tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2009 גילמה את הזמרת והשחקנית הבריטית הנערצת גרייסי פילדס בהפקה הביוגרפית "גרייסי".
הורוקס מתגוררת בפרבר טוויקנהאם שבמרכז לונדון עם בעלה המחזאי ניק ויוויאן ושני ילדיה.
מרד התרנגולים: עלייתם של הנאגטס (2023) - דיבוב
ג'יין תרז קרטין היא שחקנית אמריקאית זוכת שני פרסי אמי על תפקידה בקומדיית המצבים "קייט ואלי".
התפרסמה כאחת השחקניות הראשונות של תוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב" ובזכות תפקידה בסיטקום "מפגשים מהסוג האישי".
קרטין נולדה בעיר קיימברידג' שבמסצ'וסטס למרי קונסטנס ולג'וזף קרטין.
בת דודתה היא השחקנית והתסריטאית ואלרי קרטין.
בשנת 1968 החליטה קרטין לזנוח את הלימודים במטרה להתמקצע כשחקנית קומית.
קרטין החלה להופיע בהצגות תיאטרון ועם הרכבים קומיים עד לשנת 1975.
התפרסמה באמצע שנות ה-70 בתוכנית המערכונים הפופולרית "סאטרדיי נייט לייב" והייתה לאחת מן המניין מצוות הקומיקאים הראשון של התוכנית לצידם של צ'בי צ'ייס, ביל מארי, דן אקרויד וג'ון בלושי.
בסדרה בה בהופיעה בשלל דמויות שיחקה קרטין במשך כחמש שנים.
בתחילת ה-80 החלה להופיע בקולנוע בקומדיות "O.C.
ב-1984 החלה לשחק בקומדיית המצבים "קייט ואלי" בתפקיד הגרושה החד הורית אליסון "אלי" ג'וליה שארלוט.
על הופעותייה בארבע עונות הסדרה זכתה קרטין בשני פרסי אמי לשחקנית הראשית הטובה ביותר בסדרה קומית והועמדה לפרס גלובוס הזהב.
במהלך שנות ה-90 ועד לשנת 2001 זכתה קרטין להצלחה גדולה בזכות תפקיד הפרופסורית מרי אולברייט שגילמה בסיטקום המדע בדיוני המצליח "מפגשים מהסוג האישי".
כשחקנית קולנוע התפרסמה קרטין בשנים האחרונות בתפקיד הספרנית צ'ארליין בסדרת "סרטי הספרן": "הספרן: המסע בעקבות החנית", "הספרן 2: בחזרה למכרות המלך שלמה" ו"הספרן 3: קללת גביע יהודה".
בנוסף הופיעה בדרמות "ברוקלין לובסטר" לצידו של דני איילו, "העיר שלנו"
ובקומדיות "אחי, אני אוהב אותך" בתפקיד ג'וייס אמו של פיטר קלאבן (פול ראד) ו"לאלף את אבא".
בשנת 2011 החלה קרטין להשתתף בסדרת הדרמה המשטרתית "בלתי נשכח" בתור ד"ר ג'ואנה ובסטר חברתה של הבלשית קארי וולס.
לקרטין בת אחת מנישואיה למפיק הטלוויזיה זוכה פרס אמי פטריק לינץ'.
העיר שלנו (2003) - סרט טלוויזיה
הספרן: המסע בעקבות החנית (2004) - סרט טלוויזיה
הספרן 2: בחזרה למכרות המלך שלמה (2006) - סרט טלוויזיה
הספרן 3: קללת גביע יהודה (2008) - סרט טלוויזיה
אין לי מושג איך היא עושה את זה (2011)
האם אי פעם תסלחי לי?
ג'יין לת'רופ סטנפורד הייתה בין המייסדים של אוניברסיטת סטנפורד יחד עם בעלה, לילנד סטנפורד.
הם ייסדו את האוניברסיטה ב-1891 לזכר ילדם היחיד, ללאנד סטנפורד הבן.
אחרי מות בעלה ב-1893 היא מימנה וניהלה את האוניברסיטה כמעט לבדה עד מותה ב-1905.
ג'יין לת'רופ הייתה בתם של החנווני דייר לת'רופ וג'יין אן (שילדס) לת'רופ.
היא למדה באקדמיית אלבני לבנות, בית הספר לבנות הוותיק ביותר במדינה.
היא נישאה ללילנד סטנפורד ב-30 בספטמבר 1850, והתגוררה איתו בפורט וושינגטון, ויסקונסין, שם למד משפטים מאז 1848.
הזוג סטנפורד גרו בפורט וושינגטון עד שב-1852 שרפה כילתה את אוסף ספרי המשפטים של בעלה ודברים אחרים, ואז חזרו לאלבני.
לילנד עבר לקליפורניה כדי להצטרף לאחיו בעסקי מסחר הקשורים לבהלה לזהב בקליפורניה, בזמן שג'יין נשארה באלבני עם משפחתה.
הוא חזר ב-1855, ושנה לאחר מכן הם עברו לסן פרנסיסקו, שם עסק בעסקי מסחר בקנה מידה גדול.
לילאן היה בין המייסדים של הסנטרל פסיפיק רייל רואוד, וכיהן כנשיא שלו מ-1861 עד מותו בשנת 1893. הוא היה גם הנשיא של הסאות'רן פסיפיק רייל רואוד מ-1868 עד שהודח מהתפקיד על ידי קוליס הנטינגטון פוטר בשנת 1890.
אחרי מות בנם היחיד לילאנד סטנפורד הבן, ב-1884 בזמן טיול באיטליה, לילאנד האב פנה אל אשתו ואמר "הילדים של קליפורניה יהיו ילדינו".
אז הם ייסדו את אוניברסיטת לילאנד סטנפורד הבן לזכר בנם.
האוניברסיטה נפתחה ב-1891. אחרי מותו של לילאנד האב ב-21 ביוני 1893, ג'יין ניהלה את האוניברסיטה.
האוניברסיטה סבלה מבעיות כלכליות בגלל מותו של לילאנד, והנאמנים תמכו בסגירה זמנית של האוניברסיטה עד שאפשר יהיה לפתור בעיות מס וסוגיות משפטיות, אך היא התעקשה שהאוניברסיטה תמשיך לפעול.
במהלך השנים שלאחר מכן היא הפעילה את האוניברסיטה כאילו היה זה ביתה שלה; תשלום משכורות מתוך מהכסף האישי שלה ולמשכן את תכשיטיה כדי לשמור על תוכנית הבנייה של האוניברסיטה.
ג'יין ויימן הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית זוכת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ופרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר לשנת 1948 על תפקידה בסרט "ג'וני בלינדה".
היא זכתה בשני פרסי גלובוס זהב נוספים על תפקידיה בסרט "הצעיף הכחול" ובאופרת הסבון "פלקון קרסט" .
ויימן הייתה רעייתו הראשונה של רונלד רייגן בעת שעדיין היה חבר המפלגה הדמוקרטית ולא רץ למשרה פוליטית.
ויימן נולדה בשם שרה ג'יין מייפילד בעיר סנט ג'וזף שבמיזורי.
הוריה היו מאנינג ג'פריס מייפילד, עובד בחברת מזון וגליידיס הופ כריסטיאן, אסיסטנטית לרפואה.
הוריה התגרשו כאשר הייתה צעירה מאוד וכשנה לאחר הגירושין מת אביה באופן פתאומי כשהוא בן 27 בלבד.
אמה עברה להתגורר לבדה בקליבלנד והותירה את ויימן בידי זוגים הורים אומנים, אמה וריצ'רד פאלקס.
ויימן גדלה בסביבה משמעתית ומחמירה מאוד כאשר אביה המאמץ עבד בתפקיד בכיר ביותר במחלקת הבילוש של סנט ג'וזף.
במסגרות החינוכיות והחברתיות שלה השתמשה בשם ילדותה שרה ג'יין פאלקס.
לאחר מותו של אביה המאמץ נסעה ביחד עם אמה המאמצת ללוס אנג'לס במטרה לצבור ניסיון משחק על במות ובסרטים.
היא נישאה לראשונה בחייה בגיל 16 לארנסט יוג'ין ויימן, ממנו התגרשה זמן קצר לאחר מכן, היא אימצה לעצמה כשם במה את שם משפחתו "ויימן".
ויימן החלה את דרכה בהוליווד בתפקידים קטנים לקראת סוף שנות ה-30 ובתחילת שנות ה-40 בסרטים"הנסיכה אור'ורק" בתפקיד ג'ין קמפבל ו"Larceny, Inc." של לויד בייקון לצידו של אדוארד ג'י רובינסון.
ויימן זכתה למעמד של כוכבת לראשונה בשנת 1945 לאחר שהופיעה בדרמה הקלאסית של בילי ויילדר "סוף השבוע האבוד" בתפקיד הלן ג'יימס חברתו של הסופר האלכוהוליסט דון בירנמן (ריי מילאנד).
ויימן הגיעה לשיאה מבחינתה בשנת 1948 כאשר זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ובפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בדרמה של ג'ין ניגולסקו "ג'וני בלינדה" בתור החרשת-אילמת בלינדה מקדונלד.
היא הייתה מועמדת לפרס אוסקר נוסף בשנת 1946 על הופעתה בתור אורי באקסטר בדרמה המשפחתית של קלרנס בראון "העופר", בשנה זו הופיעה ויימן גם בדרמה המוזיקלית של מייקל קורטיז "לילה ויום".
בשנת 1950 הופיעה ויימן בסרט הפשע של אלפרד היצ'קוק "פחד במה" בתפקיד השחקנית איב גייל ובביבר הזכוכית בתפקיד לורה וינגפילד.
ויימן זכתה בשנת 1951 בפרס גלובוס זהב שני והועמדה לפרס אוסקר שלישי על הופעתה בתפקיד האלמנה לולו מייסון בדרמה "הצעיף הכחול".
להישג זה הוסיפה ויימן באותה השנה גם הופעה בקומדיה המוזיקלית של פרנק קפרה "קבלו את החתן" בתפקיד אמדאל ג'ונס לצידו של השחקן והמוזיקאי המצליח ביל קרוסבי.
ויימן הועמדה בפעם הרביעית לפרס אוסקר ראשי בשנת 1954 על הופעתה בתפקיד הלן פיליפס המתעוורת בדרמה "השגעון הנפלא" של דאגלס סירק איתו שיתפה פעולה גם במלודרמה המשפיעה " כל שהשמים מרשים", בשני הסרטים שיחקה לצידו של רוק הדסון.
במהלך הקריירה שלה בקולנוע עבדה ויימן גם עם רוברט וייז בדרמה "כל כך גדול" ועם וולט דיסני בהפקות הילדים "פוליאנה" בתפקיד פולי הארינגטון דודתה של הילדה פוליאנה (היילי מילס) ו"להתראות!" בתור קייטי ווילארד.
בשנת 1937 נישאה בפעם השנייה בחייה לתעשיין השמלות מיירון פוטרמן, נישואים אלו החזיקו מעמד בקושי שלושה חודשים.
בשנת 1940 התחתנה ויימן עם השחקן רונלד רייגן (לימים נשיא ארצות הברית), איתו היא הופיעה בסרט "אח עכברוש".
לוויימן ולרייגן היו ביחד שלושה ילדים: השחקנית מורין רייגן , בן שאימצו בשם מייקל שהיה לשדר רדיו וילדה נוספת שנפטרה מייד לאחר שנולדה.
בשל חילוקי דעות פוליטיים ויימן ורייגן התגרשו בשנת 1948, אותה שנה בה זכתה ויימן באוסקר שלה.
בשנת 1952 התחתנה ויימן עם המפיק המוזיקלי פרד קראגר, היא התגרשה ממנו ב-1954, נישאה לו בשנית בשנת 1961 והתגרשה פעם נוספת בשנת 1965. היא לא נישאה שוב מאז.
ויימן נפטרה בנסיבות טבעיות בביתה שבעיר ראנצ'ו מיראג' שבקליפורניה ב-10 בספטמבר 2007 כשהיא בת 90.
טאבות אנני מפליגה שוב (1940)
לעולם אל תברח ממני (1947)
שלושה בחורים בשם מייק (1951)
הסיפור על ווילי רוג'רס (1952)
ג'יין היינינג הייתה מיסיונרית סקוטית שעבדה בבודפשט בתקופת השואה, חסידת אומות העולם ומעוטרת אות גיבור השואה הבריטי.
היינינג נולדה בחווה בסקוטלנד למשפחת איכרים כבת השלישית והילדה השישית שנולדו לתומאס ג'ון וג'יין מת'יסון היינג.
כאשר ג'יין הייתה בת 5 אמה נפטרה במהלך לידה וג'יין קיבלה על עצמה את התפקיד של הטיפול במשפחה.
היא חונכה ברוח דתית אוונגליסטית וזכתה במלגה ללימודים אקדמיים.
לאחר מכן עבדה כמזכירה בבית חרושת לטקסטיל.
בשנת 1932 התנדבה להיות מיסיונרית והייתה אם בית בבית נערות של המיסיון הסקוטי בבודפשט.
המיסיון הסקוטי בבודפשט הוקם ב-1841, במטרה לנצר יהודים הונגרים.
היינינג טיפלה ב-50 מתוך 400 תלמידות בית הנערות, רובן יהודיות, ורכשה שליטה בהונגרית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה היינינג בחופשה בסקוטלנד, ושבה מיד לבודפשט.
בשנת 1940 נצטוותה לשוב לסקוטלנד אך סירבה, עקב רצונה להישאר עם חניכותיה.
גם לאחר הפלישה הגרמנית להונגריה, ב-19 במרץ 1944 (מבצע מרגרטה), סירבה לעזוב.
באפריל 1944 נעצרה היינינג ונחקרה על ידי הגסטפו, שהאשים אותה בעבודה עם היהודים, בפיטורי עוזרת הבית שלה, בהאזנה לשידורי החדשות של ה-BBC, בפעילות פוליטית, ובביקורים אצל שבויי מלחמה בריטים.
היא הודתה בכל ההאשמות, חוץ מאשר בהאשמה שהיא פעילה פוליטית.
היא נאסרה בכלא בבודפשט, משם הועברה למחנה קישטרצ'ה ומשם נשלחה לאושוויץ במאי 1944 שם קועקע על ידה מספר האסיר 79467. היא שלחה גלויה ב-15 ביולי 1944 ומתה במחנה ב-17 ביולי.
ייתכן שנפטרה עקב התנאים הקשים במחנה, וייתכן שנרצחה בתאי הגזים.
לזכרה של היינינג הוקמו שני לוחות זיכרון, בדאנסקור (Dunscore) שבסקוטלנד ובבודפשט.
יד ושם הכיר בהיינינג כחסידת אומות העולם וממשלת בריטניה העניקה לה את אות גיבור השואה הבריטי לאחר מותה.
רחוב בבודפשט נקרא על שמה.
הזמרת והיוצרת הסקוטית קארין פולווארט (Karine Polwart) הקדישה לה שיר באלבומה "כתוב בגיר" (Scribbled in Chalk) שיצא בשנת 2006. המחזאי ריימונד רוס הזכיר את היינינג במחזהו "ארץ מובטחת" (A Promised Land).
אזכרה חיה לג'יין היינינג הוא הקשר המתמשך עם סטודנטים מהונגריה.
כל שנה מאז 1991 מגיעים שני תלמידים ומורה לסקוטלנד לבקר במקומות הקשורים לג'יין.
ג'יין היאט יולן היא סופרת מדע בדיוני ופנטסיה ומשוררת יהודיה-אמריקאית.
ידועה יותר מכל בשל ספרה חשבון השטן (The Devil's Arithmetic, 1988) והסרט שנעשה על פיו.
זוכת פרס נבולה פעמיים, ופרסים רבים נוספים בגין ספריה וסיפוריה.
ב-2017 הייתה הסופר ה-33 (הסופרת החמישית בלבד, אחרי אורסולה לה גווין, אן מק'קפרי, קוני ויליס וסי.
צ'רי), שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים, המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
כתבה וערכה עד כה יותר מ-300 ספרים, אשר חלקם תורגמו לכעשר שפות ויותר.
יולן נולדה ב-1939 בניו יורק, ארצות הברית, בתם הבכורה של איזבל (לבית ברלין), עובדת סוציאלית וויל היאט יולן, עיתונאי.
יש לה אח אחד, צעיר ממנה בשלוש שנים.
כשהייתה בת 14 עברה המשפחה לקונטיקט ושם יולן סיימה בית ספר תיכון, כאשר בתקופת לימודיה היא משמשת כעורכת החדשות של עיתון בית הספר ובמקביל גם קפטיין נבחרת הכדורסל לנערות.
למדה במכללת סמית', מסצ'וסטס, שם קיבלה תואר ראשון בספרות אנגלית, דתות ולימודי רוסיה, ב-1960. בקולג' הייתה נשיאת מועצת העיתונות, זכתה בפרסים בגין כתיבה עיתונאית וכתיבת שירים, ופרסמה בכוחות עצמה את ספר השירים הראשון שלה.
אחדים מהשירים שבספר התפרסמו גם בבמות עיתונאיות שונות כמו The Grecourt Review, Chicago Jewish Forum ועוד.
ב-1962, כשנתיים לאחר סיום הקולג' נישאה לדייוויד סטמפל, לימים פרופסור למדעי המחשב וראש המחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת מסצ'וסטס.
הנישואין החזיקו מעמד 44 שנים, עד פטירתו ב-2006. נולדו להם שלושה ילדים.
ב-1976 סיימה יולן תואר שני בחינוך, באוניברסיטת מסצ'וסטס וב-1980 קיבלה לראשונה תואר דוקטור לשם כבוד מקולג' במסצ'וסטס.
בהמשך היא קיבלה עוד חמישה תוארי דוקטור לשם כבוד נוספים, ממכללות ואוניברסיטאות שונות במסצ'וסטס ובניו המפשייר ושנים אחדות גם לימדה בקולג'.
מ-1986 עד 1988 כיהנה כנשיאת "אגודת סופרי המדע הבדיוני של אמריקה" וכמו כן, כיהנה וממשיכה לכהן מזה עשרות שנים, בדירקטוריון אגודת סופרי ומאיירי ספרי הילדים האמריקאית.
בנוסף, היא לימדה סופרים חדשים, כתיבה לילדים ולנוער, בסדנת כתיבה מיוחדת שניהלה במשך למעלה מעשרים שנה.
נכון ל-2014 היא מתגוררת לסירוגין, במסצ'וסטס ובסקוטלנד, משמשת כעורכת בכמה מגזינים וממשיכה לכתוב וללמד כתיבה.
הספר הראשון של יולן, שיצא לאור בהוצאה מסחרית, היה Pirates in Petticoats, בשנה שלאחר סיום לימודיה בקולג', 1961. הספר היה דוקומנטרי ועסק בנשים פיראטיות.
את ספרה ה-300 היא כתבה ב-2010 וגם לאחר מכן המשיכה וממשיכה לכתוב.
ספרה המפורסם ביותר The Devil's Arithmetic (חשבון השטן) יצא לאור ב-1988 והיה מועמד לפרס נבולה לאותה שנה.
הספר זכה בשנה שלאחר מכן בפרס הלאומי לספרים יהודיים בקטגוריית ספרי ילדים ונוער ועשר שנים לאחר מכן, ב-1999 עובד לסרט טלוויזיה באותו שם, בכיכובן של קירסטן דנסט, בריטני מרפי, מימי רוג'רס ולואיז פלטשר.
דסטין הופמן היה המפיק בפועל וגם קריין בהקדמה לסרט.
התסריטאי רוברט אברך זכה בפרס אמי על כתיבת התסריט.
ספריה של יולן תורגמו לשפות רבות, ובין השאר: אפריקנס, גרמנית, דנית, יפנית, נורווגית, סינית, ספרדית, פורטוגזית, צרפתית, שוודית, וכן לשפת ברייל.
יולן זכתה בפרסים רבים על כתיבתה.
בין השאר, ניתן למנות בהם את:
ה"ניוזוויק" כינה את יולן - "הנס כריסטיאן אנדרסן האמריקאית" ואילו "הניו יורק טיימס" כינה אותה "המקבילה המודרנית של איזופוס".
ג'יין פוסטר היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברת הקומיקס תור ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Journey into Mystery #84 מספטמבר 1962, ונוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
ג'יין פוסטר היא רופאה במקצועה, שהחלה את קריירת הרפואה שלה בעבודה לצד דוקטור דונלד בלייק, האלטר אגו האנושי של האל האסגארדי תור.
היא הייתה שותפה להרפתקאותיו השונות של תור, והותקפה בכמה הזדמנויות על ידי אויביו, ביניהם נבלי-העל לוקי ומיסטר הייד.
השניים פיתחו זה כלפי זו רגשות, אך אודין עמד בדרכם ומנע מזוגיות זו להתממש.
לאחר כמה שנות אזרחות "פשוטות", ג'יין חלתה בסרטן סופני.
לאחר שתור הפך ללא ראוי לנשיאת המיולניר (בעקבות אירועי "החטא הקדמון"), היא הניפה את הפטיש והפכה לתור החדשה למשך זמן מה.
לאחר מלחמת הממלכות, היא נטלה את זהותה של ולקיריה.
את דמותה של ג'יין פוסטר בסרטי היקום הקולנועי של מארוול "תור", "תור: העולם האפל" ו"תור: אהבה ורעם" מגלמת השחקנית הישראלית-אמריקאית נטלי פורטמן.
ג'יין פוסטר נולדה כבת יחידה לזוג הורים ממעמד הביניים.
אימה נפטרה ממחלת הסרטן כשהיא הייתה בת תשע, והיא נותרה לגדול לבד עם אביה.
הוא עבד בשתי עבודות על מנת לממן את לימודי הרפואה של ג'יין, והעניק לה ילדות טובה על אף הקשיים הרבים שנעמדו בפניו.
עם זאת, גופו הותש והוא נפטר מהתקף לב.
ג'יין סיימה בסופו של דבר לימודי סיעוד בהצטיינות, והיא נשכרה על ידי דוקטור דונלד בלייק כאחות.
בלייק, רופא נכה, היה למעשה האלטר אגו האנושי של האל ונסיך אסגארד תור, אך זהות זו נשמרה בסתר.
הרפתקתם הראשונה של ג'יין ובלייק יחד הייתה במשלחת סיוע הומניטרי שנשלחה למדינת סן דיאבלו שבדרום אמריקה, שם סיעות קומוניסטיות ודמוקרטיות נלחמו זו בזו.
המצביא הדיקטטור סנטיאגו ריברה שלח מטוסי קרב להפציץ את הספינה שהובילה את המשלחת, אך בלייק הפך לתור והשמיד אותם.
בשדה הקרב, חיילים קומוניסטים תקפו את הצוות הרפואי וחטפו את ג'יין.
תור הציל אותה והביס את התוקפים, ואף הצליח להכריע את הקרב ולהשיג שלום במדינה.
ג'יין נמשכה לתור והתאהבה בו (מבלי לדעת את זהותו), בעוד בלייק התאהב בג'יין בצורתו האנושית.
תור, שניסה לפתח חיים אנושיים ולהתנתק מפעולותיו כגיבור-על, תהה אם ג'יין תאהב אי פעם אדם "רגיל" כמוהו, היות שהיא הביעה עניין הולך וגובר בתור שהציל אותה מנבלי-על שונים בעוד כמה הזדמנויות.
"צירוף המקרים" שבהופעת תור בסמוך לנוכחתו של בלייק העלתה את חשדם של כמה אויבים, וזה הוביל להיתקלויות נוספות של ג'יין בהרפתקאות שכאלו.
בין היתר, עם אחיו המאומץ של תור לוקי, ראשי פשע מאורגן וגם כמה פושעים זניחים.
הרפתקאות אלו רק העמיקו את אהבתו של תור אל ג'יין, והוא תכנן לחשוף בפניה את זהותו על מנת לזכות בליבה.
עם זאת, אביו המלך אודין מנע ממנו לעשות כן.
בשלב מסוים, ג'יין החלה לפתח רגשות גם אל בלייק, ונוצר מעין משולש אהבה בינה לבין תור ובלייק.
לאחר ניסיונות שכנוע חוזרים ונשנים, אודין הסכים לתור לכך שתור יחשוף את זהותו בפני ג'יין ויתוודה על אהבתו אליה בתנאי שהיא תוכיח אומץ.
אז, הוא יתיר לשניים לנהל זוגיות ואף להינשא וכן יעניק לה חיי נצח.
עם זאת, בדיוק לאחר מכן ג'יין נאלצה לשתף פעולה עם נבל-העל מיסטר הייד על מנת להציל את בלייק שנחטף ונקשר לפצצה.
על אף שהיא עשתה זאת בתמימות מוחלטת מבלי לדעת על יכולותיו העל-אנושיות של אהובה, אודין ראה בכך בגידה בבנו.
הוא הגיע לכדור הארץ, ובזעם הוא הודיע לתור כי הוא חוזר בו מהצעתו.
עם זאת, אודין לא התכחש לרגשותיו של בנו והוא הציל את חייה של ג'יין לאחר שהיא נפצעה באורח אנוש כתוצאה מקרב של תור עם מיסטר הייד וקוברה.
אחרי הרפתקאות נוספות עם ג'יין, שהעמיקו את אהבתה אל בלייק ואל תור בו זמנית, תור החליט להמרות את פיו של אביו וחשף בפניה את זהותו.
השניים התוודו על אהבתם זה אל זו, ותור לקח אותה אל אסגארד.
בלית ברירה, אודין הסכים לנישואי השניים - אם כי אך ורק בתנאי שג'יין תוכיח את יכולתה לתפקד כאלה אסגארדית.
הוענקו לה באופן זמני כוחות על-אנושיים, אך בלבולה ומבוכתה הכשילו אותה ב"מבחן" זה.
אודין אסר על תור לפגוש בג'יין, והיא נשלחה בחזרה לכדור הארץ ללא כל זיכרונותיה המשותפים עם תור ובלייק.
בעוד תור חידש את קשרו הרומנטי מן העבר עם הלוחמת סיף, ג'יין החלה לנהל מערכת יחסים עם רופא בשם קית' קינקייד.
התמזגות עם סיף, חיים אזרחיים
לאחר כמה שנים של נתק, פוסטר קראה בהזייתה לתור כשחלתה והייתה על סף מוות.
סיף, שהבחינה כי לתור עדיין יש רגשות כלפי ג'יין, גנבה את מטה הרונות הקסום של זקן היקום קאמו ת'ארן, והיא השתמשה בו כדי להחדיר בג'יין את כוח החיים שלה ובכך להציל אותה.
בעוד ג'יין התאוששה, סיף נעלמה מבלי להשאיר עקבות.
זיכרונותיה של ג'יין התעוררו במוחה, והקשר בינה לבין תור התחדש.
היא גילתה כי גופה ניחן ביכולות על-אנושיות, והיא אף הצליחה להביס לבדה את מלך הטרולים גיירודור.
עם כוחותיה, ג'יין החלה להתלוות אל תור במסעותיו השונים.
את רוח הלחימה של ג'יין וחיבתה החדשה להרפתקאות, תור ייחס לכוח החיים של סיף שנספג בגופה.
לאחר שנסעו יחד אל מימד אלי מצרים העתיקה, לכדור הארץ בעתיד אפשרי שנשלט בידי זארקו איש המחר ולאומת קוסטה ורדה, תור לקח את ג'יין אל אסגארד.
שם, הוזיר הגדול נתן לה את חרבה של סיף, וכאשר ג'יין הניפה אותה - היא הפכה לכאורה לסיף.
הוזיר הגדול העריך כי השתיים התמזגו והפכו לישות אחת כאשר סיף הצילה את חייה, ולכן סיף תהיה דומיננטית באסגארד בעוד ג'יין תהיה על כדור הארץ.
עם זאת, כאשר הם שבו לכדור הארץ סיף אינה הפכה בחזרה לג'יין.
כעבור כמה חודשים, בן זוגה של ג'יין, קית', פתח בחקירה אחר מקום הימצאה לאחר שהוא לא ראה אותה מאז אשפוזה.
תור חשף את זהותו בפני קית' והסביר לו את השתלשלות האירועים, ולקח אותו לעולמו של קאמו ת'ארן.
שם, התברר כי כאשר סיף העניקה לפוסטר את כוח החיים שלה, היא הועברה למעשה דרך מטה הרונות למימד אחר.
אלא שלאחר שג'יין הניפה את חרבה באסגארד, השתיים התחלפו.
תור חילץ את ג'יין ממימד זה והפריד בינה לבין סיף, והיא הוחזרה לכדור הארץ.
מיד לאחר מכן, היא וקית' נישאו.
ג'יין פצחה בחיים אזרחיים יחד עם קית', והיא התרחקה מפעילויות על-אנושיות בכלל ומתור בפרט.
לשניים נולד בן משותף, ג'ימי.
ג'יין הוסמכה כדוקטור לרפואה, והיא נעשתה לאחראית על מספר פרמדיקים בבית חולים בניו יורק.
כמו כן, היא נשכרה לשמש כרופאה האישית של טוני סטארק וטיפלה באופן אישי בג'ק מונרו לפני מותו.
במהלך המלחמה בין גיבורי-העל השונים בעקבות חוק הרישום, ג'יין התייצבה לצידו של קפטן אמריקה וטיפלה בפצועי מחנה המתנגדים לחוק.
לאחר שתור הקריב את חייו בקרב נגד הנחש, הלוחמים שלושה עדכנו את ג'יין על כך באופן אישי והיא שרתה בדיכאון.
כאשר היא שמעה על חזרתו של דונלד בלייק/תור, ג'יין התגרשה מקית' ואף איבדה את המשמורת על בנה.
בלייק ביקר את ג'יין בעבודתה בחיפוש אחר סיף, במחשבה כי השתיים התמזגו פעם נוספת.
לאחר מפגש סוער בין השניים, שלא התראו כמה שנים, הם יצאו לדייט.
לאחר מכן, ג'יין גילתה כי סיף נולדה מחדש בגופה של חולת סרטן סופני בטיפולה, והיא ובלייק חילצו את סיף מגוף זה בטרם החולה מתה.
ג'יין עברה לגור אחר כך באסגארד החדשה באוקלהומה, שם היא פתחה מרפאה יחד עם בלייק לרווחת התושבים.
זמן לא רב לאחר שבעלה לשעבר קית' ובנם המשותף ג'ימי נהרגו בתאונת דרכים, ג'יין אובחנה כחולה בסרטן שד סופני.
היא נעתרה לבקשתו של תור לייצג את כדור הארץ בקונגרס העולמות במקביל לטיפוליה הכימותרפיים, אך סירבה לקבל טיפולים קסומים על אף הצעותיו החוזרות של תור לכך.
במהלך קרב נגד ניק פיורי, תור הופך ללא ראוי ואיבד את היכולת לנשוא את פטיש הקרב מיולניר.
הפטיש נשאר ללא השגחה על הירח, ומשם הוא חיפש אחר ג'יין בטלפתיה.
היא נכנעה לקריאתו, והיימדל שיגר אותה אליו באמצעות הביפרוסט.
ג'יין הצליחה להניף את מיולניר והתגלתה כראויה, והיא זכתה בכוחות אותם הוא מקנה לבעליו.
מכיוון שהיא צפתה בתור משתמש בפטיש במשך שנים, ג'יין הצליחה להסתגל לשימוש בו במהרה.
היא מצאה עצמה נלחמת במלקית' הארור וענקי הכפור, ותור יצא להתעמת בדבר הבעלות על מיולניר עם האישה הבלתי מזוהה שאוחזת בו, מבלי לדעת כי מדובר בג'יין.
לאחר עימות קצר, הוא קיבל את העובדה שהפטיש בחר במישהו אחר והעניק לה באופן רשמי את התואר "תור" כשהוא נשאר לשאת בשמו הפשוט בן אודין.
היא יצאה להילחם במלקית' הארור וענקי הכפור בתאגיד רוקסון, ובצורתה הרגילה זכתה לביקור מתור.
מאוחר יותר, אודין שלח את אחיו - קול בן בור, "הנחש" - להרוג את פוסטר כתור, ולשם כך הוא לבש את שריון "המשמיד".
היא נלחמה נגדו וזכתה לסיוען של מכשפת השני, ולקיריה ורבות אחרות, כשבסוף הקרב התגלתה זהותה.
ג'יין פרנסס קזמרק היא שחקנית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בתפקידה כלואיס, אמו של מלקולם לויס בסיטקום "מלקולם באמצע" (2000–2006), שזיכה אותה בשלוש מועמדויות לפרס גלובוס הזהב ולשבע מועמדויות לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית בסדרת קומדיה.
היא שיחקה גם בתור השופטת טרודי בסדרת הדרמה המשפטית של רשת TNT "מצדי המתרס" (2008–2009), את אן בסרט "להתאהב" (1984), את אמילי בסרט "מחזר מתבגר" (1985), ואת גייל בסרט "6 בלונים" (2018).
היו לה גם תפקידים חוזרים בסדרה "סיביל" בתור הולי ובסדרה "פרייז'ר" בתור מורין קאטלר.
קזמרק נולדה במילווקי, ויסקונסין, וגדלה בכפר גרינדייל (אנ'), כפר קטן מחוץ למילווקי, שם גדלה וחונכה כקתולית.
בתם של אוולין (לבית גרגורסקה), מורה, ואדוארד קזמרק, עובד משרד ההגנה האמריקני.
את לימודי התיכון סיימה בבית ספר התיכון גרינדייל (אנ'), ולאחר מכן המשיכה לימודי תואר ראשון בחוג לתיאטרון של אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
בזמן לימודיה, היא פגשה את השחקן יליד-ויסקונסין טוני שלהוב שעודד אותה ללכת למשחק.
היא נרשמה לבית הספר לדרמה של אוניברסיטת ייל והשתתפה בלהקת הרפרטואר של ייל (אנ').
היא קיבלה את התואר השני שלה ב-1982.
קזמרק החלה את דרכה כשחקנית בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 בטלוויזיה בסדרות "The Paper Chase" ו"בלוז לכחולי המדים" בתפקיד השוטרת קלרה פילסקי.
ב-1984 השתתפה בסרט הקולנוע "להתאהב" לצידם של כוכבי הקולנוע רוברט דה נירו ומריל סטריפ.
ב-1998 השתתפה בפנטזיה "פלזנטוויל" בתפקיד אמו של דייוויד (טובי מגווייר) וב-1999 השתתפה כשחקנית אורחת בסדרת הדרמה "פליסיטי" בתפקיד קרול אמה של ג'ולי אמריק.
קזמרק פרצה לתודעה בשנת 2000 עם ליהוקה לקומדיית המצבים המוערכת "מלקולם באמצע".
בסדרה היא הופיעה בתפקיד לואיס אם המשפחה הקשוחה והדומיננטית.
קזמרק הפכה בזכות התוכנית לאחת מהשחקניות הקומיות האהובות בארצות הברית, היא הייתה מועמדת שבע פעמים לפרס אמי ושלוש פעמים לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה בסדרה קומית.
לאחר אותה הצלחה שיחקה קזמרק בסדרת הדרמה המשפטית "מצדי המתרס" (2008–2009) בכיכובה של גלוריה ראובן, ובסדרה הקומית "Us & Them".
בשנת 2017 שיחקה לצד מייקל פניה בקומדיית האקשן "תרגיל לשוטרים מתחילים" שכתב וביים דקס שפרד.
קזמרק נישאה לשחקן יליד-ויסקונסין בראדלי ויטפורד ב-15 באוגוסט 1992. הם התגוררו בלוס אנג'לס עם שלושת ילדיהם, ושניהם היו מעורבים חברתית.
קזמרק וויטפורד הם המייסדים של ארגון הצדקה "Clothes Off Our Back" אשר תורמת בגדי סלבריטאים לארגוני צדקה לילדים.
ביוני 2009 הגישו בני הזוג בקשה לגירושין לאחר כמעט 17 שנות נישואים והגירושין נסגרו באוקטובר 2010. באותה שנה הם מכרו את הוילה שלהם משנת 1924 בסן מרינו (אנ'), קליפורניה.
+שנהסרטתפקידהערות1983הגיבור שלא חזרמיס וילקס1984להתאהבאן רפטיס1985מחזר מתבגראמילי בארנסDoor to Doorקתרין האלווי1988מי רצח אותי?גייל קורנלVice Versaרובין סיימור1989All's Fairלינדה1996התאד"ר אןWildly Availableריטה גודמן1998פלזנטווילאמא של דייוויד2015The Boat Builderקתרין2016Wolves at the Doorמארי2017תרגיל לשוטרים מתחיליםג'יין לינדל20186 בלוניםגייל
מועמדת פרס אמי לשחקנית ראשית בסדרת קומדיה (2000–2006)
(במקור תוכנן לעלות ברשת FOX בעונת השידורים של 2014-2013)2019טרולים: ממשיכים לרקוד!אמא ענניםדיבוב; פרק: "Don't Worry Be Peppy/Two's a Cloud"הקריירה השנייה של קרולפיליספרק: "Sick and Retired"2020מעורבת-כזהאלינורפרק: "True Colors"2025מלקולם באמצע: החיים עדיין לא הוגניםלואיססדרה עתידית של דיסני+
ג'יין מקגוניגל היא מעצבת משחקים וסופרת אמריקאית המקדמת את השימוש בטכנולוגיה דיגיטלית ובמכשירים ניידים כדי לתעל עמדות חיוביות וליצור שיתופי פעולה בעולם האמיתי.
הוריה היו מורים והדגישו בפניה את החשיבות של הישגים אינטלקטואליים.
אחותה התאומה קלי (Kelly McGonigal) היא פסיכולוגית וסופרת.
מקגוניגל השלימה תואר ראשון בשפה האנגלית מאוניברסיטת פורדהם בשנת 1999, ואת הדוקטורט שלה ב-Performance studies באוניברסיטה של קליפורניה, ברקלי בשנת 2006.
בתום לימודי התואר הראשון היא התחילה לפתח את המשחקים המסחריים הראשונים שלה, והמשיכה בכך גם לאחר לימודי הדוקטורט.
בשנת 2009 היא סבלה מזעזוע מוח קשה, אשר סייע לה בפיתוח המשחק "ג'יין ציידת הזעזועים" (Jane the Concussion Slayer), לצורך התמודדות עם מצבה הרפואי ומצבים דומים.
שם המשחק שונה בשלב מאוחר יותר ל"סופר-בטר" (SuperBetter).
בשנת 2011 פורסם הספר הראשון שלה.
מקגוניגל כותבת ומרצה על משחקים של מציאות אלטרנטיבית, MMO, בפרט על הדרך שבה ניתן לעודד יצירה של אינטליגנציה קולקטיבית ושימוש בה לצורך שיפור איכות החיים ולפתרון בעיות חברתיות.
אף על פי שהיא הפכה לפנים הציבוריות של המשחוק, היא טוענת שהיא לא עוסקת במשחוק.
זאת משום שהיא לא חושבת שצריך לנסות לגרום למשחקים לעורר מוטיבציה באנשים לעשות דברים שהם לא רוצים לעשות.
לטענתה, אם המשחק אינו מכוון למטרה שלאדם יש מוטיבציה פנימית להשיג, זה לא יעבוד.
מקגוניגל לימדה עיצוב משחקים במכון לאמנות של סן פרנסיסקו באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
היא פיתחה משחקים מסחריים משנת 2006. בטבלה שלהלן מוצגות דוגמאות נבחרות:
ג'יין פאוול (; 1 באפריל 1929 – 16 בספטמבר 2021) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון, רקדנית וזמרת אמריקאית.
היא התפרסמה בעיקר בהופעותיה בסרטים מוזיקליים בשנות ה-40 ושנות ה-50. לאחר שהפסיקה להופיע בסרטים, פיתחה קריירה בהופעות בתיאטרון ובטלוויזיה.
פאוול נולדה בפורטלנד, אורגון, בשם סוזן לוריין בורס.
כבר בגיל צעיר דחפו אותה הוריה לקבל שיעורי משחק, ריקוד וזמרה כדי להפוך אותה לשחקנית דוגמת שירלי טמפל אך הניסיון לא צלח.
ב-1943 הופיעה בתחרות כישרונות צעירים ברדיו בתוכניתה של ג'נט גיינור בהוליווד וזכתה במקום ראשון.
מבלי לעבור מבחן במה היא הוחתמה על חוזה לשבע שנים במטרו גולדווין מאייר.
היא הושאלה בתחילה ליונייטד ארטיסטס שם הופיעה בשני סרטים בשחור-לבן: בסרטה הראשון "Song of the Open Road" הופיעה בתור נערה בשם ג'יין פאוול ובשם הזה פורסם הסרט והפך לשמה הקבוע.
הסרט השני היה "Delightfully Dangerous" (1945) לאחר מכן חזרה למטרו גולדווין מאייר.
סרטה השלישי היה "חופשה במקסיקו" שצולם בצבעי טכניקולור ובו הופיעה לצד רודי מקדואל.
היא הצטיינה בקול הסופרן וביכולת הריקוד שלה והופיעה בעיקר בסרטי קומדיות מוזיקליות.
ב-1948 שיחקה סרט "פגישה עם ג'ודי" לצד אליזבת טיילור וב"שלוש בנות נועזות" לצידה של ג'נט מקדונלד וב-1950 בסרט "ננסי הולכת לריו" לצד אן סאות'רן ובסרט "שבועיים של אהבה" ביחד עם דבי ריינולדס.
ב-1951 נבחרה לשחק בסרט "חתונה מלכותית" לאחר שג'ון אליסון וג'ודי גארלנד פרשו מההפקה.
היא שיחקה שם כאחותו של פרד אסטר שהיה מבוגר ממנה בשלושים שנים.
היא המשיכה להופיע בקומדיות מוזיקליות כמו "Rich, Young and Pretty" (1951), "Three Sailors and a Girl" (1953), "אתנה" (1954), "הצי משתעשע" (1955) ועוד.
ב-1954 שיחקה בסרט המוזיקלי שבע כלות לשבעה אחים לצידו של הווארד קיל בתפקיד ראשי ובוגר שזכה להצלחה רבה.
היא הדגימה בסרט את יכולות המשחק, הריקוד והזמרה שלה וזה תפקידה החשוב ביותר.
בסוף שנות ה-50 דעכה הסוגה של סרטים מוזיקליים והיא גם התבגרה ולא נראתה כבר כמו "בת השכן" ("Woman next door").
היא פיתחה את הקריירה האמנותית שלה על הבמה והופיעה במחזות זמר רבים כמו:"אוקלהומה", "צלילי המוזיקה", "גבירתי הנאוה", "דרום פסיפיק", "קרוסל" וכן הופיעה על הבמה בהפקה של "שבע כלות לשבעה אחים" עם הווארד קיל.
היא הופיעה גם בסדרות טלוויזיה רבות.
ב-1975 דיבבה בסרט טאבי הטובה.
פאוול הייתה נשואה חמש פעמים ויש לה שלושה ילדים.
בעלה האחרון היה השחקן דיק מור (1925–2015) שהופיע בסרטים עוד בהיותו ילד.
ב-1988 פרסמה אוטוביוגרפיה בשם "The Girl Next Door .
לג'יין פאוול יש כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
פאוול נפטרה ב-16 בספטמבר 2021, בגיל 92, בביתה שבעיר וילטון , קונטיקט, בנסיבות שתוארו כטבעיות.
ג'יין טופאן (1854–1938, כונתה "ג'ולי ג'יין"), נקראה בילדותה הונורה קלי, הייתה רוצחת סדרתית אמריקאית.
היא הודתה ברציחתם של 33 בני אדם בשנת 1901. היא צוטטה באומרה שהמניע שלה לרציחות היה "להרוג הכי הרבה אנשים - אנשים חסרי ישע - יותר מכל גבר או אישה שאי פעם חיו".
ממסמכים מעטים ששרדו מילדותה ידוע כי הוריה היו מהגרים אירים, ואימה, ברידג'ט קלי, מתה משחפת כאשר ג'יין הייתה צעירה מאוד.
אביה, פטר קלי, היה ידוע בציבור כשתיין ואקסצנטרי.
בין השמועות השונות שנפוצו אודותיו, סופר כי בשיא השגעון שלו החליט לתפור את העפעפיים שלו בעת שעבד בתור חייט.
בשנת 1863, שנים ספורות בלבד מאז מות אשתו, קלי לקח את שתי בנותיו הצעירות, דליה ג'וזפין בת השמונה והונורה בת השש לבית יתומות בעיר בוסטון.
הוא מסר אותן למוסד זה ולא שב לראותן לעולם.
על פי מסמכים שנמצאו בבית המחסה הבנות "ניצלו מבית אומלל מאוד".
מעט מאוד ידוע על גורל הבנות בעת ששהו בבית המחסה, אך ידוע שכעבור פחות משנתיים, בנובמבר 1865, הונורה נשלחה לעבוד כמשרתת חוזית בביתה של אן סי.
על אף שמעולם לא אומצה רשמית, היא נטלה את שם המשפחה של בעלי הבית ושינתה את שמה הפרטי לג'יין.
טופאן תוארה כילדה שובבה, ולבסוף הוצאה מביתה בעקבות שקרים בלתי פוסקים.
בשנת 1885, טופאן החלה להתמחות כאחות רפואית בבית חולים בקיימברידג'.
בזמן ההתמחות שלה היא ערכה ניסויים על המטופלים שכללו הזרקת כמויות שונות של מורפין ואטרופין.
היא שנתה את המרשמים שנתנו לה וחזתה כיצד הכימיקלים משפיעים על מערכת העצבים.
עם זאת, היא שהתה זמן רב ביחידנות עם המטופלים, שיחקה עם מינוני התרופות שלהם כך שאיבדו את הכרתם ואף שכבה עימם.
לא ידוע אם התקיים מגע מיני בינה לבין המטופלים כאשר היו מחוסרי הכרה, אך לאחר שתושאלה היא סיפרה שחוותה ריגוש מיני מכך שראתה אותם קרובים לסף מוות, חוזרים לחיים ושוב מתקרבים למוות.
היא הזריקה תערובת קטלנית של תרופות למטופלים אותם בחרה כקורבנותיה, שכבה לצידם על מיטת החולה ואחזה בהם בחוזקה בעודם מתו.
הדבר אינו נפוץ בקרב רוצחות סדרתיות, שהמניע העיקרי שלהן הוא רווח כספי ולא סיפוק מיני.
בשנת 1889 הועברה לבית חולים אחר בעיר מסצ'וסטס, שם גבתה לעצמה עוד מספר קורבנות ופוטרה כעבור כשנה.
היא חזרה לקיימברידג' אך פוטרה עקב מתן חומרים מעוררים באופן רשלני.
היא החלה לעבוד בתור אחות פרטית ושגשגה למרות מעט תלונות על גנבות.
בשנת 1895 פתחה במסע רציחות שהחל ברציחתם של בעלי הבית שלה.
בשנת 1899 רצחה את אחותה החורגת אליזבת' באמצעות כמות קטלנית של סטריכנין.
בשנת 1901 עברה לגור עם משפחתו של אלדן דייוויס הקשיש לאחר מות אשתו (אותה טופאן רצחה בעצמה) כדי לסעוד אותו.
בתוך שבועות, היא רצחה גם אותו ואת שתי בנותיו.
היא חזרה לעיר הולדתה, חיזרה אחר הבעל של אחותה החורגת, הרגה את אחותו והרעילה אותו כדי שתוכל ל"הוכיח" את כישוריה כאחות לכשיבריא.
היא אף הרעילה את עצמה כדי לזכות באמונו.
אולם, הדבר לא הצליח והוא גירש אותה מביתו.
בני משפחת דייוויס ששרדו ביקשו בדיקת טוקסיקולוגיה בגופתו של אלדן ובגופתה של בתו הקטנה.
ממצאי הבדיקה העלו כי הוא הורעל והמשטרה החלה לפעול כדי ללכוד את טופאן.
ב-29 באוקטובר 1901 היא נעצרה לראשונה באשמת רצח.
בשנת 1902 היא הודתה שרצחה 31 בני אדם.
בית המשפט המחוזי קבע שהיא אינה כשירה לעמוד לדין מחמת אי שפיות והיא נשלחה לבית משוגעים.
זמן קצר לאחר המשפט, פורסמה ידיעה באחד מהעיתונים של ויליאם רנדולף הרסט, הניו-יורק ג'ורנל, הגורסת כי טופאן רצתה שיכירו בה כחולת נפש כדי שתשלח לטיפול ותוכל להשתחרר, וכביכול היא הודתה ברצח של יותר מ-31 אנשים.
לא ידוע אם זה היה המניע האמיתי של טופאן להודות באשמה.
היא בילתה את שארית חייה בבית המשוגעים בעיר.
במרץ 1902 מינה בית המשפט שלושה פסיכיאטרים מומחים שיבדקו את הכשירות של טופאן לעמוד לדין.
בתחילה, הייתה טופאן חשדנית כלפי הרופאים שלה, אבל עד מהרה האופי הפטפטני שלה חזר והיא נפתחה בפניהם.
הפסיכיאטרים ציינו בדו"ח את ה"התמכרות פתולוגית" של טופאן לשקרים.
בסופו של דבר, למרות הודאתה שהיא "לא אשמה" במעמד ההליכים, טופאן הודתה במעשיה ובמעשי רצח אחרים.
כאשר חשפה טופאן את ההרגל שלה להיכנס למיטה עם הקורבנות שלה, והריגוש המיני שקיבלה בעקבות כך היו הרופאים המומים.
אף על פי שטופאן ידעה את ההבדל בין טוב לרע, והייתה מודעת לכך שעברה על החוק, היה נראה לרופאים שהיא התקשתה להבין את הפסול במעשיה.
שלושת הפסיכיאטרים איבחנו את טופאן עם "אי-שפיות מוסרית" – המונח ששימש לפסיכופתיה באותה תקופה.
בעקבות כך קבעו הפסיכיאטרים כי היא אינה כשירה לעמוד לדין וכי היא לעולם לא תתאושש ממחלתה.
בדו"ח שלהם לפרקליט המחוז הם תיארו את טופאן כאדישה לגורלה, וכחסרת שליטה עצמית שלא יכולה להימנע מפשעים עתידיים.
ג'יין ויימרק היא שחקנית אנגלייה.
ויימרק נולדה בשכונת פדינגטון שבלונדון.
היא בתם של השחקן פטריק ויימרק ושל המחזאית האמריקאית אולוון ויימרק.
בתיאטרון הופיעה בתפקיד ג'יל מייסון במחזה "אקווס" בהפקה של התיאטרון הרפרטוארי של ברמינגהאם.
ג'יין קולברן לוי היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי.
נודעת בזכות כיכובה בסרטים "איפה אלברט?"(אנ'), "משאית מפלצת", "מוות רצחני" ו"לא לנשום", ובשל כיכובה בסדרות הקומיות "פרברי הגיהנום" ו"הפלייליסט של זואי".
לוי נולדה בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית, לאב יהודי ממוצא אשכנזי, ולאם נוצרייה ממוצא בריטי.
אביה לסטר לוי הוא מוזיקאי, בעוד אמה מארי (לבית טילברי) היא אמנית.
למדה בתיכון סיר פרנסיס דרייק שבעיר סן אנסלמו, ובתקופה זו הייתה חברה בלהקת ריקודי היפ הופ, וכן שיחקה כקפטנית בקבוצת הכדורגל.
לוי הופיעה גם בתיאטרון הקהילתי בהפקות של "אנני" ו"הקוסם מארץ עוץ".
למדה סמסטר אחד במכללת גאוצ'ר שבמרילנד.
לאחר מכן, עברה ללמוד בסטודיו למשחק על-שם סטלה אדלר שבניו יורק.
ב-2011 שיחקה בתור מנדי מילקוביץ' בעונתה הראשונה של סדרת הדרמה-קומית השחורה "חסרי בושה".
בשנים 2011–2014 כיכבה בתור טסה אלטמן בסדרה הקומית "פרברי הגיהנום" של רשת ABC, במשך כל שלוש עונותיה של הסדרה, כשאת חבר שלה סקוט סטראוס, גילם תומאס מקדונל (בן-זוגה גם במציאות).
בשנת 2012 גילמה את קרוליין בסרט הדרמה "הדרך ללב" בכיכובו של ג'ון קרסינסקי.
לאחר מכן, כיכבה בסרט הקומדיה "איפה אלברט?" (אנ') בתור אפריל מרטין-דנזינגר-רוס, לצד ויקטוריה ג'סטיס.
ב-2013 כיכבה בתור מיה אלן בסרט האימה "מוות רצחני", עיבוד מחודש לסרט "מוות אכזרי".
ב-2014 גילמה את קייט בסרט הדרמה "בנוגע לאלכס" לצד מקס גרינפילד ואוברי פלזה.
לאחר מכן, גילמה את מדיסון בפרק אחד בתוכנית המערכונים "קרול שואו" של ניק קרול.
ב-2014 כיכבה בתור סטפי בסרט הדרמה המוזיקלי "Bang Bang Baby", לצד ג'סטין צ'טווין ופיטר סטורמר.
ב-2015 כיכבה בתור קייט בסרט הקומי "פרנק וסינדי", לצד רנה רוסו ואוליבר פלאט.
ב-2016 כיכבה בתור רוקי בסרט האימה "לא לנשום", לצד סטיבן לאנג ודילן מינט.
לאחר מכן, כיכבה בתור מרדית' בסרט ההרפתקאות הקומי "משאית מפלצת", לצד לוקאס טיל.
בנוסף ב-2016, שיחקה בפרק אחד בסדרת הרשת האמריקאית-שוודית "Swedish Dicks", בתור טיילור סלואו/רות'.
ב-2017 שיחקה בתור ג'וי גרינפילד בסדרה הקומית "There's...
בנוסף באותה שנה, גילמה את אליזבת בפרק אחד בעונה השלישית של הסדרה "טווין פיקס", בחידושה ברשת Showtime.
בנוסף ב-2017, שיחקה בסרט מותחן הפשע "לא מרגישה בבית בעולם הזה", לצד אלייז'ה ווד.
ב-2018 שיחקה בתור קתרין בסרט הדרמה "מעמידי הפנים", לצד ג'יימס פרנקו שגם ביים את הסרט.
לאחר מכן, שיחקה בסרט קומדיית האימה "מרד במשרד" בתור סמנתה, לצד ברנטון ת'ווייטס.
ב-2019 שיחקה בתפקיד מרכזי במיני-סדרת המתח "השלכות" מבית נטפליקס, לצד רנה זלווגר.
בשנים 2020–2021 כיכבה בתור זואי קלארק בסדרת הדרמה-קומדיה המוזיקלית "הפלייליסט של זואי" של רשת NBC, לצד לורן גרהאם ופיטר גלאגר.
במרץ 2011 נישאה לשחקן ג'יימי פרייטס, אך השניים נפרדו באוקטובר 2011, כחצי-שנה בלבד לאחר חתונתם, ובאפריל 2013 לוי הגישה גם דרישה לגירושין מפרייטס.
מאז היא בזוגיות עם השחקן והמוזיקאי האמריקאי-יהודי תומאס מקדונל, כשביוני 2024 הודיעו הזוג, לוי ומקדונל, כי הם מצפים לילדם הראשון.
(אנ')אפריל מרטין דנזינגר רוס2013מוות רצחנימיה אלן2014אודות אלכסקייטבאנג באנג בייביסטפי הולידיי2015פרנק וסינדיקייט2016לא לנשוםרוקימשאית מפלצתמרדית'2017לא מרגישה בבית בעולם הזהדז2018מרד במשרדסמנת'הThe Pretendersקתרין2023A Little PrayerתמיThe Toxic Avengerנציגת ביטוח2025AtropiaננסיTBAThe Problem with Peopleנטליה
+שנהסדרהתפקידהערות2011חסרי בושהמינדי מילקוביץ'5 פרקים2014-2011פרברי הגיהנוםטסה אלטמןתפקיד ראשי (3 עונות); 57 פרקים2014קרול שואומדיסוןפרק: "Krolling Around with Nick Klown"2016Swedish Dicksטיילור סלואו / רות'פרק: "Episode 5"2017טווין פיקסאליזבת'פרק: "Part 5"There's...
Johnny!ג'וי גרינפילדתפקיד ראשי; 7 פרקים2018קאסל רוקדיאן "ג'קי" טרנסתפקיד ראשי (עונה 1); 10 פרקים2019השלכותליסה דונובןתפקיד ראשי; 10 פרקים2021-2020הפלייליסט של זואיזואי קלארקתפקיד ראשי (2 עונות); 25 פרקים + סרט2023דייבבריטני פארקרפרק: "Harrison Ave"
ג'יין אליזבת מארי לפוטייר היא שחקנית בריטית.
זוכת פרס טוני עבור תפקידה במחזה של ברודוויי, "פיאף".
ג'יין אליזבת מארי בורגס נולדה באיפסוויץ' שבסאפוק, בתה של לואיז אלזי (בורגס).
אביה החורג, איב לפוטייר, עבד בתעשיית הנפט והיה במקור מקוויבק שבקנדה.
בשנות השישים של המאה העשרים למדה משחק בבית הספר של תיאטרון בריסטול אולד ויק.
הופעתה בתפקיד מארי קירי בסרט באותו שם משנת 1977 זיכתה אותה בהכרה רחבה.
ב-1978 גילמה את דמותה של אדית פיאף במחזה "פיאף" מאת פאם ג'מס בבימויו של הווארד דייוויס עבור הלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד על האייבון.
ב-1979 הופיעה באותו מחזה בתיאטרון ורהאוס בקובנט גרדן.
שנתיים אחר כך הוצג המחזה בברודוויי, ולפוטייר זכתה על הופעתה בפרס טוני לשחקנית ראשית הטובה ביותר במחזה.
לפוטייר הייתה נשואה לבמאי הקולנוע רולנד ג'ופה בין השנים 1974 ל-1980. לבני הזוג נולד בן אחד רואן ג'ופה (יליד 1973) שהוא תסריטאי ובמאי.
אחרי גירושיהם הייתה לפוטייר בת זוגו של השחקן מייקל פנינגטון.
בשנת 2000 כשעבדה בצרפת סבלה לפוטייר מדימום מוחי.
על החלמתה מהמחלה כתבה בספרה "Time Out of Mind".
ג'יין לפוטייר היא נשיאת כבוד של מועדון התיאטרון של בריסטול אולד ויק, והיא נשיאה של ארגון ידידי שייקספיר גלוב.
ג'ני הופקינס בפרק "It Never Rains" אנטוניוס וקלאופטרה Antony and Cleopatra כארמיאן קאלאן Callan קריסטינה בפרק "The Contract" The Sextet בפרק "Stoker Leishman's Diaries" אהבה ומר לווישם Love and Mr Lewisham מיס אליס היידינגר סדרת טלוויזיה תיאטרון הכורסה Armchair Theatre ג'ין בפרק "On Call" The Edwardians אליס הואטסון בפרק "E.
ג'יין פרנקלין , שנודעה כליידי פרנקלין לאחר שבעלה קיבל תואר אבירות, הייתה אשתו השנייה של חוקר הארצות האנגלי ג'ון פרנקלין.
בתקופת שירותו של בעלה כסגן המושל של ארץ ואן דימן, נודעה ג'יין פרנקלין בעבודה הפילנתרופית ובמסעותיה ברחבי דרום-מזרח אוסטרליה.
לאחר היעלמותו של ג'ון פרנקלין, מימנה ליידי פרנקלין או תמכה בדרכים אחרות בכמה משלחות לקביעת גורלו.
ג'יין הייתה בתו השנייה של ג'ון גריפין ואשתו, ג'יין גילמארד.
לאבות משפחה משני צדדיה היה קשר להוגנוטים.
ג'יין נולדה בלונדון, שם גדלה עם אחיותיה פרנסס ומרי בבית המשפחה בבדפורד פלייס 21. סמוך לכיכר בדפורד.
היא זכתה להשכלה טובה, והודות למצבו הכספי האיתן של אביה, יכלה להשלים אותה במסעות נרחבים באירופה.
כשהייתה בת 24 צוירה תמונת דיוקן שלה בידי אמלי מונייר-רומילי בז'נבה.
ג'יין הייתה מיודדת עם אשתו הראשונה של ג'ון פרנקלין, המשוררת אלינור אן פורדן, שמתה בראשית 1825. ב-1826 התארסו פרנקלין וג'יין גריפין.
הם נישאו ב-5 בנובמבר 1828, וב-1829 קיבל פרנקלין תואר אבירות.
במשך שלוש השנים הבאות, עשתה ג'יין תקופות ממושכות בנפרד מבעלה, כשזה שירת בים התיכון.
בשנת 1836 מונה פרנקלין לסגן מושל ארץ ואן דימן (טסמניה), לשם הגיע ב-6 בינואר 1837.
ליידי פרנקלין גילתה עניין מיידי במושבה והרבתה לצאת לסיורים לאורך החוף הדרומי והמערבי.
בשנת 1839 הייתה לאישה האירופאית הראשונה שערכה מסע יבשתי בין פורט פיליפ לסידני.
באפריל של אותה שנה ביקרה ליידי פרנקלין ביישוב החדש במלבורן, שם קיבלה פנייה חתומה בידי 63 מן האזרחים הראשונים במעלה, שהתייחסו אל "אופייה [הנוטה] לאדיבות, טוב-לב וחסד".
היא ובעלה עודדו ייסוד בתי ספר תיכוניים לבנים ולבנות, בהם כריסט'ס קולג'.
בשנת 1841 ביקרה ליידי פרנקלין בדרום אוסטרליה ושכנעה את המושל, קולונל ג'ורג' גאולר, להקצות חלקת קרקע המשקיפה אל מפרץ ספנסר למצבת זיכרון למתיו פלינדרס.
המצבה הוקמה בהמשך אותה שנה.
ב-1842 היו היא ובת לווייתה, כריסטיאנה סטיוארט, לנשים האירופאיות הראשונות שנסעו ביבשה מהובארט אל נמל מקווארי.
פרנקלין ניהלה קשר מכתבים ענף עם אליזבת פריי בנושא האסירות במושבת העונשין באוסטרליה, ועשתה כמיטב יכולתה להיטיב את מצבן.
בשנת 1841 הגיעה אוניית האסירים "ראג'ה" עמוסה באסירות, שצוידו בחומרי תפירה שארגנה לידיה אירווינג מוועדת ספינות האסירות של פריי.
שמיכת הטלאים שיצרו היא כיום בין מוצגי הטקסטיל השמורים ביותר באוסטרליה.
ג'יין פרנקלין הואשמה בניצול השפעתה בדרך שאינה ראויה על בעלה בתפקידו הרשמי, אבל אין כל ראיה לכך.
כאשר נקרא פרנקלין חזרה בסוף 1843, יצאו בני הזוג תחילה למלבורן בדו-תורנית "הדג המעופף" ומשם לאנגליה דרך ניו זילנד, ובאופן מקרי, על סיפון האונייה "ראג'ה".
ב-1842, הזמינה ליידי ג'יין בניית מקדש קלאסי, שלו קראה Ancanthe, "עמק פורח".
היא ייעדה את הבניין לשמש מוזיאון להובארט, והניחה 1600 דונם בנאמנות להבטחת המשכיות של מה שקיוותה, כי יהיה למוקד שאיפותיה התרבותיות של המושבה.
מאה שנות קפיאה על השמרים באו לאחר זאת, בהן שימש המוזיאון בין השאר כסככת תפוחים; אבל בשנת 1949 השתכנה בו האגודה לאמנות של טסמניה, שהצילה את הבניין.
ג'ון פרנקלין יצא למסעו האחרון במאי 1845, כאשר התחוור שמצא אותו אסון, הקדישה ליידי פרנקלין את חייה במשך שנים רבות לניסיונות לוודא את גורלו.
עד זמן קצר לפני מותה, הרבתה ליידי פרנקלין במסעות, בדרך כלל בלוויית אחיינית בעלה סופיה קראקרופט, שהמשיכה לשמש לה מזכירה ובת לוויה עד מותה.
ליידי פרנקלין נסעה לנקודה הצפונית ביותר באיי שטלנד ובאיים הבריטיים בכלל, כדי להתקרב ככל שיכלה אל בעלה הנעדר.
ליידי פרנקלין מימנה שבע משלחות למציאת בעלה או רשומותיו (שתיים מן המשלחות לא הצליחו להגיע לאזור הארקטי:
1850, באונייה "פרינס אלברט", בראשות צ'ארלס קודרינגטון פורסיית ויליאם פרקר סנואו
1851, "פרינס אלברט", בראשות ויליאם קנדי וז'וזף רנה ברלו
1852, אוניית הקיטור "איזבל", משלחת אחת בראשות דונלד ביטסון בוטלה, השנייה בראשות אדוארד אוגוסטוס אינגלפילד חקרה את גרנלנד
1853, "איזבל", בראשות ויליאם קנדי ורוברט גרייט, בוטלה
1857, "האונייה פוקס", בראשות פרנסיס לאופולד מקלינטוק
ליידי פרנקלין הייתה אישה בעלת אופי ואישיות יוצאי-דופן.
מאמציה הנחושים, שלהם הקדישה חלק גדול מכספה כדי לגלות מה עלה בגורל בעלה, הוסיפו רבות לידע העולמי על האזור הארקטי.
עליה נאמר, "מה שאומה סירבה לעשות, עשתה אישה".
נוסף לכך, כאחת הנשים הראשונות בטסמניה שנהנתה מכל היתרונות של חינוך, השכלה וסביבה תרבותית, היוותה ליידי ג'יין הן מופת והן כוח רב-השפעה, והציבה אמות-מידה חדשות באורחות חיים למתיישבים המצליחים, שעברו את השלב של מאבק למחיה בלבד.
תוואיי הנוף שנקראו על שמה הם מפרץ ליידי פרנקלין, על האי אלזמיר בנונאווט; צוק ליידי פרנקלין, אי בנהר פרייזר סמוך לייל, קולומביה הבריטית, שם שניתן סמוך לסוף ביקורה שם בתקופת הבהלה לזהב בקניון פרייזר; צוק ליידי פרנקלין, סמוך למפל ורנאל בפארק הלאומי יוסמיטי בקליפורניה;
קולג' פנימייתי בהובארט, טסמניה קרוי על שמה, כמו גם הגלריה לאמנות שנזכרה לעיל, "אולם ג'יין פרנקלין".
הבלדה "קינת ליידי פרנקלין" מנציחה את חיפושיה אחר בעלה האובד.
רוב מסמכיה הקיימים של ליידי פרנקלין שמורים במכון סקוט לחקר הקוטב.
מדליית מייסדים מזהב, החברה הגאוגרפית המלכותית
הביוגרפיה "שאיפותיה של ג'יין פרנקלין: הרפתקנית ויקטוריאנית" מאת ההיסטוריונית הטסמנית אליסון אלכסנדר זכתה בפרס הביוגרפיה הלאומית.
היא אסטרונומית אמריקאית ממוצא וייטנאמי.
זוכת פרס קוולי לאסטרופיזיקה לשנת 2012 עבור "גילוי ואפיון חגורת קויפר, מחקר שהיווה תרומה משמעותית להבנת התפתחות מערכת השמש".
ג'יין לו, בלידתה לו לי האנג (וייטנאמית Lưu Lệ Hằng), נולדה ביולי 1963 בסייגון שבדרום וייטנאם.
אביה, שעבד כמתורגמן בשרות הצבא האמריקאי, לימד אותה צרפתית.
עם נפילת סייגון באפריל 1975 היו לו, בת ה-12, ומשפחתה בין הווייטנאמים שפונו על ידי האמריקאים.
בארצות הברית התיישבו בקנטקי שם היו להם בני משפחה ובהמשך עברו לקליפורניה.
עם הגיעם לארצות הברית בני המשפחה "אינגלתו" את שמותיהם: לו לי האנג הפכה לג'יין לו.
לו למדה אנגלית במהירות והצטיינה בלימודיה בבית הספר התיכון אותו סיימה כולדיקטוריאן (Valedictorian) של המחזור מה שזיכה אותה במלגה שאפשרה לה ללמוד באוניברסיטת סטנפורד.
לו נשואה לרוני הוגרוורף, אסטרונום אף הוא, אותו הכירה בתקופת שהותה בליידן.
לו סיימה תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת סטנפורד ב-1984. בשנת 1986 החלה לימודי דוקטורט ב-MIT, המנחה שלה היה דייוויד ג'וויט כאן התחיל שיתוף הפעולה רב השנים ביניהם.
היא סיימה את הדוקטורט ב-1990. באותה שנה זכתה במלגת מחקר מטעם הארגון של טלסקופ החלל האבל, במסגרתה עשתה את הפוסט דוקטורט במרכז לאסטרופיזיקה של אוניברסיטת הרווארד, ובהמשך באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובסטנפורד.
משנת 1994 הייתה פרופסורית במחלקה לאסטרונומיה של הרווארד, ובשנת 1998 עברה לאוניברסיטת ליידן.
ב-2001, עם שובה לארצות הברית, ג'יין פנתה לכיוון הטכנולוגי והתמנתה לתפקיד של מדענית בכירה בצוות ההנדסי במעבדת לינקולן ב-MIT .
באוטוביוגרפיה שלה הסבירה זאת כך: "תמיד הרגשתי שההשכלה שלי לקויה בצד הטכנולוגי, רציתי ללמוד איך המכשירים פועלים".
לו הייתה חברה במספר ועדות מדעיות.
הוועדה המיעצת למחקרי מערכת השמש לעשור 2013-2022(Planetary Science Decadal Survey for 2013 – 2022)
ועדות שונות להקצאת זמן בטלסקופים.
הדוקטורט שעשתה בהדרכתו דייוויד ג'וויט עסק באסטרואידים.
כבר במהלך עבודת הדוקטוראט הייתה שותפה של ג'וויט בחקר חגורת קויפר.
נושא שהפך לתחום מחקרה המרכזי.
הם התחילו את התצפיות במצפה קיט פיק (Kitt Peak) שבאריזונה, המשיכו במצפה סרו טולולו ( Cerro Tololo) בצ'ילה ולבסוף עברו לטלסקופ UH88tb של אוניברסיטת הוואי הממוקם בפסגת הר מאונה קיאה.
במקביל גם השתכללה שיטת עבודתם שהחלה בבחינה של צילומים ועברה לסריקה ישירה באמצעות רכיבי CCD.
חמש שנים של תצפיות הביאו לבסוף ב-1992 לגילוי של כוכב הלכת המינורי שהם קראו לו "סמיילי" ושמו הרשמי 15760 אלביון.
כעבור שישה חודשים הם גילו גוף נוסף שהם כינוהו "קרלה" וכינויו הרשמי הוא 1993 FW .
הם המשיכו בחקר חגורת קויפר, וב-2004 לו וג'וויט גילו מים קפואים (crystalline water ice ) על קווה-וואר וגם עקבות של אמוניה הידראט (H8N2O).
בסיס הנתונים של נאס"א מונה מעל 200 פרסומים של לו, או שלו הייתה שותפה לכתיבתם.
פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה - 1991
פרס קוולי לאסטרופיזיקה - 2012.
ג'יין מַארְסֵט הייתה סופרת בריטית בתחום ספרי הוראת המדעים.
ג'יין מארסט נולדה בלונדון כאחת משנים-עשר ילדיהם של אנתוני פרנסיס הלדימאנד (Anthony Francis Haldimand), סוחר אמיד יליד ז'נבה, ושל אשתו ג'יין.
מאחר שאמה נפטרה בגיל צעיר, נאלצה ג'יין לקחת חסות על אחיה הקטנים.
אחד מהם, ויליאם הלדימאנד (William Haldimand), נהפך בבגרותו למנהל בנק אנגליה ולחבר בפרלמנט הבריטי.
בו בזמן החלה ג'יין בלימודי המקצועות הפופולריים של תקופתה: לטינית (שהייתה חובה עבור לימודי המדעים), כימיה, ביולוגיה והיסטוריה.
ג'יין הייתה גם כישרונית באיור, ולמדה בין היתר אצל תומאס לורנס.
כישרון זה סייע לה מאוחר יותר באיור האילוסטרציות עבור ספריה שלה.
בשנת 1799 נישאה לרופא יליד ז'נבה, אלכסנדר ג'ון גספר מארסט (Alexander John Gaspard Marcet), אשר למד לימודי רפואה באוניברסיטת אדינבורו והיה לחבר בחברה המלכותית ומרצה בבית החולים הלונדוני Guy's Hospital.
כבני זוג ג'יין ואלכסנדר ביצעו ניסויים בכימיה בביתם, והחלו לחקור את תוצאותיהם.
ביתם של בני הזוג מארסט היה למקום מפגש חברתי חשוב עבור מדענים וכותבים בתחומי המדעים השונים.
באחד ממכתביה כתבה סופרת הילדים הבריטית ממוצא אירי, מריה אדג'וורט' (Maria Edgeworth), כי ביתם מלא בפעילויות חברתיות ומדעיות:
"באנו לכאן ביום שישי האחרון, ומאז העברנו את רוב זמננו בנעימים אצל חברתנו הנהדרת גברת מארסט.
הילדים מאוד מחבבים את הוריהם ועסוקים בבניית בלון-פורח מנייר, שישה-עשר רגל קוטרו וכשלושים רגל גובהו.
אנשים רבים באו לראות את המראתו".
לאחר פטירת אביה של ג'יין ב-1817 החליט אלכסנדר להתפטר מהוראת הרפואה ולהקדיש את כל זמנו לניסויי הכימיה ביחד עם אשתו.
בשנת 1820 אלכסנדר וג'יין מארסט הגיעו לשווייץ במטרה להשתקע שם, אולם בשנת 1822 מת אלכסנדר בפתאומיות בעת ביקור בבריטניה.
ג'יין, שנדהמה ממותו, עברה מספר תקופות של דיכאון שהשפיעו על חייה.
אף-על-פי ששמרה על קשרים חזקים עם ידידיה בשווייץ, היא חזרה לחיות באנגליה.
מארסט חיה את שארית חייה עם בנותיה ברחוב סטרטון 14 שבפיקדילי בלונדון.
היא נפטרה בלונדון ב-28 ביוני 1858.
עיקר הפרסום והעבודה של מארסט נעשה על סדרת ספרים הקרואים "שיחות".
אלה ספרי לימוד העוסקים בהצגה נרחבת של נושא מסוים תוך נגיעה בכל הסוגיות הרלוונטיות לו, כפי שהיה נודע בתקופת חייה.
הספר הראשון של מארסט היה "שיחות על מדעי הטבע" (Conversations on Natural Philosophy).
היא חיברה אותו בשנת 1805 אך הוא פורסם רק בשנת 1819. הספר מכיל מידע בסיסי על הידע המדעי של אותה תקופה, ועוסק בין היתר בפיזיקה, באסטרונומיה, במכניקה, ובתכונותיהם של הנוזלים, האוויר והאופטיקה.
צורת ההנגשה של הספר בפני הקוראים – בדומה לעבודותיה האחרות – היא באמצעות שיחה בין התלמידות אמילי וקרוליין, ומורתן הגברת בראינט.
קרוליין מציבה שאלות בסוגיות מדעיות רלוונטיות, אמילי עונה עליהן בהשערות מושכלות, והמורה בראיינט (Bryant) משיבה לבסוף על שאלותיהן.
הצגת הידע המדעי באמצעות שיחת חולין מנגיש את המדע לקוראים בפשטות.
גישה זו חוזרת על עצמה גם ביתר כתביה של מארסט.
היא הוציאה אותו לאור בעילום שם בשנת 1805, ורק במהדורה ה-12, שיצאה בשנת 1832, התגלתה זהותה כמחברת הספר.
הספר היה לעבודתה המפורסמת ביותר, ובו היא סיכמה ופרסמה את עבודתו של הכימאי האנגלי האמפרי דייווי, אשר לקחה חלק בהרצאותיו.
זה היה ספר הלימוד הראשון ליסודות מדעיים.
הספר כלל את איוריה האישיים של מארסט שהדגימו את מכשירי העבודה הכימית, ושם דגש הן על העבודה הניסויית והן על העבודה התאורטית.
בספרה "שיחות על כלכלה פוליטית" (Conversation on Political Economy), שיצא לאור בשנת 1816 עסקה מארסט בתאוריות של כלכלני התקופה, הכוללים את אדם סמית, את תומאס מלתוס, ובעיקר את דוד ריקארדו.
הספר התמקד בעיקר ברעיון הכללי של הכלכלה כמשחררת אנשים מעוני באמצעות השכלה וללא אפליה מגדרית.
בספר, כאשר התלמידה קרוליין אומרת שהיא הייתה סבורה שאפשר "לסלוח" לנשים על בורותן בכלכלה, משיבה לה המורה בעדינות "כאשר את מצדדת בבוּרוּת, ישנה סבירות גבוהה שאת טועה".
ב-1819 זכתה להצלחה נוספת כאשר פרסמה את "שיחות על פילוסופיה של הטבע", ספר שכתבה בעצם עוד לפני "שיחות על כימיה".
בשנותיה האחרונות של חייה, המשיכה מארסט להוציא מהדורות מעודכנות לספריה, וב-1835 פרסמה חיבור משמעותי נוסף, "הדקדוד של מרי" (Mary's Grammar).
תרומתה העיקרית של מארסט הייתה עבודתה כמחנכת.
בעבודותיה מופיעים רעיונות מקוריים שהתבססו על מחקר זהיר של תאוריות בנות זמנה ועל התכתבויות שלה עם מדענים בני תקופתה.
עבודותיה הצטיינו בדיוק רב וביסודיות.
היא הציגה נושאים במדע ובכלכלה בדרך לא פורמלית, וזכתה להערכה על כך שהצליחה להנגיש רעיונות מורכבים למבוגרים ולילדים כאחד, ואולי מעל הכול - גם לנשים, ובמיוחד לסמינריסטיות, שלא זכו לעידוד בתחומי המחקר המדעי באותה תקופה.
מארסט התמחתה במיוחד בהנגשה פופולרית של נושאים בכימיה ובכלכלה בזכות קשריה עם גדולי ההוגים והמדענים של תקופתה.
היא הגיעה לקהל רחב בהפצת רעיונות בכימיה ובכלכלה פוליטית.
כתיבתה באנגלית פשוטה הנגישה את המידע לא רק לנשים, אלא גם לגברים שלא קיבלו השכלה קלאסית ביוונית ובלטינית, כפי שהיה מקובל באותה תקופה (כמו כן, רבים מספרי המדע במאות הקודמות היו כתובים בלטינית).
גם אם לנגד עיניה עמדה השכלתן של נשים, היא הצליחה להגיע לקהל רחב הרבה יותר, ששמע לראשונה על אידיאלים נאורים ועל הרעיון שהמחקר במדעי הטבע הוא נכס של הציבור כולו.
ספריה נלמדו בבתי-הספר בארצות הברית כספרי לימוד לכל דבר ועניין עוד עשרות שנים לאחר פטירתה.
המדען הנודע מייקל פאראדיי התרשם מעבודתה של מארסט.
בצעירותו הוא נחשף לספרה "שיחות על כימיה" וקרא אותו בחנות הספרים של ג'ורג' ריבאו.
בשלב מאוחר בחייו אף טען כי היה למארסט תפקיד חשוב בקריירה שלו ככימאי.
הוא סיפר כי לאחר היכרותו האישית איתה, נהג לשלוח לה מאמרים שלו כשי תודה, והחשיב אותה למַנחה המקצועית הראשונה שלו.
בספר "שיחות על כימיה", שנועד לפשט את התחום למתקשים בו, השכילה מארסט להביא הסברים ברורים תוך שהיא שומרת על דיוק מבחינה מדעית.
הספר ראה אור באנגליה ב-16 מהדורות (כולל עדכונים בין מהדורה למהדורה) עד 1830, ותפוצתו הייתה חובקת עולם: הספר היה פופולרי מאוד בארצות הברית, ואף תורגם לגרמנית ולצרפתית.
הוא היה נגיש במיוחד למעמדות הבינוניים והנמוכים ובפרט לנערות שבהם (שאליהן כוּון הספר).
לדעת רבים מארסט הייתה פורצת-דרך בתמיכתה הנלהבת בהוראת כימיה למתחילים באמצעות מעבדה ניסיונית.
לאחר מלחמת האזרחים, שיעורי המעבדה הפכו לנורמה בבתי הספר האמריקאיים.
"שיחות על כימיה" המשיך להוביל קידום ידע מדעי בקרב נשים למרות תחרות עם סופרים ועם ספרים רבים אחרים.
ספרה "שיחות על כלכלה פוליטית" (1816) התקבל בציבור באהדה רבה, אך מאוחר יותר כלכלנים כמו אלפרד מרשל הפגינו אדישות כלפיו, והגדיל לעשות ג'וזף שומפטר שכינה אותו "כלכלה לתלמידות בית-הספר".
מנגד, הסוציולוגית הבריטית הרייט מרטינו (Harriet Martineau), שנחשבה לאישה הסוציולוגית הראשונה, שילבה בעבודותיה כתיבה על נושאים כלכליים ברוח ספרה של מארסט.
שנים רבות הייתה מארסט אלמונית; רק בשנת 1832 הופיע שמה לראשונה כמחברת "שיחות על כימיה".
אלמוניותה המוקדמת אפשרה לסופרים גברים בארצות הברית לפרסם שם את ספריה (תוך התאמת האנגלית למקום), כאשר שמותיהם מתנוססים על עמוד השער כמחבריהם.
כשיצאה המהדורה ה-12 של "שיחות על כימיה" עם קרדיט למארסט כמחברת, נוצר כאוס שהסתיים בלא תוצאות.
כיוון שזכויות היוצרים עדיין לא היו מוסדרים כראוי בחוק, היא מעולם לא קיבלה תמלוגים על כל המדורות הקודמות.