tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא עשיר בפספוס - בעיקר על החזה ועל הגב, אך פפיון המים שבארץ נבדל משאר הפפיונים בלבוש האחיד ביותר ללא פיספוסים ובחזה מקושט במעט פספוסים דהויים ומצומצמים לחזה העליון.
הוא גם היחיד בישראל עם רגליים שחורות ועבות.
תחילת השם - Anthus = ציפור של שדות ומישורי עשב שהוזכרה על פליניוס בספרו "תולדות הטבע".
ציפור קטנה וצבעונית, לכן מתאים מאוד לנחליאלי (נראה שהכוונה לנחליאלי צהוב).
הסיומת - spinoletta היא שם מקומי פלורנטיני לפפיון.
באיטליה מכנים אותו השם החביב Spipolleta - ספיפולטה.
בחורף, הוא נמצא בעיקר בבתי גידול לחים: שולי ברכות, גדות נחלים, אך גם בשדות חקלאיים לחים.
מספר מינים דוגרים באירופה ובאסיה.
המין העיקרי המופיע בישראל הוא coutellii שדוגר בטורקיה וקווקז.
בישראל, פפיון המים נפוץ בעיקר בחורף, בדרך כלל מתחילת אוקטובר, ונמצא בעיקר בעמקי הצפון והמרכז, לרוב בקבוצות קטנות.
הפפיונים מבלים את רוב יומם בקרקע ומעטים מהם בעמידה על ענפים.
על מנת שיוכלו להתקדם ביעילות על הקרקע ובין העשבים הם מצוידים ברגליים ארוכות ובטופר אחורי ארוך וישר.
צבע הנוצות זהה בשני המינים, אך הנקבות הן יותר חומות באזורי הכתר והאוזניים בהשוואה לזכרים.
לזכרים כנפיים ארוכות יותר מ-91 מ"מ ולנקבות כנפיים קצרות יותר מ-87 מ"מ.
פפיון עצים (שם מדעי: Anthus trivialis) הוא ציפור ממשפחת הנחליאליים.
הוא דק גזרה ובעל לבוש חום המקושט בפספוס אורך צפוף.
מקורו דק ומותאם לליקוט חרקים ורגליו ארוכות ומותאמות להליכה.
שלא כמו שאר הפפיונים, אשר מעדיפים להימצא על הקרקע, פפיון עצים נוהג להימצא גם על עצים.
מין זה גדול ביחס לשאר מיני הפפיונים.
המקור עבה למדיי ודגם הראש בולט יחסית, עם פס גבה בולט וכתם בהיר דהוי בחלק האחורי של האוזן.
החזה מפוספס בכבדות, ובצידי הגוף הפספוסים דקים הרבה יותר.
פספוס החזה בעל רקע צהבהב, ולבטן גוון לבן נקי מנוגד.
מצוי בעיקר בחורשות, מטעים, יערות, בגנים וגם בשדות.
לרוב מופיע לבד או בקבוצות קטנות.
גיל מקסימלי:2. צבעו חום והוא דומה מאוד לפפיון שדות.
צבע פס-הגבה אחיד, הנימור בחזה שלו דליל יותר והכתמים גדולים יותר.
טופר האצבע האחורית קצר וכפוף משל רוב הפפיונים, ורגליו ורודות יותר.
פירוש השם המדעי - Anthus trivialis - "עשבוני מצוי/רגיל".
Anthus = ציפור של שדות ומישורי עשב שהוזכרה על פליניוס בספרו "תולדות הטבע".
נראה שהכוונה הייתה לנחליאלי צהוב.
Anthos - ציפור קטנה וצבעונית (לכן מתאים מאוד לנחליאלי) שהוזכרה על ידי אריסטו.
הסיומת - trivialis = רגיל, סטנדרטי - "אחד מהשכונה".
השם באנגלית - Tree Pipit = פפיון עצים.
השם בערבית = אבו תמרה א (ל)שג'רי.
מין זה דוגר לרוחב כל אירופה עד למערב סיביר.
האוכלוסיות המערביות חורפות באפריקה שמדרום לסהרה.
ההערכה היא כי באירופה דוגרים 27–42 מיליון זוגות (לפי Birdlife International).
האוכלוסייה האירופית מהווה 25–49 אחוזים מכלל האוכלוסייה העולמית.
בישראל מצוי הפפיון בכל רחבי הארץ.
הוא מגיע בתקופת הסתיו, מסוף אוגוסט עד אמצע נובמבר ובאביב, מחודש מרץ עד מאי.
נדיר למצוא ציפורים אלו בחורף.
בתקופת הקינון, המעוף ושירת החיזור הן בולטות במיוחד.
בית גידולו משתרע על פני אירופה כולה ואף חודר עד למרכז אסיה, בחורף עד להודו ואפריקה הטרופית.
בעת הקינון היא מצויה ביערות דלילים, חורשות ושדות שיחים נמוכים.
הוא מצוי באזור סקנדנביה במיוחד, בקווי הרוחב האמצעיים של כדור הארץ.
ציפור זו רגילה לאקלים שנמצא ביבשה ולפעמים גם לאקלים שבאוקיינוס, אך עדיין נמנעת ממזג אוויר חורפי וגשום.
הפפיון נוהג לעמוד בצמרות עצים ושיחים כדי לתצפת.
העץ או השיח שהוא נמצא בו מסמל את השטח הטריטוריאלי שלו למטרת קינון.
פפיון עצים ניזון בעיקר מחרקים וצמחים שגדלים בחורף ובסתיו, ולפעמים הוא תופס חרקים בזמן המעוף באוויר.
הקן ממוקם בדרך כלל על קרקע שטוחה או משופעת.
הנקבה מטילה 2–6 ביצים תת-אליפטיות ודוגרת בין 12 ל-14 ימים.
צבען משתנה מאוד- לעיתים קרובות הם בצבע חום, אפור או צבע אדמדם אבל גם כחול בהיר, ורוד וירוק.
הם נודדים בחורף בכרתים ובאיים של הים האגאי, במדינות המפרץ הפרסי ואיראן אך בעיקר באזורים האפרוטרופים ובתת-היבשת ההודית.
אזור החריפה העיקרי באפריקה, ומשתרע מול חופי גינאה במערב עד לאתיופיה במזרח, ודרומה רק עד הקצה הצפוני של דרום אפריקה.
בישראל יש שני תת-מינים, הראשון, A.
trivialis, נפוץ ובדרך כלל נודד.
בימי החורף לעיתים מבקר בישראל (באזור הדרום).
haringtoni, נודד בעיקר באילת ובאזורים המזרחיים של ארץ ישראל.
פפיוני עצים אינם נמצאים בסכנת הכחדה ברחבי העולם.
יש ירידה ניכרת בכמות הציפורים בהולנד, אנגליה, פינלנד ושווייץ למרות ירידה זו נמצאו באירופה כ-5–8 מיליון זוגות.
מין זה נמצא בטווח רחב ביותר ולכן לא נמצא בסכנת הכחדה, למרות זאת ישנה ירידה במספר הציפורים אך הירידה אינה מהירה כדי להוות איום משמעותי.
פפיון הערבות (שם מדעי: Anthus godlewskii; באנגלית: Blyth's pipit) הוא עוף קטן ממשפחת הנחליאליים, אשר ניזון מחרקים קטנים, מזרעונים ומגרעינים.
הוא חי ומתרבה באזורים סלעיים והרריים.
גודלו נע בין 15 וחצי ל-18 סנטימטרים, ומשקלו כ-38 גרם.
פפיון הערבות דוגר במונגוליה ובאזורים הסמוכים לה ברוסיה ובסין.
להקת הפפיונים נודדת אל אתרי החריפה שבדרום אסיה הודו ומיאנמר וכן לאזור המפרץ בדובאי, לאיחוד האמירויות ולעומאן.
פפיון ההרים (שם מדעי: Anthus similis) הוא עוף קטן ממשפחת הנחליאליים.
כמו יתר בני משפחתו הנחליאליים, מזונו של פפיון ההרים מורכב מחרקים קטנים, חסרי חוליות.
אורך גופו של פפיון הרים בוגר הוא כ-18 סנטימטרים ומשקלו כ-30 גרם.
הפפיון בעל טופר אחורי ארוך מאוד שבאמצעותו הוא שומר על שיווי משקל בהליכה על הקרקע, ורגליו ארוכות.
צבעו חום חולי, ומעל לגבה שלו ישנו פס בהיר.
צבעו הבהיר מסייע לו להיעלם ולהסתתר במסווה בין הצמחייה והסלעים כך שיהיה לטורפים קשה למצוא אותו ולזהותו.
קריאות התעופה של פפיון ההרים קצרות ונוקשות ומזכירות את הקולות של דרור הבית.
שירתו דו-הברתית קצרה, ומושמעת בדרך כלל כאשר הפפיון נמצא בתעופה.
במרבית השנה, פפיון ההרים מסתתר וקשה למצוא אותו.
בתחילת האביב, בחודשים פברואר ומרץ, הזכרים מצייצים ופותחים בסדרת שריקות הנשמעות מרחוק, תוך עמידה על סלע או על שיח, או בזמן שהם עפים.
כך הם נוהגים לסמן את הטריטוריה שלהם ומחזרים אחר הנקבות.
במהלך חודש מרץ, הנקבות מטילות ביצים, הקן של פפיון ההרים בנוי מזרדים ומענפים רכים.
הקן בדרך כלל ממוקם מתחת לסלע או לשיח, ובכול הטלה נולדים שלושה או ארבעה גוזלים.
פפיון ההרים מצוי בעיקר בישראל ובארצות הסמוכות לה - לבנון, סוריה וירדן.
בנוסף, קיימים תת-מינים של פפיון ההרים בתפוצה עולמית רחבה.
בישראל, ניתן למצוא את פפיון ההרים בעיקר באזורי הבתות ובמדרונות הטרשיים בחלקו המזרחי של הגליל, בגלבוע, ובחבל יתיר בצפון הנגב.
בנוסף, ניתן לצפות בו גם במזרח גוש דן, בחרמון, ברמת הגולן, במזרח חבל לכיש ובשומרון.
הפפיון מצוי בעיקר באזורי הבתות מפני שהסביבה מדוללת מעצים, ולכן סכנת הטריפה על ידי חנקנים ובזים מופחתת, מכיוון שאלו נעזרים בעצים בתור עמדות תצפית בשביל ללכוד ולצוד את הטרף.
בישראל קיימת הידלדלות בתפוצת המין והוא נמצא בסכנת הכחדה.
פפיאמנטו (Papiamento או Papiamentu) היא שפה קריאולית המבוססת על פורטוגזית, המדוברת באיים האנטילים ההולנדיים.
היא מכילה אלמנטים של ספרדית, פורטוגזית, הולנדית, אנגלית וצרפתית, וכן משפות כגון אראוואקית .
זו השפה המדוברת ביותר באיי ABC (ראשי תיבות: ארובה, בונייר, קוראסאו).
פפיאמנטו היא בעלת מעמד רשמי בארובה ובקוראסאו והיא גם שפה מוכרת בגופים הציבוריים ההולנדיים של בונייר, סנט אוסטטיוס וסאבא.
אלא שבאלו האחרונים השפה האנגלית היא המדוברת ביותר.
השפה התפתחה בקוראסאו במאה ה-16.
סוחרים יהודים-ספרדים תרמו רבות להתפתחות השפה.
פפוש (בהונגרית: Papos) הוא כפר במחוז סבולץ'-סטמאר-ברג שבצפון מזרח הונגריה.
בפפוש חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
יהודים רבים מהכפר נרצחו בשואה.
פפיון אמריקני (שם מדעי: Anthus rubescens), הוא מין בסוג פיפיון במשפחת הנחליאליים.
מין זה מצוי בשני צידי צפון האוקיינוס השקט.
המין תואר לראשונה על ידי מרמדוק טונסטל ב־1771 בספרו "אורניתולוגיה בריטניקה".
בעבר הוא סווג כחלק מהמין פפיון המים.
בדומה למרבית הפיפיונים האחרים, הפיפיון הממושקף דומה חיצונית לשאר המינים בסוגו וקשה לזיהוי, בדרך כלל ניתן לראותו מתרוצץ על הקרקע.
rubescens, הוא בעל פסים חומים-אפורים בהירים בחלקיו העליונים ופסים חומים-אפורים מפוזרים בחלקו על חזהו וצדדיו.
בטנו לבנבנה, מקורו ורגליו כהות.
קריאתו היא ציוץ בצליל "סיפ".
japonicus, כהה יותר בחלקו העליון ויש לו פסים שחורים בולטים יותר בחלקו התחתון הלבן; לרגליו בגוון אדמדם.
כיום מוכר כמין נפרד בשם פפיון ממושקף.
השם המדעי הוא מלטינית, שם הסוג, Anthus, היא ציפור קטנה החיה בערבות דשא.
שם המין, rubescens, פירושו אדמדם, מהמילה הלטינית ruber, אדמדם.
קיימים שלושה תת-מינים מוכרים כיום השייכים לשתי קבוצות עיקריות.
ההבדלים המורפולוגיים ורצפי ה-DNA בין אלה הם די בולטים ועשויים להיחשב למינים נפרדים עד למחקר נוסף:
rubescens – (טונסטל, 1771) המכונה פפיון אמריקאי, מתרבה מצפון קנדה מזרחה עד גרינלנד וצפון מזרח ארצות הברית, חורף במרכז אמריקה
pacificus – (טוד, 1935) המכונה פפיון פסיפי, מתרבה בקורדילרה של אמריקה הצפונית מאלסקה ועד אורגון, חורף במערב מקסיקו.
ציפורים המתרבות בדרום אלסקה הוכרו לעיתים כתת-מין A.
alticola – (טוד, 1935) מתרבה בהרי הרוקי מדרום קולומביה הבריטית ועד קליפורניה, חורף במקסיקו
japonicus – (טמינק ושלגל, 1847), המוכר כיום כפפיון ממושקף או פפיון סיבירי, מתרבה במזרח האזור הפלארקטי (כולל יפן)
מין זה דומה מאוד למינים: פפיון המים ופפיון הסלעים, כל שלושת המינים נחשבו בעבר לאותו המין.
ניתן להבדיל ביניהם על ידי השוני בקולם וכמה הבדלים חזותיים קלים, למרות זאת הפפיון האמריקני ופפיון הסלעים, לא נמצאו כמקיימים סימפטריה מלבד פרטים תועים בודדים, וטווחי התפוצה של פפיון המים ופפיון ממושקף חופפים רק באזור קטן במרכז אסיה.
הפפיון האמריקני חורף בחופי האוקיינוס השקט בצפון אמריקה, ובחופי האוקיינוס האטלנטי מדרום אמריקה הצפונית ועד למרכז אמריקה.
תת-המינים האמריקאי והיפני הם נודדים מזדמנים נדירים במערב ומזרח אירופה, בהתאמה.
בדומה למינים האחרים בסוגו, מין זה אוכל חרקים.
בית גידולו הוא טונדרה, אך מחוץ לעונת הרבייה הוא נמצא באזורים פתוחים עם צמחייה קלה, בדומה לאלו המועדפים על פפיון המים.
הפפיון האמריקני מתחיל את הזיווג מיד לאחר הגעתו לאדמות הרבייה, בעת הפשרות השלגים.
זכרים ילחמו זה בזה כדי לזכות בנקבה ולהיצמד אליה במהלך כל עונת הרבייה.
הם נלחמים גם על האתרים נטולי השלג שיהיו טובים יותר לקינון.
תקופה זו חשובה מאוד עבורו מכיוון שהמסת השלג מרמזת על עלייה בשפע פרוקי הרגליים, המהווים את מקור המזון העיקרי לציפור זו.
לאחר הקרב והזיווג, הקינון הוא השלב הבא.
קנים נמצאים לרוב על הקרקע בכרי דשא יבשים או רטובים, תמיד עם הגנה מועילה, אבל הם אף פעם לא ממוקמים בשיחים או עצים.
הרכב הקן האידיאלי תלוי בכל מה שנמצא מסביב לאזור הקינון, אך הוא עשוי בדרך כלל משקעים, שרידים או עשב רך חדש, ולפעמים מספר שערות סוס.
בעיה נוספת איתה נאלץ להתמודד הפפיון האמריקני הוא הצלחת הקן.
הקן מטרתם של טורפים רבים כמו נמלים או נצים.
אם שלב זה מצליח, ניתן להטיל ביצים.
הנקבה לא תטיל ביצים אם תנאים כמו טמפרטורה ומקום הקינון, אינם אופטימליים.
אם הניסיון הראשון נכשל, הזמן שלה להטיל ביצה מצטמצם.
באופן כללי, נקבת הפפיון האמריקני מטילה ביצים ברציפות במשך תקופה של 4 עד 5 ימים לאחר הפשרת השלג (באפריל–מאי) עד אמצע יולי.
לאחר תקופה זו, האשכים הזכריים יורדים בגודלם והנקבה מסרבת להזדווגות.
בדרך כלל מוטלות 5 ביצים אך מספר זה יכול להשתנות בהתאם לכמות השלג, יכולת הרבייה של ההורים וטריפה.
הביצים מודגרות במשך 13–14 ימים.
במהלך תקופה זו, הנקבה אינה עוזבת את הקן, אך עדיין מגיבה מאוד לכל תנועה סביבה.
היא מתקשרת בשירה לזכר שמביא לה אוכל ומגן על הטריטוריה שלהם.
ארבעה או חמישה ימים לאחר הבקיעה, הגוזל רזה, בצבע כחול-אפור ויש לו רק נוצות משניות.
במשך שבוע, הנקבה תדגור על הגוזלים, אבל שני ההורים יאכילו אותם.
לאחר 7 ימים אלו, הגוזלים יהיו מוכנים לעזיבת הקן, אך הם עדיין יוזנו על ידי הוריהם למשך 14 ימים לאחר עזיבתם.
לבסוף, הציפורים הצעירות ייצרו להקות קטנות עם ציפורים צעירות אחרות וינדדו.
פִּפְיוֹן צָהֹב (שם מדעי: Anthus campestris) הוא מין ציפור שיר בינונית המתרבה בחלק גדול ממרכז האזור הפלארקטי, מצפון-מערב אפריקה ופורטוגל עד מרכז סיביר ומונגוליה הפנימית.
זהו מין נודד העובר בחורף לאפריקה הטרופית ולתת היבשת ההודית.
בישראל הוא חולף מצוי בעונות הנדידה ברוב האזורים בארץ.
דוגר במספרים קטנים מאוד בחרמון.
שם הסוג Anthus הוא שם לציפור קטנה של אדמות עשב, ושם המין הספציפי campestris פירושו "של השדות".
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא תוארו תת-מינים מובחנים.
זהו פפיון גדול יחסית, באורך של כ-16 ס"מ ומוטת כנפיים של בין 25–28 ס"מ, אך הוא מין בעל מראה לט בולט על הקרקע, בעיקר חום חולי מלמעלה וחיוור מלמטה, עם רגליים ורדרדות.
הוא דומה מאוד לפפיון ארך-רגליים, אך הוא מעט קטן יותר, בעל כנפיים, זנב ורגליים קצרים יותר, ומקור צר וכהה יותר.
בנוסף הוא גם בעל פחות פספוס.
התעופה שלו חזקה וישירה, ומלווה בקריאת "שיפ" אופיינית, בעלת צליל גבוה יותר מזה של ארך-רגליים.
השירה שלו היא חזרה קצרה על "צ'יר-רי צ'יר-רי" רם ללא הברה מובחנת.
בדרום אסיה בחורף יש להיזהר בזיהוי מין זה מלבלבלו מפפיונים גדולים אחרים אשר חורפים או שוכנים באזור, לרבות פפיון ארך-רגליים, פפיון ערבות, ופפיון הודי (Anthus rufulus ).
בית הגידול לקינון בקיץ מתאפיין בארץ פתוחה ויבשה, כולל אזורים סמי-מדבריים.
הקן נמצא על הקרקע, ובתטולה 4–6 ביצים.
בישראל הוא דוגר בוודאות רק בחרמון, בגובה רב.
בעבר דגר גם בפסגות הגבוהות של הרי יהודה והגליל.
בסקר קינון שהתקיים בחרמון בקיץ 2013, הפפיון הצהוב נמצא דוגר בשתי משבצות בלבד - מעל רום 1900 מ'.
צוות הסוקרים מעריך כי גודל האוכלוסייה המקננת בחרמון הוא כעשרה זוגות בלבד.
בשל הירידה בגודל האוכלוסייה הדוגרת, הוא מוגדר בארץ בתור מין "מאוים".
פפיון צהוב אוכל חרקים, בדומה לרוב קרוביו בני משפחת הנחליאליים.
העלילה של הסרט Tawny Pipit משנת 1944 עוסקת באירוע הנדיר של קינון זוג פפיונים צהובים באנגליה.
הצילומים של אריק הוסקינג של הפפיונים היו למעשה של פפיון שדות, כי הוא לא יכל היה להשיג פפיון צהוב אמיתי מאירופה הכבושה הגרמנית.
פִּפְיוֹן שָּׂדוֹת או פִּפְיוֹן הַשָּׂדוֹת (שם מדעי: Anthus pratensis) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הנחליאליים, המתרבה בחלק גדול מהאזור הפלארקטי, מדרום מזרח גרינלנד ואיסלנד מזרחה עד מזרחית להרי אוראל ברוסיה, ומדרום למרכז צרפת ורומניה; אוכלוסייה מבודדת קיימת גם בהרי הקווקז.
הוא נודד על פני רוב תפוצתו, חורף בדרום אירופה, צפון אפריקה ודרום מערב אסיה, אך יציב כל השנה במערב אירופה, אם כי גם שם פרטים רבים עוברים לחוף או לשפלה בחורף.
בישראל הוא חולף וחורף נפוץ, בעיקר בעמקים.
נודד מאוחר יחסית, לרוב החל מסוף אוקטובר.
פפיון שדות תואר רשמית על ידי חוקר הטבע השוודי קרל לינאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של Systema Naturae שלו תחת השם המדעי Alauda pratensis, יישוב הטיפוס הוא שוודיה.
פיפיט האחו הוא כיום סוג הסוג של הסוג Anthus שהוצג בשנת 1805 על ידי חוקר הטבע הגרמני יוהאן מתאוס בקשטיין.
המין מונוטיפי; כלומר לא סווגו תת-מינים שונים.
שם הסוג Anthus הוא שם הלטיני לציפור קטנה של שטחי עשב שהוזכרה על ידי פליניוס הזקן, ושם המין הספציפי pratensis פירושו "של אחו", מ-pratum, "אחו".
השם העממי האנגלי "pipit", שתועד לראשונה על ידי תומאס פננט בשנת 1768, הוא אונומטופי, מתוך הדמיון לקריאות של מין זה.
שמות עממיים ישנים, שאינם בשימוש עוד, כוללים "chit lark", "peet lark", "tit lark" ו-"titling"; אלה מתייחסים לגודלו הקטן ולדמיון השטחי שלו לעפרוני.
זהו מין בעל מראה בלתי-מובחן על הקרקע, בעיקר חום מלמעלה וצהבהב-חולי מלמטה, עם פסים כהים יותר על רוב הניצוי שלו; הזנב חום עם צדדים לבנים.
יש לו מקור דק ורגליים בגוון ורדרד-צהוב חיוור; הטופר האחורי ארוך במיוחד, ארוך יותר משאר האצבעות האחוריות.
השירה הפשוטה שחוזרת על עצמה ניתנת בתעופה קצרה.
לפרטים מאירלנד ומערב סקוטלנד צבע מעט כהה יותר מאלה שבאזורים אחרים, ולעיתים קרובות הם מובחנים כתת-מין A.
whistleri, אף על פי שהוא משתלב עם התת-מין הטיפוסי A.
pratensis הנמצא בשאר תפוצת המין.
הוא דומה לפפיון אדום-גרון (A.
cervinus), שהוא בעל פסים כבדים יותר ובעל גרון כתום-אדום (בעיקר בלבוש קיץ), ולפפיון עצים (A.
trivialis), שהוא מעט גדול יותר, פחות מפוספס, ובעל סימני פנים חזקים יותר וטופר אחורי קצר יותר.
שירת פפיון שדות מואצת לקראת הסוף ואילו שירת פפיון עצים מאטה.
זהו בעיקר מין של בתי גידול פתוחים, או אדמות חקלאיות לא מעובדות או בעצימות נמוכה, כגון מרעה, ביצות ואדמות בור, אך מצוי גם במספרים נמוכים בשדות מעובדים.
בחורף הוא מצוי גם במלחות ולפעמים ביערות פתוחים.
זהו פפיון יבשתי למדי, הניזון תמיד מהקרקע, אך משתמש בעמדות גבוהות כגון שיחים, קווי גדר או חוטי חשמל כנקודות תצפית כדי לצפות בטורפים.
סך האוכלוסייה מוערך בכ-12 מיליון זוגות.
זהו מין המצוי בשפע בצפון תפוצתו, ובדרך כלל הציפור המקננת הנפוצה ביותר ברוב הרמה של בריטניה, אך פחות שכיחה דרומה יותר.
צפיפות הרבייה נעה בין 80 זוגות לקמ"ר בצפון סקנדינביה, עד 5–20 לקמ"ר בשטחי עשב בדרום טווח הקינון, ורק 1 לקמ"ר באדמות חקלאיות מעובדות.
כמה זוגות מקננים בודדים תועדו מדרום לטווח העיקרי, בהרי ספרד, איטליה וצפון הבלקן.
ירידה כללית באוכלוסייה התרחשה במהלך 17 השנים האחרונות, הבולטת ביותר באדמות חקלאיות בצרפת, עם ירידה של 68%.
בעת סכנה, הפפיון ימהר למצוא מחסה, או שיקפא במקומו ויסמוך על הסוואתו עם הקרקע.
הקן נמצא על הקרקע חבוי בצמחייה צפופה, עם שתיים עד שבע (לרוב בין שלוש לחמש) ביצים; הביצים בוקעות לאחר 11–15 ימים, כשהגוזלים פורחים 10–14 ימים לאחר הבקיעה.
בדרך כלל גדלים שני מחזורים מדי שנה.
מין זה הוא אחד מהפונדקאים החשובים ביותר של הקוקייה האירופית, והוא גם טרף חשוב לבז הגמדי ולזרון התכול.
מזונו מורכב בעיקר מחרקים ומחסרי חוליות אחרים, בעיקר פריטים קטנים, באורך של פחות מ-5 מ"מ.
הוא גם אוכל זרעים של דגנאים; בעיקר מהדגניים, מהגמאיים, ומהסמריים, וגם אברשיים, בעיקר בחורף.
פִּפְיוֹן זֵיתִי (שם מדעי: Anthus hodgsoni) הוא מין של ציפור שיר קטנה ממשפחת הנחליאליים, המתרבה ברחבי דרום, צפון מרכז ומזרח אסיה, כמו גם בצפון-מזרח רוסיה האירופית.
מין זה נודד למרחקים ארוכים ומגיע בחורף עד דרום אסיה ואינדונזיה.
לפעמים הוא נקרא באנגלית "פפיון הודי" (Indian pipit) או "פפיון הודג'סון" (Hodgson's pipit).
בישראל הוא חולף נדיר, בעיקר בסתיו המאוחר, ובמיוחד באילת, בנגב ובערבה הדרומית.
כמעט באופן קבוע מדי שנה חורפים פרטים מעטים בישראל.
לעיתים באילת ולעיתים אף בפארק הירקון בתל אביב.
שם הסוג Anthus הוא השם הלטיני לציפור קטנה של שטחי עשב שהוזכרה על ידי פליניוס הזקן.
שם המין הספציפי hodgsoni מנציח את הדיפלומט וחוקר הטבע האנגלי בריאן הוטון הודג'סון.
hodgsoni (ריצ'מונד, 1907) - מקייץ מההימלאיה למרכז מזרח סין, צפון חצי האי הקוריאני, הוקאידו והונשו בצפון ומרכז יפן.
חורף בהימלאיה, דרך דרום-מזרח אסיה, דרום-מזרח סין ומרכז הונשו דרך איי ריוקיו והפיליפינים.
yunnanensis (אוצ'ידה וקורודה, 1916) - מקייץ בצפון-מערב רוסיה עד קמצ'טקה, סחלין והאיים הקוריליים במזרח רוסיה.
חורף במונגוליה, צפון-מזרח סין, דרום ודרום-מזרח אסיה עד הפיליפינים.
הפפיון הזיתי מקייץ ומקנן בהימלאיה הפקיסטנית וההודית, מערבה דרך נפאל, לתוך סין, צפונה למחוז גאנסו, ומזרחה דרך קוריאה ליפן, וצפונה דרך צפון-מרכז אסיה לצפון-מזרח אירופה (רוסיה האירופית).
מקנן עד רום של 4,500 מטר במזרח נפאל.
אזורי החריפה הדרומיים בעלי פריסה נרחבת באסיה, מחצי-האי הודו, מזרחה לדרום-מזרח אסיה והפיליפינים.
הוא נודד למרחקים ארוכים, ומזדמן נדיר במערב אירופה.
מין זה מקנן בשולי הטייגה, על מדרונות עשבוניים ומכוסי עשב, קרקע סלעית ובקרחות ביערות פתוחים של אלונים, ליבנה, אלמון, אשוח או אורן.
הוא מצוי גם בגידול משני ובגידול מיוער או נטוש ובבתות עם עצים מבודדים, בשטחים בזלתיים עקרים, סביב ביצות ואזורים מוצלים בשדות אורז.
הוא גם חובב שיחי ערער ננסי או שיחים נמוכים אחרים מעל קו העצים.
עונת הקינון נמשכת מיוני עד אוגוסט במערב סיביר וממאי עד סוף יולי/אוגוסט בדרום התפוצה.
לקן צורת גביע והוא עשוי מאזוב ועשב יבש, מרופד בעשב עדין יותר ובכמה שערות, וממוקם על הקרקע מתחת לציצת דשא או סלע, או בשקע רדוד.
בתטולה בדרך כלל שלוש עד חמש ביצים בצבע חום כהה ומנוקד.
פפיון זיתי גדול במעט מדרור הבית, עם אורך של כ-15 ס"מ.
הוא בעל גוון חום ירקרק בחלקים העליונים, עם מעט פספוס חום כהה.
פס-הגבה, הפס הכפול בכנפיים וצדדי הזנב לבנים.
החלקים התחתונים בצע לבן עד צהוב, עם ניקוד כהה ובולט על החזה ובצדדים.
דומה למדי לפפיון עצים; עם זאת, הגב שלו בגוון זיתי ופחות מפוספס, ודגם הראש בולט יותר - פס הגבה לבן בולט, מעט חלודי לפני העין, ועם כתם בהיר בולט בחלק האחורי של סוככות האוזן שמתחתיו כתם כהה.
לרוב נצפה ביחיד או בזוגות.
מתרוצץ על הקרקע בחיפוש אחר מזון ועף לעצים כאשר מפריעים לו.
הוא ניזון בעיקר מחרקים בקיץ ומזרעים בחורף.
השירה דומה לזו של עפרוני ומתבצעת במעוף.
היא דומה לזו של פפיון עצים, אך מהירה וגבוהה יותר.
הקריאות הן צפצוף בודד "טסיפ", הדומה גם לפפיון עצים.
כיוון שטווח התפוצה שלו נחשב רחב, ובהיעדר ראיות לירידה באוכלוסייה או לאיומים מהותיים, סווג מין זה כללא חשש לפי הרשימה של האיגוד הבינלאומי לשימור הטבע.
הכמות העולמית הכוללת אינה ידועה בוודאות, אך האוכלוסייה האירופית מונה בין 45,000 ל-60,000 זוגות מקננים, כשאירופה מספקת פחות מ-5% מטווח התפוצה העולמית של המין.
פפטיד אמפיפילי הוא רצף של מולקולות המורכב מרצף קצר של חומצות אמינו (פפטיד) הקשור קוולנטית לרצף הידרופובי כלשהו (לדוגמה, שרשרת אלקילית הידרופובית).
מבנה מולקולרי זה נחשב לסוג של ליפו-פפטיד (פפטיד שומני).
מבנה זה מאפשר הרכבה עצמית של המולקולות בסביבה מימית, לננו-מבנים בעלי צורות מגוונות, כמו מיצלות כדוריות, צינוריות, סיבית ומשטחים.
פפטידים אמפיפיליים הוצגו לראשונה בשנות ה-90 של המאה ה-20 ונחקרו באופן מעמיק יותר בתחילת שנות ה-2000.
עקב האופי הביולוגי של אבני המבנה המרכיבות אותו, פפטידים אמפיפיליים הם ביו-מתכלים ולכן מהווים מוקד עניין רב בקרב הקהילה המדעית (בדגש על הקהילה הרפואית).
יישומים עדכניים כוללים: צימוד של דנ"א לפפטידים אמפיפיליים, צימוד לפולימרים, שימוש בפעילויות , הסעת תרופות ודנ"א ממוקדי מטרה ויצירת ממברנות על מגוון משטחי ביניים.
מחקר הפפטידים האמפיפיליים החל בשנות ה-90 של המאה ה-20, על ידי הביוכימאי האמריקאי-סיני אשר עסק בבניית מולקולות פפטידיות במבנה הדומה למבנה עמילואידי .
בתחילת שנות ה-2000, החוקר האמריקאי וקבוצתו הצליחו לסנתז סוג חדש של פפטידים אמפיפיליים בעלי יכולת הרכבה עצמית לננו-מבנים מוארכים.
יכולת ההרכבה העצמית בפפטידים האמפיפיליים הללו כוללת שילוב של יצירת קשרי מימן בין חומצות אמינו היוצרות משטחי בטא לבין הזנבות ההידרופוביים לשם יצירת מיצלות כדוריות.
בשנים שלאחר מכן התחום חווה פריחה משמעותית ונערכו מחקרים רבים ברחבי העולם שניסו לרתום את הפפטידים האמפיפיליים לשימושים שונים, לרבות יישומים רפואיים.
המבנה הכללי של פפטידים אמפיפיליים מבוסס על העיקרון של רצף הידרופובי הקשור קוולנטית לרצף הידרופילי.
עיקרון זה מאפשר יצירת מבנים מגוונים בסביבה המימית .
החלק ההידרופובי מתאפיין בשרשראות אלקיליות ארוכות ומהווה כוח מניע ליצירת מבנים שכבתיים: שכבות הנערמות אחת על גבי השנייה .
החלק ההידרופילי מאפשר התמוססות במים של המולקולה.
מבנה זה מאפשר למעשה את ההרכבה העצמית של המולקולה, והתארגנות למערכים מאקרו-מולקולריים, לדוגמה סיבים בקוטר ננומטרי.
ניתן לתאר את מבנה הפפטיד האמפיפילי בארבעה חלקים:
רצף הידרופובי – כגון שרשרת אלקילית (מסומן כאזור 1 באיור מס' 1)
רצף פפטידי – מורכב מ-3–5 חומצות אמינו ומחובר לרצף ההידרופובי הנ"ל בקצה האמיני שלו.
רצף זה מאפשר יצירת משטחי בטא (מסומן כאזור 2 באיור מס' 1).
ניתן לשלוט בתכונות המבניות והמכניות של הפפטיד האמפיפילי על ידי שינויים כימיים במולקולות המרכיבות את אזור זה (כמו למשל החלפת רצף חומצות האמינו לרצף של חומצות אמינו אחרות) או על ידי הוספת (ליצירת מבנה רשתי).
קבוצה טעונה חשמלית – מתחברת לרצף הפפטידי בקצה הקרבוקסילי כדי לאפשר התמוססות המולקולה במים (מסומן כאזור 3 באיור מס' 1).
דוגמה נפוצה לקבוצה שכזו היא קבוצת זרחה (פוספט).
אפיטופ – רצף המעודד פעילות ביולוגית ומתחבר לקבוצה הטעונה חשמלית (מסומן כאזור 4 באיור מס' 1).
ניתן להנדס חלק זה בהתאם לייעוד הספציפי של הפפטידים האמפיפיליים, לדוגמה לאיתות ביולוגי או לסימון להגעה לאתר פעולה ספציפי.
ישנו מגוון רחב של כוחות בינמולקולריים המעודדים ומכווינים הרכבה עצמית של פפטידים אמפיפיליים, כמו אינטקרציות הידרופוביות ויצירת קשרי מימן.
קשרי המימן נוצרים במבנה הפנימי של הסיב או במהלך הסינתזה בסביבה המימית, בשל לכידת מולקולות מים בתוך נפח הפפטיד האמפיפילי.
כוחות נוספים שמשפיעים על היווצרות המבנה הם כוחות אלקטרוסטטיים בין יונים מתכתיים לבין המבנה הפפטידי .
כמו כן, יכולת ההרכבה העצמית של פפטידים אמפיפיליים מושפעת ממאפיינים שונים של התמיסה בה מתקיימת הסינתזה: pH, טמפרטורה והוספת יונים בעלי מטען מנוגד לזה של האזורים הטעונים חשמלית בפפטיד האמפיפילי.
במקרים רבים, פפטידים אמפיפיליים נוטים להרכבה עצמית לצורת מיצלות.
כאשר ריכוזם בתמיסה עולה על הריכוז הקריטי להיווצרות מיצלות, ישנן אפשרויות נוספות, כגון צילינדר, וזיקולה דו-שכבתית או מבנה .
כדי לחזות מבנים אלו, חוקרים הציעו מודלים שונים שמאפשרים לשער את המבנה הסופי לאחר ההרכבה העצמית של פפטידים אמפיפיליים.
נהוג להשתמש בשני מודלים עיקריים : המודל הראשון מתבסס על רדיוס העקמומיות של קרום אמפיפילי הנמצא בממשק ביניים כלשהו.
המודל השני מתבסס על הארכיטקטורה המולקולרית של הפפטיד האמפיפילי עצמו כאשר זו מחולקת ל-4 משפחות עיקריות: ארכיטקטורה סְפֵירית, גלילית, דו-שכבתית ולמלרית .
תחת מודל זה ישנו יחס המתואר בתור פרמטר האריזה הקריטי (Critical Packing Parameter: CPP) המייצג מתאם בין צורת מולקולה כלשהי לבין המבנה המאקרו-מולקולרי הסופי שנוצר .
באמצעות פפטידים אמפיפיליים ניתן ליצור מבנים ייחודיים בשיטות סינתזה פשוטות, יעילות וסדרתיות.
לכן, "אבני הבניין" הללו מעוררות עניין בקרב חוקרים רבים, אשר שואפים לרתום את הפפטידים האמפיפיליים למגוון שימושים, בדגש על תחום הרפואה.
לדוגמה, פותחו יישומים לתמיכה בתרביות תאים, להתמודדות עם זיהומים ודלקות, ריפוי פציעות, הסעת תרופות ועוד .
להלן מובאות מספר דוגמאות ליישומים אפשריים של מבנים וחומרים מבוססי פפטידים אמפיפיליים.
תרביות תאים: "פיגומים" להנדסת רקמות
פפטידים אמפיפיליים יכולים לשמש ליצירת : חומר בעל תכולת מים גבוהה שמבוסס על שרשראות פולימריות, שמורכבות מפפטידים רבים.
חומר זה מהווה מצע ("פיגום") נוח לגידול תאים, ולכן יכול לסייע ביישומי הנדסת רקמות.
ניתן להרכיב את הפפטידים באופן היררכי ומודולרי למבנה הרצוי לתרבית התאים ואף לבצע שינויים בהרכב הכימי שלהם לשם כך.
המבנה יכול להיות מישורי או כדורי, בהתאם לצורך, ולהתארגן למבנה זה באופן עצמאי.
לדוגמה, נעשה שימוש במבנה מישורי שכזה כמצע לגידול תאי סרטן-שד לצורך מחקר .
מאות פפטידים ידועים בתכונות האנטי-מיקרוביאליות שלהם .
האפקטיביות של הפפטיד כנגד חיידקים, למשל, נובעת מהשפעת שני הקצוות שלו: הראש ההידרופילי הטעון חיובית והזנב ההידרופובי.
מבנה זה מאפשר לערער את יציבות הממברנה, כך שאפקט אנטי-מיקרוביאלי נצפה כנגד מגוון מיני חיידקים.
ערעור הממברנה נובע מאינטראקציות אלקטרוסטטיות בין הפפטידים לבין חומצות שומן טעונות שלילית כך שמתקבלת התנהגות דומה לדטרגנט, אשר מובילה לחדירות מוגברת של הממברנה ואף לקריסתה המוחלטת.
לאור יכולתם ליצור מבנים ננומטריים בעלי ממברנה חדירה, פפטידים אמפיפיליים נחקרים רבות בהקשרי שיגור תרופות.
כלומר, אריזת החומר הפעיל במיצלות ושחרורו באתר המטרה באופן ייעודי ומבוקר.
הליבה של המיצלות הללו היא הידרופובית, ולכן הן מתאימות לנשיאת תרופות הידרופוביות.
בנוסף, ניתן להשתמש במיצלות אלה להסעת חומר גנטי לאתר מטרה, לדוגמה לשימושי ריפוי גנטי כנגד תאי סרטן .
פפולה , הידוע גם בשם נשמי עור או זימי עור.
הפפולות הן הבלטות או הזיזים של ה-coelom (קואלום הוא חלל הגוף העיקרי ברוב בעלי החיים וממוקם בתוך הגוף כדי להקיף ולהכיל את מערכת העיכול ואיברים אחרים) המשמשים אצל בעלי חיים השוכנים במים לנשימה ולפינוי הפרשות.
הפפולות רכות, מכוסות מבחוץ באפידרמיס ומרופדות מבפנים בצפק.
הם משתרעים דרך האלמנטים הגירניים הקטנים (למשל עצמות קטנות) המֶזודרמליים (המזודרם הוא השכבה האמצעית מבין שלוש שכבות הנבט המתפתחות בהתפתחות מוקדמת מאוד של העובר של רוב בעלי החיים.
השכבה החיצונית היא האקטודרם, והשכבה הפנימית היא האנדודרם) ומוגנים מפני זחלים מיקרוסקופיים על ידי קולטנים.
בדגימה חיה ניתן להאריך את זימי העור או להקטינם.
פפי ליטמן (ביידיש: פּעפּי ליטמאַן, נולדה פשה כהנא; סביב 1874 – 13 בספטמבר 1930) הייתה זמרת וודוויל ביידיש, קרוס-דרסרית, המזוהה עם תנועת הבראָדער זינגער.
ליטמן הובילה להקת תיאטרון נודדת פופולרית ברחבי אירופה כשהיא מבצעת שירים סאטיריים ביותר לבושה כיהודי חסידי.
כיוון שהרבתה להופיע מחופשת לנער צעיר או גבר מגונדר היא נחשבת למעין דראג קינג מוקדם.
סגנון השירה האנרגטי והווירטואוזי שלה מונצח בתקליטים רבים שהקליטה, שגם מהווים עדות לחיים היהודיים במזרח אירופה באותה תקופה.
ליטמן נולדה סביב 1874 להורים יהודים עניים בעיר טרנופול אשר במזרח גליציה (כיום באוקראינה).
בצעירותה עבדה ליטמן כמשרתת בפנסיון תיאטרלי שניהלו הוריו של מקס באדין, ששנים אחר כך נהיה שחקן באמריקה.
מאחר שהיה לה קול טוב, היא התחברה עד מהרה עם הוודווילים היידישים הנודדים הידועים – הבראדער זינגער.
פפי התחתנה עם מנהיג תזמורת ובראדער זינגער, יעקב ליטמן, והצטרפה ללהקה.
לאחר זמן קצר ולאור ההצלחה שלה היא עמדה בראש הלהקה.
באותה תקופה לנשים היה אסור ללבוש מכנסיים, אך ליטמן הובילה את להקתה במזרח אירופה, מופיעה כגבר חסיד לבושה במכנסיים.
היא הופיעה בגרמניה, בהונגריה ובפולין והגיעה גם לארצות הברית שם הקליטה תקליטים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הופיעה ליטמן בעיקר באודסה ובסביבתה, שם מצאה קהל חסידים בחוגים ספרותיים.
היא התארחה לעיתים קרובות אצל הסופר והעורך ביידיש דוד פרישמן והסופר מנדלי מוכר ספרים.
היא ביצעה שירים קומיים, סטיריים, לעיתים גסים, ביידיש במבטא גליציאני, לפעמים בצורה גרמנית של יידיש הנקראת , שנועדה לעקוף את ההגבלות והצנזורה האנטישמית.
ב-1928 ליטמן ערכה סיבוב הופעות שכלל את וינה, קרלסבאד, מרינבאד ופולין, ובסופו חזרה לוינה.
בווינה היא חלתה, ואושפזה לתקופה מסוימת בבית חולים רוטשילד בווינה, שם היא נפטרה ב-13 בספטמבר 1930, בעוני.
הלווייתה נערכה בארגונו של איגוד אמני היידיש של וינה וחלקת קבורתה נתרמה על ידי הקהילה היהודית.
פִּפְיוֹן מְמֻשְׁקָף (שם מדעי: Anthus japonicus) הוא מין של ציפור שיר במשפחת הנחליאליים, שמוצאו במזרח אסיה.
הוא פוצל מהפיפיון האמריקני בשנת 2024 על-ידי ה-IOC והרשימה של קלמנטס.
בישראל הוא חולף וחורף נדיר, אך די קבוע; זאת על אף שישראל מרוחקת מאוד מאתרי הדגירה שלו במזרח רוסיה.
הפיפיון הממושקף תואר ואויר על ידי האורניתולוגים קונראד יעקב טמינק והרמן שלגל בשנת 1847 על סמך פרט שנאסף ביפן.
הם סיווגו אותו בתור תת-מין של פפיון שדות ובשל כך העניקו לו את השם Anthus platensis japonicus.
בעבר הוא נחשב בן אותו מין של פיפיון מים ופיפיון סלעים, לפני שפוצל יחד עם הפפיון האמריקני בתור תת-מין שלו.
ההבדלים בינו לאמריקני כבר צוינו בספרות, כשהם בולטים אף יותר בלבוש החורף שלהם.
מחקר שפורסם בשנת 2023 מצא שרמת ההתמיינות בין הפפיון הממושקף לפפיון האמריקני היא ברמה האופיינית לאבולוציה מתבדרת במיני הפפיונים.
המחקר מצא גם הבדלים ווקאליים בין המינים, והמליץ לפצל את המין.
לאחר המלצה זו, גם רשימת המינים של ה-IOC וגם קלמנטס פיצלו את המין בעדכונים שפורסמו בשנת 2024.
שם הסוג Anthus הוא השם הלטיני לציפור קטנה של שטחי עשב שהוזכרה על ידי פליניוס הזקן, ומשמעות שם המין הספציפי japonicus היא יפני.
זהו מין מונוטיפי, כלומר לא הוגדרו תת מינים שונים.
אורכו של הפפיון הממושקף הוא 15–17 ס"מ ומשקלו 21 גרם בממוצע.
בעל גוני חום-אפרפר בחלקים העליונים, והחלקים התחתונים לבנבנים עם פספוס כבד וכהה המתרחב לכתמים בצידי הגרון.
בעל טבעת-עין בולטת יחסית וקדמת עין בהירה המקנים לו את המראה ה"ממושקף".
הזוויגים דומים במראם, ובכל הלבושים הזנב שחור עם שוליים לבנים.
הרגליים אדמדמות והמקור העדין כהה.
הקריאות דומות לאלו של פפיון שדות, אך הן מעט חדות ומודגשות יותר.
עוד לפני פיצולו מהפפיון האמריקני, הוא הוכר בתור התת-מין הכי ייחודי במין.
הניצוי של הפפיון הממושקף בעל ניגודיות רבה יותר, עם גוון חום כהה יותר בחלקים העליונים ולבן נקי יותר בחלקים התחתונים.
הפספוס בבטן מודגש וכהה יותר, ומפוזר בצורה יותר אחידה.
לסוככות הבינוניות של הפפיון הממושקף קצוות בהירים, מה שמקנה לו פסי-כנף בולטים.
הוא מזכיר פפיון שדות, אבל הוא ניכר בדגם הראש האופייני, הגוון הכללי שלו פחות זיתי, דגם הגב אחיד יותר, הפספוס בחלקים התחתונים מודגש יותר, והבטן לבנה יותר.
הפפיון הממושקף הוא מין נודד.
אתרי הקינון שלו נמצאים בסיביר, צפון יפן וסין.
שטחי החריפה שלו פרושים בעיקר מפקיסטן מזרחה עד דרום-מזרח אסיה, כאשר פרטים מזדמנים נצפים צפונה עד יונאן; האוכלוסייה היפנית ככל הנראה יציבה או מבצעת נדידות מקומיות מוגבלות בלבד.
הוא חובב בתי גידול הדומים לאלו של פפיון המים: בריכות דגים בוציות, מאגרי ביוב ושדות אספסת.
פּפּירוס (מיוונית: πάπυρος; בלטינית: Papyrus) הוא סוג קדום של נייר שיוצר מצמח הגומא, הנודע גם כצמח הפפירוס.
השימוש הידוע הראשון בנייר פפירוס נעשה במצרים העתיקה, עוד בימי השושלת הראשונה של מצרים ואולי אף לפני-כן.
נעשה שימוש בפפירוס בכל אזור המזרח התיכון, כמו גם ביבשת אירופה ובדרום-מערב אסיה.
גליונות פפירוס יוצרו מגזע הגומא.
ראשית מסירים את הקליפה החיצונית, ולאחר-מכן פורסים את תוכן הגזע לרצועות דקות באורך 40 ס"מ בערך.
מניחים את הרצועות זו לצד זו על משטח קשה, כששוליהן חופפים קמעה, ואז מניחים שכבה שנייה בזווית של 90 מעלות לראשונה.
ייתכן כי לפני-כן נטבלו הרצועות במים עד להתחלת רקב, אולם הדבר אינו ודאי.
בעודן לחות, שתי השכבות נלחצות זו לזו עד שהן הופכות לגיליון יחיד, וגיליון זה מיובש בלחץ.
לאחר הייבוש לוטש הגיליון בעזרת חפץ מעוגל כלשהו (אולי אבן).
במקור השימוש בפפירוס היה ליצירת מגילות, אולם בהמשך גילו היוונים כיצד לכרוך גליונות לספרים.
באקלים יבש כמו זה של מצרים, הפפירוס יציב, ונשמר בצורה טובה יחסית.
אולם אחסון בתנאי לחות מוביל לרקב המשמיד את הגליונות.
פפירוסים מיובאים, שהיו נפוצים בעבר ביוון ובאיטליה, התקלקלו עד שלא ניתן לשחזרם, אולם במצרים עדיין מתגלים מדי פעם גליונות פפירוס חדשים בחפירות ארכאולוגיות.
אחד הפפירוסים החשובים שנמצאו במצרים הוא פפירוס אברס, מסמך עתיק המכיל רשימה של 867 מיני צמחים, בעיקר צמחים אשר מיוחסות להם סגולות רפואיות.
לימוד הפפירוסים מהווה את מקור הידע העיקרי ללימוד החיים במצרים עתיקה.
כך למשל אוסף של פפירוסי הכישוף היווניים מהווה בסיס ללימודי מצרים מהמאה ה-2 לפנה"ס ועד למאה ה-5.
במצרים נמשך השימוש בפפירוס עד למאה ה-8 לערך, ואז הוחלף בידי הנייר, שהיה זול יותר; הנייר הגיע למצרים בידי הערבים.
עוד לפני-כן שימש הקלף כתחליף לפפירוס באזורים מסוימים במצרים.
השימוש המאוחר ביותר הידוע הוא לפסק-דין של האפיפיור משנת 1057, ומסמך ערבי משנת 1087. באימפריה הביזנטית נעשה שימוש בפפירוס עד למאה ה-12, אולם לא שרדו פפירוסים מתקופה זו.
פפין השלישי או הצעיר , הידוע גם כפפין הגוץ, היה מאיורדומוס (הממונה על הארמון) ולאחר מכן שליט הפרנקים משנת 751 עד למותו בשנת 768. המלך הראשון לשושלת הקרולינגית.
בנו הצעיר של קרל מרטל ("הפטיש"), ואביו של קרל הגדול.
הוא היה השלישי שנשא את השם "פפין" בביתו, אחרי פפין הזקן ופפין האמצעי, ונודע בשל כך כ"צעיר".
הכינוי "הגוץ" החל להופיע עבורו ברשומות במאה ה-12.
פפין נולד כבן שני לכרוטרוד (690–724) ולקרל מרטל בעיירה ז'ופיל, חלק מממלכת אוסטרזיה הפרנקית, שנשלטה על ידי שושלת המרובינגים (בימינו חלק מהעיר לייז' בבלגיה).
אביו היה "השר על הבית" (מאיורדומוס) של המלך המרובינגי.
בשנת 740 התחתן עם בארטרדה מלן, ולזוג נולדו שישה ילדים ששלושה מהם שרדו עד לבגרות.
הבולט שבהם הוא קרל הגדול.
בשנת 741, לאחר מות אביו, קרל מרטל, עברה משרת המאיורדומוס וכוחה ליד פפין ואחיו קרלומן, בניו החוקיים של מרטל.
אחיהם למחצה גריפו נכלא על ידי שני האחים במנזר.
קרלומן האדוק פרש לחיי נזירות בשנת 747 והשאיר את השלטון על הממלכה הפרנקית בידיו של פפין, ששימש כמאיורדומוס של המלך המרובינגי כילדריך השלישי.
למעט תוארו כמלך, לכילדריך לא היה כוח ממשי, וכל ההשפעה וקבלת ההחלטות רוכזה בידיו של פפין.
באותה שנה נמלט גריפו מן המנזר שבו היה כלוא וחיפש מחסה אצל אודילו, דוכס בוואריה, שהיה נשוי לאחותו של פפין, הילטרודה .
בתגובה כפה פפין על אודילו הכרה במנהיגותו, ולאחר מותו של הלה (ב-748), מינה את טסילו השלישי כדוכס האחראי על האזור.
פפין החליט בשלב זה להפוך למלך באופן פורמלי, ולא רק מעשי.
הוא פנה לאפיפיור זכריה בשאלה, מי צריך להיות המלך – זה שיש לו את הכוח בפועל או זה אשר מחזיק בתואר.
התשובה הייתה ידועה מראש: האפיפיור זכריה היה תלוי בכוחו של פפין וצבאו שיגן עליו מפני הלומברדים.
בשנת 751, לאחר שקיבל את תמיכתו של האפיפיור, הדיח פפין את כילדריך מתואר המלך, מה שהפך את כילדריך לאחרון המלכים המרובינגים.
התמיכה של האפיפיור הבטיחה התנגדות אפסית, ופפין השלישי נבחר על ידי אספת עם של מנהיגים פרנקים למלך.
שערו של כילדריך גולח והוא נשלח למנזר.
פפין נמשח כנראה על ידי בוניפציוס הקדוש תחת הכינוי "מלך בחסד האל" (Dei gratia rex), תואר שהיווה תקדים חשוב בהתפתחות המלוכה במערב אירופה.
יחד עם פפין המליך בוניפציוס גם את אשתו של פפין, ברטראדה מלאן (הידועה גם כ"ברתה רחבת הרגל"), ובכך הפכו בניו של פפין מקודשים הן מצד האב והן מצד האם.
גריפו המשיך במרד שלו, אך נהרג בקרב סן ז'אן דה מוריין ב-753 וההתנגדות חוסלה.
ב-28 ביולי 754 הגיע האפיפיור סטפנוס השני לפריז, ומשח את פפין שנית בטקס חגיגי (טקס הסאקרום – Sacrum) שנערך בבזיליקת סן-דני.
האפיפיור העניק לו ולשני בניו את התואר "אבי הרומים" (patricius Romanorum).
בשל תוחלת החיים הנמוכה באותה תקופה, נמשחו גם שני בניו של פפין, קרל וקרלומן.
טקס זה הוא הבסיס לשמה של האימפריה הרומית הקדושה (Sacrum Romanum Imperium).
לאחר המלכתו יצא פפין לשני מסעות מלחמה נגד הלומברדים בצפון איטליה, בראשות המלך אייסטולף.
בכך שירת פפין את האינטרס של הכס הקדוש למנוע התפשטות של אייסטולף לכיוון שטחם.
לאחר שניצח את אייסטולף, בשנים 745 ו-756, דחק אותם מאדמות שתפסו מידי הכנסייה, ולאחר מכן החזיר והוסיף לאפיפיור שטחים (רוונה ופנטאפוליס) שמאוחר יותר יהוו את הגרעין למדינת האפיפיור ויכונו "מתת פפין".
בשנת 759 הדף את המוסלמים מגאליה לאחר שכבש את נרבון.
בשנת 763 כבש את בוואריה, והפך את טאסילו, שליטה, לנתינו.
באותו שנה הוא גם כבש את מחוז ספטימנה מהמוסלמים.
בשנת 768 ניצח את דוכס אקיטן, וסיפח את ארצו לממלכתו.
כיבושיו הרבים, מערכותיו הצבאיות המוצלחות, והתמיכה האפיפיורית בה זכה, החזירו לממלכה הפרנקית את כוחה והשפעתה מימי המלך כלוביס הראשון.
פפין ביצע רפורמה בכנסיית הממלכה הפרנקית, מתוך מטרה לתת למלכות צביון של מלוכה מקראית.
התיקונים כללו יסוד של ועדות שנתיות של הגמונים, תמיכה במיסיון של בוניפציוס בגרמניה, מינוי אנשי כנסייה לתפקידים ממלכתיים, וחלוקה של אדמות כנסייה לווסלים שלו תמורת התחייבותם לשלם מס מעשר שני לכנסייה.
על פי מחבר ההמשך לכרוניקה המיוחסת לפרדגריוס, פיפין שלח משלחת לחצרו של הח'ליפה אל-מנצור בבגדאד, וכעבור שלוש שנים היא שבה עם מתנות מהח'ליפה ומלווה במשלחת גומלין מוסלמית.
פפין נפגש עם שליחיו של אל-מנצור, ולאחר מכן ליווה אותם בעצמו לנמל במרסיי ושלח עמם מתנות רבות.
ייתכן שחילופי המשלחות הללו התקיימו על רקע יחסי האיבה ששררו בין הממלכה הפרנקית לבין האימפריה הביזנטית, ותהליך ההתקרבות שחל בין הממלכה הפרנקית והאפיפיורות.
פפין השלישי מת בסן דני בשנת 768, ונקבר בבזיליקה שלה, יחד עם אשתו.
הוא השאיר לבניו קרל הגדול וקרלומן ממלכה פרנקית גדולה וחזקה.
פפיטה האזרחי (30 במאי 1921 – 24 במאי 1963) הייתה פילוסופית ישראלית, חוקרת, מרצה ומורה.
נולדה בצ'רנוביץ, בוקובינה, רומניה במאי 1921 לשרה ומתתיהו פרלצויג.
עלתה כנערה לארץ ישראל עם משפחתה בשנת 1934. השלימה לימודיה באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבלה תואר מוסמך בשנת 1945. במהלך לימודיה נישאה לסופר יהודה האזרחי.
לאחר מכן למדה באוניברסיטה של לונדון.
הייתה מרצה לפילוסופיה באוניברסיטת קיימברידג' ומשנת 1954 הייתה מורה לפילוסופיה באוניברסיטה העברית, האשה היחידה שכיהנה בשנת 1960 כמרצה לפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
בסוף שנת 1954 מסרה בקול ישראל סדרת הרצאות תחת הכותרת: "על היפה".
חידושיה העיקריים של פפיטה האזרחי בפילוסופיה היו בתחום תורת האסתטיקה ובתחום תורת המוסר.
ספריה נדפסו בעברית ובאנגלית, והקנו לה שם של חוקרת ומרצה מיוחדת במינה במוסדות אקדמיים בחו"ל.
במקביל לעיסוקה המדעי, עסקה באמנות ובייחוד בציור ופיסול פיגורטיבי.
התאבדה בירושלים בשנת 1963 בגיל 41, ונקברה בהר המנוחות.
על אישיותה של פפיטה האזרחי ועל עבודתה נכתבו מספר מאמרים לאחר מותה.
בחייה היא הוציאה שני ספרים באנגלית.
לאחר מותה, בעלה ותלמידיה הוציאו על סמך סיכומי הרצאות שלה מספר ספרים.
בשנת 2019 מצא אחיינו של יהודה, ד"ר אילן אזרחי, כ-1000 מכתבים ששלחו פפיטה ויהודה אחת לשני לאורך 24 שנותם כבני זוג.
פפיטה האזרחי שלטה בתשע שפות, ובזכות יכולותיה האינטלקטואליות הגבוהות צברה הישגים אקדמיים רבים.
למרות זאת, דרכה האקדמית כאישה הייתה רצופת קשיים ופורצת דרך כאחד.
האזרחי הייתה חסרת פשרות בנוגע לקריירה שלה, והתקבלה ללימודי דוקטורט באוניברסיטת לונדון.
היא עברה ללונדון יחד עם בן זוגה, יהודה האזרחי, שנאלץ לעשות ויתורים על התקדמותו המקצועית על מנת להצטרף אליה.
כאשר סיימה את הדוקטורט ב-1950, החלה לעבוד באוניברסיטת קיימברידג'.
בזמן שהותה באנגליה, נאבקה האזרחי לקבל משרה באוניברסיטה העברית, על מנת שתוכל לחזור לארץ ולהבטיח את המשך הקריירה האקדמית שלה.
לבסוף, בשנת 1952, הוצעה לה משרת מרצה מן החוץ.
בעקבות כך האזרחי חזרה לארץ ונהייתה למרצה הראשונה לפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
האזרחי לא השתלבה היטב בפוליטיקה של האוניברסיטה, ונתפסה בעיני רבים מחברי הסגל כמתבדלת.
בנוסף, עבודותיה לא תאמו את הקו האידאולוגי אשר אפיין את פעילות האוניברסיטה באותו הזמן.
הביקורת על עבודותיה התמקדה בכך שהן לא מחוברות מספיק ליהדות.
בשל סיבות אלו, היה על האזרחי לצאת למאבק נוסף על מנת לקבל קביעות באוניברסיטה.
ב-1963 החל תהליך לקראת מינויה של האזרחי לדרגת פרופסור חבר.
ועדת המינויים, שהייתה מורכבת כולה מגברים, פסלה את בקשתה.
בעקבות כך מצבה הנפשי והפיזי של האזרחי התדרדר עד למותה בשנת 1963. היא נמצאה בחדרה וסביבה פזורות חבילות ריקות של כדורי שינה.
על היש המושלם, עיונים באפלטון ובקודמיו, אקדמון, פרסומי הפקולטה למדעי-הרוח, האוניברסיטה העברית, ירושלים, תשכ"ד.
הפעילות המתבוננת: עיונים באסתטיקה, מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, תשכ"ה.
מחיר המוסריות, מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, תשל"ו.
על הספקנות, מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, תשכ"ו.
פפירוס אִיפּוּוֶר (Ipuwer) או השיחה של איפוור עם אדון הכול הוא פפירוס מצרי עתיק (כתוב בכתב היראטי).
שמו הרשמי של הפפירוס הוא "ליידן מספר 344", כמספרו במוזיאון הארכאולוגי הלאומי שבליידן, הולנד.
הפפירוס מתאר תקופה של מאבקים פנימיים ותהפוכות חברתיות במצרים, וישנן מספר השערות במחקר לנסיבות שמאחורי כתיבתו.
הפפירוס עצמו מתוארך לסוף המאה ה-13 לפני הספירה.
בימינו מוסכם על ידי מספר חוקרים שהטקסט שכתוב עליו חובר בסוף השושלת השתים-עשרה ותקופת הביניים השנייה (סביבות המאות ה-20 עד ה-17 לפנה"ס).
הפפירוס מתאר תקופה קשה הבאה על מצרים.
אין הסכמה מהו אופיו של הטקסט: האם מדובר בקינה בהשראת התוהו של תקופת הביניים השנייה, במעשייה היסטורית המתארת את נפילת הממלכה הקדומה כמה מאות שנים לפני כן, בנבואה קדומה על העתיד לבוא, ואולי אף שילוב כלשהו של אלמנטים אלו.
מצרים מתוארת בפפירוס במצב של אנרכיה וכאוס - אסונות טבע, הפיכת מעמדות, תקופה שבה הכול בוזזים, שודדים ורוצחים.
העשירים נעשו עניים, העניים עשירים, ומלחמה, מגפות, רעב ומוות נמצאים בכל מקום.
הנשים הפכו לעקרות ואינן מסוגלות להרות.
המדבר מתפשט במצרים, יישובים נהרסים, פראים באים מבחוץ להתיישב במצרים, והמלך נלקח בידי עניים.
סממן של התרסקות החברה הוא הקינה על כך שמשרתים עוזבים את שירותם ונוהגים במרדנות.
על פי הגישות הנתמכות על ידי מרבית ההיסטוריונים, הפפירוס מתאר את נפילתה של ממלכת מצרים הקדומה מספר מאות קודם לכן, או לחלופין, נכתב על רקע השתלטותם של החיקסוס על מצרים (בערך 1750 לפנה"ס).
היו ששיערו בעבר כי הפפירוס מהווה מעין נבואה קדומה (כחלק מהרצון לראות את מצרים כערש הנבואה), אך גישה זו לא התקבלה.
השערה מאוחרת יותר הציעה כי הפפירוס נכתב בתור מטפורה ואגדה בלבד.
בפרשנות זו היצירה היא בלתי היסטורית ביסודה, העוסקת בנושא העל-זמני של "סדר אל מול תוהו".
על פי צורת קריאה זו, התיאורים של נהרות דם ומרידות עבדים באיפוור יכולים להוות תיאור כללי של קינה על כך ש"העולם התהפך" ולא דיווח על אירוע היסטורי מסוים.
הפסקאות האחרונות של היצירה מכילות דיאלוג בין הדמויות שמזוהות רק בתור "איפוור" ו"הוד מלכותו אדון הכול" (ביטוי שיכול לשמש כהתייחסות לאל השמש או למלך).
אף על פי שחלקים אלו ביצירה נפגעו קשות, נראה שהם עוסקים בגורמים לרוע ולתוהו בעולם ובאיזון שבין האנשים לאחריות האלוהית עליהם.
השיחה מהווה את אחת הבחינות העתיקות ביותר בעולם הספרות של שאלת התיאודיציה.
בספרים פופולריים, בסרטי טלוויזיה ובאתרי אינטרנט יש המציגים את פפירוס איפוור כעדות היסטורית למכות מצרים וליציאת מצרים.
טענה זו מתבססת מספר ביטויים כגון (בתרגום חופשי): "אכן, הנהר הוא דם.
השותה ממנו, דוחה [אותו] כאנושי וצמא למים.
אכן, דלתות, עמודים וקורות נשרפות, בעוד היכל הארמון עומד איתן".(II, 9-10) "אכן, זהב, לפיס לזולי, כסף וטורקיז, קרנליאן ואחלמה [...] תלויות בצווארי משרתות" (III, 3).
"אכן, כל המתים הם מיוחסים.
אלו שהיו מצרים [הפכו] זרים וגורשו".
השערות פופולריות נוספות מציעות שגם תאורי הפפירוס וגם תאורי יציאת מצרים הן תוצאת תופעות טבעיות של ההתפרצות המינואית באיי סנטוריני במאה ה-17 לפנה"ס.
השערות אלו אינן מקובלות במחקר, משום שרוב התיאורים בפפירוס אינם תואמים לתיאור יציאת מצרים, ומשום שגם תיארוך חיבור הפפירוס וגם תיארוך ההתפרצות המינואית קדומים לתאריכים המיוחסים כיום ליציאת מצרים במאה ה-13 אולם אפשרי אם יציאת מצרים הייתה במאה ה-15 לפנה"ס.
פפילומה היא סוג של גידול שפיר על גבי העור או הריריות.
הגידולים באים לרוב לידי ביטוי כיבלת עור.
הגורם העיקרי להן הוא נגיפים מסוג נגיף הפפילומה האנושי, אך קיימים גם גורמים אחרים ולעיתים סיבת הופעת הגידול אינה ידועה.
סרחי עור יכולים להיחשב לפפילומות (cutaneous papilloma).
על אף שפפילומות הן גידולים שפירים ובדרך כלל התפתחותן מוגבלת, במקרים מסוימים הן יכולות להוות גורם סיכון להתפתחות סרטן.
גידולי פפילומות יכולים להתפתח החל מגיל שנה.
הם יכולים להופיע בעור אברי המין, בכפות הידיים והרגליים, או בחלקים אחרים של העור.
גידולים יכולים להופיע גם בקנה הנשימה, ובמצבים קיצונים הפפילומה עלולה לגרום לצרידות קשה עד כדי כך שאינה מאפשרת דיבור.
האבחנה נעשית על ידי לרינגוסקופ המאפשר התבוננות בבית הקול, ואישורה מושג באמצעות ביופסיה.
אצל ילדים הפפילומות יכולות להעשות גדולות עד כדי צורך בניתוח ליצירת פתח בקנה הנשימה כדי לאפשר נשימה.
הטיפול בפפילומות כאלו מתמקד בניתוח או באידויים בלייזר.
במקרים של פפילמה על גבי העור, ניתן לטפל בצריבה בעזרת משחות ונוזלים, עד לגירוי דלקת שמפעילה את מערכת החיסון לפעולה נגד הפפילומה.
נגד פפילומה בעור או רירית הנרתיק, קיים חיסון.
השימוש במונח "פפילומה" מתייחס לעיתים קרובות לגידולים שנוצרים בעקבות חשיפה לנגיף הפפילומה האנושי, שלעיתים קרובות מועבר במין ומהווה אחד מן הגורמים להיווצרות הפפילומה.
פפירוס 46 (המסומן 46) הוא ככל הנראה מקטע מהברית החדשה הקדום ביותר ששרד עד ימינו.
מגילת פפירוס זו נכתבה ככל הנראה בין השנים 175–225 והייתה חלק מפפירוסי צ'סטר ביטי.
התיארוך מראה כי יש סבירות גבוהה שהפפירוס נכתב בסביבות השנה 200.
46 מכיל את מרבית איגרות פאולוס.
חלק מהעמודים מצויים בספריית צ'סטר ביטי וחלק בספריית אוניברסיטת מישיגן:
עמוד הטקסט הוא בגודל של 28 על 16 ס"מ.
העמוד מכיל עמודה אחת של כיתוב בה בין 26 ל-32 שורות.
השורות בתחתית כל עמוד נפגעו או חסרות.
שבעת העמודים הראשונים של הפפירוס שאבדו הכילו בלא ספק את ראשית האיגרת אל הרומאים.
תוכן שבעת העמודים שאבדו מסוף הפפירוס אינו ידוע - ייתכן שמדובר באיגרת השנייה אל התסלוניקים או באיגרת על פילימון אולם אין די מקום להכיל את איגרות הרועים (האיגרת הראשונה אל טימותיוס, האיגרת השנייה אל טימותיוס והאיגרת אל טיטוס).
בפפירוס נמצאו סימוני נקודות - סימונים אלה לא מהוות חלק מהטקסט המקורי (שכן הם חלשים יותר) ולכן ככל הנראה בסימון מאוחר שנועד להקל על הקריאה בציבור של הטקסט.
ככל הנראה מדובר בפפירוס שנשמר במנזר במצרים.
הפפירוס התגלה בקהיר על ידי סוחר עתיקות, חולק למספר מקטעים ונמכר.
עשרה עמודים נרכשו על ידי סר אלפרד צ'סטר ביטי בשנת 1930 ושישה על ידי אוניברסיטת מישיגן בשנת 1931. האוניברסיטה רכשה 24 עמודים נוספים בשנת 1933 וצ'סטר ביטי רכש 46 עמודים נוספים בשנת 1935.
פפין נולד בז'ופיל (Jupille-sur-Meuse), בימינו חלק מלייז'.
שמו נובע מהרסטל, שבאזור לייז' (בבלגיה של ימינו).
הוא היה נכדם של ארנולף ממץ מצד אביו, אנסגיזל, ושל פפין מלנדן, מצד אמו, בגה.
הנישואין בין השניים איחדו את שני השבטים העיקריים בממלכת המרובינגים למה שיקרא מאוחר יותר השושלת הקרולינגית.
ב-656 או 657 הוצא להורג דודו של פפין, גרימואלד הזקן, והיה נראה כאילו בא הקץ על שושלתו של פפין הזקן - באמצע שנות ה-70 של המאה ה-7 נותרו בחיים רק בתו בגה ונכדו פפין.
פפין נישא בשלב זה לפלקטרודיס, בתם של הרוזן הוגוברט ואירמינה מטריר, בעלי כוח בממלכה המרובינגית.
פפין מוזכר בפעם הראשונה במסמכים היסטוריים בערך בתקופה זו, כשהוא נלחם, יחד עם מרטין, הדוכס משמפן, נגד אברוין, המאיורדומוס של נויסטריה.
השניים הפסידו בקרב ליד לאן ב-679 ומרטין נהרג.
המלחמות בין הצדדים השונים באימפריה המרובינגית המשיכו לתוך שנות ה-80 של המאה ה-7 וגם אברוין נרצח על ידי מתנגדיו.
ב-687 שם פפין קץ לעימות בין המלכים למאיורדומי שלהם, על ידי ניצחונו בקרב טרטי, והפך למעשה השליט היחיד של כל הפרנקים.
החלקים השונים של הממלכה לא קיבלו את שלטונו בקלות, ופפין הטיל את האחריות על החלק המזרחי, שמסרב לקבל את שליטתו, לידיו של בנו גרימואלד הצעיר.
יורשו של פפין היה בנו הבלתי-חוקי קרל מרטל.
פפירוס האריס א הוא מהפפירוסים הארוכים ביותר שנמצאו שמקורם במצרים העתיקה.
אורך הפפירוס הוא 42 מטר.
הוא מחולק לחמישה קטעים, והוא כולל 1,500 שורות של טקסט.
הטקסט מעוטר בשלושה ציורים המתארים את רעמסס השלישי בחברת האלים.
הפפירוס נמצא בקבר ליד מדינת האבו מול לוקסור מצידו במערבי של הנילוס.
הטקסט מספר על תקופת מלכותו של המלך המצרי רעמסס השלישי והוא חובר בתקופת מלכותו של בנו ויורשו רעמסס הרביעי שמלך באמצע המאה ה-12 לפנה"ס.
הפפירוס נקרא לרוב בשם פפירוס האריס, למרות שישנם פפירוסים נוספים באוסף הפפירוסים של האריס.
הוא ידוע גם בשם פפירוס האריס הגדול.
במוזיאון הבריטי הפפירוס מקוטלג בשם "פפירוס המוזיאון הבריטי מס 9999 (Papyrus British Museum 9999).
הפפירוס נרכש בשנת 1855 על ידי האספן אנתוני צ'ארלס האריס, ובשנת 1872 נרכש על ידי המוזיאון הבריטי.
שלושת הקטעים הראשונים מתארים את התרומות שנעשו על ידי מלך רעמסס השלישי לאלים במקדשים של תבאי, הליופוליס וממפיס.
בכל קטע נמצא ציור המתאר את האל נותן מנחות לאלי העיר.
הקטע הראשון מוקדש מנחות שניתנו לאלי תבאי.
בציור המתאר את אלי תבאי, רואים את רעמסס השלישי נותן מנחה לשלישיית אלי תבאי: אמון, אשתו מות ובנם ח'ונסו.
הטקסט מציין את גודל המנחה.
בתבאי המנחה כללה 309,950 שקי דגנים וכמויות גדולות של מתכות ואבנים יקרות למחצה.
הקטע השני מוקדש למנחות שניתנו לאלי הליופוליס.
האלים להם הוא הקדיש את המנחות היו: אתום, שו, תפנות, גב, אוזיריס, איזיס, נפתיס וסת.
הקטע השלישי מוקדש למנחות שניתנו לשלישית אלי ממפיס, שהייתה אחת הערים החשובות בממשל המצרי.
המלך מחזיק בידו שוט מפותל כשהוא לבוש בבגדים הייחודים למלך כולל כיסוי ראש מבד מגולגל, חצאית משולשת עם אבנט וזנב של שור.
האלים היו: פתח המתואר כמומיה, אשתו סחמת והאל נפרטם, והם מוצגים בדמויות האופייניות להם שיותר כולל בגדים מסורתיים.
הקטע הרביעי עוסק במספר מקדשים קטנים.
הקטע החמישי והאחרון מתאר את אירועי תקופת שלטונו של מלך מהשושלת ה-20, שמלך במחצית הראשונה של המאה ה-12 לפנה"ס.
הטקסט מציג את הכאוס בתחילת השושלת עשרים.
קטע זה עוסק בסיפור מעשיו וגבורותיו של רעמסס תוך אידיאליזציה של מעשיו, שמקטינה את אמינות הסיפור ההיסטורי.
יחד עם זאת, הפפירוס מכיל מידע על אירועים חשובים בתקופת שלטונו.
קטע זה מסתיים בציון מותו של רעמסס השלישי ועלייתו לשלטון של בנו רעמסס הרביעי.
אין אזכור בטקסט לגבי נסיבות מותו של רעמסס השלישי.
על פי הטקסט בפפירוס, אביו של רעמסס השלישי סת נ אחת' החזיר את הסדר והיציבות למצרים לאחר תקופה של מלחמות אזרחים פנימיות.
הוא גרש את חסידיו של ירסו שהיה פקיד במעמד גבוה ממוצא חורי (ח'ארו במצרית), שעלה לגדולה בתקופת שלטונו של סתי השני.
ירסו הביא לנפילת השושלת ה-19.
רעמסס השלישי שיקם את המדינה, ארגן אותה ואת הבירוקרטיה מחדש, ושיקם את הצבא.
הוא נלחם בגויי הים וטען כי הכניע אותם והפכם לנתיני הממלכה המצרית.
הוא שיעבד את האדומים, הפסיק את פלישות הלובים ויישבם בחלקו המערבי של דלתת הנילוס.
בקטע בו הפפירוס מסכם את מלחמותיו של רעמסס השלישי בגויי הים נכתב:
רעמסס עסק גם בפעילות כלכלית, הוא שלח משלחת לארץ פונת, ייבא נחושת מהמכרות הגדולים באטיקה (תמנע), ושלח משלחות לסיני שייבאו משם אבנים יקרות.
כדי להקל על חיי פשוטי העם הוא נטע עצים לצורך מתן צל.
הוא הגן על נשים כדי שתוכלנה ללכת באופן חופשי לכל מקום שהן רוצות.
כאשר מצרים הייתה בתקופה של שלום, שכירי החרב הזרים התגוררו עם משפחותיהם בערים מבוצרות.
ובסך הכל, רעמסס היה משוכנע בכך שמצבם של כל תושבי מצרים שפר עליהם בתקופת מלכותו נתינים וזרים כאחד.
פפירוס האריס 500 הוא פפירוס בכתב היראטי ממצרים העתיקה, מתקופת הממלכה החדשה מימי השושלות ה-19 וה-20. הפפירוס נמצא היום במוזיאון הבריטי ומספרו "British Museum 10060".
הוא נתגלה בתוך תיבה ב'רעמסאום' בתבאי.
הטקסט כתוב בשני צידי הפפירוס, והוא מחולק לשמונה עמודות.
בצד אחד מסופרים שני סיפורים, בצד השני שירי אהבה.
הפפירוס כולל העתקי סיפורים ממצרים העתיקה.
את הסיפור כיבוש יפו על ידי צחותי שלדעת מרבית האגיפטולוגים אינו אמיתי וכי הוא נכתב כדי לפאר את כיבושיו של תחותמס השלישי.
סיפור נוסף המתוארך לימי השושלת ה-18 הוא סיפורו של הנסיך שגורלו נחרץ המספר על מלך מצרי שלא היו לו ילדים, בעקבות תפילותיו אשתו הרתה, אבל האלה חתחור ניבאה שהוא עתיד למות על ידי קרוקודיל או נחש או כלב.
בגלל נזק שנגרם לפפירוס סופו של הסיפור אינו ידוע.
על גב הפפירוס נכתבו שלוש קבוצות של שירים, שנחלקו ליחידות על ידי סימן הפסקה (ציור של זרוע).
לכל יחידה יש כותרת בצבע אדום.
בפפירוס יש 17-19 שירים בסך הכל.
חלקם שירי אהבה וחלקם מהסוגה הספרותית הנקראת שירי נבל.
הכותרת שנתן הסופר המצרי לקבוצה זו היא "תחילת שירי הבידור".
להלן חלק משיר 15 (דברי הנערה)
לומר לי כי הוא פגע בי.
הפפירוס מכיל שירים מהסוגה הספרותית הנקראת שירי נבל.
מקור השירים הם מקברו של המלך אנטפ מהשושלת ה-11, מתקופת הממלכה התיכונה.
השירים שימשו כתפילות לאחר המוות במסע לוויה.
הכותרת שניתנה לשיר על ידי הסופר המצרי היא "השיר מקברו של המלך אנטפ".
זהו שיר יחיד עם שלושה בתים, כשכל אחד מהם מתחיל בשם של פרח.
זהו שיר פסימי, והמוטיב העיקרי בו: צריך ליהנות מהחיים כעת, כי זה כל מה שיש.
לא ניתן לדעת מה יהיה מחר, אחרי המוות, כי אף אחד לא חזר משם כדי לספר על כך.
הטענה הזאת של הסופר עומדת בניגוד לאמונה המצרית המקובלת בחיים שלאחר המוות.
זמנו של השיר הוא מסוף המאה ה-18 לפני הספירה.
זווית ראייה אחרת של השיר טוענת כי זהו שיר אהבה והלל לחיים העכשוויים.
'לך אחרי לבך כל עוד אתה חי, שים בושם מור על ראשך, לבש בגדי פשתן-לבן משובח, משח את גופך בשמן הטוב שבא מהאלים, הרחב את הנאותיך, אל תתן את לבך להיעצב.
צריך ליהנות עכשיו, כי איש לא יכול לקחת את עושרו איתו לאחר המוות'.