tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הכיכר תוכננה כחלק מחגיגות אלף שנים לכיבוש המדיארי של הונגריה ב-1896, אך הקמתה נשלמה רק ב-1900. במקביל להקמת הכיכר נסלל גם הקו הראשון של הרכבת התחתית של בודפשט, הראשון באירופה, פרט לזה של לונדון, שהכיכר מהווה את אחת מתחנותיו.
אנדרטת המילניום מורכבת מעמוד אבן בן 36 מטרים המוקף בפסלי ברונזה של שבעת ראשי השבטים המדיארים שכבשו את הונגריה ב-896 ובראשם, רוכב בחזית, ארפאד.
בראש העמוד מוצב פסל של המלאך גבריאל, המציין סיפור מראשית התנצרותה של הונגריה לפיו ביקש אישטוון הראשון, מלך הונגריה מן האפיפיור סילבסטר השני כי יכיר בו כמלך נוצרי.
האפיפיור סירב בתחילה, אך לאחר שהופיע בחלומו המלאך גבריאל וציווה עליו להסכים לבקשה, נעתר.
הפסל אוחז בידיו בשניים מסממני השלטון של המלוכה ההונגרית - הכתר של אישטוון הקדוש וצלב פטריארכי (צלב כפול).
לפני העמוד נמצאת מצבת "קבר החייל האלמוני" של הונגריה.
המצבה סמלית בלבד ואיש אינו קבור תחתיה.
היא מוקדשת ל"גיבורים אשר מסרו את חייהם למען חירות עמם והעצמאות הלאומית".
מאחורי העמוד מצויות שתי קבוצות פסלים סימבוליים של שני גברים ושתי נשים.
הצמדים מתארים את העמל והשפע ואת התהילה והידע.
משני צידי אנדרטת המילניום נפרשת קשת הגיבורים.
מתחת לפסלי הגיבורים ניצבים לוחות ברונזה המתארים סצנות מן ההיסטוריה ההונגרית.
כיכר החגיגות הגדולות היא הכיכר המרכזית בה מתקיימות החגיגות הציבוריות בבירת עיראק, בגדאד.
ככר זו משמשת גם בתור הכיכר הלאומית.
הכיכר הוקמה בשנת 1986 בתקופתו של הנשיא סדאם חוסיין עם "אצטדיון מלבני" בעבור ראשי המדינה במרכזה של שדרת מצעדים והתקיימו בה כל המצעדים הצבאיים והאירועים הלאומיים.
ולעיתים גם הוצאות להורג המוניות.
הכיכר ממוקמת ליד שכונת הרטנייה במרכז בגדד, סמוך לאזור הירוק המבוצר המכיל מוזיאונים ואנדרטאות, הממוקם ליד אנדרטה החייל האלמוני שהוקמה בשנת 1980 עם תחילת המלחמה עם איראן.
משני צידי הכיכר נמצאים 2 שערי "הניצחון" בצורת ידיו של סדאם חוסיין שהוקמו בשנת 1989 לרגל סיום מלחמת איראן–עיראק.
בכיכר נמצאים גם: בית קולנוע, ותיאטרון.
כיכר האוניברסיטה (ברומנית: Piaţa Universităţii) היא כיכר מרכזית בבוקרשט, בירת רומניה.
הכיכר היא קילומטר אפס של בוקרשט והייתה מוקד של הפגנות בתקופה שלאחר המהפכה הרומנית.
בכיכר האוניברסיטה שוכנים מבנים של אוניברסיטת בוקרשט, התיאטרון הלאומי על שם יון לוקה קאראג'אלה וגרנד הוטל בוקרשט.
כיכר הדגל הלאומי (באזרית: Dövlət Bayrağı Meydanı) היא כיכר השוכנת ברובע "באייל" בדרומה של באקו, בירת אזרבייג'ן וממוקמת בבסיסו של חצי אי קטן, הבולט מן היבשה אל הים הכספי.
על חצי האי, סמוך ממזרח לכיכר, שוכן אולם הקריסטל של באקו.
צורתה של הכיכר היא כשל מלבן והיא משתרעת על פני שטח של 600 דונם.
היא בנויה משלושה מפלסים שביניהם מקשרים ארבעה גרמי מדרגות, אחד בכל צד, ורמפה היקפית.
על המפלס העליון ששטחו 30 דונם שוכן בסיסו של תורן הנושא את דגל אזרבייג'ן.
הבסיס המתומן משתרע על פני שטח של שלושה דונם וקבועים בו לוחות הנושאים את המנון אזרבייג'ן, את סמלה ואת מפתה.
תורן הדגל מתנשא לגובה 192 מטרים, והוא תורן הדגל הגבוה בעולם.
אבן הפינה לכיכר, הונחה בידי נשיא אזרבייג'ן, אילהם אלייב, ב-30 בדצמבר 2007; והיא נחנכה מקץ שלוש שנים, ב-1 בספטמבר 2010. עוד הוקם באתר מוזיאון המוקדש לדגל הלאומי.
כיכר האבוס היא הכיכר העירונית המרכזית בבית לחם.
מקור השם הערבי הוא בעובדה שבצדה המזרחי ניצבת כנסיית המולד, שבה הונח ישו באבוס, מיד לאחר לידתו.
בציבור הישראלי רווח גם שמה האנגלי של הכיכר, שמשמעותו זהה, היינו "כיכר האבוס".
הכיכר נחלקת לשני חלקים: החלק המערבי רבוע בצורתו, ומשמש כמדרחוב מאז ששופץ בשנים 1998–1999, ובו נטועים עצי מיש דרומי.
בצדה המערבי של רחבה זו ניצב מסגד עומר, המסגד היחיד בעיר, אשר נבנה בשנת 1860 ושופץ בשנת 1954. המסגד קרוי על שם עומר בן אל-ח'טאב.
מדרום לו ניצב בניין עיריית בית לחם.
בצדה הצפוני של הכיכר שוכן "מרכז בית לחם לשלום" ותחנת משטרה.
חלקה המזרחי של הכיכר מוארך ומוביל בין המנזר הארמני מדרום ובית הקברות האורתודוקסי מצפון, לעבר כנסיית המולד, כנסיית קתרינה הקדושה הקתולית ואכסניית קאזה נובה.
הרחוב הראשי, המוביל מהכיכר צפונה לעבר ירושלים, קרוי גם הוא בשם "האבוס" או "מאנגר".
עוד יוצאים ממנה רחוב הרועים, המוביל מזרחה לעבר בית סאחור, ורחוב פאולוס השישי, המוביל ממנה מערבה.
הכיכר משמשת כמוקד העיקרי לחגיגות חג המולד בעיר, עת מוצב בה עץ עץ חג המולד והיא מקושטת ומוארת.
מאז 2012 מהווה הכיכר חלק מאתר המורשת העולמית בעיר.
כיכר דֶניָה היא הכיכר המרכזית של שכונת בית הכרם בירושלים.
הכיכר שוכנת בצומת שדרות הרצל עם רחוב בית הכרם ורחוב הארזים.
היא מהווה מרכז תחבורתי חשוב בשכונה ולצידה ממוקמת תחנה של הרכבת הקלה.
נמצא בה אחד המרכזים המסחריים העיקריים של השכונה, ובסביבתה שוכנים מוסדות נוספים, כסניפי בנקים, בית ספר יסודי ובית הכנסת המרכזי.
בחלק משטח הכיכר נטוע גן.
הכיכר נקראה על שם דניה (דנמרק) כאות הוקרה על הצלת יהודי דנמרק על ידי העם הדני בימי השואה.
שם זה הוכרז בטקס שנערך ב-11 בינואר 1962, במהלך ביקורו בישראל של ראש ממשלת דנמרק ויגו קמפמן, אשר הסיר את הלוט מעל שלט שמה של הכיכר.
בטקס נכחו גם ראש הממשלה דוד בן-גוריון וראש עיריית ירושלים מרדכי איש שלום.
בשנת 1969 נפתח מעבר תת-קרקעי בין הכיכר לבין עברן השני של שדרות הרצל, שהיה הראשון מסוגו בירושלים.
ביולי 2019 הסתיימו עבודות השדרוג של הכיכר שנמשכו שמונה חודשים.
הכיכר שופצה בעלות כוללת של 2.5 מיליון שקלים.
העבודות כללו הוספת דק עץ ופינות ישיבה, נשתלו עצים חדשים ואנדרטת האוניה ההיסטורית (להלן) עברה שימור וטיפול.
בלב הכיכר ניצבת אנדרטה לזכר מבצע ההצלה של יהודי דניה.
האנדרטה היא יצירתו של רולף (רודא) ריילינגר ומפוסלת כספינה המפליגה בים מרובה סלעים ושרטונות.
שלטים בצד האנדרטה מספרים בחמש שפות – עברית, ערבית, אנגלית, דנית ושוודית – את סיפור הצלת יהודי דניה וקבלתם בשוודיה ומעלים אותו על נס כמופת של אנושיות בימי השואה.
תחנת הרכבת הקלה בכיכר דניה
ב-2011 נפתחה תחנת הרכבת הקלה הצמודה לכיכר דניה, על שדרות הרצל.
כיכר ברקלי היא כיכר עירונית ברובע מייפייר בוסט אנד של לונדון, בסיטי של וסטמינסטר.
הכיכר נבנתה באמצע המאה ה-18 על ידי הארכיטקט ויליאם קנט.
הכיכר קרויה על שם משפחת ברקלי, משפחת אצולה מגלוסטרשייר, שביתה בלונדון, בית ברקלי, עמד באזור עד 1733 ושימש למגוריה בנוסף לטירת ברקלי בגלוסטרשייר.
בעוד שכיכר ברקלי נבנתה במקור כאזור מגורים, כיום נותר בכיכר רק בית דירות אחד - בית מספר 48. מגורים בכיכר ברקלי מבוקשים מאוד, והמתגוררים שם לא מוכרים את ביתם לעיתים קרובות.
ההיצע המוגבל והביקוש הגבוה יצרו שוק בו אנשים שמתגוררים בכיכר ברקלי דורשים מחירים גבוהים יותר על הנכס בשוק מאשר אנשים המוכרים את בתיהם בשכונות אמידות אחרות.
כיכר החורבה ע"ש משה רוסנק (נקראה בעבר גם כיכר צ'ארלס קלור,על שם הנדבן צ'ארלס קלור שמימן את הקמתה) היא כיכר עירונית מרכזית ברובע היהודי שבעיר העתיקה בירושלים.
שמה נובע מסמיכותה לבית הכנסת החורבה, והיא קרויה על שם משה רוסנק, מפקד הרובע היהודי במלחמת השחרור.
הכיכר הוקמה על הריסות בתי הרובע, כחלק מתהליך שיקום הרובע היהודי לאחר שחרורו במלחמת ששת הימים.
בכיכר עוברת אחת הדרכים המקשרות בין שער יפו ושער ציון לכותל המערבי וסמוך לה עוברים רחוב היהודים ורחוב חב"ד המרכזיים.
מיקומה המרכזי בדרך לכותל, גודלה המשמעותי ברובע הצפוף, והנגישות הגבוהה לרוב אתרי הרובע - ביניהם הקארדו, החומה הרחבה, החורבה והכותל - הופכים את הכיכר לחשובה ושוקקת תושבים ותיירים במשך רוב שעות היום.
בשולי הכיכר חנויות, מסעדות ובתי קפה.
מלבד מבני המגורים והחנויות נמצאים בכיכר בתי הכנסת "החורבה" ורמב"ן וישיבת המקובלים בית אל, ולצידם מסגד סידנא עומר, שאינו פעיל.
עד למלחמת העצמאות הייתה הכיכר מיושבת בצפיפות והיוותה את חלקה הדרום מזרחי של "חצר האשכנזים".
במלחמת העצמאות התחוללו במקום קרבות עזים והאזור חרב כולו.
לאחר מלחמת ששת הימים הוחלט שלא לשקם את האזור אלא להשאירו כשטח פתוח לרווחת תושבי הרובע.
לתקופה מסוימת שימשה הכיכר כרחבת חנייה.
כחלק מההכנות להקמת מעלית הכותל, בוצעו חפירות הצלה, במסגרתן הועתקה באופן זמני מנורת הזהב מרחבת התצפית שבמעלות רבי יהודה הלוי לרחבה מוגבהת הצמודה לבית הכנסת החורבה שבכיכר, במבצע מורכב של עשרות עובדי החברה לשיקום ופיתוח הרובע היהודי.
כיכר הולנד היא כיכר בירושלים, הקרויה על שם ממלכת הולנד ולזכר הצלתם של יהודים בהולנד על ידי הולנדים בתקופת השואה.
הכיכר נמצאת בקצה שדרות הרצל בין שכונת בית וגן ושכונת קריית היובל לבין הר הרצל, בצומת הרחובות הפסגה, קריית היובל, עין כרם והזיכרון.
בצידה המערבי של הכיכר נמצאים הכניסה הראשית אל מתחם הר הרצל, מוזיאון הרצל, רחבת יד ושם, הפסל מחווה לירושלים ונקודת תצפית אל עבר יער ירושלים ושכונת עין כרם.
בצידה המזרחי של הכיכר נמצאים אכסניית בית וגן, מכון מדעי טכנולוגי להלכה, מכון התלמוד הישראלי השלם, ו"גן הר הרצל הקטן", ישיבת בני עקיבא נתיב מאיר וישיבת שפע מקור חיים.
בחלקה הדרומי של הכיכר נמצאת תחנת הרכבת הקלה הר הרצל, תחנת הקצה המערבית של הקו האדום, ולצידה מסוף אוטובוסים וחניון "חנה וסע" תת-קרקעי.
כיכר החירות (בארמנית: Ազատության հրապարակ, מבוטא כ: הזטוטיאן הרפראק), שהייתה ידועה גם בשם כיכר האופרה וכיכר התיאטרון (Թատերական հրապարակ) עד 1991, היא כיכר עירונית הממוקמת ברובע קנטרון (המרכז) של ירוואן, בירת ארמניה.
הכיכר היא חלק מקומפלקס בנייני תיאטרון האופרה, והיא נמצאת דרומית לבית האופרה הראשי, בין פארק האופרה לאגם הברבורים.
יחד עם כיכר הרפובליקה, כיכר החירות היא אחת משתי כיכרות העיר המרכזיים של ירוואן.
היא גובלת בארבעה רחובות: רחוב טומניאן, רחוב טריאן, שדרת סאיאט נובה, ושדרת משטוץ.
בכיכר עומדים פסלים של הסופר הובהאנס טומאניאן והמלחין אלכסנדר ספנדיאריאן.
בשל מסורת של הפגנות בכיכר, היא מתוארת לעיתים כ"סמל של הדמוקרטיה" בארמניה.
הכיכר ידועה בשל תפקידה בולט בהיסטוריה המודרנית של ארמניה.
מאז התעוררות תנועת קרבאך בפברואר 1988, והמחאות המאסיביות שנוהלו שם בסוגיית מלחמת נגורנו קרבאך (בהובלתם ומעורבותם של דמויות מובילות מן מהתרבות והפוליטיקה, דוגמת מי שהיה לנשיאה הראשון של ארמניה, לבון דר-בדרוסיאן והמשוררת סילבה קפוטיקיאן), הפכה כיכר החירות למוקד של הפגנות.
המשטר הסובייטי סגר את הכיכר לציבור מספר פעמים תוך שימוש בכוחות צבאיים וכוחות משטרה כדי לדכא את המחאות של 1988.
אחרי שארמניה זכתה בעצמאותה בשנת 1991, הכיכר הייתה למוקד עצרות ומחאות אנטי-ממשלתיות, במיוחד בעקבות הבחירות לנשיאות בשנים 1996, 2003, 2008 ו-2013.
בעקבות הבחירות לנשיאות השנויות במחלוקת של שנת 2008, אלפי תומכי מנהיג האופוזיציה ונשיאה הראשון של ארמניה, לבון דר-בדרוסיאן, התאספו בכיכר ופתחו במחאת ישיבה.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-1 במרץ 2008, המחאות השקטות הלה פוזרו באלימות קשה על ידי המשטרה, והכיכר נסגרה לציבור.
במשך כ-20 ימים, הכיכר נותרה תחת שליטת המשטרה וכוחות צבאיים, שאכפו את מצב החירום שהוכרז.
לאחר מכן, הכיכר הייתה סגורה למחאות במשך שלוש שנים, עד 17 במרץ 2011, כאשר מפלגת הקונגרס הארמני של דר-בדרוסיאן יזמה עצרת גדולה.
ב-28 באוגוסט 2008, הממשלה הארמנית החלטה להתחיל בנייה של חניון תת-קרקעי מתחת לכיכר, כדי להקל על התנועה ברחובות המקיפים את הכיכר, ובעיקר עומס המכוניות החונות שם.
האופוזיציה טענה כי ההחלטה נועדה למנוע הפגנות במקום, והממשלה הכחיש את הטענה.
הבנייה בוצעה, וחניון בן שלוש קומות המכיל כ-500 מכוניות נפתח ב-24 במאי 2010 בנוכחות ראש העיר גאג'יק בגלאריאן והנשיא סרז' סרקזיאן.
עלות הפרויקט הייתה כ-10.5 מיליון דולר.
כיכר דיאק פרנץ (בהונגרית: Deák Ferenc tér) היא אחת הכיכרות המרכזיות של מרכז העיר (בלווארוש) בודפשט, ובמקביל מהווה מרכז תחבורה חשוב של העיר.
קווי המטרו M1 M2 ו-M3 נפגשים מתחת לכיכר, כמו גם הטרוליבוס 72, קווי אוטובוס רבים וקווי חשמלית מעגליים קטנים נוגעים גם הם בכיכר.
על פני השטח זורמים לתוכו שדרת קארוי של השדרה הקטנה, דרך בייצ'י-ז'ילינסקי, רחוב קיראי, רחוב דיאק פרנץ.
החלק הגדול ביותר של הכיכר שייך לרובע 5. מיעוטו לרובע 6.
הכיכר עוצבה בתחילת המאה ה-19. היא נוצרה למעשה בתחילת המאה, אז שם האזור היה עדיין Landstrasse.
הכיכר מוזכרת בשם Kohlplatz במפות משנת 1819, אבל היא נקראה גם בשמות שונים נוספים.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 נקראה Judenmarkt (השוק היהודי) או Judenplatz (כיכר היהודים).
בשנת 1866, שונה שם הכיכר לכיכר דיאק פרנץ על שם "חכם המולדת" פרנץ דיאק והיא נושאת את השם הזה מאז.
(יחד עם הרחוב הסמוך לו, הנושא גם את שמו של פרנץ דיאק, שני המרחבים הציבוריים הללו הם השמות העתיקים ביותר בבודפשט שלא שונו).
Deák tér 2.: המטה של חברת הביטוח Adria לשעבר
Deák tér 4.: בית כומר הכנסייה הלותרנית
Deák tér 5.: כנסייה לותרנית
Deák tér 6.: ארמון אנקר
פסלו של הכומר הלותרני גאבור סטהלו (נחשף ב-25 בספטמבר 2009)
הכיכר חשובה מאוד מנקודת המבט של התנועה בבירה, מכיוון שמסלול השדרה הקטנה שמתחיל מגשר החירות ממשיך לכיוון דרך בייצ'י-ז'ילינסקי, גשר השלשלאות, והמשכו, שדרת אנדראשי, נמצאים לא רחוק משם.
מתחת לכיכר שוכן צומת הרכבת התחתית של בודפשט ומתחם התחבורתי מהחשובים ביותר של העיר.
כיכר החטופים והנעדרים הוא שם זמני שניתן לרחבה הסמוכה למוזיאון תל אביב לאמנות על ידי מטה משפחות החטופים והנעדרים, בטקס שנערך ב-24 באוקטובר 2023, בעקבות אירועי 7 באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
במקום הוקמה "עיר אוהלים" זמנית מטעם משפחות החטופים והנעדרים, וכן הוצבו בה מיצגים אמנותיים המביעים הזדהות עם מאבק מטה משפחות החטופים והנעדרים, וכביטוי לתמיכה והזדהות עם משפחות הנופלים וחללי צה"ל.
בכיכר נערכת מדי מוצאי שבת התכנסות למען השבת החטופים וכן נערכות מעת לעת עצרות ואירועים למען שחרור החטופים.
השם "כיכר החטופים והנעדרים" ניתן באופן זמני לכיכר הסמוכה למוזיאון תל אביב לאמנות ולספריית בית אריאלה, על ידי מטה משפחות החטופים והנעדרים בטקס שנערך ב-24 באוקטובר 2023, בתחילת מלחמת חרבות ברזל.
במהלך הטקס הופרחו לאוויר מאות בלונים כסמל לחופש שנלקח מהחטופים.
קודם לטקס כונה המקום "רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות".
ב-3 בנובמבר 2023 הוקמה בכיכר "עיר אוהלים" זמנית מטעם משפחות החטופים והנעדרים.
במקום הוקמו מאהלים של קיבוצים מהנגב המערבי, של משפחות קורבנות הטבח בפסטיבל נובה, וכן מתחם שהוקם על ידי תנועת הנוער בני עקיבא וארגון "איילת השחר" השייך לקרן וולפסון.
לאחר מכן הוצבו ברחבת הכיכר מיצגים אמנותיים לאות הזדהות עם מאבק מטה משפחות החטופים והנעדרים, וכביטוי לתמיכה והזדהות עם משפחות הנופלים וחללי צה"ל.
בין המיצגים הבולטים: מיצב שולחן השבת הריק, מיצב כיסאות כתר צהובים ריקים וסדרה של מראות קטנות כמספר החטופים סביב הפסל "עקדת יצחק" של מנשה קדישמן.
ב-24 בנובמבר 2023 נערכה בכיכר קבלת שבת מרובת משתתפים, על רקע שחרורם של 13 המשוחררים הראשונים במסגרת הפסקת האש בין ישראל לחמאס.
באירוע נכח גם השר בני גנץ.
בינואר 2024 הוצב בכיכר מיצג של מנהרה באורך 30 מטרים המדמה את מנהרות החמאס וממחישה את התנאים הקשים בהם נמצאים החטופים.
המנהרה צרה ומוארת באור עמום, ובתוכה רמקולים המשמיעים את שמות החטופים, הודעות מוקלטות ממשפחותיהם וקולות ירי.
בערב חג הפורים ה'תשפ"ד, 23 במרץ, התקיים בכיכר אירוע קריאת מגילת אסתר, בהובלת ארגון רבני צהר והרב קנת ברנדר, ראש ישיבת מוסדות אור תורה סטון.
בכיכר נערכות מעת לעת עצרות למען שחרור החטופים.
בין השאר נאמו בעצרות גדי ירקוני, ראש מועצה אזורית אשכול, חיים ילין, שכיהן בתפקיד לפניו, נשיא צרפת עמנואל מקרון (בנאום מצולם), שגריר ארצות הברית בישראל ג'ק לו, נשיאת בית המשפט העליון בדימוס דורית בייניש, חתן פרס נובל לכימיה אהרון צ'חנובר והרב ישראל מאיר לאו.
כמו כן הופיעו בה אמנים ואנשי ציבור, בהם אהוד בנאי, ירדנה ארזי, הגבעתרון, שי גבסו, ריטה, לוסי אהריש, לינוי בר גפן, ירדן ג'רבי, לינור אברג'יל, ישראל קטורזה, עמוס תמם, שלום מיכאלשווילי, שרית חדד, איתי לוי, רן דנקר, יסמין מועלם, עילי בוטנר, זהבה בן ואמיר דדון.
ב-30 במרץ 2024, בתום עצרת בכיכר, החלו בני משפחות החטופים לצעוד לכיוון הקריה, ואליהם הצטרפו חלק ממשתתפי הפגנת מחאה נגד ממשלת ישראל השלושים ושבע ונגד בנימין נתניהו.
משטרת ישראל הכריזה על ההתקהלות כלא-חוקית.
המשטרה כיבתה את המיקרופונים שהציבו המשפחות בגשר בגין, ובמקום התפתחו אירועי אלימות בין השוטרים למוחים.
בדצמבר 2024 הוצבה בכיכר חנוכיית התקווה.
ב-30 בינואר 2025 הגיע סטיב וויטקוף שליחו של הנשיא טראמפ למזרח התיכון לככר החטופים שם נפגש עם חטופים ששוחררו ומשפחות חטופים.
ב-10 בפברואר 2025 התקיים בככר אירוע לכבוד יום הולדתו השני בשבי של החטוף אלון אהל בשיתוף אמנים ואמניות לאחר שנודע ימים לפני כן מחטופים שחזרו כי אלון אהל פצוע בעיניו ובגופו, כבול בשלשלאות ולא ראה אור יום מאז חטיפתו ב-7 באוקטובר.
ב-27 בינואר 2026, יממה לאחר שהוחזר לישראל החטוף האחרון, נערך בכיכר טקס בו עצרו את השעון שהוצב בכיכר וספר את הימים, השעות, הדקות והשניות שחלפו מאז הטבח ב-7 באוקטובר.
כיכר החירות (בהונגרית: Szabadság tér, תיעתוק לעברית: סאבאדשאג טר) היא כיכר גדולה ברובע החמישי של בודפשט, הנקרא ליפוט ווארוש - Lipót Város, במרחק הליכה קצר מאוד מנהר הדנובה ומבניין הפרלמנט ההונגרי.
הכיכר בנויה בצורת פעמון וכוללת פסלים, אנדרטאות, מזרקה, גני משחקים, בית קפה במרכזה, וחניון תת-קרקעי גדול.
בעבר הכיכר שימשה כטיילת וכונתה "טיילת סצ'ני" (Széchenyi).
שמה הנוכחי הוענק לה בשנת 1900. בין השנים 1786 - 1898 עמד בכיכר "הבניין החדש" אשר שימש כמחנה צבאי, כבית כלא, וכמקום הוצאות להורג של אזרחים הונגריים רבים.
במקום זה הוצא להורג בעת "אביב העמים", גם ראש ממשלת הונגריה לאיוש באתיאני(Batthyány Lajos), בימי המהפכה ההונגרית- ב-6/10/1849 .
הבניין החדש כונה גם ה"בסטיליה" של הונגריה.
בשנת 1898 נהרס הבניין החדש.
את שמה הנוכחי "כיכר החירות" העניקו לכיכר ב-1900. השם "כיכר החירות" נבחר במכוון, כהדגשה לניגוד המוחלט להקשרים ולדימוי שנוצר למקום במאות הקודמות, דימוי של דיכוי חירויות אזרחיות בהונגריה, מאסרים פוליטיים, והוצאות להורג.
ב-1951 בימי המלחמה הקרה, החלו בחפירות מתחת לכיכר ליצירת בונקר מוגן מפצצות גרעיניות, עבור מנהיגי המפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
הבניה הופסקה ב־1957 עקב סיבות תקציביות.
סביב הכיכר ניצבים בניינים מרכזיים, דוגמת בניין הטלוויזיה ההונגרית (לשעבר בנין הבורסה ההונגרית), שגרירות ארצות הברית, הבנק הלאומי ההונגרי, שלוחות של משרד ההגנה, בנייניי משרדים ומשרדים ראשיים של בנקים מסחריים.
מתחת לכיכר מצוי חניון מכוניות תת-קרקעי בתפוסה של 746 מקומות חניה.
בנוסף, קיימים גני משחקים ומתקנים לילדים, בית קפה במרכז הכיכר, פסלים, אנדרטאות ומקומות זיכרון.
פסל רונלד רייגן - הפסל בכיכר בשנת 2011 לרגל שנת הולדתו המאה של נשיא ארצות הברית ה-40, כאות הוקרה לתרומתו לסיום המלחמה הקרה, ולהתפוררותה של ברית המועצות, ולסיום שלטונה בהונגריה.
הפסל נוצר בידיי האמן מטא אישטבאן (Máté István), עשוי מברונזה, וגובהו 2.2 מטר.
פסל ג'ורג' בוש האב, הנשיא ה-41 של ארצות הברית.
הפסל נחנך באוקטובר 2020, במלאת 30 שנה להתפרקות ברית המועצות והגוש הקומוניסטי.
גם פסל זה נוצר בידיי האמן מטאה אישטוואן (Máté István).
פסל הגנרל האמריקאי הארי היל בנדהולץ - שמנע ב־1919 בימיי הרפובליקה ההונגרית הסובייטית, את ביזת המוזיאון הלאומי ההונגרי על ידי חיילים מהצבא הרומני.
הפסל מוצב בחזית שגרירות ארצות הברית.
אנדרטת גיבורי ברית המועצות - בשונה מאנדרטאות אחרות מהתקופה הסובייטית, שהוצאו אל מחוץ לעיר פארק ממנטו, אנדרטה זו הושארה למטרת שימור יחסים תקינים עם רוסיה.
השארת האנדרטה במקומה, גרמה בזמנו למחלוקת פנים הונגרית.
האנדרטה הוקמה לזכר חיילי ברית המועצות, אשר שחררו את הונגריה מהכיבוש הגרמני.
גובהה 15 מטר, הוקמה ב-1946 בידיי הפסל אנטאל קארוי (Antal Károly).
הכיתוב על האנדרטה מהלל את גבורת חיילי ברית המועצות המשחררים
האנדרטה לזכר קורבנות הכיבוש הגרמני - הנאדרטה הוקמה ביולי 2014, לציון שבעים שנה לכיבוש הנאצי.
האנדרטה מורכבת משבעה עמודים, בחלקם קטועים.
במרכז האנדרטה המלאך גבריאל, ובידו סמל הונגריה.
מלמעלה, עט עליו הנשר של גרמניה הנאצית, במעוף מאיים.
את האנדרטה תכנן פאראקני ראב פטר (Párkányi Raab Péter).
על האנדרטה נמתחה ביקורת רבה והתקיימו נגדה הפגנות, עוד טרם הצבתה במקומה.
נגד האנדרטה הושמעו טענות מהותיות, לפיהן ממשלת הונגריה ניסתה להסיט את אחריות לקורבנות מהמשטר ההונגרי בתקופת מפלגת צלב החץ, ולגלגלה כולה לכיוונה של גרמניה הנאצית.
היו גם טענות של תרגום ולשון בלוח הזיכרון, בעברית, ברוסית וגם באנגלית.
בעברית נחרט על לוח הזיכרון המשפט המשובש "הקורבנות לזכרם של", במקום המשפט הנכון "לזכרם של הקורבנות".
בנוסף נטען שהגופן - פונט, בו נעשה שימוש, מיושן ומתאים לטקסט תנכי, ואינו מתאים לתכנים עכשוויים.
פסלון הצפרדע - מול הבניין שהיה בעבר הנהלת הטלוויזיה ההונגרית מוצב פסלון הצפרדע, המייצג את הצפרדע "קרמיט" ממופע החבובות.
את הפסל יצר הפסל הקרואטי מיכאילו קולודקו (Mikhailo Kolodko), לזכר ימים שאינם עוד, שכן תמו הימים בהם הנהלת הטלוויזיה ההונגרית מוקמה בכיכר, וכן תמו הזמנים בהם שודר מופע החבובות.
קולודקו פיסל בבודפשט שלושה פסלונים נוספים, הקשורים לישראל וליהדות.
האחד תבליט של חוזה המדינה בנימין זאב הרצל עם אופניים, בקרבת בית הכנסת הגדול של בודפשט.
פסלון נוסף שיצר קולודקו, של חנה סנש, מוצב בגן ציבורי הקרוי על-שמה.
פסלון של תיבת נח ממוקם בכיכר בטהלן גאבור - Bethlen Gábor tér, ברובע השביעי של בודפשט.
אנדרטת זיכרון לקרל לוץ (Karl Lutz) - ממוקמת באזור השגרירות האמריקאית בכיכר.
האנדרטה עוצבה כספר פתוח המונח על קוביית אבן גדולה.
פוסלה בידיי תמאש סאבו (Szabó Tamás) הוקמה ב-2006 ביוזמת שגרירות ארצות הברית בבודפשט, לזכר הדיפלומט השווייצי שייצג את ארצות הברית במלחמת העולם השנייה (1942-1945) מול השלטון הנאצי בהונגריה, והציל למעלה מ-62,000 יהודים.
אנדרטת אש התמיד - מצויה מול המקום בו שכן "הבניין החדש" לפני הריסתו.
זוהי קערה גדולה המוצבת על קוביית אבן גדולה.
הוקמה ב־1934, לזכר הקורבנות שאיבדו את חייהם בבניין החדש.
עוצבה בידיי דוז'ה פארקש אנדראש (Dózsa Farkas András).
מזרקה - בכיכר פועלת מזרקה אינטראקטיבית.
ככל שמתקרבים אליה משתנה עוצמת זרימת המים.
בכיכר עצמה אין תנועת כלי רכב.
תחבורה ציבורית מגיעה לרחובות הסמוכים.
גם הכניסה לחניון התת-קרקעי מתבצעת מרחובות סמוכים.
תחנת מטרו קרובה נמצאת ב־Kosuth Lajos tér.
כיכר הביטחון, או אזור הביטחון , הוא אזור ברובע הדאחִיֶיה בביירות, הידוע כמעוז ארגון הטרור חזבאללה ובו ממוקמים משרדיו והמטה המרכזי.
זהו אזור מבוצר בכבדות ונחשב לעיתים קרובות למעוז חזבאללה וכולל מתקנים מנהליים, צבאיים ולוגיסטיים שונים.
אזור זה כולל שכונות כמו חארת חריכ, ביר אל-עבד ואל-רוביס.
האזור ידוע כמאובטח מאוד וכלל עמדות בידוק, נוכחות כבדה של חמושים ומצלמות אבטחה רבות.
ב-27 בספטמבר 2024 הפציץ חיל האוויר הישראלי את המפקדה בה שהו מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה ובכירים נוספים: מטוסי F-15I רעם הטילו יותר מ־80 פצצות במשקל טונה כל אחת על המתחם, שנהרס כליל על יושביו.
גם צה"ל וגם חזבאללה אישרו את מותו של נסראללה למחרת.
בהתקפה נהרגו גם עלי כרכי, מפקד החזית הדרומית של חזבאללה וקצין בכיר איראני בשם עבאס נילפורושאן, ששימש כמפקד גיס סוריה ולבנון בכוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית, יחד עם עוד כמה מפקדים בכירים בחזבאללה.
כיכר ברכה צפירה היא כיכר עירונית בשכונת בבלי בצפון תל אביב, הקרויה על שמה של הזמרת וחלוצת הזמר העברי ברכה צפירה (1910–1990).
הכיכר ממוקמת בצומת הרחובות יוסף פעמוני ואהרון מגד ומהווה נקודת ציון קהילתית ותרבותית בלב השכונה.
הכיכר הוקמה כחלק ממדיניות עיריית תל אביב-יפו להנצחת דמויות מפתח בתרבות הישראלית במרחב הציבורי.
במסגרת הפרויקט העירוני "ברחובות שלנו", שנועד להנציח אמנים ואישים שפעלו בעיר והותירו חותם משמעותי על התרבות המקומית והארצית, נבחרה צפירה לדמות מונצחת.
ברכה צפירה נחשבת לחלוצה מרכזית בזמר העברי בראשית דרכו.
היא שילבה ביצירתה מוטיבים מוזיקליים מזרחיים ומערביים, השפיעה על עיצוב הזהות התרבותית של המוזיקה הישראלית, ונודעה בגישתה החדשנית והאמנותית לשירה ולפרשנות קולית.
יוזמת הנצחתה של ברכה צפירה יצאה לפועל על ידי עיריית תל אביב-יפו, ונתמכה על ידי אגף התרבות העירוני.
הכיכר נבחרה כמוקד עירוני שיאפשר נראות והוקרה מתמשכת לפועלה של צפירה.
היא מופיעה בפרסומים רשמיים של העירייה, באתרי מידע עירוניים ובמפות, ונחשבת לאתר ההנצחה המרכזי על שמה.
ברחבי הארץ קיימים רחובות וכיכרות נוספים הקרויים על שמה של צפירה, אך הכיכר בתל אביב – העיר בה חיה ופעלה חלק ניכר מחייה – היא החשובה שבהם.
הקמת כיכר ברכה צפירה מהווה ביטוי להוקרת עיריית תל אביב-יפו לפועלם של אמניה הבולטים, ומהווה צעד נוסף בשימור המורשת המוזיקלית והתרבותית של מדינת ישראל.
מיקומה של הכיכר בלב שכונה מגובשת מדגיש את הקשר שבין תרבות גבוהה לבין המרחב העירוני היומיומי.
מדובר במרחב ציבורי פעיל הפתוח לקהל הרחב, המשמש כתזכורת חיה לתרומתה של צפירה לעיצוב הזהות התרבותית של החברה הישראלית.
כיכר האהבה באילת היא אתר תיירות ומורשת מרכזי הממוקם בעיר אילת שבדרום ישראל.
הכיכר מהווה חלק מרכזי משדרת האהבה הייחודית שיצרה העיר כמוקד תיירותי ותרבותי.
הכיכר משמשת כחיבור בין התשתיות התיירותיות של העיר לבין שכונות המגורים החדשות.
כיכר האהבה הוקמה כחלק מפיתוח שכונת שחמון (רובע 2) באילת, במסגרת הסכם הגג שקדם להקמת שכונה זו.
הכיכר עוצבה על ידי האמן אורי דושי, אמן רב תחומי מהמובילים בישראל בתחום האמנות הציבורית.
דושי, תושב עין ורד, יוצר פסלי ברזל מסיביים בצבעוניות עשירה ומרתקת המשתלבת בסביבה ומקנה לה ייחודיות ועניין.
עבודות הקמת הכיכר החלו בשנת 2018 הסתיימו באותה שנה, לאחר שמאות אלפי שקלים הושקעו ביצירה.
הכיכר הוקמה על ידי עיריית אילת, באמצעות החברה הכלכלית לאילת (חכ"א), כחלק מפיתוח רובע 2 בואכה השחמון, פרויקט שבוצע במסגרת הסכם הגג.
כיכר האהבה ממוקמת בגשר הוואדי התחתון, בצומת חטיבת הנגב/דרך הגיא.
הכיכר מהווה נקודת מעבר מרכזית בעיר, המחברת בין שכונת שחמון לבין רצועת החוף הדרומית של אילת.
ממנה יוצא כביש האהבה – כביש 1000, דרך חדשה שנפתחה בשנת 2022 והמובילה ישירות לחוף הדרומי של אילת.
הכיכר מכילה כיתוב של המילה "אהבה" ב-20 שפות שונות.
העיצוב נועד לשדר מסרים של אהבה, שלום ופתיחות לתיירים מכל העולם.
בשלב ראשון של הקמת הכיכר התגלו טעויות תרגום בשתי שפות - ברומנית ובאיטלקית, שתוקנו לאחר מכן.
כיכר האהבה מהווה חלק מרכזי משדרת האהבה המקיפה של העיר אילת.
השדרה מתחילה בגשר ואדי השחמון העליון, שבו מוצב פסל האהבה מברונזה הצופה למפרץ אילת.
השדרה ממשיכה לאורך דרך הגיא הנושקת לוואדי שחמון, שבה מוצבים שישה פסלי אהבה, ומסתיימת בכיכר האהבה.
לאורך השדרה מוצבים פסלי אהבה שיוצרו על ידי אמנים בינלאומיים במסגרת פסטיבל הפיסול השני שנערך באילת בשנת 2018. בין הפסלים: שתי דמויות היוצרות לב אחד גדול, פסל הדואט בו משולבים שתי דמויות גבר ואישה, פסל "הנשיקה", פסל "מנגינת האהבה" בו אלת אהבה מנגנת, פסל "חלונות התקווה" ופסל "שער לאהבה".
מכיכר האהבה יוצא כביש האהבה – כביש 1000, שנפתח לתנועה בשנת 2022. הכביש משתרע לאורך 800 מטרים והוא דו סיטרי, מחבר את כיכר האהבה לכביש 90 סמוך לחוף הדקל.
הכביש הוא הראשון המוביל ישירות לרצועת החוף הדרומית של אילת.
לאורך כביש האהבה הוצב פרויקט תאורה דקורטיבית יוצא דופן, שכולל כ-60 אלמנטים מוארים הפרוסים לאורך הכביש.
הפרויקט "דרך האהבה" (The Love Way) כולל תאורה בצורת לבבות ורודים והמילים LOVE ואהבה, ועוצב על ידי חברת MK Illumination Israel.
הפרויקט זכה בהכרה בינלאומית ונבחר כאחד מעשרת הפרויקטים החדשניים והמקוריים בתחום התאורה לערים מתוך מאות פרויקטים ברחבי העולם.
כיכר האהבה ושדרת האהבה הפכו לאטרקציה תיירותית מרכזית באילת.
המקום מושך מבקרים רבים שמגיעים להצטלם ולחוות את האווירה הרומנטית והמיוחדת של המקום.
הכיכר מהווה חלק מהמאמץ הכולל של עיריית אילת להפוך את העיר למוקד תיירותי בינלאומי איכותי.
כיכר האהבה מייצגת את הרוח והאווירה הייחודית של אילת כעיר נופש ותיירות.
המקום מבטא את המאמצים של העיר להציג עצמה כיעד פתוח, מקבל וידידותי לתיירים מכל העולם.
הכיכר מהווה גם דוגמה לשילוב מוצלח בין פיתוח עירוני, אמנות ציבורית ותיירות.
כיכר דיאנה היא כיכר עירונית ברובע השישה עשר של פריז, בסמוך לנהר הסן.
הכיכר נקראה על שם דיאנה, נסיכת ויילס, בעקבות החלטת מועצת עיריית פריז שהתקבלה בשנת 2018.
בכיכר נמצא העתק של הלפיד מפסל החירות בניו יורק.
הפסל הוקם בשנת 1989 לציון הידידות הפרנקו-אמריקאית.
הכיכר והיצירה זכו לפרסום מחדש לאחר שהנסיכה דיאנה נהרגה בתאונת דרכים בצידו הצפוני של גשר אלמה, לא רחוק מהכיכר.
כיכר האנדרטה הבלתי נראית היא אנדרטה לבתי קברות יהודיים.
היא ממוקמת בזארבריקן, בירת מדינת סארלנד הגרמנית.
למבקר, האנדרטה בלתי נראית לחלוטין – היא מופיעה רק כשלט במקום, ועליו הכיתוב "כיכר האנדרטה הבלתי נראית" בגרמנית.
באפריל 1990, הפרופסור לאמנות יוכן גרץ (Jochen Gerz) וכמה מתלמידיו החלו, בסודיות, לחפור אבני ריצוף מהרחבה שלפני טירת זארבריקן.
על החלק התחתון של האבנים חרטו שמות בתי קברות יהודיים גרמניים, ולאחר מכן החזירו את האבנים למקום, כאשר הכתובת פונה כלפי מטה.
הם בחרו בחצר הקדמית של טירת זארבריקן מכיוון שבתקופת הרייך השלישי שכן בטירה מרכז אזורי של משטרת המדינה החשאית, הגסטפו.
גרץ טען שאנדרטאות מסורתיות מאדירות אירועים, ולכן עיצב אנדרטה שמערערת את התפיסה של האדרת אירוע.
"אם אתם מייצגים היעדרות, עליכם ליצור היעדרות.
אותה היעדרות מאפשרת גם לכל אדם להפוך למחבר של יצירת ההנצחה שלו."
כיכר החתולות ("חתולות" במלעיל) הוא הכינוי הנפוץ לכיכר מכבי מוצרי הממוקמת בקצה שכונת נחלת שבעה בירושלים, בקרבת גן העצמאות, במפגש הרחובות הלל, יואל משה סולומון ויוסף ריבלין.
הכיכר היא בפועל גג של החניון התת-קרקעי שנבנה מתחת לכיכר.
שמה הרשמי של הכיכר ניתן לה על שם מכבי מוצרי-מני, ממפקדי הפלמ"ח, שהופקד על ליווי שיירות לירושלים לקראת מבצע יבוסי בתקופת מלחמת העצמאות, נורה במהלך הפעילות ומת מפצעיו.
מקורו של השם העממי לכיכר היא הימצאות חתולים רבים באזור (בפי הירושלמים "חתולות" במלעיל), עקב הצבתן של מכולות אשפה שהיו בפינה של הכיכר אליהם פונה זבל ממסעדות האזור, אשר משכו חתולים רבים.
שטח הכיכר היה במקור חלק מבית הקברות ממילא.
בתקופת המנדט הבריטי התפתח השטח הבנוי של ירושלים מסביב לבית הקברות שנותר כשטח פתוח.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 נסלל המשכו של רחוב הלל (שבמקור נקרא רחוב בצלאל) ונבנה בית אגרון שנחנך ב-3 ביוני 1969 בנוכחות ראש הממשלה גולדה מאיר.
באותה עת בכיכר החתולות ומצידו השני של רחוב הלל נסלל מגרש חנייה.
בין השנים 1975 - 1981 פעל בבית אגרון סינמטק ירושלים ולאחר מכן, בין 1981 לסוף שנות התשעים, כקולנוע עצמאי.
בסוף בשנות ה-80 של המאה ה-20 הוחלט להגדיל את שטח מגרש החנייה על ידי חפירת חניון תת-קרקעי, מעל החניון הוקמה רחבה שרוצפה בגרנולית.
מאז קיבלה הרחבה את השם העממי "כיכר החתולות", אחר כך החליטה עיריית ירושלים לתת למקום שם רשמי "כיכר מכבי מוצרי-מני".
ב-2 במאי 2004 נערך בכיכר טקס הנחת אבן הפינה למוזיאון הסובלנות, שנבנה על חלקו השני של מגרש החנייה, מצדו השני של רחוב הלל.
העבודות לבניית המוזיאון התעכבו משום שהשטח עליו הוא נבנה שימש בעבר כבית קברות מוסלמי, כחלק מבית הקברות ממילא.
הקמת מוזיאון הסובלנות הושלמה בקיץ 2019, לאחר 15 שנות עבודה.
בשנת 2015 נפתח בבניין בצפון הכיכר מרכז המבקרים הפרטי "מוזיאון ידידי ישראל".
נשיא המדינה שמעון פרס מונה ליושב ראש הראשון של המוזיאון.
הכיכר ידועה כמקום מפגש ובילוי בחיי הלילה בירושלים, ומדי ערב עומדים בה דוכני תכשיטים, בגדים ונרגילות.
תכונה מעניינת של הכיכר היא ההד החזק המוחזר אל העומדים במרכזו של האמפיתיאטרון הבנוי בה.
מדובר באפקט של מראה אקוסטית אשר מחזירה גלי קול למקורם.
הכיכר שימשה זירה למספר מקרי לינץ' ורצח.
במרץ 1993 הוגש כתב אישום נגד נער שהיה חלק מחבורת נערים שהכו קבוצה אחרת של בני נוער בכיכר.
במאי 2009 תקפו נערים יהודים נער ערבי במקום והוא נפצע קשה.
באוגוסט 2010 נרצח לאנס וולף, יהודי-אמריקני בן 60, בידי שני נערים ערבים ממזרח ירושלים בשל ויכוח על סיגריה.
בפברואר 2011 נדקר למוות חוסאם רווידי בן 24 תושב כפר עקב על רקע גזעני.
באוגוסט 2012 נפצע ג'מאל ג'ולאני בן 17 באורח קשה כאשר הותקף בידי חבורת נערים יהודים.
בספטמבר 2014 הוגש כתב אישום נגד שלושה צעירים שעלו בכיכר על מונית ותקפו את הנהג הערבי שלה.
ביוני 2017, משתתפי מצעד של ארגון להב"ה הכו קשות צעיר פלסטיני בכיכר.
הכיכר משמשת מדי פעם גם להפגנות.
כיכר המלך אלברט היא מהכיכרות הקטנות ביותר בתל אביב-יפו.
היא נמצאת באזור הוותיק שבלב תל אביב, צפונית לשדרות רוטשילד, בהצטלבות הרחובות נחמני, מונטיפיורי, מלצ'ט ובצלאל יפה.
במרכז הכיכר הקטנה ממוקמים רק שני עצי פיקוס גדולים וספסל.
הכיכר קרויה על שם אלברט הראשון, מלך בלגיה משנת 1909 עד ליום מותו.
בזמן מלכותו דרש המלך מהקיסרות הגרמנית לכבד את הנייטרליות של בלגיה ערב מלחמת העולם הראשונה, וכאשר נדרש לאפשר לצבא גרמניה לעבור בתחומי ארצו – התייצב בראש צבאו ושהה עם הצבא לכל אורך המלחמה.
המלך אלברט ביקר בארץ ישראל ב-1933 וטייל עם ראש עיריית תל אביב, מאיר דיזנגוף, שהבטיח לו לקרוא כיכר על שמו בעיר.
המלך אלברט נהרג כשנה לאחר מכן בתאונת טיפוס הרים בהרי הארדנים שבדרום-מזרח בלגיה.
המבנה המפורסם ביותר בכיכר הוא בית הפגודה, שנבנה בשנת 1924 על ידי האדריכל אלכסנדר לוי בסגנון האקלקטי.
הבניין נבנה עבור יהודי אמריקאי ממוצא מזרח-אירופי שכמעט לא התגורר בו.
הבניין עמד מוזנח שנים רבות עד אשר שופץ בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20.
בניין ייחודי נוסף נמצא בצדהּ הדרומי של הכיכר, ברחוב מונטפיורי 48. הבניין, שבמקורו היה בנוי בסגנון הבאוהאוס ותוכנן על ידי האדריכל דב כרמי נהרס כולו מלבד החזית הפונה לכיכר.
מאחורי החזית ששומרה נבנה בניין מודרני עם קירות מסך על ידי האדריכלים רם כרמי בנו של דב, וסימון פרידמן.
הניגוד בין הבניין החדש לחזית הישנה יוצר מבנה ייחודי.
בנוסף, יצרו המשפצים על חזית הבניין תבליט שמתאר את השתקפות עץ השקמה שבמרכז הכיכר על הקיר.
כיכר המדינה היא כיכר עגולה במרכז תל אביב-יפו.
היא הכיכר הגדולה ביותר בישראל.
את הכיכר מקיף "רחוב ה' באייר".
הכיכר תוכננה בידי הארכיטקט אוסקר נימאייר, בשיתוף האדריכלים הישראלים ישראל לוטן ואבא אלחנני שתכננו את מבני המגורים שסביבה.
סביב הכיכר עובר רחוב עגול, רחוב ה' באייר, שהוא צומת לשני רחובות מרכזיים: רחוב ויצמן העובר מצפון לדרום, ורחוב ז'בוטינסקי העובר ממערב למזרח.
כן מתחברים לכיכר מספר רחובות קטנים נוספים.
כיכר המדינה שבצפון העיר היא הכיכר הגדולה בישראל.
עיגול הכיכר הותווה בתוכנית 50 שהופקדה בשנת 1939 שהכין האדריכל ומהנדס העיר יעקב בן-סירה.
ב-1951, ערב הכרזת התחרות הראשונה לתכנון הבינוי בכיכר, היא הוגדרה ככיכר הלא-בנויה האחרונה בתל אביב.
בתום התחרות מצא צוות השופטים – ביניהם ראש העיר ישראל רוקח - כי לא נמצאה בין ההצעות שהוגשו לתחרות הצעה ראויה לפרס ראשון.
בשנות ה-60 פעלו בכיכר החולית קרקסים שבאו להופעות בישראל, ובעקבות זאת צמחה ההלצה: מדוע קרויה הכיכר בשם כיכר המדינה?
משום שכמו המדינה, יש בה חצי שנה קרקס וחצי שנה בוץ.
בתחילת שנות השבעים החלה פעילות בינוי נרחבת בצידו החיצוני של רחוב ה' באייר, והוקמו בו בנייני יוקרה בעיצוב אחיד.
חלק ניכר מפרסומה של הכיכר בא מחנויות יוקרה ומחנויות של מעצבים בינלאומיים הנמצאות במפלס הקרקע של בניינים אלה.
כיכר המדינה, שנחשבה לאזור מגורים שקט ויוקרתי, החלה להשתנות במהלך שנות השבעים.
החנויות שנפתחו בקומות הקרקע ברחוב ה' באייר המקיף את הכיכר, והמשרדים ששכנו בקומות התחתונות של הבניינים שנבנו בטבעת המקיפה את הכיכר (במבנה של פירמידות הפוכות שתכננו האדריכלים אבא אלחנני וישראל לוטן) – שיוו לכיכר צביון של מרכז עסקים ומסחר.
דיירי הכיכר התלוננו על כך בעירייה, אולם העירייה הייתה נחושה להגדיל את אחוזי הבניה ולהעדיף מסחר ומשרדים על פני מגורים.
בעלי העסקים בכיכר המדינה היו ברובם יהודים מחו"ל, שקנו את הרכוש כמעין ביטוח או השקעה.
היו בהם אמריקאים, דרום אמריקאים, אוסטרלים, דרום אפריקאים, ובעיקר איראנים וטורקים.
זו גם הסיבה שהכיכר כונתה בשנות השבעים כיכר "אנקרה" או "כיכר הפרסים".
בהדרגה צמחו במקום חנויות בגדים, אבל הכיכר לא הצליחה למצב את עצמה כמקום קניות המושך אלפים, ולא ייצרה אווירה מהסוג של כיכרות דומות בכרכי העולם המערבי.
החנויות המשיכו לעבור מיד ליד בקצב מהיר.
אחד המקומות המזוהים ביותר עם הכיכר היה מסעדת "רפאל", בבעלות רפאל מריומה, שרכש את המקום ב-1973 והפך אותו למוסד של מפגש עסקים.
בשנות התשעים והעשור הראשון של המאה ה-21 הכיכר התחילה להיות מזוהה עם מותגי יוקרה.
בשנים 2002–2003 שימשה הכיכר למאהל מחאה לא חוקית של מחוסרי דיור, שקראו לה "כיכר הלחם".
בסופו של דבר, לאחר צו פינוי של בית המשפט, פונו המפגינים והשוהים הבלתי חוקיים על הקרקע על ידי פקחי העירייה והמשטרה לפי דרישת בעלי הקרקע.
בספטמבר 2011 נערכה בישראל הפגנה נגד יוקר המחיה במדינה תחת הכותרת "העם דורש צדק חברתי", ברחבי הארץ הפגינו כארבע מאות אלף איש, מתוכם כשלוש מאות אלף הפגינו בכיכר המדינה.
בין השנים 2014 ל-2018 הכיכר אירחה את חגיגות הפורים המרכזיות בעיר שהביאו איתם עשרות אלפי חוגגים.
בסוף שנת 2018 החלו עבודות להעתקת עצים מן הכיכר, לקראת בניית שלושה מגדלי מגורים בני 40 קומות כל אחד.
בקרבת הכיכר נמצא גן הגת, אתר ארכאולוגי מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
אדמות כיכר המדינה, מפוצלות ל-54 חלקות, נרכשו בשנת 1942 מחברת "שיכון עממי" על ידי עשרים בעלי קרקע שונים.
התוכנית המקורית הייתה להקים כיכר בתוך כיכר.
כלומר, בהתייחס למצב המוכר כיום, היה אמור להיבנות מעגל בתים פנימי נוסף ובתוכו מעגל תנועה קטן יותר.
אלא שהבנייה בחלק הפנימי של הכיכר לא התממשה מאז רכישתו לפני כשבעים שנה, למורת רוחם של בעלי הקרקע.
בשנת 1951 גובשה התוכנית השנייה לכיכר על ידי משרד האדריכלים אלחנני-לוטן ובשיתוף האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר.
באוקטובר 1969 פורסמה תוכנית זו תחת השם תוכנית בניין ערים 600. התוכנית התייחסה לשלושה שלבים:
המעגל החיצוני של הכיכר (סביב רחוב ה' באייר) - בתים בני חמש קומות, שבקומת הקרקע שלהם שטחי מסחר.
המעגל הפנימי - מבני מגורים בני אחת-עשרה קומות על עמודים, כך שקומת הקרקע פתוחה לציבור ומאפשרת מעבר חופשי למרכז הכיכר.
מרכז הכיכר - מבני ציבור, כגון ספריה עירונית, גלריות אומנות, מוזיאון, תיאטרון וכדומה, וכן מגדל מגורים.
רחוב ויצמן היה אמור להיות משוקע מתחת לפני הקרקע.
החלק הראשון של התוכנית, שכלל את חלקה החיצוני של הכיכר, בוצע על-פי התוכנית, והיה החלק הבנוי של כיכר המדינה עד תחילת שנות ה-20 של המאה ה-21. בגלל ריבוי בעלי הקרקע והצורך לחלק מחדש את השטח, התעכב המשך יישומה של תוכנית 600.
באפריל 1974 הופקדה תוכנית פירוט שמספרה 600א לבנייה בחלק מהמעגל הפנימי, כהמשך לתוכנית 600. באותם ימים החליט ראש העירייה שלמה (צ'יץ') להט כי הכיכר צריכה להישאר ריאה ירוקה וציבורית לטובת תושבי העיר, והחל בקידום תוכנית חדשה, תוכנית 1980, למטרה זאת.
הכוונה בתוכנית הייתה להפקיע את השטח מבעליו הפרטיים ולפצותם בתשלום או בקרקע חלופית.
מכאן שתוכנית 600א נזנחה על ידי העירייה, ומעולם לא אושרה.
בשנת 1976 הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי חלק מבעלי הקרקעות כנגד מוסדות התכנון בגין התמשכות הטיפול בתוכנית 600א, שנזנחה.
בתגובה לעתירה החליטה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה לסיים את הליכי התכנון בכך שביטלה את תוכנית 600א, ומכאן שטענת השיהוי לא הייתה תקפה עוד.
בג"ץ מצידו דחה את העתירה.
תוכנית 1980, המטיבה עם תושבי העיר, הופקדה בשנת 1979 ואושרה לאחר שנתיים, תוך דחיית ההתנגדויות שהוגשו.
אישורה היה בלתי סופי, כיוון שהיה צורך בחתימת שר הפנים.
בשנת 1982 שוב הגישו חלק מבעלי הקרקע עתירה לבג"ץ כנגד התמשכות הליכי התכנון.
תוך כדי ההמתנה לדיון בנושא, הודיע שר הפנים שתוכנית 1980 אינה מעשית, כיוון שאין דרך לממן את הפיצויים הגדולים לבעלי הקרקעות שרכושם יופקע, ומכאן שתוכנית 1980 נגנזה אף היא.
בשלב זה עמדה הכיכר ללא חלופה תכנונית כלשהי.
כשהגיע הנושא בפני בג"ץ, הקציב בית המשפט לעיריית תל אביב ולוועדה המקומית לתכנון ולבנייה משך זמן מצומצם לטיפול בעניין.
בעקבות פסיקה זו, פנתה הוועדה המקומית בדצמבר 1983 לגבש תוכנית חדשה - 2500.
האדריכל יעקב יער והמהנדס דני קיילר תכננו הקמה של שלושה מגדלי מגורים בני עשרים וחמש קומות, ובהם 387 יחידות דיור.
כמו כן תוכננה קומה מסחרית בשטח של 10,800 מ"ר ושטח ציבורי בגודל 6,000 מ"ר.
חלק עיקרי בתוכנית, ויש שיטענו כי הוא הבעייתי ביותר, היה להרים את פני הכיכר בתשעה מטרים מעל הגובה הנוכחי, על-מנת שהמפלס המסחרי יהיה בגובה הרחוב.
תכנון זה עלול ליצור הפרדה בין הולכי הרגל לבין השטח הציבורי של הכיכר בשל הפרשי הגבהים הניכרים.
התוכנית גם כללה איחוד וחלוקה מחדש של השטח ושיקוע של רחוב ז'בוטינסקי אל מתחת לכיכר הפנימית.
תוכנית 2500 נתקלה במספר מכשולים עם הצגתה.
אחד מהמתכננים המקוריים של הכיכר (תב"ע 600), טען כי העירייה אינה רשאית לערוך שינויים בתוכנית שערך ללא הסכמתו, וזאת מתוקף החוזה הקיים ומתוקף זכויות יוצרים.
בנוסף, הוועדה המחוזית מצאה בתוכנית פגמים שונים, והיא הוחזרה לוועדה המקומית לתיקון, דבר שיצר עיכוב נוסף.
משחזרה התוכנית לוועדה המחוזית לאחר תיקון, נשמעו לה התנגדויות מצד בעלי הקרקעות והעירייה, הליך שנמשך עד שנת 1994. בעלי הקרקעות טענו בעיקר כי זכויותיהם נפגעו ביחס לתוכנית 600, שכן היקפי הבנייה צומצמו באופן משמעותי.
חלק מההתנגדויות התקבלו, והוחלט על הוספת 60 יחידות דיור ועל הגדלת השטח המסחרי ב-5,000 מ"ר.
לבסוף נכנסה תוכנית בניין עיר 2500 לתוקף בשנת 2000.
לאחר אישורה, החלו בעלי הקרקע לפעול לקידום הבנייה.
שישה משרדי אדריכלות מרחבי העולם השתתפו בתחרות העיצוב, ומשרד יסקי-מור-סיוון זכה.
במקביל, טענו בעלי הדירות בסביבת הכיכר כי יישום התוכנית יזיק להם: הפרויקט רחב היקף והתושבים צפויים לסבול מעבודות הבנייה במשך שנים.
כמו כן שטחי המסחר הנרחבים יגדילו את היקף התנועה באזור, המבנים עצמם יפגעו בנוף, ובסך-הכל תיגרם פגיעה של ממש באיכות חיי התושבים ובערך דירותיהם.
התושבים ציינו לרעה את שיקוע רחוב ז'בוטינסקי, שצפוי להופכו לציר תנועה מרכזי ויפר בכך את שלוותם.
במאמר מוסגר, בהמשך רחוב ז'בוטינסקי נבנה גשר מודעי המחבר בין תל אביב לרמת גן, אך בניגוד לצמתים רגילים, צומת הכניסה לגשר תוכנן כך שתנועת כלי-רכב מרמת גן לכיוון כיכר המדינה אינה אפשרית, וזאת כדי למנוע גידול בהיקפי התנועה באזור.
לחצים ואיומים בתביעות משפטיות המשיכו להיות מופעלים על העירייה מצד גורמים שונים.
בעלי הקרקע ראו עצמם נפגעים בהיקף זכויות הבנייה ביחס לתוכנית 600. בעלי החנויות בסביבה טענו כי ייפגעו מהתחרות הצפויה מהקניון, ואילו בעלי הדירות באזור טענו לפגיעה בשטח הציבורי ביחס לתוכנית 1980 מימי שלמה להט.
לאחר גישור בין העירייה לבעלי הקרקע, הוסכם על ביצוע שינויים בתוכנית 2500. הוחלט על ביטול האזור המסחרי בקומת הקרקע והנמכת שטח הכיכר לגובה מפלס הרחוב.
בכך נענו באופן חלקי דרישות בעלי העסקים בסביבה להימנע מתחרות, דרישות התושבים להימנע מגידול בהיקפי התנועה ומהקטנת השטח הציבורי, ודרישות היזמים להגדלת מספר יחידות הדיור.
לתוכנית זו הוגשו שמונה-עשרה התנגדויות, וביולי 2008 אושרה תוכנית 2500א בוועדה המקומית לתכנון ולבנייה.
באוקטובר 2009 פורסם כי ועד בעלי המגרשים בכיכר פנה לוועדת ערר בבקשה לבטל את תוכנית 2500א ולחזור לתוכנית 2500. על פי מכתב ההתנגדות, התפתחויות חדשות הן שהובילו לבקשה הנחשבת חריגה.
מספר ימים לאחר מכן פורסם כי המגדלים הגבוהים המתוכננים בני 40 הקומות עלולים להוות מכשול משמעותי לאלומת תקשורת של צה"ל שעוברת דרך כיכר המדינה.
דובר משרד הביטחון אישר פרסום זה, וציין כי ייתכן שצה"ל יבחר להסיט את הקרן, אך הדבר עוד נמצא בבדיקה.
מכאן שעיריית תל אביב תאלץ כנראה לזנוח את תוכנית 2500א, שנחשבה לפשרה, ולחזור לתוכנית 2500 שאף היא צפויה להביא עימה גל של תביעות כנגד העירייה בשווי מאות מיליוני שקלים מצד כל הגורמים המעורבים.
לקראת הסכם להסטת קרן התקשורת המעכבת את הבניה
הסכם מיוחד בין משרד הביטחון לבין עיריית תל אביב-יפו ועיריית נתניה, עשוי להביא להסטת קרן התקשורת של מערכת הביטחון המונעת בנייה לגובה בכיכר המדינה.
עלות ההסטה, שתסתכם במיליוני שקלים, תמומן ככל הנראה על ידי הרשויות המקומיות והיזמים, ותאפשר בניה לגובה במספר אתרים בערים אלה ואולי אף ברשויות מקומיות נוספות.
בשנת 2022 החלה בכיבר הקמתם של שלושה מגדלים בני 40 קומות כל אחד, שבהם 453 דירות, שטח מסחרי של 8,500 מ"ר שבו 160 חנויות, ו-1,600 מקומות חניה.
אדריכל הפרויקט הוא משרד יסקי מור סיון אדריכלים.
קבלני הבניין המבצעים את הפרויקט הם החברות אלקטרה ואשטרום.
כיכר החלומות (במקור: "כיכר המיואשים") הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של בני תורתי.
הסרט יצא לאקרנים בשנת 2001. הסרט זכה לתמיכה כספית מקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב.
באותה שנה השתתף הסרט בפרס אופיר וזכה ב-5 קטגוריות, בהן הבמאי הטוב ביותר (בני תורתי) ושחקן המשנה הטוב ביותר (יוסף שילוח).
בנוסף זכה הסרט במקום הראשון בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה שבצרפת, ובפרס התסריט בפסטיבל ולנסיה בספרד.
הציג באירועי תרבות רבים בישראל ובעולם ופתח בפסטיבל סרטים ישראליים בהונג קונג.
מוזיקת הסרט, אותה הלחין שם טוב לוי, יצאה לאור בדיסק.
הסרט מציג חיי שכונה דרומית קשת יום בתל אביב שבמרכזה פעל בעבר בית קולנוע שריכז את חיי התרבות ובעיקר את חלומות תושבי המקום.
בערב יום השנה למותו של מוריס מנדבון, בעל בית הקולנוע במקום, חולם בנו ניסים (ניר לוי) חלום שבו מצווה עליו אביו המנוח לפתוח מחדש את בית הקולנוע אותו סגר לפני 25 שנה.
בעקבות כך, מחליטים האחים מנדבון, ניסים וג'ורג' (שרון רג'יניאנו), למרות התנגדותה של סניורה, אמם (יונה אליאן), להקרין במקום את הסרט ההודי הקלאסי "סאנגם", בכיכובו של אליל הקולנוע ההודי ראג' קאפור.
אך לפני כן עליהם לחפש ולחקור מי מחזיק בעותק הנדיר של הסרט.
כל תושבי השכונה נסחפים אל ההרפתקה, שבמהלכה האחים מגלים פרטים שלא ידעו על המשפחה ועל עברם.
שחקנ/יתדמותנירו לויניסים מנדבוןשרון רג'יניאנוג'ורג' מנדבוןיונה אליאןסניורה מנדבוןאורי גבריאלאהרון גברדיןיוסף שילוחישראל ההודימוחמד בכריאברם מנדבוןאיילת זוררגילהאורי קלאוזנרדוד מדוזהתמרה דייןשרה השמנהיעקב רונן מורדמורדיונתן דנייונתןברוך ששוןברוךשלומי סרנגהיודאקיסבני תורתיבנימין הירקןרענן חפץנחוםנעימה חנסאביגברת לאה
"כיכר הלחם" הוא הכינוי למאהל המחאה שהוקם ב"כיכר המדינה" בתל אביב בין השנים 2002–2003, ובקריית הממשלה בירושלים בשנת 2004.
המאהל הוקם על ידי הפעיל החברתי ישראל טוויטו, יחד עם עשרות מחוסרי דיור.
הוא בא למחות נגד הקיצוצים בתקציבי הרווחה שהנהיגה הממשלה.
המאהל הוקם בכוונה תחילה בין החנויות היקרות ביותר בישראל, כדי להמחיש את גודל הפערים החברתיים בישראל.
אנשי כיכר הלחם זכו לסיוע לוגיסטי מ"האגף למשימות לאומיות" של התנועה הקיבוצית בראשות יואל מרשק, שסיפק לאנשי המאהל משרדים, גנרטור להפעלת המקום, הדרכה ארגונית וליווי צמוד.
המאבק גרר זעם רב הן מבעלי הקרקע והן מעיריית תל אביב-יפו.
בעלי הקרקע בכיכר ניהלו נגדו מאבק משפטי במטרה לפנות את המאהל מהשטח אליו פלש.
בחסות צו מטעם העירייה, פונו דיירי הכיכר בכוח באוקטובר 2003. לאחר פינויים מכיכר המדינה בתל אביב, הועתק המאהל אל מול קריית הממשלה בירושלים.
בדצמבר 2004 פונו גם משם.
עתירה כנגד הפינוי נדחתה על ידי בית המשפט המחוזי ואושרה פה אחד בבית המשפט העליון.
בפסד הדין התייחסה השופטת אילה פרוקצ'יה לגבולות זכות המחאה:
שנה לאחר מכן, הקים טוויטו יחד עם ויקי קנפו (שפרשה מאוחר יותר) את מפלגת המחאה "לוחמי חברה מאוחדים - לח"ם".
המפלגה התמודדה בבחירות לכנסת ה-17 וה-18, אך לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה.
כיכר העירייה של פריז (צרפתית: Place de l'Hôtel de Ville - פלאס דה ל'אוֹטֶל דֶה וִיל) נמצאת למרגלות בית עיריית פריז, ברובע הרביעי של העיר, בגדה הימנית של נהר הסן.
שמה של הכיכר היה עד שנת 1803 "פלאס דה גְרֶב" (Place de Grève, המילה הצרפתית "grève" פירושה שטח המכוסה חצץ או חול באזור הגָּדָה של מקור מים).
ב-18 במרץ אותה שנה שונה שמה לשם הנוכחי.
האזור שימש בעבר כגישה לנמל הראשון של העיר.
מאוחר יותר שימש האזור כמקום מפגש, וכן כאתר בו מובטלים חיפשו עבודה; כתוצאה מכך מציינת בצרפתית המילה Grève שביתה (כמו בביטוי être en grève, שפירושו לשבות).
הכיכר מפורסמת במפגני העונשין וההוצאות הפומביות להורג שנערכו בה.
בכיכר הוצב הגרדום של העיר, ובין המפורסמים שנקטלו בו ניתן למנות את המתנקשים ז'אק קלמאן (Jacques Clément), פרנסואה רוויאק (François Ravaillac) ורובר-פרנסואה דֶמְיֶן (Robert–François Damiens).
בכיכר זו בוצעה שריפת התלמוד בשנת 1242.
בספר הגיבן מנוטרדאם משתמש הסופר ויקטור הוגו ב"פלאס דה גרב" כסמל לימי-הביניים ולצדק הברוטאלי, המושחת והלקוי של המשטר הישן.
כיכר הכנסת נמצאת במפגש הרחובות אלנבי ורציף הרברט סמואל (הטיילת) בתל אביב, בסמוך לשפת הים.
היא נקראה בתחילה "כיכר הרברט סמואל" כשם הרחוב שנסלל בסמוך – רציף הרברט סמואל.
לאחר קום המדינה הוחלף שמה לכיכר הכנסת על שם "הכנסת הראשונה" שהתארחה בבניין קולנוע קסם הסמוך למשך תשעה חודשים, עד דצמבר 1949, אז עלתה לירושלים.
לאחר מעברה של האופרה הישראלית לבניין קולנוע קסם ב-1958 כונתה גם "כיכר האופרה".
ראשית הכיכר בשנות ה-20 של המאה ה-20, כשנחנך קזינו גלי אביב על שפת הים, ורחוב אלנבי הוסט מערבה ממסלולו המקביל לים, כדי לקשר את העיר לקזינו.
מקום זה (שעדין לא היה צומת) היה בשנות העשרים הנקודה היחידה בתל אביב שבה רחוב ראשי הגיע לחוף הים.
ב-1924 נפתחו בסמוך לנקודת המפגש של רחוב אלנבי עם הקזינו חוף רחצה מסודר ובתי מרחצאות.
עם הזמן נבנו מתקני חוף נוספים, ורחוב מקביל לחוף הים, הוא רחוב הרברט סמואל של ימינו.
בעקבות זאת הפך המקום לכיכר עירונית בעל מבנה של מניפה, ונבנה בו מעגל תנועה.
ב-1939 נהרסו בניין הקזינו ומתקני החוף, ונבנתה טיילת.
בהזדמנות זו גם שונה עיצובה של הכיכר, ואי התנועה הורחב והפך לכיכר של ממש.
בתחילת שנות ה-30 נבנו בצד הצפוני ובצד הדרומי של הכיכר שני בתי מלון.
הבניין הצפוני היה מלון וקפה סן רמו.
בשנת 1949 התקיימו ישיבות הכנסת הראשונה בבניין קולנוע קסם, עד שהכנסת עלתה לירושלים בדצמבר אותה שנה.
חדריו של מלון סן רמו שימשו לשכות לחברי הכנסת ובו החל דרכו מזנון הכנסת.
לאחר מכן השתכנה בבניין האופרה הישראלית מייסודה של אדיס דה פיליפ, אשר פעלה במקום עד לשנת 1982.
כבר בשנות ה-50 החל האזור להידרדר, והציבור הדיר רגליו ממנו.
הרחצה בחופים הסמוכים נאסרה בשל זיהום המים.
בתי הקפה שלצד הכיכר הפכו לברים מפוקפקים ולמרכזי הימורים וזנות.
בתקופה זו גם בוטל מעגל התנועה שהיה בכיכר והורחבו הרחובות.
בשנות ה-80 הוחלפה הטיילת המוזנחת בטיילת חדשה ורחבה, החופים נוקו, והציבור שב לפקוד את המקום.
בשנת 1988 שונתה שוב חזות הכיכר.
הכבישים הוצרו, נחסם הכביש מחוף הים אל רחוב אלנבי לצורך הקמת רחבה ומזרקה.
בניין קולנוע קסם נהרס, ובמקומו נבנה מגדל האופרה, שכולל מספר קומות מסחריות ומגדל מגורים.
הבניין משמר את עיצוב הקשתות של הבניין שנהרס, וכולל פינת הנצחה שמאזכרת את התקופה שבה שימש הבניין הישן כמשכן הכנסת הזמני.
בשנות ה-90 שופצו גם בניינים נוספים סמוך לכיכר.
בחודש ינואר 2022 נהרסה הכיכר לטובת מדרחוב שיוקם ברחוב אלנבי הסמוך במסגרת העבודות על הקו הסגול של הדנקל, הרכבת הקלה בגוש דן.
לאחר הריסתו של בניין קולנוע קסם והכנסת הראשונה הוצבה לוחית זיכרון בבניין מגדל האופרה לציון מושבה של הכנסת הראשונה.
כיכר היל היא כיכר עירונית וגן קטן בראש גבעת כורכר בסמוך לגדה הדרומית של נחל הירקון ב של תל אביב, בין הרחובות יהושע בן נון, שמעון התרסי ויוחנן הורקנוס.
הכיכר קרויה על שם ג'ון היל, מפקד הדיוויזיה ה-52 הסקוטית בדרגת מייג'ור גנרל שהובילה את הצליחה השנייה, המוצלחת, של הירקון על ידי חיל המשלוח המצרי ב.
האתר ידוע גם בשם גבעת בית המטבחיים, על שם בית המטבחיים העירוני שפעל במקום.
בעבר, חלש האתר על סביבתו.
כיום, בשל הבנייה הרוויה והגבוהה מסביב, קשה להבחין בתבליט של האזור.
בכיכר התגלו מערות קבורה ושרידי יישובים מהאלף הרביעי לפני הספירה, ומהמאות ה-10 עד ה-8 לפנה"ס המעידים על ההתיישבות המוקדמת בשטחה של תל אביב.
רוב המערות נאטמו כדי לשמרן.
בראש הגבעה עמוד זיכרון לזכר הצליחה.
אל מול גבעת הכורכר עליה נמצאת היום כיכר היל ומעבר לירקון התנשא רכס הכורכר של שייח' מוניס ועליו מוצב טורקי.
בתקופת הקרב הירקון היה במלוא ספיקתו, וסמוך לכיכר היל הגיע רוחבו לכדי 35–40 מטרים ועומק מימיו ל 3–4 מטרים.
למרות זאת נבחרה להיות נקודת הצליחה העיקרית, מתוך שלוש, עקב התצפית הטובה לכיוון צפון - רכס שייח' מוניס.
ניסיון הצליחה הראשון של הבריטים ב-24 בנובמבר 1917, נכשל, והם נהדפו לאחר שספגו אבדות קשות.
ניסיון הצליחה השני, שהוכתר בהצלחה, נערך בלילה שבין ה-20 ל-21 בדצמבר 1917.
לאחר המלחמה החליטו מפקדי הצבא להנציח את הצליחה ולמקם עמודי זיכרון בסמוך לכל אחת מנקודות הצליחה.
עמוד אחד מוקם בתל כודאדי בשפך הירקון, אחד בראש גבעת כיכר היל, והשלישי על גדות הנחל, בצומת הרחובות בן-גוריון ואבא הלל ברמת גן.
הטקסט המקורי באנגלית על גבי העמוד הוא כדלקמן:
עמודי השיש נלקחו מעתיקות קיסריה או אשקלון.
על העמודים נחקקה כתובת זיכרון בעברית, בניסוחו של זאב ז'בוטינסקי ובהשתדלותו של מאיר דיזנגוף אצל היל להוסיפה לכתובת באנגלית.
לאחר שחרור יפו ומבצע כיבוש מעברות הירדן קבע גנרל היל את מפקדתו באחד מבתי תל אביב וקבע פגישה עם נציגי תל אביב בבית לבונטין.
בפגישה הציע להם את רעיונו להקים גדוד עברי ארץ ישראלי שיחבור לגדודים העבריים שהולכים ומוקמים באנגליה.
גדוד זה יכין את השטח לבוא הגדודים העבריים ולאחר מכן יהיה כעין מליציה לשמירת הארץ.
היל הציע להתמסר להקמת הגדוד וביקש מנציגי ת"א לאסוף חתימות של מועמדים לגדוד.
היל נטה חיבה ליהודים, ובשיחה אליהם אמר:
בקרבות "אום שורט" בחלקו המזרחי של קו שתי העוג'ות, השתתפו הגדודים העבריים.
כאמור, הסלע שנחשף בגבעת הכיכר הוא כורכר.
בבסיס הכורכר קיימת יחידה שנקראת "כורכר עליון" ומתחתיו פלאוסול בעובי של חצי מטר (שריד של חמרה מאובנת בצבע חום אפור - ניתן לצפות בה, בתמונה של מערת הקבורה בפרק "גלריה" להלן), ומתחתיה יחידת סלע שנקראת כורכר תחתון בעובי משתנה של אפס ועד עכ-30 מ' בצבע צהבהב עד לבן אפור.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, לאחר שהחלה בנייה בשטחים הקרובים לאזור, הוחל בפיתוח הכיכר.
במסגרת העבודות רוב האזור עבר יישור, נסלל רחוב שמעון התרסי ונבנה בית הספר אוסישקין שחסם את הנוף בין הגבעה לירקון.
בכיכר עצמה עובתה הצמחייה הטבעית של גבעת הכורכר ונשתלו דקלים ועצים ים תיכוניים אחרים.
הכיכר מאופיינת בצמחייה סבוכה ומגוונת במספר מפלסים.
בעת עבודות ההכשרה נערכה במקום חפירה ארכאולוגית בראשות הארכאולוג יעקב קפלן ונמצאו ממצאים מהתקופה הכלקוליתית, תקופת הברונזה, ותקופת הברזל בארץ ישראל.
בתקופה זו גם התגלה אתר ארכאולוגי נוסף באזור המוכר כיום כגן הגת (משולט גם כ"גת הלניסטית").
בשנות התשעים שופצה הכיכר, ונוספו אליה גם גן משחקים ומפל מים מלאכותי.
כיכר המושבות היא כיכר עירונית בדרום תל אביב.
כיכר המושבות היא אחת הכיכרות הוותיקות בעיר המהווה צומת דרכים ורחובות מרכזיים אשר סביבם מסחר.
היא נקראה על שם המושבות היהודיות בארץ ישראל, מפני שסביבה מוקמו קווי האוטובוסים שיצאו מתל אביב אליהן.
בכיכר נפגשים חמישה רחובות: רחוב אלנבי מצפון והמשכו כרחוב העלייה מדרום, דרך בגין ממזרח והמשכה כ"דרך יפו" במערב, ורחוב החשמל המוביל לשכונת רמת השרון וגן החשמל בצפון מזרח.
הכיכר גובלת בשכונת פלורנטין, שכונת נווה שאנן ובקרבתה נמצא שוק לוינסקי.
בסוף שנות ה-30 נבנה בכיכר מעגל תנועה שכלל מזרקה ומדשאה עם מפרץ חנייה עבור קווי אוטובוסים שיצאו אל מחוץ לעיר.
בסוף שנות החמישים שונו פני הכיכר, ובדומה לכיכר מגן-דוד, בוטל מעגל התנועה ונבנה מעבר תת-קרקעי להולכי רגל.
המנהרה נבנתה בשל עומס התנועה הרב החוצה את הצומת בעורקי התחבורה הראשיים, אך ספגה ביקורת בטענה שאין בה צורך והיא בזבוז של כספי ציבור.
במאי 1965 נחנכו במנהרות דרגנועים.
לאחר תקופה ארוכה של הזנחה, שבמהלכה הייתה לאתר מקובל בקרב דרי רחוב, שופצה הכיכר יחד עם כיכר מגן-דוד ב-2007 והמעברים התת-קרקעיים נסגרו ונאטמו כדי לאפשר שם הקמה של קו רכבת קלה בעתיד.
השיפוץ בוצע על ידי החברה העירונית אחוזות החוף והסתיים בפברואר 2008 בעלות של שבעה מיליון ש"ח.
במהלך העבודות חודשו פניה של הכיכר, אולם מרבית הבניינים הסובבים אותה סובלים עדיין מהזנחה.
במרכז הכיכר הוצב לוח מודעות בסגנון ישן, עליו תמונות ומידע על הכיכר של פעם ועל תל אביב בתקופת המנדט.
סמוך לכיכר נמצאת תחנת אלנבי של הקו האדום, ובעתיד הקו הסגול יחצה את הכיכר, מרחוב אלנבי לרחוב העלייה (שיסגרו לתנועת כלי רכב).
עיריית תל אביב הציבה שתי לוחיות זיכרון בכיכר המושבות:
מול הבית באלנבי 138 - לוחית זיכרון של אצ"ל לזכר פיצוץ משרדי העלייה של המנדט שהיו שם ב-12 בפברואר 1944.