tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המספד הראשון המתואר במקרא הוא המספד אשר עושה אברהם לשרה:
מספד אחר המתואר במקרא הוא המספד הגדול שנעשה ליעקב על ידי בניו ומכובדי ארץ מצרים:
מקרה אחר בו מתואר הספד הוא לאחר מותו של איש האלוהים, כאשר הנביא מבית אל קובר אותו ומספיד אותו: .
על יהויקים מלך יהודה, שהיה רשע, מנבא ירמיהו שלא יספידוהו, כיוון שהיה מושחת וחיפש רק בצע, עושק ושפיכות דמים:
מספד עתידי מתואר בספר זכריה ונקרא המספד בירושלים.
לפי הנבואה, לאחר שה' יושיע את יהודה וירושלים מכל העמים שיצורו עליהם, בית דוד ויושבי ירושלים יספידו הספד גדול על דמות שנדקרה: .
לפי עמדה מקובלת אצל חז"ל ופרשנים רבים, המספד בירושלים יהיה על מותו של משיח בן יוסף.
על פי ההלכה היהודית אין מספידין בימי שמחה, כגון: חול המועד, חנוכה ופורים.
מצווה להספיד את המת כראוי, להרים את הקול ולומר עליו דברים המשברים את הלב.
חז"ל גינו את מי שמתעצל מלהספיד, ומנגד גינו גם את מי שמפריז בהספד ואומר שבחים לא נכונים על המת.
להלכה נקבע שמותר להוסיף קצת על שבחי המת, אך לא יותר מדי.
הטעם לכך שמותר להוסיף מעט על שבחי המת שנוי במחלוקת: הב"ח הסביר שהעוון של מיעוט בהספד חמור יותר מעוון ההפרזה, ולכן עדיף לנטות מעט לכיוון ההפרזה כדי לא להסתכן במיעוט שבחי המת.
הט"ז הסביר שמן הסתם אדם היה מוכן לעשות אף יותר ממה שנדרש בפועל, ולכן כשמספרים סיפור מעט מופרז על המת לא מדובר בשקר לגבי אישיותו של המת.
התלמוד מספר שכשמת הלל הזקן הספידו עליו 'הי חסיד, הי עניו, תלמידו של עזרא', וכשמת שמואל הקטן הספידו עליו 'הי חסיד, הי עניו, תלמידו של הלל'.
על פי זה כתבו הרמב"ן והרא"ש שכשמספידים חכם מצווה להזכיר בהספד את חכמתו ויראת חטאו.
למרות קדושת בית הכנסת, מותר להספיד בו תלמידי חכמים ובני משפחה שלהם, ואף ניתן להכניס את מיטתו של החכם לבית הכנסת למקום בו היה רגיל לדרוש ולהספידו שם.
התלמוד מביא ברייתא המתארת את האבל וההספד על חכם שנפטר:
בית מדרשו של החכם הם התלמידים הרגילים ללמוד את תורתו, ולכן הם שרוים באבל ובית המדרש שלהם בטל במשך שבעת ימי האבל.
אך שאר בתי המדרשות לא בטלים כיוון שמצוות תלמוד תורה חשובה יותר מכבוד לחכם שאינו רבם.
אמנם כאשר מדובר בפטירת אב בית הדין או הנשיא - כל לומדי התורה שרויים באבל, ולכן כל בתי המדרשות בטלים, וכמובן שאסור לטייל במקום זאת, אלא יש לשמור על אווירה של אבלות.
אף על פי שבית המדרש סגור, מותר לתלמידים ללמוד בזוגות בבתיהם לאחר שנגמרה שעת ההספד.
על פי ההלכה מספידים חכם בפניו (טרם הקבורה) אף בימים שאין מספידים בהם.
הספד על גוי ועל עבד
ככלל, ההלכה אוסרת להספיד גוים ועבדים.
הברייתא במסכת אבל רבתי מביאה התייחסויות שונות להספד וקבלת תנחומים על עבדים:
להלכה כתבו הרמב"ן, הטור והשולחן ערוך שלא מספידים עבדים ולא מקבלים עליהם תנחומים, מבלי לחלק בין עבד כשר לעבד שאינו כשר.
עם זאת, מתעסקים בצרכי קבורתם.
פעוט שנפטר כשהוא בן שלושים יום ומעלה - אומרים עליו צידוק הדין וקדיש.
אמנם, לא מספידים פעוטות וילדים קטנים מאוד, אלא מספידים החל מגיל חמש או שש.
הגיל המדויק של ילד שמספידים אותו נקבע לפי רכושה של המשפחה: בני עשירים מוספדים מגיל שש, ואילו בני עניים מוספדים כבר מגיל חמש, כיוון שצערם גדול יותר.
כאשר הילד , כלומר כאשר היו לו מעשים משל עצמו שניתן לספר עליהם - מספידים אותו במעשי עצמו, אמנם כאשר אין לו מעשים משל עצמו - מספידים אותו בהזכרת מעשי הוריו או קרוביו.
כאשר מדובר בילד של משפחה חשובה, כגון חכמים או מלכים - מרבים בהספד יותר ממה שראוי להם, בשל כבוד הוריו.
מטרת המצווה היא לכבד את המת, ולכן מת שציווה שלא יספידו אותו - לא מספידים אותו.
למרות זאת, לעיתים התירו הפוסקים להספיד תלמידי חכמים גדולים שציוו שלא יספידו אותם.
כך למשל רבי אלעזר פלקלס מספר כיצד רבו רבי יחזקאל לנדא הספיד את רבי יעקב יהושע פלק בעל ה'פני יהושע', למרות שציווה שלא יספידו אותו, כיוון שמדובר ברבן של כל בני הגולה שיש לו דין מיוחד.
דוגמה נוספת: כאשר נפטר רבי ליב פישלס, בנו של רבי מאיר פישלס, הוא ציווה שלא יספידוהו.
למרות זאת, התיר רבי אלעזר פלקלס להספידו הספד גדול, בנימוק שרבי ליב היה ממשיכו של אביו, וכשהוא נפטר הרי זה כאילו נפטר אביו יחד עימו.
משכך ההספד לרבי ליב הוא למעשה הספד גם לאביו - ואין לרבי ליב זכות למחול על כבוד אביו.
מימון הוצאות ההספד מוטל על היורשים.
מאחר שההספד הוא לכבוד המת ולא לכבוד החיים - היורשים אינם רשאים לוותר על ההספד משיקולים כלכליים.
האיש אחראי לקבורת אשתו ובין השאר עליו לממן את הוצאות ההספד.
המשנה מונה את חובותיו של האיש כלפי אשתו לרבות קבורתה, ולבסוף מובאת עמדתו של רבי יהודה לפיה: .
בתלמוד מבואר שמדובר במחלוקת תנאים: תנא קמא סובר שהקריטריון להוצאות הנדרשות להספד הוא עושרו של האיש, ואילו רבי יהודה סובר שהולכים לפי רכושו של האיש או כבודה של האישה - הגבוה ביניהם.
בנוסף נקבע שמנהג המדינה לגבי הוצאות ההספד מחייב.
"הספוט עליי" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית איגי וקסמן.
הוא יצא לאור ב-21 ביוני 2022, בהוצאת חברת התקליטים ITModels, כסינגל שלא מתוך האלבום.
את השיר כתבו וקסמן ואיתי שמעוני שהלחינו אותו עם ערן גולדברג.
השיר יצא ארבע שנים לאחר יציאת שירה האחרון של וקסמן, "בוא איתי".
השיר נכתב על ידי איגי וקסמן ואיתי שמעוני, הולחן על ידי וקסמן, שמעוני וערן גולדברג והופק על ידי חן קורדובה, אביב ברנהולץ וינון יהל.
לאחר ארבע שנות הפסקה, חזרה וקסמן עם "הספוט עליי" והדבר זכה לביקורות חיוביות.
בריאיון מקיף שערכו עם וקסמן בישראל היום קבעו כי: .
ברשת 13 טענו שמדובר בשיר: .
גם במעריב סקרו את "הספוט עליי" תוך ציון הרקע להקלטה שלו.
בכתבה נוספת שפורסמה באתר, נכתב: .
במהלך ריאיון שערכה וקסמן עם מאקו בסמוך ליציאת השיר, הצהירה: .
הווידאו קליפ הרשמי של "הספוט עליי" הועלה ליוטיוב ב-21 ביוני 2022, ביום יציאתו של השיר כסינגל.
את הקליפ ביים איתמר לידר שירי שהיה אחראי גם על הקונספט שלו.
הקליפ משלב סצנות שונות בהן ניתן לראות רקדניות, גיטריסט ואת וקסמן עצמה, מבצעת את השיר.
מסביבה מפוזרים שלל מיקרופונים בגבהים שונים.
נכון לאוגוסט 2023 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה משלוש מאות אלף צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם21 ביוני 2022הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתITModels
הספורט בישראל הושפע רבות בעקבות פרוץ מלחמת חרבות ברזל ב-7 באוקטובר 2023. ההשפעות הבולטות ביותר היו עזיבות של ספורטאים מקבוצות שונות עקב המצב הביטחוני וחוסר היכולת של הקבוצות לארח בישראל את משחקיהן במסגרות אירופיות, מה שגרם לכך שמשחקיהן נערכו במדינות אחרות (בעיקר בסרביה, הונגריה, בולגריה, ליטא ולטביה).
השפעה נוספת הייתה על קבוצת הכדורגל עירוני קריית שמונה מהליגה הלאומית וקבוצת הכדורסל הפועל גליל עליון מליגת העל, שתי קבוצות מקצועניות שהושפעו מהלחימה בחזית הצפונית.
בנוסף, חגיגות זכייה בתארים נערכו בצניעות יחסית והענקת תארים נעשתה בשיתוף נפגעי המלחמה.
כך למשל, גביע הטוטו הוענק על ידי אלמנתו וילדיו של אסף חממי.
גביע המדינה בכדורסל הוענק להפועל ירושלים על ידי אופיר אנגל, אוהד הקבוצה שנחטף ושוחרר, כאשר הגביע עצמו כוסה בחולצה הקוראת לשחרורו משבי חמאס של הירש גולדברג-פולין.
תואר אליפות המדינה בכדורגל הוענק למכבי תל אביב על ידי אוהד הקבוצה שנפצע, ולא נערכו חגיגות אליפות.
המצב בספורט הישראלי טרם המלחמה
עד לפרוץ המלחמה שוחקו בליגת העל בכדורגל חמישה מחזורים, כשהמחזור השישי היה אמור להתקיים בין 7 ל-9 באוקטובר.
ב-5 באוקטובר מכבי תל אביב שיחקה בחוץ מול גנט במסגרת שלב הבתים בקונפרנס ליג, ומכבי חיפה שיחקה באצטדיון סמי עופר נגד פנאתינאיקוס.
ב-12 באוקטובר הייתה נבחרת ישראל בכדורגל אמורה לארח את באצטדיון בלומפילד במסגרת מוקדמות יורו 2024.
ב-5 באוקטובר אירחה מכבי תל אביב את פרטיזן בלגרד בהיכל מנורה מבטחים במחזור הראשון של היורוליג, וב-6 באוקטובר נערך משחק הפתיחה של ליגת העל בכדורסל, של עירוני נס ציונה נגד הפועל עפולה.
הפועל ירושלים והפועל חולון נרשמו לליגת האלופות בכדורסל, והפועל תל אביב הוגרלה ביורוקאפ.
בבוקר מתקפת הפתע הוחלט בעקבות הנחיות פיקוד העורף על ביטול כל אירועי הספורט שתוכננו לתאריכים 7 עד 9 באוקטובר.
במקביל החלו קבוצות מכל הענפים להוציא מישראל את השחקנים ואנשי הצוות הזרים שלהן מישראל.
שירות הביטחון הכללי הודיע על איסור יציאת ספורטאים ישראלים לתחרויות בין-לאומיות בשל חוסר היכולת של אנשי ביטחון לאבטח את המשלחות.
מספר ספורטאים ישראלים התחרו ב-7 באוקטובר ועשו מחוות לישראל.
ארטיום דולגופיאט, שזכה במדליית זהב בתרגיל הקרקע באליפות העולם בהתעמלות עלה לפודיום עם דגל ישראל ועליו סרט שחור.
הכדורגלנים ביברס נאתכו ורז שלמה כבשו במשחקי הליגה של קבוצותיהם פרטיזן בלגרד בסרביה ולוון בבלגיה ולא חגגו.
בימים הראשונים למלחמה עזבו השחקנים הזרים את ישראל, וחוסר הוודאות לגבי חזרת הליגה, הביאה לכך שהשחקנים התאמנו בצורה לא סדירה.
השחקנים שנשארו בארץ עסקו גם בפעילויות פילנתרופיות למען מפוני עוטף עזה.
משחקיהן של מכבי חיפה ב ומכבי תל אביב בקונפרנס ליג שתוכננו לסוף אוקטובר נדחו מפני שהשחקנים לא היו מוכנים אליהם פיזית ומנטלית.
במהלך חודש נובמבר 2023 החלו השחקנים הזרים לחזור, והקבוצות חזרו להתאמן באופן מלא.
ב-25 בנובמבר נערך המשחק הראשון בליגת העל בכדורגל לאחר פרוץ המלחמה, משחק השלמה מהמחזור הראשון בין מכבי חיפה והפועל פתח תקווה.
שאר קבוצות הליגה חזרו לשחק שבוע מאוחר יותר, ב-2 ו-3 בדצמבר.
שלושת המחזורים הראשונים בתחילת דצמבר היו ללא קהל, ומ-19 בדצמבר ועד ל-30 בדצמבר המשחקים היו תחת מגבלה של עד 5,000 צופים.
ועד 10 בפברואר שיחקו עם מגבלה של עד 15 אלף צופים.
בנוסף מהמחזור העשירי ועד המחזור ה-20 שוחקו המשחקים בקצב של פעמיים בשבוע, כדי לסגור את הפערים שנוצרו.
קפטן הפועל חדרה מנשה זלקה, שירת בעורב צנחנים וגויס למילואים בגבול הצפון, לאורך המלחמה.
מכבי תל אביב ומכבי חיפה במפעלים האירופיים
שתי קבוצות הכדורגל הישראליות במפעלים הבין-לאומיים, מכבי חיפה ב ומכבי תל אביב בקונפרנס ליג, הספיקו לשחק שני משחקים כל אחת עד פרוץ המלחמה, ומשחקיהן במחזור השלישי של שלב הבתים נדחו.
הקבוצות חזרו לשחק ב-9 בנובמבר, כשמכבי חיפה אירחה את ויאריאל בא.א.ק.
ארנה בלרנקה, קפריסין ומכבי תל אביב שיחקה מול זוריה לוהנסק.
בשל סיבות ביטחוניות סירבה ממשלת קפריסין לארח את משחקיה של מכבי חיפה, ואת שאר משחקיה במסגרות האירופיות היא אירחה בבודפשט, בירת הונגריה.
מכבי תל אביב אירחה את משחקיה ב-TSC ארנה בבצ'קה טופולה, סרביה.
מבין הקבוצות הישראליות בעונת 2024/25 רק מכבי תל אביב הגיעה לשלב בתים של מפעל אירופי.
ואת משחקיה בעונה זאת אירחה באצטדיון פרטיזן בבלגרד.
בלילה שבין ה-7 ל-8 בנובמבר 2024, לאחר משחק החוץ נגד איאקס אמסטרדם, היו אירועים של תקיפת אוהדי הקבוצה בעיר.
מכבי חיפה סיימה את שלב הבתים של עונת 2023/2024 בליגה האירופית במקום השלישי וירדה לשלב הנוקאאוט הראשוני בקונפרנס ליג, בו ניצחה את גנט.
הקבוצה הודחה על ידי פיורנטינה בשמינית הגמר.
מכבי תל אביב סיימה ראשונה בבית שלה בעונת 2023/2024 בקונפרנס ליג, אך הפסידה בשמינית הגמר לאולימפיאקוס.
מלחמת חרבות ברזל פרצה בזמן קמפיין מוקדמות יורו 2024 של נבחרת ישראל בכדורגל.
ב-12 באוקטובר היא הייתה אמורה לאחר באצטדיון בלומפילד את , וב-15 באוקטובר להתארח ב.
כבר ב-8 באוקטובר נדחה משחקה של ישראל מול שווייץ, ולאחר מכן גם נגד קוסובו.
בשל שיטת "חלונות הנבחרות" שיחקה נבחרת ישראל רק בנובמבר, ומכיוון שהייתה צריכה לשחק ארבעה משחקים בפרק זמן שהיה מיועד לשני משחקים שיחקה הנבחרת כל שלושה ימים.
בנוסף, אי פעילותה של ליגת העל, שעל שחקניה מתבססת הנבחרת, והעובדה שאירחה את משחקיה בפנצ'ו ארנה בבודפשט, תרמו לכושר הרע בו הגיעה הנבחרת.
ישראל סיימה במקום השלישי בבית ט' ולא העפילה לטורניר, ובחצי גמר פלייאוף המוקדמות, אליו העפילה דרך ליגת האומות 2022/2023, הפסידה ל והחמיצה הזדמנות להעפיל לאליפות אירופה בכדורגל.
בנוסף נבחרת בלגיה אירחה את ישראל בהונגריה בליגת האומות, לאחר שגורמי הביטחון בבלגיה סירבו לארח את ישראל מחשש למהומות אנטי-ישראליות.
עירוני קריית שמונה ירדה בסיום עונת ל, ועד 7 באוקטובר הספיקה לשחק שבעה משחקים בעונת .
עם זאת, בעקבות הלחימה בזירת לבנון במלחמת חרבות ברזל פונתה העיר קריית שמונה ועימה גם הקבוצה.
עירוני קריית שמונה התאמנה במגרשים שונים באזור השרון עד שההתאחדות לכדורגל בישראל הקצתה לה את "בית הנבחרות" בשפיים.
בסיום העונה סיימה קריית שמונה במקום הראשון ועלתה לליגת העל.
עונת 2023/2024 בליגת העל בכדורסל נפתחה ב-6 באוקטובר 2023, במשחק בין עירוני נס ציונה להפועל עפולה, אך עם פרוץ המלחמה למחרת היא הופסקה.
בשל ריבוי השחקנים הזרים בקבוצות והאינטנסיביות של המפעלים האירופיים התקשתה הליגה לחזור, הליגה חזרה ב-28 בנובמבר, במשחק בין הפועל באר שבע דימונה להפועל עפולה.
קבוצות רבות נאלצו להחליף את שחקניהן הזרים באופן תדיר בשל המצב הביטחוני במדינה, למשל אמין נואה שעזב את הפועל חולון וכריס באב שעזב את בני הרצליה.
בשל אי סדירות המשחקים בליגת העל, עליה מבוססת הגרלת גביע המדינה בכדורסל, הוחלט כי לגביע המדינה בכדורסל 2024 יעפילו כל קבוצות הליגה (בניגוד ל-8 המוליכות בתום הסיבוב הראשון, כפי שהיה נהוג), כש-3 הקבוצות המדורגות ראשונות בתום הסיבוב השני יעפילו אוטומטית לחצי הגמר ושאר 10 הקבוצות יתמודדו בשמינית הגמר.
בשל דחיית הליגה, חצי הגמר וגמר גביע המדינה נערכו בחודש מאי.
ולא בחודש פברואר כפי שקורה בדרך כלל.
ב-27 בנובמבר חזרה גם הליגה הלאומית בכדורסל, שלא הספיקה לפתוח את עונת ובה הוחלט שלא ישחקו שחקנים זרים ושלושת המחזורים הראשונים נערכו באולמות נייטרליים.
בניגוד לענף הכדורגל בישראל, שהתנסה בעבר באירוח משחקים מחוץ לישראל במהלך האינתיפאדה השנייה ומבצע צוק איתן, הכדורסל הישראלי לא התנסה בכך בצורה משמעותית.
שבע קבוצות כדורסל ישראליות, יותר ממחצית מקבוצות הליגה, נרשמו למסגרות אירופיות: מכבי תל אביב ביורוליג, הפועל תל אביב ביורוקאפ, הפועל חולון והפועל ירושלים בליגת האלופות בכדורסל והפועל גליל עליון, בני הרצליה ועירוני נס ציונה ביורופקאפ.
ב-30 באוקטובר הודיעו שלוש קבוצות היורופקאפ כי לא ישתתפו בתחרות שהציבה להם פיב"א, בעקבות מה שהקבוצות הגדירו כדרישות בלתי אפשריות.
שנטען עליהן שנעשו כדי להדיר את הקבוצות הישראליות ממפעל זה מסיבות פוליטיות.
ב-8 באוקטובר פונו שחקני מכבי תל אביב ואנשי הצוות שלה לקפריסין, שם התאמנו במשך שבועיים עד שהוחלט שהקבוצה תשחק את משחקי הבית שלה בעונת 2023/2024 ביורוליג בהיכל אלכסנדר ניקוליץ' בבלגרד, סרביה.
משחקה של מכבי מול אולימפיה מילאנו, שתוכנן להתקיים ב-12 באוקטובר, נדחה ל-31 באוקטובר, ומשחקה הראשון ביורוליג מאז המלחמה היה ב-18 באוקטובר מול ולנסיה בחוץ, לאחר שהקבוצות החליפו ביתיות.
בחודש הראשון למלחמה שיחקה הקבוצה ארבעה משחקי חוץ, ומשחק ה"בית" הראשון שלה בבלגרד נערך ב-9 בנובמבר מול באיירן מינכן.
מכבי תל אביב חזרה פתחה את עונת ליגת העל ב-11 בדצמבר, במשחק חוץ מול בני הרצליה.
הן בשל ההפסדים הכלכליים לאור המלחמה, והן בשל חשש של שחקני יורוליג להגיע לישראל, מכבי תל אביב נחלשה משמעותית בעונת 2024/25. ג'ורדן לויד עזב את הקבוצה, בעקבות לחץ משפחתי.
וסייבן לי הוחתם בקבוצה ושיחק בה במשך חודשיים, כאשר לא הגיע לישראל כלל, והיה עם הקבוצה רק במשחקים באירופה, ואף לא התאמן איתה באופו שוטף.
הפועל ירושלים הייתה אמורה לפתוח את עונת 2023/2024 בליגת האלופות בכדורסל ב-17 באוקטובר מול בנפיקה ליסבון, אך פיב"א דחתה את המשחק בעקבות פרוץ המלחמה.
הקבוצה קבעה גם היא את ביתה האירופי בהיכל אלכסנדר ניקוליץ' בבלגרד, ומשחקה הראשון במסגרת ליגת האלופות בכדורסל נערך באולם זה ב-1 בנובמבר, מול גלאטסראיי.
ב-4 בינואר 2024 עזב דז'יקיץ' את הקבוצה בשל המלחמה.
הפועל ירושלים אירחה את כל משחקיה בליגת האלופות בבלגרד והגיעה לשלב הטופ 16, בו הודחה לאחר שסיימה במקום השלישי בבית.
ב-3 באוקטובר פתחה הפועל תל אביב את עונת 2023/2024 ביורוקאפ עם ניצחון 100–73 על צדביטה אולימפיה, אך בעקבות המלחמה נדחה משחקה ב-11 באוקטובר מול וולבס.
ב-17 בנובמבר הוכרז שגם הפועל תל אביב תארח את משחקי הבית שלה ביורוקאפ בהיכל אלכסנדר ניקוליץ', ומשחקה הראשון בו נערך ב-22 בנובמבר מול חובנטוד בדאלונה.
הקבוצה אירחה את משחקי הבית שלה בבלגרד למעט ההפסד ברבע הגמר לבשיקטש, אותו אירחה ב, ליטא.
הפועל חולון הייתה אמורה לשחק ב-18 באוקטובר מול טלקום בון, אך המשחק נדחה בעקבות פרוץ המלחמה ושוחק במקום זאת ב-1 בנובמבר.
הקבוצה נאלצה לשחרר את אמין נואה ואמד קייבר, והדבר פגע בה להמשך העונה, שכן מבין "ארבע הגדולות" של הכדורסל הישראלי היא היחידה שנאלצה לשחרר שחקני מפתח.
הקבוצה אירחה את משחקי הבית שלה בליגת האלופות בריגה, לטביה, והגיעה לשלב הטופ 16, בו הודחה לאחר שסיימה במקום השלישי בבית.
הפועל גליל עליון, שבסיסה בכפר בלום הסמוך לגבול ישראל–לבנון, נפגעה קשות מהלחימה בזירת לבנון במלחמת חרבות ברזל.
הקיבוץ לא פונה רשמית, אך בשל הפצצות חזבאללה התפנו רוב תושביו וכך גם אנשי הקבוצה.
בסך הכל שבעה שחקנים זרים עזבו את גליל במהלך העונה, ורוב הזמן היא שיחקה עם שלושה זרים לכל היותר.
משחקי הקבוצה כמעט ולא נערכו באולם פיס כפר בלום, ובמקום זאת נערכו בהיכל העירוני בעפולה ולאחר מכן בהיכל אנרבוקס בחדרה.
הקבוצה נקלעה לתחתית ליגת העל, אך הצליחה לבסוף להימנע מירידה.
ביולי 2024, בעלי הפועל תל אביב, עופר ינאי, תכנן טורניר קדם עונה בתל אביב, כדי להוכיח שניתן להביא קבוצות לשחק בישראל: בטורניר היו אמורים להשתתף, וילבראן, ריטאס וילנה, ואריס סלוניקי.
לאחר שטוני פארקר מבעלי וילבראן וחבר בהיכל התהילה של הנ.ב.א קיבל איומים על חייו מגורמים אסלאמיים קיצוניים, הטורניר בוטל.
ב-22 במאי 2024, בעקבות פינוי עוטף עזה בשל המלחמה, הודיע איגוד הכדורסל הישראלי על הצעתו של האלוף במילואים טל רוסו להקמת קבוצת כדורסל באזור שתתחרה ב.
הצעתו של רוסו, שהתבססה על רעיון של חבר הנהלת הפועל גליל עליון עמית גל, הייתה שהקבוצה, שתקום בעזרת מנהלת תקומה, תתבסס על כדורסלני נבחרות הנוער והעתודה של ישראל שיגורו בפורמט של אקדמיה באזור העוטף.
ב-29 ביולי אישר האיגוד באופן רשמי את ההצעה, וקבע שהקבוצה תשחק בליגה הלאומית בלבד (כלומר לא תוכל לעלות לליגת העל בכדורסל או לרדת לליגה הארצית).
הקבוצה הושקה ב-24 בספטמבר, והוכרז שמאמנה יהיה ברק פלג ושאולמה הביתי יהיה בקיבוץ מגן שבמועצה אזורית אשכול.
יושב ראש הקבוצה הוא טל רוסו, וכדורסלן העבר ליאור אליהו חבר גם הוא בהנהלת הקבוצה.
בשל אזהרת המסע החמורה שהוציא המטה לביטחון לאומי לטורקיה בעקבות ההחמרה ביחסי טורקיה–ישראל לא הורשו משלחות ספורט ישראליות להתחרות במדינה.
לכן, למשל, נערכו משחקיהן של קבוצות הכדורסל הישראליות מול אלו הטורקיות במשחקים נייטרליים.
גם משחקה של מכבי תל אביב בכדורגל מול בשיקטש בליגה האירופית, נערך בדרבצן שבהונגריה.
ב-14 בינואר 2024 כבש שגיב יחזקאל שער לזכות קבוצתו אנטליהספור מול טרבזונספור במסגרת ליגת העל הטורקית בכדורגל ובחגיגת השער ציין 100 ימים למתקפת הפתע ב-7 באוקטובר.
בתגובה בוטל חוזהו בקבוצה והוא אף נעצר בגין "הסתה פומבית של הציבור לשנאה ולעוינות".
הוא שוחרר כעבור לילה ושב לישראל.
למחרת נעצר שחקן איסטנבול בשאקשהיר עדן קארצב, שהעלה סטורי באינסטגרם הקורא לשחרור הישראלים שנחטפו בידי חמאס, וגם הוא שוחרר מהקבוצה ומאוחר יותר חתם במכבי תל אביב.
כדורסלן פנרבחצ'ה ים מדר נתקל בפחות קשיים, אם כי במשחקה של קבוצתו מול בשיקטש נזרק לעברו מטבע שפצע אותו.
שחקן סלטיק מליגת העל הסקוטית, ליאל עבדה, סבל מעוינות מצד אוהדי הקבוצה, המזוהים עם אנטי-ציונות ופרו-פלסטיניות, וב-7 במרץ 2024 עבר לשארלוט מה-MLS.
הסערה הוא סרט מדע בדיוני-אסונות משנת 2017, בבימויו של דין דבלין ובכיכובם של ג'רארד באטלר, ג'ים סטרג'ס, אבי קורניש, ואנדי גרסיה.
הסרט עוסק בקונספירציה שמטרתה לשבש רשת לוויינים שנועדה לשלוט במזג האוויר ולהגן על כדור הארץ מאסונות טבע.
כאשר הרשת מתחילה לתקול, מה שמוביל לשורה של אסונות ברחבי העולם, נאלץ ג'ייק לוסון (באטלר) לעלות לתחנת חלל כדי למנוע את השמדת העולם.
הצילומים החלו ב-20 באוקטובר 2014 בניו אורלינס, לואיזיאנה.
לאחר אכזבה בעת בדיקת החומרים, צילומים מחדש התרחשו בדצמבר 2016 תחת המפיק בפועל ג'רי ברוקהיימר, הסופרת לאטה קאלוגרידיס והבמאי החדש דני קאנון.
הסערה יצא לאקרנים בארצות הברית ב-20 באוקטובר 2017, בכל הפורמטים, והציג ביצועים נמוכים מאוד בקופות, כשהכניס רק 221.6 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב של 120–130 מיליון דולר והפסיד 71.6 מיליון דולר של האחים וורנר.
הסרט גם זכה להפליא על ידי המבקרים בשל הסיפור והאפקטים החזותיים שלו.
הסרט מתרחש בעתיד שבו האנושות פיתחה רשת לוויינים מתקדמת שנועדה למנוע אסונות טבע ולהבטיח את יציבות מזג האוויר על פני כדור הארץ.
ג'ייק לוסון, המהנדס שאחראי על המערכת, מתבקש לחזור לתחנת החלל לאחר שתקלה במערכת מובילה לשורה של אסונות.
במהלך הסרט, מתברר כי מדובר בקונספירציה מסוכנת שמאיימת להשמיד את כדור הארץ, וג'ייק, יחד עם אחיו מקס (ג'ים סטרג'ס), חייבים לפעול במהירות כדי לעצור את האיום.
ג'רארד באטלר בתפקיד ג'ייק לוסון
ג'ים סטרג'ס בתפקיד מקס לוסון
אנדי גרסיה בתפקיד נשיא ארצות הברית
אד האריס בתפקיד שר ההגנה
הסרט הסערה קיבל ביקורות שליליות מצד המבקרים, שציינו כי העלילה הייתה מופרכת והדמויות היו שטוחות.
עם זאת, הסרט סיפק אקשן ואפקטים מיוחדים מרהיבים.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 17%, וב-Metacritic ציון של 21 מתוך 100, המצביעים על ביקורות שליליות בעיקרן.
הסערה הוא ציור שמן על בד מאת האמן הגרמני אוגוסט מאקה, שנוצר בשנת 1911 ונשמר כיום במוזיאון סארלנד לאמנות מודרנית בעיר זארבריקן, גרמניה.
מאקה צייר את הסערה בתקופה שבה היה מעורב בקבוצת האמנים "הפרש הכחול", שאותה ייסדו חבריו פרנץ מארק וואסילי קנדינסקי.
בדומה לקבוצת "הגשר", גם "הפרש הכחול" הייתה חלק מזרם האקספרסיוניזם הגרמני, אך היא שמה דגש מיוחד על ממדים רוחניים, מיסטיים ורגשיים, ואימצה במידה רבה יותר את המופשט.
לפי חוקר האמנות פול ד' וילקה, חברי הקבוצה ביקשו לעורר תגובה רגשית חזקה בצופה, גם במחיר של ויתור על פרטים ריאליסטיים.
הסערה מאופיין בשימוש בצבעים עזים וניגודיים, במערך נוף אבסטרקטי ובתיאור קיצוני של תנאי מזג האוויר – מרכיבים המושפעים מסגנונו של פרנץ מארק.
בתוך ההתרחשות הסוערת ניתן לזהות צורות המזכירות יצורים אנושיים או בעלי חיים, בדגש על סוסים – מוטיב מרכזי גם ביצירתו של מארק.
הציור שואב השראה ממקורות סגנוניים נוספים בני התקופה, בהם הקוביזם (דרך "הצורה הפלסטית הסכמטית") והפוביזם (באמצעות תחושת האנרגיה הקווית והצבעונית).
הסערה נוצר בתקופה שבה מאקה גיבש גישה אישית לאמנות, שהתאפיינה באימוץ סגנונות שונים מבלי לנטוש לחלוטין את הקודמים.
שנה לאחר שצייר את היצירה, פרסם את מאמרו "מסכות" באלמנך של "הפרש הכחול", ובו ביטא את הפילוסופיה של הקבוצה: האמן יוצר מתוך כוח פנימי, והצורות שביצירה הן ביטוי לכוחות החיים.
הוא כתב: "ליצור צורות פירושו: לחיות [...] הברק מבטא את עצמו, כמו גם הפרח; כל כוח מתגלה כצורה.
לאור דברים אלה, ניתן לראות בציור לא תיאור ישיר של סערת טבע, אלא ביטוי מטאפורי לסערה היצירתית שבלב האמן עצמו.
הסערה הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי פייר אוגוסט קוט, אשר צויר בשנת 1880. היצירה מוצגת כיום בגלריה 827 של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות שבניו יורק.
הציור מתאר זוג צעיר רץ ביער כשהם מנסים למצוא מחסה מפני סערה מתקרבת, באמצעות יריעת בד שהם מחזיקים מעל ראשיהם.
הקומפוזיציה הדינמית, העוצמה הרגשית ותיאור הטבע הסוער שואבים את הצופה אל תוך הסצנה ומדגישים את השילוב בין רומנטיקה לדרמה טבעית.
בציור "הסערה" משתקפים האלמנטים הרומנטיים והקלאסיים של סוף המאה ה-19 בצרפת.
קוֹט, שהיה תלמידו של ויליאם אדולף בוגרו, בלט בדיוק טכני וביכולת להעביר מתח רגשי.
היצירה "הסערה" מציגה ניגוד ישיר לציור "אביב": בעוד "אביב" מתאר רגע של שלווה והתמסרות בטבע ירוק ופסטורלי, הרי ש"הסערה" מייצג סצנה של בריחה מתוך פחד אל תוך טבע פראי ובלתי צפוי.
בשתי היצירות מתקיים מבט כפול על אהבת נעורים: הן כחוויה אידילית והן כרגש שברירי, רווי מתח וחולף.
הציור "הסערה" קשור בקשר סגנוני ותמטי הדוק לציורו המוקדם יותר של קוֹט, "אביב", שהוצג בסלון של פריז בשנת 1873. ג'ון וולף, הבעלים הראשון של "אביב", תלה אותו בביתו במנהטן, וקרובת משפחתו, קת'רין לורילארד וולף, התרשמה ממנו והזמינה מקוֹט יצירה נוספת – "הסערה".
בציור החדש מופיעים זוג צעירים – ייתכן שאותם הדמויות – כשהם רצים יחד ביער עם יריעת בד מעל ראשם.
היו שזיהו בציור השראה מהסיפור "דפניס וכלואה" מאת לונגוס, ואחרים ראו בדמות הנשית התגלמות של עונת האביב.
שנים לאחר מכן, הייתה זו וולף שתרמה את הציור לאוסף המוזיאון.
לאחר הצגת הציור לראשונה בסלון של 1880, עלו השערות בנוגע למקור השראתו.
חלק מהמבקרים קישרו את העלילה לרומן הצרפתי "פול ווירז'יני" מאת ז'אק־אנרי ברנרדין דה סן־פייר, ובמיוחד לסצנה שבה הגיבורה משתמשת בשמלתה כדי להגן על עצמה ועל בן זוגה מהגשם.
אחרים העלו את האפשרות שמדובר בהתייחסות לסיפור היווני העתיק "דפניס וכלואה" מאת לונגוס – סיפור על אהבת נעורים תמימה המתרחשת בנוף כפרי.
שני הסיפורים משלבים תמות של טבע, אהבה, פגיעות וכוח עליון – נושאים העולים בבירור בציורו של קוֹט.
"הסערה" נחשבת לאחת הדוגמאות הבודדות של ציור אקדמי רומנטי באוספים הגדולים של אמנות ריאליסטית, אימפרסיוניסטית ופוסט־אימפרסיוניסטית.
הציור מפורסם הרבה יותר משמו של יוצרו, והוא ממשיך להיתקל בביקורת חריפה מצד מגִני האוונגרד.
ג'יימס הנרי רובין טוען כי יש להתייחס ליצירה במסגרת ההקשר התרבותי והאמנותי שלה, ולא כשריד לתפיסה "יבשה" של האקדמיה.
לדבריו, "הסערה" מאפשרת לבחון את קוֹט לא כתשובה לשאלת "אמנות טובה או רעה", אלא כקול אישי בתוך הקונפליקט האסתטי של תקופתו.
הספה הוא ציור מאת הצייר הצרפתי טולוז לוטרק, המתוארך לשנים 1894–1896. היצירה נחשבת לאחת מעבודותיו הבולטות של האמן מתקופת ציוריו בבתי הזונות של פריז, ומשקפת את סגנונו הפוסט־אימפרסיוניסטי המאוחר.
הציור שייך לאוסף הקבוע של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
הציור מציג שתי נשים השרועות על ספה ירוקה בתוך חדר סגור.
האישה הקרובה לצופה לבושה כתונת ורודה בהירה, גופה רפוי והיא שוכבת על גבה במנוחה, רגליה יחפות וגרביה כהות.
מאחוריה שוכבת בתנוחת שכיבה אלכסונית אישה נוספת, אדומת שיער, הלבושה חולצה כחולה דהויה וחצאית כהה, ידה השמאלית תומכת בראשה ומרמזת על שיחה אינטימית או על הרהור.
גופן של שתי הנשים מתואר בגוונים חיוורים הנוטים לצהוב, והאור המלאכותי מעניק לסצנה תחושת שקט וקלסטרופוביה.
הצבע הירוק, המכסה את הרקע והרהיט, נמרח במכחול רופף ומדולל בטרפנטין, ויוצר מרקם המזכיר פסטל.
הקומפוזיציה סגורה, כמעט נטולת צללים, והדמויות נראות טבעיות ובלתי מודעות לנוכחות הצופה.
היצירה היא חלק מסדרת ציורים שיצר טולוז לוטרק בין השנים 1892 ל־1896, המתעדת את חיי הנשים בבתי הזונות של פריז.
בתחילה נהג האמן לרשום סקיצות במקום, אך בשל תאורה חלשה העביר את העבודה לסטודיו שלו, שם הציב את הדוגמניות על ספתו הירוקה.
הוא העריך את הטבעיות של הנשים, "הנמתחות על הספה ללא כל יומרה", ותיאר אותן מתוך אמפתיה ואנושיות.
הציור מציג את הזוג הנשי באינטימיות שקטה, כשלפי התיאור המוזיאלי מדובר בזוג לסבי, דבר שהעניק ליצירה ממד חברתי נועז לתקופתה.
טולוז־לוטרק התמקד בקשר שבין הדמויות ולא באירוטיות, ושילב ראייה תיעודית עם רגישות פסיכולוגית נדירה.
הציור נושא זיקה סגנונית ותמטית למונוטיפים של אדגר דגה, שתיארו סצנות מבתי זונות בגישה ישירה ומציאותית.
בדומה להם, גם טולוז לוטרק הציג את הנשים במרחב אינטימי, ללא אידיאליזציה של הגוף וללא העמדת פנים.
לצד זאת ניכרת ביצירה השפעה של ההדפסים האירוטיים היפניים, המשתקפת בחיתוך הקומפוזיציה, בקווים הזורמים ובאיפוק הצבעוני.
היצירה הועמדה גם בהשוואה לציור ארוחת צהריים על הדשא מאת אדואר מאנה, בשל עיסוקן של שתי היצירות בחשיפת הגוף הנשי וביחסי הצופה והנצפה.
עם זאת, בעוד שאצל מאנה העירום מוצג באופן מבוים ומודע למבט החיצוני, הנשים ביצירתו של טולוז לוטרק מתוארות ברגע של טבעיות ושלווה, אדישות למבט הצופה.
נראה כי הן לכודות בגרסה שקטה ומצומצמת של „הארוחה על הדשא" – לא באור היום ובחיק הטבע, אלא על ספה ירוקה, המחליפה את העשב ומדגישה את הסגירות המלאכותית של החלל.
הספינה של גלילאו היא ניסוי מחשבתי המופיע בספרו של גליליי דיאלוג על שתי מערכות העולם המרכזיות (נאמר מפי הדמות סאלוויאטי, הקרויה על שמו של ידידו ועמיתו של גליליי).
מטרת ההדגמה להראות שתנועתו של כדור הארץ לא תביא בהכרח לשינויים בתנועתם של גופים על פני כדור הארץ.
היו בתקופתו של גלילאו אנשים אשר טענו שכדור הארץ אינו נע כיוון שתנועה כזאת הייתה גורמת לחפץ שנעזב ממגדל גבוה להיות מוטה ולא ליפול ישר למטה.
אל מול טענה זו הציג גלילאו ניסוי המחשבה ב-1632. בתוך תא פנימי בספינה יתכנסו כמה עמיתים.
אל תוך התא עליהם להכניס כמה חרקים מעופפים, מכל מים ובו דגים, וגם בקבוק התלוי כשפיו כלפי מטה ואשר טיפות נושרות ממנו אחת אחת אל תוך כלי מאסף.
בעת שהספינה עומדת במקומה יתבקשו העמיתים להבחין בנעשה סביבם.
מתוך התבוננותם יוכלו להיווכח שהחרקים מתעופפים לכל הפינות בצורה שווה, שהדגים שוחים במים לכל הכיוונים, וכן שהטיפות נופלות מטה ללא סטייה.
כעבור זמן מה תתבקש הספינה לנוע במהירות אחידה, וכל עוד זו לא תשתנה בפתאומיות יגלו העמיתים שדבר מן התופעות המתוארות במצב מנוחה לא נשתנה: הטיפות ימשיכו ליפול מטה ללא סטייה, הדגים ימשיכו לשחות במים לכל הכיוונים, וכן שהחרקים מתעופפים לכל הפינות בצורה שווה.
על ידי ניסוי מחשבתי זה יכול היה גלילאו להבהיר שכל עוד לא תשתנה נקודת ההתייחסות של החפץ אל מול הגוף עליו הוא נמצא, כי אז לא תחול שום סטייה בהתנהגותו, בין אם הגוף עומד מלכת או נע במהירות קבועה.
הספינקס הגדול של גיזה (ערבית: أبو الهول, אבו אלהול, מילולית: "אבי האימה") הוא פסל גדול הבנוי כגוף אריה עם ראש אדם.
הספינקס נמצא בגיזה שבמצרים, בקרבת מתחם הפירמידות בגיזה, בסמוך לקהיר המודרנית.
הספינקס הגדול של גיזה הוא אחד מהמבנים הגדולים ביותר בכדור הארץ שנחצבו מסלע יחיד.
הספינקס הוא פסל גדול ממדים, צורתו חצי אנושית, והוא בעל פני אדם המחוברים לגוף אריה.
ככל הנראה, הראש עוצב בדמותו של חעפרע.
הספינקס נוצר מגילוף של אבן גיר.
אורכו 73 מטרים, רוחבו 19 מטרים, וגובהו כ-20 מטרים, דבר ההופך אותו לפסל הגדול בעולם המגולף מאבן יחידה.
הספינקס ממוקם על הגדה המערבית של נהר הנילוס, בתוך מתחם הפירמידות בגיזה, בסמוך לפירמידות ושרידים אחרים ממצרים העתיקה.
ראשו של הספינקס פונה מזרחה, וקיים רווח קטן יחסית בין שתי רגליו המושטות קדימה שבו מצויים שרידי מקדש לאל השמש רע.
בימינו, עמדת האגיפטולוגים היא כי הספינקס נבנה בידי אנשי מצרים העתיקה בסביבות המאה ה-26 לפני הספירה, כנראה בין 2723 ל-2550 לפני הספירה.
תיארוך זה אינו ודאי, והוא מבוסס על שנות חייו של הפרעה חעפרע, שלדעת הרוב הוא בונה הספינקס.
בתקופה זו הייתה הממלכה הקדומה של מצרים העתיקה בשיא פריחתה.
אולם, יש סברות המתארכות את הספינקס לתקופה קדומה הרבה יותר (המאה ה-40 לפני הספירה).
לאחר ירידת עוצמתה של מצרים העתיקה, בסביבות שנת 2200 לפני הספירה, ועם הקמתה של הממלכה התיכונה, נעזב מתחם הפירמידות בגיזה שבו שוכן הספינקס; הספינקס נשכח, פגעי הטבע הרסו חלקים ממנו והוא נקבר בחול עד מעל לכתפיו.
ניסיון החפירה הראשון לאחר העזיבה בוצע על ידי הפרעה תחותמס הרביעי במאה ה-14 לפניה"ס.
לפי המסורת, נרדם הפרעה הצעיר מתחת לספינקס, וחלם כי יישאר בשלטון לנצח לו רק ינסה לחפור בסביבות הספינקס ולחדשו.
מיד לאחר שהתעורר משנתו, החל לחפור במרץ בסביבות הספינקס בניסיון להוריד ממנו את החול המכסה אותו.
לאחר מאמץ רב, הצליח הנסיך להוציא את אחת מרגליו של הספינקס מבעד לחול.
כדי להנציח הישג זה, יצר מצבת גרניט, שנקראה 'מצבת החלום' או 'אסטלת החלום', ומוקמה בין שתי רגליו הקדמיות של הספינקס.
רק כעבור אלפי שנים, בשנת 1817, נערכה במקום החפירה הארכאולוגית הראשונה, שבמהלכה התגלה הספינקס כמעט במלואו ורוב מעטה החול הוסר ממנו.
החפירה הסופית בספינקס בוצעה ב-1925, אז נחשף הספינקס במלואו.
כיום, מוגן הספינקס בחומת אבן נמוכה, כדי למנוע את נזקי החול ופגעי טבע אחרים וכיסויו שוב בחול.
ככל הנראה, מאבני הגיר שנותרו לאחר גילוף הספינקס מסלע גיר גדול, נבנו מבנים אחרים ששימשו את המצרים העתיקים לפולחנם הדתי.
לא ידוע כיצד כינו המצרים העתיקים את הספינקס.
בערבית נקרא הספינקס "אבו אלהול", כלומר "אבי האימה".
השם 'ספינקס' ניתן בזמן יוון הקלאסית, ומושתת על האגדה היוונית שבה מתואר הספינקס כיצור עם גוף אריה וראש של אישה, זאת אף על פי שלספינקס המצרי ראש של גבר.
הספינקס של גיזה הוא אחד מהמבנים העתיקים והגדולים בעולם.
עם כל זאת, ולמרות עבודות חקירה מאומצות שנעשו, פרטים רבים אודות עברו עודם לוטים בערפל.
בין השאר, לא ידוע בבירור פניו של מי מהווים את המודל לפני הספינקס, מתי בדיוק הוא נבנה, לשם מה, ועל ידי מי.
תעלומה נוספת, אחת המפורסמות מכולן, היא האף החסר של הספינקס, שאודות נסיבות נפילתו נוצרו סרטים וסדרות טלוויזיה רבות.
המענה לשאלה על בסיס פניו של מי בנויות פני הספינקס איננו ודאי.
התאוריה הרווחת והידועה ביותר היא כי פני הספינקס הם דיוקן של פני הפרעה חעפרע.
מניחים גם שהוא אחראי לבניית הספינקס, אולם גם לתאוריה זו אין אישוש של ממש, והיא מבוססת אך ורק על העובדה כי הספינקס ניצב לפני הפירמידה של פרעה זה, השייך לשושלת הרביעית של פרעוני מצרים, וחי בין השנים 2558 ל-2532 לפני הספירה.
בשל החוסר בראיות שיוכיחו באופן חד משמעי תאוריה זאת, הועלו גם השערות אחרות.
בשנת 2004 האגיפטולוג הצרפתי ואסיל דוברב, הכריז כי לאחר 20 שנות חקירה ובחינה מחדש של הממצאים הארכאולוגיים הקשורים לספינקס, הוא הגיע למסקנה שפרעה ג'דפרע (Djedefre), שהוא אחיו למחצה של חעפרע ובנו של ח'ופו, שבימיו נבנתה הפירמידה הגדולה של גיזה, אחראי לבניית הספינקס.
על פי השערתו של דוברב, בנה דגדפרה את הספינקס כדי להנציח את אביו ח'ופו, ופני הספינקס הם דיוקן פני אביו.
ישנה תיאוריה שגורסת כי הפנים הפרעוניות סותתו מפנים אחרות שהיו המקוריות של הספינקס, שכן ראש הספינקס קטן במידה ניכרת מגופו.
תאוריות אלטרנטיביות אחרות מתארכות את בניית הספינקס לתחילתה של הממלכה התיכונה של מצרים העתיקה, אולם תיארוך זה אינו עומד בקנה אחד עם הממצאים.
במרכז פניו של הספינקס ישנו שקע ברוחב של מטר אחד.
שם היה אף הספינקס, שאיננו נמצא עוד.
לפי ההיסטוריון המצרי אל-מקריזי, אף הספינקס נכרת בשנת 1378 על ידי איש דת סופי בשם מוחמד צאים א-דהר (محمد صائم الضهر), שראה פלאחים מקומיים סוגדים לספינקס כלאליל בתקווה שהוא יגדיל את יבולם, כך שהשחתת הספינקס הייתה מעשה של איקונוקלאזם.
ארכאולוגים מצאו בקרבת הספינקס שרידי שני מוטות חדים, ששימשו ככל הנראה לכריתת אף הספינקס.
אגדה אורבנית נפוצה אומרת שהאף נפגע ונפל בשל ירי תותח במהלך המערכה הצרפתית במצרים, אבל זה לא נכון, וכאמור יש מקורות לחסרונו של האף הרבה לפני כן.
בנוסף לאף החסר, חלק מהחוקרים סבורים כי לספינקס בגיזה היה גם זקן טקסי, אולם ככל הנראה הזקן הוסף בתקופה אחרת ולא בעת בניית הספינקס, זאת על בסיס העובדה שהמצרים בממלכה הקדומה והממלכה התיכונה לא ייחסו חשיבות לזקן.
הזקן החל לקבל חשיבות דתית-טקסית רק מאוחר יותר, אז נהגו לגדל הפרעונים זקן קלוע דק, בעוד שאר שיער פניהם מגולח למשעי.
כמו מבנים רבים שנוצרו בימי קדם, דוגמת הפירמידה הגדולה של גיזה וגלגל רפאים, הספינקס הגדול של גיזה משך במשך השנים תשומת לב והיווה מושא לתאוריות שונות ומשונות.
החל מאגיפטולוגים, וכלה במיסטיקנים, מצביאים וסופרים.
הסיבה להתייחסויות רבות אלה נעוצה בכך שבהיסטוריה ובייעוד האמיתי של הספינקס נשזרו, מטבע הדברים, אגדות וסיפורים מיתולוגיים רבים, כמו גם חישובים ותאוריות שונות של אסטרולוגים, סיפורים על תרבויות נשכחות שאחראיות לבנייה, דוגמת אטלנטיס, וכדומה.
אגיפטולוגים אינם מתייחסים ברצינות לתאוריות האלו.
זמן בנייה מוקדם יותר וקשר לגרמי השמים
אחת מהתאוריות האלטרנטיביות המוכרות היא תאוריה שנהגתה וגובשה בידי שני סופרים חסרי ידע ממשי באגיפטולוגיה, גראהם הנקאוק (Graham Hancock) ורוברט ביובל, בסדרה של מספר הכרזות ופרסומים על ממצאיהם ומסקנותיהם, יחד ובנפרד, מסוף שנות השמונים.
על פי התאוריה שלהם, הספינקס נבנה בסביבות 10,500 לפני הספירה.
צורת האריה שלו מתייחסת לקבוצת הכוכבים אריה, והמתאר ופניית הספינקס מזרחה, יחד עם הפירמידה הגדולה של גיזה ותוואי נהר הנילוס הם השתקפות מדויקת של מיקום הכוכבים בקבוצת הכוכבים אריה, אוריון ושביל החלב כולו בהתאמה.
תאוריה זאת, וה"גילוים" המדעיים, כביכול, שעליהם הם מסתמכים, בתחום האסטרונומיה והארכאולוגיה הופרכו לחלוטין על ידי מספר רב של חוקרים ואנשי מקצוע שבדקו אותם.
המדענים מצאו כי אין כל שחר בטענה כי הזוויות וצורת המבנים של מצרים העתיקה קשורה באופן כלשהו או מקבילה למערכות גרמי שמים.
מדענים שבדקו את הספינקס מצאו בבסיס הספינקס סימנים לסחיפה מתמשכת של אבן הגיר על ידי מים.
מכיוון שבאלפי השנים האחרונות לא זרמו במדבר המצרי כמות מספיקה של מים בשביל לשחוק אבן שכזו, יש הטוענים כי הספינקס עתיק הרבה יותר מן המקובל, וגילו בסביבות 10,000 שנה, אז המדבר היה סוואנה שבה זרמו לעיתים מים.
לדעתם, הספינקס היה במקורו אבן גיר ענקית שעם השנים נשחקה על ידי מים ועוצבה על ידי המצרים לצורה הקרובה לספינקס של היום, ובתקופת מצרים העתיקה הספינקס כבר היה בנוי ברובו, והם רק שיפצו אותו לצרכיהם.
מספר תאוריות ניסו לשייך את הספינקס לגזע אדם מסוים.
אחת הדעות המפורסמות היא ניסיון להציג את הספינקס כאדם בן הגזע הנאגרואידי-אפריקני.
הגאולוג והפרופסור מאוניברסיטת בוסטון, רוברט סקוץ' , שחקר את הסחיפה במסלע של הספינקס, ציין כי "פני הספינקס בעלי מאפיינים של שחורים נגרואידים".
אחד מהתיאורים המוקדמים ביותר של הספינקס כבן לגזע הנגרואידי הוא תיאורו של הנוסע הצרפתי ווֹלנֵי (Volney), שביקר במצרים ב-1783, ולפיו "הספינקס נראה כנגרואידי אופייני בכל תכונותיו ומראהו".
הסופר הצרפתי גוסטב פלובר, שביקר במצרים בשנת 1849, כתב:
באנליזה מרוכבת, הספֵירה של רימן, על שם ברנהרד רימן, היא דרך לראות את המישור המרוכב המורחב (המספרים המרוכבים יחד עם נקודת האינסוף), כך שנקודת האינסוף אינה נבדלת מכל נקודה מרוכבת סופית.
בצורה הזו ניתן להגדיר פונקציות שמוגדרות בנקודת האינסוף או מקבלות ערכים אינסופיים, ולדבר על רציפות וגזירות שלהן.
מבחינה טופולוגית, מבנה זה הומאומורפי לספֵירה הדו־ממדית והוא מהווה קומפקטיפיקציה חד-נקודתית של המישור המרוכב.
מנקודת מבט גאומטרית, הספֵירה של רימן היא המישור הרגיל עם הישרים, המעגלים והזוויות שמוגדרים בו, בתוספת עוד נקודה מיוחדת, "אינסוף", שבה כל הישרים נפגשים.
בהגדרה זו מאבדים את היכולת לשמור על המרחקים הרגילים מהמישור כי אם יוצאים מנקודה והולכים לכיוונים מנוגדים בקווים ישרים - מגיעים לאותה נקודה, אך בכל זאת מושגים כמו ישרים, מעגלים וזוויות נשמרים.
ישרים מקבילים הופכים לקווים שמשיקים זה לזה בנקודת האינסוף (כלומר הזווית ביניהם בנקודה זו היא אפס).
ניתן לראות גם את הספֵירה של רימן כספירה (פני כדור) במרחב האוקלידי התלת־ממדי, שבה נקודת ה"צפון" היא נקודת האינסוף ונקודת ה"דרום" (הנקודה האנטיפודית לנקודת הצפון) היא הנקודה אפס.
ניתן לפרוש מחדש מהספֵירה את המישור המרוכב בעזרת ההטלה הסטריאוגרפית דרך נקודת האינסוף.
קל לראות שהבחירה לבצע את ההטלה דרך נקודת האינסוף הייתה שרירותית וניתן היה לבצע אותה דרך כל נקודה אחרת על הספֵירה.
כאן מתבטאת תכונה כללית של הספֵירה של רימן - נקודת האינסוף איננה נקודה מיוחדת אלא זהה לכל נקודה אחרת, והיא מקיימת כל תכונה גאומטרית שהנקודות האחרות מקיימות.
נסמן את המישור המרוכב יחד עם נקודת האינסוף בכיתוב .
את תכונות המישור המרוכב המורחב נגדיר באמצעות הפונקציה .
באופן טבעי פונקציה זו מוגדרת על כל נקודות המישור חוץ מהנקודה 0, אבל אחרי שהוספנו את הנקודה אפשר להגדיר את הפונקציה כך שיתקיימו השוויונים .
בצורה הזו מתקבל בעצם הומאומורפיזם בין המישור המרוכב ללא נקודת האפס, אך עם נקודת האינסוף לבין המישור המרוכב הרגיל.
לספֵירה של רימן יש מבנה טבעי כיריעה מעל המספרים המרוכבים.
זו יריעה מממד 1 מעל המספרים המרוכבים (או יריעה מממד 2 מעל המספרים הממשיים) על ידי שתי המפות הבאות:
המפה שלוקחת את המישור המרוכב ללא נקודת האינסוף לעצמו על ידי העתקת הזהות.
המפה שלוקחת את המישור המרוכב, ללא נקודת האפס ועם נקודת האינסוף, למישור המרוכב הרגיל על ידי ההעתקה (כאשר ההעתקה מעבירה את נקודת האינסוף לאפס).
בצורה הזו הספֵירה של רימן היא יריעה אנליטית.
בנוסף הספֵירה של רימן דיפאומורפית, ובפרט הומאומורפית לספֵירה הדו־ממדית הרגילה ולכן היא קומפקטית ופשוטת קשר.
כל האוטומורפיזמים של הספירה של רימן הם העתקות מביוס - כל פונקציה הפיכה שומרת מבנה (כלומר הולומורפית) על הספירה היא מהצורה , כאשר רגולרית.
אלו הן פונקציות הולומורפיות בכל המישור המרוכב למעט בנקודה , אך על הספירה של רימן הן מהוות אוטומורפיזמים - על ידי הפעלת ההעתקה ניתן להחיל את העתקות מביוס גם על הנקודות שבהן המכנה מתאפס, וגם בנקודת האינסוף על ידי ההגדרות הרגילות: .
המטריצה שמגדירה העתקת מביוס מוגדרת עד כדי כפל בסקלר, ולכן העתקות מביוס הן למעשה אוטומורפיזמים של הישר הפרויקטיבי המרוכב .
ולכן את הטענה לעיל ניתן לנסח כך: חבורת האוטומורפיזמים של ספירת רימן היא ההחבורה הפרויקטיבית הליניארית .
בגירסות אחרות: האצטרולב הספרי, ארמיליה, ארמיל.
מלטינית: armilla שפירושה צמיד או מעגל) היא דגם לספירה של כיפת השמים.
הספירה הארמילרית הידועה המוקדמת ביותר הומצאה בידי המתמטיקאי היווני הקדום ארטוסתנס ב-255 לפנה"ס.
גם הסינים המציאו אותה במאה הראשונה לפנה"ס, ובמאה ה-2 לספירה היה הראשון שלזכותו מיוחסת בנייתה של ספירה ארמילרית, שבה שימש כוח הנע הידראולי להנעתה הסיבובית.
מגוון דגמים של הספירה הארמילרית פותחו ברחבי מחוזותיה של הציוויליזציה ההלניסטית, והם שימשו כאמצעי הוראה החל מהמאה ה-3 לפנה"ס.
דגמים גדולים ומדויקים יותר של הספירה הארמילרית שימשו אף כמכשירי עזר לתצפיות אסטרונומיות.
בימי קדם מקובל היה להציב במרכז הספירה כדור המייצג את כדור הארץ, ומאוחר יותר, משנפוץ המודל ההליוצנטרי, לפיו השמש נמצאת במרכז היקום, הוצב במרכז הספירה כדור המייצג את השמש.
הספֵירה הוא פסל מעשה ידי הפסל הגרמני פריץ קוניג שהוצב בעבר ברחבת אוסטין טובין שבין מגדלי התאומים, ומוצב כיום כאנדרטה לפיגועי 11 בספטמבר בפארק החירות בקצה הדרומי של רובע מנהטן בעיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
היצירה הוזמנה בשנת 1966 עבור מרכז הסחר העולמי על ידי רשות הנמלים של ניו יורק וניו ג'רזי.
במהלך התכנון של מגדלי התאומים שאפה הרשות להזמין את הפסל מהפסל הנרי מור אולם קוניג נבחר לאחר שהאדריכל מינורו יאמאסאקי ראה תערוכה של עבודותיו של קוניג בגלריית סטמפפלי.
קוניג עבד על היצירה בסטודיו שלו בבוואריה, וסיים את העבודה עליו בשנת 1967 - זמן רב לפני שהחלה בניית המגדלים.
האמן קרא ליצירה בשם Große Kugelkaryatide (הספירה הקאריאטידית הגדולה) אולם היצירה זכתה במהרה לכינוי המקוצר "הספירה".
היצירה נועדה לסמל את השלום העולמי שיבוא באמצעות סחר עולמי, והוצבה במרכז מזרקה בין שני המגדלים.
היצירה עשויה מ-52 חלקי ברונזה הניצבים על בסיס פלדה, ושקלה 22.5 טונות.
גובהה של היצירה 7.62 מטרים וקוטרה 4.6 מטרים.
היצירה נפגעה במהלך פיגועי 11 בספטמבר מפגיעות חלקי מבנה בעת קריסת מגדלי התאומים.
במהלך פינוי המגדלים פורקה היצירה הפגועה (גובהה הופחת מעט בשל הפגיעות), והועברה לאחסנה בסמוך לשדה התעופה הבינלאומי קנדי.
שישה חודשים לאחר מכן, בעקבות סרט דוקומנטרי שנקרא "הקוגל של קוניג" שהופק אודותיה על ידי הבמאי הגרמני פרסי אדלון, הוחלט להציבה כחלק מאתר הנצחה בפארק באטרי שבדרום האי מנהטן ב-11 במרץ 2002.
האנדרטה נחנכה בנוכחות ראש עיריית ניו יורק מייקל בלומברג, קודמו בתפקיד רודולף ג'וליאני והפסל עצמו.
בשנת 2017 הפסל הועתק למקומו החדש בפארק החירות שהוקם במתחם מרכז הסחר העולמי.
הספינה הטרופה מאולובורון ספינה טרופה מהמאה ה-14 לפנה"ס (מתקופת הברונזה המאוחרת), אשר מטענה הגדוש הכיל כ-18 אלף פריטים וסחורות מכל רחבי הים התיכון.
הספינה נמצאה ב-1982 על ידי צוללים טורקים, דרומית לעיירה קאש (Kaş), אשר באנטליה, טורקיה.
הספינה היא חלק מקשרי מסחר בינלאומיים שהתקיימו באגן המזרחי של הים התיכון.
קשרים אלה התקיימו עוד בסוף האלף ה-3 לפנה"ס.
מערכת זאת התפתחה מאוד במחצית השנייה של האלף ה-2 לפנה"ס בתקופת הברונזה המאוחרת.
הספינה נבנתה בשיטת ה"ציפוי קודם", שבה גוף הספינה, הציפוי, נבנה תחילה, וחיזוקי הרוחב הצלעות, הותקנו לאחר מכן.
אורך הספינה כ-15 מטרים, והיא יכלה לשאת כ-20 טונות מטען.
הספינה מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת.
מוצא הספינה אינו ידוע בוודאות, וההשערות כוללות את יוון המיקנית, כנען, מצרים או אשור.
המטען הרב בספינה אולי מרמז כי היא הייתה בדרכה לנהר הנילוס, ששימש כמרכז סחר בתקופה, אולי לאחד מפרעוני מצרים העתיקה.
הספינה נשאה מטען של חומרי גלם מגוונים ממטילי נחושת ובדיל, זכוכית, חטי פילים ועד שרידי עצי הובנה.
בנוסף נמצאו בספינה עשרות קנקנים "כנעניים" ופיטסים (סוג נוסף של כדים גדולים).
הספינה ומטענה מייצגים את אופייה של הפעילות המסחרית בתקופת הברונזה המאוחרת ברחבי המזרח הקדום.
עץ הבנה (Ebony) ממקור מצרי
שרף אלה ארצישראלית, בקערות כנעניות
מזון: בלוטים, שקדים, תאנים, זיתים, רימונים.
תכשיטי זהב וכסף: עגילים וטבעות.
חרפושית הנושאת את שמה של נפרטיטי, אשת אחנתון
הצי כלל מערך כלי שיט ביישוב היהודי בארץ ישראל בימי טרום המדינה, בראשית ימי המנדט הבריטי, והתפתח עד הפלי"ם וחברת הספנות צים בשלהי ימי המנדט.
הצי העברי כלל כלי שיט למטרות אזרחיות וביטחוניות, ולאחר הקמת מדינת ישראל היה לצי הישראלי.
הצי שהחל מתהווה משנת 1920 (עם אניית החלוץ) כלל אסדות משא, ספינות מפרש משולבות מנוע דיזל, ואניות מנועי קיטור או דיזל.
כלי השיט שימשו את היישוב לאורך חופי הארץ בים התיכון בשפכי הנחלים אל הים, כמו נחל קישון, נחל אלכסנדר, נחל הירקון, ונחל לכיש ועוד.
פעילויות השיט כללו דיג, ציד ימי, והובלת נוסעים ומטען למטרות סחר בינלאומי מארץ ישראל ואליה בחיי השיגרה.
כמו כן, תמכו ספינות ואניות הצי בפעולות ימיות, לשם פריצת המצור היבשתי בעת המאורעות ובפריקת סחורות בים מאניות עם שוקע נמוך, שלא התקרבו לחופים רדודים שלא היה בהם נמל ימי.
מאוחר יותר, עזרו כלי השיט לעלייה ולהעפלה.
הפעילים בראשית ימי הצי, היו ימאים וספנים כולל קצינים, שלמדו בבתי ספר בארצות מוצאם, בעיקר מרוסיה ויוון אך גם מארצות אחרות.
גם דייגים בקבוצות דיג מקוריות, וכאלה שגובשו בארץ, והביאו או רכשו בהתגבשותן כלי שיט לשיטות דיג שונות.
מאוחר יותר, בשנות ה-30 הגיעו ימאים הונגרים, גרמנים ואחרים.
בתקופת טרום המדינה, עדיין לא היה לצי העברי דגל ימי לאומי אחיד משלו להניפו בים.
כלי השיט שהיו רשומים בארץ ישראל המנדטורית (פלשתינה-א"י) הניפו על-פי רוב דגל ימי מנדטורי, אלא אם היו רשומים בנמלי בית במדינות אחרות.
ימי הצי הראשונים החלו אצל חולמים כבר בתחילת העשור השני של המאה העשרים.
"חוזה הימאות העברית" היה איתמר בן-אב"י שכתב בשנת 1913, סדרת מאמרים המתארת את חזון הקמת הצי העברי בארץ ישראל.
שיא פעילותו היה ב-1940 שנה לאחר שעזב את הארץ, כאשר מונה להיות נציג של "אגודת יורדי ים זבולון ארץ ישראל" בארצות הברית.
את תפקידו זה נשא בכבוד עד למותו בשנת 1943.
"מחייה הימאות העברית", היה ד"ר מאיר גורביץ, מורה למתמטיקה מהגימנסיה העברית הרצליה ומהנדס תעופה, איש תל אביב הקטנה ומראשוני התעופה בארץ ישראל.
מיד בסיום מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1918, בעקבות פרוקם על ידי הבריטים, עזב גם גורביץ את הגדוד העברי, וחזר ללמד.
במקביל לפרנסתו המשיך בפעילות ציבורית ביישוב.
הוא הקים "ימיה" בשם ועדת המים למימוש חזון הקמת "צי עברי" ולטיפול בתחום הימי.
גורביץ אסף לצידו אישים ידועי שם ביישוב, כמו המהנדס ברוך קטינקא והחבר ש' סלושץ, ומינה אותם לחברי הוועדה.
הימיה פעלה עצמאית כסניף הימים של "תנועת העבודה המאוגדת" (מאוחדת), תחת פיקוח הקפא"י ובתאום מלא עם מנחם אוסישקין, נציג ועד הצירים.
לרכוש אניות ולשמש צי סוחר עברי בימים, ל"כיבוש הים" (לניצול הים).
לרכוש אניות דיג לשמש בצי סוחר עברי.
להכשיר ימאים ולספק לצי העברי ספנים וקציני ים מקצועיים בשיט, בבינוי, בנמלים ובמכונה.
ביצוע מחקר הימים (אגם החולה, כנרת, הים התיכון, המלח, האדום.
נהר הירדן והנחלים קישון, אלכסנדר, איילון, ירקון, שורק...).
לחקור את החי והצומח בימים.
לעזור ליזמות פרטית במחקר ובפתוח תעשייה וחקלאות ימית.
להקים כפרי דיג עם דייגים מיומנים, רצוי קבוצות מקור.
הקמת ושיקום מעגנות ונמלי דיג עתיקים.
התגבשות צי עברי ביישוב, לפי שנים
בחודש יולי 1920 הגיע מרוסיה לארץ ישראל יהודי בשם קפיטן ז' פרנקפורט, שהיה קצין ימי מנוסה.
עובדה זו גרמה לוועדת המים לחפש מיד דרך ליצור צי מסחרי.
כבר באותו החודש הוקמה חברה עברית ראשונה כחברת מניות "החברה לאסדות וספנות חופית בע"מ", ולמנהלה מונה עיתונאי סופר בשם אברהם ריבוצקי.
את מחצית המניות רכשו חיילי הגדודים העבריים באישור קולונל אליעזר מרגולין, ויתרת המניות הועברה למכירה בניו יורק.
בתל אביב הקטנה נחכרה אסדת משא נגררת מאיש עסקים בשם ליפשיץ ושותפיו.
לאחר שנגררה לחוף חיפה הוסף לה מנוע שהובא מדמשק וכך הפכה לאניית מטען.
האונייה נקראה 'החלוץ', על שם 'תנועת החלוץ' ולזכרו של יוסף טרומפלדור שהיה שותף פעיל בדיונים להקמת החברה.
החלוץ הושטה מחוף חיפה לנמל יפו, שם נחגגה הולדת "האונייה הראשונה".
למרות מגרעותיה, החלה "החלוץ" בשירות בין חופי הארץ ומילאה תפקיד חשוב במאורעות תר"פ (1920) ופרעות תרפ"א (1921) כשפרצה דרך ימית לקשר חוץ ואפשרה להעביר מארץ ישראל לביירות ומשם לתפוצות, גם מנשרים עם דיווחים על המצוקה בארץ.
עת נרכשה היה רב החובל שלה ערבי מצרי.
בדרך חזרה מביירות ליפו חיבל במדחף האונייה על ידי סיבוכו בשרשרת העוגן ונעלם.
לאחר כשנה הוחזרה החלוץ לבעליה הקודמים וברשותם עלתה על שרטון ונטרפה בנמל יפו.
טרם נרכשה וגם לאחר שהופעלה בשמה "החלוץ", עבדו על סיפונה גם שלושה ימאים עבריים וביניהם מכונאי ראשון בשם ה' קפלן והספנים יוספיהו חקלאי וירמיהו הלפרן איש "בית"ר הימית" ולימים ממייסדי בית הספר הימי בצ'יוויטווקיה שבאיטליה (בנו של מיכאל הלפרן השומר).
שנות ה-20 של המאה ה-20 התאפיינו בהתבססותו של צי עברי בתחום הדיג בארץ ישראל באמצעות דייגים סובוטניקים בנמלים העתיקים.
מאז פרשת האונייה הראשונה 'החלוץ', לא חזרו מוסדות היישוב על ניסיון הקמת צי סוחר והתמקדו בקבוצות דיג, כך עד מחצית שנות השלושים.
הימאים הערבים ביפו, בנחל הירקון ובנחל קישון חיבלו בכל ניסיון ביסוס כלכלי של קבוצות דיג עבריות בדיג ובהובלת מטענים אל ומנמל יפו.
המקרים הבולטים היו בשנת 1920, כאשר דייג יהודי יווני בשם שלום אשכנזי הגיע מסלוניקי עם משפחתו, קיים משא ומתן ארוך עם הפועל הצעיר ועם ועדת המים במטרה להתיישב בחוף יפו בקרבה לנמל.
העדר נמל אחר בארץ ישראל והתנכלויות ערביי יפו, גרמו לו ולמשפחתו לעזוב את הארץ.
אירוע בולט נוסף התרחש בשנת 1922 כשיהודי ממצרים בשם ה' אשכנזי ניסה לפתח דיג עברי מנמל יפו.
שאיפתו להשתמש בעבודה זולה לא מצאה חן בעיני הדייגים הערבים, ולאחר סדרת חבלות מכוונת ברשתותיו התייאש ושב למצרים.
דחיקת הקבוצות, הביאה להחלטה של ועדת המים ליישב כפרי דיג לאורך חופי הארץ בנמליה העתיקים כמו בעתלית, טנטורה, קיסריה ועוד נמלי ים עתיקים לחוף הים התיכון.
מאחר שיורדי ים עבריים טרם נוצרו וחושלו עד אז, יזם גורביץ כיושב ראש ועדת המים, את יישובם של דייגים סובוטניקים מיומנים מהקווקז, מהעיר אסטרחן.
היישוב הראשון היה על שטח של 200 דונם בטנטורה וכלל מבנים בזיכיון מלא שנתן ג'יימס דה רוטשילד לגורביץ לצורך זה ובתרומה של 20 לירות שהוסיף הנדבן היהודי יצחק גולדברג.
ב-1922 ביוזמת ההנהלה הציונית, הגיעה קבוצת דיג בשם "דייגי פינסק" שהתמחתה ב"דיג אגמים" ולא הצליחה בים התיכון.
באותה שנה, הגיעה קבוצת דיג ממלטה שאנשיה נקראו "המלטאים".
הם דגו עם ספינות של מאה טון ומעלה בשיטת ה"טראל".
בניגוד ל"דיג חופים" הנעשה בטווח של 1-3 מיל ימי מהחוף על ידי "איסוף רשתות במעגלים", הם עבדו בטווחים של 10-12 מיל מהחוף.
כל קבוצה עבדה במקביל אל החוף, ויחד באותה עת.
כך הצליחו מאוד ושיטתם החלה נלמדת בארץ.
בשנת 1925 ייסד אריה באייבסקי עם אחרים את סקציית "מכבי" ולאחר מכן ייסד את זו של "בית"ר הימית".
אחרי כן את "איגוד ימאים עברי" יחד עם מהנדס הנמלים צוואנגר ובסיוע המייג'ור ג'ון.
איגוד זה התפרק באיבו עקב מיעוט ימאים עבריים אז.
באייבסקי היה מראשוני התנועה הימית "זבולון" 1929 ומהחשובים שבמורי בית הספר של התנועה בית הספר הימי זבולון.
1920 החלוץ (ללא דגל עברי) 'אסדת משא' מצרית נגררת שהוסבה ל"אוניית משא ונוסעים" על ידי הוספת מנוע דיזל והקמת מבנה מגורים.
ספינת דיג שנרכשה על ידי משפחת אשכנזי מסלוניקי, שהצליחה מאוד בדיג חופים.
1923 הרברט סמואל (ללא דגל עברי).
ספינת דיג של יהודי אמריקאי בשם זקס
ספינת דיג מסקנדינביה שהובאה לקבוצת דיג ונכשלה, משום שהספינה לא התאימה לדיג בים התיכון.
1928 גוזל (תחת דגל הצי הבריטי).
אניית משא של חברת המלט "נשר", בבעלות מיכאל פולק ובפיקודו של קצין סיפון זאב הים.
בשנת 1930 חלה ירידה ביצוא המלט ו"גוזל" נמכרה.
בשנת 1928 חל מפנה משמעותי בתחום הימאות העברית.
ד"ר מאיר גורביץ החל ביוזמתו הפרטית ללמד את תלמידיו מהגימנסיה הרצליה, בצד המתמטיקה, גם ימאות.
הוא קיבל סיוע מהתעשיין התל אביבי חיים לייבוביץ, ומאוחר יותר הצטרף ליוזמה מהנדס המכונות מהטכניון עמנואל טובים.
השניים חילקו ביניהם את ניהול הלימוד תחת השם התנועה הימית זבולון.
גורביץ לשליחות מטעם היישוב למשך שנתיים בארצות הברית.
משימתו הייתה לייבא ידע לניצול כלכלי של פוטנציאל הים.
בחודש ספטמבר 1930, כאשר ניסיונות להקים בית ספר ימי יומי "נורמלי" (במקור) נתקלו בקשיי מימון, פורסמו מודעות על פתיחת בית ספר ערב לימאות בשם 'זבולון', בו לימדו, בעיקר עמנואל טובים.
בשנות ה-20 חל מפנה נוסף במצב הימאות בארץ.
בעקבות מחסור עולמי בספינות (שהחל כבר ב-1920) התייקרו דמי ההובלה באופן שפגע בכדאיות ייצוא ההדרים מהארץ - מצב שסיכן פרנסתם של אלפי עובדים.
ועדת המים יזמה דיונים בנושא הכדאיות שברכישת אניית משא, אך הרעיון נדחה.
בשנת 1928 הוצא מכרז לבחירת חברה להקמת נמל ימי מרכזי בחיפה.
אריה גרבנוב, אחד מתלמידי וחניכו של גורביץ, חזר מחו"ל בראשית שנת 1931 כרב חובל ספינות חופים.
הוא חזר לאגודת זבולון והצטרף לקבוצת המורים שכללה את מאיר גורביץ, חיים לייבוביץ ועמנואל טובים.
מסגרת זו הפכה למסודרת יותר ונקראה בית הספר הימי זבולון.
במהלך השנים 1932-1933 התקיימו במקביל שני בתי ספר שנשאו את השם זבולון: "בית ספר ערב" ו"בית ספר נורמלי" (יומי), ולאחר חיכוכים ומריבות, נותר רק בית ספר הערב, בו לימד טובים.
גורביץ רכש ספינת מפרש מנוע בשם "קינגפישר", אותה הפעיל עם קבוצת דיג בראשות רב החובל אריה באייבסקי.
כחלק מתנאי ההפעלה, לימד באייבסקי את תלמידי זבולון ימאות, במטרה להתגבר על קשיי המימון של "בית הספר הימי, היומי" שנסגר.
בפורים 1933, עת עגנה ה"קינגפישר" בנמל יפו, נקרעו בלילה חבליה, והיא נהדפה בחוזקה לחוף ונטרפה.
חרף הקשיים, המשיך גורביץ ללמד ימאות.
המורים המתנדבים לא מצאו טעם בהמשך פעילות תוך סכסוך מתמיד עם באי המועדון, והחלו פורשים.
גרבנוב, לוין ורוזין פרשו במטרה להתפרנס כצוללנים בנמל יפו, ולנסות להקים צי עברי בעצמם.
בקיץ שנת 1932 פרץ סכסוך קשה בין ספני יפו הערביים לבין עצמם, ונוצרו בהם שתי קבוצות יריבות: קבוצה אמידה של בעלי הון וציוד, ומולה 40 ספנים קשי-יום, שבחרו ועד.
הוועד פנה ל-4 קבוצות יהודיות, שבאחת מהן היה גורביץ.
כך קם "ארגון עובדי הים", וגורביץ פתח משרד משותף בשם "שותפויות 4 קבוצות יהודים, עם קבוצות ערביות מיפו".
אלה עסקו בעבודות היהודים בשותפות, תמורת 50% בעבודה וברכוש.
האינטרס הכלכלי לקבל את עבודות היהודים, יצר שקט תעשייתי.
בשלב השותפויות, הוכנסו ושותפו עובדי סבלות עבריים לנמל יפו, נדבך נוסף בבניית צי עברי ונמליו.
באותה שנה יצא דוד בן-גוריון בקריאה לכיבוש הים, באומרו: "כדרך להרחבת שטח ארצנו, לביצור בסיסנו הכלכלי, לחיזוק בריאותינו הלאומית, לתגבורת עמדתנו הפוליטית, ליציאה למרחב, להשתררות על איתני הטבע".
בן-גוריון היה שותף לחזון הימי של ספנות עברית עם צי דיג ומסחר ימי, לחיזוק כלכלי ולקשר עם העולם הרחב, מאז שיחותיו עם גורביץ בגדוד העברי.
בסוף שנת 1932 נרכשה הספינה "כרמל" ונרשמה ביפו בחברת "שירות ימי ארץ ישראלי".
זו הייתה ספינת משא ונוסעים (12), שנרכשה בעיראק על ידי קצין הים אליעזר חודורוב ואחרים.
הניסיון להפעלתה כשל, בעיקר בגלל ארגון לקוי.
במהלך שנת 1933 נוסדו שתי תנועות ימיות, בנוסף לזבולון שנתנה בית לסקציית מכבי הימית: הסקציה הימית של "הפועל" שהוקמה על ידי היישוב, וסקציית "צופי ים", שהוקמה על ידי יהודי מלטביה בשם סלע.
באפריל אותה שנה ייסד גרבנוב איגוד ימאים בשם "התאחדות הימאים בארץ ישראל", אסף 12 בעלי מקצוע ימי וכעבור חודשים אחדים, באוגוסט 1933 הקים את "חופיה בע"מ" כחברת ספנות עברית, אותה רשם בנמל יפו והעסיק עליה שישה מחברי ההתאחדות החדשה.
בסתיו 1933 קלט הצי העברי המתהווה שתי אוניות משא גרמניות - דורה וקרולה, שהגיעו לארץ ישראל תחת דגל גרמניה הנאצית בפיקוד רבי חובלים גרמניים ועם צוות ימאים יהודיים.