tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכן, שיעור התמותה בקרב המתיישבים הקולוניאליים, לפני מאות שנים, קבע את הצמיחה הכלכלית של המדינות הפוסט-קולוניאליות של ימינו, על ידי הצבתן על נתיבים מוסדיים שונים.
המחברים אף מצאו כי קיימת אינטראקציה משמעותית בין הסחר האטלנטי לבין מוסדות פוליטיים.
באופן ספציפי, נוכחותו של מונרך אבסולוטי מעכבת את ההשפעה הכלכלית החיובית של הסחר האטלנטי.
זה מסביר מדוע ספרד, למרות שהייתה לה גישה לאותו סחר, פיגרה אחרי אנגליה בהתפתחות הכלכלית.
2012 פרס פאדי כוח וטוטאל פוליטיקה פרס הספר הפוליטי (עניינים בינלאומיים)
פרס הפייננשל טיימס 2012 ופרס ספר השנה העסקי של גולדמן זאקס, רשימה קצרה
פרס ליונל גלבר לשנת 2013, רשימה ארוכה
פרס ספר ארתור רוס לשנת 2013, ציון כבוד
מדונה של החוחית (באיטלקית: Madonna del Cardellino) הוא ציור שמן על עץ מאת רפאל, צייר מתקופת הרנסאנס האיטלקי, משנת 1505–1506 לערך.
בשנת 2008 הושלמה פעולת שיקום שנמשכה עשר שנים, שלאחריה הוחזר הציור למקומו בגלריית אופיצי שבפירנצה.
במהלך תקופת השיקום, הוצג בגלריה עותק עתיק של הציור במקום המקור.
רפאל נחשב ל"אמן" של תקופת הרנסאנס הגבוה, תואר שהוא חולק עם מיכלאנג'לו ולאונרדו דה וינצ'י.
חרף חייו הקצרים, הייתה לו השפעה משמעותית והוא יצר כמות עצומה של יצירות במגוון תחומים, כולל אדריכלות, תחריט, ציור ורישום.
במחצית הראשונה של הקריירה שלו פעל רפאל בצפון איטליה והושפע מהסגנון הפלורנטיני, ולכן תקופה זו מכונה "התקופה הפלורנטינית" שלו.
בשנת 1508 עבר לרומא, שם המשיך לעבוד וקיבל הזמנות רבות מהוותיקן, כולל ציורים בארמון האפיפיורי.
אחת מיצירותיו הידועות ביותר היא אסכולת אתונה.
בשל יחסיו עם הכנסייה, הוא ומיכלאנג'לו היו יריבים מרים והתחרו זה בזה על אותן הזמנות אמנותיות.
במהלך התקופה הפלורנטינית שלו, צייר רפאל את מדונה של החוחית לצד כמה ציורי מדונה מפורסמים נוספים, כמו המדונה של המרעה ו-לה בל ז'רדינייר.
שלושת הציורים הללו חולקים מאפיינים דומים: דמות המדונה לבושה באדום וכחול, שלוש הדמויות המרכזיות זהות, ישנה קומפוזיציה פירמידלית, רקע טבעי, וכן חיבור לסמלים נוצריים כגון ספרים, צלבים או במקרה זה – החוחית.
כמו ברבים מציורי המדונה של תקופתו הפלורנטינית, רפאל סידר את שלוש הדמויות – מרים, ישו ויוחנן המטביל הצעיר – בתבנית גאומטרית.
אף על פי שעמדות הדמויות נראות טבעיות, יחדיו הן יוצרות משולש כמעט סימטרי.
הציור ניתן כמתנת נישואים על ידי רפאל לחברו לורנצו נאזי.
ב-17 בנובמבר 1548, קרס ביתו של נאזי במפולת אדמה, והציור נשבר ל-17 חלקים.
הוא נלקח מיד לשיקום וחובר מחדש, אך סימני החיבורים נותרו גלויים.
בשנת 2002, ג'ורג' בונסנטי מהארגון "אבני חן יקרות" הטיל על פטריציה ריטאנו לשקם את הציור.
במשך שש שנים, הצוות שלה עבד על הסרת לכלוך שהצטבר ותיקון הנזקים.
לאחר שיקום זה, היצירה חזרה לתצוגה בגלריית אופיצי בשנת 2008.
בציור, החוחית מסמלת את צליבת ישו, על פי האגדה שבה החוחית ניסתה להסיר קוץ מכתרו של ישו ונטפה עליה טיפת דמו.
מדוע הם שונאים בתי ספר פרטיים?
הוא ספר משנת 2020 מאת הכלכלן האמריקאי, התאורטיקן חברתי והסופר תומאס סואל, שבו הוא משווה בין תוצאות לימודיות של תלמידים הלומדים בבתי ספר צ'רטר לבין אלו שלומדים בבתי ספר ציבוריים רגילים.
לטענתו, בממוצע, בתי ספר צ'רטר משיגים תוצאות חינוכיות טובות יותר באופן משמעותי לעומת בתי הספר הרגילים.
סואל סבור כי מערכת החינוך בארצות הברית זקוקה לרפורמה, והוא מנמק מדוע תנועת הצ'רטר היא כוח חיובי וכיצד היא עשויה לקדם את אותה רפורמה.
זהו ספרו ה־56 של סואל, והוא פורסם ביום הולדתו ה־90.
הדעות בציבור לגבי בתי ספר צ'רטר חלוקות מאוד, וסואל מבקש להציג את הטענות בעד.
הוא טוען שבתי ספר צ'רטר עדיפים על פני בתי הספר הרגילים במובנים רבים, ובעיקר בתוצאות הלימודיות.
הוא מפריך, לשיטתו, טענות נפוצות נגד בתי ספר צ'רטר ומבקש להדגים את הצורך ברפורמה חינוכית בארצות הברית.
סואל פותח בהצגת דוגמה של בית ספר שהוא רואה בו הצלחה גדולה בארצות הברית: תיכון דנבר.
הוא מדגיש את בית הספר הזה משום שלשיטתו היה זה מוסד שהביא להישגים משמעותיים עבור תלמידים שחורים בשנים 1870–1955, והראה שאפשר להשיג זאת שנים רבות לפני פסק דין בראון נגד מועצת החינוך, שאותה ביקר.
הוא סבור שתנועת הצ'רטר יכולה להעמיד בתי ספר טובים כדוגמת דנבר, אך טרם עשתה כן בשל התנגדות מתמשכת מצד איגודי מורים, פוליטיקאים ורגולטורים המבקשים להפוך את בתי הספר הללו לדומים יותר לבתי הספר המסורתיים.
את העוינות של מבקריו הוא תולה בהשפעה המשחיתה של כסף, כוח ויתרון פוליטי – ולעיתים נדירות, כך הוא טוען, בטובתם של הילדים.
לדבריו, בתי ספר צ'רטר מצויים בביקוש גבוה מצד הורים מאז שנות ה־90, עם רשימות המתנה ארוכות והגרלות לשיבוץ במקומות הפנויים.
זאת על אף לחצים פוליטיים חזקים נגדם.
סואל מציג נתונים וסטטיסטיקות רבות המשוות בין ביצועי תלמידים בבתי ספר צ'רטר לבין אלה שבבתי ספר ציבוריים רגילים.
מסקנתו היא שבתי ספר צ'רטר מהווים כלי יעיל לצמצום "פער ההישגים" בין תלמידים לבנים לתלמידים שחורים, כאשר הראשונים מצליחים לעיתים קרובות יותר מהאחרונים בבתי ספר רגילים.
עוד טוען סואל כי בתי ספר צ'רטר נתונים לאחריותיות (accountability) רבה יותר מזו של בתי ספר ציבוריים טיפוסיים.
הסיבה לכך היא שלא כל בתי ספר הצ'רטר מצליחים, אך ניתן לשלול את הזיכיון שלהם – ובכך לנתק את הגישה שלהם למימון ציבורי.
מצב זה יוצר תמריץ חזק לשיפור ומחייב אחריות בפני הגורמים המממנים.
זאת בשונה, לדבריו, מבתי הספר הציבוריים המסורתיים, שלא תמיד מאבדים את מימונם גם כאשר תפקודם כושל.
ציטוט בולט של סואל באשר לסכנות לחינוך ולבתי ספר צ'רטר הובא בביקורת בכתב העת National Review: "מה שאנו יכולים לעשות הוא לשקול מראש אילו עקרונות כלליים ומוסדות מסוימים נראים מבטיחים.
אולי העיקרון הכללי החשוב ביותר הוא שבתי ספר קיימים למען חינוכם של הילדים.
בתי ספר אינם קיימים כדי לספק למורים משרות מובטחות, מיליארדי דולרים בדמי חבר לאיגודי מורים, מונופולים לבירוקרטיות חינוך, שוק מובטח לתארים של מכללות להכשרת מורים או קהל שבוי למחדירי תעמולה".
ויליאמסון שיבח את הספר ב־National Review, וכינה אותו "מרחץ דמים עבור יריביו האינטלקטואליים של סואל… פצצת נייטרון בלב הוויכוח על רפורמה בחינוך".
התומך בבתי ספר צ'רטר רוברט פונדיסיו הסכים והוסיף כי הספר הוא "אגרוף מטפורי באף" למבקרי בתי הספר הללו וכי סואל "מספק תחמושת למאבק", תוך שהוא מנבא שהספר "יביך את מבקרי הצ'רטר".
הכלכלנים גארי מ' גלס וארט קארדן, ב־Independent Review וב־Cato Journal בהתאמה, פרסמו גם הם ביקורות חיוביות על הספר.
גלן סאקס, יו"ר משותף של איגוד המורים United Teachers Los Angeles, טוען כי ציוני המבחנים הגבוהים של בתי ספר צ'רטר נובעים מסינון המאפשר רק לתלמידים מצטיינים להתקבל אליהם.
הוא מצטט את דיאן רביץ', סגנית שר החינוך לשעבר, שטענה כי בתי ספר צ'רטר מורכבים "מהתלמידים המוטיבציוניים ביותר וממשפחותיהם", וכן מחקר של הפרופסור גורדון לייפר שלפיו נוהלי הקבלה של בתי ספר אלה מסננים תלמידים מתקשים, שהם גם הזקוקים והיקרים ביותר לשירות.
סואל טוען כי ביקורות אלו אינן תקפות או שהן מנופחות מעבר למשקלן ביחס לתועלת שבבתי ספר צ'רטר רבים, במיוחד עבור קבוצות דמוגרפיות שבדרך כלל קופחו על ידי מחוזות החינוך המקומיים שלהם, כגון מיעוטים ואוכלוסיות מעוטות הכנסה.
המדונה דלה רוזה היא ציור שמן מן השנים 1518 עד 1520המוצג במוזיאון הפראדו במדריד.
היצירה מתארת את מרים הבתולה עם ישו התינוק ולצידם יוסף הקדוש ויוחנן המטביל הילד.
התמונה הייתה במשך דורות מיוחסת לרפאל אף שהייחוס נותר שנוי במחלוקת במחקר.
הציור מציג קומפוזיציה דתית הכוללת את מרים הבתולה היושבת במרכז כאשר ישו התינוק בחיקה ולצידה יוסף הקדוש ויוחנן המטביל הילד.
בקדמת היצירה מופיע ורד המונח על שולחן ומהווה את הסמל המרכזי שממנו נגזר שם הציור.
הדמויות מסודרות בקומפוזיציה מאוזנת וסגורה האופיינית לרנסאנס הגבוה והן מודגשות באמצעות משחקי אור וצל עדינים היוצרים תחושת הרמוניה ושקט חזותי.
המדונה דלה רוזה זכתה לפרשנות רחבה בשל האופן שבו היא משלבת מסורת דתית מושרשת עם אידיאלים של הרנסאנס הגבוה ובהם איזון הרמוניה ושלמות צורנית.
הקומפוזיציה מציגה איפוק כאשר הדמויות אינן דרמטיות אלא מקרינות רוגע סמכותי ושלווה.
דמותה של מרים משמשת ציר מרכזי ליצירה ומארגנת את היחסים החזותיים והרגשיים בין כל הדמויות.
הוורד המונח בקדמת הקומפוזיציה הוא האלמנט הסמלי המרכזי של הציור וממנו נגזר שמו והוא מארגן את הקריאה האיקונוגרפית של היצירה כולה.
מיקומו בחזית על שולחן נפרד מושך תחילה את מבט הצופה ומשמש נקודת מוצא לקריאה חזותית ותאולוגית.
במסורת הנוצרית הוורד מזוהה עם מרים כסמל לטוהר ליופי ולאהבה אך גם כרמז לסבל העתידי ולפסיון של ישו ובכך הוא יוצר חיבור בין השלווה האימהית של הסצנה לבין גורלו העתידי של הילד.
נוכחותם של יוחנן המטביל הילד ויוסף הקדוש מרחיבה את משמעות הסצנה וממקמת אותה בהקשר תאולוגי רחב של נבואה וגאולה.
לצד קריאה סמלית זו עוררה היצירה מחלוקות פרשניות כבר מן המאה התשע עשרה כאשר חוקרים הצביעו על הבדלים סגנוניים בדמותו של יוסף וטענו כי היא נראית כמי שנוספה בשלב מאוחר יותר.
מחקרים עכשוויים המבוססים על בינה מלאכותית חיזקו טענות אלו בקביעה כי דמויותיהם של מרים ישו ויוחנן המטביל תואמות את מאפייני סגנונו של רפאל לעומתפניו של יוסף שאינן נושאות אותם סימנים.
זה מדגיש את אופייה של היצירה כתוצר של תהליך יצירה מורכב שהיה מקובל בתקופת הרנסאנס.
המחלוקת סביב המדונה דלה רוזה עוסקת בשאלת ייחוסה של היצירה ובמידת מעורבותו הישירה של רפאל בתהליך יצירתה.
כבר מן המאה התשע עשרה העלו חוקרי אמנות ספקות בנוגע לכך שהציור כולו הוא מעשה ידיו של רפאל והציעו כי דמותו של יוסף וכן החלק התחתון של הקומפוזיציה ובו הוורד נוספו בשלב מאוחר יותר בידי אמן אחר.
בהקשר זה הוזכר שמו של ג'וליו רומנו מתלמידיו הבכירים של רפאל כאמן שמידת מעורבותו אינה ניתנת לשלילה וזאת לנוכח פעילותו בסדנתו של רפאל והנוהג הרווח בתקופת הרנסאנס של שיתוף פעולה בין אמן ראשי לעוזריו.
בנוסף לכך הועלתה האפשרות שאמן נוסף שאינו מזוהה הוסיף את החלק התחתון של הציור ואת הוורד.
מחקרים עכשוויים המבוססים על בינה מלאכותית חיזקו חלק מן הטענות ההיסטוריות כאשר ניתוח חישובי של מאפייני מכחול צבע וגוון העלה כי דמויותיהם של מרים ישו ויוחנן המטביל תואמות את סגנונו של רפאל בעוד שפניו של יוסף אינן נושאות אותם מאפיינים סגנוניים.
ממצאים אלו אינם פותרים את המחלוקת באופן סופי אך הם מוסיפים רובד מחקרי חדש לדיון המתמשך בשאלת הייחוס של היצירה.
מָדַי הייתה ממלכה שהתקיימה במחצית הראשונה של האלף הראשון לפני הספירה ברמה המרכזית של איראן המודרנית בחבל מהאבאד.
מדי הייתה יריבה מרה של אשור ובמאה ה-7 לפנה"ס, כרתה ברית עם בבל ויחדיו עלה בידם להביס את אשור.
היא שמרה על עצמאותה כ-100 שנה עד אשר נכבשה על ידי כורש הפרסי בשנת 550 לפנה"ס.
היא לא נהפכה לפרובינציה אלא הייתה במעמד שווה לפרס באימפריה.
לאחר כיבוש האימפריה הפרסית על ידי אלכסנדר הגדול איבדה סופית את עצמאותה והתבוללה באימפריה.
בשל חוסר שימוש בכתב מגיע רוב המידע על מדי מהעמים השכנים לה, דוגמת הבבלים, האשורים ובעיקר מההיסטוריון הרודוטוס.
מדי מוזכרת לראשונה במאה התשיעית לפני הספירה, בכתבי שלמנאסר השלישי שפלש אליה בשנת 835 לפני הספירה, ושל סרגון יורשו.
הם ניצלו את הפיצול בין היישובים המדיים שבכל אחד הייתה הנהגה עצמאית, דבר שהקל על שליטת האשורים במקום.
תחילת ממלכת מדי העצמאית היא בהכתרתו של מנהיג בשם דהיכו מאחד הכפרים של השבטים המדיים למלך.
דהיכו שאף להשתחרר מעול הצבא האשורי, דבר שהצליח במלואו רק בשנת 620 לפני הספירה.
דהיכו החל באיחוד שבטים וערי מדי, בבניה של צבא וייסוד בירה מבוצרת - היא אַחְמְתָא.
לאחר 53 שנות שילטון (על פי הרודוטוס) מת דהיכו ובנו פרוורתי מלך אחריו.
פרוורתי המשיך להוביל את איחוד השבטים המדיים.
הוא הכפיף את הפרסים והפרתים, והכניע מדינות אחרות באירן העתיקה, בעודו וסאל למלכי אשור.
לאחר שלטון של עשרים ושתיים שנים (בערך 675-653 לפנה"ס), הוא נפל בקרב נגד האשורים אשר חזרו לבסס מחדש את שלטונם על המדיים.
בעוד בעלי בריתו נוטשים את הקרב והוא נשאר להילחם עם צבאו נגד אשור.
לאחר מותו של פרוורתי פלשו הסקיתים למדי ושלטו בה במשך תקופה של עשרים ושמונה שנים.
בנו ויורשו של פראוורתי הווחשתרא, הרג את מנהיגי הסקיתים והכריז על עצמו כמלך מדי.
בימיו הגיעה האימפריה לשיאה, לאחר שכרת ברית עם בבל שהובילה לניצחון על אשור וכיבוש נינווה בירתה.
בנו אסטיאגס היה אחרון מלכי מדי העצמאיים.
לאחר כיבוש זה מעמדה של מדי היה כמעט שווה לזה של פרס ולא הייתה פרובינציה עד נפילת הממלכה האחמנית.
שםמשמעותתאריך (לפנה"ס)הערותדהיכומולדת726-675למלך זה מיוחס המעמד של המלך הראשון שייסד את הממלכה והשושלת של מדי, בעוד דעות אחרות גורסות כי קדמו לו מלכים אחרים, ובינם גם מי שלרוב מזוהה דווקא כיורשו ובנו.
לצד זאת יש גם שרואים בו לא יותר מדמות מיתולוגית או דמות אפית אך שולית מתוך ההיסטוריה של מדיפרוורתיהמגן השומר675-652ניהל מלחמה נגד האימפריה הנאו-אשורית ובסופה הובס ונהרג בקרב בידי צבאו של אשורבניפלהווחשתראמנהיג טוב625-585קודם לעלייתו לשלטון של מלך זה במדי, שרר במקום שלטון סקיתי ישיר, שהופל על ידו.
בימיו הגיעה האימפריה של מדי לשיא גדולתה אסטיאגס או אשתוויגאמי שמשליך רומח585-550המלך האחרון הידוע של האימפריה של מדי; ועם נפילתו עבר רוב שטחה לידי האימפריה הפרסית האחמנית,
בלוח העמים במקרא, מתואר מדי, אבי האומה המקראי, כבנו של יפת בן נח.
אומנם אין מידע רב על המדיים עד האלף הראשון לפני הספירה, אך קיימת סברה כי בתקופה זו צבאות השבטים המדיים היו מורכבים מיחידות אזרחיות נפרדות להגנת ישובי האזור בפיקודו של ראש שבט שיכול להזעיקם להילחם בעתות מלחמה, ועל כך מעידים כתובות מאזור שומר ואשור.
הערכה היא כי חיילי הצבאות הללו היו חמושים בנשק לא אחיד והוא היה כולל: חניתות, מקבות, חרבות קצרות, קשתות, פגיונות, גרזנים ומגנים עשויים עור או נצרים.
בדומה לשכניהם הפרסים, המדיים היו ידועים כפרשים מעולים שהציעו את שירותיהם כשכירי חרב.
במאה ה-8 לפנה"ס אוחדו שבטי המדיים תחת מלכם הראשון דהיכו שארגן את הצבא, דבר זה הביא לראשית של תהליך לקבלת עצמאות הדרגתי מידי האשורים.
בתקופת מלכותו של נכדו הווחשתרא, התפתח הצבא המדי מצבא "אד הוק" לצבא קבע - שהוכשר בהנחיית המלך והובל על ידו.
דבר זה גרם לאימפריית מדי להגיע לשיאה עם כיבוש האימפריה הנאו-אשורית יחד עם בבל.
הצבא החדש היה מצויד בחניתות, קשתות, חרבות קצרות ופגיונות.
הצבא הורכב מיחידות רגלים, קשתים וחיל פרשים, בעוד מרכבות שימשו רק לתחבורה.
המלחמות הידועות בהם לקח חלק כוח צבא מדיי הם:
מרד מדי ובעלות בריתה באשור בימי פרוורתי
קרב חרן (610 לפני הספירה)
המצור על חרן (609 לפני הספירה)
הכורדים של היום רואים עצמם כממשיכי וכצאצאי אנשי מדי, שכן הם שוכנים באזור הגאוגרפי בו הייתה קיימת אימפריית מדי.
לוח השנה הכורדי מונה את השנים מתחילת הממלכה המדית בשנת 678 לפנה"ס.
באזור העיר סאקז נמצאו בשנת 1947 תכשיטים מתקופת מדי שהועברו למוזיאון בטהראן.
מַדְחוֹם (נכתב גם: מַד־חום ברבים: מדחוּמים) או מד טמפרטורה (בלועזית: תֶרמוֹמטר) הוא מכשיר מדידה המשמש למדידת הטמפרטורה.
המושג הצרפתי "תרמומטר" הופיע לראשונה ב-1624, ב"La Récréation Mathématique" מאת J.
Leurechon שתיאר סקלה של 8 מעלות.
המושג הוא שילוב המילים היווניות θερμός (תרמוס - חום), ו-μέτρον (מטרון - מדידה).
המונח העברי מדחום (הלחם בסיסים של "מד" + "חום") נטבע על ידי המדקדק העברי שמואל שבח קנטורוביץ בשנת תרס"ג.
זהו השם הנפוץ בעברית, אך הוא אינו מדויק מבחינה מדעית, משום שמד זה אינו מודד חום (מושג פיזיקלי בתרמודינמיקה המתאר מעבר אנרגיה) אלא טמפרטורה.
מדענים מסוימים מייחסים את המצאת המדחום להרון מאלכסנדריה, אך התפתחות המדחום היא ארוכת שנים ואין ממציא אחד לו ניתן לייחס את ההמצאה.
הרון הבין את העיקרון שלפיו חומרים מסוימים, במיוחד אוויר, מתפשטים ותיאר מערכת המורכבת מצינור סגור המלא חלקית באוויר, כשקצהו שקוע במים.
התכווצות והתפשטות האוויר, גרמה לשינוי מיקום המים/אוויר בצינור.
מדענים אירופאיים רבים ב ו ובהם גלילאו גליליי וסנטוריו סנטוריו פיתחו מנגנונים שאיפשרו את מדידת חום האוויר לפי רעיון זה.
גלילאו גליליי היה הראשון במערב שהגה ושרטט בסוף המאה ה-16 טרמוסקופ המבוסס על עקרון השפעת שינוי הטמפרטורה על צפיפות החומר.
מכשירים אלו היו ברומטרים, כלומר רגישים לשינוי לחץ אטמוספירי.
ב-1629, יוסף שלמה דלמדיגו, תלמידם של גלילאו וסנטוריו, פרסם איור של מד טמפרטורה, המורכב משפופרת זכוכית בעלת גולת זכוכית מלאה אוויר שהקצה הפתוח שלה היה משוקע במים.
עם שינוי הטמפרטורה השתנה נפח האוויר שבתוך הגולה וגרם לעליית פני המים בשפופרת, או לירידתם.
ב-1654, הרכיב פרדיננדו השני דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, את המכשיר, המדחום הראשון בצורתו המודרנית, המבוסס על התפשטות נוזל ולא מושפע משינוי לחץ אוויר.
בתחילה, כל מד היה שונה משום שלא הייתה סקלה אחידה למדידה.
ב-1665, כריסטיאן הויגנס הציע מדידה על פי נקודת התכה והרתיחה של מים, אייזק ניוטון הציע סולם של 12 מעלות בין נקודת ההמסה של קרח וטמפרטורת הגוף.
ב-1714, דניאל פרנהייט, המציא את המדחום המדויק האמין הראשון, מבוסס כספית במקום תערובות מים ואלכוהול.
ב-1724, המציא את סולם הטמפרטורה הנושא את שמו ומשמש עד היום (בשינויים קלים).
פרנהייט היה ראשון תור המדידה המדויקת כממציא מדחום הכספית (המדחום הפרקטי והמדויק הראשון) וסולם פרנהייט (סולם הטמפרטורה המתוקנן הראשון).
ב-1742 אנדרס צלזיוס, המציא את סולם צלזיוס, כסקלה של 100 מעלות מ-0 בנקודת רתיחת המים, ו-100 מעלות בנקודת הקפאון.
הסולם הנושא את שמו היום, משתמש בנקודות הפוכות.
הרמן בוהרהב (1738-1668) היה הרופא הראשון שהשתמש במדחום לבדיקה קלינית.
ב-1866 סר תומאס קליפורד אלבוט המציא מדחום רפואי שקיצר את זמן המדידה מ-20 ל-5 דקות.
ב-1999, המציא פרנצ'סקו פומפיי מדחום למדידה ברקה, המדחום הלא-פולשני הראשון, שאפשר מדידה תוך שתי שניות.
מד טמפרטורה נפוץ מורכב מכלי זכוכית מוארך, שבתוכו צינורית המכילה נוזל בחלק רחב יותר בקצה.
הקצה המורחב נמצא במגע ישיר עם כלי הזכוכית החיצוני, דרכו מתבצע מעבר חום מן הסביבה.
בין הצינורית לבין כלי הזכוכית קיים ריק באופן אידיאלי, ובפועל קיים שם אוויר דליל מאוד.
דלילות האוויר בתווך זה מבודדת את הצינורית מן הסביבה שבה היא נמצאת.
כאשר הטמפרטורה של הקצה המורחב עולה, הנוזל מתחמם, מתפשט ועולה בצינורית.
הטמפרטורה נקראת על סולם הטמפרטורה הסמוך לצינורית, לפי המרחק אליו התפשט הנוזל.
בזכות בידודה של הצינורית ניתן לומר שהטמפרטורה המוצגת מושפעת רק מהטמפרטורה שבה נתון קצה המדחום, ולא מהטמפרטורה של סביבת הכלי כולו.
במדידת חום גוף וטמפרטורת סביבה משתמשים לעיתים קרובות במדחום מבוסס נוזל.
מד טמפרטורה מבוסס נוזל, שהנוזל שבו הוא המתכת כספית.
הכספית נוזלית בתחום הטמפרטורות שבין 39°C- ל-357°C, ולכן מאפשרת למדוד טווח רחב של טמפרטורות.
מדחום זה מסוכן בהישברו בגלל רעילות הכספית ובגלל מתח הפנים הגבוה שלה, הגורם לנוזל להתאגד בכדוריות הנראות לילד כמאכל.
מד טמפרטורה המכיל סגסוגת של גליום אינדיום ובדיל.
סגסוגת הקרויה בשם המסחרי גלינסטאן, צבעה כסוף, והיא מתנזלת בטמפרטורה של 19°C-, ולפיכך מתאימה למדידת טמפרטורות לצורכי רפואה.
מד חום זה מהווה תחליף למד טמפרטורה המכיל כספית.
מד טמפרטורה מבוסס נוזל המכיל אתנול צבוע באדום או בכחול ולעיתים רחוקות יחסית משתמשים גם בצבע ירוק, כדי שקל יהיה להבחין בעלייתו בצינורית.
האתנול נוזלי בתחום טמפרטורות של 115°C- עד 78°C.
מדידת חום גוף באמצעות מד טמפרטורה מבוסס נוזל
כדי למדוד את טמפרטורת הגוף מוכנס חלק מהמדחום לתוך הגוף, והנוזל שבו מובא לטמפרטורת הגוף.
טרם השימוש במדחום מומלץ לחטאו.
המדחום מנוער קלות כאשר הקצה המכיל את הנוזל מופנה כלפי חוץ, כדי לגרום לנוזל להתרכז בנקודת האגירה שלו.
המדידה מסתיימת כאשר הנוזל מפסיק לשנות את החיווי.
מדידת חום רקטלית: קצה המדחום מוכנס לפי הטבעת.
מדידה זו משמשת למדידת חום לבעלי חיים ולתינוקות.
מדידה זו היא המדויקת ביותר, לכן היא משמשת לעיתים גם למדידת חומם של מבוגרים במצב בו דיוק המדידה חשוב מאוד.
גם כאשר האדם מחוסר הכרה ויש למדוד לו חום (במצב של היפותרמיה – תת-חום, למשל, לא ניתן למדוד חום בפה ומודדים חום בפי הטבעת).
מדידת חום בבית השחי: קצה המדחום מוצמד לעור בנקודה הגבוהה ביותר בבית השחי, והזרוע מוצמדת לגוף כך שהמדחום "נאטם".
מדידה זו פחות מדויקת, היא נמוכה בממוצע בחצי מעלת צלזיוס ממדידה רקטלית.
יתרונה בכך שהיא אינה מסבה אי נוחות.
מדידת חום בפה: המדחום ממוקם מתחת ללשון והפה מושאר סגור עד לגמר המדידה.
שיטה זו אינה מדויקת אך מקובלת בבתי החולים.
שיטה זו אינה יעילה זמן קצר אחרי אכילה או שתייה של מזון חם או קר, שכן זה משנה את טמפרטורת חלל הפה.
מדחום מתקדם יותר מבוסס על צמד תרמי, שהוא בעצם התקן חשמלי.
התקן חשמלי זה, שיש בו דמיון לדיודה חשמלית, מבוסס על מגע בין שתי מתכות בעלות פונקציית עבודה שונה.
בהתקן כזה נבנה מתח פנימי התלוי בטמפרטורה.
המתח אמנם מאוד נמוך, אך האלקטרוניקה המודרנית מספקת פתרונות סבירים להגברתו, והמרתו לספרות קריאות.
לצמד התרמי יתרון של טווח מאוד רחב של טמפרטורות, אך הצורך בהגברה מוביל לאי-דיוק (או עלות גבוהה לצורך קבלת דיוק טוב).
מד טמפרטורה יותר מורכב טכנולוגית, שנועד למדידת חום מהירה, מיישם חישת חום על בסיס קרינת תת-אדום (אינפרא-אדום).
הוא מבוסס על תופעת קרינת גוף שחור, שהתגלתה בראשית חקר הפיזיקה הקוונטית.
בטווח הטמפרטורות שבו אנו חיים, כל גוף קורן בתחום התת-אדום בהתפלגות טמפרטורה אופיינית שלו.
גלאי תת-אדום מודד את הקרינה ובהתאם להתפלגות מוערכת הטמפרטורה.
דיוק המכשור מושפע ממרחק המדידה.
שיטת מדידה אחת מתבססת על מדידה דרך האוזן ובשיטה אחרת המדידה מתבצעת על גבי המצח.
כן קיימים פתרונות לאומדן חום באמצעות מצלמה תרמית.
הפתרונות אמנם יקרים, אך מקלים את פעולת מדידת החום הן מבחינת זמן התגובה והן מבחינת קלות התפעול.
כך למשל ניתן למדוד טמפרטורה לתינוקות ולילדים אשר אינם תמיד משתפים פעולה, או למדוד מספר רב של אנשים בלי לחטא שוב ושוב את המכשיר.
המד טמפרטורה מבוסס גביש נוזלי המשנה את צבעו כתלות בטמפרטורה.
יתרונו בכך שהוא דורש הצמדה בלבד (למשל למצח), הוא אינו גורם אי נוחות, וצבעוניותו הופכת אותו לחביב על ילדים.
מדחום זה אינו מדויק מאוד, אך דיוקו משתפר ככל שהצמדתו לגוף טובה יותר.
על הסקאלות השונות למדידת הטמפרטורה ראו יחידות מידה לטמפרטורה.
מדורת השבט הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של יוסף סידר שיצא לאקרנים בשנת 2004.
הסרט זכה להצלחה, הן על ידי מבקרי הקולנוע והן בקרב קהל הצופים, אך זכה גם ליחס שלילי בקרב הציבור הדתי לאומי, שבמרכזו עומדת העלילה, בטענה שציבור זה מצטייר כאליטיסטי, מתנשא, שמרן ומושחת.
בספטמבר 2004 גרף הסרט חמישה פרסי אופיר על העריכה, הבימוי, התסריט, המשחק המשני (עבור חני פירסטנברג) וכן עבור הסרט.
הסרט השתתף בפסטיבל ברלין ובפסטיבל הסרטים של שיקגו, ובשניהם גרף פרסים מיוחדים.
הסרט זכה ל-100 אלף צופים תוך ארבעה שבועות לאחר יציאתו לאקרנים.
בתחילת 2005 נמכר הסרט להפצה מסחרית בברזיל, קנדה, מקסיקו ותאילנד, ובמהלך אותה שנה השתתף ב-8 פסטיבלים בינלאומיים.
העלילה מתרחשת בירושלים של שנת 1981, ומספרת על משפחה ציונית דתית, שבראשה עומדת רחל גרליק (מיכאלה עשת), אלמנה ואם חד-הורית לשתי נערות – תמי (חני פירסטנברג) ואסתי (מאיה מרון).
רחל, אשר מנסה לבסס מעמד משפחתה, רוצה להתקבל לגרעין המייסד התנחלות בשומרון.
הסרט דן בשאלות בערכים מול נוחיות כמניע להתנחלות וליחסים רומנטיים בציונות הדתית.
הגרעין בודק בציציות את כל מי שמבקש להצטרף אליו, ספק מתוך דאגה לעתיד ההתנחלות וספק מתוך רצון אנוכי להרחיק ממנו את מי שיזדקק לעזרת זולתו.
הגרעין לוחץ על רחל להתחתן עם חזן ידוע בשם משה ויינשטוק (יהורם גאון) – אדם מפונק ואנוכי.
התנהגותו עומדת בסתירה לערכיה של הציונות הדתית, כפי שהם מודגמים בסרט בו צופים בשבט בני עקיבא – מבצע יונתן בכיכובו של יהורם גאון.
רחל דואגת שבנותיה ישמרו על כללי הקהילה, ומנסה למצוא גבר, שישמש כחתנה, כדי לעבור את ועדת הקבלה של היישוב, שבראשה מוטקה קופפר (אסי דיין).
במקביל לתהליך שעוברת רחל, שבמהלכו היא יוצאת עם נהג הסעות בשם יוסי (משה איבגי), המשנה את נקודת מבטה, עוברות בנותיה תהפוכות רגשיות.
אסתי, אשר מתנגדת בכלל למעבר לגרעין, מנהלת מערכת יחסים מינית לפני החתונה עם חייל (יהודה לוי), למרות התנגדות אמה.
התנגדותה של אמה נובעת מאותם ערכים שגרמו ליוסי להישאר בתול בשעה שלאחיותיו כבר יש נכדים.
תמי מתחברת עם רפי (אושרי כהן) שחבריו, קבוצת עבריינים שהנהלת בני עקיבא לא מרחיקה ממסגרתה כדי לא לפגוע במוניטין של התנועה, תוקפים אותה מינית.
שיר הנושא של הסרט, "חשמל בכפות ידיך" (מילים יורם טהרלב, לחן נורית הירש) מופיע פעמיים במהלכו.
פעם בביצוע המקורי של רותי נבון משנת 1974, ופעם בגרסה חדשה של ריקי גל שעיבד והפיק מוזיקלית במיוחד לסרט יונתן בר גיורא.
מדחת יוסף הוא חלל דרוזי של משמר הגבול, שנפצע בקבר יוסף בתחילת האינתיפאדה השנייה ומת מאיבוד דם כשלא פונה במועד לקבלת טיפול רפואי.
מותו של יוסף גרר ביקורת ציבורית נוקבת, על פיקוד צה"ל ועל ממשלת ישראל.
מדחת יוסף נולד לפרחה וסלמאן יוסף בכפר הדרוזי בית ג'ן שבהר מירון, הצעיר מבין תשעה אחים ואחיות.
יוסף גדל והתחנך בבית ג'ן, היה לתלמיד מצטיין בכל שנות לימודיו ובתיכון היה ליו"ר מועצת התלמידים.
יוסף היה פעיל חברתית ונהג לסייע לאוכלוסיות חלשות בכפרו באמצעות לשכת הרווחה, היה "נאמן נוער" ופעיל ב"נוער אומר לא לסמים".
כמו כן, השתתף בלהקת מחול דרוזית אשר רקדה מחול עממי ודבקה עמה הופיע בהופעות ארציות.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים במגמה הריאלית-כימית, שקל לפנות ללימודי רפואה בטכניון באמצעות מסלול העתודה האקדמית.
לבסוף התגייס לצה"ל ביולי 1999 והצטרף למשמר הגבול, בדומה לאביו אשר שירת במג"ב במשך 28 שנה.
לאחר שסיים בהצטיינות את הטירונות, שובץ לפלוגת "שכם" והוצב במתחם קבר יוסף.
יוסף שירת במקום תשעה חודשים לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה.
ב-1 באוקטובר 2000, בתחילת האינתיפאדה השנייה תקפו אלפי פלסטינים, חלקם חמושים, את מתחם קבר יוסף, מתחם מבודד בשכם שהוחזק על ידי כח מצומצם.
במהלך האירוע נורה יוסף על ידי צלף פלסטיני בסביבות השעה 15:00, ונפגע בצווארו.
אסף פרלמן, הפרמדיק החטיבתי העניק לו טיפול רפואי ראשוני, ודיווח בקשר שיש בכח פצוע.
בפני המפקדים הבכירים, שהתכנסו בשטח, עמדו שתי אפשרויות לחילוץ הכח הנצור.
המתנה לפינוי הכח על ידי הביטחון המסכל הפלסטיני בפיקוד ג'יבריל רג'וב, או חילוצו באמצעות הפעלת כוח משוריין של צה"ל.
ההחלטה שהתקבלה בשטח הייתה להמתין לפינוי מטעם המנגנונים הפלסטינים.
למרות הבטחות של אנשי הרשות הפלסטינית הם לא הגיעו לפנותו.
ככל שהתארך היום, מצבו של יוסף המשיך להתדרדר.
בשעה 18:00 הוא איבד דופק.
בשעה 18:40 הפסיק הפרמדיק את ניסיונות ההחייאה וקבע את מותו.
באירוע היו מעורבים דרגים בכירים ביותר של צה"ל.
על פי התחקיר הרשמי, כוח צה"ל התלבט אם הדרך המהירה לחלץ את הפצוע היא הפעלת תוכנית "כתונת פסים" לכיבוש מתחם קבר יוסף ותל בלטה, או תיאום פינוי הפצוע באמבולנס פלסטיני.
הרמטכ"ל שאול מופז התקשר לראש-הממשלה אהוד ברק ועידכן אותו בתמונת המצב ובשתי האפשרויות הקיימות, ברק אישר למופז לקבל החלטה מבצעית בהתאם לשיקול דעתו ולנסיבות הקיימות בשטח.
מופז העריך כי כיבוש המתחם צפוי לקחת מספר שעות ובמהלכו יהיו נפגעים נוספים לצה"ל ובזמן הזה הפצוע עלול למות ולכן בחר באפשרות של פינוי מיידי על-ידי מנגנוני הביטחון הפלסטיניים.
הוחלט על תיאום עם הפלסטינים, אבל כניסת הכוחות הפלסטינים התעכבה ויוסף דימם למוות במשך כמעט ארבע שעות.
העיכוב נבע מכאוס ששרר במנגנוני הביטחון הפלסטינים, היה זה היום הראשון באינתיפאדה, "כוח ההתערבות" הפלסטיני שנשלחו על-ידי ג'יבריל רג'וב נהדף על-ידי ההמון הפלסטיני, המפגינים גם מנעו את כניסת האמבולנס הפלסטיני לשער המתחם.
בשעה 18:00 מת מדחת יוסף מפצעיו אולם גופתו פונתה רק עם הגעת הסיוע הפלסטיני ב-21:30, שעות אחרי מותו.
יוסף נקבר ב-2 באוקטובר בבית העלמין הצבאי בבית ג'ן.
האירוע התרחש ביום הראשון לאינתיפאדה והתוצאות הקשות העלו ספקות, האם הכוחות הפלסטיניים אכן לא היו מסוגלים לפרוץ למתחם במשך שעות או שלא הפעילו מספיק כוח.
בביקור אבלים של הרמטכ"ל שאול מופז אצל המשפחה, הטיחו בו בני המשפחה האשמות והודיעו לו כי הם מחזירים את תעודות המילואים שלהם.
בשנים מאוחרות יותר, כאשר אהוד ברק חזר לפוליטיקה, החל קמפיין האשמות בו נטען כי ברק אחראי להפקרת מדחת יוסף, על אף שהדבר לא תאם את השתלשלות האירועים וגם לא את מסקנות ועדת החקירה.
ברק אמר כי: "ראש-ממשלה ושר ביטחון נושא באחריות הכוללת לכל אירוע המתרחש במדינת ישראל ולפיכך יש לו אחריות לאירוע, אולם קבלת ההחלטות הייתה במסגרת הפיקוד הבכיר של הצבא".
ב-2019 כאשר בני גנץ הקים את מפלגת "כחול-לבן" הוחלף הקמפיין נגד ברק בקמפיין נגד גנץ שהואשם בהפקרה.
בעלי תפקידים בכירים אמרו כי הפניית ההאשמה כלפי גנץ היא "עלילת דם" מפני שגנץ היה מפקד אוגדה וההחלטה כלל לא הייתה בסמכותו, אלא בידי הרמטכ"ל, אלוף פיקוד מרכז ובכירי השב"כ שנכחו במקום וניהלו את הקשר מול בכירי הרשות הפלסטינית.
לאחר מותו קמה סערה ציבורית לגבי הסיבות לאי־חילוצו של יוסף.
הוקמה ועדת חקירה צה"לית בראשות אלוף יורם יאיר שקבעה שצה"ל נהג כשורה.
יאיר סיפר בהמשך כי בארבע השנים שקדמו למקרה היו שני מקרים קודמים שבהם צה"ל הסתמך על הפלסטינים לחילוץ חיילים פצועים מקבר יוסף.
מנגד בעקבות האירוע הוקמה תנועת "אכפת" שדחתה את מסקנות הוועדה.
ביולי 2003 דחה בג"ץ עתירה שדרשה הקמת ועדת חקירה ממלכתית לחקירת אי־פינויו של מדחת יוסף.
ביולי 2004 שודר בערוץ 8 סרט על המחדלים בחילוצו של יוסף ממתחם הקבר.
בעקבות הסרט התקיים דיון בוועדת משנה של הכנסת.
בשנת 2007 יזם חברו לנשק של יוסף מכתב למתפקדי מפלגת העבודה בבקשה שלא להצביע בפריימריז לאהוד ברק, שהיה ראש הממשלה ושר הביטחון בזמן המקרה והורה להמתין לכוחות הפלסטינים.
על המכתב חתמו גם קרובי משפחתו והוריו של יוסף.
הזמרת הדרוזית אסאלה יוסף שרה לזכרו של מדחת את השיר "חייל משמר הגבול" שכתב יוסי גיספן.
לשיר עיבוד נוסף אותו שרה שרית אביטן.
בשנת 2003 הוענק ליוסף עיטור המופת של משטרת ישראל.
בנימוק להענקת העיטור נאמר "מדחת יוסף זוכה לעיטור על הלחימה העיקשת בימים אלה והגנה על מתחם הקבר, לחימה עליה שילם בחייו".
ב-2015 הופק הסרט הקצר "בלדה ליוסף" בבימויו של ריקי שלח המבוסס על מחזה בשם זה מאת רועי רשקס שנכתב בהשראת מותו של מדחת יוסף.
ביוני 2020 שודר בסדרת הטלוויזיה "היהודים באים" קטע העוסק במותו של יוסף, שגולם על ידי עידו מוסרי.
בקטע נגלה אליו יוסף המקראי (יניב ביטון), מנחם אותו בעודו גוסס, מחבקו ואומר לו כי חבריו לפלוגה יבואו להצילו.
הקטע מותח קו בין יוסף המקראי, שנזנח על ידיו אחיו, לבין מדחת יוסף, שאחיו לנשק לא חילצוהו, ואף רומז כי ההחלטה שלא לחלצו נבעה בין השאר מעובדת היותו דרוזי ולא יהודי כמו שאר חבריו לגדוד.
מדחול דוקרני (שם מדעי: Sporobolus pungens, שם נרדף: S.
arenarius) הוא צמח בר עשבוני שגדל בדרך כלל על חוף הים.
כמות הזרעים בצמח קטנה, הזרעים אינם מכוסים בשעם.
המדחול מותאם לתנאים השוררים בים.
לדוגמה, עליו מכוסים בשערות ארוכות בצדם העליון.
שערות אלו מסייעות לצמח ליצור מיקרו-אקלים ולשמור על מאזן המים שלו.
המדחול הדוקרני נפוץ באגן הים התיכון.
הצמח בעל קנה שורש ארוך ומסועף אשר משתרש ממפרקיו.
קנה השורש מקל על הצמח לעמוד בתנאי החולות הנודדים אשר לעיתים מכסים חלק מהצמח ולעיתים משאירים אותו חשוף.
הן חלק ממנגנוני ההתאמה של הצמח לתנאי המליחות של חוף הים.
המלח הנקלט יחד עם המים באמצעות השורשים, איננו מצטבר בתאים ומזיק לצמח, אלא מופרש אל מחוץ לעלה.
גבישי המלח סופגים את הטל בלילה ומטפטפים בתמיסה חזרה אל פני החול.
מַדוּרוֹדָם (בהולנדית: Madurodam) היא עיר מיניאטורית הנמצאת בהאג שבהולנד, ובה דגמים, בקנה מידה של 1:25 של אתרים ברחבי הולנד ובהם תעלות, שוק הגבינה של אלקמאר, שדה תעופה, טחנות רוח ועוד.
האתר נבנה ב-1952 ומאז ביקרו בו עשרות מיליוני מבקרים.
ביקור במדורודם דומה למסע רגלי במרחבים של הולנד, ניתן להציץ אל הערים, הכפרים ואף בפארק השעשועים בו ניתן לצפות במתקנים השונים: ספינת הפירטים, הקרוסלות ורכבות הרים, כולם פועלים רק בגודל מוקטן.
החשמלית נוסעת בין בתי העיר, מתחת לגשר בתעלות של אמסטרדם עוברת סירת תיירים, פעמוני הכנסייה מצלצלים, תאורת הרחוב, השווקים, הכיכרות, שולחנות בתי הקפה, המבנים הארכיטקטוניים והמוני האנשים ברחובות.
בפארק ניתן לצפות באצטדיון הכדורגל המפורסם של הולנד, הופעה בוונדלפארק, המעבורת שמגיעה לאי טסל.
וכן להזמין זוג כפכפי עץ זעירים למזכרת ממפעל הנעלים, על ידי הפעלת המייצג במטבע של יורו אחד.
אז משאית (קטנה) תמתין עד שכפכפי העץ הזעירים יהיו מוכנים ותדאג להביאם.
ברחבת הכניסה לפארק המיניאטורי מדורודם מוצג לראווה אחד מסמליה הידועים של המדינה, סיפורו של הילד הנס שהפך למיתוס הולנדי.
הילד הנס נראה כשהוא סותם את הסכר באצבעו ומציל את העיר משיטפון.
עיר המיניאטורות קרויה על שמו של ג'ורג' מדורו, סטודנט יהודי מקורסאו שנלחם, כקצין בצבא הולנד, בפולשים הגרמנים ומת במחנה הריכוז דכאו ב-1945. הוריו של מדורו תרמו את הכסף להתחלת הפרויקט.
ב-2 ביולי 1952, מונתה ביאטריקס, אז נסיכה צעירה, לראש העיר מדורודם ונשאה בתפקיד עד הכתרתה למלכה.
כיום, נבחר ראש עיריית מדורודם על ידי מועצה בת 25 תלמידים מבתי ספר באזור.
מַדְחָן הוא מתקן המוצב בקרבת מקום חניה לכלי רכב ומשמש לגביית תשלום עבור חנייה בזמן קצוב.
המדחן פועל על העיקרון של תשלום במטבע עבור יחידת זמן קבועה.
שעון המדחן קובע את הזמן הקצוב לחניה בהתאם לסכום ששולשל לתוכו.
פקח חניה עירוני מוודא כי נהג המכונית החונה שילם עבור החניה, ואם לא שילם או עבר את מכסת הזמן – ייקנס בשיעור גבוה הרבה יותר מהתשלום הנגבה במדחן.
המדחן שימש במשך עשרות שנים פתרון יעיל לחניה מוסדרת ברחובות הראשיים של ערים בכל רחבי העולם.
יש לו שני חסרונות עיקריים – תקלות בתפעולו והתנכלות של גנבים וונדליסטים.
במאה ה-21 פחת השימוש במדחן בעקבות פיתוח יישומים כגון פנגו, המחליפות אותו.
השם העברי נוצר על ידי הלחם המילים מד + חנ(יה) והחליף את המילה הלועזית פרקומטר.
עם הגידול במספר המכוניות נקבעו חוקים עירוניים שקבעו זמן חניה מקסימלי לאורך רחובות ראשיים בערים, אולם לא נמצאה דרך יעילה לכפות את מגבלת הזמן על הנהגים.
בשנים 1925–1926 הוצע להתקין בכל רכב שעון אשר מציג את הזמן שעבר מאז שהרכב הפסיק את תנועתו, כדי לציין את זמן החניה של הרכב.
באוגוסט 1928 הוגשה בקשת פטנט בארצות הברית על ידי רוג'ר בבסון שהציעה מדחן שמודד את זמן החנייה ופועל על ידי חיבור המצבר של המכונית למדחן.
החיבור בין המכונית למדחן ניתן להתרה רק כל עוד החניה היא במסגרת חלון זמן מותר ולאחר מכן יש לשלשל מטבעות למדחן על מנת לאפשר את הוצאת הכבל המחבר.
המדחן הראשון שידוע שהותקן בפועל הומצא על ידי קארל מאגי והותקן באוקלהומה סיטי ביולי 1935. 174 מדחנים הותקנו אז.
מאגי הגיש פטנט ראשון על מדחן כבר בדצמבר 1932, ולאחר מכן יזם ביחד עם פרופסור ת'וסן מאוניברסיטת אוקלהומה תחרות לתכנון מפורט של המדחן.
משלא הוגשה אף הצעה ראויה תכנן ת'וסן ביחד עם תלמיד שלו מדחן עליו הוגש פטנט שני בנובמבר 1933. מאגי הקים חברת מדחנים ושכר את השירותים של חברה מטולסה לייצור המדחנים.
בשנת 1936 הותקנו מדחנים בדאלאס, פורט וורת', אל פאסו ועוד 23 ערים.
עד סוף 1938 הותקנו מדחנים ב-85 ערים ב-26 ממדינות ארצות הברית.
בשנת 1951 הגיע מספר הערים בהן הותקנו מדחנים לכ-2,800. בשנה זו הותקנו מדחנים בניו יורק.
פטנטים רבים הוגשו על שיפורים למדחנים.
כבר בשנת 1930 הציע בבסון מדחן שישלב בתוכו לוח פרסומות.
שיטות שונות הוצעו כדי להודיע לפקח האם החניה הנוכחית היא בתוך מסגרת הזמן המותרת.
במדחנים הישנים הורם דגל שציין שהלקוח שילם עבור החנייה.
מדחנים אחרים תוכננו עם נורה או סט של נורה אדומה וירוקה לציון שהחניה במסגרת הזמן המותר.
פטנט משנת 1935 הציע שהמדחן יכלול חלון שיציג את המטבע שהוכנס על ידי הנהג, על מנת שהפקח יוכל לוודא שהנהג שילם במטבע תקין ולא במטבע מזויף.
בשנת 1974 הוצע להשתמש בשעון דיגיטלי למדידת הזמן וצג דיגיטלי שיראה את הזמן שנותר.
עלו במשך השנים הצעות שונות לזיהוי אוטומטי של כלי רכב חונים.
ביולי 1930 הגיש בבסון פטנט על מדחן אשר פועל ללא חיבור למכונית וכולל מנוף המפעיל אוטומטית את המדחן בעת שהרכב נכנס לחניה ולוחץ על המנוף.
הצעה להפעלה אוטומטית על ידי מנגנון אלקטרו מגנטי הוצע בשנת 1936. הוצע גם להפעיל גלאי מתכות לזיהוי שהרכב החונה עזב את החניה ובעקבות זאת לאפס את השעון.
המדחנים המכניים סבלו מתקלות רבות ועלויות התפעול והתיקון של המדחנים הקטינו את ההכנסות מהמדחנים.
בעיה נוספת הייתה פריצות למדחנים כדי לרוקן את תכולת המטבעות שלהם.
בשנת 1962 הוערך שכמחצית הכסף המוכנס למדחנים בניו יורק נגנב.
לכל מדחן מוקצב שטח חניה קבוע, ובכך יש בזבוז של שטח חניה בהשוואה לשיטות תשלום אחרות, מפני שמכונית קטנה תופסת בשיטה זו שטח שהוקצב למכונית גדולה.
בסוף המאה ה-20 החלו לפעול בערים מכונות להנפקת שוברי חניה, הקרויות מדחני כרטיס, על מנת להבחין ביניהן ובין הדגם הקודם של המדחן (שנועד לשרת מכונית בודדת או זוג מכוניות), שבגרסתו האלקטרונית נקרא מדחן צג.
שימוש ראשון במדחנים בישראל נעשה בחיפה ביוזמתו של ראש העיר אבא חושי, שביקש לפתור את בעיית מצוקת החניה בהדר הכרמל.
המדחנים הותקנו במרץ 1953 על ידי חברה אמריקאית שקבלה זיכיון לעשר שנים להפעלת המדחנים מהעירייה.
בשנת 1970 עברו המדחנים מידי הזכיין לרשות העירייה.
בשנת 1955 הזמינה עיריית תל אביב 100 מדחנים ראשונים מחברה בריטית ואלו הגיעו לישראל במרץ 1956. דמי החניה לשעה היו מאה פרוטות, והקנס על אי תשלום היה 4 לירות.
בתחילת שנות ה-60 הופעלו מדחנים בירושלים, ובהמשך הותקנו בערים נוספות.
בשנות ה-70 החל מעבר ממדחנים לשימוש בכרטיסי חניה, בעקבות התקלות הרבות במדחנים ואירועים של גנבה מהמדחנים.
בסוף המאה ה-20 חזרו מדחנים לרחובות הערים, הפעם בגרסה אלקטרונית, של מדחני כרטיס ומדחני צג.
מדי משטרת ישראל הם מדי משטרה הנהוגים במשטרת ישראל ובמשמר הגבול שהוא זרוע מבצעית של המשטרה בישראל.
במשטרת ישראל נעשה שימוש במספר מערכות מדים למטרות שונות:
מדי שירות (סוג א') בצבע כחול בשימוש "המשטרה הכחולה" (כל משטרת ישראל פרט למג"ב), ובצבע אפור בשימוש משמר הגבול.
מדים ייחודיים כחולים המורכבים ממכנסי דגמ"ח ומחולצה בסגנון דגמ"ח או חולצת פולו.
מדים ייחודיים אפורים הכוללים מכנסי דגמ"ח.
מדים ייחודיים לשיטור ימי המורכבים מחולצת פולו ומכנסיים קצרים.
סרבלי טיסה, וסרבלים שחורים לשימוש הימ"מ, היס"מ והימ"ס.
במשטרת ישראל "הכחולה" (לא כולל מג"ב) נהוגים גם מדי שרד בגוון כחול לאירועים מיוחדים.
בעבר היה נהוג במשטרת ישראל ובצה"ל שימוש חובה במדי חורף.
מפאת החורף הקצר בארץ הוחלט לבטל את השימוש במדים אלה וסופקו לשוטרים מעילי משטרה במקום.
בשנת 2005 פורסם בעיתונות כי ישנה תוכנית לצייד את השוטרים הבאים במגע עם האזרח (בעיקר אלו העובדים בחדרי הגשת תלונות) בעניבה על מנת לשפר את תדמית המשטרה.
בשנת 2007 הוצגו לראשונה מדים חדשים המיועדים לשוטרי משטרת הגבולות בנתב"ג ובמעברים הקרקעיים.
המדים החדשים כוללים עניבה, מקטורן ווסט, במטרה לשפר את ייצוגיות השוטרים המוצבים "בשערי המדינה".
החל משנת 2007 מופעלת תוכנית במשטרה להוספת דגמי מדים נוספים בהרכבי בד שונים, בין היתר מדים בצבע כחול כהה (מכנסיים וחולצה) לשוטרי הסיור, ומדים בגוונים הקיימים בצירוף עניבה לשוטרים נותני שירות בתחנות המשטרה.
צבעי המדים של משטרת ישראל
משמר הגבול משטרת ישראל מדי שירות מדי עבודה מדים יצוגיים מדי שרד
גלריה של סוגי מדים נוספים
מדי שרד של קצינים בכירים
בדומה לצה"ל נהוגים במשטרה ובמג"ב מדים טקסיים - מדי שרד.
מדים אלה נלבשים אך ורק על ידי קצינים בכירים (מתת ניצב ומעלה) אשר שוהים מחוץ לישראל (נספחי משטרה וקצינים בשליחות דיפלומטית) וגם באירועי יום השואה, יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ואירועי יום העצמאות הממלכתיים הנערכים בישראל ובטקסים הממלכתיים נוספים.
מדי שרד כוללים מקטורן ועניבה.
בתחילה היו מדי המשטרה וסימני הדרגות ירושה של מדי משטרת המנדט הבריטי.
עם הזמן חלו בהם שינויים, לרוב בדומה למדי צה"ל.
רק לאחר העשור הראשון של מדינת ישראל נוצרה אחידות במדי המשטרה: בדומה לצה"ל של אותה תקופה הייתה חלוקה למדי חורף, מדי זית מבד ומעיל חאקי, ומדי קיץ, בצבע חאקי בהיר.
לכובע המשטרה נוסף במהלך עשור זה פס כסף, דק לזוטרים ורחב לקצינים, שבוטל עד סוף העשור השני של מדינת ישראל.
בשנות ה-60 שונה צבע המדים מחאקי לבז', ושמות הדרגות הוחלפו לשמות עבריים.
במהלך שנות ה-90 שונו המדים לחולצה בצבע תכלת ומכנסיים בצבע כחול כהה.
מדחום גליליאו או תרמוסקופ, הוא כלי שנועד להמחיש שינוי טמפרטורה מבלי למדוד את ערכה.
באמצעות יישומו של עיקרון השפעת שינוי הטמפרטורה על צפיפות חומר.
את הרעיון לכלי הגה וניסח בתחילת המאה ה-17 גליליאו גליליי.
בשאלה אם גלילאו עצמו בנה דגם של התרמוסקופ והשתמש בו בניסוייו או שמא היו אלו תלמידיו וממשיכי דרכו הדעות חלוקות.
התרמוסקופ המקורי בנוי תווך זכוכית ובראשו כדור דמוי ביצה בגודלו וצורתו, שלתחתיתו משתלב צינור דק וארוך דמוי מבחנה, שחלקו התחתון עובר דרך פקק שעם עד לבסיסו של כלי קיבול דמוי כד שלו פתח משני צר יותר דרכו ממלאים את הטרמוסקופ בנוזל, אף הוא פקוק שעם.
הכלי עובד על עקרון כח הציפה (buoyancy).
כאשר תשתנה הטמפרטורה מחוץ למכשיר כך תשתנה הטמפרטורה בתווך המכשיר ובעקבותיו צפיפות הנוזל בתווך.
שינוי הצפיפות מביא לשינוי נפח הנוזל - התפשטותו או התכווצותו, המוצא ביטויו בעלייה או ירידה של מפלס הנוזל.
ארכימדס כבר עמד על כך שמשקלו של גוף צף שווה לכח הציפה - נפח המים שהגוף דוחה, ושינויי טמפרטורה משנים את נפחו אך לא מסתו.
חפיץ בן זמננו הממחיש את העיקרון עליו הגה וביסס גלילאו את המכשיר הנקרא על שמו בתוספת כדורים ולהם מחוברות דיסקיות - יחידות מידה לטמפרטורה מסוג מעלות צלזיוס או מעלות פרנהייט, המאוחרות לתקופתו של גלילאו שהופכות את התרמוסקופ של גלילאו (ממחיש שינוי טמפרטורה) למדחום (מודד שינוי טמפרטורה).
החפיץ עשוי גליל זכוכית ובתווך שלו נוזל שקוף וכדורי זכוכית אטומים הממולאים נוזלים בצבעים שונים.
כאשר משתנה טמפרטורת הנוזל משתנה בהתאם גם צפיפותו.
כמות הנוזל בכדורים (כמעט) שווה אך משקל הדיסקיות המחוברות אליהם שונה במקצת בין כדור לכדור והוא שקובע את הצפיפות (יחס מסה/ליחידת נפח) האפקטיבית של הכדורים ומכאן אם ירחפו או ישקעו בגליל בהתאם לטמפרטורה.
על הדיסקיות מסומנות יחידות מידה לטמפרטורה מסוג מעלות צלזיוס או מעלות פרנהייט המאפשרות על פי מיקום הכדורים לקבל הערכה מקורבת לטמפרטורה השוררת בחלל בו נמצא החפיץ.
אופן קריאת הטמפרטורה: המספר המופיע על הדיסקית של הכדור ה"מרחף" בנוזל מציין את הטמפרטורה.
הטמפרטורה היא בין זו של הכדור התחתון שצף לכדור העליון השוקע.
אחרת, אם כל הכדורים שוקעים אזי הטמפרטורה גדולה מהטמפרטורה המצוינת על הכדור השוקע העליון; אם כל הכדורים צפים אז הטמפרטורה נמוכה מזו שעל הכדור הצף התחתון.
מדחף או פרופלור או רוטור (בהקשר של מסוקים ורחפנים) הוא רכיב מכני הממיר תנועה סיבובית לדחף כדי להניע כלי רכב כגון: מטוס, אונייה, רחפן או צוללת, דרך תווך זורם, דוגמת נוזלים (למשל, מים) או גזים (למשל, אוויר).
המדחף מבצע זאת על ידי סיבוב של לפחות שני להבים מעוקלים, סביב ציר מרכזי, בדרך הדומה לסיבוב בורג בתוך חומר מוצק.
בכלי טיס להבי המדחף פועלים ככנפיים מסתובבות, ויוצרים כוח באופן המתואר בשילוב שבין משוואת ברנולי והחוק השלישי של ניוטון, כאשר הם יוצרים הפרש בלחץ האוויר על המשטח הקדמי לעומת המשטח האחורי של הלהבים ועל ידי הנעת הזורם (אוויר, במקרה של מטוס) שבו הם פוגשים, אל אחורי המדחף.
מדחף פסיעה קבועה זהו מדחף אשר זווית התקיפה שלו קבועה, את שינוי המהירות כלי השיט מבצעים על ידי שינוי מהירות סיבוב הלהבים.
מדחף פסיעה משתנה במדחף זה ניתן לשנות את זווית התקיפה של הלהבים, כך שניתן לשנות את מהירות כלי הרכב על ידי שינוי זווית התקיפה, פעולה המקטינה את בלאי המנוע (כאשר יש צורך בנסיעה לאחור אין צורך להפעלת מנוע בכיוון הפוך אלא רק בשינוי זווית התקיפה).
מדחף מסוג זה מותקן גם במסוקים (כרוטור ראשי), בהם הזווית משתנה גם תוך כדי תנועת הרוטור וגם עקב פקודה ידנית.
כמו כן מותקנים מדחפים כאלה במטוסי נוסעים ותובלה, כאשר היפוך הפסיעה משמש לעצירת המטוס בנחיתה, מיד לאחר הנגיעה במסלול.
למרות שהמילה פרופלור היא מילה לועזית המגיעה מהמילה פלופלר והצורה התקנית להגיית מילה זה היא 'מדחף', ישנם שיבושים לשוניים ל'פרופלור' כגון פרופלר ואף פלופלור.
עם זאת ישנם שימושים תקניים למילה פרופלור בשביל להבדילם מהמילה העברית המקורית.
לדוגמה פרופלור מדחף כדוגמה לבורג אווירי המותקן בחלק האחורי ופונה אחורנית.
בתעופה המושג פרופלור משמש לתיאור בורג אווירי שניתן להתקין בשתי תצורות.
פרופלור מדחף – המותקן בחלק האחורי של כלי הטיס ופונה אחורנית (בקצה מבנה הזנב או בחלק האחורי של מבנה המטוס), או בחלק האחורי של הכנפיים.
בתצורה זאת הפרופלור דוחף את המסה של כלי הטיס.
התצורה השנייה והנפוצה של התקנת פרופלור היא פרופלור מסחב – המותקן בקדמת כלי הטיס (בקצה מבנה החרטום) או בחלק הקדמי של הכנפיים ופונה קדימה.
בתצורה זאת הפרופלור מושך (או סוחב) את המסה של כלי הטיס המחובר אליו ועל כן שמו.
בעברית השתרש המושג מדחף כמושג הרשמי לבורג אווירי, למרות שבפועל רוב כלי הטיס המשתמשים בפרופלור עושים זאת בתצורת מסחב ולא בתצורת מדחף.
מדחס אוויר הוא מכשיר שממיר כוח לאנרגיה קינטית על ידי דחיסה של אוויר אותו ניתן לשחרר לפי פקודה.
המדחס בנוי מיחידת דחיסה וממכל לחץ.
המשאבה מעבירה אוויר מהלחץ האטמוספירי אל מכל שממדיו מוגבלים ועל ידי כך מגבירה את הלחץ עליו.
האוויר הדחוס נשמר במכל עד לשימוש בו.
המשאבות הנפוצות ביותר לשימוש במדחסי אוויר הן משאבות בוכנתיות בעלות מספר זוגי של בוכנות.
הבוכנות נעות ברוטציה הלוך ושוב בתוך צילינדרים, כאשר בנסיגתן הם מושכות איתן אוויר אל הצילינדר ובחזרתם משחררות אותו אל המכל.
לחץ האוויר במכל מבוקר כל הזמן וכאשר הוא מגיע לרמה שנקבעה מראש פעולת המשאבה מופסקת.
בשימושים תעשייתיים נעשה שימוש במדחסים בורגיים, שבהם שתי בוכנות בצורת בורג, מסתובבות סביב צירן, ובסיבובן הן מזרימות את האוויר למכל.
לאוויר הדחוס שימושים תעשייתיים רבים.
מדזב (Medzev) היא עיר השוכנת במזרח סלובקיה במחוז קושיצה.
מדזב נזכרת כבר בשנת 1359, אך ככל הנראה הוקמה קודם לכן על ידי מתיישבים מגרמניה שהוזמנו על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה לשיקום הממלכה לאחר פלישת המונגולים.
באותה התקופה הייתה נדידה של גרמנים רבים לאזורים שונים לחבל הארץ והם רשומים עד היום כמקימי העיר.
עד עצם היום הזה, השפה הגרמנית היא השפה המדוברת ביותר ברחבי העיר ונלמדת בבתי הספר באופן כמעט שווה לסלובקית.
הגרמנים מהווים כ-13% מאוכלוסיית העיר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נוצר קונפליט גדול בין תושבי העיר עם הצאצאים הגרמניים לבין הסלובקים וחלקם גורשו לגרמניה.
מדי אסיר הם המדים אותם מחויבים ללבוש אסירים המוחזקים בבית סוהר, במטרה להקל על ההבחנה בינם לבין סוהרים ומבקרים בבתי הסוהר, ולהקשות על הימלטותם.
לפי תקנות בתי הסוהר, אסיר שפוט חייב ללבוש בגדי אסיר שיסופקו לו על ידי בית הסוהר, ואילו אסיר שטרם נגזר דינו ואסיר אזרחי רשאים ללבוש את בגדיהם הפרטיים.
לאסירים היוצאים לעבודה מחוץ לבית הסוהר מסופקים מדי עבודה שאינם מדי אסיר.
מאז 2008 החל שירות בתי הסוהר לספק לאסירים מדים כתומים הכוללים פסים זוהרים, המאפשרים לזהות את האסירים הלובשים אותם ביתר קלות.
קודם לכן לבשו האסירים מדים חומים, שהיו גם כבדים יותר מהמדים הכתומים.
עד ראשית המאה ה-20 מדי האסיר בארצות הברית היו מפוספסים.
במהלך המאה ה-20, החלה להתפתח תפיסה לפיה תפקידו של המאסר אינו רק ענישה אלא גם שיקום, וכדי לסייע בהשבת האסירים לחברה כאזרחים נורמטיביים, מוטב להחליף את המדים המפוספסים, שנחשבו כאות קלון, במדי עבודה.
בהתאם לגישה זו, סופקו לאסירים בבתי הסוהר המדינתיים מכנסי ג'ינס וחולצות כחולות, ובבתי הסוהר הפדרליים מדי עבודה בצבע חאקי.
בסוף המאה ה-20 שוב השתנתה המגמה, בעיקר משיקולים כלכליים, ולאסירים סופקו סרבלים חומים או כתומים.
במספר מקומות, כגון מחוז מריקופה שבאריזונה, שבו והנהיגו מדים מפוספסים, כחלק ממדיניות הקשחת תנאי הכליאה.
מדחף תמרון , הוא מדחף עזר של כלי שיט, המסייע לתמרונו בעת כניסה ויציאה מן הנמל וכן במהלך ההתקשרות לרציף או ההינתקות ממנו.
מדחף תמרון המותקן בחרטום כלי השיט נקרא "מדחף תמרון קדמי" או "חרטומן", וזה המותקן בירכתיו נקרא "מדחף תמרון אחורי" .
מדחפי תמרון מותקנים גם במתקנים ימיים, כמו אסדות קידוח, אז הם משמשים לייצוב המיקום של המתקן.
מדחף התמרון הופך את שלב ההתקשרות לרציף לקל יותר, משום שהוא מאפשר לרב החובל להפנות את כלי השיט לכיוון הרצוי לו מבלי להשתמש במדחפים הראשיים.
בכלי שיט גדול במיוחד יכולים להיות מספר מדחפים לשליטה מרבית בתנועת כלי השיט.
כלי שיט הנעזר במדחף תמרון אחד או שניים אולי לא יזדקק לשירותיה של גוררת, ובכך יחסוך כסף רב בכל כניסה ויציאה מהנמל.
מלבד העלות, ספינות נופש רבות צבועות בלבן, וכניסה או יציאה מהנמל באמצעות גוררת עלולות ללכלך את צבען.
לכלי שיט גדולים ישנם בדרך כלל כמה תעלות מדחפים, שבתוכן נמצאים המדחפים המאפשרים לנווט את כלי השיט לכיוון הרצוי.
המדחפים מונעים על ידי מנוע חשמלי או מנוע הידראולי.
כל מדחף תמרון יסומן על ידי X מוקף בעיגול משני צדי כלי השיט, מעל קו המים.
מדי האחות הם בגדי עבודה הנהוגים בבתי חולים ומרפאות ונילבשים על ידי אחיות במהלך עבודתן.
מטרתם של מדים אלה היא לשמור על היגיינה ולמנוע הפצתם של חיידקים וזיהומים, וכך גם להעניק לאחיות מראה ייצוגי ולהבדילן מאנשי צוות רפואי אחרים.
פרטי הלבוש העיקריים שכלולים במדי האחות המסורתיים הם שמלה, סינר וכובע.
עם זאת, מדי האחות המודרניים כוללים סקראבס או חלוק מעבדה וחליפת מכנסיים.
מדי האחות עד המאה ה-19
החל מימי הביניים ועד למאה ה-19, הנזירות שימשו כאחיות וטיפלו בחולים ופצועים.
בזמן עבודתן לבשו את בגדי הנזירות שלהן שכללו גלימות מסורתיות וכיסויי ראש שהסתירו את שיערן.
הגלימות היו ארוכות ורחבות, עיצובן פשוט וצבען לרוב היה כהה.
צבעו של כיסוי הראש היה ברובו לבן.
מראה זה וערכי הצניעות, הפשטות והפונקציונליות שקידם השפיעו על עיצובם של מדי האחות בתקופות מאוחרות יותר.
במהלך המאה ה-19, הפך הסיעוד למקצוע ממוסד, והאחיות נדרשו לעבור הכשרה כדי לעסוק בו.
עקב כך, הופיע בקרב האחיות הרצון לעצב מדים ייחודיים שיעניקו להן הכרה וכבוד מקצועי, ויעזרו להבחין בינן לבין נשים אחרות העובדות למחייתן: משרתות, טבחיות וכובסות.
ב-1851, עוצבו מדי האחות הרשמיים הראשונים על ידי פלורנס נייטינגייל, חלוצת הסיעוד המודרני בבריטניה.
מדים אלה שימשו את האחיות שטיפלו בפצועים במהלך מלחמת קרים.
הם כללו שמלה ארוכת שרוולים שנתפרה מבד טוויד אפור, קרדיגן צמר ושכמייה.
נוסף לכך, לבשו האחיות סינרים ארוכים ורחבים, מגני שרוולים וצווארונים הניתנים להסרה.
על ראשן חבשו כובעי בד לבנים מעומלנים.
פרטי לבוש אלה תרמו לשמירה על ההיגיינה בשדה הקרב, ויצרו מראה אחיד שנתפס כמנחם בעיני החיילים.
ב-1861, עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, החל השימוש במדי האחות הראשונים באמריקה הצפונית.
דורותיאה דיקס, ראש האחיות של צבא האיחוד, הנחילה מראה אחיד בקרב האחיות שהיו תחת פיקוחה.
מראה זה כלל שמלה פשוטה בצבע שחור, חום או אפור, וכך גם סינר וכובע מעומלנים שצבעם לבן.
כמו כן, האחיות נדרשו לא לענוד תכשיטים או להתאפר.
עקב תרומתן של האחיות לטיפול בפצועי המלחמות, צמחה יוקרתו של מקצוע הסיעוד ונשים רבות יותר הצטרפו לשורותיו.
כתוצאה מכך, החל משנות ה-70 של המאה ה-19, גדל מספרם של בתי הספר לסיעוד.
כל בית ספר הנהיג מדים משלו עבור תלמידותיו.
עיצובה וצבעה של השמלה שלבשה כל אחות ייצגו את בית הספר בו למדה, בעוד שעיצובו של כובע האחות או תוספת של סרט צבעוני לשוליו סמלו את שנת לימודיה והבחינו בין המתלמדות לבין האחיות המוסמכות.
מדי האחות במאות ה-20 וה-21
בראשית המאה ה-20, השתנה מראם של מדי האחיות באופן משמעותי.
עם הפיכתו של הצבע הלבן לסמל הסטריליות והניקיון, החלו האחיות ללבוש מדים לבנים.
למדים אלה נוספו כיסים בתוכם נשאו האחיות את הכלים ששימשו אותן בעבודתן.
כמו כן, קישוטי תחרה ומלמלה, שעיטרו את מדי האחות במאה ה-19, נעלמו כליל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הפכו מדי האחות לפשוטים ופונקציונליים יותר.
האחיות שפעלו בשדה הקרב לבשו לרוב חולצה מכופתרת, חצאית וסינר לבן.
על ראשיהן חבשו כובעים או כיסויי ראש דמויי מטפחות בצבע לבן.
סמל בצורת צלב אדום שנתפר או נרקם על כובע האחות או בקדמת הסינר סימל את השתייכותן של האחיות לצלב האדום.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, חל שינוי נוסף בגזרת המדים ובאורכם כתוצאה ממחסור חמור בבדים.
המדים הפכו לצרים יותר, ואורכם של השרוולים והחצאיות התקצר.
חלק מן האחיות שפעלו בשדה הקרב החליפו את מדי האחות המסורתיים בחליפות מכנסיים הדומות בעיצובן למדי החיילים, וחבשו על ראשיהן כובעי ברט או כומתות צבאיות.
צבעם של מדים אלה היה לבן, כחול כהה או חאקי.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, החל שימוש בבדים סינתטיים בייצור של מדי האחות.
מדים אלה התקמטו פחות והיו נוחים יותר לכביסה וייבוש.
בשנות ה-60, בהשפעת התנועה הפמיניסטית, הופיעה בקרב האחיות דרישה למדי עבודה נוחים יותר.
כתוצאה מכך, במהלך שנות ה-70, התמעט השימוש בשמלות מעומלנות, ואחיות רבות החלו ללבוש חליפות מכנסיים במסגרת עבודתן.
אחיות להן התמחות ספציפית החלו ללבוש מעל מדי האחות חלוק מעבדה לבן.
בשלהי שנות ה-70, בארצות הברית וחלק מארצות אירופה, כובעי האחות הפסיקו להוות חלק מן המדים.בשנות ה-80, אחיות העובדות בבתי חולים החלו ללבוש סקראבס, שהיו במקורם מדי מנתחים.
הסקראבס כוללים חולצה קצרת שרוול, בעלת צווארון "V", ומכנס עם קשירת שרוך.
תחילה הסקראבס היו בשימוש בקרב אחיות שעבדו בחדרי הניתוח ובמחלקות לטיפול נמרץ, אך עד 1995, הפכו למדים הנפוצים ביותר בבתי החולים בכל המחלקות.
הפופולריות של הסקראבס נבעה מהיותם פונקציונליים, נוחים וקלים לניקוי.
בראשית המאה ה-21, צבעם של הסקראבס הפסיק להיות אחיד.
מדים אלה מיוצרים כעת במגוון צבעים והדפסים המאפשרים להבחין בין אחיות העובדות במחלקות שונות, ובין האחיות לאנשי צוות אחרים בבית החולים.
עם זאת, במדינות אחדות, בהן סיעוד עודנו מקצוע בעל רוב נשי, אחיות ממשיכות ללבוש מדים מסורתיים הכוללים שמלה וכובע לבנים.
כובעים: כובעי בד לבנים ומעומלנים החלו להוות חלק ממדי האחות החל משנות ה-70 של המאה ה-19. לכובעים אלה הייתה פונקציה מעשית.
הם נחבשו כדי לכסות את שיערן הארוך של האחיות ולהרחיק אותו מפניהן בעת עבודתן.
כמו כן, מאחר שבמאה ה-19, כובעים ומצנפות נחשבו לאביזר אופנתי, הכובע שימש גם כאביזר קישוט לשיער.
עם הקמתם של בתי הספר לסיעוד, נכנסו לשימוש כובעי אחות אחידים בכל בית ספר.
סרטים צבעוניים שנוספו לכובעים ציינו את דרגת האחות.
השימוש בסרטים אלה הופסק בשנות ה-20 של המאה ה-20. בשנות ה-30 של המאה ה-20, עם כניסתן של התסרוקות הקצרות לאופנה הנשית, הפך כובע האחות לאלמנט קישוטי וסמלי בלבד.
בשנות ה-50, החל השימוש בכובעי נייר לבנים במקום כובעי הבד.
בשנות ה-70, הכובעים הפסיקו להוות חלק הכרחי ממדי האחות במדינות רבות במערב.
הנעלה: נעלי האחות הראשונות היו נעלי עור שחורות, בעלות עקב נמוך מאוד או חסרות עקב כלל.
סוליית הנעל הייתה עשויה מגומי כדי למנוע מהנעליים להרעיש בזמן ההליכה.
בראשית המאה ה-20, עם המצאת משחת הנעליים הלבנה, החלו האחיות לנעול נעליים לבנות.
תכשיטים: מאחר שתכשיטים עלולים להוביל להפצה של זיהומים ובקטריות ולגרום לפציעות של המטופלים, כגון שריטות וגירוי עור, אחיות ממעטות לענוד תכשיטים בעת עבודתן.
עם זאת, האחיות משתמשות בשעונים עם תופסן סיכה לתלייה על דש הבגד.
שעון זה נתלה במהופך, כך שניתן לראות בו את השעה כאשר מתבוננים בו מלמעלה.
תגים מזהים: כל האחיות העובדות בבתי החולים ובמרפאות, בדומה ליתר אנשי הצוות הרפואי, עונדות תג מזהה.
התג מציין את שמן המלא ואת תפקידן ולרוב כולל תמונה לזיהוי.
החל משנות ה-60 של המאה ה-20, חל גידול משמעותי במספר הגברים העוסקים בסיעוד.
לכן, הופיע הצורך לעצב מדים ייחודיים עבור האחים הסיעודיים.
מדים אלה היו שונים ממדי האחיות בתקופה זו, וכללו מכנסיים וחולצה שצבעם לבן.
לחולצתם של האחים נוספו כותפות או תלאי בד צבעוניים שציינו את דרגתם.
החל משנות ה-80, בדומה לאחיות החלו האחים הסיעודיים ללבוש סקראבס.
המדים הזהים תרמו ליצירתו של שוויון מגדרי בין אחים לאחיות, מאחר שטשטשו את ההבדלים המגדריים והראו כי השניים משתייכים לאותו המקצוע.
לאחר קום המדינה, מדי האחות בישראל כללו שמלה לבנה מכופתרת וכובע לבן.
לעיתים, בקדמת הכובע הופיע סמלו של מגן דוד אדום.
הכובע לא כיסה את שיערה של האחות ושימש כסממן מקצועי בלבד.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20, הוחלפו השמלות בחליפות מכנסיים וסקראבס.
בראשית המאה ה-21, הלבוש של האחיות בישראל משתנה בין בתי החולים וקופות החולים השונות.
במרבית בתי החולים האחיות לובשות מכנסיים וחולצה לבנים.
בחלק מבתי החולים המכנסיים נשארים לבנים, אך חולצת אחות חדר המיון או הטיפול הנמרץ היא ירוקה, כחולה או ורודה.
כמו כן, כל האחיות נושאות תג זיהוי וחלקן נושאות גם מסכת.
בקופות החולים אחיות לובשות לרוב חלוק מעבדה או טוניקה לבנה מעל בגדיהן.