tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי הלל הלוי מאליסוב (ידוע בכינוי רֶבּ הלל מפאריץ; תקנ"ה - י"א באב תרכ"ד) היה רב חסידי, מקובל, מלחין ומשפיע חב"די ברוסיה הלבנה ואוקראינה במחצית הראשונה של המאה ה-19. מגדולי החסידים (בכלל ובחב"ד בפרט) בתולדות החסידות.
נולד לרבי מאיר בחמילניק אך למד בעיירה הרוסית חומץ ליד מינסק.
כבר בגיל 13 היה בקי בש"ס ובפוסקים, למד ספרי קבלה, התפלל על פי כוונות האר"י, התנהג בפרישות ועסק בתעניות וסיגופים.
בקיאותו בתורה הקנתה לו את הכינוי "העילוי מחומץ".
תחילה נסע רבי הלל לר' מרדכי מצ'רנוביל, בחצרו החל ללכת בדרכי החסידות, והיה לתלמידו המובהק של רבי אברהם דב אוירבך מאבריטש שהיה רב בערים ז'יטומיר ואבריטש.
כאשר החל ללמוד בספר התניא של רבי שניאור זלמן מליאדי החליט להפוך לחסיד חב"ד וללמוד את תורת החסידות.
זאת על אף שלא ראה את רבי שניאור זלמן מעולם, כיוון שזכה להאריך ימים היה לחסיד של שלושה מאדמו"רי חב"ד וכל דבר שהיה שומע מרבותיו היה רושם ומוסיף עליהם ביאורים משלו, ובנוסף היה כותב דרושים משל עצמו שהיו בנויים על דברי רבותיו.
משנת ה'תקע"ח בהוראת רבי דובער שניאורי האדמו"ר השני של חסידות חב"ד, החל לנדוד ביישובים קטנים במחוז חרסון, על מנת לאסוף כספים לפדיון שבויים ולעזור לחיילים היהודים בצבא הרוסי באספקת מזון כשר.
הוא התפרסם בזכות פעולותיו המסורות למען תושבי אותם יישובים ושימש כמנהיג רוחני לעשרות אלפי היהודים שחיו באותן מושבות חקלאיות, בפניהם היה גם "" חסידות, והיה מפיץ את תורת חב"ד בקרב אנשי הכפרים.
אף על פי שתורת חב"ד עוסקת בנושאים עיוניים ומופשטים, השתדל רבי הלל לפשט את דברי התורה, גם לכפריים חסרי ההשכלה.
גם כשלא הבינו את דבר החסידות שאמר, נוהג היה לומר שנשמתם מרותקת.
בערך בשנת ה'ת"ר התיישב בעיירה פאריטש, ושימש בה כרב, על שמה התפרסם.
לאחר עזיבת רבי ברוך מרדכי אטינגר את כהונתו בעיר בוברויסק הסמוכה מונה ר' הלל לרב החסידי ולאב"ד בעיר, לצד רב המתנגדים אליהו גולדברג.
האדמו"ר האמצעי מליובאוויטש מינה אותו למשפיע ושלח אליו אברכים צעירים להדריכם בדרך החסידות וכך גם עשה אדמו"ר הצמח צדק.
אדמו"ר הצמח צדק העיד עליו שהוא (ר' הלל) הגיע לדרגת "עובד" בעבודת ה' שלו.
רבי הלל הלחין יותר מעשרה ניגונים חב"דיים, אותם היה שר בעת תפילתו ובהזדמנויות אחרות.
המפורסמים בניגוניו הם "הניגון הגדול לר' הלל מפאריטש" ו"הניגון הארוך", גם הניגון "" מיוחס לר' הלל.
ניגוניו נחשבים לניגונים עמוקים ומעוררי לב.
ניגון נוסף שהלחין ובעל מקצב מהיר חובר על המילים אזמר בשבחין והוא מקובל גם בחצרות אחרות מלבד חב"ד.
בחב"ד הניגון מושר מידי ליל שבת.
לניגון מספר ביצועים שהפיצו אותו, בהם באלבום לחיים טיש.
ר' הלל נפטר ביום השבת י"א באב ה'תרכ"ד.
יומיים לפני פטירתו, התענה ביום תשעה באב בעיר ניקולייב וצם על אף שהרגיש חולשה.
לאחר הצום שאל: 'היכן היו הרבנים?' (שלא אסרו עליו לצום) וביקש שיעבירו אותו במהירות לעיר חרסון היות שנהג שלא לצאת לדרך ביום שישי מחשש לחילול השבת.
לפני חצות יום השישי הגיע לחרסון ולמחרת נפטר ונקבר בעיר.
יהודי האזור נוהגים לעלות על קברו לבקשת ברכה ולתפלה, בעיקר ביום פטירתו, בשנת תשע"ז בנה הרב יוסף יצחק וולף רב ושליח חב"ד בחרסון אוהל מעל קברו.
בנו: רבי זלמן נפטר בחיי אביו, והשאיר אחריו את בנו רבי פנחס שגדל מאז אצל סבו ר' הלל.
חתנו: רבי רפאל מרדכי שניאורסון.
הרב ישראל איסר יעקב קלאצקין
מתוך ריבוי מאמריו שכתב בעיקר כביאורים למאמרי אדמו"ר האמצעי והצמח צדק, קובצו סדרת ספרים על התורה ונקראו פלח הרימון.
עד היום נדפסו על בראשית, שמות, ויקרא, במדבר ושיר השירים.
כמו כן כתב ביאורים נכבדים מאוד לשני ספרים יסודיים ביותר בתורת אדמו"ר האמצעי והם ביאור לקונטרס ההתפעלות וביאור לשער היחוד.
בשני ביאורים אלה ובפרט בביאור לשער היחוד הפליא עצה והגדיל תושייה ועשה אוזניים לקופה עד שכמעט ואי אפשר להבינם ללא ביאוריו.
על המעלה שבספריו ובפרט על הליקוטי ביאורים הנ"ל כתב אדמו"ר הריי"ץ (אג"ק ח"ד סוף עמ' תנ) ששאר ספרי חסידים אף שבודאי מיוסדים על יסודות חזקים וכו' אבל מעולם לא היו לו אותם ולא למדתים.
משא"כ במאמרי רב הלל למדנו ונלמד.
באדר א' תשפ"ב (פברואר 2022) העלתה ספריית חב"ד לאתר האינטרנט של הספרייה סריקה של כמה כרכים מכתב יד, מאוסף כתבי היד של הספרייה.
הרב הלל משה מעשל גלבשטיין (ה' בכסלו ה'תקצ"ד, 1834 - כ"ד בחשוון ה'תרס"ח, 1908) היה איש היישוב הישן.
התפרסם בזכות רעיונותיו המיוחדים כמו חידוש עניין שמירת המקדש בהר הבית ועוד, ובזכות ספריו המיוחדים כמו הספר המתפלמס בעניין "חידוש התכלת", בו הוא תוקף בחריפות את הצעתו של האדמו"ר מרדזין לחדש התכלת ואת הרב עקיבא יוסף שלזינגר, שתמך בהצעה זו.
נולד בביאליסטוק לצבי הירש, עסקן מקומי, ולבלומה לאה, מצאצאי השל"ה.
בצעירותו התרשם משטיבל חסידי קוצק שבעירו ונעשה לחסיד קוצק.
פעמים מספר נסע לקוצק בלא ידיעת הוריו.
הוא נישא לבתו של רבי אליהו מסוקולקה, מחסידי קוצק שבעיר.
לאחר מכן ישב בקוצק עשר שנים, והתקרב לרב מנחם מנדל מקוצק.
באישורו של רבו שהה במשך כחצי שנה בלובביץ' על מנת ללמוד מדרכה של חסידות חב"ד.
למד אצל רבי מנחם מנדל בעל ה"צמח צדק" וגם לאחר חזרתו לקוצק ראה בו את רבו.
לאחר פטירת הרבי מקוצק נסע לרבי יצחק מאיר אלתר מגור.
לאחר פטירתו החליט הרב גלבשטיין לעלות לארץ ישראל.
בקיץ ה'תרכ"ט הוא הגיע לירושלים והיה חסיד קוצק הראשון בארץ.
לצורך פרנסתם פתחה אשתו מאפייה והוא השקיע את עצמו בלימוד תורה.
ציווה על אשתו לסגור את החנות כאשר הרווח יגיע לכדי פרנסת השבוע, בטענו שגם האחרים צריכים להתפרנס.
האדר"ת, רבה של ירושלים, למד איתו באופן קבוע שיעור בהלכה, והרב שניאור זלמן פרדקין, רבה של לובלין שעבר לגור בירושלים, נהג להתייעץ איתו בשאלות קשות.
ארבע פעמים בשנה היה נוסע לחברון, ללמוד יחד עם הרב חיים חזקיהו מדיני.
הרב גלבשטיין הרבה בצומות ובסיגופים, כאשר הוא יושב ליד החלון שממנו נשקף הכותל המערבי, תוך ציפייה לגאולה.
הוא הגה רעיון להציב משמרות להר הבית, כמו שהיה בזמן המקדש, וזאת על פי שיטתו שמצוות שמירת המקדש נוהגת גם בזמן הזה.
את דעתו זו פרסם בספרו "משכנות לאביר יעקב", דבר שיצר דיון נרחב בין גדולי התורה בירושלים בעת ההיא.
נפטר ביום כ"ד בחשון תרס"ח, בהיותו בחברון, ושם הובא למנוחות.
בני משפחתו מקיימים מדי שנה עלייה לקברו ביום פטירתו.
פולמוס שמירת המקדש בזמן הזה
בשנת ה'תרמ"א פרסם הרב גלבשטיין את ספרו 'משכנות לאביר יעקב', שבו טען שמצוות שמירת המקדש נוהגת גם בזמן הזה וניתן לקיימה גם על ידי שמירה מחוץ להר הבית.
כמה מחכמי דורו שאליהם פנה בעניין, כגון הרב אליהו דוד רבינוביץ' תאומים (האדר"ת) ורבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב (בעל אבני נזר), חלקו עליו.
ה'אבני נזר' כתב בתשובה לדבריו שמצוות השמירה נחשבת 'עבודה' ומצריכה לבישת בגדי כהונה, שאינם קיימים היום.
עוד כתב שאף הלווים אינם יכולים לקיים מצוות שמירה, מאחר שהדין הוא שמשורר (=לוי שנתמנה לשיר) ששיער חייב מיתה, וייתכן שאותו לוי נתמנו אבותיו לשירה ולא לשמירה.
הרב גלבשטיין נשאר איתן בדעתו.
הוא הדפיס את המכתב בראש ספרו 'משכנות לאביר יעקב' (שנדפס בתרמ"ח) ואת חלקו הראשון של הספר הקדיש להסברת שיטתו באריכות, בפרט בדעת הרמב"ם, ולמענה לקושיותיו של ה'אבני נזר'.
בשנת ה'תרפ"ב הוציא לאור הרב חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, בעל "מנחת אלעזר", קונטרס בשם 'עולת תמיד', שבו שלל גם הוא בחריפות את שיטתו של הרב גלבשטיין.
תפלה למשה (תרנ"ח, ירושלים) - סידור האר"י עם חידושים ופירוש על סדר התפילה.
חוסן ישועות (תרמ"ד, ירושלים) - חידושים על מסכת בבא קמא.
משכנות לאביר יעקב (תרמ"א-תרנ"ד, ירושלים)- יש בו שלשה חלקים:
א: טוב ארץ הצבי - חידושים ושו"ת במצוות שמירת המקדש בזמן הזה
ב: טהרת הקדש - חידושים ושו"ת בדיני קדושת כותל המערבי בזמן הזה
ג: אור לישרים - ביאורים על דרך הרמז והסוד בעניין שמירת המקדש
כתבי יד נוספים שלו אבדו.
הרב הלל זקס (ט"ו בשבט תרצ"א, פברואר 1931 - כ"ב בטבת תשע"ה, 13 בינואר 2015) היה ראש ישיבת חברון וראש ישיבת כנסת הגדולה במודיעין עילית.
סבו מצד אמו היה החפץ חיים.
נולד בראדין לרב מנחם מנדל יוסף זקס ולפייגא, בתו של החפץ חיים.
בזמן לידתו הייתה אימו בסכנה והגיעו לבקרה בבית החולים החפץ חיים יחד עם הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
נקרא על שם אבי סבתו, הרב הלל שניידר.
לסנדקאות בבריתו כובד הרב חנוך העניך אייגש (בעל ה'מרחשת') ובברכות כובד הרב ברוך בער ליבוביץ ראש ישיבת קמניץ בעל הברכת שמואל.
בגיל 8, בעקבות פלישת הצבא האדום לפולין, עברה משפחתו לאיישישוק, ולאחר מכן ל.
לאחר קבלת אשרת כניסה לארצות הברית חצתה משפחתו את ברית המועצות לאורכה ומשם עברה ליפן ולארצות הברית.
בהגיעו לאמריקה בגיל 9 למד אצל הרב משה פיינשטיין בישיבת תפארת ירושלים, לאחר מכן אצל הרב ראובן גרוזובסקי בישיבת בית מדרש עליון ובישיבת לייקווד בראשות הרב אהרן קוטלר.
את שני האחרונים החשיב לרבותיו המובהקים.
הוא למד בחברותא עם הרב שניאור קוטלר כעשר שנים וכחמש שנים עם הרב שמואל קמינצקי.
בשנות ה-50 נישא לאסתר ליבא חברוני, בתו של ראש ישיבת חברון הרב אברהם משה חברוני לאחר שהרב אהרון קוטלר הציע את השידוך לרב חברוני באחד מביקוריו בארץ.
לאחר נישואיו התגורר בארצות הברית.
היה הרב הראשון של היישוב מעלה עמוס.
לאחר מכן התיישב בשכונת גאולה בירושלים, סמוך לישיבת חברון.
מאוחר יותר התמנה לר"מ בישיבה ולאחר מכן לראש ישיבה לצד ראשי הישיבה הרב שמחה זיסל ברוידא והרב אברהם פרבשטיין.
בשנת תשנ"ו בעקבות סכסוכים פנימיים שהתגלעו בין ראשי ישיבת חברון, פרש מתפקידו בישיבת חברון וייסד עם קבוצה מתלמידי הישיבה את ישיבת כנסת הגדולה במודיעין עילית, המכונה על שמו, "ר' הלל" (הוא התגורר בקארווילה בתוך מתחם הישיבה).
אך המשיך למסור שיעור כללי ('שיעור פתיחה') בישיבה בכל תחילת 'זמן' עד לשנת תשס"ח 2008. לאחר מכן, עד כשנתיים קודם פטירתו היה מגיע בעשרת ימי תשובה לישיבת חברון למסור שיחה קודם יום כיפור.
בישיבתו היה מוסר למעלה משלושים שיחות שבועיות, ביניהם שני שיעורים כלליים בסוגיות הנלמדות בישיבה, שיעור בספר חפץ חיים, שיעור בספר מסילת ישרים, שיעור בספר דרך ה', שיעור בין קבלת שבת למעריב, שיחה בסעודה שלישית, שיעור במלוה מלכה, ושיעור חומש.
בנוסף, היה מוסר במועדים שיעורים כמו בחול המועד, ובימות החנוכה בכל יום לפני הדלקת נרות, שיעורי החנוכה נשאו אופי יותר למדני והתעסקו בעיקר בסוגיות החנוכה ופחות בענייני מחשבה.
לאחר פטירתו ממלא את מקומו בראשות הישיבה בנו, הרב יצחק זאב זקס.
בשנת תשע"ג פתח בסמוך לישיבה הגדולה את ישיבת כנסת הגדולה לצעירים, והעמיד בראשה את הרב מרדכי ברגמן, נכדו (נשוי לבת חתנו הרב חיים מן) ובוגר הישיבה.
וכעבור כמה שנים נפתח אף תלמוד תורה לבני תלמידי הישיבה.
בישיבה מושם דגש מיוחד על לימוד ספרי ברכת שמואל והרמח"ל.
שיטתו בלימוד היא מקורית ויצירתית, מבוססת בעיקר על שיטתו של רבי חיים הלוי סולובייצ'יק מבריסק, וכפי שהובנה על ידי תלמידו רבי ברוך בר ליבוביץ ראש ישיבת קמניץ, שאותו הגדיר כרבו על ידי תלמידיו (רבי ראובן ורבי אהרן) וספריו.
בנוסף התבסס גם במידת מה על דרכו של רבי אברהם ישעיהו קרליץ בעל החזון איש.
ואף היה בקשרים קרובים עם גדולי תלמידיו.
הרב זקס ראה בספרי הגר"א והרמח"ל את התשתית להשקפתו התאולוגית.
כמו כן ראה את עצמו ממשיך דרכם של סבו החפץ חיים ורבו רבי אהרן קוטלר.
היה מרבה ללמד את ספרי הרמח"ל ובייחוד את הספרים מסילת ישרים ודרך השם, כמו כן היה מרבה לצטט מכתבי רבי ברוך בר ליבוביץ שאף אותו ראה כאב רוחני.
הרב זקס ביקש ליצור משנה מקורית והיה ביקורתי באופן קיצוני ביחס להשקפות ולנורמות המקובלות בעולם היהודי בכלל ובמגזר החרדי בפרט (הרב זקס היה מיודד עם הרב גדליה נדל, והיה אחד מהמעטים שהספידו אותו).
הרב זקס החזיק בעמדות מקוריות וקיצוניות במגוון תחומים.
בין היתר התנגד לשימוש במילים שחודשו בעברית המודרנית, התנגד להצבעה בבחירות,גם מצד התנגדותו למדינת ישראל וגם משום שראה בכך מעשה חסר תועלת, שכן "לב מלכים ושרים ביד ה', כחלק מהתנגדותו למדינת ישראל היה צם ביום העצמאות.
ראה בביטול העבדות שפל אנושי, והטיף למחיית עמלק "בשמחה ובשנאה" (החזיק בביתו סכין שהוקדשה לקיומה העתידי של מצווה זו, כשהיא נתונה במסגרת לראווה).
ישנה שמועה שנמנע מלהצטרף למועצת גדולי התורה אף שהתבקש בכך מהרב שך.
התנגד למושג של קבלת ברכות מרבנים שהתחיל להיות נפוץ במגזר הליטאי בהשפעת החסידים ובני עדות המזרח.
כמו כן התנגד להחזקת עיתונים גם חרדיים כמו יתד נאמן והמודיע מפאת הלשון הרע והרכילות שיש בהם לדבריו.
בתקופה שהוציא ידידו מישיבת ליקווד רבי נתן קמנצקי את ספרו Making of a Godol (גידולו של גדול) ויצאו נגדו כמה מגדולי ישראל על גבי כרזות בעיתון יתד נאמן, החזיק את ידיו ועודד את רוחו, ואף הזמינו למסור את השתלשלות העניינים בקעמפ של ישיבתו.
אחד השיחות שאפיינו אותו ביותר הוא ההספד שמסר על הרב שך, ובו הסביר שכאשר נפטר תלמיד חכם וגדול בתורה, אז כל הדור יורד ממדרגתו, ועל זה צריך להיות הבכי, ולא על כך שמעכשיו אין לנו מי שנוכל להתייעץ עמו או לקבל ממנו ברכות.
בצעירותו היה מגדולי התומכים בתנועות התשובה ואף היה ממיסדיהן, אך במשך השנים שינה את השקפתו והפסיק לתמוך בהם, וזאת על פי מאמר חז"ל (בבא מציעא פג עמוד ב) 'יבוא בעל הכרם ויכלה את קוציו'.
ואמר שהקב"ה מוציא מקרב עם ישראל את צאצאי הערב רב.
הרב זקס התאפיין בחזון תאולוגי רחב ובשאיפה לגבש משנה סדורה שהתבססה על כתבי הרמח"ל, כמו דעת תבונות, דרך ה ומאמר הגאולה.
הרב נודע בסגנונו הייחודי, אשר שילב שנינות, ביקורת בונה ויכולת להעלות רעיונות מורכבים באופן מרתק.
תלמידיו זוכרים את שיעוריו כמרחיבי אופקים ומעוררי השראה, אשר אתגרו תפיסות מקובלות והובילו אותם לבחון את השקפותיהם מחדש.
אף שתלמידיו לא הצליחו תמיד לתפוס את מלוא היקפה של משנתו התאולוגית, תרומתו לחיזוק הלימוד והדיון הרוחני נשארה בקרב שומעיו.
מורשתו של הרב זקס ממשיכה לשמש מקור השראה ללימוד ולמחפשי דרך, ומדגיש את החשיבות שבשאיפה להבנה מעמיקה של התאולוגיה והאמונה.
הרב זקס היה מוסר בשבוע כשלושים שיעורים ויותר לבני הקהילה והישיבה, עד שבעצת רופאיו (בערך כשנתיים לפני פטירתו) עקב העומס הגדול החל למסור מספר מועט יותר של שיעורים.
היה מוסר שיעור כללי פעמיים בשבוע (בימי שני ושישי).
כמו כן מסר שיעורים מיוחדים כל יום מימי החנוכה לפני הדלקת הנרות ובמוצאי יום כיפור כשעה וחצי לאחר צאת הצום.
הרבה לדבר על הצורך לשמור על צורת ולבוש בן תורה, והרבה לעורר על החשיבות והצורך ללכת עם כובע וחליפה בכל יציאה לרחוב.
בשיעוריו ביזה באופן הומוריסטי את מנעמי העולם הזה ואת החכמות החיצוניות לתורה, וחזר והדגיש את החשיבות הרבה של חכמת התורה.
כמו כן הרבה לדבר על הצורך בעמל התורה בעבודה אינטנסיבית ועקשנית
היה מראשוני בעלי הצדקה בירושלים, ואף הלך יחד עם ידידו בהנהלת ישיבת חברון משגיח הישיבה רבי צבי הירש פאליי, לאסוף כספים עבור חולים שהוצרכו לסכומים נכבדים לצורך הוצאות הרפואה.
ביתו היה פתוח לרווחה לתלמידיו ולשאר אנשים, עוד מתקופת היותו מתגורר ברחוב צפניה בגאולה.
כמו כן נהג לשמח את תלמידיו בחתונתם באופן יוצא מן הרגיל.
הרב זקס החזיק בקשר חם עם תלמידיו, ולפני כל יציאה למסע גיוס כספים בחו"ל היה אוסף את בני הישיבה בבית המדרש ומתנה בפניהם את צערו על כך שהוא נאלץ לעזוב אותם ולצאת אל הניכר.
בסוכות ובפסח היה מקבל בביתו אלפי תלמידים ובוגרים מרחבי הארץ שהיו עולים להקביל פני רבם.
כמחנך שנקט בשיטת "גדלות האדם", נתן אמון רב בתלמידיו והעניק להם חירות רבה, והיה נמנע מלפקח עליהם ולבקר בפנימיות.
היה נוהג בחביבות רבה כלפי תלמידיו, והיה משלב בשיעוריו ובשיחותיו הפרטיות הומור רב.
כתוצאה מכך ההווי בישיבה מתאפיין ברצינות משולבת בהומור ושובבות, באופטימיות, ובגאוות יחידה הנובעת מהימנעות מנורמות והשקפות שנתפסות בישיבה כחסרות טעם ובלתי מבוססות.
לאחר פטירתו הוציא בנו הצעיר (הרב מנחם מנדל יוסף) סדרת ספרים בשם 'הרופא לשבורי לב' (ראשי תיבות "הלל") שם רוכזו שיחותיו שנאמרו בישיבה לאורך השנים על פי סדר פרשיות השבוע ומועדי השנה.
הספר מהווה את בסיס ההשקפה בישיבה לבחורים הצעירים שלא זכו לשומעו באופן ישיר.
וכן הוציא ספר חפץ חיים עם שיעוריו על העמוד וקראם בשם "מענה לשון".
כמו כן הוציא לאור ספר שיעורי רבי הלל על מסכת בבא קמא.
חוברות משיעוריו יצאו לאור ומופצים בין תלמידיו בישיבה.
כחלק מתפיסתו על הצורך של רב ותלמיד בעבודת השם, ושלא לומר דברים שהשומע יכול לטעות ולפרשם בצורה שונה מהנאמר, על פי המשנה באבות פרק א משנה יא 'אבטליון אומר, חכמים, הזהרו בדבריכםכג, שמא תחובו חובת גלות ותגלו למקום מים הרעים, וישתו התלמידים הבאים אחריכם וימותו, ונמצא שם שמים מתחלל'.
אין תלמידיו מפיצים דברי תורתו (ואף בספרי הרופא לשבורי לב בעמוד הראשון נאמר שהספר מיועד לשומעי השיעורים בעל פה בלבד), והקלטות משיעוריו ושיחותיו אינם יוצאים מתחומי הישיבה, וגם שם רק אצל תלמידיו המבוהקים.
היה נשוי לאסתר ליבא (לבית חברוני).
הרב יעקב מרדכי מהר נוף.
הרב יצחק זאב - ממלא מקום אביו בראשות הישיבה, חתנו של רבי צבי רוטברג ראש ישיבת בית מאיר.
הרב אהרן - ראש כולל בבני ברק.
הרב מנחם מנדל יוסף - עורך ומו"ל כתבי אביו.
בתו - אשת הרב חיים מן, רב קהילה במודיעין עילית, ראש ישיבת באר התלמוד באלעד ובנו של הרב מרדכי מן.
מרים - נישאה לרב צבי וילנסקי, ראש ישיבה לבני חו"ל ונכדו של הרב אליהו לופיאן, כיום ראש הישיבה במעלות-תרשיחא.
פרופ' שי עקיבא ווזנר - פרופסור למשפטים באוניברסיטת תל אביב
הרב אברהם סטפנסקי - ראש הישיבה לצעירים "נתיבות יעקב"
הרב שמואל יעקב בורנשטיין - ראש ישיבת קריית מלך
הרב מנחם דן מייזלס - ראש ישיבת ראדין
הרב חזקיהו יוסף מישקובסקי - משגיח ישיבת ארחות תורה
הרב דוד כהן - ראש ישיבת חברון
הרב צבי פרצוביץ - ראש ישיבת מיר ברכפלד
הרב נח פאלי - משגיח ישיבת תורה בתפארתה
הרב אברהם לויסון - ר"מ בישיבת חברון
הרב בנימין מאיר כהן - ר"מ בישיבת מאור התורה ולשעבר ר"מ בישיבת כנסת הגדולה
הרב אברהם סלומון - ר"מ בישיבת כנסת הגדולה
אבי מימרן - שדרן רדיו חרדי
מני וקשטוק - יוצר תוכן חרדי
ד"ר הלל זיידמן (ז' בכסלו תרע"ה, 25 בנובמבר 1914 – ג' באלול תשנ"ה, 29 באוגוסט 1995), היה עסקן חרדי בפולין ובניו יורק, סופר ופובליציסט.
היה מקורב למנהיגיה הרוחניים של אגודת ישראל ונאמן להם, במיוחד היה מקורב לחפץ חיים, האמרי אמת מגור ולר' חיים עוזר גרודזנסקי.
בשל קרבתו זו מונה בין שתי מלחמות העולם למזכיר אגודת ישראל בפולין ולמזכירם של חבריה בסיים הפולני.
עסק בהסברת היהדות מול התעמולה האנטישמית ופרסם ספרים ומאמרים, גם בפולנית, וביניהם פרסם גם בדרכנו.
בשנים האחרונות שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה וגם במהלכה, היה מראשי הקהילה היהודית בוורשה, ומנהל ארכיון הקהילה.
היה חבר בהנהגת מרד גטו ורשה.
תיעד ביומנו את המתרחש בגטו, כתב היד של היומן עבר גלגולים רבים והתפרסם כ"יומן גטו ורשה" בכמה שפות, ביומן מתואר גם מרד גטו ורשה.
בתום המלחמה נרתם זיידמן לסיוע לפליטים במחנות.
לאחר מכן היגר לארצות הברית, שם השתלב בעסקנות ציבורית.
היה מקורב לרב יוסף אליהו הנקין, לרב יוסף דב סולובייצ'יק ולרבי מנחם מנדל שניאורסון.
כמו כן התקרב לתנועת 'חירות'.
עודד את העליה לארץ ישראל עוד בשנים שלפני המלחמה, ולאחריה תמך בהצטרפות היהדות החרדית להקמת מדינת ישראל.
ערך את כתב העת היידי "די אידישע וואך" ("השבוע היהודי") בניו יורק.
מאמריו פורסמו בעיתונים מחזיקי הדת, דער יוד ודאס יודישע טאגבלאט.
בתקופה מאוחרת יותר כתב גם בעיתונים הצופה, שערים וב'דער אלגמיינר זורנאל'.
חותנו היה הרב צבי יעקב אבראהאם, מראשי קהילת יהודי טרנסילבניה.
הישיבות בפולין, על ישיבת חכמי לובלין ועוד (פולנית, ורשה 1934)
האמת על השחיטה הכשרה (פולנית, ורשה 1936) - ספר הסברה על השחיטה על פי ההלכה, כנגד תעמולה אנטישמית שביקשה לאסור את השחיטה מנימוקים של צער בעלי חיים.
השבועה על פי התורה (פולנית, ורשה 1937) - מענה לטענות אנטישמיות כנגד היהדות.
יצא לאור בעידודו של הרב חיים עוזר גרודזינסקי (אחיעזר, קובץ אגרות, איגרת תעג).
שרה שנירר ותנועת בית יעקב (פולנית, לודז' 1936)
החינוך הדתי בפולין (יידיש ופולנית, ורשה 1937)
המיסים של הקהילה בורשה (פולנית, ורשה 1937)
תולדות היהודים בארץ ישראל (פולנית, 1939)
חלום על מדינה יהודית (פולנית, 1939)
יומן גטו ורשה (תל אביב: תש"ו, ומהדורה נוספת ניו יורק: תשי"ז) - יומן בעל ערך היסטורי לתולדות הגטו והמרד.
, כרך שני ניו יורק: תשכ"ו
אישים שהכרתי (מוסד הרב קוק תש"ל) - ביוגרפיות קצרות על ששים וחמש דמויות בעולם היהודי במזרח אירופה, רבים מהם נספו בשואה.
הרב ד"ר עזרא מונק (עברית, ניו יורק תשי"ז)
השתתף בכתיבת הקובץ אלה אזכרה, על תולדות אישים שנספו בשואה.
הלל נח מגיד שטיינשניידר (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: שטיינשניידער; ברוסית: Маггид (Штейншнейдер); ז' באלול תקפ"ט, 5 בספטמבר 1829, שניפישוק – ח' בחשוון תרס"ד, 29 באוקטובר 1903, וילנה) היה חוקר תולדות יהודי וילנה.
הלל נח מגיד בן שלום ישראל נולד בקיץ 1829 בשְׁנִיפִּישׁוֹק, פרוור של העיר וילנה, מצאצאי שאול וואהל, ונכדו של תלמיד הגר"א ר' פנחס ב"ר יהודה, מגיד מישרים בפולוצק (ומכאן שם משפחתו "מגיד"), בעל הפירוש על הסידור "שער הרחמים" (או "מגיד צדק").
הלל נח היה תלמידו של ר' אליעזר פייוִויש.
למד את מלאכת הגילוף באבן (גְליפְּטיקה), ובמקצועו היה חורט מצבות (ביידיש: שטֶיינשנַיידר, ומכאן החלק השני של שם משפחתו).
במסגרת תפקיד זה חיבר לרוב גם את האפיטף (הכיתוב שעל גבי המצבה).
עבודתו הקנתה לו ידע בתולדות חייהם של יהודי וילנה, בנוסף לעבודתו השוטפת חקר ותיעד כיתובי מצבות מדורות קודמים, אסף כתבי יד וחיבורים שונים וחקר את פנקסי הקהל במטרה להפיק מחקר כולל על בני העיר.
"ותהי איפה מלאכתו מתאמתת לידיעותיו האמתיות, בתור חוקר הסתריות וביבליוגרף מצוין מיוחד במינו ומעורב בין חכמי הדור שהתוודע אליהם על ידי הקינות והמליצות שכתבו אז לזיכרון לפתח על האבנים".
בשנת 1860 הוציא יחד עם שמואל יוסף פין את הספר "קריה נאמנה", שכלל ביוגרפיות של חכמי וילנה ומשכיליה.
ב-1900 הוציא את החלק הראשון של חיבורו "עיר וילנא", בו קיבץ את תולדות חכמיה של וילנה, משכיליה, סוחריה וראשי הקהילה בצירוף הכיתוב על מצבותיהם, שושלות יוחסין והערות גאוגרפיות בקשר למקומות מוצאם.
הוא לא הספיק להוציא בימי חייו את החלק השני של החיבור שראה אור רק ב-2002 בעריכת מרדכי זלקין.
מגיד היה חבר בקבוצת משכילי וילנה וכתב בביטאוניה "הכרמל", "המליץ", "הצפירה", "המגיד", "השחר" ו"גן פרחים".
מאמריו עסקו בעיקר במחקר גנאלוגי, בביוגרפיות של אנשי שם ובביקורת ספרים בנושאים קרובים.
חלק ניכר ממאמריו נדפסו תחת שמות עט שונים.
בשנת 1892 פתח את ספריית שטראשון מעזבונות ספריהם של מתתיהו שטראשון ושמואל יוסף פין.
עיר ווילנא: זכרונות עדת ישראל ותולדות חיי גדוליה חלק א', וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראם, תר"ס.
ספר עיר ווילנא: יכלכל בתוכו זכרונות עדת ישראל ותולדות חיי גדוליה, נאספו ונכתבו על ידי הלל נח מגיד המכונה שטיינשניידער; עורך ומהדיר מרדכי זלקין, ירושלים: מאגנס, 2002.
קריה נאמנה: קורות עדת ישראל בעיר ווילנא וציונים לנפשות גאוניה, חכמיה, סופריה ונדיביה, יחד עם שמואל יוסף פין מהדורה ראשונה תר"ך, מהדורה שנייה ומורחבת, תרע"ה בדפוס של י' נאטעס וא' שוויליך (עם מתתיהו שטראשון) (הספר לצפייה ולהורדה בארכיון האינטרנט)
תולדות משפחות גינצבורג: דברי הימים לכל בני גינצבורג המצוינים עד ימי הדור האחרון, סנקט פטרבורג, דפוס ל' רבינוביץ וש' סוקולובסקי, תרנ"ט (יצא לאור על ידי בנו, דוד מגיד, המכונה "צפוני-מערבי")
לוח לאלף שנה, וילנה תרי"ד (עם חותנו יעקב גורדון)
הלל נאמן (23 בנובמבר 1929 – 23 במרץ 2019) היה שחקן ובמאי ישראלי, מייסד בית הספר למשחק "האכסניה ללימודי התיאטרון".
נאמן נולד בשם הלמוּט פְרִיש באוסטריה ב-1929. אמו הייתה ז'ניה וידוצ'נסקי (ודאי) לבית פריש.
ב-1936, בגיל שבע, עלה לארץ ישראל.
לאחר לימודי בית הספר התיכון, ב-1946, התגייס לפלמ"ח, ושנתיים לאחר מכן השתתף בקרבות מלחמת העצמאות.
לאחר שחרורו נמנה עם מייסדי קיבוץ צרעה.
בהמשך למד בבית הספר למשחק בהנהלת מניה ארנון במשך שלוש שנים.
בשנים 1953–1959 שיחק בהצגות בתיאטרון האוהל והקאמרי.
כן למד בסטודיו של פיטר פריי והיי קיילוס.
בשנים 1960–1965 שיחק בהצגות במסגרת תיאטרון חיפה.
ב-1965 נמנה בין מייסדי תיאטרון "במת השחקנים", ופעל בו כשחקן, במאי ומורה למשחק.
ב-1968 עזב את "במת השחקנים" וייסד את "התיאטרון הפתוח", תיאטרון שוליים, שבו העלה מחזות של יוצרים ישראלים (בהם עמוס קינן, חנוך לוין, וישראל אלירז), בתקופה בה הדבר לא היה נפוץ בתיאטראות בארץ.
ביים במסגרת התיאטרון את "יומנו של הגנב" מאת ז'אן ז'נה וכן את מחזהו הראשון של חנוך לוין שלא היה סאטירה פוליטית, "סולומון גריפ" (1970), שזכה להצלחה.
ב-1970 סגר נאמן את התיאטרון הפתוח, והחל לביים כבמאי עצמאי בתיאטרונים שונים.
בתיאטרון הקאמרי ביים את "חיים חיים" (1970) מאת אלי שרייבר.
כן ביים לצד המפיקה מרים עציוני את המחזה "החי על המת" (1971) מאת ישראל אלירז, הצגה שהייתה בין הראשונות ששילבו קולנוע ותיאטרון.
ב-1972 החל לעבוד כבמאי ושחקן בתיאטרון הקאמרי, וכן מונה לחבר הוועדה האמנותית בו.
במסגרת תפקידו הקים את "במה 2" של התיאטרון הקאמרי באולם צוותא.
באותה שנה ביים את המחזה "בוא יבוא המלאך" מאת משה בן-שאול בתיאטרון הקאמרי בשיתוף עם צוותא ואת המחזה "החשבון" מאת ג'ון הרברט.
בהמשך ביים את "השפעת קרני הגמא על ציפורני החתול".
ב-1976 עזב את הקאמרי וחזר לעבוד כבמאי עצמאי עד 1978. בהמשך ביים בתיאטרון החאן.
במקביל ייסד תיאטרון חובבים ברמלה, בו פעל בין השאר יוסי סיאס בצעירותו, וכן תיאטרון בשיתוף עם יגאל מוסינזון.
ב-1999 חזר לביים בתיאטרון צוותא, את "פרפר בתוך אגרוף", בו שיחק ישראל פוליאקוב לראשונה בתפקיד דרמטי.
ב-1987 החל ללמד בבית ספר למשחק של סמינר הקיבוצים, ולביים בו הצגה שנתית.
מתוך תפיסה של חשיבות ההוראה האישית בלימודי משחק, יסד ב–1990 את "האכסניה ללימודי התיאטרון", בה הוא לימד משחק בהוראה אישית עד סוף ימיו, תוך התמקדות בהיכרות ופיתוח הזהות האישית של השחקן ככלי להבנה והפנמה של התפקיד אותו הוא מגלם.
במקביל ביים בתקופה זו הצגות שהתבססו על תהליך חזרות ארוך שנועד לסייע לשחקנים להכיר היטב את התפקיד, להפנים ולהבשיל עמו, ורק אז הייתה ההצגה עולה.
הוא גם שיתף את השחקנים בבימוי ההצגה.
ביים גם הצגות במסגרת בית צבי, בית הספר למשחק ניסן נתיב ובית הספר למשחק בחולון.
בקולנוע שיחק נאמן במספר סרטים, הראשון בהם היה "חולות לוהטים" (1960).
לאורך השנים שיחק וביים גם במסגרת תסכיתים עבור הרדיו.
בשנות ה-80 התוודע נאמן לאנתרופוסופיה לראשונה דרך הרצאה של ישעיהו בן-אהרן.
בהמשך שינה עקב כך את גישתו לחיים ולעבודת התיאטרון.
כמו כן, אירח בביתו בגבעתיים קבוצת לימודי אנתרופוסופיה.
בשנתיים וחצי האחרונות לחייו היה מרותק למיטה עקב בעיות בריאותיות.
הלל נאמן נפטר ב-23 במרץ 2019. אשתו עפרה ובתו נטלי נאמן.
רבי הלל אריה ליב ליבשיץ (ה'תר"ד, 1844 - ליל י"ג בחשוון ה'תרס"ח, 20 באוקטובר 1907) היה רב ליטאי, רבן של פלונגיאן, סובאלק ולובלין.
נודע בספרו בית הלל על שולחן ערוך חושן משפט.
נולד בשאבילן בעת כהונת אביו הרב דובער זאב וולף ליבשיץ כרב המקומי, התחנך אצל אביו והתפרסם כעילוי.
בגיל 18 נישא לבתו של ר' יעקב ר' נאָטילס מראסיין ועבר לגור בעיירה, שם למד בחברותא עם הרב זלמן לנדא מחבר "אור לישרים" והתוודע גם לרב שמחה ראובן עדלמן (הש"ר העדלמי).
בגיל 23 קיבל משרת רבנות ראשונה בעיירה פאפילאן, ואחריה כיהן ברבנות העיר פלונגיאן 3 שנים.
בשלב זה של חייו כבר היה רב מפורסם, ואף התנהל מאבק בין קהילת פלונגיאן וקהילת סייני שחשקה בו אף היא כרב.
במהלך שנות כהונתו בפלונגיאן, עקר לסייני וכיהן בה מספר שבועות, אך אנשי הקהילה בפלונגיאן הצליחו להחזירו לעירם.
באמצע 1876, לאחר שנתיים שעמדה בלי רב, מאז עזיבת הרב הקודם רבי אליעזר שמחה רבינוביץ, בחרה קהילת סובאלק ברב הלל ליבשיץ לכהן כרבה.
תקופת כהונתו שארכה 17 שנים, הייתה שקולה באורכה לתקופות כהונתם של כל ארבעת רבני העיר הקודמים.
ברל כהן העיר, כי אף על פי שהייתה זו אחת התקופות הסוערות בחיי הקהילה, בשל הפוגרומים, ההגירה ההמונית ותנועות ביל"ו וחיבת ציון, אין שמו של הרב ליפשיץ מוזכר רבות במכתבים לעיתונות שנשלחו מסובאלק.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 היה אחד המועמדים למשרת "הרב הכולל" של ניו יורק, ולדברי ברל כהן היה הוא המועמד הבטוח ביותר שנתמך בידי רוב חברי הוועד הבוחר.
עמדה לזכותו העובדה ששלט בגרמנית ועובדה זו צוינה מפורשות במכתב ההזמנה שנשלח אליו.
הוא דחה את ההצעה ונשאר בסובאלק.
בשנת 1893 קיבל את משרת רבנות העיר לובלין, בה התקיימה קהילה עתיקה גדולה וחשובה.
הוא כיהן כרבה של לובלין עוד 14 שנים עד פטירתו בליל י"ג בחשוון ה'תרס"ח, 20 באוקטובר 1907.
מלבד ספרו המפורסם "בית הלל" השאיר אחריו עוד 12 ספרים בכתב יד.
בניו שימשו אף הם כרבנים בקהילות פולין: רבי יחזקאל ליבשיץ, מחבר "המדרש והמעשה" כיהן בכמה עיירות בליטא בסוף ימיו בקאליש.
רבי אליעזר ליבשיץ בזדונסקה וולה, ורבי יעקב ליבשיץ בקונין.
נינתו היא כלת פרס נובל לכימיה, פרופ' עדה יונת.
הרב הלל מִּילִיקוֹבְסקִּי (כונה גם רבי הלל סלנטר; ה'תקפ"א, 1821 – כ"ג בסיוון ה'תרנ"ט, 1 ביוני 1899) היה רב ליטאי, דיין, מראשוני תנועת המוסר ומתלמידי רבי ישראל מסלנט, רבן של הערים קרבה, סלנט, פוניבז', שקלוב, חסלוביץ ואמציסלב.
נולד בזרצ'ה שבווילנה לרב צבי מיליקובסקי שהיה שוחט ובודק בקהילה היהודית במקום.
במשך תקופה קצרה למד בישיבת וולוז'ין בעת שעמד בראשה רבי יצחק מוולוז'ין אליו הוא היה התקרב.
בזמן שהותו בישיבה מינה אותו ר' יצחק למלא את מקומו באופן חד פעמי במסירת השיעור, מינוי שנחשב חריג בוולוז'ין ומלמד על היחס לו זכה הרב מיליקובסקי מראש הישיבה עד לחזרתו ללימודיו בישיבת רמיילס.
בשנת ה'ת"ר (1839) מונה רבי ישראל מסלנט לכהן בראשות הישיבה למשך תקופה קצרה, מאז מינויו הפך הרב מיליקובסקי לתלמידו המובהק והיה צמוד אליו ואל שיטתו בהפצת תנועת המוסר בליטא.
כשעבר רבי ישראל לפרבר העיר זריצה עבר יחד עמו, הוא העריך את כישרונותיו ומידותיו והתייחס אליו כתלמיד חבר ובהתאם לכך נהג לפגוש אותו לעיתים קרובות במפגשים שהיו מתקיימים ברובם בבית תלמיד נוסף הרב אליהו לוינזון בקרטינגה והיה מתייעץ עמו בעניינים ציבוריים.
בסביבות שנת ה'תר"ל החלה כהונת רבנותו הראשונה, הוא מונה לכהן כרבה של קרבה במקומו של רבי יום טוב ליפמן הלפרין, שם כיהן במשך כ-6 שנים.
רבו, רבי ישראל מסלנט, המליץ לראשי הקהילה בסלנט למנותו לרב העיירה.
בתפקידו כרבה של סלנט ענה לשאלות של רבים מתושבי הערים הסמוכות לסלנט ואז החל עיקר פרסומו ברחבי הקהילות היהודיות בליטא.
בתקופה זו החל למסור שיעורים עיוניים בגמרא בהם השתתפו רבים מהלומדים בסלנט וסביבתה, שיעורים אלו הקנו לו שם של למדן בעל שיעור קומה.
במקביל שימש כדיין ובורר בסכסוכים ממוניים בין אנשי עסקים בליטא.
לאחר 18 שנות רבנות בסלנט התמנה לכהן כרב העיירה פוניבז', שם סיגל לעצמו סדר יום קבוע לפיו היה עטור בטלית ותפילין מעלות השחר עד לשקיעת החמה, כשבחציו הראשון של היום עסק בלימוד גמרא וראשונים, ולאחר חצות היום החל במענה לשאלות וכתיבת תשובות תורניות לשאלות שהגיעו אליו מרחבי ליטא.
בתקופה זו הרבה להתכתב עם הרב נחמן מרגליות, רבה של מיטאווי.
משם עבר לכהן כרבה של שקלוב.
התפטר מרבנות שקלוב כדי שיקבל את המשרה הרב יהושע הורביץ, שהעני והיה זקוק לפרנסה.
בערוב ימיו מונה לרבן של העיירות חסלביץ ואמציסלב.
בתו שרה נישאה לשלמה מוהליבר, בנו של הרב שמואל מוהליבר.
בנם הוא ד"ר יוסף מוהליבר.
הִלֵּל לומד תורה (או הלל על גג בית המדרש) הוא סיפור מאגדות חז"ל, המתאר את אהבתו ומסירותו הרבה של הלל הזקן ללימוד התורה, עוד לפני שהיה לחכם מוכר וידוע.
מקורו של הסיפור הוא בברייתא, המצוטטת בתלמוד הבבלי במסכת יומא, במסגרת סיפור עני ועשיר ורשע באין לדין.
לאורך השנים נעשו לו עיבודים רבים, בעיקר לילדים.
הסיפור מתרחש ככל הנראה בצעירותו של הלל, בטרם נעשה לאחד מגדולי החכמים בישראל.
לפי הסיפור, הלל היה עובד בשכר יומי ומתפרנס בדוחק.
בכל יום היה מחלק את הסכום שקיבל לשניים: חצי היה נותן לשומר של בית המדרש, שהכניסה אליו הייתה כרוכה בתשלום, כדי להקשיב לדברי תורה מפי חכמי הדור, שמעיה ואבטליון, ואילו מהחצי השני היו הוא ומשפחתו מתקיימים.
באחד מערבי שבת, הלל לא מצליח למצוא עבודה ועל כן אין לו כסף לשלם לשומר.
השומר מונע ממנו להיכנס לבית המדרש, אך הלל נחוש לשמוע את השיעור ומחליט להאזין לו דרך פתח קטן שנמצא בגג.
מכיוון שהיה זה ערב חורפי קר ביותר, נערם שלג על גופו, אך הלל נשאר במקום כל הלילה (וייתכן כי אף מאבד את הכרתו).
כשעולה הבוקר בשבת, תוהים החכמים מדוע אולם בית המדרש נותר חשוך.
הם נושאים עיניהם מעלה ורואים, כי גופו של הלל מסתיר את הפתח בגג.
הם עולים ומוצאים אותו קבור תחת שלג בגובה שלוש אמות (כמטר וחצי).
הם מורידים אותו, רוחצים ומניחים לו להתחמם ליד התנור.
הסיפור מסתיים באמירתם, כי הלל הוא אדם שראוי לחלל את השבת בעבורו.
ציטוט הסיפור בתלמוד הוא דוגמה לשילוב אגדה בדיון הלכתי.
הסיפור מובא בהקשר של החובה המוטלת על כל אדם מישראל לקיים את מצוות לימוד התורה, ללא תלות במצבו הכלכלי, אף אם הוא סובל מעוני:
העיסוק בלימוד התורה נחשב כאחת המצוות החשובות ביהדות, והוא נסמך על הכתוב בתורה עצמה:
לימוד התורה אינו נתפס כאמצעי לרכישת ידע, אלא כעומד בפני עצמו.
כדי לקיים את מצוות תלמוד תורה, יש צורך להקדיש לה זמן ומאמץ, אך זו גם אחת מחמש מצוות "שאין להן שיעור", כלומר: אין הגדרה מחייבת לכמות הזמן או למידת המאמץ שיש להקדיש לה בכל יום ואפשר לצאת ידי חובה גם בלימוד זעום.
חז"ל העדיפו שלא להגדיר ערך כמותי לקיום המצווה, אך מנגד, הביאו את הסיפור על הלל כדי להציב רף מוסרי גבוה עבור שומרי המצוות.
היהדות היא דת מקדשת חיים, בהסתמך על הפסוק - .
המאמין מונחה למסור את נפשו אך ורק על קיום שלוש מצוות: עבודה זרה, גילוי עריות ושפיכות דמים - תלמוד תורה איננו אחת מהן.
ניתן לטעון, לכן, כי בכך שעלה לגג ביום חורפי ומושלג, הלל סיכן את נפשו באופן שאינו תואם את ההלכה.
למרות זאת, סיום הסיפור מבטא את ההערכה הרבה של חז"ל למעשה שעשה ורואה בו התנהגות מופתית.
ההלכה קובעת, כי פיקוח נפש דוחה שבת.
לכן, נראה כי מותר היה לחלל את השבת על כל אדם שהיה נתון במצבו של הלל, שנקבר תחת השלג והייתה סכנה לחייו.
אולם, חז"ל העריכו את התנהגותו של הלל עד כדי כך, שמצאו לנכון להצהיר באופן מיוחד, כי דווקא הוא ראוי לכך שיחללו בגללו את השבת.
בסיפור יש ביקורת מרומזת על בית המדרש של שמעיה ואבטליון.
בכניסה אליו נגבה כסף, ולא סכום זניח אלא כמחצית משכורת יומית של פועל עני.
ביקורת אחרת היא על השומר, שהכיר את הלל שבא בכל יום לבית המדרש, ובכל זאת לא נתן לו להיכנס בפעם יחידה שלא היה בידו לשלם.
בתלמוד ובמדרשים מופיעים סיפורים רבים אודות אישיותו ואופיו של הלל, פעמים רבות תוך השוואה לבן-זוגו, שמאי.
הלל נודע באופיו כענוותן וכסבלן בהלכותיו ובהנהגותיו, לעומת שמאי, שהיה קפדן יותר וחמור סבר.
כמה מקווי אופיו של הלל מתגלים גם בסיפור זה, השונה ממרבית הסיפורים בכך שהוא מתייחס אל התקופה בטרם הפך הלל לאישיות חשובה ומוכרת.
הלל מתואר כאדם צנוע העובד למחייתו, ועל אף קשיי הקיום אינו מוותר על הלימוד, הדורש ממנו ויתור על חצי מהכנסתו.
כאשר השומר מונע ממנו להיכנס לבית המדרש, אין הוא מתעמת עמו, אלא מוצא דרך אחרת להאזין לשיעור.
סיפור אגדה או מעשה היסטורי?
בעבר, ראו היסטוריונים (כדוגמת שמעון דובנוב) ראו בסיפור על הלל לומד תורה עובדה היסטורית, שהראתה את המציאות של לימוד התורה בבית המדרש בעת ההיא.
ההיסטוריון שמואל ספראי דחה את האפשרות שיש לאגדה זו ביסוס היסטורי, מכמה סיבות: ראשית, הלל עצמו היה מבית דוד ומן הסתם ממשפחה עשירה, ושפזרנותו לצדקה מפורסמת בתלמוד.
שנית, לא מצינו גביית כסף על לימוד תורה בזמן שבו היה אמור להתרחש הסיפור; אדרבא, החכמים היו יוצאים ומלמדים בכל מקום שרק יכלו, הפצת תורה ברבים הייתה אחד מהאידיאלים של החכמים, ומעולם לא הוזכר "שומר בפתח בית המדרש".
גם תיאור מזג האוויר אינו מתאים במיוחד לריאליה בארץ ישראל.
מסיבות אלה נובעת מסקנתו של ספארי, כי הסיפור הומצא בבבל, וכי יש בו מוסר השכל בכיוונים שונים, כפי שהוזכר לעיל.
הלל נוייר הוא עורך דין בינלאומי יהודי, שנולד בקנדה.
מנכ"ל UN Watch, ארגון זכויות אדם לא ממשלתי שמרכזו בז'נבה, שווייץ.
נוייר כתב מאמרים על חוק, פוליטיקה ויחסים בינלאומיים עבור הניו יורק טיימס הבינלאומי, הירחון קומנטרי האמריקאי, הניו ריפובליק, Christian Science Monitor, והמרכז הירושלימי לענייני ציבור ומדינה.
הוא נבחר לאחד מ-"100 היהודים המשפיעים ביותר בעולם" על ידי עיתון "מעריב", ועל ידי ה-Algemeiner Journal ב-2017. הוא תומך נלהב של ישראל ומבקר את מועצת זכויות האדם של האו"ם.
בזמן מלחמת חרבות ברזל חשף כיצד מורים של אונר"א ברצועת עזה מלמדים ילדים פלסטינים לקדם טרור ואנטישמיות וקוראים בקבוצות פרטיות לרצח ישראלים.
הוא מחזיק בתואר להיסטוריה אינטלקטואלית ומדעי המדינה של אוניברסיטת קונקורדיה, תואר במשפט אזרחי, תואר במשפטים של אוניברסיטת מקגיל, ותואר שני במשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הלל לוריא (16 בדצמבר 1937 - 13 ביולי 2020) היה ממניחי היסוד לתוכנית החלל הישראלית.
הלל לוריא נולד בתל אביב, ולאחר שירות צבאי (ביחידה 8200) פנה ללימודים אקדמיים.
למד הנדסת אלקטרוניקה בטכניון בחיפה.
לאחר לימודיו עבד ברפא"ל (כיום רפאל - מערכות לחימה מתקדמות) ולאחר ביטול פרויקט בו הועסק, עבר לעבוד בתעשייה האווירית.
בראשית דרכו עבד לוריא כמהנדס בתחום הבקרה, ועובד על שדרוג מערכות מטוס המיראז'.
בהמשך עבד במסגרת פרויקט הלביא שם היה בצוות שפיתח מערכות בקרה למטוס.
בתפקידו היה מעורב גם במיזם הלוויין הקטן של הטכניון, טכסאט והתעשייה האווירית פעלה אז על מנת למסחר את תוצרי הלוויין.
לאחר פרישתו מהתעשייה האווירית עבר לוריא למשרד הביטחון, שם שימש כסגנו של חיים אשד, ראש מנהלת החלל של המשרד.
במסגרת תפקיד זה פיקח על תהליכי הייצור והבנייה של לווייני התצפית של ישראל - עד (וכולל) הלוויין אופק 9.
בשנת 1996 הוענק לו פרס ביטחון ישראל, על חלקו בתוכנית אופק בכלל, ועל הלוויין המבצעי הראשון של ישראל, אופק-3, בפרט.
בשנת 2002 הוענקה לו תעודת הוקרה מטעם כל תעשיות החלל הישראליות, על תרומתו לתוכנית החלל הישראלית.
נפטר אחרי מחלה ממושכת בזמן מגפת הקורונה בישראל ב-2020 ונקבר בבית העלמין בנתניה.
ייסד יחד עם אשתו ברטה ימפולסקי את להקת "הבלט הישראלי" ושימש כמנכ"ל הלהקה במשך 44 שנים (1967–2011).
הלל מרקמן נולד בחיפה בשנת 1930, למשפחה יהודית ממוצא רוסי.
למד בבסמ"ת, ונחשב לספורטאי מצטיין.
בהמשך שירת בחיל הים, ושם פיתח תשוקה לבלט בניגוד לרצונו של אביו, שקיווה כי הלל יסיים את לימודי ההנדסה בטכניון, בהם החל באותו זמן.
במהלך שירותו בצה"ל החל לקחת שיעורי בלט בסטודיו של המורה החיפאית ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן, ושם פגש את אשתו לעתיד ברטה ימפולסקי בת ה-16. בהמשך לקח שיעורים אצל מיה ארבטובה והתחתן עם יפולסקי בשנת 1952. לאחר נישואיהם יצאו השניים להשתלם באנגליה.
מרקמן למד בבית הספר למחול של מארי ראמבר, ועבד יחד עם אשתו בעבודות מזדמנות שונות.
במהלך שהותו פנה לעורך דין מקומי על מנת שזה ייסייע לו בקבלת אזרחות בריטית.
ברם, בקשתו נדחתה על הסף ומרקמן קיבל צו גירוש מהמדינה.
על כן, עבר מרקמן לגור עם קרוביו בהמבורג, ובהמשך רקד בבלט הלאומי ההולנדי.
לאחר מכן רקד כסולן בבלט אנטוורפן בבלגיה ובסוף שנות ה-50 עבר יחד עם אשתו לשווייץ.
שם, רקדו השניים בברן וייצגו את בלט ציריך בפסטיבל אתונה.
כמו כן רקדו ימפולסקי ומרקמן בבלט פוקין בפריז, ובבלט רוּס בניו יורק.
בשנת 1965, לאחר 11 שנים מחוץ לישראל, חזרו מרקמן וימפולסקי לישראל והצטרפו כסולנים ללהקת הבלט של האופרה הישראלית.
שם, הופיע מרקמן בעיבוד לבלט "הסיליפידות" של מיכאיל פוקין.
שיתוף הפעולה עם האופרה נמשך שנתיים בלבד.
אחריהן, הקימו השניים אנסמבל בלט קלאסי בחולון יחד עם חמישה רקדנים שפרשו אף הם מלהקת האופרה.
ב-25 בינואר 1967 הם קיימו את הופעתם הראשונה, באולם "רינה" בעיר.
הלהקה סבלה ממחסור במימון שגרם לתאורה ותפאורה באיכות ירודה, וימפולסקי ומרקמן התפרנסו בעיקר מהוראה.
אף על פי כן הצליח מרקמן לארגן מספר הופעות, ובשלהי שנות ה-60 הלהקה קיימה מספר הופעות תחת השם "הבלט הקלאסי", כאשר ימפולסקי ומרקמן מופקדים על הניהול האמנותי.
בשנת 1970 רכשו ימפולסקי ומרקמן מרתף בצפון תל אביב, במקום שהפך לימים לכיכר המדינה והקימו שם את המרכז לבלט קלאסי, בית הספר הראשי של הבלט הישראלי שהיווה מקור המימון העיקרי של הלהקה.
בית הספר קם בשנת 1972, לאחר שהלהקה קיבלה העלאה בכספי הסיוע ממשרד החינוך.
סיוע נוסף גויס באותה עת מקרן אמריקה ישראל.
בשנות השבעים החלה הלהקה לשתף פעולה עם הכוראוגרף ג'ין היל סאגן והרקדנית ז'נין שארה.
כאשר מצבה הכספי של הלהקה השתפר, מרקמן רכש ציוד תאורה מתקדם עבור הלהקה ושכר צוות טכני.
הייתה לו הערכה רבה לרמה טכנית, וכאשר הופיעו בהיכל התרבות, המנהל הטכני הצליח להפוך אולם קונצרטים זה ל"קופסה שחורה" כלומר במה עם מסגרת שחורה כולל מסכים ותקרה, בדומה לכל בית אופרה באירופה.
לשם כך היה צורך לבטל כמה שורות של קהל ולמרות ההפסד הכספי הכרוך בכך מרקמן הסכים מיד.
באותו זמן פרש מרקמן מריקוד פעיל והחל לשמש בתפקידי מנהל בלבד.
עם זאת הפרישה הייתה הדרגתית, כאשר בשנת 1976 השתתף מרקמן בביצוע הבלט "המדנדרין המופלא" מאת בלה ברטוק.
בשנת 1977 יצא הבלט לסבב הופעות בארצות הברית שגרר אחריו סבב נוסף ב-1981, בו נכללו גם מדינות שונות בדרום אמריקה.
בשנת 1985 יצרה הלהקה ביצוע בימתי מלא, ראשוני לאותה תקופה, ל"מפצח האגוזים" של צ'ייקובסקי, וכן את "סינדרלה" לסרגיי פרוקופייב.
בשנת 1987 עלתה הפקה של 'היפהפייה הנמה'.
בשנת 1990 ארגן מרקמן את הופעתה בישראל של להקת 'מוסקבה סיטי בלט', בהשתתפות הרקדנית נדייז'דה פאבלובה.
בשנות ה-90 קיבל הבלט הישראלי מענק חד-פעמי משרת התרבות, שולמית אלוני, ויצא להופעות בהונגריה, בפסטיבל האמנויות במלטה ובסין.
בראשית המאה ה-21 הבלט הישראלי העלה הפקה של הבלט "אונייגין" לג'ון קרנקו.
באותו עשור יזם מרקמן את העברת הבלט למשכנו הנוכחי ברחוב הר נבו 4 בתל אביב.
בשנת 2010 החל הבלט הישראלי בתוכנית הבראה, בעקבות דיווחים לפיהם גירעון הלהקה עומד על 6.4 מיליון ש"ח; בעקבות תוכנית זו פוטר מרקמן ממשרת המנכ"ל, ועבר לכהן כנשיא כבוד של הלהקה, כאשר במקומו מונתה כמנכ"לית סגניתו של מרקמן, לאה לביא.
ימפולסקי פוטרה שנה לאחר מכן.
בעקבות הפיטורים תבעו בני הזוג את הלהקה, בטענה כי השניים העבירו מכספם האישי כ-2.4 מיליון ש"ח לצורכי הלהקה, כאשר זו התחייבה להחזיר את הסכום במקרה של פרישה.
בשנת 2018 פוצו השניים בסכום 1.8 מיליון ש"ח.
הלל מרקמן נפטר בתל אביב ב-11 בדצמבר 2022.
הלל ניומן (נולד ב-1965) הוא דיפלומט ישראלי.
היה שגריר ישראל לאוזבקיסטן וטג'יקיסטן.
מאז שנת 2019 מכהן כקונסול ישראל בלוס אנג'לס.
בדצמבר 2024 מונה לשגריר ישראל באוסטרליה.
ניומן נולד בקייפטאון, דרום אפריקה, ב-1965 וכילד עלה לארץ יחד עם משפחתו, והתגורר בנתניה.
הוא בעל תואר דוקטורט בהיסטוריה יהודית ולימודי יהדות מאוניברסיטת בר-אילן.
שימש כמרצה ללימודי יהדות גם בישראל וגם באוניברסיטת בוסטון.
במשרד החוץ החל לשרת ב-1998. בשנת 2008 מונה לשגריר ישראל לאוזבקיסטן וטג'יקיסטן, ובשנת 2019 מונה לקונסול הכללי בלוס אנג'לס.
היה יועץ מדיני לשלושה שרי חוץ, כמו גם יועץ מדיני ליובל רותם בעת שזה כיהן מנכ"ל משרד החוץ.
ניומן מתגורר בירושלים, נשוי לאיילה ואב לבן.
הלם (בלעז: שוק) הוא שם כולל למצבים בהם הגוף מתמודד עם פגיעה משמעותית בזרימת הדם לרקמות וקיימת סכנה מיידית לקריסה או מוות של איברים ומערכות.
פגיעות הכוללות מצבי הלם מהוות סכנת חיים, וכל חשד להלם דורש התערבות טיפולית רפואית מיידית.
הלם מוגדר כירידה בזילוח הרקמתי (פרפוזיה) מתחת לצרכים החיוניים של הרקמה, עד כדי פגיעה ביכולתה לקיים תהליכים בסיסיים.
היעדר חמצן ברקמות גורם לתאים לעבור לפעילות אל-אווירנית (אנארובית) ועקב כך לאבד את יכולתם לייצר אנרגיה הדרושה לקיום החיים.
הלם יכול להיגרם מטראומה גופנית אך גם כתוצאה מהתפתחות מחלה.
לאחר הירידה בזילוח, מערכת העצבים האוטונומית של האורגניזם גורמת לכך שזרימת הדם תגיע בעיקר לאיברים החשובים (מוח, לב, ריאות) על חשבון הפריפריה, וזאת על ידי הגברת קצב הלב, כיווץ של כלי דם פריפריים, והרחבה של כלי דם מרכזיים (המובילים דם אל המוח, הלב והריאות).
זהו מנגנון הפיצוי של הגוף על הירידה בזילוח.
בכל סוגי ההלם התהליך יכלול את השלבים הבאים:
השלב המפוצה / הלם מפוצה
זהו השלב בו מערכות הגוף מגיבות לפגיעה, ומופעלות מערכות המשלימות את הפער הלבבי, החיסוני, או בכמות הדם שחסרה.
בשלב זה האדם יכול להיות בהכרה מלאה.
ולא יהיה סימן חיצוני לתחילתו של תהליך מסכן חיים.
בבדיקת מדדים ייתכן רישום של 'פעילות יתר' המאפיינת את התאמצות הגוף להשלים את הפער שנוצר ובשלב מתקדם מעט יותר הזעה.
השלב הבלתי מפוצה / הלם
לאחר השלב בו הגוף מגיב בפעילות יתר על מנת 'לפצות' את הפגיעה או המחסור במערכת, ייחל שלב ההידרדרות בו הגוף נכנס למגבלות פעילתו - וכבר לא יכול לעמוד עם הפגיעה בו.
בשלב זה תהיה צניחה במדדים וירידה ברמת ההכרה.
בסופו של דבר הגוף כבר אינו מסוגל להתמודד עם הפגיעה במערכותיו ומגיע לקריסת המערכות החיוניות בזו אחר זו, עד לכשל מערכות כללי ומוות.
ההלם ניתן לטיפול בשלביו המוקדמים בפעולות מצילות חיים, דוגמת חוסם עורקים בפציעות עם דימום מסיבי, ופעולות מתקדמות אחרות בבית חולים, אך בשלביו המאוחרים סיכויי ההצלה נמוכים וייגרם בסבירות גבוהה מוות.
לפיכך, הלם מהווה סכנה ממשית ומיידית לחיי אדם.
סוג ההלם השני בשכיחותו, נובע מירידה בנפח הדם בגוף.
היפוולמיה קלה מאופיינת בירידה בנפח הדם עד 20%, ובהיווצרות דופק מהיר (טכיקרדיה קלה יחסית) סימנים נוספים למצב זה כוללים גפיים קרות, הזעה וחרדה.
היפו-וולמיה בינונית מאופיינת באובדן נפח דם הנע בין 20% ל-40%.
במצב זה המטופל הופך טכיקרדי יותר ויותר ונשימותיו הופכות מהירות.
מתחילה ירידה בתפוקת השתן ויש שינויים בלחץ הדם במעבר משכיבה לעמידה.
במצב של אובדן חמור של דם או נוזלים, ההיפוולמיה חמורה (מעל 40%), מופיעים סימנים קלאסיים של הלם: ירידה בלחץ הדם, טכיקרדיה משמעותית, ירידה חמורה בתפוקת השתן וכן מצב של בלבול ואגיטציה עד כדי הגעה לקומה.
זרימת הדם למערכת העצבים המרכזית (המוח) נותרת תקינה עד לשלבים יחסית מאוחרים.
כיווץ כלי דם פריפריים והרחבת כלי דם מרכזיים
שמירה על אספקת דם מספקת למוח ללב ולריאות.
מנגנוני הפיצוי של הגוף אינם מספיקים
נזק רב-מערכתי הכולל פגיעה בחמצון המוחי, חמצת דם והתפרקות תאים
אבחון היפוולמיה קל במקרים בהם יש עדות לאובדן דם ממקום כלשהו בגוף.
האבחון מאתגר יותר כשאובדן הדם או הנוזלים סמוי, כמו במקרים של דימום לתוך מערכת העיכול, או במצבים בהם נפח הפלסמה בלבד יורד.
לאבחנה המבדלת שבין הלם היפוולמי לעומת הלם קרדיוגני חשיבות נוספת, מאחר ששני סוגי ההלם מגיבים בשלב ההתחלתי באופן דומה למתן נוזלים, אולם הטיפול עצמו בסופו של דבר שונה לחלוטין- העמסת נוזלים נמשכת במצב של שוק קרדיוגני עלולה להביא לתוצאות קשות עוד יותר ולא לשיפור המצב, בשונה לחלוטין משוק היפו-וולמי.
הכרעה בין שני מצבים אלו תעשה על ידי בדיקת החולה- הופעה של חרחורים בריאות וכן הרחבת ורידי צוואר מרמזות על שוק קרדיוגני (לרבות קולות הלב המאופיינים בקול לב שלישי- S3 gallop.
הטיפול בשוק היפוולמי יהיה מתן נוזלים- או על ידי מתן תמיסה איזוטונית או על ידי תמיסת רינגר לקטט.
אינפוזיה של 2–3 ליטר במהלך 20–30 דקות לרוב מנרמלת את הפרמטרים.
ירידה ברמות ההמוגלובין מתחת ל-10 מצריכה מתן מנות דם, עם עדיפות למנת דם תואמת לחלוטין.
במקרים קיצוניים יש לתת מנת דם מסוג O מינוס.
לאחר שיש תיקון של נפח הדם כאמור, יש לתת חומרים אינוטרופיים כדי לשמר את תפקוד הלב- כגון נוראפינפרין, ואזופרסין, או דופמין.
לאחר שמצב החולה מיוצב והדימום נעצר, אין לתת מנות דם נוספות אלא אם רמות ההמוגלובין נמוכות מ-7, זאת לאור מחקרים שנעשו בנושא והדגימו עליה בתוחלת החיים אצל חולים שטופלו באופן זה.
הלם לבבי חל כאשר יש ירידה בתפוקת שריר הלב, בשל הפרעת קצב או בשל ירידה בכושר ההתכווצות או ההרפיה של הלב, לאחר פגיעה בשריר הלב (כמו באוטם שריר הלב).
הנפגע אינו מאבד דם, אולם הלב אינו מזרים לרקמות את כמות הדם הדרושה להן.
בעיות ראשיות בלב עצמו (Intracardial)
בעיות בשריר (איסכמיה, אוטם, דלקת בשריר הלב)
בעיות מכניות (מסתמים, כלי דם, פגיעה במחיצה)
בעיות משניות מחוץ ללב (Extracardial)
הפרש נמוך בין לחץ דם סיסטולי ללחץ דם דיאסטולי
נגרם בשל הרחבה כללית של כלי דם בהשפעת זיהום בדם ולכן הוא הלם הקשור בכלי דם (Distributive).
זוהי תגובה לא מווסתת של הגוף לזיהום שגורמת לכשל איברי חריף.
זהו תהליך שנמשך זמן רב שבו הנפגע אינו מאבד דם, אלא בשל הזיהום הופכים כלי הדם להיות מרושתים ולא אטומים, ומכיוון שכלי הדם הופכים להיות חדירים, לחץ הדם יורד, ופחות דם מגיע לרקמות.
נראה בפציעות בטן חודרות שלא טופלו במשך זמן ממושך, זיהום של חלל הבטן בתכולת מעיים.
חדירות כלי הדם עולה בגלל ציטוקינים (גורמי חיסון) שמופרשים על מנת להילחם בזיהום גורמים לנזק לקירות כלי הדם (התרחבות ודליפה).
Warm shock - שלב מוקדם בהלם שבו הגפיים יהיו חמות.
Cold shock - שלב מאוחר בהלם שבו הפרוגנוזה קשה יותר.
מקורו בפגיעה במערכת העצבים האוטונומית שיוצרת תנגודת כלי דם נמוכה.
השליטה העצבית על כלי הדם אובדת, השכבה השרירית שבתוך כלי הדם מאבדת את טונוס השרירים, והרפייתה גורמת להרחבת כלי הדם.
דבר זה גורם לירידת לחץ הדם ופחות דם מגיע לרקמות והנפגע נמצא בהלם.
שוק זה שייך למשפחת השוקים הקשורים לכלי דם (Distributive Shock).
מצב זה יכול לנבוע מפגיעה בחוט השדרה הצווארי, פגיעת ראש קשה וכדומה.
כתוצאה מכך יש הפרעה של הפעילות הסימפתטית ונוצרת הרחבה של כלי דם עורקיים וכלי דם וורידיים, מה שמוריד את החזרה הוורידית של דם ללב וכתוצאה מכך מוריד את תפוקת הלב.
בשונה ממצבי שוק אחרים, שוק נוירוגני מאופיין בגפיים חמות (ולא קרות) לאור הרחבת כלי הדם כאמור, והטיפול כולל מתן נוזלים ונוראפינפרין (או פניל-אפרין) על מנת להביא לתנגודת וסקולרית מחודשת ולשמר את לחץ הדם.
לחץ דם נמוך ללא קצב לב מואץ
לרוב ברדיקרדיה (דופק איטי), אך גם יכול להיות נורמלי
תגובה אלרגית קשה של הגוף להימצאות אלרגן כלשהו.
המנגנון הוא הרחבת כלי הדם, "בריחת" הדם אל המרווח הבין תאי, מה שיוביל לירידה בלחץ הדם.
נפוץ במקרים של תגובה לעקיצות, מזון ותרופות הגורמים לבעיה ב-IgE.
זהו נוגדן שמשפעל תאי מאסט שתפקידם להפריש היסטמין.
בין יתר פעולותיו, היסטמין מרחיב כלי דם.
כשתגובת המערכת החיסונית לא פרופורציונלית, משתכפלים הרבה תאי מאסט ומתרחשת הרחבת כלי דם מערכתית שגורמת לירידה בלחץ הדם וירידה בפרפרוזיה.
הלם הקשור בכלי דם (Distributive).
נגרם מווזודילטציה (הרחבת כלי דם) פריפריאלית חמורה שגורמת לירידה בפרפוזיה (זילוח) ובחמצון.
בהלם זה ירד קודם לחץ הדם הדיאסטולי (בשונה מסוגי ההלם האחרים) ונראה דופק נמוך יותר.
האבחון נעשה בעיקר מתוך התבוננות בנפגע, אין צורך במכשירים מיוחדים ובבדיקות מעבדה.
הסימנים בתחילה הם חיוורון, זיעה (שתתגבר ולבסוף תיעלם), חוסר שקט ובלבול.
הסימנים מתפתחים בהדרגה, לפי קצב אובדן הדם.
ייתכן שכלל לא יראו שינויי גוף נראים בשל יכולת הגוף לפצות על המחסור הראשוני בדם, אובדן דם עד 750 מיליליטר במבוגר מפוצה על ידי שתייה ומנוחה.
קצב הנשימה, מדידת דופק וסיפור המקרה יספקו מידע נחוץ על דרגת ההלם.
לחץ הדם אינו המדד העיקרי לקביעת אבחנה של הלם כיוון שבשלבים הראשונים והמפוצים לחץ הדם יהיה תקין, ורק לאחר אובדן של 30%-40% מנפח הדם לחץ הדם הסיסטולי יהיה מתחת ל-90 מילימטר כספית.
הטיפול בהלם הוא למעשה זיהוי הגורם וניטרולו, עצירת שטפי דם, החזרי נוזלים וכו'.
יש להביא נפגע בהלם בדחיפות לבית החולים, שם יקבל טיפול מתקדם.
בהלם אנאפילקטי ניתן לעזור למצב הנפגע בתנאי שטח, באמצעות אינהלציות וסטרואידים, ובמצבים קיצונים של לחץ דם נמוך גם טיפול באדרנלין לשריר, אך דברים אלו רק יעזרו למצבו, אך לא יצילו אותו אם לא יפונה לבית חולים.
אצל אנשים הידועים כסובלים מתגובה אלרגית חריפה לאלרגן כלשהו, ישנו מזרק אוטומט המכיל אדרנלין הנקרא EPIPEN וניתן בחשיפה לחומר לשריר, אך גם הוא אינו פוטר מפינוי בהול לבית החולים.
לחץ ישיר - לחיצה על המקום בעזרת גאזה סטרילית או הנחת תחבושת אישית וקשירה בלחץ ל-5–10 דקות.
לחץ עקיף - באמצעות חוסם עורקים.
אחד החסרונות הבולטים של שיטה זו היא סכנת נמק ועל כן משתמשים בה רק כשאין תחבושת אישית בנמצא או כשהיא לא עוזרת (עריכה: אפשר ישר להשתמש בחוסם עורקים כאשר יש דימום כבד המאופיין בדם בהיר משפריץ, בגדים הנספגים במהרה בדם ושלולית דם או כאשר רגל או זרוע נקטעת/נקטעת חלקית).
ניתן גם להשתמש בנקודות לחיצה (הפעלת לחץ על עורק כנגד עצם) אך אין השימוש בנקודות הלחיצה כנגד העצם מועדף (נקודות לחיצה כבר לא מומלצות ומועדף להשתמש בלחץ ישיר, דחיסת פצע/wound packing או בחוסם עורקים) .
העורק התת-בריחי (מתחת לעצם הבריח)
הנחיות ה-PHTLS האחרונות מנחות לתת נוזלים בצורה מבוקרת עד לעליית לחץ דם סיסטולי ל-90 מילימטר כספית בלבד.
שיטת החזרת הנוזלים הידועה והנפוצה ביותר היא על ידי עירוי תמיסת מלח או תמיסת הרטמן.
בעבר הייתה נהוגה שיטה של העמסה בנוזלים אך בשנים האחרונות פחות מומלץ להחזיר נוזלים בתנאי שטח בצורה מוגזמת.
העמסת נוזלים יכולה לגרום לפריצת קרישים שעד עכשיו עצרו דימומים, לדילול הדם או לקרישה תוך-כלית מפושטת.
הגישה לטיפול בהלם בבית החולים
ניטור החולה הוא קריטי ודורש אשפוז ביחידת טיפול נמרץ.
אצל חלק מהחולים הסובלים מאובדן דם מתמשך ומשינויים בנוזלים או הפרעות לבביות, יש צורך בקתטר בעורק הריאתי הנקרא Swan-Ganz catheter - קתטר זה מאפשר הן מדידה של תפוקת הלב באופן ישיר והן אמצעי לאינפוזיה ישירה לכלי דם מרכזיים.
בנוסף לכך יש הערכה של מידת הלחץ הקיים בעליה הימנית וכן מידת הלחץ הקיים בעליה השמאלית (מדידה של הלחץ בעליה השמאלית מבוצעת על ידי מדידת ה־pulmonary capillary wedge pressure, כלומר ה-PCWP.
קתטר כאמור יחד עם מדד אוקסימטר מספק הערכה של סטורציה ורידית, או mixed venous oxygen saturation- אינדקס חשוב המשמש להערכה כללית של מידת אספקת הדם לרקמה.
שחזור אספקת דם וחמצן לרקמה הוא הטיפול העיקרי בשוק.
אם נצפה אצל מטופל סימנים לתת לחץ דם או טכיקרדיה (המהווה סימן לאובדן נפח של דם ונוזלים בגוף) יש לפעול באופן הבא:
יש לדאוג למתן עירוי נוזלים עם או ללא מוצרי דם ומדידת הסימנים החיוניים של החולה.
היה ומצבו של החולה לא משתפר בעודו מקבל עירוי נוזלים (למשל, כאשר קצב הלב מעל 120 או לחץ הדם הסיסטולי נמוך מ-90) יש צורך בניטור מרכזי של החולה (מדידת central venous pressure על ידי הכנסת צנתר מרכזי).
CVP נמדד ומלמד על רמת הדם החוזרת ללב ומכאן על רמת הנפח של הדם.
אם לאחר מתן עירוי נוסף של נוזלים ה-CVP עודנו נמוך, יש להכניס Swan-Ganz catheter ולמדוד את ה-pulmonary capillary wedge pressure.
מדד הנמוך מ-15 מ"מ כספית של ה-PCWP מרמז על לחץ תקין בעליה השמאלית ומכאן שיש לתת שוב נוזלים עם או ללא מוצרי דם.
מדד גבוה של ה-PCWP (מעל 20 מ"מ כספית) מדגים לחץ גבוה הפועל בעליה השמאלית, המרמז על בעיה בתפקוד הלב.
במקרים אלו יש לתת אינוטרופים- כלומר תרופות הפועלות על כיווץ הלב.
הלל צייטלין (תרל"א, 1871 – כ"ט באלול תש"ב, 11 בספטמבר 1942) היה הוגה דעות, מיסטיקן, סופר ופובליציסט יהודי, שכתב בעברית וביידיש.
צייטלין נולד בעיירה קורמה שבפלך מוהילב בבלארוס למשפחה חב"דית מזרם חסידות קאפוסט.
עוד בילדותו התבלט כעילוי, והצטיין בזכרונו.
בגיל 15 נפטר אביו לאחר שירד מנכסיו וחלה במחלה קשה.
צייטלין היה צריך לפרנס את עצמו והחל לשמש כמורה לעברית.
צייטלין הצעיר קרא ספרות מגוונת: פילוסופים יהודים כגון הרמב"ם, רומנים של סופרי דורו כגון לב טולסטוי, דוסטויבסקי, מבקר הספרות והפילוסוף לב שסטוב (שצייטלין כתב עליו רבות), ספרי ביקורת המקרא, פילוסופיה קלאסית, מזרחית (בודהיזם) ומודרנית, בפרט שפינוזה וניטשה.
היחשפותו לספרות זו הביאה אותו לאובדן האמונה, אך לאחר מכן שילב צייטלין את האמונה הדתית עם הרעיונות שנחשף אליהם.
בתחילה תמך צייטלין בציונות המדינית ההרצליינית ואף שימש כציר של ציוני הומל בקונגרס הציוני החמישי בשנת 1901. בקונגרס ניהל יומן (שפרסם לאחר מכן) שם הוא מותח ביקורת חריפה על 'ציוני ציון' כלשונו, שלא הסכימו להתיישבות בארץ אחרת פרט לארץ ישראל.
בעקבות "קונגרס אוגנדה" בשנת 1903, שבו נדחתה תוכנית אוגנדה, עזב צייטלין בתסכול את הציונות והצטרף לתנועה הטריטוריאליסטית של ישראל זנגוויל שגרסה "ארץ כלשהי" ולאו דווקא ארץ ישראל.
אחרי הקונגרס פורסם בירחון הזמן בשנת 1905 מעין עוד יומן על שהותו בקונגרס.
גם שם טען נגד המתנגדים לתוכנית.
צייטלין סבר שהציונות מתעלמת מחומרת מצבם וסבלם של המוני היהודים במזרח אירופה.
פרעות קישינב ופרעות הומל שפרצו באותה תקופה חיזקו אותו בעמדתו.
עמדותיו כלפי הציוניות היו תנודתיות.
משנות השלושים הציע חזון לאומי-מיסטי שכלל בתוכו ניסיון של תחיית מה שכינה "חסידות הבעש"ט".
צייטלין כתב מונוגרפיות על ניטשה, שפינוזה ורבי נחמן מברסלב.
בין השאר פרסם מאמר מקיף בכתב העת 'השילוח' על הטוב והרע על-פי השקפות חכמי ישראל וחכמי העמים, שנדפסה לימים כמונוגרפיה בפני עצמה.
כתיבתו הפובליציסטית מאופיינת בחיפוש רוחני מתמיד וניכרת בה מעורבותו הרגשית של צייטלין בסבל של בני עמו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה (שאותה ראה כביטוי אפוקליפטי של עקבי המשיח) החל צייטלין לחזור לאמונה.
תהליך זה בא לידי ביטוי במאמרים שפרסם כמו "ביקורת האדם" ובו הוא מבקר את תפיסתו של ניטשה בדבר האדם העליון והחל להציג תאולוגיה רליגיוזית-משיחית מורכבת משלו.