tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2001 גילם שר את דמותו של המלחין גוסטב מאהלר במחזה "Mahler's Conversion" מאת רונלד הארווד, על אודות החלטתו של מאהלר לוותר על אמונתו היהודית לפני שמונה למנצח ומנהל אמנותי בבית האופרה של וינה בשנת 1897. ב-2015 שיחק בתפקיד וילי לומן במחזה "מותו של סוכן".
ב-1996 כיכב שר בעיבוד הקולנועי של הספר "הרוח בערבי הנחל", וב-1997 גילם את בנג'מין דיזראלי בסרט "הוד מלכותה גברת בראון".
בטלוויזיה הופיע שר במיני-סדרה "The History Man" משנת 1981 ובסדרה "The Jury" מ-2002. ב-2003 שיחק בעיבוד של "The Enormous Space", סיפור קצר מאת ג'יימס גראהם באלארד, בסדרה בשם "Home" ששודרה בערוץ BBC Four.
ב-1999 השתתף בסדרת "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן" בתפקיד קולונל צרפתי בפרק "The Frogs and the Lobsters".
ב-2008 הופיע בתפקיד קמע בסרט הקומדיה הבריטי "Three and Out", ובדמות עקיבא בסרט הטלוויזיה "אלוהים על דוכן הנאשמים".
שר לוהק לתפקיד ת'ראיין, אביו של תורין צינת-אלון, בסרטו של פיטר ג'קסון "ההוביט: מפלתו של סמאוג", אבל הוא הופיע רק במהדורה המורחבת של הסרט.
ב-2016 הופיע שר בתפקיד הראשי במחזה "המלך ליר", והוא היחיד בלהקה השייקספירית המלכותית שגילם גם את השוטה וגם את המלך ליר במחזה זה.
שר כתב מחזות אחדים בהם ב-2003, ו"פרימו" ב-2004. "פרימו" עובד לסרט באותו שם בשנת 2005. המחזה "The Giant" הוא הראשון שבו שר לא שיחק בעצמו, והוא הוצג בתיאטרון המפסטד.
הדמויות הראשיות במחזה הן מיכלאנג'לו (בתקופה שיצר את הפסל "דוד"), לאונרדו דה וינצ'י והחניך שלהם ויטו.
ב-2005 ביים שר את המחזה "Breakfast With Mugabe" בתיאטרון סוואן בסטרטפורד-אפון-אייבון.
ההפקה הועברה לתיאטרון סוהו באפריל 2006, ולתיאטרון הדוכסית חודש אחר כך.
ב-2007 יצר סרט פשע דוקומנטרי עבור ערוץ 4 בשם "Murder Most Foul" על מולדתו דרום אפריקה.
הסרט בוחן את הרצח הכפול של השחקן ברט גולדין ומעצב האופנה ריצ'רד בלום.
ב-2011 הופיע שר בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "קו אפל ודק" בתפקיד גליקמן.
ב-2005 שר ובן זוגו - הבמאי גרגורי דורן, איתו הרבה לשתף פעולה מבחינה מקצועית - נרשמו באיחוד אזרחי, והיו אחד הזוגות הראשונים שעשו זאת בממלכה המאוחדת.
בני הזוג התחתנו ב-21 בדצמבר 2015.
1972–1974: תפקידים שונים בתיאטרון אברימן, ליברפול
1974: רינגו סטאר במחזה "ג'ון פול ג'ורג' רינגו וברט" מאת וילי ראסל בתיאטרון אברימן, במאי 1974. באוגוסט הועברה ההצגה לתיאטרון ליריק שבלונדון
1982: "Goosepimples" מאת מייק לי בווסט אנד
1982: השוטה במחזה "המלך ליר" בתיאטרון רויאל שייקספיר.
הועבר למרכז האמנויות ברביקן בשנת 1983
1984: המחזה "ריצ'רד השלישי" עם הלהקה השייקספירית המלכותית, הועבר למרכז האמנויות ברביקן ב-1985
1985: "סיפור אהבה בשלושה פרקים" בתיאטרון אלברי בלונדון
1987: שיילוק במחזה "הסוחר מוונציה" עם הלהקה השייקספירית המלכותית
1987: הנרי ארווינג במחזה "Happy Birthday, Sir Larry" בתיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון (מחווה ליום ההולדת ה-80 של לורנס אוליבייה)
1991: "המשפט" ו"עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" בתיאטרון הלאומי
1993: הנרי קאר במחזה "Travesties" במרכז האמנויות ברביקן עם הלהקה השייקספירית המלכותית
1994–1995: המחזה "טיטוס אנדרוניקוס" בתיאטרון מרקט ביוהנסבורג.
הועבר לתיאטרון הלאומי לסיבוב הופעות בממלכה המאוחדת
1997: המחזה "סטנלי" בתיאטרון הלאומי (הוצג גם בברודוויי ב-Circle in the Square Theatre)
1997: המחזה "סיראנו דה ברז'ראק" בתיאטרון ליריק
1998–1999: המחזה "אגדת חורף" במרכז האמנויות ברביקן עם הלהקה השייקספירית המלכותית
1999: "מקבת'" בתיאטרון סוואן בסטרטפורד-אפון-אייבון עם הלהקה השייקספירית המלכותית
2000–2001: "מקבת'" ו"אגדת חורף" עם הלהקה השייקספירית המלכותית
2002: העונה היעקובינית של הלהקה השייקספירית המלכותית שהועברה לווסט אנד
2003: המחזה בתיאטרון אלמיידה בלונדון
2004: המחזה "פרימו" בתיאטרון קוסטלו של התיאטרון המלכותי הלאומי בלונדון (הועלה גם בברודוויי בתיאטרון מיוזיק בוקס ביולי ואוגוסט 2005)
2007: קין במחזה "קין" בתיאטרון איבון ארנו בגילפורד.
הועבר לתיאטרון אפולו בלונדון במאי.
2008: פרוספרו במחזה "הסערה" בתיאטרון בקסטר בקייפטאון; בתיאטרון קורטיארד בסטרטפורד-אפון-אייבון, ובסיור הופעות בריצ'מונד, לידס, באת', נוטינגהאם ושפליד
2010: תומאס סטוקמן במחזה "אויב העם" בתיאטרון שפילד קרוסיבל
2012: תפקיד ראשי במחזה "Travelling Light" בתיאטרון המלכותי הלאומי
2013: וילהלם פויגט במחזה "The Captain of Köpenick" בתיאטרון אוליבייה של התיאטרון המלכותי הלאומי
2014: פלסטף במחזה "הנרי הרביעי, חלק ראשון" ו"הנרי הרביעי, חלק שני" עם הלהקה השייקספירית המלכותית
2015: וילי לומן במחזה "מותו של סוכן" מאת ארתור מילר עם הלהקה השייקספירית המלכותית
2016: התפקיד הראשי במחזה "המלך ליר" עם הלהקה השייקספירית המלכותית
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1976 The Madness איש מיליציה / צעיר בבית קפה 1978 ITV Playhouse מוריס בפרק "Cold Harbour" 1979 מסלול התנגשות Collision Course טאסיק סרט טלוויזיה Play for Today נתן בפרק "The Out of Town Boys" One Fine Day מר אלפרט סרט טלוויזיה Yanks G.I.
הדון 1996 הרוח בערבי הנחל The Wind in the Willows חיים ובועטים Indian Summer ג'ק 1997 הוד מלכותה גברת בראון Mrs.
פרס באפט"א לטלוויזיה שנה מועמדות עבור קטגוריה תוצאה 2008 פרימו פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר
פרס לורנס אוליבייה שנה מועמדות עבור קטגוריה תוצאה 1983 המלך ליר פרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה 1985 ריצ'רד השלישי וסיפור אהבה בשלושה פרקים פרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר 1997 סטנלי 2000 אגדת חורף
פרס דרמה דסק שנה מועמדות עבור קטגוריה תוצאה 2006 פרימו הופעת יחיד מצטיינת
פרסי התיאטרון של איבנינג סטנדרד
פרסי התיאטרון של האיבנינג סטנדרד שנה מועמדות עבור קטגוריה תוצאה 1985 ריצ'רד השלישי השחקן הטוב ביותר
פרסי הקולנוע הבריטי של איבנינג סטנדרד שנה מועמדות עבור קטגוריה תוצאה1997 הוד מלכותה גברת בראון פרס פיטר סלרס לקומדיה
פרס גילדת שחקני המסך שנה מועמדות עבור קטגוריה תוצאה1997 שייקספיר מאוהב צוות השחקנים הטוב ביותר בסרט קולנוע
פרסי התיאטרון בממלכה המאוחדת (TMA)
פרסי התיאטרון בממלכה המאוחדת שנה מועמדות עבור קטגוריה תוצאה1997 טיטוס אנדרוניקוס השחקן הטוב ביותר במחזה
פרס טוני שנה מועמדות עבור קטגוריה תוצאה1997 סטנלי השחקן הטוב ביותר במחזה
1998: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ליברפול
2000: אביר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (KBE) על תרומתו לתחום התיאטרון
2007: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ווריק
2010: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קייפטאון
אנטוניה ימין (נולדה ב-13 בספטמבר 1988) היא עיתונאית ישראלית המשמשת ככתבת בערוץ הטלוויזיה של העיתון הגרמני "בילד" וכתבת "חדשות 12" בגרמניה.
אנטוניה רוזמרי ימין נולדה במנהיים שבגרמניה.
אמה היא גרמנייה נוצרייה שהגיעה ב-1986 לחופשה בישראל והחליטה להישאר לאחר שפגשה בחוף הים את מי שעתיד היה להיות בן זוגה.
אביה הוא ישראלי ממוצא טריפוליטאי.
השניים עברו לגרמניה ושם ימין נולדה.
כשהייתה בת שנתיים חזרה עם הוריה לישראל, שהתמקמו בנתניה, שם גדלה והתחנכה.
ימין נשואה לשחקן אמיר הלל והשניים הורים לבת.
ימין למדה במגמות פסיכולוגיה וספרות בתיכון ש"י עגנון וסיימה את לימודיה בשנת 2006. לאחר מכן, התגייסה לצה"ל ושירתה כמש"קית חינוך בחיל האוויר בקריה.
במהלך השירות עברה גיור במסגרת קורס בבסיס מחו"ה אלון.
ימין היא בעלת תואר ראשון בתקשורת ומדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב.
למדה גם לימודי עיתונאות בבית הספר לעיתונאות "כותרת" שבאוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיה האקדמיים, החלה ימין לעבוד באתר "onlife", תחילה כפרילנסרית ובהמשך ככתבת קבועה.
לאחר מכן היא עבדה בפרנקפורט בעיתון "פרנקפורטר רונדשאו", והתמחתה בעיתונות מקומית.
אחרי שובה לישראל החלה לעבוד כתחקירנית בחדשות 10. באוגוסט 2015 עזבה את ערוץ 10 לאחר שקיבלה הצעה מהטלוויזיה הציבורית הגרמנית ZDF לסקר את ישראל והרשות הפלסטינית, שם עבדה בשנים 2015–2016.
בספטמבר 2016 החלה לעבוד בתאגיד השידור הציבורי "כאן" ובשנת 2016 התמנתה לשמש כתבת לענייני אירופה.
בשנת 2017 קיימה ימין ריאיון נדיר עם המשרתת של היטלר, אליזבת קלהמר מאוסטריה, אחרי שזאת נצרה את סודה במשך 70 שנה.
בקיץ 2018 ימין חדרה ללב לבה של הסצנה הנאו-נאצית במזרח גרמניה כאשר צילמה בפסטיבל רוק נאו-נאצי, כתבה אשר סוקרה בהרחבה גם בתקשורת המקומית בגרמניה.
במהלך שנת 2018 היא ראיינה פעמיים את קנצלר אוסטריה, סבסטיאן קורץ.
בתחילת שנת 2019 ראיינה את קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל, לרגל יום השואה הבינלאומי.
באוקטובר 2018 העניק הסופר עמוס עוז את הריאיון הטלוויזיוני האחרון שלו לאנטוניה ימין.
במהלך הריאיון הוא דיבר גם על המוות.
עוז הלך לעולמו חודשיים לאחר מכן.
בשנת 2019 זכתה בפרס לעיתונאות למצוינות בסקירת התפוצות בתקשורת הישראלית של ארגון "בני ברית".
בפברואר 2022 הודיעה כי תעזוב את העבודה בתאגיד השידור הישראלי לטובת הערוץ הגרמני של העיתון "בילד".
היא החלה לעבוד ב"בילד" ב-1 במאי 2022. במאי 2023 החלה לעבוד ככתבת חדשות 12 בגרמניה.
אנטוניה מורי הייתה אסטרונומית אמריקאית ממחשבות הרווארד, אשר התפרסמה בעקבות חקר הספקטרום של כוכבים ופרסום קטלוג ראשוני של אסטרונומיה המבוססת על ההספקטרום האלקטרומגנטי הנראה.
זוכת פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה לשנת 1943.
אנטוניה קאטאניה דה פאייבה פריירה מורי נולדה בקולד ספרינג, ניו יורק, ארצות הברית ב-21 במרץ 1866. שמה ניתן לה לזכר סבתה אנטוניה קטאנה דה פאייבה פריירה גרדנר דרפר, שהשתייכה למשפחת אצולה שהגלתה מפורטוגל לברזיל עקב מסעות הכיבוש של נפוליאון בונפרטה.
אביה מייטון מורי היה כומר וחוקר טבע, בנו של ג'יימס מורי, וסבתא הייתה הסופרת שרה מייטון מורי.
אמה של מורי הייתה וירג'ינה דרייפר שהייתה בתו של ורג'יניה וג'ון ויליאם דרייפר.
מורי הייתה נכדתו של ג'ון ויליאם דרייפר ואחיינית של הנרי דרייפר, שניהם אסטרונומים פורצי דרך.
בן דודה הוא מת'יו מורי, המנהל הראשון של מצפה הכוכבים של הצי האמריקאי.
כבר מגיל צעיר נחשפה מורי למדע.
מסופר כי כבר מגיל 4, סייעה לדודה הנרי דרייפר במעבדה, ועוד בגיל 9 כבר קראה ספרים בלטינית.
אחותה קרלוטה מורי הייתה גאולוגית, פלאונטולוגית וסטרטיגרפית.
אנטוניה מורי למדה במכללת ואסר, מכללה להשכלה גבוהה לבנות במדינת ניו יורק.
מתוך 24 קורסי החובה שהייתה צריכה לקחת, היא בחרה ב-8 קורסים שקשורים לאסטרונומיה, ולמדה אצל האסטרונומית הנודעת מריה מיטשל.
בשנת 1887 סיימה בהצטיינות יתרה בפיזיקה, אסרונומיה ופילוסופיה.
לאחר שסיימה את לימודי התואר, הוזמנה על ידי אדוארד צ'ארלס פיקרינג לעבודה במצפה הכוכבים של מכללת הרווארד כאחת ממחשבות הרווארד, בשכר של 25 סנט לשעה, מחצית מהשכר שהיה נהוג לשלם לגברים.
במהלך עבודתה, היא לא תמיד קיבלה קרדיט על תגליותיה.
למשל, בשנת 1890 בישיבה על תגליות המצפה אמר פיקרינג: "זהו מחקר מעמיק שהתבצע במצפה על ידי א.ק מורי, אחייניתו של ד"ר דרייפר" לפני שהמשיך לדבר על תוצאות המחקר, אשר פורסמו תחת שמו של פיקרינג.
במסגרת זו מורי חקרה את הספקטרום של כוכבים.
תפקידה הראשון היה לבחון את הספקטרום של מיזר ולחשב את זמן המחזור שלו, ובחינה של שינוי בספקטרום הנראה כתוצאה מסיבובם ההדדי של שני הכוכבים.
בנוסף, היא גילתה באופן עצמאי ב-1889 את היותו של מנקלינן לפחות כוכב כפול ואת זמן המחזור שלו.
מורי חקרה את הספקטרום של כוכבים.
עמיתתה, וילמינה פלמינג ופיקרינג פיתחו שיטת סיווג לכוכבים המבוססת על 7 סוגים עיקריים (OBAFGKM, שיטה הנהוגה עד היום).
מורי חלקה על השיטה הזו וטענה שצריך 22 קבוצות הממויינות לפי טמפרטורה.
אדוארד צ'ארלס פיקרינג, מנהל המצפה, חלק על המודל שפותח על ידי מורי, הסברה להבדלי העובי של הישרים בספקטרום.
הוא כעס על כך שביצעה גם מחקר עצמאי ולא רק חישובים.
בתגובה לכך החליטה מורי לעזוב את עבודתה במצפה, מבלי שסיימה את המחקר.
לעומת זאת האסטרונום הדני איינר הרצשפרונג זיהה את התועלת הרבה של המודל של מורי והשתמש בו בזיהוי כוכבים וכוכבים ננסיים.
בשנת 1891 מורי עזבה את מצפה הכוכבים והחלה ללמד בבית ספר גילמן בקיימברידג'.
פיקרינג ביקש שתחזור כדי להשלים את התצפיות והיא ענתה שהיא אינה מרגישה נוחה לחזור ולתת את מחקרה אם שמה לא מוזכר.
היא חזרה לשנה ב-1893 וב-1895 להמשך המחקר על סיווג כוכבים לפי הספקטרום, ועבודתה פורסמה בשנת 1897, "סיווג כוכבים בהירים אשר צולמו בעזרת טלסקופ ה-11 אינץ' על שם דרייפר, כחלק ממרכז ההנצחה על שם הנרי דרייפר" עם תת-הכותרת "נותח על ידי אנטוניה ק.
מורי, תחת הדרכתו של אדוארד צ'.
בשנת 1922, הכיר האיגוד האסטרונומי בתרומתה ובחשיבות שיטת הסיווג שלה.
בין השנים 1896 ל-1918 היא לימדה פיזיקה וכימיה בבית הספר קאסל (בית הספר העירוני של גב' ס.א.
מאסון לבנות) בעיירה טאריטאון על ההדסון, ניו יורק.
היא גם הרצתה על אסטרונומיה באוניברסיטת קורנל ומול קהל מקצועי והרצאות לקהל הרחב.
ב-1918 מורי חזרה להארוורד כפרופסור חבר, וגם חזרה לעבוד במצפה הכוכבים, לאחר שהסתדרה יותר טוב עם יורשו של פיקרינג, הרלו שאפלי.
בשנת 1933, פורסם הניתוח ספקטרוסקופי של β בנבל, כוכב הכפול מסוג משתנה לוקה, אותו חקרה במשך שנים רבות.
לאחר פרישתה מורי עסקה בשמירה והגנת הטבע.
מורי הייתה צפרית ופעלה למען הצלת עצי סקוויה במערב ארצות הברית מפני כריתה בעת מלחמה.
במשך 3 שנים מורי גם נהלה את בית ג'ון ויליאם דרייפר בניו יורק, שם סבה ודודה בנו מצפה כוכבים.
שם צולמו תמונות הראשונות של הירח דרך טלסקופ.
בשנת 1943 קיבלה את פרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה שהוענק על ידי האגודה האמריקאית לאסטרונומיה.
המכתש הירחי מורי ומספר מכתשי פגיעה סביבו קרויים על שמה ועל שמו של בן דודה, מת'יו מורי.
אנטוני קרמונה כיהן כנשיא החמישי של טרינידד וטובגו בשנים 2013–2018. היה גם שופט בבית המשפט הפלילי הבין־לאומי וסיים את כהונתו שם לאור היבחרו לנשיאות.
אנטוני קרמונה נולד בשנת 1953 בעיר פיזאבד בדרום טרינידד.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת איי הודו המערבית וקיבל הסמכה במשפטים.
קרמונה עבד במספר תפקידים במערכת המשפט.
בשנים 2001–2004 הוא עבד בשירות בית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר ובית הדין הפלילי הבינלאומי לרואנדה.
בשנת 2004 הוא חזר למולדתו, והתמנה לשופט בבית המשפט העליון.
בשנת 2011 הוא נבחר לשופט בבית הדין הפלילי הבינלאומי.
בפברואר 2013 הכריז ראש הממשלה שאנטוני קרמונה יהיה מועמד המפלגה השולטת לכהונת נשיא המדינה.
לאור תמיכת האופוזיציה, הוא נבחר לכהונה של חמש שנים.
אנטוני אדם פיוטרובסקי (בפולנית: Antoni Adam Piotrowski; 7 בספטמבר 1853 – 12 בדצמבר 1924) היה צייר פולני.
הוא נחשב אחד מאמני הרומנטיקה והריאליזם.
מכיוון ששהותו המרובה ככתב וכצייר בבולגריה בסוף המאה ה-19, הוא נחשב כרוניקן של המדינה בתקופה זו.
אביו של פיוטרובסקי עבד כשירות מדינה במפעל פלדה בניטוליסקו.
משנת 1869 בנו למד ציור אצל וויצ'ך גרסון.
משנת 1875 למד במינכן אצל וילהלם לינדנשמיט ואז למד עד 1879 אצל יאן מטייקו באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב.
בינתיים, הוא שיתף סטודיו עם ציירים פולנים אחרים (כמו סטניסלב ויטקביץ', אלברט צ'מיאלובסקי, יוזף צ'למונסקי) במלון בורשה איירפסקי.
פיוטרובסקי כנראה נסע לראשונה לבולגריה בשנת 1879, ושם עבד ככתב ושרטט עבור מגזינים האנגלים The Graphic ו- The Illustrated London News וכן מגזינים צרפתיים Illustration ו- Le Monde Illustré.
לאחר מכן עבר לפריז עד 1885, אז חזר שוב לבולגריה כדי להשתתף במלחמת סרביה-בולגריה כמתנדב בצד הבולגרי עד 1886. הוענק לו אות מסדר הצבאי הבולגרי.
בתקופת שהותו בצבא בולגריה, הוא צייר סדרה של תשעה ציורי קרב, אשר כולם נרכשו מאוחר יותר על ידי המדינה הבולגרית וכעת הם מוצגים במוזיאון הצבאי הלאומי של בולגריה בסופיה.
ציורים אלה כוללים את תיאור קרב סליבניצה, סערת זריברוד והפלישה הבולגרית לפירוט.
במהלך תקופה זו פורסמו רישומי מלחמה אחרים מאת פיוטרובסקי בעיתונים ומגזינים אירופיים שונים.
לאחר 1879 צייר דיוקן של הנסיך הבולגרי הראשון אלכסנדר הראשון (ממשפחת באטנברג).
מטעמו של הנסיך פרדיננד הראשון (מבית סקס-קובורג וגותא), שהחליף אותו.
הוא צייר את דיוקנו בשנת 1888, ועל כך הוענק לו אות הכבוד אזרחי.
פיוטרובסקי שב לבולגריה בשנת 1888 לביקור בעיר בטק.
הציור האפי "טבח בטק" נוצר בשנת 1892. כהכנת לציור, הוא הציג מחדש צילומים עם שחקנים חובבים.
התמונה הוצגה ביריד הבינלאומי בפלובדיב בשנת 1892.
תערוכה וכנס באביב 2007, שבחנו את השימוש בתקשורת (כולל תמונתו של פיוטרובסקי) כדי להכשיר את הטבח שערכו העות'מאנים בבטק בשנת 1876, שהוביל להיווצרות מיתוס לאומי, עורר שערורייה תקשורתית בבולגריה.
תמונתו של פיוטרובסקי נבחנה מנקודת מבטה של היסטוריית האמנות על ידי היסטוריונית האמנות מרטינה בלבה, והוצגה כתעמולה תוך התעלמות מדיווחי עדי הראייה של מעט הניצולים.
בבולגריה חששו כי הדבר מסכן את ייצוג הטבח העות'מאני והכנס והתערוכה הוצגו כפרובוקציה.
הממשלה הסוציאליסטית של בולגריה האשימה את האחראים לכנס, בהכחשה ופרובוקציה של העם הבולגרי.
פיוטרובסקי היה חבר מייסד של " אגודת שטוקה" בשנת 1897. כבר בשנת 1891 הוא ויאצק מלצ'בסקי פיתחו את הרעיונות הראשונים לאגודה של אמנים מודרניים פולנים.
בשנת 1900 עבר האמן לוורשה.
בשנת 1905 נסע למנצ'וריה ככתב מלחמה.
בשנת 1925 - שנה לאחר מותו - הוקדשה תערוכה של עבודותיו בגלריה הלאומית לאמנות בוורשה.
אנטוני קוזקייביץ' (בפולנית: Antoni Kozakiewicz; 13 ביוני 1841 – 3 בינואר 1929) היה צייר ז'אנרים פולני בסגנון הריאליסטי.
את לימודיו החל בשנת 1857 באקדמיה לאמנויות יפות בקרקוב בהנהלת ולדיסלב לושצ'קביץ', בין היתר, וסיים את לימודיו בשנת 1866.
תקופת הלימוד, כתשע שנים, הייתה ארוכה כל כך מכיוון שבשנת 1863 הוא היה שותף למרד ינואר, במהלכו נלכד בידי חיילים רוסים ונכלא עד לסיום המרד.
לאחר סיום לימודיו המשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות בווינה.
בשנת 1871, בזכות מלגה אימפריאלית, הוא הצליח להמשיך את לימודיו באקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
הוא חלק סטודיו עם פרנץ שטריט ואלכסנדר קוציס ולעיתים קרובות יצא איתם למסעות ציור בהרי בוואריה.
עבודתו זכתה להצלחה רבה שם, ולכן החליט להישאר.
הוא נשאר בגרמניה כמעט שלושים שנה בסך הכל, אף שביקר בקביעות בפולין.
בין השנים 1900 ל-1905 התגורר בוורשה, אך לא הצליח להשיג שם את אותה ההצלחה.
בסופו של דבר הוא נשכח ופרש לכפר הנופש שצ'בניקה.
הוא חזר לקרקוב זמן קצר לפני מותו.
רבות מיצירותיו המוקדמות היו סצנות ממרד ינואר.
במינכן צייר סדרת עבודות המתארות את חייהם של איכרים פולנים, יהודים וצוענים.
הוא יצר גם איורים לסיפורי ילדים ולפואמה "פאן תדיאוש" מאת אדם מיצקביץ', כמו גם דיוקנאות ונופים.
אנטוניה לואיזה בריקו נולדה ברוטרדם, הולנד, לאם הולנדית קתולית לא נשואה.
הורי משפחת האומנה שלה שינו את שמה לוילהלמינה וולטואיז.
בשנת 1908 היגרה משפחת האומנה שלה לארצות הברית יחד איתה והשתקעה בקליפורניה.
עם סיום בית הספר התיכון הטכני באוקלנד בשנת 1919 הייתה כבר פסנתרנית מחוננת והתנסתה בניצוח.
באוניברסיטת ברקלי עבדה כעוזרת למנצח של האופרה של סן פרנסיסקו.
לאחר קבלת התואר בשנת 1923 השתלמה בפסנתר אצל מורים שונים, שהידוע ביניהם הוא זיגמונט סטויובסקי.
בשנת 1927 החלה בריקו את לימודיה באקדמיה למוזיקה של ברלין ובשנת 1929 סיימה את לימודי התואר השני בניצוח, האמריקאית הראשונה שעשתה זאת.
במהלך תקופה זו הייתה שם תלמידתו של קרל מוק, מנצח התזמורת הפילהרמונית של המבורג, אצלו למדה עוד שלוש שנים לאחר קבלת התואר.
לאחר הופעת הבכורה שלה כמנצחת מקצועית עם הפילהרמונית של ברלין, בפברואר 1930, עבדה בריקו עם התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו והפילהרמונית של המבורג, וזכתה בשבחי הביקורת והקהל.
הופעות כמנצחת אורחת עם "תזמורת הנגנים הסימפונית" בדטרויט, וושינגטון הבירה ומקומות אחרים לא איחרו להגיע.
ב-1934 התמנתה למנצחת "תזמורת הנשים הסימפונית", ששינתה את שמה בינואר 1939 (לאחר שגם גברים התקבלו אליה) ל"תזמורת בריקו הסימפונית".
ביולי 1938 הייתה בריקו לאישה הראשונה שניצחה על הפילהרמונית של ניו יורק, וב-1939 ניצחה על התזמורת הפדרלית בקונצרטים ביריד העולמי של ניו יורק.
במהלך מסע הופעות מקיף באירופה, שבו הופיעה הן כפסנתרנית והן כמנצחת, הזמין יאן סיבליוס את בריקו לנצח על הפילהרמונית של הלסינקי.
בריקו קבעה את מושבה בדנבר, קולורדו בשנת 1942. כאן ייסדה את "אגודת באך" ואת "הרכב נגניות כלי המיתר" כמו כן ניצחה על "תזמורת אנשי העסקים של דנבר", שהייתה ב-1968 ל"סימפונית של בריקו", וב-1948 הייתה למנצחת "הסימפונית הקהילתית של דנבר" (בהמשך הפילהרמונית של דנבר).
בין השנים 1958 ל-1963 הייתה מנצחת התזמורת הפילהרמונית של בולדר היא לימדה פסנתר, ניצוח ופיתוח קול.
בין תלמידיה היו ג'ודי קולינס, דונלד לואץ', ג'יימס ארב וקרלוס מוזר.
בריקו המשיכה להופיע כמנצחת אורחת עם תזמורות ברחבי העולם, בהן תזמורת הנשים של יפן.
סרט תיעודי על חיי בריקו בשם "אנטוניה: דיוקן אישה", מאת הבמאית ג'יל גולדמילו, בעזרת ג'ודי קולינס, תלמידתה לשעבר של בריקו, הופיע בשנת 1974. בריקו תיארה בגילוי לב את מאבקה במשך כל שנות הקריירה שלה עם האפליה המגדרית, שמנעה ממנה לנצח ביתר תכיפות.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר והפופולריות שלו הייתה אחראית באופן חלקי להזמנות שקיבלה בריקו לנצח על תזמורת פסטיבל בעיקר מוצרט בקונצרטים, שכל הכרטיסים להם נמכרו ושהוקלטו על ידי קולומביה רקורדס בשנת 1975, ועל הפילהרמוניה של ברוקלין בשנת 1977.
בריקו מתה בדנבר בשנת 1989 לאחר מחלה ממושכת, בגיל 87.
"היסטורי קולורדו", לשעבר "החברה ההיסטורית של קולורדו", מחזיקה באוסף גדול של מסמכיה האישיים.
בשנת 1986 הוכנסה ל"היכל התהילה של נשות קולורדו".
סרטה של הבמאית ההולנדית מריה פיטרס "המנצחת" על חייה של בריקו, בכיכובה של כריסטיאנה דה ברוין בתפקיד אנטוניה בריקו, יצא לאקרנים בשנת 2018.
ספר מצויר לילדים "In One Ear And Out The Other: Antonia Brico And Her Amazingly Musical Life", מאת מאת דיאן וורת'י עם איורים של מורגנה ואלאס, יצא בהוצאת ספרי פני קנדי בשנת 2020.
אנטוניה בוניאה ג'נטרי היא שחקנית אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בזכות תפקידה כג'יני בסדרה של נטפליקס, "ג'יני וג'ורג'יה".
אנטוניה בוניאה ג'נטרי נולדה באטלנטה, ג'ורג'יה.
אמה היא שחורה מג'מייקה, ואביה לבן.
מאז שהיא הייתה בת 5 היא רצתה להיות שחקנית.
היא למדה דרמה בבית הספר מאגנט לאמנויות יפות ג'ון ס 'דוידסון באוגוסטה, ג'ורג'יה.
לאחר מכן המשיכה בלימודים גבוהים באוניברסיטת אמורי בדרמה.
באמורי היא הייתה חברה בלהקת הקומדיה-אלתור של האוניברסיטה.
לפני סיום לימודיה בשנת 2019, היא איזנה בין תפקידי משחק לבין היותה סטודנטית במשרה מלאה בנוסף לעבודה במשרה חלקית.
ג'נטרי שיחקה במגוון תפקידים קטנים יותר, כולל שני סרטים קצרים בשנת 2015. בשנת 2018 היא גילמה את יסמין בסרט "צנצנת הממתקים" בהפקת שירות ההזרמה נטפליקס ושיחקה בפרק אחד בסדרת הטלוויזיה של גיבורי העל, "Raising Dion".
היא סיימה את לימודיה באמורי באותו שבוע שקיבלה אודישן לתפקיד בסדרה "ג'יני וג'ורג'יה".
בשנת 2021 החלה לגלם את הדמות הראשית של ג'יני בת ה-15 בסדרה.
+שנהסרטתפקידהערות2015Driver's Ed: Tales from the Streetשרה2018צנצנת הממתקים (אנ')יסמין2024דייט לפרום (אנ')ג'סזמן קטוע (אנ')סאמרTBAThe Upside of Falling Down
שנה סדרה תפקיד הערות 2019 איך לגדל גיבור-על (אנ') וונדי פרק: "ISSUE #104: Welcome to BIONA.
Hope You Survive the Experience" 2021–הווה ג'יני וג'ורג'יה וירג'יניה 'ג'יני' מילר תפקיד ראשי (3 עונות); 30 פרקים
שנה פרס קטגוריה עבודה מועמדת תוצאה 2021 פרסי הסרטים והטלוויזיה של MTV ההופעה פורצת הדרך הטובה ביותר ג'יני וג'ורג'יה
אנטוניה אלבי הייתה נזירה קתולית, מנהלת בית ספר, חסידת אומות העולם שהצילה יהודים בצרפת בזמן מלחמת העולם השנייה.
ב-2 בספטמבר 1939, משפחת גרומבך, ז'ול ולואיז וילדיהם, ז'קלין ופייר, היו בחופשה בנורמנדי.
כאשר התפרסמה הידיעה על הפלישה הגרמנית לפולין ההורים החליטו לא לחזור לביתם בפריז, אלא לברוח דרומה לגראולה במחוז טארן, שם היה לג'ול סניף של חנות העורות שבבעלותו.
במהלך תקופה זו הם התיידדו עם משפחת שונדר, שהתגוררה בכפר סן-הילייר.
כשהגרמנים כבשו את האזור, עברה משפחת גרומבך להתגורר אצל משפחת שוונדר.
ג'קלין גרומבך נשלחה ללמוד בבית ספר של הנזירות, בניהולה של אנטוניה אלבי.
אנטוניה עודדה את משפחת גרומבך לאפשר לג'קלין להתגורר בפנימיית בית הספר, כדי שתוכל להמשיך בלימודיה.
היא הבטיחה שלעולם לא תאפשר לאיש לקחת את ג'קלין, אלא אם יוצג כרטיס הביקור של ג'ול.
בנוסף לג'קלין החביאה אנטוניה כמה בנות יהודיות נוספות בפנימיית בית הספר.
אנטוניה נפטרה ב-28 ביולי 1958.
ב-12 באוגוסט 2012 הודיעה מחלקת חסידי אומות העולם ביד ושם לג'קלין פישר גרומבך, הניצולה, שהוחלט להכיר באנטוניה כחסידת אומות העולם.
ב-8 במאי 2012 הוכרה אנטוניה אלבי באופן רשמי והתקיים טקס לכבודה בפריז, צרפת.
אנטוני סטאר (נולד ב-25 באוקטובר 1975) הוא שחקן ניו זילנדי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כהומלנדר בסדרה "The Boys", המבוססת על סדרת קומיקס באותו שם.
בניו זילנד, הוא ידוע בעיקר בתפקידו הכפול בתור התאומים וין וג'טרו ווסט בסרט outrageous fortune ובילי נייוווד ב-without a paddle.
הוא היה הדמות הראשית, כלוקאס הוד, בסדרה בעלת ארבע העונות, "בנשי".
סטאר החל את קריירת המשחק המקצועית שלו בתחילת שנות ה-90 עם חלק קטן ברחוב שורטלנד ותפקידי אורח ב-זינה הנסיכה הלוחמת והרקולס: המסעות המופלאים.משנת-2013 עד שנת 2016,אנטוני סטאר כיכב בסדרת הטלוויזיה, Banshee.
זה היה תפקידו הראשון בטלוויזיה האמריקאית.
הוא גילם נוכל שהיה לשעבר אלמוני, שאחרי 15 שנות מאסר, לוקח על עצמו את זהותו של לוקאס הוד, והופך לשריף החדש של העיירה, בנשי.
כאשר הוא מנסה לחדש את הקשר עם אהובתו לשעבר, אנסטסיה, שניהם לומדים שהוא "הפך לגרסה רחוקה (אלימה) של האיש שהיה פעם".
העונה הרביעית והאחרונה של התוכנית החלה באפריל 2016. כמו כן, בשנת 2016, סטאר גילם את הדמות הראשית גארט אווטרוון בסדרת הפשע/מסתורין אמריקאן גותי של CBS.
בינואר 2018, הוכרז שסטאר לוהק לתפקיד The Homelander ב-The Boys.
העיבוד של אולפני אמזון לספר הקומיקס של גארת' אניס ודריק רוברטסון באותו שם.
עונה ראשונה יצאה לאור ביולי 2019 והעונה השנייה יצאה לאור בספטמבר 2020. עונה שלישית יצאה לאור ביוני 2022. בסדרה הוא משחק מול קארל אורבן שגם הוא מניו זילנד.
"יש לנו תוכנית אמריקאית עם ניו זילנדי שמגלם פסיכופת גיבור שכולו אמריקאי וניו זילנדי אחר שמשחק אנגלי.
זה ערבוב די מוזר", אמר אנטוני סטאר.
ב-4 במרץ 2022, דווח כי אנטוני סטאר נעצר באליקנטה, ספרד לאחר שתקף לכאורה שף צעיר בן 21 בפאב המקומי.
הוא נידון ל-12 חודשי מאסר על תנאי ושילם פיצויים בסך 5,530 דולר כדי להימנע מהמאסר שהוא קיבל.
+שנה סרט תפקיד הערות 2004 סודות וצללים גארת' שיגעון בנהר בילי נייווד 2005 ההודי המהיר בעולם ג'ף 2006 מס' 2 שלי 2010 אחרי המפל ג'ון דרין 2012 הלוואי שהיית כאן ג'רמי קינג 2019 גוטרבי מייק דנקוורת' מקואיד2023החוזהאדי פארקררשת של סודות (אנ')מארק2025G20רותלדג'TBA The Interpreter
אנטוניה נובלו היא קצינת רפואה אמריקאית.
הייתה האישה הראשונה וההיספנית הראשונה בתפקיד קצינת הרפואה הראשית של ארצות הברית.
כקצינת רפואה ראשית, נובלו התמקדה בהנגשת טיפול רפואי ראוי לנשים, ילדים ומיעוטים.
כמו כן נובלו עסקה בהשפעות שתיית אלכוהול מתחת לגיל המותר, בעישון, במין, מניעת פציעות וחיסון ילדים.
היא הייתה בין הראשונים להעלות מודעות למקרי איידס אצל נשים ונוער.
היא זכתה בפרסים רבים, כולל לגיון ההצטיינות (ב-1991), מדליית המאה ע"ש ג'יימס סמית'סון (ב-2002) מדליית השבח על שירות בריאות הציבור (ב-1983) ופרס הצטיינות רפואית צבאית (ב-1992).
אנטוניה נובלו נולדה בפוארטו ריקו בשנת 1944. היא נולדה למשפחה ענייה.
הוריה התגרשו ואביה מת כשהיא הייתה בת 4. אמה הייתה מורה, ולאחר מכן מנהלת בית ספר, והחדירה בנובלו את החשיבות שבחינוך, מה שהשפיע על נובלו וגרם לה להיות תלמידה מצטיינת.
בצעירותה, נובלו סבלה ממחלה במעי הגס הנקראת מחלת הירשפרונג אשר הגבילה אותה מאד במהלך כל שנות ילדותה.
חוסר יכולת כלכלי של משפחת נובלו לממן את הניתוח הדרוש לטיפול גרר אשפוזים ממושכים בבית החולים המקומי.
החוויה הזו השפיעה על נובלו מאד וכבר כנערה צעירה היא החליטה לעסוק ברפואה כדי שהיא תוכל לעזור לילדים חולים אחרים ולהנגיש טיפול רפואי לאלו הזקוקים לו.
נובלו קיבלה מלגה לאוניברסיטת פוארטו ריקו, שם היא למדה רפואה.
כשהייתה בשנה הראשונה שלה, דודתה של נובלו מתה מאי ספיקת כליות.
כתוצאה מכך, נובלו הייתה נחושה ללמוד על המחלה ועל הנושא של השתלות איברים.
בגיל 18, בזמן שלמדה באוניברסיטה, נובלו עברה ניתוח כדי לטפל במחלה שממנה סבלה, ולאחר מכן, בגיל 20, היא עברה ניתוח נוסף בארצות הברית על מנת לטפל בסיבוכים מהניתוח הקודם.
נובלו סיימה את לימודי הרפואה בשנת 1970, ולאחר מכן התמחתה ברפואת ילדים במישיגן עד שנת 1974, שם הייתה האישה הראשונה שזכתה לתואר "המתמחה של השנה".
בשנת 1976 סיימה נובלו התמחות בנפרולוגיה (חקר מחלות הכליה) בבית החולים האוניברסיטאי ג'ורג'טאון.
בשנת 1976, עם סיום ההתמחות, נובלו עבדה במשך שנתיים במרפאה פרטית, אבל רצתה לעבור לתחום של בריאות הציבור כדי לעזור לאוכלוסיות שלמות במקום למטופלים בודדים.
לכן, בשנת 1978 היא הצטרפה לחיל הממונה על שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית.
בשנת 1986 היא מונתה לסגן מנהל של המכון לבריאות הילד והתפתחות האדם, שהם היא התמקדה באיידס בילדים.
בשנת 1990 אנטוניה נובלו מונתה לתפקיד קצינת הרפואה הראשית של ארצות הברית על ידי הנשיא ג'ורג' בוש והושבעה לתפקיד על ידי שופטת בית המשפט העליון סנדרה דיי אוקונור.
היא הייתה האישה הראשונה וההיספנית הראשונה שמונתה לתפקיד
כקצינת רפואה ראשית, נובלו התמקדה בבריאותם של נשים, ילדים ומיעוטים.
היא התעסקה בהשפעות שתיית אלכוהול מתחת לגיל המותר, בעישון, סמים, מניעת פציעות וחיסון ילדים.
בנוסף, היא הייתה בין הראשונים לעלות מודעות למקרי איידס בנשים ובנוער.
אחד מהקמפיינים הכי חשובים ומשמעותיים שלה היה נגד חברות טבק ששיווקו את המוצרים שלהן לילדים, על ידי שימוש בדמות מצוירת.
במהלך מלחמת המפרץ, נובלו זירזה את אישור החיסונים של מנהל התרופות הפדרלי לצבא, ועל כך הוענק לה לגיון ההצטיינות על ידי גנרל קולין פאוול.
עם סיום השירות כקצינת רפואה ראשית, נובלו ההתמנתה להיות נציגה מיוחדת של קרן הילדים של האו"ם בין השנים 1993–1996, שם היא הרחיבה את המאמצים שלה לטפל בצרכים הבריאותיים והתזונתיים של נשים, ילדים ומתבגרים בקנה מידה עולמי.
בין השנים 1996–1999 היא הייתה פרופסורית אורחת למדיניות וניהול בריאות בבית הספר להיגיינה ובריאות הציבור ע"ש ג'ונס הופקינס, ובשנת 1999 מונתה לתפקיד נציבת הבריאות של מדינת ניו יורק על ידי המושל ג'ורג' פטאקי, תפקיד אותו היא מילאה עד שנת 2006.
מעט לאחר שסיימה את תפקידה כנציבת הבריאות של מדינת ניו יורק, נובלו התמודדה עם האשמות מצד אנשי צוות שהיא ניצלה את כוחה לרעה, בכך ששלחה עובדי מדינה לבצע עבורה סידורים שלא קשורים לעבודה.
בסופו של דבר, נובלו הגיעה להסדר עם המדינה במסגרתו היא שילמה קנס וביצעה עבודות שירות במרפאה.
בין השנים 2008–2014, נובלו עבדה בבית החולים לילדים של פלורידה באורלנדו, והגיעה לתפקיד מנכ"לית מדיניות בריאות הציבור לפני שפרשה לגמלאות.
גם לאחר שיצאה לגמלאות, נובלו המשיכה לתרום מזמנה כדי לספק טיפול רפואי לאלו שזקוקים לו.
בשנת 2017, כחלק מהתמודדות עם השלכות הוריקן מריה, נובלו השתתפה במשימה ממשלתית שהביאה אספקה וטיפול רפואי לפוארטו ריקו.
בשנת 2021, נובלו סיפקה חיסונים לקורונה לסן חואן (בירת פוארטו ריקו) ועודדה אנשים להתחסן ולשים מסיכות.
באוגוסט של אותה שנה, היא נפגשה בבית הלבן עם כל קציני הבריאות לשעבר שעדיין חיים כדי לדון בהרחבת הגישה לחיסונים ולמידע הנוגע לנגיף הקורונה לאוכלוסיות לא לבנות.
אנטוניו נובלו זכתה בפרסים הבאים על עבודתה בתחום בריאות הציבור:
2002 - מדליית המאה ע"ש ג'יימס סמית'סון
1983 - מדליית השבח על שירות בריאות הציבור 1992 - פרס הצטיינות רפואית צבאית
אנטוני קמינסקי (פולנית: Antoni Kamieński; 21 ביולי 1860 – 12 בספטמבר 1933) היה צייר, מאייר וחרט פולני-בלארוסי.
קמינסקי נולד למשפחה בעלת קרקעות, אך בחר להתעלם מבקשותיו של אביו ועזב את הבית כדי ללמוד באקדמיה הקיסרית לאמנויות מ-1882 עד 1885. המדריך העיקרי שלו שם היה בוגדן וילוואלדה.
בשנת 1886, הוא נאלץ להפסיק את לימודיו כאשר משפחתו נקלעה לקשיים כלכליים ולחזור הביתה כדי לעזור להציל את אחוזתם ב-1890 עבר לוורשה, שם מצא עבודה כמאייר בכתב העת Tygodnik Illustrowany.
בשנת 1891, הוא החליט לנסוע לפריז וללמוד באקדמיה ז'וליאן, שם למד פיסול מאנטונין מרסיה וציור אצל ויליאם-אדולף בוגרו.
הוא חזר לוורשה ב-1894 והמשיך לעבוד כמאייר עבור מגזינים מקומיים עד 1912, אם כי ערך נסיעות רבות לפריז כדי להציג.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא היה בצרפת וכאזרח רוסי, נעצר בגבול אוסטריה כשניסה להגיע הביתה.
בסופו של דבר הוא בילה את זמן המלחמה בשווייץ.
ב-1919, כשפולין הפכה לעצמאית, הוא הצטרף לצבא הכחול והפך לתומך נלהב של התחייה הלאומית.
הוא היה אחד מהאמנים הרבים שציירו את דיוקנו של יוזף פילסודסקי.
אחת מיצירותיו הידועות ביותר היא האלבום, "סקיצות של יער ביאלוביה" (1912).
הוא גם יצר סדרה של תחריטים פופולריים בהשראת המהפכה של 1905. בנוסף לאיורי המגזין שלו, הוא יצר רישומים לסיפורי האגדות של הנס כריסטיאן אנדרסן, וכן יצירות של אלייזה אורז'שקובה ומריה קונופניצקה, במגוון רחב של מדיה, כולל דיו, פחם ועפרונות צבעוניים.
ב-1907 פרסם רומן משלו, שנקרא בוקר אביבי.
לאחר מותו, הוא נשכח במידה רבה.
אנטוני סטפן קופר (בפולנית: Antoni Stefan Koper 6 בספטמבר 1906 - 13 ביוני 1990) היה פעיל בתנועת בתנועת ההתנגדות הפולנית במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא עסק בהצלת יהודים מגטו ורשה ולחם במרד ורשה.
הוא נעצר והוכנס למחנה ריכוז ממנו ברח.
לאחר שנמלט מהמחנה הוא ברח תחילה ללונדון, ולאחר מכן היגר לארצות הברית.
שם, הוא עבד עבור סוכנות ההסברה של ארצות הברית וקול אמריקה.
אנטוני קופר נולד בוורשה, פולין בשנת 1906, וסיים את לימודיו באוניברסיטת ורשה .
הוא בחר בקריירה עיתונאית, אבל פלישת גרמניה הנאצית לפולין בספטמבר 1939 מצאה אותו בחזית, נלחם עם הצבא הפולני.
לאחר שגרמניה כבשה את פולין שבועות לאחר מכן, חזר קופר הביתה לוורשה הכבושה.
מכיוון שלא הורשה לעבוד כעיתונאי תחת ממשלת הכיבוש, שכר אותו חבר בלשכת הארנונה, שם הוטל עליו לגבות מיסי עירייה מיהודים שגורשו לגטו.
לשכת המיסים סיפקה לקופר, תעודת זהות המאפשרת לו לנוע בחופשיות בוורשה, כולל גטו ורשה, ללא חשש שיילכד ויימסר לידי השלטונות הנאציים ואף יגורש למחנה עבודה.
בתקופת כיבוש ורשה בילו קופר וחבר את לילותיהם בהדפסת עיתונים מחתרתיים וזיוף תעודות נסיעות וזיהוי בבית דפוס סודי.
במהלך היום, במקום לגבות מיסים, היה קופר משתמש באישור המעבר שלו כדי לבקר חברים יהודים בגטו, אליהם הבריח סבון ומזון, וכן את הניירות המזויפים הדרושים כדי להימלט לצד הארי של העיר.
בין החברים שביקר בגטו הייתה סופי פאני מרגוליס, אותה פגש לראשונה ב-1935 בזמן שלמדה גם עיתונאות באוניברסיטת ורשה.
היא הועברה לגטו באוקטובר 1940, אבל היא גם החזיקה תעודת מעבר, שסופק לה מחברה במועצה היהודית, וכך נמנעה מהובלה למחנות.
לשאר בני משפחתה היה פחות מזל, והם גורשו אל אל מחנה ההשמדה טרבלינקה במהלך האקצייה הגדולה.
מרגוליס נזכר כיצד ביקר אותה קופר באוקטובר 1942, כדי להודיע לה שתוקף תעודת המעבר שלה עומד לפוג; אם היא רצתה לברוח, הם חייבים להתחיל לתכנן זאת.
מרגוליס הייתה מוכנה, לאחר שפעמיים כמעט נתפסה למרות הניירות שלה.
בליל מושלג בתחילת פברואר 1943 מילאה מרגוליס אחר הוראותיו של קופר, ומצאה את דרכה בזמן שנקבע למקום מוגדר לאורך חומת הגטו, שם נחשף בפניה פתח סודי, המאפשר לה לעבור דרך החומה שם המתינה לה כרכרה רתומה שלקחה אותה לדירתו של קופר.
קופר ואמו מרתה ניהלו בניין דירות הממוקם ברחוב Ratuszowa 6, בפרבר הגדה הימנית של פראגה, והתגוררו בדירה 13. בנוסף לסופי מרגוליס, קופר החביא גם את ברוניסלבה והנריק פינקלשטיין, ד"ר מקסימיליאן סיסיילסקי, מייצ'יסלב גולדשטיין ומרק סטוק.
הם היו בין שלושה עשר פליטי הגטו שהסתתרו בדירתו של קופר לפרקי זמן שונים בין 1942 ל-1944, כולל ילדים ללא ליווי שהועברו לבסוף לבתי יתומים קתוליים .
מרגוליס תחת שם בדוי, סייעה בחודשים שקדמו למרד ורשה לקופר להעביר את העיתון המחתרתי שהוציא לאור.
קופר גם היה חלק ממבצע המודיעין שהזהיר את בעלות הברית מפני הפלישה הגרמנית לברית המועצות .
קופר התמיד בהתנגדותו לנאצים ובמאמציו ההומניטריים, ללא חשש מסיכון אישי יוצא דופן, ולאחר מכן, כחבר בהתנגדות הפולנית, נלחם בגרמנים במרד ורשה באוגוסט 1944. שם העט שלו במהלך המלחמה היה "נינאסקי".
עם נפילת ורשה, לקחו הגרמנים את קופר בשבי.
כמה חודשים לאחר מכן, הוא נמלט מהמחנה והצטרף לצבא הפולני.
הוא פרסם עיתונים עד סוף המלחמה.
לאחר המלחמה, התחתן קופר עם סופי מרגוליס, שלחמה גם במרד ורשה כאחות, שטיפלה בנפגעי צבא הבית הפולני במהלך הקרב.
הם עברו לקווקנברוק, גרמניה, שנכבשה אז על ידי הדיוויזיה הפולנית המשוריינת הראשונה, שם כתב קופר מאמרי חדשות ל-Polish Soldiers Daily.
שם, בשנת 1947, סופי ילדה את בנם, פיטר.
לפני ההגירה לארצות הברית בילתה משפחת קופר תקופה קצרה בלונדון, שם קיבל קופר דוקטורט בעיתונאות מהאוניברסיטה הפולנית של לונדון.
בשנת 1952, קופר העביר את משפחתו לארצות הברית ושימש כפרופסור במונטריי, קליפורניה .
ב-1958 הם עברו לוושינגטון הבירה, שם עבד קופר בסוכנות המידע של ארצות הברית (USIA) עד שפרש לגמלאות ב-1979.
ב-1989, חמישים שנה לאחר הפלישה לפולין, חזרו קופר ואשתו לפולין במה שהוא כינה "מסע סנטימנטלי", כדי לראות כיצד פולין והאנשים השתנו, ולבקר עם הניצולים המעטים.
הוא נזכר ביופייה של ורשה לפני הפלישה, ואת ההרס הבלתי ייאמן שחוללו הגרמנים.
הוא אמר ל-USA Today, "אתה לא באמת יכול לחזור הביתה שוב, אבל לביקור אתה יכול לנסות".
מביקורם בפולין, אמרה מאוחר יותר סופי קופר, "לא מצאתי את ורשה שלי".
ביוני 1990 העניקה ממשלת ישראל לקופר את אות חסיד אומות העולם מטעם יד ושם כהוקרה על גבורתו.
שבוע לאחר מכן, ב-13 ביוני 1990, נפטר קופר מסרטן בארלינגטון וירג'יניה.
הוא הותיר אחריו אשתו ובנו.
חודש לאחר מכן, המשלחת הדיפלומטית הישראלית לארצות הברית כיבדה את קופר לאחר מותו בטקס בהשתתפות משפחתו בוושינגטון הבירה שמו מופיע על חומות הכבוד בגן חסידי אומות העולם של יד ושם.
ההיסטוריה של קופר בעיתון המחתרת הפולנית בגרמניה פורסמה לאחר מותו ב-1993.
אנטוניו דה אוליבֵיירה סלזאר (בפורטוגזית: António de Oliveira Salazar; 28 באפריל 1889 – 27 ביולי 1970) היה רודן פורטוגזי, אשר שלט שלטון יחיד בפורטוגל בשנים 1932–1968.
אנטוניו דה אוליביירה סלזאר נולד ב-28 באפריל 1889 בכפר וימיירו (פור') בפרברי העיירה סנטה קומבה דאו (Santa Comba Dão), ממלכת פורטוגל.
אנטוניו היה הבן החמישי והצעיר.
משפחתו הייתה בת למעמד הביניים-הנמוך ובעלת יציבות כלכלית מספקת להענקת חינוך לילדים.
בווימיירו עצמה לא היה בית ספר, ואנטוניו למד בילדותו בביתו של מורה מקומי.
בציוניו בלימודים אלו קיבל אנטוניו 10 מתוך 20 בבחינה בכתב אך 18 מתוך 20 בבחינה המילולית.
מאוחר יותר נטען שכאשר נודע לו על הציון במבחן המילולי, התאכזב וטען שיכול היה להשיג הצטיינות.
לימים טענה אחותו, מרתה, כי בצעירותו היה אנטוניו אדיב מאוד אך לא נהג לשחק רבות כבני גילו.
במקום זאת נהג לצאת להליכות ארוכות עם כלבו.
אנטוניו היה ילד ביישן וקרוב מאוד לאמו.
רק בשלב מאוחר יותר, כאשר החל בלימודים אקדמיים ברמה גבוהה, הפך לאדם חברותי יותר כלפי הסובבים אותו והפך לתלמיד מקובל מבחינה חברתית.
מכיוון שלא היה בית ספר בווימיירו ובית הספר המקומי בסנטה קומבה דאו היה עמוס בתלמידים, נשלח אנטוניו ללמוד תחת המחנך ז'וזה אדוארדו, אשר חינך כ-30 תלמידים לקראת בחינות הבגרות לפי דרישות החינוך הממלכתי.
בשל הקשיים הכלכליים של המשפחה, העריכו הוריו של אנטוניו שהחינוך הטוב ביותר עבור בנם יהיה הכשרתו לכמורה במערכת הסמינרים הפורטוגזית.
באותה העת, קודם להפלת המלוכה הפורטוגזית בשנת 1910, הייתה הממשלה אחראית על שכרם של כמרים.
על כן בגיל 11, בשנת 1900, נשלח אנטוניו בידי הוריו ללמוד בסמינר בוויזאו (Viseu), צפון-מרכז פורטוגל.
בשנת 1905 סיים אנטוניו את ההכנות של הסמינר לקראת הלימודים הגבוהים של המוסד והשיג ציונים גבוהים בלימודי פורטוגזית, צרפתית והיסטוריה.
בשלוש השנים הבאות השלים את לימודי התאולוגיה שלו ובשנת 1908 סיים את לימודיו במקום הראשון בכיתתו.
לאחר רצח מלך פורטוגל ויורשו ב-1908 כתב אנטוניו על חששותיו מפני עתידה של פורטוגל לנוכח התגברות המאבק בין המלוכנים והרפובליקנים.
לאחר מכן באותה השנה הניח סלזאר את התשתית לקריירה הפוליטית העתידית שלו, כאשר החליט להמשיך בקריירה אקדמית במקום קריירה דתית.
סלזאר החל לעבוד למחייתו כמורה בבית הספר התיכון הדתי בוויזאו, שהיה במרחק צעידה קצרה מהסמינר המקומי.
בהמשך קידם סלזאר את דעותיו הפוליטיות באמצעות מעורבות בכתיבת עיתון מקומי.
ברשימותיו בעיתון הציג סלזאר דעות שנחשבו לא מקובלות, כאשר מחד תמך בחלק מהרפורמות שהוצעו בידי הרפובליקנים ומאידך הגן על זכויותיה של הכנסייה.
סלזאר קידם - למרות גילו הצעיר - חזון עבור עתידה של פורטוגל, שבו קיבל את העובדה כי ארצו לא תהיה למעצמה תעשייתית אך העריך כי תוכל להפוך לארץ משקיעים וכלכלנים בעלי רגש לאומי חזק אשר יוכלו בכך לתמוך בקידומה מחדש של פורטוגל למעמד של מעצמה קולוניאלית.
את האידיאל שלו בנוגע לעתידה של פורטוגל הציג סלזאר בנאום במלאת 269 שנים למלחמת השבת הכתר הפורטוגזי.
בשנת 1910 קבע סלזאר את מסלול החיים שייעד לעצמו כאשר נרשם ללמוד באוניברסיטת קוימברה היוקרתית.
עקב מעמדה הייתה האוניברסיטה מרכז התפתחותו של השיח הפוליטי-חברתי בפורטוגל.
מספר חודשים לאחר שנרשם לאוניברסיטה והחל בלימודיו, התחוללה מהפכת אוקטובר בפורטוגל, שבה מנואל השני, מלך פורטוגל הודח מהשלטון בהפיכה ואיתו הסתיימה המלוכה והוחלפה ברפובליקה הפורטוגזית הראשונה.
הממשל החדש היה חסר בסיס שלטוני פוליטי יציב ובעשור הבא נערכו בפורטוגל סדרת הפיכות נוספות אשר החלישו את הסדר המדיני מבית ואת המעמד הבינלאומי של פורטוגל מחוץ.
בהמשך, במסגרת לימודיו, הצטרף סלזאר אל המרכז האקדמי הדמוקרטי-נוצרי (CADC).
אף על פי שהארגון לא דגל בקידום דעה פוליטית, הוא עשה זאת בזהירות רבה, תמך בשימור מעמדה של הכנסייה אך לא של המלוכה כדי לא להשיג תדמית של מתנגד הממשל הקיים.
בדצמבר 1912 העניק סלזאר, לראשונה, נאום מעמיק בנושאים פוליטיים עבור קהל סטודנטים.
במהלך הנאום העריך סלזאר כי לנוכח שינוי על מוסד המשפחה להישאר כפי שהוא ללא הפרעה או השפעה שכן לטענתו המשפחה היא בסיס החינוך של האדם ובסיס יציבותו.
מאוחר יותר טען סלזאר כי העבודה לא נועדה רק לפרנסה אלא היא כשלעצמה בית ספר לערכים.
בבחינה פוליטית טען סלזאר כי הקתולים אינם צריכים לצפות לחמלה מצד הגורמים החילונים שהנהיגו את הרפובליקה החדשה ואת מוסדותיה.
כמו כן, סלזאר פעל להציג את הדת עבור הפלג הפוליטי הרפובליקני לא כאויבת של הקידמה, אלא בסיס עבור ערכי מוסריות, חברה ויציבות.
בעוד ה-CADC השיג יוקרה וחשיבות במפה הפוליטית הלאומית של פורטוגל, הוא לא היה הארגון הפוליטי היחיד שהתנגד למדיניות של הרפובליקה החדשה.
למעשה, בשנת 1914 הוקם בקוימברה ארגון פוליטי נוסף שהתנגד למדיניות הממשל; התנועה האינטגרליסטית הלוזיטנית.
באותה העת החל סלזאר להתעניין יותר בכתביהם של גוסטב לה בון וחוקרים נוספים שעסקו בהתנהלות חברתית ופוליטית.
בעת ההיא ביקש סלזאר את ידה של ז'וליה פאיש סטראו, שאביה היה הסנדק של סלזאר, ונאלץ לקבל סירוב מצד משפחתה.
הסירוב של משפחת פאיש סטראו נבעה בעיקרה מהפרש המעמדות, שכן סלזאר נולד למעמד הביניים הנמוך לעומת בני פאיש סטראו שהיו בני המעמד הבינוני-גבוהה והיו בעלי קשרים לחברה הגבוהה של פורטוגל.
ככל הנראה הסיבה העיקרית לכך הייתה הסירוב.
ייתכן שסירוב זה היה גורם מרכזי לכך שסלזאר מעולם לא נישא בחייו והיה חסר ילדים ביולוגיים אך שמר על קשרים רומנטיים עם מספר נשים במהלך חייו.
בשנת 1914 סיים סלזאר את לימודיו באוניברסיטת קוימברה, לאחר שקודם כיתה בשנה הודות להתקדמותו בחומר, וסיים את לימודיו עם ציון סופי של 19 מתוך 20. למרות ההישג שהעלה את מעמדו החברתי של סלזאר, הוא נותר בדיכאון לזמן מה ולעיתים לא יצא מביתו במשך ימים שלמים.
כדי לרומם את מצב רוחו, חברו של סלזאר וחבר ה-CADC, מנואל גונסלבש סרז'יירה (Manuel Gonçalves Cerejeira) - לימים הפטריארך של ליסבון - הציע לסלזאר שיעבור לביתו למספר ימים.
בהמשך התמנה סלזאר לעוזר מרצה בקוימברה במחלקת מדעי הכלכלה של האוניברסיטה.
בשנת 1915 חיבר ופרסם סלזאר שתי מסות בנושאי כלכלה.
לפי מסות אלו ביסס סלזאר את מדיניותו הכלכלית לימים; את תמיכתו ברפורמה כלכלית וקידום תקן המתכת, כמו גם הסדר תקציב מדינה מאוזן.
סלזאר טען כי יציבות כלכלית מבית לשעצמה תתרום בפתיחת שווקים חדשים עבור פורטוגל.
בשנת 1916, לאחר פטירתו של הפרופסור הראשי במחלקת מדעי הכלכלה של אוניברסיטת קוימברה, סלזאר התמנה לתפקיד.
באפריל 1918, בשלהי מלחמת העולם הראשונה, בה לחמה פורטוגל לצד מדינות ההסכמה, נקבע כי סלזאר לא היה כשיר לשירות בכוחות המזוינים של פורטוגל והועלה לדרגת פרופסור מן המניין מטעם האוניברסיטה.
במאי אותה השנה ניתן לו התואר דוקטור למשפטים.
לנוכח סדרת משברים פוליטיים והפיכות שלטוניות רשם סלזאר בחסות משבר אספקת הייבוא לפורטוגל על הצורך בהורדת ההשענות הכלכלית על ייבוא, שימוש נרחב יותר במשאבים פנימיים עבור הגברת הייצור הלאומי ובניית תשתיות חדשות כגון מסילות ברזל ובתי חרושת.
למרות המלחמה במעצמות המרכז, סלזאר הביע את התרשמותו מכוח הייצור התעשייתי של הקיסרות הגרמנית לאורכה של המלחמה.
עם הזמן כתביו של סלזאר נעו מרישומים כלכליים לרישומים פוליטיים לגמרי, עת הזהיר מפני פגיעה בסולידריות הלאומית לנוכח חוסר היציבות.
סלזאר טען שהממשלה פועלת ישירות נגד המגזר הפרטי והתנגד למעורבות במלחמה.
לחיזוק טענותיו הציג את הרסטורציה הספרדית אשר שמרה על נייטרליות וחוותה הצלחה כלכלית מסחררת לנוכח העובדה שיכלה לסחור עם שני הצדדים במלחמה.
בדצמבר 1918 נרצח סידוניו פאיש, הדיקטטור הצבאי של פורטוגל, בהתנקשות פוליטית.
מותו הוביל לנפילת המשטר הצבאי ולכאוס פוליטי שבמהלכו התקיים ניסיון כושל להפיכה פרו-מלוכנית בצפון פורטוגל, שכשלה.
כתוצאה מניסיון ההפיכה הפרו-מלוכני, החלה הממשלה הרפובליקנית ברדיפת פעילים פוליטיים תומכי המלוכה.
נציג של הממשלה הושם במשרה מנהלית באוניברסיטת קוימברה וסלזאר, לצד פעילים פוליטיים אחרים, היה תחת מעקב של הממשל.
לפי רישומיו בכתב העת אס נובידאס העריכו גורמים בממשל כי סלזאר היה אופוזיציונר מסוכן.
במאי 1919 התמודד בבחירות לרשות המחוקקת בתור נציג מחוז ויאנה דו קשטלו (Viana do Castelo).
לאחר שהפסיד בבחירות והועמד למשפט על התנגדותו לממשל, טען סלזאר כי אין הממשל יודע בוודאות מה נטייתו הפוליטית ואין בסמכותו להאשים ללא הצדקה לכך ושהוא עצמו לא מהווה סכנה פוליטית לממשל שכן לא הצליח לנצח אף בבחירות מחוזיות מינוריות.
בכל רישומיו בכתבי עת, הציג סלזאר מצב כלכלי-מדיני אך לא הציג בפומבי את דעתו האישית כך שעל הקורא היה להניח לפי הכתוב מהם האינטרסים של הכותב.
למעשה, חלק סלזאר על רוב התנועה המונרכיסטית בהתנגדותה לרפורמות החברתיות של האפיפיור לאו השלושה-עשר.
בסופו של המשפט החליט חבר המושבעים לטובת סלזאר.
עם הזמן, התגברה השפעתו של סלזאר במפלגת המרכז הקתולית (CCP), שחסרה מנהיג כריזמטי.
תחת הנהגתו של אנטוניו לנונאטו הנהיגה המפלגה מצע פוליטי פרגמטי שכלל שיתוף פעולה עם הרפובליקה והגנה על מוסדות הדת.
מכיוון שהמפלגה הייתה בעלת מספר מועט של נציגים באספת הרפובליקה היא פעלה לבחור אישים בעלי מוניטין ציבורי רחב להתחרות על המושבים הפוליטיים.
ביולי 1921 רשמו חברי המפלגה את סלזאר כנציג מטעמם בבחירות לנציגות פרלמנטרית מחוזית.
אף על פי שבתחילה הביע סלזאר את התנגדותו לתפקיד, הוא ניצח בבחירות והפך לחבר האספה הרפובליקנית בליסבון.
ב-25 ביולי הופיע סלזאר בטקס פתיחת הפרלמנט, זאת אף על פי שהעדיף להישאר ולהמשיך את הקריירה האקדמית שלו.
למרות תפקידו המשיך לעבוד בקוימברה ולא נפגע בסדרת ההתנקשויות הפוליטיות בתומכי משטר פאיש והמלוכה שהתרחשו באוקטובר 1921 וכללו את ההתנקשות בראש הממשלה אנטוניו גראנז'ו (פור').
בשנים הבאות היה סלזאר מעורב ב-CCP במקביל לעבודתו באוניברסיטת קוימברה, וקרא להסדר מעמדי יציב והשבת הסדר השלטוני והיציבות.
בשנת 1925 התמודד סלזאר פעם נוספת לנציגות מחוזית לאספת הרפובליקה, הפעם מרצונו, והפסיד בבחירות.
ב-28 במאי 1926 התרחשה הפיכה צבאית נוספת בפורטוגל שהפילה את משטר הרפובליקה והקימה את הדיקטטורה הלאומית.
הגנרל מנואל גומש דה קושטה (Manuel Gomes da Costa), בתמיכת התנועה האינטגרליסטית הלוזיטנית, הפך לראש ממשלה ונשיא פורטוגל מטעם המשטר הדיקטטורי החדש.
במסגרת הסדר מחודש של המנהל המדיני וחלוקת המשרות המדיניות בידי הממשל הדיקטטורי, מינו גומש דה קושטה ושאר מנהיגי החונטה הצבאית את סלזאר לשר האוצר של פורטוגל, בתקווה שישים סוף לחוסר היציבות הכלכלית שרדפה את פורטוגל מזה עשרות שנים.
סלזאר ביקר בליסבון ולאחר שחזה במנהל החדש החליט לשוב לקוימברה וסירב להצעת התפקיד מטעם המשטר.
עקב לחץ מצד מקורביו שב סלזאר לליסבון והושבע לתפקיד שר האוצר ב-3 ביוני 1926 מאחורי דלתות סגורות.
המשטר הסכים לחלק מינורי בלבד מהרפורמות הכלכליות שהציע סלזאר ומאחורי הקלעים מינה דה פקטו שר אוצר חדש.
בהבינו את המצב, התפטר סלזאר מהתפקיד קצת יותר משבועיים לאחר שהושבע.
ב-17 בנובמבר 1926 נפטרה אמו של סלזאר ובשבוע האחרון לחייה, בהיותה על ערש דווי, היה סלזאר לצידה.
לאחר מכן החליט להתרכז בקריירה שלו להשגת משרה פוליטית בעלת השפעה שדרכה יוכל לפתור את המדינה מחוליה הכלכלי המתמשך.
בשנת 1927 נפתחו עבור סלזאר מקורות מידע חדשים על המצב הכלכלי ויחס המשטר, אשר תרמו לשיפור כתביו האקדמיים והעיתונאיים.
בסופו של דבר פרסם דו"ח שכלל את מצעו הכלכלי ובין לבין דרש רפורמה במערכת ההכנסות, הורדת לחץ הייצור על המגזר החקלאי, העלאת המיסים על רכוש עירוני וביטול המס הפרוגרסיבי על הכנסות של האזרח.
הדו"ח הגיע לגורמים בממשל שהתעלמו ממנו לחלוטין, ביניהם שר האוצר שהחליף את סלזאר.
במסגרת פעילותו של סלזאר להביא את הרפורמות הכלכליות שהציע לכדי השפעה, סירב להיות מעורב בניסיון הפיכה צבאית בטענה שיישאר נאמן למשטר הקיים.
מאוחר יותר ביקר סלזאר בצרפת ובלגיה, באוגוסט 1927. בשנת 1928, לנוכח התמשכותו של המשבר הכלכלי, נשיא פורטוגל מטעם הדיקטטורה הלאומית, אושקר קרמונה, ביקש מסלזאר לקבל את תפקיד שר האוצר והלה הסכים.
קודם מינויו של סלזאר לשר האוצר, עלתה התרעומת הציבורית על הממשלה.
עקב העובדה שפורטוגל הייתה עמוק בתוך חובות כלכליים למשקיעים זרים, בהם האימפריה הבריטית וארצות הברית, הוצעה תמיכה כלכלית עבורה מטעם חבר הלאומים.
לפי ההצעה, במקרה של אי-יכולת לשלם את החובות למרות התמיכה הכספית (שתהיה למעין הלוואה ומכאן תוכל ליצור חוב נוסף), פורטוגל תאבד את עצמאותה הכלכלית ותעביר סמכויות וזיכיונות עבור לחבר הלאומים.
האפשרות שהמשלה תאשר את ההצעה הובילה לפרוץ גל מחאות ברחבי פורטוגל וסלזאר פרסם סדרת מאמרים עיתונאיים נגד הממשלה חסרת היכולת.
בכתביו, סלזאר האשים את הממשלה הדיקטטורית כחסרת יכולת לייצב את המדינה וטען כי אין להפקיד בידה סמכויות חוקתיות לנוכח חוסר היכולת שלה.
סלזאר קרא למהפכה אזרחית שתשנה את פני הלאומיות הפורטוגזית.
במרץ 1928 יצא בנאום "שתי הכלכלות"; האחרון בנאומיו מטעם ה-CCP, איפה שהביע את התנגדותו המרה למטריאליזם וקרא למעורבות המוסר הקתולי בממשל כדי להשיג את תמיכת המוני העם הדתיים.
לפני שקיבל את המשרה, סלזאר וידא עם קרמונה כי תנתן לו יד חופשית בהטלת וטו על כל הוצאה ממשלתית שהיא, לא רק של משרד האוצר אלא של כל משרדי הממשלה.
ב-27 באפריל הושבע סלזאר לשר האוצר, וקודם לכן הביע ביומנו - בין לבין - את חששותיו מפני המשרה ומפני האפשרות שיכשל בניסיון להעביר את הרפורמות שהציע מהתאוריה לפועל.
סלזאר מצא את עצמו שר אזרחי בעל קריירה אקדמית בקבינט שהיה מלא באנשי צבא.
עשרה ימים בלבד לפני מינויו של סלזאר לשר האוצר, התמנה הגנרל ז'וזה ויסנטה דה פראיטאש (José Vicente de Freitas) לראש ממשלה.
פראיטאש, אמנם תומך הדמוקרטיה, היה מעורב בפלג הרפובליקני-השמרן של הצבא, לצד הנשיא קרמונה, אשר קרא להשיב את חוקת 1911 לפורטוגל, לחזק את מעמדה של הרשות המבצעת, להסדיר מחדש את המערכת המפלגתית ורק אז להשיב את המדינה להיות לדמוקרטיה פרלמנטרית.
סלזאר נחשב להיות מהמצדדים של הפלג השמרני-אוטוקרטי בממשלה, שפעל להקים משטר חד-מפלגתי במטרה להסדיר יציבות שלטונית עבור פעילות ממשל סדירה.
נוסף על כך, התנועה תמכה במערכת כלכלית קורפורטיסטית.
הפלג השלישי בתוך הממשל הצבאי היו האינטגרליסטים הלוזיטנים, אשר הושפעו רבות מאיטליה הפשיסטית ובמידה פחותה יותר גם מתנועת הפלנחה הספרדית ומהנאציזם.
כדי לנהל את המשבר הכלכלי הכבד שפורטוגל הייתה נתונה בתוכו, סלזאר הגיש ארבע דרישות עבור הסכמתו לקחת את המשרה: 1. כל משרדי הממשלה יפעלו בתחומי התקציב שיורשה בידי משרד האוצר.
2. כל ההעברות הכספיות שמשפיעות על הוצאות והכנסות האוצר הלאומי יעברו בהסכמה עם הנהגת משרד האוצר לפני שיוצאו לפועל.
3. לשר האוצר תהיה (כאמור) יד חופשית בהטלת וטו על כל ההוצאות הממשלתיות.
4. משרד האוצר יהיה אחראי על ניהול שיתוף הפעולה בין משרדי הממשלה השונים כדי להשגיח על מצב ההוצאות.
זמן קצר לאחר מינויו הציג סלזאר בפני התקשורת את תוכניתו לשיקום כלכלי, וקבע ארבעה גורמים שמקשים על התפתחותה הכלכלית של פורטוגל: המצב הכלכלי הנתון, התנהלותה הכלכלית של הממשלה, המחסור בהסדר מעמדי ברור בבחינת הפיתוח הכלכלי והחברתי ולבסוף - חוסר היציבות הפוליטית שרדפה את פורטוגל.
בראש סדר העדיפויות של פורטוגל עמד המצב הכלכלי הנתון, שבמסגרתו היה צורך לייצב את התקציב הלאומי.
במשך 90 השנים שקדמו ל-1928 העבירה פורטוגל תקציב יציב רק פעמיים.
ב-20 במאי ארגן סלזאר ועידה להכנת תקציב יציב, אשר היה גמור עד סוף יולי.
התקציב שהוצע קיצץ הוצאות ב-140,000 קאנטו והעלה הכנסות ב-200,000. התקציב החדש הסדיר מיסים חדשים והעלה קיימים וקיצץ מההכנסות של בירוקרטים, קציני צבא ואף פנסיונרים.
הקיצוץ בהכנסותיהם של קציני צבא הוביל את סלזאר להישאר עם עין פתוחה בנוגע לפלגים השונים בממשלה הצבאית שבה הוא פעל.
בתוך שנה אחת של פעילות התקציב עודפי הממשלה עלו מ-1,500 קאנטו בשנה שקדמה למעל 282,000 קאנטו.
לייצוב הכלכלה הפנימית של פורטוגל הייתה השפעה חיצונית בכך שמשכה משקיעים מבחוץ והפכה אותה למדינה שאפשר לסמוך עליה בעניין מילוי חובות כספיים.
זמן קצר מאוחר יותר שלח סלזאר את ידידו, מאריו דה פיגיירדו, בראש משלחת ללונדון שהיו לה שתי מטרות: הראשונה הייתה לחזק את יוקרתו הציבורית של סלזאר בידי סיום החוב הכלכלי של פורטוגל אל האימפריה הבריטית - מטרה אשר צלחה, והמטרה השנייה הייתה לקחת הלוואה מבריטניה - מטרה אשר כשלה.
ההנהגה הבריטית לא בטחה ביציבות הכלכלית של פורטוגל אחרי שנה אחת בלבד שבה היא הוכיחה את עצמה.
סלזאר לא נרתע מהסירוב והאמין שעם הזמן ישוב אמון המשקיעים בפורטוגל.
כמו כן, העריך בצורה נכונה כי תושייתו הכלכלית תביא להאדרת שמו בעיתונאות החיצונית.
בשנת 1929 טען עיתון הטיימס הבריטי כך:
סלזאר הוביל את הכלכלה הפורטוגזית לעצמאות מהישענות כלכלית מרובה על ארצות אחרות.
כאשר פרץ השפל הגדול שפגע קשות בפורטוגזים שחיו בחו"ל, בעיקר תושבי הרפובליקה הברזילאית הראשונה, פורטוגל עברה את המשבר בקלות רבה, בעיקר ביחס לשאר מדינות מערב אירופה.
במסגרת התקציבים הלאומיים החדשים שהעביר סלזאר עלתה התמיכה הממשלתית לטיפוח הייצור התעשייתי והחקלאי של פורטוגל והחלה מדיניות פרוטקציוניזם בבחינת המסחר כדי להגן תחילה על התפתחותה של הכלכלה הפנימית.
סלזאר פיתח את מוסד הפיקדון הלאומי למעין סוכנות תעשייתית לאומית.
הודות לעודפים הכלכליים, מוסד הפיקדון הלאומי יכול היה לתמוך בתשתיות ציבוריות שכללו שכונות חדשות עבור פועלים, כבישים, בתי ספר, תעלות מים, גשרים ואף נמלים לחופי האוקיינוס האטלנטי.
תחת פיקוחו של סלזאר, ליסבון עצמה עברה מהפך שכלל עשרות תשתיות ציבוריות חדשות.
בין התשתיות היו מנגנוני הפצת מסחר חדשים שנועדו להביא סחורות מיובאות במהרה לתוך מערכת השוק הכלכלית הפנים-מדינית של פורטוגל מאז הגעתם אל תוך המדינה.
סלזאר כמו כן הנהיג את "פרויקט הדגן" (על שם "הקרב על הדגן"; פרויקט כלכלי של בניטו מוסוליני, הדיקטטור של ממלכת איטליה), אשר נועד להביא את פורטוגל למעמד של עצמאות כלכלית בבחינת ייצור דגנים, כדי שפורטוגל לא תשען עוד על רחמי מדינות אחרות בעבור משאבי מזון.
הממשלה העניקה מענקים לחקלאים לפי כמות ייצור הדגן שלהם והעבירה קרקעות נרחבות עבור גידולים חקלאיים.
הממשלה עצמה הייתה אחראית על פיזור הייצור החקלאי ברחבי פורטוגל דרך נתיבי התחבורה שנבנו במסגרת התשתיות הציבוריות.
בתוך כל זאת, היו אלו הקונים שספגו את המכה הקשה לנוכח "פרויקט הדגן" עקב עליית מחירים.
לנוכח המשבר הכלכלי העולמי נראתה פורטוגל כגורם להערצה.
הממשלה העניקה הלוואות בסך עד 450 אשקודו עבור כל דונם של גידולי דגן.
נוסף על כך, מטעם הממשלה הוענקו מענקים עבור תמיכה כלכלית במשפחות שעברו מצפון פורטוגל העמוסה אל הדרום החקלאי והמדולל יותר באוכלוסין בחבל אַלְגָארְבֶה.