tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר נפילת שלטונו של מוסוליני בשנת 1944 חזר אורלנדו לפעילות פוליטית והוא נבחר לתפקיד נשיא הפרלמנט האיטלקי, תפקיד בו החזיק עד שנת 1946. בשנת 1948 נבחר אורלנדו לתפקיד סנטור לכל חייו.
באותה שנה היה אורלנדו מועמד גם לתפקיד נשיא איטליה, אולם בבחירות לתפקיד שהתקיימו בפרלמנט האיטלקי ניצח המועמד לואיג'י אינאוודי.
אורלנדו נפטר ברומא בשנת 1952. אורלנדו כתב יותר ממאה ספרים בנושאי כלכלה, מדינאות ומשפט.
כמו כן, היה מדינאי אשר נודע בקשריו ההדוקים עם ראשי המאפיה האיטלקית לכל אורך תקופת פעילותו הפוליטית.
ויטוריו פּוֹצוֹ (באיטלקית: Vittorio Pozzo; 2 במרץ 1886 – 21 בדצמבר 1968) היה מאמן כדורגל איטלקי שהצעיד את נבחרת איטליה לשתי זכיות רצופות בגביע העולם, ב-1934 וב-1938, והוא היחיד שזכה בטורניר פעמיים כמאמן.
הנבחרת בהנהגתו זכתה גם בשתי מדליות במשחקים האולימפיים, והשיגה שיא ניצחונות רצופים ללא הפסד בין 1934 ל-1939. פוצו נודע גם בהמצאת מערך ה"מתודו", אשר התאפיין בהגנה חזקה יותר.
פוצו נולד בעיר טורינו, אך כאנגלופיל נלהב נסע ללמוד במנצ'סטר בשנות נעוריו, שם נחשף לראשונה למשחק הכדורגל.
משחקנה של מנצ'סטר יונייטד, צ'ארלי רוברטס, הוא שאב השראה שהשפיעה על טקטיקת המשחק שפיתח בעתיד.
בראשית המאה העשרים עבר לשווייץ, שם שיחק במדי גרסהופרס ציריך בשנים 1905–1906, ולאחר מכן חזר לאיטליה וסייע בהקמת מועדון הכדורגל טורינו.
הוא נמנה עם סגל המועדון במשך כחמש שנים, עד שפרש ממשחק ב-1911.
ב-1912 מונה פוצו למאמן נבחרת איטליה לקראת המשחקים האולימפיים בסטוקהולם.
תחת הדרכתו הודחה הנבחרת כבר בסיבוב הראשון של הטורניר, שבו הפסידה ל.
לאחר מכן שב לטורינו והפך הפעם למאמנה, תפקיד בו שימש במשך עשר שנים.
בעונה אחת, ב-1915, הצליח להצעיד את הקבוצה לסגנות אליפות איטליה.
אולם, מלחמת העולם הראשונה פגמה במאמציה של הקבוצה, ופוצו עצמו שירת במהלכה בצבא האיטלקי, כולל ביחידות הארדיטי.
לקראת אולימפיאדת פריז ב-1924 מונה פוצו באופן זמני למאמן הנבחרת האיטלקית בפעם השנייה, והפעם הוביל אותה לזכייה במדליית הארד.
בדצמבר 1929 קיבל פוצו באופן קבוע את משרת המאמן של נבחרת איטליה, ובשנת 1930 הצעיד אותה לזכייה ב"גביע מרכז אירופה הבינלאומי" לאחר ניצחון על נבחרתה של .
הוא החל להותיר השפעה עמוקה כבר מראשית תפקודו.
במהלך שנות השלושים הנחיל פוצו לנבחרת שיטת משחק חדשה אותה הגה, אשר כונתה "מתודו" (Metodo), ושמה דגש רב יותר על יכולת הגנתית מהמקובל בעבר.
במסגרת טקטיקה זו נעשה שימוש במערך חדשני בצורת 2:3:2:3 – שני שחקני הגנה, שלושה קשרים אחוריים, שני קשרים התקפיים (אשר נקראו באותה תקופה inside forwards) ושלושה חלוצים.
השיטה כללה מאפיין שפותח קודם לכן על ידי הרברט צ'פמן, בדמות שבירה מהירה של התקפות היריבות באמצעות תיקולים שביצעו שחקני הקישור האחורי, והתיאום המיידי ביניהם לבין השחקנים המוצבים לפניהם, אך התאפיינה במעורבות גדולה יותר של שחקני הקישור במאמצים ההגנתיים השוטפים.
שיטת המשחק של פוצו תרמה לעיצוב הסגנון בו התאפיין הכדורגל האיטלקי לדורותיו, אשר דגל תמיד ביכולת טקטית והגנה חזקה.
פוצו נודע גם כדמות כריזמטית במיוחד, אשר הטיל משמעת חזקה בנבחרת, היה נחוש מאוד בהחלטותיו והדיח מספר שחקנים מובילים מהסגל במשך שנות תפקודו הראשונות.
חוזקו התבטא גם בכך שעמד על דרישותיו מול ראשי התאחדות הכדורגל האיטלקית, בתקופה בה המאמנים היו בעלי מעמד נמוך יותר.
לפוצו היה בנוסף חלק חשוב בתהליך ה"אוריונדי" (oriundi), אזרוחם של שחקנים שהגיעו ממדינות זרות וצירופם לשורות הנבחרת האיטלקית.
שניים מהבולטים שבהם היו הארגנטינאים ריימונדו אורסי שהחל לשחק בנבחרת כבר מתחילת כהונתו של פוצו, ולואיס מונטי שהופיע במדי ארגנטינה בגמר גביע העולם 1930.
הטורניר המשמעותי הראשון של פוצו כמאמן הנבחרת היה גביע העולם ב-1934 שהתקיים במולדתו.
לקראת הטורניר הוא חסה בצילו של בניטו מוסוליני, מנהיג איטליה הפשיסטית אשר השתמש בטורניר הביתי ככלי לקידום תעמולתו.
על מנת לשחרר את נבחרתו מלחצם של השלטונות, טיפח פוצו בקרב שחקניו את המשמעת החזקה ואת המנהיגות העצמית שלו.
במקביל, ניסה לרצות את ראשי השלטון בכך שהצדיע בסגנון פאשיסטי יחד עם שחקניו לפני כל משחק.
בטורניר התבסס פוצו באופן מיוחד על קשר אינטר מילאנו, ג'וזפה מאצה, כשחקן המוביל של הנבחרת וכאחד מהכלים המרכזיים ביישום שיטת המשחק שפיתח.
שחקנים מרכזיים נוספים היו ג'ובאני פרארי ואנג'לו סקיאביו, וכן החלוץ אורסי והקשר האחורי מונטי, אשר הובאו במיוחד מארגנטינה לצורך חיזוק הנבחרת.
במהלך הטורניר, אשר הורכב כולו מארבעה שלבי נוק-אאוט, גברה איטליה על נבחרות , ו והמשיכה לזכייה הראשונה בתולדותיה בגביע לאחר ניצחון בגמר על נבחרת צ'כוסלובקיה.
במהלך המשחקים נפוצו טענות קשות על שיפוט לא הוגן לטובת האיטלקים, שנבעו מהלחץ שהופעל על שופטי המשחקים ומאיומיו של מוסוליני על חיי אנשי הנבחרת.
הדבר הפחית בתודעה ההיסטורית את מידת תרומתו של פוצו ואת כשרותה של זכייה זו.
כהוקרה על תפקודו המוצלח בניהול הנבחרת קיבל פוצו תואר אבירות, "Commendatore", מטעם ממשלת איטליה.
הזכייה בגביע העולמי פתחה עבור הנבחרת תקופה ארוכה של הצלחות, במהלכה הפגינה שליטה בכדורגל העולמי.
היא זכתה בפעם השנייה בגביע מרכז אירופה ב-1935, ולפני אולימפיאדת ברלין ב-1936 נזקף לזכותה רצף משחקים ארוך במיוחד ללא אף הפסד.
לאולימפיאדה הגיע פוצו עם סגל שהורכב כולו משחקנים חובבים, בהתאם לחוקי הטורניר האולימפי באותה תקופה, ולא עם השחקנים הבכירים שבהם השתמש בדרך כלל.
הוא הצעיד את הנבחרת לזכייה במדליית הזהב, תוך ניצחון במשחק המכריע על אוסטריה בהדרכת הוגו מייזל, אשר נחשבה לאחת מהנבחרות המיומנות בעולם באותן שנים.
למשחקי גביע העולם ב-1938 נסע פוצו עם סגל שחקנים שונה לחלוטין מזה שהציג בטורניר ארבע שנים קודם לכן, ממנו נותרו שלושה שחקנים בלבד.
טכניקת המשחק של הנבחרת הגיעה לשיאה עד אותו טורניר, ופוצו קידם חלוץ חדש, סילביו פיולה, עליו בנה כחלק מרכזי במשחק ההתקפה לצדם של מיאצה (אותו מינה לקפטן הנבחרת) ומספר שחקנים חדשים נוספים.
ההרכב החדש שבנה פוצו זכה להצלחה רבה, שהתבטאה בין היתר בחמשת השערים שהבקיע פיולה בטורניר.
הוא הנהיג את איטליה לניצחון בחצי הגמר על נבחרת ברזיל שהתאפיינה בסגנון הכדורגל ההתקפי והמלהיב שלה, בין היתר בשל שאננותם של הברזילאים שהשאירו למנוחה את כוכבם הגדול, לאונידס.
במשחק הגמר גברה איטליה על הונגריה במשחק מרובה-שערים, וזכתה בגביע העולמי בפעם השנייה ברציפות.
אולם, גם זכייה זו יוחסה על ידי רבים לאיומיו של מוסוליני במהלך הטורניר, ולוויתוריהם של שחקני הונגריה שחסו על חיי יריביהם במהלך הגמר.
בשנת 1939 המשיכה הנבחרת האיטלקית את רצף משחקיה ללא הפסד ל-34 משחקים, ובכך העמידה שיא בתולדות הכדורגל העולמי.
הרצף המוצלח נקטע בהפסד לנבחרת שווייץ בנובמבר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה ניכרה ירידה ביכולת המשחק של הנבחרת, אך פוצו הושאר בתפקיד המאמן.
שנות הארבעים סימלו שקיעה עבורו, במהלכן טורניר הגביע העולמי לא התקיים בשל המלחמה והנבחרת קיימה משחקים מועטים.
הוא הדריך את הנבחרת בטורניר אולימפיאדת לונדון ב-1948, שם הודחה בתבוסה לנבחרת דנמרק ברבע הגמר.
היה זה משחקו האחרון של פוצו בתפקיד, והוא סיים את הקריירה שלו עם אחוז ההצלחה הגבוה ביותר מבין כלל מאמני נבחרת איטליה.
לאחר פרישתו מאימון שימש פוצו כפרשן כדורגל, ובין היתר סיקר את משחקיה של הנבחרת האיטלקית בטורניר הגביע העולמי ב-1950. הוא נפטר בדצמבר 1968, בגיל 82.
ויטוריו אריגוני (באיטלקית Vittorio Arrigoni, נודע גם בכינוי ויק; 4 בפברואר 1975 – 15 באפריל 2011) היה פעיל פוליטי איטלקי פרו-פלסטיני שנחטף ונרצח ברצועת עזה על ידי פלסטינים.
אריגוני נולד בעיירה בסאנה בבריאנזה, ליד מונזה.
הוא טען כי בדמו להילחם למען החופש כפי שסביו נלחמו נגד משטר איטליה הפשיסטית.
את המילה הערבית להתנגדות (מוקוואמה) קעקעה על זרועו הימנית.
לאחר שעבר את הבחינות בתיכון באיטליה, הוא עזב את מקום מגוריו בולסיאגו, כפר קטן ליד אגם קומו, והחל לעבוד כמתנדב ברחבי העולם (מזרח אירופה, דרום אמריקה, אפריקה והמזרח התיכון).
בשנת 2002 הוא ביקר בירושלים, שלדברי אמו היה "הרגע שבו הבין שעבודתו תתרכז שם".
אמו, אגידיה ברטה, הייתה ראש עיריית בולסיאגו.
אריגוני היה פעיל פוליטי פרו-פלסטיני וחבר בתנועת הסולידריות הבינלאומית, תנועה פרו-פלסטינית אנטי-ישראלית הקוראת למאבק בישראל, בשיטות של פעולה ישירה בלתי אלימה, במטרה להביא לסיום הסגר על רצועת עזה והשליטה הישראלית ביהודה ושומרון.
אריגוני התגורר בגדה המערבית במשך מספר שנים.
ב-23 באוגוסט 2008 הגיע אריגוני לחופי עזה באמצעות סירה של תנועת "עזה החופשית", יחד עם עשרות פעילים נוספים.
בנובמבר 2008 נעצר על ידי חיל הים כשליווה דייגים עזתיים מדיר אל-בלח, ושב לרצועת עזה מספר חודשים לאחר מכן דרך מעבר רפיח.
אריגוני השתקע בעזה ודיווח על הנעשה בה באמצעות בלוג בשפה האיטלקית בשם "גרילה רדיו" ומדור קבוע בעיתון הקומוניסטי "המניפסט" (Il manifesto).
במהלך מבצע עופרת יצוקה היה לאחד מהאזרחים הזרים הבודדים שדיווחו מתוך רצועת עזה באופן תדיר וכתוצאה מכך זכה לחשיפה בכלי התקשורת באיטליה וברחבי העולם.
בשנת 2009 פרסם את ספרו "להישאר אנושי" (Restiamo umani) המבוסס על הבלוג שפרסם במהלך מבצע "עופרת יצוקה".
הספר תורגם מאיטלקית לספרדית, לגרמנית ולאנגלית, בתוספת הקדמה מאת אילן פפה.
אריגוני נהג ללוות דייגים מקומיים בצאתם לדוג בחופי עזה ולתעד את מעצרם על ידי חיל הים הישראלי.
במהלך פעילות זו נעצר שלוש פעמים על ידי צה"ל ואף גורש חזרה לאיטליה, אולם לאחר מכן שב לעזה.
בבוקר 14 באפריל 2011 נחטף אריגוני מביתו שבעזה.
החוטפים הודיעו כי הם חברים בארגון "אל-תוחיד ואל-ג'יהאד", ארגון טרור ג'יהאדיסטי המסונף לאל-קאעידה, ודרשו את שחרורו של מנהיגם, אבו וליד אל-מקדסי, שנעצר חודש קודם לכן על ידי מנגנוני הביטחון של חמאס.
החוטפים הציבו אולטימטום של 30 שעות טרם הוצאתו להורג של אריגוני, אולם מנגנוני הביטחון של חמאס איתרו עוד באותו הלילה את גופתו של אריגוני תלויה בבית נטוש בעזה לפני תום האולטימטום.
דוברים מטעם הארגון "אל-תוחיד ואל-ג'יהאד", שקושר לחטיפתו, הכחישו כל מעורבות ברצח, אך ציינו כי "מה שקרה הוא תוצאה טבעית למדיניות של ממשלת חמאס נגד ארגונים סלפיים".
ממשלת חמאס גינתה את הרצח, ופתחה במצוד אחר הרוצחים.
כעבור ימים אחדים נהרגו שני חשודים ברצח, ושלישי נעצר.
בתחילת אוגוסט 2012 דווח כי חמאס שחרר את אבו וליד אל-מקדסי, מנהיג הארגון הסלפי.
מועדון הכדורגל "ויטיאז" פודולסק הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר פודולסק שבמחוז מוסקבה, המשחק בליגה הרוסית השלישית.
עד עונת 2017/2018 התמודד במסגרות המקצועניות והישג השיא שלו היא ההעפלה לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי בעונת 2008/2009 והגעה למקום 11 בליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
אוונגרד פודולסק היה מועדון כדורגל שהוקם ב-1947 ולאורך השנים שיחק בליגה השנייה והשלישית בלבד כשהישגי השיא שלו הם העפלה לשמינית גמר הגביע הרוסי (2009/10) והזכייה באליפויות העיר פודולסק 3 פעמים רצופות (2003, 2004, 2005).
ב-3 בדצמבר 2010 מנכ"ל הקבוצה יורי פוליאקוב הכריז על מיזוג הקבוצה עם קבוצת ויטיאז פודולסק בשל קשיים פיננסיים.
קבוצת ויטיאז פודולסק הוקמה על ידי יו"ר ועדת הספורט הרוסית ושר הספורט הרוסי, בוריס איוואניוצ'נקו שהקים את אגודת הספורט ויטיאז פודולסק ב-1996, שבמסגרתה החלה לפעול גם קבוצת כדורגל שנקראה בתחילה "קרסנאיה-גורקה ויטיאז" והתמודדה באליפות מחוז מוסקבה כשבסיום העונה היא זוכה בגביע מחוז מוסקבה.
בשנים 2008–2009 הקבוצה התמודדה בליגת המשנה הרוסית.
הישגי השיא של הקבוצה הם ההעפלה לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי בעונת 2008/09 וההגעה למקום 11 בליגה הראשונה.
ב-2010 היא התאגדה עם קבוצת אוונגרד פודולסק.
בעונת 2017/2018 סיימה אחרונה בטבלה האזורית באליפות הליגה הרוסית השנייה ונשרה לליגה החובבנית, בה סיימה במקום הרביעי באליפות המחוז בעונת 2018.
ויטוריו מונטי (באיטלקית: Vittorio Monti; (6 בינואר 1868 - 20 ביוני 1922) היה מלחין, כנר ומנצח איטלקי.
מונטי נולד בנאפולי, שם למד נגינה בכינור וקומפוזיציה בקונסרבטוריון סן פייטרו א מאייֶלָה.
בשנת 1886 עבר לפריז ובשנת 1900 מונה שם למשרת המנצח של תזמורת לאמורו.
בתקופה זו כתב מספר אופרטות ויצירות לבלט.
יצירתו המפורסמת ביותר היא הצ'רדש לכינור ולתזמורת שכתב בשנת 1904 אשר מנוגנת לעיתים קרובות על ידי תזמורות של מוזיקה צוענית, נגני בתי קפה ואף קבצנים.
ויטוריו סטוררו (באיטלקית: Vittorio Storaro; נולד ב-24 ביוני 1940 ברומא) הוא צלם קולנוע איטלקי.
אביו של סטוררו היה מקרין סרטים באולפני לוקס שברומא, כך התוודע סטוררו לקולנוע ולאמנות הצילום כבר בגיל צעיר.
בגיל 11 החל ללמוד צילום בבי"הס למקצועות טכניים.
בגיל 18 נרשם לבית הספר האיטלקי ללימודי צילום והיה לאחד הסטודנטים הצעירים ביותר שהתקבלו לבית הספר אי-פעם.
בגיל 20 הועסק כעוזר צלם וקודם לתפקיד צלם בתוך שנה בלבד.
סטוררו בילה לאחר מכן מספר שנים בביקור בגלריות ומוזיאונים ברחבי אירופה מתוך רצון ללמוד עבודות שונות של אמנים, מוזיקאים ויוצרים מתחומים שונים.
בשנת 1965 חזר לעבודתו כעוזר צלם בסרטו הראשון של ברנרדו ברטולוצ'י "לפני המהפכה".
את הקרדיט הראשון שלו כצלם בסרט קיבל כאשר צילם את "Giovinezza, Giovinezza" מ-1968. "אסטרטגיית העכביש" היה הסרט השלישי שצילם והוא הסרט שסימן את תחילת שיתוף הפעולה הפורה עם ברטולוצ'י.
סטוררו צילם לברטולוצ'י גם את "הקונפורמיסט", "הטנגו האחרון בפריז", "לה לונה"," שמיים מגינים מעל", "הקיסר האחרון" ו"בודהה הקטן".
סטוררו זכה בפרס אוסקר הראשון שלו עבור צילום הסרט "אפוקליפסה עכשיו", סרטו האפי של פרנסיס פורד קופולה.
לאחר שקופולה נתן לו יד חופשית ביצירת המראה הוויזואלי של הסרט.
שיתוף הפעולה בין סטוררו לקופולה נמשך בסרטים "אחד מהלב", "טאקר - האיש והחלום" ו"החיים בלי זואי" (חלק מהסרט "סיפורי ניו יורק").
את האוסקר השני שלו קיבל על צילום סרטו של וורן בייטי "Reds" מ-1981. סרטו של ברטולוצ'י "הקיסר האחרון" הביא לסטוררו את האוסקר השלישי שלו.
סטוררו קיבל גם מועמדות לאוסקר על צילום הסרט "דיק טרייסי" משנת 1990.
סטוררו צילם גם שניים מסרטיו של וודי אלן: "קפה סוסייטי" ו"גלגל ענק".
סטוררו נחשב לצלם רב-השפעה בקולנוע המודרני, בעיקר בשל השימוש בצבע באורות ובצללים בסרטיו.
אסתטיקת הצילום והשימוש שלו בצבעים מושפעים רבות מהפילוסופיה של גתה ובעיקר מספרו "תאוריית הצבעים" אותו פרסם ב-1810. בספרו מתמקד גתה בתופעות פסיכולוגיות המיוחסות לצבעים שונים ובדרך בה הצבע משפיע על התפיסה שלנו של מצבים מסוימים.
סטוררו משתמש בצבעוניות בסרטיו כדי להדגיש רגשות שונים ואף הגדיר את "אפוקליפסה עכשיו" כמסע בין צבעים.
"כל סרטי הקולנוע הגדולים הם תוצאה של קונפליקט בין אור וחשכה" אומר סטוררו "אין דרך אחת נכונה לבטא את עצמך, יש אינסוף אפשרויות לשימוש באור, צללים וצבע.
ההחלטות שתעשה לגבי קומפוזיציה, תנועה ושלל הקומבינציות של השילובים הללו- הם אלה שהופכים את הקולנוע לאמנות"
בשנת 2002 הוציא סטוררו לאור סדרת ספרים שבה הוא פורש את משנתו בנושא קולנוע וצבע באופן מוצק.
בשנת 2003 נבחר לאחד מעשרת צלמי הקולנוע המשפיעים בעולם על ידי גילדת צלמי הקולנוע הבינלאומית.
סטוררו מוכר גם בשל הופעתו האופנתית והמהודקת, כאדם ראוותני ומוחצן.
קופולה אמר עליו שסטוררו הוא האדם היחיד שיכול ליפול מסולם לתוך בוץ בעודו לובש חליפה לבנה, ולצאת נקי לחלוטין.
סיפורי ניו יורק - החיים ללא זואי (1989)
יום גשום בניו יורק (2019)
ויטוריו קורינלדי (נולד ב-1931) הוא אדריכל ישראלי שפעל רבות בתחום התכנון בקיבוצים.
קורינלדי נולד במילאנו שבאיטליה בשנת 1931. אביו היה מנהל סניף מילאנו של חברת הביטוח ג'נרלי.
עם עליית הפאשיסטים לשלטון וחקיקת "חוקי הגזע" האנטישמים, עזב עם משפחתו לברזיל ב-1939. הוא השלים לימודי אדריכלות באוניברסיטת סאו פאולו ובשנת 1955, לאחר שנשא לאישה את יפה, עלה לישראל באונייה "נגבה" והצטרף לקיבוץ ברור חיל.
בקיבוץ התרחבה המשפחה ולבני הזוג נולדו שלושה בנים: גדעון, יהונתן ועמוס.
במהלך השנים תכנן מבנים רבים בקיבוצו ואף שימש בתפקיד מזכיר הקיבוץ.
בברור חיל היה קורינלדי חבר עד לשנת 1995. באותה שנה החליטו חברי הקיבוץ לעבור תהליך הפרטה, וקורינלדי ורעייתו בחרו לעזוב את הקיבוץ ולעבור להתגורר בתל אביב.
בשנת 1958 הצטרף למחלקת התכנון של איחוד הקבוצות והקיבוצים, שלאחר מכן התאחדה עם מחלקת התכנון של הקיבוץ המאוחד למחלקה לתכנון של התק"מ.
במחלקה המאוחדת עבד לצד אדריכלים כמו חנן הברון, פרדי כהנא, נעמי יודקובסקי, ארנונה אקסלרוד ורחל ניסים.
גישתו של קורינלדי לאורך דרכו המקצועית הייתה לגבש מרכז מובהק לקיבוץ המתוכנן כיחידה אורבנית.
את המבנים, בשונה מעמיתיו בוגרי הטכניון בישראל, תכנן בהתאם לגישה שאותה למד ממוריו בסאו פאולו, כזו המציגה פתרון פונקציונלי, תוך הענקת תשומת לב לפתרון ההנדסי המודגש בפתרון העיצובי-חזותי של המבנה.
הדוגמה המרשימה ביותר לגישה זו באה לידי ביטוי בחדר האוכל שתכנן בקיבוץ נחל עוז, בו עמודי וקורות הבניין הופכים לאלמנט עיצובי חזותי המעניק לבניין את זהותו הייחודית.
במסגרת המחלקה לתכנון ולאחר מכן במסגרת משרד האדריכלים א.ב מתכננים פעל כאדריכל עד לפרישתו בשנת 1998. קורינלדי גם שימש במחלקה לתכנון בתפקיד אדריכל ראשי בין השנים 1975–1985. הפרויקט הראשון שתכנן במסגרת התנועה היה בית חינוך שער הנגב, מוסד שאותו ליווה כמתכנן במשך שנים רבות.
במהלך 40 שנות עבודתו כאדריכל בתנועה הקיבוצית תכנן מבני ציבור, תעשייה ומגורים רבים בקיבוצים משדה בוקר שבמרכז הנגב ועד להגושרים שבאצבע הגליל והשפעתו על נוף הקיבוץ הייתה משמעותית.
ב-2019 פרסם קורינלדי ספר המאגד קריקטורות שיצר בשנות ה-60 וה-70 ונתלו על לוח המודעות בקיבוצו.
קריקטורות אלה תארו ברוח טובה את החיים בקיבוץ ברור חיל באותן השנים.
ב-2024 יצא לאור הספר "אדריכל בקיבוץ", המסכם את פועלו של קורינלדי בעריכתו של האדריכל וחוקר האדריכלות מיכאל יעקובסון.
חדר אוכל, מועדון, מבני תעסוקה וציבור, שכונות מגורים בקיבוץ ברור חיל.
חדר אוכל בקיבוץ כפר עזה.
חדר אוכל בקיבוץ נחל עוז.
חדר אוכל בקיבוץ ארז (הרחבת חדר אוכל קיים בתכנון אלכס קשטן), 1972.
חדר אוכל ואולם מופעים בקיבוץ צרעה.
חדר אוכל (הרחבה), בית כנסת ומועדון לחבר בקיבוץ עין השלושה.
מועדון לחבר בקיבוץ ניר אליהו.
מועדון לחבר, מכבסה ושכונת מגורים בקיבוץ שדה בוקר.
אולם ספורט חדש בתיכון אליאנס בשכונת רמת אביב בתל אביב.
אולם ספורט במכללת הגליל המערבי בעכו.
בית הספר היסודי ובית הספר לאמנויות יד חריף בקיבוץ צרעה.
שכונת מגורים בקיבוץ מעגן מיכאל.
שכונת מגורים ומפעל תעשייה בקיבוץ מחניים.
מבני מגורים בקיבוץ נתיב הל"ה.
אנדרטה לנופלים בקיבוץ ניר עם.
אנדרטה לנופלים בקיבוץ אשדות יעקב איחוד.
אנדרטה לנופלים בבית החינוך שער הנגב.
מפעל "תיקו" באזור התעשייה אלון תבור.
מפעל לפלסטיקה בקיבוץ ארז, 1983.
מפעל "מטבחי טופז" בקריית גת.
תוספת אגף למוזיאון תל חי.
מכון חליבה רפת חוף השרון, קיבוץ יקום.
ויטושה (בבולגרית: Витоша) הוא רכס הרים בפאתי סופיה, בירת בולגריה.
ויטושה הוא אחד הסמלים התיירותיים של סופיה והאתר הקרוב ביותר לטיולים רגליים, טיפוס הרים וסקי.
אל ההר ישנם קווי אוטובוס ורכבלים נוחים ההופכים את ההר לנגיש בקלות.
להר ויטושה יש קווי מתאר של כיפה עצומה.
השטח של ההר כולל את הפארק הלאומי ויטושה, המכיל את האזורים המוכרים והמתוירים ביותר.
למרגלות ההר שוכנים רובעי הנופש של סופיה; ברובע Knyazhevo יש מעיינות מים מינרליים.
ויטושה הוא הפארק הלאומי הוותיק ביותר בבלקן.
ההרים נוצרו כתוצאה של פעילות געשית ולאחר מכן עוצבו על ידי הקיפול האיטי של שכבות סלע הגרניט וסדרה של התרוממויות הדרגתיות של האזור.
במבט הראשון הוא נראה ככיפה מעוצבת, אבל ההר, שאורכו 19 ק"מ ורוחבו 17 ק"מ, למעשה מורכב ממישורים חשופים קונצנטריים המונחים בשכבות אחד מעל השני.
ויטושה מופרד לארבעה חלקים עיקריים שהראשי מביניהם מכונה Cherni Vrah ("פסגה שחורה").
זוהי הנקודה הגבוהה ביותר של ההר, המגיעה לגובה של 2290 מ', והיא אחת מתוך 10 פסגות ההר שגובהן מעל 2000 מ'.
ויטוריה דה סטובל (בפורטוגזית: Vitória de Setúbal; בשמו הרשמי: מועדון כדורגל ויטוריה, Vitória Futebol Clube) הוא מועדון כדורגל פורטוגזי מהעיר סטובל המשחק בליגה המחוזית השנייה (דרג 6 בכדורגל הפורטוגזי).
המועדון בתחילתו נוסד תחת השם "מועדון כדורגל בונפים" (שעל שמו נקרא אצטדיון הקבוצה כיום), אך החל משנת 1910 שמו נקרא כפי שהוא היום תחת המוטו בפורטוגזית :"A Vitória será nossa" (הניצחון שייך לנו).
הקבוצה זכתה בגביע הפורטוגלי 3 פעמים ובגביע הליגה הפורטוגזית פעם אחת.
בעקבות הזכיות בגביע, הקבוצה הורשתה להשתתף בגביע אירופה למחזיקות.
בעונת 1965/1966 הקבוצה הוגרלה בסיבוב הראשון לשחק נגד קבוצת ארהוס הדנית, אך הודחה לאחר שהפסידה 4-2 במצטבר.
בעונת 1968/1969, לאחר זכייתה השנייה בגביע, הקבוצה הודחה בסיבוב השני של הטורניר לאחר שהובסה על ידי באיירן מינכן 7-3 במצטבר.
ההישג המשמעותי ביותר בזירה האירופית היה בגביע ערי הירידים בעונת 1969/1970 כאשר הדיחה את בסיבוב השני את ליברפול.
בסיבוב הבא היא הודחה כשסיימה בהפסד 2-1 להרטה ברלין במצטבר.
בעונת 1973/1974 בליגת העל סיימה הקבוצה במקום השלישי - מיקום השיא שלה, בפער של ארבע נקודות מהאלופה ספורטינג ליסבון.
והעפילה לעונת 1974/1975 בגביע אופ"א, לסיבוב הראשון בו הפסידה 5-1 לריאל סרגוסה.
בעונות הבאות בליגת העל סיימה במקומות 12-5.
בעונת 1985/1986 בליגת העל סיימה הקבוצה במקום 14 וירדה למשך עונה לליגה השנייה.
בעונות הבאות בליגת העל סיימה במקומות 8-5. בעונת 1990/1991 בליגת העל סיימה הקבוצה במקום האחרון וירדה למשך 2 עונות לליגה השנייה.
בעונת 1993/1994 בליגת העל סיימה הקבוצה במקום החמישי, שחקן הקבוצה ראשידי יקיני סיים כמלך השערים.
בעונת 1994/1995 בליגת העל סיימה הקבוצה במקום האחרון וירדה למשך עונה אחת לליגה השנייה.
בעונות הבאות בליגה הבכירה סיימה במקומות 13-12.
בעונת 1998/1999 בליגת העל סיימה הקבוצה במקום החמישי, והעפילה לעונת 1999/2000 בגביע אופ"א, לסיבוב הראשון בו הפסידה 7-1 לרומא.
בעונת 1999/2000 בליגת העל סיימה הקבוצה במקום 16 וירדה למשך עונה אחת לליגה השנייה.
בעונת 2002/2003 בליגת העל סיימה הקבוצה במקום האחרון וירדה למשך עונה אחת לליגה השנייה.
בעונת 2004/2005 הקבוצה החלה לשחק בחזרה בליגה הבכירה.
בעונה זו סיימה הקבוצה במקום ה-8. בנוסף, בעונה זו היא זכתה בגביע לאחר ניצחון 2-1 על בנפיקה בגמר, והעפילה לעונת 2005/2006 בגביע אופ"א, לסיבוב הראשון בו הפסידה 2-1 לסמפדוריה.
בעונת 2005/2006 בליגת העל סיימה הקבוצה במקום השמיני בליגה ומאחר שהגיעה לגמר הגביע הפורטוגלי כנגד פורטו שלקחה אליפות, העפילה לעונת 2006/2007 בגביע אופ"א, לסיבוב הראשון בו הפסידה 3-0 להירנפיין.
בעונת 2007/2008 בליגת העל סיימה הקבוצה במקום השישי והעפילה לעונת 2008/2009 בגביע אופ"א, לסיבוב הראשון בו הפסידה שוב 6-3 להירנפיין.
בגביע הגיעה הקבוצה עד לחצי הגמר בו הפסידה 3-0 לפורטו.
מאז סיימה הקבוצה בליגה הבכירה במוקמות 11-14.
בעונת 2008/2009 הגיעה הקבוצה עד לשמינית גמר הגביע בו הפסידה 1-0 לויטוריה דה גימארייש.
בעונת 2010/2011 הגיעה הקבוצה עד לרבע גמר הגביע בו הפסידה 3-2 לאקדמיקה דה קוימברה.
בעונת 2013/2014 סיימה הקבוצה במקום השביעי, שחקן הקבוצה רפאל מרטינס סיים במקום השלישי בכמות השערים.
מאז סיימה הקבוצה במקומות 12-15. בגביע הגיעה הקבוצה עד לשמינית הגמר בו הפסידה 1-0 לריו אבה.
בעונת 2015/2016 הגיעה הקבוצה עד לשמינית גמר הגביע בו הפסידה 3-1 בפנדלים לריו אבה.
בעונת 2016/2017 הגיעה הקבוצה עד לשמינית גמר הגביע בו הפסידה 1-0 לספורטינג ליסבון.
בעונת 2018/2019 הגיעה הקבוצה עד לשמינית גמר הגביע בו הפסידה 1-0 לבראגה.
בעונת 2019/2020 בליגת העל הקבוצה סיימה במקום ה-16 מתוך 18 והייתה אמורה להישאר לעונה נוספת אך בעקבות בעיות תקציביות היא התחילה לשחק בליגה השלישית בחשיבותה.
בעונת 2020/2021 בליגה השלישית סיימה במקום הראשון בעונה הסדירה ועלתה לפלייאוף בסיומו העפילה לליגה השלישית במתכונתה החדשה.
בעונת 2021/2022 בליגה השלישית עלתה לפלייאוף וסיימה במקום האחרון.
עם סיום עונת 2022/2023 בליגה השלישית ירדה לליגה הרביעית, באותה עונה הגיעה הקבוצה עד לשמינית גמר הגביע בו הפסידה 1-0 לקאזה פיה.
בסיום עונת 2023/2024 הייתה אמורה לעלות חזרה לליגה השלישית אך לאחר שלא הצליחה להשיג רישיון לליגה השלישית ולליגה הרביעית, וירדה לליגה המחוזית השנייה (דרג 6 בכדורגל הפורטוגזי).
נכון לעונת 2025/2026 הקבוצה משחקת בליגה אזורית מדרג השני (שישי בחשיבותה במדינה).
וִיטוֹרְיָה קוֹלוֹנָה (באיטלקית: Vittoria Colonna; אפריל 1492 – 25 בפברואר 1547), המרקיזה מפסקארה, הייתה אצילה איטלקית ומשוררת.
היא קיימה חברוּת אמנותית עם הפסל והצייר מיכלאנג'לו בואונרוטי, והחליפה עמו שירה.
מותו בטרם עת של בעלה, בשנת 1525, אפשר לקולונה לפתח ולקיים את קשריה הספרותיים ולהפוך לאחת מן המשוררים האהודים ביותר של המאה ה-16 באיטליה.
<div>קולונה נולדה במרינו, לאציו, מדינת האפיפיור, פייף של משפחת קולונה בגבעות האלבניות בסביבת רומא.
הוריה היו פבריציו קולונה, אציל בכיר בממלכת נאפולי, וְאנְיֵיזֵה דָה מוֹנְטֶפֶלְטְרוֹ, בתו של הדוכס מאורבינו.
בגיל 4, בלחץ פרדיננד השני, מלך נאפולי, הפכה מאורסת לפרנאנדו פרנצ'סקו ד'אוואלוס, בנו של המרקיז מפסקארה.
היא זכתה לחינוך מעולה והפגינה כישרון ספרותי בגיל צעיר.
מחזרים רבים ביקשו את ידה, ובהם דוכסי סבויה וברגאנזה, אולם היא נישאה לד'אוואלוס, על פי העדפתה, באי איסקיה ב-27 בדצמבר 1509. שם הצטרפה לחוג הספרותי של דודת בעלה, קוסטאנצה ד'אוואלוס, דוכסית פרנקאווילה.
הזוג התגורר באיסקיה עד 1511, אז יצא בעלה למלחמה בשירות "הליגה נגד צרפת".
הוא נשבה בקרב רוונה (1512) והועבר לצרפת.
במהלך חודשי שביו, ושנים של מסעות מלחמה לאחר מכן, החליפה קולונה עם בעלה מכתבים מלאי תשוקה ומסירות, בפרוזה ובשירה, אולם רק איגרת שירית אחת לבעלה שרדה עד ימינו.
בין 1516 ו-1522 איבדה קולונה שלושה מבני משפחתה.
אחיה הצעיר פדריקו נפטר בשנת 1516, פבריציו ב-1520 ואחותה אנייזה בשנת 1522.
קולונה וד'אוואלוס כמעט שלא התראו, מכיוון שהלה היה אחד הקצינים הפעילים והמוכשרים ביותר בצבאו של הקיסר קרל החמישי.
על אף שלא התראו, הצליחה קולונה להשפיע על בעלה שלא יצטרף לליגה נגד הקיסר לאחר קרב פאביה (1525), ושיסרב למלוכה על נאפולי, אשר הוצעה לו כגמול תמורת עריקה אל הצד הצרפתי.
קולונה בילתה את קיץ שנת 1525 בטירת אביה במרינו, ושם חלתה, ונותרה חולה כל חייה.
במהלך שהותה שם קיבלה עותק מוקדם של כתב היד של "ספר החצרן" מאת בלדסארה קסטיליונה – ספר מרכזי של הרנסאנס – ותרמה להפצתו ברחבי נאפולי.
ב-21 בספטמבר 1525 כתב אליה קסטיליונה והתלונן על שמעשיה אפשרו להעתיק את יצירתו באופן לא-מורשה בטרם השלים אותה ופרסם אותה.
הדבר זירז את קסטיליונה להחיש את מועד פרסום הספר.
ב-3 בדצמבר 1525, מת בעלה במילאנו מן הפצעים שספג בקרב פאביה.
קולונה, שהייתה בדרכה לסעוד אותו, קיבלה את הידיעה על מותו בויטרבו, ובעקבות זאת עקרה למנזר סן סילבסטרו אין קפיטה ("סילבסטר הקדוש הראשי") ברומא.
האפיפיור קלמנס השביעי ואחיה, אסקניו, דחו את בקשתה להיכנס למנזר ולנדור נדרי נזירות, ולכן היא שבה לאיסקיה וחיה שם שנים מספר.
לדעת החוקרת אביגייל בראנדין, סיבת הסירוב של השניים לבקשתה של קולונה הייתה תקוותם שהיא תינשא שנית, ובכך תיצור עוד ברית בעלת תועלת פוליטית.
ואולם, קולונה סירבה לכמה מחזרים, והקדישה את זמנה לכתיבת שירה.
כיבוש רומא בידי קרל החמישי בשנת 1527 אפשר למשפחת קולונה לשפר את היחסים עם האפיפיור קלמנס השביעי, מבית מדיצ'י, בכך שהציעו סיוע לאוכלוסייה הרומית.
אף על פי כן, משתקף הצבא הצרפתי את נאפולי, כל משפחת אוואלוס נמלטה אל האי איסקיה.
בשנת 1529 שבה קולונה לרומא, וחילקה את זמנה במשך כמה שנים בין רומא, אורבייטו, איסקיה, ומקומות אחרים.
בין היתר, ניסתה לתקן עוולות שגרם בעלה המנוח, בכך שהשתדלה אצל בית אוואלוס שיחזירו למנזר מונטקסינו אדמות שנלקחו ממנו שלא כדין.
בשנת 1535 נפרדה גיסתה, ג'ובאנה מאראגון, מאחי קולונה אסקניו, ובאה לאיסקיה.
קולונה ניסתה להשכין שלום בית ביניהם, ועל אף שג'ובאנה סירבה, הפכו שתיהן חברות קרובות.
הן תמכו בהוגה הנוצרי חואן דה וולדס, וניסו להשתדל עבור אסקניו כשסירב לשלם מס מלח לאפיפיור פאולוס השלישי במסגרת "מלחמת המלח".
שם זכתה בהערכה מצד הקרדינל רג'ינלד פול והקרדינל קונטריני.
בנוסף, פיתחה ידידות קרובה עם הפסָל מיכלאנג'לו, שהיה בן 61 באותה עת.
הוא חיבר עבורה סונטות, הקדיש לה ציורים, ובילה שעות בחברתה.
היא העניקה לו כתב יד של שירה דתית.
גם משעקרה לאורבייטו ולוויטרבו ב-1541, בעת המאבק של אחיה באפיפיור פאולוס השלישי, לא חדלה מלהחליף מכתבים וביקורים עם מיכלאנג'לו.
ב-8 במאי 1537 הגיעה לפרארה עם נשים אחרות, בכוונה להמשיך משם לוונציה ומשם לארץ הקודש.
יש הסוברים שמטרת הגעתה לפרארה הייתה לסייע לברנרדינו אוקינו להקים שם מנזר קפוצ'ין.
בשל מצבה הבריאותי, נשארה קולונה בפרארה עד האביב של השנה הבאה.
חבריה בעיר הניאו אותה מכוונתה לנסוע לארץ הקודש, והיא שבה לרומא ב-1538.
היא חזרה לרומא שנית, מוויטרבו, ב-1544, והתגוררה כרגיל במנזר סן סילבסטרו.
על חבריה בין אנשי הספרות נמנו פייטרו במבו, לואיג'י אלמאני, בלדסארה קסטיליונה, ומרגריט דה נוואר.
כמו כן הייתה מיודדת מאוד עם רפורמטורים איטלקיים, כגון אוקינו ופייטרו קרנסקי, אך הלכה לעולמה לפני שמשבר הכנסייה באיטליה התפוצץ.
על אף שתמכה ברפורמה בדת, אין סיבה להניח שעמדותיה הדתיות לא יכלו להישאר בגבולות הכנסייה הקתולית, ואין כל סימן שהפכה בעצמה פרוטסטנטית.
כיום יש בפסקארה מוזיאון לאמנות מודרנית על שמה.
שירתה פורסמה בימי חייה, בפארמה, בפרארה, בוונציה, בבולוניה, ועוד.
לאחר מותה יצאו מהדורות נוספות של שירתה במשך שאר המאה ה-16, ובשלהי המאה ה-20 יצאו מהדורות מדעיות ראשונות של שירתה.
טרם יצא בעברית ספר משירתה.
בשנת 1993 חיברה נירית בן-אריה עבודה לתואר שני בשם "ויטוריה קולונה (1490–1547) מ"תהילת האדם" ל"תהילת השמיים" – דרכה של משוררת רנסאנסית ורפורמטורית אוונגליסטית", אשר זמינה בספרייה הלאומית.
ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה (באיטלקית: Vittorio Emanuele I; 24 ביולי 1759 – 10 בינואר 1824), היה מלך סרדיניה בשנים 1802–1821.
ויטוריו אמנואלה נולד בטורינו ב-24 ביולי 1759 להוריו ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד, בתם של פליפה החמישי, מלך ספרד ואליזבטה פארנזה.
ב-4 ביוני 1802 ויתר אחיו קרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה על הכתר, ומכיוון שלא היו לו ילדים, עלה ויטוריו אמנואלה לשלטון במקומו.
בשנת 1814, עם התמוטטות הקיסרות הנפוליאונית, שב בית סבויה לנחלותיו בפיימונטה ובסבויה, ואף נוספו להן נחלות שהיו שייכות לרפובליקת ג'נובה שחדלה מלהתקיים.
הסדרים אלו אושרו על ידי קונגרס וינה.
בשנת 1821 פרצו התקוממויות בממלכה בדרישה ליותר חופש וליברליזם, ומשום כך ב-12 במרץ 1821 ויתר ויטוריו אמנואלה על הכתר.
מכיוון שהיו לו רק בנות ולא בנים, עלה אחיו קרלו פליצ'ה, מלך סרדיניה לשלטון במקומו.
ב-10 בינואר 1824 מת ויטוריו אמנואלה בטורינו.
ב-25 באפריל 1789 התחתן ויטוריו אמנואלה עם מריה תרזה מאוסטריה-אסטה, בתו של הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו ומריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה, ממנה היו לו 7 ילדים:
מריה אנה ריקרדה קרלוטה מרגריטה (1803–1884).
מריה כריסטינה קרלוטה ג'וזפינה גאטנה (1812–1836).
ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה (באיטלקית: Vittorio Amadeo III; 26 ביוני 1726 – 16 באוקטובר 1796), היה מלך סרדיניה בשנים 1773–1796.
ויטוריו אמדאו נולד ב-26 ביוני 1726 בטורינו לקרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה ולפוליקסנה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתם של ארנסט לאופולד, רוזן הסן-רוטנבורג ואלאונורה, רוזנת לוונשטיין-ורטהיים-רוכפורט.
ב-20 בפברואר 1773 מת אביו קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה, וויטוריו אמדאו עלה לשלטון במקומו.
לאחר עלותו לשלטון החל ויטוריו אמדאו לשפר את הביורוקרטיה במדינה ולייעל את הצבא.
בנוסף, התחיל ויטוריו אמדאו לשפר את נמל ניצה, את הסכרים בארצה, ואת הכביש של קוטה בואילטה.
בפרוץ המהפכה הצרפתית נטל ויטוריו אמדאו תחת חסותו את רוזנויות ארטואה ופרובאנס, שהיו בשליטת בני משפחתו.
בהמשך הצטרף לקואליציה הראשונה נגד צרפת.
בשנת 1796 הנהיג נפוליאון צבא של 43,000 חיילים, ומולו ניצבו באיטליה הן הצבא האוסטרי והן הצבא של ממלכת סרדיניה, שהיו עדיפים עליו בכוח אדם ובנשק.
כדי למנוע מיריביו לרכז את כוחם ולהתאחד לצבא אחד גדול הזדרז נפוליאון לאסור קרב על צבא סרדיניה במונדווי ב-28 באפריל והביס אותו.
לאחר ניצחון הצבא הצרפתי כפה נפוליאון הסכם שלום על ממלכת סרדיניה, במסגרתו סופחו לצרפת שטחים שהיו בשליטתה, וחיל מצב צרפתי הוצב בתוך המדינה.
ב-16 באוקטובר 1796 מת ויטוריו אמדאו, ובנו קרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה עלה לשלטון במקומו.
ב-31 במאי 1750 התחתן ויטוריו אמדאו עם מריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד, בתם של פליפה החמישי, מלך ספרד ואליזבטה פארנזה, ממנה היו לו 12 ילדים:
ויטוריו אמדאו הראשון, דוכס סבויה (באיטלקית: Vittorio Amadeo I di Savoia; 8 במאי 1587 – 7 באוקטובר 1637) היה דוכס סבויה מ-1630 עד 1637.
ויטוריו אמדאו נולד ב-8 במאי 1587 בטורינו, לקרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה ולקתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד, בתו של פליפה השני, מלך ספרד ואשתו אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת.
בשנת 1630 מת אביו קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה, וויטוריו אמדאו עלה לשלטון במקומו.
ב-7 באוקטובר 1637 מת ויטוריו אמדאו, ובנו קרלו אמנואלה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1619 התחתן ויטוריו אמדאו עם כריסטין מארי מצרפת, בתו של אנרי הרביעי, מלך צרפת ומארי דה מדיצ'י, ממנה נולדו לו שמונה ילדים:
ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה (באיטלקית: Vittorio Amadeo II) (14 במאי 1666 – 31 באוקטובר 1732) היה דוכס סבויה מ-1675, מלך סיציליה מ-1714 ומלך סרדיניה מ-1718 עד לשנת 1730.
ויטוריו אמדאו נולד ב-14 במאי 1666 בטורינו, לקרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה ולמריה ג'ובאנה בטיסטה מסבויה-נמור, בתם של שארל-אמדה מסבואה-נמור ואליזבת דה בורבון.
בשנת 1675 מת אביו קרלו אמנואלה השני, דוכס סבויה, וויטוריו אמדאו עלה לשלטון במקומו.
בתחילה שימשה אמו כעוצרת הדוכסות, אולם בשנת 1684 תפס ויטוריו אמדאו את השלטון, וגירש את אמו משטחי הדוכסות.
ב-3 בספטמבר 1730 הדיח קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה את ויטוריו אמדאו ועלה לשלטון במקומו, וב-31 באוקטובר 1732 מת ויטוריו אמדאו בטורינו.
ב-10 באפריל 1684, התחתן ויטוריו אמדאו עם אן מארי ד'אורליאן, בתם של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן והנרייטה אן, נסיכת אנגליה.
מריה אדליידה, נסיכת סבויה (1685–1712) - נישאה ללואי, דוכס בורגונדיה, והייתה אימו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת.
מריה לואיזה, נסיכת סבויה (1688–1714) - נישאה לפליפה החמישי, מלך ספרד.
ויטוריו אמדאו, נסיך פיימונטה - (1699–1715) - מת ממחלת האבעבועות השחורות בגיל 16.
קרלו אמנואלה השלישי, מלך סרדיניה (1701–1773) - ירש את אביו כדוכס סבויה ומלך סרדיניה.
אמנואלה פיליברטו, דוכס שאבלה (1705) - מת 18 ימים לאחר לידתו.
ב-12 באוגוסט 1730 התחתן קרלו אמנואלה עם אנה קנאליס די קומיאנה, בתו של פרנצ'סקו מאוריציו קנאליס ופרנצ'סקה מוניקה סן מרטינו ד'אלייה, אך לא היו לו ממנה ילדים.
בנוסף, היו לוויטוריו אמדאו כמה ילדים לא חוקיים מפילגשיו השונות.
ויטוריו גסמן (באיטלקית: Vittorio Gassman, בלידה Vittorio Gassmann; 1 בספטמבר 1922 – 29 ביוני 2000) היה שחקן ובמאי תיאטרון וקולנוע, תסריטאי איטלקי ממוצא יהודי וגרמני.
גסמן היה מייסדו ומנהלו של "תיאטרו ד'ארטה איטליאנו".זכה להערכה רבה בגין מקצועיותו, קולו הנעים, הוורסטיליות והקסם האישי.
כונה Il Mattatore (המטדור) לפי שם הסרט שבו השתתף ובעיקר לפי התוכנית בעלת אותו השם שהנחה בטלוויזיה.
גסמן היה שחקן מועדף של הבמאים מריו מוניצ'לי, דינו ריזי ואטורה סקולה.
השתתף בסרטים חשובים באיטליה ובחו"ל וכן בעשרות סרטי בידור שהביאו לו פופולריות רבה.
לצידם של אלברטו סורדי, אוגו טוניאצי ונינו מנפרדי גסמן נחשב לאחת ה"מפלצות" של הקומדיה האיטלקית (לפי ההגדרה המפורסמת של המבקר ג'אן פיירו ברונטה), אליהם צירפו בשנות ה-1960 גם את שמו של מרצ'לו מסטרויאני.
הוא זכה שבע פעמים בפרס דוד די דונטלו לשחקן הקולנוע הטוב ביותר וב-1975 בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן עבור תפקידו בסרט "בושם נשים".
ויטוריו גסמן נולד בשנת 1922 ברובע סטרופה של ג'נובה, שהיה בזמנו יישוב אוטונומי, כשני בין שני הילדים של מהנדס הבניין הגרמני היינריך גסמן ושל השחקנית לשעבר לואיזה לבית אמברון, יהודיה ילידת פיזה.
משפחת האב הייתה רומית-קתולית והסב, קרל גסמן, כיהן כמנהל תיאטרון בקרלסרוהה.
אחותו הבכורה, מריה לואיזה, נולדה בקרלסרוהה.
בגיל 5 חיה המשפחה בפאלמי במחוז רג'ו קלבריה, בו עבד האב בבניית השכונה החדשה "פרובטון", עבודה שבה הודגש נושא הגנת המבנים מפני רעידות אדמה.
גסמן שמר זכרונות יפים מנופי ילדותו בקלבריה.
בשנת 1936 עברה המשפחה לגור ברומא.
האב לקה בסרטן המעי הגס ונפטר באותה שנה.
גסמן שירש מאמו את האהבה לשירה ולדיקלום, למד לימודים קלאסיים בתיכון-גימנסיה ע"ש טורקוואטו טאסו (שבו למד באותה תקופה גם הפוליטיקאי העתידי ג'וליו אנדראוטי).
אחרי בחינות הבגרות, בשנת 1941, בעידוד אמו, ויתר על לימודי המשפטים כדי להירשם באקדמיה הלאומית לאמנות הבמה שבניהולו של סילביו ד'אמיקו.
עם חבריו ללימודים נמנו פאולו סטופה, רינה מורלי, אדולפו צ'לי, לואיג'י סקוארזינה, אליו פנדולפי, רוסלה פאלק, לאה פדובני ואחר כך פאולו פאנלי, נינו מנפרדי, טינו בואצלי, ג'יאנריקו טדסקי, מוניקה ויטי, לוקה רונקוני ואחרים.
בעל גוף אתלטי, הצטיין גסמן באותן השנים כשחקן כדורסל בקבוצה ס.ס.
פריולי והשתתף בנבחרת הלאומית לכדורסל.
בתום לימודיו באקדמיה בשנת 1943 הופיע לראשונה על הבמה, בתיאטרון אודיאון מילאנו, עם הלהקה של אלדה בורלי, במחזה "Nemica" (האויבת) מאת דריו ניקודמי.
בהמשך שיחק בעונה 1943–1944 בלהקה של אלזה מרליני וב-1945–1946 יחד עם לאורה אדאני וכן עם טינו קארארו וארנסטו קלינדרי שאיתם יצר על במת תיאטרון אליזאו שלישיית שחקנים מפורסמת.
הצטיין ביצירות שונות ומגוונות - מקומדיות בורגניות ועד לתיאטרון אינטלקטואלי - לרבות "אדם" מאת מרסל אשאר ו"מכונת הכתיבה" מאת ז'אן קוקטו.
את הצלחותיו הגדולות כשחקן תיאטרון בשל השיג בלהקה של לוקינו ויסקונטי, לצידם של סטופה, רינה מורלי ופאולה בורבוני.
גסמן שיחק את סטנלי קובלסקי במחזה "חשמלית ושמה תשוקה" מאת טנסי ויליאמס, בכטוב בעיניכם מאת שייקספיר ובהפקת הבכורה האקסטרווגנטית של "אורסטה" מאת אלפיירי בהמשך שיחק ב"להקת התיאטרון הלאומי" של גידו סלוויני, יחד עם מסימו ג'ירוטי וארנולדו פואה בהצגה המצליחה של פר גינט מאת איבסן בתרגומו של גסמן עצמו.
הבכורה התקיימה בתיאטרון ואלה ברומא.
אמנם היו מבקרים שמצאו כי משחקו בדמויות טרגיות כמו פר גינט והמלט היה פחות מעמיק
הופעת הבכורה של גסמן בקולנוע אירעה בשנת 1945 בסרט "Incontro con Laura" (פגישה עם לאורה) בבימוי קרלו אלברטו פליצ'ה, אולם סרט זה אבד.
כך שהסרט הראשון שבו שיחק גסמן וששרד עד ימינו הוא Preludio d'amore משנת 1946 בבימוי ג'ובני פאולוצ'י.
שיחק בסרט זה את תפקידו של חייל שחזר מן המלחמה ומצא כי סביבתו המוכרת השתנתה.
בשנים 1947–1951 שיחק גסמן בסרטי הרפתקאות ופעולה ("בת הקפטן" 1947 של מ.
קמריני, Il cavaliere misterioso - "האביר המסתורי",1949, של ר.
פרדה, Il lupo della Sila "הזאב מסילה" של דויליו קולטי, 1949, "Lo sparviero del Nilo" - הנץ של הנילוס, 1951, בבימוי ג'.ג'נטילומו,
Il leone din Amalfi - האריה מאמאלפי 1950, בבימוי פייטרו פרנצ'ישי, Il tradimento/Passato che uccide - הבגידה/העבר שהורג, בבימוי ר.
פרדה, 1950), הסרט המצרי "הבז" בימויו צלאח אבו סיף, 1950) בהם גילם לרוב את תפקיד הרשע.
מבין כולם משך תשומת לב מיוחדת משחקו ב"דניאלה קורטיס" של מריו סולדטי (1947)
אולם את ההצלחה הגדולה הראשונה קטף האמן בשנת 1949 בסרט "Riso amaro" (האורז המר) לצידה של סילבנה מנגנו בבימויו של ג'וזפה דה סנטיס, והנחשב לאחד מיצירות המופת של הקולנוע הנאוריאליסטי האיטלקי.
באותה שנה שיחק דמות של עיתונאי לצידם של קונטנס דאולינג, נינו פאבזה ובנימינו ג'ילי בסרט Una voce nel tuo cuore של אברטו ד'אוורסה.
ב-1951 הופיע שוב לצידה של מנגנו בסרט אנה.
ב-1952 יחד עם לואיג'י סקוארזינה הקים גסמן וניהל את להקת Teatro d'Arte Italiano (תיאטרון האמנות האיטלקי) והפיק בה את הגרסה הראשונה השלמה באיטליה של המלט, וכמו כן יצירות נדירות יותר כמו "תיאסטס" מאת סנקה ו"הפרסים מאת איסכילוס.
במחזור השלושה עשר של ההצגות הקלאסיות בסירקוזה בשנת 1954 שיחק גסמן את "פרומטאוס כבול" מאת איסכיולוס.
מאוחר יותר, ב-1960 גם כן בסירקוזה שיחק את "אורסטיאה " מאת סופוקלס בבימויו ותרגומו של פייר פאולו פזוליני.
שנת 1956 נחשבת לשנת מפתח בקריירה האמנותית של גסמן, שבה גילם את אותלו ואת יאגו לחליפין עם השחקן הגדול סאלוו רנדונה.
כעבור שלוש שנים הנחייתו את תוכנית הטלוויזיה: "Il Mattatore" (המטדור) זכתה בהצלחה בלתי צפויה.
הכינוי "המטדור" ליווה אותו בכל שאר חייו.
החוזה עם MGM הופסק די מהר וגסמן שיחק בשנים הבאות כמה סרטים איטלקיים עם הפנים אל הקהל הבינלאומי:"Mambo" (ממבו) בבימוי רוברט רוסן (1954), La Donna più bella del mondo (Beautiful but Dangerous) (היפה בנשים) של רוברט ז.
לאונרד, לצידה של ג'ינה לולובריג'ידה (1955), "Guerre et paix" ("מלחמה ושלום)" של קינג וידור (1956)
ב-1957 שכנע את פרנצ'סקו רוזי, אחד מעוזרי ויסקונטי לשעבר, לביים אותו בעיבוד הקולנועי Kean - Genio e sregolatezza לגרסתו של ז'אן-פול סארטר למחזה "Kean" ("קין") של דיומא שהייתה אחת מהצלחותיו הגדולות על במת תיאטרון.
הסרט, בעל רמזים אוטוביוגרפיים המוקדש ל"זוהר ולמצוקות" של כוכב על הבמה זיכה את משחקו של גסמן ביולי 1957 בפרס Grolla d'oro ("גרולת הזהב") בפסטיבל הסרטים של סן ונסאן, במחוז ואל ד'אוסטה.
שנות השישים היו עדות לתנופה נוספת בקריירה הקולנועית של ויטוריו גסמן
אחרי ההצלחה ב"אורז מר" מ-1949 הועסק גסמן בקולנוע באיטליה ובהוליווד, בתפקידים "אתלטיים" ושל נבזים פתיינים
הבמאי מריו מוניצ'לי שינה לו את ההופעה החיצונית ותפר לו תפקידים קומיים, שהיו מנוגדים לנטייתות האישית הידועה.
שיחק ב-"La grande guerra" המלחמה הגדולה) וב"דיפטיך" ההיסטורי (1966) "L'armata Brancaleone"
(צבא ברנקלאונה) ו-""Brancaleone alle crociate" (ברנקלאונה במסעות הצלב), ידע הצלחה גדולה בתפקיד הגנב העלוב בסרט "I soliti ignoti"("עסקים מלוכלכים ברחוב מדונה") של מוניצ'לי (שהיו לו שני המשכים מאוחרים "l'Audace colpo dei soliti ignoti" (1959) של נאני לוי ו-"I soliti ignoti vent'anni dopo" של אמאנציו טודיני (1985).
חידש את העבודה עם דינו ריזי בקומדיות בקורתיות "מרירות" "In nome del popolo italiano" ("בשם העם האיטלקי" משנת 1974), "Anima persa" (נשמה אבודה, משנת 1977),"Caro papà" (אבא היקר משנת 1979) מאוחר יותר "Tolgo il disturbo" ("אני אומר לכם שלום" משנת 1990)
התחבר עם אטורה סקולה ביצירת סרטים כמו C'eravamo tanto amati ("אהבנו כל כך" משנת 1974), La terrazza (משנת 1980), La famiglia (משנת 1987).
בשנת 1978 רוברט אלטמן קרא לו לארצות הברית והעניק לו שני תפקידים גדולים: אחד של מהגר איטלקי עשיר בסרט "חתונה" (A Wedding) והשני - של כומר שטני בסרט "Quintet" (קווינטט)
בחו"ל זכה גסמן להערכה גסמן גם הודות למשחקו בסרטים כמו "הסערה" של פול מזורסקי (1982), "בנוונוטה" של אנדרה דלוו (1983) ו"החיים הם רומן" מאת אלן רנה (1983).
בעשור האחרון לחייו המשיך גסמן להופיע בקולנוע ב "חורף הארוך" בבימויו של חיימה קמינו (1992), Sleepers של בארי לוינסון (1996), שבו הצטיין בגילום דמות איש המאפיה קינג בני
וב"ארוחת ערב" של אטורה סקולה.
בשנת 1990 גילם את סינבד בסרט "אלף לילה ולילה" שביים פיליפ דה ברוקה על פי סיפורי העם 'סיפורי אלף לילה ולילה'.
על אף הצלחותיו בקולנוע, לא נטש גסמן מעולם את התיאטרון.
בתקופה האחרונה של הקריירה העמיד גם את השירה במקום מרכזי בקריירה שלו, וסייע בהפצתן של מספר יצירות זרות בקרב הקהל האיטלקי.
פרפקציוניסט בגישתו, גסמן שנא דיקציה לקויה או את היגוי דיאלקטלי, אם כי כשנדרש ידע טוב מאוד לבטא ברוב הניבים האיטלקיים.
הייתה לו התעוזה להסכים בשנת 1960 לביים את "אדלקי", אחת היצירות הפחות ידועות והפחות "קלות" של אלסנדרו מנצוני, מיוזמתו נבנה ברומא מבנה זמני של תיאטרון-קרקס ענק, בשם "התיאטרון העממי האיטלקי",(Teatro Popolare Italiano) שמוקם יד הפארק דיי דאיני ווילה בורגזה.
המבנה נועד להיות נודד, אולם התברר לא היה מתאים להנעה.
בהמשך הסתפק גסמן במבנה קרקסי אחר שאיתו, נדדה להקתו ברחבי איטליה וריתקה כחצי מיליון צופים (1960)
באותה שנה הציגו וגסמן ולהקתו בתיאטרון הלירי במילאנו מחזה חדש מאת אניו פלאיאנו, (שכתב עם פליני את התסריט של דולצ'ה ויטה, "תושב מאדים ברומא" (Un marziano a Roma) על חייה הריקניים של החברה הרומאית.
גלסמן הפיק הפקות עם יצירות של גדולי המחברים של המאה ה-20, אך גם של קלסיקונים כמו שייקספיר, דוסטויבסקי והמחזאים היוונים הקלאסיים.
בשנת 1963 ביים ושיחק ב-"Il Gioco degli eroi" (משחק הגבורים),מופע אנתולוגי של תיאטרון איטלקי שכללה טקסטים מאת רוזאנטה, גולדוני, אלפיירי, פירנדלו, בטי, דנילו דולצ'י, פטרוני גריפי ואחרים.
עם מופע זה סייר גם בצרפת, אנגלי וניו יורק.
בשנים 1979–1991 ניהל בפירנצה בית ספר לתיאטרון משלו - Bottega Teatrale di Firenze - שהפכה לשם בחיי התרבות של העיר הזאת.
הצליח לגייס במסגרתה דמויות ידועות של עולם התיאטרון והקולנוע האיטלקי והעולמי, כמו ג'ורג'ו אלברטצי (שהיה סגנו למשך שנים רבות), אוראציו קוסטה, אדולפו צ'לי, אנתוני קווין, אנטונלה דאוויזו, אטורה סקולה, איב לה ברטון, סירו פרונה ואחרים.
(1945) Incontro con Laura ,בימוי של קרלו אלברטו פליצ'ה
(1946) Preludio d'amore, בימוי של ג'ובני פאולוצ'י
(1947) Daniele Cortis, (דניאלה קורטיס) בימוי של מריו סולדאטי
(1947) Le avventure di Pinocchio (הרפתקאות פינוקיו) ,בימוי של ג'אנטו גוארדונה
(1948) L'ebreo errante, בימוי של גופרדו אלסנדריני (היהודי הנודד)
(1949) Il lupo della Sila , בימוי של דויליו קולטי
(1949) Riso amaro", בימוי של ג'וזפה די סנטיס
(1949) Una voce nel tuo cuore,בימוי של אלברטו ד'אוורסה
(1950) I fuorilegge, בימוי של אלדו ורגאונו
(1950) Ho sognato il paradiso, בימוי של ג'ורג'ו פאסטינה
(1950) Lo sparviero del Nilo, בימוי של ג'אקומו ג'נטילומו
(1950) Il leone di Amalfi, (האריה מאמלפי) בימוי של פייטרו פרנצ'ישי
(1951) Il tradimento ,(הבגידה) בימוי של ריקרדו פרדה
(1951)(La corona negra), (הכתר השחור) בימוי של לואיס ססלאבסקי
(1951) Anna (אננה) בימוי של אלברטו לאטואדה
(1952) Il sogno di Zorro, בימוי של מריו סולדאטי
(1952) La tratta delle bianche,בימוי של לואיג'י קומנצ'יני
(1953) Sombrero, (סומבררו) בימוי של נורמן פוסטר
(1954) Rapsodia (Rhapsody), בימוי של צ'ארלז וידור
(1954) Mambo,(ממבו) בימוי של רוברט רוסן
(1956) Kean - Genio e sregolatezza, בימוי של ויטוריו גסמן ופרנצ'סקו רוזי
(1956) Guerra e pace,(מלחמה ושלום) בימוי של קינג וידור
La ragazza del Palio, בימוי של לואיג'י צאמפה (1957)
(1958) I soliti ignoti, בימוי של מריו מוניצ'לי
(1958) La tempesta (הסערה), בימוי של אלברטו לטואדה
(1959) Le sorprese dell'amore , בימוי של לואיג'י קומנצ'יני -תפקיד קמאו
(1959) La cambiale, בימוי של קמילו מסטרוצ'ינקווה
(1959) La grande guerra, בימוי של מריו מוניצ'לי
(1960) Il mattatore, בימוי מאת דינו ריזי
(1961) Fantasmi a Roma, בימוי מאת אנטוניו פייטראנג'לי
(1961) Il giudizio universale,בימוי של ויטוריו דה סיקה
(1961) Barabba (בראבא) בימוי מאת ריצ'רד פליישר
{1961) I briganti italiani, בימוי מאת מריו קמריני
(1961) Una vita difficile, בימוי של דינו ריזי - כקמאו
(1962) Il sorpasso, בימוי מאת דינו ריזי
(1962) Anima nera , בימוי של רוברטו רוסליני
(1962) La marcia su Roma, בימוי של דינו ריזי
(1962) La smania addosso, בימוי מאת מרצ'לו אנדראי
(1962) L'avaro, פרק בסרט L'amore difficile, בבימוי של לוצ'אנו לוצ'יניאני
(1963) Il successo, בימוי של מאורו מוראסי
(1963) I mostri, בימויו של דינו ריזי
(1964)Frenesia dell'estate, בבימויו של לואיג'י צאמפה
(1964) Il gaucho , בימוי של דינו ריזי
(1965) Slalom, בימוי של לוצ'אנו סאלצ'ה
(1965) La guerra segreta, בימוים של כריסטיאן-ז'אק ,ורנר קלינגלר, קרלו ליצאני וטרנס יאנג
(1965) La congiuntura, בימוי של אטורה סקולה
(1965) Una vergine per il principe, בימוי של פסקואלה פסטרה קמפנילה
(1966) Le piacevoli notti , בימוי של ארמנדו קריספינו ולוצ'אנו לוצ'יניאני
(1966) L'arcidiavolo ''', בבימוי של אטורה סקולה
(1966) L'armata Brancaleone, בבימוי של מריו מוניצ'ל
(1967) Lo scatenato, בבימוי של פרנקו אינדובינה
(1967) Sette volte donna, בימוי של ויטוריו דה סיקה - שבע פעמים אישה
(1967) Il tigre,בימוי של דינו ריזי
(1967) Questi fantasmi , בימוי של רנאטו קסטלאני
(1968) La pecora nera (הכבשה השחורה) ,בימוי של לוצ'אנו סאל'צה
Il profeta (הנביא), בימוי של דינו ריזי (1968)
(1969) L'alibi , בבימוים של אדולפו צ'לי, ויטוריו גסמן ולוצ'אנו לוצ'יניאני
Dove vai tutta nuda, בבימוי של פסקואלה פסטה קמפנילה
(1969) L'arcangelo, בימוי מאת ג'ורג'ו קפיטאני
(1970) Brancaleone alle crociate (ברקנלאונה במסעי הצלב), בימוי של מריו מוניצ'לי
(1970) Il divorzio , בימוי של רומולו גואריירי
(1971) Scipione detto anche l'Africano (סקיפיו המכונה גם "האפרקיאי") בימוי של לואיג'י מאני
(1972) L'udienza, בימוי מאת מרקו פררי
(1973) La Tosca (טוסקה) בימוי של לואיג'י מאני
(1974) Profumo di donna,בימוי של דינו ריזי
(1974) C'eravamo tanto amati , בבימוי של אטורה סקולה
(1976) Telefoni bianchi, בימוי של דינו ריזי
נאני לוי, לואיג'י מאני, מריו מוניצ'לי ואטורה סקולה
(1976) Il deserto dei Tartari , בבימוי של ולריו צורליני
(1977) Anima persa, בבימוי של דינו ריזי
(1977) I nuovi mostri, בבימוים של מריו מוניצ'לי, אטורה סקולה ודינו ריזי
(1979) Quintet, בימוי של רוברט אלטמן
(1979) Caro papà , בבימוי של דינו ריזי
(1979) Due pezzi di pane , בימוי של סרג'ו צ'יטי
(1980) La terrazza, בימוי של אטורה סקולה
(1980) Sono fotogenico,בימוי של דינו ריזי - קמאו
(1981) Il turno, בימוי של טונינו צ'רווי
Camera d'albergo, בבימוי של מריו מוניצ'לי
(1981) Pelle di sbirro, בימוי של ברט ריינולדס
(1982) La tempesta ,בבימוי של פול מזורסקי
(1982) Il conte Tacchia , בימוי של סרג'ו קורבוצ'י
(1983) Benvenuta , בבימוי של אנדרה דלבו
(1985) Il potere del male , בימוי של קשישטוף זנוסי
(1987) La famiglia, בימוי של אטורה סקולה
(1987) ' I picari , בימוי מאת מריו מוניצ'לי
(1989) Mortacci , בימוי של סרג'ו צ'יטי
(1989) Lo zio indegno, בימוי של פרנקו ברוזאטי
(1990) Dimenticare Palermo , בימוי של פרנצ'סקו ריזי
(1990) Tolgo il disturbo, בימוי של דינו ריזי
(1990) Le mille e una notte ,בימוי של פיליפ דה ברוקה
(1991) !Rossini!Rossini, בימוי של מריו מוניצ'לי - קמאו
(1992) Il lungo inverno , בימוי של חיימה קמינו
(1994) Cento di questi anni ,בימוי מאת קוראדו פרינה
Sleepers , בימוי של ברי לוינסון (1996)
(1998) La cena, בימוי של אטורה סקולה
(1999) La bomba, בימוי של ג'וליו באזה
גסמן נמנע מלהופיע יתר על המידה בתוכניות פופולריות במסך הקטן, אך יחד עם זאת השתתף באלו של הזמרת מינה, של קוראדו מנטוני ופיפו באודו, תוך יצירת רגעים שנחקקו לזמן רב בזיכרון הצופים.
הציבור זכר גם הופעתו בשנת 1997 כנוסטרדמוס בפרסומת לבנק סן פאולו מטורינו, במיוחד את התשובה: "את זה אינני יודע".
בשנות ה-1990 השתתף בתוכנית הטלוויזיה "Tunnel" שבה דיקלם ברצינות אירונית טקסטים כמו חשבון הגז, תפריט של מסעדה או מלוח המודעות.
גסמן עסק גם בכתיבה ספרותית.
1965 - Luca dei numeri (לוקה של המספרים) - רומן בכורה
1996 - Lettere d'amore sulla bellezza (מכתבי אהבה על היופי) יחד עם ג'ורג'ו סואבי.
דובב בסרט של פרנקו זפירלי "רומיאו ויוליה" ובתפקיד מופסה - בגרסה האיטלקית של הסרט המצויר של אולפני וולט דיסני "מלך האריות" (1994) (במקור התפקיד דובב על ידי ג'יימס ארל ג'ונס)
לוויטוריו גסמן היו שלוש נשים רשמיות ושלוש בנות זוג, כולן מתחום המשחק.
אשתו הראשונה: נורה ריצ'י, אם בתו, השחקנית פאולה גסמן, ומאוחר יותר אמו של אוגו פאליאי.
נישואיה עם גסמן בוטלו על ידי בית הדין של הכנסייה הקתולית - Sacra Rota.
נורה ריצ'י הייתה בתם של השחקנים רנצו ריצ'י ומרגריטה באני.
אשתו השנייה: שלי וינטרס, אם הבת ויטוריה (טורי), שגדלה בארצות הברית והפכה לימים לרופאה גריאטרית.
ג'ולייט מייניאל - בת זוג ללא נישואים, אמו של השחקן אלסנדרו גסמן, שהיה בעצמו לשחקן ולבמאי.
אשתו השלישית, עד סוף חייו - דילטה ד'אנדריא (Diletta d'Andrea), אמו של בנם - יאקופו גסמן, במאי.
גסמן היה גם אביו החורג של אמנואלה סאלצ'ה, בנה של דילטה מנישואיה הראשונים לבמאי לוצ'אנו סאלצ'ה.
לגסמן היה בשנים 1953–1960 קשר זוגי מסעיר וארוך עם אנה מריה פררו.
בשנים 1961–1963 נמצא בקשר זוגי עם השחקנית הדנית אנט סטרייברג.
חייו הפרטיים בעיקר ריבוי קשריו הזוגיים והרומנים שניהל, עוררו נגדו בקורות תכופות בשנות ה-1950- 1960.
בהתחלה אתאיסיט מוצהר, במשך הזמן אימץ לעצמו אמונה מיוחדת משל עצמו.
גסמן הלך לעולמו בגיל 77 בביתו ברומא בעקבות התקף לב פתאומי בעת שינה.
אפרו הובא לקבורה בקבר המשפחתי של בני ד'אנדריאה, משפחת אשתו השלישית, בבית הקברות וראנו.
לזכרו הוצב שם לוח קטן מאבן בצורה ספר פתוח עם הכתובת "Non fu mai impallato" ("לא הוצא מעולם מאור הזרקור")
1957 פרס "גרולת הזהב" (Grolla d'oro) של פסטיבל סן ונסאן על משחקו בסרטו "Kean"
1971: פרס צדף הכסף לשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים ה-19 של סן סבסטיאן עבור תפקידו ב"ברנקלאונה יוצא למסע הצלב"
1975: -פרס השחקן הטוב ביותר בהפסטיבל הסרטים ה-28 של קאן עבור משחקו בסרט "בושם נשים"
הפרס דוד די דונטלו לשחקן הקולנוע הטוב ביותר:
1960 בסרט "המלחמה הגדולה" (La Grande Guerra)
1962 עבור Il Sorpasso ("התאונה" או "החיים הקלים")
1967 עבור Il Tigre (הטיגריס)
1979 עבור Caro papà (אבא היקר)
1987 עבור La famiglia (המשפחה)
1982 מדליית זהב מטעם משרד התיירות והמופעים
1987 עבור La Famiglia (המשפחה) - הפרס לשחקן הקולנוע הטוב ביותר
סרט הכסף (Nastro d'argento) מטעם האיגוד האיטלקי לעיתונאי קולנוע לשחקן הקולנוע הטוב ביותר:
1959 עבור I soliti ignoti (עסקים מלוכלכים ברחוב מדונה)
סרט הכסף (Nastro d'argento) לשחקן המשנה הטוב ביותר
ויטוריו אמדאו השני, נסיך קריניאנו (באיטלקית: Vittorio Amedeo II di Savoia-Carignano; 31 באוקטובר 1743 - 10 בספטמבר 1780), היה נסיך קריניאנו בין השנים 1778–1780 וסבו של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה.
ויטוריו אמדאו נולד ב-31 באוקטובר 1743 בטורינו, ללואיג'י ויטוריו, נסיך קריניאנו ולכריסטינה הנרייטה, רוזנת הסן-רוטנבורג, בתם של ארנסט לאופולד, רוזן הסן-רוטנבורג ואלאונורה מלוונשטיין-ורטהיים, והוא נקרא על שם דודנו ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה.
בשנת 1763 התגייס ויטוריו אמדאו לצבא ממלכת סרדיניה, והגיע בו לדרגת לוטננט גנרל.
ב-18 באוקטובר 1768 התחתן ויטוריו אמדאו עם ז'וזפין, נסיכת לורן, בתם של לואי, נסיך בריון ולואיז דה רואן.
ממנה היה לו בן אחד - קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו.
בשנת 1778 מת אביו לואיג'י ויטוריו, נסיך קריניאנו, וויטוריו אמדאו ירש את תאריו.
אולם כעבור פחות משנתיים ב-10 בספטמבר 1780 מת ויטוריו אמדאו, ובנו קרלו אמנואלה, נסיך קריניאנו ירש את תאריו.
ויטוריו אמדאו הראשון, נסיך קריניאנו (באיטלקית: Vittorio Amedeo I di Savoia-Carignano; 1 במרץ 1690 - 4 באפריל 1741), היה נסיך קריניאנו בין השנים 1709–1741.
ויטוריו אמדאו נולד ב-1 במרץ 1690 בטורינו, לאמנואלה פיליברטו, נסיך קריניאנו ולמריה אנג'לה קטרינה ד'אסטה, בתם של בורזו ד'אסטה ואימפוליטה ד'אסטה.
בשנת 1696 קיבל ויטוריו אמדאו את התואר "אביר הבשורה".
בשנת 1709 מת אביו אמנואלה פיליברטו, נסיך קריניאנו, וויטוריו אמדאו ירש את תאריו.
ב-7 בנובמבר 1714 התחתן ויטוריו אמדאו עם מריה ויטוריה מסבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה וז'אן בטיסט דה אלבר דה לינה.
חמיו הפגין כלפיו חיבה, אך בשל פזרנותו המופרזת לא שילם לו את 400,000 הליברות שהובטחו לו.
כאשר נתבע ויטוריו אמדאו על ידי אחיותיו, שבנדוניה שלהן הוא הימר, הוא ברח לצרפת בסוף 1718, ושם הוא מונה לגנרל בצבא הצרפתי וחי חיים מפוארים.
בעקבות הימוריו הרבים במהלך השנים, איבד ויטוריו אמדאו את שאטו דה קונדה, ועבר להתגורר במלון סואסון שלימים נבנתה על אותו השטח, בורסת המסחר של פריז.
הוא נאלץ למכור גם אוסף אמנות יקר, משום שהוא בזבז הון עתק על הימורים ועל פילגשו ברברה קמפאניני.
מאוחר יותר חזר ויטוריו אמדאו לטורינו, שם מת ב-4 באפריל 1741, ובנו לואיג'י ויטוריו, נסיך קריניאנו ירש את תאריו.
ב-7 בנובמבר 1714 התחתן ויטוריו אמדאו עם מריה ויטוריה מסבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השני, מלך סרדיניה וז'אן בטיסט דה אלבר דה לינה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ג'וזפה ויטוריו אמדאו, נסיך סבויה (1716)
אנה תרזה, נסיכת סבויה (1715–1787), התחתנה עם שארל דה רואן, נסיך סוביז
ויטוריו אמדאו, נסיך סבויה (1722)