tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחת הדמויות הזכורות מהתוכנית היא הבלש ג'וני לקרדה "אהבלש פרטי" שהיה פותר תעלומות בלשיות הזויות.
בתוכנית זו התגלה השדרן דידי הררי שהחל את דרכו הרדיופונית כבעל פינה (בתפקיד "פרופסור פה מז'ור") וכחבר בלהקת פנצ'ר בה היו חברים מלבדו, ומלבד אביב, גם אהרון קפלן ואמיר כהן.
אף על פי שאביב הקים את הלהקה, הוא סולק ממנה מאוחר יותר על ידי חבריו בשל איחורים ובעיות משמעת חוזרות.
במהלך עבודתו הרבה אביב להסתבך בבעיות משמעת, ולא אחת הושעה על ידי מנהל הרדיו גדעון לב ארי, שדאג להחזירו בכל פעם אחרי "תקופות צינון".
בתולדות הרדיו הישראלי ידוע אביב כ"שדרן המושעה ביותר".
בשנת 1985 היה ממגישי ה"שירותרום" בגלי צה"ל יחד עם אברי גלעד.
במשך שלוש שנים ברציפות, ב-1985, 1986 ו-1987, זכה אביב בתואר "שדרן השנה" מטעם השבועון מעריב לנוער על תוכנית הרדיו 30 בצל ששודרה במהלך חודשי הקיץ ברשת ג' וזכתה להצלחה גדולה.
אולם לאחר בעיות משמעת חוזרות, פוטר מהרדיו והחל לעבוד כתקליטן בחתונות.
בין השנים 1990–1994 "נדד" אביב בין תחנות רדיו פיראטיות שונות ברחבי הארץ.
ביניהן: "רדיו 1" (שהפכה מאוחר יותר לרדיו חיפה) ו"רדיו סיטי" ששידרה מאזור.
בשנת 1994 הגיע ל"רדיו דן" ששידרה בתל אביב, שם הגיש תוכנית יומית וניהל את מחלקת החדשות של התחנה.
משנת 1995 משדר אביב ברדיוס, תחנה אזורית המשדרת באזור גוש דן והשרון.
תוכניתו "סינדרלה" עוררה עליו את רוגזה של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו בשל אופייה הבוטה.
באחד השידורים אירח באולפן זוג שקיים יחסי מין מלאים בשידור חי.
בעקבות המקרה החליטה הרשות השנייה להוריד את התוכנית מלוח המשדרים של התחנה.
בדצמבר 2005 התוכנית הוחזרה שוב לאוויר, אולם במאי 2006 שוב הורדה.
ב-2007 התוכנית חזרה לאוויר וקרן מילוא החליפה את רונית בר.
ביום עיון מטעם הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו שנערך בפברואר 2004 גרם אביב להרמת גבה מצד מעריציו, כאשר טען במפתיע שהוא נגד שימוש לרעה במיקרופון ופגיעה בציבור חלש על ידי שדרנים.
רבים ראו בכך "התקרנפות" מצד מי ש-20 שנה קודם לכן נחשב כעושה הצרות של הרדיו הישראלי וכמי שמעולם לא היסס לנעוץ את חיציו השנונים בכל הנקרה בדרכו.
אביב הגיש בתחנת רדיוס את התוכנית "אביב באוויר", בה השמיע להיטים עדכניים וחידות למאזינים.
אביב השתתף בתוכנית הטלוויזיה "שיישאר בינינו", לצד דורון נשר, בה הגיש פינה על זוטות ואנקדוטות מעולם המדע השימושי.
מתוכה זכור הביטוי שהפך למזוהה עם דמותו הטלוויזיונית: "לא מאמינים?
משנת 1982 משמש אביב כקריין בספרייה המרכזית לעיוורים, בה הוא קורא ספרים המוקלטים עבור עיוורים וכבדי ראייה.
בשנת 2004 סיים, בשיתוף קריינים נוספים, פרויקט מיוחד של הקלטת האנציקלופדיה בריטניקה.
בשנות ה-80 וה-90 שימש אביב כתקליטן (D.J.) במועדון ה"קולוסיאום" בתל אביב ובמועדון ה"ווינגס" בחיפה.
בנוסף קיים אביב ערבי הרקדה המוניים ("מופעי דיסקו") ברחבי הארץ - במתנ"סים, במועדונים, בפארקים, בבתי ספר ובאירועי "עיר הנוער".
במהלך הופעותיו שיתף פעולה על הבמה עם התקליטנים המובילים דאז: אילן בן שחר, שוש עטרי ויורם ואזאנה.
משנת 1982 ועד 1985 כתב אביב טור שבועי במוסף הנוער של ידיעות אחרונות.
בשנת 1986 החל לכתוב עמוד שבועי בשם "חפוז" בשבועון מעריב לנוער עד שנת 1997.
אביב כתב ללהקת חיל האוויר את השיר "כל הכבוד", שהולחן על ידי אריאל זילבר.
"שיר לקט" (הוצאת חיל האוויר, מדור תרבות)
ex L.; שמות עבריים: כדכוד, יקנת) הוא סוג צמחים עשבוניים רב-שנתיים, גאופיטים בעלי בצל ממשפחת האספרגיים.
הסוג כולל שלושה מינים, תפוצת שניים מהם משתרעת מצפון-מזרח איראן ועד דרום טורקמניסטן, ותפוצתו של המין השלישי, יקינתון מזרחי, משתרעת מדרום טורקיה ועיראק בואכה סוריה ולבנון ועד צפון ישראל.
היקינתון הוא גאופיט בעל בצל גדול רב-שנתי.
עליו הצרים מרוכזים בבסיס הצמח, והפרחים הרבים דמויי פעמון או משפך סדורים באשכול על עמוד תפרחת בלתי מסועף שמסתיים בפרח יחיד.
צבע הפרח הגדל בבר הוא כחול בהיר.
הצמח תורבת בהולנד בסוף המאה השש-עשרה ומשמש בעיקר לנוי.
הוא טופח בשני כיוונים: לתפרחת צפופה יותר, רבת פרחים, ולזנים צבעוניים.
זהו הפרח היחיד כמעט שלא השתנה בצורתו התרבותית מצורת הבר.
צבעי הפרח מגוונים ומשתנים ממין למין כאשר הגוונים הנפוצים הם: כחול, תכלת, סגול, ורוד ולבן.
מקור השם המדעי של הסוג הוא במיתולוגיה היוונית.
יקינתון היה שמו של נסיך יפה תואר, בנו של פיראוס מלך מקדוניה, שאפולו, האל האולימפי, התאהב בו.
משהתחרה אפולו עם יקינתון בזריקת דיסקוס, קינא זפירוס, אל רוח המערב, ביקינתון ולכן גרם לכך שהדיסקוס שהשליך אפולו יסטה ויפגע בראשו של יקינתון.
הנער מת, ואפולו הלום הצער הצמיח מדמו של אהובו צמח שנושא את שמו עד עצם היום הזה.
השם העברי "יקינתון" נגזר משמו היווני של הצמח.
וכבר במילון "הצמחים המצויים בארץ" הוצע השם יְקֵנֶת, אולם השם "יקינתון" היה מקובל בספרות העברית והתקבל לראשונה במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 333) משנת 1930 ואושרר מאוחר יותר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 457.
הסוג כולל שלושה מינים, שתפוצתם משתרעת באזורים ממוזגים, כאשר בישראל הוא מצוי באזור הים תיכוני.
יקינתון מזרחי (Hyacinthus orientalis) - יקינתון מזרחי מונה שני מינים האחד H.
chionophilus גדל בר בדרום מרכז טורקיה והשני subsp.
orientalis גדל בר מדרום טורקיה עיראק בואכה סוריה ולבנון ועד צפון ישראל;
.Hyacinthus litwinowii Czerniak - תפוצתו משתרעת מצפון מזרח איראן ועד ודרום טורקמניסטן;
.Hyacinthus transcaspicus Litv - תפוצתו משתרעת מצפון מזרח איראן ועד ודרום טורקמניסטן.
בעבר, בדומה לגאופיטים רבים אחרים, סווג הסוג יקינתון תחת משפחת השושניים (Liliaceae).
אולם, מאז שלהי המאה ה־20 וראשית המאה ה־21, עם אימוץ שיטות מיון מולקולריות (מיון APG), הועבר היקינתון בשנת 2009 (APG III) למשפחת האספרגיים (Asparagaceae).
הוא צורף למשפחה זו לצד סוגים נוספים כגון: אספרגר, בן-חצב, זמזומית, חצב, יקינטונית, כדן, כתריים, מצילות, נץ חלב, עצבונית.
התפרחת אשכול, עמוד התפרחת בלתי מסועף, החפים זעירים (בשונה ממני הכיתריים).
העטיף כחול בהיר, מאוחה (לא לכל אורכו), משונץ מתחת ללועו ומחולק לכל הפחות עד למחצית אורכו לאונות צרות, מוארכות ומופשלות לאחור.
האבקנים 6, ערוכים בדור אחד, הזירים קצרים וקבועים על צינור העטיף מתחת לאמצעו.
ההלקט בעל 3 קשוות מעוגלות בגבן.
חוקרים רבים נוטים לזהות את היקינתון עם השושנה הנזכרת בתנ"ך, בספר "שיר השירים".
לאה גולדברג כתבה את שיר הילדים "פזמון ליקינתון", אותו הלחינה רבקה גוילי, ולו ביצועים רבים.
יקינתון מזרחי (שם מדעי: Hyacinthus Orientalis) הוא צמח גאופיט בעל בצל, השייך לסוג יקינתון בתת-משפחת היקינתוניים שבמשפחת האספרגיים.
עליו ערוכים בבסיס עמוד התפרחת, הנושא אשכול של פרחים ריחניים דמויי משפך בגוונים תכולים-סגולים.
יקינתון מזרחי גדל בר במזרח הים התיכון ובצפון ישראל, והוא המקור ממנו טופח ותורבת היקינתון הנהוגים בגננות.
הזנים החדשים שטופחו מאופיינים בפריחה צפופה ובמגוון צבעים כגון: כחול, סגול, אדום, ורוד, צהוב ולבן.
לקריאה נוספת על מקור השם וטקסונומיה, ראו בערך יקינתון.
מוצאו של יקינטון מזרחי מצומצם למזרח הים-התיכון: מדרום טורקיה ועיראק בואכה סוריה, לבנון וצפון ישראל.
במהלך השנים הוא התפשט מערבה לארצות בצפון הים התיכון: בולגריה, יוון, יוגוסלביה, איטליה וצרפת, וכן, לאיים בים התיכון קפריסין סרדיניה, סיציליה ומערבה יותר להולנד, גרמניה, בריטניה ואירלנד.
תפוצתו התרחבה לאמריקה: קליפורניה, פנסילבניה וטקסס, מרכז מקסיקו, ואף לקובה ולהאיטי ולקוריאה שבאסיה.
בישראל הצמח שכיח בעיקר בגליל העליון ובחרמון (עד לרום של 1700 מ'), נדיר ומקוטע בגליל התחתון (רכס ידפת, אזור הארבל ונחל צלמון).
טיפוס תפוצתו של יקינטון מזרחי הוא ים תיכוני ובתי גידולו מגוונים, מסבך מוצל בחורש פתוח, בשולי חורש ויער ספר הררי ועד בתה עשבונית פתוחה.
הוא גדל בין במעונות סלעיים מצוקיים וטרשים ואף בשדות מעובדים במחרשה שטחית.
יקינתון מזרחי הוא ערך טבע מוגן בישראל.
יקינתון מזרחי הוא צמח רב-שנתי נמוך בגובה 12 עד 15 ס"מ בעל בצל (גאופיט) דמוי ביצה או כמעט כדורי ועלים שמרוכזים בבסיס עמוד תפרחת הנושא אשכול פרחים ריחניים דמויי משפך.
מחוץ לעונת הפריחה קשה להבדיל בין היקינתון המזרחי לבן-חצב החורש.
הבצל רב-שנתי, דמוי בצל או כדורי כמעט, גדול מאוד יחסית לגודל היקינתון המזרחי, אורכו 2 עד 5 ס"מ, קוטרו 1.5 עד 3 ס"מ ועומקו בקרקע 6 עד 14 ס"מ.
גלדיו לבנים, ורודים או סגולים.
קליפותיו, שאינן אלא גלדים שהתרוקנו, לבנות עד חומות אדמדמות.
הבצל מוגן משיני בעלי חיים (לא מדורבנים) על ידי גבישים מיקרוסקופיים של אוקסלט הסידן.
כאשר מתרוקנים הגלדים, נותרים הגבישים בין הקליפות כאבקה לבנה.
הבצל משמש גם לרבייה וגטטיבית של היקינתון.
העלים מעטים (3 עד 6), צרים, ערוכים בשושנת בבסיס הצמח.
העלים דמוי סרגל וקהים בראשם, רוחבם 6 עד 20 מ"מ, ירוקים בהירים ובעלי עורקים רבים.
העלים לעיתים שוכבים או מתרוממים עד זקופים, והם קצרים מן עמוד התפרחת, לפעמים אורכם כאורך עמוד התפרחת היוצא ביניהם.
עמוד פריחה נבוב זקוף ולא מסתעף (לעיתים שני עמודי פריחה), גובהו 10 עד 30 ס"מ או יותר והוא מסתיים בתפרחת אשכול צפוף של 4 עד 15 פרחים בחלקו העליון של עמוד הפריחה.
הפרח דו-מיני, עטיף פשוט, נכון או כמעט נכון, צבעוני, ריחני, ללא צוף ובעל עוקץ קצר פי 2 עד 6 מהפרח שצומח מחיק חפה זעיר.
צבעו כחול עז או בהיר לעיתים נוטה ללבן, תכולים-סגולים
הפרח, שאורכו 2 עד 3 ס"מ בעל צינור מאוחה עלים שיוצא מתחת לשחלה כדורית תפוחה, עוטף אותה, הופך לצר מעליה ונפתח בקצהו לשש אונות צרות, דמוי סרגל או מרית ומופשלות לאחור, ואורכם.
האונות צרות ואורכן לכל הפחות עד למחצית אורכו של הפרח.
ניצני הפרחים זקופים תחילה, לאחר פתיחתם הם נוטים הצידה או משתלשלים מטה.
האבקנים 6, ערוכים בדור אחד, הזירים קצרים וקבועים על צינור העטיף מתחת לאמצעו וחבויים בתוך הפרח ואינם נראים מבחוץ.
השחלה עילית, ככדורית מאוחת עלי שחלה, בעלת 3 מגורות, עמוד השחלה קצר ונימי, הצלקת דמוית קרקפת.
הפרי הלקט (פרי שמתפתח משתי שחלות ויותר) מעוט זרעים, כמעט כדורי, קוטרו 12 עד 15 מ"מ, בעל 3 מקצועות מעוגלות בגבן והוא נפתח על ידי שלוש קשוות (חלק בדופן הפרי).
הזרעים שחורים ובעלי קרונקולה שהיא גופיף שומן, החביב על נמלים ומסייע כנראה לתפוצת הצמח.
פריחת יקינתון מזרחי חלה במחצית השנייה של החורף ושיאה בחודש פברואר.
אך, במעונות נמוכים וחמים הם מבכירים לפרוח כבר בחודש ינואר.
האתר הידוע ביותר בו היקינתון מקדים לפרוח הוא קרני-חיטין בגליל התחתון.
אוכלוסיית הגליל התחתון היא הדרומית בארץ (יחד עם האוכלוסייה הקטנטונת של הכרמל), ומקדימה לפרוח – בחודש ינואר.
בגליל העליון היקינתונים פורחים במארס ובחרמון במרץ-אפריל.
מבנה פרח מותאם לפריחה בגשם, הפרח משולשל כלפי מטה באמצעות עוקץ דק שצבעו לרוב כהה במקצת מצבע העטיף.
האבקנים ועמוד השחלה חבויים בצינור ולכן אינם חשופים לגשם.
עמוד השחלה קצר מהאבקנים, ולכן בגלל שהפרח משולשל כלפי מטה – האבקה הנופלת מהאבקנים אינה מגיעה לצלקת ובכך נמנעת האבקה עצמית.
הפרח הוא דמוי משפך או פעמון או אפילו דמוי מסמר.
עלי העטיף מאוחים כדי מחציתם, צינור העטיף נפוח בבסיסו.
צבע העטיף בדרך כלל תכלת, אולם הוא יכול להשתנות מצמח לצמח בתחום שבין לבן, לכחול לסגול.
לאורך אמצעה של כל אחת מאונות העטיף נמשך פס כחול כהה העובר גם אל צינור העטיף.
אורך העטיף עד 25 מ"מ.
פרחו של היקינתון המזרחי תלוי כשפתחו כלפי מטה, כמו במינים רבים הפורחים בחורף.
זירי האבקנים קצרים, בסיסיהם מעורים באמצע צינור העטיף וערוכים בדור אחד.
העלי קצר בהרבה מן המאבקים.
כיוון שהפרח תלוי במהופך, אין האבקה נופלת מעצמה לכיוון הצלקת.
האבקנים מבשילים לפני הצלקת והצוף מופרש במחיצות השחלה, כמו במינים רבים במשפחת השושניים.
יקינתוניים (שם מדעי: Scilloideae) היא תת-משפחה של צמחים גאופיטים עשבוניים בעלי בצל, רב שנתיים ממשפחת האספרגיים.
בעבר שויך הסוג יקינתון למשפחת השושניים שפוצלה למספר משפחות וסוגים שונים הגדלים בישראל: אספרג, בן-חצב, זמזומית, חצב, יקינטונית, כדן (.Muscari Mill), כתריים, מצילות (.Muscari Mill), נץ-חלב, עצבונית ובכללם יקינתון הועברו למשפחת האספרגיים.
מרבית הספרות הבוטנית בעברית נסמכת על מיונים ישנים יותר, בהם סוגי היקינתוניים נכללו תחת השושניים כמשפחה עצמאית.
גם לפי המיון המקובל כיום בעולם הצמח (APG III שפורסם ב-2009), משפחה זו אינה מוכרת עוד, אלא הפכה לתת-משפחה בשם Scilloideae בתוך משפחת האספרגיים (Asparagaceae).
היקינתוניים מוכרים במספר שיטות מיון: פוסר וספטה (Pfosser & Speta מ-1999) קבעו לראשונה את הסוגים שנשתמרו בה עד היום (2008), ו-APG II מ-2003 החזיק בהגדרה זו וקבע את מקומה של המשפחה בסדרת האספרגאים.
על פי שיטת המיון קרונקוויסט (1981) כל סוגי משפחה זו נמנו עם השושניים.
במשפחה 70 סוגים ולמעלה מ-1000 מינים.
בישראל צומחים בר תשעה סוגים במשפחת היקינתוניים: יקינתון, יקינטונית, חצב, בן-חצב, כדן, נץ-חלב, זמזומית, מצילות וכתרים.
אות יקיר ירושלים הוא עיטור הוקרה יקיר העיר המוענק על ידי ראש עיריית ירושלים לנבחרים מבין ותיקי ירושלים, שעסקו בפעילות ציבורית למען העיר ותושביה במהלך חייהם.
האות מוענק מאז שנת 1967, אחת לשנה.
כל תושב, ארגון או חבר מועצת העיר רשאי להציג המלצה למועמדות.
מועמדים זכאים הם אישים מעל לגיל שישים וחמש שעיקר פעילותם הציבורית הייתה בירושלים או למענה.
עליהם להיות "בעלי תכונות ייחודיות, אשר תרומתם לירושלים היא ממושכת וסגולית והקרינו מאישיותם על העיר".
(בכל שנה יינתן הפרס בלפחות שש מתוך שמונה הקטגוריות הקיימות.
בכל שנתיים עוקבות, יינתן הפרס בכל שמונה הקטגוריות הקיימות)
ראש עיריית ירושלים ממנה צוות למיון המועמדויות השונות שהוצגו, ולהרכבת רשימה של המועמדויות העומדות בקריטריונים.
ועדה המורכבת מראשי הסיעות השונות במועצת העיר ואישי ציבור מגבשת מתוכם רשימה סופית של 12 מועמדים המומלצים על ידה לקבלת האות, ומגישה את המלצותיה לאישור ראש העירייה.
הוועדה מתחשבת בשיקוליה במרקם המיוחד של אוכלוסיית העיר ובתחומי העשייה השונים של המועמדים.
ראש העירייה זכאי להוסיף שלושה מועמדים מטעמו לרשימת הזוכים הסופית, אשר מוגשת לאישור מועצת העיר.
לאחר המלצת הוועדה המקצועית הממונה על ידי מועצת עיריית ירושלים, מתכנסת הוועדה הציבורית שמאשרת ובוחנת את ההמלצות ומגישה אותן לראש העירייה.
בשנת 2017 עמדה בראש הוועדה הציבורית השופטת בדימוס שולמית דותן.
טקס הענקת האות מתקיים ביום ירושלים או בסמוך לו.
בנוסף לתעודת כבוד, מוענקת לכל יקיר ויקירת העיר סיכת זהב בצורת סמל העירייה.
יקירי ירושלים זכאים להטמן בחלקת יקירי ירושלים שבהר המנוחות.
יַקיר העיר הוא תואר כבוד יקיר העיר שמעניקה עיריית תל אביב-יפו מדי שנה, מאז 1976, לאישים שונים לאות הוקרה על פועלם הציבורי.
את היַקירים בוחרת ועדה שרוב חבריה הם חברי מועצת העיר.
יושב ראש הוועדה הנוכחי הוא ראש העירייה רון חולדאי.
התואר מוענק אחת לשנה בטקס ביום העצמאות ל-12 אישים, כמספר שבטי ישראל.
עם זאת, הוועדה רשאית להעניק את האות למספר רב יותר של אישים אם יש צורך.
תקנון העירייה קובע: "האות יוענק ליחיד (שאינו חבר בני אדם), תושב/ת תל אביב-יפו שגילו/ה 70 שנים לפחות בעת קבלת האות, אשר מתגורר/ת או התגורר/ה בתל אביב-יפו במשך פרק זמן משמעותי".
ככלל, הפרס מוענק לתושבי תל אביב או לאישים שפעלו בה ובכך תרמו לקידומה ולהתפתחותה.
עם זאת, יש לכך יוצאים מן הכלל, כגון הפרס שהוענק למרים בן-פורת ב-1982 והכרה בחסידי אומות העולם המתגוררים בעיר כיקיריה.
בשנת 2007 התעוררה סערה ציבורית עקב כוונת הוועדה להעניק את התואר למיקי מזר, שהודתה במסגרת עסקת טיעון באחריותה לזיהום מי הים, בעת שכיהנה כיו"ר איגוד ערים דן לביוב.
מזר הודיעה כי תוותר על התואר, אך זה הוענק לה לבסוף, כעבור שנתיים.
בשנת 2015, התואר הוענק לנשים בלבד על מנת להכיר בחשיבות תרומתן וכן להעצים עשייה נשית בעיר.
בשנת 2024 בוטלה הענקת התואר עקב מלחמת חרבות ברזל.
אות יקיר חיפה הוא עיטור הוקרה המוענק מדי שנה על ידי ראש עיריית חיפה לנבחרים מבין ותיקי חיפה, שעסקו בפעילות ציבורית למען העיר ותושביה במהלך חייהם, כאות תודה והוקרה על תרומה ארוכת שנים לעיר ולמדינה.
האות מוענק אחת לשנה, ל־12–18 אנשים שנבחרים מקרב ההמלצות והמועמדויות שהוצגו.
כל תושב או ארגון רשאי להציג המלצה למועמדות.
מועמדים זכאים הם אנשים מעל לגיל 65, שעיקר פעילותם הציבורית הייתה למען החברה במדינה בכלל ובחיפה בפרט, רצוי שלא על מנת לקבל פרס.
בעבר הייתה דרישה מן המועמד להתגורר בחיפה מעל 10 שנים ב־20 השנים האחרונות, אך כיום המועמד נדרש להיות תושב חיפה, או כזה שפעל מרבית חייו למען העיר חיפה.
המועמדים נבחרים על ידי הוועדה הציבורית לבחירת יקיר חיפה, שמרכיבה רשימה של המועמדויות העומדות בקריטריונים.
הוועדה מגישה את רשימת המועמדים הסופית לאישור מועצת העיר.
העיטור מוענק מדי שנה החל משנות ה-60 של המאה ה-20.
יקיר שגב (נולד ב-19 בנובמבר 1977) הוא איש חינוך, פעיל חברתי ושימש בעבר כחבר מועצת העיר ירושלים.
גדל במושב מבועים וביישוב להבים שבנגב.
ידו נקטעה בעקבות תאונת דרכים בגיל 3. כאשר ביקש להתגייס לצה"ל נקבע לשגב פרופיל 21, הפוטר אותו משירות צבאי.
למרות זאת התנדב והחל לשרת בחיל המודיעין.
במקביל הצטרף לאימוני סיירת גולני ולבסוף אף סיים בהצטיינות קורס קצינים.
שירת כקצין מודיעין ביחידת אגוז ולקח חלק בלחימה בדרום לבנון.
בהמשך שימש כמפקד צוות בבית הספר לקצינים וכמפקד צוות לוחמים ביחידת אגוז והוביל אותו בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה.
בשירות המילואים שימש כמפקד פלוגה ומפקד גדוד בחטיבת עודד.
לאחר שסיים את שירותו בצה"ל החל לעסוק בחינוך במסגרת מדרשת עין פרת ועמד בראשה, וכן כיהן כיושב ראש אגודת הסטודנטים באוניברסיטה העברית.
שגב הקים את עמותת רוח חדשה, יחד עם רועי פולקמן וחבר מועצת עיריית ירושלים ואיש העסקים ניר ברקת, הפועלת לעידוד סטודנטים הלומדים בירושלים לגור בה.
במילואים שימש שגב כמפקד פלוגה בחטיבת עודד, אותה הוביל במלחמת לבנון השנייה בלחימה בגזרה המזרחית.
לאחר המלחמה היה ממובילי מחאת אנשי המילואים נגד תוצאות המלחמה.
כיום משמש כסגן מפקד חטיבת "אלון".
בשנת 2008 נבחר למועצת עיריית ירושלים, לאחר ששובץ במקום החמישי ברשימתו של ראש העירייה ברקת, ירושלים תצליח.
שגב הוא בין החברים במועצה הציבורית שבחרה את נציגי מפלגת הבית היהודי שנוצרה מאיחוד המפד"ל ומפלגות האיחוד הלאומי, במקביל לעמידתו בראש "יהודה ושומרון - מנהלת ההסברה" מייסודה של מועצת יש"ע.
בשנת 2016 פרסם, יחד עם הרב בני לאו, את הספר "כל אחד ממקומו - המדריך ליהדות מעשית" הסוקר מנקודת מבט לא דתית את הביטויים המעשיים של היהדות (טקסים, חגים, ברכות וכו') בליווי קובצי שמע וטקסטים ישראליים.
בשנת 2019 הקים את מיזם "המרחב החברתי", על חורבות מועדון החשפנות "פוסיקט" בכיכר אתרים.
במלחמת חרבות ברזל שימש כסגן מפקד חטיבה 228, ולחם בדרום לבנון.
שגב פיקד על קרב החילוץ בעיירה עייתרון בדרום לבנון, ונפצע בקרב באוזנו.
בקרב נהרגו 6 מחיילי החטיבה.
אות יקיר הגליל הוא עיטור הוקרה המוענק מדי שנה החל משנת 2007 על ידי ועידת הגליל השנתית.
האות מוענק בדרך-כלל במעמד נשיא המדינה והשר לפיתוח הנגב והגליל.
הוועדה הבוחרת את מקבלי האות מורכבת מנציגי הרשות לפיתוח הגליל, הסוכנות היהודית, ראשי הרשויות ונציגי ציבור.
פרופ' שאול שאשא, מנהל בית החולים לגליל המערבי - נהריה.
אות בשם זהה מוענק מדי שנה על ידי המועצה האזורית הגליל העליון.
בין זוכיו של אות זה:
איש ידיעת הארץ מיכה לבנה.
המחנכת רחל רבין יעקב, אחותו של יצחק רבין.
יקיר (פריסיאדו) אברהם רומנו (בבולגרית: Якир Романо; 1865, פלובדיב, האימפריה העות'מאנית – 1933, פלובדיב, ממלכת בולגריה) היה פובליציסט, ממייסדי התנועה הציונית בבולגריה, יושב ראש הוועד המרכזי הראשון של התנועה ומנהיג הזרם המתון בה.
רומנו פעל לפישור בין הפלג האקטיביסטי-ניצי בתנועה הציונית, לבין רשת החינוך של כל ישראל חברים, הרב מרדכי אהרנפרייז ונכבדי הקהילות השונות.
הוא הצליח למצב את התנועה הציונית, כתנועה הפוליטית המובילה ברחוב היהודי בבולגריה ובתקופת כהונתו הוכפל מספר חבריה.
יקיר רומנו נולד בפלובדיב למשפחת נוטאבלים שבניה נמנו עם מייסדי וראשי התנועה הציונית בבולגריה, ומהם ניתן למנות את אחיו אשר רומנו ואחיינו אלברט רומנו.
רומנו למד בבית הספר התיכון בעירו ובהמשך הועסק במשרד עורכי דין ועסק במקצוע אף שלא הוסמך אליו רשמית.
לאחר שעזב יוסף מרקו ברוך את בולגריה ייסדו מרקו רומנו, אשר רומנו ויקיר רומנו את תנועת "ציון" שהיוותה המשך לתנועתו של יוסף מרקו ברוך, "כרמל".
בהמשך החל יקיר רומנו לכתוב בעיתון הציוני "אל דיאה" אשר הופץ בלדינו והתקרב בהשקפותיו לזרם המרכזי בתנועה הציונית העולמית.
רומנו נאבק כנגד האנטישמיות אשר פשטה בנסיכות הבולגרית הצעירה וב-1897 השתתף במשלחת בראשות אברהם דויצ'ון לוי, אשר נפגשה עם ראש הממשלה קונסטנטין סטואילוב וראש הכנסייה הבולגרית וביקשה מהם לפעול להפסקת עלילות הדם בדבר שימוש בדם של ילדים נוצרים למטרות פולחן.
כפועל יוצא מהפגישה פרסם הסינוד כי תעמולה אנטישמית זו אין לה יסוד והנחה את כמריה להפיץ את החלטתה לקהל המתפללים.
בדצמבר 1898 השתתף יקיר רומנו בוועידת היסוד של התנועה הציונית בבולגריה ובמהלכה נבחר ליושב ראש הוועד המרכזי.
לאחר הוועידה החל העימות בין רשת החינוך של "כל ישראל חברים" לבין התנועה הציונית וזאת בעקבות מכתבו של יקיר רומנו לוועד המרכזי של הרשת בפריז ובו דרש תיקונים בתוכניות הלימודים.
בקשת התנועה הציונית נדחתה על הסף.
בוועידה הציונית השנייה אשר נערכה בדצמבר 1900, נבחר שוב יקיר רומנו ליושב ראש הוועד המרכזי של התנועה הציונית, ב-1901 נבחר ליושב ראש הקהילה היהודית בפלובדיב ובהמשך לחבר הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה.
הוא נבחר לכהן כיושב ראש הוועד המרכזי, גם לאחר הוועידה הציונית השלישית אשר נערכה ברוסה באוגוסט 1902. לאחר הוועידה החל העימות בין הרב אהרנפרייז לבין קיצוני התנועה הציונית על רקע בקשתו של הרב מראשי הפלג הקיצוני להתפשרות בתביעותיהם מול הנוטבלים ומול רשת החינוך של כל ישראל חברים.
רומנו, שהעדיף פשרה על פני עימות נאלץ להתפטר מהקונסיסטוריה בלחץ חבריו לתנועה.
בהמשך, הוחרף העימות מול רשת כל ישראל חברים ומרכזו בעיר פלובדיב.
העימות שגלש לפסים אלימים הוביל לתקרית דיפלומטית ומחאה רשמית של הקונסוליה הצרפתית לממשלה הבולגרית בנושא.
רומנו בהבינו את פוטנציאל הנזק שעלול הנושא להביא לעתידה של התנועה הציונית ויחס השלטונות הבולגרים אליה, ניסה לגבש הצעת פשרה אך נתקל בהתנגדות של חברי הוועד המרכזי.
יקיר רומנו התפטר מראשות הוועד המרכזי של התנועה הציונית ומחברותו בו, תוך שהוא מותח ביקורת נוקבת בנאומים ובסדרת מאמרים, על התנהלותה הקיצונית של התנועה.
לאחר התפטרותו, השתלט הפלג הקיצוני בראשות ישועה כלב ומרקו רומנו על הנהגת התנועה.
במרץ 1904 התקיימה בפלובדיב הוועידה הציונית הרביעית אשר בין שאר הנושאים, דנה בהתפטרותו של יקיר רומנו.
בהשפעתם של ראשי הפלג הקיצוני, נדחו הצעותיו השונות של יקיר רומנו בסוגיות המנגנון ואופי התנהלותה של התנועה הציונית.
השתלטות הפלג הניצי על הנהגת התנועה הציונית הוביל להסלמת העימות ברחוב היהודי, גרירתו לפסים אלימים ולהחלשותה של התנועה הציונית.
ב-13 במאי 1907 נחלה התנועה הציונית כישלון נוקב בבחירות לוועדי הקהילה.
קהילות סופיה, פלובדיב, רוסה, וארנה ודופניצה נשלטו בידי נוטאבלים ומתנגדי התנועה הציונית.
הכישלון עורר טלטלה בהנהגת התנועה.
במאמר שפורסם בעיתון "השופר", תקף יקיר רומנו בחריפות את הנהגת התנועה הציונית וציין שהפלג הקיצוני מוביל מלחמת מעמדות בתוך הקהילה היהודית הגורמת לפילוג והחלשת הרעיון הציוני.
רומנו אשר נכשל בבחירות לוועד הציוני בעיר הולדתו פלובדיב, הופיע לוועידה הציונית השישית, אשר נערכה בסופיה באפריל 1908, כציר מטעם הקהילה היהודית בימבול.
במהלך הוועידה הצליחו חברי "הפלג המתון" להחזיר לעצמם את השליטה בהנהגת התנועה הציונית ויקיר רומנו נבחר ברוב קולות ליושב ראש הוועד המרכזי.
יחד עמו נבחרו לוועד המרכזי הרב שמואל בנימין בכר מפלובדיב, הירש רימאלובסקי ורחמים אשרוב, כולם נציגי המתונים.
הצעותיו של רומנו לתיקונים במנגנון התקבלו וכך גם עקרונות מדיניותו לפשרה מול הרב אהרנפרייז ורשת החינוך של כל ישראל חברים.
בתקופת כהונתו הוכפל מספרם של חברי התנועה הציונית והכנסות קק"ל בולגריה גדלו פי שלושה.
רומנו הצליח למסד יחסי עבודה תקינים מול הרב אהרנפרייז ובינואר 1909 אף הגיעו רומנו ואהרנפרייז לסיכום עקרוני מול רשת החינוך "כל ישראל חברים" ובמסגרתו הוסכם ששפת הלימוד תוחלף מצרפתית לעברית, ישולבו תוכני תולדות עם ישראל ויהיה פיקוח של הקהילות על מוסדות החינוך של הרשת.
הסיכום שהתקבל על ידי הנוטאבלים, הרב אהרנפרייז והפלג המתון בתנועה הציונית, זכה להתנגדות נחרצת מצד הפלג הניצי, ונציגי פלג זה בוועד המרכזי ובקהילות השונות פעלו ל"התססת" האווירה.
כפועל יוצא מכך חזרה בה הרשת מהצעת הפשרה והופר הסטאטוס קוו ביחסים עם הרב אהרנפרייז.
העימות הגלוי בין כל הפלגים שב לרחוב היהודי במלוא עוצמתו ובמאי 1910 הודיע יקיר רומנו על התפטרותו מהקונסיסטוריה המרכזית ומהוועד המרכזי, תוך מתיחת ביקורת על התנהלותו של הרב אהרנפרייז וקרא לכינוס ועידה ציונית.
במהלך הוועידה שהתכנסה מאוחר יותר ציין יקיר רומנו, כי ניסיונות הפשרה שלו נכשלו וכעת על כל פלגי התנועה הציונית להציג חזית אחידה לקראת הבחירות לוועדי הקהילות ובתי הספר.
ביוני 1912 נערכה בסופיה הוועידה הציונית השמינית ובה השתתף יקיר רומנו כיועץ לוועד המרכזי מטעם קהילת פלובדיב.
רומנו התרחק בהדרגה מהעשייה במסגרת הרשמית.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, מלחמת הבלקן השנייה ומלחמת העולם הראשונה, שותקה כמעט לחלוטין הפעילות הציבורית בקרב יהדות בולגריה, בשל אחוז המגויסים והנפגעים הגבוה בקרב בני הקהילה היהודית.
ב-1915 הקים יקיר רומנו ועד ציוני עצמאי בפלובדיב ובמסגרתו מינה את הרב שמואל בנימין בכר לעמוד בראש ועדה שתפקידה היה לסייע לקהילות השונות ברכישת ספרי לימוד למוסדות החינוך הקהילתיים, בתוך בולגריה ומחוצה לה.
במאי 1922 נבחר יקיר רומנו לעמוד בראש נשיאות הוועידה הציונית ה-12, אשר במהלכה נבחר אחיינו אלברט רומנו ליושב ראש הוועד המרכזי של התנועה.
יקיר רומנו מונה ליושב ראש הקרן הקיימת – בולגריה ובתפקידו זה אירח ונועד עם מנחם אוסישקין בעת ביקורו בבולגריה במאי 1924. ביולי 1926 נבחר שוב יקיר רומנו לחבר הקונסיסטוריה המרכזית.
ב-1930 עבר רומנו אירוע מוחי ובעקבותיו לקה בשיתוק.
ב-1932 מונה במקומו יעקב ז'ק פרידמן ליושב ראש הקרן הקיימת בבולגריה.
יקיר רומנו הלך לעולמו בפלובדיב ב-1933 והוא בן 68 שנים וערירי.
יקינתון MB (במקור נקרא MitteilungsBlatt, המילה הגרמנית ל"ידיעון") הוא כתב עת דו-לשוני, עברי-גרמני, היוצא לאור בידי ארגון יוצאי מרכז אירופה בישראל.
הירחון, במתכונת ראשונית, נוסד בשנת 1932. העורכים הראשונים היו ד"ר תאודור זלוציסטי וד"ר ארנסט לוי.
אחריהם ערכו אותו ד"ר מקס קרויצברגר, וכן ד"ר רוברט ולטש.
בשנים 2005-2013 ערך את כתב העת העיתונאי מיכה לימור, שהצליח להפוך במה קטנה וזנוחה ונשכחת כמעט לכתב עת תוסס ומעניין המצטט מכתבי עת אחרים, והמצוטט בידי כתבי עת אחרים.
בשנים 2024-2013 ערך את כתב העת העיתונאי מיכאל דק.
בשנת 2024 החליפה אותו ד"ר עירית חן.
ליד העורך מכהנת מערכת רחבה.
כתב העת עוסק הן בבעיות המיוחדות ליוצאי מרכז אירופה, ובעיקר יוצאי גרמניה ואוסטריה, והן בבעיות כלליות של הציבור היהודי בישראל.
בשנות קיומו הראשונות נקרא כתב העת ידיעון MB.
בשנת 2005 הומרה המתכונת ושונה שמו של כתב העת.
שמו העברי של כתב העת, "יקינתון", מרמז לכינוי 'יקים' שניתן לעולי גרמניה, בצירוף המילה 'עיתון'.
אות יקיר באר שבע הוא עיטור הוקרה המוענק מדי שנה על ידי ראש עיריית באר שבע, לנבחרים מבין ותיקי באר שבע, שעסקו בפעילות ציבורית למען העיר ותושביה במהלך חייהם, כאות תודה והוקרה על תרומתם לפיתוח העיר והאדרת המוניטין שלה.
האות מוענק אחת לשנה, ל-7 אנשים שנבחרים מקרב ההמלצות והמועמדויות שהוצגו.
מועמדים זכאים הם אנשים מעל לגיל 60, תושב ותיק בעיר שתרם לה הרבה מעבר לתחום חובתו, או מי שאינו תושב אך תרם לפיתוחה ולמוניטין שלה, וכן מי שהגיע להישגים מיוחדים בתחום פעילותו ונודע כתושב באר שבע.
בנוסף, מוענק משנת 2009 מדי שנה, גם עיטור "מפעל חיים"; המועמד או הארגון מוצע ל"וועדת איתור יקיר באר שבע" על ידי ועדה הכוללת את ראש העיר, שני חברי הוועדה ושני נציגי ציבור.
ב-2015 (לאחר 3 שנים בהן לא הוענק העיטור), שונה התקנון.
לפי התקנון כיום, בחברי הוועדה נכלל רק חבר מועצה אחד - ראש העיר, והעיטור מוענק מדי שנתיים, על ידי חברי ועדת איתור שממונה מחדש על ידי מועצת העיר מדי שנתיים, בראשות שופט בדימוס; הוועדה בוחרת עד 7 יקירי העיר, וכן מועמד או ארגון לעיטור מפעל חיים.
העיטורים מוענקים מדי שנה בטקס שמתקיים ב"יום באר שבע", שנקבע בתאריך שחרור העיר במלחמת העצמאות - 21 באוקטובר, או בסמוך לו, אלא אם נקבע ונומק אחרת.
עיטור יקיר באר שבע הוענק לראשונה בשנת 1975 לפרופ' אליהו להמן.
בפעם השנייה הוענק העיטור בשנת 1978 ל-14 אנשים.
הפעם השלישית נערכה בשנת 1988 שבה חולקו 19 עיטורים.
נכון ל־2024 הוענקו 218 עיטורים ו-4 עיטורים על מפעל חיים.
בשנת 2013 יזמו מספר יקירי העיר: גואל דרורי, שושנה אגאג'ני, אביבה שגב, ודליה אהוד, את הקמת "פורום יקירי העיר באר שבע", שמטרתו קירוב ומפגשים תכופים בין יקירי העיר.
את תפקיד יושב ראש הפורום ממלא מאז הקמתו, יקיר העיר לשנת 2012 גואל דרורי.
נכון ליולי 2024, חברים בפורום 75 חברים ו-143 חברים שנפטרו.
עיטור על מפעל חיים הוענק למורטון מנדל2022שלום בניאן, ארנה ברי, עמירה חיים, מלכה ליברמן, ליזה ניקולאיצ'וק, פרופ' אסתר פריאל, ליאוניד שולמן.
יקיר שינה (נולד ב-25 בספטמבר 1985) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם.
שינה החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב, וב-7 באוגוסט 2004 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 4–0 על הפועל נצרת עילית במסגרת גביע הטוטו.
ב-23 בינואר 2005 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 0–1 להפועל פתח תקווה.
לאחר שמיעט לשחק במכבי תל אביב, הושאל בקיץ להפועל בני לוד מהליגה הלאומית.
ב-12 במאי 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 1–0 על הפועל עכו, ובסך הכל בעונה זו כבש שער אחד ב-29 הופעות.
בקיץ הושאל להפועל עכו, במדיה ערך 31 הופעות וכבש שני שערים.
בקיץ הושאל שינה למכבי אחי נצרת, ובסיום העונה עלה עם הקבוצה לליגת העל.
ב-22 באוגוסט 2009 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–2 להפועל פתח תקווה.
ב-31 באוגוסט 2009 קרע שינה את הרצועה הצולבת וגמר את העונה.
בקיץ חתם בהפועל רמת גן, ובסיום העונה ירד עם המועדון לליגה הלאומית.
בקיץ הושאל שוב להפועל בני לוד, ובמהלך משחק מול קבוצתו הקודמת הפועל רמת גן, שנערך ב-20 באפריל 2012, גרם לקטטה בין אנשי שני המועדונים לאחר שהתגרה באוהדי הקבוצה היריבה.
בית הדין של ההתאחדות לכדורגל העניש את שתי הקבוצות בהפחתת שלוש נקודות ממאזנן.
לאחר שתי עונות כמושאל בהפועל בני לוד שוחרר שינה ממכבי תל אביב בקיץ וחתם בבית"ר תל אביב רמלה מהליגה הלאומית.
בקיץ שב לליגת העל כאשר חתם לעונה אחת בהפועל רעננה, במדיה שותף ב-11 משחקי ליגה.
ב-16 ביולי 2015 חזר לקדנציה שלישית בהפועל בני לוד.
ב-19 ביולי 2016 חתם במכבי נתניה, לאחר שירדה לליגה הלאומית, והיה שותף לעלייתה לליגת העל.
ב-25 במאי 2017 חתם שינה בהפועל ראשון לציון, במדיה שיחק עונה אחת, וב-16 ביולי 2018 חתם בהפועל מרמורק.
ב-5 בנובמבר 2019 הודיע שינה על פרישה ממשחק פעיל.
יקיר הר-זהב (גולדברג) (תרס"ד, 11 במאי 1904 – א' באייר תשכ"ז, 20 ביוני 1967) היה ממנהיגי תנועת הנוער בית"ר, איש האצ"ל, חבר המועצה הארצית של "תנועת החרות", מנהל קרן תל חי ועיתונאי ישראלי.
יקיר הר-זהב (גולדברג) נולד בוורשה שבפולין, לגלה (לבית לוין) וליהושע גולדברג.
הוריו היו צאצאים למשפחות יהודיות שישבו דורות רבים בעיר ורשה.
הוא למד בחדר, בתלמוד תורה, בישיבה, בבית ספר יסודי פולני ולבחינות הבגרות הממשלתיות כ"אקסטרן".
בנערותו, בשנת 1916, היה לחניך תנועת הנוער "השומר הצעיר".
השתתף בארגון "ההגנה העצמית" על הקהילה היהודית בוורשה בעת הפרעות הקשות בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, בשם "מיליציה לודובה".
בעקבות קרב תל חי בחורף 1920, הקים עם חבריו תנועת נוער חדשה בשם "הסתדרות נוער ע"ש יוסף טרומפלדור-הגלילי".
שנתיים לאחר מכן התאחדה התנועה החדשה עם "השומר הצעיר" בפולין, אך בגלל תהליכי ההשמאלה בתנועת "השומר הצעיר", פרשו הר-זהב וחבריו מהתנועה.
בשנת 1923 היה הר-זהב ממייסדי תנועת צעירים ציונית של מעריצי זאב ז'בוטינסקי בשם "הסתדרות הנוער האקטיביסטי ע"ש זאב ז'בוטינסקי".
התנועה נרשמה לאחר שנה כאגודת ספורט בשם "השחר" של ההסתדרות הציונית, והקימה סניפים בקהילות ישראל בפולין.
הר-זהב כיהן בראשות "השחר" במחוז ורשה והסביבה מקיץ 1925. ראש בית"ר, זאב ז'בוטינסקי, עודד את איחוד "השחר" עם תנועת הנוער בית"ר.
ב-1926 נפגשו אנשי "השחר" עם אנשי בית"ר ובראשם אהרן צבי פרופס, ואחר כך עם ז'בוטינסקי, שהגיע לפולין ב-1926 והתקבל במשמר כבוד של חניכי "השחר".
לאחר האיחוד בין בית"ר ל"השחר", היה הר-זהב לאחד ממנהיגיה, ונשא בתנועה בתפקידי ניהול והדרכה.
בין השאר היה מפקד "ברית הרצל" ו"תל חי".
ב-1928 השתתף בארגון "הכינוס העולמי של בית"ר" בוורשה בהשתתפות ז'בוטינסקי.
ב-1929 נשא לאישה את מרסה לבית גולדשטיין.
הר-זהב היה שותף פעיל בהקמת יחידות אחדות בצבא הפולני בשנים 1929–1932. הוא היה ממייסדי הלגיון ע"ש ברק יוסלביץ בצבא הפולני, השתתף בכינוסי "הליגיונרים של המרשל יוסף פילסודסקי" בראדום ובטרנוב.
בקיץ 1933 יצא עם חבריו לארץ ישראל.
הר-זהב וארבעה מחבריו נסעו חלק מהדרך במכונית.
הנסיעה הייתה ממושכת ולוותה בקשיים רבים.
הם היו לבושים במדי בית"ר הרשמיים כחלק מהסברה על התנועה בציבור הרחב.
המדים עוררו תשומת לב חיובית מצד אנשי הצה"ר ובית"ר; וגם עוינות, מצד חברי תנועות נוער של הציונות הסוציאליסטית - כאשר עברו בפולין, ומצד לאומנים מקומיים - כאשר עברו ברומניה.
חבורת הבית"רים הגיעה לארץ ישראל לאחר שעברה בערים איסטנבול וביירות, ממנה הפליגו בספינת דייגים וירדו בחוף שמצפון לעכו.
משם הלכו ברגל עד לבית החרושת "נשר" שליד חיפה.
בחיפה נעצרו הר-זהב וחבריו על ידי השלטונות הבריטיים באשמת היותם מהגרים בלתי-לגליים.
הם נאסרו בכלא עכו כשלושה חודשים.
ומשם הועברו לכלא ביפו, בו נפגשו עם ד"ר אב"א אחימאיר, צבי רוזנבלט ואברהם סטבסקי שנעצרו כחשודים ברצח חיים ארלוזורוב.
לאחר חודשי מעצר אחדים, שוחררו הר-זהב וחבריו מהכלא בערבות כספית, בעקבות שתדלנותם של חברי הצה"ר ובית"ר אב"א אחימאיר, עקיבא ברון, יצחק ילין ואחרים.
הר-זהב התקבל לעבודה כפקיד בחברה לקבלנות בניין של צבי סטריכלביץ בתל אביב, ואחר כך עבר לנהל את סניפה בחיפה, עד 1939.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, במקביל לעבודתו אצל סטריכלביץ, התמנה הר-זהב למנהל קרן תל חי - שטיפלה במצבם הנפשי והכלכלי הקשה של לוחמי האצ"ל ומשפחותיהם, היה מפקד בית"ר בחיפה, וכן היה פעיל ב"ברית החייל" - איגוד חיילים יהודים משוחררים של התנועה הרוויזיוניסטית - ושימש בו כמזכיר כללי.
בעקבות גל המעצרים של חברי הצה"ר ובית"ר בשנים 1936–1937, כאשר רבים נשלחו אל כלא עכו לתקופת מעצר מנהלי משתנות, התמנה הר-זהב לטפל בצורכיהם של העצורים ולקשר ביניהם לבין מוסדות הצה"ר, ולשמש כ"מוכתר" המייצג את האסירים ומקשר בינם לבין מפקד הכלא גראנט.
פעילותו עוררה אצל הבריטים והערבים בכלא חשדות ונקמנות.
והוא נאסר בכלא עכו ב-1938. הוא נפגש עם שלמה בן-יוסף, שהיה חניך בית"ר והיהודי הראשון שעלה לגרדום.
הר-זהב השיג רישיון מיוחד מסגן מפקד בית הסוהר, ובלווית מנחם ארבר (נציב בית"ר בארץ ישראל) כאשר רגשות עמוקים ממלאים את לבם של הנוכחים, הקריא לשלמה בן-יוסף את מכתבו של ז'בוטינסקי.
מלחמת העולם השנייה פרצה בספטמבר 1939. בעקבות הסברה שניהלה הממשלה הבריטית, רבים מלוחמי האצ"ל וחברי הצה"ר התגייסו אל הצבא הבריטי.
הר-זהב ומנחם ארבר הקימו עבורם לשכת גיוס לצבא הבריטי של הצ"ח (הסתדרות ציונית חדשה) ב-1940. ב-1941 היה הר-זהב נציג תנועת ז'בוטינסקי ב"וועד למען החייל".
הר-זהב היה מעורב בשירותם של המגויסים בבריגדה היהודית עד גמר המלחמה.
בשנת 1944 נעצר הר-זהב על ידי הבריטים כאיש התנועה הרוויזיוניסטית.
תחילה נשלח לכלא ביפו ואחר כך למחנה המעצר בלטרון במשך שלושה חודשים.
בכלא הצטרף להנהלת מטבח המחנה.
הר-זהב דאג למניין תפילה במחנה המעצר ובבתי הכלא שנאסר בהם או שבא כאורח לבקר אסירים.
הוא שוחרר מהמעצר לאחר התערבותו המשפטית של עו"ד מקס זליגמן.
ושוב נאסר במחנה המעצר בלטרון במשך חודשיים.
במלחמת העצמאות פעל בקרב שורות האצ"ל, עד הקמת צה"ל.
הוא מונה לאחראי על הטיפול בחללי האצ"ל בקרבות שנוהלו ביפו, ברמלה וביהודייה.
משנת 1949 מילא הר-זהב תפקידים רבים.
הוא המשיך לנהל את קרן תל חי, היה חבר המועצה הארצית של "תנועת החרות", חבר המועצה העולמית של בית"ר וקצין נציבות בית"ר, חבר במועצה הארצית של "חרות", ואב הבית של מצודת זאב, וביוזמתו התנהל בבניין מניין תפילה במועדי ישראל.
הר-זהב, וחבריו דוד בוקשפן, צבי בונפלד, הרמן סגל, יצחק ילין, משה יזרעאלי, ואחרים, יזמו את הקמתו של המגדל בשטחו של בית מצודת זאב, שבנייתו הסתיימה ב-1963.
נפטר ב-1967 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
הר-זהב היה עיתונאי פורה והשתתף בעיתונות היהודית והרוויזיוניסטית, כגון בעיתונים: "נאש פשגלאד" (בפולנית: Nasz Przeglad; בעברית: "סקירתנו"), בעלוני תנועת בית"ר ו"ברית החייל", ב"המשקיף" וב"חרות".
הרב יקיר (שמואל דוד) איסטרוג גירון אפנדי (1813 – 1874) היה איש ציבור, רב העיר אדירנה, החכם באשי של קושטא – ראש רבני האימפריה העות'מאנית, ו"מגדולי בוני היישוב העברי".
נולד באדירנה שבטורקיה בשנת 1813 (ה'תקע"ג) למשפחת רבנים שמקורה בז'ירונה שבספרד, ובילדותו חונך אצל אביו.
בשנת 1835 (ה'תקצ"ה) נבחר לשמש כרב העיר, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1842 (ה'תר"ב).
בתקופת כהונתו כרב העיר הנהיג סדרים חדשים בקהילה, ותיקן תקנות חדשות למענה.
הודות לפעילותו קיבל מהסולטנים אבדילאזיז ואבדילמג'יט הראשון אותות כבוד חשובים.
כשפרץ בשנת 1842 (ה'תר"ב) סכסוך בין ראשי קהילת יהודי קושטא, הוזמן הרב גירון יחד עם רבי חיים פאלאג'י והרב מנחם בן ארדיט מטעם הממשל ליישב את הסכסוך, ולאחר מכן הרב גירון שב לאדירנה.
לאחר כשבעה חודשים בעקבות המשך הסכסוך מינה הסולטן את הרב גירון לרב וחכם באשי של קושטא וראש רבני טורקיה, במקום הרב יעקב אביגדור.
את מקומו באדירנה מילא בנו, הרב אברהם גירון.
בעקבות קול קורא של הרב עזריאל הילדסהיימר בנוגע ליהודי אתיופיה, הוציא הרב גירון בשנת 1866 (ה'תרכ"ו) מכתב תחת הכותרת "קול קורא לעזרת בני ישראל בארץ כוש", בו הדגיש כי אין שוני בין יהודי אתיופיה לשאר יהודי הגלויות, התריע על סכנת המיסיון המאיימת על העדה, וקרא לפעול להצלתה.
ב-26 במאי 1872 (י"ח באייר ה'תרל"ב) עזב את קושטא לאחר שהתפטר מתפקידו בהסכמת הסולטאן במטרה לעלות לארץ ישראל, וחזר לאדירנה להיפרד ממשפחתו ומכריו.
בסוף חודש אב של אותה השנה הגיע בהפלגה ליפו, והתקבל שם על ידי הרב רפאל מאיר פאניז'ל והרב יעקב שאול אלישר.
בהגיעו למוצא בתחילת חודש ספטמבר (ראש חודש אלול), יצא לקבל את פניו הראשון לציון הרב אברהם אשכנזי, בליווי 50 רבנים מהעדה הספרדית, ומשם נכנס לירושלים כשהוא מלווה בשיירת כבוד של חיילים, ראשי דתות וקונסולים, כשהוא רכוב על סוס.
בירושלים ייסד את ישיבת "חסד ואמת" ולמד בה יחד עם רבני העיר.
בתקופה זו החל לפעול להרחבת היישוב היהודי, והרב צבי קלישר, שראה בו את האדם המתאים לפעילות בניית הארץ, ניהל עמו חלופת מכתבים, ושכנעו לייסד ועד לרכישת קרקעות ולעמוד בראשו.
מטרת הוועד, ששמו "החברה ליישוב א"י", הייתה לרכוש קרקעות ולייסד מושבים עבור חקלאים עבריים.
הרב גירון הציע לרב קלישר לרכוש חלקת אדמה גדולה באזור יפו, וראשי החברות ליישוב ארץ ישראל בגרמניה התאחדו ושלחו לו סכום כסף כמקדמה.
בנוסף התכונן לרכישת שטח אדמה באזור ירושלים עבור עולים מבוקרשט, ועדכן את הרב קלישר על אפשרות לרכוש את חלקת האדמה שבה נמצאת מערת קבר שמעון הצדיק.
הלך לעולמו לפני שהשלים את הרכישות ב-4 בפברואר 1874 (י"ז בשבט ה'תרל"ד), ונקבר בחלקת הספרדים שבהר הזיתים.
יקיר פלסנר (18 בינואר 1935 – 11 באוגוסט 2014) היה כלכלן ישראלי, שהיה משנה לנגיד בנק ישראל ושימש כיועץ לבנק העולמי, לשר האוצר, למשרד הביטחון ולמשרד החקלאות האירני; פרופסור וראש המחלקה לכלכלה חקלאית בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה של האוניברסיטה העברית ברחובות.
פלסנר נולד בשכונת הדר הכרמל חיפה למאיר פלסנר, שהיה מזרחן ופילולוג יהודי-גרמני, אשר חקר את תולדות המדעים באסלאם, וחיבר את ספר הלימוד הראשון לערבית לבתי ספר עבריים.
פלסנר סיים את לימודי התואר הראשון והתואר השני בפקולטה לחקלאות באוניברסיטת העברית בירושלים (בשנים 1961 ו-1963) בהתאמה, וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת המדינה של איווה בארצות הברית בשנת 1965.
לימד במשך עשרות שנים כלכלה במחלקה לכלכלה חקלאית ומינהל בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 כיהן כיועץ לבנק העולמי.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, מונה ליועצו הכלכלי של שר האוצר, יורם ארידור וקידם את תוכנית ה"דולריזציה" שמטרתה הייתה להצמיד את השקל לערכו של הדולר.
בשנת 1982 מונה למשרת המשנה לנגיד בנק ישראל, בשיא משבר מניות הבנקים.
פלסנר התפטר מבנק ישראל ב-1985, חזר לאקדמיה, במהלך השנים קודם לפרופסור.
כמו כן שימש פרשן כלכלי.
בשנת 1990 יצא לאור ספרו, "יסודות הכלכלה נוסח ישראל" בהוצאת האוניברסיטה המשודרת.
בין השנים 2013–2014 כיהן כיושב ראש עמותת "מוניטור האקדמיה הישראלית".
אחותו, פרופסור חגית לבסקי, היא היסטוריונית החוקרת את תולדות היישוב וציונות יהודי גרמניה.
היה נשוי לאורה, ואב לבן ולבת, סב ל-4 נכדים.
משנת 2018 הכנס השנתי של עמותת "מוניטור האקדמיה הישראלית" מוקדש לזכרו.
יקיר גבאי (נולד ב-1966) הוא איש עסקים ישראלי-קפריסאי המתגורר בקפריסין ומחזיק בשליטה על חברת אראונדטאון , החברה הגדולה ביותר בתחום הנדל"ן המסחרי בגרמניה.
ב-2018 הוא מוקם במקום העשירי ברשימת הישראלים העשירים של מגזין פורבס והונו הוערך בכ-3.9 מיליארד דולר.
יקיר גבאי נולד ב-1966 למאיר גבאי, שכיהן כמנכ"ל משרד המשפטים, כנציב שירות המדינה וכיהן כנשיא בית הדין המנהלי של האומות המאוחדות.
אמו, ימימה גבאי, שימשה כבכירה בפרקליטות המדינה ומנהלת מחלקת חנינות במשרד המשפטים.
גבאי גדל בירושלים, השלים תואר ראשון בכלכלה וחשבונאות ותואר שני במימון ויזום עסקים באוניברסיטה העברית, ובמקביל החל לעבוד במחלקת התשקיפים של רשות ניירות ערך.
לאחר מכן עבד בתפקידי ניהול בשוק ההון כבנקאי להשקעות.
באמצע שנות ה-90 שימש כמנכ"ל חברת הבנקאות להשקעות של בנק לאומי.
בתחילת שנות 2000 שימש כיו"ר ושותף בחברת גמול השקעות שניהלה אז השקעות עבור קרנות פנסיה, נדל"ן וניירות ערך בהיקף של כ-30 מיליארד דולר.
בשנת 2004 הקים את פעילות הנדל"ן בברלין ובהמשך בכל גרמניה והולנד בתחומי המגורים, מלונאות ומשרדים וגייס אליה משקיעים ובעלי הון פרטיים וכן משקיעים מוסדיים מהגדולים בעולם.
נכסי הקבוצה ממוקמים במרכזי הערים הגדולות בגרמניה ובהולנד, בהן ברלין, פרנקפורט, מינכן, המבורג, דיסלדורף, קלן, שטוטגרט, אמסטרדם ורוטרדם.
באמצע 2012 הנפיק את גרנדסיטי פרופרטיס, חברת המגורים בשליטתו לפי שווי חברה של כ-150 מיליון יורו.
ההנפקה נחשבת למוצלחת ביותר בבורסת פרנקפורט עם עליה פי 9 במחיר המניה מ-2.7 ל-24.5 יורו למניה תוך כשש שנים.
החברה נסחרת בבורסה הראשית (פריים סטנדרד) בפרנקפורט לפי שווי של 4 מיליארד יורו ונכללת במדדי המניות המרכזיים כגון מ-דאקס, ונחשבת לרביעית בגודלה באירופה בתחום נדל"ן למגורים (לפי שווי שוק בורסאי).
באמצע 2015 הנפיק גבאי את חברת המשרדים והמלונות שבשליטתו אראונדטאון, לפי שווי חברה של כ-1.5 מיליארד יורו.
ההנפקה נחשבת למוצלחת עם יותר מהכפלת מחיר המניה מ-3.2 ל-7.7 יורו למניה תוך כשלוש שנים.
החברה נסחרת בבורסה הראשית (פריים סטנדרד) בפרנקפורט לפי שווי של כ-8.5 מיליארד יורו ונכללת במדדי המניות המרכזיים בבורסת פרנקפורט כגון מ-דאקס.
החברה היא הגדולה ביותר (לפי שווי בורסאי) בנדל"ן מסחרי בגרמניה והרביעית בגודלה בנדל"ן מסחרי בכל אירופה.
גרנדסיטי ואראונדטאון מדורגות על ידי סטנדרד & פורס דירוג גלובלי BBB+.
אראונדטאון היא בעלת הדירוג הטוב ביותר בגרמניה בתחום נדל"ן מסחרי.
גבאי מחזיק ב-36% באראונדטאון שלה נכסים בשווי של יותר כ-17 מיליארד יורו והון עצמי של כ-8.5 מיליארד יורו, ומחלקת דיבידנד שנתי לבעלי מניותיה של כ-300 מיליון יורו.
בשנת 2017 הרווח הנקי של החברה היה כ-1.5 מיליארד יורו, ובמחצית הראשונה של 2018 רווח נקי של כמיליארד יורו.
שאר בעלי המניות בחברה הם משקיעים מוסדיים גדולים כגון בלאקרוק, פידליטי, חברות ביטוח כגון אליאנץ וג'נראלי, קרנות מדינה ריבוניות כגון טאמאסק (סינגפור).
בשנים 2016–2018 אראונדטאון גייסה בשוק המניות והאג"ח העולמי מעל 10 מיליארד יורו ונחשבת המגייסת הגדולה ביותר בנדל"ן באירופה בתקופה זו.
הגיוסים נעשו באמצעות הבנקים הגדולים בעולם כגון ג'יי פי מורגן, גולדמן זקס, בנק אוף אמריקה, מורגן סטנלי, דויטשה בנק ועוד.
החברה היא בעלת כ-300 בניני משרדים וכ-100 בתי מלון בעיקר גרמניה הולנד ולונדון.
אראונדטאון מחזיקה ב-40% בגרנד סיטי פרופרטיז שתיק הנכסים שלה כולל 60 אלף יחידות דיור בגרמניה ומעל ל-3000 בלונדון.
האסטרטגיה של החברות מבוססת על רכישת נדל"ן במיקומים מרכזיים בערים המרכזיות בגרמניה והולנד השבחתם והבאתם לתשואה אופטימלית וניהול יעיל.
מעבר להשקעה המרכזית באראונדטאון, יקיר משקיע סכומים משמעותיים בתחום ההיי-טק וכן בנדל"ן בארצות הברית.
סך הונו לפי הערכת פורבס עומד על כ-3.9 מיליארד דולר נכון לדצמבר 2020.
ב־17 בינואר 2026 דווח כי נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הכריז על מינויו של גבאי כחבר ב"המועצה המבצעת לעזה", גוף שאמור לקדם את שיקום הרצועה לאחר מלחמת חרבות ברזל.
אראונדטאון התמזגה בפברואר 2020 עם טי-אל-ג'י אימוביליין אשר נסחרה בשווי שוק בבורסת פרנקפורט בערך של מעל 3 מיליארד יורו.
החברה נסחרת כעת בבורסת בפרנקפורט, לפי שווי שוק של 10 מיליארד יורו נכון לדצמבר 2020 והיא נכללת במדדי המניות העיקריים כמו המ-דאקס.
יקיר: יוזמה קהילתית ישראלית רבת-פנים היא חברה לתועלת הציבור, שייסד הרב יעקב קירמאיר.
מנכ"ל הארגון ומייסדו, הרב יעקב קירמאיר, עלה לארץ מהעיר ניו יורק בקיץ 2015, ומשמש כרב קהילת "שיר חדש בעמק" בעיר ירושלים.
לפני כן, שימש כרבה של קהילת עטרת צבי ("בית הכנסת השדרה החמישית") במנהטן שבניו יורק בין השנים 2003–2015, ולפני כן, כרבה של קהילת "אהל לאה" שבהונג קונג בין השנים 1993–2003.
בשנת 2015, ייסד הרב קירמאיר את החברה, במטרה לצמצם את הבורות של בני קבוצה אחת כלפי חברתה, ולהפיל מחיצות בין קבוצות ועדות שונות בחברה הישראלית, בין דתיים לחילוניים, ובין יהודים ובני מיעוטים המחויבים למדינת ישראל.
החברה הציבורית "יקיר" היא מהמובילות בהעמקת היחסים בין קהילות יהודיות – בישראל ומחוץ לה – לבני הדתות השונות התורמים לביטחונה ושגשוגה של מדינת ישראל.
מיזם "שבת יתרו" הוא מיזם שנתי, שמטרתו היא קירוב לבבות בין יהודים לדרוזים, והוא המיזם הראשון שהוקם במסגרת ארגון "יקיר".
המיזם החל בשנת 2016, לאחר הפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה בשכונת הר נוף בירושלים.
בזמן האירוע, נכנס השוטר הדרוזי זידאן סייף לזירה, ונהרג לאחר קרב פנים אל פנים מול המפגע.
הרב יעקב קירמאיר, אשר שהה אז בירושלים לצורך חיפוש דירת קבע (לצורך התקופה שאחרי עלייתו מארצות הברית), התרשם מגבורתו של סייף, ונסע לנחם את משפחתו בכפר יאנוח שבגליל.
לאחר מכן הוקמה החברה כדי לחזק את הקשרים בין הדרוזים ליהודים, ופעילותה הראשונה התקיימה בירושלים יחד עם משפחתו של זידאן סייף.
במיזם "שבת יתרו" מתקיימים סיורים ומפגשים שמטרתם לחזק את הקשרים בין בני העדה הדרוזית לקהילות יהודיות, בנוסף מתקיימת עצרת תפילה וזיכרון בבתי הכנסת לחללי העדה הדרוזית ולאחר מכן סעודת שבת שבה יושבים זה לצד זה דרוזים ויהודים.
נכון לשנת 2018, אירחו את מיזם "שבת יתרו" בבית הכנסת הגדול בירושלים, בבית הכנסת על שם ש"י עגנון בשכונת ארנונה שבעיר ירושלים ובבית הכנסת הבינלאומי בתל אביב.
המיזם החל בשנת 2018 בחגיגות העצמאות בבית הכנסת על שם ש"י עגנון בירושלים, במיזם מתקיים טקס שבו מקריאים את התפילה לשלום המדינה ולחיילי צה"ל בשפה הערבית ובשפה העברית, מתקיים פאנל שבו נציגים בני כל העדות הלא יהודיות המשרתות בצה"ל מציגים את סיפורם האישי.
המיזם מסתיים בחגיגות משותפות של יהודים, מוסלמים, דרוזים ונוצרים סביב שולחן חג לכבודה של מדינת ישראל.
במיזם שהתקיים בשנת 2018 השתתפו נציגי משפחות שכולות מהעדה הדרוזית, ובהם: חבר הכנסת לשעבר שכיב שנאן, אביו של כמיל שינאן שנהרג בפיגוע בהר הבית; נוהד סייף, אביו של השוטר שנהרג בפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה בהר נוף, זידאן סייף.
בנוסף, השתתפו נציגים מהמגזר הבדואי בצפון, ובהם: נור מזריב, ממייסדי המכינה הקדם-צבאית הבדואית, חיילי וקציני צד"ל מנהריה, וכן מספר של חיילים מוסלמים ונוצרים ממזרח ירושלים.
החברה החלה בשנת 2018 לקדם ולתמוך במיזמים נוספים כתמיכה באנשי צד"ל (צבא דרום לבנון) השוהים בצפון ישראל, והחלה גם לפעול בכפר אבו גוש ובמזרח ירושלים על מנת לשמר יחסי שכנות טובים עם ערביי ירושלים בחברה החליטו לקיים את מיזם "נבי מוסא" באפריל שבו ישבו ערבים ויהודים לאכול חומוס כשר יחדיו.
מיזם נוסף הוא "סוכת סאלם" שבו בחג הסוכות מזמינה החברה נכבדים מקרב קבוצות בני המיעוטים להתארח בסוכה יחד עם מנהיגים של קהילות יהודיות בישראל ומחוצה לה.
הרב יקיר פריסיאדו בקיש (בבולגרית: Якир Пресиадо Бакиш ; 1828, סופיה, האימפריה העות'מאנית – 1910, ירושלים, ארץ ישראל העות'מאנית) היה ממלא מקום הרב הראשי ליהודי בולגריה בשלהי המאה ה-19. ב-1898 הודח מתפקידו על ידי הקונסיסטוריה, משום שאישר להקים קהילה אשכנזית נפרדת בסופיה.
נולד בסופיה ב-1828 והוסמך לרבנות על ידי הרב יהודה ערב.
הוא כיהן כאב בית הדין הרבני בסופיה, וכחזן בית הכנסת הרומניוטי בסופיה, "איל קָאל דה לוֹס גְרֵיגוֹס".
היה בן למשפחת נוֹטָאבֶּלִים רבת אמצעים והשפעה בקהילת סופיה, ואת כל תפקידיו הציבוריים ביצע בהתנדבות, אף על פי שהיה זכאי לשכר.
מעמדו הציבורי והכלכלי הובילו את בקיש לנקיטת עמדה עצמאית בנושאי דת וקהילה, עניין שהוביל לעימותים עם הנהגת יהודי בולגריה.
ב-1885 התפטר הרב הראשי לנסיכות בולגריה גבריאל אלמושנינו, ובראשית 1886 עזב את בולגריה ועלה לארץ ישראל.
יקיר בקיש מונה לממלא מקום הרב הראשי וכיהן בתפקידו עד ראשית 1889, עת מונה סימון דנקוביץ' לרב הראשי במינוי קבע.
לאחר פטירתו של הרב הראשי מוריץ גרינוואלד מונה יקיר בקיש ביוני 1895 לממלא מקום הרב הראשי.
בקיש היה תומך נלהב בתנועה הציונית ובעומד בראשה בנימין זאב הרצל.
בפסח 1896 דרש בבית הכנסת המרכזי בסופיה בפני קהל המתפללים ואמר:
ביוני 1896 ביקר בנימין זאב הרצל בבולגריה בדרכו לקושטא ונאם בפני קהל רב בבית הכנסת האשכנזי בסופיה.
הרב בקיש בירך את הרצל והביע תמיכה ברעיון הציוני.
בקיש התפלמס עם הרב הראשי ליהודי האימפריה העות'מאנית, משה הלוי, אשר הביע התנגדות לרעיון הציוני והטיל חרם דתי על ראשי התנועה הציונית בבולגריה, ישועה כלב וקרל הרבסט.
ב-11 בנובמבר 1898 פוטר הרב מתפקידו.
ההיסטוריון חיים קשלס טוען כי בקיש פוטר בשל השתתפותו בוועידה הציונית הראשונה של יהודי בולגריה.
עם זאת, הוועידה הציונית הראשונה נערכה בפלובדיב כחודש ימים לאחר פיטוריו של הרב.
בפועל, פוטר הרב משום שבקיץ 1897 הכיר באופן רשמי בקהילה האשכנזית בסופיה, כקהילה נפרדת בניגוד לעמדת הנהגת הקהילה בסופיה.
הפיטורין היו מסיבות כלכליות ולא עדתיות, משום שבהחלטתו גרם הרב להקטנת ההכנסות הצפויות לקהילה הספרדית בסופיה.
במקומו מונה לממלא מקום, הרב משה שמואל תג'ר.
לאחר סיום תפקידו הצטרף רשמית לתקופה קצרה לוועד הפועל של התנועה הציונית בסופיה והשתתף כציר מטעמה בוועידת היסוד של ההסתדרות הציונית בבולגריה.
ב-1900 עזב את בולגריה, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
יקיר ונה (נולד ב-22 בינואר 1987) הוא זמר-יוצר, פזמונאי, במאי, מפיק מוזיקלי ישראלי ובעל חברת פרסום באינטרנט.
את דרכו המוזיקלית החל בשנת 1995 כאשר היה בן שמונה, כשהופיע ב"מקהלת פרחי פתח תקווה" של אבי ברק.
בשנת 1997 החל להופיע עם "מקהלת פרחי ירושלים" של חנן אביטל, בשתי המקהלות שימש כסולן בהופעות בישראל ומחוצה לה.
בשנת 2006 התגייס למקהלת הרבנות הצבאית והופיע ברחבי הארץ והעולם בניצוחו של המוזיקאי משה מרדכי רוזנבלום, הופעה המזוהה עם המקהלה מתרחשת מדי שנה בחידון התנ"ך העולמי.
ב-2009 הוציא את שירו הראשון "נביט אל המרום", באותה שנה זכה בתואר "תגלית השנה של המגזר החרדי".
בשנת 2011 היה השיר חלק מאלבום הבכורה "סוד החיים", כאשר את רוב שיריו כתב והלחין ונה.
באלבום בלטו מספר שירים, בין היתר הדואט "ממעון שמיך" עם הזמר נתי לוי, והשיר "כולם ביחד", אשר נכתב בעקבות אסון הכרמל והוקדש לזכר הנספים.
בסוף שנת 2009 חודשו שלושה שירים מתוך אלבומו של ונה על ידי דוד לנד, זמר צרפתי שכתב לשירים טקסט בשפה הצרפתית ומכר כמיליון עותקים בחנויות התקליטים הצרפתיות מהקאבר לשירו "מלאך משמיים".
בשנת 2012 הקים את ההרכב הפארודי "יאמאן סטייל", אשר בשנת 2013 הוסב להרכב ווקאלי בו לקח חלק כמפיק מוזיקלי, זמר וצלם.
ההרכב הוציא תשעה שירים, קאברים קלאסיים ברובם, בהם אירח זמרים ותיקים, כגון יואב יצחק, נתי לוי ואביחי מליחי, לצד חדשים, כגון ליבי פנקר, והביא לחשיפתו הראשונה של זוכה "בית ספר למוסיקה" עוזיה צדוק בקאבר לשיר "יא מאמא", שקיבל חשיפה נרחבת לאחר הזכייה בתוכנית בשנת 2015.
בשנת 2014 הוציא בעקבות מבצע צוק איתן את השיר "מלחמה ושלום".
ב-2015 הקים סטודיו ואולפן והחל לעסוק בשיווק אמנים לצד הפקות מוזיקליות, בימויי וצילומי קליפים.
כמו כן, ביים וצילם בין היתר את הקליפ "מפי אל", שיתוף פעולה בין ציון גולן ומידד טסה.
ב-2019 החל לעבוד יחד עם נועה קירל במסגרת הקידום הדיגיטלי לשירה "Drum".
החל את דרכו כמנהלו האישי של זוכה "בית ספר למוסיקה", עוזיה צדוק, אותו גילה לראשונה בשנת 2013.
יקיר העיר חולון הוא תואר יקיר העיר המוענק בטקס חגיגי לתושבי חולון ותיקים, אשר בלטו בעשייה הציבורית ובתרומה לקהילה.
הענקת התואר מביאה לידי ביטוי את הערכת העיר, תושביה והעומדים בראשה לאותם אנשים אשר תרמו מזמנם, ממרצם השקיעו מאמץ והשפיעו בעשייתם על התפתחות העיר וחיי הקהילה בה.
תושבי חולון שמלאו להם 65 שנים.
תושבים המתגוררים בעיר 20 שנה לפחות.
תושבים אשר תרמו לעיר ולמדינה בתחומים שונים כגון: תעשייה, אדריכלות, חינוך, תרבות, אמנות, מדע, רפואה, ספורט וכדומה.
תושבים אשר הביאו כבוד לעיר בזכות פועלם.
בישראל, יקיר העיר הוא אות הוקרה עירוני, המוענק על ידי עירייה לתושבים ותיקים, שבלטו בעשייה הציבורית ובתרומה לקהילה.
הענקת התואר מביעה את הערכת העיר, תושביה והעומדים בראשה לאנשים, אשר השקיעו מאמץ והשפיעו בעשייתם על התפתחות העיר וחיי הקהילה בה.
אותות מקבילים קיימים במדינות אחרות, כגון הענקת מפתח לעיר או "Freedom of the City" בארצות דוברות האנגלית.
האות יוענק לתושבים המתגוררים בעיר, על פעילות ראויה לציון וייחודית שעיקרה בעיר, או לטובת העיר ותושביה או לכבודם.
כל תושב, ארגון או חבר מועצת העיר רשאי להגיש לעירייה המלצה למועמדות, כאשר לרוב מועמדים זכאים הם מעל גיל 65, שעיקר פעילותם הציבורית הייתה בעיר או למענה.
את מקבלי האות בוחרת ועדה שרוב חבריה הם חברי מועצת העיר בראשות ראש העירייה.
מרבית העיריות קובעות בתקנון תנאי סף לקבלת האות:
האות יוענק לאדם יחיד (ולא לקבוצה או ארגון)
תושב העיר בעת הגשת המועמדות והלאה
מבוגר (למשל מעל גיל 65 בירושלים, 70 בתל אביב-יפו)
מתגורר בעיר פרק זמן משמעותי.
בחלק מהעיריות לא מוגדר זמן ובחלקן נקבע זמן מינימלי (למשל בחולון נדרשות 20 שנות מגורים ובגבעתיים 30 שנים).
עם זאת, יש לכך יוצאים מן הכלל, כגון האות שהוענק למרים בן-פורת ב-1982 והכרה בחסידי אומות העולם המתגוררים בעיר כיקיריה.
האות מוענק בטקס חגיגי במעמד ראש העיר, לרוב ביום סמלי, כגון יום העצמאות, יום ירושלים וכדומה.
האות המוענק הוא תעודת כבוד מטעם העירייה ואותות נוספים כגון סיכת זהב.
קיימים אותות נוספים: עיריית באר שבע למשל מעניקה מגילת קלף בה מפורטת עילת הענקת העיטור ומדליון בצורת סמל העיר.
בנוסף, מוזמנים יקירי העיר לכל אירוע חגיגי פומבי, שמם נרשם בספר יקירי העיר והם מקבלים תו לחניה חינם.
האות עשוי להינתן באחד מתחומים הבאים כגון תעשייה, אדריכלות, חינוך, תרבות, אמנות וכו'.
אם זוכה האות נפטר לפני הענקת האות, יוענק האות לקרוב משפחתו.
יקיר ורשבסקי (בפולנית: Jakir Warszewski; ביידיש: ווארשאווסקי; 14 במרץ 1885–1942) היה סופר יהודי-פולני נודע שכתב בעברית וביידיש.
במהלך השואה בקיץ 1942 נרצח ורשבסקי במחנה ההשמדה טרבלינקה.
ורשבסקי נולד ב-14 במרץ 1885 במלאווה שבפולין למשפחת סוחרים חסידים יהודים.
למד בצעירותו בחדר ובישיבה של חסידות אלכסנדר יחד עם בן עירו וחבר נעוריו, יוסף אופטושו.
יחד למדו ספרי חקירה, קבלה, השכלה וחסידות.
ורשבסקי התמחה בספרות ימי-הביניים ורכש בכוחות עצמו השכלה כללית ולמד שפות.
כצעיר היה פעיל בתנועה הציונית ואחד ממייסדי הספרייה הראשונה במלאווה (1904).
בדצמבר 1906 פרסם את סיפורו "חיים" בכתב העת הספרותי "המעורר" שייסדו וערכו יוסף חיים ברנר ור' בנימין.
כמו כן, החל לפרסם משנת 1907 סיפורים ב"העולם", שבועון עברי שהיה עיתונה הרשמי של ההסתדרות הציונית העולמית וב"הפועל הצעיר", עיתון שנוסד על ידי מפלגת הפועל הצעיר.
בשנת 1908 פרסם ב"הדגל" הלונדוני ציורים וסקיצות מרשימות על הטבע.