tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרך המלכה לאודיקה השביעית תיאה , שהייתה אמו של אנטיוכוס הראשון תאוס, מלך קומגנה, הוא היה צאצא ישיר של המלכים היווניים של הממלכה הסלאוקית.
נראה כי אנטיוכוס היה צעיר מאוד כאשר אביו מת בשנת 17. הקיסר הרומי טיבריוס הסכים עם אזרחי קומגנה להפוך את ממלכתם לחלק מהפרובינקיה הרומית של סוריה.
בין השנים 17 ל-38, נראה כי אנטיוכוס השיג אזרחות רומית.
הוא גדל ברומא יחד עם אחותו, שם היו חלק מחצרה של אנטוניה הצעירה, אחייניתו של אוגוסטוס קיסר ובתו הצעירה של מרקוס אנטוניוס.
היא הייתה אשה בעלת השפעה רבה ופיקחה על חוג הנסיכים והנסיכות שלה, שסייע בשימור הפוליטי של גבולות האימפריה הרומית ובענייניהן של מדינות החסות.
בשנת 38 קיבל אנטיוכוס את ממלכת אביו מנכדה של אנטוניה, הקיסר קליגולה.
בנוסף על כך, הגדיל הקיסר את שטחה עם חלק מקיליקיה הגובל בקו החוף.
קליגולה גם העניק לו את כל סכום הכנסותיה של קומגנה במשך 20 השנים שהייתה פרובינקיה רומית.
הסיבות להענקת משאבים כל כך רחבים למלך-חסות נותרו לא ברורות - ייתכן והיה זה התקף של האקצנטריות הידועה של קליגולה.
אנטיוכוס היה ביחסים קרובים מאוד עם קליגולה ונאמר עליו ועל המלך אגריפס הראשון שהיו מדריכיו של הקיסר באמנות העריצות.
אולם חברות זו לא ארכה זמן רב, מכיוון שאנטיוכוס הודח לאחר מכן על ידי קליגולה.
אנטיוכוס לא זכה מחדש בממלכתו עד עלייתו של הקיסר הרומי קלאודיוס בשנת 41. בשנת 43, בנו הראשון, גאיוס יוליוס ארכלאוס אנטיוכוס אפיפנס , אורס לדרוסילה, בתו של אגריפס הראשון.
מלבד אפיפנס, היו לאנטיוכוס שני ילדים נוספים מיוטאפה: קליניקוס ויוטאפה , הצעירה יותר.
בשנת 53 דיכא אנטיוכוס מרידה של שבטים ברבריים בקיליקיה, הנקראים קליטאי.
בשנת 55 הוא קיבל פקודות מנירון קיסר לגייס כוחות לצורך מלחמה בפרתים, ובשנת 59 הוא שירת תחת הגנרל גנאיוס דומיטיוס קורבולו נגד טירידאטס הראשון, מלך ארמניה, אחיו של וולוגסס הראשון, מלך פרתיה .
עקב שירותיו במלחמה זו, הוא קיבל בשנת 61 חלקים מארמניה.
הוא בחר לתמוך באספסיאנוס כאשר זה הוכרז לקיסר רומא, אז גם דובר עליו כעשיר ביותר מבין מלכי החסות.
בשנת 70 הוא שלח כוחות, בפיקוד בנו אפיפנס, לעזרת טיטוס במצור על ירושלים.
במרוצת שלטונו כמלך הוא יסד את הערים גרמניקופוליס , יוטאפה ונירוניאס.
בשנת 72 התרחשה נפילתו של אנטיוכוס, כאשר הוא הואשם על ידי לוקיוס קיסניוס פאיטוס , מושל סוריה, בעוון קשירת קשר עם הפרתים נגד הרומאים.
ממלכתו נשללה ממנו בשל כך, לאחר 34 שנים מאז מינויו על ידי קליגולה.
בניו של אנטיוכוס, הנסיכים אפיפנס וקליניקוס, ברחו לפרתיה לאחר מפגש קצר עם כוחות רומאיים.
אנטיוכוס עצמו פרש לספרטה ולאחר מכן לרומא, שם חי את שארית חייו עם בניו אפיפנס וקליניקוס וזכה לכבוד רב.
בין נכדיהם של אנטיוכוס ויוטאפה היו האזרח האתונאי החשוב פילופפוס , שחי ביוון בין המאות הראשונה והשנייה והסופרת יוליה בלבילה.
ישנם בנמצא מספר מטבעות של המלך הזה, המוכיחים שהוא אכן שלט בחלקים של קפדוקיה וקיליקיה, בנוסף לקומגנה גופא.
באחד המטבעות הללו הוא נקרא ΒΑΣΙΛΕΥΣ ΜΕΓΑΣ ΑΝΤΙΟΧΟΣ ("המלך הגדול אנטיוכוס"), עדות לשאיפותיו הפוליטיות.
בצדו השני של המטבע מוצג עקרב מוקף בעלי דפנה ומופיע הכיתוב ΚΟΜΜΑΓΗΝΩΝ ("של הקומגנים").
ממטבעותיו ניתן גם ללמוד את שמה של אשתו, יוטאפה.
אנטיוק היא עיר בקליפורניה שבארצות הברית הממוקמת באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
נכון לשנת 2019, אוכלוסיית העיר משוערת בכ-111,000 תושבים.
העיר נקראת על שמה של העיר העתיקה אנטיוכיה, שאנטיוק הוא שמה האנגלי.
מבחינה כלכלית, המעסיקים המרכזים בעיר הם וולמארט, טארגט, קייזר פרמננטה, סייפוויי וקוסטקו.
אנטיוק נחשבת לעיר שינה, ומרבית התושבים עובדים בסן פרנסיסקו או באוקלנד.
מבחינה פוליטית, מועצת העיר מורכבת מחמישה חברים.
אנטיוק היא אחת העיירות העתיקות בקליפורניה והחלה כהתיישבות חקלאית בשנת 1848. בשנת 1859 התגלה פחם בסביבת העיר, מה שגרם לפיתוחה הכלכלי.
בשנת 1863 התגלתה גם נחושת במכרות אנטיוק.
תחנת הדואר החלה לפעול לסירוגין בשנת 1851 ובאופן קבוע משנת 1863. העיתון המקומי נחנך בשנת 1870. בשנת 1872 ההתיישבות הוכרזה כעיר.
בשנת 2009 העיר עלתה לכותרות בעקבות גילוייה של ג'ייסי לי דוגארד, שנחטפה כמספר שנים קודם לכן באגם טאהו, בבית חוטפיה באנטיוק.
אנטיופה היא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס וונדר וומן ביקום DC של DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה לפני המשבר בעולמות האינסופיים בחוברת Wonder Woman #312 מפברואר 1984, ונוצרה על ידי הכותב דן מישקין והמאייר דון הק.
אנטיופה היא גנרל צבאות האי פרדייז, והיא מבוססת על דמותה המיתולוגית של האמזונה אנטיופה.
במרבית גלגוליה של הדמות, אנטיופה מתוארת כאחותה של המלכה היפוליטה.
באתחול המחודש "ה-52 החדשים", היא ידועה גם בשם אלסיפה, שהייתה אמה של היפוליטה וכחברה מייסדת של האמזונות של באנה-מיגדל, והיא נערצת על ידם כצאצאיתה של הלוחמת המקודשת.
לפני המשבר בעולמות האינסופיים, אנטיופה הייתה אמזונה רמת דרג ללא כל קרבה להיפוליטה שלא הסכימה עם שלטונה וביקשה להפיל אותה מכסאה.
במהלך המשבר היא נהרגת בידי שדי צללים בחוברת Wonder Woman #328.
לאחר המשבר בעולמות האינסופיים, דמותה של וונדר וומן שוכתבה מחדש בפברואר 1987. בסיפור הרקע, האלים האולימפיים לקחו את נשמותיהן של כל הנשים אשר נרצחו בידי גברים במהלך ההיסטוריה ושלחו אותן לקרקעיתו של הים האגאי.
הנשמות קרמו עור וגידים מחימר שבקרקעית הים ועלו אל מעל לפני השטח כדי להפוך לאמזונות.
הראשונה שעלתה מהים היא היפוליטה - שנבחרה למלכה - כשבעקבותיה הגיעה אחותה אנטיופה, ששלטה לצידה.
מגוון אלות העניקו להן כוחות ויכולות, כשהיפוליטה ואנטיופה קיבלו את אבנט הזהב של גאיה אשר הגביר את חוזקן.
בסופו של דבר, האמזונות הקימו את העיר תמיסקירה באנטוליה ועד מהרה נודעו כלוחמות האימתניות ביותר בטורקיה, יוון ורומא.
דמותה של אנטיופה הופיעה בסרטי היקום הקולנועי של DC "וונדר וומן", ליגת הצדק: גרסת סניידר ו"וונדר וומן 1984" בגילומה של השחקנית רובין רייט.
אנטיכאסיה היא יחידה עירונית של עיריית אלאסונה במחוז לאריסה.
לפני רפורמת השלטון המקומי בשנת 2011 הייתה זו עירייה עצמאית.
מקום מושבה של העירייה היה בקרניה.
נקראת על שם רכס הרי אנטיכאסיה הסמוך.
שטחה של היחידה עירונית 142.919 קמ"ר.
על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2011, אוכלוסיית אנטיכאסיה הייתה 3,584, גידול קל של 1% בהשוואה לאוכלוסיית המפקד הקודם בשנת 2001.
אנטיוכוס הנזיר , הידוע גם כאנטיוכוס ממר סבא (Αντίοχος Σαβαΐτης), היה נזיר וסופר נוצרי.
אנטיוכוס ככל הנראה נולד ליד אנקירה באסיה הקטנה (כיום אנקרה, טורקיה).
הוא חי תחילה כמתבודד, ולאחר מכן הפך לנזיר וארכימנדריט של הלאורה המפורסמת של מנזר מר סבא במדבר יהודה.
הוא היה עד לפלישה הפרסית לארץ ישראל בשנת 614, ולטבח של 44 מחבריו על ידי הבדואים.
בשנת 619, חמש שנים לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי ח'וסרו השני מלך פרס, נכבשה אנקירה ונחרבה על ידי הפרסים, מה שאילץ את הנזירים של מנזר אטלין השכן לעזוב את ביתם, ולעבור ממקום למקום.
מכיוון שלא היו יכולים לשאת עמם ספרים רבים, ביקש אב המנזר אוסטאתיוס מחברו אנטיוכוס לחבר קיצור של כתבי הקודש לשימושם, וגם תיאור קצר על מות הקדושים (המרטירים) של 44 הנזירים של סבאס.
בהיענות לבקשה זו כתב אנטיוכוס חיבור הידוע בשם "הפנדקטים של כתבי הקודש" (ב-130 פרקים, שהמתרגם הלטיני טעה וחשב זאת למספר הדרשות).
זהו אוסף של משפטי מוסר, שאוב מהכתובים ומסופרים כנסייתיים מוקדמים.
פרק המבוא של ה"פנדקטים" מספר על מות הקדושים של הנזירים; הפרק האחרון שלו מכיל רשימה של כופרים משמעון הקוסם ועד לחסידיו המונופיזיטים של סוורוס מאנטיוכיה .
הספר הוא בעל ערך מיוחד בשל קטעי היצירות שנמצאים בו, שאינם קיימים עוד; לסופר היה עניין, שלא היה רווח אז, בספרות הנוצרית הקדומה.
אנטיוכוס גם כתב אקסומולוגסיס (Exomologesis) או תפילה, שבה הוא מספר על הסבל שפקד את ירושלים מאז הפלישה הפרסית, ומתחנן לרחמי אלוהים לרפא את תחלואיה הרבים של עיר הקודש.
נראה כי יצירות אלו נכתבו בתקופה שבין כיבוש ארץ ישראל על ידי ח'וסרו לבין כיבושה מחדש על ידי הקיסר הביזנטי הרקליוס בשנת 628.
בליטורגיה האורתודוקסית המזרחית מיוחסת לאנטיוכוס אחת התפילות.
הועלתה ההשערה כי אנטיוכוס היה אותו אדם כמו הנזיר ממנזר מר סבא סטרטגיוס , שכתב תיאור של כיבוש ירושלים בידי הפרסים, אולם זה לא הוכח.
אנטילוקפרה אמריקנית (שם מדעי: Antilocapra americana) היא מין פרסתן מעלה גירה ממשפחת האנטילוקפריים והיא המין היחיד בסוג אנטילוקפרה (Antilocapra) וממשפחתה, אך בעבר היו במשפחה מינים נוספים שנכחדו עד סוף הפליסטוקן.
האנטילוקפרה היא החיה היבשתית המהירה ביותר באמריקה הצפונית, ובריצה למרחקים של כ-800 מטר עשויה להגיע למהירות של 86 קמ"ש.
היא החיה המהירה ביותר למרחקים ארוכים, והחיה היבשתית השנייה המהירה ביותר בעולם, לאחר הברדלס, ועשויה לעבור 11 קילומטרים בכ-10 דקות, כלומר, במהירות של כ-66 קמ"ש.
peninsularis - מצוי בסכנת הכחדה
sonoriensis - מצוי בסכנת הכחדה
האנטילוקפרות הן טרף מושך בגלל משקלן ובשרן.
על כן המבנה החברתי שלהן הוא עדר, שבו כל פרט ופרט עומד על המשמר ובוחן מדי פעם את הסביבה, גם תוך כדי אכילה.
האנטילוקפרות מבחינות בתנועה ממרחק קילומטר ויותר.
כשזה קורה, מרים הפרט שהבחין בטורף את זנבו.
אחוריהם הלבנים משמשים כאזעקה, וכשמבחינה הלהקה בהתרעה היא פותחת בריצה מהירה.
הסיכון העיקרי לחייהן הוא הזאבים, מכיוון שגם הם מגיעים למהירויות מרשימות למרחקים ארוכים.
אולם הזאב אינו יכול להתחרות בפרט בוגר, ויתרכז במקום בזקנים, בחולים ובעיקר בצעירים.
כמו כל בעל פרסות, לומדים הצעירים ללכת ולרוץ תוך שעות אחדות בלבד מרגע לידתם ומשלב זה יהיו מוכנים לבריחה מטורפים - האנטילוקפרות מגיעות להישג מרשים אפילו בקנה מידה זה.
אפילו בני שעות אחדות, שזה-לא-כבר למדו לעמוד על רגליהם, מגיעים עד לכ-60 קמ"ש למרחקים מרשימים ביחס לגילם.
האנטילוקפרות גם מבצעות דילוגים גבוהים שמשמעותם נתונה במחלוקת.
הועלתה הסברה כי מהירות האנטילוקפרה האמריקנית התפתחה בעת שהיו באמריקה טורפים מהירים שנכחדו כבר, כגון הברדלס האמריקני, שהיה מהיר גם מהברדלס של היום.
כיום אין לאנטילוקפרה טורפים המצליחים להשיג אותה, אלא אם הם טומנים לה מארב או תופסים פרטים חלשים וחולים.
בשנת 1920 הצטמצמה אוכלוסיית האנטילוקפרות עד לכ-13,000 פרטים.
אך הגנה על שטחי הגידול והגבלת זכויות הציד גרמו להתאוששות באוכלוסייתם וכיום מספרם עומד על בין 500,000 ל-1,000,000 פרטים.
אַנְטִימוֹן (Antimony, בלטינית: Stibium, בשמו העברי: "פּוּךְ") הוא יסוד כימי מסדרת המתכות למחצה שסמלו הכימי Sb ומספרו האטומי 51.
אנטימון הוא מתכת לבנה-כסופה, שבירה בעלת הולכה חשמלית ותרמית נמוכות.
אנטימון נתקף על ידי חומצות
בדומה למים, ישנן סגסוגות אנטימון שמגדילות את נפחן בקירור.
הדרישה לאנטימון בתעשיית המוליכים למחצה גוברת, מכיוון שהוא חיוני בייצור דיודות, גלאי תת אדום
השימוש החשוב ביותר של אנטימון הוא בסגסוגת, כאשר הוא מגביר את קשיחותה וכוחה של עופרת בסוללות.
לתרכובות אנטימון (תחמוצות, סולפידים) תפקיד בייצור חומרים חסיני אש שמצפים צעצועי ילדים, מטוסים, מושבים במכוניות ועוד.
ברפואה, לתרכובת האנטימון KSbC4H4O7·0.5H2O תפקיד כסם הקאה.
בשנת 1440 השתמש יוהאן גוטנברג באנטימון כמרכיב ליצירת סגסוגת לאותיות דפוס הבלט ששימשו במכונת הדפוס שהמציא.
תרכובות המכילות אנטימון ידועות לאדם עוד מימי קדם (שנת 3000 לפנה"ס בקירוב).
כבר במצרים הפרה שושלתית (3100 לפנה"ס בקירוב), האדם השתמש במינרל סטיבניט (Sb2S3) בתור חומר קוסמטי.
כמו כן, נמצאו כמויות קטנות של אנטימון בכלים המתוארכים לאלף השלישי לפני הספירה.
אנטימון הוזכר לראשונה על ידי האלכימאי יוהאן תולדה (Johann Thölde) ב-1450 והוכר כמתכת בתחילת המאה ה-17. מקור השם אנטימון אינו ברור,
סביר להניח שהוא מהמילים היווניות "אנטי" ו"מונוס" שמשמעותן "מתנגד לבדידות".
גם באלכימיה אנטימון זכה לתשומת לב.
בעבר השתמשו באנטימון בתור תרופה לסכיסטוסומיאזיס.
אנטימון נקשר לאטומי גופרית באנזימים מסוימים שבהם
הטפיל משתמש וכך הורג אותם, כמויות קטנות של אנטימון יכולות להרוג את הטפיל מבלי לפגוע במטופל.
למרות שאנטימון הוא לא יסוד נפוץ במיוחד, הוא נמצא ביותר מ־100 מינרלים, במיוחד במינרל סטיבניט.
אנטימון ומספר גדול מתרכובותיו רעילים, בצורה דומה לרעילותו של ארסן.
כמויות גדולות יגרמו להקאות ובכך ימנעו את המשך ההרעלה.
אנטילופות הוא שם כללי לקבוצה פרפילטית גדולה של יונקים אוכלי עשב ובעלי קרניים ממשפחת הפריים.
אין זו קבוצה במשמעות הטקסונומית המקובלת של המושג: בעלי חיים המסווגים כאנטילופות נמצאים בכל תת-המשפחות של משפחת הפריים, ולעיתים מינים מסוימים קרובים יותר לפרות או לעיזים מאשר למיני אנטילופות אחרים.
ישנם מינים רבים של אנטילופות, שמאפייניהם וממדיהם משתנים מאוד: החל מאנטילופה מלכותית (Neotragus pygmaeus) ואנטילופת בייטס (Neotragus batesi) שגובהן אינו עולה על 30 סנטימטרים, ועד לאילנד ענק (Taurotragus derbianus) שגובהו מגיע ל-2.5 מטרים.
כאמור, האנטילופות אינן קבוצה מונופילטית, אלא קבוצה המכילה מינים שונים שאינם דווקא קרובים זה לזה יותר מלמינים אחרים מבחינה אבולוציונית.
בדרך כלל, המונח "אנטילופה" מתאר את כל בני משפחת הפריים שאינם נופלים תחת הקטגוריות עיזים, כבשים או בקר, אך ההגדרה משתנה בקלות וישנם יוצאים מן הכלל.
בתת-משפחת היעלים ישנם מינים רבים השייכים לקבוצה הקרויה אנטילופות-עז, והם מתאפיינים לרוב בדמיון חיצוני לעז ובדמיון אקולוגי (ולעיתים גם חיצוני) לאנטילופות.
אזורי התפוצה הטבעיים של האנטילופות משתרעים על שטחים נרחבים באירואסיה ואפריקה.
למרות שבצפון אמריקה מינים רבים של אוכלי עשב ממשפחת הפריים, לרוב אין הם מסווגים כאנטילופות.
יש המערערים על קביעה זו ומסווגים גם מינים כמו האנטילוקפרה האמריקנית (Antilocapra; אינה משתייכת למשפחת הפריים) כאנטילופה.
מיני אנטילופות שלא היו נפוצים באזור באופן טבעי, כגון האנטילופה ההודית (Antilope cervicapra) ראם הצבי (Oryx gazella), והנילגאי (boselapaus tragocamelus) הוכנסו אף הם לאמריקה על ידי האדם.
על פי ההגדרות המקובלות, כ-90 מיני בעלי חיים המשתייכים ל-30 סוגים מוגדרים כאנטילופות.
מתוך מינים אלו, כ-15 נתונים בסכנת הכחדה, בשל ציד לא חוקי ואובדן בתי גידול.
רוב מיני האנטילופות מאופיינים במבנה גוף קל ואלגנטי, גוף רזה יחסית, קלות רגליים, פרסה שסועה וזנב קצר.
רגליהן האחוריות של האנטילופות חזקות במיוחד, וכשהן נבהלות הן מסוגלות לרוץ במהירות תוך כדי דילוגים למרחקים ארוכים.
רוב המאפיינים הפיזיים של האנטילופות דומים בדרך כלל לאלה של הפריים.
לרוב האנטילופות מעטה של פרווה קצרה וצפופה.
אצל מרבית המינים, צבע הפרווה נע בין צהוב לחום, בעוד שבמקרים רבים חלקו התחתון של הגוף לבן.
האנטילופות הן מעלות גירה, ולכן יש להן מערכת מפותחת של שיניים חותכות.
העיניים ממוקמות בצידי הראש כדי להבחין בטורפים, וגם חוש השמיעה והראייה מחודדים.
בקרב רוב המינים, הן לזכר והן לנקבה יש קרניים – אך אלה של הזכר לרוב ארוכות יותר.
בנוסף, ברוב המינים הזכר גדול מהנקבה.
לאנטילופות דרכים שונות להימלט מטורפים, בהתאם לסביבת המחיה שלהן.
לדוגמה, דוקרן הסטינבוק (Raphicerus campestris) החי באזורים מיוערים בדרך כלל מסתתר ושומר על פרופיל נמוך עד שהטורף עוזב, בעוד שלמינים אחרים, דוגמת הצבי החי בערבה נמוכה, אין אפשרות כזו, ובדרך כלל הם פותחים בריצה במהירות גבוהה כאשר הם מזהים טורף קרוב.
האנטילופות מצויות בגני חיות רבים ברחבי העולם.
בישראל ניתן לראות מיני אנטילופות בספארי רמת גן, בגן החיות התנ"כי ובחוות האנטילופות בערבה ובחי בר יטבתה.
אנטים האיבֶרי (ברומנית: Antim Ivireanul, בגאורגית: ანთიმოზ ივერიელი, אנתימוּז איווֶריאֶלי, 1650–1716) או בשמו החילוני אנדריה, היה אחת מהדמויות הכנסייתיות של ולאכיה (כיום רומניה), תאולוג מפורסם של הנצרות האורתודוקסית ופילוסוף, מנהל של בית הדפוס הנסיכותי של ולאכיה, והמיטרופוליט של בוקרשט, בשנים 1708–1715.
אנטים נולד בממלכת כארתלי שנקראה בעבר איבריה, ומכאן כינויו "האיברי".
הוא נלקח בשבי על ידי חיילי האימפריה העות'מאנית ונמכר כעבד בשוק העבדים בקונסטנטינופול.
הוא הוכשר כאומן, למד פיסול בעץ, ציור, רקמה וקליגרפיה.
בשלב מסוים הוא נפדה על ידי הפטריאך של קונסטנטינופול.
הוא הפך לנזיר וקיבל הנחיות מאיסטנבול, כאשר הוא עצמו התגורר בשטח חסותו של פטריארך קונסטנטינופול.
בשנת 1689 או 1690, נדרש, על ידי נסיך ולאכיה, קונסטנטין ברנקוביאנו, להתיישב בוולאכיה, ולהיות האחראי על בית הדפוס המלכותי החדש בבוקרשט, שהיה שייך לנסיך.
לאחר שמונה לאב הבכיר ("אגומן") של מנזר סנאגוב, הוא העתיק את מושבו לשם.
בשנת 1705, מונה אנטים לבישוף רמניקו ולצ'ה, ובשנת 1708 מונה לארכיבישוף המטרופוליטני (מיטרופוליט) של ולאכיה.
אנטים היה דובר שפות מזרחיות ואירופאיות רבות.
למרות שהיה זר, רכש במהירות ידע מעמיק בשפה הרומנית, והוביל את השימוש בה בכנסייה המקומית, והפך אותה לשפה הרשמית שלה.
בשנת 1693 פרסם את הברית החדשה ברומנית.
בשנת 1709 עזר אנטים להקמת בית הדפוס הראשון בטביליסי.
הוא גם אימן את הגאורגים באומנות הדפוס, ובשנת 1710 הנהיג את הגופן שבאמצעותו הדפיס תלמידו הרומני מיכאיל אישטוואנוביץ' את ספר הברית החדשה לראשונה בגאורגית.
הוא גם פרסם 25 ספרים אחרים ברומנית, כמו גם בשפה הסלבונית, יוונית, וערבית (בדרך כלל הוציא לאור ספרים דו-לשוניים כמו: ספר ליתורגיה ביוונית וערבית משנת 1702. בספר זה נעשה השימוש הראשון באלפבית הערבי בוולאכיה.
ספרו המקורי "דיאדוכיה", היה אוסף של הטפות, שדרכו מתח ביקורת חריפה על ההרגלים והמוסר המודרניים.
פרט למקורות הנוצריים, התייחס בו גם אל הפילוסופיה הקלאסית.
אנטים ייסד את "מנזר כל הקדושים" בבוקרשט, שנודע כיום כמנזר אנטים לזכרו.
המדיניות האופוזיציונית הגלויה של אנטים לפטרונות העות'מאנית על ולאכיה, הפכה אותו ליריב המשטר הפנריאוטי.
הנסיך החדש, ניקולאיה מברוקורדט, אסר אותו, ובסופו של דבר הגלה אותו להר סיני.
בדרכו לשם נתפס אנטים על ידי העות'מאנים ונרצח בשטח בולגריה של ימינו.
גופתו הושלכה לנהר מריצה או אולי לנהר הטונג'ה.
יש שסברו כי רציחתו הוזמנה על ידי הנסיך מברוקורדט עצמו.
בשנת 1992 הוכרז אנטים כקדוש, על ידי הכנסייה האורתודוקסית הרומנית.
בשנת 2000 הוקמה תחרות "גביע אנטים", מפעל ספורט לרוגבי, משותף לשחקני רוגבי מגאורגיה ורומניה.
"אנטינואוס סילואנוס" או "אנטינואוס מאפרודיסיאס" (Antinous of Aphrodisias) הוא תבליט המציג את דמותו של אנטינואוס , גבר צעיר ממוצא יווני אשר היה מאהבו של הקיסר הרומי אדריאנוס.
יצירה זו מן הפיסול הרומי מוצגת במוזיאון הלאומי, מרחצאות דיוקלטיאנוס, רומא.
התבליט, המתוארך לשנים 130–138, נעשה על ידי פסל בשם אנטונינוס, יליד העיר אפרודיסיאס שבאסיה הקטנה.
אנטינואוס מוצג בדמותו של סילוואנוס (Silvanus), אל היערות הרומי.
הוא מתואר עומד, בידו מגל ומעל ראשו משתרג ענף גפן ועליו אשכולות ענבים.
לרגלי הדמות ניצב כלב ואילו מעברו השני מתואר מעין מזבח.
עמידתו של אנטינואוס, בתנוחת ה-"קונטרה פוסטו", וגופו המעודן מציגים השפעה של הפיסול היווני הקלאסי על היוצר.
התיאור בתבליט זה הוא שטוח מאוד מצידו האחד של התבליט והוא הולך והופך לתלת־ממדי בצידו הימני של התבליט.
אַנְטִילְיָה היא מערכת לשאיבת מים מבאר, באמצעות מסילות עולות ויורדות מעומק הבאר, אשר צמודים להן כלי קיבול למים.
כאשר הכלי מגיע למעלה המסילה, הוא מתהפך, והמים נשפכים לתעלה בנויה.
ממנה הם זורמים לבריכה, המשמשת מקור מים להשקיה למטעים.
המונח אנטיליה מקורו בשפה היוונית.
המילה αντλία ביוונית פרושה משאבה.
מערכות מעין אלה פעלו בפרדסים מאז סוף המאה ה-19. פיתוח המשאבות החדשות גרם להפסקת השימוש בשיטה.
היום ניתן לראות שחזורים של אנטיליות ליד המוזיאון המקומי במזכרת בתיה, בבאר שבע, בחוות עמק השלום הפועלת על ידי עמותת לטם ובשרונה.
בפארק נאות קדומים קיימים שני מתקני אנטיליה השואבים מים משתי בריכות השקיה וגם באחוזת דוברובין.
באמצעות מערכת הגלגלים והכדים ניתן להעלות מים מן הבריכה לצורכי השקיית אזור גבוה ממנה.
אתר נאות קדומים מציין כי במקורותינו שימשה הבאר האנטילית גם כסמל "הגלגל החוזר בעולם":
במאי 2010 נחנכה באר אנטיליה משוחזרת בנס ציונה.
הבאר ממוקמת בחצר בית המייסד ראובן לרר בנחלת ראובן.
שלבים בהפעלת האנטיליה במזכרת בתיה
אנטילופת סוס שחורה (שם מדעי: Hippotragus niger) היא מין של אנטילופה מסוג אנטילופת סוס, הנפוצה בסוואנות המיוערות במזרח אפריקה, דרום קניה, ובדרום אפריקה.
ישנם ארבעה תת-מינים של אנטילופת סוס שחורה:
Hippotragus niger niger - מתגורר מדרום לזמבזי ונחשב כתלוי בשימור.
מתייחד בכך שהנקבות שחורות כמעט כמו הזכרים.
Hippotragus niger variani - (אנטילופת סוס ענקית) ממרכז אנגולה מצויה בסכנת הכחדה חמורה.
בעלת קרניים יחסית ארוכות, חסרי פס על הלחי ובעלי ברכיים חומות.
הזכרים שונים מאוד מהנקבות, גדולים יותר, שחורים יותר, ובעלי קרניים גדולות יותר.
Hippotragus niger kirkii - (אנטילופת סוס זמביאנית) ממרכז אנגולה וממערב זמביה המסווגת במצב שימור פגיע.
Hippotragus niger roosevelti - תת-המין עם הקרניים הקצרות ביותר.
מתגורר אך ורק באזור החוף של ההינטרלנד של קניה וטנזניה.
צבען של הנקבות הוא בין ערמוני לחום כהה ומתכהה עם הגיל, בזמן שהזכרים שחורים.
לשני המינים יש בטן, לחיים, וסנטר לבנים.
יש להם רעמה מדובללת בעורף.
יש לאנטילופת הסוס השחורה קרניים טבעתיות שמתקשתות אחורה.
אצל הנקבות הן מגיעות לאורך של מטר, ואצל הזכרים הן מעל מטר וחצי.
אנטילופות סוס שחורות חיות בסוואנות מיוערות, שם הן אוכלות דשא באורך בינוני ועלים.
הן פעילות ביום, אך פחות פעילות בשעות החמות של היום.
אנטילופות סוס שחורות יוצרות עדרים של בין עשר לשלושים נקבות ועגליהן שהן מונהגות על ידי זכר אחד.
הם כורעים על ברכיהם ומשתמשים בקרניים.
עדר של אנטילופת סוס שחורה גדל בתנאים טובים בקצב של 20% בשנה.
בעדר של אנטילופה ענקית נכללו כ-24 פרטים בממוצע, אך בתת-מינים אחרים העדרים קטנים יותר.
במחקר בדרום אפריקה נמצא שעדר של אנטילופת סוס שחורה שהוכנסה לשמורה אקולוגית
התרבתה באופן המצופה רק בשנה החמישית לאחר הכניסה לשמורה.
שתי השערות הועלו כדי להסביר התנהגות זאת.
השערה אחת היא שלוקח לאנטילופת הסוס השחורה מספר שנים כדי להכיר את אזור המחיה החדש שלה ולהתרגל אליה.
השנייה היא שהשנים הראשונות היו שחונות ולא היה מספיק גשם כדי לגדל עשב ירוק בכמות מספקת.
אנטילופת הסוס השחורה הייתה לאחד מסמלי רודזיה (כיום זימבבואה).
אנטילופת הסוס השחורה יובאה לטקסס בתור ציד בחוות פרטיות.
אנטילופת סוס (שם מדעי: Hippotragus) היא סוג של אנטילופה מתת-משפחת הראמים.
הסוג מאופיין בקרניים הטבעתיות שלו המעוקמות אחורה בעיקום פשוט.
עקב הרעמה המרשימה שלהם וגודלם הם זכו לכינוי "אנטילופות סוס".
בסוג זה נכללו שלושה מינים, אחד נכחד:
אנטילופת סוס שחורה (Hippotragus niger)
אנטילופה סוסית קצרת קרן (Hippotragus equinus)
אנטילופת סוס כחולה (Hippotragus leucophaeus) - נכחדה בסביבות שנת 1800.
אנטילופת סוס קצרת-קרן (שם מדעי: Hippotragus equinus; קרויה גם אנטילופת סוס חומה או אנטילופת רואן) היא מין של אנטילופה מסוג אנטילופת סוס מתת-משפחת הראמים, שאזור מחייתה בסוואנה במרכז ודרום אפריקה.
גובה הכתפיים של אנטילופת סוס קצרת-קרן בוגרת נע בין 1.1 עד 1.5 מטר, אורכה כ-2 מטרים ומשקלה בין 220 ל-300 קילוגרם.
היא דומה לאנטילופת סוס שחורה, אך צבעה חום ולא שחור.
משך ההיריון הוא כתשעה חודשים ובסופו נולד ילוד בודד במשקל ממוצע של 16–18 קילוגרם.
היא נעה לרוב בעדרים של 6–20 פרטים שבראשם זכר יחיד המגן על הטריטוריה של העדר, ששטחה נע בין 12 ל-120 קילומטרים רבועים.
לפני הלידה, האם עוזבת את העדר ולאחר הלידה הילוד מוחבא במשך שבועיים עד שהוא מצטרף לעדר.
החל מסוף המאה ה-20 ירדה תפוצתה של האנטילופה הסוסית קצרת הקרן ובשנת 1998 הוערך היקף האוכלוסייה ב-39,000 פרטים, והיא סווגה כבעלת סיכון נמוך.
עם זאת, בדרום אפריקה היא נמצאת בסכנת הכחדה בשל תחרות עם הזברות על מקורות מחיה בפארק קרוגר.
אנטילופה מלכותית (שם מדעי: Neotragus pygmaeus), היא מין של אנטילופה זעירה משבט אנטילופות סבך החיה במערב אפריקה.
בשל הדמיון הרב בינה ובין איילון היא סווגה בעבר במשפחת האיילונים.
בליבריה מכנים אותה "מלכת הארנבים" על שם המראה האצילי שלה וגופה הדומה לארנב.
קיימת אנטילופה קטנה נוספת בסוג אנטילופה ננסית הקרויה אנטילופת בייטס (Neotragus batesi),והיא דומה מאוד בגודלה ובצבעי פרוותה לאנטילופה המלכותית.
האנטילופה המלכותית היא האנטילופה הקטנה ביותר במשפחת הפריים והקטנה ביותר בתת-סדרה מעלי גרה אחרי האיילוניים: גובהה בכתפיים 24–27 ס"מ, אורך ראשה וגופה 38–51 ס"מ, אורך זנבה 5–8 ס"מ ומשקלה 1.5-3 ק"ג.
רגליה דקיקות, והאחוריות גבוהות יותר מהקדמיות ומסייעות לה לקפוץ במהירות כאשר היא חשה בסכנה.
לזכרים זוג קרניים קטנות בצבע שחור המגיעות לאורך של 1.2-2.5 ס"מ.
הפרווה בצבע חום כהה-שחור בגוף ובראש, וחום בהיר-כתמתם בלחיים, בצדדי הצוואר, וברגליים.
הגרון, אמצע הצוואר, החלק האחורי של הזנב ומעל הפרסות - בצבע לבן.
האוזניים מעוגלות בקצה, העיניים גדולות ושחורות, והאף קטנטן ואפור.
האנטילופה המלכותית מצויה במדינות מערב אפריקה הבאות: סיירה לאון, חוף השנהב, ליבריה, גאנה, וגינאה.
בית גידולה כולל יערות גשם טרופיים ואגני ניקוז של נהרות ולעיתים רחוקות גם סוואנות או שטחי מרעה.
האנטילופות המלכותיות חיות בזוגות או בבדידות ופעילות בשעות הבוקר המוקדמות ושעות הערב והלילה.
לכל זוג יש שטח קטן בגודל של 100 מטר המסומן בגללים.
כאשר הן חשות בסכנה, הן יסתתרו בצמחייה או בכיסוי סבוך אחר; אם הטורף ימשיך להתקרב לכיוונן, הן יזנקו בשעת כושר וימלטו בריצה מהירה דרך הצמחייה, או לחלופין ימלטו בקפיצות מהירות בגובה של 55 ס"מ ולמרחק של 2.8 מטרים.
תקופת ההריון לא ידועה, ומספר הולדות הוא אחד.
בעת הלידה העופר שוקל פחות מ-300 גרם ודומה יותר לחולדה בגודלו.
לאחר שני חודשים העופרים נגמלים ואוכלים מזון מוצק, ומגיעים לבגרות בסביבות שנה.
תזונתם של האנטילופות הללו כוללת עלים, שתילים, פרחים, פרות, ופטריות.
לאנטילופה המלכותית טורפים רבים בטבע ביניהם עופות דורסים, ונחשים - ולמעשה כל טורף בגודלה ומעלה.
אף על פי שהאוכלוסייה במגמת ירידה המין לא נמצא בסכנת הכחדה כיוון שהוא מוגן ברוב המדינות.
עם זאת, קיים ציד לא חוקי נרחב ובמקומות מסוימים הוא עלול להיכחד מחמת בירוא יערות.
האוכלוסייה העולמית מוערכת בכ-62,000 פרטים.
תוחלת חייהם של האנטילופות המלכותיות: בטבע עד 6 שנים, בשבי עד 10 שנים.
אנטילופה הודית (שם מדעי: Antilope cervicapra; ידועה גם בכינויה האנגלי בּלאקבָּק), היא מין אנטילופה בינונית במשפחת הצבאיים, המהווה מין יחיד בסוגה.
היא תוארה מדעית לראשונה בשנת 1758 על ידי הזואולוג השוודי קארל לינאוס, ויש לה שני תת-מינים.
אנטילופה זאת בעלת מראה חינני, ומפגינה דו-צורתיות זוויגית מובהקת הבאה לידי ביטוי בצבע הפרווה: לזכרים פרווה שחורה כהה עם סימונים לבנים בולטים על הפנים, ולנקבות פרווה חומה–כתמתמה בהירה.
נוסף על כך, הזכרים מתאפיינים בזוג קרניים מסולסלות דמויות חולץ פקקים שנעדרות לרוב אצל הנקבות.
האנטילופה ההודית פעילה בעיקר בשעות היום, והיא חיה בדרך כלל בקבוצות או בעדרים גדולים המורכבים מזכר דומיננטי ונקבות.
אנטילופה זו שוכנת בסוואנות ובאזורים מיוערים בדלילות, ובית גידולה מושפע לרוב מהקרבה למים.
במהלך עונת הרבייה, הזכרים מתקבצים בזירת החיזור ונאבקים על שטח הליבה כדי להגדיל את הסיכוי שלהם להתרבות עם הנקבות.
האנטילופה ההודית היא אצנית מהירה ביותר; בריצה לטווח קצר היא נמצאת במקום רביעי מבין היונקים המהירים בעולם, ובריצה לטווח ארוך היא נמצאת במקום השלישי בעולם לאחר הדלגן והאנטילוקפרה האמריקנית.
היא גם מסוגלת לבצע זינוקים מרהיבים בתופעה המוכרת כדלגנות.
הטורף העיקרי שלה כיום הוא הזאב ההודי המסוגל להתחרות בה, ובעבר גם הברדלס האסייתי בטרם הוכחד מהאזור.
היא מצויה בעיקר בהודו, אף שבעבר הייתה מצויה גם במרבית המדינות הגובלות בהודו.
בתחילת המאה ה-20 הייתה האנטילופה ההודית במצב שימור מאוים, בשל ירידה דרסטית במספרים בעקבות ציד ואובדן בתי גידול, אך כיום השתפר מצב שימורה.
האנטילופה ההודית תופסת מקום חשוב בדת ההינדואית, והיא הובאה למדינות רבות מחוץ לתחומי תפוצתה בשל היותה פופולרית בציד.
השם המדעי של האנטילופה ההודית הוא Antilope cervicapra.
השם של הסוג נובע מהמילה הלטינית antalopus ומשמעותו היא "עיני פרח" בהתייחסו לעיניים היפות של האנטילופה.
השם הספציפי של המין – cervicapra – מורכב מהמילים הלטיניות cervus (אייל) ו-capra (עז) בהתייחסו לדמיון לכאורה לפרסתנים הללו.
הכינוי הנפוץ באנגלית – בּלאקבָּק (Blackbuck) – פירושו אנטילופה שחורה או צבי שחור בהתייחס לצבע הכהה של הזכרים בחלק העליון של הגוף.
השימוש המוקדם ביותר בשם זה בספרות המדעית היה בשנת 1850. שם נוסף בשימוש נפוץ הוא אנטילופה הודית על שם תפוצתה העיקרית, אשר נבחר על ידי האקדמיה ללשון העברית כשמה הרשמי.
כינויים אחרים בהודו כוללים: קאדיאל, קאלה חירן, קרישנה חירג' וקרישנאסאר בהינדית, קרישינה ג'ינקה בטלוגו ואיראלאי מען בטמילית.
האנטילופה ההודית מהווה מין יחיד בסוג Antilope, והיא משויכת לשבט אנטילופות ערבה בתת-משפחת הצבאיים ובמשפחת הפריים.
היא תוארה וקיבלה שם מדעי לראשונה על ידי הזואולוג השוודי קארולוס לינאוס במהדורה העשירית של ספר המינים בשנת 1758. בשבט אנטילופות הערבה מצויים מלבדה הסוגים: צבי, צבי דק-צוואר, צבי אמיתי, צבי יעלי, צבי ג'ירפי, צבי קלארק ודלגן.
להלן הקליידוגרמה של האנטילופה ההודית והצבי:
לאנטילופה ההודית שני תת-מינים מוכרים, ויש הסוברים שהם עשויים להיות מינים עצמאיים:
cervicapra) – תוארה בשנת 1758. היא מצויה בדרום, במזרח ובמרכז הודו.
נבדלת בכך שטבעת העין הלבנה של הזכרים צרה יותר, והפס השחור שעל הרגל מוגדר היטב ומתפשט לכל אורך הרגל.
rajputanae) – תוארה בשנת 1927. היא מצויה בצפון-מערב הודו.
בעונת הרבייה יש לזכרים גוון אפור באזורים הכהים.
טבעת העין הלבנה של הזכר הוא צר מעל העין ואת פס הרגל מוגדר היטב ומגיעה לכל אורך הרגל.
זכרי האנטילופה ההודית ידועים בזוג הקרניים הספירליות שלהם, שהן גדולות וארוכות ודומות לחולץ פקקים, ולהן 3–5 פיתולים.
הן נמצאות בחלק העליון של המצח בין האוזניים.
בדומה לדישון, הקרניים של האנטילופה ההודית נראות ישרות יחסית למרות הפיתולים ואין להן צמיחה מסולסלת כפי שיש ליעל בורג או לקודו גמלוני.
אורך הקרניים הממוצע הוא , אף על פי שאורך הקרניים המרבי שנרשם בטקסס אינו עולה על 58 ס"מ.
הקרניים של האנטילופה ההודית צומחות לכיוון מעלה ולצדדים – מה שנראה מלפנים בצורת V.
לכל אורכן של הקרניים ישנם רכסים טבעתיים שמספרם עשוי להגיע ל-20 ויותר.
צבע הקרניים הוא ארד–אפרפר בחלק התחתון, והוא מתכהה בהדרגה בחלק העליון לשחרחר או כחלחל.
בחלקים הצפוניים והמערביים של הודו הקרניים נוטות להיות ארוכות ומפותלות יותר אצל זכרים.
אף על פי שהקרניים כאמור מזוהות אך ורק עם הזכרים, נקבות עשויות לפתח לעיתים רחוקות קרניים.
הפרווה של האנטילופה ההודית דקה וקצרה בהתאם לבית גידולה הלח.
צבע הפרווה משתנה בחדות בין הזכרים לנקבות כדלהלן: אצל נקבות ולעופרים המראה הכללי הוא חום–צהבהב או כתמתם בהיר, עם נטייה להתכהות מעט לאדמדם בגב ובמצח ולהתבהר לצבע חולי בצוואר, בצלעות, בשוקיים ובפנים.
בין הגב הכהה לצלעות ישנו פס לא מוגדר בצבע חול חיוור בדומה לצבי גראנט.
הפרווה של הזכרים לעומת זאת, מתחילה להתכהות מגיל מסוים לחום שזוף, חום כהה, ולבסוף עד לחום שוקולד או שחור פחם; צבעם של הזכרים הופך לכהה ואפל יותר עם הגיל.
גרונן של הנקבות לבנבן לעומת הגרון השחור של הזכרים.
למרות ההבדלים הבולטים בצבע, הזכרים והנקבות די זהים במובנים רבים: אצל שניהם המותניים, הגחון, החזה, העכוז והמפשעה בצבע לבן בוהק, ולשניהם יש רצועות שצבען כצבע הגוף אשר נמשכות מהכתפיים עד לברך וחוצות את האזור הלבן.
עם זאת, אצל הזכרים הצבע השחור בולט היטב לעומת הלבן בשל הניגודיות שלהם בעוד שאצל הנקבות צבעי החום–חולי והלבן מתמזגים יחסית.
את הזכר ניתן לזהות ממרחקים בשל צבעיו הייחודיים הגורמים לו להיראות כאילו נצבע מחצה שחור ומחצה לבן, בעוד שלנקבה יש הסוואה מעולה בסוואנה ההודית שצבעי פרוותה הפשוטים מתמזגים איתה.
תופעות מלניזם ולבקנות, נצפו שתיהן בקרב האנטילופה ההודית בבר, והן מתאפיינות בפרווה שחורה או לבנה לגמרי בהתאמה.
האנטילופה ההודית היא אנטילופה בגודל בינוני.
הגובה שלה בכתפיים הוא 74 עד 84 ס"מ והאורך המלא של הראש והגוף הוא 100 עד 120 ס"מ.
משקל הזכרים הממוצע הוא 38 ק"ג, אך האוכלוסייה של האנטילופות בטקסס מגיעה עד למשקל של 57 ק"ג.
הנקבות קלות יותר מהזכרים ושוקלות 20–33 ק"ג או 27 ק"ג בממוצע.
הדו-צורתיות הזוויגית אצל האנטילופה ההודית היא הבולטת ביותר בקרב האנטילופות לצד מינים כקובוס הנילוס או כאנטילופה טיבטית: מעבר לכך שהזכרים כבדים וגדולים מהנקבות, צבע הפרווה שלהם כהה ביותר והם מתאפיינים בנוסף לכך בקרניים שנעדרות לרוב אצל הנקבות.
מבנה גופה של האנטילופה ההודית צר ורזה ומעניק לה מראה חינני ודמיון רב לצבי.
רגליה דקיקות וארוכות ומותאמות היטב לריצה מהירה ולקפיצות בדומה לאימפלה.
פרסותיה עדינות ומחודדות וזנבה הדקיק נראה כרצועת עור בולטת.
אוזניה צרות וארוכות בדומה לצבי ואין להן חוש שמיעה טוב.
הצוואר של הזכרים נראה עבה לעומת הצוואר הדק של הנקבות.
הראש שלה בעל חרטום מוארך וצר והלוע קטן ודומה ללועו של הכבש.
הלשון דקה וצרה ובאורך של 125 מ"מ, והיא דומה לזו של סרו טאיוואני.
העיניים גדולות ובולטות עם יכולת ראייה מצוינת והאף קטן ובעל נחיריים מחורצים בדומה לצבאיים.
האנטילופה ההודית כשמה מוגבלת בתפוצתה להודו והיא בין בעלי החיים הייחודיים לתת-היבשת ההודית.
בעוד שבעבר היא הייתה נפוצה באלפיה, כיום העדרים הנראים קטנים יותר מבעבר ונפוצים בעיקר באזורים מוגנים.
האנטילופה ההודית נכחדה בבנגלדש; בנפאל, האוכלוסייה האחרונה שנותרה במדינה נמצאת באזור השימור של האנטילופה ההודית מדרום לפארק הלאומי בארדיה.
בשנת 2008, האוכלוסייה נאמדה ב-184 פרטים.
בפקיסטן, האנטילופה ההודית מופיעה מדי פעם לאורך הגבול ההודי–פקיסטני ואוכלוסייה שבויה נשמרת בפארק הלאומי לאל-סוהאנרה.
חוקר הטבע האנגלי ויליאם תומאס בלנפורד תיאר את טווח התפוצה של האנטילופה ההודית בימים ההם בספרו "עולם החי של הודו הבריטית משנת 1891:
האנטילופה ההודית הובאה למספר מדינות מחוץ לתחומי תפוצתה – בעיקר לצורך ציד ספורטיבי.
היא הובאה לראשונה לרמת אדוארד בטקסס בשנת 1932; עד שנת 1988 האוכלוסייה גדלה מאוד, והאנטילופה ההודית הפכה לחיה האקזוטית הנפוצה ביותר בטקסס לאחר האייל הנקוד.
נכון לתחילת שנות ה-2000, האוכלוסייה בארצות הברית נאמדת בלא פחות מ-35,000 פרטים; היא הוכנסה גם לתוך ארגנטינה לצורך ציד, ונכון לתחילת שנות ה-2000 אוכלוסייתה שם מונה כ-8,600 פרטים.
כן היא הובאה גם למקסיקו ולדרום אפריקה.
האנטילופה ההודית הובאה לראשונה ב-1900 ליבשת אוסטרליה לצד מפריסי פרסה אחרים, ומלבד אוסטרליה המערבית שבה התרחש השחרור המקורי, היא מצויה כיום גם בשפלת עשב-מיטשל בקווינסלנד ובייחוד ב ואוסטרליה הדרומית.
האנטילופה ההודית שוכנת בסוואנות גבוהות, מישורים, סבכים קוצניים, חורשות, כרי דשא, קרחות יער ואזורים מיוערים בדלילות.
יערות נשירים יבשים למשל, הם בית גידול מועדף היות שיש בהם אספקת מזון קבועה וכן כיסוי מספיק של צמחיית סבך המותאמת עבור האנטילופה.
בשל היותן תלויות במים, האנטילופות ההודיות מעדיפות אזורים שבהם יש מקורות מים זמינים וקבועים לאורך השנה; המים חיוניים לאנטילופה עד כדי כך שהיא עשויה לגמוע מרחקים גדולים כדי להשיג מים אף על פי שסתם כך היא אינה נוהגת לנדוד.
מאידך, אזור בעל אקלים קריר או גשום מדי אינו מתאים עבור האנטילופה ועל כן היא אינה מצויה באזורים גבוהים מאוד או ביערות טרופיים.
למרות האמור לעיל, בקצה תת-היבשת ההודית האנטילופות ההודיות מצויות גם באזורים צחיחים כדוגמת המדבר ההודי הגדול (באזור הצפון המערבי) לצד קרובם הצבי ההודי, וכן הן נראות לעיתים באזורי חופים ובאזורים הרריים בצפון-מזרח הודו.
הטמפרטורות בתחומי מחייתה 20–36 מעלות צלזיוס וכמות המשקעים הממוצעת היא 500–2,000 מילימטר לשנה.
בדומה לצבאיים אחרים, האנטילופה ההודית פעילה לאורך שעות היום, אם כי הפעילות מתמעטת בשעות הצהריים שאז הטמפרטורות חמות מן הרגיל והיא מעדיפה במקום זאת לנוח בצל.
בעונות קרירות היא עשויה להיות פעילה לסירוגין מהבוקר עד הערב.
האנטילופות ההודיות חברותיות למדי: הן נמצאות בקבוצות קטנות של 5 פרטים עד עדרים גדולים של 50 פרטים, והמבנה החברתי שלהן מחולק ל-3 סוגים: 1. עדרי נקבות וצאצאיהן עם זכרים נלווים.
2. עדרי זכרים צעירים ומתבגרים.
3. זכרים טריטוריאליים החיים לרוב בגפם בסמוך לעדר נקבות.
מחקר גילה כי גודל העדרים משתנה לעיתים קרובות (בקיץ למשל מספר הפרטים בעדר פוחת), והמבנה החברתי מוכתב על פי זמינות המזון והאופי של בית הגידול.
לעדרי אנטילופות גדולים יש יתרון על פני פרט בודד בכך שהם מזהים בנקל יותר סכנות וטורפים, ובשל כך שעות הפעילות שלהם באתרי האכלה רבות יותר.
החיסרון הבולט של העדרים הוא הצורך בכמות מספקת של מזון שתכלכל את העדר כולו, כך שעדרים כאלו נאלצים לנדוד על פני שטחים גדולים בחיפוש אחר מקורות מחייה.
האנטילופה ההודית היא אצנית מצטיינת עם מהירות ריצה של 50 מייל לשעה (80,450 מטרים לשעה – קצת יותר מ-80 קמ"ש; לעיתים היא עשויה להגיע למהירות של 96 קמ"ש), ובכך היא נמצאת במקום רביעי מבין היונקים המהירים בעולם לאחר הברדלס.
יתרונה על הברדלס הוא יכולת הסיבולת שלה לטווח ארוך כשהיא מסוגלת להתמיד במהירות זאת למשך 15 קילומטר, ועל פי מדד זה היא האצנית המהירה בעולם לאחר קרוביה הדלגן והאנטילוקפרה האמריקנית; מסייעים לה בכך גופה הרזה והצר ורגליה הדקיקות והארוכות.
נוסף על יכולת הריצה שלה, האנטילופה ההודית היא קפצנית מעולה המסוגלת להתרומם באוויר לגבהים של 2 מטר ומעלה, ובכל קפיצה כזאת היא מסוגלת לגמוע מרחק של .
על מנת לבצע קפיצות גבוהות כאלו, האנטילופה ההודית משתמשת באנרגיה האצורה בגידים הארוכים ברגליה ובעמוד השדרה כאשר היא מתכופפת טרם הקפיצה, ובאמצעותה היא מזניקה את עצמה לגובה פעם אחר פעם כשבהיותה באוויר הרגליים נמתחות ועמוד השדרה מתיישר.
כאשר פרט בעדר מבחין בסכנה קרובה, הוא מבצע זינוק גבוה לצד סדרת דילוגים קטנים יותר בתופעה הידועה כדלגנות – ככל הנראה כדי לאותת לעדר להיזהר.
בעקבותיו העדר פותח בריצה מהירה אל מחוץ לטווח הסכנה.
עם זאת, יש חוקרים הסבורים שמטרת הדילוגים המרשימים איננה אלטרואיסטית אלא לאותת לטורף שהפרט המדלג הוא כשיר, חזק ומהיר במיוחד ולכן מוטב לו לבחור מטרה קלה יותר למרדף.
האנטילופות ההודיות נוהגות גם לזנק מעל מכשולים או מעל דרכים סלולות בבית גידולן.
כיתר הפריים, האנטילופה ההודית היא צמחונית, והיא משויכת לאוכלי עשב מאחר שתזונתה העיקרית מבוססת על עשבים נמוכים ודשא קצר.
תזונתה כוללת בין השאר גם שיחים, דשא שערוני הררי (מהדגניים), עלים וענפים של ינבוט (Prosopis – מהמימוסיים), אלון ירוק וכן ניצנים ופירות.
היא נצפתה מדי פעם כשהיא ניזונת מעצי שיטה במדבר צ'וליסטאן, ובשבי הוחזקה על תזונה שמבוססת משיבולת-שועל ותלתן.
מחקר שנערך בפארק הלאומי בלאקבוק בגוג'ראט, הראה כי עשב הינדי (Dichanthium annulatum – משמש בעיקר כמספוא) מהווה לא פחות מ-35% מהתזונה שלהן.
צריכת המזון של האנטילופה ההודית בקיץ נמוכה יותר מבחורף בשל העדר מקורות מזון טובים ומזינים, ואחת ההשלכות מכך היא שהאנטילופה מקבלת חלבונים גולמיים ברמה נמוכה מאוד - אפילו מתחת לכמות המינימלית הנדרשת.
בחורף לעומת זאת צריכת החלבונים גבוהה בשל מקורות מזון זמינים בשפע.
הפירות של ינבוט יוליפלורה נאכלים על ידי האנטילופות ההודיות לעיתים קרובות, ובשל כך הן עשויות לשחק תפקיד חשוב בהפצת זרעי העץ באמצעות צואתן.
הינבוט הופך למקור מזון חשוב במיוחד כאשר העשבים נדירים.
האנטילופה ההודית צורכת מים באופן קבוע וזהו אחד הגורמים המשפיעים על בחירת בית הגידול.
בעבר לעומת זאת שררה הנחה מוטעית שהאנטילופה ההודית אינה זקוקה כלל למים, ונטען שהסיבה האפשרית לכך היא שהאנטילופה מסוגלת להזרים חזרה לגופה את החנקן מבלי להפריש אותו בשתן.
אוכלוסיית האנטילופה ההודית מושפעת קשה מאסונות טבע כדוגמת שיטפונות, בצורות ומגפות, שמהם היא עשויה להתאושש רק לאחר 5 שנים.
הטורפים העיקריים והקטלניים של האנטילופה הם זאבים הודים ודהולים, שמותאמים אף הם לריצה מהירה; הזאבים ההודים, שצדים בלהקות, נוהגים להטעות את האנטילופות כשאחד מהם מגיע מהחזית ומניס את העדר לעבר זאב אחר האורב בסבך.
טורפים אחרים פחות שכיחים הם נמרים הודים, כלבי פאריה, ובעבר גם ברדלסים אסייתים בטרם נעלמו מהאזור.
טיגריסים בנגליים ואריות אסייתים הם טורפים נדירים יחסית של האנטילופה.
העופרים נטרפים בנוסף גם על ידי תנים זהובים, קרקלים וטורפים קטנים אחרים.
במדינות מחוץ לתחומי תפוצתה המקוריים, האנטילופה ההודית עשויה להוות טרף עבור פומות ההרים, יגוארים וכלבי דינגו.
חוש השמיעה והריח של האנטילופות אינו מפותח דיו, ועל כן הן מסתייעות בחוש הראייה המעולה שלהם כדי לאתר עצמים זרים בסביבתן.
אף על פי שהן שקטות בדרך כלל, הנקבות עשויות להפיק צליל שריקה כדי להזהיר מפני טורף.
האנטילופה ההודית סובלת במידה מסוימת מטפילים כדוגמת כינים, קרציות וזבובים.
הזכרים בדרך כלל מאמצים את התנהגות הלֶק כטקטיקה למשוך נקבות לצורך רבייה.
שטחי הלק נוצרים על ידי זכרים גדולים בחפיפה לשטח של עדר נקבות, והם ממוקמים לרוב בבתי גידול עם אספקת מזון טובה כדי להבטיח שהנקבות תבואנה אליו.
הזכרים מגינים מפני מתחרים על משאבי המזון בשטחם אשר משתרע בגודלו מ- ועד 12 דונם, ומנסים לשפר את מעמדם ולכבוש את אזור הליבה.
השטחים מסומנים בריח על ידי הפרשות מהבלוטות הפרוביטאליות שבעין ומהבלוטות שבקרסול וכן על ידי שתן וצואה.
בעוד שזכרים אחרים אינם מורשים להיכנס לשטח, לנקבות מתאפשר לבקר בו בחיפוש אחר מזון – במהלכו הזכר מנסה להזדווג עימן.
תופעת הלק היא אסטרטגיה תובענית מאוד, שכן הזכרים המגינים על שטחם בקנאות נאלצים לספוג פציעות רבות, ומסיבה זאת שטחים כאלו נתפסים רק על ידי זכרים מבוגרים, דומיננטיים וחזקים.
זכרים חלשים שאינם דומיננטיים אינם מורשים לגשת לנקבות ועל כן הם מנסים להזדווג עימן בכוח בשולי הלק.
הזכר הדומיננטי עשוי להגן על נקבותיו מפני זכרים אחרים.
במהלך היחום של הנקבות, הזכרים הופכים לאגרסיביים ותוקפניים כלפי בני מינם, והם מגינים על שטח הלק שלהם בקנאות מפני זכרים אחרים.
הם נוהגים להשמיע במהלך עונת הרבייה נהמות רמות ונאקות, ועוסקים תדיר בלחימה אכזרית של ראש בראש אשר כוללת לבד מהדחיפות ונעילת הקרניים גם האצה והתרסקות מהירה שלה תוצאות חמורות.
פציעות רציניות וצליעות נפוצות מאוד במהלך העונה, והקרניים של היריבים עלולות להישבר מעוצמת הריסוק והדחיפות.
בטרם הקרב הזכרים משפשפים את מצחם באדמה ומכים באדמה עם פרסותיהם.
התצוגה האגרסיבית של הזכר הדומיננטי בנוכחות זכרים אחרים או נקבות כוללת הנפת הצוואר והראש קדימה ומעלה, קיפול האוזניים וזקיפת הזנב.
הזכר הדומיננטי רודף אחרי הנקבה כשאפו כלפי מעלה ובתגובה למגע עם ריח השתן שלה הוא מבצע את תגובת פלהמן.
הנקבה מציגה את נכונותה לרבייה באמצעות נפנוף הזנב וחבטה עם הרגליים האחוריות על האדמה.
התהליך כולו כולל ההזדווגות עשוי להימשך זמן רב (עד כ-6 שעות) לאחריהן הנקבה שוהה מעט בשטח כדי ללחך עשב והזכר נשאר לצידה זמן מה לפני שימשיך הלאה להזדווג עם נקבה אחרת.
האנטילופות ההודיות הנקבות מגיעות לבגרות מינית לאחר שמונה חדשים, אולם הן לא מזדווגות טרם הגיען לגיל שנתיים.
הבגרות המינית של הזכרים מאוחרת יותר – בין שנה לשנה וחצי.
הרבייה מתרחשת לאורך כל השנה; שיא הרבייה מתרחש לרוב במהלך האביב ובסתיו בטקסס, ובהודו נצפו שני שיאי רבייה: מאוגוסט עד אוקטובר וממרץ עד אפריל.
כאמור, בתקופת הייחום של הנקבות הזכרים נעשים תוקפניים ונאבקים זה בזה על נקבות בזירת החיזור.
הזכרים הדומיננטיים זוכים בנקבות ומזדווגים עימן.
ההריון נמשך בדרך כלל שישה חודשים, לאחריהם נולד עופר יחיד בעל פרווה צהבהבה בהירה המסווה אותו היטב על רקע האדמה שסביבו.
עופרים זכרים עשויים להיוולד עם כתם שחרחר על ראשם וצווארם.
העופרים מתפתחים במהירות, וכבר זמן קצר לאחר הלידה הם מסוגלים לעמוד ולרוץ.
הנקבות מסוגלות להתרבות שוב כחודש לאחר ההמלטה.
העופרים שובבים ומבלים את רוב היום בפעילות גופנית.
הזכרים משחירים בהדרגה ומקבלים צבע אפל מלא בסביבות השנה השלישית לחייהם.
תוחלת החיים של האנטילופה ההודית היא בדרך כלל 10 עד 15 שנים; לעיתים נדירות עד 18 שנים.
במהלך המאה ה-20, האנטילופה ההודית חוותה ירידה דרסטית במספריה כתוצאה מציד מוגזם שמקורו בשכיחות הנשק החם, וכן מחמת בירוא יערות וכיווץ בית גידול; עד 1964 מספריה בהודו הגיעו לשפל חסר תקדים של 8,000 פרטים בלבד, והיא הוכחדה כליל מפקיסטן ובנגלדש ובמקביל נכחדה מרוב נפאל עד שעמדה בפני סכנת הכחדה.
עם זאת, אוכלוסייתה של האנטילופה ההודית התאוששה מאז ושילשה את מספרה ל-24,000 פרטים בשנת 1970 בעקבות חוקים מחמירים; האומדן האחרון משנת 2000 העריך שישנן בסביבות 50,000 אנטילופות הודיות, כאשר המספרים הגדולים ביותר מצויים במדינות גוג'ראט, ראג'סטאן, פנג'אב, מאדהיה פרדש ומהאראשטרה.
מלבד זאת ישנן עוד 35,000 פרטים בארצות הברית, ו-8,600 פרטים בארגנטינה ומספר לא ידוע באוסטרליה ובמקסיקו.
אמנת CITES מניחה את האנטילופה ההודית תחת הנספח השלישי של האמנה לבקשת נפאל.
המשמעות לכך היא שהמסחר באנטילופה ובחלקי גופה מותר תחת היתר יצוא ופירוט מקור המין.
בנפאל, בעקבות הגנה נאותה, האוכלוסייה האחרונה שנותרה במדינה גדלה מ-9 פרטים בלבד ב-1975 ללמעלה מ-200 פרטים בשנת 2008. בפקיסטן מוחזקת בשבי אוכלוסייה לצורך רבייה (גרעין רבייה) אשר מיועדת בסופו של דבר להיות מושבת לטבע.
לאנטילופות ההודיות יש מספר לא אחיד של זוגות כרומוזומים.
לזכרים יש 31–33, בעוד שלנקבות יש 30–32. לזכרים יש כרומוזום מין גדול במיוחד הידוע כ-XY1Y2. בעבר, כרוזומי מין גדולים במיוחד היו ידועים אך ורק בקרב מכרסמים, עד שבשנת 1968 התגלו גם אצל האנטילופה ההודית, וקודו הביצות.
גם כרומוזום X הוא גדול במיוחד אצל האנטילופה ההודית.
בדרך כלל כרומוזום X מהווה 5% מהגנום, אך אצל האנטילופה ההודית הוא מהווה 14.96%.
בתוך הכרומוזומים הגדולים במיוחד יש חלקים עם השהיה בשכפול ה-DNA.
הפולימורפיזם החלבוני של האנטילופה ההודית נמוך יחסית בהשוואה לאנטילופות אחרות משבטה, ומייחסים זאת להתפתחות אבולוציונית מהירה של הפֵנוֹטִיפּ האוטפומורפי שלה.
לאנטילופה ההודית יש אסוציאציות רבות עם התרבות ההודית.
שרידי עצמותיה שנמצאו באתרים היסטוריים כמו דהולווירה בגוג'ראט ומהרג'ארה בבלוצ'יסטן, מעלים השערה שייתכן והיא שימשה כמקור מזון בתרבות עמק האינדוס (1700–3300 לפנה"ס).
האנטילופה ההודית מתוארת באופן קבוע בציורים מיניאטוריים מתקופת האימפריה המוגולית (המאה ה-16 עד המאה ה-19), לעיתים קרובות, כחיה שניצודה בציד מלכותי באמצעות ברדלסים.
תושבי הכפרים בהודו ונפאל אינם פוגעים בדרך כלל באנטילופה, וקבוצה דתית הקרויה "בישנוי" שחיה במדבר טר מספקת לה הגנה כחלק מהאמונה שפגיעה בטבע פירושה פגיעה עצמית.
האנטילופה ההודית הוכרזה כחיית המדינה של אנדרה פרדש.
האנטילופה ההודית מוזכרת בכתבי סנסקריט כמו "הקרישנה מריג"; על פי המיתולוגיה ההינדואית, האנטילופה נושאת את המרכבה של האל קרישנה.
היא נחשבת לאחד מהמרכיבים של ואיו (אל הרוח), סומה (משקה אלוהי), וצ'אנדרה (ירח אלוהי).
בדומה לכך בטמיל נאדו, היא נחשבת כמרכיבה את אלת המלחמה והניצחון – קוראוואי.
בראג'סטאן רווחת האמונה שהאלילה – קרן מאטה מגינה על האנטילופה ההודית.
בכתבי היצ'נוואקייה סמרטי, הפילוסוף ההודי יצ'נוואקייה מצוטט באומרו: "יש לבדוק באיזו ארץ נמצאת האנטילופה שחורה כי על פי הדהרמה היא חייבת להיות קיימת באזור", והדבר מעלה סברה שמנהגים דתיים מסוימים כמו הקרבת קורבנות, לא היו נעשים במקומות שהאנטילופה ההודית לא נמצאה באופן טבעי.
העור של האנטילופה ההודית (קרישנאג'ינה בהינדית), נחשב למקודש בעיני ההינדואיזם.
על פי כתבים הינדים, רק לברהמינים (כמרים–מורים), סאדוס (סגפנים קדושים), מתרגלי יוגה ונזירים בודהיסטים מותר לשבת עליו.
בעבר השתמשו באנטילופה ההודית בשלטי אצולה של נסיכויות הודיות רבות.
הבשר של האנטילופה ההודית נחשב לטעים ויקר, והוא מבוקש ביותר ברחבי טקסס.
באזורים מסוימים בהודו, מספרי האנטילופה ההודית גבוהים במיוחד, ובסמוך לאזורים חקלאיים היא הופכת למזיק קבוע לגידולים – מה שגורם לאיכרים לצוד אותה באופן לא חוקי כדי למנוע את הנזק; עם זאת, הנזק שנגרם על ידה קטן בהרבה מהנזקים שנגרמים על ידי הנילגאי.
האנטילופה ההודית הובאה על ידי האירופאים לאזורים שבהם לא הייתה נפוצה בעבר כמו ארצות הברית, אוסטרליה וארגנטינה, זאת בשל הפופולריות שלה בציד ספורטיבי; במקומות מסוימים היא הסתגלה היטב עד שהיא מוגדרת כמין פולש המהווה סכנה עבור הפלורה המקומית (קווינסלנד למשל).
כן ניתן לראותה בגני חיות רבים ברחבי העולם.
אנטילופה איילית (שם מדעי: Pelea capreolus) היא סוג של אנטילופה החיה באפריקה הדרומית, ומהווה מין יחיד בסוגה ובתת-משפחת פֶּלינים.
לעיתים מסווגת כשבט בתת-משפחת צבאי סוף.
האנטילופה האיילית מתאפיינת בפרווה צמרירית עבה וצבעה אפור בהיר כשהגחון לבן.
הרגליים והראש נוטים להיות בצבע חום בהיר, והחלק הקדמי של הרגליים כהה יותר.
זנבם קצר ורחב כזנב האייל, האף והעיניים גדולים ושחורים, עיגולים לבנים מסביב לעיניים והשפתיים, האוזניים ארוכות ודקות, ובדרך כלל זקופות.
לזכרים בלבד יש זוג קרניים ישרות דקות וחדות.
מיקומם הוא מעל העיניים, ואורכם הוא כ-20 עד 29 סנטימטר.
צבאי סוף ההרים דומים מאוד לאנטילופה האיילית, ונמצאים באותו בית הגידול, אם כי אוזניהם קצרות בהרבה, וקרניהם מתעקלות מעט קדימה.
האנטילופות האייליות פעילות לאורך היום והלילה, ומבלות כ%60-55 מהזמן באכילה או בתנועה.
הם נמצאים בדרך כלל בשטחים פתוחים ולא בכיסוי צמחייה.
בעת הנדידה, הנקבה בדרך כלל מובילה את העדר, עם זכר אחד שנמצא מאחורה.
הזכרים מאוד טריטוריאליים, והם מגינים על טריטוריה בגודל של 0.6 ק"מ שמסומנת בגללים, וכן על עדר נקבות המונה כ 15-12 נקבות וצאצאיהם.
הטריטוריה בשימוש מלא בחורף, ומעט מאוד בקיץ.
המפגשים בין הזכרים כרוכים במאבק עם קרניהם החדות, ובריצות זה אחר זה.
ריצתם והילוכם הוא בצורה מתנדנדת.
ההריון נמשך כשבעה חודשים, לאחריהם נולד ולד אחד, המוסתר בשלושת השבועות הראשונים בצמחייה, ולאחר שישה שבועות נייד לחלוטין.
העופר נגמל בגיל 8-6 חודשים, ומגיע לבגרות בגיל 16 שנים לנקבות, ו24-18 חודשים לזכרים.
תזונתם כוללת: עלים, שיחים, פרחים, שורשים, וזרעים שונים, כמויות קטנות של דשא נאכלות כל ימות השנה.
בית גידולם הוא מרעה, סוואנות, סבך שיחים וכרי דשא הרריים בגובה 1400-3000 מטר בדרום אפריקה, ולסוטו בלבד.
אויביהם הטבעיים הם: אריה, נמר אפריקאי, צבוע נקוד, זאב טלוא, ופיתון.
האיומים עליהם כיום הם: ציד לא חוקי, כלבי בית ואובדן בית גידול.
למרות זאת, מאחר שהם מותאמים לרוב בתי הגידול באפריקה הדרומית, לא צפויה להם הכחדה, ומצב שימורם הוא ללא חשש.
האוכלוסייה העולמית נאמדת בכ 10,000-18,000 פרטים.
תוחלת חייה של האנטילופה האיילית: 8-10 שנים.
אנטילופה טיבטית (שם מדעי: Pantholops hodgsonii; מוכרת יותר בכינוי צ'ירו), היא סוג של אנטילופה נדירה האנדמית לרמה הטיבטית שבמרכז אסיה, ומהווה מין יחיד בסוגה ובתת-משפחת "פאנטולופים".
הפרסתן הקרוב ביותר לאנטילופה הטיבטית הוא הסאיגה, שבעבר היה מצוי גם בטיבט ולו אקולוגיה דומה למדי.
השם המדעי של האנטילופה הטיבטית נגזר מיוונית כדלהלן: "Pas" = צמר, "antholops" = אנטילופה, ומתייחס לייחודיות שלה בכך שהיא אנטילופה בעלת צמר; "hodgsonii" הוא על שם הביולוג בריאן הודג'סון ששהה בנפאל בין השנים 1833–1843 וחקר את האקולוגיה שלה.
השם הרשמי "צ'ירו" הוא שם טיבטי מקומי עבור אנטילופה זאת, בעוד שהשם "אנטילופה טיבטית" מתייחס לתחום תפוצתה וכיום יש נטייה יותר לכנותה בשם זה.
יחד עם הנילגאי, אנטילופה הודית, קובוס הנילוס, וקודו ניאלה, האנטילופה הטיבטית מפגינה דו-צורתיות זוויגית בולטת ביותר, כאשר הזכרים שונים לגמרי מהנקבות במידות גוף, צבע פרווה, סימונים, קרניים, ועוד.
סיווגה של האנטילופה הטיבטית שהתגלתה לראשונה ב-1826 שנוי עד היום במחלוקת, כיוון שמצד אחד יש לה פרווה צמרירית עבה כשל עיזי בר דוגמת הסרו והגוראל, ומצד שני האקולוגיה שלה ומבנה גופה מזכירים יותר אנטילופות מתת-משפחת הצבאיים כדוגמת הסאיגה והצבי היעלי; מלבד זאת יש לה מאפיינים ייחודים אחרים.
כיום ישנן שלוש אפשרויות לסיווגה:
בשבט נפרד הקרוי "Pantholopini" בתת-משפחת היעלים.
בשבט סאיגות בתת-משפחת הצבאיים יחד עם הסאיגה.
תת-משפחה עצמאית במשפחת הפריים הקרויה "פאנטולופים" (Pantholopinae).
את זכר האנטילופה הטיבטית ניתן לזהות בקלות משאר האנטילופות, בשל המבנה המיוחד של קרניו הארוכות שאינו מצוי אצל אף פרסתן נוסף, ומשלב מאפיינים של מספר קרני פריים.
הקרניים ישרות כמעט לגמרי וצומחות במאונך - מה שגורם לו להראות במבט מרחוק כמין של ראם.
מאידך אף על פי שהן צומחות ישר, הן נוטות להתעגל בעדינות בסופם, מה שנראה כקרני קובוס דקות.
פעמים רבות הקרניים צומחות מעט לכיוון הצדדים, ומלפנים הם נראות בצורת "V" (אילנד), ולעיתים דומות יותר ל-"S" עדין (צבי תומסון).
כאשר הקרניים מתחילות לצמוח אצל זכר צעיר, הן זהות לזכרים צעירים של דלגן וצבי יעלי פרז'וואלסקי, לאחר מכן הופכות לישרות לגמרי, ולבסוף, מתעגלות מעט.
הקרניים מסתיימות בדרך כלל בשפיץ ישר, אך לפעמים בסוף הקרן יש מעין וו מעוקל כלפי פנים כצבתות סרטן.
הקרן עבה יחסית בבסיס, והופכת לדקה בהדרגה ככל שהיא עולה למעלה.
בבסיס גם כל קרן סמוכה לחברתה אך בקצוות המרחק ביניהם יכול להיות 19–46 ס"מ - תלוי בצורת הקרן.
ישנם מקרים רבים בהם יש חוסר התאמה בין הקרניים, כך שאחת עלולה להיות ארוכה מחברתה או בעלת מבנה שונה.
צבע הקרניים משתנה בין חום חלודה\כהה, לאפור כהה או שחור כחלחל, וכחלק גדול מהאנטילופות החוד יהיה כהה יותר.
הזכרים הם היחידים שמצמיחים קרניים, וזהו אחד מההבדלים הבולטים בינם לבין הנקבות.
הפרווה הצמרירית של האנטילופה הטיבטית עבה וצפופה מאוד, ונחשבת למחממת ביותר בקרב בעלי החיים.
היא רכה למדי, ועשויה משתי שכבות: הפנימית מורכבת משערות קצרות, והחיצונית משערות ארוכות.
פרווה זאת מספקת לה בידוד מעולה מהאקלים הקפוא של הרמה הטיבטית, והיא הגורם העיקרי לציד הנרחב שהפחית את מספריה בצורה חמורה.
צבע הפרווה משתנה בין הזכרים והנקבות כדלהלן:
לזכרים צבע הפרווה בקיץ חום אדמדם\חולי בהיר ברוב הגוף, וכהה עד ערמוני בצוואר וצידי המותניים; הלחיים, הצוואר, הגחון, הרגליים והעכוז בצבע לבן בוהק.
בסוף הקיץ לקראת עונת הרבייה הצבע הכללי הופך לבהיר ביותר ומתחלק בין לבן בוהק\קרמי בפלג הגוף הקדמי, הצוואר, הלוע, האוזניים, הגחון והצד הפנימי של הזנב, לחום צהבהב\ורדרד בהיר או כהה בפלג הגוף האחורי, צדדי הבטן, השוקיים והצד החיצוני של הזנב.
באמצע החורף הפרווה הופכת לכהה יותר, וצבעה הוא חום אדמדם, כתמתם או צהבהב בפלג האחורי, ואפרפר בפלג הקדמי; לעיתים קרובות הצבע אחיד בכל הגוף בחורף.
באזור הלוע, האוזניים והגחון, הצבע נשאר לבן בוהק כבקיץ.
לנקבות צבע הפרווה די זהה לאורך השנה, כאשר בקיץ היא אדמדמה או כתמתמה בהירה ברוב חלקי הגוף, ולבנה באזור הפנים, הגחון, הרגליים והצד הפנימי של הזנב.
בחורף הצבע הופך לחום אדמדם כהה-ערמוני, ומתכהה לפעמים גם בחלקים הלבנים.
בכל העונות לזכרי האנטילופה הטיבטית יש על הפנים כתם שחור גדול המשתרע מהקרניים עד לאף, ומסתיים בלחיים והאוזניים הלבנות.
העיניים מוקפות בעיגולים לבנים שבולטים מאוד בגלל הכתם השחור, ונראה כאילו יש לזכר מסכה על הפנים.
כמו כן בכל העונות יש לזכר רצועות שחורות ארוכות לאורך הרגליים הלבנות, ובגפיים הקדמיות הן מתפשטות מעט לכיוון החזה בצורת "ן", ולעיתים גם לצדדי הבטן בצורת "Y".
לאנטילופה הטיבטית גוף ארוך, צוואר קצר ורחב, וראש קטן יחסית; לזכרים ראש וחרטום מוארך יותר הדומה לאנטילוקפרה, בעוד שהנקבות זהות כמעט לחלוטין לנקבות של מיני הצבי היעלי.
האוזניים קטנות ועגולות, העיניים והאף גדולים ושחורים.
בצידי הנחיריים יש לזכרים שקים קטנים שמתנפחים לגודל של ביצה, ומשמשים כנראה לאות אזהרה כפי שקורה אצל צבי ספיקי.
הזנב קצר ועגלגל כזנב אייל, והרגליים דקות וארוכות.
האנטילופה הטיבטית אנדמית למרכז אסיה; תפוצתה משתרעת לאורך הרמה הטיבטית שבמערב סין העממית, והיא מצויה בעיקר במחוז האוטונומי הטיבטי, מרכז ומערב צ'ינגהאי, מערב סיצ'ואן, ודרום שינג'יאנג.
כמו כן יש מספרים קטנים בלדאק שבהודו, ובעבר היא הייתה מצויה גם בצפון מערב נפאל.
תפוצתה הגאוגרפית מסתיימת בהרי ההימלאיה בדרום ובמערב, במדבר החול טקלה מקאן בצפון, ובהרי קונלון והנהר הצהוב בצפון מזרח.
בית גידולן של האנטילופות הטיבטיות, הוא בעיקר מישורים פתוחים, וערבות אלפיניות קרות בגבהים של 5,500-3,700 מעל פני הים, והן מעדיפות בעיקר אזורים שטוחים עם צמחייה דלילה.
למרות זאת אין זה נדיר לראותן גם בגבעות, ומורדות ההרים.
הן מצויות בקרבת ימות רבות ברמה הטיבטית כדוגמת "נאם צ'ו", "סילינג צ'ו", "בם צ'ו", "טנגרה יומצ'ו", "הון סי-הו", "מרגי-צ'קה", "פהנג צ'ו", ועל גדות נהר ברהמפוטרה.
הטמפרטורות בתחומי מחייתן נעות בין 10 מעלות חום ל-10 מעלות מינוס ברוב השנה, ולעיתים עלולות להגיע אף ל-40 מעלות מתחת לאפס.
כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 5 מ"מ בלבד עד 250 מ"מ בשנה.
האנטילופות הטיבטיות פעילות בעיקר בשעות הבוקר והערב, ונחות ברוב שעות הצהריים.
הן זהירות ועירניות מאוד ולכן קשה להתבונן בהן מקרוב.