tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שירה (עדי עזרוני) – ארט דירקטורית מצליחה במשרד פרסום המחפשת אהבה.
רותה (רינת אבולעפיה) – אמא של שירה, אם חד הורית שאינה מוכנה לגלות לה מי היה אבא שלה.
יובל (ליאור אשכנזי) – מוכר בחנות פרחים עם עבר מרתק והרבה כסף.
יסמין (מעיין וינשטוק) – שכנה של יובל שמחזרת אחריו.
רונה (דלית קהן) – רואת חשבון במכון לייזר שגם מחפשת פרטנר לחיים.
דב (יואב הייט) – מנהל השיווק במכון הלייזר, שמאוהב נואשות ברונה.
סוזי (יעל שרוני) – קוסמטיקאית באותו מכון לייזר, חברה של רונה ונשואה למיקי (ליאור רז) איש עסקים.
דורית (עינת ויצמן) – החברה הכי טובה של שירה, לסבית ומסאז'יסטית.
שירה הבלונדינית היפהפייה והאינטליגנטית מחפשת מישהו לחלוק איתו את חייה.
היא יוצאת לדייט עם יובל, דייט שמתחיל רע מאוד אבל מתפתח לכיוון שונה לגמרי.
יסמין גרה בשכונה של יובל מאז ומעולם גם מנסה לצאת איתו.
רונה, עובדת במשרד, אשה אפורה ומכוערת, שגם מחפשת אהבה לשווא.
לחברה שלה מהעבודה סוזי יש בעל בוגדני.
בפרק הסיום רותה, אמה של שירה, שחקנית בדימוס, נהרגת במהלך צילום פרסומת, לאחר שכמעט הצליחה לעשות קאמבק.
כל גיבורי הסדרה נפגשים לסצנת סיום בבית הקברות.
שם מחליט יובל לנשק את שירה ולממש את אהבתם.
מתיתיהו (מתי) שריקי (נולד בב' בסיוון ה'תשמ"ג, 13 במאי 1983) הוא מוזיקאי, זמר ויוצר ישראלי.
זוכה פרס אקו"ם לעידוד היצירה לשנת 2014. ב-2015 יצא אלבומו הראשון "אור חדש".
ב-2018 נבחר לתגלית השנה במצעד השנתי של כאן מורשת.
בשנת 2020 יצא אלבומו השני "דרכים" שגם הוא זכה בפרס אקו"ם לעידוד היצירה.
עוסק גם בעיצוב גרפי, עורך וידאו ואנימציה והוא הבעלים של משרד "MATISHRIKI STUDIO".
נולד בשם מתן שריקי בבאר שבע לאב שעלה ממרוקו המשמש כחשמלאי בעלית, ולאם העוסקת בחינוך.
הוא השני מבין שמונה ילדים במשפחה.
בגיל 8 שינה את שמו למתתיהו בהוראת רב מקובל מירושלים.
עד גיל 10 גדל בערד ובכסלון ואז המשפחה עברה לרמות אלון בירושלים.
בגיל 8 החל לנגן על פסנתר, למד מוזיקה קלאסית וניגן בקונצרטים במתנ"ס.
למד בבית הספר "דוגמה עוזיאל" ובישיבת דביר לאמנויות בירושלים, שם עשה בגרות במוזיקה במגמת פסנתר, עיבוד, הלחנה ותאוריה.
בתקופת לימודיו בישיבה החל לנגן על גיטרה.
את שירו הראשון כתב בתקופה זו בעקבות פטירת אחת החניכות בתנועת הנוער בה השתתף.
הוא היה חלק מהרכב מוזיקלי שהופיע בישיבה ובאירועים נוספים.
היה חניך בבני עקיבא, הצופים הדתיים, ובעיקר בעזרא.
הדריך גם בתנועת הנוער "צדק" הפועלת בשכונות פיתוח שבהן אין פעילות של התנועות הגדולות.
אחרי הישיבה התיכונית התחתן, ולמד בישיבת שדמות נריה.
בצה"ל שירת במסגרת ישיבת הסדר כמש"ק דת באוגדת הבקעה, וניגן באירועים צבאיים שונים.
בין השנים 2006–2020 היה הסולן והקלידן בלהקת החתונות "קומי אורי".
אלבומו הראשון "אור חדש" יצא ב-2015. את האלבום הפיק אבי טל, מי שהפיק את האלבומים הראשונים של אודי דוידי, אהרון רזאל, הראל טל ועוד.
בהקלטת האלבום השתתפו בין השאר עמית יצחק על הגיטרות ואבי אבידני על התופים.
לקראת הוצאת האלבום הופיע בפסטיבל חברון, בריקוד דגלים, ב-Israel Day Concert סנטרל פארק בניו יורק, לוס אנג'לס ובבמות אינטימיות כמו בתיאטרון החאן ומועדון "הגולה".
במהלך הופעה בבנייני האומה לצד רמי קליינשטיין וישי ריבו, חשף לראשונה את ההתמודדות שלו עם גמגום.
ב-2015 שר את השיר "כתפוח" שהלחין יעקב כ"ץ (כצל'ה).
ב-2016 הופיע את מופע הפתיחה לפני הופעה של אברהם פריד במעלה אדומים.
לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל באותה שנה הוציא את השיר "עוד" לזכר רבו הרב יוסי דיקשטיין שנרצח בפיגוע.
ב-2018 השתתף מאות פעמים כזמר ודמות במופע "מתגברים" בבימויו של גולן אזולאי, מופע לבני הנוער המספר את סיפורם האישי של אנשים שונים שהתמודדו עם מציאות קשה ומורכבת ועל דרכם להצלחה לאחר ההתגברות על המשבר, בהפקת ארגון מעגלים.
ב-2018 השתתף בתוכנית הריאלטי "אביב או אייל".
מלהקי התוכנית פנו לשריקי, שסירב בתחילה - אך לאחר שההפקה הודיעה לו שהוא "מוקפץ" ישירות לאודישן המצולם, ללא כל המבחנים המקדימים, הסכים להשתתף.
בתוכנית הגיע עד שלב הנבחרות.
במאי 2020 יצא לאור אלבומו השני "דרכים", בהפקה מוזיקלית של נועם עקרבי ונדב ביטון (שהפיק את האלבומים הראשונים של ישי ריבו ועמיר בניון).
מהאלבום יצאו הסינגלים "מסתתר", "אם", "שער המזרח", "מחר", ו"פרד"ס"
בפברואר 2024 הוציא סינגל בשם "שר לאלוקים" שכתב והלחין בעת שירותו במילואים, ועיבד נועם עקרבי.
השיר מלווה בקליפ אותו כתב וערך, וצולם במציאות היומיומית בצבא.
למד קורס בגרפיקה באוניברסיטת אריאל.
עבד כגרפיקאי במשרד החינוך בתל אביב, במשרד הפרסום "שילה ברכץ" בבית אל ושימש כארט דיירקטור בערוץ 7. כיום הוא הבעלים של משרד "MATISHRIKI STUDIO".
יצר קליפים לישי ריבו: "נפשי", "אחת ולתמיד", "לים", "הלב שלי", "הבוקר יעלה", "אדון עולם", "שטח אפור","משגיח מן החלונות" ו"תכף יפתח".
נשוי לאודליה, כוריאוגרפית ויוצרת שהקימה בית ספר למחול יהודי בשם "מחוללות", ואב לשבעה, והם מתגוררים בשבות רחל.
מתיאה פרין (באיטלקית: Mattia Perin; נולד ב-10 בנובמבר 1992) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת השוער ביובנטוס.
הוא החל את הקריירה שלו בגנואה בשנת 2010, כשבהמשך הושאל במשך שתי עונות רצופות לפדובה ופסקארה, ולאחר מכן נמכר ליובנטוס.
פרין זומן לראשונה לנבחרת איטליה, לקראת מונדיאל 2014, כשאת הופעת הבכורה שלו ערך בהמשך השנה.
פרין נולד וגדל בלאטינה שבאיטליה וכבר כילד שיחק במחלקות הנוער של גנואה.
הוא זומן לראשונה לקבוצה הבוגרת של הקבוצה, בינואר 2010, כשוער שלישי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האיטלקית ב-22 במאי 2011, במשחק מול צ'זנה, שהסתיים בניצחון קבוצתו.
ביולי 2011 הושאל לקבוצת פדובה מהליגה השנייה באיטליה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה האיטלקית השנייה, ב-1 באוקטובר 2011, בניצחון קבוצתו 2–4 מול אמפולי.
בשנת 2012 הושאל לקבוצת פסקארה שהעפילה לליגה הראשונה.
באותה עונה ערך 29 הופעות ליגה והיה שחקן הרכב בקבוצה.
לאחר ששב משתי ההשאלות הפך לשחקן מפתח בהרכב הפותח של גנואה ולשוער הראשי כשהוא מסיים את התקופה בגנואה עם למעלה מ-140 הופעות ליגה.
ב-8 בינואר 2017 נפצע פרין בצורה קשה במהלך משחק ליגה מול רומא, וסיים את העונה.
ב-8 ביוני 2018 חתם ביובנטוס על חוזה לארבע שנים תמורת 12 מיליון אירו.
פרין ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-26 בספטמבר 2018, כשהוא שומר על רשת נקייה במשחק מול בולוניה אשר הסתיים בניצחון 0–2.
ב-2 בינואר 2020 הושאל לגנואה.
ב-5 בספטמבר הושאל לגנואה פעם נוספת, עד סיום עונת 2020/2021.
פרין היה לשוער הראשון של נבחרת איטליה עד גיל 17 ולקח חלק בשלל תחרויות איתה, כמו אליפות אירופה לשנת 2009 ואליפות העולם עד גיל 17 שנערכה בניגריה ב-2009.
פרין ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה עד גיל 21 ב-11 באוגוסט 2010, במשחק ידידות מול נבחרת דנמרק, כשהיה בן 17 בלבד.
פרין זומן לראשונה לנבחרת הנוער של איטליה, בשנת 2012 על ידי המאמן צ'זרה פראנדלי.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הנוער במשחק ידידות מול נבחרת אנגליה ב-15 באוגוסט 2012.
פרין נכלל בסגל נבחרת איטליה למונדיאל 2014 שנערך בברזיל, כשוער שלישי.
הוא נחשב אז לשחקן הצעיר בסגל והיחידי שהוא ללא הופעות בעבר.
פרין ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איטליה הבוגרת ב-18 בנובמבר 2014, במשחק ידידות מול נבחרת אלבניה אותו נבחרת איטליה ניצחה 0–1. ב-9 באפריל 2016 קרע פרין את הרצועה הצולבת הקדמית, ובשל כך לא נכלל בסגל נבחרת איטליה ליורו 2016.
אליפות אירופה לנבחרות עד גיל 17, קבוצת הטורניר: 2009
מתי כספי הוא אלבום הבכורה של המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי, שיצא לאור ב-1974.
אלבומו הראשון של מתי כספי, שיצא ב-18 ביוני 1974, התקבל בביקורות טובות, ולאחר מכן כמעט כל שירי האלבום הפכו לקלאסיקה מיד עם צאתם.
כספי, שהיה כבר דמות ידועה בפופ הישראלי לאחר שכתב לאחרים והופיע במסגרת הלהקה הצבאית, שלישיית "לא אכפת להם" ו"מאחורי הצלילים", הפך לאחד האמנים המוכרים והפופולרים בישראל.
רבים מלחני האלבום נותנים ביטוי לסגנונו הייחודי של כספי, המשלב בין מהלכים והובלות הרמוניות בלתי שגרתיים לקו מלודי מושר קליט יחסית.
ברוב השירים ניגן מתי כספי בעצמו בכל הכלים לבדו (פסנתר, בס, תופים וכלי הקשה, גיטרה אקוסטית, גיטרה פאז, גיטרה חשמלית, גיטרה לסלי, אורגן, מלוטרון, סינטיסייזר, ויבראפון).
הקטע "תנאי" שהופיע במהדורה הראשונה של האלבום (על גבי מאה עותקים בלבד), הושמט מהמהדורות המאוחרות שלו, לבקשת המשורר ט.
מדובר בקטע מעבר קצר שהופיע לפני השיר "אלוף-משנה במילואים".
כספי לא מיהר להוציא אלבום סולו ראשון.
ההתנסות בהוצאת "מאחורי הצלילים" (שהכיל ביצועים מוקדמים לשניים משירי האלבום, "אחרי שנסעת (ואותך)" ו"כשאלוהים אמר בפעם הראשונה"), והקלטתם של חלק מהשירים בגרסאות מוקדמות כסינגלים לרדיו אפשרה לכספי לערוך שינויים בעיבודים ולהביא את השירים (שנכתבו בין 1970 ל-1974) לרמה גבוהה ככל האפשר, מבחינתו של כספי.
עוד בטרם הופיע כספי עם השירים "כשאלוהים אמר בפעם הראשונה" ו"אחרי שנסעת (ואותך)" במופע "מאחורי הצלילים", הוא ביצע אותם בערב שירי משוררים מס' 1 של גלי צה"ל ובפסטיבל הזמר והפזמון 1972 (בהתאמה).
השיר "הבלון שלי" בוצע לראשונה על ידי רומן שרון בהצגה "לילי גם", השירים "כלבלב הו בידי בם בם" ו"איך זה שכוכב" הוקלטו לראשונה על ידי תיקי דיין, והשיר "נח" נכתב ובוצע לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון 1974.
ב-15 בפברואר 2008, דורג האלבום במקום השלישי ברשימת 50 אלבומי הבכורה הישראליים הטובים בכל הזמנים, מטעם מוסף "7 לילות" של עיתון ידיעות אחרונות.
את השיר "כשאלוהים אמר בפעם הראשונה" הקליט כספי רק עם גיטרות ללא פסנתר.
לפי כספי השיר הוקלט בסולם פה דיאז מוגבה ברבע טון, דיוק שאין להגיע אליו בפסנתר אלא רק בכלי מיתר.
הפתיחה של מעבר התופים לפני תחילת השירה בשיר "להשתנות תמיד" נעשתה על הכובע של המצילה בלבד.
השיר "אחרי שנסעת (ואותך)" הולחן במקור לתוכנית "הכל עובר חבר", שלטקסטים בה היה אחראי דן אלמגור.
כספי התבקש לכתוב מנגינה למילים על ארובת רדינג: "העשן בארובה, קרב קרב ובא, סביב הכל מסריח, אני כבר לא יכול לנשום..." וכתב את המנגינה של "ואותך".
כששלמה גרוניך שמע את השיר הוא שאל "כיצד אפשר לכתוב מנגינת אהבה יפהפייה כל כך למילים על סרחון?" בתגובה ביקש כספי מגרוניך לכתוב מילים חילופיות לשיר.
גרוניך כתב את המילים המוכרות.
"אלוף-משנה במילואים" - כשהשתחרר מהצבא, קיבל כספי שיחת טלפון מאריק איינשטיין, ששמע כי הלחין שיר למילותיו של יענקל'ה רוטבליט.
איינשטיין הזמין את כספי לביתו להשמיע לו את השיר, ולאחר שביצע אותו בפניו, עודד אותו איינשטיין לשיר אותו בעצמו.
כספי מחשיב אירוע זה כאירוע משמעותי שנסך בו ביטחון לשיר בעצמו את שיריו.
לחנים, עיבודים, הפקה מוזיקלית, שירה ונגינה בכל הכלים - מתי כספי
שלישיית "שוקולד מנטה מסטיק" - שירה וקולות ב"נח"
מיתרים וכלי נשיפה: נגני הפילהרמונית הישראלית
ניהול וייצוג - איתן גפני
צילום לאלבום - אלונה איינשטיין
הקלטה - פרנקי גליקסמן, טומי פרידמן
הפקה בפועל - זאב אולמן
מתי כספי (הפעמון) הוא אלבום הסולו השני של המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי, שיצא לאור ב-1976.
אלבום הסולו השני של כספי יצא לאור בנובמבר 1976 ולווה בציפיות גבוהות לאחר הצלחתו של אלבומו הראשון, שרבים משיריו הפכו לקלאסיקה.
האלבום, ששבעה מלחניו נכתבו למילותיו של אהוד מנור, סיפק עדות לקשר ההולך ומתחזק בין שני היוצרים.
"הנה הנה" נכתב במקור ב־1975 להזמנת גלי צה"ל לאחר שכספי ומנור זכו בתוארי מלחין ופזמונאי השנה בהתאמה.
זהו גם השיר היחיד שכתבו הצמד מנור-כספי באותו חדר: מנור מספר כי הם ישבו ביחד בדירתו החדשה, שהייתה עדיין ריקה מרהיטים זולת הפסנתר.
מתי ישב ליד הפסנתר והתחיל לנגן, ומנור מספר שברגע ששמע את הלחן ידע כבר מהן מילות השיר.
ההתעניינות של מנור באקורדים מסוימים שכספי השמיע בגיטרה הכתיבו בעצם את נושא השיר: היחסים בין השיר לבין מחבריו.
באופן לא שגרתי השאיר כספי באלבום את תחילת ההקלטה של השיר, שמאפשרת לשמוע את דו-השיח בין טכנאי ההקלטה למתי, המנגן בגיטרה.
"ברית עולם", שהפך אולי לשיר המזוהה ביותר עם כספי בשנות השבעים, זכה לביצועים נוספים לאחר מכן.
ביצועו של כספי שומר על טון מינורי בהגשה, זולת בפזמון החוזר המהווה את נקודת השיא של השיר.
השיר מבוסס על מנגינה שנכתבה לסרט "חגיגה בסנוקר".
מלבד "ברית עולם", שירים כ"עיר עצובה", "סוזי דולצינאה" ו"יום יום אני הולך למעונך" הפכו גם הם לשירים פופולריים בישראל.
השיר "יום יום אני הולך למעונך" בוצע לפני הקלטתו לאלבום בערב שירי משוררים מס' 2 של גלי צה"ל ומשם נלקח לאלבום.
ההרמוניות המינוריות המורכבות של "עיר עצובה", והג'אז-בוסה-נובה בשיר "סוזי דולצינאה" מראות כיצד הושפע כספי ממוזיקת עולם בשנים אלה.
שיר נוסף שהולחן למילים של אהוד מנור, "חופשי", היה אמור להיכלל באלבום, אך כספי בחר שלא להכניסו מסיבות של חוסר התאמה לטענתו.
כפי שנהג באלבומו הראשון, "מתי כספי", גם באלבום הזה ניגן כספי ברוב הכלים (גיטרה אקוסטית, גיטרה חשמלית, בס, תופים, קונגס, חליל, כלי הקשה, פסנתר, פסנתר חשמלי, סינטיסייזר, קלוינט, ויבראפון), אך בחלק מהשירים שולבו נגנים מהתזמורת הפילהרמונית.
באלבום השתתפו גם שלמה יידוב בנגינה על גיטרה חשמלית, וגידי גוב, אבנר קנר ושלישיית "קצה שדה" שליוו בקולות רקע.
את הפתיחה לשיר "הנה הנה" מנגן שם טוב לוי בחליל צד, ובסוף השיר מאלתר כספי בנגינה בחליל עץ הקרוי "אלט", שהוא קצת יותר גדול מחלילית העץ הרגילה – "סופרן".
כספי, שהושפע מסגנונו של סטיבי וונדר, עשה שימוש ב בשיר "אין שלווה", בפעם הראשונה בה נעשה שימוש בכלי ייחודי זה בישראל.
את עטיפת התקליט עיצב דוד טרטקובר, ומצולם ומאויר בו פעמון אדום של דלת, ועל תווית הפעמון כתוב "מתי כספי".
העבודה על האלבום נמשכה שנה.
זולת שיר או שניים, זכו הרבה משירי האלבום לפופולריות והכרה ציבורית.
שירים נוספים מתוך האלבום שזכו לפופולריות גדולה הם "יום שישי חזר", "לא ידעתי שתלכי ממני", "אין שלווה" ו"יום יום אני הולך למעונך".
ב-2007 יצא אלבום "הפעמון" בהוצאה מחודשת בסדרת "סימני דרך" של NMC, ונוסף לו "דיסק בונוס" הכולל את "כשאלוהים אמר בפעם הראשונה" ועוד חמישה שירים אחרים.
שירים 1–5: מתוך הופעת אורח של מתי כספי בפסטיבל הזמר והפזמון תשל"ט 1979.
שיר 6: מתוך תוכנית הטלוויזיה "נגני גיטרה" ששודרה ב-1975.
גיטרה, בס, תופים, קונגס, חליל אלט, כלי הקשה, פסנתר, פסנתר חשמלי, סינטיסייזר, קלוינט, ויבראפון, שירה - מתי כספי
גיטרה חשמלית - שלמה יידוב
חליל צד - שם-טוב לוי
מיתרים וכלי נשיפה - נגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית
קולות רקע - גידי גוב, אבנר קנר, שלישיית קצה השדה
טכנאי הקלטה ומיקס - משה הנוכוביץ' (כיום: הנורן)
עריכה וייעוץ מוזיקלי - לואי להב
הוקלט באולפני טריטון 1976, הוצאה מקורית CBS
"מתי תינשאי?" הוא ציור בצבעי שמן של הצייר הצרפתי פול גוגן משנת 1892. הציור מציג שתי בנות טהיטי צעירות, שאחת מהן עונדת על ראשה פרח מסוג טיארה, המסמן שהיא מחפשת חתן.
הציור הושאל למוזיאון קאנסט בבזל למשך כחצי מאה.
בפברואר 2015 מכרה משפחתו של רודולוף שטאקלין את הציור לאל-מיאסה בנת חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני תמורת 210 מיליון דולר, מה שהפך את היצירה לאחת היקרות ביותר שנמכרו אי פעם.
הציור הוצג בתצוגה פומבית ברייהן עד יוני 2015.
גוגן נסע לטהיטי לראשונה ב-1891. הוא קיווה למצוא גן עדן שבו הוא יוכל לצייר אומנות פרימיטיבית, וזאת בניגוד לצרפת ששם נדחו יצירות מסגנון הפרימיטיביזם.
בהגיעו לטהיטי הוא גילה כי המקום אינו כפי שציפה; האי עבר תהליכי קולוניאליזם במאה ה-18 וכשני שלישים מהילידים נפטרו ממחלות שהביאו עימם האירופאים בעת יישוב האי.
למעשה, בשלב שבו גוגן הגיע לאי כבר רוב התרבות הפרימיטיבית נעלמה.
למרות זאת, הצייר צייר את הנשים הילידות בעירום, בלבוש מסורתי ובלבוש מערבי כפי שניתן אצל הנערה שנמצאת מאחור ביצירה.
השטח שעליו יושבות הנערות הוא בצבע צהוב, ירוק וכחול.
הנערה שנמצאת מלפנים יושבת בדיוק בין החלק הצהוב לחלק הירוק של הדשא.
הנערה עונדת על ראשה פרח מסוג טיארה , המסמן שהיא מחפשת חתן.
מאחוריה יושבת בזקיפות נערה נוספת הלבושה בבגדים מערביים.
תנוחתה של הנערה השנייה דומה לתנוחת מודרה הבודהיסטית, המסמלת אות אזהרה.
פניה של הנערה השנייה נמצאים במרכז הציור, ושמלתה הוורודה שונה מהצבעים הסובבים אותה, באופן המדגיש את הניגוד בין הילידים לבין המתיישבים המערביים.
גוגן חתם את שם היצירה בטהיטית והוא נהג לעשות זאת באותה תקופה על אף שהידע שלו בשפה היה מוגבל.
ההיסטוריונית ננסי מת'יוס אמרה כי גוגן בחר במודע להציג את תושבי האי טהיטי כעסוקים רק בשירה ובאהבה, וזאת כדי לעורר עניין בפעילותו.
הוא ידע למעשה כי האי עבר תהליכי מודרניזציה.
היצירות של גוגן מטהיטי התקבלו באדישות בצרפת ולא זכו להתעניינות רבה.
מתי כספי שר סשה ארגוב הוא האלבום השישי של המוזיקאי והזמר הישראלי מתי כספי, שיצא בשנת 1982.
אלבום זה הוא שיתוף הפעולה הראשון מתוך שני אלבומים בין המלחין סשה ארגוב, כאשר האלבום השני, "מתתיהו ואלכסנדר" יצא שנתיים מאוחר יותר (ב-1984), ושני האלבומים יצאו לאחר מכן יחד באלבום כפול ב-1990.
צמד אלבומים זה הוא בין היחידים בקריירה של כספי אשר הוא המבצע את השירים ולא המלחין בהם.
מתי כספי - עיבודים, פסנתר, פסנתר חשמלי, קלרינט, בס, תופים, גיטרות, קולות ליווי, מנדולינה, אקורדיון
יוריק בן דוד - הפקה
אתי אנטה - ניהול הפקה
יעקב מורנו - הקלטות, מיקס
אורית זולוטוב - עוזרת הקלטה
עודד קליין - צילומים לכריכה
מנחם רגב - עיצוב גרפי
רז נולד ליוסף וברכה לבית רוזנגרטן.
ב-1955 שימש כבמאי הליהוק בסרט "גבעה 24 אינה עונה" והופיע בסרט בתפקיד קטן של מתורגמן, ב-1960 שימש כעוזר הפקה בסרט "אקסודוס", ב-1962 נמנה בין מפיקי הסרט "סיניה" המבוסס על מקרה אמיתי שבו מצאו חיילי צה"ל במבצע קדש תינוקת בדואית ליד אמה ההרוגה ודאגו לאימוצה.
ב-1968 הפיק ביחד עם אברהם דשא וחיים טופול את הסרט "השכונה שלנו" וב-1969 הפיק את הסרט "מקרה אישה".
ב-1971 הפיק ביחד עם אפרים קישון ואיציק קול את הסרט "השוטר אזולאי".
הוא נמנה בין מפיקי הסרטים "Red Scorpion" בכיכובו של דולף לונדגרן ו"American Cyborg: Steel Warrior" בבימויו של בועז דוידזון.
ב-1995 קיבל את פרס אופיר על הישגים מקצועיים בקולנוע על תרומתו לתעשיית הקולנוע הישראלית.
הוא נישא לשפרירה זכאי ונולדו להם שתי בנות, המתרגמת דפנה רז והמפיקה אורלי רז.
מתי זיתי אלבוים (1935–2017) היה רואה חשבון במקצועו וחובב מוזיקה שבמשך שנים חקר, ערך והגיש סדרת תוכניות ברדיו קול המוסיקה על טנורים בכלל, ועל טנורים יהודים נשכחים בפרט.
מתי זיתי אלבוים נולד בתל אביב להוריו פסח ושפרינצה, אשר עלו מפולין לארץ ישראל בשנת 1922. את שנות ילדותו הוא חווה בגבעת הרצל (אבו כביר) בתל אביב.
זיתי אלבוים למד בבית הספר "תחכמוני" ולאחר מכן בבית הספר "בילו".
מאחר שמשפחתו הייתה רוויזיוניסטית הצטרף בנעוריו לשורות בית"ר ואף הספיק להצטרף לזמן קצר לאצ"ל (ארגון צבאי לאומי).
בצה"ל במבצע סיני שירת בחיל השריון, במלחמת ששת הימים היה בחטיבת "הראל" בפיקודו של אורי בן ארי ובמלחמת יום כיפור שירת זמן ממושך באזור התעלה.
בין המלחמות למד בטכניון הנדסת מכונות במשך שנה אחת, ולאחר מכן למד שנה במדרשה למוזיקה.
לבסוף סיים את לימודיו בראיית חשבון בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
את התמחותו עשה במשרד רואי החשבון סומך-חייקין-ציטרון.
זיתי אלבוים התחיל לעבוד במחלקת הביקורת של בנק לאומי ומשם עבר לנהל את מחלקת החשבונות בסניף הישראלי של חברת התיירות הבריטית GLOBAL OF LONDON.
לאחר מלחמת יום כיפור עבד כחשב ומנהל אדמיניסטרטיבי בחברת "אוליבטי" האיטלקית עד שיצא לגמלאות.
זיתי אלבוים בהיותו מוזיקלי הצטרף למקהלה הפילהרמונית ושר תחת שרביטם של גדולי המנצחים.
בשנת 1957 הצטרף ללהקת זמרים ורקדנים אשר ליוו את הזמרות שושנה דמארי ויפה ירקוני.
במשך 4 חודשים הם הופיעו ברדיו סיטי במרכז רוקפלר בניו יורק, כפי שהיה נהוג אז להעביר את הזמן בעת ההפסקה של הסרט שהוסרט.
במשך הזמן, ובייחוד כאשר היה מגיע לאיטליה במסגרת עבודתו ב"אוליבטי", זיתי אלבוים לא פסח על שום אופרה שהוצגה באותה העת, כך הגדיל את טווח מומחיותו בזמרים וזמרות אופראיות.
בשנת 1990 הצטרף כחבר פעיל באגודה העולמית של חובבי יוסי ביירלינג (זמר טנור שוודי ואחד מזמרי האופרה החשובים ביותר במאה ה-20).
הוא ענד על דש בגדו את הסיכה של ביירלינג ואף מכוניתו הייתה מקושטת בסטיקר של ביירלינג.
במסגרת פועלו באגודה העולמית של ידידי ביירלינג, היה פעיל בכתיבה בבטאון של האגודה בו העלה רשמים וביקורות על אופרות שראה ושמע בכל רחבי העולם, כן השתתף בכינוסים שלהם מדי פעם.
בכינוס החגיגי של האגודה בניו יורק בשנת 2004, פגש את אנה-ליס אלמנתו של הזמר ואחד מבניו.
בשנת 1997 נכח זיתי אלבוים בזמן אודיציה (מבחנים) באופרה הישראלית של זמרים וזמרות.
הוא הבחין בזמר עולה חדש מאוקראינה, פליקס ליבשיץ בעל טנור לירי, קול די נדיר, והעניק לו תמיכה בצורת קרן על שמו "מתי זיתי אלבוים" לאורך מספר שנים.
כמו כן, ליווה אותו בהתאקלמותו בארץ ואף עזר לו מדי פעם לנסוע לחו"ל לאודיציות.
בדומה למקרה של ליבשיץ, אזנו של זיתי אלבוים תמיד הייתה רגישה לשמע קולות טנורים, כך נהג גם במקרה של יצחק ברכה, אותו הכיר במסגרת שירותו בצבא בשנת 1953 בגדוד חרמ"ש בדרום.
מכאן והלאה ליווה אותו לאודיציות ואף למורים למוזיקה שלקחו אותו תחת חסותם.
בשנת 2007 פנה זיתי אלבוים לעיריית תל אביב בבקשה להנציח את שמו של הזמר היהודי יוזף (יוסף) שמידט.
מאמציו נשאו פרי והיום קיים משעול על שמו של שמידט ברחבה המשותפת של מוזיאון תל אביב לאמנות והאופרה הישראלית.
בשנת 2012 נרשם זיתי אלבוים לסדנה להפקת טלוויזיה קהילתית רק כדי ליצור ולביים את התוכנית "מריו לנצה משכונת שפירא".
סרט שני שגם הוא נסב על חברו יצחק ברכה שנפטר בשנת 2014, היה "יצחק ברכה טנור ופייטן", סרט שמסכם את חייו והישגיו המוזיקליים, בו מושמעים הקלטות מהופעות פרטיות, שירים נפוליטניים ואריות.
עם חומר כל כך מקורי ושפע גילויים על זמרי אופרה החל לעניין את "קול המוסיקה" לשדר תוכניות שארכו שעתיים.
אכן ניתנה לו ההזדמנות, ובין השנים 2003–2013 הוא הפיק 16 תוכניות על גדולי הזמרים בעבר ובהווה.
שמה של התוכנית הייתה "גדולי הטנורים והחזנים של העבר".
הרשימה הקיפה את הזמרים היהודיים שהתחילו כחזנים, את הטנורים הידועים ואלה ששמם לא מופיע במנוע החיפוש גוגל בעברית, אולם המחפשים מופנים לתוכניות של זיתי אלבוים, שהועלו לאתר YOUTUBE.
שידורים אלו ברדיו פתחו צוהר לקהל השומעים שגילו מעבר לשמו של הזמר, פרטים ואנקדוטות מאחורי הקלעים וממהלך הקריירה שלו.
ואלה השמות שהתפרסמו בשידוריו של זיתי אלבוים: אאורילאנו פרטילה, יוזף שמידט, בנימינו ג'ילי, ניקולה (ניסים) תג'ר, ישראלי לשעבר שחי כיום במילנו, היפוליטו לאזרו, הרמן ידלובקר, הנריקו קרוזו, טיטו סקיפה, מישה אלכסנדרוביץ, ריכרד טאקר, יאן פירס, יאן קיפורה, מריו לנצה, יוסי ביירלינג, ריכרד טאובר.
התוכנית האחרונה שלו אשר עסקה בפרנקו קורלי, התפרסה על 6 שעות וחולקה לשלוש תוכניות.
בעת שהכין תוכנית על לזארו היפוליטו, זיתי אלבוים קבל רמז כי ייתכן והזמר הוא יהודי במקור.
לפיכך, פנה ללחשן האופרה בברצלונה, עימו היה מיודד, ושאל אותו על כך.
הלחשן סיפר כי היפוליטו נקבר בברצלונה בשנת 1974 בהר היהודים "מון ז'ואיף", וכי על קברו אין סימן צלב.
זיתי אלבוים נהג לסיים את תוכניותיו בהשארת מספר הטלפון הביתי שלו, ואכן עשרות מאזינים בישראל ומחוצה לה היו מתקשרים ומשתפים אותו בזכרונותיהם על אותו זמר ששמעו.
הוא שלט בשפות עברית, אנגלית, איטלקית וגרמנית.
לרגל רכישתו את הספר של לאזרו – "סיפור חיי", הוא לקח קורס בספרדית על מנת להכיר לעומק את הזמר, כפי שעשה עם שאר הזמרים, קשר קשרים עם משפחותיהם, ראיין אותם ואף קבל מהם תמונות וספרים.
בשנים 2015 הצטרף זיתי אלבוים לאתר "פרשן" באינטרנט וכתב באופן מדויק ובהיר ביקורות ורשמים מכל האירועים המוזיקליים בהם נכח.
תחת ידו פורסמו 39 כתבות וביקורות על מוזיקה.
הכתבה האחרונה פורסמה שבועות מעטים לפני מותו בשנת 2017.
במקביל, התקבל זיתי אלבוים לאגודת העיתונאים בתל אביב ותעודת העיתונאי פתחה לפניו עוד אפשרויות לקבל הזמנות מכל בתי האופרה הגדולים בעולם.
שנה לאחר מותו, נתרם אוסף הספרים הנדיר שלו על הטנורים למרכז פליציה בלומנטל למוזיקה בתל אביב.
ממתי זיתי אלבוים התחתן ב-1961 עם הדה, נולדו להם הילה ואייל וכיום ישנם למשפחה 5 נכדים.
לאחר גרושיו חלק את חייו עם חיה.
זיתי אלבוים אח ליהודה ז"ל, ציפורה ואביבה יבדלו לחיים.
עם בואם של הוריו מפולין לארץ ישראל, הקימו בית חרושת ראשון מסוגו בישראל לסירגול מחברות וכריכיה.
בעקבות המשפחה, עלו לארץ ישראל עוד משפחות קרובות שקבלו מחסה, הדרכה ותמיכה וכך ניצלו מהשואה.
מתי זיתי אלבוים נפטר בשנת 2017, בערב יום כיפור, ונקבר בבית העלמין "ירקונים" בחלקת חברי האצ"ל.
מתי (מטילדה) מאיר (נולדה ב-1953) היא חוקרת של אמנות ביזנטית ופרופסור חבר (בגמלאות) במחלקה ללשון, לספרות ולאמנויות באוניברסיטה הפתוחה.
שימשה חוקרת-אורחת באוניברסיטת קולומביה (2017) ובאוניברסיטת פרינסטון (2014) בארצות הברית.
מאיר נולדה בבוקרשט, רומניה ועלתה לישראל בשנת 1966. בשנים 1966–1971 למדה בחוות הנוער הציוני בירושלים.
לאחר סיום בחינות הבגרות, התגייסה לצה"ל, ושירתה, בין השנים 1971–1973, כחיילת בממשל הצבאי הישראלי בשטחים.
בשנים 1973–1976 למדה לתואר ראשון בעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית.
לאחר שעבדה כמה שנים כעובדת סוציאלית בתחום בריאות הנפש, החליטה ל"שנות כיוון", ובין השנים 1982–1986 למדה לימודי תיאטרון לתואר ראשון ולתואר שני באוניברסיטת תל אביב, אך לא סיימה את התואר (לא השלימה כתיבתה של עבודת גמר).
תוך כדי עבודתה במוזיאון ישראל , החליטה ללמוד תולדות האמנות.
היא למדה לתואר ראשון נוסף בתולדות האמנות (אותו התחילה במשך שנה אחת באוניברסיטת סורבון 1 בפריז, ואחר כך השלימה אותו באוניברסיטה העברית וסיימה בשנת 1995), והמשיכה ללמוד במסלול ישיר לדוקטורט בתולדות האמנות.
בעבודת הדוקטור שכתבה בהנחייתה של פרופ' אלישבע רבל-נהר, היא חקרה היבטים של המציאות כפי שאלה משתקפים בדמויות נשים מקראיות בכתבי יד ביזנטיים מאוירים.
בשנת 2002 סיימה תואר שלישי באוניברסיטה העברית.
במקביל ללימודים של תולדות האמנות, עבדה מאיר, באוצרות ובהוראה אקדמית: בשנים 1983–1999 - עבדה כאוצרת-משנה במוזיאון ישראל (היא עסקה במחקר לקראת תערוכות, ואצרה בעצמה מספר תערוכות).
בשנים 1996–2007 - עבדה כמתרגלת, כמורה וכמרצה מן החוץ (חברת סגל-זוטר) באוניברסיטה העברית (2007-1996), באוניברסיטת בן-גוריון (2004-1999), ובכמה מכללות נוספות.
בשנת 2007 התקבלה מאיר כחברת סגל בכיר באוניברסיטה הפתוחה, והועלתה לדרגת פרופסור חבר בשנת 2014.
בשנת 2021 פרשה לגמלאות, אך היא ממשיכה לעסוק בכתיבה ובמחקר.
היא מתגוררת בשכונת רחביה בירושלים.
מחקריה של מאיר מתמקדים בסוגיות של מגדר, מיניות, רגשות והתקבלות באמנות הביזנטית.
מאיר בוחנת את ההיבטים החזותיים המוכמנים בעבודות האמנות, בניסיון לפענח את המשמעויות בהקשר החברתי-היסטורי של הזמן והמקום.
שלושת ספריה "אמנות ימי הביניים באירופה ובביזנטיון" מציעים תמונה מקיפה של האמנות בימי הביניים, משלהי העת העתיקה ועד שלהי ימי הביניים, ובפריסה גאוגרפית רחבה - מאנגליה במערב ועד סוריה ביזנטיון במזרח, תוך התבוננות ביקורתית בהקשרים היסטוריים, דתיים, חברתיים ואסתטיים של היצירה האמנותית.
בספר שערכה יחד עם , היא מתמקדת בזיקה שבין רגשות למגדר בתרבות הביזנטית בתחומי דעת שונים.
במחקרים אחרים שערכה, היא בודקת ייצוגים של הגוף הנשי על היבטיו האסתטיים והמגדריים, וכן דמויות נשיות מהתנ"ך, כפי שהופיעו ביצירות בעלות צביון נוצרי שנוצרו בימי הביניים.
בשנים 2013–2016 היא קיבלה מענק מחקר מהקרן הלאומית למדע (ישראל) לפרויקט המחקרי:
אמנות ימי הביניים באירופה ובביזנטיון (3 כרכים), רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2020-2019.
מאיר פרסמה יותר מ-30 מאמרים או פרקים בספרים.
להלן כמה מן הבולטים שבמאמריה:
במקביל לעיסוקה במחקר, מילאה מאיר תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה הפתוחה.
2021-2007 - אחראית על תחום היסטוריה של האמנות במחלקה ללשון, לספרות ולאמנויות.
2011-2007 - אחראית על הגלריה האוניברסיטאית באוניברסיטה הפתוחה, ואוצרת של מספר תערוכות בגלריה.
2016-2014 - ראש המחלקה ללשון, לספרות ולאמנויות.
היא סדרת טלוויזיה חינוכית לילדים משנת 2007 המשודרת בערוץ הופ!.
הסדרה עוקבת אחר צמד אחים צעירים, המטיילים בכל פרק בעולם ומשתפים את הצופים בחוויותיהם דרך כתיבת יומן מסע.
הדיבוב העברי בוים על ידי בועז בר לוי, והופק על ידי אסנת סדן.
+שם הדמותמדבב/ת בעבריתאחאדם קנתאחותעדי קורן, נטע זיידמןדמויות שונותאיתי רוזנרדמויות שונותגילן שחףדמויות שונותגלעד קלטרדמויות שונותדן קיזלרדמויות שונותדניאל לרוז פיקדמויות שונותהדר שחף-מעייןדמויות שונותטליה ברקאידמויות שונותיורם יוספסברגדמויות שונותלני כהןדמויות שונותמאי רוזנרדמויות שונותמיכל רשףדמויות שונותעדי קוזלובסקידמויות שונותעידו דנקרדמויות שונותעדנה גורן
מתתיהו (מתי) שילון (17 באוגוסט 1920–2015) היה אדריכל ישראלי.
שילון נולד בעיר לבוב, אז בפולין וכיום באוקראינה כמשה (מרצלי) שליין.
בהיותו בן 18 היגר לארץ ישראל והתקבל מיד ללימודי אדריכלות בטכניון בחיפה.
בתום השנה השנייה ללימודיו פרש מהטכניון והצטרף לצבא הבריטי לתקופה של חמש שנים.
עם שחרורו שב לטכניון והשלים את לימודי האדריכלות.
ב-1949 הצליח שילון לסיים את לימודיו והצטרף למשרד העבודה לצוות של "תכנון פיסי לישראל", אותו צוות שערך את תוכנית המתאר הארצית הראשונה למדינת ישראל שזה עתה קמה.
בראש הצוות עמד האדריכל אריה שרון.
הוא המשיך ועבד במשרד העבודה עד לשנת 1953, אז פתח משרד אדריכלים בתל אביב, העיר שבה קבע את מושבו עד לפטירתו.
עבודתו הראשונה הייתה תכנון בית הספר בקיבוץ כפר בלום ומאוחר יותר תכנן שם גם את בית התרבות.
באותה עת קשר קשרים בקריית שמונה ותכנן בה שורה ארוכה של עבודות: מרכז מסחרי, מלון, מעון עולים, בית קולנוע (קולנוע שניר), אולם ספורט ובתי ספר (בהם תיכון אורט דנציגר).
הוא תכנן את קריית הנופש לחיילי בגבעת-אולגה ובעכו (נהרס) וכן את בית החייל בטבריה ואת בית יד לבנים באשדוד.
פיתח טיפוס מגורים שיושם על ידי משרד השיכון ונקרא על שמו "טיפוס שילון", בדומה לטיפוסים שפיתחו אדריכלים אחרים כמו יצחק פרלשטיין, דוד בסט, דן איתן ויצחק ישר וכן תכנן שכונות מגורים כמו "שכונת מגדים" בכרמיאל ביוזמתו של משרד השיכון.
יותר מכל, התמחה שילון בתכנון בתי ספר והוא אף היה יועץ של משרד החינוך וליווה תוכניות שתכננו עמיתים לבתי ספר.
לאורך השנים היה פעיל במיוחד באגודת האינג'ינרים והארכיטקטים בישראל.
במסגרת זו ערך הרצאות, דיונים וקורסים בתחומי האדריכלות השונים.
במקביל, היה חבר באגודת הבונים החופשיים.
שילון נפטר ב-2015 בתל אביב.
חלקים ששרדו מאוספו המקצועי בעת פינוי דירתו לאחר פטירתו נקלטו בארכיון בארכיון אדריכלות ישראל.
מתי חי (חימוביץ'; נולד ב-17 בדצמבר 1954) הוא יזם חינוכי וחברתי, היה איש חינוך ומדריך לידיעת הארץ במערכת החינוך ובצה"ל, וכיום הוא מדריך טיולים בארץ ובארצות שונות.
חי יזם את המכינות הקדם צבאיות הכלליות, הקים את מכינת עמי-חי ועמד בראשה 6 שנים.
חי מכהן כדירקטור בשמורת "נאות קדומים", בעמותת ההנצחה של חללי הנח"ל, וברשת "מיתרים" לחינוך מעורב דתי-חילוני.
חי נולד בחיבת ציון, מושב עובדים בין חדרה לנתניה, קהילה משותפת של חילונים ודתיים, להוריו הלן (לבית מרמלשטיין) ויוסף חימוביץ', ניצולי שואה אשר אבדו בשואת יהודי אירופה את בני זוגם הראשונים ואת ילדיהם, 4 של יוסף ו-2 של הלן.
הוריו התחתנו בתום מלחמת העולם השנייה ועלו ארצה במהלך מלחמת העצמאות.
מתי חי הוא בנם היחיד מנישואיהם השניים.
למרות זאת, התנדב חי לשירות קרבי בצה"ל במסלול פיקוד בני משקים, ובמלחמת יום הכיפורים היה חלק מפלוגת חניכי קורס מ"כים שנלחמה במעוז בודפסט שבקו בר-לב.
חי נפגש מספר פעמים בחייו עם ראש הממשלה המנוח יצחק רבין, ונכנס בעקבות רצח רבין לפעילות חברתית ופוליטית ברצון לגשר על התהום שנפערה בין ציבורים שונים.
בין השאר, היה חבר הנהלת מפלגת מימד בשנים 2008-2000. ב-2007 יזם חי והקים כפר סטודנטים בהדר הכרמל, חיפה, תחת הכותרת "להחזיר את ההדר להדר" וניהל אותו עד 2010
חי כתב ספר אישי-פילוסופי "הקלות הנסבלת של הקיום-ספר פשוט למבוגרים" ופרסם אותו ב-2008.
חי לוכד נחשים ומשחרר אותם לחיק הטבע.
על לכידת נחשים ודברים רבים נוספים מסופר בקובץ סיפורים על חי במלאת לו 70 שנה.
בשנים 1980-1977 למד חי לימודי ארץ ישראל במכללת בית ברל, כפר סבא, וזכה בתעודת מורה דרך מוסמך ותעודת הוראה לשל"ח ולימודי ארץ ישראל.
בשנים 1997-1996 למד בקורס לבכירים במרכז מרטין בובר של האוניברסיטה העברית, אותו סיים בהצטיינות.
בשנים 2011-2010 היה חי תלמיד תואר שני במחלקה ללימודי ארץ ישראל של אוניברסיטת חיפה, אותו סיים בהצטיינות.
במסגרת זו כתב עבודה מקיפה על אסון הר מירון ב-1911 במירון, אסון שהקדים ב-110 שנים את אסון הר מירון של שנת 2021.
עם סיום לימודיו היה חי מדריך בחברה להגנת הטבע בשנים 1980-1979 ונמנה עם מקימי חוגי סיירות, ואחר כך כיהן בשנים 1988-1982 כמנהל בי"ס שדה חרמון בשאר-ישוב.
בתקופה זו סימן בעצמו בצבע את השבילים המופיעים במפת טיולים וסימון שבילים מס' 1, החרמון הגולן ואצבע הגליל, ועבד מול המרכז למיפוי ישראל על הוצאת המפה.
בנוסף, ניהל מערך הדרכה של כ-200 אנשי מילואים, מומחים בתחומים שונים, לצורך הרצאות, הדרכת טיולים וכתיבת פרסומים בידיעת הארץ עבור חיילי ומפקדי צה"ל.
חיל הנח"ל היה באותן שנים בפרשת דרכים לאחר שתפקידו ההתיישבותי עמד לפני סיום.
בעקבות כך, יזם חי מסלול חדש ששמו נח"ל-יזמות עסקית.
להקמת המסלול תיאם חי בין הרשות לעסקים קטנים, מרכז לטיפוח עסקים גוש משגב, ומרכז מרטין בובר של האוניברסיטה העברית, אשר היה אחראי להכשרה.
בשנים 1996-1992 היה חי שותף להקמת המנהל לחינוך ערכי במשרד החינוך.
במסגרת זו יזם חי תוכנית של לימוד ידיעת הארץ דרך נוף, עם ומורשת (דרכי נע"מ), אשר במסגרתה השתלמו מורי תנ"ך, היסטוריה, ספרות וביולוגיה בהוראת נושאי הלימוד שלהם מחוץ לכיתה.
בנוסף, יחד עם ד"ר טימי בן-יוסף, יזם חי תוכנית לשלוב ידיעת הארץ בלימודי של"ח (שדה, לאום חברה).
במהלך השנים לימד חי בקורס מורי דרך של החוג ללימודי ארץ ישראל במכללת בית ברל ובמכון אבשלום, והעביר השתלמויות למורי דרך בקורסים של משרד התיירות.
במסגרת מיזם "צבא ההגנה לטבע" שנועד לקדם מודעות לשמירת טבע בקרב חיילי צה"ל, פיתח חי ב-2015 שביל מטיילים בתוך קריית ההדרכה על שם האלוף אריאל שרון ("עיר הבה"דים").
בנוסף, הכין חי מערכי הדרכה למפקדים ושלטי הסבר על המסלול לצורך קירוב חניכי וחיילי קריית ההדרכה לטבע, לאתריו ולמורשת הארץ.
בשנים 2000-1996, בעקבות רצח רוה"מ יצחק רבין, יזמו חי וחבריו את הקמת המכינות הקדם צבאיות הכלליות, היה לשם כך בקשר עם הרב אלי סדן ממכינת עלי, עם אנשי אכ"א, עם גורמים נוספים במשרד החינוך ובמשרד הביטחון, ועסק בגיוס מועמדים למכינות שהוקמו.
כך, הקימו חי וחבריו את מכינת נחשון, אם המכינות הכלליות המונות עתה למעלה מ-30 מכינות וזוכות לביקוש גבוה מצד המועמדים.
בשנת 2001 הקים חי עם שותפיו את המכינה המעורבת דתית-חילונית לבנים ולבנות עמי-חי, אז במושב ארגמן אשר בבקעת הירדן ועכשיו בקיבוץ כרמים אשר בנגב.
המכינה נתמכת בידי המועצה הציונית בישראל וחי עמד בראשה עד שנת 2007. במהלך שש שנות פעילותו במכינה היו בה כ-200 חניכים וחניכות אשר השתלבו בשירותם בצבא בכל הזרועות והחילות.
לאחר אסון נחל צפית יזמו מתי חי ושרון ורדי את תוכנית "לשתף עצמנו" עבור הורים לחניכי מכינות ברוח המכינות בהם משתתפים ילדיהם.
חי הדריך טיולים בארץ כחלק מעיסוקיו הרבים.
בנוסף, התנדב חי להדריך טיולים במגוון מסגרות וולונטריות, החל בהתכנסות שנתית של חברי שבט הראל מכפר-הרא"ה וחיבת ציון, וכלה בסיור בשבת הגדול מדי שנה לזכר אייל וייס, תלמידו בבית ספר, וחברו שי גליק שנהרגו בטיול הכנה של מדריכי תנועת הצופים.
בנוסף, מדריך חי טיולים בחו"ל, לאחרונה בעיקר בקניה ובטנזניה, מזרח אפריקה, במסגרת חברת 'עולם אחר', אשר בהם הדריך עד כה כ-90 טיולים.
חי נשוי בשנית לניצה והוא אב לשישה ילדים (מעיין, אילן, אורי, טל, שקד ותמר).
לאחר נדודים לבדו ועם משפחתו ברחבי הארץ, הקים חי ב-2012 את ביתו בנחלת הוריו המנוחים במושב חיבת ציון.
"מתי תביני" הוא אלבום האולפן העשירי של הזמר הישראלי בני אל.
את האלבום הוציאה בשנת 2000 לאור חברת התקליטים האחים ראובני על גבי תקליטור.
הוא חידש שני שירים באלבום: "נגמרות לי המלים" של מאיר בנאי ו"יש לך אותי" של להקת תיסלם.
איתן אלבז היה אחראי על עיבודו ועל הפקתו, ובין היוצרים שהשתתפו בהקלטתו נמנים אהוד מנור, דני שושן ואיזי מן.
מתי מדבר היא פואמה תיאורית, שחיבר המשורר חיים נחמן ביאליק, העוסקת בנצח ישראל.
הפואמה יצאה לאור בשנת תרס"ב (1902), ונחשבת על ידי רבים, ובהם ביאליק עצמו, לפאר יצירתו.
החל מאמצע קיץ תר"ס (1900) בן-אביגדור ביקש מביאליק והפציר בו לשלוח לו שיר שתוכנו אגדי עבור כתב-העת לילדים ולבני הנעורים "עולם קטן".
כעבור כשנה וחצי ביאליק התחיל לחבר את הפואמה "מתי מדבר" בעבור ה"עולם קטן".
במהלך הכתיבה הייתה לו השראה לחיבור יצירה גדולה, והתוצאה - מיצירותיו הרציניות ביותר.
הפואמה יצאה לאור בחוברת הכפולה של "השילוח" לחודשים אדר א' ואדר ב' תשס"ב, סמוך לסיום חיבורה.
אולם יש נביאים ומשוררים שדנו את דור המדבר לכף זכות, למשל: .
בעקבות המקרא נחלקו חז"ל אם דור המדבר אין להם חלק לעולם הבא, או שמא באין הם לעולם הבא.
הפואמה "מתי מדבר" יסודה באגדה הבאה של רבה בר בר חנה בזכות דור המדבר.
פעם התהלך במדבר עם סוחר ישמעאלי, שאמר לו: בוא ואראה לך מתי מדבר.
הלך עמו, וראה אותם כמי שנתבסמו והם שוכבים פרקדן, וברכו של אחד מהם הייתה זקופה.
נכנס הסוחר הישמעאלי תחת ברכו כשהוא רוכב על הגמל ורומח זקוף בידו ולא נגע בה.
חתך רבה בר בר חנה כנף תכלת של טלית אחד מהם, ולא יכלו ללכת ממקומם.
אמר לו: שמא נטלת מהם דבר?
החזירהו, שכך מקובלני: כל הנוטל מהם דבר אינו יכול ללכת ממקומו.
הלך והחזיר, ואחר-כך יכלו ללכת ממקומם.
ככל יצירותיו של ביאליק, הפואמה גדושה בהרמזים למקרא ולספרות חז"ל.
כן ניכרת השפעת המקורות הבאים:
"הפרש" מאת אדם מיצקביץ' (בתרגומו החופשי של מיכ"ל - "הערבי במדבר")
שיור קטן של יל"ג משיר-עלילה (אפוס) שהתכוון לחבר על דור המדבר
המאמר "היהודי הנצחי באגדה ובפואזיה" מאת י.
"פרומתאוס הכבול" מאת אייסכילוס (לדעת חלק מהמבקרים, אך יש מבקרים שטענו שהדמויות והמושגים של העולם היווני הקלאסי לא נתערו בלבו של ביאליק כלל).
"מכשף אבן" מאת ולדימיר סולוביוב
כתב יעקב פיכמן: 'העובדה עצמה, שביאליק הופרה ב"מתי מדבר" משירת מיכ"ל, ונזקק למוטיב שיל"ג טיפל בו - אינה אלא ראיה נוספת, שביאליק ראה חיזוק ליצירה בכל המשך.
בעסקי לשון וסגנון, כבר ניתנו לנו כמה מחקרים, המוכיחים כי עם כל חידושה ומקוריותה של יצירה זו, היא גדולה דווקא בזה, שרובה ככולה היא צירופי-דברים וזכרי-דברים מספרות העבר'.
בטרם החל לחבר את הפואמה, ביאליק קרא כמה ספרים על המדבר וראה כמה תמונות-נוף של המדבר.
ביאליק כתב על חוויה מימי ילדותו: "הייתה ערבת חול, שם היו עולים אנשי-צבא, וזה נתן לי אז מושג על מדבר, וזה נשאר המושג של מדבר לכל ימי-חיי, ואח"כ, כשראיתי את המדבר, מצאתי, שהוא דומה לאותו המדבר".
לדעת יעקב פיכמן, המדבר שראה ביאליק בחזון הוא המדבר כפי שנקבע בליבם מימי ילדותם בקוראם את ספר דברים.
הפואמה "מתי מדבר" כתובה בצורה ובסגנון קלאסיים תוך שימוש במשקל הקסמטרי (ששימש שירה אפית קלאסית), כאשר כל מילה וכל פרט כמו חצובים בסלע, ומצטרפים לציור בהיר, חד ושלם.
היצירה מורכבת באופן מפורש מהפרקים הבאים:
פרק-פתיחה המתאר את גופות דור המדבר כענקים אדירים בם נקשו כוחות כבירים לאין-חקר ונדומו לנצח.
תיאור חזיוני של המדבר, על חליפות שקט וסופות ודממה, על חולותיו הצהובים ביניהם אין זכר לדור כפירי האדם שנפלו וידומו לנצח.
נשר גדול חפץ לנקר בגווייה שבמחנה הפגרים של מתי המדבר, אך נרתע וניחת מפני הוד השלווה ותפארת העוז המתנמנם.
פתן-נמר, משרפי המדבר הגדולים, פוגע וסוקר את מחנה הפגרים, ורטט של זעם יעברנו, אך הוא נרתע וניחת מפני הוד השלווה ותפארת העוז המתנמנם.
ושבה הדממה ושכבו אדירים ואין מחריד.
תיאור ערבות המדבר בליל סהר.
אריה נאדר בכוח צועד בטוחות ובא עד המחנה, עומד ומשתאה לתפארת העוז המתנמנם, שואג שאגה המזעזעת את המדבר, ונסוב מאצל הפגרים.
זמן רב עוד ירגז המדבר, עד ששבה דממה עולמית כשהייתה.
ושכבו אדירים כששכבו, ויובלות על יובלות ינקופו.
המדבר קץ ומתעורר להינקם מיוצרו, ומתנשא למולו בסערה.
היוצר זועם וכופה על המדבר סופה גדולה.
אז דור המדבר מתנער עזוז וגיבור, עיניהם ברקים וידיהם לחרבות, מתמרד וקורא לעלות ההרה: "אנחנו דור גיבורים, דור אחרון לשעבוד ודור ראשון לגאולה אנחנו!".
והמדבר ברגע ההוא עריץ איום מאוד.
וכתחילה נטושים בו ששים-ריבוא פגרים ועל פניהם כעין-האור.
פרש עז-נפש רואה את המראה, וסח את מראה-עיניו לאורחת ערביים, שאחד מהם, ישיש "קדוש", מספר את סיפור דור המדבר:
פרק סיום לירי בנעימה של מעשייה, הנחתם בשורות הבאות:
מרגע הופעתה "מתי מדבר" שילהבה והקסימה את המבקרים וההיסטוריונים של הספרות העברית, ביניהם פישל לחובר, יעקב פיכמן, יוסף קלוזנר, אברהם שאנן, ברוך קוורצווייל, אריה לודוויג שטראוס, ש"י פנואלי, ישעיה רבינוביץ, שלום קרמר, מאיר בוסאק, אהרן מזיא, אליעזר שביד, גרשון שקד, ורבים אחרים.
היצירה גררה פרשנות אידאית עשירה.
בתחילה המפרשים היו תמימי-דעים שהיצירה הסימבולית מסמלת את נצחיותו של עם ישראל.
פישל לחובר פירש את הפואמה כשירת הערצה לכבירי-כוח, לבני-חורין, למשתחררים, אשר חזותה חזות הנצחיות של היהודי בהיסטוריה האנושית.
הנשר, הפתן-נמר, והאריה מסמלים את מצרים, בבל ורומי, אומות שפגעו ביהודים בדרכם ההיסטורית ורצו להאבידם.
המרד של מתי המדבר אין הוא חטא בלבד, אלא דומה כשייך לטבע הנצחי, הענקי, של עם ישראל, המסוגל להתעורר יחד עם התעוררות הכוחות הכלליים שבעולם.
להבדיל משירת מיצקביץ' המלאה תנועה ומרוצה של בעל-תכלית אל הבלתי בעל-תכלית, האינסוף, הנצח; בשירת ביאליק יש משאיפת ההתגלמות של כוחות הנצח שהם הווים ונחים.
לדעת יעקב פיכמן,"מתי מדבר" זה ההמנון הגדול למעפילים, ה'ראשונים לגאולה', הוא לא פחות מזה אלגיה (קינה) עמוקה על 'אגדה עתיקה עוד אחת', שצללה בדממה ששבה 'וערירי יעמוד המדבר'.
כתב פיכמן: 'בשום יצירה אחרת של ביאליק לא ניתן ביטוי עמוק ומחריד יותר לטרגדיה של הגלות...
ואותה שעה נרמז כאן גם משהו שאינו משלים עם "מעגל נצח" זה, משהו מדברי כנגד שממת מדבר בו - גדלותו של עולם פלאי, שבדממת חיקו נרדמים גם כוחות אין חקר, כוחות שלא מצאו עוד את תיקונם'.
לדעת שלום קרמר, "מתי מדבר" היא קודם כל מערכת של מראות ועלילות, המצטרפת לתמונה דמיונית ומיתית המתקיימת לעצמה, שאי-אפשר למצותה במשמעות אידאית אחידה.
לדעת קרמר, "מתי מדבר" אינה שירה לאומית בלבד, אלא גם שירה עולמית.
המדבר עצמו אינו רקע אלא גיבור הפועל עם מתי-המדבר כגוף אחד.
ביאליק חש בעמקי נפשו בקשרים שבין יסודי הטבע לגורמי החיים, וגילה את ההקשרים העלומים הללו באופן של מיתוס: ייחוס כוחות אמוציונלים כבירים לעולם כולו.
הסרת המחיצה בין החי ובין המת, כשהמתים אינם מתים כלל והם עשויים להתעורר לעיתים מזומנות, משמשת יסוד לפואמה כולה.
ואם המדבר הוא גיבור הפואמה, הרי הדממה היא הכוח היסודי המניע אותה, הדממה כיסודו של מדבר ויסודו של עולם.
הדממה מקיפה את הכל, היא הייתה הווה ותהיה לעולמים, אנו באים ממנה ואנו הולכים אליה.
אהרן מזיא כינה את "מתי מדבר" שיר המנון לנצחיותו של עם ישראל, לכוחו החיוני הלא נדלה, למסתורין שבקיומו הבלתי-מנוצח, אשר לא יכלו לו לא שיני הזמן, לא פגעי הדורות ולא חלודת הגלות.
מתי המדבר הענקים מסמלים את עם ישראל, ולאו דווקא בגולה.
המדבר מסמל את מדבר העמים, כלומר עמי העולם בכלל ובתנאי הגלות בפרט.
כשם שבמדבר אין תנאים להתפתחות אורגנית רגילה ובריאה, כך אין מדבר העמים מאפשר התפתחות טבעית ורצויה של אידאת היהדות.
כלי הנשק של מתי המדבר מסמלים את הגורמים שהגנו על היהדות: התורה והמוסר היהודי.
שלוש החיות מסמלות שלושה אופני התקפה על היהדות.
הנשר מסמל אנטישמיות רוחנית "מוסרית", המתגלמת ב"אידאות של אנשי רוח".
הפתן-נמר מסמל אנטישמיות שפלה וערמומית המתגלמת באמצעים ושיטות היאות לאספסוף.
האריה מסמל אנטישמיות של כוח ממשי, המתגלם בדרכים של שלטון ובעלי-זרוע.
התקפות אלו מתנפצות אל "הוד השלווה ותפארת ההוד המנומנם": כוח עצום ובלתי-שכיח טמון בתרבות ישראל, שאינה מוחצת, אינה תוקפת, אינה מתרפקת על שערי זרים, אלא מרוכזת בתוך המחנה המוגבל, המאופק, המתנמנם כלפי חוץ.
בתרבותו שוררת כעין שלווה, ואין היא שואפת להתפשטות, מה שיוצרים רושם של חולשה המזמינה את החייתי שבאדם להכות את רוח ישראל, אלא שאז מתברר שאין זו שלווה סתם, אלא הוד בלתי-רגיל, מגונן, מרתיע.
כאן ביאליק מבטא את היתרון שיש למוסר על הכוח הפיזי, לרוח על החיל.
הפואמה נחתמת בחשבון היסטורי עם הפוגעים בעם ישראל.
ההתחשבות בחלש היא יסוד החברה האנושית.
את גמול הפגיעה בחלש גובה ההיסטוריה לאט-לאט, ומשום שעם ישראל הוא החלש בגויים, הרי הפגיעה בו היא הברומטר הרגיש, המצביע על הסופה העתידה להתחולל על ראשי הפוגעים.
"מתי מדבר" ביחס ליצירות אחרות של ביאליק
ל"מתי מדבר האחרונים" (תרנ"ז) ול"מתי מדבר" נושא אחד, אבל הם שונים מאוד זה מזה.
"מתי המדבר האחרונים" שיר דידקטי, בו דור המדבר מתואר כעבדים נחשלים, והמדבר מסמל את מדבר-העמים או הגלות, שיר שחובר מתוך כוונה פובליציסטית של ביאליק לייסר את בני-דורו על הפזיזות וחוסר הזהירות וחוסר השלמות במעשה יישוב ארץ-ישראל, שלא ברוח "בני משה" ומנהיגם, אחד העם.
לעומת זאת, "מתי מדבר" שיר אפי רב עוז וגבורה, בו דור המדבר מתואר כענקים אדירים, המדבר הוא אטמוספירה נצחית, והקשר עם הזמני איננו אפילו טפל.
הן "המתמיד" והן "מתי מדבר" עוסקות בייחודו של עם ישראל.
בנפשו של ביאליק התרוצצו הריאליסט עם הרומנטיקן.
הרומנטיקן שבו משכהו אל העבר, אך הריאליסט שבו עיכב אותו מלהרחיק בדרכו זו יותר מאשר עד העבר הקרוב, שבמידה ידועה היה עוד בבחינת ריאליות.
כך בפואמה "המתמיד", העוסקת בבית המדרש, הריאליסט גובר על הרומנטיקן; אולם בפואמה "מתי מדבר" ניצח הרומנטיקן, והריאליסט היה רק עוזר טכני, אזי המשורר הגיע למרום עצמותו.
"מתי מדבר" ו-"הבריכה" (תרס"ה) הן פואמות תיאוריות בעלות מבנה דומה.
"הבריכה" שירה לירית בנימה אישית.
"מתי מדבר" שירה אפית "אובייקטיבית".
"הבריכה" מוקדשת לבעיה אוניברסלית: האדם והעולם, האדם והטבע, דמיון ומציאות, שירה ולשונה; "מתי מדבר" קודש לעם ישראל.
לגבי "מתי מדבר", אפשר לייחס משמעות סמלית לתיאור של נוף המדבר, אך אי-אפשר שלא לתפוס אותו כפשוטו - כנוף חיצוני ריאלי.
לגבי "הבריכה", להפך: אפשר לייחס את התיאור לנוף חיצוני ריאלי, אך אי-אפשר שלא לתפוס אותו כסמלי, כביטוי התרשמות דמיונית של מי שמתבונן בו.
מאידך, "הבריכה" השתקפות רומנטית אלגורית לירית של בריכת-יער ממשית; "מתי מדבר" שירת-אגדה סימבולית המתוארת בבהירות-מדבר.
"מתי מדבר" קרובה ברוחה לפואמה "מגילת האש", שביאליק חיבר כעבור שלוש שנים.
שתי היצירות כתובות בסגנון עתיק, מבוססות על אגדה, ומהוות חזיוניות סמליים עמוקים על עם ישראל.
אלא שאם לדעת רוב המבקרים, "מגילת האש" מורכבת מחלקים שאינם מצטרפים לדבר אחד, אם תוכנית ואם צורנית; הרי ש"מתי מדבר" שלמה בתוכנה ובצורתה ובסגנונה.
לא בכדי ביאליק, ומבקרים רבים, החשיבו את "מתי מדבר" לגדולה ביצירותיו.
כתב ישורון קשת: 'הגרנדיוזיות הפלסטית שב"מתי מדבר" והגרנדיוזיות הלירית של "מגילת האש" יש להן יסוד משותף, והוא היסוד הרגשי המזוקק שבשתי הפואמות הללו, אותו טעם לירי של יוצא מן הלב, שאינו אלא היסוד האמוציונאלי של שירת־היחיד, שאותו מניח ביאליק תמיד גם ביסוד הקונצפציה ההכרתית של תוכן רעיוני בשיר".
"מתי מדבר" נחשבת לשיא ביצירתו של ביאליק ובספרות העברית בכללה.
הפואמה הרטיטה את ליבותיהם של בני הדור כשיר מרד וגבורה, גם הקסימה את הדורות הבאים.
קסמה נובע מתוכנה העמוק הבלתי-רגיל, משלמות צורתה, מתפארת הביטוי ועוז התיאור, מחזון המדבר, מהסמליות המרשימה, מהגרנדיוזיות הפלסטית, מהרגשת הרוממות שהיא משרה, מהטעם הלירי היוצא מן הלב, מהדיוק המרבי בפרטים, מההוד הדומם.
כתב מיכה יוסף ברדיצ'בסקי: 'ב"מתי מדבר" וב"משא נמירוב" נמצאים אנו בעולם מופלא; דברים כאלה נולדים ואינם נעשים, אינם נעשים בידי אדם בלי מתנת אלוהים כבירה'.
יעקב שטיינברג מנה את "מתי מדבר" עם יצירות בודדות בשירת העולם ובספרות העברית שלאחר המקרא, הטבועות בחותם מיוחד: "כל שורה בהן מעידה על צמצום הנפש של היוצר.
כי בשביל שמשורר יגיע למדרגה כזאת לא די לו בכוח הדמיון ובכוח ההתרגשות, לא די לו שידע לתאר את הדברים במילים נחשבות, לא די לו גם בזה שיהא מחונן בכישרון, כלומר, שידע להבדיל בין טפל לעיקר.
אל כל זה צריך שהמשורר ידע עוד דבר אחד נוסף, והוא: לראות כל דבר באופן כזה, שיהיה קשר של שיתוף-חיים בין הרואה ובין מראה העיניים!".
מתי לשם (שולמן) (נולד ב-26 באפריל 1960, א' באייר ה'תש"כ) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, יזם ואיש עסקים ישראלי.
שימש בין השאר כמפקד עוצבת המפץ, מפקד חטיבה 188, מפקד חטיבה 213. זוכה פרס ביטחון ישראל לשנת 1997 ופרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות לשנת 2004.
בשנת 1970, עלה עם הוריו לישראל.
בשנת 1978, התגייס לחיל השריון, בו מילא מספר תפקידים פיקודיים.
בשנת 1982, במלחמת שלום הגליל, לחם כמפקד פלוגה ג' בגדוד 79 בחטיבה 14, בגזרה המרכזית בלבנון.
בשנת 1989, מונה למפקד גדוד 52 בחטיבה 401, ובשנת 1990, מונה למפקד גדוד 71 בחטיבה 188 (ברק), הגדוד הראשון בצה"ל שקלט את טנק המרכבה סימן 3.
בשנת 1992, הועלה לדרגת אלוף-משנה ומונה לכהן כראש תורת חיל שריון, כמפקד חטיבת 213 וכמ"מ קצין שריון ראשי.
במסגרת התפקיד, היה אחראי על ניהול וליווי פרויקטים טכנולוגיים מתקדמים, כולל מעורבות בפיתוח טנק המרכבה סימן 3 וסימן 4, וכן היה אמון על פיתוח וגיבוש תפיסת ההפעלה המבצעית של חיל השריון.
בשנת 1995, מונה למפקד חטיבת השריון 188 (ברק), במקביל, המשיך בתהליכי הפיתוח והיישום של טנק המרכבה סימן 3 בצה"ל.
על פועלו, בשנת 1997, זכה בפרס ביטחון ישראל.
בסיום תפקידו, למד אסטרטגיה וניהול ב-U.S Army War College בארצות הברית.
בשנת 1998, מונה לכהן כראש מחלקת סגל בזרוע היבשה, והיה אחראי על משאבי הקצונה הבכירה בכלל חילות היבשה.
בתחילת שנת 2001, הועלה לדרגת תת-אלוף ומונה למפקד אוגדה רב-חיילית 319 (כיום 146) בפיקוד הצפון, אשר כללה יחידות שריון, חיל רגלים, ארטילריה, הנדסה, מודיעין, לוגיסטיקה ועוד.
בנוסף לפיקודו על האוגדה, היה אחראי על שינוי תפיסות ושינויים ארגוניים, ייזום פרויקטים טכנולוגיים ולוגיסטיים והליכים נוספים.
בתקופה זו, יחידות האוגדה השתתפו במבצע חומת מגן.
על פועלו, זכה בפרס הרמטכ"ל ליחידות מצטיינות לשנת 2004.
משחרורו מצה"ל ועד היום, לשם משמש במגוון תפקידים בכירים בשירות מילואים פעיל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, התנדב כנהג משא כבד כחלק מפלוגת המתנדבים.
בשנת 2005 סיים את שירותו הצבאי בדרגת תת-אלוף ויצא לסקטור העסקי כמנכ"ל בחברת ההייטק 'אספקט טכנולוגיות מגנטים בע"מ', אותה הוביל ליציאה אל שווקים בינלאומיים וגיוס הון ומשקיעים.
בשנת 2006, מונה לכהן כמנכ"ל חברת 'אוטו סנטר' מקבוצת מאיר, אותה הוביל למאזן רווחי בשנה הראשונה בתפקידו, והוביל להכפלת מחזור המכירות והרווח הגולמי בחברה.
הוא שימש בתפקיד זה עד לשנת 2008, בה מונה לסמנכ"ל תפעול בחברת 'סולתם מערכות' מקבוצת מיקאל.
במסגרת התפקיד, היה אמון על איגוד, שיקום וייעול מערך התפעול, תוך תמיכה בפעילות העסקית בחברה.
בשנת 2009, במקביל לתפקידו ב'סולתם מערכות', נכנס כשותף מייסד בחברת 'Total Upgrade יזמות', בה היה פעיל עד לשנת 2020.
בשנת 2012, מונה לכהן כמנכ"ל בחברת Elit Electronics Giorgia, בה נקט בגישה דומה לשיפור התשתיות הקיימות ומעבר לשווקים בינלאומיים.
בשנת 2014,הפסיק לכהן כמנכ"ל והצטרף כחבר דירקטוריון בחברה.
באותה השנה, הצטרף כחבר דירקטוריון של חברת Black Cube.
בשנת 2020, כיהן לשם כמייסד שותף, וכיו"ר הדירקטוריון וכמנכ"ל בחברת הפינטק Up Capital LTD.
החל משנת 2020, לשם מייעץ לארגונים, חברות ומיזמים כעצמאי.
לשם הוא גם טייס אזרחי ואופונוען מקצועי שיצא למסעות רבים ברחבי העולם.
BSC הנדסת מכונות (תיב"מ) בטכניון (בהצטיינות) - 1989
לימודי אסטרטגיה וניהול ב-U.S Army War College - 1998
MBA במנהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון - 2005
לימודי MBA בשיווק בארצות הברית במסגרת מלגת קרן מירז' לסטודנטים מצטיינים ב-UCI קליפורניה - 2005
"מתי נתנשק" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי.
השיר נכתב והולחן על ידי בנאי, עובד והופק בידי קורין אלאל ויצא לאור ב-1 ביולי 1997 בתור הרצועה הרביעית מתוך אלבום הבכורה שלו, "אביתר בנאי".
השיר נכתב על ידי הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי באנדרטת חטיבת הנגב שבבאר שבע.
הוא הולחן בידי בנאי ועובד והופק בידי קורין אלאל.
עטיפת הסינגל אשר צולמה בידי רונן ללנה בביתו של אביתר, מציגה את אביתר בצורה מטושטשת, כמו כל שאר העטיפות מאלבום זה.
בתחילה פנה בנאי אל חיים שמש, מפיק האלבום, מכיוון שלא רצה שהשיר יהיה חלק מהאלבום בשל אופיו ה"להיטי" שלדעתו לא התאימה דיו.
בסופו של דבר, השיר יצא לאור ב-1 ביולי 1997 בתור הרצועה הרביעית מתוך אלבום הבכורה של בנאי, "אביתר בנאי".
בשנת 1998 השיר נכלל באלבום האוסף "גדלנו יחד" של חברת התקליטים הד ארצי.
בשנת 2009 דלפה לאינטרנט קלטת דמו שהקליט בנאי ובה ביצועים אקוסטיים למספר שירים שלו, ביניהם גם "מתי נתנשק".
בעקבות חזרתו בתשובה נמנע בנאי מלבצע את השיר בפומבי, למעט מספר הופעות ספורות, אך גם בהם הוא נמנע מלשיר את המשפט בעל הקונוטציה המינית; .
השיר נכלל גם באלבום ההופעה השני של בנאי, "בחזרה לאלבום הראשון", אשר יצא באפריל 2023. בגרסה זו, את המשפט אמר בשגיאה מכוונת כ.
בעשור השלישי המאה ה-21, לאחר שלפי טענתיו התפייס עם האלבום הראשון שלו, חזר בנאי להופיע עם השיר באופן קבוע בהופעותיו יחד עם עוד מספר שירים מאותו אלבום שלא הופיע איתם לפני.
השיר מדבר על יחסי אהבה רומנטית בין גבר לאישה שמתחילים ברומנטיקה קלאסית אך מטרתם הסופית היא להגיע לקיום ליחסי מין שלרוב מסתיימים במבוכה.
על הסיטואציה המתוארת בשיר הסביר בנאי בריאיון:
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי כתב כי השיר מפיג באירוטיותו הממזרית את עגמומיותה של הפתיחה, וכן גם אמיר שוורץ מ"ynet" הסכים כי זהו "שיר מורכב".
זוהר צלח מ"מאקו" כתב כי זהו אחד משיריו האהובים ביותר של בנאי, ונדב מנוחין מ"וואלה!" שיבח את ההפקה של קורין אלאל ותיאר את השיר כביקורת חדה ואכזרית וגם ככזה שלא מייצג את הרפרטואר של בנאי.
עם זאת, הוא ציין לרעה את קולו העליז והילדותי של אביתר בשיר זה, וכן את העובדה שהשיר מסתיים "בלי תקווה ובלי נחמה".
מתי הררי (נולד ב-29 בספטמבר 1964) הוא שחקן, במאי, תסריטאי, ומפיק ישראלי.
הררי נולד בתל אביב והוא בוגר החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
שנהפרויקטתפקיד1991זמן אמתפצוע1992אזרח אמריקאישחקן בקבוצהאישה זרה
שנהפרויקט1995–1996תמונות יפואיות1997–2000חלומות נעורים2004בלאק ג'ק2005החשוד האחרון2008אמא של ולנטינה2015תפוחים מן המדבר2017מסע הטבעת2020הארוחה2024תמונות יפואיות
מתי מורגנשטרן (1934 – 19 בינואר 2026) היה איש ספנות, מנהל ציבורי ואיש עסקים ישראלי.
כיהן כמנכ"ל צים – חברת השיט הישראלית בשנים 1984–1997, והיה מהדמויות המרכזיות בתהליך הבראת החברה ממשבר פיננסי חמור ובהובלת התאמתה לשינויים הגלובליים בענף הספנות.
מורגנשטרן נולד ב-1934 בעיירה פשקאן (Pașcani) שברומניה למשפחה יהודית חילונית־מסורתית.
ילדותו הושפעה עמוקות ממלחמת העולם השנייה, שבמהלכה חווה רדיפות, הפצצות, רעב ומחסור.
אביו נשלח למחנה עבודה ושוחרר לאחר זמן.
המשפחה שרדה את המלחמה בתנאים קשים.
לאחר המלחמה למד בתיכון יהודי בבוקרשט והצטרף לתנועת הנוער הציונית גורדוניה.
בדצמבר 1947 יצא לעלייה בלתי־לגלית לארץ ישראל באוניות המעפילים "פאן קרסנט" ו"פאן יורק".
לאחר שנתפס בידי שלטונות המנדט הבריטי הועבר למחנה מעצר בקפריסין, ומשם הגיע לישראל בשנת 1948 במסגרת עליית הנוער.
בשנותיו הראשונות בישראל שהה בקיבוצים ובמחנות עולים ועבד בעבודות מזדמנות.
בגיל צעיר הצטרף לחברת "צים" כנער סיפון על האונייה "קדמה".
במהלך השנים התקדם בסולם הדרגות הימיות והניהוליות וצבר ניסיון מקצועי בישראל ובחו"ל.
מורגנשטרן מילא שורה ארוכה של תפקידים ניהוליים ב"צים", בהם ניהול קווים בין-לאומיים, מחלקת המטענים ותפקידי הנהלה בכירים בישראל ובעולם.
בשנת 1984 מונה למנכ"ל החברה, בתקופה של משבר פיננסי חריף שכלל חובות כבדים וצורך בצעדי התייעלות.
בעת כהונתו הוביל תוכנית הבראה מקיפה, שכללה:
צמצום כוח אדם והסכמים עם ועדי עובדים
שינוי מבנה הניהול והפרדת סמכויות
שיקום יחסי האמון עם המערכת הבנקאית והבעלים
בתום כהונתו חזרה "צים" לרווחיות והרחיבה את פעילותה הבין-לאומית.
לאחר פרישתו כיהן בדירקטוריונים של גופים ציבוריים ועסקיים, בהם בנק הפועלים, קבוצת כלל ו־IDB.
במקביל עסק בייעוץ בין-לאומי לרשויות נמלים, שימש קונסול כבוד של מלטה בישראל, ונטל חלק ביוזמות ציבוריות בתחומי תרבות, חינוך ורווחה.
מורגנשטרן היה נשוי לליאורה מורגנשטרן, ד"ר לפילוסופיה, עורכת ומו"לית, סופרת ואשת חינוך.
היה אב לילדים וסב לנכדים.
מורגנשטרן נפטר ב-19 בינואר 2026, והובא לקבורה בבית הקברות בכפר שמריהו.
במהלך הקריירה שלו זכה לאותות הוקרה שונים בישראל ובעולם, בהם:
אזרחות כבוד בערים אחדות בארצות הברית
תעודות הערכה מגופים בין-לאומיים בענף הספנות
"הים ואני – חיים שכאלה", הוצאת אוריון, 2021
מתיאוּלֶתי (בגאורגית: მთიულეთი, תרגום: "האדמה ההררית") הוא מחוז היסטורי-גאוגרפי במזרח גאורגיה, במדרונות הדרומיים של הרי הקווקז הגדול.
הוא כולל בעיקר את עמק ארגווי הלבן.