנת 614 לירושלים ובעזרת היהודים כבשוה מידי הקיסר הביזנטי הרקליוס, אך ב-628 נאלצו להשיבה לידיו.
מכיוון שהסאסאנים שלטו בבבל בתקופת ההתגבשות והחתימה של התלמוד הבבלי, הייתה לתרבותם גם השפעה על עיצוב ההלכה היהודית בתקופה זו, ועל התלמוד עצמו בכלל.
השושלת הסאסאנית נוסדה בידי ארדשיר הראשון (226–241), צאצא של משפחת כהנים של האלה אנאחיטה מאיטקר במחוז פרסיס, שבתחילת המאה ה-3 לספירה נעשו למושלי המחוז.
אביו פאפאג (שמו מבוטא גם באבאק או פאפאק), היה בתחילה השליט של עיירה קטנה ששמה חייר, אך הצליח להדיח את שליט המחוז פרסיס בשנת 205 ולמנות את עצמו לשליט במקומו.
אמו הייתה בתו של שליט המחוז פריס.
סבו מצד האב היה הכהן הגדול של מקדש אנחיטה.
המלך הפרתי באותה תקופה, ארטאבאנוס, היה עסוק במאבק עם אחיו במסופוטמיה, ולכן לא נתן את דעתו למתרחש במחוז פרסיס.
לאחר מות פאפאג סביב שנת 220, נאבק ארדשיר באחיו שאפור על השליטה בפרסיס, אך שאפור מת בתאונה בשנת 222.
ארדשיר העביר כעת את בירתו לעיר ארדשיר-חווארה (כיום פירוזבאד), שהייתה קלה להגנה בשל מיקומה בין ההרים.
הוא בנה חומה סביב העיר, ושרידיו של ארמון בצדה הצפוני עדיין קיימים.
לאחר ביסוס שלטונו בפרסיס, הרחיב ארדשיר את הטריטוריה שלו למחוזות השכנים של כרמאן, אספהאן, שושן ומסן.
ארטבנוס הרביעי הורה למושל חוזסטאן להילחם בארדשיר ב-224, אך ארדשיר ניצח אותו בקרב.
בניסיון שני להביס את ארדשיר, ארטבנוס נהרג.
ארדשיר פלש למחוזות המערביים של האימפריה הפרתית.
הוא הומלך בשנת 226 בקטסיפון כשליט יחיד בפרס, וכינה את עצמו "שאהנשאה", מלך המלכים.
על מנת לאחד את ממלכתו קבע את הדת הזורואסטרית כדת המדינה.
במהלך השנים הבאות, לאחר מרידות מקומיות באימפריה, שב ארדשיר והרחיב את האימפריה החדשה שלו למזרח ולצפון מערב, וכבש את , גרגאן, חוראסאן, מרב העתיקה, בלך וח'ווארזם הוא גם הוסיף את בחריין ומוסול לשטח האימפריה.
במערב, פלישות להארטרה, ארמניה ואדיאבן הצליחו פחות.
בשנת 230 הוא פלש לתוך שטחה של האימפריה הרומית, ומתקפת-נגד רומית שנתיים לאחר מכן הסתיימה ללא מנצח מובהק.
בנו של ארדשיר, שאפור הראשון (241–270), המשיך להרחיב את האימפריה, וכבש את באקטריה ואת החלק המערבי של אימפריית קושאן, וכן פלש מספר פעמים לשטח הרומאי.
ניסיונו של הקיסר הרומאי גורדיאנוס השלישי (238–244) לכבוש בחזרה את השטח שבמורד נהר החידקל נכשל, דבר שאפשר לשאפור להגיע להסכם שלום עם הקיסר החדש פיליפוס הערבי (244–249), על פיו קיבל תשלום מיידי של 500,000 דינר ותשלומים שנתיים נוספים.
אך שאפור המשיך את הלחימה נגד הרומאים וכבש את סוריה ואת אנטיוכיה (253 או 256).
מתקפות-נגד רומאיות תחת הקיסר ולריאנוס (253–260) הסתיימו בכישלון מוחלט כאשר הצבא הרומי נוצח באדסה וולריאנוס נלכד בידי שאפור, ונותר בידיו כאסיר עד סוף חייו.
שאפור חגג את ניצחונו ואת תפיסת הקיסר הרומי בחריטת תבליטי סלע בנקש-י רוסתם ובבישאפור, וכן כתובת מונומנטלית בקרבת פרספוליס.
לאחר ניצחונו הוא פלש לאנטוליה (260), אך נסוג משם לאחר שהרומאים ניצחוהו וכל ההרמון שלו נשבה.
לשאפור הראשון היו תוכניות פיתוח שאפתניות.
הוא ייסד ערים רבות, וחלקן יושבו בידי מהגרים מהטריטוריות הרומאיות.
אלה כללו נוצרים שהיו חופשיים לנהוג על פי דתם תחת השלטון הסאסאני.
שתי ערים, בישאפור ונישאפור, קרויות על שמו.
שאפור הראשון אהד בייחוד את המניכאיזם.
הוא הגן על מאני (שהקדיש לו את אחד מספריו) ושלח מיסיונרים מאנכיאניים רבים אל מחוץ לאימפריה.
שאפור הראשון גם היה חברו של האמורא שמואל.
חברות זו סייעה לקהילה היהודית באימפריה והגנה עליהם מפני חוקים מדכאים שהונהגו כנגדם.
חלק מהמלכים שירשו את שאפור לא המשיכו במדיניות הסובלנות הדתית שלו.
בהראם הראשון (273–276), שעלה לשלטון לאחר תקופת מלכותו של הורמיזד הראשון (270–273), רדף אחר מאני וחסידיו, בעקבות לחצים מצד כהני הדת הזורואסטרית.
בהראם הראשון כלא את מאני והורה להוציאו להורג; על פי אגדה אחת מאני מת בזמן שהיה בכלא, ואילו לפי אגדה אחרת הוא הולקה וראשו נערף.
בהראם השני (276–293) המשיך את מדיניותו הדתית של אביו.
בתקופת שלטונו, הרומאים, בהנהגת הקיסר קארוס (282–283), בזזו את הבירה הסאסאנית קטסיפון.
כמו כן, רוב ארמניה, לאחר חמישים שנה של שלטון פרסי, ניתנה לדיוקלטיאנוס (284–305).
לאחר בהראם השלישי (ששלט לזמן קצר ב-293), פתח נארסה (293–302) במלחמה נוספת נגד הרומאים.
לאחר הצלחות ראשונות נגד הקיסר גלריוס (293–311), נוצח נארסה בידי מארב בעת ששהה עם ההרמון שלו בארמניה ב-297. בהסכם השלום לאחר המלחמה, העבירו הסאסאנים חמישה מחוזות ממזרח לפרת והסכימו שלא להתערב בענייני ארמניה וגאורגיה.
בעקבות הפסדו, פרש נארסה משלטונו ב-301, ומת שנה לאחר מכן.
בנו של נארסה הורמיזד השני (302–309) עלה לשלטון במקומו, ואף על פי שדיכא מרידות בסיסטאן ובכושאן, הוא נחשב שליט חלש, שלא היה מסוגל להשתלט על האצילים.
הוא נהרג בידי בדואים בעת ציד ב-309.
לאחר מותו של הורמיזד השני, ערבים מהדרום החלו לפלוש לערים הדרומיות של האימפריה ולבזוז אותן.
הם התקיפו אפילו את מחוז פארס, מחוז לידתם של המלכים הסאסאנים.
בינתיים, אצילים פרסים הרגו את בנו הבכור של הורמיזד השני, עיוורו את השני וכלאו את השלישי (שלאחר מכן נמלט לטריטוריה הרומאית).
כס המלכות נשמר עבור בנה של אחת מנשותיו של הורמיזד השני, שעדיין לא נולד.
יש אומרים כי שאפור השני (309–379) היה המלך היחיד בהיסטוריה שהומלך כבר כעובר, והכתר הונח על בטן אמו, והילד, שנקרא על שם שאפור, נולד כמלך.
כשהיה צעיר, האימפריה נשלטה בידי אמו והאצילים.
לאחר שהגיע לפרקו, נטל את הכוח לידיו והוכיח את עצמו תוך זמן קצר כשליט אקטיבי ויעיל.
שאפור השני הוביל את צבאו הקטן אך הממושמע כנגד הערבים בדרום, וכך הבטיח את גבולותיה הדרומיים של האימפריה.
לאחר מכן החל במסעו הראשון כנגד הרומאים במערב, בו הפרסים לא הצליחו לכבוש שטחים נוספים.
מסעות אלה פסקו בשל פלישות נוודים בגבול המזרחי של האימפריה שאיימו על טראנסאוקסאניה, אזור אסטרטגי חשוב מבחינת השליטה על דרך המשי.
לפיכך חתם שאפור על חוזה שלום עם קונסטנטיוס השני (353–361) בו הסכימו שני הצדדים שלא לתקוף זה את זה במשך תקופה מסוימת.
שאפור צעד מזרחה לטראנסאוקסאניה כדי להילחם בנוודים המזרחיים.
הוא ניצחם, סיפח שטחים חדשים כמחוז נוסף לאימפריה, והשלים את כיבוש האזור שהוא כיום אפגניסטן.
בעקבות הכיבושים הללו, התפשטה התרבות הסאסאנית עצמה, ואמנות סאסאנית חדרה לטורקיסטאן והגיעה עד לסין.
שאפור השני, יחד עם המלך הנווד גרומאטס, החל במסע שני כנגד הרומאים ב-359, והצליח לכבוש את הערים סינגארה ואמידה.
בתגובה, הקיסר הרומאי יוליאנוס הכופר (361–363) פלש עמוק לתוך השטח הפרסי וניצח את כוחותיו של שאפור בקטסיפון, אך לאחר שנכשל בניסיון לכבוש את הבירה, נהרג תוך כדי נסיגה אל השטח הרומאי.
יורשו יוביאנוס, שנלכד בגדה המזרחית של הפרת, נאלץ להסכים להעביר את כל המחוזות שהפרסים העבירו לרומאים ב-298 וכן את סיניביס וסינגארה, על מנת להבטיח מעבר בטוח לצבאו אל מחוץ לפרס.
שאפור השני נקט במדיניות דתית קשוחה.
תחת שלטונו נחתמה האווסטה, הכתבים הקדושים של הדת הזורואסטרית, כופרים נענשו ונוצרים נרדפו.
רדיפת הנוצרים הייתה תגובה לניצור האימפריה הרומית בידי קונסטנטינוס הגדול (324–337).
שאפור השני, בניגוד לשאפור הראשון, שהיה ידידותי כלפי יהודים - דיכא את היהודים בממלכתו, וגבה מהם מיסים מופרזים.
בסוף שלטונו של שאפור, האימפריה הפרסית הייתה חזקה מתמיד, כשאויביה ממזרח נכנעו לה וארמניה נמצאה תחת שלטון פרסי.
ממותו של שאפור השני ועד להכתרתו של קבאד הראשון (488–531), הייתה יציבות בפרס, אף שהיו מספר מלחמות כנגד האימפריה הביזנטית.
המדיניות הדתית בתקופה זו השתנתה על פי נטייתו של המלך.
אף על פי שורה של מנהיגים חלשים, המערכת המנהלית שנוסדה בתקופתו של שאפור השני נותרה חזקה, והאימפריה המשיכה לתפקד כראוי.
שאפור השני הותיר אחריו את האימפריה לאח למחצה שלו, ארדשיר השני (379–383) ולבנו שאפור השלישי (383–388); שניהם היו פחות מוכשרים ממנו.
גם בהראם הרביעי (388–399) לא עשה דברים משמעותיים עבור האימפריה.
בתקופה זו ארמניה חולקה בהסכם בין האימפריה הרומית והסאסאנית.
בנו של בהראם הרביעי, יזדגרד הראשון (399–421) היה רב עוצמה מבחינה פיזית ודיפלומטית, ונקט במדיניות של סובלנות דתית.
הוא הפסיק את הרדיפות כנגד הנוצרים ואף העניש כמרים ואצילים שרדפו אותם.
תקופת שלטונו הייתה שקטה יחסית.
הוא כרת ברית שלום עם הרומאים ואפילו היה פטרון של תאודוסיוס השני (403–450) בשנות צעירותו.
הוא נשא את שושנדוחט, בתו של ראש הגולה היהודי, ונולד להם לפחות בן אחד שירש את אביו על כס המלכות.
יורשו של יזדגרד, בהראם החמישי (421–438), הוא אחד מהמלכים הסאסאנים הידועים ביותר, וגיבורם של מיתוסים רבים, שנותרו אף לאחר השמדת האימפריה הסאסאנית בידי הערבים.
בהראם החמישי ירש את המלוכה לאחר מותו הפתאומי של יזדגרד הראשון, על אף ההתנגדות של האצילים, ובעזרת אל-מונד'יר, השליט הערבי של אל-חירא.
אמו של בהראם החמישי הייתה שושנדוחט.
ב-427 הוא הדף פלישה של נוודים מהמזרח (ההונים הלבנים) והרחיב את השפעתו לתוך מרכז אסיה, שם דמותו השתמרה במשך מאות שנים על גבי מטבעות בבוכרה (כיום באוזבקיסטן).
בהראם החמישי הדיח את המלך של החלק הארמני של פרס, ועשה אותו למחוז של האימפריה.
על בהראם החמישי מסופרים סיפורים רבים במסורת הפרסית, העוסקים בגבורתו ויופיו, בניצחונותיו על הרומאים, הטורקים, ההודים והאפריקאים, ועל הרפתקאותיו בציד ובאהבה; הוא קרוי בהראם-א גור, כש"גור" פירושו פרא, על שם אהבתו לציד, ובייחוד לציד פראים.
הוא מסמל את המלך האידיאלי בשיא תור הזהב.
בתקופתו התרבות הסאסאנית, הספרות והמוזיקה, גם הם פרחו, ומשחקי ספורט כמו פולו נעשו לפופולריים בקרב משפחות האצולה והמלוכה.
בנו של בהראם החמישי, יזדגרד השני (438–457) נחשב אצל העמים עובדי אלילים לשליט טוב, אך מדיניותו ביחס לדתות מיעוט, ובעיקר ליהודים ונוצרים, הייתה קשוחה.
בתחילת מלכותו, יזדגרד השני אסף צבא מעמים שונים, כולל בעלי בריתו ההודים, ותקף את האימפריה הרומית המזרחית ב-441, אך השלום שוב שרר לאחר מספר קרבות.
לאחר מכן לחם בקידאריטים, ולאחר מספר קרבות הדף אותם אל מעבר לנהר האוקסוס בשנת 450.
תוך כדי הקרבות, יזדגרד חשד בחיילים הנוצרים שלו ואסר עליהם להשתתף בצבא או בכל גוף שלטוני.
על מנת להשיב את הזורואסטריאניזם לארמניה, הוא דיכא מרד של הנוצרים הארמנים בקרב ורטאנאנץ ב-451; אולם הארמנים נותרו נוצרים ברובם.
יזגרד מת ב-457, ובנו, הורמיזד השלישי (457–459), עלה לשלטון אחריו.
הוא מלך רק לשנתיים שבסופם נרצח בידי אחיו פירוז.
ההונים שבהם לחם בהראם החמישי ויזדגרד השני שבו לקראת סוף המאה החמישית וניצחו את פירוז הראשון (457–484) ב-483. לאחר מכן הם פלשו למזרח פרס ובזזו את הערים שם, למשך שנתיים, ובמשך שנים לאחר מכן קיבלו דמי חסות מהפרסים.
התקפות אלה גרמו לחוסר יציבות בממלכה.
פירוז הראשון ניסה לגרש את ההונים, אבל בדרכו להראט הוא וצבאו הותקפו בידיהם, הוא נהרג וצבאו הושמד.
לאחר מכן ההונים התקדמו לעיר הראט.
בסופו של דבר, אציל פרסי ששמו סוחרה הצליח להמליך את אחד מאחיו של פרוז, ולאש, אך האיום ההוני נמשך עד למלכותו של ח'וסרו הראשון.
באלאש (481–484) היה מלך אדיב וסבלני, ולא פעל כנגד הנוצרים בממלכתו; אך הוא גם לא פעל כנגד אויבי הממלכה.
לאחר ארבע שנים הוא הודח ואחיינו הועלה לשלטון.
קבאד הראשון (488–531) היה שליט פעיל ורפורמיסטי.
הוא תמך בכת הקהילתית שנוסדה בידי מזדק, שדרש שהעשירים ישתתפו בנשיהם ובעושרם עם העניים.
מטרתו של קבאד הייתה כנראה להפחית את השפעתם של האצילים.
רפורמות אלה הובילו להדחתו ולכליאתו בשושן, ואחיו הצעיר ג'מסאפ הומלך ב-496. אך קבאד הראשון ברח מהכלא ב-498 ומלך ההונים (האפתליטים) נתן לו מחסה.
ג'מסאפ, שמלך לשנתיים (496–498), נחשב כמלך טוב שהפחית את המיסים על מנת לעזור לעניים ולאיכרים.
הוא גם האמין בדת המזדאית המקובלת, בניגוד לאביו שניסה לתמוך בכתות הטרודוקסיות.
אך לאחר שקבאד הראשון חזר עם צבא גדול שנתן לו מלך ההונים, ג'מסאפ ויתר על כס המלכות והשיב אותה לאחיו.
תור הזהב השני החל עם ההמלכה השנייה של קבאד הראשון.
בתמיכת ההונים, קבאד הראשון החל במלחמה כנגד הרומאים.
ב-502, הוא כבש את תאודוסיופוליס שבטורקיה של היום, אך לא הצליח להחזיק בה לאורך זמן.
ב-503 הוא כבש את אמידה שעל החדקל.
ב-504, פלישה לארמניה של ההונים המערביים מהקווקז הביאה להפסקת אש, להשבה של אמידה לשלטון רומאי ולהסכם שלום ב-506. ב-521 קבאד איבד את השליטה על לאזיכּה, ששליטיה החליטו לתמוך ברומאים; ניסיון של האיברים ב-524 לעשות את אותו הדבר הביא למלחמה נוספת בין רומא ופרס.
ב-527 התקפה רומאית כנגד נציבין נהדפה והמאמצים הרומאיים לחזק את עמדותיהם בחזית נכשלו.
ב-530, קבאד שלח צבא תחת פירוז המיראני להתקיף את עיר הגבול הרומאית החשובה דארה.
הצבא נוצח בידי הגנרל הרומאי בליסאריוס, בקרב דארה.
צבא פרסי שני תחת מיחר-מיחרו נוצח בסאטאלה בידי כוחות רומאיים, אך ב-531 צבא פרסי ניצח את בליסאריוס בקרב קליניציום, וב-532 הוסכם על שלום "נצחי".
אף על פי שלא יכול להשתחרר מעול ההונים, קבאד הצליח להשיב את הסדר לפנים הממלכה ומלחמותיו כנגד הרומאים נחשבו למוצלחות.
הוא גם ייסד כמה ערים שנקראו על שמו, ודאג למיסוי ולמנהל פנימי תקינים.
לאחר קבאד הראשון, מלך בנו ח'וסרו הראשון, הידוע גם כאנושירבאן ("בעל נשמת האלמוות" - 531–579).
הוא המפורסם ביותר מבין השליטים הסאסאניים.
ח'וסרו הראשון מפורסם בשל רפורמות הממשל שלו.
הוא ייסד מערכת מיסוי המבוססת על סקר קרקעות שבו החל אביו, וניסה בכל דרך להגדיל את הכנסותיה ורווחתה של האימפריה.
ח'וסרו הראשון גם יצר צבא חדש של אבירים שקיבלו תשלום וציוד מהממשל המרכזי, במקום השיטה הפאודלית שהייתה נהוגה עד אז, וכך קשר יחד את הצבא והבירוקרטיה לממשל המרכזי במקום לשליטים המקומיים.
אף על פי שהקיסר יוסטיניאנוס הראשון (527–565) שילם לו שוחד של 440,000 מטבעות זהב כדי שלא יתקיף אותו, בשנת 540 ח'וסרו הראשון הפר את ה"שלום הנצחי" של 532 ופלש לסוריה, שם הוא בזז את אנטיוכיה ולקח סכומי כסף גדולים ממספר ערים אחרות.
בשנת 541 העיר לאזיכה עברה לצד הפרסי, ובשנת 542 מתקפה ביזאנטית גדולה בארמניה נכשלה.
ב-545 הוסכם על הפסקת אש לחמש שנים, אבל ב-547 העיר לאזיכה שוב החליפה ידיים בעזרת הביזאנטים.
לאחר מכן היו קרבות מקומיים באזור, והוסכם שוב על שלום ב-562.
במהלך המרד נמלט ח'וסרו לסוריה ומיד אחר כך לקונסטנטינופול, שם הקיסר מאוריסוס (582–602) הסכים לעזור לו בתמורה לקבלת כמה ערים הנמצאות כיום באזור טורקיה ולקבלת הבטחה לפיה לא תתערב עוד פרס בענייני איבריה וארמניה.
ח'וסרו חתם על הסכם שלום עם האימפריה הביזנטית, אך לאחר מותו של מאוריסוס פלש ח'וסרו לביזנטיון וכבש בזו אחר זו את סוריה, אסיה הקטנה ומצרים, ובדרכו צר על דמשק וירושלים וכבשן, כשבמהלך הכיבוש נשבה הצלב האמיתי.
הביזנטים התקשו להתנגד לכיבושיו, משום שהם היו קרועים מבפנים בעקבות מתחים פנימיים, כמו גם בשל חדירות לאימפריה דרך הדנובה.
לבסוף, בשנת 622, הצליח הקיסר הביזנטי הרקליוס (שֶיָּרַש את פוקאס ב־610) לצאת לקרב עם צבא חזק.
בשנת 624 הוא התקדם לצפון מָדַי, שם הרס את מקדש האש הגדול בגנזכּ.
מספר שנים אחר כך, בשנת 626, הוא כבש את לזיסתאן.
מאוחר יותר באותה שנה המצביא הפרסי שהרבראז התקדם לכלקדון וניסה לכבוש את קונסטנטינופול עם בני ברית אָבַרים.
הניסיון נכשל וכוחותיו הובסו, ולפיכך נסוג עם צבאו מאנטוליה בשנת 628. הרקליוס הביס את הצבא הפרסי בקרב נינווה והתקדם לכיוון קטסיפון.
ח'וסרו השני ברח מהמעון החביב עליו בדסתגרד (ליד בגדאד) מבלי להראות התנגדות.
באותו הזמן חלק מהאצילים הפרסים שחררו את בנו הבכור, קבאד השני (שמלך בחלק מאוד קטן של 628), אותו כלא ח'וסרו השני, והמליכו אותו למלך בליל ה־23 בפברואר 628. ארבעה ימים אחר כך נרצח ח'וסרו השני בארמונו.
באותו הזמן חזר הרקליוס בניצחון לקונסטנטינופול.
בשנת 629 הוחזר אליו הצלב האמיתי ומצרים שוחררה.
בלדווין התשיעי, רוזן פלנדריה, הוכתר כשליט בלדווין הראשון ב-16 במאי 1204.
לפי ההסדר בין הצלבנים, האימפריה הביזנטית חולקה כך ששלוש שמיניות (כולל כרתים ומספר איים נוספים) ממנה יהיו בשליטת הרפובליקה של ונציה.
האימפריה הלטינית לקחה את שאר השטחים, והפעילה מאמץ רב להשתלט על השטחים היווניים (שחולקו לישויות וסאליות – ממלכת סלוניקי, נסיכות אכאיה ודוכסות אתונה).
עם זאת, רוב הטריטוריה נשארה בידי המדינות היווניות האויבות שקמו אחרי כיבוש קונסטנטינופול, כמו דספוטט אפירוס, האימפריה של ניקאה והאימפריה של טרפזונטס.
אף על פי שמשפחתו וצאצאיו של בלדווין רוזן פלנדריה נאבקו למשך כמה שנים כדי לבסס את שלטונם, האימפריה נפלה ב-25 ביולי 1261, כאשר מיכאל השמיני פלאולוגוס בוהבלת אלכסיוס סטראטגופולוס כבש בחזרה את קונסטנטינופול, כאשר הוא מדיח את השליט הלטיני האחרון – בלדווין השני מקורטנה.
להמלכת בלדווין ויצירת האימפריה הלטינית התלווה הרושם המוזר של יצירת שלוש אימפריות רומיות באירופה באותו הזמן; האימפריה הלטינית, האימפריה הרומית הקדושה ושאריות האימפריה הביזנטית.
למשך מאה שנים אחר-כך, יורשיו של בלדווין השני המשיכו להשתמש בתואר 'שליט קונסטנטינופול', ונחשבו לאדון העליון של המדינות הלטיניות שנשארו בים האגאי.
הם מימשו ביעילות את סמכותם ביוון רק כאשר שלטו כנסיכי אכיאיה, בין 1333 ל-1383. למרות שבכלליות התייחסו אליהם כשליטים נומינליים, קיומן הממושך של המדינות הלטיניות בים האגאי שהתייחסו אליהם כמושלים, גרם לשימוש לא נכון בשם; תיאור מדויק יותר למצבם הוא שליטים בגלות.
האימפריה ההולנדית הוא הכינוי המקובל לכלל השטחים בהם שלטה הולנד מהמאה ה-17 עד המאה ה-20. הולנד, בעקבות פורטוגל וספרד, ייסדה אימפריה קולוניאלית גלובלית מעבר לים.
"הרוח הגבית" למיזם-על זה היו כישוריהם של ההולנדים בספנות ובמסחר וגאות לאומנית ומיליטריסטית, תוך כדי מאבקם למען עצמאות מספרד.
במקביל לבריטים, הקימו ההולנדים תחילה מושבות שנוהלו בשיטה של קולוניאליזם תאגידי קפיטליסטי, ללא שליטה ישירה של המדינה, בתיווכן של חברת הודו המזרחית ההולנדית וחברת הודו המערבית ההולנדית.
מאוחר יותר, גברה מידת התערבותה של המדינה במיזם הקולוניאלי.
סוחרים וספנים הולנדים לקחו גם חלק במסעות התגלית, שהיו בעיצומם במאות ה-16 וה-17.
כוחה הימי של הולנד גדל מאוד והיא הפכה למעצמה ימית בשלהי המאה ה-16. ההולנדים שלטו בימים ובמסחר הגלובלי, במשך המחצית השנייה של המאה ה-17. חלה פריחה תרבותית במשך המאה, תקופה שנודעה כתור הזהב ההולנדי.
הולנד איבדה חלק ניכר מנכסיה הקולוניאלים, כמו גם את מעמדה כמעצמה גלובלית, והבריטים תפסו את מקומה, כאשר כבשו צבאות צרפתיים את הולנד בזמן מלחמות המהפכה.
הצרפתים ריכזו את השלטון על הולנד תחת שלטון ממשלת בובות מקומית, בין השנים 1795 ל-1814 .
לאחר מכן, חלקי האימפריה ההולנדית שהוחזרו להולנד, ביניהם בפרט איי הודו המזרחיים ההולנדיים (באינדונזיה) וסורינם, נותרו בשליטת הולנד עד המאה ה-20, עידן שקיעת האימפריאליזם המסורתי.
כיום, הולנד היא חלק מפדרציה שנקראת ממלכת ארצות השפלה, עם מושבות העבר שלה ארובה והאנטילים ההולנדים.
בעקבות הקמתה של חברת הודו המזרחית ההולנדית ב-1602, היו ההולנדים נכונים ליטול את השליטה על נכסיה של פורטוגל מעבר לים, ובכך גרמו לפריצתה של מלחמת הולנד–פורטוגל.
מ-1580 פורטוגל אוחדה עם ספרד תחת האיחוד האיברי.
באותו הזמן ספרד הייתה בעיצומה של מלחמה עזה נגד ההולנדים שהתמרדו נגדם.
אף על פי שאוחדו תחת אותו המלך, האימפריות הפורטוגזית והספרדית המשיכו להתנהל בנפרד.
האימפריה הפורטוגזית הלא מוגנת נראתה כמטרה קלה להולנדים, שהתעניינו להיכנס לסחר בתבלינים.
ב-1605, נקודות המסחר הפורטוגזיות באיי מאלוקו נפלו לידי ההולנדים.
ב-1619 בסיס מבוצר הוקם בבטאביה (כיום ג'קרטה).
הבסיס הפך למטה של חברת הודו המזרחית ההולנדית.
לאחר פשיטת הרגל של החברה ב-1800, הטריטוריות ההולנדיות באינדונזיה הפכו לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים, שנוהלו ישירות בידי הפרלמנט ההולנדי.
בתחילת המאה ה-20 כל שטחיה של אינדונזיה כיום כבר היו בשליטת הולנד.
בשנות מלחמת העולם השנייה כל האיים האינדונזים ואף כל סביבתם הבריטיים ברובם (סינגפור, מלאיה, סיאם וגינאה החדשה) נכבשו על ידי יפן.
שטח זה לא נכבש בחזרה ואפילו אחרי כניעת יפן, צבאה המשיך לשמור על האיים כבאי כוחה של הולנד, אשר הייתה עסוקה בעצמה בשיקומה מהכיבוש הנאצי שהחריב את ארצה, ולא יכלה לשלוח צבא.
עצמאות אינדונזיה הוכרזה ב-17 באוגוסט 1945, והוכרה רשמית בידי הולנד בדצמבר 1949 לאחר המהפכה הלאומית האינדונזית.
ההולנדים נחתו לראשונה בציילון ב-1602, שאז הייתה בשליטה פורטוגזית.
בין 1636 ל-1658 גרשו ההולנדים את הפורטוגזים מהאי.
הפורטוגזים שלטו באי מ-1505 עד ל-1658, אך שלטו רק על חופו, ולא על פנימו.
בודהיסטים, הינדואים ומוסלמים, כולם סבלו משלטונם של הפורטוגזים; ההולנדים העדיפו מסחר על פני מיסיונריות ושינויי דת.
חברת הודו המזרחית ההולנדית לא הצליחה להשתלט על פנימו של האי, כמו הפורטוגזים לפניהם.
ציילון נשארה נקודת מסחר הולנדית חשובה בזמנה של החברה.
חשיבותה של ציילון הייתה שהיא הייתה נקודת עצירה בין הקולוניות ההולנדיות באיי הודו המזרחיים ובמושבת הכף.
האי עצמו היה מקור קינמון ופילים, שנמכרו לנסיכים ההודים.
הבריטים השתלטו על האי ב-1796, והוא הועבר אליה רשמית בהסכם אמיין.
ההולנדים החזיקו בבסיס בטאיוואן, מבצר זילנדיה, מ-1624 עד ל-1662, עת נכבש על ידי צבאו של קוקסינגה, בנו של פיראט לשעבר, שהשתלט על האי לאחר שנמלט מפני המאנצ'ו שהשתלטו על כל סין בשליחות שושלת צ'ינג.
האי היה מקור לקני סוכר ועור איילים.
הוא היה מקום בו יכלו הסוחרים ההולנדים לסחור עם הסוחרים הסינים מהיבשה.
באי גם יכלו הסוחרים לקנות משי שלו נזדקקו בשוק היפני.
ההולנדים כבשו את מלאקה שעל חופה המערבי של מלאיה (כיום מערב מלזיה) מידי הפורטוגזים ב-1641. בתיאום עם ההסכם שנחתם עם וילם החמישי (שאז היה בגלות בבריטניה) היא עברה לבריטים ב-1795, בזמן המלחמות הנפוליאוניות.
היא הוחזרה להולנד ב-1818, ולבסוף נמסרה לבריטניה בהסכם האנגלו-הולנדי של 1824.
תחילה, הקימו ההולנדים נקודת מסחר בהיראדו, מ-1609 עד ל-1641.לאחר מכן, העניקו היפנים להולנדים מונופול מסחרי על דג'ימה, אי מלאכותי מול חופה של נאגאסאקי, שבו שלטו מ-1641 עד ל-1853. בתקופה זאת ההולנדים היו האירופאים היחידים שהורשו להיכנס ליפן.
הסוחרים הסינים והקוראנים עדיין התקבלו, אך עם מוגבלות בתנועתם.
החלק של אוסטרליה שידוע כיום כאוסטרליה המערבית הוכר כשטח שליטה הולנדי ונודע כהולנד החדשה.
לא נעשתה אף תביעה רשמית על השטח, אפילו שהיה ניסיון התיישבות באזור.
ב-1652 הקימה חברת הודו המזרחית ההולנדית תחנת עצירה בכף התקווה הטובה, הממוקמת בחצי הדרך בין איי הודו המזרחיים ההולנדיים לבין איי הודו המערביים ההולנדים.
בריטניה כבשה את המושבה ב-1797 במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית החמישית, וסיפחה אותה רשמית ב-1805. המתיישבים ההולנדים בדרום אפריקה נשארו גם לאחר הכיבוש הבריטי, נדדו צפונה והקימו את רפובליקת נטאליה.
הם נכנעו במלחמות הבורים וכיום ידועים כבורים.
הולנד החדשה הורכבה מחופה הצפון מזרחי של ארצות הברית של ימינו.
האזור נחקר מספר פעמים בידי חוקרים, ומאוחר יותר יושב ונכבש בידי חברת הודו המערבית ההולנדית.
תחילה, ההתיישבות הייתה בעיקר על עמקו של נהר ההדסון; מבצר נשוא (1607–1614) באלבאני המודרנית (ב-1624 יושבה מחדש כמבצר אורנג'), וניו אמסטרדם, שנוסדה ב-1625 על האי מנהטן.
הולנד החדשה הגיעה לשיאה לאחר שכבשה את ההתיישבות השוודית במבצר כריסטינה ב-1655, ובכך חיסלה את ההתיישבות השוודית בצפון אמריקה, שוודיה החדשה.
הולנד החדשה עצמה נכבשה ב-1674 לאחר המלחמה האנגלו-הולנדית השלישית.
ההתיישבות ההולנדית הועברה לכתר האנגלי, ושמה של ניו אמסטרדם שונה לניו יורק.
ההסכם עליו חתמו האנגלים וההולנדים, נחשב כהפוגה ביחס העוין בין שתי המדינות, וקבע שהשטחים שנכבשו בסופה של מלחמתם הקודמת, יישאר בידי הכובש.
לא היו שום החלפות שטחים.
לכן, שטחי הולנד החדשה (כולל האי מנהטן ועמק נהר ההודסון) נותרו בשלטון האנגלי.
ההולנדים קיבלו את סורינם בדרום אמריקה, ואי קטן באיי הודו המזרחיים, עליו נמצא התבלין הריווחי ביותר בעולם, אגוז מוסקט.
באותו הזמן אגוז המוסקט היה שווה יותר מזהב.
האי לא היה המקום היחיד בעולם בו צמח אגוז המוסקט.
ההולנדים לא הצטערו על איבודה של הולנד החדשה, והיו מרוצים מהאי החדש שקיבלו.
ההתיישבות ההולנדית באיי הודו המערביים, קבוצת איים שבאותו הזמן נטענה עליה בעלות ספרדית, החלה ה-1620 עם כיבושו של סנט מארטן, שנשאר טריטוריה הולנדית עד היום הזה, כחלק מהאנטילים ההולנדים.
ארובה והאנטילים ההולנדים, הן שתי יחידות בשלטון עצמאי שיחסן עם ממלכת ארצות השפלה מנוהלת בידי "חברת הממלכה".
סורינם נכבשה על ידי ההולנדים במהלך המלחמה האנגלו-הולנדית שנייה, סורינם ומאגרי הסוכר הרווחיים שלה עברו רשמית לידיים הולנדיות בחתימת אמנת וסטמינסטר ב-1674. היא נשארה טריטוריה הולנדית עד שקיבלה עצמאות בשנת 1975.
במאה ה-16 מתיישבים אירופאים החלו להגיע לדרום אמריקה, ההולנדים היו הראשונים לטעון בעלות על האדמה.
בסביבות 1600 נתיב הסחר הראשון הוקם על ידי ההולנדים.
הבריטים כבשו את גיאנה בסוף המאה ה-18, והיא הועברה רשמית לבריטניה ב-1814.
ב-1624 ההולנדים כבשו את סלבדור, בירת ההתיישבות הפורטוגזית בברזיל והחזיקו בה למשך שנה.
ב-1630 חברת הודו המערבית ההולנדית כבשה רצועה ארוכה על חופה של ברזיל, מסרז'יפה עד למרניאו, שנקראה גם היא הולנד החדשה, עד שנכבשה חזרה בידי הפורטוגזים בשנת 1654.
איי הבתולה יושבו לראשונה בידי ההולנדים ב-1648, וסופחו בידי האנגלים ב-1672.
ולצ'רן החדשה, חלק מטרינידד וטובגו המודרנית, הייתה קולוניה הולנדית בין השנים 1628 ו-1677.
הולנד קיבלה את השליטה על ארצות השפלה הדרומיות לאחר קונגרס וינה.
ארצות השפלה הדרומיות הכריזו על עצמאותן ב-1830 (המהפכה הבלגית), והוכרו בידי הולנד ב-1839, בהקמתה של בלגיה.
כחלק מקונגרס וינה, וילם הראשון מלך הולנד הפך לדוכס הגדול של לוקסמבורג, ושתי המדינות התאחדו באוניה פרסונלית.
עצמאותה של לוקסמבורג אושרה ב-1869. כשוילם הראשון מלך הולנד נפטר ב-1890, הוא לא השאיר אף יורש זכר, והדוכסות הגדולה הועברה לשליטת בית נסאו.
האימפריה הדנית החלה את דרכה בתחילת המאה ה-13, כשקיבלה דנמרק את השליטה על אסטוניה.
לאחר האיחוד עם נורווגיה, קיבלה דנמרק-נורווגיה את השליטה על כל הקולוניות הוותיקות של נורווגיה - גרינלנד, איי פארו, אורקני, שטלנד ואיסלנד.
במאה ה-17, לאחר אבדות טריטוריאליות בחצי האי הסקנדינבי, דנמרק-נורווגיה החלה לפתח מושבות, מבצרים ועמדות מסחר באפריקה, בקריבים ובהודו.
כריסטיאן החמישי, מלך דנמרק היה הראשון לפתח את מדיניות המסחר שמעבר לים, כחלק מגל המרקנטיליזם שסחף את אירופה באותה התקופה.
ב-1620 הקימה דנמרק את המושבה הראשונה - טרנקובאר או סרנגמבדי, הנמצאת על חופה הדרומי של הודו.
השריד האחרון של האימפריה, שהיה גם הטריטוריה הגדולה בה, היא גרינלנד, שזכתה בשלטון עצמי ב-1953, ומאז היא אזור אוטונומי במדינה הדנית.
איי פארו קיבלו אוטונומיה מדנמרק ב-1948.
דנמרק החזיקה במספר מושבות קטנות ועמדות מסחר לאורך תת-היבשת ההודית מהמאה ה-17 עד למאה ה-19. מושבות אלו נמכרו בסופו של דבר לאימפריה הבריטית, שהפכה לכוח המרכזי באזור.
מושבת טרנקובאר (כיום טהאראנגמבאדי ) השתייכה לדנמרק במשך 225 שנה עד שנמכרה לבריטניה ב-1845. ב-1755 דנמרק רכשה את העיירה סרמפור, ומאוחר יותר את אחנה ופירפור.
ב-1829 הוקמה אוניברסיטה דנית בסרמפור, וזו קיימת עד היום.
ערים אלו נמכרו גם הן לבריטניה ב-1845. עוד ניסיון דני לקולוניזציה היה באיי ניקובר.
דנמרק יישבה את האיים סנט תומאס וסנט ג'ון, ורכשה את סנט קרואה מצרפת ב-1773. כלכלת האיים נתבססה בעיקרה על קני סוכר.
האיים נודעו כאיי הודו המערבית הדנים ולבסוף נמכרו לארצות הברית ב-1917 במחיר של 25 מיליון דולר.
הדנים רצו להיפטר מהאיים בשל התדרדרות הכלכלה בהם.
ארצות הברית קיוותה להשתמש באיים כבסיס ימי.
מ-1917 האיים נודעו כאיי הבתולה האמריקאים.
דנמרק החזיקה במספר נקודות מסחר ובארבעה מבצרים לאורך חוף הזהב במערב אפריקה, באזור גאנה של היום.
שלוש נקודות המסחר היו מבצר פרדניקסבורג, מבצר כריסטיאנבורג שנכבש משוודיה ופרדריקסבורג שהיה לבסיס הכוחות הדנים באפריקה ושימש כמרכז לסחר בעבדים לטובת איי הודו המערביים הדנים.
המבצרים היו מבצר פרינסטנסן שנבנה בשנת 1784, מבצר אגוסטבורג מ-1787, מבצר פריאדנסבורג ומבצר קונגנסטן.
דנמרק מכרה את המבצרים לבריטניה בשנת 1850. כיום נותרו ממבצרים אלו רק הריסות, למעט מבצר כריסטיאנבורג המשמש כיום כמבנה מגורים.
האימפריה היפנית השתתפה במלחמת העולם הראשונה לצד מדינות ההסכמה מ-1914 ועד 1918, ומילאה תפקיד מרכזי באבטחת נתיבי השיט בדרום האוקיינוס השקט ובאוקיינוס ההודי מפני הצי הקיסרי הגרמני.
מבחינה פוליטית, ניצלה יפן הזדמנות זו על מנת להרחיב את אזור ההשפעה שלה בסין, ולהשגת הכרה כמעצמה לאחר המלחמה.
ב-7 באוגוסט 1914 קיבלה ממשלת יפן בקשה רשמית מממשלת בריטניה לסייע לה בהשמדת פושטי הצי הקיסרי הגרמני באזור רצועת החוף של סין.
ב-14 באוגוסט הגישה יפן לגרמניה אולטימטום, אך לא התקבלה כל תגובה.
לפיכך, ב-23 באוגוסט 1914 הכריזה יפן באופן רשמי על מלחמה נגד הקיסרות הגרמנית.
היפנים השתלטו במהרה על שטחי הקיסרות במזרח הרחוק.
כוחות יפניים נחתו במחוז שאנדונג וכיתרו את המושבה הגרמנית בצ'ינגדאו ב-2 בספטמבר.
במהלך פעולות אלה שיגר הצי היפני את התקפות האוויר הראשונות מנושאות מטוסים אי פעם, כנגד מטרות גרמניות בשאנדונג, מסיפון נושאת המטוסים הימיים ואקאמייה (Wakamiya).
בחודש אוקטובר השתלט הצי הקיסרי היפני, שפעל באופן עצמאי וללא התייעצות בממשלה האזרחית, על מספר מושבות גרמניות באוקיינוס השקט: איי מריאנה, איי קרוליין ואיי מרשל, ללא התנגדות.
המצור על צ'ינגדאו הסתיים בכניעת הכוחות הגרמניים באזור ב-7 בנובמבר.
בפברואר 1915 סייעו נחתים יפנים מסינגפור בדיכוי התקוממות של חיילים הודים כנגד ממשלת בריטניה.
בשל ההתקדמות האיטית של השיחות, בשל הרגשות האנטי-יפניים שנפוצו בסין ובשל גינוי בינלאומי (בעיקר מצד ארצות הברית) מיתנה יפן את המסמך, ולבסוף נחתמה האמנה ב-25 במאי.
ניסיונות גרמניים להשגת שלום נפרד עם יפן במהלך השנים 1915-1916 עלו בתוהו.
ב-3 ביולי 1916 חתמו האימפריה הרוסית ויפן על ברית בה התחייבו שלא לחתום על חוזה שלום נפרד עם גרמניה והסכימו להתייעצות ולפעולה משותפת במקרה שטריטוריות שבשליטת אחת מהן תהיינה תחת איום מצד גורם שלישי.
ברית זו סייעה לחיזוק ההגמוניה היפנית במנצ'וריה ובמונגוליה הפנימית.
ב-18 בדצמבר 1916 ביקשה האדמירליות הבריטית פעם נוספת סיוע ימי מיפן.
שתיים מתוך ארבע הסיירות שעגנו באותה עת בסינגפור הפליגו לקייפטאון, דרום אפריקה, וארבע משחתות נשלחו לים התיכון, שם פעלו ממלטה.
אדמירל משנה סאטו קוזו הגיע למלטה ב-13 באפריל בראש כוח משחתות נוסף שמנה שמונה משחתות, ובכך הגיע מספר הכלים במלטה ל-17 אוניות מלחמה: סיירת אחת, שתים עשרה משחתות, שתי משחתות בריטיות-לשעבר ושני סלופים.
כוח ימי זה, שנקרא "הפלגה המיוחדת השנייה", סיפק ליווי לספינות שהובילו חיילים וביצע משימות לוחמה נגד צוללות.
הפלגה המיוחדת ערכה 348 גיחות ליווי ממלטה, בהן ליוותה 788 ספינות שהובילו כ-700,000 חיילים.
7,075 אנשים נוספים ניצלו מספינות שניזוקו או שקעו על ידי הפלגה.
בתמורה לסיוע זה הכירה בריטניה באחזקות הטריטוריאליות של יפן בשאנדונג ובאוקיינוס השקט, מצפון לקו המשווה.
כשנכנסה ארצות הברית למלחמה ב-6 באפריל 1917 מצאו עצמם היפנים והאמריקאים באותו מחנה, זאת על אף חילוקי הדעות שהתגלעו בין המדינות בנושא סין וסביב התחרות על ההשפעה באוקיינוס השקט.
שתי המדינות חתמו על הסכם לאנסינג-אישיאי ב-2 בנובמבר, שסייע בהפחתת המתיחות.
ב-1918 המשיכה יפן להרחיב את השפעתה בסין על ידי מתן הלוואות למצביאים בתמורה לשטחים.
עם פרוץ מהפכת אוקטובר ברוסיה, וכחלק מהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה, שלחו יפן, ארצות הברית ומדינות נוספות כוחות לסיביר על מנת לחזק את הצבא הלבן של אלכסנדר קולצ'ק במלחמתו כנגד הצבא האדום.
ראשית תכנן הצבא היפני הקיסרי לשלוח לסיביר מעל 70,000 חיילים שמטרתם השתלטות על סיביר, עד ימת באיקל, אולם התנגדות מצד ארצות הברית מנעה את ביצוע התוכנית.
לקראת סוף המלחמה החלה יפן לספק ציוד לבנות בריתה האירופאיות.
השגשוג הכלכלי בזמן המלחמה סייע בפיתוח ובגיוון התעשייה היפנית, הגביר את הייצוא, והפך את יפן לראשונה מבעלת חוב למלווה.
היקף הייצוא הכפיל עצמו פי ארבעה בין השנים 1913 עד 1918. זרימת ההון ליפן והשגשוג הכלכלי הובילו לאינפלציה.
בעקבות האינפלציה פרצו ברחבי יפן באוגוסט 1918 מהומות האורז.
ב-1919 ישב הנציג היפני סיונג'י קינמוצ'י לצדם של "ארבעת הגדולים" (לויד ג'ורג', אורלנדו, וילסון וקלמנסו) במהלך ועידת השלום בפריז.
בוועידה זו זכתה יפן במושב קבוע בחבר הלאומים והעברת הזכויות הגרמניות בשאנדונג לידיה הוסדרה.
כמו כן, קיבלה יפן מנדט חבר הלאומים על איי האוקיינוס השקט, שהיו בעבר תחת שליטת גרמניה.
על אף תפקידה המשני באופן יחסי במלחמה (ודחיית מעצמות המערב את ההצעה היפנית להוספת סעיף שוויון גזעי לחוזה ורסאי), הגיחה ממנה יפן כמעצמה בינלאומית.
השגשוג שהביאה המלחמה למשק היפני לא החזיק מעמד.
אף על פי שהתעשייה הקלה היפנית הבטיחה לעצמה נתח מהשוק העולמי, חזרה יפן למעמד של מדינה בעלת חוב זמן קצר לאחר סיום המלחמה.
הקלות בה ניצחה במלחמה, השפעות המיתון של שנת 1926, ואי היציבות הפוליטית תרמו לעליית המיליטריזם היפני בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20.
האימפריה הגאלית (לטינית: Imperium Galliarum; ידועה גם כקיסרות הגאלית) הוא הכינוי המודרני לחלק מהאימפריה הרומית שהתנתק ממנה ושלט על רוב צרפת (גאליה) בלגיה ולוקסמבורג (בלגיקה) ובמידה חלקית גם על אנגליה, ויילס (בריטניקה) ספרד ופורטוגל (היספניה) בין השנים 260 ל-274.
בימי משבר המאה השלישית, הפלישות הברבריות שתקפו את האימפריה הרומית גרמו לכך, שבזמן שכל האימפריה הותקפה קשות, השלטון המרכזי עסק בעיקר במהומות החמורות ביותר.
כלומר, במזרח עם הסאסאנים ובחזית הדנובה.
כתוצאה מכך, הכוח שנשלח להגן על גאליה (צרפת דהיום) היה קטן ולא מצויד.
לאחר שהצבא הצליח להביס שבט גרמאני שחזר מבזיזה, החליט פוסטומוס, שהיה מפקד הכוח בגאליה, לחלק את השלל בין חייליו ולא להחזיר אותו לבעליו המקוריים.
כתוצאה מכן, דרש הקיסר גליאנוס שהשלל יוחזר לבעליו המקוריים.
החיילים הכריזו על מפקדם פוסטומוס קיסר והוא הכריז על יסוד האימפריה בשנת 260. אצילי האזורים הסמוכים (בעיקר צרפת, בריטניה וחלקים מסוימים של ספרד), הכירו באימפריה החדשה בתמורה לכך שכל מעיינו של הקיסר יהיה הגנה על המקום.
פוסטומוס, קיסרה הראשון של האימפריה קבע את בירתו בקולוניה קלאודיה (כיום קלן) והקים שם מבנה שלטוני זהה לזה של רומא.
הוא יסד סנאט מהמשפחות האצילות של האזורים שבשליטתו, הקים אספת עם ומינה שני קונסולים כל שנה.
הוא הדף את הניסיון של הקיסר גליאנוס לאחד את האימפריה ב-263. ב-268, אחד ממפקדיו מרד נגדו והכריז על עצמו קיסר בעיר מוגונטיאקום (כיום מיינץ).
פוסטומוס הצליח לנצחו, אבל נרצח בידי חייליו, ייתכן שבגלל שלא נתן להם להחריב את העיר.
לאחר פוסטומוס, איבדה האימפריה את כוחה והידרדרה למלחמות אזרחים.
ספרד ולאחריה גם בריטניה פרשו מאימפריה והשלטון הפנימי היה לא יציב.
מכת המוות ניתנה על ידי קיסר רומא אורלנוס בשנת 274 כחלק ממאמציו (המוצלחים) לאחד את האימפריה.
שם הקיסרשנות שלטוןהערותפוסטומוס260–268מייסד האימפריהלייליאנוס268טוען לכתרמריוס268ויקטורינוס268–270דומיטיאנוס השני271טוען לכתרטטריקוס הראשון (הזקן)270–274טטריקוס השני (הצעיר)270–274בנו של טטריקיוס הזקן.
קיסר (במובן של דרגה מתחת לאוגוסטוס)פאוסטינוס273–274טוען לכתר
שם הקונסולשם הקונסולשנהפוסטומוסלא ידוע260פוסטומוסלא ידוע261לא ידועלא ידוע262לא ידועלא ידוע263לא ידועלא יודע264פוסטמוסלא ידוע265פוסטומוסלא ידוע266לא ידועלא ידוע267פוסטמוסויקטורינוס268לא ידועלא ידוע269ויקטורינוססקונטוס270טטריקוסלא ידוע271טטריקוסלא ידוע272טטריקוסלא ידוע273
נוסף עליהם, ישנם מספר קונסולים ששנות שלטונם אינן ידועות
האימפריה הדוראנית (בפשטו: د درانیانو واکمني) הידועה גם בשם האמירות הדוראנית או בכינוי האימפריה האפגנית האחרונה, הייתה אימפריה באסיה אשר כללה את מרבית אפגניסטן המודרנית, צפון-מזרח איראן, מזרח טורקמניסטן, חלק מפקיסטן וצפון-מערב הודו.
האימפריה נוסדה בידי אחמד שאה דוראני, אשר איחד את השבטים האפגנים בשנת 1747, וקבע את בירתו בקנדהאר.
דוראני אף פלש להודו ארבע פעמים והשתלט על קשמיר ופנג'אב.
בנו של אחמד, תימור שאה דוראני ירש את מקומו, והעביר את בירתו לקאבול.
האימפריה התקיימה עד 1826 עת פורקה בגלל מלחמות אזרחים.
במהלך המאה ה-18, נשלט שטח אפגניסטן של ימינו בחלקו בידי השושלת האפשארית אשר מרכזה באיראן, וחלקו בידי האימפריה המוגולית אשר מרכזה בהודו.