tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המראה והאנטומיה של הביפאלו, משתנית בחדות בהתאם לאחוזי הגנים של הביזון.
המונח "ביפאלו" מתייחס בעיקר לגזע הבקר שמורכב ברובו מגנים של בקר.
גזע זה, בעל דמיון כמעט זהה לגזעי בקר אחרים, אך יש לו מספר תכונות שמקורם בביזון.
הכתפיים שלו גבוהים ושריריים למדי, יש לו ראש רחב ומתולתל במצח, והפרווה שלו בחורף עשויה לעיתים קרובות להיות עבה וצמרירית.
צבע הפרווה שלו הוא בדרך כלל חום אדמדם, לעיתים עם גוון צהבהב או לבנבן.
הקרניים שלו קטנות ובדרך כלל הן נעדרות .
ביפאלו עם אחוזים גבוהים של ביזון (כדוגמת התמונה משמאל), שונה לגמרי: הפרווה שלו עבה ושעירה יותר, מבנה גופו ופניו דומים יותר לביזון, יש לו קרניים גדולות או קטנות כשל הביזון, והוא מתאפיין ברעמה או דלדול עור גדול בגרון.
צבע פרוותו הוא שחור או חום שוקולד כהה, ולעיתים מפוספס.
זכרים כאלו עשויים להיות זהים כמעט לגמרי לביזונים האמיתיים או לז'וברוני.
מחקר של מחלקת החקלאות של ארצות הברית, מצא שבשר הביפאלו דומה לבשר הביזון בכך שיש בו פחות אחוזים של שומן וכולסטרול לעומת בשר הבקר.
אגודת הביפאלו האמריקנית קובעת שהביפאלו מותאם יותר למחיה במקומות קרים, צריך פחות סיוע בהמלטות מבקר, תוך כדי שהוא שומר על התכונות של צייתנות וקצב צמיחה מהיר כשל הבקר.
שיעור הפגיעה בצמחייה של הביפאלו נמוך מהבקר.
עוד נקבע, שבשר הביפאלו מכיל 4 עד 6% חלבון יותר מבשר הבקר, הוא רך יותר, וטעים ומזין יותר מבשר הבקר.
בבשר הביפאלו יש פחות קלוריות, שומן וכולסטרול מבשר בקר, עוף או בקלה.
אגודת הביפאלו האמריקנית קובעת שהביפאלו קשוח יותר לתנאי מזג האוויר, הטיפול בו חסכוני יותר, והוא מייצר בשר טוב יותר מבקר הבית.
ב-1983, היו שלוש קבוצות רישום של ביפאלו תחת הרישום העולמי של הביפאלו באמריקה.
עד נובמבר 2008, היו כבר שתי אגודות ביפאלו תחת הרישום העולמי באמריקה.
האגודות הללו יצרו את איגוד הביפאלו העולמי שאחראי כיום גם על הרישום.
ביעף הוא ביטאון ישראלי היוצא לאור בשפה העברית, ועוסק בתחומי מדעי התעופה והחלל.
הביטאון יוצא לאור בממוצע של ארבעה גיליונות בשנה, מטעם האגודה למדעי התעופה והחלל בישראל.
הגיליון הראשון של ביעף פורסם בשנת 1972. ביעף נחשב ככתב עת מקצועי בקרב קהילת המהנדסים בישראל ובו מאמרים וכתבות על החדשנות בתחום.
ביעף הוא כתב העת היחידי במזרח התיכון שעוסק בתחום מדעי התעופה והחלל.
כתב העת נשלח במהדורה מודפסת אל חברי האגודה למדעי התעופה וחלל שמרביתם מהנדסים בתחום האווירונאוטיקה וכן לגורמי מחקר וביטחון בתחום התעופה והחלל בישראל.
חיסול לולים או ביעור לולים הוא כינוי להמתת כל התרנגולים בלול עופות.
ביעור נעשה בין היתר עקב גילוי סימני מחלה בלול או בסביבתו.
המחלות הנפוצות הן המחלות הוויראליות ניוקאסל ושפעת העופות, שמתפרצות לעיתים קרובות בעולם ובישראל.
עקב הצפיפות בלולים ההדבקה מתרנגול אחד למשנהו מתרחשת במהירות.
לעיתים בעת גילוי נגיפים בלול כלשהו, מחסלים את הלול ולולים נוספים ברדיוס שנקבע על ידי משרד החקלאות.
קיימות מספר שיטות לחיסול לולים.
שיטה זו מתאימה לחיסול עופות שמגודלים על הקרקע, כגון תרנגולים ותרנגולים הודו לבשר.
בשיטה מציפים את הלול בקצף לכיבוי אש.
פיזור הקצף נעשה על ידי חברה קבלנית בעזרת זרנוקים או מכונה ייעודית.
הקצף בעל הבועיות הקטנות חוסם את דרכי הנשימה של העוף וגורם למוות בחנק.
על פי פרסומי היצרן הצפה בקצף אמורה לחסל 95% מהעופות בתוך 7 דקות, ואת כל העופות אחרי 15 דקות מתחת לקצף.
במציאות חלק מהתרנגולים נשארים בחיים או גוססים ויש להמית אותם המתת חסד (במליקה או דריסה).
אך לא ניתן לדעת מה קורה מתחת לקצף ולאתר תרנגולים חיים או גוססים.
שיטת חיסול זו היא בטוחה לאדם ויעילה יחסית, והיא השיטה שהתקבלה על ידי משרד החקלאות נכון ל-2016.
בתיאור הניסויים שנערכו הציג אחד החוקרים מאבק במשך 4 עד 6 דקות.
העופות מנסים להיאבק ולהרים את ראשיהם מעל הקצף.
לבסוף הם נחלשים ושוקעים והקצף מכסה אותם.
בתיעוד של טל גלבוע שנעשה כשעה לאחר שהמבערים סיימו את מלאכתם ויצאו מהשטח, נראים פגרים מכסים את הקרקע וביניהם תרנגולים חיים או גוססים ואפרוחים שנאבקים בקצף .
בשיטה זו מוזגים רעל זרחני לתוך מי השתייה של התרנגולים.
לרעל יש ריח וטעם חזקים, לכן מצמיאים את התרנגולים 24 שעות לפני הביעור, כדי שישתו את המים המורעלים.
למרות הצמא חלק מהעופות ממאנים לשתות.
השיטה זמינה ללולנים מאחר שרעל זרחני הוא חומר להדברת חרקים שהוא בשימוש שגרתי בלולים.
הרעל גורם לעופות ייסורים, עוויתות וכאבים, במשך מספר שעות עד המוות.
על פי דוח מבקר המדינה מ-2006, משרד החקלאות טען שההרעלה לא גורמת לעופות ייסורים, אך דיווחי משרד החקלאות היו מעורפלים, והשירותים הווטרינרים ביקשו מהלשכה המשפטית במשרד החקלאות לעגן המתה בדרכים שאינן מתיישבות עם עקרון צער בעלי חיים.
חלקם מהעופות נשארים בחיים או גוססים..
בשיטה זו מזרימים ללול גז פחמן דו-חמצני, או חנקן, ארגון או תערובת גזים.
השיטה מתאימה ללולים שאפשר לאטום.
כדי לחסוך בגז קיימת אפשרות לכסות את התרנגולים ביריעות פלסטיקה ולהזרים את הגז מתחת ליריעה.
קיימים גם תאי גזים קטנים לחיסול כמויות קטנות.
בדרך כלל משתמשים בפחמן דו-חמצני בגלל זמינותו, אך ההמתה בפחמן דו-חמצני גורמת לעופות סבל נוסף יחסית לגזים האינרטיים.
חיסול לולים נעשה באופן שגרתי בתעשיית הביצים ובשר העוף ללא קשר למחלה, כדי להחליף את תרנגולות בלול מטילות, ולצורך שחיטה למאכל.
לולי מטילות מחוסלים אחת לשנה וחצי או שנתיים, כאשר המטילות תשושות או פצועות וקצב ההטלה יורד.
בישראל מקובלת בין השאר המתה במתקן נייד המורכב על משאית שעוברת בין הלולים ומספקת שירותי השמדה.
על המשאית מותקן מסוע מסתובב שבנקודה אחת בו קיים מגע של חשמל חי.
התרנגולות מוצאות מהכלובים ופועלים תולים אותן מרגליהן על האנקולים שבמסוע.
לאחר קבלת מכת החשמל האנקול משחרר אוטומטית את התרנגולת לתוך מכולת פגרים.
תיעוד פעולת משאית החשמול .
בלולי פטמים נעשית המתה לצורך מאכל.
תרנגולי פטם מומתים בגיל של כ-40 יום, אפרוחי הודו נקבות בגיל כ-14 שבועות וזכרים כ-18 שבועות.
התרנגולים מוצאים מהלולים לתוך כלובי הובלה ומוסעים למשחטה, שם מתבצעת ההמתה.
בעולם ולעיתים בישראל קיימת קבירה בחיים.
כמו כן תועדו אמצעי ביעור כמו השלכה לאשפה בתוך שקיות פלסטיק.
בעולם השלישי מקובלת גם השלכה לאש.
בישראל קיימות בלולים משרפות קטנות לחיסול מספרים קטנים של תרנגולים וכילוי הפגרים.
הפגרים נקברים או נשלחים למתקן כילוי, או משמשים לייצור מזון לבעלי חיים או חיות מחמד, או לייצור קומפוסט.
הוא שירת בתפקיד סגן הרמטכ"ל (של זרוע היבשה) 11 חודשים בלבד לפני מינויו לרמטכ"ל.
נהרג ב-8 בדצמבר 2021 בהתרסקות מסוק במדינת טאמיל נאדו יחד עם רעייתו ו-11 מקציניו הבכירים.
במהלך העימות הצבאי בשנת 1987, בעמק סומדורונג צ'ו הוצב הגדוד של רוואט בחזית נגד צבא השחרור העממי של סין.
ביפרידן (Biperiden, התרופה משווקת בישראל תחת השם דקינט, Dekinet) היא תרופה אנטיכולינרגית המשמשת בעיקר לטיפול במחלת פרקינסון ובהפרעות תנועה שמקורן בצריכת סמים או תרופות (בעיקר תרופות אנטי-פסיכוטיות).
התרופה מהווה אנטגוניסט סינתטי לנוירוטרנסמיטור אצטילכולין, ומופיעה ברשימת התרופות החיוניות של ארגון הבריאות העולמי.
ביפרידן משמש בעיקר לטיפול ברעידות שמקורן בשימוש בתרופות ובסמים או במחלת פרקינסון על כל סוגיה.
כך לדוגמה, התרופה משמשת להקלה בתופעות הלוואי החוץ-פירמידליות של נטילת תרופות אנטי-פסיכוטיות (למשל זוקלופנתיקסול).
תופעות כמו אטקסיה, טריזמוס, אקתיזיה, רעד, תסמונת ארנב וכדומה.
שימוש נוסף אך נפוץ פחות של ביפרידן הוא הפחתת הזעה וייצור רוק מוגברים שמקורם בצריכת תרופות כגון מתאדון או קלוזאפין.
תופעות הלוואי השכיחות ביותר של התרופה כוללות נמנום, טשטוש ראייה, יובש בפה, הזעה מופחתת, כאבי בטן, ורטיגו, כאבי ראש וסחרחורות.
במינונים גבוהים עשויות להופיע תופעות לוואי חמורות יותר כדוגמת אגיטציה, נדודי שינה, חרדה ואי-שקט.
במקרים נדירים שימוש ממושך בתרופה עלול להתבטא בדליריום ובפגיעה בשנת ה-REM.
יש להפסיק את השימוש ולפנות מיד לקבלת עזרה רפואית דחופה אם מופיעות תגובות אלרגיות, עלייה בנטייה לפרכוסים, הפרעות תנועה לא רצוניות, ליקויים בתיאום התנועות (קואורדינציה) והפרעות בדיבור, עלייה בלחץ תוך עיני (גלאוקומה), האטת קצב הלב או קושי בריקון שלפוחית השתן.
התרופה נמצאת בקטגוריית סיכון בהריון C, כלומר אין מספיק נתונים או מחקרים אמינים דיים על מנת להסיק את השפעת נטילת התרופה על האם והעובר ולכן יש להשתמש בתרופה בזהירות במהלך הריון.
ביפרידן חודר לחלב האם, ולכן מומלץ להימנע מנטילת התרופה בעת הנקה.
במחקר עם 34 מטופלים בתרופות אנטי-פסיכוטיות מדור-שני, הטיפול בביפרידן הופסק בביטחה ברובם, ולא נצפו תסמינים חוץ-פירמידליים.
נמצאו שיפור משמעותי בקשב, במהירות עיבוד ובמצב הנפשי-חברתי שלהם.
הוסק כי הפסקת השימוש בביפרידן לטווח ארוך עשויה להיות מוצדקת מכיוון שהיא עשויה לשפר את התפקוד הקוגניטיבי, את איכות החיים הסובייקטיבית ואת התסמינים הפסיכיאטריים, ללא השפעות שליליות משמעותיות.
ברפואה, ביעור מחלה (בלועזית: אֶרָדיקציה) מתאר מיגור מוחלט של פתוגן מהגוף או מכלל האוכלוסייה.
מחוללי מחלות רבים מושמדים על ידי מערכת החיסון של הגוף, אך חלקם מסוגלים לשרוד במקומות שונים בגוף, כך למשל נגיף ההרפס סימפלקס עלול להיות בגנגליון של שבמערכת העצבים האוטונומית.
חלק מן הפתוגנים ניתנים למיגור על ידי אנטיביוטיקה או טיפולים שונים (למשל כימותרפיה).
בקרב האוכלוסייה הוכרז בשנת 1980 על ידי ארגון הבריאות העולמי על מיגור מחלת האבעבועות השחורות באמצעות מבצע חיסון כלל-עולמי נגד אבעבועות שחורות.
ביעור פירות שביעית הוא החיוב על האדם לבער את הפירות שגדלו בשנת השמיטה מביתו בזמן שמין הפרי אינו מצוי יותר בשדה.
היבול הצומח בארץ ישראל בשנה השביעית נועד לאכילה באופן שוויוני על-ידי כל תושבי הארץ, בני-אדם ובעלי-חיים.
כדי למנוע מצב שאדם אחד לוקח הרבה פירות לעצמו, נאסר לשמור פירות שביעית ברשותו לאחר שהפירות כלו מן השדה.
כך דרשו את הפסוק בספרא: .
כלומר, כל עוד מין הפרי עדיין קיים על העצים באזור וזמין לחיות-הבר הרוצות לאוכלם, ניתן להשאיר פירות ממין זה בבית; אך משעה שמין פירות זה אינו זמין על העצים, יש לבער פירות אלו מהבית ואף אסור להאכיל מפירות אלו לבהמות שבבית.
מקור נוסף לדין זה הוא מהשוואה בין הפסוקים הנ"ל בספר ויקרא, לבין הפסוקים העוסקים בפרשת השמיטה בספר שמות:
בספר שמות נאמר, שיבול שביעית נועד רק לאביונים; בספר ויקרא נאמר, שיבול שביעית נועד גם לבעלי השדות ("לך").
בספרא הסבירו את הדברים כך: .
כלומר, לעניים (חסרי הקרקע) יש עדיפות בגישה ליבול שביעית: אם אין מספיק לכולם, אז היבול שנשאר צריך להינתן לעניים בלבד.
הפסוק אמנם נאמר על שנת היובל, אולם דיני שנת היובל בקרקע זהים לדיני השביעית, ולכן למדו ממנו גם לשביעית.
כך דרשו את הפסוק בתלמוד הירושלמי: : אם נשארו לך הרבה פירות בבית, זה אומר שלקחת יותר ממה שאתה צריך, וגרמת לכך שלא נשארו מספיק פירות לאחרים, ולכן עליך "להחזיר" את העודף.
אמנם, הרמב"ן מעלה אפשרות שדין הביעור הוא דרבנן, ולימודים אלו הם אסמכתא בלבד.
באופן הביעור נאמרו שלוש דעות:
לדעת הרמב"ם ורש"י, הביעור הוא השמדת הפירות (מלבד מזון שלש סעודות שהאדם יכול להשאיר לאכילה).
מקור הדברים הוא בברייתא במסכת בבא קמא: .
המקדש דוד לומד בדברי הרמב"ם שניתן לבער את הפירות בזמן ביעורם גם על ידי אכילתם, אולם אם לא אכלם - יש להשמידם.
לדעת התוספות והרמב"ן, הביעור פירושו הפקרת הפירות.
מחלוקתם תלויה גם בגרסת ה.
לגרסת הרמב"ם נאמר בה: "רבי יוסי אומר, אחד עניים ואחד עשירים, אין אוכלין אחר הביעור".
אך גרסת התוספות והרמב"ן היא כגרסת התלמוד ירושלמי: "אחד עניים ואחד עשירים אוכלין אחר הביעור".
לדעת הראב"ד, הביעור מתקיים בשני שלבים: בתחילה, כשכלו הפירות בעיר ובתחומה, יש להביא את הפירות לבית הדין המחלק או מפקיר את הפירות.
לאחר מכן, כשכלו הפירות מכל הארץ, חייבים לבערם ולאבדם מן העולם.
בשעת הדחק, כאשר בעל-הפירות הוא עני בעצמו, יש פוסקים המתירים לבצע הפקרה סמלית בלבד, ולזכות בכל הפירות מייד לאחר מכן.
ביעור מעשרות היא חובה הלכתית להשמיד את התרומות והמעשרות באם תוך שלוש רגלים הם לא נתנו לכהנים.
החובה ליתן את התרומות והמעשרות איננה מיידית, והבעלים רשאים לחכות עד לזמן מתאים (עד שכהן מסוים יגיע, עד שתצטבר אצלם כמות משמעותית, וכדומה),
עם זאת, אם הוא לא נותן אותן עד הרגל הקרוב הרי הוא מבטל מצוות עשה שכתוב "ובאת שמה והבאתם שמה", ואם עכבן אצלו עד לאחר שעברו שלוש הרגלים, הוא עובר על מצוות לא תעשה שכתוב .
מעבר לזאת, בערב פסח של השנה הרביעית והשביעית למחזור השמיטה (השנה הנוכחית () היא שנה לשמיטה []), חלה חובת ביעור מעשרות, בה חובה לתת כל מעשר לבעליו או "לבערו" (בדומה לביעור חמץ, אין חיוב של ביעור באש דווקא, אלא כל השמדה, כפי שנפסק להלכה נגד שיטת רבי יהודה במסכת פסחים).
במשנה נאמר שבתחילה היו מעשרים אף את הפירות שלא הגיעו לגמר בישולם לפני ביעור המעשרות, עד שרבי עקיבא לימד, שכל פרי שלא נגמרה מלאכתו, פטור מן הביעור.
את המעשר עני נתן לרבי עקיבא, שהיה גבאי צדקה, וכן רבי יהושע זיכה מעשר מן המעשר לרבי אלעזר בן עזריה, שהיה כהן.
המשנה מביאה זאת כדוגמה לכך שאדם שהיו פירותיו רחוקים ממנו, צריך להפריש מרחוק.
בזמנינו שאין מצוי להשהות פירות תרומה ומעשר אלא מיד משליכים אותם או נותנים אותם לכהן, עיקר מצוות הביעור מתקיימת בחילול מעות מעשר שני על מטבע בשווי של פרוטה ואיבוד מטבע זו, על ידי חיתוכה או התכתה.
במקום הצורך אפשר גם להקל לחלל את המעשר על פרי ולא מטבע, ולאבד את הפרי.
בשביעי של פסח בשנים אלו מתוודים את "וידוי מעשרות", שתוכנו הוא פסוקים מהתורה שאומרים שהמתודה ביצע את כל מצוות המעשרות כתיקנה.
אדם שלא ביצע את מצוות המעשרות כתיקנה, לא יוכל להתוודות.
המשנה במסכת מעשר שני מקדישה חמש משניות לביאור עניין וידוי מעשרות, בהן מבואר מה מעכב את הווידוי ומה לא:
+ מעכב לא מעכב הקדמת מעשר שני לראשון
אין קרקע מעשר עני, לקט, שכחה ופאה
ביפידובקטריום (שם מדעי: Bifidobacterium) הוא גנום של חיידקים גראם-חיוביים בעלי יכולת תנועה ועצמאות, לעיתים מסועף ונחשב כאורגניזם אל-אווירני.
הם נמצאים במערכת העיכול, הנרתיק והפה אצל יונקים כולל בני אדם.
ביפידובקטריום הם המין העיקרי של החיידקים המרכיבים את המיקרוביוטה של הקיבה והמעיים.
לפני שנת 1960 מין הביפידובקטריום השתייך לזן הלקטובצילוס ביפידוס.
משנת 1899 הנרי טיסייר, רופא ילדים צרפתי שעבד מכון פסטר בפריז, בודד חיידק המאופיין בצורתה של האות 'Y' (חצוי לשניים), המצוי במיקרוביוטה הנמצאים במעיים של תינוקות יונקים.
טיסייר, קרא לחיידקים בשם "ביפידוס" .
בשנת 1907, איליה מצ'ניקוב, סגן מנהל מכון פסטר, הגה את הרעיון שחיידקי חומצת חלב מועילים לבריאות האדם.
מצ'ניקוב הבחין שאריכות החיים של איכרים בולגרים הם תוצאה של צריכת מוצרי חלבמותססים.
מטצ'ניקוף הציע גם כי "צריכה של חיידקים תוססים ישתיל את החיידקים המועילים במערכת העיכול".
קבוצת גן הביפידובקטריום נעה בגודל של בין 1.73 ל-3.25 מגה- בייט, המקבילים ל-1,352 ו-2,557 מסגרת קריאה מקודדות של חלבון בהתאמה.
סיווג תפקודים של גנים של ביפידובקטריום, כולל הפאן גנום של הסוג הזה, גילה כי 13.7% מהגנים הביפידובקטריאליים שזוהו מקודדים אנזימים המעורבים בחילוף החומרים בפחמימות.
הוספה של ביפידובקטריום כפרוביוטיקה לטיפולים שגרתיים של קוליטיס כיבית הראו שיש קשר בין שיפור ההפוגה ולשיפור תחזוק ההפוגה.
זנים מסוימים של ביפידובקטריום נחשבים לפרוביוטיוקות חשובות בתעשיית המזון.
מינים וזנים שונים של ביפידובקטריום יכולים לשמש כמגוון רחב של תועלת לבריאות, כולל ויסות הומאוסטאזיס של מיקרוביאלים במעיים.
בנוסף, בית גידול של פתוגנים וחיידקים מזיקים המשפיעים על רירית המעיים, אפנון של תגובות חיסוניות מקומיות ומערכתיות, דיכוי של פעילות אנזימטית בתוך מיקרוביוטה והפקה של ויטמינים.
ביפידובקטריום משפר את חסימת ריר המעיים ומוריד את רמות הליפופוליסכריד במעיים.
ביפידובקטריה עשוי גם לשפר את תחושת כאב הבטן במטופלים החולים בתסמונת המעי הרגיז, אף על פי שמחקרים עד היום אינם חד משמעיים בנושא.
חלב אם מכיל ריכוזים גבוהים של לקטוז וכמויות נמוכות של זרחה (בופר).
לכן, כאשר חלב האם מותסס על ידי חיידקים חומציים (כולל ביפידובקטריה) במעי התינוק, רמת החומציות יכולה לרדת בעקבות כך, דבר המקשה על צמיחת חיידקים גראם-שליליים.
המעיים של ילודים יחסית סטריליים עד הלידה, שם נקלטים חיידקים מהסביבה ומהאם.
המיקרוביוטה המרכיבה את המעיים של הילוד שונה ממעיים אצל אדם בוגר.
תינוק מגיע לשלב בוגר מבחינת המיקרוביום בגופו באזור גיל 3, כאשר מגוון המיקרוביום בגופו גדל, מתייצב וכאשר תינוק עובר לאכול מזון מוצק.
התפתחות מושבות של ביפידובקטריום מוקדמת יותר אצל תינוקות הניזונים מחלב אם לעומת תינוקות הניזונים מפורמולה.
אצל ילוד, ביפידובקטריום הוא החיידק השכיח ביותר במיקרוביום של המעיים.
ישנם שינויים רבים יותר לאורך זמן בגנוטיפים אצל ילודים, דבר ההופך אותם לפחות יציבים בהשוואה לביפידובקטריום אצל מבוגרים.
תינוקות וילדים תחת גיל 3 מראים פחות גיוון בסוגי חיידקי המיקרוביום, אך עדיין יש אצל התינוקות והילדים מבחר רחב יותר מאשר אצל מבוגרים.
ישנה הפחתה של ביפידובקטריום ועלייה במגוון המיקרוביום במעיים של ילודים כאשר מופחתת צריכת חלב האם ועולה צריכת המזון המוצק.
חלב אם אצל יונקים מכיל HMO אוליגוסכרידים בחלב-אם.
בחלק אם אוליגוסכרידים לא מעוכלים על ידי אנזימים אלא נשארים שלמים במערכת העיכול עד אשר מגיעים למעי גס שם מפורקים על ידי המיקרוביוטה.
ישנם סוגים שונים של ביפידובוקטריום המכילים גנים אשר מפרקים את חלב האם על ידי הידרוליזה.
בעקבות כך, רב-סוכר המופק על ידי האדם מומר לאוכל ואנרגיה עבור הב.
ביפידובקטריום (גן מסוים של ביפידובקטריום), דבר המראה על קו-אבולוציה.
ביפקו הוא צוות הפקה מוזיקלית וכתיבת שירים מברייטון, אנגליה, הממלכה המאוחדת.
הצוות הוקם על ידי ריצ'רד סטנרד, ג'וליאן גלאגר ואש האוויס.
במרוץ השנים, הצוות כתב, הלחין והפיק מאות שירים לאמנים רבים, דוגמת קיילי מינוג, ואן דיירקשן, אטומיק קיטן, אלי גולדינג, ליאונה לואיס, ליטל מיקס, סופי אליס בקסטור ויל יאנג והספייס גירלז.
סטנרד והאוויס עבדו בעברם כמנהלי מוזיקה של תוכניות טלוויזיה כמו "The X Factor".
ביפאנה (בפורטוגזית: Bifana) הוא כריך פורטוגלי הנפוץ באזור ונדאש נובאש, פורטוגל.
הכריך מורכב מלחם, חזה עוף או נקניקיות חזיר שבושלו עם שום ויין, חרדל או רוטב חריף.
נהוג להגיש את הכריך בזמן פסטיבלים שמתקיימים ברחבי פורטוגל.
ביער ביער הוא מחזה מאת חיים מרין.
שני חברים עבריינים החשודים ברצח ידיד משותף נקלעים לתא מעצר.
ג'קי, המשמש אב רוחני לחברו הצעיר סוֹלי, רואה במסלול חייו הנוכחים את הדרך היחידה והבלעדית לתפוס את מקומו בעולם הסובב אותו.
סולי הצעיר היה רוצה להיפרד מג'קי ולצאת לדרך עצמאית משלו.
האם המפגש בין השנים מקרי?
החשדות ההדדיים מפרנסים את להבת החששות של השניים.
השהות בתא הופכת למסע מרתק, קומי גרוטסקי שעד מהרה משנה אופיו והופך למלכודת אלימה וחסרת מוצא.
המחזה הוצג לראשונה בפסטיבל עכו בשנת 1981 בבימויו של מיקי גורביץ' בהשתתפות משה איבגי ואורי גבריאל וזכה בפרס.
שיר הפתיחה של המחזה הוא המנגינה של השיר "אני עומדת במעגל" שכתבה נורית קדמן, בפזמון מוזכר כמה פעמים המילים "ביער ביער".
שנה לאחר מכן בשנת 1982 יצא הסרט "מתחת לאף" סרט דומה שגם אותו כתב חיים מרין וגם שם שיחקו השחקנים אורי גבריאל ומשה איבגי.
בשנת 1994 יצא הסרט "מקס ומוריס", מעין סרט המשך ל"מתחת לאף" גם את הסרט הזה כתב חיים מרין וגם שם שיחקו השחקנים אורי גבריאל ומשה איבגי.
בשנת 2001, 20 שנה לאחר ההצגה הראשונה, הועלתה שוב בעיבוד חדש בבימויה של מלכה מרין, אשתו של מחבר המחזה חיים מרין, בהשתתפות ניר שעיבי ואייל רוזלס.
ביצה היא מבנה אשר בתחילת התפתחותו של העובר מכיל את הזיגוטה, ובנוי להכיל את העובר בשלבים מאוחרים יותר.
דהיינו, הביצה בנויה מההתחלה להכיל עובר מפותח.
הביצה מתפקדת בדומה לרחם ומאפשרת לעובר להתפתח מחוץ לגוף אמו.
כל החומרים הנחוצים לעובר נמצאים בתוך הביצה.
להגן על העובר מפני סכנות (למשל, מאכל על ידי בעל חיים גדול ממנו)
לכלכל אותו עד דרגת בגרות מינימלית - השונה מבעל חיים אחד למשנהו.
סוגים רבים של דגים, זוחלים, דו-חיים, חרקים ועכבישאים, וכל סוגי העופות מטילים ביצים בתהליך הרבייה.
נוספים להם יונקי הביב, היחידים במחלקת היונקים המטילים ביצים.
דוגמה מוכרת היא הברווזן (פלטיפוס).
ביצת הציפור הגדולה ביותר היא ביצת היען, שמשקלה כ־1.5 ק"ג, ואילו הקטנה ביותר שייכת לקוליברי הדרום אמריקאי - משקלה נע בין חצי גרם ל-2 גרם.
ביציהם של דגים וחרקים קטנות בדרך כלל בהרבה.
אחרי ההפריה, מטילה הציפור את הביצה ודוגרת עליה זמן מה, עד אשר בוקע הצאצא.
במרבית המינים הנקבה היא זו שדוגרת על הביצה, אך ישנם גם יוצאי דופן: זכר הקזואר הוא זה שדוגר על הביצים, ועופות אוסטרליים מסוימים אינם דוגרים כלל אלא קוברים את הביצים בחול.
ביצי העופות מצויות בשלל גוונים וצורות חיצוניים, אך המבנה הפנימי שלהן זהה בדרך כלל ומכיל חלמון צהוב, המשמש מקור מזון לעובר, וסביבו שכבה של חלבון.
החלמון מוחזק בקצותיו באמצעות קורים חלבוניים המאפשרים לו לנוע על צירו, כך שהעובר נותר תמיד כשראשו כלפי מעלה.
את החלבון עוטה הקליפה, העשויה בעיקר סידן פחמתי ומכילה נקבוביות אוויר רבות - בזו של תרנגולת, לדוגמה, יש למעלה מ־7,000. שני הקרומים המרפדים את הקליפה מופרדים זה מזה בחלקה הרחב של הביצה, ויוצרים שק אוויר, המאפשר לגוזל לנשום את נשימתו הראשונה, עם בקיעת הביצה.
שק האוויר גם מאפשר את שינוי נפח תוכן הביצה ללא פגיעה בקליפה הקשיחה.
בתעשיית המזון, גודלו של שק האוויר משמש מדד לטריות הביצה.
לרוב ביצי הזוחלים קליפה חזקה דמוית קלף, אך לחלקן קליפות קשיחות או רכות במיוחד.
ביצי הלטאות, לדוגמה, הן בעלות קליפה רכה.
רוב הזוחלים אינם דוגרים על הביצים, אלא מטילים אותן במקומות חמים כגון מחילות או בורות בחול.
סוגים מסוימים של נחשים נוהגים לחמם את הביצים באמצעות היכרכות סביבן.
שתי תכונות עיקריות מאפיינות ביצי דגים וחרקים - גודלן המזערי ומספרן העצום.
נקבת דג השיבוטה לדוגמה, מטילה למעלה מ־6 מיליון ביצים בשנה, ונקבת דג הלינג - כ־30 מיליון.
רובן המכריע של ביצים אלו אינן מגיעות לשלב הפיכתן לצאצא, עקב אכילתן על ידי חרקים או דגים אחרים.
דו-חיים מטילים ביצים העטופות בקריש חלקלק המגן עליהן ומאפשר להן לצוף על פני המים.
זכר האלוטס (מין של צפרדע) נושא את הביצים שהטילה הנקבה על רגליו האחוריות, ובכך מגן עליהן מפני טורפים.
ביצי עופות, ובעיקר ביצי תרנגולות, משמשות את האדם לאכילה.
ניתן לאכול את הביצה כחלק ממגוון של מוצרים אחרים כמו עוגות, ממתקים, מרקים, סלטים, מיונז, ועוד.
הביצה נתפסת כמזינה ובריאה, למרות הכמות הגבוהה של כולסטרול שהיא מכילה.
תעשיית הביצים מותקפת מצד ארגונים להגנת בעלי־חיים בשל תנאי החזקה של תרנגולות מטילות, ובפרט, בשל הגידול בכלובי סוללה, הנפוץ בחקלאות התעשייתית, אשר אינו מותיר לתרנגולות כמעט כל מרחב תנועה או גירוי סביבתי.
נשמעת ביקורת גם כלפי נֹהַגים נוספים המקובלים בתעשיית הביצים, בהם השימוש בהשרה כפויה, השמדת האפרוחים הזכרים (שאינם מטילים ביצים), וקיטום מקורי המטילות.
ביצת קולומבוס הוא כינוי לדבר מה אשר כל אחד היה יכול לעשותו מבחינה פיזית, אבל רק על דעתו של אדם מבריק עלה הרעיון לעשות אותו.
בתרבות הנוצרית, נהוג בחג הפסחא לצבוע ביצים בצבעים עליזים ולהסתירן.
המונח "ביצת פסחא" משמש בתוכנות מחשב ככינוי לתכונה נסתרת (או חלון מיוחד) שניתן לחושפם רק באמצעות לחיצה על שילוב מקשים מיוחד.
במסעות גוליבר הסיבה למלחמה בין ממלכת ליליפוט לבין ממלכת בלפוסקו, היא האם יש לשבור את הביצה מהצד הרחב או מהצד הצר.
"הביצה שהתחפשה" הוא סיפור ילדים מאת דן פגיס בהוצאת עם עובד.
הסיפור פותח במילים "הָיֹה הָיְתָה בֵּיצָה שֶׁלֹּא רָצְתָה לִהְיוֹת בֵּיצָה..." ומציג את סיפורה של ביצה שאינה מרוצה מעצמה.
מוסר ההשכל של הסיפור הוא ביכולת של האדם להאמין בעצמו ולהתפתח מתוך המצב בו הוא נמצא.
פרדוקס הביצה והתרנגולת הוא פרדוקס נושן בעל משמעות מטאפורית: השאלה העומדת בבסיסו היא "מה הופיע קודם; הביצה או התרנגולת?".
לשאלה זו היבטים אבולוציוניים, לוגיים ותאולוגיים כאחד.
ביצה קוסמית(אנ') או ביצת העולם, היא מוטיב המופיע במיתוסי בריאה של תרבויות רבות.
לפי האמונה המצרית העתיקה, אבי האלים, רע, בקע מתוך ביצה וברא את העולם בעזרת ילדיו.
גם על-פי המיתוס הכנעני, העולם והאלים כולם בקעו מתוך הביצה הקוסמית.
תוכנית ההתנתקות היא תוכנית לנסיגה ישראלית מרצועת עזה ומארבע התנחלויות מבודדות בצפון השומרון ולפינוין מישראלים.
התוכנית יצאה לדרך ב-15 באוגוסט 2005 (י' באב תשס"ה).
פינוי האזרחים הושלם בתוך שמונה ימים.
תוכנית זו של ראש ממשלת ישראל, אריאל שרון, עוררה ויכוח פוליטי עז בין שולליה לתומכיה.
התכנון המקורי היה פינוי הרצועה ללא כל משא ומתן עם הפלסטינים, אולם לאחר מותו של נשיא הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת וחילופי ההנהגה ברשות בעת עלייתו של מחמוד עבאס (אבו מאזן) לשלטון, נעשה מאמץ לתאם את התוכנית עם הפלסטינים.
תוכנית ההתנתקות הייתה שנויה במחלוקת עזה, ועמדה בניגוד גמור להצהרותיו של שרון טרם היבחרו.
למרות זאת היא זכתה לתמיכת רוב חברי הכנסת, ובסופו של דבר אושר החוק ליישומה בקריאה שלישית ב-16 בפברואר 2005 ברוב של 67 תומכים מול 45 מתנגדים ו-7 נמנעים.
על פי הסקרים, התוכנית נהנתה מתמיכת רוב הציבור, אולם שרון סירב להעמידה למשאל עם והמשיך בתוכנית גם לאחר שנדחתה בידי מתפקדי הליכוד.
חלק מחברי הליכוד התנגדו ואף התפטרו מהממשלה בעקבות המהלך.
ישראל תפנה את אזרחיה ואת מתקניה הצבאיים מרצועת עזה וגוש קטיף.
ישראל תפנה ארבע התנחלויות בצפון השומרון (גנים, כדים, חומש ושא-נור) ומתקנים צבאיים קבועים באזור.
לישראל תהיה שליטה ביטחונית מלאה באוויר ובים, אך הותר לפלסטינים לפתוח את נמלי הים והאוויר ברצועה.
המבנים הקדושים יפורקו ויועברו לתוך ישראל, מבני הציבור יושארו כמחווה לפלסטינים ואילו הבתים הפרטיים יהרסו באמצעות כלי צמ"ה ישראלים והפלסטינים אלה שיפנו את ההריסות.
חוק פינוי-פיצוי: פיצוי ושיקום המתנחלים שיפונו.
השארת גושי ההתנחלויות הגדולים ביהודה ושומרון בידי ישראל, ודחיית זכות השיבה בכל הסכם קבע עתידי.
שרון טען שתוכנית ההתנתקות השיגה התחייבות לתמוך בעמדה זאת מארצות הברית.
כחלק מהתחלת היישום, ראש הממשלה מינה את יונתן בשיא מהקיבוץ הדתי שדה אליהו לעמוד בראש מנהלת סל"ע האחראית על סיוע למפונים ויישובם מחדש.
באוגוסט 2004 החליטה ממשלת ישראל כי צה"ל יקבל את האחריות הכוללת למבצע, ומשטרת ישראל תבצע את הפינוי בפועל.
לקראת סוף 2004 נקבע כי אוגדה 36 בפיקוד תא"ל גרשון כהן תתגבר את פיקוד הדרום בפינוי, אוגדה 340 תצטרף אליה לפי הצורך.
בפברואר 2005 נקבע כי מעגל הפינוי הפנימי יתוגבר על ידי אנשי הקבע מיחידות עורפיות וצוערי קורס קצונה.
במרץ 2005 נקבעו שתי משל"פי (מפקדה משימתית לפינוי) משטרה.
משל"פ 1 בפיקוד תנ"צ אהרון פרנקו מנה כ־6,500 איש, ומשל"פ 2 בפיקוד תנ"צ חגי דותן מנה כ־4,500 איש.
בכל משל"פ הייתה חטיבת אנשי קבע בפיקוד ניצב משנה שכללה גדודי אנשי קבע בחלוקה לזרועות ואגפי צה"ל; חטיבות פינוי בפיקוד נצ"ם בנות 3–4 גדודים שכללו כוחות מג"ב ומשטרה לצד צוערי קורס קצונה וקורס טייס.
לחטיבות נבתה יחידה מסייעת, שנועדה לסייע בפיזור הפגנות, אוטובוסים, כוח ליווי עצורים, טרקטורים, ועוד.
בנוסף הוקמה "מפקדת כוחות התערבות למצבי קיצון" בפיקוד מפקד פו"ם.
ליחידה הוקצו יחידות כגון ימ"ם, יחידת מצדה של שב"ס, שייטת 13 וצוות המשא ומתן המטכ"לי.
במאי 2005 הוחלט על הקמת מחלקת מידע להינתקות (מיד"ה) באמ"ץ, לאחר שבאמ"ן הובעה התנגדות למעקב אחר המתפנים.
המחלקה נועדה לתווך מידע ממשטרת ישראל לקציני אג"ם.
השלמת הקמת המחלקה הייתה באוגוסט 2005.
ביצוע הפינוי הורכב מ-6 מעגלי כוחות.
המעגל הראשון: המעגל שפינה את המתנחלים – החיילים והשוטרים שביצעו את הפינוי בפועל והקישו על דלתות בתי המתנחלים.
למניעת סירוב פקודה, הוצבו בו כוחות שנחשבו לבעלי מחויבות גבוהה.
החיילים היו קצינים, נגדים, וחניכי קורסים יוקרתיים, ועברו אימונים והכנה מנטלית למשימה.
המעגל השני: מעגל שתפקידו היה להגן ולתמוך על המעגל הראשון.
כלל יחידות התערבות מיוחדות (כולל הימ"מ, צלפים ויחידת "מצדה" של שירות בתי הסוהר) שתוכננו לפעול במקרי חירום (תקרית ירי, איום בהתאבדות, התבצרות וכו), תמיכה לוגיסטית למפנים, עתודות כוח אדם, כוחות הנדסה להריסת הבתים.
המעגל השלישי: אבטחה הקפית ליישובים מפני התקפות טרור פלסטיניות.
המעגל הרביעי: מעגל אבטחה נוסף כנגד הטרור הפלסטיני, הכוחות נפרסו קרוב לריכוזי האוכלוסייה הפלסטינית ואזורים מיושבים על מנת למנוע ירי של רקטות קסאם ופצצות מרגמה בעת הפינוי.
המעגל החמישי: חיילים הפרוסים מסביב לגדר המערכת של עזה.
תפקידם העיקרי היה למנוע כניסת ישראלים לרצועה.
המעגל השישי: חיילים ומחסומים הפרוסים באזור עוטף עזה.
תפקידם היה לדאוג שעוטף עזה יהיה פנוי לתחבורה הרבה של הצבא והמשטרה בעת הפינוי.
בסך הכל במהלך הפינוי לקחו חלק 24,000 חיילים
אופן ביצוע ההתנתקות במעגל הראשון
בשלב הראשון המכונה בעגה הצה"לית "יד לאחים" או "יד אחים", ניתנה לכל משפחה הזדמנות להתפנות בהסכמה.
מטרת מבצע "יד לאחים" הייתה פרישת כוחות צבאיים באזורים המיועדים לפינוי תוך מתן עזרה למתנחלים באריזת רכושם, העמסתו במכולות והובלת המכולות אל יעדן ביישובי הקבע החדשים שנקבעו לכל משפחה.
במהלך המבצע נקשו צוותי חיילים ושוטרים על דלתות בתי משפחות המתיישבים וחילקו להן צווי פינוי.
הצוותים הונחו לגלות רגישות רבה לכאבן של המשפחות המפונות, לדבר איתן, ולנסות להקל על סבלן.
בנוסף לפריסה הצבאית, הובאו למקום צוותים של פסיכולוגים ועובדים סוציאליים שחלקם אף מהיישובים המיועדים לפינוי, למתן תמיכה בעיקר לנוער המפונה.
משך זמן הפעולה של המבצע היה מיום ראשון בחצות עד יום שלישי בחצות ובמהלכו עזבו כ-600 משפחות את הגוש, אך עדיין נותרו בו למעלה מ-2,500 מסתננים לא חוקיים.
בשלב השני, המסרבים פונו בכוח לאוטובוסים על ידי חיילים ושוטרים, ביחס של ארבעה לכל מפונה.
נשים וילדים פונו על ידי חיילות ושוטרות.
בתי הכנסת, מבני הדת ובתי העלמין פונו בידי אנשי הרבנות הצבאית, שדאגה שלא יישאר בהם אף חפץ קדוש אחד.
ברוב היישובים, הוצאו ספרי התורה מבית הכנסת על ידי רב היישוב והתושבים שהסכימו להתפנות.
האוטובוסים שיצאו מהיישובים תוכננו לעבור למתקנים מיוחדים זמניים.
התכנון היה שאת הלילות הראשונים של הפינוי יבלו התושבים בבתי מלון שנשכרו לכך מראש בבאר שבע, אשדוד, אשקלון וירושלים ובמתקני אירוח צבאיים ואחרים נוספים.
בפועל, מקום המגורים של רבים מהמפונים לא היה מוכן בזמן (ובמקרים רבים אף לא הוסכם עליו עם אנשי היישוב), ורבים מהם נשארו בבתי המלון במשך חודשים ארוכים.
חלק מהמתיישבים סירבו מלכתחילה להתפנות לבתי מלון, והעדיפו להשתכן במאהלים זמניים ובכך להבטיח את לכידות היישוב עד למציאת פתרון מגורים קבוע.
בתאריך ה־13 ביולי 2005 לאחר החלטת ממשלה נכנס לתוקפו צו אלוף המטיל סגר על גוש קטיף ומונע אליו כניסה של אזרחים שאינם תושביו הקבועים.
מיום זה אזרחים שאינם בני המקום צריכים לקבל אישור מיוחד על מנת להיכנס לגוש.
סגירה זו לא עברה בשלום, וההתנגדות לה הגיעה לשיאה בצעדת עשרות אלפים לעבר הגוש, שהמשטרה מנעה ממנה להתקדם אחר כפר מימון.
צעדה זו התפזרה לבסוף בשלום, אך מועצת יש"ע הודיעה שבכוונתה לארגן הסתננויות של קבוצות קטנות לתוך גוש קטיף.
ההתנגדות לסגירה כוללת גם סירוב של רבים מתושבי הגוש לשתף פעולה ולהזדהות, צעד שהביא פעמים רבות לקריסת הבידוק והכנסת אנשים רבים שאינם מתושבי הגוש.
בסופו של דבר הצליחו להסתנן לגוש כ-5,000 "מתגברים".
14 באוגוסט היה היום האחרון שבו הורשו מתיישבי עזה להישאר בבתיהם.
עם כניסת 15 באוגוסט הופכת שהותם ברצועה לבלתי חוקית.
אף על פי כן איפשר צה"ל יומיים נוספים של התפנות מרצון עד 17 באוגוסט, מועד התחלת הפינוי בכוח.
בחצות צאת ט' באב התשס"ה, נסגרו כל הכניסות לרצועת עזה בפני אזרחים.
מבצע יד לאחים: בבוקר למחרת החלה כניסת צוותי צה"ל והמשטרה למסור צווי פינוי לתושבי יישובי גוש קטיף.
החיילים הונחו לסייע ככל האפשר לכל משפחה המעוניינת להתפנות מרצון ולגלות רגישות לכאבה.
בחלק מהיישובים לא חילקו החיילים צווי פינוי עקב התנגדות התושבים.
בחלק מהיישובים נעשו טקסי פרידה בהשתתפות התושבים והצבא.
פרצו עימותים אלימים ראשונים בין כוחות צה"ל לבין בני-נוער שהסתננו ליישוב נווה דקלים בעת הכנסת המכולות לפינוי חפציהן של המשפחות שהסכימו לעזוב.
הושלמה ברובה עזיבתם ללא התנגדות של יישובי התוחמת הצפונית (ניסנית, דוגית ואלי סיני) שבצפון הרצועה, והאחריות עליהם הועברה לידי צה"ל.
היישובים פאת שדה, רפיח ים ושליו פונו מתושבים.
המכינה קדם-צבאית של עצמונה פונתה אחרי טקס בנוכחות אלוף פיקוד הדרום דן הראל ומפקד בה"ד 1.
הפינוי הכפוי של האזרחים בגוש קטיף
ב-17 באוגוסט החל הפינוי הכפוי של האזרחים ברצועת עזה.
בנוסף ל-8,000 התושבים, שהו בגוש גם כ-5,000 מסתננים, שבאו כדי לסייע לתושבים ולנסות להקשות, ואף לסכל, את הפינוי.
הפינוי עצמו עבר ללא אלימות (למעט על גג בית הכנסת של כפר דרום), אך חלק מהתושבים הביעו מחאה קשה והתנגדות פסיבית לגרושם.
החל הפינוי בכוח של אלה שלא התפנו מרצונם, אך עם זאת נמשך הפינוי מרצון לתושבים שביקשו הארכה לאריזת חפציהם לקראת עזיבת היישובים.
תושבי גני טל עזבו את ההתנחלות ללא פינוי בכוח בהתאם להסכם שהושג עם צה"ל לפיו הם יתפנו לאחר תפילת המנחה.
החל פינוי היישוב המרכזי בגוש קטיף נווה דקלים.
הושלם פינוי ההתיישבויות גני טל, בדולח, תל קטיפא, כרם עצמונה ומורג.
בנווה דקלים התבצרו כ־1,500 אנשים בבתי הכנסת.
הגברים התקבצו בבית הכנסת האשכנזי, שם הפינוי התבצע תוך התנגדות פסיבית ועיקשת.
הנשים ומאות בנות אולפנה, התכנסו בבית הכנסת הספרדי, שבו התקיימה תפילת הנערות – תפילה קולקטיבית שתועדה בהרחבה בתקשורת.
רובן התפנו לאחר הידברות ממושכת.
בשעות הלילה נותרו במקום קבוצת נערות שנעלה את עצמן בחדר פנימי, ולאחר משא ומתן ושיחה עם חיילות הן התפנו גם כן, ובכך הושלם פינוי בתי הכנסת.
בכפר ים (ליד שירת הים) התבצר ד"ר אריה יצחקי (ראש הרשות היהודית העצמאית בחבל עזה) יחד עם עוד 40 אנשים על גג ביתו.
יצחקי עצמו היה חמוש ברובה M-16 וטען ש"מלכד" את הבית.
אחרי הידברות עם כוחות צה"ל מסר יצחקי את נשקו וכוחות צה"ל פינו את גג ביתו.
בכפר דרום התבצרו מתנגדים על גג בית הכנסת החל משעות הבוקר.
הנהגת המתבצרים שאף היוו חלק ניכר מהם היו תלמידי ישיבת בית אל בראשות הרב זלמן ברוך מלמד שהיה סמוך לבית הכנסת.
כדי לפנותם הופעלו לראשונה מכת"זים, כלי פריצה ומנופים עם כלובים של פיקוד העורף.
אחר הצהריים פרצו כוחות של היס"מ אל תוך בית הכנסת ופינו את קומת הקרקע.
על גג בית הכנסת של היישוב נתלה שלט גדול – "שנית כפר דרום לא יפול".
על גגו התבצרו כ-250 בני אדם, רובם צעירים, ובהם מספר קצינים שהבכיר שבהם היה אל"ם במילואים.
במהלך פינוי גג בית הכנסת התרחשו עימותים אלימים בין המתבצרים לבין המשטרה שבהם נפצעו קל שוטרים וחיילים מזריקת חפצים, וצבע שגרם לצריבות עור קלות לכ-10 מפנים.
לאחר שהמשטרה הפעילה מכת"ז ומכולות פינוי באמצעות מנוף, היא הצליחה להשתלט על כל המתבצרים.
הם נעצרו והוגשו כנגד חלקם כתבי אישום.
שאר תושבי היישוב התפנו ללא אלימות, אך בעצב רב וכעס גדול תוך הצהרה שכפר דרום עתיד לקום בשלישית.
בעת פינוי הגג מכפר דרום פונו מספר שוטרים וחיילים לאחר שסבלו מצריבות, כאשר נטען שמספר חיילים נפגעו מסודה קאוסטית שהושלכה לעברם מגג בית הכנסת.
הטענות פורסמו בהרחבה באמצעי התקשורת ונכללו בכתבי אישום שהוגשו נגד כמה מהמתבצרים.
רופא מומחה לטיפול ברעלים שטיפל בנפגעים מסר ש"כולם הגיעו עם איזושהי צריבה ותופעות אלרגיות, שלא מתאימות לסודה קאוסטית".
המחלקה לזיהוי פלילי אכן מצאה סימנים לחומר בסיסי.
הושלם פינוי היישובים נווה דקלים, כפר דרום, נצר חזני וגן אור.
הושלם פינוי היישובים שירת הים וכפר ים.
החלו הריסות הבתים בכרם עצמונה.
הושלם פינוי היישובים קטיף, עצמונה ושליו.
החלו הריסות הבתים ביישובים פאת שדה ודוגית.
ביקורת מצד המפונים על התנהלותה של מנהלת סל"ע בעניין מציאת פתרון דיור זמנים וקבועים למפונים.
בין השאר סבלו המשפחות שפונו ממחסור במקום ומצרכי יסוד וחלקן אף נדרש לעזוב את המלונות בהם שוכנו, מבלי שיידעו מה יעלה בגורלם.
מפוני נצר חזני החליטו לחזור ליישוב במחאה על פינוים ממלון ברמת הגולן.
מנגד, מתנדבים רבים באו לסייע למשפחות שפונו ואף תרמו להן מצרכי יסוד.
תושבי אלי סיני הקימו עיר אוהלים ליד יד מרדכי והודיעו כי יחנו שם עד שיימצא להם פתרון מגורים קבוע שישמור על המבנה הקהילתי שלהם.
פונה היישוב הישראלי האחרון ברצועת עזה – היישובי הקהילתי-דתי נצרים.
בהוראת רב היישוב ציון טוויל החלו התושבים לארוז כבר ביום שישי והבטיחו שלא להתנגד באלימות לפינוי.
גם 200 ה"מסתננים" ששהו ביישוב קיבלו את עמדת התושבים והבטיחו לא לנהוג באלימות.
ביום הפינוי, התושבים התפנו ללא אלימות אך בכאב רב.
אחרי שנפרדו מגדוד שמשון והתפללו בבית הכנסת, הוציאו עימם התושבים וראשי הנהגת הציונות הדתית (ביניהם הרב חיים דרוקמן, חנן פורת ואפי איתם) את ספרי התורה ומנורת שבעת הקנים שניצבה על גג בית הכנסת.
החלו הריסות הבתים באלי סיני, נווה דקלים וגני טל.
הפינוי הכפוי של האזרחים בצפון השומרון
הושלם פינוי היישוב חומש בצפון השומרון.
הושלם פינוי היישוב שא-נור בצפון השומרון.
הרמטכ"ל דן חלוץ, המפכ"ל משה קראדי ודוברת צה"ל מירי רגב ציינו לשבח את הנהגת המתנחלים ורבני יש"ע על פעולתם להרגעת הרוחות ומניעת אלימות בפינוי יישובי צפון השומרון.
אחרי משא ומתן עם הפלסטינים וגורמים בינלאומיים הוחלט לבסוף שישראל תהרוס את הבתים הפרטיים של המתנחלים ואילו הפלסטינים יפנו את ההריסות אל סיני במימון בינלאומי.
רוב החממות פורקו והועברו לשטח ישראל ואלה שנותרו נמכרו לחקלאים פלסטינים בתיווך הקרן לשיתוף פעולה כלכלי.
מבני הציבור הלא-דתיים הושארו על כנם כמחווה של רצון טוב לפלסטינים.
לשם הריסת הבתים, שכר משרד הביטחון כלי צמ"ה של קבלנים אזרחיים ואת ההריסות ביצעו מפעילים אזרחיים תחת פיקוחו של ויקטור בר-גיל.
ההריסות בוצעו באמצעות מחפרים מדגמים שונים ודחפורים מדגמי D10L ו-D9R.
דחפורים צבאיים לא היו מעורבים בהריסה.
בצפון השומרון לא פונתה הנוכחות הצבאית מחשש ליצירת חלל ריק שיאפשר את הפיכת צפון השומרון למרכז טרור ויגרום לערי השרון לחיות תחת איום של רקטות קסאם ונשק תלול-מסלול אחר.
ברצועת עזה בוצע גם פינוי מלא של כוחות הצבא, ביניהם כוחות המוצבים בציר פילדלפי.
בתחילת ספטמבר החלו בצה"ל לפנות את התשתיות הצבאיות ברצועה ולהרוס את התשתיות שאינן ניתנות להזזה.
על הריסת התשתיות הצבאיות ברצועת עזה הופקדו יחידות יהל"ם ויחידת ההנדסה הפיקודית של פיקוד הדרום.
כל הציוד הצבאי כבר פונה מהרצועה ויחידות הנדסה אף פירקו את "גשר מור" בסמוך לציר כיסופים אשר התחבר לגוש קטיף באמצעות עגורנים ומשאיות.
מקלטים וממ"דים בהתנחלויות, מוצב אלוף, מוצב טרמית, מחנות צה"ל ברצועה, כולל בסיס אוגדת עזה בנווה דקלים ובסיס התיאום והקישור ליד מעבר ארז הושמדו בפיצוצים מבוקרים.
הפינוי הצבאי הסתיים ב-12 בספטמבר.
ב-28 באוגוסט החלה העתקתם של 48 קברים הנמצאים בבית העלמין של גוש קטיף לבתי קברות ברחבי הארץ, בהם בית העלמין החדש בניצן ובית הקברות בהר הזיתים.
המשפחות השכולות קיימו הלוויה חוזרת ליקיריהם וישבו שבעה למשך יום.
ב-1 בספטמבר הסתיים פינוי כל חלקות הקבר בהלוויה המונית (שבה נכחו 20,000 איש כולל יו"ר הכנסת רובי ריבלין והרב הראשי לשעבר ישראל מאיר לאו) ל-15 חללי גוש קטיף שנטמנו בהר הזיתים בירושלים.
פינוי והריסת בתי הכנסת הייתה אחת הסוגיות הסבוכות בתוכנית ההתנתקות.
המדינה רצתה להרוס את בתי הכנסת, מאחר שלא יכלה להעתיקם בשלמותם ופחדה שאם תשאיר אותם בשטח הפלסטינים יחללו אותם.
רבני גוש קטיף ורבני הרבנות הראשית הביעו מחאה חריפה על הכוונה להרוס את בתי הכנסת ועתרו לבג"ץ כנגד הריסת בתי הכנסת.
הרב הראשי לשעבר ישראל מאיר לאו קרא לא להרוס את בתי הכנסת של גוש קטיף אלא להשאירם כדי ש"הם יהיו ה'יד ושם' של גוש קטיף, יד ושם לחורבן שהיה, הם יהיו האנדרטה לחבל ארץ פורח ופורה שהיה בגוש קטיף ואיננו".
התכנון היה להרוס את רובם באמצעות פיצוץ ב-9 בספטמבר אך עקב בקשת שר הביטחון שאול מופז ונשיא המדינה משה קצב נדחתה ההריסה ליום ראשון, 11 בספטמבר 2005, והוחלט שתבוצע רק בתנאי שתאושר בהחלטת הממשלה.
בסופו של דבר, בלחץ הרבנים, שינתה הממשלה את החלטתה ברגע האחרון בטרם פינוי הרצועה והותירה את המבנים על כנם, למעט בית הכנסת של אלי סיני שנהרס עקב חוסר תיאום.
אחרי נסיגת כוחות צה"ל ב-12 בספטמבר עלו מאות פלסטינים על ההתנחלויות שפונו והחלו לשרוף ולחלל את בתי הכנסת.
מאוחר יותר, השלימה הרשות הפלסטינית את הריסת רוב בתי הכנסת התמונות גרמו לזעם רב ורגשות קשים אצל ישראלים רבים, וגררו גינויים קשים כנגד הממשלה שלא הגיבה על כך וכנגד הפלסטינים שאפשרו את הפגיעה בבתי הכנסת.
לפני ובמהלך ביצוע ההתנתקות התנהלו דיונים קדחתניים במערכת הביטחון ובממשלה האם להעביר את ציר פילדלפי ליד המצרים ולהפקיד בידם את האחריות למנוע הברחות נשק לרצועת עזה.
למרות התנגדות של השב"כ ושל חברי כנסת הטוענים שמדובר בפריצת הסכם הפירוז של סיני במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים, החליטה הממשלה להעביר את הציר לידי המצרים על מנת לא ליצור "רצועת הביטחון" או "חוות שבעא" נוספת שבה הפלסטינים יוכלו להפעיל טרור כנגד ישראל, מבלי לשלם מחיר מדיני.
ב-28 באוגוסט אישרה הממשלה הסכם לפרישת 750 חיילים מצריים, המצוידים בנשק כבד (כולל מטולי RPG-7), ב-30 שריוניות, 4 ספינות סיור ומספר מסוקים.
ההסכם אושר בכנסת ב-31 באוגוסט 2005. כוחות צה"ל פינו את ציר פילדלפי ב-12 בספטמבר במסגרת "מבצע אשמורת אחרונה".
במבצע אשמורת אחרונה התפנו כוחות צה"ל מהרצועה ובכך סיימו 38 שנים של שליטה ונוכחות ישראלית ברצועת עזה.
ב-11 בספטמבר 2005 נערך במחנה אוגדת עזה טקס פרידה מרצועת עזה במעמד הרמטכ"ל דן חלוץ.
חלוץ נאם נאום פרידה בו אמר כי "אנו יוצאים מהרצועה בראש מורם", דגל ישראל קופל והטקס הסתיים בשירת התקווה.
אחרי הטקס החלה נסיגה של כוחות צה"ל, דרך שני צירים עיקריים: ציר כיסופים וציר פילדלפי-כרם שלום.
הנסיגה הסתיימה בשעה 7:00 בבוקר ב-12 בספטמבר אחרי ששני שופלים של חיל ההנדסה הערימו סוללת עפר והג'יפ של מפקד אוגדת עזה תת-אלוף אביב כוכבי יצא אחרון דרך השער שנסגר.
דגל ישראל שקופל מבסיס אוגדת עזה הונף מחדש בצדו המזרחי של מחסום כיסופים, היכן שקמה המפקדה החדשה של אוגדת עזה.
צה"ל נערך מסביב לרצועת עזה ופרש את כוחותיו ב"ציר הוברס" סביב גדר המערכת עם הרצועה.
הגדר תוגברה באמצעי התרעה אלקטרוניים, עמדות מכ"ם, תצפיות ומוצבים על מנת לאתר ולסכל הסתננויות של מחבלים.
כטב"מים של חיל האוויר הישראלי השלימו את מעגל האבטחה על ידי תצפיות מלמעלה.
צה"ל שקל גם להקים גדר שנייה סביב הרצועה.
ליד מעבר כיסופים נבנתה המפקדה החדשה של אוגדת עזה.
הרמטכ"ל דן חלוץ וראש אג"מ האלוף ישראל זיו הבטיחו בראיונות לתקשורת ונאומים ממלכתיים שהתקפות טרור מכיוון רצועת עזה, ולא משנה מהי חומרתן, תגרורנה תגובה קשה וחסרת פרופורציה על מנת ליצור תג מחיר שיבהיר לפלסטינים שהטרור לא משתלם ולא מקובל.
חלוץ אף רמז לכך שלראשונה מאז פרוץ האינתיפאדה השנייה, ישראל תעשה שימוש בארטילריה על מנת להגיב על הטרור הפלסטיני.
גוש קטיף, התוחמת הצפונית ויישובים נוספים במרכז הרצועה
מורג 29 משפחות נוה דקלים 500 משפחות
במוזיקה קלאסית, ביצוע אותנטי , מוזיקה בכלים אותנטיים (או כלי התקופה) או ביצוע לפי אסכולת הביצוע ההיסטורי, הוא ביצוע מוזיקה, בדגש על שימוש בכלים ובסגנון נגינה או שירה, מהתקופה בה היא הולחנה.
מוזיקאים מאסכולת הביצוע האותנטי נעזרים בחומרים היסטוריים כתובים, מחקר מוזיקולוגי ואף בהקלטות ישנות כדי ללמוד סגנונות ביצוע מוקדמים ואף מנסים ליצור מחדש את ההקשר לביצוע המקורי וכן, במידת האפשר, את החוויה המוזיקלית של הקהל המקורי.
לרוב מתקשר המושג "מוזיקה עתיקה" עם יצירות מימי הביניים, הרנסאנס או הבארוק, אבל כיום מבצעים מוזיקאים מאסכולה זו גם מוזיקה מן התקופה הקלאסית, מוזיקה רומנטית (המאה התשע עשרה) ואפילו מוזיקה מודרנית (תחילת המאה העשרים).
הפילוסופיה שמאחורי אסכולת הביצוע האותנטי
תחילתה של התנועה למוזיקה עתיקה במחצית השנייה של המאה העשרים במערב אירופה ובמידה מסוימת גם בארצות הברית.
מוזיקאים ערכו ניסיונות בכלים שיצאו כמעט לחלוטין משימוש כמו צ'מבלו, ויולה דה גמבה, וכדומה.
ניסיונות אלו עודדו מוזיקולוגים ומוזיקאים לחפש מסמכים היסטוריים המסבירים כיצד לנגן בכלים הישנים.
מחקרים אלו הראו לא רק את טכניקות הביצוע בכלי נגינה עתיקים, אלא גם את ההבדלים העצומים בטכניקת הנגינה בכלים ששרדו גם כיום, כמו כינור, חליל ואבוב.
על-פי אסכולת הביצוע האותנטי, אינטרפרטציה מוזיקלית מסורתית מבוססת לעיתים קרובות על מוסכמות ומסורות מאוחרות, שאין להן דבר עם רצונו של המלחין או עם נורמות הביצוע של התקופה.
מסיבה זו משתדלים מוזיקאים מאסכולה זו להשתמש בתווים ממקור מוקדם ככל האפשר, ולא לנגן מתווים שנערכו בעת האחרונה, כיוון שהעריכה והתוספות המאוחרות עשויות לטשטש את המאפיינים המקוריים של המוזיקה.
אנשי האסכולה למוזיקה עתיקה טוענים כי ביצוע יצירות בהתאם לפרקטיקה המקורית תורם להבנת היצירה בהקשרה המקורי, ומסייע להדגיש בה פרטים ודקויות הנעלמים בביצוע מסורתי.
בין חלוצי השיבה לביצוע אותנטי הייתה הצ'מבליסטית הפולניה ונדה לנדובסקה.
התעניינותה העמוקה במוזיקולוגיה, ובעיקר ביצירותיהם של באך, קופרן וראמו הובילה אותה לסייר במוזיאונים של אירופה בחיפוש אחר כלי מקלדת מקוריים; היא רכשה כלים עתיקים והזמינה כלים חדשים, שיוצרו לבקשתה אצל פלייל ושות'.
היו אלה צ'מבלי גדולים, בעלי מבנה כבד, שהסתמך במידה רבה על מבנה הפסנתר.
כלים אלה יצאו במידה רבה מן האופנה בארבעת העשורים האחרונים והזיקו לא מעט להערכה המודרנית של הקלטות לנדובסקה.
בשנת 1925 ייסדה את בית הספר למוזיקה עתיקה בפריז.
משנת 1927 היה ביתה בסן-לו למרכז ביצוע וחקר מוזיקה עתיקה.
בין שותפיה של לנדובסקה להחייאת הביצוע האותנטי היה הצ'לן הגרמני פאול גרימר, שהיה חבר ברביעיית בוש ועשה רבות להשבתה לרפרטואר החי של הוויולה דה גמבה.
הוא יצר מתודה לביצוע בכלי, השתתף בקבוצות של מוזיקה עתיקה וניגן עם לנדובסקה.
כמו כן עיבד לוויולה דה גמבה יצירות מן המאות ה-17 וה-18 וערך סוויטות ללא ליווי של באך (וינה, 1944).
מוזיקאי אחר שתרם רבות בתחום זה הוא המנצח כריסטופר הוגווד.
בשנת 1967 ייסד הוגווד את "קבוצת נגני המוזיקה העתיקה" (Early Music Consort) עם דייוויד מונרו ובשנת 1973 הקים את האקדמיה למוזיקה עתיקה, שהתמחתה בביצוע מוזיקה מתקופת הבארוק וראשית התקופה הקלאסית בכלים אותנטיים לתקופה.
קבוצת נגני המוזיקה העתיקה התפרקה לאחר התאבדותו הטראגית של מונרו בשנת 1976, אבל הוגווד המשיך לנגן ולהקליט עם האקדמיה למוזיקה עתיקה ואף ניצח בהופעות אורח על מספר רב של תזמורות אחרות.
הזמרות קתרין בוט ואמה קרקבי התמחו בשירת מוזיקה עתיקה ומרבות להופיע בביצועים אותנטיים של מוזיקה ווקאלית.
עוד מוזיקאי שהתמחה בביצוע אותנטי הוא ניקולאוס הרנונקור, שייסד את "קונצנטוס מוזיקוס וין" עם אשתו, אליס הופלנר, בשנת 1953, בתקופה שהיה צ'לן בתזמורת הסימפונית של וינה.
קבוצה זו התמקדה בביצוע אותנטי בכלים תקופתיים ובשנות ה-70' התפרסם מאוד בעבודתו עמה.
בתקופה זו ניגן בויולה דה גמבה בנוסף לנגינתו בצ'לו.
הארנונקור הקליט לחברת טלפונקן (טלדק) מגוון רחב של רפרטואר מתקופת הבארוק, החל במוזיקה לויול של הנרי פרסל והמשך ביצירות הכוללות את המנחה המוזיקלית של יוהאן סבסטיאן באך, "הכתרת פופיאה" של קלאודיו מונטוורדי ו"קאסטור ופולוקס" של ז'אן-פיליפ ראמו.
כאמור, מוזיקאים מאסכולת הביצוע ההיסטורי מנגנים במידת האפשר את היצירות בכלים שעבורם הן נכתבו.
בימי הביניים, למשל, כתבו המלחינים לפידל, שהוא אבי הכינור המודרני, ללאוטה, לפסלטר, כלי פריטה עתיק, דומה ללירה, ולכלי מקלדת כמו הצ'קרס האנגלי, אביו הקדמון של הצ'מבלו.
כך, למשל, את שלוש הסונאטות של באך, אשר בביצועים מודרניים נוהגים לנגן בצ'לו ופסנתר, מנגנים אנשי האסכולה האותנטית בויולה דה גמבה וצ'מבלו.
כלים נוספים שחזרו לבמות הקונצרטים בזכות עבודתם של חברי התנועה הם הארפג'ונה, אבוב הציד, הקורנטו, החלילית, השאלומו , הקלמית, הויולה ד'אמורה ועוד רבים אחרים.
גם בכלים שהשימוש בהם לא הופסק מעולם, קיימים הבדלים חשובים בין הכלים המודרניים והכלים האותנטיים.
כלי קשת - כינור הבארוק ושאר כלי הקשת מן המאה השמונה עשרה שונים באופן משמעותי מן הכלים המוכרים לנו כיום.
השחיף שלהם קצר יותר, הגשר נמוך יותר (מה שמביא למתח מיתרים נמוך יותר) והמיתרים אינם ממתכת כי אם ממעי חיה או מעי מלופף חוט מתכת (מה שנקרא לעיתים בעברית "מיתרי גיד").
מקל הבאס המודבק בתוך הכלי מתחת לגשר קטן יותר.
כל אלה מעניקים לכלי צליל כהה וחם יותר, ובעל פחות עוצמה וברק.
בכינורות וויולות בארוק אין משתמשים בסנטרית ובמשענת הכתף, ובצ'לו בארוק אין רגלית, והכלי נשען על שוקיו של הצ'לן; כתוצאה מכך משתנה אופן הנגינה והמעבר לפוזיציות גבוהות קשה יותר וחלק פחות.
גם אופן יצירת הוויברטו שונה.
קשת הבארוק והקשת הקלאסית שונות מן הקשת המודרנית, קצרות וקלות יותר ממנה, ופחות קעורות (קשת הבארוק בדרך כלל קמורה, הקשת הקלאסית ישרה).
כתוצאה מכך שונה מאוד גם הצליל וגם הטכניקה, ומתאפשר מגוון רחב של צבעים וארטיקולציה.
בעוד בקשת המודרנית יש רק הבדל קטן בין הצליל המופק בעליית הקשת ובירידתה, בקשת הבארוק ובקשת הקלאסית ההבדל מודגש יותר.
כלי נשיפה - כלי הנשיפה המודרניים הגיעו לעיצובם הנוכחי רק בתחילת המאה העשרים.
חליל הבארוק, הידוע גם בשם טְרָבֶרְסוֹ, היה עשוי מעץ, וכך רוב החלילים עד סוף המאה התשע-עשרה.
האבובים היו בעלי קֶדַח רחב בהרבה, וכך גם הבסונים.
החומרים מהם היו בנויים היו שונים מאלו של ימינו, והיו מבוססים כולם על מערכת בת שבעה חורים, שלא ככלים המודרניים המבוססים על 12 חורים, ויש בהם צורך במפתחות רבים.
כמו כן, יש שונות גדולה בקרב כלי הנשיפה העתיקים לא רק בין מדינה למדינה אלא אפילו בין עיר לעיר.
האבובים בתזמורת שעליה ניצח בראהמס בווינה היו שונים מאוד מהכלים שהכיר ברליוז בפריז.
כלי הנשיפה ממתכת היו טבעיים עד לשלב מאוד מאוחר (בגרמניה עד סוף המאה ה-19), כלומר ללא שסתומים.
הצלילים היחידים בשימוש היו סדרת הצלילים העיליים, אבל חצוצרנים ונגני קרן בתקופת הבארוק יכלו לנגן גם רפרטואר וירטואוזי במיוחד, כמו זה של באך, בטכניקה שאבדה מאוחר יותר.
לכלי נשיפה טבעיים צליל מאנפף אופייני, ועוצמתם נמוכה מזו של הכלים המודרניים .
כלי מקלדת וכלי הקשה - הפסנתר שהתפתח במחצית השנייה של המאה ה-18 עבר שינויים עצומים לאורך השנים, ועימם השתנו גם טכניקות הנגינה וסגנון הכתיבה.
לדוגמה, הפסנתר שעבורו כתב בטהובן את הקונצ'רטו הראשון שלו, שקל רק כמחצית ממשקלו של הפסנתר שעבורו נכתב הקונצ'רטו החמישי.
הצליל של כלים אלו עדין ושקוף בהרבה מזה של הכלים המודרניים, יש להם רגיסטר תחתון צלול ובהיר והם משתלבים היטב עם כלי מיתר (שילוב בעייתי הרבה יותר בכלים מודרניים).
הטימפני היו כלים קטנים יותר מתופי הדוד המודרניים, והיו מחופים בעור ולא בפלסטיק.
צלילם חד וממוקד יותר מצליל הטימפני המודרני.
ככלל, מוזיקאים מאסכולת הביצוע ההיסטורי שמים דגש על קשר בין מוזיקה לטקסט.
מוצאה של המוזיקה מן השירה, ועד סוף המאה השמונה עשרה נחשבה המוזיקה הקולית נעלית על-פני המוזיקה הכלית, בין השאר בגלל הקשרה הכנסייתי.
גם בכתיבה הכלית ניכרת השפעתה של מוזיקה קולית.
נגנים וזמרים של מוזיקה עתיקה מקדישים תשומת-לב רבה לארטיקולציה ול-phrasing (חלוקה למשפטים) בסגנון המושפע מן השירה, הפרוזודיה והדיבור.
דגש רב מושם גם על אומנות הרטוריקה, אשר הייתה חלק מחינוכו של כל בן תרבות באירופה.
ממצאים היסטוריים רבים מצביעים על הקשר ההדוק בין הרטוריקה והמוזיקה, במיוחד במוזיקה הגרמנית.
ידוע לנו היום שבמוזיקה העתיקה יוחס משקל רב לאלתור, ולעיתים קרובות התווים הכתובים הם רק בסיס, עליו הנגנים או הזמרים אמורים לאלתר, לשנות ולקשט.
מוזיקאים מן האסכולה האותנטית כיום חוזרים למסורת זו, ומגלים את ההבדל העצום שבין ביצוע מאולתר המשתנה מקונצרט לקונצרט לבין ביצוע שבו כל פרט מוחלט מראש.
עוד מאפיין בולט הוא השימוש בוויברטו (הרטטת הקול או הצליל) - מוזיקאים רבים מאסכולת המוזיקה העתיקה מתנגדים לשימוש מופרז ואוטומטי בוויברטו, ומעדיפים להשתמש בו רק במקומות בו הוא נדרש, תוך דגש על סוגים שונים ומהירויות שונות של ויברטו.
מחקרים מוזיקולוגיים בסוגיית הטמפו הביאו למהפכה בתפיסת המוזיקה המסורתית.
מבצעים באסכולת המוזיקה העתיקה שרים ומנגנים בטמפי שונים מאוד מאלו של הביצועים המודרניים; לעיתים קרובות פרקים מהירים מבוצעים במהירות רבה יותר.
מוזיקאים רבים באסכולה האותנטית מתנגדים לשאיפה לביצוע "חלק" ו"הומוגני", ורואים בה אידיאל אסתטי של סוף המאה התשע-עשרה.
כלי נגינה מודרניים התפתחו מתוך רצון לאפשר נגינה יפה בצליל חזק בכל הרגיסטרים ובכל הצלילים, אך בכלים העתיקים היו הבדלים מוחשיים בין רגיסטרים וסולמות, ונראה כי הדבר הלם את האידיאלים האסתטיים של התקופה.
מבצעים בכלים היסטוריים כיום שואפים לגלות אסתטיקה חדשה, שבה יש ערך למגוון ולחספוס הצלילי על פני האחדות.
מחקר מוזיקולוגי ענף מתנהל בנושאים הקשורים למספר הכלים והזמרים בתזמורות היסטוריות, במיוחד בתקופת הבארוק והתקופה הקלאסית.
כיום ברור שהתזמורות בתקופות אלו היו קטנות בהרבה מהתזמורות הסימפוניות של ימינו (בין השאר בגלל העלייה המהירה שחלה בגודלם של החללים המשמשים לביצוע מוזיקה תזמורתית).
בתזמורות אותנטיות גוף המיתרים המהווה את מרכז הכובד של התזמורת קטן בהרבה, ובכך מאפשר נוכחות חזקה יותר לכלי הנשיפה.
הצליל של תזמורות אותנטיות (כתוצאה מקוטנן, ומצלילם השונה של הכלים ההיסטוריים) קטן ועדין יותר, שקוף ומאפשר שמיעת פרטים קטנים, ומצד שני פחות רך ועוטף מצלילן של תזמורות סימפוניות מודרניות.
גם מקהלות בביצוע היסטורי קטנות בהרבה מן המקובל בביצועים מודרניים, ולפעמים הן מונות רק זמר או שניים בכל קול.
בכלים מודרניים נהוג כיום הכיוון Hz A=440-442, כלומר גובהו (תדירותו) של הצליל לה 440 עד 442 רטיטות בשנייה.
יש להדגיש כי כיוון אינו כוונון.
בדומה לבחירת גובה התו לה (A), נהוג כוונון (ובלעז Temperament) שונה מהכוונון המושווה הנהוג היום והיסטורית הוא אף אחד הסממנים המבחינים בין בארוק ומוזיקה מוקדמת יותר מהרנסאנס.
במוזיקת ימי הביניים המבוססת בעיקר על מרווחים זכים מסוג קווינטה וקוורטה היה בשימוש "כוונון פיתגוראי", כוונון רציונלי-המחלק המיתר ביחסים הניתנים ליצוג כמנת שלמים (מונה ומכנה טבעיים), ומיוחס לפיתגורס.
בכוונון זה הקווינטות בכל הרגיסטרים, מן הבס הנמוך ועד הסופרן הגבוה, זכות לחלוטין, כלומר המרחקים בקווינטה מאותו לה-A המהווה נקודת הייחוס שווים ומדויקים (בכל הרגיסטרים שהיו בשימוש).
ואומנם עם התפתחותה של המוזיקה לכיוונים אחרים, ביקשו המלחינים, המבצעים וגם מי שעסקו בתחומים מדעיים, כוונונים שונים המתאימים בצורה נאותה יותר למוזיקה שאיננה כתובה בכללי המזמור הגרגוריאני.
ברנסאנס הוכר הכוונון העושה תיקון ברבע "קומה" (Coma-שארית) הקרוי גם "מינטון" (Meantone) במהרה הוצעו כוונונים נוספים שלכל אחד מהם יתרונות משלו, ברגיסטרים השונים ובהתאם לאינטונציות-כרומטיות (נגינה מחוץ לסולם) שהיצירה מכילה.
כמו כן כלים שונים השתמשו בכוונונים שונים, כלי הקשת בכוונון פיתגורס בעוד כלי הנשיפה מעץ ב"מינטון".
השינוי בכוונון נדרש בעיקר עם כניסתה של מוזיקה חופשית יותר המבקשת לעשות שימוש במרווחים של טרצות, שבכוונון פיתגורס "מוזנחות" לטובת ניקיון הקווינטות ולכן הטרצות מוגדלות (ביחס לכוונון מושווה).
הכוונון העסיק מוזיקאים מבצעים שנדרשו לו מדי יום, תאורטיקנים שדנו במהות הזכות (קונסוננס) והצרימה (דיסוננס), מדענים שביקשו ללמוד על הקול כתופעה ומתמטיקאים שנהנו מאתגר "פשרת" החלוקה שהוא מציב.
למעשה הכוונון המושווה הנהוג החל מן המאה ה-19, עושה שימוש בהבנה כי הצלילים מתפזרים על מנעד השמיעה במרחקים בגודל אי-רציונלי (תלות ב) ולכן לא ניתנים לייצוג בצורת מנות של מספרים טבעיים.
תובנה זו, שככל הנראה קדמה אף למאה ה-19, עומדת בסתירה לגישה הפיתגוראית (שבמידה אומצה אף מאוחר יותר בראשית ימי המדע על ידי קפלר), שעיקרה היה תיאור העולם, ובמקרה הנדון המוזיקה באמצעות המושג יחס הוא פרופורציה הוא מנה, ועמדה על יתרונותיו וחסרונותיו של הכוונון המיוחס לפיתגורס.
בתחום כוונון כלי מקלדת (טמפרמנט) נהוג בפסנתר המודרני ובכלים אלקטרוניים טמפרמנט מושווה; אבל מסמכים וספרים רבים מהמאות ה-16 עד ה-18 מעידים על כך שכוונונים רבים אחרים היו נהוגים בתקופות אלה.
צ'מבליסטים, נגני עוגב וקלאוויקורד מנגנים היום לרוב בכלים לא מושווים, בכוונונים אלה כל סולם נשמע מעט אחרת.
למשל, את כלי המקלדת המכוון היטב מאת באך מנגנים היום בכוונונים בארוקיים שאינם כוונון מושווה, ובכך מדגימים את אופיו השונה של כל סולם, בעוד שבכוונון מושווה כל הסולמות נשמעים זהים, ופן דידקטי, ובראשונה אף פן יצירתי, מרכזי ביצירה בכללותה אובד.
כבר מראשיתה של התנועה למוזיקה עתיקה היא התבלטה בכך שביצעה יצירות של מלחינים לא ידועים.
יש אפילו הקובעים את תחילתה של התנועה (או לפחות את תחילת ההתעניינות במוזיקה העתיקה) ב-1829, אז ביצע פליקס מנדלסון לראשונה את "מתאוס פסיון" של באך וגילה אותו מחדש לחברה ששכחה אותו כמעט לחלוטין.
תנועת המוזיקה העתיקה מתוארת לעיתים קרובות כתנועת "תחייה" (revival), המחזירה לחיים מוזיקה נשכחת.
מצדדי תחייה זו מתנגדים לרעיון המקובל שרוב המוזיקה שלפני 1750, מלבד באך ואולי גם הנדל, היא חסרת חשיבות ואינה טובה כמו המוזיקה שנכתבה מאוחר יותר.