tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שהם מסכימים כי הכתובים מכילים אמיתות מסוימות אך הטקסט שלהם הוא כה מסולף עד כי היהוויסטים אינם משתמשים בהם כלל בהאמינם כי הקורא אינו מסוגל להבחין בין האמת לבין סילופיו ותוספותיו המאוחרים יותר של השטן.
אף על פי שכתביו של איליִין מכילים התייחסויות רבות לכתובים, אסור לחברי החברה היהוויסטית לקרוא אותם, כולל כתבי קודש של דתות אחרות.
תחת זאת, היהוויסטים מתייחסים לחזון יוחנן הקדוש שנערך על ידי איליִין, המכונה לחלופין הספר מן השמיים, כאל הספר הקדוש ביותר.
ספר זה נחשב לסודי וזמין לחברי החברה היהוויסטית בלבד.
מלבד הספר מן השמיים נחשבים כתביו של איליִין ככתבי קודש.
הם מחולקים למספר סוגים, תלוי בתקופת היווצרותם ובמטרה.
ספרים אחדים שנכתבו על ידי איליִין נחשבים למיושנים ונועדו בעיקר לחברי הארגון.
כתבים שנכתבו בעת התקופה הראשונית ידועים כחומרים להפצה, המופצים במטרה להפיץ את תורתו של איליִין.
כל כתביו של איליִין משוכפלים על ידי היהוויסטים הן בהדפסה והן בכתב יד תוך שימור האיות הרוסי העתיק על מנת למנוע סילופים בעת השכפול.
להלן תוכל למצוא רשימת חוברות שתורגמו לעברית:
הזמנת כל האנשים בני התמותה להפוך לאלמותיים
פנייה שנייה מאת השליח של יהוה
חלוקת חוברות היא אופן הפצת התורה המותר היחיד, בעוד שהטפה מילולית אסורה.
ניקולאי איליִין אסר על חסידיו להטיף בעל-פה בהתבסס על הנבואה שבישעיהו מא: כו: "...
אף אין שמע אמריכם קנה רצוץ לא ישבור" בנוסף, ההטפה עשויה להוביל בקלות לוויכוח עם חברי דתות אחרות.
כמו כן, בהטפה, כך מאמינים, קיימת האפשרות של סילופי המסר.
חוברות מחולקות לכל האנשים המוכנים לקבלן.
אופן עבודת האל והמסורות של היהוויסטים
עבודת האל של היהוויסטים מתרחשת בעת אספות סגורות ורק לחברי החברה מותר לקחת חלק בהן.
האספות כוללות בדרך-כלל תפילות, שירה, קריאה בכתבי הקודש והבערת הקטורת.
היהוויסטים משתמשים בספר מזמורים שנכתב על ידי איליִין עבור שירה הן באספות לשם עבודת האל והן באספות בלתי רשמיות.
אספות לשם עבודת העל של היהוויסטים מתקיימות בימי שבת ומתחילות בערב יום השישי משום שיום השבת הוא יום מנוחה כמו ביהדות.
שלא כמו היהדות אופן שמירת השבת אינו מחמיר כל כך.
יום השבת הוא החג הדתי היחידי של היהוויסטים.
חגיגת חג המולד, חג הפסחא וחגים נוצריים מסורתיים אחרים אינה מותרת.
על אף שהיהוויסטים משתמשים בחגיגות נפוצות ואישיות כגון יום השנה החדשה וימי הולדת לשם אספות בלתי רשמיות.
היהוויסטים מקפידים מאוד על תזונה, אשר באופן כללי דומה לתזונה היהודית.
במיוחד אכילת בשר חזיר, ארנבת ופירות ים אסורה בהחלט.
היהוויסטים אינם משרתים בצבא ואינם משתתפים בפעולות צבאיות.
ככלל, הכללים המוסריים בבסיס אמונתם הם כלל אנושיים.
הם מגנים שנאה, אי-צדק, שקר, דיבה, גנבה, אלכוהול, עישון ועוונות אחרים.
היהוויסטים מעריכים את החינוך החילוני.
איליִין הדגיש שוב ושוב כי המסר שלו, בראש ובראשונה, מיועד לאנשים משכילים.
במציאות למרבית האיליִינים אין תארים אקדמיים, דבר שנגרם בעיקר משום רדיפות על ידי הרשויות ויכולות מוגבלות לרכישת השכלה, בעיקר באזורים כפריים.
לא קיימות הגבלות כלשהן על רכישת השכלה כולל השכלה גבוהה ולמעט השכלה בתחומי התאולוגיה, המשפט, הצבא והתיאטרון הנחשבים בעיני איליִין למדעי השטן.
היהוויסטים טוענים להיותם הדת האמיתית היחידה של אלהים יהוה.
עקב כך נחשבות דתות אחרות ככוזבות או כאשליות.
השתתפות בפולחן או אפילו ביקור בבניינים דתיים של דתות אחרות אסורה.
אף על פי שאיליִין שיבח כמה מנהיגים דתיים וחסידיהם מימי עבר כגון הקווייקרים, סטריגולניקים מנובגורוד ואחרים.
ככלל העביר איליִין ביקורת על דתות אחרות בכתביו, בייחוד על הפלגים הנוצריים המסורתיים ועל היהדות התלמודית.
לעיתים תכופות מעבירים ביקורת על היהוויסטים על-כך שהם מביעים שנאה וחוסר סובלנות כלפי דתות אחרות.
אכן אמירות רבות של איליִין מכילות ביקורת נוקבת כלפיהן ואין הן מקובלות מבחינה מוסרית.
עם זאת, למרות ביקורת חריפה של דתות ואידאולוגיות אחרות, היהוויסטים ידידותיים לאנשים החיים לפיהן.
איליִין קרא שוב ושוב לחסידיו להסתדר עם כל בני האדם מבלי להתחשב באמונותיהם ובהשקפתם.
סגנונו של איליִין מאופיין במידה מסוימת של גסות רוח והתנהגות ישירה.
דבר זה עשוי להפתיע ואף להמם בקלות את הקוראים, אשר לא קראו מעולם רעיונות דומים.
חוסר כבוד לכתובים, לחפצי קודש נוצריים, למסתורין, לתלמוד וכו' עשוי אף הוא להבריח חברי דתות מסורתיות ולהעליבם.
הרב יהונתן אבלמן (בכתיב יידי: אבעלמאנן; ה'תרי"ד, 1854 – ט"ז באדר ה'תרס"ג, 15 במרץ 1903) היה רב ודיין ליטאי בביאליסטוק.
נולד לרב אברהם אבא יצחק אבלמן בעיר וילאן שבמחוז קובנה, שבה כיהן כרב אבי אמו המכונה על שם עירו "ר' יעקב ווילאנער", עד עלייתו לארץ ישראל.
בגיל 15 נסע לאיישישוק ללמוד ב"קיבוץ" המפורסם שהיה בעיר.
לאחר ארבע שנים, נסע להמשך לימודיו בווילנה.
נישא לשפרינצא בת הרב אברהם אבא לווינזון, השדכנית הייתה אסתר ליפקין, רעיית רבי ישראל מסלנט, לפי המלצת חתנה רבי אליהו אליעזר גרודזנסקי המו"צ הראשי בווילנה שהיה דודה של הכלה והכיר את החתן.
לאחר נישואיו למד בווילנה שנתיים רצופות בחברותא עם רבי ישראל מסלנט, שקבע את מושבו בתקופה זו ב"קלויז יאגיכעס".
בהיותו בן 24 התמנה כרבה של חורושץ הסמוכה לביאליסטוק לפי הוראת רבה של ביאליסטוק, רבי יום טוב ליפמן הלפרין, שהתבקש לכך בידי מחותנו רבי ישראל מסלנט.
כעבור 6 שנים, בהיותו בן שלושים, התמנה כדיין בלשכת הדיינים הקהילתית בביאליסטוק.
הוא התפרסם כלמדן ישר, ורבים הגיעו לביאליסטוק כדי לדבר עמו בסוגיות מוקשות.
גם לאחר שהתמנה כדיין ומו"ץ בביאליסטוק, המשיך לפעול בזירה הציבורית ודאג לחלשים בחברה.
כותבי תולדותיו מציינים את נעימות התנהגותו בהתאם לעקרונות תנועת המוסר, והקפדתו ליצור תחושה נעימה אצל כל הבאים עמו במגע.
בשנתיים האחרונות לחייו חלה במחלת לב ובבוקר יום ראשון, ט"ז באדר ה'תרס"ג, 15 במרץ 1903, התמוטט ונפטר.
הוא הובא לקבורה בהלוויה המונית בביאליסטוק, ביום שלישי שלאחר פטירתו.
שברי מצבת קבורתו בבית הקברות "בגנובקה" בבילסטוק נמצאה [כנראה שלא במקומה המקורי] ב-16 במאי 2022. כתביו הובאו לבית הדפוס בידי בניו.
יהויקים בן יהושע הוא דמות מקראית בנו של יהושע בן יהוצדק, כיהן ככהן גדול בין ימיו של זרובבל לימי נחמיה (כלומר במחצית הראשונה של המאה ה-5 לפנה"ס).
לפי יוסף בן מתתיהו בנו אלישיב הכהן ירש את מקומו של אביו יהויקים לאחר מותו.
בספר נחמיה () מופיעה רשימת "כהנים ראשי האבות" () עם שינויים בשמות המשמרות (לפעמים) וכן כאן ישנם רק עשרים משמרות ואילו בספר דברי הימים נמנו כ"ד משמרות כהונה):
יהודית שיינבאום (יאדוויגה ואלקוב) (בפולנית: Jadwiga Wałkow Szelenbaum; נולדה ב-1911–1993).
אחות פולניה שעבדה בבית החולים המקומי בקאמיאנקה-בוזקה, במחוז לבוב.
הוכרה כחסידת אומות העולם, על הצלת יהודים בתקופת השואה וקשרה את גורלה עם מדינת ישראל.
יאדוויגה ואלקוב, נולדה למשפחה קתולית בשנת 1911 בשם חיה בקאמיאנקה-בוזוקה, עיירה בגליציה המזרחית שבאותה תקופה השתייכה לפולין (כיום שייכת לאוקראינה).
יאדוויגה עבדה כאחות בבית חולים מקומי, לצידו של רופא יהודי בשם הנריק זינגר.
ד"ר זינגר חי בעיר עם אשתו פלישיה ועם אחיה של אשתו שעבד כעורך דין.
כאשר החל חיסול הגטו הקרוב בסוף שנת 1942 סיפק גרמני מקומי לאשתו של ד"ר זינגר ולאחיה מסמכים אריים מזויפים.
ד"ר זינגר, שהיה בעל חזות יהודית, היה חייב להסתתר.
יאדוויגה הסכימה להחביא את ד"ר זינגר באופן זמני, עד שיימצא עבורו מסתור קבוע.
עם זאת, כפי שהעידה יאדוויגה, "מכיוון שהתקופה הזאת נהייתה ארוכה מהצפוי, נאלצתי למצוא דירה אחרת".
יאדוויגה עברה יחד עם ד"ר זינגר לדירת חדר.
ד"ר זינגר הוסתר בדירה מאחורי ארון פינתי משולש.
למרות הניירות המזויפים שברשותה, פלישיה, אשתו של ד"ר זינגר, נתפסה בעיר לבוב והועברה במשלוח למחנה ההשמדה 'בלז'ץ'.
היא הצליחה להימלט מהמשלוח בעיירה הפולנית ז'צ'קה, שם מצאה מסתור אצל כומר מקומי.
הכומר יצר קשר עם יאדוויגה, שיצאה מיד לדרך לז'צ'קה, לאסוף את פלישיה ולהביאה לביתה.
במרץ 1943, פלישיה הצטרפה למחבוא בביתה של יאדוויגה יחד עם בעלה הנריק.
זמן קצר לפני סיום המלחמה, אחיה של פלישיה הלך ברגל מלבוב לביתה של יאדוויגה בקאמיאנקה-בוזקה, והצטרף גם הוא למחבוא.
ד"ר זינגר, פלישיה ואחיה התחבאו בדירתה של יאדוויגה עד יוני 1944 וניצלו.
בשנת 1957, התחתנה יאדוויגה עם יעקב, יהודי ניצול שואה שאיבד את כל משפחתו במלחמה, ואימצה את שם משפחתו - שיינבאום.
הם עלו ארצה והשתכנו בתל אביב.
בהגיעה לישראל, עברתה יאדוויגה את שמה הפרטי ליהודית.
ליהודית וליעקב נולד בן, אשר היגר בבגרותו לדנמרק.
לאחר מות בעלה בשנת 1982, פתחה יהודית קופסה קטנה שהסתיר יעקב מעיני כל במשך שנים ארוכות.
את המפתח לקופסה נשא עמו תמיד בכיס מכנסיו.
בתוך קופסת-הפח, מצאה חתיכת סבון שנרשם עליו כי נעשה מ-"שומן יהודי טהור".
לידו, קופסת עץ קטנה מגולפת שבה אפר אדם, מבחנה קטנה המכילה ציאניד, וצנצנת זכוכית ובה גבישי 'ציקלון B' (חומר שנועד להדברת מזיקים אשר הנאצים עשו בו שימוש להשמדת יהודים במחנות השמדה).
בפתח קטן בתוך הקופסית מצאה הסבר: "זהו אפרם של אנשים שנשרפו בוורשה, בבית-הכלא הצבאי בפינת הרחובות גנשה וזאמנהוף".
תאריך הפתק - 22.1.1945. יעקב שיינבאום שמר על קופסה זו במשך 37 שנים, עד מותו, ללא ידיעת איש.
הקופסה נמסרה ליד ושם על ידי יהודית.
ביד ושם הובא האפר לקבורה כהלכה, והפריטים נותרו בארכיון יד ושם.
יהודית שיינבאום נפטרה בשנת 1993 ונקברה בתל אביב.
ב-11 בינואר 1982, הוכרה יהודית שיינבאום (יאדוויגה ואלקוב) על ידי 'יד ושם' כחסידת אומות העולם.
ב-30.4.1981 ד"ר הנריק גורסקי, רופא שעבד בבית החולים בו הועסקו גם יהודית וזינגר, מסר עדות ליד ושם אודות חסדה של יהודית.
בעדותו אמר: "ידוע לי מסיפורי ד"ר הנריק זינגר, שבזמן הקריטי של המלחמה, הסתתר מפני הגרמנים אצל יאדוויגה שיינבאום (באותו זמן וולקוב) בקאמיאנקה-בוזקה".
טקס שתילת העץ לזכרה בגן חסידי אומות העולם ביד ושם התקיים ב-28 ביוני 1982.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב) אותר קברה של יהודית שיינבאום בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
חסד אחרון: סיפורם של חסידי אומות העולם בישראל, הוצאת יד ושם, ירושלים, 2023.
יהודית שמר (26 בנובמבר 1946 – 8 במרץ 2023) הייתה מחנכת וסופרת ישראלית.
פרסמה ספרי ילדים ורומנים למבוגרים.
עסקה שנים רבות בהוראה ובסיוע לקבוצות חלשות בחברה הישראלית.
שמר נולדה בטרנסילבניה ועלתה לארץ עם הוריה ב-1950. למדה בבית הספר היסודי "חביב" ובגימנסיה הריאלית בראשון לציון.
הייתה אצנית מצטיינת בעת לימודיה שם וייצגה את הגימנסיה בתחרויות ארציות.
עם סיום לימודיה החלה שמר ללמוד הוראה בסמינר לוינסקי ולאחר מכן השלימה לימודי תואר ראשון בספרות אנגלית ועברית באוניברסיטת תל אביב.
שימשה מורה לאנגלית בבית הספר בארי וסגנית מנהלת בחטיבות הביניים אחרון הבילויים ובן-גוריון בראשון לציון.
שמר לימדה עברית ואנגלית במספר בתי ספר יהודיים בחו"ל, ביניהם ב"אידישה שול" במקסיקו סיטי (1974–1977), ב"ביאליק קולג'" במלבורן (1984–1986) וב"אינטגרל קולג'" באורוגווי (1994–1996).
עם צאתה לגמלאות, החלה שמר בכתיבה ספרותית לילדים ולמבוגרים.
שני ספריה הראשונים הם ספרי ילדים.
הראשון, "אריה למשל", יצא לאור ב-2002. בספר זה מובאים שלושה משלי אריות מפורסמים, ביניהם "האריה והעכבר", "האריה והחסידה" ו"אחד אבל אריה".
הספר כתוב בחריזה ומלווה באיורים של בן עמי שמר, בעלה של המחברת.
ספרה השני, "שועל למשל" (יצא לאור ב-2003) גם הוא מאוייר על ידי בן עמי שמר, מכיל עיבודים מחורזים למשלי שועלים, ביניהם "השועל והכרם", "השועל והעורב", "השועל והחסידה" ועוד.
שמר פרסמה שלושה רומנים למבוגרים.
הראשון, "ברוח ובדם", הוא מותחן פוליטי (2004) המתאר את ישראל העתידית כמדינה דו לאומית, יחד עם פלסטין.
העלילה מתארת מעשי רצח ומזימות בינלאומיות.
גיבור הספר נשאב לנפתולי מזימה בין-לאומית של ארגון מוסלמי קיצוני המאיים להשתלט על חייו ומתגלה כסכנה קיומית העלולה להביא כליה על המדינה.
ספרה השני, "טיוטה לרב מכר" (2007) הוא סיפור מתח על עולם הספרות בישראל.
הספר, שהוא מעין ארבעה סיפורים שזורים אחד בתוך השני, מתאר סופר מצליח שאיבד את יכולת היצירה ומנסה בדרכים עקלקלות ולא תמיד חוקיות, למצוא את עצמו.
ספרה השלישי הוא "למה קראתם לי חופי הפלא" (2009), שבמרכזו מורה מאופקים העוברת לתל אביב.
שם מתברר לה שעיירת מוצאה מגלמת חינוך אחר, חיים שונים, משפחה מסורתית לוחצת, וסודות עבר.
תל אביב, העיר הגדולה, לשם היא מגיעה במטרה לשנות את מהלך חייה היא חופי הפלא.
היא מגלה שהשינוי המיוחל לא מתרחש.
התלמידים מצפון העיר שונים מתלמידי הדרום, ההורים דעתניים, המורים שונים והקשיים נערמים.
קשרי המשפחה מהם ניסתה להתנתק גוברים עליה, ומערכות היחסים שהיא בונה במישור האישי נכשלות.
סיפור קורותיה בעיר הגדולה הוא סיפור של תמימות מול ציניות, תקוות מול מציאות וחלום מול שברו.
מאז 2009 היא כתבה בקביעות בלוג אישי ובו ביקורות ספרות וקטעי פרוזה ושירה הכתובים בגוף ראשון, מפיהן של דמויות המשקפות את חיי היומיום בישראל.
בנוסף כתבה מאמרים על יצירות ומחברים עלומים בעיתונות היומית.
ספריה סוקרו בעיתונות היומית הן בביקורת עליהם הן בתיאור התכנים.
ביניהם שאלון אישי במדור הספרות של עיתון "הארץ" וביקורת מאת מיכאל הנדלזלץ באותו עיתון.
הסופרת חנה הרציג כתבה סקירה ספרותית בעיתון ידיעות אחרונות על "טיוטה לרב מכר", בשם "שמח בביצה".
שמר עסקה בהוראה התנדבותית במספר מוסדות, ביניהם קידום עולים חדשים מאתיופיה בבית ספר דתי והוראה לניצולי שואה בבית ניצולי השואה בראשון לציון.
בנוסף, הקליטה ספרים עבור כבדי ראייה.
יהודית שמר הייתה נשואה לבן עמי שמר, איש חינוך ומנהל בתי ספר על יסודיים בארץ ובחו"ל.
שמר נפטרה ממחלה קשה ב-8 במרץ 2023 בראשון לציון.
יהודית שושני (20 במרץ 1917 - 9 בפברואר 2001) הייתה אחות ופוליטיקאית ישראלית, שכיהנה כראש המועצה המקומית רמת ישי במשך קרוב לשבע שנים בשלוש תקופות כהונה לא רצופות: כראש מועצה ממונה בין 1962 ל-1965, וכראש מועצה נבחרת בשתי קדנציות: בין 1969 ל-1971 ובין 1974 ל-1976.
היא הייתה האישה הראשונה בתפקיד זה והשנייה בישראל לעמוד בראש מועצה מקומית.
נולדה באוסייק לאדלוף ואילונה מאהלר.
בצעירותה הייתה חברה בתנועת השומר הצעיר.
הוריה נספו בשואה, ואחיה דוד מאהלר נפל כפרטיזן.
בשנת 1936 בגיל 18 עלתה עם חבריה לתנועה לארץ ישראל והתגוררה למשך כשנה בקיבוץ שער העמקים.
לאחר כשנה נישאה, ובני הזוג נדדו בין 17 יישובים שונים (בהם כפר החורש, חדרה, בן שמן, גן יבנה, בית יוסף, נען, עקרון, אל-קובייבה, נס ציונה ועוד), עד שב-1948 השתקעו ברמת ישי, שם עבדה יהודית כאחות במרפאה, בטיפת חלב ובבית הספר, ושימשה כמיילדת של היישוב.
כמו כן, סייעה בקליטתן של משפחות העולים שהתיישבו במושבה ובמעברת בית שערים הסמוכה.
היא הייתה פעילה במפא"י, וב-1952 התמודדה מטעמה על מקום ב.
ב-1951 הוצבה במקום השני ברשימת מפא"י בבחירות לוועד המקומי.
כאשר הוכרזה מועצה מקומית ברמת ישי ב-1958 נבחרה לסגנית ראש המועצה.
לאחר משבר מוניציפלי, התפטרה המועצה ב-1962, וב-7 בנובמבר מינה משרד הפנים מועצה חדשה, אשר בחרה בה פה אחד לכהן כראש המועצה.
משרה זו הייתה אז ללא שכר כך שבמקביל המשיכה לעבוד כאחות.
היא פעלה לכסות את חובות המועצה ולהעביר תקציב פיתוח, אך ביקורות שעלו כנגד התנהלות המועצה ואופן גביית המיסים הובילו למכתב שעליו חתמו רוב בעלי זכות ההצבעה ביישוב, ובו קריאה לשר הפנים לפזר את המועצה הממונה.
גם מבקר המדינה מתח ביקורת על התנהלות המועצה בראשותה.
עם זאת, היא הוסיפה לכהן עד הבחירות ב-1965. בבחירות אלו התמודדה בראש רשימת המערך שזכתה למירב הקולות, אולם הסכם קואליציוני בחם מפ"ם לרשימתו העצמאית של עודד ינאי הביא לבחירתו של ינאי לראשות המועצה.
בבחירות 1969 התמודדה שוב בראש רשימת המערך ונבחרה לראשות המועצה.
בקדנציה זו נמתחה ביקורת כנגדה סביב פיטוריו של מזכיר המועצה בצלאל כהן, במהלך שנתפס כפוליטי, וטענת האופוזיציה לפיה היא איימה על מי שהתנגד למהלך.
לקראת הבחירות ב-1973 הוצבה שוב בראש רשימת המערך למועצה, וניצחה בקולות בודדים את ראש המועצה המכהנת זלדה קרמר מהליכוד.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה קיבלה שכר בעד התפקיד.
בספטמבר 1976 פרשה מן החיים הפוליטיים.
נפטרה ב-9 בפברואר 2001, ונקברה לצד בעלה בבית הקברות של אגודת השומרים בקריית טבעון.
שושני שלטה בעברית, יוגוסלבית, צרפתית, יידיש, לדינו, איטלקית, אנגלית, רוסית וערבית.
הייתה נשואה לאיש אגודת השומרים אלכסנדר שושני, שעסק בשמירה בעמק יזרעאל וביערנות מטעם הקרן הקיימת לישראל, ולהם נולדו שחושה בנים ובת.
בנם גדעון ("ג'יד"), מראשוני מושב אלמגור, עסק כמדריך חקלאי בנפאל, והתפרסם כאשר הציל ממוות שני ילדים נפאלים יתומים.
בתם רותי נישאה לקצין ההנדסה , שנהרג במלחמת ההתשה מהפגזה סורית על גשור ברמת הגולן.
נינתה היא המתעמלת יהלי שושני.
יהונתן גפן (22 בפברואר 1947 – 19 באפריל 2023) היה משורר, מחזאי, סופר, עיתונאי, סאטיריקן, פובליציסט, עורך, תסריטאי, פזמונאי, מתרגם, קומיקאי ומנחה ישראלי.
גפן נחשב לאחד המשוררים הישראלים הפוריים ביותר; הוא כתב מאות שירים ופזמונים מוכרים למבוגרים ולילדים.
ספרו לילדים "הכבש השישה עשר" הפך לתקליט פורץ דרך ואחד הנמכרים בכל הזמנים.
כמו כן, כתב סיפורת ומחזות שזכו להצלחה.
יהונתן גפן נולד, גדל והתחנך במושב נהלל.
נולד לישראל גפן ולאביבה לבית דיין, אחותו של משה דיין.
היה הבכור במשפחה ולו שלוש אחיות: נורית גפן בצר, זהר בצר וענת בן ארי.
גפן היה נינו של הרב שם טוב גפן.
גפן התגייס לצה"ל ושירת בצנחנים.
הוא שובץ בגדוד 202, בפלוגה עליה פיקד מתן וילנאי, עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס שירת בחטיבת גולני כמפקד מחלקה בגדוד 17 ולחם במלחמת ששת הימים בשכם וברמת הגולן, בין השאר בקרב תל פאחר.
בהמשך שימש גפן קצין מודיעין בגדוד 12 והשתחרר בדרגת סגן.
במהלך שירותו הצבאי, בנובמבר 1967, מתה אימו אביבה, מנטילת מנת יתר של תרופה.
בספרו "אשה יקרה" גילה גפן שלדעתו מדובר בהתאבדות, וכי אימו הייתה שרויה בדיכאון.
עם שחרורו בשנת 1969 עבר לתל אביב ופרסם כמה שירים על פי עצתו של המשורר הנערץ עליו, נתן אלתרמן.
גפן הרבה לשבת בכסית, שם התחכך בבוהמה הישראלית והיה חבר בחבורת לול המוערכת.
ב-1970 הועלתה הצגה מוזיקלית שכתב, "קרחת", בהפקת מיקי פלד, ובהשתתפות אברהם מור, שולה חן, קובי רכט וקובי אושרת.
באותה שנה נסע לאנגליה ללימודים באוניברסיטת קיימברידג'.
עם חזרתו לישראל ב-1972 התגורר בתל אביב והחל לכתוב טור שבועי בעיתון "מעריב".
בשנת 1973, במהלך שירות המילואים שלו, לחם גפן במלחמת יום הכיפורים בחזית הדרום, כקצין מבצעים בגדוד 48 של חטיבת הצנחנים "חוד החנית", עליו פיקד שמעון כהנר (קצ'ה), תחת אוגדה 143 בפיקודו של אריאל שרון.
גפן לקח חלק במבצע אבירי לב של צליחת תעלת סואץ, ובקרבות בגזרת אסמאעיליה.
חודש שלם של לחימה, התחפרות בשוחות, ספיגת הפגזות וספירה יומית של הרוגים ופצועים היו בשביל גפן סיוט מתמשך, שליווה אותו לכל ימי חייו.
כדי לברוח מהסיוטים החלו הוא וחברו הטוב לשתות כמות גדולה של קוניאק זול בצירוף של כדורי מרץ שנבזזו מחגורים של גוויות של חיילים מצרים.
גפן חזר מהמלחמה אל משפחתו, שכללה אז את בנו אביב, שהיה תינוק בן חצי שנה כאשר החלה המלחמה.
לטענתו הוא חזר כ"רוח רפאים" שאינו יכול לתפקד לא כבעל, לא כאבא ולא ככותב.
הוא התעורר כל לילה עקב סיוטים חוזרים מהקרבות.
באותה התקופה לא הייתה מודעות לטיפולים להלם קרב, והוא ניסה להתמודד עם הסיוטים על ידי שתיית אלכוהול, דבר שהביא עימו רגשי אשמה ובושה.
האלכוהוליזם תואר בהמשך על ידי בנו אביב גפן בשיריו, דבר שגרם צער ליהונתן.
רק לאחר שנים רבות סיפר גפן את הרקע שהביא אותו לבריחה לאלכוהול.
עם תום מלחמת יום הכיפורים חבר לישעיהו בן-פורת, איתן הבר, אורי דן, אלי לנדאו, חזי כרמל ואלי תבור לכתיבת הספר "המחדל", במטרה שההנהגה המדינית והצבאית במלחמת יום הכיפורים תפנה את מקומה.
בשנת 1974 העלה יחד עם דני ליטני מופע בשם "זה הכול בינתיים, בינתיים זה הכול", שזכה להצלחה גדולה מאוד.
היה זה הראשון מבין מספר רב של מופעים שהעלה, המתאפיינים בשירים אשר חלקם מקוריים שלו וחלקם מתורגמים ובקטעי סטנד-אפ המושפעים מלני ברוס ומשופעים בביקורת כלפי הממסד, הצבא והחברה.
סימני ההיכר שלו הם בין השאר שנינותו וסגנונו הייחודי – ספק שירה ספק דקלום.
ב-1975 העלה יחד עם דני ליטני ואחרים את המופע "מכתבים למערכת", שזכה להצלחה מרובה.
מספר ספרים של גפן מכילים איורים של אחותו, נורית גפן בצר.
ביניהם "שירים שענת אוהבת במיוחד", "יום אחד...
כך מתחילים כל הסיפורים שענת אוהבת במיוחד" ו"הכוכבים הם הילדים של הירח".
בשנת 1978 פרסם גפן את ספר שירי ילדים "הכבש השישה עשר".
הספר לא זכה להצלחה גדולה, אבל בעקבותיו הפיק דודו אלהרר תקליט המבוסס על שירי הספר.
ב-22 בנובמבר 1978 יצא לאור התקליט בהשתתפות גפן, יהודית רביץ, גידי גוב, דויד ברוזה ויוני רכטר.
האלבום זכה להצלחה גדולה ותרם לפרסומו של גפן.
ב-1969, בגיל 22, נישא לאשתו הראשונה נורית גפן מקובר, אותה הכיר לו חברו שלום חנוך.
מנישואים אלו נולדו לו שירה גפן (1971) מחזאית, סופרת ויוצרת ואביב גפן (1973) זמר ויוצר.
השניים היו נשואים למעלה מ-20 שנים, ולאחר מכן התגרשו.
בשנת 1977 חווה גפן טרגדיה משפחתית כשאחותו נורית גפן בצר התאבדה.
לאחר גירושיו הכיר לו חברו יאיר לפיד את השחקנית אווה חדד, שהייתה אשתו השנייה.
השניים גרו יחד בניו יורק.
מנישואים אלו נולדה ב-1995 בתו נטאשה, אולם גם נישואיו לחדד הסתיימו בגירושין.
מאוחר יותר ניהל גפן מערכת יחסים קצרה עם שרי אנסקי.
בשנים האחרונות לחייו התגורר במושב בית יצחק שבעמק חפר.
בערוב ימיו פיתח אלופציה אראטה, מה שהשפיע על רוחו וגרם לו להפחית במספר הופעותיו הציבוריות.
גפן נפטר בביתו ב-19 באפריל 2023 בגיל 76, לאחר שלקה באירוע לבבי בעקבות מחלת טרשת העורקים.
הוא נקבר בבית העלמין בנהלל בסמוך לקברו של דודו, משה דיין, ולצד בן דודו, אסי דיין.
עוד בהיותו חייל, בגיל 19 הוציא גפן ספר פזמונים ראשון: "שירים שענת אוהבת במיוחד".
כתיבת הספר התחילה כמכתבים מחורזים לאחותו ענת בת הארבע, אשר כונסו לאחר מכן לספר ילדים מצליח.
את רוב שירי הילדים כתב לילדיו, אביב, שירה ונטאשה.
הם מתאפיינים בנימה אישית ובנגיעות בנושאים כואבים.
ספר שירי הילדים המוכר והמצליח ביותר שלו הוא "הכבש השישה עשר".
השירים בספר זה הולחנו ב-1978 ברובם על ידי יוני רכטר לאלבום באותו שם שנחשב כפורץ דרך בתחום שירי הילדים וגם אחד האלבומים הישראליים הנמכרים ביותר בתולדות הזמר העברי.
מוזיקאים נוספים שהלחינו שירים באלבום היו דויד ברוזה, יצחק קלפטר, עדה נוסטוביץ' ושפי ישי.
בין השירים מהאלבום היו "איך שיר נולד", "אני אוהב", "הילדה הכי יפה בגן" ו"גן סגור" והסיפור "האיש הירוק".
שלוש שנים לאחר מכן, קורין אלאל הלחינה וביצעה שיר נוסף מ"הכבש השישה עשר", "שיר לשירה".
בשנת 2014 זכו גפן ורכטר בפרס אקו"ם לתרומה מיוחדת בתחום היצירה לילדים, על יצירתם "הכבש השישה עשר".
שיר ילדים נוסף שכתב גפן הוא "הייתי הילד הכי קטן בכיתה", שהלחין עוזי חיטמן ושרה ציפי שביט.
אריק איינשטיין הקליט עבור אלבומי הילדים שהוציא "הייתי פעם ילד" ו"האריה היונה ותרנגולת כחולה" מספר שירי ילדים שכתב גפן, כ"הצריך הזה" ו"כמה שרציתי כלב".
לטענת המבקרת עופרה רודנר, גפן נמנה עם הראשונים שכתבו נונסנס בעברית, בהשפעת עודד בורלא.
כמשורר למבוגרים עסק גפן בעיקר בנושאי בדידות, זוגיות וביקורת סאטירית על מצב החברה והמדינה.
שיריו ידועים בשנינותם ובדימויים מקוריים.
חלק מהשירים שפרסם בספריו הולחנו.
כמו כן כתב פזמונים רבים, בהם פזמונים לתוכניות הבידור והסאטירה שכתב והעלה.
אחד משיתופי הפעולה המוכרים ביותר של גפן הוא עם הזמר דויד ברוזה, שעבורו כתב עשרות פזמונים, ובהם "יהיה טוב", "סניוריטה", "סתיו מסוכן", "ביקור מולדת", "חיפה חיפה" ו"דניאלה".
ברוזה הוציא שני אלבומים שהורכבו ברובם מתרגומיו של גפן לשירים ספרדיים, "האשה שאיתי" ב-1983 ו"ברוזה" ב-1984.
שיתוף פעולה נוסף של גפן היה עם יצחק קלפטר, שהלחין ושר את שיריו "לוקח את הזמן", "האהבה שלי היא לא האהבה שלו" ו"עד עולם אחכה" שאותו שר עם יעל לוי, וכן הלחין ללוי את שיריו של גפן "בלדה לנאיבית" ו"אי ירוק בים".
זמר נוסף שהרבה לשיר את שיריו הוא אריק איינשטיין, שבין היתר ביצע את השירים "כשאת בוכה את לא יפה", "דון קישוט" (אותו כתב על אייבי נתן), "גן של שושנים", "אחינועם לא יודעת" ו"יכול להיות שזה נגמר".
גפן פרסם מספר ספרי ילדים ביניהם "יום אחד...כך מתחילים כל הסיפורים שענת אוהבת במיוחד", "ילד הכרובית" ו"אלרגיה".
ספריו עוסקים לרוב בהתבוננות בחייו ובחיי הסובבים אותו בניסיון להבין את מניעיהם, דרכיהם ומטרותיהם בקטע זמן מוגבל כדי להעניק לרצף האירועים משמעות כלשהי.
ספרו המוכר ביותר הוא "אישה יקרה", שבו ניסה להבין מדוע התאבדה אמו.
יש שטענו כי הספר "צהוב" מאחר שהוא מתחשבן בו עם דמויות מחייו, כמו דודו משה דיין.
בספרו רב המכר "חומר טוב", התחשבן באופן נוקב ואכזרי עם עצמו בצעירותו, עם רעיו לחבורת לול ובייחוד עם אורי זוהר.
המבקר מנחם בן טען ל"מנגנון מובנה של אי דיוק" בכתיבתו של גפן, אך תיאר את קריאת ספרו כ"תענוג".
לעומתו, אמיר בן-דוד, מצא את הספר יומרני, רדוד ושקרי.
ספרו "עלייתו ונפילתו של ה-y" הוא מבחר מבין המדורים ומהמאמרים שפורסמו בעיתון "מעריב" בין השנים 2000–2005. מחצית מהתקופה הזאת התגורר יהונתן גפן בניו-יורק ובבוסטון.
גפן עסק גם בכתיבה עיתונאית.
הוא כתב למעלה מ-40 שנה (1972–2013) מדור פובליציסטי קבוע במוסף "סופשבוע" של העיתון "מעריב", על אירועים אקטואליים שקרו באותו שבוע לצד הגיגים אחרים, חלקם על חייו האישיים.
במדור זה, שהיה הומוריסטי ברובו, הוא הביע את דעותיו הפוליטיות השמאלניות.
ב-1991 כיהן כשנה וחצי ככתב העיתון בלונדון, ב-1994 כיהן שנתיים ככתב העיתון בניו-יורק, וב-2001 כיהן שנתיים ככתב העיתון בבוסטון.
באוקטובר 2013 התפטר ממעריב והפסיק לכתוב בו טור קבוע, לאחר 41 שנות כתיבה במוסף סופשבוע של העיתון.
ב-2014 עבר גפן לפרסם טור בעיתון "הארץ".
הספר עורר בזמנו הד רב בדעת הקהל והשתלב בגל המחאה נגד הממשלה.
גפן היה מזוהה עם השמאל וספג תכופות ביקורת על דבריו.
גפן העיד על עצמו שהוא קיבל מכתבי נאצה רבים.
גפן הרבה לעסוק במחזותיו המקוריים במיתוסים החלוציים שהיו מושרשים במדינה בשנים עברו והתרסקותם בחברה הישראלית בתקופות מאוחרות יותר, או "הצבר ושברו".
המחזה "קשר אייר", אותו פרסם בעקבות מבצע שלום הגליל (אם כי כתיבתו החלה קודם למבצע), מתאר התרחקות מהמדינה אצל ילידי הארץ.
המחזה עוסק במסיבה שמארגן נשיא המדינה ביום העצמאות לילידי ה' באייר, אך במהרה מתגלה כי אותם אנשים (חוזר בתשובה, מתנחלת, הוליסטית ועוד) לא מעוניינים להגיע כיוון שעיסוקיהם הפרטיים מעניינים אותם יותר.
המחזה "נומה עמק" עסק בהתרסקות האידיליה של ההתיישבות העובדת דרך סיפורו של צעיר החוזר ארצה לכפר הולדתו בעקבות פטירתו של אחיו ומגלה בכפרו ובמשפחתו הקרובה מציאות שונה ממה שהוא הכיר מנעוריו.
המחזה הועלה בבית ליסין בכיכובה של דבורה קידר.
המחזה "פטרה" עסק במיתוס הגבורה של שנות החמישים (שסמליו הבולטים היו הצנחנים ויחידה 101, מאיר הר-ציון והמסעות המסוכנים לפטרה) והתנפצותם של אותם מיתוסים במציאות של ימינו.
במחזה "ג'וני הלך" עסק גפן בתרבות השכול וההנצחה של חללי צה"ל דרך דמותו של אח שכול אלכוהוליסט המגלה שחי למעשה את חייו של אחיו המת, שנהרג מירי דו-צדדי במלחמה.
גפן הרבה לעבוד במחזותיו עם הבמאי אלדד זיו.
גפן העלה כעשרה מופעי בידור וסאטירה שרצו ברחבי ישראל וזכו להצלחה רבה.
ההופעות כללו מערכונים שלו, תרגומי שירים מאנגלית והופעות אורח של זמרים.
ב-1974 העלה גפן את המופע "זה הכול בינתיים, בינתיים זה הכל" יחד עם דני ליטני, ישראל בורוכוב ודני פאר.
בהקלטת המופע באפריל 1974 בצוותא השתתפו גם מתי כספי (תופים, קונגס וחליל), שלום חנוך (קולות) ואריאל זילבר (קולות).
באלבום שלושה תרגומים של גפן לשירים של בוב דילן: Blues To The North Country Girl, Blowin' in the Wind שתורגם כ"בלוז לנערה מארץ הצפון" ו-Masters Of War, שתורגם כ"אדוני המלחמה".
את שני השירים הראשונים שר ליטני, ואת השלישי הקריא גפן.
כמו כן כלל המופע קטעים חצי מתורגמים וחצי מאולתרים על פי הקומיקאי לני ברוס ("לגמור", "מיהו יהודי").
המופע זכה להצלחה רבה ורץ כ-300 פעמים.
עוד ב-1974 השתתף גפן בכתיבת ההצגה הסאטירית "המלחמה האחרונה" יחד עם אפרים סידון, קובי ניב וב.
מיכאל, שהוצגה בתיאטרון בימות ב-1974.
ב-1975 עלה המופע "מכתבים למערכת", יחד עם דני ליטני (הלחנה), חיים רומנו (תופים וגיטרה חשמלית) דני פאר (קלידים) ומיקי גבריאלוב (בס וקולות רקע).
ליטני הלחין את רוב שיריו של גפן למעט "מראת פלאים" בתרגום מליאון ראסל ו"אבא סיפור" בלחן ושירה של גבריאלוב.
בחלק מההופעות שולב יענקל'ה רוטבליט.
גם מופע זה זכה להצלחה מרובה.
ב-1977 עלה המופע "שיחות סלון".
לשם אלבום זה הקים גפן להקה חדשה בשם "להקה טובה", שהורכבה מיעל לוי (שירה ודקלום), יצחק קלפטר (שירה וגיטרה), דני פאר (קלידים ופסנתר), ישראל בורוכוב (בס וקולות) ודון הרווי (תופים).
לאחר הופעות ספורות לקה קלפטר במשבר נפשי ועזב.
במקומו נכנס ל"להקה טובה" דויד ברוזה והמופע רץ עוד כשנה.
ב-1978 הוקלט האלבום בהשתתפות ברוזה אך עם לחניו של קלפטר.
את האלבום הפיק דני סנדרסון, שגם השתתף בו בליווי יחד עם איקי לוי.
באלבום זה גם הוקלט השיר הראשון המשותף של ברוזה וגפן, "יהיה טוב" (שיר שלום 349/א'), שנכתב במהלך המופע והפך ללהיט.
במופע זה נכללו שירים מצליחים נוספים שכתב גפן, ובהם "עד עולם אחכה" ו"אי ירוק בים".
גפן לא ביצע בעצמו את המופע, אלא כתב לו את השירים והמערכונים.
במופע הופיעו מיקי גבריאלוב וסמדר וימזר (שבהמשך הוחלפה על ידי קורין אלאל) בשירה וטוביה צפיר ודובי גל במערכונים.
בין השירים שבוצעו במופע היה "זה היה סיפור של חורף" שבוצע בדואט על ידי גבריאלוב ווימזר.
המופע יצא על גבי תקליט.
ב-1979 העלה גפן את המופע "קוראים לזה אושר", בעיבוד מוזיקלי של עדי רנרט עם אסתר שמיר ויואל לרנר.
מתוך המופע בלט השיר "מחר אזיל דמעה".
באותה שנה יצאו חלק משירי המופע באלבום בשם "המעיל".
רנרט הלחין וניגן בפסנתר וקלידים.
בהקלטות האלבום השתתפו חיים רומנו, שלמה יידוב, מזי כהן, שם טוב לוי, דפנה ארמוני ועוד.
ב-1980 עלה המופע "מדינה בלוז", שהתאפיין באווירה ג'אז-בלוזית, עם פטר ורטהיימר בסקסופון ונגנים נוספים, ובליווי של הרקדנית סיגי סלע.
ב-1981 העלה גפן את המופע "דויד ויהונתן", מופע דואט של ברוזה וגפן שהורכב משירים וקטעי סאטירה הקשורים אחד לשני לרוב.
ברוזה ניגן בגיטרה ושר וגפן הקריא שירים.
חלק מהשירים היו בלחנים שהופקו כבר קודם לשיריו של יהונתן גפן וחלקם היו חדשים.
שירים לא מקוריים שהיו במופע הם "הילדה הכי יפה בכפר" שנכתב על ידי דה גונגורס, הולחן על ידי פאקו איבנז ותורגם לעברית, "אלוהים לצדנו" שכתב והלחין בוב דילן ו"שיר העמק" של נתן אלתרמן ודניאל סמבורסקי.
האלבום הוקלט באפריל 1982. מופיעה שם גרסה מחודשת ל"יהיה טוב".
ב-1984 העלה גפן מופע משותף עם שלמה גרוניך בשם "הווי ובידור", שבו חזר לבקר את מלחמת שלום הגליל.
המופע תועד על גבי תקליט.
ב-1985 חזר גפן להופיע עם דני ליטני, במופע "זה הכול בין שניים", שהכיל לרוב קטעים ישנים.
השיר "האיש שבקיר" מהמופע נאסר להשמעה ברדיו מתוך חשש לפגיעה במנחם בגין.
ב-1986 בעקבות מעברו למגורים באזור נתניה ומשבר גיל הארבעים, העלה גפן את המופע "על הפנים", שבו שיתף פעולה עם אלון אולארצ'יק (בס וגיטרה) ורמי לוין (פסנתר וקלידים).
המופע לא יצא בהקלטה מסחרית, אבל הוקלט לקול ישראל.
ב-1988 עלה המופע "טוב נבוט בעד ארצנו", עם גני תמיר (שירה), גיורא קנת (גיטרה) ועידן סוכובלבסקי (קלידים).
המופע הביע ביקורת חריפה על התנהלות המדינה בימי האינתיפאדה הראשונה, אך היה מעודן יחסית מוזיקלית בהשראת ג'אז ותיק (כגון קול פורטר).
המופע יצא על גבי תקליטור.
מערכון מתוך המופע נפסל לשידור ברגע האחרון בתוכנית סיבה למסיבה, לאחר שכבר צולם, בהוראת מנהל רשות השידור אורי פורת.
ב-1989 העלה את מופע הבידור "פלסף".
לראשונה, המופע לא כלל קטעי מוזיקה.
בניגוד למופעים קודמים, גפן לא עסק במופע בנושאים פוליטיים, אלא בדיון הומוריסטי על תופעות חברתיות.
ב-2004, לאחר 4 שנים שבהן חי בארצות הברית, חזר גפן לבמה עם מופע חדש בשם "רק דגים מתים שוחים עם הזרם", שבו שילב קטעי דיבור סאטיריים ושירה.
יחד איתו הופיעו דין דין אביב בשירה וכלי הקשה, דנה עדיני בשירה וורד יעקב-פיקר בקלידים.
קטעים מהמופע מופיעים באלבום האוסף המשולש של שירים והופעות של גפן ב-2008.
ב-2008 עלה המופע מראת פלאים, מופע משותף לגפן עם דניאל סלומון, שבו שולבו מונולוגים סאטיריים של גפן ושיריו של סלומון.
בשנת 2009 יצא לאור דיסק-ספר בהוצאת עם עובד בשם "אומר שירי אהבה", ובו 29 שירים פרי עטו של גפן, מכל התקופות, המוקראים על ידיו, ועטופים במוזיקה שנכתבה, עובדה והופקה מוזיקלית במיוחד לפרויקט על ידי יונתן בר גיורא.
בשנת 2012 חזר גפן אל הבמה עם מופע חדש בשם "יהונתן גפן - האיחוד", בניהולו האמנותי של דרור נחום ובהשתתפות המוזיקאיות ורד פיקר (שירה ופסנתר) וסיון טלמור (שירה וגיטרה).
המופע כולל מונולוגים סאטיריים של גפן, תרגומים שלו לשירים של גיבורי התרבות שלו וקלסיקות כמו "יכול להיות שזה נגמר", "לילה טוב", "הבלדה על חדווה ושלומיק", "אבשלום" ועוד.
בתחילת 2014 החל להגיש את התוכנית "אומרים שהיה פה" בטלוויזיה החינוכית בעריכת דרור נחום ועידו רוזנטל.
באותה שנה החל גם את מסע ההופעות לילדים איך שיר נולד?
המבוסס על "הכבש השישה עשר" ושירי ילדים נוספים מתוך "הייתי פעם ילד" ועוד.
המופע עלה בשילוב המוזיקאים ורד פיקר (שירה ופסנתר), סיון טלמור (שירה, יוקולילי, קסילופון), שאותה החליפה ב-2016 מיקה קרני (שירה וכינור) ויונתן ארצי (שירה וגיטרה, שהוא בנו הצעיר של שלמה ארצי).
עוד באותה שנה הועלה לראשונה המופע "ערב של יום בהיר" של גפן ו"תזמורת המהפכה", שבו בוצעו קטעי סאטירה על ידי גפן בלווי תזמורתי לצד עיבודים תזמורתיים לשיריו שבוצעו על ידי אסף אמדורסקי, ורד פיקר, נעם רותם, אפרת בן צור וסיוון טלמור.
בתחילת 2015 חזר המופע "דויד ויהונתן", של גפן וברוזה, לסיבוב הופעות.
גם בהופעות אלו ברוזה ניגן בגיטרה ושר וגפן הקריא שירים.
מופע זה כלל בעיקר שירים ישנים אך שולבו בנוסף מונולוגים חדשים.
המופע רץ בתקופת מערכת הבחירות ואחריה, וכלל ביקורת רבה על המדינה.
בשנת 2016 הופיע גפן עם מאור כהן במופע קומי מוזיקלי.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 2018, יצאו השניים בסיבוב הופעות רשמי, שכלל שירים ישנים של גפן, ביחד עם מונולוגים חדשים ושירים חדשים שנכתבו במיוחד למופע זה.
המופע אף כלל חומרים של כהן עצמו, דבר שלא היה נהוג בהופעות של גפן לפני.
גם במופע זה השתתפה ורד פיקר (פסנתר, שירה וקולות).
בשנת 2017 הגיש תוכנית נוספת בטלוויזיה החינוכית "העולם עצוב אז צוחקים" על תולדות ההומור בארץ.
יהונתן גפן תרגם יצירות רבות.
בין תרגומיו הבולטים אפשר למצוא את "המיזנתרופ" של מולייר ושירים בחלקו השני של "חתולשלאפאחד", חלקם משפת המקור וחלקם מאנגלית.
פרויקט התרגום הבולט של גפן הוא אוסף שירים ספרדיים שתרגם לעברית ודויד ברוזה הוציא אותם בתקליט "האשה שאיתי" (1983), שנחשב לאחד התקליטים המצליחים בישראל.
בתוכניתו של יואב קוטנר על תולדות הרוק הישראלי "סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי", סיפר ברוזה שיום אחד במהלך אחד מפסטיבלי "נביעות" בנואיבה שמע אותו גפן מנגן ושר לעצמו שיר ספרדי.
גפן שאל אותו על מה השיר וברוזה סיפר.
כך נוצר האלבום "האשה שאיתי" כולו.
מפני שגפן לא ידע ספרדית ברוזה סיפר לו באופן כללי על מה השיר, או תרגם מילולית, וגפן סידר וחרז.
בין להיטי האלבום היו "האשה שאיתי" ו"סיגליות".
ב-1984 הוציא ברוזה אלבום נוסף שהורכב ברובו מתרגומיו של גפן לשירים ספרדיים, "ברוזה".
ב-1983 הוציא הזמר אריק סיני את האלבום "בסוף מעגל", שהורכב כולו מתרגומים של גפן לשירים אנגליים.
מאלבום זה התפרסמו בעיקר השירים "בסוף מעגל" ו"ילד ירוק".
גפן גם תרגם את השיר "טמבל" ("דורצ'ינה") של ולדימיר ויסוצקי מרוסית.
תרגומו הושר על ידי ארקדי דוכין, באלבומו "רוצה ויהיה" מ-1989, שהורכב כולו משירים מתורגמים של ויסוצקי.
ב-2012 העלה תיאטרון הספרייה את המחזה "קרוב יותר" בתרגומו של גפן.
ככותב וכפעיל פוליטי ביטא גפן עמדות של שמאל פוליטי, ויצא נגד מיליטריזם.
מסיבה זו, סירב גפן לכתוב שירים ללהקות צבאיות, חרף בקשות רבות ממנו לעשות זאת.
בין השאר, הוא הביע עמדות נגד מלחמת לבנון הראשונה והכיבוש בשטחים.
לעיתים קרובות עמדותיו גררו ביקורת של אנשי ציבור ואזרחים.
חלקם טענו כי גפן "איננו יהודי" (בתגובה כתב את השיר "מיהו יהודי?").
הוא ספג איומים על חייו וקריאות לחרמות על יצירתו.
הוא טען כי "אני רואה לעצמי חובה לבקר ולכתוב על עוולות קטנות, אבל אני לא רואה עצמי כפותר אותן".
ב-1982, בעת מלחמת לבנון הראשונה, הצטרף גפן להופעות במסגרת שירות מילואים יחד עם דויד ברוזה ויהודה עדר בפני חיילים בדרום לבנון.
על אף שמיתן את רוב אמירותיו בפני החיילים, הורד גפן מהבמה לאחר שהפציר מהחיילים שהופיע מולם לא להיכנס לביירות.
הדבר הביא למעצרו, והוא היה אמור לעמוד לדין בפני הקח"ר תא"ל אבי זהר, אך בעקבות פציעה הוא לא עמד לדין.
לאחר המלחמה היה מהבולטים שבמתנגדיה והופיע בעצרת "שלום עכשיו" בקריאה לחקירת טבח סברה ושתילה.
באותה תקופה הוצג המחזה "קשר אייר" שכתב לתיאטרון בית לסין.
את ביקורתו על מלחמת לבנון ביטא גפן שוב ב-1984, במופע "הווי ובידור" עם שלמה גרוניך.
בבחירות המקומיות של שנת 1998 למועצת תל אביב-יפו התמודד גפן במקום השני במסגרת רשימת "עוגן" בראשות ליעם פרנקפורט.
גפן תיאר את מצעה של הרשימה כמבוסס על הומניזם, אקולוגיה ואסתטיקה.
הרשימה זכתה ב-166 קולות (0.12% מכלל הקולות הכשרים) ולא נכנסה למועצה.
בשנת 2018, בעקבות מעצרה של עהד תמימי, נערה פלסטינית שצולמה כשהיא סוטרת לחייל צה"ל, כתב עליה גפן שיר קצר, בו ציין כי היא נולדה למציאות של "חמישים שנה של כיבוש והשפלות".
גפן השווה אותה בשיר ל"דוד שסטר לגולית", ז'אן ד'ארק, חנה סנש ואנה פרנק.
אנשי ציבור וכלי תקשורת רבים בישראל מחו נגד גפן עקב השיר, במיוחד לגבי ההשוואה בין תמימי לילדה היהודייה שנספתה בשואה, אנה פרנק.
בעקבות השיר של גפן, הורה שר הביטחון אביגדור ליברמן למפקד גלי צה"ל שמעון אלקבץ שלא לראיין את גפן או להשמיע את שיריו.
בתגובה טען היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כי אין זה בסמכותו של השר להתערב בתכנים של תחנות הרדיו הצבאיות (גל"צ וגלגלצ).
כעבור שבוע התנצל גפן על דבריו.
באוקטובר 2018 הצטלם גפן לרשת החברתית אינסטגרם בעודו לובש חולצה עם הכיתוב באנגלית "כל מה שמחבל מתפוצץ צריך זה חיבוק", שעורר סערה רבה במדיה החברתית ובתקשורת.
בין היתר הביא למחאה מצד משפחות ישראליות של פצועי והרוגי פיגועים, שביקשו לשלול מגפן את פרס שרת התרבות והספורט בתחום היצירה הספרותית העברית לילדים ולנוער על שם דבורה עומר.
הפרס הוענק לו לבסוף בשנה שלאחר מכן.
באפריל 2023 הופעתו המצולמת האחרונה של גפן טרם פטירתו, הייתה במסגרת צילומי מאחורי הקלעים לקראת "טקס יום הזיכרון הישראלי-פלסטיני" (נקרא בעבר "יום הזיכרון האלטרנטיבי"), בו גפן הקליט והקריא משירו "היונה הלבנה כבר זקנה", לצדה של הזמרת אפרת גוש, הצילומים נערכו כשבועיים לפני מותו והתפרסמו רק לאחר שנפטר.
גפן מוזכר בשירים רבים שנכתבו על ידי בנו אביב, בהם "עכשיו מעונן", "בוכה על הקבר", "אתה פה חסר לי", "התאבדות", "עונות", "כוכבי בלילה", "כאב על כאב", "אחכה" ו"אנשי הגשם".
ב-2022 הופיעה דמותו של יהונתן גפן בסדרה העלילית-ביוגרפית "שנות הירח" של בנו אביב.
השחקן נירו לוי גילם את דמותו של יהונתן בסדרה.
ב-2024 יצא שיר של אביתר בנאי בשם "יהונתן" שעוסק בדמותו של יהונתן גפן.
השיר יצא במסגרת האלבום "שיחות שלום".
1983 – פרס ברנשטיין לספרות ילדים
2012 – פרס היצירה לסופרים
2001 – פרס מפעל חיים מטעם אקו"ם
2014 – פרס ליצירה מקורית, הכבש השישה עשר מאק"ום עם יוני רכטר
2016 – פרס מפעל חיים מטעם אמ"י
2019 – פרס משרד התרבות למפעל חיים על יצירה בתחום ספרות הילדים והנוער ע"ש דבורה עומר.
דצמבר 2022, גיבור תרבות "הבימה", שהוענק לו ולדייוויד ברוזה במופע מחווה מיוחד בתיאטרון
לאחר פטירתו נערכו מחוות לזכרו, כאשר אמנים שונים הקדישו לו שירים במהלך הופעותיהם, מחווה נוספת נעשתה בשימוש בטקסטים שכתב גפן בהפגנות שנערכו לאחר מותו במסגרת המחאה נגד הרפורמה המשפטית.
בספטמבר 2023 הוצג מופע משיריו בקיסריה בביצוע זמרים מוכרים, ילדיו ונכדיו
עיתון ידיעות אחרונות הקדיש לגפן למחרת פטירתו גיליון מיוחד שכלל את שער העיתון ומוסף עם שיריו המפורסמים בכותרת "נפרדים מענק התרבות".
זה הכל בינתיים – בינתיים זה הכל עם דני ליטני (יצא ב-2 חלקים) (1974) – הוצאת "גלרון-גלטון"
מכתבים למערכת עם דני ליטני (1976) – הוצאת "CBS"
דוד ויהונתן עם דויד ברוזה (1982) – הוצאת "CBS"
הווי ובידור עם שלמה גרוניך (1984) – הוצאת "CBS"
טוב נבוט בעד ארצנו (הקלטה חיה של מופע בכרמיאל מ-1989) (1997) – הוצאת "הד ארצי"
שיחות סלון עם דויד ברוזה ויעל לוי (1978) – הוצאת "פונוקול"
השירים נשארים (1998) – הוצאת "פונוקול"
יהונתן גפן המיטב - איש תחת גפנו (אוסף משולש של שירים וקטעי הופעות) (2008) הוצאת "אן.אמ.סי"
אומר שירי אהבה – מילים: יהונתן גפן, לחן: יונתן בר גיורא (2009), הוצאת עם עובד
רבי יהונתן אייבשיץ (~ה'תנ"ד, 1694 – כ"א באלול ה'תקכ"ד, 18 בספטמבר 1764) היה רב, מקובל, ראש ישיבה ודרשן, ומגדולי פוסקי ההלכה ביהדות אשכנז בזמנו.
כיהן כרבן של פראג, מץ וקהילות אה"ו.
חיבר מספר ספרי הלכה משפיעים: 'כרתי ופלתי' על שולחן ערוך יורה דעה, ו'אורים ותומים' על חושן משפט.
גם ספר דרשותיו, 'יערות דבש', זכה לתפוצה רבה.
לצד עיסוקו בחלק הנגלה של התורה, שהקנה לו את עיקר פרסומו, עסק גם בתורת הנסתר ואף כתב קמעות.
עיסוקו זה קומם נגדו את רבי יעקב עמדין (היעב"ץ) שמצא רמזים שבתאיים בכתביו ופתח בפולמוס להחרמתו.
הרב אייבשיץ זכה לגיבוי מאת רוב רבני דורו והפולמוס דעך, אם כי לא נעלם.
בהיסטוריוגרפיה הרבנית מקובל על פי רוב כי טענותיו של היעב"ץ נגדו היו שגויות, בעוד שבמחקר מדעי היהדות, בעיקר מאז גרשם שלום, מקובל כי אכן היה שבתאי נסתר.
נולד בפינצ'וב שבפולין, עיר הולדתה של אמו.
משפחתו הייתה משפחה רבנית, אמו שיינדל הייתה בתו של רבי משה יצחק יהודה ליב צונץ רבן של האלישוי ופינצ'וב, ואביו רבי נתן נטע, שלימים היה רבה של העיר אייבשיץ (Eibenschütz) שבצ'כיה, היה צאצא של רבי נתן שפירא בעל "מגלה עמוקות".
שכן, נתן נטע היה בנו של יצחק זעליג דיין בקראקא, בן אברהם יואל, חתן ישעיה, חתן של רוזא ונתן נטע שפירא בעל "מגלה עמוקות".
שניהם נפטרו לפני מלאות לבנם חמש עשרה שנים.
בילדותו התפרסם בסביבתו כילד פלא, ועילוי תלמודי, דבק בו הכינוי "העילוי מפינצ'וב" ואגדות רבות נשזרות סביב תקופת ילדותו.
בסביבות שנת ה'ת"ס (1700) עברה משפחתו לאייבשיץ בשל מינויו של האב לרב הקהילה.
לאחר פטירת אביו בי"ב בחשוון ה'תס"ח, נותר ללא אב ואם, ועבר לחיות בפרוסניץ שבה גדל בבית רבי מאיר איזנשטט, ה"מהר"ם א"ש", שכיהן אז כרבה של העיר.
הוא החשיב את רבו זה לרבו הראשון ו"אלוף נעוריו", ואולי למד אצלו בבית המדרש של רבי שמשון ורטהיימר שבו עמד המהר"ם א"ש בראשות ישיבה.
רבו זה כיבדו מאוד ומתייחס אליו בכתביו כתלמיד חכם שווה ערך ולא כתלמיד.
בפרוסניץ למד גם בישיבתו של רבי זאב וולף שפירא (שלימים שידך לו את נכדתו).
בשנת ה'תס"ט, בעקבות מינויו של מהר"ם א"ש כרבה של שידלובצה וחזרתו לפולין, נסע אייבשיץ הצעיר להאלישוי ללמוד בישיבתו של קרוב משפחתו רבי אליעזר הלוי איטינגא שכיהן כאב בית דין העיר.
משם עבר לווינה והתגורר בבית הגביר ר' שמשון ורטהיימר.
בשנת ה'ת"ע, 1710, נשא לאישה את עלקלי (כתיב מיושן.
קרי: אֶלקה'לֶה), בתו של רבי משה יצחק שפירא שכיהן אז כאב בית הדין בעיר בומסלא בבוהמיה, ולימים נעשה רבה של בוהמיה כולה.
עם נישואיו נעשה ר' יהונתן קרוב משפחתם של כמה מגדולי דורו: חמיו, היה אחיינו של רבי אליהו שפירא (ה"אליה רבה"), ושל רבי יעקב ריישר (ה"שבות יעקב") ורבי דוד אופנהיים רבן של ניקלשבורג ופראג (מנישואיו השניים).
לאחר נישואיו התגורר זמן מה אצל חמיו ועשה אצלו שימוש חכמים בהוראת הלכות איסור והיתר, וזמן קצר לאחר מכן התיישב בפראג, בבית סב אשתו, רבי אהרן יחיאל מיכל שפירא.
הוא התחכך עם גדולי התורה בפראג, קרובי משפחתו ואחרים, וקיבל תורה מתלמידי רבי אברהם ברודא שעזב שנים אחדות קודם לכן את פראג לטובת מץ בשל מחלוקת הלכתית עם חכמי העיר, אך הותיר אחריו ישיבה גדולה ותלמידים כמו רבי יונה לנדסופר ורבי נתנאל וייל.
בעקבות לימודו עם תלמידים אלו, ראה רבי יהונתן את עצמו כתלמידו של רבי אברהם ברודא.
בשנים ה'תע"ג-ה'תע"ד עשו בני הזוג אייבשיץ בהמבורג, בתקופה זו התגוררו בבית ר' מרדכי הכהן, אבי חמותו.
בשנת ה'תע"ד (1714) שב לפראג ועד מהרה התגבשה סביבו קבוצת למדנים צעירים שזכתה לתמיכה כלכלית מכמה מראשי ומנהיגי הקהילה.
בין למדנים אלו נמנה רבי שמחה פופרש, לימים ראש בית הדין בפראג.
מאז ועד סוף ימיו עמד רבי יהונתן אייבשיץ, בכל ערי מגוריו, בראש ישיבה והעביר בה שיעורים קבועים.
קצת לפני סוף השנה העברית (כ' באלול ה'תע"ד) נפטר בפראג רבי שמעון ריישר, בן דוד חמותו של הרב אייבשיץ, שהיה הדרשן הממונה של קהילת פראג.
הרב אייבשיץ שהתגלה מאז בואו לפראג כדרשן מוכשר נבחר למלא את מקומו וכפי שהיה מקובל עד אז בפראג נשא הדרשן גם במשרת ראש הישיבה הגדולה המקומית.
בתפקידיו אלו נשא כחצי יובל.
בתקופה זו הוא היה למקור סמכות בקהילה, שני רק לרב המקומי רבי דוד אופנהיים.
בערב יום הכיפורים של שנת ה'תפ"ו (1725) הכריז על חרם נגד גרעינים שבתאיים נסתרים וגלויים שלפי השמועה החלו להתפשט באירופה למרות התאסלמותו ומותו של שבתי צבי כיובל שנים קודם לכן.
הוא חתום על כתב החרם בראש רבני ופרנסי הקהילה בפראג, בשל העדרו מן העיר של אב בית דין פראג, הרב אופנהיים.
עם פטירתו של האחרון (ז' בתשרי ה'תצ"ז) היה לממלא מקום אב בית דין פראג.
בתקופה זו התפרנס מעסקאות שעשה.
לרבי יהונתן היו קשרי ידידות טובים עם אישים באקדמיה ובכמורה המקומית בפראג, כחלק מתפקידו בעריכת מהדורת תלמוד חדשה בפראג, לאחר שנים שבהן נאסר הדבר על ידי הוותיקן, דבר שחייב קשרים קבועים עם הממונים על הצנזורה מהצד הנוצרי.
מעבר להקנטות הדדיות שנשתמרו בסיפורי האגדות העממיים היהודיים אודותיו, השתמרו בספריו בירורים שערך בקרב אנשי האקדמיה בשאלות מציאותיות שבירורן היה נחוץ לו לפסיקת הלכה.
מאוחר יותר, ר' יעקב עמדין אף תיאר בזלזול: "אצל כהני הנוצרים היה לו חן".
הרב אייבשיץ תיאר קשרים אלו: "ותהי לי הלילה למחשבת מחשבה מועלת לדברי תורה, והיום למשמר נכנס ויוצא בחצרי השרים וכהני מלומדי נוצרים יר"ה להתווכח עמם בשל תורתנו...
ואני הייתי כמליץ מוציא לאור תעלומות לברר דברי קדמונים ז"ל, כשחר נכון מוצאו".
קשרים אלו אף סייעו לו כאשר נרדף באשמת שבתאות, אז כתב הכומר פרנציסקוס הזלבאואר, מכתב תמיכה ברב אייבשיץ בו תיאר את הגינותו ושקדנותו.
הזלבאואר אף תיאר את העצב שפשט בקרב המלומדים הנוצריים בעיר כאשר נאלץ הרב אייבשיץ לעזוב לטובת העיר מץ.
באופן הדדי, הרב אייבשיץ עצמו פרס השקפה חיובית יחסית על בני הדת הנוצרית, בטקסט שחורג בהרבה מהנוסח האפולוגטי הלקוני שהיה מקובל בהדפסת ספרים יהודיים:
מהדורת התלמוד של פראג, נדפסה בשנת ה'תפ"ז, ובהתאם לדרישת הכמורה נערכו בה שינויים והשמטות בעיקר במקומות שעוררו עלבון כלפי הנצרות.
מערכת שמינה רבי יהונתן עסקה בבדיקת נוסח התלמוד וההשמטות אושרו על ידי בית הדין של הקהילה היהודית בפראג שבראשו עמד רבי דוד אופנהיים.
עיקר ההשמטות הן במאמרי אגדה, שהיה קשה לבארם על פי הפשט, כגון "הקב"ה מניח תפילין".
בפועל נדפסו רק "הלכות ברכות", בית הדין סירב להדפיס תחת השם 'תלמוד' נוסח מצונזר של הטקסט, אך ההדפסה נפסקה לאחר מכן מאחר שבית הדין משך את ידו מהפרויקט בשל השמטות רבות מדי שדרשו ההגמונים ליתר המסכתות, והחשש שעלה שהנוסח יתקלקל לגמרי עם החלתן.
בהמשך בוטלו הגבלות הצנזורה החמורות בהתערבות יהודים אמידים מקהילת פרנקפורט ובין השנים ה'תצ"ג-ה'תצ"ט נדפסו "הלכות" ממסכתות נוספות של התלמוד.
הודות לקשריו עם ראשי הכמורה, עלה בידו לא פעם להציל את יהודים מרעה, ולבטל מהם גזירות ופורענויות.
בעת מלחמת הירושה האוסטרית, הנהיג את הקהילה היהודית בפראג בכל תלאותיה בתקופה זו, ואף נתפס בהזדמנות אחת כבן ערובה למטרת כופר נפש בידי אחד הצבאות הלוחמים.
בשנת ה'תק"א (1741), לאחר שהצרפתים כבשו את פראג, נבחר לכהן כרבה של העיר מץ בצרפת, שהייתה בה קהילה יהודית גדולה ומרכזית.
הוא החליף בתפקידו את רבי יעקב יהושע פלק (ה"פני יהושע") שעבר אז לכהן כרבה של פרנקפורט דמיין.
בעקבות הגירתו לצרפת האשימו אותו האוסטרים בבגידה והחרימו את רכושו שנשאר בפראג.
במץ דרשה ממנו עבודתו הציבורית זמן מועט בהרבה מאשר בפראג, והוא הקדיש את הזמן שהתפנה לו להעלאת חידושי תורתו על הכתב.
הוא הכין לדפוס בתקופה זו את ספריו "כרתי ופלתי" ו"בני אהובה".
גם במץ החזיק ישיבה גדולה, אך נראה שנחשבה פחות מהישיבה בפראג.
בישיבה זו העביר שני שיעורים שבועיים בני שבע שעות כל אחד.
מתלמידיו בישיבה במץ, רבי ידידיה טיאה וייל.
בעת גירוש פראג (1745) ישב רבי יהונתן בצרפת וממנה הפעיל את קשריו כדי להשיג את התערבותם של ראשי כמה ממדינות אירופה אצל מריה תרזה לביטול פקודת הגירוש.
בתקופת מץ זיהה שהמניע לעזיבת הדת בקרב רבים מיהודי האזור לא נבע במישרין מקעקוע יסודות הדת, אלא מהיסחפות בזרם החיים ובורות באשר לדרישות ההלכה.
לשם כך, בצעד חריג עבור רב במעמדו כתב קיצור הלכות שבת ביידיש כדי להפיץ את תודעת ההלכה גם בקרב מי שהשכלתם לא אפשרה להם קריאה והבנה בעברית.
במשך שנות ישיבתו במץ בדק רבי יהונתן את האפשרות לקבל משרת רבנות בעיר שיש בה בית דפוס עברי, כדי שיוכל לטפל בהדפסת כתביו המוכנים לדפוס (במץ עצמה הוקם בית דפוס רק לאחר עזיבתו).
ב-1746 השיג מינוי אב"ד וראש הישיבה בקהילת פיורדא, אך אנשי קהילת מץ הצליחו לעכב אותו ובהמשך להניא אותו מתוכניתו.
הוא נותר בעיר עוד ארבע שנים עד שנקרא לכהן כרבן של קהילות אה"ו - יהודי העיר המבורג והעיירות אלטונה וואנדסבק הסמוכות לה, שלימים היו לשכונות בעיר.
בשנת ה'תק"י (1750), לאחר פטירתו של רבי יחזקאל קצינאלפוגין (ה"כנסת יחזקאל"), נבחר לכהן כרבן של קהילות אה"ו.
רבנות זו נחשבה אז לאחת המשרות החשובות והמכובדות ביותר ביהדות אשכנז.
על אף חשיבותה האזרחית של המבורג הגדולה, אשר הייתה מרכז כלכלי ופיננסי, המרכז התורני של קהילות אה"ו היהודיות היה באלטונה.
גם לאחר איחוד שלוש הקהילות, נותר מושב אב בית הדין המשותף שלהן, באלטונה.
קמעות שחילק זמן קצר לאחר בואו לאלטונה ליולדות בשל אחוזי תמותה גבוהים באופן חריג, נפתחו בידי אנשים בקהילה וכמה מהם הגיעו לידיו של רבי יעקב עמדין (היעב"ץ) שהתגורר אז כאדם פרטי באלטונה ולא נשא במשרה רבנית.
הרב עמדין, בעל השכלה תורנית רחבה והבנה גם בתורת הנסתר חשד שנוסח הקמעות מראה על אמונה שבתאית של כותבם, והחל מנהל מאבק להוקעתו של הרב אייבשיץ.
המאבק היה למחלוקת שהתפשטה ברחבי אשכנז ויהדות פולין וארכה שנים (על המחלוקת ראו בהרחבה בפרק "החשד בשבתאות").
חמש שנותיו הראשונות של רבי יהונתן אייבשיץ באה"ו עמדו בצל המאבק נגדו.
למרות המאבק המשיך להעביר את שיעוריו בבית המדרש המקומי ואף יסד 'קלויז' שבו ישבו בקביעות חמישה תלמידי חכמים נשואים שלימדו את קהל הלומדים והתפרנסו מקופה מיוחדת שהקים עבורם.
הוא גם קיבל הזמנות לרבנות בקהילות חשובות כמו קראקא, ניקלשבורג ומוראביה, אך דחה אותן ונשאר באה"ו.
במהלך השנים התדרדר מעמדו והוא התקשה להטיל את מרותו על חלק מבני הקהילה.
כדי לייצב את עמדתו הרבנית, אסף מכתבי תמיכה מגדולי רבני אירופה וראשי הקהילות החשובות והדפיסם בקובץ בשם "לוחות עדות" (אלטונה תקט"ו).
המהלך ייצב את מעמדו והמחלוקת דעכה אף כי לא שככה לגמרי.
בשנת ה'תקכ"ג (1763) הספיק להדפיס את הכרך הראשון של ספרו "כרתי ופלתי" על יורה דעה, וזמן מה לאחר שהודפס הספר, נפטר בכ"א באלול ה'תקכ"ד, 18 בספטמבר 1764, והובא למנוחות בבית הקברות היהודי באלטונה .
על מצבת קברו נחקקו לבקשתו דברי מוסר באקרוסטיכון שמו "יהונתן ז"ל":
רבי יהונתן אייבשיץ כתב עשרות ספרים בנושאי הלכה, פרשנות, אגדה וקבלה, אך רק ספרו "כרתי ופלתי" נדפס בחייו (אלטונה תקכ"ג).
בשנים שלאחר פטירתו נדפסו הספרים שהכין בעצמו לדפוס, ואחריהם במשך למעלה מ-250 השנים שחלפו מאז פטירתו נדפסו רוב כתביו, כתבים בודדים שלו ובעיקר רשימות מחידושיו שכתבו תלמידיו לא נדפסו, והם מתפרסמים מעת לעת בכתבי עת תורניים.
כל ספריו זכו למהדורות רבות, הם שבים ונדפסים גם בעשור השני של המאה ה-21 במהדורות פאר מוערות.
לספריו השפעה רבה על ספרות ההלכתית שנכתבה בדורות שלאחריו, ודבריו נידונו בכתבי גדולי האחרונים, כגון בספרים: פרי מגדים, קצות החושן ונתיבות המשפט.
כרתי ופלתי על שולחן ערוך יורה דעה (אלטונה תקכ"ג)
לספר זה נספח החיבור אלון בכות על מגילת איכה.
אורים ותומים על שולחן ערוך חושן משפט, בשני חלקים (קרלסרוהה תקל"ה-תקל"ז).
ספר זה שימש רבות את בעל נתיבות המשפט בחיבורו.
יערות דבש - דרשות ותוכחות מוסר, בשני חלקים (קרלסרוהה תקל"ט-תקמ"ב)
ישועה גדולה, פירוש על מגילת אסתר מלוקט מדרושי פורים שבספרו "יערות דבש", ורשה תרכ"ד
מאמר יהונתן באור על דרך פרד"ס על הפיוט חד גדיא, למברג ה'תרכ"ב
באור על הגדה של פסח, לונדון תרל"ז
מטה יהונתן, הערות על שולחן ערוך יורה דעה, נדפסו על גיליונות השולחן ערוך בדפוס ראם החל ממהדורת תר"ם
ואבוא היום אל העין, קונטרס בקבלה.
מהדורה מוערת ומבוארת יצא על ידי פאבל מצ'ייקו.
מהדורה שנייה, הוצאת כרוב, לוס אנג'לס, תשע"ו 2016
ספר 'מירב אחות יהונתן', ההדרה מכתב-יד חלקי על ידי יהושע מאירסון, בתוך: מכילתא כרך ה, עמ' 207-297
אוצר חכמה ביאור על ספר יצירה
בינה לעיתים על כל שולחן ערוך אורח חיים
ביאור על חכמת העיבור והלכות קידוש החודש לרמב"ם
מלבד ידיעתו הרבה בתורה, היו לו גם ידיעות בחכמות חיצוניות, והתחבב על הרבה שרים ומלכים.
ישנה מסורת על ויכוחים רבים שלו עם מלכים ואנשי כמורה נוצריים, שבהם הצטיין בתשובות פקחיות ומחודדות, וקיימות אנקדוטות רבות על ויכוחים אלו, ועל נטייתו, עוד מילדות, לסוג כזה של תשובות.
מה שמאפיין את יצירתו התורנית הוא הפלפול המחוכם.
פלפול זה מלווה הן את דברי התוכחה והמוסר שהרבה ר' יהונתן אייבשיץ להטיף והן את חידושיו בהלכה.
הוא כולל חיבור של רעיונות ואימרות שונים זה לזה, כאשר הצירוף מאפשר לפתור קושיות ולהתמודד עם סתירות ותמיהות.
כפוסק, הרב אייבשיץ מחמיר למדי ומהסס להקל גם כשיש לכך מקום, במיוחד אם הדבר הוא כנגד מנהג.
דבקותו בשולחן ערוך גדולה, והוא מציע להתעלם מדעות שלא מוזכרות בו.
ידועה תשובתו הארוכה לבטל את היתרו של ה"חכם צבי" בעניין תרנגולת שניטל ליבה שפסק השולחן ערוך לאוסרה.
ר' יהונתן טרח ושאל את חכמי אומות העולם, אם אפשרי שתרנגולת תחיה זמן מה בלי לב, והם ענו לו כי לפעמים יש תחליף במקום הלב, אך אין לתרנגולת אפשרות לחיות כך לאורך זמן רב.
לפיכך פסק כי תרנגולת זו טרפה ואפילו בעודה בחיים.
כשהוא מתפלפל בהלכה, כמו ב"אורים ותומים", הוא מחבב במיוחד את הדיון בדברי התוספות, שמשמשים לו רקע לחידוש.
היה בין המתנגדים החריפים למודל ההליוצנטרי שהציג קופרניקוס, לפיו כדור הארץ סובב את השמש ולא להפך כפי שהיה מקובל בעבר.
בחיבורו "יערות הדבש" תקף את העמדה הקופרניקאית וטען כי גרמי השמים הם בעלי נפש ומודעות, וסובבים את הארץ "כדי לקנות שלמות נפשם ושפעת אלוה".
החשד בשבתאות עורר פולמוס שלא שכך כל ימיו, ואף מנע ממנו להתמנות לרבה של פראג.
ראש הלוחמים כנגדו במחלוקת קשה זו היה רבי יעקב עמדין, שכינה אותו, בין השאר, "מין ארור" ו"נחש".
המחלוקת נתלבתה, כאשר קמיעות שכתב שנפתחו, והפיענוח שהוצע על ידי הרב עמדין לתוכנם העלה משפטים כגון: "ש"צ מלכא משיחא".
בספר היחיד שכתב רבי יהונתן על הפולמוס, 'לוחות עדות', טען כי פיענוח זה שגוי, בין השאר משום שלפיו יהיה תוכן קמיעותיו דברי תפילה ובקשה בעלמא, בעוד שלפי האמת מדובר בסודות עליונים, צירופי אותיות וצרופי 'שמות קדושים'.
(טענה זו גובתה לאחר זמן אף על ידי רבי נחמן מברסלב שאמר שמזה אין ראיה, ואף אם הוא היה כותב קמיעות היו מוצאים שם מילים שלפי הפשט אינן מתיישבות עם השכל.).
מספר רבנים חשובים הצטרפו לרב עמדין במלחמתו כנגד הרב אייבשיץ; אולם רבים מרבני אירופה הביעו תמיכה פומבית ברב אייבשיץ במכתבים ששלחו אליו, וברבות מן הקהילות גם הוכרזו חרמות על כל התומכים במחלוקת, או שמחזיקים בביתם את כתבי מתנגדיו.
הרב אייבשיץ שלח גם העתקים של קמיעותיו לכמה מקובלים חשובים (וגם לגאון רבי אליהו מווילנא), בתקווה לקבל מהם אישור כי תוכן הקמיעות מובן על פי הקבלה המעשית.
בהמשך לפולמוס על השבתאות, האשים הרב עמדין את רבי יהונתן גם בכך שבצעירותו (בהיותו כבן שלושים) ניסה לעשוק את הקהילה בהכריחו אותם לקנות עותק מצונזר של סידור התפילה ושל התלמוד הבבלי, ברישיון שניתן לו בידי הנוצרים.
כיום ברור שהוויכוח המקורי בין הרבנים לפני הפולמוס על השבתאות, נסב על התלמוד המצונזר עצמו, ולא על הכסף שניסה לגייס בעבורו.
אף השלטונות הנוצריים עורבו במחלוקת, כשהרב אייבשיץ הואשם בידי מתנגדיו היהודים בריגול נגד שוודיה וצרפת אשר שלטו במץ באהדה פוליטית לשלטונות האוסטרים, ובהתנגדותו לנצרות אף בתלמוד המצונזר ובסידור שניסה למכור.
בפשרה זו בקש הרב לנדא למנוע הכרזת חרם על הרב אייבשיץ, שביקשו להטיל חכמי הקלויז בברודי.
הרב עמדין לא קיבל את הפשרה, והחל לתקוף את הרב לנדא על כך שאף הוא שבתאי.
בסופו של דבר, אכן הוכרז החרם בברודי, בחודש אלול ה'תקי"ב.