tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברמת לחץ של 500 הקטור-פסקל (500hPa), טמפרטורת האוויר הממוצעת באזורים הטרופיים היא כ-7°C-, אך האוויר באזורים הטרופיים יבש בדרך כלל בגובה זה, מה שנותן לטמפרטורת האוויר להגיע לטמפרטורת הגולה הלחה (Wet-bulb temperature, אנ' ), ולטמפרטורה נוחה יותר שמסוגלת לתמוך בהסעה.
טמפרטורת הגולה הלחה ברמת לחץ של 500hPa באטמוספירה טרופית של 13.2°C - נדרשת כדי ליזום הסעה אם טמפרטורת המים היא 26.5°C, ודרישת טמפרטורה זאת עולה או יורדת באופן יחסי ב-1°C בטמפרטורת פני הים עבור כל שינוי של 1°C ברמת לחץ של 500hPa.
בתוך ציקלון קר (Cold-core low, אנ' ), טמפרטורות 500hPa יכולות לרדת עד 30°C-, כך שניתן ליזום הסעה אפילו באטמוספירות היבשות ביותר.
זה גם מסביר מדוע הלחות ברמות האמצע של הטרופוספירה, בערך ברמת 500hPa, בדרך כלל מהווה דרישה לפיתוח.
עם זאת, כאשר נמצא אוויר יבש באותו גובה, טמפרטורות של 500hPa צריכות להיות אפילו נמוכות יותר, שכן אטמוספירות יבשות דורשות מפל טמפרטורה גדול יותר עבור חוסר יציבות מאשר אטמוספירות לחות.
בגבהים ליד הטרופופאוזה, הטמפרטורה הממוצעת על פני 30 שנים (כפי שנמדדה בתקופה המקיפה את השנים 1961 עד 1990) הייתה 77°C-.
דוגמה אחת לציקלון טרופי ששומר על עצמו מעל מים קרירים יותר הייתה אפסילון (Hurricane Epsilon (2005), אנ' ), מסוף עונת ההוריקנים האטלנטית של 2005.
פרובינציית טמרוגל (בספרדית: Tamarugal Province) היא אחת משתי פרובינציות במחוז טרפקה בצפון צ'ילה (השנייה היא איקיקה).
בירתה היא העיר פוסו אלמונטה.
הפרובינציה קרויה על שם פמפה דל טמרוגל, שהוא מישור עצום הנמצא בשטחה.
על פי מפקד האוכלוסין של המכון הלאומי לסטטיסטיקה (INE) משנת 2002, שטח הפרובינציה הוא 39,390.5 קילומטרים רבועים ואוכלוסייתה מנתה 22,531 תושבים (14,175 גברים ו-8,356 נשים).
זוהי הפרובינציה השביעית בגודלה בצ'ילה והתשיעית הכי פחות מאוכלסת במדינה, עם צפיפות אוכלוסין של 0.6 תושבים לקילומטר רבוע.
כפרובינציה, טמרוגל היא מחוז מנהלי ברמה השנייה של צ'ילה.
מושל הפרובינציה הוא רנה נתן אוליבוס נ.
פרובינציית טמרוגל מחולקת ל-5 קומונות.
טמפרליי (בספרדית: Club Atlético Temperley) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי.
המועדון נוסד בשנת 1912 בעיר טמפרליי באזור גראן בואנוס איירס.
המועדון הוקם בשנת 1912 על בסיס מועדון שהיה קיים בעיר החל משנת 1910. בשנת 1917 הוא הצטרף להתאחדות הכדורגל הארגנטינאית והחל להופיע בתלבושת כוחל-לבן כמו היום.
בשנת 1921 הוא קודם למשחקי ליגת משנה ושינה את שמו ל-Club Atlético Temperley.
בשנת 1924 הוא סיים את התחרות לחובבים במקום השני אחרי בוקה ג'וניורס.
בשנת 1974 הקבוצה ניצחה בתחרות ליגת משנה וקודמה לליגה הבכירה.
לאחר עונת 1974 בליגת העל הארגנטינאית היא ירדה בחזרה לליגת משנה.
בעונת 1983 בליגת העל הארגנטינאית היא חזרה לליגה הבכירה ושיחקה בה מספר עונות.
בשנת 1991 הוכרז על פשיטת רגל ומועדון לא היה פעיל מספר שנים.
בשנת 1993 הפעילות חודשה וקבוצה החלה לשחק בליגה נמוכה.
בהדרגה היא קודמה לליגות גבוהות יותר ובעונת 2015/2016 החזרה לליגה הבכירה.
היא שיחקה בה עד לעונת 2017/2018. כיום היא משחקת בליגת המשנה הארגנטינאית.
בתחרות גביע ארגנטינה 2017/2018 הקבוצה הגיעה עד לשלב חצי הגמר.
אצטדיון הקבוצה נבנה בשנת 1924. מאז הוא עבר מספר שדרוגים וכיום כולל 26 אלף מדומות.
טמרין דוגוני (שם מדעי: Saguinus bicolor) הוא מין טמרין במשפחת המרמוסטיים, החי באזור נהר האמזונאס.
הטמרין הדוגוני הוא הקוף האמזוני שתפוצתו היא המוגבלת ביותר - הוא נמצא כיום רק ברצועת יער צרה, ששטחה 120 דונם, צפונית לנהר האמזונאס, ממזרח לריו נגרו.
הם שוכני עצים, הדרים בחופת היער, ברום של 10 - 12 מטר.
היערות החביבים עליהם הם יערות משניים וביצות.
הם ניזונים מפירות, מפרחים, ממוהל עצים, מחרקים ומעכבישים.
צבע הפרווה של הטמרין הדוגוני נע בין שחור, חום וכסוף.
כפי שמעיד עליו שמו, פניו קירחים משיער.
כמו רוב בני משפחתו, הוא בעל טפרים וחסר בוהן נגדית.
הטמרין הדוגוני חי בקבוצות מרובות זכרים ונקבות המונות 2 - 8 פרטים.
הקבוצה מכילה נקבה דומיננטית, שהיא בדרך כלל היחידה שמתעברת.
ההתעברות מסתיימת, ב-80% מהמקרים, בלידת תאומים, וכמו אצל רוב מיני הטמרין - האבות הם שותפים מלאים בדאגה לצאצאים ובהאכלתם, ופעמים רבות גם בוגרים שאינם הוריהם משתתפים בטיפול.
הטורפים העיקריים של הטמרין הדוגוני הם בני אדם, תושבי העיר מנאוס.
תוחלת חייהם אינה ידועה, אך משערים שהיא קרובה לזו של שאר בני הסוג, כ-25 שנה בשבי.
טמרין רעמתי זהוב או טמרין אריה מוזהב או מרמוסט אריה (שם מדעי: Leontopithecus rosalia) הוא קוף קטן ממשפחת המרמוסטיים הנפוץ ביערות החוף של ברזיל.
טמרין רעמתי זהוב הוא מין בסכנת הכחדה, וההערכה היא כי קיימים בין 6,000 ל-15,000 פרטים בטבע ועוד כ-500 בשביה.
כפי שניתן להסיק משמם, צבעם של טמרין רעמתי אלו נע בין אדום-כתמתם לחום-מוזהב.
מקורו של צבע זה, כנראה בריכוז של קרוטנידים בשער.
שערם כהה יותר סביב פניהם, והופך לרעמה סביב הפנים, הלחיים והצוואר.
כפותיהם וזנבותיהם עשויים להיות שחורים.
גפיהם מצוידים בטופרים חדים, המשמשים אותם היטב בחייהם המתנהלים רק בצמרות העצים.
זנבותיהם הארוכים אינם משמשים ללפיתה.
הזכרים עשויים להגיע למשקל של עד 700 גרם בטבע, ועד 900 בשביה.
נקבות עשויות להגיע ל-790 גרם, אך משקלן האופייני, בעת שאינן בהריון, סובב סביב ה-550 גרם.
אורכם מגיע ל-335 מ"מ וזנבותיהם - ל-400 מ"מ נוספים.
מין זה הוא אנדמי לברזיל.
אזור המחיה המקורי של המין הוגבל על ידי חקלאות וכריתת עצים, דבר שהוביל ליצירת אוכלוסיות מבודדות ולרבייה שארים.
כיום, האוכלוסייה מוגבלת למספר אזורים מבודדים בחופי דרום-מזרח ברזיל, ששטחם הכולל כ-154 קמ"ר.
כ-230 פרטים נמצאים ברזרבה ביולוגיה דה פוקו דאס אנטאס, אזור מוגן של יערות ביצתיים במדינת ריו דה ז'ניירו, ועוד כ-120 באזור דומה, שמורת אוניאו.
בסך הכל, חיים כיום בטבע כ-500 פרטים שנולדו בטבע, ועוד כ-500 שנולדו בשביה והושבו לטבע.
טמרין רעמתי זהוב זקוק לחופת עצים גבוהה, ובה שרכים תלויים רבים.
מלבד מגורים, סביבה כזו מספקת גם הגנה מטורפיהם הרבים - ביניהם עופות דורסים, חתולים גדולים ונחשים.
חופת היער מספקת גם מקור מזון חשוב - קופים אוכלי כול אלה מסתמכים על מי גשם ועל האוכל המצוי בה - פירות, פרחים, חרקים, בעלי חוליות קטנים, ביצי ציפורים ומוהל עצים (אם כי הם הממעטים ביותר לצרוך מזון זה מבין המרמוסטיים).
בעונת הגשמים הם מסתמכים כמעט רק על פירות וחרקים (95% ממזונם), אך בעונה היבשה, בה אלו נדירים יותר, תזונתם מסתמכת יותר על מוהל, על פרחים ועל בעלי חוליות קטנים.
טמרין רעמתי זהוב הוא קוף לילי ושוכן עצים החי בקבוצות של עד 2 - 11 פרטים.
בעבר היה גודלן הממוצע חמישה פרטים, אך מספר זה ירד עקב פעילות טורפים.
קיימים שלושה מבנים חברתיים אפשריים: זכר ונקבה דומיננטיים, 2 - 3 זכרים דומיננטיים ונקבה אחת, או נקבה אחת ומספר זכרים.
לצד הפרטים הדומיננטיים, יש בקבוצה גם בוגרים כפיפים, מתבגרים וצעירים.
הדומיננטיות בין הזכרים נקבעת על ידי קרבות פיזיים ותצוגות סמליות של כוח, ואילו ההיררכיה בין נקבות לזכרים נקבעת לפי ותק בטריטוריה.
בשביה, נהוג לשכן ביחד קבוצות שהבוגרים היחידים בהן הם זוג פורה, ולהרחיק את הצאצאים בהגיעם לגיל שנתיים.
הקבוצה מסיירת בשטח של כ-400 דונם.
הן מתחילות בסיוריהן עם זריחת החמה, ומתרכזת באיסוף פירות.
ככל שהיום מתקדם, הם פונים לאיסוף חרקים, עד שבשעות הצהריים עיקר פעולתם היא איסוף חרקים ומנוחה.
אחר הצהריים חוזרת הקבוצה לאתר השינה שלה, ובלילה הם ישנים בחורי קינון נטושים בעצים, בגובה 11 - 15 מטר מעל פני הקרקע, אם ניתן.
הם חוזרים באופן עקבי לאותו אתר שינה.
בכל יום, עשויה קבוצה לנדוד כ-1,400 מטר.
קופים אלו הם טריטוריאליים ביותר.
כאשר קבוצות שכנות נפגשות, הן בדרך כלל מזהות אחת את השנייה לפי קריאותיהן, שהולכות וגוברות ככל שהקבוצות מתקרבות אחת לשנייה.
כאשר הן מגיעות לטווח ראייה, תדירות ואופי הקריאות משתנה, והעימות הופך עד מהרה לפיזי, וכולל עמידות הפגנתיות, מרדפים, תצוגות ואף קרבות פיזיים.
העימותים מסתיימים כאשר הקבוצות מאבדות בהם עניין.
הקבוצה מתחלקת במשאביה ובמטלת השמירה מפני טורפים.
קופי טמרין האריה המוזהב הם מונוגמיים - הזכר והנקבה הדומיננטיים הם היחידים שמתרבים.
המקרה היחיד של פוליגמיה הוא כאשר קיימות שתי נקבות דומיננטיות, אלו בדרך כלל אם ובתה, ושתיהן מתרבות ומעמידות צאצא אחד כל אחת.
הנקבה הדומיננטית מונעת ביוץ מהנקבות האחרות בקבוצה באופן פיזיולוגי, ולכן היא היחידה המסוגלת להתרבות.
עונת הרבייה היא בין ספטמבר למרץ, וההזדווגות יכולה להתרחש בכל שלב של המחזור החודשי, שאורכו 19 יום, אך היא תדירה יותר בעת שיא הפוריות.
הזכרים משדלים את הנקבות בכך שהם ניגשים אליהן, מגרדים ומרחרחים אותן, ומצהירים על רצונם באמצעות לקיקות באוויר.
הנקבות מגיבות גם הן ברחרוחים ובלקיקות באוויר כדי להצהיר על מוכנותן.
בסופו נולדים לרוב (78%) תאומים.
נצפו המלטות של שלישיות ורביעיות, אך ברוב ההמלטות הללו מספר צאצאים הם חלשים ואינם שורדים.
בשנה עשויות להיות שתי המלטות.
הקבוצה משתפת פעולה בטיפול בצאצאיה.
הזכרים אחראים על מרבית עבודת הטיפול, והאם דואגת להנקה ולנשיאת הצאצא בשבועות הראשונים לחייו.
כל חברי הקבוצה משתתפים באספקטים שונים של הטיפול, כמו חיבוק בזמן השינה (להגנה מאובדן חום), לימוד איסוף מזון ועוד.
הטמרינים הצעירים נגמלים בגיל 90 יום, אך הם ממשיכים לקבל מזון מוצק מחברי הקבוצה עד גיל 21 חודשים.
פחות ממחצית מהם שורדים את שנת חייהם הראשונה.
ייתכן שהסיבה לשיטת טיפול משותפת זו היא נטייתם של המרמוסטיים ללידת תאומים, הדורשת השקעה גבוהה - נקבת טמרין אריה מוזהב אחת לא תוכל לגדל זוג או שלישיית צאצאים לבדה ולכן היא זקוקה לסיוע.
בתמורה, זוכים חברי הקבוצה הצעירים בידע בגידול צאצאים, שישרת אותם בעתיד.
קופים אלו מגיעים לבגרות מינית בגיל 18 חודשים, ולבגרות מלאה בגיל שנתיים עד שלוש.
בהגיעם לבגרות, הן הזכרים והן הנקבות עוזבים את קבוצת האם (בניגוד לרוב מיני הפרימטים), אך אם הנקבה הדומיננטית מתה או עזבה לפני שהגיעו לבגרות, הנקבה שהתבגרה תירש את מקומה של אימה והזכר הדומיננטי (שהוא כנראה אביה) ינטוש את הקבוצה.
זכרים צעירים ינטשו את הקבוצה ויקימו בדרך כלל קבוצות חד מיניות, שיחפשו את ההזדמנות למצוא את מקומם בקבוצה חדשה - בדרך כלל כאשר הזכר הדומיננטי מת או נעלם, או תוך גירושו האלים של זכר כזה.
שיעור שרידתם של הצעירים הנודדים נמוך - פחות מרבע מהעוזבים את קבוצת האם מגיעים להשתלבות בקבוצה חדשה או מנכסים לעצמם טריטוריה ללא בעלים.
תוחלת החיים של מין זה היא 8-15 שנים.
בשביה נצפו טמריני אריה מוזהב שהגיעו לגיל 28.
בניסיון למנוע את היכחדות המין, בוצעו מספר תוכניות שימור, שמטרתן חיזוק האוכלוסייה החופשית ושימור אוכלוסיית יציבה ובטוחה בשביה, בגני חיות ברחבי העולם.
שיעור השרידה של פרטים שהושבו לטבע היה מעודד, אך במקביל נמשך הרס סביבתם הבלתי-מוגנת.
טמרין לבן-קודקוד מכונה גם טמרין ראש-כותנה וטמרין חלילי (שם מדעי: Saguinus oedipus) הוא מין קטן של טמרין, ממשפחת המרמוסטיים.
משקלו פחות מ-500 גרם ואורכו הממוצע 23.2 ס"מ.
הוא נפוץ בשולי יערות טרופיים, ביערות נשירים וביערות משניים, הם שוכנים בכל הגבהים של היער, מצמחיית הקרקע (בגובה של עד חמישה מטרים) ועד לצמרות העצים, אך הם מעדיפים את הצמרות.
לעיתים הם אף נמצאים על הקרקע.
הם שוכנים לרוב ביערות שגובהם מעל פני הים אינו עולה על 400 מטר, ולעולם לא ימצאו בגובה העולה על 1,500 מטר מעל פני הים.
קוף זה מתאפיין בציצית ארוכה, שערות לבנות מהמצח ועד העורף הגולשות על הכתפיים.
גבו חום וחלקיו התחתונים, זרועותיו ורגליו לבנים-צהבהבים.
הקבוצה מתחילה את נדודי היום כשעה ועשרים לאחר הזריחה.
היא בוחרת את אזור ההזנה לפי זמינות הפירות בו, אך בעת האיסוף חבריה מחפשים גם חרקים ומוהל.
במהלך איסוף המזון, חברי הקבוצה נותרים עירניים וקשובים.
לעיתים אחד מחברי הקבוצה אף נפרד מחבריו ומתמקם בנקודה בעלת תצפית טובה כדי לזהות טורפים - בעיקר עופות דורסים, חתוליים, סמוריים ונחשים.
אם גילו טורף, עשויים טמרינים אלו לתקוף אותו במשותף על מנת לגרשו.
איסוף המזון נמשך כשעה, ולאחריו חברי הקבוצה נחים במשך דקות מספר, ולאחר מכן נודדים, במהירות של כ-120–140 מטר לשעה, לאזור איסוף המזון הבא.
ככל שהיום מתקדם ההפסקות הופכות להיות ארוכות יותר ויותר, עד להפסקת הצהריים שהיא הארוכה מכולן.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות הם מתחילים במסע מזורז, הכולל הפסקות איסוף מזון קצרות בלבד, חזרה לאתר השינה שלהם, שהוא לרוב עץ בעל עלווה רחבה המאפשר מסתור.
הם משתמשים באתרי שינה פעמים רבות, אך ממעטים לחזור לאותו אתר יום אחר יום.
צורת התנועה המועדפת עליהם היא ריצה, קפיצה או דהרה על ארבע או ניתור מעץ לעץ.
כאשר הוא חש מאוים, הוא זוקף את ציצתו כדי להיראות גדול יותר.
גופם הקטן, נפח מעיהם המצומצם ומעבר המזון המהיר במערכת העיכול שלהם מחייבים אותם להתמקד במזון איכותי ועתיר אנרגיה ולכן הם ניזונים בעיקר מחרקים (40% ממזונם) ומפירות (38%), אך גם ממוהל, מעלים צעירים ומצוף, ולעיתים נדירות גם מלטאות קטנות ומדו-חיים.
הם אינם שואבים מוהל ישירות מהעץ, כמו שאר בני משפחת המרמוסטיים, אלא מסתמכים על נזילות טבעיות של מוהל.
טמרין לבן-קודקוד חי בקבוצות של 3–9 פרטים (אם כי נצפו גם קבוצות בגדלים הנעים מ-1–19 פרטים), שלעיתים אינם בעלי קשר דם.
לצד זוג דומיננטי וצאצאיהם, עשויים להיות בקבוצה פרטים חולפים, לרוב צעירים משני המינים.
אף על פי שהיחסים בין בני אותה קבוצה הם לרוב ידידותיים, וסימני אלימות הם נדירים, הקבוצה מקיימת בתוכה היררכיה ברורה.
הזכר והנקבה המתרבים הם קו-דומיננטיים (דומיננטיים במשותף) כלפי חברי הקבוצה האחרים.
לנקבה הדומיננטית, ברוב הסיטואציות, קדימות בעת איסוף מזון.
זכרים מגיבים בתוקפנות לזכרים פולשים, אך לא לנקבות פולשות.
נקבות מתייחסות באופן דומה לפולשים משני המינים.
בעת מפגש בין קבוצות, לא מתרחש מגע פיזי אלא רק איומים קוליים.
טמרין לבן-קודקוד הוא מונוגמי לרוב, אך לעיתים (ולעולם לא בשבי) יש מקרים של פוליגמיה - פוליגניה וגם פוליאנדריה.
עונת הרבייה של טמרינים אלו נמשכת לאורך כל השנה, וההריון נמשך 183 ימים.
כמו רוב הטמרינים, גם נקבת טמרין לבן-קודקוד ממליטה לרוב תאומים, ולעיתים אף שלישיות.
שני ההורים משתתפים בדאגה לצאצא - האב וצאצאים מתבגרים אחראים לרוב לנשיאת הצעירים, ומעבירים אותם לאם לצורך הנקה.
הגמילה מהנקה מתחילה בגיל 4–5 שבועות והצעירים מגיעים לבגרות מינית בגיל 12–15 חודשים, אך הופעת המחזור החודשי בנקבות תלויה גם בסיטואציה החברתית ובעיקר בנוכחותה של נקבה בכירה יותר.
שיעור השרידה של צאצאים בשנה הראשונה לחייהם הוא 86% בטבע - יותר מאשר בשבייה, כנראה משום שעוזריה של האם בטבע רכשו ניסיון קודם בקבוצות אחרות, ניסיון החסר בקבוצות בשבייה.
תוחלת חייהם הממוצעת היא 13.5 שנים.
טמרין לבן-קודקוד הזקן ביותר שנצפה הגיע, בשבי, לגיל של 24 שנים.
עד לשנות ה-80, סברו חוקרים שטמרין לבן-קודקוד מצוי מקוסטה ריקה ועד קולומביה.
המין הוכרז בסכנת הכחדה בשנת 1973, לאחר ייצוא של 40,000 פרטים לארצות הברית לצורך מחקר ביו-רפואי.
קופי הטמרין-ראש-כותנה שמשו במשך יותר מעשור כחיית מודל לחקר אדנוקרצינומה.
האיום המרכזי על שרידות המין הוא בירוא היערות בקולומביה לצורכי חקלאות, דלק והתיישבות בנוסף לציד שלהם לצורך סחר בחיות מחמד.
בשנת 1992 ניתן היה למוצאו רק בצפון קולומביה, בשטח שבין נהר הקוקה, נהר המגדלנה והאוקיינוס האטלנטי.
טמרמה הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי מועצת וייברלי (Waverley Council).
טמרמה ממוקם כ-7 ק"מ מזרחית למרכז העסקים הראשי של סידני, לחוף ים טסמן (האוקיינוס השקט).
לפרבר רצועת חוף קטנה, הקרויה חוף טמרמה.
הפרוורים הגובלים בו הן ברונטי מדרום, בונדיי ממערב ובונדיי ביץ' מצפון.
טמרמה הוא מהפרוורים הקטנים בסביבתו, וכולל את רצועת החוף ומספר רחובות ממערב לה.
הפרוור נודע בתחילה כ"דיקסון ביי" על ידי המתיישבים האירופאים הראשונים, אך שמו שונה לטמרמה בתחילת המאה ה-19. מקור השם הוא ככל הנראה "גמה-גמה" (Gamma Gamma), מילה באבוריג'ינית, והפרוור מופיע תחת שם זה במפות צבאיות מתחילת המאה ה-19.
בשנת 1887 הוקם בפרוור גן השעשועים הראשון בסידני, שנקרא אקווריום בונדיי (Bondi Aquarium).
הפארק כלל רכבת הרים משוכללת, שהייתה מתוחה מעל קו החוף ונתנה לרוכבים בה תחושה שהם צוללים לתוך גלי האוקיינוס.
גורמי משיכה נוספים בגן כללו מופעי וודוויל ואקווריום המציג חיות ודגים מרשימים, כגון כלבי ים וכרישים.
גן השעשועים הפך לסימן ההיכר של הפרוור, אך לאחר 18 שנות פעילות בשנת 1906 נסגר לבסוף ונמכר.
הפארק נפתח מחדש ומותג בשנית כעיר הפלאות (Wonderland City), ובמקום רכבת ההרים כלל ספינת אוויר שצפה מעל, רכבת קיטור דוהרת מסביב לאתר במסלול של 2 מייל ופילה בשם אליס שניתן לרכב על גבה לאורך החוף.
גן השעשועים קיבל אספקת כח מתחנת כוח פנימית, מונעת קיטור.
עיר הפלאות החזיקה מעמד 14 שנה, אך סבלה מתלונות חוזרות ונשנות של תושבי הפרוור בנוגע לצער בעלי חיים, תפעול ספינת האוויר ומניעת גישה לחוף.
בשנת 1920 קנתה המועצה את שטח הגן ופינתה אותו לחוף, לרווחת התושבים.
טמרמה הוא מהפרוורים הקטנים בסידני, ואינו כולל מוסדות תרבות פרט לחוף טמרמה, שלו חשיבות תרבותית.
בטמרמה הוקם ב-1906 ארגון חילוץ והצלת גולשים, מהמועדונים הראשונים מסוגו באוסטרליה ובעולם.
אף על פי שחוף טמרמה חשוף לזרמי ים חזקים, לא איבד מועדון ההצלה ולו גולש אחד מאז היווסדו, והוא מחלץ שנתית כאלף גולשים יותר ממועדונים דומים בחופי סידני האחרים.
חוף טמרמה זכה גם לכינוי המקומי "גלמרמרה", תודות למסורת ארוכת שנים של ידוענים הבאים להשתזף במקום.
הטיילת המשתרעת מעל ולאורך חוף טמרמה היא חלק מ"צעדת החוף מבונדיי לברונטי", טיילת ארוכה שמתוחזקת על ידי מועצת וייברלי כמוקד משיכה תיירותי.
בטיילת זו מתארחת תערוכת פסלים שנתית, "פסלים לצד הים" (Sculpture by the Sea).
טמרין לבן (שם מדעי: Saguinus melanoleucus) הוא מין של פרימט מסוג טמרין.
תפוצתו בצפון מערב ברזיל ועד למזרח פרו.
הטמרין הלבן הוא פעיל יום ושוכן עצים.
הטמרין הלבן אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים (סוכר, שרף, גומי).
טמרין לבן (Saguinus melanoleucus melanoleucus) - לבן עד לבנבן-צהבהב ועור פניו שחור.
זהו אחד הפרימטים הבודדים שכולו לבן.
טמרין לבן קראנדלי (Saguinus melanoleucus crandalli) - צבע פניו לבן, סנטר וזרועות אפורות, רגלים כתמתמות וזנב חום בהיר.
טמרין לבן אקרי (Saguinus melanoleucus acrensis) - גופו אפרפר צהבהב, גרונו ורגליו כתומות.
טמרין לבן - מריו ז'ורואה במערב ועד ריו טרוסה במזרח.
טמרין לבן קראנדלי - שטח קטן בקרבת הגבול בין ברזיל לפרו.
טמרין לבן אקרי - מרכז מדינת אקרי שבברזיל.
אוכלוסיית מין זה לא נמצאת בסיכון.
רק באזור קטן במדינת אקרי האוכלוסייה קטנה כנראה לא כתוצאה של ציד אלא של לכידה להפיכתם לחיית מחמד.
טמרין שחור (שם מדעי: Saguinus niger) המכונה גם טמרין שחור-ידיים הוא מין של פרימט מסוג טמרין.
תפוצתו בצפון ברזיל ממש מדרום לנהר האמזונאס מנהר שינגו שבמדינת פארה ממערב ועד נהר פינדארה (Rio Pindaré) שבמדינת מרניאו ממזרח.
בנוסף, הוא מצוי באי מרז'ו שבדלתת האמזונאס.
הטמרין הוא שוכן עצים ביערות גשם ראשוניים ומשניים והוא פעיל יום.
שטחי המחיה שלו הם השטחים הפגיעים ביותר באמזונאס בעקבות הפיתוח התעשייתי ולכן אוכלוסיית מין זה נמצא בירידה מתמדת.
הטמרין השחור חי בקבוצות של 4 עד 15 פריטים אבל בדרך כלל הקבוצות הן של 5-8 פריטים.
הקבוצה מכילה נקבה דומיננטית אחת, שהיא היחידה שמתעברת.
צבע גופו של הטמרין השחור הוא שחור ברובו, מלבד הגב לו שילוב של צבע שחור ולבן.
אוזניו גדולות יחסית למיני טמרין אחרים.
משקלו של טמרין שחור הוא כ-500 גרם.
הטמרין השחור כמו שאר המינים בסוג טמרין הוא אוכל-כול כאשר כ-90% ממזונו הם פירות, נקטר וגומי והשאר חרקים.
טמרין ג'ופריי (שם מדעי: Saguinus geoffroyi) הוא מין של פרימט מסוג טמרין.
טמרין זה, בדומה לשאר סוגי הטמרין, הוא פעיל יום ושוכן עצים.
טמרין ג'ופריי אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים (בעיקר גומי) רוב מזונו הוא חרקים ופירות אך גם תפליט עץ חשוב לתזונתו כיוון ששיניו לא מאפשרות לו לחדור אל העץ, הוא אוכל תפליטי עצים כאשר פשוט להגיע אליהם.
בנוסף, הוא שותה מים מעלי הכותרת של צמח הבלזה.
הטמרין חי בקבוצות של 2 עד 40 פרטים כאשר יש לפחות אחד מכל זוויג.
גודל סטנדרטי של קבוצה הוא 7 באזור הפסיפי של תעלת פנמה ו-5 בצד האטלנטי.
בכל קבוצה נקבה שולטת אחת שמתעברת.
לאחר הריון של 145 ימים נולדים בדרך כלל תאומים.
הזכרים אמונים על טיפול בגורים.
הגורים מגיעים לבגרות מלאה בגיל שנתיים וחיים כ-13 שנה.
כמו שאר הטמרינים, טמרין ג'ופריי הוא פרימאט מסדרת קופים רחבי-אף אשר תפוצתם בעולם החדש.
ב-2001 הטמרינים נכללו במשפחת צבוסיים שבה נמצאים בין השאר סוגי קפוצ'ין, קוף עכביש וקוף סנאי.
ב-1977 פיליפ הרשקוביץ סיווג את טמרין ג'ופריי כתת-מין של טמרין לבן-קודקוד אולם מחקרים חדשים יותר הראו כי שני המינים שונים מבחינה טקסונומית והפרידו בין המינים.
אין הבדל ניכר בין שני המינים.
גבם, זנבם והחלק העליון של הידיים שחור עם קווים לבנים או צהובים, גפיים וקדמת הגוף צהובים או לבנים, העורף אדמדם.
הפרצוף שחור ללא שיער מלבד שערות לבנות באזור הגבות.
רצועת שיער שמתחילה מעל העיניים ועד העורף, מה שנותן למין זה מראה מוהיקני.
טמרין ג'ופריי משמיע כ-10 צלילים שונים.
התדר (1-1.5 קילוהרץ) נמוך משאר המרמוסטיים (5-10 קילוהרץ).
בנוסף לצלילים קיימת תקשורת ויזואלית כדוגמת הוצאת הלשון או הרמת הזנב.
מצב השימור של מין זה הוא ללא חשש, וזאת אף על פי שהוא נחשב כחיית מחמד.
באמריקה הצפונית הוא אף מתרבה בשבי, אך הוא כמעט לא מתרבה באירופה.
על אף מצבו הטוב, אוכלוסיית מין זה נמצאת בירידה במקומות חיותו המקוריים בעקבות ציד וכריתת יערות.
טמרין מרטין (שם מדעי: Saguinus martinsi) הוא מין של פרימט מסוג טמרין.
טמרין זה אנדמי לברזיל ותפוצתו מצפון ברזיל ועד לצפון נהר האמזונאס.
טמרין מרטין הוא פעיל יום ושוכן עצים, האוכל חרקים, פירות וגומי.
בני המין חיים בקבוצות של עד 15 פריטים כאשר בדרך כלל קבוצה מכילה בין 2 ל-8 פריטים.
טמרין מרטין אושרסי (שם מדעי: Saguinus martinsi ochraceus) - פלג גוף קדמי חום בהיר וצבע אפור מתחת לסנטר.
זנב חום בהיר בחלק התחתון ומוזהב בחלק העליון.
פרצוף ומצח ללא שיער ושחור.
טמרין מרטין מרטיני (שם מדעי: Saguinus martinsi martinsi) - פלג גוף קדמי כתום-חום בהיר יותר מתת המין הקודם.
גפיים אחוריות אפורות, גפיים קדמיות כתומות.
זנב שחור מלמעלה וכתום מלמטה פנים ומצח ללא שיער ושחורות.
ב-1977 הממלוג פיליפ הרשקוביץ הגדיר את שני תת-המינים האלו כתת-מינים של טמרין דוגוני.
רק ב-2001 הם הוגדרו כתת-מינים של טמרין מרטין.
מין זה אינו נמצא תחת איום מיידי אולם תת-המין מרטיני נמצא בלב אזור בו כורתים עצים לשם כריית בוקסיט וכן לגידול סויה לכן אוכלוסיית תת-המין נמצאת בירידה ועלולה להיות בסיכון בעתיד.
טמרין לבן-רגל (שם מדעי: Saguinus leucopus) הוא מין של פרימט מסוג טמרין.
טמרין זה אנדמי לקולומביה ונפוץ בצפון המדינה.
מין זה מוגדר בסכנת הכחדה עקב פגיעה במקום תפוצתו.
כמו שאר מיני הטמרין, הטמרין לבן-הרגל פעיל יום ושוכן עצים.
צבעו של טמרין לבן-רגל הוא חום-כסוף, רגליו בצבע לבן כאשר לעיתים בעלי כתם אדמדם.
זנבו בצבע חום בהיר, כאשר קצה זנבו לבן.
פרצופו חלק מלבד מעט שיער על הראש ועל הלחיים.
טמרין לבן-רגל, חי בקבוצות של עד 12 פרטים כאשר בדרך כלל קבוצה מכילה בין 3 ל-9 פרטים.
טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים.
מין זה של טמרין אנדמי לקולומביה ונפוץ בצפון המדינה ב-4 מחוזות (בוליבר, אנטיוקיה, קלדס וטולימה) בשטח כולל של 177 דונם ובצפיפות של 7 פרטים לק"מ2. תפוצתו מסתיימת בנהר קאוקה שם נפוץ טמרין לבן-קודקוד.
מין זה נמצא בסכנת הכחדה עקב פגיעה במקום חיותו שנגרם מכריתת עצים בעקבות תיעוש מואץ שעובר אזור זה וכן בעקבות פתיחת הכביש המהיר בוגוטה-מדיין.
כמו כן, צפיפות מין זה נמוכה מאוד באזור מיוער שנשאר ללא פרימטים אחרים.
בעקבות זאת, אוכלוסיית מין זה פחתה ב-50% ב-3 דורות (18 שנה) ונמצאת בסכנת הכחדה.
טמרין משויש-פנים (שם מדעי: Saguinus inustus) הוא מין של פרימט מסוג טמרין.
תפוצתו בדרום קולומביה וצפון-מערב ברזיל.
צבע פרוותו של טמרין משויש-פנים שחור, גבו חום ועד לאדום כהה בגב התחתון, זנבו שחור.
פניו חלקות משוישות בוורוד ושחור.
מעט שער לבן על האף ומעל השפתיים, לחיים לבנות חלקות.
טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין הוא פעיל יום ושוכן עצים.
טמרין משויש-פנים חי בקבוצות של בין 3 ל-6 פריטים.
בבוקר כל חברי הקבוצה מצייצים על מנת לאשר את נוכחותם.
בנוסף, קבוצות שנפגשות, מצייצות ציוצים שונים על מנת לציין את נוכחות הקבוצות.
כמו שאר מיני הטמרין טמרין זה ניזון מחרקים, פירות וגומי.
למין זה ייתכנו שני תת-מינים בקולומביה.
זאת בעקבות גילוי תת-מין אשר נבדל בצבע הלבן על הלחיים ומסביב לעיניים.
תפוצתו מדרום-מזרח קולומביה מנהר גואביארה (אחד מיובליו של האורינוקו) בצפון ועד לנהרות אפפוריס ומסאי.
שטח זה כולל 6 מחוזות בקולומביה: אמסונאס, קקטה, הקצה הדרומי של מטה, גואביארה, ואופס וגואאיניה.
בברזיל תפוצתו בצפון מערב המדינה בין נהרות ז'פורה ונגרו.
שטח תפוצתו כ 350 דונם בצפיפות של 19.6 פרטים בקמ"ר.
אוכלוסיית מין זה יציבה ולא נמצאת בסכנת הכחדה.
טמרין זהוב-ידיים (שם מדעי: Saguinus midas; מכונה גם טמרין מידאס על שם מידאס) הוא מין של פרימט מסוג טמרין הנפוץ בצפון נהר האמזונאס במדינות ברזיל, גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם וכנראה גם בוונצואלה.
טמרין זהוב-ידיים שחור ברובו, כאשר לצעירים מעט שערות אפורות בפנים ובחלק העליון של הגוף.
האיברים הבהירים היחידים הם הרגליים והידיים שבצבע זהב, צהוב או כתום.
משקל הזכר 586 גרם והנקבה 432 גרם.
תפוצתו מצפון לנהר האמזונאס במדינות גיאנה, גיאנה הצרפתית, סורינאם, ונצואלה ובברזיל במדינות אמאפה ורוריימה.
בדרום-מזרח תפוצתם עד למעלה ריו נגרו שם הוא פוגש את הטמרין דוגוני.
בצפיפות האוכלוסייה הוא בין 12 ל-23 פרטים בקמ"ר.
מין זה יחד עם טמרין חום-ראש הם הנפוצים ביותר במשפחת המרמוסטיים.
הטמרין זהוב-הידיים חי בקבוצות של 2 עד 12 פרטים כאשר בדרך כלל הקבוצות הן של 5–6 פרטים.
רוב הקבוצות מכילות או נקבות בלבד או זכרים בלבד כאשר יש קבוצות שמכילות זכר אחד.
טמרין זה הוא פוליגמי כאשר רק הנקבה הדומיננטית מתעברת.
הפריטים מגיעים לבגרות מינית לאחר 16 עד 20 חודשים.
הלידות נערכות בשתי עונות באביב ובקיץ.
לאחר ההיריון של 140 עד 168 יום, נולדים זוג תאומים לא זהים במשקל 45 גרם.
לעיתים נדירות נולד גור אחד.
הזכרים אמונים על הגנתם, נסיעתם וטיפולם במשך כשלושה חודשים.
מין זה חי 16 שנה בשבי.
הם מתקשרים בצורה קולית וויזואלית ובאמצעות ריח:
תקשורת קולית - הם משמיעים לפחות 8 צלילים שונים בין השאר שריקות הנשמעות למרחקים.
בשעת סכנה, הקבוצה משמיעה מגוון קולות רכים הדומים לקונצרט של ציוצי ציפורים וצרצורי צרצרים.
תקשורת ויזואלית - על מנת לאיים הפריטים השונים מרחיבים את האף, נוגחים וחושפים שיניים.
תקשורת באמצעות ריח - על מנת לסמן את הטריטוריה הם משפשפים בלוטות ריח בענפי עצים.
טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים וכן ניצנים.
למין זה מספר טורפים טבעיים: נחשים, עופות דורסים ופרטים קטנים ממשפחת החתוליים.
טמרין אדום-שיער (שם מדעי: Saguinus pileatus) הוא מין של פרימט מסוג טמרין.
טמרין זה הוא אנדמי לברזיל.
מין זה נחשב כמין נפרד של טמרין, אולם יש המשייכים אותו כתת-מין של טמרין משופם, בעיקר בעקבות קיומו של שפם ואזור תפוצתו, אולם בשונה מטמרין משופם, הוא בעל שיער אדום (לטמרין משופם צבעים שחור ולבן בלבד).
צבע גופו, ידיו, רגליו וזנבו שחור.
יש לו שפם מעט קצר יותר מתת-המינים של טמרין משופם.
תפוצתו במערב ברזיל במדינת אמזונאס.
הוא גובל במערב בנהר ז'ורואה, בצפון בנהר האמזונאס בדרום בנהר פורוס.
תפוצתו בין שני תת-המינים של הטמרין המשופם.
טמרין משופם (שם מדעי: Saguinus mystax) הוא מין של פרימט מסוג טמרין.
תפוצת טמרין זה הוא בברזיל ובפרו.
למין זה בין 1 ל-3 תת-מינים.
ישנם חוקרים המכלילים במין זה את הטמרין אדום-שיער כתת-מין ולא כמין נפרד.
ישנו תת-מין פלוטו (Saguinus mystax pluto) אשר יש חוקרים המחשיבים אותו כמין נפרד.
בערך זה אנו נלך לפי החוקר קולין גרובס אשר שייך את פלוטו כתת-מין של הטמרין המשופם וכמין נפרד את טמרין האדום שיער.
טמרין משופם פלוטו -(שם מדעי: S.
טמרין משופם משופם - (שם מדעי: S.
בנוסף, ב-1981 התגלתה אוכלוסייה נפרדת בצפון בוליביה אשר ייתכן כי הוא תת-מין של טמרין משופם או של טמרין לבן-שפתיים או שייתכן והוא אב קדמון משותף של שני המינים האלו.
צבע שני תת-המינים הוא חום-שחור מלבד שערות אפורות בגב וצבע לבן מסביב לפה, לעיניים, לאוזניים ולעיתים באזור איברי הרבייה.
ההבדל בין שני תת-המינים הוא שלמין המשופם כל הזנב בצבע חום-שחור ולתת המין פלוטו יש כתם לבן בקצה הזנב.
את המין הזה טורפים נחשים (בעיקר בואה ואנקונדה), עופות דורסים (בעיקר ממשפחת הבזיים) ופרטים קטנים ממשפחת החתוליים.
הנקבה השלטת מתעברת כל 11 עד 20 חודשים.
לאחר הריון של 140 עד 150 יום נולדים תאומים לא זהים.
בניגוד לשאר מיני הטמרין, במין זה הנקבה מטפלת בגורים לאחר לידתם ולא הזכרים.
הנקבות מגיעות לבגרות מינית לאחר 17 חודשים והזכרים לאחר 18 חודשים.
תת-מין פלוטו - תפוצתו בברזיל במדינת אמזונאס.
תת-מין זה גובל במערב בתפוצת טמרין אדום שיער באזור נהר פורוס בצפון הוא מגיע עד לנהר אמזונאס
תת-מין משופם - במזרח פרו מנהר אוקיאלי במערב ועד לגבול עם ברזיל (נהר ז'ורואה), במזרח בדרום ממפגש הנהרות אוקיאלי ואורובמבה ועד נהר מרניון בצפון.
גודל הקבוצות הוא בין 5 ל-8 פרטים.
שטח התפוצה הוא בין 250 ל-470 דונם (שטח לא ודאי) וצפיפות הפרטים הוא בין 30 ל-44 פרטים לק"מ2 תלוי באזור.
תת מין זה חי ביערות גשם ראשוניים ומשניים עד לגובה של 600 מטר מעל לגובה פני הים.
תת המין משופם חי באותו מקום חיות של תת-המין של טמרין חום-ראש (Saguinus fuscicollis fuscicollis).
תת-המין פלוטו חי באותו מקום חיות של תת-המין טמרין חום-ראש אווילה-פירס (Saguinus fuscicollis avilapiresi), מלבד זאת נצפו קבוצות שמכילות פרטים משני מינים אלו כאשר תת-המין של טמרין משופם אחראי על ההגנה מצמרות העצים ותת-המין של טמרין חום-ראש אחראי על התקפות בקרקע ושל חיות מטפסות.
כלל האוכלוסייה יציבה מלבד תת-מין פלוטו שאוכלוסייתו פוחתת, אולם כל תת-המינים אינם נמצאים בסכנה.
טמרין גראל (שם מדעי: Saguinus graellsi) הוא מין של פרימט מסוג טמרין.
טמרין זה מכונה גם טמרין ריו נאפו בגלל תפוצתו על גדות נהר נאפו.
טמרין זה הוא פעיל יום ושוכן עצים.
מין זה נחשב כמין נפרד של טמרין, אולם יש המשייכים אותו כתת-מין של טמרין שחור-אדרת, אולם בשונה מטמרין שחור-אדרת שגבו בצבע אדמדם, צבע גבו של טמרין גראל הוא ירוק זית.
צבע קדמת גופו, ידיו ורגליו ירוק זית-שחור.
זנבו בהתחלה ירוק זית ובסופו שחור.
כל קבוצה מכילה נקבה וזכר שליטים ורק הם מתרבים.
נקבה יכולה ללדת פעם או פעמיים בשנה כאשר הלידה הראשונה מתרחשת בחודש ינואר והלידה השנייה בחודש יוני.
לאחר היריון שנמשך בין 130 ל-170 יום, נולדים תאומים לא זהים במשקל 50 גרם.
לאחר 21 יום הגורים מתחילים לחקור את סביבתם אך עדיין חוזרים ומטופלים על ידי ההורים עד ל-7 שבועות מהלידה.
בגיל זה הם מתחילים לאכול מזון רך ועלים.
בגיל 10 שבועות הגורים הופכים להיות עצמאיים לחלוטין.
הצעירים מגיעים לבגרות מינית בגיל 12–18 חודשים
מין זה חי עד 16 שנה בשבי.
תפוצתו בין נהר פוטומיו בצפון ונהר נאפו בדרום במדינות אקוודור, פרו וקולומביה.
הוא חי ביערות גשם ובסביבה של מים.
שטח תפוצתו הוא 562 דונם בעונה היבשה ו-471 בעונה הרטובה.
הם חיים בלהקות של בין 3 ל-9 פרטים וצפיפות המין בין 22 ל-33 פרטים לק"מ2.
טמרין זהוב-אדרת (שם מדעי: Leontocebus tripartitus) הוא מין של פרימט מסוג טמרין גב-אוכף.
תפוצתו במזרח אקוודור וצפון פרו וכמו שאר הטמרינים הוא שוכן עצים ופעיל יום.
מין זה נחשב כמין נפרד של טמרין, אולם מספר חוקרים משייכים אותו כתת-מין של טמרין חום-ראש.
למין זה שלושה אזורי צבעים ומכאן שמו הלטיני.
פניו שחורות, קדמת גופו זהובה, גבו ותחתית גופו אפורים וזנבו שחור.
לא ידועים עובדות על היריון של מין זה אולם מעריכים כי הוא זהה להיריון של מיני טמרין דומים.
הלידה מתרחשת בחודש ינואר לאחר היריון שנמשך בין 140 לבין 180 יום שלאחריו נולדים תאומים לא זהים.
לאחר 21 יום הגורים מתחילים לחקור את סביבתם אך עדיין חוזרים להיות מטופלים על ידי ההורים עד ל-7 שבועות מהלידה.
הצעירים מגיעים לבגרות מינית בגיל 12–18 חודשים.
תפוצתו בין נהר נאפו בצפון לנהר קורריו בדרום בשטח מדינות אקוודור, ופרו.
הוא חי ביערות גשם טרופיים באזור המוצף על ידי האמזונאס (שטח המכונה terra firme) עד לגובה 400 מטר מעל לפני הים.
על העצים, הטמרין נמצא בגובה של 4–10 מטר מפני הקרקע.
הם חיים בלהקות של בין 4 ל-9 פרטים וצפיפות המין 13.5 פרטים לק"מ2.
טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים בין השאר הוא אוכל נקטר הניגר מהעץ בחורים טבעיים או בחורים שנעשו על ידי מרמוסט פיגמי.
טמרין שחור-אדרת (שם מדעי: Leontocebus nigricollis) הוא מין של פרימט מסוג טמרין גב-אוכף.
תפוצתו במזרח אקוודור, דרום קולומביה וצפון פרו וכמו שאר הטמרינים הוא שוכן עצים ופעיל יום.
nigricollis) - מדרום לנהר הפוטומיו ומצפון לנהר נאפו לכל אורך פרו (מהגבול עם ברזיל ועד אקוודור).
hernandezi) - בקולומביה בין היובל קקאטה של נהר ז'פורה לנהר הפוטומיו.
בנוסף יש חוקרים המשייכים את המין טמרין גראל כתת-מין שלישי.
שני תת-המינים חיים ביערות גשם טרופיים עד לגובה 1,000 מטר מעל לפני הים.
הטמרין נמצא לרוב בגובה על העצים בגבוהים שבין 4 ל-10 מטר מפני הקרקע.
צפיפות המין בין 10 לבין 13 פרטים לקמ"ר.
גבו והחלק התחתון של הגוף אדמדם.
הזנב שחור מלבד החלק התחתון שבצבע אדום.
אזור הפה לבן עם מעט שערות שחורות.
לתת המין טמרין אדום ושחור-אדרת, הגב בצבע אדום.
משך ההיריון 140 ימים שלאחריה נולדים תאומים לא זהים.
במין זה הלידות מתרחשות כל השנה כאשר ההפרש בין הלידות הוא 8.5 חודשים בממוצע.
חודשיים לאחר הלידה, הגורים מתחילים לאכול אוכל רך והם מגיעים לבגרות מינית לאחר 14 חודשים.
טמרין זה חי 14 שנה בשבי.
טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין אוכל חרקים (בעיקר חרגולים ותיקנים), פירות ותפליטי עצים.
לטמרין זה מספר טורפים בעיקר מיני נחשים, לטאות גדולות וחתולים.
אוכלוסיית מין זה נמצאת בירידה כאשר הירידה העיקרית נגרמת כתוצאה של ציד של תת-המין טמרין אדום ושחור-אדרת המשמש בניסויים בתעשיית הביורפואה.
טמרין לבן-שפתיים (שם מדעי: Saguinus labiatus) הוא מין של פרימט מסוג טמרין.
תפוצתו ביער האמזונאס בברזיל ובצפון בוליביה ומזרח פרו.
כמו שאר הטמרינים הוא שוכן עצים ופעיל יום.
הטמרין נמצא לרוב בגובה על העצים בגוב של 10 מטר מפני הקרקע כאשר הם עולים לגובה של עד 18 מטר על מנת לישון, כחלק מהאסטרטגיה שלהם להימנע מטורפים.
הם חיים בלהקות בין 4 לבין 15 פרטים בשטח של 335 דונם כאשר יש חפיפה של 40% מהשטח בין להקות שונות.
צפיפות המין 18.6 פרטים לקמ"ר.
קדמת גופו אדומה, גבו כסוף, גפיו וזנב שחורות, פניו שחורות, כאשר על השפתיים והאף שיער לבן רב.
קיים כתם לבן על האוזניים שלעיתים משולב בצבע אדום.
משקל הזכר בין 400 לבין 505 גרם, ואילו משקל הנקבה בין 380 לבין 490 גרם.
טמרין לבן-שפתיים ג'ופריי: הגב בצבע אפור.
השליש העליון של זנבו אדמדם.
טמרין לבן-שפתיים תומאס: צוואר וחזה שחורים מתחתם ועד לרבע הזנב בצבע כתום.
טמרין אדום-בטן: כל קדמת גופו אדומה.
משך ההיריון 140–150 ימים שלאחריה נולדים תאומים לא זהים בין חודשים אוקטובר לדצמבר.
לאחר הלידה כל הקבוצה לוקחת חלק בטיפול בגורים.
טמרין זה כמו שאר מיני הטמרין הוא אוכל-כול והוא אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים.
לטמרין זה מספר טורפים בעיקר מיני נחשים ולטאות גדולות.
בשילוב עם טמרין חום-ראש הוא יתקוף טורפים גדולים יותר למשל הטאירה הגדול ממשפחת הסמורים.
אוכלוסיית מין זה יציבה ולא קיים לה איום ישיר כלשהו.
labiatus) - נפוץ בין נהר פורוס ממערב ועד נהר מדיירה ממזרח.
בצפון עד לקו האורך של פורטו וליו ובדרום עד לנהר מדרה דה דיוס שבבוליביה.
thomasi) - בצפון מערב ברזיל במדינת האמזונאס במשולש שבין נהר האמזונאס מדרום, נהר ז'פורה מצפון וממזרח וקו אורך 68 ממערב.
rufiventer) - בין נהר פורוס ממערב ועד נהר מדיירה ממזרח.
בצפון עד לנהר האמזונאס ובדרום עד לקו האורך של פורטו וליו (שזו תחילת תפוצתו של טמרין לבן-שפתיים ג'ופריי).
תת-המינים חיים ביערות גשם טרופיים.
טמרין חום-ראש (שם מדעי: Leontocebus Fuscicollis) הוא מין של פרימט מסוג טמרין גב-אוכף.
תפוצתו באקוודור, קולומביה, פרו, בוליביה וברזיל.
טמרין זה הוא המין הקטן ביותר בסוג טמרין.
כמו שאר הטמרין גם מין זה הוא שוכן עצים ופעיל יום.
תפוצת מין זה היא הגדולה ביותר מבין הטמרין ותחום תפוצתו כמיליון ק"מ רבוע.
למין זה קיימים תריסר תת-מינים:
טמרין זה הוא המין הקטן בסוג טמרין.
גופו מחולק לשלושה אזורי צבע.
כתפיים וגפיים קדמיות שחורים או חומים כהים, מרכז הגב כתום או צהוב, גב תחתון וגפיים תחתונות חום בהיר או אדום.
ראש שחור, אזור הפה לבן ואוזניים גדולות קירחות.
תת-המינים מתחלקים לפי צבע שלושת האזורים (בטן, גב, ישבן).
טמרין חום-ראש אווילה-פירס (שם מדעי: Leontocebus fuscicollis avilapiresi) - בטן וגפיים וזנב משויש (שחור וצהבהב), פנים שחורות ללא שיער לבן.
טמרין חום-ראש קרוז-לימה (שם מדעי: Leontocebus fuscicollis cruzlimai) - בטן חום בהיר, שאר גוף כתום, זנב שחור, פנים כתומות גבות לבנות.
טמרין חום-ראש ספיקס (שם מדעי: Leontocebus fuscicollis fuscicollis) - בטן וזרועות חומות, רגליים וזנב חום בהיר, פנים שחורות עם כתמים צהובים.
טמרין חום-ראש לסון (שם מדעי: Leontocebus fuscicollis fuscus) - בטן שחורה, השליש הראשון עד שני שלישים חום, פנים שחורות.
טמרין חום-ראש איליגר (שם מדעי: Leontocebus fuscicollis illigeri) - בטן וזרועות בורדו, רגליים וזנב אדמדמות, פנים שחורות.
טמרין חום-ראש אדום-אדרת (שם מדעי: Leontocebus fuscicollis lagonotus) - בטן והזנב אדום, פנים שחורות.
טמרין חום-ראש אנדי (שם מדעי: Leontocebus fuscicollis leucogenys) - בטן וזרועות חום או שחורות עם שיער ארוך, רגליים וזנב אדמדמות, פנים שחורות.
טמרין חום-ראש ג'ופריי (שם מדעי: Leontocebus fuscicollis nigrifrons) - בטן וזרועות חום-אדמדם, רגליים וזנב חומות, הפנים חומות ובעלת מסגרת שחורה.
טמרין חום-ראש אוריאנטלי (שם מדעי: Leontocebus fuscicollis orientalis) - חלק עליון חום בהיר, גב חום בהיר יותר, זנב שחור, פלג גוף תחתון לבן ללא שיער פנים לבן.
טמרין חום-ראש פרימיטיבי (שם מדעי: Leontocebus fuscicollis primitivus) - צבע כל גופו אפור מלבד זנב שחור.
טמרין חום-ראש וודל (שם מדעי: Leontocebus fuscicollis weddelli) - בטן וזרועות חום בהיר, רגליים אדומות, גב אדמדם, זנב אדום, פנים שחורות.
משקל הזכר 390 גרם ומשקל הנקבה 405 גרם.
טמרין חום-ראש חי בקבוצות מעורבות כאשר הם פוליאנדרים (נקבה אחת מזדווגת עם מספר זכרים).
הכל להקה יש נקבה שלטת אחת שרק היא מתרבה.
לאחר הריון של 140–150 ימים נולדים תאומים לא זהים.
הלידות מתרחשות בין אוקטובר למרץ כאשר הנקבה נכנסת להריון כל שישה חודשים עד שנה.
לאחר הלידה שני ההורים והאחים המבגרים עוזרים בטיפול בגורים.
הגורים מגיעים לבגרות לאחר 18 חודשים.
טמרין חום-ראש אווילה-פירס - בצפון-מערב ברזיל בין נהרות פורוס ממזרח, אמזונאס מצפון, ז'ורואה ממערב ומדרום נהר טפאואה (אחד ממקורות נהר פורוס).
טמרין חום-ראש קרוז-לימה - בצפון-מערב ברזיל.
תפוצתו המדויקת אינה ידועה אך מעריכים כי תפוצתו בין נהר פורוס ממזרח לבין נהר ז'ורואה ממערב.
בצפון עד לנהר טפאואה ובדרום עד לגבול תפוצתו של תת-המין פרימיטיבי.
טמרין חום-ראש ספיקס - צפון מערב ברזיל בין נהרות ז'ברי ואמזונאס מצפון וממערב ועד לנהר ז'ורואה ממזרח ומדרום, במערב עד לגבול עם פרו.
טמרין חום-ראש לסון - דרום קולומביה וקצה דרום מערב ברזיל.
תפוצתו תחומה בנהר ז'פורה מצפון ונהרות פוטומיו ואמזונאס מדרום.
מהרי האנדים במערב ועד לקו רוחב 65 מזרח.
טמרין חום-ראש איליגר - צפון פרו.
בין נהר אואלאגה ממערב עד נהר אוקיאלי ממזרח.
בצפון עד נהר מורניון ועד לפוקאלפה בדרום.
טמרין חום-ראש אדום-אדרת - צפון פרו ומזרח אקוודור במשולש התחום בין נהר נאפו מצפון, נהר מרניון מדרום והרי האנדים ממערב.
טמרין חום-ראש אנדי - מרכז פרו.
בין נהר מרניון מצפון וממערב לבין נהר אואלאגה ממזרח ובדקום עד לקו האורך של לימה.
רוב תפוצתו היא בהרי האנדים ומכאן שמו.
טמרין חום-ראש מורה - תפוצתו בברזיל באזור מפגש הנהרות פורוס ומדיירה מדרום לאמזונאס.
זהו שטחו של השבט האינדיאני מורה שנתן לו את שמו.
טמרין חום-ראש ג'ופריי - מזרח פרו בין נהר אוקיאלי במערב לנהר ז'ברי במזרח ובין נהר האמזונאס מצפון לבין מקור נהר פורוס מדרום.
טמרין חום-ראש פרימיטיבי - בצפון מערב ברזיל.
בין נהרות פורוס ממזרח ודרום וז'ורואה ממערב.
הפרימטולוג מרכוס ון רוסמלן מתעלם מתת מין זה וכולל את תחום התפוצה הזה לתת מין קרוז-לימה.
טמרין חום-ראש וודל - תפוצתו בצפון בוליביה, דרום מזרח פרו ובצפון מערב ברזיל.
בין הרי האנדים ממערב ודרום (עד קו אורך 8), נהרות ממורה ומקדו ממזרח, נהר פורוס ממערב ועד לנהר איפיקסונה בצפון.
זהו הטמרין אשר תחום תפוצתו הוא הגדול ביותר וכן היחידי שתפוצתו היא מדרום לנהר מדרה דה דיוס.
טמרין חום-ראש אוריאנטלי - תפוצתו בברזיל באזור מפגש הנהרות פורוס ומדיירה ואמזונאס.
כל תת-המינים חיים ביערות גשם טרופיים בעיקר משניים אך גם ראשוניים.
הטמרין מדלגים מענף לענף ומשתמשים בצמחים מטפסים כדי לעבור מעץ לעץ.
הטמרין נמצא לרוב בגובה על העצים בגבוהים שבין 4 ל-10 מטר מעל לגובה פני הקרקע.
הם חיים בלהקות של בין 5 לבין 8 פרטים בשטח שבין 160 לבין 1000 דונם.
צפיפות המין בין 3 לבין 28 פרטים לק"מ2.
אוכלוסיית מין זה לא נמצאת בסכנה בעיקר בגלל תפוצתו הרחבה.
טמרין קיסרי (שם מדעי: Saguinus imperator) הוא מין של פרימט מסוג טמרין.
שמו של הטמרין הגיע בגלל הדמיון בין שפמו לשפם של קיסר גרמניה וילהלם השני.
למין זה שני תת-מינים: טמרין קיסרי שחור אדרת (שם מדעי: S.
imperator) וטמרין קיסרי מזוקן (שם מדעי: S.
גופו אפור כהה; גפיו, אוזניו וראשו שחור; זנבו כתום ולעיתים שחור.
לטמרין שפם גדול ולבן; לתת המין המזוקן יש גם זקנקן לבן.
קבוצת טמרינים היא פוליאנדרית, כל קבוצה כוללת נקבה שליטה אשר מזדווגת עם מספר זכרים.
הלידה מתרחשת לאחר הריון שנמשך בין 140 ל-145 יום, שלאחריו נולדים תאומים לא זהים (לעיתים נדירות נולד גור בודד או שלישייה) במשקל 85 גרם.
האבות ושאר החברים בקבוצה עוזרים בהעברת הגורים ממקום למקום, וזאת עד ל-7 שבועות מהלידה.
בגיל זה הגורים מפסיקים לינוק ומתחילים לאכול מזון רך ועלים.
הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 16–20 חודשים.
מין זה חי בשבי עד 17 שנה ובטבע כ-10 שנים.
תפוצתו של הטמרין במדינות אקרי שבמערב ברזיל, בצפון בוליביה ובדרום-מזרח פרו.
הוא חי ביערות גשם טרופיים משניים בעיקר, אך גם ביערות ראשוניים, עד לגובה 300 מטר מעל לפני הים.
על העצים, הטמרין נמצא בגובה של 15–30 מטר מפני הקרקע.
הם חיים בלהקות של בין 3 ל-8 פרטים, ולעיתים נדירות אף 13 פרטים.
שטח של קבוצת טמרין הוא 300–400 דונם.
טמרין זה, כמו שאר מיני הטמרין, אוכל חרקים, פירות ותפליטי עצים.
בעונה הגשומה 97% מהמזון הטבעי שלו הוא פירות, ובעונה היבשה רוב המזון הטבעי הוא נקטר הניגר מהעץ.
לטמרין זה מספר טורפים אפשריים, בעיקר מיני נחשים, לטאות גדולות וחתולים קטנים.
הטמרין הרעמתי (שם מדעי: Leontopithecus) או טמרין אריה הוא סוג של קופים מתת-סדרה קופים רחבי אף (קופי העולם החדש).
סוג זה קרוב מאוד לטמרין כאשר ההבדל העיקרי ביניהם הוא הרעמה שיש לסוג טמרין רעמתי ואינו קיים אצל הטמרין.
הן טמרין רעמתי והן טמרין הם סוגים במשפחת המרמוסטיים (Callitrichidae).
מיני הטמרין הרעמתי הם הגדולים ביותר במשפחת המרמוסטיים.
הוא בעל גוף בגודל של 30 סנטימטר, אורך זנב 45 סנטימטר ומשקל עד 900 גרם.
פרוותם העבה משיית וגונה משתנה בין שחור לצהוב-זהוב ולעיתים מנומרת.
מקור שמם ברעמה שעל אזור הכתף.
ידיהם ורגליהם (פרט לבוהן) מצוידים בטופרים, כמו כל מיני המרמוסטיים, ולא בציפורניים כמו שאר המינים בסדרת הפרימטים.
ארבעת המינים של הטמרין רעמתי שוכנים ביער האטלנטי שבדרום מזרח ברזיל, בייחוד בשפלת החוף.
אזור תפוצתם כולל את דרום באהיה, ריו דה ז'ניירו, סאו פאולו וצפון פרנה.
הטמרינים פעילים ביום, ובלילה הם נחבאים בחללים בגזעי עצים או בצמחייה העבותה.
כמו שאר פריטי משפחת המרמוסטיים, גם סוג זה שוכן עצים.
הטמרינים נעים על ארבע גפיים ומטיבים לקפץ מעץ לעץ.
הטמרינים הרעמתיים חיים בקבוצות קטנות של שלושה עד שבעה פרטים.
קבוצות אלו הם משפחה עם הצאצאים, כולל מספר זכרים ונקבות בוגרים.
בתוך הקבוצה יש התנהגות חברתית ברורה: סריקת השיער בחיפוש אחר טפילים, ושיתוף מזון משחקים תפקיד חשוב.
הפרטים בקבוצה שומרים בדרך כלל על קשר עין ומתקשרים ביניהם בצעקות.
גודל הטריטוריה של כל קבוצה נע בין 400 ל-700 דונם שעליה היא מגינה בצעקות ובהעוויות פנים תוקפניות.
יש לטמרין הרעמתי אצבעות דקות וארוכות המאפשר לו לתפוס חרקים בצורה יעילה יותר ולכן חרקים, עכבישים, חלזונות וחסרי חוליות נוספים הוא מזונם העיקרי.
בנוסף טמרין רעמתי אוכל גם ביצי ציפורים, פירות, נחשים ולטאות קטנות.
למרות שבקבוצה יש מספר זכרים ונקבות בוגרים, הטמרין הרעמתי הוא מונוגמי.
נקבת הטמרין הרעמתי ממליטה בדרך כלל שני ולדות.
כל הקבוצה מעורבת בגידול הגורים, אם כי העול נופל בעיקר על האב.
הגורים נגמלים בגיל שלושה חודשים, ותוך 18 עד 24 חודשים הם בוגרים מינית.
תוחלת החיים של הטמרינים היא עד 18 שנים.
האויבים הטבעיים של הטמרינים הם חתוליים, נחשים ועופות דורסים.
הסכנה העיקרית לקיומים היא בהרס בית הגידול שלהם.
יערות הגשם של דרום מזרח ברזיל נפגעו יותר מיערות אחרים בשל בירוא יערות, וכיום נותר רק כ-8% משטחם המקורי.
יותר מכך, ציידים בלתי חוקיים לוכדים את הטמרינים על מנת למכרם כחיות מחמד בשוק השחור.
משום כך הטמרינים כלולים בין הפרימטים המצויים בסכנת ההכחדה הגדולה ביותר.
ידוע כי בטבע יש רק כ-1,000 פרטים של הטמרין הרעמתי השחור, והוא מסווג על ידי ה-IUCN בסכנת הכחדה.
בסוג טמרין רעמתי 4 מינים אשר ניתן להבחין ביניהם לפי צבע פרוותם:
טמרין רעמתי זהוב - Leontopithecus rosalia - כל גופו מכוסה בפרווה צהובה-זהובה.
טמרין רעמתי זהוב-ראש - Leontopithecus chrysomelas כל הגוף מכוסה פרווה שחורה, אבל הרעמה וכפות ידיו ורגליו זהובים.
טמרין רעמתי שחור - Leontopithecus chrysopygus - שחור כמעט לחלוטין מלבד הישבן שהוא בגוון חום-אדמדם.
טמרין רעמתי שחור-פנים - Leontopithecus caissara - כל גופו מכוסה פרווה צהובה.
טמרין רעמתי שחור (שם מדעי: Leontopithecus chrysopygus) הוא מין של קוף ממשפחת המרמוסטיים.
תפוצתו בברזיל במרכז ובדרום מדינת סאו פאולו.
הוא נע בצמרות עצים ביערות עד לגובה 700 מטר מעל גובה פני הים.
לטמרין רעמתי זה יש רעמה שחורה וכל גופו שחור מלבד אחורי הגפים שבצבע זהוב.
לטמרין יש אצבעות דקות וארוכות שמאפשרות לו לתפוס חרקים בצורה יעילה, כך שחרקים הוא מזונו העיקרי, בנוסף הוא אוכל עלים ופירות.
מין זה לא נראה משנת 1905 ועד 1970 ונחשב כמין נכחד.
זהו המין הנתון בסכנה החמורה ביותר בסוג טמרין רעמתי וכיום ידוע על כ-1,000 פריטים בטבע, כך שהוא נמצא בסכנת הכחדה.
טמרין רעמתי זהוב-ראש (שם מדעי: Leontopithecus chrysomelas) הוא מין של קוף ממשפחת המרמוסטיים.
מין זה אנדמי לברזיל ותחום תפוצתו מצומצם מאוד, בצפון מדינת באהיה.
בעקבות תפוצתו המצומצמת הוא נתון בסכנת הכחדה ומעריכים כי בטבע נותרו בין 6,000 ל-10,000 פרטים, אך אזור היערות בו הוא חי קטֵן בכ-0.5% בשנה, וכן הוא גם ניצוד בשל מראהו.
לטמרין רעמתי פרווה שחורה בכל הגוף מלבד רעמתו, זנבו ורגליו להם צבע זהוב.
אורכו 26 ס"מ, אורך זנבו 38 ס"מ ומשקל הנקבה עד 590 גרם והזכר יכול להגיע עד 700 גרם.
לטמרין אצבעות דקות וארוכות שמאפשר להם לתפוס חרקים בצורה יעילה כך שחרקים הוא מזונו העיקרי, בנוסף הוא אוכל עלים ופירות.
הטמרין חי בקבוצות בגודל ממוצע של ארבעה עד שבעה פרטים, בשטח של 660–860 דונם.
הוא נע על צמרות עצים ביערות עד לגובה 120 מטר מעל גובה פני הים.
טמרין רעמתי שחור-פנים (שם מדעי: Leontopithecus caissara) הוא מין של קוף ממשפחת המרמוסטיים האנדמי לברזיל.
לטמרין רעמתי שחור-פנים פרווה זהובה בכל הגוף מלבד פניו, ידיו וזנבו (מלבד קצהו הזהוב).
אורכו 30 ס"מ, כאורך זנבו, ומשקלו עד 600 גרם.
לטמרין אצבעות דקות וארוכות המאפשרות תפיסת חרקים יעילה כך שחרקים הוא מזונו העיקרי, בנוסף הוא אוכל עלים, פירות ונקטר.
הוא חי בקבוצות של 2 עד 11 פריטים כאשר בדרך כלל בקבוצה חמישה פריטים.
הוא נע על צמרות עצים ביערות עד לגובה 300 מטר מעל גובה פני הים.
תחום תפוצתו מצומצם מאוד, כ-170 ק"מ רבוע, בדרום מזרח מדינת סאו פאולו וצפון מזרח מדינת פרנה.
מין זה חי ביערות שנמצאים ליד חופי האוקיינוס האטלנטי.
בעקבות תפוצתו המצומצמת הוא נתון בסכנת הכחדה חמורה, מעריכים כי נשארו רק 260 בטבע.
משנת 1990 הוא מוגן בפארק הלאומי סופראגויי (Superagüi).
טמרר היא סדרת ספרי פנטזיה תקופתית מאת הסופרת האמריקאית נעמי נוביק.
הסיפור מתרחש על רקע המלחמות הנפוליאוניות בתחילת המאה ה-19, כשלעלילה מוסף פן בדיוני: דרקונים בשירות חילות האוויר והדואר האווירי של הצדדים הלוחמים.
במרכז העלילה עומד ויליאם לורנס, מפקד ספינה בריטית, שבחר מנערותו בקריירה בצי המלכותי הבריטי.
לאחר שהוא גובר בקרב על ספינה צרפתית ומוצא על סיפונה ביצת דרקון שעומדת לבקוע, הדרקון מאמץ אותו עם בקיעתו, וחייו של לורנס מתהפכים.
הוא נאלץ לעבור לחיל האוויר המלכותי שבו משרתים הדרקונים ורוכביהם.
הסדרה נקראת על שם הדרקון, טמרר.
היא כוללת תשעה ספרים, מתוכם תורגם לעברית רק הספר הראשון, שזכה בפרס הוגו לשנת 2007.
ספר ראשון: דרקון הוד מלכותו
השנה היא 1804. רב־החובל הבריטי ויליאם לורנס משתלט על ספינה צרפתית, ובמהלך העימות נופלת לידיו ביצת דרקון.
לורנס מודע לכך שחיל האוויר האנגלי נמצא בנחיתות לעומת הצרפתים, והוא נחוש לעשות הכל על מנת שאחד מפקודיו יצליח לרתום את הדרקון, תהליך שבו הדרקון בוחר את המפקד שלו, ונשאר נאמן לו לשארית חייו.
למרבה ההפתעה, בוחר הדרקון בלורנס עצמו.
לורנס נאלץ לוותר על הקריירה שלו בצי ולעבור לחיל האוויר המלכותי, שהשירות בו משמעו ויתור על חיי חברה היאים לג'נטלמן אנגלי, בשל ההתמסרות המוחלטת שנדרשת ממפקד של דרקון שנקשר אליו, ואליו בלבד.
לורנס וטמרר טסים לסקוטלנד, שם הם מתחילים באימוני הקרב.
טמרר מתגלה כדרקון סיני נדיר ורב יחוס, יחיד במינו באירופה, שהיה אמור להימסר לנפוליאון עצמו.
לרנס וטמרר עוברים אימונים מקוצרים ואז נשלחים לתעלה, לקרב הראשון שלהם, מתקפה אדירה של נפוליאון על אנגליה.
(בתרגום חופשי, "כס אבן הירקן")
זמן קצר לאחר תום אירוע הספר הראשון, מגיע אחיו של קיסר סין לבריטניה בראש משלחת קיסרית גדולה.
הוא דורש מהאנגלים למסור להם את טמרר, שבהיותו דרקון רב יחוס מיועד להיות בן לויה למשפחה הקיסרית ולא דרקון קרבות בשירות חיל האויר.
האנגלים החוששים ממשבר דיפלומטי עם האימפריה הסינית, נאלצים להיענות לדרישה.
למרות שטמרר מתנגד נחרצות ומסרב להיפרד מלורנס הם יוצאים יחדיו במסע ימי ארוך לסין, ואיתם צוותי האוויר והקרקע של טמרר.
במהלך ההפלגה הארוכה, מתוודע טמרר בהדרגה למורשתו הסינית.
כמו כן מתברר כי סיעות שונות בחצר הסינית נאבקות זו בזו בנוגע לגורלו של טמרר.
בהגיעם לסין, טמרר עומד בסירובו להיפרד מעל לורנס, אולם הסינים מקבלים אותו בלבביות והדרקון נחשף לחברה הסינית, שבה זוכים דרקונים לחירות וכבוד, בניגוד לדרקונים באירופה.
טמרר מתחיל ללמוד קרוא וכתוב, מגלה עניין בספרות ושירה סינית, ומפתח קשרים עם דרקונים מקומיים.
אלא שהעימות בחצר הסינית יוצא משליטה, ואחד הפלגים יוצא למתקפה נגד לורנס ואנשיו.
בתום המתקפה, ניצב טמרר מול החלטה גורלית: עליו לבחור בין אהבתו ללורנס לבין חיים עשירים יותר בסין.
(בתרגום חופשי: "מלחמת אבק השריפה)
לורנס וטמרר מקבלים פקודה לחזור הביתה דרך איסטנבול, שם עליהם לאסוף ולהביא לחיל האוויר המלכותי שלוש ביצים של דרקונים נושפי אש שיכולים להיות נשק שיכריע את הכף במלחמה.
במקריות מטרידה, עולה באש הספינה נושאת הדרקונים שמיועדת לשאת אותם הביתה, ולורנס מחליט להסתכן במסע יבשתי מסוכן מעל המדבר.
בהנחיית מדריך מסתורי בשם תארקי, הם מתחילים במסע הארוך.
במהלך המסע הם פוגשים להקה של דרקוני פרא, שמעולם לא חיו עם בני אדם.
הדרקונים מגלים להם שמשלחת נוספת עברה בדרך לפניהם, יחד עם הדרקונית ליאן, שסיעתה הייתה זו שהפסידה בעימות האחרון בסין, ושהפכה לאויבת מרה של טמרר ושל בריטניה.
דרקוני הפרא נשבים בסיפורים על חיי השפע והפאר שטמרר מספר להם אודות ממלכות בני האדם, ומחליטים להתלוות ללורנס וצוותו במסע לאיסטנבול.
בהגיעה לאיסטנבול, מגלה המשלחת הבריטית שהשגריר הבריטי נרצח והכסף שנועד לקניית הביצים נעלם.
לורנס וצוותו, יחד עם המדריך תארקי מנהלים חקירה עצמאית בחצר הסולטן.
הם מבינים שעליהם לעשות הכל על מנת שהביצים היקרות יגיעו לבריטניה.
לאחר שהם מבריחים את הביצים מתוך הרמונו של הסולטן, הם נמלטים מאיסטנבול אך נקלעים לאזור מלחמה בין הפרוסים לצרפתים.
על הכוחות הצרפתיים מפקדים נפוליאון עצמו ואיתו ליאן שמטילה את חיתתה על דרקונים ובני אדם כאחד.
לורנס וטמרר חוזרים לבריטניה, ולהפתעתם מתקבלים בשקט מתוח ובפקודה שעליהם לנחות מייד מחוץ לבסיס חיל האויר, ולא ליצור קשר עם אף דרקון.
עם הגעתם הם מגלים את הסיבה לפקודה המוזרה: דרקוני בריטניה כולה חולים במחלה מסתורית וממושכת, ורבים אף מתים ממנה.
דבר המחלה נשמר עד כה בסוד על מנת שצבאותיו של נפוליאון לא ינצלו את החולשה הבריטית.
טמרר ולורנס נשלחים למושבה הבריטית קייפטאון שבדרום אפריקה למצוא תרופה למחלה.
בהעמיקם לתוככי היבשת, הם מופתעים לגלות על קיומה של אימפריה שנשלטת על ידי דרקונית שזועמת על סוחרי העבדים המערביים.
הם מוצאים את התרופה למחלה – פטריה שהמקומיים לא ידעו כלל על סגולותיה, ומצליחים לשלוח אותה הביתה לעזרת כל דרקוני בריטניה.
אלא שבשובם הם מבינים שממשלת בריטניה החדירה את המחלה לחיל האוויר הצרפתי במטרה להשמידו.
טמרר ולורנס מבינים שהמגפה עלולה להתפשט ולהרוג עשרות אלפי דרקונים בעולם כולו.
הם נאלצים לקבל החלטה כואבת – למסור את התרופה לידי הצרפתים במחיר של בגידה בבריטניה.
הספר ממשיך את העיסוק בסוגיות שנוביק הציגה גם בספרים הקודמים - האכזריות וחוסר המוסריות בסחר העבדים, והיחס אל דרקונים כאל חיות חסרות זכויות ולא כאל יצורים תבוניים.
הספר החמישי מתחיל מנקודת מבטו של טמרר שכלוא באזורי הרבייה.
הוא הופרד מלורנס שנאשם בבגידה בעקבות מעשיהם בספר הקודם.
טמרר מתקשה למצוא את מקומו וסובל משיעמום וחוסר בתעסוקה.
הניסיונות של טמרר לעניין את הדרקונים בעולם שבחוץ נכשלים כיוון שהדרקונים באזורי הרבייה התרגלו לחוסר מעש.
לורנס באותו הזמן נמצא בספינה בריטית.
הוא לא הוצא להורג כיוון שאנשי חיל האוויר הבריטי רוצים לזווג את טמרר עם דרקוניות במטרה ליצור דרקונים נוספים עם אותם יכולות כמו שלו.
הספינה שבה לורנס נמצא מוטבעת על ידי הצרפתים במהלך פלישה חדשה לבריטניה.
בעקבות הפלישה חיל האוויר הבריטי נמצא במצב נואש ובלית ברירה הם שולחים את לורנס לחבור להחזיר את טמרר מאזורי ההזדווגות ולהחזירו ללחימה.
כשמגיע לורנס לאזור ההזדווגות הוא מגלה שהוא ריק.
מתברר שטמרר שכנע את הדרקונים באזור ההזדווגות לצאת איתו ללחימה בצרפתים בעזרת הבטחות לזהב ותכשיטים רבים.
לורנס וטמרר מתאחדים אך נכשלים בהדיפת הפלישה הצרפתית ולונדון נכבשת על ידי נפוליאון.
לאחר מכן לורנס וטמרר נשלחים עם כמה דרקונים אחרים לחסל קבוצות חיילים צרפתיים שפושטים על כפרים בריטיים בחיפוש אחר מזון.
בסוף הספר הצבא הבריטי פותח במתקפה על לונדון ודרום בריטניה ומצליח לכבוש אותם בעזרת תחבולה.
לאחר שנפוליאון והצבא הצרפתי נמלטים חזרה לצרפת בעקבות תבוסתם, לורנס, גרנבי, טמרר ואיסקירקה נשלחים לאוסטרליה עם 3 ביצי דרקונים מתוך מטרה להקים שם בסיס חדש של חיל האוויר הבריטי.
כשהם מגיעים לסידני העניינים מסתבכים כשמתברר שהם נקלעים למרד הרום.
ויליאם בליי רוצה שטמרר ואיסקירקה יעזרו לו להשתלט מחדש על ניו סאות' ווילס.
בעוד הם מנסים להימנע מהעימות בוקעת אחת מביצי הדרקון ורנקין, שאיבד את דרקונו במהלך הספר הראשון הופך להיות הקפטן של הדרקון שנולד שלו הוא קורא קיסר.
בסופו של דבר כל החבורה יוצאת לאזור ההרים הכחולים מתוך מטרה למצוא מקום בו יוכלו להקים את הבסיס.
זמן קצר לאחר שהם מצליחים למצוא את המקום המושלם נשדדת אחת מ-2 הביצים שנותרו והחבורה יוצאת למרדף לאורך כל אוסטרליה מתוך מטרה להחזיר את הביצה.
במהלך המסע בוקעת עוד ביצה ומתוכה בוקע קיולנג'ל, דרקון נכה שאינו מצליח לעוף או לצוד.
דמיין מחליט לפרוש את חסותו על קיולנג'ל.
בסופו של דבר הם מגיעים למקום אליו השודדים מכרו את הביצה.
מתברר שהביצה כבר בקעה והדרקונית רוצה להישאר במקומה.
המונד מגיע לאוסטרליה ומודיע ללורנס שהוחלט לחון אותו ולהחזיר אותו בחזרה לחיל האוויר הבריטי באופן רשמי.
לורנס, גרנבי, דמיין והמונד נשלחים ביחד עם הדרקונים לדרום אמריקה מתוך מטרה ליצור ברית עם האינקה.
בדרך נושאת הדרקונים טובעת בעקבות שרפה שפורצת בגלל מלחים שיכורים.
בקושי רב הדרקונים וכל הצוות שהצליח לשרוד מצליחים למצוא נושאת דרקונים צרפתית ונכנעים לה.
מתברר שנושאת הדרקונים הצרפתית נושאת משלחת צרפתית שמטרתה ליצור ברית של האינקה עם נפוליאון.
המשלחת הצרפתית נוטשת אותם על אי.