tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1 בינואר 1947 התקיים משפטו של גרונר בבית הדין הצבאי בירושלים.
עוד לפני-כן, כשהוכרז תאריך משפטו, תכננו באצ"ל לחלצו מן המעצר, אך גרונר סירב בתוקף.
סירובו נבע מכמה סיבות: העדפתו את שחרורם של עצירים אחרים על-פני שלו, חשש כבד לחיי חבריו וחוסר נאותות לסכנם, וכמו כן חשש מלהיות מעמסה ונטל על הארגון הציוני שייאלץ לטפל בפציעות גופו הקשות.
גרונר עמד באיתנות על דעתו, וזאת על אף שידע בבירור שאילו יעמוד לדין - יהיה גזר-דינו מוות.
בפתיחת משפטו, הואשם ביריות על אנשי משטרה והנחת פצצות מתוך כוונת הרג.
כשנשאל גרונר אם הוא מודה באשמה, הצהיר גרונר כי הוא מסרב להכיר בחוקיות בית-הדין ששפט אותו וסירב לייצוג משפטי כלשהו, כמו כן סירב לקבל תרגום בעברית לדיונים המשפטיים.
במקום כל אלה, קרא את הצהרתו:
בכל מהלך המשפט מאז הצהרתו, גרונר שמר על שתיקתו.
ג'ון דנלי, מפקח המשטרה שירה בגרונר בזמן הפעילות, ושימש בבית המשפט כעד ראשון מטעם התביעה, תיאר את ההליכים המשפטיים כ"הצגה", ולא כמשפט ראוי המחפש צדק.
באין עורך-דין מטעם ההגנה, היה זה הקטגור, בצעד יוצא-דופן, שבהגיע תורו לסכם את התביעה, העלה כמה פרטים לזכותו של הנאשם.
הוא ציין את שירותו של גרונר בצבא הבריטי לשביעות רצון מפקדיו ובהתנהגות מופתית במשך חמש שנים, וכן ציין את פציעתו הקשה בפניו שהפכה אותו לבעל מום לכל ימי חייו.
לאחר התייעצות קצרה קרא נשיא בית המשפט: "דב גרונר, בית הדין מצא אותך חייב בשתי האשמות שבהן נאשמת...
עם קריאת גזר-דין המוות קם על רגליו והכריז בעברית: .
קריאה זו מקורה משורת הפזמון בשירו של המשורר היהודי יעקב כהן כתגובה לפרעות קישינב, שהפכה גם לססמת ארגון השמירה על היישוב היהודי "השומר".
הוא הוחזר לבית-הסוהר והולבש במדי הארגמן של הנידונים למוות.
את 105 ימיו האחרונים העביר ברגשי חרדה ובתקווה כשהוא מושם בתא הנדונים למוות תחת שמירה כבדה.
ב-9 בינואר אישר הגנרל בארקר, מפקד הצבא הבריטי בארץ-ישראל, את גזר-דין המוות שנגזר על גרונר, אך הודעה נמסרה לו רק ב-23 בינואר.
ביצוע גזר-הדין נקבע ל-28 בינואר.
ב-26 בינואר, יומיים לפני ההוצאה להורג המתוכננת של גרונר, חטפו אנשי האצ"ל את מייג'ור קולינס קצין מודיעין בריטי לשעבר בירושלים.
למחרת, ב-27 בינואר, חטפו אנשי האצ"ל גם את נשיא בית המשפט המחוזי הבריטי בתל אביב ראלף ווינדהאם.
פעולות החטיפה הללו נחשבו להצלחה: בדרך-קבע נהגו הבריטים להמתין שלושה שבועות עד לביצוע גזר-הדין, אבל בעקבות החטיפות, 16 שעות לפני המועד המתוכנן של ביצוע גזר-הדין הודיע מפקד הכוחות הבריטיים בארץ ישראל הגנרל אוולין יו בארקר על דחייתו ל"זמן בלתי מוגבל", והאצ"ל שחרר את בני-הערובה.
לאחר החטיפה, גורלו של גרונר הפך לנושא להתעניינות בכל רחבי תבל, אולם בבריטניה הרוחות סערו.
ראש הממשלה שלא מזמן הודח, וינסטון צ'רצ'יל דרש לקיים דיון מיוחד בפרשה.
ב-31 בינואר התנהל דיון במשך ארבע שעות בפרלמנט הבריטי, בו צ'רצ'יל דרש: "לדכא ביד ברזל את הטרוריסטים בפלשתינה".
מאמצים רבים ושתדלנות הופעלו הן על ידי הנהגת היישוב, למרות העימות החריף בין המחתרות, והן מצד גורמים בינלאומיים שונים, על מנת להקל את העונש, אך אלה לא נשאו פרי.
סגן נשיא ארצות הברית לשעבר פנה במברק לנציב העליון להמתקת גזר-הדין, אך ללא הועיל.
הבריטים, אשר בדרך-כלל היו קפדניים בנוגע לנהלים אפילו בהוצאות להורג, לא פעלו על פיהם, במטרה להדגיש את השליטה הניכרת של הצבא הבריטי.
הגנרל ג'.ה.א מקמיליאן, אשר היה מגובה בפילדמרשל ברנרד לוֹ מונטגומרי, דרש במפגיע את ההוצאות להורג, אשר ראה אותן כנחוצות ליוקרה של השלטון הבריטי.
השבויים מהמחתרות היהודיות שיחקו לידיו על-מנת להתגבר על המדיניות המתונה של אלן גורדון קנינגהם, הנציב העליון הבריטי האחרון בארץ ישראל.
סוגיית החנינה דוברה רבות בקרב היישוב היהודי.
היו ביישוב היהודי שסברו שאם גרונר יחתום על בקשת ערעור על גזר-הדין, הוא יקבל חנינה.
אחרים ביישוב, ובפרט במפקדת האצ"ל, סברו שהשלטון הבריטי לעולם לא ייענה לתביעת החנינה וימתיק את עונשו, אלא ינצלו את הבקשה לקרקס תקשורתי ולהישג עקרוני נגד המחתרות.
על-כן באצ"ל התקדש העיקרון שאין נותנים לחייל העומד בצל הגרדום פקודה כיצד לנהוג.
ב-29 בינואר פנה מנחם בגין לרב הראשי יצחק אייזיק הלוי הרצוג בבקשה שיחזור בו מחתימתו בבקשת החנינה לגרונר.
בגין ביקש מהרב לבקר בדחיפות אצל גרונר בעניין זה משום שסבר שהחתימה רק תזרז את הוצאתו להורג.
במכתבו הסביר:" כב' הרב הוטעה ואני חוזר על אזהרתי החמורה, כי החתימה הזאת כמוה כחתימת גזר-גורלו של הנידון...
על כן אבקש את כב' הרב, בשם אותה מצווה עתיקה של קיום נפש בישראל, לבקר ללא דחוי אצל גרונר ולהודיעו, כי כב' הרב מבטל את הַצַוו המוסרי, שהטיל עליו בפגישה."
בפברואר 1947 התפרסם כרוז האצ"ל שבו נכתב: "ההכרעה החופשית בידיו".
גרונר לא ביקש חנינה מכיוון, שכאמור, לא הכיר כלל בסמכותו של השלטון הבריטי לשפוט אותו.
הופעלו על גרונר לחצים שונים כדי שיבקש את המתקת העונש, אך הוא נותר איתן בהחלטתו ודרש רק יחס של שבוי-מלחמה.
לגבי ההחלטה הזו, גרונר זכה לשבחים מפיו של צ'רצ'יל, שאמר בפני הפרלמנט הבריטי ב-31 בינואר 1947:
ב-15 באפריל הועבר גרונר יחד עם 3 נידונים למוות נוספים: מרדכי אלקחי, יחיאל דרזנר ואליעזר קשאני תחת חשאיות רבה מכלא ירושלים אל כלא עכו.
למחרת, ביום כ"ו בניסן תש"ז, 16 באפריל 1947, מיד אחרי חצות, הוקמו ארבעת האסירים היהודים משכבם על ידי סוהרים בריטים.
מבולבלים, הם הובלו אל חדר גדול המואר בעמעום שבו עמד הגרדום.
ללא שום התרעה מוקדמת, ללא וידוי, ובלי שנפרדו ממשפחותיהם, למרות ההבטחות מצד השלטון הבריטי.
השלטונות פיזרו רמיזות כי הוצאתם להורג אינה קרובה, ואף מספר שעות לפני כן נמסר לעו"ד מקס זליגמן אשר טיפל בבקשות לחנינה, כי אין הכנות לקראת ביצוע גזר דינם.
כמו כן בלילה לפני התלייה תוקן חוק החירום בארץ ובוטלה כל אפשרות לערער על בתי דין צבאיים.
בוטל המקסימום של שלוש תליות ביום אחד ובוטל הנוהל של תליות ביום שלישי בשבוע.
הפקיד הרשמי של בית-הסוהר שאל אם יש להם בקשות אחרונות.
הארבעה ביקשו כי רב יגיע אליהם לפני מותם, אך הם לא נענו, ולמעשה לא היה אף יהודי שידע לגבי התלייה.
כל אחד מהנידונים עלה לגרדום כששירת "הַתִּקְוָה", ההמנון הלאומי של הציונות, בפיו ואליו הצטרפו חבריו הממתינים לתורם.
כשאסירי הכלא האחרים שמעו מתאיהם את קול השירה העמומה, עמדו על רגליהם והצטרפו בקול גדול אל שירת ההמנון.
בשעת לפנות-בוקר גרונר נלקח ראשון מבין ארבעתם אל עמוד התלייה.
בעיתון הערבי "א-שעב" נכתב כי גרונר סירב להשמע לפקודות הקצין הבריטי ולעמוד על רגליו בעת קריאת גזר הדין, והתפתחה קטטה בינו לבין הסוהרים אשר ניסו להעמידו בכפייה.
כשהידקו סביב צווארו את עניבת-החנק, רגע לפני התלייה, נפרד מחבריו במילה "שלום".
ההוצאה להורג התבצעה כשהוא בן 35 שנים במותו.
את גופות הארבעה הובילה שיירה כבדה של טנקים ומכוניות משוריינות אל העיר צפת, תוך חילול כבודן, ללא שהודיעו לחברת קדישא, ללא בני משפחה והן הונחו עירומות למחצה במשטרת הר-כנען.
בכך גם הופרה על ידי הבריטים בקשתם האחרונה להיקבר בראש-פינה, יחד עם עולה הגרדום שלמה בן-יוסף.
בשבע בבוקר נודע ברדיו דבר ההוצאות להורג, ועוצר הוטל בארץ.
בבוקר ביקשו אנשי צפת להשתתף בקבורה, אך גם עליה הוטל עוצר.
בכל זאת מאות יהודים הגיעו בגשם השוטף אל בית הקברות, שבו נקברו ליד נרצחי מאורעות תרפ"ט-תרצ"ח.
זעזוע גדול היה ביישוב עקב אירועי התליות, ויצאו גינויים מצד קהילות יהודיות רבות בעולם.
באמריקה כמרים אמריקאיים ארגנו אספות אזכרה לזכרם.
חודשים אחר כך עדיין הוטלה שמירה בריטית על הקברים כדי שלוחמי האצ"ל לא יוציאו את הגופות ויעבירו אותן לראש פינה כפי שארבעת החברים ביקשו.
אחותו של גרונר, הלן פרידמן, נקראה לצפת, שם קצין בריטי בישר לה את הידיעה בדבר הוצאת אחיה להורג.
במכתבו האחרון, שהצליח להבריח מתא הנדונים למוות, בעזרת אסירי מחתרות אחרים, גרונר כתב אל מפקד האצ"ל, מנחם בגין:
לגבי אופיו של גרונר סופר ב"משפחה לוחמת", ספרו של נעים המאירי אשר פגש אותו במחנה לטרון עת היה עצור שם.
נכתב לגביו: כי היה אדם אצילי, מוסרי וטוב, אשר מוכן להקריב ללא סייג את כל כולו - את רכושו ואת חייו - למען אחרים.
העיתונאי הבריטי פטריק וואלש, ציין את גרונר ברישומיו: "השתוממתי כשהבחנתי מידה כה גדולה של עדינות בלב יהודי שסבל מידי הנאצים במערכות הקשות ביותר שבהן השתתף הצבא הבריטי.
היה אידיאליסט שלא נטר איבה, לוחם ללא מרירות, אדם שרגישותו החדה הייתה נתונה לשלטון ההגיון והשכל".
עיתונאי בריטי אחר כתב: "דב גרונר הוא בעיית ארץ-ישראל.
כל הקנאות, האיבה, הפראות, האידאולוגיה, הכאב והסבל, מקופלים בדמות מרוסקת זו של אדם שחיכה למוות בבית הסוהר המרכזי.
כאן הן העיניים שראו את ערמות הגופות בקברים ההמוניים באירופה.
כאן המוח שספג לתוכו את כל הזוועה והבהלות של הטרגדיה היהודית".
ג'ון דנלי, כתב בזכרונותיו שבשיחות עמו בזמן ההעמדה לדין, גרונר הבטיח שלא התכוון לירות או לפגוע באף אחד, ובין כה וכה היו הוראות מחמירות מטעם הפיקוד באצ"ל שלא לפגוע באף אדם, אלא רק לגנוב כלי-נשק ותחמושת.
בעוד הם המשיכו להתיידד ולשוחח, גרונר סיפר לדנלי על שואת העם היהודי, והציונות.
כמו כן, הסביר גרונר מדוע השלטון הבריטי בארץ ישראל הוא עוול קשה לעם היהודי, ומדוע אין הוא מחויב במסגרת שבועת האמונים שלו לכּתר הבריטי, לשרת בארץ ישראל.
דנלי העיד על עצמו כי שוכנע שהוא (דנלי) לא היה יותר משכיר חרב, ואף פחות מזה.
"הברנש היהודי הצנום", הצליח, כדבריו, להותיר בו רושם עז, שלא ישכח עד יום מותו.
על שמו של דב גרונר נקרא המושב מִשְׂגָּב דֹּב.
ברחוב ז'בוטינסקי ברמת-גן, מול תחנת המשטרה אותה תקף יחד עם חבריו, הוקמה כיכר בשם "כיכר גרונר" בשנת 1954. בכיכר הוצבה האנדרטה לזכר דב גרונר המוקדשת לזכרו, מעשה ידיה של הפסלת חנה אוֹרְלוֹף.
בפסל מוצגת קטטה בין כפיר לאריה: "גור אריה יהודה" הקטן נאבק ב"אריה הבריטי" הגדול.
הכפיר הקטן והנחוש מסמל את היישוב העברי, ואילו האריה הגדול - את האימפריה הבריטית.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של גרונר שדיוקנו מופיע עליו.
ב-15 באוגוסט 1984, הנפיק השירות הבולאי סדרה של שלושה בולי דאר שנקראה "אמנות הפיסול", שהוקדשה לאנדרטאות לגיבורי ישראל, שבה נכלל בול שבו מופיע ציור של האנדרטה לזכר דב גרונר.
הבול עוצב על ידי אסף ברג.
על שמו נקראו רחובות באחדות מערי ישראל: (ירושלים - בשכונת ארמון הנציב, בהרצליה, בתל אביב - יפו, בבני ברק, בנתניה ובקריית מלאכי).
דב (בוריס פאנתלייביץ') גָפונוב (בגאורגית: ბორის გაპონოვი; ברוסית: Борис (Дов) Гапонов; 20 בפברואר 1934 – י"ד באב תשל"ב, 25 ביולי 1972) היה מתרגם יהודי-אוקראיני.
בילדותו היגר עם משפחתו לגאורגיה.
חתן פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת (תשכ"ט-1969) עבור תרגום הפואמה עוטה עור הנמר.
חבר כבוד של האקדמיה ללשון העברית, 1971.
דב גפונוב נולד בחצי האי קרים שבאוקראינה, והגיע לכותאיסי שבגאורגיה עם אביו כפליט.
בילדותו למד מעט עברית ויהדות מסבו, שהיה רב.
בזמן מלחמת העולם השנייה גויס אביו לצבא האדום.
גפונוב, אמו, סבו, סבתו ואחיו הפעוט ברחו מזרחה והגיעו לגאורגיה.
הקשר עם אביו נותק, ורק בסוף שנות השבעים, לאחר שגפונוב כבר לא היה בין החיים, הצליח אביו ליצור שוב קשר עם משפחתו.
גפונוב נשא לאישה יהודייה ממוצא גאורגי, ממנה נולדה לו בת, ולבסוף התגרשו.
בשנים הבאות המשיך ללמוד עברית מקריאה ומהאזנה לקול ישראל בלבד, כיוון שלא היה בנמצא מילון.
במקביל למד גם גאורגית ושפות נוספות.
לאחר שנות עבודה רבות, שלח לישראל את התרגום לאפוס הגיאורגי "עוטה עור הנמר".
התרגום יצא לאור בעזרת אברהם שלונסקי.
התרגום יוצא דופן משום שעבור גפונוב הן עברית והן גיאורגית היו שפות נרכשות.
בעקבות תרגום היצירה זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, אך לא הורשה לצאת מברית המועצות כדי לקבלו.
למרות זאת, התרגום עורר הדים בגאורגיה.
העיתונות הגיאורגית דיווחה בהרחבה ובגאווה על התרגום.
בעקבות הפרסום, הפך גפונוב לסמל בעיני הציונים במדינה ועורר יהודים רבים לעלייה.
בכותאיסי הוקם אתר הנצחה על שמו, ברחוב שנקרא אף הוא על שמו.
גפונוב נמנה עם מנסחי המכתב ששלחו 18 פעילי עלייה מגאורגיה בשנת 1969, ביחד עם כמה מראשי המשפחות לגולדה מאיר ולוועדת זכויות האדם של האו"ם.
המכתב, בשל פרסומו ברחבי העולם, גרם לשליטי ברית המועצות לאפשר את עליית יהודי גאורגיה לישראל, הסדק הראשון בהתנגדות הסובייטית ליציאה יהודית מהמדינה.
יחסיו של גפונוב, שהיה יליד קרים וממוצא אשכנזי, עם היהודים המקומיים לא תמיד היו חמים.
בחודשים שלאחר שליחת המכתב התדרדר מצבו הרפואי.
בעודו חולה, קיבלו הוא ואמו היתר יציאה, והוא הוטס לישראל כשהוא שוכב באלונקה.
בישראל הוא אושפז בבית חולים תל השומר, שם שהה חסר תנועה ודיבור במשך כשנה.
הוא נטמן בבית העלמין בקריית שאול.
אהבתו של דב גפונוב לשפה העברית משתקפת במכתב שכתב לאברהם שלונסקי: "דעתי האיתנה היא שהעברית היא כלי כזה, שאין לך דבר בעולם שלא יראה בו כמו בכליו הראשון, ואולי יפה מזה".
עבודתו הגדולה, היצירה המשמעותית היחידה שהספיק לתרגם לעברית, היא הפואמה הגדולה שכתב במאה ה-12 שותא רוסתוולי, "עוטה עור הנמר".
הוא תרגם את היצירה בהצלחה רבה, על אף ששתי השפות לא היו שפות אם שלו, ועל אף שסבל ממחלה ומתנאי מחיה קשים.
עם זאת היה פרט חשוב שבלעדיו ככל הנראה לא היו עבודותיו הגאונות של בוריס גפונוב יוצאות אל הפועל: התמיכה הכלכלית והידידות האמיצה בין בוריס גפונוב לבין איליה (אילושה) וסוניה באטונישוילי, מאחר שלא הייתה לגפונוב הכנסה כלשהי ויכולת לכלכל עצמו.
עדות לתמיכה שנתנו איליה וסוניה באטונישוילי מופיעה בראיון שנתן בקול ישראל בשפה הגאורגית ב-2 באוקטובר 1982:
גפונוב הקפיד לשמור על מקוריות השיר מהבחינה התוכנית ומהבחינה האמנותית כאחת.
כן הקפיד לשמור על המשקל המקורי, ומאפיינים אחרים, כמו מילה מלעילית במרכז כל שורה ומשחקי הד ומצלול.
עם זאת, הוא קשר את היצירה לתרבות העברית על ידי שילוב יסודות מן המקרא ומשירת ימי הביניים.
התרגום יצא לאור במרץ 1969.
שלונסקי העיד על התרגום כי:
תרגם מבחר שירים וסיפורים לעברית מרוסית, מגאורגית ומיידיש.
כתב לעצמו מילון ניבים וצירופי לשון עברי־רוסי.
תרגם מרוסית את שיריו של מיכאיל לרמונטוב, אך נפטר לפני שהשלימו.
רק ב-1989 יצאו לאור בספר תרגומיו לשירי לרמונטוב.
ב־1983 יצא לאור הספר מכתבים מעבר הקווקז בו נכללו כל מכתביו העבריים משנות השישים.
האינטלקטואלים הגאורגיים, וביניהם הצייר הנודע מרדכי ג'נשוילי, פעלו בארץ ובעולם להנצחת שמו.
דב גולדברגר (נולד ב-1946) הוא איש חינוך ישראלי.
שימש פרופסור לחינוך באוניברסיטת בר-אילן וכמנכ"ל החברה למתנ"סים.
גולדברגר נולד בגרמניה בשנת 1946, ועלה עם הוריו לישראל בשנת 1948, לאחר קום המדינה.
בשנים 1963–1964 שימש כמדריך ומרכז ב"בית התלמיד", ומדריך ומרכז בסניף בני עקיבא המקומי.
לאחר מכן התגייס לצה"ל ושירת כמדריך גדנ"ע.
עם שחרורו מהצבא המשיך בפעילות הדרכה זו במסגרת תיכון עירוני ט' בתל אביב.
לאחר פעילותו ההדרכתית, גולדברגר החל לשמש כמרכז הקורסים להשתלמות מורים באוניברסיטת תל אביב.
תחילת הקריירה הציבורית שלו הייתה כעוזר סגן שר החינוך, זבולון המר.
במקביל, כיהן כמרכז המשמרת הצעירה של הסתדרות הפועל המזרחי וכחבר הנהלת העיר ראשון לציון.
בשנת 1977 מונה למנהל האגף לתפקידים מיוחדים וליועץ שר החינוך והתרבות, יועץ לפרסי ישראל וקרן וולף.
במסגרת תפקידו גם היה ממונה על תחום החינוך היהודי בגולה, בתי הספר הקהילתיים, ארגון ההורים הארצי, תלונות הציבור, שמורת הטבע התנ"כית "נאות קדומים".
הוא אף שימש כאיש הקשר מטעם שר החינוך ליחידות: הטלוויזיה החינוכית, מרכז ההסברה, חינוך דתי ומוכר שאינו רשמי ועוד.
בשנת 1985 מונה גולדברגר למשנה למנכ"ל משרד החינוך וליועץ השר במגוון נושאים.
במסגרתם שימש גם כנציג משרד החינוך במועצה להשכלה גבוהה.
באותה שנה מונה גם לאחראי מטעם משרד החינוך על חלוקת פרס ישראל.
בשנת 1990 עזב גולדברגר את משרד החינוך לטובת תפקיד מנכ"ל החברה למתנ"סים.
בשנת 2002, לאחר שתים עשרה שנה של פעילות בחברה למתנ"סים, הוא החל לשמש כמנכ"ל משרד הרווחה, בתקופת כהונת השר זבולון אורלב.
הוא פעל בתפקיד זה כשלוש שנים, עד שנת 2005. בשנת 2006 מונה גולדברגר לנשיא המכללה ללימודים אקדמיים וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2010.
הנהלות ציבוריות בהן חבר גולדברגר בהווה: הוועדה לבחירת מנכ"לים בשירות המדינה, חבר הנהלת קרן גרוס, חבר מערכת כתב העת "מפגש".
ב הוא פעל כעצמאי בתחומי החינוך, הרווחה והקהילה.
בשנת 2023 קרא להכניס שינויים ועדכונים בנוסח התפילה, כדי שתכיר במציאות של מדינת ישראל ותצמצם נוסחים שהתקבעו בתקופת הגלות.
גולדברגר הוא בעל תואר ראשון בחינוך ובקרימינולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1973 קיבל תואר שני בחינוך מאוניברסיטת תל אביב ובשנת 1984 קיבל תואר דוקטור על העבודה שפרסם מטעם ה-JTC, במקביל לפעילות ציונית בקהילה בפלטבוש שבניו יורק.
בשנת 1999 מונה לפרופסור נלווה באוניברסיטת בר-אילן, שבבית הספר לחינוך שלה לימד מאז שנת 1984 (עם התמחות בתחום החינוך הבלתי פורמלי).
במהלך השנים זכה פרופ' גולדברגר במספר פרסים, ביניהם: פרס החינוך האישי של משרד החינוך על מפעל חיים, פרס איכות הניהול וחבר כבוד באיגוד הישראלי לאיכות, ופרס אגרסט על פעולת התנדבות בקהילה (הקמת מרכז קהילתי).
גולדברגר היה נשוי לאיטה עד למותה ב-2023. הוא אב לארבעה ומתגורר במודיעין.
בית הספר הקהילתי, הוצאת קו מחשבה, תשנ"א.
הפעלופדיה - אנציקלופדיה לפעילות חברתית (עורך ראשי ויוזם), 12 כרכים, הוצאת ידיעות אחרונות.
הפעלוטף - אנציקלופדיה לפעילות חברתית לגיל הרך (עורך ראשי ויוזם), 5 כרכים, הוצאת ידיעות אחרונות.
מתודופדיה - אנציקלופדיה למתודות הפעלה (עורך ראשי), הוצאת ידיעות אחרונות, תשס"ב.
הזכות לדעת - זכויות וחובות של הורים בחינוך, הוצאת ידיעות אחרונות, תשנ"ח.
המערה המודרנית - מחברה ריכוזית לקהילה דיגיטלית, הוצאת ידיעות אחרונות, תשנ"ה.
עושים סדר - הגדה של פסח, הוצאת משכל, מיסודן של ידיעות אחרונות וספרי חמד, תשס"ד.
ימי הפורים, משרד החינוך והתרבות, תש"ן.
"ונהפוך הוא - הומור תורני לפורים",2 כרכים, הוצאת בית-אל, תשס"ח.
"מעורבות הורים בחינוך כתופעה חברתית", בתוך בית הספר הקהילתי - רב שיח משותף, בהוצאת החברה למתנ"סים תשנ"ה.
"מרכזים קהילתיים בישראל", מתוך: יובל למערכת החינוך בישראל, בהוצאת משרד החינוך התרבות והספורט תשנ"ט.
"בתי ספר קהילתיים: התפיסה הרעיונית ויישומה", בשיתוף ד"ר ירדנה הרפז.
מתוך: יובל למערכת החינוך בישראל, בהוצאת משרד החינוך התרבות והספורט תשנ"ט.
"תרבות הפנאי בישראל", מתוך ישראל 2000 - ספר המאה ה-21 (אנגלית), תש"ס.
"מרכזים ומנהלים קהילתיים בישראל כמנוף לחינוך מבוגרים", מתוך: ספר על חינוך מבוגרים ביובל שנות המדינה, תש"ס.
לחשב מסלול מחדש, הוצאת דני ספרים, תשפ"ג.
מעורבות הורים בחינוך כתופעה חברתית, מתוך: בית הספר הקהילתי - רב שיח משותף, בהוצאת החברה למתנ"סים תשנ"ה - 1995.
מרכזים קהילתיים בישראל, מתוך: יובל למערכת החינוך בישראל, עורך: דר' אלעד פלד, בהוצאת משרד החינוך, התרבות והספורט, תשנ"ט - 1999.
בתי ספר קהילתיים: התפיסה הרעיונית ויישומה, בשיתוף דר' ירדנה הרפז, מתוך: יובל למערכת החינוך בישראל, עורך: דר' אלעד פלד, בהוצאת משרד החינוך, התרבות והספורט, תשנ"ט - 1999.
מרכזים ומנהלים קהילתיים בישראל כמנוף לחינוך מבוגרים, מתוך הספר ללמוד ולבנות אומה: חינוך מבוגרים ביובל שנות המדינה, עורך: דר' איתן ישראלי, תש"ס - 2000.
חינוך קהילתי, מרכזים קהילתיים ומתנ"סים מתוך: החינוך הבלתי פורמלי במציאות משתנה.
עורכים: שלמה רומי ומרים שמידע, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית ירושלים.
תוכנית שילוב נכים בקהילה מתוך: החינוך הבלתי פורמלי במציאות משתנה.
דב (דבל'ה) גליקמן (נולד ב-22 בדצמבר 1949) הוא שחקן וקומיקאי ישראלי, זוכה שני פרסי אופיר ושני פרסי האקדמיה לטלוויזיה.
נולד לדבורה ולשלמה גליקמן וגדל בשכונת רמת החייל בתל אביב.
אמו ילידת ליטא ואביו יליד מצרים, בן למשפחה שנמלטה לשם מרוסיה.
למד בתיכון לאמנויות רננים שבעיר, לצד שלמה בראבא, שלומית אהרון ויגאל בשן.
את שירותו הצבאי עשה בלהקת חיל הים, ושם היה שותף לתוכניות "וביום השלישי" ו"רפסודה בכחול" לצד שלמה ארצי, רבקה זהר, אבי אוריה, ריקי גל ואחרים.
גליקמן הופיע בהצגה "אירמה לה דוס מיפו" בהפקת התיאטרון העממי של אברהם דשא פשנל ב-1971. שיחק בתיאטרון חיפה במחזה "קריזה" בשנת 1976, לצד שלמה בראבא, מוני מושונוב, סנדרה שדה, רמי דנון ואיציק ויינגרטן.
ההצגה התבססה על ראיונות שנערכו בשכונות ועיירות פיתוח בישראל.
ב-1975 שיחק גליקמן בדרמת הטלוויזיה "דודי ורעי" לפי ספרה של נעמי פרנקל.
באותה שנה השתתף בסדרה "גם אנו שופטים" בטלוויזיה החינוכית בפרק "הקש האחרון".
בשנת 1977 גילם סמ"פ בסרט הקולנוע "מסע אלונקות", לצד מושונוב, בראבא, גידי גוב ודליק ווליניץ.
בשנת 1978 שיחק את מפקד הלהקה בסרט הקולנוע המצליח "הלהקה" בבימויו של אבי נשר.
הסרט זכה להצלחה רבה בבתי הקולנוע בארץ iבעת צאתו לאקרנים צפו בו כחצי מיליון צופים.
גליקמן שיחק תפקיד אורח בסרט הקולנוע "שלאגר" (1979) שכתב וביים אסי דיין, וכן שיחק בסרטים "סופו של מילטון לוי" (1981), "לנה" (1982) ו"אירית עירית" (1985).
ב-1981 שיחק במחזה "אחרון הפועלים" מאת יהושע סובול בתיאטרון בית ליסין בבימויה של נולה צ'לטון, לצד אלי גורנשטיין, אריה מוסקונה, מוני מושונוב, רות קנר וגליה ישי.
ב-1984 גילם תפקיד אורח בקומדיית המצבים "קרובים קרובים" מאת אפרים סידון וב.
באותה שנה הצטרף ללהקת שחקני תיאטרון הבימה ושיחק במחזה "מגדלים פורחים" מאת דייוויד מאמט שתרגם דן אלמגור וביים דניאל פרוידנברגר.
באותה שנה שיחק בהצגה "הנשים האבודות מטרויה" מאת חנוך לוין ובבימויו, על פי מחזה מאת אוריפידס, שעלתה בתיאטרון הקאמרי.
ב-1985 השתתף לצד שייקה אופיר בהצגה "המלך מתיא הראשון" לפי סיפורו של יאנוש קורצ'אק שביים אורי פסטר בתיאטרון הבימה.
בשנים 1984–1998 הופיע בתוכנית הבידור "זהו זה!" לצד מוני מושונוב, שלמה בראבא ואחרים.
ב-1990 הנחה את הפסטיגל לצד מושונוב ובראבא.
בראשית שנות ה-90 גילם את דמותו הקומית של מוכר חמניות נוירוטי בקמפיין פרסומות של "דפי זהב" שהפך למזוהה עמו.
בשנת 1993 שיחק במחזה "מר סאלימר המתוק" מאת אז'ן לביש ואלפרד דלאקור בתרגום של אהוד מנור בבימויו של רוני פינקוביץ' בתיאטרון הבימה.
ב-1995 כיכב לצד לימור גולדשטיין בקומדיית המצבים "ייסורי אפרים" שכתב אפרים קישון ושודרה בשידורי קשת בערוץ 2.
בשנים 2000–2001 השתתף בתוכנית הבידור "רק בישראל" לצד ארז טל ואורנה בנאי.
בשנת 2002 גילם את התפקיד הראשי בקומדיית המצבים "שאול" בערוץ 3 בכבלים והיה שותף לכתיבתה.
ביולי 2006 השתתף במהדורה מיוחדת של תוכנית הבידור "משחק מכור" בערוץ 2. באותה שנה יצא סרט הקולנוע "מכתבים לאמריקה", שבו גילם את דמותו של פרויקה.
ב-2007 הופיע בתפקיד משני בסדרת הדרמה הקומית "מסודרים".
בשנת 2008 שב להופיע בפרסומת לאתר האינטרנט "דפי זהב" כמוכר חמניות מוכר בשם "שאול פרחים".
בשנת 2010 היה מעורב בתאונת דרכים ונעצר בחשד לנהיגה בשכרות.
לאחר שהודה במיוחס לו, גזר עליו בית משפט לתעבורה בתל אביב חמישה חודשי מאסר על תנאי ופסל אותו מלהחזיק ברישיון נהיגה במשך שלוש שנים.
בשנת 2011 השתתף בעונה השנייה של הסדרה הקומית "בובי ואני" וגם השתתף בשניים מפרקי העונה הראשונה של הסדרה "סברי מרנן" בתפקיד אחיה של ריקי (אותה מגלמת סנדרה שדה).
בשנים 2013–2021 גילם את דמותו של "הרב שלום (שוּלֶם) שטיסל" בסדרת הדרמה "שטיסל", תפקיד שעליו קיבל פעמיים את פרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקן ראשי.
באוגוסט 2013 יצא סרטם של אהרון קשלס ונבות פפושדו "מי מפחד מהזאב הרע", שבו השתתף גליקמן לצד צחי גראד.
ב-2015 החל לשחק במחזה "אנגינה פקטוריס" מאת מיכל אהרוני שעלה בתיאטרון צוותא בתפקיד שר הביטחון.
בשנת 2016 שיחק במחזה "גלנגרי גלן רוס" המבוסס על סרט הקולנוע האמריקאי, שעלה בנוסח עברי של יוסף אל דרור בתיאטרון חיפה בבימויו של משה נאור.
ב-2018 השתתף בסרטו של יהונתן אינדורסקי "דרייבר" ובסדרת הטלוויזיה "שטוקהולם" המבוססת על ספרה של נעה ידלין, לצד תיקי דיין, ששון גבאי ולאורה ריבלין.
באותה שנה הופיע בתפקיד הראשי בסרטו של יעקב גולדווסר "שרוכים", עליו זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בנוסף הופיע בסרטו של כריסטיאן פרוש,
בשנת 2019 עלה לאקרנים הסרט "מורר: אנטומיה של משפט" בבימויו של כריסטיאן פרוש ובהשתתפותו של גליקמן, שהוקרן בפסטיבל הסרטים בחיפה ובפסטיבל הקולנוע היהודי.
גליקמן חזר לעונה המיוחדת שהפיק ערוץ כאן 11 של "זהו זה!" בעקבות אירועי הקורונה, וממשיך להופיע בתוכנית זו גם ב-2023. בקיץ של שנת 2023 יצאו כוכבי התוכנית "זהו זה!" וגליקמן בתוכם במופע שבו הם מבצעים לקט מן השירים שהם ביצעו בתוכניתם.
מופעים אלו משכו קהל של עשרות אלפי צופים במצטבר.
ב-2023 הופיע בסרט השואה הרוסי "צדיק" בתפקיד משה טל המבוגר.
הסרט את סיפורו האמיתי של הקצין הסובייטי ניקולאי קיסליוב, שעסק בתקופת השואה בהצלת חייהם של כ-270 ממכונת ההשמדה הנאצית ביערות בלארוס.
אחיו הגדול, , שהיה טייס תובלה בחיל האוויר הישראלי, נפל ב-29 באפריל 1964 בהתרסקות מטוס מדגם נורד 2501 נוראטלס במכתש הגדול בנגב.
מ-1976 גליקמן היה בזוגיות עם השחקנית ג'יטה מונטה, שלצידה שיחק בהצגה "האשה שבישלה את בעלה".
בשנת 2009 השניים נפרדו לאחר 33 שנות זוגיות.
משנת 2011 בת זוגו היא שלומציון קינן, בתם הבכורה של עמוס קינן ונורית גרץ ואחותה של הזמרת רונה קינן.
מתגורר בתל אביב עם בת זוגו.
בשנים 2013 ו-2015 זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לשחקן הראשי הטוב ביותר על תפקידו בסדרה "שטיסל".
בשנת 2018 זכה בפרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו בסרט "שרוכים".
בשנת 2021 זכתה חמישיית "זהו זה" (גידי גוב, אבי קושניר, דב גליקמן, מוני מושונוב ושלמה בראבא) בפרס מפעל חיים של אמ"י (תשפ"ב).
מאי 2023 תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן לגליקמן ולמשתתפי התוכנית זהו זה בהווה: גידי גוב, שלמה בראבא, מוני מושונוב ואבי קושניר, על תרומתם המשותפת לתרבות הישראלית בשנת ה־75 למדינת ישראל, ועל יכולתם לשמח וללכד את הציבור סביב יצירתם.
האיש שניסה למנוע מלחמה (2017)
מורר: אנטומיה של משפט (2018)
הרב דב בריש וַיידנפלד (ביידיש: דוב בעריש וויידענפעלד; ה' בשבט תרמ"א, 5 בינואר 1881 – י' בחשוון ה'תשכ"ו, 5 בנובמבר 1965), נודע בכינוי הרב מטשעבין, היה ראש ישיבה, פוסק הלכה וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בישראל.
נולד בעיר הרימאיליב שבאוקראינה לרבי יעקב ווידנפלד, מחבר הספר "כוכב מיעקב", שהיה רב העיר ומחסידי הוסיאטין.
אחיו הגדול היה הרב נחום ווידנפלד.
אביו נפטר בעודו נער, ובשנת תר"ס, בגיל 19, נשא את יאכט, בתו של הגביר ישראל יוסף קלוגר, ועבר לעיר טשיבין (טשעבין) שבגליציה שבה התגורר חותנו.
לצד ניהול בתי העסק של המשפחה שקד על לימודו.
עמד בקשר עם רבי מאיר אריק, רבי שלום מרדכי שבדרון, רבי מנחם זמבה ועוד.
למרות הפצרות סירב לקבל משרת רבנות והעדיף לעסוק במסחר.
לאחר שפשט את הרגל ב-1918 נאלץ לקבל משרת מורה-הוראה, ובשנת 1923 התמנה לרב העיר טשיבין.
הוא הקים בעיר ישיבה גדולה בשם "כוכב מיעקב" (על שם אביו).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ופלישת הנאצים לפולין ב-1939 התעורר חשש כבד לחייו, לאחר שבעיתון המפלגה הנאצית "דר שטירמר" הוא תואר כ"גדול התלמודיסטים בעולם".
הוא נמלט מפולין ללבוב שהייתה אז בשליטת ברית המועצות, והתגורר בבית האדמו"ר מהוסיאטין.
בקיץ 1940 נעצר בידי המשטרה החשאית כנתין זר וגורש עם משפחתו ליערות סברדלובסק בסיביר, שם הועסק בעבודת פרך.
מסופר כי בשנים אלו עסק בחשאי בלימוד תורה בעל-פה עם חתנו, רבי ברוך שמעון שניאורסון.
בשנת 1942 הועבר לבוכרה, בתחילת שנת 1946, לאחר שתדלנות של הרב יצחק הרצוג אצל הלורד הליפקס שהפעיל לחצים על השלטון הרוסי.
הצליח לצאת מרוסיה לאיראן, שם שהה במשך חצי שנה עד לקבלת סרטיפיקטים, ב-10 באפריל 1946 הגיע לארץ ישראל עם אשתו ושתי בנותיו ששרדו עמו.
מודעות 'ברוכים הבאים' נתלו לקראת בואו ארצה.
בבואו לארץ ישראל התאכסן במלון באב"ד, עד אשר סודרה לו דירת מגורים בבניין שבנה ד"ר מרדכי בוקסבוים בשכונת שערי חסד בירושלים, בשכנות לשופט מנחם אלון.
לאחר המעבר לשכונת שערי חסד החל לכהן כרב בית הכנסת "קהל חסידים" שבשכונה.
אשתו נפטרה בשנת תש"ז (1947) והוא נישא בשנית לרייזל, אלמנת הרב יוסף ברנפלד, צאצאית של החתם סופר.
הרב ויידנפלד צורף למועצת גדולי התורה של "אגודת ישראל" ונחשב לאחד ממנהיגיה הרוחניים הבולטים של המפלגה.
למרות זאת הוא זכה להערכה גם בחוגי סאטמר.
בשנת תש"ח מונה לבקשת הרב אליעזר יהודה פינקל לראש ישיבת חיי עולם במקום רבי נפתלי צבי שמרלר.
בשנת ה'תשט"ז ייסד בירושלים את ישיבת "כוכב מיעקב – טשיבין".
נפטר בירושלים בערב שבת, י' בחשוון תשכ"ו, 5 בנובמבר 1965. הלווייתו התקיימה במוצאי שבת שלאחר מכן בירושלים.
בהלוויה השתתפו כ-30,000 אנשים ועל פי צוואתו לא נישאו בה הספדים.
נקבר בהר המנוחות, לצדו של רבי אהרן רוקח, הרבי מבעלז.
בנו הרב יעקב נישא לרחל לבית קנר וכיהן כר"מ בישיבת כוכב יעקב בטשבין.
בנו הרב ישראל יוסף נישא למרים, בתו של הרב מנחם זמבה, וכיהן אף הוא כר"מ בישיבה.
בתו לאה נישאה לתלמידו הרב ברוך הלברשטאם, בנו של הרב סיני הלברשטאם מז'מיגראד, שכיהן כרבה של העיר זקליקוב בפולין.
נכדתו, בתם של לאה והרב ברוך הלברשטאם שנולדה ביוני 1943, נמסרה למיילדת פולנייה שמסרה אותה לזוג פולני חשוך ילדים, אצלם נשארה גם לאחר המלחמה.
בתו יוטא נישא לחיים טננבוים.
בתו רייזל נישאה לרב ברוך שמעון שניאורסון (נין ונכד לבעל התניא), מחבר הספר "ברכת שמעון" שייסד יחד עם חותנו את הישיבה ומילא את מקומו לאחר פטירתו.
בתו מינדל נישאה לשלמה זלמן גולדשטוף שעבד לפרנסתו כסוחר.
על שמו הוקם בניין הפנימייה "בית שלמה" בישיבת טשיבין בירושלים.
לזוג זה לא נולדו ילדים.
דב גולדשטיין (1931 – 17 באוגוסט 2007) היה עיתונאי וביוגרף.
עבד ב"מעריב" מ-1956. נודע ככותב האוטוביוגרפיות של עזר ויצמן, יצחק רבין, רפאל איתן, טדי קולק ושמואל תמיר.
נולד בפולין בשנת 1931 ועלה לארץ ישראל בהיותו בן חודשים אחדים.
המשפחה התגוררה בראשון לציון וגולדשטיין למד בית הספר הגימנסיה הריאלית.
בתחילת שנות ה-50 עבד במשך שנתיים כמורה במזכרת-בתיה ובראשון-לציון.
לאחר מכן היה פקיד בנק ברחובות.
בשנת 1956 כתב העיתון "מעריב" בדרום הארץ, יהושע ביצור, עבר לתפקיד הכתב הפרלמנטרי של העיתון בירושלים.
הוא הכיר את גולדשטיין והציע לו להחליפו כתב בדרום הארץ.
ב-1958 עבר גולדשטיין למערכת העיתון בתל אביב והחל לכתוב על נושאים כלל-ארציים.
בשנת 1979 כתב עם יצחק רבין את הספר האוטוביוגרפי "פנקס שירות", שבו הגה את הביטוי "חתרן בלתי נלאה", שחולל מהומה באמצעי התקשורת.
דב גולדשטיין נפטר בגיל 76 ממחלת הסרטן.
הוא הותיר אחריו רעיה, רותי ושלושה בנים.
אחד מבניו הוא העיתונאי ממי גולן.
כאלה הם היו, הוצאת אחיאסף, 1974
הרצליה - אגדה של עיר, הוצאת מלוא, 1998
פנקס שירות (עם יצחק רבין, 1979)
רפול - סיפורו של חייל (עם רפאל איתן, 1985)
ירושלים של טדי (עם טדי קולק, 1994)
בן הארץ הזאת (עם שמואל תמיר, 2002)
דב דרום (שם לידה: ברנהרד דרוקר; בגרמנית: Bernhard Drucker; 10 במאי 1927 – 16 בדצמבר 1997) היה מחנך ומרצה לחינוך במוסד החינוכי נעמן בכפר מסריק, בסמינר למורים אורנים ובאוניברסיטת חיפה.
דרום נולד בברלין כברנהרד דרוקר, בן שני לרחל וחיים-צבי דרוקר.
בשנת 1939 נמלטה משפחתו מהשלטון הנאצי לאנגליה, שם סיים את בית הספר התיכון והחל ללמוד באוניברסיטה כימיה ופיזיקה.
כנער דתי, הצטרף לבני עקיבא אך לא מצא שם את מקומו ולאחר חיפושים הגיע לתנועת "השומר הצעיר" (אליה השתייך גם אחיו הגדול יואל שעלה לארץ בעלייה החמישית).
דב היה למדריך נלהב, הפסיק את לימודיו הגבוהים, התמסר כולו לפעילות התנועתית, עלה לארץ ישראל ועברת את שמו לדב דרום.
בגיל 22 נישא בישראל לשושנה, יוצאת אוסטריה וחניכת השומר הצעיר, נולדו להם שתי בנות, מיכל ונועה.
יחד היו ממקימי קיבוץ יסעור בגליל המערבי.
לאחר שנפטרה שושנה, נישא דב שוב לחיה חברת הקיבוץ.
לדב וחיה נולדו שלושה בנים: יאיר, עמוס ועמית.
בשנת 1997 נפטר דרום בגיל 70, והובא למנוחות בבית העלמין של קיבוץ יסעור.
דב החל את דרכו החינוכית כמורה ומחנך במוסד החינוכי האזורי "נעמן" בכפר מסריק.
משם המשיך להכשרת מורים בסמינר למורים באורנים, בסמינר באורנים הדריך, לימד, כתב ופרסם את רעיונותיו החינוכיים.
במשך שנים עמד דב בראש המדור לחינוך חברתי של החטיבה האוניברסיטאית באורנים.
בשנות עבודתו האחרונות עסק בעיקר בניהול סדנאות למחנכים על מנת לקרבם להשקפת עולמו ההומניסטית.
משנתו החינוכית של דרום דגלה בהומניזם, חירות הפרט, כבוד לאישיות התלמיד, אמפתיה, הימנעות מגישה שיפוטית, מבלי לוותר על העמדת תביעות מוסריות של מילוי חובות לאדם ולחברה.
דב פרסם עשרות מאמרים בישראל ובכתבי עת בינלאומיים.
שיא יצירתו היה חיבור הספר "אקלים של צמיחה - חופש ומחויבות בחינוך", שיצא לאור בספרית הפועלים בשנת 1989.
דב גולדברד (6 ביוני 1937 – 13 בנובמבר 2017) היה מייסד בית הספר הארצי לקצינים וסוהרים של השב"ס ע"ש אריה ניר, ומפקדו הראשון (1968–1971), עובד סוציאלי וקרימינולוג.
גולדברד היה העובד הסוציאלי הראשון בשב"ס (כלא שאטה, 1966) שהגיע לתפקיד מפקד בית סוהר (כלא טולכרם, 1967).
את בית הסוהר "טול כרם" קיבל גולדברד בימי מלחמת ששת הימים ישירות מהמפקד הירדני, שבדיעבד התברר ששימש כקצין בכיר בכלא עכו בתקופת הבריטים, הבריח לאנשי אצ"ל את חומרי הנפץ בזמן הפריצה לכלא עכו, ואחרי כן נתפס והוגלה לשכם.
גולדברד נולד בשנת 1937 בתל אביב, בן לאחת הניצולות הבודדות של טבח חברון (תרפ"ט) ב-1929. לימים, כמפקד כלא "טול כרם", לאחר מלחמת ששת הימים, הצליח לאתר בחברון את משפחת הערבי שהציל את אמו וסבתו מהטבח, ולהודות למשפחה.
בגיל 11 זכה גולדברד להגיע למקום הכרזת העצמאות על ידי דוד בן-גוריון, יחד עם ילדי תל אביב.
השוטרים המקומיים היהודיים (משטרת תל אביב) הדפו את הילדים לחצר אחורית למניעת הפרעות, וכלאו אותם שם עד סוף הטקס.
בגיל 17 עשה דרכו לירדן כאשר פתח בשנת 1954 את מרוץ הלפיד העשירי של תנועת המכבי הצעיר במודיעין שהייתה מעבר לקו הירוק.
בהיותו מרכז "מכבי הצעיר - ברית מכבים עתיד".
כחובב ריצות ארוכות המשיך ופתח גם את שני מרוצי הלפיד הבאים (1955, 1957), כולם מעבר לגבול עם ירדן.
הוא נכנס לקברות המכבים בתיאום עם הלגיון הירדני ואנשי האו"ם, מלווה ב-6 אנשי משמר הגבול הישראלי, צלמים, עיתונאים ואנשי תנועת "מכבי", הדליק את הלפיד וזינק עמו כשהוא פותח את המרוץ וחוצה את הגבול חזרה לישראל כשאנשי משמר הגבול מלווים אותו בריצה.
בשנת 1958, בהיותו מדריך חינוכי בבית הספר לקציני ים עכו, עסק גם בחפירות ארכאולוגיות עם ד"ר זאב גולדמן מנהל המוזיאון העירוני של עכו.בשנת 1959, בעת התמחותו בעבודה סוציאלית, יזם ויסד בעכו את מועדון הנוער הערבי-יהודי הראשון במדינת ישראל.
עם סיום שירותו בשב"ס, ובעקבות חקיקת חוק חוקרים פרטיים, פתח בשנת 1972 משרד לחקירות פרטיות "גד חקירות".משנת 1985 פעיל גם כ"מורה דרך ארצי".
את רוב חייו הקדיש גולדברד לשירות המדינה והקהילה.
בגיל 20 היה מדריך נוער בשטח הגדול ביפו העתיקה, מרכז הפשע והסמים, היה המרצה הראשון בצה"ל לנושא סמים.
כאשר כונן הסכם השלום עם ירדן, נמנה עם מורי הדרך הישראליים הראשונים, שליוו קבוצות תיירים ישראליים לירדן.
גולדברד הוא חבר מועדון חמשת האותות: הוא השתתף בחמש מלחמות ישראל - מבצע קדש בו השתתף בשירותו הצבאי הסדיר בגדוד 9, חטיבה 7 בשריון, מבצע שבו נפצע, ברח מבית החולים שבו אושפז, והמשיך להילחם.
שירת כקצין הסברה במלחמת ששת הימים, מלחמת ההתשה, מלחמת יום כיפור ומלחמת שלום הגליל.
בשירותו במילואים ובהמשך בהתנדבות, שימש כמרצה ביחידת המרצים של קצין חינוך ראשי.
כמו כן היה מרצה במרכז ההסברה ובמכללות.
בכל המקומות הרצה כמומחה לסמים, ידיעת הארץ ואזרחות.
מספר שנים לחם בהתנדבות בנושא השחיתות השלטונית בהיותו מנהל הפרויקטים בעמותת אומ"ץ, עמותה למען מִנהל תקין וצדק חברתי ומשפטי.
היה פעיל וחבר הוועד המנהל של עמותת עוגן ע"ש השופט חיים כהן, עמותה המסייעת לעובדי ציבור החושפים שחיתות.
גולדברד נמנה עם מוסרי עדות לפרויקט תיעוד דור תש"ח.
הוא שימש כטוען משפטי מתנדב בבתי דין לתביעות קטנות.
בשנת 2015 זכה גולדברד באות "יקיר אגודת מורי הדרך בישראל".
נפטר באשדוד ב-13 בנובמבר 2017.
דב גור (1918– 18 באוקטובר 1966) היה איש צבא וראש המועצה המקומית הראשון של אשדוד ים, אשר מונה לתפקיד על ידי משרד הפנים.
נולד בווינה בשנת 1918 כרוברט גרוסמן.
בנערותו עסק בספורט והיה חבר בתנועת הנוער מכבי צעיר
ב-1935 עלה לארץ עם הוריו, שהשתקעו בחיפה.
לאחר זמן קצר התגייס למשטרה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, לגדוד הראשון של הבאפס (פלוגה 18, "מכבי"), שהצטרף אחר כך לבריגדה היהודית, בה לחם באיטליה, הגיע לדרגת קפטן.
על פעילותו בחזית איטליה זכה במהלך השירות בציון לשבח (MID).
עם תום הקרבות נשאר באירופה לטובת פעילות תנועת הבריחה והרכש הביטחוני של היישוב.
בין היתר נטל חלק בפרשת לה ספציה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס לחטיבת אלכסנדרוני בה פיקד על גדוד 33 והשתתף בין היתר בקרב על מצודת יואב.
לאחר המלחמה המשיך לשרת בצבא קבע בצה"ל.
בפיקוד הצפון שימש כסגנו של דב ירמיה, הגיע לדרגת סגן אלוף ופיקד על שלושה גדודי חי"ר בחטיבה 3.
לאחר שחרורו הצטרף לקיבוץ דן ולאחר מכן עבר לגינוסר.
עם החלטת הקיבוץ המאוחד על הקמת משק באילת בשנת 1955, מונה למרכז הקבוצה שיצאה להקים את קיבוץ אילות.
בתחילת שנת 1959 עבר לבאר שבע בה החל לעבוד כסגן הממונה על מחוז הדרום במשרד הפנים.
ראש המועצה המקומית אשדוד ים
ביולי 1959 מונה גור על ידי משרד הפנים לשמש כראש המועצה המקומית הממונה של אשדוד, שהייתה שייכת עד אז למועצה אזורית חבל יבנה ונקראה עדיין אשדוד-ים.
במקביל שימש גור כממונה על מחוז הדרום.
תחת גור מונו יתר חברי המועצה המקומית, לפי מפתח בהתאם לתוצאות הבחירות לכנסת באשדוד (שמנתה אז כ-4,600 תושבים).
המועצה הממונה מנתה תשעה חברים (כולל גור): שלושה נציגי סיעת מפא"י, שני נציגי סיעת מפד"ל, נציג סיעת תנועת החירות, נציג סיעת אחדות העבודה, נציג משרד הפנים (דב גור) וגם נציג "חברת אשדוד" (חברת קבלן פרטית), החברה שחתמה הסכם עם משרד הבינוי והשיכון לפתח את אשדוד.
ב-17 ביוני 1960, נבחר ברוב של 6 מתוך 11 חברי המועצה המקומית, בישיבה הראשונה של המועצה.
חצי שנה לאחר מינויו לראש המועצה, ב-23 בדצמבר 1960, הגיש גור את התפטרותו למשרד הפנים, לרגל קבלת תפקיד אחר, והודיע על עזיבת העיר.
למשך כמספר חודשים מילא את מקומו סגנו, אפרים לנגסנר, מסיעת המפד"ל, שהוחלף לאחר מכן במאי 1961 בבחירות של נציגי הסיעות במועצה, על ידי רוברט חיים (נציג סיעת מפא"י).
לאחר כהונתו באשדוד, עבד גור גם במפעל הפוספטים באורון ובשלושת שנותיו האחריות מילא תפקיד בכיר בחברה האמריקנית "קייזר" אשר בנתה את הסכרים בים המלח.
במקביל היה חבר במזכירות סניף אחדות העבודה בבאר שבע.
גור נפטר בבאר שבע ב-18 באוקטובר 1966 לאחר מחלה קצרה, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בעיר .
הותיר אחריו אישה ושלוש בנות.
על שמו של גור נקרא רחוב ברובע ו' באשדוד, בו שוכן המרכז המסחרי והשוק של הרובע.
דב ברכאן נולד למשפחת סוחרים אמידים בביאליסטוק שבפולין (אז בתחומי האימפריה הרוסית) בשנת 1898. בשנת 1916 החל ללמוד רפואה, ובשנת 1921 סיים את לימודיו.
בזמן המהפכה הרוסית 1917 שירת במחנה המהפכנים בתור רופא.
עלה לארץ ישראל בשנת 1922 ועבד בהנהלה הציונית במחלקה לפיתוח קרקעות.
בשנת 1923 עבר לגור בכפר ילדים ושימש כבא-כח חברת קהילת ציון אמריקאית לבניית מושב בלפוריה, שהוחל בהקמתו בשנת 1922. בשנת 1925, כאשר העיר עפולה החלה להיבנות על ידי החברה, היה דב ברכאן נציגה במקום ופיקח על פעולות הבניה.
בינואר 1940 נבחר כראש העיר עפולה (בתוארו אז נשיא המועצה המקומית).
בשנת 1941 הוקם ביוזמתו בנין המועצה המקומית.
דב ברכאן ארגן מחדש את חובות המועצה, למשרדי המועצה, חתם חוזה עם חברת מקורות להספקת מים לתושבים, יזם נטיעת גנים ציבוריים וסלילת כבישים פנימיים.
בעת מלחמת העולם השנייה היה דב ברכאן פעיל בגיוס מתנדבים לצבא הבריטי.
בשנת 1942 פרש מכהונתו והתנדב בעצמו, על אף גילו, לצבא הבריטי, שירת בחיל ההנדסה והוצב בסוריה ובמצרים.
במאי 1943 שוחרר דב ברכאן מן הצבא מחמת מצב בריאותו.
בשובו לעפולה נבחר לוועדה המוניציפלית של מועצת פועלי עפולה.
בשנות חייו האחרונות הורע מצב בריאותו והוא הוטס לניתוח בסטוקהולם.
בשובו לארץ אושפז בבית החולים הדסה הר הצופים במשך שנה ונפטר בימי המצור על ירושלים ב-ב' בתמוז תש"ח, 29 ביולי 1948. נקבר בבית העלמין בלפוריה בעפולה.
לאחר פטירתו הונצח על ידי עיריית עפולה ונקרא על שמו רחוב בעיר.
הרב דב בער מייזלס (מהרד"ם ה'תקנ"ח, 1798 – י"ד באדר ב' (פורים) ה'תר"ל, 17 במרץ 1870) היה הרב הראשי של קרקוב וורשה, חבר הפרלמנט האוסטרי ומנהיג ציבור יהודי.
היה בעל השפעה רבה ופעיל פוליטית בגליציה (תחת שלטון אוסטריה ובהמשך בשליטת האימפריה הרוסית).
תמך בשיתוף פעולה של היהודים עם הפולנים והיה מהפעילים שתרמו למאבק לעצמאות פולין.
הרב דב בער מייזלס היה בנו של הרב יצחק מייזלס בעל "חוסן ישועות" על כמה ממסכתות הש"ס.
בילדותו גר בקמניץ פודולסק, שם כיהן אביו כרב.
לאחר שנישא לבתו של הגביר ר' שלמה בורנשטיין ייסד, בעידוד חותנו, את הבנק "מייזלס את הורוביץ" והיה שותף בו.
תמך בעצמאות הפולנית ותרם נשק למורדים במרד נובמבר.
בשנת 1832 הפך לרבה של קרקוב, אך המועמד שהתמודד מולו על התפקיד, ר' שאול לנדא, לא קיבל את מנויו, ומעט מן הקהל קיבלו אותו, אך רוב יהודי קרקוב ורבני פולין תמכו ברב מייזלס.
בשנת 1845 פעל לביטול תוכנית של העירייה להקים בניין על בית העלמין העתיק בקרקוב.
שנה לאחר מכן, במהלך של מרד קרקוב, נבחר כסנטור בגליציה, ולפרלמנט האוסטרי.
עקב קשריו הטובים בפרלמנט ואצל האצילים הפולנים, היה משתדל לפדות בחורים משרות בצבא פולין.
בשנת 1857, לאחר פטירת הרב חיים דוידזון, התמנה לרבה של ורשה.
מאחר שלא נחשב למתנגד וקיבל את תמיכת החסידים שלא הסכימו לקבל את רבי יעקב גזונדהייט.
בתקופה זו הייתה ורשה בחלק שנשלט על ידי האימפריה הרוסית, הרב מייזלס שכאמור היה פטריוט פולני תמך, ועשה כל שביכולתו כדי לגרום לתושבי ורשה (לא רק היהודים) להזדהות ולקחת חלק בעצמאות הפולנית, במהלך המהומות שקדמו למרד ינואר.
הוא האמין שרק שיתוף פעולה בין יהודי פולין לתושבי פולין האחרים תוביל לעצמאות הפולנית.
בנאומים שלו נהג להגיד ליהודים ולפולנים: "אנחנו שותפים לצרה, אך מטרתנו זהה".
הוא גם תרם נשק שקנה בהיותו עשיר למורדים.
בשנת 1861, אחרי המרד, נעצר על ידי השלטון הרוסי וגורש מן העיר.
בעקבות תמיכתו במרד אסרו השלטונות למנות רב נתין של מדינה זרה ואף נטלו מפרנסי הקהילה את הסמכות למנות רב אלא להגיש מועמדים בלבד.
הוא הוזמן להתיישב בלונדון, בשנת 1862 הורשה לחזור אל העיר, אך כאמור נאסר עליו לשמש כרב.
שם נשאר עד יום מותו ב-1870. הרב מייזלס סייע לעצמאות הפולנית תוך שכנוע יהודים ודתות אחרות לשתף פעולה כדי להגיע אל המטרה, ונחשב לאחד הסמלים החשובים של העצמאות הפולנית.
בהלווייתו של הרב מייזלס השתתפו למעלה מ-40,000 מלווים.
בנו הרב ישראל מייזלס היה הדיין של קרקוב ואב"ד של שדליץ בפולין מ-1858 עד 1867. אשתו רחל הייתה נכדה של הרב חיים רפפורט אב"ד אוסטראה נכד הרב חיים כהן רפפורט אב"ד לבוב.
הרב ישראל נפטר בקרקוב ב-17 בנובמבר 1875, בנו השני של דוב בער, שלמה מייזלס עבר לווינה.
הרב מייזלס חיבר את הספר
חידושי מהרד"ם על "ספר המצוות" לרמב"ם.
לפי הקדמת הספר, ניתן להבין שאחרי שהרב דב בער מייזלס נפטר בנו הרב ישראל מייזלס, הוציא אותו לאור.
הספר יצא לאור מחדש על ידי הרב יהודה אריה מייזלס בשנת תשל"ו בירושלים.
עד היום, ברובע היהודי בקרקוב, קיים רחוב ע"ש הרב מייזלס.
לפני שהנהלת העיר החליטה לקרוא לרחוב על שמו, נקרא הרחוב רחוב קופיצקא.
באותו רחוב גר הרב שנים רבות קודם לכן.
בצדו המזרחי של הרחוב הייתה פעם חומה שמטרתה הייתה להגן על קז'ימייז' והיום היא כבר לא קיימת.
גם בוורשה נקרא רחוב על שם הרב דב בער מייזלס, עד לכיבוש הנאצי (בשטח הגטו שחרב בעקבות המרד היהודי).
נכון ל-2 ספטמבר 2021 מועצת העירייה העבירה החלטה לקרוא רחוב על שמו.
צאצאים של רבי דב בעריש מייזלש חיים גם במאה ה-21. המשפחה התפצלה לשני חלקים: חלק אוסטרי וחלק פולני.
החלק הפולני מקורו מהרב ישראל מייזלס שנשאר בפולין והחלק האוסטרי מקורו בשלמה מייזלס שעבר לווינה וקבור בה (נפטר בשנת 1910).
מצאצאיו נמנים הרב צבי ישראל טאו ראש ישיבת הר המור שאמו היא נכדתו של שלמה מייזלס.
החלק הפולני עבר לגרמניה ולשוויץ וקיימים אנשים ממשפחת מייזלס בגרמניה שמקורם בהמבורג.
חלק מהצד הגרמני והשווצרי עלה לארץ וצאצאיו חיים בה עד היום וחלקו השני נספה בשואה.
חלק מהצאצאים מענף הפולני הלכו לבלגיה לפני המלחמה.
חלק ממשפחותיהם של הניצולים חיים בארצות הברית וחלק בישראל עד היום.
מצאצאיו מצד בנו הרב ישראל לאחר השואה הרב יהודה אריה מייזלס ששרד את אושוויץ והיה רב במחנה העקורים פאקינג בוואריה גרמניה שם עסק רבות למען שארית הפליטה, והקים בית דין להתרת עגונות.
בנו, שמעון יוסף מייזלס ערך וחידש את מגילת היוחסין של משפחת מייזלס עד דוד מלך ישראל.
בנו, הרב מנחם דן מייזלס, חיבר ספרים תורניים חשובים: "פתחי מגדים" על הלכות נידה, ובשר בחלב ועוד ספרים.
בנותיו יהודית מזור, מרים גרייבר שרדו את גטו בודפשט וניצלו בזכות אמם שרה מייזלס, מרים היא יו"ר ארצית עמותת "יש" ילדים ויתומים ניצולי שואה.
דב גיל-הר (נולד ב-15 בנובמבר 1967) הוא עיתונאי, מגיש טלוויזיה ושדרן רדיו ישראלי, משמש כשליח "כאן חדשות" לאירופה.
את הקריירה העיתונאית שלו החל גיל-הר בשנת 1985 בגלי צה"ל, שם שימש כתב לענייני משטרה במשך שלוש שנים וכתב פרלמנטרי במשך חמש שנים.
בשנת 1988 החל בקריירה טלוויזיונית, כמגיש מבזקים בתוכנית "ערב חדש", הנחה את התוכנית "אכפת לי", מגזין חינוך אקטואלי, ששודרה בטלוויזיה החינוכית, והגיש את החדשות המקומיות בטלוויזיה בכבלים בערוצי זהב.
בנובמבר 1993 היה ממקימי חברת החדשות של ערוץ 2, ואף שידר כתבה במהדורה המרכזית של חדשות 2, הראשונה ששודרה ב-4 בנובמבר 1993. שימש הכתב הפרלמנטרי הראשון של החברה במשך ארבע שנים.
התאפיין בסיקור צבעוני של בית המחוקקים שעד אז סוקר באופן שמרני מעט.
בנובמבר 1995 סיקר את העצרת בכיכר מלכי ישראל, והביא תמונות בלעדיות מאחורי הקלעים של האירוע, ואת הריאיון הטלוויזיוני האחרון עם יצחק רבין.
היה מטרים ספורים ממקום רצח רבין בזמן הרצח, צילם ושידר את התמונות הראשונות של מעצר יגאל עמיר, ומיד שלח הודעה למכשירי הזימוניות של רוני דניאל ואהרן ברנע שהיו בקרבת מקום.
גיל-הר היה העורך הראשון של "אולפן שישי" בהנחיית עמנואל רוזן וגדי סוקניק.
הוא שימש גם ככתב בתוכנית, וזכור כמי ששידר סדרת כתבות ממיקרונזיה, שגילתה לצופה הישראלי את ידידתה הטובה של ישראל באוקיינוס השקט.
בשנת 1998 החל גיל-הר לשמש גם כמנחה בערוץ 2, כשהחליף את מיכה פרידמן, והשתתף לצד ירדנה ארזי בהנחיית "קפה טלעד", שהייתה אז תוכנית הבוקר של זכיינית ערוץ 2. הוא הנחה את התוכנית עד להפסקת שידוריה ב-30 באוקטובר 2005, עם הפסדה של טלעד במכרז של הערוץ השני.
ביים כתבות וסרטים דוקומנטריים לתוכניות טלעד "עובדה" ו"מסע עולמי", ובהם הסרט "לישון עם האויב", שמתעד מסע פלסטיני-ישראלי ביפן, שהוקרן בפסטיבל היהודי בטורונטו, הסרט "עשרה ימים בעזה" על ההתנתקות.
סרטו "מאחורי קווי האויב" אודות שני חברים לשעבר, ישראלי ופלסטיני, שהאינתיפאדה הפרידה ביניהם, זכה בשנת 2004 בפרס בפסטיבל סנט לואיס.
תוך כדי עבודתו בטלוויזיה, הגיש את תוכנית הרדיו "הבוקר עם" בגלי צה"ל בשנת 2001. בשנת 2004 הפיק עבור ערוץ 10 את הסרט התיעודי "מפגשים", העוסק בקשר מיוחד בין בני הדור השלישי לשואה, גרמנים וישראלים.
לאחר שנפסקו שידורי טלעד, השתתף גיל-הר בתוכנית "משעל חם" בהנחיית ניסים משעל, ששודרה בערוץ 2 ב-2006. לאחר מכן הצטרף לערוץ 10 בשנת 2007, והגיש את התוכנית "כל בוקר" לצד אפרת רייטן.
במקביל, החל להגיש באותה שנה את פינת "בירוקרטיה" במהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 10. הפינה עברה לאחר מכן להיות משודרת במסגרת התוכנית "המגזין" בהנחיית אושרת קוטלר ושודרה במשבצת זאת עד לסוף פברואר 2015. במהלך צילומי הפינה, נהג גיל-הר מדי פעם להתעמת עם הרשויות שאחראיות לבירוקרטיה, ולא אחת עוכב לחקירה.
הוא נעצר על ידי משטרת ירושלים בינואר 2011, לאחר שיזם וארגן ציוד להקמת רעש בסמוך לביתו של ראש עיריית ירושלים, ניר ברקת.
על הכנת פינת ה"בירוקרטיה", זכה גיל-הר בשנת 2012 ב"פרס פרימור" מטעם הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו על תחקיר או כתבה עיתונאיים בנושאים חברתיים בשידורי הטלוויזיה והרדיו המסחריים-ציבוריים".
בנימוקי הפרס ציינה הוועדה כי הפינה, אשר מהווה פרויקט מתמשך ורציף מזה למעלה משנה, מבוססת על עבודת מערכת ייעודית, מגשימה הלכה למעשה את תפקידה של התקשורת כלוחמת נגד עוולות ממסדיות.
הוועדה ציינה את הפניית הזרקור אל שולי החברה בלב הפריים טיים הטלוויזיוני.
בעקבות הפסקת שידורי "שישי" בהגשתם של רביב דרוקר ועפר שלח בשנת 2009, החל גיל-הר להגיש את מהדורת חדשות שישי בערוץ 10. תחילה נמשכה תוכניתו שלושים דקות ובהמשך הוארכה התוכנית לשעה.
במקביל הגיש יחד עם מיקי רוזנטל תוכנית חדשה לביקורת התקשורת, "המגרסה", ששודרה באתר האינטרנט "נענע10" ב-2008.
גיל-הר הגיש בימי שישי את התוכנית "שישי בבוקר" לצד רומי נוימרק וסיון כהן.
באותן שנים, 2012-2013, החליף מדי פעם את שרון גל בהגשת התוכנית "לילה כלכלי", ולאחר שגל פרש מהגשתה במאי 2013, מונה כמחליפו הזמני.
הגיש יחד עם ירדנה ארזי בגלי צה"ל את התוכנית "מצעד להקת הנח"ל", שזכתה בציון לשבח במסגרת הענקת "פרס מפקד גל"צ" ביולי 2011.
במרץ 2015, לאחר שעזב את "חדשות 10", הצטרף גיל-הר למחלקת החדשות של אתר האינטרנט "וואלה" כמגיש שידורי האולפן.
הוא החל את השידורים בהנחייתו בהגשת משדר החדשות של האתר בבחירות 2015.
במרץ 2017 עזב גיל-הר את "וואלה!" לטובת תאגיד השידור הישראלי, שם הגיש את התוכנית "שש כלכלי" עם קרן אוזן.
בהמשך הגיש את התוכנית "ערב ערב".
כן הוא הגיש את התוכנית "חדשות השבת", והיה חלק מצוות ההגשה של "חדשות הערב", והנחה משדרים נוספים.
בנוסף הוא השתתף בהגשת תוכנית הרדיו "הבוקר הזה" בכאן רשת ב'.
ביוני 2019 הושעה ליומיים מהגשת התוכנית, לאחר שהתבדח בשידור, עם הפרשן מוטי גילת, בעניין בקשת הסיוע של ראש הממשלה בנימין נתניהו לתשלום הוצאות משפטו..
עם יציאתה של אנטוניה ימין לחופשת לידה בדצמבר 2020, מונה גיל-הר לכתב התאגיד באירופה ולשם כך, עבר להתגורר בברלין.
בפברואר 2022 פורסם כי גיל-הר יחליף את אנטוניה ימין בתפקיד זה, לאחר שהודיעה כי תעזוב את התאגיד.
ב-28 באוגוסט 2022 הגיש את מהדורת חדשות הערב האחרונה שלו לפני עזיבתו לברלין.
דב גיל-הר נשוי לדנה שטרן, מפיקת קולנוע ולשעבר מנהלת הרכש של yes.
כתבת תחקיר לפיה ארבל אלוני, שהיה שותף לרצח דרק רוט, ניסה להתאבד בכלא.
סדרת הכתבות "בריונים במדי משטרה" על אלימות משטרת ישראל.
סדרת כתבות תחקיר, "ילדות בסכנה" (גרסה ישראלית לתוכנית "To Catch a Predator" האמריקאית) אשר שודרה במהדורת החדשות המרכזית של ערוץ 10. מטרתן של הכתבות הייתה לחשוף ולעצור טורפים מקוונים מסוכנים לפני שיפגעו בילדים.
החשיפה נעשתה באמצעות התחזות של תחקירני התוכנית לילדים ברשת האינטרנט, והזמנה של הטורפים למפגש איתם למטרות מיניות.
הכתבות זכו לתהודה תקשורתית רחבה ולביקורת רבה.
תחקירים על יחסי הגומלין בין צלמי פפראצי ליחצ"נים, והתנהגות לא אתית של הפפראצי.
תחקיר המשתמטים, שחשף את מנגנון ההשתמטות מגיוס לצה"ל של בחורי ישיבות.
"סיפור מסגרת", ההיסטוריה של מדינת ישראל בתמונות.
דב בר מלכין (24 במאי 1901, מינסק – 12 בפברואר 1966, חיפה) היה סופר עברי ויידי, מבקר תיאטרון, עיתונאי ומסאי, מתרגם ועורך.
מלכין נולד בשנת 1901 בעיר מינסק שברוסיה הלבנה.
התחנך חינוך מסורתי יהודי, למד בישיבות, אך הניח את העולם הדתי מאחוריו ויצא ללימודים חילוניים באוניברסיטאות חרקוב וסנט פטרבורג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שב למינסק ובסופה יצא לוורשה והיה פעיל בתנועות הנוער של צעירי ציון, פועלי ציון והבונד.
הוא החל לכתוב בעיתונות היהודית היידית מגיל צעיר, וכתב בנושאי תרבות ספרות תיאטרון ואמנות.
הוא גם החל את הכתיבה בעברית בעודו בפולין, ואף פרסם מדבריו ביומון "דבר" בארץ ישראל.
בארץ הצטרף דווקא לעיתונאים שפרסמו ביומון "משמר", שהפך בשנת 1943 ל"על המשמר".
הוא כתב בעיקר בנושאי תרבות ואמנות אך השתתף גם בפולמוסים מענייני היום.
עיקר תרגומיו לעברית היה מהיידיש וכן תרגם מעט מגרמנית ורוסית.
ענף חשוב בתרגומיו היה תרגומים מעברית ליידיש.
כך למשל תרגם את סיפורי יוסף חיים ברנר ליידיש.
כתב גם בכתבי העת לאמנות ותרם לביקורת האמנותית.
עוד בפולין יצא שמו כמרצה מעולה והוא היה יוצא למסעות הרצאות ממושכים.
גם בארץ יצא לו שם של מרצה מאוד מבוקש והוא היה, בין השאר, מרצה נודד בקיבוצים ובמושבים במשך שנים רבות.
עשה רבות לקירוב העברית אל היידיש ולקירוב היידיש אל העברית, בעיקר לאחר השואה.
בנו היה פרופ' יעקב מלכין ונכדו הוא פרופ' עירד מלכין.
ילדים ואנשים, לקט פירקי סיפרות, 1965
ראליזם והומור, מבוא לשלום עליכם, 1966
בין סער לסער, מספרות אידיש בתפוצות, 1943
יוסף אופטושו, אנשים וחוצות, מיידיש, 1945
ליב אוליצקי, דודיה נפח, מיידיש, 1968
יוסף אופטושו, דרי מטה, מיידיש, 1946
גיאורג ברנדס, הכנסת הרומנטית בצרפת, מגרמנית, 1958
דוד ברגלסון, כתבי דוד ברגלסון, מיידיש, 1962
גיאורגי פלכנוב, המאטריאליזם ההיסטורי ומתנגדיו, מרוסית, 1950
משה גלזר, מתוך השמות של הקלויז הישן, מיידיש, 1965
גיאורג ברנדס, ראשי הזרמים בספרות המאה התשע עשרה, מגרמנית, 1941
רפאל מאהלר, תולדות היהודים בפולין, עד המאה ה-19, כלכלה, חברה, המצב, מיידיש בשיתוף אביגדור המאירי, 1946
אריה מרזר, דמויות מתמול, 15 רקועי כסף ונחושת, 1956
קרלו דונידה, מלחין שיר זמר בפרוטותיים, בתוך אלבום תווים, 1954
דב (דובי) גזית (גינזבורג) (נולד ב-30 באפריל 1949) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף.
לאחר פרישתו כיהן כראש המִנהל לשירותי חירום וכמנכ"ל משרד הפנים.
בוגר מחזור י"ג של הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לצנחנים ושירת בגדוד 202. בסיום קורס קציני חי"ר שובץ לגדוד 12 (ברק) בחטיבת גולני כמפקד מחלקה.
בהמשך שירותו בגדוד היה סמ"פ ומפקד פלוגת רובאים.
ולאחר מכן מונה כמפקד פלוגה בגדוד 17 (אריות הגולן).
גזית יצא ללימודים אקדמאים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמהלך לימודיו פרצה מלחמת יום הכיפורים והוא חזר והצטרף לגדוד 12 (ברק) של החטיבה.
גזית נפצע בבוקעאתא בקרבות הבלימה ברמת הגולן, ועם החלמתו מונה כסגן מפקד גדוד 17 ולקח חלק במשימות הגדוד במלחמת ההתשה במובלעת הסורית.
לאחר הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה חזר גזית להשלמת חובותיו לתואר האקדמי, ובסיומם הוצב כמדריך בקורס מפקדי פלוגות.
בתום לימודיו במכללה לפיקוד ומטה חזר לחטיבת גולני לתפקיד קצין האג"ם החטיבתי (בתקופת מבצע ליטני) ולאחר מכן שימש כמפקד גדוד 12 (ברק).
לאחר שירות כמפקד הכשרת צוערי חי"ר בבית הספר לקצינים של צה"ל (פלוגת "גפן") חזר לחטיבתו כסגן מפקד החטיבה.
לאחר שליחות מטעם צה"ל בחו"ל מונה למפקד חטיבה מרחבית עזה בדרגת אל"ם, בתקופה שבה בין היתר אירע פיגוע המיקוח בקו 300. בשנת 1986 פיקד על חטיבת הנגב, ואחרי כן מילא תפקיד עוזר ראש חטיבת המבצעים באגף המבצעים של המטה הכללי (רמ"ח מבצעים).
ב-1989–1990, במהלך האינתיפאדה הראשונה, היה מפקד חטיבת חברון.
ב-1991, אחרי שהשלים לימודי תואר שני במדע המדינה באוניברסיטת חיפה, מונה לראש המנהל האזרחי ברצועת עזה בדרגת תא"ל.
המנהל נסגר לאחר הסכם קהיר וסמכויותיו הועברו לרשות הפלסטינית.
בתפקידו האחרון בצה"ל היה גזית יושב ראש הוועדה הצבאית לתיאום הביטחוני ולקישור המשותף מול הרשות הפלסטינית.
לאחר פרישתו מצה"ל ב-1996 מונה גזית כראש המִנהל לשירותי חירום ותפקידים מיוחדים במשרד הפנים.
בתפקיד זה עסק בסיוע לרשויות המקומיות ובשיפור התיאום ושיתוף הפעולה בין משרד הפנים, הרשויות המקומיות, משרד הממשלה הנוגעים בדבר וגופי החירום השונים.
במסגרת תפקידו היה ממונה על האגף לרישוי כלי ירייה ועל רשות פס"ח (פינוי התושבים בשעת חירום וקבורת חללים), על רישוי עסקים ועל יחידת רשם העמותות (בטרם הועברה למשרד המשפטים).
גזית עמד בראש ועדה בין-משרדית שבחנה את נושא הבנייה הבלתי חוקית והגישה את המלצותיה לוועדת שרים.
היה חבר בוועדה בין-משרדית שעסקה בבעיית האלימות במשפחה והיה יושב ראש ועדת משנה שטיפלה בנושא הגברת הפיקוח על נשיאת נשק בידי אזרחים.
כמו כן היה נציג משרד הפנים בוועדה הבין-משרדית שעסקה בהיערכות לקראת רעידות אדמה.
בעת מבצע ענבי זעם היה גזית מופקד מטעם משרד ראש הממשלה על פינוי אוכלוסייה מאזור הצפון, ואחרי המבצע היה שותף, עם פיקוד העורף ומשרד ראש הממשלה, בגיבוש נוהל "שעת פינוי", שעניינו קביעת הנהלים וההיערכות לקליטת מפונים לכשתידרש.
ב-2000–2001 כיהן גזית בתפקיד מנכ"ל משרד הפנים.
עם פרישתו הופקד על מיזמים מיוחדים ועסק בייעוץ ארגוני בתחום החירום והביטחון וכן בנושאי שלטון מקומי; במסגרת זו פעל עם משרד ממשלה, גופי חירום, רשויות מקומיות וחברות העוסקות בכך.
בין היתר השתתף בצוות שעסק בהיערכות לשיקום לאומי בעקבות רעידת אדמה, בהיערכות לחירום בתחומי אספקת מים וכן בהקמת מטות הפעלה ומרכזי שליטה ברשויות מקומיות ובמשרדי ממשלה ובהגדרת מעמדו ושיפור דרכי עבודתו של הממונה על נושא החירום ברשות המקומית.
גזית עמד בראש ועדות מטעם משרד הפנים, ובהן הוועדה לאיחוד רשויות מקומיות במחוז הצפון, ועדת גבולות, ועדת הענקת מעמד עיר, וועדה לבחינת תקציבי מערך הכבאות.
בד בבד סיים גזית לימודי תואר שני נוסף בלימודי דמוקרטיה באוניברסיטה הפתוחה (במגמת שלטון מקומי).
דב (דוביק) ברזילי (5 בפברואר 1930 – 16 ביוני 2022) היה עורך דין ופוליטיקאי ישראלי.