tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא מיוצרים נבגים הפלואידים המסוגלים להתחלק, כך שבדרך כלל אין פאזה הפלואידית רב-תאית.
לחלק מהחרקים יש מערכת קביעת מין לפיה זכרים הפלואידים נוצרים מביצים לא מופרות; עם זאת, נקבות המיוצרות מביצים מופרות הן דיפלואידיות.
חילוּן הוא מעבר של חברה מזהות, זיקה, ערכים או מוסדות דתיים, לכיוון זהות, ערכים ומוסדות חילוניים.
במקור, המונח מגיע מן הנצרות ומציין הפקעה של דבר-מה מן הקודש אל החול, כלומר התחום שאין בו קדושה.
החול, או הסקולארי, הוא בהשאלה כל תחום או דבר שלדת אין אחיזה בו.
תהליך החילון בתרבות המערב החל ברנסאנס במאה ה-14 לערך, עם הענקת חשיבות מחודשת לאדם אל מול האל, המשיך ברפורמציה של המאה ה-16 שהחלישה מאוד את הכנסייה הקתולית והכניסה פלורליזם בשאלות הדת, וגאה לאחר תקופת הנאורות במאה ה-18 שהעמידה במרכז את הרציונל האנושי.
לב החילון הוא דחיקתה של הדת הנוצרית המסורתית ושל עיקריה, משליטה כמעט גמורה בתודעה, במוסר ובחיי הכלל, אל ספירה הולכת ומתמעטת של החיים הפרטיים, שנדונה לבחירה האישית ולמצפון של האינדיבידואל, אם בכלל.
מן העולם הנוצרי המערבי, החילון התפשט לרחבי תבל, בייחוד בהשפעת הקולוניאליזם האירופאי.
החילוניות לא ידועה לנו מהתקופה של לפני הופעת המונותאיזם, ההצהרה של האדם על עצמו כחילוני או כבלתי דתי באה אל מול הדרישה הדתית להקדשה עצמית וחברתית.
מסיבה זו גם אין למצוא תפיסות חילוניות בתרבויות לא מערביות כמו תרבויות יבשת אמריקה, אפריקה או מזרח אסיה בטרם הגיעה אליהם התרבות המערב-אירופית הנוצרית.
בנוסף, העובדה ההיסטורית מציגה כי החילונות איננה ניצבת כנגד כל דת מונותאיסטית.
היא קיבלה מעמד איתן דווקא בתוך מדינות של החברה הנוצרית, ולא במדינות האסלאם – על אף שדרישותיו להקדשה חריפות עוד יותר.
על רקע הסמכותיות הדתית, בעיקר הנוצרית, של ימי הביניים נשמעים קולות ראשונים של התרסה כלפי החיוב להחזיק באורח חיים דתי, דברים כאלה מופיעים בתיעוד חקירות האינקוויזיציה.
ההומניזם של הרנסאנס, ערב העת החדשה (כפי שהתבטא למשל בשלילת הדוגמטיות והחיפוש אחר אמת אחת המשותפת לכל הדתות במחשבתו של פיקו דלה מירנדולה), חתר תחת המונופולין של הכנסייה על האמת והידע.
ההומניזם, יחד עם הרפורמציה אותה עודד, הביא לקריסת סדר העולם הזה.
הגותו של הפילוסוף ברוך שפינוזה הייתה אבן בוחן בערעור על האמיתות הדתיות הישנות.
שפינוזה, ששלל את תוקפם של כתבי הקודש ואת האפשרות שהתרחשו נסים, היה ממנסחי הרעיון של דת טבעית כתחליף לתאיזם.
מוכרת בהקשר זה אמירתו של פייר-סימון לפלס: – "(אלוהים?) לא הזדקקתי להיפותזה זו", אמירה המדגישה את הוצאת העל-טבעי ממערכת החשיבה ואת הכפפת ההבנה האנושית את העולם למה שניתן להוכיח באמצעים מדעיים.
בקהילה המדעית, בראשיתה של המאה ה-19, היו שסברו כי האמונה הדתית תיעלם תוך כדי תהליכי הקידמה שעוברת הציוויליזציה.
הטענה הייתה כי האנושות עוברת מחשיבה המתאפיינת בביטויים מאגיים ומיסטיים, לקודים ומערכות חשיבה המאורגנים סביב הנחות לוגיות, שיטתיות-מדעיות.
תאורטיקנים רבים כדוגמת קרל מרקס, גאורג זימל, אדוארד טיילור, אמיל דורקהיים ומקס ובר, תיארו את הדת, בשל כך, כמצע של אמונות טפלות, מיתולוגיות, קסמים, מאגיה וכישוף.
בהמשך התגבשה תאוריה זו לכדי פרדיגמה מובילה, על פיה, יחד עם (ואולי בעקבות) תהליכי מודרניזציה כדוגמת רציונליזציה, תיעוש, בירוקרטיזציה, התמחות ועיור, החוויה המודרנית מכילה בתוכה גם תהליכי חילון.
גורמים לתהליך החילון בעת החדשה
החל מהמאה ה-17, הסדקים בשלטון הדת באירופה התרחבו והחל תהליך החילון המודרני הגדול.
הומניזם, לאומיות, וסוציאליזם, הוצעו כתחליף לדת, ולעיתים אף שללו אותה באופן ישיר ומוצהר.
במאה ה-19 תאוריות מדעיות קראו תיגר על אמונות דתיות.
התאוריה המרכזית שערערה את מעמדה של הדת הייתה תאוריית האבולוציה של צ'ארלס דרווין, שכפי שארנסט מאייר מסביר, ערערה את תפיסת הדת בלפחות שלושה אופנים.
ראשית, היא ערערה את מקומו של האדם בראש היררכיית הטבע.
בתפיסה הדרווינית האדם איננו נזר הבריאה, כפי שמניחה הדת, אלא יצור שהתהווה והתפתח כמו כל שאר עולם החי והצומח.
שנית, דרווין הציע הסבר טבעי לתופעות מורכבות שעד לזמנו הוסברו רק על ידי קיומו של יוצר תבוני.
שלוש, דרווין הראה שהתפיסה האפלטונית (שבה גם דגלה הדת), שלפיה לכל דבר בעולם יש מהות ייחודית ואין אפשרות למעבר הדרגתי בין דבר לדבר, היא שגויה.
בניגוד לאמונה הדתית שכל דבר בעולם קיים בימינו כפי שהיה ביום בריאתו, ללא שינוי, הראה דרווין כי העולם הביולוגי עובר שינויים מהותיים.
הצלחות המדע חיזקו את ההכרה בשיטה המדעית ובתפיסה האמפירית, דבר שעמד בניגוד לדת המבוססת על אמונה.
למשל, הצלחות בתחומי הרפואה ערערו את האמונה שרפואה היא בידי שמים ותפילה עוזרת לרפא חולים, המודל הגאוצנטרי הוכח כשגוי, ועוד.
המודרניות שחקו את הדת באופנים רבים.
שיפורים טכנולוגיים חיזקו את האמונה בכחו של האדם לפתור את בעיותיו בעצמו, ללא הזדקקות לכח עליון.
המודרניזציה הביאה עימה אמצעי תקשורת חדשים, כגון עיתונים, טלפון ורדיו, דבר שיצר "שפע הולך וגדל של דעות, ערכים והשקפות עולם", והציב "אתגר בפני כל המסורות הדתיות".
אידאולוגיות מוסריות ופוליטיות חדשות, שהציבו את זכויות האדם במרכז והטיפו לשוויון, לא התיישבו עם תפיסות המוסר הדתיות.
התפיסה המדעית לבחינת המקרא, שהחלה במאה ה-17 והשתכללה מאוד במאתיים השנים אחרי כן, ערערה את האמונה המקובלת לגבי חיבור ספרי התנ"ך והברית החדשה, והם הוצגו כיצירות אנושיות שחוברו בהדרגה ושנוסחיהן שונו מאוד לאורך ההיסטוריה.
הרפורמציה הפרוטסטנטית שמה קץ לאחדותה של הנצרות המערבית, קראה לפרשנות עצמאית של כתבי הקודש, וחיסלה את הסמכות הכנסייתית במרחבים רבים.
הפילוג בין קתולים ופרוטסטנטים, וכמעט מיד בין קלוויניסטים ללותרנים ולרפורמטורים רדיקלים, חיסל את הסיכוי לכך שדת שלטת אחת תוכל לטעון למונופולין על האמת.
מלחמות הדת ביבשת ובבריטניה, שחוללו הרס עצום, הניעו הוגים לקרוא לסובלנות דתית ולניתוק האמונה משאלות פוליטיות.
פרדיגמת החילון מכילה בתוכה כמה נוסחים.
המשותף לכולם היא הטענה כי מוסדות דתיים ומוסדות לא דתיים עברו לאורך השנים, ובמיוחד בתקופה המודרנית, תהליך של בידול (דיפרנציאציה).
הטענה היא כי הסימביוטיקה בין מוסדות הדת ובין מוסדות המדינה נחלשה בתקופת ימי הביניים, והבידול העמיק בתקופה המודרנית.
התאורטיקנים חלוקים באופן בו הם רואים את ההשפעה שיש לתהליך הבידול החברתי על היחסים בין הספרות הדתיות והלא דתיות, ועל העוצמה הדתית והאופי של האינדיבידואל הדתי.
אחת ההגדרות המקובלות ביותר באקדמיה, שנטבעה על ידי פיטר גלסנר ב-1977, נוקבת בעשרה סוגים שונים של תהליכי חילון:
שקיעה בהיקף הפרקטיקה הדתית, רמת האמונה הדתית וההזדהות עם דתות.
הַשְגָרָה (רוּטִינִיזַצְיָה), ההופכת תנועות דתיות חדשות ורדיקליות למוסדיות ושמרניות, תוך פשרה עם החברה הכללית והתמתנות.
בידול (דִּיפֶרֶנְצְיַאצְיָה), שבו דת מקבלת מעמד שונה בחברה, ובדרך כלל מכירה בכך שהיא אמונה אחת בין רבות.
התנתקות, שבה רכיבים שונים בחיי הכלל, כמו מוסדות, נפרדים מהדת.
שינוי (טרנספורמציה), שבמהלכו דת עוברת תמורה במענה ללחצים חברתיים שונים, כפי שהפרוטסטנטיות היא טרנספורמציה של הנצרות האירופאית הישנה.
הכללה, הגורמת לדת ל"היבלע" במקצב החיים, לטשטש את מאפייניה השנויים-במחלוקת ולהפוך למזמינה יותר עבור הכלל.
תיחום הקדושה (דה-סקרליזציה), שהוא צמצום או הוצאת יסודות מקודשים מהעולם החומרי, גם על ידי העברתם למוקד פולחני מוגדר וכדומה, והותרת שאר המרחב כנתון לשליטת מושגים לא-מקודשים.
התפלגות (סגמנטציה), פיתוח של מנגנונים דתיים ייעודיים, התופסים את מקומם לצד מוסדות חברתיים אחרים וממשטרים את תפקיד הדת בחברה.
חילון במובן של מודרניזציה, כלומר תהליכי עיור, תיעוש, בירוקרטיזציה וגיוון דתי-תרבותי המחלישים את אחיזת הדת בחברה.
חילוניות במובנה ה"קשה", כלומר שלילה של הדת.
מקס ובר ואמיל דורקהיים, מאבות הסוציולוגיה, היו חלוצי הגדרת החילון כתהליך חברתי.
ובר דן ב"הסרת הקסם" (entzauberung) מן העולם עקב התקדמות הידע האנושי, ומעבר לעולם מודרני רציונלי ובירוקרטי.
"פרדיגמת החילון" שניסחו תפסה את מערכת היחסים בין המודרניות ובין הדת כליניארית, כך שלכל מקום שאליו מגיעה המודרניות, הדת נסוגה ונחלשת.
החוקרים השונים מדגישים שלושה ממדים של חילון:
ממד קוגניטיבי: תהליכי רציונליזציה; שקיעתה של מסגרת ההתייחסות העל-טבעית לטובת הסברים ארציים
ממד מוסדי: בידול, תהליך בו מוסדות חילוניים אוטונומיים תופסים את תפקידם של מוסדות הדת הישנים
ממד התנהגותי: הפרטה, מעבר הדרגתי של הדת מהמרחב הציבורי אל הפרטי
החל משנות ה-70 של המאה ה-20, האקדמיה דחתה את "תזת החילון" הקלאסית, לאור עלייתם של כוחות דתיים רבי-עוצמה, בייחוד התחייה האוונגליסטית בארצות הברית והפונדמנטליזם האסלאמי.
המחקר הסוציולוגי והאנתרופולוגי החל להצביע על פריחתם של כתות, תנועות, ארגונים וקהילות דתיות חדשות, וכן על הקצנה גוברת והולכת של זרמים מסוימים בתוך הדתות המונותאיסטיות, כתגובה למודרנה.
במקום ההנחה על חילון ליניארי, אומצו מודלים מורכבים יותר או גישות פוסט-חילוניות.
עם זאת, הסוציולוג יירג שטולץ טען שבמאה ה-21 עולה מחדש מעמדה של הפרדיגמה, לנוכח נתונים אמפיריים רבים המוכיחים אותה.
בארצות הברית ישנה הפרדה היסטורית בין דת למדינה ברמת הממשל, ועם זאת רמת הדתיות של אזרחיה גבוהה בהרבה מאשר ברוב מדינות מערב אירופה.
למרות רמה גבוהה זו, המגמה לאורך מרבית המאה ה-20 וראשית המאה ה-21 היא של חילון הולך ומתרחב.
עם זאת, החוקר אריק קאופמן טען כי אף על פי שכ-37% מהצעירים (בני 24 ומטה) בארצות הברית מגדירים עצמם כ"לא משויכים דתית" (unaffiliated), דעיכת הדתיות במדינה תיעצר ותתייצב על כמחצית מהאוכלוסייה, בדומה למצב בסקנדינביה ובצרפת.
קאופמן מונה שלושה גורמים שעשויים לאזן את תהליך החילון בארצות הברית עד כדי עצירה מוחלטת עד אמצע המאה ה-21:
הגירה - רוב המהגרים הם אנשים דתיים, ודור ההמשך של מהגרים נוטה לדבוק באמונה יותר מדור ההמשך של מקומיים.
פריון - שיעורי הפריון בקבוצות דתיות, ובעיקר קבוצות דתיות קיצוניות כגון מורמונים, אמיש ויהודים חרדים, גבוהים יותר מאשר באוכלוסיות לא-דתיות, וגיל הנישואין נמוך יותר.
סנקציות על נטישת הדת - בחברות דתיות מאוד יש לעזיבת האמונה משמעויות חברתיות כבדות, לפעמים עד כדי נטישה של משפחה, חברים, פרנסה וזהות, מה שמקשה מאוד על ביצוע המהלך.
במאה ה-21, בזכות מדידת היבטים שונים של חילון בתאריכים שונים ובקבוצות גיל שונות, הוברר כי במדינות רבות במערב, החילון מתקדם באופן דומה: כל דור (או קבוצת גיל אחרת, למשל ילידי עשור מסוים) דתיים פחות מן הקודם.
בניגוד לתהליך חילון סדיר זה, רמת הדתיות בתוך ילידי אותו עשור היא פחות סדירה: היא עשויה לעלות, לרדת, או להישאר ללא שינוי ממשי עם העלייה בגיל.
בין המדינות (בנוסף על ארצות הברית) שבהן זוהה תהליך כזה: בריטניה, אוסטרליה, קנדה, ניו זילנד, צרפת, בלגיה וספרד.
מממצאי הסקר החברתי שנערך בשנת 2018 על ידי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה עולה כי 18% מהאוכלוסייה היהודית הבוגרת דיווחו כי נעשו דתיים יותר במהלך חייהם, לעומת 19% שדיווחו שנעשו פחות דתיים.
בקרב המוסלמים 3% דיווחו כי נעשו פחות דתיים ו-30% כי נעשו יותר דתיים.
במחקר על נתוני הסקר החברתי של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה משנת 2009, כשליש עד 40% מן הנסקרים היהודים שינו את הזדהותם הדתית במהלך חייהם, כאשר מתוכם כשני שלישים שינו אותה להזדהות יותר חילונית, וכשליש להזדהות יותר דתית.
מבין הנסקרים שגילם עלה על 45, הרוב שינו את ההזדהות הדתית שלהם, כאשר שינוי להזדהות יותר חילונית היה נפוץ פי 2.5 בקבוצת הגיל של בני 45–59, ופי 5.4 בקבוצת הגיל של בני 60 ומעלה.
מחקר של מוסד שורש למחקר כלכלי-חברתי מעריך כי קיימת בישראל תזוזה בין-דורית חזקה לכיוון החילוני אצל יהודים דתיים ומסורתיים, ומאידך שיעורי הפריון והנאמנות לאורח החיים של המגזר החרדי מביאים לעליה הדרגתית במידת הדתיות של האוכלוסייה.
מחקר של מכון טאוב מעריך כי למרות הפריון הגבוה של חרדים ודתיים, הגידול של מערכות החינוך הדתיות ומספר המצביעים למפלגות חרדיות קטנים מהצפוי לפי שיעורי הפריון של המגזר, בעוד מערכת החינוך הממלכתי גדלה בניגוד לתחזיות.
לשיטתם, מצביעים נתונים אלה על ניידות דתית לכיוון החילוני, שמאזנת את הפריון הגבוה ועשויה להשפיע באופן ניכר על הרכב האוכלוסייה הצפוי לשנת 2059, עד כדי עליית אחוז החרדים ל-28% בלבד מהיהודים בישראל (לפי החלופה הגבוהה) במקום 37%.
חילוף יונים מוגדר כהחלפה של יונים בין שני אלקטרוליטים.
אולם, המילים חילוף יונים נפוצות יותר בתיאור של מספר תהליכים כגון טיהור שפכים, הפרדה, ונטרול זיהום של תמיסות מימיות או תמיסות שמכילות יונים אחרים כאשר נעשה שימוש במחליף יונים מוצק.
בתהליכי חילוף יונים, היונים מוחלפים בין תמיסה ומחליף יונים, מוצק לא-נוזלי או ג'ל.
מחליפי יונים נפוצים הם שרף, זאוליט, מונטמורילוניט, חרסית והומוס.
מחליפי יונים הם מחליפי קטיונים עבור קטיונים הטעונים במטען חשמלי חיובי או מחליפי אניונים עבור אניונים הטעונים במטען חשמלי שלילי.
ישנם גם מחליפים אמפוטריים שיכולים להחליף אניונים וקטיונים במקביל.
אולם, החילוף המקביל של קטיונים ואניונים מבוצע באופן יעיל יותר במגיבים שהם מחליפים יוניים הנקראים מצע מעורב.
המצע המעורב מכיל תערובת של מחליפי שרפים אניוניים וקטיוניים.
תהליך חילוף היונים הוא תהליך הפיך, וניתן לטעון או להעמיס על המחליף את היון המבוקש באמצעות שטיפה בכמות גדולה של היונים הללו.
שיטת חילוף היונים משמשת באופן נרחב בטיהור מים ביתי ותעשייתי על מנת להפיק מים רכים.
דבר זה מושג באמצעות חילוף קטיוני סידן (Ca+2) ומגנזיום (Mg+2) כנגד נתרן (Na+) או מימן (H+).
אולם, התחום שבו חילוף היונים הוא היעיל ביותר מבחינה כלכלית הוא הפרדות יוניות שבהן צריך להפריד תוצר בדרגת טוהר גבוהה, או שיש צורך לחלץ יון המצוי בריכוז נמוך מאוד וכדומה.
דוגמה טיפוסית ליישום של התהליך היא הכנת מים טהורים לתעשיות מימיות וגרעיניות.
כרומטוגרפיית חילוף יונים היא שיטה כרומטוגרפיית נפוצה מאוד באנליזות כימיות ובהפרדה של יונים.
לדוגמה, בביוכימיה משתמשים בה באופן נרחב כדי להפריד מולקולות טעונות כגון חלבונים.
כמו כן, עושים שימוש נרחב בחילוף יונים גם במזון ובמשקאות חריפים, הידרומטלורגיה, גימור מתכות, תעשיות כימיות ופטרוכימיות, תרופות, סוכר וממתיקים שונים, אדמה ומי תהום, תחום הגרעין, מים תעשייתיים ומרוככים, מוליכים למחצה, כוח, ומגוון רחב של תעשיות אחרות.
דוגמה נוספת היא מחזור "אנטי-פריז" (נוזל מונע קיפאון שבדרך כלל מכיל די אתילן גליקול), שבו מעבירים את הנוזל דרך חומר מחליף יונים ומרחיקים מתכות ומלחים לא רצויים.
חִלּוֹנוּת או חילוניות היא השקפה הדוגלת בניהול ענייני אנוש בהתבסס על שיקולים נטורליסטיים, ללא מעורבות דת.
חילוניות מתבטאת בדרך-כלל בתמיכה בהפרדת דת ומדינה, ובאופן כללי יותר, בשאיפה למזער או להעלים את מעורבות הדת בכל תחום ציבורי.
בנוסף, למונח "חילוניות" מגוון רחב של משמעויות, ובאופן הסכמטי ביותר, היא עשויה לציין עמדה המבקשת לקדם את החול בכל הקשר נתון שהוא.
חילוניות עשויה להתייחס גם להשקפת עולם נטורליסטית המבקשת להבין את העולם במושגים גשמיים ללא הזדקקות לאמונות טרנסצנדנטיות; לאתאיזם, ועוד.
ישנן מסורות מובהקות של חילוניות ברחבי העולם, שלכל אחת מהן דגשיה ומאפייניה: החל במעורבות חזקה של המדינה להחלשת הדת הממסדית המקומית כבצרפת ובטורקיה, עבור דרך הפרדה חותכת בין הדתות למרחב הפוליטי כבארצות הברית, ועד למחויבות לפלורליזם ולשוויון בין כל האמונות כבהודו.
הטיעונים התומכים בחילוניות רבים ומגוונים, החל מהצהרות שהיא מרכיב מכריע במודרניזציה, או שהדת והערכים המסורתיים נחשלים או מפלגים, ועד לטענה שחילוניות היא הדרך היחידה להבטיח חופש דת.
התפיסה האירופית של חילוניות, הנקראת 'לאיסיטה', טוענת שהחילוניות היא תנועה החותרת למודרניזציה, ולהתבדלות מערכים דתיים ומסורתיים.
בארצות הברית, התפיסה היא שהחילוניות המדינית הגנה על הדת מהתערבות של הממשלה.
את המונח האנגלי "חילוניות" (secularism) טבע הסופר הבריטי ג'ורג' הוליוק ב-1846. הוליוק המציא את המונח כדי לבטא את השקפתו הרואה סדר חברתי הנפרד מהדת, מבלי לבטל או לבקר בצורה פעילה את האמונה הדתית.
כאגנוסטיקן מוצהר הוליוק טען כך:
על אף שהמושג היה חדש, הדעות שעליהן היה מבוסס היו קיימות לאורך ההיסטוריה.
לדוגמה, שיטתו הפילוסופית של אבן רושד, שכללה הפרדה בין דת לפילוסופיה.
בארי קוזמין מהמוסד לחקר החילוניות בחברה ובתרבות מפצל את החילוניות לשני סוגים: חילוניות חזקה וחילוניות חלשה.
לפי קוזמין, "הדוגל בחילוניות חזקה מתייחס לטענות דתיות כלא-לגיטימיות מבחינה אפיסטמולוגית, שאין להן הצדקה על ידי היגיון או ניסיון." לעומת זאת, חילוניות חלשה גורסת כי "בלתי אפשרי להשיג אמת מוחלטת, ולכן ספקנות וסובלנות צריכות להיות עקרונות העולים על הערכים, בשיחה על מדע ודת."
במונחים מדיניים, החילוניות דוגלת במטרה של הפרדת הדת מהמדינה, היינו אי יצירת קשרים, או פרימת קשרים קיימים, בין הממשלה לדת המדינה, והחלפת חוקים המבוססים על כתבי דת (כמו התורה והשריעה) בחוקים אזרחיים.
החילוניות, לרוב, משייכת עצמה לעידן הנאורות באירופה, וממלאת תפקיד מרכזי בחברה המערבית.
עקרון הפרדת הדת והמדינה בארצות הברית וכן ה'לאיסיטה' בצרפת מתבססים על עקרונות החילוניות.
לעיתים, דתות מנסות להשפיע על החלטות פוליטיות או להשיג השפעה או הטבות ספציפיות.
נוצרים רבים התומכים במדינה חילונית וסבורים כי לרעיון יש תמיכה בכתבי הקודש, במיוחד בהצהרתו של ישו "תנו מה שלקיסר, לקיסר.
למרות זאת ישנם פונדמנטליסטים (בעיקר בארצות הברית ובעיקר מהנצרות הפונדמנטליסטית) המתנגדים לחילוניות, וטוענים כי בעת החדשה ישנה אידאולוגיה חילוניות "קיצונית" וכי זה איום על "זכויות הנוצרים" והביטחון הלאומי.
הכוחות הדתיים הפונדמנטליסטים העיקריים בעולם המודרני באים מהאסלאם הפונדמנטליסטי ומהנצרות הפונדמנטליסטית, על אף זאת, ישנם מיעוטים דתיים שרואים בחילוניות מדינית חלק מרכזי בשימור זכויות שוות.
ישנן מדינות מוכרות כ"חילוניות חוקתית", כמו צרפת, הודו, קוריאה הדרומית, יפן, טורקיה, וארצות הברית, אך לא לכולן יש צורות ממשל דומות.
מלבד זאת, על אף שיתוף הפעולה עם האורתודוקסים, בנימין זאב הרצל כיוון אל עבר מדינה חילונית, שבה אנשי הדת לא יתערבו בפוליטיקה: "בענייני המדינה, עם כל ההערכה כלפיהם, אל להם להתערב – פן יביאו עליה קשיים מבית ומחוץ".
התנועה הציונית שילבה בתוכה מרכיבים חילוניים בעיקר, לצד מרכיבים דתיים מסוימים.
בזרם הדתי ניכרה התנגדות משמעותית מצד היהדות החרדית, שחששה מהשפעתה החילונית של התנועה הציונית.
דגל החילוניות המדינית הורם בעיקר על ידי הציונים הכלליים, גורמים רוויזיוניסטיים-ליברליים וקבוצות סוציאליסטיות.
עם זאת, במעמד הקמת המדינה לא אומץ מודל חילוני-מדיני טהור כפי ששאפו גורמים ליברליים.
תחת זאת, נוצר מודל שבו גורמים סוציאליסטיים הובילו ניסיון למעורבות ושליטה בנושאי דת, מה שיצר מתחים ועימותים בין דת ומדינה.
כתוצאה מחשיפה לרעיונות שרווחו באירופה, התפתחה חשיבה חילונית גם בחלק ממדינות האסלאם בתחילת המאה ה-20. בטורקיה, לאחר הניצחון במלחמת העצמאות הטורקית (1919–1923), השיק מוסטפא כמאל אטאטורק מודרניזציה חילונית ששימשה מודל למנהיגים פוליטיים אחרים בעולם המוסלמי.
אחד ההוגים החילונים הבולטים בעולם המוסלמי היה עלי עבד א-ראזיק, אשר ב-1925 פרסם את ספרו "האסלאם ויסודות השלטון" (אל-אסלאם ואל-חוכם'' ), בו טען כי מותר למוסלמים לבחור באופן חופשי את שיטת השלטון שלהם, מאחר שמוחמד לא הקים מערכת כזו והקוראן והסונה לא סיפקו כל הנחיות לכך.
חברות מערביות מודרניות בדרך כלל נחשבות כחילוניות, בגלל חופש הדת הכמעט מושלם (אדם יכול להאמין בדת כלשהי, בכמה דתות או באף דת, ללא שום אפליה משפטית או חברתית), כולל האמונה הכללית שהדת בסופו של דבר לא מתקשרת להחלטות פוליטיות ולחיי היום-יום.
אף על פי כן, ההשקפות המוסריות שנובעות ממסורות דתיות עדיין חשובות מבחינה פוליטית בחלק מהארצות הללו, כמו קנדה, צרפת, טורקיה וארצות הברית.
בחלק מהן, התייחסויות דתיות נחשבות לא במקום בפוליטיקה השלטת.
לדוגמה, אחד מהראשונים שזיהו את טבעה של החברה החילונית, די אל מונבי, מאפיין את החברה החילונית כך:
מסרבת להתמסר כליל להשקפה אחת על העולם ותפקידו של האדם בו.
אינה בהכרח הומוגנית, אך פלורליסטית.
היא סובלנית, וזה מגדיל את מעגל ההחלטות הפרטיות.
בעוד שלכל חברה יש מטרות משותפות, מה שמרמז שחייבים להחליט על דרך לפתירת בעיות, ומסגרת דומה לחוק; בחברה חילונית זה מוגבל ככל האפשר.
לפתירת בעיות ניגשים ברציונליות, תוך כדי בחינת עובדות.
החברה החילונית אומנם לא מציבה מטרה ראשית, אבל עוזרת לחבריה להגשים את מטרותיהם.
החברה החילונית היא חברה ללא תדמית רשמית.
וללא שאיפה דומה לסוג התנהגות מסוים עם יישום אוניברסלי.
שאיפות חיוביות מאחורי החברה חילונית:
כבוד עמוק לפרט ולקבוצות קטנות שאליהן הוא משתייך.
צריך לעזור לכל אדם לממש את המצוינות הפרטית שלו.
שבירת החומות בין מעמדות חברתיים וכתות.
בסוציולוגיה המודרנית, שנולדה ממשבר לגיטימציה לדמויות סמכות דתיות מערביות מסורתיות, אמיל דורקהיים עסק בשאלת הסמכות בחברות שעברו חילון ועם החילון כתהליך חברתי והיסטורי.
עם אנשי האקדמיה שעבודתם עזרה להבנה של דברים אלו נמנים די אל מונבי, מקס ובר, קארל ל.
אברמס, קארל לווית', פיטר ל.
חילוניות יכולה להיות גם אידאולוגיה חברתית שבה הדת ואמונות על-טבעיות לא נראות חשובות להבנה של העולם ובמקום זה מופרדות מעניינים של הסקת מסקנות והיגיון.
במובן הזה, החילוניות יכולה להיות קשורה בקידום של מדע, היגיון, וחשיבה נטורליסטית.
חילוניות כזו היא חילוניות אידאולוגית, שיונקת את שורשיה מהפילוסופיה של המחשבה החופשית ומהתבונה לצד התרכזות בענייני העולם הזה.
ברוך שפינוזה לדוגמה דרש בכל תוקף חירות מחשבתית, ודרש חופש דת וחופש מדת.
למרות זאת, התעוררות האידאולוגיה החילונית המודרנית החלה בעיקר לאחר הפצת הספר עידן התבונה של תומאס פיין.
חילוניות יכולה להיות צידוד בכל סוגי החילוניות, או בסוג אחד בלבד.
כלומר, אדם שמצדד בחילוניות במובן אחד, יכול שלא לצדד בחילוניות במובן אחר.
חילוניות אינה קשורה לאתאיזם; בין המצדדים בחילוניות יש דתיים רבים (כמו רבים מהאבות המייסדים של ארצות הברית), בעוד שיש אתאיסטים שמקבלים את השפעת הדת ומוסדותיה על הממשלה או על החברה.
החילוניות היא אחד הרכיבים המגדיר עמדה חילונית הומניסטית פוליטית וחברתית.
חלק מהחברות, כמו החברה הישראלית, הן חילוניות כחלק מהתקדמות חברתית, ולא כתוצאה ממעשים של תנועה חילונית מסוימת; תהליך זה נודע גם כחילון.
ג'ורג' הוליוק בפרסום מ-1896 הגדיר חילוניות כך:
חילופי שטחים הוא מונח המציין העברת שטחים הנמצאים בשליטתה של מדינה אחת לאחרת, תמורת שטחים אחרים המועברים מן המדינה השנייה לראשונה.
לעיתים אחד הצדדים אינו מדינה אלא ישות אחרת השולטת בשטחים.
חילופי שטחים יכולים להיעשות בהסכם בין שתי מדינות, או על פי החלטה של ממשלה השולטת על שתי טריטוריות המהוות ישויות נפרדות - למשל, שינוי גבולות בין שתי מושבות, או שטחי מנדט של מעצמה אימפריאליסטית.
חילופי שטחים נעשו בעבר בהיסטוריה.
כך, למשל, קבע חוזה מדריד משנת 1750 בין ספרד ופורטוגל כי בחילופי שטחים בין שתי האימפריות ינטשו הפורטוגלים את קולוניה דל סקרמנטו שעל גדת ריו דה לה פלטה באורוגוואי דהיום, תמורת העברת שטחים ממזרח לנהר אורוגוואי, ובהם 7 מיסיונים ישועיים, לידיהם.
בהיסטוריה המודרנית נעשו מספר חילופי שטחים במזרח התיכון, ביניהם:
חילופי שטחים בין תחום המנדט הבריטי על ארץ ישראל ובין תחומי המנדט הצרפתי על סוריה ולבנון, עליהם סוכם בין בריטניה לצרפת, שנעשו לאחר קביעת ראשונית של הגבול בסיום מלחמת העולם הראשונה.
חילופי שטחים לאחר תום מלחמת העצמאות בין ישראל וירדן.
תמורת שטחים באזור הר חברון שהועברו לירדן, קיבלה ישראל שטחים בוואדי עארה (נחל עירון).
חילופי שטחים בין ירדן לערב הסעודית בשנת 1965: ירדן ויתרה על שטחי מדבר נרחבים בפנים היבשה, תמורת רצועת חוף של מספר קילומטרים ליד העיר עקבה.
חילופי שטחים בין ירדן לסוריה שנעשו בשנת 2004 ושמו קץ לסכסוך גבולות ממושך.
חילופי שטחים מוצעים בין ישראל לרשות הפלסטינית:
"תיקוני גבול קלים" בהסדר מוצע : בתוכניות השונות להסדר בין ישראל למדינה פלסטינית המבוססות על גבולות 1967 מדובר בתיקוני גבול קלים.
אם מקבלים את העיקרון של גבולות 1967, מהווים התיקונים המוצעים חילופי שטחים, שכן מדובר בהעברת שטחים בין מדינת ישראל (שהונח שהטריטוריה המקורית שלה היא בגבולות 67) ובין המדינה הפלסטינית.
תוכניתם של עוזי ארד, גדעון ביגר ושמואל בר, לפיה ישראל תפנה חלק מרמת הגולן ותשאיר חלק ממנה בשליטתה, ירדן תעביר לסוריה חבל ארץ בגבול ביניהן, וישראל תעביר לירדן שטח בערבה.
תוכנית חילופי השטחים של אביגדור ליברמן.
ביהדות, חילול השם הוא סוג של חילול הקודש שבו מחולל שמו של האלוהים עקב מצבם או מעשיהם של מאמיניו.
במסורת היהודית נחשב הדבר לעבירה חמורה במיוחד.
חילול השם הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות.
הפן החיובי המקביל למצווה זו קיים במצוות עשה של קידוש השם.
הביטוי הנכון הוא "חילול השם" ולא "חילול ה'", שכן "ה'" רומזת לשם המפורש של הקב"ה (שם הוי"ה), ואילו שמו, הכוונה למדרגה נמוכה הרבה יותר – גילויו בעולם.
אין אפשרות לחלל או לקדש אותו, אלא רק את שמו.
המצווה מופיעה באופן כללי בספר ויקרא ביחד עם מצוות עשה של קידוש השם:
וחוזרת שלוש פעמים בהקשרים קונקרטיים שונים:
בהקשר של פולחן עבודה זרה שבה מוקרב הבן לאליל המולך של העמונים:
בהקשר של שבועה לשקר בבית משפט בשם ה':
באיסור על כהנים לאכול קורבנות, כאשר הם במצב של טומאת גוף ואינם ראויים לכך:
חילול השם מופיע פעמים רבות בנביאים.
במיוחד בספר יחזקאל, שם מתרעם יחזקאל כי ישראל מחללים את שם ה' בקורבנות שלהם, כאשר למעשה הם עובדים עבודה זרה:
במקום נוסף מרחיב יחזקאל מאוד את המושג, ומדבר על חילול השם שעושים ישראל כלפי אומות העולם בעצם מציאותם בגלות: , ולכן כדי לקדש את שמו המחולל הוא יגרום לגאולת ישראל, אף שישראל מצד מעשיהם אינם זכאים ואינם ראויים לכך.
בדרך כלל בחילול השם מדובר בחטאים מוסריים הקשורים לאמות מידה בסיסיות, שהאנשים הפשוטים מבינים בהם, שמשמעותם זלזול של העושה בדת היהודית ואמונתה ואלוהיה.
משמעות המושג חילול הבא מלשון "חול" וחולין, הוא פגיעה בקדושת שמו של הקב"ה, בכך שהאדם מראה לאחרים שהוא מזלזל באמונתו באל ומקבל את מלכותו רק מהשפה ולחוץ.
חילול השם נחשב לאחת העבירות החמורות ביותר ביהדות, שהתשובה איננה מנקה לגמרי, אלא "תולה" עד יום המיתה, כנאמר בספר ישעיהו: ; אולם, קידוש השם יכול להוות תשובת-המשקל לחילול השם.
האופנים הידועים ביותר לחילול השם הם:
מצב בו עם ישראל נמצא בגלות .
כל אדם, המייצג קרבת-אלוהים ממדרגה מסוימת, שאיננו נוהג בפומבי כפי הציפיות המוסריות ממנו – הריהו מחלל את שם ה'.
הרמב"ם מגדיר כחילול השם גם מצב שבו אדם מתפרנס בזכות לימוד תורה: – וזאת מפני שמצב זה מעלה מחשבה כי יהודים עוסקים בתורה לא מפני שיש בה אמת הבורא כי אם מפני רווח.
ביהדות עשיית עבירה בשאט נפש בשביל להכעיס מוגדר כחילול השם.
אם המעשה נעשה לפני עשרה יהודים הוא מוגדר "חילול השם ברבים".
אדם חשוב או גדול במעשים, עובר על חילול השם גם בפעולות מותרות הנראות כאסורות או שגורמות לצופים בו להעלות השערות לא כשרות לגביו, כדברי ספר החינוך:
הרמב"ם מביא הנחיות לתלמיד חכם שנראה שלפחות חלקן הן בהקשר זה:
יש מקרים מיוחדים המחייבים מוכנות ליהרג על קידוש השם, במקום לעבור עבירה.
מקרים אלו כוללים דרישה לעבור עבירה שהיא:
אחת משלוש העבירות שהן בגדר ייהרג ואל יעבור:
הדורש מתכוון להעביר על הדת, לבטל את הדת היהודית בכוח, ועושה זאת לפני עשרה אנשים (לאו דווקא יהודים).
בשעת השמד (תקופה של רדיפות נגד היהדות).
עשיית העבירה הנכפית באחד משלושת המצבים שהוזכרו לעיל המחייבים קידוש השם – מהווה חילול השם.
במקרה זה אין העובר נענש בידי בית דין מאחר שהוא מוגדר כ אך מדובר בחטא חמור.
בשני המקרים האחרונים אוסרת היהדות אפילו להטעות את הדורש לעבור עבירה, ולגרום לו לחשוב שהוא הצליח בכפייתו.
חילול השם לעומת כבוד תלמידי חכמים
בתלמוד מופיע כמה פעמים המשפט: על פי תפיסה עממית רווחת, פירוש הדבר שמותר לבזות רבנים ותלמידי חכמים כאשר יש במעשיהם חילול השם.
אולם המובן המקורי של המשפט הוא אחר: במקום שנעשית עבירה בנוכחות רב ותלמידו, אל לו לתלמיד לחלוק כבוד לרב ולהמתין לו עד שהוא ימחה, אלא התלמיד צריך להזדרז ולהעיר על כך, על מנת למנוע את העבירה, או להפסיק את ביצועה, מוקדם ככל האפשר.
המשפט מובא בגמרא בהקשר של מעשהו של פינחס הכהן, שפגע בזמרי בן סלוא ובכזבי בת צור ולא המתין למשה רבנו.
שופטי בית המשפט העליון התייחסו מספר פעמים בפסקי דין למעשים מסוימים כאל חילול השם.
השופט יצחק עמית כתב על התנכלות יהודים למוסקי זיתים:
השופט אליקים רובינשטיין כתב על עבירות כלפי אדם אזוק וכסוי העיניים ש, ובערעור על עונש על ניסיון להמתת חסד כתב: הוא ציטט גם את האימרה "מפרסמים את החנפים מפני חילול השם" בפסק דין שקבע שיש לפרסם את השמות של חייבים שהגיעו להסדרי כופר עם רשות המיסים.
בפסק דין אחר כתב: והרחיב בנושא חילול השם של עובד ציבור בעתירה לבג"ץ נגד מינוי לתפקיד בכיר של אדם שהורשע בדין משמעתי.
בהלכות שבת, חילול שבת הוא מושג שפירושו עבירה על איסורי שבת – ל"ט אבות מלאכה ותולדותיהן, וכן איסורי שבות.
העונש המפורט בתורה לאדם שחילל שבת במזיד, בפני לפחות שני עדים שהתרו בו, הוא סקילה, שהיא אחת מארבע מיתות בית דין (בימינו, דין זה אינו תקף); אולם, אם חילל שבת שלא בפני עדים, חייב כרת – שנאמר: .
אדם שחילל שבת בשוגג מחויב מהתורה להביא קורבן חטאת.
על פי ההלכה פיקוח נפש דוחה שבת.
במקרים של פיקוח נפש, מותר ואף חובה לחלל שבת.
חז"ל משבחים את העובר על המצוות כדי להציל נפשות:
מותר לחלל שבת גם כדי למנוע פיקוח נפש עתידי, ואפילו ספק פיקוח נפש.
חכמים התירו לחלל שבת לצורך קידוש החודש (כלומר העדים רשאים לצאת מתחום שבת לצורך עדות).
ישנו דיון בגמרא האם אפשר לחלל את השבת גם במקרה שרואים בבירור את הירח וניתן להניח שעדים נוספים הגרים בסמוך למקום הסנהדרין ראו את המולד.
מסקנת הגמרא בסוגיה היא שלמרות שיש מחלוקת האם משומד לדבר אחד נקרא מומר לכל התורה, המחלל שבת בפרהסיא, לכל הדעות נקרא מומר לכל התורה.
הרשב"א כותב (בשו"ת הרשב"א) שבשביל שאדם ייחשב מחלל שבת בפרהסיה, הוא צריך לחלל שבת שלוש פעמים, ובפני עשרה אנשים.
הבית יוסף, ובעקבותיו הקיצור שולחן ערוך, נוקטים להלכה את דברי הרשב"א שמחלל השבת בפרהסיה נחשב כגוי ומין לכל דבר ושיינו אסור.
לעומתם, החזון איש סובר שיינו מותר, משום שלא שייך לגזור בו לא משום בנותיהם ולא משום יין נסך.
אם כי בפתחי תשובה כתוב שחוששים שמא יאכילנו דברים אסורים, ולכן יש סיבה נוספת לאסור.
כיוון שרבים ממקרי חילול השבת הם נפוצים וצריכים פתרונות, נמצאו פתרונות שונים כדי לא לעבור על איסורי מלאכה מסוימים.
הפתרון הראשון הוא עירוב, שנועד לפתור את הבעיה של מלאכת הוצאה מרשות לרשות, מלאכה נפוצה ביותר.
בימינו, הומצאו פתרונות טכנולוגיים שנועדו לפתור בעיות של צורך במכשירים חשמליים בשבת, כגון: שעון שבת, פלטת שבת, ועוד.
היתרן של חלק מההמצאות החדשות, כגון מעלית שבת, שנוי במחלוקת.
בעיית השבת ואופן שמירתה העסיקה את החברה הלאומית המתגבשת עוד בזמן המנדט הבריטי.
במסגרת ההסדר הוסכם שהשבת תישמר בכל המוסדות הלאומיים, התחבורה הציבורית תושבת בכל היישובים וכן הותקנו תקנות שהבטיחו את השבתת המסחר והמלאכה בשבת.
בפקודת סדרי השלטון והמשפט, החוק הראשון שהתקבל מיד עם הקמת מדינת ישראל נקבע כי השבת וחגי ישראל הם ימי המנוחה הרשמיים במדינת ישראל.
בשנת 1951 נחקק "חוק שעות עבודה ומנוחה", האוסר על העסקת עובדים בחגים ובשבתות.
סוגיית השבת השנויה במחלוקת מבטאת את הניגודים העמוקים בין הדתיים לחילוניים, על פי התפיסה החילונית יש לאפשר פתיחת מקומות בילוי וכן להפעיל תחבורה ציבורית בשבת.
אולם, חילול שבת בכלל, בפרהסיה בפרט, עומד בסתירה לתפישה הדתית שעומדת מנגד.
המחנה הדתי תבע את חקיקתו של "חוק השבת הארצי".
ניסוחו הכללי והמעורפל של החוק מאפשר מרחב גדול של פרשנויות שעשויות לגרור התפתחויות בכיוונים שונים בהתאם לתנאים ולנסיבות.
בתחום השבת קבע מכתב הסטטוס קוו כי "ברור שיום המנוחה החוקי במדינה היהודית יהיה יום השבת "תוך מתן רשות לנוצרים ובעלי דתות אחרות לשבות ביום השבתון הנקבע על-פי דתם.
כמו כן, נקבע כי השבת תישמר גם בתחבורה הציבורית בכל רחבי הארץ.
בסוגיות פתיחת מקומות בילוי והפעלת תחבורה ציבורית נקטה המערכת הפוליטית דפוסים מובהקים של דמוקרטיה הסדרית.
ביטוי לכך ניתן למצוא בכך ששאלת פתיחתם של מקומות בילוי לא הוסדרה בחקיקה ראשית.
באופן עקרוני חנויות אינן פתוחות בשבת.
בעשור הראשון לשנות האלפיים, חל כרסום בסטטוס קוו בנושא זה, כאשר יותר ויותר אזורי קניות אינם שומרים על החוק ופותחים בשבת.
בתחום התחבורה הציבורית התבססו ההסדרים על הסטטוס קוו שהיה קיים ערב הקמת המדינה.
ההבנות הפוליטיות בנושא לא נשענו על חוק כתוב כי אם על הסכמים בלתי רשמיים.
בשכונות דתיות נאסרה כל תנועה של כלי רכב ומגוון רחב של תחומים נותרו בשטח האפור.
בהתאם לקביעה במסמך, התחבורה הציבורית אינה פועלת בשבת מאז ועד היום, למעט מקרים היסטוריים יוצאים מן הכלל.
בחיפה, שנחשבה במשך שנים ל"עיר הפועלים", פועלת תחבורה ציבורית בשבת.
אף באילת, הנחשבת לעיר תיירות, פועלת תחבורה ציבורית בשבת.
מוניות מורשות לנסוע בשבת, וכך ניתן פתרון מסוים לציבור החילוני המבקש תחבורה ציבורית בשבת.
כשהתחילו שידורי הטלוויזיה בישראל, היה ויכוח אם מדובר בדבר חדש או שהטלוויזיה נכללת ברדיו ששודר בשבת במסגרת הסטטוס קוו.
לכל מילה הנכללת בשפה מסוימת ישנה משמעות (ולעיתים משמעויות אחדות) בפיהם של דוברי שפה זו.
לעיתים יש למילה נתונה משמעות אחרת בשפה אחרת.
בדרך כלל לא מייחסים לכך כל חשיבות, משום שלכל שפה עולם משלה, אולם לעיתים מעוררת המשמעות החלופית שעשוע בקרב דוברי השפה האחרת, למשל כאשר המשמעות האחרת היא בגדר ניבול פה.
המשמעות החלופית ניתנת לעיתים לפי הכתיב של המילה ולעיתים לפי הגייתה.
דוגמה נודעת לחילופי משמעות עקב כתיב זהה, אף שההגייה שונה, היא שמו של הכפר פוּקִינְג שבאוסטריה, שבקרב דוברי אנגלית נחשב למילה גסה (כהטייה של Fuck).
שילוט הדרכים המציין את שם היישוב קורץ לתיירים דוברי אנגלית, רבים עוצרים כדי להצטלם לצדו, ומקרי גנבה נשנים הכבידו על הוצאות הרשות המקומית.
אופן הגייתה של מילה מעניק לה לעיתים משמעות שלילית או גסה בשפה אחרת.
כך למשל, שם משפחתו של השדרן גיא פינס עשוי להעלות חיוך על פניהם של דוברי אנגלית, משום הגייתו בדומה להגיית המילה penis (פין).
אופן ההגייה של "נשיקתו" בגרמנית (sein Kuß) הוא , הגייה הנשמעת לדוברי עברית זהה לזוג המילים העבריות "זין כּוּס".
השיר הורה שביצע הזמר אבי טולדנו נחשב לשוודים כשיר מוזר מאחר שבשוודית המילה הורה פירושה הוא זונה (כמו Whore באנגלית).
מנגד גיבורת סדרת ספרי הילדים השוודית פיפי ארך גרב תורגמה בעברית כ"בילבי בת-גרב" בשל המשמעות של המילה פיפי בעברית.
דוגמה בעלת משמעות שונה היא השיר "ג'וני מאר" של להקת טיפקס מאלבומה דיסקו מנאייק (1999).
השיר מתאר את חוויותיו של בעל קיוסק בעיירה, שאיש אינו קונה אצלו.
הקשר לגיטריסט להקת הסמיתס ג'וני מאר אינו ברור, אך שמו נהגה באופן הדומה לביטוי הצרפתי "J'en ai marre" שפירושו - "נמאס לי"
בסרט היפני הטירה המרחפת מופיע אי מרחף בשם לפוטה.
שם זה יצר בעיה למפיצים הסרט באירופה, כיוון שפירוש המילה "לה פוטה" בספרדית הוא "הזונה".
בבחירת שם פרטי לילד יש הבוחרים שם קוסמופוליטי, כזה שיש לו משמעות גם בעברית וגם באנגלית.
כך, למשל, "תום" נשמע כמו השם האנגלי Tom ומשמעותו בעברית "תמימות" או "טוהר".
כך גם "דין" - שם זהה קיים באנגלית (Dean), ובעברית משמעותו "חוק", "משפט".
חבר הכנסת אבראהים צרצור (إبراهيم صرصور) ביקש להקפיד כי שם משפחתו יאוית דווקא כך בתעתיק לעברית (תעתיק אותיות), עקב המשמעות המגונה בעברית של התעתיק המקובל, "סרסור" (תעתיק הגאים).
חילופי משמעות מביכים בגבולות אותה שפה
גם במסגרת אותה שפה, לעיתים יש למילה משמעויות אחדות, מהן נעימות ומהן שליליות, תופעה הקרויה "הומוגרף" (משמעויות אחדות לאותו כתיב) או "הומופון" (הגייה זהה למילים שהכתיב שלהן שונה).
העיר טייבה שינתה את שמה הקדום "עפרה" או "עפרית", מכיוון שמשמעו "שד" בערבית.
תושבי קיבוץ מנרה נמנעו משימוש בשם שקבעה ועדת השמות הממשלתית ליישובם, "רמים", כי הובכו לומר "אנחנו מרמים"; ובפולקלור מסופר על אדם שפגש קבוצה שיצאה מהקיבוץ, ושאל "מאין?" "מרמים", "ולאן?" "לרמות" (שמו המקוצר של המושב השכן, רמות נפתלי).
שיצר אמן הדאדא מרסל דושאן בשנת 1919, ואשר כוללת את דמותה של המונה ליזה המעוטרת בשפם וזקן, עושה שימוש בחילופי משמעות בהגייה.
כאשר מבטאים את שמות האותיות בצרפתית מתקבל המשפט Elle a chaud au cul, שפירושו "היא חרמנית" (מילולית: "חם לה בתחת").
דאגלס אדמס וג'ון לויד נטלו על עצמם משימה מורכבת בספרם The Meaning of Liff.
בספר משויכים מונחים חדשים, הראויים להימצא בשפה אך אינם בה, לשמות של יישובים, נידחים ברובם, מהאיים הבריטיים וממדינות נוספות.
העיר אשדוד (Ashdod) למשל נבחרה לתאר כל עצם שבו מעשן מקטרת מקיש במקטרתו כדי לרוקנה מאפר הטבק (Ash הוא "אפר" באנגלית).
חילוט הוא החרמה של נכסים בידי המדינה או גוף הפועל מטעמה.
בדרך כלל מדובר בנכס שמקורו בעבירה פלילית (כגון גנבה או הלבנת הון) או בנכס שסייע לביצוע פשע או פעולות טרור (כגון כלי רכב שהסיע מחבל מתאבד).
ישנן מדינות שמשתמשות במינוח "עיקול" (שמשמעותו בישראל שונה מחילוט) או "החרמה" במקום "חילוט".
בישראל מוקנית לבתי המשפט סמכות להורות על חילוט מכוחם של מספר חוקים ובהם:
פקודת סדר הדין הפלילי (מעצר וחיפוש) [נוסח חדש], תשכ"ט–1969
פקודת הסמים המסוכנים [נוסח חדש], תשל"ג–1973
חוק איסור הלבנת הון, תש"ס–2000
חוק חילוט רווחים מפרסומים שעניינם עבירות, תשס"ה–2005
מטרת החילוט היא הקטנת התועלת שמפיק העבריין מדבר העבירה וכיסוי נזק שנגרם במהלך ביצוע העבירה.
מאחר שבדרך כלל חלק משמעותי מנכסי העבריין הם נכסי מקרקעין, עשויה המדינה להידרש להמציא לבית המשפט שומת מקרקעין לצורך הערכת הפדיון הכספי צפוי ממכירת הרכוש והניהול הליכי החילוט.
שומות אלה נערכות על ידי השמאי הממשלתי במשרד המשפטים.
שופט בית המשפט העליון, נעם סולברג הרחיב בעניין החילוט:
חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה (בטורקית: Türkiye-Yunanistan nüfus mübadelesi; ביוונית: Ελληνοτουρκική ανταλλαγή πληθυσμών του 1923) התרחשו במחצית הראשונה של שנות ה-20 של המאה ה-20, והתבססו על זהותם הדתית והלאומית של המגורשים.
חילופי האוכלוסייה נערכו בעקבות ההסכמה אליה הגיעו ממשלת יוון והאספה הלאומית הגדולה של טורקיה בהסכם לוזאן, ובמהלכם עזבו אזרחיה היוונים אורתודוקסים של טורקיה ליוון, ואזרחיה הטורקים המוסלמים של יוון עשו את דרכם בכיוון ההפוך.
הממשל הטורקי בבירה אנקרה בראשות האספה הלאומית הגדולה של טורקיה דחה את הסכם סוור, שנחתם בידי הממשלה העות'מאנית ב-10 באוגוסט 1920, ואשר קבע את חלוקתן של אסיה הקטנה ותראקיה המזרחית בין המעצמות, וכן מסר שטחים מהן גם ליוון ולארמניה.
לאחר סיומן של מלחמת יוון–טורקיה, מלחמת טורקיה–ארמניה ומלחמת טורקיה–צרפת, כולן בניצחון הטורקים, התעורר צורך להסדיר את עתידה של אסיה הקטנה מחדש.
ועידה חדשה נערכה בלוזאן שבשווייץ החל ביום 20 בנובמבר 1922, ובמהלכה, ב-30 בינואר 1923, נחתם הסכם נפרד בנושא חילופי אוכלוסין.
"ההסכם בעניין השליטה במְצָרִים ועניינים נוספים", הידוע כ"הסכם לוזאן" שנחתם ביום 24 ביולי 1923 העניק בסעיף 142 להסכם הנפרד בדבר חילופי האוכלוסין מעמד שווה ערך לשלו, ולמעשה נקבע כי האחרון הוא חלק מהסכם לוזאן אף על פי שנחתם בנפרד.
רוב חילופי האוכלוסין נעשו בכפייה, ורוב המגורשים היו לפליטים דה יורה מארצות מוצאם (denaturalized).
עד שההסכם קיבל תוקף, מהלך ההגירה והגירוש התרחש קודם לתאריך 1 במאי 1923, ורוב האוכלוסייה היוונית עזבה את טורקיה מפחד פן יתנכלו לה.
לכן ביצוע הסכם לוזאן איננו מתייחס לסך כל האוכלוסייה היוונית שצוינה קודם, אלא לפליטים שנותרו.
יוונים נותרו בערים אנטליה, פונטוס וקארס.
בעוד שביוון נותרו 354,647 מוסלמים.
ההסכם רק אישר את מה שכבר בוצע בטורקיה.
מתוך 1,500,000 היוונים שהיגרו, רק כ-150,000 יושבו מחדש בצורה מסודרת ביוון, היתר לא זכו לתגמולי זקנה על תקופת עבודתם בטורקיה.
רובם נמלטו בחופזה עם הצבא היווני הנסוג לאחר תבוסתה של יוון במלחמת יוון טורקיה, בעוד שאחרים נמלטו מחופי איזמיר.
הגירה חד צדדית זו של האוכלוסייה היוונית, כבר בשלב מתקדם, הפכה לחילופי אוכלוסין בפועל, ובגיבוי ערבויות המשפט הבינלאומי.
כתוצאה מכך, אלה שברחו או גורשו מבתיהם, לא זכו לקורת גג וגם לא לתמורה על רכושם שאבד.
הדבר הוביל להוצאות כבדות ליוונים, פי כמה יותר מאשר לטורקים.
בנוסף לבתיהם גם הכנסיות האורתודוקסיות הפכו למסגדים, ברבות הימים.
בסכסוכים לאומיים בעולם עולה, מדי פעם, הרעיון להשתמש במודל חילופי האוכלוסין על פי הסכם לוזאן, כבפתרון סביר.
העובדה שחילופי האוכלוסין בין טורקיה ליוון נעשו ברובם בכפייה גורמת לאי שימוש מעשי ברעיון זה.
בהלכה, קיימת התייחסות מפורטת להלכות חילול שבת בשוגג הקובעת את דיניו של המחלל שבת בשוגג, אם מפאת ששכח את עיקר השבת, אם מפאת ששכח כי היום שבת, ואם מפאת ששכח את הלכות שבת ולא ידע כי המלאכה אסורה.
לא ברור אם רבי עקיבא קיבל את דעתו.
בתלמוד הוסברו על ידי רבה ורב חסדא שתי דרכים להסביר את השאלה:
ייתכן שהשאלה נשאלה באופן שחילול השבת התבצע בשגגת היום, שהמחלל שכח שהיום שבו עבר את איסורי המלאכות הוא יום השבת, והשאלה היא האם כאשר שכח בשתי שבתות רצופות בזו אחר זו ועבר מלאכות אם יהיה חייב קרבן חטאת אחד או שניים.
בכך הוא מסביר את דברי המשנה:
רב חסדא פירש בצורה אחרת, כי ייתכן שרבי עקיבא עצמו, ברור היה לו שהשבתות הן גופים נפרדין לעניין שגגת מלאכות והשאלה הייתה רק לעניין שגגת שבת, שגם בה קיבל את דעתו של רבי אליעזר, והמשנה היא שיטה של תנא אחר.
פרשנות זו מעלה תמיהה, שכן בתלמוד הובאה דרשה אמוראית לחילוק זה, וייתכן שרש"י מתכווין לפרש את הטעם לחילוק בין שכחת עיקר שבת לשכחת יום השבת.
ומכאן אנו רואים, שגם אם ידע שהיום בו נעשתה המלאכה היא שבת, אם לא נזכר בנוסף שהמלאכה אסורה, היא זו נחשבת ל"ידיעה" כזו שתחלק בין שתי המלאכות.
אם שכח האדם לגמרי מהמושג "שבת", וכמובן שלא יכול היה לשמור לא את השבת ולא את ל"ט המלאכות ולכן עבר איסורים רבים במשך שבתות רבות, עליו להביא קרבן אחד גדול.
דין זה נלמד מהפסוק "ושמרו" שבו אנו רואים ששמירה אחת לכל השבתות.
הלכה למעשה פסקו רבי עקיבא ורבי אליעזר שחייב עליה קרבן.
עשה מלאכה אחת, חציה בשבת זו וחציה בשבת אחרת (למשל מלאכת כותב כתב אות אחת בשבת זו ואות שנייה בשבת אחרת) תלויה שאלה זו במחלוקת, אם שבתות נחשבים לגופים נפרדים או שמא נחשבים לגוף אחד וממילא ניתן לצרף את שני החלקים למלאכה אחת המחייבת קרבן חטאת.
בהלכה היהודית ישנו הבדל בין עשיית עבירה בשוגג לבין עשייה במזיד.
כדוגמה יש להביא הלכה מהלכות שבת:המבשל בשבת (או שעשה אחת משאר מלאכות) במזיד, אסור לו לעולם ולאחרים מותר למוצאי שבת מיד, ובשוגג, אסור בו ביום גם לאחרים, ולערב מותר גם לו מיד.מקור הדברים מהגמרא במסכת שבת דף עג עמוד א.
חילופי משמרות הוא טקס רשמי, בו קבוצת חיילים, הממלאת תפקיד של משמר טקסי במוסדות חשובים, מוחלפת בקבוצה אחרת של אותו משמר.
לטקסים אלו, לעיתים קרובות, כוריאוגרפיה מוקפדת ומורכבת.
בארמון אמליאנבורג, משכן המלוכה בקופנהגן, חיילי המשמר המלכותי עומדים על המשמר 24 שעות ביממה.
המשמר מתחלף בשעה 12:00 בצהריים כל יום.
קיימים שלושה סוגי משמרות וטקסים שונים של חילופי משמרות:
משמר המלך - כאשר המונרך נמצא בארמון (נכון ל-2025 - פרדריק העשירי, מלך דנמרק).
המשמר מלווה בתזמורת המשמר המלכותי.
משמר הלוטננט - כאשר הנסיכים (אחד מארבעת ילדיו של פרדריק או אחיו הצעיר, הנסיך יואכים) נמצאים בארמון כעוצרים, המשמר צועד כשהוא מלווה בחלילים ותופים.
משמר האחוזה - כאשר יורשי העצר או הנסיך יואכים נמצאים בארמון אך לא כעוצרים, או כאשר הארמון אינו מאוכלס על ידי בני משפחת המלוכה, המשמר צועד בקופנהגן ללא ליווי תזמורתי.
חילופי משמרות נערכים בארמון הנשיאות בסנטיאגו דה צ'ילה בימים אי-זוגיים.
שתי יחידות רכובות מובילות תזמורת צועדת צבאית ואת המשמר החדש אל ככר שלפני הארמון, שם הם נפגשים עם המשמר העוזב.
התזמורת מנגנת נעימות פטריוטיות ופופולריות ומשמר הכבוד בשער הראשי מחליף ברכות עם קציני שתי היחידות.
במצודת פראג מוחלף המשמר בכל יום בצהריים.
בחודשי הקיץ מבוצע כל יום טקס חילופי משמרות באחוזת רידו, בגבעת הפרלמנט ובאנדרטת המלחמה הלאומית של קנדה באוטווה.
כן נערכים בקיץ חילופי משמרות במצודת קוויבק.
לאורך כל השנה מתקיימים מדי יום טקס חילופי משמרות במתחם קבר החייל האלמוני מול חומות הקרמלין על ידי המשמר הנשיאותי.
חִילוֹניוּת יהודית היא התייחסות חילונית עקרונית למורשת, לזהות, ולהוויה היהודיות והגדרתם במנותק מאמונה דתית כלשהי.
חילוניות יהודית נבדלת מחילוניות סתם, כלומר השקפה הדוגלת בהפרדת הדת מחיי הציבור, בקרב יהודים; וגם מהשפעת החילון על היהודים.
היא כרוכה על פי רוב בראיית היהדות כתרבות, לאומיות וכדומה.
מהותה היא לא רק קבלת תהליכי החילון העולמיים, שהשפעתם על כל ההשקפות היהודיות המודרניות מכרעת, אלא גם ניסיון לפעול בתוך היהדות ואף להגדירה-מחדש במושגי העולם שיצרו אלה.
תפישות עולם חילוניות-יהודיות התעצבו בשלהי המאה ה-19 והיו בעלות מעמד דומיננטי בקרב יהדות העולם לאורך מרבית המאה ה-20, אם כי שיא השפעתן חלף סביב מלחמת העולם השנייה.
המראנוס בספרד – ששימרו מנהגים יהודיים ותודעת זרוּת על אף שרשמית היו קתולים – היוו מבחינה מסוימת גורם חלוצי בתהליכי החילון העולמיים.
בתקופה בה האמונה הייתה המגדיר החברתי המכריע, הם טשטשו את ההבדלים החדים בין היהדות והנצרות ונעו ביניהן.
תפוצת המראנוס מחוץ לחצי האי האיברי איחדה את מי שנותרו קתולים, מי ששבו ליהדות והצטרפו לקהילות יהודיות, ואף דאיסטים וספקנים שהצטרפו לחוגים של בני השקפתם בכרכי אירופה הגדולים.
ברוך שפינוזה, צאצא למראנוס ואבי הפנתאיזם, מילא תפקיד מרכזי בערעור שלטון הדת באירופה, אך המסר שלו היה כלל-אנושי, לא יהודי: ללא התורה שתגדיר אותם, היה משוכנע שהיהודים יחדלו להתקיים כקבוצה, תוצאה שאף ראה כרצויה.
בשלהי המאה ה-18 בוטלה האוטונומיה הקהילתית של היהודים יחד עם יתר הקורפורציות החברתיות בידי המדינה הריכוזית העולה, במקביל להיחלשות האמונה הדתית; הן החשיבות וההכרה שייחסו הנוצרים ליהודים כעם הנבחר-לשעבר, גם אם מושפלים, והן המסד הפנימי של הזהות היהודית עד אותה עת נחלשו אם לא התפוגגו כליל.
אז החלה לעלות השאלה היהודית המודרנית לגבי מעמדה, זהותה והגדרתה של הקבוצה בעולם שהשתנה מן היסוד.
אינטלקטואלים יהודים החלו לנסות לגבש מענה סדור לבעייתם.
אלעזר בן-דוד, שאול אשר ופרץ בר, מהקיצוניים בין אנשי תנועת ההשכלה, הציעו לצמצם את הדת למעט יותר מדאיזם (דוד פרידלנדר הטיף בגלוי לזניחתה המוחלטת ולהתבוללות).
אבל גם טיעוניהם שלהם נשענו על הנחת ההתגלות האלוהית, בכפוף לפרשנות שכלתנית ככל שתהיה, ונימוקם היה שציווי הבורא הטהור הושחת וסולף במשך השנים.
במרכז ומערב אירופה הביאו תהליכי החילון להגבלת היהדות דווקא לתחום הדת הנפרד.
האמונה נותרה כשדה היחיד שבו ניתן היה לתת ליהדות ביטוי בעולם המושגים שנגזר מהאמנציפציה, ושדרש הזדהות עם מדינות-הלאום החדשות.
היהדות הרפורמית הצעירה הנהיגה שינויים רדיקליים כדי להתאים את המסורת הישנה, בעוד היהדות האורתודוקסית המתגבשת הכירה בו בשתיקה או, במקרה של אסכולת 'תורה עם דרך ארץ', אף נתנה לו ביטוי אידאולוגי שטען לנאמנות לעבר יחד עם קבלת המודרנה.
רבים מחלוצי מדעי היהדות שפוגגו את בלעדיות הפרשנות המסורתית לכתבי הקודש ולתולדות ישראל, כמו יום-טוב ליפמן צונץ ומוריץ שטיינשניידר, רחקו מאמונה, ועניינם בנושא היה אקדמי טהור.
הם סירבו להפנות את תחום עיסוקם להתמודדות עם הבעיות המודרניות ואף בזו לכך, כשהם משוכנעים שהיהדות נידונה לכליה בעידן החדש, ותפקידם לתעד את מורשתה למען חוקרי העתיד.
לטענת ידידו גוטהולד וייל, העיר שטיינשניידר פעם: ניכור גמור לדת וקבלת השכלתנות המודרנית במקביל להזדהות כיהודים היו נפוצים אצל רבים בדור הראשון לאמנציפציה, והתלוו לכך חיבוטי נפש עזים, אך לא התלוותה לכך שום הגדרה פוזיטיבית חדשה.
ילדיהם של יהודים כאלו התנצרו והתבוללו כמעט תמיד.
רק ביהדות מזרח אירופה קמה הגדרה חדשה, חילונית ופוזיטיבית לזהות היהודית.
עד שנות ה-1870, עסקו משכילי רוסיה בפנייה אל הרבנים המקומיים להתאים את ההלכה לצורכי התקופה המשתנה, אך מובילי מאמץ זה, במיוחד משה לייב ליליינבלום, התייאשו ממנו.
יהודי המזרח היו קבוצה אתנית מובחנת שלא עברה כמעט שום תהליך תירבות: ב-1897, 97% מהיהודים ברוסיה ובפולין הכריזו על יידיש כשפת אמם, ורק מעט ידעו רוסית היטב.
העברית נותרה לשון השכלה חשובה, והתחוללה בה תחייה ספרותית גדולה.
התגברות הלחץ החיצוני והרדיפות הביאו לעליית התנועות הלאומיות (חיבת ציון, האוטונומיזם וכו') בקרבם משנות ה-80. תנאים אלה סיפקו מצע איתן שעליו יכלה להיבנות תפישה לא-אמונית בקרב האינטליגנציה הצעירה.
היה זה אשר צבי גינצבורג, "אחד העם", ההוגה החשוב ביותר של הזהות היהודית החילונית, שביקש לשמר רצף מלא עם העבר בלי להדחיק את סוגיות השעה ותוך התמודדות מלאה עמן.
כפי שציין לורנס זילברשטיין, אחד העם היה מודע לכך שהשיח התאולוגי שבו השתמשו היהודים להגדיר את עצמם לא היה תקף לצעירים משכילים כמותו, ועמד לאבד רלוונטיות לגבי מרבית החברה.
בעוד שאחרים התעלמו מכך ולא התעמתו עם הנושא, הפתרון שגיבש היה מהפכני.
הוא ייתר לחלוטין את כל הוויכוח על תוכן ההתגלות וזנח את מושג הבחירה בידי האל.
בהשקפתו החילונית האגנוסטית, העם קם לבדו ופיתח את נהגיו ומסורותיו לגמרי בעצמו; הכוח המפרה והמניע בהיסטוריה לא היה שלשלת מסירת התורה לאורך הדורות, אלא "רוח לאומית" שאיחדה את כל היהודים, שאותה הוא תיאר במושגים ביולוגיים-גזעיים ששאל מעולם המושגים האירופאי של ימיו, מרעיונות של הוגים כמו הרברט ספנסר.
הוא החיל את תפישתו לאחור על כל תולדות ישראל, שבהן ראה ביטוי לדחף הישרדות זה.
הוא לא היה היחיד או הקיצוני בין מגבשי התפישה החילונית-תרבותית החדשה שראתה את היהדות כתרבות, אך היה החשוב והשיטתי שבהם.
מבקרו החריף, הרדיקל מיכה יוסף ברדיצ'בסקי, תיעב את ההווה היהודי במזרח אירופה וקרא לניתוק הרצף עם העבר, ל"שינוי ערכין" מוחלט בהוויה המסורתית ולפנייה מודעת לעיצוב מודל חדש ומנוגד, שיקיים סינתזה עם תרבות העולם.
ברדיצ'בסקי העמיד במרכז את החופש של בני ההווה לעצב לעצמם תודעה לטעמם, והתריע כי כל ניסיון להעדיף את שימור העבר יוביל בהכרח להתנגשות פנימית ולקרע בנפש.
הוא שאב מהגותו של ניטשה, ועסק רבות באיתור והשבה לשיח של דמויות ומאורעות נשכחים בספרות ובהיסטוריה היהודיות, שיכלו להתאים למושגיו אודות אומץ לב וחיוניות.
היה זה ברדיצ'בסקי שהחל את העיסוק בהתאבדות הקנאים במצדה.
גינצבורג לעומתו רחש הערכה רבה למסורת, לא כגוף של ציוויים אלוהיים אלא כאוסף מנהגים שתכליתם לגבש את הקבוצה וניתן היה להתאימם ולבחור מביניהם לפי שיקול זה.
אחד העם אף ניסה לטעון שחוקי ההלכה נוצרו לא לתכלית עצמם, אלא כדי לשמר את העם בגלות ולהבטיח את המשכיותו – מיתוס שהתקבע כעובדתי בעיני אידאולוגים חילונים רבים.
במקביל לשניהם פעל גם שמעון דובנוב, אבי ההיסטוריוגרפיה החילונית היהודית, שביטא את התזה הלאומית-תרבותית בכרוניקה רחבת-היריעה שלו "דברי ימי עם עולם".
ההיסטוריונים הגדולים של חכמת ישראל בגרמניה, כמו היינריך גרץ, אומנם החליפו את הפרשנות הרבנית המסורתית לתולדות היהודים, אך הוסיפו להתייחס אל הדת כליבתה של ההיסטוריה שלהם.
תפישותיו של דובנוב, לעומתם, תיארו את עם ישראל כ"אורגניזם פסיכולוגי" שכל היחידים היו רק "תאים בתוכו", ושיצר לעצמו מוסדות קהילתיים חזקים כדי לשמר את הווייתו הלאומית הקמאית.
הוא ואוהדיו שאפו לאוטונומיזם יהודי ברוסיה.
פתרון שהתמקד בגלוי יותר ביהודי המזרח לבדם (הגם שאחד העם ורבים כמותו היו משוכנעים שיהודי המערב היו כבר על סף התבוללות גמורה ממילא) נהגה על ידי חיים ז'יטלובסקי, אבי היידישיזם הרדיקלי.
בעיניו, שפת היידיש הייתה מוקד ההוויה של היהודים בסביבתו, התשתית לתרבותם וזהותם, והאמצעי היחיד שיכל להחליף את הדת כערובה להמשכיות.
האידאולוגיה ששרטט התמקדה בפיתוח היצירה בלשון, במקביל לאימוץ השקפה חילונית-נטורליסטית מובהקת והפיכת המסורות הישנות לפולקלור, שיהווה אוצר מורשת אך ניתן יהיה לבחור מתוכו בחופשיות.
ז'יטלובסקי מעולם לא דן בגורלן של קבוצות אתניות יהודיות אחרות, ותלמידיו חיקוהו על פי רוב.
אחד העם, ברדיצ'בסקי, דובנוב וז'יטלובסקי היו רק בין הבולטים מקרב עשרות אינטלקטואלים יהודים מזרח-אירופאים שנטו להשקפות דומות, מיוסף חיים ברנר ועד לש"י איש הורוויץ, שכתביהם פשטו במהרה בקרב הדור הצעיר.
מן הרמה האינטלקטואלית-עיונית הגבוהה, פשטה האידאולוגיה אל חיי היום-יום, שם התחברה היטב למגמות שהתרחשו בפועל; שאיפת הוגיה הייתה לא רק לסלק מן הבמה את הערכים האמוניים הישנים, שתהליכי החילון הכלליים שחקו עד דק ממילא, אלא להחליפם בתוכן פרי יצירתם.
מפלגות ותנועות פוליטיות, מהבונד הסוציאליסטי הרדיקלי עבור בפאלקספארטיי הבורגנית וכלה בזרם המרכזי בציונות, הכריזו על מחויבותן ליהדות כתרבות ולהצבת אלטרנטיבה לדת השוקעת.
בקרב הציונים, הובילה מחויבות זו אף ל"פולמוס הקולטורה" בתחילת ה-20, שהביא לפרישת גורמים דתיים מן התנועה במחאה על הדרישה להפיץ תרבות חילונית.
בתחום ההיסטוריוגרפיה, דובנוב וממשיכי דרכו עקרו את דימוי העבר היהודי סופית מההקשר האמוני שלו ומהצבת הדת במרכזו.
אישים ומאורעות שנשכחו או טושטשו בראיית העבר המסורתית, הוצבו בהבלטה במרכז, כדי ליצור היסטוריה חילונית שתהווה מצע ללאומיות.
ספרות, תיאטרון ויצירה אחרת בהיקף גדול, ביידיש ובעברית, סיפקו ליהודי מזרח אירופה תוכן תרבותי מחולן, שהתחרה בתוצרת בשפות הארצות המקומיות.
לבסוף, התבטאה המגמה בשדות החינוך ותרבות הילדים והנוער.
נוסדו בתי-ספר ותנועות נוער שהורו לצעירים את ההיסטוריה ותפישת העולם החדשה.
מעגל השנה גויס אף הוא; מסורות החגים, שהיו מקובעות בתודעת הציבור ובעלות חשיבות משפחתית-קהילתית, שומרו במידה רבה אך משמעותן עברה פירוש-מחדש רדיקלי לעיתים.
משוררים וסופרים ממרדכי ריווסמן ועד לוין קיפניס התגייסו ליצור תוכן חדש, חילוני, לחגים ולמסורות אחרות.
בהשלכה מהגדרתם-מחדש את העם, ההוגים החילונים המובילים שאפו גם לשנות את תבחיני ההשתייכות אליו לסממנים אתניים-לאומיים.
אחד העם לא הכיר כלל בתוקפו של הגיור וראה בו הליך חסר משמעות, ברדיצ'בסקי תמך בהטמעה של הערבים בארץ ישראל באמצעות נישואין וללא המרת דת, ויעקב קלצקין ראה בסירוב להזדהות עם הציונות "שמד לאומי", שהיה צריך לדעתו להוציא מכלל היהדות.
ליטוואק תבע שהצהרה על יידיש כשפת אם תשמש כקריטריון הבסיסי להימנות על הקהילה היהודית.
הניסוח-מחדש של הזהות וההכרה היהודיות סחף אחריו את רוב יהודי מזרח אירופה כשעברו תהליכי מודרניזציה וחילון, הן במקומות מושבם והן בתפוצה, בקרב המהגרים באמריקה, ארץ ישראל ויתר העולם.
שלהי המאה ה-19 והמחצית הראשונה של המאה ה-20 היו ימים של שגשוג והתפשטות לחילוניות היהודית, בתקופה שבה תושבי או יוצאי מזרח אירופה היו רוב מוחלט, לפחות חמש שישיות, מקרב יהודי תבל.
רשתות בתי-ספר שהורו ביידיש או בעברית צמחו בפולין, במדינות הבלטיות ובברית המועצות, והיהודים הוכרו בכולן כמיעוט לאומי בין מלחמות העולם.
בשנות ה-30 מנו האדוקים דתית בפולין עצמה, מעוזם האחרון בעולם, לא יותר מ-20%–33% מכלל האוכלוסייה היהודית.
בקרב המהגרים בארצות הברית הייתה תרבות חילונית עשירה, בעיקר ביידיש, ורובם התנכרו לדת.
ברמה האינטלקטואלית הגבוהה התרכזו הוגים סביב כתב-העת "מנורה" , שקם ב-1915 והטיף ליצירת "עבריות חילונית" תוך גינוי הדת והרבנות.
איגודים כמו הארבעטער רינג, לדוגמה, חילנו את המסורת הישנה ובין היתר הנהיגו סדרי פסח בדגש סוציאליסטי, עם הגדות מתוקנות בהתאם ביידיש ואנגלית שהרעיונות הדתיים נערכו החוצה מתוכן.
התנועה הרקונסטרוקטיבית הקטנה אך המשפיעה של מרדכי קפלן, שהושפע מאוד מאחד העם, נותרה קרובה אומנם לסמלי הדת אך עיקרה את משמעותם.
גם קפלן שלל אל פרסונלי ואת מושג ההתגלות, הגדיר את היהדות כציווילזציה, וכתב ש
בארץ ישראל, הציונות הסוציאליסטית הייתה דומיננטית: ממשיכיו של אחד העם, במיוחד ביאליק, ניסו לעצב מחדש יסודות נבחרים ממורשת העבר, כמו השבת, כמצע לאתוס לאומי.
התרבות הציונית העמידה במרכז את התנ"ך, שסיפק רקע רומנטי ועתיק ואפשר לטשטש כ-1,500 שנות מסורת רבנית.
דוד בן-גוריון ומנהיגים אחרים אחזו בשניות כלפי המקרא: הם דחו כמובן את האמונה במקורו האלוהי, אך גם ראו בו טקסט מדויק היסטורית ושללו את מרבית מסקנות ביקורת המקרא.
כפילות זו אף הונחלה למערכת החינוך, והתפישה שהתקבלה בציבור הייתה שהתנ"ך הוא מקור אמין למעט האפיזודות העל-טבעיות.
האליטה התרבותית של היישוב הציוני, שעמדו לרשותה מנגנוני שליטה בחברה הריכוזית והמגויסת, הופקדה על יצירת נכסי תרבות ופירוש-מחדש של המסורת לטובת המפעל הלאומי.
חולנו חגים כמו שבועות, שמשמעותו המסורתית כחג מתן תורה נזנחה לטובת הצגתו כחג קציר, או חנוכה, שנס פך השמן והיבטיו האמוניים נדחקו והוא עוצב-מחדש כמסמן מלחמה על עצמאות מול כובש זר (ולא מלחמת אזרחים דתית).
על אף שאימוץ מלא של תוצרי הממסד התרבותי הוגבל רק לאליטה הציונית-סוציאליסטית ובפרט לחלק מהקיבוצים, בהם נחוגו החגים באופן בלעדי ברוח זו, השפעתו חדרה באופן משמעותי למרבית החברה ביישוב ובמדינת ישראל.
באמצע המאה ה-20 אף ניסו גורמים קיבוציים ליצור מעין-גיור חילוני, על בסיס טמיעה לאומית ותרבותית.