tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיבורו זכה לתשומת לב כללית רק לאחר פרסומו שוב במהדורה מחודשת בגרמנית בשנת 1969. בתוך עשר שנים הופיעו תרגומים לצרפתית (בשנים 1973-1975), לאנגלית (1978-1982), לפולנית (1980) ולאיטלקית (1982).
הכרך הראשון של "תהליך הציוויליזציה" מתחקה אחר ההתפתחויות ההיסטוריות של קודי ההתנהגות החברתית.
הוא עושה זאת באמצעות ניתוח ספרי הליכות נאות מן המאה ה-12 עד המאה ה-19, מתוך הנחה שמה שנחשב כהתנהגות לא מנומסת היה לפנים מותר.
אליאס מתייחס לתופעות שגרתיות כמו יריקה, מחיטת האף, האיסור על אכילה בידיים, האיסור על יריקה בפומבי, שהעובר עליהן מאבד את מקומו בחברה.
בהדרגה נוצרה התנהגות מעודנת יותר ויותר, אם כי אליאס גורס כי בתקופתו חלה התרופפות מה של הנורמות.
לפי אליאס, תרבות אינה מצב קבוע, כי אם שלב בתהליך שינוי מתמיד בנורמות ההתנהגות, וכי הניגוד בין "תרבותי" ל"ברברי" הוא רק הפער בין השלבים השונים בתהליך - מה שהיה תרבותי פעם יכול להיחשב ברברי היום.
בכרך השני מנסה אליאס להראות, כיצד כרוכה האינטגרציה החברתית והפוליטית הגוברת באירופה בעידון ההתנהגות ובשכלול מנגנוני הפיקוח הנפשי העצמי.
(בסדר כרונולוגי, לפי תאריך פרסומם)
נורביט הוא סרט קומדיה שיצא לאקרנים בפברואר 2007, בבימויו של בריאן רובינס ובכיכובו של אדי מרפי, שכתב גם את התסריט.
הסרט גרף הכנסות בסכום של קרוב ל-160 מיליון דולר.
נורביט הוא יתום עוד מאז היותו תינוק.
הוא נזרק על ידי הוריו בעת נסיעתם אל בית יתומים של אדם סיני בשם מר וונג.
וונג לוקח אותו ומגדל את נורביט זמן רב.
בילדותו, נורביט מכיר ילדה בשם קייט, אליה הוא נקשר מאוד והם אף מכריזים על עצמם כבעל ואישה.
אך ביום מן הימים, קייט עוזבת את בית היתומים ונורביט נשאר בודד ועצוב.
לאחר שנים נורביט עובר לבית יתומים אחר, שם הוא נאלץ להתמודד מול נערים שמציקים לו ללא הפסקה.
יום אחד, ילדה שמנה במיוחד בשם רספושיה מגנה עליו וכאות תודה היא מכריחה אותו להיות חבר שלה.
בסופו של דבר, כאשר נורביט ורספוישה עוזבים את בית היתומים אל החיים האמיתיים, הם מתחתנים.
אחיה של רספושיה עוסקים בעסקים מפוקפקים על מנת לגייס כספים לחברה שלהם.
הם מקבלים את נורביט כאחיהם (למראית עין) ובו זמנית גם מנצלים אותו.
נקודת המפנה בחייו מתרחשת יום אחד כאשר הוא מבקר בבית היתומים בו גדל.
קייט, אהובתו מילדותו מבקרת במפתיע ואהבה ישנה מתעוררת לחיים.
אך להפתעתו, קייט עומדת להינשא לאדם בשם דיון ונורביט מנסה להימלט מרספושיה כדי למנוע מקייט להתחתן עם דיון לאחר שהוא חשף את סודותיו.
אדי מרפי - נורביט/רספטיושה לטימור/מר וונג
טנדי ניוטון - קייט תומאס
קובה גודינג ג'וניור - דיון יוז
טרי קרוז - ביג בלאק ג'ק לטימור
קליפטון פאוול - ארל לטימור
לסטר ספייט - בלו לטימור
אדי גריפין - פופ סוויט ג'יזס
קט ויליאמס - לורד הב מרסי
ד"ר נורבט לאמרט הוא פוליטיקאי גרמני ונשיא הבונדסטאג בשנים 2005–2017.
לאמרט למד פוליטיקה, סוציולוגיה, היסטוריה מודרנית וכלכלה באוניברסיטאות בוכום ואוקספורד.
ב-1975 קיבל תואר ד"ר במדעי החברה.
מאז 1980 הוא חבר בבונדסטאג, וכיהן במספר תפקידים כגון המזכיר האישי של שר החינוך והמדע, דובר בענייני מדע ותקשורת ותפקידים נוספים.
ב-18 באוקטובר 2005 נבחר לנשיאות הפרלמנט הגרמני, הבונדסטאג, כשהוא מחליף את וולפגנג תירזה (מה-SPD).
לאמרט קיבל 564 מתוך 607 הקולות, כולל את רוב הקולות של חברי ה-SPD.
באוקטובר 2016 הודיע למרט כי לא יתמודד בבחירות הפדרליות 2017 ויתפטר מהפוליטיקה עד סוף הקדנציה הפרלמנטרית.
נורברט רוז'ה (בהונגרית: Rózsa Norbert; נולד ב-9 בפברואר 1972) הוא שחיין עבר הונגרי.
אלוף אולימפי במשחה ל-200 מטר חזה (אטלנטה 1996), אלוף עולם פעמיים ברציפות (פרת' 1991 ורומא 1994), אלוף אירופה (אתונה 1991) ושיאן עולם במשחה ל-100 מטר חזה.
הוא החל להשתתף בתחרויות שחייה כבר בהיותו בגיל 7, תחת הדרכתה של אנדריאה קשקס כ-6 שנים.
בגיל 17 הצטרף לנבחרת הלאומית של הונגריה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת', אוסטרליה בשנת 1991 זכה רוז'ה בשתי מדליות.
במשחה ל-100 מטר חזה הוא השווה את השיא העולמי של אדריאן מורהאוז מבריטניה בשלב המוקדמות (1:01.49 דקות) ואחר כך בשלב הגמר זכה במדליית זהב בשיא עולם חדש בתוצאה של 1:01.45 דקות, לפני מורהאוז 1:01.58 דקות) וג'אני מינרביני מאיטליה (1:01.74 דקות).
במשחה ל-200 מטר חזה הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 2:12.03 דקות, אחרי מייק ברוומן מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש (2:11.23 דקות) ולפני ניק גילינגהם מבריטניה (2:13.12 דקות),
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה בשנת 1991 זכה רוז'ה ב-3 מדליות.
באולימפיאדת ברצלונה (1992) זכה רוז'ה בשתי מדליות כסף.
במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.68 דקות, אחרי נלסון דיבל מארצות הברית (1:01.50 דקות) ולפני פיל רוג'רס מאוסטרליה (1:01.76 דקות).
נוסף לכך, הוא וחבריו לנבחרת סיימו במקום השישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:42.03 דקות, הרביעייה המנצחת הייתה זו של האמריקאים שהשוותה את שיא העולם שנקבע באולימפיאדה הקודמת על ידי רביעייה אמריקאית אחרת, בתוצאה של 3:36.93 דקות.
רוז'ה עזב את הונגריה לאוסטרליה על מנת להתאמן במרכז הספורט האוסטרלי למשך כשנה, לאחר שגיורגי זמפלני, נותן החסות שלו, ניתפס על ידי האינטרפול בחשד למעילה ונעלם לאחר מכן.
לאחר מכן, הוא חזר להונגריה להתאמן אצל המאמן הנודע תמאש סצ'י.
הוא החמיץ את אליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד, בשנת 1993.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה 1994, זכה רוז'ה בשלוש מדליות, שתי מדליות זהב במשחים האישיים ואחת מארד.
במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:01.24 דקות, לפני בן ארצו שיאן העולם קארוי גיוטלר (1:01.44 דקות) ופרד דבורגרייב מבלגיה (1:01.79 דקות).
במשחה שליחים הוא וחבריו לנבחרת זכו במדליית ארד במשחה ל-4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:39.47 דקות, אחרי הרביעייה המנצחת מארצות הברית (3:37.74 דקות) ורוסיה (3:38.28 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בווינה, אוסטריה בשנת 1995 סיים רוז'ה פעמיים במקום הרביעי.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכה רוז'ה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:12.49 דקות, לפני גיוטלר (2:13.03 דקות).
במשחה ל-100 מטר חזה הוא קבע תוצאה של 1:02.72 דקות, שדירגה אותו במקום ה-16, בגמר ב' בלבד ולכן נמחק מגמר ב'.
בסופו של דבר סיים במקום ה-17 הכללי, המאכזב.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בפרת' 1998 זכה רוז'ה בשתי מדליות ארד.
מדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:13.59 דקות אחרי המנצחים קורט גרוט מארצות הברית (2:13.40 דקות) וג'יין כריסטוף סרנין מצרפת (2:13.42 דקות).
מדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:39.53 דקות, אחרי המנצחים מאוסטרליה (3:37.98 דקות) וארצות הברית (3:38.56 דקות).
באולימפיאדת סידני (2000) סיים רוז'ה במקום ה-13 הכללי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:14.67 דקות, בשלב חצי הגמר.
במוקדמות הוא דורג במקום ה-11 בתוצאה של 2:15.27 דקות.
בשנת 2006 רוז'ה אושפז לאחר ניסיון התאבדות.
רוז'ה שיפר את השיא העולמי במשחה ל-100 מטר חזה 3 פעמים.
רוז'ה זכה בתואר ספורטאי השנה בהונגריה בשנת 1994.
בשנת 2005 זכה רוז'ה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
נורברגיט הוא מינרל מינרל נזוסיליקטי (סיליקט במבנה דמוי איים) של מגנזיום, המכיל גם פלואור והידרוקסיל, והשייך לקבוצת המינרלים "קבוצת ההומיט".
נוסחת המבנה הכימי של נורברגיט היא Mg3SiO4(F,OH)2. קבוצת ההומיט אליה משתייך הנורברגיט היא קבוצה של מינרלים המאופיינים במבנה המשלב שכבות של סיליקטים ותחמוצות.
במקרה של הנורברגיט יש שכבה אחת של אוליבין בין שכבות הברוסיט (להומיט שנתן את שמו לקבוצה יש שלושה).
הנורברגיט מתגבש במערכת האורתורומבית, חבורת סימטריות נקודתית האורתורומבית דיפירמידלית וחבורת סימטריות מרחבית Pmcn.
הנורברגיט מופיע בטבע בדרך כלל משובץ כגרגירים.
הגבישים נדירים, קטנים ומעוגלים באורך של עד 2.5 סנטימטרים.
הנורברגיט נשבר באופן בלתי שווה.
הקשיות של המינרל בינונית, 6.5-6 בסולם מוס, והמשקל הסגולי הוא בממוצע 3.15.
מקדם השבירה של הנורברגיט נע בין 1.563 ל-1.590. גבישי הנורברגיט שקופים עד שקופים למחצה וצבעם צהוב, לבן, חום כתום ורוד עם גוון סגול או אדום.
מכיוון אחד נראה המינרל בגוון צהוב חיוור, מכיוון שני הוא נראה בגוון צהוב חיוור מאוד, ובכיוון השלישי הוא חסר צבע.
המינרל (בייחוד הדגימות בעלות הגוונים הבהירים יותר) פלואורסצנטי בגוון צהוב בקרינת על סגול באורכי גל קצרים.
המינרל נתגלה לראשונה ב-1926 במכרה אוסטנמוס (Östanmoss) שליד העיירה נורברג (Norberg) במחוז וסטמנלנד (Västmanland) שבשוודיה, וקרוי על שם העיירה.
השימוש העיקרי בנורברגיט הוא במכירה בחנויות לאספנים.
הנורברגיט הוא מינרל נדיר, והיותו פלואורסצנטי מגדיל את האטרקטיביות שלו, בייחוד מהדגימות המגיעות מהמכרות הידועים בפרנקלין שבניו ג'רזי, בהם, בהקרנת דגימות באור על סגול באורך גל קצר, מופיע הנורברגיט בגוון צהוב יחד עם הדיופסיד המופיע בגוון כחול והקלציט המופיע בגוון אדום.
הנורברגיט מצוי בדרך כלל בסלעי גיר וסלעי דולומיט שעברו התמרת מגע במפגש עם סלעיים פלוטוניים פלסיים או אלקליים.
הנורברגיט הוא מינרל נדיר למדי.
נורברט נחום קריסטיאנפולר (21 בספטמבר 1920 – 8 במאי 2017) היה פיזיקאי ישראלי ופרופסור לפיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
נחום נולד בבאדן שבאוסטריה ב-21 בספטמבר 1920 לאידה לבית ביגלאיזן ולרב ד"ר אלכסנדר קריסטיאנפולר, חוקר תלמוד ונצר למשפחת הרבנים של קריסטיאנפולר.
בשנת 1938 סיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הממשלתית בווינה ובאותה שנה עלה לארץ ישראל.
בין השנים 1942 ל-1944 השתתף במחקר שנערך על ידי הצבא הבריטי במחלקה לפיזיקה באוניברסיטה העברית.
בין השנים 1944 ל-1957 לימד פיזיקה, כימיה ומתמטיקה בתיכון בתל אביב.
בשנת 1946 הוענק לו תואר שני מהאוניברסיטה העברית בפיזיקה, כימיה ומתמטיקה ובשנת 1960 סיים דוקטורט.
בשנת 1957 החל ללמד באוניברסיטה העברית.
ובשנת 1960 הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב ובשנת 1972 הועלה לדרגת פרופסור חבר ובשנת 1981 לפרופסור מן המניין.
חוקר ופרופסור אורח במספר מוסדות אקדמיים בחו"ל, בהם באוניברסיטת פרינסטון (1969), אוניברסיטת קרוליינה הצפונית (1973-1974) ואוניברסיטת אוקספורד (1979-1980).
היה נשוי לברכה לבית פריד ואב לשלושה בנים.
הוא ניהל אורח חיים דתי-לאומי.
נוֹרְבּוּלִינְגקָה (בטיבטית: ནོར་བུ་གླིང་ཀ་; במנדרינית: 羅布林卡;
מילולית "גן אבני החן" או "גן התכשיט") הוא ארמון וגן גדול המקיף אותו בלהסה, כיום בירת המחוז האוטונומי הטיבטי ובעבר בירת טיבט.
הארמון הוקם בשנת 1755 בהוראתו של הדלאי למה ה-7, והורחב פעמים אחדות.
המקום שימש כארמון הקיץ המסורתי של כל הדלאי לאמה וכמרכז מנהלי ודתי החל משנות ה-80 של המאה ה-18 עד להשתלטותה של הרפובליקה העממית של סין, בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20, על טיבט.
ב-2001 נוסף נורבולינגקה לאתר המורשת העולמית "המכלול ההיסטורי של ארמון פוטאלה, להסה", שקודם להוספה כלל את ארמון פוטאלה ומקדש ג'וקהנג.
בניית האתר החלה בשנת 1755 בהוראתו של קלסנג גיאטסו (1757-1708), הדלאי למה ה-7, כ-100 שנים לאחר בניית ארמון פוטאלה.
על פי הרשומות של טיבט היה במקום מעיין ששימש את הדלאי למה ה-7, שהיה חולני ונהג לרחוץ במעיין מדי קיץ מתוך אמונה בכוחות המרפא שלו.
הנציג הקיסרי של שושלת צ'ינג בטיבט ביקש וקיבל מהממשל הסיני אישור לבניית ארמון מיוחד על מנת שהדלאי למה יוכל לנוח במקום לאחר הרחצה, וכך נבנה המבנה הראשון במקום, "ארמון קלסנג".
הגן והארמון הושלמו ב-1783, בתקופת שלטונו של ג'מפל גיאטסו (1804-1758), הדלאי למה ה-8, שהרחיב את הגן והורה לחפור אגם במקום.
מאז תקופת הדלאי למה השביעי שימש הארמון כארמון הקיץ.
בכל שנה החל בחודש השלישי וכלה בחודש התשיעי על פי לוח השנה הטיבטי עברו הדלאי למה וכל ממשלו לנורבולינגקה.
התהלוכה של הדלאי למה ופמלייתו העוקרים מארמון פוטאלה לנורבולינגקה הייתה אחד האירועים השנתיים המרכזיים בלהסה.
כמו כן שימש המקום ללימודי הדת של דלאי למה עתידיים בטרם עלו על כס השלטון.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הופתעו בריטים ממשלחת שביקרה במקום לגלות כי בגובה הרב של להסה הצליחו הטיבטים לגדל פרחי ורדים, פטוניה, חוטמיות, טגטס (Tagetes) וחרציות, וכן עשבי תיבול שגדלו בעציצים וכן צמחים נדירים.
גן הארמון הכיל בנוסף עצי פרי כדוגמת עצי תפוח, אפרסק ומשמש, אם כי פירות אינם מבשילים בגובה של להסה, וכן עצי צפצפה וצמחי חזרן.
בתקופה בה הגיע הדלאי למה ה-14 לארמון היה כל המכלול מוקף בשתי חומות, והחלק מעבר לחומה הפנימית, הצבועה צהוב, נועד לשימושו הבלעדי של הדלאי למה ועוזריו.
בין החומה החיצונית לחומה הצהובה התגוררו משפחתו של הדלאי למה ופקידי ממשל.
קוד הלבוש נאכף בקפדנות לגבי כל הנכנסים בשער הארמון ורק אלו שלבשו בגדים טיבטיים מסורתיים הורשו להיכנס, שומרים שהופקדו בכניסה לארמון מנעו כניסה מאנשים שחבשו מגבעות או נעליים בסגנון מערבי (שהפכו פופולריים בטיבט בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20).
השומרים כיבדו פקידים רמי מעלה בהצדעה עם נשק, ואפילו פקידים מהדרג הנמוך כובדו בהצדעה.
השערים בחומה הצהובה נשמרו בקפידה.
רק הדלאי למה ושומריו הורשו להיכנס.
כלבים מגזע מסטיף טיבטי שוכנו בגומחות שבחומה ההקפית של הארמון ופטרלו לאורך החומה ככל שהרצועות משיער יאק הבית שקשרו אותם לגומחה התירו להם.
ב-17 במרץ 1959 נמלט הדלאי למה ה-14 מנורבולינגקה בדרכו להודו כשהוא מחופש לחייל טיבטי.
במסגרת המרד שהחל עם בריחתו של הדלאי למה הוקף המקום על ידי 30,000 טיבטים שהיו נחושים להגן על מנהיגם הרוחני.
הסינים הפגיזו את הארמון ומבנים רבים נפגעו באש הארטילרית.
לאחר האירוע הפכו הסינים את האתר לגן ציבורי בתשלום.
ביוני 2002, לאחר תקופה ארוכה של הזנחה, החליט הממשל הסיני על עריכת שיפוצים בעלות של 68 מיליון יואן, שכללו שחזור של החממות, ערוגות הפרחים המקוריות והאגמים הקטנים.
ב-2001 הוסיף ארגון אונסק"ו את נורבולינגקה לאתר המורשת העולמית של ארמון פוטאלה, כשהוא מציין כי בין השאר מטרת ההכרזה היא שימור השרידים האחרונים של האדריכלות הטיבטית המסורתית בפני המודרניזציה והבינוי המתועש המהיר של להסה על ידי הממשל הסיני.
ארמון נורבולינגקה שוכן במערב להסה, כ-3 קילומטרים דרומית מערבית לארמון פוטאלה, על גדות הנהר קאיי (སྐྱིད་ཆུ་) בגובה של 3,650 מטרים מעל פני הים.
מבני הארמונות, ובהם כ-370 חדרים, והגן משתרעים על שטח נרחב של 360 דונם, הגן הגדול ביותר בטיבט.
בשל גודל האתר מאפשרים מפעיליו לטייל בו באופניים.
מעון הקיץ של הדלאי למה בפארק נורבולינגקה הוא כיום אתר תיירות.
בארמון יש אוסף גדול של נברשות איטלקיות, פרסקו בסגנון מערות אג'נטה שבהודו, שטיחים טיבטיים וחפצי ערך רבים נוספים.
ציורי קיר של הבודהה והדלאי למה ה-5 מצויים בכמה חדרים.
חדר המדיטציה, חדר השינה, חדר הישיבות וחדר האמבטיה של הדלאי למה ה-14 (שכאמור נמלט ב-1959 להודו) הם חלק מהתצוגה לתיירים, אבל מרבית המבנים והחדרים סגורים בפני מבקרים.
במהלך חודשי הקיץ והאביב משמש הגן מרכז לפעילויות פנאי, הכוללות פיקניקים, מחול, שירה, מוזיקה ואירועים חגיגיים, בייחוד פסטיבל שוטון (פסטיבל היוגורט).
כמו כן יש בגן גן חיות קטן, שהוקם במקור על מנת לשמור על החיות שניתנו לדלאי למה במתנה, ובית קולנוע קטן שנבנה בעזרתו של היינריך הרר (גיבור הסרט "שבע שנים בטיבט") בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20.
בנורבולינגקה משתלבים גנים, מבנים ועבודות אומנות של כמה קבוצות אתניות טיבטיות.
כ-30,000 פריטים, המהווים חתך של ההיסטוריה של האומנות הטיבטית, שמורים במקום.
מכלול המבנים והגנים מחולק לחמישה אזורים נבדלים.
כאמור, רוב המבנים אינם פתוחים לביקורים.
הכניסה לאתר והיציאה כיום היא דרך השער המזרחי הגדול של האתר.
משני צדדיו פסלי אריה שלג, חיה מיתולוגית המשמשת סמלה של טיבט, כשהם עטופים ב"קטג" (צעיף לבן דק המייצג סמל לכיבוד).
פסל האריה משמאל כולל גם גור אריות.
קבוצת המבנים משמאל לשער הכניסה, הקלסנג פוטרנג ("ארמון קלסנג"), הם המבנים העתיקים ביותר בנורבולינגקה.
הארמון קרוי על שמו של הדלאי למה השביעי קלסנג גיאטסו (1757-1708) שהארמון נבנה בהוראתו.
המבנים הם ארמון של שלושה מפלסים, ובו תאים לסגידה לבודהה, חדרי שינה, חדרי קריאה, וחדרי התבודדות.
הארמון שימש משכן הקיץ של כל הדלאי למה עד הדלאי למה ה-13. נכון ל-2010 ניתן לבקר רק באולם הכנסים הראשי שבו תלויים 65 טנגקה (בטיבטית ཐང་ཀ་ – אומנות ייחודית לטיבט של ציור ורקמה על משי) וכס מלכות משוחזר הנתמך בפסלי בודהה.
מול שער הכניסה ניצב החמסום זילנון, ביתן בן שתי קומות שגגו מוזהב בסגנון האן.
שמולו נהוג לערוך עד היום מופעי אופרה טיבטית בפסטיבל היוגורט.
ג'מפל גיאטסו (1804-1758), הדלאי למה ה-8, הרחיב את הארמון במידה ניכרת כשהוסיף שלושה מקדשים וחומות היקפיות בחלק הדרום מזרחי, והורה לשתול עצי פרי ועצים ירוקי עד ממקומות שונים בטיבט.
הגן טופח בשקידה בעזרת צוות גדול של גננים.
מצפון-מערב לקלסנג פוטרנג נמצא הטסוקייל פוטרנג, ביתן באמצע אגם והצ'נסיל פודרונג.
האזור המרשים ביותר בנורבולינגקה הוא ארמון האגם שנבנה בפינה הדרום-מערבית.
בין שלושה איים במרכז האגם לבין גדות האגם מחברים גשרים.
ארמון נבנה על כל אי.
אורווה וארבעה ביתנים מדרום לאגם אחסנו את המתנות שקיבלו הדלאי למה מקיסרי סין וממכובדים זרים אחרים.
במערב נורבולינגקה מצוי הפוטרנג הזהוב, שנבנה על ידי תורם ב-1922, ואסופת מבנים שנבנו בתקופת הדלאי למה ה-13. מלבד חלקו בשינויים הארכיטקטוניים, כולל הדלתות האדומות הגדולות בכניסה לארמון, היה הדלאי למה ה-13 אחראי לשיפור גן צ'נסל לינגקה שבצפון מערב.
מצפון לטסוקייל פוטרנג מצוי הטקטן מיגור פוטרנג ("הארמון החדש") שבנייתו החלה ב-1954 בהוראת הדלאי למה ה-14 (הנוכחי) והושלמה ב-1956. זהו המבנה האלגנטי ביותר במכלול, מיזוג בין מקדש לווילה.
ארמון הקיץ החדש נבנה בכספי הממשל המרכזי הסיני.
זהו מבנה בן שתי קומות שגגו שטוח בסגנון טיבטי.
במבנה מבוך של חדרים ואולמות.
קומפלקס מודרני זה כולל אולמי תפילה, גנים, מזרקות ובריכות.
המבנה הוא בניין בסגנון טיבטי מודרני, והחדרים בו מרוהטים ומקושטים בסגנון מודרני.
באולם בקומה הראשונה, שבו נפגש הדלאי למה עם מבקרים, יש 301 ציורים (פרסקו) המתארים את ההיסטוריה הטיבטית החל באגדה על הקוף שהפך לאדם וכלה במפגשם של הדלאי למה והפנצ'ן למה (השני בהיררכיה הבודהיסטית בטיבט) עם היושב ראש מאו דזה-דונג.
חדרים נוספים כוללים את חדרי המגורים של הדלאי למה וחדר הכנסים שבו כס מלכות מוזהב ובו ציורי קיר המתארים את חצרו של הדלאי למה ה-14 ותמונותיהם של כל 14 הדלאי למה.
פסטיבל שוטון (המוכר גם כפסטיבל היוגורט) הוא פסטיבל שנתי המתקיים בנורבולינגקה.
התאריך בו מתקיים הפסטיבל נקבע על פי לוח השנה הטיבטי, שהוא לוח המבוסס על מחזור הירח.
הפסטיבל נחגג במהלך החודש השביעי בשבעה הימים הראשונים של תקופת הירח המלא, והם חלים בחודש יולי או אוגוסט על פי הלוח הגריגוריאני.
במהלך הפסטיבל מתנחלות משפחות במקום למשך מספר ימים כשהן מקימות מאהל מאולתר משטיחים ובדים צבעוניים, וצופים במופעי מחול ואופרה טיבטיים.
החגיגות נערכות בסימן אכילה ושתייה כשההופעות של "אצ'ה להמו", האופרה הטיבטית, הנערכות בגן ובמקומות נוספים בעיר, מהוות את מוקד הפסטיבל.
קבוצות אופרה מפורסמות מאזורים שונים של טיבט מופיעות בגן נורבולינגקה.
הופעות של אופרה החלו בטיבט במאה ה-15 כאשר בונה גשרים בשם טאנגטונג גיילופו הקים את קבוצת האופרה הטיבטית הראשונה, ובהגיע המאה ה-17 הפכה האופרה (דוֹגָרי) לסוג אמנות בפני עצמו.
במהלך השנים התפתח מסגנון האופרה המסורתי, המכונה "כת לובשי המסכה הלבנה", סגנון חדשני יותר המכונה "כת לובשי המסכה הכחולה".
כל סוגי אופרה אלו מבוצעים בפסטיבל שוטון.
מוקד נוסף של הפסטיבל הם מרוצי יאק הנערכים באצטדיון של להסה.
סמוך לדרמסאלה, שבמדינת הימאצ'ל פרדש, בהודו הוקם על ידי גולים טיבטיים מכון נורבולינגקה המנציח בשמו את הארמון ובו משמרים אמנות טיבטית ומכשירים פליטים טיבטיים לעבודה בתחומי אמנות.
נורד אקספרס היה קו רכבת סדיר, שנוסד בשנת 1896 על ידי חברת הרכבות הבלגית (מפעילת האוריינט אקספרס המפורסמת) "החברה הבינלאומית לקרונות שינה וקווי אקספרס אירופיים" (Compagnie Internationale des Wagons-Lits et Grands Express Européens).
הקו קישר את סנקט פטרבורג עם פריז ואפשר, בקו המשך, מעבר בין בירת האימפריה הרוסית לנמל ליסבון וממנו לארצות הברית.
מסלול הקו המקורי עבר בערים: פריז - בריסל - קלן - הנובר - ברלין - קניגסברג (כיום קלינינגרד) - דינבורג (כיום דאוגבפילס) - סנקט פטרבורג.
בנקודת המעבר בפרוסיה המזרחית נאלצו הנוסעים להחליף רכבות עקב השוני ברוחב המסילה בין השיטה הרוסית לאירופאית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הסתיים הקו בוורשה, פולין.
לאחר מלחמת העולם השנייה ירד קו הרכבת מגדולתו.
התפתחות מטוסי הנוסעים, על יתרונותיהם, המלחמה הקרה וירידת מסך הברזל על אירופה היקשו על פעולתה הסדירה של הרכבת שחצתה את היבשת.
בין תום מלחמת העולם השנייה לשנת 2007 שימש שם הקו לרכבת בקו פריז - קופנהגן ומאז קוצר לקו פריז - המבורג.
ולדימיר נבוקוב מספר בספרו דבר, זיכרון על נסיעה בקו בשנת 1906
סרטו של אלפרד היצ'קוק, זרים ברכבת, תורגם בצרפתית ל-L'inconnu du Nord-Express ("זר בנורד אקספרס")
נורד 2501 נוראטלס , הידוע בישראל בכינויו נורד, הוא מטוס תובלה דו-מנועי מתוצרת חברת נורד אוויאסיון הצרפתית.
מטוס הנורד פותח בצרפת בסוף שנות הארבעים כמטוס תובלה בינוני שיתאים גם להצנחת חיילים.
לאחר מלחמת העצמאות חיפשה ישראל מקורות לרכישת מטוסים שיחליפו את המטוסים המיושנים שנרכשו ערב המלחמה ובמהלכה, כחלק מבניית חיל אוויר מודרני.
בספטמבר 1955, במהלך משא ומתן לרכישת מטוסי אוראגן, התנו הצרפתים את העסקה בכך שישראל תרכוש גם שלושה מטוסי נורד.
בסוף אותו החודש נחתם הסכם הרכישה וב-1 בנובמבר הגיע מטוס ה"נורד" הראשון, כשהזוג הנוסף הצטרף אליו בינואר 1956. במהלך מלחמת סיני נחתו בישראל 26 מטוסי נורד שהביאו איתם חיל משלוח צרפתי.
במהלך המלחמה הופעלו הנורדים למטרות אספקה לכוחות בסיני והצנחה של לוחמים במיתלה ובא-טור (הצניחות המבצעיות היחידות של צה"ל עד היום).
אף על פי שנקלט בחיל האוויר בחוסר רצון, התברר שמטוסי הנורד שיפרו את היכולות הישראליות בתחום הובלת המטען האווירית, שנסמכה עד אז בעיקר על מטוס הדקוטה, ולפיכך הוחלט בשנת 1959 לרכוש שלושה מטוסי נורד נוספים.
ב-29 באפריל 1964 התרסק מטוס נורד במכתש הגדול במהלך אימון ניווט ותשעת יושביו נספו.
במלחמת ששת הימים היו ברשות חיל האוויר 23 מטוסי נורד והם שימשו לביצוע טיסות סיור, אספקה לכוחות הלוחמים ופינוי נפגעים.
במלחמת ההתשה, מלבד משימות של אספקה ופינוי, נעשה שימוש מיוחד במטוס והוא נשלח למבצע הפצצה לילי בעומק מצרים, לשם הטלת פצצות מיוחדות שתוכננו להתפוצצות תחת גשרים (במסגרת מבצע בצורת).
חלק מהגיחות היו מוצלחות אך באחת מהן נפגע אחד המטוסים באש נ"מ וחזר לישראל מבלי להטיל את הפצצה.
במלחמת יום הכיפורים ביצעו הנורדים משימות רבות של הובלת כוחות לוחמים, אספקה ופינוי פצועים.
בשנת 1978 יצא הנורד משירות חיל האוויר.
כל המטוסים שלהלן, אינם במצב כשירות לטיסה.
נורד מס' 043 – 4X-FAC, יוצר בגרמניה המערבית על ידי "המבורגר פלוגזוגבאו" , נמצא באחסנה במוזיאון חיל האוויר.
נכון לסוף שנת 2019, מצבו גרוע מאוד ואינו ראוי לתצוגה.
נורד מס' 045 – 4X-FAE, יוצר בגרמניה המערבית על ידי "המבורגר פלוגזוגבאו", נמצא בתצוגה במוזיאון חיל האוויר.
נכון לסוף שנת 2019, מצבו ירוד.
נורד מס' 046 – 4X-FAF, יוצר בגרמניה המערבית על ידי "המבורגר פלוגזוגבאו", נמצא בתצוגת פארק המטוסים בבסיס חיל האוויר נבטים.
נכון לשנת 2019, מצבו טוב.
נורד מס' 055 – 4X-FAG, יוצר בגרמניה המערבית על ידי "המבורגר פלוגזוגבאו", נמצא באחסנה במוזיאון חיל האוויר.
נורד מס' 056 – 4X-FAH, יוצר בגרמניה המערבית על ידי "המבורגר פלוגזוגבאו", נמצא בתצוגה במוזיאון בית הספר הטכני של ח"א בחיפה.
נורד מס' 4X-FAW – 072, יוצר בגרמניה המערבית על ידי "המבורגר פלוגזוגבאו".
הוצב ביער המגינים ושימש כאנדרטה לחללי חטיבת הצנחנים 317. במשך השנים מאז הוצב, הופשטו ונגנבו ממנו חלקי אלקטרוניקה ומכניקה ואף משטחי חיפוי גוף.
נכון לשנת 2019, מצבו היה גרוע מאוד ומסוכן לציבור.
ב-23 בספטמבר 2020 המטוס פורק ונלקח מהאתר ולא ידוע מה עלה בגורלו.
נורברט מזור היה גרמני ממוצא יהודי, נציג שוודי של הקונגרס היהודי העולמי, אשר סייע בהצלת קורבנות ממחנות הריכוז הנאציים במהלך מלחמת העולם השנייה.
מזור נולד בפרידריכשטדט שבגרמניה, היה בנו של לייזר מזור.
מזור היגר לסטוקהולם לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, שם כיהן בתפקיד נציג הקונגרס היהודי העולמי בשוודיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נפגש בחשאי עם היינריך הימלר מפקד הס"ס, פגישה זו התקיימה ב-21 באפריל 1945.
מזור ניהל משא ומתן עם הימלר על שחרורם של 1000 אסירים (בעיקר נשים) ממחנה הריכוז ראוונסבריק לשוודיה.
משא ומתן זה הביא את הצלב האדום השוודי להצלתם של כ-7000 אסירים.
נורד אוויאסיון הייתה חברה צרפתית בבעלות ממשלתית לייצור כלי טיס, שנוסדה ב-1 באוקטובר 1954, בעת רכישתה של SFECMAS , על ידי החברה SNCAN.
בשנת 1970, התמזגה החברה, יחד עם החברות הצרפתיות הממשלתיות סוד אוויאסיון ו- SÉREB, לכדי חברה חדשה בשם Société nationale industrielle aérospatiale (SNIAS) ("חברה לאומית לתעשיית אוויר־חלל"), שלאחר מכן שונה שמה לאיירוספסיאל.
המטוס נורד 1203 נורקרין - שירת במשך שנת 1948. עם סיום מלחמת העצמאות, הועבר לשימוש אזרחי.
נורברט ביסקי (גרמנית: Norbert Bisky; נולד ב-10 באוקטובר 1970) הוא צייר גרמני המתגורר בברלין.
ידוע בעיקר בזכות ציורי הפרסקו שלו המתארים נערים.
ביסקי נולד בלייפציג שבגרמניה המזרחית.
כבנו של הפוליטיקאי הקומוניסט לותאר ביסקי, מראשי מפלגת הסוציאליזם הדמוקרטי ו"די לינקה", ביסקי גדל בבית שבו הקומוניזם תפס מקום של דת.
בשנים 1994–1995 למד באקדמיית הקיץ של זלצבורג בכיתתו של ג'ים דיין, ובשנים 1994–1999 – בבית הספר הגבוה לאמנויות בברלין, שם היה סטודנט לתואר שני של גאורג בזליץ .
עבודתו הושפעה רבות מהריאליזם סוציאליסטי שזו הייתה האומנות הרשמית של גרמניה המזרחית.
אך עבודתו השתנתה והיא מציגה נושאים כמו: אסונות, מחלות ועריפת ראשים.
בו בעת ממשיך ביסקי לשמר את קווי הציור המציאותיים שלו שהם סימן ההיכר שלו.
הדמויות שלו לרוב נופלות, מרחפות, רועדות ללא צירי כבידה.
ההמולה הסובבת את הדמויות בציוריו של ביסקי מוקפת ברמיזות לאידאולוגיה הנוצרית, תולדות האמנות, התרבות הגאה, פורנוגרפיה וחזיונות אפוקליפטיים.
ביסקי מעביר רושם של אי-יציבות על בד הציור שמדגיש באופן שונה את הלך תקופתו.
במהלך הקריירה שלו הראה ביסקי התעניינות בישראל, והשתתף בשתי תערוכות בארץ:
"נורברט ביסקי: ציורים", מוזיאון חיפה לאמנות (24 בינואר – 20 ביוני 2009).
"אני ברלינאי", מוזיאון תל אביב לאמנות (21 בינואר – 24 במרץ 2012).
נורברטו הפלינג (בלועזית: Norberto Höfling; 20 ביוני 1924 - 18 באפריל 2005) היה כדורגלן ומאמן כדורגל יהודי רומני.
הפלינג נולד בצ'רנוביץ שברומניה והתחיל את הקריירה שלו בכדורגל הרומני בקבוצה דינמו צ'רנוביץ, ממנה עבר (צ'רנוביץ צורפה לברית המועצות) לכרמן בוקרשט ולאחר פירוקה לצ'יוקנול בוקרשט בעונה 1947/1948, שם הבקיע 24 שערים במהלך 33 משחקים.
בשנים 1945 - 1947 שיחק גם בנבחרת רומניה בכדורגל.
הוא עזב את רומניה, כדי לשחק בהונגריה ולאחר מכן עבר לשחק באיטליה עד 1956.
ב-1957 התחיל קריירה של מאמן כדורגל בקבוצה הבלגית קלאב ברוז', שם עבד עד 1963, כשעבר לשנה אחת לאימון של הקבוצה ההולנדית פיינורד.
לאחר פיינורד שב הפלינג לבלגיה, כדי לאמן את קבוצת R.
ב-1967 חזר לשנה אחת לאמן את קלאב ברוז' ובשנה שלאחר מכן אימן את אנדרלכט.
אחרי אנדרלכט אימן שלוש שנים נוספות ב-R.
Oostende K.M., שנה אחת בגנט וסיים באיטליה, באימון של Aurora Pro Patria 1919 בעונת 1980 - 1981.
מחוז נורבוטן (בשוודית: Norrbottens län) הוא המחוז הגדול והצפוני ביותר מבין מחוזותיה המנהליים של שוודיה, וחלקו נמצא מעבר לחוג הארקטי.
גובל במחוז וסטרבוטן בדרום, בנורווגיה במערב, בפינלנד בצפון, ובים הבלטי במזרח.
המחוז נמצא בשטח החבלים נורבוטן (בעל אותו השם) בחלקו המזרחי (לאורך חוף הים הבלטי), ובחלקו הגדול (המרכזי והמזרחי) הוא חלק מלפלנד השוודית.
מחוז נורבוטן נוסד ב-21 במאי 1810 בחלקה הצפוני של וסטרנורלנד.
במשך כ-69 שנים היו מעברים של ה"גבול" עם המחוז השכן, שכללו מעבר של עיירות מסוימות בין המחוזות.
מאז שנת 1869 נשארו גבולות המחוז כפי שהם כיום.
נורברט אדר היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעיקר בנירנברג ובבאיירן מינכן בעמדת המגן.
היה שותף לשלוש זכיות באליפות וזכייה בגביע יחד עם באיירן מינכן.
אדר נולד בביברגאו שבגרמניה המערבית.
הוא הצטרף לקבוצת הנוער של נירנברג בגיל 18, וכעבור שנה, בשנת 1974, עלה לקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה השנייה בה העביר ארבע עונות.
בשנת 1978 אדר העפיל עם נירנברג אל הבונדסליגה אשר ירדה בחזרה כעבור עונה אחת.
בעונת 1980 נירנברג עם אדר העפילה שוב אל הבונדסליגה, כאשר היא זוכה באליפות הבונדסליגה השנייה, ואדר משמש כאחד השחקנים החשובים בקבוצה, כאשר בשנים האחרונות שלו בקבוצה שיחק בעיקר כקשר.
אדר שיחק בנירנברג במשך עשור, צבר 301 הופעות וכבש 27 שערים.
בשנת 1984 חתם אדר בבאיירן מינכן, ששילמה עבורו 150 אלף מארק גרמני.
אדר הפך לאחד השחקנים החשובים ביותר בבאיירן מינכן בשנות ה-80, זכה עמה בשלוש אליפויות רצופות ובגביע מקומי אחד, והעפיל עמה לגמר גביע אירופה לאלופות 1987, בו הפסידה 1–2 לפורטו, כשאדר משחק 90 דקות.
סך הכל אדר השלים ארבע שנים בבאיירן מינכן, וכבש שישה שערים ב-132 הופעות.
ציריך, בה שיחק עונה אחת, וכבש שני שערים ב-25 הופעות.
בקיץ 1989 פרש אדר ממשחק פעיל, ונשאר לעבוד בפ.צ.
ציריך בתפקידים ניהוליים, בעיקר בקבוצות חובבים.
לאדר 9 הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
אדר היה שחקן הרכב קבוע בנבחרת במונדיאל 1986, בו הפסידה בגמר לנבחרת ארגנטינה.
לאחר הפרישה, אדר התנסה באימון, בעיקר במועדונים קטנים כ-DJK רוזנהיים, פ.צ.
גרמיש-פרטנקירכן, 1860 רוזנהיים ו-TuS הולצקירכן.
נורברט נאכטוואי הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר בעיקר באיינטרכט פרנקפורט ובבאיירן מינכן.
נאכטוואי התפרסם בכך שערק מגרמניה המזרחית לגרמניה המערבית בתקופת מסך הברזל ביחד עם חברו הכדורגלן יורגן פהל, וזכה בתארים רבים כשחקן מזרח גרמני בגרמניה המערבית.
נאכטוואי, יליד גרמניה המזרחית, שיחק במועדון הנוער של כמי האלה (כיום פ.צ.
האלשר), הממוקם בעיר האלה, השוכנת בסקסוניה-אנהלט, אחת מהמדינות שהרכיבו את גרמניה המזרחית.
בשנת 1974, עלה נאכטוואי לבוגרים של כמי האלה, כאשר הקבוצה בדיוק העפילה אל ליגת העל המזרח-גרמנית.
בשתי עונותיו בקבוצה הבוגרת כבש שני שערים ב-35 הופעות.
העריקה לגרמניה המערבית והחתימה בפרנקפורט
בשנת 1976, נאכטוואי עבר לגרמניה המערבית, וחתם באיינטרכט פרנקפורט.
בגרמניה המזרחית היה איסור לחצות את הגבול לגרמניה המערבית בעידן מסך הברזל, ונאכטוואי, ביחד עם חברו לכמי האלה, יורגן פהל, ניצלו הזדמנות שנקרתה בדרכם ככדורגלנים המשתתפים בטורנירים בינלאומיים.
באוקטובר 1976 שיחקו נאכטוואי ופהל בנבחרת גרמניה המזרחית, וטסו לטורקיה על מנת לערוק ממנה לגרמניה המערבית, וכשנחתו בה, חתמו שניהם באיינטרכט פרנקפורט.
נאכטוואי שיחק שש עונות בפרנקפורט, וכבש 26 שערים ב-120 הופעות.
נאכטוואי אף זכה בגביע אופ"א עם איינטרכט פרנקפורט בשנת 1980, לאחר ניצחונות במפגשים כפולים מול באיירן מינכן בחצי הגמר ומול בורוסיה מנשנגלדבך בגמר.
כעבור שנה, זכה נאכטוואי עם פרנקפורט בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 3-1 בגמר על קייזרסלאוטרן.
בקיץ 1982 חתם נאכטוואי בבאיירן מינכן, בה שיחק שבע עונות, צבר 220 משחקי בונדסליגה וכבש 20 שערים.
נאכטוואי נחשב לאחד השחקנים החשובים בקבוצה בשנות ה-80, וזכה עמה בארבע אליפויות, מתוכן שלוש ברצף, ובשני גביעים מקומיים.
נאכטוואי פתח במשחק גמר גביע אירופה לאלופות 1987, בו הפסידה באיירן מינכן 2-1 לפורטו.
בשנת 1989 חתם נאכטוואי בקאן מליגת העל הצרפתית, שם שיחק שתי עונות.
נאכטוואי שיתף פעולה בקאן עם הכוכב העולה זינדין זידאן, וסייע לקבוצה להעפיל לגביע אופ"א לראשונה בתולדותיה.
בשנת 1991 חזר לתקופה קצרה לאיינטרכט פרנקפורט, ובהמשך השנה חתם בוולדהוף מנהיים מליגת הבונדסליגה השנייה, שם שיחק ארבע עונות, ופרש מכדורגל מקצועני בשנת 1995. בהמשך, שיחק במספר מועדוני חובבים.
נאכטוואי שיחק בנבחרת הצעירה של גרמניה המזרחית, אך עקב העריקה לגרמניה המערבית, נאסר עליו לשחק בנבחרת לפי חוקי פיפ"א הנוקשים, שלא התירו לשחק בנבחרת גרמניה המערבית לשחקן עם עבר בנבחרת גרמניה המזרחית.
זאת על אף שנחשב לאחד הכדורגלנים המצליחים ביותר בגרמניה המערבית באותה תקופה.
נורברט גרוואלד הופר הוא פוליטיקאי אוסטרי, לשעבר מנהיג מפלגת החירות (FPÖ).
בעבר כיהן כשר התחבורה של אוסטריה וכנשיא השלישי של המועצה הלאומית.
הופר נולד ב-1971 בפוראו שבמזרח אוסטריה, גדל בפינקפלד, במדינת המחוז בורגנלנד.
קיבל תואר ראשון בהנדסה אווירונאוטית מהמכון הטכני לתעופה באייזנשטט.
שירת בצבא אוסטריה כחייל והוצב בגבול הונגריה.
מ-1991 עד 1994 עבד כמהנדס מערכות במחלקת ההנדסה של חברת התעופה לאודה אייר.
בשנים 1996–2007 כיהן כמזכיר המפלגה המחוזי של FPÖ בורגנלנד.
משנת 2006 מכהן כסגן יו"ר המפלגה במחוז.
לאחר תאונה קשה שעבר עם מצנח רחיפה בשנת 2003 עבר שיקום במשך כחצי שנה, והוא מסתייע במקל הליכה.
הוא הצטרף כחבר לארגונים הפילנתרופיים "המועצה האוסטרית להתנדבות" ו"המועצה המייעצת הפדרלית לנכות".
באוקטובר 2013 מונה לנשיא השלישי של המועצה הלאומית של אוסטריה, והחליף בתפקיד את מרטין גראף.
בינואר 2016 הציגה אותו מפלגת החירות של אוסטריה כמועמד לבחירות לנשיאות מטעמה.
הוא זכה בסיבוב הראשון, שנערך ב-24 באפריל, עם הישג לא צפוי של 36% מהקולות, והתמודד בסיבוב השני מול אלכסנדר ון דר בלן, שזכה ב-21% מהקולות.
עקב האשמות בהתבטאויות אנטישמיות, הקהילה היהודית באוסטריה התנגדה למועמדותו, והמליצה על ון דר בלן.
זו הייתה הפעם ראשונה בתולדותיה שהקהילה היהודית באוסטריה יוצאת בהמלצה פומבית על מועמד לנשיאות.
בסיבוב השני ניצח ון דר בלן, שקיבל 50.2% מהקולות, לעומת 49.8% להופר.
בעקבות טענות של מפלגת החירות לאי-סדרים בוטלו תוצאותיהן על ידי בית המשפט העליון.
נקבעו בחירות חוזרות, ובדצמבר 2016 הפסיד הופר לון דר בלן (ון דר בלן קיבל 53.8% מהקולות לעומת 46.2% להופר).
לאחר בחירות 2017 הוקמה קואליציה של מפלגת החירות ומפלגת העם האוסטרית בראשותו של סבסטיאן קורץ והופר מונה לשר התחבורה, החדשנות והטכנולוגיה.
במאי 2019 התפוצצה פרשת איביזה, בעקבות חשיפת קלטת בה נשמע מנהיג מפלגת החירות היינץ כריסטיאן שטראכה רוקם עסקת שוחד.
בעקבות הפרשה שטראכה התפטר, הקואליציה פורקה והופר מונה למנהיג המפלגה לקראת הבחירות החדשות שהוכרזו לפרלמנט בבחירות עצמם נחלה מפלגתו של הופר מפלה וזכתה לכ-16 אחוזים בלבד מקולות הבוחרים, ירידה של כעשרה אחוזים מבחירות 2017.
ב-1 ביוני 2021 פרש מראשות מפלגת החירות והוחלף על ידי הרברט קיקל.
הוא נשוי בשנית, ולו ארבעה ילדים.
נורבי הרובוט המבולבל הוא הספר הראשון, והיחיד בעברית, בסדרת נורבי מאת אייזק וג'נט אסימוב.
הספר מספר כיצד נער והרובוט שלו עוצרים השתלטות עוינת על מערכת השמש.
לדברי אייזק אסימוב, למרות שג'נט (אשתו) עשתה תשעים אחוז מהעבודה, היה רצוי ששמו יירשם על הספר כדי לקדם את המכירות, ולכן הוא עבר על כתב היד וביצע בו עריכה ושינויים קטנים.
הספר מספר את סיפורו של ג'ף ולס, צוער באקדמית החלל במאדים הזקוק לרובוט לימוד, מאחר שהציונים הנמוכים שלו מדאיגים את המפקד שלו, ומכיוון שג'ף מאחר בתשלום שכר הלימוד שלו, הוא חושש שיסלקו אותו מהאקדמיה.
אדמירל יובו מתיר לג'ף להישאר באקדמיה, ומאחר והוא מודע לקשיים של משפחת ולס, הוא נותן לג'ף המחאה כדי שיקנה לעצמו רובוט לימוד.
ג'ף חוזר לכדור הארץ ושם קונה רובוט קטן בצורת חבית, ומגלה שיש לו מכשיר אל-כובד, דבר שאין לשום רובוט אחר.
הרובוט מקבל את השם נורבי, ומגלה לג'ף, כי לפני שנים רבות הוא היה בבעלות של אדם בשם מק'גיליקאדי, שמצא אותו על חללית הרוסה ותיקן אותו.
נורבי וג'ף הולכים לסנטרל פארק ושם הם מגלים את חייליו של המורד מור רודפים אחר אחיו של ג'ף - פרגו.
ג'ף ונורבי עוזרים לפרגו לנצח את חייליו של מור, אך המשטרה מגיעה ועוצרת את פרגו.
השוטרת הממונה על החוליה מזדהה כאולבאני ג'ונס, אותה פרגו מזהה מימיו בבית הספר התיכון ע"ש ניל ארמסטרונג.
מור מצליח להשתלט על מנהטן ומשנה את שמה לממלכת מור.
אולבאני מנסה להציל את נורבי וג'ף, אך הם נלכדים על ידי אנשיו של מור ומובלים לתחנת המשטרה.
בתחנת המשטרה הם מצליחים להיכנס למשגר ולהשתגר אל פרגו, אשר מתברר שנחטף על ידי מור.
נורבי מחלץ את ג'ף, פרגו ואולבאני על ידי עיוות-מרחב, כאשר את פרגו ואולבאני הוא משגר אל מחוץ לבניין ואת עצמו וג'ף הוא משגר לכוכב לכת בו חיים דרקונים (אשר ממלא תפקיד חשוב בעלילה של הספר השני בסדרה, שלא תורגם לעברית), ומשם לסנטרל פארק.
בסנטרל פארק הם מגייסים צפרית שהם פגשו בעבר כדי להוביל את המרד נגד מור, ומשם הם משתגרים אל פיקוד החלל ומגייסים לעזרתם את אדמירל יובו.
השלישייה לוקחת את המעבורת האישית של האדמירל ומשתגרת אל מנהטן, שם הם עפים בעזרת האל-כובד של נורבי מעל לכס המלכות של מור, מאיימים אליו ומאלצים אותו להיכנע.
לאחר הפסדו של מור מתגלה כי מור הוא המפקד גידלו, שנטר טינה ותיקה נגד משפחתו של ג'ף.
הסיפור מסתיים בסעודת ניצחון שנערכת במגוריו של האדמירל.
פרגו מקבל מענק כספי שמציל אותו מפשיטת רגל.
אולבאני מקודמת לדרגת פקד ומתחילה מערכת יחסים עם פרגו.
נורבי ממונה לדרגת צוער של כבוד, וג'ף אומר שנורבי הוא רובוט מבולבל מאוד.
נורברט ניגבור הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר בשאלקה 04 ובהרטה ברלין בעמדת השוער.
לניגבור שש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית, עמה זכה במונדיאל 1974, בו נכלל בסגל ושימש שוער משנה לספ מאייר.
ניגבור החל את קריירת הבוגרים שלו בשאלקה 04 בעונת 1966/67, והפך מיד לשוער הראשון בקבוצה, שסיימה את העונה בתחתית הטבלה אך נשארה בליגה.
בעונת 1967/68 התחרה ניגבור על מקום בהרכב עם השוער יוזף אלטינג, וחזר להיות השוער הראשון בעונת 1968/69, בה שאלקה סיימה במקום השביעי בבונדסליגה, והפסידה בגמר הגביע הגרמני לבאיירן מינכן בתוצאה 2-1. בעונת 1969/70 ניגבור החמיץ שוב מספר משחקים לטובת אלטינג, והקבוצה סיימה תשיעית בבונדסליגה.
בגביע אירופה למחזיקות גביע, בו השתתפה שאלקה בזכות הגעתה לגמר הגביע הגרמני, הגיעו שאלקה וניגבור לחצי הגמר, בו הודחו על ידי מנצ'סטר סיטי לאחר ניצחון 1-0 במשחק הראשון ותבוסה 5-1 במשחק הגומלין.
בעונת 1970/71 סיימו שאלקה וניגבור במקום השישי בבונדסליגה, ובעונת 1971/72 סיימו במקום השני, כשהקבוצה סופגת 35 שערים בלבד, ומוכתרת כהגנה הטובה ביותר בבונדסליגה, כשלצידו של ניגבור שיחקו גם קלאוס פיכטל, רולף רוסמן והלמוט קרמרס.
באותה עונה זכתה שאלקה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון 5-0 בגמר על קייזרסלאוטרן, כשניגבור עמד בשער.
בעונת 1972/73 כשלו שאלקה וניגבור בליגה, כשסיימו במקום ה-15, מרחק שלוש נקודות מהקו האדום, וספגו 61 שערים.
בגביע אירופה למחזיקות גביע הודחו שאלקה וניגבור ברבע הגמר על ידי ספרטה פראג.
את תחילת עונת 1973/74 פספס ניגבור, ועמד במקומו בשער בעשרת המחזורים הראשונים שוער המשנה הלמוט פאבסט.
לאחר מכן חזר ניגבור לשער, ושאלקה סיימה שביעית בליגה, כמו גם בעונת 1974/75. בעונת 1975/76 סיים ניגבור עם שאלקה במקום השישי בבונדסליגה, שהקנה לקבוצה כרטיס לגביע אופ"א בעונה העוקבת.
בקיץ 1976 עזב ניגבור את שאלקה 04, וחתם בהרטה ברלין.
בעונת 1976/77 סיים ניגבור עם הרטה במרכז הטבלה, ובעונת 1977/78 סיים עם הקבוצה במקום השלישי בבונדסליגה.
בעונת 1978/79 רשם ניגבור עונה מאכזבת עם הרטה ברלין בליגה, בה סיימה הקבוצה במקום ה-14, מרחק שלוש נקודות מהקו האדום, אך זכה להצלחה עם הקבוצה בגביע אופ"א, בו הגיעה הרטה לחצי הגמר והודחה על ידי הכוכב האדום בלגרד בגין שער חוץ מאוחר של מילוש שסטיץ' במשחק הגומלין.
בתום עונה זו, עזב ניגבור את הרטה ברלין לאחר שלוש עונות, בהן החמיץ משחק ליגה אחד בלבד, וחזר לשאלקה 04.
בעונת 1979/80 סיימו שאלקה וניגבור במקום השמיני בבונדסליגה, כשניגבור היה השוער הראשי, אך ישב במספר משחקים על הספסל כמחליפו של פטר זנדהופה.
גם בעונת 1980/81 ניגבור שיחק ברוב המשחקים וזנדהופה ערך שבע הופעות, אך הקבוצה ספגה בעונה זו 88 שערי ליגה, ונשרה לבונדסליגה השנייה.
בעונת 1981/82, בבונדסליגה השנייה, ניגבור היה השוער הקבוע ולא החמיץ אף משחק, ושאלקה סיימה את העונה במקום הראשון ושבה לבונדסליגה לאחר עונה אחת.
עונת 1982/83 הייתה האחרונה של ניגבור בשאלקה.
ניגבור החל את העונה הזו כשוער הראשי, אך לאחר 11 מחזורים הפך לשוער המשני של הקבוצה, כשהשוער הראשי היה ואלטר יונגהאנס.
את העונה הזו סיימו שאלקה וניגבור במקום ה-16 המוביל למבחני ההישרדות.
שאלקה הפסידה במבחנים אלה לבאייר אורדינגן ונשרה שוב מהבונדסליגה.
לאחר ירידת הליגה, עזב ניגבור את שאלקה, וחתם בקבוצת VFB הולס מהליגות הנמוכות, ולאחר מכן שיחק עונה אחת ברוט-וייס אסן.
בשנת 1985 פרש ניגבור ממשחק פעיל.
ניגבור ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת גרמניה המערבית בפברואר 1974, בניצחון 1-0 על נבחרת ספרד.
באותה שנה, זומן ניגבור לסגל גרמניה המערבית שזכה במונדיאל 1974, ושימש שוער משנה לספ מאייר, אך לא שיחק דקה.
ניגבור הועדף כשוער המשנה על הספסל בגמר מונדיאל 1974 על פניו של וולפגנג קלף.
לאחר שערך שלוש הופעות בינלאומיות בשנת 1974, ניגבור לא שיחק בנבחרת במשך חמש שנים רצופות.
בשנת 1979 חזר לשחק בנבחרת, וערך שלוש הופעות נוספות, אך לא זומן ליורו 1980, שכן הועדפו עליו טוני שומאכר, ואלטר יונגהאנס ואייקה אימל.
סך הכל ערך ניגבור שש הופעות במדי נבחרת גרמניה המערבית.
נורגול ישילצ'אי (בטורקית: Nurgül Yeşilçay; נולדה ב-26 במרץ 1976) היא שחקנית טורקייה.
היא ידועה בעיקר בשל גילום דמותה של קסם סולטאן בעונתה השנייה של הסדרה ההיסטורית "קוסם סולטן".
ישילצ'אי נולדה בעיר אפיונקאראהיסאר (המבצר השחור של אפיון, עיר שנזכרה רבות במיתולוגיה היוונית).
משפחתה עברה לאחר מכן לעיר איזמיר, שם למדה בבתי הספר היסודי והתיכון.
היא סיימה בשנת 2001 את לימודיה במחלקה לתיאטרון באוניברסיטת אנאדולו שבאסקישהיר, אבל עוד כשנכנסה ללמוד בשנת 1998 קיבלה את תפקידיה הראשונים בסרט קולנוע טורקי וכן בתפקיד גולסום שהיה תפקידה העיקרי הראשון בטלוויזיה, בסדרה "האביב השני".
מאז שיחקה בכ-15 סדרות טלוויזיה, וקיבלה בשנים 2002, 2005, 2007 ו-2008 את התואר "השחקנית הטובה ביותר" בפסטיבלים של סרטים וסדרות טורקיים.
בנוסף, היא שיחקה ב-13 סרטים טורקיים, וזכתה למודעות בינלאומית כאשר בשנת 2007 גילמה צעירה לסבית טורקייה בסרט "קצה גן העדן" של הבמאי הטורקי-גרמני המפורסם פתיח אקין, וקיבלה יחד עם הצוות את הפרס בפסטיבל קאן על הסצנה הטובה ביותר.
ב-2013 אף שיחקה בסדרה קומית בתפקיד עצמה.
ישילצ'אי שיחקה בתפקידים ראשיים גם בגרסאות טורקיות למחזות מפורסמים.
לדוגמה, היא גילמה את דמותה של אופליה ב"המלט" ואת דמותה של בלאנש דבואה במחזמר "חשמלית ושמה תשוקה".
כמו כן שיחקה בגרסה הטורקית של הסדרה המפורסמת "דוגמניות 90-60-90" בתפקיד דניז.
בשנת 2010 גלמה את דמותה של יסמין בסדרה הטורקית אהבה ועונש
בשנת 2014 היא מגלמת את דמותה של גולסרן בסדרה הטורקית רסיסים
החל מ-2016 היא מגלמת את דמותה של קסם סולטאן בעונה השנייה של הסדרה ההיסטורית "המאה המפוארת: קסם".
נורברטו אוסוולדו "בטו" אלונסו (; נולד ב-4 בינואר 1953) הוא כדורגלן ומאמן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
אלונסו שיחק לאורך מרבית הקריירה בקבוצת ריבר פלייט.
הוא זכור כאחד משחקניה הבולטים בשנות ה-70 וה-80 של המאה הקודמת, ממוקם חמישי בטבלת מלך שערי הקבוצה בכל הזמנים, וזכה עמה בשבע אליפויות ארגנטינה, בגביע ליברטדורס 1986 ובגביע הביניבשתי.
כמו כן שיחק עונה אחת באולימפיק מרסיי הצרפתית, ושנתיים במדיה של ולס סארספילד.
לזכותו של אלונסו ארבעה שערים ב-19 הופעות במדיה של , אותה ייצג בין היתר בזכייתה במונדיאל 1978. אלונסו, הנחשב עד היום ל"אידולו" (ídolo; אליל האוהדים) בריבר, משמש מאז 2013 כיועץ לנשיא המועדון.
אלונסו החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער של ריבר פלייט, אליה הצטרף כבר בגיל תשע.
הוא צמח במועדון בשנותיו הקשות, שהתבטאו בתקופה ארוכה ללא זכייה באליפות ארגנטינה מ-1957. ב-8 באוגוסט 1971, כשהיה בן 18 בלבד, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת תחת המאמן ואלדיר פריירה, במשחק בו ניצחה קבוצתו 1–2 את אטלנטה.
עד מהרה הפך אלונסו לשחקן מפתח בחלק ההתקפי של ריבר.
בעונה שלאחר מכן תרם 12 שערים בטורניר המטרופוליטנו, תשעה שערים נוספים בטורניר הנסיונל, ובסך הכול סיים את עונת עם 21 שערי ליגה ב-41 משחקים.
בעיות בריאותיות מנעו מאלונסו לקחת חלק משמעותי בשנתיים הבאות, אך הוא הוחזר לסגל באופן קבוע ב-1975 על ידי המאמן החדש, אנחל לברונה.
יחד עם דניאל פסארלה, אובלדו פיליול, רוברטו פרפומו ואחרים, חזרה ריבר לצמרת הליגה הארגנטינאית וזכתה בשני התארים של עונת (מטרופוליטנו ונסיונל).
אלונסו היה מהבולטים בזכיותיה של ריבר באותה העונה, עם 27 שערים בארבעים הופעות בשני הטורנירים, ואף סיים שני במירוץ לתואר כדורגלן השנה באמריקה הדרומית לאותה השנה, אחרי אליאס פיגרואה.
בעקבות הזכייה השתתפה ריבר בגביע ליברטדורס 1976 והעפילה עד לגמר, אך נוצחה 2–3 על ידי קרוזיירו במשחק שובר השוויון והחמיצה הזדמנות לזכייה בתואר.
את הקדנציה הראשונה שלו בריבר סיים אלונסו עם 68 שערי ליגה ב-168 הופעות.
לקראת עונת עבר לליגה הצרפתית כשחתם במדי אולימפיק מרסיי.
הוא הצטרף להקטור יסאלדה, החלוץ בן ארצו שהגיע לקבוצה עונה קודם לכן והצטיין בה, אך התקשה להתאקלם בקבוצה ובנוסף סבל מפציעה שהשביתה אותו לאורך רוב העונה.
הוא תרם שלושה שערי ליגה בלבד ב-17 הופעות, ולאחר עונה בחר לעזוב את המועדון, בין היתר בעקבות רצונו לקבל זימון לנבחרת ארגנטינה, בידיעה כי המאמן ססאר לואיס מנוטי לא מזמן שחקנים מחוץ לארגנטינה.
לאחר עונה בלבד מחוץ לארצו, חזר אלונסו לריבר פלייט.
על אף בעיות ברכיים חוזרות ונשנות הוא שב לייצר מספרים נאים, ובין היתר כבש 15 שערים ב-14 הופעות בלבד בטורניר המטרופוליטנו של .
בין השנים ל- זכה עם הקבוצה בארבעה טורנירים, שהעלו את מאזן זכיותיו לשש אליפויות במדיה של ריבר.
בשנים אלו הייתה ריבר לאחד מהמועדונים העשירים ביותר באמריקה הדרומית, מה שהוביל לחלוקת דקות בין טורנירי הליגה וגביע ליברטדורס.
במהלך הטורניר הנסיונל של 1981, בו זכתה הקבוצה בתואר, נקלע אלונסו לעימותים חוזרים עם מאמנו אלפרדו די סטפנו, שמיעט להעניק לאלונסו דקות משחק והעדיף שחקנים צעירים יותר בעמדה זו.
לאחר הטורניר הוצב ברשימת ההעברות של ריבר, ונמכר לקבוצת ולס סארספילד, שם שיתף פעולה בין היתר עם הכוכב המתבגר קרלוס ביאנצ'י.
בטורניר המטרופוליטנו של , הראשון שלו במדי ולס, כבש אלונסו לרשתו של פיליול באצטדיון המונומנטל, בניצחון קבוצתו 2–3 על ריבר.
מתוך כבוד לקבוצת נעוריו לא חגג אלונסו את כיבוש השער, במה שנחשב למקרה ראשון מסוג זה בארגנטינה.
בסך הכול שיחק אלונסו במשך שנתיים, שכללו ארבעה טורנירים, במדי ולס.
מספריו בקבוצה עמדו על 14 שערי ליגה ב-73 הופעות.
ב-1984 חזר אלונסו לריבר פלייט.
חזרתו של אלונסו נחשבה לאחד ממפתחות ניצחונו של הוגו סנטילי לנשיאות המועדון.
הוא הוסיף לשחק בקבוצה שנתיים נוספות, תוך שהוא מפגין את יכולתו הגבוהה מהקדנציות הקודמות במועדון, אם כי זכה לפחות דקות משחק מבעבר.
ב-1986, שנת הפרישה של אלונסו, זכה הקשר עם קבוצתו בשלושה תארים יוקרתיים.
באפריל של אותה השנה הבטיח עם קבוצתו את הזכייה באליפות ארגנטינה, בפורמט חדש של עונה מלאה.
אלונסו תרם חמישה שערי ליגה ב-15 הופעות, בהם צמד לרשתה של בוקה ג'וניורס בניצחון 0–2 בסופר קלאסיקו, שנערך ב-6 באפריל 1986 והיה גם משחק ההכתרה של ריבר באצטדיונה של יריבתה הגדולה.
חצי שנה לאחר מכן, פתח בהרכב בצמד משחקי גמר גביע ליברטדורס 1986, בשניהם ניצחה קבוצתו את אמריקה קאלי (עם שער של אלונסו במשחק הראשון) וזכתה בתואר לראשונה בתולדותיה.
בעונת 86/87 ערך ארבע הופעות ליגה, האחרונה שבהן בנובמבר 1986. חודש לאחר מכן פתח בהרכב קבוצתו שגברה 0–1 על סטיאווה בוקרשט וזכתה בתואר הגביע הביניבשתי, כשאלונסו מבשל לאנטוניו אלסאמנדי את שער הניצחון.
היו אלה המשחק והתואר האחרונים בקריירה של אלונסו, שפרש ממשחק פעיל בגיל 33.
אלונסו נפרד מקהל אוהדי ריבר במשחק פרידה שנערך לכבודו במונומנטל, מול 80,000 צופים.
אלונסו ערך את הופעותיו הראשונות במדי נבחרת ארגנטינה תחת המאמן אומר סיבורי בשנת 1973, כשהיה בן עשרים בלבד.
במשך שנתיים צבר תשע הופעות (שמונה מתוכן בהרכב) וכבש שער אחד, אך המאמן סיבורי ניפה אותו מהסגל עקב הבעיה הבריאותית שפקדה אותו באותה התקופה.
אלונסו שב לסגל הארגנטינאי של המאמן ססאר לואיס מנוטי ב-1975. מנוטי נודע כמאמן שמשתף רק שחקנים מהליגה המקומית, כך שבמהלך עונת , בה שיחק בצרפת, נעדר אלונסו מהסגל, ועד לטורניר מונדיאל 1978 הביתי, כמעט ולא צבר הופעות נוספות.
על אף שלא היה בתוכניות של המאמן הלאומי, זומן אלונסו לבסוף על ידי מנוטי לסגל ארגנטינה לטורניר הגביע העולמי הביתי, יש הטוענים כי תחת לחץ מצד קרלוס לקוסטה, מראשי המשטר הצבאי בארגנטינה והאחראי מטעמו לארגון משחקי המונדיאל הביתי.
אלונסו קיבל את המספר "1", השמור בדרך כלל לשוער, בשל שיטת חלוקת המספרים בנבחרת הארגנטינאית, שהתבססה על סדר אלפביתי.
הוא שותף כמחליף בדקה ה-75 במשחק הראשון מול , ואף היה מעורב בשער הניצחון שנכבש בדקה ה-83 וקבע 1–2 לארגנטינה.
במשחק השני מול , בו ניצחה ארגנטינה באותה התוצאה, שוב עלה כמחליף בדקה ה-64, אך שבע דקות אחר כך ירד מהמגרש עקב פציעה.
הוא החמיץ את ההפסד ל בתום הסיבוב הראשון ואת הניצחון 0–2 על בפתיחת הסיבוב השני, וחזר לכשירות לקראת המפגש המרתק מול היריבה , אז עלה כמחליף בדקה השישים במשחק שהסתיים בשוויון 0-0. עם זאת, לא הצליח לחזור לכושרו המלא והחמיץ גם את הניצחון 0–6 על .
במשחק הגמר מול נותר על הספסל, אך בסיום חגג עם חבריו את הזכייה בגביע העולמי הראשון בתולדות הנבחרת, כשבמאזנו שלוש הופעות כמחליף.
הטורניר סימן את סיום דרכו של אלונסו בנבחרת בשנים הבאות.
הוא לא שב לשחק תחת מנוטי, וזכה למספר הזדמנויות רק חמש שנים אחר כך תחת המאמן קרלוס בילארדו.
לבסוף העדיף בילארדו להשתמש בשחקנים צעירים יותר, דוגמת דייגו מראדונה, חורחה בורוצ'גה ועוד, שהיו לבסיס לזכייתה של הנבחרת במונדיאל 1986.
בסך הכול ערך אלונסו 19 הופעות במדי ארגנטינה, בהן כבש ארבעה שערים.
לאחר פרישתו ממשחק, פתח אלונסו סוכנות לביטוח והתרחק מעולם הכדורגל.
ב-1989 פתח את העונה כמאמן ריבר פלייט בצוותא עם ריינלדו מרלו, אך השניים סיימו את תפקידם באמצע העונה עם בחירתו של אלפרדו דוויצ'ה לנשיא המועדון החדש.
הנשיא הנבחר הבטיח במהלך הקמפיין לנשיאות להביא למועדון את דניאל פסארלה כמאמן ראשי, וקיים זאת לאחר הבחירות.
בהמשך העונה הוביל פסארלה את ריבר לזכייה באליפות.
שנה לאחר מכן התמנה לתפקיד מנהלה המקצועי של בלגראנו, אך סיים את תפקידו לאחר חמישה משחקים בלבד.
ב-2013, עם היבחרו של רודולפו דונופריו לנשיאות ריבר, מונה אלונסו ליועצו לענייני כדורגל.
אליפות ארגנטינה (7): (נסיונל), (מטרופוליטנו), (נסיונל), (מטרופוליטנו), (מטרופוליטנו), (נסיונל),
נורברט וולהיים היה ניצול השואה הראשון שהגיש תביעה כנגד תאגיד גרמני בו הועסק בכפייה במהלך השואה וזכה בתביעתו, שסללה את הדרך לקבלת פיצויים לניצולים רבים אחרים.
הוא למד משפטים וכלכלה פוליטית, אך נאלץ להפסיק את לימודיו בשנת 1933 בגלל מוצאו היהודי.
לאחר מכן עבד כרתך בחברת יצוא מתכות עד לפרוץ המלחמה בשנת 1939. באותה תקופה מילא תפקיד מפתח בניהולו של הקינדר-טרנספורט שהעביר 10,000 ילדים יהודים מהישג ידם של הנאצים.
וולהיים היה מעורה מאוד בחיים היהודיים ואחרי "ליל הבדולח", בשנת 1938 סייע בארגון הובלות ילדים יהודים לבריטניה ולשוודיה.
בשנת 1939 הוא גם ליווה באופן אישי את קינדרטרנספורט לשוודיה, אך מיד חזר לברלין לאחר שהבטיח את שלומם של הילדים.
עד שנת 1941 היה אחראי על בתי הספר להכשרה מקצועית של הרייכסווריינגונג-ג'ודן בדויטשלנד, ויועץ להכשרה הקשורה למלאכה של גרמנים יהודים.
מספטמבר 1941 עבד וולהיים במפעל לציוד תחבורה בליצנברג, ברלין.
לאחר השואה היה חבר הנהלה במועצה המרכזית ליהודים בגרמניה וכמפקח של ארגונים יהודיים אחרים.
ב־8 במרץ 1943 וולהיים עם אחותו רות וולהיים (ילידת 1910), אשתו רוזה (נדה מנדלברוד, ילידת 1912) ובנם פיטר אוריאל (יליד 1939) נעצרו על ידי הגסטפו והובאו לנקודת האיסוף של יהודים בברלין, גרמניה.
ב־12 במרץ 1943 גורשה כל המשפחה לאושוויץ.
בזמן שוולהיים הופנה לעבודות כפייה, אחותו, אשתו וילדו נאסרו במחנה הריכוז, בו לבסוף נרצחו.
וולהיים הובא למחנה אושוויץ השלישי, מונוביץ', שם נאלץ לעבוד כפועל כפייה עבור התאגיד הגרמני IG Farbenindustrie AG, וסייע בבניית המפעל הרביעי החדש עד פינוי אושוויץ ב־18 בינואר 1945.
באחת מצעדות המוות הצליח וולהיים לברוח.
לאחר המלחמה הוא התיישב בעיר ליבק, בגרמניה שהייתה באזור הכיבוש הבריטי.
עד מהרה התערה וחידש את חיי הקהילה היהודית בעיר ונבחר לנשיאה, תוך שסייע בשיקום החיים היהודיים במערב גרמניה.
הוא נבחר ליו"ר השני של הוועד המרכזי של היהודים המשוחררים באזור הבריטי (" ") והיה אחד ממייסדיו של חברת הנאמנות היהודית באזור הבריטי.
בהמשך התמנה ליושב ראש איגוד הקהילות היהודיות בצפון מערב גרמניה וחבר מועצת המועצה המרכזית ליהודים בגרמניה.
תביעה נגד אי גה פארבן
בשנת 1950 תבע נורברט וולהיים את תאגיד I.G.
Farben בגין אי תשלום שכרו כעובד כפייה ובנוסף בגין פיצויים עבור הנזקים שנגרמו לו עקב כך.
התביעה שלו הייתה מקרה הבוחן הראשון של עובד כפייה לשעבר נגד חברה בגרמניה.
בשנת 1953 במסגרת הדיון בערכאה הראשונה, חייב בית המשפט של פרנקפורט את חברת אה גה פארב והורה לה לשלם לוולהיים סך של 10,000 מארק גרמניים כפיצויים עונשיים.
בערכאה השנייה ניתן הסדר כולל שהעניק לאלפי עובדי כפייה לשעבר של אה גה פארב סך של 30 מיליון דולר.
מלבד ההסדר הנ"ל שבין הצדדים לתובענה, הוא אף כלל תשלום פיצוי לוועידת התביעות.
הסכמה זו לוותה בחוק משנת 1957 שחוקק על ידי הבונדסטאג המערב גרמני.
בתביעתו העיד לטובתו צ'ארלס קווארד, המכונה "הרוזן מאושוויץ", שהיה חייל בריטי שנפל בשבי הגרמנים במלחמת העולם השנייה אשר הציל יהודים מאושוויץ.
בספטמבר 1951 וולהיים היגר לארצות הברית והתיישב בעיר ניו יורק, שם למד לימודי ראיית חשבון.
הוא היה פעיל במקצועו זה עד אמצע שנות השמונים.
וולהיים סיפק את שירותיו על בסיס פרו-בונו לארגונים כמו מועצת השואה של ארצות הברית והפדרציה העולמית של ניצולי ברגן-בלזן.
נורברט ואן בלואמן (בהולנדית: Norbert van Bloemen, המכונה צ'פלוס; 1670, אנטוורפן – 1746, אמסטרדם), היה צייר פלמי, שעבד בעיקר באיטליה וברפובליקה ההולנדית.
הוא ידוע בנופי איטליה ובסצנות הז'אנר שמזכירות את סגנון ציורי הבמבוצ'אנטי.
הוא גם צייר דיוקנאות וכמה ציורים עם סצ'ינות היסטוריות.
נורברט ואן בלואמן נולד באנטוורפן כאחיהם הצעיר של פיטר ויאן פרנס.
שני האחים הגדולים האלה היו ציירים בעלי קריירות מצליחות באיטליה ובאנטוורפן.
נורברט הוכשר על ידי אחיו הגדול פיטר, אך ייתכן שהיה לו גם מורים אחרים, אחרי שפיטר עזב את אנטוורפן לליון בשנת 1674. בליון הצטרף מאוחר יותר לפיטר אחיו יאן פרנס.
מאוחר יותר נסעו פיטר ויאן פרנס לרומא, שם בשנת 1688 הם נרשמו בקהילת סנט אנדרה דלה פראטה.
בשנת 1690 הצטרף נורברט לשני אחיו ברומא.
לא בטוח אם הוא גר עם אחיו בסנט אנדרה דלה פראטה.
נורברט הפך לחבר בבנטפויכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמיים שהיו פעילים ברומא.
מקובל היה בבנטפויכלס לתת לכל אחד מחברי האגודה כינוי.
הכינוי של נורברט היה "צ'פלוס".
הסיבה לכך שהוא נקרא על שם הגיבור המיתולוגי היווני הזה לא ידועה.
בשנת 1724 עזב נורברט את רומא, שם נותר רק אחיו יאן פרנס, מאז שפיטר הבכור חזר למולדתו באנטוורפן בשנת 1694. ייתכן שנורברט שב לאנטוורפן אך לא התיישב שם, אולי בגלל היעדר הצלחה מסחרית.
אחר כך הוא עבר להתגורר ולעבוד באמסטרדם.
הוא נשאר שם כל חייו.
הוא היה אחד ממוריו של קורנליוס פלוס ואן אמסטל באמסטרדם.
נורברט ואן בלואמן צייר בעיקר סצנות ז'אנר ונופים איטלקיים, בסגנון קרוב לאלה של אחיו הגדול פיטר שהיה גם המורה שלו.
הוא גם ביצע מדי פעם ציורים היסטוריים, כולל עבודות עבור הכנסיות הקתוליות בהולנד ומספר דיוקנאות כמו הדיוקן של יאן זומר פיטצ'ר, סוחר אמנות באמסטרדם.
נראה כי נורברט מעולם לא הצליח להשיג אותה רמה של הצלחה כמו אחיו הגדולים פיטר ויאן פרנס שיצירותיהם זכו להערכה רבה במהלך חייהם וניתן למצוא אותם באוספים בינלאומיים יוקרתיים.
ההערכה היא שהוא עזב את רומא ואיטליה בגלל חוסר הצלחה שם.
נורברטו אלחנדרו בריאסקו בלקיאן (בספרדית: Norberto Alejandro Briasco Balekian, בארמנית: Նորբերտո Ալեխանդրո Բրիասկո Բալեկյան; נולד ב-29 בפברואר 1996 בבואנוס איירס שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי-ארמני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת חימנסיה לה פלאטה מליגת העל הארגנטינאית ובנבחרת ארמניה.
בריאסקו נולד בבואנוס איירס שבארגנטינה.
יש לו אזרחות ארמנית בשל שורשיו הארמנים.
בריאסקו החל את הקריירה המקצוענית שלו בהורקאן מליגת העל הארגנטינאית.
הוא ערך 74 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע תשעה שערים.
ב-17 ביוני 2021 חתם בריאסקו על חוזה לארבע שנים בבוקה ג'וניורס מליגת העל הארגנטינאית.
ב-17 באוגוסט 2024 הושאל לחימנסיה לה פלאטה לעונה אחת.
ב-24 במרץ 2018 ערך בריאסקו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארמניה, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אסטוניה במשחק ידידות.
נורברט אריך קרוכר היה טרוריסט גרמני מתנועת ה-2 ביוני.
קרוכר נולד בברלין ב-14 ביולי 1950. ב-1972 הוא הקים יחד עם אשתו גבריאל קרוכר-טיידמן את ארגון הטרור תנועת ה-2 ביוני.