tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקומות בהם אוכלוסייתו מבוססת ומתרבה, הוא מתקרב אף למשכנות האדם, לעיתים אף מזדמן לתוך בתי מגורים ומקנן בתוך חפצים עזובים.
האוכלוסייה חצי-נודדת, אזורי החריפה משתרעים מאירלנד ובריטניה מערבה עד מרוקו ודרום מזרח דרך אירופה.
הזכרים נוטים לישיבת קבע (בגלל ההגנה על נחלותיהם).
מרבית האוכלוסייה באי הבריטי אינה נודדת.
rubecula – נודד וחורף מצוי במרבית אזורי הארץ.
hyrcanus - חורף נדיר ומבקר במרבית אזורי הארץ.
caucasicus- חורף נדיר במזרח הארץ.
tatricus – ארעי ביותר בצפון הארץ ובמרכזה.
בישראל אדום החזה נודד דרך שטחי הארץ בשלב בוגר יחסית, ולא מקנן בה.
האוכלוסייה החורפת מגיעה לישראל מסוף אוקטובר ובמשך נובמבר, ונודדת חזרה בחודש מרץ.
מאחר שהאוכלוסייה בישראל חורפת בעיקרה או חולפת, לא קל להבחין בפריטים רבים, וזאת מכיוון שהמין ממעט בהתנהגות טריטוריאלית כאשר הוא חורף.
הוא אינו משמיע שירה קצובה, אלא מעין צליל תקתוק שמטרתו הזדהות בפני אדומי-חזה אחרים.
בישראל כמעט ולא ייצפה בשטח פתוח, אלא בשיחים סבוכים.
ציפורים חורפות גם לא מגלות נטייה לחיזור ולקינון, פעולות שבהם משקיע אדום-החזה את שירתו היפה.
מטרתה העיקרית של החריפה היא הישרדות ומציאת מזון ותנאי קיום, עד בוא האביב לארץ המוצא.
קבוצות קטנות מגיעות לישראל אף בנדידת האביב ששיאה בחודש מרץ.
הוא חוזר לארצות המוצא לפני חודשי הקיץ ונדיר לראותו בעונה החמה.
אדום-החזה נחשב מין טריטוריאלי ביותר לאורך כל השנה.
בחורף מגנים הזכר והנקבה על הטריטוריה הפרטית שלהם ביחידאיות (כל אחד על שלו).
ההגנה על הנחלה נעשית באמצעות שירה רמה המבוצעת ממקום אסטרטגי במרכז הנחלה, ובהצגה מוגזמת של החזה האדום.
מחקרים הראו כי זכרים מכריזים לעיתים על מספר נחלות בעונה יחידה ומגנים עליהן בהתאם, אולם המין נחשב מונוגמי.
גודלה של הנחלה הוא 2 - 10 דונמים בהתאם לכמות המזון ומקומות המסתור בה.
נהוג לחשוב שבמהלך החורף מגן אדום-החזה ביתר חריפות על הטריטוריה שלו, בשל היעדר מזון.
לעיתים קרובות יתקפו אדומי-החזה מבקרים לא רצויים ויניסו אותם מהנחלה.
המין אגרסיבי ביותר אל בני מינו ואף אל מינים אחרים שהוא רואה בהם מתחרים על מזונו.
בישראל ניתן לראות התנהגות תוקפנית במיוחד כלפי ציפור השיר ירקון.
תחילת המריבה בין אדומי-חזה יריבים שנפגשו כוללת מהלומות באמצעות הכנפיים והרגליים, שמטרתן להזיז את היריב ממקום מושבו.
בהמשך המריבה שני היריבים מתגלגלים על האדמה כדי לצבור תאוצה, אז הם מזנקים על יריבם ומטיחים אותו על האדמה כאשר הם צמודים יחד.
מרבית המריבות נמשכות פחות מדקה, כאשר המפסיד (לרוב הפרט שפלש לנחלה) מתעופף מהמקום, אולם נצפו מריבות חוזרות ונשנות הנמשכות שעות ואף ימים.
המריבה מסתיימת לעיתים בפציעה חמורה, עיוורון בגלל מהלומות לאזור הפנים או מוות.
על פי רוב, הזכר שומר על הטריטוריה שלו למשך כל חייו ואילו הנקבה הנבחרת עוזבת את נחלתה בעונת הרבייה וחוברת אליו.
בתקופה שבה היא נמצאת בנחלתו, הנקבה כמעט לא תרה אחרי מזון, והוא מסופק לה על ידי הזכר כחלק מחיזורו אחר הנקבה (Courtship feeding), כנראה כהכנה לכך שהיא לבדה דוגרת על הביצים.
להתנהגות זו חשיבות רבה - חלוקת התפקידים הברורה בין המינים מסייעת להיווצרות הטלות מרובות במהלך עונת הרבייה וכן לשרידותם של הגוזלים בכל הטלה.
סברה מוטעית בארצות אירופה היא שאדום-החזה פעיל יותר בחודשי החורף.
זאת מכיוון שמספרם הכללי של העופות באזור מסוים נוטה לרדת (בעקבות נדידה ושאר גורמים) ואז אדום-החזה בולט יותר לעין ולאוזן.
עונת הרבייה משתנה באזורי התפוצה השונים: באנגליה ובאירלנד מאמצע מאי עד אמצע יוני, באיים הקנאריים ממאי עד יוני, מאפריל עד מאי בצפון אפריקה ומאפריל עד יוני בשאר אירופה.
הקן נבנה על ידי הנקבה, בצורת ספל ומורכב מעלים יבשים, עשב, טחב, סיבי פירות, שיער ונוצות.
הקן מונח לרוב בצמוד לגזע עצים ומוסתר בסבך 5 מטרים מעל הקרקע.
הקן עשוי להיות ממוקם גם במקומות לא שגרתיים כגון כלי בית שהושלכו (קומקומי ברזל וכיוצא באלה), כיסי חולצות ומעילים ועל גבי מדפים.
המין נוטה לקנן גם בתיבות קינון.
הטלת הביצים (גודל התטולה נע בין 4 ל-6 ביצים) מתרחשת בסוף חודש מרץ, הביצים חצי אליפטיות וחלקות, בעלות גוון לבן או כחלחל בהיר וניקוד אדמדם שלעיתים פזור, לעיתים מופיע ככתמים ולעיתים מכסה את כל הביצה.
הנקבה דוגרת עליהן במשך 15 ימים לערך.
בבקיעתם מהביצים, הגוזלים עירומים וחסרי ישע.
בתקופה זו הם מואכלים על ידי שני בני הזוג.
שלושה ימים מבקיעתם מופיעה פלומה על גופם.
חמישה ימים מבקיעתם הם מתחילים לפקוח את עיניהם.
הנקבה צמודה לקן ולגוזלים, בעוד הזכר מביא להם מזון בסבבים של שלוש פעמים לשעה.
הנקבה ניזונה לעיתים מקליפות הביצים הבקועות, המכילות סידן החשוב לחיזוקה בתקופה זו.
גידול הנוצות מתרחש במהרה, וכעבור 15 ימים מבקיעתם גדלות הנוצות המסייעות לתעופה והגוזלים מתנסים בהם בעזרת הוריהם, עד לרכישת המיומנות.
הצעירים נהיים עצמאים כעבור שלושה שבועות, ומגיעים לבגרות מינית בגיל שנה.
לאדום-החזה שני מחזורי הטלה בממוצע בשנה, לעיתים קרובות שלושה מחזורים, ולעיתים רחוקות אף ארבעה.
לפיכך, בשעה שהנקבה מתחילה מחזור הטלה נוסף, הזכר הוא הממשיך להגן ולהאכיל את הגוזלים מההטלה הקודמת.
מיד לאחר שהגוזלים מההטלה האחרונה פורחים מהקן, נפרדים בני הזוג, והנקבה חוזרת לנחלתה הפרטית.
אחוזי התמותה אצל אדום-החזה גבוהים יחסית: כ-60% מהגוזלים פורחים מקן הוריהם ורבים מהם אינם שורדים את שנתם הראשונה.
אמנם נצפה פרט אדום-חזה שחי 8.5 שנים, אולם תוחלת החיים של הבוגרים היא 18 חודשים.
הלחצים הגורמים לכך הם פגעים סביבתיים, היעדר מזון, קן ארעי וחשוף ולחץ טריפה מוגבר מצד ציפורים אחרות, זוחלים כלטאות ונחשים ויונקים טורפים.
אנשים רבים מאמינים שאדום-החזה פוקד את גינותיהם שנה אחר שנה.
עם זאת, מרבית הסיכויים שאלו אדומי-חזה אחרים בעלי אותם צבעים ומזג רוח, שהזדמנו לטריטוריה לא מיושבת.
באזור מגורי האדם הטריטוריות הן פחות מוגדרות, בגלל לחצים טבעיים מוגברים מצידו.
לא נצפה הבדל בטיפוסי השירה בין שני הזוויגים, אולם לכל פרט שירה ייחודית.
נקבות ממעיטות בשירתן מרגע שנמצאות בנחלת הזכר, הזכר ממשיך בשירתו, שמסמלת כי הוא מצא בת זוג ומוכן לרבייה (סמל סטטוס).
אדום-החזה שר מהנץ החמה ולעיתים עד אמצע הלילה, אם הוא קרוב למקור אור בהיר (תאורת רחוב וכדומה).
הקריאה המזוהה עם המין היא "טיק" נוקשה, שמושמע בסדרות קצרות ומהירות.
קריאת האזהרה היא "סיי" חד ביותר.
פריטים הנודדים בלילה משמיעים "טסי" קצר וחלש.
השירה כוללת צלילים ארוכים ודקים המשולבים בסלסולים נמוכים.
מחוץ לעונת הרבייה, השירה חלשה ופחות מאולצת.
תזונתו של אדום-החזה מתבססת בעיקר על חרקים, חיפושיות, נמלים ועכבישים, אך הוא ניזון גם מתותים שונים ומזרעים במהלך החורף.
בהיעדר גישה למזון טבעי, הוא נצפה בקרבת מתקני האכלה המותקנים על ידי צפרים.
אדום-החזה עט על מזונו ממקום מושבו על ענפי העצים, ובולע אותו לאחר שחוזר שוב למקום מושבו.
דרך נוספת היא איסוף מהקרקע, אך לעיתים רחוקות הוא מזיז עלים או ענפים כדי למצוא את מזונו.
הוא אוכל רק את שנראה לעין.
בחלקים באירופה בהם נפוץ יותר, הוא נצפה עוקב אחר גננים וחקלאים אשר הופכים את האדמה וחושפים תולעים ושלשולים, שלולא פעילותו של האדם, לא היו חלק מתפריטו של אדום-החזה.
לעיתים נצפה תופס מזון בעת תעופה, בדומה למרבית בני משפחתו הטקסונומית.
הפילוסוף היווני אריסטו שהבחין בהתנהגותו הטריטוריאלית של המין, טבע את האמרה: "אין שני אדומי-חזה דרים באותו שיח".
אריסטו, שלא הכיר את תופעת הנדידה, הניח כי אדום-החזה משנה את צבע נוצותיו עם בוא החורף וכך הניח בעצם שחכלילית עצים ואדום-החזה הם אותו מין.
אדום-החזה מקושר לפולקלור ולאגדות העם של בריטניה.
הוא מייצג מזל טוב ומזל רע כאחד, חיים ומוות.
סיפורים רבים מנסים להסביר איך קיבל את סינרו האדום והבולט.
אחד מהם מספר כי אדום-החזה צייץ באוזנו של ישו כאשר זה היה תלוי על הצלב, ודמו דבק בחזהו.
הוא נחשב לאחד מסמליו המובהקים של חג המולד, ועל כן הוא מופיע בכרטיסי ברכה רבים.
הדוורים הראשונים באנגליה נקראו "Robins", ולכן הוא מצויר לעיתים קרובות מחזיק מעטפה במקורו.
בסקר שנערך על ידי עיתון טיימס בשנות השישים, רוב האנגלים טענו כי הם רצים להפוך את אדום-החזה לצפור הלאומית של בריטניה, אך הממשלה הבריטית אינה נוקטת בצעדים לקראת אמוץ צפור לאומית אנגלית כלשהי באופן רשמי.
אדום-החזה, יחד עם הגדרון, הם שני המועמדים הבולטים ביותר לתואר הצפור הלאומית של אירלנד.
בסרט ההוליוודי "מרי פופינס" מוזכר אדום-החזה, אולם הציפור המשונה שמופיעה בהקשר זה היא בעצם קיכלי אדום-חזה (Turdus migratorius או כפי שהוא מכונה לעיתים בטעות, "אדום-החזה האמריקאי"), שתפוצתו בארצות הברית.
הימצאותו בסצנה הלונדונית היא פרי דמיונם של מפיקי הסרט.
כמו כן הוא מוזכר פעמים רבות בספר סוד הגן הנעלם של ברנט כשומר הסוד של הגן.
גיבור הקומיקס רובין, שותפו של באטמן ללוחמה בפשע, נקרא על שם אדום-החזה ולובש חליפה אדומה.
מקור השם הוא במשפחת האקרובטים "הגרייסונים המעופפים" שכונו גם "אדומי-החזה" עקב חליפתם האדומה ולהטוטי האקרובטיקה האווירים שלהם (עם ובלי טרפז).
הם הופיעו בקרקס עד שנרצחו בידי דו-פרצוף.
דיק גרייסון שרד את הרצח, וברוס ויין/באטמן לקח אותו תחת חסותו והפך אותו לעוזרו בלחימה בפשע.
מאז נטלו את תפקידו וגלימתו של רובין מספר אנשים שונים בהם ג'ייסון טוד וטים דרייק.
בחבל הבסקים, אדום-החזה (txantxangorri) הוא סמל לעידוד השימוש בשפה הבסקית.
אדומות היא סדרת דרמה ישראלית לנוער ששודרה בערוץ הילדים בשנת 2004 במשך שתי עונות ואחר כך גם בשידורי רשת בערוץ 2. את הסדרה כתבה וביימה ליאורה קמינצקי.
שיר הנושא שלה, הנקרא באותו שם, נכתב על ידי ליאורה קמינצקי ועמיר ירוחם, הולחן על ידי עמיר ירוחם ובן הנדלר ובוצע על ידי עמיר ירוחם, בן הנדלר ושחקניות הסדרה דניאלה קרטס ודניאל וייסמן.
סצנות רבות מהסדרה צולמו במגרש הכדורגל העירוני בתל אביב יפו ובמיקומים אחרים בעיר.
נועה, שחקנית כדורגל בת 14, מגורשת מקבוצת הבנים ונכנסת לדיכאון.
חברתה ליבי והיא מחליטות להקים קבוצת כדורגל בנות.
הן משיגות מאמן לקבוצה, עופר אטיאס, שחקן כדורגל מפורסם שנמצא בקשיים כלכליים.
שתי הבנות, ביחד עם מוקי, ידיד שלהן ובן דודו הדוגמן והכדורגלן רוני קמפיאנו עוברים ביחד סיפורי אהבה, אודישנים, מסתבכים בפרשיות הימורים ואף נוסעים לכנסת כדי למחות על האפליה כלפי נשים בכדורגל.
בהמשך מאלצת נועה את קמפיאנו לקיים משחק בין הבנים לבנות, ומכריחה אותו להשתתף.
בסוף המחצית הראשונה מובילים הבנים 0–2.
במחצית כולן רוצות להתחלף, אך נועה מחזירה להן את הכבוד.
בתחילת המחצית השנייה אפי סוחטת עבירה ומקבלת פאול ונועה בועטת וולה לחיבורים 1–2. אחרי זה נועה סוחטת פנדל ואפי בועטת ומשווה את התוצאה ל-2-2. בדקות הסיום נועה עוברת את כל ההגנה ובין הרגלים של קמפיאנו ומבקיעה 2–3 לבנות וניצחון גדול.
קמפיאנו יורד מהמגרש כשהוא זועם על נועה שלדעתו רימתה כשסחטה פנדל לא מוצדק.
בהמשך ויקטור, שתפס את עופר (שאימן את הבנות כשהוא מחופש לאשה) מחליט לקנות את הקבוצה ו"לתרום" את עופר כמאמן לקבוצה לעונה הבאה.
בתור חלק ממסע שיווקי של חברת התקשורת הסלולרית "ילו", שנמצאת בבעלותו של אושיק דגים, נערך טורניר כדורגל לנערות.
בטורניר מתמודדות מספר קבוצות, בהן קבוצת האדומות וקבוצת הצהובות, המייצגת את חברת הסלולר.
בקבוצת הצהובות משחקת שרי דגים, הבת של אושיק.
בזמן הטורניר מתרחשים עליות וירידות במערכות היחסים בין הדמויות בסדרה.
בנוסף לכך אפי פורשת מקבוצת האדומות ועוברת לצהובות.
במשחק הראשון של אפי עם הצהובות נועה קיבלה כרטיס אדום על זה שכמעט שברה לאפי את הרגל.
בשבוע שלפני משחק הגמר נועה מחליטה לפרוש מהאדומות ולהתחיל חיים מחדש.
בזמן משחק הגמר אושיק דגים שילם שוחד לבן שבת השופט לפני המשחק.
אפי העלתה את הצהובות ליתרון ואז האדומות השוו שער חוקי והשופט פסל.
במחצית אפי פורשת מהמשחק ונועה חוזרת לשחק נועה מבקיעה שער 5 דקות לסוף.
רגע לפני שריקת הסיום נועה בישלה שער אבל השופט פסל אבל אפי ומוקי ברמקולים של האצטדיון משמיעים את מה שקרה והשופט אישר את השער והאדומות ניצחו.
נועה שפרלינג (דניאלה קרטס): נערה בת 14, הדמות הראשית בסדרה.
שיחקה בעבר במכבי ראשון לציון.
בעונה הראשונה יוצאת עם קמפיאנו.
בעונה השנייה, קמפיאנו נפרד ממנה והופך להיות בן זוגה של שרי דגים, אויבתה המושבעת.
בסוף אותה עונה, השניים חוזרים.
ליבי לוי (דניאל וייסמן): לא צפויה, לא יציבה, חכמה מאוד ומשכנעת.
הקימה את הקבוצה יחד עם חברתה נועה.
בעונה הראשונה הייתה בת זוגו של קמפיאנו, אך הוא נפרד ממנה.
בעונה השנייה בת זוגו של גיא.
לילה (ר'נא ג'רייס): מגנה ימנית ב"אדומות".
אפי ביטון (צליל בן ארי): בעונה הראשונה הייתה חלוצה ב"אדומות", ורבה הרבה עם נועה.
לקראת סוף העונה השתיים נהיו חברות.
בעונה השנייה מתנשקת עם קמפיאנו ועורקת לקבוצת ה"צהובות".
בסיום העונה היא ומוקי חושפים את השוחד במשחק הגמר.
רוני קמפיאנו (מקס אולארצ'יק): קשר בקבוצת הבנים של מכבי ראשון לציון ודוגמן מצליח.
בעונה הראשונה הוא בן הזוג של ליבי, ולאחר מכן של נועה.
בעונה השנייה הוא בן הזוג של שרי, וגם מתנשק עם אפי.
מוקי שדה (יהונתן וינקלר): צלם מוכשר שעושה סרט על ה"אדומות".
מאוהב בנועה וחבר ילדות שלה ושל ליבי.
עופר אטיאס (יניב מויאל): מאמן האדומות ושחקן עבר מפורסם במכבי תל אביב ובנבחרת ישראל.
בעונה הראשונה הוא מסתבך בחובות רבים לוויקטור עקב הימורים.
ויקטור מיכאלי (חיים זנאתי): מאפיונר שעופר חייב לו כסף בעונה הראשונה.
בעונה השנייה הוא הבעלים של ה"אדומות".
אושיק דגים (אבי פניני) (עונה 2): איש עסקים מצליח ובעל חברת הסלולרי ילו.
מנהל קבוצת ה"צהובות" ומקים הטורניר.
אדם כוחני שמוכן לעשות הכל על מנת לקבל כסף.
בסיום העונה מתגלה שהוא ושרי שיחדו את השופט במשחק הגמר והודח מעולם הכדורגל.
שרי דגים (רוני יוריה) (עונה 2): דוגמנית עשירה, מוצלחת וסנובית וקשרית בקבוצת ה"צהובות".
בתו של אושיק ואחותו של גיא.
בת הזוג של קמפיאנו בעונה השנייה.
בסיום העונה מתגלה שהיא ואושיק שיחדו את השופט במשחק הגמר.
אבי שפרלינג (שרון אלכסנדר) (עונה 1): אביה של נועה ונשוי ללבנה.
הספונסר של ה"אדומות" בעונה הראשונה.
בעל חנות הצעצועים "צעצועי שפרלינג".
לבנה שפרלינג (ליאת פישמן לני) (עונה 1): אמה של נועה ונשואה לאבי.
איתן ארצי (גיא הוכמן) (עונה 1): חלוץ בקבוצת הבנים שמתגרה בנועה.
מכונה על ידי ליבי ונועה "קרצי".
אירנה (תמרה קליינגון) (עונה 2): מאמנת ה"צהובות".
גיא דגים (אדם ברמן) (עונה 2): אחיה של שרי.
החל רומן עם ליבי על מנת לרגל אחרי קבוצת ה"אדומות".
לבסוף מתאהב בליבי והשניים נשארים זוג.
סמי עפיה (שמוליק כהן) וג'ינג'י (אלי בן ברון (עונה 1) / עידן גרניט (עונה 2)): עובדיו של ויקטור.
בסדרה לוקחות חלק שחקניות כדורגל שהיו בתקופה זו בתחילת דרכן המקצועית.
בין השחקניות שהשתתפו היו קארין סנדל, מור אפריים, דניאל סופר, טל סופר ורעות דוד.
עונהפרקיםשודרה לראשונה (ישראל)הפרק הראשוןהפרק האחרון11211 בינואר 20042004212200412 בדצמבר 2004
(בעונה)שם הפרק11למה לי כדורגל 22האודישן33המאמן44האימון הראשון55פרסומת66כנסת ישראל 77ללא תקשורת88החשוד המיידי99הימורים1010המסע1111ראיון1212המשחק
(בעונה)שם הפרק131כדור מסתובב142זוהר בדשא153משפחה שכזאת164משחק צמוד175כדורגל אנגלי186רוץ מוקי.רוץ.197סרטים208ראש בראש219היד הריקה2210הג'וב2311אני אוהב, אתה אוהב2412גמר גביע
אדולפו סוארס גונסלס (בספרדית: Adolfo Suárez González; 25 בספטמבר 1932 – 23 במרץ 2014) היה ראש ממשלת ספרד הראשון שנבחר בצורה דמוקרטית לאחר שלטון הדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו, והיווה דמות מפתח במעבר של ספרד משלטון דיקטטורי לדמוקרטי.
כיהן כראש ממשלת ספרד בין השנים 1976–1981.
אדולפו סוארס החל את לימודי המשפטים שלו בגיל 16 באוניברסיטת סלמנקה, וקיבל את התואר בגיל 21.
סוארס היה מזכ"ל התנועה הלאומית (Movimiento Nacional), גוף ששימש כמפלגה היחידה במשך 38 שנה, לכל אורך שנות שלטונו של פרנקו וכשנה לאחר מותו ב-1975. סוארס מונה לראש ממשלת ספרד ה-138 על ידי מלך ספרד חואן קרלוס ב-4 ביולי 1976, למרות התנגדות אנשי המרכז והשמאל, שציינו את עברו בממשל פרנקו.
ב-1976 הפתיע סוארס רבים ממתנגדיו בעשיית רפורמה פוליטית כצעד ראשון במעבר לדמוקרטיה (La Transición).
ב-1977 הוביל סוארס את איחוד המרכז הדמוקרטי (Unión de Centro Democrático) לניצחון בבחירות החופשיות הראשונות בספרד ב-41 שנים והיה לראש הממשלה הנבחר הראשון בתקופה שלאחר שלטון פרנקו.
בבחירות 1979 ניצחה הקואליציה של סוארס.
ב-25 בינואר 1981 התפטר סוארס מתפקידו כראש ממשלה.
ב-1982 הקים סוארס מפלגה חדשה, המרכז הדמוקרטי והחברתי (Centro Democrático y Social), שמעולם לא זכתה להצלחה כפי שזכתה מפלגת האיחוד המרכז דמוקרטי.
ב-1991 פרש סוארס מן החיים הפוליטיים מסיבות אישיות.
בהוקרה על תרומתו האישית לדמוקרטיה הספרדית זכה סוארס בספטמבר 1996 בפרס נסיך אסטוריאס.
אשתו של סוארס, מריה דל אמפארו אילאנה אלורטגווי, נפטרה ממחלת הסרטן ב-17 במאי 2001. בתם מריה דל אמפארו סוארס אילאנה (נולדה ב-1962) נפטרה ב-7 במרץ 2004 גם כן מסרטן.
בתם מריה סונסולס סוארס אילאנה (נולדה ב-(1967) היא מגישת חדשות, ובנם אדולפו סוארס אילאנה (נולד ב-1964) הוא פוליטיקאי ועורך דין.
לזוג נולדו שני ילדים נוספים: לאורה וחאבייר.
ב-31 במאי 2005 הודיע בנו של סוארס לטלוויזיה הספרדית כי אביו סובל ממחלת אלצהיימר, וב-23 במרץ 2014 מת סוארס במדריד.
אדום 2G (Red 2G) הוא צבע אזו אדום סינתטי, מסיס במים ובאתנול.
בצבע נעשה שימוש כתוסף מזון כצבע מאכל, והוא סומן במספר E - E128. חשדות להיות החומר חומר מסרטן הביאו לכך שהאיחוד האירופי אסר על מרבית השימושים בחומר זה בשנת 2007 בתעשיית המזון ב-20 ביולי 2007. חשוד גם בהפרעה להמוגלובין.
הצבע אסור בשימוש כתוסף מזון גם באוסטרליה, אוסטריה, קנדה, יפן, נורווגיה, אירלנד, ישראל ויוון.
הצבע משמש כדיו לכתיבה, וכן לצביעת נייר, ניירות קרפ, בדים וממחטת נייר.
אדולפו רודריגס סאה פאס מונטרו (בספרדית: Adolfo Rodríguez Saá Páez Montero; נולד ב-25 ביולי 1947) הוא פוליטיקאי ארגנטינאי פרוניסטי.
רודריגס סאה היה מושל מחוז סן לואיס בארגנטינה, ושימש מספר ימים כנשיא ארגנטינה.
אדולפו רודריגס סאה נולד למשפחה חשובה ביותר בסן לואיס: סבו, אדולפו רודריגס סאה (שעל שמו הוא קרוי), ודוד של אביו היו מושלי המחוז ואביו היה מפקד המשטרה.
רודריגס סאה למד באוניברסיטה הלאומית של קוז'ו ובאוניברסיטת בואנוס איירס וקיבל הסמכת עורך דין.
הוא הפך למחוקק מחוזי בשנת 1973 (בגיל 25).
אדומים הוא סרט קולנוע רחב-יריעה משנת 1981 אודות חייהם של זוג העיתונאים הקומוניסטים-אמריקאים לואיז בריאנט, בגילומה של דיאן קיטון וג'ון ריד, בגילומו של וורן בייטי שגם הפיק, ביים וכתב את התסריט (יחד עם טרבור גריפיתס).
שני השחקנים הראשיים היו מועמדים לפרס אוסקר.
במקביל לסיפור חיי הזוג, מגולל הסרט את סיפור צמיחת הקומוניזם האמריקאי בין השנים 1912 למותו של ריד ב-1920 על רקע מלחמת העולם הראשונה ומהפכת אוקטובר.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, זיכה את בייטי בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ואת מורין סטייפלטון פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על גילום דמותה ההיסטורית של אמה גולדמן, כמו כן מופיע בסרט ג'ק ניקולסון בתפקיד יוג'ין או'ניל, שהיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה.
אחת מהנקודות הייחודיות בסרט היא שילובן של עדויות מפי שלושים ממכריהם של בני הזוג, שהיו בעת הפקתו בשנות ה-80 וה-90 לחייהם, בין ה"עדים" המופיעים בסרט נמנים הנרי מילר, רבקה וסט ועוד.
הסרט נפתח בדמותה של לואיז בריאנט, אשה עצמאית בהתנהלותה ובדעותיה, הכלואה במערכת נישואין מתסכלת.
ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה פוגשת בריאנט את ג'ון ("ג'ק") ריד, עיתונאי שוחר-שלום ופציפיסט בעל דעות מתקדמות ומבלה עמו לילה בשיחות אינטלקטואליות.
בריאנט עוזבת את בעלה ואת חייה בחברה הגבוהה של פורטלנד, אורגון ועוברת לחיות עם ריד, ללא נישואין, בגריניץ' וילג', ניו יורק.
דרך ריד הכריזמטי מכירה בריאנט את ידידיו, בהם המהפכנית אמה גולדמן והמחזאי יוג'ין או'ניל.
חלק מהחבורה עוברת לעיירה במסצ'וסטס, בה היא מנהלת חיי חבורת-תיאטרון.
בעוד בריאנט מתמקדת בכתיבה אמנותית, משחק ופעילות פמיניסטית, מגלה ריד עניין בפעילות פוליטית, בכתיבה ועידוד של שביתות פועלים ובכיסוי מסע הבחירות של וודרו וילסון, שרץ על סיסמת התנגדות לכניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה.
שעה שריד נמצא בסנט לואיס, מנהלת בריאנט רומן עם יוג'ין או'ניל.
לאחר זמן-מה ריד שב ומפתיע את השניים, ריד ובריאנט אינם יודעים כיצד להתייחס למצב מבחינה מוסרית, שהרי זנחו את מוסד הנישואים הבורגני ואינם אמורים להאמין בו.
כאשר הן מבררים את רגשותיהם הם מתחתנים ועוברים לגור סמוך לניו יורק.
אולם, כאשר מגלה ריד מכתב מאו'ניל אותו החזיקה בריאנט בכרך שירי וולט ויטמן "עלי עשב", הוא מתפרץ בזעם.
עקב כך עוזבת בריאנט את הבית לשם סיקור מלחמת העולם בצרפת.
ריד, החולה במחלת כליות, מחליט לנסוע אף הוא לאירופה.
בדרך הוא לומד על פריצת מהפכת פברואר ברוסיה (1917), מחפש את בריאנט ומפציר בה לעזוב את סיקור המלחמה ולהצטרף אליו ל"מקום בו קרה הדבר האמיתי", כלומר לרוסיה.
בריאנט מסכימה יותר מסקרנות מאשר מרצון להצטרף שוב לריד ונוסעת עמו למוסקבה ולסנט פטרסבורג.
ריד הנלהב לומד רוסית ומשתלב באירועים שהובילו למהפכת אוקטובר.
במקביל מתחממים היחסים בין ריד לבריאנט שזוכים ברוסיה לירח דבש שני.
בני הזוג שבים לביתם בניו יורק וריד מפרסם את ספרו "עשרת הימים שזעזעו את העולם" (Ten Days that Shook the World), אודות מהפכת אוקטובר.
ריד הופך למרצה מבוקש ולפוליטיקאי פעיל במפלגה הסוציאליסטית.
במהלך כנס בשיקגו ב-1919 מתפצלת המפלגה ונוצרות המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית הבולשביקית ופלג בראשותו של ריד הנקרא "מפלגת העבודה הקומוניסטית" (Communist Labor Party).
ריד מבקש לשוב למוסקבה על מנת לקבל את הכרת הקומינטרן במפלגתו כמפלגה היציגה של האינטרנציונל (האיגוד הבינלאומי של המפלגות הקומוניסטיות) בארצות הברית.
בריאנט מפצירה בו שלא יסע (נסיעה שהפכה לבלתי-חוקית) ושיניח למאבק האידאוליגי האווילי בעיניה בין "המפלגה הקומוניסטית" ל"מפלגת העבודה הקומוניסטית", שכל-כולו מאבק אגו.
אף על פי שנראה להרף-עין שריד מסכים עמה, הוא בכל זאת מפליג לרוסיה.
ברוסיה חווה ריד גישה נוקשה מצד נשיא הקומינטרן, גריגורי זינובייב וחוסר נכונות להסכים לקבל את מפלגתו.
אף בקשתו להכיר באנגלית כשפה רשמית של האינטרנציונל נדחית בבוז.
כאשר הוא מבין שתקוותו נכזבה, הוא מבקש לשוב לארצות הברית, אך לא מקבל רשות לעזוב.
ריד גונב את הגבול לפינלנד, אך נכלא שם בתנאים קשים.
במקביל מנסה בריאנט לסייע לו ומבקשת לשם כך את עזרתו של או'ניל.
בריאנט יוצאת למסע מפרך דרך שדות הקרח של נורווגיה במטרה להפגש עם ריד בכלאו, אך במקביל משוחרר ריד ושב למוסקבה.
עם שובו הוא מנסה ללא הועיל ליצור קשר עם בריאנט ושולח לה עשרות מברקים שאינם מגיעים ליעדם.
זינובייב מגייס את ריד למסע הרצאות ברחבי המזרח התיכון והקווקז ברכבת אדומה ייעודית.
ריד למד שדבריו "תורגמו" למסרים שונים בתכלית מכוונתו ושדבריו על התלכדות פועלי העולם הומרו להבטחה סובייטית לסייע לשבטים בג'יהאד.
כאשר הוא יורד מהרכבת בתחנת הרכבת במוסקבה הוא פוגש על הרציף את בריאנט, שהגיעה לכלא בפינלנד, עקבה אחר ריד לרוסיה והמתינה לשובו בדירתה של אמה גולדמן.
אולם אושרם של השניים בפגישתם המחודשת היה קצר.
זמן לא רב לאחר מכן מכריעה את ריד מחלת הכליות שלו, שהתדרדרה בשל כליאתו והמסע הארוך ברכבת והוא נפטר במוסקבה.
בייטי כתב טיוטת תסריט כבר ב-1969. ב-1976 התחיל לשתף פעולה עם טרבור גריפיתס, אך השלמת הכתיבה התעכבה עקב מות אשתו של גריפיתס בהתרסקות מטוס.
בייטי לא התכוון בתחילה לביים את הסרט או לככב בו, כיוון שלמד מן הסרטים השמיים יכולים לחכות ובוני וקלייד שהפקה היא משימה תובענית דיה.
לתפקיד יוג'ין או'ניל חשב בייטי ללהק את ג'יימס טיילור ואת סם שפרד, לפני שבחר בג'ק ניקולסון.
צילומי הסרט החלו באוגוסט 1979, מתוך כוונה לסיימם תוך כ-16 שבועות, אך הצילומים התארכו לכדי שנה שלמה.
הסרט צולם בחמש מדינות שונות, כולל פינלנד, שדימתה גם את רוסיה והיה צורך להמתין לשלג שירד שם.
בין בייטי וקיטון התקיימו בעת הצילומים יחסים אישיים אינטימיים, שהועמדו בסכנה עקב דרישותיו של בייטי הן כשחקן וכוכב-עמית והן כבמאי תובעני.
בייטי צילם מספר רב של "טייקים" לכל תמונה ולא הפסיק לצלם בין תמונות.
בשל כמות חומר הצילום שנצבר עקב כך - 130 שעות, גם פעולת העריכה הייתה ארוכה ומורכבת.
בכורת הסרט, שעלה לפרמאונט כ-33 מיליון דולר, התקיימה בדצמבר 1981, פחות משנה לאחר שרונלד רייגן נבחר לנשיא ארצות הברית וברית המועצות פלשה לאפגניסטן.
על רקע האווירה האנטי-קומוניסטית החריפה של התקופה היוותה הצלחת הסרט, הן בקופות והן בביקורת, הפתעה.
הסרט הגיע להכנסות של 50 מיליון דולר בארצות הברית לבדה והיה לשובר הקופות ה-13 בהיקפו בשנת 1981.
פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר - וורן בייטי
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר - מורין סטייפלטון
פרס אוסקר לצילום - ויטוריו סטורארו
פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר
פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר - וורן בייטי
פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר - דיאן קיטון
פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר - ג'ק ניקולסון
פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר - וורן בייטי וטרבור גריפיתס
פרס אוסקר לעריכה - דידי אלן
פרסי אוסקר לעיצוב אמנותי, תלבושות וצליל
פרס באפט"א לשחקן המשנה הטוב ביותר לג'ק ניקולסון ולשחקנית המשנה הטובה ביותר למורין סטייפלטון ומועמדויות לשחקן ולשחקנית הראשיים, לצילום ולעיצוב התלבושות
פרס גלובוס הזהב לבמאי הטוב ביותר ומועמדויות לסרט הטוב ביותר, לשחקן הטוב ביותר, לשחקנית הטובה ביותר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, לשחקן המשנה הטוב ביותר ולתסריט המקורי הטוב ביותר
מקום תשיעי ברשימת הסרטים האפיים ברשימת מאה שנים...
עשרת הגדולים של מכון הסרטים האמריקאי
אדולפו קמינסקי או אדולף קמינסקי (; 1 באוקטובר 1925 – 9 בינואר 2023) היה יהודי-צרפתי ניצול השואה ששימש צלם במחתרת הצרפתית והתמחה בזיוף תעודות זהות, בין היתר עבור יהודים שניסו להימלט מהנאצים, וכך הביא להצלתם של מעל 14,000 יהודים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה עבר לסייע בהברחת יהודים לארץ ישראל המנדטורית, ובהמשך החל לזייף מסמכי זהות עבור אנשי החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה ומשתמטים מצבא צרפת במהלך מלחמת אלג'יריה, לטענתו ללא תמורה כספית.
פעילות הזיוף של קמינסקי נמשכה כ-30 שנה.
אביו של אדולפו קמינסקי, שלמה קמינסקי, היה יהודי רוסי שפגש בפריז ב-1916 את אנה קינואל, יהודייה-רוסית שנמלטה מהפוגרומים, ונישא לה.
שלמה עבד בעיתון יהודי מרקסיסטי, ולכן עם עליית הבולשביקים ברוסיה וההתנגדות האירופית לגישה הקומוניסטית, גורשו השניים ב-1917 מצרפת לארגנטינה.
בארגנטינה נולדו להם שני בנים, הבכור בשנת 1922, ואחריו אדולפו קמינסקי, ב-1 באוקטובר 1925. עם הרגיעה במצב הפוליטי שבה המשפחה לצרפת בשנת 1932 והתיישבה תחילה בפריז, בה עבד האב כחייט.
בשנת 1938 עברה המשפחה ל, בה חי דודו של אדולפו.
בגיל 13 הפסיק אדולפו את לימודיו כדי לעזור בפרנסת המשפחה בדוכן שהיה לדודו בשוק, אולם התקשה להסתדר עם גישתו המתנשאת של הדוד, ועבר לעבוד בחברת לייצור חלקי מטוסים (כיום חברת "סאפראן").
עם השתלטות הנאצים על חברת SGE בזמן כיבוש צרפת ב-1940 גורשו כל העובדים היהודים מן המפעל, וקמינסקי מצא דרך מודעה עבודה כשוליה במפעל לצביעת בדים במסגרתה צבע מעילים צבאיים כך שישמשו כמעילים אזרחיים.
בעבודה זו פיתח עניין בכימיה של צבעים, ושם למד מן הבעלים של המפעל, מהנדס כימי, את ההתמחות בהסרה ושינוי הגוון של כתמי צבע.
במקביל פתח מעבדה משלו בעזרת רוקח מהאזור, ועבד בעבודה צדדית כעוזר כימאי במחלבה, שם השתמשו במתילן כחול כאינדיקטור לרמת השומן בגבינה.
האינדקציה הייתה על בסיס הזמן שלקח לחומצה לקטית לפרק את הצבע הכחול.
בידע הזה השתמש קמינסקי מאוחר יותר כדי לפרק את הצבע ששימש אז בכתיבת מסמכים וחתימה על תעודות.
באותה תקופה רכש בשוק פשפשים חיבור של הכימאי והפוליטיקאי .
בנובמבר 1940 נרצחה אמו על ידי הנאצים בעת נסיעה ברכבת כשחזרה מאחיה, אליו נסעה כדי להזהירו שהוא עלול להישלח למאסר.
באותה שנה גם השתלטו הגרמנים על ביתו בויר והוא נאלץ לעבור זמנית למיקום אחר, בו התארח גם אביו של העיתונאי והמגיש הצרפתי מישל דרוקר.
בשנת 1942 הצטרף לרזיסטאנס כתצפיתן על תחנת הרכבת בויר, שם עברו הרכבות של ארגון טודט הנאצי עם חומרי בניה לחומה האטלנטית, משם היה שולח ללונדון עדכונים על תנועת הרכבות.
בדומה למשפחות אחרות באזור, היו משפחת קמינסקי רשומים כיהודים, לפיכך הכניסו הגרמנים את המשפחה ב-22 באוקטובר 1943 לכלא בעיר קן, ולאחר שבוע העבירו אותה למחנה הריכוז דראנסי ליד פריז, ששימש כמחנה מעבר בדרך למחנות המוות.
בסרט הקצר "הזייפן" שהפיק הניו יורק טיימס ב-2016 העיד קמינסקי שידע מה הגורל הצפוי למגורשים.
פול, אחיו הבכור של אדולפו העביר לעובדי רכבת מכתבים שכתבה המשפחה לקונסוליה הארגנטינאית בפריז ואף פיזר מכתבים כאלו בזמן הנסיעה לדראנסי.
המכתבים הגיעו ליעדם, ומאחר שהמשפחה נשאה תעודות זהות ארגנטינאיות, שוחררו לאחר שלושה חודשי מאסר בהתערבות הקונסול.
על מנת לצאת מכלל סכנה פנתה המשפחה למחתרת לקבלת מסמכים מזויפים.
כאשר חיפש אדולפו תעודה מזויפת לאביו, נתקל ברשת הזיוף המחתרתית שהייתה מורכבת מיהודים חברי הבונד ונקראה "השישית".
מאחר שאלו התקשו במחיקת דיו כחול של עטי ממסמכים, יעץ להם אדולפו להשתמש בחומצה לקטית.
כשלמדו ברשת הזיוף שאדולפו מומחה במחיקת דיו ובכימיה של צבעים, גויס לרשת וקיבל אחריות על המעבדה הכימית., תחת פיקודו של מ (MLN).
האתגר הגדול ביותר בו נתקל בזיוף היה השימוש בסימן מים, שהיה אז בראשיתו.
את המלחמה העביר קמינסקי, תחת השם הבדוי ז'וליאן קלר, בזיוף בלתי פוסק של מסמכים, תעודות נישואין, תעודות הטבלה ותלושי מזון במעבדה תת-קרקעית בפריז, עבודה מאומצת שלבסוף גרמה לעיוורון באחת מעיניו.
פעילותו הצילה יהודים ולא-יהודים רבים מרדיפות ואלפי ילדים יהודים מגירוש, והוא זכה לכינוי "הזייפן של פריז".
אחת העבודות הגדולות ביותר שהגיעו לשולחנו הייתה ייצור של תשע מאות מסמכים לשלוש מאות ילדים בתוך שלושה ימים.
בעבודה מאומצת והימנעות משינה יצר בכל שעה תעודות ל-30 איש.
תוך זמן קצר למד אדולפו גם הדפסת תמונות, והקים מעבדה חדשה לזיוף מסמכים.
המעבדה שלו הפכה ליצרנית העיקרית של תעודות זהות מזויפות בצפון צרפת ובמדינות בנלוקס, על אף שקמינסקי ניתק קשרים עם קבוצות חשאיות אחרות וכל קבוצה עבדה באופן עצמאי.
במהלך הכיבוש הגרמני חיפשה המשטרה בפריז אחר המורדים שהתמחו בזייפנות.
יום אחד בשנת 1944, במהלך בדיקה שגרתית, נבדק גם קמינסקי שנשא תיק ובו חמישים תעודות לזיוף, וכלי העבודה שלו.
הוא הצליח לשכנע את השוטרים שמדובר בתיק עם חטיפים, ואף הציע לשוטרים לטעום.
במהלך שחרור פריז באוגוסט 1944 התגייס לצבא הצרפתי, בו קיבל את מדליית הרזיסטנס, וצעד לגרמניה.
השירותים החשאיים של הצי הצרפתי שכרו גם הם את שירותיו כדי לייצר תעודות זהות מזויפות למרגלים שנשלחו לחקור ולמצוא את מיקומם של מחנות הריכוז לפני שפורקו בידי הנאצים.
עם תחילת מלחמת הודו-סין שוחרר מאחר שסירב לשתף פעולה במלחמה קולוניאלית.
תפיסתו הפוליטית הובילה אותו להמשיך בפעילות חשאית גם לאחר שחרור צרפת.
הוא סייע להעלאת יהודים לארץ ישראל המנדטורית ב-1946 וב-1948, וסייע לפעולות האצ"ל והלח"י נגד הבריטים.
אולם פעילותו בתחום הפסיקה עם הקמת המדינה, בשל התנגדותו ליצירת "מדינה דתית" מעצם הסטטוס קוו ומעצם המעמד המרכזי שניתן לרב הראשי לישראל.
קמינסקי גם תרם למאבקי חירות של עמים שונים, חלקם יריבים זה לזה.
בסוף שנת 1950 תמך ביציאת צרפת מאלג'יריה והצטרף ל ולקומוניסט היהודי אנרי קוריאל שתמכו בחזית לשחרור לאומי של אלג'יריה.
משנת 1963 נחלץ לעזרת תנועות שמאל למען שחרור של מדינות אמריקה הדרומית (ברזיל, ארגנטינה, ונצואלה, אל סלוודור, ניקרגואה, קולומביה, פרו, אורוגוואי, צ'ילה, מקסיקו, הרפובליקה הדומיניקנית והאיטי), של מדינות אפריקה (גינאה ביסאו, אנגולה ודרום אפריקה טרום האפרטהייד), של פורטוגל תחת סלזאר, ושל פורשים מספרד של פרנקו.
הוא גם תמך ביוונים במאבקם נגד המשטר הצבאי ביוון בשנות ה-60 וה-70 וזייף מסמכים עבור עריקים אמריקאים שלא רצו להשתתף במלחמת וייטנאם ועבור משתמטים צרפתים.
ב-1962 זייף קמינסקי מטר מעוקב של שטרות מאה פרנקים צרפתיים, בערך מוערך כולל של מאה מיליון פרנקים, כדי לסייע למחתרת האלג'יראית לערער את המטבע הצרפתי ואיתו את הכלכלה הצרפתית.
כאשר הוכרזה הפסקת האש ב-1962 במרץ 1962, העלו את הפרנקים המזויפים באש במדורת ענק.
על כך אמר קמינסקי "מעלם לא חשבנו לשמור את השטרות.
ב-1968 זייף תעודות שאיפשרו לדניאל כהן-בנדיט (דני האדום) לשאת דברים בכנס, אם כי טען שאלו היו מסמכים עם אופי תקשורתי ופחות שימושי, ושהם בעיקר היוו הזדמנות לשגר עלבון לממשל.
בהקשר זה טען קמינקי שאין דבר מחורר יותר מגבולות ושרעיונות אינם מכירים בהם.
בזמן מלחמת העולם השנייה כיסו מעבדות הזיוף את הוצאותיו כדי שיוכל להתמסר לעבודת הזיוף, אולם לאחר המלחמה תמיד ביצע קמינסקי את עבודות הזיוף ללא תשלום, כך יכול היה לסרב לעבודה אם לא הסכים איתה רעיונית.
ב-1971 זייף מסמך בפעם האחרונה, ושם סיים את פעילותו כזייפן.
הפסקת פעילותו הגיעה לאחר שהתבקש לזייף דרכון דרום אפריקאי ללוחמים נגד האפרטהייד, אך הבין שמדובר במלכודת שטמנו כדי להפליל אותו.
הוא מעולם לא גילה מי ניסה להפליל אותו, אם כי עלו השערות שמדובר במשטרה החשאית של משטר האפרטהייד.
לאחר המלחמה צילם קמינסקי אלפי תמונות של האזור בו חי והאנשים בו.
במקביל עבד ב ובשירות מעצבי קולנוע מובילים.
ב-1978 לימד צילום במרכז להכשרה מקצועית בסאלמבייה שבאלג'יר.
ב-2019 הוקדשה לו התערוכה "אדולפו קמינסקי, זייפן וצלם" במוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות שבפריז.
תצלומיו, שבוצעו בשחור-לבן, נעשו בהשראת הפופולריות הפריזאית של שנות ה-50, והציגו עסקאות קטנות ברות חלוף, סצנות רחוב רוויות ריאליזם פואטי, ואת הלילה הפריזאי שאהב, בדומה לצלם אחר, בראסאי.
בשנת 2010 קיבל קמינסקי את בדרגה השנייה.
מאחר שסירב לקבל תשלום על עבודות הזיוף, עבד כצלם והתמחה בצילומי צבע ופורמט גדול, ובשרשור רפרודוקציות וצילומים לתפאורות סרטים.
בין השאר עבד ב-1950 עם המעצב אלכסנדר טראונר על סט הסרט "" של מרסל קרנה.
ב-1950 נישא קמינסקי לג'נין קורנגולד.
לשניים נולדו שני ילדים: סרג' (נפטר ב-2021 מהתקף לב) ומארת, והזוג התגרש ב-1952.
עם תום פעילת הזיוף ב-1971 עבר קמינסקי לאלג'יריה, שם נישא ב-1974 לצלמת ליילה בנג'בור, בת שבט טוארג, ונולדו להם חמישה ילדים, מהם שרדו רק שלושה: אטאהואלפה, (יליד 1977), ראפר צרפתי שידוע בכינוי "רוסה", ו (ילידת 1979), סופרת וקומיקאית.
ב-2009 כתבה על חיי אביה את הספר "אדולפו קמינסקי, חייו של זייפן", שיצא בהוצאת "".
לאחר עשר שנים באלג'יריה חזר ב-1982 לצרפת על בסיס אישור שהייה זמני.
קמינסקי נפטר ב-9 בינואר 2023 בפריז בגיל 97.
ז'אק פאלק יצר סרט דוקומנטרי על חייו של קמינסקי בשם "לזייף זהות" (Forging Identity).
הביוגרפיה שכתבה בתו שרה על חייו בצרפתית תורגמה לספרדית, גרמנית ואנגלית.
באוקטובר 2016 נכתבה עליו כתבה בניו יורק טיימס, שלוותה בסרטון בשם "הזייפן".
התכנית "" המשודרת בערוץ המסעות הציגה מקטע על אדולפו קמינסקי בפרק של 12 באוקטובר 2017.
סיפורו של קמינסקי סופר בתוכנית 60 דקות ב-29 באוקטובר 2017
אדולפו רואיס קורטינס (בספרדית: Adolfo Tomás Ruiz Cortines, [נהגה: aˈðolfo ˈrwis korˈtines]; 30 בדצמבר 1889 – 3 בדצמבר 1973) היה נשיא מקסיקו ה-47. קורטינס היה פוליטיקאי מקסיקני חבר המפלגה המוסדית המהפכנית (PRI), וכיהן כנשיא מקסיקו בין השנים 1952–1958. זכור בעיקר בשל מתן זכות הצבעה לנשים בבחירות לנשיאות שניתנה באישורו.
אדולפו רואיס קורטינס, יליד 1890 ממדינת וראקרוס, היה בנם של אדולפו רואיז טג'דה ומריה קורטינס קוטרה.
הייתה לו אחות אחת, מריה.
אביו נפטר חודשיים לפני שנולד.
המשפחה עברה להתגורר אצל חוסה גבריאל קוטרה קלזאדה, אחיה של סבתו מצד אמו.
רואיס קורטינס אמר כי דודו גבריאל לימד אותו "ערך הסדר האישי, הערצה לאנשים תומכי הרפורמות והצורך בסדר בכל היבטי החיים."
רואיס קורטינס למד בבית הספר היסודי הישועי הצמוד למקדש לה פסטורה.
ב-21 בספטמבר 1901 נכנס למכון וראקרוסנו, שם סיים ארבע שנות לימודי תיכון.
בסוף 1905, בגיל שש עשרה, עזב את המכון והחל לעבוד כמנהל חשבונות בחברת בגדים מסחרית, שם שהה עד 1912.
רואיס קורטינס נלחם לצד הפלג 'החוקתי' בראשות ונוסטיאנו קאראנסה במהלך המהפכה המקסיקנית.
בשנת 1926 הוענק לו עיטור "ותיק המהפכה, דרג התקופה השנייה: שנים 1913-1916".
רואיס קורטינס היה מעורב בממשלותיהם של הנשיאים לאסרו קארדנאס (1934-1940) ומנואל אבילה קמאצ'ו (1940-1946).
הוא כיהן בתפקיד מושל מדינת וראקרוס ומאוחר יותר מזכיר הפנים תחת הנשיא מיגל אלמאן ולדס (1946-1952), שקבע אותו ליורשו.
בין השנים 1952–1958 כיהן בתפקיד נשיא מקסיקו.
במהלך ממשלתו הוא החל תפנית למודרניזציה וננקטו צעדים לרפורמה בחקלאות, הוא הפקיע אחוזות גדולות זרות בצפון הארץ וקבע מחירי ערבות לגידולים, התעשייה קודמה, הוא הקים את תוכנית פיתוח ימי, שנקראה מארצ'ה מאר (Marcha Mar); וועדת החשמל הפדרלית העניקה את שירותיה ליותר משש מאות יישובים.
רואיס קורטינס הקים את הבונוס לעובדי ציבור בשנת 1954; ונתן זכויות אזרח מלאות לנשים.
בסיום נשיאותו הוחלף באדולפו לופס מטאוס.
קורטינס רואיס התחתן ב-31 בדצמבר 1915 עם לוסיה קרילו גוטיירס.
הם היו הורים לשלושה ילדים: מריה כריסטינה, לוסיה ואדולפו.
הם התגרשו בשנת 1935. בתחילת 1941 התחתן בשנית עם מריה איזגווייר.
בשנת 1953 נולדה בתו פלור.
רואיס קורטינס פרש מהפוליטיקה לאחר מות בנו בשנת 1962. אדולפו רואיס קורטינס נפטר בווראקרוס ב-3 בדצמבר 1973. כהונתו של הנשיא רואיס קורטינס התאפיינה בצנע.
הוא לא השתמש במכוניות רשמיות, הוא העדיף להסיע את עצמו מהבית לעבודה.
הוא לא העדיף אף אחד מחבריו וגם לא היה מיליארדר כשעזב את הנשיאות, זאת בשונה מקודמו, מיגל אלמאן ולדס, שאגר הון עתק דרך הונאות ושחיתות שלטונית בתקופת כהונתו.
אדום הוא שמו של אלבום הבכורה של הזמרת איגי וקסמן אשר יצא בשנת 1995, בחברת התקליטים הד ארצי.
מרבית השירים נכתבו על ידי וקסמן עצמה בשיתוף עם אמנים כמו חמי רודנר (שהיה אחראי על הפקת האלבום) ואהד פישוף ללחנים של שרון הולצמן ורם אוריון.
הסינגל הראשון מהאלבום "תישא אותי לאישה" עורר עניין רב כמו גם מרבית השירים האחרים באלבום בדגש על: "אין לי מה לומר לך" "אדום" ו"מאוד פרוע".
ביולי 2015 חגגה וקסמן 20 שנים לציון יציאתו של האלבום "אדום" בהופעה במועדון הבארבי, ואף הוציאה סינגל בשם "אורות וצללים" לכבוד המאורע.
אדומי-חזה אוסטרליים או חטפיות אוסטרליות (שם מדעי: Petroicidae) היא משפחה של ציפורי שיר, האנדמיים לאוסטרליה, גינאה החדשה ואיי האוקיינוס השקט.
הם אינם בהכרח בעלי חזה אדום, אלא מזכירים את המין אדום-החזה ממשפחת החטפיתיים והם קרובי משפחה שלה.
מראם דומה לחטפיות בעלות ראש גדול, מקור דק ועיניים בולטות ושחורות.
חלקם חיים על העצים, ואחרים מעדיפים לשוטט על הקרקע.
הם חיים ביערות, יערות גשם, אזורי סלעים והרים וגם בחוף הים או בביצות מנגרובים.
כמו החטפיות האמיתיות הם ניזונים מחרקים וכמה מינים ניזונים גם מאגוזים.
הם שולפים את החרקים מסדקים בעצים.
ציפורים אלה חיות בעיקר בזוגות או במשפחות קטנות העוזרות לגדל יחד את הגוזלים.
סוג Petroica - בו המין שחור-חזה
אדולפו פרס אסקיבל (בספרדית: Adolfo Pérez Esquivel; נולד ב-26 בנובמבר 1931) הוא פעיל חברתי ואמן ארגנטינאי.
זכה בפרס נובל לשלום לאור התנגדותו למשטר הצבאי בארגנטינה.
אסקיבל נולד בבואנוס איירס בשנת 1931 לדייג שהיגר מגליסיה שבספרד.
אמו נפטרה כשהיה בן שלוש, ולמרות עוניו למד בבית הספר לאמנויות יפות של מנואל בלגרנו ובאוניברסיטה הלאומית בלה פלאטה, שם הוכשר כצייר ופסל.
בסופו של דבר הגיע אסקיבל למשרת פרופסור ולימד במסגרות שונות.
בין השאר אסקיבל לימד קבוצות של נוצרים פציפיסטים ובשנת 1974 עזב את ההוראה על מנת לעסוק בעזרה לעניים באמריקה הלטינית.
לאחר ההפיכה הצבאית ב-1976 ועלייתו לשלטון של חורחה רפאל וידלה החל אסקיבל לקשר בין ארגונים לזכויות אדם במדינה.
בנוסף על כך, אסקיבל הקים ארגונים לתמיכה במשפחות הרוגי המלחמה המלוכלכת ותמך בארגון אמהות פלאסה דה מאז'ו.
בשנת 1977 הוא נאסר העל ידי המשטרה הפדרלית ועונה ללא משפט למשך 14 חודשים.
ב-10 בדצמבר 1980 קיבל פרס נובל לשלום.
הוא תרם את כספי הפרס לצדקה.
הוא מונה לפרופסור ללימודי שלום וזכויות אדם באוניברסיטת בואנוס איירס בשנת 1998. בזמן 2011 הביע אסקיבל התנגדות עזה למעורבות האירופית במלחמת האזרחים בלוב והזהיר מפני התערבות במלחמת האזרחים בסוריה.
ביוני 2017 התבטא בעד שלטונו ניקולאס מדורו בוונצואלה וטען כי ונצואלה "עוברת ניסיון הפיכה בתזמור ארצות הברית".
"אדום עולה עולה"האדום עולה עולה ופורש כנפיים,
האדום עולה עולה, רובי בשמיים,
"אדום עולה עולה" הוא שיר אליפות של מועדון הכדורגל הפועל חיפה.
השיר נכתב על ידי אהוד מנור לרגל זכייתה של חיפה באליפות המדינה לעונת 1998/1999, הולחן ובוצע על ידי אבי פרץ ועובד על ידי פרץ וקובי אשרת.
בעונת 1998/1999 זכתה הפועל חיפה באליפות הראשונה והיחידה בתולדותיה.
לרגל הזכייה באליפות, כתב אהוד מנור את שיר האליפות "אדום עולה עולה".
השיר הולחן ובוצע על ידי אבי פרץ והושמע בהשמעת בכורה ברדיו ב-8 במאי 1999 במסגרת התוכנית "שירים ושערים" ברשת ב', מיד לאחר שחיפה זכתה בפועל באליפות, כשגברה על יריבתה לצמרת הטבלה מכבי תל אביב.
השיר מורכב משני בתים המורכבים מארבע שורות מחורזות בתוכן, מפזמון חוזר ומקטע שירה ששגור בפי אוהדי הקבוצה - "כולם יודעים שחיפה אדומה".
בנמל ובכרמל חיפה היא של הפועל").
הפזמון גם הוא מורכב משיר אוהדים - "אדום עולה עולה", וזהו גם שמו של השיר.
לאחר מכן מתואר הצבע האדום כפורש כנפיים וכממריא אל על, ובעלי הקבוצה, רובי שפירא כמי שנמצא "בשמיים", סלנג שנועד לתאר את אושרו הרב והתרוממות הרוח שחווה.
אלא ששנתיים מאוחר יותר נקלע שפירא לקשיים כלכליים והתאבד, והביטוי הפך מציאותי וקיבל ממד מקברי וטרגי.
לימים סיפר מנהל הקבוצה דאז, אפרים גבאי, כי הציע לשפירא לשנות את השורה משום שלטענתו הדו-משמעות לא נשמעה טוב, אך שפירא הגיב בביטול.
בתום עונת המשחקים פורסם קליפ לשיר שבו נראים שחקני הקבוצה, הישראלים והזרים, לומדים את מילות השיר בהדרכת מאמנם אלי גוטמן, ומיד לאחר מכן מבצעים אותו במקומות שונים - במגרש האימונים של הקבוצה ובאתרים שונים ברחבי חיפה.
את קטע הביניים הלקוח מתוך שיר האוהדים מבצעים בקליפ שפירא וראש עיריית חיפה עמרם מצנע.
בקליפ משתתפת גם אוהדת הקבוצה, השחקנית אורלי ויינרמן.
מילות השיר הוטבעו על ספל ממותג ועל מרצ'נדייז נוספים ששווקו בתקופה הסמוכה לזכייה באליפות.
במצעד שירי האליפות שערכו מספר אתרי ספורט ישראליים בעשורים הראשונים לשנות האלפיים הוזכר השיר בין שירי האליפות המוצלחים והיפים בכל הזמנים, ובחלקם אף דורג בחמישייה הראשונה.
לאחר התאבדותו של שפירא נרכש המועדון על ידי איש העסקים יואב כץ.
אוהדי הקבוצה, שלא היו מרוצים מהמדיניות שהנהיג כץ, מחו נגדו ולבסוף אף הקימו קבוצת אוהדים הנושאת את שמו של שפירא - הפועל רובי שפירא חיפה.
הקבוצה נתמכה על ידי בני משפחת שפירא, עובדה שעוררה מתיחות בין כץ למשפחת שפירא.
בשל כך, מיעט המועדון להשמיע במשחקי הקבוצה ובאירועים נוספים את שירי האליפות שבהם מוזכרים שמו של שפירא ופועלו - "אדום עולה עולה" ו"אדום זה הצבע שלי", שיר אליפות נוסף בביצוע הזמרת חיה ארד.
"אדומה שלי" הוא שיר אליפות של מועדון הכדורגל הפועל תל אביב לרגל זכייתה של הקבוצה בדאבל 1999/2000. את הלחן כתב מיכה שטרית ואת המילים חיבר אריק איינשטיין, שגם ביצע את השיר.
איינשטיין היה ידוע כאוהד הקבוצה.
השיר מורכב מארבעה בתים מחורזים: הבית הראשון מתאר באופן חיובי את הערים פתח תקווה, חיפה וירושלים, השני את אהבתו של המחבר לקבוצה, ובשני הבתים האחרים מתוארת הזכייה בדאבל.
אף התאריך שבו הבטיחה הפועל את הזכייה באליפות (13 במאי) מצוין בשיר.
"אדומה שלי"השנה היא שנת אלפיים,
בתחרות שירי הספורט האהובים בכל הזמנים שערך ערוץ הספורט, זכה השיר במקום ה־11.
אדום החזה היפני (שם מדעי: Larvivora akahige, לשעבר Erithacus akahige) היא ציפור שיר קטנה במשפחת החטפיתיים.
הציפור נפוצה בדרום איי קוריל וסחלין וברחבי יפן.
השם "אדום־חזה יפני" משמש לעיתים גם למין זנבן אדום-מקור (Leiothrix lutea).
השם הספציפי Akahige הוא, באופן מבלבל, השם הנפוץ של קרובו אדום-חזה ריוקיו ביפנית.
בעבר נכלל אדום־החזה היפני בסוג אדום-החזה, יחד עם אדום-חזה ריוקיו ואדום-החזה.
מחקר פילוגנטי מולקולרי מ–2006 מצא ששני המינים המזרח-אסייתיים דומים יותר לזמיר סיבירי כחול (Luscinia cyane), מאשר לאדום-החזה.
ב-2010 מחקר אישר תוצאה זו ומצא גם כי הסוג "זמיר" אינו מונופילטי, ועל כן הם הועברו לסוג Larvivora, המכיל את אדום-החזה היפני, אדום-חזה ריוקיו, זמיר סיבירי כחול, ועוד מספר מינים שהוצבו בעבר בסוג זמיר.
אדומה אש הוא סרט הנפשה ממוחשבת אמריקאי מסוגת קומדיה, שהופק על ידי אולפני האנימציה פיקסאר ווולט דיסני.
הסרט נכתב ובוים על ידי דומי שי והופק על ידי לינדזי קולינס.
הסרט יצא לשירות הסטרימינג דיסני+ בארצות הברית ב-11 במרץ 2022.
בשנת 2002 בטורונטו, מיילין "מיי" לי בת ה-13 חיה עם הוריה, מינג וג'ין, מסייעת בטיפול במקדש המשפחתי המוקדש לאביה הקדמונית סאן יי, ומשתדלת לשמח את אמה.
היא מסתירה את תחומי העניין האישיים שלה ממינג, כמו העובדה שהיא וחברותיה, מיריאם, פרייה, ואבי, מעריצות את להקת הבנים 4*Town.
לילה אחד, מינג, שהיא קפדנית ומגוננת יתר על המידה, מגלה את הרגשות של מיי כלפי דבון, עובד חנות נוחות בן 17, ובטעות משפילה את מיי בפומבי.
באותו לילה, מיי חולמת סיוט מוחשי הכולל פנדות אדומות.
כשהיא מתעוררת בבוקר למחרת, היא מגלה שהיא הפכה לפנדה אדומה ענקית.
היא מסתתרת מהוריה ומגלה שהיא משנה צורה רק כשהיא במצב רגשי גבוה.
כשהיא חוזרת לצורתה האנושית, שיערה נשאר אדום, ולכן היא הולכת לבית הספר עם כובע גרב.
בתחילה, מינג חושבת שמיי חווה את המחזור הראשון שלה, אך מגלה את האמת כשהיא מתעמתת עם שומר בית הספר, מה שגורם למיי להשתנות שוב מבושה ולרוץ הביתה בפאניקה ודמעות.
מינג וג'ין מסבירים שמכיוון שסאן יי קיבלה את היכולת הזו כדי להגן על בנותיה ועל כפרה בזמן מלחמה, כל צאצאיותיה ירשו גם הן את הכוח הזה.
בעידן המודרני, זה הפך לבעייתי ומסוכן, ולכן יש לאטום את רוח הפנדה האדומה בתליון באמצעות טקס שייערך בליל ליקוי ירח, שיחול בעוד חודש.
חברותיה של מיי מגלות את סודה, אך מתחברות לצד הזה שלה; מיי מגלה שהתרכזות בהן מאפשרת לה לשלוט בשינויים שלה.
מינג מאפשרת למיי לחזור לשגרה, אך מסרבת לאפשר לה ללכת להופעה הקרובה של 4*Town.
במקום זאת, הבנות מגייסות בסתר כסף לכרטיסים בבית הספר על ידי ניצול הפופולריות של מיי כפנדה האדומה, תוך שהן משקרות למינג על הזמן שלה.
כדי לגייס את 100 הדולרים האחרונים, מיי מסכימה ללכת למסיבת יום הולדת של ה בריון טיילר כפנדה האדומה.
לפני שמיי עוזבת, סבתה ודודותיה מגיעות כדי לעזור בהכנות לטקס של מיי.
במסיבה, מיי מגלה באכזבה שההופעה מתקיימת באותו ערב של הטקס שלה.
בזעמה, היא תוקפת את טיילר כשהוא מעליב את משפחתה, ומפחידה את שאר הילדים.
מינג מגלה את פעולותיה של מיי ומאשימה את חברותיה בכל המתרחש.
מיי אינה מגנה על חברותיה כדי לשמור על האישור של מינג.
בזמן שמיי מנקה, ג'ין מוצא סרטונים שהקליטה של עצמה כפנדה האדומה עם חברותיה ומספר לה שאין לה מה להתבייש בצד הזה שלה, אלא לחבק אותו.
במהלך הטקס, כשהפנדה האדומה של מיי עומדת להיאטם, היא מחליטה לשמור על כוחותיה ובורחת לטקס ההופעה ב"סקיי דום"; במהלך בריחתה היא שוברת את התליון של מינג, מה שמשחרר גם את הפנדה האדומה שלה.
בהופעה, מיי מתפייסת עם חברותיה ועם טיילר.
עם זאת, מינג, בפנדה האדומה שלה שהפכה למפלצת בגודל עצום, פורצת להופעה במטרה להחזיר את מיי בכוח.
מיי ומינג מתווכחות על עצמאותה של מיי.
במהלך הקרב, מיי בטעות מפילה את אמה מחוסר הכרה.
סבתה ודודותיה שוברות את התליונים שלהן כדי להחזיר את צורות הפנדות שלהן ולעזור לגרור את מינג אל מעגל הטקס החדש.
חברותיה של מיי ולהקת 4*Town מצטרפים בשירה כדי להשלים את הטקס, ושולחים את מיי, מינג ושאר הנשים למישור האסטרלי.
מיי מתפייסת עם אמה ועוזרת לה לשקם את הקשר שלה עם אמה שלה, שמינג פצעה בכעסה בעבר.
שאר הנשים כולאות את צורת הפנדה שלהן בתליונים חדשים; אך מיי בוחרת לשמור על שלה, ומינג מקבלת את הבחירה שלה למצוא את דרכה בעצמה.
בשנת 2003 משפחת לי מגייסת כסף לתיקון הנזקים ב"סקיי דום", ומערכת היחסים של מיי ומינג משתפרת.
מיי מאזנת בין חובותיה במקדש המשפחתי (שם צורת הפנדה האדומה שלה הפכה לאטרקציה) לבין הזמן עם חברותיה ועם טיילר.
הדיבוב העברי בוים על ידי ענת ניב, והופק על ידי עמי אופיר והדס מוזס באולפני דאבי דאב.
ב-8 במאי 2018 דווח כי הבמאית דומי שי, שכתבה וביימה את הסרט הקצר של פיקסאר "באו" באותה שנה, עומדת לכתוב ולביים סרט עלילתי באורך מלא, מה שהופך אותה לאישה הראשונה שתביים סרט של פיקסאר.
ב-26 בנובמבר 2018, שי אישרה שהיא עובדת על סרט.
שי גם אמרה כי הסרט נמצא בשלבי פיתוח מוקדמים, והיא עדיין עובדת על עלילת הסרט, וש"[היא] ממש מתרגשת לשחק בפורמט הסרט החדש הזה בן 90 הדקות".
ב-1 בינואר 2019, שי אמרה כי היא מתכננת שהסרט יהיה "מבדר ורגשי".
ב-9 בדצמבר 2020 הוכרז על סרטה של שי עם הכותרת "Turning Red" ("אדומה אש") יחד עם תקציר העלילה.
אירועי הסרט אמורים להתרחש בטורונטו, קנדה, בתחילת שנות האלפיים, כפי שצוין באמצעות רמזים מושתלים בטריילר הראשוני, וכן על פי מידע שגילה אחד ממעצבי ההפקה כבר בפברואר 2021.
"אדומה אש" יצאה לאקרנים בארצות הברית ב-11 במרץ 2022 בהפצת אולפני הקולנוע של וולט דיסני.
ב-17 ביוני 2021, גורם בפיקסאר אישר שהסרט יקבל גם הפצה דיגיטלית, לאחר שגם "נשמה" (2020) ו"לוקה" (2021) קיבלו מהדורות דיגיטליות בדיסני+ בעקבות מגפת הקורונה.
אולם ב-7 בינואר 2022, נחשף כי הסרט יקבל הפצה דיגיטלית בלבד עקב האומיקרון ויהפוך לסרט השלישי של פיקסאר שיופץ בלעדית בדיסני+.
בישראל ובעוד מדינות שבהן דיסני+ לא זמין, הסרט יופץ בבתי הקולנוע.
פרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהפרס סטלייטהסרט הטוב ביותר - אנימציה או מדיה מעורבתאדומה אש
"אדום, לבן וכחול מלכותי" הוא סרט קומדיה רומנטית להט"בית המבוסס על מאת , והוא יצא לאקרנים בפריים וידאו ב-11 באוגוסט 2023.
את הסרט ביים המחזאי זוכה פרסי הטוני , ומככבים בו ניקולס גאליצין וטיילור זקהאר פרז בתפקידים הראשיים.
ב-9 במאי 2024 הוכרז באופן רשמי כי סרט ההמשך נמצא בפיתוח.
עלילת הסרט סובבת סביב מערכת היחסים הרומנטית שמתפתחת בין אלכס, בנה של נשיאת ארצות הברית (טיילור זקהאר פרז) להנרי, נסיך הכתר הבריטי (ניקולס גאליצין), שניהלו סכסוך ממושך.
במהלך ביקור בבריטניה לרגל חתונה מלכותית, אלכס מתעמת עם הנסיך הנרי, אחיו של החתן.
המריבה בין אלכס והנסיך הנרי הופכת לאייטם בצהובונים, שעלולה לגרום לקרע ביחסי ארצות הברית–הממלכה המאוחדת ולסכן את קמפיין הבחירות של אמו של אלכס.
כדי להתמודד עם המצב, אלכס והנרי נאלצים להעמיד פנים שהם חברים, אבל החברות המזויפת שלהם מתפתחת לרומן אמיתי.
נקיה מקוקאין כבר מספר שנים
את הסרט ביים המחזאי עטור פרסי הטוני מתיו לופז, וזהו סרט הקולנוע הראשון שלו.
לופז גילה את הספר לאחר שהסוכן שלו הציע לו לעבד אותו למחזמר, אך לופז החליט שהוא חייב להפוך אותו לסרט וביקש להיות הבמאי.
טד מלואר כתב טיוטה מוקדמת של התסריט, ומתיו לופז עיבד את הרומן של מקוויסטון לסרט.
גרג ברלנטי ושרה שכטר מברלנטי הפקות הפיקו את הסרט, ומייקל מקגראת', מתיו לופז וקייסי מקוויסטון הם המפיקים בפועל.
ביוני 2022 פורסם כי טיילור זקהאר פרז וניקולס גאליצין לוהקו לתפקידים הראשיים בסרט.
פרז חיכה חמישה חודשים בין האודישן הראשון לשני, אך לאחר שיחה עם המפיקה שרה שכטר והבמאי-תסריטאי מתיו לופז, הוא קיבל את התפקיד תוך כמה ימים.
גם קליפטון קולינס ג'וניור, סטיבן פריי, שרה שהי, רייצ'ל הילסון, אלי באמבר, אניש שת', פולו מורין, אחמד אלחאג' ואקשיי קאנה לוהקו לסרט.
ההפקה של הסרט נעשתה בבריטניה.
ב-4 ביולי 2023 פריים וידאו פרסמו את הטיזרים הראשונים של הסרט.
הסרט הופץ ב-11 באוגוסט באמזון פריים וידאו בלמעלה מ-240 מדינות ברחבי העולם.
פרסתאריך טקסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה14 במרץ 2024הסרט הטוב ביותר - סטרימינג או טלוויזיה"אדום, לבן וכחול מלכותי"פרס אמי אמנותי לבידור בפריים טיים7-8 בספטמבר 2024סרט הטלוויזיה הטוב ביותר
ב-9 במאי 2024, במהלך פגישת שאלות תשובות בין צוות השחקנים ויוצרי הסרט שהתקיימה לאחר הקרנה חגיגית של הסרט, במאי הסרט מת'יו לופז, הכריז על סרט המשך.
כותבת הספר והתסריטאית הכריזה שהיא כותבת יחד עם לופז את התסריט.
אדום-חזה של האי הצפוני (שם מדעי: Petroica longipes) הוא מין של ציפור שיר מהמשפחה אדומי-חזה אוסטרליים האנדמית לניו זילנד.
מין זה הוא קרובו לסוג של שחור-החזה הנדיר.
בעבר הוא היה קשור יחדיו עם המין אדום-חזה של האי הדרומי (Petroica australis) לאותו המין, אך בדיקות מורפולוגיות הפרידו אותם למינים נפרדים.
בעבר אוכלוסייתו הייתה רחבה מאוד לאורך האי הצפוני של ניו זילנד ולמרות שאיננו מצוי בסכנה האוכלוסיות שלו מצויות בירידה בטבע.
אדום-חזה זה מגיע לאורך של 18 ס"מ ולמשקל של 26 עד 35 גרם.
הוא בעל נוצות אפורות כהות עד-שחורות לאורך הגוף, כשהבטן יותר אפורה בהירה עם כתם לבן לאורכה והוא בעל פסים בהירים על חלקו העליון.
הוא בעל דו-צורתיות זוויגית והזכרים בעלי נוצות כהות מעט יותר משל הנקבות והם מעט גדולים יותר מהם.
התפוצה שלו היא מחבל אוקלנד ודרומה עד ולינגטון והוא נפוץ גם באיים קטנים כמו מוקויה , אי המחסום הקטן והאי קפיטי .
לרוב הוא חי סביב חורשי אשור דרומי ועצי Podocarpus על קרקע היערות.
זהו מין שוכן קרקע החי בקבוצות קטנות המתהלכות על קרקע היער בחיפוש מזון.
חלק מהפרטים מחפשים באופן פעיל טרף בין העלים והצמחייה או גזעי העצים, בעוד אחרים אורבים בהתמנה לטרף מתאים.
הם אוכלים חסרי חוליות שונים ביניהם ציקדות, חגבי ווטה, שלשולים, חלזונות, עכבישים ופירות.
אדום-החזה מאחסן מזון שופע במזווים והוא מסתיר אותם מבני זוגו, כאשר בני הזוג גונבים באופן פעיל מבני זוגם.
"אדום" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית איגי וקסמן.
הוא יצא לאור במאי 1995, על ידי חברת התקליטים הד ארצי, כסינגל מתוך האלבום אדום (1995).
את השיר כתבה וקסמן ללחן של שרון הולצמן והפקה של חמי רודנר, שהיה אחראי על הפקת שאר השירים באלבום.
השיר הגיע למקום ה-25 במצעד העברי השבועי של רשת ג'.
השיר נכתב על ידי איגי וקסמן, הולחן על ידי שרון הולצמן והופק על ידי חמי רודנר.
הוא הופץ כשיר הנושא הרשמי מתוך האלבום, אדום.
"אדום" נחשב לאחד משיריה הידועים ביותר של וקסמן.
בכתבה שפורסמה ב-ynet במלוא 20 שנים לאלבום, נכתב כי השיר: .
שלושה עשורים לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-340 אלף השמעות.
במרוצת השנים הוקלט ובוצע "אדום" בידי אמנים שונים:
בשנת 2009 המוזיקאי אורי מרק ביצע את "אדום" ביחד עם וקסמן.
בינואר 2022 ביצע המוזיקאי חמי רודנר את אדום" ביחד עם וקסמן.
באפריל 2022 ביצעה הזמרת ליאת בלסקי את "אדום" בליווי להקה.
במאי 2022 ביצעה הלהקה איפה הילד?
את "אדום" ביחד עם וקסמן.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולםמאי 1995תקליטורהד ארצי
אדום ירוק הייתה תוכנית טלוויזיה ישראלית לזהירות בדרכים אשר שודרה בטלוויזיה החינוכית בין השנים 1997–2001. ברצועת הילדים "החופש הגדול" פרקי העונה הראשונה הוצגו כחידה.
ברצועת השידורים ששודרה בחנוכה הסדרה הוצגה כפינת חידות, שבהם הקהל היה צריך לענות נכון.
בהמשך החידה והפתרון הוצגו יחד.
בתחילת שנות ה-2000 פרקי העונה הראשונה דובבו לערבית ושודרו ברצועת שידורי הילדים בערבית בימי שישי בבוקר ב"חינוכית 1".
מספר הפרק(בעונה)שם הפרקשפהתאריך שידור בכורה 1מחזירי אורעברית20012משמרות הבטיחותעברית20013רולר ביידסעברית20014קורקינטעברית20015הרכבתעברית2001
אדולפס רמאנאוסקאס (בליטאית: Adolfas Ramanauskas-Vanagas 6 במרץ 1918 - 29 בנובמבר 1957) היה פרטיזן ליטאי ממנהיגי ההתנגדות הליטאית לברית המועצות.
רמאנאוסקאס שמיש כמורה תחת הממשל הנאצי.
הוא הצטרף להתנגדות האנטי-סובייטית לאחר שחויב על ידי הנ.ק.ו.ד.
לרגל אחרי תלמידיו, ובסופו של דבר קודם ממפקד מחלקה ליושב ראש איגוד לוחמי החירות הליטאים .
הוא נעצר, עונה באכזריות, ולבסוף הוצא להורג.
רמנווסקאס נותר דמות שנויה במחלוקת בשל שיתוף הפעולה שלו עם הנאצים בתקופת השואה, ונגד האנדרטאות לזכרו הפגינו מרכז שמעון ויזנטל, הקונגרס היהודי העולמי והסוכנות היהודית.
רמאנאוסקאס התגורר ליד דרוסקינינקאי ושימש כמורה.
הוא השתתף במרד יוני האנטי-סובייטי בתחילת מבצע ברברוסה ביוני 1941. במהלך הכיבוש הגרמני של ליטא במלחמת העולם השנייה, התגורר רמאנאוסקאס באליטא ולימד מתמטיקה, ליטאית וחינוך גופני בסמינר למורים בעיר.
ניצחונו של הצבא האדום על הורמאכט הוביל לכיבוש מחדש של ליטא ולגירושים ההמוניים, הרג ודיכוי של שלטונות ברית המועצות כלפי תושבי ליטא.
בתחילת 1945 הצטרף רמאנאוסקאס לפרטיזנים הליטאים שניהלו מלחמת גרילה נגד הכובשים הסובייטים.
הוא אימץ את שם העט Vanagas ("נץ") והצטרף לפרטיזנים בדרום ליטא (סובאלקיה ודזוקיה).
רמאנאוסקאס הצטרף למחלקת פרטיזנים שפעלה בסביבות נמונאיטיס ונבחר מיד למפקדה.
הוא ארגן את הפרטיזנים לפלוגה בת 140 איש במרקינה.
בשלבים הראשונים של ההתנגדות היו קרבות בינה לנ.ק.ו.ד.
שניים מהקרבות היו ביער ורצ'יוס בין לדאוגאי ב-14 וב-23 ביוני 1945. במהלך הקרב נהרגו 30–47 פרטיזנים ו-6–14 נלקחו בשבי.