tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בינואר 1823 נסע הרב וולף ווישניץ מגליביצה לעיר זורי-Żory כדי לימול את בנו של הסוחר אדולף לוי, הוא מת שם כתוצאה מהרעלה.
את מקומו בקהילת יהודי גליביצה ירש הרב הירש יעקב צוקרמן (נולד בסביבות 1780 בוורוצלב), שהגיע מוורוצלב ב־6 ביוני 1823. בתקופת פעילותו התקיימו דיונים קשים על מהות היהדות בעולם המודרני והצורך ברפורמות.
הצהרות שונות של הרב עוררו מחלוקות.
ברנהרד קון, שעבר לגור בעיר בשנת 1827, היה שוחט, חזן וגבאי באותה תקופה.
בשנת 1828 היו 1,464 יהודים בקהילת יהודי גליביצה, הם היוו 3.2% מסך כל התושבים בעיר.
בשנת 1829, ועד הקהילה היהודית הורכב טרופלוביץ (S.
בשנת 1829 יוזף בלומנרייך חכר בית מלאכה לזכוכית בלתי פעיל בכפר וסולא-Wesoła הסמוך מהדוכס של פשצ'ינה.
זו הייתה ראשית המעורבות של יהודי גליביצה בפיתוח תעשיית הזכוכית בעיר.
באותה שנה עבר הרופא היהודי הראשון, הרופא דוקטור זיגיסמונד לואי, לגליביצה.
הוא התחתן עם הנרייטה איציג.
בשנת 1830 התגוררו בגליביצה 463 יהודים.
בשנת 1832 היו הסוחרים יונאס אגר ומ.
בוהם יושבי ראש של הקהילה היהודית.
באותה תקופה יוסף קירשנר מווילובייס היה שוחט וחזן (בשנת 1828 עבר ממיקולוב לגליביצה).
השופט השני היה משה קסלר.
בשנת 1833 נפתח בגליביצה בית ספר יסודי יהודי שני.
אדולף ביאל הפך למנהל וארנולד הופמן הפך לעוזר המורה.
המורים קיבלו שכר מהעירייה ואושרו על ידי רשויות החינוך הגרמניות הרלוונטיות.
117 ילדים למדו בבית הספר.
בשנת 1836 התגוררו בגליביצה 652 יהודים, מהם 81 בעלי תעודת אזרחות.
בשנת 1836 עברו להתגורר בעיר שני רופאים יהודים, סלמון סטרוהיים ויעקב פרייז (שב־1837 עבר לקהילת יהודי פרודניק).
בשנת 1841 מוכר הספרים זיגיסמונד לנדסברגר עבר לבית הספר העירוני.
בשנת 1842 סמואל טרופלוביץ ועמנואל פרנקל נבחרו ליושבי הראש של הקהילה היהודית.
בשנת 1843 היה לקהילה היהודית בגליביצה בית כנסת, מקווה, בית ספר בן 3 כיתות, בית קברות עם מבנה טהרה ודירה לקברנים.
באותה תקופה העלות עבור מושב בבית הכנסת הייתה 5–10 טאלרים.
השימוש במקווה לנשים עלה 12 גרושים מכסף.
הקהילה שילמה עבור דירות רשמיות של הרב, הגבאי והחזן.
בשנים 1844–1848 לא היה לקהילת יהודי גליביצה רב משלה.
במהלך תקופה זו, חלק מהתפקידים הדתיים בעיר נערכו על ידי רבנים מקהילת יהודי ביטום, פיסקוביץ', ריבניק, מיקולוב, מקהילת יהודי צילץ ואורי.
מצד שני, בגליביצה התקיים דיון מי מתאים להיות הרב החדש.
בנובמבר 1847 פרסם המלך פרידריך ויליאם הרביעי חוק שהפך את האוכלוסייה היהודית לשווה בזכויות הפוליטיות והאזרחיות לאוכלוסייה הנוצרית.
למרות כל ההטבות הממלכתיות הללו, התפרעויות אנטישמיות התרחשו בגליביצה במאי 1848. רקע ההתפרצות היה בשמועה שהאשימה את היהודים במגפת הטיפוס שהשתוללה באותה תקופה בשלזיה עילית.
על רקע מגפה זו התקיים דיון על ההקלות שנתנו ליהודים.
מאידך, הגורם הישיר לפרעות בעיר היה פרסום מאמר של ד"ר מקס רינג מאמר ב"דר אוברשלשיישה וונדרר-Der Oberschlesische Wanderer" על ההקלות ליהודים.
בתגובה התפשטה עלילה פוגענית בעלון שכותרתו "Nur keine Judenemancipation" (מגרמנית, רק לא הקלות ליהודים).
לאחר קריאת העלון כתב ד"ר רינג מאמר נוסף, שהיה אמור להופיע בעיתון "גגנוארט-Gegenwart" ב-2 במאי 1848. במקביל, בערב 1 במאי, קבוצה של 21 תושבי גליביצה דרשה מראש העיר להעניש את ד"ר רינג על הסתה.
כתוצאה מכך, תושבי העיר התחילו במהומות.
חלונות בבתים ובחנויות יהודיות נשברו, ורכוש יהודי נשדד.
ד"ר רינג, מחשש ללינץ', עזב את גליביצה בסתר לורוצלב.
הפרעות נבלמו למחרת על ידי השומרים האזרחיים והצבא.
עם זאת, לגל האירועים, מה שמכונה "אביב האומות" של שנת 1848 היו השפעות מיטיבות גם על הקהילה היהודית של גליביצה.
בשנת 1848, סלומון טרופלוביץ' (סוחר יין) הפך לחבר מועצת העיר היהודי הראשון.
מאותו היום, היהודים החלו למלא תפקיד חשוב בחיים הכלכליים-חברתיים של גליביצה.
כבר בשנת 1848 ייסד רוברט קארו את מפעלי הברזל "הרמינה-Hermina" בעיר.
ביולי 1848 הפך ד"ר הירש הירשפלד לרב החדש של גליביצה.
הוא היה הרב הראשון בגליביצה עם השכלה אקדמית.
הוא היה מעורב באופן פעיל בפיתוח החינוך היהודי בעיר.
בשנת 1850 אימץ הפרלמנט הפרוסי חוקה חדשה, שאישרה הענקת זכויות אזרח ליהודים.
באותן שנים הקים היזם היהודי עמנואל פרידלנדר חברת ספנות בגליביצה, שייצאה פחם (בשנת 1872 הוא רכש את זכויות הכרייה הראשונים במחוז ריבניק).
ב־8 באוגוסט 1853, בצו מלכותי, הוקמה רשמית הקהילה היהודית הליברלית בגליביצה.
ב־20 באוקטובר 1854 קיבלה קהילת יהודי גליביצה חוק משלה, שהסדיר באופן חוקי כל פרט בתפקודה.
לקהילה היה מעמד משפטית וניתן היה להשתמש ברכוש שלה רק לטובת הקהילה.
חברי הקהילה חויבו לשלם מיסים לקהילה שגובהם היה תלוי ברכוש ובהכנסה.
ועד הקהילה הורכב מעמנואל פרנקל, לובל וולנר, וו.
בשנת 1856 הפך בית הספר היסודי היהודי בגליביצה לבית ספר בעל חמש כיתות.
באותה תקופה למדו בבית הספר 313 תלמידים, שחונכו על ידי 7 מורים ומורה אחת.
הכנס הראשון של המורים היהודים התקיים ב־21 במרץ 1859 בגליביצה.
טקס חנוכת בית הכנסת התקיים ב־29 באוגוסט 1861. הוא עמד ליד בית הכנסת העתיק ובאותה תקופה הוא היה אחד מבתי הכנסת הגדולים והיפים ביותר בשלזיה העליונה.
במקביל נהרס בית הכנסת העתיק ובמקומו הוקם בית זקנים יהודי מפואר.
במחצית השנייה של המאה ה-19 רבים מיהודי גליביצה היו בעלי תפקידים מוערכים ובכירים ברשויות העיר.
חלקם פעלו בארגוני תרבות ואיגודים מקצועיים, ואילו אחרים הקימו מפעלים תעשייתיים משלהם.
בשנת 1865 ייסד יוזף קלצ'בסקי את חברת ההלוואות של גליביצה.
בשנת 1866 הקים היזם היהודי היינריך קרן יחד עם גיסו רוברט קארו מפעל לחוטי תיל בגליביצה, שפעל בשם "היינריך קרן ושות' ".
הולדשינסקי את מפעל ייצור הצינורות הראשון בשלזיה העליונה בשם "האן והולדשינסקי" בגליביצה.
לאחר מספר שנים שינה המפעל את שמו ל-"S.
Söhne" (פעם נוספת עודכן שם המפעל להוטה 1-go Maja).
במקביל הקימו עמנואל פרידלנדר ופרידיק גרודמן את לשכת המסחר בגליביצה.
בשנת 1872 הוקם איגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה שכלל את הקהילה היהודית בגליביצה.
באותה שנה הקים יוזף קלצ'בסקי מפעל נייר בגליביצה, שהתמחה בייצור קרטון.
בדצמבר 1881 נהרס המפעל כתוצאה משריפה.
עם זאת, הוא נבנה מחדש והייצור חודש.
בשנת 1876 הפך בעל המפעל, היינריך קרן, ליו"ר הקהילה היהודית.
באותה תקופה נכללו בקהילה היהודית של גליביצה גם היהודים שחיו בכפרים והעיירות הסמוכים לגליביצה.
בשנת 1883 הפך היזם היהודי מגליביצה, אוסקר קארו, יחד עם אחיו ג'ורג', לבעלים של מפעלי הזכוכית ג'וליה.
בשנת 1887 התמזגו מפעל הפלדה "הרמינה", עם חברת "היינריך קרן ושות' " (המפעל לייצור חוטי תיל) ועם מפעל הפלדה "ביילדון" (בקטוביץ).
מאוחר יותר נוסף לתשלובת מפעל הברזל "שלזיה" בריבניק.
בשנת 1882 אספו חברי הקהילה היהודית בגליביצה 3,780 מארקים גרמנים שהוקצו כדי לסייע לפליטים שנמלטו מהפוגרומים ברוסיה.
באותה שנה לקה הרב ד"ר הירש הירשפלד בשבץ מוחי והוא נאלץ להחליט לפרוש ב-1 באפריל 1884. ב־1 ביולי 1884 הפך ד"ר וילהלם מינץ (נולד ב-4 בפברואר 1856 בטרנוב) לרב החדש של הקהילה.
באוקטובר 1884 הוקם בגליביצה בית ההארחה של הבונים החופשיים "די הומניטאס", השייך לארגון "בני ברית".
היו"ר הראשון של הארגון היה איזידור בדריאן.
בשנת 1885 היו בגליביצה: האגודה לטיפול בחולים , אגודת הלוויות , האגודה לתמיכה ביתומים ושיפור מלאכת יד והנשים הקימו את האגודה לתמיכה בכלות ויולדות עניות (בגרמנית, Frauenverein zur Unterstützung armer Bräute und Wöchnerinnen).
בשנת 1887, מסמכים מגליביצה מזכירים את נוכחותו של שופט יהודי, ד"ר מוריץ ברווין ועורך הדין אוגן לוסטיג שהתגוררו בעיר.
ב־23 באוקטובר 1888, במלון "שויירס" בגליביצה, התקיים קונגרס של צירים מאיגוד קהילות בתי הכנסת בשלזיה העליונה.
לאחר דיון סוער הפך האיחוד, לאיחוד קהילות בתי הכנסת של מחוז אופולה.
משימותיה העיקריות כללו את המאבק באנטישמיות, דגש על חינוך יהודי שלזיה ובניית בתי יתומים יהודיים.
במאי 1889 התמנה ד"ר סיימון ג'יז'יהו פרוינד (1823–1896) מגליביצה ליושב ראש האיחוד.
בשנת 1890 פתח סי גולדשטיין את המסעדה הכשרה הראשונה בגליביצה במלון "פרינץ ון פרויסן".
מאוחר יותר שונה שמו של המלון ל"בהנהופשוטל ".
ב־7 בינואר 1892 העניקו שלטונות העיר ליהודי הראשון תואר אזרח כבוד של העיר גליביצה.
זה היה הרופא והיועץ התברואתי סיימון פרוינד (1823 - אוקטובר 1896, גליביצה).
בשנת 1893 הצטרפו לקבוצת המקצועות בקהילה היהודית בעלי המקצעות הבאים: 3 מלונאים, 1 שופט, 1 רופא שיניים.
לצד התפתחות הקהילה היהודית והמעורבות ההולכת וגוברת של יהודי גליביצה בחיים הכלכליים והחברתיים של העיר, התקדמה הרחבתו של מפעל ייצור הצינורות הולדשינסקי.
בשנים 1889–1890 נבנו שם תנורי האח הפתוחים הראשונים ובית בד הידראולי.
בשנת 1892 בנה הולדשינסקי שכונת מגורים של 55 בתים דו משפחתיים עבור העובדים שעובדים במפעליו.
מאוחר יותר הוקמה ליד שכונת המגורים כנסייה, המכונה גם "קפלת הולדשינסקי".
בשנת 1894 הפך המפעל לחברה בשם "AG Huldschinsky'sche Hüttenwerke" בעלת הון של 3 מיליון מארק.
באופן זה הון החברה גדל ל־20 מיליון מארק.
בלומנרייך היה בעל בית החרושת לזכוכית, מוריץ רהנר היה בעל בית חרושת לסבון, ויוסף שינדלר היה בעל מפעל לסיגרים.
דנציגר, מינצר, נויפלד ורפפורט הקימו טחנות קיטור.
עמנואל פרנקל הקים בנק פרטי ואברהם פרלס הקים משרד להחלפת כספים.
משפחה יהודית מכובדת הייתה משפחת טרופלוביץ, בני המשפחה הידועים היו סלומון טרופלוביץ' היה חבר מועצת העיר היהודי הראשון בעיר, לואי טרופלוביץ' בנה את בית הכנסת הגדול בגליביצה וד"ר אוסקר טרופלוביץ המציא את משחת השיניים והקרם "Nivea" הפופולרי.
בשנת 1896, מקום המפגש האהוב ביותר על האינטליגנציה היהודית בגליביצה והמקום בו נערכו מרבית החגיגות הדתיות היה מלון "סנסוסי", שהוקם בשנות השבעים של המאה ה-19 על ידי פ.
המלון היה מפורסם במטבח הכשר המעולה שלו.
במסמכי הקהילה משנת 1902 נמצאו עוד מקצועות חדשים שביצעו יהודי הקהילה.
2 בעלים של טחנת קיטור, 1 הכימאי, 1 בעלים של מחצבה, 1 המהנדס הבכיר, 1 רוקח ובעל בית מרקחת.
בתחילת 1916 חלה רב הקהילה ד"ר וילהלם מינץ ולא היה מסוגל למלא את כל תפקידיו.
בפברואר 1916 העסיקה הקהילה את ד"ר סמואל מוזס אוכס (1886, זבורוב - 1942, לונדון) כסגנו של הרב.
לאחר מות מינץ, בינואר 1917, הרב ד"ר סמואל מוזס אוכס, החליף אותו כרב של קהילת יהודי גליביצה.
הרב אוכס החל לעזור לאלמנותיהם של החיילים היהודים שנפלו בזמן ששירתו בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914-1918).
כמו כן, הוא בקר חיילים יהודים פצועים ששהו בבתי חולים שדה באזור גליביצה.
בשנת 1917 העניקו שלטונות העיר לנוטריון יוגן לוסטיג (נולד ב־8 באוקטובר 1856 בגליביצה) תואר אזרח כבוד של העיר.
ב־28 ביוני 1917 כ־10,000 עובדים נואשים ורעבים ממפעלי גליביצה יצאו לרחובות להפגנות גדולות ושביתה.
במהלך ההתרחשיות התקיימו אירועי ונדליזם המכונים "אירועי גליביצה", במהלכם שדדו והרסו חנויות מרכזיות בעיר.
החנויות היהודיות של וולטר באראש, המבורגר ונוימן נפלו קורבן לוונדליזם.
בתום מלחמת העולם הראשונה וכינונה מחדש של הרפובליקה הפולנית השנייה, לאחר מלחמת העולם הראשונה, בקונגרס וינה בשנת 1815, גרמה לעלייה הרגש הפרו-פולני בקרב האוכלוסייה השלזית.
דבר, שגרם לעימותים בין הקהילה הגרמנית לאלה שצידדו בפולין שהובילו להתפרצות של שלוש התקוממיות נוספות בשלזית.
רוב היהודים תמכו מאוד בצד הפרו-גרמני.
באותה תקופה, יהודים גרמנים שלזיים רבים החליטו להגר למערב, לרוב למרכזים עירוניים גדולים בגרמניה.
תהליך זה השפיע גם על גליביצה.
ב־20 במרץ 1921, התקיים משאל עם בשלזיה עילית.
רב קהילת יהודי גליביצה, סמואל אוכס, היה מעורב מאוד בפעילות נגד חלוקת שלזיה עילית.
הוא קרא לאוכלוסייה היהודית להצביע לטובת השארותה של שלזיה חלק מגרמניה.
במהלך ההצבעה, רוב הקהילה היהודית הצביעה בעד הישארות שלזיה עילית בגרמניה.
בגליביצה תוצאות משאל העם היו: 32,029 (78.7%) קולות בעד שהעיר תישאר בגרמניה ו-8,558 קולות בעד המעבר לפולין (21.0%).
כתוצאה מפסיקת בית המשפט, העיר נותרה בגרמניה, אך היה צורך לשנות את התחום הטריטוריאלי של הקהילה היהודית בגליביצה.
בהחלטה מיום 21 בפברואר 1923 נוספו לתחום השיפוט של הקהילה היהודים שחיו בנפת סושניצה (בעבר הנפה הייתה שייכת לעיר זאבז'ה).
בשנת 1921 היה לקהילה בית כנסת, מקווה, בית ספר וספריה.
באותה שנה, בדצמבר, עבר החזן דניאל הולצפפל מבידגושץ לגליביצה.
הוא התמנה לחזן בכיר בקהילה.
בנוסף, לקהילה היה מורה לדת, ומשנת 1927, החזן סלומון קלמק, היה גם יושב הראש של בית הכנסת, שוחט וגבאי.
בשנים 1920–1930 לקחו היהודים חלק פעיל ביצירת שירותי מסחר בינוניים בגליביצה.
במרכז העיר הקים פול רוזנברג חברה לייצור ומכירה של רהיטים, א.
שלזינגר, הקים חברה להובלת רהיטים, מקס וולף, הקים חנות צילום, ומקס לוי-Max Loewy, הקים חנות למוצרי חשמל ותאורה כולל נברשות קריסטלים.
בשנת 1926 נפתח בית זקנים יהודי , הוא היה ממוקם ליד בית הכנסת.
בשנת 1930 התקיימו בחירות למועצת הקהילה היהודית באולם בית הספר התיכון באברשטראסה (שם הרחוב המעודכן רחוב Strzody).
ראשית המאה העשרים התאפיינה בעלייה בהגירה השלילית היהודית מגליביצה למערב גרמניה.
מסיבה זו נותרו בגליביצה 1,300 יהודים בשנת 1932.
לאחר עליית היטלר לשלטון (30 בינואר 1933), הוכרז חרם אנטי יהודי בגליביצה (כמו בשאר גרמניה) ב-1 באפריל 1933. מול חנויות יהודיות, משרדי עורכי דין יהודים ומול חדרי ההמתנה בקליניקות של רופאים יהודים, היו עמדות של קציני מיליצית האס אה.
נוכחותם היוותה גורם מרתיע עבור מרבית הלקוחות המשתמשים בחנויות יהודיות, בשירותי רופאים ועורכי דין.
חמושים נאצים צעירים, נערי היטלר-Hitlerjugend, הכו את הרב של גליביצה, ד"ר אוכס.
ביום שני, 3 באפריל 1933, הנהגת המפלגה הנאצית ה-NSDAP הפסיקה את החרם האנטי יהודי, בלחץ בינלאומי.
בעקבות ביטול החרם, פעולת סימון החנויות היהודיות שהייתה המתוכננת ל־5 באפריל בוטלה, מאידך המיליציות של האס אה-SA המקומיות הודיעו שהפעולה נדחתה למועד מאוחר יותר.
באפריל 1933 החלו נציגי המפלגה הנאצית-NSDAP להגביל את זכויות האוכלוסייה היהודית בגרמניה.
בין היתר הודחו מתפקידם רופאים, בנקאים ועורכי דין יהודים, האפשרות לעסוק במקצועם הוגבלה.
באותה תקופה אומץ עקרון של המצאות מקסימום שני עורכי דין יהודים בעיר אחת בשלזיה עילית.
בגליביצה נותרו ד"ר לוסטיג וד"ר ארנסט קון עם רישיון העיסוק.
המשמעות הייתה שמ־14 עורכי דין מגליביצה ממוצא יהודי נשללה האפשרות להתפרנס.
חוקים אנטישמים דומים חלו על שופטים ובנקאים יהודים.
מאחר שהם מונו, לא ניתן היה לסלקם מתפקידם.
לכן, ה-NSDAP שלחה אותם לחופשה או פרישה בלתי מוגבלת.
בגליביצה הדבר השפיע על יועץ בית המשפט המחוזי ד"ר בראואר, על ד"ר סידנר ועל ד"ר דנציגר, על יועצי בתי המשפט הארציים ומעריך בית המשפט המחוזי טיכאואר.
בקהילה הרפואית, המהלך הראשון של ה-NSDAP היה לשנות את הנהגת האגודה הרפואית של שלזיה עילית, בראשות ד"ר האזה מגליביצה.
במקביל, קופות החולים הגרמניות וחברות הביטוח הכללי סיימו חוזים קבועים עם רופאים יהודים.
מכאן ואילך הם יכלו לנהל רק פרקטיקה רפואית פרטית.
ב־31 במרץ 1933, הייתה פעולת פיטורין מהעבודה בחנות הכלבו בגליביצה של העובד היהודי פרנץ ברנהיים.
ב־12 במאי 1933 הוא פנה למועצת חבר הלאומים בז'נבה (עתירת ברנהיים), אשר מינתה ועדה מיוחדת שתחקור את העניין.
ההחלטה שניתקבלה בחבר הלאומים, העניקה למיעוט היהודי בשלזיה העילית הגנה משפטית עד לסיום הוועידה הפולנית-גרמנית.
בשנת 1934 הפך ד"ר ארתור קוכמן ליו"ר איגוד הקהילות הדתיות היהודיות שבגליביצה.
ויסמן וד"ר לוסטיג הם החלו להילחם למען זכויות היהודים.
לעיתים קרובות היה עליהם להגן על זכויותיהם של יהודים שפוטרו מעבודתם בגלל מוצאם.
הודות לכל המאמצים הללו, יהודי גליביצה עדיין יכלו להשתתף בחיי התרבות הרגילים בעיר.
ב־15 ביולי 1937 פולין וגרמניה פרשו מהוועידה להגנת זכויות המיעוטים הלאומיים בשלזיה העליונה.
פרישת גרמניה מהוועדה הביאה להרחבת החוקים האנטישמיים של הרייך השלישי לשטח שלזיה הגרמנית.
בסוף שנת 1937 הורתה המשטרה החשאית הגרמנית בגליביצה במכתב סודי להשעות את הצגת המחזות היהודים ולאסור על השכרת חדרים ליהודים.
בקהילה היהודית היו מודעים לאימת האירועים שבדרך, רב הקהילה מחה כנגד החוקים האנטישמיים ואף איים לנקוט בצעדים משפטיים.
בשנת 1937, הקהילה היהודית בגליביצה החלה לארגן קורסי שפות זרות עבור חבריה שהחליטו להגר מחוץ לגרמניה.
היהודים המקומיים החליטו לרוב לנסוע לדרום אפריקה, ברזיל וארגנטינה.
באוקטובר 1938 אילצו הנאצים 33 משפחות של יהודיות פולניות לעזוב את גליביצה ולנסוע לפולין.
בגליביצה, במהלך ליל הבדולח (09/10 בנובמבר 1938), הנאצים שרפו את בית הכנסת והרסו את כל החנויות היהודיות.
בהוראתו של מפקד משטרת מחוז התעשייה, ד"ר פאלטן, פוצץ בניין בית הכנסת השרוף.
במהלך אירועים אלה היו מקרים רבים של מכות, כולל הכאתו של הרב ד"ר סמואל אוכס.
כמו כן נעצרו כ־230 יהודים מגליביצה: גברים בגילאי 18 עד 60. הם הושמו במעצר לפני משפט במועדון השייך לקהילה היהודית במקום.
למחרת הם הובלו למחנה הריכוז הנאצי הגרמני בבוכנוולד.
לאחר כמה חודשים הם חזרו לבתיהם, כתוצאה מפעולה זו יהודי קהילת גליביצה איבדו את כל האשליות לגבי האפשרות להמשך החיים בגרמניה הנאצית.
במחצית השנייה של נובמבר 1938 מיקדו הנאצים את תשומת ליבם בעניינים כלכליים.
על פי הוראתו של הרמן גרינג, פעולת האריזציה כביכול, כלומר שלילת הרכוש מהיהודים, הוביל לסילוקם ממרכז העיר ולשלילת האפשרות להתפרנס.
באותה תקופה משטרת גליביצה נשלה את היהודים מרכושם.
בסתיו 1938 נותרו בגליביצה 1,186 יהודים גרמנים ו-30 אזרחים זרים.
רבים מהם החליטו להגר מהעיר באותה תקופה.
לאחר שהרב ד"ר אוכס עזב לבריטניה הגדולה, הפך הרב אגון לובנשטיין לרב החדש של הקהילה היהודית בגליביצה, בתאריך 21 באפריל 1939. בסוף שנת 1938 ותחילת שנת 1939, תקנות הרייך אסרו על כניסת יהודים לבתי קולנוע, תיאטראות, פארקים עירוניים ובריכות שחייה.
הם גם לא הורשו להשתמש בקרונות השינה ברכבות ונאסר עליהם לקבל מקלטי רדיו.
יהודי העיר הופנו רק לעבודות הגרועות ביותר, כמו ניקוי רחובות ובמתקן לטיפול בשפכים.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, במאי 1939, חיו בגליביצה 902 יהודים.
באמצע השנה החליט הרב לוונשטיין להגר לצ'ילה.
היו גם ניסיונות לא מוצלחים להציל ילדים יהודים מהעיר על ידי כך שהם נשלחו לבריטניה, הולנד ובלגיה.
פעילויות אלה נוהלו על ידי הרוקח קונץ.
במהלך טקס ראש השנה בספטמבר 1939 הוסמך הרב קסינסקי מחלוטנבורג כרב הקהילה.
כעבור חודש, באוקטובר 1939 מונה אדלברט סארצקי לרב הקהילה בגליביצה (27 בדצמבר 1911, שצ'יטנו - 1942, מחנה אושוויץ-בירקנאו).
במאי 1942 החלו הגרמנים לגרש את היהודים מגליביצה למחנה הריכוז הנאצי אושוויץ-בירקנאו.
האחרונים גורשו בפברואר 1943. בגליביצה נותרו רק יהודים שחיו בנישואין מעורבים, 40 איש בסך הכל.
במחצית הראשונה של 1944 הוקמו בגליביצה מחנות לעבודה בכפייה.
בסך הכל הוקמו ארבעה מחנות בעיר כשלוחות של מחנה אושוויץ-בירקנאו.
בינואר 1945 בגליביצה פונו האסירים מארבעת מחנות המשנה של אושוויץ בגליביצה.
אסירים שהגיעו לעיר בטורים מאושוויץ הופנו לצריף נטוש ב"צעדת מוות".
אנשי האס אס הרגו אסירים חלשים ומותשים שלא הצליחו לעמוד בטור, בכל טור היו כ־500 איש.
אסירים שעצרו רק כדי לענות על צורכיהם הפיזיולוגיים או על מנת להתאים את נעליהם המתבלות, נהרגו.
כדי לא להפריע לתושבי העיר המקומיים, אנשי האס אס הרגו את קורבנותיהם לא ביריות אלא שהם הכו אותם בראשיהם באמצעות קתות הרובים.
לאחר שהגיעו לגליביצה, טורי האסירים עברו ברחובות: ווישינסקייגו, פאוסטנקוב ורשאווי, ורוצלבסקה, דאסשינסקייגו, ריבניקה, יגיוננסקה ופרנצ'יסקנסקה.
בגליביצה טורי האסירים הועמסו על קרונות משא פתוחים ששימשו להסעת אסירים מערבה.
כ־70 אסירי נרצחו בתחומי העיר גליביצה.
בבית העלמין היהודי ברחוב פוניאטובסקי, נקברו 75–80 אסירים שנרצחו בגליביצה ובכפרים הסמוכים לעיר.
באביב 1945 הובאו לגליביצה גופות אסירים שנרצחו מכל הסביבה.
חלקם נקברו בבית העלמין המרכזי העירוני.
לאחר שנת 1948 נחפרו הקברים הארעים והמאולתרים וגופות האסירים נקברו בגליביצה.
25 יהודים מנישואין מעורבים שרדו את המלחמה בגליביצה.
אליהם הצטרפו יהודים רבים שהגיעו משטחי ברית המועצות.
ב־17 במאי 1945 הוקמה קהילה יהודית בראשות זיגמונט פרייפלד.
בקהילה המתחדשת היו בית ספר, מקווה, בית מטבחיים כשר, מטבח ומעונות.
בשנת 1945 איזראל לייטנר היה הרב בגליביצה, הוא יצא לחוץ לארץ באביב 1946. בשנת 1946 היו בגליביצה כ-1,000 יהודים.
בשנים 1946–1950 הרב בגליביצה היה קיווה גרוס, שהיגר לישראל.
בשנת 1962 נוסד קואופרטיב יצרני יהודי ראשון.
נכון לשנת 2002, חיו כ־25 יהודים בגליביצה.
בעיר נמצא סניף של הקהילה היהודית בקטוביץ.
ראש הסניף מאז 2002 הוא ולודזימיש כץ-Wlodzimierz Kac מקטוביץ, ואת המשרד בעיר מנהלת יולנטה בזדורוביץ-Jolanta Bezdurowicz.
בקהילה חברים כמה עשרות יהודים.
משרד הקהילה נמצא ברחוב דולניך ולוב 9 (Dolnych Walow 9) וכן יש בית כנסת מאולתר במקום.
כאמור ב " ליל הבדולח " בשנת 1938 נשרף בית הכנסת הגדול.
בשנת 2003 הוצב במקום לוח זיכרון על ידי העירייה וארגונים בינלאומיים שונים.
+התפלגות האוכלוסייה היהודית בגליביצה בין השנים 1739–2002שנההאוכלוסייה
מאמצע שנות העשרים של המאה העשרים פעלו בגליביצה שתי אגודות ספורט יהודיות "מגן" ו-"הכוח", שאספו סביבם בני נוער יהודים, שהיו פעילים בענפי ספורט שונים (בעיקר התעמלות ואתלטיקה).
במסגרת פעילותה של אגודת ספורט "הכח", (התבצעו גם בדיקת מצבם הגופני של חברי האגודה), נערכו תחרויות עם מועדוני ספוט יהודיים נוספים מזאבז'ה, מקהילת יהודי ביטום, מקהילת יהודי חוז'וב, ורוצלב ואפילו מווינה.
בגליביצה התחרויות נערכו לרוב על המגרשים בפארק צ'רוברגו-Chrobrego Park.
בשנת 1927 חברי הכוח בגליביצה זכו להצלחה רבה במהלך תחרות האתלטיקה בביטום.
קבוצת הנשים ניצחה בארבעה ענפים: 100 מטר ריצה, קפיצה לרוחק, זריקת דיסקוס, קפיצה לגובה.
ב־28 בינואר 1929 נבחר ועד חדש באספה הכללית של האגודה.
היו"ר שנבחר היה ליגנר, הסגן, הרליץ, מזכיר האגודה, לייזר, גזבר, זיסקינד, והמאמן, זילברמן.
ב־6 במאי 1932 השתתפה קבוצת ספורטאים יהודים מגליביצה בעצרת גדולה של קבוצות צעירים יהודים משלזיה עילית, שהתארגנה בטאצ'ישוב.
בעצרת השתתפו קבוצות מ: גליביצה, סטרצלצה אופולסקי, ביטום, אופולה, קוז'לה, זאברזה ורביבורץ.
שיאה של העצרת היה נאומו של הרב של גליביצה, ד"ר אוכס, שדן במצב ההידרדרות של הנוער היהודי בגרמניה.
הוא קרא לבני הנוער שלא לוותר על שאיפותיהם ולנסות להתגבר על כל הקשיים.
במהלך העצרת כובדה המולדת גרמנית מספר פעמים, ולכבודו הקריאה "תחי!" שלוש פעמים.
העצרת הסתיימה בשירת ההמנון הלאומי הגרמני: דויטשלנד, דויטשלנד מעל הכל....
איגוד הנשים לתמיכה בכלות ויולדות עניות בגליביצה.
האגודה לטיפול בחולים בגליביצה, פעלה החל משנת 1885 בהנהלת, מיכאל שלזינגר, ארון דנציגר, ויונאס קוכמן.
האגודה לקיום הלוויות (גרמנית: Beerdigungsverein) פעלה החל משנת 1885 בהנהלת יעקב פלונסקייר.
בשנת 1898 ניהל את האגודה אדוארד פרוינד, ובשנת 1902 ניהל את האגודה הרמן גולדשטיין.
אגודת הצדקה לתמיכה ביתומים וחינוך מקצועי החלה לפעול בשנת1885 בראשות לואי ליכטנברג, ד.
בשנת 1812 הוקם בית הספר היהודי הפרטי הראשון בגליביצה.
בהתחלה המורה היה יצחק סנדר שעבר לעיר מקהילת יהודי ניסה.
הוא לימד 48 ילדים תלמוד, קריאה ואיות אנגלית וגרמנית.
לזרוס סילבר היה מורה בבית הספר מעט מאוחר יותר.
בשנת 1820 כתוצאה מהיעדר תקנות וחוקיות ביחס לחינוך היהודי, רשויות החינוך המחוזיות באופולה קבלו החלטה להעביר את הילדים היהודים לבית ספר עירוני קתולי בגליביצה.
בשנת 1833 נפתח בית ספר יסודי יהודי שני.
מנהל בית הספר היה אדולף ביאל (הגיע מקלוצ'בורק-Kluczbork)) ומורה העזר, ארנולד הופמן (הגיע מלובליניץ-Lubliniec).
המורים קיבלו שכר מהקהילה היהודית ואושרו לעסוק בהוראה על ידי רשויות החינוך הגרמניות הרלוונטיות.
בתחילה למדו בבית הספר 117 ילדים.
בשנת 1855 למדו בבית הספר 224 תלמידים, סך כל המורים שלימדו בבית הספר היו 3 מורים.
בשנת 1856 הפך בית הספר היסודי היהודי לבית ספר בן 5 כיתות לימוד.
313 תלמידים למדו בו ולימדו אותם 7 מורים ומורה אחת.
+התפלגות התלמידים והמורים בבית הספר היסודי היהודי בגליביצה בין השנים 1812 ועד 1876שנהמספר
בשנת 1865 בית הספר הגיע לשיא במספר התלמידים.
בשנת 1870 הפילולוג וילהלם פרוינד מונה למנהל בית הספר.
בשנת 1872 ד"ר מטרסדורף החליף את וילהלם פרוינד.
צוות ההוראה כלל את המורים: ד"ר מרקס, וולף, בוברקרקר, קון, ג'ייקובסון והמורות: ברטה וקלרה ברלינר.
המורה למוזיקה היה סייפר ואת לימודי הדת לימד הרב ד"ר הירש הירשפלד.
בשנת 1877 החליטה מועצת העיר גליביצה לבטל את החינוך הדתי בעיר.
במקום בית הספר היסודי היהודי הוקם בית ספר רב-דתי ובית הספר היהודי לבנות המשיך ללמד רק את שלוש הכיתות הגבוהות בלבד.
תהליך שינוי בתי הספר הסתיים בשנת 1882.
בשנת 1845 הוקמה המקהלה היהודית הראשונה בגליביצה.
זו הייתה ככל הנראה המקהלה הראשונה שפעלה בעיר.
ווילי פליישר היה המנהל שלה במשך למעלה מ־25 שנה.
בשנת 1918 הקים הפסנתרן המצטיין רוסחה קון את בית הספר למוזיקה בגליביצה (ברחוב צוויצ'סטווה 28).
כתוצאה מפרוץ המרד בשלזיה והמשבר הכלכלי העמוק באותה שנה, בית הספר החל לפעול רק בשנת 1922. מאוחר יותר שונה שם בית הספר לקונסרבטוריון למוזיקה.
ב-12 בנובמבר 1926 הופיעה קבוצת האופרה של קטוביץ בגליביצה, והעלתה אופרה מאת ג'יי הלוי.
המופע התקבל מאוד טוב על ידי הקהל בגליביצה.
ב־17 במאי 1928 הופיעה בגליביצה הסולנית ג'וסמה סלים שהוזמנה על ידי הקהילה היהודית במקום.
ההופעה התקיימה באולם הקונצרטים ברחוב קלסטורנה.
ראלף בנצקי והחזן מגנוס דוידזון הופיעו עם סולנים אחרים בגליביצה.
בבית הכנסת נערכו קונצרטים רבים, בהם הופיע בין היתר צוות אמני ורוצלב בראשות מנהל תיאטרון ורוצלב, הנס ברון.
אירוע תרבותי גדול בחיי גליביצה הייתה ההופעה באוקטובר 1930 של שחקני התיאטרון העברי "הבימה" ממוסקבה, בתיאטרון העירוני בגליביצה.
הם העלו את ההצגה "הדיבוק".
המופעים שאורגנו על ידי הקהילה היהודית כוללים: "נתן דר וייז", "אוטלו", "נישואי פיגארו", "Die Wildente", "Hoffmanns Erzählungen", "Palästina wie ich es erlebte", "La Traviata", " זיגונרברון ", " סוף השבוע " ו-" Die Jüdin ".
בשנים 1931–1938 פעלה בבית הכנסת מקהלת גברים שהופעלה על ידי המורה למוזיקה פליישר והחזן פרייזינגר.
בינואר 1935, באולם הקונצרטים ברחוב את קלסטורנה ביצעה הזמרת המפורסמת דלה ליפינסקה.
קונצרטים אורגנו גם ב" בתיאטרון וויקטוריה " ברחוב ווילהלם-שטראסה 28 ובאולם של החברה האוונגליסטית ברחוב מוניושקו.
פרישת גרמניה מהוועדה לזכויות המיעוטים הביאה להרחבת החוקים האנטישמיים של הרייך השלישי לשטח שלזיה הגרמנית.
למרות זאת, בשנת 1937 העלתה הקהילה היהודית בגליביצה את המחזות של היהודי ההונגרי פ.
מולנר "שפיל אים שלוס" והקומדיה "גרוס ליב".
אלה היו הביטויים האחרונים לחיי התרבות הרגילים של יהודי גליביצה.
בסוף שנת 1937 הורתה המשטרה החשאית הגרמנית בגליביצה במכתב סודי להשעות את הצגת המחזות היהודים.
המוזיאון של גליביצה נמצא ברחוב דולניץ' וולוב-ul.
Dolnych Wałów 8a, 44-100. במוזיאון קיים אוסף יודאיקה גדול הכולל תשמישי קדושה המהמאה ה-17 ועד המאה העשרים.
בשנת 1812 הוקם בית כנסת על חלקת אדמה שהקהילה היהודית רכשה מאלמנתו של ראש שרותי המשטרה העירונים.
בית הכנסת נחנך ב-4 בספטמבר 1812. בטקס השתתפו, בין היתר: הנסיך פון אנהלט-קות'ן, קציני חיל המצב המקומי, חברי בית העירייה, חברי מועצה מקומיים, הכומר האוונגליסטי אנסורגה, שני כוהני קהילה קתוליים וחברי המשמר הבורגני.
ב־29 באוגוסט 1861 נחנך בית כנסת חדש במקום.
(מעודכן לשנת 2008 במקום עומד בניין משטרה).
בית הכנסת הגדול בגליביצה (ברחוב ul.
Dolnych Walow 15) נבנה בין שנים 1859–1861 על פי תכנונם של האדריכל סלומון לובובסקי-Salomon Lubowski ובעל חברת הבנייה לואי טרופלוביץ-Louis Troplowitz חברי קהילת יהדות גליביצה.
הוא הוקם ליד בית הכנסת העתיק, שהוקם בשנת 1812. הוא היה אחד מבתי הכנסת הגדולים והמפוארים ביותר בשלזיה העליונה.
עלות הקמתה הייתה 25 אלף טאלרים.
בית הכנסת נבנה מלבנים, בתבנית מלבנית בסגנון שמשלב אדריכלות נאו-מורית ואדריכלות רומנסקית.
בחזית הבניין היה שער יפה, ולצדו שני מגדלים שבראשם כיפות עם צריחים.
על הצריחים היו מגני דוד.
על הקירות הצדדים של הבניין היו שתי שורות של חלונות חצי עגולים.
הכניסה הראשית לבית הכנסת הייתה מכיכר אינוואלידוב.
פנים אולם התפילה הראשי הואר באמצעות נברשות קריסטלים גדולות.
בית הכנסת נחנך ב־29 באוגוסט 1861. בשנת 1911 בוצעו עבודות שיפוץ וחידוש פנים בית הכנסת.
במהלך "ליל הבדולח" (9-10 בנובמבר 1938) הנאצים שרפו את בית הכנסת.
ב־10 בנובמבר 1938 בהוראתו של מפקד משטרת מחוז התעשייה, ד"ר פאלטן, פוצץ בניין בית הכנסת השרוף.
הכיכר הריקה הפכה לפארק ומגרש משחקים לילדים.
בשנת 2002, הכיכר נקנתה על ידי בעלים פרטיים.
בשנת 2003 הונצח מקומו של בית הכנסת על ידי שני לוחות הנצחה שעוצבו על ידי הפסל שמואל פרנקל.
הלוח הדקורטיבי העליון נושא את הכיתוב בפולנית ובעברית: "בית כנסת ניצב במקום זה בשנים 1861–1938".
על הלוח התחתון נמצא כיתוב בפולנית ובגרמנית שבו נכתב: "שריפת בית הכנסת על ידי הנאצים בליל הבדולח ב-9–10 בנובמבר 1938, הפכה לסמל לדיכוי ולרדיפה של הקהילה היהודית בגליביצה, שבמשך יותר 150 שנה תרמה להיסטוריה של העיר.
גירושם של מעל 600 מבני הקהילה היהודית למחנה המוות הנאצי אושוויץ-בירקנאו הסתיים בדצמבר 1943".
בשנת 2008, ביוזמת האגודה לשימור מורשת היהודית בגליביצה "זיכרון", נוקו לוחות הזיכרון.
בית העלמין היהודי הישן בגליביצה ברחוב נא פיאסקו-Na Piasku הוקם בשנת 1815. השטח לנקרופוליס נרכש על ידי הקהילה היהודית בגליביצה כבר בשנת 1795. הוא היה ממוקם מחוץ לשטח הבנוי בפאתי רחוב פיאסקו.
מוקדם יותר קברו יהודי גליביצה את מתיהם בבתי הקברות של הקהילות היהודיות בווילובייס-Wielowieś ובמיקולוב.
בית העלמין משתרע על שטח של כ־6 דונם, הוא מחולק לשבע חלקות המופרדות על ידי שדרות עצים.
רוב המצבות עשויות אבן חול אפורה.
עיטורי המצבה וכתובות אופייניות בגרמנית ובעברית נשמרו.
בחלקו המרכזי של בית העלמין, על גבעה קטנה, היו חלקות שנשמרו לבני הקהילה היהודית המכובדים.
בחלקת המכובדים נקברו כ־150 נפטרים.
קבר משפחת פליישר (1921–1929) בולט בין המצבות.
המצבה העתיקה ביותר שנשתמרה בחלקת המכובדים היא קברו של אהרון דנציגר (1765–22 בינואר 1815).
בשנת 1936, חבר באגודת ההלוויות של החברה קדישא, איסמר גוסמן, ערך רשימה של כל המצבות שנשתמרו.
על פי הספירה של גוסמן, היו 1,445 מצבות במקום.
בבית העלמין של גליביצה נקברו יהודים מגליביצה, מקהילת יהודי ניסה, וילווסי, לובד, מקהילת יהודי ביטום, פילצ'וביץ, סטרצלצה אופולסקי, אוג'אז ולגניצה.
שמות המשפחה הנפוצים ביותר היו: קוכמן, שלזינגר, פרוינד, טרופלוביץ, לוסטיג, פרנקל, זילברגליט, שטייניץ, קרבס, פרידלנדר והמבורגר.
נראה שבשנת 1844 או 1845 הונהג מספור המצבות.
כל האנדרטאות ממוספרות בצבע מיוחד.
המספרים נראים על גב המצבות.
ההלוויה האחרונה בבית העלמין הישן התקיימה בפברואר 1937. באותה תקופה נקברה ארנסטין (אסתר) האן (1860 - 23 בפברואר 1937), בתו של אליעזר כהן.
באוגוסט 1939 הוצא בית הקברות מהקהילה היהודית והועבר לאחר לאגודה היהודית הגרמנית.
ביוני 1943, נאלצה האגודה היהודית למכור את האדמה לגסטפו.
באופן זה השיגו הגרמנים מצבות יהודיות כאבן וחומרי בנייה.
בתום מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 האוכלוסייה המקומית גנבה מצבות יקרות שהיו עשויות מגרניט ושיש לצורכי בנייה.
בית העלמין נסגר רשמית לקבורה בשנת 1953.
המצבה העתיקה מביניהן שייכת לברל ססיליה (זולקה), בתו של נתן (4 באפריל 1733 - 7 באוגוסט 1816).
הקבר המרשים ביות הוא קברו של בנדיקס מאייר, תעשיין מגליביצה (26 ביוני 1846 - 26 ביוני 1900), הניצב ברחוב הראשי של בית העלמין.
הוא נבנה בצורת קפלה, שנבנתה בסגנון הנאו-קלאסי.
המצבה מעוטרת בפינות הגמלון שלה באגרטלים.
בשורה 28 הקברים נמצאים על קיר בית העלמין.
הקברים נראים כגומחות עתיקות עם מסגרות בצורת עמודים או עמודים למחצה, שעליהם ישנה מצבה עם שם המשפחה שנפטרה.
בשורה זו נקברו: סלומון ופרידריקה טרופלוביץ (נפטר 1869 ו-1884), ד"ר לואי סילברגליט (נפטר 1870), אברהם והנרייטה זפלר (נפטר 1886) ואחרים.
אזור בית הקברות מוקף בחומה עם שער.
בכניסה הראשית יש שרידים של בית הלוויות העתיק.
הוא נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה, ובשנות השמונים שימש זמנית כנגריית.
בשנת 1956 נלקח בית הקברות מהקהילה היהודית ואוצר מדינת פולין הפך לבעליו.
בנובמבר 1973 ניסו רשויות העיר לחסל את בית העלמין לטובת דרך חדשה שהייתה אמורה לעבור במקום, אך בשנת 1976 ביטלו רשויות המחוז את ההחלטה על חיסולו בטענה כי המקום בעל חשיבות היסטורית ודתית.
בשנת 1988 העניקה הקרן של משפחת ניסנבאום, לבקשת קהילת יהודי גליביצה, עזרה כספית לשיפוץ בית העלמין.
הכסף, יחד עם כספים אחרים שהשיגה הקהילה, שימשו לשיפוץ חלקי של מבני בית העלמין.
ביוזמת האגודה למורשת יהודית בגליביצה בשם "זיכרון" הכין ד"ר אלכסנדר נידז'לסקי (Dr.
Aleksander Niedzielski) מאוניברסיטת שלזיה, יחד עם צעירים מקומיים, דגם של בית לוויות כפי שיראה לאחר שיפוץ.
הבניין המשוחזר יהיה מקום מושבה האגודה למורשת יהודית בגליביצה "זיכרון".
שטח בית העלמין נשמר מסודר כתוצאה מפעילות בני הנוער מבית הספר התיכון מספר 5 בגליביצה ועבודות שיפוץ המבוצעות בהתנדבות על ידי הארגון הבנלאומי ללא מטרות רווח בשם הביטאט פור היומניטי (Habitat for Humanity).
באפריל 2010, האגודה "זיכרון", בתגובה להתעניינות הציבור בבית העלמין, החליטה לפתוח את בית קברות הסגור לביקורים.
בכל יום ראשון השלישי בכל חודש (למעט בימי חג).
בית הקברות היהודי החדש ברחוב Poniatowskiego הוקם בשנת 1902 עקב הצפיפות שהייתה הבית הקברות הישן שנמצא ברחוב נא פיאסקו והגידול במספר היהודים בעיר.
במקור, שטחו היה 25 דונם.
טקס חנוכת בית העלמין ובית הלוויות נערך ב־15 בנובמבר 1903.
הקבורה הראשונה בבית העלמין החדש הייתה בינואר 1904. זו הייתה הלווייתו של יהודה לוב (נפטר ב-18 בינואר 1904).
במהלך מלחמת העולם הראשונה נקברו בבית העלמין שני חיילים יהודים מצבא רוסיה, הם היו מווילנה: ג'פסי שוסטר (נפטר ב־27 ביולי 1918) וסלומון סוורדלין (נפטר ב־15 באוגוסט 1918).
במהלך מלחמת העולם השנייה, הרסו הגרמנים חלק מבית העלמין והסירו מצבות רבות.
הם הסבו את מבנה בית ההלוויות למחסן צבאי.
בשנת 1940, חלק מבית העלמין הועבר לבית העלמין הסמוך הרב-לאומי (של כל הדתות).
כתוצאה מכך, צומצם שטח בית העלמין היהודי לכדי 17 דונם.
מיוני 1942, במהלך כל תקופת מלחמת העולם השנייה, לא נערכו הלוויות בבית העלמין החדש.
בפברואר 1946 התחדשה הקבורה במקום.
בית הקברות ממשיך לשמש לקבורה יהודית בלבד של נפטרי הקהילה הקטנה שנותרה בעיר.
הנקרופוליס מוקף בחומת לבנים עם שני שערי ברזל יצוק.
ישנן במקום 10 חלקות בגודל משתנה עם כ־524 מצבות בסך הכל (מעודכן לשנת 2015).
המצבה העתיקה ביותר היא לזכר עמנואל צווייג (נפטר 19/05/1904).
בחלק המערבי יש חלקות עם קברים משפחתיים רחבי ידיים.
שדרה מרכזית רחבה, נטועה עצים גבוהים, עוברת במרכז בית העלמין.
בשדרה מרכזית זו נמצאים קברי המשפחות היהודיות הבולטות ביותר בגליביצה.
בסוף שביל הראשי, הוקמה ביולי 1930, אנדרטה לזכרם של 57 החיילים היהודים מגליביצה שנהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן, האנדרטה הוצבה על קבר האחים של היהודים שנרצחו במהלך צעדת המוות בגליביצה בינואר 1945.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הרשויות העירוניות הפעילו לחץ על הקהילה היהודית להסיר את כל הכתובות הגרמניות מהמצבות ומהאנדרטאות.
בסוף 1945 קיבלה המועצה הדתית העליונה של יהודי פולין אישור ממשרד הדתות להשאיר את הכתובות הגרמניות בבתי הקברות.
עד תחילת שנות התשעים של המאה העשרים, בית הקברות היה מוזנח ומכוסה בעשביה גבוה, דבר שהקשה על ההתמצאות בשטח בית הקברות.
עבודות ניקיון בוצעו על ידי אנדז'יי גלובצ'יק.
במאי 2008 ניקה את המתחם המורה להיסטוריה גרגורגז קמינסקי יחד עם תלמידי בית הספר לתקשורת בגליביצה.
הנקרופוליס נמצא תחת טיפולו של ארגון הצדקה הפולני .
בשנת 2014, לבקשת מוזיאון POLIN להיסטוריה של יהודי פולין, הכינה הקרן לתיעוד בתי קברות יהודיים רשימה של מצבות המכילות נתונים אישיים של הנפטרים ותצלומי מצוות.
הפרויקט יושם בזכות התמיכה שהוענקה מהמדינות: איסלנד, ליכטנשטיין ונורווגיה.
משמעות השם במרבית השפות היא "כנסייה לבנה", ועל כן בפי היהודים כונתה "שׂדה לבן", או ביידיש, בלשון סגי נהור: "שווארצע טומאה" ("טומאה שחורה"; קרי "שווארצטימע").
קהילה יהודית בכפר שדה לבן התקיימה החל מהמאה ה-17 ועד להשמדתה בשואה.
הקהילה הייתה קטנה ובעלת אופי כפרי ושומר מסורת.
חבריה עסקו בעיקר במסחר זעיר ובחקלאות.
מאז השואה אין יהודים במקום ומהקהילה נותרו רק שרידים של שני בתי קברות קטנים.
הכפר בִּילַה צֶרְקְווַה שוכן על גדתו הצפונית של נהר הטיסה המהווה את הגבול המדיני בין אוקראינה לרומניה, בצמוד לעיירה סולוטבינו (סלאטפינא) באוקראינה ולעיר סיגט, השוכנת ברומניה מדרום לנהר.
מאז השמדת הקהילה היהודית בשואה לא שבו יהודים לגור בשדה לבן.
מאז 1991 הוא נמצא בריבונות אוקראינה, ומרבית תושביו הם רומנים אתניים.
הסיבה לריבוי שמות הכפר, אשר לכולם משמעות זהה, היא שבמשך השנים הוא עבר מיד ליד עם חילופי השלטון באזור, וחייתה בו אוכלוסייה מעורבת של רומנים, הונגרים, רותנים ויהודים.
כפי שיתואר להלן, לחילופי השלטון הייתה גם השפעה ממשית על חיי הקהילה היהודית.
אחרי מלחמת העולם הראשונה צורף האזור שמצפון לנהר הטיסה, והכפר בתוכו, לרפובליקה הצ'כוסלובקית שהוקמה אז, בעוד שהאזור שמדרום לנהר צורף לרומניה.
בזמן מלחמת העולם השנייה עבר שוב לידי הונגריה, בת בריתה של גרמניה הנאצית.
לאחר שהכפר צורף לאוקראינה וקיבל את שמו ברוסית ובאוקראינית, נוצר לעיתים בלבול בהתייחסות לכפר מאחר שבאוקראינה (במחוז קייב) נמצאת עיר גדולה וותיקה יותר בשם זהה (גם בעיר זו התקיימה קהילה יהודית וגם היא זכתה בפי היהודים לכינויים שדה לבן או שווארצטימע).
ככל הידוע, קהילת יהודי בִּילַה צֶרְקְווַה (שדה לבן) שבזקרפטיה התקיימה החל מהמאה ה-17, אז התיישבו באזור יהודים מגליציה.
המקור הראשון המעיד על קהילה יהודית בכפר הוא מפקד היהודים שנערך על ידי שלטונות הונגריה, שהייתה אז חלק מממלכת אוסטרו-הונגריה, בינואר 1728. במפקד זה נמנתה בשדה לבן משפחה יהודית אחת, מתוך סך של 42 משפחות יהודיות שהתגוררו ב-32 יישובים ברחבי מחוז מרמורש.
רוב המשפחות, כולל המשפחה בשדה לבן, היו בני חסות של אצילים מקומיים אשר קיבלו זיכיון לבישול משקאות חריפים תמורת דמי חכירה שנתיים.
באותה תקופה, היה זה העיסוק היחיד שהיה פתוח בפני היהודים.
החל מאמצע המאה ה-19 ובמיוחד לאחר שהתקבל בפרלמנט ההונגרי חוק האמנציפציה היהודית (1867), החלה הקהילה הקטנה להתפתח, אם כי המשיכה לשמור על אופי כפרי.
בכפר היה רחוב מרכזי שבו גרו רוב היהודים.
הגויים התגוררו בעיקר בשולי הכפר.
כל בתי הכפר, מלבד בית אבן אחד בו שכנה מועצת הכפר והתגוררה משפחה יהודית, היו בנויים מעץ.
במרכז הכפר, מול בית המועצה ניצב בית הכנסת, מבנה עץ פשוט, ובסמוך לו המקווה.
כמרבית יהדות מרמורש, היו רוב יהודי שדה לבן חסידים אורתודוקסים, שומרי מסורת, והקפידו על שמירת השבת והחגים.
רובם השתייכו לאחת החסידויות שהיו מקובלות על יהודי האזור: ויז'ניץ, ספינקה או סיגט.
בניגוד ליהודים רבים בשאר חלקי הונגריה, יהודי שדה לבן נמנעו מהיטמעות תרבותית או נישואי תערובת עם התושבים המקומיים.
בשבתות ובחגים היו החנויות ובתי המלאכה סגורים, יהודים לבושים בבגדים מסורתיים עשו דרכם לבית הכנסת.
את מאכלי השבת, כולל דגים וחמין, היו מתחילים להכין כבר ביום חמישי.
את השבת נהגו לקבל בזמירות, בקידוש ובסעודה חגיגית.
עד לסוף מלחמת העולם הראשונה, נהנו יהודי שדה לבן מקרבה לעיר המחוז סיגט (מרמרושסיגט), אשר גשר מעל נהר הטיסה חיבר ביניהן.
בסיגט התקיימה קהילה יהודית תוססת ועניפה ופעלו בה ישיבות, בתי-ספר, בתי-דפוס וכתבי-עת יהודיים.
קהילת שדה לבן הקטנה לא העסיקה רבנים או דיינים אלא הסתמכה על קבלת שירותי דת מקהילת סיגט.
חלק חשוב מכלכלת האזור נסוב סביב מכרות המלח הגדולים בעיירה הסמוכה סלאטפינא.
אמנם החוק ההונגרי מנע מיהודים לעבוד שם, אולם הם נהנו ככל תושבי האזור מפריחה כלכלית, כאשר סוחרים יהודים סיפקו צורכי מזון וכלי בית לתושבי האזור ולעובדי המכרות.
היהודים בשדה לבן דיברו הונגרית ויידיש.
רבים מהגויים שעשו עסקים עם היהודים הבינו יידיש.
בניגוד לילדי הגויים, כל ילדי היהודים (בעיקר הבנים) למדו לימודים מסורתיים ב"חדר".
בודדים אף זכו לחינוך כללי בבתי הספר או ללימודי המשך בישיבה גבוהה מחוץ לכפר.
בתקופת המלחמה סבלו כל תושבי האזור ובתוכם היהודים ממחסור וקשיים בחיי היומיום.
יהודים רבים גויסו לצבא האוסטרו-הונגרי ומשפחותיהם נותרו ללא פרנסה.
אחד מנכבדי הקהילה, ר' יהונתן בנימין גליק, אשר שימש כפקיד ממשלתי, הצליח לשחרר בחורים יהודים לומדי תורה מחובת השירות הצבאי.
במהלך המלחמה התחוללו קרבות באזור וכבר בתחילת המלחמה הצבא הרוסי כבש את האזור למשך תקופה קצרה בניסיון להשתלט על עיר המחוז הסמוכה סיגט.
לקראת סוף המלחמה נסוג גם הצבא ההונגרי מן האזור.
הכפר שדה לבן, יחד עם החלק של מרמורש אשר מצפון לנהר הטיסה צורף לרפובליקה הצ'כוסלובקית החדשה שהוקמה ב-1918 ואילו החלק שמדרום לנהר הטיסה צורף לרומניה.
נהר הטיסה הפך לגבול בינלאומי.
עיר המחוז סיגט, שכנה כעת ברומניה, מעבר לגבול.
החלוקה הזו פגעה קשות בתושבי הכפר שהתרגלו לנוע בחופשיות ובפרט ביהודים שרבים מהם עסקו במסחר והיו להם קשרי עסקים ומשפחה משני צידי הגבול החדש וכעת נותקו ממקורות הפרנסה שלהם.
אולם גם לאחר הקמת הגבול המדיני נהנו היהודים ממעבר חופשי יחסית ורבים עסקו במסחר משני עברי הגבול ואף ניצלו את המעבר החופשי להברחות ללא תשלום מכס.
בתקופה זו יהודים רבים משדה לבן והאזור פתחו חנויות ובתי מסחר בעיירה השכנה סלאטפינא ושירתו את הפועלים הרבים שעבדו במכרות המלח.
השלטון הצ'כי התקבל על ידי היהודים בחששות כבדים, לאחר שהיהודים התרגלו ליחס של סובלנות מצד השלטון ההונגרי וחששו מהאנטישמיות של הצ'כים.
הצ'כים לא השקיעו בפיתוח האזור שנחשב למחוז נידח במדינתם ושלטונם היה רופף למדי.
אולם הם נהגו בסובלנות כלפי היהודים אשר הוכרו כמיעוט לאומי בעל זכויות.
השלטון הצ'כי הנהיג את הצ'כית כשפה רשמית.
שם הכפר הפך ל-Bilá Cirkev.
היהודים המשיכו להשתמש בהונגרית וביידיש כשפת היומיום והמשיכו לכנות את כפרם בשם שדה לבן או שוורצטימע.
האוכלוסייה הכללית בכפר הייתה רומנית ודיברה בליל של רומנית והונגרית.
הצ'כים הנהיגו חוק חינוך חובה והקימו בכפר בית ספר יסודי פשוט בו למדו בעיקר קרוא וכתוב בשפה הצ'כית.
למרות החשש מפני לימודי חול נאלצו היהודים לשלוח את ילדיהם לבית הספר.
כשלושים תלמידים בני כל הכיתות למדו בחדר אחד עם מורה אחד.
חלק מהתלמידים הבוגרים נשלחו לבית ספר אזרחי בעיירה הסמוכה סלאטינא.
היהודים המשיכו לעסוק בעיקר במסחר ובמקצועות חופשיים.
במדריך העסקים של המחוז שפורסם על ידי השלטון הצ'כוסלובקי בשנת 1938, מרבית בעלי העסקים בכפר נושאים שמות יהודיים.
לדוגמה: נגר - אברהם אילוביץ; בתי הארחה - חנה פויירוורקר, לב אילוביץ, מנדל וידר; סנדלרים - הוך לזר, מאיר מלך; קצב – הוך לזר; ירקנים - שרה פויירוורקר, אברהם פרל, רגינה שטרן.
השלטונות הצ'כיים קבעו את מושבם בעיירת המחוז ראחוב (כיום ראחיב, באוקראינה), כ-50 ק"מ מצפון לכפר, בדרך הררית, ותושבי הכפר נאלצו להגיע לשם לשם סידור ענייניהם הפורמליים, כגון רישום לידות, נישואין, הנפקת דרכונים וכיוצא בזה.
בהיות רוב היהודים עניים, לעיתים ויתרו על הנסיעה לעיר המחוז והסתפקו ברישומים בקהילה היהודית בלבד.
כך ארע, לדוגמה, שכאשר יוסף-מאיר פויירוורקר משדה לבן קיבל אישור עלייה לארץ ישראל בשנת 1933 ופנה למשרד הפנים הצ'כי לשם קבלת דרכון, הסתבר שנישואי הוריו לא נרשמו ברשויות.
מאחר שבאותו זמן אביו כבר לא היה בין החיים לא ניתן היה לתקן את הרישום ולכן יוסף-מאיר נאלץ לקבל את שם משפחת אימו, לקס, ובשם זה הונפק לו הדרכון ועימו עלה לארץ.
בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים התחילה התעוררות ציונית ובכפר פעלו ארגונים ציוניים, בעיקר צעירי המזרחי ואגודת ישראל.
יהודים רבים עלו לארץ בתקופה זו.
ערב השואה (1941) התגוררו בכפר 176 יהודים.
גורל יהודי שדה לבן בשואה
בעקבות הסכם מינכן - פירוק צ'כוסלובקיה
ב-22 בנובמבר 1938 הוכרזה בחסות גרמניה אוטונומיה רותנית בחלק מקארפאטורוס ("זאקארפאטסקה אוקראינה"), בעוד שהחלק האחר סופח להונגריה.
האוטונומיה הרותנית התקיימה זמן קצר מאוד וב-15 במרץ 1939 כבשו ההונגרים את שטחי האוטונומיה הרותנית.
בתקופה זו וגם לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה (ספטמבר 1939) היהודים באזור עדיין לא סבלו, וכומר הכפר החל לקרוא לסובלנות כלפי היהודים.
באוגוסט 1940, גרמניה ובת בריתה איטליה קבעו מחדש את הגבולות בין רומניה להונגריה, במה שנודע כתכתיב וינה.
כל שטח צפון טרנסילבניה הועבר מרומניה לריבונות הונגריה.
כאשר הצ'כים נאלצו לפנות את האזור בעקבות הסכמי מינכן התקבל הדבר בצער רב על ידי היהודים.
אולם כניסת ההונגרים לאזור השפיעה אך במעט על היהודים שקיבלו אותם בברכה וזכרו את שלטונם הקודם עד 20 שנה לפני כן.
יהודים רבים שלטו בשפה ההונגרית.
בתחילה התייחסו ההונגרים ליהודים בכבוד ובנימוס ורבים מהחיילים התגוררו בבתי יהודים.
כוח הקנייה של החיילים ופתיחת הגבול עם החלק שהיה קודם בשליטת רומניה הביאו שגשוג כלכלי ליהודים ושיפור ברמת החיים.
ככל שהתמשכה המלחמה נפוצו ידיעות על גורל היהודים בפולין ובמקומות אחרים, אולם מצב היהודים באזור היה עדיין נסבל.
כאשר הונגריה הצטרפה למלחמה לצד גרמניה, בסוף 1940, השתנה מצב היהודים באחת והוחלו חוקי הפליה שפגעו אנושות בפרנסתם.
רישיונות עבודה ומסחר נשללו ובעלי המלאכה היהודים קופחו בחלוקת חומרי הגלם.
על יהודים נאסר להחזיק עסק ללא שותף גוי.
יהודי שדה לבן הצטוו להתייצב אחת לשבוע למפקד נוכחות בסלאטינא, שם המתינו שעות וספגו התעללויות והשפלות מצד הז'אנדרמים ההונגרים.
החל מ-1940 גויסו גברים יהודים בגיל צבא לגדודי עבודה ונשלחו לחזית הרוסית ושם נספו בקור וברעב או נרצחו על ידי ההונגרים והגרמנים.
ב-1941 גורשו מהכפר ומהאזור כמה עשרות משפחות יהודיות, שלא יכלו להוכיח את אזרחותן ההונגרית, אף על פי שרובן ישבו במקום זה כמה דורות.
הן שולחו לאזור קמניץ-פודולסקי באוקראינה, שם נרצחו, בפקודת הגרמנים, קרוב לעשרים אלף יהודים.
אולם למרות קשיים אלה, עד הכיבוש הגרמני ב-1944 עדיין היה מצב היהודים שפיר, בהשוואה ליהודי פולין, למשל.
בשנים 1942–1944 הוקמו בסביבות הכפר מחנות עבודה לשם הקמת שדה תעופה צבאי, בהם הועסקו עובדי כפייה יהודים שהובאו מפנים הונגריה.
ידוע כי כמה מבני הקהילה לחמו בגרמנים כחיילים ביחידה הצ'כית של הגנרל סבובודה.
ב-19 במארס 1944 כבשו הגרמנים את הונגריה ומייד החילו את חוקי נירנברג והחלו בארגון השמדת היהודים.
היהודים אולצו למסור חפצי ערך ותכשיטים, לגלח זקנים ולשאת טלאי צהוב.
באותו זמן מרבית התושבים הרומנים בכפר התייחסו באהדה ליהודים וחלקם אף סייעו באספקת מזון.
ב-17 באפריל 1944, מייד לאחר חג הפסח של שנת תש"ד, החל הגירוש לגטו.
בעוד שרוב יהודי המחוז נשלחו לאחד הגטאות הגדולים בסיגט הסמוכה (כיום ברומניה) או במאטע-סלקה (כיום בהונגריה), יהודי שדה לבן, יחד עם יהודי סלאטפטינא ועוד כמה כפרים בסביבה רוכזו בגיטו קטן שהוקם בשני רחובות בסלאטפינא הסמוכה.
ז'אנדרמים הונגרים עברו מבית לבית והוציאו את היהודים בכוח כשהם מחפשים כסף, חפצי ערך ורכוש מוסתר.
כל היהודים רוכזו בבית הכנסת במרכז הכפר ולאחר מכן הוצעדו ברגל אל סלאטפינא, שם רוכזו תחילה יחד עם יהודי כפרים אחרים, בבית הכנסת הגדול ברחוב הראשי, בצפיפות רבה, ללא מזון או מים.
לאחר מכן נכנסו לגור אצל משפחות יהודיות אשר התגוררו במרכז הכפר והגטו נסגר עליהם, כאשר סביבו משמר כבד של ז'אנדרמים הונגרים ומתנדבים הונגרים מקומיים.
התנאים בגטו היו קשים מאד.
רבים הוכו ועונו באכזריות כדי לגלות היכן הסתירו רכוש או דברי-ערך.
יושבי הגטו הועסקו בעבודות כפייה, לעיתים עבודות סרק, תוך מכות והתעללויות קשות.
נשים אולצו לעבוד בניקיון או במטבח עבור החיילים ההונגרים והגרמנים.
לאחר כחודש של שהייה בגטו סלאטפינא, נשלחו כל יושביו ובהם יהודי שדה לבן לאושוויץ בשני משלוחים: הראשון ב-20 במאי (שבת, כ"ז באייר תש"ד) והשני ב-23 במאי 1944 (יום ג').
לפני הגירוש ערכו ביהודים חיפוש גופני כדי לגלות דברי-ערך.
היהודים אולצו ללכת ברגל כשני ק"מ עד תחנת הרכבת, שם הועמסו על קרונות בקר, כ-80 בני אדם בקרון, על ידי ז'נדרמרים הונגרים.
הרכבת נסעה לקשאו (כיום קושיצה בסלובקיה), שם הועברה מידי הז'נדרמריה ההונגרית לרשות ה-SS הגרמני.
המשלוח הראשון הגיע לאושוויץ ככל הנראה ב-23 במאי והשני ב-27 בו.
יהודים רבים מתו ברכבת בדרך לאושוויץ, עקב התנאים הקשים, וכמעט כל היתר נרצחו במחנה עצמו.
בודדים מיהודי שדה לבן שרדו את השואה, אולם לאחר השואה, ככל הידוע, לא חזרו יהודים לשדה לבן.
נותרו שרידים של שני בתי קברות יהודיים ובהם מספר מצבות (ראה להלן).
בתי הכנסת שהיו עשויים עץ לא שרדו את השואה.
על קיר בית הספר השוכן במרכז הכפר הותקן בשנת 2004 לוח זיכרון לקורבנות השואה.
על פי עדויות ותמונות, התקיימו בכפר ככל הנראה שני בתי כנסת במבני עץ אשר לא שרדו את השואה.
בית הכנסת הראשי שכן ברחוב הראשי במרכז הכפר במקום בו עומד נכון לשנת 2021 מבנה אבן המשמש כמינימרקט, מול מבנה בית הספר.
בשדה לבן התקיימו עד השואה שני בתי קברות.
שניהם שרדו ובהם כמה עשרות מצבות.
בית קברות אחד שוכן ברחוב הראשי של הכפר ואילו השני ברחוב צדדי בשולי הכפר.
לאחר השואה, בתי הקברות נותרו מוזנחים במשך שנים רבות.
בסקר בתי קברות ואתרים יהודיים באוקראינה שנעשה בשנת 2005 על ידי משלחת אמריקאית, לא הוזכרו בתי הקברות של הכפר (כמו גם של יישובים רבים אחרים באזור).
בשנת 2013 סרקו מתנדבי אתר KehilaLinks את שני בתי הקברות ופרסמו באתרם תמונות של רוב המצבות.
בשנת 2014 החל ארגון "אבותינו – ועד הפועל להצלת קברי ישראל באירופה" לטפל בשיקום חלקי של בית הקברות במרכז הכפר, מיפה את גבולותיו המקוריים, התקין גדר והעמיד וחיזק מצבות נפולות.
תמונות מתהליך השיקום מופיעות באתר הארגון.
שם משפחה בולט בקרב יהודי שדה לבן הוא פיירוורגר (או פיירוורקר), אשר חלק ניכר מיהודי הכפר נשאו אותו וככל הנראה מקורו באב קדמון שהתגורר בכפר.
כבר בשנת 1830 נשאו את שם המשפחה הזה כמחצית מיהודי שדה לבן, בעוד שבישובים אחרים היה השם נדיר למדי.
משמעות השם היא "עובד אש" ביידיש וייתכן שהוא מרמז על מקצועו של אחד מאבות המשפחה.
ייתכן שהוא מהווה וריאציה על שמות יהודיים אחרים הקשורים באש, כגון מאיר, יאיר, או שרגא (=אש בארמית).
לפי מקור אחר, פויירוורקר הוא שם לדרגת תותחן בצבאות אוסטרו-הונגריה והאימפריה הרוסית, וייתכן שאבי המשפחה שירת בתפקיד זה.
במהלך השנים רבים מבני המשפחה התיישבו ביישובים סמוכים לשדה לבן, כגון סיגט (ברומניה) או סלאטפינא (הידועה כסולוטבינו, באוקראינה), או היגרו לארצות רחוקות (בעיקר לישראל) ונשאו עימם את שם המשפחה האופייני המרמז על שורשים בשדה לבן.
הארגון העולמי של יהודים יוצאי זאקרפטיה - טרנסקרפטיה, רמת גן
איגוד יהודי מרמורש בישראל – בית מרמורש, הרב פרנקל 80, תל אביב
לוח זיכרון הוקם על מבנה בית הספר בכפר בשנת 2004 לציון 60 שנה להשמדת הקהילה
הקהילה היהודית בעיר בילה צרקווה (עיר שנקראה בעברית "שדה לבן" וביידיש - "שווארצע טומאה") נוסדה בסוף המאה ה-16. בשנת 1646 ישבו יהודים ב־100 מתוך 800 בתיה.
כמו כן, בעל המרפא לנפש, הרב רפאל בן הרב זכריה מענדיל, העיד על עצמו שהתגורר למשך פרק זמן מסוים בחייו בשדה לבן.
שושלת אדמו"רי לויעב הנהיגו עדתם בעיר, בין השנים תרס"ו-תרס"ז גר בעיר האדמו"ר מרדכי טברסקי מלויעב, ובין השנים תרס"ז-תש"א הנהיג שם בנו רבי שלום יוסף טברסקי מלויעב שדה לבן.
רבים מיהודי בילה צרקווה תרמו במאבק גם נגד הבריטים בתקופת קום המדינה למשל כמו ישראל פריצקר.
בילה צרקווה היא עיר הולדתם של הסופר והמשורר יעקב שטיינברג, ושל החזן הנודע יוסף (יוסל'ה) רוזנבלט והחזן פנחס מינקובסקי, וכן נולד בה משורר היידיש והבמאי משה ליפשיץ.
בשנת 2000 חודשה פעילות הקהילה היהודית, וכרב העיר מכהן הרב מאיר הולצברג, נציג חב"ד.
קהילת יהודי בזל (Israelitische Gemeinde Basel, בקיצור IGB) היא קהילה יהודית בבזל, שווייץ, המונה כ-860 נפשות, נכון לשנת 2020.
הקהילה של היום קיימת מאז 1805 והיא השלישית בתולדות העיר.
הקהילה היהודית הראשונה נוסדה במאה ה-12 ונחרבה בפוגרום יהודי בזל ב-1349, והקהילה השנייה התפרקה ב-1397.
גם ללא נוכחות יהודית משמעותית, פרחה בעיר מהמאה ה-15 הדפוס העברי והבלשנות העברית בהשפעת ההומניזם.
בשנות ה-60 של המאה ה-19, הקימה הקהילה את בית הכנסת הגדול בבזל על ידי האדריכל הרמן רודולף גאוס ברחוב אוילרשטראסה 2, הממוקם בסמוך למרכז הקהילתי הנוכחי בליימנשטראסה 24, שנבנה ב-1960 על ידי האדריכלים מרקוס דינר וז'ורז' אולשטיין.
בשנת 1903 נחנך בית הקברות הישראלי בבזל בבעלות הקהילה; עד אז נקברו בני הקהילה בבית הקברות היהודי הגנהיים באלזס, צרפת.
בשנת 1897 התקיים בבזל הקונגרס הציוני הראשון והחשוב ביותר, לאחר שהממסד היהודי במינכן מנע בהצלחה את קיומו במינכן.
בשנת 1927 התפצלה הקהילה החרדית של בזל (Israelitische Religionsgesellschaft Basel), שקיימת עד היום ומפעילה בית כנסת באהורנשטראסה.
לאחר משאל עם קנטוני ב-3 בדצמבר 1972, כאשר תוקנה החוקה הקנטונית של קנטון בזל-שטדט, הקהילה הייתה הקהילה היהודית הראשונה בשווייץ שהוכרה כתאגיד על פי המשפט הציבורי.
הקהילה היהודית של בזל היא חברה בפדרציה היהודית של שווייץ (SIG).
קהילת יהודי המדאן היא קהילה יהודית שחיה בעיר המדאן בפרס, כיום איראן.
על פי מסורת יהודי איראן העיר מזוהה עם שושן הבירה ובה נמצא קבר אסתר ומרדכי, שם היה מוצב גם בית הכנסת של הקהילה.
יהודי המדאן דיברו המדאנית יהודית שהיא ניב של שפה יהודית פרסית.
המדאן היא עיר במערב איראן ובירת הפרובינציה הקרויה על שמה.
העיר נכבשה על ידי ממלכת אשור בשנת 1100 לפנה"ס, ועל פי ההיסטוריון היווני הקדום הרודוטוס, היא הייתה בירת מדי כ-700 שנה.
מחוז המדאן מחולק בין טויסרקאן, מלאייר ונהאוואנד.
מחוז זה יחד עם בורוג'רד, הנמצא דרומית יותר במחוז לורסתאן, יוצר מקבץ גאוגרפי שהיה מיושב על ידי חלק ניכר מהקהילות האיראניות-יהודיות עד שקהילות אלו היגרו לטהראן, ישראל וצפון אמריקה.
בנימין מטודלה מצא בהמדאן במאה ה-12 (שנת 1162) 30,000 עד 50,000 יהודים, ובאיגרות הגאון שמואל בן-עלי מהמאה ה-12 נזכרת "ישיבה" בעיר בחסות קהילת בגדאד.
בהמדאן נולד במאה ה-13 השר היהודי ראשיד אל- דאולה, שהיה גם היסטוריון וחוקר.
כשאר קהילות פרס סבלה גם המדאן מידם הקשה של מלכי שושלת הצאפאווים (1501- 1736), בתקופת שושלת קאג'אר (1925-1794) סבלו יהודי העיר מפעולות המיסיון הנוצרי ומדת הבאהאים.
בשנת 1701 כתב פול לוקאס (מצוטט על ידי De Planhol 2003) שיש יהודים רבים יותר בהמדאן מאשר במקומות אחרים בפרס.
מאז אמצע המאה ה-19, עם יסוד התנועה הבהאית, יהודים רבים ובעיקר מאזור המדאן וכאשאן עברו לדת הבהאית, ממספר סיבות: (1) היחס הגרוע והשנאה מצד המוסלמים והערבים ליהודים, בעוד הבהאאים נתפסו כאנשים מכובדים ונכבדים.
(2) הציעו כסף רב ליהודים שיהפכו לבהאאים ויתחתנו עם בההאים ובהאאיות.
בתקופות העתיקות יותר ובתקופת ראשית האסלאם אך גם לאורך כל הדורות וההיסטוריה הציעו ליהודים, ובמיוחד לצאצאי הכהנים והלווים, כסף ותכשיטים רבים לחתונתם.
חברת אליאנס -"כל ישראל חברים" הקימה בית-ספר ליהודי המקום בשנת 1901. ב-1912 התארגן שם החוג הציוני הראשון.
ב-1948 מנתה האוכלוסייה היהודית בעיר, לפי האמדן, בין 3,000 עד 6,000 נפש; עם החמרת המצב הכלכלי עלו רבים לישראל ואחרים היגרו למקומות אחרים בעולם.
באותה השנה ביקרו בבית המדרש למורים של "כל ישראל חברים" 23 תלמידים, ומספר התלמידים בבית-הספר הגיע ל־1,605 תלמידים.
בבית-הספר "אוצר תורה" למדו ב-1949 356 תלמידים, בית הספר נסגר כעבור שנים אחדות.
הקהילה הייתה קיימת עד לאמצע המאה ה-20. יהודי המאדן עלו בשנת 1923/4 בעליה מאורגנת, שבראשה עמד רב הקהילה היה הרב מנחם שמואל הלוי ששימש גם כראש הקהל.
אחרי שהרב לוי עלה לארץ ישראל, לירושלים, שימש בתפקיד הרב מנחם דיין צדק.
ב-1966 עוד ישבו בהמדאן 402 יהודים, והיו בעיר סניפים של ארגון הנשים היהודיות במדינה ושל ארגון הנוער היהודי.
לפי אנציקלופדיה איראניה, הקהילה היהודית הידלדלה מכ-13,000 ב-1920 לפחות מ-1,000 עד 1969. הקהילה עלתה ברובה לישראל ולארצות הברית ולפי הערכות נשארו בעיר כ-100 יהודים בשנות ה-90.
החוקר האמריקאי דונלד סטילו, שכתב ספר על השפה הפרסית היהודית, ביקר באיראן בשנים 2001 ו-2002 ומצא כי נותרו בהמדאן רק שמונה אנשים מהקהילה היהודית.
רוב אנשי המדאן לא ידעו קרוא וכתוב בפרסית ואורינותם הוגבלה לעברית.
כלומר, אם היו רוצים לכתוב משהו, היו כותבים אותו בעברית ומתאימים את האותיות לפרסית.
בחלק מבתי הכנסת ישנם ספרי דת - כמו תרגום של כתבי קודש - הכתובים בכתב עברי פרסי (פרסיהוד).
לפני הקמת בית הספר אליאנס, היהודים של המדאן לא היו במצב טוב מבחינת ביטחון ומבחינת מבנים חומריים ורוחניים.
בית הספר אליאנס המדאן הוקם על ידי ארגון כל ישראל חברים בשנת 1900. הוא כלל בית ספר לבנים ובית ספר לבנות.