tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוב צבאו של רוסס נטש את שדה המערכה מבלי להילחם, והפרטים לגבי הנפגעים סותרים זה את זה.
רוסס נסוג כשהכול כבר היה אבוד, בדרכו העירה כתב מכתב התפטרות, עלה בחשאי על אונייה והפליג לבריטניה ממנה לא שב.
לאחר הקרב חוסלו לא מעט שבויים, ביניהם חיילים מיחידות של רוסס שאולצו להצטרף לצבא הגדול, וחברו לרוסס לאחר שרצחו את קציניהם.
לאורך התקופה שבין קרב ספדה (Cepeda) ב-1820 בו הובס רונדו והתפטר מתפקידו כדירקטור תוך התפזרות הקונגרס ועד קרב קסרוס (Caseros) ב-1852 בו הודח רוסס ואורקיסה נבחר כנשיא, לא היה לארגנטינה שלטון מרכזי (למעט כהונתו הקצרה של ריוודוויה 1826–1827).
בתקופה זו נהרגו בשדות הקרב מעל 22,000 איש, מתוך אוכלוסייה של כמיליון וחצי.
לאלה יש להוסיף אלפים רבים (יש הערכות שנעות בין 6,000 ל-16,000) שחוסלו או הוצאו להורג במהלך 22 שנות שלטונו של רוסס בבואנוס איירס.
בנוסף – נהרגו אינדיאנים רבים במערכות של רוסס נגדם בפמפה.
עד לקרב ספדה נהרגו ככל הנראה כ-400 איש במלחמות אזרחים.
אורקיסה מינה כמושל את ויסנטה לופס אי פלאנס (Vicente López y Planes) ששימש בעבר כמחליפו של ריוודוויה כנשיא למשך מספר ימים ומוכר כמחבר מילות ההמנון הלאומי.
בתקופה שלאחר הדחת רוסס שבו גולים רבים לבואנוס איירס, שיהיו חלק מדור המנהיגים הבא.
אורקיסה הזמין את נציגי הפרובינציות לסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס, שם נחתם הסכם סן ניקולאס ב-31 במאי 1852 לגבי כינוס קונגרס חוקתי, ומינויו של אורקיסה כדירקטור זמני של הקונפדרציה.
במהלך ההתכנסות, נסאריו בונאווידס – מושל טוקומן – וסלדוניו גוטיארס (Celedonio Gutiérrez) – מושל טוקומן, הודחו בהיעדרם.
בונאווידס שב בקלות לתפקידו, אך גוטיארס נאלץ להשתמש בכוח לשם כך.
מספר חודשים לאחר מכן הודח בנחמין וירסורו (Benjamín Virasoro) – מושל קוריינטס – בידי חואן פוחול (Juan Pujol) ממקורביו של אורקיסה.
רק בארבע פרובינציות המושלים לא התחלפו בעקבות אירועי 1852: סנטיאגו דל אסטרו, לה ריוחה, סן לואיס ואנטרה ריוס (אורקיסה עצמו).
גוטיארס – מושל טוקומן – פלש לקטמרקה והוביל להפיכה בינואר 1853 בה הודח המושל מנואל אספינוסה (Manuel Espinosa).
באוקטובר 1853, גוטיארס פלש לסנטיאגו דל אסטרו וכבש אותה ללא קרב, אלא שאז האחים אנטוניו ומנואל טובאדה (Antonio y Manuel Taboada) – מהבולטים בקאודיז'וס של סנטיאגו דל אסטרו – כבשו את טוקומן, וגוטיארס נאלץ לסגת כדי לכבוש אותה חזרה, אך לבסוף הובס בידיהם ב-25 בדצמבר 1853 ונאלץ לגלות לבוליביה.
את השלטון תפס חוסה מריה דל קמפו (José María del Campo) שרדף את הפדרליים, ואסר וחיסל רבים מהם.
מנואל טובאדה הנהיג בצפון מערב ארגנטינה ברית של מושלים "ליברלים" בטוקומן, סלטה וסנטיאגו דל אסטרו, שהיוו אופוזיציה לאורקיסה.
בקוריינטס הייתה שורת ניסיונות להדיח את המושל חואן גרגוריו פוחול (Juan Gregorio Pujol), מתומכי אורקיסה שתפס את השלטון בפרובינציה בעקבות ניצחונו, שנכשלו.
בית הנבחרים של בואנוס איירס, בהשפעתו של ברטולומה מיטרה (Bartolomé Mitre) – לימים מושל הפרובינציה ונשיא הרפובליקה – דחה את הסכם סן ניקולאס בתואנה שלמושל בואנוס איירס, ויסנטה לופס אי פלאנס (Vicente López y Planes), לא הייתה סמכות לחתום עליו בשם הפרובינציה, ושהסמכויות שהוקנו לאורקיסה היו מוגזמות.
הסיבה האמיתית להתנגדות הייתה הייצוג השווה לפרובינציות בקונגרס שהיה מוטה לרעת בואנוס איירס ומנע ממנה להשפיע על קבלת ההחלטות כבקונגרסים הקודמים.
אורקיסה הגיב בפיזור בית הנבחרים, סגירת העיתונים של האופוזיציה, ומינה עצמו כמושל; צעד חסר תקדים מבחינת ההתערבות הפדרלית.
כשאורקיסה עזב את בואנוס איירס פרצה שם הפיכת 11 בספטמבר 1852: בית הנבחרים התכנס חרף פיזורו, ובחר במנואל גיז'רמו פינטו (Manuel Guillermo Pinto) כמושל, ולאחר מכן בוולנטין אלסינה (Valentín Alsina).
לאחר מכן אורגנו שלושה צבאות: אחד בסן ניקולאס דה לוס ארוז'וס בפיקוד הגנרל פס נועד לפלוש לסנטה פה, ועוד שניים שפלשו לאנטרה ריוס והובסו מהר מאור.
רוב הקצינים היו מצבאו של רוסס, והם התקוממו בסוף נובמבר 1852 נגד הממשל של בואנוס איירס שהיה בידי האוניטרים; והטילו מצור על העיר.
ניסיון של האוניטרים לארגן את הפרובינציה נגד אנשי רוסס הצרים הסתיים בתבוסה בקרב סן גרגוריו (San Gregorio).
אורקיסה הצטרף למצור, אך בשל התמשכותו – סבלנותם של החיילים פקעה, יחידות מבואנוס איירס ערקו לצד הנצורים, ובנוסף – מפקד הצי של אורקיסה שהטיל סגר על הנמל – שוּחד והעביר את הצי לידי בואנוס איירס; ואורקיסה נאלץ להסיר את המצור ביוני 1853.
מאז מדינת בואנוס איירס נותרה נפרדת מהקונפדרציה הארגנטינאית, ופרסמה חוקה משל עצמה שפתחה פתח להכרזת עצמאות.
אורקיסה עצמו נבחר לנשיא ארגנטינה (ללא מדינת בואנוס איירס) ללא התנגדות.
רוב הפדרליים היגרו מבואנוס איירס לפרנה (אנטרה ריוס), רוסריו (סנטה פה) ומונטווידאו (אורוגוואי); ומשם תכננו לשוב לפרובינציה בכוח הזרוע.
בינואר ובנובמבר 1854 נעשו שני ניסיונות שונים לפלוש לבואנוס איירס שנכשלו.
בדצמבר 1855 נעשה ניסיון נוסף: חוסה מריה פלורס (José María Flores) נחת בצפון מערב הפרובינציה במקביל לכוח משימה אחר.
המושל פסטור אובליגאדו (Pastor Obligado) קבע שמדובר בפושעים שאינם זכאים לכבוד הראוי לאנשי צבא, ושיש לחסלם ללא משפט; וכך קרה לאחר שהובסו ב-31 בינואר בסן חוסטו (San Justo) בידי אמיליו קונסקה (Emilio Conesa) ונכנעו.
חרף הדרישה לנקמה, אורקיסה העדיף להיות זהיר ולא להיגרר אחר הגולים מבואנוס איירס; וכך נשמר השקט בין בואנוס איירס לקונפדרציה למשך מספר שנים.
בשנים הבאות שרר שקט בליטורל, אך בואנוס איירס התערבה במהפכה של 1858 באורוגוואי ופלשה לשם, והפעם זה הסתיים בטבח של הפולשים והמורדים בהוראת נשיא אורוגוואי – גבריאל אנטוניו פריירה (Gabriel Antonio Pereira) – במה שנודע כטבח קינטרוס (Masacre de Quinteros) על שם המקום בו הוצא אל הפועל.
בעקבות כך חלה התקרבות בין בואנוס איירס לגולים במונטווידאו בחיפוש אחר נקמה.
השקט שהושג לאחר כה הרבה שפיכות דמים לא ארך זמן רב, ואי הסדר החל בלה ריוחה בה הגנרל אל-צ'אצ'ו (אנחל ויסנטה פניילוסה Ángel Vicente Peñaloza) הדיח ב-1848 את המושל ויסנטה מוטה (Vicente Mota) ומינה במקומו את מנואל ויסנטה בוסטוס (Manuel Vicente Bustos).
באפריל 1857 הודח מושל סן חואן נסאריו בונאווידס (Nazario Benavídez), ובמקומו נבחר מנואל חוסה גומס רופינו (Manuel José Gómez Rufino) האוניטרי על דעתו של אורקיסה, ובונאווידס המודח קיבל כפיצוי תפקיד בצבא הקונפדרציה.
גומס, המושל, חשד שבונאווידס עדיין חותר תחתיו, עצר אותו והורה על חיסולו באוקטובר 1858 בטרם יגיעו תומכיו לשחררו.
בתגובה נשלח כוח מצבא הקונפדרציה בפיקוד חוסה אנטוניו וירסורו (José Antonio Virasoro) להתערב שם בנעשה, והוא נבחר מאוחר יותר כמושל.
פניילוסה קיבל דרגת גנרל ואת הפיקוד על הדיוויזיה המערבית של צבא הקונפדרציה שעליה פיקד קודם הרצחו – בונאווידס.
לאחר כישלון הפלישות למדינת בואנוס איירס, אורקיסה פתח איתה במשא ומתן לגבי שיתוף פעולה אך נכשל גם כן.
האלימות בבחירות בבירה הבטיחה את בחירתו של ולנטין אלסינה (Valentín Alsina) האוניטרי, ומבחינה כלכלית מצבה היה טוב לאין ערוך משל הקונפדרציה.
הקונגרס הסמיך את ידיו של אורקיסה להשתמש בכוח נגד בואנוס איירס אם תעמוד בסירובה להצטרף לקונפדרציה, ושני הצבאות החלו להתחמש, כשבראש הכוח מבואנוס איירס עומד ברטולומה מיטרה (Bartolomé Mitre) שהחל לנוע צפונה, והצי של בואנוס איירס מטיל סגר על פרנה – בירת הקונפדרציה.
באוקטובר 1859 הצי של הקונפדרציה פרץ את הסגר, ועגן מול בואנוס איירס.
ב-23 באוקטובר 1859 פרץ קרב ספדה (Cepeda) השני: צבא הקונפדרציה היה גדול יותר (14,000 מול 9,000), אך צבא בואנוס איירס מצויד טוב יותר.
חרף האבדות הגדולות יותר – הקונפדרציה ניצחה ומיטרה נסוג לכיוון בואנוס איירס.
אורקיסה התקדם לכיוון העיר, אך לא ניסה לכבוש אותה אלא חנה בסמוך אליה, המושל אלסינה התפטר, והתנהל משא ומן שבסופו נחתם הסכם סן חוסה דה פלורס ב-11 בנובמבר 1859:
בואנוס איירס תהיה חלק בלתי נפרד מארגנטינה.
ייערכו שינויים בחוקה על פי בקשת בואנוס איירס ובאישור שאר הפרובינציות.
הפרובינציה תשמור את כל נכסיה, למעט המכס שהיה מקור עושרה שיעבור לידי הקונפדרציה.
זמן קצר לאחר מכן סיים אורקיסה את כהונתו, וסנטיאגו דרקי (Santiago Derqui) נבחר כנשיא.
בסן חואן לא התלהבו מהמושל חוסה אנטוניו וירסורו (José Antonio Virasoro) שמשל בחסות צבא הקונפדרציה, והוא נחשב לעריץ.
דומינגו פאוסטינו סרמיינטו (Domingo Faustino Sarmiento) – יליד סן חואן ולימים נשיא ארגנטינה – קרא מבואנוס איירס להדחתו ולחיסולו של וירסורו, וכך אמנם נעשה בנובמבר 1860 על ידי קצינים אוניטריים שפרצו לביתו ורצחו אותו וכמה מבני משפחתו.
במקומו נבחר אנטוניו אברסטיין (Antonino Aberastain).
הנשיא סנטיאגו דרקי (Santiago Derqui) הורה להתערב, ומינה כמפקד המשימה את מושל סן לואיס – הקולונל חואן סאה (Juan Saá) שדרש את הסגרת הרוצחים וכינוס הרשות המחוקקת.
אברסטיין דחה את הדרישה, ובקרב רינקונאדה דל פוסיטו (Rinconada del Pocito) ב-11 בינואר 1861 הוא הובס, נלקח בשבי, והוצא להורג.
הקולונל סאה נאלץ לשוב לסן לואיס מפני שהאוניטרים ניצלו את העדרו כדי להדיחו, והם נמלטו לקורדובה.
מושל קורדובה מאז 1858 היה מריאנו פראגיירו (Mariano Fragueiro) האוניטריסט שנבחר שוב ב-1860, אך לאחר הפיכה צבאית העדיף להתפטר ולהעביר את המושכות לפליקס דה לה פנייה (Félix de la Peña) שחבר לממשל בבואנוס איירס בהתנגדותם לנשיא דרקי ותמך באופוזיציה האוניטרית בסן לואיס.
דרקי הורה גם כאן על התערבות צבאית, והפעם הוא עצמו תפס את השלטון בקורדובה, מינה את עצמו כמושל, ארגן צבא במטרה לפלוש לבואנוס איירס, וכעבור מספר שבועות יצא בראש הכוח לרוסריו ומינה מושל אחר במקומו.
הממשל בבואנוס איירס ניצל את הזמן שחלף מאז תבוסתו בקרב ספדה לאורקיסה (1859) להתחזקות צבאית וכלכלית, ובחסות זו – דחה את ההצטרפות לקונפדרציה עליה סוכם בתירוצים שונים, ולא הכיר בסמכותו של דרקי.
דרקי העביר ברוסריו את הפיקוד על הצבא לאורקיסה שחיזק אותו והגיע לבסוף לכוח של 17,000 איש.
בצבא של בואנוס איירס היו 22,000 איש, הוא נהנה מיתרון בחיל הרגלים ובארטילריה, ובראשו עמד ברטולומה מיטרה (Bartolomé Mitre).
מיטרה לא המתין לאורקיסה, אלא נע צפונה ופלש לסנטה פה – שם נערך הקרב בפאוון (Pavón) ב-17 בספטמבר 1861.
אורקיסה נערך במגננה, מיטרה תקף, בהתחלה נראה היה שאורקיסה הודף את ההתקפה ועובר להתקפת נגד, אך הרגלים של מיטרה התאוששו ותקפו שוב, ואורקיסה שלא שלט כראוי על כוחותיו ולא העריך נכונה את מצבם נמנע מלהפעיל את העתודה ונסוג אל מעבר לפרנה לפרובינציה שלו – אנטרה ריוס – עם היחידות מהליטורל.
אין הסבר מניח את הדעת להתנהגותו זו של אורקיסה, והספקולציות נעות בין בעיות בריאותיות מהן סבל לבין מערכת יחסיו עם הנשיא דרקי.
ניצחונו של מיטרה לא היה מוחלט, הוא לא הכה את צבאו של אורקיסה, ויחידות הפרשים שלו שנשארו נאמנות למפקדיהן – הטרידו את מיטרה והוא נאלץ לבצע נסיגה טקטית בטרם שב להתקדם.
דרקי ניסה להיכנס למשא ומתן עם מיטרה, אך מיטרה דחה זאת ודרש את התפטרותו ופיזור הממשל הלאומי.
לבסוף הממשל – כולל דרקי – התפטר וגלה למונטווידאו, וסגן הנשיא – חואן אסטבן פרדרנרה (Juan Esteban Pedernera) – התמנה זמנית לנשיא.
מיטרה כבש את רוסריו, והתכונן להמשיך בהתקדמותו תוך שהוא מנצל את עוצמתה הכלכלית של בואנוס איירס בזכות הנמל והמכס שנגבה בו.
בקרב קניידה דה גומס ב-22 בנובמבר 1861 הוא חיסל את מה שנותר מיחידות הפרשים של אורקיסה, מושל סנטה פה – פסקואל רוסס (Pascual Rosas) – התפטר והוחלף בידי האוניטריסט דומינגו קרספו (Domingo Crespo).
אורקיסה "שבר את הכלים": לא נקף אצבע לטובת הממשל, הודיע שאנטרה ריוס מתנתקת ממנו, פירק את הצי והעבירו לידי בואנוס איירס, השיב את העיר פרנה – הבירה של הקונפדרציה – לפרובינציה, והעביר את מושכות השלטון לידי מיטרה שהפך לנשיא.
בקוריינטס התקוממו האוניטרים נגד המושל הפדרלי חוסה מריה רולון (José María Rolón), הוא ניסה להכות במורדים ונכשל, והעדיף להתפטר ב-8 בדצמבר 1861 ולמנוע שפיכות דמים והשלטון עבר לידי המושל האוניטרי חוסה פמפין (José Pampín).
מפקדי הצבא של קוריינטס סירבו להיכנע, אך הובסו באוגוסט 1862.
הכוח הצבאי של קורדובה גויס על ידי דרקי למלחמה נגד מיטרה למעט היחידות האוניטריות, והן ניצלו זאת כדי להדיח את מחליפו של דרקי כמושל – פרננדו פליקס דה אז'נדה (Fernando Félix de Allende) – בחוסה אלחו רומן (José Alejo Román), והכוחות הפדרליים שנשלחו להשיב את המצב לקדמותו – הובסו.
זמן מה לאחר מכן הפרובינציה נכבשה בידי הגנרל וונססלאו פאונרו (Wenceslao Paunero) מצבאו המתקדם של מיטרה, ובשל מאבקים פנימיים בין האוניטרים בקורדובה – הוא מינה את אחד מקציניו – מרקוס פס (Marcos Paz) – כמושל, ולבסוף נטל אותו לעצמו כדי לשחרר את פס למשימות צבאיות.
מקורדובה פאונרו ניסה לכפות על הפרובינציות השכנות חילופי מושלים: סרמיינטו הדיח את המושלים של סן לואיס ומנדוסה, ולבסוף תפס את השלטון בפרובינציה שלו – סן חואן.
באופן דומה שלח כוחות צבאיים ללה ריוחה ולקטמרקה.
פאונרו ניסה להיבחר שוב למושל קורדובה, אלא שהאוניטרים שהתנגדו לו הובילו לבחירתו של חוסטיניינו פוסה (Justiniano Posse).
הגנרל חואן סאה (Juan Saá) – מושל סן לואיס – ניסה לארגן התנגדות, אך ללא סיוע חיצוני ונוכח האופוזיציה מבית העדיף להתפטר ולגלות לצ'ילה.
במנדוסה המושל לאוראנו נסר (Laureano Nazar) התכוון לנהל מערכה נחושה נגד הצבא מבואנוס איירס, אבל הפדרליים העדיפו לשמור על יחסים טובים עם הבירה והדיחו אותו, ולבסוף מונה למושל אחד האוניטרים.
מושל סן חואן התפטר מבלי להמתין לצבא בואנוס איירס, וב-1 בינואר 1862 סרמיינטו נבחר כמושל.
בסך הכול הושלמה העברת השלטון בקוז'ו מידי המושלים שנבחרו באופן דמוקרטי לידי האוניטרים שגובו על ידי הצבא ללא שפיכות דמים.
לא הנשיא אורקיסה ולא מחליפו דרקי נחפזו לפתור את הבעיה, ובינתיים מונה מושל אחר.
גם בטוקומן הודח המושל סלוסטיינו סוואליה (Salustiano Zavalía) ובמקומו מונה בנחמין ויז'פאנייה (Benjamín Villafañe) האוניטריסט.
ב-1861, בסמוך לקרב פאוון, הגנרל הפדרלי אוקטוויינו נווארו (Octaviano Navarro) פלש לטוקומן בתמיכת מתנגדי המושל המקומיים, והביס את הצבא המקומי בקרב מננטייל (Manantial).
לאחר שהגיעה אליו הידיעה המוקדמת (והשגויה בדיעבד) לגבי ניצחונו של אורקיסה בקרב פאוון – הוא פלש לסנטיאגו דל אסטרו ואילץ את האחים טבואדה להימלט מבירת הפרובינציה.
משנודע לנווארו שאורקיסה הובס לבסוף – הוא נסוג לקטמרקה, ואילו האחים טבואדה פלשו לטוקומן והחליפו שם את המושל.
אנחל ויסנטה פניילוסה (Ángel Vicente Peñaloza, El Chacho) מלה ריוחה ניסה לתווך בין טבואדה ונווארו.
פניילוסה חזר לאחר תבוסתו בריו קולורדו ללה ריוחה בה המושל החליט להשלים עם בואנוס איירס ולהתנער ממנו.
פניילוסה השתלט על בירת הפרובינציה, אך נסוג דרומה והובס פעמיים בידי כוחות הפרשים העדיפים שנשלחו לפרובינציה על ידי הקונפדרציה, והקצינים שנכנעו – חוסלו.
הוא לא אמר נואש ופתח חזית חדשה: פלש לסן לואיס, התאחד עם הקאודיז'וס המקומיים שתמכו בו, והטיל מצור על בירת הפרובינציה.
הוא לא כבש אותה, אך השתמש בה כקלף מיקוח עם הפדרליים.
כמושל לה ריוחה התמנה פרנסיסקו סולאנו גומס (Francisco Solano Gómez) ב-17 באוקטובר 1862 שהיה מוקף בתומכיו של פניילוסה.
הוא מינה כאחראי על הנשק בפרובינציה את פליפה ורלה (Felipe Varela) שבשל כך לא הצליח לפרוק את כוחותיו של פניילוסה מנשקם.
בחודשים הבאים התנהל מצוד אחר תומכי הפדרליים בפרובינציה ורבים מהם חוסלו.
התנהלות העניינים בלה ריוחה הובילה לגילויי עוינות של הפרובינציות השכנות, וכתוצאה מכך פליפה ורלה פלש לקטמרקה וכוח אחר למנדוסה.
בתגובה, סרמיינטו המושל של סן חואן תקף את לה ריוחה במקביל להתקפה מצפון בחסותו של מיטרה שהכריז שהוא פושע ולא יריב פוליטי.
פניילוסה הובס פעם אחר פעם במהלך 1863, אך התמיכה הציבורית לה זכה בלה ריוחה איפשרה לו בכל פעם להתאושש.
לאחר תבוסתו בקרב לס פלאז'אס (Las Playas) ב-20 ביוני 1863, קרב שלאחריו כל הקצינים שנפלו בשבי ורבים מהחיילים הוצאו להורג באכזריות, הוא נמלט לכיוון האנדים; אך משם שב לדרום הפרובינציה והצליח לארגן כוח נוסף שהובס ב-30 באוקטובר 1863 וחוסל לחלוטין בתחילת נובמבר.
הוא נותר לבד, ניסה להסתתר בבית של ידיד, אך נתפס וחוסל.
לה ריוחה עברה לשליטתם של קצינים מבואנוס איירס שמשלו בכוח הזרוע.
מלחמות האזרחים דעכו בשלב זה, והפעילות עברה לחזית המזרחית בה ארגנטינה הייתה מעורבת במלחמת האזרחים באורוגוואי ב-1863, מלחמה בה נטלה חלק גם ברזיל, והיוותה מבוא למלחמת פרגוואי (1864–1870) העקובה מדם.
המרד של האדומים והמערכות של פליפה ורלה
השתתפותה של ארגנטינה במלחמת פרגוואי אילצה את הפרובינציות להקצות חיילים רבים לשם כך, המלחמה לא דיברה אל לבם, היא נמשכה זמן רב ונראתה חסרת תכלית, ורבים מ"המתנדבים" לצבא התמרדו וערקו.
תבוסת הברית המשולשת – ארגנטינה, ברזיל ואורוגוואי – בקרב קורופאיטי (Curupayty) ב-22 בספטמבר 1866 פגעה קשות בפופולריות של הנשיא ברטולומה מיטרה בעורף ובנכונות לסייע בגיוס חיילים נוספים.
ב-11 בנובמבר 1866 פרץ מרד של מגויסים חדשים במנדוסה שעמדו להישלח לחזית, זאת בשעה שהמושל – כמו בלה ריוחה – היה מבואנוס איירס ושלט בגיבוי הצבא שלא על דעת התושבים.
המורדים שזכו לאהדה מקומית שחררו מהכלא את האסירים, ביניהם פדרליים רבים שהדיחו את המושל ומינו במקומו את קרלוס חואן רודריגס (Carlos Juan Rodríguez) שהודיע שאינו מכיר בסמכותו של מיטרה וניסה לעצור את המלחמה בפרגוואי; ובכך הוביל את מנדוסה כולה למרד נגד הקונפדרציה.
הם הביסו את חיל המצב המקומי הקטן, הגנרל חואן סאה (Juan Saá) – מושל סן לואיס לשעבר שגלה לצ'ילה – חזר וארגן כוח צבאי איתו פלש לסן לואיס, הביס את הצבא המקומי ומינה את אחיו – פליפה סאה (Felipe Saá) – כמושל.
בעקבות כך – גם בסן חואן השלטון עבר לידי הפדרליים.
במקביל חזר מצ'ילה גם פליפה ורלה (Felipe Varela) שארגן כוח קטן איתו פלש לקטמרקה, תוך שהוא נעזר בתומכיו שם.
הם ניסו להיעזר באורקיסה, הנשיא לשעבר מאנטרה ריוס שנחשב עדיין כמנהיג המפלגה הפדרלית, שהתנער לחלוטין מכל הנושא.
הנשיא מיטרה היה בחזית הפרגוואית עקב המלחמה שם, אך משהגיעו אליו הידיעות על המרד בקוז'ו – הוא עבר לרוסריו יחד עם חלק מהיחידות מהחזית.
הוא הורה לגנרל אנטוניו טבואדה (Antonio Taboada) להתקדם מסנטיאגו דל אסטרו ללה ריוחה, ואת היחידות מחזית פרגוואי הכפיף לגנרל וונססלאו פאונרו (Wenceslao Paunero) ששם פעמיו לסן לואיס.
כוח החלוץ של פאונרו הצליח להביס את הגנרל חואן סאה (Juan Saá) – מושל סן לואיס – בקרב סן איגנסיו (San Ignacio) ב-1 באפריל 1867.
הפדרליים נפוצו ורבים מהם נמלטו לצ'ילה, והצבא השתלט על סן לואיס, מנדוסה וסן חואן.
טבואדה כבש את בירת לה ריוחה.
פליפה ורלה עמד לפלוש אז מלה ריוחה לקטמרקה בראש צבא בן 5,000 איש, ולשמע הבשורה הוא פנה חזרה לכיוון טבואדה, בשל בעיות לוגיסטיות נקלע למחסור במים, וחרף יתרונו המספרי הוא הדבר פגע קשות בחייליו והוא ניגף בקרב פוסו דה ורגס (Pozo de Vargas) ב-10 באפריל 1867.
ורלה עבר לאחר תבוסתו למערב לה ריוחה, ומשם לקטמרקה ולקורדובה, אך סירב לברוח לצ'ילה.
הוא אף הצליח לכבוש לתקופה קצרה את בירת לה ריוחה, אך נאלץ מהר מאוד לנטוש אותה.
באפריל 1867 פרץ מרד של בסלטה שהצטרפו אליו יחידות בפיקוד הגנרל אניסטו לטורה (Aniceto Latorre), אך הוא הובס בקרב מול האוניטרים.
ורלה עבר לעמקי קלצ'אקי (Valles Calchaquíes) המשתרעים בין סלטה, טוקומן וקטמרקה; ובאוקטובר 1867 השתלט על סלטה אך פינה אותה כמעט מייד.
משם עבר לחוחוי ולבסוף מצא מקלט בבוליביה.
מטאו לוקה (Mateo Luque), המושל הפדרלי של קורדובה, נמנע מלהצטרף למרידות.
קצינים פדרליים ניסו להניעו להתערב, אך מיטרה שם סוף לכך ופיזר את המפלגה הפדרלית בקורדובה.
בינואר 1869 ורלה ניסה לחזור אך הובס, וכך נכשל הניסיון האחרון להקים מחדש את המפלגה הפדרלית בפרובינציות הפנימיות.
עדיין נמשכה ההתנגדות של המונטונרוס הפדרליים בקוז'ו, אך היה מדובר במיליציות מקומיות ולא בצבאות.
באוקטובר 1868 מיטרה סיים את כהונתו כנשיא כשהוא מותיר אחריו כ-8,000 ארגנטינאים הרוגים במהלך המרידות כנגד הצנטרליזם שלו.
סוף הפדרליזם בליטורל: המרד של לופס חורדן
תבוסת המפלגה הפדרלית לא הייתה מוחלטת, זאת בזכות אורקיסה שהכיר בנפילת הקונפדרציה לאחר קרב פאוון, והעדיף למשול באנטרה ריוס, הרחק מהשפעתה של בואנוס איירס.
אחרית דבר: מפלת הפדרליים בקוריינטס
בקוריינט ניטשה במהלך 1868 מלחמת אזרחים פנימית בין הפדרליים לליברלים, שבסיומה הליברלים ניצחו בזכות כוחות הסיוע שנשלחו אליהם מבואנוס איירס על ידי הנשיא מיטרה – בשלהי כהונתו; ומנהיג הפדרליים נאלץ להימלט לאנטרה ריוס.
כמה ממנהיגי הפדרליים באנטרה ריוס ביקרו את מדיניותו הממלכתית של אורקיסה שתמך בשלטון המרכזי במהלך מלחמת פרגוואי, ואי התערבותו לטובת צ'אצ'ו פניילוסה ופליפה ורלה – המורדים מלה ריוחה; וביניהם בלט בביקורתו – ריקרדו לופס חורדן הבן (Ricardo López Jordán – לאביו הגנרל היה אותו שם).
ב-11 באפריל 1870, מעט לאחר סיום מלחמת פרגוואי, לופס חורדן פתח בהפיכה נגד אורקיסה שהחלה בהתקפה על ביתו והסתיימה במותו של הנשיא לשעבר.
שלושה ימים לאחר מכן לופס חורדן נבחר למלא את מקומו של אורקיסה בידי הרשות המחוקקת, בבחינת "הרצחת וגם ירשת?".
הנשיא סרמיינטו שלח לשם כוח צבאי המורכב מבוגרי מלחמת פרגוואי, לופס חורדן אסר עליהם להיכנס לפרובינציה, ומשהם נכנסו הוא הכריז מלחמה על שלטונו של סרמיינטו.
גם הנשיא, מצידו, הכריז מלחמה באפריל 1870; והקונגרס הלאומי יפה את כוחו של סרמיינטו באופן פורמלי באוגוסט אותה שנה, כשמעשי האיבה החלו זה מכבר.
הכוחות של הממשלה פלשו לאנטרה ריוס ממספר כיוונים.
לצבא של אנטרה ריוס הייתה עדיפות במספר החיילים ובניידות – יותר פרשים וסוסים, ובזכות כך זכו למספר ניצחונות מקומיים; אך הכוחות הלאומיים שנהנו מפיקוד מנוסה ומקצועי ומציוד טוב יותר וששלטו בערי הפרובינציה – חיפשו עימות כללי בו עדיפותם תוכל לבוא לידי ביטוי.
ב-20 במאי 1870 לופס חורדן הובס בקרב אל סאוסה (El Sauce) בה הוא ניסה לכבוש את העיר פרנה; בקרב הראשון בהיסטוריה הארגנטינאית בה נעשה שימוש במקלעים.
ב-12 ביולי 1870 לופס חורדן כבשו את בירת הפרובינציה – קונספסיון דל אורוגוואי (Concepción del Uruguay) – אך נאלצו לסגת מייד לאחר מכן.
לופס חורדן נאלץ לסגת חזרה לאנטרה ריוס, נמלט לאורוגוואי, ובסוף פברואר לברזיל.
המערכה השנייה של לופס חורדן
הממשל ארגן בחירות ללא נציגים פדרליים, והמושל אמיליו דופורטל (Emilio Duportal) ומחליפו לאונידס אצ'אגואה (Leonidas Echagüe) הדיחו את כל בעלי התפקידים המזוהים עם הפדרליים – שהיוו ככל הנראה רוב מוחלט בפרובינציה, כולל מורים וכמרים.
הפדרליים הזעיקו לעזרתם את לופס חורדן הגולה בברזיל, ובמאי 1873 הוא חצה את נהר אורוגוואי וחזר לפרובינציה.
תוך יומיים הוא השתלט על כל הפרובינציה למעט הערים הגדולות, וגייס צבא בן 16,000 איש שכלל גם ארטילריה.
הנשיא סרמיינטו הורה על התערבות צבאית.
הוא אף נקב בפרס כספי על ראשו של לופס חורדן; אך הקונגרס דחה זאת.
שר המלחמה מרטין דה גאינסה (Martín de Gainza) מונה כמפקד כוח ההתערבות שכלל שלוש דיוויזיות.
שוב פרצו קרבות בכל רחבי הפרובינציה, וב-9 בדצמבר 1873 לופס חורדן הובס בקרב דון גונסלו (Don Gonzalo) ורבים מקציניו שנפלו בשבי – חוסלו.
הפדרליים המובסים ניסו עדיין להתנגד, אך ב-25 בדצמבר 1873 לופס חורדן נאלץ שוב להימלט לאורוגוואי.
חרף כל התבוסות, הפדרליים ניסו שוב להתקומם וב-25 בנובמבר 1876 לופס חורדן שב לפרובינציה, אך בטרם גייס כוח משמעותי – הובס בקרב אלקרסיטו (Alcaracito) ונפל בשבי.
לאחר שלוש שנות שבי הוא הצליח להימלט לאורוגוואי ולא שב עוד לאנטרה ריוס.
הוא חזר לבואנוס איירס ונרצח בה ב-1889.
כך בא אל קיצו המרד הפדרלי האחרון בארגנטינה, והמפלגה הפדרלית הובסה לחלוטין.
המפלגה האוטונומיסטית מילאה את החלל שהמפלגה הפדרלית הותירה אחריה במהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, והיא הפכה במשך הזמן למפלגה השמרנית.
מלחמות האזרחים במהלך שנות ה-70 של המאה ה-19
אף על פי שהמפלגה הפדרלית חוסלה, ממשיכי דרכם – הליברלים האוטונומיסטים – המשיכו להיאבק בנטיות של האוניטארים ושל ממשיכי דרכם – הליברלים תומכי מיטרה – לכפות את הדומיננטיות של בואנוס איירס על הרפובליקה.
המושל הליברלי של קוריינטס והמנצח בקרב נייאמבה – סנטיאגו באייביינה – סיים את כהונתו זמן קצר לאחר הקרב, הוביל לבחירתו של אגוסטין פדרו חוסטו (Agustín Pedro Justo) בסוף 1871, והתמנה למפקד הצבא בדרום הפרובינציה.
ימים מעטים לאחר מכן פרץ מרד ודסידריו סוסה (Desiderio Sosa) הדיח את חוסטו והתמנה למושל במקומו.
חוסטו נמלט לבואנוס איירס וביקש מהנשיא סרמיינטו להתערב בנעשה בקוריינטס, אך סרמיינטו סירב.
בקרב טבקו (Tabaco) ב-4 במרץ 1872 הביס סוסה את באייביינה, אך איפשר לכוחותיו לעזוב את קוריינטס; ובבחירות ניצחו האוטונומיסטים (ממשיכי דרכם של הפדרליים).
בסנטיאגו דל אסטרו, המושל מנואל טבואדה (Manuel Taboada), מתומכיו של הנשיא הקודם – ברטולומה מיטרה, העביר את השלטון לאלחנדרו מונטס (Alejandro Montes) שהחליט למשול מבלי לשתף את משפחת טבואדה, וכתוצאה מכך – מנואל טבואדה הדיח אותו ביוני 1871.
אחת מיחידות צבא ארגנטינה ניסתה להחזיר את מונטס לתפקידו, אך בשל היעדר סיוע – הובסה.
מנואל טבואדה מת בספטמבר 1871, אך אחיו אנטוניו טבואדה (Antonio Taboada) והמושל אבסלון איבארה (Absalón Ibarra) המשיכו בדרכו.
הם תמכו בבחירתו מחדש של מיטרה לנשיא בבחירות ב-1874, אך הוא הובס בידי ניקולאס אבז'אנדה (Nicolás Avellaneda).
מאז 1862 היו שתי מפלגות ליברליות: אחת מהן – המפלגה האוטונומיסטית – העלתה לנשיאות את דומינגו פאוסטינו סרמיינטו ב-1868; והשנייה נקראה "הליברלית", שאפה לדומיננטיות יתר של בואנוס איירס, ובראשה עמד ברטולומה מיטרה.
בבחירות לבית הנבחרים ב-1874 ניצחה בבואנוס איירס האופוזיציה הליברלית, אך הרשות המחוקקת שינתה את התוצאות והעניקה את הניצחון למפלגה האוטונומיסטית, פרקטיקה מקובלת באותה תקופה.
הליברלים המתינו לתוצאות הארציות בבחירות לנשיאות שנערכו ב-12 באפריל 1874 שבהן ניצח המועמד האוטונומיסטי – ניקולאס אבז'אנדה.
משאושרו התוצאות בידי בית הנבחרים ב-18 ביולי 1874, ברטולומה מיטרה העמיד את עצמו בראש קשר.
סרמיינטו ניסה למנוע הפיכה ולהעביר מתפקידם את המפקדים המזוהים עם מיטרה, אך מפקד הצי סירב לעזוב את תפקידו, פתח בהפיכה ב-23 בספטמבר 1874, ויחד עם מפקדים נוספים גייס כוח בן כ-5,000 איש בדרום הפרובינציה של בואנוס איירס שהפיקוד עליו עבר בהמשך לידי מיטרה עצמו.
כוח נוסף בפיקוד הגנרל חוסה מיגל ארדונדו (José Miguel Arredondo) התמרד בקורדובה, השתלט על בירת הפרובינציה, ומשם פנה למנדוסה וסן חואן ומינה שם מושלים נאמנים למיטרה בנובמבר 1874.
מיטרה פנה צפונה לכיוון בואנוס איירס, נתקל בכוח קטן של צבא ארגנטינה שהיה מצויד היטב ונחוש בלחימתו, הוא הובס בקרב לה ורדה (La Verde) ב-26 בנובמבר 1874, ונאלץ להיכנע כשבוע לאחר מכן.
ארדונדו תגבר את כוחותיו והמתין לכוח של צבא ארגנטינה בפיקודו של הגנרל חוליו ארחנטינו רוקה (Julio Argentino Roca) – לימים נשיא ארגנטינה – שאיגף והביס אותו ב-7 בדצמבר 1874.
מיטרה, ארדונדו וקציניהם נאסרו בידי הצבא, ואבז'אנדה הוכר כנשיא.
עם פרוץ ההפיכה של מיטרה, החל מרד לטובתו בקוריינטס שדוכא מייד, אלא שבעקבותיו התמרד הקולונל פלאסידו מרטינס (Plácido Martínez).
כוח של צבא ארגנטינה רדף אחריו, ומשנודע לו על תבוסותיהם של מיטרה ושל ארדונדו – הוא נמלט לאורוגוואי.
ללא קשר למרידות של הליברלים – תומכי מיטרה – פרצה בחוחוי התקוממות של האינדיאנים על רקע שינויים בחלוקת הקרקעות.
הם הדפו בהתחלה את התקפותיו של מושל חוחוי חוסה מריה אלווארס פראדו (José María Álvarez Prado), אך הובסו לבסוף בקרב קרה (Quera) ונטבחו בהמוניהם.
כישלונות והישרדות של תומכי מיטרה
אנטוניו טבואדה (Antonino Taboada) מסנטיאגו דל אסטרו ומושל הפרובינציה אבסלון איבארה (Absalón Ibarra) תמכו במיטרה ובניסיון ההפיכה, ולאחר דיכוייה אבז'אנדה הפעיל עליהם לחץ כדי לכפות את סמכותו גם בצפון המדינה, ואיבארה נאלץ להתפטר בדצמבר 1874.
בסוף מרץ 1875 הגיעו יחידות של צבא ארגנטינה לסנטיאגו דל אסטרו כדי לסייע לאופוזיציה לתפוס את השלטון; ולאחר שפרצו מעשי איבה הדדיים, בזיזות, וחיסולים – טבואדה גלה לסלטה, ונאמניו הובסו לחלוטין עד סוף יוני 1875.
באמצע 1875 – האוטונומיסטים והליברלים בבואנוס איירס כרתו ברית, אך זו לא באה לידי ביטוי בשאר הפרובינציות.
בסנטה פה פרץ מרד בראשות שני מושלים לשעבר – פטריסיו קוז'ן (Patricio Cullen) וניקאסיו אורוניו (Nicasio Oroño) – ובשיתוף שכירי חרב ממושבות שווייצריות ואחרות, ושכלל גם ניסיון השתלטות כושל על בית הממשל; ולבסוף קוז'ן הובס ונהרג בקרב לוס קאצ'וס (Los Cachos) ב-20 במרץ 1877.
בשנה שלאחר מכן, משנכנס סימון דה איריונדו (Simón de Iriondo) האוטונומיסט לכהונתו השנייה כמושל, היו מרידות ליברליות רבות שלא נשאו פרי.
בקוריינטס סירבו הליברלים להשתתף בבחירות של 1877, הם ארגנו בחירות חלופיות מטעמם, וכך כל מפלגה ניצחה לשיטתה ומינתה רשות מחוקקת ומושל.
חילוקי הדעות התדרדרו למלחמה פנימית שגרמה לחלוקתה של קוריינטס בין שני המחנות, ולבסוף לניצחון הליברלים שכבשו את בירת הפרובינציה ב-30 ביולי 1877.
קוריינטס ובואנוס איירס יהיו הפרובינציות היחידות שיתנגדו לבחירה בחוליו ארינטינו רוקה (Julio Argentino Roca) כנשיא ב-1880.
ב-1880 הממשל הפדרלי "התארח" בעיר בואנוס איירס, שלגביה לא הייתה לו סמכות.
לאחר המהפכה הכושלת של מיטרה ב-1874 קמה קואליציית מפלגות בבואנוס איירס שב-1876 התייצבה מאחורי קרלוס טחדור (Carlos Tejedor) – אוטונומיסט שהיה מקובל על תומכי מיטרה – בתור מועמד לתפקיד מושל.
מנגד, הגנרל חוליו ארחנטינו רוקה (Julio Argentino Roca) נחשב למועמד המוביל לתפקיד הנשיא הבא לאחר הצלחותיו בדיכוי המרידה של מיטרה ובכיבוש המדבר (השתלטות על דרום ארגנטינה ושטחים בצפונה שעד אז נשלטו בידי שבטי אינדיאנים).
הנשיא ניקולאס אבז'אנדה, לקראת סיום כהונתו, העביר חוק שהכריז על בואנוס איירס כעל עיר הבירה.
קרלוס טחדור, מושל בואנוס איירס, החל לחמש את תושבי העיר ולארגן אותם במיליציות, בניגוד לחוק מאוקטובר 1879 שאסר על כך ללא קבלת רשות מהנשיא.
משניסה אחד מקציני צבא ארגנטינה למנוע פריקת נשק מאונייה בנמל – כוחותיו של הקולונל חוסה אינסנסיו ארייס (José Inocencio Arias) לא איפשרו לו להפריע לכך.
עוד קודם לכן, ב-4 ביוני 1880, הנשיא ניקולאס אבז'אנדה העביר את בירת בואנוס איירס לבלגרנו (Belgrano) – ישוב סמוך לבואנוס איירס שכיום הוא חלק ממנה – כולל הסנאט, בית המשפט ובית הנבחרים.
במקביל, אבז'אנדה הורה על קידום יחידות צבאיות לכיוון בואנוס איירס, ובתגובה המושל טחדור איחד את כל המיליציות מהפרובינציה לכוח צבאי אחד.
ב-17 ביוני 1880 פרץ קרב אוליוורה (Olivera) בין צבא ארגנטינה לחלק מאותן יחידות שנהנו מיתרון מספרי אך היו לא מאורגנות והובסו, אך התוצאה המעשית הייתה שהן נסוגו לכיוון העיר בואנוס איירס, ואילצו את הצבא לתקוף את העיר עצמה.
המתקפה על בואנוס איירס החלה ב-20 ביוני 1880, ואף על פי שהיא נבלמה בידי מגיני העיר – הם סבלו מאבדות כבדות ומנזקים גדולים לרכוש, ומבחינה אסטרטגית – צבא ארגנטינה ניצח.
טחדור הורה למיטרה לפתוח במשא ומתן עם השלטונות, וב-30 ביוני הוא הציג את התפטרותו.
המיליציות פורקו מנשקם, הרשות המחוקקת פוזרה, והוקם ממשל זמני חלופי לפרובינציה.
הפרובינציה האחרונה בה נותר ממשל הנאמן למיטרה הייתה קוריינטס מאז ההפיכה ב-1878.
משעמדו לפרוץ מעשי האיבה בבואנוס איירס בין טחדור לאבז'אנדה – קוריינטס הציעה לשלוח כוחות צבאיים לעזרת טחדור, הצעה נדיבה שקשה היה לה לממשה; ואילו בואנוס איירס הציעה לה סיוע בנשק, תחמושת וכסף.
כעבור מספר ימים כוחות מקוריינטס פלשו לאנטרה ריוס ותקפו מספר משמרות מקומיים.
בתגובה, אבז'אנדה הורה על התערבות פדרלית, ובמהלך המחצית השנייה של יולי 1880 נכבשו הערים המרכזיות בפרובינציה.
המושל פליפה קברל (Felipe Cabral) נטש את בירת הפרובינציה בראש כוח צבאי, וכעבור מספר ימים מצא מקלט בפרגוואי.
סגן המושל – חואן אסטבן מרטינס (Juan Esteban Martínez) – נסוג לכיוון צפון מערב וניגף בשני קרבות בסוף יולי (טקוארה קרנדי Tacuara Carendí) ובתחילת אוגוסט (איטוסאינגו, Ituzaingó).
האחרונה מבין השתיים הייתה הקרב האחרון במלחמות האזרחים הממושכות של ארגנטינה שנמשכו 66 שנים – מאז המרד של ארטיגאס ב-1814.
עדיין, יהיו מרידות בהן קוריינטס תיטול חלק, בשנות ה-90 של המאה ה-19 ושנות ה-30 של המאה ה-20, ואף יהיו בהן תנועות של כוחות צבאיים; אך לא ייערכו קרבות כבעבר.
ב-24 באוגוסט 1880, אבז'אנדה העלה את הצעת החוק שאושרה בקונגרס ב-21 בספטמבר ושלפיה בואנוס איירס הוכרזה כבירת הרפובליקה, הועמדה תחת פיקוח פדרלי, והוכרזה כישות פדרלית נפרדת מהפרובינציה.
חוק זה היה טעון אשרור הרשות המחוקקת של בואנוס איירס, לשם כך נערכו בחירות בפרובינציה בהן ניצחה המפלגה האוטונומיסטית הלאומית, והחוק אושר סופית בנובמבר 1880.
חודש לפני כן, חוליו ארחנטינו רוקה הפך לנשיא והשלים את יישום החוק, ובירת הפרובינציה עברה לעיר לה פלאטה שנוסדה לשם כך.
כך התייצבה גם שיטת הממשל הפדרלית של ארגנטינה.
מלחמות האזרחים היו אחד המאפיינים הבולטים ברפובליקה הרומית המאוחרת (133 לפנה"ס – 44 לפנה"ס או 27 לפנה"ס).
הסיבה למעשי האיבה הייתה הקיטוב הפוליטי בין שתי הסיעות העיקריות ברומא העתיקה הפופולרים והאופטימאטים.
בתקופת מלחמת האזרחים הייתה הרפובליקה הרומית האימפריה השלטת באגן הים התיכון.
בתחילת המאה ה-3 לפנה"ס השלימה רומי את כיבושו של חצי האי האפניני; בהמשך המאה ה-3 הכניעה את קרתגו בשתי מלחמות קשות וממושכות ובשנת 146 לפנה"ס החריבה אותה כליל; במאה ה-2 והראשונה לפנה"ס כבשה את יוון וכמעט את כל הממלכות ההלניסטיות באסיה הקטנה ובמזרח התיכון.
רומא כבשה גם חלקים נרחבים של חצי האי האיברי, חלקים מאפריקה הצפונית ואזורים נוספים.
כיבוש שטחים היה אחד הכוחות המניעים המרכזיים בפוליטיקה הרומית, והיה חיוני לכלכלה של האימפריה, שנשענה במידה רבה על עבודת עבדים.
כיבוש שטחים חדשים וסיפוחם לתחומי האימפריה הביא הון רב לקופת האימפריה, שפע של עבדים ויוקרה פוליטית למצביאים הרומיים, שעמדו בראש מסעות הכיבוש.
מצביאים מנצחים זכו לכבוד רב, שהיה חיוני לצבירת הון פוליטי ברומא.
מצביאים שנחלו ניצחונות גדולים על האויב, או הביאו לסיפוח שטחים חדשים לתחומי האימפריה הרומית, היו זכאים לערוך טריומף - מצעד ניצחון רב רושם.
הרפובליקה הייתה מחולקת לפרובינקיות ולאיטליה גופה.
בגלל קשרי פטרון-קליינט ברומא העתיקה לכל אחד מהאריסטוקרטים הבכירים היו מוקדי כוח שמהם יכול היה לשאוב תמיכה ואף כוח אדם לצבאו.
כך בסיס כוחו העיקרי של פומפיוס היה במזרח.
הקשרים הטובים בין המחוזות המזרחיים ופומפיוס נוצרו בשנות ה-60 עת נלחם בפיראטים, במיתרידטס וערך מסע מלחמה גדול שהגיע מאסיה הקטנה עד שערי ירושלים.
יתרה מכך, חלק ניכר מהווטרנים של פומפיוס קיבלו חלקות אדמה באזור זה והוא יכול היה להסתמך עליהם בעת הרחבת שורות צבאו.
למרות הרפורמות של סולה, הרוחות המשיכו לסעור ברומא, והחיים הפוליטיים הפכו אלימים יותר ויותר (דוגמה מפורסמת לכך היא קשר קטילינה).
על רקע האלימות הגוברת והמחלוקות הסיעתיות בתוך המעמד השליט (ה-nobilitas) חברו שלושה פוליטיקאים רומאים בשנת 60 לפנה"ס ליצירת ברית הידועה בשם הטריומווירט הראשון.
היו אלה גנאיוס פומפיוס מגנוס - המצביא המפורסם ביותר ברומא בעת כינון הטריאומווירט, מרקוס ליקיניוס קראסוס - האיש העשיר ביותר ברומא ומי שדאג לממן את מסעי הבחירות של יוליוס קיסר, ויוליוס קיסר עצמו.
לחיזוק הברית השיא קיסר את בתו יוליה לפומפיוס - ברית נישואין שנהגתה לצרכים פוליטיים אך הולידה אהבה גדולה בין בני-הזוג.
הטריאומווירט היה חסר כוח פוליטי רשמי, ונאלץ לפעול מאחורי הקלעים להשגת קולות בבחירות תומכיהם למשרות פוליטיות.
הברית הפוליטית עם הכוחות החשובים ברפובליקה הרומית הייתה בעלת חשיבות עליונה לקיסר.
בשלב הראשון הבטיחה לו הברית את הקונסולאט של שנת 59 לפנה"ס, ובשלב השני את הפיקוד הצבאי הבכיר לו התאווה.
בהמשך הבטיחה הברית את עורפו הפוליטי ברומא בזמן שנלחם בגאליה.
אלמלא הברית יכול היה הסנאט להפסיק את מסע הכיבושים כרצונו.
הברית הייתה בעלת עוצמה פוליטית רבה (כדבריו של סווטוניוס: דבר לא נעשה ברפובליקה בלי הסכמתם).
עם זאת, שלושת הטריומווירים לא שלטו באופן מוחלט בפוליטיקה הרומית, והיה עליהם להמשיך ולטפח יחסים טובים גם עם פוליטיקאים זוטרים יותר.
למרות כוחו של הטריאומווירט היו לקיסר אויבים פוליטיים בעלי עוצמה רבה.
טריבון הפלבס פובליוס קלודיוס פולכר, בן החסות של קראסוס, ניסה לחזק את מעמדו על ידי התקפות על פומפיוס וכך היה עשוי להחליש את הברית ביניהם.
קאטו הצעיר, נציגה הבולט של הסיעה השמרנית, התקיף את קיסר עוד בזמן היותו קונסול ברומא והחריף את התקפותיו כשקיסר היה עסוק במלחמה בגאליה.
אויביו הפוליטיים של קיסר ניסו לערער את הברית האסטרטגית בין קיסר לשני שותפיו ולפגוע במינוי שניתן לו, הודות לו יכול היה להמשיך במסע הכיבושים הנרחב.
הסכנה הגדולה ביותר ארבה לקיסר בשנת 56 לפנה"ס, כאשר שני הקונסולים של אותה שנה - גנאיוס קורנליוס לנטולוס מרקלינוס ולוקיוס מארקיוס פיליפוס - ניסו למנות אדם אחר למושל גאליה טרנסאלפינה.
כדי להתמודד עם האיום נפגשו הטריאומווירים בלוקה בשנת 56 לפנה"ס והחליטו שקראסוס ופומפיוס ירוצו למשרת הקונסול.
בחירתם הסירה את האיום שנשקף לקיסר.
כמו כן הסכים הסנאט לשלם את שכרם של הלגיונות שגויסו ללא אישור מוקדם ממנו.
כדי לשמור על האינטרסים שלו, דאג יוליוס קיסר לרצות את שתי הקבוצות.
מצד אחד דאגו בעלי בריתו, חבריו לטריאומווירט, שלא יקום כוח פוליטי בעל השפעה שיש בו כדי לאיים עליו.
הוא דאג לשלוח מקורבים נאמנים שיעשו נפשות עבורו בקרב הפוליטיקאים ואף ניסה לחזק את בריתו עם הטריאומווירים האחרים.
כך למשל שחרר את פובליוס, בנו של קראסוס, עם כוח פרשים גדול למען מסעו למזרח נגד האימפריה הפרתית.
כדי לפייס את המוני העם הפיץ קיסר בתדירות גבוהה בשורות אודות ניצחונותיו על ה"ברברים", שפורסמו בספרו "מלחמת גאליה".
בספרו זה דאג לשבח את מעשיהם של הלוחמים הרומים שהגיעו מתוך דלת העם ובייחוד את הקנטוריונים, שגם הם לא נמנו עם העלית הרומית.
הבחירות ברפובליקה הרומית היו אישיות ולא היו מפלגות במובן המודרני של המילה.
היות שהבחירות היו אישיות הייתה משמעות רבה ליוקרה האישית של כל פוליטיקאי או במקרה של פוליטיקאי צעיר ליוקרה של משפחתו.
למסעי הבחירות התלוו הוצאות כספיות עצומות בעיקר על ארגון משחקים גלדיאטורים, משתאות להמונים, מכירת מזון במחירים אפסיים או אפילו חלוקתו בחינם, הקמת מבני ציבור וכדומה.
ממון כה רב היה מצוי רק בקרב האליטה המצומצמת ביותר.
כתוצאה מכך נותר השלטון בידיה של שכבה אליטיסטית זו בלי שלאנשים חדשים היה סיכוי של ממש להיבחר למשרות חשובות.
בתקופת הרפובליקה המאוחרת (133 לפנה"ס - 44 לפנה"ס או 27 לפנה"ס) המאבק הפוליטי, שהיה קיים גם בתקופות מוקדמות יותר, החריף מאוד.
ההתפשטות המהירה של הרפובליקה הובילה להתעשרות בקרב שכבת העלית, שהייתה יכולה כעת להעפיל בעזרת ממונה על כל קבוצה חברתית אחרת.
כל מועמד חדש שלא היו בידיו המשאבים הנחוצים לניהול מסע בחירות מוצלח היה נאלץ ללוות את הכסף מאנשים פרטיים.
אם מסע הבחירות היה נכשל, התוצאה הייתה הרת גורל לא רק לקריירה הפוליטית של אותו אדם, אלא פעמים רבות השפיעה לרעה על יתרת חייו.
תקופה זו התאפיינה במאבק פוליטי מר בין שתי סיעות יריבות: האופטימאטים והפופולרים.
חברי שתי הסיעות היו אריסטוקרים, אך סיעת האופטימאטים התאפיינה בשמרנות ובתמיכה במסורת, דרשה הענקת כח רב לסנאט.
אופטימאטים שאפו לשמר את המצב הקיים, שתחתיו הם שגשגו.
פופולרים רבים היו בני האצולה החדשה שטרם הכתה שורשים עמוקים בגוף הרפובליקה הרומית.
פופולרים ביקשו להעניק משקל רב יותר להחלטות המוסדות העממיים בלי להזדקק לאישור של הסנאט שייצג את מוקד הכוח המסורתי.
אין מדובר במפלגות מגובשות בעלות מוסדות שמנהלות רישום לחבריהן, אלא בהתארגנות של יחידים בעלי דעות דומות.
גם החלוקה לפופולרים ולאופטימאטים לא הייתה חדה.
הקצוות היו מוגדרים היטב, אך ב"מרכז המפה הפוליטית" היה שיתוף פעולה ואף תמיכה שעברה מצד לצד.
גם השיוך של האריסטוקרטים הוותיקים לאופטימאטים ושל האצולה החדשה לפופולרים איננו מדויק באופן מוחלט.
יוליוס קיסר למשל היה שייך למשפחת היוליים שהייתה אחת הוותיקות ברומא והיה חלק מהפופולרים ואילו קיקרו שהיה "אדם חדש" היה ביחסים טובים עם האופטימאטים.
עם זאת, החלוקה הזאת תקפה לרוב המקרים.
המחלוקת הפוליטית לא הצטמצמה לדיונים לוהטים בסנאט, אלא גלשה פעמים רבות לאלימות פיזית.
אריסטוקרטים רומאים רבים נרצחו על ידי חברי הסיעה היריבה ומדי פעם גלשה האלימות למלחמות אזרחים עקובות מדם.
השיא הראשון הגיע בשנות ה-80 של המאה הראשונה לפנה"ס, במלחמת האזרחים הרומית הראשונה, כ-35 שנים לפני מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר.
בתקופה זו עלה לוקיוס קורנליוס סולה, מראשי הסיעה האופטימאטית על רומא עם צבאותיו ופתח בשתי מלחמות אזרחים.
ניצחונו של סולה הבטיח את השליטה האופטימאטית לכמה עשרות שנים, אך הכוחות הפוליטיים שהביאו למלחמת האזרחים בתקופתו לא נעלמו.
הרעיונות שהעלו הפופולרים היו מושכים בעיני דלת העם, ופוליטיקאים רבים שביקשו לנצל אהדה זו, אמצו רעיונות אלה למען קידום האינטרסים האישיים שלהם, גם אם לא באמת רצו להיטיב עם דלת העם.
יוליוס קיסר, שדודו, גאיוס מאריוס, היה מראשי הסיעה הפופולרית שהפסידה במלחמת האזרחים לסולה, היה אחד הפוליטיקאים החשובים שאימץ לעצמו את הרעיונות של הפופולרים.
האהדה כלפיו בקרב דלת העם לקראת פרוץ מלחמת האזרחים הייתה רבה, הן בשל משנתו הפוליטית, כפי שהיא הוצגה בפניהם ובעיקר בזכות ניצחונותיו הרבים בגאליה שנחגגו כמה וכמה פעמים ברומא בפסטיבלים ובתהלוכות.
כעת, לאחר כיבוש גאליה, ביקש קיסר לרכב על גל התמיכה העממית ולזכות במנעמי השלטון ובעיקר להאדיר את שמו, כמקובל ברומא.
האופטימאטים הקיצונים, שהתנגדו לו עוד לפני שיצא לגאליה, עשו הכל כדי לפגוע בו ובמעמדו ולא לאפשר לו לפתח את הקריירה הפוליטית שלו.
הרפורמות של גאיוס מאריוס יצרו תלות חזקה בין המצביא לפקודיו.
היה מקובל שהמצביא דאג לחייליו בתום תקופת השירות שנקבעה בחוק.
הדאגה באה לידי ביטוי בעיקר במתן קרקעות חקלאיות לחיילים המשוחררים.
החיילים המשוחררים בתמורה תמכו בשאיפות הפוליטיות של מצביאם.
כתוצאה מכך, צבאות גדולים היו נאמנים בראש ובראשונה למצביאם ולא למדינה.
אם המצביא בחר להתעמת עם המדינה, הצבא תמך בו ונתן תוקף מעשי לדרישותיו.
מלחמה לנצח הוא ספר מסוגת המדע בדיוני צבאי מאת ג'ו הולדמן שיצא לאור בשנת 1974. הספר זכה בפרס נבולה ב-1975, פרס הוגו ופרס לוקוס ב-1976. הספר תורגם ב-1979 בהוצאת עם עובד בתרגומו של אריה חשביה.
לספר שני המשכים "Forever Free" ו-"Forever Peace", המספר סיפור שמתרחש במקביל להתרחשויות בספר הראשון.
הסיפור הקצר "A Separate War" מתרחש גם הוא בעולם של מלחמה לנצח ומתאר את קורותיה של מאריגאי לאחר שנפרדה ממנדלה.
הספר נכתב בסוף מלחמת וייטנאם כספר אנטי מלחמתי הדן בחוסר התוחלת וחוסר ההגיון במלחמה.
מקובל לראות אותו כאנטי תיזה לספרו של רוברט היינלין "לוחמי החלל" המפאר את המלחמה.
ויליאם מנדלה הוא סטודנט לפיזיקה מגויס ב-1997 ליחידת עלית שהורכבה לצורך תקיפת גזע חייזרי המכונה טוראנים.
הסיפור כתוב בגוף ראשון מנקודת הראות של מנדלה.
לאחר הגיוס הוא נשלח למחנה אימונים בו כל חייל מקבל חליפת קרב בעלת אצבעות לייזר שהופכת לכלי הנשק העיקרי במלחמה.
לאחר האימונים הם יוצאים בספינת קרב לאפסילון, שם הם נתקלים בטוראנים, שאינם רגילים בקרבות פנים מול פנים וטובחים בהם בעזרת חליפות הקרב.
לאחר הקרב הם נתקלים לראשונה בהלם העתיד כאשר הטוראנים תוקפים אותם בנשק עתידני שהספיקו לפתח בזמן שהותם בחלל.
אפקט התארכות הזמן של טיסה במהירות על דרך חורים שחורים גרם להם להרגיש כאילו הם הזדקנו בחודשיים, בעוד יחסית לכדור הארץ עבר עשור.
לאחר הקרבות הוא חוזר לכדור הארץ עם אהובתו מהמחלקה מאריגאי ומגלים שהכוכב סובל מפיצוץ אוכלוסין ופשע.
לאחר שהוריהם של מנדלה ומאריגאי מתים, הם מחליטים להתגייס שוב לצבא בתור מדריכי קרב, ומיד נשלחים שוב לחזית.
במהלך הקרבות מנדלה ומאריגאי נפגעים ומאבדים רגל ויד, אך שורדים בזכות חליפת הקרב ששומרת עליהם בחיים.
הם חוזרים לבית חולים על כוכב "עדן" ומגלים שעברו כ-200 שנה מגיוסם האחרון.
בעידוד הממשלה וכדרך להילחם בריבוי הטבעי, הטרוסקסואליות נחשבת כסטיה מינית וחלק גדול מהתושבים הם הומוסקסואלים ותינוקות נולדים אך ורק במעבדות על ידי ברירה גנטית.
בעזרת הטכנולוגיה המתקדמת, בית החולים מסוגל להצמיח את היד והרגל שנקטעו, ולאחר שהבריאו הם חוזרים לחזית, להשלים את שירותם הצבאי בספינות נפרדות.
מנדלה, שמקבל פיקוד על חייליו לאור היותו אחד מהחיילים הוותיקים ביותר בצי, נשלח לקצה המרוחק של הגלקסיה.
הזמן הרב שעבר מאז שנולד יצר בינתיים פערים תרבותיים משמעותיים בינו ובין פקודיו שמקשים עליו את הפיקוד ואף גורמים לאחד מהם לנסות לרצוח אותו.
לאחר הגעת הספינה ליעדה החיילים יורדים לכוכב ומקימים בסיס בעוד מתקפה של ספינות טוראנס מחסלת את ספינת הקרב איתה הגיעו.
לבסוף בתחבולות ומזל רב מצליח מנדלה לשרוד בתוך שדה סטטי עם 19 חיילים בלבד ולהשמיד את האויב בעזרת כמה פצצות נובה.
כשהוא חוזר שוב לבסיס החלל של בני האדם הוא מגלה שהמלחמה כבר הסתיימה מזמן והאנושות כולה מורכבת מגבר ואישה אחת משוכפלים אין ספור פעמים וקוראים לעצמם "אדם".
האנושות כתודעה קולקטיבית הצליחו לתקשר עם הטוראנס, שהתגלו בעצמם כתרבות משוכפלת עוד מתקופות קדומות.
מתגלה שהמלחמה פרצה בעקבות בעיות תקשורת ולמעשה התנהלה לאורך כל השנים הללו כתוצאה מטעות.
לאחר שהוא בוחן את תיקו האישי הוא מגלה שמאריגאי חזרה כ-200 שנה לפניו ובעזרת הממון הרב שצברה בכל השנים ששירתה הצליחה לרכוש ספינה ישנה שמשמשת אותה כ"מכונת זמן" המונעת ממנה להזדקן עד אשר מנדלה יחזור מהחזית.
הם נפגשים ופורשים לכוכב מבודד כדי להקים משפחה ביחד עם עוד כמה חיילים פליטים שאינם מסוגלים להתמודד עם החיים בתרבות האנושית העתידנית.
ב-1983 הבמאי סטיוארט גורדון, העלה גרסה מעובדת של הספר בחברת התיאטרון האורגני של שיקגו, כתגובה למה שהוא כינה הסגנון הסטרילי של משחקי המחשב שזיכיון מלחמת הכוכבים הציג בו את ז'אנר המדע בדיוני.
האמן הבלגי מרבאנו בשיתוף פעולה עם ג'ו הולדמן, יצרו טרילוגיה של רומנים גרפיים מהספר "מלחמה לנצח".
הסדרה תורגמה לשפות רבות וזכתה לסדרת המשך שנעשתה בהתאם לספר "שלום לנצח".
ב-2008 הצהיר רידלי סקוט, שאחרי שחיכה 25 שנה שזכויות היוצרים יהיו זמינות לרכישה, שהוא מתכוון לחזור לביים מדע בדיוני וליצור עיבוד לספר "מלחמה לנצח".
אולם, במשך שש שנים של הצהרות שונות ועבודה על גרסאות מרובות לתסריט, הפרויקט לא הצליח להגיע לידי מימוש.
במאי 2015, הצהירו אולפני וורנר, שזכו בזכויות היוצרים, שבכוונתם לפתח את הפרויקט ולהוציאו לפועל.
שמותיהם של הכותב ג'ו ספייטס וכוכב הקולנוע צ'נינג טייטום הוזכרו בהקשר זה.
מלחמה ושלום היא מיני-סדרת דרמה תקופתית בריטית ששודרה לראשונה בערוץ BBC One ב-3 בינואר 2016. הסדרה מבוסס על הרומן "מלחמה ושלום" מאת הסופר הרוסי לב טולסטוי.
את התסריט כתב אנדרו דייוויס וביים טום הרפר.
בארצות הברית שודרה הסדרה בארבעה חלקים החל מ-18 בינואר 2016 בערוץ A&E של רשת Lifetime ובערוץ ההיסטוריה.
בתפקידים הראשיים מככבים פול דנו, לילי ג'יימס וג'יימס נורטון.
הסדרה נפתחת ברוסיה של שנת 1805. לפני הצופים מוצגים פייר (פול דנו) נטשה (לילי ג'יימס) ואנדריי (ג'יימס נורטון), צעירים שאפתניים ממשפחות מיוחסות שרוצים למצוא משמעות לחייהם.
פייר המגושם אך טוב-הלב, בן לא חוקי של אחד מעשירי רוסיה, רוצה לתקן את העולם.
נטשה הנמרצת מחפשת אהבת אמת, ואנדריי הנאה והאצילי, מתוסכל מהשטחיות שבחברה ומחפש לעצמו מטרה נעלה.
באותה עת מתקרב נפוליאון עם צבאו לגבולות רוסיה.
פייר, אנדריי ונטשה מגלים שחייהם של הרוסים עומדים להשתנות לבלי הכר.
ב-28 בדצמבר 2014 פורסמו שמות השחקנים בסדרה.
קייט פיליפס - ליסה בולקונסקיה
אוליביה רוס - מדמואזל בוריין
בן לויד-יוז - הצאר אלכסנדר
טרנס ביזלי - גנרל בניגסן
קיט קונור - פטיה רוסטוב הצעיר
פיפ טורנס - הנסיך בגרטיון
גווילם פורה - שליש של נפוליאון
לודג'ר פיסטור - גנרל מאק
אדריאן רולינס - פלאטון קרטאב
אוטו פארנט - פטיה רוסטוב
קלואי פירי - ג'ולי קרגינה
הסדרה הופקה בשיתוף פעולה בריטי אמריקאי.
ב-18 בפברואר 2013 הודיע מנהל הטלוויזיה דני כהן שהסדרה הוזמנה ממנו ומנהל BBC Drama בן סטיבנסון.
המפיקים בפועל של הסדרה הם פיית' פנהייל, ג'ורג' אורמונד, אנדרו דייוויס, סיימון ווהן, רוברט וולאק והארווי ויינשטיין.
אתרי הצילומים של הסדרה היו ברוסיה, ליטא ולטביה.
הצילומים נערכו במצלמות דיגיטליות מסוג Arri Alexa.
בבריטניה שודרה הסדרה החל מ-3 בינואר 2016 בחמישה חלקים בני 60 דקות וחלק שישי בן 82 דקות, בערוץ BBC One.
בארצות הברית החלו לשדר את הסדרה ב-18 בינואר 2016 בשלוש רשתות במקביל: "A&E", "Lifetime" וערוץ ההיסטוריה.
בישראל שודרה הסדרה בערוץ yes Oh של yes החל מ-27 בפברואר 2016.
הסדרה שודרה גם בשוודיה (SVT), דנמרק (TV 2), נורווגיה (NRK), אסטוניה (ETV), יוון (OTE), ליטא (LNK), רוסיה (Channel One), סין (LeEco), טאיוואן (LeEco), הודו (Vuclip), קוריאה הדרומית (KBS ו-SK), הפיליפינים (ABS ו-CBN), בלגיה (BBC First), הולנד (BBC First), לוקסמבורג (BBC First) ופורטוגל (RTP).
מלחמה ושלום היא סדרת טלוויזיה משנת 1972, עיבוד לרומן "מלחמה ושלום" מאת לב טולסטוי.
הסדרה שודרה ב-20 חלקים החל מ-28 בספטמבר 1972.
העיבוד הטלוויזיוני של ה-BBC לרומן האפי של טולסטוי הוא על אהבה ועל אובדן ומתרחש על רקע המלחמות הנפוליאוניות.
אנתוני הופקינס העומד בראש צוות השחקנים מגלם את פייר בזוחוב, מורג הוד היא נטשה רוסטובה היפה והאימפולסיבית, אלן דובי הוא אנדריי בולקונסקי הגיבור הקודר, ודייוויד סוויפט בתפקיד נפוליאון, שלהחלטתו לפלוש לרוסיה ב-1812, יש השלכות מרחיקות לכת על פייר ועל משפחות רוסטוב ובולקונסקי.
דייוויד קונרוי הפיק את הסדרה בת עשרים החלקים.
מטרתו הייתה להעביר את העלילה ואת הדמויות מהרומן של טולסטוי לדרמה טלוויזיונית באורך 15 שעות.
את התסריט כתב ג'ק פולמן וביים ג'ון דייוויס.
סצנות המלחמה של הסדרה "מלחמה ושלום" צולמו ביוגוסלביה.
מעצב ההפקה דון הומפריי זכה בפרס באפט"א לטלוויזיה על עבודתו בסדרה.
גרסה זו שונה מעיבודים קודמים שנעשו לרומן בכך שמופיעים בה דמויות משנה רבות - בולטת בהן דמותו של קאראטייב בגילומו של הארי לוק .
ב-2005 הופצה הסדרה באזור 2 באריזה של ארבעה DVD בהפצת "DD Home Entertainment".
לסט צורפה חוברת מאוירת שכתב אנדי פריסטנר על תהליך יצירת הסדרה.
מלחמות ה' הוא ספר מאת הרב יחיא קאפח, מנהיג הפלג הדרדעי ביהדות תימן, שנושאו הוא אמונת הייחוד, וההתנגדות לקבלה בכלל ולספר הזוהר בפרט, משום, שלדעתו של הרב קאפח, תורת "הקבלה" שבידינו לא עברה באמת בקבלה, וספר הזוהר הוא זיוף, עבודה זרה ומינות.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 הגיעו לתימן מספר חוקרים ומלומדים יהודיים אירופאים, שהושפעו מתנועת ההשכלה.
חוקרים אלו נפגשו עם כמה חכמי צנעא, שהייתה להם נטייה למדעים עוד קודם לכן, והשפיעו עליהם רבות.
בין ההשפעות שזרעו בלבם של קבוצה מחכמי תימן היו ספקות לגבי אמיתות והקבלה, ויחס אוהד להשכלה ולנאורות האירופית.
אולם בעוד ההשכלה האירופית גרמה לעיתים לנטישת הדת, התפישה הדרדעית הייתה כי אין כל ניגוד בין ההשכלה לבין הדת.
הם ניסו לבער מתוך היהדות כל דבר שנראה מנוגד לשכל, וליהדות ה"טהורה", כפי שעוצבה מאז ימי המשנה והתלמוד.
לפיכך ניסו לבער מן היהדות את האמונה בשדים, בקמעות ובלחשים, וגם את הקבלה ותורת המסתורין.
הם ניסו לחזור לנוסחי תימן הקדומים, ולתפישת העולם של חכמי תימן מן האסכולה הימי־בניימית הקדומה, שהלכה בעקבות רבנים מארצות האסלאם, דוגמת רס"ג, רבי יהודה הלוי והרמב"ם.
היו מחכמי תימן גם בדורות האחרונים שהמשיכו לשמר את תפישת העולם הרמב"מיסטית והיו בעלי נטייה פילוסופית.
המודל לחיקוי של אותם חכמים היה הרמב"ם, שהיה עד לחדירת השולחן ערוך לתימן, הפוסק המרכזי עבור יהודי תימן.
הרמב"ם, שהיה גם פוסק ותלמיד חכם, מצד אחד, וגם פילוסוף ורופא, מצד שני, ייצג עבור יהודי תימן את השילוב שבין השכלה כללית להלכה.
בהשפעתו של הרמב"ם ניסו חלק מיהודי צנעא, לאחר המפגש עם אירופה, לחנך את ילדיהם.
בבית הספר העות'מאני ("מכתב") היה בדעתם ללמד את מקצועות היהדות מצד אחד, ומצד שני גם פילוסופיה יהודית.
לבד ממקצועות היהדות היה בדעתם ללמד גם מקצועות כלליים, כגון ערבית, טורקית ועברית ודקדוקה, מדעים, גאוגרפיה ואסטרונומיה, וחשבון.
בסוף המאה התשע עשרה פרצה מחלוקת בין מתנגדי הקבלה ושולליה (ה"דרדעים"), לבין המאמינים בקדמותה ובקדושתה (שכונו "עיקשים").
במהלך העשור השני של המאה ה-20 הגיעה המחלוקת לכלל משבר.
בשיאה הביא הרב יחיא יצחק הלוי, ממנהיגי ה"עיקשים", את המחלוקת בפני האימאם, שליט תימן, יחיא חמיד אלדין.
לאחר שנכנס מספר פעמים למאסר בעקבות פעילותו, החל הרב קאפח לכתוב את ספרו "מלחמות ה'".
הוא לא נרתע עוד מלכתוב הספר לאחר מאסריו, מפני שראה, לדברי נכדת-נכדו אביבית לוי, בייסורים שחווה עונש על ש"חס על כבוד עצמו יותר מכבוד שמיים".
את הספר כתב עד שנת תרפ"ז והוא יצא בשנת תרצ"א (1931) בבית הדפוס פ' עניו בשכונת גאולה שבירושלים.
הספר נכתב בסגנון חריף עד מאוד, ורבי משה די לאון, מפיץ ספר הזוהר, מכונה בו רבות "המסית נביא השקר מחבר הזהר".
צאת הספר עוררה את חמתם של רבני תימן, ובמענה לעמדה שוללת-הקבלה שבו, החל להתחבר בצנעא בשנת תרצ"ב ספר בשם "אמונת ה'", שמטרתו להשיב על טענות הרב קאפח בספרו.
על הספר לא נכתב שם מחברו, והוא נכתב בסגנון חריף כנגד הרב קאפח ועדתו.
בשנת תרצ"ד הושלמה כתיבת הספר, והוא פורסם בירושלים גם הוא בשנת תרצ"ח.
הספר חובר על ידי הרב סעיד עוזירי והרב יחיא ערוסי.
הם נעזרו בתלמידיהם, שמואל צובירי, יוסף יעקב צובירי, יחיא אלשיך ואחרים.
מלחמה פרטית היא דרמה ביוגרפית אמריקנית משנת 2018 בבימויו של מתיו היינמן, בכיכובה של רוזמונד פייק בתפקיד העיתונאית מארי קולווין.
הסרט מבוסס על מאמר משנת 2012 "המלחמה הפרטית של מארי קולווין" בכתב העת Vanity Fair.
הסרט נכתב על ידי אראש אמל ומשתתפים בו ג'יימי דורנן, טום הולנדר וסטנלי טוצ'י.
הסרט הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2018 והופץ בארצות הברית ב-2 בנובמבר 2018.
בפסטיבל גלובוס הזהב ה -76 היה מועמד לפרס השחקנית הטובה ביותר ולפרס על השיר המקורי הטוב ביותר ("רקוויאם למלחמה פרטית").
הבמאי מתיו היינמן היה מועמד לפרס על בימוי ראשון לסרט באורך מלא.
מארי קולווין היא עיתונאית אמריקאית צעירה בעיתון סאנדיי טיימס ונשלחת למדינות המסוכנות ביותר כדי לתעד את מלחמות האזרחים שלהן.
בשנת 2001, בעת שסיקרה את הנמרים הטמיליים קולווין וצוותה נתקלו במארב של צבא סרי לנקה.
היא ניסתה לסמן ליורים שהיא עיתונאית ותוך כדי כך נפצעה ממקלע אר.פי.ג'י ואיבדה את עינה השמאלית.
לאחר מכן, קולווין נהגה לחבוש רטייה על העין.
גם לאחר שאובחנה כנפגעת הפרעת דחק פוסט-טראומטית קולווין המשיכה לסקר אירועים חדשים, למרות התנגדות הבוס שלה, שון רייאן.
ב-2012 קולווין יוצאת לסוריה כדי לכתוב על העיר חומס.
קולווין וצלם המלחמה פול קונרוי נקלעים לאזור מגורים שנתון תחת אש צולבת.
הם מסקרים את המצב החמור, מדווחים לעולם באמצעות רשתות שידור רבות על הפגיעה האנושה באזרחים.
לאחר מכן פול הפצוע מתעורר למצוא את קולווין ועיתונאי נוסף שנהרגו מההפצצות.
הסרט מסתיים בתמונות של העיר ההרוסה.
ואחריהן מוקרן ריאיון עם מארי קולווין האמיתית שאומרת "לעולם לא תגיעי לאן שאת הולכת אם תכנעי לפחד."
רוזמונד פייק – מארי קולווין
ג'יימי דורנן – פול קונרוי
סטנלי טוצ'י – טוני שו
טום הולנדר – שון ראיין, עורך החוץ של סאנדיי טיימס והבוס של מארי
קורי ג'ונסון – נורם קובורן, צלם נוסף
פיי מרסיי – קייט ריצ'רדסון
ניקי אמוקה-בירד – ריטה ויליאמס, ידידתה של מארי
מלחמות אחאב בבן הדד הן שלוש מלחמות שמסופר עליהן במקרא, ונערכו בין אחאב מלך ישראל לבין בן הדד השני מלך ארם דמשק באמצע המאה ה-9 לפנה"ס (בערך בין השנים 855-852 לפנה"ס).
בשתי המלחמות הראשונות תקף בן הדד, והן הסתיימו בתבוסתו.
את המלחמה האחרונה יזם אחאב יחד עם יהושפט מלך יהודה, והיא הסתיימה בתבוסתו ובמותו.
סיפור המלחמות מובא בספר מלכים א פרקים כ וכב, והמלחמה השלישית מתוארת אף ב.
בן הדד מלך ארם קיבץ עמו שלושים ושנים מלכים, והם עלו על ישראל וצרו על שומרון.
הוא שלח שליחים אל אחאב בדרישה לקבל את כספו, זהבו, נשיו ובניו.
אחאב נענה לדרישה, אך השליחים שבו ודרשו מאחאב דרישה נוספת:
אף על פי שאחאב נעתר לדרישה הראשונה, הוא מסרב לדרישה המחודשת, ואף מתסיס את זקני העם כאשר הוא מתאר להם את דרישת הארמים.
פה אחד דוחים המלך והעם את דרישתו החדשה של בן הדד.
אחאב אף מתעלם מאיומיו החוזרים של בן הדד: ()
בעוד אחאב מתכונן למתקפה ניגש אליו נביא אחד ומנבא לו כי הוא עתיד לנצח: ()
בהתאם לנבואה הפקיד אחאב בראש צבאו מאתים שלושים ושנים נערי שרי מדינות, בני מלכים שנתנו לעירבון שלא ימרדו בו, ויצא בצהרים בראש צבא של שבעת אלפים איש.
למרות הצבא הקטן, הכה אחאב בבן הדד מכה גדולה.
כאשר שב אחאב עטור ניצחון הזהיר אותו הנביא: ()
במקביל, עבדיו של בן הדד נמקו בפניו את תבוסתם: .
() מבחינה אסטרטגית יעצו לו עבדיו להעביר את המלכים הממונים על הצבאות ממשרתם, ולהפקיד אנשים פחותים מהם, כמו-גם למלא את מקומו של כל חייל וסוס שאבד במלחמה.
לדבריהם, כאשר ייצא בן הדד בראש צבאו החדש להילחם במישור ינצח בוודאי.
בן הדד קיבל את דבריהם.