tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שכל האורחים עזבו, ג'יג'י מנשקת את אלכס.
אלכס, מופתע ומתוסכל, מסביר לה שהוא אינו מעוניין בה מבחינה רומנטית.
בתגובה אומרת ג'יג'י שהיא שמחה שהיא לא צינית ובלתי פגיעה כמוהו, ושאולי היא מנתחת כל דבר קטן ומביכה את עצמה בניסיון, אך היא קרובה הרבה יותר ממנו למצוא אהבה.
השניים מנתקים את הקשר, אך אלכס נהפך בהדרגה אובססיבי כלפי ג'יג'י.
כשג'יג'י שבה מדייט מוצלח יחסית, מגיע אליה אלכס ומתנצל בפניה.
הם מתנשקים, ומאוחר יותר נראים במערכת יחסים רצינית.
חברתה הטובה ביותר של ג'יג'י, ג'נין (ג'ניפר קונלי), נתקלת בקשיים בחיי הנישואים שלה.
בעלה - בן (בראדלי קופר) - החל לבגוד בה עם אנה (סקרלט ג'והנסון) - מדריכת יוגה השואפת להיות זמרת.
ג'נין לא חושדת בדבר, עד שהיא מגלה חפיסת סיגריות, ומסיקה שהיא שייכת לבעלה.
היא מתעמתת עם בן, שמכחיש לחלוטין שהסיגריות שייכות לו.
בסופו של דבר מודה בן בפני ג'נין שבגד בה, והיא, אף על פי שבתחילה הגילוי מכאיב לה, מחליטה להציל את נישואיהם בכך שמפתיעה את בן בעבודתו ומציעה לו לשכב עמה.
הפתעתה של ג'נין נחתה על בן ממש לפני שעמד לקיים יחסים עם אנה, וזו מתחבאת בארון כדי לא להתגלות על ידי ג'נין.
לאחר שבן וג'נין מסיימים אנה בורחת מבן כי היא נגעלת ממנו, אך כאשר בן חוזר הביתה, הוא מגלה את בגדיו ארוזים, ולצידם קרטון סיגריות, ופתק בו מבקשת ממנו ג'נין להתגרש.
במהלך הרומן הסודי שלה עם בן, מקיימת אנה גם מערכת יחסים לא רשמית עם קונור, אך היא אינה מעוניינת בו כמו שהוא מעוניין בה.
אנה רואה בקונור חבר קרוב, ואילו קונור מעוניין במערכת יחסים רומנטית.
מיד לאחר התקרית במשרדו של בן הולכת אנה לקונור, וכשהוא מבקש ממנה להיות חברתו היא מסכימה.
הסכמתה ניתנת רק בעקבות המשבר שחשה בגלל בן, וכשקונור מציע לה לקנות להם בית ולגור בו יחד, מגלה לו אנה בכנות שהיא איננה מעוניינת בו.
קונור ואנה נפרדים, אך נשארים ידידים.
ובינתיים, חברתה של אנה, מרי (דרו ברימור) - שעובדת בפרסום מודעות בעיתון מקומי, ועוזרת לקונור לקדם את עסקי התיווך שלו - יוצאת (כמו ג'יג'י) עם גברים רבים (רובם דרך האינטרנט) - אך ללא הצלחה.
לאחר הפרידה של קונור ואנה, מרי נתקלת בקונור באופן מקרי בבית קפה, ומציגה את עצמה, כיוון שהקשר שלהם היה טלפוני בלבד.
מאז אותו מקרה הם מסתדרים ומתחילים לנהל מערכת יחסים.
שותפתה של ג'יג'י לעבודה, בת' (ג'ניפר אניסטון), גרה עם ניל (בן אפלק) במשך 7 שנים.
(ניל עצמו, בנוסף, נמצא בקשרי ידידות עם בן).
למרות רצונה של בת' להינשא, ניל מסרב כיוון שהוא לא מאמין שחתונה מעידה על אהבה.
לאחר שהקשיבה לנאום של ג'יג'י בנוגע למערכות יחסים עם גברים, בת' נעשית מוטרדת והחלה לחשוב מחדש על יחסיה עם ניל.
כשהיא חוזרת לביתה, היא שואלת את ניל אם הוא אי פעם יתחתן איתה, כשהוא לא משיב, בת' נפרדת ממנו.
לאחר הפרידה ניל עובר לגור בסירה, ובת' הולכת לביתה כדי לשמש כשושבינה בחתונתה של אחותה הצעירה.
במהלך קבלת הפנים אביה של בת' חוטף התקף לב, וכתוצאה מכך בת' משגיחה על אביה באופן קבוע.
בעוד היא מכינה לו אוכל, מארחת לו לחברה ומנקה את הבית, בעליהן של אחיותיה צופים בפוטבול, משחקים במשחקי וידאו, ולא נוקפים אצבע למען חמיהם.
בת' מתוסכלת, אך ניל מופיע לפתע, ועוזר לה לשטוף כלים.
בת' מבקרת את ניל בסירה שלו, ומספרת לו שהוא יותר בעל בשבילה מאשר מה שאי פעם יהיו בעליהם של אחיותיה.
כשהם חוזרים לדירתם בת' נוזפת בניל בצחוק על שהביא זוג מכנסיים שאמרה לו להשאיר על הסירה, וניל מבקש ממנה שאם היא הולכת לזרוק אותם, שתבדוק בכיסים אולי יש שם חפצים השווים משהו.
בת' מתרצה ומוצאת בכיס המכנסיים קופסה ובה טבעת יהלום, היא מסתובבת אל ניל שמציע לה להינשא לו, היא מסכימה, ומאוחר יותר הם נישאים בסירה של ניל בטקס אינטימי.
הסרט מסתיים כשבמהלך כתוביות הסיום כל דמות (בת' וניל, ג'נין, בן, קונור ומרי, אנה, ג'יג'י ואלכס) מספרת בקצרה על תוכניותיה לעתיד, או על תחושותיה בקשר לעבר.
בן אפלק - ניל ג'ונס
ג'ניפר אניסטון - בת' מרפי
דרו ברימור - מרי האריס
ג'ניפר קונלי - ג'נין גונדרס
קווין קונולי - קונור בארי
בראדלי קופר - בן גונדרס
ג'יניפר גודווין - ג'יג'י פיליפס
סקרלט ג'והנסון - אנה מרקס
קריס קריסטופרסון - רוד מרפי (אביה של בת')
ביזי פיליפס - קלי אן
דרו ברימור שימשה כמפיקה בפועל של הסרט, באמצעות חברת ההפקות שבבעלותה Flower Films.
העיר בולטימור שבמרילנד נבחרה לצילומי הסרט, כיוון שבעיר לא נערכו בעת האחרונה צילומים לקומדיות רומנטיות.
בנוסף, התסריטאי מארק סילברסטין גר בעיר למשך מספר שנים, לפני שפנה ללמוד באוניברסיטה.
התאריך המקורי של היציאה לאקרנים נדחה מ-24 באוקטובר 2008 ל-13 בפברואר 2009, ואז הוקדם ל-6 בפברואר 2009.
ה-Rotten Tomatoes דיווח ש43% מהמבקרים נתנו ביקורת חיוביות בהתבסס על 145 ביקורות.
בעוד התסריט קיבל ביקורות מעורבות, ג'יניפר גודווין, ג'ניפר קונלי, ג'ניפר אניסטון ובן אפלק שובחו על ידי המבקרים וצוינו כבולטים בסרט.
בסוף השבוע הראשון ליציאת הסרט לאקרנים, הוא גרף 27.8 מיליון דולר והגיע למקום הראשון ב-Box Office Mojo.
ב-24 ביוני 2009 הסרט גרף סך הכל ברחבי העולם 170,812,595 מיליון דולר - סכום המהווה הצלחה ביחס לתקציב המקורי - 25 מיליון דולר.
הוא סרט 360 מעלות המוצג בביתן קנדה באזור תצוגת העולם של פארק השעשועים אפקוט שבאתר הנופש דיסניוורלד באורלנדו, פלורידה.
שמו של הסרט מתבסס על "הו קנדה!" - המנון קנדה.
הסרט נועד להציג את ההיסטוריה, התרבות, והאופי של קנדה, ומבצע זאת באמצעות צילומים פנורמיים היקפיים של אתרים בעלי חשיבות ואירועים בקנדה ובהם פרובינציות קוובק ואונטריו, העיר ונקובר ונהר אוטווה.
כן ניתן לראות בסרט את המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה ומופע פסטיבל הרודיאו של העיר קלגרי (Calgary Stampede).
הסרט צולם בשנת 1981 על ידי חברת WED מיזמים ומוצג מאז פתיחת פארק השעשועים ב-1 באוקטובר 1982 עד ימינו.
הסרט הופק בהשראת סרט 360 מעלות דומה שנקרא "קנדה 67" (Canada 67) בהפקת הבמאי הקנדי רוברט בארקלי והוצג בביתן של חברת בל קנדה בתערוכת אקספו 67 שנערכה במונטריאול שבקנדה.
בארקלי ביקר קשות את גרסת דיסני לסרט בטענה שהגרסה של דיסני שטחית, ומציגה את דמותה של קנדה באמצעות סטריאוטיפיים.
במהלך עשרים השנים שחלפו מאז צילום הסרט, הסרט נותר בלא שינוי.
ביקורת ציבורית רבה הועלתה כנגד הסרט, המציג תמונה מיושנת של קנדה, ולאחר לחץ ציבורי שנמשך כשבע שנים, ביוזמת רשות התיירות הקנדית, הסכימה חברת וולט דיסני לעדכן את הסרט.
מספר קטעים מהסרט צולמו מחדש בשנת 2007, ובמסגרתם עודכנו צילומי הערים הקנדיות, וכן צולמו מחדש מפלי ניאגרה.
לסרט הוקלט פסקול חדש בהנחייתו של מרטין שורט.
שיר הנושא של הסרט: "קנדה (את מסע לחיים)" ("Canada (You're a Lifetime Journey)") הוקלט מחדש על ידי אווה אווילה, זוכת העונה הרביעית של הגרסה הקנדית של "כוכב נולד" (Canadian Idol).
במשפט העברי, הואיל ויכול לנתקו היא סברא האומרת, כי כאשר אדם אוחז חפץ בצורה חלקית, אך בכוח אחיזה חלקית זו יש לו שליטה מוחלטת על כל החפץ, כך שהוא יכול למשוך את כל החפץ לרשותו, נחשב הדבר כאילו החפץ ברשותו.
על פי את פוסק הרמב"ם, כלל בהלכות קניין חליפין.
כאשר אדם מקנה לחבירו בגד כדי לקנות תחתיו דבר אחר - שזה הוא מהות קניין החליפין, גם אם הקונה אינו אוחז את הבגד לחלוטין, כך שהוא לא לגמרי ברשותו, אם הוא יכול לנתקו - די בכך.
חכמי התוספות חלוקים על הרמב"ם, והם סבורים של "יכול לנתקו" אין כל משמעות הלכתית.
הוא הלך בשדות הוא סרט קולנוע ישראלי שצולם בשחור לבן, שיצא לאקרנים בשנת 1967.
הסרט מבוסס על רומן בעל אותו שם מאת משה שמיר.
הסרט מכר 324,000 כרטיסים בישראל.
הסרט מתאר את חייו של אורי כהנא (אסי דיין), הפלמ"חניק, ואת אהבתו הגדולה למיקה (איריס יוטבת), נערה עולה, עד למותו הטראגי בשדה הקרב.
אורי הוא צבר יליד הארץ, קיבוצניק, הילד הראשון של קיבוץ "גת העמקים", בן 19. אורי הוא בעל ביטחון עצמי, וחש מחויבות עמוקה לארצו, למשפחתו, ולחבריו, אולם מעל לכל, הוא מחויב למשימות הצבאיות שהוטלו עליו.
בניגוד לאורי, יליד הארץ, שבא "מכאן", מיקה, בת זוגו, היא עולה חדשה מפולין, פליטה חסרת כל, שבאה "משם" (השואה שאינה נזכרת בסרט במפורש), והגיעה על מנת להיקלט בקיבוץ.
הסרט מגולל את סיפור אהבתם של השניים, כאשר ברקע סיפורו של הקיבוץ.
בתרבות הפופולרית דמותו של אורי נתפסת כדמותו של הצבר המיתולוגי.
נורית גרץ וחוקרים נוספים טוענים כי בראשית הסרט ניתן למצוא בדמותו מאפיינים אינדיבידואליסטים, אך בחלקו השני אורי "חוזר בתשובה" לאומית והופך למייצג הצבר הציוני במיטבו.
ליאת שטייר-לבני טוענת כי למעשה הסרט מפרק את דמותו הקולנועית של הצבר המיתולוגי.
התרבות הישראלית נתפסה בסממנים חיצונים של הדמות הקולנועית ובקווי העלילה הכלליים, אך, למעשה, אורי הקולנועי איננו מתאר שילוב מוצלח של עובד אדמה ולוחם אמיץ, כי אם את שיברו - גבר מבולבל, בעל סממנים ילדותיים, שבור ואובד דרך, שנכשל בכל נתיב אליו הוא פונה.
הסרט זכה לביקורות פושרות (מילוא לא שב לביים קולנוע לאחר-מכן), אך הצליח קופתית.
את פסקול הסרט הלחין סשה ארגוב ועיבד ולדימיר קוסמה.
"החולמים אחר השמש" זכה בהמשך לביצועים רבים נוספים.
בהלכה, הואיל הוא כלל יסודי בהלכות יום טוב, האומר שהואיל וקיימת אפשרות לעשות מעשה מסוים בהיתר הלכתי, מותר לעשותו גם ללא היתר מעשי זה, שכן עצם האפשרות לעשות מעשה זה בהיתר מסירה ממנו את האיסור.
המקור לדין זה מובא בגמרא במחלוקת בין רבה ובין רב חסדא.
המחלוקת נסובה אודות אדם האופה מיום טוב ליום חול לאחר סעודתו.
הגישה הפשטנית אותה נוקט רב חסדא היא, שמכיוון שקיים איסור לבשל ביום טוב וזה הותר רק לצורך אוכל נפש, העושה כך עבר על איסור לאו, ועונשו מלקות.
אך כאשר האדם אופה בסמוך לחשיכה, ואין שהות לאורחים להגיע לביתו גם רבה יסבור שיתחייב מלקות.
לכלל זה קיימת גם התייחסות של רבא אודות איסור טבילה בשבת במקווה טהרה.
חכמי התלמוד דנו בשאלה מדוע אסורה טבילת כלים בשבת וחג, ואילו טבילת אדם במקווה מותרת.
לפי פרשנותו של רבא הסיבה להבדל הוא, שבעוד שטבילת כלים נראית כתיקון כלי הדומה למלאכה ואסורה משום שבות, הרי שטבילת אדם אינה נראית כתיקון ונראית בעיני הרואים כרחיצה לצורך התקררות או ניקוי.
לכאורה יש לדמות לסברת 'הואיל את סברת מתוך משום ששניהם מבוססים על הרחבת ההיתר מחמת ייסוד ההיתר ומצינו במשנהבית שמאי ובית הלל חלוקים, האם ההיתר לעשות מלאכות בחג לצורך אוכל, תקף גם לדברים אחרים שאינם לצורך אוכל או לא.
בניגוד לגישה הפשטנית של בית שמאי שסוברים שלא סוברים את סברת 'מתוך' לכך אוסרים, סבורים בית הלל שניתן לומר ש"מתוך שהותרה לצורך הותרה שלא לצורך".
כלל זה לכאורה דומה לסברת 'הואיל'.
כמו כן, השאלה היא האם ביום טוב עצמו ניתן לדמות ולומר את סברת "הואיל ואפשר" בכל מלאכה.
בכדי להבין את יסודות ההיתר והאם סברת הואיל וסברת מתוך דומים צריכים לנתח את התוצאות ההלכתיות בשני המקרים, אמנם על פניו נראה כי התוצאות אינם שוות משום שסברת 'מתוך' מתירה מלכתחילה וסברת 'הואיל' עוקרת איסור אך היא איננה מתירה
אלא שלשיטת רש"ימצאנו דמיון משום שלשיטתו סברת מתוך עוקרת איסור דאורייתא {ולא דרבנן} מכל וכל, וכך גם סברת הואיל עוקרת איסור תורה ופוטרת ממלקות לשיטת רבה הסובר הואיל.
וגם לשיטת הר"ןבדעת רש"י שסברת 'מתוך' מתירה לחלוטין גם מדרבנן איכא למימר שבסוגיית הואיל יסבור שלשיטת רבה סברת 'הואיל' תתיר לאפות מיו"ט לחול ולא רק תעקור את המלקות.
אלא שהדבר קשה משום שלא מצאנו מחלוקת אמוראים שמבוססת על מחלוקת תנאים והדבר לא הוזכר בגמרא
הו שולי היא העורכת הראשית של העיתונים "Century Weekly" ו-"China Reform", השייכים לתאגיד התקשורת "Caixin Media".
היא מכהנת גם כדיקן של בית הספר לתקשורת ולעיצוב באוניברסיטת סוּן יַאט-סֶן.
הו שולי נולדה בבייג'ינג, היא נצר לשושלת של עיתונאים ידועים: סבה, Hu Zhongchi, היה מתרגם מפורסם ועורך של העיתון Hu Zhongchi ואחיו Hu Yuzhi (1896–1986), "תמך בשלב מוקדם ברפורמה בשפות, בשימוש באספרנטו ובריאליזם בספרות", והיה עורך ומוציא לאור.
אמה, Hu Lingsheng, שימשה כעורכת בכירה בעיתון Workers' Daily.
אביה, Cao Qifeng, החזיק בעמדת ביניים באיגוד מקצועי.
מהפכת התרבות בסין חוללה זעזועים משפחתה (אמה הושמה במעצר בית).
הו הצטרפה למשמרות האדומים, סיירה ברחבי המדינה וניסתה לרכוש השכלה כמיטב יכולתה.
כעבור שנתיים היא הצטרפה לצבא השחרור העממי, וכשחודשו הלימודים בקולג' ב-1978, היא זכתה להיכנס לאוניברסיטה העממית של סין (הקרויה גם "אוניברסיטת רנמין"), שבה קיבלה תואר ראשון בעיתונאות ב-1982. לפני עבודתה ב-Caijing, עבדה כעוזרת עורך, כתבת ועורכת בינלאומית של העיתון Workers' Daily, העיתון השני בתפוצתו בסין.
היא הצטרפה ל-China Business Times ב-1992 כעורכת בינלאומית ונהפכה לכתבת הראשית ב-1995.
השבועון ביזנסוויק כלל אותה ברשימת "כוכבי אסיה: 50 המנהיגים שבחזית השינוי".
ב-2006, כינה אותה Financial Times "אחת מהפרשנים המשפיעים ביותר באסיה" והוול סטריט ז'ורנל כלל אותה ברשימת "עשר הנשים שיש לעקוב אחריהן" באסיה.
שולי זכתה בפרס העיתונאי הבינלאומי של השנה ב-2003 מידי המגזין World Press Review ובפרס לואיס ליונס למצפון ויושרה בעיתונאות ב-2007 מידי קרן ניימן באוניברסיטת הרווארד.
כתב העת האמריקני "Foreign Policy" כלל אותה במאי 2008 ברשימת "מאה האינטלקטואלים הציבוריים המשפיעים ביותר בעולם".
בנובמבר 2009 התפטרה הו שולי מ-"Caijing", ביחד עם 90 אחוזים מעיתונאי המגזין.
ההתפטרות הייתה שבועות אחדים לאחר התפטרותם של Daphne Wu Chuanhui ושבעים עובדים במחלקה העסקית.
דיאן ואקה מ-"Women's Voices for Change" אמרה על המקרה, תוך שהיא מצטטת את הבלוגר הסיני Hecaitou: "הלהב שלה נוטף דם, ובגדיה מדיפים ריח של אבק שרפה".
הגיליון הראשון של Century Weekly כחלק מתאגיד התקשורת "Caixin" ראה אור ב-4 בינואר 2010.
"הוא לא ידע את שמה" הוא שיר עברי של המשורר חיים חפר שהולחן על ידי סשה ארגוב ובוצע לראשונה ב-1954 על ידי להקת הנח"ל עם הסולן גבי עמרני.
השיר נעשה אהוד בחברה הישראלית, וזכה לביצועים רבים בין השאר של הזמרים: שושנה דמארי, אסתר עופרים, אריק איינשטיין, אריק סיני, ארקדי דוכין עם מיכה שטרית, יהורם גאון, ששי קשת, ושרית חדד.
מקובל לנגן אותו בימי זיכרון ואירועים מיוחדים, אך גם בתוכניות מוזיקה בימי חולין.
נושא השיר המחורז, הכולל ארבעה בתים ופזמון, הוא האובדן והשכול של חברים ורעים במערכה צבאית; הוא מסופר באמצעות עלילת אהבה הנרקמת בעיצומם של ימי המלחמה בדרום הארץ בין שני גיבורי השיר - חייל ואחות, ונפסקת עם מותו לאחר פציעה בקרב.
המקום המוזכר הוא „בדרך לבאר שבע" - אתר מקראי קדום ויישוב קטן בתקופת מלחמת העצמאות; טווח הזמן של העלילה הוא כשנה מקיץ אחד אל "הקיץ השני".
בבית הראשון מספר הדובר על המפגש הראשון והקצר מאוד בין בני הזוג; המילים: ליד "אילן זקן" רומזות אולי ל"אשל באר שבע" המקראי; העיר והעץ מזכירים למאזינים את ההקשר ההיסטורי הארוך והקצר, אשר שני הצעירים מעורבים בו וממשיכים אותו.
הבית פותח במילים על הגיבור: „הלך הוא יום אחד"; ושני הפריטים, העיר והאילן, חוצצים כביכול, במלל הפואטי, בינו לבין הגיבורה, שהמילים רומזות על היותה בעלת רצון ויכולת עצמית:
הבית השני מתאר המשך דברים טבעי ונמרץ, הכולל את תנועתו של הצעיר עם גדודו הלאה ממקום המפגש: „הגדוד המשיך לצעוד, ועם הגדוד הלך הוא".
אולם מבלי שזכרונה של הצעירה מש מזכרונו:
לאחר בית זה (והבית הרביעי) מובא הפזמון:
הבית השלישי מספר על פגישתם של שני הגיבורים בבית החולים בעקבות פציעתו של החייל.
הבית הרביעי מתאר שיח ביניהם, שעיקרו גילוי מאופק של זיכרון הדדי, ללא ביטוי של רגשות או מאוויים.
ושורותיו האחרונות מתארות במילים חסכניות את פטירתו של הגיבור, ואת יגונה של הגיבורה.
השיר מכיל שני ניגודים: האחד בין התשוקה לחיבור לבין אובדן הרע, והשני בין האמת והערכים הנצחיים לבין הרגשות האנושיים.
"הוא כותב לי מאמי" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דיקלה, מתוך אלבום האולפן החמישי שלה, סיפור אופטימי (2016).
הוא יצא לאור ב-29 במאי 2016, כסינגל המוביל מתוך האלבום, בהוצאת חברת התקליטים הליקון.
את השיר כתבה, הלחינה והפיקה דיקלה ביחד עם יפתח שחף, רוני בראון וגיל פלדמן.
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הראשון במצעד של מדיה פורסט, השמיני במצעד ה-TV של מדיה פורסט, והראשון במצעד של רשת ג'.
השיר נכתב על ידי דיקלה, הולחן על ידי דיקלה, יפתח שחף ורוני בראון והופק על ידי יפתח שחף, רוני בראון, דיקלה וגיל פלדמן.
בדומה לשיר "בדידותי הנהדרת (מישהו אוהב אותי)", גם השיר הזה הוא מעין בלדת פופ, המתארת סיפור אהבה.
עם השיר הופיעה דיקלה במופע השקת האלבום סיפור אופטימי, אשר התקיים ב-2 בדצמבר 2016.
הווידאו קליפ מתחיל בצילום שער של בית, ובהמשך ניתן לראות את דיקלה מתחילה לשיר כשהיא מביטה מהחלון ושוכבת על המיטה.
היא מתייפחת מצד לצד, בעוד שאפשר לראות את מושא אהבתה יושב על יד החלון.
לאחר מכן, היא יושבת לבדה בפינת איפור.
רגעים ספורים אחרי זה, מושא אהבתה שב ומנסה להחזיר אותה בחזרה אליו; ככל הנראה לאחר ויכוח.
לאורכו של הקליפ, ניתן לראות את דיקלה יושבת, שוכבת על מיטתה ומתאפרת.
במהלכו נוצר מתח מסוים, כשדיקלה מאיימת לעזוב את הבית, עד שזה קורה באחד הקטעים – אולם היא חוזרת.
לבסוף, ברגע השיא של הקליפ, ניתן לראותה ביחד עם מושא אהבתה, כשהם יושבים סביב שולחן ועליו פמוט עם מספר נרות; היא קמה במפתיע בכעס מהכיסא לעבר המראה.
בהמשך, היא יושבת לשוחח עימו אך מטיחה את כיסא ובורחת מהבית.
בסצנות האחרונות של הקליפ, ניתן לראות את דיקלה כשהיא מחזיקה את נעלי העקב השחורות שלה, בעוד היא לובשת שמלה שחורה עם גלימה מבד שחור עשוי תחרה, כשהיא רצה אל הלא נודע.
הקליפ צבר למעלה מ-6 מיליון צפיות והוא אחד מהנצפים ביותר של הזמרת.
הוא חזר הוא סרט קומדיה ביקורת מדינית ופוליטית גרמני משנת 2015 שבוים על ידי דויד וננדט (Wnendt).
הסרט מבוסס על הרומן הסאטירי רב-המכר "הוא חזר", של הסופר טימור ורמש מ-2012. הסרט היה אחד מ-8 סרטים שהוצעו לייצג את גרמניה בטקס פרסי האוסקר ה-89 ולהתמודד עבור פרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, אך לא נבחר.
סרט איטלקי בשם "אני חוזר" יצא ב-2018 והוא דומה מאוד ל"הוא חזר", רק שבמרכזו עומד הדוצ'ה, בניטו מוסוליני.
שבעים שנה לאחר התאבדותו, אדולף היטלר (אוליבר מזוצ'י) מתעורר בברלין, בפארק שבו עמד הפיהררבונקר.
הוא מבולבל, ומפרש מצבים מודרניים מתוך השקפת העולם הנאצית — למשל, הוא מניח כי הטורקים המסתובבים בגרמניה הם אינדיקציה שקרל דניץ שכנע את טורקיה להצטרף למדינות הציר ושוויקיפדיה נקראת על שם Wikinger ("ויקינגים"), כל הנקרים בדרכו מניחים שהוא שחקן שמשחק את היטלר.
בשיטוטיו הוא מגיע לדוכן עיתונים ומתחיל לקרוא על גרמניה של ימינו.
דרך העיתונים, הוא מגלה מדינה שונה לחלוטין מהמדינה שאותה עזב ואידאולוגיה שאינה לטעמו כלל.
לאחר מכן היטלר נתקל בפביאן זווצקי (פביאן בוש) מתחנת הטלוויזיה MyTV, שבאופן מקרי צילם סרט דוקומנטרי על ילדי ברלין בפארק שבו היטלר התעורר.
זווצקי מוצא פוטנציאל בידורי בהיטלר ומציע לו להופיע בתוכנית טלוויזיה.
בהתחלה זווצקי חושב על תוכנית בנושא חיות אך הרעיון יורד מהפרק כשהיטלר יורה בכלב עם אקדחו המוסתר.
היטלר מציע לזווצקי שנושא התוכנית יהיה פוליטיקה.
השניים יוצאים למסע ברחבי בגרמניה, בו היטלר מצולם בעודו מנהל דו-שיח עם המקומיים, לומד על מצוקותיהם, ומבטיח לסייע להם.
היטלר מתנגד למפלגת השלטון הנוצרית-דמוקרטית מאחר שלדעתו מדובר ב"שתיינים בווארים", ועדיין נוטר טינה חזקה כלפי המפלגה הסוציאליסטית דמוקרטית בתור המפלגה של אויביו הישנים פרידריך אברט ואוטו וולס.
המפלגה היחידה שהיטלר מסכים איתה לרוב היא מפלגת הירוקים, הודות לאג'נדה שלהם המזכירה לו את התוכנית הנאצית "דם ואדמה".
בו בזמן, היטלר מתפרנס כצייר רחוב המצייר בצורה קריקטוריסטית את העוברים והשבים.
לאחר שהוא חוזר לברלין, זווצקי מציג את היטלר ואת הרעיון שלו למנהלי תחנת הטלוויזיה MyTV.
יו"ר התחנה, קטיה בליני (קטיה ריאמן), מחליטה להשתמש בהיטלר באחת מתוכניות הקומדיה של MyTV.
לפני התוכנית, היטלר לומד על האינטרנט ומשתמש ברשת כדי ללמוד על העולם המודרני ולתכנן את חזרתו לפוליטיקה.
כשהוא בשידור חי, היטלר מציג את תוכניותיו הישנות לשליטה עולמית, אך ללא כוונה כלל הופך ללהיט קומדיה.
כשכישרונו הקומדי של היטלר תופס תאוצה, כריסטוף סנסנברינק (כריסטוף הרבסט), אחד ממנהלי MyTV, מגלה את הסצנה הלא ערוכה מסרט התעודה של זווצקי בו היטלר יורה בכלב.
סנסנברינק מציג את התיעוד בשידור חי והורס את הקריירות המתפתחות של היטלר ושל היו"ר בליני.
כתוצאה מכך סנסנברינק מקודם לתפקיד מנהל התחנה.
בעזרתם של בליני ושל זווצקי, היטלר מפרסם אוטוביוגרפיה על חייו החדשים במאה ה-21, שכותרתו Er ist wieder da ("הוא חזר", בגרמנית) וספרו נעשה לרב מכר.
פופולריות הספר משכיחה את תקרית הכלב.
זמן קצר לאחר מכן, ספרו של היטלר מעובד לסרט.
בחסרונו של היטלר, רייטינג והכנסה מפרסומות ב-MyTV יורדים דרסטית וסנסנברינק, לאחר התקף זעם (שהיה מחווה לסצנה הפופולרית ועתירת הפרודיות מהסרט "הנפילה"), מחליט שהוא חייב להיות המפיץ של סרטו החדש של היטלר.
היטלר משחק את עצמו בסרט ובמהלך הצילומים הוא מוכה על ידי ניאו נאצים שחושבים אותו למתחזה ורמאי.
היטלר מתאשפז, החדשות על הכאתו מעוררות סימפתיה ציבורית והוא משחזר את מעמדו הגבוה בקרב העם הגרמני.
בזמן שהיטלר מחלים, זווצקי צופה בסרטו הישן על הילדים ששיחקו בגן מעל הפיהררבונקר ומבחין בכדור אנרגיה ברקע (מחווה לכדור דומה שהיה בסרט "שליחות קטלנית"), שלאחר התפוגגותו היטלר מופיע לראשונה.
הוא חוזר לאתר, ומוצא על הקרקע עלים שרופים.
חדור אימה, זווצקי מבין שהיה מדובר בהיטלר האמיתי במשך כל הזמן.
הוא ממהר לבית החולים על מנת להתעמת עם היטלר, אך מוצא שם רק את קטיה, שאומרת לו שהיטלר חזר לאולפן הסרטים.
לאחר שקטיה לא מבינה אותו באומרו שהוא מצא את היטלר האמיתי, זווצקי משתולל ומשחית בזעמו את חדר האשפוז.
זווצקי מגיע לאולפן הסרטים, שם הוא מאלץ את היטלר לעלות לגג באיומי אקדח.
היטלר מסביר לו ברוגע שהוא נבחר על ידי העם הגרמני, ושאם הוא מפלצת, אז כך גם כל אלה שהצביעו עבורו.
דבריו של היטלר גורמים לזווצקי לירות בו.
היטלר נופל מהגג אל מותו, אך לפתע מופיע מאחורי זווצקי, וטוען שאינו יכול להיהרג, מאחר שהוא בעצם חלק שנמצא בכל גרמני.
אותה סצנה נחשפת בתור חלק מהסרט המצולם, בו דמותו של זווצקי גולמה על ידי שחקן במסכת סיליקון.
זווצקי האמיתי נלקח לבית חולים לחולי נפש כתוצאה מהתפרצותו בחדר האשפוז.
ברגע שהעבודה על הסרט מסתיימת, היטלר חש כי הוא נמצא בדרכו לקאמבק פוליטי.
הוא יותר פופולרי מאי פעם, וגרמנים לאומנים נותנים להיטלר תקווה שגרמניה אכן מוכנה לחזרתו לשלטון.
הסרט מסתיים בצילומים מתוך הפגנות ימין עכשוויות, אליהם מגיב היטלר באומרו "אני יכול לעבוד עם זה", בעודו נוסע במושב האחורי של מרצדס w31, וגברת בליני לצידו.
אוליבר מזוצ'י בתור אדולף היטלר
פביאן בוש בתור פביאן זווצקי
קטיה רימן בתור קטיה בליני
כריסטוף מריה הרבסט כמו כריסטוף סנסנברינק
פרנציסקה וולף בתור פרנציסקה קרוומאייר
הסרט נעשה לשובר קופות, והגיע למקום הראשון בגרמניה בשבוע השלישי לשחרורו.
בויד ואן הויג' מהוליווד ריפורטר נתן לסרט ביקורת גרועה, באומרו שהסרט "...
לא מציע שום דבר בעל משמעות לגבי החברה הגרמנית העכשווית או לסיכוי שהרעיונות והשיטות של היטלר ישתרשו מחדש"
אדם טיילור מאינדפנדנט, בכתבה על תגובתם של הגרמנים לצילומים עצמם, קרא לתוצאות "מפתיעות" ו"קצת מטרידות".
הוא חזר הוא רומן סאטירי גרמני רב-מכר מאת טימור ורמש, העוסק באדולף היטלר.
הספר, שהוא רומן הביכורים של המחבר, יצא לאור בשנת 2012 בהוצאת Eichborn Verlag.
בשנת 2015 יצא לאקרנים סרט גרמני באותו השם.
קו העלילה עוסק באדולף היטלר, המתעורר ב-2011 במגרש ריק בברלין, המתגלה כגן שהיה מחוץ לפיהררבונקר.
בעודו תר בחנות עיתונים אחר הביטאונים הנאציים החביבים עליו, הוא מבחין בתאריך המופיע באחד העיתונים ונוכח כי חלפו כמעט 70 שנה מאז האירועים האחרונים שנחקקו בזיכרונו.
בעל החנות משוכנע כי ניצב לפניו שחקן מוכשר המצליח לגלם נאמנה את דמותו של היטלר וכך גם כל עוברי האורח, כולם מזהים אותו, אך אף אחד לא מאמין שהוא היטלר; במקום זאת, הם חושבים שהוא קומיקאי או שחקן מתודי.
היטלר מתאקלם היטב בגרמניה החדשה ולומד לשלוט באמצעי המדיה, כגון האינטרנט, כדי לקדם את משנתו הנאצית.
הוא מופיע בתוכנית האירוח הקומית בשם "היי אחי!", ומציג שם את דעותיו בצורה פרועה.
קטעי וידאו שלו כועס זוכים להצלחה מסחררת ב-YouTube, וכשחקן הוא מגיע למעמד של סלבריטי מודרני.
העיתון "בילד" מנסה להשמיץ אותו, אך נתבע על ידי ערוץ הטלוויזיה ונאלץ להלל אותו.
דווקא הציבור הנאו-נאצי, שסבור כי ה"חקיין" פוגע בכבודו של מנהיגם, תוקף אותו באופן פיזי וגורם לאשפוזו בבית חולים.
האהדה הציבורית כלפיו גוברת, הוא מנצל את הפופולריות שלו כדי לחזור לפוליטיקה, ונראה כי דרכו של היטלר בחזרה אל הזירה הפוליטית נסללת בבטחה.
הספר תומחר במחיר €19.33, כאזכור מכוון לעלייתו של היטלר לשלטון ב-1933.
עד לחודש מרץ בשנת 2014 נמכרו 1.4 מיליון עותקים של הספר בגרמניה לבדה.
הספר עצמו תורגם ל-41 שפות שונות (בעברית בהוצאת סלע מאיר).
הספר הופק לסרט גרמני באותו השם שהקרנת הבכורה שלו נעשתה ב-8 באוקטובר 2015. הסרט בוים על ידי דויד וננדט.
כחלק משיווק הסרט, השחקן שגילם את היטלר הופיע בדמותו במספר ערים גרמניות, כולל אתרי צילום הסרט בברנדנבורג ובברלין, בודק את תגובות הציבור; לפחות הופעה אחת הייתה קרובה למפגן של המפלגה הנציונל-דמוקרטית של גרמניה.
הוא ידע שהוא צודק היא מיני-סדרה של ה-BBC משנת 2004, עיבוד טלוויזיוני לרומן באותו שם מאת אנתוני טרולופ.
הבמאי הוא טום ווהן והתסריטאי הוא אנדרו דייוויס.
במיני-סדרה מככבים אוליבר דימסדייל, לורה פרייז'ר וביל ניי.
השידור המקורי ב-BBC היה של ארבעה פרקים בני שעה.
הסדרה מתארת את כישלון הנישואים הנגרם מקנאה מוגזמת של הבעל, שמחמירה בשל עקשנותה של האישה.
אוליבר דימסדייל – לואיס טרווליאן
לורה פרייז'ר – אמילי טרווליאן
אנה מאסי – מיס סטנבורי
ביל ניי – קולונל אוסבורן
ג'פרי פאלמר – סר מרמדוק ראולי
כריסטינה קול – נורה ראולי
ג'רלדין ג'יימס – ליידי ראולי
ג'יין לפוטייר – ליידי מילבורו
ריי קולטהרד – מר גלסקוק
סטיבן קמפבל מור – יו סטנבורי
קרוליין מרטין – דורותי סטנבורי
איימי מרסטון – פריסילה סטנבורי
ג'ואנה דייוויד – גברת סטנבורי
ברברה פלין – גברת פרנץ'
אנה-לואיז פלאומן – קרוליין ספלדינג
דייוויד טננט – מר גיבסון
ג'ון אלדרטון – מר אאות'וז
פנלה וולגר – ארבלה פרנץ'
קלאודי בלקלי – קמילה פרנץ'
מת'יו גוד – ברוק בורג'ס
"הוא פגע בי אמא" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית מרגלית צנעני ביחד עם הזמרת הישראלית זהבה בן.
הוא יצא לאור ב-29 בספטמבר 2013, בהוצאת חברות התקליטים ביג בוס רקורדס ואריק לוי הפקות.
את השיר כתב והלחין דוד זיגמן להפקה מוזיקלית של תמיר צור.
השיר הגיע למקום השביעי במדיה פורסט.
השיר נכתב והולחן על ידי דוד זיגמן.
במקור בוצע השיר על ידי זהבה בן בשנת 1997, ונכלל באלבומה השמיני, כוכב אחד לבד (1997).
תמיר צור הפיק את גרסת הדואט המשותפת.
"הוא פגע בי אמא" הוא שיר בסגנון הים-תיכוני והוא מגולל סיפור של בחור הפגע בבחורה והיא אינה יודעת מה לעשות בתגובה.
יוסי חרסונסקי סקר את השיר בחיוב, והעניק לו ציון של שלושה כוכבי זהב מתוך חמישה.
טרם הוציאה את הווידאו קליפ המלא של "הוא פגע בי אמא", העלתה מרגלית צנעני לערוץ היוטיוב שלה אודיו שלו, המציג את עטיפתו של הסינגל.
האודיו זכה להצלחה נאה וצבר קרוב לחצי מיליון צפיות בסך הכל.
לבסוף, פורסם הקליפ של השיר ב-17 באוקטובר 2013. הוא צולם במופע ההשקה ב-"רדינג3", נמל תל אביב.
הואיאנגוזאורוס (שם מדעי: Huayangosaurus) הוא סוג של דינוזאור מתת-סדרת הסטגוזאורים שחי בתור היורה לפני 165 מיליון שנה.
המאובנים של דינוזאור זה התגלו במחוז סצ'ואן שבסין.
פירוש שם הדינוזאור הוא: "הזוחל של הואיאנג" - שמה הקדום של סצ'ואן, בו התגלה.
לצידו נמצאו התרופוד גסוזאורוס, האורניתופוד קסיאנוזאורוס ומיני זאורופודים כמו שונוזאורוס ואומייזאורוס.
במראהו ההואיאנגוזאורוס היה דומה לסטגוזאורוס, סטגוזאור גדול ומפורסם שחי כ-20 מיליון שנה באמריקה הצפונית, אך היה שייך למשפחה נפרדת - הואיאנגוזאוריים, לצד סוג נוסף שהתגלה באזור - הצ'ונגצ'ינגוזאורוס.
הוא היה קטן בהרבה מהסטגוזאורוס - הוא הגיע לאורך של 4.5 מטרים בלבד.
היו לו רגליים אחוריות יותר ארוכות מהקדמיות.
הוא היה בעל שיניים קדמיות בקדמת הלסת שהותאמו ללעיסת צמחייה, דבר שלא היה לסטגוזאורים מאוחרים יותר, וזנב בעל 4 דוקרנים והיה בעל 2 דוקרנים על כתפיו.
בדומה לרוב הסטגוזאוריים היו לו 2 שורות זיזים גדולים לאורך גבו עד הזנב, אך מראם דמה לסכינים יותר מהלוחיות של הסטגוזאורוס.
ככל הנראה הם שימשו להגנה ואולי גם לשמירה מסוימת על חום הגוף, אם כי היו פחות מוצלחות בכך מהלוחיות הגדולות.
לאחד מהגולגולות של ההואיאנגוזאורוס יש קרניים קטנות מעל העיניים, מדובר כנראה בגולגולת של בוגרים.
דינוזאור זה הופיע במשחק המחשב Jurassic World Evolution.
הואיאנגוזאוריים (שם מדעי: Huayangosauridae) היא משפחה של דינוזאורים מתת-סדרת הסטגוזאורים שחיו בין היורה התיכון עד הקרטיקון התחתון לפני 125–165 מיליון שנה, באזור סין וכמה מאובנים נתגלו גם באנגליה.
משפחה זו הייתה קרובתה הקדומה של הסטגוזאוריים והכילה מינים קטנים ופרימיטיביים יותר.
הם היו בעלי לוחיות דמויות-סכינים על גבם, שיניים קדמיות בקדמת הלסת שחסרו לשאר הסטגוזאוריים וזיזים גדולים על הכתף.
הם היו קטנים יותר והגיעו לאורך של 5 מטר לכל היתר ושקלו עד חצי טון.
כמו שאר הסטגוזאורים הם היו אוכלי צמחים איטיים בעלי מוח קטן.
גפיהם הקדמיות היו ארוכות כמעט כמו האחוריות, בשונה ממינים מאוחרים יותר להם רגליים ארוכות יותר.
במראם הם דמו לסטגוזאורים גדולים יותר כמו הסטגוזאורוס מאמריקה הצפונית.
חוּ שְׁה (בסינית מסורתית: 胡適, בפיניין: Hu Shi; 17 בדצמבר 1891 – 24 בפברואר 1962) היה פילוסוף סיני, סופר ודיפלומט.
הוא זכה להכרה רחבה כתורם מרכזי לליברליזם הסיני ולרפורמת השפה כשהגן על השימוש בסינית כתובה.
הוא היה בעל השפעה בתנועת הארבעה במאי.
חו הוא אחד ממנהיגי התנועה לתרבות חדשה של סין, היה נשיא אוניברסיטת פקין, וב־1939 היה מועמד לפרס נובל לספרות.
היה לו מגוון רחב של תחומי עניין - ספרות, פילוסופיה, היסטוריה, ביקורת טקסטואלית ופדגוגיה.
חו נולד בשאנגחאי, למשפחה שמוצאה ממחוז אנחווי.
האגדה המשפחתית מספרת כי אבותיו של חו היו צאצאיו של הקיסר האחרון של טאנג סין, שברח בתחפושת עם שר משפטים נאמן ב-907 לאנחווי ובסופו של דבר לקח את שמו כאילו היה בנו.
בינואר 1904 סידרה משפחתו את נישואיו לגְ'יָאנְג דונְגְשְׂיוֹ', נערה אנאלפביתית בעלת רגליים קשורות, שהייתה מבוגרת ממנו בשנה.
הנישואין התקיימו בדצמבר 1917. הוא קיבל את החינוך היסודי שלו בג'ישי ובשאנגחאי.
הוא הפך ל"מלומד לאומי" וקיבל מלגת לימודים.
ב־16 באוגוסט 1910 הוא נשלח ללמוד חקלאות באוניברסיטת קורנל בארצות הברית.
ב־1912 שינה את כיוון לימודיו לפילוסופיה ולספרות.
לאחר קבלת התואר הראשון שלו, הלך ללמוד פילוסופיה במכללת המורים, אוניברסיטת קולומביה, שם הושפע מאוד מהפרופסור שלו, ג'ון דיואי.
הוא הפך למתרגם של דיואי ותמך כל חייו ברעיונות של דיואי על שינוי אבולוציוני פרגמטי.
הוא עזר לדיואי לקיים סדרת הרצאות ב-1919–1921 בסין.
הו חזר להרצות באוניברסיטת בייג'ינג.
במהלך כהונתו שם, קיבל תמיכה של צֶ'ן דוּשְׂיוֹ', עורך העיתון הנפוץ "הנוער החדש", וזכה לתשומת לב רבה והשפעה.
הוא הפך עד מהרה לאחד האינטלקטואלים המובילים והמשפיעים בתנועת הארבעה במאי ואחר כך בתנועה לתרבות חדשה.
הוא עזב את כתב העת "הנוער החדש" בשנות העשרים והוציא לאור כמה עיתונים וכתבי עת פוליטיים עם חבריו.
התרומה החשובה ביותר שלו הייתה קידום הסינית הספרותית שהחליפה את הסינית הקלאסית, והקלה על הקריאה לאנשים רגילים.
להחלפת השפה הייתה השפעה גדולה על התרבות הסינית – כפי שניסח זאת ג'ון פיירבנק, "עריצות הקלאסיקה נשברה".
עם זאת, הוא הקדיש אנרגיה רבה להשגת הרפורמות הלשוניות בתרבות המסורתית של סין במקום להסתמך על היבוא מהמערב.
כפי שניסח זאת הביוגרף שלו, ג'רום גרידר, גישתו של חו ל"ציוויליזציה המיוחדת" של סין הייתה "ביקורתית לחלוטין אך לא בוז".
למשל, הוא תרם תרומה משמעותית למחקר הטקסטואלי של הרומן הקלאסי הסיני, הרומן של המאה ה-18 "חלום החדר האדום", כדרך לבניית אוצר המילים לשפה מתוקנת ומודרנית.
הוא היה שגריר הרפובליקה של סין בארצות הברית בין השנים 1938–1942. הוא נקרא חזרה לסין בספטמבר 1942 ושימש כנשיא של אוניברסיטת בייג'ינג, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת בייג'ינג הלאומית בין 1946 ו-1948. בשנת 1957 חו הפך לנשיא השלישי של האקדמיה סיניקה למדעים בטייפה, שם שהה עד מותו.
הוא היה גם עורך של כתב עת מדעי שנסגר בסופו של דבר מאחר שהעביר ביקורת על צ'יאנג קאי שק.
הוא מת מהתקף לב בנאנקאנג, טייפה בגיל 70, ונקבר בפארק חו שה, סמוך לקמפוס אקדמיה סינקיה.
יצירותיו של חו נאסרו בסין הקומוניסטית, עד שפורסם מאמר משנת 1986, שכתב גִ'י שְׂייֵנְלִין, "כמה מילים על חו שה".
המאמר הדגיש לא רק את הטעויות של חו, אלא גם את תרומתו לספרות הסינית המודרנית.
מאמרו שכנע חוקרים רבים, וגרם להערכה מחודשת של התפתחות הספרות הסינית המודרנית ותפקידו של חו.
בתקופתו בקולומביה, למד אצל ג'ון דיואי והפך לתומך נלהב של האסכולה הפרגמטית.
לאחר שחזר לסין, טבע לראשונה את המילה פרגמטיות בסינית פשוטה.
אימוץ הפרגמטיות על ידי חו הוא למעשה ביטוי לרעיונותיו הפילוסופיים.
לפני שפגש בעבודותיו של דיואי, כתב ביומנו כי הוא מחפש "פילוסופיה מעשית", במקום פילוסופיות עמוקות וסתומות להישרדות העם הסיני.
במקום תאוריות מופשטות, הוא התעניין יותר במתודולוגיות.
הוא התייחס לפרגמטיות כמתודולוגיה מדעית לחקר הפילוסופיה.
הוא העריץ את האוניברסליות של גישה מדעית כזו, משום שהאמין כי מתודולוגיה כזו חוצה את גבולות התרבות ולכן ניתן ליישמה בכל מקום, כולל סין בתקופתו.
חו לא התעניין בתוכן הפילוסופיה של דיואי.
כל מה שדאג לו היה השיטה, היחס והרוח המדעית.
למעשה, חו ראה את כל האידאולוגיות והתאוריות המופשטות כהשערות הממתינות להיבדק.
התוכן של האידאולוגיות, הוא האמין, מעוצב על ידי הרקע, הסביבה הפוליטית ואפילו האישיות של התאורטיקאי.
לכן תאוריות אלה מוגבלות בזמניותן.
רק הגישה והרוח של האידאולוגיה יכולים להיות מיושמים באופן אוניברסלי.
לכן, הוא ביקר כל יישום דוגמטי של אידאולוגיה.
בכל היצירות הספרותיות של חו, נוכחותה של הפרגמטיות הייתה שיטה מתמשכת.
למעשה, הוא ראה את חייו כפרויקט עקבי של תרגול הרוח המדעית של הפרגמטיות, שכן המדע הוא גישה, אורח חיים שיש לחיות.
עבור חו, ספקנות ופרגמטיות הן בלתי ניתנות להפרדה.
במסה שלו "היכרות עם המחשבות שלי", הוא טען שתומאס הנרי האקסלי הוא האדם, מלבד דיואי, שגם השפיע רבות על מחשבותיו.
האגנוסטיזם של האקסלי הוא התנאי המוקדם השלילי לפתרון הבעיות המעשיות לפרגמטיות של דיואי.
שיטתו הגנטית של האקסלי בכתיבתו של חו הופכת ל"גישה היסטורית", גישה המבטיחה את עצמאותו האינטלקטואלית, המביאה גם לשחרור אינדיבידואלי ולחופש פוליטי.
חו הביא את השיטה המדעית ואת רוח הספקנות לתוך המחקר הטקסטואלי הסיני המסורתי, הניח את היסודות למחקרים עכשוויים על ההיסטוריה האינטלקטואלית הסינית.
בשנת 1919 פרסם חו את הכרך הראשון של "תולדות החלוקה של הפילוסופיה הסינית", שחציו האחרון לא נגמר מעולם.
מאוחר יותר חוקרי ההיסטוריה האינטלקטואלית הסינית, כולל פֶנְג יוּאוּלָאן ויוּ' יִינְגְשְׁה מסכימים כי העבודה של חו הייתה מהפכנית.
צָאי יְוֵּ'אנְפֵּי, נשיא אוניברסיטת פקין, שבה הוא לימד באותה תקופה כתב את ההקדמה לספרו של חו, והצביע על תכונות מרכזיות שמאפיינות את עבודתו: מתודולוגיה ותקפות תאריכים, איחוד האסכולות השונות לרצף היסטורי והתחלתו עם קונפוציוס ולאו דזה.
חו השתמש בכלים שווים בהשוואה בין הגישות הפילוסופיות השונות.
וביצע את המחקרים בשיטתיות בסדר כרונולוגי שהציג את התפתחות התאוריות.
ללא ספק, הארגון של הפילוסופיה הסינית הקלאסית מחקה את ההיסטוריה הפילוסופית המערבית, אך השפעת המחקר הטקסטואלי מאז שושלת צ'ינג עדיין קיימת.
מאחר שתוקפם של הטקסטים העתיקים הוטל בספק, ותוכנם סתום, החליט חו להשאיר אותם מחוץ לדיון שלו.
למעשה, לפני פרסום ספרו הוא מונה להיות מרצה להיסטוריה של הפילוסופיה הסינית הקלאסית.
בגישתו של חו לא ניתנה הערכה חיובית לקונפוציאניזם כפרדיגמה תוך התייחסות כמחשבות כפירה לאסכולות האחרות.
במקום זאת, הוא הבחין בערכים פילוסופיים בתוך אסכולות אלה גם אם הן נחשבו כאנטי קונפוציאניות, כמו גישת המוהיזם.
ב־1919 חשיבה כזאת הייתה פעולה מהפכנית בקרב אינטלקטואלים.
יו ינגשי, היסטוריון טייוואני בולט של ההיסטוריה האינטלקטואלית, משבח את חו בכך שיצר פרדיגמה חדשה על פי תורתו של תומאס קון.
למרות ההכרה באופיה המהפכני של יצירתו של חו, פנג יואולאן, מחבר תולדות הפילוסופיה הסינית, מבקר את חו על אימוץ מסגרת פרגמטית תמציתית.
במקום לפרוש את ההיסטוריה של הפילוסופיה הסינית, חו ביקר את בתי הספר הללו מנקודת מבט פרגמטיסטית שגורמת לקורא להרגיש כאילו "הציוויליזציה הסינית כולה נמצאת לחלוטין במסלול הלא נכון".
פנג גם חולק על המאמץ הנרחב של חו לחקור את תוקפו של הטקסט כמשאב.
פנג סבור כי כל עוד העבודה עצמה היא בעלת ערך פילוסופי, תוקפה אינו משמעותי.
שלא כמו רבים מבני זמנו, שהצטרפו מאוחר יותר למחנה הסוציאליסטי, הליברליזם והדמוקרטיה היו האמונות הפוליטיות של חו לאורך כל חייו.
הוא האמין בנחישות שהדמוקרטיה היא הכיוון שאליו הולכת ההיסטוריה העולמית, למרות הנוף הפוליטי המשתנה.
חו הגדיר את הדמוקרטיה כאורח חיים שבו הערך של כולם מוכר לכולם, ולכולם יש את החופש להתפתח, אורח חיים של אינדיבידואליזם.
עבור חו, הישג אישי אינו סותר את החברה.
למעשה, הישג אינדיבידואלי תורם לקידמה החברתית הכללית, השונה כביכול מהאינדיבידואליות האנושית.
האינדיבידואליזם של חו הוא אורח חיים שבו אנשים הם עצמאיים ועם זאת חברתיים.
הוא ראה תרומה אישית חיוני ומועילה למערכת הדמוקרטיה.
ב"הדיון השני על בניין האומה והאוטוקרטיה", הוא מעיר כי מערכת אוטוקרטית זקוקה לאנשי מקצוע, בעוד הדמוקרטיה נשענת על חוכמת האנשים.
כאשר חוויית החיים של אנשים שונים נפגשת, אין צורך בפוליטיקאי עילית לתיאום, ולכן הדמוקרטיה קלה לתמרון עם אנשים חסרי ניסיון פוליטי.
הוא כינה את הדמוקרטיה "פוליטיקה נאיבית" מערכת פוליטית שיכולה לעזור לטפח את המשתתפים בה.
הוא גם השווה את הדמוקרטיה לחופש, שמתאפשר על ידי סובלנות.
במערכת דמוקרטית, אנשים צריכים להיות חופשיים מכל רדיפה פוליטית, כמו גם מכל לחץ ציבורי.
ב-1959, במאמר "סובלנות וחופש", הדגיש חו את חשיבות הסובלנות וטען ש"סובלנות היא הבסיס לחופש".
בחברה דמוקרטית יש לסבול את קיומה של האופוזיציה.
אסור לאנשים להרוס או להשתיק את האופוזיציה.
חלק גדול ממחקרו של חו בשנותיו המאוחרות הוקדש למציאת שורשים סיניים לדמוקרטיה וליברליזם.
חו טען כי הרוח הדמוקרטית תמיד נוכחת בתוך המסורת הסינית.
בין טענותיו נמנים: מבנה חברתי דמוקרטי בחוקי הירושה שוויון בין בנים.
הזכות למרוד בעול משטרים מדכאים.
ביקורת פנים-ממשלתית והמסורת הקונפוציאנית של ביקורת פוליטית.
ביקורת על המפלגה הקומוניסטית הסינית לאחר 1949
בתחילת שנות החמישים, המפלגה הקומוניסטית הסינית פתחה במסע ביקורת על מחשבותיו של חו.
בתגובה, פרסם חו מאמרים רבים, שנכתבו באנגלית, בהם תקף את הלגיטימיות הפוליטית של המפלגה הקומוניסטית הסינית.
ההתנגדות של חו למפלגה הקומוניסטית הסינית היא בעיקרה קונפליקט אידאולוגי.
כתומך בפרגמטיזם, הוא האמין ששינויים חברתיים יכולים לקרות רק בהדרגה.
מהפכה או כל אידאולוגיה שמתיימרת לפתור את הבעיות אחת ולתמיד אינה אפשרית.
פרספקטיבה כזו הייתה קיימת בכתיבה המוקדמת שלו כמו בהבדל בין מושג ה"דיון" למושג "ויכוח".
לעיתים קרובות הוא צטט את דבריו של ג'ון דיואי: "ההתקדמות היא לא עניין סיטונאי, אלא עבודה קמעונאית, שיש לקשור אותה ולהוציא לפועל".
סכסוך אידאולוגי נוסף הוא האינדיבידואליזם שלו.
חו מדגיש את זכותו של הפרט לחיות כעצמאי מהקולקטיב.
לאדם יש זכות להתפתח בחופשיות ובאופן שונה, ללא הדיכוי הפוליטי בשם האחידות.
"הרצון לאחידות מוביל לדיכוי היוזמה האישית, לגמד את האישיות ואת המאמץ היצירתי, לחוסר סובלנות, לדיכוי ולעבדות, וגרוע מכל, לאי-יושר אינטלקטואלי ולצביעות מוסרית".
להבדיל מהתפיסה ההיסטורית המרקסיסטית, תפיסת ההיסטוריה של חו היא פלורליסטית וייחודית.
בכתב יד מאוחר יותר שכותרתו "קומוניזם, דמוקרטיה ודפוס תרבותי", הוא העלה שלושה טיעונים מההיסטוריה האינטלקטואלית הסינית, במיוחד ממסורת הקונפוציאנים והדאואיסטים, כדי להילחם בשלטון הסמכותי של המפלגה הקומוניסטית הסינית:
סלידה כמעט אנרכיסטית מכל התערבות ממשלתית.
מסורת ארוכה של אהבה לחופש ומאבק על החירות – במיוחד למען חופש המחשבה, חופש דת, וחופש הביקורת הפוליטית.
מסורת ארוכה של זכות הפרט לפקפק ולשאול שאלות – אפילו על הדברים המקודשים ביותר.
לכן הוא טוען שהדיקטטורה של המפלגה הקומוניסטית הסינית לא רק "שאיננה היסטורית", אלא גם "לא סינית".
הוא לא אוהב אותי או היא אוהבת אותי...
היא לא אוהבת אותי הוא משחק שנועד לשקף את רגשותיו של האהוב כלפי השחקן.
אדם שמשחק את המשחק אומר לסירוגין את הביטויים "הוא (או היא) אוהב/ת אותי" ו"הוא (או היא) לא אוהב/ת אותי", תוך כדי שהוא מסיר עלה כותרת אחד מפרח (בדרך כלל חיננית עין שור ) לכל ביטוי.
לאחר שהוסר עלה הכותרת האחרון מהפרח, הביטוי האחרון שנאמר מייצג כביכול את האמת של אהבתם של השחקן ואהובו.
תוך כדי שהשחקן אומר את הביטויים הללו, השחקן בדרך כלל נמשך מינית לאהובו.
אותו שחקן עשוי גם לאשר את אמונתו או לפעול מתוך גחמה.
בגרסה הצרפתית המקורית של המשחק, עלי הכותרת לא רק מציינים את אהבתו של אותו אדם שעליו מדובר, אלא באיזו מידה: "קצת" (un peu), "הרבה" (beaucoup), "תשוקה" (passionnément), "עד טירוף" (à la folie) או "בכלל לא" (pas du tout).
אחד המופעים הראשונים של משחק זה הוא בקטע פנטומימה במערכה הראשונה של הצגת הבלט ז'יזל, מאת ז'אן קוראלי וז'יל פרו, שהוצגה לראשונה בפריז בשנת 1841.
ניתן גם להשתמש במשחק זה למטרות אחרות, כמו למשל האם ללכת לקנות דבר מסוים או לא, האם ללכת לבית הספר או לא, וכו'.
"הוא (בואי כלה)" הוא פזמון שביצעו אחינועם ניני וגיל דור למילות השיר של לאה גולדברג "האוהבים על שפת הים".
בשנת 1987 הוציא אריק איינשטיין את האלבום "על גבול האור" שכלל בין היתר שלושה שירים שהלחין מיקי גבריאלוב לשירי לאה גולדברג.
אחד מהם היה "האוהבים על שפת הים", שכתבה בשנת 1955.
שירה של גולדברג עוסק באהבה נכזבת.
הוא כולל שני חלקים, תחת הכותרות "הוא" ולאחר מכן "היא", היוצרות דיאלוג בין גבר לאישה.
החלק הראשון הולחן על ידי גבריאלוב ומספר שנים לאחר מכן על ידי ניני ודור.
בחלק זה פונה אדם לאהובתו המרוחקת ממנו וקורא לה להצטרף אליו..
בחלק "היא" מסרבת הבחורה להעתר לבקשתו ועונה לו "לא אבוא".
בשנת 1993 הוציאו אחינועם ניני וגיל דור אלבום הנושא את שמם.
הם הלחינו וביצעו את החלק הראשון מתוך שירה של גולדברג.
השיר הושמע רבות בחתונות לפני כניסת הכלה לחופה, אף שתוכנו הוא אהבה שנכשלה.
במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"ג (1993) דורג השיר במקום ה-29.
הוא אלוקינו הוא ניגון חב"ד מהסוג שמחה, מהניגונים שלימד הרבי מלובביץ' שנפוץ גם מחוץ לחסידות חב"ד, מושר בקהילות שונות וזכה לביצועים רבים.
כששרים את השיר בימות החול מבטאים כל אלוהים שבשיר בצורה מצונזרת – "אלוקינו" ו"אלוקים" כדי להימנע מהוצאת שם שמים לבטלה.
מילות הניגון הם מתפילת מוסף של שבת ויום טוב, המתפרש כתקוה וביטחון שה' יגאל אותנו בקרובה, מלחין הניגון היה ר' יחיאל הלפרין שהיה החזן אצל רבי שלום דובער שניאורסון ובנו רבי יוסף יצחק.
את הניגון לימד הרבי הרבי מלובביץ' את חסידיו בשמחת תורה ה'תשכ"ד (1963), שאף הוסיף קטע משלו לניגון
הניגון היה מושר בחצר הרבי מדי פעם בזמן אמירת המילים 'הוא אלוקינו' בתפילת 'כתר' שבחזרת הש"ץ במוסף לשבת, מאז חודש אב תש"ם (1980) החלו לניגון אותו בקביעות בחצר הרבי בתפילת חזרת הש"ץ בשבת ויום טוב, וכך נהוג בבתי כנסיות של חב"ד בעולם.
הניגון מופיע בספר הניגונים – חב"ד ניגון מספר רכ"ב (222).
השיר בוצע במהלך השנים גם על ידי שולי רנד, אודי דוידי, חיים ישראל, ישי ריבו, אברהם פריד ואחרים.
בשנת תש"ף (2020) נחשף הקלטה של הרב יואל כהן ששר את הניגון בחשוון תשכ"ד, זמן קצר אחרי שהרבי לימד את הניגון
הואור היה דמות בדיונית מהלגנדריום של הסופר טולקין.
הואור היה אחד מן האדין, ואחד מגדולי גיבורי האדם במהלך העידן הראשון.
הואור היה נכדו של הדור, מייסד בית מרך או בית הדור, וחי בדור לומין בהיתלום.
הואור היה בנו של גלדור הגבוה מבית מרך והרת מההלדין, והיה לו אח גדול יותר הורין.
בשנת 458 לעידן הראשון חיו הואור והורין עם קרוביהם ביער ברתיל, כשהצטרפו למלחמה נגד מורגות וחייליו האורקים.
האחים הגיעו בסופו של דבר לעמק סיריון, אך נותקו מחברתם.
נרדפים על ידי אורקים, הולא אולמו גרם לערפל להתאבך מעלה מהנהרות, כך איבדו האורקים את השניים והאחים נמלטו לדימבר.
שם שני עיטים הרימו אותם והביאו אותם לגונדולין.
המלך טורגון מגונדולין קיבל את האחים בברכה וזכר את נבואתו של אולמו כי בית הדור יסייע לגונדולין בשעת הצורך הגדולה ביותר שלהם.
טורגון רצה שהם יישארו כי הוא אהב אותם, אך האחים רצו לחזור לקרובי משפחתם.
האחים נשבעו שבועה לשמור על סודו של גונדולין, והעיטים החזירו אותם לדור לומין.
בשנת 462 לעידן הראשון, מורגות תקף את היתלום, ואביו של הואור, גלדור נהרג בהגנה על ארד וותרין.
בערך בשנת 470, התחתן הואור עם ריאן מבית באור, מעט לאחר מכן, ריאן נכנסה להריון עם בנם טואור.
לו קרא כך עוד לפני הלידה.
הואור נאלץ לעזוב את ביתו כשהוא נקרא לגיוס לצבא המלך פינגון.
במהלך הנירנית ארנוידיאד בשנה שלאחר מכן, לחם הואור לצד אחיו, הורין ובניו של הדור.
בעיצומו של הקרב הוא נפגש שוב עם טורגון, ופגישתם הייתה טובה.
כאשר הקרב אבד, עמדו הואור והורין צד אל צד בעמדת לחימה מול האורקים, ואפשרו לטורגון לברוח.
לבסוף הואור נהרג על ידי חץ מורעל שפגע בו בעינו.
לאחר שנודעו תוצאות הקרב ובהיעדר מידע על אשר קרה להואור, שקעה ריאן בייאוש ועזבה את דור-לומין בעודה בהריון עם בנו של הואור.
היא הייתה נספית בוודאי אלמלא באו לעזרתה העלפים האפורים, עלפי הסינדר שהביאו אותה למקום משכנם בהרים שממערב לאגם מיתרים.
ריאן קראה לו בשם אשר בחר אביו לפני צאתו למלחמה וביקשה מהעלפים לאמצו ולגדלו כי עליה לחפש את הואור, העלף אנאל אשר לחם וחזר מהקרב סיפר אז לריאן כי הואור נספה בקרב לצד הורין אחיו והוא טמון בתל הנופלים הגדול שהקימו האורקים בשדה הקרב.
בצערה עזבה ריאן את משכן העלפים והגיעה להוד-אן-נדנגין, גבעת ההרוגים, וראתה את תלוליות השרידים הנרקבות והמושחתות, ואז לקתה בחולי ומתה בשנת 473 לספירה.
אף על פי שלא זכה לראות כלל את בנו טואור, נובעת חלק מתהילתו של הואור, מתהילתו של טואור, אשר היה אחד מגדולי האדין, ואף התחתן עם עלפית.
טוהור גם זכור על ידי הנומנורים כסבו ההרואי של אארנדיל המבורך.
הוֹאוֹפּוֹנוֹפּ֫וֹנוֹ היא שיטה הוואית עתיקה של פיוס וסליחה.
משמעות המושג הואופונופונו הוא לתקן טעות.
הואו = לעשות משהו, פונו = הוגן, נכון, פונופונו = הוגן ונכון בר קיימה.
שיטות סליחה דומות מבוצעות באיים ברחבי דרום האוקיינוס השקט, כולל הוואי, סמואה, טהיטי וניו זילנד.
ההואופונופונו המסורתי בוצע לרוב בתוך המשפחה המורחבת בידי בן משפחה.
התהליך בוצע בידי קהונות (כוהנים) שהם מרפאים ילידי הוואי.
(א) "להחזיר למוטב; להחזיר לסדר או לצורה, לתקן, ללמוד מחדש, להתאים, להטיב, להסדיר, לווסת, לישר, לנקות לעשות מסודר או מדויק, לנהל, לפקח, להשגיח, לארגן, לערוך, לעבוד בזהירות או בצורה מסודרת; להתכונן, כמו שאיש השט בקאנו מתכונן לתפוס גל.
(ב) "ניקוי מנטלי: כינוסים משפחתיים שבהם מערכות היחסים חזרו למוטב (הואופונופונו) דרך תפילה, דיון, וידוי, חזרה בתשובה, השבה וסליחה הדדיים".
מרי קוונה פוקוי Mary Kawena Pukui (ילידת 1895) רשמה בפעם הראשונה את חוויותיה ותצפיותיה מילדותה בספרה שיצא לאור בשנת 1958.
פוקוי תיארה בספרה את ההואופונופונו כמנהג של בני המשפחה המורחבת, אשר נפגשים כדי "לתקן" מערכות יחסים במשפחה.
חלק מהמשפחות נפגשו מדי יום או פעם בשבוע, כדי למנוע מבעיות להתפרץ.
משפחות אחרות נפגשו כשאדם במשפחה חלה, מתוך אמונה שמחלה נגרמת ממתחים של כעס, אשמה, האשמות וחוסר סליחה.
בהוואי, כשמישהו מהילדים במשפחתה חלה, הייתה הסבתא שואלת את ההורים: "מה עשיתם?" זאת משום שההוואים האמינו שריפוי יכול לבוא רק על ידי סליחה מוחלטת של כל בני המשפחה.
תהליך ההואופונופונו המסורתי בוצע כדי לתקן, לשקם ולשמור על מערכות יחסים טובות בין בני משפחה ועם האלים על ידי הגעה לגורמי הצרות ולמקורן.
התהליך המסורתי בוצע לרוב בידי הבכיר ביותר במשפחה והוא שניהל אותו.
הוא או היא היו אוספים את המשפחה יחד.
תהליך ההואופונופונו התחיל תמיד בתפילות, לאחריהן היו מציינים את הבעיה, ודנים בעבירה.
מכל בני משפחה היה מצופה לשתף פעולה ולא להיאחז בהצדקה "תקלה".
היה ניתן לקחת תקופה אחת או יותר של שתיקה ולהרהר על הסתבכות הרגשות והפציעות.
הרגשות של כולם היו מקבלים הכרה.
אז התרחשו הווידוי, החרטה והמחילה, כשכולם משחררים זה את זה מהבעיות ומרפים, ויחדיו קוטעים את העבר.
בסיום הטקס היו כולם יחדיו סוגרים את האירוע בסעודה טקסית, הנקראת פאני (Pani).
"הוא" הוא סינגל שהוקלט על-ידי הזמרת הישראלית שיר חיימוב.
השיר נכתב על-ידי הדס כהן, הולחן על-ידי מורן דוד והופק על-ידי המפיק הישראלי-קנדי עידו בריאן ריבלין.
השיר שוחרר במהלך שירותה של חיימוב בלהקה צבאית ותוכנן להיות חלק מאלבום הבכורה שלה.
בראיון לאתר פרוגי, שיתפה חיימוב בתמיכה הגדולה שמקבלת ממשפחתה ומהצוות שלה מצד אחד, וכן בהלם והתדהמה מהפרגון והחיבוק החם מתחנות הרדיו.
בראיון נוסף לידיעות אחרונות, סיפרה שיר כי מטרתה בבחירת השיר הייתה העברת מסר של העצמה נשית.
השיר זכה למעל לחצי מיליון צפיות ביוטיוב, להשמעות רבות בתחנות הרדיו בישראל, ואף נכח במשך כ-5 שבועות בעשירייה הפותחת של המצעד השבועי של מדיה פורסט - מתוכם שלושה שבועות במקום הראשון.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על-ידי יונתן פסטרנק ואורן מיוחס והועלה לערוץ היוטיוב של חיימוב ב-29 ביולי 2019. בקליפ נראית חיימוב שרה לאדם ממנו נפרדה לצד רקדנים ושחקנים.
הוא והיא היא סדרת טלוויזיה קומית ששודרה ב-2002 בערוץ 2.
יוצר הסדרה הוא אריק רוטשטיין והיא מבוססת על הסדרה הקנדית "Un gars, une fille", הסדרה שודרה ב-yes בשידורים חוזרים.
התוכנית מציגה מצבים קומיים בין בני זוג הנקראים נילי וגיא.
שני בני הזוג הם הדמויות היחידות שנראו בסדרה, בעוד ששאר הדמויות הוצגו רק בקול.
לאה (חנה לסלאו), אמא של נילי
לימור (יעל לבנטל), חברה של נילי
(דוידה קרול), סבתא של גיא
(שרון פרנס), מדריך חדר כושר
המבקר ארי קטורזה כתב על הסדרה "היא ניחנת באפיזודות נחמדות ובעלות פוטנציאל להיהפך למשהו גדול יותר, אבל הן עדיין לא שלמות ומושחזות כיאות.
כמו כן, הדמויות לא מאופיינות עד הסוף".
"הוא חזר בתשובה" הוא שיר שכתב אריק איינשטיין והלחין שם טוב לוי.
השיר מופיע באלבומם המשותף "פסק זמן", שיצא בשנת 1984.
השיר נכתב על ידי איינשטיין לאחר שקרא כתבה בעיתון על נתק ביחסים בין ילדים להורים לאחר שאלה חזרו בתשובה.
יש הטוענים כי השיר נכתב על חברו אורי זוהר, אך לא כך הדבר.
יחד עם זאת בהלווייתו של איינשטיין ספד לו זוהר וציטט שורה מהשיר:
למרות שנשאל איינשטיין לא ענה אם השיר נכתב על אורי זוהר.
זוהר היה חברו הטוב מימיה העליזים של חבורת לול.
זוהר לא היה היחיד שחזר בתשובה מקרב אמנים ידועים באותה תקופה.
היו בהם פופיק ארנון ואיקא ישראלי.
גם אשתו של זוהר ואם ילדיו אליה, חזרה בתשובה וכן ילדיו של זוהר ובנותיו של איינשטיין.
הקליפ לקוח מתוך התכנית "לא עומד בקצב" משיריו של איינשטיין ששודרה בערוץ 1 ב-1985.
בחצי הגמר של התכנית הכוכב הבא, ביצעו האחים גת את השיר.
הואה שואנדה (הגייה: h oʊ ˈ ɑː ʃ ɔː n ˈd eɪ) בווייטנאמית: Hoa Xuan Nguyen, ידוע באופן מקצועי בשם Hoa Xuande , הוא שחקן אוסטרלי ממוצא וייטנאמי.
שואנדה נולד בסידני, אוסטרליה, בן להורים מהגרים מווייטנאם.
הוא למד באקדמיה לאמנויות הבמה של אוסטרליה המערבית (אנ') (WAAPA) של אוניברסיטת אדית קוון (אנ').
בשנת 2012 קיבל את תפקידו הראשון בתפקיד קטן בסרט "Careless Love".
משנת 2016 עד 2017, שואנדה גילם את אלווין בסדרה הקומית Ronny Chieng: International Student.
בשנת 2020 הוא גילם את קוואה בסדרת הטלוויזיה Hungry Ghosts.
לאחר מכן הוא גילם את לין בסדרת האקשן מ-2021 "קאובוי ביבופ".
בשנת 2022, לוהק שואנדה לתפקיד ראשי בסדרת הדרמה ההיסטורית "נאמנות כפולה" משנת 2024. המיני-סדרה היא עיבוד לרומן משנת 2015 באותו שם שנכתב על ידי וייט ת'אנג אינגוויאן.
הסדרה עלתה לראשונה בערוץ HBO באפריל 2024.
בנובמבר 2024, שואנדה לוהקה לעונה השנייה של "אווטאר: כשף האוויר האחרון" בתפקיד פרופסור זאי, ראש מחלקת האנתרופולוגיה באוניברסיטת בייסינג סה.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס ג'ות'הם לטלוויזיהההופעה הטובה ביותר במיני-סדרהנאמנות כפולה2025פרס סטלייטהשחקן הטוב ביותר במיני סדרה, סדרה מוגבלת או סרט קולנוע שנעשה לטלוויזיה
הוא יודע שאת לבד () הוא סרט אימה אמריקאי מסוג סלאשר משנת 1980, בבימויו של ארמנד מסטוריוני ועל התסריט הופקד סקוט פארקר.
בסרט משחקים קייטלין או'הייני, דון סקרדינו, אליזבת קמפ, טום רולפינג וטום הנקס בתפקידו הקולנועי הראשון.
העלילה מתמקדת בכלה לעתיד שנרדפת על ידי רוצח סדרתי שייעדו הוא הריגת כלות ואנשים הקרובים להן.
העלילה מתחילה כאשר איימי ג'נסן, כלה לעתיד, מוצאת את עצמה במרכז מסע רציחות.
היא פונה לבן זוגה לשעבר לעזרה, וביחד הם מנסים לברוח מהרוצח ולהביס אותו לפני שיהיה מאוחר מדי.
קייטלין או'הייני – איימי ג'נסן
טום רולפינג – ריי קרלטון
לואיס ארלט – בלש לן גמבל
טום הנקס – אליוט (תפקיד קטן)
הסרט צולם בסטטן איילנד, ניו יורק בשנת 1979 בתקציב של 250,000 דולר.
הוא הופק על ידי חברת Magno Sound Inc.
הסרט זכה להפצה רחבה בסוף אוגוסט 1980 והכנסותיו בקופות עמדו על 4,875,436 דולר.
"הוא יודע שאת לבד" נחשב לסרט סלאשר קלאסי של שנות ה-80, שהושפע מהצלחת הסרט "ליל כל הקדושים" משנת 1978. הבמאי ארמנד מסטוריוני זכה להכרה על יכולתו לייצר מותחן מסחרי בזמן ובתקציב מוגבל, והסרט ציין את תחילת קריירת הבימוי שלו בסרטי אימה.
בנוסף, הסרט מפורסם בהיותו הסרט הראשון בו הופיע טום הנקס.
"הוא כאן" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית קורין אלאל.
את השיר הוציאה ביוני 1992 לאור חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט, כסינגל השישי והאחרון מתוך אלבומה החמישי של הזמרת, "זן נדיר".
"הוא כאן" נכתב והולחן על ידי עוזי בן כנען ואלאל בהתאמה.
על הפקתו המוזיקלית הייתה יהודית רביץ אחראית.
השיר מתאר בוקר, בו כל פרט קטן בסביבה מדגיש תחושת נוכחות וחברות.
בשני הבתים הראשונים, הדוברת מתארת כיצד היא מקבלת את היום החדש באמצעות פעולות כמו פתיחת החלונות, הרמת התריסים והסטת הווילונות.
לאחר מכן נודע כי היא אינה לבד, שיש מישהו איתה, עם הדגשה על כך שהוא "כאן".
בקטע מעבר מתוארת פריחה של חרציות וכורכומים.
אחר כך חוזרת המנטרה על פיה ישנה לצד הדוברת דמות נוספת.
בבית השלישי, אלאל מתארת את "הקפה של הבוקר", שהוא ערב לחיך.
בנוסף, מספרת על סיטואציה אינטימית שבה שתי ידיים אוחזות בספלים.
כשבפנים ובחוץ נשמעים מסרים של נוכחות וחברות מעביר השיר תחושה חזקה של נחמה וביטחון, מעצם הידיעה שיש מישהו לידה.
בעטיפה יש ציור של בניין עם חלונות פתוחים.
בחלונות נראים דמויות שונות: דמות עם שיער קוצני מחזיקה כרזה עם הכיתוב "בוקר טוב", דמות עם שיער בהיר וידיים על הראש, ודמות עם בועת דיבור שבה כתוב "הוא כאן".
בחלונות התחתונים רואים דמות עומדת בתנוחה רגועה עם ידיים על המותניים, דמות עם ידיים מורמות ומחייכת, ודמות מנפנפת עם חיוך ובועת דיבור שאומרת "2:30".
"הוא כאן" לא זכה להצלחה במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
ב-6 בספטמבר נכנס לדירוג במקום ה-30 והאחרון.
הוא יצא ממנו בשבוע שאחר כך.
עם זאת, במצעד של גלי צה"ל הגיע למקום העשירי.
"הוא יהיה לי בעל" הוא שיר מתוך המחזה "שני קוני למל", המבוסס על המחזה היידי "דער פאנאטיק אדער די ביידע קונילעמעל" (שני קוני למל או הקנאי) שכתב הסופר והמחזאי היידי אברהם גולדפדן בשנת 1880 לערך.
בשנת 1959, הועלה המחזה בעברית, עבור התיאטרון התל אביבי "דו-רה-מי", ועובד לסרט הקולנוע "שני קוני למל" בכיכובו של מייק בורשטיין, בשנת 1966.
בקיץ 1959, העלה התיאטרון "דו רה מי" בניהולו של ג'ורג' ואל, את הקומדיה המוזיקלית "שני קוני למל", בכיכובם של יעקב בודו וג'טה לוקה שזכתה להצלחה גדולה; המשורר היידי משה סחר עיבד את המחזה וכתב לו שירים מקוריים.
המלחין הישראלי-פולני, שאול (סוורין) ברזובסקי, כתב את הלחנים לשירי המחזה.
השחקנית ג'טה לוקה, המשחקת את קרולינה, ביתו של פנחס'ל, גביר העיירה קבצנסק, שרה את השיר במחזמר.
בשנת 1966, יצא לאור סרט הקולנוע הישראלי "שני קוני למל", בכיכובו של מייק בורשטיין.
הזמרת עדנה גורן, שרה את השיר, מתוך האלבום של שירי המחזמר, בעיבודו של שמעון כהן, שיצא באותה שנה בהוצאת CBS.
"בעל בעל לב" הוא סרט טלוויזיה מוזיקלי שיצרו התסריטאי גל אוחובסקי והבמאי איתן פוקס בשנת 1997. שם הסרט נלקח מתוך השורה הראשונה של השיר.
הצמד משה ואורנה דץ, הקליטו גרסה מחודשת של השיר, בעיבודו של דודי רוזנטל, באלבומם "השישי", בהוצאת "הד ארצי", משנת 1996.
הוא ולא אחר הוא אלבום האולפן השמיני של הזמר החרדי-אמריקאי יידל ורדיגר.
האלבום יצא לאור בשנת 2025, על ידי חברת התקליטים Yeedle.
מתוך האלבום בלטו הלהיטים "הוא ולא אחר", "ממעמקים", "קומי אורי", ו-"ראו ראו".