tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר התדיינות עם הממונים עליו הצליח הקונסול להבין את עילת המעצר והבהיר לגולן כי הוא עצור בחשד לרצח הלורד מוין.
על אף שהבהיר כי שהה בהודו בעת שנרצח הלורד, הועבר גולן למעצר בבית מלון בעיר.
בבית המלון שהה באותו הזמן ראש הבולשת הבריטית וגולן העצור מחה בפניו ויעץ לו להתקשר לציר הבריטי בטהראן ולשמוע ממנו אודותיו.
לאחר השיחה ובתום שלושת ימי המעצר שוחרר גולן וחזר לטהראן.
בינתיים אספה הספינה ששכר את העולים והפליגה עמהם בשלום לארץ ישראל.
כעבור שנת שליחות החליפו אחיו יהודה ששימש מזכירו של משה שרת.
עו"ד גולן פעל למימוש פסקי דין שניתנו כנגד שופטים בריטיים, עיקולים על משכורותיהם ורכושם.
שופט בית משפט השלום בירושלים
עד אוגוסט 1948 עסק בעריכת דין במשרד משותף עם ד"ר דוד גויטיין (מונה מאוחר יותר לשופט בית המשפט העליון).
משרדם של השניים היה למקום מפגש של מפקדת ההגנה.
באחת הפגישות, הורעשה ירושלים מתותחי הלגיון הערבי.
גולן הציע למפקדים להמשיך את הפגישה בחדרו של גויטיין.
כעבור מספר רגעים נחת בעוצמה רבה על שולחנו של גולן בחדרו רסיס פגז ירדני שהתפוצץ בקרבת הבית.
באוגוסט 1948, בעיצומה של מלחמת העצמאות מונה על ידי דב יוסף, ששימש כשר צבאי, לכהונת שופט-חוקר בבית משפט השלום בירושלים, כתב המינוי הגיע לירושלים הנצורה מתל אביב דרך האוויר.
תפקידו נקרא "שופט השלום הראשי" (מקביל לנשיא בית המשפט היום).
הפרשות המרכזיות בה עסק בעת שכיהן כשופט השלום הראשי הייתה פרשת החזקת המסמכים הצבאיים הסודיים שהועברו לחברי המפלגה הקומוניסטית אורי וינטר וגוסטב גולבנר.
בשנת 1950 היה השופט החוקר שלה במשך כחצי שנה.
גולבנר שוחרר מחוסר ראיות ולאחר שמצא כי יש ביסוס מספיק להעמדתו לדין של וינטר, הועבר המשך דינו לבית המשפט המחוזי, בו הורשע לבסוף.
ופרשת סילבסטר, בה לאחר משפט מתוקשר ובחינה של העדויות וחומר הראיות העביר את המשך דינם של הבריטים שהואשמו בריגול לבית המשפט המחוזי בירושלים.
הפרשה הגיע עד לפתחו של בית המשפט העליון והיוותה את התיק הראשון שהונח על שולחנו ואת משפט הריגול הראשון בתולדותיו.
מספר פעמים נשלחו איומים כנגד השופט גולן.
ביוני 1951 נשלח לשופט מכתב איומים אנונימי בו נכתב כי: "השופט הגדול עוד ישפוט אותך".
המכתב נשלח לאחר שגולן שישב במשפט מפגיני השבת ודן אותם למאסר ולקנסות.
במרץ 1953 נשלח מכתב איומים לגולן בו איים הכותב לרצוח את גולן על ששלח את חברו יהודה וינברגר למאסר של 6 שנים לאחר שהורשע בגנבת שכיות החמדה בבית האבות "בצלאל" בירושלים.
שופט בית המשפט המחוזי בירושלים
בשנת 1951 מונה פעמיים על ידי שרי המשפטים פנחס רוזן ודב יוסף לכהונה זמנית כשופט בבית המשפט המחוזי בירושלים.
ביולי 1952 מונה לשופט בית המשפט המחוזי בירושלים.
במהלך שנות החמישים והשישים, בשבתו כשופט בבית המשפט המחוזי שפט במספר משפטים בעלי פרופיל ציבורי גבוה.
משפטו של ראובן גרינברג (רומק), משפטם של הזוג קוט שהואשמו בחטיפת הילד יוסל'ה שוחמכר, משפטו של הכומר הקופטי יואכים אל אנטוני שנאשם והורשע בריגול.
משפטו של משליך הרימון בכנסת, משה דואק, משפטם של שושנה ברזני וסלאח מזרחי שהורשעו ברצח במנזר רטיסבון ופרשת תל גיבורים בה מונה על ידי ראש הממשלה לוי אשכול בעת שהיה הנשיא התורן של בית המשפט המחוזי בירושלים, ל"וועדת חקירה" ובמסגרתה הופקד על חקירת פגמים בתפקודם של עובדים במשרד הבריאות.
לאחר פרסום מסקנותיו בפרשה, התפטר סגן שר הבריאות, יצחק רפאל מתפקידו, לאחר שנמצא דופי במעשיו בפרשה.
בשנת 1969 היה חבר בחבר השופטים במשפטו של מצית מסגד אל אקצא, מייקל רוהאן.
בשנים 1970–1972 כיהן כנשיא התורן של בית המשפט המחוזי בירושלים.
בשנות כהונתו האחרונות בבית המשפט המחוזי בירושלים שימש ראש הרכב פשע חמור.
לאחר פרישתו מכס השיפוט של השופט צבי עלי בקר במאי 1974, מונה פעם נוספת לנשיא התורן של בית המשפט.
ב-7 באוקטובר 1974 פרש לגמלאות.
החליפה אותו שופטת בית המשפט המחוזי, מרים בן-פורת.
משה גולן נפטר ב-11 באוקטובר 1988 והובא למנוחות בהר המנוחות בירושלים.
היה נשוי ללילי ולהם שני ילדים, עו"ד יאיר גולן, פרקליט פלילי בכיר והאדריכל דוד גולן.
משה "מושיק" גורליק (כ"ב בחשוון ה'תש"ב, 11 בנובמבר 1941 - י"א בחשוון ה'תשס"ב, 28 באוקטובר 2001) היה איש ציבור ופעיל התיישבות ישראלי, ממייסדי מושב רמת מגשימים, ומועצה אזורית גולן וראש המועצה הראשון.
נולד בנתניה לחיים ורחל גורליק.
ב-1968 נמנה עם הגרעין המייסד של מושב רמת מגשימים ברמת הגולן.
זמן קצר לאחר העלייה לקרקע, נולד בנו הבכור חיים, שהיה הילד הראשון ברמת מגשימים.
מושיק הפך למרכז המשק במושב.
היה מיוזמי הקמת ישיבת הגולן במשכנה הראשון ברמת מגשימים.
היה מיוזמי הקמת מאגר המים חיתל המשותף לרמת מגשימים, נוב ואבני איתן.
בשנת 1978 נבחר ליו"ר המינהל האזורי ברמת הגולן, אז תחת מועצה אזורית עמק הירדן.
הוא פעל לייסוד מועצה אזורית עצמאית ליישובי הגולן.
ב-1 באפריל 1979 הוכרזה מועצה אזורית גולן, ומושיק נבחר לעמוד בראשה.
ב-12 ביוני 1979 התפטר מראשות המועצה, אך המשיך לכהן בהתנדבות כסגן יו"ר המועצה האחראי על נושא הכספים.
לאחר מכן היה מנהל מדור תכנון ופיתוח במחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית, ומראשית שנות ה-80 היה מנהל חבל גליל גולן במחלקה.
כמו כן, היה חבר בהנהלת תאגיד המים מי גולן, אתר החרמון, יקבי רמת הגולן, ויו"ר המנהלים של "החברה לפיתוח מפרץ אמנון".
היה פעיל במפד"ל, והיה מאנשי מחנה ארץ ישראל השלמה במפלגה שדגלו בקו יותר ניצי ואיימו לפרוש מהמפלגה ולהקים את סיעת "איתנים" יחד עם הרב חיים דרוקמן.
נפטר ב־28 באוקטובר 2001 (י"א בחשוון ה'תשס"ב) ונקבר בבית הקברות האזורי בחיספין.
היה נשוי למאירה ואב לשישה.
שמו הונצח באולם כינוסים במדרשת הגולן בחיספין.
משה דוד גוטניק הוא רב אורתודוקסי המשתייך לחסידות חב"ד.
הרב גוטניק הוא חבר בית הדין הרבני בסידני, אוסטרליה.
גוטניק משמש כיום כנשיא מועצת הרבנים באוסטרליה וניו זילנד.
בעבר שימש כרב בית הכנסת המזרחי בסידני.
בשנת 2018 הורשע גוטניק ושלושה מחברי מועצת הרבנים באוסטרליה וניו זילנד בביזיון פלילי של בית המשפט לאחר שלחצו על חבר קהילתם שלא להגיע לבית משפט חילוני.
בזמן הרשעה זו, גוטניק היה נשיא RCANZ וניהל את בית הדין בשיתוף הדיין הבכיר הנוסף, יהורם אולמן.
רשות הכשרות של ניו סאות' ויילס
גוטניק הוא ראש רשות הכשרות ניו סאות' ויילס, הרשות הכשרה הידועה ביותר בניו סאות' ויילס.
מועצת הנבחרים היהודית בניו סאות' ויילס טענה כי הארגון "חסר שקיפות ביחס לפעילות וכספים", הקהילה לא הייתה מיוצגת, וספקי הבשר נקבעו על ידי גורמים מחוץ להלכה היהודית, ובכך העלו את מחירי הבשר ל -30% יותר מאשר במלבורן.
דו"ח שנכתב על מצב הכשרות ב-NSW תואר כ"כתב אישום מרשיע" על נוהליו של גוטניק והביע על העדר הממשל הקהילתי והשקיפות.
קלקול זה בתקשורת הוביל לסוכנות מתחרה בחלל הכשרות שנפתח בסידני.
גוטניק התפרסם גם בגינויו ל"חדשות היהודיות באוסטרליה", בשל נכונותם לקבל פרסום מצד קייטרינגים לא כשרים, אף על פי שרוב קהל הקוראים שלהם הוא חילוני.
הוא הרגיש שכחלק מהקהילה היהודית ומתוך כבוד לאורתודוקסים בהחלט צריכים לסרב לפרסומות כאלה.
גוטניק נקרא בתחילת 2015 להעיד בפני הנציבות המלכותית על תגובות מוסדיות להתעללות מינית בילדים, שם אמר: "אני מאמין שהמכסים והבריונות וההפחדות שהתרחשו ...
מייצגים את האנטיתזה של תורת חב"ד ויהדות ואורתודוקסיה." הוא הודה כי קהילת חב"ד האורתודוקסית באוסטרליה אשמה בכיסוי פשעי מין שבוצעו בקהילה ולחץ על הקורבנות ובני משפחותיהם שלא לדווח על הפשעים למשטרה.
גוטניק אמר כי אנשים המדווחים על התעללות הם מוסרי נידוי ("מלשינים").
אין ספק בכלל: למסירה אין תחולה כלשהי למקרים של התעללות מינית בילדים.
השימוש במזירה בדרך זו הוא תועבה." גוטניק קינן גם על כך שלא הייתה הכשרה רשמית לרבנים כיצד להתמודד עם התעללות מדווחת.
מני ווקס, תומך הקורבנות, אמר, "היום הרב משה גוטניק החזיר לי את אמונתי ביהדות החרדית.
לראשונה אי פעם הרפורמה שהיא כה קריטית נראית קרובה הרבה יותר.
אני מקווה ששאר הרבנות האורתודוקסית תגיע עתה בעקבותיה.
מחלוקת עם בית הכנסת המזרחי
גוטניק היה הרב בבית הכנסת המזרחי בצפון בונדי משנת 1987 עד 2009. לאחר שראה את מספרם נופל, ניסה בית הכנסת מספר דרכים לשנות את המצב.
זה כלל ניסיון שגוי להתמזג עם בית הכנסת הגדול.
לאחר מכן החליט בית הכנסת לבצע את יתרתו של גוטניק מכיוון ששכרו הפך לנטל כספי על בית הכנסת והם כבר לא יכלו לשלם להם.
גוטניק טען כי אין לוועדה כל זכות לקבל החלטה זו וכי לרבנים הקהילתיים צריך להיות כהונה.
הדרך היחידה להוציא רב היא דרך בית דין.
הוא השיג בהצלחה צו מניעה מבית המשפט העליון של NSW שמנע את פיטוריו עד להכרעת בית דין.
התיק נלקח לבית דין בלונדון, וגוטניק הגיח עם פסק דין לטובתו, ותשלום כולל עלויות של קרוב למיליון דולר.
גוטניק משמש כחבר בכיר בבית הדין בסידני.
אחד מתפקידי בית-דין הוא גירושין יהודיים ופתרון סרבנות.
גוטניק היה תוקפני בגנותו את הנוהג לסרבנות הגט, והוא תומך חזק בהסכמי קדם-נישואין הלכתיים.
בית הדין אחראי גם על גיור, ונחשף כי בית הדין בסידני הוא אחד הבודדים בעולם שאושרו לבצע גיור על ידי הרבנות הראשית לישראל.
בעודו בבית הדין הוא חיזר במחלוקת, כולל חוסר השקיפות לכאורה וסירוב לרפורמה במבנה המוסד.
עד היום אין לבית הדין שום חוקה רשמית, ללא שום תוכניות ליצור אחת כזו, מה שמוביל להאשמת מערכת הפעלה אטומה, ולא מבנה ברור למינוי שופטים.
גוטניק הוא גם מנהל בית הדין יחד עם הדיין, יהורם אולמן .
גוטניק ובית דין בסידני עברו גם הם על עבירות על החוק באוסטרליה.
באחד המקרים נמצא כי הם הפחידו את איש הציבור להתקרב אליהם במקום לבתי המשפט החילוניים, ונמצאו בזלזול בבית המשפט.
באחרת, בית-הדין הואשמו כי לא פעלו בחוק וטיפלו בתיק בצורה בלתי הוגנת כאשר החרימו חבר מהקהילה היהודית בסידני.
במקרה נוסף, גוטניק היה מעורב בפסק הדין נגד יעקב ברבר במחלוקת עם בית הכנסת שלו.
גוטניק ישב בתיק זה, למרות היותו עמיתו של ברבר, שישב בבית-הדין במלבורן, ופרטי המקרה דומים מאוד למחלוקת שלו עם בית הכנסת המזרחי.
במארס 2019 התכוון מועצת הנבחרים היהודית (אשר נקראת JBOD) לחקור את בית-דין אשר גוטניק הוא בעל חלק וחבר בכיר.
הם דחו את התפיסה של JBOD "יש כל זכות להיות מעורב, להתערב או להעיר בענייני גוף רבני אורתודוקסי".
גוטניק הוא נשיא לשעבר של המועצה הרבנית של ניו סאות' ווילס.
הוא לשעבר ראש ארגון רבני אוסטרליה (ORA).
לאחר ש-ORA נסגר לאחר שכמה מחבריה נאלצו להתפטר מכיוון שהם היו מעורבים בהתעללות על ידי הנציבות המלכותית לרעה של התעללות במין בילדים ושונו מחדש כמועצה הרבנית של אוסטרליה וניו זילנד, גוטניק נבחר בשנת 2018 להנהיג את הגוף החדש.
גוטניק היה מתנגד גלוי לנישואין חד-מיניים, וחתם על מכתבים לפרלמנט וכתב מאמרים המאשרים עמדה זו.
הוא גם הגן על התנגדות רבנית לתוכנית בתי הספר הבטוחים, שמטרתה לצמצם את הבריונות, כולל בריונות על בסיס זהות מגדרית, ואמר שהוא לא רוצה 'לחגוג' אוריינטציה ש"נוגדת את הוראת התורה."
משה "יוזובר" גבעוני (25 בדצמבר 1885 – 18 בינואר 1967) היה מאנשי העלייה השנייה ומראשוני ארגוני בר גיורא והשומר וממייסדי הקואופרציה במרחביה.
גבעוני נולד ב-1882 בעיירה יוזובסקה שברוסיה (כיום העיר דונצק באוקראינה) בשם משה גולדשטיין לברוך ומרים (לבית כ"ץ).
אח לעוד 2 אחים ו-3 אחיות.
ב-1906 עלה ארצה, במסגרת העלייה השנייה, והגיע לזכרון יעקב שם הצטרף לפועלי ציון והתחבר למספר פועלים נוסף ששאפו כמוהו להילחם על עבודה עברית ושמירה עברית.
לאחר סיום עבודתו בזכרון יעקב עבר לירושלים והצטרף לקומונת הסתתים בה עבדו כבר מספר שותפים לרעיונותיו וביניהם אלכסנדר זייד, גד אביגדורוב ומשה אינגברמן.
בתקופה ששהה בקומונה ניסה, עם חבריו, לרתום את צעירי ירושלים לרעיונתיו אך לאחר שנתקלו בהתנגדות (בעיקר מצד הממסד הדתי) חזר לזכרון יעקב.
בספטמבר 1907 השתתף גבעוני בוועידת פועלי ציון השנייה שהתקיימה ביפו.
בסיומה זומן למפגש בדירתו של יצחק בן-צבי ושם, ביחד עם בן צבי, ישראל שוחט, אלכסנדר זייד, יחזקאל ניסנוב, ישראל גלעדי, צבי בקר, יצחק נדב, דב ברל שוייגר, מנדל פורטוגלי ויחזקאל חנקין, ייסדו את ארגון השמירה בר גיורא.
לאחר המפגש ביפו שיכנע גבעוני את חברי הקבוצה להגיע לזכרון יעקב שם ניסו לקבל, באופן מאורגן, עבודה במקומם של הפועלים ערבים.
לאחר שאיכרי המקום סירבו לקבלם עבר גבעוני עם הקבוצה לעבוד באופן קולקטיבי בחוות סג'רה של יק"א.
ב-1908 עשתה הקבוצה את הצעד הראשון בתחום השמירה וקיבלה על עצמה גם את האחריות לשמירה בחווה ומינתה את צבי בקר לשומר מטעמה.
היה זה הצעד הראשון בדרכו של ארגון השומר כשבעקבותיו כבש הארגון את זכות השמירה במושבה סג'רה עצמה.
בהמשך נחתם הסכם שמירה גם עם המושבה מסחה וגבעוני עבר לשמור על בתי מושבה זו ושדותיה.
ב-1911 עלה גבעוני וחבריו להתיישב בקואופרציה במרחביה שם שהו אנשי "השומר" במשך כשנה ועסקו בשמירה ועבודת השדה.
ב-1912 נחתם הסכם שמירה בין "השומר" ובין ועד מתיישבי רחובות וגבעוני עבר לשמור במושבה זו.
מאחר שהיה כבר בעל משפחה בתקופה זו אישור לו "השומר" קבלת הלוואה להקמת משק עזר כדי להגדיל את הכנסותיו.
הסכם זה הופסק ב-1913 לאחר מספר תקריות אלימות בין אנשי השומר לערביי הסביבה וגבעוני נאלץ לעזוב את המושבה.
עם הפסקת פעילותו של "השומר" הצטרף כחבר ל"קואופרטיב ההובלה" ועבד עד פרישתו בסולל בונה.
גבעוני נישא ללאה ויינברג (בת ליעקב נפתלי ושושנה ויינברג, 1889–1950).
לזוג נולדו 2 בנים ובת.
לאה עלתה ארצה ב-1907 יחד עם קיילה גלעדי וציפורה זייד שגם הן חברו לארגון "השומר".
גבעוני נפטר ב-1967 בתל אביב והובא לקבורה בבית הקברות של מרחביה
משה גבין (1906 – 22 בספטמבר 2005) היה ראש עיריית ראשון לציון בין השנים 1952–1955, ומנהל בית הפועל החקלאי במכון הוולקני שבבית דגן.
גבין נולד באוקראינה בכפר פיטצ'נקה שליד אודסה, בבית דתי ציוני, ללובר ואטיה גבין.
בצעירותו היה פעיל ב-"החלוץ" לאחר מכן, נשלח מטעם התנועה לקבוצת ההכשרה "על המשמר", ומאוחר יותר לקבוצת ההכשרה "תל - חי".
בשנת 1926 נאסר גבין עם עוד שלושה חברים עקב פעילותו הציונית והוגלה לסיביר לתקופה של 5 שנים.
בשנת 1929 החליטו להחליף את השהות בסיביר בגירוש לארץ ישראל.
גבין עלה לארץ ישראל ב-1929, והצטרף לקבוצת "משמרות" שליד פרדס חנה, יחד עם מגורשים נוספים מרוסיה.
בשנת 1931, עזב את הקבוצה ועבר להתגורר בראשון לציון.
במשך 3 שנים עבד גבין כפרדסן, לאחר מכן עבד כטייח בהתנדבות והיה חבר באגודת פועלי הבניין עד שנת 1936. גבין היה חבר ב-"ההגנה" ובוועדת הביטחון של המושבה.
בתקופת מאורעות תרצ"ו, 1936, טיפל בהבאת 200 משפחות מפליטי יפו שהובאו אל חולות ראשון לציון שם התגוררו באוהלים ולאחר מכן הועברו לשכונת עזרה וביצרון (רמת אליהו).
בראשית שנות ה-1940 נבחר גבין לתפקיד מזכיר מועצת הפועלים בראשון לציון וכיהן בתפקידו זה כעשר שנים עד לבחירתו לראשות עיריית ראשון לציון.
עלייתו לראשות העיר הייתה הפעם הראשונה מאז הקמתה של ראשון לציון בה הועבר השלטון המוניציפלי במושבה לידי מפלגת ציבור הפועלים ההסתדרותי.
גבין כיהן כראש עיריית ראשון לציון בין השנים 1952–1955. בתקופה בה כיהן גדלה אוכלוסיית העיר פי שלושה, בעקבות גלי העלייה הגדולים.
בהמשך, נתמנה למנהל בית הפועל החקלאי במכון הוולקני שבבית דגן.
מאז הקמת עמותת ידידי המוזיאון העירוני, כיהן כחבר בהנהלת העמותה.
בשנת 1998 זכה גבין בתואר "יקיר ההסתדרות ראשון לציון".
היה נשוי למרים גבין, ואב לשניים.
גבין נפטר ב-22 בספטמבר 2005 ונקבר בראשון לציון.
משה גורלי (נולד ב-17 בפברואר 1957, ט"ז באדר א' ה'תשי"ז) הוא עיתונאי ישראלי, פרשן משפטי של עיתון כלכליסט מקבוצת ידיעות אחרונות.
כיהן בעבר כדובר מערכת בתי המשפט, ולשעבר כתב בעיתונים גלובס, הארץ ומעריב.
משה גורלי נולד בחיפה לזאב ולאה.
למד בבית הספר הריאלי, והשלים תואר ראשון במדעי המדינה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב וסיים לימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב.
גורלי ערך התמחות בעריכת דין בפרקליטות תל אביב פלילי ובדיני עבודה.
ב-1986 גורלי החל לפרסם טור ביקורת ספורט בעיתון מעריב.
ב-1990 מונה לפרשן כדורגל של העיתון.
ב-1996 מונה לתפקיד דובר בתי המשפט הראשון עד לשנת 1999. גורלי אף היה חבר בוועדת צור בראשות השופטת יהודית צור, שהוקמה בכדי לבחון את תחום ההסברה והדוברות במערכת בתי המשפט בישראל.
בשנת 2002 מונה לחבר מערכת בעיתון הארץ.
גורלי ערך את המדור המשפטי בעיתון גלובס, גורלי אף הנחה את התוכנית המשפטית של ערוץ הכנסת ומונה לכתב משפטי בעיתון מעריב ממנו פוטר בשנת 2008, לאחר מכן הצטרף לארד תקשורת והקים בה את המחלקה המשפטית.
בשנת 2010 מונה לפרשן משפטי של עיתון כלכליסט ומכהן בתפקיד עד היום.
כתיבתו בכלכליסט מאופיינת בקו תקיף נגד הימין הישראלי.
בפרט נגד בנימין נתניהו, מפלגת הליכוד, ואנשי הציונות הדתית.
ב-2021 הוציא את הספר "עניין לציבור" על היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש.
בנו הוא העיתונאי ניר גורלי ממקימי חטיבת הרדיו של כאן.
הרב משה גאלנטי היה רב יהודי, פעיל בולט בתנועה השבתאית.
על פי הידוע, עם שבתאי צבי יצאו מחלב לאיזמיר ארבעה חכמים, ובהם החכם משה גאלנטי ודניאל פינטו, ועוד שני יהודים שאינם מזוהים בשמם.
לאחר ששבתאי צבי עזב את חלב ועבר לאיזמיר, המשיכה המשלחת בדרכה לעזה, במטרה לראות מקרוב את נתן הנביא, נביאו של שבתאי צבי.
משם נסעו החברים לאיזמיר, שם פגשו את שבתאי צבי עצמו, שהגיע לעיר זמן קצר לפניהם, בחודש ספטמבר 1665. באירוע הכתרה הוכרז גלאנטי כ"מלך יהושפט" במסגרת אווירת ההתלהבות השבתאית.
גאלנטי היה בין הבודדים שליוו את שבתאי צבי בנסיעתו מאיזמיר לקושטא.
באגרת מחלב מתוארים 24 נביאים וביניהם נמנה גלאנטי "שהלך שליח מארץ ישראל".
גלאנטי נמנה ברשימות שונות יחד עם חכמי חלב.
שמו מובלע בתוך רשימות ולא ניתן לו דגש מיוחד.
במחקר ההיסטורי עלתה מחלוקת באשר לזהותו של משה גאלנטי המוזכר בהקשר זה.
האם מדובר בר' משה גאלנטי 'הראשון לציון' (שנודע בכינוי: הרב המג"ן), או בחכם אחר בשם זה, שפעל בחלב.
גרשום שלום, יעקב ברנאי ואחרים טענו שמדובר באדם אחד ואילו מאיר בניהו טען שאלו היו שני אנשים, בספר אחר של שלום הוא מסכים עם עמדת בניהו.
תעודה מארכיון בית המשפט המוסלמי בירושלים, מיום 4 באוקטובר 1671, מזכירה את משה בן שמואל גאלנטי כאחד מפרנסי העדה הספרדית בעיר.
בעקבות ממצא זה טוענת אלישבע בן־שמעון פיקאלי, שבירושלים פעלו למעשה שני אישים שונים בשם משה גאלנטי.
לאה בורנשטיין מקובצקי ראתה בממצא מסקנה מוחלטת וסיכום הדיון.
מסקנה זו מתאוששת על ידי עדותו של ר' משה בן חביב, ששמע מפי ר' אברהם יצחקי, כי הרב המג"ן עצמו העיד שבתחילה לא ביזה את שבתאי צבי ואף נמנע מלהחרימו, אף שלא האמין במשיחיותו.
ואולם, לאחר שראה מכתב ששלח שבתאי צבי לירושלים ובו כתב על עצמו "האל", החל הרב המג"ן לקללו יום־יום.
החיד"א מתאר את פועלו בנושא זה כ"גזירת המג"ן".
בעבודותיו, בעיקר בציוריו משנות ה-80 של המאה ה-20, ביטא עמדה שונה מן המקובל לזיכרון השואה באמנות הישראלית.
בנוסף נוצר ביצירותיו חיבור חדשני בין שכול לבין מיניות הומוארוטית, באופן שביקר את החברה ואת הלאומיות הישראלית-ציונית.
על יצירתו הוכרז כזוכה בפרס ישראל לציור לשנת 2003, אולם לבסוף לא קיבל את הפרס לאחר שסירב לקחת חלק בטקס הענקת הפרסים.
גרשוני נולד בתל אביב בשנת 1936 ליונה וצבי קוּטנֶר, שעלו לארץ ישראל מפולין.
צבי, אב המשפחה, שהיה אגרונום וחקלאי, עִברת את שם המשפחה מ"קוּטנֶר" ל"גרשוני", על שם אביו.
אמו, יונה לבית סניור, השתתפה בפולין בתיאטרון חובבים ועבדה בתל אביב בייצור כובעים.
המשפחה התגוררה בתל אביב ברחוב החשמל, ובשנת 1939 עברה לדירה ברחוב מזא"ה.
בשנת 1938 נולדה מירה, אחותו של גרשוני, ובשנת 1943 נולד אחיו אבשלום.
משה נשלח ללימודים בבית הספר הדתי ביל"ו והמשיך את לימודיו בתיכון דתי.
האב הצליח להציל מהשואה כמה מבני המשפחה על ידי הסדרת אשרות עלייה (סרטיפיקט) לכניסתם לארץ ישראל, אולם כמה מבני משפחתה של אמו נספו בשואה.
גרשוני תיאר בראיון מאוחר את נוכחותה של השואה בילדותו: "אמא שלי הייתה מוטרדת מזה כל השנים שהיא לא הצליחה להביא אותם.
ומה שאני זוכר, כמו הרבה אחרים, את השנים שאחרי המלחמה [...] אני זוכר שקראתי כל מה שאפשר לקרוא על הנושא הזה, היו כבר עדויות וברדיו ובשיחות אישיות וקרובי משפחה שהגיעו.
[...] זה היה בתודעה, זה היה כמעט במרכז התודעה, אף על פי שהיו השנים הצעירות של קום המדינה והמלחמה עם הערבים, אבל הכל היה פונקציה של הדבר הזה".
בשנת 1952 עקרה המשפחה מתל אביב להרצליה, קרוב למטעים של המשפחה, באזור גן רש"ל.
בשנת 1954 נדחה גיוסו הצבאי של גרשוני בחצי שנה, בשל תת-משקל, אולם גיוסו בשנת 1955 נקטע בשל מות אביו בתאונת דרכים.
גרשוני מילא את מקומו של אביו בעבודה במטעים.
לאחר מות האב החל גרשוני גם להתקרב אל עולם האמנות.
בתחילה השפיעו עליו הצייר ליאון פוטוריאן והפסל אורי שושני, תושבי הרצליה.
בין השנים 1960–1964 למד פיסול בלימודי ערב במסגרת "מכון אבני", אליו הגיע לאחר יום עבודה במטעים.
מוריו היו דב פייגין ומשה שטרנשוס חברי קבוצת "אופקים חדשים", שבשנים אלה החלה לאבד את המרכזיות שהייתה לה עד אז בעולם האמנות הישראלי.
בשנת 1964 נשא לאישה את ביאנקה אשל, אף היא סטודנטית ב"מכון אבני" ואלמנתו של טייס צה"ל שנהרג במבצע סיני.
לאחר נישואיהם עברו בני הזוג להתגורר ברעננה.
בנוסף לבתה של אשל מנישואיה הקודמים נולד בשנת 1967 בנם ארם גרשוני ובשנת 1970, בנם אורי גרשוני.
השניים התגרשו, וגרשוני לאחר מכן יצא מהארון.
מאמנות "קדם-מושגית" לאמנות "פוסט-מינימליסטית", 1969–1979
דרכו האמנותית של גרשוני החלה בעבודות פיסול מופשטות, וניכרת בהן השפעת סגנון הפופ ארט.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הוצגה בשנת 1969 במוזיאון ישראל.
על קירות המוזיאון נתלו ציורים מופשטים ובסגנון גאומטרי בצבע צהוב-ירוק, ובחלל התערוכה עצמו פוזרו אובייקטים העשויים מחומרים רכים בהשפעתו של הפסל קלאס אולדנבורג.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 יצר גרשוני שורה של עבודות שהושפעו מהאמנות המושגית האירופית והאמריקאית.
יונה פישר, מי שעודד מגמות אלו בתפקידו כאוצר במוזיאון ישראל באותן שנים, טען בדיעבד כי בתקופה זו "ההבנה שתתפתח כאן פעילות מושגית עדיין לא הייתה מחודדת".
עם חלחול ההשפעה המושגית, בעיקר זו שהגיעה מארצות הברית, החלה להתפתח בישראל אמנות "פוסט-מינימליסטית" שעסקה בבירור הערכים החומריים של האמנות (פורמליזם), תוך ניסיון לחיזוק מעמדה של הפעולה האמנותית.
בנוסף, סוגה אמנותית זו הדגישה את הממד האונטולוגי שבעבודות.
במקום אובייקטים בעלי אסתטיקה תעשייתית, אימצה סוגה זו התייחסות חופשית יותר לערכים מינימליסטיים, והדגישה את חשיפת תהליך העבודה של האמן, תוך בדיקה וערעור של ערכי החברה מבחינה חברתית ופוליטית.
בעבודות החשובות הראשונות שלו השתמש גרשוני בצמיגי מכוניות (אבובים).
השימוש בחומר זה היווה המשך ישיר לעיסוק בחומרים רכים, אולם גרשוני הכניס לעבודות אלו תכנים נוספים שהיו חסרים עד אז בעבודותיו.
בעבודה "הרוח חפצה אבל הבשר רפה (תיקון)" (1969), למשל, הציג גרשוני אבובים השעונים זה על זה בטור על קיר.
שם העבודה, הלקוח מן הטקסט של הבשורה על-פי מתי (כ"ו, 41), הצביע על הפער שבין הגוף לרוח ובין תפיסת המציאות לבין ההכרה האנושית.
עבודה דומה הוצגה בשנת 1970 במסגרת "תערוכת הסתיו" הקבוצתית בביתן הלנה רובינשטיין.
גרשוני יצר מיצב פיסולי גדול ממדים שנקרא "אבובים", שכלל שורות של 64 פנימיות של צמיגים שסודרו בערימות ויצרו רשת ("גריד") בסגנון האמנות המינימליסטית.
היצירה זכתה לחשיפה ציבורית רבה, בזכות כתבת טלוויזיה בערוץ הראשון שסקרה את התערוכה והתמקדה בפסלו של גרשוני כאובייקט קוריוזי חסר-פשר.
התייחסות נוספת, אירונית, של גרשוני אל ה"גריד" ניתן למצוא בעבודה "קוביות מרגרינה על נייר" (1970).
העבודה תיעדה, למעשה, "פעולה" אמנותית שבה "נמסות" קוביות המרגרינה אל תוך הנייר, תוך הדגשת הממד החושני של החומר.
אישוש לנטייה זו ניתן למצוא גם בשני קטעי וידאו שיצר גרשוני עבור תוכנית טלוויזיה שהכין ז'אק קתמור בטלוויזיה הישראלית.
בקטע הווידאו "זחילה" (1970; 32 שניות, שחור-לבן), ביצע גרשוני פעולות של סימון באמצעות הגוף.
הוא צולם כשהוא לבוש מדי צבא, וזוחל על דיונה בשני כיוונים מנוגדים ששולבו זה מעל זה, כך שנוצר מעין סימן בצורת האות X.
פעולה זו הוצגה בהמשך על ידי אילנה טננבאום כפעולה בעלת ממד ארס פואטי – כביטול או כ"איוּן" של הפעולה הממשית, תוך התייחסות אירונית בהקשר הצבאי-ישראלי.
עבודה נוספת, שהוצגה בתוכנית, כללה פעולה של כיסוי או אטימה של מסך הטלוויזיה "מבפנים" בצבע שחור.
סדרת עבודות אחרת, אף היא משנת 1970, היא סדרת רישומים על קרעי נייר הנושאים שמות, כגון "הנייר נראה לבן מבחוץ אבל בפנים הוא שחור".
בעבודות אלו הדגיש גרשוני את קצות הנייר על ידי קריעתו או על ידי השחרתו.
פעולות אלו נועדו, על פי גרשוני, "להוכיח שלנייר יש עובי, שהוא תלת-ממדי".
בקבוצה של עבודות שיצר גרשוני לאורך המחצית הראשונה של שנות ה-70 החלו להופיע ביצירתו תכנים שחרגו מן העיסוק בשאלות ייצוג אמנותי טהור.
עם זאת, שמר גרשוני על מאפיינים צורניים של האמנות המושגית, כגון סדרתיות, שימוש בטקסט והדגשה של הממד הרפלקסיבי של העבודות.
בין התכנים המרכזיים החדשים שהופיעו בעבודותיו הייתה שורה של התייחסויות ביוגרפיות ברורות לאמן ולמשפחתו.
בעבודה "אבי זקני" (1971), לדוגמה, שהוצגה בתערוכה "מושג + אינפורמציה" במוזיאון ישראל (אוצר יונה פישר), תלה גרשוני תצלום משפחתי מוגדל ובו מסומן בעיגול ראשו של סבו מצד אביו.
בתערוכה "בנדיקטוס", תערוכת יחיד שהוצגה בשנת 1974 בגלריה יודפת בתל אביב, הופיעה יצירה נוספת העושה שימוש בתצלומי משפחה.
מתחת לשלושה תצלומים של אביו וסימונים של צבע אדום, צירף גרשוני טקסט המודפס על נייר ובו הכיתוב "אבי נולד בפולניה, למד חקלאות בצרפת.
היחסים שבין הדימויים לבין הטקסטים הכתובים, יצרו, על פי פרשנותו המאוחרת של גדעון עפרת, הצבעה על הניתוק שבין החלל והזמן, ובין אירופה, שבה חי סב המשפחה, לבין ישיבתו של גרשוני בארץ ישראל.
הפער בין העבר להווה מופיע גם במיצב "ברושים/זכרונות" (1971) שהוצג בבית האמנים בתל אביב, ובו שילב גרשוני תצלומי ילדות שהונחו על גבי גזעי עץ ברוש כרותים.
סדרת התצלומים "הבעיות העיקריות (האמיתיות) הן עם הלשון ואצבעות הרגלים" (1972) חושפת את העניין של גרשוני בגוף ובגופניות כנשאים של ידע.
בדיוקנאות עצמיים אלו יצר גרשוני העמדות "מיצגיות" אל מול המצלמה, באופן המקביל לעבודות של אמנים אמריקאים בני התקופה כגון ברוס נאומן ויטו אקונצ'י (Vito Acconci) ואחרים.
תצלומי הפנים המתמקדים באזור הפה של גרשוני ומדגישים את היחס שבין פני השטח של הפורמט לבין החלל הנפער.
בתצלומי הרגליים ממשיך גרשוני בבדיקת יחס זה על ידי חשיפת אצבעות כפות רגליו מבעד לנייר צהוב.
"הבעיה של הציור היא הבעיה הפלסטינית"
בעקבות הפסל יצחק דנציגר, ששימש כמעין אב רוחני לאמנים צעירים רבים בשנות ה-70 של המאה ה-20, השתתף גרשוני בכמה מיצגים, שכונו באותה תקופה "פעולות".
"היינו נעריו של דנציגר, אפשר לומר", סיפר גרשוני, "בתחילת שנות השבעים, בתקופה שהוא עבד על מחצבת נשר ועשה את כל הניסיונות שלו ...
זו הייתה התקופה שהוא תלה את החיטה במוזיאון, כל הכיוון הנסיוני הזה שהיה ברוח אחת עם הדברים שאנחנו חיפשנו".
את הפעולות האלו, שנשאו אופי פוליטי וחברתי, פיתח גרשוני במעין קבוצה שעבדה באזור חדרה ובה היו שותפים מיכה אולמן, אביטל גבע ויחזקאל ירדני.
הקבוצה הקפידה על פגישות סדירות עם דנציגר בחיפה ובתל אביב והשתתפה בסיורים שארגן.
בקבוצה של פעולות שביצעו חברי הקבוצה ושנקראו "פרויקט מצר-מסר" (1972), יצר גרשוני תצלומי נוף בקיבוץ מצר, כינס אספת קיבוץ ובה "חילק" את אדמות הקיבוץ לחברים.
עמיתו, האמן מיכה אולמן, ביצע פעולה של החלפת קרקעות בין הכפר הערבי מסר לבין הקיבוץ השכן לו.
גבע מיין ספרים שנשלחו למיחזור במפעל אמניר והקים ספרייה מאולתרת ועוד.
הממד החברתי בפעולות אלו הדגיש את תהליכי העבודה של האמנות כאלמנט לקידום חברתי.
"אז דיברתי על זה שאני לא צריך סטודיו כי אני מייצר מוצרים".
בשנת 1972 החל גרשוני ללמד במחלקה לאמנות ב"בצלאל".
הוא נתפש כאחד מהמורים המרכזיים שעודד אמנות ניסיונית ופוליטית.
"השיח הפוליטי" של אותה עת, כפי שאבחן איתמר לוי, "היה חופף לשיח הפורמליסטי".
דוגמה למעורבות פוליטית זו ניתן למצוא במניפסט משנת 1974 ובו הצהרות אמנותיות, כגון שילוב בין דיסציפלינות אמנותיות שונות ומתן דגש לתהליכי עבודה, לצד עצומה פוליטית של תלמידים ומורים מבצלאל, ובכללם גרשוני, ובה הדרישה להקמת ועדת חקירה לבדיקת אחריות הממשלה ל"מחדל" של מלחמת יום הכיפורים.
בשנת 1977, על רקע תהליך אקדמיזציה של "בצלאל", הגיעו אירועים אלו לשיא שכלל שורת שביתות של המחלקה והסטודנטים.
בין הפעולות שעשה גרשוני עם תלמידיו בתקופה זו הייתה פעולה של כתיבת כתובות "הבעיה של הציור היא הבעיה הפלסטינית", על גבי ניירות ופיזורם ברחבי ירושלים.
בעקבות "המרד" פוטרו מן המחלקה כמחצית מן המורים, ובהם גרשוני ומיכה אולמן, שנתפשו כתומכים העיקריים בסטודנטים.
ב-1978 התחיל גרשוני ללמד במדרשה לאמנות ברמת השרון, שם כיהן כמורה עד שנת 1986.
בשנת 1978 הציג גרשוני בתערוכה קבוצתית גדולה בשם "אמן-חברה-אמן" במוזיאון תל אביב.
הגרסה שהציג שם לעבודתו "יד ענוגה" כללה כתבה עיתונאית שכותרתה "סיפורו של יוסף זיאד כפי שסופר לד"ר לרוי פריזן", והמתארת התעללות שעבר רופא ערבי בידי חיילי צה"ל, וכן רשם-קול ובו הקלטה בה הוא שר את השיר "יד ענוגה" שחיבר זלמן שניאור, שהושמעה מתוך רמקול שניצב מעל גג המוזיאון כמואזין.
בקטלוג התערוכה סיפק גרשוני הסבר כפול-פנים, פוליטי ורגשי, כאחד לעבודה:
ב-1979 נפתחה ב"גלריה שרה לוי" תערוכת יחיד בשם "עבודות אדומות קטנות".
התערוכה הכילה ניירות ותצלומים שטופלו בצבע אדום, צבע שיהפוך למשמעותי בשנים הקרובות בעבודתו של גרשוני.
העבודות הציגו מגוון של השפעות אמנותיות על ידי אזכור שמות אמנים כגון הפסל האיטלקי מדרדו רוסו (Medardo Rosso), הציירת אביבה אורי ואחרים.
קבוצה של עבודות הכילה דימויים מתוך יצירות אמנות איקוניות.
בעבודה ללא כותרת (1980), הכתים גרשוני דיוקן של אפיפיור בצבע אדום.
בנוסף, הוסיף גרשוני סמלים גרפיים של מעין צורות מרובות רגלים המאזכרות צלב קרס.
הדימוי מופיע כמה פעמים וביניהם אף על מקום מפשעתו של האפיפיור.
בעבודה ללא כותרת נוספת מאותה שנה, לדוגמה, צייר גרשוני על גבי רפרודוקציה של דיוקן ברנרד ואן אורלי (1521) מאת אלברכט דירר.
גרשוני כיסה את פניו בצבע שקוף כחול, כמעין רעלה, וצייר על דש בגדו השחור מגן דוד ששוליו מוכתמים בצבע אדום.
איתמר לוי תיאר בדיעבד את פעולת הציור הזו של גרשוני כבדיקת היחס שלו אל הציור: "בטיפולו של גרשוני הציור הופך ללכלוך, הלכלוך הוא איפור, האיפור הוא איפור בדם.
בטיפולו של גרשוני הציור הופך לזירה של מתקפה זועמת על הציור.
ואולם במקביל הגבר הופך לאישה מפורכסת, למושא תשוקה, אולי תשוקה אסורה".
לצד עבודות אישיות אלו יצר גרשוני גם עבודות בעלות מטען חברתי ופוליטי מפורש.
בסדרת העבודות "אריק שרון והאינדיאנים" (1979), עשה גרשוני שימוש בתצלומים של טנדר ועליו אדם אוחז ברובה.
עליהם הוסיף גרשוני סימונים בצבע אדום וכן כתובת בכתב יד הנושאת את שם העבודה.
בעבודה "גולדה מאיר" (1979) כתב גרשוני את שמה של ראש הממשלה גולדה מאיר, על גבי רפרודוקציה של המלכה מתוך ציורו של פרנסיסקו דה גויה "משפחת המלוכה של קרלוס הרביעי", וכן יצר לתמונה מסגרת אדומה העשויה ממריחות צבע.
בעבודות אחרות מתקופה זו סימן גרשוני את קצוות הניירות בצבע אדום, הכתים אותם והוסיף טקסטים כגון "שלום חייל" או "אני בא".
עבודותיו העיקריות בתקופה זו היו שורת מיצבים שהתרחקו מן האופי החמור של עבודותיו הקודמות.
בשנת 1979 הציג גרשוני את הכתובת "מי ציוני ומי לא", על קירות הגלריה "ג'ולי מ." בתל אביב.
בתערוכה נכתבו אותיות גדולות בגירי פסטל ("פנדה") אדומים על גבי קירות הגלריה והם הוארו בתאורה חזקה וחמה.
בשנת 1980 הציג גרשוני מיצב גדול במוזיאון תל אביב לאמנות שכונה "בדם ליבי".
המיצב כלל 150 צלחות חרסינה לבנות שהוכתמו בכתמי צבע אדומים.
גרשוני המשיך את הכיוון האמנותי הזה במיצב "אטימה אדומה: תיאטרון" שהוצג בביתן הישראלי בביאנלה לאמנות בוונציה.
בשנה זו ביצע גרשוני פעולות של איטום סדקים בחלל הביתן בצבע אדום עז והוסיף פריטים הקשורים לביוגרפיה שלו.
פעולת האטימה בעבודה התפרשה, בעיני גרשוני, כסימן וכנוכחות מהדהדת של עול אשר אינה יכולה להיעלם.
בהמשך אף הציג גרשוני את העבודה "כמו סצנה של רצח".
אמנון ברזל, אוצר התערוכה, תיאר את העבודה כתיאור טרנסצנדנטי המנגיד בין פעולת הטבע לבין פעולת האדם.
עבודות אלו הציגו מגוון של דימויים חדשים וכן התפתחות איקונוגרפית בולטת ביצירתו של גרשוני.
מלבד זה, הן חסרו את האופי המינימליסטי של יצירתו.
בסיומו של העשור חווה גרשוני תקופה של דיכאון ומשבר זהות עמוק.
אישית סימנה תקופה זו גם את גילוי נטייתו המינית של גרשוני כהומוסקסואל.
בשנת 1981, לאחר כמה התנסויות מיניות עם גברים, עזב גרשוני את בית המשפחה ועבר מרעננה לדירה ולסטודיו ברחוב יוסף הנשיא בתל אביב-יפו.
כמו כן הוא פגש אז את יצחק, בן זוגו עד מחצית שנות התשעים.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 זנח גרשוני את הפיסול ה"פוסט-מינימליסטי" ואת הגישה המושגית לטובת יצירה של סדרה של ציורים.
עידוד להמשך יצירתם קיבל גרשוני במסגרת טיפול פסיכולוגי שעבר בתקופה זו.
בציוריו הראשונים מאותה עת הופיעו כתמי צבע מעוגלים בצבע אדום או סגלגל בוהק, מטושטשי גבולות, המצוירים בצבעי זכוכית על נייר מבריק.
לצד הכתמים, הופיעו כתובות קצרות כגון "מה שלומך חייל".
לאחר עבודות ראשוניות אלו, מציגה סדרה זו של עבודות שכלול גדל והולך של הקומפוזיציה הציורית.
בעבודות כגון "הי חיילים" (1980), מופיע דימוי מופשט בצבע צהוב ואפור מלוכלך, המוכתם בכתמי צבע אדום בוהק, והמרחף מעל משטח הנייר המבריק, הדוחה את הצבע.
בעבודה "ואיה השה לעולה" (1980) כבר הופכים כתמי הצבע לדימוי סכמטי של חיה, והנתונה בתוך מסגרת של כתמי צבע אדום-אש.
עד שנת 1981 הופיעו בציוריו דימויים ברורים יותר, בעלי איקונוגרפיה ספציפית.
בין הדימויים דמויות גבריות בהם הודגשו סממנים מיניים "נשיים", כגון שפתיים מודגשות.
דימויים נוספים היו דגלים, בעיקר בצבע צהוב וירוק ומדורה עם אבוקת עשן.
האיקונוגרפיה של דימוי זה קשורה אל עקדת יצחק ואל הקרבת החיים הטקסית שבו.
ציון השם המפורש "יצחק" בכמה עבודות איננו משמש רק כסימן לדמותו של יצחק, כי אם גם לציון דמויות מן הביוגרפיה הפרטית של גרשוני כגון יצחק, מאהבו של גרשוני באותה עת, או של הפסל יצחק דנציגר, ששימש מעין "אב רוחני" בעיניו.
הציורים נעשו תוך שימוש באצבעות למריחת הצבע, כשהוא כורע על הרצפה מעל הציור.
בעבודות רבות החלו להופיע ציטוטים משירים ישראליים ופסוקי שירה מן התנ"ך, שגרשוני העיד ששר לעצמו בזמן היצירה.
פיתוחו של סגנון ציור זה הושפע מסגנון ה"ציור הרע" (Bad painting) שהתפתח באמנות האירופית והאמריקנית בשנים אלו.
תערוכה ראשונה של ציורים אלו התקיימה בגלריה גבעון בתל אביב ונקראה "היי, חייל".
בין העבודות נכללו ציורים כגון "חייל!
בדצמבר 1981 הופיע בגיליון השלישי של כתב העת לאמנות "קו" מאמרה של שרה ברייטברג-סמל "משה גרשוני – חיילים בקברט", שדן בקבוצת העבודות החדשה של גרשוני.
מקום מרכזי במאמר הוקדש לציור "אני חייל" (1981), שהוצג בתערוכה.
ברייטברג-סמל טענה כי יצירתו של גרשוני עסוקה באופן ישיר באופן שבו היא נתפשת בעיני הצופה.
מן הצד האחד העבודות מכילות טקסטים בעלי ממד "וידויי" כגון "אני חייל" או "אני וינסנט", מן הצד השני העבודה הדגישה את המלאכותיות שבייצוג האמנותי בעזרת שימוש בצבעים מבריקים ובנייר שהצבע איננו נספג בו.
עבור ברייטברג-סמל השינוי באופי הטקסטים בעבודותיו של גרשוני – מציון טקסטים קאנונים של "ארץ ישראל היפה, הסוציאליסטית", ל"פסוקים המהללים את נשגבות הבריאה בצד פסוקי אבלות שעניינם מוות" – היוו סמל להתמוטטות של "השקפת עולם אחת, מיליטנטית ומוצקה, ובמקומה באה ראיה מורכבת, פתוחה וחסרת פתרון, של שאלות קיומיות, מלווה בכיסופים מיסטיים".
בגיליון הרביעי של כתב-העת "קו" (נובמבר 1982) הופיע על הכריכה רפרודוקציה של ציורו "יצחק, יצחק, ברחמים גדולים אהבתיך!" (1982).
בגוף הגיליון הופיע טקסט קצר של גרשוני הדן ביחס אל ה"מקום" וחיזק את פרשנותה של ברייטברג-סמל.
"אני יהודי!" כתב גרשוני, "כן, עם כל המיסטיקה שנשמעת מזה.
אני ישראלי כי אני יהודי.
אחרת אין לי צורך להיות דווקא כאן".
בהמשך הטקסט תיאר גרשוני את פעולתו כאמן כ"חייל בודד" במערכה על דמותה של החברה הישראלית.
מאמרה של ברייטברג-סמל קבע את הפרשנות הרווחת ליצירתו של גרשוני בשנות השמונים.
פרשנות זו אמנם הדגישה את הגופניות והחושניות שבאופן הציור, אולם מאבקו של גרשוני כ"חייל" נתפש במונחים של לאומיות.
במידה מסוימת הוצנע האספקט ההומוסקסואלי שביצירותיו.
"בשנות השמונים אפילו לצייר חייל עם עגיל היה בלתי נתפס", טען גרשוני בראיון מאוחר, אולם יש לזכור כי הצנעת הממד ההומוסקסואלי נבעה גם מבקשתו של גרשוני עצמו, שהעדיף כי העיתונות לא תפרסם במפורש את יציאתו מן הארון בגלל ההשלכות על משפחתו.
בשנים 1982–1983 החל גרשוני ביצירת סדרת עבודות המכילות דימויים של פרח הרקפת.
הרקפת, על פי גרשוני, מהווה מוטיב לאומי המופיע בשירי ילדים עבריים.
מקור איקונוגרפי נוסף היה שירו של חיים גורי "באב אל-ואד" (1948).
בציור "יצחק הקטן, לאן אתה הולך?" (1982), לדוגמה, בצידו השמאלי של הציור מופיע שרבוט בצבע כהה, המאזכר עלי כותרת, ולצדו מערכת מסועפת של קווים, בעפרון ובצבע, היוצרים מעין דימויים של שרפה ושל סימן שאלה.
בעבודות משנת 1983 כבר מזוהות הרקפות כדימוי ברור אף בשמם של הציורים וסקלת הצבעים הופכת לכהה יותר.
בנוסף, החל גרשוני לשלב בעבודות סממנים של זרות וגלות – "יצחק" הופך ל"יצחק'לה" וכן מופיעים דימויים של צלבי קרס.
בשנת 1984 יצר גרשוני את סדרת הציורים "ח"י רקפות", שהוצגה בתערוכה בגלריה גבעון בשנת 1984. הסדרה הכילה 18 ציורים, שכל אחד מהם עשוי משני גיליונות נייר המחוברים בפס של סרט דביק לגודל של 140x200 ס"מ.
בנוסף לדימוי של עלי-כותרת ועלי רקפות, היוצרים סבך צפוף העולה כלפי מעלה, מופיעים בציורים גם ציטוטים משירו של חיים גורי ופסוקים מ: "הסולח לכל עווניכי / הרופא לכל תחלואיכי: הגואל משחת חייכי / המעטריכי חסד ורחמים".
טקסטים אלו מסודרים בשולי הציורים, כמעין מסגרת.
יגאל צלמונה תיאר את מוטיב הרקפות אצל גרשוני כדימוי תחליפי לחייל.
כמשלבת חושניות ביחד עם אזכור לשכול לאומי.
הרקפות, טען צלמונה, "מאונשות לעיתים: עליהן מזכירים צורות גוף, אברי מין ועכוזים.
התנוחות שלהן חגיגיות או רפויות, הן לעיתים קמולות, לעיתים מצויות בפריחה מפוארת – השלכה של מצבי-נפש אנושיים".
במקביל לציוריו האקספרסיביים החל גרשוני ביצירתם של הדפסים רבים שנוצרו ב"סדנת ההדפס ירושלים".
בין עבודותיו במדיום זה בולטות סדרת התצריב "קדיש" (1984), שעבודותיה מכילות את מילות תפילת הקדיש היהודי, ההדפס "אבינו מלכנו" (1984), סדרת הדפסים "י"ג תחריטים לשירי חיים נחמן ביאליק".
בשנת 1986 נערכה במוזיאון ישראל תערוכה גדולה מציוריו של גרשוני באצירתו של צלמונה.
התערוכה – "מקרה בני האדם ומקרה הבהמה..." – הציגה את סדרת עבודותיו העיקריות של גרשוני מאז עבר למדיום הציור.
בקטלוג התערוכה הציג איתמר לוי פרשנות איקונוגרפית ליצירותיו של גרשוני, וקישר את הדימויים אל יצירות אמנות מתולדות האמנות המערבית.
המפגש בין אלו לבין גרשוני "היהודי" יוצרת מרחב בו סדרי העולם הישנים התערערו ו"הפנייה אל הנשגב נכתבת במיצי הגוף ובמדרך הגפיים".
גם צלמונה ציין במאמרו בקטלוג את הפן האירוטי שבעבודות והציג אותו כסמן של חיפוש זהות עצמית.
סדרת הציורים "במראה ובחידות" (1986), שהוצגה לראשונה בתערוכה במוזיאון ישראל, הציגה אף היא את השאיפה אל הנשגב.
לבד מן הטקסט מופיעים בציורים אלמנטים אסכטולוגים אשר היו אופייניים ליצירתו של גרשוני בתקופה זו כגון כוכבים, פנטגרם, סימני שאלה ועוד.
אלמנט איקונוגרפי מעניין המופיע בחלק מציורי הסדרה היא הספרה 8. השימוש בדימוי זה, אשר הופיע קודם לכן ביצירתו של אריה ארוך כייצוג של האינסוף, מופיע ביצירה כביטוי לשאיפה לנשגב ולאהבה אלוהית, בתוך מסגרת כאוטית ו"ארצית".
בסוף שנות השמונים חזר גרשוני ויצר עבודות העושות שימוש בכלי חרסינה ישנים.
עבודות אלו, כ"הנני", "צדק לפניו יהלך" או "ואיפה כל היהודים?", כולן משנת 1988, הכילו דימויים טקסטואליים השואבים מן המקורות היהודיים.
גרשוני עימת אותם עם דימויים גרפיים כגון כוכבים או מגני דוד, צלבי קרס וטביעות אצבעות.
בשנת 1990 נערכה במוזיאון תל אביב תערוכת יחיד גדולה לגרשוני בשם "עבודות 1987–1990", באוצרתו של איתמר לוי.
התערוכה הציגה דימויים חדשים שנוספו לאיקונוגרפיה של גרשוני ובהם זרי פרחים.
הזרים, המזוהים בתרבות המערבית כסממנים של ניצחון ואבלות, הופיעו אצל גרשוני כדימוי מרחף וסגור בחלל ריק.
לצד זרים שופעי עלים הופיעו ברישומיו של גרשוני גם זרים כמעט קרחים.
"הפרויקט של הזרים הלך ונשר", העיד גרשוני.
באחד האחרונים כתבתי: 'בואי כלה', אבל לא במובן המקובל, אלא במובן של התכלות, כליון, סוף."
הזרים הופיעו גם כמוטיב מרכזי בספר האמן "קדיש" (1997), שליוה את טקסט הפואמה "קדיש" של אלן גינסברג משנת 1961. הספר הכיל 24 דפים בגודל של 54x76 ס"מ, ובהם הטקסט של גינסברג באנגלית, ותרגומו לעברית בידי נתן זך וכן הדפסים על גבי עלי זהב.
הספר הוצג בשנת 1999 במרכז היהודי שבבית הכנסת החדש בברלין ובשנת 2000 במוזיאון תל אביב, בתוך תיבות תצוגה הדומות לספסלי בית כנסת.
ב-26 בנובמבר 1998 נפתחה בגלריה של סדנאות האמנים בתל אביב תערוכה של גרשוני בשיתוף עם הצלמת שוש קורמוש.
בעבודות שהציג בתערוכה זו חזר גרשוני למוטיב הזרים, אולם הפעם יצר אותם בטכניקה של החסרת צבע ממשטח הציור, על ידי גירודו בציפורניו.
בחודש מאי 1996 הציג גרשוני תערוכה משותפת עם רפי לביא בגלריה גבעון בתל אביב.
התצוגה נתפסה כאחת מן התערוכות החשובות של אותו הזמן, לא רק בשל הצגת גוף עבודות של שני אמנים קאנונים של האמנות הישראלית, או כפי שהוגדרו "מאייסטרים מקומיים, בני 60", אלא בעיקר בקשר שלה אל המרחב הציבורי הישראלי.
עבודותיו של גרשוני, שנשאו כתובות כגון "אל מלא רחמים" מתוך תפילת ה"קדיש", כללו דימויים של כתמי צבע גדולים וכהים, מעין "עיניים" עשויות אימפסטו עבה.
החיבור של ציורים אלו עם עבודותיו של לביא, אשר הכילו לראשונה ביצירותיו אזכור קונקרטי של כתמי צבע אדום ו"יריות" ציוריות, התפרשו כתגובה על רצח יצחק רבין, על אף שעבודותיו של גרשוני נוצרו עוד לפני הרצח.
עדות נוספת בעניין מעורבותו האישית של גרשוני ברצח רבין והשלכותיו ניתן למצוא במאמרו של אהרן שבתאי "מוישה" (2010), שבו הזכיר את דעותיו הפוליטיות באותה עת ואת התקרבותו אל לאה רבין.
נוסף על כך גרשוני הציג עבודות בתערוכה קבוצתית בשם "אחרי רבין: אמנות חדשה מישראל" שהוצגה בשנת 1998 במוזיאון היהודי של ניו יורק.
מוטיב ה"עיניים" המופיע ביצירותיו של גרשוני ויוצר מעין תבנית פנים בסיסית הוא בעל איקונוגרפיה עשירה.
לצד מקורות ספרותיים כגון פסוק משירו של חיים נחמן ביאליק – "העיניים הרעבות שככה תתבענה", או שירתו של אברהם בן יצחק, העיד גרשוני כי "העיניים האלו באו מ'שם'.
לפעמים אני חושב על התמונה של המשפחה שלי מפולין ...
כמקור של דימוי העיניים הזה.
יש לי גם בראש תמונה של רכבת נוסעת ומבין הלווחים מציץ זוג עיניים שחורות, של ילד או ילדה ...
העיניים הריקות ליוו אותי הרבה זמן לפני שציירתי אותן, בעקבות תערוכה של פרוטומות רומיות שראיתי במוזיאון לואיזיאנה לפני שנים.
דווקא החורים, חיסרון העיניים, יצרו פתח אל הריק השחור שבתוך הפסל, המחישו את הפנים המפוסלות והיצוקות כקליפה דקה, ריקה".
סרטה של זיוה פוסטק "מ.ג.: הכנות לפרידה" (1997; 88 דקות) תיאר את התנהלותו של גרשוני בתקופה זו, תוך שהוא מצביע על הקשר שבין הביוגרפיה האישית של גרשוני, לבין אמנותו.
בשנת 1997 עבר גרשוני התקף חרדה ואושפז במרכז לבריאות הנפש גהה.
בזמן האשפוז יצר גרשוני רישומים רבים אותם כינה "עין חרוד", שם המאזכר אטימולוגית את המילה "חרדה".
הרישומים המשיכו את עיסוקו של גרשוני בסוג של הפשטה של צורה עגולה.
בריאיון לקראת הצגת הרישומים, בתערוכה בשנת 2003 במשכן לאמנות על שם חיים אתר, פירש גרשוני את שם היצירות ומשמעותן: "קראתי לתערוכה 'עין חרוד'.
זה נראה לי מתאים מהבחינה האמנותית, כי רישומי הנופים האלה, מין קו אופק ועיגול מעליו, הם נורא אבסטרקטיים, ודווקא השם הזה נותן להם קונקרטיות ומקום.
עין חרוד זה עין החרדה, עין הסערה.
נראה לי שהסדרה נעשתה מהבדידות הכי גדולה או מתוך המסע הבדידותי הכי גדול שעשיתי".
עבודות הסדרה מצטרפות אל קבוצה גדולה של ציורים שיצר גרשוני החל ממחצית שנות התשעים, והן בעלות חומריות מינימליסטית, הבולטת אל מול עבודתו הקודמת של גרשוני.
הציורים, הספוגים אווירה טרנסצנדנטית, נעשו על גבי בדי ציור, כשגרשוני משתמש בחומרי רישום שונים כדי לחשוף את מבנהו הפיזי של הבד.
בשנת 1999 הציגו גרשוני והצלם זוהר קניאל, בן זוגו של גרשוני בשנים 1997–2000, עבודות צילום של קניאל במסגרת "ארט פוקוס 3".
בתערוכה הוצגו תצלומים שכללו סצנות של אינטימיות זוגית בחדר אמבטיה ביתי, בהן השתקף הזוג מבעד למראה בעירום מלא.
התערוכה נקראה "פיידרוס", כשם הדיאלוג האפלטוני "פיידרוס" הדן במשמעות האהבה ובמבנה הנפש.
עבודותיו של קניאל הדגישו את הממד הרפלקסיבי שבפעולת ההתבוננות של זוג האוהבים.
במקביל, הוזמן גרשוני לאצור תערוכה במוזיאון ישראל, המורכבת מאוסף המוזיאון.
גם בתערוכה זו שולבו תצלומים מאותה סדרה שיצר קניאל.
לאחר שהסתיימה אצירת התערוכה "זווית (מ)שונה – משה גרשוני בוחר מאוספי מוזיאון ישראל", ניסו אוצרי המוזיאון לבטל את התערוכה בשל הפרובוקטיביות של הצילומים.
טענה נוספת שהעלו הייתה כי התערוכה עושה שימוש מועט באוספי המוזיאון.
לאחר שהמוזיאון לא הצליח לבטל את תערוכתו של גרשוני, בעקבות צו מניעה שהגיש גרשוני, נתלתה בפתח התערוכה מודעה לפיה "התערוכה כוללת אמירה אישית של האמן ואינה מבטאת את עמדת המוזיאון".
סיקור נרחב של הפרשה הוצג במגזין "סטודיו", אז מגזין האמנות המשפיע ביותר באמנות הישראלית.
בשנת 2000 התחיל גרשוני בקשרים רומנטיים עם חואן חוסה גרסייה פניירו, גבר ספרדי צעיר אותו הכיר באינטרנט בשנת 1999. פניירו היגר לישראל ועבר להתגורר עם גרשוני בתל אביב-יפו.
בנוסף, הוא שכר סטודיו חדש ורחב-ידיים בדרום העיר.
במחצית הראשונה של העשור נערכו כמה תצוגות המשחזרות עבודות ישנות של גרשוני.
בגלריית "המדרשה" שוחזר בשנת 2003 המיצב "יד ענוגה", והוצב שם בתצוגת קבע, ואילו בשנת 2005 נערך שחזור של התערוכה "עבודות אדומות קטנות" שהציג גרשוני ב"גלריה שרה לוי" בשנת 1979. את התערוכה אצר בנו כלב, האספן שרכש רבות מן העבודות מתצוגה זו.
ב-20 בפברואר 2003 נבחר גרשוני לקבל את פרס ישראל על עבודתו בתחום הציור.
חברי הוועדה הבוחרת, שעם חבריה נמנו מרדכי עומר, לאה ניקל ויגאל צלמונה, כתבו בהודעתם כי גרשוני היה "הראשון שהחזיר את העיסוק בגוף, בתפילה, במימד היהודי, אל הזרם המרכזי של האמנות הישראלית.
מר גרשוני היה מעורב כמורה משפיע וכאמן בולט משכמו ומעלה בצמתים חשובים של האמנות הישראלית."
לאחר פרסום החלטת משרד החינוך הודיע גרשוני כי הוא מסרב ללחוץ את ידם של ראש הממשלה אריאל שרון ושל שרת החינוך לימור לבנת, והודיע כי אינו מתכוון לקחת חלק בטקס הענקת הפרסים.
"אני מאוד שמח לקבל את הפרס", הודיע גרשוני, "אבל מאוד עצוב לקבל אותו בתנאים הפוליטיים והתרבותיים שקיימים עכשיו בישראל".
במכתב ששלח למשרד התרבות ב-4 באפריל כתב גרשוני כי "לא אוכל לבוא ולקחת חלק בטקס הענקת הפרסים.
במקביל לדיון סוער באמצעי התקשורת הישראליים עתר גרשוני לבג"ץ וביקש לקבל את הפרס גם ללא השתתפות בטקס, אולם בג"ץ דחה את העתירה ואישר את התניית קבלת הפרס בהשתתפות בטקס.
בראיון מאוחר התייחס גרשוני לפרשה זו וטען כי הסירוב להופעה בטקס היה תוצר של התגובה האמנותית שלו.
"לא הייתה לי ברירה", אמר גרשוני, "בזמנו עשיתי עבודות נגד אריק שרון; מה, אני אעשה צחוק מהאמנות ואלחץ לו את היד?
לא הייתה לי אפשרות אחרת.
[...] אני חשבתי שאני לא אעשה צחוק מהאמנות.
האמנות חשובה יותר מהחיים שלי.
זו הייתה התנגדות סימבולית, סימבול של כל המדיניות והמדינה הזאת".
ב-27 במרץ 2006 נפתחה ב"בית גבריאל" בכנרת התערוכה "שם-מים", אותה אצר גדעון עפרת.
בתערוכה חזר גרשוני אל מוטיב דמוי זרים, תוך שימוש באקוורל וצבעי אקריליק בגוונים כחולים.
בחלק מן העבודות הופיע הביטוי "חקל תפוחין קדישין", ביטוי קבלי שמופיע בפיוט של האר"י "אזמר בשבחין" המושר בסעודת ליל שבת.
עפרת הציג את השימוש במוטיב הזרים הוותיק לא רק כניצחון ואבלות, אלה גם כביטוי למיניות, רצון לזיווג וארוס המסמלים ניסיון לאיחוד טרנסנדנטי.
ב-24 ביוני 2006 נפתחה בגלריה גבעון תערוכה בה הציג גרשוני סדרת ציורים על גבי בדים, המצוירים באימפסטו כבד, תוך שימוש בצבעי שמן, בג'ל המעבה את מרקם הצבע ובתרסיס המותז על שכבת הג'ל הלחה.
לציורים אלו, אותם החל ליצור בתחילת העשור, הייתה מראית של "שדות צבע" בנוסח "אסכולת ניו יורק".
העבודות ניסו, כדברי גרשוני, להוות "מסך שקוף של צללים שבאים מהמקום השחור".
בכך ביקש גרשוני להתבונן ולעורר מודעות אל האופן שבו הציור יוצר אשליה אמנותית.
בתערוכה שהציג ב"גלריה גבעון" אף כיוון גרשוני גופי תאורה אל הציורים, כך שיצרו מוקדים שונים של אור על פני מצע הציור.
תצוגה בעלת אופי דומה התקיימה גם בתערוכה "על דאטפת אטיפוך וסוף מטיפיך יטופון" מהמשנה במסכת אבות, שהתקיימה במרץ 2008 בגלריה העירונית בכפר סבא.
בנוסף, החל גרשוני ליצור סדרה של פסלי ברונזה בגודל בינוני.
פסלים אלו נוצרו על ידי שימוש בתהליכי יציקת הברונזה של פסלים שונים, כנראה פסלים פיגורטיביים, שנוצרו על ידי אמנים וחובבים.
סדרת פסלים זו, "בני ארובה", היא, לדברי שרה ברייטברג-סמל, הדימוי של גרשוני של המאה העשרים.
ב-9 בנובמבר 2010 נפתחה במוזיאון תל אביב לאמנות תערוכה רטרוספקטיבית ליצירותיו של גרשוני, אותה אצרה שרה ברייטברג-סמל.
תערוכה נוספת, שהציגה עבודות שלו החל משנות ה-80 של המאה ה-20, נפתחה ב-13 בספטמבר 2014 בגלריה הלאומית החדשה בברלין שבגרמניה.
בשנת 2002 חלה גרשוני במחלת פרקינסון.
למרות השפעתה של המחלה המשיך גרשוני ביצירה אמנותית.
סדרת עבודות שעוררו עניין רב בעיתונות על רקע זה הייתה בקבוצה של רישומים שהוצגו בשנת 2009 בתערוכה בשם "קיץ 2009" בגלריה גבעון.
התערוכה הציגה סדרה גדולה של ניירות, בגודל קטן ובינוני, ועליהם דימויים של כתמים בצבע כחול בהיר.
קבוצה מרישומים אלו הוצגה בהמשך השנה בתערוכה במשכן לאמנות בעין חרוד, במסגרת אוסף גבי ועמי בראון.
בצוואתו, ביקש לשרוף את גופתו.
מגמות ביצירתו של משה גרשוני
ליצירתו הרבגונית של גרשוני הייתה השפעה רבה באמנות הישראלית.
השילוב שבין סממנים ביוגרפים, ביטוי מיניות הומוסקסואלית ואקספרסיוניזם בוטה, מהווה את הדוגמה הבולטת להשפעות האנטי-מודרניסטיות החל משנות השבעים של המאה ה-20.
בשנות השבעים יצר גרשוני אמנות מינימליסטית, המתכתבת עם השפעות אמריקניות.
אולם עבודותיו שילבו לצד הממד הצורני הקשוח פן נוסף אשר היה עסוק בחומריות של חומרי היצירה האמנותיים.
בעבודותיו משנים אלו בולטת החתירה תחת הגריד המודרניסטי תוך הדגשת אופן בדיקה עצמי וגופני וכן אימוץ של טכניקות אמנותיות חדשות כגון מיצבים, מיצגים ועבודות סביבתיות.
"הרבה עבודות שעשיתי בשנות השבעים היו קשורות לעניינים שלנו עם אירופה" העיר גרשוני על עבודתו משנים אלו, "זו בעצם המולדת שלנו, מפני שאין לנו בארץ היסטוריה של אמנות משלנו ...
ומצד שני ישנו כל העניין הציוני...
אנחנו רוצים להיות חלק מהמזרח, לא רוצים להיות חלק מהדקדנס האירופי".
במאמרה "דלות החומר כאיכות באמנות הישראלית" (1986) תיארה שרה ברייטברג-סמל את עבודתו של גרשוני כמנהלת דיאלוג מורכב ו"כפול פנים" עם אירופה ותרבותה.
מן הצד האחד ספוגה יצירתו של גרשוני בסממניה של אותה תרבות עמה הוא מנהל "חשבון דמים בשם העם היהודי"
במאמרו "נראותה ואי-נראותה של הטראומה" (1996) טען רועי רוזן כי עבודותיו של גרשוני בשנות השמונים מבטאות יחס פרדוקסלי לעקבותיה של טראומת השואה.
העבודות מלאות בערבוב של סימנים של התרבות האירופית ושל התרבות היהודית ביחד עם סממנים של טרנסגרסיה מינית.
ערוב זה, טען רוזן, משהה את כינונה של זהות הומוגנית הרמטית ומאפשר מבט רפלקסיבי על טראומת השואה.
יונתן אמיר הציע במאמר פרשנות שמחברת בין השלב המינימליסטי והמושגי לשלב האקספרסיבי והאיקונוגרפי ביצירתו של גרשוני.
אמיר תיאר את מכלול שלבי עבודתו של גרשוני כמבוסס על תהליכי "היטמעות שמייצרת שיירים, שמצביעה על סתירות ומכוננת שונות".
1969 – פרס ע"ש איקה בראון, מוזיאון ישראל, ירושלים
1982 – פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים
1988 – פרס משרד החינוך והתרבות לפיסול וציור
1989 – פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
1994 – פרס זוסמן לאמנים ישראלים, יד ושם, ירושלים
1995 – פרס מנדל ואוה פונדיק, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
2000 – פרס ע'ש ג'ורג' וג'נט ג'אפן, קרן תרבות אמריקה - ישראל
2003 – פרס ישראל (נשלל ממנו בעקבות סירובו להשתתף בטקס)
2003 – פרס "יקיר הקהילה" על תרומתו לתרבות, מטעם אגודת הלהט"ב
2006 – יקיר בצלאל, ירושלים
2013 – דוקטורט לשם כבוד, האוניברסיטה העברית, ירושלים
2015 – במלאת 40 שנה לאגודת הלהט"ב, זכה להיכלל בין 40 המשפיעים בתולדות קהילת הלהט"ב
משה רפאל גפני (נולד בי' באייר תשי"ב, 5 במאי 1952) הוא חבר כנסת המשמש יושב ראש מפלגת דגל התורה ברשימת יהדות התורה, ותיק חברי הכנסת, יו"ר ועדת הכספים לשעבר, שימש כסגן שר הדתות וכיו"ר ועדת המדע והטכנולוגיה.
משה גפני נולד בתל אביב לאליהו גפני (ויינטרופ) וחוה-ברכה זילברברג, ילידי פולין וחסידי גור.
למד בבית הספר היסודי יסודי התורה-תל אביב,
קיבל דחיית שירות במסגרת "תורתו אומנותו".
בשנת תשל"ג, לאחר נישואיו, עבר לאופקים והיה ממייסדי הקהילה החרדית במקום, ואחד מראשיה.
כיהן כראש כולל "זיכרון אליהו" באופקים וכחבר המועצה המקומית אופקים.
שימש ככתב בעיתון "יתד נאמן".
בשנת 1989 הציע לו נשיא מועצת גדולי התורה הרב אלעזר מנחם מן שך להתמודד בבחירות בראשות הרשימה החדשה, "דגל התורה", אך גפני העדיף לכהן כמספר 2 של הרב אברהם רביץ.
גפני מכהן בכנסת, כנציג "דגל התורה", החל משנת 1988. בכנסות ה-13 וה-14 כיהן רק קדנציה חלקית במסגרת הסכמי רוטציה בין "אגודת ישראל" ו"דגל התורה".
בשנת 1990 כיהן כסגן שר הדתות תחת השר אבנר-חי שאקי ובשנת 1999 כיהן כיו"ר ועדת הפנים ואיכות הסביבה של הכנסת.
בכנסת ה-16 אושרו בקריאה שלישית כ-10 חוקים שהציע.
גפני גם פעיל בענייני החינוך החרדי.
עם פרישת חבר הכנסת אברהם רביץ מהחיים הפוליטיים, החליפו גפני בראשות סיעת דגל התורה, ושובץ במקום השני ברשימת יהדות התורה לכנסת ה-18.
באפריל 2009 התמנה ליושב ראש ועדת הכספים, לאחר שניצח ב"הצבעה הסיעתית" על חלוקת התפקידים בסיעה את ח"כ יעקב ליצמן ובמאי 2013, בשבתו בספסלי האופוזיציה, מונה גפני ליושב ראש ועדת המדע והטכנולוגיה.
במאי 2015 חזר גפני בפעם השנייה, לכהונת יושב ראש ועדת הכספים.
ביוני 2018 הותקף גפני על ידי פעילי הפלג הירושלמי לאור פעילותו, בהיותו נציג "דגל התורה", להסדרת מעמד בני הישיבות.
בשל כך, הוא זכה למכתב תמיכה חריג ממנהיג הציבור הליטאי, הרב חיים קניבסקי.
ב-13 בפברואר 2020 הודיע גפני כי החינוך העצמאי של אגודת ישראל יפתח בתי ספר עם לימודי חול לבנים חרדים לאחר שקיבל אישור מגדולי התורה.
בתחילת כהונת הכנסת העשרים ושלוש (מרץ 2020) הודח מתפקידו והוחלף בח"כ עודד פורר אך עם הקמת הוועדות הקבועות במאי 2020 מונה שוב ליו"ר ועדת הכספים.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע (מרץ 2021) נבחר להוביל את רשימת יהדות התורה במקום יעקב ליצמן, ועם הקמת הממשלה נשארה הסיעה באופוזיציה.
ב-14 ביולי 2025 פרש מהקואליציה בהוראת מנהיג הציבור הליטאי הרב דוב לנדו והרב משה הלל הירש, יחד עם שאר חברי הכנסת של דגל התורה, זאת בעקבות אי הסכמה בנוגע לנוסח חוק הגיוס.
גפני הוא ותיק חברי הכנסת בכנסת ה-24 ובכנסת ה-25.
בין החוקים שיזם גפני במהלך כהונתו בכנסת:
חוק הקרינה הבלתי מייננת (יחד עם יורי שטרן, לאה נס ועמרם מצנע)
תיקון לחוק העונשין האוסר על התאגדות המטיפה לעקרונות של התנועה הנאצית
תיקון לפקודת העיריות האוסר על גביית דמי כניסה לגנים ציבוריים (יחד עם דוד אזולאי ודב חנין)
הרחבת תחולתו של חוק נפגעי פעולות איבה גם לגבי תושב ישראל נפגע בפעולת איבה שכוונה נגד העם היהודי
תיקון לחוק ביטוח בריאות ממלכתי, המקצר את תקופת ההמתנה של תושבים חוזרים לזכאות לשירותי בריאות מכוח החוק (עם שלי יחימוביץ')
תיקון לחוק המקרקעין המאפשר לבעל דירה להתקין על חשבונו מנגנון המאפשר הפעלה אוטומטית של תאורה ללא חילול שבת אף ללא הסכמת שאר בעלי הדירות.
תיקון לחוק לעידוד השקעות הון שנותן הקלות במס בבניינים חדשים להשכרה (יחד עם יעקב אדרי וציון פיניאן).
תיקון לפקודת מסי העירייה ומסי הממשלה (פטורין) הפוטר בתי עלמין שאינם למטרות רווח מתשלום ארנונה (יחד עם דוד אזולאי ואורי מקלב)
תיקון לחוק חינוך ממלכתי הקובע כי הרשויות המקומיות יהיו רשאיות להשתתף בתקציביהם של מוסדות חינוך מוכרים לא רשמיים גם בדרך של מתן שירות בפועל או של הקצאת משאבים בפועל (יחד עם מנחם אליעזר מוזס ואורי מקלב)
תיקון לחוק הכנסת המאפשר דיונים בוועדת משנה חסויה מטעמים של חשש לפגיעה של ממש בעניין כלכלי משמעותי של המדינה (יחד עם יריב לוין)
תיקון לחוק הכנסת המבטל את תפקיד נציב הדורות הבאים (יחד עם יריב לוין)
תיקון לחוק הגנת הפרטיות הקובע כי פרסום צילום של נפגע גוף או נפש בזמן הפגיעה או בסמוך לה, שלא בהסכמת הנפגע, תהווה פגיעה בפרטיות וכך גם פרסום צילום גופתו של אדם באופן המאפשר את זיהויו (יחד עם אורי מקלב)
חוק המסמיך את שר האוצר להאריך בצו, באישור ועדת הכספים, את הטבות המס הניתנות לתושבי שדרות ויישובי עוטף עזה (יחד עם שי חרמש ופאינה קירשנבאום)
היה בין יוזמיו של חוק אוויר נקי