tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאיוש אדם (בהונגרית: Ádám Lajos; טרגנה, 1 במאי 1879 – בודפשט, 19 בנובמבר 1946) היה רופא, כירורג יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטה.
לאיוש אדם נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף אדם, יליד בלשגיארמט ושל נטי קוֹהֶן (כהן).
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל את התואר דוקטור לרפואה ב-1904. בתחילת הקריירה הרפואית שלו, פעל במחלקה כירורגית 2 בבית החולים רוקוש בבודפשט.
משנת 1912 זכה בתפקיד מרצה ולאחר מכן הפך למנהל המרפאה הכירורגית מס' 1 בבודפשט.
אחרי ששרד את השואה, בשנת 1946 מונה לרקטור של אוניברסיטת פאזמאן פטר (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
פעילותו המשמעותית ביותר הייתה הנהגת והפצת ההרדמה המקומית בניתוחים הקטנים בהונגריה.
בלמעלה מ-100 פרסומים מדעיים תיאר את התנסויותיו ומסקנותיו שהשיג במספר רב של ניתוחים.
המשמעותיים ביותר במחקריו הם אלה הנוגעים לפיסטולות, טטנוס, הרדמה וניתוחי מרה וכירורגית החלחולת.
הוא היה חבר הנהלת "האגודה הבינלאומית של מנתחים".
אשתו הייתה ארז'בט נאקו (1885–1963), הרוזנת מנאג'סנטמיקלוש.
מדריך להרדמה מקומית (בודפשט, 1926, מהדורה שנייה: 1928)
על שאלת הסרטן (בודפשט, 1935)
התפתחות שיכוך כאבים בכירורגיה (חינוך רפואי, 1935)
לאיוש ארדאי (בהונגרית: Erdélyi Lajos; טרגו מורש, 17 במאי 1929 – בודפשט, 23 במרץ 2020) היה עיתונאי, צלם יהודי-הונגרי מפורסם בטרנסילבניה ובהונגריה, זוכה פרסים רבים והוציא למעלה מעשרה ספרים/אלבומים על עבודותיו ומחקריו.
לאיוש ארדאי נולד במשפחה יהודית, אמו ואחותו ניספו בשואה במחנה ההשמדה אושוויץ, אביו והוא הצליחו לשרוד תוך מאמצים וייסורים גדולים.
בשנת 1958, הפך לעובד של מגזין "אמנות" של טרגו מורש, אחר כך של ה-Új Élet דו שבועום חברתי צבעוני של ההונגרים ברומניה.
הוא כתב דוחות מקומיים וזרים, מאמרים על תורת הצילום ואסתטיקת הצילום, ותמך שוב ושוב בהקמת מוזיאון צילום מודרני.
מנקודת המבט של ההיסטוריה התרבותית, העניין המדעי החלוצי שלו במסורות ההיסטוריות של אמנות הצילום ההונגרית מעוררת עניין.
ארדאי עיבד ופרסם את התצלומים המקוריים של חוקר אפריקה הטרנסילבני המפורסם, שאמו טלקי (Teleki Samuel) על אפריקה הפנימית שצולמו במחצית השנייה של המאה ה-19, יחד עם רשימותיו מהתקופה של הנוסע והמתייר לודוויג פון הוהנל , קצין ימי מברטיסלבה (טלקי שאמו באפריקה, 1977).
כרך (1974), והוא הציג את דיוקנאותיו של סופרים ואמנים הונגרים ברומניה בגלריות של קורונק (1976) ו- Új Élet (1977).
כרכיו העצמאיים היו רבים כגון: אמנות בתי הקברות היהודיים העתיקים (1980).
ארדאי עבר להונגריה דרך קבע ב-1988 ופרסם את מאמריו ב"מדיאר נמזט" עד 1992 ועסק גם בפוליטיקה.
בשנת 2009, אורגנה תערוכת צילומים של דיוקנאות האמן שלו בגלריה Vigadó.
היסטוריה - הפקולטה לפילוסופיה, 1950–1952
בית מלאכה לרכבת, קלוז', חניך, 1953
מערכת הירחון "האישה העובדת" (Dolgozó Nő Szerkesztőség), קלוז', 1954-1957
המכון הארכאולוגי, קלוז', מעבדת צילום, 1957-1958
מגזין "אמנות", אחר כך מערכת "Új Élet", מגזין בתמונות, צלם עיתונות, טרגו מורש, 1958-1988
באלאז' אורבאן – ארץ הסקלרים בתמונות.
עשרים סופרים הונגריים ברומניה (יחד עם אילדיקו מארושי), הוצאת קריטריון, בוקרשט, 1974
אמנות של בתי קברות יהודיים ישנים.
הוצאה לאור הטטורוני, בודפשט, 1992
הוצאת Balassi, בודפשט, 1998, רישומים מאת Imre Holló, מחקר המבוא מאת לאיוש ארדאי (מהדורות הונגרית, אנגלית, גרמנית)
אסף חיבר, ערך וגם ההקדמה נכתבה על ידי: לאיוש ארדאי.
הישרדות, זיכרונות של צלם, ספרי לאודר, הוצאת אורורה, בודפשט, 2006
זיכרונות של צלם; Zachor, בודפשט, 2012 (אני זוכר)
מסדר ההצטיינות התרבותי דרגה 4 - 1969
פרס על שם הרב שאנדור שייבר, 2011
פרס מפעל חיים לתרבות יהודית הונגרית, 2019
Photoeurop (בריסל, פריז, לוזאן), 1966
סן חוזה, קליפורניה, מקסיקו, 1970
WRITER PORTRAIT, בודפשט, המוזיאון הספרותי Petőfi, 1991
פרצופים טרנסילבניים, גורלות, סומג, 1992
תקריב, מרכז התרבות EVIG Üzemek, בודפשט, 1994
כנסיות טרנסילבניות, קדושים בצד הדרך, האוניברסיטה הקתולית Pázmány Péter, בודפשט, 1992
אמנות עממית מבתי הקברות היהודיים הישנים, בודפשט – גלריה עירונית; לודג' בני ברית, בודפשט; חנות הספרים בלסי; Fészek Art Club, קרן התרבות ההונגרית, Paks, Pécs Janus Pannonius University of Science; Győr, מוזיאון János Xantus; טאטה, מרכז תרבות (בין 1991 ל-1998
שנות השישים - דיוקנאות של אמנים טרנסילבונים, מוזיאון ארנסט, בודפשט, 2001
דיוקנאות של Lajos Erdélyi, גלריה קולטה, בודפשט, 2008
דיוקנאות של סופרים מטרנסילבניה, בקסקסאבה, גיולה, 2009
במיעוט כפול, Csányi5 - מוזיאון ההיסטוריה היהודית של Erzsébetváros, 2019
פסיפס טרנסילבניה, גלריית תמונות ארט, 2019
אמנות עממית של בתי קברות יהודיים, ניו יורק, הקונסוליה הכללית של הונגריה, 1993
פנים וגורלות, בית הונגרי, ניו יורק, 1994
פנים וגורלות, השבתניקים הסקלרים, פורטרטים, בית הונגרי, ניו יורק, 1995
ברלין, Collegium Hungaricum 2002; ריגה, לטביה, 2011; טאלין, אסטוניה, 2011
בעיקר עבור הטלוויזיה ההונגרית ברומניה
האגודה המדעית של טרנסילבניה, קלוז'
מוזיאון בית ההתפוצות (אנו), תל אביב, ישראל
לאיוש גימש (במקור גולדברגר, בהונגרית: Gimes Lajos; מישקולץ, 29 בנובמבר 1886 – מחנה הריכוז בוכנוולד, 23 בפברואר 1945) היה צייר יהודי-הונגרי.
הוא היה צייר מוכשר ביותר, על פי כמעט כל ביקורת וביקורת בעיתון, זוכה פרסים.
הציג בעשרות תערוכות בממלכת הונגריה ובחו"ל עד מותו בשואה.
לאיוש גימש נולד במשפחה יהודית כבנם של שמעון גימש (גולדברגר) (1854–1902), מורה ומזכיר הקהילה היהודית במישקולץ ושל מריה פלדמן.
הוא למד בבית הספר לאמנויות שימושיות בבודפשט (כיום שמו אוניברסיטת מוהולי-נאג' לאמנות ועיצוב), ולאחר מכן המשיך את לימודיו בברלין, בבריסל ובפריז.
הוא הציג לראשונה בסלון הלאומי.
ב-1906 השתתף בתערוכה הבינלאומית במילאנו עם ארבעה ציורים.
ב-1909 התיישב בעיר הולדתו מישקולץ (כ-160 אלף תושבים היום), שם הציג שבע תערוכות אוסף עד 1927.
הדיווחים הראשונים על פעילותו האמנותית הופיעו ב-Miskoczi Napló ב-1909. שנה לאחר מכן, הוא הציג תערוכה עצמאית, שבה - כפי שדיווח כתב העת ה"אופוזיציה" (Ellenzék) - עשרים וחמש מתוך 93 התמונות שלו שהוצגו נמכרו בימים הראשונים.
התערוכות במישקולץ עקבו זו אחר זו מדי שנה עד 1927,וכולן זכו להצלחה.
ביוני 1913, ה"עיתון של פשט" (Pesti Hírlap) דיווח שהוא זכה ב-500 כתרים בתחרות כרזות.
ב-1911 ערך גימש את התערוכה הראשונה שלו, של נופים, בהיכל האמנות (בודפשט) שהוא היכל התערוכות הגדול ביותר בבירת הונגריה.
גימש צייר תמונות נטורליסטיות הנוטות לאימפרסיוניזם.
הוא גויס כחייל במלחמת העולם הראשונה בסתיו 1914 ונפצע מהר מאוד בשדה הקרב.
לאחר החלמתו חזר לחזית וצייר שם כל פעם שיכול היה.
בשנת 1916 ארגנה המפקדה הצבאית תערוכה בלבוב של "יצירותיהם של ציירים הנלחמים בחזית", דיווח ה-Miskoczi Napló: "התמונות של גימש עושות רושם כללי רב".
לאחר מכן, אורגנה תערוכה של תמונותיו בזמן המלחמה.
בגיליון ה-19 של כתב העת "תרבות הונגרית" (Magyar Kultúra) ב-1917, ניתן מעין סיכום של תמונותיו של גימש:
פעילותו לא פחתה גם בשנות ה-20. הוא נכח בכל התערוכות הגדולות הן בבודפשט והן במישקולץ.
הוא היה צייר מוכשר, על פי כמעט כל ביקורת וביקורת בעיתון.
הוא עבד גם בבלגיה ובגרמניה.
הוא גם יצר ציורי צבעי מים אתנוגרפיים.
ב-1924 הציג תערוכה במוזיאון ארנסט וב-1928 בשוב בהיכל האמנות.
ב-1933 שהה חמישה חודשים בהולנד, שם ערך שלוש תערוכות, ב: האג, חרונינגן דן בוס.
הוא היה חבר באומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך ובין השנים 1939 ו-1944 הוא לא יכול היה להציג כיהודי רק בפעילות האמנות של אומיקה.
הוא גורש למחנה ריכוז ב-1944.
אחיינו מיקלוש גימש היה עיתונאי, פוליטיקאי, מרטיר של המרד ההונגרי.
אחיו מיקלוש גימש היה רופא.
גיסתו לילי היידו הייתה פסיכיאטרית ופסיכואנליטיקאית.
אשתו הייתה מנהלת בית הספר למוזיקה אירמה פרויד, בתם של איגנץ פרויד ושל ברטה פירנברג, לה נישא ב-28 בדצמבר 1918 בבודפשט.
פרס הקזינו של ליפוטווארוש (1925)
גבינת לאיול , הנקראת לפעמים Tome de Laguiole, היא גבינה צרפתית לא מבושלת שמיוצרת בכבישה, מרמת אוברק (Aubrac), הממוקמת בין 800 לבין 1400 מ' גובה, באזור אוורון בחלקה הדרומי של צרפת.
היא קיבלה את שמה מהעיירה הקטנה לאיול (Laguiole) ומוגנת תחת הכינוי מקור מבוקר (Appellation d'Origine Contrôlée (AOC)) הצרפתי מאז 1961 וגם בעלת הסמכה של כינוי מקור מוגן מאז 1996.
מסופר שגבינת לאיול הומצאה במנזר בהרי אוברק במאה ה-19. על פי דיווחים היסטוריים, הנזירים העבירו את המתכון להכנת גבינה זו ליושבי הבקתות המקומיים, כלומר לבעלי הבורונים, דהיינו בקתות ההרים.
הגבינה יוצרה מבקר שרעה בשדות מרעה ההרים.
french-cheese.com מתאר את טעם הגבינה כך:
כיום, לאיול מיוצרת בשלושה מחוזות שונים: אוורון, קנטל ולוזר על ידי הקואופרטיבי Jeune Montagne.
זהו היצרן היחיד המורשה כיום לייצר גבינה זו.
עם תכולת שומן של 45% (מהחומר היבש), ללאיול יש תוך של משחה דחוסה ולא מבושלת העשויה אך ורק מחלב פרה צרפתי זימנטל גולמי (לא מפוסטר), שנחלב בין מאי לבין אוקטובר מעל 800 מטר גובה.
הגבינה שוקלת 40–50 ק"ג בגלגל והיא מסומנת ונבדלת על ידי סימן פר ושמה מוטבע על הקליפה, וכן על ידי לוח תווית זיהוי מאלומיניום.
תהליך הייצור שלה מתחיל באנזים הגבנה לפני לחיצת הגבן (גבינה מוקרשת) במכבש בשני שלבים רצופים.
ההתישנות נמשכת שישה חודשים לפחות ועשויה להתארך עד שנים עשר חודשים.
תוך הגבינה בצבע קש, גמיש ומוצק, והמרקם עשיר וקרמי.
יינות מומלצים לצריכה עם הגבינה: יינות אדומים פירותיים כמו מרסיאק, קאהור או Etraygues.
באופן מסורתי, Tome de Laguiole (או Tomme) היא אחד המרכיבים העיקריים באליגוט (מחית תפוחי אדמה עם גבינה, שמנת וחמאה).
לָאי צִ'ינְגְדֶה (בכתב סיני: 賴清德, בפין-יין: Lài Qīngdé; נולד ב-6 באוקטובר 1959), הידוע גם בשם ויליאם לאי , הוא רופא ופוליטיקאי טאיוואני המכהן כנשיא הרפובליקה הסינית מטעם המפלגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית .
לאי מצדד בשימור הסטטוס קוו בכל הנוגע למעמדה הבין-לאומי של טאיוואן, כמו גם בחיזוק היחסים עם ארצות הברית ודמוקרטיות ליברליות אחרות.
לאי נולד למשפחת כורי פחם בוואנלי, עיירת חוף כפרית בצפון מחוז טאיפיי (כיום העיר ניו טאיפיי).
הוא החל ללמוד רפואה באוניברסיטת צ'נג קונג הלאומית בטאינאן ובאוניברסיטת טאיוואן הלאומית בטאיפיי, שם התמחה בשיקום.
לאחר מכן למד לאי בבית הספר לבריאות הציבור של אוניברסיטת הרווארד לתואר שני, ולאחר התמחות בבית החולים של אוניברסיטת צ'נג קונג הפך למומחה לפגיעה בחוט השדרה.
לאחר שתמך בהתמודדותו הלא מוצלחת של צ'ן דינג-נאן בבחירות למושל פרובינציית טאיוואן ב-1994, החליט לאי להיכנס לפוליטיקה בעצמו.
ב-1996 זכה בבחירות לאספה הלאומית (הבית התחתון מתוך שלושה) כנציג העיר טאינאן, וב-1998 נבחר מטעם המפלגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית (DPP) ל .
הוא נבחר ל"מחוקק הטוב ביותר" ארבע פעמים ברציפות על ידי Citizen Congress Watch.
עם הארגון מחדש של העיריות בטאיוואן ב-2010 אוחדו העיר טאינאן ומחוז טאינאן לעירייה אחת בשם טאינאן.
לאחר שזכה בפריימריז של המפלגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית (DPP) בינואר 2010 הוא התמודד מטעמה לראשות העיר, וב-27 בנובמבר נבחר לתפקיד לאחר שזכה ב-60.41% מהקולות וניצח את מועמד הקוומינטנג קו איין-צאי.
הוא נכנס לתפקידו ב-25 בדצמבר 2010.
בשל ניצחונו המוחץ וגילו הצעיר נחשב לאי למועמד פוטנציאלי לבחירות לנשיאות ב-2016. בשנת 2013 דירג סקר דעת קהל את לאי כפופולרי ביותר מבין 22 ראשי הערים והמחוזות בטאיוואן, עם דירוג תמיכה של 87%.
ב-5 ביוני 2014 ביקר לאי בשאנגחאי, הרפובליקה העממית של סין, לרגל תערוכה לזכר הצייר הטאיווני טאן טינג-פו.
במסגרת הביקור בסין היבשתית הוא אף פגש פוליטיקאים מהמפלגה הקומוניסטית של סין, אף על פי חוסר ההכרה ההדדי והיריבות בין המדינות.
ב-29 בנובמבר 2014 התמודד על ראשות העיר מול הואנג שיו-שואנג מהקוומינטנג.
הוא זכה ל-73% מהקולות, ההפרש הכי גדול בבחירות המוניציפליות באותה שנה.
בספטמבר 2017 פרש לאי מתפקיד ראש העיר לאחר שמונה לראשות הממשלה.
בספטמבר 2017 הגיש ראש ממשלת הרפובליקה הסינית לין צ'ואן את התפטרותו לנשיאה צאי יינג-ון, לאחר שסקר קבע ששיעור התמיכה בו עומד על 28.7% בלבד ו-6 מתוך 10 נשאלים לא מרוצים מתפקוד ממשלתו.
ב-5 בספטמבר הכריזה צאי במסיבת עיתונאים שלאי ימונה לראש הממשלה ה-49 של טאיוואן.
לאי נכנס לתפקידו ב-8 בספטמבר, וב-26 בספטמבר הופיע לראשונה בפני הפרלמנט והצהיר "אני פעיל פרגמטי התומך בעצמאות טאיוואן ", אך "אנחנו כבר מדינה ריבונית עצמאית בשם הרפובליקה הסינית.
אנחנו לא צריכים הכרזת עצמאות נפרדת".
זאת על אף שביוני 2017 הציע "להיות קרובים לסין תוך אהבה לטאיוואן".
ב-28 בספטמבר קראה המפלגה החדשה לקוומינטנג להצטרף אליה לתלונה נגד לאי בגין המרדה.
בנובמבר 2018 הגיש לאי את התפטרותו לנשיא לאחר שה-DPP הפסידה את השלטון בשבע רשויות מקומיות לקוומינטנג.
הוא הסכים להישאר בתפקיד כדי לסייע בייצוב הממשלה עד אישור תקציב המדינה ביואן המחוקק בינואר 2019. ממשלת לאי התפטרה ב-11 בינואר 2019, וסו ג'נצ'אנג מונה לראש הממשלה החדש.
ב-18 במרץ 2019 נרשם לאי להתמודדות בבחירות המוקדמות של המפלגה הפרוגרסיבית הדמוקרטית לנשיאות מול הנשיאה המכהנת צאי יינג-ון.
זו נחשבה לפעם הראשונה בהיסטוריה שבה אותגר באופן משמעותי נשיא מכהן מתוך מפלגתו.
ב-13 ביוני ניצחה צאי את לאי עם 35.67% מהקולות מול 27.48% של לאי, והפכה רשמית למועמדת ה-DPP לנשיאות.
בנובמבר 2019 קיבל לאי את הצעתה של צאי לרוץ איתה כמועמד לסגן נשיא.
צאי זכתה למעלה מ-57% מהקולות עם שיא של 8.17 מיליון הצבעות, והחלה את כהונתה השנייה ב-2020.
במהלך כהונתו כסגן נשיא טאיוואן ערך לאי ביקורים רשמיים בהונדורס לרגל השבעת הנשיאה סיומרה קסטרו בינואר 2022 וביפן לאחר רצח ראש הממשלה לשעבר שינזו אבה, והיה לנציג הטאיוואני הבכיר ביותר שמבקר במדינה מזה 50 שנה.
בנובמבר 2022 הוביל לאי הוביל את נציגי סוכנויות הנסיעות ואיגודי התעשייה של טאיוואן לפלאו על מנת לטפח שיתופי פעולה בין המדינות.
בנובמבר 2022 התפטרה הנשיאה צאי מתפקידה כמנהיגת ה-DPP לאחר הפסדים בבחירות המקומיות, ובדצמבר נרשם לאי לבחירות ליו"ר המפלגה.
מאחר שהוא היה המועמד היחיד שהתמודד, הוא הפך ליושב ראש ה-DPP החדש ב-2023.
באוגוסט 2023 ביצע עצירת ביניים בניו יורק שבארצות הברית בדרך לביקור בפרגוואי, מה שגרם לסין העממית לגנות אותו ולכנות אותו "בדלן" ו"עושה צרות".
במרץ 2023 לאי היה היחיד שנרשם כמתמודד בבחירות המקדימות של ה-DPP לקראת הבחירות לנשיאות ב-2024, ומונה למועמד הרשמי של מפלגת השלטון באפריל.
ב-21 בנובמבר 2023 הכריז לאי שסגניתו במרוץ תהיה נציגת טאיוואן בארצות הברית שיאו בי-קים .
ב-13 בינואר 2024 נבחר לאי לנשיא הרפובליקה הסינית עם יותר מ-40% מהקולות.
זו הייתה הפעם הראשונה שמפלגה כלשהי זכתה בשלוש בחירות נשיאותיות רצופות מאז שנערכו לראשונה בחירות ישירות ב-1996. לאי נכנס לתפקידו ב-20 במאי 2024.
לאי נתפס בעבר כחבר "ירוק עמוק" ב-DPP, הדוגל בעצמאות טאיוואן, אך מאז הוא מיתן את עמדתו ואמר כי אין צורך להכריז על עצמאות שכן "טאיוואן היא כבר מדינה ריבונית ועצמאית בשם הרפובליקה הסינית".
לאי תומך בחיזוק יחסיה של טאיוואן עם ארצות הברית ועם דמוקרטיות ליברליות אחרות, ובשימור הסטטוס קוו ביחסיה עם הרפובליקה העממית של סין.
אביו של לאי מת ב-1960 מהרעלת פחמן חד-חמצני, כשעבד במכרות הפחם של ואנלי.
אימו גידלה אותו ואת חמשת אחיו כאם יחידנית.
ב-1986 נישא לוו מי-ג'ו, שעבדה בטאיפאוור, חברת החשמל של טאיוואן.
לאיוש לאופולד דוויד (בהונגרית: Lajos Leopold Dávid; 1913 – 1944) היה טניסאי שולחן יהודי-הונגרי, בעל 8 מדליות באליפויות עולם בטניס שולחן, מהן 4 זהב בתחרות הקבוצתית, 3 כסף, 2 מהן בזוגות עם סטיבן קלן ו-1 ארד, ביחידים.
בדירוג העולמי של ה-ITTF, דורג במקום השישי בעולם בשנת 1932.
לאיוש אַצֵל (במקור אדלר, בהונגרית: Aczél Lajos; בחו"ל: לואיס אצל, שמות בדויים ספרותיים: Louis Lucien Rogger, LL Rogger; בודפשט, טרזווארוש, 12 ביוני 1896 – מחנה הריכוז בוכנוולד, 5 במרץ 1945) היה סופר מפורסם של ספרי מתח ופשע יהודי-הונגרי.
הוא נכלל בצו ממשלת הונגריה של סופרים אסורים (הונגריה, 1944).
הוא היה רשום ברומנים רבים שלו כמתרגם אך בעצם היה הסופר.
לאיוש אדלר נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף אדלר (אצל) (קולון, 1861 – בודפשט, 1935), סוחר ושל יאנקה צייצלר (ילידת העיר אגר).
הוא אחיו המבוגר של העיתונאי בנה אצל.
בברלין הוא פגש את הצלם לאסלו אייגנר (לוסיין אייגנר 1901–1999), איתו ייסד בשנת 1931 סוכנות עיתונות בשם Aral Press Service.
בשנות ה-30, תחת השם הבדוי לואיס לוסיאן רוג'ר, פורסמו שמונה סיפורי פשע שלו בסדרת הרומנים הבלשיים של אתנאום הוצאה לאור, ואחד בהמשכים בעיתון אשטי קוריר.
בכולם היה רשום כמתרגם, אך למעשה היה הסופר.
הוא כנראה כתב כמה מיצירותיו יחד עם לאסלו אייגנר.
במשך זמן רב האמינו היסטוריונים של אמנות הצילום ואמנות הספרות כי מדובר בשמות בדויים שונים לאותו אדם.
בשנת 1944, על פי הרשימה שפורסמה ב-Budapest Gazette, יצירותיו של אצל נצטוו להוצאה מהמחזור הציבורי, יחד עם מחברים רבים אחרים שספריהם נועדו להשמדה.
ארבעה מהרומנים שלו יצאו לאור בצרפתית ואחד באנגלית.
כמה רומנים פורסמו מאוחר יותר תחת שמות שונים במהדורות חדשות לרבות תרגומיו (גם התרגומים הם הרומנים שלו).
לואיס לוסיאן רוגר: הגופה הניצודה, רומני בלשי והרפתקאות אתנאום, אתנאום הוצאה לאור, בודפשט, 1934, תורגם על ידי לאסלו אצל
לואיס לוסיאן רוגר: שני נוסעים נעדרים, רומני בלשי והרפתקאות אתנאום, אתנאום, בודפשט, 1935, תורגם על ידי לאסלו אצל;
אקספרס גרנובל עם הכותרת: טולנאי, בודפשט, 1938; בשם "המהירה של גרנובל" : רומנים Délibáb 1., Magyar Könyvkiadó
השווייצרי, בזל, 1959; ספרי עטלפים, MAHIR / RTV, בודפשט,
לואיס לוסיאן רוגר: בקתת המוות, רומנים בלשים אתנאום, אתנאום, בודפשט, 1935, תורגם על ידי לאסלו אצל
לואיס לוסיאן רוגר: שלוש טיפות דם, רומנים בלשיים אתנאום, אתנאום, בודפשט, 1935, תורגם על ידי לאסלו אצל; ספרי עטלפים, MAHIR / RTV, בודפשט, 1989, ; Digi-Book Magyarország Kiadó Kft., 2016,
לואיס לוסיאן רוגר: רצח בעשר, רומנים בלשיים אתנאום, אתנאום, בודפשט, 1936, תורגם על ידי לאסלו אצל;
ידיים בוגדות : סדרת הספרייה העולמית, טולנאי, בודפשט, 1938; סדרת רומנים מפורסמים בעולם, טולנאי, בודפשט, 1939
LL Rogger: Marad három, רומנים בלשיים של אתנאום, אתנאום, בודפשט, 1936, תורגם על ידי לאסלו אצל;
LL Rogger: החלון השחור, רומנים בלשים אתנאום, אתנאום, בודפשט, 1937, תורגם על ידי לאסלו אצל
לואיס לוסיאן רוגר: הארגז השחור, רומנים בלשיים אתנאום, אתנאום, בודפשט, 1937, תורגם על ידי לאיוס לאסלו אצל
LL Rogger: הבוס הבלתי נראה, אשתי קוריר (פורסם בהמשכים בעיתון בשם זה, ב-63 פרקים), בודפשט, 1937
הרומן שלו The Cabin of Death עובד לסרט הוליוודי בכיכובם של קרול לומברד ופרד מקמורי בשם:
The Princess Comes Across (קומדיית פשע רומנטית אמריקאית, 1936, בבימויו של ויליאם ק.
לאיוש באטאסקי (במקור הופמן, בהונגרית: Báttaszéki Lajos; באטאסק, 20 בספטמבר 1844 – בודפשט, 14 בפברואר 1921) היה עורך דין יהודי-הונגרי, פובליציסט, עורך של כ-10 עיתונים וכתבי עת, סופר שכתב ספרים רבים.
באטאסקי נכלל בצו ממשלת הונגריה של סופרים אסורים שאת יצירותיהם אסור היה לפרסם, למכור, לקרוא ולהחזיק ודינן היה גריסתן.
לאיוש הופמן נולד במשפחה יהודית ולמד באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), ולאחר שהפך לעורך דין, עבד תחילה בנאג'ווארד, אחר כך בארד, ומשנת 1889 פתח משרד בבירת הונגריה בודפשט יחד עם קארוי אדווי אילש .
הוא כתב מאמרים של ספרות יפה רבים, שירים וגם מחקרים משפטיים.
הוא תרגם יחד עם טוביאס לב (או לעף במקור לוי) ועם י.
וגנר את יצירתו בת שלושת הכרכים של F.
Mackeldey, בשם "ספר הלימוד של המשפט הרומי", הוא ערך מגוון עצון של כתבי עת כלליים ומשפטיים:
עיתון נאג'וארד"Biharmegyei Közlöny" (עיתון מחוז ביהר)
לאחר מכן את "Nagyváradi Közlöny" (עיתון נאג'ווארד)
"Alföldi Újság" (העיתון של אלפלד)
"Kritikai Szemle" (סקירה ביקורתית) ולאחר מכן
"Filo-szemita Füzetek" (העלונים הפילו-שמיים) (1884) בבודפשט.
באטאסקי הביע תעמולה פילושמית של ממש והביע דעה נגד האנטישמיות שהתעוררה במהלך המשפט של עלילת טיסה-אסלאר.
העלון שהפיץ היה: "על כל מיני אנטישמים ויהודים", וכן "שנים עשר קונטרסים נגדיים", שנקראו רבות בעת פרסומם.
באטאסקי הובה למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה.
קריאה שימושית ומשעשעת לגברות משכילות ; מחברים, פשט, 1863
תמונות ז'אנר של הבירה ; אוטו היגל, נאג'ווארד, 1867
נישואים אזרחיים או אהבה עם קיטור.
נשים במשפט ההונגרי ; Hollosy-Tichy Ny., נאג'ווארד, 1872
מה צריך לעשות עם הצעת החוק של כוחות הביטחון?
הרופא בחיי המשפט, בודפשט, 1901
תמונות ז'אנר מטרופוליטן; אפילוג, הערות, שאנדור צ'ונטו, Kortárs, בודפשט, 2018 (העיר של אתמול)
לאיוש קושוט (בהונגרית: Kossuth Lajos; 19 בספטמבר 1802- 20 במרץ 1894) היה מדינאי הונגרי רפורמיסט, ומנהיג מוביל במאבק ההונגרי לעצמאות באביב העמים, בשנת 1848. נחשב ל"אבי האומה" ההונגרית.
כיהן באפריל-ספטמבר 1848 כשר האוצר, אחר כך באוקטובר 1848 - מאי 1849 כראש ממשלת הונגריה ובאפריל-אוגוסט 1849 כמושל-נשיא - "יושב ראש הוועד להגנה לאומית של הונגריה".
קושוט נולד בשנת 1802 במונוק, עיירה קטנה במחוז זמפלן בהונגריה, המבוגר מארבעה ילדים שנולדו למשפחת אצולה זעירה, בעלת אחוזה כפרית.
אביו לסלו היה עורך דין בעל שורשים סלובקים ואמו, קרולינה ובר, ממוצא גרמני ציפסרי אך דוברת הונגרית, חינכה את הילדים על ברכי הדת הלותרנית.
קושוט השלים את לימודיו במכללה הקלוויניסטית בשארושפטק, ולאחר מכן באוניברסיטת בודפשט (באותם הימים האוניברסיטה של פשט), ובגיל 19 החל לעסוק במשפטים במשרדו של אביו.
לאחר שצבר פופולריות במחוזו עבר לפשט, על מנת לייצג את ענייניה של דוכסית בעלת אחוזה.
לאחר זמן מה פוטר מכיוון שהשתמש בכספיה של הדוכסית לתשלום חוב הימורים.
לאחר פיטוריו, מונה קושוט לעוזרו של הרוזן הוניאדי ב"דיאט", הוא בית המחוקקים ההונגרי.
מושבו של הדיאט היה בבירת הונגריה דאז, כיום בירתה של סלובקיה, היא בראטיסלבה, אשר נקראה אז פרסבורג.
קושוט היה מנוע מלקחת חלק פעיל בדיונים, שכן רק האצולה הגבוהה הורשתה להצביע.
בשנות השלושים של המאה ה-19 החל המאבק הלאומי ההונגרי לזהות לאומית במסגרת שלטון בית הבסבורג להתבטא באישיותם של מנהיגים כאישטוון סצ'ני ווסלני.
חובותיו של קושוט כלפי הרוזן הוניאדי כללו דיווח על דיוני הדיאט בכתב, שכן מדיניות האוסטרים, בהנהגת הנסיך מטרניך הייתה הנהגת צנזורה קפדנית, ואיסור על פרסום דיוני הפרלמנט בדפוס, על מנת למנוע תסיסה בקרב ההמון.
איכותם של דיווחיו של קושוט הביאו לפרסומם הנרחב בחוגים ליברליים, ולהפיכתם לעיתון פרלמנטרי רשמי, דבר שהביא להגברת השפעתו ושמו הטוב.
על אף שלאחר זמן קצר אסר הצנזור על פרסום העיתון, המשיכה תפוצתו בעותקים הכתובים ביד.
ב-1836 פוזר הדיאט, וקושוט המשיך לכתוב מכתבים בהם תיאר את הדיונים במועצות המחוזות.
מנהג זה נתן למועצות המחוזות השפעה לאומית.
בטרם החל קושוט לפקוד את הדיונים, היו מועצות המחוזות מקיימות דיונים מבלי לדעת זו על החלטתה של זו.
קושוט הביא לאחידות בדיונים, ולהקמת חזית ליברלית ורפורמיסטית אשר קיימה מדיניות אחידה במועצות אלו.
לאחר שניסיונות לעצור את תפוצת מכתביו של קושוט כשלו, הוא נעצר במאי 1837, ביחד עם מנהיגים ליברלים נוספים.
לאחר שבילה שנה בכלא בבודה (היא אחת משלוש הערים שאוחדו להקמת העיר בודפשט), נדון לארבע שנות מאסר נוספות.
תנאי מאסרו הקשים פגמו בבריאותו, אך הוא הורשה לקרוא.
בכלא רכש שליטה בשפה האנגלית מקריאה בכתבי ויליאם שייקספיר וזכה לביקורים מתרזה מסלני, ידידתו.
שניהם סייעו בידו להימנע משבירה רוחנית בתנאי הכליאה הקשים.
המאסרים עוררו תסיסה ברחבי הממלכה.
הדיאט התכנס שוב בשנת 1839, ודרש את שחרור האסירים, בטרם ייענה לדרישות כלשהן של הממשלה.
מטרניך נאלץ להיכנע לדרישות, ושחרר את האסירים.
קושוט יצא מן הכלא, ומיד נישא לתרזה מסלני, אשר הפכה לשותפה נאמנה לדרכו הפוליטית, ומסייעת בידו בכל מעשיו.
הזוג נאלץ להינשא בנישואים אזרחיים שכן מסלני הייתה קתולית ולא נמצא כומר שאישר את הנישואין המעורבים.
לבעיה אישית זו הייתה השפעה על דעותיו הליברליות של קושוט בעתיד, ולתמיכתו בהתרת נישואין מעורבים.
לאחר שחרורו מן הכלא הפך קושוט לסמל לאומי.
הוא הפך לעורך עיתון לאומי ליברלי בעל השפעה, אשר היה בעל תפוצה (ללא תקדים באותם הימים) של 7,000 עותקים.
לאחר שהממשלה ייסדה עיתון מתחרה מטעמה, תרמה התחרות אך למוניטין של קושוט ולהתססת הוויכוח הפוליטי.
סצ'ני, הרפורמיסט הדגול, ומנהיג התנועה הליברלית בהונגריה בשנים אלו, הזהיר את קושוט כי רעיונותיו עלולים להביא למהפכה.
קושוט לא שעה לאזהרה, והמשיך להטיף לרפורמות: ביטול הצמיתות, ביטול זכויות היתר הפיאודליות של האצילים ומיסויים של האצילים.
מסוכנת במיוחד הייתה הטפתו להפרדה מאוסטריה.
על אף שדרש את החירות לעם ההונגרי התעקש קושוט על עליונותם של המדיארים על תושביה הסלאבים של הונגריה, עיקשות שהייתה בבסיס נפילתו לבסוף.
בשנת 1844 פוטר קושוט מעריכת עיתונו לאחר ויכוח עם הבעלים על משכורתו.
נראה כי בבסיס הוויכוח הייתה מזימה של הממשלה להמעיט את השפעתו.
קושוט לא הצליח לקבל רישיון להקים עיתון משלו.
בצר לו פנה אל מטרניך, שהציע לו להצטרף לשירות הממשלתי.
קושוט סירב להצעה ובילה את שלוש השנים הבאות ללא משרה, כשהוא מטיף לרעיונותיו הפוליטיים.
בסתיו 1847, בתמיכת לאיוש בתיאני, נבחר לנציג בדיאט מטעם העיר פשט, והפך למנהיג הסיעה הליברלית הקיצונית.
היה זה אופיו של קושוט, לפרוח בשעת משבר.
כשרונותיו הדרמטיים לא יכלו לבוא לביטוי בזמני רגיעה, ולכן היה זה מטבעו להביא את העניינים למשבר, על מנת שכשרונותיו יוכלו לבוא לידי ביטוי במלואם, והוא יוכל לקבל את ההנהגה הלאומית.
מושל - נשיא של הונגריה
כאשר הגיע המשבר, מיצה אותו קושוט במלואו.
ב־24 בפברואר 1848 הדיח העם הצרפתי את מלכו, וייסד את הרפובליקה השנייה.
הצלחת ההפיכה הצרפתית גרמה למהומות דומות בווינה.
ב־3 במרץ 1848 נשא קושוט נאום בו דרש ממשלה פרלמנטרית להונגריה, וממשלה חוקתית ליתר אוסטריה.
קושוט הפך למנהיג בקנה מידה אירופי.
נאומו נקרא ברחובות וינה על ידי המון אשר גירש את מטרניך מן העיר ב־13 במרץ לגלות בלונדון.
בתיאני, אשר הקים את הממשלה החדשה, מינה את קושוט לשר האוצר.
קושוט החל בארגון משאביה של הארץ, ייסד מטבע הונגרי נפרד, והשתמש בכל האמצעים שברשותו על מנת לעורר תודעה לאומית הונגרית.
בקיץ החלו הלחצים הן מן האוסטרים, כאשר החל בית הבסבורג להחזיר לעצמו את כוחו, והן מן המיעוטים הלאומיים בהונגריה גופא, הסרבים והקרואטים.
בנאום שנשא ב־11 ביולי דרש מן האומה להתחמש אל מול הסכנות, ודרש הקמת צבא בן מאתיים אלף חיילים.
כאשר צבאו של המנהיג הלאומי הקרואטי יוסיפ ילאצ'יץ' צעד לעבר פשט בשליחות בית הבסבורג, עבר קושוט מעיר לעיר, כשהוא מלהיב את האנשים למלחמה.
צבא הונגריה, ה"הונבד", הוא במידה רבה יצירתו של קושוט.
הוא נכשל בניהול המלחמה, ולא הצליח לשלוט במפקדי הצבאות.
המצביא ההונגרי במיוחד, סירב להישמע לרצונו של קושוט.
במהלך החורף הבא נאבק קושוט כלפי גורמים מבית ומחוץ כאשר המאבק הצבאי הפך לגלוי, החל המאבק בתחילה לנטות כנגד ההונגרים.
בשלב זה התפטר הקיסר פרדיננד לטובתו של פרנץ יוזף הצעיר, אשר החל את כהונתו בכך שהכריז על ביטול כל המחויבויות של הכתר לעם ההונגרי, אשר ניתנו לאחר מאורעות מרץ 1848, והוצאת קושוט וממשלתו אל מחוץ לחוק.
המדינה העצמאית החדשה הפכה לרפובליקה, וקושוט הכריז על עצמו כמושל -נשיא.
האוסטרים חסו על חייו של גרגאי, אך הוציאו להורג שלושה עשר ממנהיגי המהפכה הלאומית ההונגרית, ובראשם את בתיאני.
הוא חצה את הגבול אל טורקיה והתקבל שם אצל הסולטאן בהכנסת אורחים.
השלטונות הטורקיים סירבו להסגירו לאוסטרים.
אשתו וילדיו הצטרפו אליו בגלותו.
בספטמבר 1851 הורשה לו לעזוב את טורקיה על סיפונה של ספינת מלחמה אמריקנית.
הוא נחת בתחילה במרסיי היכן שהתקבל על ידי ההמונים בהתלהבות, אך נפוליון השלישי אסר עליו להיכנס לתחומי צרפת גופא.
לאחר מכן עבר דרך אנגליה בדרכו אל ארצות הברית.
בארצות הברית ניסה להשתקע, ואף זכה באהדת האמריקאים (כיום קרוי על שמו מחוז במדינת איווה), אך דווקא בקהילת הגולים ההונגרים התקבל בחוסר אהדה, ואולץ לשוב לבריטניה, שם שהה במשך שמונה שנים.
במהלך מלחמת קרים ניסה להקים לגיון הונגרי שיילחם לצד אנגליה כנגד רוסיה, אך נכשל.
את שארית חייו בילה באיטליה.
הוא סירב להצטרף לגולים הונגרים אחרים, אשר בהנהגת המנהיג הימני המתון פרנץ דיאק נשאו ונתנו עם בית הבסבורג על הקמת הממלכה הדואלית, בה ניתנה להונגרים אוטונומיה.
הוא נותר מחויב לעצמאות הונגרית מלאה.
אף על פי שנבחר לדיאט בשנת 1867, לא לקח מעולם את מקומו.
החוק משנת 1879 אשר שלל את אזרחות כל ההונגרים אשר שהו מחוץ לארץ במשך עשר שנים היווה מכה כואבת לקושוט.
הוא מת בעיר טורינו ב-20 במרץ 1894. גווייתו נלקחה לבודפשט, והאומה ההונגרית כולה התאבלה על מותו.
רבים רואים בו את הפטריוט ההונגרי הדגול ביותר.
זמן קצר אחרי דיכוי המרד נכתב שירו של קושוט שמספר שנים היה אסור לביצוע ברחבי המדינה.
רק לאחר 1867 היה ניתן לשיר ולנגן אותו.
יצירה של בלה ברטוק - פואמה סימפונית (1903), Sz.
בבירת המחוז, אלגונה, איווה, הוצב פסל של קושוט בפני בית המשפט המחוזי.
העיירות קושוט, אוהיו וקושוט, מיסיסיפי
רחובות ברובע הברונקס, ניו יורק, בברוקלין, ניו יורק, ביוטיקה', ניו יורק, בקונקונקומה, ניו יורק, בבוהמיה, ניו יורק, בניוארק, ניו ג'רזי, בהיילדון, ניו גרזי, לפאייט, (אינדיאנה), ובקולומבוס, אוהיו.
פסל דיוקן של קושוט הוצב ברוטונדה של בניין הקפיטול בוושינגטון די.
פסל שלו הוצב גם בניו יורק על יד קמפוס אוניברסיטת קולומביה
לאיוש הראשון (הגדול), מלך הונגריה, או בפולין לודוויק ההונגרי, מלך פולין (בהונגרית: Első Lajos magyar király וגם Nagy Lajos, כלומר "לאיוש הגדול"; בפולנית: Ludwik Węgierski; 1326 – 1382) היה מלך הונגריה ופולין משושלת אנז'ו ומצאצאי איג קאפה, ובנו של המלך קארוי רוברט.
הוא הוכתר למלך הונגריה בשנת 1342, ולמלך פולין בשנת 1370. לאיוש הגדול היה אחד מחשובי השליטים באירופה של ימי הביניים המאוחרים.
הוא הרחיב את תחום שליטתה והשפעתה של ממלכתו מהים האדריאטי ועד לים השחור וכמעט עד לים הבלטי בצפון.
עם המדינות שהיו בחסותו נמנו ממלכת בוסניה, סרביה, ולאכיה, נסיכות מולדובה ובולגריה.
לאיוש השקיע זמן ממושך במלחמות עם רפובליקת ונציה והיה גם אחד הטוענים לכתר של ממלכת נאפולי.
הוא היה גם אחד השליטים הראשונים באירופה שהתעמת עם העות'מאנים שנמצאו בתנופת התפשטות.
בשנות שלטונו הגיעה הונגריה הימי-ביניימית לשיא השפעתה הפוליטית.
לודוביקוס או לאיוש לבית אנז'ו נולד ב-5 במרץ 1326 כבנם השלישי של קארוי הראשון, מלך הונגריה ושל אשתו, אלז'בייטה מפולין, מלכת הונגריה, בתו של מלך פולין, ולדיסלב הראשון (ארוך האמה) ואחותו של קז'ימייז' השלישי, מלך פולין.
הוא קיבל את שמו לזכר דודו של אביו, לואי, בישוף טולוז, שהוכתר לקדוש ב-1317. הבן הבכור של הוריו, קארוי, מת לפני לידתו של לאיוש.
לאיוש קיבל חינוך מקיף בסטנדרטים של תקופתו ולמד לטינית, גרמנית וצרפתית.
הוא גילה עניין מיוחד בהיסטוריה ובאסטרולוגיה.
כומר מוורוצלב (ברסלאו) בשם ניקולאוס נסמיי לימד אותו את עקרונות היסוד של האמנוה הנוצרית.
יחד עם זאת את קנאותו הדתית ירש לאיוש מאמו.
באחד הצ'רטרים המלכותיים הזכיר לאיוש שבילדותו אחד מאבירי החצר, פטר פוהארוש, נשא אותו על כתפיו.
שני המנטורים האישיים שלו, מיקלוש הראשון דרוגט ומיקלוש טפולצ'אני הצילו את חייו שלו ושל אחיו הצעיר, אנדראש כאשר ניסה פליציאן זאה לרצוח את משפחת המלוכה בווישגראד ב-17 באפריל 1330.
לאיוש היה רק בן תשע כשנחתם הסכם ברית בין אביו ליוהאן, מלך בוהמיה.
שנה לאחר מכן, לאיוש ליווה את אביו בפלישה לאוסטריה.
ב-1 במרץ 1338, בנו ויורשו של יוהאן מבוהמיה, קרל, מרקיז מוראביה, חתם על הסכם חדש עם קארוי הראשון, מלך הונגריה ולאיוש בווישגראד.
על פי האמנה, קרל ממוראביה הכיר בזכותם של בניו של קארוי הראשון לרשת את דודם מצד אמם, קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, אם קז'ימייז' ימות ללא יורש זכר.
לאיוש גם התחייב שהוא יתחתן עם בתו בת השלוש של קרל, מרגרט.
אשתו הראשונה של קז'ימייז' השלישי, אלדונה מליטא, נפטרה ב-26 במאי 1339. שני אצילים פולנים מובילים - זביגנייב, קנצלר קרקוב וספיצימיר לליוויטה - שכנעו את קז'ימייז', שלא הוליד בן, להפוך את אחותו, אלז'בייטה, וצאצאיה ליורשיו.
על פי יאן דלוגוש בן המאה ה-15, קז'ימייז' ערך סיים כללי בקרקוב שבו "הפרלטים והאצילים הנאספים" הכריזו על לאיוש כיורש של קז'ימייז', אך ההתייחסות לסיים היא אנכרוניסטית.
קנול כותב שקז'ימייז' העדיף את משפחת אחותו על פני בנותיו שלו או חבר בענף זוטר של שושלת פיאסט, משום שרצה להבטיח את תמיכתו של מלך הונגריה נגד האבירים הטבטונים.
אביו ודודו של לאיוש חתמו על הסכם בווישגרד ביולי לפיו קז'ימייז' השלישי הפך את לאיוש ליורשו אם ימות ללא בן.
בתמורה התחייב קארוי הראשון שלאיוש יכבוש מחדש את פומרניה ואדמות פולניות אחרות שאבדו ל ללא כספים פולניים ויעסיק רק פולנים בממשל המלכותי בפולין.
לאיוש קיבל את התואר דוכס טרנסילבניה מאביו ב-1339, אך הוא לא ניהל את המחוז.
על פי אמנה מלכותית מאותה שנה, כלתו של לאיוש, מרגרט מבוהמיה, התגוררה בחצר המלוכה ההונגרית.
החצר הדוכסית הנפרדת של לאיוש הוזכרה לראשונה באמנה מלכותית משנת 1340.
קארוי הראשון מת ב-16 ביולי 1342. חמישה ימים לאחר מכן, הכתיר קסנאד טלגדי, הארכיבישוף של אסטרגום, את לאיוש למלך בכתר הקדוש של הונגריה בסקשפהרוואר.
למרות שלאיוש הגיע לגיל הבגרות, אמו אלז'בייטה "פעלה כמעין עוצרת" במשך עשרות שנים, משום שהפעילה עליו השפעה חזקה.
לאיוש ירש אוצר עשיר מאביו, שחיזק את הסמכות המלכותית ושלט מבלי לקיים דיאטות במהלך העשורים האחרונים לשלטונו.
לאיוש הציג מערכת חדשה של מענקי קרקע, המוציאה מהמענק את אחיו של מקבל המענק וקרובי משפחה אחרים, בניגוד לחוק המקובל: אחוזות כאלה נמסרו לכתר אם צאצאיו הזכרים האחרונים של מקבל המענק מתו.
מצד שני, לואי לעיתים קרובות "קידם בת לבן", כלומר אישר לבת לרשת את נחלות אביה, למרות שהחוק המקובל קבע שרכושו של אציל שנפטר ללא בנים יעבור בירושה לידי קרוביו.
לאיוש העניק לעיתים קרובות את הפריבילגיה הזו לנשים האהובות עליו.
לאיוש גם אישר לעיתים קרובות לבעלי קרקעות להחיל עונש מוות בנחלותיהם, תוך הגבלת סמכותם של שופטי המחוזות.
ויליאם דרוגת', יועץ רב השפעה של אביו המנוח של לאיוש, מת בספטמבר 1342. הוא הוריש את נחלותית לאחיו, ניקולס, אך לאיוש החרים את האחוזות הללו.
בסוף הסתיו, לאיוש פיטר את ווייבוד טרנסילבניה של אביו, תאמאש סצ'ני, למרות שאשתו של סצ'ני הייתה בת דודה רחוקה של המלכה האם.
לאיוש העדיף במיוחד את הלאקפיס: שמונה מבני המשפחה החזיקו בתפקידים בכירים במהלך שלטונו.
אנדראש לאקפי היה מפקד הצבא המלכותי במהלך המלחמה הראשונה בתקופת שלטונו של לאיוש.
בסוף 1342 או בתחילת 1343, הוא פלש לסרביה וחידש את באנאט מאצ'ו, שאבדה בתקופת שלטונו של אביו.
רובר, מלך נאפולי מת ב-20 בינואר 1343. בצוואתו, הוא הכריז על נכדתו, ג'ובאנה הראשונה, היורשת היחידה שלו, להוציא את אחיו הצעיר של לאיוש, אנדראש, בעלה של ג'ובאנה, מלהפוך לשליט שותף.
לאיוש ואמו ראו בכך הפרה של הסכם קודם בין המלכים המנוחים של נאפולי והונגריה.
הוא ביקר את אבי כלתו, קרל ממוראביה, בפראג כדי לשכנע אותו להתערב בשמו של אנדראש אצל המורה לשעבר של קרל, האפיפיור קלמנס השישי, האדון של ממלכת נאפולי.
לאיוש גם שלח שליחים לקרוביו הנאפוליטניים ולפקידים הבכירים של הממלכה, ודחק בהם לקדם את האינטרסים של אחיו.
אמם, אלז'בייטה, עזבה בקיץ לנאפולי, ולקחה עמה כמעט את כל האוצר המלכותי, כולל יותר מ-6,628 קילוגרמים (14,612 ליברות) כסף ו-5,150 קילוגרמים (11,350 ליברות) של זהב.
במהלך שהותה בת שבעה חודשים באיטליה, היא הצליחה רק לשכנע את כלתה ואת האפיפיור להבטיח שאנדראש יוכתר כבעלה של ג'ובאנה.
לאיוש הצטרף למסע צלב נגד הליטאים האליליים בדצמבר 1344. הצלבנים - כולל יוהאן, מלך בוהמיה, קרל, מרקיז מוראביה, פייר הראשון, דוכס בורבון ווילם השני, רוזן אנו והטילו מצור על וילנה.
עם זאת, פלישה ליטאית לאדמות האבירים הטבטונים אילצה אותם להסיר את המצור.
לאיוש חזר להונגריה בסוף פברואר 1345. הוא שיגר את אנדראש לאקפי, רוזן הסקלרים כדי לפלוש לאדמות עדר הזהב כנקמה על פשיטות הביזה הקודמות של הטטרים נגד טרנסילבניה וחבל Szepesség (כיום ספיש, סלובקיה).
לאקפי וצבאו של סקלרים בעיקר הנחילו תבוסה לצבא טטרי גדול ב-2 בפברואר 1345. לוחמים הונגרים ניצחו במסע שלהם, וערפו את ראשו של המנהיג הטטרי המקומי, האח של החאן, אטלאמיש, וגרמו לטטרים לברוח לכיוון אזור החוף.
עדר הזהב נדחק מאחורי נהר הדנייסטר, לאחר מכן שליטתה של עדר הזהב בארצות שבין הקרפטים המזרחיים ל נחלשה.
סכסוך בין דודו וחמיו של לאיוש (קז'ימייז' השלישי, מלך פולין וקרל, מרקיז מוראביה) הוביל למלחמה בין פולין לבוהמיה באפריל.
במלחמה זו תמך לואי בדודו בתגבורת בהתאם להסכם משנת 1339.
בזמן שצבאותיו של לאיוש נלחמו בפולין ונגד הטטרים, צעד לאיוש לקרואטיה ביוני 1345 וצר על קנין, מושבו לשעבר של איוון נליפאק המנוח, שהתנגד בהצלחה לאביו של לאיוש, ואילץ את אלמנתו ובנו להיכנע.
גם הרוזנים של קורבאביה ואצילים קרואטים אחרים נכנעו לו במהלך שהותו בקרואטיה.
אזרחי זאדאר מרדו נגד הרפובליקה של ונציה וקיבלו את שלטונו של לאיוש.
הוא שלח את סטפן השני, באן בוסניה, לסייע לבורגנים של זאדאר, אך הבאן לא נלחם נגד הוונציאנים.
אחיו של לאיוש אנדראש נרצח באברסה ב-18 בספטמבר 1345. לאיוש ואמו האשימו את המלכה ג'ובאנה הראשונה, הנסיך רוברטו מטארנטו, הדוכס שארל מדוראצ'ו וחברים נוספים בענפים הנאפוליטניים של בית קאפה-אנז'ו במזימות נגד אנדראש.
במכתבו מ-15 בינואר 1346 לאפיפיור קלמנס השישי, דרש לאיוש מהאפיפיור להדיח את מלכת "רוצחת הבעל" לטובת קרלו מרטלו, דוכס קלבריה, בנה התינוק מאנדראש.
לאיוש גם הגיש תביעה לעוצרות הממלכה בתקופת קטנותו של אחיינו, בהתייחסו למוצאו הפטריליניארי מבנו הבכור של אביו של רובר, מלך נאפולי, קרלו השני, מלך נאפולי.
הוא אף הבטיח להגדיל את סכום המס השנתי שישלמו מלכי נאפולי לכס הקדוש.
לאחר שהאפיפיור לא הצליח לחקור במלואו את רצח אנדראש, החליט לאיוש לפלוש לדרום איטליה.
כהכנה לפלישה, הוא שלח את שליחיו לאנקונה ולעיירות איטלקיות אחרות לפני קיץ 1346.
בזמן ששליחיו ניהלו משא ומתן באיטליה, לאיוש צעד לדלמטיה כדי להקל על זאדאר, אך הוונציאנים שיחדו את מפקדיו.
כאשר פרצו האזרחים ותקפו את הנצורים ב-1 ביולי, הצבא המלכותי לא הצליח להתערב, והוונציאנים גברו על המגינים מחוץ לחומות העיירה.
לאיוש נסוג אך סירב לוותר על דלמטיה, למרות שהוונציאנים הציעו לשלם 320,000 פלורין זהב כפיצוי.
אולם בהיעדר תמיכה צבאית מלאיוש, נכנעה זאדאר לוונציאנים ב-21 בדצמבר 1346.
לאיוש שלח משלחות קטנות אחת אחרי השנייה לאיטליה בתחילת מלחמתו נגד ג'ובאנה, משום שלא רצה להציק לאיטלקים שסבלו מרעב בשנה הקודמת.
חייליו הראשונים יצאו בפיקודו של ניקולס ואסארי, בישוף ניוטרה (כיום ניטרה בסלובקיה), ב-24 באפריל 1347. לאיוש שכר גם שכירי חרב גרמנים.
הוא עזב את וישגראד ב-11 בנובמבר.
לאחר שצעד דרך אודינה, ורונה, מודנה, בולוניה, אורבינו ופרוג'ה, הוא נכנס לממלכת נאפולי ב-24 בדצמבר ליד ל'אקווילה, שנכנעה לו.
המלכה ג'ובאנה נישאה בשנית, התחתנה עם בן דודה, לואיג'י מטראנטו, וברחה למרסיי ב-11 בינואר 1348. קרוביהם האחרים, רוברטו, נסיך טראנטו וקרלו, דוכס דוראצו, ביקרו את לאיוש באוורסה כדי להיכנע לו.
לאיוש קיבל אותם בידידות ושכנע אותם לשכנע את אחיהם, פיליפו השני, נסיך טארנטו ולואיג'י מדוראצו, להצטרף אליהם.
לאחר הגעתם, "חיוכו של המלך לאיוש הוחלף בהבעה הקשה ביותר כאשר חשף במילים איומות את הרגשות האמיתיים שהיו לו כלפי הנסיכים ושהוסתרו עד אז", על פי הדומניקו דה גראבינה בן זמנו.
הוא חזר על האשמותיו הקודמות, האשים את בני משפחתו ברצח אחיו, וכלא אותם ב-22 בינואר.
למחרת נערף ראשו של קרלו מדוראצו - בעלה של אחותה של ג'ובאנה הראשונה, מריה - בהוראת לאיוש.
שאר הנסיכים נשמרו בשבי ונשלחו להונגריה, יחד עם אחיינו התינוק של לאיוש, קרלו מרטלו.
האזרחים הציעו לו כניסה חגיגית, אך הוא סירב, ואיים לתת לחייליו להרוס את העיירה אם לא יעלו את המיסים.
הוא אימץ את התארים המסורתיים של מלכי נאפולי - "מלך סיציליה וירושלים, דוכס אפוליה ונסיך קפואה" - וניהל את הממלכה מהקסטל נואובו, ושיכן את שכירי החרב שלו במבצרים החשובים ביותר.
הוא השתמש בשיטות חקירה אכזריות בצורה יוצאת דופן כדי ללכוד את כל השותפים למותו של אחיו, לפי דומניקו דה גראבינה.
רוב משפחות האצולה המקומיות (כולל בית בו ובית סאנסוורינו) סירבו לשתף עמו פעולה.
האפיפיור סירב לאשר את שלטונו של לאיוש בנאפולי, מה שהיה מאחד שתי ממלכות חזקות תחת שלטונו של לאיוש.
האפיפיור והקרדינלים הכריזו על המלכה ג'ובאנה חפה מפשע מרצח בעלה בפגישה רשמית של מועצת הקרדינלים.
הגעתו של המוות השחור אילצה את לואי לעזוב את איטליה במאי.
הוא מינה את אולריך וולפהרדט למושל נאפולי, אך שכירי החרב שלו לא הפריעו לג'ובאנה הראשונה ולבעלה לחזור בספטמבר.
לאיוש, שחתם על שביתת נשק לשמונה שנים עם ונציה ב-5 באוגוסט, שלח כוחות חדשים לנאפולי בפיקודו של אישטוואן לאקפי, הווייבוד של טרנסילבניה, בסוף 1349. לאקפי כבש מחדש את קפואה, אברסה.
ומבצרים נוספים שאבדו לג'ובאנה הראשונה, אך מרד בין שכירי החרב הגרמנים שלו אילץ אותו לחזור להונגריה.
המוות השחור הגיע בינתיים להונגריה.
הגל הראשון של המגפה הסתיים ביוני, אך היא חזרה בספטמבר, והרגה את אשתו הראשונה של לאיוש, מרגרט.
גם לאיוש חלה, אך שרד את המגפה.
למרות שהמוות השחור היה פחות הרסני בהונגריה המאוכלסת בדלילות מאשר בחלקים אחרים של אירופה, היו אזורים שהתרוקנו ב-1349, והביקוש לכוח עבודה גדל בשנים שלאחר מכן.
לאיוש הציע לוותר על ממלכת נאפולי אם האפיפיור ידיח את ג'ובאנה מהשלטון.
לאחר שהאפיפיור סירב, יצא לואי למערכה הנאפוליטנית השנייה שלו באפריל 1350. הוא דיכא מרד שהתרחש בין שכירי החרב שלו בזמן שהוא וחייליו המתינו לבואם של כוחות נוספים בברלטה.
בזמן שצעד לכיוון נאפולי, הוא התמודד עם התנגדות בעיירות רבות משום שכוחות החלוץ שלו, שהיו בפיקודו של אישטוואן לאקפי, נודעו לשמצה באכזריותם.
במהלך המערכה, לאיוש הוביל באופן אישי תקיפות וטיפס על חומות עיר יחד עם חייליו, תוך סיכון חייו שלו.
בעודו צר על קנוסה די פוליה, לאיוש נפל לתוך החפיר מסולם כאשר מגן המבצר פגע בו באבן.
הוא צלל לתוך נהר ללא היסוס כדי להציל חייל צעיר שנסחף תוך כדי חיפוש מעברה בפקודתו.
חץ פילח את רגלו השמאלית של לאיוש במהלך המצור על אוורסה.
לאחר נפילת אוורסה בידי כוחות הונגריה ב-3 באוגוסט, שוב נמלטו המלכה ג'ובאנה ובעלה מנאפולי.
עם זאת, לאיוש החליט לחזור להונגריה.
לפי ההיסטוריון בן זמנו מתאו וילאני, לאיוש ניסה "לעזוב את הממלכה מבלי לאבד פנים" לאחר שנגמר לו הכסף וחווה את ההתנגדות של האוכלוסייה המקומית.
כדי לחגוג את יובל 1350, לואי ביקר ברומא במהלך מסעו חזרה להונגריה.
הוא הגיע לבודה ב-25 באוקטובר 1350. בתיווכו של הכס הקדוש, שליחי לאיוש ובעלה של המלכה ג'ובאנה, לואיג'י מטרנטו, חתמו על שביתת נשק לחצי שנה.
האפיפיור הבטיח ללאיוש שתפקידה של המלכה ברצח בעלה ייחקר שוב, והוא הורה לה לשלם 300,000 פלוריני זהב ככופר עבור הנסיכים הנאפוליטנים הכלואים.
קז'ימייז' השלישי, מלך פולין דחק בלאיוש להתערב במלחמתו עם הליטאים שכבשו את ברסט, וולודימיר-וולינסקי וערים חשובות אחרות בהליץ' ובלודומריה בשנים הקודמות.
שני המלכים הסכימו שהליץ' ולודומריה ישולבו בממלכת הונגריה לאחר מותו של קז'ימייז'.
קז'ימייז' גם אישר ללאיוש לפדות את שתי הממלכות תמורת 100,000 פלורינים אם לקז'ימייז' ייוולד בן.
לאיוש הוביל את צבאו לקרקוב ביוני 1351. מכיוון שקז'ימייז' חלה, הפך לאיוש למפקד היחיד של הצבא הפולני וההונגרי המאוחד.
הוא פלש לאדמותיו של הנסיך הליטאי, Kęstutis, ביולי.
קסטוטיס קיבל לכאורה את ריבונותו של לאיוש ב-15 באוגוסט והסכים להיטבל, יחד עם אחיו, בבודה.
עם זאת, Kęstutis לא עשה דבר כדי לקיים את הבטחותיו לאחר שהכוחות הפולנים וההונגרים נסוגו.
בניסיון ללכוד את קסטוטיס, חזר לאיוש, אך הוא לא הצליח להביס את הליטאים, שאף הרגו את אחד מבעלי בריתו, בולסלאוס השלישי מפלוק, בקרב.
לאיוש חזר לבודה לפני 13 בספטמבר.
שליח של האפיפיור ביקר את לאיוש כדי לשכנע אותו לנהל מלחמה נגד סטפן דושאן, קיסר הסרבים, אשר הכריח את נתיניו הקתולים להיטבל מחדש ולהצטרף לכנסייה הסרבית-אורתודוקסית.
כדי להתמודד עם תלונותיהם של האצילים ההונגרים, ערך לאיוש דיאט בסוף 1351. הוא אישר את כל ההוראות של בולת הזהב משנת 1222 פרט לאחת, והכריז שכל האצילים נהנים מאותן חירויות במחוזותיו.
הוא דחה רק את ההוראה שהסמיכה לאצילים שמתו ללא בן להוריש בחופשיות את אחוזותיהם.
במקום זאת, הוא הציג שיטת ירושה, שקבעה שאחוזותיו של אציל שלא היו לו צאצאים זכרים עוברות עם מותו לקרוביו, או אם לא היו קרובי משפחה גברים לכתר.
באותו דיאט הורה לאיוש שכל בעלי הקרקעות לאסוף את ה"תשיעית", כלומר עשירית מהמוצרים החקלאיים שצוינו, מהאיכרים שהחזיקו חלקות באחוזותיהם.
מצד שני, הוא אישר את זכותם של כל האיכרים לעבור בחופשיות לאחוזות של בעל קרקע אחר.
"ההסכמה הכללית" בין לאיוש לזוג המלכותי של נאפולי "התקבלה על ידי שני הצדדים" במהלך 1351, על פי ניקולו אקשיאולי היסטוריון בן זמנם.
ג'ובאנה הראשונה ובעלה חזרו לממלכת נאפולי וחייליו של לאיוש נסוגו.
לאיוש אף ויתר על הכופר שג'ובאנה הראשונה הבטיחה לשלם עבור שחרור הנסיכים הנפוליטנים הכלואים, וקבע כי הוא לא הלך ל"מלחמה על חמדנות, אלא כדי לנקום את מות אחיו".
לאיוש המשיך להשתמש בתארים של סבו, שארל מרטל מאנז'ו (בנו הבכור של קרלו השני, מלך נאפולי), והגדיר את עצמו כ"נסיך סאלרנו" וכ"לורד מונטה סנטאנג'לו".
קז'ימייז' השלישי הטיל מצור על בעלז ולאיוש הצטרף לדודו במרץ 1352. במהלך המצור, שהסתיים ללא כניעת המבצר, נפצע לאיוש קשה בראשו.
אלגירדס, הדוכס הגדול של ליטא, שכר שכירי חרב טטרים שהסתערו על פודוליה, לאיוש חזר להונגריה כי חשש מפלישה טטרית לטרנסילבניה.
האפיפיור קלמנס השישי הכריז במאי על מסע צלב נגד הליטאים והטטרים, ואישר ללאיוש לגבות מעשר מהכנסות הכנסייה במהלך ארבע השנים הבאות.
האפיפיור הצהיר כי מעולם לא "העניק עשירית מהמשך הזה", והדגיש את הקשר בין רחמנותו לשחרור הנסיכים הנפוליטניים הכלואים.
האפיפיור גם אישר ללאיוש להשתלט על אדמותיהם של האלילים והשכיזמטיים הגובלים בממלכתו.
למרות שלאיוש חתם על ברית עם הרפובליקה של ג'נובה באוקטובר 1352, הוא לא התערב במלחמת ג'נובה-ונציה, כי הפסקת האש שלו מ-1349 עם ונציה עדיין הייתה בתוקף.
לאיוש התחתן עם אליזבתה מבוסניה, שהייתה בתו של הווסאל שלו, סטפן השני, בשנת 1353. ההיסטוריון גיולה קריסטו אומר שנישואים אלה הראו את העניין המחודש של לאיוש בענייני חצי האי הבלקני.
בזמן שהוא ערך ציד במחוז זוליום (כיום בסלובקיה) בסוף נובמבר 1353, דוב חום תקף אותו, וגרם לו 24 פצעים.
חייו של לאיוש ניצלו על ידי אביר החצר, יאנוש בסניו, שהרג את החיה בחרבו.
לפי מתאו וילאני, לאיוש פתח במשלחת נגד אורדת הזהב בראש צבא של 200,000 פרשים באפריל 1354. השליט הטטרי הצעיר, שההיסטוריון איבן ברטני זיהה אותו כג'אני בג, לא רצה לנהל מלחמה נגד הונגריה והסכים לחתום על הסכם שלום.
למרות שאף מקור ראשי אחר לא הזכיר את המערכה וההסכם, הטטרים לא ביצעו פשיטות ביזה בטרנסילבניה לאחר 1354, מה שמרמז שהדו"ח של וילאני אמין.
באותה שנה פלש לאיוש לסרביה, ואילץ את סטפן דושאן לסגת מהאזור שלאורך נהר הסאווה.
תחת כפייה, דושאן יזם משא ומתן עם הכס הקדוש להכרה בעדיפותם של האפיפיורים.
בשנה שלאחר מכן, שלח לאיוש תגבורת לקז'ימייז' השלישי כדי להילחם נגד הליטאים, וכוחות הונגריה תמכו באלברכט השני, דוכס אוסטריה, נגד ציריך.
הנציגים הוונציאנים הציעו ללאיוש 6,000–7,000 דוקטים זהובים כפיצוי לדלמטיה, אך לאיוש סירב לוותר על תוכניתו לכבוש מחדש את המחוז.
הוא חתם על ברית עם אלברכט השני מאוסטריה ועם ניקולאוס מלוקסמבורג, הפטריארך של אקוויליה, נגד ונציה.
בהוראתו, הלורדים הקרואטים צרו וכבשו את קליס, מבצר דלמטי שאחותו של סטפן דושאן, ילנה, ירשה מבעלה, מלאדן סובייץ'.
בקיץ 1356 פלש לאיוש לשטחים ונציאניים ללא הכרזת מלחמה רשמית.
הוא הטיל מצור על טרוויזו ב-27 ביולי.
אציל מקומי, ג'וליאנו בלדאצ'ינו, הבחין שלאיוש יושב לבדו בזמן שהוא כותב את מכתביו על גדות נהר סיל בכל בוקר.
בלדאצ'ינו הציע לוונציאנים להתנקש בחייו בתמורה ל-12,000 פלורינים מוזהבים וקסטלפרנקו ונטו, אך הם סירבו להצעתו משום שלא שיתף אותם בפרטי תוכניותיו.
לאיוש חזר לבודה בסתיו, אך חייליו המשיכו במצור.
האפיפיור אינוקנטיוס השישי הפציר בוונציאנים לעשות שלום עם הונגריה.
האפיפיור הפך את לאיוש ל"נושא הדגל של הכנסייה" והעניק לו מעשר של שלוש שנים כדי להילחם נגד פרנצ'סקו השני אורדלפי ואדונים מורדים אחרים במדינות האפיפיור.
לאיוש שלח צבא בפיקודו של ניקולס לאקפי כדי לתמוך בחיילי האפיפיור באיטליה.
לואי צעד לדלמטיה ביולי 1357. ספליט, טרוגיר ושיבניק נפטרו עד מהרה מהמושלים הוונציאניים ונכנעו ללאיוש.
לאחר מצור קצר כבש צבאו של לאיוש גם את זאדאר בסיוע תושבי העיר.
טברטקו הראשון מבוסניה, שירש את חמו של לאיוש בשנת 1353, מסר את הום המערבי ללאיוש, שטען לשטח זה כנדוניה של אשתו.
בהסכם זאדאר, שנחתם ב-18 בפברואר 1358, ויתרה הרפובליקה של ונציה על כל הערים והאיים הדלמטיים שבין מפרץ קוורנר לבין מפרץ דוראצו לטובת לאיוש.
גם הרפובליקה של רגוזה קיבלה את שלטונו של לאיוש.
הערים הדלמטיות נותרו קהילות בשלטון עצמי, והן היו חייבות רק הוקרה שנתית ושירות ימי ללאיוש, שגם ביטל את כל ההגבלות המסחריות שהונהגו בתקופת שלטונם של הוונציאנים.
הסוחרים של רגוזה היו זכאים במפורש לסחור חופשי בסרביה גם בזמן מלחמה בין הונגריה לסרביה.
סרביה החלה להתפורר לאחר מותו של סטפן דושאן.
לפי מתאו וילאני, לורד סרבי לא מזוהה ביקש סיוע הונגרי נגד אויבו החזק יותר (וגם ללא שם) בסוף שנות ה-1350. ההיסטוריונים John VA Fine ו-Pál Engel כותבים שהאדון הסרבי היה בן למשפחת ראסטיסליץ'; גיולה קריסטו ואיוואן ברטני מזהים אותו בתור לזר הרבליאנוביץ'.
אמנות מלכותיות משנת 1358 מראים שכוחות הונגריה לחמו בסרביה באוקטובר 1358. בקיץ הבא צעד לאיוש גם לסרביה, אך סטפן אורוש החמישי הסרבי נמנע מקרב.
לאיוש והצבא המלכותי שהו בטרנסילבניה בנובמבר 1359 ובינואר 1360, מה שרומז שהוא תכנן משלחת צבאית נגד ולאכיה או טריטוריה סמוכה אחרת.
צ'רטר משנת 1360 מוכיח כי ווייבוד רומני, דראגוש מג'ולשי, החזיר את שלטון לאיוש במולדביה לאחר מרד של רומנים מקומיים.
רוזן רומני נוסף, בוגדאן, שמרד בלאיוש ושדד את אחוזותיהם של בעלי האחוזות הרומנים הנאמנים למלך כבר בשנות ה-40 של המאה ה-14, יצא מהונגריה ופלש למולדביה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-14. בוגדאן גירש מהנסיכות את צאצאיו של הווסאל של לאיוש, דראגוש.
לפי יאנוש קיקיליי, פתח לואי מספר משלחות נגד בוגדאן, אך לא ניתן לקבוע את תאריכיהן.
בוגדאן שלט במולדביה כנסיך עצמאי.
על פי בקשת האפיפיור, שלח לאיוש כוחות הונגרים להקל על בולוניה, שהייתה נתונה במצור על ידי חיילי ברנבאו ויסקונטי.
לאחר שוויסקונטי הסיר את המצור, שכירי החרב של לאיוש בזזו את האזור וסירבו לשתף פעולה עם הלגט האפיפיורי; לאיוש הכניס את מפקד הצבא לכלא.
לאחר שהתגלע סכסוך בין הקיסר קרל הרביעי ורודולף הרביעי, דוכס אוסטריה, נפוצו שמועות על מזימה להדיח את הקיסר לטובת לאיוש או רודולף.
קרל הרביעי, רודולף הרביעי ולאיוש נפגשו ב-Nagyszombat (כיום טרנבה בסלובקיה) בחודש מאי.
הקיסר והדוכס נכנעו הדדית לתביעותיהם למחוזות הצד השני.
לאיוש גם שכנע את הקיסר לוותר על ריבונותו על דוכסות פלוק בפולין.
לאיוש החליט להמיר את היהודים בהונגריה לקתוליות בסביבות 1360. לאחר שחווה התנגדות, הוא גירש אותם ממחוזותיו.
נכסי המקרקעין שלהם הוחרמו, אך הם הורשו לקחת עמם את רכושם האישי וגם לגבות את ההלוואות שנתנו.
לא התרחש פוגרום, מה שהיה יוצא דופן באירופה במאה ה-14, לפי ההיסטוריון רפאל פטאי.
הקיסר קרל הרביעי ורודולף הרביעי מאוסטריה חתמו על הסכם ברית נגד הפטריארך של אקוויליה, שהיה בעל בריתו של לאיוש, באוגוסט 1361. מחשש להיווצרות קואליציה לאורך גבולותיה המערביים של הונגריה, שאל לואי את שלו.
האויב לשעבר, לואיג'י מטראנטו (בעלה של ג'ובאנה הראשונה), לשלוח לפחות אחד מאחיו לבודה, ותיווך לפיוס בין רודולף הרביעי לבין הפטריארך.
בפגישה עם שליחיו של לאיוש בפראג, הקיסר קרל השמיע הערה מעליבה על אמו של לאיוש, וקבע שהיא "חסרת בושה", לפי הכרוניקה של יאן דלוגוש.
לאיוש דרש התנצלות, אך הקיסר לא ענה.
כהכנה למלחמה נגד בוהמיה הורה לאיוש על גיוס הצבא המלכותי וצעד לטרנצ'ן (כיום טרנצ'ין בסלובקיה).
אולם, בני בריתו כביכול (רודולף הרביעי, דוכס אוסטריה, מיינהרד השלישי, רוזן גוריציה-טירול וקז'ימייז' השלישי, מלך פולין) לא הצליחו להצטרף אליו, והקיסר יזם משא ומתן שנמשך חודשים בתיווכו של קז'ימייז' השלישי.
לאיוש התפייס לבסוף עם קרל הרביעי בפגישתם באוהרסקה הרדישטה ב-8 במאי 1363.
לאיוש פלש לבוסניה משני כיוונים באביב 1363. צבא בפיקודו של הפלטין מיקלוש קונט ומיקלוש אפטי, הארכיבישוף של אסטרגום, הטילו מצור על סרברניצה, אך המבצר לא נכנע.
מכיוון שהחותם המלכותי נגנב במהלך המצור, בוצע חותם חדש וכל האמנות הקודמות של לאיוש היו אמורות להיות מאושרות עם החותם החדש.
הצבא בפיקודו האישי של לאיוש צר על סוקולאק ביולי, אך לא הצליח לכבוש אותו.
כוחות הונגריה חזרו להונגריה באותו חודש.
האפיפיור אורבנוס החמישי הכריז על מסע צלב נגד המעצמות המוסלמיות של הים התיכון על פי בקשתו של פייר הראשון, מלך קפריסין ב-31 במרץ 1363. אורבנוס החמישי דחק בלאיוש להצטרף למסע הצלב, והדגיש שהוא מונרך רב עוצמה, נוצרי אדוק, ו"בעל רצון טוב לעזור".
בחודש הבא גבה האפיפיור מעשר של שלוש שנים על הכנסות הכנסייה בהונגריה וביקש מלאיוש לתמוך בפקידי האפיפיור כדי לגבות את המס.
עם זאת, לאיוש עשה כל מאמץ לעכב את פעילותם של גובי המיסים האפיפיוריים, והצהיר כי הוא זקוק למשאבים כדי לכסות את עלויות מלחמותיו העתידיות נגד הכופרים ואויביו של האפיפיור באיטליה.
לאיוש חתם על הסכם עם הקיסר קרל ורודולף הרביעי מאוסטריה בברנו בתחילת 1364, ששם קץ לסכסוכים ביניהם.
בספטמבר ביקר לאיוש בקרקוב כדי להשתתף בקונגרס הגדול שבו ניסה פייר הראשון מקפריסין לשכנע תריסר מלכים אירופיים להצטרף למסע הצלב.
לאיוש היה המלך היחיד שהבטיח סיוע, אך מאוחר יותר לא הצליח לקיים את הבטחתו.
בקונגרס אישר קז'ימייז' השלישי מפולין את זכותו של לאיוש לרשת את מקומו בפולין אם ימות ללא יורש זכר.
לאיוש, שלא הוליד גם בן, הזמין קרוב משפחה רחוק שלו, שארל מדוראצו, להונגריה ב-1364, אך לא הפך את הנסיך הצעיר ליורש הרשמי שלו.
לאיוש התיר ליהודים לחזור להונגריה באותה שנה; הליכים משפטיים בין היהודים לאלה שתפסו את בתיהם נמשכו שנים.
לואי כינס את צבאותיו בטמשוואר (כיום טימישוארה ברומניה) בפברואר 1365. על פי אמנה מלכותית באותה שנה, הוא תכנן לפלוש לוולאכיה מכיוון שהווייבוד החדש, ולדיסלב ולייקו, סירב לציית לו.
עם זאת, בסופו של דבר הוא עמד בראש מערכה נגד הצארדום הבולגרי של וידין ושליטה איוואן סרצימיר, מה שמרמז כי ולדיסלב ולאיקו נכנע לו בינתיים.
לאיוש תפס את וידין וכלא את איוואן סרצימיר במאי או יוני.
תוך שלושה חודשים כבשו חייליו את ממלכתו של איוואן סרצימיר, אשר היה מאורגן במחוז גבול נפרד, או בנאט, בשליטת אצילים הונגרים.
הקיסר הביזנטי, יוחנן החמישי פלאיולוגוס, ביקר את לאיוש בבודה בתחילת 1366, וביקש את עזרתו נגד הטורקים העות'מאניים, שכף רגלם דרכה באירופה.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה קיסר ביזנטי עזב את האימפריה שלו כדי להתחנן לעזרתו של מונרך זר.
על פי רופאו של לאיוש, ג'ובאני קונברסיני, בפגישתו הראשונה עם לאיוש, סירב הקיסר לרדת ולהוריד את כובעו, מה שפגע בלאיוש.
יוחנן החמישי התחייב כי יקדם את האיחוד של הכנסייה הביזנטית עם האפיפיור, ולאיוש הבטיח לשלוח לו עזרה, אך לא הקיסר ולא לאיוש מילאו את הבטחותיהם.
האפיפיור אורבנוס החמישי עודד את לאיוש לא לשלוח עזרה לקונסטנטינופול לפני שהקיסר יבטיח את איחוד הכנסייה.
לאיוש שהה בטרנסילבניה בין יוני לספטמבר 1366, מה שרומז שהוא ניהל מלחמה נגד מולדביה.
הוא הוציא צו שהסמיך את האצילים הטרנסילבנים לפסוק פסקי דין נגד "רשעים השייכים לכל אומה, במיוחד רומנים".
הוא גם קבע כי עדותו של קנז רומני שקיבל כתב הענקה מלכותי שוות משקל לזו של אציל.
באותה שנה העניק לאיוש את בנאט סברין ואת מחוז פוגארס לולדיסלב ולאיקו מוולאכיה, שקיבל את מרותו.
טברטקו הראשון מבוסניה קיבל גם הוא את מרותו של לאיוש לאחר שכוחות הונגריה סייעו לו להחזיר את כסאו בתחילת 1367.
לאיוש עשה ניסיונות להמיר את נתיניו האליליים או ה"סכיזמטיים" לקתוליות, אפילו בכוח.
הפיכתם של הקומאנים האליליים שהתיישבו בהונגריה מאה שנים קודם לכן הושלמה בתקופת שלטונו, לפי יאנוש קיקיליי.
לאחר כיבוש וידין, הוא שלח נזירים פרנציסקנים לבנאט החדש כדי להמיר את דתם של האוכלוסייה האורתודוקסית המקומית, מה שגרם לאי שביעות רצון נרחבת בקרב הבולגרים.
בשנת 1366, הוא הורה להמיר את כל הכוהנים הסרבים ולהטביל אותם מחדש.