tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיד לאחר גילויה של יבשת אמריקה בשנת 1492 החלו הספרדים בכיבוש היבשת ובשעבוד הילדים.
כבר בשנת 1493 הוקמו האנקומיינדות הראשונות בהיספניולה, ובהמשך הוקמו אנקומיינדות גם בשטחי היבשת עצמה לאחר כיבושם (בשנת 1521 נכבשה האימפריה האצטקית על ידי הרנאן קורטס, ובשנת 1532 כבש פרנסיסקו פיסארו את אימפריית האינקה).
ה"אנקומיינדה" הייתה שטח אדמה שכלל קבוצה של ילידים שחיו בו ושנמסר לכמה מתיישבים ספרדים, שכונו "אנקומנדרוס".
על האנקומנדרוס הוטל לנהל את החווה, תוך שימוש בכוח העבודה של האינדאנים שבשטחם.
האינדיניאנים הועסקו בחקלאות, בעבודות כרייה, ופעולות ייצור שונות בתנאים קשים ותמורת שכר זעום.
כמו כן הוטל על האנקומנדרו להביא את הילידים לדת הנוצרית.
למעשה הייתה האנקומיינדה מוסד שנועד לחזק את הקולוניזציה של השטחים החדשים, באמצעות שעבוד פיזי, נפשי ודתי של האוכלוסיות הילידיות.
במקביל להשתלטות על היבשת, החל בספרד דיון לגבי היחס הראוי כלפי הילידים.
בבסיס הדיון עמדה השאלה אודות טבעם של הילידים - האם הם אנשים חופשיים או עבדים טבעיים שיש לשעבדם.
אחד הבולטים שבמבקרי השעבוד הספרדי היה ברטולמה דה לאס קסאס.
לאס קסאס הגיע להיספניולה בשנת 1502 והיה עד ליחס הספרדים אל האינדיאנים.
בהמשך התנגד למוסדות השעבוד בעולם החדש וכתב עשרות חיבורים ותזכירים בדבר אנושיותם של האינדיאנים וזכויותיהם וכונה "מגן האינדיאנים".
בשנת 1542 היה מעורב לאס קסאס בניסוח "החוקים החדשים" אשר עיקרם היה ביטול האנקומיינדות (אם כי בפועל האנקומיינדות המשיכו להתקיים עוד שנים רבות).
ניסיונות יישום של "החוקים החדשים" במושבות הספרדיות גרם לאי-שקט בקרב האנקומנדרוס והביא את מועצת המושבות באמריקה לפנות למלך ספרד, קרלוס הראשון, בשנת 1549 בבקשה לעצור את משלחות הכיבוש החדשות עד לעריכת דיון מקיף בשאלת המשך הכיבוש והאופן שבו יש לבצעו.
קרלוס הראשון הסכים והורה ב-1550 לעצור את כל מסעות הכיבוש ביבשת החדשה.
כמו כן הוסכם לערוך ויכוח ציבורי בין לאס קסאס לספולוודה כחלק מהדיון הכולל.
ספולוודה ביסס את טיעוניו על תורתו של אריסטו, לפיה ישנם עמים ברבריים שהם עבדים מטבעם, בעוד הספרדים משתייכים לעמים הנעלים.
לפיכך, על בני התרבות לשלוט בעמים הברברים.
טיעון זה נותן תוקף למלחמה באינדיאנים ולכן זוהי "מלחמה צודקת".
לפי רעיון זה, המלחמה בילידים היא שליחות אלוהית המוטלת על בני התרבות הספרדים כדי להגן על החברה האנושית.
לפי גישתו, הרג האינדיאנים היה טרגי אך בלתי נמנע נוכח התנגדותם לשליטת בני התרבות הספרדים.
אפילו יכולתם לבנות ערים גדולות אינה ראויה להערכה שכן די היה בקומץ ספרדים כדי להשתלט על עריהם.
ספולוודה השתמש בנוהג הקרבת קורבנות אדם על ידי הילידים כדי להצדיק את הכיבוש.
הוא טען אמנם כי את הבשורה הנוצרית אין לכפות, אולם לנוכח הקרבת קורבנות האדם הדבר מקבל הצדקה ועל הכנסייה הנוצרית לכפות את הטוב.
לאס קסאס לא התנגד לכיבוש עצמו ואף לא לניצור הילידים.
ייחודו היה בכך שטען כי את הניצור אין לבצע בכפייה אלא בדרכי שלום.
לאס קסאס ראה בילידים בני אדם תבוניים ומפותחים שאם תוצג להם הנצרות בדרכי שלום הם יקבלו אותה עליהם מתוך רצון חופשי.
בניגוד לספולוודה, לא ראה לאס קסאס בקניבליזם סימן לברבריות אלא פעולה טקסית ותו לא.
לטענתו, כשם שאסור על הכנסייה לנצר בכפייה יהודים ומוסלמים, כך אסור לה לכפות את הנצרות על האינדיאנים עובדי האלילים.
לאס קסאס טען בדבר אנושיותם של האינדיאנים ובדבר היותם אנשים חופשיים.
בסופו של הדיון הכריזו הן לאס קסאס והן ספולוודה על ניצחון בעימות, אולם אנשי הוועידה לא צידדו באף אחד מהצדדים ושני הניצים לא השיגו את מטרותיהם.
מצידו של לאס קסאס, הכיבוש הספרדי בדרום אמריקה לא נפסק ומוסד האנקומיינדה אמנם נחלש אך המשיך להתקיים בפועל.
מצידו של ספולוודה, "החוקים החדשים" לא בוטלו.
הוויכוח זיכה את לאס קסאס בתואר "מגן האינדיאנים" והוא הפך לנציג לא רשמי של האינדיאנים בפני הכתר הספרדי.
ויכוח הרצוג–טוֹיְנְבִּי היה ויכוח פומבי בין שגריר ישראל בקנדה יעקב הרצוג לבין ההיסטוריון וההיסטוריוסוף הבריטי ארנולד טוינבי, שנערך ב-31 בינואר 1961 ב"בית הלל" באוניברסיטת מקגיל שבמונטריאול, קנדה.
הטריגר לוויכוח היו דבריו של טוינבי בהרצאה שנשא באותה אכסניה ימים אחדים קודם לכן, ובה טען כי התנהגותה של ישראל כלפי הערבים במלחמת העצמאות היא בת-השוואה מבחינה מוסרית למעשיה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
בעקבות פרסום הדברים ביקש השגריר הרצוג, רב ומשפטן בהכשרתו, להעמיד את ההיסטוריון על טעותו.
הוא קרא לטוינבי להתעמת עמו, והלה נענה לאתגר.
טוינבי היה היסטוריון שניסה ליצור בספרו "עיונים בהיסטוריה" בן שנים־עשר הכרכים תאוריה כללית של היסטוריה ותרבות.
הספר עסק בעלייתן ונפילתן של תרבויות רבות במהלך ההיסטוריה האנושית.
גישתו להיסטוריה הייתה כעלייתן ונפילתן של תרבויות, ולא לאומים.
הקריטריונים להגדרה היו תרבותיים, בניגוד ללאומיים.
היהדות היוותה מבחינתו "מאובן" או דוגמה נגדית.
הרצוג לא קיבל לכך אישור מאיש והיו רבים בשירות הדיפלומטי שהתנגדו בתוקף לדו-קרב זה בגלל חשש שנציג ישראל עלול להפסיד בוויכוח כנגד ההיסטוריון המפורסם.
הם גם הכירו היטב את הוויכוחים בין נוצרים ויהודים מימי הביניים שללא קשר לתוצאותיהם תמיד הזיקו ליהודים.
הוא שודר בחלקו ואף במלואו בתחנות רדיו ברחבי קנדה ובצפון ארצות הברית ואותו ערב שודר בישראל.
בישראל היו אלה ימי סערה פוליטית וביום הוויכוח התפטר דוד בן-גוריון מראשות הממשלה.
ולמרות זאת עורר הוויכוח עניין עצום בציבור בישראל.
הקלטות של הוויכוח נמכרו במספרים גדולים בקנדה ומעבר לה ויצאו כתקליט כפול.
וייקוסלב בוואנדה (בקרואטית: Vjekoslav Bevanda, נולד ב-13 במאי 1956) הוא פוליטיקאי קרואטי-בוסני ששימש כראש ממשלת בוסניה והרצגובינה בשנים 2012 עד 2015.
וייקוסלב בוואנדה נולד בבוסניה והרצגובינה, אז חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
הוא גדל במוסטאר וסיים שם פקולטה לכלכלה ותואר שני במימון של האוניברסיטה המקומית.
בשנים 1979–1989 הוא עבד במפעל SOKO המקומי כקצין מימון השקעות, מנהל שירות תפעול תשלומים, מנהל מחלקת תפעול בנקאות, מנהל שירות פיננסי מיוחד, ומנהל הבנק הפנימי.
לאחר שנת 1990 עבר לתחום הבנקאות, והיה סגן מנהל ומנהל בנק APRO במוסטר.
בשנת 2007 מונה לשר האוצר של בוסניה והרצגובינה.
בשנים 2010–2011 היה חבר בית הנבחרים של הפרלמנט של הפדרציה של בוסניה והרצגובינה.
בשנת 2012 מונה לראש הממשלה במקום ניקולא שפיריץ', וכיהן בתפקיד במשך שלוש שנים.
בשנת 2015 חזר לתפקיד שר האוצר.
ויירה קוהנובה (בצ'כית: Věra Kohnová; 26 ביוני 1929–1942) הייתה ילדה יהודיה מצ'כוסלובקיה, שנרצחה בשואה.
היא כתבה יומן על רגשותיה ועל האירועים בתקופת הכיבוש הנאצי.
קוהנובה נולדה בפלזן ב 1929, לאוטקר קוהן, עובד חברת טלר.
בשנת 1941, בגיל שתים עשרה, היא החלה לכתוב יומן.
היא כתבה בו במשך חמישה חודשים, במהלכם החמיר בהדרגה מצב משפחתה ויהודים אחרים בפלזן.
היא לא תיארה את גורלם של יהודים באותה תקופה אלא כתבה בעיקר על רגשותיה האישיים.
ב־22 בינואר 1942 הועברה המשפחה בטרנספורט "אס" לטרזינשטאט.
התיעוד האחרון של ויירה קוהנובה מגיע מ־11 במרץ 1942, כשעזבה את טרזינשטט בטרנספורט לגטו איזביצה שם נפטרה.
אף על פי שהיא ומשפחתה לא שרדו, היומן שלה הוסתר על ידי מארי קליבודובה ומירוסלב מטוש במשך 65 שנה.
בשנת 2006 התפרסם היומן בצ'כית, אנגלית וגרמנית.
ויכוח מיורקה הוא ויכוח דתי שהתרחש בשנת 1286 באי מיורקה בין עובר אורח יהודי בשוק המקומי לבין סוחר נוצרי.
הוויכוח התגלגל למספר ויכוחים שהסתיימו כולם, כפי הידוע לנו, בניצחון הנוצרים.
בשונה מוויכוחים דתיים אחרים, מוגדר ויכוח מיורקה כוויכוח של הדיוטות בשוק, שהשפעתו שולית מבחינה חברתית ופליטית.
בחודש מאי בשנת 1286 ביום בו חל חגם של הקדושים פיליפוס ויעקב, הגיע יהודי אשר כונה "רבי" אל הסוחרים במרכז המסחרי, והקניטם על אשר אוכלים מכל הבא ליד ללא ציות למצוות התורה.
הסוחרים השיבו לו שיחכה לאינגטו קונטרדו, וכאשר הגיע החלו להתווכח בנוגע לאיסורי מאכלות בתורה.
אינגטו גבר עליו בוויכוח, והם עברו לבית הרופא משה דוד ושם התווכחו על עתידה של ירושלים.
כשגבר אינגטו גם בוויכוח זה הכריזו רבני היהודים על איסור להתווכח עם אינגטו.
זמן קצר לאחר מכן הגיע מקטלוניה יהודי בשם אסטרוק וכששמע על האיסור ביקש להתווכח עמו, הוויכוח התנהל בנמל לעיני העם, ובפעם השלישית גבר אינגטו, השיא היה שאסטרוק שהודה בניצחון אינגטו, ביקש להטבל לנצרות ואכן נטבל ונקרא בשם פיליפוס, בהמשך התנהלו עוד כמה ויכוחים קטנים בעזרתו.
ממה שידוע על אינגטו עולה שהיה סוחר מוכר בנמלי הים התיכון ובן למשפחת אצולה מסחרית.
בוויכוח זה בשונה מקודמיו הוויכוח נגע בחיי היום יום, ועסק בשאלות כגון למה היהודים מלים את ילדיהם ולא מטבילים, למה לא אוכלים מאכלים מסוימים וכדומה.
כמו כן לאורך כל הוויכוח הספר היחיד שמוזכר הוא המקרא ולא כסגנון הוויכוחים באותה תקופה שהרבו להביא ראיות מן התלמוד.
היהודים הזכירו בוויכוח את ויכוח ברצלונה, וטענו לו ששם רמב"ן ניצח את הכמרים הדומיניקנים והפרנציסקנים ומי הוא סוחר פשוט שיכול להתווכח מול היהודים.
על כך ענה להם אינגטו שאכן לא שמע ולא ראה את החיבור על הוויכוח וישמח לקרואו.
לאורך הוויכוח מציג אינגטו את עצמו כסוחר ולא כאיש כמורה, בכך הוא מורה שאין צורך להיות כומר בשביל לנצח בוויכוח וכן מראה שאינו כמו הדומיניקנים אשר הטילו את חמתם על העולם.
אינגטו מציג גם דעות הנוגדות את רוח התקופה, וטוען, למשל, שהצלבים והנרות המשמשים בפולחן הנוצרי אינם אלא סמלים ולא חפצים בעלי קדושה כלשהי.
הוא הצהיר שאין לו בעיה אף לשרוף סמלים מעין אלה.
עם זאת, ייתכן שיש לפרש אמירות אלה כתכסיס לצורך הוויכוח בלבד.
הוויכוח נכתב באיטליה בז'נבה על ידי אלמוני ושרד בשבעה עשר כתבי יד ושתי מהדורות דפוס, בכתב יד מובא גם ויכוח שהתרחש בשנת 1779 בסאוטה.
המחבר העתיק מוויכוח לוויכוח מה שמורה שהוויכוחים עובדו על ידו, הוויכוח נכתב והתפרסם בלטינית למעט כתב יד אחד באיטלקית.
וייקו: אפוקליפסה אמריקאית היא מיני-סדרה דוקומנטרית אמריקאית של נטפליקס, שעלתה לשירות ההזרמה של החברה ב-22 במרץ 2023 ומתעדת את הסיפור שמאחורי המצור בווייקו.
הסדרה הדוקומנטרית מספרת את סיפור המצור בווייקו שאירע בשנת 1993 והיה קרב היריות הגדול ביותר שהתנהל על אדמת ארצות הברית מאז מלחמת האזרחים.
המאבק בן 51 הימים בין דייוויד כורש ואנשיו לבין סוכני ה-FBI וה-ATF הסתיים במותם של 86 בני אדם, ובהרס המתחם בשריפה.
הסדרה עלתה לשידור ב-22 במרץ 2023, בעת שמלאו 30 שנים לאירוע.
וִיֶיר-סוּר-מֶר היא קומונה במחוז קלבדוס בנורמנדי, צפון מערב צרפת, שעיקר פרנסתה מתיירות.
הקומונה ממוקמת על החוף הצרפתי של תעלת למאנש, על רצועת החוף בין דוביל ל, כ-210 קילומטרים צפונית מערבית מפריז, כ-100 קילומטרים מערבית לרואן, כ-35 קילומטרים מקן.
שטח היישוב הוא 9,000 דונם (מתוכם 8,400 בשטח האורבני) וקו החוף נמשך לאורך כ-2 קילומטרים.
בקומונה עובר קו גריניץ' המסומן על טיילת חוף הים עם סימן כחול על הקרקע ועל המעקה.
השם ויארי (Villaris) מתועד כבר בשנת 1282 ומקורו בשפה הלטינית, וילה רוסטיקה (villa rustica), כלומר "אחוזה כפרית".
פירוש המונח סור-מר (sur-Mer) הוא "על הים".
השם מתועד החל משנת 1801, אך נעדר מ שצוירה ב-1758. במפה יש רק ציון של כנסייה, שתי חוות חקלאיות וטירה.
על מצוקי שבקומונה נמצאו מאובנים רבים של בעלי חוליות, השרידים כוללים זוחלים ימיים, כמו: טלאוזאורידים, מטריורינכויסים, צלקנתאים, קיפודי ים, תניני מים מלוחים ודינוזאורים וכן אמוניטים.
בעבר, נהגו תושבים ומבקרים לאסוף מאובנים, ואז השטח הוכרז כשמורת טבע ונאסר לקחת "מזכרות" מהמקום.
בקומונה הוקם מוזיאון - Paléospace, בו נחקרים, נשמרים ומוצגים מאובנים מתקופת היורה, שנאספו חוף הקומונה ובסביבתה.
במהלך בניית בתים רבים במאה ה-19 נמצאו כלי חרס שמהם הסיקו ארכאולוגים שבאתר וייר-סור-מר הייתה התיישבות, מאז המאה ה-1 לפני הספירה.
ההתיישבות באזור נמשכה בתקופה הרומית, שכן נמצאו שרידי דרך רומית, בנתיב של דרך גאלית קדומה יותר שעברה ביישוב.
בעקבות נסיגת קו החוף, היישוב מהתקופה הגאלו-רומית נעלם מתחת לפני הים.
בימי הביניים היישוב נקרא בשם: סנקטוס מרטינוס דה ויאריבו (Sanctus Martinus de Villaribus).
כאמור, שם המקום נעדר ממפת קאסיני שצוירה ב-1758, אך יש במפה ציון של כנסייה, שתי חוות חקלאיות וטירה.
עם התפתחות הנוהג לנפוש בחופי הים, בסוף המאה ה-19 היישוב החל לשגשג, נסלל קו הרכבת ונבנו בו עשרות וילות ראוותניות.
בית העירייה הוקם בשנת 1887.
ביוני 1940 נכבשה וייר-סור-מר על ידי חיילים גרמנים, שבנו ביצורים על החוף כאמצעי הגנה נגד פלישה מהים (חלקם נשאר).
ביולי 1944 החלו הגרמנים לפעול נגד ספינות בעלות הברית מול חופי הקומונה, באמצעות טורפדו מאויש והביאו להרס של לפחות שתי ספינות של בעלות הברית.
ב- 22 באוגוסט 1944, יותר מחודשיים לאחר הפלישה לנורמנדי (D-Day) לאחר השתלטות על הולגט, כבשו בעלות הברית את וייר סור-מר, על אף המספר הרב של מכשולים, מוקשים ומלכודות שהותירו הגרמנים.
על החוף של וייר סור-מר צולמה בשנת 1959 הסצנה האחרונה המפורסמת של סרטו הראשון של פרנסואה טריפו, 400 המלקות.
הסרט מסתיים בתמונתו של "אנטואן" (ז'אן-פייר לאו) בורח ורץ אל חוף הים, שם הוא עוצר, מסתובב ומביט אל תוך המצלמה והסרט מסתיים בתמונה קפואה של פניו.
ויליאם וייש פאולר הבן הוא פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ג'ורג'יה בשנים 1987–1993, וקודם לכן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של ג'ורג'יה מ-1977 ועד היבחרו לסנאט ב-1986. פאולר, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן לאחר קריירתו הפוליטית כשגריר ארצות הברית בערב הסעודית.
הוא למד במכללת דייווידסון ולאחר מכן שירת בצבא ארצות הברית כקצין מודיעין.
לאחר שחרורו שב ללימודיו הגבוהים והשלים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת אמורי.
משנת 1965 עד 1966 עבד פאולר כראש הסגל של חבר הקונגרס צ'ארלס ולטנר , ולאחר שנתיים פרש מהתפקיד כדי לעבוד כעורך דין פרטי.
בין השנים 1974 ל-1976 כיהן כנשיא מועצת העיר אטלנטה, והשתמש בתפקיד זה כמקפצה לפוליטיקה הלאומית.
ב-5 באפריל 1977 נבחר פאולר בבחירות מיוחדות לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג מחוז הקונגרס החמישי של ג'ורג'יה, במקומו של אנדרו יאנג שהתפטר עם מינויו לשגריר ארצות הברית באומות המאוחדות.
בבחירות אלה גבר על ג'ון לואיס.
ב-1986 התמודד אל הסנאט של ארצות הברית וניצח בקושי את הסנאטור הרפובליקני המכהן מאק מטינגלי.
ב-3 בינואר 1987 הושבע לכהונתו בסנאט.
דפוס הצבעותיו בסנאט היה ליברלי בנושאים חברתיים ומתון בנושאים כלכליים וביטחוניים.
ב-15 באוקטובר 1991 נמנה פאולר בין 11 דמוקרטים שהצביעו בעד אישור מינויו של קלרנס תומאס לבית המשפט העליון של ארצות הברית, בהצבעה של 52 מול 48 – שהייתה הצמודה ביותר זה למעלה ממאה שנה.
ב-1990 דיווח "הניו יורק טיימס" כי פאולר מינה תפקיד מרכזי ביישוב המחלוקת סביב המימון הפדרלי לקרן הלאומית לאמנויות.
באופן בלתי צפוי, פאולר הפסיד בבחירות לתקופת כהונה שנייה בסנאט לפול קוברדל.
פאולר זכה ברוב יחסי קטן של הקולות בבחירות הכלליות בנובמבר 1992, אך החוק בג'ורג'יה דורש סיבוב שני אם אף מועמד לא גורף לפחות 50% מהקולות.
מועמד של המפלגה הליברטריאנית קיבל מספיק קולות כדי להותיר את פאולר מתחת לסף הנדרש.
בסיבוב השני, ב-24 בנובמבר 1992, קוברדל ניצח את פאולר בפער קטן.
לאחר הפסדו בבחירות לסנאט מונה פאולר לכהן כשגריר ה-22 של ארצות הברית בערב הסעודית תחת הנשיא ביל קלינטון.
השגריר פאולר ספג ביקורת בדו"ח הקונגרס לאחר פיגועי 11 בספטמבר על שהפעיל לחץ על פקידי השגרירות האמריקאית בריאד להנפיק אשרות שהייה לסעודים, אם כי הדו"ח לא הזכיר אותו בהקשר למקרים ספציפיים של המחבלים הסעודים שהשתתפו בפיגועים.
פאולר סיים את כהונתו עם כניסתו של ג'ורג' ווקר בוש לבית הלבן, ועזב את ריאד במרץ 2001.
לאחר סיום שליחותו הדיפלומטית הצטרף פאולר למשרד עורכי הדין "פאוול, גולדסטיין, פרייזר ומרפי" והיה חבר בכמה דירקטוריונים אקדמיים ותאגידיים, בהם מרכז קרטר באוניברסיטת אמורי ובית הספר לרפואה ע"ש מורהאוס.
הוא גם היה יושב ראש מועצת המנהלים של מכון המזרח התיכון וחבר ב-ReFormers Caucus של המלכ"ר "Issue One".
נכון לשנת 2019 מתגורר פאולר בג'ורג'יה ובעיר וסט יוניברסיטי פלייס שבטקסס, שם הוא מלמד במשרה חלקית באוניברסיטת רייס.
וייקפילד היא עיר ונפה עירונית השוכנת במחוז מערב יורקשייר, יורקשייר והאמבר, שבצפונה של אנגליה.
וייקפילד נמצאת כ-14 ק"מ דרום-מזרחית ללידס ו-45 ק"מ דרום-מערבית ליורק, בקצה המזרחי של הרי הפניין.
מרכז העיר ממוקם על גבעה נמוכה בגדה הצפונית של נהר קלדר, היא נמצאת בצומת של דרכים ראשיות מצפון לדרום לשפילד, לידס ודונקאסטר ודרכי מערב-מזרח להאדרספילד, דיוסברי ופונטפרקט.
נכון לשנת 2021, בווייקפילד 97,852 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השביעית בגודלה במחוז יורקשייר והאמבר.
וייקפילד מוזכרת לראשונה בספר יום הדין של 1086, אך שרידים ושמות אתרים בסביבה מצביעים על קיום יישוב כבר בתקופה האנגלו-סקסית ואף קודמת לכך.
ב השתייכה העיר לאדמותיו של אדוארד המודה ועברה לשליטתו הישירה של ויליאם הראשון, מלך אנגליה, לאחר הכיבוש הנורמני.
לאחר תבוסת המקומיים בידי הנורמנים נפגעה וייקפילד בתקופת "הרס הצפון" ונרשמה כ"קרקע חרבה" למדי, אך הוענקה לאציל ויליאם דה וורן שפיתח אותה ובנה בין היתר גם את טירת סאנדל.
האזור הפך במהרה לאחת מהאחוזות הנרחבות והמרכזיות בצפון אנגליה.
במהלך ימי הביניים וייקפידל שגשגה כעיר שוק חשובה.
במהלך מלחמות השושנים נערך באזור קרב וייקפילד, בו נהרג ריצ'רד דוכס יורק וכוחות המלוכה הפכו אותה למבצר אזורי חשוב.
במהלך המאה ה-13 התפתחה התשתית העירונית ונבנו מבני ציבור חדשים, בהם גשר האבן שעל הנהר (1340), קפלת צ'נטרי (1356) וכנסיית אול סיינטס (קתדרלת וייקפילד), שמגדלה המרשים נחשב לגבוה ביורקשייר.
לקראת תחילת העת החדשה התפתחה וייקפילד כעיר נמל פנים יבשתית בעלת גישה לספינות בהן שיווקו תוצרת חקלאית, צמר ומוצרי בורסקאות למרחבי אנגליה וצפון אירופה.
המהפכה התעשייתית ב סימנה את הפריחה הגדולה של וייקפילד, עם הפיכתה לעיר תעשייה מגוונת ודינמית.
פתיחת תעלות ודרכי תחבורה, בהן תעלת בארנסלי (1799), תעלת אייר וקלדר ושורת מסילות ברזל מאמצע המאה, הפכו את וייקפילד למרכז מסחרי מוביל לסחורות, תבואה, פחם, ברזל ומוצרים טקסטיליים.
מפעלי הצמר עברו ממלאכות יד למפעלי קיטור מודרניים, ובתחום הכרייה הפכה העיר לאחד ממוקדי הפחם הגדולים ביורקשייר עם עשרות מכרות פעילים.
לצד תעשיות אלו פעלו בעיר גם מפעלי זכוכית, מבשלות, בתי יציקה ותעשיות הנדסיות שליוו את מגזרי הכרייה והתחבורה.
בשיאה של התעשייה נרשמה בווייקפילד אוכלוסייה מגוונת ותוססת, כשפרנסתה של העיר נשענה על מאות פועלים, עובדי רכבות וכורים.
במהלך המאה ה-20 התמודדה העיר עם מגמות של שינוי כלכלי, התמעטות התעשייה הכבדה, שיקום מתחמים ישנים וצמיחה של מגזר השירותים, רפואה, מסחר והשכלה גבוהה.
מיזמים עירוניים שונים, בהם הקמת מרכזים מסחריים חדישים ושימור אתרים היסטוריים נרחבים, העניקו לווייקפילד אופי של עיר מודרנית לצד שימור עברה הרב-דורי.
מאז הכרזתה כעיר בשנת 1888 והתפתחותה כמרכז שלטוני ומנהלי של מערב יורקשייר, נותרה וייקפילד מוקד כלכלי, תרבותי וחברתי חיוני בצפון אנגליה.
לווייקפילד גישה נוחה למערכת הכבישים המהירים של בריטניה.
הכביש המהיר M1 (המחבר את לונדון לצפון בריטניה) עובר ממערב לעיר; והכביש המהיר M62 (המחבר בין ליברפול ומנצ'סטר להאל) עובר מצפון לעיר.
העיר נחצית על ידי הכבישים הראשיים A61, A638 ו-A642, והיא נקודת המוצא של הכבישים A636 ו-A650. מועצת העיר וייקפילד פועלת בשיתוף עם גוף התחבורה "מטרו מערב יורקשייר", במטרה ליצור מערכת תחבורה משולבת במסגרת תוכנית התחבורה המקומית של מערב יורקשייר.
בעיר פועלת רשת קווי אוטובוס מקומית היוצאת מתחנת האוטובוסים המרכזית במרכז העיר.
הרשת מופעלת על ידי חברות התחבורה, בהן אריווה יורקשייר, סטייג'קוץ יורקשייר ונשיונל אקספרס.
תחנת הרכבת וייקפילד ווסטגייט, שנפתחה בשנת 1867, ממוקמת על הקו שבין דונקסטר ללידס ומקושרת לקו החוף המזרחי הראשי.
מהתחנה יוצאים קווים ללידס, דונקסטר ולונדון (תחנת קינגס קרוס), וכן רכבות של קרוסקנטרי לערים ניוקאסל, אדינבורו, בירמינגהם ודרום-מערב אנגליה.
חברת איסט מידלנדס ריילווי מפעילה קו מוגבל העובר דרך שפילד, דרבי ולסטר ומסתיים בלונדון סנט פנקראס.
תחנת וייקפילד קירקגייט, שנפתחה בשנת 1840 על ידי חברת מנצ'סטר אנד לידס ריילווי, מופעלת כיום על ידי חברת נורת'רן.
התחנה משרתת קווים לערים בארנסלי, שפילד, לידס, נוטינגהאם וערים נוספות.
רכבות גרנד סנטרל, הפועלות בין לונדון קינגס קרוס לברדפורד, עוצרות גם בתחנה זו.
משתי תחנות הרכבת של וייקפילד יוצאות רכבות בין-עירוניות מהירות, כאשר ניתן להגיע ללונדון בפחות משעתיים.
ויל אולדהם (Will Oldham; נולד ב-24 בדצמבר 1970) הוא זמר-יוצר, שחקן ומוזיקאי אמריקאי מהעיר לואיוויל שבמדינת קנטקי.
יצירתו (אולי באופן מוטעה) מתויגת לעיתים קרובות כ"קאנטרי אלטרנטיבי".
אולדהם הקליט תחת שמות רבים, ביניהם: "פאלאס", "פאלאס מיוזיק", "פאלאס ברות'רז", "בוני 'פרינס' בילי" ו"בוני בילי".
הוא מרבה להקליט עם מוזיקאים אחרים, ביניהם אחיו נד ופול אולדהם, דייב פאג'ו, טורטויז, ומאט סוויני, אך ברוב המקרים הוא היוצר העיקרי בשיתופים אלה.
בעבר חבר אולדהם למספר פרויקטים מוזיקליים כגון "דה בוקסהד אנסמבל" ו"דה אנומואנון".
בניגוד למצופה מהשפעותיו המוזיקליות המסורתיות מכיוון הקאנטרי והפולק האמריקאי, אולדהם מקפיד על גיוון ביצירתו ומרבה לחקור כיוונים חדשים.
המילים בשיריו נוטות לעסוק במערכות יחסים מורכבות, בין אם במישור הרומנטי או בהקשר לאלוהים.
בנוסף ליצירתו המוזיקלית הופיע אולדהם במספר סרטים, בהם סרטו של הרמוני קורין "ג'וליאן דונקי בוי", בדרמה העל-טבעית "סיפור רפאים" (2017), וסרט בשם "דה גוואטאמאליאן הנדשייק".
אולדהם צילם את התמונה על עטיפת אלבום המופת "ספיידרלנד" של להקת סלינט, משנת 1991.
אולדהם הופיע בישראל בשנת 2007.
ויליאם "ויל" ביינום הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הרכז והקלע.
ביינום התחיל לשחק כדורסל בתיכון.
לאחר סיום לימודיו עבר לשחק באוניברסיטת אריזונה ובמכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה (ג'ורג'יה טק).
לפני עונת 2006/2005 שיחק במחנה הקיץ של בוסטון סלטיקס.
ביינום נרשם לדראפט ה-NBA, אך לא נבחר ונרשם לדראפט ה-NBDL בו נבחר במקום החמישי ושיחק בקבוצת רואנוק דאזל שם זכה בתואר "רוקי השנה".
לאחר מכן הצליח ביינום להתקבל לליגת ה-NBA ושיחק 15 משחקים במדי גולדן סטייט ווריורס.
לקראת עונת 2007/2006 חתם ביינום במכבי תל אביב.
את עונתו הראשונה סיים עם ממוצעים של 12.3 נקודות, 3.8 אסיסטים ו-2.5 ריבאונדים למשחק (בכל המסגרות).
לאחר עונה זו חתם ביינום לשתי עונות נוספות.
בסופו של דבר המשיך לעונה אחת נוספת בלבד, בה הוביל את הקבוצה לגמר היורוליג.
לאחר עונה זו, חתם בדטרויט פיסטונס.
ב-5 בינואר 2008 נעצר בחשד למעורבות בתאונת "פגע וברח" לאחר שבילה יחד עם אחיו וחברו לקבוצה וונטיגו קאמינגס במועדון עד שעות הבוקר.
ב-22 בינואר, בעקבות האירוע, הטילה מכבי תל אביב קנס על ביינום וקאמינגס בגובה של משכורת חודשית, בשל ניהול אורח חיים לא ספורטיבי.
כעבור שלושה חודשים הודיעה המשטרה על סגירת תיק החקירה, עקב חוסר אשמה.
לאחר שנתיים במכבי תל אביב חתם וויל ביולי 2008 בקבוצת ה-NBA, דטרויט פיסטונס.
בעונת 2008/2009 הציג ביינום יכולת טובה בדטרויט פיסטונס במיוחד לקראת סיום העונה, כשבאחד המשחקים החשובים של הקבוצה, מול שארלוט בובקאטס ב-5 באפריל 2009, שבר ביינום את שיא המועדון של דטרויט פיסטונס בנקודות לשחקן ברבע אחד, כאשר ברבע הרביעי קלע 26 מתוך 32 הנקודות שלו במשחק.
בעונה הרגילה ביינום הציג ממוצעים של 7.2 נקודות למשחק, ובפלייאוף קלע 11.8 נקודות בממוצע.
מיד עם סיום עונה זו, מימשה דטרויט את האופציה עליו והחתימה אותו לעונה נוספת.
ב-13 במרץ 2010 מסר 20 אסיסטים במשחק מול וושינגטון ויזארדס.
לפני עונת 2010/11 חתם ביינום על חוזה של 9.75 מיליון דולרים לשלוש שנים בדטרויט פיסטונס.
ויל וגרייס היא סדרת טלוויזיה קומדיית מצבים אמריקאית של רשת NBC, העוסקת בעיקר במערכת היחסים שבין ויל טרומן לבין גרייס אדלר, ושעלילותיה מתרחשות בעיקר בעיר ניו יורק.
הסדרה שודרה בהצלחה רבה שידורים חוזרים (סינדיקציה), הן בארצות הברית והן ברחבי העולם.
אף על פי שבתחילה סבלה הסדרה מביקורות ראשוניות על אופן ייצוג הדמויות ההומוסקסואליות שבה, היא המשיכה בשידוריה, זכתה להצלחה במהרה והועברה למשבצת שידור יוקרתית של הפריים טיים של ימי חמישי בערב בערוץ NBC, בסמוך לסדרה "חברים".
בכמחצית מתקופת השידור המקורית של הסדרה, היא הופיעה ברשימת 20 הסדרות הנצפות ביותר של מדד נילסן.
בשנים 2001–2005, הסדרה הייתה לסיטקום הנצפה ביותר בקרב צופים בגילאי 18–49. במהלך 8 שנות שידורה המקוריות, הסדרה זכתה ל-83 מועמדויות לפרס אמי, מתוכן זכתה 16 פעמים.
רוב הסצנות של רוב פרקי הסדרה צולמו מול קהל חי בימי שלישי בערב, בבמה 17 של אולפני CBS בלוס אנג'לס.
לאחר שהסתיימו צילומי הסדרה, סט התפאורה של דירתם של ויל וגרייס הועבר לתצוגה במכללת אמרסון, כתרומה של אחד מיוצרי הסדרה, מקס מוצ'ניק.
הפרק שפתח את העונה האחרונה של הסדרה שודר בשידור חי, כך גם פרק נוסף באותה העונה, באמצע שנת 2006. הפרק האחרון בסדרה שודר ב-18 במאי 2006. אורכו היה שעה וצפו בו כ-18.1 מיליון צופים.
בשנים 2003–2007 התנהל מאבק משפטי ממושך בין היוצרים והמפיקים המקוריים של הסיטקום לבין רשת NBC.
כל עונות הסיטקום הופצו למכירה על גבי DVD.
הסיטקום שודר במעל ל-60 מדינות שונות ברחבי העולם.
בישראל, עונות 1–8 שודרו ב־yes והעונה ה-9 שודרה ב־Partner tv, וכיום הסדרה משודרת בשידורים חוזרים בהוט קומדי.
הסדרה מתרחשת ברובה בעיר ניו יורק, ומתמקדת בעיקר במערכת היחסים בין ויל טרומן (אריק מקורמק), עורך דין הומוסקסואל, לבין חברתו הטובה גרייס אדלר (דברה מסינג), מעצבת פנים יהודיה, תוך דגש על מערכות יחסים רומנטיות של כל אחת מן הדמויות, וכן אירועים שונים בחייהם, הקשורים בדרך כלל למשפחה או לקריירה.
כמו כן משתתפים בסדרה קארן ווקר (מייגן מולאלי), אשת חברה עשירה, המועסקת כעוזרת במשרדה של גרייס, וכן ג'ק מק'פרלנד (שון הייז), שחקן כושל שהוא הומוסקסואל וחבר קרוב של ויל.
הסדרה מתחילה כשגרייס עומדת להינשא לבן-זוגה דני, בניגוד לדעתו של ויל.
גרייס מחליטה בכל זאת להתחתן עם דני, מאחורי גבו של ויל, אך בדרך לחתונה מבינה שוויל צדק ועוזבת את דני.
במקביל, ויל נפרד מבן-זוגו מזה כ-7 שנים, מייקל.
ויל וגרייס מחליטים יחד להתנחם האחד בזרועות השני, וגרייס עוברת לגור יחד עם ויל בדירתו בצפון-מערב מנהטן - דירה 9C ברח' ריברסייד דרייב 155.
במהלך פרק כפול של העונה השלישית נחשף כי ויל וגרייס הכירו לראשונה כששובצו כשכנים במעונות של אוניברסיטת קולומביה, 1985, והשניים מתחילים לצאת ביחד.
יום אחד ג'ק מגיע לאחת מהמסיבות שוויל עורך בחדרו שבמעונות, ומאשים אותו בכך שהוא למעשה הומו שמכחיש את העדפותיו המיניות.
ויל מסרב להקשיב לו, ומציע נישואין לגרייס, אך זמן קצר לאחר מכן מכיר בכך שהוא הומו ויוצא מהארון.
הוא מספר זאת לגרייס, שנעלבת מאוד וזורקת אותו מבית הוריה.
השניים מפסיקים לדבר זה עם זו.
כשנה לאחר מכן בחג ההודיה, השניים נתקלים אחד בשנייה באופן מקרי, מחדשים ביניהם את הקשר והופכים להיות חברים קרובים מאוד.
+ השחקנים הראשייםשם השחקן שם הדמות עונות1 2 3 4 5 6 7 8 9 אריק מקורמק ויל טרומן ראשי דברה מסינג גרייס אדלר ראשי מייגן מולאלי קארן ווקר ראשי שון הייז ג'ק מק'פרלנד ראשי שלי מוריסון רוזאריו סלזר אורח ראשי גארי גרובס הארלן פולק ראשי אורח
יוצרי "ויל וגרייס", חברים בחיים האמיתיים, דייוויד כהן ומקס מוצ'ניק, פיתחו את התוכנית על פי מערכת יחסים אמיתית בין מוצ'ניק לבין חברת ילדות שלו, ג'נט אייזנברג, מלהקת מניו יורק.
מוצ'ניק, שהוא הומו, פגש לראשונה את אייזנברג בזמן חזרות על מחזמר הצגה בבוורלי הילס, קליפורניה, כשהיה בן 13. הוא היה הכוכב הראשי של מחזמר בבית ספר עברי, בזמן שהיא הייתה סטודנטית בחוג לדרמה.
כשלוש שנים מאוחר יותר, היא הכירה לו את כהן, בנו של התסריטאי הקומי אלן כהן, במחלקת הדרמה של תיכון בוורלי הילס.
"נראה כי למקס וג'נט יש מערכת יחסים קרובים מאוד, אבל האלמנט הרומנטי בלבל אותי, וזה בלבל אותם, כמו גם", כהן נזכר מאוחר יותר.
"הם יצאו יחד במשך כמה שנים, ואז הם יצאו למכללות שונות ומקס יצא מהארון, הפתיע אותה - היא הייתה המומה.
זה היה גילוי מזעזע עבורה, אז אני תפקדתי כסוג של מקשר בין השניים, משום ששניהם באמת עדיין אהבו אחד את השני".
בעוד כהן עסק במסע דילוגים בין השניים, הוא החל, ביחד עם מוצ'ניק, לפתח רעיונות לסיטקום, והשניים החלו לכתוב יחד, כצמד.
בסופו של דבר, השניים הצטרפו לצוות הכותבים של הסיטקום למבוגרים של HBO "Dream On" והפיקו, למשך תקופה קצרה, את הסיטקום "Boston Common" של רשת NBC..
בשנת 1997, הם פיתחו קומדיה העוסקת בשישה חברים, כששתיים מהדמויות מבוססות על מוצ'ניק ואייזנברג.
במקביל, וורן ליטלפילד, הנשיא-דאז של NBC Entertainment, חיפש סיטקום חדש עבור הרשת, מאחר שהסדרה "משתגעים מאהבה" התקרבה לסיומה.
במהלך ארבעה חודשים מתוחים, בהם כהן ומוצ'ניק הרחיבו את התסריט הראשוני שלהם, השניים שלחו לליטלפילד פקסים, המציינים את רווחיהם הגדולים בקופות הכרטיסים של סרטי קולנוע שבמרכזם דמויות של הומואים, כגון "כלוב הציפורים" ו-"החתונה של החבר שלי".
רשת NBC הגיבה בחיוב ביחס לפרויקט זה, אבל עדיין היה קצת חשש כי נושא ההומוסקסואליות יגרום לבהלה.
הסיטקום של אלן דג'נרס "אלן" ששודר ברשת ABC בוטל בשנה שלפני הבכורה של "ויל וגרייס" בגלל צניחת הרייטינג של הסדרה, לאחר שזו הפכה ל-"גאה מדי".
למרות הביקורת שספגה רשת ABC בעקבות פרק היציאה מהארון של דג'נרס, "The Puppy Episode", "אין ספק כי התוכנית הזאת עשתה את זה קל יותר עבור 'ויל וגרייס' לעלות לאוויר", אמר כהן.
הוא הוסיף: "לסדרה 'ויל וגרייס' יש סיכוי טוב יותר להצליח במקום בו 'אלן' נכשלה, כי ויל ידע על ההומוסקסואליות שלו במשך עשרים שנה.
הוא לא נמצא במקום של תהליך ראשוני מביך, כפי שאלן הייתה.
התהליך של הגילוי העצמי והכאב שרוב הגברים ההומוסקסואלים עוברים הוא מרתק, אבל האמריקאי הממוצע נרתע מזה".
NBC פנתה לג'יימס בורוז, במאי סיטקום ותיק, כדי לברר עמו האם הוא חושב שיהיה קהל המעוניין בתוכנית העוסקת בנושא הומוסקסואליות.
בורוז אהב את הרעיון ולאחר שקרא לראשונה את התסריט של הפיילוט בנובמבר 1997, הוא החליט שהוא רוצה לביים אותו.
בורוז אמר כי "ידעתי שהחבר'ה יצרו ז'אנר וקבוצה של דמויות, כפי שמעולם לא קראתי קודם לכן".
הצילומים של הפיילוט החלו ב-15 במרץ 1998. אריק מקורמק ודברה מסינג ויל וגרייס בהתאמה) היו אופטימיים מאוד ביחס להצלחתה של הסדרה כבר בשלב זה, והם חשבו שיש לה את הפוטנציאל להחזיק מעמד זמן רב בטלוויזיה.
מקורמק אמר: "בערב שבו הסתיימו הצילומים (של הפיילוט) דברה ואני ישבנו על הספה והסתכלנו אחד על השני ואמרתי: 'אנחנו הולכים להיות על הסט הזה לזמן מה' ואנחנו שילבנו ידיים, אבל לא רצינו להגיד שום דבר מעבר לזה שעלול להביא למזל רע".
לתפקיד של ויל טרומן לוהק אריק מקורמק, שהיה לשחקן הראשון בצוות השחקנים הראשי של הסדרה.
לאחר שבמהלך הקריירה שלו כבר גילם בעבר מספר פעמים דמויות של גברים הומואים, למקורמק לא הייתה בעיה עם זה, והוא חשב שהדמות שלו יכולה להיות "תמונת פוסטר עבור תנועה גאה", כפי שדג'נרס הפך לדוברת עם הדמות שלה.
שון הייז הוזמן לאודישן לתפקיד של ג'ק לאחר שמלהק בכיר ב-NBC ראה אותו מופיע בסרט להט"בי רומנטי עצמאי בשם "Billy's Hollywood Screen Kiss".
אף על פי שהייז נהנה מהתסריט כשקרא אותו, הוא זרק אותו והחליט שלא לנסות להתקבל לאודישן עד שנשלח אליו התסריט שוב.
בתחילה, מייגן מולאלי נבחנה לתפקיד של גרייס אדלר, והודתה כי היא לא רצתה להיבחן לתפקיד של קארן.
לעומת זאת, דברה מסינג, שעבדה עם מולאלי בעבר בסדרה "נד וסטייסי", לא הייתה בטוחה, בתחילה, שהיא רוצה לגלם את התפקיד של גרייס.
מסינג, השחקנית האחרונה שהצטרפה לצוות השחקנים הראשי של הסדרה, הודתה מאוחר יותר כי הבמאי בורוז היה הסיבה שבגינה הסכימה להשתתף בפיילוט של "ויל וגרייס".
בינואר 2017, NBC סגרה עסקה להפקת עונה חדשה בת 10 פרקים של הסדרה, שצפויה הייתה לשידור במהלך עונת 2017–2018. שון הייז יהיה המפיק, יחד עם היוצרים מקס מוצ'ניק ודייוויד כהן והבמאי הוותיק ג'יימס בורוז, שגם יביים.
בחודש אפריל 2017, הגדילה NBC את מספר הפרקים המוזמנים ל-12. באוגוסט 2017, מספר הפרקים הוגדל שוב ל-16, וכן עונה נוספת (עונה 10 בסך הכל) של 13 פרקים הוזמנה.
העונה החדשה צולמה באולפני יוניברסל שבהוליווד, שלא כמו העונות הקודמות של הסדרה, שצולמו באולפני CBS.
בחודש מרץ 2018, NBC הרחיבה ב-5 את מספר הפרקים המוזמנים של עונה 10 ל-18 פרקים בסך הכל, וכן הזמינה עונה נוספת (עונה 11).
הסדרה זכתה לכמות נכבדה של ביקורות ותגובות שליליות לאחר שידור פרק הבכורה בשנת 1998, שרובן ערכו השוואה בינה לבין הסיטקום "אלן" של ABC, שבוטל לאחרונה.
חלק כינו את הסדרה "הגרסה הגאה של סיינפלד".
באחת מהביקורות האלו נכתב: "אם 'ויל וגרייס' יכולה איכשהו לשרוד פרק זמן אכזרי מול שידורי פוטבול ואלי מקביל, היא יכולה לגדול לתוך אנומליה קטנה משעשעת באופן סביר - כלומר, סדרה על גבר ואישה שאין להם כל עניין מיני זה בזה.
אבל אל תהמרו על זה.
אם מערכות יחסים שנידונות מראש לכישלון זה מה שהצופים רוצים, הם בטח יבחרו באלי".
ככל שהסדרה צברה פופולריות, בעיקר בקרב קהל צופים הומואים, היא ספגה ללא הרף ביקורות על אופן הייצוג המוגבל של הדמויות ההומוסקסואליות שבה, ועל חיזוק סטריאוטיפים מסוימים, בעוד הייתה ציפייה כי סדרה זו דווקא תפריך אותם.
פרק סיום הסדרה קודם בכבדות על ידי NBC, ומקורמק, מסינג, מולאלי והייז הופיעו בתוכניות הטלוויזיה "אופרה וינפרי" ו-"Today", ב-10 במאי וב-18 במאי, בהתאמה.
רשת NBC הקדישה שעתיים רצופות של פריים טיים בלוח השידורים שלה ב-18 במאי 2006, בערב הפרידה מהסדרה.
תוכנית רטרוספקטיבה מיוחדת בת שעה אודות הסדרה, "Say Goodnight, Gracie", הכוללת ראיונות עם כוכבי הסדרה, אנשי צוות, ואורחים, קדמה לפרק סיום הסדרה הכפול באורך השעה.
יוצרי הסדרה והמפיקים בפועל כהן ומוצ'ניק, שלא שימש כתסריטאיים מאז סיום העונה הרביעית, כתבו את התסריט של הפרק "The Finale", המסיים את העונה השמינית ואת הסדרה כולה.
בנוגע לסיום, מוצ'ניק אמר, "כתבנו על מה שאתם הייתם רוצים שיקרה לדמויות שאתם אוהבים...
כל הדברים החשובים בחיים, הם משיגים אותם בסופו של דבר".
הסדרה הייתה מועמדת ל-83 פרסי אמי, מתוכם זכתה ב-16. סדרה זו היא אחת מתוך שלוש קומדיות בלבד, יחד עם "הכל נשאר במשפחה" ו-"בנות הזהב", שבה כל אחד מהשחקנים ששיחקו את הדמויות הראשיות - מקורמק, מסינג, מולאלי והייז - זכה לפחות פעם אחת בפרס אמי על משחק.
מולאלי זכתה בפרס אמי השני שלה על הופעתה בשנת 2006, שנה בה הסדרה הייתה מועמדת ל-10 פרסים בעבור עונתה השמינית והאחרונה.
שנה קודם לכן, הסדרה זכתה ל-15 מועמדויות - מספר השווה למספר המועמדויות של הסדרה "עקרות בית נואשות" - שיא במספר המועמדויות בשנה אחת עבור כל אחת מהסדרות.
השתיים כמעט והצליחו לשבור את השיא במספר המועמדויות של כל הזמנים, אך לא הצליחו בכך: "המופע של לארי סנדרס" זכה ל-16 מועמדויות בשנת 1996.
הייז ומולאלי מחזיקים בשיא של זכיות בפרס גילדת שחקני המסך עבור ההופעה הטובה ביותר על ידי שחקן בסדרה קומית וההופעה הטובה ביותר על ידי שחקנית בסדרה קומית, בהתאמה.
כל אחד מהם זכה בפרס 3 פעמים, על הופעתם בסדרה.
את השיא של הייז הישווה אלק בולדווין, ואילו את השיא של מולאלי השוותה, ובסופו של דבר אף עברה, טינה פיי, שניהם בגין הופעתם בסדרה "רוק 30".
הסדרה זכתה במספר פרסי GLAAD Media Awards בגין תרומתה לקהילה הגאה.
אף על פי שלסדרה היו יותר משני תריסרי מועמדויות, 'ויל וגרייס' מעולם לא זכתה בפרס גלובוס הזהב.
הסדרה שודרה לראשונה בימי שני, החל מה-21 בספטמבר 1998, וצברה בהתמדה פופולריות, שהגיעה לשיא לאחר שהסדרה עברה לשידור בימי חמישי בלילה, כחלק מלוח שידורי הפריים טיים של NBC הממותג בשם "Must See TV".
פרק הסיום של הסדרה, "The Finale", משך מעל ל-18 מיליון צופים, ודורג במקום 8 באותו השבוע, והפך לפרק הנצפה ביותר של שתי העונות האחרונות.
אמנם פרק סיום הסדרה נחשב להצלחה מבחינת רייטינג, הוא איננו הפרק הנצפה ביותר של הסדרה - תואר זה נשאר עם הפרק "A Chorus Lie" מעונה 4, ששודר ב-7 בפברואר 2002 ודורג במקום 8 עבור אותו שבוע.
כשהסדרה הייתה בשיא הפופולריות שלה (עונות 3–5), הופעתה באחד מ-10 המקומות הראשונים הייתה תופעה שכיחה, אולם פרק הסיום של הסדרה הוא הפרק היחיד מעונה 8 שהגיע להישג שכזה, והראשון עם הישג שכזה מאז פרק הבכורה של עונה 7 "FYI: I Hurt, Too".
'ויל וגרייס' היא סדרת הטלוויזיה האמריקאית הראשונה המשודרת בפריים טיים, בה מככבת דמות של הומוסקסואל מחוץ לארון כדמות ראשית, הדמות הלהט"בית בעלת הפרופיל הציבורי הגבוה ביותר בשידורי הטלוויזיה האמריקאית, מאז היציאה מהארון של הדמות הראשית אלן מורגן בסדרה "אלן", בשנת 1997 בפרק "The Puppy Episode".
כמו כן, 'ויל וגרייס' נחשבת כמי שאחראית על פתיחת הדלת לשורה של תוכניות טלוויזיה הקשורות בקהילה הלהט"בית, כגון "הכי גאים שיש", "טאץ' עליז לסטרייט שיעיז" ו-"Boy Meets Boy".
באותו הראיון ביידן ציין כי הוא "נוח לחלוטין" עם נישואים חד מיניים, הצהרה שעליה חזר מאוחר יותר, ב-9 במאי נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
ביום שלאחר הצהרתו של אובמה, היוצר מקס מוצ'ניק סיפר בתוכנית הבוקר של CBS כי שמע מביידן דברים דומים באירוע פרטי שערך ביחד עם בעלו כשבועיים קודם.
הן מוצ'ניק והן כהן שיבחו את דבריו של ביידן, אולם מתחו ביקורת כלפי עמדתו של אובמה בנושא, במהלך התקופה שבין הצהרתו של ביידן לבין הצהרתו של אובמה.
בשנת 2004 צוות השחקנים של הסדרה נכלל ברשימת 100 דמויות הטלוויזיה הגדולות ביותר שערך ערוץ הטלוויזיה בראבו.
בשנת 2012 העיתון וושינגטון פוסט דירג את הסדרה במקום 9 ברשימת 10 הקומדיות הטובות ביותר של כל הזמנים של ערוץ NBC (אחרי חופשי על הבר, סיינפלד, משפחת קוסבי, חברים, המשרד, קשרי משפחה, פרייז'ר, מחלקת גנים ונוף ו-רוק 30; לפני סקראבס ו-קומיוניטי).
שידורי הסינדיקציה של הסדרה בארצות הברית החלו כבר בשנת 2001, ונמשכו עד לשנת 2009. בשנת 2002 רשת WGN America רכשה את הזכויות לשדר את הסדרה בכבלים.
בשנת 2005 רשת Lifetime רכשה את הזכויות לשדר את הסדרה בכבלים, במשך 8 שנים.
בשנת 2010 רשת TV Land רכשה את הזכויות לשדר את הסדרה בכבלים, עד לשנת 2013. לאחר שפג תוקפו של ההסכם עם Lifetime, הזכויות לסדרה נרכשו על ידי WE tv ולוגו בסתיו 2013.
בדצמבר 2003, בעיצומה של העונה השישית של הסדרה, המפיקים והיוצרים דייוויד כהן ומקס מוצ'ניק תבעו את רשת NBC ואת חברת-הבת שלה "אולפני NBC".
השניים טענו כי הרשת מכרה את הזכויות לסדרה לחברת-בת שלה, בניסיון לשמור על רווחים בתוך משפחת NBC, ולפיכך הרגישו שהם מרומים שכן הפסידו רווחים ניכרים אילו הזכויות היו נמכרות לכל המרבה במחיר.
טענה נוספת נגד הרשת הייתה כי במהלך ארבע העונות הראשונות של הסדרה, האולפנים רכשו את הזכויות בסכומים שאינם מספיקים לכיסוי עלויות הייצור, ובכך הובילו את התוכנית לגירעונות גדולים בצורה יוצאת דופן.
שלושה חודשים מאוחר יותר, רשת NBC הגישה התביעה נגדית נגד כהן ומוצ'ניק וטענו כי ציפו שהיוצרים יפעלו כצד שלישי בלתי תלוי במשא והמתן בין רשת NBC לבין חברת הבת שלה, אולפני NBC.
לאור התביעה, ועם פרויקטים אחרים תלויים ועומדים, כהן ומוצ'ניק נעדרו מהסט של הסדרה במשך רוב עונותיה האחרונות.
השניים כתבו את פרק העונה הרביעית "A Buncha White Chicks Sittin' Around Talkin", אך לא חזרו לצוות הכותבים של הסדרה עד לפרק סיום הסדרה, ארבע שנים מאוחר יותר.
שלוש שנים לאחר שהוגשה התביעה הנגדית, של NBC ושנה אחת לאחר שנגמרה הסדרה, המאבק המשפטי בין NBC לבין כהן ומוצ'ניק הסתיים בשנת 2007, כשכל הצדדים הסכימו על הסדר, בו היוצרים קיבלו 49 מיליון דולר (בעוד גובה התביעה המקורית היה 65 מיליון דולר).
כל שמונה עונות הסדרה הופצו למכירה ב-DVD, באזורים 1, 2 ו-4, על ידי חברת ההפצה Lionsgate Home Entertainment.
ב-3 באוקטובר 2011 הסדרה הופצה מחדש במארז מיוחד באזור 2.
על פי פרסומים, מייגן מולאלי צפויה הייתה לככב במחזמר חדש בברודוויי בשם "קארן: המחזמר".
במופע זה, מולאלי הייתה אמורה לשוב ולגלם את דמותה של קארן ווקר.
מולאלי אמרה כי המחזמר נמצא בשלבי כתיבה והלחנה, וכי העלילה תתאר כיצד קארן מחליטה, מסיבות שונות ומשונות, להעלות מחזמר בברודוויי, בשם "קארן: המחזמר".
על פי דיווחים, המופע יציג פנים חדשות, שטרם נראו בעבר, של קארן, כמו גם תציג את המיומנויות של מולאלי, כשחקנית תיאטרון מוזיקלי, שייתכן ואינם ידועות לרבים ממעריצי "ויל וגרייס".
כמו כן, היא הצהירה בראיון כי במופע עשוי לקחת חלק גם השחקן לזלי ג'ורדן, כוכב אורח חוזר בסדרה 'ויל וגרייס', בדמותו של בברלי לזלי.
בסופו של דבר התוכניות להעלאת המחזמר בוטלו מאחר שלמולאלי לא היו הזכויות המשפטיות לשחק קארן ווקר שוב.
במהלך 2008 התפרסמו שמועות כי ספין אוף של 'ויל וגרייס' נמצא בשלבי פיתוח ב-NBC בשם "ג'ק וקארן", בו שון הייז ומייגן מולאלי ישובו לגלם את דמויותיהם של ג'ק מק'פרלנד וקארן ווקר.
אף על פי שממשיכות השמועות בנוגע לתוכנית, פרויקט זה נראה לא סביר מאז שלשון הייז יש סיטקום חדש בכיכובו, בשם "Sean Saves the World", שעלה לשידור באוקטובר 2013.
ויליאם ג'יימס (ויל) דוראנט Durant; 5 בנובמבר 1885 – 7 בנובמבר 1981) היה סופר והיסטוריון אמריקאי, הידוע בשל ספריו שעסקו בקירוב נושאים היסטוריים ופילוסופיים לקהל הרחב, ובהם בולטת הסדרה "תולדות התרבות", אותה כתב בשיתוף פעולה עם אשתו אריאל.
ספריו תורגמו לשפות רבות, ביניהן עברית.
על הישגיו הספרותיים זכה בפרס פוליצר לספרות ב-1967 וכן במדליית החירות הנשיאותית ב-1977.
דוראנט נולד בשנת 1885 בנורת' אדמס, מסצ'וסטס, להורים ממוצא צרפתי קנדי שהיגרו לארצות הברית מקוויבק.
הוא קיבל חינוך קתולי ולאחר מכן למד באוניברסיטת סנט פיטר בניו ג'רזי.
בשנת 1907 סיים את חוק לימודיו, ועבד כעיתונאי עבור "ניו יורק איבנינג ג'ורנל".
עיקר עבודתו הייתה סיקור פשעי מין.
במקביל עבד כספרן באוניברסיטה, ולימד לטינית, צרפתית ואנגלית באוניברסיטת סטון הול בניו ג'רזי.
ב-1911 הצטרף ל"בית הספר המודרני של פרר", ניסיון בחינוך אנרכיסטי, שם היה למורה ולמנהל.
בשנים אלו אף סייר באירופה במימון אלדן פרימן, תומך בעל אמצעים במטרות בית הספר.
בעת היותו מורה, התאהב בתלמידה הצעירה ממנו ב-13 שנים, מהגרת מאוקראינה בשם חיה קאופמן.
הוא נישא לה בהיותה בת 15, היא עברה להיקרא בשם אריאל דוראנט ונותרה נשואה לוויל דוראנט עד למותו.
לזוג נולדה בת בשם אתל, והם אימצו בן בשם לואיס.
אריאל דוראנט הייתה שותפה בכתיבת עבודתו העיקרית של ויל דוראנט, "תולדות התרבות", ורק מהכרך השביעי הופיע שמה לצד שמו על כריכת הספר כמחברת שותפה.
ב-1913 התפטר דוראנט מעבודתו כמורה, ועל מנת להתפרנס החל מרצה בנושאים שונים בכנסייה הפרסבטריאנית המקומית.
רשימות מהרצאות אלו שמשו לאחר מכן כבסיס לספריו על "תולדות התרבות".
פרימן המשיך לתמוך בו, בעת שעבד על דוקטורט בפילוסופיה באוניברסיטת קולומביה.
בתקופה זו פרסם את ספרו הראשון "פילוסופיה והבעיה החברתית" (Philosophy and the Social Problem), בו הביע את הרעיון כי הפילוסופיה לא התפתחה, בשל כך שהתעלמה מהבעיות האמיתיות של החברה.
הוא קיבל את הדוקטורט ב-1917 ועבד זמן מה כמרצה באוניברסיטת קולומביה.
ספרו "סיפורה של הפילוסופיה" (The Story of Philosophy) (בעברית נקרא הספר "גדולי ההוגים") יצא לאור בתחילה כסדרה של חוברות קטנות שיועדו לפועלים.
החוברות זכו לפופולריות כה רבה, עד שנכרכו לספר בשנת 1926 בהוצאת סיימון אנד שוסטר, והפכו לרב מכר.
הספר כלל כתריסר ביוגרפיות של הוגים מערביים מסוקרטס ועד ג'ון דיואי (שאף פרסם על הספר ביקורת חיובית).
הביוגרפיות, המתובלות בהומור שנון, כללו הן תיאור חי של מעשיהם ותקופתם של ההוגים, והן התייחסות בשפה ברורה ושווה לכל נפש להגותם.
בהקדמות שפרסם למהדורות השונות של הספר, הביע דוראנט את דעתו, כי ההסתגרות של הפילוסופים בד' אמותיהם, והשימוש שלהם בשפה מסובכת ומפותלת (אותה כינה "מונחיהם הברבריים") הוא תופעה מזיקה, וכי יש לקרב את הפילוסופיה אל האדם הפשוט.
הספר הביא לעניין רב ומחודש בפילוסופיה בארצות הברית בתקופה בה נכתב, ולהוצאתן של מהדורות חדשות לכתבי הפילוסופים המוזכרים בו כאפלטון, שפינוזה, וולטייר, שופנהאואר וניטשה.
הצלחת הספר העניקה לדוראנט רווחה כלכלית ואיפשרה לו לצאת למסעות מסביב לעולם, ולהקדיש עצמו לכתיבה.
הוא בילה ארבעה עשורים בכתיבת "תולדות התרבות", שיצא בתקופה זו באחד עשר כרכים שפורסמו בהדרגה אחת לכמה שנים.
גם בסדרה זו, שהביאה לו הכרה ותהילה, יצא מנקודת הנחה שיש לקרב נושאים מקצועיים בהיסטוריה אל האדם הפשוט, תוך הימנעות מ"התמחות" בנושאים צרים, ותקיפת מה שכינה "כת המומחים".
בני הזוג דוראנט, שעבדו בצוותא על הכתיבה, ניסו לכתוב "ביוגרפיה" של הציוויליזציה המערבית, שתכלול לא רק מלחמות ופוליטיקה, אלא גם התייחסות לתרבות, לאמנות, לפילוסופיה, לדת, ולעליית התקשורת ההמונית.
חלק ניכר מהספרים מוקדש לתיאור תנאי החיים היום יומיים בתקופה אותה סוקרים הספרים, המשתרעת על פני אלפיים וחמש מאות שנות תרבות מערבית.
הסדרה נחשבת לסדרת הספרים ההיסטורית הפופולרית המצליחה ביותר.
בשנת 1967 זכה הכרך העשירי של הסדרה "רוסו והמהפכה" שפורסם תחת שמם של אריאל וויל דוראנט ככותבים במשותף, בפרס פוליצר לספרות.
בשנת 1977 העניק נשיא ארצות הברית, ג'רלד פורד לבני הזוג דוראנט את מדליית החירות הנשיאותית על כתיבת סדרת הספרים.
הסדרה, שפרסומה החל בשנת 1935 בכרך הראשון "מורשתנו המזרחית", הסתיימה בשנת 1975 בכרך "עידן נפוליאון".
עם מותם הותירו אחריהם בני הזוג דוראנט רשימות לכרכים נוספים, הסוקרים את ההיסטוריה עד שנת 1945. שני ספרים נוספים של דוראנט העוסקים בהיסטוריה ובפילוסופיה פורסמו לאחר מותו.
דוראנט היה פעיל בתנועה האמריקנית לזכויות האדם.
בשנת 1940 פרסם מניפסט לו קרא "הצהרת התלות ההדדית" (Declaration of Interdependence), העוסק ביחסי הגזעים בארצות הברית, והקדים בכעשור את פסק הדין בעניין בראון נ.
מועצת החינוך, שהיה התמריץ לתנועת זכויות האדם.
ההצהרה זכתה לתשומת לב רבה, ואף אוזכרה בדיוני הקונגרס.
בשנת 1981 הידרדר מצבו הבריאותי של דוראנט, והוא אושפז בבית החולים.
אריאל, שנותרה לבדה בבית, איבדה את טעם החיים והפסיקה לאכול.
השניים מתו בהפרש של שבועיים זה מזה באוקטובר ובנובמבר 1981. אריאל מתה ראשונה, ועל אף שנעשו מאמצים למנוע את הידיעה מדוראנט, הוא שמע עליה בחדשות, ומת בסמוך לאחר מכן.
השניים נטמנו זה לצד זה בבית הקברות ווסטווד וילג' ממוריאל בלוס אנג'לס.
ויל דוראנט, גדולי ההוגים: חייהם ודעותיהם, תרגם ש"י אהרוני, הוצאת אחיאסף 1955 (יצא במספר מהדורות עד 1972).
ויליאם ג'יימס דוראנט, פילוסופיה בדרכי נועם, תרגם ישראל אלדד, הוצאת המתמיד 1956.
ויל דוראנט, תולדות התרבות, הוצאת מ.
ויל ואריאל דוראנט, לקחי ההיסטוריה, תרגום: ברוריה בן־ברוך, הוצאת כנרת זמורה-דביר, פברואר 2020, 176 עמודים.
ויל דוראנט, המוחות הגדולים בהיסטוריה, האנשים והאירועים שעיצבו את העולם, תרגום: צור ארליך, הוצאת שיבולת מיסודם של סלע מאיר וחירות, 2024, 156 עמודים.
ויליאם ארווין "ויל" אייזנר היה סופר ואמן קומיקס יהודי-אמריקני, כמו גם יזם, שנחשב לאחד מהתורמים החשובים להתפתחותו של המדיום.
אייזנר ידוע בעקבות יצירותיו "חוזה עם אלוהים" ו"הרוח" (The Spirit), שהשפיעו רבות להכרתו של הרומן הגרפי כיצירה ספרותית.
נוסף על כך, תפקידו כיזם עזר לבסס את מדיום הקומיקס כמיזם חינוכי לכל דבר, לרבות הקמתם של אולפני הנפשה.
בשנת 1988, קהילת הקומיקס ערכה מחווה לאייזנר בכך שיצרה את פרסי תעשיית הקומיקס ע"ש ויל אייזנר, שנועדו להוקיר הישגים חדשים מדי שנה בתעשייה, בעידודו ובהשתתפותו של אייזנר.
אייזנר נולד בברוקלין שבניו יורק למהגרים יהודיים.
אביו היה צייר ויזם, לשעבר פועל אזור הבדים בשדרה השביעית ברובע מנהטן.
אייזנר למד בתיכון ע"ש דה-וויט קלינטון.
אחד מהמשפיעים הרבים עליו היה המאייר ג'וזף כריסטיאן ליינדקר.
בין היתר, אייזנר אייר עבור עיתון בית הספר ועיצב תפאורות.
הוא אף שקל להשתמש בכישוריו בתיאטרון.
לאחר סיום לימודיו למד אצל האמן הקנדי ג'ורג' ברנדט ברידג'מן למשך שנה, ובזכות קשריו ניתנה לו משרת מאייר פרסומי בעיתון ניו-יורקי נחשב.
באותה עת, אייזנר אייר גם למגזיני פאלפ עבור סכום לא מבוטל של עשרה דולרים לעמוד.
בשנת 1936, חברו ללימודים בוב קיין (לימים יוצר באטמן) הציע לאייזנר בן ה-19 למכור את ציוריו לחוברות הקומיקס Wow, What A Magazine!, שלמעשה היו מקבץ רצועות קומיקס שהודפסו מחדש בצבע.
משנת 1935, שניהם החלו בהוספת חומר.
מבין יצירותיו נמנה Captain Scott Dalton, גיבור בדמותו של הנרי ריידר הגרד שטייל מסביב לעולם בחיפושו אחר ממצאים נדירים.
אייזנר והעורך הראשי של מגזין WOW, ג'רי אייגר, שיתפו פעולה ביניהם בשנים שלאחר מכן.
לאחר ארבע חוברות בלבד של המגזין (חודשים יולי-נובמבר 1936), הצמד המשיך להוציא חומר מקורי להוצאות לאור כדוגמת Fox Comics, Fiction House ו-Quality Comics בין היתר.
הייתה זו תקופת השפל הגדול, ורווחיהם עמדו על דולר וחצי לעמוד.
בשנת 1939 יצר אייזנר דמות בדיונית בשם Wonder Man עבור ויקטור פוקס, מו"ל שעבד בעבר עם DC קומיקס ועם Fox Comics, וזאת בעקבות דרישתו ליצור דמות סטייל סופרמן.
אייזנר כתב ואייר את הגיליון הראשון של Wonder Comics תחת שם העט ויליס.
בסוף 1939 פנו אל אייזנר מטעם ההוצאה לאור Quality Comics בבקשה להיכנס לתחום חוברות הקומיקס, שעתידות להתפרסם בעיתונים.
ההחלטה לא הייתה קלה, מכיוון ששותפותו עם אייגר עדיין נשאה פרי.
לבסוף, אייזנר מכר את חלקו בשותפות והתפנה לכתוב את "הספיריט", רצועות קומיקס שיועדו לקהל בוגר יותר.
הפרסום הראשוני של הדמות החל ב-2 ביוני 1940 במוספים לעיתון בשם The Spirit Section ונמשך עד לשנת 1952. תיאורם הגס של הגיבור הראשי, שמפקדתו מצויה למרגלות המצבה לדמותו האמיתית, ושל החיים בעיר הגדולה שיקפו וכן השפיעו על סגנון הפילם נואר בסרטים ובמדיה הכתובה של שנות ה-40.
חוברות הקומיקס נודעו בעיקר בשל סיפורם של האנשים הפשוטים, כאשר לעיתים קרובות עלילת הגיבור הייתה מפנה עצמה לדרמה המתחוללת בעיר.
נוסף על כך, מלבד השימוש באלימות ובפאתוס, חוברות "הספיריט" שאבו כוחן מהשימוש בהומור, כאשר הדמות הייתה שרויה לרוב בקיפאון נוכח הנשים היפות הסובבות אותו.
אייזנר עבד עם צוות מסור על חוברות הקומיקס, אשר המשיך לפרסם אותן גם כאשר אייזנר גויס לצבא ארצות הברית בין השנים 1942–1945. בתקופת שירותו השתמש אייזנר בקומיקס למטרות חינוך.
כך למשל, בביטאון Army Motors יצר אייזנר את דמותו של החייל המגמגם והזהיר ג'ו דואפ, שהדגים אחזקה מונעת לכלי הנשק השונים.
בשנת 1948, בעת שחזר לכתיבת "הספיריט", ייסד אייזנר חברה שנועדה לספק חומרי הדרכה לארגונים ממשלתיים ועסקיים.
אחד מכתבי העת הארוכים ביותר תחת שם החברה היה המגזין PS, The Preventive Maintenance Monthly שהחל בשנת 1951 ונמשך עד לשנות ה-70.
בסוף שנות ה-70 הפנה אייזנר את תשומת לבו ליצירת סיפורים ארוכים.
"A Contract with God" היה הרומן הגרפי הראשון שלו, שלאחריו הוציא אייזנר מקבץ של סיפורים קצרים המתעדים את ההיסטוריה של קהילות המהגרים של ניו יורק, בעיקר יהודים.
אייזנר המשיך לפרסם את סיפוריו גם בשנות ה-70 וה-80 לחייו.
בשנותיו המאוחרות הרצה אייזנר על אמנות המקצוע וכן כתב שני ספרי הוראה המשמשים כיום מאיירים.
בהקדמה להוצאה המחודשת ל"חוזה עם אלוהים" משנת 2001, ציין אייזנר כי ההשראה לעלילה הראשית הייתה בעקבות מותה של בתו חולת הלוקמיה בשנת 1969.
אייזנר מת בפלורידה כתוצאה מסיבוכים מניתוח מעקפים שעבר ב-22 בדצמבר 2004. חברת DC קומיקס ערכה טקס אשכבה לזכרו באזור האיסט סייד של מנהטן, שכונה שאותה הרבה אייזנר לתאר בסיפוריו ובאיוריו.
אייזנר הותיר אחריו אשה ובן.
אייזנר קיבל הוקרה על עבודתו מאת ארגון המנפישים הארצי כאשר קיבל את פרס הקומיקס לשנים 1967–1969 וכן 1987–1988, כמו גם פרס ראובן גולדברג היוקרתי בשנת 1988.
שמו של אייזנר הונצח בהיכל התהילה של האקדמיה לאמנויות הקומיקס בשנת 1971 וכן בהיכל התהילה ע"ש ג'ק קירבי בשנת 1987. שנה לאחר מכן הוקמו פרסי תעשיית הקומיקס על שמו.
ריצ'רד ויליאם "ויל" ויטון השלישי הוא שחקן, סופר ומדבב אמריקאי אשר ידוע במיוחד במשחקו בסדרה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" בתפקיד וסלי קראשר, בשל משחקו בסרט "אני והחבר'ה" בתפקיד גורדי לאצ'נס, ובשל משחקו בסרט הקולנוע "חיילי צעצוע" בתפקיד ג'ואי טרוטה.
בהמשך כיכב בתפקיד אורח במספר פרקים בסדרת הטלוויזיה "המפץ הגדול" בה שיחק את עצמו.
ויטון נולד בברבנק, קליפורניה לדבי אוקונר וויליאם ויטון הבן.
הופעתו הטלוויזיונית הראשונה הייתה בשנת 1981 בסרט הטלוויזיה "A Long Way Home", והופעתו הקולנועית הראשונה הייתה בתפקיד מרטין בריסבי בסרט האנימציה משנת 1982 "The Secret of NIMH".
ויטון זכה לראשונה לפרסום רב כאשר שיחק בסרט "אני והחבר'ה" משנת 1986 בתפקיד גורדי לאצ'נס - עיבוד קולנועי לנובלה של סטיבן קינג בשם "הגופה".
בשנת 1991, הוא גילם את דמותו של ג'ואי טרוטה בסרט חיילי צעצוע.
בין השנים 1987 עד 1990 היה ויטון בין השחקנים הקבועים בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: הדור הבא" במהלך ארבע העונות הראשונות של הסדרה.
בעונות שלאחר מכן (חמישית-שביעית) חזר להופעות אורח בפרקים שבהם שימש דמות מפתח.
בעקבות הפרסום הרב לו זכה בסדרה, לאורך נעוריו השתתף ויטון כאורח קבוע בכנסי מעריצים רבים של "מסע בין כוכבים" וצבר פופולריות רבה ככוכב נוער בעיתוני הנוער האמריקאים.
לאחר שעזב את "מסע בין כוכבים" עבר ויטון לטופיקה, קנזס, על מנת לעבוד בחברת התוכנה NewTek, שם הוא עבד במחלקת בקרת האיכות של תוכנת עריכת הווידאו בשם Video Toaster 4000. בהמשך הוא השתמש גם בפרסום הרב לו זכה כשחקן על מנת לפרסם את המוצר.
בסוף שנות התשעים ויטון הופיע במספר סרטים עצמאיים, בהם הסרט עטור הפרסים "The Good Things", בו ויטון מגלם עובד מתוסכל בכביש אגרה בקנזס.
בשנת 2002 זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים של מלבורן עבור התפקיד אותו גילם בסרט "Jane White is Sick and Twisted".
בנובמבר 2007 השתתף כשחקן אורח בפרק של סדרת הטלוויזיה "מספ7ים" וב-22 באוקטובר 2008 בפרק של סדרת הטלוויזיה "מחשבות פליליות", ויטון גם משתתף בתפקיד עצמו כשחקן אורח חוזר בסדרה המפץ הגדול, שם הוא אויבו המושבע של הדמות שלדון קופר.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 זכה ויטון לפופולריות רבה בזכות הבלוג האישי אותו הוא מנהל ובזכות הספרים אותם הוא פרסם אשר התבססו על החומר בבלוג.
בין השנים 2012–2017 יצר ויטון את סדרת הרשת "TableTop" יחד עם פלישיה דיי שעוסקת במשחקי קופסה.
לאורך השנים השתתף ויטון גם בדיבוב של סדרות טלוויזיה, סרטי אנימציה ומשחקי וידאו שונים בהם "הטיטאנים", "Grand Theft Auto: San Andreas", "איש משפחה" "נארוטו שיפודן".
ויטון קריין גם את הספר המוקלט שחקן מספר אחת.
בשנת 1999 נישא לאן פרינס.
הוא מתגורר עם אשתו ושני בניו החורגים בפסדינה, קליפורניה.
למצוא את ארץ לעולם-לא (2003)
מסע בין כוכבים: הדור הבא (1987)
סטרץ' ארמסטרונג ולוחמי הפלקס (2016–2018) - דיבוב
ויל אדמס הוא סופר מתח בריטי, כותב סדרת ספרי "דניאל נוקס".
ויל אדמס עבד למחייתו כמוכר בחנות, צבע ושיפוצניק, סבל במחסן וטכנאי מיקרופיש לפני שהצטרף לחברה של יועצי היסטוריה עסקית שמושבה בוושינגטון, ארצות הברית.
בשירותה תיעד את ההיסטוריה של מספר תאגידים וכתב כמה ביוגרפיות, ובין העבודות טייל בעולם בחיפוש אחר זירות התרחשות אקזוטיות לסיפורים שכתב.
בהמשך עבד כיועץ תקשורת עבור סוכנות בלונדון, עד שהתפטר ומכר את דירתו כדי לנסות להגשים את שאיפת חייו ולהפוך לסופר.
ספרו הראשון הופיע בשנת 2007. עד 2011 פרסם ארבעה ספרי מתח שהפכו לרבי-מכר.
ספריו, המתרחשים בדרך כלל במצרים, מצטיינים בעלילה מהירה ורבת תפניות ובסוף מפתיע.
גיבור כל ספריו הוא דניאל נוקס.
אדמס פרסם ארבעה ספרים בסדרת "דניאל נוקס", ושלושה מתוכם תורגמו לעברית בידי אסף כהן.
להלן רשימת ספריו לפי סדר יציאתם לאור:
ויליאם ג'יימס אדמס , מוכר בשם הבמה שלו Will.i.am (ויל-איי-אם), הוא ראפר, מוזיקאי, כותב שירים, זמר, שחקן ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
will.i.am החל להתפרסם בסוף שנות ה-90 כחבר להקת בלאק אייד פיז.
כמפיק מוזיקלי, will.i.am והפיק לאורך השנים שירים שונים יחד עם אמנים נודעים כגון מייקל ג'קסון, Eazy-E, בריטני ספירס, U2, ריהאנה, אשר, ג'סטין טימברלייק, ג'סטין ביבר, ניקי מינאז', מיילי סיירוס, שריל קול וליידי גאגא.
ויליאם ג'יימס אדמס נולד וגדל בשכונת דיור ציבורי במזרח לוס אנג'לס.
הוא מעולם לא פגש את אביו, וגדל עם אמו דברה, שעודדה אותו להתחיל לעבוד על הקריירה המוזיקלית שלו ושלחה אותו לבית הספר "Pacific Palisades".
שם הכיר את בת זוגו הראשונה שהייתה יהודיה דתייה.
בבית הספר הפך אדמס לחבר הטוב ביותר של אלן לינדו (אפל.די.אפ; לימים אחד מחברי ההרכב בלאק אייד פיז).
יחד עם לינדו הופיע אדמס במועדונים במזרח לוס אנג'לס והצטרף בהמשך לשלושה אמנים נוספים אשר ייסדו את להקת הראפ "Atban Klann".
הלהקה תפסה את תשומת לבו של הראפר הנודע Eazy-E, אשר החתים אותם בחברת התקליטים שלו בשנת 1991.
בסוף שנת 1991, כשהיה בן 16, החל ויליאם להופיע בשם "Will-1X" לאחר שהתגלה על ידי הראפר Eazy-E אשר החתים אותו בחברת התקליטים שלו "רות'לס רקורדס".
השיר הראשון שלו היה "Merry Muthafuckin 'Xmas" אשר הוקלט בשנת 1992 והופק על ידי Eazy-E.