tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכוחות הסובייטים כבשו את אזור התעשייה אוסטרבה במוראביה ויצרו את התנאים להתקדמות לאזורים המרכזיים של צ'כוסלובקיה.
למעלה מ-5,000 חיילים סובייטים קבורים בבית הקברות בודז'יסלב שלסקי.
מבצע היפוך השמש , הידוע גם בשם Unternehmen Husarenritt או קרב השריון שטארגארד, היה אחד מהתקפות השריון הגרמני האחרונות בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
היא תוכננה במקור כמתקפה גדולה אך בוצעה כהתקפה מוגבלת, עקב תכנון נמהר של הגרמנים וגילוי חלקי על ידי המודיעין הצבאי הסובייטי.
היא נועדה להקל על העיר קיסטרין, והושקה ב-15 בפברואר 1945 משטארגארד, פומרניה.
עד 18 בפברואר, החזית הבלארוסית הראשונה בראשות גאורגי ז'וקוב הביסה את המתקפה, מה שגרם לגרמנים להפסיק את המתקפה.
למרות כישלונו, המבצע אילץ את הסטאבקה לדחות את המתקפה המתוכננת על ברלין מפברואר לאפריל, תוך מיקוד הכוחות במתקפת פומרניה המזרחית, שהושקה ב-24 בפברואר והסתיימה רק ב-4 באפריל.
המבצע התרחש בתגובה להתקדמות הסובייטית לעבר ברלין בתחילת 1945. ב-12 בינואר 1945 הושקה מתקפת ויסלה-אודר הסובייטית אשר יצרה פער באורך של מאות קילומטרים בקווי ההגנה הגרמניים, והסובייטים דחקו לאחר מכן מנהר הוויסלה לנהר האודר.
כשההתקדמות הסובייטית מערבה הגיעה לנקודה הרחוקה ביותר שלה, קודקודה הצטמצם, והותיר אגפים צפוניים ודרומיים ארוכים שלתוכם נעו יחידות גרמניות נסוגות ולאורכם ניסו הגרמנים לכונן מחדש קו הגנה מלוכד.
הגנרל היינץ גודריאן תכנן במקור לבצע מתקפה גדולה נגד החזית הבלארוסית הראשונה, תוך ניתוק הגורמים המובילים בכוחותיו של גאורגי ז'וקוב ממזרח לאודר.
הכוחות הסובייטיים היו אמורים להיות מותקפים משטארגארד (פומרניה) בצפון וכן מגלוגאו (שלזיה) וגובן (ברנדנבורג) בדרום.
על מנת להוציא לפועל את התוכניות הללו, הוא ביקש לפנות את כיס קורלנד כדי להעמיד לרשות את הדיוויזיות הלכודות שם, להוציא חיילים מאיטליה ומנורווגיה, ולערב את ארמיית הפאנצר השישית של ספ דיטריך, שנועדה למתקפת נגד בהונגריה.
בפגישה עם גודריאן עמד היטלר על קיום כיס קורלנד ושהצבא ימשיך בהתקפותיו המתוכננות בהונגריה; הפגישה הידרדרה במהירות לוויכוח סוער.
לאחר שהסכימו על מתקפת נגד מוגבלת יותר, היטלר וגודריאן ניהלו ויכוח סוער עוד יותר כאשר גודריאן התעקש שולטר ונק ינחה את המתקפה ולא היינריך הימלר (מפקד קבוצת ארמיות ויסלה).
היטלר, למרות "כמעט צרחות", לפי הדיווח של גודריאן, נכנע בנקודה זו.
במתכונתו הסופית, מבצע היפוך השמש הורכב מהתקפת נגד מוגבלת יותר ממה שתוכנן במקור על ידי שלושת הקורפוסים של ארמיית הפאנצר אס אס ה-11, שנאספה בפומרניה, נגד ראשי החנית של החזית הבלארוסית הראשונה.
הכוחות הגרמניים יתקפו תחילה לאורך חזית של חמישים ק"מ מסביב לשטארגארד דרום מזרחה לכיוון ארנסוואלדה, שם היה מוקף חיל מצב קטן שמטרתם הסופית הייתה הקלה על קיסטרין.
הוורמאכט כינה במקור את שם הקוד של המבצע Husarenritt, אך ה-SS התעקש על השם Sonnenwende.
לז'וקוב נודע על הצטברות של כוחות גרמניים נגד הארמיות המשמר המשוריינת ה-2 וה-61 שלו, אך לא היה לו מידע לגבי העיתוי המדויק ואופי ההתקפה.
הסטאבקה ציינה בדאגה כי בעוד שהגרמנים העבירו 13 דיוויזיות בין הכוחות הסובייטיים העיקריים לברלין, 33 דיוויזיות התרכזו בפומרניה, והעניקו אמון באפשרות של תקיפה גרמנית מפומרניה לעבר האגף הצפוני החשוף של החזית הבלארוסית הראשונה.
למעלה מ-1,200 טנקים הוקצו למתקפה, אך לא היו רכבות זמינות להובלתם.
בנוסף, עקב מחסור חמור, רק תחמושת ודלק לשלושה ימים היו זמינים באופן מיידי.
הכוחות הגרמניים ספגו גם אבדות קשות במהלך הלחימה בינואר במזרח פרוסיה ובפולין.
מקורות גרמניים הודו ב-198,000 הרוגים ונעדרים בחודשיים הראשונים של 1945 באזור שבין הים הבלטי להרי הקרפטים.
מקורות סובייטים מצהירים כי פעולות של החזית האוקראינית והביילורוסית הראשונה במהלך מתקפת ויסלה-אודר בלבד הביאו למותם של 150,000 חיילים גרמנים.
ב-Deutsche militärische Verluste im Zweiten Weltkrieg, הסופר רודיגר אוברמנס מעריך כי מקרי המוות הכוללים של הצבא הגרמני בינואר 1945 היו 451,742 (עמ' 239) ומאמין שעד 2/3 מהאבידות הללו (כ-300,000) התרחשו בלחימה בחזית המזרחית (עמ' 265).
בעוד שהגרמנים הצליחו להשלים חלק מההפסדים באמצעות אמצעים כגון גיוס המונים של פולקסשטורם, הכוחות הגרמניים במזרח ספגו בבירור הפסדים כמותיים ואיכותיים כאחד כתוצאה משתי ההתקפות הגדולות של ברית המועצות בינואר 1945.
בעוד שהחזית הביילורוסית הראשונה והשנייה היו יחידות גדולות להפליא, הכוחות הסובייטיים ספגו גם אבדות חמורות במתקפת ויסלה-אודר.
בתחילת פברואר 1945, כוחן של דיוויזיות רובאיות בחזית הבלארוסית הראשונה עמד על ממוצע של כ-4,000 חיילים ושל החזית הבלארוסית השנייה בין 3,000–4,000. כוח הצבא הסובייטי נחלש עוד יותר בשל הצורך להטיל מצור ע לקבוצות מוקפות של חיילים גרמנים (Festungen – גרמנית: "מבצרים") באלבינג, פוזן, דויטש-קרונה ושניידמיהל.
באותן תקופות, החזיתות הבלארוסית והאוקראינית הראשונה איבדו 1,267 כלי רכב משוריינים ואילו החזיתות הבלארוסית השנייה והשלישית איבדו 3,525. אבדות תותחים ומרגמות עבור שתי החזיתות היו 374 ו-1,644, בהתאמה.
כדי להחמיר את קשייהם, הסובייטים התמודדו עם צווארי בקבוק באספקה וכן פעילות אווירית גרמנית מוגברת, וכתוצאה מכך הגדילו את בקשות היחידות לנשק נגד מטוסים.
לא כל היחידות הגרמניות, שהיה צריך לתגבר מעבר לגשרים בשטטין, היו מוכנות בתאריך ההתחלה המתוכנן של 15 בפברואר.
אף על פי כן, חלק מהקורפוס המרכזי, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-11, תקף באותו יום לעבר ארנסוואלדה.
בתחילה ההתקפה הצליחה; הכוחות היריבים של הארמייה ה-61 הופתעו וראש החנית הגרמני הגיע למוצב הנצור של ארנסוואלדה ושחרר את חיל המצב שלו.
המסדרון המרכזי לארנסוואלדה הורחב על ידי קורפוס הפאנצר אס אס ה-3, ודחק חלק מהחזית הסובייטית 8 עד 12 קילומטרים אחורה.
עם זאת, ההתקפה של קורפוס הפאנצר ה-39 לא הצליחה להגיע לאגם פלונה עקב התנגדות של ארמיית המשמר המשוריינת השנייה, ונעצרה כ-70 קילומטרים מקיסטרין לאחר שדחקה את הסובייטים מסלנטין ומוסקרין, וכבשה מחדש חלק מהקרקעות על החוף המזרחי של אגם מאדו ואת פיריץ.
קבוצת מונצל דחפה כ-4 קילומטרים לליבנוב, בעוד שקורפוס הפאנצר אס אס ה-3 התקדם כקילומטר ל-Reetz.
מספר טנקים סובייטים ותותחי נ"ט הושמדו על ידי טנקים כבדים טיגר II גרמניים, אך גם הטנקים הכבדים הגרמנים ספגו הפסדים.
באופן כללי, ההתקדמות הגרמנית נבלמה בגלל התנגדות סובייטית חזקה.
ב-17 בפברואר נפצע גנרל ונק, מפקד המתקפה, באורח קשה בתאונת דרכים.
בזמן שהסיע אותו מתדרוך בברלין, הוא השתלט על הנהיגה מהנהג שלו (שהיה במשמרת וער 48 שעות) ואז בעצמו נרדם על ההגה.
הוא הוחלף על ידי הנס קרבס, אך יוזמת הפיקוד כבר אבדה.
מאוחר יותר באותו היום, הטיל ז'וקוב את ארמיית ההלם השלישית, שהתפרסה מחדש מאזור יאסטרו, להתקפת נגד והמתקפה הגרמנית נעצרה.
קבוצת ארמיות ויסלה עצרה את Sonnenwende ב-18 בפברואר.
ב-19 בפברואר, יזם ז'וקוב מתקפת נגד שמטרתה לכידת שטטין באמצעות הארמיות ה-61 והמשמר המשוריינת ה-2, כמו גם קורפוס הפרשים של המשמר ה-7. עם זאת, הוא נתקע בקרבות הרחוב הקשים במהלך הכיבוש מחדש של ארנסוואלדה.
לא הייתה נסיגה גרמנית מיידית, אך הפיקוד הגרמני החליט ב-21 בפברואר להסיג את מפקדת קורפוס הפאנצר ה-39 וכן את דיוויזיות הפיהרר-גרנדיר, הפיהרר-בגלייט, הולשטיין והפאנצר אס אס ה-10 מערבה מאחורי קבוצת ארמיות מרכז, מה שהבטיח שמזרח פומרניה תיפול לידי הסובייטים.
הטלת הארמייה ה-70 להתקפה ב-23 בפברואר על ידי ז'וקוב, דרבנה נסיגה כשהכוחות הגרמניים איבדו או נטשו טנקים רבים.
ב-24 בפברואר, החזית הבלארוסית השנייה של מרשל רוקוסובסקי חידשה את המתקפה לתוך פומרניה, ופתחה פער רחב של בקווים הגרמניים ממערב לגרודז'ונדז תוך שהיא מתקדמת כמעט קדימה, מה שהפחית עוד יותר את הלכידות של ההגנות הגרמניות.
למרות ההישגים הראשוניים, המבצע היה כישלון מוחלט.
עם זאת, המבצע שכנע את הסובייטים לדחות את התקפתם על ברלין בזמן שפומרניה נכבשה במתקפת פומרניה המזרחית.
מבצע ממשי (הידוע גם בשם קרב הרייכסוואלד) היה החלק הצפוני בתנועת מלקחיים של בעלות הברית שהתרחשה בין 8 בפברואר ל-11 במרץ 1945 במהלך השלבים האחרונים של מלחמת העולם השנייה.
המבצע נוהל על ידי קבוצת הארמיות ה-21 האנגלו-קנדית של פילדמרשל ברנרד מונטגומרי, שהורכבה בעיקר מהארמייה הקנדית הראשונה בפיקודו של לוטננט-גנרל הארי קריראר והקורפוס הבריטי ה-30 בפיקודו של לוטננט-גנרל בריאן הורוקס.
המבצע היווה את תנועת המלקחיים הצפונית והחל עם הקורפוס ה-30 שהתקדם דרך יער רייכסוואלד בעוד שדיוויזיית הרגלים הקנדית ה-3, בכלי רכב אמפיביים, טיהרה עמדות גרמניות במישור הריין המוצף.
ההתקדמות של בעלות הברית התנהלה לאט מהצפוי ובמחיר גבוה יותר מאחר שהצבת הדרומית האמריקאית; מבצע רימון התעכב בשל הצפה מכוונת של נהר הרור על ידי הכוחות הגרמניים בפיקודו של אלפרד שלם, מה שאיפשר את ריכוזם נגד התקדמות כוחות חבר העמים הבריטי.
הלחימה הייתה קשה, אך התקדמות בעלות הברית נמשכה.
ב-22 בפברואר, לאחר שהתרחקו מהרייכסוואלד, ועם הערים קלווה וגוך (Goch) בשליטתן, חודשה המתקפה כמבצע בלוקבאסטר על ידי הארמייה התשיעית של ארצות הברית ליד גלדרן (Geldern) ב-4 במרץ כהמשך למבצע רימון.
הלחימה נמשכה כשהגרמנים ניסו לשמור על ראש גשר בגדה המערבית של הריין בווזל ולפנות כמה שיותר אנשים וכמה שיותר ציוד.
לבסוף, ב-10 במרץ, הסתיימה הנסיגה הגרמנית והגשרים האחרונים נהרסו.
אייזנהאואר, מפקד בעלות הברית, החליט שהדרך הטובה ביותר לתוך גרמניה תהיה על פני האדמות השטוחות יחסית של צפון אירופה, תוך כדי כיבוש הלב התעשייתי של חבל הרוהר.
זה דרש תחילה שכוחות בעלות הברית יגיעו אל הריין לכל אורכו.
קבוצת הארמיות ה-21 של מונטגומרי הקימה חזית לאורך המז בסוף 1944 ושקלה גם כמה פעולות התקפיות להרחבת והגנת ראש הגשר של ניימכן והגשרים החשובים שלו (שנכבשו במהלך מבצע מרקט גארדן).
הצעה אחת כזו, Valediction (פיתוח של תוכנית קודמת; Wyvern) – הסתערות מדרום-מזרח לניימכן בין נהרות הריין והמז, נגנזה בתחילה על ידי מונטגומרי.
ב-7 בדצמבר 1944 התכנסה ועידה במאסטריכט שכללה גנרלים של בעלות הברית, כדי לשקול דרכים לשמור על לחץ על הגרמנים לאורך כל החורף.
כתוצאה מכך, Valediction קודם והוקצה לארמייה הקנדית הראשונה.
הקורפוס ה-30 הבריטי צורף לקנדים לצורך המבצע והתאריך נקבע באופן זמני ל-1 בינואר 1945. בשלב זה, השם Veritable (ממשי) ניתן למבצע במקום Valediction.
במקרה, המבצע התעכב בשל הסחת הכוחות לבלימת המתקפה הגרמנית דרך הארדנים בדצמבר (הקרב על הבליטה), ויתרונות בעלות הברית באדמה קשה וקפואה אבדו.
מטרת המבצע הייתה לפנות את הכוחות הגרמניים מהאזור שבין נהרות הריין למז, מזרחית לגבול גרמניה־הולנד בחבל הריין.
זה היה חלק מאסטרטגיית "החזית הרחבה" של אייזנהאואר לכבישת כל הגדה המערבית של הריין לפני חצייתו.
הציפייה של בעלות הברית הייתה שהקצה הצפוני של קו זיגפריד יהיה מוגן פחות טוב מאשר במקומות אחרים ותנועת איגוף סביב הקו אפשרית ותאפשר הסתערות מוקדמת על חבל הרוהר התעשייתי.
המבצע הייתה הזרוע הצפונית של תנועת מלקחיים.
זרוע הצבת הדרומית, מבצע רימון, הייתה אמורה להתבצע על ידי הארמייה התשיעית האמריקאית בפיקודו של לוטננט גנרל ויליאם הוד סימפסון.
ראשית, השטח המיוער בכבדות, הדחוס בין נהרות הריין והמז, הפחית את היתרונות האנגלו-קנדיים בכוח אדם ובשריון; המצב החריף בשל קרקע רכה שהופשרה לאחר החורף וגם בשל הצפה מכוונת של מישור הריין הסמוך.
בשלב זה, קבוצת הארמיות ה-21 הייתה מורכבת מהארמייה השנייה הבריטית (לוטננט גנרל מיילס דמפסי), הארמייה הקנדית הראשונה (לוטננט גנרל הארי קריראר) והארמייה התשיעית של ארצות הברית (לוטננט גנרל ויליאם סימפסון).
במהלך המבצע תוכנן כי הקורפוס ה-30 הבריטי המתוגבר, בפיקודו של לוטננט גנרל בריאן הורוקס, יתקדם דרך יער רייכסוואלד ומישורי השיטפונות הסמוכים לו לכביש קלווה – גוך.
לארמייה הקנדית הראשונה היה תקופה קשה בה היה עליה לפנות את דרכי הגישה לאנטוורפן במהלך הסתיו שעבר.
היא הייתה, מבחינה מספרית, הקטנה מבין ארמיות בעלות הברית בצפון אירופה, ולמרות שמה, הכילה יחידות בריטיות משמעותיות כחלק מהמבנה שלה.
עבור מבצע ממשי, היא חוזקה עוד יותר על ידי הקורפוס ה-30. בתחילת המבצע, פריסת בעלות הברית הייתה, משמאל לימין על פני חזית בעלות הברית:
דיוויזיית הרגלים הקנדית השלישית (מייג'ור גנרל דניאל ספרי)
דיוויזיית הרגלים הקנדית השנייה (מייג'ור גנרל אלברט ברוס מתיוס)
דיוויזיית השריון הקנדית הרביעית (מייג'ור גנרל כריס ווקס)
דיוויזיית הרגלים ה-15 (הסקוטית) (מייג'ור גנרל קולין מיור ברבר)
דיוויזיית הרגלים ה-53 (הוולשית) (מייג'ור גנרל רוברט נוקס רוס)
דיוויזיית הרגלים ה-51 (היילנד) (מייג'ור גנרל טום רני)
דיוויזיות נוספות הוכפפו עם התקדמות המבצע:
דיוויזיית הרגלים ה-43 (וסקס) (לוטננט גנרל אייבור תומאס) – חלק מהעתודה של הקורפוס ה-30 בתחילת המבצע.
דיוויזיית המשמר המשוריינת (מייג'ור גנרל אלן אדייר) – חלק מהעתודה של הקורפוס ה-30 בתחילת המבצע.
החטיבה המשוריינת הבריטית ה-4 (בריגדיר ה.
קראקרופט) – חלק מהעתודה של הקורפוס ה-30 בתחילת המבצע.
דיוויזיית השריון ה-11 (מייג'ור גנרל פיליפ רוברטס) – הועברה מעבר למז מהארמייה השנייה הבריטית עם התקדמות המבצע.
הערכות של הפיקוד העליון הגרמני היו שהתקדמות של בעלות הברית דרך הרייכסוואלד תהיה קשה מדי וההסתערות הצפויה תהיה של הארמייה השנייה הבריטית מאזור פנלו.
לכן הוצבו שם עתודות להגיב על כך.
אלפרד שלם, המפקד הגרמני המקומי, לא הסכים בתוקף, והאמין שהרייכסוואלד הוא הנתיב הסביר יותר.
הוא פעל בניגוד להערכות הממונים עליו ולכן דאג שהאזור יהיה מבוצר היטב, חיזק את הגנות קו זיגפריד והעביר בשקט חלק מהעתודות שלו להתקרב לקו ההתקפה הזה, מה שאומר שכוחות עילית טריים היו זמינים עבורו.
זו הייתה דיוויזיה חסרת ניסיון ולא מצוידת שהוקמה מחדש לאחר השמדתה בפאלז בנורמנדי.
היא תוגברה על ידי רגימנט הצנחנים השני של הלופטוואפה המצויד היטב, שהוצב בין הקצה המערבי של הרייכסוואלד למז.
שני רגימנטים, רגימנט הגרנדירים ה-1,062 ורגימנט הגרנדירים ה-1,051, כיסו את קצה היער מול בעלות הברית ורגימנט הגרנדירים ה-1,052 הגן על מישור ההצפה של הריין באגף הימני הגרמני.
שתי יחידות נוספות, לא יעילות, הוחזקו באזור העורף: גדוד גיבוי מינסטר (יחידה קטנה של קשישים ששמרה על מתקנים סטטיים) וגדוד בטן 276, שאנשיו סבלו ממחלות עיכול כרוניות שמנעו מהם למלא תפקידים פעילים בהגנה.
גדוד נגד טנקים כבד 655
בסביבות 36 תותחי סער, השריון הגרמני היחיד הזמין מיד ברייכסוואלד.
שמירה על גדת הנהר מז, מול הארמייה הבריטית השנייה.
אלמנטים נלחמו בעמדות הגנה בקלווה וגוך.
אלמנטים בעתודה בגלדרן, כתוצאה מהציפייה של שלם למתקפה דרך הרייכסוואלד.
קורפוס הפאנצר ה-47 (גנרל היינריך פון ליטוויץ)
עתודה משוריינת של קבוצת ארמיות H, בדילקן (Dülken), דרום מזרחית לפנלו.
לאחר הלחימה בארדנים, שתי הדיוויזיות שלה, דיוויזיית הפאנצר ה-116 ודיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15, היו בעוצמה של קצת יותר מ-50 אחוזים עם לא יותר מ-90 טנקים ביניהם.
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 (וולפגנג מאוקה)
מערך עתודות אפשרי, על פי הערכות בעלות הברית, שעשוי להיות במקום בתוך שש שעות מהתקיפה.
בעלות הברית התקדמו מחרוסביק (Groesbeek), שנכבשה במהלך מבצע מרקט גארדן, מזרחה לקלווה וגוך, פנתה דרומה מזרחה לאורך הריין עד לקסנטן (Xanten) ולהתקדמות כוחות ארצות הברית.
כל אזור הקרב היה בין נהרות הריין והמז, בתחילה דרך הרייכסוואלד ולאחר מכן על פני ארץ חקלאית.
הרייכסוואלד הוא אזור מיוער קרוב לגבול הולנד-גרמניה.
מישור השיטפונות של הריין, היה ברוחב 3.2–4.8 קילומטרים (ואשר בעת המבצע הותר להציפו לאחר חורף רטוב), היה הגבול הצפוני של השטח ומישור ההצפה היה הגבול הדרומי.
רכס רייכסוואלד הוא שריד קרחוני שכשהוא רטוב הופך בקלות לבוץ.
בזמן המבצע, הקרקע הופשרה ובעיקר לא הייתה מתאימה לכלי רכב גלגליים ובעלי זחלים, ותנאים אלו גרמו לתקלות במספר ניכר של טנקים.
המסלולים ביער היו בעיה עבור בעלות הברית, הן במהלך ההתקדמות ביער והן בהמשך לאספקה ותגבורת.
הכבישים הראשיים היחידים באזור עברו מצפון ליער (מניימכן לקלווה) ומדרומו (ממוק (Mook) לגוך) – שום נתיב סלול ממזרח למערב לא עבר דרכו.
היו שלושה מסלולים מצפון לדרום: מהקנס (Hekkens) לקרננבורג (Kranenburg), מהקנס לקלווה ומקלווה לגוך, לאורך הקצה המזרחי של הרייכסוואלד.
המחסור בדרכים מתאימות הוחמר בשל הקרקע הרכה וההצפה המכוונת של מישורי השיטפונות, שהצריכו שימוש בכלי רכב אמפיביים.
הכבישים הטובים המעטים נפגעו במהירות והתפרקו בשל התנועה הכבדה המתמדת בהם במהלך המבצע.
הגרמנים בנו שלושה קווי הגנה.
הראשון היה מוילר (Wyler) למז לאורך הקצה המערבי של הרייכסוואלד, אשר אויש על ידי הדיוויזיה ה-84 ורגימנט הצנחנים ה-1; זה היה קו "מלכודות" שנועד רק לעכב מתקפה ולהזעיק את הכוחות העיקריים.
השני, מעבר ליער, כלל את רס (Rees), קלווה וגוך, והשלישי נפרש מרס, דרך יער הוכוואלד לגלדרן.
ההכנות למבצעים הסתבכו בשל מצבם הירוד של הנתיבים המעטים לתוך אזור הריכוז, גודלו הקטן, הצורך לשמור על הפתעה ולפיכך הצורך להסתיר את תנועות הלוחמים והציוד.
נבנה גשר רכבת חדש שהרחיב את הגישה לניימכן, הגשר נבנה על פני המז במוק והכבישים תוקנו ותוחזקו.
הוטלו הגבלות רציניות ומחמירות על תנועות אוויר ויבשה בשעות היום; ריכוזי חיילים ומקומות אחסון הוסוו.
מבצע ממשי תוכנן בשלושה שלבים נפרדים:
פינוי הרייכסוואלד ואבטחת קו העיירות חֶנֶפ (Gennep), אספרדן (Asperden) וקלווה.
פריצת מערכת ההגנה השנייה של האויב ממזרח ודרום-מזרח לרייכסוואלד, כיבוש היישובים וצה (Weeze), אידם (Uedem), קלקר (Kalkar) ואמריך (Emmerich) ואבטחת הקשר ביניהם.
פריצת קווי ההגנה הנשענים על ההוכוואלד וההתקדמות לאבטחת הקו הכללי גלדרן-קסנטן.
המבצע החל כהסתערות חזיתית של חי"ר, בתמיכה משוריינת, נגד עמדות מוכנות, בשטח שנתן יתרון למגינים.
ב-7 בפברואר יותר מ-750 מפציצים כבדים של חיל האוויר המלכותי הפציצו את קלווה וגוך עם כמות גדולה של חומר נפץ.
על מנת לצמצם את יתרונות המגנים, הופעלה הפגזה ארטילרית בקנה מידה גדול, ההפצצה הבריטית הגדולה ביותר מאז קרב אל-עלמיין השני.
לוחמים ממש התחרשו למשך שעות על ידי רעש של 1,034 תותחים.
קיוו שהדבר לא רק יהרוס את ההגנות הגרמניות ברחבי הרייכסוואלד אלא גם יהרוס את המורל של המגינים ואת רצונם להילחם.
כמו כן בוצעו התקפות אוויריות כדי לבודד את אזור הקרב מתגבור נוסף.
מבצע ממשי החל ב-8 בפברואר 1945, בשעה 10:30 חמש דיוויזיות חי"ר, 50,000 איש עם 500 טנקים, תקפו לאורך הקו – בהתאמה מהצפון, הקנדיות השלישית והשנייה, ה-15 (סקוטית) במרכז וה-53 (הוולשית) וה-51 (היילנד) מימין.
למחרת שחררו הגרמנים מים מסכר רור הגדול ביותר, אשר הציפו את העמק, ותקעו ללא תקנה את המבואות כדי להבטיח זרימה יציבה במשך ימים רבים.
למחרת הם הוסיפו להצפה בכך שעשו את אותו הדבר לסכרים במעלה הזרם על הרור והאורפט (Urft).
הנהר עלה בגובה שני מטרים בשעה והעמק במורד הנהר למז נשאר מוצף במשך כשבועיים.
הקורפוס ה-30 התקדם בקרבות כבדים לאורך צוואר היבשה הצר בין המז והוואל (Waal) ממזרח לניימכן, אך מבצע רימון נאלץ להידחות בשבועיים כאשר הגרמנים שחררו את המים מסכרי רור ומפלס הנהר עלה.
הארמייה האמריקאית התשיעית לא הייתה מסוגלת לנוע ושום פעולות צבאיות לא יכלו להימשך לאורך הרור עד שהמים ירדו.
במהלך השבועיים של ההצפה, היטלר אסר על פילדמרשל גרד פון רונדשטט לסגת מזרחה מאחורי הריין, בטענה שזה רק יעכב את הקרב הבלתי נמנע.
רונדשטט קיבל פקודה להילחם במקום שבו עמדו כוחותיו.
הקיפאון האמריקאי שנוצר איפשר לרכז את הכוחות הגרמניים נגד ההתקפה האנגלו-קנדית.
בתחילה, הקורפוס ה-30 התקדם במהירות על פני רוב חזיתו, אך לאחר היום הראשון, הופיעה תגבורת גרמנית ודווח על עימותים אלימים עם רגימנט של דיוויזיית הצנחנים ה-6 ויחידות שריון.
הורוקס הורה על הדיוויזיה ה-43 (וסקס) להתקדם מעבר לקלווה לחלק האחורי הגרמני.
דבר זה הביא לפקק התנועה הגדול ביותר בהיסטוריה של הלוחמה המודרנית.
עם כביש יחיד זמין בלבד, יחידות הדיוויזיות ה-43, ה-15 והקנדיות הפכו מעורבות בטור בל יינתק באורך של 16 קילומטרים.
הדיוויזיה ה-15 קיבלה פקודות לכבוש את קלווה, אך בליל 9 בפברואר היא נעצרה בפאתי העיר.
קורפוס הפאנצר ה-47 בפיקודו של הגנרל היינריך פון ליטוויץ הופנה לקלווה ולרייכסוואלד.
ב-11 בפברואר הדיוויזיה ה-15 פינתה את העיר.
לאחר שהרחיב את קו החזית ל-23 קילומטרים, הקורפוס הקנדי השני, עם הדיוויזיות השנייה והשלישית והדיוויזיה המשוריינת הרביעית, קיבל אחריות להתקדמות לאורך הריין לקלקר ולקסנטן.
הקורפוס ה-30 היה אמור לפעול מימין ולכבוש את גוך לפני שינוע לעבר הריין ויחבור לאמריקאים – לאחר שמבצע רימון יצא לדרך.
הדיוויזיה השלישית השתמשה בכלי רכב אמפיביים מסוג "באפלו" כדי לנוע באזורים המוצפים; המים הפכו את הגנות השדה ואת שדות המוקשים הגרמניים לבלתי יעילים ובודדו את יחידותיהם באיים בהם ניתן היה לאסוף אותם, בזה אחר זה.
הקורפוס ה-30 עשה חזרות על טקטיקות לוחמת יער והצליח להביא כוחות שריון קדימה (למרות שיעור גבוה של נזקים עקב התנאים הטבעיים בשילוב עם גיל הטנקים).
ההגנות הגרמניות לא חזו טקטיקות כאלה, ולכן לטנקים הללו, כולל יורקי הלהבות של טנקי צ'רצ'יל קרוקודיל, היה ערך הלם רב.
לאחר שהרייכסוואלד נכבש, כוחות בעלות הברית עצרו להתאגד מחדש לפני שהמשיכו בהתקדמותם לעבר הרכס המיוער הוכוואלד, בתוספת קסנטן ממזרח לו, על מנת לחבור אל הארמייה האמריקאית התשיעית.
השלב הזה נקרא מבצע בלוקבאסטר.
כמתוכנן, המבצע התחיל ב-22 בפברואר כאשר הדיוויזיה ה-15 (הסקוטית) תקפה יערות צפונית-מזרחית לוצה (Weeze), והמשיך יומיים לאחר מכן, ב-24 בפברואר, כאשר הדיוויזיה ה-53 (הוולשית) תתקדם דרומה מגוך, תכבוש את וצה ותמשיך לכיוון דרום מערב.
לבסוף, ב-26 בפברואר, פתח הקורפוס הקנדי השני את המבצע שנועד להתגבר על ההגנות הגרמניות המבוססות על הוכוואלד ולאחר מכן להתקדם לקסנטן.
עד שזרמי המים מסכרי הרור שככו והארמייה האמריקאית התשיעית הצליחה לחצות את הרור ב-23 בפברואר, גם כוחות אחרים של בעלות הברית התקרבו לגדה המערבית של הריין.
הדיוויזיות של רונדשטדט שנותרו בגדה המערבית של הריין נופצו לרסיסים בחבל הריין ו-230,000 איש נפלו בשבי.
לאחר הקרב ערכה חטיבת השריון ה-34 תחקיר של חלקה בשלב הקרבות ביער על מנת להדגיש את פעילות השריון ולהפיק לקחים.
לאחר המלחמה, אייזנהאואר העיר כי "זו הייתה חלק מהלחימה החריפה ביותר של המלחמה כולה" ו"קרב עיכוב מר שבו היה צריך להכריח את האויב לסגת חצר אחר חצר".
מונטגומרי כתב "חיילי הצנחנים של האויב נלחמו בקנאות שאינה מצטיינת בכל עת במלחמה" ו"עוצמת האש מכלי נשק האויב הייתה הכבדה ביותר שנפגשה עד כה על ידי חיילים בריטיים במערכה".
מבצע מפולת שלגים היה שם הקוד של נחיתות בעלות הברית ליד נמל סלרנו, שבוצע ב-9 בספטמבר 1943, במסגרת פלישת בעלות הברית לאיטליה.
האיטלקים פרשו מהמלחמה יום לפני הפלישה, אך בעלות הברית נחתו באזור המוגן על ידי כוחות גרמנים.
המבצע תוכנן תחת השם "Top Hat", ונתמך על ידי תוכנית ההונאה מבצע בורדמן.
הנחיתות בוצעו על ידי הארמייה האמריקאית החמישית, בפיקודו של הגנרל האמריקאי מארק וו.
היא כללה את הקורפוס האמריקאי ה-6, הקורפוס הבריטי ה-10 והדיוויזיה המוטסת ה-82, בסך הכל כתשע דיוויזיות.
מטרותיה העיקריות היו לתפוס את נמל נאפולי כדי להבטיח אספקה מחודשת, ולחתוך לחוף המזרחי, על מנת ללכוד את חיילי הציר דרומה יותר.
על מנת למשוך חיילים משטח הנחיתה, בוצע מבצע בייטאון.
זו הייתה נחיתה של הארמייה השמינית הבריטית בקלבריה ב"בוהן" של איטליה, ב-3 בספטמבר.
נחיתות ימיות בו זמנית בוצעו על ידי הדיוויזיה הבריטית המוטסת ה-1 בנמל טאראנטו (מבצע סלפסטיק).
הגנרל הבריטי ברנרד מונטגומרי חזה שבייטאון יהיה בזבוז של מאמץ משום שהניח שהגרמנים יתמודדו בקלבריה; אך אם הם לא יעשו זאת, ההסחה לא תעבוד.
אחרי מבצע בייטאון, הארמייה השמינית צעדה צפונה לאזור סלרנו ללא שום התנגדות מלבד מכשולי דרכים.
נחיתות סלרנו בוצעו ללא הפצצות ימיות או אוויריות קודמים על מנת להשיג הפתעה.
כשהגל הראשון התקרב לחוף בפאיסטום, רמקול מאזור הנחיתה הכריז באנגלית, "בואו ותוותרו.
אנחנו מכסים אתכם." הכוחות תקפו בכל זאת.
הגרמנים הקימו עמדות ארטילריה ומקלעים ופיזרו טנקים דרך אזורי הנחיתה שהקשו על ההתקדמות, אך אזורי החוף נכבשו.
בסביבות השעה 07:00 בוצעה התקפת נגד מתוכננת על ידי דיוויזיית הפאנצר ה-16. זה גרם לנפגעים כבדים אך ההתקפה נהדפה.
גם הבריטים וגם האמריקאים התקדמו בצורה איטית, ועדיין היה פער ביניהם בסוף היום הראשון.
הם התחברו עד סוף היום השני וכבשו של קו החוף לעומק של .
במהלך 12–14 בספטמבר הגרמנים ארגנו התקפת נגד מאוחדת של שש דיוויזיות של כוחות ממונעים, בתקווה לזרוק את ראש החוף של סלרנו לים לפני שיוכל לחבור עם הארמייה השמינית הבריטית.
נגרמו אבדות כבדות, מכיוון שכוחות בעלות הברית היו מפוזרים מכדי להיות מסוגלים להתנגד להתקפות מרוכזות.
הכוחות החיצוניים ביותר נסוגו אפוא על מנת לצמצם את ההיקף.
ההיקף החדש נערך בסיוע ימי ואווירי, אם כי ההתקפות הגרמניות הגיעו במקומות מסוימים כמעט עד לחופים.
לאחר תבוסת הכוחות האיטלקיים וקורפוס אפריקה בצפון אפריקה, הייתה מחלוקת בין בעלות הברית לגבי מה צריך להיות הצעד הבא.
וינסטון צ'רצ'יל רצה במיוחד לפלוש לאיטליה, שאותה כינה "הבטן התחתית של אירופה" (בדרך כלל מצוטט בטעות "בטן רכה").
התמיכה העממית באיטליה במלחמה הלכה וירדה, והוא האמין שפלישה תרחיק את איטליה, ובכך את השפעתו של הצי האיטלקי (רג'יה מרינה) בים התיכון, ותפתח אותה לתנועת בעלות הברית.
זה יקל הרבה יותר על אספקת כוחות בעלות הברית במזרח התיכון ובמזרח הרחוק, ויגדיל את האספקה הבריטית והאמריקנית לברית המועצות.
בנוסף, הוא יכבול את הכוחות הגרמניים, וירחיק אותם מהפלישה המתוכננת לנורמנדי - מבצע אוברלורד.
עם זאת, הגנרל ג'ורג' מרשל וחלק גדול מהמטה האמריקני לא רצו לבצע שום פעולות שעלולות לעכב את הפלישה לנורמנדי.
כשהתברר שלא ניתן לבצע את מבצע אוברלורד ב-1943, הוסכם שיש להשתמש בכוחות בצפון אפריקה כדי לפלוש לסיציליה, ללא התחייבות לפעולות המשך.
מפקדת כוחות הברית המשותפת AFHQ הייתה אחראית מבצעית לכל כוחות היבשה של בעלות הברית בזירת הים התיכון והם אלה שתכננו ופיקד על הפלישה לסיציליה ולאיטליה.
פלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943, בשם הקוד מבצע האסקי, הייתה מוצלחת ביותר, אף על פי שרבים מכוחות הציר שם הצליחו להימנע מלכידה ולברוח ליבשת.
חשוב מכך, הפיכה הדיחה את בניטו מוסוליני כראש ממשלת איטליה, שהחלה אז להתקרב לבעלות הברית כדי לעשות שלום.
האמינו שפלישה מהירה לאיטליה עשויה לזרז כניעה איטלקית ולהניב ניצחונות צבאיים מהירים על החיילים הגרמנים שיילכדו כעת בלחימה במדינה עוינת.
עם זאת, ההתנגדות האיטלקית (ויותר מכך הגרמנית) התגלתה חזקה יחסית, והלחימה באיטליה נמשכה גם לאחר נפילת ברלין.
בנוסף, הפלישה הותירה את בעלות הברית בעמדה של אספקת מזון ואספקה לשטח שנכבש, נטל שאם לא כן היה נופל על גרמניה.
כמו כן, איטליה שנכבשה על ידי צבא גרמני עוין הייתה מייצרת בעיות נוספות עבור המפקד העליון הגרמני אלברט קסלרינג.
הנחיתות העיקריות נקבעו כעבור שבוע, 9 בספטמבר.
הכוח העיקרי ינחת סביב סלרנו בחוף המערבי במבצע מפולת שלגים.
היא תהיה מורכבת מהארמייה האמריקאית החמישית תחת גנרל מארק וו.
קלארק, הכוללת את הקורפוס האמריקאי ה-6 בפיקודו של ארנסט ג'יי דאולי, הקורפוס הבריטי ה-10 בפיקודו של ריצ'רד מקרירי, והדיוויזיה המוטסת ה-82 בעתודה, בסך הכל כתשע דיוויזיות.
מטרותיה העיקריות היו לתפוס את נמל נאפולי כדי להבטיח אספקה מחודשת, ולחתוך לחוף המזרחי, וללכוד את חיילי הציר דרומה יותר.
הכללתה של הדיוויזיה המוטסת ה-82 ככוח עתודה התאפשרה רק עם ביטול מבצע הענק השני.
הדיוויזיה המוטסת הבריטית ה-1 הייתה אמורה לנחות בים ליד טאראנטו, על ה"עקב" של איטליה במבצע סלפסטיק, כהסחה עבור סלרנו.
המשימה שלהם הייתה לכבוש את הנמל וכמה שדות תעופה סמוכים ולחבור עם הארמייה השמינית לפני שלחצו צפונה להצטרף לארמייה החמישית ליד פוג'ה.
הארמייה החמישית תנחת על חזית רחבה מאוד של 35 מייל, תוך שימוש בשלוש דיוויזיות הסתערות בלבד, ושני הקורפוסים היו מופרדים באופן נרחב הן במרחק והן על ידי נהר.
יתר על כן, השטח היה מאוד נוח לכוח המגן.
על כוח ריינג'רים בפיקודו של קולונל ויליאם או.
כשמונה דיוויזיות גרמניות הוצבו כדי לכסות אתרי נחיתה אפשריים, כולל דיוויזיית הרמן גרינג, הפאנצר ה-26 וה-16, הפאנצרגרנדיר ה-15 וה-29 והפאלשירמייגר ה-1 וה-2.
כוחות הנחיתה של בעלות הברית
כוח משימה 80: כוח המשימה של הצי המערבי
הארמייה האמריקאית החמישית (לוטננט גנרל מארק וו.
הקורפוס הבריטי ה-10 (לוטננט גנרל ריצ'רד ל.
הקורפוס האמריקאי ה-6 (מייג'ור גנרל ארנסט ג'יי דאולי)
אזור נחיתה צפוני (דרום לסלרנו)
כוח משימה 85: כוח הנחיתה הצפוני
דיוויזיית הרגלים ה-46 (מייג'ור גנרל ג'ון האוקסוורת')
דיוויזיית הרגלים ה-56 (לונדון) (מייג'ור גנרל דאגלס גרהאם)
דיוויזיית השריון ה-7 (מייג'ור גנרל ג'ורג' ארסקין)
3 גדודי ריינג'רים אמריקאים (לוטננט קולונל ויליאם או.
2 כוחות קומנדו (בריגדיר רוברט לייקוק)
כוח משימה 81: כוח הנחיתה הדרומי
דיוויזיית הרגלים ה-36 (מייג'ור גנרל פרד ל.
דיוויזיית הרגלים ה-45 (מייג'ור גנרל טרוי ה.
קבוצת ארמיות Cגנרל-פלדמרשל אלברט קסלרינג
גנרל חיל השריון הרמן באלק
פרוס לאורך החוף מצפון לדרום נאפולי:
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-15 (גנרל לויטננט אברהרד רודט)
דיוויזיית הפאנצר הרמן גרינג (גנרל מיור וילהלם שמאלץ)
דיוויזיית הפאנצר ה-16 (גנרל לויטננט רודולף זיקניוס)
גנרל חיל השריון טראוגוט הר
דיוויזיית הפאנצר ה-26 (גנרל לויטננט שמילו פון ליטוויץ)
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-3 (גנרל לויטננט פריץ-הוברט גרזר)
דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29 (גנרל לויטננט ולטר פריז)
בסלרנו התקבלה ההחלטה לתקוף ללא הפצצות ימיות או אוויריות, כדי להבטיח הפתעה.
הפתעה טקטית לא הושגה, כפי שחזו מפקדי הצי.
כשהגל הראשון התקרב לחוף בפאיסטום, רמקול מאזור הנחיתה הכריז באנגלית, "בואו תיכנעו.
הגרמנים הקימו עמדות ארטילריה ומקלעים ופיזרו טנקים דרך אזורי הנחיתה שהקשו על ההתקדמות, אך שטחי החוף נכבשו בהצלחה.
בסביבות השעה 07:00 בוצעה התקפת נגד מרוכזת על ידי דיוויזיית הפאנצר ה-16. היא גרמה לאבדות כבדות, אך נהדפה בסיוע ירי ארטילריית הצי.
גם הבריטים וגם האמריקאים התקדמו באופן איטי, ועדיין היה ביניהם פער של 10 מייל בסוף היום הראשון.
הם חברו עד סוף היום השני וכבשו 35–45 מיילים של קו חוף לעומק של שישה או שבעה מיילים.
במהלך 12–14 בספטמבר הגרמנים ארגנו התקפת נגד מתואמת עם שש דיוויזיות של כוחות ממונעים, בתקווה לזרוק את ראש החוף של סלרנו לים לפני שיוכל לחבור עם הארמייה השמינית הבריטית.
נגרמו אבדות כבדות, שכן חיילי בעלות הברית היו פרוסים עד דק מכדי להיות מסוגלים להתנגד להתקפות מרוכזות.
ההיקף החדש נערך בסיוע של 4,000 צנחנים מהדיוויזיה המוטסת ה-82 ומרגימנט הצנחנים ה-509 שהוצנחו באוויר ליד הנקודות החמות, מתמיכה חזקה של ירי ספינות הצי ומתותחנים של הארמייה החמישית.
ההתקפות הגרמניות הגיעו כמעט עד לחופים אך בסופו של דבר נכשלו.
מארק קלארק זכה בצלב השירות המצוין, העיטור השני בחשיבותו בארצות הברית על גבורה בלחימה, על מנהיגותו בחזית במהלך משבר זה.
הוא נראה לעיתים קרובות בעמדות הקדמיות ביותר מעודדות את הכוחות.
עם זאת, להערכתו של ההיסטוריון קרלו ד'אסטה, תכנון המבצע הגרוע של קלארק גרם למשבר מלכתחילה.
קרב סלרנו היה גם מקום מרד של כ-600 אנשי הקורפוס ה-10 הבריטי, אשר ב-16 בספטמבר סירבו להישלח ליחידות חדשות כמחליפים.
הם הבינו בעבר שהם יחזרו ליחידות משלהם שמהן הופרדו במהלך הלחימה במערכה בצפון אפריקה, בעיקר מפני שנפצעו.
בסופו של דבר שכנע מפקד הקורפוס, מקרירי, את רוב החיילים למלא אחר פקודותיהם.
המש"קים שהובילו את המרד נידונו למוות, אך לבסוף הורשו להצטרף מחדש ליחידות וגזר הדין לא בוצע.
הארמייה הגרמנית העשירית התקרבה מאוד להכריע את ראש החוף של סלרנו.
בעלות הברית התמזל מזלן שבזמן זה אדולף היטלר צידד בהשקפתו של מפקד קבוצת הארמיות שלו בצפון איטליה, פילדמרשל ארווין רומל, והחליט שההגנה על איטליה מדרום לרומא אינה בראש סדר העדיפויות האסטרטגיות.
כתוצאה מכך, נאסר על מפקד קבוצת הארמיות בדרום איטליה, פילדמרשל אלברט קסלרינג להזעיק עתודות מקבוצת הצבא הצפונית.
ההצלחה שלאחר מכן של מסע ההגנה של הארמייה העשירית הגרמנית בגרימת אבדות כבדות מאוד לארמיות האמריקאית החמישית והבריטית השמינית והטיעונים האסטרטגיים של קסלרינג לפיהם יש להרחיק את בעלות הברית מגרמניה ככל האפשר, הביאו את היטלר לשנות את דעתו באוקטובר.
הוא משך את רומל כדי לפקח על בניית ההגנות בצפון צרפת ונתן לקסלרינג את הפיקוד על כל איטליה עם סמכות להשאיר את רומא בידיים גרמניות למשך הזמן הארוך ביותר האפשרי.
הגנרל קלארק בספרו "Calculated Risk" מדווח כי הקורפוס ה-10 ספג 531 הרוגים, 1,915 פצועים ו-1,561 נעדרים, בעוד שלקורפוס ה-6 היו 225 הרוגים, 853 פצועים ו-589 נעדרים.
קלארק גם הצהיר כי רוב הנעדרים משני הקורפוסים חזרו לאחר מכן לקווי החזית.
לאחר קרב של שבוע, האבדות המשולבות של אבדות בעלות הברית היו כבדות, עם 2,349 הרוגים, 7,366 פצועים ו-4,100 נעדרים.
האבדות הגרמניות מנו 840 הרוגים, 2,002 פצועים ו-603 נעדרים.
רוב האבדות הללו נגרמו מאש ותותחי שדה של בעלות הברית.
התקדמות נוספת של בעלות הברית
כשראש החוף של סלרנו מאובטח, הארמייה החמישית יכלה להתחיל לתקוף מצפון מערב לכיוון נאפולי.
הארמייה השמינית התקדמה במהירות מה"בוהן" מול פעולות עיכוב של כוחות הנדסה גרמנים וחברה עם הדיוויזיה המוטסת ה-1 בחוף הים האדריאטי.
היא איחדה את האגף השמאלי של החזית שלה עם האגף הימני של הארמייה החמישית ב-16 בספטמבר, התקדמה במעלה החוף האדריאטי וכבשה את שדות התעופה ליד פוג'ה ב-27 בספטמבר.
פוג'ה הייתה מטרה מרכזית של בעלות הברית מכיוון שמתחם שדות התעופה הגדול שם יעניק לכוחות האוויר של בעלות הברית את היכולת לפגוע במטרות חדשות בצרפת, גרמניה והבלקן.
הארמייה החמישית כבשה את נאפולי ב-1 באוקטובר, והגיעה לקו נהר וולטורנו ב-6 באוקטובר.
זה סיפק מחסום טבעי, שהבטיח את נאפולי, מישור קמפניה ושדות התעופה החיוניים עליו מפני התקפת נגד.
בינתיים, על חוף הים האדריאטי, הארמייה השמינית הבריטית התקדמה לקו מקמפובאסו ללרינו וטרמולי על נהר ביפרנו.
השלב הבא של המערכה האיטלקית הפך עבור צבאות בעלות הברית למערכה שוחקת ומתישה נגד הגנות מיומנות, נחושות ומוכנות היטב בתנאי שטח ומזג אוויר, שהעדיפו את ההגנה ופגעו ביתרונות בעלות הברית בציוד ממוכן ובעליונות אווירית.
זה לקח עד אמצע ינואר 1944 להילחם דרך קווי וולטורנו, ברברה וברנהרדט כדי להגיע לקו גוסטב, עמוד השדרה של הגנות קו החורף, אשר היווה את הפתיח לארבעת קרבות מונטה קאסינו שהתרחשו בין ינואר למאי 1944.
מבצע מסלול בטוח היא תוכנית חירום לאומית רב־שנתית למיגור הפשיעה והאלימות בחברה הערבית, אשר התקבלה בהחלטת ממשלה מאוקטובר 2021. בראש צוות מתכלל של התוכנית עמד יואב סגלוביץ, סגן השר לביטחון פנים.
החלטת ממשלה 549 שהתקבלה באוקטובר 2021 הוציאה מהכוח אל הפועל את ההחלטה על יציאה למבצע "מסלול בטוח".
בהחלטה זו נקבעה התוכנית לתקופה של חצי שנה.
בהמשך הוארכה התוכנית עד סוף שנת 2022.
ביישום התוכנית לקחו חלק כל מחוזות משטרת ישראל, יחידת להב 433, משמר הגבול, חטיבת התביעות, אגפי החקירות, המבצעים והתנועה, אגף סיכול הפשיעה במגזר הערבי והייעוץ המשפטי של המשטרה.
בנוסף על כך, בוצע שיתוף פעולה עם רשות המסים, שירות הביטחון הכללי, משרד המשפטים, נציגי הייעוץ המשפטי לממשלה ופרקליטות המדינה.
בתחילת המבצע (עד ינואר 2022), נערכו כ-300 חיפושים ונתפסו על ידי המשטרה ורשויות המס כ-112 כלי רכב (מרביתם רכבי יוקרה בשווי עשרות מיליוני שקלים), מאות אמצעי לחימה ובוצעו 264 מעצרים.
עד ה-17 בינואר 2022 הוגשו כבר כ-90 כתבי אישום נגד אישים שהיו יעדים במבצע, כ-15% מהם מזוהים עם ארגוני פשיעה בחברה הערבית.
עד מרץ נתפס ציוד בשווי 128 מיליון ש"ח.
בנובמבר 2021 אירע אחד מסיכולי הנשק הגדולים בתולדות המדינה עד אז – כ-1,600 שוטרים פשטו על כ-25 יישובים בצפון ועצרו כ-64 חשודים.
במסגרת הסיכול נתפסו 40 רובים, 13 אקדחים, שני מקלעים ושני מטעני חבלה.
במרץ 2022 סוכלה שוב הברחת הנשק הגדולה בתולדות המדינה שכללה עשרות נשקים וסמים בשווי של כשלושה מיליון וחצי שקלים.
את ההברחה ביצעו שלושה חשודים מטובא זנגריה.
עד מאי 2022 הוגשו 188 כתבי אישום בעבירת סחיטת באיומים (כ-90% יותר בהשוואה לתקופה המקבילה ב-2021) וחולט ציוד וכסף (כולל רכבי יוקרה, חשבונות בנק, רכוש וכסף מזומן) בשווי 210 מיליון ש"ח מעבריינים שונים.
בשנה שלאחר המבצע (עד דצמבר 2022) פורסם כי במסגרתו בוצעו למעלה מ-2,360 חיפושים, נעצרו כ-3,500 איש והוגשו כמעט 500 כתבי אישום (מתוך 1,422 יעדים שהוגדרו בתחילתו).
בנוסף על כך, נתפסו מעל 600 אמצעי לחימה בהם: 206 רובים, 169 אקדחים, 114 רימונים, 49 רובי קרלו 48 מטעני חבלה, 7 פגזי מרגמה ואמצעי לחימה נוספים.
במהלך המבצע חולטו גם 436 ובוצעו 33 הריסות של מבנים לא חוקיים.
במהלך המבצע נפתחו 283 תיקי חקירה בתחום האמל"ח הלא חוקי, 28 חקירות הקשורות לדמי חסות, 71 תיקי אלימות, וניתנו 15,441 דו"חות תנועה בפעילות אגף התנועה כחלק מהמבצע.
בסיכום של המבצע באמצע 2023 נמסר שהמשטרה הביאה למעצר עד תום ההליכים של 54 מתוך כ-400 יעדים שהוגדרו "מחוללי פשיעה מרכזיים".
מבצע מחנות קיץ היה מבצע צבאי של מערכת הביטחון הישראלית שהחל ב-28 באוגוסט 2024, במטרה להשמיד תשתיות טרור פלסטיני בזירת יהודה ושומרון במהלך מלחמת חרבות ברזל.
המבצע התנהל בעיקר במחנות הפליטים ג'נין, נור שמס שליד טול כרם, קבאטיה, טובאס ופארעה שבצפון מזרח השומרון.
במהלך המבצע, צה"ל וימ"ס איו"ש של מג"ב פעלו בכל שטח איו"ש, כולל כניסות ומעצרים ברמאללה, מחנות הפליטים בשכם ואזור חברון.
לאחר טבח שבעה באוקטובר הגבירו ארגוני טרור פלסטיניים, בעיקר חמאס, את מאמציהם ליזום פיגועים (לרבות פיגועי התאבדות) ביהודה ושומרון ולגרום לתסיסה ציבורית על רקע אירועי מלחמת חרבות ברזל.
במהלך המלחמה פעלו כוחות צה"ל באופן נרחב למיגור, וסיכול תשתיות הטרור ברחבי יהודה ושומרון.
הכוחות מבצעים פשיטות נרחבות מדי יום ובעיקר בשעות הלילה, בדגש על אזור השומרון.
עד למבצע "מחנות קיץ" נהרגו במהלך המלחמה יותר מ-600 מחבלים בשטחי יהודה ושומרון.
אחת הסיבות לפתיחת המבצע היא התרעה חמורה על פיגוע חדירה גדול או פשיטה ליישוב בשומרון.
במבצע משתתפים כוחות רבים כולל משוריינים וסיוע מהאוויר.
דחפורי D9 משוריינים ושופלים מסוג לביא"ה פתחו צירים לכוחות וחישפו כבישים שמתחתם הוטמנו מטעני גחון.
על פי דיווחים פלסטיניים, צה"ל כיתר בתי חולים.
בזירת ג'נין נהרגו שישה מחבלים בלילה הראשון למבצע.
עוד שני מחבלים נהרגו עד לבוקר היום השני למבצע.
שניים מהמחבלים שנהרגו היו קצינים במנגנוני הביטחון של הרש"פ.
ב-30 באוגוסט בבוקר, מסתערבי ימ"ס איו"ש הרגו את ויסאם ח'אזם, ראש התארגנות הטרור של חמאס בג'נין.
כלי טיס הרג עוד שני מחבלי חמאס שהיו איתו ברכב ונמלטו.
באותו היום דווח על פלסטיני בשנות ה-80 לחייו שנורה למוות מאש צה"ל בג'נין.
ב-31 באוגוסט פעל כוח של גדוד 906 מחטיבת ביסל"ח במחנה הפליטים ג'נין, כוח לוחמים של הגדוד פשט על המבנים במחנה הפליטים, ועברו לסרוק ממבנה למבנה.
באחד המבנים – שני מחבלי חמאס הפתיעו אותם, ופתחו לעברם מאש מטווח קצר.
בהיתקלות הזו נהרג מפקד כיתה (מ"כ) בגדוד סמ"ר אלקנה נבון, וקצין נוסף מהגדוד נפצע באורח קשה.
ב-1 בספטמבר בין 23:30 ל-00:00, כלי טיס של צה"ל תקף חוליית מחבלים שהשליכה מטענים באזור ג'נין.
ב-3 בספטמבר דווח על נערה בת 16 שנהרגה מאש צה"ל.
לפי אביה, היא הסתכלה מחלון ביתה כאשר צלף ישראלי ירה בה למוות.
צה"ל מסר כי "מחבלים פתחו באש לעבר חיילי צה"ל באזור, ובתגובה ירו החיילים לעבר חשוד שצפה בכוחות בשטח, במטרה להסיר איום".
ב-6 בספטמבר, לאחר עשרה ימים של לחימה רציפה בג'נין, צה"ל הוציא לפנות בוקר את כוחותיו מתוך העיר לאחר שחיסל 36 מחבלים, עצר 46, והחרים כ-24 כלי נשק.
ב-19 בספטמבר 2024 נכנסו בשעות הבוקר כוחות רבים לעיר קבאטיה, כולל סיוע של חיל האוויר, וחיסלו שבעה מחבלים, ופצעו יותר מעשרה, לאחר מודיעין שהגיע לגבי מחבלים המתכננים לבצע פיגועים במרחב.
חלק מהמחבלים חוסלו בהפצצת מטוס קרב.
לאורך הלחימה בג'נין ובמחנה הפליטים ג'נין, דחפורי D9N משוריינים (כלים הנדסיים שעמידים מאוד נגד מטענים) ושופלים מסוג לביא"ה חישפו כבישים וניטרלו מטעני גחון רבים – חלקם כבדים מאוד – שהטמינו הפלסטינים מתחת לכבישים.
רק בג'נין סילקו דחפורי ה-D9 וכוחות חיל ההנדסה הקרבית כ-30 מטעני גחון במשקל 100 ק"ג כל אחד.
פעילות צה"ל במחנה הפליטים ג'נין פגעה בקווי חשמל ומים.
לפי משרד הבריאות הפלסטיני, בין ההרוגים בג'נין יש גם אזרחים, קשישים וקטינים.
משרד הנציב העליון של האו"ם לזכויות האדם קרא להפסיק את פעילות הצבא בג'נין, והאשים את צה"ל ב"הרג בלתי חוקי" ובזריעת "הרס עצום" במחנה הפליטים.
לפי "שיחה מקומית", כוחות ישראליים הבעירו את שוק האיכרים של ג'נין, הרסו כ-70% מהרחובות בתוך המחנה וסביבתו, וניתקו את המים למחנה ול-80% מהעיר ג'נין.
ב-4 בנובמבר חיסלו כוחות הביטחון שני מחבלים שהתבצרו בבית בדרום העיר ג'נין, לעבר השניים הופעל כלי טיס שהשמיד את המבנה.
ביומיים של מבצע ממוקד שהחל ב-19 בנובמבר, חיסלו ימ"ס איו"ש מעל לעשרה מחבלים המשויכים לחמאס, במספר בתים שבהם התבצרו באזור העיר ג'נין.
המחבלים פתחו באש נגד הכוחות, שחיסלו אותם.
במהלך חיסול המחבלים היה סיוע כלי טיס של חיל האוויר.
בזירה זו דחפורי D9 משוריינים ושופלים מסוג לביא"ה פינו מטענים רבים.
בערב היום הראשון למבצע נהרג מחבל בירי צלף, ובלילה השני למבצע לוחמי הימ"מ הרגו חמישה מחבלים, ביניהם מוחמד ג'אבר "אבו שוג'אע", שהיה מנהיג גדודי הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני במקום, והפך לסמל אחרי שניצל מכמה ניסיונות חיסול.
בלילה שבין 30 באוקטובר ל-31 באוקטובר חיסלו לוחמי הימ"מ והשב"כ בטולכרם את חוסאם מלאח, פעיל חמאס שעמד להוציא פיגוע בטווח הזמן המיידי.
בלילה שבין 31 באוקטובר ל-1 בנובמבר, סיירת חרוב בסיוע כלי טיס חיסלה שלושה מחבלים בנור שמס שהשתמשו בבית חולים למטרות טרור.
אזור טובאס וצפון מזרח השומרון
בזירה זו נהרגו 10 מחבלים, מהם 9 בתקיפות אוויריות בפארעה.
בסיום 30 שעות הסתיימה הפעילות אחרי שחמ"ל ומעבדת נפץ אותרו במסגד והושמדו.
ב-5 בספטמבר הרג כלי טיס של צה"ל 5 מחבלים בטובאס, בהם בנו של זכריא זביידי.
בנוסף נהרגו שני מחבלים על ידי יחידת מצדה וכלי טיס נוסף.
ב-11 בספטמבר חיסל כלי טיס של צה"ל חוליה בת 6 מחבלים חמושים שתקפו את הכוחות, ובנוסף נעצרו 23 מחבלים.
צה"ל פעל במחנות הפליטים בעיר שכם במהלך המבצע.
מספר ימים לאחר מכן במחנה הפליטים בלאטה כ-15 מחבלים של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני הסגירו את עצמם למנגנוני הביטחון הפלסטיניים מחשש שישראל תצא לפעולה צבאית נרחבת באזור, ותהרוס את המחנה.
ב-9 באוקטובר 2024 כוח של ימ"מ ומסתערבים חיסל בלב שכם 5 מחבלים בגדודי חללי אל-אקצא, בהם עיסאם א-סלאג' (בתעתיק מדויק: עצאם אלצלאג') – מפקד גדוד מחנה הפליטים בלאטה של גדודי חללי אל-אקצא, ועבד א-סרפנדי (אלצרפנדי) – מפקד גדוד מחנה הפליטים בלאטה של גדודי חללי אל-אקצא.
ביום הרביעי למבצע החל צה"ל לפעול גם באזור יהודה בעיר חברון נגד תשתיות ארגון חמאס בעיר.
בעת הפעילות הנרחבת הוכרזה העיר כשטח צבאי סגור, כולל הגישה למערת המכפלה, וליישוב היהודי בחברון.
בתום פעילות עצימה נעצרו מספר בכירים בחמאס.
במהלך המבצע נרצחו שלושה שוטרים בפיגוע הירי במחסום תרקומיא באזור הר חברון.
לאחר מספר שעות ומצוד שניהלו כוחות צה"ל אחר המפגע, הוא נהרג בידי צה"ל כשהסתתר בבית בחברון.
לצידו של המחבל נמצא הנשק שבו ביצע את הפיגוע.
מבצע מחיקת שורות היה מבצע צבאי רחב-היקף של צה"ל נגד חזבאללה שהחל ב-25 באוגוסט עד 17 בספטמבר 2024, במסגרת זירת לבנון במלחמת חרבות ברזל.
המבצע יצא לפועל על מנת להקטין את כמות הטילים והמשגרים של חזבאללה לקראת מבצע חיצי הצפון.
ב-25 באוגוסט 2024, צה"ל ביצע את מבצע זה הרגע והשמיד 20% מכמות הרקטות לטווח קצר שהיה ברשות חזבאללה, לאחר מכן מכיוון שבצמרת צה"ל כבר הבינו כי יהיה צריך להילחם בחזבאללה על מנת לגרום לו להפסיק לירות רקטות לצפון ישראל, הוכנו תוכניות לתמרון קרקעי ללבנון.
על מנת להוריד את כמות המשגרים והרקטות של חזבאללה ולהפחית את הנזק לצפון במהלך התמרון, המטה הכללי של צה"ל אישר את תוכנית מבצע מחיקת השורות.
המבצע החל ב־25 באוגוסט בתקיפה ישראלית באזור א-טירי, שבה דווחו שני הרוגים.
בהמשך היום, כוח מאוגדה 91 זיהה חוליית מחבלים במרחב אל-ח'יאם, ותקיפת חיל האוויר חיסלה אותם.
ב־28 באוגוסט זוהו משאיות שנשאו משגרים ורקטות מדמשק לביירות.
חזבאללה ניסה להסוות את המשלוח בירי רקטות מעומק לבנון ומסוריה.
צה"ל תקף והשמיד חלק נרחב מהמשאיות, והשאר חזרו לדמשק.
בתקיפה נהרגו פעילי חזבאללה וגא"פ, בהם מפקד בכיר במחלקת המבצעים של פלוגות אל-קודס.
ב־1 בספטמבר תקף צה"ל משגר בעייתא א־שעב וארבעה אנשים נפגעו.
המשגר היה חמוש בטילים ומוכן לירי.
בעקבות זאת ירה חזבאללה לעבר כפר יובל.
למחרת פגע הארגון ישירות בבית באביבים וגרם לנזק כבד.
צה"ל הגיב בתקיפת רכב ומבנים במרחבים יארון, עייתא א-שעב, חאנין, טיר חרפא ובלידא, ובערב תקפו מטוסי קרב מבנה צבאי במרכבא.
למחרת, 3 בספטמבר, חוסל מחבל חזבאללה שנכנס למבנה צבאי במרכבא, ובמקביל הותקפה תשתית צבאית בריחאן.
ב־4 בספטמבר זיהה כוח מאוגדה 91 מחבלים שפעלו במבנה צבאי בחולא, ומטוסים תקפו אותם.
במהלך היום נורו כ־30 רקטות מלבנון, שחלקן יורטו וחלקן נפלו בשטחים פתוחים, ושריפה פרצה באזור כפר בלום.
ב־5 בספטמבר יורטה מטרה אווירית חשודה באזור כברי, ובלבנון דווח על מחבל חזבאללה שנהרג בכפר כפרא.
ב־10 בספטמבר חיסל צה"ל בקרעון את מוחמד קאסם א־שאער, מפקד בכוח רדואן.
למחרת, 11 בספטמבר, תקפו כוחות האוויר 30 משגרים בארבעה מרחבים שונים, ובהמשך הותקף גם אזור א-ד'והיירה.
בצהריים הושמד משגר בראשיא אל־פוח'אר, וכוח מאוגדה 91 חיסל מחבל נוסף שזוהה במבנה צבאי.
אחר כך הותקפה עמדת תצפית בשובא.
במקביל, חזבאללה ירה רקטות לעבר כפר סאלד ואבירים; אך בקיבוץ דן חייל נפצע מפגיעת נ"ט.
ב־12 בספטמבר תקף צה"ל ביארון ובמארון א־ראס, ולאחר מכן שיגר חזבאללה 15 רקטות לעבר הגליל המערבי.
ב־13 בספטמבר בבוקר הרג צה"ל שני מחבלים מכוח רדואן בעיירה אל־אחמדיה שבאזור הבקאע המערבי.
בתגובה לכך פגע חזבאללה ישירות בבית בראש פינה, וצה"ל הרג שני מחבלים נוספים במזרח לבנון.
ב־14 בספטמבר בערב ביצע צה"ל גל תקיפות רחב היקף, עד לטווח של כ־150 ק"מ מהגבול.
בדרום לבנון הותקפו שבעה מוקדים, ובאחד האירועים נהרג מחבל כ־40 ק"מ מהגבול.
מבצע נחשון היה מבצע של ההגנה במלחמת העצמאות, שהחל בליל 5–6 באפריל 1948 והסתיים ב-16 באפריל.
מטרתו הייתה לפרוץ את הדרך לירושלים, באמצעות יצירת ציר מאובטח, ועל ידי ארגון, העברת ואבטחת שיירות אספקה ותגבורת לעיר.
מבצע זה, אשר נערך בו זמנית עם קרבות משמר העמק, סימן את נקודת המפנה בשלב זה של המלחמה.
מכאן ואילך, גילה היישוב יתרון ברור על ערביי ארץ ישראל, אשר נעזרו במתנדבים מן הארצות השונות.
עם זאת, פתיחת הציר לירושלים הייתה זמנית, כיוון שהכוחות לאבטחת הדרך הופנו לגזרות אחרות עם סיום המבצע.
המבצע נקרא על שם נחשון בן עמינדב, שלפי המדרש היה הראשון מבני ישראל שנכנס לים סוף ביציאת מצרים, והפך לסמל של ראשוניות וחלוציות.
בנוסף, המבצע נקרא על שם , שכינויו ב"הגנה" היה 'נחשון', שנהרג מספר ימים קודם לכן במרחב המבצע.
כמעט כל הדרכים שמחוץ לערים היהודיות, עברו בקרבת, ולעיתים בתוך, יישובים ערביים, עד כדי טווח של נשק קל.
היישוב היהודי, העירוני יותר והמתקדם יותר, היה תלוי יותר מן הערבי בתקינות התחבורה, ולכן השקיעו הכוחות הערבים מאמצים רבים בלחימה מסוג זה, שאף התאימה מאוד לאופי הכוחות שברשותם, עת רבים מהם לא היו מגויסים גיוס מלא.
באזורים בהם שלטו הערבים באופן מוחלט על קטעים נרחבים מן הדרך, כמו הכבישים מירושלים לשפלה ולגוש עציון, הדרכים לנגב ועוד, הלחימה על הדרכים הייתה קשה ורבת קורבנות.
הכישלון ליישם את תוכנית החלוקה הביא את נציג ארצות הברית באו"ם, וורן אוסטין, להעלות הצעה, ב-17 במרץ 1948, במועצת הביטחון, להקפיא את תוכנית החלוקה ולכונן בארץ ישראל משטר נאמנות של האו"ם.
עם זאת, עד סוף חודש מרץ, למרות הקרבנות, נשמר הקשר עם היישובים היהודיים.
אולם באותו שלב החמיר המצב: מספר שיירות שיעדן יישובים מבודדים, כשיירת חולדה, שיירת נבי דניאל, ושיירת יחיעם, הושמדו כולן או חלקן (השלוש האמורות הותקפו בשבוע אחד בסוף מרץ, 'שבוע השיירות'), ובחלקן אף לא הגיעו ליעדן.
המצב בירושלים החמיר, ואף עלה חשש לנפילתה.
ב-10 במרץ 1948 הוציא מטכ"ל 'ההגנה' פקודת-אב למבצעים צבאיים, שנקראה בשם תוכנית ד', אשר הייתה התוכנית האסטרטגית הראשונה של פיקוד 'ההגנה' במלחמת העצמאות.
לראשונה הוחלט להחזיק דרך קבע בשטחים שייכבשו.
תכנון המבצע וביצועו החלו בסוף מרץ, לאחר קרב שיירת נבי דניאל, אשר הבהיר כי שיטת השיירות הנוכחית מיצתה את עצמה, ושיש להשתלט על הדרכים בהקדם האפשרי.
באותו מועד מטכ"ל 'ההגנה' הציע ריכוז של כ-500 לוחמי פלמ"ח, בשלוש פלוגות, לצורך פריצת הדרך לירושלים, ואספקת מזון לעיר לחודש אחד לפחות.
דוד בן-גוריון, אשר החזיק בתיק הביטחון באותה עת, ואשר ראה את ירושלים כמרכז הכובד של המערכה כולה, הורה לרכז כוח גדול של כ־1,500 לוחמים למבצע זה, לעיתים תוך דילול גזרות אחרות מלוחמים ומנשק.
ערב המבצע טען בן-גוריון, כי הכנעת ירושלים תהיה מכה אנושה ליישוב היהודי, ולכן יש לצאת למבצע, למרות הסיכונים.
המבצע, אשר נועד ליצור ציר מאובטח לעיר, התאפשר בעזרת הגעת כמות גדולה של נשק באותם ימים ממש:
מטוס דאגלס DC-4 נחת ליד באר טוביה ובו 200 רובים ו-40 מקלעים (מבצע חסידה).
אוניית הרכש 'נורה' הצליחה לעקוף את ההסגר הבריטי ולפרוק בנמל תל אביב 4,300 רובים ו-200 מקלעים (אלה ירו במבצע רק כדורים בודדים, כיוון שהלוחמים לא ידעו עדיין להפעילם כהלכה).
רוב חלקו המערבי של הציר המאובטח המתוכנן היה דרך אשר עקפה מדרום את חלקו המערבי של כביש יפו-ירושלים (במערבו: כביש 44 של ימינו, בקירוב), שכן בית דג'אן (בית דגן), רמלה ועוד, היו בידיים ערביות.
כך, חלקו המערבי של ציר זה נועד לעבור בכביש 411 ובכביש 3, בקירוב, של ימינו.
בקטע זה תוכנן לכבוש את חולדה הערבית ואת דיר מוחיסין, ולהציב חסימות כלפי יישובים ערביים מרוחקים יותר.
הקטע המזרחי, משער הגיא לירושלים, עבר ברובו בכביש 1 של ימינו, ובו תוכנן לכבוש רק רצועה בצמוד לכביש.
הקטע שבין לטרון לשער הגיא, זה שבין הגזרה המערבית למזרחית, לא נועד להיכבש, בין היתר, כדי שלא להתנגש בבריטים.
השיירות נועדו לעבור בו בחסות ליווי, כמו בחודשי המלחמה הראשונים.
בראש המבצע נועד לעמוד יגאל אלון, מפקד הפלמ"ח, אלא שאלון 'נתקע' באותה העת בגוש עציון הנצור.
לפיכך, עמד בראשו מפקד חטיבת גבעתי, שמעון אבידן.
הכוח שהוקצה עבור המבצע כלל כשלושה גדודים:
גדוד מקובץ, שהוצב בגזרה המערבית (חולדה הערבית, דיר מוחיסין): פלוגת פלמ"ח, פלוגה מחטיבת אלכסנדרוני וטירונים מ'גבעתי' ומחטיבת קרייתי.
חלק מן הפלוגות אף הן היו מקובצות.
על הגדוד פיקד חיים לסקוב.
הגדוד קבע את בסיס יציאתו בחולדה.
הגדוד הרביעי של הפלמ"ח בפיקודו של יוסף טבנקין, שהוצב בגזרה שבין שער הגיא לקריית ענבים.
רובו של הגדוד עלה לקריית ענבים בשיירה הראשונה של המבצע.
גדוד מקובץ נוסף, אשר שימש כעתודה ובראשו אלדד אוארבך-אבידר.
הגדוד חנה במחנה ביל"ו, אשר זה עתה נעזב על ידי הבריטים.
בגזרה המזרחית של המבצע נטלו חלק בקרבות שתי פלוגות של חטיבת עציוני.
בפועל, עם המטות והעתודות, מנה הכוח הכולל המיועד למבצע כ-2,000 חיילים.
כלומר, מספר גבוה אף יותר מזה שבן-גוריון תבע.
כן הוקצו מטוסים קלים של שירות האוויר לקישור, סיור ושליטה.
בשל היקף הכוחות, בשל היותם כוחות מקובצים מיחידות שונות, ובהיעדר היכרות אישית בין כל החיילים בכל הדרגים, וכן כיוון שהיציאה מן המחתרת הייתה בעיצומה, הונהגו לראשונה ב'הגנה' סימני דרגה למפקדים.
על פי דיווחי המודיעין של 'ההגנה', אשר המידע שבידו היה קלוש למדי, במחנה ואדי סראר (נחל שורק), היו שלוש פלוגות של מתנדבים עיראקים; בחולדה הערבית היה כוח בגודל פלוגה, בערך; בדיר מוחייסין היה כוח של כ-300 לוחמים; בבית ג'יז: כשתי פלוגות; בין שער הגיא ללטרון היו כ-800 לוחמים.
על פי אותו מידע מודיעיני, שלא אומת, היו לערבים משוריינים ומרגמות.
במבט לאחור, ואף תוך כדי המבצע עצמו, נראה כי המידע אודות מיקום ריכוזי הכוחות הערביים היה כללית מדויק, אך הייתה הפרזה באשר לעוצמתם.
למבצע בגזרה המערבית קדם פיצוץ אגף במפקדת חסן סלאמה על ידי כוח של חטיבת גבעתי, בלילה שבין 4 ל-5 באפריל 1948. אמנם חסן סלאמה, מפקד החטיבה המערבית של צבא הג'יהאד הקדוש, הכוח הערבי העיקרי בגזרה, נעדר בעת הפיצוץ, אך בכל זאת נהרגו בפיצוץ כמה עשרות מלוחמיו.
הכוח המערבי יצא מחולדה, חסם את כבישי הגישה וחסם דרכים צדדיות, המובילות לנתיב השיירה המיועדת לירושלים.
באותו זמן חלק מהכוח יצא לתקוף את חולדה הערבית, את הכפר סיידון ואת דיר מוחיסין.
בחצות הלילה שבין 5 ל-6 באפריל, נעה מחולדה שיירת נחשון הראשונה בת 62 כלי רכב וחולדה הערבית נכבשה ללא התנגדות.
הכוח כבש את סיידון, את דיר מוחיסין ואת שייח' מוסא, גבעה בקרבת דיר מוחיסין.
הערבים פתחו בהתקפות נגד על דיר מוחיסין ב-6 וב-7 באפריל, ואלה נהדפו בקושי רב, תוך סיוע של כוח מגדוד העתודה.
בשלב זה הבריטים תבעו מן 'ההגנה' לפנות את הכפר, הניצב על ציר התפנותם מן הארץ.
'בתמורה', הבטיחו להחזירו ל'הגנה' לאחר שיתפנו (ועמדו בהבטחה).
כיוון שכך, 'ההגנה', שסבלה ארבעה הרוגים ו-14 פצועים, פינתה את הכפר לקראת חצות 7 באפריל, והבריטים נכנסו לכפר למחרת.
מכאן ואילך, האזור המערבי היה שקט יחסית עד גמר המבצע, וכוחות 'ההגנה' בגזרה הסתפקו בעיקר בביצוע מספר פשיטות על יעדים ערביים.
כיוון שאזור המחנה הצבאי הבריטי בוואדי צראר (נחל שורק) נותר מוקד של אי שקט מצד הערבים, הוחלט באמצע החודש להשתלט גם עליו.
פלוגה שנשלחה לבצע את המשימה מצאה את המחנה ריק.
ב-15 באפריל נערך ניסיון לכבוש את סג'ד וקזאזה (דרומית מערבית לטל שחר).
בשל טעות בניווט והתנהלות איטית של הכוח, בגודל שלוש פלוגות, עלה אור היום עוד בטרם החלה ההתקפה, ומפקד הכוח, אלדד אוארבך, החליט לסגת מבלי לבצע את המשימה.
'ההגנה' סבלה, עד 11 באפריל, עת הסתיימו עיקר הקרבות באזור זה, משבעה הרוגים בקרבות הגזרה המערבית, חייל אחד שנעדר ו-38 פצועים.
בגזרה זו גילו הכוחות הערביים התנגדות חזקה בהרבה.
המקום, החולש על חלקה האחרון של הדרך לירושלים, נכבש על ידי הפלמ"ח בליל 2 ו-3 באפריל, עוד בטרם החל המבצע.
לאחר הכיבוש העביר הפלמ"ח את הקסטל לחטיבת 'עציוני'.
בימים הבאים עבר המקום מיד ליד בשמונת ימי קרב הקסטל, בהם נהרג מפקד החטיבה המזרחית של צבא הג'יהאד הקדוש, עבד אל-קדר אל-חוסייני.
בסופו של קרב הקסטל, בו השתתפו מן הצד היהודי כוחות הפלמ"ח ו'עציוני', נותר ההר בידי כוחות 'ההגנה', אשר ספגו אבדות כבדות.
כן הותקף משק ילדים מוצא על ידי ערבים מקאלוניה הסמוכה.
ב-9 באפריל, בשולי הקרבות בגזרה המערבית, כבשו האצ"ל והלח"י את הכפר דיר יאסין, תוך הרג רב בתושביו.
ב-11 באפריל כבש הפלמ"ח את קאלוניה, וכך אובטחה התנועה בחלקו האחרון של הכביש לירושלים.
כוחות הפלמ"ח הגיעו ללא אירועים מיוחדים לקריית ענבים בבוקר 6 באפריל.
השיירה המשיכה, בעוד קרב הקסטל בעיצומו, והגיעה בשלום לירושלים.
הכוחות שהוקצו למבצע החלו להתפזר ולחזור ליחידות האם החל מ-16 באפריל.
מיד לאחר פריצת הדרך, יצאה שיירה של כ-200 משאיות מחולדה לירושלים.
עד סיומו של המבצע ב־16 באפריל, הגיעו שלוש שיירות לעיר הנצורה, ועוד שלוש שיירות לעיר עברו במבצע הראל, ממשיכו של 'נחשון'.
לצורך מבצע אחרון זה התארגנו כוחות הפלמ"ח, אשר הופקדו כעת על הדרך לירושלים, בחטיבה אשר קיבלה את שם המבצע.
בסיום מבצע 'הראל' נחסמה הדרך שוב.
על אף שהדרך לירושלים נפרצה לפרק זמן קצר בלבד, הייתה למבצע חשיבות רבה:
הועברו כמויות גדולות של מזון ואספקה לירושלים העברית, שאיפשרו לה להחזיק מעמד במצור (שחודש לאחר תום המבצע) עד לפריצת דרך בורמה ביוני 1948.
היישוב היהודי בא"י הוכיח בפעם הראשונה שהוא מסוגל ליטול יוזמה צבאית, לתקוף, לכבוש ולשמור על כיבושיו.
המורל בארגון 'ההגנה', ואף ב'יישוב' כולו, עלה.
מבצע זה סימן את תחילת התמוטטות הכוחות הערביים בארץ ישראל, אשר התרחשה בששת השבועות אשר מתחילתו, ועד להכרזת העצמאות באמצע מאי.
הקסטל היה הכפר הערבי הראשון (פרט לקיסריה) בו המשיכו היהודים להחזיק לאחר כיבושו.
מכאן ואילך, מגמת ההחזקה בשטחים שנכבשו נמשכה, ואף גברה בשבועות הבאים, עם כיבוש טבריה, חיפה, צפת, בית שאן ועוד.
מן הבחינות שהוזכרו, המבצע היווה מפנה חשוב במלחמה.
לדברי יגאל ידין, "החשיבות של מבצע 'נחשון' חורגת הרבה מגבולותיו", משום שלא רק שנפתחה הדרך לירושלים, אלא שבמבצע זה הפעילה ההגנה "לראשונה כוח חטיבתי במסגרת אופרטיבית אחת".
מבצעים נוספים שמטרתם הייתה לפנות את הדרך לירושלים ולסביבתה בוצעו לפרקים במהלך השבועות הבאים.
כך, כאמור, יצא מבצע הראל לדרך מיד עם סיומו של מבצע נחשון ומיד לאחריו (22 באפריל) החל מבצע יבוסי.
במבצע אחרון זה, אשר נערך בעיקרו בירושלים עצמה, דוללה הגנת הדרך לירושלים, והיא נחסמה מחדש.
במבצע מכבי, במאי, שוב ניסתה 'ההגנה' לפרוץ את הדרך לירושלים ולהסיר את המצור, לשווא.
עם ההצלחה הצבאית, מול יריב שאינו צבא סדיר אף הוא, עלו על פני השטח ליקויים ארגוניים ומבצעיים, חלקם תולדת חוסר ניסיון, כמו גם המעבר ממחתרת לצבא סדיר.