tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בישראל הוטל מס נסיעות לראשונה בחוק שחוקק בכנסת בנובמבר 1950. החוק קבע שיעור מס נסיעות של עד 50% משווי הכרטיס, עם אפשרות לפטור לנוסעים לצורכי רפואה, לימודים וטובת הכלל.
במרץ 1953 נדון בכנסת חוק להגבהת השיעור המקסימלי ל-100%.
לאחר קבלת החוק, נקבעו ביולי 1953 שיעורי מס של 100% לנוסעים במחלקה ראשונה ו-75% לנוסעים במחלקת תיירים.
במאי 1956 נקבעו שיעורים נמוכים בהרבה של עד 25% לכרטיס.
במרץ 1958 הועלה שיעור המס ל-40%, נוסף עליו היטל יציאה של 20 ל"י, ונקבע מס של 15%–20% על כרטיסים הנשלחים מחוץ לארץ.
הפרוגרסיבים התנגדו להעלאת המס וקיבלו חופש הצבעה על החוק.
ביולי 1958 הורד המס על כרטיסי נסיעה ברכבת ל-25% על מנת לעודד קניית הכרטיסים בישראל ותשלום המס, במקום רכישה מחוץ לישראל.
בתחילת 1960 הועלה שיעור המס ל-55%, השיעור המקסימלי שלא יגרום למעבר המוני לרכישת כרטיסים בשוק השחור.
בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 פעל האוצר להטיל מס בסכום קבוע על נסיעות לחוץ לארץ כדי להתמודד עם תופעת ההתחמקות מתשלום המס על ידי נסיעה ליעד קרוב וממנו ליעד יותר מרוחק.
לצורך כך נקבע בשינוי לחוק בתחילת 1961 שניתן לגבות את המס כסכום קבוע ולא רק כאחוז ממחיר הכרטיס, ובלבד ששיעור המס לא יעלה על מחיר הכרטיס.
הגבלת המס לגובה מחיר הכרטיס נעשה כפשרה של הממשלה כדי להעביר את החוק.
באוקטובר 1961 הועלה מס נסיעות בסכום שעד אז נגבה עבור היתר יציאה.
לאחר הבחירות לכנסת החמישית, ניגשה הממשלה לביטול התקרה, והצליחה להעלות את התקרה ב-150 ל"י.
בתחילת 1964 הועלה מס הנסיעות שוב.
המס נגבה כ-5% ממחיר הכרטיס בנוסף לסכום קבוע.
המעבר למס בשיעור קבוע עורר תרעומת גדולה בקרב מדינות הקרובות לישראל וחברות הספנות שקבלו על כך שהמיסים פוגעים בהן לאחר שהמדינה עודדה אותן לקנות אוניות חדשות.
בעקבות זאת הוקמה ועדה לבחינת המס, שהמליצה ברוב דעות על הקטנה קטנה בשיעור המס, אך המלצותיה נדחו.
בסוף 1977 עם הליברליזציה במטבע זר שהונהג על ידי ממשלת הליכוד, בוטל מס הנסיעות.
במקומו הוטל מס ערך מוסף על כרטיסי הנסיעה.
בשנת 1979 התעוררו קולות שתמכו בהנהגה מחדש של מס נסיעות.
מנהל הכנסות המדינה, אוריאל לין הביע התנגדות לרעיון בגלל הרצון לצמצם את מספר המיסים, ריבוי הפטורים מהמס והקושי שבגבייתו כאשר ניתן לרכוש מטבע חוץ ולקנות כרטיסי נסיעה בחוץ לארץ.
למרות זאת, באוקטובר 1979 החליטה הממשלה על בדיקת השבת מס נסיעות בסכום קבוע וביוני 1980 החליט האוצר להנהיג מחדש את מס הנסיעות.
הרעיון להנהיג את המס בדרך של תקנות שעת חירום נדחתה על ידי היועץ המשפטי לממשלה, יצחק זמיר, והמס לא הונהג.
במרץ 1983 כדי למצוא מימון להסכם הקואליציוני עם המפלגות הדתיות, הוחלט על הנהגת מס נסיעות בגובה 50 דולר.
בספטמבר 1983 ביקשה הממשלה להכפיל את שיעור מס הנסיעות ל-100 דולר.
לאחר שההצעה נכשלה ביקש שר האוצר להנהיג מס הכולל רכיב יחסי למחיר הכרטיס, אך חזר בו וביקש להעלות את המס ל-125 דולר.
המס הועלה לבסוף ל-100 דולר, ובהמשך הגיע ל-300 דולר.
בספטמבר 1985 הוא הורד ל-150 דולר ול-100 דולר בתוספת 20% ממחיר הכרטיס.
בינואר 1993 בוטל מס הנסיעות.
ניסיונות לקבוע מס על כרטיסים שנקנו בחוץ לארץ לא צלחו אל מול מחאות ממדינות אחרות וכרטיסים אלו היו פטורים ממס נסיעות.
מקבלי פיצויים מגרמניה קיבלו פטור מהמס.
פטורים נוספים ניתנו לנשיא המדינה, לעובדים בחוץ לארץ ולחילופי סטודנטים.
העלאת המס הגבירה את התמריץ לעקוף את המס על ידי קבלת כרטיסים שנקנו בחוץ לארץ על ידי קרובים או ידידים אמיתיים או בדויים.
שיטה נוספת לעקוף את המס הייתה לקנות כרטיס רשמי ליעד קרוב ואת שאר הנסיעה לקנות במטבע חוץ בשוק השחור.
שיטה אחרת לעקיפת המס הייתה שינוי סיווג המחלקות באוניות.
בעקבות קביעת שיעור מס שונה למחלקה הראשונה, צומצמה המחלקה ראשונה למינימום כדי להוריד את נטל המס.
בשנות ה-80 היו שביקשו לוותר על האזרחות הישראלית כדי להימנע מתשלום מס נסיעות.
בשנת 1962 ניתן פטור על מס נסיעות לנוסעים לקפריסין בדרכון משותף, כדי להדק את הקשרים עם קפריסין העצמאית.
אזרחים ישראלים תושבי חוץ היו פטורים מתשלום המס אם לא ביקרו בישראל במשך שנתיים.
בשנת 1968 נקבע פטור מהמס לישראלים תושבי חוץ שבאו לישראל לשרת בצה"ל בשעת חירום.
בשנת 1974 דנה הכנסת בצמצום הפטורים שהביאו לכך שמעל שליש מהנוסעים לחוץ לארץ שילמו מס מופחת או לא שילמו מס כלל.
ביטול הפטור על הכרטיסים שקיבלו עובדי אל על בחינם עורר סכסוך עבודה בחברה.
מס הגודש בסטוקהולם (בשוודית: Trängselskatt i Stockholm, נקרא גם אגרת הגודש בסטוקהולם) הוא למעשה אגרת גודש המוטלת על רוב כלי הרכב הנכנסים והיוצאים ממרכז סטוקהולם, שוודיה.
המס יושם ב-1 באוגוסט 2007 לאחר תקופת ניסיון שנמשכה שבעה חודשים, מה-3 בינואר 2006 וה-31 ביולי 2006.
מטרתו העיקרית של המס היא להפחית את עומסי התנועה ולשפר את איכות האוויר והסביבה במרכז סטוקהולם.
הכספים הנאספים באמצעות המס משמשים לפיתוח תשתיות התחבורה בתוך העיר ובסביבותיה.
בתחילה המס הוצג כאגרה אך הממשלה השוודית פסקה שתשלומים אלו מהווים מס ולא אגרה, ומס ממשלתי ולא מקומי מאחר שרשויות מקומיות בשוודיה אינן רשאיות ליצור מיסים חדשים.
עם זאת, אין הבדל בין השניים.
אחד המאפיינים הבולטים של המס הוא השינוי בדעת הקהל כלפיו.
לפני תקופת הניסיון, שיעורי התמיכה בו בעיר סטוקהולם היו נמוכים יחסית ועמדו על כ-40%.
לאחר תקופת הניסיון שיעורי התמיכה עלו למעל ל-50% וב-2011 כבר עמדו על מעל ל-70%.
מספר חודשים לאחר תקופת הניסיון הנ"ל, בספטמבר 2006, נערך משאל בו תושבי המרחב המוניציפלי של העיר סטוקהולם הצביעו ברובם בעד החלת המס באופן קבוע בעוד שתושבי 14 רשויות מוניציפליות מסביב לעיר הצביעו ברובם נגד.
ב-1 באוקטובר 2006, מנהיגי המפלגה שניצחה בבחירות הכלליות של 2006 הכריזו על כל שהם יפעילו את המס באופן קבוע.
הריקסדאג, בית הנבחרים של ממלכת שוודיה אישר את ההחלטה ב-20 ביוני 2007 והחלת המס כאמור יושמה באופן קבוע ב-1 באוגוסט 2007. ב-1 בינואר 2016 המס התייקר באזורים במרכז סטוקהולם ובנוסף, החל להיגבות גם באסינגלדן, הכביש המהיר המחבר את העיר סולנה מצפון לסטוקהולם עם סטוקהולם.
תשלום המס חל למעשה על כל האזור הפנימי של העיר הכולל את מרכז העיר והרבעים סדרמאלם, נורמאלם, אסטרמאלם, קונגסהולמן והאיים לילה-אסינגן ויורגארדן.
ישנן עמדות ביקורת אלקטרוניות בלתי מאוישות בכל הכניסות לאזור כאשר המס תקף גם לכניסה לאזור וגם ביציאה מהאזור.
ב-1 בינואר 2016 המס החל להיגבות גם בכביש המהיר מצפון לעיר, האסינגלדן.
נקודות הביקורת נמצאות בשתי נקודות גישה ויציאה בכביש על מנת להפחית את הגודש בו ובכבישי הגישה הסובבים בשעות העומס.
הציפייה של רשויות התחבורה הייתה הפחתה של 10% בנפחי התנועה בשעות העומס.
כשבוע לאחר יישום האגרה, נפח התנועה הצטמצם ב-22% בהשוואה ליום רגיל באותה תקופה ללא המס.
גובה המס לתשלום תלוי בעיקר בשעה בה נעשית הכניסה לאזור הממוסה או היציאה ממנו.
אין תשלום בימי שבת, ראשון, ימי חג והימים שלפניהם, בשעות הלילה (18:30-06:29) ולא במהלך חודש יולי.
גובה המס הועלה בחודש ינואר 2016. זו הייתה ההתייקרות הראשונה מאז הוצג המס באופן קבוע במהלך 2007. ההתייקרות המשמעותית ביותר הייתה בשני חלונות הזמן העמוסים ביותר, 7:30 עד 8:29 ו-16:00 עד 17:29, בהן עלה המחיר מ-20 קרונות ל-35 קרונות.
המטרה הייתה להסיט את התנועה לזמנים אחרים ולתחבורה ציבורית ובכך להפחית את העומס באזור מרכז העיר.
כמו כן, האגרה המקסימלית המושלמת ליום עלתה ל-105 קרונות.
התקבולים הנוספים מהאגרה יופנו למימון הרחבת המטרו.
תשלום המס לא יכול להתבצע בנקודות הביקורת, בנקודות אלו רק מתבצע רישום אלקטרוני של העוברים בהן.
בקשת תשלום נשלחת לבעל הרכב בסופו של כל חודש עם חישוב כולל לחודש החולף.
בקשת התשלום חייבת להיות משולמת עד סוף החודש העוקב כאשר בעל הרכב אחראי לבצע את התשלום, גם אם חשבון לתשלום לא הגיע.
התשלום יכול להתבצע בצורה יזומה על ידי בעל הרכב המקבל דרישת תשלום או באמצעות הסדר שנקרא אוטוגירו (Autogiro) המאפשר חיוב אוטומטי של חשבון הבנק של בעל הרכב.
הימנעות מתשלום החשבון בזמן המותר גוררת תזכורת לתשלום עם תוספת קנס של 500 קרונות.
אם התשלום והקנס לא משולם תוך 30 יום נוספים, התיק עובר לרשויות האכיפה בתוספת 600 קרונות לפחות והתראה נשלחת לבעל הרכב מרשויות האכיפה.
החל מ-2015, הכללים חלים גם על כל רכב עם רישוי זר לאחר שהרשויות בשוודיה החלו להעסיק חברות גבייה במדינות נוספות.
תשלום המס יכול להיות מנוכה מהכנסות של אנשים פרטיים וחברות.
אנשים פרטיים יכולים לנכות את המס עבור נסיעות עסקיות ונסיעות בין הבית למקום העבודה על פי כללי הניכוי הרגילים לנסיעות (80:1 קרונות/ק"מ) וזה בשעה שהנסיעה היא לפחות למרחק של 5 ק"מ והזמן הנחסך בנסיעה ברכב פרטי לעומת נסיעה בתחבורה ציבורית עומד על לפחות שעתיים ביום.
אם התנאים הללו לא מתקיימים, ניתן לנכות הוצאה בגובה עלות של נסיעה בתחבורה ציבורית (ללא מס הגודש).
10,000 הקרונות הראשונות אינם ניתנים לניכוי (עלות חופשי שנתי בתוך העיר סטוקהולם עומדת על 8,400 קרונות).
חברות יכולות לבצע ניכוי לכל הוצאות המס, כולל עבור נסיעות פרטיות ברכבי חברה (ישנו מיסוי כללי עבור נסיעות פרטיות ברכבי חברה).
מספר סוגי כלי רכב פטורים מתשלום האגרה.
אוטובוסים על משקל מינימלי של 14 טון
עד שנת 2014, כלי רכב עם רישוי זר.
פטור זה הוחל בעיקר מטעמים טכניים של קושי באיתור בעלי הרכב לצורך דרישת התשלום.
פטור זה העלה התנגדות מחברות בטענה של מיסוי לא הוגן והפרה של תקנת האיחוד האירופי (1999/62/EC מאמר 7 ו- 2006/38/EC) האוסרת על הפליה בחיוב משתמשים על בסיס לאום הנהג או מקור הרכב
בעבר היה קיים פטור לרכבים חשמליים, כלי רכב היברידיים, כלי רכב המונעים בגפ"מ או בדלק אלכוהולי
רכב הנושא תו חניית נכים לאחר הגשת בקשה לרשויות המס השוודיות.
פטור זה אינו תקף אם הרכב משמש לעבודה
הרכבים החולפים בנקודת הביקורת מזוהים דרך מערכת אוטומטית לזיהוי לוחית רישוי.
ציוד הזיהוי בכל נקודת ביקורת המורכב ממצלמות, חיישני לייזר, אנטנות ותמרורים, ממוקם על פיגום המיועד לשילוטי דרכים.
אין ביתני תשלום וכל התשלומים נעשים לאחר מכן באמצעי תשלום שונים.
במערכות עם ביתני תשלום מסורתיים, חלק נכבד מהתשלום מיועד לכיסוי עלויות צוות המפעילים, מה שנמנע במקרה זה.
למערכת הזיהוי האוטומטי של לוחיות הרישוי יש מגבלה.
ללוחיות הרישוי בפינלנד ובליטא יש תבנית דומה לזו השוודית עם שלוש אותיות ושלוש ספרות.
המערכת איננה מזהה את ההבדל ובעלי כלי רכב משוודיה עלולים להיות מחויבים בטעות.
כמו כן, לוחיות זיהוי גנובות ומזויפות גרמו לחיובים שגויים.
עם זאת, כל כלי הרכב מצולמים כך שאנשים שזיהו חיוב שגוי יוכלו לעתור ולבטל את החיוב.
לפני הפעלתו, מס הגודש היה שנוי במחלוקת, בעיקר בקרב תושבים המתגוררים מחוץ לאזור המס, בפריפריה של העיר, ועובדים בתוך העיר.
טענתם הייתה שיש לקחתם בחשבון בהחלטה האם להפעיל את המס.
עם זאת, מאז שהמס הופעל, המחלוקת שככה מאחר שהמערכת עובדת בצורה חלקה וגובה האגרה המשולמת מקובלת על רוב התושבים וכן העובדה שהעיר נהפכה נקיה יותר.
יתר על כן, שיעורי התמיכה במס גדלו.
אם לפני תקופת הניסוי שיעור התמיכה בעיר סטוקהולם עמד על כ-40%, לאחר הניסוי, שיעור התמיכה עלה ל-53% וב-2011 כבר עמד על מעל ל-70% תמיכה.
תקופת הניסוי למערכת מיסוי הגודש (נקראת Stockholmsförsöket, ניסוי סטוקהולם) נמשכה שבעה חודשים, מ-3 בינואר 2006 ועד 31 ביולי אותה שנה.
בתקופה זו, בנוסף לזיהוי האופטי של לוחיות הרישוי, נעשה שימוש גם במערכת DSRC (תקשורת ייעודית לטווח קצר) והתקנת משדר על הרכב היה תנאי לשימוש בחיוב אוטומטי.
בתקופה זו דווח על ירידה של 20-25% בנפח התנועה הנכנסת והיוצאת מהאזור הממוסה וכן על שיפור באיכות האוויר.
כמו כן, 96% מהחיובים שולמו בזמן.
גובה החיובים הסתכם ב-399 מיליון קרונות.
בתום הניסוי, נפחי התנועה חזרו כמעט לרמתם הרגילה שהייתה לפני הניסוי אך עדיין היו נמוכים בכ-5-10% מאלו שהיו לפני הניסוי, כנראה עקב שינוי בהרגלי הנסיעה של חלק מהמשתמשים.
במהלך הניסוי 24% מהנסיעות לעבודה ברכב פרטי נעלמו כאשר כמעט כולן עברו לתחבורה הציבורית.
אחוז אחד מהן עברו ליעד אחר או שנעשה שימוש בדרך אחרת.
22% מהנסיעות למטרות אחרות נעלמו גם כן אך פה נראה שהן בעיקר עברו ליעדים אחרים או שמשתמשים פשוט הפחיתו את מספר הנסיעות.
עם זאת, לא נצפתה פגיעה במסחר באזור המיסוי.
כצפוי, ירידה משמעותית בזמני הנסיעה נצפתה גם כן.
ב-17 בספטמבר 2006 נערך משאל עם מקומי בנוגע למס הגודש ולהפעלתו באופן קבוע נערך בערי מחוז סטוקהולם (הכולל את העיר סטוקהולם וערים נוספות).
עם זאת, הובהר על ידי הרשויות שרק תוצאות המשאל בתוך הרשות המקומית של סטוקהולם תהוונה בסיס להחלטה.
החלטה זו עוררה תרעומת מאחר שתושבים רבים בערים סביב עובדים באזורים הכלולים בתוכנית המיסוי.
מאחר שרשויות רשאיות לערוך משאלי התייעצויות עם הציבור וההחלטה על המיסוי צריכה להתקבל על ידי הפרלמנט, לא היה ברור איך משאלי העם הללו ישפיעו על הפרלמנט שאליו נערכו בחירות כלליות באותו היום של המשאלים.
במשאל שנערך בסטוקהולם השאלה הייתה (בתרגום חופשי):
אגרות סביבתיות/מיסי גודש הן אגרות הנגבות תוך שימוש בכבישים במטרה להפחית עומסים ולשפר את איכות הסביבה.
ההכנסות מהמס יושקעו בתחבורה הציבורית ובשיפור תשתיות הכבישים.
האם אתה/את תומכים בהחלת המס?
ברשויות מקומיות אחרות ניסוח השאלה היה:
האם אתה/את מאמינים שיש להחיל את מיסי הגודש בסטוקהולם באופן קבוע?
תוצאות המשאלים מופיעות בטבלה הבאה:
לפני, וגם מעט אחרי המשאל, לא היה ברור מה תהיינה ההשפעה של התוצאות, בייחוד של המשאלים שנעשו בערים מסביב לסטוקהולם.
הסוציאל-דמוקרטים, המפלגה ששלטה עד בחירות 2006, הצהירה שרק המשאל בסטוקהולם יילקח בחשבון ואילו מפלגות האופוזיציה (ברית לשוודיה, Alliance for Sweden) הצהירה שתוצאות המשאלים האחרים יילקחו בחשבון גם כן אם הם ינצחו בבחירות.
מפלגות האופוזיציה ניצחו בבחירות, ולפני שהן הרכיבו ממשלה, מנהיגיה הודיעו ב-1 באוקטובר 2006 על החלת מס הגודש באופן קבוע ושהכנסות המס ינותבו גם לבניית כבישים חדשים בתוך ומסביב לסטוקהולם ולא רק לתחבורה ציבורית בסטוקהולם כפי שנעשה בתקופת הניסוי.
בית הנבחרים אישר את המס ב-20 ביוני 2007 לתחילת הפעלה ב-1 באוגוסט 2007.
מחקר שנעשה כ-5 שנים לאחר ההפעלה הסיק שהייתה ירידה בגודש בחודשים הראשונים לאחר החלת האגרה, וירידה שנשמרה לאורך שנים בנפחי התנועה.
על פי רשות הדרכים של שוודיה, הגודש בסטוקהולם לא ירד בשנים לאחר החלת האגרה.
המחקר מצא מעבר של נהגים לנסיעה בתחבורה ציבורית ושדעת הקהל השתנתה מהתנגדות מסוימת שהייתה לפני ההפעלה הקבועה לתמיכה.
מחקר שהוצג ב-2018 הראה שיפור באיכות האוויר והצביע על ירידה מובהקת בהתקפי אסתמה חמורים אצל ילדים.
בישראל היו מספר התייחסויות למס הגודש בסטוקהולם, גם מכיוון האקדמיה וגם בתקשורת, תוך הדגשת יתרונות המס והצורך ליישמו גם בישראל.
פרופ' עומר מואב ושני שרייבר פרסמו נייר מדיניות של מכון אהרן למדיניות כלכלית שבמרכז הבינתחומי בהרצליה בנושא אימוץ אגרות גודש בישראל שבו המקרה של סטוקהולם היה אחד ממקרי הבוחן, יחד עם אלו של סינגפור ולונדון.
המס הוורוד היא תיאוריה פמיניסטית הטוענת כי מוצרים או שירותים המיועדים לנשים, שדומים או שווים לשירותים או מוצרים הניתנים לגברים, יקרים יותר בשל היותם לנשים.
דוגמאות לכך ניתן למצוא בשירותי טיפוח דוגמת עיצוב שיער וכן במוצרים כמו סכיני גילוח, בשמים, דאודורנטים ואפילו תרופות.
בכל אחד מהתחומים הללו, מוצרים המיועדים לנשים יקרים יותר מהמוצרים המקבילים, המיועדים לגברים.
על אף השימוש במילה "מס", "המס הוורוד" אינו מס שהמדינה גובה, אלא הוא הכינוי שניתן ליוקר המוצרים המיועדים לנשים, כאשר המחיר נקבע על ידי יצרנים ומשווקים.
עם זאת, קיימת ביקורת חברתית כלפי מדינות בהן קיים "מס ורוד" שגורסת כי על המדינה להתערב על ידי חקיקת חוקים ואכיפתם, כדי לבטל את "המס הוורוד" ולעצור את האפליה המגדרית.
נוסף לכך, המדינה היא שמחליטה אילו מוצרים יחויבו במס קנייה ואילו ייחשבו למוצרי יסוד שאינם מחויבים במס, כמו תרופות ומזון.
בישראל ובארבעים מדינות בארצות הברית, תחבושות היגייניות וטמפונים חייבים במע"מ, אף על פי שמוצרים מסוימים כמו ירקות ופירות פטורים ממנו.
לאחר המהפכה התעשייתית, הדרישה החברתית לניראות נשית כפי שמקובלת היום קיבלה היבט כלכלי.
חברות מסחריות זיהו את כוח הקנייה של נשים והחלו לייצר מוצרים ייעודיים להן.
בתחילה, יצרו חברות מסחריות מוצרי היגיינה לנשים עבור הווסת: תחבושות היגייניות וטמפונים.
בהמשך, חברות מסחריות החלו לשווק מוצרים ייעודיים לנשים על ידי עריכת שינויים בצבע או בגודל אריזה של מוצרים שכבר היו קיימים בשוק ולא היו ממוגדרים או ששווקו ללקוחות גברים.
מוצרים אלה תומחרו במחיר יקר יותר ממחיר המוצר המקורי.
מוצרים עליהם מוטל "מס ורוד"
במחקר שערכה המחלקה לענייני צרכנים של העיר ניו יורק, נטען כי מוצרים לנשים הם בדרך כלל יקרים יותר מאשר מוצרים לגברים.
המחקר התבסס על ניתוח כלכלי לצורך חוק שנערך בשנת 1995 בקליפורניה המסתמך על ועדת שימוע להגנה צרכנית, יעילות ממשלתית ופיתוח כלכלי שהתקיימה בשנת 1994. כל המחירים במחקר נלקחו מן האינטרנט ללא התאמת אינפלציה.
מוצרים שמשווקים במיוחד לנשים עלו בממוצע ב-7% יותר מאשר מוצרים המשווקים לגברים, פער זה חל על בין היתר על הלבשה, צעצועים ומוצרי בריאות.
בתחום הצעצועים, צעצועים המשווקים לבנות עלו בממוצע ב-7% יותר מאשר צעצועים המשווקים לבנים.
המחקר השווה בין שני קטנועים, זהים בצורתם אך שונים בצבעם: הקטנוע האדום עלה 24.99 דולר ואילו הקטנוע הוורוד עלה 49 דולר.
בגדי ילדות היו יקרים ב-4% יותר מאשר בגדי ילדים.
בגדי נשים היו יקרים ב-8% יותר מבגדי גברים.
הפער הגדול ביותר הגיע למוצרי טיפוח / היגיינה אישיים, שם מוצרים המיועדים לנשים עלו 13% יותר ממוצרים המיועדים לגברים.
עוד מצא המחקר כי מוצרים המיועדים לנשים לעיתים קרובות קטנים יותר בנפח מהמוצרים המיועדים לגברים.
נשים משלמות 92% יותר מגברים עבור שירות זהה של ניקוי יבש.
נשים משלמות 54% יותר מגברים עבור תספורת זהה.
עבור קרם המעודד צמיחה של שיער, נשים משלמות 40% יותר מאשר גרסת המוצר המיועדת לגברים, על אף שהיא מכילה 3% פחות מכמות החומר הרפואי הפעיל בגרסה הגברית.
בצורה כזו, נשים משלמות יותר כסף עבור פחות מוצר.
תחבושות היגייניות וטמפונים אינם מוכרים כתרופות, וחייבים במע"מ.
הסברים אפשריים לקיומו של ה"מס הוורוד"
תעריף – על יבוא בגדי נשים משלמים מס שגבוה ב-3.2% מהמס המשולם עבור יבוא בגדי גברים.
המס הגבוה יותר בא לידי ביטוי בתמחור גבוה יותר של בגדי נשים בחנויות וכתוצאה מכך לקוחות נשים משלמות יותר עבור המוצר.
אך זהו הסבר מעגלי, משום שיש לבחון מדוע מלכתחילה יש הבדל בתמחור בין ייבוא בגדי נשים וייבוא בגדי גברים.
הבחנה – יש מספר קטן יותר של מוצרים בעלי נראות "נשית", לעומת מוצרים שאין להם נראות כזאת.
ייצור מצומצם של מוצרים לנשים, לעומת ייצור המוני, דורש להעלות את מחיר המוצר לנשים, גם בגלל ההתאמות הנדרשות בתהליך הייצור כמו שינוי בגודל המוצר, באריזה, בצבע, וגם מפני שהיקפם נמוך יותר ולכן נשמרת החוקיות שמגנה על מחירים גבוהים, לפיה היצע שקטן יותר מביקוש יצדיק תשלום גבוה עבור המוצר המבוקש.
חברה פטריארכלית - נשים מגיל צעיר מתחנכות לטפח מבע מגדרי נשי, שנשען על השקעה גבוהה בהיבטים מגוונים של ניראות, כדי לזכות במעמד חברתי גבוה.
זאת במטרה למשוך בני זוג פוטנציאליים ואף כדי לזכות במקומות עבודה, שברובם המעסיקים הם גברים.
נשים מוכנות לשלם מחיר כלכלי כדי להימנע מלשלם מחיר חברתי, ופעמים רבות אף מפנימות את הערכים האסתטיים המקובלים חברתית.
דבקות במוצר - חברות מסחריות סוברות שנשים דבקות בשימוש במוצר שהן רגילות להשתמש בו, ולכן לא חוששות מתחרות מול חברות אחרות ולא פועלות להורדת מחירים.
ייתכן שנשים מגלות נאמנות למוצרים שהן רוכשות ולא מחליפות אותן במוצרים זולים יותר, שיכולים להיחשב איכותיים פחות.
אופייה המטושטש של אפליה מגדרית - קשה להשוות בצורה מדויקת בין מוצרים לגברים ומוצרים לנשים, כיוון שאינם זהים לחלוטין.
כתוצאה מכך, קשה לטעון כי מדובר ב"מס ורוד", וקשה להפעיל אכיפה על זכות השוויון.
בניקוי יבש למשל, בגדי גברים נוטים להיות אחידים יותר, בעוד שבגדי נשים הם מגוונים יותר, מה שיכול להקשות יותר על הניקיון שלהם.
בגדי נשים הם לעיתים קרובות קטנים ומחודדים יותר, ולכן לא מתאימים למכונות הלחיצה שמשמשות בניקוי יבש.
ייצוג מועט של נשים בפוליטיקה לא מאפשר קידום של הצעות חוק שדואגות לאינטרסים נשיים.
במהלך כהונתו של הקונגרס ה-114, הנציגה ג'קי ספיר הציגה את הצעת החוק ל"ביטול המס הוורוד".
היא טענה שיהיה זה לא חוקי ברמה הלאומית לגבות מחירים שונים מגברים ומנשים עבור מוצרי צריכה ושירותים דומים באופן משמעותי.
הצעת החוק נכשלה בגלל ההגדרה המעורפלת למה נחשב "דומה באופן משמעותי".
אך הנציגה ספיר בשנת 2016 הצליחה להעביר חוק בנושא המס הוורוד, כאשר ניו יורק הצביעה על הפיכת מוצרי היגיינה נשית חינם בבתי ספר, במקלטים ובבתי כלא.
לפי הדיווחים 300,000 תלמידות בית ספר בגילאי 11 עד 18 ו-23,000 נשים ונערות המתגוררות במקלטים בניו יורק הושפעו מחוק פורץ הדרך הזה.
גם קונטיקט, פלורידה ואילינוי הצליחו להעביר חוקים הפוטרים ממס למוצרי היגיינה לנשים.
אף על פי שאין חוקים ספציפיים נגד ה"מס הוורוד", יש כמה מדינות שהעבירו חקיקה דומה להצעה שהעלתה ספייר.
עם זאת, החוק חל בעיקר על שירותים ולא על סחורות.
לדוגמה, חוק השירותים הציבוריים של מסצ'וסטס (the Massachusetts Public Accommodations Act) קבע שאין לבצע תמחור מגדרי, קרי, מחיר שונה לגברים ולנשים, עבור שירותים קוסמטיים.
שירותים אלה הם שירותים הקשורים בטיפולי יופי כמו עיצוב שיער, הסרת שיער, טיפולי עור, קוסמטיקה, מניקור/פדיקור ועוד.
גם בני יורק ובקליפורניה יש חקיקה שאוסרת על תמחור מגדרי עבור קבלת שירותים.
למרות זאת, כפי שצוין קודם, בעלי עסקים מוצאים פרצות בחוק כדי להצדיק את התמחור הגבוה שלהם למוצרים או לשירותים המיועדים לנשים.
הסבר אפשרי לכך שהוצעו מעט מאוד הצעות חוק לגבי "המס הוורוד", הוא שנושא המחזור החודשי של נשים נחשב לטאבו עבור גברים.
ייתכן שגברים לא עוסקים בו ולא מעלים הצעות חוק בעניינו מתוך מחשבה שזהו נושא נשי ונשים צריכות להעלות אותו כהצעת חוק.
העובדה שיש מעט נשים בממשלה יכולה לתת הסבר מדוע הנושא לא מקודם בסדר היום הפוליטי.
אפשרות נוספת היא שדבר קיומו של "המס הוורוד" אינו ידוע וברור לגברים והם אינם מביאים בחשבון שזוהי סוגיה שיש להידרש לה.
לאחרונה יש ניסיון בארצות הברית להשיג פטור ממס עבור טמפונים.
מאז 2015, 24 מדינות הציגו הצעות חוק לפטור פדים וטמפונים ממס מכירה, ברוב המדינות החוק לא אושר, המדינות שבהן אושר החוק הן קנדה ב-2015, קניה ב-2004 שבנוסף הקציבו מיליונים להפצת פדים במוסדות חינוך, בבריטניה החוק עוד לא יצא לפועל אך אושר, בהודו הסירו את המס על טמפונים.
אוסטרליה הצביעה על חקיקה כדי ליצור פטורים מיוחדים ממס עבור טמפונים, אך אף אחד מהם לא הפך לחוק.
בישראל בשנת 2018 השרה מרב מיכאלי הציעה חוק להגנת הצרכן בנושא: "תיקון – איסור הפליית מחירים בשל מגדר" אשר נידחה.
סעיפי החוק שהוצעו היו שמעסיק לא יקבע מחיר שונה למוצרים ושירותים זהים או דומים בשל רקע מגדרי ובנוסף חוק זה יחול גם אם המוצר מגיע באריזה או צבע או תיוג שמיועד לסמן את ההבדל המגדרי.
עיקרי ההסבר הם שמבדיקות שנעשו בישראל עולה כי בשליש מהמקרים מחירם של מוצרים בגרסה "נשית" גבוה יותר מאותם מוצרים בגרסה ה-"גברית".
הממצאים הללו עולים בקנה אחד עם מחקרים שכבר נעשו בעולם והגיעו למסקנה דומה, לפיה מוצרי צריכה הממותגים כמיועדים לנשים יקרים מאלה המיועדים לגברים.
ממצאים אלה, שחוקרי צרכנות בעולם כינו בשם "המס הוורוד", קיבלו חיזוק משמעותי ב-2015 ממחלקת הצרכנות של עיריית ניו יורק (Department of Consumer Affairs) שלאחר בדיקה מקיפה קבעה כי קיים "תמחור מגדרי".
במחקר נבדקו מחיריהם של 800 מוצרים בעלי גרסאות "נשיות" ו"גבריות", ונמצא כי ב־40% מהמקרים הגרסה "הנשית" הייתה יקרה יותר רק כי המוצר ורוד, ממותג בדמות נשית או פונה לנשים במוצהר.
הבדיקה כללה מוצרים שהגיעו מ-90 קמעונאים שונים, באינטרנט ובחנויות.
בערים ובמדינות שונות בארצות הברית כבר קיימת חקיקה האוסרת על הפליית מחירים על רקע מגדר.
לפיכך, מוצע לקבוע כי עוסק לא יקבע מחיר שונה למוצר או שירות זהה או דומה למוצר או שירות אחר בשל היותו מיועד למגדר אחר."
ההשפעה הכלכלית של "המס הוורוד" היא נדבך נוסף של פערי השכר בין גברים לנשים וגורמת לכך שלנשים יש פחות כוח קנייה.
כוח הקנייה מתייחס לכמות הסחורות והשירותים שאדם יכול לקנות, בהתחשב במחיר שלהם ובהכנסה הזמינה שלו.
פערי השכר כבר מעמידים נשים בעמדת נחיתות בכל הנוגע לרכישת כוח.
בארצות הברית נשים מרוויחות בממוצע 89 סנט עבור כל דולר שגבר מרוויח.
כלומר, לנשים יש בממוצע פחות הכנסה מאשר לגברים.
המחקר האקדמי מציע הסבר לפערי השכר בין נשים לגברים בכך שנשים מעדיפות משרות עם שעות עבודה קצרות וגמישות יותר ועם אפשרויות חופשה טובות יותר, גם כשזה בא על חשבון המשכורת.
בהמשך, כשנבחנו המשרות בפועל של המשתתפים, נמצא מתאם גבוה ביניהן ובין ההעדפות שהם ביטאו בסקר.
פער נוסף מתבטא בעובדה כי גברים נוטים לעבוד יותר שעות נוספות מאשר נשים, ומשום שהשכר אותו מקבלים על שעות נוספות גבוה משעות עבודה רגילות, הפער הזה מתבטא גם בגובה המשכורת לפי שעה.
אם אדם מוכן לשלם יותר (ביותר שעות עבודה), הוא יכול לקבל יותר באופן לא פרופורציונלי.
דבר זה נובע משום שלעבודה ארוכה יש ערך מוסף שהמעסיק מוכן לשלם עליו.
"המס הוורוד" תורם עוד יותר לאי-השוויון הכלכלי בין גברים לנשים, משום שלא רק שנשים מרוויחות פחות מגברים, הן גם משלמות יותר מהם עבור מוצרים דומים.
נוסף על כך, העובדה שנשים משלמות מיסים על מוצרי היגיינה נשית שגברים אינם צריכים לקנות, תורמת עוד יותר לפערים הכלכליים ביניהם.
אך מלבד חוסר השוויון ביו גברים לנשים, גם נשים בעצמן שונות זו מזו, בין אם במוצאן האתני, באזור המגורים, במספר הנפשות בבית ועוד.
נשים אפרו אמריקאיות, למשל, סובלות מאי שוויון כפול, בשל היותן גם נשים וגם אפרו אמריקאיות (ראה ערך הצטלביות).
בצורה כזו משפיע "המס הוורוד" בצורה שונה על נשים שונות.
נשים ממעמד סוציו אקונומי נמוך נדרשות גם הן בתשלום ה"מס הוורוד" עבור מוצרי היגיינה.
בישראל לא קיים חוק האוסר על אפליה במחירים.
כאשר מחיר אינו מפוקח, בעל העסק או הספק רשאים לקבוע את מחיר המוצר.
בבדיקה שערך עיתון "כלכליסט" ופורסמה ב-2015 נמצא שמוצרים בבעלותה של אותה חברה היו יקרים יותר אם היו אלה מוצרים המיועדים לנשים, מאשר מוצרים שיועדו לגברים.
בין המוצרים שנבדקו היו ג'ל גילוח, סכיני גילוח חד פעמיים ורב פעמיים, דאודורנט סטיק וגופייה תרמית.
הסבר לפער במחיר סכיני הגילוח ניתן על ידי החברה המייצרת בטענה שמוצרי גילוח נמצאים בשימוש גבוה יותר אצל גברים ולכן מחירם נמוך יותר, ביחס למוצרים המקבילים ומיועדים לנשים.
הסברים לפערים במחירים בין מוצרים אחרים לא ניתן.
ביקורת נגד "המס הוורוד" מעלה את הטענה ש"המס הוורוד" מציג נשים כחסרות סוכנות בחירה, כך שהן לא מבצעות רכישה עצמאית ומודעת אלא נתונות לשטיפות מוח שיווקיות.
התומכים בגישה זו טוענים כי נשים שבוחרות לשלם יותר עבור סכין גילוח ורודה מוצאות בה יתרון אסתטי כלשהו, שהן מוכנות, מתוך בחירה, לשלם עבורו, אף על פי שהוא יקר יותר מסכין גילוח בצבע שונה.
התנגדות לחוק "ביטול המס הוורוד", שהוצע בארצות הברית, הגיעה מקמעונאים ויצרנים של מוצרי נשים ובגדים.
הטענה העיקרית שלהם הייתה שהחוק יהיה קשה לאכיפה.
לטענתם, לא תמיד קל לראות את ההבדלים בין מוצרי גברים למוצרי נשים ולכן הסרת "המס הוורוד" תהיה סובייקטיבית.
הם גם טענו כי הצעת החוק אינה ידידותית למפעלי ייצור מקומיים, וכי הורדת המחירים למוצרי נשים עלולה להוביל לפיטורי עובדים.
האופוזיציה הרפובליקנית טענה שיש להפסיק לגבות מסי קנייה באופן כללי, לא רק עבור מוצרים לנשים.
טענה אחרת שנשמעה הייתה, שרק מוצרי היגיינה למניעת מחלות צריכים להיות פטורים ממס הקנייה של וירג'יניה, וכי מוצרי היגיינה נשית אינם מונעים מחלות.
מס הסובלנות או מס החסד היה מס שהוטל באופן כללי על יהודים בהונגריה בעת שהייתה תחת שלטון אוסטרי, והונהג על ידי הקיסרית מריה תרזה בשנת 1749. המס התבסס על החוק הגרמני לפיו יהודי מחויב לשלם מס מסוים כדי ש"יהיה נסבל".
תולדות המס תחת מריה תרזה
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-18 הגיע תורו של מפקד יהודים חדש.
קדם לזה ניסיון כושל ב־1743 של הקיסרות האוסטרית להטיל מס מיוחד על היהודים, שדרש את רישומם.
ואולם רוב המחוזות בהונגריה התעלמו מהצו או אפילו התנגדו לו בגלוי הואיל ולא הסכימו להטלת המס המיוחד.
ב־1746 הגתה המלכה-הקיסרית מאריה תרזה רעיון חדש להטלת המס על היהודים.
היא הורתה, שתמורת היותם נסבלים במדינה, יחויבו כל היהודים לשלם מס שנתי של שני פלורינים לטובת האוצר.
המס שכונה "מס סובלנות" נבדל ממיסים אחרים בהיותו מס גולגולת, כלומר גם ילדים, נשים ומשרתות חויבו בתשלום.
לשם קביעת בסיס המס הזה הורתה המועצה המייצגת על עריכת מפקד חדש ליהודים.
הפעם הועלתה דרישה להכנת רישום מפורט יותר, כיוון של לא רק מספר המשפחות היה חשוב, אלא רישום של כל נפש.
המחוזות של הונגריה גילו התנגדות חריפה גם לפקודה זו.
את המפקד אמנם הם ערכו לכאורה, אבל באי- דיוק רב בהשמטות רבות.
לפי הנתונים שנשלחו אל הממשל, מתוך 43 מחוזות הונגריה (בלי טרנסילבניה ומחוזות אוטונומיים אחרים) דווחו 36 על מגורי יהודים בתוכם.
מתוך 37 ערים מלכותיות חופשיות – דווחו תשע.
אילו בשני "האזורים" – אף לא יהודי אחד.
מספר היהודים בפועל, היה גדול מזה בהרבה, אולי אפילו כפול.
את זה ניתן להסיק מתוך רישומים שנותרו מהשנים ההן באחוזות אחדות.
מס הסובלנות או מס החסד נשא אופי של סיוע צבאי מיוחד שבאמצעותו תמכו יהודי הונגריה במלכי הקיסרות הרומית הקדושה במלחמתם באימפריה העות'מאנית.
מריה תרזה ראתה את הסיוע הצבאי כמס שעל היהודים לשלם.
במהלך מלחמת הירושה האוסטרית, בשנת 1743 חויבה כל משפחה יהודית לשלם שישה פורינט לאוצר המלוכה עבור כל אחד מחברי המשפחה, ללא קשר למין וגיל, ולא היא גורשה מהונגריה.
המס נקרא בפי היהודים "כספי המלכה" (מַלכֶּה-גֶלט), ואילו בית המשפט כינה אותו באופן שרירותי, ללא הסכמת הפרלמנט, taxa tolerantialis שנקבע על 20,000 פורינט לקהילה כולה משנת 1749 והייתה באחריות קולקטיבית של האוכלוסייה היהודית כולה.
הקהילה היהודית הייתה אחראית לגביית המס כולו שחלוקתו הייתה עניין פנימי.
לגבית המס נעזרו במשרדי המס המלכותיים מכיוון שהמחוזות סירבו להשתתף ולהיות מעורבים בגביית המס שהיה בלתי חוקי לדעתם.
בעתירה בשנת 1842 ביקשו היהודים ממלך הונגריה פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה לבטל את המס היהודי המיוחד, ששמו היה משפיל וסכומו כבד.
המלך היה מוכן לבטלו אם היהודים ישלמו את הפיגור של שני מיליון וחצי פורינטים שלא שולמו מאז 1828. היהודים לא הצליחו לאסוף סכום כה גדול, ולכן חצר המלוכה הסתפק, בהתערבותו של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה, בסכום שהציעו היהודים בסך מיליון וחצי פורינט.
במסגרת הסדר זה, ביטל המלך את מס החסד בשנת 1846, והיהודים התחייבו לשלם את הסכום המוסכם תוך חמש שנים.
הקהילות היהודיות בחרו ועדה לניהול האיסוף המדויק של התשלומים המגיעים מכל קהילה וקהילה, ואילו קהילת פשט קיבלה על עצמה את האחריות מול אוצר המלוכה.
בשנת 1848 השעה המשרד האחראי ההונגרי הראשון את תשלומי התשלומים, אולם לאחר כישלון מהפכת 1848 בהונגריה, הצבא הקיסרי גבה את כל היתרה שלא שולמה.
תולדות המס תחת הקיסר יוזף השני
בשנת 1783 התיר הקיסר יוסף השני, בנה של מריה תרזה, ליהודים להתיישב בפשט תוך חקיקת מס הסובלנות שהיהודים היו צריכים לשלם לרשויות העיר.
לאחר 1789 שילמו היהודים מס סובלנות של 4 פורינט למשפחה, בנוסף מס על בשר כשר, מס נישואין, מס על בתי הכנסת ובתי הקברות בסכום של 100 פורינט לשנה לכל משפחה ובנוסף מס כללי למשפחה של 50 פורינט בשנה.
בשנת 1797, לאחר מותו של יוזף השני, הוחלף מס הסובלנות ובמיסים על בתים ונכסים אחרים ובמס נרות על נרות דת יהודיים.
בקרואטיה, סלובניה ודלמטיה הוענקו ליהודים זכויות נוספות בשנת 1840, אך "מס הסובלנות" נותר בתוקף.
ג'יזיה - מס גולגולת בעולם המוסלמי
מס הראשים הסיני היה תשלום שהוטל בקנדה בין השנים 1885 עד 1923 על כל מהגר סיני שביקש להיכנס למדינה.
המס הוטל במטרה להרתיע מהגרים מסין מלהגר לקנדה.
המס בוטל בשנת 1923 במסגרת חוק, שאסר באופן גורף על הגירת אנשים מסין לקנדה, למעט בעלי עיסוקים מסוימים (ובוטל בעצמו בהמשך, בשנת 1947).
בשנת 2006 התנצל ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר, על הטלת המס ופיצוי בגינו שולם למיעוטם של המשלמים.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 ואילך, הגיעו למערב קנדה כ-17,000 עובדים מסין.
הם הובאו על מנת להשתלב בעבודות ההקמה של מסילת הרכבת הפסיפית הקנדית , אך קיבלו רק שליש עד מחצית מהשכר שקיבלו עובדים אחרים.
הפרלמנט של פרובינציית קולומביה הבריטית קיבל ב-1878 חוק שאסר כליל הגירת סינים למדינה.
חוק זה בוטל במהרה בנימוק שהוא עמד הסתירה לחקיקה הפדרלית של קנדה.
במענה להתנגדות הציבורית בקולומביה הבריטית להגירה הסינית קיבל הפרלמנט הקנדי ב-1885 את החוק (בשמו הרשמי: Chinese Immigration Act of 1885), שבמסגרתו נדרש כל סיני שביקש להיכנס לקנדה תשלום של 50 דולר קנדי.
החוק תוקן מספר פעמים כדי להעלות את גובה התשלום, שהגיע עד ל-500 דולר קנדי ב-1903. פטור מהתשלום ניתן למגיעים מסין שהצליחו לשכנע את השלטונות הקנדיים- שהגעתם לקנדה היא זמנית : למשל סטודנטים, מורים, מיסיונרים, סוחרים וחברי הסגל הדיפלומטי.
כ-81,000 משלמי המס הכניסו לממשלת קנדה סכום של כ-23 מיליון דולר (334 מיליון דולר במחירי 2016).
המס אכן הרתיע סינים רבים מלהיכנס לקנדה.
במיוחד היו הדברים אמורים בנשותיהם וילדיהם של מהגרים, דבר שנתן לקהילה הסינית שהתפתחת בקנדה אופי של קהילת רווקים.
בשנת 1923 קיבל הפרלמנט הקנדי חוק (Chinese Immigration Act, 1923), שאסר באופן גורף על הגירה של סינים לקנדה, למעט במקרים מסוימים.
חוק זה ביטל את מס הראשים.
החוק מ-1923 בוטל בשנת 1947. עם זאת, הגירה חופשית של סינים לקנדה הותרה רק בשנות ה-60.
ניסיונות בקנדה להביא להשבה של המס ששולם או לתשלום פיצוי עליו החלו כבר ב-1948, לאחר ביטול החוק שאסר כליל על הגירה סינית למדינה.
ב-1984 התפתח קמפיין ציבורי בעניין, בהשתתפותה של המועצה הסינית-קנדית הלאומית , אם כי לא כל חבריה תמכו בו.
הצעה של ראש הממשלה בריאן מלרוני ב-1993 להקמת אגף מוזיאוני לזכר האפליה נגד הסינים נדחתה על ידי דורשי הפיצוי על המס.
ממשלת יורשו של מלרוני, ז'אן קרטיין, סירבה במפורש להביע התנצלות על המס או לתת פיצוי בגינו.
דורשי הפיצוי פנו בעניינם אל נציבות זכויות האדם של האו"ם ובהמשך הגישו תביעה פדרלית נגד ממשלת קנדה בהתבסס על כתב הזכויות והחירויות הקנדי שנתקבל ב-1982 ועל המשפט הבינלאומי.
טענתם הייתה כי הממשלה לא הייתה רשאית להפיק רווח על בסיס גזעני.
הם גם טענו כי ההתנצלות של ממשלת קנדה ב-1988 על כליאת יפנים קנדים בימי מלחמת העולם השנייה היוותה תקדים מחייב בנוגע לתיקון תוצאותיה של מדיניות גזענית בקנדה.
בשנת 2001 דחה בית המשפט את הטענה בדבר היווצרות התקדים המחייב וכן קבע כי לכתב הזכויות והחירויות הקנדי אין תחולה רטרואקטיבית.
ניסיונות לבטל את פסק הדין באמצעות ערעורים לא צלחו.
בשנים הבאות נמשך העיסוק הציבורי בדרישה להתנצלות על מס הראשים הסיני ולפיצוי עליו.
הנושא אף עלה במסגרת ההתמודדות בין המפלגה הליברלית לבין המפלגה השמרנית לקראת הבחירות הכלליות בשנת 2004 ובשנת 2006.
לאחר הבחירות ב-2006 הרכיב סטיבן הרפר מהמפלגה השמרנית ממשלת מיעוט.
ב-22 ביוני נשא הרפר דברים בפרלמנט ובמסגרתם התנצל בפני הקהילה הסינית בקנדה על הטלת מס הראשים.
בסטייה מהמסורת (שלפיה מושמעים בפרלמנט דברים באנגלית ובצרפתית בלבד) שילב הרפר בדבריו מספר מילים בקנטונזית.
כמו כן הממשלה הסכימה לשלם פיצוי למשלמי המס שנותרו בחיים באותה עת (רק כעשרים) או לבנות ובני זוגם, אך לא לילדיהם.
בקנדה נמשך המאבק לקבלת פיצוי לילדי המשלמים.
מספר סרטי תעודה הופקו אודות פרשת מס הראשים והמאבק לקבלת פיצוי בגינו.
מס משקאות ממותקים, מס משקאות או מס סוכר הוא מס שנועד להפחית את צריכת המשקאות הממותקים.
משקאות הכלולים במס זה כוללים לרוב משקאות קלים ומשקאות אנרגיה.
התערבות מדינתית זו נעשית בדרך כלל כמאמץ להפחית תחלואה בסוכרת בקרב האוכלוסייה ואת ההשפעות הבריאותיות הקשורות לצריכת סוכר בעודף.
במדינות רבות מהווה מס משקאות ממותקים עניין לדיון ציבורי.
איגודי רפואה לאומיים וארגון הבריאות העולמי מקדמים את המס כדוגמה למיסוי פיגובאני, שמטרתו להרתיע מפני תזונה לא בריאה ולקזז הוצאות שהמדינה נוטלת על עצמה בעקבות ההשפעות הבריאותיות השליליות הרבות, כדוגמת סוכרת והשמנת יתר.
יצרני משקאות ובעלי אידאולוגיה של חופש כלכלי מתנגדים למס.
מסי סוכר במדינות שונות כוללים מיסוי בשלב הייצור ובשלב הרכישה.
מיסוי בשלב הייצור כולל מסי יבוא או יצוא על סוכר או על מרכיבים אחרים לפני עיבודם ומיסים מקומיים או אזוריים.
העלאת מיסים על הסוכר במוצרים הממותקים הוצעו כדי לגרום לחברות לתכנן מחדש את המוצרים שלהן, על מנת לשמור על עלויות צרכניות סבירות על ידי הפחתת השימוש במרכיב הממוסה (בדרך כלל סוכר) במוצר שלהן.
מיסוי בשלב הרכישה משולם על ידי הצרכן בעת הרכישה ונגבה על ידי הממשלה מהמוכר.
רוב המיסים על משקאות ממותקים נקבעים באופן נפחי (כלומר, בשיעור קבוע ליחידת נפח של המוצר), ורק שלושה מיסי סוכר ברחבי העולם הם פרופורציונליים לתכולת הסוכר.
קיימות ראיות כלכליות ורפואיות תומכות ביתרונות של מס זה.
ביולי 2024 התפרסם מחקר מדעי שהוכיח כי מס הסוכר שהוכרז בבריטניה בשנת 2016 ונכנס לתוקפו בשנת 2018 הוביל תוך שנה לירידה דרסטית בצריכת הסוכר ממשקאות ממותקים, ירידה של כ-50% אצל ילדים ושל כ-30% אצל מבוגרים.
הקריטריונים לגבי המשקאות החייבים במס עשויים שלא לכלול תחליפים כמו מיצי פירות, הכוללים כמות זהה של סוכר.
המס פוגע בעניים, שמחירים גבוהים מצמצמים משמעותית את הכנסתם הפנויה.
סכום המס אינו מגיע למשרד הבריאות, אלא משמש כאמצעי להגדלת הכנסות הממשלה.
קניות חוצות גבולות יכולות לשמש דרך לצרכנים להימנע מתשלום המס שכן הם יקנו משקאות ממותקים מאזורים שבהם אינם מחויבים במס.
סקירה שיטתית ומטא-אנליזה שנערכה ב-2022 ובדקה מאמרים שבחנו את ההשפעה של מס על משקאות ממותקים העלתה כי הביקוש למשקאות ממותקים רגיש למחירם ונמצאה ירידה ממוצעת של 15% במכירות בעקבות הטלת המס.
בסקירה ומטא-אנליזה שנערכה ב-2019 נמצא כי מס בשיעור 10% גרם לירידה בצריכת משקאות ממותקים בשיעור דומה.
על פי ארגון הבריאות העולמי מיסוי המשקאות הממותקים הוכח כדרך יעילה לצמצום צריכת סוכר.
מחקרים על ההשפעה של מסי משקאות על משקל הגוף הראו תוצאות מעורבות.
המחקרים העיקריים המראים על ירידה במשקל הגוף בעקבות המס מבוססים על מודלים.
סקירת מחקרים קובעת שההשפעה של המס על שכבות סוציואקונומיות היא דומה.
מחקר משנת 2010 טען לירידה של 37 קלוריות ליום למבוגרים ו-43 קלוריות לילדים הודות למס של 20% על משקאות ממותקים.
מחקר אחר מצא ירידה של 24.3 קלוריות ליום לנפש, שמצטבר בטווח הארוך לירידה של כ-1.3 קילוגרם במשקל הגוף.
ב-1 בינואר 2022 נכנס לתוקפו בישראל מס משקאות ממותקים (באמצעות צו של שר האוצר להטלת מס קנייה).
חברות המשקאות קיבלו פטור על המלאי המצוי ברשותן, אך רשתות השיווק העלו את מחירי המשקאות הממותקים כבר בתחילתו.
הטלת המס העלתה את מחירי בקבוקי המשקאות המשפחתיים עד לכ-9 שקלים ל-1.5 ליטר משקה ברשתות המסחר הגדולות.
בקרב הציבור החרדי רווחה הדעה שמטרת המס היה לפגוע בציבור החרדי.
הציבור החרדי רוכש שתייה מתוקה בשיעור של 79% לעומת 51% באוכלוסייה הכללית והסיכוי של צעיר חרדי לחלות בסוכרת גבוה פי 1.5 ביחס לצעיר שאינו חרדי.
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע ביטל שר האוצר בצלאל סמוטריץ' את המס, בהתאם להסכמים הקואליציוניים עם המפלגות החרדיות, וזכה לברכת נציגים ממפלגות ש"ס ויהדות התורה
בדצמבר 2023 לאור הגרעון התקציבי הגדל בעקבות מלחמת חרבות ברזל, הודיע משרד האוצר כי הצו יוחזר בחלקו, ללא מס על משקאות דיאט, אך לאחר מספר ימים הודיע סמוטריץ' שמדובר בטעות.
עתירה לבג"ץ נגד ביטול המס נדחתה ב-5 בדצמבר 2024 בנימוק שהסמכות להחליט בעניינים אלו נתונה לנבחרי הציבור ולא לשופטים.
בדצמבר 2024 פרסם משרד האוצר כוונה לבטל את המס באופן קבוע בהתאם להסכמים הקואליציוניים.
לפני הטלת המס העריך משרד האוצר שהמס יכניס כ-380 מיליון ש"ח.
המס הכניס למדינה כ-800 מיליון שקל תוך שנה.
על פי ניתוח ראשוני של בנק ישראל בשנה הראשונה של הטלת המס על משקאות ממותקים (נובמבר 2021 – אוקטובר 2022) הייתה צריכת המשקאות הממוסים לנפש נמוכה בכ-14% מאשר בשנת 2019, ולאחר ניכוי מגמת הירידה שהייתה בשנים 2015-2019 ללא קשר למס, נמצא ירידה של כ-5% בצריכה בגלל המס.
הירידה הייתה מורכבת מצמצום של כ-10% ברכישה של משקאות עתירי סוכר וגידול של כ-1% ברכישה של משקאות מופחתי סוכר.
בחנויות המשרתות בעיקר את המגזר החרדי הייתה ירידה של כ-19% במשקאות עתירי סוכר וכ-15% במשקאות מופחתי סוכר.
ברכישת משקאות שעליהם לא חל המס הייתה ירידה דומה בכלל האוכלוסייה, של כ-7% לנפש.
ניתוח של התאחדות התעשיינים הראה ירידה במכירות של משקאות ממותקים של 8%.
בסוף 2024 פרסם משרד האוצר שבעקבות ביטול המס עלה הצריכה בכ-5%.
לפי מחקר של משרד הבריאות שפורסם בספטמבר 2025, צריכת המשקאות הממותקים בישראל פחתה ב-24% עד 31% בתקופה שבה המס על משקאות ממותקים היה בתוקף.
בהודעה לתקשורת של משרד האוצר בדצמבר 2023 נאמר "מניתוח ראשוני של נתוני הצריכה בפועל על ידי גורמי המקצוע במשרד האוצר עולה כי מאז ביטול המס חלה עלייה משמעותית ברכישת משקאות ממותקים, זאת לאחר שבתקופה המקבילה בשנת 2022 בה הוטל מיסוי, חלה ירידה בצריכת המשקאות.
עלייה חדה יותר נרשמה בקרב המשקאות במיסוי הגבוה, ובהתאם בשנת 2022 ניכרת ירידה משמעותית ביותר בצריכתם".
85 מדינות בעולם ובתוכן ישראל הטילו מיסוי על משקאות ממותקים.
מועצת המשקאות האוסטרלית הצהירה ביוני 2018 כי התעשייה האוסטרלית תפחית את תכולת הסוכר ב-10% עד 2020, ובעוד 10% עד 2025. הצהרה זו נתפסה כניסיון להדוף מס סוכר.
לא היו תוכניות להפחית את תכולת הסוכר במשקאות עתירי הסוכר.
התוכנית היא בעיקר להגביר את הצריכה של משקאות דלי סוכר או ללא סוכר.
מכירות המשקאות התוססים של קוקה קולה אמטיל ירדו ב-8.1% משנת 2016 עד לשנת 2018. עם זאת האיגוד הרפואי האוסטרלי ממשיך להמליץ על מס סוכר.
בבחריין יש מס משקאות ממותקים מאז 2017.
מס של 0.29 דולר אמריקאי לליטר מאז אפריל 2017.
בריטניה הטילה את המס ב-2018.
בשנת 2020, מחוז קולומביה הבריטית הפסיק לפטור משקאות מוגזים ממס מכירה פרובינציאלי של 7% עבור מוצרי מכולת.
עדיין מיצי פירות ומשקאות מוגזים לא ממותקים פטורים מהמס.
המדד הוצג על סמך המלצות בריאות לטיפול בהשמנת יתר של צעירים.
במאי 2021 הכריזו מחוז ניופאונדלנד ולברדור על מס של 20 סנט לליטר עבור משקאות ממותקים בסוכר.
בשנת 2014 הוחלט על העלאת המס על משקאות ממותקים, והפחתת המס על משקאות דלי סוכר.
שיעור המס הועלה מ-13 אחוזים ל-18 אחוזים עבור משקאות המכילים 6.25 גרם תוספת סוכר ל-100 מ"ל.
לעומת זאת, שיעור המס על משקאות דלי סוכר ירד ל-10%.
שינוי שהוביל לירידה של 21.6% בצריכת משקאות ממותקים.
בקולומביה הועלתה הצעה בשנת 2016 לקביעת מס של 20% על המשקאות הממותקים, ההצעה נדחתה על ידי בית המחוקקים הקולומביאני למרות התמיכה הפופולרית בה.
בדנמרק החלו מס על הסודה כבר בתחילת המאה ה-20, כנגד החלטה זו היו הפגנות ודיונים רבים.
בשנת 2013 הצהירה הממשלה כי המס יבוטל על מנת ליצור עוד מקומות עבודה ולעזור לכלכלה המקומית.
מבקרי המס טענו שהמיסים לא יעילים במיוחד.
כדי להימנע ממסי הסוכר, קמעונאים מקומיים התלוננו שהדנים פשוט נסעו לשוודיה ולגרמניה, שם המחירים היו נמוכים יותר.
דנמרק ביטלה את המס על משקאות קלים ב-2014.
מס סוכר הונהג בפינלנד החל משנת 1940.
מאמר משנת 2019 שפורסם בכתב העת "PLoS ONE" העריך את השפעות המחיר והצריכה של המס בצרפת.
מסקנת המחקר: "העדויות לגבי תגובות הצרכנים הן מעורבות ולא חזקות.
הנתונים מצביעים לכל היותר על הפחתה קטנה מאוד ברכישת משקאות קלים (כחצי ליטר לנפש לשנה), השפעה שתהיה עקבית עם שיעור המס הנמוך.
אנו מוצאים עדויות מרמזות לתגובה גדולה יותר על ידי תת-המדגם של קונים כבדים.
נראה שמיצי פירות ומים לא הושפעו מהמס."
המס בהונגריה נכנס לתוקף בספטמבר 2011, הוא מס של 4 אחוזים על מזון ומשקאות המכילים כמויות גדולות של סוכר ומלח, כגון משקאות קלים, ממתקים, חטיפים מלוחים, תבלינים וריבות פירות.
על פי נתוני המדינה בשנת 2016, המס הביא להפחתה של 22% בצריכת משקאות אנרגיה ו-19% מהאנשים הפחיתו את צריכת המשקאות הקלים הממותקים.
בהודו יש מס של 40% על סודה ממותקת החל מ-1 ביולי 2017.
באירלנד מס סוכר הוכנס ב-1 במאי 2018. המס מוסיף 30 סנט לליטר למחיר של משקאות ממותקים פופולריים המכילים יותר מ-8 גרם סוכר ל-100 מ"ל.
בשנת 2018 העבירו מספר נציגים רפואיים מכתב רשמי לשרת הבריאות ג'וליה גרילו ובו הצעה להעלות מס של 20% על משקאות ממותקים.
בספטמבר 2019 הזכיר ראש הממשלה ג'וזפה קונטה בנאום פומבי את הרעיון להנהיג מס "על משקאות מוגזים" (ולא ציין אם הוא מתייחס רק למשקאות ממותקים), והתייחס אליו כ"מעשי".
בסוף 2019 אושרה רשמית הצעת מס על צריכת משקאות קלים ממותקים.
תחילתו הרשמית נדחתה אז ל-1 בינואר 2022. התאחדות יצרני המשקאות והמשקאות הקלים חידשה את התנגדותה להצעה, והעריכה כי תהיה לכך השפעה של התכווצות השוק בשיעור של 16%.
במלזיה יש מס משקאות ממותקים שיושם ב-1 ביולי 2019.
בספטמבר 2013, נשיא מקסיקו אנריקה פניה נייטו, הציע מס של 10% על כל המשקאות הקלים, במיוחד משקאות מוגזים, מתוך כוונה לצמצם את מספר החולים בסוכרת, מחלות לב וכלי דם אחרות במקסיקו, בה יש את אחד מהשיעורים הגבוהים בעולם של השמנת יתר.
על פי נתוני ממשלת מקסיקו, בשנת 2011, הטיפול בכל חולה עם סוכרת עלה למערכת הבריאות הציבורית המקסיקנית בסביבות 708 דולר לשנה, עם עלות כוללת של 778,427,475 דולר בכל שנת 2010.
בספטמבר 2013, חברות משקאות במקסיקו החלו בקמפיין תקשורתי כדי למנוע את אישור מס הסודה בשיעור 10%.
הם טענו שצעד כזה לא יעזור להפחית את ההשמנה במקסיקו וישאיר מאות מקסיקנים העובדים בתעשיית קני הסוכר חסרי עבודה.
הם גם האשימו בפומבי את ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג בדחיפת הצעת החוק השנויה במחלוקת מחוץ למדינה.
בסוף אוקטובר 2013, הסנאט המקסיקני אישר את המס יחד עם מס של 5% על ג'אנק פוד.
הולנד תכננה ליישם מס סוכר החל מדצמבר 2021.
בנורווגיה יש מס סוכר כללי על מוצרי סוכר מזוקקים מאז 1922, שהונהג כדי להגביר את ההכנסה של המדינה במקום להפחית את צריכת הסוכר.
מאז הופרדו משקאות לא אלכוהוליים מהמס הכללי, ובשנת 2017 נקבע המס על משקאות ממותקים ל-3.34 קרונות לליטר.
בינואר 2018, ממשלת נורווגיה העלתה את גובה מס הסוכר ב-83% עבור מוצרים מוכנים לאכילה המכילים סוכר, וב-42% עבור משקאות.
מס הסוכר לליטר הועמד ל-4.75 קרונות, והוא חל על משקאות ממותקים באופן טבעי או מלאכותי.
בעומאן יש מס סוכר מאז יוני 2019.
בפולין החילה מס סוכר על משקאות קלים ואנרגיה בינואר 2021. ממחקר שנעשה במדינה עלה כי לאחר כניסתו מחירי המשקאות הקלים עלו ב-36% והצריכה ירדה ב-20%.
בפורטוגל החילה מס משקאות ממותקים ב-2017. החוק כולל מס על מזונות עם נתרן גבוה.
בקטר יש מס על משקאות ממותקים מאז ינואר 2019.
בערב הסעודית יש מס סוכר של 50% רק על משקאות קלים ואנרגיה מאז 10 ביוני 2017, ומאז 1 בדצמבר 2019 אותו אחוז מס חל על כל המשקאות הממותקים.
במהלך עצרת היום הלאומי של סינגפור ב-2017, ראש הממשלה לי הסיין לונג דיבר ארוכות על חשיבות המלחמה בסוכרת.
הוא אמר, "אם אתה שותה משקאות קלים כל יום, אתה מעמיס על הגוף שלך סוכר, ומעלה משמעותית את הסיכון שלך לסוכרת.
הילדים שלנו נמצאים בסיכון הגבוה ביותר מכיוון שמשקאות קלים הם חלק מאורח החיים שלהם."
ב-4 בדצמבר 2018, משרד הבריאות הסינגפורי החל בהתייעצות כדי לקבל משוב מהציבור על ארבעה צעדים מוצעים למלחמה בסוכרת, כולל איסור על משקאות עתירי סוכר ויישום מס סוכר.
ב-10 באוקטובר 2019 בחר משרד הבריאות הסינגפורי לאסור פרסומות של משקאות בעלי תכולת סוכר גבוהה.
דבר זה הופך את סינגפור למדינה הראשונה בעולם שעושה זאת.
בנוסף לכל משקה מודבקת תווית המסווגת את המשקאות כ"בריאים", "נייטרליים", "לא בריאים" וייקחו בחשבון בין היתר את כמות הסוכר והשומן הרווי הכלולות במשקאות.
מס משקאות ממותקים הוצע בתקציב ממשלת דרום אפריקה לשנת 2016. לאחר מכן הציגה הממשלה מס סוכר ב-1 באפריל 2018. ההיטל נקבע עבור כל גרם מעל 4 גרם ל-100 מ"ל משקה ממותק.
ההיטל אינו כולל מיצי פירות.
בתאילנד מס על סוכר קיים מאז אוקטובר 2017.
באוקטובר 2017, איחוד האמירויות הערביות הנהיגה מס של 50% על משקאות קלים ומס של 100% על משקאות אנרגיה, כדי לבלום צריכה לא בריאה של משקאות ממותקים שעלולה להוביל לסוכרת.
יחד עם מיסים אלו הוסיפה הממשלה מס של 100% על סיגריות.
החל מ-1 בינואר 2020, איחוד האמירויות הטילה מס על כל המוצרים המכילים סוכר או ממתיקים מלאכותיים.
מדינות האיים והטריטוריות הצליחו להעביר את מיסי הסודה.
כמו עם מיסי טבק, קהילות קטנות יותר הן לרוב הראשונות להעביר סוג חדש של מס.
ברבדוס העבירה מס סודה בספטמבר 2015, הוחל כמס בלו של 10%.
לדומיניקה יש מס סוכר מאז 2015.
בפיג'י יש מס יבוא ומס בלו על סודה.
פולינזיה הצרפתית הטילה מיסים על משקאות קלים בשנת 2002.
מאוריציוס הטילה מס על הסודה בשנת 2013.
נאורו יישמה מס סודה בשנת 2007.
סמואה העבירה מס על סודה ב-1984.
במרץ 2014 הודיעה ממשלת האי סנט הלנה, בדרום האוקיינוס האטלנטי, כי תנהיג מכס יבוא נוסף של 75 פני לליטר על משקאות מוגזים ממותקים בסוכר עם יותר מ-15 גרם סוכר לליטר.
המדד הוצג במאי 2014 כחלק ממספר צעדים להתמודדות עם השמנת יתר באי והשכיחות הגבוהה כתוצאה מכך של סוכרת מסוג 2.
בטונגה יש מס על סודה.
מס חלונות היה סוג של מס רכוש , בו בסיס המס היה מספר החלונות בבית המגורים, שבבעלותו של הנישום.
מטרת הנהגת המס הזה הייתה מיסוי דירות לפי גודלן, מתוך הנחה, שמספר החלונות בדירה יכול להוות מדד טוב כהגדרה אופרציונלית (הגדרה למדד חליפי), לשטח הדירה.
הצורך במדד כזה נבע מהבעיה שמדידת שטח בנוי אינה משימה פשוטה.
מס החלונות היה גורם משמעותי בהתפתחות החברתית, הכלכלית והאדריכלית באירופה.
הוא התקיים באנגליה ובויילס במשך 155 שנה, בין 1696 ל-1851. בצרפת הוא יושם בין 1798 לבין 1926, ובסקוטלנד בין 1748 לבין 1798. כמו כן הוא התקיים באירלנד.
המס בוטל בסופו של דבר, בעיקר משום שאנשים העדיפו לחסום מספר חלונות בבתיהם בכדי להפחית בתשלום, והרשויות הבינו כי התועלת במיסוי קל לגביה באה על חשבון הנזק של אי שימוש בחלונות שניתפסו החל מהמאה ה-19 כמרכיב חשוב באיכות החיים של הציבור.
מס עושר הוא מס שאינו מוטל על הכנסה או על עסקה, אלא על עושרו הכללי של אדם בניכוי התחייבויותיו.
מס עושר חל על שווי השוק ההוגן נטו של כל או חלק ממגוון סוגי הנכסים המוחזקים בידי נישום, לרבות מזומן, פיקדונות בנקאיים, מניות, רכוש קבוע, מכוניות אישיות, נכסי נדל"ן, תוכניות פנסיה, קרנות כסף, בעלות של דיור תפוס ונאמנויות.
המס, בדומה למס הכנסה ולמס ירושה, אמור לצמצם את הפערים הכלכליים בין אזרחי המדינה ולספק הכנסות, במיוחד לעת משבר.
המתנגדים למס עושר מצביעים על הקושי בהערכת שווי נכסים, על הצורך בהטלת חובת דיווח על כל האזרחים ועל תופעת הימלטות משלמי מיסים גדולים מהמדינה, כדי לא לשלם מס עושר.
מדינות מעטות הנהיגו מס עושר וגם הן עשו זאת בשיעורים נמוכים.
מס יסף (מכונה גם מס עשירים) הוא מס ליחיד הנוסף על מס קיים, וחל בעיקר על הכנסות גבוהות.
לפקודת מס הכנסה קובע כי בנוסף לכל מס (מס הכנסה, מס רווח הון, מס דיווידנד), יש להוסיף מס בשיעור 3% על כל שקל של הכנסה מעל 721,560 ש"ח לשנה (נכון לשנת 2024).
סעיף החוק פורסם בספר החוקים באוגוסט 2012, ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 2013.
מס יסף אינו חל על חברות, אלא על יחיד.
חלק חייב במס יסף: ש"ח.
מס-קום-יה (בטורקית: Mas-Kom-Yah, בכתיב מלא: Mason, Komünist, Yahudi; בתרגום מלא: "בונים חופשיים, קומוניסטים, יהודים") הוא מחזה אנטישמי שנכתב בשנת 1975 על ידי רג'פ טאיפ ארדואן, לימים ראש עיריית איסטנבול, ראש ממשלת טורקיה ונשיא טורקיה.
המחזה מבוסס על ספרו של המטיף האסלאמיסטי מוסטפא בייורטלו, בשם "הטופר האדום" (בטורקית: Kızıl Pençe).
השם "Mason, Komünist ve Yahudi" הוא ראשי תיבות של שלוש קבוצות: מסונים (בונים חופשיים), קומוניסטים ויהודים, המוצגות ביצירה כקואליציה קונספירטיבית.
גיבור המחזה הוא בעל מפעל חילוני בשם איִיהַן ביי (Ayhan Bey), ששולח את בנו ללימודים מחוץ לטורקיה.
כשזה חוזר, לאחר שנטש את האסלאם, נוצר קרע קשה ביניהם.
במקביל, פועלי המפעל מתמרדים ולוקחים בעלות על רכושו של אייהן ביי.
את המרד מוביל פועל יהודי המעמיד פני מוסלמי.
לבסוף, הפועל שמתואר כמנהיג מרושע במיוחד מסית את שותפיו לרצוח את בעל המפעל.
המחזה נכתב והופק על ידי רג'פ טאיפ ארדואן עצמו, שגם גילם את דמות בנו של בעל המפעל.
ההצגה הועלתה במקומות שונים ברחבי טורקיה בין השנים 1975 ל־1980, עד להפסקת הופעות בעקבות ליל הגנרלים בטורקיה בשנת 1980.
בשנת 2012 פרסם השבועון הגרמני דר שפיגל כתבה בה תואר המחזה כיצירה בעלת אופי אנטישמי מובהק.
עוד נטען כי ארדואן רואה בתיאטרון כלי תעמולתי, ואף פועל להגבלת מוסדות תרבות בטורקיה בשל היותם מעוזים ליברליים וחילוניים.
מס חטא הוא מס בלו המוטל באופן ספציפי על סחורות מסוימות הנחשבות מזיקות לחברה וליחידים, כגון אלכוהול, טבק, סמים, ממתקים, משקאות קלים, מזון מהיר, קפה, סוכר, הימורים, קנאביס (במקומות בהם השימוש בו חוקי גם שלא למטרות רפואיות) ופורנוגרפיה.
בניגוד למס פיגוביאני, שמטרתו לגרום למשתמש לשלם על הנזק שנגרם לחברה על ידי השימוש (למשל, מס על עישון שנועד לכסות את הנזק שייגרם למערכת הבריאות כשהמעשן יזדקק לה, או מס על זיהום אוויר שמוטל על חברות מזהמות), מס חטא מעלה את המחיר במאמץ להפחית את השימוש בסחורות הללו.
העלאת מס חטא היא לעיתים קרובות פופולרית יותר מהעלאת מיסים אחרים.
עם זאת, מיסי חטא זכו לעיתים קרובות לביקורת על כך שהם מכבידים על העניים ומטילים מס לא פרופורציונלי על חלשים ומכורים.
חקיקת מיסי חטא על פעילויות מזיקות משתנה בהתאם לתחום השיפוט.
במקרים רבים, מיושמים מיסי חטא כדי להפחית את השימוש באלכוהול וטבק, הימורים וכלי רכב הפולטים חומרים מזהמים בכמות גבוהה יחסית.
במקומות מסוימים הוטל גם מס מופקע על סוכר ומשקאות קלים, או על סמים למטרות פנאי כמו קנאביס, במקומות בהם הוא עבר לגליזציה והסדרה.
ההכנסות ממיסי חטאים מיועדות בדרך כלל לקדם פרויקטים חברתיים.
ערים ומחוזות בארצות הברית השתמשו בכספים הללו כדי להרחיב את התשתיות, בעוד שבשוודיה המס על הימורים משמש לסיוע לאנשים עם בעיות הימורים.
קיימים שלושה טיעונים עיקריים בעד המיסוי: טיעון מוסרי, טיעון צמצום נזקים בריאותיים ואחרים וטיעון כיסוי העלות שמוטלת על כתפי הסביבה.
התומכים טוענים כי צריכת טבק ואלכוהול, וכמו גם ההתנהגויות הקשורות לצריכה, אינן מוסריות, ומכאן התווית "מס חטאים".
לדוגמה, רופאים ממאיו קליניק פרסמו את תמיכתם בהעלאת המיסים על טבק ואלכוהול, במטרה להשתמש בזה כדי לעזור לשנות התנהגות ולשפר את הבריאות.
צריכת טבק ואלכוהול נקשרה למגוון בעיות רפואיות.
בארצות הברית לבדה, למעלה מ-440,000 מקרי מוות שנתיים נחשבים קשורים לעישון טבק.
סינתזה של 67 מחקרים מצאה כי ישנן ראיות המצביעות על כך שמיסוי טבק אחראי ל"הפחתת התנהגות עישון בקרב בני נוער, מבוגרים צעירים ואנשים ממעמד סוציו-אקונומי נמוך, בהשוואה לאוכלוסייה הכללית", אם כי לא נמצאו ראיות המצביעות על כך שהדבר נכון עבור מעשנים לטווח ארוך.
בעקבות הטיעון הרפואי, צרכני טבק ואלכוהול גורמים לנטל כלכלי גדול יותר על החברה, בכך שהם מאלצים אחרים לשלם עבור טיפול רפואי במצבים הנובעים מצריכה כזו, במיוחד ברוב מדינות העולם הראשון עם שירותי בריאות במימון ממשלתי.
קיימים חמישה טיעונים נגד מיסי חטא: ההשפעה על צמיחתו של שוק בלתי חוקי ולא מוסדר, הפגיעה המוגברת בחלשים, חוסר ההשפעה המצופה, חשש שהממשלה תעודד 'חטא' כדי להגביר את זרם המיסים וחשש דומה שהיא תטיל מס גם במקומות שאין בכך צורך.
מיסי חטא מביאים לייצור בלתי חוקי, או הברחה של המוצרים החייבים במס, לפעמים לשימוש אישי אך לעיתים קרובות למכירה בשוק השחור.
מבקרי מס החטאים טוענים כי זהו מס רגרסיבי באופיו ומפלה לרעה את המעמדות הנמוכים.
מיסי חטאים מוטלים לעיתים קרובות בשיעור אחיד, מבלי לקחת בחשבון את זהות המשלם, ולכן אנשים עניים משלמים חלק גדול בהרבה מהכנסתם כמס.
המבקרים גם טוענים שמס החטאים אינו משפיע על התנהגות הצרכנים באופן שטוענים תומכי המס.
למשל, הגדלת נטייתם של מעשנים לעשן סיגריות זולות יותר, עתירות זפת וניקוטין כאשר המס עולה, והגדלת שיעור האנשים שמערבבים את המשקאות בעצמם במקום לקנות משקאות מעורבבים מראש.
הממשלה עלולה להיות תלויה בהכנסות מהמס ולעודד התנהגות "חוטאת" כדי לשמור על זרם ההכנסות.
בנוסף, נטען כי הממשלה עשויה 'להתאהב' בהכנסות הללו ולחפש מוצרים נוספים, שאינם בדיוק חטא, להטיל עליהם מיסוי.
מס הברחת הון ברייך היה חוק גרמני בתחום פיקוח על מטבע שהוחל ב-1931 כדי לבלום בריחת הון מהרייך הגרמני.
לאחר עלייתם לשלטון, הנאצים השתמשו בחוק כדי למנוע ממי שמהגרים מגרמניה להוציא את כספם איתם החוצה.
החוק נוצר בצו ב-8 בדצמבר 1931 על ידי נשיא גרמניה פאול פון הינדנבורג.
מס היציאה הוטל בעת יציאה ממושבו של הנישום בגרמניה, בתנאי שהחזקותיו עלו על 200,000 רייכסמארק או הכנסתו השנתית עלתה על 20,000 רייכסמארק.
שיעור המס נקבע בתחילה ל-25%.