tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באמצעות תערוכות, תוכניות לימוד, הקרנות סרטים וקטעי וידאו דוקומנטריים.
המוזיאון משתמש בהיסטוריה של רצח העם היהודי ובכלל רצח עם כדי ללמד את הסכנות של דעות קדומות ואדישות.
תערוכות הליבה ממוקמות בקומה הראשונה של המוזיאון ומספרות את תולדות השואה.
ככל שהמבקרים מתקדמים במסלול התערוכות - ובכרונולוגיה דרך אירועי השואה - הם מקבלים הצצה לחורבן השיטתי של יהדות אירופה.
300 הממצאים והעדויות של ניצולי שואה מקומיים, פורשים למבקרים את ההיסטוריה של השואה ומייצגים את המציאות המוחשית של הניצולים במהלך השואה.
בשנת 2004 רכש מוזיאון השואה של וירג'יניה "קרון משא גרמני" אותנטי, ששימש במהלך הרייך השלישי את הנאצים והציב אותו בחזית הכניסה למוזיאון.
אלכסנדר לבנשטיין , ניצול שואה מקומי החי בריצ'מונד, מימן וסייע למוזיאון להביא את הקרון לריצ'מונד וירג'יניה.
למבקרים במוזיאון ניתנת האפשרות להיכנס לקרון המשא הגרמני הזה ולדמיין את התנאים בהם הועברו היהודים, נרדפי הנאצים, ברכבות להשמדה.
הסאגה של משפחת אפ - איפסן
במרכז תערוכות הליבה של המוזיאון עומדת הסאגה של משפחה יחידה, האיפסנים.
תערוכת משפחת "איפסן" חולקת את חוויית משפחתם של ניצולי שואה החיים בריצ'מונד וירג'יניה.
התערוכה מספרת את סיפורם של משפחת איפסן, את כליאתם בגטו קובנה ואת העובדה שאם המשפחה ובנה בן ה-6 היו היחידים שנצלו מבין 5,000 יהודי העיר שהובלו להשמדה.
ההורים ובנם יעקב אפ (מאוחר יותר שינה את שמו ג'יי איפסן - "Ipson)" הצליחו להימלט לכפר ליטאי נידח באזור ובמשך כ-6 חודשים הסתתרו בבור לשימור תפוחי אדמה.
התערוכה מדגישה את הסכנות הבלתי פוסקות שהיו ליהודים במהלך השואה.
משפטי נירנברג היו המשפטים הבינלאומיים הראשונים של פושעי המלחמה הנאצים הבכירים.
ככאלה, הם שימשו כמקור עיקרי למסמכים ועדויות למחקר המוקדם של השואה.
במוזיאון נמצאת תערוכה קבועה בה הוקם שיחזור מלא, במידות אחד לאחד, של אולם "המשפט מספר 600 בהיכל הצדק, בו התקיימו משפטי נירנברג".
התערוכה מעניקה למבקרים אפשרות לראות, לבלות ולחוש את ההתרחשויות שהתקיימו במהלך הדיונים בתי הדין הצבאיים הבינלאומיים, ולחוות את חומרת המעשים עליהם נשפטו הצוררים הנאצים.
תערוכת אולם המשפט של נירנברג נפתחה לציבור על ידי מושל וירג'יניה טים קיין במהלך טקס באפריל 2008.
מוזיאון השואה ביוסטון הוא מוזיאון ביוסטון שנחנך ב-1996. המוזיאון מוקדש לזיכרון לששת מיליון היהודים שנספו ב ולקורבנות נוספים של השואה, בנוסף גם הוא עוסק גם בהוקרת מורשתם של הניצולים.
המוזיאון בא לקדם את המודעות הכללית בקרב האוכלוסייה את החשיבות של השואה כאירוע מכונן הבא ללמד את הסכנות של שנאה, דעה קדומה ואדישות, הוא מכיל ומשמר עדויות של ניצולי שואה המתגוררים ביוסטון.
בין האגפים במוזיאון נמנית גם ספריית בוניוק המכילה בין היתר מאגר מידע גנאלוגי ומהווה אחד ממקורות המידע הגדולים בארצות הברית אודות קהילות שנספו בשואה.
המוזיאון עובד בשיתוף עם הליגה נגד השמצה.
מוזיאון הרכבת הלאומי הוא מוזיאון תחבורה בעיר יורק, אנגליה, המהווה חלק מ"קבוצת מוזיאון המדע (SMG)" (איגוד של חמישה מוזיאונים ב).
בשנת 2001 הוכתר בתור מוזיאון השנה באירופה ומאז אותה שנה הכניסה אליו חופשית.
במוזיאון אוסף לאומי של כלי תחבורה מסילתיים בעלי חשיבות היסטורית.
במוזיאון יותר ממאה קטרים וכשלוש מאות יחידות של ציוד מסילתי מכל התקופות ששימש את מסילות הברזל בבריטניה לאורך ההיסטוריה.
כמו גם מאות אלפי מוצגים שונים כמו מסמכים, רכיבים וחפצים שונים בעלי עניין היסטורי.
המוזיאון ממוקם בשלושה מתקנים ששימשו בעבר כמתקני אחסון ושיפוץ קרונות סמוך לקו East Coast Main Line, לא הרחק מתחנת הרכבת של העיר יורק.
זהו המוזיאון הגדול מסוגו בכל הממלכה המאוחדת.
והוא השני בגודלו אחרי מוזיאון עיר הרכבת (La Cité du Train) בצרפת, אף שבמוזיאון הבריטי מגיעים יותר מבקרים.
בשנת 2004 נפתח מוזיאון הקטרים בעיר שילדון, שבתחילה נקרא מוזיאון הרכבת הלאומי בשילדון, כאגף של מוזיאון זה.
בו נמצאים חלק מאוספי הקטרים.
במוזיאון 280 רכבות, מהן 100 ביורק והאחרות בשילדון ובמוזיאונים היסטוריים נוספים.
המוצגים הוותיקים ביותר מתוארכים לשנת 1815. האוסף הקבוע כולל ארמונות על גלגלים, אוסף של קרונות מלכותיים מימי המלכה ויקטוריה ועד לרכבת של אליזבת השנייה משנות ה-70 של המאה ה-20.
מוצגים ייחודיים כוללים גם רכבות שהובאו מחוץ למדינה, כמו הרכבת הסינית Class KF7, עם קטר מדגם 2-4-2, שנבנה בבריטניה והוחזר בשנת 1981; קרון השינה Compagnie Internationale des Wagons-Lits, ששימש בקו פריז–לונדון ברכבת Night Ferry.
אחת הרכבות הייחודיות באוסף היא הרכבת היפנית שינקנסן, שהוענק כמתנה למוזיאון על ידי חברת הרכבות של מערב יפן (JR West) בשנת 2001. התערוכות של אוספי המוזיאון מתחלפות כל העת.
במוזיאון נמצא גם גשר רכבות בגודל מלא.
המוזיאון מחזיק במאגר מידע ענק הכולל ספרייה וארכיון הקשור לעולם התחבורה המסילתית.
באוסף זה ישנם שרטוטים ראשוניים של קטרים ורכבות.
המוזיאון גם מוכר דגמי רכבות שונים.
בספריית המוזיאון מוחזקים למעלה מעשרים אלף ספרים ו-800 גזירי עיתון.
בארכיון אוסף גדול של רישומים ותיעודים כמו גם תצלומים רבים.
בשנת 2007 נחנך מנוע חיפוש.
באמצעות אתר האינטרנט הרשמי של המוזיאון ניתן לבקש מראש חומרים מסוימים, אך יש לעשות זאת עד 24 שעות טרם ההגעה למוזיאון.
חלק גדול מהחומרים הועלו לאתר המוזיאון, עבור מי שאינו יכול להגיע למוזיאון פיזית.
מוזיאון השואה בפריז (Mémorial de la Shoah) הוא מוזיאון ואנדרטה להנצחת זכר שואת העם היהודי, הממוקם בפריז בירת צרפת.
המוזיאון נמצא ברובע הרביעי של פריז, רובע המארה, שבו הייתה אוכלוסייה יהודית גדולה עד מלחמת העולם השנייה.
המקום נפתח על ידי נשיא צרפת, ז'אק שיראק ב-27 בינואר 2005. יום זה נבחר במקביל ליום הזיכרון הבין-לאומי לשואה וליום השנה ה-60 לשחרור מחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
המקום מורכב משני חלקים עיקריים.
בחלק הפנימי נמצאים מרכז מולטימדיה, חדר קריאה וחללי תצוגה.
מוצגים בו תצוגת קבע וכן תערוכות מתחלפות, שמתעדות את חיי הקהילות היהודיות בצרפת טרום ובמהלך מלחמת העולם השנייה עד לגירושם.
בחלק החיצוני יש מספר אנדרטאות, העושות שימוש באור וצל, ביניהן "קיר השמות", ובו שמות רוב היהודים שהושמו על הרכבות ונשלחו למותם.
החצר הקדמית של האנדרטה מעל קריפטת הזיכרון כוללת אנדרטה מעגלית המפרטת את שמות מחנות המוות וגטו ורשה.
יש גם חומה עם שבעה תבליטים מאת ארביט בלאטס המסמלים את המחנות ואת רדיפת היהודים.
בחזית המבנה, מעל החצר הקדמית, שתי כתובות, בעברית ובצרפתית.
בעברית, ציטוט משיר שכתב זלמן שניאור, משורר וסופר ביידיש ובעברית; ובצרפתית ציטוט מדבריו של ז'וסטן גודאר, ראש עיריית ליון, שר בממשלת צרפת וחסיד אומות העולם.
על גבי מספר קירות המוצבים במקביל, רשומים שמותיהם של כ-76,000 יהודי צרפת שגורשו ונרצחו על ידי הנאצים.
הם רשומים בסדר אלפביתי לפי שנת הגירוש.
הקריפטה, חדר אבן בנוי מתחת לאדמה, הוקמה עוד קודם למוזיאון השואה.
בשנת 1957 נקבר בה אפר קורבנות ממחנות המוות השונים וגטו ורשה, בשילוב עם עפר מישראל.
חלק מצריף מס' 6, שהובא ממחנה המעצר בון לה רולנד מוצב במקום ומשקיף אל מבנה הקבר.
ממשלת וישי יצרה קלסר עבור כל יהודי בצרפת, וזאת כדי לזהות אזרחים יהודים.
הרישום המדויק שימש את הנאצים לאיתור יהודים לגירוש.
עשרות אלפי הקלסרים של יהודי צרפת שנשלחו להשמדה, מוצבים בארונות זכוכית בחדר קטן ליד הקריפטה.
תערוכת הקבע של האנדרטה מתעדת את ההיסטוריה של יהודי צרפת בתקופת השואה.
החומרים המוצגים כוללים תצלומים, טקסט והקלטות וידאו ואודיו.
האנדרטה כוללת גם אודיטוריום, חנות ספרים, מרכז למידה מולטימדיה, מרכז תיעוד וחדר השמות (חדר מחקר).
מאז 1963 מעניק מוזיאון יד ושם בירושלים את התואר חסידי אומות העולם לאנשים לא יהודים שסייעו בהצלת יהודים במהלך המלחמה.
בקיר הזה רשומים שמות 3,300 אנשים, צרפתים או ששהו בצרפת באותה תקופה, שהצילו יהודים תוך סיכון חייהם.
מוזיאון השואה - קורבנות הפשיזם באודסה - הוא המוזיאון היחיד באוקראינה המוקדש לתקופת הכיבוש של מאוקראינה, טרנסניסטריה (מחוזות אודסה, מיקולאייב וחלק מויניצה) על ידי הרומניה של יון אנטונסקו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
המוזיאון ממוקם ברחוב מאלה ארנאוטסקה 111.
המוזיאון הוקם בהחלטת מועצת האגודה האזורית של יהודי אודסה - אסירים לשעבר של גטאות ומחנות הריכוז ונפתח ב-22 ביוני 2009. הרעיון להקים מוזיאון נהגה ב-1995. יוזם ההקמה היה נשיא האגודה "אוקראינה-ישראל", אסיר לשעבר במחנה הריכוז בדומנובקה דמיטרו גוטכוב, יוזם נוסף יחד אתו היה יפים נילבה.
המנהל של הארגון הבינלאומי של האסירים לשעבר בגטאות ומחנות הריכוז, אסיר לשעבר במחנה הריכוז בדומנובקה ליאוניד סושון תמך ברעיון.
עם פתיחת המוזיאון, בשני אולמותיו התצוגה כללה כ-1,500 פריטים.
פריטים אלו לרוב נתרמו על ידי יהודי אודסה.
רוב המוצגים נתרמו על ידי אסיר גטו לשעבר לב דומר אשר הקים בסן פרנסיסקו מיזאון ביתי בנושא השואה באודסה.
לאחר מספר שנים המוזיאון עברלמבנהו החדש בן 2 קומות.
בקומה הראשונה נמצאים אולם כנסים וספרייה, ואילו בקומה השנייה ישנם 5 אולמות תצוגה:
שחרור אודסה וסיומה של מלחמת העולם השנייה.
בנוסף לתערוכת הקבע המוזיאון מציע גם ראיונות מוקלטים ומצולמים, וגם חדר זיכרון.
מייסדי המוזיאון הגדירו את מטרות עבודתו: איסוף, שימור והעברה לדורות הבאים של ההיסטוריה והלקחים של השואה.
שימור זכרם של אלו אשר סבלו בתקופת השואה ולחנך דור חדש של צעירים שיוכלו להמשיך להתנגד ולמנוע את הופעת הנאציזם.
אדוארד דולינסקי, מנכ"ל הוועד היהודי האוקראיני פנה לכולם במילים הבאות: "המשימה העיקרית של המוזיאון היא לקדם את הידע על השואה, לשמר את זכר הקורבנות ולעודד הרהור בשאלות המוסריות והרוחניות אשר הציבה השואה".
מוזיאון השואה בחרקיב (באוקראינית: Харківський музей Голокосту) הוא המוזיאון הלא-ממשלתי הראשון באוקראינה המוקדש לזכר השואה באוקראינה וממוקם בחרקיב.
הוא נוסד בשנת 1996 על בסיס המסמכים אשר היו ברשותה של מייסדת המוזיאון לריסה וולוביק.
המשימה העיקרית של המוזיאון היא איסוף ושימור מסמכים ומידע והעברתם בהמשך ליד ושם לגבי פעילותם במקום של חסידי אומות העולם.
נכון לשנת 2011 הוכרו על ידי יד ושם 88 חסיד אומות העולם.
אחת מחסידות אומות העולם של חרקוב הייתה אלכסנדרה בלובה, היא עסקה בהצלת ילדים יהודים ועל כך, יותר מאוחר, היא הוצאה להורג בירייה.
במוזיאון מתקיימים סיורים מודרכים לסטודנטים ותלמידים.
במוזיאון ישנם בערך 3,000 פריטים, והאוסף ממשיך לגדול.
בשנת 2014 עבר מבנה המוזיאון שיפוץ יסודי.
עיתון "Дайджест Е" (יוצא לאור החל מדצמבר 1995)
במוזיאון ישנה ספרייה הכוללת חומרים בנושא השואה.
כמו כן באוסף המוזיאון נמצא הדגם המוקטן של מפעל הטרקטורים של חרקוב שבו רוכזו והוחזקו היהודים במשך יומיים ללא מזון ולאחר מכן הם נשלחו לדרוביצקי יאר ושם נרצחו.
במוזיאון ישנן מספר תערוכות קבועות וזמניות:
תערוכה המוקדשת לזכרם של הנרצחים.
תערוכת חסידי אומות העולם - שמות, סיפורים ותצלומים של המצילים וניצולים.
תערוכה המוקדשת למשפט חרקוב ב-1943. במשפט זה נשפטו נאצים ומשתף פעולה אחד מקומי.
תערוכה המוקדשת לתרומתם של היהודים בניצחון על הנאצים.
אולם תערוכת ציורים של ציירים מקומיים.
תמונותיה של חרקוב בין השנים 1941–1943 מארכיונים גרמניים וסובייטיים.
מוזיאון השואה בגואטמלה, שהוקם על ידי הארגון "יחד-אִין אוּנוּם", פתח את שעריו בינואר 2016 במרכז ההיסטורי של גואטמלה סיטי, בבניין בו פעלו בעבר מוסדות החינוך.
במוזיאון מתקיימות תערוכות ארעיות וקבועות ופעילות חינוכית ענפה בנושא השואה.
המוזיאון מארגן סיורים מודרכים לתלמידים, הדרכות למורים, מפתח תוכניות לימוד בספרדית להוראת השואה ומתרגם לספרדית את תוצאות מחקריה של העמותה המייסדת "יחד-אין אונום" .
להבדיל ממוזיאוני שואה אחרים באמריקה הלטינית הפועלים בארגנטינה, צ'ילה, מקסיקו פוארטו ריקו וקוסטה ריקה, המוזיאון בגואטמלה מתמקד בחשיפת היקפה וממדיה של "השואה באמצעות כדורים" (אנ') בה נרצחו מאות אלפי יהודים במזרח אירופה על ידי פלוגות ההרג של הצבא הנאצי ושותפיהן במלחמת העולם השנייה.
המוזיאון מצטיין גם בכך שהוא מציג מידע ומזמין שיח על רצח העם שהתבצע בגואטמלה על ידי צבא גואטמלה כנגד צאצאי המאיה במהלך מלחמת האזרחים בגואטמלה, אשר הגיע לשיאו בין השנים 1980 - 1983.
בשנת 2017 הוצגה במוזיאון תערוכה בנושא אלימות נגד נשים המתבססת על תוצאות המחקרים של ארגון יחד-אין אונום.
בשנת 2017 הוצגה במוזיאון גם תערוכה של האומנית הישראלית מירה מיילור בשם "לזכור את השואה דרך אומנות".
מוזיאון השואה במונטריאול הוא מוזיאון הממוקם במונטריאול, קוויבק, קנדה.
הוא מוקדש להסברה וחינוך בנושא השואה, תוך רגישות לסכנות האוניברסליות של אנטישמיות, גזענות, שנאה ואדישות.
המוזיאון נוסד בשנת 1979 כמרכז הזיכרון לשואה במונטריאול והוא מוזיאון השואה הראשון והיחיד המוכר בקנדה.
המרכז להנצחת השואה במונטריאול נוסד בשנת 1979 על ידי חברי אגודת ניצולי הדיכוי הנאצי וצעירים מקהילת יהודי מונטריאול.
הוא נפתח במיקומו הנוכחי בבניין שירותי הקהילה היהודית (כיום CJA).
המרכז שימש כמוזיאון עם תערוכת קבע ומרכז הנצחה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, מהגרים יהודים התיישבו במונטריאול, מה שהפך אותה לאוכלוסיית ניצולי השואה השלישית בגודלה בעולם ביחס לתושביה אחרי ישראל וניו יורק.
המרכז התבלט בזכות האוסף שלו הכולל חפצי אמנות ועדויות בעיקר של ניצולים מקומיים.
בשנת 2003 עבר המרכז שיפוץ במימון מענקים ממשלתיים ותרומות פרטיות וחברות כדי להרחיב ולשפר את האוסף הקיים.
המרכז השיק את תערוכת הקבע הנוכחית, "ללמוד, להרגיש, לזכור".
ב-2010 הוציא הבמאי קרל לבלאן את הסרט התיעודי "לב אושוויץ", המבוסס על הספר בצורת לב המוצג במוזיאון.
הסרט משחזר את ההיסטוריה של הספר ואת סיפוריהן של הנשים החתומות עליו.
מאוחר יותר הוא פרסם את "Artefact" ב-2012, סיפור בדיוני בהשראת הספר.
בשנת 2013 פותחה למוזיאון אפליקציה חינמית למכשירים אלקטרוניים וסמארטפונים בפלטפורמות אפל ואנדרואיד.
האפליקציה משמשת בתערוכת הקבע וככלי חינוכי לכיתות שאינן יכולות לבקר במוזיאון.
הוא מספק מידע מעמיק נוסף על הנושאים והאובייקטים המוצגים בתערוכה.
מסכי מגע אינטראקטיביים הכוללים מפות וקווי זמן נוספו ב-2014 כדי לחדש את התערוכה.
בשנת 2016 שונה שמו של המרכז ל"מוזיאון השואה במונטריאול" כדי לחזק את פתיחותו לציבור ואת המנדט שלו כמוזיאון השואה היחיד בקנדה.
רוב אוסף המוזיאון מורכב מחפצי אמנות שנתרמו על ידי ניצולי שואה מקומיים וצאצאיהם.
עד כה מונה אוסף חפצי האמנות של המוזיאון למעלה מ-12,900 חפצים הקשורים לחיים לפני, במהלך ואחרי השואה, כאשר 85% מהאוסף עבר דיגיטיזציה.
מעל 100 חפצי אמנות מרכזיים מהאוסף מוצגים באתר האינטרנט של המוזיאון ובבסיס הנתונים של חפצי אמנות קנדה.
למעלה מ-4,000 חפצי אמנות נגישים באופן דיגיטלי דרך רשת המורשת היהודית הקנדית.
חפצים בולטים באוסף כוללים כד המכיל אפר מאושוויץ-בירקנאו המוצג בתצוגה קבועה בחדר ההנצחה של המוזיאון, ואת "הלב מאושוויץ", ספר בצורת לב עם איחולים ליום הולדת שהכינו קבוצת נשים צעירות באושוויץ.
הלב ניתן לאישה בשם פאניה פינר, שהבריחה אותו ממחנה הריכוז ולבסוף תרמה את הספר למוזיאון.
המוזיאון מחזיק גם באוסף ההיסטוריה בעל-פה הגדול ביותר של סיפורי ניצולי שואה בקנדה.
התוכנית להיסטוריה בעל פה של המוזיאון החלה בשנת 1994. מאז המוזיאון תיעד וארכיון למעלה מ-800 תולדות בעל פה, והוא ממשיך לעשות זאת.
בשנת 2016, הוא השתתף בפרויקט היסטוריה בעל פה של אוסף קנדה שאיחד יותר מ-1,250 עדויות של ניצולי שואה ברחבי קנדה ושמר אותן בארכיון ההיסטוריה החזותית של קרן השואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
To Learn, To Feel, To Remember היא תערוכת הקבע הנוכחית שהוצגה עם השיפוץ ב-2003. כשהושק הוא הציג 418 חפצים, 372 תצלומים ו-10 תחנות וידאו.
הוא נועד לשקף את התרבות וההיסטוריה היהודית באירופה לפני המלחמה, את הרס החיים היהודיים בתקופת הנאצים והשואה, וכיצד הניצולים שהיגרו למונטריאול וקנדה בנו מחדש את חייהם.
United Against Genocide: Understand, Question, Prevent שמטרתו ללמד את הציבור על רצח עם, השלכותיו וכיצד למנוע אותו.
התערוכה בוחנת את קווי הדמיון וההבדלים בין רצח העם הארמני, רצח העם הקמבודי, רצח העם של הטוטסי ברואנדה והשואה באמצעות עדויות, ראיונות וארכיונים.
"ובשנת 1948 באתי לקנדה": השואה בשישה תאריכים מתמקדת בשישה תאריכים מרכזיים של השואה, מעליית המפלגה הנאצית לשלטון ועד לשחרור מחנות הריכוז.
יש גם דגש על תגובתה של קנדה לשואה וחיי הניצולים בקנדה.
בתערוכה נעשה שימוש בחפצי אמנות מאוסף המוזיאון ובעדויות של ניצולי מונטריאול.
במוזיאון שלוש תערוכות וירטואליות הזמינות בחינם באינטרנט.
Building New Lives עוקב אחר סיפוריהם של פליטים יהודים בקנדה לאחר מלחמת העולם השנייה ותרומתם לחברה כשהם הפכו את הקהילות בקנדה לביתם.
United Against Genocide: Understand, Question, Prevent תצוגה הבוחנת את קווי הדמיון וההבדלים בין רצח עם כדי לחנך על השלכותיו ומניעתן.
סיפורי חיי השואה שמציגים ביוגרפיות ועדויות וידאו של ניצולי שואה.
מדי שנה מארגן המוזיאון מספר אירועים הפתוחים לקהל, לרבות הנצחה שנתית של יום השואה וליל הבדולח בהשתתפות ניצולים, חברי הקהילה היהודית ונכבדים.
הוא גם מנציח את רצח העם של הצוענים במלחמת העולם השנייה ויום השואה הבינלאומי.
הנצחת רצח העם של רומא נערכה לראשונה בשנת 2016 בשיתוף עם "Romanipe", עמותה מקומית הנלחמת בדעות קדומות נגד צוענים ודוגלת בהכרה של קנדה ברצח העם של הצוענים.
המוזיאון מארגן גם אירועים לציבור המחנכים לשואה ולנושאים עכשוויים של זכויות האדם עם דוברים אורחים, סרטים, סדנאות ועדויות ניצולי שואה.
המוזיאון מפתח מספר משאבים חינוכיים למורים בנושאי שואה וזכויות אדם.
כלים פדגוגיים, המופקים בשפות אנגלית ובצרפתית וזמינים בחינם באתר האינטרנט שלה.
המוזיאון מארגן גם כנס דו-שנתי לסיוע והכשרת מחנכים בהוראה על השואה וזכויות האדם.
בשנת 2017, המוזיאון קיבל מענק מקרן האינטראקציה של ממשלת קנדה לפרויקט מעבר לחומות של מוזיאון השואה במונטריאול.
הפרויקט, בשיתוף עם אגודות מורים, אוניברסיטאות, מרכזי חינוך לשואה, פדרציות יהודיות והמוזיאון הקנדי לזכויות אדם, מספק למחנכים במחוזות שונים כלים ללמד על השואה, רצח עם וזכויות אדם.
מאז 2012, המוזיאון נוקט בעמדות פומביות בתקשורת במטרה לנקוט עמדה בנושאים הקשורים לתולדות השואה וזכויות אדם הנוגעות לאזרחים קנדיים.
הנהלת המוזיאון מוציאה הצהרות, מארגנת אירועים ושומרת על נוכחות ברשתות חברתיות במטרה לקדם גיוון ומודעות ציבורית על ידי גישור על הפער בין העבר להווה.
עבודה עם ארגוני זכויות אדם וקבוצות מיעוטים היא דרך נוספת שבה המוזיאון מתייחס לנושאים עכשוויים.
המוזיאון נטל על עצמו תפקיד פעיל בתמיכה בזכויות פליטים באמצעות הצהרות בתקשורת ואירועים.
מוזיאון השואה והאי-סובלנות של ניו מקסיקו באלבקרקי, ניו מקסיקו, נוסד בשנת 1998 ונפתח בשנת 2001, על ידי ניצול השואה ורנר גלרט ורעייתו, פרנסס גלרט, גם היא ניצולת שואה, על מנת לחנך אנשים לזיכרון השואה, ועל רצח עם וצורות אחרות של אלימות שהשפיעו על אנשים ברחבי העולם.
בנוסף לגישה לקהל הרחב, המוזיאון מעניק סיורים לתלמידי בתי ספר, ומציע הדרכות למורים ולמנהלי בתי ספר בנושאי חוסר סובלנות ומניעת שנאה, ומארח קבוצות דיון חודשיות.
המוזיאון פונה לכל הקהלים באזור ולא רק לאוכלוסייה ספציפית.
בשל האופי הרגיש והגרפי של המוצגים, המוזיאון ממליץ לא להביא למוזיאון ילדים מתחת לגיל 11.
בפרק הפיילוט של שובר שורות שימש המוזיאון כחנות בגדים.
התערוכות הן עבודה של מתנדבי המוזיאון, והן משתנות.
ניסויים בבני אדם על ידי הנאצים
מורשת סוניה (האמנות של סוניה פישרובה, שנהרגה באושוויץ ב-18 במאי 1944)
סיקור תקשורתי של שנאה וחוסר סובלנות
מוזיאון השואה ומרכז החינוך קאנדלס הוא מוזיאון ומרכז חינוך בנושא השואה בטרה הוט , אינדיאנה.
זהו המרכז היחיד העוסק בשואה במדינת אינדיאנה.
המרכז הוקם בשנת 1995 על ידי אווה מוזס קור, ניצולת שואה, שיחד עם אחותה התאונה עברה ניסויים בבני אדם שבוצעו על ידי יוזף מנגלה במחנה הריכוז אושוויץ.
המוזיאון מספר את סיפור רצח העם מנקודת מבטה של קור, שהחזיקה בתפיסה שיש לסלוח לנאצים על פשעי השואה כדרך להשתחרר מתחושת הקורבנות של היהודים.
הוא שב ונפתח שנתיים לאחר מכן.
מוזיאון השואה של מלבורן (בעבר המקום נקרא מרכז השואה היהודי) הוא המוסד הגדול ביותר באוסטרליה המוקדש לחינוך, מחקר וזיכרון של השואה.
המוזיאון נוסד אוסטרליה, בשנת 1984 על ידי ניצולי שואה ברובע אלסטרנוויק , מלבורן.
משימתו היא להנציח את היהודים שנרצחו בידי הנאצים ולחנך את הדור הצעיר באוסטרליה לזהות ולהתנגד לאנטישמיות, גזענות ודעות קדומות.
באוסף המוזיאון יש יותר מ-1,300 עדויות של ניצולים שהוקלטו בווידאו, למעלה מ-12,000 פריטים היסטוריים, כולל מסמכים, תמונות, יצירות אמנות וחפצים מתקופת השואה ומהתקופה שלאחר השואה.
כ-20,000 תלמידים מ-250 בתי ספר שונים מבקרים במוזיאון מדי שנה, לומדים מקרוב אודות פריטים נבחרים מהאוסף ונפגשים לשיחה עם ניצולי שואה.
בנוסף, המוזיאון מקדם תוכניות לחינוך מבוגרים, ותוכניות להכשרת מורים.
המוזיאון מארגן גם אירועים ציבוריים הפתוחים לקהל הרחב, וממלא תפקיד בתמיכה בניצולים ובמשפחותיהם.
המוזיאון נוסד על ידי ניצולי שואה, קרוביהם, מתנדבים ופילנתרופים.
מרים פינק הייתה חברה בוועדה המארגנת המקורית של המוזאון ויחד עם בעלה ליאו הקימו את קרן ליאו ומינה פינק שאפשרה את רכישת הבניין מקורי ששימש למרכז השואה היהודי.
המוזיאון נסגר לקהל ב-2020 למטרת בנייה מחדש והרחבה ניכרת בהובלת משרדי האדריכלים קרסטין תומפסון ו־McCorkell Constructions.
בשנת 2023, לקראת הפתיחה המחודשת של המוזיאון, עודכן שמו מ"מרכז השואה היהודי" ל"מוזיאון השואה של מלבורן".
בנובמבר 2023 נחנך המוזיאון מחדש ונפתח לקהל הרחב, והוא כולל שתי תערוכות קבועות, גלריה לתערוכות מתחלפות, מיצג תיעודי במציאות וירטואלית (VR), חדר זיכרון, ספרייה, שני אולמות כנסים וארבע כיתות לימוד.
כמו כן הותקנו בו מחדש אש התמיד ופסל עמודי העד של האמן אנדרו רוג'רס .
התערוכה "לכל אחד היה שם" ("Everybody Had a Name") עוקבת כרונולוגית אחר השואה, החל מהחיים היהודיים שלפני המלחמה, וכלה בניצולי שואה תושבי מלבורן שבנו מחדש את חייהם בעיר לאחר המלחמה.
התערוכה "במחבוא: שבעה ילדים שניצלו" ("Hidden: Seven Children Saved") מיועדת לקהל צעיר (10+) ועוקבת אחר מסעם של שבעה ילדים ששרדו במחבוא בתקופת השואה.
מאז 2008 מתנדבים אוסטריים מהשירות להנצחת השואה האוסטרי עובדים במוזיאון במשך 10–12 חודשים בשנה כתחליף לשירות החובה בצבא אוסטריה או שירות אזרחי חובה באוסטריה.
עבודתם כוללת הדרכת תלמידים, קבלת קהל, תרגום מסמכים, הכנת תערוכות, עבודה בספרייה וקיטלוג תצלומים.
מוזיאון השואה וזכויות האדם של דאלאס (לשעבר מוזיאון השואה של דאלאס לחינוך וסובלנות) הוא מוזיאון לחינוך ולהיסטוריה בדאלאס שבארצות הברית.
משימת המוזיאון היא ללמד את ההיסטוריה של השואה ולקדם זכויות אדם כדי להילחם בדעות קדומות, שנאה ואדישות.
המוזיאון תוכנן בסיועו של מייקל ברנבאום, מנהל הפרויקט של מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה.
בשנת 1977, הקימו 125 ניצולי שואה מדאלאס ארגון בשם "ניצולי שואה בדאלאס".
ב-1984 הקימו הניצולים, יחד עם ארגון הנדיבים של צפון טקסס, את מרכז הזיכרון של דאלאס לחקר השואה.
המרכז היה ממוקם במרכז הקהילתי היהודי של דאלאס בצפון העיר בינואר 2005, שונה שמו של מרכז הזיכרון ל"מוזיאון השואה של דאלאס לחינוך וסובלנות" והוא עבר למרחב למרכז העיר.
ב-2019 עבר המוזיאון בשנית, לאזור מערב העיר.
התערוכות הקבועות של המוזיאון תופסות ארבעה אגפים:
המבקרים נכנסים לתיאטרון קטן כדי לצפות בסרט קצר.
נשאלות שאלות בסיסיות הקשורות לקשר של האדם הפשוט עם השואה ועם פגיעה בזכויות אדם, באגף זה מקבלים המבקרים הצצה לחיים של היהודים באירופה לפני השואה.
אגף זה חוקר את ההיסטוריה של השואה.
המיצג המרכזי כולל כ-68 עדויות של ניצולי שואה שהתגוררו בדאלאס.
מבקרים יכולים גם ללכת דרך קרון רכבת אותנטי (בתקופה השואה, שימשו קרונות רכבת רבים להובלת יהודים למחנות ההשמדה).
הראשון שהוצג במוזיאון בכל מקום בעולם.
באגף לזכויות אדם, התערוכה מתמקדת בהתקדמות בגישה העולמית לזכויות אדם - החל מההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם, המספקת קו מנחה שאפתני לאנשים ולאומות.
אגף זה בוחן את חשיבות משפטי נירנברג לשמירת זכויות האדם אחרי מלחמת העולם השנייה.
באגף זה נמצאת גם גלריית עשרת השלבים של רצח עם, המכילה 10 איים מהרצפה עד התקרה, כל אחד מייצג אירוע היסטורי של רצח עם, בהם רצח העם ברואנדה, רצח העם בגואטמלה וההולודומור באוקראינה.
אגף זה מאתגר את המבקרים "לאמץ אידיאלים, לאתגר את המציאות ולהשתתף בתיקון", האגף מציג את התפתחות זכויות האזרח והאדם בטקסס עצמה ובארצות הברית כולה.
המוזיאון מציג תערוכה אינטראקטיבית קבועה בסיועה של קרן שואה של אוניברסיטת דרום קליפורניה - המכון להיסטוריה חזותית וחינוך.
בתיאטרון העדות יש שימוש בטכנולוגיה הולוגרפית תלת־ממדית ובינה מלאכותית כדי להציג ניצולי רצח עם עונים לשאלות על חוויותיהם הרבה אחרי שהם הלכו לעולמם.
מבקרים יכולים לקיים אינטראקציה ו"לדבר" עם שורדים כאילו הם נמצאים איתם בחדר.
מקס גלאובן, אחד המייסדים המקוריים של המוזיאון, ששרד את גטו ורשה בילדותו והתייתם בגיל 13 בזמן במחנה העבודה בודזין, נשאל יותר מ-1,000 שאלות על חייו עבור ההקרנה ההולוגרפית שלו.
הוא אחד מניצולי השואה איתם ניתן לנהל אינטראקציה בתיאטרון ממדים בעדות.
מוזיאון השטיחים הלאומי של אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan Milli Xalça Muzeyi) הוא מוזיאון במרכז הבירה באקו, לא הרחק מחוף הים הכספי ומהטיילת של העיר.
המוזיאון נפתח בשנת 1967. בניין המוזיאון ייחודי, וצורתו היא של שטיח ארוך ומגולגל, עם הדפסים מוזהבים על "השטיח".
מטרת ייסוד המוזיאון הייתה לחקור, לטפח ולהציג את אומנות אריגת השטיחים האזרית, שהיא חלק מרכזי במורשת של אזרבייגן.
מוזיאון השטיחים נוסד בשנת 1967. בראשית דרכו שכן במבנה, שהיה בעברו מסגד ג'ומה (Juma).
ב-1992 עבר למבנה שבו היה בעבר מוזיאון לנין.
באותו המבנה שוכן ביחד עם שני מוזיאונים נוספים, מוזיאון התיאטרון ומוזיאון העצמאות, אך כל אחד מהמוזיאונים פעל באופן עצמאי וגבה דמי כניסה בנפרד.
בשנת 2014 עבר למשכנו הנוכחי.
את המבנה הייחודי שצורתו כשל שטיח מגולגל, תכנן האדריכל האוסטרי פרנץ יאנז (Franz Janz).
בניית המבנה הייחודי ארכה כשש שנים.
מאז יסודו, שונה שם המוזיאון מספר פעמים.
עד 1993 נקרא מוזיאון השטיחים והאומנות השימושית של אזרבייג'ן.
מ-1993 ועד 2014 היה שמו מוזיאון , ב-2014 השם שונה למוזיאון האזרי לשטיחים, ומשנת 2019 קיבל המוזיאון את שמו הנוכחי: מוזיאון השטיחים הלאומי של אזרבייג'ן.
התצוגה במוזיאון כוללת שטיחים מסוגים שונים, אך בנוסף גם פריטים אומנותיים רבים שאינם שטיחים.
התצוגה נפרסת על פני שלוש קומות.
בקומה הראשונה המבקרים עוברים במעין "מנהרת זמן" של התפתחות אומנות השטיחים האזרית, שהחלה בדוגמאות פשוטות מאד במאה השבע עשרה, והגיעה לדפוסים מורכבים ביותר בתקופות מאוחרות יותר.
בקומה השנייה התצוגה נושאית, צמחייה ועצים, דרקונים, סמלים דתיים ונושאים נוספים.
הקומה השלישית מוקדשת לתקופה המודרנית, לילדים, ולמייסד לטיף כרימוב.
בסך הכול מוצגים במוזיאון למעלה מעשרת אלפי פריטים.
שטיחים - ברשות המוזיאון כ-6,000 שטיחים ומרבדים, אך לא כולם מוצגים בו-זמנית בתצוגה.
כל השטיחים שבמוזיאון נארגו בעבודת יד, ואריגתם מתוארכת בין המאה השבע עשרה, ועד ראשית המאה העשרים ואחת.
בין המוצגים יש מרבדים שעירים, ושטיחים ארוגים - "שטוחים".
השטיחים קשורים לתרבות האריגה שהייתה נהוגה באזרבייג'ן מארבעה סוגים, לפי מחוזות ואזורים במדינה.
שטיחים מגובא-שירוואן (Guba-Shirvan), מגאנג'א-קאזח (Ganja-Gazakh), מקארבח (Karabakh) ומתבריז (Tabriz).
השטיח הנחשב לעתיק ביותר בתצוגה הוא "הדרקון", מהמאה השבע עשרה, ממחוז קארבח.
אריגת שטיחים במוזיאון - במוזיאון מתקיימת פעילות של הדגמת אריגת שטיחים ידנית על נול, לפי המסורת האזרית.
ההדגמה מבוצעת על-ידי שתי אורגות בו-זמנית, המשתפות פעולה.
הפעילות מוסברת לקבוצות של מבקרים על ידי מדריך/ה מקומית.
לטיף כרימוב - לטיף כרימוב, היה מומחה לשטיחים, אורג, מורה, כותב ספרי הדרכה ומדריך.
הוא הגה את הרעיון לייסד את מוזיאון השטיחים בבאקו, הנחשב למוזיאון הראשון בעולם שתצוגתו העיקרית שטיחים.
בעבר, המוזיאון נקרא מוזיאון לטיף כרימוב, על שמו.
כיום המוזיאון מוגדר כלאומי ושמו שונה, אך מדור שלם מוקדש לזכר כרימוב.
בתצוגה יש תמונת פורטרט גדולה עם דמותו.
רקמה וביגוד - ניתן למצוא בתצוגה בגדים מסורתיים מתקופות שונות, וכן דוגמאות לרקמה דקורטיבית בצורות ובגוונים רבים.
במוזיאון מוצגים בגדים חגיגיים לאירועים מיוחדים, לחתנים ולכלות וכן נעליים.
מוצגים אחרים - מלבד שטיחים, יש במוזיאון תצוגות סוגי אומנויות אזריות שימושיות אחרות.
מוצגים תכשיטים מקומיים בעבודת יד, ענקים לצוואר, עגילים, צמידים ותכשיטים מסוגים נוספים.
בתצוגה גם כלי מתכת, זכוכית וברונזה, צלחות, כדים, סמוברים, תליונים, חרבות וכיוצא בהם.
גם אומנות של קרמיקה מוצגת במוזיאון.
אונסקו - בשנת 2010 הוגדרה אומנות אריגת השטיחים של אזרבייג'ן כמורשת עולמית של אומנות.
מוזיאון השטיחים בבאקו והאומנויות שהוא מייצג כלולות בתוכנית "דרך המשי" של ארגון אונסקו ומתקיים שיתוף פעולה בין אונסקו, המוזיאון ומשרד התרבות של אזרבייג'ן.
שיתופי פעולה חיצוניים - במוזיאון נערכת פעילות חינוכית מסועפת, מתקיימים ביקורים של תלמידי בתי ספר, נערכים חוגים וקורסים ברמות שונות, פעילויות תיאטרון, ותצוגות אופנה אומנותיות.
מוזיאון השטיחים מצוי במיקום מרכזי מאד בבאקו, בתוך פארק, ליד חוף הים הכספי, ובקרבת העיר העתיקה.
המבנה קרוב לכביש E119, להיכל הספורט, לקניון דניז (Deniz Mall), ול-"מיני ונציה".
תחבורתית, אפשר להגיע למוזיאון ברכבת תחתית.
התחנה הקרובה ביותר של המטרו היא תחנת העיר העתיקה של הקו האדום (Icherisheher), הנמצאת במרחק הליכה של כ-15 דקות.
אפשרות אחרת היא הגעה באוטובוס ציבורי, בקווים 5, 6, 8 ו-32, להם יש תחנה על הכביש, בסמוך לפארק בו ממוקם המוזיאון.
מהעיר העליונה קיימת אפשרות הגעה עם הפוניקולר של באקו.
תחנת הרכבל התחתונה קרובה מאד למוזיאון, כמאתיים מטרים בלב.
תחנת הרכבל העליונה ממוקמת בסמוך ל"מגדלי הלהבה".
ניתן גם להגיע במוניות, באופניים ורגלית.
מוזיאון השואה הלאומי ההולנדי (בהולנדית: Nationaal Holocaust Museum) הוא המוזיאון הרשמי הראשון העוסק בשואה בהולנד.
המוזיאון הוקם לזכר קורבנות שואת יהודי הולנד ומספר את סיפור השואה דרך חייהם של גברים, נשים וילדים שנרצחו בשואה.
המוזיאון ממוקם ברובע היהודי ההיסטורי של אמסטרדם, בקרבת אנדרטה שנחנכה רשמית בשנת 2021.
במהלך השואה שלושה רבעים מיהודי המדינה, האחוז הגבוה ביותר במערב אירופה, בסך הכול 102,000 בני אדם, נרצחו בעת הכיבוש הנאצי של הולנד בשנים 1940–1945.
באוקטובר 1942, ביוזמתו של ולטר סוסקינד, נבנה בית יתומים יהודי בבית ספר תורני לשעבר, ה"קרש" (De Creche – "הפעוטון"), אשר שימש כתחנת מעבר לחלק מהילדים היהודים.
בית היתומים היה מיועד לילדים עד גיל שתים-עשרה ששכנו בו, מופרדים מהוריהם, עד לגירושם המתוכנן.
בינואר 1943, עובדי ה"קרש" ביקשו מהמנהל של המכון הפדגוגי הקלויניסטי להכשרת מורים באמסטרדם, יוהאן ואן הולסט, לאפשר לכמה ילדים לנמנם אחר הצהריים בבית הספר.
באמצעות שיתוף הפעולה והאמון ההדדי הזה, הפך בית הספר לדרך העיקרית להצלת ילדים ב-1943. ולטר סוסקינד, יחד עם עובדי המועצה היהודית ובשיתוף עם יוהאן ואן הולסט וקבוצות התנגדות, הצליחו להציל יותר מ-600 ילדים מגירוש.
העוזרים נהנו מהעובדה שאז (כמו היום) הייתה תחנת חשמלית מול התיאטרון ההולנדי.
כשהחשמלית עצרה וחסמה את הנוף, הם רצו לצד החשמלית עם ילד ביד ועלו בתחנה הבאה.
למרות שנהגי החשמלית והנוסעים ראו זאת וידעו מהיכן הגיעו הילדים, הם מעולם לא נבגדו.
הם הבריחו ילדים קטנים יותר מ"בית הילדים" בסלסילות כביסה או בתרמילים.
הוריהם סיפקו להם בובות קש שהיו עטופות בשמיכות כדי לדמות תינוקות.
הילדים הובאו למקום מבטחים במשפחות אומנה.
מאז מאי 2016 שוכן בבית הספר לשעבר מוזיאון השואה הלאומי, שהיה בבנייה עד לפתיחתו ב-2024. המוזיאון כבר הציג תערוכות בקומת הקרקע של הבניין ונערכו בו באופן קבוע הרצאות, ימי עיון והנצחה.
בשאר הקומות של המוזיאון עבדו אמנים שונים, בעיקר פליטים.
בפתיחתו בשנת 2016, הוצגה במוזיאון התערוכה De ondergang van Abraham Reiss (תרגום: "המפלה של אברהם רייס") מאת האמן ירון קרבה, שעסקה בסיפורו של סבו.
בשלב זה התוכנית הייתה להרחיב את המוזיאון לתערוכה קבועה על היהודים בתקופת השואה בהולנד.
היוזמים ציינו כי המטרה היא לספק ייצוג מקיף ככל האפשר של האירועים, אשר לא צריך להיות מוגבל לשנים 1940 עד 1945, אלא צריך לכלול גם את שנות ה-30.
בינואר 2020 הסכימה הממשלה הפדרלית הגרמנית לתמוך בפיתוח המוזיאון בארבעה מיליון יורו.
קנצלרית אוסטריה תמכה בבנייה בסכום כולל של 400,000 אירו.
הפתיחה הסופית של המוזיאון, שנסגר זמנית מאז קיץ 2019 עקב עבודות שיפוץ, נדחתה מספר פעמים.
ההיסטוריה של הרדיפה השיטתית של יהודים מוצגת במוזיאון באמצעות חפצים, תמונות, סרטים ומיצבים.
מה שממחיש את שלילת הזכויות והבידוד ההדרגתית שלהם.
עוד ניתן לראות חפצים אישיים של חלק מהקורבנות בוויטרינות.
בחצר המוזיאון יש מיצב אמנותי של האמן גבריאל לסטר .
בניגוד למוזיאוני שואה אחרים, הנוטים לצבעים כהים, מוזיאון השואה הלאומי בהיר ומוצף באור.
כי "צבע השואה הוא לבן.
זה לא היה חשוך, זה קרה לאור יום", על פי אמיל שרייבר, מנכ"ל רובע התרבות היהודי.
המוזיאון נפתח ב-10 במרץ 2024 על ידי המלך וילם-אלכסנדר בנוכחות נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג.
נשיאת הבונדסטאג מנואלה שווזיג ייצגה את נשיא גרמניה פרנק-ולטר שטיינמאייר בטקס זה בבית הכנסת הפורטוגזי באמסטרדם, והנשיא אלכסנדר ואן דר בלן ייצג את אוסטריה.
בפתיחה, יותר מ-1,000 בני אדם הפגינו נגד המלחמה של ישראל וחמאס בעזה ונהדפו על ידי המשטרה.
הנאום של מלך הולנד וילם-אלכסנדר
בנאום הפתיחה שלו הצהיר המלך (בתרגום חופשי) כי המוזיאון "מחיה את סיפוריהם של אנשים שהיו מבודדים משאר החברה ההולנדית, שזכויותיהם נשללו מהם, שהגנה משפטית נשללה מהם, שרוכזו, נכלאו, נפרדו מיקיריהם, ונרצחו".
הוא ציין בנאום כי הגורם לכך הוא אנטישמיות וכי על כולנו לעצור את האנטישמיות לפני שהיא תגרום להוריקן שיעיף את כל מה שיקר לנו.
לעולם אל נשכח שסוביבור התחיל בפונדלפארק עם שלט שכתוב עליו "אסור ליהודים".
עוד ציין כי "קירות המוזיאון מכוסים – קיר אחר קיר אחר קיר – במאות הרבות של פקודות, חוקים, הוראות ואיסורים על האוכלוסייה היהודית.
מוזיאון השואה ברומא הוא מוזיאון לתיעוד השואה הנמצא בבנייה ברומא, איטליה.
עם השלמתו, יהיה זה מוזיאון השואה הראשון באיטליה.
התכנון הראשוני להקמת המוזיאון הוצע לראשונה בשנת 2005. בשנת 2012, מועצת העיר רומא אישרה את התוכניות הסופיות למוזיאון.
עם זאת, המימון הצפוי מהעירייה נחסם בשל הנחיות לצמצום תקציבי.
העיר רומא תכננה לשלם את עלות הבנייה של המוזיאון בסך 30 מיליון דולר.
התכנון המקורי בשנת 2013 היה שחוקר השואה האיטלקי מרצ'לו פצטי ישמש כמנהל המוזיאון.
פצטי עמד בראש הוועדה המפקחת על מתקני התצוגה והמחקר של המוזיאון.
פצטי אמר בשנת 2013 כי הוא רוצה שהמוזיאון "ישלב את השואה בהקשר האיטלקי לתוך ההקשר האירופי."
ב-18 באוקטובר, אישר הבית הנבחרים את המימון.
הפרויקט צפוי להסתיים בשנת 2026. לוקה זבי הוא האדריכל של המוזיאון.
מוזיאון השואה ייבנה בשטחי וילה טורלוניה, אחוזה מהמאה ה-19 ששימשה כמעון המגורים של הדיקטטור האיטלקי בניטו מוסוליני בין השנים 1925 ו-1943. באתר נמצאים גם קטקומבות יהודיות.
מוזיאון השואה בפלורידה הוא מוזיאון שואה הממוקם בסיינט פיטרסברג, פלורידה.
המוזיאון נוסד בשנת 1992, ועבר למיקומו הנוכחי בשנת 1998. המוזיאון, שנקרא בעבר "מרכז השואה", שונה רשמית לשמו הנוכחי בשנת 1999. זהו אחד ממוזיאוני השואה הגדולים בארצות הברית.
הוא נוסד על ידי וולטר ואדית לובנברג, שניהם יהודים גרמנים שנמלטו מגרמניה הנאצית לארצות הברית.
ניצול השואה אלי ויזל כיהן כיו"ר כבוד וחתך את הסרט בטקס הפתיחה ב-1998. מוזיאון השואה בפלורידה הוא אחד משלושה מוזיאוני שואה המוסמכים על ידי הברית האמריקאית למוזיאונים.
המוזיאון פועל עם הקהילה המקומית וניצולי השואה להפצת מודעות וחינוך הציבור לתולדות השואה.
מוזיאון השואה בפלורידה נוסד על ידי וולטר לבנברג ורעייתו אדית לבנברג ב-1992. שניהם נולדו בגרמניה ונמלטו מגרמניה הנאצית.
וולטר לובנברג נולד בוואטרסבאך, גרמניה, אך עקב התעמרות משטית של רשויות הנאצים כנגד אביו והקשיים שלאחר מכן בניהול החנות המשפחתית, עברה המשפחה לפרנקפורט ב-1936. בפרנקפורט בשנת 1938 חוותה משפחת לובנברג את ליל הבדולח, כאשר וולטר נמלט בקושי מפגיעה פיזית ונאלץ להסתתר.
בסופו של דבר, באמצעות תמיכתה של דודתו שכבר גרה בארצות הברית, הצליח לבנברג להגר בהצלחה ולבסוף עבר לשיקגו.
לאחר מכן שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר שסיים את תקופתו בצבא, פגש לבנברג את אדית לבנברג, והשניים התחתנו בשנת 1948.
המוזיאון נוסד על ידי הזוג לבנברג ב-1992 מתוך רעיון "ללמד את בני כל הגזעים והתרבויות את הערך והכבוד הטבועים של החיים כדי למנוע רצח עם עתידי".
מוזיאון השואה נוסד כמרכז השואה בחלל שהושכר מהמרכז הקהילתי היהודי (JCC) של מחוז פינלס בחוף מדיירה.
הוא התחיל כאוסף של 10 כרזות שואה שהמייסדים רכשו במהלך השנים.
ב-JCC, מרכז השואה אירח את התערוכה הראשונה שלו, 'אנה פרנק בעולם', שמשכה 24,000 מבקרים במהלך החודש הראשון.
כשהמרכז התגלה כפופולרי, החל לקיים סמינרי הוראה, הרצאות ואירועי הנצחה שבהם יכלו המבקרים להשתתף.
בנוסף, המרכז החל להתחבר למערכת החינוך המקומית; לבתי ספר באזור שמונה מחוזות שמסביב למפרץ טמפה סופקו מדריכי לימוד, תוכניות הכשרת מורים ומצגות של צוות המרכז וניצולי שואה.
עד שנת 1996 צמח מרכז השואה עד כדי כך שהיה צורך בחלל גדול יותר ולכן הוחלט על קנייה של בניין חדש למוזיאון.
הבניין החדש, שהיה בעברו בנק, היה גדול פי 8 מהחלל הקודם.
האדריכל שנבחר למשימה זו היה ניק בנג'קוב יליד ישראל.
הוא ייצר את הצורה הייחודית של הבניין החדש שהציג באופן בולט משולשים, והסביר ש"עידן מלחמת העולם השנייה כל כך מדכא שלא רציתי לעשות שום דבר עם עיגולים או ריבועים, כי הם צורות שלמות.
רציתי צורה שבורה כמו משולש, שבעיני הוא צורה מדכאת, צורה קשה, ורציתי לעצב תחושה למבקרים עוד לפני שהם נכנסים למוזיאון".
מהלך זה הושלם בשנת 1998, ובינואר 1999 שינה מרכז השואה את שמו באופן רשמי למוזיאון השואה בפלורידה.
אלי ויזל השתתף בטקס הפתיחה של שנת 1998 בו כיהן כיו"ר הכבוד.
בבניין החדש, מוזיאון השואה בפלורידה המשיך במשימה של יצירת מודעות לזכויות אדם ומודעות לשואה.
הבניין החדש הצליח לקבל 65,000 מבקרים בשנתו הראשונה.
בנוסף, החלל הנוסף בבניין החדש אפשר להרחיב את ספריית המוזיאון הכוללת חומרי שמע וחומרים חזותיים.
הבניין הנוכחי כולל שלוש קומות כאשר תצוגת הקבע וכן ארכיונים ממוקמים בקומה הראשונה, וגלריות זמניות בקומה השנייה והשלישית.
התערוכה הגדולה הראשונה הייתה קרונית #113 069-5, שהפכה לחלק מהאוסף הקבוע.
ב-27 במאי 2021 רוססו הביטוי "היהודים אשמים" וצלב קרס בחלקו החיצוני של המוזיאון.
האוסף הקבוע של מוזיאון השואה בפלורידה שוכן בקומה הראשונה בתערוכה שכותרתה: "היסטוריה, מורשת ותקווה".
תערוכה זו מציגה חפצים שונים מתקופת השואה ומלחמת העולם השנייה ובה סיור אודיו מודרך בהיסטוריה של השואה החל בהיסטוריה של האנטישמיות והחיים לפני מלחמת העולם השנייה, עלייתם של היטלר, הנאצים והאנטישמיות, חקיקה יהודית, ההיסטוריה של קבוצות קורבנות אחרות, גטאות והצלת יהודים.
התערוכה מגיעה לשיאה עם קטעים על מחנות ריכוז ומרכזי הרג.
האזור האחרון המוצג הוא 'שיעורים להיום', בו מבקרים לומדים על רצח עם ומעשי שנאה אחרים המתרחשים כיום.
החלק המרכזי של האוסף הקבוע הוא קרון רכבת אמיתי מס' 113 069-5 (מ- Gdynia, פולין) שהוביל קורבנות של המשטר הנאצי למחנות הריכוז.
הוא נשען על מסלול רכבת מקורי ממרכז ההרג בטרבלינקה כמחווה אילמת לנרצחים בשואה.
בקומה השנייה והשלישית של הבניין מתארחות תערוכות ארעיות בנושאים המשתנים מפרשנויות אמנותיות לאירועי השואה ועד לתערוכות אינפורמטיביות המאירות נושאים קשורים, כמו משפטי נירנברג.
בקומה השלישית יש גם גלריה פתוחה גדולה בה מתקיימים גם הרצאות, מצגות ואירועים.
כעת מוצגת התערוכה החדשנית והאינטראקטיבית, "ממדים בעדות".
תערוכה זו מאפשרת למבקרים לשאול שאלות המעוררות תגובות בזמן אמת מראיונות וידאו שהוקלטו מראש עם ניצולי שואה.
פרויקט חלוצי זה משלב טכניקות צילום מתקדמות, טכנולוגיות תצוגה מיוחדות ועיבוד שפה טבעית מהדור הבא ליצירת ביוגרפיה אינטראקטיבית.
כמו כן מוצגת תערוכת תצלומים של מצבות של קברי יהודים.
במהלך המלחמה נהרסו בתי קברות כדי לפנות מקום למבנים חדשים ולחצרות, בעוד שהמצבות נועדו לייצור פריטים כמו מרצפות, יסודות וכדומה, שרבים מהם עדיין נושאים את הכתובות בעברית שסיפרו את סיפורי הקברים.
תערוכה מיוחדת, "Humanity behind Barbed Wire", מספרת על התרחשות ידועה מעט בהיסטוריה של פלורידה, כליאתם של יותר מ-10,000 שבויי מלחמה גרמנים ברחבי המדינה, כולל בסיס חיל האוויר מקדיל בטמפה.
מוזיאון השואה של פלורידה מפעיל בנוסף מספר תוכניות של הסברה בתוך הקהילה במטרה להמשיך במשימתם להעלות את המודעות לזכויות אדם.
הם כוללים את "Speak Up, Speak Now!", שהיא תוכנית מרובה מפגשים שמטרתה למשוך תלמידים לדיון וכוללת דוברים אורחים כמו ניצולי שואה ואכיפת חוק.
הפרס ההומניטרי של אנה פרנק, שהוקם בשנת 2001, מכיר בחטיבות ביניים שהפגינו מאמצים הומניטריים בבית הספר ומחוצה לו.
המוזיאון גם מספק לסוכנויות המשטרה בפלורידה שיעורי אכיפת חוק וחברה (LEAS), שנועדו לחנך שוטרים על התפקיד שהיה למשטרה הגרמנית בשואה.
בנוסף מרכז המוזיאון קבוצת ילדים, בנים ונכדים של ניצולי שואה, שנפגשים יחד ומתמסרים לסיפור סיפורי משפחותיהם.
מוזיאון השואה בפלורידה מפעיל גם תוכניות התנדבות שבהן סטודנטים וקשישים מסייעים בתהליך החינוכי.
המוזיאון הוא אחד מארגונים רבים ברחבי העולם שבהם אוסטרים צעירים יכולים לשרת את שירות הזיכרון לשואה האוסטרי שלהם.
מוזיאון השואה בקוריטיבה (פורטוגזית: Museu do Holocausto de Curitiba) הוא מוזיאון הממוקם בעיר קוריטיבה, בירת מדינת פרנה בברזיל.
זהו המוזיאון הראשון בנושא השואה שנפתח בברזיל, ומטרתו שימור זיכרון השואה, קורבנותיה וניצוליה.
המוזיאון, שהוקם על ידי אגודת בית התרבות בית יעקב, הוקם בשטח של כ-400 מ"ר, ליד בניין בית הכנסת החדש של האגודה במרכז קוריטיבה.
המוזיאון כולל משאבים אור-קוליים המשמשים לספר חלק מההיסטוריה שהובילה לשואה, השפעתה והשלכותיה על העם היהודי.
כמו כן מוצגת רשימה מלאה של שמות חסידי אומות העולם.
את המוזיאון הקים מיגל קריגסנר, נשיא אגודת בית התרבות בית יעקב ומייסד קבוצת הקוסמטיקה הברזילאית "O Boticário".
בטקס ההשבעה הרשמי ב-20 בנובמבר 2011 השתתפו כ-800 איש.
מוזיאון השואה בבואנוס איירס שבארגנטינה, הוקם בשנת 1994 כדי לשמר את זיכרון השואה ולתעד מה שאירע במהלכה לעם היהודי.
במוזיאון קיים ארכיון גדול של מסמכים, וכן חפצים אישיים שנתרמו על ידי מהגרים מאירופה.
הפעילות להקמת המוזיאון החלה באמצע שנות ה-90, כאשר הקרן לזיכרון השואה החלה לאסוף סיפורים, עדויות, מסמכים וחפצים אישיים של ניצולי שואה תושבי ארגנטינה.
בהמשך, לאחר שחברת החשמל האיטלקית-ארגנטינאית הפסיקה את פעילותה במפעל המשנה "מונטווידאו" של החברה, בשכונת רקולטה, הוחלט על ידי הממשל להקים במקום מוזיאון, וב-25 בספטמבר 2000, התקיימה חנוכת הבית, עם תערוכה המוקדשת לזכר אנה פרנק.
היה זה זמן קצר לאחר פתיחת המוזיאון היהודי בברלין על ידי דניאל ליבסקינד.
במוזיאון מעל 5500 חפצים מקוריים, כ-5000 ספרים, ו-770 קטעי ווידאו.
אחד מהפריטים הבולטים בתערוכת הקבע, הוא ספר תורה עתיק, שלאחר גירוש ספרד הגיע לאי רודוס, ומשם לבואנוס איירס, תערוכה נוספת, מחזיקה אוסף תצלומים שצילם הקצין הנאצי היינץ יוסט בגטו ורשה, בשנת 1941.
לאחרונה נערך שיפוץ מקיף בבניין, שלאחר השלמתו, בחנוכת הבית שנערכה ב-1 בדצמבר 2019, השטח כולל של המוזיאון הוא 3154 מ"ר, מהם אזור התערוכה המרכזית הוא בגודל 780 מ"ר, משרדי המוזיאון בשטח של כ-600 מ"ר, ו-563 מ"ר נוספים יינתנו לשימוש קרן צדקה.
המוזיאון פרוס בבניין המרכזי, בשלשה קומות.
קומת המרתף, קומת הקרקע וקומת ביניים, ואילו בקומות העליונות של הבניין נמצאים משרדי הקרן.
בנוסף קיים בניין נוסף בעל מפלס אחד המשמש את המוזיאון.
המוזיאון עורך מחקרים רבים על תקופת השואה, וכן סיורים לתלמידי בית הספר במוזיאון.
ב-17 בנובמבר 2024, נתפס בסיוע של צוות המוזיאון מחסן גדול שאכסן נשק נאצי וחפצים רבים נוספים הקשורים לשואה ולנאציזם.
מוזיאון השואה של אדלייד ומרכז אנדרו שטיינר לחינוך הוא מוזיאון השוכן בבניין ההיסטורי Fennescey House ברחוב ווייקפילד 33, במרכז העיר אדלייד, מזרחית לכיכר ויקטוריה.
בניין Fennescey House שייך לכנסייה הקתולית, והוא נמצא בשטח של קתדרלת פרנסיס הקדוש זאווייר, אדלייד.
המרכז החינוכי קרוי על שמו של אנדרו שטיינר, ניצול השואה מאדלייד ופסל, אשר במשך כשלושים שנה העביר שיעורים על השואה לתלמידי בתי ספר.
שטיינר היה בין יוזמי הפרויקט, אשר מומן ברובו מתרומות של ארגון Gandel Philanthropy.
סטודנטים לאדריכלות מאוניברסיטת דרום אוסטרליה השתתפו בעיצוב המוזיאון, והצוות שעמד מאחורי הקמתו שיתף פעולה עם מוזיאון השואה של מלבורן.
אחת מהיצירות של שטיינר – פסל של המחנך הדגול וקורבן השואה יאנוש קורצ'אק, מהווה חלק מרכזי בתצוגת הקבע של המוזיאון.
מטרת המוזיאון ותוכניתו החינוכית היא ללמד את הציבור, ובפרט את הדור הצעיר, על תולדות השואה ולעודד התבוננות ביקורתית בנושאים הכרוכים בה וברלוונטיות שלהם לחברה המודרנית.
כמו כן, המוזיאון פועל נגד אנטישמיות וגזענות.
המוזיאון הושק רשמית ב־9 בנובמבר 2020, התאריך המציין את ליל הבדולח בשנת 1938, שבו הציתו הנאצים בתי כנסת ברחבי גרמניה, השחיתו רכוש של יהודים, הרגו כמעט 100 בני אדם והיוו בכך את תחילת השואה.
שבוע לאחר ההשקה, ב־17 בנובמבר 2020, נפתח המוזיאון לקהל הרחב.
גלריית אנה פרנק – בה נמצאת התערוכה הקבועה.
גלריית לפמן – מציגה חפצים, פריטים אישיים ותצלומים היסטוריים הקשורים לשישה ניצולי שואה החיים באדלייד.
אחת מהם היא אווה טמפל, אשר ניצלה כתינוקת בזכות סבתה ונשארה בחיים במחנה הריכוז ברגן-בלזן.
גלריית קרן משפחות ג'ק ורוברט סמורגון – משמשת כמרכז החינוכי, ובו מתקיימות תוכניות לבתי ספר ולציבור הרחב.
גלריית הזיכרון על שם פרנץ קמפף – גלריה קטנה המציגה יצירות של האמן היהודי פרנץ קמפף , תושב אדלאייד, שהושפע מרעיונות המיסטיקה היהודית, ונודע בין היתר ב"סדרת השואה" שיצר.
זמן קצר לפני פתיחתו הודיעה הממשלה הפדרלית על מימון של 2.5 מיליון דולר אוסטרלי לפיתוח נוסף של המוזיאון.
לאחר שקבוצת נאו-נאצים פרסמה ברשתות החברתיות תצלומים של חבריה מצדיעים במועל יד מול מבנה המוזיאון, הודיעה שרת התרבות זואי בטיסון (Zoe Bettison) של מדינת אוסטרליה הדרומית על הקמת ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא "סמלים נאו-נאציים, פעילויות של קבוצות קיצוניות, אפליה כלפי קבוצות מיעוט והאיסור על סמלים במדינות אחרות".
בית פנסי (Fennescey House) תוכנן על ידי האדריכל הרולד הרברט ג'ורי (1888–1966; Jory) בסגנון התחייה הגותית, ונבנה בסביבות שנת 1940 לצורכי מינהל החינוך של הכנסייה הקתולית.
המבנה נקרא על שמות הפטרונים שלו, מרי וג'ון פנסי, אשר תרמו 20,000 לירות שטרלינג להקמתו.
הבניין נמנה ברשימת אתרי המורשת של דרום אוסטרליה, ומופיע גם ברשימת הקרן הלאומית של דרום אוסטרליה.
המוזיאון לשואה של יוון , בשמו הרשמי המוזיאון לשואה ולמרכז החינוכי של יוון לזכויות האדם, הוא מוזיאון מתוכנן בסלוניקי, יוון, אשר יוקדש לזכר השואה.
בשנת 1942 החלו כוחות הכיבוש הנאציים ליישם את חוקי נירנברג בעיר סלוניקי.
השלטון הגרמני הורה לגברים היהודים להירשם בכיכר החירות של סלוניקי, שם עברו עינויים והשפלות פומביים, ולאחר מכן נשלחו לעבודת כפייה.
באותה תקופה הוקם גטו יהודי סמוך לתחנת הרכבת בעיר.
בשנת 1943 גורשו כ־56,000 מיהודי סלוניקי, באמצעות 19 רכבות שואה, אל מחנות ההשמדה אושוויץ וברגן-בלזן.
מסע הרכבת מסלוניקי למחנות ההשמדה היה הארוך ביותר מכל רכבות הגירוש בתקופת השואה, והיהודים נאלצו אף לשלם עבור כרטיסי הנסיעה.
בין המאה ה-15 לתחילת המאה ה-20 הייתה סלוניקי העיר היחידה באירופה שבה היו היהודים רוב האוכלוסייה.
לאחר השואה שבו לעיר 2,000 יהודים בלבד, ומספר היהודים בה כיום קטן מ־1,000. בסך הכול נרצחו בשואה 80,000 יהודים יווניים, שהיוו כ־85% מכלל יהודי יוון.
הצעת ההקמה של המוזיאון הוצגה בשנת 2016, והוא ממומן חלקית על ידי ממשלת גרמניה (בסכום של 10 מיליון אירו), קרן סטברוס ניארכוס ובשיתוף פעולה עם עיריית סלוניקי וראש העיר לשעבר יאניס בוטאריס.
עלות ההקמה הכוללת מוערכת ב-25 מיליון אירו.
אבן פינה של המוזיאון הונחה ב-30 בינואר 2018.
בשנת 2022, ד"ר אלברט בורלא, יליד סלוניקי ומנכ"ל חברת פייזר, הקצה את פרס בראשית בו זכה בסך של מיליון דולר בשל חיסון פייזר-ביונטק נגד COVID-19 לטובת הקמת המוזיאון ולקידום החינוך אודות שואת יהודי יוון.
בדצמבר 2023 אישרה עיריית סלוניקי את היתר הבנייה של המוזיאון.
השלמת הפרויקט מתוכננת לשנת 2026.
המוזיאון ייבנה בכיכר פתוחה בעיר, סמוך לסיום מסילות הרכבת, ויהווה המשך לטיילת של סלוניקי לאורך הים.
מיקומו יאפשר חיבור בין המגדל הלבן, הנמל ההיסטורי ותחנת הרכבת הישנה אשר שימשה במלחמת העולם השנייה לצורך גירושם של כ-50,000 מיהודי סלוניקי אל מחנות ההשמדה.
מוזיאון הרצוג אנטון אולריך הוא מוזיאון לאמנות בעיר בראונשווייג שבגרמניה.
המוזיאון נוסד בשנת 1754, ונחשב לאחד המוזיאונים הוותיקים באירופה.
הוא התבסס על קבינט האמנות וההיסטוריה של קרל וילהלם פרדיננד, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, אשר נפתח ביוזמת הרופא ההולנדי דניאל דה סופרוויל באותה שנה.
היה זה אחד המוזיאונים הראשונים בגרמניה שנפתחו לציבור הרחב, ונחנך שנה בלבד לאחר המוזיאון הבריטי שבלונדון.
הקבינט כלל יצירות אמנות שימושית ופסלים מתקופת הרנסאנס והבארוק, וכן פריטים עתיקים שמקורם מחוץ לאירופה.
האוסף הזואולוגי ממנו התפתח לימים מוזיאון ההיסטוריה הטבעית.
מבנה המוזיאון הנוכחי נחנך בשנת 1887 ותוכנן בסגנון הרנסאנס האיטלקי על ידי האדריכל אוסקר זומר.
בשנת 2010 נוספה לו שלוחה חדשה, והמוזיאון ההיסטורי נסגר לשיפוץ שנמשך שבע שנים.
הוא נפתח מחדש ב־23 באוקטובר 2016.
המוזיאון מציג אוסף חשוב של ציורי הציירים הגדולים מהמערב, עם דגש מיוחד על אמנות צפון אירופה מתקופת הרנסאנס ואילך.
בין השמות הבולטים ניתן למצוא את לוקאס קראנאך האב, הנס הולביין, אלברכט דירר, אנתוני ואן דייק, פטר פאול רובנס ורמברנדט.
בין הפריטים הנדירים נמנה כל אחד מהבאים: ציור יחיד של יאן ורמיר,ג'ורג'ונה ורוסו פיורנטינו.
אוספי המוזיאון מבוססים על אוסף האמנות מארמון זאלצדאלום של הדוכס אנטון אולריך מבראונשווייג-לינבורג (1633–1714), שעל שמו קרוי המוסד.
בקטלוגים ישנים מופיע האוסף תחת השם "גלריית הציורים בזלצטלן".
חדר ההדפסים של המוזיאון מכיל למעלה מ־100,000 הדפסים ו־10,000 רישומים, ונחשב לבעל חשיבות בין-לאומית.
המוזיאון מציג גם תערוכות מתחלפות של יצירות אמנות מכל רחבי העולם.
בין כתבי היד באוסף מצוי יומנו של מתאוס שוורץ, רואה חשבון שתיעד את לבושו לאורך חייו הבוגרים, ביוזמה הנחשבת לספר האופנה הראשון בהיסטוריה.
אוסף המוזיאון מתקופת ימי הביניים מוצג בטירת דנקוורדרודה.
המוזיאון יזם פרויקט לחקר מקורן של יצירות אמנות שנרכשו בשנות ה-40 של המאה ה-20 מהסוחרים ה.
לנגה (ברלין), היינריך האן (פרנקפורט) וחברת שוירמן וזייפרט (ברלין).
בעקבות המחקר הושבה ציורו של רומבוט ואן טרויין , "מערת סלע עם סצנת הקרבה", ליורשיו של הרופא היהודי הנס הרכסהיימר מפרנקפורט (1880–1944, גטו טרזיינשטט).
ציור נוסף מאת מקס יוזף ואגנבאואר , "חווה גדולה בשולי כפר", היה נושא להסדר כספי.
מוזיאון השואה של פורטו (Portuguese) הוא מוזיאון השואה שנוסד בשנת 2021 בפורטו שבפורטוגל.
הנושאים העיקריים המטופלים במוזיאון החדש הם החיים היהודיים לפני השואה, הנאציזם, ההתפשטות הנאצית באירופה, הגטאות, הפליטים, מחנות הריכוז, העבודה וההשמדה, הפתרון הסופי, צעדות המוות, השחרור, האוכלוסייה היהודית שלאחר המלחמה, הקמת מדינת ישראל וחסידי אומות העולם.
במוזיאון ניתן לראות שחזור של חדרי המעונות של אושוויץ, חדר עם שמות של נספים בשואה, אנדרטת להבות, חדר הקרנת סרטים, חדר כנסים, מרכז לימודים, תצלומים ומסכים המציגים סרטים על הטרגדיה שלפני, במהלך ואחרי מאורעות השואה.
המוזיאון מנוהל על ידי חברי הקהילה היהודית של פורטו.
לואיזה פינקלשטיין מספרת על בני משפחתה "שנורו על ידי כיתות יורים לאחר שאולצו לחפור קבר אחים".
דבורה וולפריד מספרת שסבה וסבתה "הוצאו להורג בפולין, לאחר שראשיהם גולחו, מספרים קועקעו על זרועותיהם, והם שימשו בעבודות כפייה".
חברים אחרים בקהילה היהודית בפורטו מספרים סיפורים על קרובי משפחה שהצליחו להימלט מטרבלינקה או שאולצו לנגן בכינור במחנה התעמולה טרזינשטט ואפילו על פטריוטים גרמנים שהואשמו כזרים לא רצויים ונרצחו.
במוזיאון יש גם עדות של חיה לסמן, שהייתה קורבן של יוזף מנגלה, משכונה "מלאך המוות" של אושוויץ.
לסמן היא אמו של אחד מחברי הקהילה היהודית של פורטו המנהלים את מוזיאון השואה בעיר.
זוהי תזכורת לכך שהביטוי "לעולם לא עוד" – על הרצח האכזרי של 6 מיליון יהודים ברצח עם שתוכנן עד המילימטר האחרון – אינו יכול ואסור שיצטמצם לכדי משפט".
תפקיד המוזיאון בקהילה היהודית בפורטו
על פי האתר הרשמי של הקהילה היהודית של פורטו, מוזיאון השואה כלול באסטרטגיה למאבק באנטישמיות, שכוללת גם ביקור במוזיאון היהודי של פורטו, ביקורי בתי ספר בבית הכנסת, קורסים למורים, סרטים היסטוריים ומשימות צדקה בשיתוף פעולה עם דיוקסיה של פורטו.
מוזיאון השואה של פורטו חתם על פרוטוקול שיתוף פעולה עם המוזיאון היהודי של פורטו למאבק באנטישמיות באירופה.ב-20 במאי 2021, ראש עיריית פורטו דיבר בפומבי עם חברי הקהילה היהודית המקומית על החשיבות הרבה של מוזיאון השואה לעיר.
מוזיאון השואה של פורטו תורם את ספרי האורחים שלו ליד ושם באמצעות שגרירות ישראל בפורטוגל, , ובטקס שנערך במוזיאון בנובמבר 2021, המרכז הבין-לאומי לזכויות אדם כיבד את כל קורבנות השואה בנוכחותם של מאתיים סטודנטים.
TimeOut סיווג את מוזיאון השואה בפורטו כמוזיאון הטוב ביותר בעיר, ובחודש הראשון לפתיחתו ביקרו בו כ-10,000 מבקרים.
מוזיאון ויקטוריה ואלברט הוא מוזיאון בשכונת קנזינגטון ברובע קנזינגטון וצ'לסי שבמערב לונדון.
המוזיאון מתמחה בעיצוב מוצרים, הן מבחינה אסתטית והן מבחינה פונקציונלית.
המוזיאון הוקם בשנת 1852, אז נקרא "מוזיאון דרום קנסינגטון", כהמשך לתערוכה הגדולה שנערכה בלונדון בשנת 1851, ביוזמת הנסיך אלברט בעלה של המלכה ויקטוריה.
בשנת 1899 שונה שם המוזאון ל-"מוזיאון ויקטוריה ואלברט".
בניין המוזיאון נבנה בסגנון אדוארדיאני וויקטוריאני, וב-145 הגלריות שלו (ששטחן הכולל 45,000 מ"ר) מוצגים כארבעה מיליון מוצגים.
בנוסף כחלק מהמוזיאון פועלים המוזיאונים, ויקטוריה ואלברט דנדי, ומוזיאון הילדות V&A.
במוזיאון שתי חצרות מקורות הקרויות "חצרות היציקות", ובהן מוצגות יציקות גבס של פסלים, אפריזים וארונות קבורה בגודל טבעי.
המפורסמת מבין היציקות היא עמוד טראיאנוס שנחתך לשתי יציקות עמוד בשל גובהו.
מטרת הבאת יציקות הגבס ללונדון הייתה שאמנים אנגליים ילמדו מיציקות של מבנים ופסלים אלה (רובם מרומא ומיוון) וכך מוצרים המיוצרים באנגליה יושפעו מן האמנות הקלאסית.
חשיבותם של מוצגים אלה היא רבה כיום, מאחר שבמקרים רבים (כגון המקרה של עמוד טראיאנוס) ניזוקו היצירות המקוריות משיני הזמן, למשל מגשם חומצי, כך שהמקום היחיד בעולם בו ניתן לראות את המוצגים והאפריזים האלה כפי שהם היו באמצע המאה ה-18 הוא במוזיאון ויקטוריה ואלברט.
המוזיאון ממוקם בסמוך למוזיאון ההיסטוריה של הטבע ומוזיאון המדע.
מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית או בקיצור "הוויטני" (the Whitney) הוא מוזיאון אמריקאי לאמנות מודרנית ואמנות עכשווית הממוקם בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
האוסף הקבוע של המוזיאון מכיל למעלה מ-12,000 יצירות אמנות מודרנית במדיות שונות.
מדי שנתיים נערכת במוזיאון ביאנלה המציגה אמנות מודרנית של אמנים אמריקאים.
מוזיאון ויטני נוסד בשנת 1931 על ידי גרטרוד ואנדרבילט ויטני, פסלת ואספנית אמנות בהתבסס על אוספים של אמנים אמריקאים שהציגה החל משנת 1918. בשנת 1929 כלל האוסף 700 יצירות אמנות מודרנית.
ויטני הציעה את האוסף למוזיאון המטרופוליטן לאמנות אולם המטרופוליטן סירב להצעה.
בעקבות הסירוב החליטה ויטני לייסד מוזיאון בעצמה על מנת להציג את האוסף.
בתה של ויטני, פלורה פיין ויטני, שימשה אוצרת המוזיאון בעת הקמתו, סגנית נשיאת המוזיאון, ובין השנים 1942–1974 שימשה כנשיאת המוזיאון ויו"ר הנהלת המוזיאון.
בין 1974 ועד מותה של פלורה פיין ויטני בשנת 1986 שימשה כיושבת ראש של כבוד של המוזיאון.
בתה של פלורה פיין ויטני (ונכדתה של גרטרוד ואנדרבילט ויטני), פלורה מילר בידל, שימשה כנשיאת המוזיאון בין 1974 ועד 1985.
בשנת 1966 עבר המוזיאון לשדרת מדיסון באזור האיסט סייד העליון של האי מנהטן.
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים מרסל ברור והמילטון פ.
סמית' ונבנה בין השנים 1963–1966. המבנה בנוי בסגנון ברוטליסטי מודרני, השונה ממבני האזור.
בשנת 2015 עבר המוזיאון למשכן חדש, בתכנון רנצו פיאנו, בהיי ליין.
המוזיאון מציג ציורים, איורים, הדפסים, פסלים, יצירות וידאו וצילום.