tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החשיבות של משימתם לא נצפתה די צרכה והם חסרו את האמצעים לביצועה.
בנוסף, אכיפת החוק לא בוצע תחת חסותה של סמכות מרכזית אחת.
ניסיונות רבים לאכוף את חוק היובש נכשלו עקב חוסר השקיפות בין הרשויות הפדרליות והרשויות המדינתיות.
יותר מכך, הגאוגרפיה של ארצות הברית גרמה לקשיים באכיפת החוק.
ריבויים של העמקים, ההרים, האגמים והביצות, בנוסף לנתיבי המים, הנמלים והגבולות אותם חלקה ארצות הברית עם שכנותיה, קנדה ומקסיקו, גרמו לקשיים מרובים לסוכנים בבואם לעצור את מבריחי המשקאות.
בסופו של דבר, עם ביטולו של החוק, הגיעו לידי הבנה שהאמצעים שהוקצו לאוכפי החוק היו בלתי מעשיים.
חקיקתו של חוק היובש היוותה מכה אנושה לתעשיית המשקאות וביטולו היה צעד ראשון לקראת שיקומו של מגזר עסקי זה.
דוגמה טובה לכך הייתה העיר סנט לואיס, שהייתה אחת היצרניות החשובות של משקאות חריפים לפני חקיקת חוק היובש ועם ביטולו היא השיבה לעצמה עד מהרה את מקומה בתעשייה זו.
לרשות המבשלה הראשית בעיר עמדו 50,000 חביות של בירה מוכנות להפצה מאז 22 במרץ 1933 והיא הייתה הראשונה לחדש את האספקה לשוק כשמבשלות אחרות הולכות עד מהרה בעקבותיה.
לאחר ביטול החוק השיגו חנויות רבות רישיונות למכירת משקאות חריפים וחידשו את המלאי שלהן לצורך חזרה לעסקי המכירה של המשקאות.
עם חידוש ייצור הבירה, חזרו אלפי פועלים להיות מועסקים שוב בתעשייה.
חוק היובש יצר שוק שחור שהיווה תחרות לתעשייה הרשמית, שהייתה גם כך תחת לחץ.
רוזוולט נבחר על בסיס תוכנית הניו דיל, שהבטיחה שיקום כלכלי.
שיקום כזה היה אפשרי רק באמצעות כלכלה רשמית שתוכל להתחרות בהצלחה עם כוחות כלכליים שונים, כולל השוק השחור.
דבר זה השפיע על תמיכתו בחקיקתו של התיקון ה-21 שביטל את חוק היובש.
התיקון ה-21 לא אוסר על מדינות להגביל או לאסור על משקאות חריפים.
תחת זאת הוא אוסר על "העברה וייבוא" של משקאות חריפים "בכל מדינה, טריטוריה או שטח של ארצות הברית", " תוך כדי הפרה של החוקים המקומיים" ובכך הוא מאפשר למדינות ולרשויות המקומיות לשלוט על התחום.
בעקבות ביטול חוק היובש ניתן למכור משקאות חריפים באופן חוקי בחלק, אך לא בכל, הערים והמחוזות במדינה מסוימת.
במקביל, היו מדינות שהמשיכו לאכוף את חוקי היובש.
מיסיסיפי, שאסרה על משקאות חריפים כבר ב-1907, הייתה האחרונה לבטל את חוק היובש ב-1966. קנזס לא התירה עד 1987 את מכירתם של משקאות חריפים לצריכה במקום.
עד היום חל איסור או הגבלה על מכירת משקאות חריפים במחוזות רבים (כגון מחוז נוט שבקנטקי) ובערים רבות במדינות שונות בארצות הברית.
בנוסף, המשקאות החריפים אסורים בשמורת האינדיאנים, חוק שהיה בתוקף עוד לפני חקיקתו של התיקון ה-18.
לאחר ביטול חוק היובש הודו רבים מתומכיו בכישלונו.
רוקפלר, הבן הסביר את עמדתו במכתב שכתב ב-1932:
לא ברור אם חוק היובש הקטין את צריכת האלכוהול לנפש.
על פי חלק מההיסטוריונים צריכת המשקאות החריפים בארצות הברית לא חזרה לרמה שלפני כניסת החוק עד לשנות השישים.
היסטוריונים אחרים גורסים שצריכת האלכוהול הגיע לרמה שלפני תחילת תקופת היובש כבר שנים מעטות לאחר סיומה ושהיא המשיכה לעלות.
שיעור שחמת הכבד, שבאופן רגיל היא תוצאה של אלכוהוליזם, ירדה לשני שלישים במהלך תקופת היובש.
בעשורים שלאחר תקופת היובש, הסירו האמריקאים כל סטיגמה שהייתה עשויה להיות כנגד צריכת משקאות חריפים.
על פי סקר של מכון גאלופ שנערך כמעט כל שנה מאז 1939, כשני שלישים מהאמריקאים מעל גיל 18, צורכים אלכוהול.
רוב הכלכלנים של ראשית המאה ה-20 היו בעד חקיקתו של התיקון ה-18. סיימון פאטן (Patten), אחד ממובילי המאבק למען הנהגתו של חוק היובש, צפה שהחוק יעבור בסופו של דבר מסיבות תחרותיות והתפתחותיות.
הכלכלן אירוינג פישר היה פרופסור באוניברסיטת ייל ומתומכי החוק אשר נהג לכתוב מאמרים רבים על החוק במהלך תקופת היובש.
במאמרו "כלכלת חוק היובש" (The Economics of Prohibition), הוא מדגים את ההשפעות הכלכליות של החוק.
לזכותו של פישר נזקפים המאפיינים לחוקי איסור אחרים, כמו האיסור על המריחואנה.
הנקודה המרכזית בדבריו היא ההשלכה של חוק היובש על הפשע, על הבריאות, ובעיקר על פריון העבודה.
המושג "יום שני הכחול" (Blue Monday), מתייחס לחמרמורת שחווים העובדים בימי שני לאחר שבמהלך סופי השבוע הם בילו בשתיית משקאות חריפים, וכתוצאה מכך הפכו ימי שני לימים מבוזבזים מבחינות פריון העבודה.
הפשע המאורגן בארצות הברית קיבל את הדחיפה הגדולה ביותר כתוצאה מחוק היובש.
עד ל-1920, הגבילו קבוצות מאפיה את פעילותם לזנות, הימורים וגנבה, כאשר הברחת משקאות התפתחה כתגובה לחוק היובש.
שוק שחור רווחי, לעיתים אלים, לסחר באלכוהול, החל לפרוח.
ארגוני פשע חזקים גרמו לתופעת שחיתות בכמה גופי אכיפת חוק ולסחטנות.
חוק היובש סיפק בסיס כלכלי לפריחתם של ארגוני הפשע.
במקום לצמצם את ממדי הפשע, חוק היובש הפך כמה ערים לשדות קרב בין כנופיות יריבות שעסקו בהברחת משקאות.
במחקר שנערך על יותר מ-30 ערים ראשיות בארצות הברית במהלך השנים 1920–1921, התברר כי כמות מעשי הפשע גדלה ב-24%.
בנוסף, מעשי גנבה ופריצות גדלו ב-9%, מעשי רצח ב-12.7%, כמות התקיפות עלתה ב-13%, צריכת סמים עלתה ב-44.6% והוצאות המשטרה עלו ב-11.4%.
כל אלה היו בעיקר תוצאה של מה שנקרא "אלימות של השוק השחור" והסחת הדעת מפשעים שלא קשורים לחוק היובש.
אף על פי שהתומכים בחוק היובש קיוו שהוצאתו של האלכוהול מחוץ לחוק תפחית את ממדי הפשיעה, במציאות, היה זה חוק וולסטאד שגרם לשיעורי פשע גבוהים יותר בהשוואה לתקופה שלפני הנהגת החוק ועלייתם של ארגוני הפשע.
יתרה מכך, הפופולריות של משקאות חריפים חזקים יותר זינקה מכיוון שהברחתם הייתה ריווחית יותר.
כדי למנוע ממבריחי משקאות את השימוש בכוהל תעשייתי לצורך ייצור משקאות בלתי חוקיים, הורתה הממשלה הפדרלית על הפיכתו של הכוהל התעשייתי לרעיל.
בתגובה, שכרו מבריחי המשקאות כימאים, שהצליחו להחזיר את הכוהל למצב שבו הוא ראוי לשתייה.
בתגובה לכך, הורה משרד האוצר ליצרני הכוהל להוסיף לו רעלים חזקים יותר, כולל את הרעל החזק במיוחד, מתנול.
חוקרי מקרי המוות בניו יורק התנגדו בחריפות למדיניות זו בשל הסכנה שהיוותה לחיי אדם.
כ-10,000 בני אדם מתו משתיית כוהל מפוגל עד לסוף תקופת היובש.
חוקר מקרי המוות של העיר ניו יורק, צ'ארלס נוריס האמין שהממשלה לקחה על עצמה את האחריות לרצח כאשר היא ידעה שהרעלת הכוהל לא תרתיע אנשים מלשתות אותו ולמרות זאת היא המשיכה להרעיל כוהל תעשייתי.
נוריס העיר: "הממשלה ידעה שזה לא יעצור אנשים משתייה...
עם זאת היא המשיכה בתהליך ההרעלה, מבלי לשים לב לכך שהאנשים הנחושים לשתות, צורכים על בסיס יומי את הרעל.
בידיעתה שזוהי האמת, ממשלת ארצות הברית חייבת להיות מואשמת באחריות המוסרית למותם של מקרי מוות אלה, אף על פי שמבחינה משפטית היא לא אשמה בכך".
חומר קטלני נוסף שלעיתים קרובות החליף את מקומו של האלכוהול היה ג'ל בערה לחימום מזון שנקרא Sterno.
כאשר היו מסננים את החומר הזה דרך מסנן מאולתר, כמו מטפחת, היה נוצר תחליף גס לליקר.
עם זאת, התוצאה הייתה רעילה, אך לא תמיד הייתה קטלנית.
רבים מאלה שהורעלו מחומר זה התארגנו לתביעת פיצויים מהממשלה לאחר סיום תקופת היובש.
הכנת משקאות חריפים בבית הייתה תופעה נפוצה מאוד בתקופת היובש.
בחנויות נמכר תרכיז ענבים שעליו תוויות "אזהרה", שבהן פורטו הצעדים שיש לנקוט כדי להימנע מהפיכת המיץ ליין.
בחלק מבתי המרקחת נמכר "יין רפואי" עם ריכוז של 22% אלכוהול.
כדי להצדיק את המכירה, היה ליין טעם של תרופה.
מאחר שמכירת אלכוהול תוצרת בית הייתה בלתי חוקית וכן היוותה השתמטות ממס, כוחות אכיפת החוק רדפו ללא הרף את היצרנים.
בתגובה, התאימו מבריחי המשקאות את המכוניות והמשאיות שלהם על ידי שיפור המנועים והמתלים שלהם כדי שהרכבים יהיו מהירים יותר ובכך הניחו שהם יוכלו להגדיל את סיכוייהם מול סוכני אכיפת חוק היובש.
חנויות שיתפו גם הן פעולה עם שוק האלכוהול המחתרתי על ידי מילוי המחסנים שלהם בחומרים שניתן היה לרכוש אותם באופן חוקי, אך יכלו להוות מרכיבים לייצור משקאות חריפים.
לחוק היובש הייתה גם השפעה על תעשיית המוזיקה בארצות הברית, במיוחד הג'אז.
מסבאות ספיק איזי נעשו פופולריות מאוד באותה תקופה והשפעת השפל הכלכלי גרמה לנדידה שהובילה להפצת מוזיקת הג'אז.
תנועת הנדידה החלה מניו אורלינס והגיע עד לשיקגו ולניו יורק.
תופעה זו הובילה להתפתחותם של סגנונות שונים בערים שונות.
בשל הפופולריות שלו במסבאות הספיק איזי, ובשל התפתחותם של אמצעי הקלטה מתקדמים יותר, נעשה הג'אז פופולרי עד מהרה.
מוזיקת הג'אז קירבה בין המוזיקאים, שהיו שחורים ברובם, לבין הקהל הלבן ברובו.
יחד עם ההשפעות הכלכליות, הנהגתו ואכיפתו של חוק היובש גרם לגידול בהוצאות הממשלתיות.
במהלך שנות העשרים גדל התקציב השנתי של הסוכנות לאכיפת חוק היובש (Bureau of Prohibition) מ-4.4 מיליון דולר ל-13.4 מיליון דולר.
בנוסף, משמר החופים של ארצות הברית הוציא 13 מיליון דולר מדי שנה על אכיפת חוק היובש.
מספרים אלה לא כוללים את הוצאותיהם של גופי הממשל המקומי והמדינתי.
עם ביטול חוק היובש ב-1933, איבדו ארגוני הפשע כמעט את כל הרווחים שלהם מהמסחר במשקאות חריפים בשוק השחור ברוב המדינות, זאת בשל התחרות עם חנויות חוקיות שמכרו משקאות במחיר זול יותר.
כתוצאה מחוק היובש חלה נסיגה בתהליך ההתפתחות של תעשיית ייצור המשקאות החריפים.
יצרנים בקנה מידה גדול סגרו ברובם את שעריהם ומנגד ייצרו אזרחים פרטיים משקאות באופן בלתי חוקי.
סגירת המפעלים לייצור המשקאות והעסקים למכירתם הביאו לידי שקיעתו של ענף כלכלי זה.
ב-1930 העריך הנציב לחוק היובש שב-1919, השנה לפני חקיקתו של חוק וולסטאד, הוציא האמריקאי הממוצע 17 דולר לשנה על משקאות חריפים.
ב-1930, בשל צמצום מקורות האספקה עקב אכיפת החוק, חל גידול בהוצאה על משקאות ל-35 דולר לשנה (האינפלציה הייתה אפסית בתקופה זו).
כתוצאה מכך התפתחה תעשיית משקאות בלתי חוקית שגלגלה 3 מיליארד דולר לשנה, שעליהם לא שולם כל מס.
שתיינים כבדים ומכורים לאלכוהול היו בין אלה שהושפעו בצורה הרחבה ביותר במהלך תקופת היובש.
אלה שהיו נחושים בדעתם להשיג את המשקה, יכלו לעשות זאת, אך לאלה שהבינו שהרגלי השתייה שלהם הם הרסניים, היו קשיים למצוא את המשקאות.
קבוצות סיוע למכורים לאלכוהול נעלמו יחד עם מפעלי הייצור למשקאות.
ב-1935 הוקם גוף סיוע חדש למכורים, אלכוהוליסטים אנונימיים.
עם סיום תקופת היובש שבו רק כמחצית ממבשלות הבירה שפעלו קודם לכן לפעילות.
כותבי דברי הימים של תעשיית היין מציינים שחוק היובש הרס את תעשיית היין של ארצות הברית.
יקבים איכותיים פינו את מקומם ליצרני יין מאיכות ירודה שהשתמשו בגפנים שהענבים שלהם היו בעלי קליפה עבה יותר הניתנים להובלה באופן קל יותר.
גם חלק ניכר מהידע שנאגר על ייצור יין אבד, בין אם עקב הגירתם של יצרני יין לארצות אחרות או עקב נטישת הענף.
משקאות מזוקקים הפכו לפופולריים יותר במהלך תקופת היובש.
בשל תכולת האלכוהול הגבוהה שלהם בהשוואה ליינות מותססים ולבירה, החל להיות מקובל הערבוב של משקאות אלה ודילולם.
ייצור יין במהלך תקופת היובש
חוק וולסטאד אפשר באופן מפורש לחקלאים לייצר יינות מסוימים לצריכה ביתית, ואכן רבים ניצלו אפשרות זו.
מגדלי גפנים ייצרו תרכיזי ענבים שנקראו לעיתים "לבני יין" (wine bricks או wine blocks).
שיטה זו אילצה את מגדלי היין המובילים בקליפורניה להגדיל את שטחי הגידול שלהם בכ-700 אחוזים במהלך חמש השנים הראשונות של תקופת היובש.
תרכיז הענבים נמכר כשעליו מצוינת אזהרה: "לאחר המסתה של הלבנה עם גלון מים, אין לאחסן את הנוזל בכלי למשך 20 ימים, שכן הוא עלול להפוך ליין".
יצרני לבנות היין מכרו אותן במגוון של תשעה זנים של גפנים.
חוק וולסטאד אפשר מכירתו של יין לצורכי פולחן.
כמרים יכלו לרכוש יין לצורכי המיסה ורבנים יכלו למכור יין ליחידים לשימוש ביתי בשבתות ובחגי ישראל.
רשות מס ההכנסה החזיקה רשימות של ארגונים דתיים שהורשו לרכוש יין.
בקרב היהודים היו כאלה שניצלו את ההיתר לסחר ביינות לרעה תחת מסווה של סחר ביין לצרכים דתיים.
על פי המסורת היהודית, תקופת הזוגות נמשכה כמאתיים שנה בימי הבית השני (המאה ה-2 לפנה"ס והמאה ה-1 לפנה"ס, ג'תק"ע - ג'תש"ע בערך), ובה ההנהגה הרוחנית של עם ישראל הורכבה מזוג חכמים שכיהנו במשותף כראשי הדור: אחד כנשיא, ומשנהו כאב בית הדין של הסנהדרין.
במהלך התקופה כיהנו בתפקיד חמישה זוגות של תנאים בחמישה דורות עוקבים.
הזוגות מכונים בספרות חז"ל בתואר "אבות העולם".
על אף שהזוגות נחשבים לתנאים, קיים בידול ביניהם ובין התנאים שמימי הלל ושמאי ואילך - חכמי המשנה.
התפקיד של אב בית הדין של הסנהדרין קדם לתקופת הזוגות.
מינוי חכם לתפקיד נשיא היה חדש, והחל בתקופת הזוגות.
בימי הדור הראשון לזוגות הצליחו מתיוונים להשתלט על משרת הכהן הגדול.
לכהן הגדול היו תפקידים לצורכי פנים ולצורכי חוץ.
החכמים מינו מקרבם נשיא נאמן לתורה, שיהווה חלופה לתפקידי הכהן הגדול.
עם עזיבתה של הסנהדרין את לשכת הגזית, 40 שנה לפני חורבן הבית, ירד מעמדו של אב בית הדין.
מכאן ואילך עמד הנשיא בלבד בראש חכמי התורה, חדל סדר זוגות והחלה תקופת התנאים.
רשימת הזוגות מופיעה ב, ברשימת ראשי החכמים שבתקופת בית שני:
יוסי בן יועזר איש צרדה ויוסי בן יוחנן איש ירושלים.
יהושע בן פרחיה ונתאי הארבלי.
יהודה בן טבאי ושמעון בן שטח.
שמעיה ואבטליון.לאחר שמעיה ואבטליון הנהיגו את העם תקופה מסוימת בני בתירה שהעבירו את ההנהגה להלל הזקן.
שמאי החליף חכם בשם מנחם שהיה בן הזוג המקורי של הלל, ולפי דברי המשנה "יצא מנחם, נכנס שמאי".
החכם המנוי ראשון בכל זוג כיהן כנשיא הסנהדרין, והשני כאב בית דין של הסנהדרין.
על פי רש"י, הזוגות נחלקו במחלוקת הראשונה בתולדות ההלכה: המחלוקת על הסמיכה ביום טוב.
מחלוקת זו לא הוכרעה במשך כמה דורות, כאשר בכל דור נחלקו ביניהם הנשיא ואב בית הדין של אותו דור.
תקופת החושך האתיופית (פוסט אקסום) היא תקופה בה חדר האסלאם למזרח אפריקה ולאתיופיה.
למרות ששמה של התקופה היא פוסט-אקסום (אחרי-אקסום) אין הכוונה שאקסום לא הייתה קיימת אלא שהשם אקסום אינו מופיע יותר והוא מוחלף בשם חבש שהחל להתפשט בתקופה זו.
למרות שמקור השם חבש הוא קדום והיה קיים עוד מהמאה ה-1 הוא לא היה בשימוש המוני עד לתקופה זו.
במקום הוקמה סולטנות מוסלמית - יפאט עד תחילת המאה ה-12 והייתה איסלמיזציה של העמים באזור.
תקופת המעבר ביוון או תקופת החושך היא תקופה בת כ-400 שנה בתולדות יוון העתיקה, שראשיתה במשבר תקופת הברונזה המאוחרת במאה ה-12 לפנה"ס וסופה במאה ה-8 לפנה"ס.
תקופת המעבר התאפיינה בשפל של היצירה התרבותית והאמנותית ביוון, באורח חיים פרימיטיבי, בחוסר סימנים המעידים על ידיעת קרוא וכתוב, ובחוסר עדויות לאדריכלות בת התקופה ומפעלי בנייה ציבוריים.
המציאות החברתית בתקופה זאת, כפי שמשתקפת מיצירותיו של הומרוס, היא של חברה פטריארכלית, ללא מרכזים עירוניים, המפוזרת בכפרים ובנחלות משפחתיות, ומחולקת ליחידות בסיסיות של משפחות, בתי אב ושבטים.
שם התקופה נובע מכך שהיא נחשבת כתקופת מעבר בין התקופה המיקנית של יוון העתיקה (המאה ה-17 עד המאה ה-12 לפנה"ס), לבין תקופת יוון הארכאית (המאה ה-8 עד ה-5 לפנה"ס) שבה התעצב העולם היווני כפי שמוכר בעולם המודרני, ובה ניטעו יסודות התרבות היוונית.
המקורות בשפה האנגלית נוטים להשתמש בביטוי "ימי החשיכה של יוון" (Greek Dark Ages) או "ימי הביניים של יוון" כהשוואה להיסטוריה המאוחרת יותר של אירופה, וכהקבלה לימי הביניים.
בתקופה זו נערכה מודרניזציה מסוימת במדינה, כשברקע הכוחות הקולוניאליסטים השולטים מסביבה.
הקיסר הגונדרי, יואס הראשון, נרצח ב-1769 בידי ראס מיכאל(מכונה בכרוניקה של תקופת השופטים "קתליה נגוס"-הורג הקיסר) ויחד איתו פחתה חשיבותם של הקיסרים הגונדרים .
רקע: עלייתו של כאסה היילו
קאסה היילו נולד ב-1818 לתוך המציאות של תקופת השופטים האתיופית, תקופה זו שהתאפיינה במלחמת אזרחים ובמלחמה בין מצביאים, נסיכים ואצילים מקומיים שחלקו את האימפריה ביניהם ולחמו באופן קבוע.
קיסרי השושלת הסולומונית של אותה תקופה היו למעשה בובות שנתמכו על ידי מצביא אחד, והופלו על ידי מצביא אחר וחוזר.
אזורים באימפריה שהיו ממלכות אוטונומיות כמו גוג'אם ושאווה נשלטו על ידי ענפים אחרים של השושלת הסולומונית ובשאווה השליט המקומי סהלה סלאסי הכריז על עצמו כמלך.
בתחילה קאסה היילו התחיל את דרכו כשיפטה מכיוון שהקיסר יוהנס השלישי השתלט על קווארה האחוזה הפיאודלית של משפחתו של קאסה היילו הוא התמרד כנגדו והוצא אל מחוץ לחוק.
קאסה היילו אגר עם הזמן כוח ותמיכה מהתושבים, שלהם הוא חילק כסף ודגן ובהמשך היה מסוגל לא רק לשלוט באדמת אבותיו קווארה אלא היה מסוגל לשלוט בכל מחוז דאמבייה.
כאשר תוודרוס השני נעשה חזק מדי מכדי שאפשר להתעלם ממנו, הוא מונה לדג'אזמאץ של קווארה על ידי הקיסרית מנאן והתחתן עם נכדתה תוובץ' עלי, בתו של ראס באגמדיר עלי השני וסגן הקיסר ב-1845. באוקטובר 1846 תקף קאסה היילו ובזז את אזור דאמבייה, בינואר 1847 הוא המשיך בתוכניתו לכבוש את גונדר.
כאשר קאסה ביטל את תוכניתו לכיבושה של גונדר, הקיסרית מנאן שלח את צבאה צפונית לאגם טאנה, קאסה היילו הביס בקלות את צבא הקיסרית ולקח אותה בשבי יחד עם בעלה הקיסר יוהנס השלישי.
בנו החורג של הקיסר וסגנו עלי השני בחר לתת ולשאת עם קאסה היילו, עלי השני נתן לקאסה היילו לשלוט בכל האזור שמצפון וממערב לאגם טאנה ובתמורה לכך שישחרר את אמו מהשבי.
משנת 1852 ועד ל-1855 אחרי סדרת לחימה עיקשת בין הצדדים ללא שום הפסד של קאסה היילו הקיסרית מאנן ובנה עלי השני נהרגו בקרב אישחל.
המערכה במזרח: וולו, וג ולסתה
לאחר שהצליח להביס את צבא הקיסר תוודרוס היה כעת השליט המרכזי ביותר בצפון ולכן הוא החליט שכעת זה הזמן לאחד את האימפריה תחת שלטון אחד וחזק.
הוא החל לצעוד עם כוחותיו אל עבר מחוזות וואלו, לסתה וווג במרץ 1855 והוביל מערכה אכזרית להכפפת האזור תחת שלטונו.
השליטים המקומיים שושלת יג'ו והזאגווה התנגדו באופן עז לכוחותיו של הקיסר כמו כן גם המאמדוץ' המוסלמים.
בווג ובלסתה הלחימה הייתה אכזרית ואחת מהדוגמאות הם שהיורש לכתר וגשום מהזאגווה גברה מדהין הוצא להורג ונתלה על עץ.
מהלך זה של הקיסר גרם לפחד וכעס בווג ובלסתה.
במחוז וואלו במקביל התנהל מאבק ירושה בין האחים למחצה לכתר וואלו משושלת המאמדוץ' אבא ווטאוו והאימאם אמאדה מאבק שהגיע ללוחמה בין המחנות אך שניהם התאחדו בסופו של דבר ונלחמו כנגד הקיסר באכזריות רבה.
המשך המערכה בוואלו הוביל להתנגדות רבה יותר והקיסר השיב באכזריות שכללה קטיעת איברים.
בסופו של דבר הקיסר לכד את אבא ווטאוו וכלא אותו במקדלה ב-12 בספטמבר ובכך הסתיימה הלחימה בת שבעת החודשים לכיבוש וואלו ביום השני לראש השנה האתיופי.
מאוחר יותר האימאם אמאדה נתפס גם הוא ויחד עם תומכיו האצילים נאסר.
אמאדה הוטבל לנצרות והקיסר הפך לסנדק שלו.
מקדלה נהפכה לבית כלא של אסירים פוליטיים.
המערכה בדרום: כיבוש ממלכת שאווה
הקיסר הפנה כעת את צבאו אל עבר ממלכת שאווה.
שאווה בזמן תקופת השופטים הכירה בקיסר שישב בגונדר כסמל ותפקדה למעשה כממלכה עצמאית שנשלטה על ידי ענף של השושלת הסולומונית והשיא היה כאשר שליטה סהלה סלאסי שינה את תואר השליטים של שאווה מ"מארידאזמץ" ("מפקד מפחיד") ל"נגוס" ("מלך") ושלט בשאווה ביד ברזל בלי התערבות מגונדר.
סהלה סלאסי מת ויורשו היילה מאלכות היה זה שצריך להמודד מול כוחות הקיסר, מלך שאווה הכין את צבאו אך יותר מאוחר חלה ולא היה יכול לעמוד בראש צבאו אף על פי שארגן אותה, כוחות הקיסר חצו את הגבול בין וואלו לשאווה לתוך מחוז מאנז ובמקביל היילה מאלכות נפטר ממחלתו.
מותו של מאלכות גרם למשבר בשאווה ופורר את הצבא שארגן, בעקבות זאת הנשים החזקות בממלכת סבתו זנאבווורק ואמו באזביש מהירו לבירת שאווה לעצור את התפוררות הממלכה וההתנגדות אך נעצרו על ידי כוחותיו של אבטו היילה מיכאל אחיו למחצה של המלך המנוח הנאמן לקיסר תוודרוס.
הכוח הקיסר שכבש את מחוז מאנז המשיך דרומה וכבש את דברה ברהן וערים נוספות.
נראה כי שאווה לקראת כיבוש והיא מתפוררת גם מבפנים, בגידתו של אבטו היילה גרמה לכעס באצולה השוואנית ולכן קבוצה שבראשה עמד אטו באזביה המליכה את בנו של היילה מאלכות, סהלה מריאם בן התשע למלך שאווה והתנגדו תחת דגלו ושמו.
הניסיון להתנגדות לכוחות הקיסר היו חסרות תועלת ושאווה נכבשה על ידי הצבא הקיסרי, סהלה מריאם ואצילי שאווה הובאו ונכלאו במקדלה.
ב-9 בפברואר 1855 גבר קאסה על השליט האחרון בתקופת השופטים האתיופית הדג'זמץ' וובה היילה מריאם.
לאחר מכן, הקיסר לשעבר סהלה דנגל שהומלך והודח חמש פעמים הפציר בקאסה היילו למנות אותו לקיסר והוא סירב, גורלו של הקיסר לשעבר יוהנס השלישי לא היה מוות אלא הוא טופל טוב על ידי קאסה היילו.
קאסה היילו הומלך כקיסר אתיופיה בשם תוודרוס השני בכנסיית וואבה דאראסגה מריאם, על ידי הארכיבישוף של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית האבונה סלמה השלישי.
בזמן שלטונו של תוודרוס כקיסר, הוא שם לו למטרה לאחד ולפתח את המדינה.
הוא שאף לבנות צבא מודרני וריכוזי המבוסס על בירוקרטיה מסודרת ותקשורת מפותחת.
כמו כן הוא ניסה לעניין את האירופאים בברית משותפת על בסיס האיבה לעולם המוסלמי.
רעיונותיו לא מומשו מכיוון שהיה עסוק בכיבושים נרחבים ומכיוון שהאירופאים היו אדישים לבקשותיו וראו בו גורם זניח.
כאשר העביר את עיר הבירה מגונדר לדברה תבור ויותר מאוחר למקדלה הוא כבר שלט בתיגראי, בוואלו בשוואה ובגוג'אם.
על מנת שלא יתרחשו שוב מלחמות אזוריות בין המצביאים השונים הקיסר כלא את רוב האצילים המשפעים ביותר במקדלה.
בין האסירים היה נסיך הכתר הצעיר של שאווה סהלה סלאסי (ידוע יותר בשם מנליק השני).
תוודרוס גידל למעשה את הנסיך הצעיר ואפילו השיא אותו לבתו אליטש תוודרוס.
מריאם ברח לבסוף ממקדלה ונטש את אשתו ובכך פגע בקיסר באופן אישי.
לאחר שאשתו מתה הקיסר נישא שוב, ומאשתו השנייה נולד לו יורש אלמיהיו תוודרוס.
במשך שלטונו של תוודרוס האזור של ים סוף צוין על ידי מלחמה קבועה בין האימפריה העות'מאנית למצרים שניהם אויבים מושבעים של אתיופיה, ובהזדמנויות מרובות ניסו להשתלט על אתיופיה.
בעקבות זאת ניסה תוודרוס לכרות ברית עם האימפריה הבריטית.
באוקטובר 1862 הוא שלח מכתב למלכה ויקטוריה שתעזור לו להילחם כנגד העות'מאנים.
המכתב נענה רק כעבור שנתיים, כאשר הקיסר כלא אזרחים בריטים.
בעקבות כלאית האזרחים הבריטים ב-1868 הצבא הבריטי הגיע לאתיופיה עם כ-32,000 חיילים על מנת להביס את תוודרוס.
הבריטים סיכמו עם קאסה מרצ'ה שהוא יוביל אותם למקדלה דרך תיגראי תמורת כסף וכלי נשק.
תוודרוס הכין את צבאו לקרב במקדלה, במקום שבו הוחזקו האזרחים הבריטים.
הבריטים החלו את המתקפה ב-10 באפריל 1868 ולמחרת שחרר הקיסר את האסירים, אך לא היה די בכך כדי להציל את חייו של הקיסר.
ב-13 באפריל הבריטים תקפו בפעם האחרונה ובאותו הערב תוודרוס השני התאבד.לפני שהבריטים עזבו את אתיופיה הם העלו את מקדלה באש.
חזרה לתקופת השופטים: וגשום גובזה
עקב מותו של הקיסר תוודרוס והנסיגה של הכוחות הבריטיים ממקדלה, וגשום גובזה הכריז על עצמו כקיסר אתיופיה בשם תקלה גיורגיס השני.
גיורגיס ביסס את תביעתו לכתר מכיוון שטען שהוא צאצא של השושלת הסולומונית דרך אמו שהייתה אחותו של קיסר אתיופיה לשעבר סהלה דנגל גיורגיס הוא גם צאצא של שושלת זאגווה דרך אביו ולכן הוא הראה שיש לו שני ייחוסים לבתים היסטוריים וחשובים בהיסטוריה האתיופית.
על מנת שהשליטים המקומיים יכירו בו לגיורגיס לא הייתה ברירה אלא ללכת בדרך הצבאית, תקלה בחר בגוג'אם כראשונה והביס את כוחותיו של דאסטה גוואלה, הוא החליף את דאסטה גוואלה כשליט של גוג'אם ומינה את בלמראס אדאל בן דודו של דאסטה גוואלה.
בעקבות זאת השליטים האחרים ראו שגיורגיס יכנס בהם והם ניהלו במסווה של טקסי נשואים אחותו לאקץ' גאברה מאדהין התחתנה עם שליט גוג'אם החדש, אחיו למחצה היילו ווולד קירוס נישא לבתו של ראס דארג סאהל סאלאסי בן דודו של מלך שאווה מנליק השני טיסמה דארג.
עם הפיוס של המערב והדרום גיורגיס פנה כעת מזרחה לוואלו, גיורגיס הביס את כוחותיו של עלי פאריס.
מותו של אבונה סאלמה השני, וההיעדרות של ארכיבישוף חדש ממצרים, מנעו מגיורגיס להיות קיסר על פי חוק.
מרצ'ה שהיה במשא ומתן עם פטריארך אלכסנדריה דרש לשלוח ארכיבישוף חדש שיכתיר אותו לקיסר אתיופיה, כעת גיורגיס היה חיב להביס את מרצ'ה מכיוון ששלט בכל דרכ הגבול בצפון, גיורגס הכין את צבאו וצעדו דרך סימיאן לתוך מערב תיגראי וחנו ליד העיירה עדי ארקאי.
הקרב בין כוחותיו של גיורגיס לצבאו של מרצ'ה החל ב-11 ביולי 1781 צבאו של גיורגיס שהיה גדול הפסיד בקרב ליד העיר עדווה גיורגיס נתפס ולאחר שנה בשבי הוא מת.
לאחר מותו של תקלה גיורגיס השני קאסה מרצ'ה היה בעל יתרון צבאי גדול מעל כל יריביו האחרים שטענו ולכן הכתיר את עצמו לקיסר אתיופיה בשם יוהנס הרביעי.
ליוהנס היו מתנגדים פניימים כמו מלך שאווה מנליק השני שטען גם הוא לכתר הקיסרי וראס אדאל שקיבל מיוהנס את התואר מלך גוג'אם והוכתר בשם תקלה היימנות על מנת שיתמוך בו.
יוהנס שאף להחליש את ההגמוניה של מנליק השני בדרום ולכן הכתיר את היימנות למלך של קאפה.
בזמן זה גוג'אם שלטה על שטחים נרחבים בתוך האימפריה האתיופית וכללה שטחים מהממלכות באזור וואלגה והגיעה בשיאה עד לנהר גיב.
מנליק כעס מההכתרה של היימנות למלך קאפה ולכן יצא לקמפיין צבאי כנגד היימנות בגוג'אם, בקרב אמבבו גוג'אם הפסידה והיימנות יחד עם בניו נשלחו לאנטוטו, בסופו של דבר מנליק השני ותקלה היימנות הגיעו להסדר, היימנות הכיר במנליק כמלך קאפה ובתמורה קיבל זהב ויהלומים.
יוהנס ראה שאינו יכול על שני המלכים יחד ולכן פנה בידידות ובתו של מנליק זאודיתו נישאה לבנו אראיה סלאסי שניתן לו גם התואר ראס והיה המושל של וואלו.
יוהנס העביר את מושבו מעדווה דרומה למקלה.
הקיסר יוהנס שהיה ביחסים טובים עם האימפריה הבריטית פנה אליהם בבקשה לעצור את ההתפשטות המצרית דרומה, המצריים ששלטו בצפון אתיופיה (באזורים הקרובים לים האדום אריתריאה ) והחלו להתפשט דרומה לכיוון הרר וסיפחו אפילו את סולטנות עפר דבר שהכעיס את אתיופיה.
הבריטים לא התייחסו לבקשות אך נראה שהיו לטובת מצרים בגלל תעלת סואץ שנפתחה ועל מנת לאפשר מעבר בטוח בים סוף היה צורך להשתלט על האזורים החופיים בקרן אפריקה.
בשלטונו יוהנס היה עסוק במאבקים צבאיים בגבולות הצפוניים של האימפריה.
הראשון היה הח'דיו איסמעיל פאשא שליט מצרים, ששאף לכבוש את כל אזור הנילוס תחת שלטונו.
המצרים ניסו לעודד את מלך שאווה מנליק השני להתמרד כנגד הקיסר יוהנס אך בפועל מנליק השני תמך בקיסר והחל לשנוא את המצרים בגלל כיבוש האזור שבין עיר הנמל זילע להרר ב-11 באוקטובר 1875. מנליק ויוהנס ראו את הרר כמדינת לוויין של אתיופיה והכיבוש המצרי הכעיס את שניהם.
כמעט באותו הזמן המצרים החלו להתפשט מעיר הנמל מאסאווה שנמסרה לידיהם מהאימפריה העות'ומנית ב-1867, המצריים שלטו גם ברוב צפון סודאן וכבשו את עיר הנמל זולה וכל ערי הנמל שמדרום למאסאווה, וייסדו אמברגו שמנע ייבוא נשק לתוך השטח האתיופי.
יוהנס פנה לבריטים שיעצרו את בעלי בריתם המצרים, יוהנוס לא נלחם כנגד המצרים ולמעשה הבליג וניסה להראות למדינות אירופה שמצרים היא התוקפנית ולא מדינתו, אך לאירופאים לא היה אכפת ולכן יוהנוס הפסיק את האיפוק והחל לשלוח צבא ולהילחם כנגד מצרים.
לאחר הניסיונות הכושלים לפתרון הבעיה בדרכים דיפלומטיות הכריז יוהנס מלחמה על מצרים ב-23 באוקטובר 1875.
בבוקר של ה-16 בנובמבר 1875 פגש הצבא המצרי את צבאו המוכן של יוהנס בגונבט האתיופים הערימו על המצריים כאשר הם הצליחו לגרום להם לנוע לתוך עמק תלול צר ובכך האתיופים החלו לירות עליהם מתותחים שהוצבו בגבעות שמסביב הצבא המצרי איבד כשליש מחייליו, כולל המפקד עצמו.
החדשות על המפלה של הכוחות המצרים זרעו זלזול בשלטונו של הח'דיו.
המצרים חזרו ארבעה חודשים מאוחר יותר עם צבא מצויד יותר, שמנה בין 15,000 לבין 20,000 חיילים.
הקרב בין שלושת הימים במרץ 1876 בגורה הותיר אחריו 500 חיילים מצריים הרוגים, פצועים ושבויים.
בשנים שלאחר מכן ניסו שתי המדינות להגיע לפתרון דיפלומטי.
באותו הזמן החלה מצרים לאבד בסודאן, אזור שהיה חלק מהטריטוריה המצרית, התנועה המוסלמית המדהיסטית החליפה את המצרים באזור וגם בסכסוך עם אתיופיה.
הבריטים הגיעו כדי להגן על המצריים ב-1884 וארגנו הסכם בין שלוש המדינות, הידוע בשם הסכם עדווה.
על פי ההסכם, מצרים תחזיר לאתיופיה את השטח שנכבש ממנה, אם אתיופיה תעזור בפינוי החיילים המצריים מסודאן.
אחרי שאתיופיה קיימה את ההסכם, היא קיבלה שוב את השליטה באזור אך לא בנמלים.
בעקבות עידוד של הממשלה הבריטית מחשש לקולוניה החדשה של צרפת בקרן אפריקה טג'ורה הם שכנעו את האיטלקים לכבוש את מאסאווה לאחר הפינוי המצרי ממנה, כאשר האיטלקים כבשו את מאסאווה הקיסר האתיופי כעס.
הגנרל של יוהנס ראס אלולה שהיה מושל האזור ובירתו הייתה אסמרה החל לארגן את צבא המחוז ללחימה.
מאסאווה היא העיר האיטלקית השנייה באזור אסאב העיר הראשונה נקנתה ממסיונר איטלקי בשם גאיסאף סאפאטו שקנה אותה ממסולטאן אוסה מוחמד האנפארי כעת איטליה החלה לגבש את הקולוניה החדשה על חופה של ים סוף, אחד הדברים הראשונים שעשו האיטלקים במאסאווה היה לעצור את היבוא והייצוא לאתיופיה מהים האדום.
האיטלקים החלו להתפשט מאזורם לאזורים דרומיים וצפוניים כגון סחטי וווילה.
ובתוך כך הם חצו את הגבול למחוז של ראס אלולה, אלולה פנה לקיסר ודרש שידרוש נסיגה איטלקית.
אך ללוא מענה איטלקי או קיסרי אלולה הוביל את צבאו ללחימה כנגד האיטלקים והביס אותם בקרב דוגאלי, מכאן המשיך צפונה לסאטי והכין את צבאו למלחמה כאשר האיטלקים ואלולה נלחמו פתאום הגיע הצבא האתיופי עם חילים רבים, האתיופים ניצחו והאיטלקים נסוגו.
המלחמה עם סודאן: מות יוהנס הרביעי
כאשר מוחמד אחמד הכריז על עצמו כמהדי הוא החל להילחם יחד עם חסידיו כנגד מצרים ובריטניה אך גם באתיופיה בגלל התערבותה.
המהדיסטים החלו בתחילה לפלוש לדמביה, והקיסר שבו בזמן היה עסוק עם האיטלקים בצפון, שלח את מלך גוג'אם תקלה היימנות להילחם כנגדם, אך הפסיד בקרב כנגד המהדיסטים ובתו נלקחה בשבי והוצאה להורג.
במקביל לכך המהדיסטים החלו לפשטו על העיר גונדר, העיר הועלתה באש ותושבים רבים נהרגו.
יוהנס שהיה בדרכו לשוואה פנה כעת צפונה לעבר גונדר, יוהנס נלחם כנגד המהדיסטים בקרב מטמה ב-10 במרץ 1889. האתיופים שפרצו למבצר המהדיסטי במטמה ובראשם עמד יוהנס שהתעקש להיות בקו האש כנגד העצה של הגנרלים.
בסופו של דבר צלף מהדיסטי ירה לעבר יוהנס ופצע אותו אנושות, הקיסר גסס.
היורש היחיד היה בנו הצעיר גוגסה יוהנס.
הקיסר יוהנס קרא לבנו של אריה סלאסי ראס מנגשה שהיה בקרב וגילה לו באופן מפתיע שהוא בנו והכריז עליו כיורש, בלי הקיסר הכחות האתיופים היו בבלבול.
יוהנס הרביעי מת לבסוף במטמה ב-11 במרץ 1889. הצבא האתיופי התפזר, המהדיסטים לאחר מרדף הצליחו להשיג את גופת הקיסר כרתו את ראשו ושלחוהו לבירת הח'ליפה אומדורמן .
בנייתה של אימפריה: מנליק השני
כילד, סהלה מריאם נלקח מביתו יחד עם אצילים רבים על ידי תוודרוס השני.
תוודרוס לא התאכזר אליו והתנהג אליו כבנו וכיורש עתידי משום שלא היו לו ילדים.
תוודרוס בתקופה הזו היה למעשה אביו ומורהו.
על מנת להראות קרבה בין שניהם, התחתן סהלה מריאם עם בתו אליטש תוודרוס.
סהלה, שהרגיש ניכור כלפי תוודרוס מכיוון שכלא אותו ואת משפחתו, החליט לברוח ממנו חזרה לשוואה.
עם חזרתו, הצליח להדיח את השליט שמונה על ידי תוודרוס והחל ליזום התקפות כנגד תוודרוס, התקפות שנכשלו.
לאחר שתוודרוס מת תקלה גיורגיס השני המליך עצמו לקיסר, אף על פי שמנליק רצה להמליך את עצמו לקיסר הוא לא עשה זאת על מנת לא להיכנס לסכסוכים פנימיים אחרי שגיורגיס מת קאסה מרצ'ה הכתיר את עצמו לקיסר ושוב מנליק שחשק בתואר הקיסרי ויתר ולא נלחם עד הסוף על הכתר.
בתקופה זו שהוא היה בצד הוא למעשה הרחיב את ממלכתו שאווה.
מזרח גוראגה נכבשה כמעט ללא כל התנגדות אך היה קושי עצום בלכבוש את אזור ארסי וכל האזור המערבי משאווה.
כאשר המצרים פינו את אזור הרר במאי 1885 האמיר עבדולהי החל לשלוט בהרר, עבדולהי היה מוסלמי קיצוני שהציק לתושבים הנוצרים בממלכתו.
כאשר נוצרים איטלקיים נרצחו על ידי חילי האמיר באוגדן באפריל 1886, מנליק השני ראה את זה כתירוץ ונכנס עם צבאו להרר.
אך לפני שמנליק תקף, הוא הציע לאמיר של הרר להפוך את מדינתו למדינת חסות של שאווה, האמיר סירב ופתח בהתקפה על מנליק ב-6 בינואר 1887. מנליק הביס את האמיר שברח לסומליה, מנליק מינה את בן דודו ווולדה מיכאל גודסה אביו של היילה סלאסי כמושל הרר.
כאשר מנליק השני הוכתר כקיסר אתיופיה הוא שלט על אימפריה גדולה ממה שיורשיו השאירו לו.
בעקבות הכיבושים הללו היסטוריונים רבים משווים את מנליק השני לקיסר עמדה ציון הראשון מתקופת תור הזהב שבתקופתו כל השטחים הללו בדרום היו חלק מהאימפריה האתיופית.
בעקבות זאת האיטלקים הכריזו על אתיופיה כמדינת חסות.
כאשר הקיסר מנליק שמע על זה הוא כפר בהסכם והכחיש את ההצהרה האיטלקית אך לא בפומבי.
במרמה, מנליק השני שהיה מודאג מהכוונות האיטלקיות כלפי מדינתו שלח את ראס מקונן לאירופה במסווה של שגריר להצהיר שאתיופיה מסכימה להצהרותיה של איטליה ובכך אתיופיה השיגה מרומא כ-28 תותחים וכ-38,000 רובים.
איטליה חושבת כעת שאתיופיה תחת שליטתה.
מנליק השני בחן את "השפעתה של רומא" בכך שהוא קיבל לאתיופיה יועצים צרפתים איטלקים, ואף חתם עם הבריטים על הסכם, בלי הרשעתה של איטליה לגבי הגבולות של אתיופיה עם הקולוניה החדשה סומלילנד הבריטית בהאאד.
האיטלקים ששלטו באופן פעיל וצבאי מסביב לאתיופיה בקולוניות החדשות שלהם סומלילנד האיטלקית ואריתריאה ראו שאתיופיה אינה מצייתת להם ולכן החליטו לפלוש אליה ב-1895 דרך אריתריאה.
הקיסר מנליק קרא לכל אזרחי אתיופיה לקרב כנגד האיטלקים ואכן רבים מהמלכים החשובים, ראסים, הגיעו והביאו חיילים עימם.
הקיסר מנליק גייס כ-100,000 חיילים שנלחמו מול כ-17,000 חיילים איטלקים והביסו אותם בקרבות.
הטעויות של האיטלקים היו שהם חשבו שמנליק לא יצליח לגייס כלכך הרבה חיילים מכיוון שהיה מסוכסך עם הראסים והשליטים המקומיים, הדרך המהירה שבה הם הגיעו לתיגראי.
לאחר שהאיטלקים הובסו בקרבות אמבה אלגזי, מאקלה, תיגראי הם הובלו בפיקודו של וראסט ברטיארי ותקפו את עדווה ב-1 במאי 1896. צבאו של מנליק שהיה מצויד הייטב והאיטלקים שלא הכירו את שטח הקרב והמפות לא די בזה בזמן הקרב פרצה סערת גשם.
האתיופים הביסו את האיטלקים זהו היה אסון גדול לצבא האיטלקי כ-7,000 הרוגים 1,500 פצועים ו-3,000 שבויים.
השבויים הוצעדו בצעדת מוות לאדיס אבבה.
שאר הצבא האיטלקי ברח חזרה לאריתריאה כשברקע האתיופים מפגזים אותם עם ארטילריה, חיילי מנליק לא פלשו לאריתריאה המלחמה הסתיימה.
האיטלקים חתמו עם אתיופיה על הסכם שלום והגדירו מחדש את הגבול של אתיופיה עם אריתראה והכירה בכך אתיופיה מדינה ריבונית.
הניצחון הגדול בעדווה שם את אתיופיה על המפה כעת מדינות אירופה הבינו שאתיופיה מדינה חזקה שאי אפשר לפלוש אליה בקלות.
קרב זה נחגג עד היום ב-1 במאי והוא חג לאומי באתיופיה הנקרא יום עדווה.
לאחר הפלישה: ניצוצות של מודרניות
לאחר ניצחונה של אתיופיה בקרב עדווה הלה תקופה של מודרניזציה מסוימת.
רבים מהמצאות המודרניות הגיעו לאתיופיה כגון: חשמל, טלפון, טלגרף, חיסונים, מערכת דואר ועוד.
שיחת הטלפון הראשונה התרחשה בקו הטלפון החדש שבין אדיס אבבה להרר ב-1894. מערכת עיתון לאומית כושלת הוקמה שנקראה "שכל ישר".
ב-1905 מנליק השני יזם את בנייתו של בית הספר הממשלתי הראשון באתיופיה, באותה השנה הוקם הבנק הראשון בנק אביסיניה עם עזרתה של מצרים וב-1909 הוטבעו המטבעות הראשונים.
מנליק ניסה גם לעצור את העבדות אך ללא הצלחה.
רחובות אדיס אבבה נסללו בכבישים והדרכים הכפריות שופצו.
מנליק הקים ממשלה עם שרים ופקדים ראשונה וקרא לזרים להגיע לאתיופיה ולייעץ לו ואכן הם הגיעו במיוחד צרפתים, בריטים, גרמנים ורוסים אך יעצו הטוב ביותר היה שווייצרי.
עסקים רבים בהנהלת זרים הוקמו בתקופה זו ואדיס אבבה הפכה למרכז כלכלי גדול בקרן אפריקה.
שטחים חדשים נכבשו וסופחו לאימפריה.
הקיסר מנליק פעל כדי לקדם ממשל אזורי טוב ולכן הוא היה חייב לעצור את שליטתם של המלכים והראסים המקומיים אך כשל.
בתקופת קיסר זה הגיעו לאתיופיה המכוניות הראשונות.
במישור יחסי החוץ מנליק הקים שגרירויות במדינות אירופה וגם הם שלחו שגרירים חזרה.
ב-1902 מנליק שלח את ראס מקונן לביקור דיפלומטי ברחבי אירופה ובבריטניה, ושנה לאחר מכן משלחת אמריקאית ראשונה הגיע לאתיופיה.
ב-1904 אתיופיה עזרה לבריטניה לעצור את מלחמת מולה המשוגע שגרם בעיות בסומליה.
מנליק החל לסנן את המועמדים מנליק לא רצה לשקול את טאיה גולילט כיורש בגלל השנאה אליו.
וווסן סגד סונן משום שחלה בשחפת והיה ברור שהאצולה לא תבחר באישה כקסרית וכך זאודיתו לא נשקלה כמועמדת.
סמכותו של ראס טסמה כסגן הקיסר הוגבלה לא רק על ידי הקיסר החצי משותק מנליק אלא גם על ידי הקיסרית שדרשה שהיא תשלוט ביחסי החוץ של אתיופיה, כתגובה ראס טסמה ארגן הפיכה כנגדה יחד עם אצילים מרכזיים והמשמר הקיסרי שבראשו עמד הבטה גיורגיס כוחה הוגבל.
למרות זאת לראס טסמה היו בעיות נוספות השרים והיועצים סירבו לבצע את החלטותיו ולמעשה הזכירו לו שהוא רק סגן קיסר ולא יותר.
לאחר מותו של ראס טסמה ב-1911 כונסה ועדה שיעודה מינוי סגן קיסר חדש בוועדה זו השתתף גם יורש העצר ייאסו ודרש להיות השליט דה-פקטו הוועדה הסכימה וייאסו נהפך לסגן הקיסר של מנליק והשליט בפועל.
בשנה הראשונה כשליט בפועל עמדו בפני ייאסו אתגרים קשים.
ב-31 במאי ראס אבטה ארגן הפיכה כנגד ייאסו ולכך השתלט על מחסן תחמושת עיקרי המצויד בכלי נשק מודרניים בארמון אך לבסוף שוכנע להיכנע בתמורה לשליטה במחוזות הדרומיים.
ב-14 ביולי היה ניסיון להרעיל את ייאסו באותה השנה בנובמבר אביו של ייאסו ראס מיכאל מוואלו הגיע לבירה אדיס אבבה עם כ-8,000 מחייליו על מנת לשמר את שלטון בנו מהפכה נוספת.
עתה שלטונו של ייאסו היה תלוי באביו ראס מיכאל שהיה מוסלמי מבני האורומו, ובכך איים על הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
הראס מיכאל היה יכול לרכז בקלות צבא של כ-80,000 חיילים רק מהמחוז שלו וזה לא כולל את התמיכה שנתנו לו בני האורומו.
לבסוף ב-12 בדצמבר 1913 הקיסר מנליק מת ואתיופיה איבדה את אחד מקיסריה הגדולים, מות של מנליק רק הוסיף שמן למדורה האתיופית ולכן הפחד ממלחמת אזרחים גרמה לבית המלוכה להסתיר את מותו.
כעת היורש החוקי של הכתר הוא ייאסו שעדיין לא הוכתר באופן רשמי קרובי משפחתו האצילים בייחוד אשתו של מנליק טאיתו בטול ניסו להגדיל את כוחם והתאחדו כנגד ליג' ייאסו.
על מנת להשיג תמיכה מצד קרובי משפחתו האורומו המוסלמיים ייאסו התאסלם ותחת שלטונו אביו ראס מיכאל קיבל לידיו את השליטה על החלק המזרחי של אתיופיה.
הצרפתים הבריטים והאיטלקים שחששו מעזרה אתיופית לאויביהם ולכן הם הציבו חיילים בברברה, מאסאווה וג'יבוטי.
משענת כוחו של ייאסו היה הסולטאן העות'מאני, ייאסו היה ביחסים טובים גם עם המנהיג הסומלי מוחמד עבדאללה חסן.
הידיעה על התאסלמותו גרמה לאצילות השוואנית לנדות את ייאסו ולהדיחו כראש הכנסייה האתיופית.
באוגוסט 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה, אירוע כלל עולמי שהשפיע גם על אתיופיה.
בנוסף ממשלות צרפת, בריטניה ואיטליה חתמו על הסכם לונדון ב-26 באפריל 1915 שעל פיו מדינות אלו יכלו להרחיב את שטחיהם באפריקה על חשבונם של הגרמנים.
הצרפתים והבריטים הסכימו שהאיטלקים יוכלו לטעון לגבולות חדשים של המושבות האיטלקיות אריתריאה, סומלילנד האיטלקית, לוב והמושבות הסמוכות השייכות לצרפת ובריטניה.
הדאגה האתיופית הייתה שהרי לאיטליה אין לאן להתפשט במזרח אפריקה ובין המושבות אריתריאה וסומלילנד האיטלקית ישנה מדינה שאינה נשלטת על ידי אף אחד מהצדדים והיא אתיופיה.
ייאסו, שאימץ שיטה רשמית של נייטרליות תמך למעשה במעצמות המרכז גרמניה, אוסטריה, ולבעלי בריתם האימפריה העות'מאנית.
שני הסיבות העיקריות לכך שתמך במעצמות המרכז היו: ראשית, הוא לא אהד את מדינות ההסכמה (בריטניה, צרפת ואיטליה) שלא כמו סבו מנליק שהיה בעל בריתם.
הם גם חילקו את אתיופיה בהסכם התלת צדדי ב-1906 לתוך אזורי השפעה והקיום של המושבות שמסביב על החוף מנע את הגישה של אתיופיה לים.
הגרמנים לעומת זאת דחו את ההסכם, ורצו להגיע עם אתיופיה להסכם.
שנית, הוא היה צריך בעל ברית בגלל האכלוסייה המוסלמית הגדולה באתיופיה במיוחד במזרחה באזורים כמו אוגדן ועפר ומסיבה זו היה לצד העות'ומאנים.
על מנת להראות את הסימפתיות שלו הוא הציג תמיכה במנהיג הלאומני הסומלי מוחמד עבדאללה חסן המכונה "מולה המשוגע" שהיווה למעלה מעשור בעיה מרכזית לבריטים בסומליה.
הכעס של מדינות ההסכמה הופנה כעת לקיסר והם יסדו אמברגו נשק על אתיופיה והזהירו אותה על התערבות צבאית אך הקיסר הצעיר לא נרתע והמשיך הפעם באופן פומבי להצהיר על תמיכה במעצמות המרכז.
האצילים האתיופים לא אהבו את ההתגרות של ייאסו במדינות ההסכמה והם הפיצו ידיעות שהקיסר נאף באשתו ובכך גרמו לארכיבישוף של הכנסייה האתיופית האבונה מאטאוווס להודיע על אי תמיכה בקיסר וב-27 בספטמבר 1916 בזמן חג המסקל הוא הודיע על הדחתו של ייאסו מתפקיד הקיסר באשמת כפירה בנצרות.
בתו של מנליק זאודיתו הוכרזה כקיסרית באותו היום וטפרי מקונן בנו של ראס מקונן הוכרז כסגן הקיסרית וכיורש העצר ובעקבות זאת ירש את אביו בתור הראס (דוכס) של הררג והיה ידוע יותר בשם ראס טפרי.
על מנת להשיג שליטה מלאה על אתיופיה כנגד הראסים המקומיים מונה הבטה גיורגיס אחד מהגנרלים והיועצים הגדולים ביותר של הקיסר מנליק השני לשר המלחמה ושיחק תפקיד מרכזי בשלטון עד מותו ב-1926.
כאשר ייאסו שמע את החדשות הוא היה בהרר באותו הזמן ומהיר באופן מידי לחזור לבירה אדיס אבבה, אך הובס בקרב במיאסו עיירה ליד דירה דאווה.
הקיסרית ויורש העצר: השלטון הכפול
ההסדר הפוליטי של 1916 וחלוקת הכוח בין הקיסרית זאודיתו לבין יורשה וסגנה ראס טפרי כוח היא תקופה של ממשלה כפולה.
שני השליטים היו בעלי שני ארמונות נפרדים וקבוצות של תומכים.
זאודיתו שקיבלה חינוך דתי וחסרה ידיעת שפות אחרות הציגה פטריוטיות, שנאת זרים, שמרנות ובכך יצגה את חינוכה של אימה החורגת הקיסרית טאיטו.
ראס טפרי קיבל במידה חינוך מודרני, למד עם מיסיונרים צרפתיים והיה בין הראשונים שלמדו בבית הספר המודרני הראשון באתיופיה.
בגלל חינוכו טפרי היה מודע יותר לצורך המודרני ולפתיחות עולמית.
הוא היה מנוסה מכיוון שלפני זה הוא היה המושל של מחוז סידאמו והררג.
בתקופה זו זאודיתו הייתה השליטה הריבונית אך ראס טפרי היה השליט בפועל.
כסגן הקיסרית ראס טפרי מקונן החל ברפורמות כלליות על מנת לפתוח את אתיופיה למערב ולקבלה לחבר הלאומים בין צעדיו הראשונים היו ביטול העבדות שהייתה נפוצה ב-1923. בתי ספר הוקמו לעבדים משוחררים בעיתונים האתיופים החלו להפיץ את השקפותיו של יורש העצר.
משלחת אצילים שבראשה עמד טפרי החלה במסע בארץ ישראל ובאירופה, החל מרומא ששם בורך על ידי ראש ממשלת איטליה החדש בניטו מוסוליני ומלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי, אחרי כן ביקר בצרפת, לוקסמבורג, בלגיה, הולנד, בריטניה שם קיבל תואר כבוד מאוניברסיטת קיימברידג', שוודיה, וגרמניה.
טפרי נפגש גם עם האפיפיור פיוס האחד עשר בותיקן.
בטיוליו טפרי הכריז שאתיופיה תמשיך לצעוד קדימה לעבר המערב אף על פי כן, הוא נכשל בלשכנע את צרפת, איטליה ובריטניה לתת לאתיופיה את אחד מערי הנמל שבשליטתם.
המשלחת האתיופית גרמה לרחש באירופה ועוררה רבים מן האוכלוסייה שרבים מהם לא היו מודעים לאתיופיה.
באתיופיה רבים מן השמרנים כגון הבטה גיורגיס שר המלחמה לא ראו זאת כקדמה והתנגדו לביטול העבדות ולסיוריו של יורש העצר.
לא רק בממשלה היו לטפרי מתנגדים אלה גם האפיפיור הקופטי קיריל החמישי שהתנגד למינוי יילד אתיופיה לעמוד בראש הכנסייה האתיופית, שלזה שאף טפרי סיום השליטה המצרית ופאטריך אלכסנדריה בנצרות האתיופית.
השמרניים האתיופים ניסו להפיל את טפרי ולהתנקש בו.
אשת טפרי מנאן שגילתה תוכנית זו הזהירה את בעלה והוא פנה לקיסרית זאודיתו כועס ורותח.
על מנת לפייס את טפרי הוא הועלה בדרגת אצולה מראס לנגוס בנובמבר 1928. הכתרה זו של טפרי הייתה שנויה במחלוקת משום שלמעשה לא שלט בממלכה כלשהי בתוך האימפריה האתיופית אלא היה נמצא בבירה לצד הקיסרית, דבר שכזה לא היה קיים אף פעם בהיסטוריה האתיופית.
מתנגדיו ראו בזה עלבון לקיסרית כגון הדג'אזמץ' באלצ'ה סאפו וראס גוגסה וואלה, בעלה של הקיסרית, שניהל מרד כנגד טפרי וצעד עם צבאו מגונדר לאדיס אבבה אך הובס בקרב אנצ'יאם ב-31 במרץ 1930. הידיעה על מות בעלה של הקיסרית השפיעה על זאודיתו והיא נפטרה באפריל 1930.
אף על פי שהקיסרית זאודיתו נפטרה באפריל זה היה רק בנובמבר כאשר הנגוס טפרי הוכתר כקיסר אתיופיה.
הקיסר החדש החל תוכנית של מרכוז מבנה המדינה.
הוא יזם חוקה לאימפריה האתיופית, שהייתה מבוססת על חוקת מייג'י היפנית, והחוקה הכתובה הראשונה נכנסה לתוקף ב-1931, והחליפה להלכה את הכברה נגסט כמקור הלגיטימציה של הקיסר.
על פי החוקה החדשה הוקמה אספה לאומית דו-בתית שהכילה שני בתים, בית הנציגים (הבית התחתון) והסנט הקיסרי (בית העליון).
הסנט כלל נציגים שהם אצילים ואישיים חשובים שמנו על ידי הקיסר.
בבית התחתון היו נציגים בעלי קרקעות שגם נבחרו על ידי הקיסר.
אף על פי שהמבנה של החוקה היה לשימור כוח הקיסר וכלל בין היתר את בתי המשפט תחת שלטון הקיסר שהיה גם נשיא בית המשפט האימפריאלי החוקה היטב עם האזרחים.
תפקידה של מועצת השרים שהוקמה על ידי הקיסר מנליק השני היה לייעץ למלך ולנהל את מדיניות הפנים.
הקיסר לא מינה ראש ממשלה אך בראש מועצת השרים עמד ראשון השרים תואר שניתן לשר המבוגר ביותר.
החוקה החדשה הגבילה את השליטה בכתר אך ורק לצאצאי השושלת הסולומונית מקו זכרי ומצאצאיו לעתיד בלבד מהלך זה הכעיס מספר אצילים כגון אלו נסיכי גוג'ם ותיגראי שהיו מהשושלת הסולומונית בקו נשי.
הקיסר עודד גם את ההתפשטות של החינוך המודרני ושכנע צעירים אתיופים רבים ללמוד בחוץ לארץ לחזור עם השכלה מערבית ולעזור בבניית האומה.
הקיסר גם בנה את בית החולים המודרני הראשון וכמה בתי ספר.
הכוח הצבאי של האימפריה האתיופית התחזק עם יועצים צבאיים אירופאים שאימנו את המשמר הקיסרי והצבא.
הקיסר המשיך לקדם אנשים מרקע נמוך לעמדות גבוהות בממשל על חשבון האצולה המסורתית דבר שהרגיז את האצילים ולכן הקיסר החליט לאזן את שתי הקבוצות ויצר את מועצת הכתר.
מועצת השרים נשלטה על ידי פשוטי העם עם מיעוט של אצילים בזמן שמועצת הכתר נשלטה על ידי האצולה עם מיעוט של פשוטי העם.
הפלישה החלה: מזרח אפריקה האיטלקית
בנובמבר 1935 אלפי חיילים איטלקיים מלווים יחד עם חיילי אסקארי החלו לצעוד לתוך צפון תיגראי מאריתריאה תחת פיקודו של אמיליו דה בונו.
ובאופן דומה חצו האיטלקים את הגבול בדרום ובמזרח מסומלילנד האיטלקית תחת פיקודו של רודולפו גראזיני לאזור אוגדן.
הקיסר שהיה בעל אמונה עמוקה בחבר הלאומים שיעצור את הפלישה והתנגד לקריאות המלחמה מהאצילים.
הקיסר הסתמך על ההצהרה שקמה עליה חבר הלאומים ה"ביטחון הקיבוצי" בכך שאם מדינה שחברה בארגון מותקפת זה היה נראה כאילו כולם הותקפו ולכן הקיסר חיכה לעזרתם של חברי הארגון.
בריטניה וצרפת קיוו להשתמש במסוליני כמעוז נגד המאחזים הגרמניים באוסטריה, ולכן לא רצו להכעיס את מוסוליני במה שהם ראו מדינה אפריקאית לא חשובה.
לא רק שהם לא עזרו לאתיופיה צרפת גם הטילה אמברגו נשק ומנעה למעשה ייבוא מג'יבוטי לאתיופיה דרך קו הרכבת.
צרפת ובריטניה עודדו סנקציות עדינות על איטליה שלא כללו איסור דלק ונפט לשימוש צבאי, הסנקציות היו חסרי תועלת.
ותחת שליטתו הישירה של הקיסר יהיו שאווה, וואלו, חלק מתיגראי ושטחים מארץ גאלה, מדינה זו של הקיסר תהיה תחת הגמוניה איטלקית.
כאשר ההסכם דלף האתיופים כעסו על כך שמכרו אותם לאיטלקים.
לקיסר האתיופי היילה סלאסי לא הייתה ברירה והוא הכריז מלחמה על הפלישה האיטלקית.
אלפי גברים שהיו חמושים עם רובים ישנים מהמאה הקודמת, חרבות, חניות, ומגנים צעדו לצפון אתיופיה לעמת את הכוח האיטלקי הענק שהיה חמוש עם טנקים מודרניים, מקלעים, ארטילריה ומטוסים שחומשו עם פצצות גז.
אפילו צבא הקבע המודרני שנוצר על ידי הקיסר לא היה יכול לעליונות הטכנולוגית של האיטלקים.
הקיסר ידע שאין מנוס מלחימה אך לא דחה והמשיך בדרך הדיפלומטית עד שחבר הלאומם יתערב.
הקיסר הקים את מפקדת הצפון שלו בעיר דאסי ופיקד על החיילים נגד האיטלקים.
המפקד האיטלקי שפיקד על הפלישה מאריתריאה אמיליו דה בונו הועבר מתפקידו עקב איטיות הפלישה והוחלף על ידי פייטרו באדוליו תוך כשברקע הם נלחמים כנגד הצבא האתיופי במספר קרבות בתיגראי ובצפון באגמדיר.
בקרבות אלו האיטלקים עשו שימוש בגז רעיל שנאסר במפורש באמנות ז'נבה אך עדיין חבר הלאומים והאירופאים שתקו.
בהתקפות אלו נהרגו לא רק אזרחים אלא גם איכרים ובעלי חיים.
רוב הכחות האתיופים היו מרוכזים במאיצ'ו תחת פיקודו של הקיסר, הגנרלים האתיופים שחששו מתפיסת הקיסר בשבי המליצו לו לא להיות נוכח בקרב ולכן הוא חזר לבירה אדיס אבבה.
הקיסר שידע שאתיופיה לא תחזיק מעמד כנגד איטליה כינס את משפחתו והם עלו על הרכבת מאדיס אבבה לסומלילנד הצרפתית ומשם שוטו לארץ ישראל.
לפני שהקיסר עזב את אתיופיה הוא מינה את סגנו ראס ימירו למפקד הצבא וכוחות הצפון ואת חותנו למפקד כוחות הדרום, מפקד המשטרה אבבה ארגאי תחת פקודתו של הקיסר ארגן כוחות גרילה שילחמו כנגד האיטלקים לאחר כיבוש אתיופיה.
ב-5 במאי 1936 האיטלקים תחת פייטרו באדוליו נכנסים לאדיס אבבה והשלימו את כיבוש אתיופיה מלבד הרר שהייתה המעוז האחרון.
באותו היום מוסוליני נאם ברומא והכריז "אתיופיה היא איטלקית" רבים מהנוכחים הריעו לו ושמחו, ומלך איטליה ויטוריו אמנואלה השלישי הוכרז כקיסר אתיופיה באותו הנאום.
קיסר אתיופיה החדש ויטוריו הכריז על האימפריה האיטלקית ומינה את פייטרו באדוליו לדוכס אדיס אבבה, סומלילנד האיטלקית יחד עם אריתריאה ואתיופיה אוחדו לאחת ונקראו מזרח אפריקה האיטלקית למושל הכללי של הקולוניה החדשה מונה פייטרו באדוליו.
אתיופיה נכנסת לתקופה בת חמש שנים של כיבוש איטלקי שיסתיים רק כאשר בעלות הברית משחררים אותה במהלך מלחמת השחרור האתיופית ב-1941.
הֵייסֵי (ביפנית: 平成) היא התקופה בהיסטוריה של יפן בה שלט הקיסר אקיהיטו, שהחלה ב-8 בינואר 1989, יום אחד לאחר פטירתו של הקיסר הירוהיטו, והסתיימה ב-30 באפריל 2019, עם ירידתו של אקיהיטו מכס החרצית לטובת בנו, הקיסר נארוהיטו.
שנת 2019 הייתה שנת 31 לתקופת הייסי, והסתיימה ב-30 באפריל.
יום לאחר מכן, ב-1 במאי 2019, עם עלייתו של נארוהיטו לכס הקיסרות, החלה שנה 1 לתקופת ראיווה.
בשעה 7:55, בבוקר ה-7 בינואר 1989, הכריזה משפחת הקיסרות על מותו של הקיסר שוווה, ולראשונה חשפו את מחלת הסרטן בה חלה.
זמן קצר לאחר מותו, הכריז קייזו אובוצ'י, מזכיר הממשלה ולימים ראש ממשלת יפן, על סיום תקופת שווה, וברך על תחילת תקופת הייסי.
לפי אובוצ'י, השם "הייסי" לקוח מהקלאסיקות הסיניות.
באחד הספרים מופיע המשפט "内平外成" ("שלום מבפנים, שגשוג מבחוץ"), כהוקרה על שלטונו של הקיסר שוֵּן.
בספר אחר מופיע המשפט "地平天成" ("האדמה שלווה והשמיים בהירים").
כאשר מחברים בין שתי המשמעויות נוצרת המשמעות "שלום בכל מקום".
התקופה החלה מיד עם הכתרת הקיסר החדש, ב-8 בינואר 1989.
שנת 1989 סימנה את שיא הפריחה הכלכלית של אחת מתקופות השגשוג הכלכלי הגדולות בהיסטורית יפן.
עם ין חזק ושערי מטבע עדיפים לעומת הדולר, בנק יפן שמר על שערי ריבית נמוכים, מה שהצית גל של השקעות רבות שהעלו את ערך הנכסים בטוקיו ב-60 אחוזים תוך שנה.
מעט טרם ראש השנה מדד ניקיי 225 הגיע לשיאו עם 39,000. עד 1991 הוא נפל ל-15,000, ובכך סימל את "התפוצצות הבועה" הכלכלית של יפן.
לאחר מכן חוותה יפן את "השפל הגדול של הייסי", אשר סימל יותר מעשור של דפלציה ותלג סטטי, בעוד מערכת הבנקים של יפן נאבקת בחובותיה העצומים וחברות במגזרים אחרים מנסות להתאושש.
אנליסטים תולים את האשמה באורכה של תקופת השפל הגדול במדיניות הממשלה ליישום כלכלה נאו-קיינסיאנית תוך ניסיון להיחלץ ממנו.
עם זאת, לאחרונה החלו להופיע סימנים לפיהם כלכלת יפן מתחילה להתאושש מהמשבר.
שערוריית Recruit בשנת 1988 הביאה לצניחה באחוזי התמיכה במפלגה הליברלית-דמוקרטית, אשר כיהנה בממשלת יפן זה 38 שנים.
בשנת 1993 הודחה המפלגה על ידי קואליציה שהונהגה על ידי מיריהירו הוסוקאווה (細川 護煕 Hosokawa Morihiro).
עם זאת, הקואליציה התפרקה זמן מה מאוחר יותר, שכן המפלגות אשר הרכיבו אותה התאחדו על-מנת להפיל את המפלגה הליברלית-דמוקרטית בלבד, והתקשו להגיע להסכמה בנוגע לכמעט כל נושא חברתי.
המפלגה הליברלית-דמוקרטית חזרה לשלטון בשנת 1994, וסייעה לסוציאליסט טומיאיצ'י מוראיאמה להיבחר לראשות הממשלה.
בשנת 1995 ארעה רעידת אדמה חזקה בעיר קובה.
באותה שנה ארעה מתקפת סארין ברכבת התחתית של טוקיו על ידי ארגון טרור בשם אום שינריקיו.
כישלונה של ממשלת יפן להגיב לאירועים אלה הביאה לייסודם של ארגונים לא-ממשלתיים רבים, אשר שיחקו תפקיד מרכזי בפוליטיקה מאז.
תקופת הייסי אף סימלה את הופעתה הזהירה מחדש של יפן ככוח צבאי עולה בעולם.
בשנת 1991 התחייבה יפן לסיוע של מיליארדי דולרים במלחמת המפרץ, אך טיעונים חוקתיים מנעו ממנה להשתתף או לתרום למלחמה ממשית.
איראן ביקרה את מדיניות יפן על תרומת כספים בלבד, ולא העריכה את שיתוף הפעולה היפני במלחמה.
שולות מוקשים יפניות נשלחו עם תום המלחמה על-מנת לסייע למאמצי השיקום.
עם הפלישה השנייה לעיראק בשנת 2003, אישר הקבינט המדיני של ראש הממשלה ג'וניצ'ירו קואיזומי תוכנית ששלחה כ-1,000 חיילים מצבא יפן לסייע בשיקום עיראק, מה שהיווה את פריסת הכוחות מחוץ למדינה הגדולה ביותר של יפן מאז מלחמת העולם השנייה.
ב-23 באוקטובר 2004, שנת 16 בתקופת הייסי, פקדה את מחוז ניאיגטה סדרת רעידות אדמה אשר הותירה 68 הרוגים וכ-4,805 פצועים.
בסתיו 2007 נבחר יאסואו פוקודה לראשות הממשלה, זאת לאחר התפטרותו המפתיעה של שינזו אבה, לאחר הפסדו בבחירות שנערכו מוקדם יותר באותה שנה, שנה אחר כך התפטר פוקודה ואת מקומו תפס טארו אסו.
בבחירות הכלליות שנערכו באוגוסט 2009, הפסידה המפלגה הליברלית-דמוקרטית לראשונה מזה חמישים שנה, ולראשות הממשלה נבחר מנהיג המפלגה הדמוקרטית, יוקיו הטויאמה.
אולם, המפלגה הדמוקרטית הוכתמה במהרה על ידי מספר פרשיות שחיתות, דבר שהביא את הטויאמה להגיש את התפטרותו מראשות הממשלה, תשעה חודשים בלבד לאחר כניסתו לתפקיד.
המפלגה בחרה בנאוטו קאן כראש ממשלה חדש.
ב-11 במרץ 2011 התרחשה מול חופי הונשו רעידת אדמה.
רעידת האדמה הגיעה לפי המדידות ל-9.0 בסולם מגניטודה לפי מומנט, והיא הרביעית בחוזקה שנמדדה מאז החלו מדידות רעידות האדמה.
כתוצאה מרעידות האדמה נוצרו גלי צונאמי בגובה 10 מטרים, שגרמו לאסון הגרעיני בפוקושימה, השני בחומרתו אי-פעם.
באוגוסט 2011 התפטר ראש הממשלה נאוטו קאן, ובמקומו נבחר יושיהיקו נודה.
נודה הובס בבחירות בשנת 2012, והוחלף על ידי שינזו אבה.
אבה שאף לסיים את הדפלציה, אך יפן נכנסה פעם נוספת למיתון בשנת 2014 בעקבות עליית מס הקנייה ל-8%.
אבה קרא לבחירות בדצמבר, והבטיח לעכב את עליית המיסים עד 2018. הוא זכה בבחירות.
תקופת המדינות הלוחמות (בסינית: 戰國時代) היא תקופה בהיסטוריה של סין, שהחלה בשנת 475 לפנה"ס והסתיימה בשנת 221 לפנה"ס כאשר סין אוחדה על ידי שושלת צ'ין.
רשמית, בתקופת מלחמת המדינות, כמו גם בתקופה שקדמה לה, תקופת האביב והסתיו, הייתה סין תחת שלטונה של שושלת ג'וֹאוּ המזרחית, אך שליטה זו הייתה רק להלכה, ולשושלת לא הייתה השפעה ממשית, ולמעשה חדלה להתקיים 35 שנה לפני סיומה הרשמי של התקופה.
את שמה קיבלה התקופה מ"רשומות מלחמת המדינות", תיעוד היסטורי של התקופה, שנכתב בתקופת שושלת האן.
סימן נוסף לשינוי במעמדם של הגנרלים היה שינוי תארם הרשמי מגונג (公 - המקבילה הסינית לדוכס), הכפופים כביכול למלך של ג'ואו, לוואנג (王) - מלכים, השווים במעמדם למלך של ג'ואו.
במהלך תקופה זו החלו להבנות החומות, שיגנו על הממלכות מפני פלישה של שבטים ברבריים מהצפון, חומות שהיוו את היסוד לחומה הסינית המאוחרת יותר.
מאפיין תרבותי נוסף של התקופה היה הפיכתן של פילוסופיות שונות כגון קונפוציאניזם, דאואיזם, לגאליזם, ומוהיזם למעמד של דתות במדינות השונות.
בתום התקופה, לאחר שממלכת צ'ין הצליחה להביס ולכבוש את שאר הממלכות, הפך המלך צ'ין לקיסר הראשון של סין המאוחדת.
השינויים המדיניים בתקופת המדינות הלוחמות
בתקופת האביב והסתיו, הייתה ממלכת ג'ין הממלכה החזקה ביותר בסין.
אולם לקראת סוף התקופה, החל כוחה של משפחת ג'ין, המשפחה השלטת במדינה, להיחלש, והמדינה עברה לשליטתן של 6 משפחות גדולות.
בתחילת תקופת המדינות הלוחמות, לאחר מאבקים רבים בתוך המדינה, נשארו ארבע משפחות בשלטון: משפחת גְ'ה, משפחת ווֶיי, משפחת ג'או ומשפחת הָאן.
כאשר החלה משפחת גְ'ה להתחזק במדינה, ניסה מנהיגה, ג'ה יאו, ליצור קואליציה עם משפחות ויי והאן להפלת משפחת ג'או.
אולם משפחות וויי והאן, שהסכימו לקואליציה עם גְ'ה, קשרו נגדו קשר סודי ויחד עם ג'או שיגרו מתקפת פתע, שמחקה את משפחת גְ'ה מהמפה.
בשנת 403 לפנה"ס, התפצלו שלוש המשפחות הנותרות במדינת ג'ין, באישורו של המלך של ג'ואו, לשלוש מדינות נפרדות: מדינת האן, מדינת ג'או ומדינת וויי, כאשר בכל מדינה עומד אחד מראשי המשפחות, שקיבל את התואר "דוכס" (גונג).
מדינת ג'ין המקורית המשיכה להתקיים על טריטוריה זעירה עד לשנת 376 לפנה"ס עם חלוקתה הסופית בין שלוש המדינות החדשות.
ב-389 לפנה"ס, השתלטה משפחת טיאן על ממלכת צִ'י וקיבלה את תואר הדוכסות.
השליטים המקוריים של ממלכת צ'י, משפחת ג'יאנג, המשיכו לקיים שלטון במדינה זעירה בשם המקורי "צ'י" עד ל-379 לפנה"ס - השנה בה היא נכבשה סופית על ידי ממלכת צ'י של משפחת טיאן.
המאבקים הראשונים של שלוש מדינות ג'ין, מדינת צ'י ומדינת צ'ין
בשנת 371 לפנה"ס נפטר המרקיז של מדינת וויי מבלי להגדיר יורש חוקי, מה שגרם למדינה להיסחף אל תוך מלחמת ירושה אכזרית.
מדינות ג'או והאן ניצלו את שעת הכושר כדי לפלוש למדינה המפוררת.
אך מעט לפני סיום הכיבוש של מדינת וויי על ידיהן, נחלקו דעותיהם של מנהיגי שתי המדינות התוקפות לגבי המשך המתקפה והן נסוגו בפתאומיות.
כתוצאה מהנסיגה הצליח אחד מבניו של המרקיז של וויי להשתלט על מדינתו של אביו.
ב-354 לפנה"ס פתח מלכה של וויי במתקפה גדולה כנגד מדינת ג'או, מתקפה שבעיני ההיסטוריונים באה לנקום את המתקפה הקודמת של ג'או על וויי.
שנה לאחר מכן, מדינת ג'או עמדה בפני הפסד במלחמה ועל בירתה הוטל מצור.