tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונת 2014 זכו הפטריוטס בסופרבול XLIX כאשר ניצחו את סיאטל סיהוקס 24-28. הפטריוטס זכו גם בסופרבול LI כאשר גברו על אטלנטה פלקונס 28-34. בעונת 2018 זכתה הקבוצה בפעם השישית באליפות עם ניצחון 13–3 בסופרבול LIII על לוס אנג'לס ראמס, והייתה בכך לקבוצה המעוטרת בתולדות הליגה (יחד עם פיטסבורג סטילרס).
ב-16 בנובמבר 1959, ניתן לבילי סאליבן, איש עסקים מבוסטון, הזיכיון השמיני והאחרון להקמת קבוצה בליגת ה-AFL המתפתחת.
במהלך החורף ניתן לתושבים המקומיים אפשרות לבחור שם לקבוצה.
השם הפופולרי ביותר, אותו גם בחר בילי סאליבן היה פטריוטס, לאחר הבחירה נוצר לוגו הקבוצה "פאט הפטריוט".
במהלך משחקיה ב-AFL, לא זכתה הקבוצה להצלחה רבה, בין היתר בשל העובדה שלא היה לה מגרש ביתי קבוע, מגרשים כמו ניקרסון פילדס, אצטדיון אוניברסיטת הרווארד, פנוויי פארק ואצטדיון אלומיני ("הבוגרים") שימשו את הפטריוטס כמגרשים ביתיים.
בעונת 1963 הצליחו הפטריוטס להעפיל לראשונה לגמר ה-AFL אך הובסו בו 10–51 על ידי הסן דייגו צ'רג'רס.
הקבוצה לא הגיעה לשלבים הסופיים של ה-AFL (מאוחר יותר ה-NFL) במשך שלוש עשרה השנים הבאות.
בשנת 1970, כאשר התמזגו ה-NFL וה-AFL, הפטריוטס הוצבו בבית המזרחי של חטיבת ה-AFC בה הם משחקים גם כיום (2009).
בעונה שלאחר מכן הפטריוטס עברו לאצטדיון חדש בפוקסבורו, אצטדיון ששירת אותם במשך שלושים השנים הבאות, כתוצאה מן המעבר שונה שם הקבוצה מבוסטון לניו אינגלנד.
במהלך שנות השבעים הפטריוטס נחלו הצלחות כשהגיעו לפליי-אוף בעונת 1976 כווילד קארד (הקבוצה בעלת המאזן הטוב ביותר מאלו שלא זכו בראשות הבית), וכאלופי בית ה-AFC מזרח בעונת 1978, בשתי העונות הפטריוטס הפסידו כבר בסיבוב הראשון.
בעונת 1985 הם הגיעו שוב לפליי-אוף ועברו את כל הדרך עד לסופרבול XX בו הפסידו לשיקגו ברס 46-10. בעונה שלאחר מכן (1986) העפילו לפליי-אוף אך הפסידו בסיבוב הראשון.
לאחר מכן הפטריוטס לא הגיעו לפליי-אוף במשך שמונה שנים הבאות.
הפטס החליפו בעלים מספר פעמים, בשנת 1988 מכרה משפחת סאליבן את הקבוצה לוויקטור קאים שמכר את הקבוצה לג'יימס אורטווין, האחרון רצה להעביר את הקבוצה לאזור מגוריו בסיינט לואיס, אך מכר את הקבוצה שנתיים לאחר רכישה, ב-1994 לבעליה כיום, רוברט קראפט.
התקופה בה אורטווין היה הבעלים הייתה קצרה ומעוררת מחלוקת, הוא הביא שינויים גדולים לקבוצה, כולל שכירת המאמן לשעבר של הניו יורק ג'איינטס ביל פארסלס בשנת 1993, שעשה שינויים קיצוניים בקבוצה, בין השאר שינה את הצבע השולט מהאדום-לבן המסורתי לכחול-כסוף, כמו כן הוצג לוגו חדש.
בהנהגת פארסלס העפילה הקבוצה פעמיים למשחקי הפליי-אוף והופיעה בסופרבול XXXI בו הפסידה לגרין ביי פאקרס בתוצאה של 21–35. פיט קרול, מחליפו של פארסלס הביא את הקבוצה פעמיים נוספות לפליי-אוף.
בשנת 2000 היה ביל בליצ'יק למאמן הקבוצה.
הפטריוטס החתימו את בליצ'יק על אף שנקבע כי היה תחת חוזה אצל יריבתם הניו יורק ג'טס, כתוצאה מכך נענשה הקבוצה בלקיחת בחירת דראפט של הסיבוב הראשון אותה נאלצה להעביר לג'טס.
אצטדיון חדש, אצטדיון ג'ילט, נחנך בשנת 2002. תחת אימונו של בליצ'יק הקבוצה זכתה בשלושה סופרבולים במהלך ארבע שנים בין 2001 ל-2004. בנוסף לבליצ'יק, אחד האחראיים העיקריים להישגי הקבוצה, הוא הקוורטרבק הפותח שלה מעונת 2001 טום בריידי, שנבחר על ידי הפטס בסיבוב השישי בלבד של דראפט ה-NFL בשנת 2000.
את משחקי עונת 2007 סיימה הקבוצה ללא הפסד במאזן 0–16, והייתה לקבוצה החמישית בהיסטוריה שמסיימת את כל משחקי העונה הסדירה ללא הפסד והיחידה לעשות זאת בעונה של 16 משחקים.
עם כל זאת, העונה עמדה במידה רבה בצלה של פרשת "ספייגייט", שהתפוצצה לאחר המשחק הראשון של העונה, בו נתפס עובד של הפטריוטס כאשר הוא מצלם את סימוני המאמנים של הקבוצה היריבה, הניו-יורק ג'טס.
עונת 2008 נפתחה ברגל שמאל, כאשר כבר במהלך הראשון של המשחק הראשון, נפצע כוכב הקבוצה טום בריידי בברכו והחמיץ את שאר העונה.
עם הקוורטרבק המחליף מאט קאסל, הצליחו הפטריוטס לסיים את העונה במאזן חיובי של 5–11, אך לא העפילו לפלייאוף.
לאחר שתי עונות בהן העפילו הפטריוטס לפלייאוף אך הפסידו בסיבוב הראשון, הם זכו באליפות ה-AFC בעונת 2011 והעפילו לסופרבול השביעי בתולדותיהם, סופרבול XLVI, אך הפסידו בו שוב לניו יורק ג'איינטס 17–21.
בעונת 2014 זכו הפטריוטס באליפות הרביעית בתולדותיהם לאחר שגברו על סיאטל סיהוקס 24-28 בסופרבול XLIX.
לפני כן ניצחו הפטריוטס בפלייאוף את בולטימור רייבנס 31-35, ואת אינדיאנפוליס קולטס 7-45.
ב-2015 התפרסם דוח מטעם ליגת ה-NFL ובו נקבע כי סביר להניח ששניים מאנשי המועדון היו מעורבים בפרשת הוצאת אוויר מכדורי המשחק על מנת להקל על הקוורטרבק בריידי, ושסביר שבריידי ידע על כך.
הקבוצה נענשה בקנס של מיליון דולר, באובדן בחירת דראפט של הסיבוב הראשון ב-2016 ובחירה בסיבוב הרביעי ב-2017. בריידי הושעה ל-4 משחקים, עונש שיושם בעונת 2016. מחקרים רבים שבוצעו על ידי מומחים לתרמודינמיקה הפריכו את טענות הליגה שהוצגו בדוח.
בתום עונת 2015 סיימו הפטריוטס במאזן 4–12 והעפילו בפעם החמישית ברציפות לגמר ה-AFC, בו הפסידו 18–20 לדנוור ברונקוס.
את עונת 2016 התחילה הקבוצה ללא כוכבה טום בריידי בעקבות עונש ההשעייה שלו, הקבוצה סיימה את העונה עם המאזן הטוב בליגה 14–2 וזכתה בפעם השמינית ברציפות באליפות הבית, שיא NFL.
בפלייאוף העפילה בפעם השישית ברציפות לגמר ה-AFC, שיא NFL, ולסופרבול LI בו ניצחה את אטלנטה פלקונס 28-34, לאחר שחזרה במחצית השנייה מפיגור 3–28.
בעונת 2017 סיימה הקבוצה במאזן 13–3, היא זכתה בפעם העשירית (שיא NFL) בגמר ה-AFC, והעפילה לסופרבול LII בו הפסידה לפילדלפיה איגלס 33–41.
בעונת 2018 זכתה הקבוצה בסופרבול LIII לאחר ניצחון על לוס אנג'לס ראמס, האליפות השישית בתולדותיה, והשוותה בכך את שיא הניצחונות של פיטסבורג סטילרס.
בתחום עונת 2019 עזב בריידי את הקבוצה לאחר שהוליך אותה לזכייה ה-11 ברציפות בראשות הבית ול-18 בתקופתו בקבוצה.
בליצ'יק עזב את הקבוצה לאחר עונת 2023.
בעונת 2025 מונה למאמן הקבוצה שחקן העבר שלה מייק ורייבל שנבחר למאמן העונה.
בעונתו הראשונה רשמה הקבוצה מאזן של 13 ניצחונות ו-4 הפסדים, כאשר את הקבוצה מוביל הקוורטרבק דרייק מיי שנבחר עונה קודם בבחירה השלישית בדראפט.
הקבוצה ניצחה בגמר ה-AFC את דנוור ברונקוס במשחק חוץ, העפילה לסופרבול LX בו הובסה 13-29 על ידי סיאטל סיהוקס.
כוכבי עבר בולטים של הקבוצה
לפטריוטס יש קבוצת מעודדות הנקראת "מעודדות הפטריוטס".
המעודדות לקחו חלק בהכשרת המעודדות הסיניות לאולימפיאדת בייג'ינג (2008).
ניו אורלינס סיינטס היא קבוצת פוטבול אמריקאית מליגת ה-NFL שבסיסה בעיר ניו אורלינס שבמדינת לואיזיאנה.
הקבוצה נוסדה ב-1967 והצטרפה לליגת ה-NFL.
ב-1970 עברה הקבוצה לשחק בבית המערבי של חטיבת ה-NFC בליגת ה-NFL בעקבות איחוד הליגות המקצועניות.
בשנת 2002 עברה לבית הדרומי של החטיבה.
בשני העשורים הראשונים לקיומה לא הצליחה הקבוצה להשיג מאזן ניצחונות חיובי.
בעונת 2006, לאחר הצטרפותם של המאמן שון פייטון והקוורטרבק דרו בריז, הגיעה בפעם הראשונה בתולדותיה לגמר חטיבת ה-NFC, בו הפסידה 14-39 לשיקגו ברס.
את עונת 2009 פתחה הקבוצה עם 13 ניצחונות רצופים אך סיימה את העונה הסדירה במאזן 3-13, בפלייאוף ניצחה לראשונה בגמר ה-NFC והעפילה למשחק הסופרבול מול אינדיאנפוליס קולטס.
בסופרבול ניצחו הסיינטס 17–31, כשכוכב הקבוצה, הקוורטרבק בריז, השווה את שיא המסירות המושלמות (32) במשחק גמר של טום בריידי.
ב-2012 נחשף על ידי הליגה, כי רבים משחקני ההגנה של הקבוצה, כמו גם צוות המאמנים, נטלו חלק במתן תמריצים לשחקנים שיפגעו פיזית בשחקני הקבוצות היריבות ובפרט בקוורטרבקים, זאת במשך שלוש עונות, כולל עונת הזכייה בסופרבול.
בעקבות הפרשה, נקנסה הקבוצה באובדן שתי בחירות דראפט בסיבוב השני ובקנס כספי של 500,000 דולר.
מאמן הקבוצה שון פייטון הושעה לשנה, מתאם ההגנה גרג ויליאמס (שעבר לסנט לואיס ראמס) הושעה ללא הגבלת זמן, מנהל הקבוצה הושעה לשמונה משחקים ועוזר המאמן לשישה.
מבין השחקנים כוכב הקבוצה ג'ונתן וילמה הורחק לעונה שלמה ושלושה שחקנים אחרים לתקופות קצרות יותר.
ב-29 באוגוסט 2005 פגעה סופת ההוריקן קתרינה בעיר ניו אורלינס.
בין השאר נפגע גם אצטדיון הקבוצה הלואיזיאנה סופרדום.
ניו אורלינס סיינטס נותרה ללא מגרש ביתי ומתקני אימונים שמישים לקראת עונת המשחקים של 2005, ונאלצה לנדוד לסן אנטוניו שבטקסס.
הנהלת הליגה הכריזה כי את משחק הפתיחה נגד הניו יורק ג'איינטס ישחקו הסיינטס באצטדיון ג'איינטס שבניו ג'רזי, ואת שאר משחקי הבית ישחקו בערים סן אנטוניו ובאטון רוז'.
אוהדי הקבוצה הביעו חששם כי הערים לוס אנג'לס וסן אנטוניו ינצלו את המצב להעברת הקבוצה באופן קבוע מניו אורלינס, אך הקומישינר של ה-NFL הבטיח שהקבוצה תישאר בעיר.
הקבוצה חזרה לשחק בסופרדום במשחקה הביתי הראשון בעונת 2006, כשנה לאחר סופת ההוריקן קתרינה.
שידור המשחק ברשת ESPN היה הנצפה ביותר בתולדות הרשת, וטרום המשחק נערכו הופעות של אמנים ידועי שם כגון U2 וגרין דיי.
המשחק זכור בעיקר בזכות סטיב גליסון, שחסם בעיטת פאנט שהובילה לניצחון הקבוצה הביתית.
ניו אינגלנד רבולושן היא קבוצת כדורגל מליגת ה-MLS האמריקנית.
אצטדיונה הביתי של הקבוצה הוא אצטדיון ג'ילט, הממוקם בפוקסבורו מסצ'וסטס, ומשמש גם את קבוצת הפוטבול ניו אינגלנד פטריוטס.
אף על פי שהקבוצה היא מפוקסבורו, היא מייצגת את כל ניו אינגלנד.
הבעלים של הקבוצה הוא איש העסקים היהודי רוברט קראפט, שהוא גם הבעלים של הפטריוטס.
השם רבולושן (מהפכה באנגלית), נובע מחלקה של ניו אינגלנד במהפכה האמריקנית.
ב-6 ביוני 1995, רוברט קראפט הפך למשקיע והמייסד של הרבולשן, והצטרף ל־MLS כאחד מ-10 מועדוני הצ'רטר שלה לעונתה הראשונה ב-1996.
הקבוצה שיחקה את משחק הליגה הראשון שלה אי פעם ב-13 באפריל 1996, אותו הפסידה 3-2 לטמפה ביי מיוטיני.
במשחק כבש רוברט אוקרופ את השער הראשון בתולדות המועדון.
שבוע לאחר מכן רשמה הקבוצה את ניצחונה הראשון בניצחון 0–1 על ניו יורק רד בולס.
בעונה הראשונה הייתה הקבוצה אחת משתיים בלבד שלא הצליחו להגיע לפלייאוף של הליגה, שהייתה אז בת 10 קבוצות.
בעונת 1997 העפילה הקבוצה לפלייאוף בפעם הראשונה, עם זאת, הקבוצה לא הצליחה להתקדם מעבר לסיבוב הראשון, והפסידה בחצי גמר הליגה לדי.
הם שיחזרו את ההישג שוב פעם אחת בשנת 2000 ומעבר לכך לא הצליחו להעפיל לפלייאוף ב-5 השנים הבאות.
בעונת 2001 הצליחה לראשונה הקבוצה להגיע לגמר גביע ארצות הברית הפתוח בו נכנעה ללוס אנג'לס גלאקסי.
במהלך עונת 2002 מונה סטיב ניקול למאמן הקבוצה.
לאחר שנכנס לתפקיד, ניקול הוביל את רבולושן למקום בפלייאוף במשך שמונה עונות רצופות, שיא ליגה, ונכשל לראשונה ב-2010, כולל שלושה גמרי גביע ה-MLS רצופים בין 2005 ל-2007.
הופעתם הראשונה בגמר גביע ה-MLS, בו הפסידה הקבוצה 1-0 ללוס אנג'לס גלאקסי בשנת 2002 העניקה להם כרטיס לגביע CONCACAF לאלופות בשנת 2003, אך הם הודחו כבר לאחר 2 משחקים, לאחר שהפסידו 3–5 בסיכום לקבוצה הקוסטה ריקנית אלחואלנסה.
הם נפגשו עם הקבוצה הקוסטה ריקנית שנית בשנת 2006 באותה מסגרת משחקים, כאשר הם שוב מודחים לאחר תיקו 0-0 בבית והפסד 0–1 בקוסטה ריקה.
בעונת 2005 הפסידה שוב הקבוצה בגמר גביע ה-MLS ללוס אנג'לס גלאקסי, שוב 1-0. בשנת 2006 במשחק גמר גביע ה-MLS שיחקה הקבוצה נגד יוסטון דינמו, אך הפסידה 3–4 בדו-קרב פנדלים.
שנה לאחר מכן נפגשו הקבוצות שוב באותו מעמד, ושוב יוסטון ניצחה, הפעם 1–2. הפסד זה היה הפסדה הרביעי של ניו אינגלנד ב-6 שנים בגמר ה-MLS.
עד לניצחון 2–3 על דאלאס בגמר הגביע האמריקני בשנת 2007, ניו אינגלנד מעולם לא זכתה בשום תואר בליגה במשך 12 שנות קיומה.
מעונת 2008 ועד 2013, הרבולושן לא הצליחו להעפיל אל מעבר לסיבוב הראשון של הפלייאוף.
בעונת 2014 שבה הקבוצה לפלייאוף וגם הגיעה בפעם החמישית לגמר גביע ה-MLS שם פגשה בפעם השלישית את לוס אנג'לס גלאקסי ושוב הפסידה לה, 2-1 בהארכה.
בעונת 2015 הגיעה שוב לפלייאוף שם נכנעה בשלב הראשון לדי.סי.
פעם נוספת הגיעה הקבוצה לפלייאוף בעונת 2019 שם שוב הודחה בשלב הראשון לאטלנטה יונייטד.
בעונה שלאחריה הגיעה הקבוצה לגמר המזרח שם הפסידה לאלופה קולמבוס קרו.
בעונת 2021 זכתה קבוצת רבולושן במגן האוהדים הראשון שלה בתולדות המועדון, בזכות המאזן הטוב ביותר בעונה הסדירה.
ניו אינגלנד קבעה שיא חדש ב-MLS לנקודות בעונה אחת (73), ועברה את השיא הקודם של 72 נקודות שקבעה לוס אנג'לס בעונת 2019. השוער מאט טרנר זכה בפרס שוער השנה ב-MLS, והפך לשחקן הרבולושן הראשון שזכה בפרס אי פעם.
הקבוצה גם קבעה שיא מועדון עם 17 ניצחונות בעונה הסדירה, והשוותה את השיא של הליגה.
למרות העונה הסדירה המוצלחת הודחה הקבוצה בפלייאוף בשלב חצי גמר המזרח על ידי ניו יורק סיטי.
בעונת 2022 הגיעה הקבוצה לרבע גמר ליגת האלופות של CONCACAF שם הודחה על ידי אוניברסידד נסיונל המקסיקנית, הישג אותו שחזרה הקבוצה גם בעונה שלאחריה.
ב-2023 העפילה הקבוצה שוב לפלייאוף שם הודחה בחצי גמר המזרח על ידי פילדלפיה יוניון.
עונת 2024 הייתה מהחלשות בתולדות המועדון, הקבוצה רשמה את הפרש השערים הגרוע ביותר בליגה (בשוויון עם סן חוזה ארת'קווייקס), כבשה את מספר השערים הנמוך ביותר בליגה, וספגה את מספר השערים השני בליגה.
היריבה הגדולה הוותיקה ביותר של ניו אינגלנד, היא ניו יורק אך מתפתחת יריבות גם בינה ובין שותפותיה למזרח, שיקגו פייר ו-די.סי.
יונייטד, כמו גם עם יוסטון דינמו.
אוהדי הקבוצה מכונים "רוכבי חצות" ו-"צבא המהפכה".
הכינוי "רוכבי חצות" הוא לזכר הרוכבים המפורסמים פול רביר וויליאם דווס, שהכריזו את הגעתם לחוף של החיילים הבריטים בבוסטון, ולאחר מכן החלה מלחמת העצמאות האמריקנית.
האוהדים ה"שרופים" של הקבוצה יושבים בדרך כלל ביציע הצפוני של האצטדיון, יציע שקיבל את הכינוי "המבצר".
בשנת 2007 משחקי הקבוצה שודרו באזור ניו אינגלנד בערוצים WSBK-TV, ומספר משחקים בערוץ CSN New England.
כל זאת, בנוסף לשירודים בערוצים הארציים דוגמת ESPN, ESPN2, ABC וערוץ הכדורגל של FOX.
החל מ-2008 כל משחקיה של הקבוצה ישודרו בערוץ המקומי ערוץ 38. כל המשחקים גם משודרים ברדיו, בתחנת WEEI (בגלי FM ו-AM), אך שידורים אלה נלקחים מהשידור בטלוויזיה.
גביע CONCACAF לאלופות לשנת 2003:
סיבוב ראשון נגד אלחואלנסה 4:0, 3:1 (הפסד 5:3 בסיכום)
גביע CONCACAF לאלופות לשנת 2006:
סיבוב ראשון נגד אלחואלנסה 0:0, 0:1 (הפסד 1:0 בסיכום)
ניו מד אנרג'י (לשעבר דלק קידוחים) היא שותפות אנרגיה ציבורית ישראלית לחיפוש, פיתוח והפקה של נכסי נפט וגז טבעי בשליטת קבוצת דלק, והיא נכללת במדד תל אביב 35.
ניו מד אנרג'י נוסדה כדלק קידוחים על מנת לשמש כזרוע חיפושי הגז הטבעי והנפט של קבוצת דלק שנשלטה אז בידי קבוצת IDB.
השותפות נוסדה על פי הסכם שנחתם ב-1 ביולי 1993 בין דלק ניהול קידוחים (1993) בע"מ כשותף כללי מצד אחד, לבין הנאמן, חברת דלק נאמנויות קידוחים בע"מ כשותף מוגבל.
בשנת 1998 החל שיתוף הפעולה בין דלק קידוחים ושותפות אבנר, שנוסדה בשנת 1991 על ידי ד"ר דוד כהן, הגאולוג ד"ר אלי רוזנברג וגדעון תדמור, והן הפכו לשותפויות אחיות אשר תחומי פעילותן ומבנה הבעלות שלהן זהים.
בדצמבר 2016 אישרו האסיפות הכלליות של ניו מד אנרג'י ושל שותפות אבנר חיפושי נפט וגז, אשר נשלטה אף היא בידי קבוצת דלק, את מיזוגן.
בחודש מאי 2017 הושלם הליך המיזוג, כאשר אבנר נקלטה לתוך ניו מד אנרג'י.
בכך עוגן מעמדה של ניו מד אנרג'י כגוף חיפושי האנרגיה הגדול והמוביל בישראל.
יחידות ההשתתפות של השותפות נסחרות במדד תל אביב 35 בבורסה לניירות ערך בתל אביב, והיא שותפות החיפושים הישראלית הגדולה ביותר במונחי שווי שוק.
בפברואר 2022, במסגרת תהליך מיתוג מחדש, שונה שם החברה ל"ניו-מד אנרג'י" (NewMed Energy).
באותו המועד דיווחה ניו מד אנרג'י על עדכון אסטרטגיית הפעילות של השותפות, הכוללת לצד פעילות חיפוש והפקה של גז טבעי בים התיכון, גם הקמת זרוע פעילות בעולם האנרגיות האלטרנטיביות, העמקת הקשרים האזורים, כניסה לאזורי פעילות נוספים ועוד.
ניו מד אנרג'י הייתה הראשונה, יחד עם שותפתה נובל אנרג'י, לספק גז טבעי בכמויות מסחריות למשק הישראלי, עם תחילת הזרמת הגז משדה מרי B שלחופי אשקלון בשנת 2004. השדה, שהתגלה בשנת 2000, איפשר לראשונה בתולדות המדינה הקמת תשתיות לייצור חשמל באמצעות גז טבעי בישראל.
בשנת 2010, שותפויות החיפושים אבנר וניו מד אנרג'י פרסמו שהיקף הרזרבות המוכחות לפני תחילת ההפקה הסתכמו ב-27.52 BCM (מיליארד מ"ק), גידול של 1.9 BCM או 7.5% ביחס להערכות הקודמות, אשר צפוי להגדיל את ההכנסות מהפרויקט בכ-340 מיליון דולר.
בשנת 2009 הייתה ניו מד אנרג'י גורם מוביל בתגלית מאגר הגז "תמר", יחד עם שותפיה נובל אנרג'י, ישראמקו ודור.
המאגר, שנמצא כ-90 קילומטר מערבית לחיפה והתגלה בעומק של כ-4.5 קילומטרים במקום בו עומק הים עומד על 1,700 מטרים, היה לתגלית הגז הגדולה ביותר שהתגלתה בעולם במים עמוקים באותה השנה.
על פי הערכות הכיל המאגר 8.5 טריליון רגל של גז טבעי.
תחילת הפקת הגז מהמאגר החלה ב-31 במרץ 2013, והוא צפוי לספק את צורכי הגז הטבעי של מדינת ישראל עד סביבות השנה 2035.
בשנת 2010 התגלה מאגר "לווייתן", שגודלו פי שניים מגודלו של "תמר", בידי ניו מד אנרג'י, רציו ונובל אנרג'י.
לווייתן הוא שדה הגז הטבעי הגדול ביותר שהתגלה בים התיכון.
בעת שהתגלה נחשב המאגר לתגלית הגז הגדולה ביותר בעולם באותו עשור לאור היקף משאבי הגז הטבעי הנמצאים בו, אשר מוערכים בכ- 650 מיליארד מטר מעוקב.
ניו מד אנרג'י מחזיקה ב-45.3% מהזכויות במאגר.
בשנת 2019, החלה הזרמת הגז מהמאגר למערכת ההולכה בישראל.
בשנת 2011 התגלה מאגר "אפרודיטה", המצוי במים הכלכליים של קפריסין, על ידי ניו מד אנרג'י ונובל אנרג'י.
בשנת 2014, ניו מד אנרג'י דיווחה על גידול של 12% בהערכת כמות הגז המצויה במאגר, המוערכת בכ- 124 BCM.
בשנת 2015, דווח על מחלוקת בין ישראל לקפריסין בנימוק שחלק מהמאגר גולש לשטח רישיון מאגר ישי, הנמצא באזור הכלכלי הבלעדי של ישראל.
בשנת 2022 החליטה שרת האנרגיה להחזיר את המחלוקת למישור הבין מדינתי, לצורך המשך המשא ומתן בין המדינות
בשנת 2012, ניו מד אנרג'י דיווחה כי בקידוח "תנין 1" שנערך ברישיון "אלון", כ-120 קילומטר צפון מערבית לחיפה, נמצא, בהתאם להערכות המוקדמות, מאגר גז בהיקף של כ-31 BCM.
ב-2013, ניו מד אנרג'י דיווחה כי תכולת מאגר כריש שהיה בבעלותה ומצוי בסמוך למאגר תנין, מוערך בכ-34 BCM.
בשנת 2018 פרסם המשרד להגנת הסביבה את דוח מרשם פלטות המזהמים במשק, לפיו מאז החלה הפקת הגז הטבעי ממאגר תמר ירדה פליטת תחמוצות הגופרית במשק ב־62% ופליטת תחמוצות החנקן ב־50%.
בשנת 2022 פורסמה סקירה של מרכז המחקר והמידע של הכנסת, לפיה פליטות המזהמים לייצור חשמל הולכות ופוחתות עם השנים במקביל לעליה בשימוש בגז טבעי.
בהתאם למתווה הגז הישראלי, נדרשה ניו מד אנרג'י למכור את זכויותיה בשדות תנין וכריש.
בשנת 2016, מכרו ניו מד אנרג'י ונובל אנרג'י את זכויתיהן במאגר לחברת אנרג'יאן היוונית בסכום של כ-150 מיליון דולר
עמידתה של ניו מד אנרג'י בהוראות מתווה הגז השולמה באופן סופי בשנת 2021, עם חתימת הסכם למכירת אחזקותיה במאגר הגז תמר (22%) לחברת מובאדלה פטרוליום מאבו דאבי תמורת כמיליארד דולר.
1999 – מאגר נועה, שהתגלה בשיתוף פעולה עם חברת הקידוחים האמריקנית רידינג-אנד-בייטס וחברת סמידן (חברת בת של נובל אנרג'י)
2000 - מאגר מרי-B, שמהווה בשילוב עם מאגר נועה את "פרויקט ים תטיס"
2009 – מאגר דלית ומאגר תמר, שהתגלה על ידי ניו מד אנרג'י בשיתוף פעולה עם אבנר חיפושי נפט, נובל אנרג'י, ישרמאקו ודור גז ומכיל 306 BCM
2010 – מאגר לוויתן, שהתגלה בשיתוף פעולה עם נובל אנרג'י, אבנר חיפושי נפט ורציו, ומכיל 621 BCM
2011 – מאגר אפרודיטה, שהתגלה לחופי קפריסין, המכיל 113 BCM
2013 – מאגר כריש, שהתגלה לחופי חיפה ומכיל 50 BCM
בספטמבר 2016 חתמו ניו מד אנרג'י ויתר שותפות לוויתן על הסכם למכירת גז טבעי לחברת החשמל הירדנית (NEPCO), בהיקף של 45 BCM למשך 15 שנה.
בפברואר 2018 נחתמה עסקת ענק עם חברת דולפינוס המצרית בשווי של מעל 15 מיליארד דולר, הכולל מכירת גז למשך 10 שנים ובכמות כוללת של 64 BCM.
עם חתימת ההסכם, אמר שר האנרגיה ש"חוזה הייצוא הענק, המתווסף לחוזה הגז עם ירדן, ממצב את מדינת ישראל כשחקן מרכזי במשק האנרגיה האזורי, וצפוי לחזק את היחסים בין המדינות.
זוהי הפעם הראשונה מאז החתימה על הסכמי השלום במזה"ת, שנחתמות עסקאות ייצוא משמעותיות בין המדינות".
במהלך שנת 2022 דיווחה החברה על כוונתה להקים חטיבת פעילות בתחום האנרגיות האלטרנטיביות, ולהשקיע בפרויקטים של מימן כחול ולכידת פחמן.
ניו אמסטרדם היא אחת הערים הגדולות ביותר בגיאנה, בירת מחוז מזרח ברביס-קורנטין.
העיר שוכנת במרחק של 100 ק"מ מדרום מזרח לבירת המדינה ג'ורג'טאון, על הגדה המזרחית של נהר ברביס, 6.5 ק"מ במעלה הזרם מהשפך שלו לאוקיינוס האטלנטי, ומדרום לנהר קנג'.
שורשיה של ניו אמסטרדם מתחילים בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-18, בכפר שצמח לצדו של מבצר נסאו שניצב 90 ק"מ במעלה נהר ברביס.
לפני פרוץ מרד עבדים ב-1763, היו בניו אמסטרדם בית משפט, מחסן, אכסניה, פונדק, שני נפחים, מאפייה, כנסייה לותרנית, וכמה בתי מגורים ומבנים אחרים.
העיר נבנתה ב-1740 על ידי ההולנדים ונקראה בתחילה פורט סינט אנדריס (Fort Sint Andries).
בשנת 1790 היא הייתה למקום מושב הממשלה הקולוניאלית ההולנדית.
ב-1803 היא נכבשה על ידי הבריטים.
העיירה הקטנה הייתה חלוצה בחקיקתם של כמה תקנות: היא חוקקה חוקי תברואה, על פיהם לא הותרה בניתם של בתי שימוש ליד הרחובות, תעלות הניקוז היו מכוסות ועשבים נוכשו.
כמו כן הוטל פיקוח על המחירים בבית המלון הראשון של העיר.
ב-1763 התחולל בעיר מרד עבדים שבמהלכו הוצתו בתי העיר ונשרפו עד היסוד.
המבנה היחידי ששרד הייתה הכנסייה הלותרנית שהייתה בנויה מלבנים.
במשך השנים הבאות נבנתה העיר מחדש אך היא כבר פסקה מלהיות מרכז המושבה.
בעלי המטעים החלו לחפש אדמות פוריות יותר במורד הנהר ובכך הפכה העיר להיות מבודדת יותר.
בתחילה תכננו השלטונות ההולנדים לבנות בעיר מבני ממשלה חשובים, אך בסופו של דבר הבינו שעדיפה תוכנית להעתקת העיר למיקומה הנוכחי.
ב-1790 החלו להיבנות המבנים החדשים במיקום החדש.
ב-1831 איבדה ניו אמסטרדם את מעמדה כבירת המושבה ההולנדית, כאשר אוחדו שתי מושבות ומוזגו למושבה גיאנה הבריטית.
העיר של היום קטנה יחסית.
היא מכילה שלושה רחובות ראשיים אשר אותם חוצים כתריסר רחובות צדדיים.
ניו אמסטרדם היא סדרת טלוויזיה אמריקנית.
הסדרה היא דרמה משטרתית המכילה אלמנטים של פנטזיה.
הדמות הראשית בסדרה הוא ג'ון אמסטרדם, חייל הולנדי יליד המאה ה-17 אשר בורך בחיי נצח.
הסדרה מתרחשת במאה ה-21, אשר בה אמסטרדם הוא בלש במחלקת הרצח של משטרת ניו יורק.
הסדרה שודרה בפוקס בין 4 במרץ ל-14 באפריל 2008. במקור הוזמנו 13 פרקים, אולם פוקס החליטו לבטל את הסדרה לאחר 8 פרקים בלבד.
יוהאן ואן דר זי נולד באמסטרדם ב-1607, ובגיל 14 עזב את ביתו והפליג אל העולם החדש.
במהלך קרב של המתיישבים ההולנדים עם שבט הלנאפה, מציל יוהאן את חייה של ילדה אינדיאנית, ותוך כדי כך נדקר בלבו.
כדי להציל את חייו, הילדה מביאה אותו לכפר שלה, שבו השמאניות של הכפר מטילות עליו כישוף שיגרום לכך שהוא לא ימות ולא יזדקן בשום אופן, עד שימצא את אהבת האמת שלו.
במשך ארבע מאות השנים הבאות, יוהאן עובד בעבודות שונות, ומשנה את שמו מספר פעמים.
במאה ה-21 הוא עובד כבלש במחלקת הרצח של משטרת ניו יורק, ולצד שותפתו אווה מרקז, הוא פותר מקרי רצח רבים תוך שימוש בניסיונו רב השנים ובידע הרב שצבר.
במהלך מרדף אחר חשוד ברכבת התחתית של ניו יורק, מקבל ג'ון לפתע התקף לב וחש קרוב למוות יותר משחש כל חייו.
הוא מנחש שכנראה אהבת האמת שלו עברה בתחנה באותו זמן.
הוא משיג את צילומי מצלמות האבטחה מהרכבת התחתית, ומחליט שכנראה האישה שגרמה לו להתקף היא רופאה בשם שרה דליין.
ג'ון, שכבר מעוניין להזדקן ולמות בשלווה, מנסה לקדם את הקשר שלו עם דליין, ובמקביל ממשיך לפענח מקרי רצח.
דליין מצדה מתאהבת בג'ון, אך מנסה לפענח את סוד חייו.
עם זאת, כאשר מתנקש של המאפיה הרוסית יורה בג'ון ישר בלבו, ג'ון שורד את ניסיון הרצח ומחלים במהירות.
ג'ון מבין שכנראה דליין היא לא אהבת האמת שלו, ואף על פי שהוא מחבב אותה הוא נאלץ לנתק את הקשר עמה.
ג'ון אמסטרדם (ניקולאי קוסטר-ולדאו) – חייל הולנדי שהפך לבן אלמוות בעקבות כישוף אינדיאני, ובמאה ה-21 משמש כבלש במשטרת ניו יורק.
אווה מרקז (זולייקה רובינסון) – בלשית צעירה במחלקת הרצח, שותפתו של ג'ון.
מעריכה מאוד את ג'ון, אך מנסה לפצח את סודו.
שרה דליין (אלכסיי גילמור) – רופאה שנמצאה במקרה בתחנת הרכבת שבה קיבל ג'ון התקף לב.
ג'ון משתכנע שהיא אהבת האמת שלו, וגורם לה להתאהב בו.
הם עוברים לגור יחד, אולם ג'ון מבין שהיא לא האחת ונאלץ להיפרד ממנה.
עומר יורק (סטפן הנדרסון) – בנו בן ה-65 של ג'ון.
נגן ג'אז בעברו, וכיום בעלים של מועדון.
היחיד שיודע את סודו של אביו.
ניו-פסט הוא פסטיבל קולנוע להט"בי בניו יורק, ארצות הברית, שמקיים מדי שנה מאז 1988.
כמו כן, מדי שנה, מאז 2001, ניתנת פרס הקהל של הפסטיבל.
בכל חודש, מוקרנים במרכז הקהילתי הלהט"בי בניו יורק סרטים שמופיעים ב-NewFest, וכולל גם דיבייטים עם יוצרי הסרטים.
בשנת 2020, הפסטיבל היה אחד השותפים המרכזיים, לצד Outfest, פסטיבל הסרטים פריימליין ו-Inside Out, באיגוד פסטיבלי הקולנוע הקווירים הצפון אמריקאיים, יוזמה לפרסום וקידום סרטים להט"בים.
ניו אמסטרדם היא דרמה רפואית אמריקאית המבוססת על הספר Twelve Patients: Life and Death at Bellevue" Hospital" מאת אריק מנהיימר.
הסדרה מלווה את ד"ר מקס גודווין שממונה למנכ"ל אחד מבתי החולים הוותיקים בארצות הברית, ניו אמסטרדם שבניו יורק, ובמאמציו לשנות את המערכת כדי לספק שירות טוב יותר לחולים.
ב-25 בספטמבר 2017 הודיעה NBC על הפקת הפיילוט של הסדרה, וב-4 במאי 2018 החליטה להפיק עונה.
ב-14 במרץ 2022 הוכרז שהסדרה תסיים את שידורה אחרי העונה החמישית, שכללה 13 פרקים.
בפברואר 2018 הוכרז שפרימה אג'ימן, אנופם קר, ג'נט מונטגומרי וטיילר לבין לוהקו לתפקידים ראשיים בפיילוט.
במרץ הוכרז על הצטרפות ראיין אגולד וג'וקו סימס.
הצילומים התרחשו בבתי חולים בניו יורק, ביניהם בית החולים בלוויו, בית החולים מטרופוליטן, וודהול וקינגס קאונטי.
ב-12 במרץ 2020, עקב התפרצות מגפת הקורונה, נעצרו הצילומים של הסדרה, ונתרם ציוד מגן לבתי החולים של ניו יורק.
הניו דיל הוא כינוי כולל לסדרת תוכניות כלכליות בארצות הברית בין השנים 1933 ל-1936. התוכנית כללה פרסום צווים נשיאותיים והעברת חוקים במהלך כהונתו הראשונה של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
התוכנית הייתה כתגובה לשפל הגדול, והתרכזה במה שנקרא "שלושת ה-R-ים": הקלה, שיקום ורפורמה (Relief, Recovery, and Reform), כלומר הקלה למובטלים ולעניים, שיקום הכלכלה לרמה סבירה, ורפורמה במערכת הפיננסית לשם מניעת שפל עתידי.
הניו דיל יצר תקופה פוליטית חדשה בארצות הברית, בה שלטה המפלגה הדמוקרטית בבית הלבן.
בסיסי כוחו של הניו דיל היו הליברלים, הדרום הלבן, הדמוקרטיים המסורתיים, הערים הגדולות, איגודי עובדים ומיעוטים.
הרפובליקנים היו חלוקים ביחסם כלפי הניו דיל: השמרנים טענו שהוא פוגע בעסקים ומעכב את הצמיחה, ואילו הליברלים הסכימו לקבל חלקים ממנו והבטיחו לייעל את התוכנית.
מתנגדי התוכנית שלטו בקונגרס מ־1936 עד 1937.
מ-1934 עד 1938, רוזוולט נעזר בקונגרס כדי להעלות את ההוצאה הציבורית במה שכונה "הניו דיל השני".
היסטוריונים מבחינים בין הניו דיל "הראשון" (מ-1933 עד 1934) ובין הניו דיל "השני" (מ-1935 עד 1938), שהיה יותר שנוי במחלוקת.
הניו דיל הראשון עסק בבנקים, בתעשייה, בחקלאות ובארגוני מסילות הרכבת, כדי לעזור להם לשרוד כלכלית.
המנהל הפדרלי לסיוע חירום סיפק 500 מיליון דולרים לשיקום ערים במהלך התוכנית, ואילו מנהל העבודות האזרחי סיפק תקציב לרשויות מקומיות כדי לבצע עבודות ציבוריות.
הניו דיל השני עסק בחקיקה: חקיקה לקידום איגודים מקצועיים, הפיכת הממשל הפדרלי למעסיק, יצירת הביטוח הלאומי ותמיכה בחוואים ובמהגרים.
בנוסף, התוכנית כללה את יצירתן של רשות השיכון של ארצות הברית ומנהלת החקלאות האמריקנית ב-1937. בנוסף נחקק חוק שכר מינימום.
הידרדרות כלכלית בין השנים 1937–1938, וחילוקי דעות חריפים בין פדרציית העבודה האמריקאית לבין קונגרס הארגונים התעשייתיים הוביל לניצחונות רפובליקניים בקונגרס, וליצירת קואליציית נגד לניו דיל.
ב-1942 וב-1943 הקואליציה השמרנית הצליחה לחסום חוקים ליברליים, ולבטל את תוכניות מינהל קידום העבודות וחיל השימור האזרחי.
רוזוולט עצמו הפנה את מרב תשומת לבו למלחמת העולם השנייה בשנים אלו.
בית המשפט העליון קבע שמנהל השיקום הלאומי וחוק התיאום החקלאי נוגדים את החוקה, אולם חוק התיאום החקלאי נכתב מחדש ואושר.
דווייט אייזנהאואר, הנשיא הרפובליקני הראשון לאחר הניו דיל, לא ביטל את הרפורמות ואף הרחיב אותן.
בשנות ה-60, הנשיא לינדון ג'ונסון קידם תוכנית בשם "החברה הגדולה", שהמשיכה להרחיב את מדיניות הניו דיל.
תוכנית זאת נשמרה גם בימי הנשיא הרפובליקני ריצ'רד ניקסון.
ב-1974, ירדה קרנו של הניו דיל והחלו להישמע קריאות להקטנת המעורבות הממשלתית.
בשנות ה-90 בוטל חוק הבנקים חוק גלאס-סטיגל שנחקק בימי הניו דיל.
למרות זאת, ישנם גופים שנוסדו במהלך הניו דיל ועדיין פעילים כיום, כגון התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות ורשות עמק טנסי.
בין 1929 ל-1933, התפוקה התעשייתית ירדה בשליש.
המחירים ירדו ב-20%, ובכך נגרמה דפלציה שהקשתה על אנשים להחזיר את חובותיהם.
בנוסף, שליש מכל העובדים שעוד נשארו במשרותיהם סבלו מירידה בהיקף משרתם ובקיצוץ במשכורתם.
בסך הכל, כמעט 50% מכוח העבודה לא נוצל כראוי.
לפני הניו דיל לא היה ביטוח לחסכונות בבנק.
כתוצאה מכך, סגירתם של אלפי בנקים הובילה לאיבוד של 15% מחסכונות האזרחים, בתקופה שבה לא הייתה רשת ביטחון לאזרחים, תשלום דמי אבטלה או ביטוח לאומי.
המשפחות, ארגוני הצדקה הפרטיים והרשויות המקומיות היו אחראיים לרווחת העניים, אולם מערכות אלה קרסו בעקבות העלייה במספר המובטלים.
השפל פגע במדינה באופן חמור.
ערב כניסתו של רוזוולט לתפקיד ב-4 במרץ 1933, מושלי המדינה סגרו כל בנק ברחבי המדינה כך שאף אחד לא יכול היה לפדות המחאות או להוציא את חסכונותיו.
שיעור האבטלה היה בגובה 25%.
הכנסות החקלאים ירדו ב-50% מאז תחילת השפל.
844,000 משכנתאות של אנשים עובדים עוקלו במהלך אותה תקופה מתוך 5 מיליון.
מנהיגים פוליטיים ועסקיים חששו מאנרכיה והתמרדות.
ג'וזף קנדי טען שנים אחר כך שהיה מוכן לוותר על מחצית מהונו על מנת להיות בטוח שהחוק והסדר יאפשרו לו לשמור על החצי השני.
רוזוולט הבטיח תוכנית לפתרון המשבר מהיום בו נבחר להיות המועמד הדמוקרטי לנשיאות.
רוזוולט לא נכנס לתפקידו עם רעיונות מוגדרים, ונשמע בעיקר ליועציו שהתייחסו להתערבות ממשלתית בכלכלה כדבר חיובי.
מינוייה של פרנסס פרקינס לתפקיד מזכירת העבודה של ארצות הברית העלה סדר עדיפויות מסוים לתוכנית: שבוע עבודה בן 40 שעות, שכר מינימום, מתן פיצויים לעובדים, דמי אבטלה, חוקים נגד העסקת ילדים, תוכניות תעסוקה ממשלתיות, ביטוח לאומי וביטוח בריאות.
הניו דיל הראשון, מ-1933 עד 1934, קידם מגוון נושאים.
השלב הראשון כלל שמרנות פיסקלית ונקיטת צעדים שונים, בחלקם סותרים זה את זה, כניסיון לפתור את המשבר.
תוכניות מסוימות, כמנהל השיקום הלאומי, נתפסו ככישלונות.
מיזמים אחרים שרדו למשך עשור ומיזמים מסוימים נהיו גורמים קבועים בכלכלה האמריקנית.
תקופת כהונתו הראשונה של רוזוולט התאפיינה בצמיחה מהירה של התוצר.
ההידרדרות הקצרה במצב הכלכלי בין השנים 1937 ל-1938 עוררו מחלוקת בנוגע לתרומתו של הניו דיל.
עיקר ההתנגדות לניו דיל באה מכיוון שמרנים, שטענו כי רוזוולט פוגע בחופש שלהם (ארצות הברית נתפסה כמדינה שבה הממשל אינו אמור להתערב בחיים הפרטים של האנשים ).
ליגת החירות האמריקנית נוצרה ב-1934 בידי דמוקרטים שמרנים כג'ון דייוויס ואל סמית'.
הניו דיל הוביל להגדלת המעורבות הממשלתית בכלכלה, לתוכניות פיתוח ממשלתיות ולהגברת כוחם של איגודי עובדים.
הגורמים לשפל הגדול שנויים במחלוקת.
הוגי דעות מרקסיסטים טענו שהכלכלה החופשית הובילה לאי שוויון כלכלי שגרם לשפל.
אנשי האסכולה האוסטרית כפרידריך האייק ומארי רות'בארד טענו שהשגשוג המונע מאשראי במהלך שנות ה-20 היה חייב להסתיים בשפל קצר, שהתארך בעקבות ההתערבות הממשלתית.
למרות זאת, הרברט הובר שמר על תקציב מאוזן, והחל להתערב בכלכלה רק בסוף תקופת נשיאותו עם חקיקת חוק חירום לעזרה ובניין.
כשתוכנית הניו דיל החלה, האבטלה החלה לרדת ועלתה שוב רק במהלך המיתון ב-1937, בו הופסקה הזרמת הכספים.
כשהזרמת הכספים חודשה, האבטלה ירדה לרמות נמוכות יותר משל שנות ה-20. הוגי דעות קיינסיאניים ומוניטריסטים כמילטון פרידמן וכבן ברננקי טוענים שהגורם לשפל היה ההיצמדות העיקשת לתקן הזהב.
ג'ון מיינארד קיינס היה אחד הכלכלנים הראשונים שטען בזכות הרחבה מוניטרית.
אולם בניגוד למוניטריסטים, הקיינסיאניים טוענים שהשווקים לא תמיד יוכלו לנקות את עצמם, כתוצאה מביקושים נמוכים ואבטלה גבוהה שרק מעורבות ממשלתית תוכל לפתור.
בריטניה לא הצליחה לקדם תוכניות מרכזיות לעצירת השפל.
דבר זה הוביל לקריסת ממשלת הלייבור והחלפתה ב-1931 בידי קואליציה לאומית שנשלטה בידי השמרנים.
אולם השפל השפיע על בריטניה פחות מאשר על שאר המדינות בעקבות נטישתה של בריטניה את תקן הזהב ב-1931.
בצרפת, שלטה מ-1936 עד 1938 ממשלה הסוציאליסטית בתמיכת הקומוניסטים שנקראה "החזית העממית", בראשות לאון בלום.
הממשלה קידמה כמה רפורמות חברתיות.
המדינה הייתה חלוקה בנוגע לרפורמות אלו.
בגרמניה, רפובליקת ויימאר התאוששה מהמשבר הכלכלי שעבר עליה ושגשגה בסוף שנות ה-20. השפל פגע בה וגרם למהומות אלימות במדינה, שסופן בעליית המפלגה הנאצית לשלטון בבחירות ב-1933. ההתאוששות הכלכלית נכפתה דרך אוטרקיה, לחץ על שותפים כלכליים, שליטה בשכר ובמחירים, עבודות ציבוריות והגדלת תקציב הביטחון.
ספרד סבלה ממשברים פוליטיים שהובילו למלחמת האזרחים בספרד.
באיטליה הפאשיסטית של בניטו מוסוליני, השליטה בכלכלה הקורפורטיבית הודקה.
ברית המועצות הייתה מבודדת מהסחר העולמי בשנות ה-30.
הציבור האמריקני מאס בכלכלה הרעועה, באבטלה ההמונית, בשכר וברווחים שצנחו ובעיקר ממדיניותו של הובר, כמו חוק המכסים סמוט-האולי וחוק ההכנסה של 1932. רוזוולט נכנס לתפקידו עם תמיכה פוליטית רחבה.
אמריקנים מכל קצוות הקשת הפוליטית דרשו פעולה מידית, ורוזוולט הגיב בכמה תוכניות חדשות במאה הימים הראשונים שלו בתפקיד.
במאת הימים הללו, הקונגרס העביר כל חוק שרוזוולט ביקש ומעט חוקים שרוזוולט התנגד להם (כמו החוק להסדרת חשבונות בנקים).
לטענת עיתונות התקופה, במאת הימים הראשונים נעצרו מהומות שהתפשטו בפברואר.
במרץ 1933 הכלכלה הגיעה לשפל ומאז התחילה להתרחב.
הכלכלה התייצבה בימים הראשונים של מרץ והחלה להתאושש.
מדד הייצור התעשייתי, שהגיע לשפל של 53 נקודות ביולי 1932, הגיע כבר כעבור שנה ל-85 נקודות, עליה של 57% בתוך ארבעה חודשים.
עד 1937, ההתאוששות הייתה יציבה.
מלבד אחוזי האבטלה, הכלכלה ב-1937 עקפה את כל הפרמטרים של הכלכלה בסוף שנות ה-20. המיתון ב-1937 היה משבר זמני.
התעסוקה במגזר הפרטי, במיוחד בענף הייצור, חזרה לרמתה משנות ה-20 אך רק במלחמה הצליחה לצמוח שוב.
החוק הכלכלי הועבר ב-14 במרץ 1933. החוק נועד לאזן את התקציב הפדרלי בעזרת קיצוץ בשכר במגזר הציבורי ופנסיה ליוצאי צבא ב-15%.
החיסכון היה כ-500 מיליון דולר בשנה.
דבר זה הבטיח שהנשיא החדש יפעל בתוך מסגרת תקציבית.
רוזוולט טען שאמנם התקציב ה"רגיל" צריך להיות מאוזן, אולם תקציב החירום, כדי לנצח את השפל, צריך להיות גירעוני לזמן מה.
רוזוולט תמך בתחילה בתקציב מאוזן, אך מהר מאוד נאלץ ליצור גירעון כדי לממן את התוכניות שלו.
לואיס ויליאם דאגלס, אחראי התקציב, סירב להכיר בהפרדה בין התקציב הרגיל למיוחד והתפטר ב-1934 כשהוא מבקר את הניו דיל.
רוזוולט התנגד למתן כספים במזומן לחיילי מלחמת העולם הראשונה, אולם למרות הווטו שלו, הקונגרס העביר את החוק ב-1936. משרד האוצר נאלץ לחלק מיליארד וחצי דולר במזומן כבונוס לפני הבחירות ב-1936.
אנשי הניו דיל לא קיבלו את הטיעון הקיינסיאני לפיו רק הוצאה ממשלתית מוגברת תתניע את הצמיחה.
רוב הכלכלנים, כמו הנרי מורגנטאו (הבן) דחו טענות אלו והעדיפו תקציב מאוזן.
בתחילת השפל הגדול, הכלכלה התערערה הודות לקריסות בנקים.
הפסדים בהשקעות ומשיכת מזומנים גרמו לפשיטות רגל של הבנקים כנבואה שהגשימה את עצמה: ככל שאנשים משכו את המזומנים שלהם יותר מפחד שהבנק לא יעמוד במחויבות שלו כלפיהם, מאגרי הכסף של הבנק הידלדלו ויותר אנשים משכו ממנו כסף.
הרברט הובר כבר שקל לסגור את הבנקים כדי לעצור את המעגל, אך חשש לזרוע פאניקה בציבור.
רוזוולט, לעומתו, נשא נאום לרדיו כ"שיחה ליד האח", והסביר לציבור במונחים פשוטים את הגורמים למשבר בבנקאות, מה הממשלה תעשה בנידון וכיצד הציבור יכול לעזור.
הוא סגר את כל הבנקים ברחבי המדינה ושמר עליהם סגורים עד שהעביר חוק חדש.
ב-9 במרץ, רוזוולט שלח לקונגרס חוק חירום לטיפול בבנקים, שנוסח ברובו בידי יועציו של הובר.
החוק איפשר לבנקים היציבים להיפתח שוב תחת פיקוח של משרד האוצר, ואיפשר הלוואות פדרליות לבנקים.
שלושה רבעים מהבנקים נפתחו בתוך שלושה ימים.
מיליארדי דולרים בשטרות ובזהב זרמו אליהם בתוך חודש כשמערכת הבנקאות מתייצבת.
בסוף 1933, 4,004 בנקים מקומיים קטנים נסגרו ואוחדו עם בנקים גדולים.
השקעותיהם הסתכמו ב-3.6 מיליארד דולר.
המשקיעים איבדו 540 מיליון דולר וקיבלו 85 סנט על כל דולר שהשקיעו.
לעומת זאת, מיתוס טוען שהמשקיעים לא קיבלו כלום.
חוק גלאס-סטיגל הגביל את פעילויות הבנקים המסחריים בניסיון לווסת ספקולציות במניות.
החוק גם ביטח את הפיקדונות של אזרחי ארצות הברית, ואישר הוצאות של עד 2,500 דולר, תוך כדי מניעה של משיכת מזומנים המונית.
בעוד שבשנות ה-20 יותר מחמש מאות בנקים קרסו כל שנה, לאחר 1933 פחות מעשרה בנקים קרסו כל שנה.
תחת תקן הזהב, ארצות הברית שמרה על המרת הדולר לזהב.
הבנק הפדרלי היה זקוק למדיניות מרחיבה כדי להילחם בדפלציה ולהזריק עוד כספים למערכת הבנקאית – אולם מצד שני שיעורי ריבית נמוכים היו מביאים לבריחת זהב.
תחת תקן הזהב מדינות שמרו על ירידת מחירים ועל שער חליפין נוקשה.
כל עוד הבנק הגן על תקן הזהב, הוא נאלץ לשבת בצד ולצפות במערכת הבנקאות קורסת.
במרץ ובאפריל, לאחר מספר חוקים, הממשלה ביטלה את תקן הזהב.
רוזוולט אסר על ייצוא זהב מלבד באישור ממשרד האוצר.
כל מי שהחזיק בכמויות חריגות של זהב נאלץ למכור אותו לממשלה במחיר שהיה קבוע בתקן.
האוצר לא שילם בזהב על דולרים, והזהב כבר לא היה הילך חוקי.
הורשה לשער החליפין של הדולר להתנדנד ללא מחיר בזהב.
לאחר חוק מאגרי הזהב ב-1934, שיעור הזהב הפך מ-20.67 דולר לאונקיה ל-35 דולרים.
הממשלה יכלה להעלות את כמות הכסף בכלכלה בעזרת צעדים אלה.
השווקים הגיבו טוב לכך, בתקווה שהירידה במחירים תסתיים.
חוקרים טוענים שהמדיניות העלתה את התוצר התעשייתי ב-25% עד 1937 וב-50% עד 1942.
לפני נפילת הבורסה, לא הייתה רגולציה לגבי הביטחונות של התושבים.
אפילו פירמות שנסחרו בבורסה לא היו מחויבות לפרסם דו"חות, ואף יכלו לפרסם דו"חות כוזבים.
כדי למנוע זאת, נוצר חוק הביטחונות של 1933. החוק דרש פרסום ציבורי של מאזן הכספים, הרווחים וההפסדים, שמות התורמים והעובדים של איגודים ציבוריים.
הדו"חות היו צריכים להיכתב בידי עורכים עצמאיים.
ב-1934 הוקמה ועדת הביטחונות והמסחר כדי לפקח על שוק המניות ולמנוע מכירת ביטחונות.
כדי להוסיף עוד פופולריות לניו דיל, רוזוולט החליט להפסיק את אחד מהחוקים הכי שנויים במחלוקת משנות ה-20. הוא חתם על החוק שאישר מכירה וייצור של אלכוהול, כלומר ביטול חוק היובש, ועיגן אותו בחוקה (התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית).
המדינות הצליחו לקבל הכנסה חדשה ממסים על אלכוהול, ורוזוולט השיג פופולריות במקומות שהתנגדו לחוק היובש.
אחד מעקרונות הניו דיל היה לעזור לשליש מהאוכלוסייה, אותו שליש שנפגע מהשפל.
בנוסף ההקלה נועדה לעזור לאמריקנים מובטלים.
כדי לחתוך את האבטלה, אנשי הניו דיל יצרו את מנהל העבודות הציבוריות, שנועד לבנות בניינים ממשלתיים, נמלי תעופה, בתי חולים, בתי ספר, כבישים, גשרים וסכרים.
עד 1935, 3.3 מיליארד דולר הוצאו לטובת ארגונים פרטיים שבנו 34,599 פרויקטים.
תחת רוזוולט, מובטלים רבים הועסקו בעבודות ציבוריות, כשהם בונים גשרים, נמלי תעופה, סכרים, משרדי דואר, בתי משפט וסוללים אלפי מילין של כבישים.
בעזרת הסכרים, שטחים נרחבים הוצלו מסחף והריסה.
הניו דיל הטביע את חותמו על אמריקה, תרתי משמע.
אמריקה הכפרית הייתה חשובה לרוזוולט ולשר החקלאות, הנרי וולאס.
התפיסה של רוזוולט הייתה שהתאוששות כלכלית תלויה בהתאוששות החקלאות, ושיש להעלות את מחירי התוצרת החקלאית, אפילו אם זה אומר מחירים גבוהים לתושבי העיר.
אנשים רבים בכפר חיו בעוני חמור, במיוחד בדרום.
לפיכך נוצרו כמה תוכניות לצורכיהם, כמו מנהל היישוב מחדש, מנהל החשמול הכפרי, תוכניות רווחה, מנהל הנוער הלאומי, שירות היערות, ארוחות בבתי הספר, בניית בתי ספר חדשים, סלילת דרכים לאזורים מרוחקים, ייעור ורכישת קרקעות להקמת יערות.
ב-1933, הממשלה הקימה את רשות עמק טנסי, פרויקט שתכנן הקמת סכר בקנה מידה חסר תקדים כדי לעצור שיטפונות, לייצר חשמל ולעזור לחוות העניות להפוך למודרניות.
תחת חוק ההתאמה החקלאית של 1933, הממשלה שילמה לחקלאים שהפחיתו תפוקה והעלו מחירים.
כתוצאה מכך, שכר החקלאים כמעט הוכפל עד ל-1937.
בשנות ה-20, התיעוש העלה את התפוקה החקלאית ולכן החקלאות נפגעה.
השפל פגע בחקלאים אף יותר.
בתחילת 1933 כמעט כל השווקים החקלאיים קרסו.
מחירי החקלאים היו נמוכים עד שחיטה הרקיבה בשדות כי היה בלתי אפשרי לקצור אותה ולהרוויח מכך.
באורגון כבשים נשחטו והושארו לעופות דורסים כיוון שמחירי הבשר לא הצדיקו שינוע הבשר לשווקים.
רוזוולט התעניין בבעיות החקלאים ורצה להחזיר להם את השגשוג.
במאה הימים הראשונים, חוק ההתאמה החקלאית העלה מחירים חקלאיים בעזרת הפחתת התפוקה.
מנהל ההתאמה החקלאית נוצר ב-1933. הוא לקח עודפי כותנה, תירס, מוצרי חלב, חזירים, אורז, טבק וחיטה כדי להעלות את המחירים.
בנוסף, חקלאים קיבלו סובסידיה עבור כך שלא יעבדו חלק מהשדה שלהם, כשהכסף בא ממס על ייצור אוכל.
שיחי כותנה נשארו להרקיב ושישה מיליון חזירים נשחטו.
הרעיון היה שהחקלאים יקבלו "מחיר הוגן" עבור המוצרים שלהם.
ההכנסות של החקלאים אמנם עלו, אולם מחירי המזון נשארו מתחת לשיא של 1929.
מנהל ההתאמה החקלאית מיסד את תכנון החקלאות.
הוא אמנם לא שילם לחקלאים שעמדו לאבד את עבודתם, אך היו תוכניות ניו דיל אחרות עבורם.
רוב האמריקנים התנגדו למנהל ההתאמה החקלאית, ובית המשפט העליון החליט שהוא אינו חוקתי, כיוון שהוא משתמש באמצעים שהם מעבר לכוחו של הממשל הפדרלי.
המנהל הוחלף בתוכנית דומה שזכתה לתמיכת בית המשפט.
במקום לשלם לחקלאים על אי גידול, החקלאים קיבלו כסף על שתילת גידולים מעשירי אדמה כמו אלפלפה, שלא יימכרו בשוק.
תכנון החקלאות עדיין מיושם, במתכונת שונה, גם ב-2012.
חוק החוות מ-1937 היה החוק המשמעותי האחרון בניו דיל בנוגע לחוות.
הוא יצר את מנהל הביטחונות לחוות, שהחליף את מנהל ההתיישבות.
תוכנית תלושי המזון נוסדה ב-1939 כדי למסור תלושי מזון לאנשים שיוכלו להשתמש בהם כדי לרכוש מזון במחיר מוזל.
ב-1943, עם השגשוג של המלחמה, התוכנית הופסקה, אולם ב-1961 היא מוסדה שוב.
התוכנית שרדה עד המאה ה-21, אולם ספגה מחלוקת כי נתפסה כעוזרת לעניים הכפריים, יצרני המזון, מוכרי המזון והחקלאים.
התוכנית קיבלה תמיכה מליברלים ומשמרנים.
ב-2013, אנשי תנועת מסיבת התה דרשו לסיים את התוכנית, והסנאט נלחם לשמירתה.
עוד עיקרון בניו דיל היה לנסות להבריא את הכלכלה.
רוב המדדים כלכליים מסיקים שמטרה זו הושגה ב-1937, מלבד האבטלה, שנשארה גבוהה באופן עיקש עד מלחמת העולם השנייה.
קמפיין "הנשר הכחול" של מנהל השיקום הלאומי
יועציו של רוזוולט האמינו שתחרות מוגזמת הובילה לתפוקת יתר והורידה את השכר והמחירים, מה שגרם, לטענתם, להפחתת הביקוש והתעסוקה (דפלציה).
לטענתו, תכנון ממשלתי יפתור את הבעיה.
לוביסטים קראו למדיניות נגד הדפלציה ולאיגודי סחר כדי לייצב את המחירים בתעשייה שלהם.
חוקים נגד מונופולים אסרו על כך, אולם עסקים מאורגנים היו מקובלים תחת ממשל רוזוולט.
כלכלני הניו דיל טענו שהתחרות הבלתי מרוסנת פגעה בעסקים וכשהמחירים צנחו ביותר מ-20%, הדפלציה מגדילה את החוב הלאומי ומונעת שיקום.
הם דחו מהלך שיגביל את שבוע העבודה ל-30 שעות.
במקום, הם שיתפו פעולה עם איגודים גדולים כדי ליצור את מנהל השיקום הלאומי.
מטרתו הייתה להגדיל מחירים, להגדיל את כוח איגודי העובדים (כדי שהעובד יוכל לרכוש יותר) ולהפחית תחרות "בזבזנית".
גנרל יו ג'ונסון, שהיה אחראי על הכלכלה במלחמת העולם הראשונה, עמד בראש המנהל.
הוא קרא לקוד משותף לכל העסקים: שכר מינימום בין 20 ו-45 סנטים לשעה, שבוע עבודה מרבי של 35 עד 45 שעות, והפסקת עבודת הילדים.
לטענתו קוד זה יגדיל את כוח הרכישה של הציבור ויגביר את התעסוקה.
כדי לגייס תמיכה פוליטית למנהל השיקום הלאומי, ג'ונסון פתח ב"קמפיין הנשר הכחול".
מנהיגים מכל מגזרי התעשייה מיסדו חוקים עבור התעשיות שלהם – מחיר מינימום למוצרים, והסכמים לשמירה על התפוקה והתעסוקה.
בתוך זמן קצר, המנהל השיג הסכמים עם כל תעשייה משמעותית במדינה.
במרץ 1934, התפוקה התעשייתית הייתה גבוהה ב-45% ממה שהייתה שנה קודם לכן.
עם סיום תפקיד המנהל, במאי 1935, התפוקה הייתה גבוהה ב-55% ממה שהייתה שנתיים לפני כן.
בנוסף, מעל 2 מיליון מעסיקים קיבלו את התקנים החדשים, שכללו שכר מינימום ויום עבודה של שמונה שעות, יחד עם חיסול עבודת הילדים.
בית המשפט העליון מצא את המנהל לא חוקתי והפסיק את פעילותו.
התעסוקה במגזר הפרטי חזרה לרמתה מסוף שנות ה-20 כבר ב-1937, אולם לא גדלה עד המלחמה, שהקפיצה את מספר העובדים מ-11 מיליון ב-1940 ל-18 מיליון ב-1943.
הניו דיל השפיע מאוד על הדיור.
הוא המשיך בתוכניות הובר וניסה להעלות את מספר בעלי הבתים.
הניו דיל הקים שתי סוכנויות דיור חדשות שפישטו את הליכי המשכנתא ויצרו תקנים אחידים לשיפוצי בתים.
הניו דיל העלה את מספר האמריקנים שהחזיקו בבתים.
לפני הניו דיל, רק 40% מהאמריקנים החזיקו בבתים כי המשכנתא הממוצעת נמשכה בין 5 ל-10 שנים בריבית של עד 8%.
דבר זה הגביל את הנגישות לבתים לרוב האמריקנים.
בעזרת הניו דיל, לאמריקנים הייתה גישה למשכנתא בת 30 שנה, ושוק הדיור נפתח ליותר אמריקנים.
הרפורמה התבססה על ההנחה שהשפל נגרם בגלל חוסר יציבות בשוק, ושהתערבות ממשלתית דרושה על מנת לייצב את הכלכלה.
הרפורמה ניסתה למנוע חזרה של השפל.
ההיסטוריונים מסכימים שמדיניות פרוטקציוניסטית, במיוחד חוק המכסים סמוט-האולי ב-1930, פגעו בכלכלה והחמירו את השפל.
רוזוולט דיבר נגד החוק במהלך הבחירות של 1932. ב-1934 חוק מכסי הגומלין נוסח.
הוא נתן לנשיא כוח לחתום על הסכמי סחר עם מדינות אחרות.
כך רוזוולט יכול היה לשחרר את מדיניות הסחר האמריקנית מכבלי המכסים.
מדיניות זו נשמרת עד היום.
חוקים שונים חוקקו בפוארטו ריקו, תחת מנהל השיקום של פוארטו ריקו.
החוקים קידמו רפורמה בקרקעות ועזרו לחוות קטנות.
החוקים עודדו שיתופי פעולה בין חוות, גיוון חקלאי ועזרו לתעשייה המקומית.
באביב 1935, כתגובה לפסקי הדין נגד הניו דיל, ספקנות בקונגרס ודרישה לפעולה קיצונית יותר, ממשל רוזוולט החליט על שורת צעדים חדשים.
ההיסטוריונים מתייחסים אל צעדים אלה כאל ה"ניו דיל השני", שהיה יותר ליברלי ושנוי במחלוקת מאשר ה"ניו דיל הראשון" בין 1933 ל-1934.
עד 1935, רק שתים עשרה מדינות ביטחו את אוכלוסיית הקשישים, בתוכניות שהיו במימון נמוך ולא יעילות במיוחד.
רק בוויסקונסין הייתה תוכנית ביטוח.
ארצות הברית הייתה המדינה המתועשת המודרנית היחידה שבה אנשים היו חשופים לשפל הגדול בלי מערכת של ביטוח לאומי.
גם תוכניות העבודה של הניו דיל היו זמניות בלבד.
החוק הכי חשוב שעבר ב-1935, ואולי בכל הניו דיל, היה חוק הביטוח הלאומי.
החוק ביסס מערכת של ביטוחי פנסיה, דמי אבטלה ועזרה לנכים וילדים נזקקים במשפחות ללא אב.
החוק הניח את היסודות למערכת הרווחה האמריקנית.
רוזוולט טען שהמיסים יממנו את החוק ולא התקציב הכללי.
בהשוואה למערכות הביטוח הלאומי במדינות מערב אירופה, החוק היה שמרני.
לעומת זאת, בפעם הראשונה הממשל קיבל אחריות על האוכלוסייה הנזקקת, הקשישה, הנכה והמובטלת.
חוק יחסי העבודה הלאומיים של 1935, שידוע גם כחוק וגנר, הבטיח לעובדים זכות למשא ומתן קיבוצי דרך איגודי העובדים.
החוק גם יצר ועידה ליחסי עבודה כדי להשיג הסכמי שכר.
החוק לא חייב את המעסיקים להגיע להסכמים עם העובדים אבל פתח את האפשרות.
התוצאה הייתה גדילה של החברות באיגודי העובדים, במיוחד במגזר לייצור המוני.
חוק תקני העבודה ההוגנים של 1938 קבע שעות עבודה מרביות (44 שעות לשבוע) ושכר מינימום (25 סנט לשעה) עבור רוב העובדים.
עבודת ילדים מתחת לגיל 16 נאסרה, ולילדים מתחת לגיל 18 נאסר לעבוד במקומות מסוכנים.
כתוצאה, שכר של 300,000 איש עלה ושעות העבודה של 1.3 מיליון אנשים הופחתו.
החקיקה הייתה החקיקה המשמעותית האחרונה בניו דיל לפני שהרפובליקנים והדמוקרטים השמרנים השתלטו על הקונגרס באותה שנה, והשיגו את האפשרות לחסום את רוזוולט.
רוזוולט מינה את חברו הקרוב, הארי הופקינס, לראש מנהל קידום העבודות.
המינהל יצר מיזמים של עבודות ציבוריות, שרוזוולט התעקש שיעזרו לטווח הארוך ולא יתחרו במגזר הפרטי (לכן, העובדים היו חייבים לקבל שכר קטן יותר).
המינהל נוצר כדי להחזיר את המובטלים אל כוח העבודה, ומימן הקמת בתי חולים, בתי ספר וסלילת כבישים, כשהוא מעסיק יותר מ-8.5 מיליון אמריקנים.
שניים ממיזמי המינהל היו מנהרת לינקולן ונמל התעופה לה גוארדיה.
המינהל שיתף פעולה עם מינהל החשמול הכפרי כדי להביא חשמל לאזורים כפריים.
מינהל הנוער הלאומי היה עוד תוכנית של המינהל עבור צעירים.
לינדון ג'ונסון, האחראי על המינהל בטקסס, שאב השראה מכך עבור תוכניות "החברה הגדולה" שלו כנשיא בשנות ה־60. המינהל היה מחולק לפי מדינות, ולניו יורק סיטי היה ענף משלה שיצר משרות עבור כותבים, מוזיקאים, אמנים ואנשי תיאטרון.
המקום היה נוח לאיתור עובדים קומוניסטים בשנות ה־50.
ב-1935, רוזוולט חוקק חוק מס על ההון.
החוק קבע מס של 79% על הכנסות מעל 5 מיליון דולר.
כיוון שזאת הייתה הכנסה גבוהה במיוחד באותן שנים, בפועל שיעור המס הגבוה ביותר הוטל אך ורק על אדם אחד – ג'ון ד.
החוק הוסיף רק 250 מיליון דולר לתקציב, והוא היה יותר ליחסי ציבור.
רוזוולט הודה שהמטרה הייתה לקחת תומכים מיואי לונג, שניסה לאתגר אותו על המועמדות של המפלגה הדמוקרטית לנשיאות.
החוק גרם להתמרמרות בקרב העשירים שטענו שרוזוולט "בוגד במעמד שלו" ומכתים אותם.
המטרה העיקרית הייתה לממן תשלומי 2 מיליארד דולר לחיילי מלחמת העולם הראשונה.
החוק מיסה רווחי תאגידים, כדי לפזר את ההון בקרב יחידים.
הקונגרס ריכך את החוק, קבע את שיעורי המס בין 7% ל-27%, ופטר עסקים קטנים מחובת התשלום.
הצעה למס על דיבידנדים בוטלה.
אחת מהרשויות האחרונות שהוקמה בניו דיל הייתה רשות הדיור האמריקנית, שנוצרה ב-1937 בתמיכה רפובליקנית כדי לחסל את שכונות העוני.
עם כניסתו של רוזוולט לתפקיד, רוב מתוך תשעת השופטים בבית המשפט העליון מונו בידי נשיאים רפובליקנים.
ארבעה שופטים שמרנים במיוחד (שכונו "ארבעת הפרשים" – פירס באטלר, ג'יימס קלארק מק'ריינולדס, ויליס ואן דוונטר וג'ורג' סאת'רלנד) הצליחו לשכנע את השופט החמישי, אוון רוברטס, לעצור חקיקה פרוגרסיבית.
מולם עמדו "שלושת המוסקטרים" – השופטים לואי ברנדייס, בנג'מין קרדוזו והרלן סטון.
רוזוולט התחיל לראות את המצב בבית המשפט כמצב שבו רשות שלא נבחרה ביטלה את מעשיה של רשות שנבחרה באופן דמוקרטי.
בתחילת 1937, הוא ביקש מהקונגרס להעביר את חוק הארגון מחדש של בית המשפט.
החוק היה אמור לתת לנשיא למנות שופט חדש כששופט ותיק הגיע לגיל שבעים ולא פרש תוך חצי שנה.
רוזוולט קיווה ששיטה זו תעזור להמשך החקיקה.
אולם חברי הקונגרס התנגדו לכך וחששו שרוזוולט ינסה להפריש גם חברי קונגרס שיגיעו לגיל שבעים.
הם החשיבו את ההצעה ללא חוקתית וגרמו לה להיכשל.
אולם במובן אחד, ההצעה הצליחה: רוברטס עבר לצד שתמך בניו דיל, וכך יצר רוב ליברלי בפסקי דין ונתן לממשלה יותר כוח כלכלי.
הצעת החוק לשינוי בתי המשפט פגעה ברוזוולט מבחינה פוליטית.
כשוויליס ואן דוונטר פרש, הרכב בתי המשפט החל לעבור יותר לצידו של רוזוולט.
רוזוולט אמנם לא הצליח להעביר את החוק אבל זכה (בצורה חוקתית לגמרי) בשליטה בבית המשפט העליון.
כיוון שנשאר בתפקידו יותר משתים עשרה שנים, הוא מינה שמונה מתשעת השופטים בבית המשפט.
ויליאם רנקוויסט, נשיא בית המשפט העליון, טען שבצורה זאת החוקה מספקת אחריות עליונה על בית המשפט לענפי הממשלה.
ממשל רוזוולט היה חשוף לביקורת במהלך כהונתו השנייה של רוזוולט, כשבסתיו 1937 התרחשה החמרה בשפל שנמשכה במשך רוב 1938. התפוקה והרווחים ירדו בחדות.
אולם עד 1937 רוזוולט הצהיר שמדיניותו הכלכלית מצוינת, והמיתון החמיר את מצבו.
שמרנים תומכי עסקים הסבירו את המיתון בכך שטענו שהניו דיל, בין 1935 ל-1937, פגע בהתרחבות העסקית, גרם להתקפות נגד תאגידים גדולים וסייע לשביתות.
השמרנים טענו שההתאוששות הייתה שגורמים אלו פחתו לאחר 1938. הניסיונות לשבור מונופולים הפסיקו ואיגודי העובדים החלו להילחם זה בזה ולא בתאגידים.
בנוסף, מדיניות המס התחילה לסייע לצמיחה לטווח ארוך.
כשסקר של גאלופ שאל ב-1939 "האם אתה סבור שגישת ממשל רוזוולט לעסקים דוחה את התאוששות העסקים?" שני שלישים מהציבור האמריקני טענו שכן, והקהילה העסקית תמכה בטענה אף יותר.
39% מהאמריקנים חשבו שהממשל מערער את ביטחון העסקים, ו-37% חשבו שלא.
בנוסף, הדעות בנוגע לעניין היו תלויות בעיקר במעמד כלכלי.
סקרים אחרים טענו ש-57% מהציבור האמריקני האמין שגישת העסקים כלפי הממשלה מונעת התאוששות, ו-26% סבורים שלא.
לטענת חוקרים, ניסוח שונה של השאלות גרם לתשובות השונות.
כלכלנים קיינסיאניים טענו שהמיתון של 1937 נגרם כתוצאה מניסיון מוקדם של הממשלה לקצץ בתקציב ולאזנו.
רוזוולט נזהר לא לגרום לגירעונות כבדים, וב-1937 הוא הגיש תקציב מאוזן.
לכן, לטענתם הקיינסיאניים, הוא לא ניצל את הגירעון.
בין 1933 ל-1941 הגירעון הממוצע בתקציב היה 3% לשנה.
בנובמבר 1937, החליט רוזוולט שהעסקים הגדולים מנסים להרוס את הניו דיל בגרימה לשפל נוסף שאליו יגיבו המצביעים באמצעות בחירה ברפובליקנים.
רוזוולט טען שמדובר ב"שביתת הון", וציווה על ה-FBI לחפש קונספירציה בין בעלי העסקים (שלא נמצאה).
רוזוולט נטה שמאלה והתחיל לנאום נגד המונופולים, שלטענתו גרמו למשבר החדש.
לטענתו האשמים היו הנרי פורד, עסקי הפלדה ושישים משפחות עשירות ש"גרמו לאוליגרכיה תעשייתית בארצות הברית".
דבר זה עשוי היה לגרום ל"אמריקה שמלאה בעבדות – אמריקה פאשיסטית ותאגידית".
הוא מינה את רוברט ג'קסון לאחראי המחלקה נגד מונופולים, אבל ברגע שמלחמת העולם השנייה החלה, העסקים נאלצו להפיק במהירות תוצרים למלחמה והניסיון לפגוע בהם נעצר.
אולם תגובתה האחרת של הממשלה למיתון של 1937 שעיכבה את ההתאוששות הובילה לתוצאות מוחשיות יותר.
כנגד הפצרות משרד האוצר ובתגובה לקיינסיאניים ולאחרים בממשלה, רוזוולט החליט לנטוש את עמדתו בדבר תקציב מאוזן והוציא 5 מיליארד דולר באביב 1938 כדי להעלות את כוח הרכישה של הציבור.
בשיחה ליד האח, רוזוולט הסביר לציבור האמריקני שעל הממשלה "ליצור התאוששות כלכלית" בכך שהיא "תוסיף לכוח הרכישה של האומה".
מלחמת העולם השנייה ותעסוקה מלאה
בדצמבר 1941, לאחר כניסתה למלחמת העולם השנייה, ארצות הברית השיגה תעסוקה מלאה.
בעזרת תקציב עצום התוצר הלאומי הגולמי הוכפל.
קיינסיאניזם צבאי הביא לתעסוקה מלאה.
חוזרים פדרליים הובילו לעוד עלויות.
במקום להתחרות כדי לגרום למחירים נמוכים, הממשלה נתנה חוזים שהבטיחו תשלום הוצאות ורווח נאה.
מפעלים העסיקו את כל מי שיכלו למצוא, בלי קשר לכישורים.
הם פישטו את העבודות והכשירו עובדים, כשהממשלה שילמה על הכל.
מיליוני חקלאים עזבו את תפקידם, תלמידים עזבו את בית הספר ונשים הצטרפו לכוח העבודה.
הדגש היה על אספקה מלחמתית, בלי קשר לעלותה.
התעשייה ספגה את כוח העבודה העודף ואף הזדקקה לעוד עובדים.
ככל שהצבא גדל, נדרשו עוד עובדים ל-12 מיליון האנשים ששירתו בצבא.
התעמולה דרשה מאנשים לעבוד במפעלים למלחמה.
המחסומים שהוטלו על נשים נשואות, מבוגרים, לא מוכשרים ועל מיעוטים הוקטנו.
ב-1929, ההוצאה הציבורית הייתה רק 3% מהתוצר.
בין 1933 ל-1939 היא הייתה פי שלושה מכך, ללא שינוי משמעותי בחוב הלאומי.
אולם ההוצאה על הניו דיל הייתה פחותה מההוצאה על המלחמה, שהגיעה ל-40% מהתוצר הלאומי ב-1944. כלכלת המלחמה גדלה מהר לאחר שהפסיקה תעשיות חופשיות וגרמה לשליטה נוקשה במחירים ובשכר, כתוצאה משיתוף פעולה ממשלתי-עסקי, כשהממשלה מסבסדת את העסקים.
למרות שליטה שמרנית בקונגרס בתחילת שנות ה-40, העסקים תמכו בכמה חקיקות פרוגרסיביות, כמו חוקים להגנת כורי הפחם ולהגנת אנשי הצבא.
מעונות יום סובסדו עבור אמהות עובדות.
ב-1944 הועבר חוק ביטוח בריאות ממלכתי שהעלה את ההוצאה על בריאות.
הניו דילרס תמכו בהטבות לכולם לפי צורכיהם, אבל השמרנים הציעו הטבות רק על פי שירות לאומי, וגישתם ניצחה.
16 מיליון אמריקנים שחזרו מהמלחמה זכו להטבות כדיור, חינוך, ותעסוקה.
דבר זה הרחיב את מעמד הביניים לאחר המלחמה.
בעקבות התעסוקה המלאה בשכר גבוה התרחשה ירידה חדה וקבועה באי שוויוניות ההכנסה.
הפערים בין העשירים והעניים הצטמצמו בתחום התזונתי, כשהשליטה במחירים הובילה למתן מזון במחיר נמוך לכולם.
עובדי צווארון לבן לא זכו לתשלום על שעות נוספות ולכן הפער בינם לבין הפועלים הצטמצם.
משפחות עניות וגדולות בשנות ה-30 זכו לעוד משכורות ולעוד הכנסה.
השעות הנוספות הובילו לתוספת שכר בתעשיות המלחמתיות, ורמת החיים עלתה בקביעות, כשהשכר הריאלי עולה בארבע שנות המלחמה ב-44%.
כמות המשפחות עם הכנסה שנתית של פחות מ-2,000 דולר ירדה משלושה רבעים מהאוכלוסייה לרבע.
ב-1941, 40% מהמשפחות האמריקניות השתכרו פחות מ-1,500 דולר לשנה, שנחשב לרמה שמספיקה למחיה.
השכר החציוני היה 2,000 דולר לשנה, ו-8 מיליון אמריקנים הרוויחו פחות משכר מינימום.