tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כלומר - מקורות הדת, עליהם מבוססת המסורת האסלאמית, מקבלים פרשנות רק על ידי גברים מוסלמים, שלפיה נקבעים אמות מידה, חוקים והנחיות התנהגות במרחב הציבורי והפרטי.
גברים אלה מבקשים לשמור על ההגדרות הקיימות של מעמד האישה המוסלמית, וככל הנראה זו הסיבה לכך שנשים מוסלמיות, אשר חיו בתנאי שעבוד פיזי ורגשי במשך מאות שנים, קיבלו את המצב כעובדה מוגמרת וכמצב טבעי.
מעמד האישה בחצי האי ערב בתקופת הג'אהליה
החברה בתקופת הג'אהליה (קדם-אסלאם) הייתה חברה שבטית שרוב אמונותיה היו פגניות.
מעמדן של הנשים היה נמוך.
הן היו תלויות לחלוטין בגברים והיוו מעמסה כלכלית על בני משפחתן שפרנסו אותן.
לעיתים, במקרים של ריבוי לידת נקבות, קברו אותן בעודן בחיים.
בתקופה זו היו מקובלים נישואים בתוך מסגרת המשפחה ואף אב עם בתו.
למרות האמור יש הטוענים שהתקופה הטרום איסלמית הטיבה עם הנשים משום שהיו יותר משוחררות, והיו חופשיות ללכת ולבוא כרצונן ומשוררים שרו להן שירי אהבה.
בתקופה זו אין אזכורים לנראות ולאקטיביזם של נשים במרחב הציבורי.
האישה הייתה פסיבית וחסרת זכויות לחלוטין.
מעמדה של האישה המוסלמית עם עליית האסלאם בחצי האי ערב
עם עליית האסלאם בחצי האי ערב השתנה מעמד האישה לטובה.
הקוראן העניק לאישה זכויות שלא היו לה בעבר בנישואין, בגירושין, בירושה ועוד.
הוא אפשר לנשים לנהל את רכושן ואת כספן.
על פי הקוראן נשים יכולות להיות פוסקות הלכה.
הקוראן אמנם בא לקדם את זכויות הנשים, אולם אין שוויון לעומת הגברים: גבר יכול להתחתן עם ארבע נשים, ואישה יכולה להתחתן רק עם גבר אחד.
עדות אישה חלשה מעדות גבר.
הקוראן מרשה חופש פעולה לנשים, אולם מנחה אותן להתלבש בצניעות כדי שלא לפתות גברים.
אין הקוראן מנחה על שימוש באמצעי לבוש והסתרה כאלו הקיימים היום.
החברה המוסלמית בהנהגת חכמי הדת צמצמה עם הזמן את זכויות הנשים והמרחב הציבורי האסלאמי הפך לפטריארכלי, מרחב בו כמעט שאין מקום לזכויות נשים.
כיום מדינות מוסלמיות רבות מעניקות זכויות מסוימות לנשים, עם סייגים והגבלות.
בקוראן יש אזכורים לנראות נשית במרחב הציבורי, כגון נשותיו של מוחמד.
נשים מוזכרות גם בסביבת חצרות הסולטנים בימי הח'ליפים ובתקופת האימפריה העות'מאנית.
נשים אלו בחרו להשפיע באופנים שונים: חלקן מאחורי הקלעים, חלקן באמצעות קשרי משפחה (אם, סבתא) וחלקן הקטן בחזית העשייה כגון שג'ר א-דור ששלטה על מצרים המוסלמית.
מעמד האישה הערבית במרחב הציבורי בישראל
חלקן של נשים ערביות באוכלוסייה הערבית בישראל שווה בערך לחלקם של הגברים, לדוגמה חלקן בשנת 2011 על פי הלמ"ס היה 50.6 אחוז.
עם זאת מעמדן של הנשים הערביות בישראל אינו שווה למעמד הגברים, וזה מתבטא בכל תחומי החיים: בהשכלה, בתעסוקה, בפוליטיקה וכן ביכולת התנועה והנראות במרחב הציבורי.
הדבר נכון במיוחד בחברה המוסלמית המהווה את רוב אוכלוסיית הערבים בישראל.
לפי שנתון החברה הערבית בישראל 2023, 83.3% מאזרחי ישראל הערבים הם מוסלמים.
בשנת 2021 אחוז בעלי השכלה אקדמית בקרב היהודים והאחרים היה כמעט כפול מהאחוז בקרב הערבים (37% לעומת 17%, בהתאמה).
אחוז הנשים הערביות בעלות השכלה אקדמית גבוה משמעותית מהאחוז בקרב הגברים הערבים (20.3% לעומת 9.8%, בהתאמה).
החברה הערבית בישראל מאופיינת כחברה מסורתית על פי היבטים שונים: תפיסות מסורתיות על תפקידה של האישה, רמה נמוכה יחסית של ידע מודרני וטכנולוגיה, ודתיות.
במחקרים של ערן ישיב, ניצה קלינר קסיר וסאמי מיעארי נמצא כי להיבטים אלו השפעה על ההשתלבות המוגבלת של הנשים הערביות בשוק העבודה שמתבטאת בשיעור תעסוקה נמוך.
בעשורים האחרונים תרמו הנשים הערביות להפנמה בתודעה הציבורית לשינוי הנדרש בנראות הנשים במרחב הציבורי, במטרה להביא לשינוי תוך מעבר מסגנון חיים מסורתי לסגנון חיים מודרני.
התרומה נעשתה על ידי רכישת השכלה, השתלבות בעבודה ומילוי חובותיהן האזרחיות בתחום ההשתתפות הפוליטית.
מחקר של פייסל עזאיזה, ח'אולה אבו בכר ואחרים, מצביע על כך ששינויים אלה לא היו מנוף ליצירת שוויון בין נשים וגברים בחברה הערבית בישראל.
על פי מחקרם, רכישת ההשכלה והשתלבות בתעסוקה אינן תנאים מספיקים על מנת לחולל שינוי במעמד הנשים לעומת הגברים בחברה הערבית.
עם זאת, לטענת החוקרים זהו השלב הראשון בשינוי, והוא עשוי לפגוע במעמד כוהני הדת, אשר משקיעים מאמצים רבים למנוע שינוי במעמד האישה בחברה הערבית.
מעמד האישה בתאילנד כולל את תפיסתה של האישה בחברה התאילנדית בקרב נשים וגברים, יכולת ההשפעה שלהן, במסגרות התעסוקה, היצירה, המדיניות הציבורית והפוליטיקה.
הנשים בתאילנד היו בין הנשים הראשונות באסיה שקבלו את זכות ההצבעה בשנת 1932. אף על פי שהן בתת-ייצוג בפוליטיקה התאילנדית, בשנת 2011 נבחרה יינגלאק צ'ינוואט לראשות ממשלת תאילנד עד שנת 2014. תפקידיו של נשים בפיתוח הלאומי של תאילנד עדיין לא ממוסד באופן מלא.
גורמים המשפיעים על השתתפותן של נשים בתחום החברתי-כלכלי כוללים "מודעות מגדרית מספקת בתהליך המדיניות ותכנון" וסטריאוטיפים חברתיים.
למרות היעדר מגבלות משפטיות על נשים המשתתפות בזירה הפוליטית של תאילנד, הגורמים שמנעו את עלייתן של נשים בפעילות פוליטית כוללים חסמים מבניים, מכשולים תרבותיים, הישגים חינוכיים נמוכים, מעמד סוציו-אקונומי נמוך ובעיות חלוקת הכוח עם המין השני.
רק ב-5 ביוני 1949 הפכה לראשונה אישה בתאילנד לחברה בבית הנבחרים של האספה הלאומית של ממלכת תאילנד.
בתחום היזמות, האוכלוסייה הנשית של תאילנד מרכיבה כ-47% מכוח העבודה במדינה, מה שהופך את האחוז הגבוה ביותר של נשים עובדות באזור אסיה-פסיפיק.
עם זאת, נשים אלה חוות גם אפליה ואי שוויון מגדרי ביחס לשכר משום שהן מועסקות לרוב בעבדות בשכר נמוך.
ביחס לרווחתן של נשים, חלק מהנשים בתאילנד נוטות להפוך לקורבנות אונס בנישואים, סחר בבני אדם, זנות, וצורות אחרות של התעללות ופשעי מין על ידי המקומיים.
לדברי המשרד הלאומי לסטטיסטיקה של תאילנד, נשים תאילנדיות נישאות בגיל מוקדם יותר מגברים, וכי 24% ממשקי הבית בתאילנד מזהים את הנשים כראש משק הבית.
בשנת 2007, הניו יורק טיימס דיווח כי לאחר מלחמת וייטנאם, תאילנד הפכה ליעד תיירות "מנוחה ובילוי" ומין לגברים זרים, וכתוצאה מכך חלקם נישאים לנשים תאילנדיות.
בין אלה שמיסדו נישואים כאלה הם גברים מאירופה וארצות הברית המחפשים חברותא והקלה כלכלית, במיוחד בתקופת הפנסיה.
נשים תאילנדיות לעומת זאת, נכנסות לנישואין מסוג זה כדי לגאול את עצמן מהחיים הקודמים שלהן בזנות, מנטישה על ידי שותפים לשעבר, וכבריחה מעוני ואומללות.
עם זאת, בהחלט לא כל הנשים התאילנדיות שנכנסו לסוג זה של נישואים היו זונות לשעבר.
במדינת ישראל ענייני המעמד האישי הם רשימת עניינים המופיעים בדבר המלך במועצה על ארץ ישראל, 1922, בהם ניתנת סמכות שיפוט לבתי דין דתיים.
בחלק מענייני המעמד האישי ניתנה לבית הדין הדתי סמכות ייחודית, ובחלקם סמכות מקבילה לזו של בתי המשפט האזרחיים.
הרשימה עברה שינויים רבים מאז שנחקקה.
ההסדר המקורי בדבר המלך במועצה
בשנת 1922 נחקק דבר המלך במועצה על ארץ ישראל על ידי שלטונות המנדט הבריטי.
דבר חקיקה בסיסי זה הסדיר גם את נושא סמכויות השיפוט של בתי הדין של העדות הדתיות.
בסימן 47 נתן דבר המלך סמכות שיורית לבית המשפט המחוזי לדון בענייני המעמד האישי, אך בסימן 51 מנה רשימה של אחד עשר נושאים שהם 'ענייני המעמד האישי', ונתן בהם סמכות לבתי הדין של העדות הדתיות.
"דיונים בנוגע לנישואין או גירושין, אלימוני, מיינטננס, אפוטרופסות, כשרות היחס ואימוץ של קטינים, איסור השימוש ברכוש אנשים שהחוק פסל אותם, ירושות צוואות ועזבונות וניהול נכסי נעדרים"
בחלק מהעניינים (גירושים, נישואים, מזונות ואישור צוואות) ניתנה לבתי הדין הדתיים סמכות ייחודית, וביתר ענייני המעמד האישי סמכות מקבילה לזו של בית המשפט המחוזי, התלויה בהסכמת הצדדים.
בסימן 52 ניתנה לבית הדין השרעי רשימה שונה במקצת של ענייני המעמד האישי, ומעט רחבה יותר, המנויה בסעיף 7 לחוק הפרוצדורה של בתי הדין המוסלמים הדתיים, שנחקק בטורקיה ב-1917 ואומץ על ידי שלטונות המנדט הבריטי בחוק נפרד.
השיפוט על ידי בתי הדין הוא על פי הדין האישי לפיו נוהג בית הדין.
ליהודים ההלכה למוסלמים השריעה וכך הלאה ליתר העדות לפי דתן.
לאחר שקמה מדינת ישראל עברו סעיפי חוק אלו שינויים מרחיקי לכת.
חוק שיפוט בתי דין רבניים (נישואין וגירושין) קיבע את "ענייני הנישואין והגירושין" בהם ניתנה לבית הדין הרבני סמכות ייחודית, כעיקר עיסוקו של בית הדין הרבני.
כיום רשימת "ענייני המעמד האישי" בסימן 51 צומצמה מאוד והיא כוללת " נישואין או גיטין, מזונות, כלכלה, אפוטרופסות, כשרות יוחסין של קטינים, איסור השימוש ברכוש של אנשים הפסולים לפי החוק, והנהלת נכסי אנשים נעדרים."
במספר חוקים כחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה וחוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים הוגדר "מעמד אישי" בהגדרה המיוחדת לחוקים אלו, הנוגעת למצבו המשפחתי של אדם, והיא היותו נשוי, גרוש, אלמן או רווק.
מעמד האישה באפגניסטן כולל את תפיסתה של האישה בחברה האפגנית, אצל נשים ואצל גברים, מקומן של נשים ויכולת ההשפעה שלהן, בשלבי התמקצעות ובמסגרות התעסוקה, בציבוריות, בממשל ובפוליטיקה.
יחס הטליבאן לנשים נודע בכללים הנוקשים.
אוכלוסיית אפגניסטן מונה כ-26,800,000 תושבים.
אוכלוסיית המדינה מורכבת מבחינה דתית מ-84% מוסלמים סונים, 15% מוסלמים שיעים ו-1% בני דתות אחרות.
אפגניסטן המודרנית מוגדרת כשייכת לאזור גאוגרפי בדרום אסיה הכולל מדינות בעלות אופי פטריארכלי.
החברה האפגאנית היא חברה בעלת אופי זה והיחידה החברתית הבסיסית בה היא המשפחה.
לגבר המבוגר במשפחה יש סמכות על שאר בני המשפחה, כולל על הגברים הצעירים ממנו.
הנשים בחברות אלו כפופות לצורות שונות של שליטה ושעבוד הכוללות קוד התנהגות מגביל, הפרדה נוקשה בין המינים וקישור בין מידותיה הטובות של האישה לכבוד המשפחה.
במקרים רבים, בתרבויות אלו האישה מבודדת משאר העולם מלבד ממשפחתה ובאזורים גאוגרפיים מסוימים מותר לה להופיע בציבור רק כשהיא עטופה ברעלה המכסה את כולה.
נשים וילדים נטמעים בתוך הקונספט של רכוש ושייכים לגבר.
בעיני הפונדמנטליזם האסלאמי הנשים הן בעלות מעמד משני בחשיבותו לגבר.
הנשים, בעיניהם, מתאימות לעבודות משק בית ומשמשות כאמצעים לפריון ורבייה.
משטר פוליטי המבוסס על האסלאם, רואה בביטול הזכויות לנשים מטרה עליונה כשחוקי השריעה מובאים כאסמכתא לעניין זה.
מעמדן של הנשים באפגניסטן היה תמיד תלוי ביציבות ובמידת דתיות השלטון.
אף על פי שבעבר נעשו מספר ניסיונות על ידי ממשלות שונות, לשפר את מעמד הנשים במדינה, כחלק ממאמץ כולל למודרניזציה, הניסיונות נתקלו תמיד בהתנגדות השבטים ואף במרידות בסמכות הממשל.
המלך אמאנאללה (אשר שלט בין השנים 1919–1929), יחד עם עוד שליטים ששלטו אחריו, קידמו את הנושא של חופש הנשים בתחום הציבורי, במטרה להפחית את השליטה של המשפחות הפטריארכליות על הנשים.
כאשר עלה המשטר הקומוניסטי, נעשה ניסיון להנהיג רפורמות משמעותיות במעמד הנשים במדינה.
ב-1978 נאסרו מנהגים כגון מכירת כלות ונישואי כפייה וגיל הנישואין המינימלי הועלה.
החינוך הפך לחובה עבור שני המינים ותוכניות חינוך מיוחדות ללימוד קרוא וכתוב תוגברו.
אולם, רפורמות אלו לא התקבלו באהדה על ידי האפגנים, היות שלטענתם, רפורמות אלו התבססו על ערכים מערביים אשר נתפסו כאנטי איסלאמיים.
לאחר התמוטטות המשטר הפרו-סובייטי באפגניסטן וכישלון המוג'אהדין, לוחמים חמושים שתמכו באידאולוגיות איסלאמיסטיות, הגיעו להסכמה בדבר חלוקת השלטון ביניהם, מצבן של הנשים הורע.
נשים נאנסו ואף נלקחו בשבי על ידי כוחות המוג'האדין ושימשו את החיילים כשפחות מין עד להריגתן.
בחלקים מסוימים של המדינה נשללו זכויותיהן הבסיסיות של נשים כמו הזכות להתאגד, חופש הביטוי וחופש העיסוק.
פסק דין (פאתווה-1990) של 80 ממנהיגי הדת (מולות) של המוג'האדין, אסר על נשים ללבוש ביגוד מערבי, להשתמש בבושם, ללכת במרכז הרחוב או לנענע את המותניים.
בנוסף נאסר עליהן לדבר או להתבדח עם זרים ונקבע כי הן חייבות להתעטף ברעלה.
נשים שלא צייתו לחוק והמשיכו לעבוד או ללמוד אוימו על ידי המוגא'הדין.
איומים אלו לא תמיד באו לידי מימוש בשל חוסר יציבות השלטון ואי יכולת אכיפה.
מצב הנשים תחת שלטון הטליבאן
בשנת 1992, עם עליית הפונדמנטליסטים לשלטון, הוגבלה זכות הנשים להשתתפות מלאה בחיים החברתיים, התרבותיים והפוליטיים באפגניסטן.
הכיבוש של הטליבאן העלה השקפת עולם זו למעמד של מדיניות רשמית וכל זכויות הנשים בוטלו כליל.
המאבק העולמי נגד שלטון הטליבאן אשר החל לאחר פיגועי 11 בספטמבר, הסב את תשומת הלב העולמית אל מצבן של הנשים באפגניסטן.
השלטון שלל מהן את זכויות האדם הבסיסיות ביותר ואכף את החקיקה החדשה בכובד ראש.
הפיכתה של אפגניסטן למדינה "מוסלמית טהורה" והסתמכות על פרשנות קיצונית לשריעה הובילה לכך שנשללו זכויות הנשים כמעט בכל תחום אפשרי: חופש הביטוי, חופש התנועה, חופש העיסוק, קבלת טיפול רפואי, החינוך, הספורט והבידור.
נשים רבות הגיעו לסף רעב בהיותן משוללות פרנסה ואחרות נענשו עונשים פיזיים ואף הוצאו להורג כיוון שעברו על חוקי הטליבאן.
בתקופה זו חלו על הנשים האפגאניות איסורים כמו הנהגת קוד לבוש מחמיר שכלל את החובה ללכת עם צעיף המכסה את כל הגוף מכף רגל ועד ראש המכונה "בורקה", האיסור ללבוש בגדים צבעוניים, ללכת בנעלי עקב או בנעליים מרעישות והאיסור להתאפר.
נשים פוטרו מעבודתן ונאסר עליהן לעבוד ורק מעט נשים ששימשו כרופאות ואחיות הורשו לעבוד.
הן לא הורשו לצאת לרחוב ללא ליווי של גבר קרוב משפחה.
כל הפרה או סטייה מחוקי האסלאם הנוקשים היוותה עילה מספקת לגזר דין מוות.
נשים שעברו על החוקים הוכו, נסקלו באבנים או הוצאו להורג במפגן ראווה.
הקוד הדתי החדש שהוחל באפגניסטן בספטמבר 2024, אוסר על נשים להרים את הקול שלהן במרחב הציבורי.
בנוסף, נאסר על נשים לדקלם את הקוראן בפומבי, וגם אוסר עליהן להסתכל על גברים שאינם בני זוגן או קרובי משפחתן.
זהו שלב נוסף במסכת המכות הקשה שמטיל הטליבאן על זכויות הנשים במדינה בשנים האחרונות.
כוחות משטרה וביטחון מגבירים לאחרונה את פעילותם ופשיטותיהם, בין השאר על תחנות אוטובוס ומתחמים מסחריים – בחיפוש אחר נשים המפירות את קוד הלבוש המחמיר.
הפגיעה בבריאות הנשים תחת שלטון הטליבאן היא מן החמורות ביותר.
נאסר עליהן לקבל טיפול רפואי מידי גבר, ביקורי בית נאסרו, עבודה עם גברים נאסרה ועבודתן של הנשים אושרה בתחומים ספציפיים בלבד.
כתוצאה מכך, רוב הנשים לא זכו לקבל טיפול רפואי ובריאותן נפגעה מאוד.
רק בכ-8% מהלידות באפגניסטן נוכח צוות רפואי מיומן, ותמותת נשים מסיבוכים בעת לידה גבוהה מאוד ועומדת על כ-1700 מיתות על כל מאה אלף לידות, כלומר, 1.7% מהלידות מסתיימות במוות.
החינוך לנשים עוד לפני שלטון הטליבאן לא היה נפוץ, והוא פסק לחלוטין תחת חוקי הטליבאן.
בנוסף לעובדה שבנות לא הורשו ללמוד, הנשים לא הורשו ללמד.
תחת שלטון זה אף נאסר על הנשים לחפש עבודה ורבות מהן נאלצו לקבץ נדבות.
ביוני 1998 נסגרו בתי הספר של הבירה קאבול בפני נשים.
בשנת 1999 על פי נתוני האו"ם, 47.2% מסך הגברים באפגניסטן ידעו קרוא וכתוב לעומת 15% מכלל הנשים באפגניסטן.עם תחילת שלטון הטליבאן פורסמו איסורים מחמירים על תחום החינוך לנערות ולנשים.
נאסר על נערות ללמוד בבית הספר מכיתה ו' ומעלה, ונאסר על נשים ללמוד באוניברסיטאות ובמוסדות השכלה גבוהה.
דיווחים ופרסומים שונים במערב בשנים האחרונות חשפו מרכזים מחתרתיים ללימוד נשים בחשאי, בניסיון לעקוף את האיסורים החמורים ולאפשר לילדות, נערות ונשים לזכות בחינוך מינימלי.
למרות זאת, בסוף שנת 2024 החלה משטרת הצניעות לפשוט על מרכזים מחתרתיים כאלה, וגם פרסמה אזהרה למורים גברים שפועלים בהם – וכעת מסתמן שמשפחות רבות של ילדות ונערות פשוט חוששות לאפשר להן לצאת מהבית.
בשנת 1996 היוו הנשים באפגניסטן כ-70% מסך כל המורים, כ-40% מסך כל הרופאים, כ-50% מסך כל עובדי הממשל ו-50% מסך הסטודנטים.
תחת שלטון הטליבאן רק 24% מהנשים עבדו, ועל כ-56% נאסר לעבוד.
נאסר על הנשים לחפש עבודה ועל פי דיווחים עיתונאיים, נשים רבות נאלצו לקבץ נדבות כדי להשיג מזון.
ד"ר ברנדה שפר ממכון טרומן באוניברסיטה העברית ואוניברסיטת הרווארד, העריכה כי השינוי הצפוי במצב הנשים באפגניסטן יהיה מצומצם ומועט.
למרות זאת צפוי שיפור מסוים מבחינת חוקי המשטר כך שנשים יוכלו לשוב, לדוגמה, ללמוד ולעבוד.
אמנם הדבר יהיה תלוי בפלג ובקבוצה האתנית אשר תתפוס את השלטון המרכזי.
מעמדן של הנשים האפגאניות קשור יותר מכל בתרבות הפטריארכלית שלה, ואכן השיפור הצפוי לא יהיה משמעותי בהכרח.
השינויים שיתרחשו יהיו בעיקרם סמליים ומתוקשרים.
שינוי משמעותי במעמדן של נשות אפגניסטן עשוי לנבוע רק במדיניות של קידום אקטיבי שתופעל על ידי השלטונות.
ייתכן כי על מדינות המערב אשר נשאו את דגל מעמד האישה במלחמה נגד הטליבאן, להתנות את הסיוע לשלטון העתידי אשר יקום, בחקיקה למען קידום מעמדן של הנשים במדינה.
את המאבק בעד זכויות הנשים באפגניסטן מנהלות מספר קבוצות נשים אפגניות גולות.
בין הארגונים ניתן למנות את:
Rawa-Revolutionary Association of Woman in Afghanistan (אגודה מהפכנית של נשים באפגניסטן) - ארגון נשים אפגניות הנלחם למען זכויות הנשים באפגניסטן.
הארגון מספק שירותי מקלט, חינוך ורפואה לנשים אפגניות.
נשות הארגון נמצאות בסכנה מתמדת מצד ההנהגה, לכן הארגון עובד באופן מחתרתי או מפקיסטן.
The Afghan Womens Council (AWC) (מועצת הנשים האפגניות) - נוסדה ב-1993 על ידי נשים אפגניות.
מטרת הארגון לספק עזרה רפואית והשכלה לילדים ולנשים הנמצאים במחנות פליטים.
The women Alliance for peace and human rights in Afganistan (ברית הנשים לשלום וזכויות האדם באפגניסטן) - ארגונים אפגניים אלו יחד עם ארגונים בינלאומיים המשיכו לספק לנשים אפגניות במהלך השנים השכלה ושירותי בריאות מינימליים, תוך לקיחת סיכונים בלתי פוסקים.
ארגונים לא ממשלתיים בינלאומיים רבים מנסים לעזור לעם האפגני אולם התנגדות המשטר, והתנאים הקשים הקיימים במדינה מקשים מאוד על נתינת עזרה הולמת לכלל האוכלוסייה.
שורה של תקיפות פיזיות ב-2013 נגד נשים בעלות פרופיל גבוה הדגישה את הסכנה של נשים אלו אשר פעילות בחיים הציבוריים.
5 ביולי 2013: פרלמנטרית לשעבר, נור זיה אטמר, סיפרה שהיא חיה במקלט לנשים מוכות במשך ההתקפות מבעלה.
ואחר כך אישרה כי חיפשה מקלט מחוץ לארצה.
7 באוגוסט 2013: תוקפים לא ידועים ירו ברוח גול, פרלמנטרית, כאשר היא טיילה לאורך הכביש של מחוז גזני.
היא ובעלה שרדו, אבל הילדה בת השמונה שלה והנהג נרצחו.
4 בספטמבר 2013: קבוצת טליבאן ירתה שוב ושוב בסוסחמיטה בנרג'י, אישה הודית אשר התחתנה עם עובד אפגני בריא.
ולבסוף, גופתה הושלכה מחוץ לבית ספר דתי.
16 בספטמבר 2013: סגן הניאגרה, הדירוג הגבוה ביותר של אישה בתור שוטרת באזור הלמנד, נרצחה בדרך לעבודתה תוך פחות משלושה חודשים אחרי הרצח שהתרחש ב-3.7 של קודמה בתפקיד.
מעמד האישה באלג'יריה כולל את תפיסתה של האישה בחברה האלג'ירית אצל נשים ואצל גברים, מקומן של נשים ויכולת ההשפעה שלהן, בשלבי התמקצעות ובמסגרות התעסוקה, החינוך, הפוליטיקה, והמשפטיות.
בחברה האלג'ירית, האסלאם קובע את עליונות הגבר על האישה.
לפיכך, החברה כבלה את הנשים לבתיהן, על מנת שיישארו טהורות ונטולות השפעות זרות.
לאחר מלחמת העצמאות של אלג'יריה, בשנת 1962, נראה כי מעמד הנשים משתפר, וכי אלג'יריה צועדת אל עבר הקדמה: שוויון זכויות ודמוקרטיה.
הובטח לנשים שזכויותיהן יעוגנו בחוק וכי הן יוכרו כחברות שוות בחברה.
בימי הקולוניאליזם הצרפתי ובימי העצמאות
מעמד האישה האלג'ירית תחת השלטון הצרפתי
אלג'יריה נכבשה על ידי צרפת בשנת 1830, והייתה תחת שלטון צרפתי במשך 132 שנים.
המגע, שנוצר בין התרבות הצרפתית למוסלמית במהלך שנים אלה, הוביל למתיחות קשה בין שני הצדדים: הכיבוש הצרפתי שאף להנחיל את תרבות המערב בקרב תושבי אלג'יריה, ובהתאם, לעקור את תרבותם הערבית-אסלאמית.
אולם, נוצרה תוצאה הפוכה: תושבי אלג'יריה דבקו עוד יותר בתרבותם ומנהגיהם במקום אימוץ מנהגי צרפת הכובשת, כפי שציפו מנהיגיה.
לתוצאה זו הייתה השלכה קריטית על מעמד הנשים באלג'יריה.
מאחר שהאסלאם קובע את עליונות הגבר על האישה, מצב הנשים הורע אף יותר.
אומנם מעמדן היה נחות ביחס לגבר גם לפני הכיבוש, אך לאחר הכיבוש הצרפתי ויחד עם הרצון לשמר את הזהות הערבית מוסלמית, מעמד הנשים הורע והתהדק הפיקוח עליהן.
הפטריארכיה שלטה וקבעה את מעמד האישה בבית, בספירה הפרטית, וכל יציאה לספירה הציבורית נחשבה כפשע חמור מאוד.
המשפחה והבית הפכו ל"מקדש של ערכים" מפני שהיו מנוטרלים מכל השפעה מערבית חיצונית.
כדי לשרוד, כבלה החברה את הנשים לבתיהן על מנת שיישארו טהורות ונטולות השפעות זרות.
הספירה הפרטית הפכה למקום מפלט מהמציאות הבלתי רצויה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמה באלג'יריה "החזית הלאומית לשחרור אלג'יריה" (FLN), שמטרתה הייתה לשחרר את הארץ משלטון צרפת.
בהדרגה החלו הנשים לקחת חלק בפעילויות המחתרתיות נגד הכיבוש, ומספרן של המגויסות והמתנדבות הגיע לכעשרת אלפים.
פעילותן הייתה מגוונת: החל באחיות ומבשלות וכלה בלוחמות פעילות.
אותן נשים לוחמות הפכו לסמל המהפכה.
מלחמת העצמאות ומעמד האישה לאחר השגת העצמאות
מלחמת העצמאות של אלג'יריה הייתה מלחמה ארוכה ועקובה מדם, שהתרחשה בין השנים 1954–1962, ומהווה את נקודת המפנה המשמעותית האחרונה בהיסטוריה של אלג'יריה.
המלחמה התאפיינה בלוחמת פעולות נגד אזרחים, תוך שימוש בעינויים בידי שני הצדדים, ופעולות אנטי טרוריסטיות שהפעיל הצבא הצרפתי כנגד המקומיים.
המלחמה הייתה קונפליקט רב-שלבי ורב-פנים שהיו מעורבות בו מספר תנועות יריבות שלחמו זו בזו בזמנים שונים: תנועת השחרור האלג'ירית, נגד התנועה הלאומית האלג'ירית.
מלחמת העצמאות האלג'ירית תמה לאחר משא ומתן ממושך אשר הוביל להסכם הפסקת אש בין צרפת לבין ארגון תנועת השחרור האלג'ירית בעיר אביאן בצרפת.
הסכמי אביאן שנחתמו בהסכם הפסקת האש, קבעו אף את המשך היחסים הכלכליים, הטכניים והתרבותיים בין צרפת לאלג'יריה.
לאחר השגת העצמאות היה נראה כי מעמד הנשים משתפר, וכי אלג'יריה צועדת אל עבר הקדמה: שוויון זכויות ודמוקרטיה.
אכן הובטח לנשים שזכויותיהן יעוגנו בחוק וכי הן יוכרו כחברות שוות בחברה, הבטחה שהרוויחו בכבוד הודות לתרומתן הרבה במהפכה, אך המצב בפועל היה שונה.
באלג'יריה שרר פחד מפני השפעות המערב, ויחד עם ההתנגדות התקיפה להן והמיתון שאליו נקלעה המדינה לאחר המלחמה- העם פנה לדבוק בדת ובמסורת אף יותר.
הפונדמנטליזם, אשר קרא לחזור אל מקורות הדת והחלת חוקי הדת על החברה, הלך והתגבר, והתחזקה האמונה שמקום הנשים הוא בבית.
מכיוון שהדת הייתה זו שקבעה את החוק בנושאי בית ומשפחה, נוצר ניגוד בין החוק לדת בנושא מעמד הנשים: החוק הכיר באישה כשווה לגבר, אך הדת הדגישה את נחיתותה.
מעמד האישה האלג'ירית בהיבטים שונים
הנשים האלג'יריות אומנם נהנו משוויון זכויות, ולכאורה האישה יכלה לבחור ולהיבחר למוסדות המדינה, אך עם זאת ייצוגה במוסדות אלו היה דל (ייצוג הנע בין 1% ל-4%).
בנוסף, עקב התחזקות הפונדמנטליזם, והקריאה לחזור אל מקורות הדת והחלת חוקי הדת על החברה, התחזקה האמונה שמקום הנשים הוא בבית, מצב אשר מנע מהנשים להיות פעילות פוליטיות בחברה.
כיום אנו רואים שיפור חיובי ומשמעותי בנושא, הנובע מחקיקת חוקים באלג'יריה המיטיבים עם הייצוג הפוליטי של הנשים.
חוקים אלה הביאו לגידול בארגונים פוליטיים נשיים, וכתוצאה מכך, לגידול בייצוג הפוליטי של נשים אלג'יריות בקונגרס העם הלאומי.
אמנם מצד אחד החוקה העניקה לאישה את החופש העיסוק המקצועי, אך מצד שני הגבילה חופש זה עד למינימום האפשרי.
האישה יכלה לצאת לעבודה אם ורק אם היא מילאה את תפקידה בחיק המשפחה כנדרש.
זאת במטרה להבטיח את יציבות המשפחה על ידי מילוי תפקידה כאם וכרעיה.
כך למעשה החוקה שהעניקה לאישה את חופש העיסוק המקצועי הפכה ללא רלוונטית, מפני שהנשים נדרשו להשקיע את מרב מאמציהן במטלות הבית, בחיי המשפחה ובגידול הילדים, ולכן בסופו של יום לא נקלטו כלל לעבודה.
נשים אשר בסופו של יום כן הצליחו למצוא עבודה, הייתה זו עבודה ארעית לחלוטין, עד שהתחתנו וחויבו לחזור אל הבית והמטלות המסורתיות.
הזכויות שניתנו לנשים היו מעטות ומוגבלות, אך זהו התחום, ביחס לתחומים האחרים, בו ההתקדמות אל עבר השוויון בין הגברים והנשים הייתה המהירה ביותר.
הקניית ההשכלה לבנות מהווה צעד משמעותי וכבד-משקל במושגים של תהליכי שינוי.
באלג'יריה של אותה תקופה כמעט ולא היו בתי ספר לבנות, ובבתי הספר אשר כן היו מיועדים גם להן, הייתה הפרדה בין הבנים לבנות, החל מבית ספר יסודי ועד לתיכון.
החינוך לנשים לא היה נפוץ ובנוסף לעובדה שבנות לא הורשו ללמוד, נאסר על הנשים לחפש עבודה ורבות מהן נאלצו לקבץ נדבות.
באלג'יריה ישנו חוק ביטול ריבוי נשים.
חוק זה מופר אך ורק במקרים חריגים ולשם כך על הבעל להשיג אישור מוקדם לכך מ"הקאדי" (בית הדין הדתי) עם ציון סיבות המצדיקות בקשה זו.
בשנת 2005 בוצעה באלג'יריה רפורמה אשר הטיבה עם האוטונומיה הנשית במשפחה וביטלה את הקוד המשפחתי שראה בנשים כעקרות בית.
עם זאת, אחוז הנשים העובדות או "המתפקדות מבחינה כלכלית" הוא מהנמוכים בעולם.
בתחום הפוליטי חל שיפור ניכר במעמד הנשים: בבחירות לממשלה האלג'ירית שהתקיימו בעשירי במאי 2012 נבחרו מעל ל-30% מתוך כלל המועמדים לקונגרס העם הלאומי (NPC) -התקדמות ניכרת לקראת שוויון מגדרי.
לשם השוואה, ב-2007 זכו הנשים רק ב-8 אחוזים מסך המושבים.
את העלייה הניכרת בהשתלבות הנשים בפוליטיקה ניתן להסביר על ידי הריבוי בארגוני הנשים בחברה האלג'ירית, אשר תרם עם הזמן לתמיכה ברעיון שהנשים יכולות לכהן ביותר תפקידים ציבוריים.
'אמוסנאו' הוא דוגמה לארגון כזה.
ארגון זה קורא מדי יום ביומו לקידום שוויון בין גברים לנשים.
בשנת 2012 יזם הארגון פרויקט לניסוח חוזה נישואין שיסייע לנשים להתוות תנאים לנישואיהן לפני החתונה, כמו הזכות לעבוד או להמשיך בלימודיהן.
הארגון שואף כעת שהמדינה תקבל את המסמך שפיתח כחוזה נישואין סטנדרטי.
מאמצים אלו מעצימים את התמיכה הציבורית בזכויות הנשים.
תחילתו של השוויון המגדרי בפרלמנט האלג'ירי הוא צעד חיובי המבשר על תפנית לקראת דמוקרטיה וקידמה עבור כלל החברה גברים ונשים כאחד.
מעמד האישה בדרום אפריקה כולל את תפיסת האישה בחברה הדרום אפריקאית, מקומן של הנשים בחברה, זכויותיהן בחוק ויכולתן להשפיע בתחומי החיים השונים; בפוליטיקה, משפחה, בריאות, במעמד האישי ובמסגרות התעסוקה שלהן.
הערך מתמקד בתפיסת החברה את האישה השחורה במדינה, אך בחלקים הרלוונטיים קיים מידע גם על הנשים הלבנות ומעמדן.
ככלל, כל הקבוצות האתניות בדרום אפריקה, חולקות את אותם רעיונות מעמדיים ובעיקר את האמונה שנשים הן פחות חשובות מגברים ושאין לאפשר להן אותו כוח והשפעה.
רוב החברות האפריקאיות המסורתיות הן פטריארכליות.
גם האפריקאנרים (דרום אפריקאים לבנים, הדוברים את שפת האפריקאנס ומוצאם בעיקר כמהגרים מארצות צפון-מערב אירופה), שאמונתם ודרך חייהם מבוססת על התנ"ך, תומכים בטענה, שמעשיה של אישה צריכים להיות מאושרים ומפוקחים על ידי גברים.
הלבנים דוברי האנגלית (בעיקר צאצאי קולוניאלים בריטים מהמאה ה-19), הם הקבוצה הליבראלית יחסית גם בנושאי מעמדות.
ההתפתחות הכלכלית והפוליטית המואצת של המאה ה-20, הציבו בפני נשות דרום אפריקה מכשולים חדשים, אך טמנו בחובם גם הזדמנויות חדשות להשפעה.
לדוגמה, גברים רבים עובדים הרחק מביתם בערים הרחוקות או במכרות ונעדרים מביתם למשך חודשים רבים.
כתוצאה מכך, נשים לוקחות על עצמן תפקידים, שבאופן מסורתי נחשבו תפקידי גברים.
נשים הן אלו שצריכות להבטיח את ההישרדות היום-יומית של משפחתן ולבצע לשם כך פעולות שללא צורך זה היו שמורות לגברים.
למרות ההתפתחויות והשיפור במעמד הנשים בעשורים האחרונים במדינה, ניכרת שכיחות גבוהה מאוד ביחס לשאר העולם של אלימות פיזית ומילולית כלפי נשים, פגיעה בזכויותיהן, אונס וחטיפות לטובת נישואין.
האפרטהייד והשפעתו על מעמד האישה
האפרטהייד היא מדיניות ההפרדה הגזעית, שהונהגה על ידי המיעוט הלבן בדרום אפריקה משנת 1948 ועד 1994. המדיניות הושתתה על עקרונות של הפרדה גזעית בין לבנים, שחורים וצבעוניים (בני תערובת) ומתן זכויות יתר לבני המיעוט הלבן.
האפרטהייד הציב הגבלות חדשות על אוכלוסיית הילידים בדרום אפריקה ועל הנשים בפרט.
רבים חיו בזוהמה בבנטוסטנים (מדינות החסות שיצר ממשל האפרטהייד בדרום אפריקה עבור הילידים השחורים בחלקים משטחה של המדינה) שם הייתה תת-תזונה חריפה, חולי ומוות של תינוקות.
נשים לעיתים הלכו בעקבות בעליהן לערים או למכרות בחיפוש אחר עבודה והתגוררו בשולי הערים באופן לא חוקי או כעובדות זרות.
הן נאלצו לעיתים לעזוב את משפחתן על מנת לחפש עבודה באזורים רחוקים, לרוב בשכר מינימלי, כעובדות משקי בית בשכונות הלבנות בערים.
אחרות היוו כוח עבודה עונתי בחקלאות, או במפעלי התעשייה.
נשים נעשו גורם עיקרי בהתנגדות להגבלות הגזעיות שהוטלו בתקופת האפרטהייד, במיוחד לחוק המעבר, שחייב כל גבר שחור מעל גיל 16 לשאת בכל עת תעודת מעבר בה הוטבעו אשרות מהמשטרה או מהמעביד.
לפי האשרות הותרה או הוגבלה תנועתו באזורים בהם חיו לבנים.
תנועת הנשים "אבנט שחור" (Black Sash) הוקמה ב-1955, במטרה להתנגד באופן מוסרי לחוקים כאלו ולאחר מכן גם לסייע לאלו שעברו על החוקים.
התנועה ייסדה מרכזי סיוע לעוברים על החוקים בערים רבות ועזרה בייעוץ והפחתת עונשים.
הקונגרס הלאומי של נשות אפריקה (ANCWL), אגף הנשים של הקונגרס הלאומי האפריקני (ANC - מפלגת השלטון בדרום אפריקה כיום) שנוסד ב-1943, היה הארגון העיקרי במחאות השחורים.
ה-ANCWL הצליח לארגן מצעד של כ-20,000 נשים לתוך בנייני ממשלה בפרטוריה, במטרה למחות נגד חוקים מפלים רבים אלו.
בתחילת שנות ה-60 של המאה העשרים, הורחב חוק המעבר גם לנשים שחורות ונחקק חוק חדש הקובע, כי לאישה שחורה, שאינה בעלת משרה קבועה, אסור להישאר יותר מ-72 שעות בכל אזור עירוני.
ב-1964 נשים רבות שהיו חלק מה- ANCWL נעצרו ונכלאו, אחרות ברחו מדרום אפריקה או ירדו למחתרת והארגון כמעט וחדל מלהתקיים.
שנים ספורות לאחר מכן, נשים אפריקאנריות (לבנות) שמרניות התארגנו במטרה לתמוך בשמירה על התרבות האפריקאנרית המסורתית ובאפרטהייד.
ההתנגדות האלימה של הארגון לרפורמות פוליטיות תרמה בסופו של דבר לכישלון וחוסר הערכה של הארגון, אפילו בקרב האפריקאנרים השמרנים.
ארגון נוסף שהקימו נשים אפריקאנריות, הנקרא AVK, נוסד ב-1983 והתנגד לאינטגרציה גזעית בבתי ספר ובמקומות ציבוריים.
בשיא היו בארגון כ-1000 חברים.
הקבוצה הוציאה לאור עיתון חודשי ושיתפה פעולה עם ארגונים אפריקאנרים נוספים.
אך כמו שאר הארגונים, הקבוצה איבדה את התמיכה לה זכתה, כאשר מנהיגים פוליטיים אפריקאנרים החלו לפעול לשילוב ואינטגרציה בין שחורים ללבנים.
עד שנות ה-80 המאוחרות נשים היוו כ-90% מכוח העבודה במשקי הבית, ו-36% מכוח העבודה בתעשייה.
אך כמו בשאר העולם, המשכורת המשולמת לאישה נמוכה מזו המשולמת לגבר גם עבור אותה עבודה.
מקצועות שבאופן מסורתי נחשבו למקצועות נשיים, כללו שעות עבודה ארוכות יותר והטבות מעטות יותר.
נשים לעיתים קרובות פוטרו, ללא התראה מוקדמת ובלי פיצויי פיטורין.
כיום, לפי החוק הדרום אפריקאי, תשלום שכר שונה לגבר או אישה עבור אותה עבודה היא עבירה על החוק.
משרד המיסים בדרום אפריקה דיווח, כי נשים מרוויחות בממוצע 28% פחות מגברים, אך בדיקה של סטטיסטיקה זו מעלה, כי גברים עובדים בממוצע יותר שעות ולכן הכנסתם גדולה יותר.
הקונגרס הלאומי של נשות אפריקה הוקם מחדש ב-1990. נשים ביותר מ-500 כפרים וערים התאגדו לקראת משא ומתן על כינון החוקה החדשה של דרום אפריקה להפעלת לחץ על התייחסות לנושאי מגדר.
התעקשות אגף הנשים הובילה לכך, שהקונגרס הלאומי האפריקני אישר באופן עקרוני את ההצעה, לשריין לנשים שליש מהמושבים בממשלה החדשה.
הישגים סימבוליים נוספים של ה-ANCWL כוללים קביעת עמדות מדיניות לגבי זכויות נשים והגנה בפני התעללות וניצול.
בפועל, תרגום עמדות אלו לחוקים אכיפים לקח זמן רב.
כתוצאה מהרפורמות הפוליטיות שנעשו בשנות ה-90, נשים הפכו לגורם משמעותי בפוליטיקה.
בשנת 1994 נשים זכו ב-80 מתוך 400 המושבים באספה הלאומית, הבית היחיד בפרלמנט (בית הנבחרים) שהבחירות אליו הן ישירות.
נשים גם נבחרו לשליש בקרוב מהמושבים בתשע האסיפות המחוזיות.
בנוסף, פרין גינוואלה (Frene Ginwala), עיתונאית דרום אפריקאית שחורה, נבחרה להיות דוברת האספה הלאומית, תפקיד אותו מילאה עד שנת 2004.
כנשיא, נלסון מנדלה (Nelson Mandela) מינה שתי נשים לכהן כשרות בממשלתו ואישה נוספת החליפה את שר הדיור לאחר מותו ב-1995. עד תחילת 1995 שלוש נשים גם מונו כסגניות שרים, אחת מהן אשתו לשעבר של נלסון מנדלה, ויני מנדלה (Winnie Mandela).
מנדלה, שייצגה את הנשים ככלל והנשים השחורות בפרט, הייתה לוחמת אמיצה למען זכויות הנרדפים והמדוכאים במשך יותר משני עשורים בזמן שבעלה היה כלוא.
היא הגיעה לעמדת השפעה גבוהה בתוך הקונגרס הלאומי האפריקני.
המעורבות שלה עם גורמים אלימים באגף הנוער של ה-ANC בסוף שנות ה-80 והאשמות נוספות נגדה בשנות ה-90, הובילו רבים בתוך המפלגה להתרחק ממנה.
מנדלה גם הייתה גלויה בביקורת שלה כלפי הממשלה בתחילת 1995, עקב האיטיות שבה טופלו בעיות העוני הקשות, שהיו מנת חלקם של רבים מהאזרחים.
ביקורת זו הובילה לכך שהיא פוטרה מתפקידה בחודש מרץ של אותה שנה.
מטרות אלו כללו חיסול השרידים של חוקי האפרטהייד ושיפור התנאים הכלכליים והחברתיים של העניים, הילדים וקבוצות אחרות באוכלוסייה, שהיו בעמדת נחיתות בעשורים האחרונים.
חוק 'הענקת זכות ההצבעה' (1930) קבע, כי נשים לבנות, החל מגיל 21, רשאיות לבחור ולהיבחר.
ב-1933 נערכו הבחירות הכלליות הראשונות בהן השתתפו נשים.
בבחירות אלו נבחרה ליילה רייץ (Leila Agnes Buissinné Reitz) לייצג את העיר פארקטאון מטעם המפלגה הדרום אפריקאית ובכך הפכה לאישה הראשונה בבית הנבחרים.
בשנים אלו ניתנו זכויות הצבעה מוגבלות לגברים שחורים (בנטאל ובכף התקווה הטובה) אך לא לנשים שחורות.
גם הזכויות המינימליות שהוקנו לגברים בוטלו בין השנים 1936–1968.
בשנת 1963 נערכו בחירות לאספה המחוקקת במחוז טרנסקאי העצמאי.
בבחירות אלו יכלו להצביע כלל התושבים, כולל נשים.
ביתר הבנטוסטנים, האזרחים השחורים הבגירים היו בעלי זכות בחירה עבור מועצת הצבעוניים בלבד.
מועצה זו הוקמה ב-1986 וכללה סמכויות חקיקה מוגבלות עד לסגירתה בשנת 1980. לאחר כינון החוקה ב-1983, הוקם ב-1984 בית הנבחרים הטריקמראלי והזכות לבחור הוענקה לכל האזרחים הגברים הבגירים.
ב-1994 מערכת הבנטוסטנים ובית הנבחרים הטריקמראלי בוטלו וזכות הבחירה לאספה הלאומית הוענקה לכלל האזרחים הבגירים, בכללם נשים (שחורות ולבנות).
זכויות נשים נשואות היו מוגבלות על פי החוק עד סוף המאה ה-20. דיני המשפחה השתנו באופן הדרגתי במהלך המאה ה-20, כאשר הראשונות לקבל זכויות היו הנשים הלבנות ונשים שחורות הנשואות בנישואים מסורתיים היו האחרונות.
חוק הנישואים בדרום אפריקה בוסס על התפיסה הכללית של נישואין בחוק ההולנדי של המאה ה-18, הקובע, כי אישה נשואה, היא לא ישות עצמאית בפני החוק, אלא רק כנספחת לבעלה.
אין לה רכוש משלה, היא לא יכולה להשאיר צוואה, היא לא יכולה לחתום על חוזה בשמה ואין לה אפשרות לתבוע בבית משפט בלי לקבל את רשות בעלה.
ב-1953 חוקק חוק לענייני נישואים, ששיפר את המצב המשפטי של נשים נשואות שחורות בכך שהגביל את הכוח המשפטי של הבעל על אשתו, אך לא ביטל את האפליה בין בני הזוג הנשואים באופן גורף.
בין השנים 1984 ל-1993 חלו תיקונים נוספים לחוק, שהורידו בהדרגה את בעלותו וכוחו המשפטי של הבעל על אשתו.
תחילה עבור חוזי נישואין בין בני זוג לבנים, לאחר מכן עבור בני זוג שחורים בנישואים אזרחיים ולבסוף, חל על כלל הזוגות מלבד חוזי הנישואין המסורתיים.
רק בשנת 2000, כאשר נכנס לתוקף חוק ההכרה בנישואים מסורתיים שחוקק ב-1998, בוטלו ההגבלות המשפטיות על נשים נשואות גם כאשר מדובר בנישואים מסורתיים.
לאורך המאה ה-20 נעשו שינויים נוספים בחוק, ביניהם קביעת 'חוק הגירושין'.
החוק קובע, בניגוד לעבר, שלא ניתן להכריח אישה או גבר שלא מעוניינים בחיים משותפים, לחזור לחיות יחד.
נקבע חוק ספציפי גם נגד אלימות במשפחה.
ההתקדמות שנעשתה עד כה במאה ה-21 רבה, דרום אפריקה היא המדינה החמישית בעולם שאישרה נישואים חד-מיניים.
בשנת 2015 העצרת הכללית של האו"ם, ה-UNGA, SABC תאגיד השידור הדרום אפריקאי, ו-ONE- עמותה למלחמה בעוני יזמו את קמפיין Stand with Strong Girls.
מטרת הקמפיין הייתה לתמוך בנשים חזקות ולרתום את התושבים לדרוש מהממשלה (בעצרת הכללית של האו"ם) זכויות שוות לנשים וילדים.
ה-UNGA עסק בהצבת מטרות חדשות לפיתוח בר-קיימא, שיובילו את מאמצי הפיתוח העולמי ב-15 השנים הבאות.
הממשלה קבעה מספר חוקים וסוגי מדיניות שונים במטרה להעצים נשים.
לדוגמה, חוק שמקדם שוויון וחופש מאפליה בין כל האנשים.
גם חוק השוויון בתעסוקה (1998) מקדם מטרה זו.
מעמד הנשים בדרום אפריקה ממשיך להיות מורכב, אך הודות לאו"ם ולממשלת דרום אפריקה, יש התקדמות בנושא.
למרות השיפורים שנעשו עד כה, יש עוד דרך ארוכה עד לשוויון מלא בזכויות וההזדמנויות בין נשים לגברים.
פשיעה נגד נשים בדרום אפריקה
שיעור האלימות המינית בדרום אפריקה הוא מהגבוהים בעולם, כך עולה מדו"חות של האו"ם, הבודקים את שיעור האונס ביחס לכמות הנפשות.
רוב האלימות המינית בדרום אפריקה מופנית כלפי נשים.
לפי הרשויות בדרום אפריקה, האלימות נובעת מהמסורת הפטריארכלית הנהוגה במדינה .
כל ניסיון לשנות את התפיסה הזו, מתקבל כפגיעה וניסיון לשנות מנהגים ורעיונות אפריקאים מסורתיים.
הדעה הרווחת בציבור היא, שאונס לא יכול להתרחש במסגרת של מערכת יחסים, אך אחת מכל ארבע נשים דיווחה כי עברה התעללות מצד בן זוג.
בסקר שנערך ביוהנסבורג, העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בדרום אפריקה, נמצא כי מתוך 4,000 נשים שנשאלו, שליש נאנסו.
ארגוני נשים במדינה מעריכים, כי אישה נאנסת כל 26 שניות, כלומר 3,323 נשים ביממה.
המשטרה מעריכה כי נאנסות כ־2,400 נשים ביממה.
במדגם אנונימי שנערך על ידי מועצת המחקר הרפואית (MRC) במחוזות הכף המזרחי וקוואזולו-נטאל ובו השתתפו 1,738 גברים, הודו יותר מ-25% מהם ,כי ביצעו אונס.
כמעט חצי מהנשאלים העידו כי אנסו יותר מאישה אחת.
כמעט 75% מהגברים שהודו באונס הצהירו ,כי כפו אותו על נשים בנות פחות מ-20. 10% מהגברים שהודו באונס הצהירו ,כי כפו אותו על ילדה מתחת לגיל 10. שיעור האונס בשני המחוזות הנ"ל גבוה מהממוצע.
ממחקר נוסף שנערך בשנת 2000, "אונס בדרום אפריקה", עולה סתירה בנתונים: בסקר זה רק 2% מהנשים דיווחו שהן נוצלו מינית לפחות פעם אחת בשנים שקדמו למחקר.
גם ב"סקר הבריאות ודמוגרפיה הדרום אפריקאי" של שנת 1998, דווח על שכיחות של 4% באונס נשים בגילאי 15–49. עד כה לא גושר הפער בשיעורים הסטטיסטיים בין הסקרים השונים.
בקרב הציבור הדרום-אפריקאי נפוצה היום הטענה (המגובה במאמרים מחקריים) כי השיעור הגבוה של אלימות מינית נובע מהאפרטהייד.
ההסבר הוא שמדיניות האפרטהייד עודדה אלימות והתגובה החברתית, הובילה למצב בו נדמה, כי אלימות פיזית היא הפתרון הראשוני להשגת מטרות ופתירת קונפליקטים.
לפי ההערכות, כ-40% מהנשים בדרום אפריקה, ייאנסו במהלך חייהן, אך רק 1 מתוך 9 נשים תדווח על כך לרשויות.
כמו כן מעריכים, כי רק 14% מהאנסים מורשעים בפועל.
אלימות נגד נשים הוכרזה בשנת 1997 כפשע בעדיפות עליונה למניעה, אך שיעורי האונס, האלימות והניצול המיני של ילדים המשיכו לעלות.
בסקר אנונימי, שנערך בקרב נשים שהיו קרבן לאונס ולא דיווחו על כך לרשויות עלה, כי 33% פוחדות מפעולות תגמול מצד האנס או משפחתו, 9.6% אמרו, כי אין להן אמון במשטרה וביכולתה לפענח את הפשע ו-9.2% לא דיווחו על הפשע כי התביישו.
הדו"ח של דרום אפריקה לאמנה לחיסול כל צורות האפליה נגד נשים טוען, כי חלק מהסיבות לשיעורי הדיווח וההרשעה הנמוכים, היא התפיסה הפוסט-אפרטהיידית של המשטרה בקרב הציבור.
רבים בציבור רואים במשטרה סמל לדיכוי של משטר האפרטהייד וחוסר האמון מושרש עד היום.
בנוסף, לפי הדו"ח, הדעה הקדומה שיש לציבור נגד רשויות אכיפת החוק ועובדי ממשלה, כמו גם חוסר הנגישות לשירותים חיוניים באזורים הכפריים, מהווים חלק מהבעיה.
שיעורי התקיפות המיניות של ילדות ותינוקות בדרום אפריקה, הם מהגבוהים בעולם.
משטרת דרום אפריקה דיווחה ב-2001, שילדים היוו 41% מכלל קורבנות האונס במדינה.
נושא אונס של תינוקות קיבל תשומת לב בשנים האחרונות בעקבות שני מקרי אונס מתוקשרים, של תינוקת בת 9 חודשים ותינוקת בת 8 חודשים.
התוקפים הם לרוב נשאי איידס, המאמינים במיתוס הנפוץ במדינות דרום יבשת אפריקה, שלפיו, קיום יחסי מין עם בתולה, יגרום לגבר להבריא מאיידס.
רוב התוקפים הם קרובי משפחה ולפעמים אפילו האבות עצמם.
"אונס מתקן" הוא כינוי לפרקטיקה פושעת הנהוגה בדרום אפריקה, ובה גברים מבצעים מעשי אונס בנשים לסביות על מנת "לרפא" או "לטהר" אותן מנטייתן המינית.
ברוב המקרים, מדובר בכנופיות, המבצעות בנשים אונס קבוצתי.
במחקר מקיף בנושא 'פשעי שנאה בדרום אפריקה' נמצא ,כי חלה עלייה בממדי האונס המתקן במדינה.
לפי המחקר, 86% מהנשים הלסביות השחורות במדינה חיות בחשש מתקיפה מינית וכל שבוע מתרחשים בממוצע 10 מקרי "אונס מתקן" במדינה.
מקרה מתוקשר אחד, שהעלה את הנושא לסדר היום הציבורי, הוא האונס של אודי סמליין (Eudy Simelane), כדורגלנית דרום אפריקנית לסבית מוצהרת ופעילת זכויות להט"ב באפריקה, שנרצחה במהלך אונס מתקן.
נטען, כי הממשלה הסתירה את הרצח מהתקשורת במשך זמן רב וטייחה את הסיבה לרצח.
חקיקה בנושא האלימות המינית בדרום אפריקה
במגילת הזכויות בחוקה הדרום אפריקאית מיוצגים ערכים דמוקרטיים של כבוד האדם, שוויון וחופש.
כמו כן, החוקה קוראת לזכות לחופש ולביטחון, חופש מכל צורות האלימות והזכות לשלמות גופנית ופסיכולוגית.
ערכים אלו לא באים לידי ביטוי במציאות הקיימת.
ממשלת דרום אפריקה מכירה בצורך לחקיקה פרקטית בנושא האלימות.
בית הנבחרים של דרום אפריקה חוקק את החוק "תקיפות מיניות ונושאים קשורים" (2007), שנכנס לתוקף בדצמבר 2007. מטרת החוק היא לאגד את כל החוקים בנושאי תקיפות מיניות ולחזקם.
החוק קורא לבחון בצורה מעמיקה את הבעיה בדרום אפריקה, ומציין כי הבעיה "משקפת חוסר תפקוד מערכתי עמוק בחברה שלנו".
זנות בדרום אפריקה היא לא חוקית, הן כצריכה והן כסיפוק השירותים.
גם ניהול בית בושת וסירסור הם בניגוד לחוק.
למרות זאת, הזנות ממשיכה להיות נפוצה ואכיפת החוק לא נעשית באופן תדיר.
בשנת 2003 ארגון SWEAT, המאגד עובדים בתעשיית המין העריך, כי יש בין 121,000-167,000 עובדים בתעשיית המין בדרום אפריקה.
נושא אי-הפללת לקוחות הזנות ועובדי תעשיית המין נמצא בשיח הציבורי משנת 2009. בעקבות הערכות שיגיעו כ-40,000 זונות ממדינות סמוכות למונדיאל 2010 שנערך במדינה, עלו קריאות התמיכה באי-הפללה ומיסוד הזנות במדינה.
ב-2012 זרוע הנשים של ה-ANC הודיעה על תמיכה באי-הפללה.
המטרה בכך היא לשנות את הסטיגמה על עובדי (בעיקר עובדות) תעשיית המין והפיכת סביבת העבודה והמחייה לבטוחה יותר עבורם.
ארגון SWEAT פועל גם הוא לאי-הפללת זנות, כשמטרתו הסופית היא הפיכת זנות לחוקית וממוסדת.
הארגון מספק שירותי בריאות לעובדי תעשיית המין, כיוון שאין להם גישה לשירותים אלו במקומות אחרים, ויוזמים תוכניות להעלאת המודעות לבעיות איתן מתמודדים עובדי תעשיית המין.
הצעות אלו לשינוי החוק לא קרמו עור וגידים, כיום צריכת זנות עדיין לא חוקית בדרום אפריקה.
דרום אפריקה היא מקור, תחנת מעבר ויעד, לנשים וילדים, הנסחרים עבור תעשיית המין.
כנופיות מקומיות שולטות בסחר בילדים ובסחר של נשים דרום אפריקאיות לאירופה.
סחר בנשים המגיעות לדרום אפריקה נשלט לרוב על ידי כנופיות ממדינות המוצא של הנשים.
בדרום אפריקה קיים מנהג בו חוטפים כלות לנישואין, בשם אוקות'וואלה.
לפי המנהג, חוטפים ילדות ונערות ומכריחים אותן להינשא בניגוד לרצונן.
הגיל המותר בחוק לנישואים בדרום אפריקה הוא 18, אך עם אישור ההורים, ניתן להשיא בחורה מגיל 15, אישור שניתן לרוב בנישואים שהתבצעו בחטיפה.
מנהג זה מתרחש לרוב באזורים הכפריים, במיוחד בשני מחוזות; בכף המזרחי, שהיווה בעבר חלק מכף התקווה הטובה ובקוואזולו-נטאל.
איידס, הכחשת איידס ושכיחות בקרב הנשים הדרום אפריקאיות
מחלת האיידס, הנגרמת על ידי נגיף ה-HIV, היא בעיה בריאותית מרכזית בדרום אפריקה.
בשנת 2007 פרסם ה-UNAIDS -זרוע האו"ם המתמודדת בתיאום ההתמודדות העולמית עם מחלת האיידס, כי להערכתו בדרום אפריקה חיים כ־5,700,000 נשאי או חולי איידס.
מנתונים עדכניים שמספקת UNICEFF, קרן החירום של האו"ם לילדים, ניתן לראות, שבמדינות מזרח ודרום אפריקה חיים 5% מאוכלוסיית העולם, אבל 50% מאוכלוסיית העולם הנושאת את נגיף ה-HIV.
בשנת 1983 אובחנו לראשונה שני מקרים של איידס בדרום אפריקה, אך רק בשנת 2002 הכיר הפרלמנט הדרום אפריקני באופן רשמי בנגיף ה-HIV כגורם לתסמונת האיידס.
הסיבה המרכזית לכך היא הכחשת הקשר בין הנגיף למחלה על ידי תאבו מבקי (Thabo Mbeki), נשיאה של דרום אפריקה בשנים 1999–2008. מבקי הרחיב את התאוריה של פיטר דוסברג, הגורס כי אין הוכחה ממשית שנגיף כלשהו גורם לאיידס, וטען כי עוני, תזונה לקויה וזיהומים כרוניים הם הגורמים לאיידס.
שרת הבריאות של מבקי, מנטו צ'באללה מיסמנג (Mantombazana "Manto" Edmie Tshabalala-Msimang), ניסתה לטפל במגפת האיידס בעזרת ירקות, כמו סלק ושום, במקום בתרופות אנטי-רטרו-ויראליות ("הקוקטייל").
מבקי מנע בתחילה באופן גורף את ייבואן ושיווקן של כל התרופות נגד איידס, אך לאחר מחאות חריפות בארצו הוקלו ההגבלות על ייבוא התרופות.
מחלת האיידס נפוצה בדרום אפריקה בעיקר בקרב נשים, במיוחד מתחת לגיל 40. בקבוצת הגיל 20–24 נשים הן 80% מנשאי הנגיף ובקבוצת הגיל 25–29 הן שני שלישים מאוכלוסיית הנשאים.
שכיחות הנשאות של HIV בקרב נשים בהריון, היא מאוד גבוהה.
במחוז קוואזולו-נטאל 37% מהנשים בהריון שנבדקו בשנת 2006 במרפאות טרום-לידה נמצאו נשאיות.
במחוזות האחרים אחוז הנשאיות נע בין 13%-26%.
קיים סיכוי של 15%-45% ,שאם שהיא נשאית HIV תעביר את הנגיף לתינוקה.
ההדבקה יכולה להתרחש במהלך ההיריון, במהלך הלידה או לאחר מכן דרך הנקה.
הסיכוי להדבקה יורד בצורה משמעותית כאשר האם הנשאית נוטלת תרופות נגד המחלה, יולדת בניתוח קיסרי ונמנעת מהנקה.
בדרום אפריקה, חוסר הזמינות של תרופות, תחליפי חלב, ושירותים רפואיים מתקדמים ליולדת, מעלים את סיכויי ההדבקה של התינוק.
נשים דרום אפריקאיות בתרבות הפופולרית
סרטים, ספרים ויצירות רבות נכתבו לאורך השנים על דרום אפריקה.
במקרים רבים, אפשר לקבל דרך היצירות תמונה מוחשית של מעמד האישה לאורך השנים.
הסרט (Lucky' 2001'), ממחיש את הנזקים של מחלת האיידס, במקרה בו ילד קטן נותר יתום לאחר שאמו נכנעה למחלה.
בסרט (Mandela, Long Walk to Freedom' 2013'), מתוארות שנות ה-50, בהן לוחם החופש האגדי נלסון מנדלה מוביל שינויים רבים.
לאחר כליאתו של מנדלה, אשתו וויני הופכת למיליטנטית ומנהיגה מהפיכות בעצמה.
הסרט ממחיש את השינוי התפיסתי ומעמד הנשים בשנים אלו.
בסרט (The Long Run' 2001'), מתוארת מערכת היחסים המורכבת בין גבר לבן לאישה שחורה.
מרים מקבה (Miriam Makeba), היא דמות נשית אפריקאית חשובה מבחינה תרבותית.
מרים הייתה זמרת דרום אפריקאית שהוגלתה לשנים רבות מארצה בשל פעילותה בתחום זכויות האדם.
מקבה, זוכת פרס גראמי, הייתה מוכרת בארץ מולדתה וברחבי העולם בשל פעילותה הפוליטית, יש שכינו אותה "מאמא אפריקה".
שוויון בין גברים ונשים הוא אחד מעקרונות היסוד של האמונה הבהאית.
מרכזיות זו של השוויון נעוצה בתפיסה הבהאית לפיה שוויון בין המינים הוא רף רוחני ומוסרי חיוני אשר התקדמות האנושות תלויה בו, שכן כל זמן שאין שוויון לא תיתכן אחדות בעולם ולא ישכון בו השלום.
לאור זאת, הכתבים הבהאים מדגישים את חשיבות יישומו של עיקרון זה הן בחיי הפרט והן בחיי המשפחה והקהילה.
עם זאת, לפי ההגות הבהאית, רעיון זה של שוויון רוחני וחברתי בין שני המינים אינו מבטל את ההכרה בשונותם של המינים, ובשל כך ניתן לראות בעולם הבהאי ביטויים לשונות זו במספר מישורים.
לדוגמה, בעוד שנשים יכולות לכהן במגוון רחב של עמדות השפעה והנהגה בדת, הן ברמה הלאומית והן ברמה הבינלאומית, הרי שאינן רשאיות לשמש כחברות המוסד העליון של הדת הבהאית - בית הצדק העולמי.
על זו הדרך ובניגוד לרעיון השוויון, זוכה חינוכן של בנות בעולם הבהאי לעדיפות על פני חינוכם של בנים, אולם לא בשל תפיסות תיקון גרידא אלא בשל תפיסתן של נשים כאימהות העתידות לשמש כמחנכות לילדיהן.
השוויון בין גברים לבין נשים הוא עקרון יסוד בדת הבהאית, וככזה הוא פורש כבר בכתביו של מייסד הדת הבהאית, בהאא אללה, ואף הועצם בהגותו ובכתביו של בנו, עבד אל-בהאא', שהיה למנהיגה של הדת הבהאית לאחר מות אביו.
הכתבים הבהאים מורים כי נשים אינן נחותות מגברים, ועל כן אינן צריכות להיות כפופות לגברים בהיבטים השונים של חיי החברה.
על פי ההשקפה הבהאית, למן בריאתן היו הנשים שוות לגברים, אולם שוויון זה לא בא לידי ביטוי עד כה בשל חוסר בהזדמנויות חינוכיות וחברתיות מספיקות, ובשל עדיפותם הפיזית של הגברים אשר שימשה אותם למנוע מנשים את פיתוחו המלא של הפוטנציאל הגלום בהן.
לתורה זו ישנה השפעה רבה על מבנה הקהילה הבהאית, והשלכותיה מיושמות ברמה המעשית.
בהאא אללה ציין כי אין הבחנה בין מעמדם הרוחני של גברים ונשים, וכי גברים ונשים שווים בעיני אלוהים.
דברים אלו של בהאא אללה באים לידי ביטוי בתרגום קטע זה מכתביו:
חרף התפיסה העממית בתקופתו, לפיה מינו של המאמין משפיע על רמת יכולותיו הרוחניות, כתב בהאא אללה כי דרגתו הרוחנית של כל מאמין תלויה אך ורק במידת הכרתו את האל ומידת מסירותו לו.
עבד אל-בהאא' המשיך בדרך זו ואמר כי האל לא הבדיל בין בני האדם על בסיס מינם, וכי שני המינים נוצרו בצלמו של אלוהים.
עוד הוסיף כי לנשים ולגברים יש פוטנציאל זהה להפגנת חוכמה, ערכיות ותעוזה.
השוויון כמבטא קידמה אנושית וכתנאי מוקדם לשלום
עבד אל-בהאא' סבר כי החתירה לשוויון בין המינים איננה רק תיקון היסטורי של עוולות חברתיות אשר פגעו בנשים, אלא אף תהווה גורם מפתח בהתנעתם של שינויים חברתיים רחבי-היקף אשר עתידים לפתוח פתח לתרבות חדשה שבה תכונות 'נשיות' יותר, כגון רוך-לב והקשבה, יאזנו את התכונות 'הגבריות' שזכו לדומננטיות באופן מסורתי.
הכתבים הבהאים מציינים מפורשות כי כל עוד לא תזכנה הנשים למעמד ציבורי השווה למעמדם של הגברים, האנושות לא תוכל להמשיך ולהתקדם.
עבד אל-בהאא' לדוגמה מבאר רעיון זה על ידי אנלוגיות לפיהן גברים ונשים הם שתי כנפיים של ציפור או שתי ידיים בגוף האדם, אשר השימוש בשתיהן באופן מלא דרוש כדי להתקדם כהלכה.
בספר "הכרזת השלום העולמי" כתב עבד אל-בהאא':
הן בהאא אללה והן עבד אל-בהאא' אף הסבירו כי איזון טוב יותר בין 'נשיות' 'וגבריות' בחברה הוא היבט חשוב של אחדות עולמית, שכן לדעתם השפעה נשית גדולה יותר תמנע מלחמות ותהפוך שלום מתמשך לבר השגה.
לדברי עבד אל-בהאא' נשים, כאמהות, מחזיקות בכוח אפקטיבי להשכנת שלום עולמי אם תבחרנה שלא לשלוח את ילדיהן למלחמה:
ההיסטוריון הבהאי מוג'אן מומן (Moojan Momen) מסביר כי מטרתה של החתירה לשוויון בין נשים וגברים בקהילה הבהאית איננה הצבתן של נשים בעמדות כוח בהן תמיד הוצבו גברים, אלא היא השגתו של שינוי קיצוני יותר באופיה של החברה, כך שזו תחל לראות בתכונות נשיות כבעלות ערך עצמי חשוב.
כיוון שהדת הבהאית טענה עוד מראשית ימיה כי נשים שוות לגברים, הרי שהוגיה נדרשו להסביר, למאמיניהם ומבקריהם כאחד, מדוע אין שוויון יסודי זה בא לידי ביטוי בהליכות החברה עד לימיהם.
לדבריהם, הסיבה בשלה נשים לא השיגו את מעמדן השווה היא חסרונה של השכלה מספקת והזדמנויות חברתיות מקובלות.
עם זאת, התפיסה הבהאית מדגישה את חשיבות חינוך הנשים לא רק כאמצעי להגדלת הזדמנויות עבור נשים וכאמצעי להשגת שוויון, אלא גם ככלי יסודי בחינוך הילדים.
כך, כיוון שהשכלתן של אמהות חיונית לחינוך ילדים תקין, הרי שהרחבת השכלתן של נשים קיבלה נופך חדש הקשור בבנייתה של חברה בריאה ולא רק צודקת.
על זה הדרך, בגלל חשיבות זו של חינוך הנשים, על פי ההגות הבהאית חינוכן של הבנות גובר על חינוכם של הבנים כאשר משאביה הכספיים של המשפחה אינם מספיקים להענקת חינוך והשכלה לכל ילדי המשפחה.
יש לציין כי על אף השיוך המפורש שעורכים הכתבים הבהאים בין אימהוּת וחינוך, עבד אל-בהאא' עודד נשים להצטיין במדעים ואומנות, וציין כי השתתפותן הפוליטית של נשים, כבוחרות וכנבחרות גם יחד, היא תנאי מוכרח להשכנתו של שלום בר קיימא.
על אף שהתורה הבהאית עומדת על שוויון רוחני וחברתי מלא בין גברים לנשים, במספר מישורים שומרת הדת הבהאית על הבחנה בניהם, כאשר שונות זו נתפסת "כייחודיות מינית" או "בידול מגדרי".
אחד ההיבטים הללו הוא תפיסתה של האישה כאם וכמחנכת, אשר, כפי שכבר צוין, אף מולידה קדימות נשית בחינוך ורכישת השכלה.
באותו אופן, על פי ההשקפה הבהאית בעניין חיי המשפחה, אוחזת האישה בזכות להסתמך על תמיכתו הכלכלית של בעלה כאשר הדבר נדרש.
הרכוש מחולק ל-42 חלקים, כאשר ל-9 חלקים זכאים צאצאי המוריש; ל-8 חלקים זכאית אשתו; ל-7 חלקים זכאי אביו; ל-6 חלקים זכאית אמו; ל-5 חלקים זכאים אחיו; ל-4 חלקים זכאים אחיותיו ול-3 חלקים זכאים מוריו.
ניתן לראות אפוא כי בעוד ילדיו של הנפטר מתחלקים בחלק המגיע להם ללא תלות במינם, הרי שאין הדבר נכון לשאר היורשים, שכן האב והאחים זוכים לחלק גדול יותר מן האם והאחיות.
מלבד עניין הירושה, בו לשונו של הכִּתַאבּ אלְאַקְדַס מבדילה מפורשות בין גברים ובין נשים, ישנם עוד מספר מופעים בהם נקט בהאא אללה בלשון זכר בלבד.
כך לדוגמה לשונו של פסוק 48 בספר, האומר כי "מִצְוָה הִיא עַל הָאָב לְלַמֵּד אֶת בְּנוֺ וּבִתּוֺ דַּעַת קְרֹא וּכְתֹב...", לכאורה מטיל את מצוות החינוך על האב בלבד.
הִשָּׁמְרוּ לָכֶם פֶּן יוֺתֵר מִשְׁתַּיִם נָשִׁים תִּקָּחוּ", מתיר ביגמיה (קרי, קשר נישואין בין גבר אחד לשתי נשים) אולם אינו מתיר במקביל גם פוליאנדריה (קרי, קשר נישואין בין אישה אחת למספר גברים).
גם פסוק 107, לפיו "אָסוֺר נֶאֶֶסְְרוּ עֲלֵיכֶם נשוֺת אֲבוֺתֵיכֶם", לכאורה אינו אוסר את בעלי האימהות על בנות הנשים, אולם בכל המופעים הללו משתמשת הפרשנות הבהאית בעיקרון השוויון – עקרון על החולש על כל הגותה של הדת – ככלי אשר באמצעותו יש להבין את לשון הכתובים.
לאור זאת, בהקדמת בית הצדק העולמי לכִּתַאבּ אלְאַקְדַס נכתב כי הספר כתוב בלשון תמציתית, ולכן בכל פעם בה השתמש בהאא אללה בלשון זכר, הרי שהכללים שקבע נוהגים גם בנקבות, אלא אם ההקשר מחייב רק את לשון המין הנזכר.
בדרך זו אין מופעים אלו נתפסים כמי שאינם חלים על נשים ומחריגים אותן תוך פגיעה בשוויון.
הבחנות נוספות הן הבחנות הפוטרות את האישה ממצוות בהן הגבר מחויב.
כך לדוגמה במהלך המחזור החודשי פטורות הנשים ממצוות הצום וממצות התפילה אם הדבר קשה עליהן, אולם היה וחפצות הן להתפלל או לצום - הרשות בידן, שכן אין הפטור נובע מתפיסה של טומאה פולחנית.
הבחנה דומה היא העדר החובה על נשים בעלות אמצעים לעלות לרגל אל המרכזים הבהאים בישראל.
גם בעניין זה נשים רשאיות לעלות לרגל בכל עת, אולם בעוד הגברים חייבים בכך, הנשים העולות לרגל בוחרות לעשות זאת מרצונן.
ככלל, פתוח המנהל הבהאי הן לגברים והן לנשים, אולם על אף מרכזיותו של רעיון השוויון, נשים אינן יכולות לכהן כחברות המוסד העליון בדת - בית הצדק העולמי.
כתבי הדת לא מפרשים את טעמה של חריגה מהותית זו מן השוויון, אך עבד אל-בהאא' הצהיר כי יש חוכמה עמוקה בדבר, וזו עתידה להתברר ברבות הימים.
תחום נוסף אותו החריג עבד אל-בהאא' מרעיון ההשתתפות המלאה והשווה של נשים הוא העשייה הצבאית והלוחמה.
לתפיסתו, נטילת חיי אדם איננה מתיישבת עם תפקידן של הנשים כאימהות, ועל כן אל להם לקחת חלק בכל פעילות מלחמתית.
דמויות נשים בולטות בהיסטוריה הבהאית
ההיסטוריה של הדת הבהאית מציינת את פועלן של נשים רבות, ואף מייחדת לכמה מהן מקום מרכזי בעיצובה של החברה הבהאית.
בין נשים אלו ניתן לציין את טאהרה, בהיה ח'אנום, אסיה ח'אנום, מונירה ח'אנום, לואיזה "לואה" גטסינגר, מלכת רומניה מריה מאדינבורו, מרתה רוט, לאונורה ארמסטרונג, ולידיה זמנהוף.
פאטימה ברע'אני, המוכרת בכינויה "טאהרה", הייתה משוררת בעלת השפעה, ואחת מחסידותיו של הבאב, שלפי אמונת הבהאים היה למבשרה הראשון של הדת הבהאית.
לעיתים קרובות מוזכרת טאהרה בספרות הבהאית כסמל במאבק למען זכויות נשים וזאת בשל מעשיה, שכן כתביה של טאהרה לא כוללים התייחסות ישירה לזכויות נשים.
הרקע למעשה עליו התפרסמה טאהרה יותר מכל התרחש כיוון שטאהרה ראתה את התגלות הבאב כמשחררת, ולכן העזה להפר בכינוס בדשת את הפרקטיקה האיסלמית הדורשת מנשים לכסות את שערן בפומבי.
הופעה מופגנת זו עוררה מחלוקת בקרב חברי הקהילה הבאבית שנכחו בכינוס.
בעוד שחלק מן הנוכחים ראו את המעשה באור שערורייתי, הרי שאחרים קיבלו את טענתה כי תורת הבאב איננה כבולה להילכות האסלאם המסורתי.
כדי למתן את עוינותם של חברי הקהילה נגד טאהרה נתן לה הבאב את הכינוי שהפך לשמה - ומשמעותו בפרסית "הטהורה".
על פי מחקר בהאי, השנוי במחלוקת, העיד עבד אל-בהאא' לסובבים אותו כי בטרם הוצאה טאהרה להורג בקיץ 1852 היא הצהירה: "תוכלו להרוג אותי ברגע בו תרצו בכך, אולם לא תוכלו לעצור את שחרור האישה".
אל מול מסורת בהאית זו העלתה החוקרת הבהאית סוז'אן מנק (Susan Maneck) ספק באמיתותה של עדות זו באומרה כי ציטוט זה הוא "די מפוקפק".
בהיה ח'אנום נולדה בשנת 1846 כבִּתם הבכורה של בהאא אללה ואסיה ח'אנום.
היא הייתה קרובה במיוחד לאביה, ונתפסת בדת הבהאית כאחת מחשובות הנשים שחיו בעולמנו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, חילקה בהיה מזון וביגוד, העניקה טיפול רפואי וסייעה לאוכלוסייה המקומית בארץ ישראל - בה שהתה באותה עת עם אביה.
במהלך השנים מילאה בהיה ח'אנום תפקידי הנהגה בדת הבהאית מספר פעמים.
כך לדוגמה הנהיגה בהיה ח'אנום את הדת במשך שלוש שנות מסעו של עבד אל-בהאא במערב, ואף בכל תקופות היעדרותו של שוגי אפנדי, אשר היה למנהיגה הנבחר של הדת עם מותו של עבד אל-בהאא.
היא נפטרה ב-15 ביולי 1932 ונקברה בגנים הבהאאים בחיפה.
כהונת נשים במשרות ניהול והנהגה
לאורו של רעיון השוויון, על דרך הכלל פתוח המנהל הבהאי הן לגברים והן לנשים.
למעשה רק בית הצדק העולמי בחיפה סגור בפני נשים מיום היווסדו, ועל כן כל תשעת החברים היושבים בהרכבו גם כיום הם גברים.