tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעילות נוספת שלה באפריקה הייתה הקמת מוסד ללא כוונות רווח בשם Agro-Africa Limited, שמטרתו לפתח מיזמים חקלאיים זעירים לצורך סיוע לנפגעי הבצורות הקשות שפקדו את קניה.
בשנת 1987 חזרה לישראל אך המשיכה את עבודה עם ארגון הרופאים המוטסים.
היא חיברה קורסים בהתכתבות עבור עובדי רפואה באזורים הכפריים וקורסים לרפואת חירום.
היא התיישבה במטולה והחלה להתמחות בתחום האונקולוגיה.
היא המשיכה לשמש כפרופסור אורח ומייעץ, על בסיס התנדבותי, בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פיטסבורג.
כמו כן שמשה כרופאה מייעצת למגן דוד אדום, למחלקה האונקולוגית במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, ובהוספיס של תל השומר בחמש עשרה שנותיה האחרונות היא הקדישה עצמה לעבודה בטיפול במחלת הסרטן ולטיפול בהוספיס בישראל.
בשנת 1995 הקימה את עמותת הוספיס גליל עליון, המעניקה טיפול פליאטיבי - תומך לאוכלוסיית הגליל העליון ורמת הגולן.
ההוספיס מהווה דגם מקצועי ללמידה ויישום במקומות שונים בעולם והקנה לפרופסור ננסי קרוליין שם עולמי בתחום הרפואה הפליאטיבית.
בשנת 2002 נישאה ללזרוס אסטרחן, חוקר בתחום הביולוגיה המולקולרית, אותו פגשה לראשונה בבית הספר לרפואה.
חלתה במחלת הסרטן- מיאלומה נפוצה והמשיכה לעבוד עד מותה בשנת 2002. נפטרה בביתה במטולה ונקברה בבוסטון - ארצות הברית.
לננסי לא היו ילדים ואת ביתה הורישה להוספיס גליל עליון.
1988 - פרס יו"ר הכנסת עבור שרות למדינת ישראל
1999 - פרס משרד הבריאות
2003 - אות המופת לרופא מטעם האגודה לרפואה ומשפט בישראל, שהוענק לה אחרי מותה
ננסי מקוויליאמס היא פסיכותרפיסטית ותאורטיקנית אמריקאית, מרצה ב-Graduate School of Applied and Professional Psychology באוניברסיטת ראטגרס בניו ג'רזי, ארצות הברית.
היא כותבת בנושאי אישיות ופסיכותרפיה.
בנוסף מטפלת בקליניקה שלה בפלמינגטון שבניו ג'רזי.
מקוויליאמס כותבת, מרצה ועוסקת בפסיכותרפיה, באוריינטציה פסיכואנליטית ודינמית.
בנוסף, מקוויליאמס ערכה ותרמה למספר ספרים נוספים, ומשמשת כחשבה בצוות עורכי ה-PDM – Psychodynamic Diagnostic Manual (2006).
כתביה תורגמו לעשרים שפות (עדיין לא לעברית).
היא שימשה כנשיאה הקודמת (39 במספר) בחטיבה הפסיכואנליטית של האגודה האמריקאית לפסיכואנליזה (APA) .
מקוויליאמס נבחרה לשמש מרצה ראשית בכנסים חשובים בתחום ברחבי העולם, לרבות בכנס "פסיכוזה, טראומה והחלמה" שנערך בישראל בדצמבר 2016 על ידי ISPS ישראל.
היא נבחרה על ידי האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה לייצג את הפסיכותרפיה הדינמית בסרט Three Approaches to Psychotherapy ב-2011.
תחומי המומחיות והעניין שלה מתמקדים בפסיכואנליזה, בקשר שבין אבחון נפשי לבין טיפול נפשי ובאבחון אלטרנטיבי למושגי ה-DSM.
בנוסף היא עוסקת ביישומם של ידע, תובנות ומתודות פסיכואנליטיות להבנתן של אוכלוסיות קליניות ספציפיות כגון אנשים המאובחנים עם אוטיזם, נרקיסיזם או פסיכוזה.
מקוויליאמס חוקרת, כותבת ומרצה על הקשר שבין קטגוריות אבחנתיות לפי ה-DSM לבין מחקר פסיכולוגי ומחקר ותאוריה פסיכואנליטיים.
בספרה Psychoanalytic Diagnosis, מקוויליאמס עוסקת בדיאגנוזה הנפשית, במטרותיה, בקשר שלה לתכנון הטיפול הפסיכותרפויטי וביסודותיה בתאוריה ובמחקר הפסיכואנליטיים.
היא סוקרת את התפתחות אבחון האופי הנפשי (ה Psychoanalytic Character Diagnosis) החל במושגי פרויד והמשך בפסיכולוגית האגו, בזרם יחסי האובייקט ובפסיכולוגיית העצמי.
היא מסבירה את מושג הרמה ההתפתחותית של ארגון האישיות וסוקרת את התפתחותו ההיסטורית, מימי האבחון הקריפליאני (נוירוזה מול פסיכוזה), דרך הקטגוריות האבחוניות של פסיכולוגיית האגו (נוירוזת סימפטום, אופי נוירוטי ופסיכוזה), המשך באבחון של זרם יחסי האובייקט ובפסיכופתולוגיה של הגבולי (ה-Borderline) ומסכמת ברצף שעובר בין הנוירוטי, הגבולי והפסיכוטי.
היא מתארת את היישומים הקליניים לאבחון הפסיכואנליטי, דרך אפיון בסיסי של העבודה הטיפולית עם מטופלים בכל אחת משלוש הרמות, הנוירוטית, הגבולית והפסיכוטית.
בהמשך מסבירה מקוויליאמס את חשיבות מנגנוני ההגנה לארגון הנפשי ולטיפוס האופי, וסוקרת אותם לפי סדר הופעתם ההתפתחותי הנורמטיבי.
היא מתחילה בהגנות בעלות אופי ראשוני – פרימיטיבי כמו נסיגה פרימיטיבית, הכחשה, שליטה אומניפוטנטית, אידיאליזציה ודבלואציה פרימיטיביות, השלכה, הפנמה והזדהות השלכתית, פיצול, וגם דיסוציאציה (שהיא הגנה נפשית פרימיטיבית וגולמית אך לא בהכרח מופיעה במהלך ההתפתחות, אלא רק בתגובה לטראומה חיצונית משמעותית).
בהמשך היא מתארת תהליכי הגנה שניוניים (מסדר גבוה), גם הם לפי סדר הופעתם בהתפתחות הנורמלית: הדחקה, רגרסיה, בידוד, אינטלקטואליזציה, רציונליזציה, מוסרנות (Moralization), מידור (Compartmentalization), ביטול (Undoing), פנייה כנגד העצמי, התקה (Displacement), תצורת תגובה (Reaction Formation), היפוך או החלפה (Reversal), הזדהות, ביטוי בפעולה (Acting Out), סקסואליזציה (אינסטינקטואליזציה) ועידון (סובלימציה).
היא מזכירה שהעמדה הפסיכואנליטית מניחה שחלקים אינפנטיליים בטבע שלנו נותרים קיימים גם בבגרותנו, וביכולתנו רק להתמודד עמן בדרכים טובות או גרועות יותר.
התפקוד משתפר ככל שהפרט מגן על עצמו מפני הצפה רגשית, יצרית או מצבית באמצעות רפרטואר הגנות מפותח וגמיש יותר.
לדוגמה, הכחשתם של רגשות או כמיהות מטרידים יעילה פחות מעידון שלהם.
מטרות הטיפול האנליטי כוללות הבנה של כל היבטי העצמי, לרבות הפרימיטיביים והמטרידים ביותר ולהרחיב את החופש לפתור קונפליקטים ישנים בדרכים חדשות.
לפי מקוויליאמס, הבעיה שמובילה אדם לפנות לעזרה מונחת בבסיס האופי (ה Character Type) שלו בהיותה קשורה לאופן שבו הוא מגיב ללחץ ולאופן שבו הוא סובל, ואבחון שלה חשוב לתכנון הטיפול שלו.
לדבריה, גם קקטוס וגם קיסוס יגדלו אם יקבלו אור ומים, אך גנן שלא מעריך נכונה את ההבדלים ביניהם לא יביאם לפוטנציאל השגשוג המלא שלהם.
מקווליאמס מונה את ארגוני האישיות המשמעותיים מבחינה פסיכודינמית.
בכל קטגוריה של טיפוס אופי בספרה מתוארים ההגנה או קבוצת ההגנות עליהן נוטה להישען כל טיפוס אופי, הטווח ההתפתחותי האופייני לתפקוד פסיכוטי ולאנשים בריאים פסיכולוגית מאותו טיפוס, היבטים סובייקטיביים ואובייקטיביים שנחווים בעבודה טיפולית עם אנשים מטיפוס זה, ואבחנות שמבדילות אותו מקטגוריות אחרות בעלות אפיונים דומים.
סוגי ארגון האופי (Types of Character Organization) שמתארת מקוויליאמס הם האישיות הפסיכופתית (אנטיסוציאלית), האישיות הנרקיסיסטית, האישיות הסכיזואידית, האישיות הפרנואידית, האישיות הדפרסיבית והאישיות המאנית, האישיות המזוכיסטית (Self-Defeating), האישיות האובססיבית והאישיות הקומפולסיבית, האישיות ההיסטרית (ההיסטריונית) והאישיות הדיסוציאטיבית.
מדריך לאבחון פסיכודינמי - PDM
מקוויליאמס שותפה לכתיבת המדריך לאבחון פסיכודינמי (PDM).
בניגוד לגישה הרווחת ברבות ממערכות בריאות הנפש המערביות בימינו לאבחן לפי אשכולות תסמינים שכיחות (תסמונות) להם מותאמים טיפולים ותרופות מבוססי מחקר אשר מותאמים לתסמונת ולא לאדם שסובל ממנה, ה-PDM מזכיר שחשוב שהאבחון והטיפול יתייחסו לאדם השלם על המורכבות והסובייקטיביות שמייחדים אותו.
משלהי המאה הקודמת ואילך הולכת ומתחזקת המגמה להגדיר בעיות נפשיות לפי תסמינים פנומנולוגיים (ברי צפייה ודיווח).
על שיטה זו מסתמכים ה-DSM האמריקני (המדריך האבחוני והסטטיסטי להפרעות מנטליות) וה-ICD האירופאי ().
במקביל לכך, כפי שמדגיש ה-PDM, היבטים של התפקוד האישיותי הכולל ורמת ההסתגלות הכללית דוגמת אלו המתוארים בספרה של מקוויליאמס Psychoanalytic Diagnosis, הלכו ונזנחו בתהליכי האבחון והטיפול שמציעים כיום הגורמים המדינתיים-ציבוריים והגורמים הביטוחיים למתמודדים עם סבל נפשי.
ה-PDM חותר לאבחון נפשי של האדם כמכלול, על היבטיו ההתנהגותיים, הרגשיים, השכליים והחברתיים.
הוא מתבסס על מחקרים פסיכולוגיים בתחומים אלו, אשר מתוארים בו, זאת בניסיון לארגן ולהנגיש את הגישה הפסיכואנליטית כאופציה אבחנתית וטיפולית תקפה ומבוססת.
ה-PDM מתאר את היבטי התפקוד האישיותי הבריא כבסיס לאבחון של תפקוד אישיותי שאינו בריא.
בהמשך הוא מביא סיווג של הפרעות בבריאות הנפשית אצל מבוגרים, ואצל ילדים ומתבגרים.
פרק נוסף במדריך מתאר בריאות נפשית והפרעות התפתחותיות לה בקרב תינוקות ופעוטות.
הקטגוריות האבחנתיות דומות לאלו שמופיעות בספרה של מקוויליאמס Psychoanalytic Diagnosis, עם דגש על הערכתו של איכות התפקוד המנטלי ועל החוויה הסובייקטיבית האופיינית לכל קטגוריה, עם מקרי מבחן של טיפול להמחשת התערבויות שמתאימות לדינמיקה האופיינית לדפוסים השונים.
עמדתה של מקוויליאמס אודות טיפול בתסמינים למול טיפול לקידום הבריאות הנפשית
מקוויליאמס מסבירה שבשנים האחרונות ה-DSM מלמד שבריאות נפשית משמעה היעדרם של סימפטומים, תוך התרחקות מרעיון איכות החיים הפסיכולוגית.
בהתאם לכך למשל קבוצת מחקר על טיפול בדיכאון מורכבת מאנשים שסובלים משורת תסמינים שמוגדרים ב–DSM.
זאת, ללא קשר למאפיינים אחרים שלהם, כמו טיפוס האופי אליו הם משתייכים (למשל, נרקיסיסטי או סכיזואידי), האם הם מוחצנים או מופנמים או מהי האוריינטציה המינית שלהם.
בעיקר מתעלמים מחקרים אלו ממבנה האישיות של הנבדקים.
כשהם מאובחנים כסובלים מדיכאון רק לפי שאלון מתוקף מדעית לאבחון דיכאון, לא ניתן לדעת האם למשל מבנה האישיות שלהם נרקיסיסטי או סכיזואידי.
בנוסף, לא ניתן לדעת באילו הגנות נפשיות הם משתמשים, האם בהגנות פרימיטיביות שפוגעות בתפיסת המציאות או בהגנות שניוניות שמתבססות על הדחקה.
למרות שהמחקר מתעלם מהיבטים מהותיים באישיותם, הוא יוכיח כביכול את מידת יעילותם של תרופה או טיפול נפשי מבוסס פרוטוקול, לטיפול בדיכאון.
מקוויליאמס מדגישה שהפסיכולוגיה צמחה מתוך הבנתו של פרויד שאנשים עם אותם תסמינים אך בעלי אישיות שונה זקוקים לטיפול שונה.
לכן התמקדה הפסיכולוגיה בהבדלים הבין-אישיים שבין מטופלים, שחווים התערבויות טיפוליות באופן ייחודי לאישיות ולסובייקטיביות שלהם.
לדבריה חשוב להתאים את הטיפול למאפיינים פסיכולוגיים רבים של המטופל לרבות הטמפרמנט שלו, התנסותו המוקדמת עם הדמויות המטפלות הראשוניות בחייו, סגנון ההיקשרות שלו, מידת בשלותו, היבטים קוגניטיביים ורגשיים שלו או הרקע המשפחתי והחברתי שלו.
קשה לייצר קבוצת מחקר שמשתתפיה חולקים לא רק תסמינים דומים אלא גם תכונות ומבנה האישיות דומה.
לפיה, במקום יחסי הריפוי (Healing) הומרה הפסיכותרפיה לאוסף טכניקות, המיושמות על אנשים שאובחנו כסובלים מאוסף תסמינים שמגדירים הפרעות ספציפיות.
בנוסף לכך התמקדות בטיפולים קצרים וממוקדים המיועדים לסילוק תסמינים מתאימה לתרבות האקדמית הנוכחית שמעדיפה מחקרים המתבצעים ביחידות זמן קצרות על פני מחקרי אורך.
גם לחברות התרופות ולגורמים המבַטְחים פשוט יותר להציע אפקט מהיר, מוחשי וברור של סילוק תסמינים, בניגוד לשינוי האישיותי המקיף וארוך הטווח אליו חותרת הפסיכותרפיה.
לפי מקוויליאמס, האבחון מבוסס המחקר בתחום בריאות הנפש נשען על הטכניקה הדסקרפטיבית שעוסקת בתכונות ובמצבים קבועים שמאפיינים את הפרט.
אסכולה זו ששולטת כיום ברוב מדינות המערב מסתפקת בתצפיות חיצוניות, בדיווחים מצביים ובהתנהגויות שניתנות לצפייה ולמדידה, ומתעלמת מתנודות נפשיות פנימיות ומדינמיקה של מתח בין קטבים פנימיים.
לדבריה, דינמיקה נפשית הופכת לפתולוגית כשההגנות של האדם נהיות נוקשות וסטיריאוטיפיות ברמה שפוגעת בהסתגלות ובגדילה הנפשית שלו.
לכן, לדבריה, כשאדם מדווח על מצב רוח מדוכא ואיבוד עניין והנאה בפעילויות היום-יום, אשר מלוות בתחושת דכדוך, ריק, פסימיות והפרעות שינה ואכילה זו רק תחילת האבחון.
שכן, לדברי מקוויליאמס מהתלונה הראשונית נובעות השאלות שמביאות לחידוד בדיאגנוזה ובפרוגנוזה: מהו מבנה האישיות של המתלונן, באלו תמות וקונפליקטים הוא עסוק, מהי משמעות הדיכאון בחוויה הסובייקטיבית שלו ומהם מנגנוני ההגנה וההתמודדות שעומדים לרשותו.
לדבריה, מחקרי עומק מראים שהתאמת טיפול לקטגוריה אבחונית דסקרפטיבית בלבד בהתעלם מהממד הסובייקטיבי עלולה להכשיל ניבויים התנהגותיים וטיפוליים כאחד.
למשל, החוקר סידני בלאט גילה שמטופלים בעלי אבחנה זהה של דיכאון מאז'ורי לפי ה–DSM נבדלו משמעותית בתגובותיהם להתערבות פסיכותרפויטית.
חלקם השתפרו מאוד בתחילת הטיפול אך לא שימרו את הישגיהם לאורך זמן בעוד שהאחרים לא הגיבו בהתחלה לטיפול אך משהגיבו נשמרו הישגיהם לטווח הרחוק.
בלאט מצא שהמשתייכים לשתי הקבוצות נבדלו הן בהתנהגויות משמעותיות שה–DSM מתעלם מהן והן במניעים ובדינמיקה הנפשית הפנימית – סובייקטיבית.
הראשונים סובלים מדיכאון מבוסס יחסים ונוטים להישען על הזולת (הסוג התלותי) ואילו האחרונים סובלים מדיכאון מבוסס אישיות ונוטים להאשים את עצמם (הסוג התוקף פנימה).
הוא ועמיתיו פיתחו שאלון אודות החוויה הדיכאונית הסובייקטיבית (DEQ).
לפי מקוויליאמס, הגיוני לצפות שהראשונים ישתפרו מיד עם תחילת היחסים הטיפוליים בשל הצורך שלהם בעצם הקשר והתמיכה מבלי קשר לשיטת הטיפול או תכניו, אך הם נזקקים לטיפול מעמיק ומתמשך בשל הקושי להפנים נוכחות פנימית תומכת שדורש לפתח אובייקט פנימי מיטיב לפני שיוכלו להתגבר על הצורך התלותי בהישענות על אובייקט חיצוני.
האחרונים מנגד התקשו תחילה להיעזר בטיפול וכדי להתקדם הייתה חשיבות לשיטת הטיפול ותכניו שכן נדרשה התמקדות במתקפותיהם העצמיות הבלתי מציאותיות.
כדי לאתגר את אמונותיהם השליליות הלא רציונליות אודות עצמם ניתן להיעזר בטכניקות שונות כגון איתגור האמונות, עימות עם תבניות חשיבה פתולוגיות בלתי מודעות או הבאה הדרגתית למודעות של ההתנסויות וההפנמות השונאות הלא מודעות שנצברו בתוכם פנימה.
אם המטפל התעלם משנאתם העצמית הם חשו שאינו קולט את מלוא חומרת מצבם אך לאחר שצלחו את המשוכה וביססו אמון במטפל יכלו לשנות את עמדותיהם כלפי עצמם ותוצרי הטיפול היו עמידים לאורך זמן.
לכן, אומרת מקוויליאמס, הממדים הסובייקטיביים הם שקובעים את הסיכוי להשפיע באמצעות טיפול, אך אלו אבדו עם המעבר לגישה הרפואית שמארגנת את בריאות הנפש לפי קטגוריות דסקרפטיביות שחסרות את הממדים שמרכיבים את מבנה האישיות, חוסנה וצרכיה הייחודיים.
בלעדי אלו קשה להתאים ולקיים טיפול משמעותי.
היא מצביעה על הפספוס שנובע מאבחנות המתבססות על תצפית חיצונית נטולת אינפורמציה סובייקטיבית, שמובילה למחיר חברתי כפול, של התערבויות טיפוליות לא מותאמות מספיק למתמודדים עם מצוקה נפשית, ושל נזקים חיצוניים שגורמות לחברה הפתולוגיות הבלתי מטופלות.
לדבריה, אחת מהבעיות ב–DSM היא ההנחה שניתן לתאר אישיות במודל דו-קוטבי המדרג אנשים כגבוהים או נמוכים על פני תכונה מסוימת מבלי להבין שעצם היותם גבוהים ונמוכים גם וגם מתאר את התמה הנפשית שסביבה הם מאורגנים.
למשל, האישיות הנרקיסיסטית מאורגנת סביב התמה של עליונות מול נחיתות ואין לדרג אותה או כגבוהה או כנחותה בְּציר ההערכה העצמית, כי תחושת העליונות משמשת לה כהגנה מפני חוויית הנחיתות.
מנגד, הנרקסיסט אדיש לתֵמה של בלאגן מול חוסר שליטה אשר מאפיינת את האישיות האובססיבית – קומפולסיבית או לתֵמה של מרחק מול קרבה שמאפיינת את האישיות הסכיזואידית.
לדבריה, לאחר השינויים בהסדרת שירותי בריאות הנפש בארה"ב נמנעה הנגישות לטיפולי פסיכותרפיה ציבוריים גם לאנשים המתמודדים עם סבל נפשי קשה.
זאת למרות שמחקרים מראים שפסיכותרפיה מצמצמת שיעורי התמכרויות, כליאה, היעדרויות מעבודה או מחלות.
בנוסף לדבריה כשמטופל מתאר את עצמו באמצעות קטגוריה אבחנתית תיאורית מתוך ה–DSM כמו למשל "פוביה חברתית" הוא תופס את מקור הקושי כחיצוני לו, ואילו מטופל שאומר שהוא ביישן והוא סובל כתוצאה מכך, מתחבר יותר לרגשותיו ונכון יותר להשקיע בטיפול ולקחת אחריות על השתתפותו בו.
ננסי קרול היא שחקנית אנגלייה.
היא הופיעה בהפקות תיאטרון רבות בעיקר עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
שיחקה בסרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה שונות בהן בתפקיד קבוע בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC "האב בראון".
ננסי קרול נולדה בעיר קיימברידג' שבקיימברידג'שייר.
היא גדלה בהרן היל שבדרום לונדון ולמדה בבית הספר אליין שם הייתה תלמידה נלהבת של תיאטרון.
את הכשרתה המקצועית רכשה באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון, וסיימה את התואר ביוני 1998.
עם סיום הלימודים הופיעה קרול בתפקיד קטן בסרט הקולנוע "בעל אידיאלי".
אחר כך הצטרפה ללהקה השייקספירית המלכותית.
הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה ב-1999 בתפקיד אופליה במחזה "המלט" בתיאטרון בריסטול אולד ויק.
על הבמה שיחקה קרול ב-2007 במחזה "The Man of Mode" מאת ג'ורג' את'רג', ב-2006 במחזה "The Voysey Inheritance" מאת הרלי גרנוויל-ברקר, ובתפקיד אמה יונג במחזה "The Talking Cure".
מיוני עד ספטמבר 2004 הופיעה במחזה "המשרתת המתחזה" מאת פייר דה מאריבו בתיאטרון המלכותי הלאומי.
עוד השתתפה במחזה "המלך ליר" בבימויו של ג'ונתן קנט בתיאטרון אלמיידה ובתיאטרון אולד ויק.
ב-2008 שיחקה במחזה נוסף של גרנוויל-ברקר "Waste".
ב-2009 שיחקה בתפקיד ליידי קרום בהפקה מחודשת של המחזה "ארקדיה" מאת טום סטופארד, עליו זכתה לביקורות חיוביות, כמו גם על הופעתה בדמות הפסיכולוגית ד"ר פורד במחזה "שם המשחק" מאת דייוויד מאמט שהועלה בתיאטרון אלמיידה.
קרול שיחקה בתיאטרון פעמים אחדות עם בעלה ג'ו סטון-פיואינגס.
ב-2006 הם הופיעו במחזה "See How They Run", ובמרץ 2004 שיחקו במחזות "The Astonished Heart" ו-"Still Life" מאת נואל קאוורד בתיאטרון ליברפול פלייהאוס.
ב-2009 גילמה את תפקיד ויולה לצדו של בעלה שגילם את אורסינו בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית למחזה "הלילה השנים עשר" בבימויו של גרגורי דורן.
ב-2010 הופיעה קרול לצדם של בנדיקט קמברבאץ' ואדריאן סקרבורו בהפקה מחודשת של המחזה "After the Dance" מאת טרנס רטיגן בבימויה של ת'אה שארוק בתיאטרון המלכותי הלאומי.
על תפקיד זה זכתה קרול בפרס השחקנית הטובה ביותר של האיבנינג סטנדרד ובפרס אוליבייה לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2010.
ב-2012 שיחקה קרול יחד עם ג'ון לית'גו, ג'ושואה מקגווייר וניקולס ברנס בפארסה הוויקטוריאנית "The Magistrate" מאת ארתור וינג פינרו בתיאטרון המלכותי הלאומי.
ב-2013 גילמה את דמותה של פליסיטי יוסטון במחזה "The Duck House" מאת דן פטרסון וקולין סוואש, לצדם של בן מילר ודיאנה ויקרס.
המחזה הוא סאטירה פוליטית על שערוריית הוצאות הפרלמנט בבריטניה משנת 2009. המחזה הוצג בסיבוב הופעות במשך חמישה שבועות ואחר כך בתיאטרון וודוויל בלונדון.
בטלוויזיה שיחקה קרול בתפקיד פרנסס דובל במיני-סדרה "מרגלי קיימברידג'" של BBC2 משנת 2003. היא השתתפה בפרקים בסדרות הטלוויזיה "החשדות של מר ויצ'ר", "עדות אילמת" ו"רציחות במידסומר".
ב-2013 החלה להופיע בתפקיד קבוע בסדרה הבלשית של ה-BBC "האב בראון", בה היא מגלמת את דמותה של אשת החברה העשירה ליידי פלישה מונטגיו.
ב-2017 שיחקה בתפקיד מרי קולינס בסדרת הדרמה "החשוד העיקרי 1973" שהוא פריקוול לסדרה "החשוד העיקרי" בכיכובה של הלן מירן.
ננסי קרול נשואה לשחקן ג'ו סטון-פיואינגס.
לבני הזוג יש שני ילדים, נלי וארתור.
השניים נפגשו כשהשתתפו בסיבוב הופעות של הלהקה השייקספירית המלכותית.
"חלום ליל קיץ", ביים מייקל גרנדג' בתיאטרון שפילד קרוסיבל
"The Lady's Not for Burning", ביים סמואל וסט בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר
עבור הלהקה השייקספירית המלכותית (RSC)
"הנרי הרביעי", בתפקיד ליידי פרסי, בבימויו של מייקל אטנבורו
"כטוב בעיניכם", ביים גרג דורן
"האריה, המכשפה וארון הבגדים", ביים אדריאן נובל
"אגדת חורף", ביים גרג דורן
"הלילה השנים עשר", ביים גרג דורן
"The Recruiting Officer", ביימה ג'וזי רורק בתיאטרון דונמאר ורהאוס
"The Magistrate", ביים טימותי שידר בתיאטרון המלכותי הלאומי
"After The Dance", ביימה ת'אה שארוק בתיאטרון המלכותי הלאומי
"The Duck House" בתיאטרון וודוויל
"Closer", ביים דייוויד לבו בתיאטרון דונמאר ורהאוס
"וויצק", ביים ג'ו מרפי בתיאטרון האולד ויק
ננסי ריצ'י היא טניסאית עבר אמריקאית.
אחת הטניסאיות הבולטות בעולם בשנות ה-60, דורגה במקום השני בעולם בשנת 1969. היא זכתה ב-6 תוארי גראנד סלאם, מהן 2 ביחידים ו-4 זכיות בזוגות נשים.
ריצ'י נולדה במשפחת מאמני טניס.
כמו אחיה קליף, הם התחילו לשחק מילדות.
בשנים 1963 - 1975 היא הייתה ברשימת עשר טניסאיות החזקות בעולם לפי עיתון דיילי טלגרף.
היא התחילה לשחק טניס בהיותה ילדה, כאשר כבר בגיל התבגרות רצתה לשחק נגד טניסאיות שבוגרות ממנה.
בתחרויות זוגות היא שיתפה פעולה עם מריה בואנו, איתה זכתה פעמיים בגראנד סלאם.
לאחר הפרישה היא עסקה בניהול וקידום תחרויות טניס למבוגרים.
סיכום השתתפויות בגראנד סלאם יחידים
ננסי לנדון קאסבאום בייקר היא פוליטיקאית אמריקאית שייצגה את מדינת קנזס בסנאט של ארצות הברית בשנים 1978–1997. היא בתו של אלף לנדון, שכיהן כמושל קנזס בשנים 1933–1937 ומועמד המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית ב-1936, ואלמנתו של הסנאטור והדיפלומט הווארד בייקר.
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה אי פעם לכהונה מלאה בסנאט, מבלי שבעלה כיהן בעבר בקונגרס.
בייקר נולדה בשם ננסי לנדון בטופיקה, בירת קנזס, בתם של תיאה (לבית קוב) והמושל אלף לנדון.
היא למדה בבית הספר התיכון של טופיקה וסיימה את לימודיה התיכוניים ב-1950. היא בוגרת אוניברסיטת קנזס ב-1954, שם היא הייתה חברה באחוות קאפא אלפא תיטה.
ב-1956 הייתה למוסמכת בהיסטוריה דיפלומטית מאוניברסיטת מישיגן, שם פגשה את בעלה הראשון, פיליפ קסבאום והשניים נישאו ב-1956. הם התיישבו בעיר מייז שבקנזס, שם גידלו ארבעה ילדים.
היא עבדה כסגנית נשיא קאסבאום תקשורת, חברה בבעלות משפחתית שהפעילה תחנות רדיו אחדות.
קאסבאום הייתה אף חברה במועצת בית הספר התיכון של מייז.
ב-1975 קאסבאום ובעלה נפרדו באופן חוקי; ותהליך הגירושין הגיעו לידי גמר ב-1979. היא עבדה בוושינגטון הבירה, כעוזרתו של הסנאטור ג'יימס פירסון מקנזס (שלימים תחליפו בסנאט) ב-1975, אולם קאסבאום שבה לקנזס בשנה שלאחר מכן.
נוסף על כך, הייתה האישה הראשונה שייצגה את קנזס בסנאט.
בזמן שהכריזה על מועמדותה לסנאט מטעם קנזס, קאסבאום נפרדה מבעלה פיליפ מבחינה משפטית.
אך, עם זאת, עדיין לא התגרשה.
היא בחרה להשתמש בשם "ננסי לנדון קאסבאום" בתכלית לנצל את התהילה הפוליטית של אביה.
היא גברה על שמונה רפובליקנים אחרים בבחירות המקדימות ב-1978 שנערכו על מנת לבחור מחליף להלכה לסנאטור הפורש ג'יימס ב.
פירסון, ולאחר מכן הביסה את חבר הקונגרס הדמוקרטי לשעבר ביל רוי (שהפסיד בבחירות הקודמות לסנאטור הזוטר של קנזס בוב דול, ב-1974) בבחירות הכלליות.
במשך כל הקריירה הפוליטית שלה, נודעה בשם ננסי קאסבאום.
היא נבחרה מחדש למושבה בסנאט שלה ב-1984 וב-1990, אך לא ביקשה להיבחר מחדש ב-1996.
קאסבאום הצביעה בעד מינויו של קלרנס תומאס לבית המשפט העליון של ארצות הברית ב-1991. באותה השנה, הוזכרה קאסבאום על ידי מגזין טיים כמועמדת פוטנציאלית לעמיתתו למרוץ של הנשיא ג'ורג' הרברט ווקר בוש, אך בסופו של דבר נבחר הסנאטור הצעיר דן קווייל מאינדיאנה.
ב-1996 נישאה לסנאטור לשעבר הווארד בייקר, שייצג את טנסי.
הוא נפטר ב-2014. בנה, ויליאם קסבאום, היה חבר בבית הנבחרים של קנזס.
בנה השני, הבמאי ריצ'רד קאסבאום, מת מגידול מוחי ב-27 באוגוסט 2008, בגיל 47. נכון ל-2015, מתגוררת קאסבאום בחווה משפחתית בסמוך לעיירה בורדיק שבקנזס.
ננסי אנה פרנסינה קוֹלֶן (בהולנדית: Nancy Anna Francina Coolen; נולדה ב-10 בספטמבר 1973) היא מנחת טלוויזיה וזמרת הולנדית.
קולן נולדה באסטן שבדרום הולנד, בגיל חמש עשרה היא התגלתה במועדון לילה על ידי מפיק, לאחר מכן הוא ייסד את להקת "Twenty 4 Seven", בה שימשה כסולנית.
הלהקה הוציאה מספר סינגלים שזכו להצלחה ברחבי אירופה, ב-1996 החליטה לעזוב את הלהקה עבור קריירת סולו.
קולן הוציאה שני שירים שהפכו ללהיטים בהולנד, ובאותו זמן גם החלה לעבוד כמנחה בטלוויזיה.
בין היתר הגישה תוכנית בערוץ המוזיקה ההולנדי "TMF Nederland", לאחר מכן גם הגישה את תוכנית חידון האהבה "Liefde is..." ב-RTL 5.
ב-1999 החלה להנחות את השעשועון "Rappatongo", אשר לאחר 200 פרקים ירד מהמסך.
מ-2000 ועד 2005 הנחתה את השעשועון "Lingo", ואחרי כן עברה לעבוד בערוץ SBS 6.
ב-2004 הנחתה את "Nationaal Songfestival", פסטיבל המוזיקה הלאומי של הולנד שהזוכה בו נשלח לייצג את הולנד באירוויזיון.
באירוויזיון 2005 הייתה דוברת הניקוד של הולנד.
בנוסף הגישה קולן גם מספר תוכניות מציאות וביניהם "רוקדים על הקרח".
ננסי קלנסי – גברת מגונדרת היא סדרת הנפשה ממוחשבת לילדים.
הסדרה נוצרה על ידי אן סמית', ג'יימי מיטשל וקריסטה טאקר והופקה על ידי דיסני ג'וניור.
הסדרה מבוססת על ספר באותו שם שחיבר אותו ג'יין או'קונור.
הסדרה שודרה לראשונה ב-13 ביולי 2018 בערוץ דיסני ג'וניור בארצות הברית ויום למחרת גם בקנדה.
הסדרה חודשה לעונה שנייה, ששודרה לראשונה ב-4 באוקטובר 2019. ב-18 בספטמבר 2019 הסדרה חודשה לעונה שלישית ואחרונה, ששודרה לראשונה ב-12 בנובמבר 2021 וגם עלתה לראשונה לשירות הסטרימינג "דיסני+".
פרק סיום הסדרה שודר לראשונה ב-18 בפברואר 2022. הסדרה קיבלה ביקורות חיוביות באופן כללי ממבקרים.
ננסי קלנסי, בת השש, שנהנית מדברים מפוארים וצרפתיים והיא מתלבשת בלבוש יפה, יצירתי ומשוכלל שלה.
היא מתכננת ללמד פנטזיה למשפחתה ולחבריה.
ננסי מרגרט "ננסי פנסי" קלנסי – הדמות הראשית בסדרה.
ג'וזפין ג'יין "ג'וג'ו" קלנסי – אחותה הקטנה של ננסי.
קלייר קלנסי – אמא של ננסי.
דאג קלנסי – אבא של ננסי.
גברת דולורס דיווין – השכנה האלמנה הקשישה של ננסי.
פרנק אנדרסון – הסבא האלמן מצד אמה של ננסי.
הדיבוב העברי בוים על ידי תמי ברק והופק על ידי עדי מור ועדי וולוצקי.
בנוסף, בדיבוב העברי השתתפו גם: אפיק רוזן, דדי זהר ומייה קדוש.
אלכס רייף מ-LaughingPlace תיאר את הסדרה כ"יותר מדי צבעים בוהקים, דמויות כיפיות ושירים נחמדים", וכתב: "כמו סדרת הספרים האהובה, ילדים יחשבו ש'ננסי קלנסי' של דיסני היא מאוד מגניפיק.
ננסי תעורר השראה בצופים להיות עצמם ולהפוך כל יום למיוחד יותר.
תחומי העניין שלה נמשכים לדברים ורודים ומנצנצים, אבל אישיותה היא אופטימית וידידותית.
לא רק שהילדים ירחיבו את אוצר המילים שלהם, אלא הם גם יראו מודל לחיקוי נהדר להתמודדות עם קשיים אישיים ולהיות חברים טובים יותר." אמילי אשבי מ-Common Sense Media העניקה לסדרה דירוג של ארבעה מתוך חמישה כוכבים, שיבחה את הערך החינוכי וציינה את הביטוי העצמי והייחודיות.
נוראיי בלבול מ-WalesOnline כללה את הסדרה ברשימת "6 הסרטים והסדרות המונפשות הטובים ביותר בשירות הסטרימינג דיסני+ לשנת 2021", וטענה: "לבוש יצירתי, ננסי בת השש היא אחת שצריך לשים לב אליה.
ילדה נמרצת ודמיון רב שהופכים את הרגיל לבלתי ייאמן - מדגימה כמה חשוב לנצל כל יום ולעודד אחרים לעשות את זה."צ'ארלס קרטיס מ-USA Today דירג את הסדרה במקום השישי ברשימת "20 הסדרות הטובות ביותר לילדים לשנת 2020".
ננסי ספרו הייתה אמנית אמריקאית, שיצרה ציורים ויצירות מדיה מעורבת טעונות פוליטית, סמליות, וציוריות.
לאורך השנים, יצירותיה של ספרו עסקו במגוון נושאים, כמו מלחמה, פמיניזם, סקסיזם ופגיעה בנשים.
מבין יצירותיה הרבות של ספרו, ניתן להדגיש את "הערות בזמן על נשים" ו-"השפה הראשונה" , שהיו שתי המגילות הארוכות ביותר שיצרה באורכים של 210 רגל ו-190 רגל בהתאמה, ואת יצירתה "עינוי נשים" שאורכה 133 רגל והייתה ליצירה שהוגדרה על ידי ספרו כעבודתה הפמיניסטית המפורשת הראשונה.
בנוסף, ספרו הייתה פעילה פמיניסטית בהקשר לתחום האמנות והשתייכה למספר תנועות אמנות חברתיות פמיניסטיות.
ספרו נולדה בשנת 1926 בקליבלנד, אוהיו, ארצות הברית, ושנה לאחר מכן משפחתה עברה לשיקגו.
אביה מכר מכבשי דפוס משומשים, ולפי בנה של ספרו, סטיבן, הוא נהג לפעול לפי רצונות משונים, פתאומיים, ובלתי צפויים.
מתוסכל מרצונו המקורי להיות כותב, נהג אביה של ספרו לכתוב מכתבים ארוכים ומלאי מחשבה וחשיפה מוקדמת זו של ספרו לטקסטים, השפיעה על עבודתה בהמשך חייה.
ספרו למדה במכון האמנות של שיקגו בין השנים 1945–1949, שם היא פגשה את האמן לאון גולוב, ולאחר מכן עברה ללמוד בבית הספר לאמנויות יפות בפריז בין השנים 1949–1950, וכשהיא חזרה לשיקגו היא נישאה לגולוב.
שהותה של ספרו בפריז וסדרת "הציורים השחורים" שלה
לפני שהתגוררו בפריז, גרו ספרו וגולוב בבלומינגטון, אינדיאנה, ארצות הברית, ולאחר מכן באיטליה למשך שנה.
הם התגוררו בבלומינגטון ואיטליה בין 1957–1959. לאחר מכן, הם עברו לפריז והתגוררו שם בשנים 1959–1964. בפריז, הושפעה ספרו מהאקזיסטנציאליזם האירופי והחלה ליצור את סדרת "הציורים השחורים" שלה, שעסקו בנושאים כגון אמהות וארוטיקה.
ה"ציורים השחורים" הם יצירות אקספרסיוניסטיות שנמנעות מיפוי המציאות ומתארות מין ואמהות דרך דמויות אדם אפורות המתמזגות זו עם זו ועם רקע אפלולי.
בציורים אלו, הציגה ספרו לראשונה את אחד מהנושאים העיקריים שעסקה בהם ביצירותיה, שפה כקול לנגזלים.
דוגמה לכך היא יצירה מתוך הסדרה הכוללת דמות אישה מעוותת, שראש יוצא מפיה.
ספרו הסבירה שהיצירה מציגה משהו דמוי לידה של שפה ולא של אדם.
דוגמה נוספת ליצירה מתוך סדרה זו, היא היצירה "Les Anges, Merde, Fuck You", שנוצרה בשנת 1960, ומציגה שלושה יצורים בעלי ראשים דמויי זרע ששוחים באדמה שחורה, כאשר כותרת היצירה צפה סביבם ודמות בעלת הבעה מתועבת הכוללת הוצאת לשון נמצאת במרכז הציור.
את הבעת הדמות, המשיכה ספרו לשלב ביצירותיה למשך שארית הקריירה שלה, וייתכן כי שלושת היצורים בציור מסמלים את שלושת בניה.
למעשה, ספרו סיפרה שמכיוון שהייתה צריכה לגדל את שלושת בניה, התאפשר לה לעבוד בעיקר בלילות, ועל כן הותשה מאוד מחוויית האימהות.
מגוון הצבעים המטריד בסדרת "הציורים השחורים" נבחר ככל הנראה, דווקא משום שספרו ציירה את ציורים אלו בעיקר בלילה.
שהותה של ספרו בניו-יורק סיטי ו-"סדרת המלחמה" שלה
בשנת 1964 עברו ספרו ומשפחתה לניו-יורק סיטי, שם התגוררה עד לסוף חייה.
בתקופה זו, השפיעו עליה מאוד מאורעות מלחמת העצמאות של אלג'יריה ומאורעות מלחמת וייטנאם.
כדי להתמודד עם חוויות אלו, פיתחה ספרו צורה ייחודית של עבודה פוליטית, שמאפייניה לעיתים רחוקות מזוהים עם תנועות מערביות מסורתיות של אמנות גבוהה והתמחות אמנותית.
בשנת 1966, חדלה ספרו מיצירת ציורי שמן על קנבס, והחלה ליצור את "סדרת המלחמה" שלה, שיצרה עד לסוף שנות ה-60.
יצירות "סדרת המלחמה" חוקרות את הזוועות של מלחמת וייטנאם, תגובת הנגד הגזענית כנגד תנועות זכויות אדם בתקופה, והשוביניזם שהדגיש את הרטוריקה של הזמן.
ביצירות אלו, גופות, פצצות, מטוסים, אובייקטים דמויי איבר המין הזכרי וסמלים לאומיים הומחשו על ידי ציורי גואש ודיו עזים על נייר, וייצגו ככלל את גסותה של המלחמה.
דוגמה ספציפית הממחישה תצוגה זו ב"סדרת המלחמה" היא אובייקט שהיה מעין לשון דמוית איבר מין זכרי.
זו אותה לשון שהופיעה ביצירות קודמות שלה, כדי לדמות אותה לאותה לשון שמאפשרת לספרו ולדמויות נשיות אחרות לאורך ההיסטוריה, להביע את עצמן ולדבר.
זוהי תמצית תפיסתה של ספרו בנושא זה.
סדרת ה-"קודקס ארטו" של ספרו
בשנת 1971, החלה ספרו ליצור בהשראת נקודת מבט שאחזה בה בתקופה בה התגוררה בפריז ויצרה את ה-"קודקס ארטו", שהושפע מן המשורר והמחזאי הצרפתי, אנטונן ארטו .
היא לקחה חלקים מן המניפסט של ארטו, "תיאטרון האכזריות", הדפיסה אותם על נייר, יצרה מהם קולאז' בסמוך לתמונות מודפסות, ולאחר מכן הדביקה את כל הניירות עליהם יצרה את קולאז'ים אלו לכדי מגילה ארוכה, לה היא קראה "קודקס ארטו".
ה-"קודקס ארטו", שהיה לאוסף של 34 יצירות אמנות ששאבו השראה גם מספרי פפירוס עתיקים, כלל הדפסים של דמויות מיתולוגיות ועתיקות שונות.
תורתו של ארטו ביטאה את רגשות ההדרה והזרות שלה, כאישה בזירת האמנות של ניו יורק שנשלטה על ידי גברים.
דוגמה ליצירה מתוך הסדרה היא "Torture of Women", שמסמלת אלימות נגד נשים כמצב עולמי.
ספרו המשיכה ליצור יצירות מסדרה זו בתחילת שנות ה-70.
בשנת 1974 הפסיקה ספרו להציג גברים בעבודותיה, והחלה להציג בהן נשים בלבד.
משנות ה-80 ועד לסוף חייה, המשיכה ליצור, והתמקדה בתיאור אבות-טיפוס של נשיות מימי קדם ועד לעידן העכשווי.
בזמן זה הושפעה רבות על ידי מודלים אדריכליים של אמנות, כמו הפרסקו והאפריז והתעניינה בדרכים בהן חווה הצופה צורות כאלו של אמנות.
בהתאם, התחילה בשנות ה-80 להדפיס את הדמויות המיתולוגיות והעתיקות שהדפיסה, ישירות על קירות, רצפות, ותקרות של מוזיאונים וגלריות שבהם הציגה את עבודתה, למשל ביצירה "לידתה של ונוס" (1989) שהייתה לאפריז שיוצר בעיר פרנקפורט.
כמו ביצירותיה הקודמות, המשיכה ספרו לשאוף לקדם שוויון ביצירות שיצרה משנות ה-80 ואילך.
היא לא הפסיקה ליצור גם לאחר מותו של לאון גולוב, לו הייתה נשואה במשך 53 שנים, כפי שניתן לראות ביצירה "Cri du Coeur" משנת 2005, שיש המפרשים כי היא מייצגת את הליך האבל של אישה ואת תגובתה של ספרו למותו של גולוב.
בנוסף להיותה אמנית, הייתה ספרו גם דמות פמיניסטית משמעותית בקהילת האמנות של ניו-יורק סיטי.
היא הייתה חלק מארגון "קואליציית האמנים" , בשנת 1969 היא הצטרפה לקבוצה "נשים אמניות במהפכה" (WAR) שארגנה מחאות נגד פוליטיקה גזענית או סקסיסטית במוזיאוני ניו-יורק סיטי, ובשנת 1972 היא הייתה בין המקימות של גלריית A.I.R השיתופית לנשים.
ספרו הייתה נשואה לאמן לאון גולוב במשך 53 שנים עד למותו בשנת 2004. לזוג נולדו שלושה בנים.
ספרו מתה בגיל 83. בנה, פיליפ, סיפר שהדבר נגרם כתוצאה מזיהום שהיה לה שהוביל לבעיות נשימה, מה שבסופו של דבר גרם לכשל לבבי, שהביא למותה.
ננסי קאטו הייתה סופרת אוסטרלית.
פרסמה למעלה מ-20 ספרי פרוזה ומספר ספרי שירה.
ננסי קאטו נולדה בדרום אוסטרליה למשפחה אוסטרלית ותיקה.
היא למדה ספרות בריטית באוניברסיטת אדלייד וסיימה את הלימודים בשנת 1939. בשנים 1935–1941 היא עבדה כעיתונאית בעיתון באדלייד.
היא נישאה לנהג מרוצים' אלדרד נורמן, ונסעה איתו למקומות שונים מעבר לים.
נולדו להם בת אחת ושני בנים.
בשנת 1948 היא הקימה קבוצה שמטרתה הייתה לפעול לפרסום יצירות של סופרים אוסטרלים.
היא הייתה פעילה בארגון הסופרים האוסטרלים.
את ספרה הידוע ביותר "כל הנחלים זורמים לים" היא פרסמה ב-3 כרכים בשנים 1958, 1959 ו-1962. החל משנות ה-70 של המאה ה-20, היצירה מודפסת בכרך אחד.
בשנת 1983 על בסיסה צולמה סדרת טלוויזיה כל הנחלים זורמים לים.
בהמשך היא פרסמה ספרים נוספים בעיקר על תרבות אוסטרליה וחיי הילידים.
בשנת 1983 היא התקבלה למסדר אוסטרליה.
בנוסף לכך היא קיבלה מספר פרסים אוסטרלים בתחום הספרות.
ננסי נוויס הייתה זמרת רוק פסיכדלי אמריקאית, סולנית להקת "Sweetwater", עמה הופיעה בפסטיבל וודסטוק.
נווינס נולדה בשנת בצ'יטגונג שבבנגלדש הבריטית למשפחה נוצרית.
היא למדה בבית ספר תיכון עירוני בעיר.
בשנות העשרים לחייה היגרה לבריטניה ועברה ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה שבלונדון, אנגליה.
שם היא קיבלה תואר ראשון במשחק ודרמה.
לאחר כמה שנים היגרה שוב, הפעם לארצות הברית, ושם חיה עד לשנותיה האחרונות.
ננסי הכירה את שאר חברי להקת Sweetwater בבית קפה מקומי בלוס אנג'לס.
היא, מתופף הלהקה ובסיסט הלהקה החלו להופיע בבתי קפה ברחבי העיר עם חומר מקומי.
הלהקה צברה פופולריות, ועוד ועוד נגנים הצטרפו.
הכיוון המוזיקלי של הלהקה הלך והפך מרוק אנד רול ורית'ם אנד בלוז לכיוון של רוק פסיכדלי, ככל שהמנגינות שהרכיבו הפכו מורכבות יותר, ססגוניות יותר ועממיות יותר.
את הטקסטים של שירי הלהקה כתבה נווינס יחד עם בסיסט הלהקה פרד הררה.
ננסי הייתה נגנית הגיטרה הראשית של הלהקה.
לאחר כמה הופעות מוצלחות הוחתמו חברי הלהקה ובראשם ננסי עם הלייבל Reprise Records שיחד איתו הוציאו את האלבום היחיד של ננסי עם הלהקה.
בשנת 1968 יצא האלבום, תחת הכותרת Sweetwater.
בשנת 1969 הוזמנה הלהקה על ידי מארגני פסטיבל וודסטוק להופיע.
ניסוח ההודעה היה בעייתי: כל אחד מהמופיעים בוודסטוק קיבל מכתב ובו כתוב "חוואי, בעל חוות חזירים בצפון מדינת ניו יורק, מעוניין שהלהקה תופיע בשדה השייך לו" (מאותה הסיבה בחרו להקת "טומי ג'יימס אנד דה שונדלס" לא להגיע לפסטיבל).
עם זאת, חברי הלהקה חתמו על הופעה בפסטיבל, בטענה שזה יהווה מקור פרסום לאלבומם החדש.
בדרך לוודסטוק, רכבם של חברי הלהקה (כמו של אמנים אחרים נוספים) נתקע באחד מפקקי התנועה הרבים שהקיפו את אזור ההופעות.
מכיוון שהיו אמורים להופיע ראשונים, היה מוטל עליהם לחץ רב.
בזמן הזה הזמר ריצ'י הייבנס ששהה מאחורי הקלעים בזמן ההופעה, עלה להופיע במקומם.
כשהגיעו לפסטיבל היו ללהקה הראשונה שהופיעה.
בהתחשב בכך שעד אז הופיעו רק במקומות קטנים בלוס אנג'לס, ההופעה בוודסטוק הייתה (על פי תיאורו של סולן להקת קוויל, שהופעתם בוודסטוק הייתה הופעתם השנייה בפני קהל אי פעם) מפחידה ביותר.
אף על פי כן, הלהקה ניגנה היטב והייתה לפופולרית בפסטיבל.
שירה, In A Rainbow, היה ללהיט בקרב התנועה ההיפית הרבה שנים.
בדצמבר 1969, ממש מעט לאחר שהופיעו בוודסטוק, היו אמורים הלהקה להוציא אלבום חדש, בשם "Just for You" (שאר הלהקה הוציאו את האלבום בלי ננסי ב-1970).
בעת שנסעה נווינס במכוניתה לכיוון אולפני ההקלטות של הלייבל Reprise Records כדי להמשיך בהקלטות, נפגע רכבה ממכונית חולפת.
התאונה הייתה קטלנית, ונווינס נפגעה בראשה, ידייה, רגליה ובטנה.
היא נכנסה לתרדמת כתוצאה ככל הנראה מזעזוע מוח כלשהו, ובזמן הזה המשיכה להקתה להופיעה ולהקליט בלעדיה.
כעבור כ-8 חודשים יצאה לבסוף נווינס מהתרדמת, אך עדיין הייתה פצועה מדי בשביל לשיר, ובטח שלא להופיע.
רופאיה המשיכו לנסות לשכנע אותה כי לעולם לא תצליח לשיר שוב, אך היא התעקשה להמשיך.
עד שנת 1973 עוד הייתה בבית החולים למטרות שיקום, לפני ששוחררה חזרה לביתה, כשהיא על כיסא גלגלים וחבושה.
בשנת 1975 ממנה לעצמה אלבום סולו בשם "ננסי נווינס", אך היכולות הווקאליות שלה היו פגועות מדי בשביל לשיר כמו לפני התאונה, והאלבום היה לכישלון חרוץ.
בשנת 1999, שלושים שנה לאחר הופעתם בוודסטוק, רשת vh1 האמריקאית חזרה אל סיפורם של להקות "נשכחות" שהופיעו בוודסטוק.
הסרט, שיצא באותה שנה, נקרא "Sweetwater, A True Rock Story" בעקבות ההצלחה של הסרט ותקופת השיקום הממושכת של נווינס, הצליחו חברי הלהקה לקיים מופע איחוד, שצולם והוקלט, ובו נווינס שרה במלוא עוצמת קולה.
בסוף חייה, ולאחר תקופת השיקום שלה עקב התאונה, התגלה אצלה סרטן, והיא חזרה לבריטניה כדי לקבל טיפול רפואי שם.
היא נפטרה ב-25 בינואר 2012 וקבורה בלונדון.
ההופעה בוודסטוק מתוך "הסרט וודסטוק"
ננסי תאייר היא סופרת, אמריקאית.
שכתבה 31 ספרים, שתורגמו ל-13 שפות בהן עברית.
ננסי נולדה באמפוריה שבקנזס ב-14 בדצמבר 1943, להוריה ג'יין ומייקל פטון, הבכורה מבין שתי בנותיהם בהמשך עברה המשפחה לויצ'יטה.
ב-1964, ברחה מהבית ונישאה לתאייר, פרופסור לפסיכולוגיה, מבוגר ממנה ב-16 שנה, גרוש עם 2 בנות וכך הפכה בגיל 20 לאם חורגת לשתי בנות מתבגרות.
לזוג שני צאצאים, הבן ג'ושוע והבת סמנתה, סופרת אף היא.
הם התגרשו ב-1980, שנה בה גם התפרסם ספרה הראשון.
ב-1984 נישאה לצ'ארלס וולטר ועברה לחיות בננטקט מסצ'וסטס, אי קטן באטלנטי, כ-40 קילומטרים מדרום לקייפ קוד.
לתאייר תואר ראשון ושני בספרות אנגלית מאוניברסיטת מיזורי.
החל מ-1980, עם פרסום הרומן הראשון שלה, היא "סופרת בזמן מלא".
ספרה הראשון "סטפינג" (Stepping) יצא (במשמעות הורות חורגת) ב-1980 בהוצאת Doubleday .
לפני כן פרסמה סיפורים קצרים במספר כתבי עת ספרותיים.
הספר "סטפינג" עובד לסדרה בת 13 פרקים ששודרה ב-BBC.
ננסי רות מייס היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת קרוליינה הדרומית.
בעבר כיהנה כחברת בית הנבחרים של מדינת קרוליינה הדרומית מטעם מחוז הבחירה ה-99 של המדינה.
בנובמבר 2020 נבחרה לקונגרס האמריקאי, לאחר שניצחה את נציג המחוז המכהן ג'ו קנינגהם.
מייס היא האישה הראשונה שהשלימה את לימודיה ב"המצודה" (The Citadel), האקדמיה הצבאית של קרוליינה הדרומית.
מייס נולדה בפורט בראג שבקרוליינה הצפונית, בתם של ג'יימס אמורי מייס, קצין בצבא ארצות הברית ושל רעייתו המורה אן מייס.
בשנת 1999 היא הפכה לאישה הראשונה שסיימה את לימודיה באקדמיה הצבאית של קרוליינה הדרומית, "המצודה" (The Citadel), עם קבלת תואר ראשון במנהל עסקים.
מייס המשיכה ללימודי תואר שני בעיתונות ותקשורת המונים באוניברסיטת ג'ורג'יה.
בשנת 2001 מייס חיברה את הספר "בחברת גברים: אישה במצודה", שהוצא לאור בידי הוצאת הספרים "סיימון ושוסטר".
הספר מגולל את חוויותיה כאישה הראשונה שהשלימה מסלול צוערות באקדמיה הצבאית של קרוליינה הדרומית.
בשנת 2008 ייסדה מייס חברה לייעוץ עסקי בשם "קבוצת מייס".
ב-3 באוגוסט 2013, הכריזה מייס כי תתמודד למועמדות המפלגה הרפובליקנית לייצוג קרוליינה הדרומית בסנאט של ארצות הברית, לקראת בחירות 2014. מייס זכתה ב-19,560 קולות, שהיוו 6.2% מקולות הבוחרים בבחירות המקדימות.
היא לא הצליחה לגבור על הסנאטור הרפובליקני המכהן לינדזי גרהאם.
במהלך שנת 2016, עבדה במטה הבחירות של דונלד טראמפ בקרוליינה הדרומית במסגרת הבחירות לנשיאות ארצות הברית שהתקיימו באותה השנה.
ב-18 בספטמבר 2017 הודיעה מייס על התמודדותה בבחירות המיוחדות למחוז הבחירה ה-99 בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית שהתפנה עם עזיבתו של ג'יימס מריל, שהתפטר מוקדם יותר באותו החודש בעקבות הגשת כתב אישום נגדו והסדר טיעון בגין מספר הפרות אתיקה.
היא קיבלה 49.5% מהקולות בבחירות המקדימות הרפובליקניות ב-14 בנובמבר, אך בכל זאת לא הצליחה להימנע מהליכה לסיבוב מכריע.
בסיבוב השני היא זכתה ל-63% מהקולות ונבחרה למועמדת מפלגתה.
בבחירות הכלליות ניצחה את סינדי בוטרייט, מועמדת המפלגה הדמוקרטית, ונכנסה לתפקידה ב-23 בינואר 2018. ב-6 בנובמבר 2018, יום בחירות אמצע הכהונה, נבחרה לתקופת כהונה מלאה.
בשנת 2019, מייס קראה לכלול חריגים לאונס ולגילוי עריות בהצעת חוק לאיסור הפלות שהתקבלה בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית.
בנאום שנשאה בפני מליאת בית הנבחרים חשפה מייס כי נאנסה בגיל 16. היא הצהירה כי היא מתנגדת להפלות, אך אינה מאמינה כי לממשלה הזכות לומר לקורבן אונס או גילוי עריות כי אין לו הזכות להפלה.
נוסף על כך, מייס נתנה את חסותה להצעת חוק המתגדת לקידוח ימי בחופי קרוליינה הדרומית, ויצאה חוצץ נגד יוזמתו של הנשיא טראמפ להוציא לפועל קידוחים ימיים לחופי המדינה.
מייס זכתה בציון 100% לכל החיים מ"מצביעי השימור של קרוליינה הדרומית" על דפוס הצבעותיה נגד קידוחים ימיים ובדיקות סיסמיות.
מייס קיבלה את פרס גיבור משלם המיסים לשנת 2019 מהארגון השמרני "מועדון הצמיחה" בקרוליינה הדרומית.
במאי 2020 חתם הנרי מקמסטר, מושל קרוליינה הדרומית, על הצעת החוק של מייס שהובילה לאיסור על איזוק אמהות הרות שנתונות תחת מאסר בבתי הכלא במדינה.
ביוני 2019 מייס הודיעה שתתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של קרוליינה הדרומית, שבמרכזו שוכנת העיר צ'ארלסטון.
נציג המחוז המכהן, ג'ו קנינגהם מהמפלגה הדמוקרטית, נבחר לייצג את המחוז בנובמבר 2018, חרף ניצחונו של דונלד טראמפ את הילרי קלינטון בפער בן 13% במהלך הבחירות לנשיאות ב-2016. בבחירות המקדימות שהתקיימו ב-9 ביוני 2020, נבחרה עם 57.5% מהקולות, ובבחירות הכלליות גברה מייס על קנינגהם.
כהונתה החלה ב-3 בינואר 2020 עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
ב-4 באוגוסט 2025 הודיעה מייס על התמודדותה לתפקיד מושלת קרוליינה הדרומית בבחירות 2026.
ננסי איילין מקאלדוני היא דיפלומטית אמריקאית ואקדמאית בסגל אוניברסיטת ג'ורג'טאון, שכיהנה כיועצת לביטחון לאומי של סגנית נשיא ארצות הברית.
מקאלדוני מילאה שורה של תפקידים בשירות החוץ של ארצות הברית, הייתה שגרירת מדינתה בסופיה ועמדה בראש מכון שירות החוץ (FSI) בשנים 2013–2017. בראשית דצמבר 2020 הכריזה קמלה האריס, סגנית הנשיא הנבחר של ארצות הברית, כי בכוונתה למנות את מקאלדוני ליועצת לביטחון לאומי שלה.
מקאלדוני נולדה וגדלה בקלירווטר שבפלורידה.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון בקלירווטר, המשיכה מקאלדוני ללימודי תואר ראשון במכללת ניו קולג' שבעיר סרסוטה.
בהמשך השלימה לימודי תואר שני בבית הספר ליחסים בין-לאומיים ומדיניות ציבורית של אוניברסיטת קולומביה, וב.
מקאלדוני למדה מספר שפות, בהן צרפתית, ספרדית, רוסית ולטינית, ועברה הכשרה מקצועית בערבית, אזרית, גרמנית וטורקית.
ב-2001 הוענק לה הפרס הלשוני ע"ש סינקלייר.
מעבר לים כיהנה מקאלדוני כשגרירת ארצות הברית בבולגריה בין השנים 2008–2009, כסגנית ראש המשלחת האמריקאית בטורקיה (2005–2008) ובאזרבייג'ן (2001–2004).
בשנת 2009 קיבלה מנשיא בולגריה גאורגי פרבאנוב את מדליית הכבוד של מסדר סטרה פלנינה (Stara Planina).
היא קיבלה את פרס הביצועים הבכיר של משרד החוץ האמריקאי תשע פעמים ואת פרס הכבוד המצטיין קיבלה חמש פעמים.
בין השנים 2011–2013 הייתה נשיאה זמנית וסגנית נשיא בכירה באוניברסיטה לביטחון לאומי.
קודם לכן, מ-2009 עד 2011, הייתה הסגנית הראשית לעוזר מזכירת המדינה של ארצות הברית לעניינים אירופיים.
בראשית פברואר 2013 החלה את כהונתה כמנהלת מכון שירות החוץ .
במסגרת תפקיד זה, שימשה מקאלדוני כקצינת הלימוד הראשית של מחלקת המדינה האמריקאית.
מכון שירות החוץ מספק הכשרה מקצועית לדיפלומטים אמריקאים בנושאים הנעים בין שפות זרות לכישורי מנהיגות, כולל מיומנויות ליבה דיפלומטיות כגון ניהול משא ומתן והסברה.
בשנת 2013 קיבלה את פרס השירות האזרחי המצטיין מאת יושב ראש המטות המשולבים.
בנובמבר 2020 מונתה מקאלדוני לחברה מתנדבת בצוות המעבר הנשיאותי של הנשיא הנבחר של ארצות הברית ג'ו ביידן לתמיכה במאמצי המעבר השלטוני הקשורים למחלקת המדינה של ארצות הברית.
ב-3 בדצמבר 2020 הוכרז כי תהיה היועצת לביטחון לאומי של סגנית נשיא ארצות הברית הנבחרת קמלה האריס.
ב-21 במרץ 2022 התפטרה מהתפקיד והוחלפה בפיליפ גורדון.
ננסי ג'יין קרי גרג היא מהנדסת אמריקאית, קצינה בצבא ארצות הברית ואסטרונאוטית מטעם נאס"א.
בנוסף לתרומתה כאסטרונאוטית, קרי גרג שירתה בצבא ארצות הברית במשך כ-23 שנים.
כיום, היא מכהנת כפרופסור להנדסה, תעשייה וניהול באוניברסיטת A&M במדינת טקסס.
ננסי ג'יין קרי גרג נולדה בשנת 1958 בעיר וילמינגטון שנמצאת במדינת דלאוור שבארצות הברית.
אף על פי שנולדה בדלאוור, העבירה את רוב ילדותה בטרוי, אוהיו ומחשיבה אותה כעיר מולדתה.
בשנת 1980, קרי גרג סיימה בהצטיינות תואר ראשון בביולוגיה באוניברסיטת אוהיו.
בשנת 1985, סיימה תואר שני בהנדסת בטיחות באוניברסיטת דרום קליפורניה.
לאחר מכן, בשנת 1997, סיימה את לימודי הדוקטורט שלה באוניברסיטת יוסטון להנדסה תעשייתית בדגש על מערכות אוטומטיות והנדסת אנוש מטעם .
קרי גרג שירתה בצבא ארצות הברית במשך כ-23 שנים והגיעה עד לדרגת קולונל, אחת הדרגות הגבוהות ביותר בסולם הדרגים הצבאיים.
קרי גרג השתתפה ב-4 משימות שונות במסגרת הקריירה שלה בסוכנות החלל האמריקאית נאס"א ושהתה במצטבר יותר מ-1000 שעות בחלל.
כקרי גרג נשואה לטימות'י גרג.
יחד עם בן זוגה, היא הקימה משפחה בת 3 נפשות (ילדה אחת).
לשניים יש גם נכדה אחת מאותה ילדה.
קרי גרג השתתפה ב – 4 משימות שונות במסגרת הפעילות שלה בחלל מטעם נאס"א.
המשימה הראשונה, STS-57, ונערכה בין התאריכים 21 ביוני עד 1 ביולי בשנת 1993. במסגרת המשימה, קרי גרג ושאר החזירו לחלל נשא לווייני.
בנוסף, שני אסטרונאוטים מחברי הצוות הלכו הליכת חלל (space walk) כאשר קרי גרג הייתה אחראית על הפעלת הזרוע הרובוטית ששומרת עליהם.
במשימה זו, האסטרונאוטים הקיפו את כדור הארץ 155 פעמים במשך 239 שעות ו-45 דקות.
המשימה השנייה, STS-70, נערכה בין התאריכים 13 ביולי עד 22 ביולי 1995. כאשר שהתה בחלל במשימה זו, היא ערכה עשרות אלפי ניסויים אשר עוסקים במדעי החיים והרפואה.
המשימה השלישית, STS-88, נערכה בין התאריכים 4 בדצמבר עד 15 בדצמבר 1998. משימה זו הייתה משימת ההרכבה הראשונה של תחנת החלל הבינלאומית.
המטרה העיקרית של המשימה הייתה לחבר בין המודול האמריקאי ((Unity למודול הרוסי (Zarya).
גם במשימה זו, תפקידה העיקרי של ד"ר קרי גרג היה להפעיל את הזרוע הרובוטית של המעבורת.
הזרוע הרובוטית שלפה את המודול הרוסי וחיברה אותה למודול האמריקאי, Unity.
בנוסף, צוות המשימה פרש שני לוויינים קטנים בחלל.
במשימה זו, הקיפו האסטרונאוטים את כדור הארץ 185 פעמים במשך 283 שעות ו-18 דקות.
המשימה הרביעית, STS-109, נערכה בין התאריכים 1 במרץ עד 12 במרץ,2002. המטרה העיקרית במשימה זו הייתה לתקן מספר תקלות שאירעו בטלסקופ האבל.
כמו בשאר המשימות הקודמות, גם פה קרי גרג הפעילה את הזרוע הרובוטית ואחזרה את הדאטה
קרי גרג זכתה בשלל פרסים לאורך חייה, ביניהם:
ננסי קרטרייט היא פרופסור לפילוסופיה של המדע באוניברסיטת דורהאם בבריטניה ובאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
קרטרייט היא מנהלת-שותפה של המרכז למדעי הרוח אשר חוקרים את המדעים המדויקים ונשיאת האגף ללוגיקה, מתודולוגיה ופילוסופיה של המדע והטכנולוגיה של האיגוד הבינלאומי להיסטוריה ופילוסופיה של המדע והטכנולוגיה.
בעבר, כיהנה קרטרייט כנשיאת האגודה לפילוסופיה של המדע והאגודה הפילוסופית האמריקאית.
ננסי קרטרייט נולדה ב-24 בינואר 1944 בפנסילבניה (ארצות הברית), שם קיבלה תואר ראשון במתמטיקה.
לאחר מכן למדה באוניברסיטת שיקגו וקיבלה דוקטורט בפילוסופיה.
קרטרייט הנחתה סטודנטים בבריטניה ובארצות הברית שהפכו לפילוסופים מקצועיים של המדע, ביניהם נעמי אורסקס, קארל הופר, מאוריסיו סוארס, אנדרו המילטון ורבים אחרים.
בעברה, לימדה קרטרייט באוניברסיטאות: מרילנד, סטנפורד, אוסלו, פרינסטון, קיימברידג', קליפורניה ופיטסבורג.
קרטרייט התחתנה עם הפילוסוף הקנדי , התגרשה ממנו ונישאה בשנית בשנת 1985 ל, אשר לו נותרה נשואה עד פטירתו בשנת 2004. לזוג נולדו שתי בנות, אמילי וסופי, ושתי נכדות, לוסי וטבית'ה.
כיום קרטרייט מתגוררת בסן דייגו, קליפורניה ומלמדת באוניברסיטת סן דייגו.
בנוסף, קרטרייט מלמדת גם באוניברסיטת דורהאם בבריטניה.
תחומי מחקרה של קרטרייט כוללים פילוסופיה והיסטוריה של המדע (בהתמקדות מיוחדת על פיזיקה וכלכלה).
כמו כן, עסקה קרטרייט רבות בנושא הסקת סיבתיות, אובייקטיביות במדע, בפילוסופיה של הטכנולוגיה החברתית, ובראיות (בעיקר עבור מדיניות מבוססת ראיות).
קרטרייט היא אחת הפילוסופיות המשפיעות ביותר על הכתיבה המדעית כיום.
תרומתה הייתה משמעותית בתחומים רבים.
עבודתה על מודלים ואידיאליזציות, לדוגמה, ממלאת תפקיד חשוב בפיתוח תת-פרק שלם בפילוסופיה של המדע המתמקד בתפקידם של מודלים במדע מונחה יישומים.
עבודתה על חוקים סיבתיים ואסטרטגיות יעילות סייעה למסגר את הדיון העכשווי על תפקיד הסיבתיות במדע.
הספרים והמאמרים שכתבה קרטרייט השפיעו על פילוסופים רבים לבחון מחדש ולחדד את יצירותיהם על בסיס הנחת היסוד שלה, לפיה החוקים התאורטיים מנותקים מהמציאות, ולכן משקרים.
בספרו "פילוסופיית המדע של ננסי קרטרייט" תיאר קארל הופר (מתלמידיה של קרטרייט) את הפילוסופיה שלה כך: "הפילוסופיה המדעית של ננסי קרטרייט היא, לדעה, צורה של אמפיריציזם, אך אמפיריציזם בסגנון נוירת ומיל, ולא של יום או קארנפ.
חששותיה אינם נוגעים לבעיות של ספקנות, אינדוקציה או תיחום; היא מודאגת מאיך שהמדע משיג בפועל את ההישגים שהוא משיג, ואיזה סוג של הנחות יסוד מטאפיזיות ואפיסטמולוגיות דרושות כדי להבין את ההישגים האלה".
קרטרייט היא עמיתה באקדמיה הבריטית ובאקדמיה למדעי החברה.
היא גם עמיתה באגודה הפילוסופית האמריקאית, באקדמיה האמריקאית לאומנויות ולמדעים, באקדמיה הגרמנית למדעים (לאופולנדיה) ובאקדמיה האירופאית.
נוסף על כך, קרטרייט זכתה במלגת מקארתור.
קרטרייט קיבלה שני תוארי דוקטור לשם כבוד - מאוניברסיטת סנט אנדרוז ומהאוניברסיטה המתודיסטית הדרומית, וזכתה בפרס המפל למפעל חיים בפילוסופיה של המדע.
זאת ועוד, קרטרייט זכתה בפרס ליבוביץ' (אשר הוענק לה על ידי אגודת "בטא פי קאפה") על הישגים פילוסופיים ותרומה למדע.
יתרה מזאת, זכתה קרטרייט בפרס המצוינות של הפקולטה לעמיתים של נגיד אוניברסיטת סן דייגו (UCSD) אשר הוענק לה על מחקר באומנויות, מדעי הרוח והחברה בשנת 2009.
ננסי שפר-יוז היא פרופסור אמריטוס לאנתרופולוגיה רפואית, ומנהלת תוכנית הדוקטורט למחקרים בנושא מדעי הגוף באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
היא עוסקת בעיקר באנתרופולוגיה של הגוף, פסיכיאטריה, פוליטיקה, מחלות, אלימות, סבל, מוות בטרם עת, ומתמחה בסחר באיברים ובבני אדם, באימהות, ובמוות המוני באזורים מוחלשים.
היא ידועה בזכות ספריה; "קדושים, חוקרים וסכיזופרנים: מחלות נפש באירלנד", "מוות ללא בכי: אלימות חיי היום-יום בברזיל", "גופי סחורה" שכתבה יחד עם לואיק וואקוונט, "אלימות במלחמה ושלום" שכתבה יחד עם פיליפ בורגויס ו"אלימות בשוליים העירוניים" שכתבה עם פ' בורוג'יס וג'יי אויירו.
ננסי שפר-יוז נולדה וגדלה בברוקלין, ניו יורק, באזור שנחשב לשכונות מהגרים, ומכיוון שחיה בקהילה קתולית, היא למדה מגיל צעיר בבתי ספר קתוליים עד לסיום התיכון.
אביה היה ממוצא גרמני, אימה הייתה דור ראשון צ'כי-אמריקאי, וכל משפחתה המורחבת גרה באותו האזור.
ב־1962 היא החלה ללמוד תואר ראשון במכללת קווינס, אך עזבה לאחר שנתיים בכדי להצטרף לחיל השלום ולהיות פעילה חברתית בברזיל.
ב־1970 היא השלימה את לימודי התואר הראשון באוניברסיטת קליפורניה בברקלי במדעי החברה.
ב־1976 היא סיימה את הדוקטורט שלה באנתרופולוגיה, גם אותו היא עשתה באוניברסיטת קליפורניה שבברקלי.
ב־1979–1980 היא עשתה פוסט דוקטורט במעבדה לפיתוח אנושי באוניברסיטת הרווארד, במכון הלאומי לבריאות הנפש.
במהלך שנות השבעים היא ביצעה את מחקרה על מחלות נפש בקרב חקלאים באירלנד הכפרית.
בעקבות המחקר היא הוציאה ב־1979 את ספרה הראשון "קדושים, חוקרים וסכיזופרנים".
הספר זכה בפרס מרגרט מיד מהחברה לאנתרופולוגיה יישומית בשנת 1980. לצורך המחקר היא עברה עם משפחתה לאירלנד, ובעזרתם של פסיכיאטרים מקומיים החלה לחקור קהילת איכרים טיפוסית בחצי האי דינגל במטרה לבדוק מהו הגורם לכמות המקרים הגבוהה להחריד של סכיזופרניה באזור זה.
היא גילתה שבעקבות קריסת הכלכלה החקלאית, רבים מבני משפחותיהם של החקלאים עזבו, ואלו שנשארו היו גברים המיועדים לרשת את המשק של משפחתם.
מצד אחד, נאמר להם שהם נבחרו להישאר ולדאוג לחוות משפחותיהם, אבל מצד שני, שמנת המשכל שלהם לא הייתה גבוהה מספיק בכדי לעזוב.
כתוצאה מכך, רבים הידרדרו למצב נפשי לא יציב ופיתחו מחלות נפש, ביניהן סכיזופרניה.
בספרה השני, "מוות ללא בכי" שיצא לאור בשנת 1993, היא כותבת על התקופה שבה חזרה לברזיל בשנות השמונים, על השכיחות הגבוהה של תמותת תינוקות, ועל ההשפעה של תופעה זו על גישת ההורות בקרב האימהות בברזיל.
היא גילתה שרוב האימהות באזור הזה, אמנם התנגדו להפלות, אך הן הבינו שלא כל ילד נועד לחיות, וכאשר הן ראו שהן לא מסוגלות לטפל או לדאוג לילדתן, הן נאלצו לנטוש אותו או לגרום למותו בדרך כלשהי.
רק הילדים העמידים ביותר, אלו שהצליחו להגיע לגיל מבוגר מבלי לחלות או להראות סימנים של בעיות בריאותיות, זכו להמשיך לחיות.
תרומתה למאבק בסחר לא חוקי באיברים
ב-1999 הקימה שפר-יוז, יחד עם עוד שלושה פרופסורים, ארגון בשם "Organs Watch" שמטרתו לפקח על שוק ניתוחי ההשתלות.
הסחר באיברים הפך, בזכות התקדמות הטכנולוגיה, לעסק בין לאומי; דבר שהפך העלמת התעללויות וניצול של "תורמי איברים" לפשוטים מאוד.
רבים מהאיברים ש"נתרמו" נלקחו למעשה, מאנשים עניים, שהיו מוכנים למכור את איבריהם בכדי לקבל את המחיר הזעום שיוכל לפרנס את משפחתם למעט זמן, או נגנבו מגופות ללא הסכמתם מראש או הסכמה של משפחתם.
מרכז התיעוד של הארגון חוקר דיווחים על סחר לא חוקי באיברים ועל הפרת זכויות אדם, ועוזר לרשויות למצוא את האחראיים למקרים אלו.
בזכות הארגון ככלל ועבודותיה של שפר-יוז בפרט, נעצרו רבים מסוחרי האיברים שניצלו וכפו על אנשים למסור את איבריהם.
2015, אלימות בשוליים העירוניים: עם ג'יי אויירו ופ' בורוג'יס.
2004, אלימות במלחמה ושלום: נערך בשיתוף עם פיליפ בורגויס.
2003, גופים מסחריים: נערך בשיתוף עם לואיק וואקוונט.
2004, גופות למכירה: שלמות וחתיכות.
1998 מלחמות קטנות: הפוליטיקה התרבותית של הילדות: נערך בשיתוף עם קרולין סרג'נט.
1993, מוות ללא בכי: האלימות של חיי היומיום בברזיל.
1987, פסיכיאטריה מבחוץ: כתבים נבחרים של פרנקו בסגליה: ערכה בשיתוף עם אן לאבל.
1987, הישרדות ילדים: נקודות מבט אנתרופולוגיות על טיפול והתעללות בילדים.
1979, קדושים, חוקרים וסכיזופרנים: מחלות נפש באירלנד הכפרית.
2013, פרס מדיניות ציבורית, AAA (האיגוד האנתרופולוגי האמריקאי), להשפעה חיובית על קבלת החלטות הממשלה.
2007, פרס ארון הקודש, UC ברקלי, וויליאם סלואן למנהיגות מוסרית.
2005, פרס מסה HF גוגנהיים, "גיוס זכויות אדם להגנה על ילדים".
2003, פרס רודולף וירצ'וב, החברה לאנתרופולוגיה רפואית.
2003, פרס מדיה, הרבעון הלאומי לביואתיקה הקתולית הלאומית (עם פרנק דלמוניקו).
2003, צ'אפין מדיה פרס (עם מרינה חימנז), לסדרה בת שלושה חלקים ב"נשיונל פוסט טורונטו ", קנדה, בנושא סחר באיברים במזרח אירופה ובטורקיה.
2001, מוות ללא בכי, נבחר לאחת ממאה העבודות החשובות ביותר לספרות בדיונית שיצאו לאור לראשונה באנגלית במאה ה-20.
2000, פרס ג'יי סטאלי, בית הספר למחקר מתקדם, סנטה פה, ניו מקסיקו.
1995, מדליית וולקום לאנתרופולוגיה החלה על בעיות רפואיות (המכון האנתרופולוגי המלכותי, לונדון).
1994, פרס ספר הספר ברייס ווד, LASA, "ספר מצטיין על אמריקה הלטינית במדעי הרוח והחברה".
1992, פרס מעגל מבקרי הספרים הלאומי (על עיון), פיינליסט.
1992, פרס איילין בסקר במגדר ורבייה, SMA.
1985, פרס סטירלינג, החברה לאנתרופולוגיה פסיכולוגית.
1980, פרס מרגרט מיד, האיגוד האנתרופולוגי האמריקאי.
ננסי פזר היא עורכת דין ופוליטיקאית גרמנייה אשר שימשה בתפקידה האחרון כשרת הפנים של גרמניה, וכן מכהנת כחברה במפלגת SPD.
בשנים 2007-2000 עבדה פזר כעורכת דין במשרד פרנקפורט של קליפורד צ'אנס.
בשנת 1988 הצטרפה פזר למפלגת SPD.
היא שימשה כחברה בוועדה לעניינים משפטיים בפרלמנט (2003–2009), בוועדה לבחירת שופטים (2003–2013), בוועדת הכלכלה, האנרגיה והתחבורה (2014–2018), ובוועדת הכלכלה האנרגיה והתחבורה (2014–2018), ועדת הפנים (משנת 2009).
משנת 2009 היא הייתה הדוברת לענייני פנים של הקבוצה הפרלמנטרית שלה.
בשנת 2019 נבחרה ליו"ר הקבוצה.