tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרואן העביר לישראל פרוטוקולים של השיחות המצריות-סובייטיות מסוף 1971 ומאפריל 1972, מפגישותיו של סאדאת במוסקבה בהן ניסה לשכנע את הסובייטים להיענות לבקשתו ולספק למצרים מטוסים מתקדמים.
בפרוטוקולים היה רשום כי נחתמה עסקת נשק במהלך הביקור ובעקבותיה יגיעו למצרים טנקי T-55, נגמ"שים, ציוד גישור, סוללות טק"א SA-2 ו-SA-3, וכ-50 מטוסי מיג 21, וישנה גם אפשרות כי יגיעו מטוסי מיג-25. מידע זה חיזק בישראל את האמונה בקונספציה.
מידע שהעביר מרואן למוסד עד מלחמת יום הכיפורים:
דו"חות של שני תרגילי מלחמה שנתיים של מפקדות מטכ"ליות.
מרואן העביר לישראל במשך השנים את תוכניות המלחמה המקוריות, אלה ששכנו בכספת של כל מפקד דיוויזיה מצרית בחזית.
בסוף אוקטובר 1972, כאשר סאדאת נתן הוראה לצבאו לצאת למלחמה מבלי להמתין למערכות נשק נוספות, השתנתה תוכנית המלחמה ותחת שם הקוד "הצריחים הגבוהים" נקבע כי יעד המלחמה המצרי יוגבל רק לשלב הראשון של תוכנית "גרניט" כדי שהכוחות הצולחים יישארו תחת מטריית המגן של מערך הנ"מ המצרי ממערב לתעלה.
מרואן העביר גם את פרטי התוכנית החדשה, אותה הסתירו המצרים מפני הסורים.
התרעות מלחמה: עד סתיו 1972 מרואן לא התריע אף פעם על כוונה מצרית לפתוח במלחמה כוללת.
כאשר, כפי שמתואר בספרי הזיכרונות של הרמטכ"ל המצרי וראש אג"מ שלו, סאדאת החליט באוקטובר 1972 לצאת למלחמה בזמן הקרוב ולא להמתין שנים עד שיגיעו מטוסי תקיפה ארוכי טווח, טילי "סקאד" וציוד נוסף, מרואן דיווח על כך מיידית.
בתחילה הורה סאדאת לראשי צבאו לצאת למלחמה עד סוף 1972. מרואן העביר למפעיליו במוסד את פרוטוקול הישיבה בה ניתנה הוראתו של סאדאת.
אחר כך, כאשר נעשה ברור לסאדאת שהצבא המצרי אינו מוכן עדיין להתעמת עם צה"ל, הוא הסכים להמתין.
כשגובשה תוכנית "הצריחים הגבוהים" באביב 1973, דרש סאדאת לצאת למלחמה באמצע מאי.
מרואן וכמה מקורות מוסד אחרים במצרים דיווחו על כך.
מרואן העביר דרך קבע את כל המידע הרלוונטי על עסקות הנשק בין מצרים לברית המועצות.
ברוב המקרים הוא מסר למפעיליו את חוזי הרכש המקוריים בין שתי המדינות.
בהיותו ממונה על יחסי מצרים-לוב הוא גם העביר את כל המידע על הצטיידות חיל האוויר המצרי במטוסי תקיפה צרפתיים (שתוכננו במקור עבור חיל האוויר הישראלי) שהועברו למצרים דרך לוב.
בנוסף הוא העביר גם את ספר סדר הכוחות של צבא מצרים, פרטים רבים על אימוניו למלחמה והערכות של גורמי הצמרת המצריים לגבי יכולתו של הצבא לעמוד במשימותיו.
מידע על פגישותיו הבינלאומיות והפאן-ערביות של נשיא מצרים.
מידע על חוליית מחבלים בראשות אמין אל הינדי אשר עמדה לפגוע במטוס אל על ברומא שבאיטליה בתור נקמה על הפלת מטוס נוסעים לובי שחדר בטעות למרחב האווירי של ישראל.
ביוני 1973 העביר דיווח כי מצרים מקבלת את טילי הסקאד הראשונים.
לקראת מלחמת יום הכיפורים ולאחריה
כ-44 שעות לפני פרוץ המלחמה יצר מרואן, שהיה בפריז, קשר עם מפעילו דובי, בלונדון, וביקש להיפגש בדחיפות עם ראש המוסד, זמיר, כדי לדבר על "הרבה כימיקלים" – מילת קוד למלחמה גדולה.
כשהגיע ללונדון בבוקר נודע למרואן במקרה כי המלחמה תתחיל למחרת.
בפגישה הארוכה שקיים עם זמיר בלילה שלפני פרוץ המלחמה הוא מסר לא רק על המלחמה העומדת לפרוץ למחרת אלא גם על כך שבפועל אין כוונה מצרית להתקדם לעומק סיני אלא לבצע רק את השלב הראשון בתוכנית המלחמה.
כאמור מידע זה הופץ כרבע שעה לפני פרוץ המלחמה אך לא נעשה בו שימוש במלחמה עצמה.
מרואן לא טען כי המלחמה תיפתח ב"שש בערב" אלא כי היא תיפתח על פי התוכניות שכבר מסר.
במקור היא הייתה אמורה להיפתח ב"אור אחרון" (17:40 ב-6 באוקטובר) אבל ב-3 באוקטובר שונתה שעת ה"שין" כפשרה עם דרישת הסורים לפתוח במלחמה עם שחר.
מרואן, שעזב את מצרים יום קודם, לא ידע על כך.
התרעת המלחמה שהעביר מרואן ברגע האחרון הוציאה את מקבלי ההחלטות משנת הלילה שלהם והביאה לתהליך קבלות החלטות מהיר.
היא הביאה להאצת תהליך פריסת הצבא הסדיר בקווי החזית בשעות שלפני המלחמה, ולתחילת גיוס צבא המילואים ארבע שעות לפני תחילתה.
בכך מנעה התרעתו הפתעה מלאה שהייתה גובה ממדינת ישראל מחיר כבד עוד יותר, כולל נפילת רמת הגולן.
כאשר ב-16 באוקטובר, בעיצומה של המלחמה, איים סאדאת בנאום בפרלמנט המצרי לשגר טילים על ישראל, מרואן יצא לפגוש את זמיר ודובי בפריז ושם מסר להם על כוונותיו של סאדאת והלכי הרוח בצמרת המצרית.
מיד אחרי המלחמה יצאה גולדה מאיר לשיחות קריטיות בבית הלבן.
קודם שיצאה נפגש מרואן עם זמיר שוב ומסר לו על עמדותיו של סאדאת לקראת המשא ומתן שעתיד היה להיפתח.
בעת המשא ומתן על הסכמי ההפרדה עם הסורים, נועד מרואן לבקשת מפעיליו מהמוסד עם הנשיא אסד והעביר לישראל פרטים "מפי הסוס" על עמדות סוריה במשא ומתן.
הטיפול בישראל במידע שהגיע ממרואן
כמו כל מקור אנוש של קהילת המודיעין, כך גם למרואן נעשו בדיקות תקופתיות כדי לקבוע את מידת האמינות והמהימנות של המידע שמסר.
בגלל איכות המקור הבדיקות במקרה של "המלאך" היו מפורטות וקפדניות מהרגיל.
כל הבדיקות שנערכו על ידי אנשי אמ"ן נסתיימו ללא הכרעה חד משמעית.
אורי בר יוסף טוען שכל הבדיקות, גם לפני המלחמה וגם אחריה, הראו כי המידע שמסר, בעיקר המסמכים, היה אותנטי לחלוטין.
לדבריו, גם אם היו תהיות לגבי מניעיו, החומר שמסר הראה כי הוא אינו סוכן כפול.
על פי דבריו, למסקנה זו הגיעו כל שותפי הסוד לחומר, כולל מי שנחשב למאמין הגדול ביותר בקונספציה השגויה שהובילה לכשל המודיעיני, ראש ענף 6 באמ"ן/מחקר, סא"ל יונה בנדמן.
אמ"ן הטמיע את המידע ממרואן בתחומים הבאים:
תפישת המלחמה המצרית (הקונספציה המצרית והקונספציה הישראלית): עד שמרואן החל להעביר את הפרוטוקולים של ישיבות הפורומים הביטחוניים המרכזיים במצרים, כולל ישיבות מטכ"ל והדיונים של סאדאת עם ראשי צבאו, היה ברור כי מצרים תתקשה לצאת למלחמה מבלי שהשיגה ציוד מסוים שיאפשר לה לחצות את תעלת סואץ ולהתקדם לעומק סיני.
לאחר מינויו של אלי זעירא לתפקיד ראש אמ"ן התקבעה באמ"ן "הקונספציה" לפיה מצרים לא תצא למלחמה לפני שתשיג מטוסי תקיפה ארוכי-טווח וטילי "סקאד".
בתחילת יוני 1973 הבהיר מרואן כי המצרים נואשו מהשגת המטוסים ולא רואים עוד בהשגתם משום תנאי ליציאה למלחמה.
זמן קצר לפני כן הוא מסר כי ברית המועצות הסכימה למכור טילי "סקאד" למצרים.
מסיבות שאינן ברורות עד היום אמ"ן לא קיים דיונים על מידע חדש וקריטי זה שהצביע על כך ש"הקונספציה" כבר אינה רלוונטית.
זעירא כמו גם ראש ענף 6 האחראי על מצרים באמ"ן/מחקר המשיכו לדבוק בה ממש עד שהחלה המלחמה.
תוכניות המלחמה המצריות: אמ"ן התכונן ללחימה המצרית על פי התוכנית הדו-שלבית.
אמ"ן הוציא מסמך ראשון על התוכנית החד שלבית רק רבע שעה לפני פרוץ המלחמה.
בימים הראשונים של המלחמה אמ"ן התעלם מהתוכנית החד שלבית והעריך את מהלכי צבא מצרים לפי התוכניות הישנות.
המתקפה המצרית של 14 באוקטובר, שבו הוכה השריון המצרי קשות פורש כתואם את התוכנית הדו-שלבית.
למעט כמה שינויים קטנים, התוכנית שמסר מרואן באפריל 1973 בוצעה במדויק ב-6 באוקטובר 1973.
אמ"ן עקב אחרי תרגילי המלחמה המצריים לכיבוש סיני (תרגילי "תחריר") מאז 1969. על בסיס מעקב זה גיבשו אנשי המחקר באמ"ן הערכה מפורטת של תוכנית ההתקפה המצרית בסיני.
מאז הוחל בהפעלתו העביר מרואן למפעיליו את תוכנית המלחמה המצרית הבסיסית ("גרניט") על גלגוליה השונים וזו תאמה גם את מתווה המלחמה שגובש באמ"ן.
על פי מתווה זה, המתקפה המצרית הורכבה משני שלבים: חציית התעלה וכיבוש השטח ממזרח לה עד עומק של כעשרה קילומטר באמצעות חמש דיוויזיות חי"ר, וצליחת התעלה ומתקפה לעומק סיני באמצעות דיוויזיות השריון 4 ו-21 וכוחות נוספים.
ב-16 באפריל 1972 הוציא אמ"ן מסמך של 40 עמוד בתוספת מפות שתיאר את התוכנית המצרית.
כאשר הורה סאדאת לצאת למלחמה בלי להמתין לאמצעי לחימה, שונתה תוכנית המלחמה המצרית ויעדיה הטריטוריאליים הפכו לצנועים הרבה יותר.
מי שהעביר את המידע החשוב ביותר על כך היה מרואן.
אף כי אין סימן שהתוכנית החדשה נדונה באמ"ן/מחקר, ראש המוסד גורס כי על פי מידע שהתקבל מסוף 1972 ובאופן מלא יותר בפברואר 1973, הוא הסביר לגולדה מאיר, הממונה הישירה עליו, את מתווה המלחמה המצרי העדכני.
במרכזו עמד "כיבוש הגדה המזרחית של תעלת סואץ עד כעשרה קילומטרים מהתעלה והתבססות בכוח גדול, שיכלול ....
אמצעים ללוחמה נגד שריון, ובייחוד בטילי הסאגר שהיה ברשותם בכמויות גדולות מאוד....
לבלימת התקפות הנגד של צה"ל בכלל וגרימת אבדות מרביות לכוחות הישראלים התוקפים בפרט." רק לאחר השגת יעדים אלה, היו המצרים מוכנים לשקול אפשרות של העברת דיוויזיות השריון מזרחה ופתוח מתקפה לעומק של 30 קילומטר בתוך סיני.
אמ"ן התעלם לאורך כל הדרך ממתווה המלחמה החדש שהעביר מרואן.
דקות לפני פרוץ המלחמה, הפיץ אמ"ן/מחקר לקט שקבע, על בסיס המידע שמרואן מסר בלילה לזמיר, כי יעד המלחמה המצרי הוא "כיבוש הגדה המזרחית של התעלה עד לעומק של כעשרה קילומטרים.
בכל אופן אין כוונה להגיע בשלב ראשון למְצרים [מצרי הגידי והמיתלה]."
למרות זאת, עם פתיחת המלחמה התעלמו אנשי אמ"ן ממידע עדכני זה וחזרו להעריך את מהלכי המצרים לפי מתווה תוכניות "גרניט" שאבד עליהן הכלח.
בגלל הציפייה לחציית דיוויזיות השריון סמוך לפתיחת המלחמה, אמ"ן פרש כל סימן לאפשרות כזו כחציה בפועל והכנה למתקפה לעומק סיני.
בפועל הן לא חצו ולא הייתה כוונה מצרית, לפחות בטווח הזמן המידי, לבצע את השלב השני בתוכנית המלחמה.
רק לקראת סוף היום השני למלחמה החל אנשי אמ"ן להבין כי הערכתם לפיה דיוויזיות 4 ו-21 עומדות לחצות בהקדם את התעלה ולפתוח במתקפת שריון לעומק סיני היא מוטעית.
מהחומר עלה כי בראיית המצרים הם לא יוכלו לצאת למלחמה לפני שישיגו מסה של מטוסי תקיפה שיוכלו לפגוע בשדות התעופה בישראל ו"נשק מרתיע", בעיקר טילי "סקאד" שיוכלו לפגוע בתל אביב ולהרתיע את ישראל מתקיפת מטרות בעומק מצרים.
משה דיין העיד על תקפות הקונספציה בשיחה עם רמי טל שפורסמה בידיעות אחרונות (27 אפריל 1997):
"הקונספציה הזו לא הייתה איזו המצאה של איזה גאון מטורף באמ"ן, או של ראש אמ"ן, או של שר הביטחון.
היא התגבשה אצלנו על סמך חומר מאוד מוצק, שאנחנו חשבנו שהוא הכי טוב שאפשר להשיג ...
החומר הזה, ששימש בסיס לבניית הקונספציה, נבדק בכל בדיקה אפשרית ונמצא נכון ומדויק.
אני יכול לומר בביטחון מוחלט שכל שירות מודיעיני בעולם, וכל שר ביטחון או רמטכ"ל שהיה מקבל את החומר הזה ויודע איך הוא הושג, היה מגיע לאותן מסקנות."
לאחר שסאדאת החליט לצאת למלחמה בלי להמתין למערכות נשק אלה, מרואן דיווח על השינוי בתנאי הסף המצריים ליציאה למלחמה.
ב-20 במאי הוא מסר דיווח ראשוני על נכונות סובייטית למכור טילי "סקאד" למצרים וב-3 ביוני 1973 הוא מסר כי הגנרלים המצריים אינם רואים עוד השגת מטוסי תקיפה ארוכי-טווח משום תנאי ליציאה למלחמה ותחת זאת הם בונים על מערך הנ"מ ממערב לתעלה שינטרל את עליונות חיל האוויר הישראלי.
למרות מידע ברור זה אמ"ן דבק בקונספציה הבסיסית שלו, לפיה מצרים לא תצא למלחמה קודם שתשיג מטוסי תקיפה ארוכי טווח וטילי "סקאד", ממש עד היציאה למלחמה.
ב-17 בספטמבר, פחות משלושה שבועות לפני פרוץ המלחמה, קבע זעירא בדיון מטכ"ל כי מצרים לא תוכל לצאת למלחמה עד 1975, כיוון שהיא לא תשיג את הכמות הנדרשת של מטוסי תקיפה לפני מועד זה.
חמש שעות לפני פרוץ המלחמה קבעה הערכת אמ"ן כי "אנחנו מניחים כי הדרג האסטרטגי במצרים וסוריה מודע להיעדר הסיכוי להצליח במלחמה ולסיכונים בכך."
החומר ממרואן יצא במתכונתו הגולמית, (חומר "חותל") לתפוצה מצומצמת ביותר ("תפוצה גבוהה") שכללה את ראש הממשלה, גולדה מאיר, שר הביטחון, משה דיין, הרמטכ"ל (חיים בר-לב ואחריו דוד אלעזר) ראש אמ"ן (אהרן יריב ואחריו זעירא), ראש אמ"ן/מחקר, אריה שלו, וראש המוסד, צבי זמיר.
קצינים אחרים, בעיקר באמ"ן/מחקר ובלהק מודיעין אוויר (למד"ן) קיבלו רק את המידע שנגע לתחומי אחריותם והופץ תחת כינויי מקור שונים מ"חותל".
כך, למשל, ראש ענף 3 (מעצמות) באמ"ן/מחקר ראה חומר שהעביר מרואן ונגע ליחסי מצרים-ברית המועצות, אולם הוא לא קיבל חומר שנגע לתוכניות המלחמה המצריות.
ראש למד"ן, רפי הר-לב וראש ענף מחקר בלמד"ן, יהודה פורת, ראו בעיקר חומר שהתייחס לתהליכי ההתעצמות של חיל האוויר המצרי.
ראש ענף 6, יונה בנדמן, וראש המדור המדיני שלו, אלברט סודאי, נחשפו לרוב החומר שהעביר מרואן.
ראש המוסד, שהיה שותף פעיל בהפעלת המקור, החליט על מתכונת ה"תפוצה הגבוהה" בשל אמונתו בחשיבות המידע ומתוך רצון למנוע עיבוד של החומר בידי אמ"ן.
זמיר היה מודע לכך ששיטת עבודה זו נותנת משקל יתר למקור אחד על פני מקורות אחרים, ואף הסכים, בשלב מסוים, לדרישת ראש אמ"ן, אהרן יריב, להפסיק מתכונת הפצה זו.
אולם, אחרי לחץ תקיף של משה דיין, שלא היה מוכן לקבל את מידורו, חודש ההסדר תוך זמן קצר מאוד.
כאמור, באוקטובר 1972 החליט סאדאת לצאת למלחמה בלי להמתין למטוסים וטילים.
מרואן העביר כמה ימים אחר כך, בפגישה שקיים עם ראש המוסד, את פרוטוקול הישיבה בה הודיע סאדאת על החלטתו ומידע נוסף על כך שבכוונת מצרים לחדש את האש.
מרואן גם הבהיר כי סילוק הסובייטים ממצרים ביולי 1972 נועד להרחיב את חופש הפעולה המצרי.
באביב 1973 הושלמה התוכנית המצרית לצאת למלחמה בעלת יעדים טריטוריאליים מוגבלים, סאדאת ביקש וקיבל את אישור הממשלה לפתוח במלחמה וככל הנראה נקבע גם מועד לביצוע: אמצע מאי.
כמה מקורות מוסד במצרים מסרו על ההתפתחויות האלה.
בעקבות מפגש עם הנשיא אסד ב-23 באפריל, שבו נמסר כי סוריה אינה מוכנה עדיין למלחמה, החליט סאדאת לדחות את הפתיחה באש.
בתחילת מאי, כשבועיים לפני מועד המלחמה המתוכנן, מסר מרואן על החלטת הדחייה.
בנוסף, צה"ל שיפר ורענן את כל תוכניות המלחמה שלו.
התוצאה הייתה שצה"ל שנכנס למלחמה באוקטובר 1973 "היה חזק אף יותר מזה שתוכנן לשנים 1974 ו-1975." בניגוד לגישה המקובלת, לפיה נערך גיוס מילואים גדול ויקר, עיקר מצב הכוננות נשען על הצבא הסדיר ולכן גם נקבע בפקודת "כחול-לבן" כי צה"ל יחזיק 515 טנקים (קרוב למספר הטנקים ביחידות הסדירות) בגבולות.
בגלל מצעד צה"ל הגדול שנערך במאי, שבו השתתפו שתי חטיבות סדירות, שתי חטיבות מילואים גויסו ועברו אימונים בסיני.
רוב הוצאות "כחול-לבן" בסך כ-60 מיליון לירות הוצאו על תהליך בניין הכוח ולא על גיוס מילואים מסיבי שכלל לא התבצע.
כוננות "כחול לבן" הסתיימה ב-12 באוגוסט.
סיכול הפלת מטוס "אל על" ברומא
ב-21 בפברואר 1973 מטוסי חיל האוויר הישראלי הפילו מטוס נוסעים לובי מעל סיני.
אף כי ישראל התנצלה על המעשה, מנהיג לוב, קדאפי, שאף לבצע מעשה נקמה והפעיל לצורך כך לחץ על מצרים.
סאדאת הסכים בסופו של דבר לסייע ומינה את מרואן, האחראי על היחסים עם לוב, לתאם את הפרויקט.
בתחילת ספטמבר 1973 העביר מרואן במשלוח דיפלומטי שישה טילי כתף ס"א-7 ("סטרלה") ממחסני הצבא המצרי לרומא ושם מסר אותם לחוליית מחבלים פלסטינית שעמדה לעשות בהם שימוש כדי להפיל מטוס בואינג 747 שעמד להמריא מנמל התעופה לאונרדו דה וינצ'י-פיומיצ'ינו.
במקביל הוא מסר למפעיליו במוסד על הפעולה המתוכננת.
על בסיס ידיעות קודמות המוסד כבר איתר סימנים להכנות לוביות-פלסטיניות לפעולת טרור.
אנשי היחידה המבצעית, "קיסריה" תחת פיקודו של מייק הררי, זיהו את הדירה בה גרו המחבלים והיו מוכנים לפרוץ אליה אולם בסופו של דבר החליט ראש המוסד, שהיה במקום, להעביר התרעה לגורמי הביטחון האיטלקיים ואלה עצרו את המחבלים ומנעו את הפיגוע.
התרעת המלחמה של 4 באוקטובר
"מאמצע יולי 1973 ועד 6 באוקטובר, מועד פרוץ המלחמה, המוסד סיפק 23 התרעות חד-משמעיות ממקורותיו האיכותיים ביותר, לרבות תוכניות המלחמה המפורטות של מצרים וסוריה.
כל ההתרעות בין 8 בספטמבר ל-5 באוקטובר, 15 במספר, היו ממגוון מקורות שונים.
אף אחת מהן לא באה מאשרף מרואן.
ב-4 באוקטובר בשעות הערב יצר מרואן קשר טלפוני עם מפעילו בלונדון וביקש להיפגש למחרת עם "הגנרל" (זמיר) בלונדון במקום הרגיל בעשר בלילה כדי לדבר על "הרבה כימיקלים" (שם הקוד למלחמה).
בשעות הלילה נעשו הכנות לנסיעת זמיר ללונדון וזמיר מסר לזעירא בשיחה ביניהם על כך שהוא נוסע לפגוש את "המלאך" בהקשר להתרעת מלחמה.
זעירא, שהוטרד כבר מהפינוי האווירי הבהול מסוריה וממצרים בו החלה ברית המועצות כמה שעות קודם, ביקש מזמיר כי ידווח לו מיד על המידע שיעביר מרואן.
זעירא דיווח על הידיעה בדיונים שהתקיימו אצל שר הביטחון ואצל ראש הממשלה ב-5 באוקטובר 1973. זעירא דיווח לנוכחים כי "צביקה (זמיר) קיבל הלילה הודעה מהמקורות שלו, וזה מקור טוב.
הוא נתן התרעה שהולך להיות משהו וביקש שצביקה יבוא אליו מיד לפגישה.
הלילה בשעה עשר הוא יראה אותו, הכנו רשימה של שאלות." צורת הדיווח של זעירא המעיטה בערך ההתרעתי של הידיעה.
איש מהנוכחים לא התרגש ולא חשב כי תהיה מלחמה.
הביטוי שהשתמש בו ראש אמ"ן "הולך להיות משהו" לא הדליק נורה אדומה אצל הנוכחים.
אריה בראון, מזכירו הצבאי של משה דיין, כותב בספרו כי הידיעה הייתה חריגה במיוחד, אולם גם ההתרעה שהולך לקראת משהו, לא גרמה לנוכחים בישיבה לצאת משלוותם.
ועדת אגרנט פסקה כי ראש המוסד טעה כאשר לא דיווח לראש הממשלה ישירות על המידע שהגיע ממרואן.
עם זאת, המשמעות ההתרעתית של הדיווח מלונדון לא הייתה מספיק ברורה, כי ראש המוסד ואנשי המטה שלו התייחסו בעיקר להיבט של נסיעת זמיר ללונדון ופחות לסיבה לכך, וכי ראש הממשלה עצמה טענה כי ספק אם הערכתה הייתה משתנה לו הייתה שומעת ישירות מהמוסד ולא מזעירא על נסיעת זמיר.
ראש המוסד יצא ללונדון בבוקר יום שישי, 5 באוקטובר.
בפגישה עם חבר שבא למלונו בבוקר 5 באוקטובר כדי לשאול אותו מדוע ניתנה הוראה למטוסי חברת "איג'יפטאייר" לטוס ללוב במקום לקהיר, הוא הבין כי מלחמה עומדת להיפתח בטווח הזמן המידי.
מסדרת טלפונים שעשה מחדר מלונו לקהיר הוא למד שהמלחמה תיפתח כבר למחרת.
המפגש שנועד לשעה עשר בלילה החל, בשל איחור בהגעתו של מרואן, רק ב-23:45. הוא הסתיים ב-02:10. זמיר, שלא הבין עדיין עד כמה עניין המלחמה דחוף, פתח בשיחה שגרתית ורצה לדעת אם עלו חשדות נגד מרואן בשל אחריותו לפעולת המחבלים הכושלת ברומא.
מרואן קטע אותו ואמר שבא לדבר על המלחמה שתפרוץ מחר.
מרגע זה עמדו במוקד השיחות שתי סוגיות: השאלה אם מלחמה אכן תפרוץ למחרת ומהן תוכניות המלחמה המצריות.
מרואן אמנם הביע ביטחון כי על פי מה ששמע בשיחותיו לקהיר במהלך היום מלחמה תפרוץ בוודאות למחרת, אולם הוא לא היה יכול להתחייב על כך בשל אופיו ההפכפך של סאדאת.
בעניין תוכנית המלחמה הוא הבהיר כי הכוונה המצרית היא לבצע את השלב הראשון של המתקפה ולכבוש עשרה קילומטר בעומק סיני ואחר כך להיערך להגנה ולספוג את מתקפות הנגד הישראליות.
אם שלב זה יעבור יפה, תישקל האפשרות לבצע את השלב השני, של מתקפה לכיוון מעברי הגידי והמיתלה.
בספטמבר 2022 חשפו העיתונאי יוסי מלמן ומשה שוורדי חוקר מודיעין וביטחון, את פרוטוקול השיחה הגורלית שכתב ד', מפעילו של אשרף מרואן, שהתקיימה בין צביקה זמיר לאשרף מרואן בלונדון בליל שבת 6 באוקטובר 1973, שבו התריע אשרף מרואן שלמחרת, ביום שבת, תפרוץ מלחמה.
עם תום הפגישה חזר זמיר לדירת ראש שלוחת המוסד בלונדון, רפי מידן, ומשם העביר טלפונית לראש לשכתו, פרדי עיני את התרעת המלחמה.
בריאיון שנתן עומר טופול, בנו של חיים טופול, לחוקר המודיעין והביטחון משה שוורדי טען שהשיחה הבלתי מאובטחת שנעשתה מלונדון לישראל על ידי צביקה זמיר נעשתה מדירתו של חיים טופול בלונדון.
את התרעת המלחמה הקריא צביקה זמיר לראש לשכתו פרדי עיני במילות קוד שסיכמו ביניהם מראש:
"בכל זאת החברה עומדת לחתום החוזה היום לפנות ערב.
מדברת על החוזה באותם תנאים המוכרים לנו.
חושבים שיכולים לנחות מחר לפני החושך.
אבריק על כל התנאים של החוזה.
כיוון שהם רוצים לזכות במרוץ הם מאוד פוחדים שזה יתפרסם לפני החתימה ויכולים להיות מתחרים ואז חלק מבעלי המניות ישקלו פעמיים.
אין להם שותפים מחוץ לאזור.
לדעת המלאך הסיכויים לחתימה הם 99.9 אחוז אך בכל זאת האיש הוא כזה."
עיני הפך את הנוסח הזה להתרעת המלחמה והחל להודיע עליה טלפונית, ראשית (כפי שזמיר הבטיח לזעירא 24 שעות קודם), לראש אמ"ן ואחר כך לעוזרים האישיים של ראש הממשלה ושר הביטחון ולגורמים נוספים.
בהמשך אותו לילה שלח זמיר מברק מפורט על תוכנית המלחמה של מצרים וסוריה, ובסופו הצעה של מרואן, שאליה הצטרף זמיר, "לסכל את הפתיחה במלחמה על ידי פרסום ידיעות על כך ברדיו ובעיתונות, אשר יוכיחו למצרים, כולל הפיקוד הצבאי כי הישראלים מכירים את התוכנית ומוכנים לה".
התייעצות אצל ראש הממשלה בזמן מלחמת יום כיפור
בישיבת הממשלה שנערכה אצל ראש הממשלה, בבוקר יום כיפור, הידיעות המודיעיניות, ובעיקר דיווחיו של מרואן, העידו על כך שהמלחמה בפתח, אולם הנהגת המדינה התקשתה לקבל החלטות.
הרמטכ"ל כבר הבין שהולכת לפרוץ מלחמה, תוך שהוא מסתמך על התרעתו של אשרף מרוואן
באותה ישיבה, השר ישראל גלילי מעלה את האפשרות כי ניתן למנוע את המלחמה על ידי הדלפה, תוך שהוא מסתמך על הצעתו של מרואן: .
בהסתמך על הצעה זו, ראש הממשלה, גולדה מאיר, מעלה את האפשרות לפנות לרשתות תקשורת בינלאומית וליידע אותם שמצרים וסוריה הולכות לפתוח במלחמה: שר הביטחון חשש שפרסום דווקא יזיק לישראל.
הוא חשש שכל אמצעי התקשורת יגידו ישראל הולכת לתקוף.
דיין התנגד גם לגיוס מילואים נרחב בטענה כי גיוס שכזה רק יסבך את ישראל מבחינה מדינית.
בדבריו הסתמך רבות על ההערכות שסיפק לו ראש אמ"ן, אלי זעירא, אשר גם בדיון בבוקר יום המלחמה העריך כי עדיין לא ברור שתפרוץ מלחמה: .
לשאלת ראש הממשלה, אחרי שהיא מזכירה שהיו תאריכים ודיבורים קודמים, האם הפעם זה אחרת, עונה זעירא: .
השאלה האם היה מרואן סוכן כפול, שהוכשר מלכתחילה להטעיה של ישראל בכל הנוגע לכוונות המלחמה של מצרים, עוררה פולמוס עז שמסעיר את ראשי קהילת המודיעין הישראלי.
שאלה זו נבדקה על ידי "המוסד" לאחר מלחמת יום הכיפורים, ומסקנתו הייתה שמרואן לא היה סוכן כפול.
לעומת זאת, בדיקות שנעשו באמ"ן לא העלו תוצאות חד-משמעיות.
השאלה הועלתה בפומבי לראשונה על ידי זעירא בספרו על המלחמה מ-1993 ומאז הפכה לשאלה מרכזית בכל דיון ציבורי על פרשת הריגול הזו ושורשי הכשל ההתרעתי של מלחמת יום כיפור.
בפועל, כפי שעולה מהפרוטוקולים של הדיונים לפני המלחמה ומעדותו של אלי זעירא בוועדת אגרנט כמו גם מעדויותיהם של גולדה מאיר, משה דיין, ישראל גלילי, יגאל אלון, והרמטכ"ל, דוד אלעזר, מרואן לא נתפש כלל כמי שייתן את ההתרעה.
לפני המלחמה היה ברור לכולם כי הם יקבלו התרעה על כוונת המצרים לפתוח באש מאמצעי האיסוף המיוחדים של אמ"ן שישבו על חלק מקווי התקשורת האסטרטגית של המצרים.
כיוון שראש אמ"ן לא הפעיל את האמצעים האלה ערב המלחמה אך נתן למקבלי ההחלטות להבין שהם פועלים ואינם מניבים התרעה, גולדה וחבריה העריכו, עד שהגיעה ההתרעה שהעביר זמיר מלונדון, כי מלחמה לא צפויה לפרוץ בטווח הזמן המידי.
פרדוקסלית, על כן, דווקא העובדה שמרואן היה זה שהתרעתו הצילה את ישראל מהפתעה מוחלטת, הפכה אותו לגורם שבעיני רבים היה סוכן כפול שנועד מלכתחילה להונות את ישראל.
תומכי הגישה שהיה סוכן כפול
בראש מחנה המשוכנעים כי מרואן היה סוכן כפול עומד האלוף במילואים אלי זעירא, שהיה ראש אמ"ן בעת מלחמת יום הכיפורים.
לראשונה הציג זעירא את גישתו זו בפני ועדת אגרנט, והוא נתן לה פומבי בספרו "מלחמת יום הכיפורים: מיתוס מול מציאות", שיצא לאור בשנת 1993. זעירא מעלה תהיות קשות על תפקודו של "המידע" (כך מכנה אותו זעירא) מאז גיוסו ועד ימיו שלאחר המלחמה.
השאלה הראשונה היא מדוע לא חשש מרואן להיכנס לשגרירות ישראל אשר בוודאי נמצאת במעקב מתמיד של שירותי ביון רבים.
כמו כן תמוהה מאוד שאלת מניעיו של מרואן, שכן הוא היה דמות מכובדת, מיוחסת ועשירה עוד בטרם גיוסו למוסד.
התהייה המרכזית לשאלת כפילותו מתייחסת לשלוש אזהרות המלחמה שמסר.
בחלק מהמקורות נטען, כי באזהרות השווא הראשונה והשנייה בחן המודיעין המצרי את תפקודו של צה"ל בהיערכות גיוס המילואים ומשהתברר זמן התגובה הישראלי "הרדים" מרואן את המודיעין הישראלי ומסר דיווח על פריצת המלחמה רק כ-40 שעות לפני כן.
ב-2002 יצא לאור ספרו של אהרון ברגמן "ההיסטוריה של ישראל", ובו טוען המחבר כי מרואן היה סוכן כפול, אשר על פי דוקטרינה סובייטית סיפק למודיעין הישראלי מידע אמיתי ובכך רכש את אמונו, אך "בשעת האמת" (פרוץ המלחמה) הטעה בשתיקתו את אגף המודיעין, ובעקבות כך ספגה ישראל אבדות קשות בתחילת המלחמה.
במאי 2005 פרסם רונן ברגמן בידיעות אחרונות כי ב-6 באוקטובר 2004 שודר ברשת הטלוויזיה המצרית טקס חגיגת פרוץ "מלחמת אוקטובר" שבו נראה נשיא מצרים חוסני מובארכ לוחץ את ידו של מרואן, והלה מלווה אותו להנחת זר על קברו של נאצר.
לפי ברגמן, מהווה שידור זה הוכחה כי מרואן אכן היה סוכן כפול.
לדברי המומחה המצרי לענייני ביטחון, עבד אל מונעם סעיד, מרואן היה אכן סוכן כפול - הוא עבד עבור מערכת הביטחון של מצרים, סיפק לישראלים מידע חשוב כדי לרכוש את אמונם, והיווה גורם מרכזי בתוכנית ההונאה המצרית שקדמה למלחמה.
כך גם טען הגנרל פואד נסאר, שהיה ראש אגף המודיעין של הצבא המצרי במלחמת יום הכיפורים.
פרשן "הארץ" לענייני ביטחון, אמיר אורן, העריך כי סאדאת עשה שימוש במרואן כדי להעביר מידע מגמתי לישראל:
שמעון מנדס, איש אמ"ן לשעבר, קובע בספרו "הג'יהאד של סאדאת" שמרואן היה סוכן כפול, כחלק ממבצע הונאה של סאדאת.
גם החוקרים איזבלה גינור וגדעון רמז הביעו דעתם כי מרואן הטעה את הבריטים ואת ישראל.
מתנגדי הגישה שהיה סוכן כפול
מנגד נטען כי אין כל בסיס לתאוריה בדבר כפילותו של מרואן.
לחיזוק הדברים מובאים מחקרים רבים, הן פרטיים והן של המוסד ואמ"ן מחקר, שבדקו את פרשת מרואן ומצאו כי אין ממש בטענות אלו.
חוקר מלחמת יום הכיפורים, אורי בר-יוסף, כותב בספרו "הצופה שנרדם": "בחינת טיעוניו של זעירא והתייחסות לכמה שיקולים נוספים שהוא נמנע מלהעלותם, מוכיחה כי טענתו אינה נשענת אפילו על כרעי תרנגולת".
היו שטענו שאלי זעירא העלה את הטענה שמרואן היה סוכן כפול בניסיון לנקות את עצמו מהאחריות לכישלון המודיעין ערב מלחמת יום הכיפורים, ולהטיל אותו על המוסד.
בגישה זאת תמכו ראש המוסד צבי זמיר ואריה שלו שהיה בכיר באמ"ן.
לטענת אריה שלו, מרואן היה מצרי ש"נשאר מצרי גם כסוכן של ישראל ושוקל מה להעביר לישראל ומה לא, כי אינו מוכן לבגוד באופן גורף".
החוקר אורי בר יוסף תומך בגישה שמרואן לא היה סוכן כפול.
להלן עיקר הטענות כי מרואן היה כפול והמענה של בר יוסף להן:
על פי זעירא, מספרי הזיכרונות של המצרים עולה כי לא הייתה כל החלטה לפתוח במלחמה בדצמבר 1972 ובאביב 1973. מכאן שההתרעות שהעביר מרואן על כוונה כזו היו "לא אמיתיות" ו"כל הידיעות הקודמות על תאריכי מלחמה שמקורן ב"מידע" [מרואן] היו הונאתיות."
בדצמבר 1972 ובאפריל 1973 מרואן לא התריע מפורשות מפני מלחמה וגם מקבלי ההחלטות בישראל לא ראו את המידע שהעביר כהתרעות כאלה.
בדצמבר הם העריכו כי ייתכן שתיפתח אש ובאביב הורה דיין לצה"ל להתכונן למלחמה שעלולה להיפתח בקיץ.
בשני המקרים, לא התקבלו החלטות על גיוס מילואים משמעותי אלא הוחלט על שיפור יכולות צה"ל לאפשרות של מלחמה בעתיד.
המידע שהביא מרואן נסמך על פרוטוקולים של ישיבות, הוראות מלחמה ומסמכים אחרים, שבדיעבד, בין השאר על בסיס מה שנכתב בזיכרונות המצריים, ידוע שהיו אותנטיים.
במילים אחרות, אין שום בסיס לטענת זעירא כי המידע היה הונאתי.
מרואן לא היה מקור המוסד היחיד במצרים שהתריע על כוונות המלחמה המצריות.
כפי ששבתי שביט, ראש המוסד לשעבר ששימש ב-1973 כרמ"ח המבצעים, ציין, על הכוונה לצאת למלחמה בסוף 1972 דיווחו "מקורות רבים" ועל הכוונה לפתוח במלחמה באפריל-מאי דיווחו כמה מקורות מוסד.
מכאן שאם מרואן היה סוכן כפול שהעביר מסרי הונאה, גם שאר מקורות המוסד במצרים, שמסרו מידע דומה, היו אמורים להיות סוכנים כפולים.
לא זעירא ואף לא אחד אחר מתומכי תאוריית הסוכן הכפול טוען כך.
זעירא אפילו שיבח את אחד הסוכנים האלה כמי "שמעולם לא הטעה, והיה נאמן ללא סייג וללא פקפוק."
המענה: על פי גורמי מוסד שבדקו את הנושא מרואן דיווח על פגישת סאדאת-פייסל ותוכנה, לא פעם אחת אלא שלוש פעמים.
בפגישה עצמה לא עלה כלל תאריך מלחמה.
מרואן גם דיווח על עצם המפגש ב-21–23 באוגוסט אולם לא על תוכנו, כנראה כיוון שלא ידע פרטים.
מרואן דיווח רק באיחור ובצורה בלתי קונקרטית על המלחמה המתקרבת, "הוא דוחה את הפגישה לליל ששי-שבת, כ-12 שעות לפני פתיחת המלחמה, ומוסר כי המלחמה תפרוץ בשבת בשעה 18:00."
על טענה זו כתב זמיר: "אם אכן היה סוכן כפול, כפי שטוענת עלילת הכזב, היו לו שתי אופציות מוצלחות בהרבה להטעות את ישראל ולשמור על הפתעה גמורה: לא לבוא לפגישה כלל ולהשאיר אותנו בערפל, והשנייה לבוא ולעשות כמיטב יכולתו לשכנע אותי שזו אינה מלחמה אלא רק "תרגיל".
אבל מרואן הגיע." בנוסף, כפי שידוע היום, מרואן עזב את מצרים ב-2 באוקטובר וההחלטה על שינוי שעת פתיחת המלחמה ל-14:00 התקבלה במפגש בין שר המלחמה המצרי והנשיא אסד בדמשק יום מאוחר יותר.
הוא לא ידע על כך ומסר את שידע.
בספרו במהדורת 2004 כתב זעירא: "שנים עברו מאז התפרסם באנגליה שמו של אשרף מרואן כסוכן ישראלי.
עיתוני מצרים חזרו ופרסמו ידיעות אלה בהרחבה.
למרות זאת אשרף מרואן לא נחקר ולא נעצר.
הוא ממשיך לבקר במצרים באופן קבוע....
אני משאיר לקורא הנבון להסיק את מסקנותיו."
המענה: מרואן נפל ממרפסת ביתו בלונדון אל מותו ביוני 2007. כל המסקנות מצביעות על כך שהמצרים עמדו מאחורי מותו האלים ועיתונים מצריים אישרו זאת לאחר הסתלקות משטר מובארק.
המענה: מוחמד חסנין הייכל, גדול העיתונאים המצריים ובן ביתם של נאצר, סאדאת ומובארק, היה בטקס ונכח בפגישה.
לטענתו, מובארק זעם על נוכחותו של מרואן במקום ונתן הוראה לסלקו ממצרים מיד.
מרואן אכן עלה על מטוס למחרת ועזב את מצרים.
עוד טען הייכל כי פנה כמה פעמים למובארק לחקור את ההאשמה כי מרואן היה סוכן ישראלי אולם מובארק סירב לכך.
העיתונאי יוסי מלמן מתח ביקורת על תומכי הגישה שמרואן היה סוכן כפול:
במשך כשני עשורים, לא היה כמעט ספק לאיש בצמרת הביטחונית והמדינית של ישראל כי מרואן, שהיה חתנו של הנשיא גמאל עבד אל נאצר ויועץ מיוחד למחליפו אנואר סאדאת, היה אחד מגדולי המרגלים שהפעילה ישראל.
עד שבא מי שהיה ראש אמ"ן במלחמה, אלי זעירא, והחל להפיץ את הרעל שלו, שבמרכזו הטענה כי מרואן היה בעצם סוכן כפול שהיתל ושיטה בישראל ונותר נאמן למצרים.
כמה עיתונאים, חוקרים ואנשי צבא קנו את הבלוף של זעירא והפכו לסוכני השיווק של הטענה, שאם בוחנים אותה לעומק ובהיגיון ומתבוננים בעובדות ובמציאות, מגיעים למסקנה כי היא משוללת כל בסיס.
במרץ 2022 קצין מודיעין מצרי בכיר, שהיה האחראי על הדסק הישראלי במודיעין הצבאי המצרי בין 1966 ל–1978, טען כי אשרף מרואן לא היה סוכן כפול.
גישה נוספת, שנתמכה על ידי רפי איתן, שהיה בכיר בקהילת המודיעין, היא כי מרואן עצמו מעולם לא החליט האם הוא סוכן כפול או רגיל ובשום שלב לא התחייב לגמרי לאינטרסים הישראליים או לאינטרסים המצריים.
הנזק שגרם אם היה סוכן כפול
היו שטענו שאפילו היה מרואן סוכן כפול, אין בכך להוריד מכישלונו של אמ"ן, שכן הערכת מודיעין אינה מתבססת על מקור אחד, חשוב ככל שיהיה.
למלחמה היו סימנים רבים המעידים על התקרבותה, אך המודיעין והעומד בראשו (ומקבלי ההחלטות שמעליו) כשלו מלהעריך נכונה את המידע שהגיע אליהם, וכשלו בקבלת ההחלטות המתאימות.
עמדה על כך ועדת אגרנט:
בימים שקדמו למלחמת יום הכיפורים היו בידי אמ"ן (מחקר) ידיעות מתריעות למכביר שסופקו לו על ידי מחלקת איסוף בתוך אמ"ן ועל ידי רשויות איסוף אחרות במדינה.
הננו סבורים שידיעות אלה היו חייבות להביא את אמ"ן לידי הערכה מחמירה, זאת אומרת סבירות גבוהה של פרוץ מלחמה, עוד מתחילת השבוע שלפני המלחמה, ומכל מקום היה אמ"ן חייב להתריע על פיהן ביום 5 באוקטובר 1973 שהמלחמה עומדת בשער.
לעומת זאת, אלי זעירא טען שכשנכנס לתפקידו התעניין לדעת על מה מתבססת הקונספציה, והובהר לו כי הקונספציה מסתמכת על מסמכים שמרואן מסר למוסד.
לטענתו, מרואן הוכיח את עצמו והמידע שהגיע ממנו הועדף על פני מידע שהגיע ממקורות אחרים.
הידיעות שסיפק מרואן נהפכו לאמת המקובלת וידיעות אחרות נדחו מפניהן.
מסתבר שהייתה בכך הסתמכות יתר, בכך שתפיסת הביטחון המצרית יציבה ובלתי משתנה.
לימים סיפר משה דיין לרמי טל בראיון שלא פורסם:
רמזים על קיומו של מקור מצרי בכיר, שנפגש עם צבי זמיר ערב המלחמה, התפרסמו שנים רבות קודם לחשיפתו של מרואן.
שמו של מרואן הוזכר בהקשר זה בעיתונות המצרית בשנת 1991. הפרסום במצרים צוטט בעיתוני העולם, ומאוחר יותר גם בישראל.
בשנת 1993 פרסם זעירא את הספר "מלחמת יום הכיפורים: מיתוס מול מציאות", שבו עסק בהרחבה בקיומו של מקור מצרי שאותו כינה "המידע", ושלטענתו של זעירא היה סוכן כפול.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה נטען בדפוס בשפה כלשהי שאשרף מרואן ריגל למען ישראל.
ב-17 בספטמבר 1999 פרסם רונן ברגמן כתבה ב"הארץ" ובה כינה את המקור המצרי הבכיר בכינוי "בבל", שלא היה כינויו האמיתי, אך נעשה מקובל בעיתונות הישראלית, כינוייו המקוריים של מרואן היו "אשש", "רשאש", "חותל" או "מלאך".
אהרון (רוני) ברגמן, עיתונאי ישראלי המתגורר בלונדון, פרסם בספטמבר 2002 שהסוכן הבכיר של ישראל במצרים, היה קרוב משפחה של נשיא מצרים נאצר.
עיתוני מצרים פענחו רמזים אלה, ובדצמבר 2002 פרסמו כי המדובר באשרף מרואן.
מרואן התראיין לאל-אהראם והכחיש את הדברים, ובתגובה התראיין אהרון ברגמן ונקב מפורשות בשמו של מרואן.
הצנזורה הצבאית אסרה לפרסם את המאמרים מאל-אהראם, אך הם צוטטו בהרחבה בעיתוני העולם, וכעבור שלושה שבועות נאלצה הצנזורה להתיר גם לעיתון "הארץ" לפרסם מאמר בנושא, עם ציטוט מהעיתון המצרי.
כך פורסם לראשונה בישראל שמו של מרואן.
שלמה נקדימון דרש לחקור מי הדליף את שמו של מרואן לברגמן, אולם היועץ המשפטי לממשלה דחה את דרישתו.
בשנת 2004 יצאה לאור המהדורה השנייה של ספרו של זעירא "מלחמת יום כיפור - מיתוס מול מציאות", שבה נקב במפורש בשמו של מרואן.
ב-23 בספטמבר 2004, כחלק מקידום ספרו, התראיין זעירא לתוכנית "מוסף המוספים" עם דן מרגלית ושם נקב במפורש בשמו של אשרף מרואן וטען שהיה סוכן כפול.
שבוע לאחר מכן, ב-28 בספטמבר, התראיין צבי זמיר לתוכנית "מוסף המוספים" עם דן מרגלית ויצא בהאשמה חמורה לפיה חשף זעירא את זהותו של המקור הבכיר ביותר של ישראל במצרים באותה עת, ובכך גרם נזק חמור ליכולתה של ישראל לגייס סוכנים.
את תלונתו העביר זמיר לטיפולו של היועץ המשפטי לממשלה, כדי שיפתח בחקירה בעניין זה.
יחד עם זמיר חתמו על התלונה שני קצינים בכירים, ששירתו באמ"ן תחת פיקודו של זעירא: עמוס גלבוע ויוסף לנגוצקי.
בתגובה, הגיש ב-19 באפריל 2005 זעירא תביעת דיבה נגד זמיר לבית המשפט בתל אביב.
השופט בדימוס תיאודור אור, שמונה לבורר בסוגיה זו, קיבל בשנת 2007 את גרסתו של זמיר.
ביולי 2008 פורסם כי השב"כ ומשטרת ישראל חוקרים חשד כי אלי זעירא חשף סודות מדינה בחשיפת שמו של מרואן.
אך ביוני 2012 החליט היועץ המשפטי לממשלה, יהודה ויינשטיין, לסגור את התיק נגד זעירא, כאשר אחד מנימוקיו היה: "הוא היום כבן 84, והוא אדם עתיר עשייה במאבק על הקמת המדינה ובשמירת ביטחונה".
בראשית ספטמבר 2023 הוציא המוסד ספר בשם "פעם כאשר מותר יהיה לספר" ובו חשף באופן רשמי את פעילותו של מרוואן עם המוסד, כולל צילומי תמונות ורישומי שיחות.
ב-27 ביוני 2007 נמצא מרואן ללא רוח חיים מתחת למרפסת דירתו בלונדון, לאחר שנפל, קפץ או נדחף ממרפסת דירתו.
הסקוטלנד יארד הודיע על חקירת מותו של מרואן בנסיבות "בלתי מוסברות".
כעבור יותר משנה, כאשר החקירה נקלעה למבוי סתום, הוחלף צוות החקירה.
רעייתו של מרואן האשימה את "המוסד" ברציחתו, אך מקורות במשטרת לונדון מסרו לעיתון "הארץ" שיש סיכוי סביר שהוא נרצח בידי סוכנים מצרים שביקשו לנקום בו על שריגל למען ישראל.
את הלווייתו של מרואן במצרים ניהל האימאם הגדול של מסגד אל-אזהר, מוחמד סייד טנטאווי, ובין המשתתפים בה נמנו הנשיא חוסני מובארכ וסגנו עומר סולימאן.
לאחר מותו של מרואן הצהיר נשיא מצרים חוסני מובארכ כי "הוא היה פטריוט נאמן שהעניק שירותים מפוארים למצרים ארצו, והשמועות על כך שריגל למען ישראל - אין בהן אמת".
צבי זמיר כתב על מותו: "התמלאתי צער על האיש שסיים כך את חייו, זעם על הנסיבות שגרמו למותו ואין אונים על כך שלא הצלחתי לשמור עליו.
חקירת מותו של מרואן נקלעה למבוי סתום...
אבל מייסרת אותי המחשבה שמא חשיפת שמו וזהותו כסוכן הישראלי בצמרת המצרית היא שהאיצה את נפילתו ממרפסת ביתו שבלונדון, אם לא הביאה לה ישירות".
בספטמבר 2018 עלה לאקרנים סיפור הפרשה בשם "המלאך".
הסרט, שהופק על ידי חברת נטפליקס מתבסס על ספרו של אורי בר-יוסף "המלאך", שיצא לראשונה בעברית ב-2010. בין גרסת הספר לגרסת הסרט קיימים הבדלים ניכרים.
אָשְׁרַת (ההגייה המקובלת היא אוֹשרת, אך ההגייה התקנית היא בקמץ גדול, ash, על משקל צָפְנַת) הוא יישוב קהילתי ישראלי הנמצא בגליל המערבי מדרום-מזרח לנהריה ומצפון-מזרח לעכו ושייך למועצה האזורית מטה אשר.
היישוב הוקם בשנת 1983 כהרחבה למושב עמקה הסמוך אליו, ורוב אוכלוסייתו באה מקרב משפחותיהם של ותיקי עמקה.
במהלך שנות ה-80 בוצעו הרחבות רבות, ובסוף תהליכי ההרחבה המתוכננים, האוכלוסייה תמנה כ-714 תושבים ב-183 בתי אב.
האוכלוסייה מגוונת ומכילה דתיים, חילונים ומסורתיים.
ביישוב פועל גן ממלכתי וגן אנתרופוסופי.
ילדי היישוב לומדים בבית הספר היסודי ברגבה ובתיכון בכברי, או לחלופין במערכות החינוך הדתיות של שלומי, עכו וכרמיאל.
אַשְׁרֵי יוֹשְׁבֵי בֵיתֶךָ (בקיצור אשרי או תְּהִילָּה לְדָוִד) הוא קטע תפילה הנאמר פעמיים בתפילת שחרית (בפסוקי דזמרא ולפני קדושה דסידרא, ובשבת ויום טוב שאין אומרים קדושה דסידרא בשחרית, אומרים אותו לפני הכנסת ספר תורה), וכן בתחילת תפילת מנחה.
ברוב הקהילות נוהגים לפתוח את אמירת הסליחות בקטע תפילה זה.
קטע התפילה זה, הוא תוכנו של מזמור קמ"ה בספר תהילים, בתוספת 2 פסוקים לפניו ופסוק אחד אחריו.
כאמור, עיקרו של הקטע הוא מזמור תהילים , הפותח במילים: (), וממשיך בפסוקים לפי סדר הא"ב.
ראשית, הפסוק: ואחריו הפסוק שחותם את מזמור תהלים : .
במחזור ויטרי וסידורים קדומים אחרים נמצאים לפני המזמור שבעה פסוקים שכוללים המילה "אשרי".
בעלי התוספות ערערו על נוסח זה, וקבעו שיש להוסיף רק את הפסוק "אשרי יושבי ביתך".
לסוף המזמור נוסף פסוק החתימה: .
המזמור נכלל שלוש פעמים בסדר היום, ועל פי התלמוד: .
אף על פי שיש נוסחאות שאינן גורסים את המילים "שלוש פעמים" בלשון הגמרא, הוא נאמר בפועל שלוש פעמים ביום בכל נוסחאות התפילה, פעמיים בשחרית ופעם אחת במנחה.
חשיבות מיוחדת מיוחסת על ידי התלמוד לפסוק לאות פ: "פותח את ידיך ומשביע לכל חי רצון", ולכן יש כמה מנהגים הקשורים באמירתו בתפילה.
לנוטריקון הפסוק הראשון, "אשרי יושבי ביתך עוד יהללוך סלה", משמעות לפי הקבלה, שכן זה צירוף האותיות אבי"ע י"ס שהן ראשי תיבות שמותם של ארבעת העולמות אצילות בריאה יצירה עשיה ו-י' (10) הספירות שבכל אחד מהעולמות.
אשרי העם שככה לו וגו', לחן עממי המושר בכל הישיבות בעיקר בשמחת תורה.
פסוקים א' וב', משולבים בשירו של שמילי אונגר מאך א ברכה מתוך אלבומו מאך א ברכה.
על פסוק ט', שירו של הראל טל טוב ה' לכל.
על פסוק ט', שירו של מרדכי שפירא טוב השם מתוך אלבומו הכל משמים.
על פסוק י"ב, להודיע לבני האדם, משה גולדמן, מחנה שלווה ואהרלה סמט באלבום להודיע (מחנה שלווה 18).
על פסוק י"ג, מלכותך מלכות וגו', לחנם של להקת ישיבת התפוצות בהעיר העתיקה בהר ציון בראשות הרב מרדכי גולדשטיין וזכה במקום ראשון בפסטיבל הזמר החסידי ב1978.
על פסוק י"ג, מלכותך מלכות וגו', לחנו של אוהד מושקוביץ.
על פסוקים י"ד וט"ו, סומך השם וגו' עיני כל וגו', לחנו של אלעזר קרדש, פורסם ב-2025.
על פסוק ט"ז, שירו של גד אלבז בנו של בני אלבז פותח את ידך.
על פסוק ט"ז, שירם של הזמר חסידי האמריקאי בני פרידמן וצבי זילבערברג פותח.
על פסוק ט"ז, שירו של שרולי אלטמן השפעות.
על פסוק ט"ז, שירו של ברוך שלום פותח את ידך.
על פסוקים ט"ו-ט"ז, שירו של גלעד פוטולסקי פותח את ידך.
המילים במזמור: "פותח את ידך ומשביע לכל חי" משולבות בשירו של מוטי וייס חי חי חי.
על פסוק ח"י, קרוב ה' - יעקב יהודה דסקל באלבומו נאר מיט אמונה.
על פסוק כ"א, תהילת ה' ידבר פי ויברך וגו' ביצועו של הזמר רבי בנימין יפת זכרו לברכה מלהקת ישיבת כף החיים
אריאלה סביר באלבומה כתר של תפילה.
בשנת 1956 נמצאה מגילת תהילים במערה 11 בקומראן, ובה מופיע נוסח דומה של המזמור עם מספר שינויים.
כל המופעים של השם המפורש ה' נכתבו בכתב העברי הקדום ואחרי כל פסוק נוספו המילים "ברוך ה' וברוך שמו לעולם ועד".
בנוסף התגלה פסוק המשלים את האות נ' שחסרה בנוסח המסורה, ושם נכתב "נאמן אלוהים בדבריו וחסיד בכל מעשיו".
פרופ' דוד פלוסר שיער כי רגליים לדבר שאין זה הפסוק המקורי (שאולי נשמט מוקדם יותר) כי אם תוספת שבאה להשלים את האלפבית, וזאת משום שבשונה מכלל המזמור שבו משתמשים בשם המפורש "ה'", פסוק זה עושה שימוש בשם "אלוהים" דווקא, וכך כותב גם אלכסנדר רופא.
אשרף עבדל לטיף ע'ורבאל (נהגה בעברית "גורבאל") (מאי 1925 - 30 בנובמבר 2005) היה דיפלומט מצרי.
הוא למד באוניברסיטת קהיר ובאוניברסיטת הרווארד.
משנת 1949 הוא כיהן במשלחת המצרים לאו"ם.
בדצמבר 1967 כיהן גורבאל כראש הנציגות הדיפלומטית הבלתי רשמית של מצרים בארצות הברית וניהל שיחות על חידוש היחסים הדיפלומטיים בין המדינות.
הוא המשיך לשהות בוושינגטון כמיופה הכח של מצרים בראש משלחת שפעלה מתוך שגרירות הודו בארצות הברית.
במסגרת תפקידו היה שותף פעיל בשיחות עם גונאר יארינג וסיסקו.
בפברואר 1972, עם סיום תפקידו של פטרונו, מחמוד ריאד, כשר החוץ, פורסם שגם גורבאל יסיים את תפקידו ויתמנה לעוזרו של חאפז איסמעיל, יו"ר המועצה לביטחון לאומי של מצרים.
אולם כהונתו של גורבאל הוארכה עד סוף יוני 1972 כדי שימשיך לטפל בשיחות על תוכנית רוג'רס.
גורבאל כיהן כסמנכ"ל משרד החוץ ובפברואר 1973 מונה ליועץ התקשורת של אנואר סאדאת תפקיד בו החזיק במהלך מלחמת יום הכיפורים.
עם חידוש יחסי ארצות הברית–מצרים, בנובמבר 1973, מונה גורבאל לשגריר מצרים בארצות הברית.
באפריל 1974 הוא הגיש את כתב האמנתו לנשיא ניקסון.
הוא שירת בתפקיד זה עד 1984 - שלוש שנים אחרי שחוסני מובארכ מונה לנשיא מצרים לאחר רצח סאדאת.
במסגרת שירותו בשגרירות היה גורבאל חבר הצוות המצרי בשיחות קמפ דייוויד בשנת 1978, שהובילו להסכם השלום בין ישראל למצרים ב-1979. עם התחממות היחסים בין ישראל למצרים קשר גורבאל קשרים עם שגריר ישראל בארצות הברית, אפי עברון, והשניים הופיעו ביחד באירועים רבים.
ב-1987 חזר גורבאל לארצות הברית כמרצה אורח באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
אשרף ברהום הוא שחקן קולנוע ותיאטרון ערבי נוצרי-ישראלי.
ברהום נולד וגדל בתרשיחא, בבית ערבי-נוצרי ממעמד-הפועלים.
הוא סיים את לימודיו האקדמיים לתואר ראשון בחוג לתיאטרון באוניברסיטת חיפה ולאחר מכן החל לשחק בתיאטרון הערבי בחיפה.
בשנת 2002 שיחק לראשונה בסרט הישראלי "בחודש התשיעי" בבימויו של עלי נאסר בו גילם את גיבור הסרט, אחמד, שתושבי הכפר שבגליל חושדים שהוא העומד מאחורי היעלמותו של ילד, בסרט המתרחש על רקע מלחמת המפרץ הראשונה.
בשנת 2004 השתתף בסרטים "אהבה קולומביאנית" של שי כנות ו"הכלה הסורית" של ערן ריקליס.
בשנת 2005 שיחק בסרט "גן עדן עכשיו" שביים הפלסטיני-הולנדי האני אבו אסעד.
הסרט, אשר זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, עורר את זעמם של גורמים רבים, במיוחד בישראל, ולכן הופץ להקרנה רק בסינמטק תל אביב.
בשנת 2007 השתתף בסרט הפעולה ההוליוודי "הממלכה" בו שיחק את דמותו של קצין משטרה סעודי המסייע לצוות חוקרי FBI בחקירת פיגוע שהתרחש בערב הסעודית.
בשנת 2009 שיחק בסרט הדרמה ההיסטורי הספרדי "אגורא" של הבמאי אלחנדרו אמנבר ובסרטו הפציפיסטי של שמוליק מעוז, "לבנון".
בשנת 2012 גילם את מארוואן בסרטה של היאם עבאס "הירושה" וברקע סכסוך משפחת במשפחה לבנונית החיה בכפר על גבול לבנון-ישראל על רקע מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2013 שיחק בתפקיד קטן בסרטו של ערן ריקליס, "להישאר בחיים" בו כיכב השחקן האמריקאי סטיבן דורף.
בשנת 2014 שיחק בתפקיד מרכזי בעונה הראשונה של הסדרה האמריקאית "הרודן", של רשת FX.
בהמשך השנה שיחק בשובר הקופות "300: עליית האימפריה" את הקצין הפרסי בנדארי; את הסרט ביים הישראלי נועם מורו.
בנוסף, הוא כיכב בסרט הקצר "המעצר" של יאיר אגמון.
בשנת 2016 שיחק בסרטו הביוגרפי של האני אבו אסעד, "האיידול" אודות חייו של מוחמד עסאף מילדותו במחנה הפליטים ברצועת עזה ועד לזכייתו המרגשת בתוכנית הכישרונות "אראב איידול".
בשנת 2021 הופיע בתפקיד ראשי בסרט הירדני "פארחה".
בשנת 2024 השתתף לראשונה בעונה השלישית של הסדרה "מנאייכ" כראש ארגון הפשיעה הערבי ששמו היה מוזכר לאורך כל העונות של הסדרה.
בשנת 2025 שיחק את דמותו של דואג האדומי בסדרת הדרמה ההיסטורית האמריקאית "בית דוד" מבית פריים וידאו.
ברהום משחק בהצגה "פלונטר", הפקה משותפת של התיאטרון הקאמרי ותיאטרון חיפה העוסקת בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
המחזה שהועלה לראשונה משנת 2005 זכה להצלחה ועדיין מוצג מדי פעם (נכון לדצמבר 2009) על במות ברחבי ישראל.
השתתף בהצגה "מעיין הכבשים" - הפקה של התיאטרון הקאמרי (2002) של המחזה הספרדי הידוע אודות כפר הנתון תחת כיבוש ובהפקות שונות של התיאטרון הערבי בחיפה.
ברהום תרגם לערבית את המחזה רומיאו ויוליה על מנת להעלותו בישראל בקרב המגזר הערבי.
"אַשְׁרֵי הַגַּפְרוּר" (או "אַשְׁרֵי" – כמילות הפתיחה; במקור ללא כותרת) הוא שיר קצר מאת חנה סנש, שנכתב ביוגוסלביה ב-2 במאי 1944, כחודש לפני שחצתה את הגבול להונגריה.
זהו השיר האחרון, שחיברה סנש כאדם חופשי.
השיר, שהיה לסמל לרוח ההקרבה של לוחמי המחתרות הארצישראלים, הוא אחד משני השירים המוכרים ביותר של המחברת (לצד "הליכה לקיסריה").
חנה סנש, ילידת הונגריה, עלתה לארץ ישראל ב-1939 והצטרפה לקיבוץ שדות ים.
ב-1943, בעת מלחמת העולם השנייה, התנדבה לצבא הבריטי והצטרפה לקבוצת צנחנים שנועדו לצנוח על אדמת אירופה.
בראשית חודש מאי 1944 שהו סנש בת ה-23 וחבריה הצנחנים ראובן דפני ויונה רוזן שני לילות בכפר סרדיצה שבקרואטיה, יוגוסלביה, והמתינו לקראת חציית הגבול להונגריה.
בכפר פגשו השלושה בפרטיזנית יהודייה, חברה לכיתה של דפני, שהצטרפה לקומוניסטים בעוד הוא פנה לציונות.
לימים כתב דפני על הפגישה:
המפגש היה נרגש, ומילות הסיום של הצעירה נחרטו בלבה של סנש: "הנה אתם יצאתם, הגשמתם וחזרתם לעזור בעוד שאני, הפרטיזנית, נשארתי בעיניהם יהודייה מלוכלכת".
המפגש – פגישה בין לוחמים יהודים הנאבקים בנאצים, פגישה שעלו בה תחושות של קרבה ושל גורל משותף – הותיר בה רושם עז והיווה את ההשראה לכתיבת השיר.
יום-יומיים לפני שהייתה אמורה לעבור את הגבול מסרה סנש את השיר לדפני בצירוף בקשה, שאם לא תחזור - ימסור את השיר לחברים בשדות ים.
על פי עדותו של דפני, הוא זרק תחילה את פיסת הנייר שעליה היה כתוב השיר, מכיוון שלא העריך נכונה את חשיבותו ומשום שסבר שזה אינו הזמן לכתיבת שירים.
לאחר זמן קצר התחרט, חזר ואסף אותו.
באמצע חודש ספטמבר הגיע לארץ ישראל הצנחן אריה פיכמן עם השיר, ובתוך זמן קצר הוא נדפס בעמוד הראשון של "דבר הפועלת" תחת הכותרת "חברה שיצאה בשליחות מיוחדת כתבה שורות אלו לפני צאתה".
למעשה, פורסם השיר בארץ עוד לפני שחנה סנש נרצחה בכלאה בבודפשט ב-7 בנובמבר 1944.
השיר הוקרא באפריל 1945 בכנס של הקיבוץ המאוחד, ובאוגוסט אותה שנה הוזכר על ידי משה שרת בנאומו בפני כינוס ציוני עולמי בלונדון.
השיר בנוי מבית אחד בן ארבע שורות.
זהו שיר מעגלי – השורה הפותחת את השיר זהה לזו החותמת אותו.
השיר עושה בלשון המקרא שימוש המעניק לה (כמו ב"הליכה לקיסריה").
עזה צבי, במאמר על יצירות בספרות העברית העושות שימוש בביטוי "אשרי", כותבת:
חנה סנש מוסיפה את החוליות שלה לשלשלת אשרי בשיר "אשרי הגפרור".
גם אצלה ארבע שורות הפותחות ב"אשרי", אך אין בתים מאחורי השורות, והמלה "כי" אינה מתייצבת מול "אשרי" לנַחֵם.
ארבע שורות חשופות לאש, למר המוות, ולעינויים שיבואו לפניו.
האם הייתה למעוני האינקוויזיציה, לאנוסים העולים על המוקד – תפילה מיוחדת?
כאן בשיר יש אש השליחות, או אולי תפילה שלאחרי – אך ללא האל הנוקם והנורא שבברכת מקדשי השם ובתפילת האשכבה לשרופים על קידוש השם.
בשירה הקטן הזה עולה חנה סנש לדרגה שירתית שגיבה.
ושוב, שיר זה כמו כל יתר כתביה – אין לבנו מרשה לנו לראותו כיצירה אמנותית בלבד.
שיר זה בשבילנו הוא יותר משיר.
השורות של "אשרי הגפרור" – הן אלו שורות של פתגם!
פתגם הוא ביטוי מגובש של לשון, דרגה גבוהה של יצירה.
פתגם הוא מעין שירה מרוכזת, קצרה ומבטאה – ובהיותו כזה הוא הופך לפתגם-עם.
לדברי עוזי שביט, בשיר זה סנש "כמו סיתתה לשלמות אחת את תמצית אמונתה האנושית והציונית".
השיר תורגם פעמים מספר לאנגלית; התרגום הראשון, מאת מרי סירקין (1946), הוא גם המקובל ביותר.
כמו כן, הוא תורגם ליידיש על ידי המשורר ה' גוֹלדובסקי (1947).
הלחן הידוע יותר הוא של דוד זהבי (5 במרץ 1946), שהלחין את השיר לבקשת משה ברסלבסקי; לחנו זכה לביצועים רבים.
לחן נוסף הוא מאת אברהם דאוס.
אריאל הירשפלד רואה בשיר בלחנו של זהבי שיר לכת חזק וקודר שעיקרו חרדתו של השורד בעולם של מלחמה.
השיר, שהיה לסמל לרוח ההקרבה של לוחמי המחתרת, זכה לפרסום רב ביישוב העברי בארץ ישראל.
במהרה הוא הפך, לצד "הליכה לקיסריה", לחלק מהרפרטואר המוזיקלי ומההווי החברתי של תנועות הנוער בישראל, והוא מושמע בטקסי יום השואה בישראל.
לדברי צביקה דרור, "השיר הושר כתפילה על ידי אנשי הפלמ"ח.
[...] [יצחק] שדה היה מזמזם את השיר כששפתיו נרעדות קימעה".
שם השיר שימש כשם ספרה של הסופרת האמריקאית מרי סירקין על חייה של חנה סנש (1947); כשמו של מחזה שכתב אביגדור המאירי על חנה סנש (תשי"ט 1958); וכן של סרט תיעודי של רוברטה גרוסמן על חייה של סנש (2008).
המשוררת היהודייה-הונגרייה מלכה נשר חיברה לזכרה של סנש את השיר "הגפרור המאושר".
השיר מאוזכר בשיר מאת דליה רביקוביץ (""אשרי הגפרור הקטן / שיצית לפתע חַיָּל ביחידת עלית").
ב-1976 יצר גרשון קניספל קיר אמנותי בכניסה לחדר האוכל בקיבוץ יד חנה המשלב את דמותה של חנה סנש והשיר.
על פי ההיסטוריונית יהודית תידור באומל, השיר היה "לסמל הפיוטי של הפעילות היישובית באירופה בתקופה השואה".
כיום מזוהה השיר בישראל עם יום הזיכרון לשואה ולגבורה ויום הזיכרון לחללי מערכות ישראל.
השיר נכלל בסידור התפילה של כמה זרמים ביהדות ארצות הברית, בהם היהדות הרפורמית (המתקדמת) והיהדות הרקונסטרוקטיבית (היהדות המתחדשת).
ח"כ צבי האוזר מסיעת דרך ארץ נשא ב-11 במאי 2020 נאום במליאת הכנסת, לציון 75 שנים לניצחון על גרמניה הנאצית, ציטט את שירה של חנה סנש "אשרי הגפרור" והוסיף בדבריו:
אשרפייה היא שכונה נוצרית ותיקה בביירות, לבנון, הממוקמת על גבעה לאורך החוף בצידה המזרחי של העיר.
השכונה היא רובע מסחר ומגורים כאחד, אשר מאופיין על ידי רחובות צרים ודירות יוקרה, כמו גם מגדלי עסקים, ובשל כך היא מהווה מוקד להשקעות ולתיירות.
עד שנות ה-30 של המאה ה-19, התאפיינה אשרפייה בשטחים חקלאיים שנשלטו על ידי מספר משפחות נוצריות: משפחת פיאד, פרנייני, בוסטרוס, סורסוק, טראד, תוויני ואראמאן.
משפחות אלו, בנות העדה היוונית-אורתודוקסית, היו האליטה של ביירות במשך מאות שנים.
באותה תקופה, חילקה הממשלה הלבנונית תחת שלטון המנדט הצרפתי את האדמה באשרפייה על מנת לבנות כבישים וכפתה על אותן משפחות למכור את חלקן באדמה זו.
במהלך מלחמת האזרחים השנייה בלבנון, הייתה אשרפייה בסיס מרכזי של הכוחות הנוצריים הלבנונים, וקיבלה הגנה מהכוחות הלבנוניים, בראשות בשיר ג'ומאייל, כנגד התקפות סוריות ופלסטיניות.
ככזאת, הייתה השכונה לחלק מרכזי במזרח הנוצרי של העיר.
נכון לשנת 2009, מחולקת אשרפייה למספר שכונות קטנות יותר, שהבולטות ביותר בהן הן מאר ניכולא (שבה נמצאים מבנים חשובים כגון ארמון סורסוק, מוזאון סורסוק ובניין סופיל) וטבריס (שבה נמצאים מבנה טבריס 812, מגדל אשרפייה, בנייני יארד, מטרופוליס ובניין ל'ארמיטאז').
אֶשרֶף ארמַאַן (בטורקית Eşref Armağan, נולד ב-1953, באיסטנבול) הוא צייר טורקי עיוור מלידה.
כילד וכנער לא זכה ארמאן להשכלה או הכשרה פורמלית, אך לימד את עצמו לכתוב ולצייר.
הוא מצייר באמצעות שימוש בידיו ואצבעותיו ובמכחולים, לרוב בצבעי שמן.
בשלושים וחמש השנים האחרונות יצירתו הגיעה לרמה גבוהה ביותר.
ארמאן הציג את עבודותיו בעשרות תערוכות בטורקיה, הולנד, ארצות הברית, איטליה, סין ובצ'כיה.
הוא הופיע מספר פעמים בטלוויזיה הטורקית ואף בתוכנית של ה-BBC.
בשנת 2009 הוא השתתף בפרסומת של הדגם החדש של חברת המכוניות השוודית וולוו.
במהלך הפרסומות הוא מצייר את המכונית (אשר כלל לא מוצגת בצורה ישירה בפרסומת).
הציור עצמו מוצע למכירה ברשת Ebay כאשר ההכנסות יתרמו לקרן עולמית למען עיוורים.
ארמאן מעיד כי הוא זקוק לדממה מוחלטת כאשר הוא מצייר וכך הוא מרגיש שהוא "נכנס" אל תוך הציור שלו.
הציורים הראשונים של ארמאן כילד היו קווים ששרטט בחול, אבל כבר בגיל שש הוא עבר לנייר ועפרון ואחר כך לצבעי שמן, ומאוחר יותר לצבעי אקריליק.
לרוב הוא ממשש את מושא ציוריו בשלב הראשון, לאחר מכן הוא יוצר בעזרת חֶרֶט ברייל את קווי המתאר לציור וכאשר הוא מרוצה הוא מתחיל במלאכת הצביעה עצמה.
לעיתים הוא מניח גבולות המשמשים כקוי מתאר בעזרת רצועות גבס.
הוא מחכה כיומיים לאחר שהוא שם כל צבע, על מנת שהצבע הקודם יתייבש.
שיטה זו היא ייחודית לארמאן אשר גם לימד את עצמו לצייר לפי חוקי פרספקטיבה.
כדי לצייר דיוקן, הוא משתמש בתצלום, כך צייר, בין השאר, דיוקן של ראש הממשלה והנשיא.
הוא מבקש מאדם רואה לעבור בעפרון על קווי המתאר ואז הוא הופך את נייר הצילום, ממשש את הקווים בידו השמאלית ומצייר את מה שלמדו אצבעותיו עם ידו הימנית.
בשנת 2004 הוא היה מושא למחקר על יכולות התפיסה האנושית באוניברסיטת טורונטו שבקנדה המחקר נערך על ידי הפסיכולוג ג'ון קנדי.
קנדי הניח לפני ארמאן שורה של חפצים: קובייה, חרוט וכדור וביקש ממנו לצייר אותם כמה פעמים, כאילו שבכל פעם הוא רואה את העצמים מזווית שונה - מימין, משמאל, מהצד הנגדי והתבקש לצייר שורה של כוסות המשתרעת עד האופק.
קנדי מספר שנשימתו נעתקה לנוכח ציוריו של ארמאן המציגים פרספקטיבה מושלמת, כזאת שגם אנשים רואים היו מתקשים להעביר אל הנייר.
הוא שרטט סדרה של רישומים בהם הקוביה נראית בכל פעם מזווית שונה וביטא תפיסת תלת־ממד מפתיעה.
ב-2008 חוקרים מאוניברסיטת הרווארד, אלוורו פסקל-ליאוני והישראלי, ד"ר אמיר עמדי סרקו את המוח של ארמאן בשעה שהוא ממלא משימות, סריקה שממפה פעילות חשמלית בחלקיו השונים של המוח.
הוטל עליו לצייר עצמים שאותם הוא מדמיין ואחרים שמישש ביום הקודם והעלה בזכרונו.
החוקרים רצו לראות האם הקורטקס הוויזואלי, האזור בקליפת המוח שידוע כאחראי על עיבוד מידע חזותי, יכול לשנות יעוד ולטפל במידע שאינו נובע מראיה.
כיום ידוע שאצל קוראי ברייל אזורי הראייה במוח הפכו לפעילים במילוי משימות הקשורות בזיכרון מילולי.
כאשר ארמאן נזכר במה ש"ראו" אצבעותיו, קורה לו מה שקורה במוחות של אנשים רואים, כשהם נזכרים בדימוי חזותי - הקורטקס הוויזואלי עובד, אומנם ברמה פחותה בהרבה בהשוואה לאדם רואה.
אך כשארמאן מתחיל לצייר את מה שנגלה לאצבעותיו, רמת הפעילות בקורטקס הראייה שלו מזנקת מעלה, ממש כפי שזה מתרחש במוח של אדם רואה כאשר עיניו נתקלות במראות חדשים והמידע מעובד במוח.
אשריטה פורמן הוא שיאן בהחזקת שיאי גינס.
נכון ל-2017 קבע פורמן יותר מ-600 שיאים שונים, ביניהם את השיא "האדם בעל המספר הרב ביותר של שיאי גינס" ומחזיק בכ-226 שיאים.
הוא שובר שיאי עולם שונים משנת 1979 ואילך.
פורמן נולד בשנת 1954 בברוקלין, ניו יורק.
בגיל צעיר הוא החל להתעניין ברוחניות ובשנת 1970 פגש את המיסטיקן סרי צ'ינמוי.
סרי נתן לפורמן השראה להשתתף במרוץ אופניים בן 24 שעות בסנטרל פארק בניו-יורק בשנת 1978. לאחר אימונים שנמשכו רק שבועיים, פורמן הצליח לקטוף את המקום השלישי במרוץ לאחר שדיווש 652 קילומטרים.
בהמשך הוא תיאר את החוויה במילים הבאות: "היה זה אחד מהרגעים העמוקים ביותר בחיי.
כאשר ירדתי מאופני הבנתי שזה לא היה גופי שדיווש במשך 24 שעות, אלא רוחי הפנימית.
על ידי שימוש במדיטציה יכולתי להתחבר לאנרגיה בלתי נדלית שלכולנו יש אך אנו ממעטים להשתמש בה.
באותו הרגע החלטתי לנסות לשבור שיאי גינס, על מנת לתת השראה לאנשים אחרים להתחבר לכוח הפנימי העצום שלהם".
בערך באותה התקופה, פורמן שינה את שמו הפרטי המקורי קיט' לאשריטה ("מוגן על ידי אלוהים" בשפת הסנסקריט).
בשנת 1979 פורמן קבע את שיא גינס הראשון שלו, לאחר שביצע 27,000 קפיצות התעמלות.
בשנת 1986, פורמן המציא ושבר שיא חדש - קפיצה במקל פוגו מתחת למים, את השיא הציג ביום הכזבים הבינלאומי בתוכנית בוקר טוב אמריקה.
באותה השנה הוא החל לשבור שיאים שונים לצד אתרים היסטוריים.
למשל, הוא ביצע גלגולים קדימה לאורך 12 ורבע מיילים במסלול רכיבתו של פול רוויר במסצ'וסטס, וקפץ במקל פוגו במדרונות הר פוג'י לאורך 11.5 מיילים.
בעת ששבר את השיא בגלגולים לקדים הוא הורשה לעצור רק על מנת להקיא.
פורמן ניהל חנות למזון בריאות בקווינס ניו יורק משנת 1982. הוא גם מנהל טיולים של קבוצת המדיטציה שלו ולכן הוא מסוגל לטייל הרבה בעולם.
בעודו בסין הוא שבר את השיא בריצת 8 קילומטרים על קביים, שיא שלא נשבר משנת 1892.
פורמן היה חלוץ ביצירת שיאים חדשים בתחומים שונים ומשונים.
ב-30 בינואר 2008 הוא חשף את העיפרון הגדול ביותר בעולם שהרכיב בעצמו, מחירו 20,000 דולר, אורכו 23 מטרים ומשקלו 11,000 ק"ג (מתוכם 2,000 ק"ג של פחם).
העיפרון הורכב במשך שלושה שבועות והיה מתנת יום-הולדת למורהו הרוחני סרי צ'ינמוי לתאריך 27 באוגוסט 2007.
מוחמד אשרף ע'ני אחמדזאי (בפשטו ודארי: محمد اشرف غنی احمدزی; נולד במחוז לוגר, ב-19 במאי 1949) הוא פוליטיקאי, כלכלן ואנתרופולוג אפגני, ממוצא פשטוני, אשר כיהן כנשיא אפגניסטן החל מ-21 בספטמבר 2014 עד לנפילת קאבול בידי הטליבאן ב־15 באוגוסט 2021. כיהן בעבר כשר האוצר (2002–2004) וכיושב ראש אוניברסיטת קאבול (2004–2005).
לפני שובו לאפגניסטן בשנים 1991–2002 עבד בבנק העולמי.
בשנת 2005 היה אחד משני המייסדים של המכון להתייעלות ממלכתית, ארגון חוץ-ממשלתי שמושבו בוושינגטון די.
שנועד לעזור בשיפור יכולת המדינות לשרת את אזרחיהן.