tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא גדל באימפריה הרוסית, היגר לארצות הברית כבחור צעיר ובילה זמן מה גם בקנדה.
הוא המציא את מכנסי הג'ינס באמצעות שימוש בבד חזק ומסמרות לחיזוק נקודות תורפה בתפרים, וחבר ללוי שטראוס לייצור והפצה המוניים שלהם.
יעקב יוסף נולד למשפחה יהודית בעיר ריגה, בשנת 1831. כנער ובחור צעיר למד את מקצוע החייטות והחל לעבוד בו בריגה בה התגורר.
בשנת 1854, בגיל 23, הוא היגר לארצות הברית, והגיע לניו יורק, שם שינה את שמו לג'ייקוב דייוויס.
בניו יורק פתח וניהל חנות חייטים.
מניו יורק עבר למיין ולאחר מכן, בשנת 1856, לסן פרנסיסקו ולבסוף לוויברוויל.
לאחר שנדד ברחבי ארצות הברית ועבד כחייט שכיר, בשנת 1858 עזב דייוויס את קליפורניה ועבר למערב קנדה בחיפוש אחר הזדמנויות טובות יותר.
בקנדה פגש במהגרת גרמנייה, אנני פארקשר.
השניים נישאו ונולדו להם שישה ילדים.
במהלך שהותו בקנדה, דייוויס עבד בין היתר בחיפוש אחר זהב בנהר פרייזר.
בינואר 1867 חזר דייוויס לסן פרנסיסקו ביחד עם רעייתו אנני וילדיהם.
בהמשך אותה השנה עברה המשפחה לוירג'יניה סיטי בנבדה שם עבד דייוויס כסיטונאי במכירת טבק וחזיר, ולאחר זמן מה שב לעסוק במקצועו כחייט.
ב-1868 המשפחה עברה לעיר רינו בנבדה, שבאותו הזמן הייתה עיירה קטנה שהוקמה בסמיכות למסילת הרכבת שם סייע לפרדריק הרטליין להקים מבשלה.
ב-1869 שב דייוויס לעסוק בחייטות ופתח חנות חייטות ברחוב הראשי של העיירה.
בחנות שלו תפר דייוויס פריטי בד שימושיים כדוגמת אוהלים, שמיכות לסוסים וכיסויי כרכרות לטובת עובדי מסילת הברזל, תושבי העיירה.
הבד בו השתמש דייוויס היה בד כותנה כבד (בד קנבס) וכותנת דנים שהוא רכש מהחברה של לוי שטראוס.
כדי לחזק את נקודות הלחץ של פריטי הלבוש שתפר השתמש דייוויס במסמרות נחושת לחזק את התפרים של הבגד.
בדצמבר 1870, דייוויס התבקש על ידי לקוחה להכין זוג מכנסי עבודה עמידים לבעלה, שהיה חוטב עצים.
כדי לייצר מכנסיים עמידים מספיק לעבודה, הוא השתמש בבד כותנה כבד וחיזק את נקודות התורפה בתפרים ובכיסים בעזרת מסמרות נחושת.
הצלחתם של מכנסיים אלה הייתה כה גדולה עד שהשמועה התפשטה בקרב הפועלים לאורך תוואי מסילת הרכבת הפסיפית המרכזית שעברה מקליפורניה במערב ועד יוטה במרכז.
דייוויס ייצר את מכנסי העבודה הללו מבד כותנה כבד, וכבר בשנת 1871, מבד דנים.
עד מהרה הוא גילה שאינו יכול לעמוד בקצב הביקוש.
דייוויס הגיש בקשה בעבר לפטנטים על המצאות אחרות.
לאחר שהבין את הערך הפוטנציאלי בקונספט הג'ינס המחוזק שלו, בשנת 1872, הוא פנה ללוי שטראוס, שעדיין היה ספק הבד שלו, וביקש את תמיכתו הכספית בהגשת בקשת לפטנט.
שטראוס הסכים, וב-20 במאי 1873, הונפק פטנט אמריקאי מס' 139,121 עבור "שיפורים בהידוק פתחי כיסים" על שם ג'ייקוב וו.
באותה השנה החל לתפור טלאי מרובע בצבע כתום לכיס האחורי של מכנסי הג'ינס שייצר כדי להבדילם מאלו שייצרו מתחריו.
מאפיין מסחרי זה הפך לסימן מסחרי רשום של ליוויס המשתמשת בו עד היום.
בשלב זה, שטראוס הקים חנות חייטים גדולה בסן פרנסיסקו לייצור מכנסי העבודה של דייוויס, וג'ייקוב ומשפחתו חזרו לסן פרנסיסקו כדי שדייוויס ינהל את החנות הזו.
ככל שהביקוש המשיך לגדול, החנות הוחלפה בבית חרושת שדייוויס ניהל עבור שטראוס.
דייוויס המשיך לעבוד שם עד סוף חייו, ופיקח על ייצור מכנסי העבודה וכן על פסי ייצור אחרים, כולל חולצות עבודה וסרבלים.
דייוויס נפטר בסן פרנסיסקו בשנת 1908. הוא קבור בקולמה, קליפורניה.
בשנת 2006 הוקמה לוחית זיכרון ברינו, נבאדה, מחוץ למקום בו שכנה חנות החייטות של דייוויס, לציון העובדה שהג'ינס הומצאו שם.
ג'ייק פול נגד אנתוני ג'ושוע , המוכרז בשם "יום הדין", הוא קרב איגרוף מקצועי במשקל כבד שיתקיים בדצמבר 2025 בין היוטיובר שהפך למתאגרף ג'ייק פול לבין אלוף המשקל הכבד לשעבר פעמיים, אנתוני ג'ושוע.
הקרב מתוכנן להתקיים ב-19 בדצמבר 2025, במרכז קסיה במיאמי, פלורידה.
הקרב צפוי להימשך שמונה סיבובים בני 3 דקות, ויתנהל עם כפפות במשקל 283 מ"ל.
הקרב צפוי להיות משודר בנטפליקס, והפרס דווח על 184 מיליון דולר.
ביולי 2025, אדי הרן דן בקרב אפשרי בין ג'ושוע לפול, וציין את העניין הגובר בעקבות זימון קודם לכן של פול לג'ושוע.
הוא הזכיר כי מתקיימות שיחות עם טורקי אלאלשיך.
הוא אמר, "אתה יודע, ברור שזה יהיה תלוי בי וב-AJ מה AJ יעשה, ונאקיסה [בידריאן] וג'ייק, מה הם יעשו – אבל גם הכוח של טורקי אלאלשיך לאחד את זה, ולהפוך את זה לאירוע ענק.
אתה יודע, זה לא קרב שכיוונו אליו.
זה לא קרב שציפינו לו.
אבל כמו שאמרתי, אם זה שם וזה פתוח וזה קרב ריצה לפני טייסון פיורי, למה לא?" הרן הציע שהקרב יכול למשוך קהל צופים והכנסות ניכרים, אף על פי שהיו חששות לגבי התחרותיות שלו.
בן דייויסון, המאמן של ג'ושוע, הביע חששות לגבי הסיכונים הבטיחותיים הכרוכים בקרב שלו מול פול.
דייויסון לא היה תחת חוזה ארוך טווח עם ג'ושוע; במקום זאת, הסידור ביניהם היה גמיש יותר, מה שמרמז על כך שייתכן שהוא לא מאמן את ג'ושוע לקרב הקרוב.
ב-8 באוגוסט הוכרז שג'ושוע יחזור לזירה בדצמבר 2025. יריב פוטנציאלי אחד היה מדליית הזהב האולימפית הצרפתית טוני יוקה (14-3, 11 נוקאאוטים).
יריב אפשרי נוסף היה פול, אף על פי שג'ושוע הצהיר כי אינו מעוניין באיגרוף משפיענים.
יוקה חתם לאחרונה עם קווינסברי פרומושאנס, מה שהגדיל את הסיכויים לקרב מול ג'ושוע.
האמרגן הצרפתי יוהאן זאוי היה בטוח שג'ושוע יילחם מול יוקה בפעם הבאה.
לדברי הרן, פול היה "המועמד המוביל" לקרב הבא של ג'ושוע.
ב-20 באוגוסט הודיע פול על קרב ראווה נגד המתאגרף במשקל קל ג'רוונטה דייוויס שיתקיים בנובמבר 2025. שבועיים לפני הקרב ביניהם, דייוויס הוזכר בתביעה אזרחית שהאשימה אותו בהתנהגות אלימה, תקיפה וחטיפה.
ב-4 בנובמבר, Most Valuable Promotions ונטפליקס הודיעו על ביטול הכרטיס.
ב-12 בנובמבר, מגזין רינג דיווח כי גם ג'ושוע וגם פול מסיימים עסקה להילחם בדצמבר במיאמי, בנטפליקס.
המשא ומתן היה מאתגר עקב קשריו של ג'ושוע ל־DAZN, ורצון פול להשתמש בנטפליקס.
פול שקל יריבים אחרים כמו טרנס קרופורד וריאן גרסיה, אך הם לא היו זמינים.
בעקבות ביטול הקרב נגד דייוויס, פול החל לגייס שותפים לאימונים במשקל כבד כדי להתכונן לקרב הבא שלו.
ב-13 בנובמבר, הרן הצהיר כי הדיווחים על הסכם הקרב המתקרב היו מוקדמים מדי.
ג'ושוע היה אמור להילחם בריאד בפברואר 2026 וסביר להניח שיילחם קרב רגוע לפני כן, על פי השמועות, נגד המתאגרף האמריקאי קסיוס צ'ייני, על פי מאמנו של צ'ייני, קני אליס.
מאוחר יותר אישר הרן את השמועות הללו, וקבע כי קרב ג'ושוע נגד צ'ייני יהיה קרב מפתיע באירוע Ring IV: Night Of Champions ב-22 בנובמבר.
שני הקרבות יובילו לאחר מכן לקרב ענק נגד טייסון פיורי, בסתיו 2026.
ב-17 בנובמבר, הוכרז רשמית קרב איגרוף במשקל כבד בין פול לג'ושוע, שתוכנן ל-19 בדצמבר, במרכז קייסיה במיאמי.
האירוע ישודר בשידור חי בנטפליקס ויכלול שמונה סיבובים בני שלוש דקות כל אחד עם כפפות במשקל 280 מ"ל.
הקרב היווה אתגר משמעותי עבור פול, שהתחרה בעיקר כמתאגרף במשקל כבד ובעל ניסיון מקצועי נמוך משמעותית בהשוואה לג'ושוע, הידוע ברקע האיגרוף הנרחב שלו ובעוצמתו.
ג'ושוע אמר, "ג'ייק או כל אחד אחר יכול להשיג את העבודה הזאת.
בלי רחמים [...] אני עומד לשבור את האינטרנט בגלל פניו של ג'ייק פול." הרן ציין את הסיכונים לפול, ורמז שהוא עלול להתמודד עם מציאות קשה בזירה מול יריב מהשורה הראשונה.
היה סעיף בחוזה, אף על פי שמשקלו הכבד אינו מוגבל, ג'ושוע לא היה אמור לשקול יותר מ-245 פאונד.
נקיסה בידריאן אמר שהקרב היה אמור להיות מתוכנן במקור לאביב 2026 לאחר שפול התחיל במקור לטעון לג'ושוע כבר במרץ 2025.
קטגוריית משקל לעומת שיטה עיגול זמן הערות כרטיס ראשי (נטפליקס) משקל כבד ג'ייק פולנגד אנתוני ג'ושוע – (8) משקל קרוזר אנדרסון סילבהנגד טיירון וודלי – (6)
לפני שהוכרז רשמית על הקרב, יריבו הוותיק של ג'ושוע, ואלוף המשקל הכבד לשעבר – טייסון פיורי, אמר "ג'ייק פול מסנטר את איי ג'יי [...] ב-100 אחוז.
אם הם יילחמו, אני שם מיליון פאונד על ג'ייק פול."
לאחר שהוכרז הקרב, הוא ספג ביקורת מצד פרשנים רבים, שכן הם האמינו שהקרב לא תאם מבחינת גודלו הפיזי ורמת המיומנות בין הלוחמים, כאשר ג'ושוע היה כבד וגדול בהרבה מפול ובעל ניסיון רב יותר באיגרוף ברמת אליפות.
כשנשאל על הקרב (שהיה רק אז מוצע), המתאגרף הבריטי דייב אלן אמר "זה מגוחך, זו בדיחה" ודונלד מקריי, פרשן ב"גרדיאן ", כינה את האירוע "קרב קרקס", והמשיך ואמר "בתקווה, לא יהיה צורך לקחת את פול באמבולנס".
המקדם פרנק וורן תיאר את הקרב כבעל פוטנציאל ל"תאונת דרכים", מה שמרמז על כך שייתכן שהוא לא ילך כצפוי.
הוא גם מתח ביקורת על ג'ושוע על שבחר באפשרות בטוחה כלכלית במקום להתמודד מול יריב מאתגר יותר כמו משה איטאומה.
ג'ייק פול הגיב למבקרים ואמר "כשאני מנצח את אנתוני ג'ושוע, כל ספק נעלם ואף אחד לא יכול למנוע ממני את ההזדמנות להילחם על תואר עולמי.
לכל שונאיי, זה מה שרציתם".
תגובת ג'ו רוגן: "אני לא חושב שהוא יפסיד לך בכוונה", אמר רוגן בפודקאסט שנערך לאחרונה.
"אבל אני לא אומר שמישהו הפסיד למישהו בכוונה, אני לא חושב שזה קרה.
מה שאני כן חושב זה שאנשים מתייחסים לאנשים בקלות אם הם אוהבים אותם, ונראה כאילו [פול ומייק טייסון] מתייחסים אחד לשני בקלות יותר ממה שהיית מצפה, אני פשוט אגיד את זה.
אני לא חושב שזה יקרה בקרב הזה."
ג'ייקוב הרולד גאלינגר היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו המפשייר בשנים 1891–1918, וכנשיא הזמני של הסנאט בשנים 1912–1913.
גאלינגר נולד בקורנוול, אונטריו שבקנדה הבריטית, ב־28 במרץ 1837. משפחת אביו הייתה ממוצא גרמני, ומשפחת אמו גרמנית־אמריקאית.
הוא התחנך בבית מגיל צעיר.
בשלב מוקדם עבר לארצות הברית והחל לעבוד כדפס.
גלינגר למד רפואה במכון הרפואי האקלקטי של סינסינטי וסיים את לימודיו בראש כיתתו במאי 1858. לאחר מכן למד בחו"ל במשך שלוש שנים, ובמהלכן כתב ועבד כדפס כדי לממן את הוצאותיו.
בשנת 1861 חזר לארצות הברית והחל לעסוק ברפואה ובכירורגיה הומאופתית בקין, ניו המפשייר, ובאפריל 1862 עבר לקונקורד.
הוא עסק ברפואה באופן פעיל עד שנת 1885.
גאלינגר היה חבר פעיל במכון האמריקאי להומאופתיה בשנים 1868–1880, ובמהלך הקריירה הפוליטית שלו היה תומך גלוי ונחרץ של האסכולה והפרקטיקה ההומאופתית.
מעבר לכך היה חבר באגודות רפואיות רבות ברמה המדינתית והלאומית ופרסם מאמרים רבים בכתבי עת מקצועיים.
הוא כיהן כחבר מועצת הנאמנים של בית החולים קולומביה לנשים וכחבר מועצת המבקרים של בית החולים פרובידנס.
בשנת 1872 נבחר גאלינגר לבית הנבחרים של ניו המפשייר ונבחר מחדש בשנת 1873. בשנת 1876 היה חבר בוועידה החוקתית של המדינה.
לאחר מכן נבחר כחבר הסנאט של ניו המפשייר וכיהן בשנים 1878–1880. בשנת 1879 נבחר לנשיא הסנאט המדינתי.
בין השנים 1879–1880 כיהן כמנתח הכללי של ניו המפשייר תחת המושל , בדרגת בריגדיר גנרל.
בשנת 1882 נבחר ליושב ראש המפלגה הרפובליקנית של ניו המפשייר, תפקיד שבו החזיק עד התפטרותו בשנת 1890.
בשנת 1884 נבחר גאלינגר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן מ־4 במרץ 1885 עד 3 במרץ 1889. בשנת 1888 סירב להתמודד לכהונה נוספת.
בשנת 1888 שימש כיושב ראש משלחת ניו המפשייר לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית בשיקגו, שם העניק את תמיכתו במועמדותו של בנג'מין הריסון מאינדיאנה לנשיאות.
כסנאטור עמד גאלינגר בראש משלחות ניו המפשייר לוועידות הארציות של המפלגה הרפובליקנית בשנים 1888, 1900, 1904 ו־1908, ובמשך תקופה היה גם חבר הוועדה הארצית של המפלגה.
בשנת 1898 חזר לכהן כיושב ראש המפלגה הרפובליקנית של ניו המפשייר ונבחר מחדש בשנים 1900 ו־1902. בשנת 1901 נבחר גם כנציג ניו המפשייר בוועדה הארצית של המפלגה הרפובליקנית.
בסנאט נחשב גאלינגר למומחה מובהק בחוקי הסנאט ולעיתים קרובות התבקש לנהל את ישיבות הסנאט.
הוא היה גם נואם ציבורי פעיל, הן בתוך הסנאט והן מחוצה לו.
הוא כיהן כנשיא הזמני של הסנאט בקונגרס ה־62, וכן כיושב ראש הוועידה הרפובליקנית.
בנוסף עמד בראש ועדת נתיבי תחבורה אל החוף, ועדת הפנסיות, ועדת מחוז קולומביה, וועדת צי הסוחר.
הוא מונה גם לחבר בוועדה לשמירת יערות לאומיים, שהוקמה מכוח חוק ויקס, אשר גאלינגר היה מיוזמיו בסנאט.
בשנת 1885 קיבל גאלינגר תואר כבוד מדארטמות' קולג', וכיהן במשך שנים אחדות כנאמן של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
הוא נפטר ב-17 באוגוסט 1918 בפרנקלין שבניו המפשייר, ונקבר בבית העלמין בלוסום היל בקונקורד.
ג'ייק קונלי הוא שחקן אמריקאי.
הוא ידוע מתפקידו כדרק טרנבו בעונה החמישית והאחרונה של סדרת המדע הבדיוני והאימה "דברים מוזרים" של נטפליקס.
קונלי גדל בפרברי שיקגו, אילינוי, שבארצות הברית.
קונלי משחק פוטבול אמריקאי בקבוצת בית הספר שלו.
הוא אוהד של השיקגו ברס.
לפני שלוהק ל"דברים מוזרים", קונלי היה מעריץ של הסדרה.
הוא צפה בסדרה עם משפחתו כשהעונה הרביעית יצאה.
תפקידי המשחק הראשונים של קונלי היו בפרסומות עבור Microsoft Windows בבימויו של חבר של משפחתו.
הקרדיט היחיד שלו לפני "דברים מוזרים" היה סרט קצר בשם "Between the Silence".
ביולי 2024, קונלי לוהק לעונה החמישית של "דברים מוזרים".
הוא קיבל את השיחה המאשרת שזכה בתפקיד בזמן שהסתתר במרתף ביתו במהלך אזהרת טורנדו.
כדי לשמור על הליהוק בסוד, הוא סיפר לחבריו לכיתה שהוא מצלם סרט תיעודי על מיונז.
בסדרה, קונלי מגלם את דרק טרנבו.
הדמות מוצגת כבריון שמענה את הולי וילר (נל פישר), אך מאוחר יותר הופך לבן ברית של הגיבורים.
הוא מופיע בכרך הראשון של העונה, שיצא בנובמבר 2025.
שנהתוכניתתפקיד הערותסימוכין 2025 דברים מוזרים דרק טרנבו תפקיד ראשי; עונה 5 תוכנית הלילה בכיכובו של ג'ימי פאלון עצמו
ג'ייקוב אוגוסט ריס (Jacob August Riis; 3 במאי 1849 – 26 במאי 1914) היה רפורמטור חברתי, עיתונאי וצלם תיעודי אמריקאי-דני.
כמו כן, הוא נחשב מאבות הצילום ומחלוצי הצילום באמצעות פלאש.
הוא ידוע כמי שפעל רבות למען עניי ניו יורק דרך פועלו העיתונאי והצילומי, וכמי שנתן ב-1890 פומבי, דרך ספרו "כיצד חיה המחצית האחרת" (How the other Half Lives), לדבר תנאי המחיה הגרועים שבהם חיו, חשיפה פומבית שהובילה לשינוי חברתי.
עניי ניו יורק היו מושאם של מרבית מורשתו הכתובה והמצולמת.
בין היתר, הוא פעל למען הקמת מבני מגורים חדשים בשכונות העוני בניו יורק, לחקיקה בתחום העסקת ילדים, ולשיפור תנאי חייהם של עניי העיר.
במגוריו בניו יורק, חווה ריס את העוני על בשרו, כשהתפרנס תחילה כנגר לאחר שהיגר מדנמרק בגיל 21. לאורך השנים עבד בהכנת דו"חות למשטרה על איכות החיים בשכונות העוני.
ספרו הנזכר עדיין נמכר ומוכר היטב, וכותרתו אף הפכה לביטוי שכיח בתרבות האמריקנית.
ג'ייקוב (ג'ק) רופרט ג'וניור היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא היה חבר בבית הנבחרים של ארצות הברית, בעל קבוצת הבייסבול "ניו יורק יאנקיז" ומי שבנה את היאנקי סטדיום בניו יורק.
בגיל 21 התגייס אל המשמר הלאומי של ארצות הברית, וקיבל דרגת קולונל.
לאחר מכן נבחר לארבע תקופות רצופות כנציג מדינת ניו יורק בבית הנבחרים.
ב-1915 רכש את קבוצת הבייסבול "ניו יורק יאנקיז", אותה החזיק ברשותו עד מותו.
את תחילת הונו עשה מעסק בישול הבירה המשפחתי, שבו כיהן במספר תפקידים עד שנהיה סגן הנשיא ומנכ"ל המבשלה.
בשנת 1898 נבחר לראשונה לבית הנבחרים כנציג המפלגה הדמוקרטית עבור המחוז ה-15 במדינת ניו יורק (דרום ומערב הברונקס).
הוא החזיק בתפקיד עד שנת 1907.
רופרט התגורר על גבי האי סאות' ברד'ר שבאיסט ריבר במנהטן, והיה האחרון שהתגורר על האי.
רופרט סבל מפלביטיס, ומת ב-13 בינואר 1939.
ג'ייקוב נונז (ניוטון) קרדוזו Cardozo; 17 ביוני 1786 – 30 באוגוסט 1873) היה עיתונאי ותאורטיקן כלכלי אמריקאי-יהודי שפעל במאה ה-19.
קרדוזו חי בתקופה שבה התחוללו אירועים מעצבים בהיסטוריה של ארצות הברית, כגון: התפשטות טריטוריאלית מערבה, דחיקת האינדיאנים לשמורות, מאבק על זכויות המדינות מול הממשל המרכזי, מלחמת האזרחים, ביטול העבדות ושחרור האפרו-אמריקאים ששועבדו במסגרתה.
כבעליהם וכעורכם של שני מקומונים שהופיעו בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית במשך עשרים וחמש שנים ברציפות, הפך קרדוזו לדמות ציבורית בעירו, במדינתו וברחבי ארצות הברית.
הוא ביטא את עצמו בפומבי לא רק באמצעות מאמרי המערכת היומיים בעיתוניו, אלא גם דרך נאומים שנשא, וספרים, מאמרים ופמפלטים שכתב.
קריירת הכתיבה הענפה שלו, בעיתוניו ובעיתונים אחרים, מכסה כחמישים שנות פעילות, כמעט עד יום מותו.
בנוסף, לקרדוזו הייתה התנסות אישית עם אפרו-אמריקאים.
אחיינו (בן אחיו אייזק קרדוזו), פרנסיס קרדוזו, היה המחנך והמדינאי האפרו-אמריקאי הבולט והידוע ביותר בקרוליינה הדרומית בתקופת השיקום שלאחר מלחמת האזרחים.
משפחת קרדוזו מצ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית
ג'ייקוב קרדוזו נולד בסוואנה שבג'ורג'יה למשפחה יהודית ממוצא ספרדי שהיגרה מלונדון לניו יורק ומשם עברה למושבה ג'ורג'יה.
בסופו של מסעה בעולם החדש השתקעה המשפחה בצ'ארלסטון, עיר הנמל של קרוליינה הדרומית, שהייתה גם הנמל השני בגודלו בארצות הברית של אותה תקופה (אחרי ניו יורק).
בעיר זו התפתחה הקהילה היהודית הגדולה במדינה בתחילת המאה ה-19. האב, דייוויד, לחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית במסגרת הצבאית המקומית נגד הבריטים ואף נפצע במערכה והוכר על ידי השלטונות כנכה מלחמה.
לו ולשרה נולדו שני בנים ושלוש בנות.
המשפחה שמרה על קשריה עם היהדות ומוסדותיה המקומיים, כפי שמופיע ברשומות בית הכנסת המקומי ק"ק "בית אלוהים", שעודו עומד על תִּלו.
ראשית התנועה הרפורמית ביהדות ארצות הברית
ב-1824 התארגן בקהילה היהודית המקומית זרם שדרש להנהיג הקלות במנהגי הפולחן היהודיים ולעשות שימוש רב יותר בשפה האנגלית.
עקב התנגדות פרנסי הקהילה השמרניים, הגיע הוויכוח אף לבית המשפט המקומי, אך השופט דחה את התביעה.
כתוצאה מכך, קמה בצ'ארלסטון ב-1825 האגודה הרפורמית היהודית הראשונה, שהניחה את הבסיס לתנועה הרפורמית שהתפתחה בכל רחבי ארצות הברית מאז, ומהווה כיום את הזרם הדתי המרכזי בקרב היהודים, לצד הזרם האורתודוקסי והזרם הקונסרבטיבי.
שמו של ג'ייקוב הופיע ברשימת המשלמים את חובותיהם לבית הכנסת הרפורמי, ואחיו, אייזק, היה פעיל בקרב הזרם הרפורמי המקומי ושמו אף הופיע כחבר מן המניין בחוקת היסוד שלו.
קרוליינה הדרומית, כמדינה חשובה במסגרת ארצות הברית, וצ'ארלסטון, כעיר נמל מרכזית, שמשו כתפאורת רקע לפעילותו הציבורית, העיתונאית והספרותית של ג'ייקוב נונז קרדוזו.
קרוליינה הדרומית הייתה חלק מאזור נרחב בדרום-מזרח ארצות הברית, אשר כלל בתוכו גם את קרוליינה הצפונית, את ג'ורג'יה וחלקים מפלורידה.
ההתיישבות בה החלה במחצית המאה ה-17, עם הגעתם של יוצאי וירג'יניה הסמוכה.
אליהם הצטרפו מהגרים מאנגליה ופליטים הוגנוטים מצרפת.
צ'ארלסטון הוקמה על חצי אי, בשפך של שני נהרות (אשלי וקופר), ב-1670 ושמשה כמוצא לאוקיינוס האטלנטי.
ב-1735 פיצלו הבריטים את השטח לשלוש מושבות: ג'ורג'יה בדרומו, קרוליינה הצפונית בצפונו וקרוליינה הדרומית במרכזו.
שלושתן היוו חלק מגרעין שלוש עשרה המושבות, שמרדו בבריטניה והקימו את ארצות הברית של אמריקה ב-1776. לאחר ניסוח החוקה האמריקנית ב-1787 הצטרפה קרוליינה הדרומית ב-1788 לברית כמדינה השמינית.
בהמשך הייתה מעורבת בעימותים קשים עם הממשל המרכזי ואף פרשה מהברית במלחמת האזרחים ב-1861.
הכותנה הייתה אחד מפריטי הייצוא הרווחיים ביותר בכלכלת ארצות הברית במחצית הראשונה של המאה ה-19, וקרוליינה הדרומית הייתה חלק מהאזור שבו גידלו כותנה.
גידול הכותנה באותה תקופה היה מבוסס, רובו ככולו, על עבודת הכפיים של עבדים, שהובאו בהמוניהם ובעל כורחם מאפריקה.
סחר העבדים האפריקאים היה לאחד הענפים המשגשגים ביותר בסחר העולמי.
קרוליינה הדרומית, למרות היותה חלק ממערכת כלכלית שלמה המבוססת על גידול כותנה ועל סחר העבדים הטרנס-אטלנטי, בלטה בקנאותה להגן על האינטרסים הכלכליים שלה ולשימור אורחות חייה ומנהגיה.
מיקומה הגאוגרפי של צ'ארלסטון הכתיב את אופייה הכלכלי והמסחרי.
היא הפכה לנמל מרכזי שדרכו נכנסו רבבות עבדים למדינה; ממנה יצאו משלוחי הכותנה למטוויות באירופה; במחסניה אוחסנו קפה וסוכר מאיי הים הקריבי (איי הודו המערבית) לפני שיגורם לאירופה; וכך גם לגבי סחורות ומוצרים מוגמרים מאירופה שהיו מיועדים לקריביים.
אולם לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-19 החל תהליך של דעיכה בשגשוג זה.
גורם מרכזי לכך היה איסור סחר העבדים ב-1808, כפי שנקבע בחוקה של ארצות הברית עוד ב-1787. במקביל, מרכז הכובד המסחרי החל לעבור לניו יורק, יחד עם הקמת נמלים חדשים במוֹבִּיל שבמיסיסיפי ובניו אורלינס שבלואיזיאנה.
יחד עם זאת, צ'ארלסטון שמרה על מרכזיותה לגבי בעלי המטעים הגדולים, ושימשה עבורם גם מוקד לפעילות חברתית ותרבותית.
ככלל, העיר נוהלה בידי הסוחרים הגדולים, שהזדהו לחלוטין עם שכבת בעלי המטעים והעבדים שמהם התפרנסו.
רוב אוכלוסייתה הורכבה מלבנים עניים, ששירתו את שני המעמדות העליונים, ומשחורים חופשיים, ששימשו בעיקר כבעלי מלאכה – חלקם גם בעלי עבדים שחורים בעצמם (אלה כונו על ידי וולטר פרייזר (Fraser) בספרו על צ'ארלסטון "האליטה החומה").
הם מנו כמה מאות והיו הצאצאים של קשרים אישיים בין שחורים ללבנים, חלקם אף בקשרי נישואין רשמיים.
בתחתית המדרג החברתי נמצאו העבדים השחורים, שתפקדו כמשרתי הבית של העירוניים או ככוח עבודה להשכרה.
רובה הגדול של כתיבתו של קרדוזו נעשה במסגרת עבודתו העיתונאית.
הוא החל כעורך היומון הצ'ארלסטוני Southern Patriot בשנות ה-20, והמשיך גם כשותף של בעליו עד 1845. בשנה זו פרש מהשותפות והקים את ה-Evening News, יומון צ'ארלסטוני נוסף, שאותו ערך והיה בעליו עד 1847, עת מכר אותו, אך, המשיך ושימש בו כעורך כלכלי עד סמוך לפרוץ מלחמת האזרחים.
ב-1861 עזב את צ'ארלסטון ועבר לסוואנה שבג'ורג'יה.
במהלך מלחמת האזרחים היה קרדוזו בקשר עם מספר עיתונים דרומיים הן כעורך משותף והן ככתב לענייני כלכלה ונושאים כלליים הקשורים למדינות הדרום המורדות.
אחרי המלחמה שימש, בין השאר, ככתב עבור ה-Daily Morning News של סוואנה.
בכל פעילותו העיתונאית הייתה לקרדוזו גישה בלתי מוגבלת לעמודה המרכזית בעיתונים השונים – העמודה של מאמר המערכת.
הוא נהנה גם מחופש יחסי בבחירת הנושאים שעליהם כתב, ואורכם היחסי של מאמריו מעיד על הכבוד שרחשו כלפיו מעסיקיו השונים ועל המוניטין העיתונאיים שלו במדינות הדרום.
במספר מקרים היה היקף דיונו כה נרחב עד כי לא הספיק לגיליון אחד.
במקרה זה השתרעו מאמריו על מספר גיליונות ופורסמו לעיתים ברציפות ולעיתים בהפסקות קצרות.
הקוראים הגיבו לדעותיו, שזכו להתעניינות רבה ולתגובות נלהבות.
לכן, במקרים מסוימים הייתה הצדקה כלכלית להוציאם לאור כיחידה ספרותית עצמאית בנוסף לפרסומם מעל דפי העיתון.
ג'ייקוב קרדוזו היה גם תאורטיקן כלכלי.
יחד עם זאת, קשה להצביע על הגורמים ועל האופן שבו התפתח תחום התעניינות זה אצלו.
גם לא ידוע על הכשרה או השכלה פורמלית כלשהי שרכש ואשר סללו בפניו את הדרך בכיוון זה, עד כדי פרסומו ברמה הלאומית.
ספרו על כלכלה פוליטית, Notes on Political Economy, פורסם ב-1826 והיה ספרו היחיד שהופיע כיצירה ספרותית מושלמת.
שאר כתיבתו בתחום הכלכלי נגזרה מכתיבתו העיתונאית ועסקה בכל נושא כלכלי מתחילת שנות ה-20 ועד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-19. ייחודיותו, שגם הפכה אותו לבר-סמכא כלכלי, התבטאה בקריאת התיגר שלו על התאוריות הכלכליות ששלטו בכיפה משני עברי האוקיינוס האטלנטי בתקופה זו.
ג'וזף דורפמן, שספרו על החשיבה הכלכלית האמריקנית עד 1865 (The Economic Mind in American Civilization 1606–1865, 1946) שיבח את ג'ייקוב קרדוזו והשווה את רמת הניתוח שלו לזו של התאורטיקן הכלכלי בריטי הידוע דייוויד ריקרדו.
מלווין ליימן (Leiman) היה הראשון (וככל הידוע גם היחיד) שהקדיש עבודת מחקר מלאה לחשיבתו הכלכלית של קרדוזו.
בעבודת הדוקטור שלו, שפורסמה כספר ב-1966 (Jacob N.
Cardozo: Economic Thought in the Antebellum South), מציג ליימן את קרדוזו כמייצג את השקפת העולם הכלכלית של דרום ארצות הברית כולו בתקופה שלפני מלחמת האזרחים.
גם ליימן וגם דורפמן, היסטוריונים כלכליים בני המאה ה-20, הגיעו למסקנה כי הטפתו של קרדוזו להתפתחות מדעית וטכנולוגית, כאמצעי להתגבר על בעיית המחסור, מעמידה אותו כחוזה נכונה את עתידה הכלכלי של אמריקה.
ספרו של קרדוזו פורסם שוב ב-1960 במסגרת הוצאה חוזרת של סדרת קלסיקות כלכליות של הוצאת Kelley.
קרדוזו היה חסיד הסחר החופשי, ללא הגבלות כלשהן, אך, בתנאי שלא ייפגעו האינטרסים של סקטור או אזור אחר בארצות הברית.
לכן, היה מוכן להתפשר בנושא מכסי מגן, אשר מטבעם הגבילו את הסחר החופשי.
משמעות הדבר הייתה כי הוא הכיר בקיומם של אינטרסים שונים במציאות הפדרטיבית של ארצות הברית ולכן הטיף תמיד לחיפוש אחר דרך ביניים שתספק את כולם ותשמור על הברית בין המדינות המרכיבות אותה.
בדרום ראה את המטעים ואת עיבודם על ידי עבדים כעמוד תווך של הכלכלה המקומית.
אולם במקביל הטיף בלהט לפיתוח התעשייה באזור זה כדי לצמצם את התלות בייבוא של מוצרים מוגמרים ובמחירי הסוכר, האורז והכותנה, על תנודותיהם בשוקי העולם.
כמו כן, פעל, במסגרת חברותו בלשכת המסחר של צ'ארלסטון, לפיתוח רשת מסילות ברזל מעירו לכל רחבי הדרום.
זאת, במטרה להקל על הובלת התוצרת החקלאית לנמל לייצוא, אך, גם כדי להוביל את חומרי הגלם המיובאים ליעדם במדינתו.
אף שרוב ימיו הטיף לנאמנות לברית הפדרלית, גם כאשר התעוררו חילוקי דעות עם הממשל המרכזי בנושא השמירה על האינטרסים הכלכליים של הדרום, ולפעמים בניגוד לדעת הקהל המקומית, הרי שלקראת פרוץ מלחמת האזרחים הביע את תמיכתו בפרישה מהברית.
קרדוזו הניח כי הבסיס הכלכלי של הדרום איתן דיו וכי מדינות אירופה יכירו בעצמאותו עקב קשריהן הכלכליים ההדוקים עמו, שהוגבלו רק על ידי האינטרסים של מדינות הצפון.
לאחר פרוץ הקרבות התברר כי הנחותיו התבדו: האירופים נותרו מחוץ לתמונה והמצור הימי של מדינות הצפון על נמלי הדרום הקשו מאוד על כלכלתו.
הוא נוכח גם בניהול הכושל של כלכלת המלחמה בדרום ואף ביקר אותה במאמריו.
לכן, בשלב מסוים של המלחמה קרא לפעול לסיום הסכסוך ולהיעזר לצורך זה בתיווך חיצוני, כדי למנוע מפלה מוחלטת של הדרום, כפי שאכן קרה בהמשך.
עם תום מלחמת האזרחים, והוא בן 80, שב ג'ייקוב קרדוזו לצ'ארלסטון וכתב סדרה בת שבעה-עשר מאמרים שקובצו לספר זיכרונות נודע שפורסם ב-1866 (Reminiscences of Charleston).
קרדוזו נפטר ב-30 באוגוסט 1873, בגיל 87, ונקבר בעיר הולדתו סוואנה שבג'ורג'יה.
ג'ייקוב קארדוזו, כדרומי נאמן וגאה, התנגד לביטול העבדות.
זו נחשבה בעיניו כחלק אינטגרלי של הכלכלה הדרומית וכל תוכנית כלכלית, אותה הגה לגבי הדרום, לקחה אותה בחשבון.
העבדות היוותה לגביו מרכיב חשוב בתשומה הכלכלית של הדרום והוא נמנע מלעסוק בשאלות המוסריות והערכיות, שליוו את קיומו של מוסד זה ואשר עלו במלוא החומרה רק בשנות השלושים של המאה ה-19, עם הקמתה של התנועה לביטול העבדות בארצות הברית.
במאמרי המערכת שלו ובדיווחיו העיתונאיים הרבה קרדוזו להתייחס לנושא האפרו-אמריקנים בארצות הברית ובדרום, על כל היבטיו.
יחד עם זאת, נקודת המוצא שלו הייתה תמיד תמיכה באינטרסים של מדינות הדרום בתחום זה.
עיתוניו של קרדוזו לקחו חלק בתהליך סחר העבדים ובשימור מוסד העבדות.
זאת, על ידי פרסום מודעות בדבר קיומן של מכירות פומביות, או פרטיות, של עבדים.
כמו כן, פורסמו מודעות על עבדים שנמלטו מאדוניהם והאחרונים הכריזו על פרסים למחזירים את "רכושם".
אמנם, האחריות על מודעות מעין אלה היא בדרך כלל על המפרסמים, אך, עצם השתלבותם של עיתוני קרדוזו, ושלו כעורכם, בתהליך השגרתי, בן עשרות השנים, כמו יתר העיתונות הדרומית, מורה על העדר עכבות כלשהן מצידו בנושא.
מניתוח מספר מאמרים של קרדוזו, העוסקים הן בהתרחשויות אלימות בדרום והן בביקורת, שנכתבה בצפון נגד היחס לעבדים בדרום, עולה כי קרדוזו אמנם הגן על ההתנהלות בדרום, כפי שתקף את הביקורת בצפון.
אך, בניגוד לדעת הקהל המקומית, נמנע מהסתה ומביטויים גזעניים כלפי האפרו-אמריקנים.
כתיבתו הייתה עניינית ושקולה מבלי להיסחף להערכות מצב קיצוניות ולליבוי יצרים.
לתפישתו, כמו תפישת הדרום כולו, העבד היה רכוש שהאדון קנה במיטב כספו.
תפישה זו, שהייתה מעוגנת בעקיפין בחוקה האמריקנית מ-1787, לא ניתנה לערעור, לדעתו, מבלי לזעזע את אושיות הברית כולה.
אולם, קרדוזו לא חשש לקבוע נחרצות כי העבד, למרות היותו רכוש, הוא גם אדם.
למתינותו היחסית של קרדוזו כלפי האפרו-אמריקנים בדרום היה הסבר אפשרי נוסף: אחיו, אייזק קרדוזו, נשא לאישה אפרו-אמריקנית מקומית ונולדו להם שלושה בנים.
אחד מהשלושה היה פרנסיס קרדוזו, המחנך והמדינאי האפרו-אמריקני הידוע מקרולינה הדרומית, שהתפרסם אחרי מלחמת האזרחים.
פרנסיס זה זכה להפליג לסקוטלנד בגיל 21 וללמוד באוניברסיטת גלאזגו, שם שהה עד 1861. לאחר מכן למד בסמינר תאולוגי באדינבורו ובסוף לימודיו הוסמך ככומר פרסביטריאני בלונדון ב-1864. תוך כדי מלחמת האזרחים שב פרנסיס לארצות הברית.
אין כל דרך להסביר את התפתחויות הללו בחייו של פרנסיס הצעיר מבלי להסיק כי קבל, הן סיוע כלכלי והן הנחיה בקידומו האישי, מדודו - ג'ייקוב קרדוזו, בהיעדרו של אביו, אייזק, שנפטר מספר שנים לפני כן.
מרדכי ליאור, ג'ייקוב נונז קארדוזו ופראנסיס לואיס קארדוזו: יהודים ושחורים בדרום קרולינה במאה ה-19, עבודת דוקטור, אוניברסיטת חיפה – החוג להיסטוריה כללית, 1992.
סמיואל אליוט מוריסון, הנרי סטיל קומאג'ר, ויליאם א.
לכטנברג, ההיסטוריה של ארצות-הברית; מאנגלית: אמיר אורן, עורך מדעי: חגי הורביץ, תל אביב: זמורה-ביתן, תשמ"ד 1984.
ג'יירוטרון היא שפופרת ריק המייצרת גלים אלקטרומגנטיים מילימטריים על ידי קיבוץ אלקטרונים באמצעות ציקלוטרון, במעבר דרך שדה מגנטי עוצמתי.
תדרי המוצא נעים מ-20 ועד 250 גיגה-הרץ.
הספק המוצא נע בין עשרות קילו-וואט ועד 2 מגה-וואט.
ניתן לתכנן את הג'יירוטרון לפעולת דפקים או פעולה רציפה.
הג'יירוטרון הוא סוג של מייזר (הגברת גלי מיקרו על ידי פליטה מאולצת של קרינה) אלקטרונים חופשיים.
הג'יירוטרון עוצמתי ביותר באורך גל מילימטרי מפני שממדיו יכולים להיות גדולים בהרבה מאורך הגל, שלא כמו שפופרות ריק רגילות, ואינו תלוי בתכונות חומריות כמו מייזרים רגילים.
קיבוץ האלקטרונים תלוי באפקט מתורת היחסות הפרטית הנקרא "תהודה ציקלוטרונית באי יציבות מייזר".
מהירות האלקטרונים בג'יירוטרון תואמים לתוצאות בתורת היחסות הפרטית, אך נמוכים בהרבה ממהירות האור.
זאת לעומת לייזר אלקטרונים חופשיים ולייזר קרני רנטגן העובדים על פי עיקרון שונה, שם האלקטרונים נעים במהירויות הקרובות למהירות האור.
כיום ניתן למצוא ייצרנים בארצות הברית, קבוצת תאלס באירופה, רוסיה, הודו, טושיבה ביפן וגם באוניברסיטת אריאל.
ג'ייקוב פרג' רפאל ג'ייקוב היה לוטננט גנרל יהודי בצבא הודו אשר כיהן כראש המטה הכללי של פיקוד המזרח ההודי ונודע בחלקו במלחמת הודו–פקיסטן השלישית.
לאחר תום שירותו הצבאי הצטרף למפלגת העם ההודית וכיהן כמושל גואה ופנג'אב.
ג'ייקוב פרג' רפאל ג'ייקוב נולד בכלכותה למשפחה יהודית בבלית שהיגרה להודו במחצית המאה ה-18. בשלהי 1941 התגייס ג'ייקוב פרג' לצבא הודו הבריטית.
בעקבות הידיעות על שואת יהודי אירופה בחר בקריירה צבאית.
לאחר שהוסמך לקצונה הוצב באזור כירכוכ ובהמשך הועבר לחזית בצפון אפריקה.
הוא נטל חלק גם במערכה על בורמה.
לאחר המלחמה נשלח ללימודים צבאיים בבריטניה ובארצות הברית ולאחריהם שב לשורות הצבא ההודי ולחם במלחמת הודו–פקיסטן השנייה כמפקד אוגדה.
ב-1969 מונה לראש המטה הכללי של פיקוד המזרח ההודי והועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
במהלך מלחמת הודו-פקיסטן (1971) ניצחו כוחות פיקוד המזרח ההודיים את צבא פקיסטן והביאו לקריסתו.
פרג' רפאל זכה להערכה על תפקודו במערכה ונחשב לאחד מגיבוריה.
ב-1978 סיים את שירותו הצבאי והצטרף למפלגת העם ההודית.
הוא כיהן כמושל גואה ופנג'אב.
הוא פעל להעמקת יחסי הודו–ישראל ולכינון יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
עוד פעל להעמקת שיתוף הפעולה הצבאי בין המדינות.
ג'ייקוב פרג' רפאל ג'ייקוב הלך לעולמו ב-2016 לאחר סיבוך של דלקת ריאות, והוא בן 92. הוא נקבר בבית העלמין היהודי בניו דלהי.
ג'ייקוב נולד למשפחה יהודית אדוקה בקהילה הבגדדית של כלכותה.
הוריו שכרו עבורו ועבור אחיו מורים לעברית.
לדבריו הוא לא היה מעוניין בלימוד העברית, אולם בעתיד התחרט על כך מאוד.
במלחמת העולם השנייה משפחת ג'ייקוב אימצה משפחה של פליטים יהודים מאירופה, אשר נמלטו מכיבושיו של היטלר.
לדבריו לא נתקל באנטישמיות בהודו, אלא רק מקרב חיילים בצבא הבריטי.
ג'ייקוב היה מיודד עם מנהיגים ישראליים כמו יצחק רבין ושמעון פרס והרמטכ"ל מוטה גור.
מדיו של יעקב מוצגים במוזיאון יד לשריון בלטרון.
הוא אף תרם את חגורת חתונת הכסף ותכשיטים של אמו למוזיאון למורשת עדות ישראל בלוד.
רולף ג'ייקוב סרטוריוס (, נולד ב-2 באוקטובר 2002) הוא זמר אמריקאי ואישיות אינטרנט.
הוא התפרסם דרך ערוץ המוזיקה שלו ברשת "Musica.ly" וצבירת עוקבים רבים.
הוא נכנס פעמים רבות ל"בילבורד הוט-100".
הוא היה התשיעי בחיפושים בגוגל בשנת 2016 בקטגוריה "אמנים".
ב-20 בינואר 2017 הוציא מיני-אלבום שכלל שירים שכתב והלחין.
האלבום הגיע למצעדים במדינות רבות בעולם.
למקומות הגבוהים ביותר הוא הגיע בארצות הברית, אוסטרליה, הממלכה המאוחדת, קנדה, ניו זילנד ואירלנד.
סיבוב ההופעות הבינלאומי הראשון שלו נערך באותה השנה.
סרטוריוס נולד באוקלהומה, אך מיד לאחר לידתו אומץ ועבר לווירג'יניה, מכיוון שהוריו הביולוגיים לא היו מסוגלים לטפל בו.
הוא גדל ברסטון, וירג'יניה בחיק הוריו המאמצים.
בגיל 7 החל לשחק במחזות זמר וגילה בהם את אהבתו לתחום הבמה ובמיוחד השירה.
הוא פרש ממחזות הזמר מכיוון שהיה קורבן של בריונים עקב כך.
בשנת 2014, בגיל 11, העלה את הסרטון הראשון שלו לאינטרנט.
הסרטון היה מסר שרצה סרטוריוס להעביר נגד בריונות.
הסרטון שהעלה הפך לוויראלי, והוא ניצל זאת כדי לזכות בתהילה ממדיה חברתית.
לאט לאט החל לצבור פופולריות מהסרטונים.
אך הפריצה שלו הגיעה מאוחר יותר באותה השנה, כשפתח חשבון ברשת החברתית מיוזיקלי והחל להפיק סרטוני ליפסינג (הזזת השפתיים בהתאם לשיר).
הפופולריות שלו נסקה עד מהרה והוא הפך לאחד הכוכבים של הרשת, עם יותר מ-15 מיליון עוקבים.
התהילה החדשה של סרטוריוס החריפה את הבריונות נגדו בבית הספר: הוא הודה כי ב-2015 היה צריך להחליף שלושה בתי ספר עקב הבריונות וההצקות של חבריו לכיתה כלפיו.
הוא נשר מבית הספר בעקבות הצעה שהציעה לו הנהלת מיוזיקלי.
לאחר שנשר הפכו הרשתות החברתיות והאמנות לעיסוקו הראשי.
הוא הוציא אלבומים שהשירים בהם הגיעו למצעדים בארצות הברית.
הרב ג'ייקוב ראדר מרכוס (; 5 במרץ 1896 – 14 בנובמבר 1995) היה היסטוריון לתולדות עם ישראל, מחנך, רב רפורמי, ומקים הארכיון היהודי-אמריקאי .
מרכוס נולד בקונלסוויל וגדל בהאמסטד, פנסילבניה, ארצות הברית למשפחה יהודית מסורתית.
הוא החל להתעניין ביהדות רפורמית בגיל 15, כאשר החל ללמוד לקראת לימודי רבנות בהיברו יוניון קולג' (HUC), בסינסינטי, אוהיו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, שירת שנתיים בצבא האמריקאי ולאחריהן חזר להשלים את לימודיו בסינסינטי.
בשנת 1920, קיבל הסמכה רבנית והתקבל לסגל המרצים בהיברו יוניון קולג', שם לימד היסטוריה מקראית.
בשנת 1922 החל מרכוס ללמוד תולדות ישראל בברלין עם יצחק משה אלבוגן שהעניק לו בשנת 1925 את תואר דוקטור לפילוסופיה.
באותה השנה, נישא מרכוס לאנטונט ברודי בפריס.
בשנת 1926, לאחר שנת לימודים מקוצרת באוניברסיטה העברית, חזר מרכוס להיברו יוניון קולג', שם שימש כמרצה עד לשנת 1995.
בשנת 1959 קיבל תואר פרופסור ע"ש אדולף אוקס לתולדות העם היהודי-אמריקאי.
בשנת 1965 התמנה ליושב ראש מכון מילטון והאטי כץ לתולדות העם היהודי-אמריקאי בהיברו יוניון קולג'.
מרכוס הקדיש את רוב עבודתו ההיסטורית לאחר מלחמת העולם השנייה לחקר תולדות העם היהודי-אמריקאי וייסד בשנת 1947 את הארכיון היהודי-האמריקאי בסינסינטי בקמפוס ההיברו יוניון קולג'.
מרכוס נודע בעיקר בשל עבודתו המפורסמת בנושא תולדות יהודי אירופה בימי הביניים.
ספרו '"היהודי בעולם ימי הביניים ספר מקור 315–1791", ראה אור לראשונה בשנת 1938.
נפטר ב-14 בנובמבר 1995 בסינסינטי, אוהיו, ארצות הברית, בגיל 99.
רשימת ספרים שכתב או השתתף בכתיבתם
מבוא לתולדות יהדות אמריקה בתקופת ראשיתה, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית בירושלים, 1971,
ג'ייקוב ריס-מוג הוא פוליטיקאי בריטי חבר המפלגה השמרנית.
כיהן כנציג מחוז צפון-מזרח סאמרסט בבית הנבחרים.
כיהן כשר המסחר, אנרגיה ואסטרטגיה תעשייתית וכיושב ראש הקבוצה השמרנית בעד הברקזיט, "קבוצת המחקר האירופית" (ERG).
ריס-מוג נולד בלונדון וגדל בסאמרסט, אחד מחמשת ילדיהם של ויליאם ריס-מוג , שהיה עורך עיתון "הטיימס", וג'ילאן שייקספיר מוריס.
הוא למד בבית ספר יסודי דרגון ובתיכון איטון קולג'.
ב-1991 סיים תואר ראשון בהיסטוריה בטריניטי קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
במהלך לימודיו כיהן כראש תא הסטודנטים השמרניים ובהנהלת תא הדיבייט של האוניברסיטה.
לאחר לימודיו עבד בבנק ההשקעות רוטשילד ובשנים 1993–1996 עבד בחברת השקעות בהונג קונג ולאחר מכן בלונדון שם ניהל קרן השקעות לשווקים המתפתחים.
ב-2007 הקים יחד עם שותפים חברת השקעות בשם "Somerset Capital Management" המתמחה בהשקעות גופים מוסדיים בשווקים מתעוררים.
בבחירות 1997, שבהן נחלה המפלגה השמרנית מפלה מוחצת, התמודד לראשונה כנציג המפלגה השמרנית למושב מחוז מרכז פייף בבית הנבחרים.
הוא סיים שלישי ולא נבחר לפרלמנט.
בבחירות 2001 התמודד למושב מחוז וורקין, אך סיים שני.
בבחירות 2010 נבחר לראשונה לבית הנבחרים כנציג מחוז צפון-מזרח סאמרסט, מאז נבחר לשתי כהונות נוספות.
הוא כיהן עד 2015 בוועדה לבדיקת מסמכי האיחוד האירופי וכחבר ועדת הנהלים של בית הנבחרים.
לאחר בחירות 2015 כיהן בנוסף גם כחבר בוועדת האוצר, ובוועדה המשותפת של שני בתי הפרלמנט לעניין שיפוץ ארמון וסטמינסטר.
מספטמבר 2017 הוא מכהן כחבר הוועדה לפרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי.
בינואר 2018 נבחר ליושב ראש "קבוצת המחקר האירופית" (ERG), המקדמת את רעיון הברקזיט.
כחבר הפרלמנט הפגין עצמאות והתנגד תכופות ליוזמות של ראשי הממשלה ממפלגתו, דייוויד קמרון ותרזה מיי.
ביולי 2019 מינה אותו ראש הממשלה בוריס ג'ונסון ללורד נשיא המועצה ולמנהיג בית הנבחרים הבריטי.
בפברואר 2022 מונה על ידי ג'ונסון לשר לענייני הזדמנויות הברקזיט ויעילות הממשלה.
לאחר בחירתה של ליז טראס לראשות הממשלה מונה לשר המסחר, אנרגיה ואסטרטגיה תעשייתית.
הוא התפטר מתפקידו באוקטובר 2022 לאחר בחירתו של רישי סונאק ליו"ר המפלגה השמרנית וראש הממשלה.
בבחירות 2024 הפסיד את מושבו (במחוז הבחירה החדש צפון-מזרח סאמרסט והאנם) לדן נוריס מהלייבור.
בענייני דת ומדינה, ריס-מוג מצהיר על עצמו שהוא מחזיק בדעת הכנסייה הקתולית, אליה הוא משתייך.
הוא מתנגד לנישואין חד-מיניים באומרו שנישואין הם פולחן דתי המוגדר על ידי הכנסייה ולא על ידי המדינה.
בנוסף, ריס-מוג מתנגד לחלוטין להפלות.
לדבריו, חיי האדם מתחילים ברגע ההתעברות ולכן הוא מתנגד להפלות גם במקרים של אונס וגילוי עריות.
הוא נודע ברטוריקה המשובחת שלו, בשימוש בשפה גבוהה, בלטינית ובהומור.
הוא נשוי להלנה ולזוג שישה ילדים.
הונם מוערך בכ-100–150 מיליון לירות שטרלינג.
החל משנת 2023 רוס-מוג מגיש תוכנית בGB News.
ג'ייקובן בראון הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדות הרכז והקלע בהפועל עפולה (כדורסל) מליגת העל.
בראון הוא בנו של ג'וני ריי ואנג'לה בראון.
בן דודו, בי ג'יי טיילר, הוא כדורסלן עבר ששיחק גם באוניברסיטת טקסס.
בראון שיחק בתיכון ממוריאל בפורט ארתור שבטקסס, שם הוא קלע בממוצע 29.9 נקודות למשחק ב-11 משחקים במהלך העונה הראשונה שלו.
בראון הוביל את ממוריאל ל-29 ניצחונות אל מול 6 הפסדים, בעוד שהוא מעמיד ממוצעים של 27 נקודות, 6 אסיסטים, 5 ריבאונדים ו-3 חטיפות למשחק.
בראון זכה לשבחים בכל רחבי המדינה, ונבחר לחמישייה הראשונה של הליגה בעונה האחרונה שלו בתיכון.
בראון שיחק באוניברסיטת טקסס משנת 2009 עד שנת 2012. בשנתו האחרונה במכללה, העמיד בראון ממוצעים של 20.1 נקודות, 3.8 אסיסטים, 3.4 ריבאונדים ו-1.2 חטיפות למשחק, ולקח את הקבוצה שלו לחצי גמר הפלייאוף בשנת 2012.
ב-2 באפריל 2012, בראון הכריז על מועמדותו לדראפט 2012, לאחר שסיים את שנתו האחרונה באוניברסיטה.
ב-28 באוגוסט 2012, בראון החל את הקריירה המקצועית שלו עם הקבוצה היוונית אגו רת'ימנו, כשחתם על חוזה לעונה אחת.
עם זאת, ב-1 בדצמבר 2012, הוא עזב את הקבוצה לאחר שישה משחקים בלבד, עם ממוצע של 9.3 נקודות למשחק.
בחודש יולי 2013, שיחק בראון בניו יורק ניקס בליגת הקיץ.
ב-5 בנובמבר 2013, בראון חזר ליוון, וחתם עם KAO דראמה למשך שאר העונה.
בראון קלע בממוצע 17.2 נק' למשחק וסיים את העונה שני במדד הנקודות בליגה היוונית.
ב-17 במאי 2014, בראון חתם עם הקבוצה הדומיניקנית קנרוס דה לה רומנה לעונה.
ב-8 באוגוסט 2014, חתם בראון לעונה עם הקבוצה הקזחית אסטנה.
ב-11 בנובמבר 2014, בראון רשם שיא קריירה של 34 נקודות, עם 12 מ-15 מהשדה, יחד עם 7 ריבאונדים ו-3 אסיסטים בניצחון 102–106 על טופאש.
בראון סיים את העונה בתור עם ממוצע הנקודות השלישי בגודלו עם 17.5 נקודות למשחק.
הוא עזר לאסטנה לזכות באליפות הכדורסל של קזחסטן 2015, כמו גם להגיע לפלייאוף הליגה המאוחדת של VTB מהמקום השמיני, שם הפסידו לצסק"א מוסקבה.
ב-4 ביוני 2015, בראון חתם בקבוצה הטורקית טורק טלקום לעונה.
ב-6 בדצמבר 2015, בראון רשם שיא קריירה חדש של 38 נקודות, עם 11 מ-14 מהשדה, יחד עם שלושה אסיסטים בהפסד 93–96 לפנרבחצ'ה.
ב-19 בינואר 2016, בראון עזב את טורק טלקום וחתם בקבוצה היוונית א.א.ק.
אתונה לשאר העונה, עם אופציה לעונה נוספת.
בראון סייע לקבוצה להגיע לחצי גמר הליגה היוונית ב-2016, שם הם בסופו של דבר הפסידו לאולימפיאקוס.
ב-14 ביולי 2016, חזר בראון לטורקיה, וחתם לעונה עם פינאר קרשיאקה.
בראון עזר לקרשיאקה להגיע לגמר ליגת האלופות ב-2017, שם הם הפסידו בסופו של דבר לרייר ונציה.
ב-12 בספטמבר 2017, הגיע בראון לישראל וחתם בהפועל גלבוע גליל לעונה.
ב-13 בנובמבר 2017 קלע בראון 28 נקודות, עם 10 מ-15 מהשדה, יחד עם 8 אסיסטים, 5 ריבאונדים ו-3 חטיפות בניצחון 86–88 על הפועל תל אביב.
ב-9 באפריל 2018, בראון רשם דאבל דאבל של 32 נקודות ו-11 אסיסטים, עם 6 מ-6 מהשלוש בניצחון 89–94 על הפועל חולון.
בראון עזר לגלבוע גליל להגיע לפלייאוף של הליגה הישראלית, שם הפסידו להפועל ירושלים.
בראון סיים את העונה עם המדד השלישי בטובו בליגה באסיסטים (5.9 למשחק) וגם ממוצעים של 17 נקודות ו-3.2 ריבאונדים למשחק, עם האחוזים הגבוהים בקריירה של 42.5 אחוזים ל-3.
ב-18 ביוני 2018 חתם בראון לעונה בהפועל ירושלים.
ב-14 בפברואר 2019 זכה בראון עם הפועל ירושלים בגביע המדינה.
ב-13 בפברואר 2020 זכה בראון עם הפועל ירושלים בגביע המדינה בפעם השנייה ברציפות ואף נבחר למצטיין המשחק כאשר קלע 26 נקודות 5 אסיסטים ו-6 ריבאונדים.
ב-2 ביוני, יום אחד לפני החזרה לאימונים לאחר התפרצות נגיף הקורונה בישראל, שוחרר בראון לבקשתו מהקבוצה, עקב סיבות משפחתיות.
ב-13 באוגוסט הודיעה הקבוצה על חזרתו של בראון לסגל לקראת עונת 2020/21.
ב-13 ביולי 2021 חתם בראון לעונה אחת בהפועל תל אביב.בראון היה מהשחקנים המובילים בהפועל תל אביב באותה השנה.
ב-14 בפברואר 2022 קלע בראון 30 נקודות, יחד עם 9 אסיסטים ו-6 ריבאונדים בניצחון 90-80 על מכבי תל אביב.
ב-7 במרץ 2022 מסר בראון 16 אסיסטים בניצחון קבוצתו על נס ציונה 83-99 ובכך השווה את שיא כל הזמנים של המועדון לאסיסטים במשחק אחד.
בעקבות פציעתו של בראון הקבוצה סיימה את העונה הסדירה במקום השביעי, שם הפסידו בסדרת רבע הגמר למכבי תל אביב 3-1, למרות יכולת טובה של בראון.
בראון סיים את העונה עם ממוצעים של 13.9 נקודות, 2.6 ריבאונדים ביחד עם 5.6 אסיסטים, ו-1.5 חטיפות למשחק.
ב-24 במאי 2022 הודיעה הפועל תל אביב על הארכת החוזה של בראון לשתי עונות נוספות.
ב-18 בינואר 2023 שבר בראון את שיא האסיסטים למשחק במפעל היורוקאפ, עם 16 אסיסטים, להם הוסיף 17 נקודות ו-8 ריבאונדים, מה שהפך אותו למצטיין המחזור ה-11 של היורוקאפ.
באותה עונה סיפק בראון במשחק ה-3 והמכריע של סדרת הגמר מול מכבי תל אביב הופעה הירואית של 31 נקודות, 9 אסיסטים ומדד 29 בהפסד טראגי ליריבה המרה של האדומים.
ב-13 במרץ 2024 במהלך משחק מול בשיקטאש במסגרת רבע הגמר של היורוקאפ, נפצע בראון בגיד הפיקה וסיים את העונה.
ב-20 ביוני 2024 הודיעה הפועל תל אביב כי היא מוותרת על האופציה לחידוש החוזה עמו.
ב-6 בנובמבר 2024 הודיעה הפועל עפולה על החתמתו של בראון לחוזה עד סוף עונת 2024/2025, ובכך התאחד בראון עם המאמן שהביא אותו לראשונה לישראל, אריאל בית הלחמי, ועם חבריו לשעבר לקבוצה מהפועל תל אביב, ג'יי.
בשנת 2025 נבחר בראון להשתתף במשחק האולסטאר של ליגת העל בכדורסל, ונבחר לשחקן המצטיין של המשחק לאחר שהוביל את קבוצת "טים מדר" לניצחון עם 25 נקודות ו-9 אסיסטים.
לבראון יש ילדים מכמה מערכות יחסים, כולם חיים בארצות הברית.
שחקן מצטיין בגמר גביע המדינה – 2020
חמישיית העונה בליגת העל בכדורסל – 2020
שחקן מצטיין במשחק האולסטאר – 2025
ג'ייקוב קובלסקי הוא דמות בדיונית בסדרת הסרטים "חיות הפלא והיכן למצוא אותן", שיצרה ג'יי קיי רולינג.
בסדרת הסרטים ג'ייקוב הוא מוגל המגלה בטעות את קיומו של עולם הקוסמים בעקבות פגישה עם ניוט סלמנדרה.
ג'ייקוב הוא אחד הפרוטגוניסטים בסדרת הספין-אוף, "חיות הפלא", שבמהלכה מתואר חלקו במאבק נגד גרינדלוולד.
דמותו של ג'ייקוב ייחודית בעולם הקוסמים של ג'יי קיי רולינג משום שהוא הדמות הראשית היחידה בסדרה שאינה קוסם, אלא מוגל.
בשנת 1926 מגיע ג'ייקוב לבנק על מנת לקבל הלוואה שתעזור לו להגשים את חלומו ולפתוח מאפייה.
הפקיד מסרב לבקשה, וג'ייקוב יוצא מאוכזב מהפגישה.
ג'ייקוב נפגש עם ניוט סלמנדרה, קוסם המגדל חיות פלא, ובטעות מחליף את מזוודתו שלו עם מזוודתו של ניוט, המלאה בחיות פלא.
ג'ייקוב פונה לדירתו וניוט מגלה כי התחלפו במזוודות ורץ אחריו.
בדרכו אל ג'ייקוב, טינה גולדשטיין, הילאית מושעית, תופסת את ניוט ומביאה אותו למטה "קונגרס הקסמים של ארצות הברית", אך ראש הקונגרס וההילאי הבכיר פרסיבל גרייבס, מבטלים את התיק נגדו.
ניוט יוצא משם וממהר לדירתו של ג'ייקוב.
בינתיים, ג'ייקוב משחרר בטעות כמה מחיות הפלא של ניוט בדירתו ונפצע מאחת מהן, ואלו בורחות אל העיר הגדולה.
ניוט מגיע לדירתו של ג'ייקוב, מספר לו על הקוסמים ומרפא אותו.
לאחר שטינה מאתרת שוב את ניוט בדירתו של ג'ייקוב, היא לוקחת את השניים אל דירתה המשותפת עם אחותה הצעירה, קוויני, אשר לה יכולות ביאור הכרה מתקדמות.
ג'ייקוב וקוויני נמשכים הדדית זה לזה ומתאהבים.
ניוט לוקח את ג'ייקוב למסע בתוך מזוודת הקסמים שלו, שם ג'ייקוב מגלה אובסקורוס שניוט הוציא בעברו מילדה כלשהי וניוט משכנע את ג'ייקוב לעזור לו בלכידת חיות הפלא החסרות.
לאחר שלכדו את הניפלר וחיית פלא בשם ארומפנט, טינה לוקחת את ניוט וג'ייקוב בתוך מזוודת הקסמים אל מטה "קונגרס הקסמים של ארצות הברית".
בהגיעם לשם, השלושה נעצרים בחשש כי האובסקורוס שניוט מחזיק אצלו במזוודה הוא זה אשר אחראי לרצח הסנאטור הנרי שו הבן, ומתקבלת החלטה להרוס את מזוודתו של ניוט ולמחוק את זיכרונו של ג'ייקוב.
גרייבס חוקר את ניוט וטינה, ומאשים את ניוט בקשירת קשר עם הקוסם האפל גלרט גרינדלוולד.
ניוט וטינה נידונים למוות, אך הם בורחים ונפגשים עם קוויני וג'ייקוב שנמלט גם הוא.
ביחד, הרביעייה מאתרת ולוכדת את חיות הפלא של ניוט עד לאחרונה שבהן.
לאחר שאנשי "קונגרס הקסמים של ארצות הברית" מביסים את גרינדלוולד, הם חוששים שכעת לא יוכלו להשיב את הגלגל לאחור, היות שסוד עולמם נחשף לקהילת האל-קסם, אך ניוט מציע פתרון ומשחרר חיית פלא בשם טונדרבירד המפזרת טיפות גשם של שיקוי משכיח ברחבי העיר.
קוסמי "הקונגרס" מתקנים את ההרס ברחבי העיר, ובאי-רצון, ג'ייקוב מסכים למחיקת זיכרונותיו.
קוויני מנשקת את ג'ייקוב לשלום בעוד הגשם משכיח ממנו את זיכרונותיו.
ניוט חוזר לאירופה, אך משאיר לג'ייקוב קליפות של ביצי אוקמי (העשויות מכסף) על מנת שיוכל להגשים את חלומו ולפתוח מאפייה, ומעניק לו השראה ליצירת מאפים בדמויות חיות הפלא שלו שלא ביודעין.
בסצנה האחרונה של הסרט, קוויני מבקרת את ג'ייקוב במאפייה שלו.
מספר חודשים לאחר מכן, ניוט חוזר לביתו ומוצא שם את שני חבריו האמריקאים משכבר הימים, קוויני גולדשטיין וג'ייקוב קובלסקי, שברחו מארצות הברית על מנת להתחתן, מפני שהחוק האמריקאי אוסר על נישואי אל-קסים וקוסמים.
ניוט מבין שזיכרונו של ג'ייקוב שב אליו מכיוון שזיכרונותיו הטובים מההרפתקה שהארבעה עברו נשארו בתת-המודע שלו, וג'ייקוב מגלה שקוויני הטילה עליו כישוף במטרה להביאו לצרפת ולהנשא לו בניגוד לדעתו.
הגילוי מעורר ריב בין השלושה וקוויני, רותחת בעקבות הריב, עוזבת לבדה לחפש את אחותה טינה - שמתחקה אחרי עקבותיו של קרידנס בפריז.
ניוט וג'ייקוב עוקבים שניהם אחריה ואחרי טינה לפריז.
קוויני מגיעה לפריז ומובאת לבית המסתור של גרינדלוולד, שם היא פוגשת אותו ומוקסמת מחזונו לעולם חופשי עבור הקוסמים ומבטיחה להגיע לעצרת אותה הוא מתכנן.
ג'ייקוב מסתנן בנפרד לאותה עצרת בתקווה להשיב אותה לחיקו.
גרינדלוולד מגיע ופורש בנאום את חזונו, וטוען שאם לא יעצרו את המוגלגים הם יתחילו מלחמת שמד חסרת תקדים.
כדי לבסס את טענתו, הוא מנבא את מלחמת העולם השנייה ומראה לקהל חזיונות גשמיים של כל זוועותיה.
הוא טוען בפני תומכיו ששליטת הקוסמים בעולם תמנע את כל זה.
ההילאים של משרד הקסמים הבריטי בראשות תזאוס מגיעים לעצרת על מנת לעצור, בהוראת שר הקסמים הבריטי, את כל משתתפי העצרת.
גרינדלוולד מכריז על בואם ומורה לחסידיו להתעתק משם.
גרינדלוולד פונה להילאים ומעמיד בפניהם ברירה - להשבע אמונים לו ולחזונו, או מוות.
חדורת אמונה בחזונו של גרינדלוולד קוויני מצטרפת אליו, וקרידנס בא גם הוא, תוך שנגיני וג'ייקוב מתחננים בפניהם, ללא הועיל, לעצור.
ליטה גם היא נשבעת לגרינדלוולד אמונים, אך על מנת לתקוף אותו ולהקריב את חייה תמורת הסחת דעת שתאפשר לטינה, ניוט, ג'ייקוב, יוסוף, נגיני, ותזאוס להימלט.
גרינדלוולד מטיל כישוף אש רב עוצמה שמטרתו להחריב את פריז כולה, אך הכישוף נבלם (בקושי רב) על ידי ניקולס פלאמל ושאר הקבוצה.
ג'ייקוב חביב בעיני חבריו, ועל אף שאינו קוסם, הוא משתתף במלחמה נגד גלרט גרינדלוולד.
ג'ייקוב מתואר כאדם עב-כרס בעל עיניים חומות ושיער שחור.
במהלך מסעותיו המשותפים עם ניוט הוא הרבה ללבוש ג'קט שחור ועניבה אדומה.
ג'ייקוב הוא מוגל ולכן הוא חסר יכולות קסם.
ג'ייקוב פוגש בניוט במקרה בבנק, כשהוא מבקש הלוואה ונענה בשלילה.
ג'ייקוב מגלה בטעות על עולם הקוסמים דרך ניוט, כשהם מחליפים מזוודות והוא משחרר לחופשי את חיות הפלא שבמזוודה של ניוט.
ג'ייקוב וניוט נעשים חברים טובים במהלך הסרט, וג'ייקוב עוזר לניוט בחיפוש אחר חיות הפלא.
יחסיו של ג'ייקוב עם ההילאית טינה גולדשטיין טובים, והשניים משתפים פעולה במלחמה נגד גלרט גרינדלוולד.
ג'ייקוב וקוויני נפגשים בדירתה של טינה ומתאהבים.
הם נפרדים כשזיכרונו של ג'ייקוב נמחק, אך חוזרים לאחר שקוויני מכשפת אותו.
בסרט השני הם נפרדים שוב כשג'ייקוב מגלה שקווני כישפה אותו, והוא כועס עליה כשהיא מחליטה לעבור לצידו של גרינדלוולד.
על פי ביקורות מסוימות, קובלסקי נחשב ל"פאן-פייבוריט" בסדרת הסרטים.
דן פוגלר, שמשחק את ג'ייקוב קובלסקי, טען בריאיון כי לאחר שקרא את תסריט הסרט השלישי, הסיק כי הדמות תתפתח בו כראוי.
ג'ייקוב לורנס היה צייר אמריקאי, שנודע בציור חיי האפרו-אמריקאים.
הוא היה גם מספר סיפורים, מתורגמן, ומחנך.
לורנס התייחס לסגנונו כ"קוביזם דינאמי ", שהושפע לא מהאמנות הצרפתית אלא מהצורות והצבעים של הארלם.
הוא לימד 16 שנה כפרופסור באוניברסיטת וושינגטון.
לורנס הוא בין הציירים הידועים ביותר של המאה ה-20 בקהילה האפרו-אמריקאית.
הוא היה בן 23 כשזכה להכרה לאומית בזכות סדרת ציורי ההגירה שלו עם 60 ציורים, שצוירו על קרטון.
הסדרה תיארה את ההגירה הגדולה של השחורים מהדרום הכפרי לצפון העירוני.
חלק מסדרה זו הוצג בגיליון 1941 של פורצ'ן.
עבודותיו של לורנס נמצאות באוספי הקבע של מוזיאונים רבים.
הוא ידוע בעיקר בזכות האיורים המודרניסטיים לחיי היומיום וכן בסיפורים של ההיסטוריה האפרו-אמריקאית ודמויות היסטוריות.
ג'ייקוב לורנס נולד ב־7 בספטמבר 1917 באטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי.
הוריו של ג'ייקובס העבירו אותו ואת אחיו מהדרום הכפרי, לאחר מכן התגרשו בשנת 1924. אמו הכניסה אותו ואת שני אחיו הקטנים לאומנה בפילדלפיה.
כשהיה בן 13 הוא ואחיו עברו לעיר ניו יורק, שם התחבר מחדש עם אמו בהארלם.
לורנס התוודע לאמנות זמן קצר לאחר מכן כשאמם רשמה אותו לשיעורי בית הספר בהארלם.
בהתחלה, הוא העתיק דפוסי שטיחים של אמו.
אחד ממורי האמנות שלו הבחין בפוטנציאל הגדול של לורנס.
לאחר שנשר מבית הספר בגיל 16 עבד לורנס במכבסה ובבית דפוס.
הוא המשיך לעסוק באמנות, השתתף בשיעורים בסדנת האמנות בהארלם, בהנחיית האמן האפרו-אמריקני צ'ארלס אלסטון.
אלסטון דחק בו להשתתף במרכז האמנות הקהילתי בהארלם, בראשות הפסלית אוגוסטה סאבאג'.
סאבאג' הבטיחה ללורנס מלגה לבית הספר לאמנים ומשרה בתשלום במינהל העבודות הציבוריות, שהוקם בזמן השפל הגדול על ידי ממשלת הנשיא פרנקלין ד רוזוולט.
לורנס המשיך את לימודיו, וגם עבד עם אלסטון והנרי באנרן.
ב־24 ביולי 1941, לורנס התחתן עם הציירת גוינדולין נייט, סטודנטית של סאבאג'.
היא תמכה בעבודתו ואף עזרה לו בכיתובים לרבים מסדרות הציורים שלו.
באוקטובר 1943 (במהלך מלחמת העולם השנייה) גויס לורנס למשמר החופים של ארצות הברית ושימש איש יחסי ציבור בצוות המשולב הבין גזעי הראשון.
הוא המשיך לצייר ולרשום בזמן שהיה במשמר החופים, ותיעד את חוויית המלחמה ברחבי העולם.
הוא הפיק 48 ציורים במהלך תקופה זו, שכולם אבדו.
לאחר המלחמה הוא יצר את סדרת ציורי המלחמה המפורסמת שלו.
לאחר המלחמה חזר לניו יורק, והמשיך לצייר.
עם זאת, הוא נכנס לדיכאון, ובשנת 1949 אשפז את עצמו בבית החולים הילסייד בקווינס, שם שהה במשך 11 חודשים.
העבודות שיצר בבית חולים נבדלו מיצירות האמנות הרגילות שלו מכיוון שהן הפגינו עצב וייסורים.
זמן קצר לאחר שעזב את הילסייד, לורנס פנה לתיאטרון.
לאחר שנים רבות בניו יורק, בשנת 1970 עברו לורנס ונייט לצפון-מערב ארצות הברית, שם הוזמן להיות פרופסור לאמנות באוניברסיטת וושינגטון.
חלק מיצירותיו מוצגות באולם לאומנויות הבמה של האוניברסיטה ובמרכז למדעי המחשב והנדסה של פול ג'.
לצורך הרחבת השכלתו, ג'ייקוב לורנס, למד שיעורי אמנות בניו יורק (1934–1937), והוא גם למד בסדנאות לאמנות בהארלם בניו יורק בשנת 1937. סדנאות אלה נתנו הכשרה לרוב האמנים השחורים בארצות הברית.
לורנס היה אחד הראשונים שהוכשרו בקהילה האפרו-אמריקאית בהארלם ובאמצעותם.
לאורך הקריירה האמנותית הארוכה שלו, התרכז לורנס בחקר ההיסטוריה והמאבקים של אפרו-אמריקאים.
האמן היה בן 21 כאשר סדרת ציוריו על הגנרל טוסן לוברטיר, שהוביל את מרד העבדים בהאיטי שהביאה בסופו של דבר לעצמאותם, הוצגה בתערוכה במוזיאון בולטימור לאמנות.
אחרי היצירה המרשימה הזו הגיעה סדרת ציורים מחייהם של פרדריק דאגלס וסדרה על פסל ג'ון בראון.
האמן צ'ארלס אלסטון זיהה את הכישרון של לורנס.
"המקום של ג'ייקוב לורנס בקרב ציירים צעירים הוא ייחודי".
לורנס היה בן 23 כאשר השלים את סדרת ציורי הנרטיב המונה כ -60 פאנלים תחת הכותרת Migration of the Negro, המכונה "סדרת ההגירה".
הסדרה הייתה תיאור של ההגירה הגדולה, כאשר מאות אלפי אפרו-אמריקאים עברו מהדרום הכפרי לצפון לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הציורים הביעו את הסתגלותם לערים הצפוניות.
הסדרה הוצגה בניו יורק במוזיאון לאמנות מודרנית והביאה לו הכרה לאומית.
עבודתו המוקדמת כללה תיאורים כלליים של חיי היומיום בהארלם וגם בסדרה מרכזית שהוקדשה להיסטוריה שחורה (1940–1941).
בשנות הארבעים עשה לורנס את תערוכת היחיד הגדולה הראשונה שלו במוזיאון לאמנות מודרנית בעיר ניו יורק והיה לצייר האפרו-אמריקני הנודע ביותר במדינה.
לורנס לימד במכללת בלאק מאונטן במהלך המכון לאמנות הקיץ של שנת 1946.
החיים "הקשים, הבהירים, והשברירים" של הארלם בתקופת השפל הגדול, היוו השראה ללורנס בצבעים, הצורות והדפוסים שבבתי התושבים.
"אפילו בבית אמי", אמר לורנס להיסטוריון פול קרלסטרום, "אנשים בני דור אמי היו מקשטים את בתיהם בצבעוניות ...
כדי שיחשבו עליהם במונחים של מאטיס."
זמן קצר לאחר שעבר למדינת וושינגטון, לורנס יצר סדרה של חמישה ציורים במסעו מערבה של החלוץ האפרו-אמריקני, ג'ורג' וושינגטון בוש.
לורנס לימד בכמה אוניברסיטאות, כולל אוניברסיטת וושינגטון.
לורנס המשיך לצייר עד שבועות ספורים לפני מותו מסרטן ריאות ב-9 ביוני 2000 בגיל 82.
עבודתו הציבורית האחרונה שהוזמנה הייתה ציור קיר הפסיפס "ניו יורק בטרנזיט" שהותקן באוקטובר 2001 בתחנת הרכבת ב"כיכר טיימס".
עבודתו נמצאת באוספי קבע של מוזיאונים רבים, כולל מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, המוזיאון לאמנות מודרנית, מוזיאון וויטני, אוסף פיליפס, מוזיאון ברוקלין, הגלריה הלאומית לאמנות.
במאי 2007 רכש האיגוד ההיסטורי של הבית הלבן את "הבנאים" של לורנס (1947) תמורת 2.5 מיליון דולר במכירה פומבית.
הציור תלוי בחדר הירוק של הבית הלבן.
כאשר לורנס נפטר ב־9 ביוני 2000, הניו יורק טיימס תיאר אותו כ"אחד הציירים הפיגורטיביים המודרניים המובילים באמריקה", ו"בין הכרוניסטים הוויזואליים הנלהבים ביותר של החוויה האפרו-אמריקאית."
אשתו, האמנית גנדולין נייט נפטרה כמה שנים לאחר מכן בשנת 2005.
ג'ייקוב לורנס ייצר 319 יצירות אמנות בחייו.
לפני שמת, הוא ואשתו הקימו את קרן ג'ייקוב וגנדולין נייט לורנס.
תערוכות נודדות של יצירותיו הוצגו במוזיאונים ברחבי ארצות הברית.
ג'ייקוב פריי הוא עורך דין ופוליטיקאי יהודי-אמריקאי, המכהן כראש עיריית מיניאפוליס שבמינסוטה מאז 2018. כחבר במפלגת הדמוקרטים-חקלאים-לייבור של מינסוטה, הוא שירת במועצת העיר מיניאפוליס בין השנים 2014 ל-2018, נבחר לראשות עיריית מיניאפוליס בשנת 2017 ונבחר מחדש בשנת 2021.
פריי נולד וגדל במחוז ארלינגטון, ווירג'יניה למשפחה יהודית.