tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר, הוכרז רשמית כי הסרט יעלה לאקרנים לזמן מוגבל.
ב-6 במרץ 2024, שוחררו תמונות במבט ראשון על הסרט בשבועון האמריקאי "פיפל".
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס סטלייט26 בינואר 2025הסרט הטוב ביותר – דרמה"אישה צעירה והים"
אישור עבודה או אשרת עבודה (ויזת עבודה) הוא האישור לעבוד במדינה זרה.
"מדינה המוצא" היא המדינה שבה יש לאדם אזרחות ו"מדינת העבודה" היא המדינה שבה הוא מבקש לעבוד.
בכל מדינה יש חוקים המגבילים כניסת אזרחים זרים לשטחה ומי שמבקש להיכנס, חייב לקבל אשרה (אישור ביקור), שמפרטת את תנאי הכניסה, מועדי הכניסה והיציאה וכן את המגבלות החלות על המבקר.
מאחר שכל מדינה מעוניינת שלא יחסרו בה עובדים ומאידך גיסא המדינה שואפת לשמור על איזון בכוח העבודה ובשוק העבודה, עצם קבלת אשרת ביקור, אינה כוללת אישור לעבוד.
בכל מדינה נושא העובדים הזרים מעוגן בחוק המגדיר את התנאים בהם יינתן אישור עבודה מסוג כלשהו, לאזרחים זרים.
החוקים הרלוונטיים בישראל לנושא אישור עבודה הם:
חוק הכניסה לישראל, תשי"ב-1952 הוא החוק הראשי המסדיר כניסת אזרחים זרים לישראל.
חוק עובדים זרים, תשנ"א-1991 החוק שנועד להסדיר את אישורי העבודה לעובדים זרים.
אזרח זר המבקש לעבוד בישראל נזקק לאשרה מסוג ב\1 וקבלתה מותנת בכמה תנאים, כמו:
על העובד להגיש את בקשתו לאשרת עבודה, במדינתו (לא ניתן להגיע לישראל כתייר ולבקש רישיון עבודה).
הבקשה תכלול גם את זהות המעסיק הישראלי שיעסיק את העובד הזר ויש לו היתר לכך,
אשרת עבודה כוללת את תחום עיסוקו של העובד (כמו: בנייה, סיעוד) ואת מועד פקיעתה של האשרה.
אשרת עבודה ניתנת לשנה וניתן להאריכה בלשכת רשות האוכלוסין, עד לתקופה מצטברת של חמש שנים ושלשה חודשים (63 חודשים).
בהינתן תנאים מסוימים, שר הפנים רשאי להאריך תוקף של רישיון עבודה של עובד זר, בתחום הסיעוד, מעבר ל-63 חודשים מיום כניסת העובד לישראל.
ארצות הברית מעוניינת בקליטת בעלי מקצוע מוכשרים.
האתר משרד שירותי ההגירה והאזרחות של ארצות הברית (U.S.
Citizenship and Immigration Services; USCIS) נכתב: "אם יש לך את השילוב הנכון של מיומנויות, השכלה ו/או ניסיון בעבודה, ייתכן שתוכל לחיות ולעבוד לצמיתות בארצות הברית על ידי בקשת אשרת מהגרים מבוססת תעסוקה.
באתר שירותי ההגירה מופיעים 22 סוגי אשרות עבודה לזרים בארצות הברית ולצד כל אחת מהן, מופיע סוג האשרה הנדרשת לבני הזוג של המבקשים.
הדרך הנפוצה לקבל אשרת עבודה בארצות הברית היא להגיש בקשה אישית למשרד שירותי ההגירה והאזרחות של ארצות הברית.
באוקטובר 2007 מדינות האיחוד האירופאי אימצו את שיטת ה"כרטיס הכחול" (EU Blue Card) ובכך ביטלו את היתרי העבודה השונים שהיו ברחבי האיחוד האירופי.
הכרטיס הכחול הוא אישור עבודה ושהייה לזרים, הסולל דרך לקראת מגורים קבועים ואזרחות באחת ממדינות האיחוד האירופי.
תנאי לקבלת הכרטיס הכחול הוא חוזה עבודה עם חברה מקומית, לפני ההגירה ולאחר שנתיים במדינה הראשונה, העובד הזר מורשה לעבור ולעבוד במדינה אחרת, עד לצבירת הוותק הנדרש לקבלת אזרחות במדינת היעד.
הכרטיס הכחול מונפק רק בבריסל.
עם יציאתה של בריטניה מהאיחוד האירופי, בריטניה יישמה רפורמה רחבה במערכת ההגירה שלה, שמה קץ לתנועה החופשית של אזרחים זרים בבריטניה והנהיגה הגבלות לגבי אשרות עבודה בממלכה המאוחדת.
ישנן 7 דרכים סטנדרטיות (7 קטגוריות) להגיש בקשה להיתר עבודה בבריטניה:
הסדרים עסקיים ומסחריים: זרים שקיבלו הצעת עבודה ל"עובד מיומן" ממעסיק מקומי שאושר על ידי משרד הפנים הבריטי.
נתיב זה משמש להעסקה כללית במגזרים שונים כמו פיננסים, טכנולוגיה, הנדסה, בריאות ועוד.
הסדרי הכשרה וניסיון בעבודה: נתיב המאפשר לזרים להגיע לבריטניה באופן זמני להכשרה מקצועית, או כדי לצבור ניסיון, כחלק מההתפתחות המקצועית שלהם.
סטודנטים מתמחים, או בוגרים טריים של אוניברסיטאות המבקשים לצבור ניסיון עבודה בבריטניה.
אמנת GATS של ארגון הסחר העולמי: (General Agreement on Trade in Services) התחייבויות של בריטניה במסגרת האמנה המאפשרות לאנשי מקצוע לעבוד בבריטניה, אם המעסיק שלהם מספק שירותים ללקוח בבריטניה.
ויזת מוצא בריטי: לאזרחים של מדינות חבר העמים המוכיחים זיקה לבן משפחה שנולד בבריטניה.
תוכנית מבוססת מגזרים: קטגוריה המיועדת לעובדים לא מיומנים במגזרים מסוימים כמו חקלאות, עיבוד מזון ואירוח, שם זוהה מחסור בעובדים.
אישה קוראת מכתב (בהולנדית: Brieflezende vrouw in het blauw) הוא ציור שמן מאת הצייר ההולנדי יאן ורמיר, המתוארך לשנים 1663–1664 לערך.
היצירה נחשבת לאחת מהביטויים המורכבים והמעודנים ביותר של ורמיר לעולם הפרטי הנשי בתקופת תור הזהב ההולנדי.
בציור מתוארת אישה צעירה העומדת סמוך לשולחן וקוראת מכתב באור הבוקר.
היא לבושה במקטורן לילה כחול מרופד (beddejak), עם סרטים צהובים, וחצאית כבדה.
דף נוסף מהמכתב מונח על השולחן ומכסה חלקית שרשרת פנינים הקשורה בסרט כחול.
האור נופל בעדינות על מצחה ועל הבד הדק של החלוק, בעוד אזורים אחרים נותרו מוצלים - בהם הסרט שבשערה וחלקה האחורי של הדמות.
האלמנט המרכזי בציור הוא אישה בלבוש כחול העומדת מול חלון (שאינו מתואר) וקוראת מכתב.
האישה נראית כהרה, אם כי רבים טענו כי גזרתה המעוגלת נובעת פשוט ממאפייני האופנה של התקופה.
אף שלבושה הרפוי של האישה עשוי לעורר רמז לכך, הריון תואר באמנות באותה תקופה לעיתים נדירות בלבד.
בעוד שתוכן המכתב אינו נראה, קומפוזיציית הציור עצמה חושפת פרטים משמעותיים.
המפה של מחוז הולנד ופריזלנד שבקיר מאחורי האישה פורשה כרמז לכך שהמכתב נשלח על ידי בעל הנמצא בנסיעות.
לחלופין, קופסת הפנינים שנראית בקושי על השולחן שלפני האישה עשויה לרמוז על מאהב, שכן פנינים נחשבות לעיתים לסמל של גאווה או הבלים.
עצם פעולת קריאת המכתב משקפת דפוס נושאי חוזר ביצירותיו של ורמיר, שבו רגע פרטי הופך לחשיפה של מצבו הקיומי של האדם.
הציור ייחודי בין סצנות הפנים של ורמיר בכך שלא ניתן לראות בו אף חלק מפינת החדר, מהרצפה או מהתקרה.
ורמיר יצר קומפוזיציה מאוזנת ומהודקת שבה כל פרט מחזק את האווירה הפנימית של הדמות.
הצללים על הקיר נוצרים מהכיסאות וממסגרת המפה, אך לא מהאישה עצמה - אפקט המנתק אותה כביכול ממסגרת הזמן הפיזית.
מפת הולנד ופריזלנד המופיעה על הקיר צוירה בצבעים מושתקים של כחול, טאוף ואוכר, מה שמרמז על מצב רגשי מהורהר.
הקומפוזיציה ודמות האישה בציור דומות לאלה שביצירתו של ורמיר נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח משנת 1657–1659. לציור זה קיימים קווי דמיון גם ליצירותיו האחרות מאותה תקופה: אישה עם מחרוזת פנינים ו-אישה אוחזת מאזניים.
המפה המתוארת בציור, שצוירה על ידי בלתזר פלוריסזון ואן ברקרנרודה, פורסמה בשנת 1620 והודפסה מחדש על ידי וילם בלאו בשנת 1621; היא מופיעה גם ביצירה קצין ונערה צוחקת.
אולם, בעוד ששם מופיעה גרסה פוליכרומטית של המפה, ב-"אישה קוראת מכתב" מדובר בהדפס מונוכרומטי.
עצם קיומה של מפה כזו מוכח באמצעות עותק מונוכרומטי השמור באוסף מוזיאון וסטפריז שבהורן.
אישה צעירה יושבת ליד וירג'ינל היא יצירה מאת יאן ורמיר, אם כי במשך זמן רב העלו חוקרים ספקות באשר לייחוסה.
סדרת בדיקות טכניות, שבוצעו החל משנת 1993, אישרו את הייחוס לצייר.
מקובל להניח כי היצירה צוירה סביב שנת 1670, והיא מצויה כיום כחלק מאוסף ליידן שבניו יורק.
אין לבלבל בינה לבין "אישה יושבת ליד וירג'ינל", השייכת לאוסף הגלריה הלאומית בלונדון, אף היא מאת ורמיר.
תולדות הבעלות המוקדמות של הציור אינן ברורות, אם כי ייתכן שהיה בבעלותו של פיטר ואן רויבן עוד בימי חייו של ורמיר, ובהמשך עבר בירושה ליעקוב דיסיוס.
בשנת 1904 היה הציור אחד משני ציורים של ורמיר שהחזיק אלפרד בייט, לצד "אישה כותבת מכתב עם משרתת".
הציור לא היה מוכר בציבור הרחב עד שתואר בקטלוג אוסף בייט שפורסם בשנת 1904. בעשורים הראשונים לאחר פרסום הקטלוג התקבל הציור באופן נרחב כיצירת ורמיר.
אולם באמצע המאה ה-20, כאשר חלק מהיצירות שיוחסו לו התגלו כזיופים מעשה ידי האן ואן מייחרן, והחלו להתעורר ספקות גם לגבי יצירות אחרות, פחתה ההכרה ביצירה זו.
בשנת 1993 ביקש הברון רולן מחברת סותביס לערוך מחקר על הציור.
בעקבות זאת נערכה סדרה של בדיקות טכניות, אשר שכנעו את מרבית המומחים כי מדובר ביצירה מקורית מאת ורמיר.
ורשיו של רולן מכרו את הציור באמצעות סותביס בשנת 2004 ליזם סטיב וין תמורת 30 מיליון דולר.
בהמשך נרכש הציור עבור אוסף ליידן שבבעלותו של תומאס קפלן.
בשנים האחרונות הוצג הציור במספר תערוכות מופת שהוקדשו לורמיר, בארצות הברית, בריטניה, יפן, איטליה, צרפת והולנד.
לציור היו במקור ממדים זהים לאלה של "יוצרת התחרה" מאת ורמיר.
כבר בשנות ה־90 נאספו ראיות ראשוניות לכך שהקנבס נגזר מאותו גליל ששימש ל"יוצרת התחרה", וראיות אלו התחזקו במחקר מאוחר ומתקדם יותר.
שכבת היסוד בציור זהה ככל הנראה לזו ששימשה בשני ציורים של ורמיר שבבעלות הגלריה הלאומית בלונדון.
צילום רנטגן חשף חור סיכה בנקודת ההיעלמות, תכסיס אופייני לורמיר, אשר נהג להשתמש בחוט מתוח מן החור כדי להשיג פרספקטיבה מדויקת ביצירותיו.
שימושו של ורמיר בפיגמנטים בציור תואם את הרגליו הידועים, ובפרט בשימוש ביוקרתי שבפיגמנטים -אולטרמרין - לצביעת קיר הרקע.
ייחודי גם השימוש ב"אדמת ירוק" (green earth) לאזורים מוצללים.
נוכחותו של פיגמנט עופרת־בדיל־צהוב (lead-tin-yellow) שוללת את האפשרות שמדובר בזיוף מן המאה ה־19 או ה־20. בדיקה טכנית של הגלימה - שנחשבת לעיתים לחלק הפחות מעובד בציור - העלתה כי נצבעה על גבי בגד אחר, לאחר שחלף זמן מה מן השלמת שאר הציור.
עם זאת, מחקר טכני שבוצע כהכנה לתערוכת ורמיר במוזיאון רייקסמוזיאום בשנת 2023 קובע כי השאל הצהוב אכן צויר על ידי ורמיר עצמו.
תסרוקת הדמות מאפשרת לתארך את הציור לסביבות שנת 1670, והיא תואמת לתסרוקת המופיעה ביצירה "יוצרת התחרה", שגם היא מתוארכת לרוב לאותה תקופה על סמך ראיות נוספות.
אין ודאות אם הציור הושלם לפני או אחרי היצירה הדומה אך השאפתנית יותר "אישה צעירה יושבת ליד וירג'ינל" השמורה בגלריה הלאומית בלונדון.
וולטר לידטקה תיאר את הציור כ"יצירה מאוחרת שולית" מאת ורמיר.
סכמת הצבעים ביצירה אופיינית לשלב הבשל ביצירתו של הצייר.
ה"זוהר והמעברים המעוצבים בעדינות" שבחצאית הדמות הנשית מזכירים את "גברת עומדת ליד וירג'ינל", ולעיתים מתוארים כמאפיין החזק ביותר של הציור - בניגוד לאיכות הפחותה של ציור הגלימה.
טשטוש הפריטים שבחזית, איכות האור, ותשומת הלב לפרטי המרקם של הקיר הם כולם סימנים מובהקים לסגנונו של ורמיר, ואילו ציור הפנינים בשערה של האישה מזכיר את חוטי הרקמה הנשפכים מהכרית ביצירה "יוצרת התחרה".
בסדרה הרשימה השחורה, בפרק "מדלין פראט - מספר 73", מתבונן רד בציור "אישה צעירה יושבת ליד וירג'ינל" ומכנה אותו "מכוער במיוחד", אף ששוויו מוערך בלמעלה מ־40 מיליון דולר.
הסצנה מדגישה את עיסוקו של רד ביצירות אמנות יקרות ואת זלזולו בערכן האסתטי לעומת ערכן הכספי.
אישה צעירה בנישה עם תוכי וכלוב הוא ציור שמן על לוח עץ מאת חריט דאו, שתוארך לשנים 1660–1665. היצירה מתארת אישה צעירה המציצה מתוך נישה אבן קשתית, כאשר בידה כלוב פתוח ומתוכו היא אוחזת בתוכי.
דמותה מוארת ברכות, ומבטה פונה ימינה בהבעת ציפייה שקטה, כמי שמציגה את הציפור לבן שיח שאינו נראה.
וילון אדום תלוי לאורך שפת הנישה ומסתיר את החדר האפלולי שממנו היא יוצאת.
תיאור זה הופיע ברשימת תערוכת 1665 של אספן האמנות מליידן יוהאן דה ביי, שבה הוצגו עשרים ושבעה ציורים של דאו, ונרשם בו כ־"meysge in een venster mit 1 papegaey en koy" – "נערה בחלון עם תוכי וכלוב".
לקומפוזיציה זו מוכרות לפחות אחת־עשרה גרסאות והעתקים.
הגרסה הנוכחית עלתה מחדש ב־1955 ולא הייתה מוכרת לחוקרי ראשית המאה העשרים, ובהם וילהלם מרטין וקורנליס הופסטדה דה חראוט.
השניים זיהו גרסאות אחרות כיצירה האוטוגרפית, ובהן ציור אבוד מהאוסף גגרין בסנקט פטרבורג וגרסה נוספת במוזיאון בז'נבה, שנשאה חתימה מזויפת.
זיהוי הגרסה שבאוסף ליידן כעבודה מקורית התחזק בעקבות ניתוח השוואתי, הן מבחינה סגנונית והן מבחינת איכות הביצוע.
הציור מתאפיין בטכניקת שכבות מדורגת, האופיינית לעבודתו של דאו.
תחילה נצבעו פרטי הרקע כמו הווילון האדום והסינר הלבן, לאחר מכן צויר הכלוב המתכתי, ולבסוף התוכי.
דמות האישה מעוצבת ברכות, עם דגש על אזורים מוצללים ותאורה מרוככת, תוך שימוש במריחות חלקות ועבודת מכחול עדינה.
ברנטגן ובצילום באינפרא־אדום ניכרים שינויים קומפוזיציוניים: הפה היה מחויך יותר, העין הימנית הפונה כלפי מעלה שונתה למבט ישיר, ואצבעות היד האוחזת בתוכי היו בעבר מקופלות יותר.
ההדמיות חשפו גם עקבות של קומפוזיציה מוקדמת באזור הווילון, המעידה על תיקונים שבוצעו במהלך העבודה.
התוכי בציור שייך למין אמזונה חזית־כחולה , שמוצאו בדרום אמריקה – ברזיל, פרגוואי, בוליביה וארגנטינה.
הוא מתואר במדויק כשהוא עומד על אצבעה של האישה, עם פנים בגווני כחול וצהוב ונוצות אדומות במפרקי הכנפיים.
צבעו הכחול החריג נובע ככל הנראה משחיקת שכבת צבע צהובה שכיסתה את הפיגמנט הכחול, ייתכן עקב רסטורציה אגרסיבית.
תוכים מסוג זה יובאו להולנד באותה תקופה על ידי חברת הודו המערבית ההולנדית, ונחשבו למעין אוצר אקזוטי.
במאה ה־17 ייצגו תוכים סמלים של עושר, סטטוס חברתי, השכלה ומשמעת.
בספר האמבלמות של יאקוב קאץ משנת 1627 מוצגת ציפור בכלוב עם הכיתוב "Dwanck, leert sanck" – "משמעת מלמדת שיר", כסמל לחינוך ולהתנהגות נאותה.
לצד זה, הופיעו ציפורים גם כסמלים של כמיהה, פיתוי, ואף רמזים ארוטיים.
ציפור משוחררת או נמלטת שימשה כמטפורה לאובדן בתולין.
בציור של דאו מתקיים דיאלוג בין התמימות לבין האפשרות של אובדן, כשהאישה מציגה את התוכי החופשי לעולם החיצון, מבלי לחשוש שיברח ממנה.
האישה בציורו של דאו משחררת את התוכי מהכלוב ומציגה אותו לעולם הפתוח - פעולה שנושאת עמה מתח בין תמימות לפיתוי.
היצירה נבחנת בהשוואה לעבודות של אמנים בני תקופתו של דאו, ובעיקר לציור "אישה מאכילה תוכי" מאת קספר נטשר משנת 1666, שבו מופיעה אישה ליד חלון ובידה תוכי.
בניגוד לדמות התמימה של דאו, מבטה של האישה בציורו של נטשר מרמז על משחק פיתוי גלוי.
השוואה זו מדגישה את ההבדלים בעיבוד הרמיזות המיניות בין שני האמנים.
נטשר מציע פרשנות גלויה יותר של אותו מוטיב, לעומת דאו המותיר את המסר עמום.
ציורים נוספים בעלי מוטיב דומה צוירו על ידי חבריאל מטסו, גודפריד שאלקן, פיטר דה הוך ואחרים.
אישה צעירה מאכילה תוכי (בהולנדית: Jonge vrouw die een papegaai voert) הוא ציור שמן על לוח עץ מאת הצייר ההולנדי פרנס ואן מיריס , שנוצר בשנת 1663.
הציור מתאר אישה צעירה לבושת בגדים מהודרים, היושבת בחדר חשוך למחצה, ומאכילה תוכי אפרפר היושב על כן מעץ מגולף.
על ברכיה מונחת כרית מחטים, ועל אחת מאצבעותיה טבעת אצבעון, המלמדים על כך שהאכילה קטעה את מלאכת הרקמה שלה.
תוכים גודלו כחיות מחמד במאה ה־17, ואן מיריס שילב אותם גם ביצירות אחרות.
לעיתים שימש התוכי סמל לטוהר או לאיפוק מיני, ולעיתים לסגולות של כושר ביטוי וחריצות בלימוד.
כך למשל, בחיבורו של יאקוב קץ משנת 1625 מופיעה אישה אוחזת בתוכי ומייצגת את התשוקה ללמוד.
בציור זה, מלאכת הרקמה, הנחשבת אף היא לסמל תכונות מוסריות, מדגישה את משמעותו הסמלית של התוכי ומרמזת על חינוך נאות.
האישה המצוירת דומה לאשת האמן, קונרה ואן דר קוק.
ציור מאת חבריאל מטסו, ובו אישה רוקמת ולצידה תוכי, משקף השפעה ישירה של יצירה זו.
הציור מדגים את שליטתו המרשימה של ואן מיריס בטכניקה זעירה ומעודנת.
המרקמים של הסאטן, הקטיפה והפרווה מוצגים בדיוק רב, והברק שעל הבד האדום נוצר בקווים לבנים דקים ושכבות שקופות.
פני האישה צוירו בעידון כה רב, עד שפעולת המכחול אינה ניכרת כלל.
ההישג הזה נבע מעבודה מדורגת, שכללה שכבות רבות גם בתת־הציור וגם בגמר.
בעבר נשא הציור חתימה ותאריך, אך אלו הוסרו במהלך ניקוי שנעשה ב־2009 - תופעה מוכרת ביצירותיו של ואן מיריס.
גרסה לא חתומה, המצוירת על גבי לוח נחושת ונמצאת בלונדון, נחשבה זמן רב לעותק מקורי.
עם זאת, לאחר שהוצגה לצד המקור בתערוכה בשנת 2010, הבחינו המבקרים בהבדלים עדינים בעיבוד המרקמים, דבר המרמז כי מדובר ביצירה של תלמיד מסדנתו של ואן מיריס.
שאלת קיומן של גרסאות חתומות נוספות בידי האמן עצמו נותרה פתוחה.
הפופולריות של הציור ניכרת לא רק במספר העותקים שנעשו בעקבותיו, אלא גם בהשפעתו על ציירים בני הזמן.
חריט דאו, מורו של ואן מיריס, חזר לנושא של אישה עם תוכי רק לאחר ציורו של תלמידו.
גם אמנים כמו יאן ורמיר וחבריאל מטסו שאבו השראה מסגנונו ומהרכביו.
הציור היה בעבר אחד משיאי האוסף של האלקטורים מבוואריה, וכנראה נרכש בידי מקסימיליאן השני עמנואל, הנסיך הבוחר מבוואריה.
מ־1748 הוצג בארמון שלייסהיים באוברשלייסהיים, ולאחר מכן עבר להופגרטנגלרי במינכן ולבסוף הוצג בגלריה הפינקוטק הישן החל מ־1836. במאה ה־19 ירדה קרנו של ואן מיריס, בשל התפיסה החדשה שציור צריך לשקף את סגנונו האישי של האמן.
לאחר המצאת הצילום, דיוק חיקוי המציאות נחשב לאחיזת עיניים ולא לאידיאל אמנותי.
כמה מוזיאונים בגרמניה מכרו באותן שנים יצירות פיינשילדר, ובהן גם ציור זה, שנמכר ב־1936. לאחר המלחמה נרכש על ידי צ'ארלס דאנלאפ מפילדלפיה, והועבר בירושה לאלמנתו, שמכרה אותו במכירה פומבית ב־1975. הרוכש היה הלורד הרולד סמואל, אך ציור זה לא נכלל בצוואתו.
בשנת 2008 נמכר הציור שוב, ונרכש לאחר מכן עבור אוסף ליידן.
אישה קוראת ספר ליד חלון הוא ציור שמן מעשה ידי הצייר ההולנדי חבריאל מטסו, שנוצר סביב השנים 1653–1654.
הציור מתאר אישה בגודל טבעי היושבת סמוך לחלון פתוח, כשהיא נשענת על שולחן מכוסה שטיח מפוספס, מביטה החוצה כשעל פניה הבעה מהורהרת.
חזותה הייחודית, הכוללת גלימה בגוון אדמדם, חולצה לבנה רפויה וכובע ברט עם נוצה שחורה, שידרה לצופה בן התקופה כי אין מדובר בדמות בת־זמנו של האמן, אלא בדמות המייצגת תקופה או רעיון אחר.
ייתכן שהציור מבוסס על מקור ספרותי או אלגורי.
לדברי החוקרים, האישה אינה מייצגת דמות היסטורית מובהקת כגון סמירמיס, אלא כנראה דמות אלגורית המייצגת מושג מופשט הקשור בלמידה או דעת.
אף על פי שהציור מזכיר תיאורים אלגוריים שהתבססו על ספרו של צ'זארה ריפה, "איקונולוגיה", הוא חסר את האביזרים הסמליים הברורים שמופיעים בדמויות הללו, ולכן משמעותו המדויקת נותרת עמומה.
היצירה מסמלת נקודת מפנה בהתפתחות האמנותית של מטסו.
זהו הציור המתועד הראשון שבו תיאר פנים הולנדי בן זמנו, בשונה מציוריו הקודמים שעסקו בעיקר בנופים חיצוניים או באדריכלות דמיונית.
אף שהתפאורה משמשת כרקע בלבד, היא מהדהדת סגנון אופייני לציירים ליידניים בני המאה ה־17, המתארים חללים רדודים המוארים באור טבעי מן החלון.
הצלחתו בקומפוזיציה זו הובילה את מטסו ליצירות מתקדמות יותר, בהן ציורו "מַלווֶה פוגש באישה בוכייה".
הציור נחתם על ידי האמן על גבי מכתב המודבק לחלון מאחורי ראשה של האישה – אחת משתי יצירות בלבד בהן השתמש מטסו בשמו המלא.
היצירה השנייה החתומה כך היא "אישה נותנת נדבה לילד", המתוארכת לשנים 1657–1659.
הציור מקביל ביצירתו לדימויים נשיים מוקדמים של פרדיננד בול מראשית שנות ה־50 של המאה ה־17, המציגים נשים לבושות בלבוש "עתיק" ונחשבים לטרונים חצי־אורכיים.
הקבלות ברורות אף יותר נמצאו ביצירתו של סלומון דה בריי משנת 1652, שבה תוארה אישה בדמות סמירמיס, מלכת אשור.
אף על פי שהלבוש הדומה בציורו של מטסו מזכיר את דמותה של סמירמיס, הספר הפתוח המונח בפני האישה מצביע על זיהוי שונה, וסביר יותר שמדובר בדמות אלגורית.
בנוסף, בהקשר של המעבר הסגנוני בקריירה של מטסו, מושווית היצירה לציורו של יאן ורמיר "הסרסורית" משנת 1656, שבו שזורים יסודות של ציור ז'אנר וציור היסטורי גם יחד.
בדומה לכך, "אישה קוראת ספר ליד חלון" נתפסת כתמונה המעוגנת במראה של חיי היומיום אך נסמכת על מקור ספרותי או אלגורי.
הציור נבחן גם לאור יצירתו המאוחרת מעט יותר של מטסו, "מַלווֶה פוגש באישה בוכייה", שבה הרחיב את השימוש בפנים הולנדי בן הזמן לכדי סצנה מורכבת ועשירה יותר מבחינת עומק וסידור המרחב.
בכך מהווה "אישה קוראת ספר ליד חלון" שלב מקדים בהתפתחותו של מטסו כצייר ז'אנר.
הציור נמכר לראשונה במכירה הפומבית של דה מארה והורסטינק בהארלם ב־12 במאי 1817 (פריט מס' 96), עבור 260 פלורין לקונה בשם אנגשמט.
לאחר מכן נכלל באוסף א.
רותהאן מאמסטרדם, ונמכר ב־29 במרץ 1826 עבור 71 פלורין להריס.
ב־1837 נמכר שוב בבריסל, מתוך אוספו של הרוזן רוֹביאנו, תמורת 630 פרנק.
ב־1861 נמכר הציור במכירה של צ'ארלס סקאריסבריק בלונדון, כעבודת א.
לאחר מכן עבר דרך גלריות קליינברגר בפריז וניו יורק, דרך ריסלר, ובית המסחר לאמנות ז.
עד 1925 נכלל באוספו של ד"ר אלברט האן, ולאחר מכן עבר בירושה.
הציור נמכר שוב בבית המכירות כריסטי'ס בלונדון ב־7 בדצמבר 2006 (פריט מס' 3), נרכש על ידי ג'וני ואן הפטן, ומאז 2006 נמצא בבאוסף ליידן.
נכון לשנת 2025, הציור מוצג במוזיאון היהודי של ניו יורק.
אישה צעירה מול מראה הוא ציור שמן על לוח עץ אלון מאת הצייר ההולנדי פרנס ואן מיריס, שנוצר באמצע המאה ה־17. היצירה משתייכת לסוגת סצנות הז'אנר האינטימיות, שהציגו נשים ברגעים פרטיים מחיי היום־יום, וזכתה לפופולריות רבה באמנות ההולנדית של אותה תקופה.
הציור שמור באוסף הגמלדה-גאלרי שבברלין.
הציור מציג אישה צעירה המתבוננת בבחינה על בבואתה במראת קיר.
היא לובשת מחוך לבן ממשי המעוטר ברקמה מוזהבת, בקפלים עשירים ובחרוזים כחולים באזור הכתפיים.
באותה צבעוניות מופיעות גם סרטי המשי שמהדקים את בגדיה ואת תסרוקתה, ושעליהם שזור עיטור מזהב.
בידה השמאלית היא אוחזת בשולי חצאיתה השחורה ומרימה אותם קלות כדי לאפשר לעצמה לסובב את גופה לעבר המראה, בעוד ידה הימנית מבצעת מחווה אלגנטית לעבר סרט נוסף בקרבת המחשוף, שכבר מעוטר במחרוזת פנינים.
בין האישה לבין המראה ניצב שולחן מרובע, שעליו פרוש שטיח מזרחי.
על השולחן מונחים קופסת כסף ומכתב שחותמו נשבר.
בצלליות החדר ניגשת אל השולחן שפחה שחורה הנושאת קופסה נוספת, עשויה עץ עם חיזוקי מתכת.
אור רך משתקף בעדינות בעגיל הפנינה שלה ובתלבושתה האקזוטית, ומושך את תשומת הלב אל דמותה.
פיה מעט פעור ומבטה המרוכז בגבירתה משקף את קסמה של הגברת מהבבואה שלה במראה.
דרך קשת פתוחה ברקע הימני של התמונה נראה גבר ישוב הקורא מכתב, כשראשו נשען על ידו בתנוחה מלנכולית.
הוא מנותק לחלוטין מן ההתרחשות בחזית התמונה.
הציור נוצר בהקשר של סצנות ז'אנר אינטימיות, שהיו נפוצות מאוד בהולנד החל מאמצע המאה ה־17, והתמקדו בדמויות פרטיות במרחב הביתי.
אחת הסצנות הפופולריות הייתה זו של אישה צעירה מול מראה, נושא שנשאה עמו משיכה חזותית מחד ואזהרה מוסרית מאידך.
המראה, שהיא המוקד הקומפוזיציוני של היצירה, נחשבה לסמל מרכזי של תכונת הגאווה (Superbia), ולרוב הייתה מקושרת לאזהרה מפני ארעיותם של החיים החומריים (וניטאס).
נושא זה שימש גם ציירים אחרים בני התקופה, בהם חרארד טר בורך, יאן ורמיר ופרנס ואן מיריס עצמו, שצייר גרסאות נוספות לאותו מוטיב.
קיימים קווי דמיון איקונוגרפיים בין ציור זה לבין "אישה עם שרשרת פנינים" מאת ורמיר, ובמיוחד בשימוש בכיסא החתוך בקדמת התמונה, אשר מעניק עומק לתמונה ופותח את המרחב כלפי הצופה.
המעיל האדום עם פרווה לבנה, המונח על גב הכיסא, מציג את שליטתו של ואן מיריס בתיאור חומרים שונים ותורם לתחושת האינטימיות, שכן האישה נראית במהלך ההלבשה.
ברקע הימני נראה דרך קשת פתוחה גבר הקורא מכתב בתנוחה מלנכולית, כשראשו נשען על ידו.
דמות זו מנותקת מהסצנה המרכזית וייתכן שהיא מסמלת עקרון חיים מנוגד לעיסוק החיצוני של האישה ביופייה.
אישה צעירה וקוואליר הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי קורנליס ביסחופ, שנוצר בראשית שנות השישים של המאה ה־17. היצירה מוצגת באוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
הציור מתאר אישה צעירה וגבר לבוש כקוואליר היושבים יחד בחלל פנים אינטימי.
הגבר נוטה לעברה של האישה, בעוד היא מפנה את מבטה הצידה ואינה יוצרת עמו קשר עין ישיר.
דמות הגבר מזוהה כקוואליר על פי לבושו, הכולל כובע מעוטר בנוצה, ואילו האישה לבושה בבגד בצבע כתום עז.
הקומפוזיציה מציגה את הדמויות בחלל סגור, תוך הדגשה של מחוות גוף ומרחק פיזי מצומצם ביניהן.
הציור מציג רגע תלוי בזמן בתוך חלל בורגני, שבו נרמז מתח עדין בין פיתוי לבין איפוק.
הקוואליר מניח את ידו על כתפה של האישה במחווה שקטה וכמעט חמקמקה, בעוד היא מפנה את מבטה ונראית שקועה במחשבותיה.
שמלתה הכתומה הבוהקת של האישה שולטת בקומפוזיציה ומודגשת בהבלחות אור לבנות, והיא אוחזת בפמוט ובכד פאיאנס, חפצים יומיומיים המוצבים כחלק מסצנה ביתית מהוגנת.
על השולחן המכוסה בשטיח מזרחי מונחים חפצים היוצרים טבע דומם אלגנטי, התורם לאווירה המאופקת של המפגש.
השימוש באור מרוסן ובפלטת צבעים מאופקת ממקד את תשומת הלב באינטראקציה האנושית שבין הדמויות.
היצירה משתייכת למסורת ציור הז'אנר של תור הזהב של הציור ההולנדי, שבה תיאורי חיי היומיום נושאים לעיתים משמעות מוסרית מרומזת.
שילוב דמות הקוואליר, היין והאישה הצעירה יוצר נרטיב העוסק במתח שבין מידה טובה לפיתוי.
הציור משתלב במסורת של ציורי פנים הולנדיים מן המאה ה־17, המתמקדים בסצנות אינטימיות וביחסים חברתיים מרומזים.
סגנונו של ביסחופ ביצירה זו מקושר למסורת של ציירי ז'אנר כדוגמת חרארד טר בורך וחבריאל מטסו, אשר העדיפו תיאורים של חללי פנים מהודרים, בדים יקרי ערך וטיפול עדין באור.
בדומה להם, גם כאן משמשים האלגנטיות החזותית והעמימות הרגשית כאמצעים לבחינת קודים של התנהגות, מוסר ויחסים בין המינים במסגרת החברה הבורגנית.
אישטוואן הראשון (הקדוש) (בהונגרית: I.
István; סביבות 975 – 15 באוגוסט 1038) היה מלכה הראשון של הונגריה.
אביו של אישטוואן היה המנהיג המדיארי גזה הראשון, אשר היה נינו של ארפאד, הוא המנהיג המדיארי אשר הוביל את השבטים המדיארים מערבות אוקראינה למישורי הונגריה.
כשנולד קיבל את השם ואייק, שפירושו "גיבור".
ואייק נולד עובד אלילים, אך הוטבל בגיל עשר, כחלק מברית שערך אביו עם המדינות הנוצריות השכנות.
כשהוטבל ניתן לו השם אישטוואן (הגרסה ההונגרית של השם היווני איסטפנוס, על שם סטפנוס הקדוש).
אמו של אישטוואן הראשון הייתה שארלוט, אחותו של גיולה פרוקוי.
בשנת 995 נישא אישטוואן לגיזלה, בתו של היינריך השני, דוכס בוואריה.
לאישטוואן ולגיזלה נולדו שלושה ילדים - הבנים אימרה ואוטו, ובת בשם הדוויג.
עם הולדתו של אישטוואן היה המנהג השבטי כי את המנהיג השבטי של המדיארים יורש הזכר המבוגר ביותר במשפחת המלוכה.
אביו של אישטוואן, גזה, אשר ניסה להפוך את הונגריה למדינה בנוסח ארצות המערב, הכריז עליו כיורשו עוד בחייו, וכך סטה מן המנהג השבטי העתיק.
לאחר שאישטוואן קיבל את המלוכה נאלץ להאבק באצילים עובדי אלילים, בהם דודו, אשר התנגדו לו.
אישטוואן הצליח לאחד את כל שבטי המדיארים בשנת 997, הודות לסיוע שקיבל מאצילים נוצריים מסלובקיה.
על פי המסורת ההונגרית ביקש אישטוואן מן האפיפיור סילבסטר השני כי יכיר בו כמלך נוצרי (ובמשתמע כי יאפשר לו למנות בישופים).
סילבסטר סירב בתחילה, אך לאחר שהופיע בחלומו המלאך גבריאל וציווה עליו להסכים לבקשה, נעתר.
אירוע זה מונצח בפסל של המלאך גבריאל המוצב על עמוד ב"כיכר הגיבורים" בבודפשט.
האפיפיור שלח לאישטוואן כתר מזהב אשר הפך לסימלה של הונגריה, וזאת ביחד עם צלב אפוסטולי, ומכתב ברכה המכיר בו כמלך נוצרי.
אישטוואן חילק את הונגריה לחמישים מחוזות ועשר דוכסויות, והורה לכל עשרה כפרים להציב כנסייה ולמנות כומר.
הוא ייסד את הקתדרלות בסקשפהרוואר (עיר שייסד; פירוש שמה: "כס המלוכה הלבן"), ובאסטרגום, כמו גם כנסיות ומנזרים ברחבי הונגריה.
בכנסיות ובמנזרים קמו בתי ספר, שהפכו למרכזי חינוך ותרבות חשובים.
אישטוואן דיכא את המנהגים הפגאניים, וחיזק את הנצרות באמצעות חוקים שונים, לרבות איסור על השימוש בכתב המדיארי, והפיכת האלפבית הלטיני והשפה הלטינית לשפה הרשמית של ארמון המלוכה.
אישטוואן נהג לבקר בכנסיות ובערים, לעיתים מוסווה כאיכר נודד, ותרם כספים רבים לאנשים שפגש.
על פי האגדה, באחד ממסעות אלו נשדד על ידי חבורת קבצנים, אך משנחשף כי הוא המלך, חס על חייהם.
בערוב ימיו התכוון לפרוש לחיים של קדושה ולהעביר את מוסרות השלטון לבנו אימרה, אך בשנת 1031 מת אימרה בתאונת ציד.
ללא יורש טבעי, מכיוון שכל ילדיו מתו לפניו, מת בעיר סקשפהרוואר, ונקבר שם.
נאמר כי נתיניו התאבלו על מותו במשך שלוש שנים.
תחתיו מלך בן-אחותו, פטר אורסאולו.
לאחר מותו החלו סיפורים על ניסים המתרחשים ליד קברו.
אישטוואן הוכרז כקדוש של הכנסייה הקתולית בשנת 1083. הוא הקדוש הפטרון של: הונגריה, מלכים, מותם של ילדים, בנאים, סתתים, ומניחי לבנים.
יומו הוא 2 בספטמבר, אך חגו נחגג בהונגריה ב-16 באוגוסט, היום בו הועברו שרידיו הקדושים לעיר בודה (אחת משלוש הערים המרכיבות את העיר בודפשט).
בימינו מוצג כתרו בבניין הפרלמנט ההונגרי (במוזיאון הלאומי בבודפשט מוצגת רפליקה).
אישטוואן וש (בהונגרית: Vas István; ) משורר, מתרגם, מסאי וסופר יהודי-הונגרי.
אישטוואן וש נולד במשפחה יהודית אמידה בבודפשט.
אחרי 1945 התנגש המשורר בעסקנים המרקסיסטים, שמונו לפקח על מדיניות התרבות והספרות של הונגריה, ובמשך שנות החמישים נאסר פרסום כתביו.
הוא זכה פעמיים בפרס קושוט, הפרס היוקרתי ביותר בהונגריה (דומה לפרס ישראל): בשנת 1962 ובשנת 1985. אשתו השלישית הייתה הציירת פירושקה סאנטו (לבית שטיינר).
עיטור מסדר הכבוד של העמל דרג זהב (1970)
עיטור מסדר הדגל של הרפובליקה העממית ההונגרית מעוטר בזר דפנה (1980)
אישטוואן סאבו (בהונגרית: István Szabó; נולד ב-18 בפברואר 1938, בבודפשט) הוא שחקן, תסריטאי ובמאי קולנוע יהודי-הונגרי.
סאבו נולד למריה סאבו (לבית ויטה) ולאישטוואן סאבו שהיה רופא בבודפשט.
מצד אביו הייתה במשפחתו מסורת ארוכה של בחירת קריירה ברפואה.
משפחתו הייתה ממוצא יהודי שהפכה לקתולית.
למרות זאת, מפלגת צלב החץ עדיין ראתה בהם יהודים לפני תום מלחמת העולם השנייה לאחר שעלתה לשלטון בתמיכת גרמניה הנאצית, ומשפחתו נאלצה להתפצל ולמצוא מקלט כדי לברוח מרדיפה.
סאבו שרד את המלחמה שהסתתר בבית יתומים, אך אביו נפטר מדיפתריה זמן קצר לאחר התבוסה הגרמנית.
רבים מסרטיו בהמשך נשענו רבות על זיכרונות אלה מילדותו.
בילדותו רצה להיות רופא כמו אביו.
אולם בגיל 16 הוא החל להתעניין בעולם הקולנוע, בהשפעת ספר שנכתב על ידי תאורטיקן הקולנוע ההונגרי בלה באלאס.
לאחר סיום בית הספר התיכון, הוא היה אחד מ-11 המועמדים מתוך 800, שהתקבלו לאקדמיה לדרמה ולקולנוע בבודפשט, שם למד תחת פליקס מאריאסי, שהפך בעיניו לדמות אב.
חברי כיתתו כללו את יהודית אלק, זסולט קזדי-קובאץ', יאנוס רוז'ה, פאל גאבור, אימרה ג'יונגיססי, פרנץ קרדוס וזולטאן חוזאריק.
במהלך תקופה זו ביים סאבו מספר סרטים קצרים, מתוכם סרט התזה שלו, קונצרט (1963) זכה בפרס בפסטיבל הסרטים הקצרים הבינלאומי באוברהאוזן.
הודות ליאנוס הרסקו, ראש אולפן הסרטים בהוניה בו למד, קיבל סאבו את ההזדמנות הראשונה שלו לביים סרט עלילתי בגיל 25, במקום שנדרש להקדיש עשר שנים לעבודה כעוזר במאי.
ב-26 בינואר 2006 חשף השבועון ההונגרי Élet és Irodalom (חיים וספרות) שאישטוואן סאבו היה 'סוכן' ביחידת מניעת ההתנגדות הפנימית של המשטר הקומוניסטי של הונגריה בזמן שלטונו של יאנוש קאדאר.
אם כי התקשורת ההונגרית השתמשה במילה 'סוכן' על-מנת לתאר את מעורבותו, פעילויותיו דמו יותר לאלו של "מודיע".
משימתו הייתה לדווח על חבריו לכיתה באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע (הוא דיווח על 48 מהם).
הוא נסחט בידי השלטונות להם היו הוכחות נגדו וכתוצאה מכך הוא אולץ לעבוד עבורם כ'סוכן' רק שנה אחת אחרי המרד ההונגרי של 1956, סאבו הסכים "להציל את עצמו ואת חברו לכיתה המהפכן פול גאבור מלהיות מוצאים להורג בתלייה" (במילותיו של סאבו עצמו).
כשהתברר כי התירוץ שלו לא אמיתי, הודה כי המניע הסמוי שלו היה למנוע את הרחקתו מהאקדמיה.
תחילת הקריירה של סאבו חפפה את תחילתו של "הגל החדש" בקולנוע ההונגרי.
אחד מכמה מרכזים של 'גל חדש', שהתפתחו בתקופה זו ברחבי מערב ומזרח אירופה.
הגלים החדשים במזרח אירופה נגרמו על ידי ליברליזציה פוליטית, ביזור ענפי הקולנוע, והופעתם של סרטים כמצרכים יקרי ערך לייצוא לשוקי מערב אירופה.
הסרטים שהתקבלו היו ניסויים פורמליים יותר, אנטי-ממסדיים פוליטית, ובמיוחד במקרה של סאבו, חרגו מבחינה פסיכולוגית מסרטי הדור הקודם.
במיוחד יוצרי קולנוע הונגרים חוו עלייה משמעותית בחופש הביטוי עקב הרפורמות בתקופת ראש הממשלה יאנוש קאדאר.
סרטו העלילתי הראשון של סאבו, "עידן האשליות" (1964), הוא סרט אוטוביוגרפי בחלקו על מאבקי דורו לפיתוח קריירה, וביסוס מערכות יחסים רומנטיות.
הופעתו של פוסטר לסרט "400 המכות" של פרנסואה טריפו ברקע אחת הסצנות, הצביע על ההשפעה האמנותית של טריפו והגל החדש הצרפתי עליו.
הסרט זכה בפרס 'מפרש הכסף', על היצירה הראשונה הטובה ביותר, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בלוקרנו.
ובפרס חבר השופטים לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ההונגרי.
הסרט "האב" (1966) הוא סיפור התבגרות.
הדמות הראשית מתמודדת עם אובדן ילדותו של אביו על רקע המהפכה ההונגרית בשנת 1956 וזיכרונות הדיקטטורה של צלב החץ.
הסרט זכה בגרנד פרי בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי החמישי במוסקבה, ובפרס חבר השופטים המיוחד בלוקארנו, וביסס את סאבו כיוצר הקולנוע ההונגרי המפורסם ביותר בזמנו.
"סרט אהבה" (1970) מתמקד בקשר של גבר צעיר עם אהובת ילדותו, והוא מסופר באמצעות פלאשבקים הכוללים את תקופת הדיקטטורה של צלב החץ ואת שנת 1956, הניתנים בצורה ניסיונית ומקוטעת.
נטייה ניסיונית זו בסרטיו של סאבו הגיעה לשיא בסרט "רחוב הכבאים 25" (1973).
הסרט מתרחש במהלך לילה ארוך וחם בבודפשט, שבמהלכו תושבי בניין דירות יחיד מוטרדים מזיכרונות חלומיים של כאב ואובדן המשתרע על פני שלושים שנה, כולל שתי מלחמות העולם, הדיקטטורה של צלב החץ, ההשתלטות הקומוניסטית.
בזמן שהסרט זכה בפרס הראשון בפסאיבל לוקארנו, סאבו היה נסער מחוסר הצלחתו בקופות ובפסטיבלי הקולנוע.
הוא ייחס את חוסר ההצלחה הזה למבנה המורכב של הסרט, והחליט לתת לסרט הבא שלו מבנה פשוט יותר.
בסרט "סיפורי בודפשט" (1976), סאבו החליף את מבני הסיפור המוקדמים והמורכבים שלו, המאופיינים בפלאשבקים וחלומות, במבנה ליניארי יותר.
במקביל, הוא החליף את הייצוג המילולי של ההיסטוריה בתמורה אלגורית.
הסרט עוקב אחר קבוצה שונה של אנשים שמתכנסים בפאתי עיר ללא שם, בתום מלחמה ללא שם, בכדי לתקן חשמלית פגועה ולנסוע בה לעיר.
באופן אלגורי, הסרט התפרש על ידי המבקרים באופן שונה כמייצג את ההיסטוריה ההונגרית, באופן ספציפי או תגובות אנושיות אוניברסליות למלחמה ושיקום באופן כללי יותר.
בארבעת הסרטים הראשונים של סאבו באורך מלא הופיעו השחקן אנדראס בלינט בתפקידים המבוססים על סבבו עצמו.
בעוד שבלינט הופיע גם ב"סיפורי בודפשט", זה היה סרטו העלילתי הראשון של סאבו שלא הכיל כמות משמעותית של חומר אוטוביוגרפי.
הוא לא עשה עוד סרט אוטוביוגרפי עד ל"פגישה עם ונוס", שמונה עשרה שנה לאחר מכן.
"סיפורי בודפשט" הצליחו אפילו פחות מ"רחוב הכבאים 25" בקופות ובפסטיבלים.
על פי הסופר דייוויד פול, זה עשוי להסביר מדוע שאבו העביר הילוך בצורה דרמטית עוד יותר בסרטו הבא, "התוודעות" (1980), שבו האירועים ההיסטוריים מיוצגים בצורה ישירה ולא מסוננים דרך זיכרון או אלגוריה.
הסרט מתמקד ביחסים בין גבר ואישה, שנאלצים לחלוק חדר כשהם מסתתרים מאנשי צלב החץ, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה.
הוא זכה בפרס דוב הכסף לבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ה-30, והיה מועמד לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר בשפה הזרה בטקס פרסי האוסקר ה-53.
שלושת סרטיו הבאים של סאבו היוו שלב חדש בקריירה שלו, התרחקות מהפקות הונגריות, בהונגרית, שנכתבו על ידי בלבד, ומעבר להפקות שיתופיות בינלאומיות, בגרמנית, שנכתבו על ידי בשיתוף פעולה עם אחרים בהשתתפות השחקן האוסטרי קלאוס מריה ברנדאואר.
הטרילוגיה הבלתי פורמלית -"מפיסטו" (1981), "קולונל רדל" (1985) ו"הנוסן" (1988, הציבו את ברנדאואר בסדרת תפקידים המבוססת על דמויות היסטוריות, שהתפשרו על המוסר שלהם כדי לעלות על סולם ההצלחה.
בהקשר של כוח פוליטי סמכותני.
ב"מפיסטו", על פי רומן מאת קלאוס מאן, מגלם ברנדאואר שחקן ובמאי תיאטרון בגרמניה הנאצית, תפקיד המבוסס על גיסו לשעבר של מאן גוסטף גרונדגנס.
הסרט זכה פרס אוסקר בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, ובפרס התסריט הטוב ביותר בפסטיבל קאן, והגדיל מאוד את יוקרתו הבינלאומית של סאבו.
ב"קולונל רדל" מגלם ברנדאואר את אלפרד רדל, מפקד המודיעין הנגדי של האימפריה האוסטרו-הונגרית, שנסחט וריגל למען הרוסים, במטרה למנוע את גילוי ההומוסקסואליות שלו.
הסרט זכה בפרסים מובילים בגרמניה ובבריטניה, אך עורר שערורייה באוסטריה, שם כמה כתבי עת האשימו את הסרט בזלזול בכבוד המדינה.
ב"הנוסן", הסיפור נפתח עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה.
קלאוס שניידר, חייל אוסטרי (לפי שמו, ממוצא יהודי), נפגע קשה בראשו ומועבר לבית־חולים צבאי.
ד"ר בטלהיים (יהודי גם הוא) מומחה להיפנוזה מטפל בו, ומגלה בשניידר יכולת היפנוטית גבוהה.
אחרי המלחמה מזמין בטלהיים את שניידר לעבוד בבית־חולים בבודפשט.
שניידר נפגש עם קפטן נובוטני המציע לו להפוך לאמרגנו, אם יסכים להופיע כמהפנט־בדרן.
הם מגיעים לוינה ושניידר מחליף את שמו לשם מושך יותר - אריק יאן הנוסן.
בהופעתו הראשונה הוא מנבא את טביעתה של אניה.
מוינה הוא ממשיך לקרלסבאד ומשם לברלין, שם הוא עד לצמיחתו של הנאציזם.
הוא אף מצליח לנבא את ניצחונו של היטלר בבחירות.
הנאצים מצרפים אותו אליהם, והנוסן - שמצהיר על חוסר עניין בפוליטיקה - הופך לכלי משחק פוליטי בידי המפלגות.
לבסוף הוא נופל חלל בחזית המטורפת הזאת, מבלי להיות עד לתוצאות נבואתו.
בשנת 1988 ביקר בישראל, כאורח הכבוד ב.
סרטו "לפגוש את ונוס" (1991), היה הראשון מכמה סרטים בשפה האנגלית בבימויו, והקומדיה הראשונה שלו.
הסרט מבוסס על ניסיונו בבימוי באופרה בפריז בשנת 1984. נילס ארסטרופ מגלם הונגרי המנהל אופרה פאן-אירופית, ונתקל בשלל מלכודות המסמלות את האתגרים של אירופה המאוחדת.
בסרט שיחק השחקן הישראלי מוסקו אלקלעי.
בסרט "עם אמה המתוקה, בובה היקרה" (1992), חזר לנושא הונגרי, אולם הפעם התמקד בבעיה חברתית עכשווית ולא היסטורית.
הסרט עוקב אחר שתי מורות צעירות המתמודדות עם התיישנות ההתמחות שלהן לאחר נפילת הממשלה הסוציאליסטית, כמו גם מגוון סוגים של הטרדות מיניות בהונגריה החדשה.
הסרט זכה בפרס הראשון בפסטיבל ברלין.
בשנת 1999 הוא יצר את הסרט "סאנשיין", אפוס היסטורי בן שלוש שעות, על שלושה דורות של משפחה יהודית-הונגרית (זה היה הסרט האחרון של פלורה קאדאר ששותפה במספר סטרים של הבמאי).
הסרט, שהיה הפקה בינלאומית בשפה האנגלית, נתפס על ידי מבקרים רבים כסרטו השאפתני ביותר של סאבו, ויחד עם "מפיסטו", גם הסרט החשוב ביותר שלו.
יהודי הונגריה הוצגו בצורה שולית או קודדת בכמה מסרטיו הקודמים של סאבו, שהופקו בתקופה הסוציאליסטית, כאשר השיח סביב ההיסטוריה של יהודי המדינה היה מוגבל יותר.
ב"סאנשיין", לראשונה, התמקד סאבו במפורש בהיבט זה של ההיסטוריה ההונגרית, שהוא עצמו חווה בילדותו בתקופת הדיקטטורה של צלב החץ.
ראלף פיינס מגלם שלושה דורות במשפחת זוננשיין, החווים את ההיסטוריה היהודית ההונגרית של המאה העשרים, החל מהאימפריה האוסטרו-הונגרית המאוחרת דרך השואה ועד למהפכת 1956.
בסרט Taking Sides "נטילת צד"2001 שב סאבו לנושא שחקר ב"מפיסטו".
סטלן סקרסגארד מגלם את המנצח הגרמני האמיתי וילהלם פורטוונגלר, והארווי קייטל מגלם חוקר צבא ארצות הברית החוקר את פורטוונגלר על שיתוף הפעולה שלו עם הנאצים.
הסרט זכה במספר פרסים בפסטיבל מר דל פלאטה בארגנטינה, כולל הבמאי הטוב ביותר.
סומרסט מוהם, מככבת אנט בנינג כשחקנית בריטית מפורסמת שחווה סדרה של יריבויות רומנטיות ומקצועיות.
בנינג זכתה בפרס גלובוס הזהב על הופעתה.
בשנת 2005 הוענק לסאבו פרס מפעל חיים בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-27 במוסקבה.
"רוקונוק" (קרובים) (2006) הייתה הפקה הונגרית שהתבססה על רומן משנת 1932 מאת זיגמונד מוריץ על השחיתות הפוליטית.
הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ה-28 במוסקבה.
"מאחורי הדלת" (2012), הפקה באנגלית המבוססת על רומן הונגרי מאת מגדה סאבו (לא קשר משפחתי), מתמקדת ביחסים בין סופרת אמידה (מרטינה גדק) לעוזרתה המסכנה והמסתורית (הלן מירן).
הסרט הוא פתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-13 בטביליסי, וזכה בפרס הקהל של מייקל קרטיז בפסטיבל הקולנוע ההונגרי בלוס אנג'לס.
אשתו של סאבו, Vera Gyürey, היא במאית של ארכיב הסרטים הלאומי ההונגרי.
אישטוואן ברטה (במקור בֶּרְגֶר; בהונגרית: Barta István; 13 באוגוסט 1895 – 16 בפברואר 1948) היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי-הונגרי.
באליפות הונגריה בשחייה שנערכה בשנת 1924 הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה.
באולימפיאדת פריז (1924) סיים ברטה במקום חמישי בטורניר הכדורמים.
בכל ארבעת המשחקים הוא שיחק כשוער.
באליפות הונגריה בשחייה זכה ברטה במדליית זהב במשחה ל-100 מטר חזה.
באליפות אירופה בכדורמים הראשונה שנערכה בבודפשט, בשנת 1926 זכה ברטה במדליית זהב, במדליית כסף זכתה נבחרת שוודיה ובמדליית ארד זכתה נבחרת גרמניה.
באליפות אירופה בכדורמים שנערכה בבולוניה, איטליה בשנת 1927 זכה ברטה במדליית זהב, במדליית כסף זכתה נבחרת צרפת ובמדליית ארד זכתה נבחרת בלגיה.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) זכה ברטה במדליית כסף בטורניר הכדורמים במדליית זהב זכתה נבחרת גרמניה ובמדליית ארד זכתה נבחרת צרפת.
באליפות אירופה בכדורמים שנערכה בפריז, צרפת בשנת 1931 זכה ברטה במדליית זהב, במדליית כסף זכתה נבחרת גרמניה ובמדליית ארד זכתה נבחרת אוסטריה.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) זכה ברטה במדליית זהב בטורניר הכדורמים לצידו שיחקו מיקלוש שרקן וגאורג ברודי שחקנים יהודים, במדליית כסף זכתה נבחרת גרמניה ובמדליית ארד זכתה נבחרת ארצות הברית.
הוא שיחק משחק אחד כשוער.
בשנת 1948 נפטר ברטה בבודפשט.
אישטוואן בוצ'קאי קישמאריאי (בהונגרית: Bocskai István, בגרמנית: Stefan Bocskay, 1 בינואר 1557 קלוז' (קולוז'וואר) - 29 בדצמבר 1606 קושיצה (קאשה)) היה שליט טרנסילבניה בשנים 1605–1606. הוא היה אציל הונגרי קלוויניסטי (רפורמי) שהרים את נס המרד נגד ניסיון ההבסבורגים האוסטרים לכפות על הונגריה באופן אקסקלוסיבי את הדת הרומית קתולית.
לשם כך כרת בסופו של דבר ברית עם האימפריה העות'מאנית, יריבתו לשעבר במלחמה הארוכה, ובעזרת לוחמיו ההיידוקים הצליח לסחוט מהארכידוכס האוסטרי מתיאס את ההסכמה לחופש האמונה, קתולית ופרוטסטנטית כאחד, בקרב תושבי הונגריה וטרנסילבניה.
הסכמה זו קיבלה תוקף בחוזה וינה בשנת 1606.
כאחד מפטרוני הרפורמציה הפרוטסטנטית, הונצח זכרו על ידי הצבת פסלו ב"חומת הרפורמה" בז'נבה.
(סטפאנוס בוצ'קאי מקישמריה, נסיך טרנסילבניה, שליט של אוזרי (פרטיום) ממלכת הונגריה ורוזן הסקלרים)
אישטוואן בוצ'קאי נולד בשנת 1557, בעיר קלוז' כילדם השישי של ג'רג' בוצ'קאי ושל קריסטינה לבית שויוק.
אביו היה בן למשפחה מן האצולה הבינונית, בעל אחוזות במחוז ביהאר בחבל פרטיום.
בני המשפחה נחשבו לפי המסורת מצאצאיהם של בני באקשה, ממרעיו של ארפאד.
השם בוצ'קאי הקשור לטופונים ההונגרי בוצ'קה או בוצ'קו Bocskó מקורו ככל הנראה במילה סלאבית שמשמעותה "פר".
למשפחת בוצ'קאי היו אחוזות ומבצר במאות ה-14–15 ביישוב קישמאריה Kismarja במחוז ביהר (בימינו בהונגריה, קרוב לגבול עם רומניה) ומכאן שמה המלא, בוצ'קאי-קישמאריאי.
על יסוד מסורות מקומיות, טוענים עד היום בני היישוב בגאווה שאישטוואן בוצ'קאי נולד באחוזת המשפחה שם ולא בקולוז'וואר.
האיש עצמו החשיב את קישמאריה ל"אדמת הוריו".
לדעת היסטוריונים משפחת בוצ'קאי עזבה את קישמאריה אחרי מות המלך יאנוש סאפויאי בשנת 1540 והתלוו לאלמנתו, המלכה איזבלה, בשבי בקולוז'וואר.
האב, ג'רג' בוצ'קאי קישמאריאי, נמנה עם תומכיו של הארכידוכס פרדיננד שירש את כתר מלכי הונגריה אחרי מותו של יאנוש סאפויאי.
האם, קריסטינה לבית שויוק לצ'קיי הייתה בת של רב-משרתים של יאנוש סאפויאי.
אחרי שהמלכה איזבלה ופמלייתה התשחררו מן הבי, עברה משפחת בוצ'קאי לווינה, בחצר של פרדיננד הראשון, שהפך לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ג'יירג' בוצ'קאי התמנה למזכיר של הקנצלריה של פרדיננד.
אחרי מות פרדיננד בשנת 1564 האריך לו הקיסר מקסילימיליאן את כהונתו.
הוא גדל והתחנך עד שנת 1574 בחצרות הבסבורגיות בווינה ופראג.
כנער חניך הועסק בקנצלריה של האימפריה.
בשובו לטרנסילבניה, שהה בחצר של אישטוואן באטורי.
כשזה נבחר בשנת 1576 למלך פולין, קרישטוף באטורי, שהיה גם גיסו של בוצ'קאי (בעל אחותו, ארז'בט לבית בוצק'אי) עלה על כס שליטי טרנסילבניה תחת חסותו של מלך פולין ששמר לעצמו את התואר "נסיך טרנסילבניה".
אם בהתחלה הרחיקה אותו משפחת באטורי מהעניינים המדיניים, במשך הזמן נשא האציל הצעיר חן בעיני גיסו, קרישטוף באטורי, והיה לאחד ממקורביו.
כשנפטרו בשנת 1582 הווייבוד קרישטוף ואשתו, בנם ז'יגמונד באטורי, שהיה בן 9, התמנה לווייבוד של טרנסילבניה תחת חסותה של מועצת עוצרים.
בוצ'קאי הפך, באישורו של מלך אישטוואן באטורי, לאחד המורים של ז'יגמונד.
בשנת 1583 התחתן בוצ'קאי עם קאטה הג'מאשי, אלמנתו של טמאש ורקוץ' ונישואים אלה הוסיפו לו אחוזות רבות ומעמד.
לאחר מותו של אישטוואן באטורי בשנת 1585 התמנה יאנוש גיצי למושל טרנסילבניה, והתעורר סכסוך על עמדות השפעה בינו לאצילים אחרים, ובין בוצ'קאי לכמה מבני באטורי, שביקשו לחזק את מעמד האצולה ולגרש את הישועים מחצר השליט.
המהפך האנטי-עות'מאני בברית עם האוסטרים
לנוכח התנגדות מאוחדת של כמה מחנות אצילים שהיו מסוכסכים בעבר, שכללו את בני משפחת באטורי, אנשי קנצלריה ואצילים נוספים, פנה השליט הצעיר זיגמונד לעזרתו של בוצ'קאי.
בעצה אחת עם בוצ'קאי בחר זיגמונד להצטרף לקואליציה נוצרית שהתגבשה בראשות האימפריה ההבסבורגית נגד האימפריה העות'מאנית.
אנשי הקנצלריה ואצילים ותיקים אחרים התנגדו למהלך הפוליטי-צבאי זה, מתוך ספקות לגבי יכולות האימפריה ההבסבורגית וזהירות ביחס לטורקים.
לעומת זאת גמל הנסיך זיגמונד, שנלהב מאוד מרעיון המלחמה בעות'מאנים, לבוצ'קאי על תמיכתו, מינה אותו לקפטן של מבצר נאג'ווארד והפך אותו לאחראי על כל חבל ארץ פרטיום (1598-1592).
אחרי כמה ניצחונות של הנוצרים על הטורקים, הסתבך המצב במדינה במהרה עקב מתקפת נגדית של העות'מאנים והטטרים וניצחונם של הטורקים על הבאן של לוגוז', ג'יירג' פלטיץ'.
בניגוד להמלצתו של בוצ'קאי ושל מפקדים אחרים, דחתה ב-12 במאי 1594 הדיאטה הטרנסילבנית שהתכנסה בטורדה את תוכניות הנסיך זיגמונד לצאת למלחמה.
ב-1 ביולי 1594 בהתכנסותה באלבה יוליה חזרה הדיאטה פעם נוספת על אותה החלטה.
בוצ'קאי יצא לעזרת הכוחות הטרנסילבנים שכותרו על ידי הטורקים במצודת דבה.
בוצ'קאי התערב בכוח בסכסוך שפרץ בין זיגמונד באטורי למחנה הפרו-עו'תמאני של האצולה ההונגרית בטרנסילבניה.
אחרי שהשליט, מאוכזב, עזב את השלטון ונסע לקוואר, שוכנע על ידי מפקדיו, בוצ'קאי, גסטי וקורניש, לחזור למשול.
הוא נכנס לקולוז'וואר בראש חייליו של בוצ'קאי וכפה על הדיאטה להכריז מלחמה בטורקים.
ראשי האופוזיציה נרצחו, מי בעריפת ראש (שני אחים קנדי), מי בחניקה בכלא (הקנצלר קובאצ'וצי, בולדיז'אר באטורי, פרנץ קנדי).
ב-28 בינואר 1595 עמד בוצ'קאי בראש משלחת טרנסילבנית אשר יצאה לפראג, וכרת ברית עם הקיסר רודולף השני.
באותה שנה התמנה בוצ'קאי לסגן מפקד של הצבא הטרנסילבניה ובמרץ אותה שנה סוכם על נישואי הנסיך הטרנסילבני ז'יגמונד באטורי עם הארכידוכסית האוסטרית מריה כריסטינה (1621-1574), צעד שהיה עשוי לחזק את הברית.
בראש כוחות טרנסילבנים, שכללו סקלרים רבים, השתתף בוצ'קאי במסע מלחמה אנטי-עות'מאני בוולאכיה, בברית עם השליטים הרומנים, מיכאל האמיץ של ולאכיה ושטפאן רזבאן של מולדובה.
אחרי שני ניצחונות, בטרגובישטה (18 באוקטובר 1595) ובג'יורג'יו (20 באוקטובר), הטורקים נסוגו אל מדרום לדנובה.
הסקלרים השתתפו בהתלהבות במלחמה זו לאחר שהשליט שחרר אותם מהשעבוד לאצולה ההונגרית.
אולם כשביטל אחר כך ז'יגמונד באטורי את החלטתו, הם מרדו נגדו.
לפני התענית הגדולה של שנת 1596, דיכא אותם בוצ'קאי באמצעים אכזריים שלא חסכו בהעלאות על שיפוד, תליות וכריתות איברים.
בהיעדר תרומת הסקלרים למאמץ המלחמתי, ובתנאי מתקפה טורקית נוספת ותבוסות אוסטריות וטרנסילבניות בחזית ההונגרית וגם הטרנסילבנית, כמו בטמשוואר ובקרב מזקרסטש, התייאש השליט ז'יגמונד ובשנת 1597 נסע יחד עם בוצ'קאי לפראג לבקש עזרה, תוך כדי איומים בהתפטרות.
בסופו של דבר הפכה התפטרותו של ז'יגמונד באטורי לעובדה, ושלטונו הוחלף על ידי שלושה נציבים אוסטרים.
בוצ'קאי ולוחמיו נשבעו אמונים בקיסר, אבל כשהתעורר המחנה הפרו-עות'מאני פעם נוספת, פוטר בוצ'קאי מתפקידו כמפקד.
בוצ'קאי שם את פעמיו למושבו של ז'יגמונד באטורי בגלות בצ'כיה והחזיר אותו לקולוז'וואר.
בעזרתו, נכנס ז'יגמונד באטורי שוב לתפקידו כשליט.
הוא החזיר את בוצ'קאי לראשות הצבא והעניש את יריביו, כולל הקנצלר אישטוואן יושיקה שהוצא להורג, אולם החצר בפראג לא הכירה בשלטונו של ז'יגמונד באטורי שמחוסר ברירה, פנה לסיוע פולני.
פולין התנתה את עזרתה בחילופי שלטון, כך שבמקום ז'יגמונד נבחר לשליט בן דודו, הקרדינל אנדראש באטורי, שקיבל את הסכמת הסולטאן.
בו'צקאי נסוג לאחוזותיו בביהר וניסה לגייס שם צבא חדש.
אחרי תקופת השלטון הקצרה של מיכאל האמיץ בטרנסילבניה, העלתה התערבות צבאית הבסבורגית את שלטון הטרור בראשות הגנרל ג'וגר'ו בסטה.
משטר זה שהתלווה ברדיפות נגד הפרוטסטנטים.
בתקופה זו סבלה הארץ ממחסור במזון, הוצאות להורג סדרתיות ומגפות.
בוצ'קאי מחה נגד הרודנות, אך האוסטרים הגלו אותו לפראג, בה נשאר למשך שנתיים.
מאוכזב ממדיניות ההבסבורגים, חזר בוצ'קאי לאחוזותיו בחבל ביהר.
באותם ימים התוודע לאציל הפרוטסטנטי גאבור בתלן, ושניהם הגיעו למסקנה שיש למרוד בהבסבורגים בסיוע העות'מאנים.
התכתבותם התגלתה על ידי הגנרל האוסטרי ג'קומו ברביאנו, רוזן בלגיויוזו, מפקד מבצר קאשה שיצא בראש כמה אלפי חיילים לעצור את בוצ'קאי בביתו.
רבה הייתה הפתעת ברביאנו כשרבים מחייליו, שהיו איכרים הונגרים שכירי חרב, הידועים בשם "היידו" (Hajduk) ופרוטסטנטים בדתם, מרדו ועברו לצדו של בוצ'קאי.
המרד שלהם ב-15 באוקטובר 1604 והקרבות באלמושד (במחוז ביהר, בימינו ברפובליקה ההונגרית) ובדיוסיג (ביהר-דיוסג, בימינו במחוז ביהור, בשטח רומניה) גרמו לנסיגת הגנרל האוסטרי לנאג'ווארד ואחר כך בחזרה לכיוון קאשה.
שם נכח ברביאנו לדעת ששערי המבצר נעולים בפניו ושרוב כוחותיו ערקו לאויב ושנותר עם חמישים לוחמים בלבד.
בנוסף להיידוק, גם אזרחים פרוטסטנטים רבים, שסבלו מהמדיניות הריכוזית המופרזת וחוסר הסובלנות ברוח הקונטרה-רפורמציה של ההבסבורגים, העדיפו את המחנה של בוצ'קאי ובתלן.
בוצ'אקי נכנס לקאשה עטור תהילה בראש ההיידוק שלו, והתקבל בכבוד על ידי בתלן, שמסר לו חרב וצו מינוי כנסיך טרנסילבניה שנשלח לו על ידי הסולטאן אהמט הראשון.
בהמשך הגיעו גם תגבורות טורקיות וטטריות.
המושל ג'ורג'ו בסטה הפסיק את העימות עם העות'מאנים באזור אסטרגום כדי לפנות נגד המורדים.
היו לו מספר הצלחות באושגיאן ובאדלן, אבל לא עלה בידו לכבוש את קאשה.
בדצמבר 1605 הורה בסטה על נסיגה.
כל המבצרים שממזרח לטיסה, מלבד נאג'ווארד, עברו לצדו של בוצ'קאי, ונגד הקיסר.
ב-21 בפברואר 1605 בניאראדסרדה (ברומנית: ניירוקריה ניראז'ולוי) נבחר אישטוואן בוצ'קאי לנסיך טרנסילבניה, בחירה שאושרה גם על ידי הדיאטה שהתכנסה בסרנץ'.
עד סוף השנה השתלט בוצ'קאי, בתמיכת סקלרים, על כל טרנסילבניה ועל כל חלקי הונגריה שלא היו בשליטה עות'מאנית ישירה, כולל אלו בצפון-מערב שבשליטה אוסטרית ואילץ את הארכידוכס מתיאס מאוסטריה לפתוח איתו במשא ומתן.
בנובמבר 1606 שלח הסולטאן לבוצ'קאי כתר מפואר שנוצר בפרס ומקושט באבנים טובות מרהיבות עין, על מנת שישמש תחת חסותו ל"מלך הונגריה המרכזית".
בוצ'קאי לא הסכים לשאת תואר זה, אך נהנה מפירות הברית עם העות'מאנים.
ב-12 בדצמבר 1605 העניק בוצ'קאי ל-9,524 היידוק תוארי אצולה, חילק להם אדמות בצפון מחוז סבולץ' ונתן להם גם פריבילגיות כלכליות כמו הקלות מיסים.
על מנת להציל את המחוזות ההונגריים של האימפריה ההבסבורגית, התעלם הארכידוכס מתיאס מאחיו הבלתי יציב, הקיסר רודולף השני, פתח במשא ומתן עם בוצ'קאי וחתם איתו על חוזה וינה ב-23 ביוני 1606. הסכם שלום זה ערב לכל הזכויות והפריבילגיות של ההונגרים בטרנסילבניה ובהונגריה המלכותית כאחד.
החצר האוסטרית הכירה בבוצ'קאי כנסיך טרנסילבניה ובזכות טרנסילבניה לבחור באופן עצמאי את נסיכיה.
אוסטריה ויתרה על מבצר טוקאי ועל המחוזות ברג, סטמר ואוגוצ'ה בתנאי שיוחזרו אליה לאחר מותו של בוצ'קאי אם לא יהיו לו ילדים.
במקביל, ביישוב שנמצא בשפך הנחל ז'יטבה, בסלובקיה של ימינו, נחתם הסכם ז'יטבטורוק בין הארכידוכס של אוסטריה ובני בריתו בקואליציה הנוצרית ובין הסולטאן אהמט הראשון.
הסכם זה אישר את תנאי חוזה וינה.
בוצ'קאי עצמו לא שרד אלא חודשים ספורים לאחר ניצחונו הדיפלומטי המזהיר, וב-29 בדצמבר 1606 נפטר בקאשה (קושיצה) באופן פתאומי, ככל הנראה לאחר שהורעל על ידי הקנצלר של טרנסילבניה, מיהאי קאטאי.
הרוצח המשוער נשחט לחתיכות על ידי נאמני הנסיך בכיכר המרכזית של העיר.
בוצ'קאי הובא לקבורה בפברואר 1607 באלבה יוליה.
פסל של אישטוואן בוצ'קאי ניצב באנדרטת הרפורמה הנוצרית בז'נבה.
אישטוואן טיסה, רוזן סגד ובורושיינו (בהונגרית: Szegedi és borosjenői gróf Tisza István 22 באפריל 1861 – 31 באוקטובר 1918), היה פוליטיקאי הונגרי, ראש ממשלת הונגריה פעמיים (בין 3 בנובמבר 1903 ועד 18 ביוני 1905 ובין 10 ביוני 1913 עד 15 ביוני 1917) מטעם האיחוד הליברלי-שמרני.
תקופת כהונתו השנייה חפפה כמעט את מלחמת העולם הראשונה.
נרצח בהתנקשות פוליטית במהלך מהפכת החרציות בתקופת שלטונו הקצרה של ראש הממשלה מיהאי קארואי.
מבחינה מדינית טיסה היה שמרן, הוא תמך ברעיון המלוכה הדואלית של האימפריה האוסטרו-הונגרית, תוך הדגשת הלאומיות ההונגרית וראיית חלקה של הונגריה כשוות-מעמד לאוסטריה.
כן התנגד למתן זכויות למיעוטים האתניים הסרבים והרומנים ולזכות בחירה כללית.
בתקופתו רק ל-10% מאוכלוסיית הונגריה הייתה זכות בחירה.
יחד עם שמרנותו המדינית, נטה לליברליזם כלכלי ולעידוד מודרניזציה, תעשייה ומסחר.
לפיכך התנגד לאנטישמיות ועודד השקעות ופיתוח כלכלי על ידי יהודים.
אביו, קלמן טיסה, היה ראש ממשלת הונגריה בשנים 1875–1890 מטעם המפלגה הליברלית.
הוריו השתייכו לאצולת בעלי הקרקעות ממוצא קלוויניסטי.
טיסה למד משפטים באוניברסיטאות ברלין, היידלברג ובודפשט ואת הדוקטורט שלו במדע המדינה ערך באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1886 נכנס לפרלמנט ההונגרי כחבר המפלגה הליברלית.
ב-1897 קיבל את תואר הרוזן, כיהן כנשיא הבנק ההונגרי למסחר ותעשייה והיה חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
ב-1903 נבחר לכהן כראש ממשלה ושר פנים והחליף בתפקיד את קלמן סל שנאלץ להתפטר.
בתקופתו נחנך בניין הפרלמנט ההונגרי ודוכאה ביד קשה שביתת פועלי רכבת והתקוממות איכרים במחיר של עשרות הרוגים ופצועים.
לאחר שהפסיד למפלגת העצמאות הקים ב-1910 את "מפלגת העובדים הלאומית" (Nemzeti Munkapárt) והצליח להיכנס כראשה לפרלמנט.
פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה ביקש להנהיג זכות בחירה כללית ברחבי האימפריה, טיסה התנגד ליוזמה (יחד עם פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה) כיוון שסבר שזכות כזו תעלה את כוחם של המיעוטים האתניים וה"אינטלקטואלים העירוניים" (כלומר הקומוניסטים) ותוריד מכוחו של הרוב (הדחוק) ההונגרי השולט ולפיכך סירב למשרת שר בממשלה.
ב-1912 כיהן טיסה כיו"ר הפרלמנט ותמך ברפורמה שמטרתה לחזק את ההונגרים בתוך הצבא האוסטרו-הונגרי, ובמרכזה דרישה להכיר בשפה ההונגרית כשפת פיקוד בצבא לצד הגרמנית.
לאחר ניסיון הפיכה סוציאליסטי ב-22 במאי 1912, השתמש בחוקים לשעת חירום על מנת לאסור חברים ממפלגות האופוזיציה.
עקב כך, נורה טיסה ב-7 ביוני על ידי מתנקש, שהחטיא.
כהונה שנייה ומלחמת העולם הראשונה
שנה לאחר ניסיון ההתנקשות, ב-7 ביוני 1913 הושבע טיסה כראש ממשלה בפעם השנייה.
הוא המשיך להשתמש בסמכויות החירום והעביר חוק שהגביל את חופש הדיבור.
למרות שהטיף בעד מדיניות יד קשה נגד סרביה, לא היה בין התומכים ביציאה למלחמה נגדה לאחר רצח פרנץ פרדיננד על ידי לאומן סרבי בסרייבו בסוף יוני 1914. טיסה חשש מפני תסיסה של מיעוטים סלביים בתוך גבולות הונגריה (שכבר עלו במספרם על ההונגרים) ובפני פלישה רומנית לטרנסילבניה.
עקב לחץ כבד מצד מצדדי המלחמה, הרמטכ"ל האוסטרי קונרד פון הצנדורף ושר החוץ לאופולד פון ברכטולד ומצד האימפריה הגרמנית נכנע טיסה לבסוף ונתן את הסכמתו לגיוס ויציאה למלחמה, לאחר שמנע מכת-פתע נגד סרביה במסגרת משבר יולי.
העיכוב שכפה טיסה ביציאה למלחמה נתן בידי סרביה שהות לגייס את צבאה ולהתכונן לפלישה.
בעת המלחמה ניהל טיסה ניהל מדיניות הונגרית-לאומית.
הוא תמך בצבא, תוך הדגשת מקומם של מפקדים הונגרים ומאידך, ניצל את חולשתה של וינה על מנת להשיג הישגים לאומיים, בין היתר על ידי סירוב לאספקת מזון מהונגריה לאוסטריה.
הפרלמנט שימש לטיסה כ"עלה תאנה" על מנת לתת תוקף חוקי להחלטותיו.
בשובו מביקור בחזית נעשה כנגדו ניסיון התנקשות שני, על ידי חייל.
במאי 1917 אולץ טיסה להתפטר, תחת לחצו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, שביקש למצוא דרך לסיים את המלחמה ולעצור את ההפסדים.
לאחר שהתפטר מתפקידו כראש ממשלה, שירת טיסה שירות סמלי בצבא.
ב-16 באוקטובר 1918 ניסה סוציאליסט אנטי-מיליטריסטי להתנקש בחייו של טיסה, כאשר האחרון עזב את בניין הפרלמנט.
טיסה ניצל גם מניסיון התנקשות זה, שהיה השלישי במספר.
המתנקש נתפס, אך שוחרר כעבור 15 יום במסגרת ההפיכה.
ב-31 באוקטובר, במסגרת מהפיכת החרציות, פרצו חיילים לביתו של טיסה וירו בו לנגד עיני אשתו.
ההאשמה בה הואשם הייתה "חרחור מלחמה" ובין היתר סומן על ידי המהפכנים כמי שדחף ליציאה למלחמה.
אישטוואן בורז'אק ׁ(בהונגרית: Borzsák István; 24 בדצמבר 1914 מונור – 9 בדצמבר 2007 בודפשט) היה פילולוג ומתרגם הונגרי, מומחה בלימודים הקלאסיים, חבר באקדמיה ההונגרית למדעים משנת 1987, פרופסור באוניברסיטה.
אישטוואן בורז'אק למד בבית הספר העממי בעיר הולדתו, מונור.
באותה תקופה בניין בית הספר ניזוק קשות על ידי יחידה של הצבא הרומני שפלש להונגריה כדי לדכא את המהפכה הקומוניסטית שם.