tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלט סביב שנת 100 לערך, הוא ידוע בעיקר דרך הספר "פֶריפְּלוּס הים האריתראי" (פריפלוס - קובץ הוראות שיוט):
על פי "השיוט בים האריתראי", שליט אקסום שלט גם על שתי ערי נמל חשובות: אדוליס (ליד מאסאווה של היום) וארסינוי (אסאב של היום).
בספר מוזכר שבממלכה הייתה ספרות יוונית ענפה:
חלק מההיסטוריונים מזהים את זוסקלאס עם המלך זה חקלה מרשימת שליטי אתיופיה, היסטוריונים אחרים לעומת זאת טוענים שאין מספיק מידע לזיהוי זה, ולא ידוע אם מלך זה היה מלך אקסום או פשוט שליט מקומי שעיקר כוחו היה בעיר אדוליס.
זוסמן סגלוביץ' (ביידיש: זוסמאן סעגאלאוויטש; 26 בפברואר 1884 – 19 בפברואר 1949) היה סופר ומשורר יידי.
סגלוביץ' נולד בביאליסטוק שבפולין למשפחה מרובת ילדים, ביניהם אחיו וולף הירש סגלוביץ'.
משפחתו הייתה בעלת ייחוס רבני וסבו, צבי פרנקל, עבד בשירות הצאר הרוסי.
התחנך בחדר ועל ידי מורים פרטיים.
בשנים 1903–1905 היה חבר הבונד ונאסר בגין פעילותו.
לאחר פוגרום בביאליסטוק עבר עם משפחתו בשנת 1906 ללודז'.
בשנת 1903 פרסם לראשונה שיר בשפה הרוסית בעיתון מקומי ובשנת 1904 כתב ביידיש ב"דער פריינד".
בשנת 1909 הודפס לראשונה קובץ משיריו.
בראשית דרכו הספרותית הוא עסק בפרסום שירה וסיפורים קצרים, בהם הרבה לעסוק בחיי המעמד הבינוני בחברה היהודית ובאופי התנהלותן של נשים.
במלחמת העולם הראשונה הוא שהה באודסה, בחצי האי קרים ובקווקז, וכן שירת שנה בצבא הצאר (1916–1917) והיה עד למהפכה הבולשביקית.
לאחר מכן חי בקייב ובמוסקבה ובשנת 1919 התיישב בוורשה.
במוסקבה פרסם קובץ מסיפוריו הקצרים.
עם שובו לפולין ועד 1930 החלו להתפרסם כתביו בקביעות ב"היינט".
העיתון סירב לפרסם כתבות אקטואליה שנכתבו על ידו והוא עבר לכתוב בעיתון "זמן".
בשנים 1928–1930 כיהן כיו"ר הסניף המקומי של אגודת הסופרים והעיתונאים ביידיש.
בין שתי מלחמות העולם פרסם למעלה משלושים ספרים ובהם 5 ספרי שירה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ברח בשנת 1939 מפולין ועד 1941 עבר מסע דרך ליטא, בולגריה, טורקיה וסוריה בדרכו לארץ ישראל.
שהותו בארץ נמשכה שבע שנים ולאחר מכן הוא עבר לניו יורק, בה התפרסם ספרו על שנות חייו בתל אביב.
בשנות חייו האחרונות הוא נודע כסופר שכתב על מאורעות השואה וגזר על עצמו מנהגי אבלות.
סגלוביץ' היה נשוי תקופה לקלרה סגלוביץ', שחקנית תיאטרון יידיש.
לאחר שנפרדו נותר בודד וככל הנראה סבל מדיכאונות, כשהוא מתלונן על היותו בלתי מובן ועל קנאתם של סופרים אחרים בהצלחתו.
בשנת 1949 נפטר משבץ ובעיתון "דבר" נכתב כי "עם מותו נסתלק אחד הסופרים המרכזיים והפוריים בספרות יידיש בפולין.
הוא עידן את החיים האפורים והתסיס את בני הנוער במאוויים לעולם יותר יפה.
עם מותו נהרס עוד משהו מורשה ההרוסה".
בלויקייט, קייב: אידישער פאלקס פארלאג.
אין קאזמערזש: פאעמא, ורשה: [חמו"ל], תרע"ג.
ווען די זון פערגעהט: נייע זאמלונג ליעדער, ורשה: גיטלין, 1914.
גאלדענע פאוועס, מוסקבה: חבר, 1917.
א לעגענדע וועבט זיך, מוסקבה: לעבען, 1918.
שטילע טרוימען: ליעדער זאמלונג, ורשה: השחר, תרס"ט.
לירישע לידער, קייב: גאלדפיין, 1919.
רעגינע: פאעמע, ורשה: יידיש, 1920.
די וואנט: דראמאטישער עטיוד, ורשה: גיטלין, 1920.
פון רוסלאנד: פון דער רעוולוציע, ורשה: גיטלין, 1920.
קאפריזען: לידער, ורשה: דפוס קופערשטאך און קראמאזש, 1921.
שטעגן-וועגן: נייע נאוועלן, ורשה: גיטלין, 1921.
אסנה: ערציילונג, קאוונע-ברלין: יידיש, 1921.
די ווילדע צילקע: ראמאן, ורשה: גיטלין, 1922.
קרימער נעכט, ורשה: די צייט, 1922.
מאן: מיניאטורען, חרקוב: יידיש, 1922.
א פרוי אין קאזארמע, ורשה: יאטשקאווסקי, 1923.
עפאכא שילדערונג, ורשה: וואנדערער, 1923 / ורשה: יאטשקאווסקי, 1924.
א לעגענדע וועבט זיך, ורשה: יאטשקאווסקי, 1923.
אייביק איינזאם: I פון דער טרילאגיע זעליקס יארן, ורשה: יאטשקאווסקי, 1924.
דאס אנארכיסטישע מיידל: II באנד פון דער טרילאגיע זעליקם יארן, ורשה: בזשאזא, 1925.
אייביק איינזאם, ורשה: בזשאזא, 1926.
איך, זי און ער: נאוועלן, ורשה: בזשאזא, 1926.
מעשיות פון דער רוסישער קאזארמע, ורשה: בזשאזא, 1926.
טאמענטען פון דער רוסישער רעוואלוציע, ורשה בזשאזא, 1926.
אונזער פרוי, ורשה: בזשאזא, 1926.
קאפריזען: לידער, ורשה: בזשאזא, 1928.
לידער פון נעכטן, ורשה: בזשאזא, 1928.
רויף פון א ליולקע: נאוועלן, ורשה: בזשאזא, 1928.
אנטאשע: און אנדערע, ורשה: בזשאזא, 1929.
די ברידער נעמזאר: ראמאן, ורשה: בזשאזא, 1929.
שמענדריקעס, ורשה: ח' בזשאזא, 1930.
א מענטש מיט א גיטארע: נאוועלן, ורשה: בזשאזא, 1930.
פרידע איז נישט מיינע: מיין פריינדס דערציילונג, ורשה, 1934.
פאר איינעם: לידער, ורשה: בזשאזא, 1935.
משכן האהבה, תל אביב: ועד להוצאת מבחר כתבי ז' סגלוביץ', תש"ג.
שם, תל אביב: ועד להוצאת מבחר כתבי ז' סגלוביץ', 1944.
א בוים פון פוילן, בואנוס איירס: [חמו"ל], 1945.
בנתיב הלהבות, ירושלים: הוצאת ראובן מס, תש"ו.
טלמאצקע 13, בואנוס איירס: צענטראל פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, 1946.
געברענטע טריט: איינדריקן און איבערלעבונגען פון א פליטים וואנדערונג, בואנוס איירס: צענטראל פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, 1947.
לילות קרים, תל אביב דפוס מל"ן, תש"ז.
איצטער: פאעמען, ניו יורק: ציקא, 1948.
מחר יבוא בעלי: רומן, חיפה: סמדר, תשי"א.
דער לעצטער לאדזשער ראמאן, בואנוס איירס: צענטראל פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, 1951.
מיינע זיבן יאר אין תל אביב, בואנוס איירס: צענטראל פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, תשי"ב.
לידער, דערציילונגען, זכרונות, בואנוס איירס: יוסף ליפשיץ פאנד פון דער ליטעראטור געזעלשאפט ביים יווא, 1968.
זוסימוס היה האפיפיור ה-41 למניין, אשר כיהן בתפקיד מ-18 במרץ 417 עד 26 בדצמבר 418 (או עד 23 בדצמבר).
הוא נולד במסורקה שבמחוז קלבריה, איטליה.
הוא כיהן לאחר האפיפיור אינוקנטיוס הראשון ולפני האפיפיור בוניפקיוס הראשון.
זוסימוס השתתף בסכסוך הממושך בגאליה.
אופיו המרדני השפיע על מחלוקות רבות, שנמשכו אף לאחר מותו.
לפי מקורות היסטוריים, זוסימוס היה יווני ושמו של אביו היה אברם (או אברהם), ויש הגורסים כי בא ממשפחה יהודית.
זוסימוס אימץ כמה צעדים כדי לשפר את מצב הכמורה.
זמן קצר לאחר הבחירות של זוסימוס כחסיד של פלגיאניזם, קאלסטיוס, אשר נידון לגירוש בידי האפיפיור הקודם, אינוקנטיוס הראשון, הגיע לרומא על מנת להצדיק את עצמו מול האפיפיור החדש, לאחר גירושו מקונסטנטינופול.
בקיץ 417, זוסימוס ארגן פגישה של אנשי הדת הרומית בבזיליקת סנט קלמנט, ובה קאלסטיוס סירב לקבל את ההנחות שקבע הדיאקון פאולינוס, ובכללן להצהיר כי הוא קיבל את הדוקטרינה של אינוקנטיוס הראשון.
זוניצרטופס (שם מדעי: Zuniceratops) הוא סוג של דינוזאור צרטופסי, שחי באמריקה הצפונית בתקופת הקרטיקון עליון, כ-91 מיליון שנה לפני זמננו.
הזוניצרטופס הוא הצרטופסי הקדום ביותר באמריקה הצפונית, וכנראה מייצג שלב מעבר בין הנאוצרטופסים הפרימיטיביים לצרטופסיים המתקדמים.
הוא בולט בכך שהוא בעל שתי קרני גבה מעל עיניו, אך ללא קרן אף.
קיימת מחלוקת ביחס למקומו המדויק במיון הטקסונומי.
הזוניצרטופס הוא דינוזאור צרטופסי בגודל בינוני-קטן.
לגולגולתו עטרה מפותחת, ובה חללים או "חלונות" בעצמות.
לדינוזאור מקור חד מציפוי קרטין היושב על עצם ה-rostral האופיינית לצרטופסים, ומשמש לתלישת צמחים.
במאובנים הראשונים שנמצאו שיניו היו בעלות שורש יחיד, אך במאובנים אחרים נמצאו שיניים בעלות שורש כפול.
ייתכן כי שיניו השתנו עם התבגרותו.
הזוניצרטופס מתאפיין במבנה קרניים ייחודי: זוג קרניים ארוכות מעל כל עין, אך ללא קרן אף, המאפיינת צרטופסיים מאוחרים יותר (בהם פכיריינוזאורוס).
הזוניצרטופס התקיים מתזונה צמחונית, וסביר כי חי בעדרים.
הזוניצרטופס התגלה ב-1996 על ידי כריסטופר ג'יימס וולפה, בנו בן ה-8 של הפלאונטולוג דאגלס ג.
וולפה (Wolfe), בתצורת גבעת מורנו (Moreno Hill Formation) שבמרכז-מערב ניו מקסיקו.
התגלית כללה גולגולת אחת ומספר עצמות ממספר פרטים.
ב-1998 הוא תואר על ידי וולפה וקירקלנד.
מקור השם נגזר מזוני, קבוצה אתנית של עמים ילידים בארצות הברית, ששמורתם שוכנת בסמוך לשטח התגלית, ומ"צרפטוס" ביוונית: "פרצוף קרן".
המין קרוי על שם כריסטופר, בנו של הפלאונטולוג, שגילה את המאובן.
הזוניצרטופס מופיע בסדרה כשהדינוזאורים שוטטו באמריקה שם נראו כמה פרטים שנלחמים ביניהם אך אחד הפרטים נטרף על ידי להקת דרומאוזאורוסים שהורגת בהמשך פרט נוסף.
זונה בהלכה היא אישה האסורה בנישואים לכהן מחמת יחסי מין אסורים שקיימה, או מאחר שנולדה כגויה.
האיסורים העיקריים הקשורים לזנות במקרא הם:
הבאת כספי הזנות לבית המקדש, "לא תביא אתנן זונה בית ה' אלהיך".
התנאים נחלקו בהגדרה ההלכתית של זנות והביאו שש דעות מהי זונה.
להלכה נקבע כי זונה היא .
דהיינו, נוסף לגיורת ולשפחה ששוחררה, כל מי שנבעלה, בין מאונס ובין מרצון, למי שאסור לה להינשא לו – בין אם האיסור הוא חמור ועונשו כרת (כמו אשת איש שנבעלה לאחר או אישה שעשתה מעשה של גילוי עריות) ובין אם האיסור הוא קל, כמו אישה שנבעלה לממזר או לגוי, נעשית זונה.
במקרה שהאישה נבעלה על ידי גבר שמותר לה והיא לא עונה על אחד התנאים שפורטו, היא מותרת לכהן ולא נחשבת לזונה.
הגדרה זו נפסקה גם לעניין איסור אתנן, שאינו חל על תשלום שהתקבל תמורת יחסי מין שאינם בכלל המקרים הללו.
בנוסף לכל המקרים המובאים לעיל, דעת רבי אליעזר היא שהזונה האסורה לכהן היא כל אישה שקיימה יחסי מין ללא נישואין.
לכל הדעות, הגדרת הזנות הפוסלת לכהונה אינה תלויה בתשלום עבור יחסי המין או אפילו בהסכמה להם.
כמו כן, אף שבת גיורת כשרה לכהן, יש כוהנים שנהגו לא להתחתן איתה אם גם אביה הוא גר.
זונדרסהאוזן היא עיר ורשות מקומית במדינת תורינגיה אשר בגרמניה, בירת מחוז קיפהויזרקרייס.
העיר שוכנת 50 קילומטרים צפונית לבירת תורינגיה ארפורט.
במהלך המאה ה-8 הוקם כפר במקום על ידי שבטים פרנקים וקיים אזכור לגביו בכתובים החל מ-1125. במהלך המאה ה-14 התפתח הכפר לכדי עיר ובה כ-400 בתי אב.
זונדרסהאוזן הייתה מרכז שלטוני של רוזנות אשר נשלטה על ידי בית האצולה שוורצבורג.
במהלך המאה ה-16 עברה העיר תנופת בינוי במסגרתה נבנה ארמון לשליט.
במהלך מלחמת שלושים השנים נכבשה זונדרסהאוזן בידי צבא ממלכת שוודיה וב-1621 נפגעה קשות משרפה שפרצה בה.
ב-1697 קיבל האזור מעמד של נסיכות אשר כונתה נסיכות שוורצבורג-זונדרסהאוזן ובירתה הייתה זונדרסהאוזן.
הנסיכות התקיימה באופן רשמי עד 1918.
במהלך מלחמת שבע השנים הייתה עיר זירת לחימה ולאחריה עברה תקופת שיקום ובינוי מחדש, אך בראשית המאה ה-19, במהלך המלחמות הנפוליאוניות נפגעה שוב ונגרמו בה נזקי רכוש כבדים.
לאחר איחוד גרמניה הראשון, נכללה זונדרסהאוזן בשטחי הקיסרות הגרמנית.
לאחר מלחמת העולם השנייה נכללה העיר בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה ובהמשך עברה לחזקת גרמניה המזרחית.
לאחר איחוד גרמניה השני הועברה העיר לחזקת גרמניה.
בזונדרסהאוזן התקיימה קהילה יהודית לפחות משלהי המאה ה-13. בחלק המערבי של העיר העתיקה נתגלו שרידי מקווה שתוארכו לסביבות 1300. באמצע המאה ה-14 התחוללה באירופה המגפה השחורה, ובזונדרסהאוזן תועדו מספר אירועים אנטישמיים ושיאם פוגרום שנערך ביהודי העיר ובמהלכו נרצחו או גורשו כל יהודי העיר.
עדות לחידוש הקהילה היהודית בעיר קיימת משלהי המאה ה-17. ב-1699 הוקם במקום בית עלמין יהודי.
לאחר עליית הנאצים לשלטון התגברו הרדיפות האנטישמיות.
ב-1933 התגוררו בזונדרסהאוזן 67 יהודים, ומרביתם היגרו מגרמניה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במהלך ליל הבדולח חולל בית הכנסת ונגרם לו נזק כבד, אך הוא לא הועלה באש משום שהיה ממוקם באזור צפוף ובו מבני עץ רבים.
במהלך מלחמת העולם השנייה חרב בית הכנסת בהפצצת בעלות הברית.
בית העלמין, ובו כ-180 קברים, שרד את המלחמה.
19 היהודים שהתגוררו בעיר עם פרוץ המלחמה נשלחו כולם למחנות ההשמדה.
זיזי (זוסיא) קניאזר (1938 - 7 בספטמבר 2016) שימש כראש ענף 2 (ענף ירדן) במחלקת המחקר באמ"ן ערב מלחמת יום הכיפורים.
במסגרת תפקידו האזין לשיחת חוסיין, מלך ירדן עם ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר בה התריע חוסיין כי צבאות מצרים וסוריה מצויים בעמדת זינוק למתקפה נגד ישראל, ודיווח על תוכנה.
בדיונים במחלקת המחקר הוביל גישה הטוענת כי פני מצרים למלחמה וננזף על פעילותו.
במהלך מלחמת יום הכיפורים ב-9 באוקטובר מונה בפועל להיות ראש ענף 6 (ענף מצרים) במקומו של יונה בנדמן.
קניאזר נולד בשנת 1938 בקריית חיים, למשפחה שעלתה לארץ ממזרח אירופה.
הוא התגייס לגרעין נח"ל, שימש כקצין בנח"ל, ולאחר מכן עבר למודיעין לתפקיד קמ"ן "גוש מגן" (עוטף עזה כיום).
בהמשך שימש כקצין פיענוח בפיקוד הדרום וייצר את מפות העבירות שבהן השתמש צה"ל במלחמת ששת הימים.
בשנת 1964 עבר למחלקת המחקר לענף 2 (ענף ירדן) וכעבור שנה עבר לענף 6 (ענף מצרים), בו תפקד כראש המדור הצבאי במהלך מלחמת ששת הימים ובימי מלחמת ההתשה, וכן כממלא מקום ראש הענף, עד שמונה לראש ענף 2 בשנת 1971.
בימים הראשונים של מלחמת יום הכיפורים מונה להחליף את סא"ל יונה בנדמן בתפקיד ראש הענף המצרי, תפקיד אותו מילא עד לאחר סיום השיחות בקילומטר ה-101. לאחר המלחמה שימש בתפקידים שונים בהם קמ"ן פיקוד המרכז וראש מחלקת בקרה והשתחרר בשנת 1985, בדרגת אלוף-משנה.
אחר כך עבד בחטיבה הביטחונית של משרד מבקר המדינה ובמשך שנים רבות הרצה בקורסים צבאיים ובימי עיון על מחדל מלחמת יום הכיפורים.
קניאזר נפטר ב-7 בספטמבר 2016, כשהוא מותיר אחריו את אשתו תמי, עמה התגורר ברמת השרון, שני ילדים וארבעה נכדים.
פעילותו נוכח מלחמת יום הכיפורים
קניאזר היה בין הקצינים באמ"ן שהעריכו במהלך מאי 1973 כי פני מצרים למלחמה והוא הוסיף לטעון כן בשבועות שלפני המלחמה.
בעקבות עמדתו הוא הודר, לדבריו, מדיוני הערכת המודיעין בנושאי מצרים, מודר מחומרים מודיעניים בנושא, ואף נאמר לו כי אם ימשיך בדרך פעולה זו, לא יקודם לאל"ם.
במסגרת תפקידו כראש ענף ירדן היה אחראי להאזין לשיחת חוסיין, מלך ירדן עם ראש הממשלה גולדה מאיר שנערכה ב-25 בספטמבר 1973 במתקן "המוסד" בתל אביב.
הוא נשלח לעקוב אחר המפגש מחדר צדדי מאחורי הקלעים, ולתעד אותו.
בסיום השיחה, שנמשכה כארבע שעות ותוכנה לא פורסם במלואו מעולם, דיווח קניאזר לראש מחלקת המחקר, אריה שלו ולראש ענף 5 (ענף סוריה) אביעזר יערי על כך שהמלך התריע כי צבאות סוריה ומצרים בעמדות זינוק למתקפה, וכי יעשו זאת במתואם.
למחרת ננזף על כך שדיווח את תוכן השיחה הממודרת ליערי, אף שלא דיווח על המקור.
לימים טען קניאזר כי היה קצין המודיעין היחיד שהאזין בקשב לכל תוכנה של השיחה בין מאיר וחוסיין, ולכן הופתע כשלא הוזמן לדיונים שהתקיימו אודותיה למחרת אצל שר הביטחון משה דיין והרמטכ"ל דוד אלעזר.
על פי עדות קניאזר, ב-6 באוקטובר 1973, הוא עמד על כך שתפרוץ מלחמה באותו היום, והורה לענף שתחת פיקודו לרדת לבור בשעה 13:00, שעה אחרי כן פרצה המלחמה.
הוא שימש בתפקיד זה עד לסיום השיחות על הפסקת האש.
הדמות הראשית בסרט "שתיקת הצופרים" נבנתה על בסיס פעילותו של קניאזר בימים שלפני המלחמה.
זוני (בשפת זוני: A:shiwi, באנגלית (מספרדית): Zuñi) הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית, שבט המוכר על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribe), אחת מהקבוצות האתניות המכונות אנשי הפואבלו.
בני השבט מתגוררים בשמורת זוני, שמורת אינדיאנים המשתרעת על שטח של 1,873.45 קילומטרים רבועים שבעמק הנהר הזוני, יובל של הקולורדו הקטן, במחוזות מקינלי וסיבולה במערב מדינת ניו מקסיקו שבדרום מערב ארצות הברית.
מרבית התושבים מתגוררים בעיירה פואבלו זוני (Zuni Pueblo,), השוכנת במרכז השמורה, 55 קילומטרים דרומית לעיר גאלופ בניו מקסיקו.
בנוסף לשמורה שייכים לשבט בנאמנות שטחים במחוזות קטרון בניו מקסיקו ואפאצ'י באריזונה.
בני הזוני מכנים את מולדתם "שיווינאקין" (Shiwinnaqin – "אנשי הבשר").
על פי ממצאים ארכאולוגיים היו בני הזוני חקלאים שהתגוררו במיקומם הנוכחי במשך 3,000 עד 4,000 שנים.
חקלאות מבוססת השקיה שהתרכזה סביב הפלגים והנחלים החלה לפני כ-3,000 שנים.
המחקר המודרני משייך את תרבות הזוני הן לתרבות מגיון (Mogollon culture) והן לאנשי הפואבלו הקדומים, ששכנו במדבריות של ניו מקסיקו, אריזונה, יוטה ודרום קולורדו במשך למעלה מ-2,000 שנים.
במאה ה-14 שכנו בני הזוני בתריסר פואבלו שבהם היו בין 180 ל-1,400 חדרים.
כל הפואבלו, למעט פואבלו זוני ננטשו בתחילת המאה ה-15. במהלך 200 השנים הבאות הוקמו תשעה פואבלו חדשים.
בשנות השלושים של המאה ה-16 החלו להגיע שמועות לספרדים ששלטו במקסיקו, אז מלכות המשנה של ספרד החדשה, על ערים עשירות מאוד מעבר למדבר צפונית למקסיקו.
מקור השמועה בארבעת הניצולים היחידים מתוך 400 ממשלחתו של פַּאנְפִילוֹ דֶה נַארְוַואֶס (Pánfilo de Narváez) שיצאה מפלורידה ב-1528 ונתגלו ב-1536 כשהם קרובים למות באזור הנהר סינלואה, כ-1,100 קילומטרים צפונית מערבית למקסיקו סיטי.
הניצולים סיפרו על ערים עשירות שפגשו בדרכם, ובהם העיר סיבולה (Cíbola).
שם זה היה עיוות של השם שבו מכנים בני הזוני את עצמם ("שיווינה").
הספרדים קשרו את סיפורם של הניצולים לאגדה על שבע ערי הזהב (siete ciudades de oro), אגדה על שבעה בישופים שנמלטו מספרד בזמן הכיבוש המוסלמי עם אוצרותיהם למקום לא ידוע שבו הקימו שבע ערים עשירות, שאחת מהן קרויה סיבולה.
על סמך דיווחים אלו שלח פרנסיסקו וסקס דה קורונדו, מושל נואבה גליסיה (גַלִיסְיָה החדשה, פרובינציה של ספרד החדשה השוכנת בצפון מערב מקסיקו וכללה את מדינות מקסיקו חליסקו, סינלואה ונאיאריט של ימינו), את הכומר הפרנציסקני מרקוס דה ניסה ואת העבד המשוחרר אסטוואניקו (כינוי חיבה לאסטבן) בראש משלחת צפונה.
שני אלו נבחרו משום שהכירו את תרבותם ומנהגיהם של האינדיאנים בגבול הצפוני של ספרד החדשה.
דה ניסה פעל שנים רבות בקרב האינדיאנים בגבול הצפוני של ספרד החדשה ואֶסְטֶוַואנִיקוֹ היה אחד מארבעת הניצולים היחידים ממשלחת פַּאנְפִילוֹ דֶה נַארְוַואֶס.
המשלחת יצאה מקוליאקאן (כיום בירת מדינת סינלואה) ב-7 במרץ 1539, אבל רק הכומר דה ניסה חזר בחיים מהמסע.
בספטמבר של אותה שנה דיווח דה ניסה לאנטוניו דה מנדוסה המשנה למלך שהוא הגיע לסיבולה והיא עיר עשירה ביותר, ושתושבי העיר, הילידים בני עם הזוּנְי הרגו את אסטוואניקו.
הוא אומנם סיפר שהוא לא נכנס לעיר סִיבּוֹלָה ורק ראה אותה מרחוק, אבל העיר שניצבה על גבעה רמה, נראתה עשירה וגדולה כמו טנוצ'טיטלאן בירתם של האצטקים (כיום מקסיקו סיטי).
אנטוניו דה מנדוסה שהתרשם מסיפוריו של דה ניסה החליט למנות את קורונדו, שהיה ידידו, לפקד על משלחת שמטרתה למצוא ולספח לספרד החדשה את סיבולה ואת הערים העשירות סביבה.
קורונדו יצא מקומפוסטלה (כיום במדינת נאיאריט) ב-23 בפברואר 1540 בראש משלחת גדולה שכללה מעל ל-300 חיילים אירופאים (מרביתם ספרדים) ובין 1,300 ל-2,000 אינדיאנים מקסיקנים מבני בריתו.
ב-22 באפריל יצאה משלחת קורונדו מקוליאקאן, חצתה את הגבול של ימינו בין מקסיקו לאריזונה לניו מקסיקו, והתקדמה לאורך הגבול בין אריזונה לניו מקסיקו של ימינו עד שהגיעה למקורותיו של הקולורדו הקטן ומשם פנתה לעבר הנהר זוני (Zuni River).
קורונדו המשיך לאורך הזוני עד שגילה את האזור שבו התגוררו בני עם הזוני.
סיבולה ששכנה מעבר לגבול בניו מקסיקו הייתה קרובה מתמיד.
המשלחת הגדולה עוררה התרגשות בקרב הילידים והם שלחו אותות עשן לסיבולה להודיע על התקדמות הספרדים.
ביולי 1540 הגיע הצבא הקטן של קורונדו מול העיר האינדיאנית ואכזבתם הייתה רבה.
"העיר" הייתה בעצם כפר גדול של בקתות בנויות ללא כל סדר (פואבלו).
הזוני קראו למקום האוויקו, כיום חורבות האוויקו (Hawikuh Ruins, ).
חברי המשלחת הגיעו למקום ב-7 ביולי 1540 שהם כמעט גוועים ברעב ודרשו מתושבי המקום להרשות להם להיכנס.
בתגובה קרא קורונדו בפניהם את הרקרימיינטו, מסמך המשפטי הדורש את נאמנותם של ילידי העולם החדש למלכי ספרד, ואת קבלתם את הנצרות.
קבלת הילידים את המסמך הבטיחה להם, לכאורה, אושר ושלום תחת חסות הכתר הספרדי כנתיניו לכל דבר.
דחייתו, לעומת זאת, שימשה את העילה החוקית להשית עליהם מלחמה צודקת, לכבשם ולשעבדם תוך הצדקתה בשם הדת.
מכיוון שהמסמך לא עשה על האינדיאנים רושם החליט קורונדו לכבוש את הכפר.
האינדיאנים ניסו להתנגד, ובקרב נפצע קורונדו, אבל לא היה להם כל סיכוי כנגד הספרדים ו"הקרב", הקרוי בכרונולוגיה הספרדית "כיבוש סיבולה", הסתיים תוך שעה.
הספרדים נשארו באזור עוד כשנתיים, ואז חזרו בבושת פנים למקסיקו, לאחר שלא הצליחו לגלות בשום מקום בסביבה הקרובה והרחוקה זהב או אבנים יקרות.
הספרדים השתלטו מחדש על האזור ב-1598, וב-1629 הקימו בהאוויקו מיסיון (Mission La Purisima Concepcíón de Hawikuh).
הספרדים הפעילו ביישוב אנקומיינדה (שעבוד של התושבים לביצוע עבודות כפייה) וב-1632 התקוממו הזוני שרפו את המיסיון ורצחו את המיסיונרים.
הספרדים חזרו והקימו ב-1643 מיסיון אחר בהאלונה (Halona).
ב-1650 הצטמצם מספר הכפרים של בני הזוני לשישה.
המיסיון בהאוויקו נשרף שוב ב-1672 (הפעם על ידי פושטים אפאצ'ים).
מספר הכפרים הצטמצם עוד יותר ובזמן מרד הפואבלו של 1680 (מרידה שבה השתתפו כל בני הפואבלו וגם ההופי כנגד הספרדים) היו רק שלושה כפרים.
כל התושבים מצאו מקלט ב"דובה יאלאנה" (Dowa Yalanne), הר שולחן תלול כ-5 קילומטרים דרומית מזרחית לפואבלו זוני של ימינו, כיום אתר קדוש לבני הזוני.
הספרדים שגורשו מהאזור בשל המרד חזרו ב-1692, והזוני התיישבו מחדש במיקומם הנוכחי בפואבלו זוני, למעט תקופה קצרה ב-1703 שבה נמלט חלק מבני הזוני חזרה לדובה יאלאנה, לאחר שהרגו שלושה ספרדים.
כשהספרדים נטשו סופית את האזור בתחילת המאה ה-19 היו בני הזוני עצמאיים עד אמצע המאה ה-19, אבל סבלו מפשיטות של אפאצ'ים, נאוואחו, אינדיאנים של המישורים ומתיישבים אירופאים.
הממשל הפדרלי של ארצות הברית הקצה שמורה לבני הזוני ב-1877. מכיוון ששטח השמורה היה רק חלק קטן משהשטח שעמד לרשותם קודם לכן בהדרגה חדלו הזוני לעסוק בחקלאות והחלו לגדל כבשים ובקר.
פרנק המילטון קושינג (Frank Hamilton Cushing; 1900-1857), מחלוצי האנתרופולוגיה, שהיה קשור עם מוסד הסמית'סוניאן, חי בין הזוני מ-1879 ועד 1884. הוא היה מראשוני התצפיתנים המשתתפים ואתנולוג.
בתחילת המאה ה-21 התעוררה מחלוקת עקב התנגדות הזוני לפיתוח מכרה פחם פתוח בסמוך ל"אגם המלח זוני", אתר קדוש לזוני, שלא היה במקור חלק משמורת הזוני, אבל הועבר לידי הזוני ב-1985. התוכנית כללה שאיבת מים מהאקווה שמתחת לאגם במטרה להתמודד עם אבק הכרייה.
בשנת 2000 השתייכו 10,228 תושבים לשבט הזוני.
על פי מפקד האוכלוסין של שנת 2000 התגוררו בשמורה 7,790 תושבים, כש-7,619 חיו בפואבלו זוני או בעיירה בלק רוק (Black Rock) הסמוכה.
בני השבט מעריכים כי מספר התושבים בשמורה כולה נע בין 10,000 ל-12,000, כשלמעלה מ-80% הם אינדיאנים.
קרוב למחצית התושבים (43%) חיים מתחת לקו העוני כפי שהוא מוגדר על פי מדד ההכנסה של ממשלת ארצות הברית.
נכון ל-2010 חיו 538 מבני הזוני באריזונה.
בני הזוני מדברים בשפת הזוני, שפה מבודדת שאין לה שום קשר לכל שפה אינדיאנית אחרת.
בלשנים מאמינים כי הזוני שמרו על שלמות שפתם במשך לפחות 7,000 שנים.
עם זאת הזוני שאלו מספר מילים משפות קרסניות, הופי ופימה הקשורות לדת וטקסי דת.
בני הזוני ממשיכים למלא את מצוות דתם המסורתית על הטקסים והריקודים המקובלים בה ומערכת האמונה הייחודית והעצמאית.
הזוני היו ועודם עם מסורתי המתקיים על חקלאות שלחין וגידול חיות משק.
הם הצליחו לקיים כלכלה חקלאית באזור צחיח כתוצאה מניהול זהיר ושימור משאבי טבע, כמו גם ממערכת מורכבת של סיוע הדדי קהילתי.
רבים מבני הזוני כיום מסתמכים לפרנסתם גם על מכירת חפצי האומנויות המסורתיות.
חלק מהזוני מתגוררים בפואבלו בסגנון הישן, בעוד שאחרים מתגוררים בבתים מודרניים עשויים לבני חמר ובטון שגגותיהם שטוחים.
הם מתגוררים במקום מבודד יחסית, אבל הם מקבלים בברכה תיירים המכבדים אותם.
היריד והרודיאו האינדיאני השבטי של הזוני (Zuni Tribal Fair and Rodeo) נערך בסוף השבוע השלישי באוגוסט.
הזוני גם משתתפים בטקס הבין-שבטי המתקיים בגאלופ בתחילת או באמצע אוגוסט.
נשות הזוני יצרו כלי חרס לשם אחסון מים ומזון.
לצורך העיטורים על הכלים הן השתמשו בסמלים של המשפחה המורחבת.
מקור לחרסית עבור הקדרות מצוי בסביבה הקרובה למקום מגוריהן.
לפני שהן חופרות את החרסית שבו ישתמשו לייצור הכלים נוהגות הנשים לערוך טקס שבו הן מודות לאמא אדמה.
החרסית נטחנת, מנופה ואז מעורבת במים.
לאחר שהחרס מגולגל לסליל ומעוצב ככלי, מחליקים את פניו במגרדת.
שכבה דקה של חרסית עדינה נמרחה על פני הכלי לשם קבלת מרקם חלק וצבע.
לאחר שהכלי מתייבש מבריקים את הכלי באמצעות שפשוף באבן.
את הכלי צובעים בצבעים אורגניים מתוצרת בית, תוך שימוש במברשת יוקה מסורתית.
המטרה המיועדת של הכלי מכתיבה את צורתו ואת העיטורים על פניו.
על מנת לשרוף את הכלי נהגו הזוני להשתמש בתנורים מסורתיים שבהם היו גללים של בעלי חיים חומר הבעירה, אבל כיום הם משתמשים בתנורי חשמל.
אף שתהליך שריפת כלי הקדרות היה בדרך כלל פעילות משותפת של הקהילה, היו המשתתפים מחויבים לשמור על שקט או לדבר בלחישה על מנת לשמור את "הקול" המקורי של הישות של החרסית, ועל המטרה של מוצר הקצה.
מכירות של חפצי קדרות ואומניות מסורתיות מהוות מקור הכנסה עיקרי עבור בני זוני רבים כיום.
אומנית יכולה להיות המפרנסת היחידה של משפחתה כמו גם של בני שבט אחרים.
נשים מייצרות כלי קדרות, ביגוד וסלים.
זוני גם מייצרים גילופים באבן המכונים Zuni fetishes ושרשרות לשם טקסים ומסחר, ולאחרונה למכירה לאספנים.
הזוני ידועים בעבודות העדינות של כלי כסף, הם החלו לעסוק במקצוע בשנות ה-70 של המאה ה-19 לאחר שלמדו טכניקות בסיסיות מהנאוואחו.
לניאד (Lanyade) היה צורף הכסף הזוני הראשון, שלמד את המקצוע מאצידי צ'ון (Atsidi Chon), צורף מהנאוואחו.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 החלו יוצרי התכשיטים של זוני לשבץ טורקיז בכסף.
כיום ייצור תכשיטים היא אומנות משגשגת בקרב הזוני.
זוני רבים הפכו לאמנים בכסף ושכללו את כישורי שיבוץ אבנים.
הם גילו שבשימוש באבנים קטנות, הם היו מסוגלים ליצור עיצובים מורכבים ותבניות ייחודיות.
אבנים סגלגלות קטנות בעלות קצוות מחודדים משובצים בכסף, קרוב האחת לשנייה, ואחת לצד השנייה.
משתמשים בדרך כלל טכניקה זו לשבץ טורקיז, לעיתים אלמוגים ולפעמים שוהם, ביצירת שרשרות, חפתים, עגילים וטבעות.
טכניקת השיבוץ העדינה ידועה כ"נקודת המחט" ("needle point"), והעבודה העדינה עוד יותר מכונה "נקודה זערורית" ("petit point").
הדת ממלאת תפקיד מרכזי בחייהם של בני הזוני.
האמונה שלהם מרוכזת בשלושה מבין האלים החזקים ביותר" האלה האם, האב שמש, והאם הנותנת את אור הירח, כמו גם הגבירה הזקנה מלח, ואשת הקונכייה הלבנה, וכן קצ'ינה (רוחות, שנוהגים לפסל בדרך כלל כבובות) נוספים.
לזוני יש מחזור של טקסים דתיים.
בחייו של כל אדם מתבצעים טקסים חשובים על מנת לחגוג מעבר של תחנות מסוימות בחיים.
המאורעות הזוכים לחגיגה במיוחד כוללים לידה, בגרות, נישואים ומוות.
קיום מצוות העלייה לרגל מתרחשת סביב נקודת ההיפוך של הקיץ.
נוהג זה קיים מאות שנים ומוכר היטב לתושבים.
עלייה לרגל נוספת הנערכת מדי שנה כבר כמה מאות שנים על ידי בני הזוני ושבטים נוספים מדרום מערב ארצות הברית היא לאגם המלח זוני, אגם מלוח רדוד השוכן בתוך מאר במכתש שתחתיתו שטוחה, שקוטרו כ-2,000 מטרים ועומקו 120 מטרים.
בני הזוני קוצרים מלח מחופי האגם בתקופת החודשים היבשים ומקיימים טקסים דתיים.
האגם הוא ביתה של אמא מלח (Ma'l Okyattsik'i), ואפשר להגיע אליו בכמה דרכים.
בהגיעם לגיל, ההתבגרות או טקס המעבר נחגגים באופן שונה על ידי בנים ובנות.
ילדה המוכנה להצהיר על עצמה כבתולה תעבור לבית סבתה (מצד אביה) מוקדם בבוקר ותטחן תירס לאורך כל היום.
תירס הוא אוכל מקודש ומוצר יסוד בתזונה של הזוני.
הנערה מכריזה בכך שהיא נכונה למלא את התפקיד ברווחת בני עמה.
בהגיע זמנו של נער להפוך לגבר, הוא יקבל חסות של "אבא" רוחני שאותו בחרו הוריו.
האב הרוחני ינחה את הנער בטקס העתיד להתרחש.
הנער יעבור טקסי חניכה מסוימים על מנת להיכנס לאחת מחבורות הגברים.
הוא לומד כיצד ליטול על עצמו חובות דתיות, חילוניות ופוליטיות בתוך חבורות אלו.
המונח זונדרקומנדו שימש באס אס לתיאור תת-יחידה, לעיתים אד-הוק, לביצוע משימות מיוחדות ופעולות שעשויות להיות כרוכות בשליחת סוכנים או כוחות לשטח.
שימוש במונח "זונדרקומנדו" החל כנראה בשנת 1938 והפך נפוץ מאוד באס אס.
קבוצות זונדרקומנדו התגבשו, התפרקו ואורגנו מחדש למשימות שונות.
נשארו רישומים על יחידות זונדרקומנדו שאורגנו תחת המשרד הראשי למנהל וכלכלה (המשרד למנהל ומשק) של האס אס, כולל יחידות שפעלו זמן רב ותפקידן היה לאסוף חפצי ערך מהיהודים, הן מהגטאות והן מהמחנות (כלומר, לפני ואחרי המוות).
בתוך האיינזצגרופן היו יחידות מיוחדות רבות בזמן כיבוש ברית המועצות.
חלק גדול מהן פעלו לתפיסת יהודים והשמדתם.
במרץ 1944, לאחר השתלטות הנאצים על הונגריה, הגיע אדולף אייכמן בראש צוות מיוחד של האס אס (Sondereinsatzkommando Eichmann, SEK) לבודפשט וניהל בעצמו את הגירוש.
יחידתו של אייכמן הייתה מקושרת למשרד הראשי לביטחון הרייך במונחים של הקצאת משאבים כולל כוח האדם, אבל שמרה על מעמד מיוחד באס אס בשל תפקידה הישיר בגירוש יהודים למחנות ההשמדה במסגרת הפתרון הסופי.
זונדרקומנדו קונסברג (על שם מפקדו, אוֹבר-שטורמבאנפיהרר אברהרד פון קונצברג, Eberhard von Künsberg) היה גוף שפעל להחרמת ואיסוף אוצרות תרבות ואוצרות אחרים (זהב למשל) מהשטחים הכבושים.
גוף זה הוקם במקור כדי לאבטח במהלך הפלישה לפולין משלחות דיפלומטיות של מדינות-אויב ומדינות נייטרליות ולתפוס חומר רלוונטי.
במהלך הזמן הוסטה פעילותו של הכוח לאיסוף שלל.
אחת מהיחידות של משרד רווחה ראשי לגרמנים אתניים (VoMi), זונדרקומנדו R, מחליפתה של האיינזצגרופה D באזור טרנסניסטריה, בפיקודו של הורסט הופמייר (Horst Hoffmeyer), ביצעה מעשי טבח רבים של יהודים במחצית הראשונה של 1942. הקורבנות היו מגורשים משטח רומניה, המרשל יון אנטונסקו שאף "לנקות" את העם הרומני מיהודים.
הטכניקה המועדפת עליו הייתה לגרש אותם לטריטוריה בשליטת גרמניה והשארת האחריות להשמדתם ליחידות האס אס / משטרה.
רבים מיהודים אלו הועברו הלוך ושוב במשך שבועות לפני שתמהיל של יחידות זונדרקומנדו R ומיליצית Selbstschutz של גרמנים אתנים רצחו אותם.
לשם ביצוע מבצע 1005 הוקמה יחידה מיוחדת שנקראה "זונדרקומנדו 1005", בפיקודו של שטנדרטנפיהרר פאול בלובל.
החל בסתיו 1943 החלה היחידה לפעול בשטחי מזרח אירופה, המקום בו ארעה עיקר ההשמדה.
"זונדרקומנדו בותמן" הייתה יחידה בפיקודו של הנס בותמן, מפקד מחנה ההשמדה חלמנו.
עם הפסקת פעילותו של מחנה חלמנו, באפריל 1943, הועבר בותמן ליוגוסלביה בראש 85 אנשי סגל המחנה, ושם צורפה יחידתו, שנקראה "זונדרקומנדו בותמן" (Sonderkommando Bothmann), לפלוגת הז'נדרמריה באוגדת 'פרינץ אויגן' (Prinz Eugen Division).
במסגרת האוגדה פעל בותמן נגד הפרטיזנים היוגוסלביים.
באוגוסט 1944 השתתפה "זונדרקומנדו בותמן" בפעולות חיסול גטו לודז' ואחר כך עסקה בטשטוש עקבות רצח ההמונים בחלמנו על ידי שריפת גוויות הנרצחים במסגרת 'מבצע 1005'.
זוננאלה הוא אחד הרחובות הראשיים של ברלין ורחובו הראשי של רובע נויקלן, שהוא ממוקדי-המהגרים המרכזיים בברלין.
אורך הרחוב הוא 5 ק"מ, מהרמנפלאץ בצפון-מערב, עד לבאומשולנווג (Baumschulenweg), שם הוא משנה את שמו לזיד-אוסט אלה (בגרמנית "Südostallee", "השדרה הדרום-מזרחית").
הוא נסלל ונבנה במקור בשלהי המאה התשע-עשרה, וכיום מרבית תושביו הם מהגרים דוברי ערבית וטורקית.
חלקו הצפוני מתאפיין בבנייה עירונית צפופה ובעל שלטים רבים בערבית ובטורקית, ואילו חלקיו הדרומיים יותר נמנים עם האזורים הירוקים ביותר בדרום-מזרח ברלין.
לאורך ההיסטוריה שלו נודע הרחוב בשמות שונים.
בתחילה נודע בשם "Straße 84", רחוב 84. בשנת 1893, חמש שנים לאחר מותו של פרידריך השלישי, קיסר גרמניה, נקרא הרחוב על שמו.
בשנות ה-20 שונה שמו לשם הנוכחי, שמשמעותו "שדרת השמש".
בשנת 1999 נעשה סרט שנשא את שם הרחוב, Sonnenallee , המתאר באופן קומי את החיים במזרח ברלין בשנות ה-70 המאוחרות.
זונה בעלת לב זהב היא סטריאוטיפ של דמות בדיונית, המציגה קורטיזנה או זונה המאופיינת כבעלת מניעים הגונים ואישיות חביבה.
דמות - לרוב אישה - היא בדרך כלל דוגמה לאירוניה: חסרת מוסר בשל עיסוקה, אך בעלת תכונות חיוביות בלבד מכל בחינה אחרת.
לעיתים תכופות, לדמותה של הזונה בעלת לב הזהב, הן בספרות והן בקולנוע, יש תפקיד מכריע, אך שולי, בעלילה הדרמטית של הסיפור.
בדרך כלל, היא מעניקה לגיבור עצה הרת-גורל או שהיא משמשת כמתווכת (בין הגיבור לבין דמות אחרת).
לפעמים, היא מאופיינת בצורה המנוגדת לדמות נשית אחרת, מוסרית או קרירה.
במקרים מסוימים, הדמות מתוארת כמי שעוסקת בזנות מתוך חוסר ברירה, למשל: בגלל ייאוש או כפייה מצד סרסור.
במקרים אחרים, העיסוק בזנות יכול לשקף את תאוות החיים שיש לדמות (כמו, למשל, במקרה של דמותה של איליה בסרט רק בימי חול).
ייתכן והסטריאוטיפ התפתח על בסיס מסורות מסוימות, כגון דמויות מהביבליה כמרים המגדלית או רחב, או המסורת התיאטרלית ההודית העתיקה הכוללת את The Little Clay Cart - מחזה דרמטי בסנסקריט מאת סודרקה (Śudraka) בו מופיעה וסנטסינה (Vasantasena) - קורטיזנה עם לב זהב.
אך ניתן למצוא דמות סטריאוטיפית זו במיתוסים שונים ובתרבויות רבות, בצורת סיפור טרגי על פילגש אשר מתאהבת בפטרון / לקוח שלה או, לחלופין, במאהב צעיר ולעיתים קרובות - עני.
לכן, הדבר עשוי להיחשב לא רק ארכיטיפ, אלא גם להעיד על תפיסה די אוניברסלית, בחברות שונות, בנוגע למוסר ומיניות.
וריאציה על סטריאוטיפ הזונה היא דמות החשפנית - גרסה מתונה יותר של הדמות.
בתיאטרון המוזיקלי, זונה עם לב של זהב מגולמת במקרים רבים על ידי זמרות מצו סופרן.
אחת החריגות הבולטות לכך היא ויולטה ולרי, גיבורת "לה טרוויאטה" של ג'וזפה ורדי, ששרה סופרן.
לעיתים קרובות, הדמות מוצגת באור טראגי, ואף מתה מוות טראגי; דוגמה קלאסית לכך היא דמותה של ננסי ברומן "אוליבר טוויסט" מאת צ'ארלס דיקנס, וכן במחזמר הבימתי הנגזר ממנו, אוליבר!
(וכן ב-"אוליבר!" - עיבוד הקולנועי הנגזר מן המחזמר), אשר נרצחת על ידי בן-זוגה.
בתולדות הטלוויזיה, "זונה עם לב זהב" הפך לארכיטיפ חשוב באופרות סבון, במיוחד בבריטניה.
במהלך שנות השישים, דמותה של אלסי טאנר בסדרה הבריטית Coronation Street עיצבה את הדמות עבור מספר דמויות שבאו אחריה, כגון בת' לינץ' (מאותה הסדרה), קאט סלייטר, סטייסי סלייטר ודאון סוואן (שלושן דמויות מאופרת הסבון הבריטית "איסטאנדרס").
דמויות מסוג זה לעיתים קרובות מוצגות כבעלות חיים טראגיים, אבל בפומבי מעמידות פנים שהן מאושרות.
לעיתים קרובות, אך לא תמיד, דמויות אלו הופכות לחיוניות עבור סדרות הטלוויזיה בהן הן מופיעות, והשחקניות המגלמות אותן הופכות לכוכבות מהגדולות בתעשיית הטלוויזיה הבריטית.
"זונה עם לב של זהב" היא דמות סטריאוטיפית בולטת בסרטים רבים, ובפרט - במערבונים אמריקאיים.
בסרט הקולנוע האמריקאי "החשוד המיידי", הבלש דייוויד קויאן (צ'אז פלמינטרי) אומר לחשוד ורבל קינט (קווין ספייסי): "so don't sell me the hooker with a heart of gold" ("אז אל תמכור לי את [סיפור] הזונה עם לב הזהב").
אוליבר טוויסט - רומן מאת צ'ארלס דיקנס משנת 1838, בו מופיעה דמותה של ננסי.
עלובי החיים - דמותה של פנטין.
הברית החדשה - דמותה של מרים המגדלית (אשר לא ברור לגמרי האם אכן הייתה זונה, אך רבים מפרשים שכן).
החטא ועונשו - דמותה של סופיה סמיונובנה.
ספר יהושע - דמותה של רחב הזונה.
Coronation Street - דמויותיהן של אלסי טאנר ובת' לינץ'.
איסטאנדרס - דמויותיהן של קאט סלייטר, סטייסי סלייטר ודאון סוואן.
- סרטו של קרול ריד משנת 1968, בו מופיעה דמותה של ננסי.
אישה יפה - סרטו של גארי מרשל משנת 1990, בו ג'וליה רוברטס מגלמת את דמותה של ויויאן.
לילות כביריה - סרטו של פדריקו פליני משנת 1957, בו ג'ולייטה מזינה מגלמת את דמותה של כביריה.
לירות כדי להרוג - סרטו של מייקל דייוויס משנת 2007, בו מוניקה בלוצ'י מגלמת את דמותה של דונה.
מולין רוז' - סרטו של באז לורמן משנת 2001, בו ניקול קידמן מגלמת את דמותה של סאטין.
מלכת הכביש - סרטו של מנחם גולן משנת 1971, בו גילה אלמגור מגלמת את דמותה של מרגלית חסון.
משנה מקום משנה מזל - סרטו של ג'ון לנדיס משנת 1983, בו ג'יימי לי קרטיס מגלמת את דמותה של אופליה.
רק בימי חול - סרטו של ז'ול דאסן משנת 1960, בו מלינה מרקורי מגלמת את דמותה של איליה.
שנגחאי אקספרס - סרטו של יוזף פון שטרנברג משנת 1932, בו מרלן דיטריך מגלמת את דמותה של שנגחאי לילי.
- מחזמר מאת ליונל בארט משנת 1960, בו מופיעה דמותה של ננסי.
לה טרוויאטה - אופרה מאת ג'וזפה ורדי משנת 1853, בו מופיעה דמותה של ויולטה ולרי.
The Little Clay Cart - מחזה מאת סודרקה (Śudraka), בו מופיעה דמותה של הקורטיזנה סנטסינה (Vasantasena).
זוֹסְמָה או δ באריה, נקרא גם גליזה 419, הוא כוכב בולט של קבוצת הכוכבים אריה עם בהירות נראית מדרגה 2.53. מקור השם זוסמה הוא ביוונית עתיקה ופירושו חגורה או אבנט, שם שתואם את מיקומו של הכוכב בקצה גבו של האריה.
זוסמה הוא תת-ענק לבן עם סיווג ספקטרלי A5 IV (לפעמים מסווג ככוכב הסדרה הראשית מסוג ספקטרלי A4 V) שנמצא במרחק של כ-58 שנות אור ממערכת השמש, ובשל כך נכלל בקטלוג גליזה לכוכבים קרובים.
מסתו גדולה בקצת מפעמיים מסת השמש, רדיוסו מעט יותר משני רדיוסי שמש, טמפרטורת פניו היא כ-8,300 קלווין והוא מאיר בעוצמה של פי 26 מעוצמת ההארה של השמש.
זוסמה הוא כוכב משתנה ובהירותו משתנה בכ-3 מאיות של דרגת בהירות ומשום כך הוא מסווג כמשתנה קפאידי ננסי מהסוג של δ במגן.
מדידות ספקטרוסקופיות מראות שזוסמה מסתובב על צירו במהירות של לפחות 173 קילומטרים בשנייה, אך נראה שציר הסיבוב נטוי בכ-38 מעלות ביחס לקו הראייה אליו כך שמהירות הסיבוב האמיתית היא כ-280 קילומטרים בשנייה והוא משלים סיבוב על צירו בפחות מ-10 שעות.
זוסימוס היה היסטוריון יווני שחי בקונסטנטינופול בתקופת שלטונו של הקיסר הביזנטי אנסטסיוס הראשון (491–518).
לדברי פוטיוס, הוא היה קומס ("בן-לוויה" בחצר השלטון), ונשא בתפקיד של "מגן" האוצר הקיסרי.
זוסימוס היה ידוע גם בגינוי דחייתו של קונסטנטינוס את הדת הפוליתאיסטית המסורתית.
חיבורו של זוסימוס, "ההיסטוריה החדשה" (Ἱστορία Νέα) נכתב ביוונית בשישה ספרים.
עבור התקופה של השנים 238–270 הוא כנראה משתמש בדקסיפוס; עבור התקופה של 270–404, אונאפיוס; ועבור התקופה שלאחר שנת 407, אולימפיודורוס מתבאי.
תלותו במקורותיו ניכרת בשינוי בנימה ובסגנון שבין החלקים האונאפיים והאולימפיודוריים, ובפער שנשאר ביניהם.
בחלק האונאפי, למשל, הוא פסימי וביקורתי כלפי פלביוס סטיליקו; בחלק האולימפיודורי הוא מציע תעתיקים מדויקים מהלטינית ואוהד את סטיליקו.
החיבור נקטע בפתאומיות בקיץ 410 בתחילת הספר השישי, ועל פי ההערכה, נכתב בין השנים 498–518.
הסגנון מאופיין על ידי פוטיוס כתמציתי, ברור וטהור.
מטרתו של ההיסטוריון הייתה להסביר את שקיעתה של האימפריה הרומית מנקודת המבט הפגנית.
זוסימוס הוא המקור הלא-נוצרי היחיד לחלק גדול ממה שהוא מדווח עליו.
בניגוד לפוליביוס, שתיאר את עליית האימפריה הרומית, זוסימוס תיעד את האירועים והגורמים שהביאו לדעיכתה.
אף כי שקיעתה של האימפריה הרומית הייתה הנושא העיקרי של זוסימוס, הוא דן גם באירועים הקשורים להיסטוריה הפרסית והיוונית, אולי כחיקוי של פוליביוס.
ברור שבידי פוטיוס ואווגריוס סכולסטיקוס לא היה יותר מחיבורו של זוסימוס מאשר מה ששרד בימינו.
עם זאת, סביר להניח כי חלק מהחיבור אבד או שסביר יותר שזוסימוס לא חי כדי לסיים אותו, שכן הוא אינו מכסה את כל התחומים שזוסימוס עצמו מספר לנו שהוא התכוון לדון בהם.
לא נראה שיש סבירות רבה בהשערה כי הנזירים ואנשי הכנסייה האחרים הצליחו לדכא את אותו חלק מהחיבור שבו היה צריך לעסוק במיוחד בהשפעות הרעות שלה.
אם החיבור הושאר מסיבה זו לא שלם, נסיבה זו תסביר מעט התרשלות של סגנון שנראה פה ושם.
עם זאת, עשוי להופיע קושי ממבט ראשון, בהצהרתו של פוטיוס, כי החיבור, בצורה בה ראה אותו, נראה לו כמהדורה שנייה.
אך נראה כי פוטיוס היה תחת אי הבנה כלשהי.
החיבור נקרא בכתבי היד "היסטוריה חדשה" (לא לגמרי ברור איזה מובן), ויכול להיות שזה הטעה את פוטיוס.
הוא עצמו מעיר שלא ראה את המהדורה הראשונה.
זוסימוס היה פגני, והוא לא חוסך עטו ממגרעותיהם ופשעיהם של הקיסרים הנוצרים.
כתוצאה מכך, אמינותו הותקפה בחריפות על ידי כמה סופרים נוצרים, ולעיתים זכתה להגנה רק מכיוון שההיסטוריה שלו נטתה לפגיעה בשמם הטוב של אישים מובילים רבים בחוג הנוצרי.
השאלה אינה סובבת, כפי שהונח לעיתים, סביב אמינותם של ההיסטוריונים שזוסימוס התבסס עליהם, שכן הוא לא דבק בכל המקרים בשיקול דעתם ביחס לאירועים ולאישים.
לדוגמה, אף כי זוסימוס התבסס על אונאפיוס עבור התקופה 270–404, הוא שונה לחלוטין מאונאפיוס בדיווחו על פלביוס סטיליקו וסרנה.
בין הסופרים המודרניים, חלקם מתייחסים אל זוסימוס בזלזול, אך כמה אחרים טוענים בזכות סמכותו ההיסטורית.
בספר החמישי מספר זוסימוס על כך שאוטרופיוס התיר לאשתו ובתו של רופינוס , שנרצח בשנת 395, להפליג לירושלים ולמצוא בה מקלט.
בהזדמנות זו, זוסימוס מציין כי העיר הייתה בעבר "מאוכלסת על ידי יהודים, אולם החל משלטונו של קונסטנטינוס ואילך, קושטה במבנים נוצריים".
ההיסטוריה של זוסימוס נדפסה לראשונה בתרגום הלטיני של לאונקלאוויוס , מלווה בהגנה על ההיסטוריון (בזל, 1576).
שני הספרים הראשונים, ביוונית, עם תרגומו של לאונקלאוויוס, נדפסו על ידי סטפנוס (H.
Stephanus) במהדורתו של הרודיאנוס (פריז, 1581).
המהדורה השלמה הראשונה של הטקסט היווני של זוסימוס הייתה זו של סילבורג (F.
מהדורות מאוחרות יותר הן אלו שפורסמו באוקספורד (1679), ב-Zeitz ו-Jena, בעריכת Cellarius, עם הערות משלו ואחרות (1679, 1713, 1729).
המהדורה הבאה היא של רייטמאייר (Reitemeier), שעשה שימוש טוב בהערות הביקורתיות של Heyne ומלומדים אחרים (לייפציג, 1784).
בקר (Bekker) הפיק מהדורה מהימנה בשנת 1837 בבון.
יש תרגום גרמני מאת סייבולד (Seybold) והיילר (Heyler), וגם תרגום לאנגלית וצרפתית.
כתב היד הטוב היחיד, בספריית הוותיקן (MS Vat.
156), לא היה זמין לחוקרים עד אמצע המאה ה-19, אם כי הוא חסר את סיום הספר הראשון ואת תחילת השני.
לודוויג מנדלסון (לייפציג 1887) ערך את הטקסט המהימן הראשון.
המהדורה הסטנדרטית המודרנית היא של F.
מהדורה מאוחרת יותר באנגלית, "Zosimus: New History", תרגום עם פירוש מאת רונלד ט.
Ridley), פורסמה בשנת 1982 על ידי האיגוד האוסטרלי למחקרים ביזנטיים.
זופיה בוצ'קובסקה (בפולנית: ; 1906 – ?) הייתה אגרונומית פולנייה מלבוב, שהצילה יהודים בתקופת השואה והוכרה כחסידת אומות עולם.
זופיה למדה את לימודיה היסודיים בוורשה.
ולאחר מכן, למדה בפקולטה לחקלאות.
בשנת 1936 התחתנה עם סטניסלב בוצ'ובסק, ועברה לגור אצל משפחתו.
בשנת 1938 זופיה ובעלה סטניסלב (Boczkowski Stanisław), עברו להתגורר ולעבוד כאגרונומים באחוזתו של הרוזן באדני ליד בוסקו-זדרוי.
ב-1942 זופיה הייתה בדרכה הביתה ולפתע הבחינה באסירים יהודים שעסקו בחפירת בורות שנועדו לגופות של היהודים לאחר הוצאתם להורג.
זופיה הבחינה בילדה קטנה כבת חמש, שהשתייכה לקבוצת עובדי הכפייה.
לבה של זופיה יצא אל הילדה וזופיה החליטה להציל אותה.
היא פנתה אל קצין המשטרה הגרמני האחראי וביקשה ממנו לכאורה בתמימות, לקחת את הילדה מכיוון שהילדה מוכרת לה כבת להורים נוצרים.
הקצין ביקש ממנה טפסים המאשרים כי הילדה היא נוצרייה אולם גם רמז שתמורת שוחד, יסכים לשחרר אותה.
אף על פי שלבני הזוג הייתה כבר ילדה יהודיה שאספו לביתם ואף על פי שלא היה להם כסף רב הם החליטו להשתמש בחסכונותיהם המעטים על מנת להציל גם אותה.
מעבר לבעיה הכספית, סטניסלב חשש מאוד מפני הלשנה מצד שכנים ועוברי אורח.
למרות חששותיו, זופיה הייתה נחושה לפעול להצלת הילדה.
היא נסעה ללבוב, הסדירה את התיעוד המתאים ובעזרתו הוכיחה שהילדה לכאורה אכן בת להורים נוצרים.
לאחר מתן שוחד לקצין הנאצי הוא מסר לה את הילדה.
הילדות, ינקה שטיגליץ (חנה שמולביץ) הנקה פודושין (מרי ברון), נשארו בחיים הודות לטיפול המסור של בני זוג, שדאגו לכלתן ולבושן, והסיתרו אותן במקומות שונים ודאגו לבריאותן.
בנוסף לטיפול המסור עזרו ליהודים רבים נוספים בכך שסיפקו להם מזון והסתירו אותם בדירות מכריהם.
הנקה פודושין עלתה לישראל בשנת 1957 ומסרה את עדותה בשנת 1961. גם ינקה שטינגליץ עלתה לארץ ומסרה את עדותה ליד ושם.
ב -31 במאי 1966 זופיה וסטניסלב הוכרו כחסידי אומות עולם.
בנוסף נטעו עץ לכל אחד מהם.
זופאיזאורוס (שם מדעי: Zupaysaurus; משמעות השם: "לטאת השטן", בשפת הקצ'ואה – על שם הסופאי של תרבות האינקה) הוא סוג של דינוזאור תרופוד קדום אשר חי בארגנטינה.
דינוזאור זה חי בין סוף הטריאס לתחילת תור היורה לפני 197–206 מיליון שנה.
טורף זה הגיע לאורך ממוצע של 4 מטרים ולמשקל 200 ק"ג.
הוא דמה לדילופוזאורוס והיה בעל מבנה לסת דומה ואף בעל "כרבולת" קטנה מעל הראש.
היו לו שורת שיניים מחודדות שנועדו לתפיסת וקריעת בשר וצוואר ארוך.
הלסת הייתה מוגבהת ובעלת בליטה שאולי שימשה לתקשורת מינית.
הדינוזאור נע על שתי רגליו ביער במהירות.
כיום מחשיבים את הדינוזאור לטורף קדום מאוד, שונה מהצלופיזיים וקרוב בעיקר לליליינשטרנוס.
לצידו חיו פאונה נכחדת של זאורופודים קטנים כמו הלסמזאורוס (Lessemsaurus) והריוחזאורוס אשר אולי שימשו לו טרף, ארכוזאורים גדולים וכמה סינאפסידים דמויי יונקים.
רוב היצורים הללו נכחדו לאחר תחילת היורה.
זונה כמוני הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2019 שבוים ונכתב על ידי יעל שחר ושרון יעיש, שגם ערכו את התחקיר.
הסרט הוקרן בבכורה ארצית בפסטיבל דוקאביב, ובבכורה טלוויזיונית בערוץ yes דוקו.
צ'ילה עזרא נחטפה בגיל 22 מפאב בהונגריה ונמכרה לסוחרי נשים בישראל.
עשרים שנה לאחר מכן, היא מתנדבת במרפאת לוינסקי וחוגגת עשר שנות ניקיון מסמים.
כשמשרד הפנים מסרב להאמין שהיא שורדת זנות ולתת לה תעודת זהות, היא מחליטה להיאבק.
רגע לפני גירושה חזרה להונגריה, יוצאת צ'ילה למסע לאיתור חוטפיה, ומציאת עדות לטראומה שחוותה, כדי להוכיח למדינת ישראל את האמת.
שנהארגוןקטגוריהפרסתוצאההערות 2019דוקאביבתחרות ישראליתהסרט הטוב ביותרטקס פרסי אופיר לשנת 2019תיעודי קצר2020פרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי
ב-2 ביוני 2019 כתבה זהבה גלאון פוסט בפייסבוק הפונה לשר הפנים אריה דרעי ומפציר בו להכיר בצ'ילה כקורבן לסחר בנשים ולבטל את גירושה מהארץ.
ב-24 ביולי 2019 נפתח קמפיין מימון המונים לצורך מימון ההוצאות המשפטיות של צ'ילה בדרך לקבלת תעודת זהות ישראלית.
בחודש דצמבר 2020, לאחר מאבק משפטי בעקבות החלטת משרד הפנים, ביטל בית הדין לעררים בירושלים את החלטת משרד הפנים להגביל את תוקף שהייתה של צ'ילה בארץ לשנה, והעניק לה מעמד קבוע, תוך שהוא מכיר בסבלה, בעוול שנעשה לה, ובתרומתה הרבה לחברה הישראלית - בסיוע לנשים הלכודות במעגל הזנות.
בית הדין עמד גם על התרומה שבהעלאת המודעות לתופעה של סחר בנשים למטרות זנות בישראל, שנגרמה על ידי הפצת הסרט המספר את סיפורה של צ'ילה.
הסרט הופק על ידי חגי ארד, אלעד פלג וחברת דרומהפקות; הוא יצא בתמיכת Yes דוקו, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה ומועצת הפיס לתרבות ולאמנות.
זוסמן (זנובייב אהרונוביץ') קיסלגוף היה אספן מוזיקה עממית רוסית-יהודית.
יחד עם יואל אנגל ניהל עבודת שדה לאיסוף שירי-עם דתיים וחילוניים.
הוא הביא גם את הפסנתרן מוזס מילנר לחברה, שפרסמה רבים משירי היידיש של מילנר.
דזופה אינגלזה (מבוטא - דזוּ֫פָּה אִ֮ינגְלֵֽזֶה (ולא זופה) [ˈdzuppa iŋˈɡleːze; ˈtsuppa iŋˈɡleːse]; משמעות השם המקורי באיטלקית, "מרק אנגלי") הוא קינוח איטלקי במקור.
הקינוח מבוסס על שכבות של חביצה (קאסטרד) - קרם מבוסס על חלב או שמנת בתוספת של חלמוני ביצים וסוכר, ועוגת ספוג.
נראה שהזופה אינגלזה הוא במקור וריאציה על הקינוח טרייפל.
מתכונים לקינוח זה הופיעו לראשונה באזורים שונים באיטליה, למשל אמיליה-רומאניה (בעיירות מודנה, פארמה, בולוניה, פורלי, פרארה ורג'יו אמיליה), וגם באזורי המחוזות מארקה, אומבריה ולאטיום בסוף המאה ה-19.
המקור לקינוח זה אינו מוכח; תאוריה אחת קובעת שמקורו של הזופה אינגלזה הוא במטבחי המאה ה-16 של הדוכסים מבית אסטה, שהיו השליטים באזור פרארה.
על פי הסיפור הזה, הדוכסים ביקשו מהטבחים שלהם לנסות ולשחזר את הקינוח המפואר "הטרייפל האנגלי" ממנו הם נהנו לאכול בחצרות המשפחות בעידן האליזבתני באנגליה, שם נהגו לבקר לעיתים קרובות.
בפועל הגרסה של הקינוח שהייתה נפוצה אז הייתה מעין וריאציה על הקינוח האנגלי במקור.
כדי להכין זופה אינגלזה, אפשר להשתמש בעוגת ספוג או בבישקוטים הטבולים בליקר איטלקי מקומי שנקרא אלקרמס (Alchermes): ליקר ארומטי מאוד בניחוח צמחי תבלין, בצבע אדום כהה.
בנוסף לליקר זה אפשר להשתמש גם ברוזוליו או ברום כתחליף לליקר האלקרמס.
לאחר שלב זה הבסיס של הקינוח מורכב בשכבות לסירוגין עם חביצה, וקרם ביצים סמיך המבושל עם חתיכות גדולות של גרידת לימון (שמוסרות לאחר הבישול).
לעיתים קרובות נוצרת שכבה של קרם שוקולדי המכונה crema alla cioccolata על ידי המסה של שוקולד מריר בתוך קרם החביצה הרגיל בו משתמשים.
באיטליה השכבה העליונה של הציפוי תהיה מדי פעם מבוססת על שמנת, מרנג או שקדים.
זופה אינגלזה הוא גם טעם ג'לאטו פופולרי.
המילה "זופה" (מרק) במטבח האיטלקי מתייחסת גם למנות מתוקות וגם למלוחות.
מקור המילה הוא מהפועל "inzuppare" שמשמעותו המילולית היא "לטבול".
כשם שעוגת הספוג או הבישקוטים שמהווים את הבסיס לקינוח טבולים בליקר, כך נקרא קינוח זה זופה.
באופן דומה, דגים שמנים, שעועית עם תבשילי ירקות, ותבשילי דגים או פירות ים מתוארים במילים המכילות את המילה "זופה", כמו "zuppa di verdure" או "zuppa di pesce".
מנות אלו המבוססות על טבילה שלהן מוגשות לרוב עם לחם.
ישנן תיאוריות נוספות לגבי מקור השם, כמה מהן: "משמעותו של השם המתורגם באופן מילולי מאיטלקית הוא "מרק אנגלי" ואולי למעשה מסמל את הדמיון של קינוח זה לקינוח האנגלי, הטרייפל.
אחרים מאמינים כי מדובר בשיבוש דיאלקטי של הפועל inzuppare, שמשמעותו "לגמוע" "
"הקינוח העשיר הזה היה חלק ממחוות רבות שהעניקו הנאפוליטנים אסירי התודה לאדמירל הוריישו נלסון לאחר ניצחונו על נפוליאון בונפרטה בקרב הנילוס בשנת 1798. "מרק אנגלי", כפי שהקינוח הזה כונה אז, היה יצירתו של טבח קונדיטור אנונימי שנמאס לו מהאדמירל, האנגלים והטרייפלים המוספגים באלכוהול"
זוניה באבר הייתה גאוגרפית וגאולוגית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות פיתוח שיטות וכתיבת ספרים בהוראת הגאוגרפיה.
היא הייתה מראשוני החוקרים בתחום חינוך גאוגרפי, כאשר הגאוגרפיה נכנסה כמקצוע חשוב בבתי הספר בארה"ב.
תורתה הדגישה למידה חווייתית דרך עבודת שטח וניסויים.
נולדה בשם מרי אריזונה באבר במחוז אדגר, שבאילינוי, ב-24 באוגוסט 1862, כילדה אמצעית במשפחת חקלאים.
אביה, נפטר שהייתה בת שנתיים, ואמה נישאה שנית.
מכיוון שעיירת הולדתה של באבר לא הציעה חינוך מעבר לבית הספר היסודי, היא נסעה לפריז, אילינוי כדי ללמוד בבית הספר התיכון, שם התגוררה אצל דודה.
לאחר סיום התיכון למדה במכללה להוראה וחינוך במחוז קוק (Cook County Normal School), שהכשיר אותה כמורה.
בזמן הכשרתה להוראה, היא למדה אצל פרנסיס ויילנד פרקר שניהל את המכללה הזאת, ודגל בהוראה פעילה מתוך היותו תומך בחינוך פרוגרסיבי, כפי שנוסח מאוחר יותר על ידי ג'ון דיואי.
פרקר שאב את דעותיו גם מפילוספים אירופאיים כמו פסטוצ'אלי ורוסו.
הוא הירבה לעסוק גם בגאוגרפיה, ופרסם בשנת 1884 ספר על עקרונות הוראת הגאוגרפיה.
זוניה באבר המשיכה את דרכו.
באבר החלה את הקריירה שלה כמנהלת בית ספר פרטי בין השנים 1886–1888. לאחר מכן למדה במוסד להשכלה על תיכונית, במחוז קוק שהפך מאוחר יותר לאוניברסיטת שיקגו.
שם שימשה כראש המחלקה לגאוגרפיה בין השנים 1890–1899. היא הדגישה את התלות ההדדית של הגאוגרפיה, עם למודי ההיסטוריה ומדעי הטבע.
הקורסים האלה התמקדו בעיקר ביסודות הגאוגרפיה, גאוגרפיה רגיונלית, מטאורולוגיה וגאוגרפיה מתמטית.
באותו הזמן למדה באבר במחלקה לגאולוגיה, במחזור הראשון שקיבל נשים.
היא קיבלה את התואר הראשון במדעים בשנת 1904.
בשנים 1901–1921 באבר עבדה כפרופסור חבר וכראש התוכנית בגאוגרפיה ובגאולוגיה במחלקה לחינוך באוניברסיטת שיקגו.
כשמדובר בהוראה, זוניה באבר העדיפה להתמקד בעבודת שטח - מה שאפשר לתלמידיה לפעול ולגלות תופעות, במקום לשנן עובדות.
שיטות ההוראה החוויתית הזאת, שהיא יישמה אותן בעצמה, משמשות גם בהווה.
באבר קידמה סיורי שטח והתנסות ממקור ראשון ולא שינון עובדות והגדרות, אך היא גם פעלה לשיפור אמצעי הלמידה המקובלים.
במהלך תקופתה כיו"ר הליגה הבינלאומית לנשים לשלום וחופש (WILPF), היא הקימה ועדה לבחינת ספרי לימוד במטרה להחליף ביטויים ומושגים קיימים או לא הולמים באלה שנועדו להפסיק את הנצחת דעות קדומות שליליות.
בתחילת המאה העשרים, פרסמה זוניה באבר ספרים בדידקטיקה של הגאוגרפיה לבתי ספר יסודיים, ובהמשך ספרים בדידקטיקה של הוראת גאוגרפיה רגיונלית של אסיה ואירופה.
כמו כן פרסמה מאמרים שעוסקים בעקרונות וביחודה של הגאוגרפיה בעשור הראשון של המאה ה-20. בשנת 1920 פרסמה באבר את "הצעה לשינוי שמות של קווי הרוחב בכתב העת לגאוגרפיה": במקום חוג הסרטן וחוג הגדי, היא הציעה לכנותם - החוג הטרופי הצפוני והחוג הטרופי הדרומי.
בהווה שני המונחים מקובלים בעולם אף כי לא בוצע שינוי שמות רשמי.
בשנת 1898 ייסדה באבר את החברה הגיאוגרפית של שיקגו.
היא כיהנה כנשיאה והייתה מעורבת בחברה במשך 50 שנה.
בשנת 1948 קיבלה פרס מפעל חיים.
זוניה באבר הייתה מעורבת בנושאים חברתיים לאורך כל חייה.
כפמיניסטית ואנטי-אימפריאליסטית, היא הצטרפה וגם יזמה פעילויות להאבק בסקסיזם, גזענות וחוסר סובלנות.
היא הייתה תומכת בזכות הבחירות של הנשים בארצות הברית, ובשנת 1926 ייצגה את נשות פוארטו ריקו בהרחבת זכויות הנשים.
באבר הטיפה למורים, ליצור עם התלמידים קשרים בינלאומיים דרך לימודי הגאוגרפיה לסולידריות בינלאומית.
אבל באותו הזמן, ביקרה את השימוש שהמעצמות הקולוניאליות האירופאיות עושות בידע הגאוגרפי והכרטוגרפי לחיזוק שליטתם האימפרליאלית.
באבר שימשה יו"ר הליגה הבינלאומית לנשים לשלום וחופש, וכן כחברה בוועד המנהל של האגודה הלאומית לקידום של אנשים צבעוניים (NAACP) בשיקגו.
הייתה בוועדת מועדון הנשים בשיקגו היא כתבה ופרסמה את דעותיה במאמרים על זכויות נשים ומיעוטים בכתבי עת שונים.
זוניה באבר נפטרה ב-10 בינואר 1956.
זופיה (מרטה) אבני (בפולנית: (Zofia Avni (Wieczorek); 25 באפריל 1915- 22 בינואר 2006), ישראלית שהוכרה כחסידת אומות העולם מפולין, בעקבות הצילה יהודים במהלך השואה ומלחמת העולם השנייה.
זופיה נולדה בפולין למשפחה נוצרית-קתולית והשתייכה למעמד הבינוני.
אמה עסקה בסיוע לנזקקים ואביה עבד במפעל להכנת כובעים, ונפטר כאשר זופיה הייתה בת 17. לאחר מות אביה עבדה זופיה בעבודות מזדמנות כמוכרת בחנות בגדים וכעוזרת צלם.
בשנת 1937 התחתנה זופיה עם יהודי בשם פרץ, ולשניים נולדה בת.
בשנת 1941 זופיה עברה לוורשה יחד עם בעלה, פרץ, כדי להיות קרובים למשפחתם.
בשל היותו של פרץ יהודי, נאלצה המשפחה להתגורר בגטו ורשה.
במשך כשנתיים זופיה, שהייתה נוצרייה, יכלה לצאת ולהיכנס לגטו באופן חופשי.
כאשר המצב בגטו החמיר, עברו זופיה ובתה אל הצד הארי בשל הסכנה במגורים בגטו.
לפני שעזבה את הגטו, תכננה זופיה תוכנית, לפיה התכוונה לרכוש דירה בצד הארי ולהסתיר בה את בני משפחות מכנבאום ובליימן.
לאחר יציאתה מהגטו, לא ראתה את פרץ שוב.
אמה של זופיה, אלכסנדרה ויצ'ורק, סייעה לנזקקים, ובמסגרת פעילותה הפעילה בית תמחוי לילדי הגטו בתקופת המלחמה.
מיד לאחר יציאתם מהגטו, אחיה של זופיה, אנטוני, בנה קיר מלאכותי שמאחוריו ניתן היה להסתתר.
במסתור שמאחורי הקיר היה מקום בעמידה ל-6 אנשים.לאחר השמדת גטו ורשה בשנת 1943, משפחת מכנבאום נשארה והתחבאה במרתפי הבניינים.
טובה מכנבאום שילמה לגרמני בשביל שיוציא את בתה אירנה בעגלה מכוסה.
מספר ימים לאחר הבריחה הגיעה זופיה, ולקחה את אירנה.
זופיה הובילה את אירנה שהתחזתה לנוצרייה לדירת מסתור.
בדירה התגוררו גוסטב, דודה של אירנה, מרים דודתה ושני ילדיהם.
לאחר כמה ימים הצטרפה גם טובה אמה של אירנה.
הבעיה העיקרית של זופיה, מעבר לסכנה היומיומית, הייתה אספקת אוכל ל-8 אנשים.
מאחר שרשמית התגוררו בבית רק היא ובתה.
זופיה לא יכלה להכניס סלים מלאים באוכל מבלי לעורר את חשדם של השכנים.
זופיה, אמה ואחיה נאלצו להביא אוכל לדירה בכמויות קטנות בכל פעם.
זופיה דאגה להעסיק את שלושת הילדים שהתחבאו בדירתה ולשם כך הביאה להם ספרים שהשיגה ולימדה את אירנה לסרוג.
כאשר הופיעו הגרמנים, כנראה בעקבות הלשנה, זופיה מיהרה להסתיר את היהודים מאחורי הקיר, כך שהגרמנים לא מצאו כלום ועזבו את הדירה.
אפרים, הילד הצעיר ביותר אשר הסתתר בדירת המסתור, חלה בדלקת ריאות.
זופיה הצליחה להביא רופא בכיר מבית החולים המרכזי בוורשה שיבדוק אותו, אך זה לא עזר, והוא נפטר.
זופיה דאגה להוציא את גופתו מהדירה, ולפי בקשת אמו, קברה אותו בקבר זמני בחצר.
זופיה שיתפה פעולה עם המחתרת הפולנית, ובעזרת קשריה הצליחה להבריח יהודים מחוץ לפולין.
זופיה גם סייעה בהסתרת יהודים רבים נוספים כמו ליליאן שטרן, שהסתתרה תקופה קצרה באותה דירת מחבוא עם אירנה ומשפחתה, וזוג רופאי שיניים ואישה נוספת.
במהלך אוגוסט 1944 הרוסים פלשו לוורשה, והמחתרת הפולנית החלה במרד ורשה.
פולין הופגזה מכל כיוון, ודירת המסתור, שבה הסתתרו היהודים במשך שנה וחצי תחת חסותה של זופיה, נהרסה.
תושבי הבניין תפסו מחסה במרתף הבניין במשך מספר ימים, אך לאחר מכן כל אחד הלך לדרכו.
לאחר שדירתה נהרסה, זופיה יצאה מוורשה לאחת העיירות הקרובות.
אמה אלכסנדרה ובתה פונו לעיירה אחרת מחוץ לוורשה.
זופיה לא ראתה אותן במשך 4 חודשים.
כעבור 4 חודשים עברה זופיה ללודז' על מנת למצוא עבודה, ושם פגשה את היהודים אשר הסתירה בדירת המסתור במהלך המלחמה.
אמה ובתה נשארו להתגורר בכפר בעוד שהיא נשארה בלודז' כדי לעבוד.