tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חוקרי ההיסטוריה כמו הרברט אפטקר (Aptheker) הביאו אותו ואת פועלו למרכז חקירתו של מרד העבדים בדרום ארצות הברית.
עבודת מחקר רצינית בנושא התנגדות עבדים בדרום לפני מלחמת האזרחים פורסמה ב-1943 על ידי אפטקר תחת הכותרת "American Negro Slave Revolts", ושם הוא טוען כי ברחבי הדרום היו יותר מ-200 מקרים דומים למרד של נט טרנר, אם כי אף אחד מהם לא הגיע לעוצמה של זה האחרון.
על אף כל אלה וספרי רומן היסטוריים כמו זה של ויליאם סטיירון, הווידויים של נט טרנר, וספר תגובה של עשרה סופרים אפריקניים אמריקאים (הצליבה השנייה של נט טרנר, בשנת 1968), טרנר נשאר, עדיין, דמות עלומה ושנויה במחלוקת.
שמו נקשר למעשה טרור ואלימות, אך עם זאת זכה גם למחמאות ושבחים מפי הסופר תומאס היגינסון, שכתב עליו בשנת 1861 ב-Atlantic monthly, וקרא לו אדם "שלא הכיר שום ספר חוץ מהתנ"ך, ובלב הוא הקדיש את נשמתו וגופו למטרת קידום הגזע שלו".
ב-2016 יצא הסרט "הולדתה של אומה", המבוסס על סיפורו של נט טרנר.
מרד נובמבר (בפולנית Powstanie listopadowe; ידוע גם כמלחמת פולין–רוסיה (1830–1831), ומהפכת הצוערים) היה מרד מזוין של האזור הכבוש של פולין מול האימפריה הרוסית.
המרד החל ב-29 בנובמבר 1830, בוורשה, כאשר שני חיילים צעירים מהאקדמיה הצבאית של צבא פולין הקונגרסאית, בהנהגתו של סגן פיוטר ויסוצקי, החלו להתקומם.
במהרה, הצטרפו אליהם בני אוכלוסיות שונות מליטא, בלארוס ומאוקראינה של הגדה הימנית.
למרות ההצלחות המקומיות, המרד דוכא בידי הצבא הרוסי תחת פיקודו של איוואן פסקביץ'.
הצאר ניקולאי הראשון חתם על צו שקבע כי, מיום זה ואילך, פולין תהיה חלק מרוסיה, וורשה שתחדל מלהיות בירת פולין תהיה לא יותר ממשכנו של חיל המצב הרוסי.
יום פרוץ המרד, 29 בנובמבר, מצוין עד היום בצבא פולין כ"יום הצוערים", וצוערי צבא פולין עורכים בו חגיגות שונות.
בשנות ה-90 של המאה ה-18, בתום חלוקת פולין, התחלקו שטחי האיחוד הפולני-ליטאי לשעבר בין האימפריה הרוסית, שזכתה ברוב השטח, ממלכת פרוסיה וממלכת הבסבורג אוסטרית.
ברם, בחוזה טילזיט משנת 1807 הוחלט להקים על חלק משטחים אלה, שנכבשו מחדש בידי נפוליאון, את דוכסות ורשה, מדינה פולנית עצמאית.
ב-1815, לאחר מפלת נפוליאון, ביטל קונגרס וינה את הדוכסות, ובמקומה הקים את פולין הקונגרסאית, המכונה כך על שם הקונגרס שהקים אותה.
פולין הקונגרסאית הייתה להלכה מדינה עצמאית, ולמעשה מדינת חסות של האימפריה הרוסית.
באופן רשמי היא הייתה מלוכה חוקתית, והיו לה חוקה משלה, צבא עצמאי, ובית מחוקקים.
מלך פולין, באוניה פרסונלית, היה הצאר הרוסי.
בהקמת פולין הקונגרסאית, התחייב המלך החדש, אלכסנדר הראשון לשמור על חוקת פולין ולא לפגוע בעצמאותה.
ברם, במהלך השנים פעל אלכסנדר, ויותר מכך יורשו ניקולאי הראשון, לצמצם את העצמאות הפולנית.
ניקולאי אף סירב בעת הכתרתו להישבע אמונים לחוקה הפולנית, ובמשך שנות ה-20 של המאה ה-19 פעל כנגד הסיים הפולני וצמצם את סמכויותיו עד שהסיים ערך את כינוסיו בסודיות.
המאבק המזוין החל כאשר קבוצה של מורדים, בראשותו של צוער מהאקדמיה הצבאית בוורשה, פיוטר ויסוצקי, לקחו את כלי נשקם מהבסיס שלהם ב-29 בנובמבר 1830 ותקפו את ארמון בלוודר, מקום מושבו המרכזי של הדוכס.
הניצוץ האחרון שהבעיר את ורשה הייתה תוכניתה של רוסיה להשתמש בצבא הפולני כדי לדכא את מהפכת יולי ואת המהפכה הבלגית, תוך הפרה ברורה של חוקת פולין.
המורדים הצליחו לחדור אל ארמון בלוודר, אבל הדוכס קונסטנטין ברח מחופש לאישה.
לאחר מכן המורדים פנו אל המחסן הנשק המרכזי בעיר, וכבשו אותו לאחר מאבק קצר.
למחרת, תושבים פולנים חמושים הכריחו את החיילים הרוסים לסגת מוורשה.
התקרית נקראת לעיתים מרד ורשה (לא להתבלבל עם מרד ורשה התרחש במהלך מלחמת העולם השנייה) או ליל נובמבר (בפולנית: Noc listopadowa).
בשל הפתעתה מההתגלגלות המהירה של האירועים בליל ה-29 בנובמבר 1830, הממשלה הפולנית המקומית התכנסה מיד כדי להחליט על דרך פעולה.
שרים לא פופולריים הודחו וגברים כמו הנסיך אדם יז'י צ'ארטוריסקי, ההיסטוריון יוליאן אורסין ניימצביץ' והגנרל יוזף חלופיצקי תפסו את מקומם.
נאמנים בראשות הנסיך צ'ארטוריסקי ניסו בתחילה לנהל משא ומתן עם הדוכס הגדול קונסטנטין ולהסדיר את העניינים בדרכי שלום.
עם זאת, כאשר צ'ארטוריסקי אמר למועצה שקונסטנטין מוכן לסלוח לעבריינים ושהעניין יוסדר בדרכי נועם, מאוריצי מוחנאצקי ורדיקלים אחרים התנגדו בזעם ודרשו מרד לאומי.
מחשש להתנגשות מיידית עם רוסיה, הסכימה הממשלה לאפשר לקונסטנטין לעזוב עם חייליו.
מוחנאצקי לא נתן אמון במשרד החדש שהוקם ויצא להחליפו במועדון הפטריוטי, שאורגן על ידו.
בהפגנה ציבורית גדולה ב-3 בדצמבר בוורשה, הוא גינה את המשא ומתן בין הממשלה לדוכס הגדול קונסטנטין, שהיה במחנה מחוץ לעיר.
מוחנאצקי דגל במערכה צבאית בליטא כדי לחסוך את המדינה מהרס המלחמה ולשמור על אספקת המזון המקומית.
הפגישה אימצה מספר דרישות שימסרו למועצה המנהלית, כולל הקמת ממשלה מהפכנית והתקפה מיידית על כוחותיו של קונסטנטין.
הצבא הפולני, עם כל הגנרלים שלו מלבד שניים, וינסנטי קרסינסקי וזיגמונט קורנטובסקי, הצטרף כעת למרד.
ארבעת השרים הנותרים של הקבינט הטרום-מהפכני עזבו את המועצה המנהלית, ואת מקומם תפסו מוחנאצקי ושלושה ממקורביו מהמועדון הפטריוטי, כולל יואכים ללוול.
הגוף החדש היה ידוע בשם הממשלה הזמנית.
כדי להכשיר את פעולותיה, הורתה הממשלה הזמנית על כינוס הסיים וב-5 בדצמבר 1830 הכריזה על חלופיצקי כדיקטטור המרד.
חלופיצקי ראה בהתקוממות מעשה טירוף אך נכנע ללחץ והסכים לקחת פיקוד באופן זמני בתקווה שלא יהיה צורך לעלות על המגרש.
בהיותו חייל מוכשר ומעוטר מאוד, הוא פרש מהצבא בגלל השטניות של קונסטנטין.
הוא העריך יתר על המידה את כוחה של רוסיה והמעיט בעוצמתה ובלהטתה של התנועה המהפכנית הפולנית.
בשל מזגו הוא התנגד למלחמה עם רוסיה ולא האמין בתוצאה מוצלחת.
הוא קיבל את הדיקטטורה בעיקרה כדי לשמור על שלום פנימי ולהציל את החוקה.
מתוך אמונה שהצאר ניקולאי לא היה מודע למעשיו של אחיו ושהמרד עלול להסתיים אם השלטונות הרוסיים יקבלו את החוקה, הצעד הראשון של חלופיצקי היה לשלוח את הנסיך פרנצישק קסאברי דרוצקי-לובצקי לסנקט פטרבורג כדי לנהל משא ומתן.
חלופיצקי נמנע מחיזוק הצבא הפולני וסירב ליזום פעולות איבה מזוינות על ידי גירוש הכוחות הרוסיים מליטא.
אולם הרדיקלים בוורשה לחצו למלחמה ולשחרור מוחלט של פולין.
ב-13 בדצמבר הכריז ה"סיים" על המרד הלאומי נגד רוסיה, וב-7 בינואר 1831 חזר הנסיך דרוצקי-לובצקי מרוסיה ללא ויתורים.
הצאר דרש כניעה מוחלטת וללא תנאי של פולין והודיע כי "על הפולנים להיכנע לחסדי הקיסר שלהם".
תוכניותיו נכשלו, חלופיצקי התפטר למחרת.
הכוח בפולין היה כעת בידי הרדיקלים המאוחדים ב-Towarzystwo Patriotyczne (החברה הפטריוטית), בניהולו של יואכים ללוול.
ב-25 בינואר 1831 העביר הסיים את חוק ביטול השלטון של ניקולאי הראשון, שסיים את האיחוד האישי הפולני-רוסי והיה שווה ערך להכרזת מלחמה על רוסיה.
ההכרזה הצהירה כי "האומה הפולנית היא עם עצמאי ובעלת זכות להציע את הכתר הפולני למי שהיא עשויה לראות כראוי, ממנו היא עשויה בוודאות לצפות לאמונה לשבועתו ולכבוד מכל הלב לערבות המושבעות של חירות אזרחית."
ב-29 בינואר הוקמה ממשלתו הלאומית של אדם יז'י צ'ארטוריסקי, ומיכל גדאון רדזיוויל נבחר ליורשו של חלופיצקי, ששוכנע לקבל פיקוד פעיל על הצבא.
בשלב זה היה מאוחר מדי להעביר את זירת הלחימה לליטא.
ב-4 בפברואר 1831 חצה צבא רוסי בן 115,000 איש בפיקודו של גנרל-פלדמרשל הנס קרל פון דיביטש את גבולות פולין.
הקרב הגדול הראשון התרחש ב-14 בפברואר 1831, קרוב לכפר סטוצ'ק ליד לוקוב.
בקרב סטוצ'ק, חיל הפרשים הפולני בפיקודו של בריגדיר יוזף דוורניצקי הביס את הדיוויזיה הרוסית של תאודור גייסמאר.
עם זאת, לניצחון היה בעיקר ערך פסיכולוגי והוא לא יכול היה לעצור את ההתקדמות הרוסית לעבר ורשה.
הקרבות שלאחר מכן בדוברה, וואוור וביאולקה לא היו חד משמעיים.
לאחר מכן התאספו הכוחות הפולניים על הגדה הימנית של הוויסלה כדי להגן על הבירה.
ב-25 בפברואר פגשה יחידה פולנית של כ-40,000 חיילים כוח רוסי של 60,000 חיילים ממזרח לוורשה בקרב אולשינקה גרוצ'ובסקה.
שני הצבאות נסוגו לאחר כמעט יומיים של קרבות קשים ועם אבדות ניכרות משני הצדדים.
למעלה מ-7,000 פולנים נפלו בשדה זה, ומספר ההרוגים בצבא הרוסי היה מעט יותר גדול.
דיביטש נסוג לשדלצה וורשה ניצלה.
צ'לופיקי, שתכונותיו התבססו על ידי פעילות צבאית, נפצע בפעולה ואת מקומו תפס הגנרל יאן סקז'ינצקי, שכמו קודמו, זכה להצטיינות תחת נפוליאון על אומץ לב אישי, לא אהב את הדוכס הגדול קונסטנטין, ולכן הוא פרש מהשירות.
הוא חלק עם צ'לופיקי את האמונה שמלחמה עם רוסיה חסרת תועלת, אך עם פתיחת פעולות האיבה לקח פיקוד על קורפוס ולחם בכבוד בגרוכוב.
כשמיכל רדז'יוויל החלש והלא החלטי נכנע לדיקטטורה, נבחר סקז'ינצקי לרשת אותו.
הוא השתדל לסיים את המלחמה במשא ומתן עם מפקדי השדה הרוסים וקיווה להתערבות זרה לטובת הפולנים.
הדים סימפתיים לשאיפות הפולניות הדהדו ברחבי אירופה.
פגישות נלהבות נערכו בפריז בראשותו של לפאייט, וכסף למען המטרה הפולנית נאסף בארצות הברית.
ממשלות צרפת ובריטניה, לעומת זאת, לא היו שותפות לרגשותיהם של חלק מאנשיהן.
לואי פיליפ, מלך הצרפתים חשב בעיקר להבטיח לעצמו הכרה מצד כל ממשלות אירופה, ולורד פלמרסטון התכוון לשמור על יחסי ידידות עם רוסיה.
בריטניה ראתה בבהלה את ההתעוררות מחדש של הרוח הלאומית הצרפתית ולא רצתה להחליש את רוסיה, "כיוון שבקרוב עלולה אירופה לדרוש שוב את שירותיה למען הסדר, ולמנוע מפולין, שהיא ראתה כבעלת ברית לאומית של צרפת, הופך למחוז צרפתי על הוויסלה".
אוסטריה ופרוסיה אימצו עמדה של נייטרליות מיטיבה כלפי רוסיה.
הם סגרו את גבולות פולין ומנעו הובלת תחמושת מלחמה או אספקה מכל סוג שהוא.
בנסיבות אלה, המלחמה עם רוסיה החלה לקבל היבט קודר ומדאיג.
הפולנים נלחמו נואשות ונעשו ניסיונות לעורר את ווהלין, פודוליה, זאמוט וליטא.
למעט המרד הליטאי שבו התבלטו הרוזנת הצעירה אמיליה פלאטר ועוד כמה נשים, מלחמת הגרילה שהתנהלה במחוזות הגבול הייתה בעלת חשיבות מינורית ושימשה רק כדי לתת לרוסיה הזדמנות לדכא את ההתקוממות המקומית.
ידוע לשמצה היה הטבח של תושבי העיירה הקטנה אשמיאני בבלארוס.
בינתיים, כוחות רוסיים חדשים תחת מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה הגיעו לפולין אך ספגו תבוסות רבות.
אולם לוחמה מתמדת וקרבות עקובים מדם כמו זה באוסטרולקה שבהם 8,000 פולנים איבדו את חייהם, דללו במידה ניכרת את הכוחות הפולניים.
טעויות מצד המפקדים, שינויים מתמידים והתפטרויות רבות וחוסר פעילותם של המפקדים, שהמשיכו לקוות להתערבות זרה, הוסיפו לתחושת הייאוש.
הגורמים הרדיקליים יותר מתחו ביקורת חריפה על הממשלה לא רק על חוסר הפעילות שלה אלא גם על היעדר רפורמת קרקעות וכישלונה להכיר בזכויות האיכרים על האדמה שהם עיבדו, אולם הסיים, מחשש שממשלות אירופה עלולות להתייחס למלחמה עם רוסיה כמהפכה חברתית, התמהמה והתמקח על ויתורים.
ההתלהבות הראשונית של האיכרים דעכה, וחוסר הכישרון של הממשלה התברר יותר.
בינתיים עברו הכוחות הרוסיים, בפיקודו של הגנרל פסקביץ' לאחר מותו של דיביטש, לכתר את ורשה.
[10] סקז'ינצקי לא הצליח למנוע את הצטרפות הכוחות הרוסיים, והסיים הגיב במינוי הגנרל דמבינסקי למפקד זמני.
התפרעויות קשות התרחשו והממשלה הפכה לא מאורגנת לחלוטין.
הרוזן יאן קרוקוביצקי מונה לנשיא המועצה השלטת.
הוא האמין מעט בהצלחת המערכה הצבאית, אך האמין שכאשר התשוקות ישככו, הוא יכול לסיים את המלחמה בתנאים שנראו לו מועילים.
למרות ההגנה הנואשת של הגנרל יוזף סובינסקי פרבר וולה של ורשה נפל בידי כוחותיו של פסקביץ' ב-6 בספטמבר.
למחרת הותקף הקו השני של ההגנה על הבירה על ידי הרוסים.
במהלך ליל ה-7 בספטמבר נכנע קרוקוביצקי, למרות שהעיר עדיין החזיקה מעמד.
הוא הודח מיד על ידי ממשלת פולין והוחלף על ידי בונוונטורה נימוג'ובסקי.
הצבא והממשלה נסוגו למצודת מודלין, על הוויסלה, לאחר מכן שונה השם לנובו-גאורגייבסק על ידי הרוסים, ולאחר מכן לפלוצק.
תוכניות חדשות אומצו כשהגיעה הידיעה שהקורפוס הפולני תחת ראמורינו, שלא הצליח להצטרף לצבא הראשי, הניח את נשקו לאחר שחצה את הגבול האוסטרי לגליציה.
התברר שאי אפשר להמשיך את המלחמה.
ב-5 באוקטובר 1831, שארית הצבא הפולני של למעלה מ-20,000 איש חצו את גבול פרוסיה והניחו את נשקם בברודניצה במקום להיכנע לרוסיה.
רק אדם אחד, קולונל בשם סטריינסקי, זכה בהבחנה המיוחדת של התמסרות לרוסיה.
בעקבות הדוגמה של דוברובסקי דור קודם לכן, הגנרל בם השתדל לארגן מחדש את החיילים הפולנים בפרוסיה ובגליציה ללגיונות ולהובילם לצרפת, אך ממשלת פרוסיה סיכלה את תוכניותיו.
המהגרים עזבו את פרוסיה בקבוצות של בין חמישים למאה, ומסעם בנסיכויות הגרמניות השונות התקבל בהתלהבות על ידי האוכלוסיות המקומיות.
אפילו ריבונים גרמנים כמו מלך סקסוניה, נסיכת ויימאר והדוכס מגותה היו שותפים להפגנת האהדה הכללית.
רק על פי דרישותיה העיקשות מאוד של רוסיה נסגרו הוועדות הפולניות בכל רחבי גרמניה.
בין יהודי ורשה היו רבים שהתגייסו בהתלהבות לרעיון המרד (בדומה להתייצבות היהודים לצד הפולנים במהלך המלחמה להגנת החוקה ארבעים שנה קודם לכן, בהנהגת ברק יוסלביץ').
ב-1831 הוקם ועד יהודי להשתתפות במרד, ובראשו עמד תושב ורשה רבי שלמה איגר, בנו של רבי עקיבא איגר; במהלך המרד איבד רבי שלמה איגר את כל רכושו.
רבי חיים דוידזון, מחשובי עסקני ולמדני ורשה ולימים רבה הראשי, פעל לגייס כספים למען המורדים ותמך בגיוס צעירים יהודים למרד.
בנוסף, פנה להנהגת המורדים בדרישה כי יתנו ליהודים להשתתף במרד בלא שיידרשו לגלח את זקנם ופאותיהם.
דיכוי המרד בידי הצבא הרוסי הביא לביטולה הכמעט-מוחלט של העצמאות הפולנית היחסית.
בשנת 1831, ניקולאי הראשון החליט על פירוק צבא פולין, שצועריו פתחו במרד, ועל פיזור הסיים, הפרלמנט הפולני העצמאי.
חוקת פולין הוחלפה בחוקה חדשה, שהייתה הרבה פחות ליברלית מקודמתה והפכה את המשטר בפולין ליותר אבסולוטי בדומה לרוסיה.
האוניברסיטאות הפולניות נסגרו ונפתחו מחדש בשפה הרוסית.
בשנת 1832 בוטלו באופן רשמי חוקי העונשין הפולניים והוחלפו בחוק הרוסי, וגם גבול המכס בין המדינות בוטל.
בשנים הבאות נרדפה הכנסייה הקתולית בפולין, וכנסיות רבות שלה נסגרו או הולאמו והוסבו לכנסיות פרבוסלביות (רוסיות).
כדי לבטא את הכפפתה של פולין הקונגרסאית לרוסיה הוחל לכנות אותה "ארץ הוויסלה", אף שבאופן רשמי שמה של המדינה נותר "פולין הקונגרסאית".
למרות צעדים אלה, פולין נותרה עצמאית, להלכה גם אם לא למעשה, עד מרד ינואר ב-1863.
מרד כלא שש הוא הכינוי הנפוץ למרד בבסיס הכליאה הצבאי 396 (כלא שש) הנמצא ליד עתלית, שהחל ב-9 באוגוסט 1997.
בשנים שקדמו לאירועי המרד, מצב האסירים הכלואים בבתי הכלא הצבאיים ותנאי מחייתם לא נבדק בצורה יסודית ומעמיקה, ובמהלך שנים אלו, התפרסמו בעיתונות עדויות מטרידות שהציגו תמונה קשה של פגיעה בזכויות הכלואים ואף פגיעה בזכויות יסוד של בני אדם.
דוגמה לאירועים אלו הייתה פרשה שהתרחשה בדצמבר 1996 ובה סופר בתקשורת על חייל בשירות סדיר שנכלא בכלא ארבע שבצריפין וסירב ללבוש את מדי האסיר, בעקבות זאת הובא לבית הדין הצבאי על ידי שוטרים צבאיים אזוק ועירום.
מקרה דומה אירע בכלא שש במרץ 1997 ובו חייל מילואים שהופשט עירום נאזק עם ידיו מאחורי גבו במשך יממה שלמה והושאר לבדו ברחבת אחת הפלוגות בכלא.
אירועים נוספים כאלו ודומים בחומרתם התווספו לסדר היום הקפדני בכלא הצבאי.
באותה התקופה מסדרי הסדר ברחבת הפלוגה, בהם עומדים החבושים בדום מתוח יכלו להימשך כ-3–4 שעות של עמידה ממושכת תוך איסור מוחלט לזוז, לדבר, להוריד את הראש או להסיט את המבט, לעיתים אף נמנעה מהכלואים גישה לשירותים במהלך עמידה במסדר.
מקרה של חבוש שהיה זז במהלך המסדר יכול היה להתגלגל לתוך אירוע אלים של נטרול ואזיקה מצדם של הסוהרים מבלי אזהרה מוקדמת.
נוסף לכך, מדריכי הכלואים הם חיילי סדיר, שלא עברו הכשרה מקצועית כמו בבתי סוהר אזרחיים.
על כך אמרה ועדת הרמטכ"ל שרמתם האישית של המד"כים אינה מספיקה להתמודדות עם הלחץ הגועש בתוך פלוגות הכלא.
גורמים אלו, בהכללה, ובהיעדרה של עזרה מקצועית בפרט, גרמו לתחושות סבל ודיכאון קשים של האסירים.
במהלך החודשים שקדמו למרד, נוצרה קבוצה של כלואים המוגדרים "אסירים קשים" בכלא הצבאי, שמצאו עניין משותף יחדיו והרגשת "רדיפה" מצד סגל הכליאה.
אלו ביחד, מתחת לאפם של השוטרים הצבאיים רקמו את תוכנית ההשתלטות על הפלוגה, עד אשר זאת יצאה לפועל.
לדבריו של מנהיג המרד גדעון מרטין, החבורה היוותה "קבינט ביטחוני" במהלך המרד - כזאת שגם מדברת בשם דעת כלל הכלואים.
ביום שבת ה-9 באוגוסט 1997 בפלוגה ג' של כלא שש שהו 108 אסירים (40 מעל התקן המותר).
בשעה 10:30 בבוקר אותו היום פרץ מרד אסירים גדול בן 25 שעות ובהיקף של 18 מורדים לפחות שהחזיקו תשעה מדריכי כלואים כבני ערובה.
טיעונם להתקוממות המרד היה בשל תנאי כליאה נוקשים ומחפירים, השפלה ואלימות חוזרת מצד סגל הפלוגה.
את המרד תכננו והובילו 'הגרעין הקשה' של הפלוגה - חבורה סגורה ואנטי ממסדית של חיילים בודדים (מרביתם יוצאי ברית המועצות) שבמרוצת זמן כליאתם ספגו אלימות קשה בכלא מצד הסגל הזוטר ועד הסגל הבכיר.
מנהיגם הבולט היה גדעון טדי מרטין שכונה "טדי", יליד סיירה לאון שנשפט באשמת אונס לארבע וחצי שנים.
אליו חברו ויקטור רבייב - שנשפט באשמת שימוש בסמים.
רומן קוגן - שנשפט באשמת סחר בהרואין.
וסרגיי קאופמן - שהורשע בהריגה בתאונת דרכים.
ביחד, ובעזרת אסירים נוספים השתלטו במהלך מתוכנן ומוקפד על חדר האוכל שבפלוגה, תוך שימוש באלימות כלפי מספר מפקדים, לכדו וכפתו יחדיו באזיקים את כל הסגל הנוכח, ואף 'משכו' בהדרגה חברי סגל נוספים מהפלוגה אל תוך חדר האוכל מבלי שאלו יודעים דבר על המתרחש.
בערך כשעה לקחה ההשתלטות על הפלוגה.
לאחר אזיקת הסגל בחדר האוכל, חסימת שער הכניסה לפלוגה בעזרת מיטות, כיסאות, ומזרנים, ופריצה לארון הכוננות (שהכיל גז מדמיע, אלות ברזל וגרזנים, מיגון, וכלי עבודה).
לאחר מכן השתלטו על אגף הבודדים, ושחררו את חבריהם מן תאי הבידוד.
כחלק מיחס הכוחות החדש שנוצר - החבושים הפגינו וונדליזם רב, הרסו את משרדי הסגל, קירות בפלוגה רוססו בגרפיטי, מוזיקת טראנס הושמעה ברחבת הפלוגה דרך רדיו-טייפ שמצאו המורדים.
שעתיים עד שלוש לאחר פרוץ המרד הגיעו מפקדי הכלא, וקציני משטרה נוספים אל הכלא בניסיון להבין לאן מתקדם המצב, עלו על גג הפלוגה ומשם דיברו ישירות אל גדעון מרטין שדרש לראות את הרמטכ"ל, קצין משטרה צבאית ראשי, ועוד קצינים בכירים אחרים.
הדרישה נענתה והם הגיעו - אלופים ומפקדים בכירים, ראשי צוותי משא ומתן של משטרת ישראל, קציני מטה, וקציני בריאות הנפש.
המשא ומתן עמד על כמה נושאים מרכזיים: שחרור בני הערובה מצד המורדים, ומנגד - דרש מרטין בראש ובראשונה שינוי בתנאי הכליאה והקלה ביחס הקשה כלפי האסירים.
שנית דרש שלא יעבירו אותו ואת חבריו לכלא אזרחי, ובנוסף שלא יישפטו בעתיד על אירועי המרד, דבר אשר עלול לגרום להם לרצות שנים נוספות, תחת מעטה פלילי כבד יותר בכלא אזרחי.
בשעות הצהריים, שחררו בהדרגה המורדים ארבעה סוהרים בתמורה לאוכל.
לאחר מכן, הוציא מרטין מסמך כתוב עם הדרישות של המורדים, במסמך זה נכתבה סדרת שינויים מפורטת שמרטין תבע מהקצינים הבכירים, חלק מהשינויים היו: החלפת הסיגריות המחולקות בכלא, הפסקת השימוש באלימות כלפי כלואים, שיפור התנאים הרעועים באגף הבודדים, הפסקת העמידות הממושכות והארוכות ברחבת הפלוגה תחת השמש ועוד.
במקביל דרש מרטין להכניס אל תוך הפלוגה צלם טלוויזיה שישדר את המרד מבפנים במהדורה המרכזית של ערוץ 2, ובכך להשמיע קול זעקה של מצבם הקשה בכלא.
אל הפלוגה נכנס כתב ערוץ 2 יאיר כחל וצלמו אלי קרביץ, ואלו צילמו וראיינו את סרגי קאופמן בשידור חי, שסיפר כי הוא וחבריו ספגו אלימות ויחס משפיל, ובעקבות אותו יחס החליטו לעשות מעשה ולהתקומם.
על מנת לקדם את תהליכי המרד, לפנות בוקר של יום ראשון, קאופמן העביר במכשיר הקשר אל חבריו המורדים הוראה "לעלות הילוך" ולהוציא החוצה כרוז ובו מודגש כי לצד השני יש עד אחרי הצהריים להגיש את ההסכם של מרטין חתום ומוסכם.
בנוסף כתבו המורדים שאם תיפרץ הפלוגה הכבושה, יתחילו המורדים במסע רציחות כלפי בני הערובה, ואף התאבדות המונית.
בבוקר יום ראשון הגיעו בכירי הפרקליטות הצבאית וכן הקמצ"ר על מנת לחתום על הסכם פיקטיבי שמקבל את כל תנאי המורדים.
ההסכם נחתם וכפי שנקבע, המורדים מילאו את חלקם ושחררו את כל בני הערובה, פתחו את שערי הפלוגה, ומנהיגי המרד נכנסו עצמאית אל אגף הבודדים.
על גגות הפלוגה עמדו כוחות הימ"מ ואיימו בנשקם על הכלואים להיכנס אל התאים עד להודעה חדשה.
ובכך למעשה קיבלו השוטרים הצבאיים את השליטה מחדש בפלוגה.
עם שחר נעצרו המורדים ונלקחו לחקירת מצ"ח, וב-8 בספטמבר 1997 הוגש נגדם כתב אישום בגין עבירות הסתה למרד, התקוממות והתבצרות במתקן כליאה, סחיטה באיומים, ואלימות כלפי ממלא תפקיד.
כך התברר שלשלטונות הצבא מעולם לא הייתה כוונה לכבד את ההסכם שנחתם בצד אחד על ידי גדעון מרטין, ובצדו האחר על ידי מפקד הכלא סא"ל יצחק בן עמי.
אי כיבוד ההסכם מצד הרשויות
לאחר תקופה ממושכת בה התקיימה ועדת חקירה ובראשה הח"כ יוסי כץ (אשר דרש באופן חד משמעי לכבד את ההסכם עם המורדים) - הכריז באופן פורמלי הפרקליט הצבאי הראשי תא"ל אורי שוהם ב-2 בספטמבר 1997 על הסתייגות מההסכם באופן חד צדדי.
עקב כך עתרו המורדים בעזרת סנגוריהם לבג"ץ, ובתאריך ה-29 באוקטובר 1997 דן בית המשפט בעתירה בפני הרכב השופטים: תיאודור אור, דליה דורנר ויעקב טירקל, אלו דחו את העתירה פה אחד.
בעתירה זו בלטה טענה מצד המשיבים, הטוענת כי "נציגי הרשויות רשאים לא לכבד את ההסכם (או את ההבטחה) שנחתם עם הכלואים-המורדים, גם בהנחה שמכירים בתקפם" (סעיפים 62/63 לתשובת המשיבים לבג"ץ).
יש לציין כי עקרון העמידה בהסכם שנחתם מצד הרשויות התבטל (על פי הבג"ץ) על סמך הוראת סעיף 17 לחוק החוזים, התשל"ג 1973 -, הקובעת כי חוזה שנכרת עקב כפייה ניתן לביטול, ולפיכך ההסכם בטל (סעיף 30 לחוק החוזים).
הנושא הועבר לטיפול גורמים אזרחיים ומדיניים ביניהם חברי הכנסת מרינה סולודקין ורומן ברונפמן שפעלו לפתרון המשבר וערבו בו את הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק, שאמר לח"כ ברונפמן כי "היה לו ברור מראש שההסכם לא יקויים, וכי הוא עצמו אישר את הפרתו".
- מאמציהם להקל בעונשם של המורדים עלה בתוהו.
ביקורת רבה נשמעה בדבר הפרת ההסכם, בישיבות וועדת החוץ והביטחון בכנסת ביקש ח"כ יוסי שריד מהרמטכ"ל למלא את ההתחייבות של צה"ל בהסכמו עם המורדים, גם העיתונאי דן מרגלית הביע תמיהה, וטען שההחלטה להפר את ההסכם תפגע באמינותו של צה"ל ושל הממשלה בתרחישים עתידיים.
בנוסף דנה הוועדה בעניין מוצאם של המורדים - רובם יוצאי ברית המועצות (83% מן המורדים), המשתייכים לקבוצות הפריפריאליות באוכלוסיית המתגייסים לצה"ל, שעברו את תקופת הנעורים וההתבגרות בצל ניכור ודיכוי מצד כוחות הביטחון בממשל הסובייטי בברית המועצות כמה שנים בודדות לפני המרד.
טענה מרכזית הייתה כי קיימים ליקויים ברעיון הכללי של קליטת אותו גל הגירה מברית המועצות בין השנים 1990–1993. כאשר נשאל, השיב לטענה זו הקמצ"ר דאז תא"ל גולדברום כי לשאלה אין כל קשר לנושא בו הוא מרואיין, ולא הביע עניין במוצאם של המורדים.
כחודש לאחר העתירה, נשפטו מרטין וחבריו לעוד שנתיים מאסר בפועל אשר נוספו לזמן מאסרם דאז והועברו לבתי סוהר אזרחיים.
את המשך מאסרו העביר גדעון מרטין בכלא איילון.
ב-2009 התראיין לסרט "חומות של יאוש" בתוכנית עובדה עם אילנה דיין, שבו הוא מספר על המרד.
הפקת הלקחים לאחר אירועי המרד
את דרישות המורדים לשיפור תנאי הכליאה לא כיבד הצבא באופן מיידי, אך במהלך השנים שחלפו נעשו שינויים רבים בהתאם לדרישות אלו (החלפת סוג הסיגריות, הפסקת הפעילות הספורטיבית לאחר זמן המקלחת וכו').
חל גם שינוי בגישתה של המשטרה הצבאית כלפי הכלואים, כיום קיימות תוכניות לימוד והעשרה לכלואים הנערכות על ידי חיל החינוך.
גם בתכנים הנלמדים בקורס המד"כים חל שינוי יסודי, הוסקו שיטות למניעת מרד והתססה חברתית בפלוגות, נקבעה סדרת נהלים חדשה הנוגעת בענייני אזיקה ושימוש בכוח פיזי.
בנוסף לכך נעשו שינויים במבנים - הכלא שופץ, התאים הורחבו, חלונות ופתחי אוורור נעשו ועוד.
מערך גחל"ת - גורמי חזרה לשירות תקין הוא מערך שהוקם כחלק ממסקנות המרד, במסגרתו פועלות מש"קיות בשירות סדיר, שמטרתן היא לאתר על פי קריטריונים ברורים וסודיים חיילים שאינם מסוגלים להתמודד עם אופי השירות הנוכחי שלהם, ולכן עורקים מן הצבא פעם אחר פעם.
לאחר מכן לקיים מפגש עם החייל, להבין את נסיבותיו, ובמקרים רבים לשנות את שיבוצו (חלק מן הסמכות של המערך), ולאפשר לו שיקום מחדש בצה"ל שיעזור לו לסיים את משך השירות, ולמנוע חזרה נוספת לכלא או עריקות חוזרת.
כיום המערך רושם הצלחות רבות בקרב חיילים שטופלו, שובצו מחדש ותנאי שירותם השתפר.
מרד קנטון (בסינית: 中山艦事件), שפרץ ב-20 במרץ 1926, הידוע גם בשם "תקרית ג'ונג-שאן" או "תקרית ה-20 במרץ", היה טיהור של גורמים קומוניסטיים של הצבא הלאומני בגואנגג'ואו ("קנטון") שביצע צ'יאנג קאי-שק.
המקרה חיזק את כוחו של צ'יאנג עוד לפני שיצא למבצע "המשלחת הצפונית" שהפך בעקבותיו למנהיג העליון של המדינה.
בעת ניסיון המרד, פעלו המפלגות הלאומניות והקומוניסטיות של סין במסגרת החזית המאוחדת הראשונה, שהשתלטה על השליטים מצביאי הצבא המקומיים שפיצלו את המדינה ליחידות נפרדות.
ברית המועצות עזרה לשתי הקבוצות.
במיוחד עזרה האקדמיה הצבאית של וומפואה.
הדבר סייע לסון יאט-סן לחזור לשלוט על גואנגדונג.
לאחר מותו מסרטן ב־1925, החלו הלאומנים במאבק מנהיגותי ממושך שכלל מלחמה בין-אזורית.
ההתנקשות בחייו של ליאו ז'ונגקאי הובילה להדחתו של הו חנמין ולקידומו של צ'יאנג קאי-שק, אז מפקד האקדמיה הצבאית, כמפקד הצבא המהפכני הלאומי.
הכינו תוכניות למתקפה צפונית נגד השליטים המצביאים האזוריים, אבל המנהיגות נותרה מחולקת - בעיקר בין צ'יאנג מימין לבין השמאל בראשות וואנג ג'ינגוויי.
בתמיכת הסובייטים והקומוניסטים התחזק האגף השמאלי.
אמנם המטרה הסופית של הלאומנים הייתה סוציאליזם, אבל ועידת המפלגה בינואר 1926 העמידה את הקומוניסטים במשרות אסטרטגיות, ונראה כי המפלגה כמעט כולה הייתה בשליטה שמאלנית.
יונגפנג שונתה לשם Zhongshan לכבוד סון יאט-סן בעקבות מותו.
זאת הייתה הספינה החזקה ביותר בחיל הים הלאומני.
רב החובל שלה, לי ז'ילונג, היה קומוניסט, שעבד עם יועץ חיל הים הסובייטי.
הם העבירו את ספינת המלחמה לגואנגג'ואו כדי לתמוך במרידות באזור, ובכך הדאיגו את הלאומנים.
בליל 18/19 במרץ היא הועברה פתאום מגואנגג'ואו למעגן ליד צ'אנגג'ואו ("האי של דאין").
בדו"חות שלאחר מכן, צ'יאנג הצהיר כי הוא נבהל כאשר מפקד האונייה טען שהוא פועל על פי פקודות ממנו, שמעולם לא נתן.
חשדותיו גברו עוד יותר עקב שיחות טלפון מוזרות רבות, שהגיעו מאנשים שונים וגורמים שהתעניינו בלוח הזמנים שלו.
בתגובה, צ'יאנג רכש כרטיס נסיעה בספינת קיטור יפנית לשאנטו, אך בסופו של דבר החליט להילחם במקום לברוח.
אנדריי בובנוב, ראש המשלחת הסובייטית בגואנגג'ואו, ציין בדו"חותיו כי התקרית נגרמה כתוצאה מ"מרד נפל" של כמה מהמפקדים הקומוניסטים בצבא הלאומני.
ב-20 במרץ 1926 הכריז צ'יאנג על משטר צבאי וחתך את רשת הטלפון של גואנגזו.
הוא השתמש בצבא הלאומני ובצוערים של האקדמיה הצבאית של וומפואה (שם הוא היה המפקד) כדי לעצור את הקומיסרים הפוליטיים הקומוניסטים שלו.
גם קפטן אוניית הקרב, לי ז'ילונג, נעצר בחדרו עם שחר וכוחות אחרים אבטחו את ספינת המלחמה, כאשר ג'יאנג דינגוון תפס את מקומו של לי בפיקוד הצי.
המגורים של המנהיגים הקומוניסטיים ושל יועציהם הסובייטים, הוקפו בחיילים והם היו למעשה במעצר בית.
כמו כן נעצרו קומוניסטים שהיו בדיוויזיה השנייה וגם אלה שהיו באקדמיה הצבאית וואמפואה - כולל ג'ואו אנלאי.
לאחר מכן הם גורשו בעקבות צווים אחרים.
אנשיו של צ'יאנג פרקו גם את משמרות הפועלים של הקומוניסטים.
גנרל ויקטור רוגצ'ף, ראש המשלחת הצבאית הסובייטית בגואנגג'ואו, נמלט לבייג'ינג, אך וסילי בליוכר, היועץ הצבאי של הלאומנים, ומיכאיל בורודין, היועץ המדיני שעזר לקומוניסטים נעצר, ועוזרו גורש.
ניסיון המרד בקנטון סיימה למעשה את מאמציהם של הקומוניסטים והסובייטים לערער את מעמד הלאומנים באמצעות עבודה מתמדת לחיזוק האגף השמאלי של המפלגה.
מאחר שהסובייטים השתוקקו לשמור על השפעתם וצ'יאנג נזקק לעזרתם במבצע "המשלחת הצפונית" הוא וא.ס.
בובנוב ניהלו משא-ומתן על הסכם חדש.
הסובייטים יוכלו לשמור על כמה יועצים ויספקו רשימה של חברי המפלגה הקומוניסטית בקוומינטנג, והסכימו לדרישה כי הקומוניסטים לא יחזיקו עוד בתפקידים בכירים בממשלה.
ב-3 באפריל פורסם מברק ציבורי מצ'יאנג, שהפרשה היא "עניין מוגבל ומוחלט" של "מספר קטן של חברי מפלגתנו שביצעו מזימה אנטי-מהפכנית".
הוא סילק כמה אנשי ימין מהנהגה, כולל וו טיצ'נג.
טרוצקי ברוסיה והוועדות המרכזיות של המפלגות הקומוניסטיות בשאנגחאי וגואנגדונג התנגדו להסדר עם צ'יאנג, אך סטלין תמך בו.
ב-15 במאי דרשו הלאומנים מן הקומוניסטים "לא לבטא שום ספק או לבקר את ד"ר סון או את עקרונותיו"; כמו כן נדרשו הקומוניסטים, לספק רשימות של חבריהם בתוך המפלגה, לדאוג שלא יעלה על שליש מספר חבריהם בכל ועדה עירונית, מחוזית או מרכזית.
שלא ישמשו כראשי מחלקה או מפלגה ממשלתיים.
באותה ישיבה אושרה הנהגתו של צ'יאנג במפלגה ובצבא, והסתיים הפיקוח האזרחי על הצבא הלאומני.
"צווי חירום" הרחיבו עד מהרה את כוחו של צ'יאנג למשך זמן מבצע המשלחת הצפונית, אם כי שליטתו הישירה בצבא נותרה חלקית בשל הרכבו האזורי ונאמנותו המחולקת.
ב-7 באפריל התפטר וואנג ג'ינג-וויי מתפקידו והודיע שהוא ייסע לחו"ל; הוא יצא לצרפת בחשאי ב-11 במאי.
בובנוב חזר לרוסיה באותו חודש.
ואנג חזר באפריל של השנה הבאה, כשהוזמן על ידי בורודין להתמודד עם הצלחתו של צ'יאנג.
ג'ואו אנלאי, שהוסר מתפקידיו בגואנגג'ואו, נסע לשאנגחאי, שם ארגן שביתות של מאות אלפי פועלי מפעלים בחודשים פברואר ומרץ 1927.
הקומוניסטים הכחישו כי הייתה מזימה נגד צ'יאנג וכי מעשיו נועדו רק להסיר את השפעת השמאל בראשות וואנג ג'ינגוויי מהשפעה על הצבא ועל האקדמיה הצבאית החשובה של גואנגזו.
ההיסטוריונים אינם מסכימים בשאלה אם האירוע היה אירוע מזויף על ידי צ'יאנג קאי-שק, או באמת הייתה מזימה קומוניסטית לחטוף אותו ולהגלות אותו לוולדיווסטוק, או שמא כל העניין היה רק רצף של "אי הבנות, חיבורי טלפון לקויים ויריבויות אישיות בין העובדים הזוטרים".
מרד כלא אנגרסק הוא הכינוי לאירוע של מרד אסירים בכלא אנגרסק (רשמית: מושבת העונשין מספר 15 אנגרסק, בשפת המקור: ИК-15 г.
Ангарск) הנמצא באנגרסק שבמחוז אירקוטסק ברוסיה, שהחל ב-9 באפריל 2020 ונחשב לאחת ממרידות האסירים הגדולות בהיסטוריה של רוסיה.
המרד החל ב-9 באפריל, כאשר כמה אסירים בכלא אנגרסק, במחוז אירקוטסק, חתכו את ורידיהם במחאה על צעדים שהפעילה הנהלת הכלא.
הם התפרעו, הציתו כמה מבנייני הכלא ואת מרכז הטלפונים.
כוחות מיוחדים של שירות בתי הסוהר הפדרלי הוכנסו לכלא ודיכאו קשות את ההתקוממות, תוך שימוש בכוח נגד האסירים - הם הוכו ושוסו בהם כלבים.
על פי נתונים רשמיים, אדם אחד מת.
בערב ה-9 באפריל 2020 סירב אסיר מתא מאסר לעבור חיפוש אישי, הוא דחף את צוות הכלא, צרח ועודד אסירים אחרים להתקומם ותקפו סוהר שניסה לעזור לאסיר שדימם אחרי שפצע את עצמו, כתוצאה מכך הסוהר אושפז בבית חולים.
המהומה החלה לאחר שהסוהרים החרימו סיגריות מאסירים.
לאחר שהאסיר שסירב לעבור בידוק, הוכה, האסיר חתך את הוורידים שלו והקליט הודעת וידאו בה ביקש להפסיק את "ההפקרות" מצד צוות הכלא.
לאחר מכן הוא הוכה שוב.
במחאה על כך, 17 אסירים נוספים חתכו את עורקיהם.
שירות בתי הסוהר הפדרלי דיווח שהפצועים גרמו לעצמם חבלות בסיוע אסירים מתאים שכנים במרכז המעצר לפני משפט, כאשר שברו את מצלמות הטלוויזיה במעגל סגור וחתכו את ידיהם ברסיסים.
האסירים פתחו במחאה נרחבת נגד הנהלת הכלא, הציתו את חדרי העבודה ותחנת הטלפונים.
על פי מקור באינטרפקס, המסיתים לכאורה של ההתפרעות ביימו ניסיון התאבדות וכשצוות הכלא נכנס לעזור, הם תקפו אותם.
מיד לאחר תחילת ההתפרעות הושבתה פעילות הכלא (לחברי נציבות הפיקוח הציבורי, פעילי זכויות אדם וקרובי האסירים נאמר שהכלא נסגר להסגר במסגרת צעדי המאבק בהתפרצות נגיף הקורונה ברוסיה).
כוחות מיוחדים של שירות בתי הסוהר הפדרלי פרצו פנימה בכוח של כ-300 חיילים.
בסוכנות הידיעות הממשלתית טא"ס דווח כי פרצו התנגשויות אלימות בין אסירים לכוחות המיוחדים ובסוכנות הידיעות רי"א נובוסטי ציטטו את שר המשפטים שטען כי המהומות בוימו על ידי גורמים מחוץ לכלא.
אמו של אחד המורשעים, אמרה בריאיון לערוץ גשם שהם יורים עליהם ו"זורקים עליהם רימונים מוזרים...
יש רעש כזה, צעקה כזו, כולם צועקים שם.
הוא צעק: 'אמא, עזרי לי בבקשה, הם הורגים אותנו כאן'." אמו של מורשע אחר דיווחה שכוחות הקומנדו הצית את צריפי המגורים ולדברי פעיל זכויות כאדם פאבל גלושצ'נקו, "פעולות צבאיות בקנה מידה מלא" התנהלו בכלא - האסירים הוכו, נשטפו במים ושוסו בהם כלבים.
על פי נתוני MBK מדיה, כ-300 אסירים מתוך כ-1,200-1,300 בכלא נפצעו במהלך ההתפרעות.
אחד האסירים הוסיף כי במהלך ההתפרעות התכנסו כ-500 איש בשטח המצעדים של הכלא.
כשהחלו לזרוק לעברם רימוני הלם, כ-200 איש חתכו את ורידיהם במחאה.
בעוד האסירים דיווחו על שני הרוגים.
פאבל גלושצ'נקו דיווח על מוות אחד ובכלי התקשורת נכתב שמצאו אסיר תלוי בשער מול אחד ההאנגרים.
אין נתונים רשמיים על פצועים והרוגים, למעט הדיווח על הרוג אחד.
בערב 10 באפריל, דיווחה מנהלת הכלא כי המצב בשליטה - אף שפעילי זכויות אדם ציינו כי האש טרם כובתה והמהומות נמשכו.
השריפה כובתה מאוחר יותר ובתקשורת דיווחו על דיכוי חלקי של המהומות.
שירות בתי הסוהר הפדרלי טען שהאסירים הפסיקו לאחר משא ומתן עמם.
נפתחה חקירה בשיתוף פעולה עם ממשלת מחוז אירקוטסק, עובדי משרד התובע המחוזי וחוקרי ועדת החקירות של רוסיה.
בעוד הממשל התמקד במציאת האשמים במרד, ארגוני זכויות האדם קראו לחקירה ציבורית בנושא האירועים ובחינת אופן התנהלותם של אנשי שירות בתי הסוהר הפדרלי כשברקע, אסירים משני בתי כלא אחרים באזור אירקוטסק (IK-14 ו-IK-2) הביעו תמיכה וכוונה לפתוח במרד.
שנה לאחר מכן, באוקטובר 2021, נחשף כי סוהרים ערכו עינויים והתעללו באסירים שהיו מעורבים בכלא.
מרד סעיד (בטורקית: Şeyh Said İsyanı, בכורדית: Serhildana Şêx Seîdê Pîranî) היה מרד של כורדים תושבי דרום-מזרח טורקיה, שהתקיים בשנת 1925. מטרת המרד הייתה להקים ח'ליפות כורדית באזור.
בסופו של דבר המרד דוכא על ידי כוחותיה של טורקיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, טורקיה אימצה מדיניות אנטי-כורדית מובהקת.
מוסטפא כמאל אטאטורק הכריז בנאום בינואר 1923 כי לא יתנגד "לניסיון הבריטי להקים מדינה כורדית".
בריטניה אכן ניסתה לקדם הקמת מדינה כורדית והכריזה על כך בוועידת סן רמו.
בסופו של דבר, בריטניה העבירה את הטיפול בנושא לחבר הלאומים בשנת 1924.
בתחילת 1925 החלה להתגבש אופוזיציה דתית אסלאמיסטית לאטאטורק, שביקרה את שלטונו החילוני.
במקביל, אטאטורק המשיך בהתנגדותו ללאומיות הכורדית.
השם כורדיסטן לא מופיע במפות, והוטלו מגבלות על החינוך הכורדי והשימוש בשפה הכורדית.
בתחילת פברואר מספר אנשי דת מוסלמים החלו להתסיס בדרשותיהם כנגד השלטון, ולאחר מכן החל המרד.
ב-21 בפברואר הממשל הטורקי הכריז על אזור דרום-מזרח טורקיה כעל אזור מלחמה.
לאחר קרבות, המורדים נסוגו לעיר דיארבקיר.
ב-1 במרץ הצליחו הכורדים לתקוף את שדה התעופה דיארבקיר ולהרוס שלושה מטוסים.
בתחילת מרץ טורקיה החלה במצור בן עשרה ימים על העיר, מה שהוביל למותם ולכניעתם של רבים מן המורדים.
מרבית הקרבות הסתיימו עד סוף מרץ.
רבים מן המורדים שנשבו הוצאו להורג.
בסך הכל הועמדו לדין מעל 7,000 איש על ידי בתי הדין לעצמאות ויותר מ-600 איש הוצאו להורג.
מרד סימקו שיקאק היה מרד של השושלת הקאג'ארית תושבי צפון מערב איראן (בתמיכת כוחות טורקיים), שהתקיים בשנים 1918–1922. המרד נחשב לעימות הראשון בעת המודרנית שבו לחמו כוחות כורדים באיראן.
מרבית מ-5,000 ההרוגים במרד היו אזרחים אשורים שנטבחו בידי המורדים.
המרד החל לאחר עימותים אתניים בין האשורים לאוכלוסייה הקאג'ארית ורצח פטריארך אשורי.
הקאג'ארים הכריזו על עצמאותם במרץ 1918. בשנת 1919 החל להתארגן צבא של כ-2,000 חיילים קאג'ארים בעיר אורמיה.
אליהם הצטרפו כמה מאות שכירי חרב יוצאי האימפריה העות'מאנית.
לאחר שכבשו את אורמיה, הצליחו המורדים לכבוש את העיירות שמסביב לה ובהן מהאבאד.
לאחר קרבות קשים בשנת 1921, התנהל משא ומתן על אוטונומיה כורדית באזור צפון מזרח איראן.
במקביל הצבא האיראני החל לנצח בקרבות מול המורדים, אשר נאלצו להיכנע בשנת 1922.
מרד יהוא הוא אירוע המתואר ב-.
המרד התרחש בתמיכתו של אלישע הנביא ביהוא, זאת בשל דברי אלוהים על בית אחאב.
לאחר סיפור אליהו בנקרת הצור, אלוהים מצווה את אליהו לעשות שלושה דברים:
לבסוף אליהו לא מבצע פעולות אלה אלא רק מושח את אלישע לנביא אחריו.
את שני המעשים האחרים מבצע אלישע לאחר מות אליהו.
לאחר שאליהו משח את אלישע, מתרחש מעשה כרם נבות בו אחאב רוצח ויורש את נבות היזרעאלי.
לאחר מעשה כרם נבות אלוהים אומר לאליהו שיגיד לאחאב שהמלוכה תילקח ממנו:
הביטוי "משתין בקיר עצור ועזוב בישראל" מתאר שכל גבר בבית אחאב יושמד, כך שהנשים לא יושמדו במרד.
לאחר שאחאב שומע את הדברים הללו הוא מתאבל ומשום כך אלוהים מחליט לדחות את החורבן של בית ישראל לימי יורם בן אחאב, כמו שאומר הכתוב:
בעת שהחל במרד, שימש יהוא כאחד משרי הצבא של יורם וחנה עם צבא ישראל ברמות גלעד.
אלישע בן שפט קרא לאחר מבני הנביאים, וציווה אותו למשוח את יהוא בן נמשי למלך ממלכת ישראל.
הנער עושה כן ומצווה את יהוא להכות את בית אחאב ואת איזבל, ויהוא הוכרז כמלך על ידי אנשי הצבא ועל ידי רעיו שרי הצבא.
יהוא מיהר ליזרעאל, שם שהה בחופשת החלמה המלך יורם מלך ישראל שנפצע בקרב רמות גלעד נגד חזאל מלך ארם דמשק.
יורם חושב תחילה שיהוא בא בתור שר צבאו בדרכי שלום ומנסה לשלוח שליחים אליו, לבסוף יורם יוצא בעצמו אל יהוא ומנסה לברוח כשמגלה שיהוא מנסה להורגו, אך יהוא יורה עליו חץ והורג אותו.
יהוא הרג את יורם וגם את אחזיה מלך יהודה שבא לבקר את יורם.
בנוסף, יהוא לכד את איזבל, אמו של יורם ואשתו של אחאב, בארמונה, ואנשיו שהיו בארמון מוציאים אותה להורג בהשלכתה מהחלון.
כאשר יהוא פוקד לקבור אותה (משום היותה בת מלך צידון), הוא מגלה כי לא נותר הרבה מגופתה אלא הגולגולת, הרגליים וכפות הידיים.
בכך מתקיים דבר הנביא אליהו כי הכלבים יאכלו את בשר איזבל.
יהוא שולח לבני אחאב והמקורבים לו שנשארו שליח שימנו לעצמם שליט וילחמו בו.
בני אחאב ומקורביו מפחדים ונכנעים, לבסוף יהוא הורג אותם וזורק אותם לבור עקד.
עדות חוץ-מקראית משוערת למרד יהוא מופיעה, ככל הנראה, בכתובת תל דן, שנתגלתה ב-1993 במסגרת חפירה ארכאולוגית שנערכה בתל דן שבצפון עמק החולה בישראל, ומוצגת מאז במוזיאון ישראל.
בכתובת מוזכרת הריגתם של יורם "מלך ישראל" ואחזיהו "מלך בית דוד", היא ממלכת יהודה, בדומה למסופר בסיפור מרד יהוא, שבו יהוא הרג את שני המלכים הללו.
בכך מעניקה הכתובת, ככל הנראה, עדות חוץ-מקראית לסיפור זה.
עם זאת, כיוון שהכתובת נכתבה בארמית סביר להניח שהיא נחקקה מטעם אחד ממלכי ארם דמשק, ומלך ארם בזמנם של יורם ואחזיה היה חזאל.
מומחים רבים ניסו ליישב את הסתירה בין הנאמר במקרא, שלפיו יהוא היה זה שהרג את יורם ואחזיה, לבין המשתמע מכתובת, שלפיה דווקא חזאל הרג את שני המלכים הללו.
מרד קאוטוקיינו (בנורווגית: Kautokeino-opprøret, בסאמית צפונית: Guovdageainnu stuimmit) היה מרד סאמי במחוז הכנסייתי קאוטוקיינו (כיום במטרופולין קאוטוקיינו) שפרץ ב-8.11.1852 כאשר קבוצה של סאמים תקפה נציגי ממשל נורווגים.
המורדים הרגו את הסוחר והשוטר המקומיים, הציתו את ביתו של הסוחר, והצליפו בכומר הקהילתי ובבני ביתם של הכומר והסוחר.
המרד דוכא על ידי סאמים אחרים, כאשר שני מורדים נהרגו בקרב, ושניים ממנהיגי המרד הוצאו להורג בעריפה מאוחר יותר.
המרד היה מאורע היסטורי יחידני, ומאז לא אירעו מקרים בהם התנגשות בין הסאמים לממשל הנורווגי הובילו לשפיכות דמים או לעימותים אלימים.
בעקבות המרד הגיעה תקופה של היטמעות סאמים באוכלוסייה הנורווגית.
סרטו של ) "מרד קאוטוקיינו" (2008) עוסק באירועי המרד.
אמו של נילס גאופ עצמו היא נינתה של קירסטן אנדרסדאטר ספיין, ממשתתפות המרד.
ישנם מספר גורמים שהביאו לפרוץ המרד: כלכליים, דתיים, אישיים וחברתיים.
מן הבחינה הכלכלית, הסאמים היו נתונים בלחץ עקב ההתיישבות הנורווגית ויצירת חוות חקלאיות שהקשו את הגישה לשטחי המרעה.
עם סגירת הגבול לדוכסות הגדולה של פינלנד ב-1852, איבדו הסאמים הנורווגים גישה לשטחי מרעה החורף המסורתיים שלהם, שהיו בצד הפיני של הגבול.
הדבר יצר חוסר ודאות כלכלי אצל רועי האיילים הסאמים.
מן הצד החברתי, המסחר באלכוהול יצר בעיות קשות של אלכוהוליזם בקרב הסאמים שפגעו בתרבות ובמרקם החברתי, כך שכל גורם שהפיץ אלכוהול נתפס כהרסני וגורמים המתנגדים לאלכוהול נתפסו כחיוביים.
מעבר לכך, הסאמים היו עניים מן התושבים הנורווגים האחרים באזור, ונחשבו נחותים חברתית בעיני הנורווגים.
הצד החברתי נתפס בתור הסיבה העיקרית למרד בעיני בית המשפט העליון עם שפיטת המורדים, והמרד אף נצבע שם בצבעים של הפיכת מעמדות, אולם אין שום אינדיקציה לכך שהייתה כוונה מעמדית כלשהי למנהיגי המרד" ונראה שמדובר בפרשנות שהושפעה מהאופנות הפוליטיות באירופה באותה תקופה.
מן הבחינה הדתית, תנועת ההתחיות הלסטאדיאנית שקיבלה תפוצה בקרב הסאמים באותה תקופה יצרה אצלם התעוררות.
ההטפות של , אליהן נחשפו נוסעים מקאוטוקיינו ששהו בקרסואנדו בחורף 1948, התחברו היטב ובמכוון לתרבות הסאמית.
הלסטאדיאנים דרשו התמסרות מוחלטת לחזרה בתשובה, וידויים פומביים תוך בכי וזעקות (שנחשבו לאקסטטיות בקרב הלותרנים), והימנעות מאלכוהול.
דרישה אחרונה זו סייעה להתמודדות הסאמית עם האלכוהוליזם, בעוד הלותרנית נתפסה כקרובה לתעשיית האלכוהול שהייתה בבעלות המדינה.
קבוצות לסטאדיניות קיצוניות, כמו זו שביצעה את המרד, הוסיפו מימד אקסטטי ללסטאדיאניזם, התייחסו לעצמם כ"בני האלוהים" וראו בעצמם קדושים המשתווים לאל ופועלים בשם האל נגד כופרם וחוטאים שאינם שותפים לאמונתם.
הממסד הלותרני ראה באמונות אלו זו כפירה מוחלטת, והכמרים מטעמו, וראשון להם הכומר סטוקפלת, הגיבו בהוקעה והקאה של הלסטדיאנים מן הקהילות אותם ניהלו, בתקווה לדחוק אותם לחזרה למוטב.
התגובה הייתה הפוכה: הקיצוניים הלסטאדיאנים שנודעו בתור "הרוחניים" או "המתעוררים" רק הקצינו את אמונותיהם ואת הקרע בינם לבין הממסד.
מן הבחינה האישית, התפרצויות אלימות קודמות, כמו ההתפרעות בסקיירוויי, יצרו יריבוות אישיות בין משתתפים בהתפרעות למשתתפים בדיכוייה ובענישת מנהיגיה.
כך ראה הכומר ווסלף מנפגעי המרד, יריבות בינו לבין אסלק הטה ממנהיגי המרדאולם מלבד ווסלף עצמו אין עדות ליריבות כזו, בניגוד ליריבות אישית ברורה של הטה ומורדים אחרים מול השוטר בוכט.
גורמים שונים לאורך ההיסטוריה העלו גם סיבות ששירתו את צורכיהם, כמו אי שפיות והיעדר יכולת רוחנית, וווסלף אף העלה טיעון על בסיס אופי הסאמים כגזע, אולם אלו הלכו כלעומת שבאו.
הכיוון הרוחני אליו הקצינו לסטאדיאנים בקאוטוקיינו נובעת מהרקע של הנצרות באזור, ובפרט מ"תנועת הזעקות", זרם של נצרות פייטית שקיבל תפוצה בקרב הסאמים בקאטוקיינו ובפינמרק בכלל בסביבות 1760-1770, כ-80 שנה לפני המרד.
הזעקות בשמה של התנועה התייחסו ל"דרשות יום הדין" שלה שהיו נפוצות בקאוטוקיינו, בה קראו תומכי התנועה, סאמים נוודים ברובם, לחזרה בתשובה תוך שהם בטראנס.
לתנועה היו מאפיינים אקסטטיים חזקים כגון התעלפויות, עוויתות וחזיונות דומים לאלו של המכשפים הסאמיים, ונראה שהתנועה למעשה ספגה לתוכה מאפיינים של השאמאניזם הסאמי שהיה נתון לדיכוי מספר עשורים קודם לכן.
ייתכן גם שהתעוררותם של המאפיינים השאמאניים הייתה מקושרת להתעוררות סאמית אתנית, מאחר שמטיפי תנועת הזעקות היו בעצמם סאמים פשוטים שבקריאותיהם פנו גם נגד הכמרים, ולפיכך פנו גם נגד הממסד מתוך הדת הממסדית עצמה.
יורט, בנאמנות מוחלטת לשלטונות, התנגד לשפת הדיבור הסאמית, החרים כל ספרות סאמית שמצא, כפה בכוח ובמכות של מוטות סקי ומקלות תרבות נורווגית על התושבים, וכמובן התנגד לתנועת הזעקות.
כך פעל במשך שבע שנותיו בקאוטוקיינו, ואף זכה על כך ב-1786 במדליית ההצטיינות הדנית Pro Meritis.
ואולם אצל הסאמים הדבר יצר תגובת נגד של חוסר אמון ברשויות ובכנסייה הרשמית עד כדי הפגנות נגד הכומר וקריאות בגנותו.
ב-1847 שלח הכומר לסטאדיוס מטיפים אל קאוטוקיינו.
המטיפים מצאו שם קרקע פורייה לאמונתם: שיירים מתנועת הזעקות של 1770, השאירו אצל הסאמים בקאוטוקיינו אמונה בתחיה אישית.
מאטיס יאקובסן הטה, ממובילי ההתפרעות בסקיירוויי, הומר ללסטדיאניות בידי אותם מטיפים, בעוד מורדים אחרים שמוכרים ממשפט מרד קאוטוקיינו, כמו אנדרס פדרסן בר ולארס יאקובסן הטה ביקרו בקרסואנדו ב-1848 שם פגשו את לסטאדיוס עצמו ושם המירו את אמונתם.
שיירי תנועת הצעקות סחפו את הלסטאדיאניזם בקאוטוקיינו הרחק מהתורה המקורית.
אלן סקום ובעלה מאתיס האטה והאחים לארס ואסלאק הטה התבלטו במיוחד בהזדהות שלהם כאלוהים וכמשיח.
בזכרונותיו של המורד אנדרס בר גם מוזכר עילפון שנתפס כמוות וטענות לחזרה לחיים והיוולדות מחדש כישויות אלוהיות.
הכומר , אז בן 64, הגיע לקאוטוקיינו ב-21.10.1851 בעצת הבישוף הלותרני של אוסלו, בתפקיד הכומר הקהילתי, שלא היה מאויש אז.
סטוקפלת היה מומחה ותומך ידוע בתרבות ובשפה הסאמית.
הוא גם היה מוכר ומכובד בקרב הסאמים כמי שפיתח כתב, מילון וספרי לימוד לשפה הסאמית.
למעשה הברית החדשה בשפה הסאמית שחילקו המטיפים הלסטאדיאניים הייתה בתרגומו של סטוקפלת וזכתה לקריאה נלהבת מצד סאמים מכל שכבות הגיל בקאוטוקיינו, בעוד סטוקפלת מחמיא לסאמים ביומנו ומציין כי אוריינות זו מקורה בחינוך טוב של ההורים הסאמים ולא במוסד חינוך רשמי.
לפיכך קיווה הבישוף שסטוקפלת יוכל לאחות את הקרע בין הכנסייה הלותרנית הרשמית לבדלנים הרוחניים.
לסטאדיוס, מצד שני, ראה טעם לפגם בדרך הגעתו של סטוקפלת ואף טען "הוא לא הודיע לאיש על בואו, אלא הגיע לקאוטוקיינו כמו גנב בלילה."
עם הגעתו של סטוקפלת התבדו התקוות: בניגוד לתושבים הסאמים שגילו אמפתיה למתפרעים, נבהל סטוקפלת' מהתפיסות הנוצריות האקסטטיות של המתפרעים ושל הקהילה בכלל, ונטה להתפרץ עליהם.
באחת הפעמים בה נכנסו חברי קהילה לאקסטזה רוחנית, סטוקפלת אף הכה אותם במקל ובידיו בניסיון כושל להחזיר אותם לעשתונות ולהשליט סדר, ולבסוף נאלץ לקרוא למשטרה.
בניגוד לטענותיו של לסטאדיוס לאחר המרד כי לימוד הדת לסאמים נעשה בנורווגית במקום בסאמית, הרי שסטוקפלת כן לימד בסאמית, והסאמים הגיעו אליו ביוזמתם כדי לברר נושאים אמוניים.
אולם סטוקפלת היה מאבד את שלוותו אל מול קשיי הלימוד, ואף היה עובר בין התלמידים ומכה אותם באוזנם עם ספר של הברית החדשה, כפי שסיפרו המורדים במשפט.
כך שהלימוד בסאמית של סטוקפלת רק עודד את תחושת ההדרה ואת המרידה.
בהמשך ניהל סתוקפלת שיחות רבות עם רוחניים כדי לקרב אותם בדרכי נועם, אך השפעתו לא החזיקה יותר מימים ספורים.
למעשה הוא עצמו החל להיות מטרה לביקורים מאיימים וניסיונות לסחוט ממנו הצהרות על צדקת הצד האכסטטי, ניסיונות שהדף בנחישות.
אחד מאותם ניסיונות בוצע על ידי רסמוס ספיין, האחים אולה ומונס סומבי ויון יוהנסן הטה שנכנסו לחדרו של סטוקפלת.
הוא נלחץ וקרא לסוחר רות ולעוזרו בוכט לעזרה.
לאחר מכן שלח בקשה לשוטר לעצור את הארבעה שנכנסט לחדרו, בתוספת אסלאק ומאתיס הטה ולהעביר אותם לאלטה.
בשלב מסוים ספג סטוקפלת ביקורת ולעג משלוש נשים, מאז הפסיק לנהל שיחות אישיות עם ה"רוחניים", וראה בהם כופרים ומתכחשים.
הגינויים, הנידוי והאלימות שנהג סטוקפלת כלפי ה"רוחניים" הגדילו את הקיטוב וגרמו לאוכלוסייה המקומית לראות את הכנסייה באור שלילי.
לבסוף הוחלף סטוקפלת באביב 1852 על ידי הכומר ווסלף, ועזב את המקום מספר חודשים לפני פרוץ מרד קאוטוקינו
, אך הספיק ללבות את הבעיה במישרין בתקופה בה נהג כלפי הרוחניים ביד קשה ובעקיפין כשהביא להחלפת השוטר המקומי.
למעשה הניתוח של האנתרופולוגית נלייט זורחדראחר מציב את הביקורת החריפה של הכומר של סקיירווי, קוואלס, ושל סטוקפלת' ואת הסטיגמה והפירוד שיצרה בתור הסיבה שהביאה להתגבשות הקבוצה הקיצונית ובתור הסיבה העיקרית להתפרצות המרד.
בישוף טרומסה (הולוגלנד) , שבביקורו בקאוטוקיינו התרשם לטובה מן הלהיטות הסאמית לקריאת ספרי הקודש, ובעצמו למד סאמית, פעל נמרצות להגדרת קאוטוקיינו כקהילה עצמאית בעלת כומר משלה.
משהצליח, מינה לתפקיד הכומר המקומי את בן ה22. בדומה לסטוקפלת ויול, הכומר ווסלף לא היה חסר רקע לגבי הסאמים.
הוא למד סאמית לפני הגעתו לקאוטוקיינו, ואת נאום ההשבעה שלו נשא בסאמית ב-12.4.1852 כשלצידו סטוקפלת.
ווסלף קיבל תדרוכים מיול לגבי הקהילה, אולם לא הייתה לו היכרות אישית עם דרכי הביטוי הרוחניות ועם החוויה הרוחנית בתרבות הסאמית, ולכן הגיע ללא כל ניסיון מעשי לקהילה שכבר הייתה בתסיסה ברורה לאחר שהותו של סטוקפלת.
כתוצאה מכך ווסלף סירב מספר פעמים לשתף חברי קהילה בטקס האוכריסטיה בטענה שלא הבינו שהם צריכים מחילה לחטאיהם, וההתכנסויות שניהל הופרעו לעיתים קרובות על ידי הרוחניים.
בכל מקרה המרד התקיים כאשר ווסלף שהה רק חודשים ספורים בקאוטוקיינו, כך שהשפעתו על פריצת המרד לא הייתה משמעותית יחסית.
אולם באותם חודשים בית הכומר נבנה מחדש, ובינתיים הוא התגורר במבנה במתחם של הסוחר רות.
זו הייתה הסיבה המרכזית שבגינה נקלע לאירועי המרד.
, הסוחר המקומי שהגיע משוודיה, היה הראשון שקיבל רישיון להפעלת פונדק וחנות בקאוטוקיינו.
המסחר באלכוהול בו עסק והאלכוהוליזם שהתפשט בקרב הסאמים יצרו להם חובות אצל רות, והוא לעיתים היה גובה אותם בהחרמה ושחיטה של איילים מעדרי הסאמים, מה שהכניס את החייבים לקשיים כלכליים גדולים אף יותר.
עם הגעתו של רות, הגיע איתו שוודי נוסף, , כעוזר לפעילות המסחר.
בוכט עבד ארבע שנים קודם לכן כשוטר מקומי בשוודיה, אך הודח בשל רשלנות במילוי תפקידו.
מאז הספיק לשמש בפינלנד בפעילות אנטי-לסטאדיאנית.
הכומר סטוקפלת', ראה בהגעתו הזדמנות, ופנה לשלטונות בבקשה להדיח את השוטר המקומי שתמך ברוחניים, ואולי גם השתייך אליהם, והציע למנות במקומו את בוכט.
בקשתו התקבלה חלקית ב-8.12.1851, ובזמן מרד קאוטוקיינו שימש בוכט בממלא מקום השוטר המקומי.
בוכט התגורר בביתו של רות, ועם כניסתו לתפקיד השיטור עסק במשך כמה חודשים בהבאת מתפרעי סקיירוויי לדין.
במסגרת זו נתפס כרודף את אלן סקום, וגם עסק בגביית הוצאות המשפט מן הנאשמים.
פעילות זו הפכה אותו לאחד ממוקדי המתקפה העיקריים במרד קאוטוקיינו.
אצל הרוחניים נוצרה קיצוניות דתית עד כדי תלונות של הלותרנים על הפרעה לטקסיהם בכנסייה ופעילות מאיימת.
ב-6.7.1851 נסעו אסלאק הטה, אלן סקום ואחרים לטקס קונפירמציה בכנסיית , שם היו אדמות המרעה הקיציות, בין השאר כדי לבחון את המצב שם מבחינה דתית.
הכומר מסקיירוויי טען שהטקס הופרע בצווחות קולניות על ידי אנשים מקאוטוקיינו שהיו בכזו אקסטזה שלא שעו לנזיפות ויצאו משליטה.
הכומר בתגובה דאג שיוציאו את המפריעים מן הכנסייה וינעלו אותם בבקתה של הכנסייה.
אסלטק הטה ואלן סקום נעצרו, אך שוחררו לאחר מכן, וחזרו על המעשה, כולל ויכוחים עזים עם המשתתפים בטקס.
הכומר שוב נעל אותם בבקתה למשך הטקס..
בשל ההפרעה השנייה דיווח קוואלס על המפריעים, ולחקירה זומנו בין השאר מאתיס ואסלאק הטה, אלן סקום, רסמוס רסמוסן ספיין, אסלאק פדרסן ריסט ואולה אסלאקסן סומבי.
אף אחד מהם לא הגיע לחקירה שנקבעה באוגוסט, מאחר שכבר נדדו עם האיילים מאדמות הקיץ.
בתחילת נובמבר 1851 החלו המעצרים בעקבות ההתפרעויות.
בתחילה נעצרו רסמוס רסמוסן ספיין, מאתיס הטה, אסלאק הטה, אולה סומבי ואסלאק ריסט.
בסוף נובמבר נעצרו באלטה גם מונס סומבי, יון יוהנסן הטה וסוונד תומאסן קוונאנגן.
בזמן מאסרם של העצורים הובילו אלן סקום ולארס הטה את התסיסה.
זה היה השלב בו הודח השוטר אולה איסקסן הטה, גם בטענה שהיה נודד עם עדריו ולכן לא תמיד נוכח אך גם בשל שיוכו לרוחניים, ובוכט מונה למלא את מקומו.
ב-19.2.1852 החלו ההליכים המשפטיים בנוגע להתפרעות נגד שבעה סאמים.
16 סאמים נוספים נשפטו גם הם לאור האשמות של סטוקפלת על כך שהפרו את הסדר הציבורי בקאוטוקיינו.
בסופו של המשפט נידונו 22 גברים ונשים לקנסות או מאסרים, ומנהיגי ההתפרעות נידונו למאסרים ארוכים: קיבל שנתיים של עבודות פרך במהלכן מת בכלא בכריסטיאניה (אוסלו), אלן אסלאקסדטר סקום קיבלה שנה וחצי של עבודות פרך, ובעלה קיבל שמונה חודשי עבודות פרך.
אסלאק הטה קיבל 20 יום מאסר, ואולה סומבי ואסלאק ריסט קיבלו 15 ימים בכלא.
שלושתם זוכו מההתפרעות בסקיירווי, אך הורשעו על טענתם כי הם אלוהים וישו ועל ההתגרות בסטוקפלת.
רסמוס ספיין, מאתיס הטה ואלן סקום ערערו על עונשם לבית המשפט העליון, בשל העונש הקשה.
אסלק הטה ואולה סומבי ערערו כדי לבחון את עמדתו של המלך לגבי אמונתם.
המערערים המתינו לערעור בבית המעצר באלטה, מלבד אלן סקום שנשארה בקאוטוקיינו.
כאשר רוב הנידונים על תקרית סקיירווי שוחררו, ארבעת המערערים נאלצו לחכות במאסר עד 26.5.1852, אז דחה בית המשפט העליון את הערעור.
ההודעה נשלחה לפקיד באלטה רק ב-10.6, ורק מאז נחשבו כמתחילים לרצות את עונשם, לאחר שהיו כבר כלואים כחמישה חודשים.
ביוני 1852 שוחררו אולה סומבי ואסלאק ריסט מעונשי המאסר הקצרים שלהם, וביולי שוחרר גם אסלאק הטה.
מאחר שרסמוס ספיין ומאתיס הטה נשארו בכלא לרצות את עונשם הארוך, החל אסלאק הטה להיתפס כמוביל הרוחנים, והקבוצה נעשתה מגובשת.
בשלב זה, בשל דחיית הערעור בבית המשפט העליון נדרשה אלן סקום להיכנס למאסר שהוטל עליה.
השוטר בוכט פנה לעצור אותה, אך היא חמקה ממנו.
ביוני 1852, השנה בה נסגר הגבול ונחסמה הגישה לשטחי המרעה החורפיים בפינלנד, השתחרר אולה סומבי מן המאסר על ההתפרעות בסקיירווי, והחל לאסוף רוחניים לכדי "סטורסיאידה" - "סיאידה גדולה".
סיאידה מסורתית היא קבוצת משפחות שרועות ביחד את עדריהן, אך בהתאספות הזו, בנוסף לקשרים משפחתיים בין רוב משתתפיה, המוקד העיקרי היה דתי, והמטרה המיידית הייתה למנוע את מעצרה של אלן סקום.
אסלאק ריסט ולארס הטה הצטרפו במהרה לסטורסיאידה עם משפחותיהם, וכך גם אסלאק הטה עם שחרורו.
כך שבין משתתפי הסטורסיאידה היו מורשעי ההתפרעויות ומשפחותיהם, משפחותיהם של אלו שעדיין היו כלואים, וכמה גברים שהצטרפו בחוסר רצון בעקבות נשותיהם, חלקם אף צורפו בכפייה.
סך הכל כללה הסטורסיאידה שמונה משקי בית, ובהן סך של 35 מבוגרים.
בסטורסיאידה התגבשה היררכיה עם מנהיגות ברורה שהתבססה על הזדהות שיטתית עם דמויות מקראיות, וביעבעה בה תחושה משותפת של קהילה שנענשה ונעשה לה עוול מצד הממסד.
הסטורסיאידה אפשרה לחבריה לחזק אחד את השני בתחושה שהצדק איתם.
בסוף אוקטובר הגיע לסטורסיאידה נהג ההסעות המקומי, יוהאנס מאתיסן הטה, הדוד של אסלאק ולארס הטה, בשליחות של השוטר בוכט.
הוא ביקש מאלן סקום להתלוות אליו לקאוטוקיינו, אך היא סירבה וטענה שהיא חפה מפשע.
כשיוהאנס טען שהיא בכל מקרה תיעצר בסופו של דבר, אולה סומבי ביטל כל אפשרות לכך, ואסלאק ריסט הודיע שמעצר שכזה יגרום למלחמה.
אירוע זה גרם להגברת המתח מול השלטונות והצטרף למתח שיצרו הוצאות המשפט שנדרשו נידוני סקיירווי לשלם - הוצאות שהיו דורשות את מכירת כל האיילים שלהם והיו מביאות להתרוששותם.
עם התגברות המתח התרבו בסטורסיאידה שיחות על קרב התנגדות, אמירות על כך שיש להרוג את כל מי שיתנגד ולשרוף את ביתו, ומציאת תימוכין מכתבי בקודש לגישה זו.
אסלאק הטה, מונס סומבי ולארס הטה הובילו את הגישה התוקפנית, בעוד הנשים בקבוצה שהצטרפו לגישה התוקפנית נטו פחות להרג ויותר להצלפה בזרדי ליבנה.
במהלך הסתיו נדדה הסטורסיאידה לאט לכיוון קאוטוקיינו.
עם התגברות החשש שהשוטר יבוא לעצור את אלן סקום, החליט לבסוף אסלאק הטה לקחת יוזמה ולצאת עם אנשיו לכיוון קאוטוקיינו.
ב-7.11.1852 יצאו חברי הסטורסיאידה מהמחנה לכיוון קאוטוקיינו בקבוצה של 35 מבוגרים ו-22 ילדים מתחת לגיל 13, במטרה מוצהרת דתית של פעולה נגד ה"כופרים", בכוח הזרוע.
מאחר שחלק מהקבוצה לא היו רוחניים באמונתם וגם בין הרוחניים לא כולם תמכו בגישה התוקפנית, היציאה כקבוצה אחת הייתה כפויה.
באותו בוקר עשרת הסאמים שלא היו רוחניים רוכזו מחוץ לאוהלים, והנשים הרוחניות הצליפו בהם בענפי ליבנה, בעוד הם נדרשים לזעוק "עזור לי אדוני ישו".
אחד מהמוצלפים היה אסלק סומבי, אביהם של מונס ואולה סומבי, שהיה מנהיג הסיאידה שעליה נבנתה הסטורדיאידה.
בצהריים של אותו יום כינס אסלאק הטה את חברי הסטורדיאידה והכריז כי הם כולם יצאו לקאוטוקיינו להילחם על אמונתם, להטיף, להרוג את כל מי שלא יצטרף לאמונתם, ולשרוף ולהשמיד את כל מה שנמצא בבעלות הכופרים.
הוא ביקש מהנוכחים שיבואו מרצונם, והצהיר שמי שיסרב לבוא יספוג הצלפות, ייקשר ויילקח בכל מקרה.
לקראת ערב יצאה הקבוצה כולה אל קאוטוקיינו במזחלות.
בדרך עצרו בכפר () בו התגוררו שתי משפחות, כ-14 קילומטרים דרומית מערבית לקאוטוקיינו, במטרה לנוח, לאכול, להטיף ולצרף את התושבים למסע.
הם כינסו בכוח את התושבים באחד הבתים, הצליפו בהם בזרדי עץ ליבנה, ודרשו מהם לחזור בתשובה.
אולם זוג צעיר מאחת המשפחות הצליח לברוח ולהסתתר, והנותרים היו תינוק אחד וכמה קשישים, כך שהמאמץ נכשל.
למחרת בבוקר המשיכו חברי הסטורסיאידה במסעם.
מחוץ למורטאש הם פגשו שני סאמים, הצליפו בהם ולקחו אותם איתם לקאוטוקיינו.
המורדים לקאוטוקיינו כשהיום כבר עלה.
בתחילה הלכו לביתו של נהג ההסעות יוהאנס מאתיסן הטה שביקר אותם מוקדם יותר, וניטרלו את המזחלות שלו בניתוק המושכות.
שלושה גברים הקבוצה נשארו שם לטפל באיילים מאחר שלא היו מעוניינים לשהתתף בקרב.
תשע נשים נשארו בביתו של מאתיסן כדי לטפל שם בילדיהן.
אחד עשר גברים ואחת עשרה נשים מן הקבוצה המשיכו אל הסוחר של קאוטוקיינו.
אל הסוחר הגיעו המורדים כשהם חמושים במקלות גדר ובסכינים.
הסוחר רות, שהיה אז בן 35, והשוטר בוכט, אז בן 39, הוזהרו מהקבוצה המתקרבת, אך לא התייחסו לעניין ברצינות ויצאו לפגוש אותם בחצר הבית של רות.