tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמואל (סם) דרבן , הידוע גם בכינויו "היהודי הלוחם", היה יהודי-רוסי שהיגר לארצות הברית, חייל מקצועי ושכיר חרב אשר שירת בצבא ארצות הברית בפיליפינים, באזור תעלת פנמה, במסע העונשין שערך צבא ארצות הברית בצפון מקסיקו כנגד פנצ'ו וייה בשנים 1916–1917, ובמלחמת העולם הראשונה.
כשכיר חרב לחם דרבן במסגרת מספר תנועות מהפכניות במרכז אמריקה: בניקרגואה, הונדורס ובמהפכה המקסיקנית, בה שירת תחת פרנסיסקו מדרו ופנצ'ו וייה.
במהלך שירותו המגוון צוין על יכולותיו בהפעלת מכונת ירייה וכן על אומץ לבו, תכונה אשר זיכתה אותו במספר עיטורים ממדינות שונות.
סמואל דרבן נולד ב-1 ביוני 1878 בפולטבה, האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), הצעיר מבין חמישה אחים.
כאשר היה בן 11 עברה משפחתו לקייב, וכשנתיים לאחר מכן עברה שנית לאודסה.
בעוד אמו קיוותה כי יהיה רב וגדול בתורה, ייעד לו אביו עתיד מעשי יותר כחייט.
על מנת להימלט מגיוס לצבא הצאר ברח דרבן הצעיר פעמיים לגרמניה, ולבסוף הפליג בשנת 1898 מנמל אודסה ללונדון, ולאחר מכן עבר לליברפול.
לאחר עבודה בת מספר חודשים בנמל וכעוזר חייט צבר דרבן סכום מספיק לנסיעה לארצות הברית, ובפברואר 1898 נכנס כמהגר בשערי אליס איילנד, ניו יורק.
דרבן עבר להתגורר עם דודתו בפילדלפיה, ומאוחר יותר הצטרפה אליו משפחתו.
עם תחילת הגיוס למלחמת ארצות הברית–ספרד נטש דרבן את משרתו כחייט מתלמד, בה המשיך גם בארצות הברית, התגייס ב-27 ביוני 1899, ובספטמבר נשלח לפיליפינים על מנת להשתתף במלחמת ארצות הברית–הפיליפינים ולדכא את המרד של אמיליו אגינלדו (Aguinaldo).
כבר בטבילת האש הראשונה שלו הוכיח את אומץ לבו בהסתערו לבדו על האויב, לאחר שכל פלוגתו נפצעה ונסוגה לאחור.
התנהגותו זו הקנתה לו את כינויו, אשר דבק בו עד יום מותו, "היהודי הלוחם".
במערכה זו גם פגש לראשונה את ג'ון "בלאק ג'ק" פרשינג, אז סרן צעיר, שפיקד על דרבן עוד מספר פעמים בשנים שלאחר מכן, ואשר רחש לו כבוד רב.
עם תום הקרבות נשלחה יחידתו לדכא את מרד הבוקסרים בסין, שם סייעה לחיילי ארצות הברית ואחרים להסיר את המצור מפקינג.
לאחר ניצחון המערביים בסין חזרה יחידתו של דרבן לפיליפינים, שם נלחם ב"מורים" - מורדים מוסלמים שפעלו נגד האמריקאים.
בתקופה זו קודם לדרגת רב-טוראי, אך זו נשללה ממנו במהרה בעקבות הפרת הוראות השמירה.
לאחר כשלוש שנות שירות כחייל בחיל הרגלים שוחרר דרבן ביולי 1902 כטוראי, ושני ציונים לשבח באמתחתו.
לאחר שחרורו ניסה דרבן את מזלו בלוס אנג'לס לתקופת מה כעוזר חייט, נהג, חוטב עצים ובעבודות אחרות.
בו בזמן שיפר את ידיעותיו בשפה האנגלית בלימודי ערב.
פרעות קישינב (1903) הניעו את דרבן לנסות ולהילחם ברוסים.
מלחמת רוסיה–יפן שפרצה שנה לאחר מכן (1904) סיפקה לו את ההזדמנות לעשות כן.
דרבן הפליג ליפן וביקש להתנדב לצבא היפני, אולם היפנים חשדו בו בשל מוצאו מהאימפריה הרוסית, וסירבו לקבלו.
לאחר מספר שבועות בהם המתין להזדמנות להפליג חזרה לארצות הברית, עלה דרבן על אניה בדרכו חזרה לסן פרנסיסקו, בעודו מממן את הפלגתו בקילוף תפוחי אדמה במטבח האניה.
במסע זה רכש דרבן את סלידתו העמוקה וארוכת השנים לתפוחי אדמה.
שנתיים לאחר שחרורו מהצבא, ב-15 ביולי 1904, התגייס דרבן בשנית לצבא ארצות הברית, ושרת בעמדת הספר "מבצר בליס" (Bliss) על גבול מקסיקו.
במהלך שירותו הוכשר דרבן כמפעיל מכונת ירייה, מקצוע צבאי מבוקש באותם הימים, ובו מומחים מועטים, אשר שרת אותו נאמנה בשנותיו הבאות באמריקה הלטינית.
לאחר שלוש שנות שירות נוספות, ב-15 ביולי 1907, שוחרר דרבן מהצבא, בדרגת סמל.
הוא שם פעמיו ללוס אנג'לס, אשר התאוששה מרעידת האדמה הגדולה של 1906, שם סיפקה לו מגפת הדבר בעיר תעסוקה כלוכד עכברושים עירוני לזמן קצר.
במהרה עזב דרבן את העיר וניסה את מזלו בעסקים שונים באזור תעלת פנמה.
שכיר חרב במרכז אמריקה ובמקסיקו
במהרה זנח דרבן את עיסוקיו כסוחר ובשנת 1909 הצטרף לתנועה מהפכנית תחת פיקודם של ויקטור גורדון (Gordon) וגייב קונארד (Conard) בניקרגואה.
במערכה זו השתייך דרבן לכוחות השמרנים, אשר הסתייעו בצבא ארצות הברית ובשכירי חרב, אשר לחמו להדחת הנשיא הליברלי חוסה סנטוס סלייה (Zelaya) ונאמניו, אשר המשיכו להתנגד גם לאחר התפטרותו.
הצלחת המהפכה זיכתה את דרבן בתהילה, ובסכום כספי נכבד בדמות 5,000 דולר (את מרביתם הפסיד במהרה בהימורים).
נוסף על כך זכה דרבן בפציעתו הראשונה והאחרונה, בעכוזו, פציעה רצינית למדי באותם הימים, ממנה התאושש לאחר מספר שבועות.
במערכה זו זכה דרבן בדרגת קולונל, ופגש את מי שעתיד להיות ידידו וחברו לנשק בהרפתקאות רבות, טרייסי ריצ'רדסון (Richardson).
עם סיום הלחימה הפליג דרבן לניו אורלינס בחפשו תעסוקה חדשה.
בשנת 1911 שרת כשכיר חרב, שוב בדרגת קולונל, תחת פיקודו של גנרל לי קריסמס (Christmas) בכוח הפלישה להונדורס.
הכוח נלחם להדחת הנשיא הליברלי מיגל דאבילה (Dávila) ולמען החזרתו לשלטון של הנשיא השמרן הקודם מנואל בונייה (Bonilla) ומומן בידי טייקון הבננות האמריקאי סם זמוראי (Zemurray).
במהלך הלחימה אייש דרבן את מכונת הירייה היחידה של הכוח הפולש.
ארבעה חודשים לאחר הפלישה הסתיים הסכסוך בהסכם טגוסיגאלפה (Tegucigalpa), ודרבן וריצ'רדסון שבו לניו אורלינס.
בעת שהיה שותף לקנוניה לפלוש לוונצואלה שמע דרבן על עושרו של פרנסיסקו מדרו, ממנהיגי המהפכה המקסיקנית והצטרף לכוחותיו בדרגת קולונל ובמשכורת נאה.
בעשותו שימוש במכונת הירייה שלו, לחם דרבן עם כוחותיו של מדרו בדרך למקסיקו סיטי, שם מונה מדרו לנשיא.
במסגרת מאבקי הכוחות בין ראשי הכוחות המהפכניים שלאחר מכן החליף דרבן נאמנויות מספר פעמים, בהן גם השתתף במהפכת אורוסקו (Orozco) כנגד מדרו עצמו.
בשנת 1913 הפך דרבן, שהשתקע בינתיים באל פאסו, טקסס, לסוכן ואיש הרכש של פנצ'ו וייה באזור.
לאחר שנפרדו דרכם של וייה וונוסטיאנו קראנסה (Venustiano Carranza), נשאר דרבן נאמן לקראנסה.
לאחר פשיטתו של וייה על העיר קולומבוס ב-10 במרץ 1916, נטש דרבן את מקסיקו והצטרף כסייר בכיר למסע העונשין של גנרל ג'ון פרשינג נגד וייה, עליו הורה וודרו וילסון, נשיא ארצות הברית.
דרבן היה אחד מששת מייסדיה של לשכת הבונים החופשיים "סיירה מדרה, מקסיקו, ללא מספר", שהתארגנה בקרב חברי המשלחת.
הלשכה הייתה לשכה זמנית וחבריה השתייכו ללשכות שונות.
דרבן עצמו השתייך קודם לכן ללשכה מספר 172 אשר בניו אורלינס.
איש משפחה ומלחמת העולם הראשונה
ב-26 בספטמבר 1916 נשא דרבן בן ה-39 את הלן ספנס (Spence) בת ה-19 לאישה, והם קנו בית באל פאסו.
על אף שלא התכוון, תחילה, להתגייס למאמץ המלחמתי עם הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, אולם התנדבותם של רבים מחבריו לנשק לשירות הביאה אותו להתגייס בשלישית לצבא בפברואר 1918. יום לפני גיוסו נפטרה בתו התינוקת, אף על פי כן התגייס ויצא למלחמה מעבר לים.
בצרפת השתתף בקרבות נגד הגרמנים והשתתף במספר קרבות מכריעים, דוגמת מתקפת מז-ארגון (Meuse-Argonne), המתקפה האחרונה במלחמה וניצחונו הגדול ביותר של כוח המשלוח האמריקני.
מפקד פלוגתו העיד עליו כי דרבן היה הראשון שהגיע ליעד בכל משימה וכי הצטיין בתכסיסנותו ואומץ לבו.
ב-8 באוקטובר 1918, בסמוך לסנט אטיין, השתלט דרבן בראש כשלושים מתנדבים על ארבע מכונות ירייה גרמניות והרג 40 גרמנים ללא כל נפגעים לכוחותיו, פעולה עליה זכה בצלב השירות המצוין, השני בחשיבותו מבין עיטורי צבא ארצות הברית.
באותו היום נפטר אביו של דרבן.
נוסף על עיטור זה זכה דרבן במדליה הצבאית (Medaille Militaire), העיטור הגבוה ביותר המוענק לחוגר בצבא צרפת, ובצלב המלחמה מעוטר בשתי כפות דקלים, אף הוא מטעם ממשלת צרפת.
מאוחר יותר זכה גם לצלב המלחמה מממשלת בלגיה ולעיטור נוסף מאיטליה, ובסך הכול זכה בחמישה עיטורים על אומץ לבו.
לאחר הסכם שביתת הנשק נשאר דרבן מגויס עד אפריל 1919, ולאחר מכן שב לביתו, הפעם כרב-סמל.
דרבן זכה להערכה רבה מצד מפקדיו בצבא, אשר באה לידי ביטוי באפיזודה הבאה: בכינוס יוצאי צבא בקנזס סיטי סירבו חיילי מארינס להתיר לדרבן להיכנס לסעודה חגיגית שהכניסה אליה הוגבלה למפקדים בכירים בלבד.
מעט לאחר מכן פגש דרבן בלובי המלון את גנרל פרשינג, מפקד חיל המשלוח האמריקני, אשר הציג אותו בלבביות בפני המרשל פוש כ"אחד מחיילי האמיצים ביותר".
פוש, בזהותו את העיטורים הצרפתיים על חזהו של דרבן, חיבקו ונישקו והשניים הזמינו את דרבן להתלוות אליהם לסעודה שהכניסה אליה נמנעה מדרבן קודם לכן.
עם שובו התברר לו כי אשתו לא שמרה לו אמונים בזמן היעדרו, ולאחר שהתעמת איתה - התגרש ממנה.
במקום עסקיו, שחרבו עם צאתו למלחמה, פתח דרבן חברת ביטוח ששגשגה במהרה.
בשנת 1921 זכה בכבוד רב כאשר הוזמן לשמש במשמר הכבוד בטקס הצבת האנדרטה לזכר החייל האלמוני במלחמת העולם הראשונה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, וירג'יניה, ביום שביתת הנשק (Armistice Day), המציין את סוף מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1922 השתתף בהרפתקה שבה יצא עם אחדים מחבריו למבצע עצמאי לחטיפת פורע חוק אמריקני ממוצא מקסיקני, פליפה "פיל הקטן" אלגין (Alguin), שמצא מקלט במקסיקו, על מנת להביאו לארצות הברית בפני בית משפט באשמת רצח שוטר.
הפעולה הסתבכה ודרבן ושניים מחבריו נתפסו.
לאחר שלושה ימים ניצלו השלושה מההמון הזועם שקרא להוציאם להורג, בזכות מפקד הכלא המקסיקני, מכרו של דרבן מימי פעילותו במקסיקו, ופעילות דיפלומטית.
עם שובו לארצות הברית זכה דרבן בכבוד רב.
בשנת 1923 התחתן בשנית עם אלמנה צעירה, מאדה אנדרוס (Andrews) מדאלאס, ויחדיו פנו לקליפורניה, שם עבד כנציג חברת הביטוח West Coast Life.
את המעבר נימק, בין השאר, בחוק היובש ובקו קלוקס קלאן.
דרבן השתקע בלוס אנג'לס והחל משנת 1924 חש בשיתוק חלקי.
ביום 14 במרץ 1925 שגיאה של אחות גרמה להזרקת חומר רעיל, במקום תרופה, לזרועו של דרבן.
דרבן הובהל לבית החולים ונפטר למחרת היום.
במותו הותיר אחריו אישה, אם, חנה, ואח.
דרבן הובא למנוחות בבית הקברות Grandview Memorial Park אשר בגלנדייל (Glendale), מחוז לוס אנג'לס.
ידיעות על מותו פורסמו בעיתונים בכל רחבי המדינה, ביניהם הניו יורק טיימס, הניו יורקר הקדיש לו שני עמודים תמימים, ואילו מעל דפי עיתון הקוסמופוליטן (The Cosmopolitan) ספד לו דיימון ראניון בנובמבר 1922 בציינו את אומץ לבו, עיטוריו ומעלותיו, ואת יהדותו, והנגדתם לרוח גואה של אנטישמיות באותה העת.
עם הגעת הידיעה על מותו לטקסס, הורד הדגל שבחזית בית המחוקקים הטקסני לחצי התורן.
לאחר מותו תבעו אשתו ואמו את הרופא והאחות המטפלים, בגין הטיפול הלקוי שקיבל והביא לפטירתו, בסכום של 70,000$.
במאי 1926 הסכימו הצדדים לבטל את התביעה והפרשה הסתיימה מחוץ לכותלי בית המשפט.
על אף משלח ידו, יוצא הדופן ליהודי בן דורו, דרבן היה קשור לשורשיו היהודיים.
הרב מרטין זילונקה (Zielonka), רב בית הכנסת "הר סיני" באל פאסו בין השנים 1900 ו-1938, אשר הכיר את דרבן שנים ארוכות ואף כתב אודותיו, העיד כי בעיתוי מסוים הודיע כי לא ישוב להילחם במקסיקו "משום שאין במקסיקו בית קברות יהודי, ואין בכוונתו לייסד אחד שכזה".
בנוסף העיד זילונקה כי דרבן היה גאה במוצאו היהודי, וכי נהג בנדיבות, שעלתה על אמצעיו, בתרומה למוסדות יהודיים באל פאסו.
מכר אחר, העיתונאי נורמן ווקר (Walker), אמר כי "שני נכסיו היקרים ביותר של סם היו מוצאו היהודי ואזרחותו האמריקאית".
כינויו כ"היהודי הלוחם" (ולעיתים כ"סם היהודי") דבק בו בשלב מוקדם, עם תחילת דרכו הצבאית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 היה דרבן פעיל בארגון יוצאי הצבא הלגיון האמריקאי והביא לקבלת החלטה הדוחה את חברותם של אנשי הקו קלוקס קלאן בסניף הארגון באל פאסו.
בטיעונו הסביר כי: "אנשים אלו, שנשבעו לחשאיות, מסתתרים מאחורי מסכותיהם ואומרים כי משום שאני יהודי זר, אינני ראוי להיות אמריקני.
בכל פעם שאמריקה קראה למתנדבים, לבשתי מדים.
הם לא שאלו אותי בלשכת הגיוס אם הייתי יהודי, והם לא שאלו אותי בשדה הקרב מהו גזעי או דתי...
החיילים לא עטו מסיכות בצרפת, להוציא מסיכות גז, והם לא זקוקים להן כעת."
מחויבותו ליהדות באה לידי ביטוי גם במאבק שניהלה משפחתו על אופי קבורתו.
בעוד שידידיו מהצבא ביקשו לקבור אותו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ואחד מחבריו ביקש לקברו בחלקת הקבר של משפחתו באל פאסו, התנגדו רעייתו ובני משפחתו לניתוח הגופה ולטקסים שביקשו לקיים חבריו יוצאי הצבא על שום שנגדו את היהדות.
אף על פי כן, ובשל נסיבות המוות, נותחה הגופה, אך פשרה הושגה ולאחר קיום טקס בבית הקברות, נקבר דרבן בטקס יהודי אורתודוקסי.
דמותו יוצאת הדופן שימשה, כאמור, את מוקירי זכרו וכותבי הספדיו לנגח את המדיניות האנטישמית שפשתה באותו הזמן בארצות הברית.
נוסף להספדו של ראניון עשה גם ה"אל פאסו טיימס" שימוש ביהדותו של דרבן לנגח את חוקי ההגירה הגזעניים של ארצות הברית באותה התקופה בטענה כי לו יושמו בזמן הגירתו של דרבן, כניסתו לארצות הברית הייתה נמנעת, וזו הייתה מפסידה את אחד מגיבוריו הגדולים של צבא ארצות הברית.
סמואל אלכסנדר ג'וזף וסט הוא שחקן ובמאי תיאטרון אנגלי.
סמואל וסט הוא בנם של השחקנים פרונלה סקיילס וטימותי וסט.
התחנך בבית ספר העצמאי "אליינס סקול" בדלוויץ' שבלונדון, ולמד ספרות אנגלית באוניברסיטת אוקספורד.
הוא הופיע במגוון רחב של תפקידים דרמטיים בתיאטרון בטלוויזיה, בקולנוע וברדיו.
ב-1991 הופיע בסרט "זיכרונות מאחוזת הווארד", עיבוד של מרצ'נט ואייבורי לרומן של א.
פורסטר "אחוזת הווארד", לצידם של אמה תומפסון, הלנה בונהם קרטר ואנתוני הופקינס.
בסרט גילם את דמותו של לאונרד בסט, פקיד מהמעמד הבינוני הנמוך.
על תפקידו זה היה מועמד בשנת 1993 לפרס באפט"א בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
הוא המשיך להופיע בתפקידים קטנים בסרטי קולנוע ידועים כגון "ג'יין אייר", "נוטינג היל", "איריס וג'ון" ו"ואן הלסינג".
ב-2004 השתתף במיני סדרה טלוויזיונית גרמנית "Die Nibelungen" שידועה גם בשם "הטבעת של ניבלאנגס".
וסט מרבה להופיע על הבמה, וגילם עבור הרויאל שייקספיר קומפני את תפקידי ריצ'רד השני והמלט בהצגות שביים סטיבן פימלוט.
הוא החל במקביל לקריירת המשחק גם לביים, ובשנת 2004 החליף את מייקל גרנדג' כבמאי בתיאטרון שפילד עד 2007.
פניו מוכרות לצופי הטלוויזיה מהופעותיו בסדרות ותיקות רבות כגון "רציחות במידסומר", "להעיר את המתים" ו"חקירות המפקח לינלי", ובסדרות דרמטיות רבות.
וסט גילם את דמותו של אנתוני בלאנט בסדרה של ה-BBC "מרגלי קיימברידג'", העוסקת בחיי המרגלים הבריטים שהיו חברים ברשת קיימברידג', לצידם של טובי סטיבנס (פילבי), טום הולנדר (ברג'ס) ורופרט פנרי ג'ונס (מקלין).
בנובמבר 2006 שיחק בתפקיד הראשי בהפקה של ה-BBC לסיפור מאת ג'ון וינדהם "Random Quest".
וסט מבוקש מאוד בזכות כישורי הקריאה שלו עבור תוכניות דוקומנטריות בטלוויזיה, וכן הוא מופיע ברסיטלים בהם הוא קורא מתוך מחזות שייקספיריים.
וסט הופיע לצד הוריו במספר סרטי קולנוע.
עם אמו פרונלה סקיילס הופיע בסרט "זיכרונות מאחוזת הווארד" ובסרט " Stiff Upper Lips".
לצידו של אביו, טימותי וסט, הופיע בסרט "אייריס וג'ון", על חייה של הסופרת אייריס מרדוק, בו גלמו הבן ואביו את אותה דמות בתקופות שונות של חייהם.
גם על הבמה הופיע וסט עם אביו במחזה " A Number", ובמחזות השייקסיפיריים "הנרי הרביעי, חלק ראשון" ו"הנרי הרביעי, חלק שני".
בשנת 2006 הופיעו השלושה יחדיו בתיאטרון שפילד בהקראה של המחזה "Family Voices" מאת הרולד פינטר.
ב-2006 השתתף וסט כזמר ובקריאת שירה בסיבוב הופעות של מקהלת לונדון בירושלים ובגדה המערבית.
במאי 2007 חזר לערי הגדה עם מקהלת לונדון וביים את "חליל הקסם" במסגרת פסטיבל פלסטיני.
וסט פעיל פוליטי כבר שנים רבות ומבקר חריף של ממשלת הלייבור הבריטית בראשותו של טוני בלייר.
הוא הקליט יותר מ-50 ספרים מוקלטים של סופרים בריטים שונים החל מויליאם שייקספיר וגם סופרים של בני זמנינו כמו מרי וזלי.
סמואל יבואה (נולד ב-8 באוגוסט 1986) הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת החלוץ.
יבואה החל לשחק כדורגל בקבוצה הגנאית הארט אוף ליונס, ולאחר מכן שיחק עונה אחת בקבוצה המולדובית שריף טירספול, עמה זכה באליפות.
בשנת 2005 הגיע יבואה לישראל וחתם בקבוצת הפועל כפר סבא.
יבואה שיחק שלוש שנים במועדון, ובעונת 2007/2008 היה מלך שערי ליגת העל עם 15 שערים, אך הקבוצה ירדה לליגה הלאומית.
לקראת עונת 2008/2009 עזב יבואה את כפר סבא והוחתם לחמש שנים בהפועל תל אביב, במקומו של פאביו ג'וניור.
ב-3 בנובמבר 2008 במשחקה של הפועל תל אביב נגד בית"ר ירושלים, באצטדיון טדי, כבש יבואה שני שערים בדקות הסיום ובכך הפך לחביב אוהדי הפועל.
מעמדו התחזק שלושה שבועות לאחר כך, כאשר כבש את השער הראשון בדרבי בדרך לניצחון על היריבה העירונית מכבי תל אביב.
בסך הכל כבש 13 שערים במהלך העונה, שסייעו לקבוצתו לסיים את העונה במקום השני.
את עונת 2009/2010 פתח יבואה בהפועל אך הביע את רצונו לעבור לשחק באירופה.
בעונה זו סיים יחד עם קבוצתו במקום הראשון בשלב הבתים של הליגה האירופית.
יבואה תרם שלושה שערים בקמפיין, כולל שער הניצחון מול המבורג, שהבטיח את המקום הראשון בבית.
יבואה הוסיף גם 2 שערי ליגה בעונה זו לפני שעזב את הקבוצה לקראת אמצע העונה.
ב-28 בדצמבר 2009 חתם יבואה בקבוצה הבלגית ראסינג גנק, ששילמה להפועל תל אביב 700 אלף אירו עבורו.
לאחר חצי עונה בבלגיה, ב-7 בספטמבר 2010 חתם יבואה בבית"ר ירושלים בהשאלה לעונה אחת תמורת שכר של 150 אלף דולר לעונה אך כבר לא הזכיר את יכולתו טרם עזיבתו את ישראל.
לקראת עונת חתם יבואה במועדון ספורט אשדוד.
גם באשדוד התקשה יבואה להשתלב, ובחלון ההעברות של ינואר 2012 חתם בקבוצת נאה סלמיס פמגוסטה הקפריסאית.
יבואה כבש שלושה שערים בליגת העל הקפריסאית, ובתום העונה שוחרר מהמועדון.
לאחר שנה שלא שיחק חזר יבואה לגאנה, ובאוגוסט 2013 חתם בקבוצת נעוריו הארטס אוף ליונס.
בינואר 2016 עבר לקבוצת אקרה הארטס אוף אוק, במדיה שיחק שנתיים, ובסוף עונת 2017 שוחרר מהמועדון.
יבואה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה ב-22 בנובמבר 2008, במשחק מול נבחרת תוניסיה, ועד שנת 2009 ערך בסך הכל שלוש הופעות במדי הנבחרת.
מלך השערים של ליגת העל הגנאית -
סמואל (סמי) זאובר (Samuel Zauber; 9 בינואר 1902 - 10 ביוני 1986) היה כדורגלן יהודי-רומני ששיחק בתפקיד שוער.
סמואל זאובר, שנולד בטימישוארה, באימפריה האוסטרו-הונגרית, שיחק כדורגל בבוקרשט, רומניה, במועדון הכדורגל מכבי בוקרשט.
הוא היה אחד מחברי הסגל של נבחרת רומניה בכדורגל, שהשתתפה במונדיאל הראשון, שנערך ב-1930 באורוגוואי, בו תיפקד כשוער השני.
בעונת 1924-5 שיחק במכבי בוקרשט ועונה לאחר מכן, ב-1925-6 שיחק ב"מעיין הספורט בוקרשט" (Isvorul Sportul București).
ב-1931, פתח בהרכב הנבחרת בשני המשחקים האחרונים של טורניר הבלקן הראשון, נגד יוגוסלביה בזגרב, ב-28 ביוני ונגד יוון באתונה, ב-29 בנובמבר, בו זכתה רומניה, היו אלו שתי ההופעות היחידות של זאובר בהרכב הראשון של הנבחרת במשחקים בינלאומיים רשמיים.
בנוסף למשחקים אלה הופיע זאובר בשער של נבחרת רומניה גם במשחק ידידותי נגד נבחרת ליטא בקובנה, ב-26 באוגוסט.
בקיץ 1935 היה שוער מכבי בוקרשט שזכתה במקום הראשון במכביה השנייה שהתקיימה בתל אביב.
ביהדות רומניה של התקופה היו גאים בנציג הקהילה בנבחרת רומניה ושמו מוזכר בספרים המציינים את האישים הבולטים של יהדות רומניה.
בשנת 1964 עלה זאובר לישראל יחד עם אשתו מטילדה וביתו, מירלה, והתגורר בירושלים.
לאחר עלייתו עבד כמאמן קבוצות נוער, ולאחר מכן פתח חנות תמרוקים יחד עם אשתו, בה עבד עד סמוך לפטירתו.
סמי זאובר נפטר בירושלים, ב-10 ביוני 1986.
סמואל לואיס (כונה גם בשם סם לואיס, באנגלית: Samuel Winfield Lewis; 1 באוקטובר 1930 – 10 במרץ 2014) היה דיפלומט עבר אמריקאי.
במהלך קריירה רבת שנים במחלקת המדינה של ארצות הברית שירת לואיס כעוזר מזכיר המדינה ליחסי ארגונים בינלאומיים (1975–1977), כשגריר ארצות הברית בישראל (1977–1985), וכמנהל האגף לתכנון מדיניות (1993–1994).
לואיס אף עמד בראש המוסד לשלום של ארצות הברית בין השנים 1987–1993.
הוא התקבל ללימודי הנדסה באוניברסיטת ייל, אולם עד מהרה עבר ללימודי פסיכולוגיה ולבסוף סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה, בשנת 1952. את שירותו כדיפלומט החל בשנת 1953 בתפקיד סגן קונסול לענייני אשרות בנאפולי, משם הועבר לפירנצה ולוושינגטון, שם מונה לתיק איטליה במחלקת המדינה.
בשבע שנותיו הראשונות במחלקת המדינה עסק רק ביחסי החוץ של ארצות הברית עם איטליה.
בשנת 1961 שימש במשך תקופה קצרה כעוזר תת-מזכיר המדינה צ'סטר בואלס (Chester Bowles).
בשנת 1963 שימש כעמית מחקר בבית הספר למדיניות חוץ באוניברסיטת פרינסטון.
תפקידו הבא היה במשלחת הסיוע האמריקאית לברזיל, בריו דה ז'ניירו, ואחר כך בשגרירות ארצות הברית בברזיל.
הוא שהה בברזיל שלוש שנים, ומשם הוא שב לוושינגטון בשנת 1967 ושימש כממונה על תיק ברזיל במחלקת המדינה.
בשנת 1968 מונה ליועץ לענייני אמריקה הלטינית במועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית.
בשנת 1969 החל מכהן כעוזר לתכנון מדיניות במחלקת המדינה בוושינגטון.
בתחילת שנות ה-70 מונה לסגן שגריר ארצות הברית באפגניסטן.
בתחילת שנת 1974 שב לוושינגטון ומונה שוב לעוזר לתכנון מדיניות במחלקת המדינה, תפקיד בו שימש עד לשנת 1975; בתקופה זו היה מעורב במסעות הדילוגים של מזכיר המדינה הנרי קיסינג'ר במזרח התיכון.
בדצמבר 1975 מונה לעוזר מזכיר המדינה ליחסים עם ארגונים בינלאומיים, תפקיד בו הרבה לעסוק בניסיון לסיכול יוזמות נגד ישראל בארגונים בינלאומיים שונים, בהם האומות המאוחדות, אונסקו, וארגון העבודה הבינלאומי.
בשנת 1977, עם כניסתו של ממשל ג'ימי קרטר, מינה אותו מזכיר המדינה החדש סיירוס ואנס לשגריר ארצות הברית בישראל.
בחודש מאי 1977 הוא החליף בתפקיד את מלקולם טון, אשר שירת בישראל רק 18 חודשים והתמנה לשגריר ארצות הברית בברית המועצות.
בשנת 1985 פרש לואיס מעבודתו כשגריר והחל עוסק באקדמיה.
הוא חקר והרצה במסגרות שונות, בהן מכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון, מכון ברוקינגס, המכון למדיניות חוץ של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת תל אביב והאוניברסיטה העברית.
במהלך השנים הוענקו ללואיס שישה תוארי דוקטור לשם כבוד ועיטורים רבים אחרים.
הוא רואיין לעיתים קרובות בנושאי המזרח התיכון בתחנות רדיו וטלוויזיה אמריקאיות.
בשנת 2009 נטל חלק מרכזי בסרט דוקומנטרי "ערוצים לא-רשמיים: מחיר השלום" המספר על היחס שבין ערוצי הידברות ממשלתיים רשמיים, לבין אנשים פרטיים אשר פעלו מאחורי הקלעים, כדי לקדם את הסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-10 במרץ 2014 נפטר בוושינגטון די.
סמואל ג'ונס טילדן היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ניו יורק ה-25 בשנים 1875 ו-1876 והיה מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות במהלך הבחירות ב-1876, בהן זכה לרוב הקולות, אולם לא לרוב בחבר האלקטורים.
הוא תמך ברפורמה פוליטית, היה מאגף "דמוקרטי הבורבון" תומכי העסקים, ונלחם מול השחיתות של הטמאני הול.
טילדן נולד בניו לבנון בניו יורק.
הוא היה צאצא של נתנאל טילדן, שהיה מתיישב אנגלי שהגיע אל אמריקה ב-1634. אביו ומשפחתו יצרו תרופות מקנאביס.
הוא למד סמסטר אחד באוניברסיטת ייל אך הפסיק, בהמשך למד משפטים באוניברסיטת המשפטים של ניו יורק.
הוא הוסמך לעריכת דין ב-1841, והפך לעורך דין מצליח, כשהוא מייצג את איגודי הרכבות בשנות החמישים.
הלקוחות הרבים שלו, יחד עם השקעות נבונות, העשירו אותו.
הצלחתו בניהול כספים ובהשקעות גרמה לכך שרבים מחבריו, משפחתו ובעלי בריתו הפוליטיים, כולל מרטין ואן ביורן, שכרו אותו לנהל את ענייניהם הכספיים.
בין 1843 ל-1844 שירת טילדן במועצת התאגידים של ניו יורק.
הוא היה חבר באספת המדינה של ניו יורק ב-1846, והיה ציר לוועידה החוקתית של ניו יורק באותה השנה.
ב-1848, בגלל קשריו עם מרטין ואן ביורן, הוא עזר ל"שורפי האסם", פלג מטעם המפלגה הדמוקרטית שהקים את "מפלגת הארץ החופשית".
המפלגה בחרה בוואן ביורן כמועמדה לנשיאות, וכך הבטיחה את תבוסתו של המועמד הדמוקרטי, לואיס קאס, והיבחרו של המועמד הוויגי, זאכרי טיילור.
לאחר מכן חזר למפלגה הדמוקרטית ולא הצטרף אל המפלגה הרפובליקנית שהתנגדה לעבדות.
ב-1855 היה מועמדם של מתנגדי העבדות שביקשו פשרה עם המפלגה הדמוקרטית לתפקיד התובע הכללי של ניו יורק.
ב-1859 ניסה להתמודד שוב על מקום במועצת התאגידים של ניו יורק.
בשנים שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית תמך טילדן בפיוס עם מדינות העבדות והתנגד למלחמה.
לאחר שהמלחמה פרצה, תמך טילדן באיחוד, אבל ביקר את אברהם לינקולן ושלטונו הסמכותי.
לאחר המלחמה, שוב תמך טילדן בפיוס והתנגד לגישה הרפובליקנית הרדיקלית כלפי שיקום הדרום.
הוא היה ציר ב-1867 לאספה החוקתית בניו יורק.
לאחר מלחמת האזרחים, הפך טילדן ליושב הראש של הוועידה הדמוקרטית המקומית.
למרות שהיו לו יחסים טובים עם ויליאם טוויד, שעבד איתו מקרוב במפלגה, טילדן התעמת עם חבריו של טוויד בניו יורק סיטי שעסקו בשוחד ובשחיתות.
ב-1867 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ניו יורק.
טילדן הוביל את התנועה לרפורמה במפלגה הדמוקרטית, והיה גורם חשוב בקריסת המערך של טוויד בניו יורק.
הוא הפך לחבר באספה של ניו יורק ב-1872, והוביל להדחת שופטים שעזרו לטמאני הול.
הוא חקר את חשבונות הבנק של נאמני טוויד והשיג נגדם ראיות משפטיות.
ב-1874 נבחר טילדן למושל ניו יורק, כשהשיג 52% מהקולות.
כמושל רפורמיסט, הוא נלחם בשחיתות בקרב בוני התעלות בניו יורק.
כהונתו המוצלחת כמושל עזרה לו להפוך למועמד לנשיאות.
ב-1875 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ייל.
במהלך הבחירות ב-1876, זכה טילדן ברוב הקולות מול יריבו הרפובליקני, רתרפורד הייז, והראה שהמפלגה הדמוקרטית היא עדיין מפלגה חשובה גם לאחר מלחמת האזרחים.
התוצאות בחבר האלקטורים היו שנויות במחלוקת.
מדינות פלורידה, לואיזיאנה וקרוליינה הדרומית לא הסכימו בנוגע לאלקטורים שלהם (בנוסף, אלקטור אחד מאורגון נפסל).
הרפובליקנים השתלטו על הממשלות בדרום במהלך תקופת השיקום, אולם הלבנים מהדרום, שתמכו בדמוקרטים, האשימו את הרפובליקנים במלחמת האזרחים וסירבו להישמע להוראות מהצפון.
הרפובליקנים עדיין היו אהודים בקרב השחורים בדרום, שזכו לזכויות הצבעה.
ב-1876, הלבנים השתלטו על רוב מדינות הדרום, חוץ ממדינה אחת עם רוב שחור (קרוליינה הדרומית) ושתיים עם מיעוטים שחורים גדולים (לואיזיאנה ופלורידה), שבהן הרפובליקנים שלטו.
הדמוקרטים השתמשו באיומים ובאלימות כדי למנוע משחורים להצביע, אולם הדמוקרטים טענו שהרפובליקנים גם פסלו קולות כשרים כלפי המפלגה הדמוקרטית.
שני הצדדים טענו שניצחו בבחירות, והתוצאות היו שנויות במחלוקת.
בלי שלוש המדינות הללו, טילדן זכה ב-184 אלקטורים, אולם הוא היה זקוק ל-185 כדי לנצח.
אם יזכה במדינה אחת, הוא יהפוך לנשיא.
אולם אם הייז יזכה בכל המדינות, הוא יזכה ב-185 אלקטורים ויהפוך לנשיא.
כשהרפובליקנים טענו שניצחו בבחירות, טילדן אכזב את תומכיו כשלא נלחם על כך או נתן הוראות לחבריו.
במקום, הוא סקר את ההיסטוריה של ספירת האלקטורים במהלך המאה האחרונה, כדי להוכיח שהייתה זאת סמכות הקונגרס, ולא נשיא הסנאט, לספור את האלקטורים.
חברי הקונגרס ניסו לפתור את המשבר ביצירת ועדה בת חמישה-עשר חברים שתכריע על זהות המנצח.
בוועדה היו חמישה סנאטורים, מהסנאט בו שלטו הרפובליקנים (שלושה רפובליקנים, שני דמוקרטים), וחמישה נציגים מבית הנבחרים, בו שלטו הדמוקרטים (שלושה דמוקרטים, שני רפובליקנים).
חמשת החברים הנותרים היו מבית המשפט העליון- שני רפובליקנים, שני דמוקרטים, והשופט העצמאי דייוויד דייוויס.
אולם דייוויס נבחר לסנאט מטעם מדינת אילינוי, התפטר מבית המשפט וסירב להתמנות לוועדה (באופן אירוני, אחיינו של טילדן היה זה שהניח שמינויו של דייוויס לסנאט יגרום לו לתמוך בדמוקרטים).
במקומו, מונה השופט ג'וזף ברדלי, רפובליקני.
שמונת הרפובליקנים בוועדה החליטו לתת את כל האלקטורים השנויים במחלוקת להייז.
המחלוקת לא הסתיימה, והדמוקרטים איימו לבצע פיליבסטר כדי למנוע את מינויו של הייז.
לבסוף, הוסכם על מינויו של הייז.
רבים טענו שהפשרה שהושגה, פשרת 1877, דרשה שהייז יבחר בתמורה להסגת כל החיילים ממדינות הדרום, וכך לסיים את תקופת השיקום בדרום.
למען האמת, הייז טען עוד במכתב שבו קיבל את מינויו כמועמד הרפובליקני, שעל הדרום ליהנות מ"ממשלה מקומית ראויה" (בתנאי שישמרו על זכויות האזרח של העבדים המשוחררים).
עם תבוסתו, אמר טילדן שכעת יוכל לפרוש אל חייו הפרטיים בידיעה שנבחר למשרה הרמה ביותר בעולם, ללא האחריות שבתוכה.
טילדן נחשב למועמד מוביל בקרב הדמוקרטים במהלך הבחירות ב-1880. אולם באוקטובר 1878, הניו יורק טריביון הרפובליקני טען שהשיג ופענח מכתבים "מוצפנים" של אנשי טילדן במהלך הבחירות, שהציעו שוחד לסופרי קולות במדינות: 50,000 דולר לפלורידה, 80,000 דולר לקרוליינה הדרומית, ו-5,000 דולר לאלקטור מאורגון.
טילדן הכחיש את קיום המכתבים, והופיע מול ועדה בקונגרס בניו יורק סיטי כדי לנקות את עצמו מאשמה.
יריביו הפוליטיים החליטו לנצל זאת, ופגעו במוניטין הכנה שלו, וכך מנעו ממנו לרוץ שוב.
טילדן נחשב למועמד פוטנציאלי גם במהלך הבחירות ב-1884, אולם בעיות בריאותיות מנעו ממנו לרוץ.
טילדן פרש בתחילת שנות השמונים, וחי באחוזתו ביונקרס.
הוא מת כרווק באחוזתו ב-4 באוגוסט 1886. הוא נקבר בבית הקברות בניו לבנון.
על מצבתו חקוקות המילים "אני עדיין סומך על העם", בהתייחסות לבחירות בהן הפסיד.
הונו נתרם ליצירת ספרייה ציבורית בניו יורק סיטי, אולם קרוביו הצליחו להשיג את רוב הונו.
לבסוף קרובי משפחתו החליטו להקים את הספרייה, שנושאת את שמו.
ביתו, שהיה בבעלותו מ-1860, הפך למוזיאון לאומי לאומנות.
סמואל תיאודור כהן היה פיזיקאי אמריקאי יהודי אשר נחשב לאבי פצצת הנייטרון.
סמואל תיאודור כהן נולד ב-21 בינואר 1921 בברוקלין, ניו יורק ללזרוס וג'ני כהן, יהודים אוסטרים שהיגרו לארצות הברית.
בגיל 4 עבר עם משפחתו ללוס אנג'לס.
בשנת 1943 סיים לימודים לתואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
לאחר מכן התגייס לצבא ארצות הברית ונשלח למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס להמשך לימודים בתחומי המתמטיקה והפיזיקה.
בשנת 1944 נקרא להצטרף לצוות פרויקט מנהטן, שם חישב צפיפויות נייטרונים בצוות הפצצה איש שמן.
לאחר המלחמה החל ללמוד על מנת להוציא דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי אך בשנת 1947 נשר כדי להצטרף לתאגיד ראנד, שם חקר נושאים כמו עוצמה של פליטה רדיואקטיבית מנשורת גרעינית.
בשנת 1958, עיצב כהן את פצצת הנייטרון בעבודה למען המעבדה הלאומית לורנס ליוורמור , על פי רעיון שעלה לו בעת ביקור בסיאול בשנת 1951, לאחר שבתיה נהרסו קשות במלחמת קוריאה.
בשנת 1969 עזב את עבודתו בתאגיד ראנד, והתמקד בחקר וכתיבת מאמרים בנושא פצצת הנייטרון.
במהלך שנות ה-90, ניסה כהן לעורר את המודעות לסכנת החומר שכינה "כספית אדומה", וטען שבברית המועצות יוצרו כ-100 פצצות אטום זעירות, ובמהלך מלחמת המפרץ טען כי צבא עיראק תחת סדאם חוסיין מחזיק בכ-50 מהן בהן ישתמש על כוחות הקואליציה כשיגיעו לבגדאד.
ב-28 בנובמבר 2010 נפטר כהן בביתו שבלוס אנג'לס, קליפורניה, שבועיים לאחר שהוסר גידול סרטני מקיבתו.
סמואל קאמאו ואנג'ירו היה אתלט קנייתי, אלוף אולימפי (בייג'ינג 2008) בריצת מרתון ושיאן העולם בריצת חצי מרתון כאשר היה בן 18 בלבד.
ואנג'ירו היה לקנייתי הראשון אשר זכה במדליית זהב אולימפית בריצת מרתון, ולזוכה מדליית הזהב הצעיר ביותר בריצת מרתון מאז לוס אנג'לס 1932.
ואנג'ירו זכה במרתון לונדון ובמרתון שיקגו, בהם ביצע את ריצות המרתון המהירות ביותר אשר נראו על אדמות בריטניה וארצות הברית, בהתאמה.
ב-2011, הוא מצא את מותו לאחר שנפל ממרפסת ביתו בקניה בעקבות סכסוך משפחתי.
המשטרה המקומית עדיין איננה בטוחה אם מדובר בהתאבדות, רצח או מוות בעקבות טעות אנוש.
סמואל ואנג'ירו נולד בניהורורו, מחוז לאיקיפיה שב-Rift Valley, כ-150 ק"מ צפון-מערבית לבירת קניה, ניירובי.
הוא ואחיו סימון נ'ג'ורוג' גודלו וחונכו בעוני רב על ידי אימם האנה ואנג'ירו, בתו של סמואל קאמאו.
מכיוון שהייתה אם חד-הורית, סמואל קיבל את שם משפחתה של אמו.
בגיל 12 עזב ואנג'ירו את הלימודים מכיוון שמשפחתו לא יכלה לעמוד בעלויות בית הספר.
ואנג'ירו החל לרוץ בגיל 8. ב-2002, הוא עבר לגור ביפן והחל ללמוד בתיכון Ikuei Gakuen שבעיר סנדאי.
הוא נחל הצלחה בריצות שדה ברחבי יפן, וזכה במרוץ השדה הבינלאומי שבפוקואוקה ב-2003, כשהיה בן 16 בלבד.
הוא המשיך להתחרות במרוצי שדה והצליח לזכות בתחרויות הבינלאומיות בפוקואוקה ובעיר צ'יבה שנתיים ברציפות, בשנים 2004 ו-2005. לאחר שסיים את לימודיו בהצלחה בשנת 2005, הוא הצטרף לנבחרת האתלטיקה של טויוטה, אשר מאמנה הוא קואיצ'י מורישיטה, זוכה מדליית הכסף באולימפיאדת ברצלונה (1992).
באפריל 2004, כשהוא בן 17, השיג ואנג'ירו שיא אישי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:12.40 דקות בהירושימה, יפן.
בגיל 18 בלבד, הוא שבר את שיא העולם בריצת חצי מרתון במרוץ רוטרדם, ב-11 בספטמבר 2005, בתוצאה של 59:16 דקות.
בכך הוא הקדים את השיא הקודם, אשר היה שייך לפול טרגאט, בשנייה אחת.
שבועיים קודם לכן, ב-26 באוגוסט, שבר ואנג'ירו את שיא העולם לנוער בריצת 10,000 מטר בכמעט 23 שניות, במרוץ ה-Golden League על שם איבו ואן דאם של ארגון האתלטיקה הבינלאומי ה-IAAF.
במרוץ זה, בו התחרה בקטגוריית הבוגרים, הוא קבע תוצאה של 26:41.75 דקות, וסיים במקום השלישי אחרי קנניסה בקלה אשר שבר את שיא העולם בזמן של 26:17.53, ובוניפס קיפרופ שהשיג תוצאה של 26:39.77 דקות.
היה זה קיפרופ אשר החזיק בשיא העולם הקודם לנוער (27:04.00), שנקבע באותו מרוץ שנה קודם לכן.
שיאי העולם ומדליית הזהב האולימפית
ואנג'ירו ביצע את ריצת המרתון המלא הראשונה שלו במרתון פוקואוקה ב-2 בדצמבר 2007, אותו ניצח באופן מרשים, תוך קביעת שיא מסלול של 2:06:39 שעות.
הוא פתח את שנת 2008 בניצחון בחצי המרתון במרוץ זייאד שבאבו דאבי, וזכה בפרס כספי של 300,000 דולר.
במרתון לונדון 2008 הוא סיים במקום השני, ולראשונה בחייו ירד מזמן של 2:06 שעות.
באולימפיאדת הקיץ של 2008, ואנג'ירו זכה במדליית הזהב בריצת מרתון תוך קביעת שיא אולימפי חדש בתוצאה 2:06:32, ובכך ניפץ את שיאו הקודם של קרלוס לופז הפורטוגלי (2:09:21) אשר נקבע באולימפיאדת 1984. באותה שנה, הוא זכה בתואר אתלט השנה בעולם של ארגון ה-AIMS, כהערכה להישגיו.
בפברואר 2008, במרוץ בעיר גרנולאר שבקטלוניה, בו זכה ואנג'ירו, הצהיר הקנייתי על שאיפותיו לעתיד: "בעוד חמש שנים מהיום, אני מרגיש שאוכל לרדת מזמן של שעתיים בריצת מרתון".
באפריל 2009, הוא ניצח במרתון לונדון בתוצאה של 2:05:10 שעות, וקבע שיא אישי חדש ושיא מסלול במרוץ.
ואנג'ירו היה מרוצה מההישג והדגיש כי הוא מקווה לשבור את שיא העולם של היילה גברסלאסי בעתיד הקרוב.
בחצי מרתון רוטרדם, ב-13 בספטמבר באותה שנה, ואנג'ירו קבע זמן של 1:01:08, במרוץ בו זכה בן ארצו סאמי קיטווארה (58:58).
באוקטובר 2009, ואנג'ירו זכה במרתון שיקגו בתוצאה 2:05:41 שעות - שיא מסלול חדש בעיר.
ריצת מרתון זו גם הייתה המהירה ביותר שנרשמה על אדמות ארצות הברית.
הניצחונות בלונדון ובשיקגו הובילו את ואנג'ירו לפסגת דירוג ה-World Marathon Majors (ששת מרוצי המרתון החשובים בעולם) לשנת 2009, ולזכייה ב-500,000 דולר.
ואנג'ירו נרשם למרתון לונדון 2010 על מנת להגן על תוארו, אך בנקודת אמצע הדרך החל לסבול מכאבים בברכיו והחליט לפרוש מן המרוץ על מנת למנוע את החמרת הפציעה - בפעם הראשונה מאז החל להשתתף במרוצי מרתון.
בחודש אוקטובר של אותה שנה, הוא החליט להשתתף במרתון שיקגו, אך וירוס בבטנו פגע בהכנותיו לקראת המרוץ, והוא החל את הריצה עם שאיפה נמוכה יותר - לסיים בין שלושת הראשונים.
טסאגייה קאבאדה האתיופי ניצל את ההזדמנות ושמר על ההובלה לכל אורך הריצה, אך ואנג'ירו, על אף שלא היה בשיא כושרו, הצליח לשמור על קצב הריצה של קאבאדה.
ב-400 המטרים האחרונים הצליח ואנג'ירו לקחת את ההובלה ולסיים במקום הראשון בתוצאה של 2:06:24, ולהגן על התואר.
"הייתה זו ההפתעה הגדולה ביותר שראיתי בחיי", נזכר מאמנו, פדריקו רוסה, בהתייחסו להופעה של ואנג'ירו.
ב-2009, ואנג'ירו נישא למארי וואקרה, גם היא רצה למרחקים ארוכים, ולשניים נולדה בת בשם האן בשנת 2010. לאחר מכן, הוא התחתן עם טריזה נ'ז'ארי בטקס מסורתי ונולדו להם שני ילדים, זאת על אף שהיה עדיין נשוי באופן חוקי לוואקרה.
בדצמבר 2010, ואנג'ירו נעצר על ידי המשטרה הקנייתית בביתו שבניהורורו והואשם באיום ברצח אשתו ובהחזקת רובה AK-47 באופן בלתי חוקי.
הוא הכחיש את ההאשמות וטען כי ניסו להפליל אותו.
לואנג'ירו ואשתו טריזה נ'ז'ארי, קוסמטיקאית במקצועה, נולדה בת הנקראת האן ואנג'ירו ובן בשם סימון נג'ורוג'.
לואנג'ירו אף הייתה אישה שלישית, ג'ודי ואמבוי וואירימו, אשר הייתה בהריון בזמן מותו ומאז יש לו בן נוסף.
בן דודו של ואנג'ירו, ג'וזף רירי, הוא מרתוניסט ברמה עולמית, ואחיו הצעיר, סימון נ'ג'ורוג', הוא רץ למרחקים ארוכים גם כן.
ב-15 במאי 2011, ואנג'ירו נמצא מת לאחר שנפל ממרפסת ביתו שבניהורורו.
על אף ניסיונות ההחייאה בבית החולים הקרוב, נקבע מותו זמן קצר לאחר הנפילה, בעקבות דימומים פנימיים.
המשטרה הקנייתית טוענת כי אשתו של ואנג'ירו, טריזה נ'ז'ארי, חזרה הביתה ומצאה אותו במיטה עם אישה אחרת.
נ'ז'ארי נעלה את הזוג בחדר השינה ורצה החוצה.
לאחר זמן קצר, ואנג'ירו זינק מן המרפסת.
המשטרה עדיין אינה בטוחה אם ואנג'ירו התאבד או שמא קפץ מתוך זעם, והיא עדיין חוקרת את נסיבות המוות.
ספורטאי השנה בקנייה לשנת 2008
אתלט השנה בעולם של ארגון AIMS לשנת 2008
שנהתחרותעירדירוגמקצהתוצאה2007חצי מרתון ראס אל חמ'יהראס אל-ח'ימה, איחוד האמירויותראשוןחצי מרתון58:53 דקות שיא עולםחצי מרתון City Pier Cityהאג, הולנדראשוןחצי מרתון58:33 דקות שיא עולםמרתון פוקואוקהפוקואוקה, יפןראשוןמרתון2:06:39 שעות2008אולימפיאדת בייג'ינגבייג'ינג, סיןראשוןמרתון2:06:32 שעות שיא אולימפי2009מרתון לונדוןלונדון, בריטניהראשוןמרתון2:05:10 שעותמרתון שיקגושיקגו, ארצות הבריתראשוןמרתון2:05:41 שעות2010מרתון שיקגושיקגו, ארצות הבריתראשוןמרתון2:06:23 שעות
רוב המידע נלקח מפרופיל התאחדות האתלטיקה הבינלאומית.
סמואל האנאפורד היה אדריכל אמריקאי ממוצא אנגלי, שפעל בסינסינטי שבאוהיו.
הפורה והידוע באדריכלי סינסינטי במאה ה-19, נודע האנאדורף בתכנונם של כמה מבנייניה הראשיים של העיר, כמו בית העירייה ואולם המוזיקה Music Hall.
האנאפורד בנה בעיר מעל 300 בניינים, רובם באזור "טרי-סטייט" - סינסינטי והסביבה שבמדינות אוהיו, קנטקי ואינדיאנה.
וכן בתי מגורים ברחבי ניו אינגלנד עד למערב התיכון ולדרומה של ארצות הברית.
בניו, שנהיו גם כן אדריכלים, צ'ארלס האנאפורד (1936-1859) והארווי אלגריג' האנאפורד, הצטרפו אליו למשרד משותף.
בעבודתו השתמש בסגנונות מגוונים:נאו-רנסאנס, סגנון תקופת המלכה אן, סגנון ויקטוריאני, סגנון אקלקטי, נאו-רומנסקי ובסגנון נאו-קלאסי פריזאי הידוע כ"בוזאר".
סמואל האנאפורד נולד ב-1835 באנגליה, ביישוב סאות'קאמב פארם, על יד וידמקאמב אין ד'ה מור (Southcombe Farm, Widdecombe in the Moor) במחוז דבונשייר כבנם של רוג'ר האנאפורד ומרי לבית נורת'קוט.
בגיל 9 היגר עם משפחתו לסינסינטי, אוהיו, בארצות הברית.
ביתר דיוק, התיישבו תחילה בכפר המהווה כיום פרבר מערבי של סינסינטי, צ'ביוט.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים ואחר כך למד אדריכלות במכללת פארמר'ס בקולג' היל בסינסינטי.
האנאפורד התמחה אצל האדריכל ג'ון ר.
המילטון ובשנת 1858 פתח משרד אדריכלים יחד עם אדווין אנדרסון.
שותפותם נמשכה עד 1870. בהמשך עבד האנאפורד לבד ועם שותפים שונים (ב-1876-1874 עם אדווין פרוקטור) ובשנת 1887 משרדו הפך ל"סמואל האנאפורד ובניו".
סמואל האנאפורד היה ראש העיר הראשון והיחיד של וינטון פלייס.
הוא נאבק למען הפחתת מקורות העשן הרבים וקידם את מערכת הביוב ב-Mill Creek Valley.
לפני מותו כיהן כמנהל המכון למכניקה של אוהיו.
פרש לגמלאות בסביבות 1895. היה אדם שמרן מאוד, היה אנטי-יוניוניסט בדעותיו (בימי מלחמת האזרחים), התנגד בדרך כלל לשימוש בבטון.
הבניין האחרון שהמשיך לתכנן גם אחרי פרישתו היה בית האבות המתודיסטי בקולג' היל.
האנאפורד הלך לעולמו בביתו בסינסינטי בשנת 1911.
הובא לקבורה בבית הקברות ספרינג גרוב.
סמואל האנאפורד היה נשוי שלוש פעמים: ראשית לפיבי סטאד'ם, בת של אחד ממייסדי צ'ביוט, דייוויד סטאד'ם.
אחרי מותה של פיבי בשנת 1871 עקב טיפוס הבטן, התחתן האנאפורד בשנית עם אנה בל הנד, בתו של סילבסטר הנד שערך את התכנון הראשוני של וינטון פלייס.
אחרי מותה נשא לאישה את אַדה לואיז לבית מור.
משרד האדריכלים המשיך לפעול תחת ניהול צאצאיו עד שנת 1964.
שותף במשרד היה גם נכד אחר, סמואל האנאפורד II (1891-כ-1981).
1858 - עם אדווירן אנדרסון - בית הסוהר "סינסינטי וורקהאוס", בשכונת קמפ וושינגטון - נהרס בשנות ה-1990
1865 - בית סמואל האנאפורד - בית מוגוריו בסגנון ויקטוריאני, עם ארבעה גמלונים, בשדרות דרבי 768 בשכונת וינטון פלייס.
בו התגורר סמואל האנאפורד מאוגוסט 1865 ועד מותו.
1872- הכנסייה הקתולית הישנה סנט.
ג'ורג' ב- Cliftom Heights בסגנון נאו-רומנסקי (נהרסה חלקית בדליקה בשנת 2008)
1872 - הגשר לכניסה לפארק עדן (Eden Park)
1873 - מצפה סינסינטי, על הר לוקאוט
1878 - Music Hall - אולם המוזיקה עם 4,428 מושבים, היה בזמנו האודיטוריום הגדול ביותר בארצות הברית
1882 - מלון "פאלאס", היום "סינסינאטיאן", ברחובות השישי וויין
1884 - הכנסייה האפיסקופלית וינטון פלייס, שבה האדריכל נהג להתפלל
1884 - מזרקת הברונזה בקליפטון
ג'ונס - בסגנות תקופת המלכה אן
1888 - בית המשפט של המחוז ויגו (Vigo County Court House) בטר הוט, אינדיאנה
1889 - ארסנל המשמר הלאומי של אוהיו (Ohio National Guard Armory), בניין דמוי-מבצר, בשלוש קומות, בסגנון נאו-גותי ונאו-רומנסקי
1893 - בניין עיריית סינסינטי, עם מגדל בן 9 קומות ומדרגות שיש איטלקי, בסגנון נאו-רומנסקי מיסודו של ה' ה' ריצ'רדסון.
יש בו חלונות עם ויטראז'ים המתארים את קינקינטוס ותמונות מתולדות העיר.
1893 - מועדון פניקס (Phoenix Club) של אנשי העסקים היהודים בסינסינטי, בסגנון נאו-רנסאנס איטלקי, עם מגן דוד על הדלת
1894 - בית המסדר העצמאי Odd Fellows - בניין בשבע קומות, עם צריח, בסגנון המשלב סגנון "התחייה הגותית הצרפתית" עם "סגנון מסחרי אמריקאי".
נהרס על ידי העירייה בשנות ה-1940
1897 - בית הספר התיכון של מנזר Our Lady of Mercy
1899 - בית האבות המתודיסטי בקולג' היל, היה הראשון מסוגו במדינת אוהיו
1901 - ספריית ואן וורמר של אוניברסיטת סינסינטי, הבניין הישן ביותר שנשאר בקמפוס האוניברסיטה
סמואל טפרה (נולד ב-23 באוקטובר 1999) הוא אתלט אתיופי, פעמיים רצופות אלוף העולם באולם (ברמינגהאם 2018, בלגרד 2022) ושיאן עולם באולם (2019–2022) בריצת 1500 מטר.
באליפות אתיופיה שנערכה בשנת 2017 זכה טפרה במדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:38.3 דקות ונכלל במשלחת לאליפות העולם באתלטיקה 2017. באליפות העולם עצמה הוא סיים במקום 31 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:46.22 דקות.
בתחרות שנערכה באולם בואל דה רוי, צרפת ב-27 בינואר 2018 קבע בריצת 1500 מטר שיא עולם חדש מתחת לגיל 20 של 3:36.05 דקות.
באליפות העולם באולם שנערכה בברמינגהאם, בריטניה בתחילת מרץ 2018 זכה טפרה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:58.19 דקות, לפני מרצין לבנדובסקי מפולין (3:58.39 דקות) ועבדלאטי איגווידר ממרוקו (3:58.43 דקות).
במאי אותה שנה הוא שיפר את שיאו בריצת 1500 מטר כשקבע תוצאה של 3:31.63 דקות.
בתחרות שנערכה באולם בפולין ב-6 בפברואר 2019 קבע בריצת 1500 מטר שיא עולם מתחת לגיל 20 בתוצאה של 3:35.57 דקות.
שבעו וחצי לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבירמינגהאם באולם ב-16 בפברואר הוא זכה במדליית זהב בריצת 1500 מטר בשיא עולם חדש של 3:31.04 דקות, לפני בן ארצו יומיף קג'לצ'ה, שסומן לפני הריצה כמי שישבור את השיא.
התוצאה מהווה שיפור לשיא העולם הוותיק בן ה-22 שנים של הישאם אל גרוז' מממרוקו (3:31.18 דקות).
סמואל לומקס היה לוטננט גנרל בריטי, מפקד דיוויזיה בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, אשר נפצע קשה במהלך קרב איפר הראשון ומת כעבור תקופה קצרה מפצעיו.
לומקס נולד ב-2 באוגוסט 1855 לתומאס ומרי הלן לומקס מפארק גרוב יוקספורד, סאפוק, וביוני 1874 הצטרף לרגימנט ה-90 הסקוטי.
הוא הועלה לדרגת מייג'ור בשנת 1886, לוטננט קולונל בשנת 1897, וקולונל בשנת 1901. בתחילת 1902, הוא הועבר לתפקיד מטה בקורפוס ה-2, ובשנת 1904 מונה למפקד חטיבה 10. הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל בשנת 1908, ובשנת 1910 מונה למפקד הדיוויזיה הראשונה.
בסוף יולי 1914 קיבל הודעה כי לא יועסק עוד בגלל גילו המתקדם וחוסר הניסיון הצבאי, אולם עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט אותה שנה בוטלה ההודעה והוא נשלח עם הדיוויזיה לצרפת.
לומקס פיקד על הדיוויזיה ה-1 במהלך קרב מונס, הקרב הראשון על המארן והקרב הראשון על האן, וב-19 באוקטובר הועלה לדרגת לוטננט גנרל והובטח לו כי ימונה למפקד קורפוס.
לומקס פיקד על הדיוויזיה במהלך קרב איפר הראשון, וב-31 באוקטובר נפצע קשה מהתפוצצות פגז במפקדתו.
הוא פונה בחזרה לבריטניה, וב-10 באפריל 1915 מת בשנתו בבית החולים בלונדון.
סמואל דראמונד היה צייר בריטי, פורה במיוחד בציור פורטרטים וז'אנרים ימיים.
עבודותיו מוצגות בגלריית הדיוקנאות הלאומית, במוזיאון הימי הלאומי ובגלריה לאמנות ווקר.
דראמונד נולד לג'יין ביקנל וג'יימס דראמונד, אופה בלונדון.
בגיל שלוש עשרה לערך דראמונד הפך חניך בצי הסוחר, ועבד בדרכי הסחר בים הבלטי במשך שש או שבע שנים.
לאחר השירות בים עבד דראמונד זמן קצר כפקיד לפני שנכנס לבתי הספר המלכותיים של האקדמיה ב־15 ביולי 1791. דראמונד החל את הצגתו בעפרונות וציורי שמן ותוך מספר שנים הציג למעלה משלוש מאות תמונות באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בשנת 1808 הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית.
בין המצוירים על ידי דראמונד היו וולטר סקוט, פרנסיס פלייס, אליזבת פריי ומארק איזמברד ברונל.
הוא גם צייר אנשים כמו אדמירל אדוארד פלוו, קפטן ויליאם רוג'רס ואדמירל ויליאם אדוארד פארי.
לאחר 1800 החל דראמונד לצייר ציורי שמן גדולים על ההיסטוריה הימית של הממלכה המאוחדת: "קרב הנילוס", 1 באוגוסט 1798; "קפטן ויליאם רוג'רס לוכד את ג'ון ריצ'רד", 1 באוקטובר 1807; האדמירל דאנקן בקרב קמפרדאון, 11 באוקטובר 1797 (1827) וסדרת ציורים על מותו של הוריישו נלסון.
במשך זמן מה הועסק דראמונד במגזינים בלונדון כדי ליצור דיוקנאות של אישים מפורסמים באותם ימים.
בין הדיוקנאות שפורסמו היו אלה של לורד ג'רלד לייק, סר ג'ון סואן ופרידריך אקום.
לקראת סוף החיים, אף על פי שהמשיך במלאכתו, דראמונד נאבק כלכלית ונתמך לעיתים קרובות מכספי האקדמיה המלכותית.
כמעט כל ילדיו של דראמונד משלוש נשותיו הפכו לאמנים (חמש בנות ובן אחד): רוז אמה מאשתו הראשונה, אלן, אליזה אן וג'יין מהשנייה לרוז הדסון ורוזה מיירה וג'וליאן מהשלישית.
סמואל צ'או צ'ונג טינג הוא פיזיקאי אמריקאי, שחלק את פרס נובל לפיזיקה בשנת 1976 עם ברטון ריכטר "על עבודתם החלוצית בגילוי חלקיק יסודי כבד מסוג חדש (מזון J/psi)".
טינג הוא גם ממציא גלאי AMS02 שהותקן בתחנת החלל הבינלאומית בשנת 2011.
טינג נולד ב-27 בינואר 1936 באן ארבור שבמישיגן להורים שהיגרו ממחוז שאנדונג שמסין.
הוריו הכירו והתחתנו כשהיו סטודנטים לתואר שני באוניברסיטת מישיגן.
הוריו של טינג חזרו לסין חודשיים לאחר לידתו.
השכלתו הבסיסית בילדותו השתבשה בעקבות מלחמת סין–יפן השנייה.
בזמן מלחמת האזרחים הסינית הוריו ברחו לטאיוואן ולימדו הנדסה באוניברסיטת טייוואן הלאומית.
טינג עצמו החל ללמוד באוניברסיטת צ'נג קונג הלאומית, אך בסופו של דבר סיים את לימודיו באוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1959 סיים תואר ראשון בפיזיקה ובמתמטיקה, ובשנת 1962 הוא סיים דוקטורט בפיזיקה.
בשנת 1963 החל טינג לעבוד ב-CERN וכשנתיים לאחר מכן החל ללמד באוניברסיטת קולומביה.
משנת 1969 טינג מכהן כפרופסור במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנת 1976 קיבל טינג את פרס נובל בפיזיקה.
את נאום זכייתו עשה טינג בשפה המנדרינית, דבר שגם קודמיו הסינים במעמד לא עשו.
בשנת 1977 הצטרף טינג לאקדמיה הלאומית למדעים.
טינג התחתן בפעמיים ונולדו לו שתי בנות ובן.
החל משנות ה-90 היה טינג ממובילי הפרויקט לפיתוח גלאי AMS02. בפרויקט זה השתתפו כ-500 מדענים מ-56 מוסדות ו-16 מדינות.
אמנם הפרויקט התעכב בעקבות אסון מעבורת החלל קולומביה בפברואר 2003, אך הוא לבסוף יצא לפועל במאי 2011.
טינג תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות רבות, ובהן האוניברסיטה הסינית בהונג קונג, אוניברסיטת בולוניה, אוניברסיטת צינג הואה הלאומית, אוניברסיטת הונג קונג למדע וטכנולוגיה, אוניברסיטת מוסקבה, אוניברסיטת קולומביה, RWTH אוניברסיטת אאכן, אוניברסיטת בוקרשט ואוניברסיטת המדע והטכנולוגיה של סין.
בשנת 1988 קיבל טינג מדליה של כבוד מהעיר ברשה שבאיטליה.
החל משנות ה-90 הוא עמית באקדמיה ההונגרית למדעים, האקדמיה הרוסית למדעים ואקדמיה לאופולדינה.
סמואל בולדווין מרקס יאנג היה איש צבא אמריקאי, לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית, נשיא מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית בין 1902–1903, וראש מטה צבא ארצות הברית הראשון, בשנים 1903–1904.
סמואל בולדווין מרקס יאנג נולד בפיטסבורג, פנסילבניה, לג'ון יאנג ג'וניור והאנה סקוט יאנג.
יאנג למד והתחנך במכללת ג'פרסון לאומנויות ליברליות והתחתן עם מרגרט מקפדן בשנת 1861.
עם סיום לימודיו ופרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית התנדב יאנג לצבא האיחוד ושירת כטוראי בהתנדבות ברגימנט חיל הרגלים ה-12 של פנסילבניה.
עד מהרה הוא מונה למפקד של רגימנט הפרשים הרביעי של פנסילבניה והועלה לדרגת קפטן בהתנדבות.
בשנת 1862 קודם יאנג לדרגת מייג'ור בהתנדבות, ב-1864 לדרגת קולונל בהתנדבות ובשנת 1865 הוענקה לו דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל על עזות הנפש שהפגין במהלך מלחמת האזרחים.
במאי של 1866 החל דרכו הצבאית מחדש לא כמתנדב אלא כחייל סדיר וביולי של אותה השנה קודם לקפטן רגימנט הפרשים השמיני.
בין השנים 1866 ל-1879 יאנג נלחם במלחמות נגד שבטי האינדיאנים בדרום מערב ארצות הברית (דוגמת האפאצ'י) ובלט בעזרת כישוריו.
בשנת 1883 קודם לדרגת מייג'ור, ללוטננט קולונל ב-1892 ובשנת 1897 מונה לקולונל ברגימנט הפרשים השלישי .
מלחמת ארצות הברית - ספרד
בתחילת מלחמת ארצות הברית–ספרד, מונה יאנג לבריגדיר גנרל המתנדבים.
ובמהלכה פיקד יאנג בקובה על אחת משתי חטיבות שהיו חלק מאוגדת הפרשים של הגיס החמישי של ארצות הברית תחת פיקודו של המייג'ור גנרל ג'וזף וילר.
חטיבתו של יאנג כללה את "הרוכבים הקשוחים" של תאודור רוזוולט, ואת רגימנט הפרשים המתנדבים הראשון של ארצות הברית.
בשנת 1898 לאחר קרב גבעת סן-חואן יאנג קודם למפקד של האוגדה ושימש כמפקדה בקרב סנטיאגו.
מלחמת ארצות הברית - הפיליפינים
לאחר המלחמה הוביל יאנג את חיל המתנדבים במהלך מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים ובשנים 1899–1901 ואז שימש כמושל הצבאי הזמני של מחוז לוזון (צפון הפיליפינים).
בשנת 1900 מונה יאנג למייג'ור גנרל.
בשנת 1902 כיהן יאנג כנשיא הראשון של מכללת המלחמה של צבא ארצות הברית.
בשנת 1903 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה ראש מטה צבא ארצות הברית הראשון עד 1904, תפקיד שבמסגרתו החליף את נלסון מיילס, "הגנרל המפקד" האחרון.
באותה תקופה פיקח על יישום תפיסת המטכ"ל בנוגע לארגון הצבא.
הוא פרש משירות פעיל בשנת 1904 ויצא לגמלאות.
משנת 1907 ועד 1908 שימש יאנג כמפקח בפועל של הפארק הלאומי ילוסטון.
בין השנים 1909 ל-1910 יאנג כיהן כראש ועדת החקירה שחקרה את המהומות לכאורה של חיילים שחורים מהרגימנט ה-25 של חיל הרגלים האמריקאי בבראונסוויל, טקסס.
לאחר מכן שימש יאנג כמושל בית החיילים בוושינגטון די.
בשנת 1924 יאנג נפטר בביתו בהלנה, מונטנה, וזכה לקבורה ממלכתית בוושינגטון הבירה, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בשנת 1942 ביקש צבא ארצות הברית מג'ורג' פטון להקים אתר אימונים במדבר.
פטון בחר אתר במדבריות הסונורה והמוהאבי.
המפקדה בצ'יריאקו סאמט שבדרום קליפורניה נקראה לזכרו מחנה יאנג.
סמואל (שמואל חג'ג') חגאי (נולד ב־23 בספטמבר 1982) הוא אמן גרפיטי וצייר היפר ריאליזם וסוריאליזם, שעובד ומציג בניו יורק, לוס אנג'לס ובישראל והשתתף תוכנית הריאליטי "האח הגדול" (עונה 9).
חגאי נולד בשנת 1982, בכפר יונה.
הוא גדל והתחנך בנתניה וכבר בגיל צעיר החל להתעניין בציור, תוך שהוא מלמד עצמו לצייר בצבעי שמן על בד.
בשנת 2015, נסע לבקר את אחותו שהתגוררה אז בניו יורק והחליט להשתקע שם.
באותה שנה, גמלה בליבו ההחלטה להפוך את תחביב הציור למקצוע ובשנת 2019, עבר להתגורר בלוס אנג'לס ומאז הוא מחלק את זמנו בין ישראל לארצות הברית.
הפריצה הגדולה של חגאי לתודעה, הגיעה בשנת 2017 אז הוזמן על ידי רשת הכולבו האמריקאית "מייסיס" (Macy's), לבצע עבודת קיר לתקופת הקריסמס – ציוריו התנוססו בחנות הכולבו לתקופה של חודשיים ומיליוני אנשים מרחבי ארצות הברית ומהעולם צפו והתרשמו מעבודתו.
בשנת 2017, צייר 4 ציורי קיר בבסיס חיל האוויר האמריקאי שבניו ג'רזי ובשנת 2017, הקים תערוכת עצמאית בווסט וילג' שבניו יורק.
בשנת 2014, נבחר להציג את עבודותיו באמצעות art people gallery בשיתוף "SNAC EXPO".
בשנת 2015 ו-2018, נערכה תערוכת יחיד שלו בבסקואלה ארט ובגלריית בידרמן, שם בחרו להשאיר את ציוריו.
באותה השנה, לקח חגאי חלק בתערוכה קבוצתית ב"מרכז סוזן דלל" ובחודש מרץ הוצעו ציוריו במכירה פומבית.
בשנת 2017, הופץ סרט דוקו על הקשיים אותם חווה בדרך להצלחה.
חגאי משמש כמורה ומארח סדנאות ציור בסמינר הקיבוצים.
ב-2018 השתתף כדייר בתוכנית המציאות "האח הגדול עונה 9" ברשת 13.
חגאי, מצייר על קירות ועל בד בצבעי שמן בסגנון היפר ריאליזם וסוריאליזם.
בציוריו יורד חגאי לפרטים קטנים וניתן להבחין במוטיבים חוזרים, כדוגמת טבע, נופים מזוויות שונות ודמויות חיות ונושמות אשר מדמות תחושות פנימיות – ביישנות, פחד, הסתרה והתבוננות פנימית.
בכל ציוריו ניתן לזהות עומק פנימי (מתמקד בשאלה כיצד רואים אותו וכיצד הוא נראה באמת), שינויים פנימיים והתקלפויות.
עוד מאפיין את ציוריו השילוב של צבעוניות וצבעי שחור לבן.
הנטינגטון היה משפטן אמריקאי שכיהן כמושל אוהיו השלישי בשנים 1808–1810.
סמואל הנטינגטון נולד בקובנטרי שבמושבת קונטיקט.
הוא היה אחיינו, ובמשך בנו המאומץ, של סמואל הנטינגטון, מושל קונטיקט ה-18 והנשיא הרביעי של הקונגרס הקונטיננטלי.
הנטינגטון למד במשך שנה בדארטמות' קולג'.
לאחר מכן הוא עבר לייל קולג', שאת לימודיו שם הוא סיים ב-1785. הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בקונטיקט.
ב-1801 הוא עבר לאוהיו יחד עם רעייתו חנה ובניהם הקטנים והתיישב בקליבלנד, אז כפר קטן.
הנטינגטון היה נציג מחוז טרומבול לוועידת החוקה הראשונה של אוהיו.
לאחר מכן הוא נבחר כשופט בבית המשפט העליון של אוהיו, ולאחר שנה הוא החליף את ריטרן ג'.
בתפקיד זה הוא כיהן עד שב-1808 הוא נבחר כמושל אוהיו.
תקופת כהונתו כמושל הייתה סוערת, וכללה את הדחתם של שני שופטים על נקיטה בעקרון של ביקורת שיפוטית (הנטיגטון עצמו היה מודח מאותה סיבה, אלמלא היה נבחר כמושל), העברת בירת המדינה מזיינסוויל לצ'יליקות'י, וההחלטה לסיים את כהונתם של כל השופטים המכהנים.
הנטינגטון לא התמודד לכהונה נוסת כמושל, ובחר להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית, אך הפסיד לתומאס וורת'ינגטון.
הנטינגטון היה חבר הבונים החופשיים, וב-1809 הוא שימש כנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של אוהיו.
סמואל הנטינגטון נפטר בפיירפוינט הרבור שבאוהיו ב-8 ביוני 1817. הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבפיינסוויל, אוהיו.
סמואל לי היה מזרחן אנגלי, פרופסור באוניברסיטת קיימברידג'.
סמואל לי נולד בכפר בסביבות שרוסברי למשפחה ענייה.
לאחר שרכש השכלה בסיסית, התחיל לעבוד בנגרות.
במקביל הוא למד מספר שפות, לימד בבית ספר ומסר שיעורים פרטיים בפרסית והינדו.
ארגון צדקה נוצרי נתן לו מלגת לימודים באוניברסיטת קיימברידג' בה התחיל ללמוד בשנת 1813. בשנת 1819 לאחר סיום לימודי תואר שני הוא מונה לפרופסור בערבית ובשנת 1827 סיים עבודת הדוקטורט.
בשנת 1823 סמואל לי פרסם גרסה של פשיטתא שעברה מספר מהדורות.
בשנת 1829 פרסם תרגום של ספר מסעות של אבן בטוטה.
בשנת 1831 הוא מונה לפרופסור לעברית באוניברסיטת קיימברידג' וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1848. בתקופה זו הוא פרסם בין היתר ספר דקדוק עברי ותרגום של ספר איוב.
בשנת 1848 הזמין לאוניברסיטה את אחמד פארס א-שדיאק לתרגום חדש של הביבליה לערבית.
תרגום זה פורסם רק אחרי מותו של לי ונחשב בין התרגומים הטובים עד היום.
סמואל וורן אבוט היה מנתח אמריקאי שעיקר עבודתו הייתה בתחום ההיגיינה.
אבוט למד באקדמיית פיליפס אנדובר, מסצ'וסטס, וסיים את לימודיו באוניברסיטת בראון ב-1858. הוא למד בבית הספר לרפואה בהרווארד, וסיים את לימודיו שם ב-1862.
בין השנים 1861 ל-1864 הוא היה עוזר מנתח בצי ארצות הברית.
הוא היה חוקר מקרי המוות של מחוז מידלסקס בין 1872 ל-1877. הוא היה המזכיר הראשון של מועצת הבריאות הראשונה של מסצ'וסטס בין השנים 1886 ל-1904.
אבוט נפטר בביתו בניוטון, מסצ'וסטס בשנת 1904.
ב-1864 הוא התחתן עם מרתה וו.
סמואל איב אום ז'ואה הוא כדורגלן קמרוני המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת מכלן מליגת העל הבלגית ובנבחרת קמרון.
ז'ואה החל את הקריירה המקצוענית שלו ב-APEJES אקדמי מליגת העל הקמרונית.
ב-31 באוגוסט 2017 חתם ז'ואה בריינדורף אלטאך מהבונדסליגה האוסטרית.
הוא שיחק במועדון במשך ארבע עונות, בהן ערך 99 הופעות ליגה והבקיע חמישה שערים.
ב-23 ביוני 2021 חתם ז'ואה על חוזה לשלוש עונות במכלן מליגת העל הבלגית.
בעונתו הראשונה במועדון ערך 31 הופעות ליגה.
ב-6 בינואר 2016 ערך ז'ואה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קמרון, בתיקו 1-1 נגד נבחרת רואנדה במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת קמרון לטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022, וערך חמש הופעות בטורניר.
סמואל אברהם חאודסמיט (בהולנדית: Samuel Abraham Goudsmit וקודם לכן Samuel Abraham Goudschmidt;11 ביולי 1902 – 4 בדצמבר 1978) היה פיזיקאי הולנדי-אמריקאי-יהודי.
נודע בהצעת העיקרון של הספין של האלקטרון, יחד עם ג'ורג' אולנבק, ב-1925.
סמואל חאודסמיט נולד בהאג, בירת הולנד, בנם של יצחק חאודסמיט, יצרן של מכלי הדחה, ומריאן חאודסמיט-גומפרס, שניהלה מכבסה.
בשנת 1943 גורשו הוריו למחנה ריכוז על ידי הכובשים הגרמנים של הולנד ונרצחו שם.
למד פיזיקה באוניברסיטת ליידן בהדרכת פאול ארנפסט, וב-1927 קיבל תואר דוקטור.