tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבית היה מאוד אינטלקטואלי, ומקס קיבל חינוך משני הוריו, הוא השתתף בביתו בשיחות פוליטיות ומדעיות, ואף קיבל שיעורים בפסנתר ובכינור.
אחרי שקיבל ספר של ברוך שפינוזה במתנה, הוא פיתח התעניינות כלפי פילוסופיה.
הוא הרגיש שהוא ושפינוזה חולקים את אותה תרבות ואת אותם מאפיינים סביבתיים.
מקס החל את חינוכו הרשמי בגיל 5 בבית הספר היסודי Piarist Order של הכנסייה הרומית-קתולית.
זו עובדה שכיחה באותה העת במרכז אירופה שיהודים למדו בבתי-ספר נוצריים.
בגיל עשר, מקס סיים ונרשם ללימודים ב-'New City בית הספר התיכוני של האימפריה הגרמנית המלכותית'.
עקב המסלולים השונים שהציעו לו לשלב עם הלימודים החל מקס לחשב את עתידו וקלט שהוא מוקסם מפילוסופיה, הוא החל ללמוד משפטים ב-Charles University, בו הוא בחן גם תחומים אחרים כפילוסופיה, מוזיקה ופסיכולוגיה, ואחרי שנה הוא נרשם לאוניברסיטת ברלין ושינה את תחום לימודיו לפילוסופיה.
בברלין התאפשר למקס לעבוד עם דמויות ידועות כקארל שטאמפף, פרידריך שומן, גאורג אליאס מולר, ואריק וון הורנבוסטל.
מאוחר יותר ב-1903 הוא השלים את ה-Phd שלו מאוניברסיטת וורזבורג שם השלים מחקרים אודות הפוליגרף (מכונת אמת).
מקס החל את הקריירה האקדמית שלו במכון פרנקפורט (ששינה אחר כך את שמו לאוניברסיטת פרנקפורט), הוא עזב את המקום בין השנים 1916 ו-1929 על מנת לנסות להשיג עבודה במכון ברלין לפסיכולוגיה, אבל חזר לפרנקפורט ב-1929 כפרופסור מלא.
ב 1923, בזמן שלימד בברלין, הוא נישא לאנה קארו (שכונתה אנני), בתו של פיזיקאי, לה הוא ילד 4 ילדים: רודולף (שמת בינקות ב-1924), וולנטין, מישל, וליסה.
מקס ואנה ורטהיימר התגרשו ב-1942.
ההגירה שלהם סודרה בקונסוליה של ארצות הברית בפראג, והוא ואשתו הגיעו לנמל ניו יורק ב-13 בספטמבר 1933. המשפחה קיבלה אזרחות, ולכן מכונה מקס ורטהיימר פסיכולוג גרמני-אמריקאי.
עם הגעתו לאמריקה בגיל 53, קיבל מקס משרת פרופסור בניו סקול למחקרים סוציאליים, הניו סקול היה רק בן 14 שנים כשמקס החל שם את עבודתו, וניתנה לו אפשרות ללמד בכל מיני קורסים, מקס נותר שמה למשך העשור האחרון של חייו.
הוא המשיך בקשר עם חבריו האירופיים שחלקם היגרו אף הם לאמריקה, קופקה לימד בסמית קולג', קלר במכללת סווארת'מור, ולוין באוניברסיטת קורנל ובאוניברסיטת איווה.
על אף התדרדרותו הרפואית, הוא המשיך את מחקריו אודות פתרון-בעיות, מה שהוא כינה חשיבה פרודוקטיבית, והשלים את ספרו היחיד "חשיבה פרודוקטיבית" בסוף ספטמבר 1943.
שלושה שבועות אחר שהשלים את ספרו הוא מת מהתקפת לב בביתו שבניו רושל בניו יורק.
מקס הוא אביו של מישל ורטהיימר, פסיכולוג מוצלח.
תופעת פי היא אשליה אופטית הגורמת לצופה לחשוב שקיימת תנועה, כאשר אובייקט דומם מוקרן במיקומים שונים, זה אחר זה, בשדה הראייה.
האובייקט המוקרן לא נע, אך הצופה מדמיין שהוא נע.
תופעת פי בצבע היא מעניינת יותר: כאשר מוקרן ראשית האובייקט (נגיד עיגול) בצבע אחד, ובמיקום אחר מוקרן אותו אובייקט בצבע אחר, עדיין תישאר אשליית התנועה ואף תיווסף אשליית שינוי צבע של האובייקט ה"נע".
תופעה זו, שתוארה על ידי מקס ורטהיימר, היא נושא הנחקר בפסיכולוגיה, וכן מהווה חלק מהבסיס התאורטי של הקולנוע.
כתאורטיקן בשיטת הגשטאלט מקס התעניין בתפיסה, אבל התעניין גם בחשיבה, הוא רשם את רעיונותיו בספרו חשיבה פרודוקטיבית שיצא לאור ב-1945 שנתיים לאחר מותו.
מקס ניסה להבדיל בין חשיבה פרודוקטיבית לבין חשיבה רפרודוקטיבית: חשיבה רפרודוקטיבית קשורה לשינון, התניה, הרגלים או אזור של מידע מוכר.
בעוד שחשיבה פרודוקטיבית היא תוצר של רעיונות חדשים ופריצות דרך.
ורטהיימר טען, שרק חשיבה רעיונית המבוססת על היגיון יכולים להוביל להבנה אמיתית של בעיות תפיסה וקשרי אנוש.
הוא עודד תרגול של לוגיקה מסורתית אותה ראה כמעודדת חשיבה.
אולם האמין שלוגיקה לבדה לא תעודד חשיבה פרודוקטיבית, הוא האמין שיצירתיות חשובה גם היא בחשיבה חיובית, ובדומה להרצאותיו, הוא השתמש בדוגמאות קונקרטיות על מנת להבהיר את המעבר מ-S1 - מצב בו שום דבר אינו הגיוני, ל-S2 - מצב בו הכול נראה נהיר ובר תפיסה.
הוא מדגיש ב"חשיבה פרודוקטיבית" שפתרון בעיות על ידי ציות עיוור לחוקים מונע הבנה אמיתית של בעיות.
הוא האמין שציות עיוור טורדת את האדם מגילוי הפתרון.
רעיונותיו ממשיכים גם כיום להיות רלוונטיים בסכמות, תכנונים, ומבני-ידע.
פסיכולוגיית הגֵשְׁטָלְט (מגרמנית: Gestalt; מילולית: צורה, תבנית, דפוס) היא אסכולה בפסיכולוגיה, שלפי תפיסתה העיקרון התפעולי של החשיבה הוא הוליסטי, מקבילי, אנלוגי ובעל מגמה לארגון עצמי.
האסכולה צמחה בגרמניה, בעיקר כתגובת נגד לגישת הסטרוקטורליזם של וילהלם וונדט ומבטאת את האנטיתזה שלה.
בישראל ממשיך שיטתו של ורטהיימר הוא אביאל הדרי.
מקס ומוזה היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים, מסוגת קומדיה מוזיקלית-חינוכית, אשר בוימה על ידי אהרן קפלן ונכתבה על ידי אורי ישראלי בהשראת 20 שירי ילדות שהולחנו על ידי רמי קלינשטיין למילותיה של רחלי שביט.
הסדרה, הכוללת עונה אחת בעלת 20 פרקים באורך 15 דקות, שודרה לראשונה בערוץ לוגי למנויי HOT ב-2 באוקטובר 2012 והסתיימה באותה שנה.
עמיקם, משורר העמק, נוסע לטיול מסביב לעולם בחיפוש אחר השראה לשירים חדשים.
בשביל שלא יגלו שהוא עזב, עוזריו מקס ומוזה נאלצים לשמור על זה בסוד ולבצע את העבודה שלו במקומו.
בכל פרק הם עוברים חוויות חדשות, וכותבים שיר חדש.
בסיום כל פרק רמי קלינשטיין מבצע שיר שונה.
מקס (אמיר דוליצקי) – העוזר של עמיקם.
מוזה (ליאת אזר) – העוזרת של עמיקם.
רמי קלינשטיין – זמר העמק.
עמיקם (אמנון וולף) – משורר העמק.
בכל פרק שולח מכתב למקס ומוזה ועל הדרך מלמד על היסטוריה של מילה מסוימת בכל פרק.
בפרק האחרון הוא שב, רק כשרגליו נראות.
חיותה (יעל עמית) – אחראית הסדר של העמק.
גבעון (יובל כהן) – מחבר שירים.
בסיום כל פרק בסדרה מבוצע שיר על ידי רמי קלינשטיין, אותו הלחין למילותיה של שירי הילדות של הפזמונאית רחלי שביט.
"השסק הכי טעים" (פרק 5)
"מתולתל או חלק" (פרק 7)
"שקט מכל הסוגים" (פרק 9)
"החברה הכי טובה שלי" (פרק 13)
"ואני אמרתי שסתיו" (פרק 14)
מקס טונטו (באיטלקית: Max Tonetto; נולד ב-18 בנובמבר 1974) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת הקשר.
טונטו הוא שחקן שמאלי, רב גוני, ששיחק בעיקר באגף שמאל בקישור, אף על פי שלפעמים הוא תופקד בעמדת המגן השמאלי.
במשך הקריירה שלו הוא שיחק במדי קבוצות איטלקיות רבות, כשאת מרבית הישגיו רשם ברומא.
במהלך ארבע עונותיו בקבוצה הוא זכה פעמיים ברציפות בגביע האיטלקי בעונות 2006/07 ו-2007/08 ופעם אחת בסופר קאפ האיטלקי בשנת 2007.
טונטו החל את הקריירה שלו בשנת 1990, כשעבר במספר קבוצות בליגות הנמוכות ובמספר קבוצות שבהן לא הרבה לשחק.
הקריירה שלו החלה לצבור תאוצה עשור לאחר מכן, כשעבר ללצ'ה, שם הפך לקפטן הקבוצה בשנת 2003.
בין השנים 2004 ל-2006, הוא שיחק במדי סמפדוריה מהסרייה א', שם זכה לטעום לראשונה מפעל אירופי בדמותו של גביע אופ"א.
לאחר שהחוזה שלו בסמפדוריה הסתיים, הוא חתם לשנתיים ברומא.
בסך הכל טונטו שיחק למעלה מ-300 משחקים בסרייה א'.
בעונה הראשונה שלו ברומא הוא הציג יכולות טובות בעמדת המגן השמאלי, למרות פציעותיו בגילו המתקדם.
את שער הבכורה שלו במדי רומא הוא הבקיע בעונת 2007/08 נגד קבוצתו לשעבר, אמפולי, לאחר בישול של פרנצ'סקו טוטי.
ב-11 במרץ 2009, הוא בעט את הפנדל השמיני והאחרון נגד ארסנל במסגרת שמינית גמר ליגת האלופות, שאותו החמיץ, וכתוצאה מכך רומא הודחה.
לאחר שחוזהו ברומא הסתיים בקיץ 2010, הוא פרש מכדורגל.
טונטו רשם את ההופעה הראשונה והיחידה שלו במדים הלאומיים של נבחרת איטליה במשחק נגד נבחרת איי פארו במסגרת מוקדמות יורו 2008.
מקס ואן דאם (בהולנדית: Max van Dam; 19 במרץ 1910 – 20 בספטמבר 1943) היה אמן יהודי-הולנדי.
ואן דאם היה בנם של ארון וג'ואנה ואן דאם.
הוא נולד ב-19 במרץ 1910 בעיר וינטרסויק, עיירה הולנדית על גבול גרמניה למשפחה יהודית סוציאליסטית.
כבר בילדותו הפגין כישרון רב בציור דיוקנאות ונופים.
על אף שאביו לא תמך במקצוע הציור, הוא סיפק לבנו מקס את הכלים הדרושים לציור.
ואן דאם הושפע מהאמנים וינסנט ואן גוך וקיוט הקולויץ.
כישרונו ושאפתנותו עניינו את דוקטור ג'ייקוב המרליק ששכנע את אביו של ואן דאם לאפשר לבנו ללמוד אומנות ולפתח את הפוטנציאל שלו.
על מנת להמשיך את לימודיו כמורה לציור בבית ספר, הוא היגר לאמסטרדם.
אך בסיום לימודיו סירב לקבל תפקיד כמורה ובחר להמשיך את הכשרתו באקדמיה המלכותית לאמנויות באנטוורפן, שם למד במשך ארבע שנים, בין השנים 1933–1937. הוא התמחה בציור דיוקנים ולמד אצל איזודור אופסומר.
בשנים אלו התחילה להתפתח התנועה הנאצית שבגרמניה שהפגינה אנטישמיות כלפי יהודים.
ואן דאם התגורר בעיקר באנטוורפן, אך נדד גם בין הולנד לבלגיה וביקר באיטליה ובצרפת על מנת לפתח את כישורי הציור שלו ולשפר את המודעות החברתית שלו.
בשנת 1932 עיצב ואם דאם חלון ויטראז' עבור דה דאגראד.
העבודה הסתיימה בשנת 1934. באותה השנה עיצב גם פוסטר ל"הפגנה למען סוציאליזם ודמוקרטיה", שאורגנה ב־16.9 על ידי ה־SDAP– האיגוד ההולנדי של המקצוענים.
בשנת 1936 ובשנת 1937 היה אורח קבוע של יאפה מלרייק ומשפחתו בברגן שבצפון הולנד, שם פגש את פרדריקה כהן שהייתה אמנית גרפיקאית והציירים ליאו גסטל צ'ארלי טולופ ומתיו ויגמן הקשורים לבית הספר בברגן.
התעניינותו בציונות גברה והוא קיבל עמלה כדי לצייר את דיוקנו של תיאודור הרצל.
למרות ההכרה הגוברת והשקעתו של ואן דאם, הוא התקשה להתפרנס מעבודותיו.
בשנת 1938 עבר ואם דאם להתגורר באמסטרדם על מנת להכין את עצמו לקראת תחרות פרס רומא.
בתחרות זכה במקום השני בזכות ציור השמן שלו "הגר וישמעאל".
בשנה זו לא הוענק הפרס הראשון.
הוא זכה בפרס יוקרתי נוסף, בתחרות הנקראת "אומנות וידידות".
בשנת 1939 הציג את אחת מהתערוכות שלו במוזיאון "ריקסמוזיאום" שבאמסטרדם.
ואן דאם חי תקופה מסוימת בהיחבא בברגן שבצפון-מערב גרמניה.
בעודו מקבל סיוע מחברו ד"ר המלריק כאשר הולנד נכבשה על ידי הגרמנים.
בשנת 1942 ניסה לברוח לשווייץ עם אליס דה יונג ובתה הקטנה, ז'קלין בת השנתיים וחצי.
הוא נתפס ליד הגבול הצרפתי במונטליר ונשלח למחנה הצרפתי דראנסי.
משם הועבר למחנה ההשמדה סוביבור שבפולין.
בסוביבור גויס ואן דאם על ידיי קציני האס אס ליצור דיוקנאות שלהם לצד נופים.
ככל הנראה בסיום עבודתו האחרונה נשלח ואן דאם אל מותו.
לאחר המלחמה הוצגו יצירותיו בהולנד בתערוכות קבוצתיות וכן בתערוכות יחיד.
כל משפחתו של ואן דאם נספתה בזמן המלחמה למעט אחותו רוז'י ששרדה.
זכרו הונצח בעיר הולדתו ברחוב הנושא את שמו.
חלק מיצירותיו מתקופת חייו במסתור נמסרו לאוסף לבית לוחמי הגטאות והובאו על ידי האוצרת הראשונה ומייסדת האוסף, מרים נוביץ'.
מקסימליאן ריצ'רד "מקס" ואלשייד הוא רוכב אופני כביש גרמני בקבוצת [[לידל-טרק]].
ואלשייד נולד ב-13 ביוני 1993 בנויוויד שבגרמניה.
ב-2014 ניצח ואלשייד את אליפות גרמניה עד גיל 23.
ואלשייד חתם בג'איינט אלפסין בשנת 2016, לאחר שרכב בקבוצת הקונטיננטל סטולינג משנת 2012 עד 2014 ובשנת 2015 בקבוצת הקונטיננטל קוטה–לוטו.
ב-2016, ואלשייד סיים שני באליפות גרמניה, כשהוא מפסיד לאנדרה גרייפל בספרינט רב משתתפים.
בסוף העונה ניצח ואלשייד את קטגוריית הנקודות בטור של האיינן וחמישה קטעים נוספים.
ב-23 בינואר, ואלשייד וחמישה רוכבים נוספים מהקבוצה, נפגעו מרכב במהלך אימון בספרד.
ב-2017, ניצח את הקטע החמישי בטור של דנמרק.
ב-2018, סיים ואלשייד שישי במרוץ שלדפרייס וניצח את הקטע השלישי בטור דה יורקשייר.
הוא סיים שלישי באליפות גרמניה וערך את הופעת הבכורה שלו בגרנד טור כאשר נבחר לוואלטה אספנייה, אך לא בלט וההישג הבכיר שלו במרוץ היה מקום 11 בקטע ה-21. ואלשייד ניצח את מרוץ ספארקאסן מינסטרלנד ג'ירו, כשהוא מקדים את ג'ון דגנקולב ואת נילס פוליט.
ב-2019, סיים ואלשייד שני במרוץ שלדפרייס.
הוא סיים ביחד עם קבוצתו במקום השני במרוץ האמר סטאוונג'ר ובמקום הרביעי במרוץ האמר לימבורג.
הוא סיים רביעי באליפות גרמניה בנגד השעון ונבחר שוב לוואלטה אספנייה, כשההישג הבכיר שלו במרוץ היה מקום 9 בקטע ה-14. הוא ניצח את מרוץ אומלופ ואן האוטלנד ליכטרוולדה, לאחר שניצח בספרינט מתוך חמישה רוכבים.
ואלשייד סיים חמישי במרוץ ספארקסן מונסטרלנד ג'ירו, לאחר תום המרוץ היה מעורב בתקרית אלימה, כאשר פלוריאן סנשל הצרפתי הכה אותו על הקסדה בעת שואלשייד התראיין, לטענת סנשל, ואלשייד גרם להתרסקות שהתרחשה במטרים האחרונים של המרוץ, בה נפל סנשל.
ואלשייד חתם בקבוצת NTT Pro Cycling לאחר ארבע שנים בסאנווב.
מקס ובר היה צייר יהודי-אמריקאי ואחד הציירים הקוביסטים האמריקנים הראשונים, שבמהלך החיים המאוחרים פנה לנושאים יהודיים פיגורטיביים יותר באמנותו.
הוא ידוע בעיקר בזכות "המסעדה הסינית" (1915).
מקס ובר נולד בביאליסטוק, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית, היגר לארצות הברית והתיישב בברוקלין עם הוריו היהודים האורתודוקסים בגיל עשר.
הוא למד אמנות במכון פראט בברוקלין אצל ארתור וסלי דאו.
דאו היה בעל השפעה מוקדמת על ובר בהיותו "מורה נאור וחיוני" בתקופה של לימוד אמנות שמרני, אדם שהתעניין בגישות חדשות ליצירת אמנות.
דאו פגש את פול גוגן בפונט-אוון, היה סטודנט מסור לאמנות יפנית, והגן על הציור והפיסול המודרניסטיים המתקדמים שראה בתערוכת הארמורי בניו יורק בשנת 1913.
בשנת 1905, לאחר שלימד בווירג'יניה ומינסוטה, חסך ובר מספיק כסף כדי לנסוע לאירופה, שם למד באקדמיה ז'וליאן בפריז והכיר את עבודתם של מודרניסטים כמו אנרי רוסו (שהפך לחבר טוב), אנרי מאטיס, פבלו פיקאסו, ונוספים.
חבריו האמריקאים האחרים כללו כמה ציירים צעירים והרפתקנים לא פחות, כמו אברהם וולקוביץ', ופטריק הנרי ברוס.
צרפת האוונגרדית בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה הייתה מקום פורה ומסביר פנים עבור ובר, אז בשנות העשרים המוקדמות לחייו.
הוא הגיע לפריז בזמן כדי לראות תערוכה גדולה של סזאן, לשמוע את הסופרת גרטרוד שטיין ולהירשם לשיעורים באקדמיה הפרטית של מאטיס.
רוסו נתן לו כמה מיצירותיו; אחרים, רכש ובר.
הוא היה אחראי לתערוכה הראשונה של רוסו בארצות הברית.
בשנת 1909 חזר לניו יורק ועזר להכניס את הקוביזם לאמריקה.
באותה העת הוא נחשב לאחד הקוביסטים האמריקנים המוקדמים והמשמעותיים ביותר, אך קבלת הפנים שזכתה עבודתו בניו יורק באותה תקופה הייתה מייאשת מאוד.
התגובה הביקורתית לציוריו בתערוכה משנת 1911 בגלריה 291, בהנהגת אלפרד סטיגליץ, הייתה קשה.
הביקורות היו על גבול אלימות.
הוא הותקף בגלל היותו אמן ברוטאלי, וולגרי ושעבודתו מיותרת.
היסטוריון האמנות סם האנטר, כתב עליו "הקוביזם העגום והמהוסס של ובר סיפק לעיתונות את היעד המוצק הראשון שלהם להתקפות לפני תערוכת הארמורי."
ובר נתמך על ידי כמה בני דורו - כמו הצלמים אלווין לנגדון קובורן וקלרנס ווייט, ומנהל המוזיאון ג'ון קוטון דנה, שדאגו כי ובר יהיה נושא לתערוכת יחיד במוזיאון ניוארק בשנת 1913, התערוכה המודרניסטית הראשונה במוזיאון אמריקאי.
במשך כמה שנים נהנה ובר ממערכת יחסים טובה עם סטיגליץ, והוא פרסם שני מאמרים בכתב העת Camera Work של סטיגליץ (הוא גם כתב שירים קוביסטיים ופרסם ספר, "מאמרים על אמנות" בשנת 1916).
ובר היה במצב כלכלי קשה בשנים האלה באותה העת, הכיר מקרוב את וילהלמינה ובר פורלונג ותומאס פורלונג, אותם פגש בליגת הסטודנטים לאמנות, מקום בו לימד בין השנים 1919 עד 1921 ובשנת 1926 עד 1927.
הוא היה נושא לתערוכה רטרוספקטיבית במוזיאון היהודי בשנת 1982.
ובר היה כנראה בעל אישיות קשה אפילו עם בני בריתו.
היו לו סכסוכים גם עם סטגליץ.
ובר לא היה מיוצג בתערוכת הארמורי המפורסמת מכיוון שחברו, ארתור דייוויס, אחד ממארגני התערוכה, הקצה לו מקום רק לשני ציורים.
בהתקף של כעס הוא פרש מלהציג בתערוכה.
אמנים אחרים במעגל של שטיגליץ שמרו על מרחק, במיוחד לאחר שובר אמר לאנשים שישנם רק שלושה ציירים מודרניים גדולים שלא ניתן לערער עליהם: סזאן, רוסו, והוא עצמו.
"כמעט ללא יוצא מן הכלל, הם מצאו אותו מגעיל: דעתן, גס רוח, לא סובלני."
מקס ובר נפטר בניו יורק בשנת 1961.
עם הזמן, עבודותיו של ובר מצאו חסידים נוספים, ביניהם אלפרד ה.
באר, ג'וניור, המנהל הראשון של המוזיאון לאמנות מודרנית.
בשנת 1930 הציג המוזיאון לאמנות מודרנית רטרוספקטיבה של עבודתו, תערוכת היחיד הראשונה במוזיאון של אמן אמריקני.
הוא זכה לשבחים כ"חלוץ האמנות המודרנית באמריקה במאמר משנת 1945. בשנת 1948 דיווח מגזין Look על סקר שנערך בקרב מומחי אמנות לקביעת האמנים האמריקאים החיים הגדולים ביותר; מקס ובר דורג במקום השני, אחרי ג'ון מארין.
הוא היה נושא לרטרוספקטיבה נודדת מרכזית בשנת 1949.
הוא הפך לפופולרי יותר בשנות הארבעים והחמישים בזכות עבודתו הפיגורטיבית, לעיתים קרובות עיבודים אקספרסיוניסטיים של משפחות יהודיות, רבנים ומלומדי תלמוד, מאשר בעבודה המודרנית המוקדמת שנטש בערך 1920 ועליו מבוסס המוניטין הנוכחי שלו.
לא כולם מאמינים כי ובר מימש את הפוטנציאל המוקדם שלו כשהפך לצייר ייצוגי ואקספרסיוניסטי לאחר מלחמת העולם הראשונה.
המבקרת הילטון קרמר כתבה עליו כי לאור ההתחלה המדהימה בקריירה שלו, "ובר הוכיח במקום זאת שהפך לאחת האכזבות הגדולות של האמנות האמריקאית של המאה העשרים." עם זאת, מבקרים אחרים מעריכים אותו בגלל העשור הקוביסטי הנועז שלו.
מתייחסים אליו באותה מידה של הערכה כמו לציירים מודרניסטים אחרים כמו ג'ון מרין, ארתור דייב, מרסדן הרטלי וצ'ארלס דמוט.
מקסימיליאן "מקס" היידגר הוא כדורסלן יהודי-אמריקאי, בגובה 1.91, המשחק בעמדת הרכז בבני הרצליה.
נולד בלוס אנג'לס להורים שהיגרו מגרמניה.
אמו, איימי, היא יהודייה ואביו קלאוס הוא גולש סקי אלפיני בעברו, שייצג את אוסטריה.
היידגר שיחק ארבע שנים בנבחרת הכדורסל של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, המשחקת בליגת המכללות הבכירה.
היידגר נבחר פעמיים לחמישיית העונה של ליגת ה"ביג וסט".
את עונתו האחרונה סיים עם ממוצעים של 16.0 נקודות, 3.2 אסיסטים ו-2.4 ריבאונדים למשחק.
בשנים ששיחק במכללה, סבל היידגר מבעיות גב שגרמו לו לפרוש מכדורסל למשך קרוב לשנה.
ב-22 בספטמבר 2020 חתם היידגר במכבי תל אביב לשלוש עונות.
ב-5 בדצמבר הושאל לבני הרצליה.
ב-9 בדצמבר 2020 הוצע למקס להתאזרח ולשחק בנבחרת אוסטריה, אך הוא סירב.
בשנת 2021 בליגת הקיץ של ה-NBA שיחק היידגר עבור האטלנטה הוקס.
בפברואר 2022 זומן לנבחרת ישראל ושיחק בשורותיה נגד נבחרת גרמניה.
ב-21 ביולי 2022, לאחר עונת השאלה לאולדנבורג מליגת העל הגרמנית, שוחרר היידגר ממכבי תל אביב.
ב-2022 חתם במרקזפנדי מליגת העל הטורקית בשרותיה העמיד ממוצעים של 19.5 נק', 6.3 אסיסטים ו-2.9 ריבאונדים ב-15 משחקים.
בינואר 2023 חתם בסאסקי בסקוניה ליגת העל הספרדית בשורתיה העמיד 9 נק' ו-3.6 אסיסטים ב-16 משחקים.
בספטמבר 2023 חתם על חוזה ל-10 ימים בשיקגו בולס מליגת הNBA, במדי הבולס שותף במשחק אחד בשלב קדם העונה ולאחר מכן עבר לשחק במדי קבוצת הפיתוח של המועדון הוינדי סיטי בולס, במדייה שותף ב-10 משחקים והעמיד 12.9 נק' לצד 3.6 אסיסטים בממוצע.
בינואר 2024 חתם בקבוצת רייר ונציה מליגת העל האיטלקית.
ביולי 2025 חזר לישראל וחתם בבני הרצליה.
מקס ואגנר הוא כדורסלן אמריקאי-ישראלי, המשחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר במכבי אשדוד.
ואגנר נולד ב-פרקאסי, פנסילבניה, למשפחה ממוצא יהודי.
הוא החל את דרכו כששיחק בתיכון פנרידג' שבמקום מגוריו.
בשנת 2016, התחייב ואגנר לאוניברסיטת קוצטאון בפנסילבניה.
בעונתו הראשונה במכללה, שותף ריימן ב-30 משחקים בהם העמיד ממוצעים של 4.0 נקודות ו-2.3 ריבאונדים ב-8.2 דקות למשחק.
בעונתו השנייה שותף ואגנר ב-27 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 8.2 נקודות ו-4.7 ריבאונדים ב-17.9 דקות למשחק.
בשנת 2018, עבר ואגנר לאוניברסיטת בלומסבורג בפנסילבניה.
ואגנר פיספס את עונתו הראשונה במכללה בעקבות חוק על העברה בין מכללות, מה שגרם לו להפעיל סעיף אשר מקנה לו עונה נוספת בזכאות.
בעונתו השנייה שותף ואגנר ב-25 משחקים, בהם העמיד ממוצעים של 15.6 נקודות, 7.8 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים ב-24.3 דקות למשחק.
לקראת שנתו האחרונה במכללות, המחוז בו שיחק ואגנר ביטל את העונה בעקבות מגפת הקורונה.
ב-28 ביולי 2021, חתם ואגנר לעונה במכבי ראשון לציון מהליגה הישראלית.
ב-28 בפברואר 2022 חתם ואגנר במכבי אשדוד מהליגה הלאומית.
מקס וינדמילר , פריזיה המזרחית – 21 באפריל 1945 צ'אם, אוברפפאלץ, גרמניה) היה חבר גרמני-יהודי בהתנגדות ההולנדית לכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה ועזר להבריח מאות יהודים, בעיקר צעירים, לארץ ישראל.
וינדמילר פעל בזהות בדויה תחת השם "קוֹר" או "כור אנדרינגה", ונעזר גם בתעודה אישית גרמנית שניתנה לו מהמחתרת, מ-15 בפברואר 1944 על שם ארט ון נורדן (Aart van Noorden).
בעזרת תעודות של משטרת הביטחון הגרמנית יכול היה לנוע בחופשיות בדרכים ולהשיג הקלות לחברים שנסעו בחסותו.
מקס וינדמולר נולד בגרמניה לקצב וסוחר הבקר, מוריץ וינדמולר ולג'ט (לבית זליגמן).
הוא נקרא מקס על שם אחיו של אביו שמת במלחמת העולם הראשונה.
בשנים 1926 עד 1933 למד בבית הספר היסודי היהודי באמדן.
בשנת הלימודים האחרונה הוא הצטרף לליגת הנוער הסוציאליסטית של גרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933, משכו השלטונות הגרמניים את רישיון העסק של אביו והמשפחה החליטה להגר להולנד.
הם עברו תחילה לביילן שבהולנד אל דודתו של מקס, ומשם אל העיר חרונינגן.
שם הצטרפו וינדמילר ואחיו הבכור יצחק אל ארגון המחתרת החלוצית בהולנד,"וסטרוויל" (Westerweel).
במחתרת וסטרוויל פעלו יחד יהודים ובני דתות אחרות להצלת היהודים מרדיפות.
שיתוף פעולה כזה לא היה מובן מאליו בהולנד.
חברי קבוצת וסטרוויל ארגנו תעודות זיהוי, מקומות מסתור והזדמנויות מילוט, במיוחד לילדים וצעירים יהודים-גרמנים שברחו מגרמניה.
לימים, הפך יצחק למנהיגה של קבוצה זו בעוד שוינדמילר השלים הכשרה לחקלאות בעיר אסן לקראת העלייה לארץ ישראל.
זמן קצר לפני פרוץ המלחמה ב-1939 יצחק הפליג לארץ ישראל על אוניית המעפילים "דורה" ואילו מקס, שכבר היה על הסיפון ותכנן להפליג יחד עם אחיו, שוכנע על ידי הפעיל היהודי, רון כהן, להישאר בהולנד.²
בשנת 1940 פלשה גרמניה הנאצית אל אדמת הולנד.
בתקופה זו היו בהולנד גם יהודים שחיו בכפוף למשטר הגרמני.
אירוע טראומטי עבור היהודים בהולנד אירע בשנת 1941 כאשר 900 יהודים - כולם צעירים - נתפסו על ידי הגרמנים וגורשו למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
עד סוף ספטמבר 1941, כמעט כולם נרצחו במאוטהאוזן.
שלטונות הכיבוש הגרמניים איימו על כל מי שלא מילא אחר הוראותיהם בגירוש למאוטהאוזן.
לנוכח סכנה זו, רבים מהצעירים שביקשו להגר לארץ ישראל התכוננו לחיים במחתרת ונתמכו על ידי ההולנדים.
וינדמולר פגש בהולנד את מטה לנדה, יהודייה שנמלטה מוינה, לה נישא מאוחר יותר.
ביולי 1942 החלו הנציונל-סוציאליסטים בגירושים המוניים של יהודי הולנד.
עשרות אלפי יהודים הובאו למחנה המעבר וסטרבורק, משם החלו השילוחים השבועיים למחנות ההשמדה אושוויץ וסוביבור.
בין המגורשים ממחנה וסטרבורק היו אמו של וינדמילר ואחיו סלומון יחד עם אשתו וילדו, שהיה אז רק בן שבועות ספורים.
חייו של וינדמילר במחתרת ההולנדית
בראשית 1943, שלטונו של הרייך השלישי נעשה נוקשה יותר על אדמת הולנד.
זו הייתה התקופה בה הגרמנים התחילו לגייס הולנדים לעבודות כפייה.
בנוסף, בתקופה זו כבר גורשו מרבית יהודי הולנד למחנות ההשמדה, כאמור.
רק חברי מחתרת בודדים הצליחו להגיע לשווייץ בעזרת תעודות היודנראט שהוענקו להם במחתרת.
כמה חברים הועברו על ידי "יופ" (יוהאן חרארד), ו"שושו" (יואכים סימון, היה מנהיג המחתרת ההולנדית), שניהם פעילי מחתרת.
עם זאת, היה הכרח להעלות תוכנית חדשה על מנת להציל כמה שיותר יהודים.
התוכנית הייתה לעבוד תחת הוורמאכט כפועלים הולנדים.
באוגוסט עבר "ויקטור", קורט ריילינגר - לצרפת.
מטרתו הייתה להסתער על מלאכת הארגון.
גם "וילי" (ארנסט הירש), ו"כור" (מקס וינדמילר) גויסו לפעולה.
העבודה הוקלה במידה רבה משהצליחה העברת "טרנספורטים של פועלים" מהולנד לצרפת, על סמך תעודות מיוחדות.
בצרפת אורגנו כמה קבוצות מקרב יהודי הולנד שצוידו בנשק על ידי הצרפתים ונכללו לכלל הפעולות של המאק"י (הם נקמו בגרמנים ובמשתפי פעולה) קבוצה יהודית נמצאה תקופה גם בתוך היער.
על אנשי החלוץ הוטלו גם תפקידי ריגול, שבו היו מעוניינים מאוד האנגלים.
האנגלים הבטיחו מצידם היתר-כניסה לארץ ישראל.
שירות המודיעין בשביל האנגלים רוכז בידי מקס וינדמילר.
האנגלים לא עמדו בהבטחתם ולא התירו ליהודים להיכנס לארץ ישראל.
ב-27 באפריל 1944, הגיעו מהגסטאפו בצרפת לחדרה של לולי אקהרט במלון בפריס, בין היתר, כדי לחפש את מקס, שהיה אז במשימת הצלה בהולנד.
כפי שידעו הגסטאפו מראש על פי עדות של בעלת המלון בו שהו, התקיימה פגישת פעילי הקבוצה בצרפת ואסרו חלק מהחברים: קורט ריילינגר, ציפי (אלפרד פרנקל), וילי (ארנסט הירש), לולי אקהרט, וסוזי הרמן.
לאחר שנודע לו על מאסרם, רצה מקס לשחרר את החברים העצורים.
ביוני 1944 וינדמילר ופאולה קאופמן הכירו שני אנשים, בשם שארל ריבן ו"לידיה", אולגה צ'רבינסקי.
שארל ואולגה טענו כי הם משירות המודיעין האנגלי, והם מוכנים לעזור בהברחת חברי המחתרת מבית הכלא.
בתמורה לכך הם דרשו תוכניות גרמניות.
קאופמן ווינדמילר כתבו מכתב לקורט ריילינגר "נאנו", אשר כאמור לעיל, נאסר.
תשובתו במכתב הייתה מוזרה - הכתוב היה בהולנדית, אבל באותיות גרמניות.
משהו נראה בעיניהם של וינדמילר וקאופמן לא תקין אך לא ידעו מה.
נמצא שמוסר המכתב בגד בו והעביר את המכתב לידי הגסטאפו שעינה את ריילינגר עד שכתב מכתב תשובה.
הוא ניסה להזהיר במכתב את מקס, אך הלה לא הרגיש בדבר, והיה סבור שהכל כשורה.
מאוחר יותר, התברר כי אותם "סוכני מודיעין בריטים" היו סוכני הגסטאפו.
הם התקינו מיקרופון מתחת לשולחן בית הקפה בו הם נפגשו.
הגרמנים חיפשו את וינדמילר, את מטה ואת אד לינוייל (שני פעילי מחרת נוספים).
כבר בזמן החקירה של אותם חברי מחתרת שנאסרו, נתפסו ונעצרו גם מקס וינדמילר ("כור"), פאולה קאופמן וכמו כן גם אנשי מחתרת צרפתים ואנגלים אחרים.
חברי המחתרת הוחזקו בבית הכלא בפרן, בקרבת פריז, עד אוגוסט 1944, ואז הועברו למחנה הריכוז דראנסי בצרפת.
כעבור שישה ימים הוצאו חמישים אנשים ברכבת האחרונה מדראנסי לכיוון גרמניה.
ביניהם היו חברי המחתרת שנעצרו.
בדרך, אחד הפעילים ממחתרת המאק"י, פוצץ את הפסים על מנת לעכב את הרכבת.
בתגובה רצו החיילים הגרמנים להרוג את חברי המחתרת ואף כרו את קברם אך למזלם התערב קצין גרמני מחיל האוויר, והם נמלכו בדעתם.
בספטמבר 1944, הגיעה קבוצת האסירים למחנה הריכוז בוכנוואלד בגרמניה, שם הפרידו ביניהם.
את קאופמן שלחו הלאה, קורט ריילינגר ניצל והגיע לשוודיה שבוע לפני תום המלחמה.
"וילי" מת בברגן בלזן באביב 1945, אחרי מחלה.
וינדמילר הועבר למחנה בסביבת האנובר, והחזירו אותו במרץ 1945 לבוכנוואלד.
כאשר שחרור המחנה על ידי כוחות בעלות הברית היה כבר בפתח, גורש ווינדמולר בטרנספורט האחרון למחנה בוכנוולד.
וינדמילר יצא ב-14 באפריל 1945 מהמחנה ב"צעדת מוות" לכיוון דרום, ונורה למוות ב-21 באפריל על ידי איש אס אס, בדרך ממחנה פלוסנבורג (Flossenbuerg) למחנה דכאו (Dachau), יום אחד לפני השחרור.
אמנם לא הצליח לעלות לארץ ישראל בעצמו, אך בעזרתו ובזכותו הצליחו צעירים רבים אחרים לעלות ארצה ולהקים משפחות שלמות.
לשם השוואה, וינדמילר הציל באופן אישי כ־100 צעירים יהודים, כשקבוצת וסטרוויל כולה הצילה 393 יהודים.
מקס זקסנהיימר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
זקסנהיימר נולד ב-5 בדצמבר 1909 במיהלבאך, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר, החל זקסנהיימר את שירותו הצבאי כמתנדב ברייכסווהר ב-17 באפריל 1928, ושירת ברגימנט הרגלים ה-14 (באדן).
עם המלצה כמועמד לקצונה הוא עבר את הכשרת הקצונה והועלה לדרגת לויטננט ב-1 ביולי 1934. לאחר מכן הוא מילא תפקידים שונים עד מלחמת העולם השנייה, וב-1 באוקטובר 1938 מונה למפקד הפלוגה ה-1 ברגימנט הרגלים ה-75 של דיוויזיית הרגלים ה-5.
במהלך המערכה על צרפת הוא הוביל את פלוגתו, ועל חלקו בכיבוש גשרים שונים מעל הסן, הוא קיבל את שני הדרגות של צלב הברזל.
ב-20 ביולי 1941 הוא מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-75. ב-29 ביולי 1941 הוא נפצע מרסיסים בשתי אצבעות בידו השמאלית והוטס מאזור המלחמה.
בנובמבר 1941 חזר לחזית בתפקיד המג"ד.
הוא השתתף בכיבוש דמיאנסק וקיבל על כך את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
מאוקטובר 1942 עד פברואר 1943 הוא אושפז בפרייבורג.
בתקופה זו הועלה לדרגת מיור וקיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
בספטמבר 1943 הוא ויתר על הפיקוד על הגדוד ומאוקטובר 1943 עד פברואר 1944 הוא שירת כמדריך בבסיס האימונים בהירשברג.
לאחר מכן מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-75, עליו פיקד עד יולי 1944. ב-1 באפריל 1944 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-14 במאי 1944 הוא קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 בספטמבר 1944 מונה זקסנהיימר למפקד דיוויזיית הרגלים ה-17 והועלה לדרגת אוברסט.
בתחילת דצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ב-5 או 6 בפברואר 1945, במסגרת מבצע ויסלה-אודר בדיהרנפורט, הוא אפשר מבצע קומנדו לפינוי והרס של מפעל מיוחד, שהיה כנראה מפעל ייצור טאבון של חברת "אנורגנה", ועל כך קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר התאבדותו של היטלר, הוא הסיג את הדיוויזיה שלו מהאזור המאוים על ידי הצבא האדום ונסוג לכיוון שטחים שנכבשו על ידי צבא ארצות הברית.
בסוף המלחמה הפך לשבוי מלחמה, ונותר בשבי עד 1947.
לאחר שחרורו עבר לפרייבורג ועבד כסוחר בחומרי בניין.
בסוף 1952/תחילת 1953 הוא תמך בנאום ורדן של הרמן-ברנהרד ראמקה נגד ההערות הביקורתיות ב-DSZ.
בנאום בפני חיילי אס אס לשעבר, הוא טען שהם יכולים להיות גאים על כך שנכנסו לרשימה השחורה.
זקסנהיימר התלונן שה-DSZ לא האיר מספיק את כל הטיעונים ושהצהרותיו של ראמקה למעשה תואמות את האמת.
הוא גם יצר קשר עם נאצים ותיקים, כמו ארנסט בולברינקר, יוזף הרפה ובעיקר ורנר נוימן, והפך ליו"ר VdS בדרום באדן.
בסוף מרץ 1967 הוא נבחר ליושב ראש הראשון של קבוצת הסיוע לחופש לרודולף הס.
הוא דחה הצעה להצטרף לבונדסוור ב-1955, וכן את הניסיונות לגייס אותו מהאזור הסובייטי.
הוא מת מהתקף לב בפרייבורג ב-2 ביוני 1973.
מקס הרצברג (נולד ב-22 במאי 1940) הוא יזם, דוקטור מטעם מכון ויצמן למדע ופרופסור חבר בביולוגיה מולקולרית באוניברסיטאות בר-אילן ותל אביב, ביוטכנולוג, מראשוני המדענים בתעשיית הביוטק בישראל וחקלאי פעיל בעל יקב הרצברג במושב סתריה.
הרצברג נולד בשנת 1940 בפריז, צרפת, ימים לפני כניסת הגרמנים לעיר.
כמה שבועות אחרי היוולדו, מצאה המשפחה את עצמה על כבישי צרפת, בדרכם דרומה.
במשך חמש שנים נדד הרצברג מכפר לכפר, לעיתים לבד ולעיתים עם משפחתו, כתוצאה מהלשנות.
לבסוף התאחדה כל המשפחה בעיירה בנייר דא ביגור , בגבול ספרד שבהרי הפירנאים, שם שהתה המשפחה עד סוף המלחמה, בבית קטן בחצר של משפחה טובה (משפחת Foures).
אחיו הגדול שירת בתנועת ההתנגדות הצרפתית כבלדר, ונפצע קל מכדור.
הוריו של הרצברג עבדו בעבודות מזדמנות בחקלאות או במשק בית.
עם סיום מלחמת העולם השנייה חזרה המשפחה לאזור פריז, אך עברו כשנתיים עד שהילדים יכלו להיכנס למערכת החינוך.
הרצברג בילה את השנתיים אלה אצל הסבים שגרו בבית קטן בפרברי העיר.
שם קיבל חינוך לאהבת החקלאות, כי בשטח הקטן שליד הבית, סבתו ממוצא אוקראיני גידלה ירקות, פירות, תרנגולות וכו', לצורכי הבית.
הסבא תפר בגדים ודאג לפרנסה נוספת.
רק בגיל 8 חזר הרצברג לגור עם ההורים בפריז ונכנס לבית ספר רגיל.
הרצברג הצטרף לתנועת הצופים היהודים בצרפת ופעל שם בתפקידים שונים כולל כראש גדוד.
בשנת 1957, התנדב מטעם תנועת הצופים היהודים בצרפת, ונשלח על ידי הסוכנות היהודית למרוקו, על מנת לסייע בהעלאה ארצה של יהודי מרוקו ואלג'יריה.
בגמר המשימה במרוקו, החל ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת פריז.
את אשתו יהודית פגש כששניהם התגוררו בפנימייה של בית הספר אורסיי למנהיגות יהודית, שיסד רובר גמזון, שהיה מפקד המחתרת היהודית שלחמה נגד הנאצים והיה תלמיד של הרב יהודא ליאון אשכנזי (מָנִיטוּ) ושל הפרופסורים הנרי אטלן, עמנואל לוינס וסטפן מוזס, ששילבה לימודים אקדמיים ולימודי יהדות.
הוא ניכנס כחוקר במכון לסרטן ב, והתמחה שם במיקרוסקופיה אלקטרונית ברמה מולקולרית בשימוש לחקר התא, והיה בין הראשונים לחקור מבנה מדויק של וירוסים והחומר הגנטי שלהם.
עבד קרוב מאוד לצוות של מכון פסטר, שגילה את המנגנון של יצירת חלבונים בחיידקים, שם החל בשיתף פעולה עם מישל רבל.
אחרי שגמר את התואר הראשון במיקרוביולוגיה ושני במיקרוסקופיה אלקטרונית, המשיך לתואר שלישי, ובשנת 1967 עלה לישראל, כחוקר אורח במכון וויצמן, שם המשיך בלימודי התואר שלישי.
את הדרישות לתואר הוא השלים בשנת 1969. ב-1971, הצטרף גם לסגל ההוראה באוניברסיטת בר-אילן, כפרופסור חבר.
במכון ויצמן עבד עם פרופ' ארנסט וינוקור ועם זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה, דניאל נתנס.
הוא המשיך לעבוד עם פרופ' מישל רבל, על המנגנון המולקולרי ליצירת חלבונים.
בשנת השבתון שלו, 1973–1974, השתלם באוניברסיטת סטנפורד, שבקליפורניה, ארצות הברית.
במהלך ההשתלמות היה חלק מהצוות של פול ברג, שיצר לראשונה נגיף/אורגניזם מהונדס גנטית בשיטות של הנדסה גנטית.
בשנת 1980 זכה פול ברג בפרס נובל, על התרומה שלו להנדסה גנטית.
בין השנים 1971–1981 היה פרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן, והקים מחלקה לביולוגיה מולקולרית ומיקרוסקופיה אלקטרונית.
בין השנים 1981–1987 היה פרופסור חבר באוניברסיטת תל אביב והמשיך לעבוד על הקשר בין חלקים שונים של התא החי בוויסות של יצירת חלבונים.
הרצברג כיהן כחבר בוועדת המחקר ובוועדת MAGNET של המדען הראשי במשרד הכלכלה.
הוא הקים והיה היו"ר הראשון של הוועדה הלאומית לביוטכנולוגיה בישראל, וכיהן במספר ועדות מייעצות במשרד המדען הראשי בישראל, כגון הוועדה הלאומית לננוטכנולוגיה וועדת ההיגוי ל"סוגיות במחקר ביוטכנולוגי בעידן הטרור".
הרצברג מציין שאת המעבר שלו ממחקר בסיסי למחקר שימושי ומשם לתעשייה, עשה כשנפגע בחיידק התעשיות עתירות המדע, בשעה שביקר במפעל של סטף ורטהיימר.
בשנת 1983 פנה למייסד חברת אורמת טכנולוגיות, יהודה ברוניצקי, והציע לו להקים ביחד את חברת אורג'ניקס בע"מ, בה הוא כיהן כיו"ר ומנכ"ל.
אורג'ניקס בע"מ, היא חברה לאבחון, השייכת לקבוצת אינברנס מדיקל, ששינתה את שמה לחברת אליר, שנימכרה לבסוף לחברת מעבדות אבוט הבין לאומית.
בין השנים 2000–2011 שימש כיו"ר חברת היישום של המעבדה האירופית לביולוגיה מולקולרית (היידלברג, גרמניה).
במקביל, ייסד והיה שותף במספר חברות ביוטכנולוגיה נוספות כגון: - Biotech Development Consulting (BDC) ווסקולר ביוג'ניקס VBL, שימש כיו"ר דירקטוריון ב-Anima Cell Metrology Ltd.
נכון לשנת 2022, פרופ' הרצברג משמש כיו"ר פעיל של מועצת המנהלים של חברת התרופות לסרטן Vidac Pharma ltd, EagerBio Group ועוד.
בשנת 2005, נטע כרם במושב סתריה, מקום מגוריו שליד רחובות מ-1975, שם החזיקה המשפחה לול ופרדס.
העבודה בהם דרשה ממנו זמן רב מדי, אותו הוא היה צריך לחלוק עם יתר עיסוקיו במדע ובתעשיית הביוטק.
מכיוון שמיום הנטיעה ההלכה מתירה לבצור רק כעבור שלוש שנים, הוא החליט לרכש כרם מוזנח ומיובש ושיקם אותו.
בבציר הראשון הוא הפיק 200 ליטרים יין ובבציר השני הפיק 400 ליטרים יין.
בכרמים של משק הרצברג נטועים שלושה זני גפנים (מרלו, קברנה סוביניון ומלבק) על שטח של 12 דונם.
שיטת הגידול על בסיס גידול אורגני.
בצמוד לכרם, הוקם יקב הרצברג שהוא יקב בוטיק/משפחתי, שנועד תחילה לספק את צורכי משפחת הרצברג, אך לאור כמויות היין שהופקו, הרצברג החל גם לשווק את היין שלו לציבור בישראל וליצוא לארצות הברית, תחת המותג הרצברג.
מותגי המשנה שיקב הרצברג משווק הם מותגי "בלנד" (תערובות) של היינות המופקים בכרמים שלו.
נכון לאוקטובר 2021, יקב הרצברג הפסיק לפעול במושב סתריה לאור דרישות רשות מקרקעי ישראל, המתנגדת להקמת יקבים משפחתיים בחצרות המשקים החקלאיים במושבים, בטענה שיקב הוא מפעל תעשייתי, שאין מקומו במושבים.
על כן הוא המשיך את גידול הגפנים במושב סתריה, אך את המשך ייצור היין הוא העביר ליקבי שרות כגון "עמק האלה" וליקב "פינטו".
בחללית לעולם הנגיפים (מסדה, 1978 בעריכת יוסף טרגין), במשותף עם חברו פרופ' אלכסנדר כהן, מהמכון למחקר ביולוגי בישראל - מחקרים ומאמרים על עולם הנגיפים במדע.
ביולוגיה מולקולרית - מבוא לתרגום הצופן הגנטי, האוניברסיטה המשודרת.
בחודש במאי 1970, זכה הרצברג בפרס "שרה לידי" לחוקר המצטיין, על תרומתו להבנת הבסיס המבני שביצירת חלבונים.
מטעם משפחת זינדר ומכון ויצמן למדע.
הרצברג נישא ליהודית, בשעה שלמדו באוניברסיטת פריז.
הם חיים במושב סתריה, שליד רחובות.
מקס ווזניאק (בפולנית: Max Wozniak; 22 בספטמבר 1926, קלן, רפובליקת ויימאר – 7 ביולי 2023, אנסינו, לוס אנג'לס, ארצות הברית) היה כדורגלן ומאמן כדורגל יהודי-פולני, אשר שיחק בעמדת השוער.
שיחק בישראל במחצית השנייה של שנות ה-50 של המאה ה-20 בקבוצות מכבי יפו והפועל כפר סבא ואימן בראשית שנות ה-60 את הפועל הרצליה.
ווזניאק נולד בקלן למשפחה יהודית אשר היגרה מפולין לגרמניה.
הוא רכש חינוך יסודי יהודי, והצטרף לקבוצת הנוער של הכח קלן.
ב-1939 גורשה המשפחה מגרמניה לפולין על ידי השלטונות הנאציים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר תחילת מבצע ברברוסה, היגרה המשפחה לשטחי ברית המועצות עד שהתיישבה לבסוף ב-1942 בעיר מגניטוגורסק.
במגניטוגורסק השלים ווזניאק את השכלתו התיכונית.
ב-1946 שבה המשפחה לפולין לאחר מסע ארוך, בדומה למסעם של מאות אלפי רפטריאנטים.
המשפחה התיישבה בשווייבודז'יצה, בה עבד ווזניאק במכרה פחם ובמקביל החל לשחק בקבוצת ויקטוריה שווייבודז'יצה .
ב-1952 עבר לשחק בקבוצת גורניק ולבז'יך .
בשלהי אוקטובר 1956 עלה לישראל במסגרת עליית גומולקה, ובראשית נובמבר הצטרף לאימוניה ומשחקיה של מכבי יפו.
לאחר מספר חדשים עבר לקבוצת הפועל כפר סבא ובה שיחק עד 1959. בשנה זו, עבר לגרמניה המערבית והחל להתאמן עם קבוצת פ.צ.
עם זאת, הפועל כפר סבא סרבה לשחררו ועל כן הכניס את עצמו להסגר בינלאומי.
ווזניאק החל קורס מאמני כדורגל בקלן שבגרמניה המערבית וב-1961 רכש תעודת מאמן כדורגל.
בשנים 1961–1963 אימן ווזניאק בקבוצת FC Tittling מהליגה האזורית הגרמנית.
בקיץ 1963 שב לישראל, אימן למשך עונה אחת את הפועל הרצליה והעלה אותה לליגה א', אשר הייתה הליגה השנייה בישראל באותה העת.
בתקופה זו עסק גם באימון במסגרת חוגי כדורגל שהונהגו בבתי ספר תיכוניים בארץ.
ב-1965 היגר לארצות הברית וב-1967 שימש כמאמן-שחקן בקבוצת לוס אנג'לס טורוס.
בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 אימן את מכבי לוס אנג'לס וזכה עימה באליפות האזורית.
ב-1973 מונה למאמן נבחרת ארצות הברית בכדורגל ופוטר לאחר מספר חדשים בשל חוסר הצלחת הנבחרת.
בהמשך, ועד סוף שנות ה-70, אימן ווזניאק במספר קבוצות אזוריות.
ב-1993 הוכנס ווזניאק להיכל התהילה של הספורט היהודי בארצות הברית.
מקס ווזניאק הלך לעולמו ב-2023 בלוס אנג'לס, והוא בן 96.
מקס ורובי היא סדרת טלוויזיה מונפשת קנדית-אמריקאית לילדים המבוססת על סדרת ספרים מאת רוזמרי וולס.
בארצות הברית הסדרה שודרה בניק ג'וניור בשנת 2002 ובאותה השנה בישראל בערוץ הופ!
הסדרה בת 7 עונות ו-130 פרקים באורך 20 דקות.
מקס ורובי הם שני אחים ארנבונים לבנים, הגרים בעיר שכולה ארנבים.
כל פרק מציג את היחסים שלהם.
מקס (Max): ארנב לבן, אוהב את בובת הפיל האדומה שלו, אחת הדמויות הראשיות בתוכנית.
רובי (Ruby): ארנבת לבנה, בעלת אופי אימהי, אחת הדמוית הראשיות בתוכנית.
הדיבוב העברי הופק על ידי איילת צ'ינסקי ובוים על ידי עמי מנדלמן.
שם הדמותמדבב\ת בשפת המקורמדבב\ת בעבריתמקסבילי רוזמברגלירי אוררוביקייטי גריפיןלירז צ'רכי
מקס הזועם 3: כיפת הרעם הוא סרט פעולה מדע בדיוני אוסטרלי משנת 1985, בבימויו של ג'ורג' מילר וג'ורג' אוגילבי ונכתב על ידי טרי הייז ומילר.
זהו הסרט השלישי בסדרת סרטי מקס הזועם וממשיך את הרפתקאותיו של מקס רוקטנסקי (בגילומו של מל גיבסון) בעולם פוסט-אפוקליפטי.
הסרט ידוע בשילובו בין אקשן אינטנסיבי לסיפור הרפתקה יוצא דופן, ומציג את דמותה המפורסמת של אנטיטי (בגילומה של טינה טרנר).
הסרט יצא לאקרנים באוסטרליה ב-10 ביולי 1985 וקיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים.
סרט רביעי מקס הזועם: כביש הזעם יצא לאקרנים ב-2015, בכיכובו של טום הארדי בתפקיד מקס.
הסרט מתרחש לאחר אירועים קטסטרופליים שהשאירו את העולם במצב של כאוס והישרדות שנגרם על ידי רצח אקולוגי ומלחמה גרעינית על משאבים.
מקס רוקטנסקי (מל גיבסון) מגיע לעיר מדברית בשם "בארטרטאון", הנשלטת על ידי מנהיגה כריזמטית בשם אנטיטי (טינה טרנר).
העיר נשלטת על פי חוקים ברוטליים, ובמרכזה נמצא זירה בשם "כיפת הרעם" (Thunderdome), בה מחלוקות נפתרות באמצעות קרב עד מוות.
לאחר שמקס מסייע לאנטיטי בפתרון סכסוך בעיר, הוא מגורש למדבר ונמצא על ידי קבוצה של ילדים ששרדו התרסקות מטוס.
הילדים מאמינים שמקס הוא המושיע שיביא אותם ל"עיר המחר", אך מקס מסתבך שוב ומוצא את עצמו נאבק לשרוד בעולם ללא חוקים וללא רחמים.
טינה טרנר בתפקיד אנטיטי, שליטת "בארטרטאון"
פרנק תרינג בתפקיד קולקטור, אחראי הסחר בעיר
הלן בדלי בתפקיד סוואנה ניקס, מנהיגת הילדים
מקס הזועם 3: כיפת הרעם קיבל ביקורות מעורבות-חיוביות מהמבקרים, ששיבחו את סצנות הפעולה ואת הבימוי של ג'ורג' מילר, אך חלקם מתחו ביקורת על כך שהסרט פונה לקהל רחב יותר ומוותר על האכזריות הקיצונית שהייתה נוכחת בסרטים הקודמים.
עם זאת, הסרט היה הצלחה מסחרית והפך לקלאסיקה של קולנוע האקשן הפוסט-אפוקליפטי.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 81% מצד המבקרים, המבוסס על 53 ביקורות, מה שמעיד על אהדה רחבה יחסית.
ב-Metacritic, הסרט זכה לציון של 71 מתוך 100, מה שמעיד על ביקורות חיוביות ברובן.
מקס הלוחם בדרכים הוא סרט פעולה מדע בדיוני משנת 1981, בבימויו של ג'ורג' מילר.
זהו הסרט השני בסדרת מקס הזועם, בכיכובו של מל גיבסון בתפקיד מקס רוקטנסקי.
הסרט מתרחש בעולם פוסט-אפוקליפטי, שבו אנרכיה שולטת והנפט הפך למשאב היקר ביותר.
הסרט נחשב לקלאסיקת אקשן שהשפיעה רבות על סרטי ז'אנר זה.
הסרט יצא לאקרנים באוסטרליה ב-24 בדצמבר 1981 וזכה לשבחי ביקורת נרחבים, עם שבחים מיוחדים להופעתו של גיבסון, הפרטיטורה המוזיקלית, הצילום, קטעי הפעולה, עיצוב התלבושות והשימוש החסוך בדיאלוג.
זה גם זכה להצלחה קופתית, והאסתטיקה הפוסט-אפוקליפטית והפאנקית של הסרט עזרה לפופולריות של הז'אנר בכתיבה קולנועית ובדיונית.
בטקס פרסי שבתאי ה-10, הסרט זכה בסרט הבינלאומי הטוב ביותר והיה מועמד לחמישה פרסים נוספים: הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר עבור גיבסון, שחקן המשנה הטוב ביותר עבור ברוס ספנס, הכתיבה הטובה ביותר והתלבושות הטובות ביותר עבור נורמה מוריסו.
מקס הזועם 2 זוכה לשבחים רבים כאחד מסרטי האקשן הגדולים בכל הזמנים ואחד מסרטי ההמשך הגדולים ביותר שנעשו אי פעם, ומועדוני מעריצים של הסרט והפעילויות בנושא "לוחם דרכים" נמשכות אל המאה ה-21.
הסרט מתרחש לאחר קריסת החברה בעקבות מחסור במשאבים ואנרגיה.
מקס רוקטנסקי (מל גיבסון), לוחם בודד המשוטט במדבריות אוסטרליה, מוצא את עצמו נמשך לתוך קרב על דלק, בין קבוצת אנשים המנסים לשרוד בעיירה מבודדת, לבין כנופיות אכזריות המנסות לשדוד אותם.
מקס נחלץ לעזרת האנשים בעיירה, ומסייע להם להגן על מאגר הדלק היקר שלהם מפני תוקפים אלימים, המונהגים על ידי לוחם אכזרי בשם "המושל".
ברוס ספנס בתפקיד טייס הג'ירו, אדם משונה שחובר למקס
ורנון וולס בתפקיד ווייז, אחד מחברי הכנופיות
מייקל פרסטון בתפקיד פפגאלו, מנהיג קבוצת השורדים
קייל נילסן בתפקיד הלוחם הנער
"מקס הלוחם בדרכים" זכה לביקורות חיוביות מאוד עם צאתו.
המבקרים שיבחו את סצנות האקשן המרהיבות, הכוריאוגרפיה של הקרבות והבימוי הייחודי של ג'ורג' מילר.
הסרט נחשב לאחת היצירות המשפיעות ביותר בז'אנר הפוסט-אפוקליפטי, והוא השפיע רבות על סגנון הסרטים בז'אנר זה.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון גבוה של 94% מצד המבקרים על סמך 62 ביקורות.
ב-Metacritic, זכה הסרט לציון של 77 מתוך 100, המבוסס על ביקורות חיוביות מצד המבקרים.
מקס ואבירי הביניים היא סדרת טלוויזיה מונפשת אמריקאית בז'אנר פנטזיה-קומית, המבוססת על סדרת הרומנים הגרפיים באותו שם שנכתבה ואויירה על ידי לינקולן פירס, שגם יצר את "נייט הגדול", רומן גרפי נוסף שעובד לסדרת הנפשה בערוץ ניקלודיאון.
הסדרה קיבלה אישור מניקלודיאון ב-17 בנובמבר 2021, והיא מהווה הרחבה של יצירותיו הפופולריות של לינקולן לעולם ההנפשה.
ב-10 במאי 2025, הסדרה חודשה לעונה שנייה.
הסדרה שודרה לראשונה ב-30 באוקטובר 2024 בארצות הברית, ובישראל הסדרה שודרה לראשונה בערוץ ניקלודיאון בדיבוב העברי החל מ-13 באוקטובר 2024. ב-26 בנובמבר 2025, הסדרה חודשה לעונה שלישית.
מקס גרה באזור כפרי הדומה לאנגליה של המאה ה-14 והיא תמיד חלמה להיות אבירה.
בעזרת כמה חברים חדשים, המכונים "אבירי הביניים", מקס מוכיחה בדרכים מצחיקות ומסכנות חיים שהיא יכולה להיות אבירה.
הדיבוב העברי בוים על ידי ענת ניב והופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
שם הדמותמדבב/ת במקורמדבב/ת בעבריתמקסבלו דל באריושחר קדושקוויןקיילב יןגיא גולדברגסיימוןזנו רובינסוןעמית מטלוןמילימליסה וילסנוראלונה אלכסנדרדוד בדריקג'רמי ראולייובל בינדרגועלייתבריאן סטפנקערן מורנולאןפרד טטצ'יורהגלעד קלטרמלמוליןגריי אנתוני ויליאמסגדי לויסר חישגדאוליבר ואקראליססומיילי מונטנושירלי לילופנדרהאינדיה דה בופורטהדר שחף-מעייןברלילא ידועגילן שחףשירהאלונה אלכסנדרשירלי לילו
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקוריתתקופת שידור בניקלודיאון תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון11014 באוקטובר 202425 באוקטובר 202430 באוקטובר 202415 בינואר 202513 באוקטובר 202424 באוקטובר 20242109 בספטמבר 202524 בנובמבר 2025יפורסם בהמשךיפורסם בהמשך2 בנובמבר 202513 בנובמבר 20253103 בדצמבר 202531 בדצמבר 2025יפורסם בהמשךיפורסם בהמשך28 בדצמבר 20251 בינואר 2026
ההפקה של הסדרה התחילה בינואר 2022 וההפקה של שני הפרקים הראשונים התחילה בנובמבר 2023 והסתיימה רק בינואר 2024. שני הפרקים הראשונים של הסדרה הופצו ב-9 ביוני וב-7 ביולי 2024 ביוטיוב.
מקס טרייטל היה צייר יהודי-גרמני.
טרייטל נולד למשפחה יהודית ענייה.
אביו נפטר כשהיה ילד, והוא גדל עם שתי אחיותיו, פולה ויוהנה, תחת חסותה של אמם.
כישרונו האמנותי זיכה אותו בתמיכתם של בני הזוג גוסטב ורוזלי גולדשמידט מפוזנן, שסייעו לו בלימודיו.
בברלין-שרלוטנבורג למד ב"סטודיו לציור ולפיסול" במשך מספר שנים.
כתלמיד בכיתתו של האמן לוביס קורינת, זכה ב-21 במרץ 1914 בפרס הצטיינות מטעם הכיתה, כהוקרה על הישגיו האמנותיים.
חברי חבר השופטים שהעניקו לו את הפרס כללו אישים בולטים כגון מקס ליברמן, לוביס קורינת, הפרופסור ארתור לווין-פונקה ומרטין ברנדנבורג.
לצד עבודתו כצייר, שימש גם כמאייר, וייתכן שהיה חבר בזצסיון הברלינאי.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 צייר טרייטל דיוקנאות של מספר אזרחים פינים שהתגוררו בגרמניה.
בשנת 1924 צייר את דיוקנו של יוהנס מיכאל בוקס (1881–1946), הבישוף הקתולי הראשון של פינלנד לאחר הרפורמציה הפרוטסטנטית, שהיה כומר ממוצא הולנדי.
ב-14 בדצמבר 1942 גורש טרייטל לאושוויץ יחד עם אחותו הבכורה יוהנה טרייטל, שהייתה עיוורת וסבלה משיתוק חלקי.
מאז שנת 1925 התגוררו השניים יחד ברחוב קרלסרוהר 23 בברלין.
לזכרם הונחו אבני נגף (מול ביתם בברלין).
חלק מיצירותיו של טרייטל שמורות במוזיאון היהודי בפרנקפורט וכן באוספים פרטיים של פטרוניו ולקוחותיו.
מאיר אלכסנדר (מקס) יוסטר (20 באפריל 1854 – 6 ביולי 1913) היה רב, בנקאי, סופר עברי ואיש ציבור יהודי בולט ברומניה ובארצות הברית.
ממנהיגי תנועת חובבי ציון ברומניה, מראשוני מקימי הלשכות של בני ברית במדינה ומדמויותיה המרכזיות של קהילת יהודי ברלאד בסוף המאה ה־19. בשנות חייו האחרונות כיהן כרב הקהילה הרומנית במיניאפוליס, ארצות הברית.
יוסטר נולד ב־20 באפריל 1854 בברלאד שברומניה, לרבי יוסף ואסתר.
כבר בצעירותו היה מעורב בענייני הציבור ונמנה עם אנשי הרוח וההשכלה היהודית בעיר.
הוא עסק בבנקאות, תחום שנתן לו מעמד כלכלי־קהילתי משמעותי.
בשנת 1873 פרסם בעיתונות העברית תיעוד חשוב של פעילי ההגירה ברומניה, כאשר ציטט את דבריו של לאון הורוביץ בנוגע להגירת יהודים מרומניה לאמריקה.
פעילותו בבני ברית ובחובבי ציון
בשנת 1874 ייסד את הלשכה הראשונה של מסדר בני ברית ברומניה – צעד יוצא דופן ששילב יהדות מסורתית עם מודל חדש של ארגון אזרחי מודרני.
בשנת 1882 השתתף כציר מטעם קהילת ברלאד בקונגרס פוקשאן – האספה ההיסטורית של אגודות חובבי ציון ברומניה, שבה הונחו היסודות הראשונים להתיישבות ציונית מאורגנת בארץ ישראל.
הגירה לארצות הברית והרבנות במיניאפוליס
בשנת 1910 היגר לארצות הברית והתיישב בבית אחיו, צ'ארלס יוסטר, במיניאפוליס.
זמן קצר לאחר בואו מונה לראש "הקהילה העברית הרומנית" בעיר – מוסד שנודע גם בשם "בני אברהם" (B'nai Abraham), אחת הקהילות הראשונות של יוצאי רומניה בארצות הברית.
יוסטר כיהן כרבה של הקהילה עד שחלה כמה חודשים לפני מותו.
Paul Pioneer Press הוגדר כ"אישיות מרכזית בציונות ופעיל בולט בעניינים יהודיים ברומניה".
הרב יוסטר נפטר ב־6 ביולי 1913, ביום ראשון, בבית אחיו במיניאפוליס, בגיל 59. הלווייתו התקיימה בבית המשפחה, ורבה של מיניאפוליס, הרב זילבר, נשא את ההספד.
הוא נטמן בבית העלמין עדת ישורון שבאדינה, מינסוטה.
ליוסטר היו שלוש בנות שנישאו והתיישבו בגרמניה, ובן נוסף שהתגורר בניו יורק.
אחיו, צ'ארלס יוסטר, היה מראשי הקהילה הרומנית במיניאפוליס.
פרידריך מקס מילר היה פילולוג, אוריינטליסט וחוקר תרבות גרמני, שעסק בחקר מיתולוגיה, דת ופולקלור.
ממייסדי תחום המחקר האקדמי על ההיסטוריה והתרבות ההודית וכן תחום הדת ההשוואתית.
על תחומים אלו כתב ספרות מחקרית ופופולרית כאחד, וכן היה אחראי על הצוות שהוציא את "Sacred Books of the East", סדרה של חמישים תרגומים לאנגלית של ספרות בתחומים אלו.
ברוב חייו האקדמיים חי באנגליה.
מילר נולד בדסאו למשורר הרומנטי וילהלם מילר.
ב-1841 החל ללמוד באוניברסיטת לייפציג, ב-1843 קיבל תואר דוקטור עבור עבודת מחקר על האתיקה של שפינוזה ועבר לברלין ללמוד אצל פרידריך וילהלם שלינג, עבורו תרגם חלק מהאופנישדות מסנסקריט.
עבר ללמוד אצל פרנץ בופ (Franz Bopp).
הוא גם גילה כישרון לשפות קלאסיות, ולמד יוונית, לטינית, ערבית, פרסית וסנסקריט.
שלינג ניתב את מילר מהיסטוריה של השפה להיסטוריה של הדת.
בשלב זה פרסם מילר את תרגומו לספר האגדות ההודי היטופדשה .
ב-1845 עבר לפריז ללמוד סנסקריט אצל אז'ן ברנו .
בשנת 1850 מונה מולר לסגן פרופסור טיילוריאני לשפות אירופיות מודרניות באוניברסיטת אוקספורד באנגליה.
בשנה שלאחר מכן, לפי הצעתו של תומאס גייספורד , הוא זכה לתואר M.A לשם כבוד וחבר בקולג' של כריסט צ'רץ', אוקספורד.
לאחר שהצליח לזכות בתפקיד הפרופסורה מלא בשנת 1854, הוא קיבל את התואר המלא של M.A בצו כינוס.
ב-1858 הוא נבחר למלגה לכל החיים באול סולס קולג'.
בהיותו למומחה להודו הוא היה מתנגד חריף לתאוריה של ניקולאי נוטוביץ' על כך שישו התגורר תקופה מסוימת בהודו.
לדעת מילר, מסמכים שהיו בידי נוטוביץ' היו מזויפים.
ב-1870 נשא מולר הרצאה בשם "מדע הדת".
ב-1873 הוא הרחיב את ההרצאה ל"מבוא למדע הדת".
הוא הציג סקירה היסטורית של חקר הדת במאמץ להפוך את המחקר למדעי יותר.
בהצגתו הוא חשב שניתן יהיה לחקור תופעות דתיות בצורה מדעית אמיתית תוך בחינה מדוקדקת של השערות ואימות או דחייה שלהן על סמך ראיות זמינות.
הוא טען שהיוונים ניסו להציע תיאוריות, ואילו לאחר מכן הנוצרים ראו בדתות אחרות כ"שגויות" ולא ראויות למחקר רציני.
הראיה שלו הייתה שבמשך מאות השנים הצטברו ראיות לכך שתרבויות אחרות, היו מתקדמות ומעודנות למדי, וקיימו את עצמן ללא מערכת האמונות והערכים היודו-נוצריים.
יתר על כן, היו עדויות נרחבות לכך שהנוצרים נלחמו זה בזה עד מוות במלחמות דת ואזרחים.
לטענתו "האמת" של הדת חייבת להימצא מעבר למריבות ולייחודו של המערב.
במאה השמונה עשרה התפתחה אמונה שיכולה להיות דת אחת, בסיסית ומקורית, שכל בני האדם יכולים להגיע אליה באמצעות שימוש בהיגיון ולהגיע למין הרמוניה כוללת.
היא תתקבל באמצעים טבעיים ולא תהיה התייחסות או הסתמכות כלשהי על התגלות על-טבעית כלשהי.
לימים אמונה זו זכתה לכינוי דאיזם ונחשב שזו תהיה הדת הטבעית לכל המין האנושי.
המאמינים בכך חשבו תהיה לה אמונה באלוהות אחת ותחזיר את הצורה המקורית, או האמונה המקורית.
קיוו שדבר זה יגרום לכך שכל בני האדם יוכלו לחיות בשלום ובהרמוניה.
מולר, בדומה לדאיסטים, האמין שניתן לפתח מחקר מדעי של הדת שדרכו ניתן יהיה:
להסביר הכל באמצעות חקירה של דת שהיא מחקר היסטורי
ניתן יהיה לגלות את הרעיונות והמנהגים הדתיים המוקדמים ביותר ולאחר מכן להתחקות אחר התפתחותם לצורות של ימינו.
עוד הוא חשב, שמחקר כזה יחשוף או ימצא "חוקים" מדעיים שיסבירו את התפתחותם של הבדלים וצורות שונות לאורך זמן.
בשנות השבעים טען כי חקר דתות חייב להיות השוואתי אחרת איננו מדע.
כשם שטען גתה כי ידיעת שפה בודדת אינה מספיקה להבנה מהי שפה, כך טען מילר לגבי דתות.
מקס ליברמן היה צייר ופסל יהודי-גרמני, חבר וממייסדי הזצסיון הברלינאי.
מקס ליברמן נולד לתעשיין האמיד לואיס ליברמן ופיליפינה לבית הלר בברלין.
סבו, יוסף ליברמן, היה יצרן טקסטיל בולט.
יהדות גרמניה הזדהתה עוד בשנת 1848 עם הליברליזם הגרמני, שהיה בקו עלייה.
ליברמן הצעיר, אחד מבני דור זה, גילם שילוב של תרבות גרמנית, יהודית ואירופית כאחד.
הוא החל את לימודיו במשפטים ובפילוסופיה, וב-1869 החל את לימודיו בציור וברישום, תחילה בוויימאר, ומ-1872 בפריז, שם הכיר את הריאליזם הרומנטי ואת ציור אסכולת ברביזון.
בשנים 1876-1877 התגורר בהולנד שבה נהג לבקר מדי שנה.
הולנד השפיעה על ציורו שנעשה חופשי וספונטני, וציוריו מתקופה זו עשויים בחושניות עזה ונחשבים משיאי יצירתו.
בשנת 1878 נסוג ליברמן מהשפעות הולנד ובתמונתו הריאליסטית המובהקת, "ישו בין החכמים במקדש", צייר את פנים בית הכנסת של אמסטרדם.
לאחר שהייה במינכן שבמהלכה השלים את הציור "גן בירה במינכן", חזר ליברמן בשנת 1884 לברלין.
רק לאחר כעשרים שנה, בשנת 1902, העלה נושא מקראי בציירו את שמשון ודלילה במשיכות מכחול עזות ואקספרסיביות ובלוח צבעים עשיר.
רק בתקופת זקנתו המופלגת הצליח ליברמן להביע רגש קל בנושאים הדתיים.
במאי 1884 התארס עם אחותה של גיסתו, מרתה מרקוואלד, ילידת 1857. ב-14 בספטמבר התקיימה החתונה לאחר המעבר ממינכן לברלין.
הדירה המשותפת הראשונה של בני הזוג שכנה בקצה הצפוני של שכונת טירגארטן.
ליברמן נהג לצייר ציורים המתעדים את חיי הכפר, דמויות איכרים, את עבודתו ואת חייו האישיים.
בברלין, מ-1884 ואילך, נחשב לאחד מהאמנים החשובים של האימפרסיוניזם הגרמני.
רישומיו נעשו נמרצים יותר, לוח צבעיו עשיר וציורו ריאליסטי.
הוא זכה למעמד רם והיה מקץ זמן קצר לבר-סמכא העליון של גרמניה בשאלת מהותה והתפתחותה של האמנות הצרפתית.
בברלין התפרסם ליברמן בעיקר כצייר דיוקנאות.
ציוריו קרובים בסגנונם וברוחם לעבודותיו של אדואר מאנה, בהן ידע לאחד מלאכה מושלמת עם ניתוח פסיכולוגי מעמיק.
ליברמן היה גם אמן גרפיקה חשוב ביותר.
ביצירותיו המאוחרות שימשו החיים הבורגניים וגינתו באזור ונזה, מוטיבים מרכזיים בציוריו.
היצירה שני רוכבים על החוף הוא שמן של שני ציורים דומים של ליברמן.
שניהם צוירו בשנת 1901 בזמן חופשתו של ליברמן בעיר סכוונינגן שעל חוף הים הצפוני.
הציורים נחשבים ליצירות מופת של האימפרסיוניזם הגרמני ומושפעים רבות מסגנונם של הציירים האימפרסיוניסטים הצרפתים אדואר מאנה ואדגר דגה.
בעזרת הכסף הרב שירש מאביו, רכש ליברמן אוסף נכבד של יצירות אימפרסיוניסטיות צרפתיות.
משנת 1899 ועד 1911 ליברמן, יחד עם לוביס קורינת ומקס סלפוגט, הוביל תנועה אוונגרדית שנקראה "הזֶצֶסיון הברלינאי" שקראה תיגר על הממסד האמנותי של תקופתו.
גם חברו יעקב נוסבאום הצטרף לתנועה.
החדשנות של חברי הקבוצה התבטאה בהתקדמות אף מעבר להבעה האימפרסיוניסטית, ופתחה את הדרך לאקספרסיוניזם הגרמני.
ב-1910 עברה המשפחה לבית הקיץ (כיום, "וילה ליברמן") לחופי אגם ואנזה.
בשנת 1920 התמנה ליברמן לנשיא האקדמיה הפרוסית לאמנויות.
בשנת 1932 התפטר לאחר שנאסר עליו להציג את יצירותיו, בגלל היותו יהודי.
ליברמן, שהיה עד לעליית הנאצים בגרמניה, הגיב למראה הנאצים הצועדים את מצעד הניצחון לרגל עליית היטלר לשלטון, כך: "לא אכלתי את הכמות המספקת שאותה הייתי רוצה להקיא".
באוגוסט 1885 נולדה בתם היחידה של בני הזוג ליברמן, מריאנה הנרייטה קאטה, בקיצור קתה.
בתקופה זו כמעט ולא צייר - הוא הקדיש את עצמו לחלוטין לתפקיד האב.
ליברמן נפטר בשנת 1935 בברלין ונקבר בה.
במרץ 1943 אשתו, מרתה, ביודעה שהיא אמורה להישלח לאושוויץ, נטלה מנת יתר של כדורי שינה ומתה בבית החולים היהודי בברלין.
ביתו של ליברמן בואנזה שופץ בשנת 2003 ולאחר שלש שנים, ב-30 באפריל 2006, נפתח לקהל כמוזאון אומנות המציג את ציורי הגן, הפסטלים והרישומים שלו.
אחד מציוריו, "גן בוואנזה", שנרכש על ידי איש העסקים מאקס קאסירר, הוחרם על ידי הנאצים בשנת 1941. לאחר המלחמה הגיע הציור למוזיאון ישראל ובשנת 2013 הושב הציור ליורשו של קאסירר.
הרב מקס (מנחם) ליליינטל (גרמנית: Max Lilienthal; 6 בנובמבר 1815, מינכן – 5 באפריל 1882, סינסינטי, אוהיו) היה יהודי גרמני ששימש יועץ לשלטונות האימפריה הרוסית בתוכניתם לכפות השכלה על יהודי תחום המושב, ולאחר מכן רב רפורמי בארצות הברית.
ליליינטל למד בישיבת פיורדא תחת הרב וולף המבורגר וקיבל סמיכה לרבנות מרבה של מינכן, צבי הירש אאוב, שנחשב מסורתי למדי.
בדיסרטציה שלו לדוקטורט באוניברסיטת מינכן, שהוגשה ב-1837, עוד נמנע מכל עיסוק ביקורתי בטקסטים, בין מהתורה ובין מהתלמוד.
רק בסוף שנות ה-30 הכיר את לודוויג פיליפסון הרפורמי שהלך והשפיע עליו בהדרגה.
ב-1839 הוזמן לכהן כמנהל בית הספר היהודי המודרני שהוקם בריגה לבקשת יהודי הקהילה, שביקשו להביא את רוחה של ההשכלה בנוסח יהדות גרמניה אל קהילתם.
הוא נסע לרוסיה עם מכתבי המלצה מכמה מנהיגים יהודיים בגרמניה.