tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוראת סעיף 11 לחוק היסוד, המטילה על רשויות המדינה את החובה לכבד את הזכויות המעוגנות בו, אף מחייבת את בית המשפט לתת פירוש דווקני לחוקים הפוגעים בפרטיות, לרבות לחוקים שתוקפם נשמר מכוח סעיף 10 לחוק היסוד".
התייחסות נוספת למעמדה החשוב של הזכות לפרטיות ניתן למצוא בדבריו של השופט ברק בבג"ץ דיין:"כל אדם בישראל 'זכאי לפרטיות' (סעיף 7 לחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו).
היקפה של זכות זו אינו נקי מספקות.
עתה, משניתן לה בסיס חוקתי חקוק, יש לפרשה מתוך 'מבט רחב כי עניין לנו בהוראה הקובעת אורחות חיים.
עניין לנו בניסיון אנושי החייב להתאים את עצמו למציאות חיים משתנה.
על כן יש לפרש הוראה חוקתית' מתוך תפיסה רחבה, ולא באופן טכני'".
בשנת 1981 נחקק חוק הגנת הפרטיות, בעקבות המלצותיה של הוועדה להגנה מפני פגיעה בצנעת הפרט, בראשות נשיא בית המשפט העליון, יצחק כהן.
מאז נערכו תיקונים קלים ברשימה שלהלן.
מגדיר סדרה של מעשים המהווים "פגיעה בפרטיות", כדלקמן:
רשימת המעשים האלה הופיעה בחוק משנת 1981, כאשר בשנת 2005 נוספה לסעיף 2(11) ההתייחסות לעברו המיני של אדם; בשנת 2005 תוקן סעיף 2(5) כך שיובהר שהוא חל גם על מסר אלקטרוני; ובשנת 2011 נוסף , לעניין פרסום צילום של נפגע.
בשנת 2011 נוסף , שקובע כי פרסום תצלום של גופת אדם, באופן שניתן לזהות את האדם, גם היא פגיעה בפרטיות, אלא אם מתקיימים חריגים הקבועים בחוק.
פעולה שנעשית בהסכמתו של האדם אינה פגיעה בפרטיות ().
הסכמה מוגדרת בחוק כ"הסכמה מדעת, במפורש או מכללא" ().
פגיעה בפרטיות היא עבירה פלילית ועוולה אזרחית.
החוק קובע פיצוי ועונש מרבי של חמש שנים בגין פגיעה בפרטיות.
פגיעה בפרטיות עשויה להיות מותרת, לפי סעיף ההגנות שבחוק (), אם הפרסום היה אמת והיה בו עניין ציבורי המצדיק אותו או הייתה קיימת חובה מקצועית לפרסמו.
החוק קובע כי לכל אדם זכות עיון במידע לגבי עצמו, בנוסף לבא-כוח בכתב או אפוטרופוס.
סעיף 11 קובע כי על פי חוק בעת בקשת המידע יש לציין האם קיימת חובה למסירת המידע או לא, מה סיבת בקשת המידע, ולאיזו מטרת מסירת מידע הבקשה.
החוק אינו מחייב גישה למידע שיש בו חיסיון, אלא אם מבקש המידע הוא זה שלטובתו הוצב החיסיון.
כשחובה על בעל מאגר המידע או בא כוחו לאפשר גישה זו בשפות עברית, אנגלית או ערבית.
סעיף 15 מאפשר תביעה משפטית במקרה סירוב בעניין זה.
"פקודת הראיות [נוסח חדש], התשל"א-1971"
על פי סעיף 48 כל דבר שקשור לקשר הענייני של שירות עורך דין-לקוח, גם צד ג', עורך הדין אינו מחויב למסור אותם כראייה אלא אם הלקוח ויתר על החיסיון.
סייגים בשמירה על הפרטיות במשפט פלילי מגיעים בפסקאות 51-50:
על פי סעיף 50 פסיכולוג ועובד סוציאלי מחויבים לשמירה על הפרטיות בטיפול, כל עוד המטופל לא ויתר על החסיון, או בית המשפט קבע כי הצורך לגלות את הראיה לשם עשיית צדק עדיף מן העניין שיש לא לגלותה.
על פי סעיף 51 כהן דת מחויב למסור מידע על עבירה פלילית שהגיעה לאוזנו.
החוק קובע כי האזנת סתר שלא על פי היתר כדין היא עבירה פלילית ().
החוק מאפשר קבלת היתר להאזנת סתר מבוקרת בנסיבות של ביטחון המדינה ( ), ולמניעת עבירות ולגילוי עבריינים ( ).
על חוק זה נאמר: "האינטרס הברור המוגן בחוק זה הוא צנעת הפרטיות של האדם.
הגנה של ממש על זכותו החוקתית לפרטיות" חוק זה בא להסדיר את ההתנגשות בין הזכות לפרטיות וזכות האדם לביטחון.
הקלטת חקירה משטרתית על ידי נחקר באופן סמוי אסורה, ואפשרית רק במקרה הודעה על כך לחוקרים, כשהמכשיר צריך להיות גלוי, ובסוף החקירה תצורף לתיק החקירה כראיה.
לפי נוהלי נציבות שירות המדינה קיים איסור הקלטות סתר בין עובדי מדינה כעבירת משמעת, למעט מקרים חריגים של הקלטת ישיבות או הקלטה לצורך הגשת תלונה.
חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה – חיפוש בגוף החשוד), התשנ"ו–1996
החוק מסדיר את סוגיית החיפוש בגופו ועל גופו של חשוד, ומבדיל בין חיפוש חיצוני לפנימי.
חוק זה כחלק מחוק מעצר וחיפוש, חוקק בעקבות פסיקתו של בית המשפט העליון ובעקבות קבלת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
חובת דיווח על עבירה בקטין או בחסר ישע
על פי תיקון מס' 26 לחוק העונשין בסעיף 368ד, הזכות לפרטיות לא תקפה בעניין פגיעה בחסר ישע (קטין או קשיש שעובר התעללות על ידי הגורם שאמור להיות המטפל שלו).
החוק מסדיר את זכויות החולה ובין השאר קובע את זכותו לפרטיות בכל שלבי הטיפול () ואת שמירת המידע הנוגע לטיפול בו ().
החוק מסדיר עריכת בדיקות גנטיות ומתן ייעוץ גנטי, ובין השאר קובע הוראות בדבר הגנת הנבדק לפרטיות לגבי המידע הגנטי המזוהה, העברת המידע הגנטי לאחר בניגוד לרצון הנבדק ( ), והוראות מיוחדות לעניין השימוש במידע גנטי על ידי רשויות הביטחון ().
כמו כן מסדיר החוק את התנאים לעריכת בדיקה גנטית לקביעת ממצאים בדבר קשרי משפחה של אדם ("בדיקה גנטית לקשרי משפחה").
חוק חופש המידע קובע כי רשות ציבורית לא תמסור "מידע שגילויו מהווה פגיעה בפרטיות כמשמעותה בחוק הגנת הפרטיות, התשמ"א–1981 ...
אלא אם כן הגילוי מותר על פי דין".
וכן "אכן, ניתן לראות בחופש המידע, מזה, והזכות לפרטיות, מזה שתי זכויות שוות-מעמד, אשר האיזון ביניהן צריך להתבטא במתן מרחב מחיה של זכות אחת לרעותה.
כשם שהוכרו חופש ההפגנה והזכות לפרטיות כזכויות שוות – מעמד, שנוסחת האיזון ביניהן תיקבע גם בהתאם לנסיבות העניין בכללן, כך ראויה להיות הגישה העקרונית בעת דו-קרב בין חופש המידע לבין הזכות לפרטיות".
חוק בתי המשפט [נוסח משולב], התשמ"ד–1984
על פרסום מידע מדיון שהתנהל בדלתיים סגורות ומאפשר לבית המשפט למנוע פרסומים על נאשמים.
חוק למניעת הטרדה מינית, התשנ"ח–1998
בתיקון מספר 10, מיום 8 בינואר 2014 – אוסר על פרסום תצלומים, סרטים או הקלטות בעלי אופי מיני, שלא בהסכמת המצולמים.
תיקון זה מכונה "חוק הסרטונים", ונועד להתמודד עם תופעה של "נקמה פורנוגרפית".
חוק המידע הפלילי ותקנת השבים, תשע"ט-2019
לפי פרק ב' סעיף 3:מידע פלילי יהיה חסוי ולא יימסר אלא לפי הוראות חוק זה.
לא ידרוש אדם מידע פלילי, במישרין או בעקיפין, שלא בהתאם להוראות חוק זה, לרבות בדרך של תצהיר, הצהרה או שאלון בכתב; לעניין זה, לא יראו מי שדרש מידע פלילי כאמור כזכאי לקבלו בשל כך בלבד שהאדם שהמידע הפלילי נוגע לו הסכים למסירת המידע.
תקנות הגנת הפרטיות (אבטחת מידע) תשע"ז-2017
קיימת חובה לדאוג למידור ורמות הרשאה בענייני מידע הקשור לאזרחים, ובעיקר בעניינים שלא קשורים לתפקידו המוגדר של עובד עם גישה למאגר.
קיימת חובה להירשם ברשות להגנת הפרטיות כגוף המנהל מאגר מידע: המוגדר כרגיש (רפואי, פסיכולוגי או פלילי) אפילו על אזרח אחד, או המכיל מידע על יותר מ-10,000 אזרחים (מאגר יכול להיות בקובץ אקסל, אלקטרוני או תיקים פיזיים).
גוף מנהל מאגר מידע מחויב למנות "מנהל מערכת מידע" שייעודו לנהל מעקב פעולות במערכת ולדווח לרשות להגנת הפרטיות על כל עבירה במאגר, פרצה או תקלת אבטחת מידע בו נחשף גורם שאין סיבה שיחשף למידע מסוים; מה שגם מהווה עבירת משמעת.
קובע כלל פסילה יחסי, לפיו ראיות שהושגו תוך פגיעה בפרטיות לא יוכלו לשמש כראיות במשפט פלילי או אזרחי.
עם זאת, נקבע עוד כי לבית המשפט שיקול דעת אם לקבל את הראיות על אף הפגיעה בפרטיות.
קובע כי תוצאות בדיקה גנטית לקשרי משפחה, שנערכה בלא צו או בניגוד להוראות החוק, לא יובאו לפני ערכאה שיפוטית ולא יהיו קבילות כראיה.
רמי מור נ' ידיעות אינטרנט: במסגרתו התוו לראשונה אמות המידה לחשיפת זהותם של משתמשים אנונימיים בתביעות לשון הרע.
בג"ץ 844/06 אוניברסיטת חיפה נגד פרופ' אבי עוז: בג"ץ הורה לאוניברסיטה לחשוף פרוטוקולים של עדויות בוועדת בדיקה, אשר הוקמה בקשר לחוג לתיאטרון שהמשיב עמד בראשו באותה עת.
זאת, מפאת חשיבות הדבר למשיבים (שפוטרו או הועברו מתפקידם בעקבות הוועדה).
עם זאת, נקבע כי הפרוטוקולים יועברו למשיבים ללא שמות העדים ותוך מחיקת פרטים מזהים אודותיהם.
ביום 8 בפברואר 2011 ניתן בבית הדין הארצי לעבודה פסק דין תקדימי לעניין פרטיות דואר אלקטרוני במקום העבודה, בפרשת איסקוב נגד הממונה על חוק עבודת נשים.
זכותו של האדם לפרטיות מופיעה במשפט העברי במגוון הקשרים ותחומים.
במסכת בבא בתרא דנה המשנה (פרק ג, ז) על איסור פתיחת או הרחבת חלון בבית כשמיקום החלון בבית, מקביל לחלון הנמצא בבית שכן.
כשנשאל בגמרא () מה המקור לדין זה, עונה רבי יוחנן, שהמקור מהפסוק 'וישא בלעם את עיניו וירא את ישראל שכן לשבטיו'.
מה ראה בלעם בישראל ?
ועונה – ראה שאין פתחי אוהליהן מכוונין זה לזה (מפאת הצניעות).
אמר (בלעם): ראויים הללו שתשרה עליהם שכינה.
באותו מקום מכנה הגמרא את הנזק בפתיחת החלון "היזק ראיה"
כניסה לבית ללא רשות – "מכאן לא יכנס אדם לבית חברו אלא אם יאמר לו: 'הכנס'; קל וחומר ממשה" (מדרש לקח טוב, המכונה פסיקתא זוטרתא, לויקרא, א, א)
כניסת נושה לבית חייב – "כי תשה ברעך משאת מאומה לא תבוא אל ביתו לעבוט עבוטו.
בחוץ תעמוד והאיש אשר אתה נושה בו יוציא אליך את העבוט החוצה" ()
לשון הרע – "הולך רכיל מגלה סוד ונאמן רוח מכסה דבר" ().
חרם דרבנו גרשום לעניין חיטוט במסמכים פרטיים, (שו"ת מהר"ם מרוטנברג חלק ד סימן אלף סעיף כב) מובא: "חרם שלא לראות בכתב חברו ששולח לחברו בלא ידיעתו...".
חיפוש בבגדי אדם – חיפוש לבדוק שלא גנב (תוספתא שקלים ב, ב), ישנה מחלוקת בין ר' עקיבא הסובר שאין מבזין אדם בחיפוש, שעריכת חיפוש על גופו של אדם, אינה ישרה בעיני בני אדם.
לעומתו סובר ר' ישמעאל שיש לערוך חיפוש כדי לוודא, שלא מעל אותו אדם ונפסק כרבי עקיבא, שאין לערוך חיפוש (רמב"ם, הלכות שקלים, ב, י)
יסודות אלו של המשפט העברי הביאו גם לחקיקת חוק הגנת הפרטיות, כפי שנכתב במבוא להצעת החוק: "במקורות המשפט העברי הוכרה הפרטיות כראויה להגנה כבר בתקופה קדומה...
הגנה זו באה לידי ביטוי בשמירה מפני דברים שנאמרו בנסיבות של אמון, בהגנה מפני קריאת איגרות של הזולת ובשמירה על צנעת חייו של הפרט.
אין לפגוע בפרטיותו של האדם בכניסה לרשותו, ואף לא בצפייה מרשותו של הפוגע אל רשותו של הנפגע.
מצד אחר, רשותו של אדם לא תשמש לו "עיר מקלט" כשהוא מנצל אותה לרעה, לסיכול השלטת החוק והמשפט".
הזכות לפרטיות במשפט מדינתי זר
הגנת הפרטיות בארצות הברית שונה מאוד מזו שבישראל.
ההגנה שם מתמקדת במישור החוקתי, כלומר ביחסים שבין המדינה לאזרח.
פסק הדין המרכזי והמנחה בארצות הברית הוא פס"ד Katz, שהגדיר פרטיות כציפייה סבירה לפרטיות.
פסק הדין מורה שיש לבחון האם לאדם הספציפי יש ציפייה לפרטיות, והאם ציפייה זו סבירה.
כך, למשל, בתוך ביתו יש לאדם ציפייה סבירה לפרטיות.
לעומת זאת, במישור הפרטי, שבין אדם לאדם אחר, או בין תאגיד לאדם, כמעט שאין הגנה על הזכות לפרטיות.
לכן, איסוף מידע על ידי תאגיד על אזרחים איננו בכלל עניין של פרטיות שם.
פסקי דין מרכזיים בארצות הברית
347 (1967: קבע את המבחן המשפטי של "ציפיות סבירות".
באוורס נ' הארדוויק: לפיו מותר למדינה לאסור קיום יחסי מין הומוסקסואליים.
בוטל בהמשך בפסק דין לורנס נ' טקסס.
באיחוד האירופי, לעומת זאת, יש הגנה חזקה מאוד על הפרטיות, גם ביחסי האזרח מול המדינה וגם ביחסיו של הפרט עם תאגידים ואנשים פרטיים אחרים.
דירקטיבה משנת 1995 קובעת משטר מפורט של איסוף מידע אישי, עיבודו, העברתו אל מחוץ לאיחוד האירופי ועוד.
בחודש מאי 2018 נכנסה לתוקף הסדרה חדשה בנוגע לשמירה על הפרטיות של אזרחי האיחוד האירופי, הנקראת "רגולציה של ההגנה על מידע אישי" (GDPR).
בינואר 2019, הרגולטור בצרפת הטיל קנס בסך 50 מיליון יורו על ענקית האינטרנט, גוגל.
בין השאר נקבע, כי החברה לא קיבלה את אישור המשתמשים לשימוש במידע הפרטי שלהם ולא סיפקה להם מידע אודות כך.
הקנס הוטל בגין הפרות של רגולציית GDPR.
מדובר ביישום הראשון של התקנות במסגרת אירופית כלשהי כנגד חברת טכנולוגיה.
בצרפת והודו הזכות לפרטיות אינה מעוגנת.
בספרד, גרמניה, דנמרק, הולנד, פולין וקנדה מופיעה הזכות לפרטיות בחוקה.
בסעיפים מסוימים בחוקות של הולנד ודרום אפריקה, מופיעה הזכות בניסוח שלילי, כלומר מוגדר מהי פגיעה בפרטיות.
הזכות של ילדים לפרטיות היא זכות אדם מוכרת במשפט הבין לאומי, המעוגנת באמנת זכויות הילד ובמסגרות נוספות של משפט זכויות האדם.
הזכות נועדה להגן על חייהם הפרטיים, כבודם, וזהותם של קטינים מפני התערבות שרירותית או בלתי חוקית מצד רשויות המדינה, גורמים פרטיים ואחרים.
היקפה ואופן מימושה של הזכות לפרטיות אצל ילדים מעוצבת בהתאם למעמדם כקטינים, לתלותם במבוגרים ולהיותם מצויים בתהליך מתמשך של התפתחות אישית, חברתית ונפשית.
בשל מאפיינים אלה, מימוש הזכות לפרטיות של ילדים כרוך באיזונים ייחודיים ובחובות מיוחדות המוטלות על המדינה והחברה.
העיגון המרכזי והספציפי של הזכות לפרטיות של ילדים מצוי בסעיף 16 לאמנת זכויות הילד.
לפיו, לא יופעלו כלפי ילד התערבויות שרירותיות או בלתי חוקיות בפרטיותו, במשפחתו, בביתו או בהתכתבויותיו, ולא ייפגעו כבודו ושמו הטוב, וכי הילד זכאי להגנה משפטית מפני התערבויות ופגיעות כאמור.
הספרות מדגישה שסעיף 16 נשען על התשתית הכללית של הזכות לפרטיות במשפט זכויות האדם, ובפרט על סעיף 17 לאמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות.
אולם, ייחודו הוא בעיצוב הזכות מנקודת מבט מותאמת לילדים, תוך התייחסות להיבטים ייחודיים בחיי קטינים, כגון אנונימיות בהליכים משפטיים, פיקוח הורי, גישה למידע אישי ותקשורת דיגיטלית.
איסור התערבות "שרירותית או בלתי חוקית"
סעיף 16 לאמנת זכויות הילד אוסר על התערבות "שרירותית או בלתי חוקית" בפרטיות הילד.
ניסוח זה שאוב מן ההסדרים הכלליים של הזכות לפרטיות במשפט זכויות האדם, ובפרט מסעיף 17 לאמנה בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות, אך בהקשר הייחודי של ילדים הוא מקבל משמעות מחמירה ומותאמת.
הדרישה לכך שהתערבות תהיה "חוקית" מחייבת שכל פגיעה בפרטיות תיעשה מכוח חוק ברור ומפורט המגדיר את היקף הסמכות ואת התנאים להפעלתה, תוך בחינת כל מקרה לגופו.
מעבר לכך, גם התערבות חוקית עלולה להיחשב "שרירותית" אם היא אינה הכרחית ומידתית.
הספרות מדגישה שאיסור ההתערבות השרירותית אינו מטיל על המדינה חובה שלילית בלבד של הימנעות, אלא כולל גם חובות חיוביות לנקיטת אמצעים חקיקתיים, מוסדיים ואכיפתיים להגנה על פרטיות ילדים.
חובות אלו חלות במיוחד בנסיבות שבהן פגיעה בפרטיות נגרמת על ידי גורמים פרטיים או במסגרת מוסדית, וכאשר היעדר הסדרה ופיקוח עלולים להוביל לפגיעה בזכות.
הערות פרשניות של וועדת האו"ם לזכויות הילד
לצד נוסח האמנה, לפרשנות של וועדת האו"ם לזכויות הילד תפקיד מרכזי בהבהרת היקף הזכות לפרטיות של ילדים.
הוועדה מפרסמת הערות כלליות המשמשות ככלי פרשני להנחיית המדינות החברות באמנה בנוגע לאופן יישום חובותיהן ולהבהרת המשמעות המעשית של הוראות האמנה, ובכללן הזכות לפרטיות.
ההערה בדבר אמצעי יישום האמנה מדגישה את חובת המדינות לאמץ מסגרות חקיקתיות, מוסדיות ומנהליות להבטחת מימוש אפקטיבי של זכויות הילד, לרבות בהקשרים של עיבוד מידע אישי.
ההערה בדבר טובת הילד קובעת שכל החלטה המשפיעה על ילדים מחייבת בחינה והנמקה של השלכותיה, תוך איזון בין טובת הילד לבין שיקולים מתחרים, ובהם הזכות לפרטיות.
ההערה בדבר זכויות מתבגרים מבהירה שעם התפתחות יכולותיהם של מתבגרים מתחזקת זכותם לפרטיות, במיוחד בתחומי זהות אישית, בריאות ויחסים משפחתיים, ושיש להתאים את מידת ההתערבות לעיקרון היכולות המתפתחות.
ההערה בדבר זכויות הילד בסביבה הדיגיטלית קובעת שהזכות לפרטיות חלה במלואה גם במרחב המקוון, ומטילה על המדינות חובה לנקוט בצעדים חקיקתיים, רגולטוריים וחינוכיים להגנה עליה.
הדין הישראלי אינו כולל חוק ייעודי אחד המסדיר את הזכות לפרטיות של ילדים, וההגנה עליה נובעת משילוב של מקורות שונים.
במישור הבין-לאומי, ישראל צד לאמנת זכויות הילד הקובעת איסור על התערבות שרירותית או בלתי חוקית בפרטיותו של ילד.
במישור הפנימי, הזכות לפרטיות מעוגנת בחוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, החל על כל אדם, וכן בחקיקה כללית, ובראשה חוק הגנת הפרטיות.
בנוסף, קיימות הוראות ייחודיות בדינים שונים כגון חינוך, הליכים פליליים ורווחה, המסדירות היבטים ספציפיים בנוגע לפרטיות ילדים.
הדיון בזכותם של ילדים לפרטיות בתוך המשפחה קשור הדוקות לשינויים שחלו במעמד הילד במשפט ובחברה.
תפיסות מוקדמות ראו בילד רכוש של הוריו או אמצעי לקידום אינטרסים משפחתיים וכלכליים, ואילו במאות האחרונות התגבשה תפיסה הרואה בילד ישות עצמאית הראויה להגנה.
עם התפתחות עיקרון "טובת הילד" בסוף המאה העשרים, הוסט מוקד ההגנה לרווחת הילד, אך הוא נתפס בעיקר כמי שזקוק להגנה ולא כבעל זכויות עצמאיות.
בעשורים האחרונים התחזקה מגמה נוספת, המבקשת לעגן את הילד כנושא זכויות אדם.
אמנת זכויות הילד מהווה נקודת ציון מרכזית בתהליך זה, בהכירה בילד כבעל זכויות וחירויות, שיש להתחשב ברצונותיו בהתאם לגילו וליכולותיו המתפתחות.
שינוי זה משפיע גם על התא המשפחתי כזירה המרכזית לחיי הילד, ומעורר שאלות בדבר גבולות הסמכות ההורית ואופן מימוש זכויות הילד במסגרת של מערכת יחסים המאופיינת בתלות, אחריות וקשר מתמשך.
ההכרה בזכות הילד לפרטיות מעוררת קושי ייחודי בתא המשפחתי.
בעוד שביחס למבוגרים הבית נתפס כמרחב מוגן במיוחד, עבור ילדים פרטיות אינה מובטחת מאליה.
הורים מחזיקים בסמכויות נרחבות כלפי ילדיהם מכוח אחריותם לשלומם ולהתפתחותם, וסמכויות אלו עשויות לכלול חדירה למרחב האישי של הילד, כגון חיפוש בחפציו או מעקב אחר פעילותו.
קושי זה מתחדד נוכח נטיית המשפט להימנע מהתערבות בשגרת החיים המשפחתית, ולהפעיל את סמכויותיו בעיקר במצבי משבר או סיכון חמור.
כתוצאה מכך, גם כאשר מוכרת הזכות העקרונית של ילדים לפרטיות, היקף מימושה בפועל בתוך המשפחה נותר לעיתים בלתי ברור.
נוסף על כך, השיח המשפטי והציבורי התמקד לאורך השנים בעיקר בהגנה על פרטיות ילדים מפני גורמים חיצוניים, כגון המדינה או גופים מסחריים, ופחות בפגיעות אפשריות בפרטיות מצד הוריהם.
בעידן הנוכחי, ילדים ובני נוער נתפסים כחשופים לסיכונים מגוונים, ובהתאם לכך פיקוח הורי מוצג לעיתים כביטוי להורות אחראית ומגוננת.
ניטור גלישה, חיטוט בחפצי הילד או מעקב אחר מיקומו הפכו לפרקטיקות נפוצות, הממוסגרות בשיח של בטיחות, הגנה ודאגה.
תפיסה זו נשענת על ההנחה שלהורים, מפאת גיל וניסיון חיים, ישנו יתרון שיפוטי ביחס לילדיהם וכן על האמונה שפעולותיהם נעשות לטובת הילד.
עם זאת, בספרות נטען שתפיסה זו מובילה לעיתים לזיהוי כמעט אוטומטי בין פיקוח להגנה, מבלי שעצם הפגיעה בפרטיות הילד במסגרת המשפחתית תזוהה כבעיה נפרדת הדורשת איזון.
במצבים אלה, אמצעי פיקוח שונים נתפסים כלגיטימיים גם בהיעדר סכנה מיידית, והדיון מתמקד בעיקר בהיקף הסמכות ההורית ולא בזכויות הילד.
כתוצאה מכך, פרטיות הילד בתא המשפחתי נתפסת כמרחב מסוכן שיש לפקח עליו ולא כמרכיב בעל ערך התפתחותי עצמאי.
בהקשר זה, הודגש בספרות שפרטיות ממלאת תפקיד חשוב בהתפתחות האישית, הרגשית והחברתית של ילדים ושהם זקוקים למרחבים של סודיות ושליטה הדרגתית במידע אישי כחלק מגיבוש זהותם, פיתוח עצמאות ובניית יחסי אמון עם ההורים.
בנוסף, מחקרים מראים שפיקוח לא מאוזן עשוי להפוך ילדים לצעירים מבודדים, חשש המתעצם במיוחד ביחס לבני נוער מבודדים, כגון בני נוער הומואים, לסביות, ביסקסואלים או טרנסג'נדרים, ובמיוחד במקרים שהוריהם אינם מודעים לנטייתם המינית.
בהתאם לכך, הוצע לראות בפרטיות הילד זכות אינדיבידואלית גם במרחב המשפחתי, תוך התאמת היקף ההגנה לגיל הילד וליכולותיו המתפתחות, והפעלת פיקוח הורי באופן מידתי וזהיר.
וועדת זכויות הילד קבעה בהערה פרשנית מס' 25 שהזכות לפרטיות חלה במלואה גם במרחב הדיגיטלי, וכי עקרונות האמנה מחייבים התאמה למציאות של פלטפורמות מקוונות, עיבוד נתונים וטכנולוגיות חדשות.
המרחב הדיגיטלי מציב לילדים סיכוני פרטיות מגוונים, הנובעים הן מפעילות מסחרית והן ממאפייני הסביבה הדיגיטלית עצמה.
מחקרים מצביעים על איסוף נרחב ומתמשך של נתוני ילדים, יצירת פרופילים והסקת מאפיינים לצרכים מסחריים, במיוחד במערכות פרסום מבוססות מעקב (AdTech), לרבות העברת נתונים בין גורמים רבים ללא שקיפות אפקטיבית.
סיכונים נוספים נובעים מחשיפה מוקדמת ובלתי הפיכה של מידע, למשל באמצעות "Sharenting" (פרסום תמונות, סרטונים או מידע אישי של ילדים על ידי הוריהם) היוצר טביעת רגל דיגיטלית עוד לפני שהילד מסוגל להביע רצון או התנגדות.
בנוסף, הספרות מדגישה סיכונים מערכתיים שונים: בריונות רשת, פגיעה מינית מקוונת, הונאה מסחרית מקוונת, יצירת הרגלים, פיתוי להתנהגויות בלתי חוקיות ברשת ועוד.
לפי הערה פרשנית מס' 25, חובת המדינות החברות באמנה בהקשר הדיגיטלי היא אקטיבית וכוללת רגולציה, פיקוח ואכיפה ולא רק הימנעות מפגיעה בפרטיות.
יישום חובות אלו מתבטא בצעדים רגולטוריים, שיפוטיים ומנהליים שננקטו במדינות שונות.
לדוגמה, בית הדין האירופי לזכויות אדם הכיר בחובה להקים מסגרת חקיקתית ואכיפתית אפקטיבית להגנה על ילדים מפני פגיעות מקוונות חמורות, לרבות חקירה והעמדה לדין של פוגעים.
מדינות אף החילו חובות ישירות בהקשר המשפחתי: בצרפת, הדין מאפשר הטלת סנקציות פליליות ואזרחיות על פרסום פוגעני של מידע אישי של ילדים (Sharenting), על בסיס תפיסת אחריות הורית מוגברת.
בבריטניה הוסמכה רשות הגנת המידע לבחון תלונות של ילדים ולהורות על מחיקת נתונים, ונקבע "קוד עיצוב מותאם גיל" המחייב פלטפורמות לשלב הגנות ייעודיות לילדים.
בסין, אשרור אמנת זכויות הילד הוביל לאימוץ חקיקה ייעודית, ובראשה חוק הגנת המידע האישי (PIPL) ותיקון חוק הגנת הקטינים, המטילים חובות פיקוח מדינתי פעיל על עיבוד נתוני קטינים במרחב הדיגיטלי.
השחקנים הפרטיים נתפסים כמוקד סיכון מרכזי לפרטיות ילדים, בשל שליטתם בתשתיות איסוף, ניתוח והפצת נתונים.
ספרות ה-Adtech מתארת מערכת מורכבת של פלטפורמות, מתווכים וברוקרי-נתונים המבצעים מעקב, פרופיליזציה ופרסום ממוקד כלפי ילדים, לרוב תוך כדי הסתמכות על הסכמה פורמלית שאינה משקפת הבנה אמיתית.
בהתאם לכך, הובעה עמדה לפיה יש להטיל חבות מוגברת על חברות, לרבות איסור עקרוני על פרופיליזציה מסחרית של ילדים.
באירופה, ה-GDPR מגביל פרופיליזציה ופרסום ממוקד כלפי ילדים ומטיל על חברות נטל הוכחה מוגבר שעיבוד הנתונים משרת את טובת הילד.
מגמה זו מתבטאת גם בפיתוח הנחיות ייעודיות לתעשייה בידי גופים בין-לאומיים, ובהם UNICEF וה-ITU.
בסין, אחריות דומה מוטלת באמצעות סיווג מידע אישי של ילדים מתחת לגיל 14, כמידע רגיש המותר לעיבוד רק בהתקיים מטרה ספציפית, נחיצות מספקת ואמצעי הגנה מחמירים.
טכנולוגיות מידע ותקשורת (ICT) מאיימות על הפרטיות מכיוון שהיא מאפשרת נגישות למאגרי מידע גדולים והפצה של מידע בקלות בכל העולם.
בשנים האחרונים עובר המידע הציבורי תהליכים של דיגיטציה מהירה.
מעבר המידע ממחסנים נעולים למחשוב ענן איפשר גישה נוחה, ומהירה למידע למספר גדול של משתמשים, אולם בו זמנית יוצר איומים חדשים על הפרטיות.
ניתן לסווג את האיומים על הזכות לפרטיות לשלושה סוגים:
בעידן המודרני, הטכנולוגיה יצרה איומים חדשים בנוגע לפרטיות.
הטכנולוגיה איננה מתפתחת מעצמה, אלא יש אנשים שמפתחים אותה, וטכנולוגיה שמטרתה היא אחת עשויה להיות מנוצלת עבור "מעקב ושליטה".
כך למשל, המצלמה פותחה על מנת ליצור תמונה, אולם כיום מחירה הנמוך, איכותה הגבוהה וגודלה הקטן, מאפשרים להשתמש בה לצורך תיעוד קבוע של מרחבים ציבוריים, צילומי פפראצי באמצעות זום, צילום במצלמה נסתרת ועוד, שעלולים לפגוע בפרטיות המצולמים.
רבים מהאיומים על הפרטיות מגיעים מכיוון המדינה.
המדינה יכולה לפגוע בפרטיות באמצעות כפיית הזדהות (למשל, נשיאת תעודת זהות), חיפושים פיזיים בביתו של האזרח או על גופו, אגירת מידע על האזרח ושימוש בו (למשל, דרך רישום אוכלוסין, רשות ההגירה או לשכת התעסוקה) וכדומה.
האיום הפוטנציאלי מצד המדינה על פרטיות האזרח חריף יותר מאשר האיום מצד השוק מפני שהאזרח לא יכול להפסיק לצרוך את ה"שירות" (דהיינו, האזרחות) בקלות.
בהינתן התנגדות לאיום כלשהו על הפרטיות, האפשרויות העומדות בפני האזרח הן להסכים, למחות על האיום או להגר למדינה אחרת.
יתר על כן, הטיעון הביטחוני שנשמע לעיתים קרובות בדיון על סוגיות של פגיעה בפרטיות מהווה טיעון משמעותי שקשה להתמודד עמו מפני שהמידע בנושא מסווג.
בשנים האחרונות חל גידול במספר מאגרי המידע שמדינות, רשויות ציבוריות וגופים פרטיים מקימים.
מאגרים שהוקמו למטרה אחת משמשים גם למטרות אחרות, תופעה שמכונה "function creep", כלומר זחילה פונקציונלית, או בשפה הישראלית "כיבוש זוחל" או "שיטת הסלאמי".
נראה שהמערכות גילו את התועלת שיש במאגרי מידע ואלה נתפסים כבסיס הכרחי לניהול יעיל של מערכת שלטונית או עסקית.
"קדחת מאגרי המידע" מבוססת על ההנחה כי צבירת מידע (ויותר מידע, ויותר מדויק) תאפשר שליטה טובה יותר של המדינה במערכותיה ובתפקודה, בין היתר כדי שהמדינה תמלא את חובתה כלפי אזרחיה לשמור על ביטחונם ועל הסדר הציבורי.
בצד האינטרסים הביטחוניים, יעילות היא מנוע מרכזי של קדחת מאגרי המידע.
מידע מאפשר למדינה ולרשויות שונות לקבל החלטות בלי לבקש את המידע מהאזרחים בכל פעם מחדש.
בכך יש נוחות לאזרח וחיסכון כספי למדינה.
כמו כן, איסוף מידע על ידי המדינה מאפשר בקרה הדוקה יותר על האזרחים, ולכן מאפשר לה למנוע הונאות שונות.
למשל, כאשר יש למדינה מידע על הכנסותיו השוטפות של אדם, יקשה עליו לבקש דמי אבטלה או הטבות אחרות שאינו זכאי להן.
השוק החופשי מאיים על הפרטיות בכך שחברות עסקיות מפיקות ערך מסחרי מהצרכנים על ידי זיהוי העסקאות שלהם.
בעת העסקה, הצרכן מתבקש למסור פרטים אישיים שמאוחר יותר ישמשו את החברות העסקיות לצורך הרחבת עסקיהם או שיפור הרווח שלהם.
לעיתים ניתנות הטבות למיניהן בתמורה למסירת המידע, למשל הנחה במחיר המוצר באמצעות כרטיסי חבר מועדון למיניהם.
תהליך זה של הפקת ערך מסחרי מפעילות השוק נקרא "מסחור הזהות".
מאמצים להתמודדות עם סוגיה זו מתמקדים בהגבלות רגולטוריות על איסוף מידע או פיתוח אמצעים טכנולוגיים לקידום עסקאות מסחריות שלא דורשות חשיפה של פרטים מזהים.
אחד הוויכוחים בנושא פרטיות בעידן המידע נוגע לשאלה נורמטיבית יסודית – כיצד יש להתמודד עם הפגיעה הפוטנציאלית והממשית בפרטיות האזרח.
מן העבר האחד ניצבים אלה הסבורים כי אין צורך להתמודד עם הפגיעה בפרטיות משום שהיא מהווה חסם בפני נוחות שלטונית וטכנולוגית, יעילות כלכלית וביטחון.
מן העבר השני ניצבים אלה הסבורים כי יש להגן על הפרטיות משום חשיבותה כערך חברתי וזכות אזרחית (ראה בהמשך: הגנת הפרטיות במידע).
טענת איבוד הפרטיות בעידן האינטרנט
אחת הטענות המקובלות היום היא כי הפרטיות בעידן הדיגיטלי נעלמה והיא ערך מהעבר.
בשנת 1999 אמר סקוט מקנילי, מנכ"ל חברת "סאן מיקרוסיסטמס": "You have zero privacy anyway.
עשור לאחר מכן טען מארק צוקרברג, מייסד 'פייסבוק', שפרטיות כבר איננה נורמה חברתית.
גם פיטר פליישר, לשעבר הממונה בחברת גוגל על פרטיות בינלאומית, כתב כי הדרישה לפרטיות היא "השחור החדש באופנת הצנזורה" וכי הדרישה הזאת מנוגדת לעקרון חופש הביטוי.
ישנם דיווחים שמעידים כי גוגל גם מקליטה שיחות טלפון ומאזינה לשיחות רקע בסמוך לסלולרי.
יש אנשים שסבורים שאין לערכים כמו נוחות, יעילות וקדמה עליונות על הפרטיות.
כמו כן, לרוב ניתן להגן פרטיות האזרחים מבלי לוותר על ערכי הקדמה והיעילות.
פרופ' מיכאל בירנהק מציע מספר כלים להתמודדות עם הקשיים שבהגנה על המידע בעידן המידע:
הגנת הפרטיות נשענת על חוק הגנת הפרטיות ועל זכות יסוד.
כל הצעת מדיניות או חוק מסוים יש לבחון מכמה היבטים – ראשית, האם ניתן לעצב את המדיניות כך שלא תפגע בפרטיות?
האם ניתן להימנע מאיסוף מידע על אנשים?
אם לא ניתן, ואין מנוס מפגיעה בפרטיות, יש צורך בהסמכה מפורשת ומפורטת בחוק.
שנית, על החוק להתייחס להיבטים השונים של פגיעה בפרטיות כדי למזער את הפגיעה בה, ובין היתר: היקף המידע שנאסף, מטרת האיסוף והשימוש, תקופת ההחזקה במידע, נסיבות שמירתו, העברתו לצדדים שלישיים, הרשאת הגישה והשימוש במידע, אבטחת מידע, סודיות, סנקציות נלוות, סמכויות אכיפה ואפשרויות תביעה.
שלישית, יש לבחון את תכלית ומידתיות המדיניות – בהינתן פגיעה בפרטיות, האם ניתן להגיע לאותה תכלית בדרך אחרת שלא תפגע בפרטיות או תפגע פחות?
כל האמור לעיל נוגע לאמצעים משפטיים לבקרה על גופים ציבוריים.
אמצעים משפטיים לבקרה על ארגונים פרטיים כלולים בחוק הגנת הפרטיות – החובה לקבל הסכמה מדעת לפעולה של מידע, העיקרון של צמידות המטרה, חובת הרישום, חובת הסודיות ואבטחת המידע, וכן הזכויות של מושאי המידע ובהם הזכות לעיין במידע ולדרוש את תיקונו.
הכוונה היא ליצירת מנגנונים של הסדרה עצמית שיגרמו להפנמת הזכות לפרטיות ולהגנת המידע בתוך הארגון שאוסף את המידע ומשתמש בו.
ראשית, יש ליצור נהלים פנימיים בנוגע להרשאות גישה ואבטחת מידע.
שנית, יש צורך בהנחיית העובדים להגנה על המידע בדרכים יצירתיות מעבר להרצאות וחוזרים ארגוניים תקופתיים וסנקציות משמעתיות.
ניתן למנות "ממונה פרטיות" בארגון שידאג להגנה על הפרטיות לא רק מההיבט המחשובי-טכני של אבטחת מידע, אלא יהיה גורם בכיר שיופקד על כל היבטי הפרטיות בארגון, הן כלפי פנים והן כלפי חוץ.
אפשרות אחרת היא להיעזר בהערכה חיצונית של השפעת פרויקט מסוים מנקודת המבט של פרטיות במידע הנעשית על ידי מומחי מדיניות וטכנולוגיות מידע ונקראת Privacy Impact Assessment (PIA).
פתרון טכנולוגי – פרטיות באמצעות תכנון
אן קווקיאן (Ann Cavoukian), הממונה על מידע ופרטיות בפרובינציית אונטריו בקנדה, מקדמת את רעיון ה"פרטיות באמצעות תכנון" (Privacy by Design – PbD).
משמעות רעיון זה היא הטמעת שיקולי פרטיות ואבטחת מידע לתוך הטכנולוגיה בכל שלבי מחזור החיים שלה – החל משלב העיצוב הראשוני של הטכנולוגיה דרך הפצתה והשימוש בה ועד לסיום השימוש בה (Cradle to Grave).
הרעיון אומץ על ידי נציבי הגנת הפרטיות בעולם, בכנס ה-32 שערכו, שהתקיים בירושלים בשנת 2010. גם שלומית ווגמן, היועצת המשפטית של הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור, סבורה כי "[...] עיצוב טכנולוגי אינו נייטרלי ותמיד יכלול תפישה כלשהי לגבי פרטיות המשתמשים.
לפיכך, כבר בשלב התכנון יש לבחון כל מערכת גם דרך משקפי הפרטיות, כדי שהשירות או המוצר לא יפגע בפרטיות שלא לצורך".
הצהרה זו מופיעה באתרי אינטרנט ונחשבת לאחד הכלים שעומדים לרשות הגולש אשר מעוניין לשמור על פרטיותו.
הצהרת הפרטיות היא מסמך משפטי מחייב, שבו בעלי האתר מפרטים איזה מידע אישי של הגולשים נשמר במערכת ולאיזו מטרה הוא משמש.
אתרים שאינם מכילים הצהרת פרטיות או שהיא חלקית ואינה מכילה את כל המידע הדרוש עלולים לסכן את פרטיות הגולש.
בארצות הברית, כל חברה רשאית לשמור לעצמה את הזכות לשנות ולתקן את מדיניות הפרטיות ברגע נתון, אך עליה לתת על כך התראה ולעדכן את הציבור.
עם זאת, מחקרים הראו שמעטים מאוד מהגולשים קוראים את מסמכי המדיניות.
הפגיעה בפרטיות באינטרנט נעשית דרך אמצעי מעקב.
אמצעי מעקב באינטרנט הם כל האמצעים בהם משתמשים גורמים שונים במטרה לאסוף מידע אישי רגיש על גולשים באינטרנט אשר ממלא צרכים שונים.
אמצעי מעקב דיגיטליים מתחלקים לשלושה סוגים:
אמצעי מעקב אשר תכליתם היחידה או המרכזית הם מעקב אחר גולשים כגון: סוסים טרויאנים, באגי אינטרנט ותוכנות ריגול אשר רבות מתוכן נמצאות באינטרנט בהישג יד.
אמצעי מעקב בעלי שימוש מסוים בהם הפגיעה בפרטיות הגולשים נעשית בצורה אגבית כגון: עוגיות, רחרחנים וטלפונים סלולריים.
מאגרי מידע אשר מאחסנים מידע אישי העשוי לפגוע בפרטיותם של גולשים.
אפקט הצבירה, The Aggregation Effect – מונח שטבעה הפרופסור למשפטים, ג'ולי כהן, המתאר תהליך של איסוף והצלבת חלקי מידע שונים למען קבלת מידע חדש – מידע מוליד מידע.
למשל, אף על פי שידיעת המספר המזהה של אדם מסוים לא מספקת מידע כלשהו לגביו, היא עשויה לאפשר גישה למקורות מידע שונים (למשל מידע פיננסי או מידע רפואי) אשר מהם ניתן יהיה להוציא את המידע הדרוש על האדם.
אחת הדרכים הנפוצות ביותר לפגיעה בפרטיות באינטרנט היא השימוש בעוגיות (Cookies).
ישנם סוגים שונים של "עוגיות", כמו עוגיות צד-ראשון ועוגיות "צד שלישי".
אותן "עוגיות" הן קבצים אשר בין היתר נשמר בהן מידע אישי אודות המשתמש כגון הרגלי הגלישה של המשתמש, שם המשתמש, מושגים אותם המשתמש מחפש וכדומה, שהם נתונים אשר המשתמש הרגיל אינו מעוניין לנדב, אולם מידע זה "נלקח" ללא רשותו והסכמתו בעזרת אותן ה"עוגיות".
גורמים רבים יכולים לאסוף מידע אישי על משתמשים ללא ידיעתם, גורמים אלו הם גורמים ממשלתיים, מסחריים, או האקרים הפורצים למאגרי מידע ממוחשבים שונים.
סוס טרויאני – דרך נפוצה נוספת של גורמים שונים לפגוע בפרטיות הגולשים.
סוג אחר של פגיעה בפרטיות באינטרנט נובעת מפרסום של נתונים ומאגרי נתונים שעלולים להכיל מידע פרטי או רגיש.
דוגמאות לכך הן דליפת מרשם האוכלוסין של מדינת ישראל, ודליפת מאגר הפרטים האישיים של בעלי כלבים בישראל.
רשתות חברתיות מקוונות הן אתרי אינטרנט המאפשרות לכל גולש לפתוח לעצמו דף משלו ולהעלות אליו תכנים: תמונות, סרטונים, ליצור קשר עם חברים אחרים ברשת ועוד.
רשתות חברתיות הן תשתית לשמירה על קשרים וליצירת קשרים חדשים לצורכי חברה, עבודה, משפחה, שיווק, פרסום ועוד.
אך, אחת מהסכנות והחסרונות המיידים והבולטים של אתרי הרשת החברתית הם הפגיעה בפרטיותו של הגולש.
לרשתות החברתיות יש בעלות על התכנים שהגולש מעלה לרשת (קניין רוחני) ובאפשרותן לעקוב אחריו ולאסוף עליו מידע.
לכל רשת חברתית ישנם מאפייני פרטיות שונים אותם יכול הגולש לשנות בהתאם לצורכו.
לרוב הפרטיות פגיעה מאוד, הפרטים האישיים חשופים ויש אתרים הדורשים פרטים אישיים כמו מספר טלפון, אימייל, תעודת זהות, או כאשר רוצים להזמין מוצר מהאינטרנט מוסיפים פרטי כרטיס אשראי.
הרשת החברתית פייסבוק סופגת ביקורות רבות בעקבות מדיניות ההגנה על הפרטיות שלה.
למשל, גנבת זהות בפייסבוק מאפשרת לנוכלים להזדהות בשם אדם שהם לא, ובכך ליצור רשת חברתית במקום אותו האדם ולנצלה לצרכים שונים כדוגמת בקשה לתרומות, קביעת פגישות פנים אל פנים שעלולות להסתיים באירועי אי סדר כגון רצח, שוד, פעולות טרור ועוד.
עם זאת, מרבית מהמשתמשים ממשיכים את הגלישה כרגיל תוך חשיפת מידע ואינם נרתעים מאבדן פרטיותם.
כמו כן, כל תמונה, סטטוס ותוכן בפייסבוק יכולים לקבל הגדרת פרטיות שונה משלהם בהתאם לרגע הנתון.
גוגל מפעילה מספר שירותים פופולריים כדוגמת מנוע חיפוש, ג'ימייל, פיקאסה ויוטיוב, אשר באמצעותם היא יכולה להצליב את המידע שנאסף על גולשיה, לצורך מטרות עסקיות.
עניין זה, מעלה חשש שפרטיות הגולשים תיפגע.
גוגל משתמשת בפרסומות מתורגמות בתור אמצעי הרווח העיקרי של רוב השירותים אותם היא מציעה.
קרן החזית האלקטרונית הוא מוסד ללא כוונת רווח שמטרתו המוצהרת היא לחנך את הציבור על זכויות הפרט וזכויות האדם, בהם חופש הביטוי ופרטיות, בהקשר של עידן המידע – מחשבים, רשת האינטרנט וכיוצא בזה ולהגן עליהם בדרכים ציבוריות ומשפטיות.
משרדי הקרן נמצאים בסן פרנסיסקו והיא פועלת בארצות הברית ובמדינות אחרות.
או בקיצור TOR זה שם של רשת מחשבים שמצפינה את תעבורתה באמצעות שימוש במספר צמתים, המטרה היא לתת אנונימיות למשתמשיה.
באופן כללי מטרות ה-EFF ו-TOR די זהות.
מאגר המידע הביומטרי (להרחבה ראו: חוק הכללת אמצעי זיהוי ביומטריים ונתוני זיהוי ביומטריים במסמכי זיהוי ובמאגר מידע) – החוק להקמת מאגר מידע ביומטרי פוגע, על פי ארגונים לזכויות אדם, בזכות היסוד לפרטיות.
הארגונים טוענים שהקמת המאגר מסכנת שלא לצורך זכויות אדם חשובות נוספות.
חוק נתוני תקשורת (חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת)) – החוק מאפשר למשטרה ולרשויות חקירה נוספות בישראל לקבל מחברות הסלולר ומספקיות האינטרנט מידע אישי על כל אדם – מידע על מיקומו, שמות האנשים או הארגונים שאליהם התקשר מהטלפון, אתרי אינטרנט שגלש בהם, אנשים שעמם התכתב באימייל ועוד.
החוק מאפשר פגיעה בפרטיות, גם של אנשים שכלל אינם חשודים, גם בחקירות עבירות בדרגת חומרה קלה, ומבלי לספק הגנה על אנשי מקצוע המחויבים לשמירה על חיסיון, דוגמת עורכי דין, רופאים או עיתונאים.
רשומה רפואית לאומית – מטרת הפרויקט היא שיפור איכות הטיפול הרפואי ואיכות השירות הרפואי באמצעות מנגנון ממוחשב, המאפשר שליפה והצגה של נתונים ושל מידע רפואי מן התיק הרפואי של המטופלים ללא צורך באיסוף מחודש של המידע בכל מקום שבו מתבצע טיפול.
בכך הפרויקט אמור לסייע לגורם המטפל לקצר את התהליך האבחוני והטיפולי, לצמצם כפילות בשל ביצוע בדיקות זהות על ידי גורמים שונים ולאפשר זיהוי מצבו של החולה גם במקרים שבהם לא ניתן לתקשר איתו ולקבל ממנו פרטים על מצבו הרפואי.
קיים חשש כי זמינות המידע הרפואי תפגע בחסיון המידע ובפרטיות המטופלים ושייעשה שימוש לרעה במידע שיושג ממערכת מידע מקיפה שכזו.
רב-קו – למעלה מחצי מיליון כרטיסי רב-קו, אשר משמשים נוסעים בתחבורה הציבורית ברחבי הארץ, מכילים פרטים אישיים רבים של הנוסעים ונמצאים במאגר שאינו מפוקח על ידי משרד התחבורה.
לצורך הנפקת הכרטיס החכם נדרשים הנוסעים מגיל 5 ומעלה למסור פרטים כגון גיל, מספר זהות, מקום מגורים וכן תמונה.
נוסעים הזכאים להנחה, כמו תלמידים או קשישים, נדרשים גם להעביר את שם בית הספר שלהם או לדווח על זכאות לקצבה מהמוסד לביטוח לאומי.
מלבד המידע שמעבירים רוכשי הכרטיס נשמרים במאגרי המידע הקשורים בו גם פרטים על אודות דפוסי הנסיעות.
היסטוריית הנסיעות הפרטית של כל נוסע נשמרת למשך 7 שנים.
ניתן לרכוש כרטיס רב-קו אנונימי אולם אפשרות זו אינה מפורסמת ויש לדרוש אותה בתחנות ההנפקה או בכלי התחבורה עצמם.
כמו כן, לא כל תחנות ההנפקה מציעות רב-קו אנונימי.
יתר על כן, לא ניתן לקבל הנחת זכאות (נכה, תלמיד וכו') בשימוש בכרטיס אנונימי.
לאחר דיונים בכנסת והתרעות מצד אזרחים מודאגים ומומחי פרטיות הוחלט לקדם חוק שיסדיר את נושא השמירה על פרטיות הנוסעים, אולם לא נחקק חוק כזה.
הזמן הוורוד היה עיתון לקהילת הלהט"ב בישראל, שהופץ אחת לחודש במתכונת חינמון.
הגיליון הראשון של העיתון פורסם בספטמבר 1996, ומאז ובמשך כ-12 שנה כמעט ברציפות העיתון יצא לאור, עד לסגירתו בפברואר 2008.
העיתון נוסד על ידי יאיר קדר, עורכו הראשון, כעיתון הגייז הראשון שמשלב בין ארבעת אגפי הקהילה - הומוסקסואלים, לסביות, ביסקסואלים וטרנס'נדרים, והוא ביטא קו פוליטי חצוף ונועז בתקופתו.
כשעזב קדר את עריכת העיתון עקב נסיעה לחוץ לארץ הועבר העיתון לידי אגודת הלהט"ב, ואורנה אושרי התמנתה לעורכת.
אחר כך בשנים 2002-1998 הוא נערך על ידי גדי ששון, שהתפטר מתפקידו לטובת הקמת "הזמן החדש" שנסגר לאחר מספר חודשי פעילות מועטים.
לאחר עזיבתו של ששון חדל העיתון לצאת לאור, ורק כעבור מספר חודשים חזר לפעילות תחת הוצאת אגודת הלהט"ב, בשיתוף עם רשת שוקן בשמו החדש: העיר בוורוד.
במחצית השנייה של שנות ה-90, שנים משמעותיות בתולדות הקהילה, שימש הזמן הוורוד כלי התקשורת העיקרי שלה.
כמו כן הוא ליווה את ניצחונה של הזמרת דנה אינטרנשיונל בתחרות האירוויזיון בשנת 1998 ואת מסע הבחירות של מיכל עדן, הנציגה הלסבית הראשונה במועצת עיריית תל אביב, שנבחרה למועצה בבחירות העירונית של 1998.
מעבר למאבקים הציבוריים אותם ליווה, היה לעיתון גם פן בידורי, במסגרתו הופיעו פינת רכילות, צילומי אופנה שונים ועוד.
במסגרת זו נהג העיתון לערוך מדי שנה תחרות "גבר השנה".
זוכי התחרות השתתפו בתחרויות יופי בינלאומיות להומואים שהתקיימו מסביב לעולם, כדוגמת תחרות "מר גיי העולמי" .
מאז סגירת המגזין אין לישראל נציגים בתחרויות כגון אלה.
בין הכותבים בעיתון היו גל אוחובסקי, אבנר ברנהיימר, עמל זיו, ניצן הורוביץ, אורן קנר, אלון הגר, סמי דואניאס, שבי גטניו, גדי ששון, אייל גרוס, Ne-Tasha, יורם מלמד, רונן פארי, דנה אינטרנשיונל, גור רוזן, דנה אורלנד, דנה פלג, רמי הסמן, גדעון הירש, אילן שיינפלד, דן לחמן ואחרים.
לצורך הקמת העיתון גויסו בהתנדבות אנשים מהאקדמיה, מחיי הלילה ומעיתון העיר.
הדפסת העיתון נערכה בפורמט "טבלואיד" בנייר עיתון בצבעים.
הוא הופץ לראשונה חינם בדוכני העיתונים ברחבי תל אביב והגדיל את חשיפתו לציבור ההומו לסבי.
מאחר שהעיתון היה עצמאי ונטול מגבלות מימון של חברות מסחריות גדולות (הוא התפרנס מפרסומים של עסקים הפונים לחברי הציבור ההומו לסבי), או של ארגונים ממסדיים בעלי אינטרסים שונים, תכניו אופיינו בבוטות אידאולוגית ופוליטית שנעדרה בקודמיו.
בשנת 1999 נמכר העיתון ל-"אגודה לשמירת זכויות הפרט", אשר מינתה את אורנה אושרי מעצבת גרפית במקצועה לעורכת העיתון.
העיתון נכרך ונדפס על נייר קשיח ומולבן אשר שיווה לו מראה מגזיני.
כמו כן גויס מנהל מסחרי לעיתון אשר החל בשיווקו למפרסמים מקרב החברות הגדולות בשוק.
לאחר שנה עזבה אושרי את תפקידה ומונה גדי ששון, ששימש עד אז צלם בעיתון.
הרחבת מעגל המפרסמים בתקופה זו, מעבר לזה הקהילתי, הובילה לגידול במספר העמודים, להחלפת הכריכה בכריכת כרומו ולהגדלת תפוצת המגזין לכ-15,000 עותקים שחולקו חינם כמעט בכל הערים המרכזיות ברחבי הארץ.
זאת בעיקר במקומות מפגש מרכזיים של הציבור ההומו לסבי ובדוכני עיתונים שונים.
מלבד זאת, העיתון החל לקשור קשרים מסחריים ומערכתיים עם גורמים שונים בשוק, כגון משרדי פרסום, משרדי יחסי ציבור ואמצעי תקשורת נוספים, אשר קירבו אותו לתודעת הציבור הרחב.
עוד השתתף המגזין בארגון אירועים לציבור ההומו לסבי, אשר זכו לחשיפה בתקשורת הדומיננטית, כגון תחרות "גבר השנה" שנבנתה לפי פורמט תחרות מלכת היופי, תוך שיתוף גורמים מתעשיית האופנה והבידור בארץ.
בשנת 2004 נקלע המו"ל לקשיים כלכליים ובמשך חודשים ספורים יצא הזמן הוורוד תחת הכותרת "הזמן החדש", בחסות החברה המסחרית "טלטאץ' תקשורת".
באפריל 2005 חידשה האגודה בשיתוף המקומון התל אביבי "העיר" את הוצאת העיתון; לעורכת העיתון מונתה רחל נחמה, עורכת מוספים ב"קבוצת הארץ".
חזות העיתון שונתה ועיצובו דמה לאחד ממוספי עיתון העיר הן בגודל העיתון (שהוקטן לגודל A4) והן בפורמט ההדפסה, שהומר כולו לדפי כרומו.
בשנת 2008 רכש "העיר" את זכויות ההוצאה לאור והעיתון נדפס במשך שנתיים תחת השם "העיר בוורוד".
השינוי הוביל לשינוי תוכני העיתון, אשר לבשו אופי מסחרי והתמקדו בנושאי לייף סטייל, אופנה ויחסי ציבור וטורים מעטים אשר כוונו לקהל יעד הומו לסבי.
כך איבד העיתון את אופיו הקהילתי האלטרנטיבי ועטה אופי שיווקי מסחרי אשר הפך אותו למגזין בידורי צרכני נוסף בשוק העיתונות הישראלי, עד שנסגר בשנת 2010 (קניאס, 2012).
העיתון הקהילתי כאמצעי תקשורת אלטרנטיבי
ככל אמצעי תקשורת העיתון הקהילתי מורכב מתכנים כתובים ודימוים חזותיים, המגלמים בתוכם סמלים, מיתוסים, תפיסות וערכים בעלי תפקיד מרכזי בעיצוב זהותו, מגדרו ומיניותו של הפרט (קלנר, 2003: בתוך קניאס, 2012).
צורות הפנייה הסמליות שבהן משתמשת העיתונות ההומו לסבית מושתתות על קודים תרבותיים ועל דימויים המסמנים את הנטייה החד מינית בתודעת הציבור ההומו לסבי.
זאת בניגוד לרוב הדימויים בתקשורת הזרם המרכזי, המופקים על ידי הרוב הדומיננטי בחברה המורכב מגברים לבנים, הטרוסקסואלים ומכוונים אליו.
כמו כן, רוב הדימויים ההומו לסביים המופיעים בתקשורת ההמונים הם בעלי אופי שלילי, מגוחך או מושחת.
הייצוג ההומו לסבי באמצעי תקשורת ההמוניים מועט ומעוות, ולכן שימש השיח העיתונאי הקהילתי שנים רבות ככלי היחיד שבאמצעותו הומואים ולסביות קיבלו אשרור חיובי למציאות חייהם ולתחושותיהם.
תפקידו של העיתון הקהילתי כסוכן חברות לפעילות חברתית בארץ מקומות מפגש ובילוי עולה כבר בסיפורי חיים של הומואים ישראלים (קמה, 2003).
הדר נמיר מדגישה את חשיבות תפקיד זה בשנות השמונים והתשעים בעיקר בקרב קוראים שהיו בארון או שגרו בפריפריה, אשר לא הייתה בה פעילות קהילתית: "היה בידוד נורא חזק.
לא היה שום מודל לחיקוי.
העיתון שימש קרש הצלה להומואים ולסביות, שלא הייתה להם כתובת לפנות" (ריאיון עם הדר נמיר, 27.12.2005).
שיח האיידס בעיתון הזמן הוורוד
במחצית השנייה של שנות התשעים נקט הזמן הוורוד קו אידאולוגי רדיקלי ונאבק בדימוי המאיים של האיידס תוך שימוש בשיח חזותי המציב את מצוקת הקורבנות במרכז השיח העיתונאי.
בתחילת שנות האלפיים, עם חילוף עורכי הזמן הוורוד ומסירתו לאגודת הלהט"ב, חלה תפנית בשיח האיידס שדגל בשעתוק הדימוי המאיים.
זאת תוך שימוש באסטרטגיה המשלבת תיאור מפורט של הוויית הסבל והחרדה של הנשאים וליוויו בדימויים חזותיים שאפיינו את הייצוג התקשורתי הדומיננטי בעת פרוץ המחלה.
כתבות העיתון התמקדו בשאננות חברי הציבור המתנגדים לשימוש באמצעי מניעה בעקבות פיתוח קוקטייל תרופות המעכב את התפתחות הנגיף ופירטו את תופעות הלוואי והקשיים החברתיים של נטילת ה"קוקטייל".
אם כן, אפשר להבחין בקו אידאולוגי אמביוולנטי העולה משיח האיידס בעיתון הזמן הוורוד.
מחד גיסא יש סיקור מפורט של חוויות של נשאי הנגיף וקשייהם ומאידך גיסא אופיו המאיים של סיקור זה מטפח את הדימוי המסוכן של המחלה ונפגעיה ובכך שומר על גבולות
כששר האוצר יעקב נאמן סירב, בשנת 1997, לתת תוספת תקציב למשרד הבריאות לשם מימון תרופות (הקוקטייל) לנשאי HIV, מהלך שגרר ביקורת בתקשורת, ובקרב הקהילה הלהט"בית, הופיע על שער הזמן הוורוד דיוקנו של השר, משולב בעבודה של פייר וז'יל, בליווי הכותרת "למוות יש עוזר נאמן".
הזמנה לחתונה היא מסר, שבאמצעותו בני זוג העומדים להתחתן, כמו גם הוריהם של בני זוג אלה, מזמינים את קרוביהם וידידיהם להשתתף בטקס החתונה.
הדרך המקובלת להזמנה זו היא באמצעות מכתב מודפס, שאליו נלווים אמצעים תקשורת נוספים, כגון שיחת טלפון, דואר אלקטרוני וכדומה.
ההזמנה לחתונה כוללת את שמות בני הזוג הנישאים, את מקום עריכת החתונה ומועדה.
אל פרטים בסיסיים אלה נלווים פרטים נוספים, כרצון מנסחי ההזמנה ומעצביה.
על ההזמנה חתומים החתן והכלה או הורי החתן והכלה.
תעשיית ההזמנות לחתונה התפתחה במקביל לדפוס ותעשיית הנייר וככל שאלה האחרונים ידעו להעמיד לרשות המזמינים כלים טובים יותר כן חלו שינויים במראה, בצורה, ובתכנים של ההזמנות לחתונה.
עם התפתחות הדפוס והופעתן של מכונות הבלט הראשונות בארץ ישראל בתחילת המאה ה-20 החל הייצור הסדרתי של ההזמנות שהטקסט בהן היה יצוק באותיות עופרת שהיו מטביעות את הטקסטים על גבי הנייר ובהמשך עם הופעת הצינקוגרפיה אף החלו לשלב בטקסט ציורים ואיורים, בעלי אופי דתי בדרך כלל.
בשלהי המאה ה-20 ועם התפתחותו של דפוס האופסט חלה התפתחות בעיצוב הזמנות לחתונה.
הזמנות עם ציורים דומים של דמויות חתן וכלה במרכבה מפוארת היו נפוצות במשך שנים.
מלחמת ששת הימים והניצחון הגדול על צבאות ערב, ובעקבותיו האופוריה ששטפה את הארץ, מצאו את ביטוים בקטלוגים חדשים שבהם יכול היה הזוג לבחור הזמנות לחתונה גדולות מעוטרות בהטבעות זהב וכסף וכן הזמנות על רקע ירושלים המשוחררת.
בשנות התשעים החלו להופיע הזמנות עם ציורים צבעוניים, קריקטורות וקומיקס, וטקסט החורג מן המקובל וכתוב ביד חופשית.
מקובל להוסיף את שמות הורי החתן והכלה.
בציבור הדתי מקובל בדרך כלל שהורי החתן והכלה חתומים על ההזמנה.
במגזר החרדי ייתכן גם ששמות האימהות יושמטו וההזמנה תישלח בשם האבות ורעיותיהם ללא אזכור שמותיהן של האימהות.
הזמן הוורוד (Gay Days) הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2009 בבימויו של יאיר קדר.
הוא מתעד את המהפכה הגאה של קהילת הלהט"ב בישראל בשנות השמונים והתשעים וסוקר אירועים מרכזיים דרך סיפורו האישי של הבמאי, שייסד בעברו את העיתון "הזמן הוורוד".
בסרט משתתפים דמויות מרכזיות בקהילה הישראלית הגאה: גל אוחובסקי, איתן פוקס, שמעון שירזי, אליוט (שגם כתבה מוזיקה מקורית עבור הסרט), עמל זיו, רמי הסמן, אילנה שירזי, אדיר שטיינר, עוזי אבן, עמית קמה, יוסי אבן קמה ואחרים.
הסרט הופק בחברת נורמה הפקות בתמיכת קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב וערוץ yes דוקו.
הוא היה סרט הנעילה של פסטיבל דוקאביב במאי 2009, פתח את אירועי הגאווה של תל אביב ביוני 2009, והוקרן בסינמטק תל אביב.
כמו כן, הסרט הוקרן בזכיינית קשת, בערוץ השני, באוגוסט 2009 וזכה לרייטינג של 8.7 אחוז.
בפברואר 2010, הסרט הוקרן בבכורה בינלאומית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין במסגרת הפנורמה.
כמו כן, הסרט הוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם - ביניהם הפסטיבל הגאה של לונדון, הפסטיבל הגאה של טורינו, הפסטיבל היהודי של טורונטו, הפסטיבל היהודי של סן פרנסיסקו, פסטיבלים לזכויות האדם באירופה, הקרנות שונות באוניברסיטאות בארצות הברית ובאירועים מיוחדים בספרד, שוודיה ועוד.
הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה, ישראל 2009
הספר מופיע ברשימה הביבליוגרפית של סטודנטים לארכאולוגיה באוניברסיטאות.
ארכאולוגיה: חקר האדם באמצעות חקר תרבותו החומרית.
תל העתיקות, סטראטיגרפיה, כרונולוגיה יחסית, השבר מייצג את השלם, ההצטברות הרצופה וההצטברות הבדידה.
תעודות כתובות מול ממצא ארכאולוגי, כתובות
חפצים מעשי ידי אדם, כלי חרס
תיארוך הממצאים הארכאולוגיים, כרונולוגיה של מצרים, הכרונולוגיה של אשור ובבל, הכרונולוגיה של מלכי ישראל ויהודה, הכרונולוגיה של העולם היווני-הלניסטי, תיארוך באמצעים פיזיקליים.
ממצאים ארכאולוגיים כעזר לתיארוך כלי חרס, טיפולוגיה, מטבעות.
דרכי המחקר והפרשנות של הממצא הארכאולוגי, חקירה ארכאולוגית וחקירה משטרתית, כלל ופרט, אינדוקציה ודדוקציה, הקבלה, פרשנות הממצא הארכאולוגי, בעיות פתוחות.
ארכאולוגיה, אנתרופולוגיה והיסטוריה, הארכאולוגיה החדשה.
העבודה הארכאולוגית בשדה, היכן לחפור, קצב החפירה, יחסים סטרטיגרפיים, כמה לחפור, הצורך בתעוד, בתי קברות, תיארוך מוחלט, הסקר הארכאולוגי, חפירות פרהיסטוריות וחפירות תת-ימיות.
אתיקה ארכאולוגית, שמירת אתרי עתיקות, סחר בעתיקות, ארכאולוגיה ברשות המדינה, שימור אדריכלי, ארכאולוגיה מטעם.
בנוסף, כדי להקל על הארכאולוג המתחיל מספק הספר, לוח תקופות בארץ ישראל מהתקופה הפלאוליתית התחתונה ועד המנדט הבריטי, מילון למונחי ארכאולוגיה, וכן רשימת ביבליוגרפית נבחרת.
הזמן הירוק הוא שבועון העוסק בעולם הקיבוצים ויוצא לאור על ידי חברת "כנס מדיה".
בשנת 2020 נחתם הסכם בין התנועה הקיבוצית לבין חברת "כנס-מדיה" על כניסה לשותפות בשבועון "הזמן הירוק".
השבועון החל דרכו במרץ 1979 בשם "הדף הירוק" כחלק המוקדש לנעשה בתנועה הקיבוצית בתוך העיתון היומי "על המשמר".
הוא הופיע פעם בשבועיים, בדרך כלל בימי ד' בשבוע.
לאחר מכן (אפריל 1982) הפך למוסף של על המשמר.
עד לאיחודה עם התק"ם, שימש "הדף הירוק" כשבועון של תנועת הקיבוץ הארצי.
"הדף הירוק" היה במשך רוב שנותיו הראשונות מוסף דו-שבועי ואחר כך שבועי של תנועת הקיבוץ הארצי שצורף לעל המשמר.
לאחר ש"על המשמר" נסגר במרץ 1995, המשיך להופיע בהוצאת הקיבוץ הארצי וכעבור זמן מה החל לצאת לאור ברשת המקומונים של מעריב.
במהלך השנים היו כמה ניסיונות לאחד את הדף הירוק עם "עיתון הקיבוץ" (שהיה מזוהה עם התק"ם) שיוצא כיום בהוצאת ידיעות אחרונות.
כבר בדצמבר 1989 הוקם צוות משותף לשתי התנועות הקיבוציות לבחינת העניין והוחלט על איחוד העיתונים.
אולם עקב מערכת הבחירות ב-1992 שבה התמודדו העבודה ומפ"ם ברשימות נפרדות נזנחה ההחלטה.
באמצע שנות ה-90 הפך העיתון לחלק מרשת מקומוני "מעריב".
בשנת 2007, אחרי שתנועות הקיבוץ הארצי והתק"ם התאחדו ליצירת התנועה הקיבוצית, הוחלט בשנית לאחד את שני העיתונים.
מתנגדי ההצעה הביעו חשש שעיתון אחד יהיה שופר של ההנהגה ויחשוש לבקר אותה בעוד שמצד שני טענו שיש לאחד כוחות כדי לזכות בהד ציבורי ותפוצה רחבה יותר ושעבודה עם ידיעות אחרונות עדיפה ממעריב שקטן ממנו.
באפריל 2014 יצאה התנועה הקיבוצית כנגד המשך הפצתו של העיתון במקביל לידיעות הקיבוץ ובניגוד להחלטת התנועה הקיבוצית.
ב-2007 הופץ "הדף הירוק" ב-25 אלף עותקים, כ-20 אלף מהם חולקו חינם בקיבוצים וכחמשת אלפים נמכרו בתשלום למוסדות וגופים חיצוניים.
משנת 2019 מופץ העיתון ב-40 אלף עותקים על ידי חברת "כנס מדיה" לה הוא שייך.
במרץ 2011 רכשה אי די בי חברה לאחזקות, שהייתה אז בשליטת נוחי דנקנר את קבוצת מעריב, כולל השבועון הזמן הירוק תמורת 147 מיליון ש"ח.
בתקופת שליטתה בעיתון, הזרימה קבוצת אי די בי על פי ההערכות מעל 300 מיליון שקלים כהשקעה, אך בספטמבר 2012, ללא חובות העסק וללא בית הדפוס, לשלמה בן צבי (שהחזיק בעיתון "מקור ראשון") תמורת 85 מיליון שקלים בלבד.
במהלך המחצית השנייה של 2014 העביר בן צבי את השליטה במעריב לידי אלי עזור ואת אתר nrg לידי שלדון אדלסון.
בידי משפחתו של בן צבי נותרה השליטה ב-11 השבועונים והירחונים אשר במקור היו שייכים לקבוצת מעריב.
כתבי העת יוצאים לאור על ידי חברת "תכלת תקשורת" בניהולו של עקיבא גולדבלום, אחיו של בן-צבי, ובשליטתה של שרה ג'ו, אשתו.
בשנת 2018 נקלעה חברת "תכלת תקשורת" לקשיים, ומכרה את השבועון לחברת "כנס מדיה" מקבוצת "כנס תערוכות".
החל משנת 2006, ערכה את העיתון אורית פראג מקיבוץ דפנה.
במרץ 2011 החליף אותה בתפקיד העורך יעקב לזר.
הזמן היה עיתון בשפה העברית שיצא לאור ברוסיה בין השנים 1903–1915 בתחילתה במתכונת של פעמיים בשבוע ובהמשכו כעיתון יומי.
מייסד העיתון ועורכו הראשון היה בן-ציון כ"ץ, ומ-1907 ערך אותו פייבל מרגולין.
עם עורכי העיתון נמנו דוד פרישמן ופסח גינזבורג.
הגיליון הראשון של הזמן הופיע בסנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית, ב-9 בינואר 1903. החל מה-16 בדצמבר 1903 הפך לעיתון יומי.
בהמשך הועברה מערכת העיתון לעיר וילנה שבתחום המושב (באזור ליטא).
הגיליון הראשון בווילנה יצא ב-1 בדצמבר 1904. שיא תפוצת העיתון היה 8,000 גיליונות.
בן-ציון כ"ץ היה הסקופר הראשון בעיתונות העברית שהביא לידיעת העולם את פרעות קישינוב 1905. הפרסום כלל גם מחאה כנגד הממשלה, שניסתה למנוע את פרסום הידיעות על הפוגרום כמו כן העיתון פרסם לראשונה את השיר "בעיר ההרגה" של חיים נחמן ביאליק בנוסח מצונזר בשם "משא נמירוב".
ב-1904 נקלע העיתון לקשיים כספיים.
בן-ציון כ"ץ רתם לעזרתו את ריבקין שהסכים להשקיע כסף בעיתון העברי בקנה מידה אירופי.
במהלך אותה שנה התגבשה בוילנה חבורת יוצרים שמרכזה היה במערכת הזמן שכתבו בעברית וחלמו על רוסיה פתוחה וליברלית בתקווה שתקבל אותם כשווי זכויות.
"הייתה זו תקופה אינטנסיבית ופורייה לא רק בכמות אלא גם באיכות.
דור חדש של סופרים הופיע כאילו יש מאין בפתח המאה ה-20 והרים והעלה את הפרוזה והשירה, המסה והביקורת לפסגות שלא נודעו כמותן לפני כן.
בתחום השירה היו אלה שנות השיא והעוצמה ביצירתם של חיים נחמן ביאליק ושאול טשרניחובסקי, זלמן שניאור, יעקב כהן, יעקב שטיינברג, דוד שמעונוביץ, יעקב פיכמן ויעקב לרנר בפרוזה הילכה קסם דמותו של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי.
בביקורת ובהגות הספרותית נשמע ברמה קולם של דוד פרישמן, ראובן בריינין ויוסף קלוזנר.
בפרוזה בלטו יוסף חיים ברנר, אורי ניסן גנסין, גרשם שופמן, יצחק דב ברקוביץ, דבורה בארון וא"א קבק.
בעיתון פורסמו מאמריו של שמריהו לוין נגד אחד העם בגלל בקורתו על הרומן של הרצל - אלטנוילנד.
אחד העם פרסם בעיתון את מאמריו נגד מקס נורדאו כתגובה למאמרו המעליב של נורדאו כנגד אחד העם בעיתון "די ולט".
אירוע השיא של המערכת החדשה היה ביקורו של גדול סופרי היידיש, שלום עליכם, במרץ 1905.
לאחר מהפכת 1905 שהתרחשה ברוסיה פרסם הזמן הנוסח המדויק של החוקה הרוסית.
בין השנים 1905-1908 היה ישראל חיים טביוב שותף לכתיבת ועריכת העיתון.
הוא היה העורך המדיני של העיתון וכתב טור שבועי בשם "מעניין לעניין".
ב-1906 פרסם הזמן את ה"כרוז הוויבורגי" שצירי הדומה הראשונה הוציאו אחרי שהצאר ניקולאי השני פיזר אותה ביולי 1906. בכרוּז קראו להמונים הרוסיים להתקומם נגד המשטר.
הפרסום נעשה בניגוד לצו איסור פרסום של השלטונות הרוסים.
בעקבות פרסום הכרוז ישב כ"ץ בשנת מאסר בעיר גורי-גורקי.
מקביל לעיתון יצא לאור ירחון ספרותי בעברית בעריכת דוד פרישמן שעסק גם בספרות כללית ולא רק בספרות יהודית.
בנוסף מערכת הזמן הוציאה לאור עיתון ילדים בשם "החיים והטבע", וכן עיתון ביידיש בשם "צייט" שיצא בשנת 1906.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הועבר העיתון לפיקוח צנזורה צבאית ובעקבות הוראת הצאר ניקולאי השני נסגר ה"זמן".
הזמן שנשאר הוא סרט קולנוע צרפתי משנת 2005 בבימויו של פרנסואה אוזון.
הסרט הוקרן לראשונה בקטגוריית "מבט מסוים" של פסטיבל קאן 2005.
רוֹמָן (מלוויל פּוּפּוֹ) הוא צלם אופנה מצליח בן 31, החי עם בן זוגו הצעיר סשה (כריסטיאן סנגוואלד).
לאחר שהוא מתעלף באמצע יום עבודה, הוא מבקר אצל רופא וזה מודיע לו כי הוא חולה בסרטן סופני וכי נותרו לו כשלושה חודשים לחיות.
רומן דוחה באופן נחרץ את הצעת הרופא לעבור טיפולי כימותרפיה שסיכויים לסייע לו להחלים הם קלושים.
מרגע קבלת הבשורה מחליט שלא להסגיר את המידע בדבר מותו המתקרב לסביבתו הקרובה ולמשפחתו.
את ההכנות למותו הקרב הופך רומן למסע מבודד של פרידה אישית, ואת הקרובים אליו הוא מרחיק ממנו: בארוחת ערב עם משפחתו הוא מפגין רשעות כלפי אחותו הנמצאת במשבר, הוא מאלץ את אביו להתוודות על בגידותיו באשתו, והוא מסלק מחייו את בן זוגו הצעיר לאחר הפעלת אלימות מינית כלפיו.
היחידה שאליה הוא מרגיש אמפתיה היא סבתו (ז'אן מורו) הנוטה למות גם היא, והיא היחידה אותה הוא משתף בסודו.
באחד הימים כאשר הוא חוזר מפריז, סועד רומן בדיינר.
המלצרית פונה אליו בבקשה אישית ומספרת לו כי בעלה עקר, וכי הם מחפשים גבר צעיר שיכניס אותה להריון.
הוא מסרב בתחילה, אך בהמשך חוזר בו ומציב כתנאי את השתתפות הבעל ביחסי המין.
לאחר שהדבר נעשה נפגשים שוב השלושה אצל נוטריון, שם מצהיר רומן על רצונו להוריש את כל כספו ורכושו לילד שייוולד.
הזמן הרע (באמהרית: ከፉ ዝመን, "כפו זמן", באנגלית: The Evil Days) אשר מכונה גם כְּפוּ קֵן (ክፉ ቀን, הימים הרעים) הוא כינוי לאחת התקופות הקשות בתולדות אתיופיה שכללה צירוף קטלני של אסונות טבע, בצד מאבקי כוח פוליטיים פנימיים ופלישות מחוץ.
אסונות הטבע של הזמן הרע התחוללו לקראת סוף המאה ה-19, בעיקר בין השנים 1888 ל-1892, ותקפו את מרבית מחוזות אתיופיה וחלק מן המדינות הסמוכות לה.
אסונות אלו נתפסים כאסונות הגדולים ביותר שתקפו אזור זה באפריקה.
ההיסטוריון ריצ'רד פנקהרסט מצא התייחסויות לרעב הכתבים אתיופיים במשך כמעט אלף שנים, וכי בין המאה ה-15 למאה ה-19 התרחש אירוע רעב ברמה הלאומית פעם בעשור בממוצע.
מכך עולה אם כן, שאירועי "הזמן הרע", שהיו רצף של אסונות ומגפות לאורך כחמש שנים, היו אירוע חריג בעוצמתו בהיסטוריה האתיופית.
לפי קביעת ההיסטוריונים התרחשו אסונות הטבע של "הזמן הרע" בין השנים 1888–1892, אך הערכה זו היא כוללנית.
דיווחים מקומיים שונים חורגים מהערכה זו.