tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בלחובסקי שב אל שניאורסון ועדכן אותו, ואותו בלבד, כדי שלא תיפול רוח שאר החברים.
במהלך כל היום נשמעו מטחי יריות אזהרה מכיוון כפר גלעדי על מנת להרתיע את הערבים.
מעבר לכך לא יכלו אנשי כפר גלעדי לסייע, שכן הדרך בין כפר גלעדי לתל-חי הייתה מנותקת.
עם רדת החשכה הגיעו למקום אנשים מכפר גלעדי, בהם הרופא ד"ר גרי.
בלחובסקי דיווח לו על מצב הפצועים, כולל על מצבו של טרומפלדור, ששעותיו היו ספורות.
בלחובסקי עלה על סולם שנתמך על קיר החצר כדי לשמור שהערבים לא יתקרבו שנית.
התחמושת החלה אוזלת, והרזרבות היו סגורות במחסן שהכניסה אליו הייתה מחוץ לחצר.
הכניסה דרך הדלת הייתה בלתי אפשרית שכן הערבים ירו ללא הפסקה לעבר שער הכניסה.
בלחובסקי, יחד עם שניאורסון ועוד חברים, פרץ באמצעות מכונות ירייה למחסן דרך חדר סמוך.
מן הקומה מעל בלחובסקי שמע קול, עדכן את שניאורסון, וחש עם עוד חבר אל עבר החדר.
בתוכו הם מצאו את יצחק קניבסקי פצוע בבטנו, והורידו אותו לקומה התחתונה.
בחסות החשכה, החליטו החברים לעזוב את תל חי, להעלותה באש ולהתרכז בכפר גלעדי.
בלחובסקי עלה על סולם וצפה אל עבר חלסה.
החברים החלו להעביר את הפצועים וההרוגים לעגלות ומשם טיפסו לעבר כפר גלעדי.
בלחובסקי היה מהאחרונים לעזוב את החצר.
הוא ירד מסולם התצפית, וירה בפרה פצועה כדי למנוע ממנה להמשיך לסבול.
בדרך לכפר גלעדי נפטר טרומפלדור מפצעיו.
חייו לאחר קרב תל חי
לאחר קרב תל-חי, הצטרף בלחובסקי לארגון ההגנה, שם הכיר את פולה לבית מהרשק, עמה התחתן.
בלחובסקי עבד במרבית חייו בחברת סולל בונה, שבמסגרתה, השתתף בבניית "גדר הצפון", ופולה עבדה כאחות בבתי החולים בילינסון ובהמשך כאחות ראשית בקופת חולים כללית.
לזלמן ופולה נולדו שני ילדים – מירה ומיכאל.
בלחובסקי נפטר ב-28 במאי 1972 ונקבר בחלקת לוחמי ומגני תל-חי, בחלקת האריה השואג שבבית העלמין בכפר גלעדי.
"חדר הפצועים" בחצר תל חי ע"ש זלמן ופולה בלחובסקי, 2008 – נחנך בטקס חנוכת חצר תל-חי המתחדשת.
חדר הפצועים הוא החדר בו שכב טרומפלדור לאחר שנפצע.
זהו החדר שאל חלונו המזרחי שלח טרומפלדור את בלחובסקי דובר הערבית להאזין לשיחות התוקפים.
וכך נכתב על לוח הזיכרון:
"לזכר הורינו, זלמן בלחובסקי, ממגיני תל-חי (1973-1901), ופולה לבית מהרשק (1980-1908), שנטמנו בחלקת הקברים של חברי תל-חי ומגיניה.
בלחובסקי, נער ואדם אמיץ, צנוע, רגיש ונאמן לעקרונותיו ולחבריו.
תרם להתיישבות, להגנה ולהקמת המדינה."
"איש תל-חי זלמן בלחובסקי, פרשת תל-חי לאחר כתשעים שנה", 2009 - ספר שיצא לרגל 90 שנה לקרב ובא להאיר את פרשת תל חי מזוויות חדשות ולספר את סיפורו של זלמן בלחובסקי והצעירים שעלו ארצה וראו בתפקיד החלוץ את שליחותם.
הספר ראה אור בהוצאת יד יצחק בן צבי ובעריכת ד"ר מרדכי נאור, 2009
עמותת נאמני תל-חי, 2015 - כחלק מהנצחתו, נכדיו של זלמן בלחובסקי ז"ל הקימו עמותה שמטרתה שימור מורשת חצר תל חי והפצתה בישראל ובקרב יהדות התפוצות, תוך חינוך לערכי הציונות.
הפצת סיפור קרב תל חי כאתוס לאומי ישראלי והטמעת המורשת של הלוחם היהודי בתרבות הישראלית.
שיקום ושימור מוזיאון חצר תל חי, שימור ושיקום ארכיון המוזיאון.
זלמגייש (בהונגרית: Zalameggyes) הוא כפר זעיר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בזלמגייש מספר התושבים נמצא בירידה.
במפקדי האוכלוסין לא נרשמו תושבים יהודים בכפר, עם זאת קיים תיעוד של יהודים ילידי הכפר שנרצחו בשואה.
זלמה פריד היא אתלטית יהודייה-גרמנייה, סגנית אלופת המכביה השנייה (1935) בקפיצה לגובה.
פריד התאמנה בקבוצת בר כוכבא לייפציג.
בתחרות שנערכה בלייפציג ב-1 בספטמבר 1932 היא קבעה בקפיצה לגובה שיא אישי חדש של 1.41 מטר.
בתחרות שנערכה בברלין ב-2 בספטמבר 1934 היא קבעה בקפיצה לגובה תוצאה של 1.40 מטר.
במכביה השנייה שנערכה באפריל 1935 זכתה פריד במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.25 מטר
זלמן יֶפרויקין (נכתב לעיתים אפרויקין; בכתיב יידי: יעפרויקין; באנגלית: Zalman (Salman) Yefroikin; 18 באפריל 1893 - 1 באוקטובר 1966), שנודע גם בשם העט S.
Efron, היה סופר יידיש, מחנך ועורך יהודי.
יפרויקין נולד ב-18 באפריל 1893 בווקשנה שברוסיה (ליטא).
הוא קיבל חינוך דתי מסורתי אצל אביו רפאל, סוחר תבואות גדול.
מנעוריו בחר בהשכלה חילונית והשלים לימודיו בסמינר למורים בריגה (לטביה).
בשנת 1921, לאחר כמה שנות הוראה היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק, שם היה מורה ומחנך פעיל ברשתות החינוך ביידיש.
היה בין מקימי בתי הספר של "חוג הפועלים" (ארבעטער רינג), וגם לימד בהם כמורה מן השורה.
יפרויקין היה עורך פורה ביידיש ובאנגלית.
הוא השתתף בעריכת אנציקלופדיות יהודיות ביידיש, וכן ערך כתב עת יהודי חינוכי באנגלית.
בשנת 1943 ייסד וערך עיתון ילדים יהודי בניו יורק בשם "קינדער צייטונג" (יידיש: "עיתון ילדים").
במשך שנים הוציא וערך ספרי מקראות ביידיש לילדים, ובהם כאלה שנפוצו לא רק באמריקה אלא גם באירופה, בפולין ובמזרח אירופה שבין שתי המלחמות.
משנת 1953 ועד מותו שימש המנהל החינוכי של 85 בתי-ספר יהודיים חילוניים של "חוג הפועלים".
כן היה חבר במועצת המנהלים של ייווא, בוועד הפועל של "אַלװעלטלעכער ייִדישער קולטור־קאָנגרעס" (Congress for Jewish Culture), של 'האנציקלופדיה הכללית ביידיש', וכן בוועדות המנהליות של ועד העובדים היהודי ושל עיתון פארווערטס.
יפרויקין פרסם מכתביו עשרות כרכים ביידיש.
אף ספר מספריו לא תורגם לעברית.
הוא נפטר ב-1 באוקטובר 1966 בניו יורק.
יפרויקין היה נשוי לאיימי ברזין (Amy Beresin), ובני הזוג היו הורים לשניים.
אחיו הבכור, ישראל אפרויקין, היה סופר יידיש והוגה דעות חילוני ידוע.
בעז, אונזער ווארט: ליטעראריש-געזעלשאפטלעכע כרעסטאמאטיע, ניו-יורק: מאקס נ.
זלמן יעפרויקין, א באזוך אין סאוועט-רוסלאנד: איינדרוקן און באגעגענישן, ניו-יורק: ארבעטער-רינג, 1962.
זלמן יעפרויקין, יידן גיבן זיך ניט אונטער [יידיש: "יהודים לא נכנעים"], ניו-יורק: ארבעטער-רינג, 1965 – על החיים היהודיים במזרח אירופה (תורגם לאנגלית בשנת 1966 תחת השם Jews Do Not Surrender).
הרב זלמן נחמיה גולדברג (כונה הגרז"ן; י' בשבט ה'תרצ"א, 28 בינואר 1931 – ל' באב ה'תש"ף, 20 באוגוסט 2020) היה פוסק, דיין בבית הדין הרבני הגדול ובבתי דין לממונות, והעורך הראשי של האנציקלופדיה התלמודית.
חתנו ותלמידו של הרב שלמה זלמן אוירבך.
היה ממייסדי בית הדין הפרטי לענייני ממונות "הישר והטוב" ונשיא רשת בתי הדין ארץ חמדה גזית.
כיהן כראש ישיבת "דעת משה" של חסידות סדיגורה בירושלים, ראש הישיבה בבית המדרש של המרכז האקדמי לב וראש כולל לדיינות "שבט ומחוקק".
התפרסם כמוסר שיעורים רבים ברחבי הארץ, מתוכם שיעורים קבועים בכחמשה עשר מוסדות תורניים.
בלט במיוחד בשיעורים ופסיקה בתחומי אבן העזר וחושן משפט, ובענייני רפואה, מדע וטכנולוגיה.
נכון לשנת פטירתו, מתוך כמאה דייני מערכת בתי הדין הרבניים, כשבעים הם תלמידים שלו.
כך גם עוד עשרות דיינים בבתי דין לממונות.
בשנותיו האחרונות נחשב ל"זקן הדיינים"
מעמדו הבכיר בתחומים מהסוג האמור הביאו לכך שמוסדות ומכונים תורניים רבים העוסקים במחקר תורני והחלת ההלכה במציאות המודרנית, הציבו אותו כנשיאם ופעלו לאור הדרכותיו והכרעותיו.
ביניהם המכון והכולל ארץ חמדה ורשת בתי הדין ארץ חמדה גזית שלצידם, מכון כת"ר לכלכלה על פי תורה ועוד.
נולד במינסק לפריידל לבית זייצ'יק ולרב אברהם גולדברג, מחניכי ישיבת נובהרדוק.
למחרת ברית המילה שלו נאסר אביו על ידי השלטונות ונגזרו עליו עשר שנים בסיביר משום שהחזיק ישיבה.
לאחר מאמצים שנמשכו כשנה שוחרר וגורש לריגה שבלטביה.
כעבור שנתיים וחצי, כשהיה בן חמש, עלו בני המשפחה לארץ ישראל עם סרטיפיקט שקיבלו בעזרת הרב אברהם יצחק הכהן קוק, והתיישבו בירושלים.
למד שנתיים בתלמוד תורה "מאה שערים" וכמה שנים ב"עץ חיים" ובגיל עשר החל ללמוד בישיבת תפארת צבי.
בגיל ארבע עשרה נכנס לישיבת חברון.
כעבור מספר חודשים, בחשוון ה'תש"ז, עבר לישיבת פוניבז' בבני ברק, בעצת החזון איש, שם לקחו ראש הישיבה הרב יוסף שלמה כהנמן להיות הבחור הראשון בתוכנית מיוחדת שניסה להקים לעילויים.
בשנת תשי"א שב ללמוד בישיבת חברון, התפרסם בה בשליטתו ועמקותו גם בעניינים השונים מהנלמד בישיבות, כמו סדרי קדשים וטהרות, ועוד.
בחודש אב תשי"ג התארס עם רחל, בתו של הרב שלמה זלמן אוירבך (נפטרה כחצי שנה לאחריו), ובג' באלול תשי"ד נישאו השניים.
התגורר תחילה ברחוב דוד ילין בירושלים ואחר כך בשיכון חב"ד בעיר.
בשנת 1965 קיבל כושר לדיינות ולבקשת הרבנים שלמה זלמן אוירבך, יוסף שלום אלישיב ואליעזר גולדשמידט מונה לראשות כולל דיינות 'שבט ומחוקק' שהוקם אז על ידי הרב הראשי איסר יהודה אונטרמן.
בשנת תשמ"ט מונה על ידי שר הדתות לדיין בבית הדין המיוחד לעגונות שהוקם אז יחד עם הרב שלמה פישר.
כעבור כמה שנים התמנה לדיין בבית הדין הרבני הגדול.
במשך השנים פיתח ועיצב את שיטת הבחינות לדיינות ורבנות, והיא השיטה המשמשת כיום בארץ.
נודע בשיעוריו הרבים, אותם מסר ברחבי הארץ ובכל נושאי התורה, לעיתים אף בהחלטה מיידית וללא הכנה מוקדמת.
בין חמישה עשר המקומות בהם העביר שיעורים קבועים היו ישיבת אור עציון, ישיבת כרם ביבנה, ישיבת בית אל וכולל ארץ חמדה.
ציבור השומעים העיקרי שלו היה אברכים לומדי רבנות ודיינות, אך גם בחורי ישיבות ובעלי בתים רבים.
היה לו ידע מקיף בתחום הטכנולוגי, הרפואי והמשפטי.
ישיבת קדומים, שגם בה מסר שיעורים, הקימה את מכון "משפט ערוך" בראשות הרב ישראל בן שחר, להוצאת כתביו לאור.
במסגרת תפקידו בכולל ארץ חמדה שימש כנשיא רשת בתי הדין לממונות "ארץ חמדה גזית" וכחבר ועדת ההלכה של שו"ת "במראה הבזק" שבהוצאת הכולל.
בשנת ה'תשע"ט ביקש ממנו תלמידו, הרב הראשי לישראל הרב דוד לאו, לעמוד בראש ועדת דיינים לסידור והכרעת "שמות גיטין" שהקים, והרב גולדברג נענה לכך ושימש בתפקיד.
שאלות רבות מרחבי העולם הופנו להכרעתו, בפרט בענייני הלכה ומודרנה והיתר עגונות, ורבים שלמדו לרבנות ודיינות הגיעו להיבחן בפניו.
בחודש אב ה'תש"פ התמוטט בביתו מאירוע מוחי ונחבל בראשו.
ימים ספורים לאחר מכן, בל' באב, נפטר בבית החולים הדסה עין כרם.
הרב גולדברג השתייך לזרם הליטאי, ונחשב מקורי בדעותיו ובפסקיו יחסית למקובל בזרם זה.
בין השאר הורה שיהודי שומר תורה ומצוות יכול, תחת סייגים, לחתום על כרטיס אד"י בהסכמת רב מוסמך.
בשנים האחרונות לחייו נהג להטיל פתיל תכלת מסוג ארגמון קהה קוצים בציציותיו, בניגוד למקובל במגזר הליטאי.
נהג להתפלל בבית כנסת של שיכון חב"ד הסמוך לביתו, ושימש כראש כולל בשכונת "נחלת הר חב"ד" בקריית מלאכי.
בשנת 2014 נתן הסכמה לפסק דין של בית הדין הרבני בצפת, שבו הותרה מעגינותה אישה שבעלה שקע בתרדמת שבע שנים קודם לכן.
נחשב על ידי הארגון החרדי אגודת קדושת ציון, כרבם, ובגיליון היובל של הארגון פורסם ראיון שנערך עמו על ידי נכדו.
לרב גולדברג 3 בנים ו-5 בנות.
הרב חיים יהודה, ר"מ בישיבת נועם התלמוד ומפקח ת"ת אחיעזר בית וגן ירושלים
הרב אליהו, דיין בביה"ד 'הישר והטוב'
הרב אהרן, עורך כתבי סבו הרב שלמה זלמן אויערבאך
הרב אברהם ישעיהו וולפא, ראש ישיבת "יגדיל תורה"
הרב יצחק חיים פוס, ראש כולל בירושלים ומחבר ספרים
הרב צבי ויסבקר, ראש ישיבת בית מתתיהו ובנו של הרב ברוך ויסבקר
הרב אריה שפירא, ר"מ בישיבת אדרת אליהו מחבר הספרים אחרית כראשית, מגדיל ישועות מלכו, ייחוד ברכה וקדושה ועוד.
ומהדיר ספרים של הרמח"ל, הגר"א, הנצי"ב ועוד
הרב שלמה קושלבסקי, מחבר ספר "ואשר תבאנה יגידו", ראש בתי מדרש "רוח יהודית"
משפט ערוך – סדרת ספרים המביאה את פסיקת ההלכה ושיטות האחרונים על שולחן ערוך וחושן משפט.
עד ה'תשפ"א יצאו לאור שבעה כרכים.
חזון קדומים – שיעורים שנאמרו בישיבת קדומים על מסכתות כתובות וקידושין, וסוכמו על ידי הרב ישראל בן שחר (אחיו של ראש הישיבה הרב יצחק בן שחר).
גנזי התורה – שיעורים על מסכתות מסדרי נשים ונזיקין שנמסרו בישיבת כרם ביבנה והוצאו לאור על ידי תלמידו הרב נתנאל ברקוביץ.
גנזי תחומין – לקט מאמריו שפורסמו בכתב העת תחומין, בתוספת דברי זיכרון מכותבים שונים, בעריכת תלמידו הרב איתמר ורהפטיג, מכון צומת תשפ"ה.
אור המועדים – שיעורים בהלכות המועדים שסוכמו על ידי תלמידו הרב אריה קורן, תשס"ב.
בנין אריאל – שאלות ותשובות
דולה ומשקה – בירור סוגיות בהלכות טוען ונטען לפי סדר השולחן ערוך, על פי שיעוריו של הרב זלמן נחמיה גולדברג, מאת הרב אלי סדן.
נתיב מצוותיך – על משמעותם ההלכתית של טעמי המצוות, תשע"ז (מהדורה שנייה תשע"ט), בעריכת הרב ישראל בן שחר.
שירת הכרם – משיעוריו בישיבת כרם ביבנה על מסכתות: פסחים, סוכה, גיטין, בבא קמא, בבא בתרא ומכות.
בעריכת תלמידו הרב איתיאל סופר.
לב המשפט – שני כרכים בעריכת תלמידו הרב אריה קורן.
בסוף הספר פרקי חיים של משפחת הרב.
הרב דוד לאו – הרב הראשי לישראל
הרב מאיר גולדוויכט – מראשי הישיבה בישיבה יוניברסיטי
הרב יועזר אריאל – דיין במספר בתי דין ומומחה לדיני בוררות
הרב דוד דודקביץ – ראש ישיבת רועה ישראל ביצהר
הרב פנחס מונדשיין – דיין בנתניה ולשעבר ר"מ בישיבת מרכז הרב
הרב שלמה לוי – ראש ישיבת ההסדר ראשון לציון
הרב אברהם שינדלר – דיין בבית הדין הגדול
הרב מיכאל עמוס – דיין בבית הדין הגדול
הרב ציון לוז – דיין בבית הדין הגדול
הרב אלי סדן – מיסד וראש המכינה הקדם צבאית בעלי
הרב שלמה אישון – ראש מכון כת"ר ורב מזרח רעננה
הרב ד"ר איתמר ורהפטיג – אב בית דין, חוקר תורני, מרצה למשפט עברי באוניברסיטת בר-אילן ורב קהילה במעלה אדומים
הרב ישראל בן שחר – ר"מ בישיבת קדומים ומייסד מכון משפט ערוך
הרב נחשון רבינשטיין – ראש הכולל ארץ חמדה
הרב עזרא פרידמן – סמנכ"ל כשרות או יו בישראל ורב קהילת מוסר אביך במעלה אדומים
הרב יצחק דעי – ר"מ בישיבת כרם ביבנה.
הרב נתנאל ברקוביץ אב"ד בית הדין לממונות בני ראם.
זלמן סוּזָאיֶב (14 בפברואר 1911 – 25 בפברואר 1981) היה תעשיין ישראלי, חבר הכנסת וסגן שר התעשייה והמסחר.
זלמן סוזיאב (Сузаев) נולד בשנת 1911 בריגה שבליבוניה, אז חלק מן האימפריה הרוסית (כיום בלטביה).
בשנים 1926-1929 שיחק כדורגל בקבוצת "הכח ריגה".
למד באוניברסיטת לטביה, והיה מראשי ארגון הסטודנטים "ברית חשמונאים".
עלה לארץ ישראל בשנת 1935. בארץ עסק ביבוא ובמסחר סיטונאי, בנייר וקרטון.
בשנת 1941 נבחר לחבר הנהלה של "אוצר עממי".
היה חבר פעיל בהתאחדות בעלי התעשייה ובין השנים 1949-1950 כיהן כנשיא התאחדות היבואנים והסיטונאים בישראל, ולאחר מכן כנשיא לשכת המסחר תל אביב-יפו, עד שנת 1952.
כפוליטיקאי היה חבר סוזאיב בהנהלת מפלגת הציונים הכלליים, מטעמה נבחר לראשונה לכנסת השנייה ב-1951. באפריל 1953 החל לכהן כסגן שר התעשייה והמסחר, פרץ ברנשטיין בממשלת ישראל הרביעית, תפקיד בו הוא המשיך בתקופת כהונתה של ממשלת ישראל החמישית, גם כן בכנסת השנייה.
סוזאיב גם נבחר לכנסת השלישית, בה היה חבר בוועדת הכספים.
ביוני 1954 עמד בראש ועדה לבחינת רפורמה במס הכנסה.
באמצע שנות ה-60, כשכבר לא היה חבר הכנסת, היה חבר בוועדת חיים צדוק לבחינת מס הכנסה.
כן עמד בראש ועדה להכנת חוק נגד הגבלים עסקיים, שהגישה 2 דו"חות נפרדים של המלצות בתחילת 1955, אך אלו לא יושמו.
בשנת 1958 הוגש חוק נגד הגבלים עסקיים על ידי הממשלה, לה התנגד סוזאיב בגלל שהותיר תחומים רבים, בהם המשק ההסתדרותי, מחוץ לחוק.
בשנת 1965 התמנה סוזאיב לחבר בוועדה של זאב צלטנר לבחינת החוק ויישומו.
בשנת 1959 בחר שלא להתמודד שוב על מקום בכנסת הרביעית ושב לעסקים.
סוזאיב היה מהדוחפים לריצה משותפת של הציונים הכלליים, ולאחר מכן המפלגה הליברלית, עם חרות.
עם זאת, סוזאיב בחר שלא לרוץ שוב לכנסת.
בשנת 1963 נבחר לנשיאות התאחדות בעלי התעשייה, אולם התפטר לאחר מספר חודשים עקב חילוקי דעות.
כיהן כנשיא התאחדות בעלי תעשייה בין השנים 1965–1969. בשנת 1972 כיהן סוזאיב כיו"ר ועדת העבודה של ההתאחדות.
סוזאיב כיהן בוועדה העליונה של מלווה הביטחון ובאמצע 1969, בעקבות התפטרות חיים לסקוב, התמנה ליו"ר המועצה הציבורית למלווה ביטחון.
בשנת 1980 כיהן בוועד הציבורי של לב"י.
בשנים 1975-1977 כיהן כיו"ר מועצת המנהלים של רסקו.
סוזאיב נפטר ב-25 בפברואר 1981. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
בתו אליאורה הייתה נשואה לעיתונאי דן מרגלית.
נכדתו היא שירה מרגלית, משנה למנכ"ל בערוץ "רשת".
זלמן יוסף הלוי סולובייצ'יק (ה'תרל"ה, 1874 - ל' בסיון ה'תש"ב, 15 ביוני 1942) היה רוקח ועסקן ציבור ביישוב הישן בירושלים, שימש מנהל הוועד הכללי של ארגון "כנסת ישראל" ונשיא אגודת אחווה.
נולד בעיר העתיקה בירושלים, בחול המועד סוכות ה'תרל"ה לחנה ביילה ושמחה ('לונדונר') סולובייצ'יק, בנו של אליהו צבי סולובייצ'יק, אשר היה נכדו של רבי חיים מוולוז'ין, מייסד ישיבת וולוז'ין, ובן דודו של הרב יוסף דב סולובייצ'יק.
הוא נחשב כ"רופא לא מדופלם" והיה ידוע בכינוי "זלמן אופטייקר" (ביידיש משמעו "הרוקח"), משום שבגיל העשרה המאוחר הוא נסע ללונדון ללמוד רוקחות.
וכמה שנים אחרי ששב לארץ, כשהיה בן עשרים, הוא פתח בית מרקחת בשכונת מאה שערים עם שותפיו יעקב מלומד ומנדל קרמר.
לימודיו ובקיאותו ברוקחות הקנו לו מוניטין בקרב הרופאים ואנשי הקהילה בירושלים; רבים מהם היו מחכים לאישורו לפני שהיו עוקבים אחרי עצות רופאיהם.
לעיתים קרובות הוא התבקש להשתתף בהתייעצויות הרופאים שהתלבטו בדרך הטיפול בחולים במצב חמור.
כשהיה בן שמונה עשרה נשא לאשה את חיה רייזה בת משה צבי לוינזון ממייסדי שכונת מאה שערים ומראשוני פתח תקווה.
חיה הייתה ידועה בעבודת הקהילה שלה.
היא נפטרה בי"ט בסיוון ה'תרפ"ו בירושלים.
בית המרקחת שפתח היה רק אחד מפועליו לצדקה ותרומות לנזקקים.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, כשהיה גזבר ועד העזרה של הג'וינט בירושלים, פעל למען הנזקקים לעזרה, החל מביקורי חולים (למרות סכנת הנפילה בידי משמרות הצבא הטורקי שמשירות בו הוא השתמט), וכלה בנתינת תרופות בחינם לכל מי שנצרך להם.
בנוסף לפעילויות הצדקה תרם בחזונו ובמעשיו לבניית הקהילה ולהתרחבותה.
כמנהל הוועד הכללי של כנסת ישראל הוא גישר את היישוב החדש עם היישוב הישן כאשר השכיל לשזור את אמונות העבר בפעולות תנועת התחייה החדשה ויזם שיטות חדשות כדי לייעל את פעולות הוועד הכולל.
כמו כן שימש כנשיא אגודת אחווה.
סולובייצ'יק הגה מספר רעיונות שהוגשמו, חלקם בחייו וחלקם לאחר מותו.
בין השאר, היה מיוזמי שכונת קריית שמואל בירושלים (שנוסד על ידי "אוצר החסד קרן שמואל" בשנת ה'תרפ"ה) ובית הכנסת אוהל רבקה שבמרכזה (מנדבה של רבקה רוטברג).
אף על פי שהיה בין הראשונים לצאת מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים, יזם להגדיל את מספר היהודים בעיר העתיקה.
הוא ארגן את הקמת אגודת "ש.י.ל.ה" - "שובה ישראל לעיר העתיקה" ושיתף ברעיונו את פנחס רוטנברג (יושב ראש הוועד הלאומי), ומנחם אוסישקין (נשיא הקרן הקיימת לישראל) שתמכו והמשיכו בפועלו זה לאחר מותו ממחלה בל' בסיון ה'תש"ב, 15 ביוני 1942.
אחותו חיה שרה נישאה לרב מרדכי יהושע קרויזר, מאבות משפחת קרויזר.
בנו, חיים, היה מראשי פקידי בנק אפ"ק, בנו יצחק ליב היה אביו של פרופסור רונלד סאלווי.
בנו הוא פיטר סאלווי נשיא אוניברסיטת ייל.
נכדו אסף שלוי, בנו של חיים, היה ממייסדי קיבוץ בארי.
נינתו מעיין בר ובעלה יובל נרצחו בטבח בקיבוץ בארי ב-7 באוקטובר.
הרב זלמן סורוצקין (בכתיב יידיש: סאָראָצקין; ידוע בכינויי: הרב מלוּצְק; תר"מ, 1880 – ט' בתמוז תשכ"ו, 27 ביוני 1966) היה אב"ד לוצק באוקראינה לפני השואה, כיהן כיושב ראש מועצת גדולי התורה, מראשי ועד הישיבות והחינוך העצמאי.
נולד בזחרינו בפלך מוהילב שבאימפריה הרוסית, בנו של הרב בן ציון סורוצקין שהיה רב העיירה ולרבנית חינע סורוצקין לבית sherin.
למד בישיבת סלובודקה, בישיבת וולוז'ין ובישיבת טלז.
בשנת תרס"ה נשא לאישה את שרה מרים, בתו של הרב אליעזר גורדון מטלז.
בשנת תר"ע התמנה לרב בוורונוב ובשנת תרע"ב עבר להיות הרב של ז'טל (עיירת הולדתו של החפץ חיים).
בימי מלחמת העולם הראשונה נמלט למינסק, בה עמד בראש הוועד לפליטי המלחמה במינסק.
היה בין מקימי ועד הישיבות בווילנה.
בשנת תרפ"ט נבחר לרב ראשי של לוצק וחבל ווהלין, במקומו של הרב יחיאל יצחק רפופורט.
הרב סורוצקין היה מראשי אגודת ישראל באירופה.
בין השאר עמד בראש רשימת רשימה מטעמה לסנאט הפולני.
לצד הרב אהרן לוין והרב מאיר שפירא, היה חבר בוועדה מטעם משרד הדתות הפולני, אשר אישרה מינויי רבני קהילות ברחבי פולין.
בספר "אהלי שם" הוא מתואר: "הרב המצוין הזה הוא בעל כשרון נעלה, ולבד גדלו בתורה הוא גם שלם במדעים, עמד בניסיון וקיבל תעודה על ידיעת הלמודים מכל מחלקות הגימנזיום, ויש לו הרשות להיבחר גם לרב רשמי בכל מרחבי ארץ רוסיא, והוא גם דרשן מפואר, הוגה דעות, ולוקח את לבב שומעיו.
בשנת ת"ש, עם התפתחות מלחמת העולם השנייה, נמלט מפולין ועלה לארץ ישראל.
היה בין מקימיה מחדש של היהדות החרדית בארץ ישראל לאחר השואה.
כיהן כסגן יושב ראש מועצת גדולי התורה, ולאחר פטירת הרב איסר זלמן מלצר ב-1954 היה ליושב ראש המועצה עד לפטירתו ב-1966. כמו כן כיהן כיושב ראש החינוך העצמאי בארץ ישראל, והקים מחדש בשנת תש"א (1941) את ועד הישיבות בארץ ישראל.
פרסם ספרים רבים אשר המפורסם מביניהם הוא "אזניים לתורה" (חמישה חלקים) על התורה.
בהקדמתו לספר בראשית מגולל המחבר את נדודיו, את קורבנות השואה מקרב קרובי משפחתו ועל אופן הספר ויצירתו.
הספר יצא לאחרונה במהדורתו האחת עשרה על ידי "מכון הדעה והדיבור".
בשנת תשי"ב זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
הרב זלמן סורוצקין נפטר בירושלים בט' בתמוז תשכ"ו ונקבר בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
על שמו נקרא רחובה הראשי של השכונה החרדית אונסדורף בצפון ירושלים.
רחל וולקין, נישאה לרב אהרון וולקין
הרב אלחנן סורוצקין – אב"ד זלודק ומראשי החינוך העצמאי
בתו טעמא סורוצקין – נישא לרב ישראל זיידענווארם, שניהם נרצחו בשואה
בנם, בן ציון זיידענווארם, נרצח בשואה גם כן.
הרב ברוך סורוצקין – ראש ישיבת טלז בקליבלנד
הרב אליעזר סורוצקין – מקימה של קריית יערים-טלז סטון
הרב ישראל סורוצקין – אב"ד בפתח תקווה וחתנו של רבי ראובן כץ
בן ציון סורוצקין – גזבר קק"ל וחתנו של הרב מאיר סגל שהיה רב בית המדרש המרכזי בחיפה
בנו של בן ציון הוא הרב אליעזר סורוצקין, מנכ"ל החינוך העצמאי ולב לאחים
הדעה והדיבור (3 חלקים) – דרשות, ורשה תרצ"ז, ירושלים תשכ"ב–תשכ"ה
הגדה של פסח עם פירוש השיר והשבח
מגילת אסתר עם פירוש חוט של חסד
חמשה חומשי תורה עם פירוש אזנים לתורה
תהילים עם פירוש אזנים לתורה
מאזנים למשפט – שאלות ותשובות
זלמן עמית (Zalman Amit; נולד ב-1934) הוא פסיכולוג ופעיל פוליטי ישראלי-קנדי, חוקר התמכרות, פרופסור אמריטוס לפסיכולוגיה במכון ללימודי נוירוביולוגיה התנהגותית באוניברסיטת קונקורדיה שבמונטריאול.
עמית נולד בשנת 1934 בארץ ישראל, שאליה עלו הוריו מפולין ב-1932. למד בתיכון חדש בתל אביב ובין השנים 1952 ל-1954 שירת בנח"ל.
אחרי השירות הצטרף לקיבוץ חוקוק, שבו היה חבר במשך 14 שנים.
את לימודיו החל באוניברסיטת ויילס שבבריטניה, והמשיך אותם באוניברסיטת מקגיל שבקנדה, שם סיים את שלושת תאריו.
מחקר הדוקטורט שלו, בהנחיית הפסיכולוגית ד"ר מוריאל שטרן (Muriel Stern), עסק במנגנונים במוח העוסקים בהתמכרות לסמים, בעיקר אלכוהול.
לאחר שסיים את הדוקטורט לימד במשך שנתיים באוניברסיטת תל אביב, וסיים ללמד בה בשנת 1972 בדרגת מרצה בכיר.
באותה שנה חזר לקנדה ולימד באוניברסיטת קונקורדיה, שם קיבל דרגת פרופסור מן המניין בשנת 1978. בשנת 2000 פרש לגמלאות מן האוניברסיטה כפרופסור מחקר אמריטוס (Distinguished Professor Emeritus).
מחקריו של עמית עוסקים במנגנונים הנוירולוגים הקשורים להתמכרות לסמים, בעיקר לאלכוהול.
הוא פרסם ארבעה ספרים, כ-40 פרקים בספרים וכ-300 מאמרים מדעיים בכתבי עת אקדמיים.
הוא שימש כמנחם של 34 תלמידי דוקטורט (בהם פרופ' שמעון עמיר) ו-40 תלמידי תואר מוסמך.
עמית הוא מהמייסדים של ארגון הידידים הקנדים של שלום עכשיו ("Canadian Friends of Peace Now").
הוא היה פעיל זמן מה בגוש שלום ואף חבר במזכירות הארגון.
הוא בין המייסדים של "Alliance of Concerned Jewish Canadians", ארגון שמאל יהודי בקנדה.
הוא מפרסם ביחד עם ד"ר דפנה לויט מידעון אינטרנט אודות הסכסוך במזרח התיכון.
כתב עם ד"ר לויט ספר אודות תהליך השלום שאמור לצאת בשנת 2011.
היה נשוי לד"ר אן סאת'רלנד-עמית (לבית רדפרן) (1938–2009), פסיכולוגית, במשך 34 שנים, עד מותה.
שניאור זלמן לִיף (ליפשיץ) (6 בפברואר 1900 – 7 באוקטובר 1950) היה פעיל ציוני, מהנדס, מומחה לקרקעות, מחלוצי המיפוי ופוטוגרמטריה בישראל.
ייעץ לראש הממשלה דוד בן-גוריון ולשר החוץ משה שרת בנושא גבולות וקרקעות בתקופת קום המדינה, ולאחר קום המדינה שירת כיועץ לענייני קרקעות במשרד ראש הממשלה.
היה חבר במשלחת הישראלית לדיונים על חלוקת הארץ והקמת מדינת ישראל באו"ם בשנת 1947, ולאחר הקמת המדינה היה נציג ממשלת ישראל באו"ם בנושאים אלו.
בנוסף היה יו"ר ועדת השמות הממשלתית הראשון.
ליף נולד לאברהם ליפשיץ בעיירה מרינה הורקה שברוסיה הלבנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
הוא רכש השכלה כמהנדס חקלאי באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת תרפ"ד-1924 עלה לארץ ישראל מטעמים ציוניים.
כעבור מספר שנים התמנה למהנדס הראשי של חברת הכשרת היישוב ועסק יחד עם יהושע חנקין בגאולת קרקעות שהכשירה את הקרקע להקמתם של יישובים עבריים רבים.
בין 13 ל-18 בדצמבר 1942 השתתף בסיור בערבה שאורגן על ידי יוסף ויץ (בהשתתפות 12 אנשים, לרבות מהנדס המים שמחה בלאס, יו"ר הקרן הקיימת אברהם גרנות, הבוטנאי ד"ר מיכאל זהרי).
ליף נהג להכין מפות טופוקדסטריות של הרכוש היהודי בארץ ישראל.
הוא היה יועצו של דוד בן-גוריון ויועץ במשרד החוץ לנושאי קרקעות וגבולות וגם היה חבר במשלחת הישראלית לדיונים על חלוקת הארץ והקמת מדינת ישראל באו"ם בשנת 1947. בנוסף היה יו"ר ועדת השמות הממשלתית, אשר קבעה שמות ליישובים יהודיים בישראל.
כמו כן היה חבר במשלחת ישראל לוועידת לוזאן ויועץ למשלחת הישראלית בשיחות שביתת הנשק שנערכו ברודוס.
בשנת 1948 הקים ליף את המכון לפוטוגרמטריה ירושלים אשר עסק במיפוי אווירי רחב היקף של המדינה הצעירה והמתפתחת.
בנו, נמרוד ליף, המשיך בעבודת אביו במכון.
במרץ 1949 מונה כנציג ממשלת ישראל בפני ועדת ירושלים של ועדת הפיוס של האו"ם לפלסטין.
בדצמבר 1949 היה ליף שותף לתוכנית טרנספר שבמהלכה תוכנן לגרש כ-10,000 ערבים מישוביהם, בעיקר בגליל, מהכפרים פסוטה, תרשיחא, מעיליא, ג'ש (כולל אנשי כפר בירעם שהיו בג'ש), חורפיש, ריחאניה, מג'דל וזכריה עקב שיקולים ביטחוניים.
במכתב לוולטר איתן ציין ליף שאת התוכנית יש לבצע ללא הפעלת כוח ברוטלי.
את התוכנית אישר ראש הממשלה דוד בן-גוריון מטעמי ביטחון המדינה, אך היא לא יצאה לפועל עקב התנגדותם של משה שרת ואליעזר קפלן.
ליף נפטר מהתקף לב בירושלים בשנת 1950, בן 50. נקבר בבית הקברות סנהדריה.
הותיר את אשתו, גוטיה, וכן בן ובת.
בן בנו נמרוד הוא המלחין ינעם ליף, שכיהן כנשיא האקדמיה למוסיקה ומחול בירושלים, ונינתו היא דפני ליף ממנהיגות מחאת האוהלים.
הרב שלמה זלמן סנדר כהנא שפירא (תרי"א 1850/1851– כ"ט בשבט תרפ"ג 15 בפברואר 1923) שימש עד עלייתו לארץ ישראל כרבה של העיירה קרינקי בפולין.
זלמן סנדר נולד ליעקב (יענקלי וולוז'ינר).
סבו הרב משה כהנא שפירא, נישא לרלקה בתו של הרב חיים מוולוז'ין.
בשנת תרפ"א (1921) עלה לארץ ישראל והתיישב בשכונת שערי חסד שבירושלים.
הרב זלמן סנדר היה מפורסם כגאון וכצדיק שברכותיו מתקיימות.
כמו כן היה מלחין שירים וכן נוסחאות (נעימות) לתפילה, חלקם מושרים עד היום בישיבות ובבתי הכנסת הליטאיים המתפללים בנוסח ישיבת חברון.
בשנת תרמ"ה התמנה לרבה של מילטש Malieč (מלאץ, מאלטש בעגה הרבנית המקובלת) והקים בה את ישיבת "ענף עץ החיים".
בשנת תרס"ג עזב את הישיבה והעיירה עקב רוח ההשכלה והציונות במקום, והחל לכהן כרבה של קרינקי, ובמקומו מונה הרב שמעון שקופ, שעזב אף הוא לאחר 4 שנים.
אחד התלמידים הראשונים בישיבת ענף עץ חיים היה הרב איסר יהודה אונטרמן, שהיה ילד בן 12.
בעת מלחמת העולם הראשונה, כשהתקרבה החזית לקרינקי, נדד עם ישיבתו לטולה שבפנים רוסיה.
בתום המלחמה, עברה קרינקי לשלטון פולין, אך הרב זלמן סנדר החליט לעלות לארץ ישראל.
הוא התיישב בשכונת מאה שערים בירושלים, ובה חי עד פטירתו ביום חמישי כ"ט בשבט תרפ"ג.
חידושי תורתו על סדר נשים וסדר קדשים יצאו בשם "חידושי הגרז"ס", על ידי מפעל תורת חכמי ליטא שעל ידי מכון ירושלים, ירושלים תשנ"ג.
לימד תלמידים רבים מבני ליטא.
מבין תלמידיו המפורסמים היו הרב יעקב קמינצקי ראש ישיבת תורה ודעת שבברוקלין, והרב איסר יהודה אונטרמן, לימים הרב הראשי לישראל.
הרב זלמן סנדר הוא צאצא של רבי חיים מוולוז'ין.
רעייתו צאצאית של רבי אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא בעל יסוד ושורש העבודה.
הרב אברהם דוב כהנא שפירא, רבה של קובנא מחבר שו"ת דבר אברהם, נפטר בגטו קובנה
הרב יעקב כהנא שפירא, מחבר הספר "נאות יעקב"
הרב יהודה כהנא שפירא, חתנו של הרב מאיר אטלס אב"ד שאוועל
זלמן יעקבזון (תר"מ, 30 ביוני 1880 - ב' בתמוז תשכ"ב, 4 ביולי 1962) היה עסקן ציבור, מראשי ענף הפרדסנות בארץ ישראל.
נולד בזאגר (Żagory) שבליטא, למרדכי ולאסנת יעקבזון.
אביו מרדכי היה בנו של שרגא פייבל יעקבזון ומראשוני רחובות, ואמו אסנת הייתה בת למשפחת קצנלבוגן (בן אחותה הוא הרב אליעזר סילבר).
הוא ואחיו אליעזר התגוררו בבית סבם שרגא פייבל יעקבזון בירושלים ולמדו אצלו לימודים תורניים.
כעבור שנתיים שב אחיו לרחובות, והוא נסע לפריז ללמוד ספרות בסורבון.
בתקופת שהותו בפריז היה סופרו של עיתון "הצופה" מוורשה וכן של עיתונים רוסיים.
בתום לימודיו בפריז שב לרוסיה, שם נשא לאישה את רוזה (שושנה) ליבונטין, בת זלמן דוד ליבונטין.
במשך תקופה עסק במסחר ברוסיה.
בשנת 1912 עלה ארצה בשנית והתיישב בה בקביעות.
הוא החל לעסוק בענף הפרדסנות והיה מראשוני הפרדסנים בארץ ישראל ומראשי הפעילים בענף.
נטע פרדסים ברחובות והיה בעל משרד לייצוא פרי הדר ביפו.
היה מהראשונים שעסקו בייצוא פרי הדר מארץ ישראל.
בשנות ה-20 וה-30 היה מנהל "פרדסנים מאוחדים", "פרדס" ו"פרדס סינדיקט".
היה חבר בוועדות הממשלתיות לפיקוח ולשיווק פרי הדר.
בשנים 1917–1918, כשרבים מתושבי תל אביב ויפו גורשו לצפון הארץ, ניהל את פעולות "ועד ההגירה" בטבריה.
סייע לחותנו זלמן דוד ליבונטין בבניין בית הכנסת הגדול בתל אביב, ובמשך תקופה היה חבר הוועד שלו.
כמו כן פעל לבניית בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה, ובמשך כמה שנים היה יושב-ראש ההנהלה שלו.
נפטר בשנת 1962 בתל אביב.
בניו הלל ועמנואל יעקבזון וחתנו אדי צוקר, שנישא לביתו לאה יעקבזון, המשיכו לנהל את פרדסי המשפחה.
אחיו הוא אליעזר יעקבזון, שהיה חותנו של אריה ליבונטין, בן דודה של אשתו שושנה.
זלמן (זאל) ינובסקי היה זמר רוק יהודי-קנדי.
ינובסקי נולד בטורונטו שבקנדה, בנו של הקריקטוריסט אברום ינובסקי.
לתקופה קצרה התגורר בקיבוץ דגניה ב' בישראל, שם התארח אצל משפחת דודו זלמן ינאי, ולאחר מכן שב לקנדה.
בעת שהותו בישראל התפרנס לעיתים כנגן רחוב.
ניגן בגיטרה ושר בלהקת הכפיות המאוהבות (Lovin' Spoonful), שהקים בשנת 1964 עם ג'ון סבסטיאן.
הוציא אלבום בשם Alive and Well In Argentina שיצא בשתי גרסאות שונות, ב-1968 וב-1971.
היה נשוי לשחקנית ג'קי בורוז, ממנה נולדה לו בתו.
לאחר סיום הקריירה המוזיקלית שלו הפך למסעדן.
ענב נולד נולד לפרומה ולמרדכי ענב (טריבטש), במשפחה בת ארבעה ילדים, שעלתה בתחילת שנות ה-20 מגומל (כיום בבלארוס), על רקע רדיפתו של סבו, שהיה מנשביק.
הוריו עברתו את שם משפחתם זמן קצר לאחר הקמת המדינה.
גדל בשכונת מנשייה, על גבול יפו ותל אביב.
אביו היה קצב במקצועו (בעל חברת הבשר "הגיינה") ואמו עקרת בית.
ב-1946 הצטרף לשורות הפלמ"ח, שם שירת בפלי"ם.
בין השנים 1947–1948 פעל בתפקיד ראש מטה "שורות המגינים במחנות קפריסין.
במהלך מלחמת העצמאות שירת בחטיבת הנגב.
במהלך שירותו הצבאי הכיר את האלופים ובהם אריאל שרון אליו הצטרף בחפ"ק במהלך מלחמת יום כיפור ואף תכנן את ביתו בחוות השקמים, רחבעם זאבי, עזר ויצמן משה דיין – שלכולם תכנן את בתיהם הפרטיים.
ב-1950 החל את לימודי האדריכלות בטכניון בחיפה שם היה במחזור עם אדריכלים כמו צבי הקר ודן איתן.
ב-1955 סיים את לימודיו ופנה ללימודי המשך בלונדון שם התמחה באדריכלות באזורים טרופיים בבית הספר לארכיטקטורה של איגוד הארכיטקטים .
עם שובו ארצה הצטרף לחבר האדריכלים שבראשו עמד האדריכל דב כרמי.
בסוף שנות ה-50 הצטרף לשני אחיו הגדולים, שניהלו בשותפות עם יוסי הראל מפעל מצליח לבשר באתיופיה.
ענב הגיע לאדיס אבבה ופתח משרד עם שותף מקומי שהיה האדריכל הממשלתי, וכך התקרב ענב אל ראשי השלטון באתיופיה, נפגש מספר פעמים עם הקיסר היילה סילאסי, ונכדו של הקיסר הפך לחברו הקרוב.
הוא היה אחד מנציגי אתיופיה בקונגרס של האו"ם על בעיות שיכון באפריקה.
ענב פתח משרד גם בזמביה ובקניה ובמדינות אחרות באזור.
בסך הכול עבד באפריקה שבע שנים, משרדו באתיופיה תכנן שכונות מגורים ומבני ציבור לאומיים ברחבי האזור.
לאחר שחזר לישראל פתח משרד עצמאי ועסק בעיקר בתכנון מבני ציבור.
בשנות ה-80 חבר לאחיו, שמואל ענב, שהיה סוחר קרקעות ויזם את הקמתן של התיישבויות ביהודה ושומרון.
ענב תכנן את ההתנחלויות כפר אדומים, אפרת וקרני שומרון.
בנוסף תכנן את רמת קדרון, התנחלות שתוכננה לקום כ-6 ק"מ מזרח לבית לחם בשטח העיירה עובידייה, ביוזמה פרטית של אחיו שמואל ענב ואנשי עסקים נוספים שטענו שרכשו קרקעות במקום.
במהלך 40 שנות עבודתו כאדריכל עצמאי תכנן ענב פרויקטים רבים בישראל, חלקם הגדול בתחום הביטחוני, וכן תכנן בכל רחבי העולם: באיראן, במצרים, בסין, באוגנדה, ביוון, בטורקיה, בזמביה ובאתיופיה.
היה נשוי לאדריכלית רות ענב שהיתה שותפתו למשרד.
אחיו הגדול היה איש העסקים שמואל (מוליק) עינב.
מוזיאון הלוחם היהודי במלחמת העולם השנייה, לטרון (בשיתוף אדריכל חיים דותן).
יד לבנים ויד חיל החימוש, נתניה
מבנים במוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
מוזיאון ומרכז הנצחה לחיל השריון, לטרון.
ארמון הקיסר, אדיס אבבה, אתיופיה.
משרד החוץ, אדיס אבבה, אתיופיה.
בית הספר למדעי המתמטיקה, אוניברסיטת תל אביב.
מכון לתורה ובית מדרש, אוניברסיטת בר-אילן.
הפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת בר-אילן.
תחנת הממסר ללוויינים, עמק האלה.
מפעל סאיקלון מוצרי תעופה, כרמיאל.
סר זלמן כהן היה משפטן ופרופסור למשפטים יהודי-אוסטרלי, ששימש כמושל הכללי התשעה עשר של אוסטרליה (8 בדצמבר 1977 - 29 ביולי 1982).
הוא היה היהודי השני שכיהן בתפקיד זה אחרי סר אייזק אייזקס.
כהן נולד ב-1919 במלבורן, ויקטוריה (אוסטרליה), להורים יהודים - ברנרד ושרה כהן.
למד במלבורן, סיים בסקוץ' קולג', מלבורן, ואחר כך למד באוניברסיטת מלבורן משפטים ואמנויות.
לימודיו הופרעו עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא גויס למודיעין של הצי המלכותי האוסטרלי ושירת בו משנת 1941 עד 1945. השתחרר בדרגת לוטננט והמשיך את לימודיו ב"ניו קולג'", שבאוניברסיטת אוקספורד, אנגליה, בעזרת מלגת רודז, הנחשבת כיוקרתית ביותר בעולם.
סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטת אוקספורד, תוך שהוא זוכה בסיום הלימודים, יחד עם סטודנט נוסף, ב"מלגת וינריה", המוענקת למצטיינים שבבוגרי התואר הראשון באוקספורד.
בשנים 1947–1951 כיהן כהן כמרצה ב"אוריאל קולג'" של אוניברסיטת אוקספורד ואז חזר לאוסטרליה ושימש כמרצה בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת מלבורן במשך 16 השנים שלאחר מכן ובמקביל וגם אחר כך ועד 1977, באוניברסיטאות נוספות ברחבי העולם.
בתקופה זו הוא גם השלים את הדוקטורט במשפטים (1968).
בין האוניברסיטאות בהן שימש כמרצה היו אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת אילינוי, אוניברסיטת וושינגטון, ואוניברסיטת כלכותה, בנוסף לשתי אוניברסיטאות באוסטרליה ואף האוניברסיטה העברית בירושלים (החל מ-1969).
בשנת 1967 הוא כתב ביוגרפיה של סר אייזק אייזקס, המושל הכללי התשיעי של אוסטרליה, שהיה גם היהודי הראשון ויליד אוסטרליה הראשון בתפקיד זה.
כהן רכש לעצמו שם כמומחה מהחשובים בעולם דובר האנגלית, למשפט חוקתי.
הוא ייעץ בעניינים אלה לממשלות בריטניה, גאנה והונג קונג.
בשנים 1983–1988 הוא כיהן כיו"ר מועצת העיתונות הבריטית.
כהן היה נשוי לאנה ואב לארבעה ילדים.
תפקידו של המושל הכללי של אוסטרליה מקביל לתפקיד נשיא מדינת ישראל.
הוא כפוף על פי החוקה האוסטרלית אך ורק למלכת אוסטרליה.
בנובמבר 1975 פרץ באוסטרליה משבר חוקתי בשאלה אם מותר למושל הכללי לפטר את הממשלה, ככתוב בחוקה האוסטרלית, או שמא מדובר בעצם באות מתה וכל סמכויות המושל הכללי הן טקסיות בלבד ובכל פעולה עליו לפעול לפי המלצות ראש הממשלה.
המושל הכללי דאז, סר ג'ון קר סבר שהחלופה הראשונה היא הנכונה, ומסיבות שונות ולמרות היותו איש מפלגת הלייבור במקור הוא החליט לפעול על פי דעה זו, פיטר את ראש הממשלה מטעם הלייבור גוף ויטלם, ומינה במקומו כראש הממשלה את מנהיג האופוזיציה השמרנית - ליברלית מלקולם פרייזר.
פרייזר אמנם ניצח בבחירות שבאו מיד אחר כך, וקר אמנם המשיך בתפקידו לאחר מכן עוד כשנתיים, אולם קר הפך למשל ולשנינה בכל אוסטרליה החל מאותה עת.
לקראת סוף 1977, לאחר שלוש וחצי שנים בתפקיד במקום חמש השנים המהוות קדנציה רגילה, הוא התפטר מתפקידו.
פרייזר המליץ בפני המלכה למנות את כהן למושל הכללי במקום קר, הן משום שכהן היה ידוע כמומחה לענייני חוקה והן משום שאיש לא ידע מהן דעותיו הפוליטיות.
הכוונה הייתה לראות בו מעין מינוי מקצועי, בלתי מפלגתי, שישקם את אופי המישרה ואת יחס המדינה כולה אליה.
ואכן, ב-8 בדצמבר 1977 הושבע כהן בפני הפרלמנט האוסטרלי למושל הכללי התשעה עשר והיהודי השני בתפקיד זה לאחר אייזק אייזקס, שכיהן במחצית הראשונה של שנות השלושים.
בדיעבד מסתבר, שכהן אכן מילא את כל ציפיותיו של פרייזר והצליח במהלך ארבע וחצי שנות כהונתו להרגיע את רוחות המחלוקת הסוערות ולהשיב את אמון האוסטרלים במושל הכללי שלהם.
כהן סיים את תקופת כהונתו כמושל כללי ב-29 ביולי 1982 וחזר לבריטניה לכהן כראש מכללה ב"אוריאל קולג'" של אוניברסיטת אוקספורד, שם התחיל את הקריירה האקדמאית שלו 35 שנים קודם לכן.
הוא כיהן כראש המכללה במשך שמונה שנים, עד 1990 ואז חזר למולדתו.
באותה עת הוא כבר חלה במחלת פרקינסון, אך המשיך לתפקד למרות זאת.
במשך כחמש שנים היה בהנהלת תאגיד התקשורת האוסטרלי הענק "פיירפקס", מהן כשלוש שנים בתור יו"ר, כאשר במקביל עסק בענייני הקהילה היהודית של אוסטרליה.
כהן גם כתב אוטוביוגרפיה, שיצאה לאור ב-2006. הוא נפטר בדצמבר 2011, בן 92.
בחייו הוא זכה במספר תוארי אצולה, הן בריטים והן אוסטרלים.
ב-1981 ייסדה אגודת הארכיטקטים האוסטרלית פרס על שמו, הנחשב כיום לפרס החשוב ביותר הניתן באוסטרליה למתכנני מבני ציבור שם.
כמו כן, בית הספר למשפטים של אוניברסיטת מלבורן מחלק מדי שנה מלגה על שמו, הנחשבת למלגה היוקרתית ביותר של בית ספר זה.
לביוש נולד בעיירה שאודינה (Šiaudinė) על יד יורבורג שבליטא, אז בשליטה רוסית (כיום ברפובליקה הליטאית השנייה), כבנם של גיטל-מַטלֶה ומרדכי-מאיר, בעל חנות מכולת ואביזרי חקלאות.
בילדותו למד ב"חדר", בין השנים 1915–1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, למד בבית ספר עממי גרמני, ולאחר מכן בגימנסיות עבריות ברוסיין ובמריאמפולה ובפקולטה למשפטים באוניברסיטת קובנה.
בשנת 1928 הצטרף לסטודיו הדרמטי העברי בקובנה, בהדרכת מיכאל גור, ובין השנים 1928–1933 לקח חלק בהצגותיו: "תעלולי סקפן" ו"שלשלת הזהב" של י.
פרץ ו"מגדל עוז" של רמח"ל.
במקביל להופעותיו על הבמה עבד כעיתונאי בעיתונים ביידיש וכעורך לילה בעיתונים "אידישע שטימע" ו"דאָס ווארָט".
בשנת 1935 עלה לארץ, עם סרטיפיקט שקיבל בהזמנת הבמאי משה הלוי, שאותו הכיר בעת שהתיאטרון ביקר בקובנה ב-1934. בתל אביב פגש את מי שתהיה לרעייתו, יהודית פיינברג (ילידת 1914), גם היא שחקנית ב"האהל" .
הוא השתתף בהפקות ובתפקידים שונים, תחילה ב"להקת הקומדי הארץ-ישראלית" עד לשנת 1936, לאחר מכן בתיאטרון "המטאטא", בין השנים 1943–1947 בתיאטרון "אהל", ומשנת 1950 ואילך שיחק בתיאטרון הקאמרי.
בשנים 1947–1950 השתלם באולפן השחקנים בניו יורק ולמד קורס בימוי באוניברסיטת ייל בארצות הברית.
כמו כן, השתתף בהפקות בתיאטרון באר שבע, תיאטרון חיפה, גיורא גודיק ובתיאטרון השניים.
לביוש ביים הצגות על במות שונות, בהן בסמינר התאולוגי היהודי של אמריקה בניו יורק, באופרה הישראלית ("סילוה נסיכת הצ'רדש") ובתיאטרון הקאמרי ("יונו והטווס", "באנברי", "הסרוב", "סיפור גן החיות").
לביוש השתתף בסרטי הקולנוע "דני ועליזה" (1953), "אבן על כל מיל" (1954), "גבעה 24 אינה עונה" (1955), "משפחת שמחון" (1964) ו"מזימות בירושלים" (1976, קופרודוקציה בינלאומית בבימויו של פיטר קולינסון).
בשנת תש"ך-1960 זכה בפרס לאמנות התיאטרון של עיריית תל אביב (שבשעתו נקרא פרס רמח"ל) עבור משחקו ב"הלילה ה-12" של שייקספיר.
בשנת 1962 זכה בפרס מועדון מילוא, עבור גילום דמותו של גלילאו גליליי במחזה "חיי גליליאו" לברטולט ברכט.
אשתו יהודית נפטרה בסוף שנת 1971. לביוש נפטר באביב 1988, בגיל 80. נקבר בבית העלמין קריית שאול לצד אשתו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לבית שנבנה על מקום מגוריו ברחוב השופטים 2.
מחבר המנון ההתיישבות העובדת "שורו, הביטו וראו" (1936).
זלמן חן נולד ב-17 בדצמבר 1914 בדווינסק שבפלך ויטבסק של האימפריה הרוסית (כיום בלטביה), בנם הבכור של סוניה-שיינה ואברהם חן, ולו שני אחים צעירים: יעקב ועליזה-פרידה.
בדצמבר 1919 (תר"פ) עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
בתחילה התגוררה המשפחה במושבה פתח תקווה, ולאחר מכן השתקעה בעיר תל אביב (שם נולד ב-1931 אח נוסף, מיכאל).
ב-1932, כשהיה כבן 18, היה מראשוני העולים על הקרקע במושב תל צור שבשרון (לימים חלק מאבן יהודה), שם היה חקלאי.
בראשית שנות ה-60 (אחרי ששב לתל אביב) תרם את נחלתו (כ-50 דונם) לסוכנות היהודית לבניית שיכון לעולים שפונו מהמעברה ("שיכון חן").
כיום נקרא שם על שמו רחוב חן.
כיהן כמזכיר הלשכה הראשית של "בני ברית" בארץ וערך את עיתונה.
בשנת 1946 נישא לקלרה בלאו, ובני הזוג היו הורים לבת ובן.
בשנת 1950 התמנה לממונה על יחסי ציבור והסברה (דובר) במשרד העבודה.
הוא החזיק במשרה זו במשך 27 שנה, עד 1977. בשנים אלה ערך את ירחון המשרד, "עבודה וביטוח לאומי" (לימים נקרא "עבודה ורווחה וביטוח לאומי").
בתקופה זו גם חיבר את "מדריך לעובד", שראה אור בהוצאת עם עובד בשיתוף משרד העבודה בשנת תשל"ב-1971. אחרי כן כיהן כדובר שירות התעסוקה במשך 9 שנים נוספות, עד 1986.
חן פרסם מאמרים רבים בעיתונים ובכתבי העת בארץ.
פרט לכך שלח ידו בכתיבת שירים (מילים ולחן), מסות ודברי עיון.
את שירו הראשון, "הֵי, גַּל יָם, גַּלִי", חיבר בתרצ"ו, כאשר נפרקו שקי המלט הראשונים בנמל תל אביב.
בחודש כסלו תרצ"ז (סוף שנת 1936) חיבר את שירו המפורסם ביותר, "שורו, הביטו וראו" שעיבד מוזיקלית יקותיאל שור.
השיר נכתב לאחר שהתבשר על עלייתו על הקרקע של קיבוץ תל עמל (לימים ניר דוד), מראשוני היישובים של חומה ומגדל.
להפצתו של השיר תרם אברהם הרצפלד, שנהג לשיר אותו בכל טקס עלייה על הקרקע.
הרצפלד ערך בשיר כמה שינויים, ושר אותו לראשונה בטקס העלייה על הקרקע של המושב בית יוסף בעמק בית שאן בכ"ז בניסן תרצ"ז (1937).
השיר היה להמנון ציוני פופולרי של ההתיישבות העובדת, ונחשב לשיר עם; רק כעבור עשרות שנים גילה חן כי הוא מחברו.
שיר "עממי" נפוץ נוסף שחיבר חן, שהושר בין היתר בפלמ"ח ובתנועות הנוער, הוא "על יד העין".
כן היה הראשון שהלחין את שירו המפורסם ביותר של לוי בן-אמיתי, "שדות שבעמק".
חן חיבר לפחות חמישים שירים, שלכולם כתב הן מילים והן לחן.
שיריו בוצעו על ידי מקהלות ואמנים והופיעו בשירונים.
את שירו "שורו, הביטו וראו" עיבד גיל אלדמע,
בשנת 1995 התפרסמה הקנטטה שלו, "ירושלים", לסולן בריטון, מקהלה ותזמורת.
לדברי אליהו הכהן, חן היה אדם אהוד.
בסוף יולי 1986 תם החוזה המיוחד שלו כדובר שירות התעסוקה, ובהוראת השר משה קצב לא הוארך, לאחר שנלחם מעל דפי העיתונות בניסיונותיו של קצב לפטר את מנכ"ל השירות ברוך חקלאי ולמנות תחתיו את מקורבו דוד מנע.
העיתונאי לוי יצחק הירושלמי פרסם ב"מעריב" ביקורת נוקבת על כך.
זלמן חן נפטר במאי 1995, בגיל 80. נקבר בגבעת שאול בירושלים.
אשתו קלרה חן (1924–1998) הייתה פרופסור לבוטניקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אחיה הבכור, יהושע בלאו, היה פרופסור מן המניין בחוג לשפה וספרות ערבית באותה אוניברסיטה.
חן היה אב לשניים: עדית אפלבאום (נולדה ב-1950) ופנחס חן (נולד ב-1955).
אחיו הצעיר, בן הזקונים מיכאל (מיכה) חן (Chen; 1931–2000), היה פרופסור לחינוך באוניברסיטת תל אביב, חוקר מערכת החינוך בארץ וממייסדי בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
שירים ששרתי לעצמי, ירושלים 1966. (תווים)
מדריך לעובד, תל אביב: עם עובד בשיתוף משרד העבודה, תשל"ב 1971.
דרכים לשמים: סיפורים ומסות על "מעשה בראשית" ושליחות האדם עלי אדמות על חייהם ובשורתם של אבות האמונה אברהם, משה, ישוע ומוחמד ועל בשורת הסוציאליזם, תל אביב: מלוא, 1972.
חיי בשורה: אברהם, משה, ישוע, מוחמד, תל אביב: מלוא, תשל"ט 1979. (4 פרקים מתוך הספר "דרכים לשמים")
שבע השנים המאושרות: גולדה מאיר – שרת העבודה, תל אביב: העמותה להנצחת זכרה של גולדה מאיר; קרן גולדה מאיר לקידום חברתי של נוער מאזורי פיתוח וספר; מכון לחקר תנועת העבודה ע"ש פנחס לבון, 1987.
המסע אל הציונות הסוציאליסטית, ירושלים: רשפים, 1988.
דוברות: ניסיון ישראלי, תל אביב: רשפים, תשנ"א 1991.
שירים בסתיו: זכרונות ילדות, תל אביב: טרקלין, תשנ"ב 1992.
ישוע בן יוסף: חייו ומותו, תל אביב : רשפים, תשנ"ג 1993. ("סיפור-חייו של ישוע מנצרת ...
נועד להציג את אירועי חייו, השקפותיו ומותו, על בסיס היסטורי")
מוחמד נביא האיסלאם; פתח דבר: מחמוד עבאסי, תל אביב: י' גולן, תשנ"ד 1994.
מרדכי נמיר, מול פני המעברות; מבוא: זלמן חן, תל אביב: אותפז, תשל"ב
ברל בלטי, במאבק על הקיום היהודי: לדמותו של משה סנה; הביא לבית הדפוס: זלמן חן, ירושלים: י.
זלמן יהודה יפה (~1877, שקלוב, פלך מוהילב, רוסיה – 8 בספטמבר 1943, תל אביב) היה מחנך, סופר ועסקן עברי ציוני בוורשה ובתל אביב, מחלוצי החינוך העברי המודרני.
זלמן יהודה יפה נולד בסביבות שנת 1877 בעיירה שְקְלוֹב שבפלך מוהילב, רוסיה (רוסיה הלבנה, ליטא).
את עבודתו החינוכית העברית, שנמשכה 48 שנה, החל כשהיה בן 18. כבר בהיותו בן עשרים הכירו בכישוריו ובאינטואיציה הפדגוגית שלו, וד"ר יוסף לוריא, מנהל החדר המתוקן (בית ספר שבו ניתן חינוך יהודי לצד לימודים כלליים) הציוני החלוצי "החינוך" בוורשה, הזמינו כמורה.
אחר-כך שימש בבתי ספר נוספים מסוג זה בוורשה: בבית הספר התיכון של קרינסקי ובבתי הספר "אסכולה" ו"יהודיה".
היה בעל ידע נרחב ומעמיק בתרבות היהודית העתיקה ובספרות העברית החדשה, וביקש להשלימו בהכשרה חינוכית מדעית.
הוא היה בין המורים העבריים הראשונים שנסעו ללמוד פסיכולוגיה ופדגוגיה במערב אירופה: הוא למד באוניברסיטת לייפציג ולמד את תוכניות הלימוד והארגון המונהגים בבתי הספר הגרמניים.
לאחר מכן שב לוורשה לעבודתו החינוכית, ומעתה, בנוסף לכהונתו כמורה בבתי ספר, שימש גם כמורה בסמינרים עבריים למורים וגננות, בהם הסמינר העברי לגננות של יחיאל היילפרין.
היה מראשוני המורים לפסיכולוגיה ופדגוגיה במוסדות אלה ולימד בהם גם היסטוריה של החינוך.
על אף צניעותו הרבה, עבודתו החינוכית הפורייה זכתה לפרסום והכרה, ובשנת תרע"ה התמנה על ידי הקורטוריון (חבר הנאמנים) הציוני (המחלקה המיוחדת לחינוך ולתרבות על יד המרכז ההסתדרות הציונית בפולין) למפקח על מוסדות החינוך העבריים של המחלקה, שהוא היה ממייסדיהם.
בחינוכו הכין במשך שנים תלמידים ואנשי הוראה לעלייה לארץ ישראל, ולבסוף עלה אליה בעצמו בשנת 1925. בארץ המשיך מיד בעבודתו החינוכית, תחילה בבית הספר לבני עדות המזרח בירושלים, ואחר-כך בבית הספר העירוני ע"ש ביאליק בתל אביב, שבו הורה עד יום מותו.
השתתף בעיתונות העברית והיידית, וחיבר מאמרים בפדגוגיה.
י' צדדי כתב עליו ב"הצופה": "לאיכות דמותו הנאצלת ייאמר: הוא היה מלא התלהבות של צעיר-הצעירים גם בזקנתו, רצוף אהבה ללא-מצרים לילד, נוח תמיד לרצות, חבר מצוין לגדול ולקטן, בין מורי-הארץ היה הסניגור המובהק שלימד זכות-תמיד על הילד העברי בארץ.
מצניע לכת היה מאין כמוהו, פולסי די-נורא הנתונים בתוך רפוד של קטיפה, וקטיפה זו בעלת צבע "נייטרלי", מאלה שאינם בולטים לעין."
יפה נפטר בספטמבר 1943, בגיל 66. נקבר בבית העלמין נחלת יצחק.
הותיר בכתב יד כתבים פדגוגיים פרי עטו.
פּעסטאלאָצי'ס לעבען און שאפונג; בעארבייט נאך פערשיעדענע קוועלען פון ז"י יפה, וילנה: דפוס ב"א קלעצקין, 1913. (יידיש: 'חייו ופועלו של פסטלוצי')
מדורה: תכנית לחגיגת ל"ג בעמר בבתי הספר ובהסתדריות הנער; לִקטו וחִברו: ז[למן] י[הודה] יפה וי[צחק] ספיבק; נערך ויצא לאור ע"י מחלקת הנער על יד הלשכה הראשית של הקרן הקימת לישראל, ירושלים: (דפוס ציון), תרפ"ט.
שניאור זלמן יואלי (שניאורסון) (ז.
יואלי; 10 במאי 1903, י"ג באייר תרס"ג, – 7 בנובמבר 1984, כ' בחשוון תשמ"ה) היה עיתונאי ועסקן ציבור ישראלי, כתב "דבר" לענייני מפלגות ועניינים מוניציפליים וחבר מערכת העיתון, חבר מרכז מפא"י ואיש פתח תקווה, חבר מועצת העיר החל בראשונה (1940) ויקיר העיר לשנת 1982.
יואלי נולד בשנת 1903 בבֶּנדֶרי שבבסראביה, רוסיה, הרביעי מששת ילדיהם (שלושה בנים ושלוש בנות) של חיה רחל לבית פאניש ואהרן משה שניאורסון, חסיד חב"ד.
מצד אביו היה דור שישי, בן אחר בן, למייסד חסידות חב"ד רבי שניאור זלמן מליאדי.
קיבל חינוך יהודי מסורתי בישיבות.
נתפס לציונות, ובשנת 1924 עלה לארץ ישראל כחלוץ במסגרת "חבורת הדרום", עבד באזור חיפה, בסלילת כבישים, בבניין ובייבוש ביצות.
בשנת 1931 עבר עם אשתו ובנו הבכור למושבה פתח תקווה, ובה התגורר עד מותו.
משנות ה-30 היה חבר מערכת יומון ההסתדרות הכללית, "דבר", וכתב העיתון לענייני מפלגות ועניינים מוניציפליים.
היה חבר אגודת העיתונאים בתל אביב.
בנוסף, היה עסקן ציבור, חבר מרכז מפא"י, ומיוזמי הקמת שיכון ארלוזורוב ובית החינוך לילדי עובדים בפתח תקווה.
ב-1938 נבחר כראש המועצה המקומית החמישית של פתח תקווה, וב-1940, כשנבחרה לראשונה מועצה לאחר שהמושבה קיבלה מעמד של עיר, היה חבר מועצת העירייה הראשונה של פ"ת (1940).
בשנת 1950 נבחר לראש המחלקה הטכנית.
במשך שנים רבות ערך את עיתון עיריית פתח תקווה.
ערך וטיפל בפרסומים רבים על העיר, בהם ספר היובל ה-75, אלבומים וחוברות על פעילויות העירייה.
מספר פעמים נשלח על ידי משרד החוץ להסברה בחו"ל.
בשנת 1982 הוענק לו התואר יקיר העיר פתח תקווה.
זלמן יואלי נפטר בשנת 1984, בגיל 81. נקבר בבית הקברות סגולה בעירו.
הותיר את אשתו, ילדיו ונכדיו.
הוריו של יואלי התירו לילדיהם ללמוד לימודי חול ולרכוש השכלה רחבה.
אחותו הבכורה, אודיה שניאורסון (נולדה ב-1896 – נפטרה באודסה) הייתה פיזיקאית;
אחיו מרדכי קלמן (נולד ב-1898) היה מנהל בית חרושת;
אחותו בלומה שניאורסון (1899–1975) הייתה גננת, מראשונות הגננות של רשת החינוך העברית "תרבות" בבסרביה (עלתה לארץ ישראל);
אחיו הצעיר, דב בער שניאורסון (נולד ב-1904) היה מהנדס בחיפה;
ואחותו הצעירה ריקה (רבקה) שניאורסון (נולדה ב-1907 בפתח תקווה) הייתה אף היא גננת.
זלמן ושושנה יואלי היו הורים לשניים: אהרן יואלי (1929–2007), מראשוני טייסי הקרב בחיל האוויר הישראלי, אלוף-משנה, בעל עיטור העוז על הפלת שני מטוסי הסילון הראשונים על ידי חיל האוויר, וצפורה (1935–2016), וסבים לנכדים.
ז' יואלי (עורך), פתח-תקוה אם המושבות: תמונות ומראות, פתח תקווה: עירית פתח-תקוה, תשט"ו 1955. (עברית ואנגלית)
ז' יואלי, א"ש שטיין (עורכים), כובשים ובונים: חמישים שנה לפועל העברי בפתח תקווה, פתח תקווה: מועצת פועלי פתח תקווה, תשט"ו 1955.
זלמן יואלי (עורך), פתח תקווה בשנת התשעים; עריכת צילום ועיצוב: צבי נרקיס, פתח תקווה: עירית פתח תקווה, 1968.
פתח תקווה – שעתה הגדולה, פתח תקווה: עירית פתח תקווה, 1971.
חלוץ יום-יום: פנחס רשיש – פרקי חיים ואירועי התקופה, תל אביב: מרכז השלטון המקומי, תשמ"א 1981.
באפריל 2019 עיריית פתח תקווה בחרה להנציחו בכך שקראה לרחוב בעיר על שמו - "רח' יואלי זלמן שניאורסון".
זלמן קליאוט (1908–1979) היה עסקן כדורגל ישראלי ומזכיר כבוד של ההתאחדות לכדורגל בישראל בעבר.
התחיל את דרכו בכדורגל עם הצטרפותו בשנות ה-40 לקבוצת הפועל תל אביב.
בשנת 1950 עבר לקבוצת הכדורגל של מכבי תל אביב והיה פעיל במרכז מכבי.
ב-1953 מונה למזכיר הכבוד של ההתאחדות לכדורגל בישראל, תואר חשוב באותם ימים (אינו קיים כיום).
קליאוט עזר בארגון התחום הכספי בהתאחדות ויצר קשרים עם אנשי כדורגל במדינות המזרח הרחוק.
הוא עמד בראש משלחות כדורגל רבות של ישראל ומכבי תל אביב במסעות באסיה, אירופה וארצות הברית.
בזכות קשריו בהתאחדויות באסיה, נודע לו על כוונת מדינות ערב לפעול לסילוקה של ישראל מהמסגרת הספורטיבית של אסיה באמצעות קיום הצבעה בקונגרס ההתאחדויות האסייתי החודש מרץ 1972; הוא פעל מאחורי הקלעים ונפגש עם מספר ראשי התאחדויות, ולבסוף בהצבעה כשלה יוזמת מדינות ערב.
במקביל לפעילותו בתחום הכדורגל, פיתח קליאוט מסוף שנות ה-40 את ענף משאיות התובלה.
בסוף שנות ה-60 שימש בתפקיד יו"ר ארגון בעלי המשאיות.
קליאוט נפטר ב-1979 בתל אביב בגיל 71. ההתאחדות לכדורגל בישראל הנציחה את פועלו באמצעות גביע המדינה לנערים ג' הקרוי על שמו ומחולק מדי שנה.
זלמן זילברצווייג (ביידיש: זילבערצווייג; בפולנית: Zalman Zylbercweig; 27 בספטמבר 1894, אוזורקוב, מחוז לודז', פולין הרוסית – 25 ביולי 1972, לוס אנג'לס) היה מחזאי, שחקן תיאטרון, היסטוריון של תיאטרון יידיש ומתרגם ליידיש.
זילברצווייג נולד ב-1894, בנו של צבי הירש, סופר עברי שפרסם ב"הצפירה" והיה עיתונאי שפרסם בעיתון "לאָדזער נאכריכטען".
הוא למד בחדר מתוקן ואחרי כן למד זמן קצר בישיבה של הרב יצחק יעקב ריינס בלידא.
אחרי לימודיו עבד כפקיד בבית מסחר.
ב-1924 עזב את לודז' ועלה לארץ ישראל.
ב-1926 עזב לארצות הברית, ואחרי שלושה חודשים חזר לארץ ישראל.
יותר מאוחר נסע בכל העולם לצורך עבודתו על הלקסיקון לתיאטרון יידיש שכתב.
בין היתר ביקר בארגנטינה, בפולין, בצרפת ובאנגליה.
ב-1927 התיישב בניו יורק והתחיל לעבוד בסניף האמריקאי של ייווא.
ב-1948 עבר ללוס אנג'לס, שם הגיש תוכנית רדיו משלו.
בנוסף היה חבר בוועדה לחינוך יהודי ויו"ר הסניף המקומי של ייווא.
בהתחלה הופיע עם להקות תיאטרון חובבים ביידיש ובעברית ואחרי כן שיחק בלהקות מקצועיות.
ב-1912 נעשה כותב קבוע ביומון לאדזער טאגעבלאט ואף ערך אותו במשך זמן מה.
הוא פרסם בעיתון זה כתבות, מאמרים פוליטיים, הומורסקות ותרגומים מספרות העולם.
הוא היה פעיל בעיתון עד 1924. בשנים 1915 עד 1918 הוא היה הבמאי של להקה שהופיעה בלודז' וסביבתה וכתב עבורה מחזות בני מערכה אחת וכן תרגם עבורה מחזות משפות אירופיות.
ב-1922 התחיל לאסוף חומרים עבור ספר שיכלול מידע על תיאטרון יידיש ועל שחקנים בתיאטרון זה.
תוצאת עבודתו זו הייתה הלקסיקון בן ששת הכרכים לתיאטרון יידיש לעקסיקאן פון יידישן טעאטער שמהווה, עד היום, הכלי המקיף ביותר לתולדות תיאטרון יידיש.
פרסום הספר לווה בקשיים לא מעטים.
הוא פרסם כרך אחד בניו יורק וכרך נוסף בוורשה לפני מלחמת העולם השנייה.
הכרכים האחרים פורסמו בניו יורק ומקסיקו סיטי מ-1959 עד 1969. הלקסיקון כולל ערכים על יותר מ-3000 אנשים וכן ערכים על להקות תיאטרון, ארגוני שחקנים וכדומה.
ערכים מסוימים על אישים חשובים בתולדות תיאטרון יידיש כמו אברהם גולדפדן, י"ל פרץ, אסתר רחל קמינסקה, שלום עליכם, מנדלי מוכר ספרים, יעקב גורדין ועוד הם בעלי היקף של מונוגרפיות.
הלקסיקון גם כולל ערכים על בדחנים, זמרי עם, מלחינים, מבקרים ועוד.
את שלושת הכרכים הראשונים ערך יחד עם יעקב מעסטעל.
הכרך החמישי עוסק כולו באנשי תיאטרון שנספו בשואה.
זילברצווייג כתב לעיתוני יידיש רבים, ביניהם היינט, פארווערטס, טעאטער און קונסט, טעאטער און קינא, ייווא־בלעטער ואחרים.
וואס דער יידישער אקטיאר דערציילט, ווילנע, 1928
לעקסיקאן פון יידישן טעאטער, מאטעריאלן געזאמלט און רעדאקטירט פון זלמן זילבערצווייג, ביי דער נאנסטער מיטארבעט פון יעקב מעסטעל.
אברהם גאלדפאדען און זיגמונט מאגולעסקא.
טעאטער-פיגורן, בוענאס איירעס: אלישבע 1936.
אלבאם פון אידישן טעאטער, ניו יארק: אלישבע, 1937
טעאטער מאזאיק, ניו יארק: א.
אחד העם און זיין באציאונג צו יידיש, לאס אנדזשעלעס: אלישבע, 1956
די וועלט פון יעקב גארדין, תל אביב : אלישבע, 1964
די וועלט פון אסתר רחל קאמינסקא, מקסיקו סיטי, 1969
האנטבוך פון אידישן טעאטער : א שטודירבוך, מעקסיקע סיטי, 1970
דער מעדאליאן : פארס אין 1 אקט, ווארשע: א' גיטלין, תר"פ 1919
איהר שוועסטער : קאמעדיע אין 1 אקט, ווארשע: פארלאג יידיש, תר"פ
חרטה : קינדער-פיעסע אין 1 אקט, ורשה, תרפ"-
דער מעדאליאן : פארס אין 1 אקט, פעטריקאוו, תרפ"-
די צוויי טויבע : פארס אין 1 אקט, ווארשע: א' גיטלין, תר"פ
אלכסנדר דיומא האב, קין : אדער, זשעניע און ליידענשאפט.
דורך זלמן זילבערצווייג, לאדז : טעאטר און קונסט, 1913.
הרמן הירמנס, הנודד הנצחי : מחזה במערכת אחת.
הרמן הירמנס, אמנעסטיע : דראמאטישער עפילאג אין 1 אקט.
פריי איבערזעצט זלמן זילבערצווייג, ווארשע : פארלאג יידיש, [תר"פ].
אורטב מירבו, דער טייסטער : קאמעדיע אין 1 אקט.
יודיש דורך זלמן זילבערצווייג, ווארשע : פארלאג יידיש, תר"פ
גי דה מופאסאן, דער ליבער פריינד.
איבערזעצט - זלמן זילבערצווייג, לאדז, תרפ"-
ארתור שניצלר, עפיזאד: פון בוך אנאטאל: קאמעדיע אין 1 אקט.
יודיש דורך זלמן זילבערצווייג, ווארשע: פארלאג יידיש, תר"פ
מקס הרטונג, קלעפטאמאניע : פארס אין 1 אקט.
אנטון צ'כוב, דער געצוואונגענער טראגיק : א שפאס אין איין אקט פון דאטשע-לעבן.
פון רוסישן - זלמן זילבערצווייג, ווארשע : א.
הנרי נתנזון, הינטער מויערן : פיעסע אין 4 אקטן.
יידיש דורך זלמן זילבערצווייג, ווארשע: פארלאג'ס - געז צענטראל, 1922
ברגר, דער מבול : קאמעדיא אין 3 אקטן.
יידיש דורך זלמן זילבערצווייג, ווארשע: צענטראל, 1922
ארמן רוזה, די פארליבטע : קאמעדיע אין 1 אק.
פריי איבערזעצט זלמן זילבערצווייג, ווארשע: א' גיטלין, 1922
לאוניד אנדרייב, דער געדאנק : דראמע אין 6 בילדער.
יידיש - ז' זילבערצווייג, ווארשא: די צייט, 1923
די דה מופאסאן, דער שיינער בחור : דער ליבער פריינד : ראמאן.