tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עוד כשעבד על התואר שלו במכון לאמנות השתתף הארטמן בעבודה על הסרט "פייבל והחלום האמריקאי" של דון בלות'.
לאחר שסיים את לימודיו במכון לאמנות החל לעבוד כמעצב הדמויות בסדרה "הפוני הקטן שלי", אך פוטר מהעבודה במהירות בעקבות שינויים שביצע בלי שיידע את עמיתיו לעבודה.
לאחר שפוטר מעבודתו בסדרה "הפוני הקטן שלי" החל לעבוד כאנימטור ומעצב בסדרה "דינק, הדינוזאור הקטן" ובסדרה "מיקי צ'יק צ'אק ועוד", במקביל שימש גם כאנימטור בסרט "פוקהונטס" של אולפני ההנפשה של וולט דיסני.
באמצע 1990 התקבל לעבודה קבועה בסטודיו האנה-ברברה ויצר, כתב, עיצב וביים כמה סרטונים קצרים.
בזמן העבודה בסטודיו האנה-ברברה החל להתיידד עם יוצר הסדרה "איש משפחה", סת' מקפרלן, ומאוחר יותר הארטמן אף עיצב דמויות בסרטון קצר של מקפרלן, ובנוסף לכך הדמות "ד"ר אלמר הארטמן" בסדרה "איש משפחה" קרויה על שמו.
ההצלחה של הארטמן הגיעה ב-1997 כאשר יצר את הסדרה "קסם של הורים" שהופיעה לראשונה בפרק ה-8 של הסדרה "Oh Yeah!
ב-2001 קיבל הארטמן הצעה מערוץ ניקלודאון להפוך את "קסם של הורים" לסדרה באורך מלא, הסדרה זכתה במהרה להצלחה ענקית והפכה לסדרה המצליחה ביותר של הערוץ לאחר "בובספוג מכנסמרובע".
בעקבות הצלחת הסדרה ביקש נשיא ערוץ ניקלודאון מהארטמן ליצור סדרה נוספת עבור הערוץ.
בטרם נענה הארטמן להצעת יצירת הסדרה החדשה הוצע לו חוזה עבודה ארוך טווח ביצירת וניהול תכנים בערוץ.
ב-2004 יצר עבור ניקלודיאון את הסדרה "דני פנטום" שזכתה גם היא להצלחה אך ירדה מהמסכים ב-2007. ב-2010 יצר תוכנית נוספת, "כלב חשאי", אשר זכתה להצלחה רבה אך ירדה מהמסכים ב-2013. ב-2011 יצא, כתב והפיק את הסרט קסם של הורים – הסרט: טימי טרנר, תתבגר!
וב-2013 את המשכו קסם של הורים - הסרט: חג המולד.
ב-2012 נשכר על ידי סוני אנימציות להפיק ולביים גרסה קולנועית לסדרה "אלף".
ב-2014 הוציא המשך לסרט קסם של הורים בשם קסם של קיץ (בעברית: קסם של חופשה).
ב-2017 יצר עבור ניקלודיאון את הסדרה "באנסן הוא מפלצת".
בשנת 2018 הודיע הארטמן כי הוא עוזב את ניקלודיאון וכתוצאה מכך, באנסן הוא מפלצת וקסם של הורים בוטלו ולא חודשו לעונות נוספות.
הארטמן מתגורר ב-Bell Canyon, קליפורניה.
יחד עם אשתו ג'וליאן ושתי בנותיו.
ב-2005 הקים הארטמן יחד עם אשתו ארגון צדקה ללא כוונת רווח בשם "בית הארטמן" המסייע לנזקקים, חסרי בית ועניים.
בין פעילויות הארגון ניתן למנות: הקמת בתים לחסרי בית, חילוק ארוחות הודיה לחסרי בית ונזקקים ואף מימון בית ספר מיוחד באפריקה.
לכל אירוע מיוחד שאליו נוסע במסגרת הארגון יוצר הארטמן סרטון מיוחד של אחת מן הסדרות שלו.
שנה שם 1986 פייבל והחלום האמריקאי 1992 California Hot Wax 1995 פוקהונטס 1997 משאלתה של אנאבל 2005 קרוסלת הקסמים 2011 קסם של הורים – הסרט: טימי טרנר, תתבגר!
2012 קסם של הורים - הסרט: חג המולד 2014 קסם של הורים - הסרט: קיץ מוזר למדי
בּוּצָ'ה ופָמִית הם מונחים המשמשים לתאר שתי זהויות מגדר בקרב קהילת הלהט"ב, ובקרב לסביות בפרט, על מנת לתאר זהות גברית (בוצ'ה) וזהות נשית (פמית) ולהתנהגות המתלווה לה.
שתי זהויות אלו לרוב נתפסות כתלויות אחת בשנייה, בעיקר במערכות יחסים רומנטיות, אם כי הבחנה זו שוללת את חוויותיהן האישיות של נשים רבות המקיימות מערכות יחסים של שתי פמיות או שתי בוצ'ות.
הביטוי האישי של הזדהות לסבית כפמית או בוצ'ה והיחס של הקהילה הלסבית למונחים אלו השתנה לאורך המאה העשרים.
חלק מהפמיניסטיות הלסביות טענו שהדיכוטומיה במונחים היא חיקוי ההטרוסקסואליות, בעוד אחרות טענו שעל אף שהמונחים מתכתבים עם תבניות הטרוסקסואליות, הם גם מאתגרים אותם.
מחקר שנעשה בשנת 1990 בארצות הברית הראה כי 95% מהנשים הלסביות מכיר את קוד ההתנהגות ה"בוצ'ה-פם" ויכול לדרג את עצמו או אדם אחר במונחי הקוד, עם זאת אחוז דומה העיד כי המונחים "לא חשובים בחייהן".
המונח "פם" נלקח מצרפתית ("femme") ומשמעותו בשפה זו היא אישה.
המונח "בוצ'ה", מקורו בסלנג האמריקאי לתיאור "ילד קשוח", שהתפתח מקיצור של המילה butcher, קצב, ונטבע לראשונה ככינוי לבוץ' קסידי.
חברות הומוסקסואליות במערב היו ברובן סודיות ומחתרתיות עד החצי השני של המאה העשרים, עובדה שמקשה על היסטוריונים לגלות כמה זמן זהויות אלו נמצאות במרחב הלסבי.
ידוע כי קידוד לבוש של פמיות ובוצ'ות התחיל ככל המאוחר בתחילת המאה העשרים מכיוון שקיימות שתמונות ותיעוד נוסף של זוגות בוצ'-פם בארצות הברית משנות העשרים ואף מוקדם יותר, אם כי אז הן נקראו "טרנסווסטיט".
בשנות הארבעים בארצות הברית נשים בוצ'ות היו מוכרחות ללבוש בגוד נשי טיפוסי על מנת להחזיק בעבודה, ולבשו ביגוד גברי כגון עניבות רק בסופי שבוע בהולכן לאתרי הקהילה.
שנות החמישים ראו עליה בבוצ'ות מדור חדש, שסירבו לחיות חיים כפולים ולבשו לבוש בוצ'י כל זמן שהתאפשר להן.
זה לרוב הגביל אותן למספר עבודות, כגון נהיגה במונית ועבודה במפעל, בהן לא הונהג קוד לבוש לנשים.
נראותן המתגברת, בשילוב עם בהלת הלבנדר של תקופת מקארת'י, הובילה לעליה במספר התקיפות של נשים להט"ביות.
באותו הזמן שגשגה גם תרבות הברים, ונעשתה נוחה יותר להגיב באלימות.
אף-על-פי שגם פמיות הגיבו, היה זה בעיקר תפקידן של הבוצ'ות להגן על המרחב הקווירי מפני תקיפות.
דימוי הבוצ'ה כאגרסיבית וחזקה גבר ככל שגברו העימותים והאלימות כלפי להט"בים נעשתה עובדת חיים.
אף-על-פי שמערכות יחסים ברוח הבוצ'/פם לא היו העיקרון המארגן היחידי בקרב הקהילה הלסבית, מערכות יחסים מעורבות, כגון בוצ'/בוצ' או פם/פם, נתפשו כטאבו בעיקר בקרב המעמד העובד בשנות הארבעים, בשנות החמישים, ובשנות השישים.
בריאן דייוויד "בוץ'" ויג הוא מוזיקאי אמריקני.
ויג הוא המתופף של להקת Garbage ומפיק שזכור בעיקר בשל אלבום היהלום Nevermind של להקת נירוונה.
ויג נשוי למנהלת ייצוג אמנים בדרימוורקס ולשניים בת אחת.
ב-2012 נבחר ויג למקום התשיעי ברשימת 50 המפיקים הטובים ביותר אי פעם במגזין NME.
ויג עבד במהלך שנות השמונים עם להקות שוליים לרוב בחברות קטנות, באמצעות אולפן הקלטות עצמאי שניהל.
ב-1990 נירוונה חתמה על חוזה הקלטות עם Geffen records.
ב-1991 קיבל לידיו את פרויקט הפקת האלבום השני של נירוונה, Nevermind.
נירוונה נחשבה באותה תקופה ללהקת שוליים מסיאטל.
החלטותיו של ויג באולפן, כמו הכפלת קולו של קורט קוביין למרות התנגדותו והקלטת שירים בני טייק אחד או שניים כפשוטם לאלבום, נחשבות כבעלות משקל משמעותי בהפיכת האלבום לציון דרך היסטורי.
הבוצ'יום (ברומנית: Bucium) הוא כלי נשיפה מסורתי באורך מטר עד 3 מטרים בשימוש רועים רומנים ועממים קרובים הרריים, שתחילת השימוש בו מיוחסת לתקופת דאקיה.
הבוצ'יום הוא בעל מבנה של צינור ארוך, בדרך כלל בעל צורה גלילית עם קצה אחד צר יותר, הקצה בו נושפים והוא מיוצר מקליפת עץ אשוח, אדר, מילה, טיליה או אגוז אלסר.
בתקופה המודרנית יש גם המייצרים בוצ'יום מפח.
השם נגזר מהמילה הלטינית buccinum שמשמעותה היא "קרן כפופה".
יש אזורים בהם הבוצ'יום קרוי בשם "טרמביצה", "טולניק" או "רוג".
בעבר שימש הבוצ'יום, בנוסף לצורכי עבודת הרועים, גם לצורכי מלחמה, כאמצעי להעברת מסרים מהר להר.
ליצירת בוצ'יום מחפשים עץ צעיר הגדל על מורדות.
עץ הגדל על מורדות צומח תחילה בניצב לקרקע אלכסונית ורק לאחר מכן מתעקם וצומח ישר אל השמים וכך מקבלים באופן טבעי את הצורה הרצויה.
לאחר כריתת העץ חותכים אותו לאורכו ומוציאים משני החצאים את ליבתו וכך יוצרים שני חצאי צינורות.
לאחר ליטוש מחברים מחדש את שני החצאים והבוצ'יום מוכן.
בכפרים נוהגים בתקופה המודרנית לייצר בוצ'יומים קצרים מאוד לשם מכירתם לתיירים.
בוץ ים המלח הוא בוץ עשיר במינרלים ונחשב לבעל תכונות רפואיות.
הבוץ של ים המלח נוצר לפני אלפי שנים במהלכן נבנה הבוץ שכבות על גבי שכבות ממשקעי טיט שנוצרו ומסחף שיטפונות לים המלח.
בוץ ים המלח הוא משקע חרסית שנוצר כתוצאה מסחף שיטפונות, ובו ריכוז גבוה ביותר של מינרלים.
אתר ים המלח מהווה אתר מרפא עבור חולים רבים במחלות מפרקים ובמחלות עור שונות.
תעשיית הקוסמטיקה בים המלח מתבססת על המינרלים המצויים בבוץ.
יסודות קורט עיקריים בבוץ ים המלח (PPM)סטרונציום550מנגן250בריום200כרום75אבץ60ונדיום60ניקל40ליתיום25נחושת20
בוץ' אוטר הוא פוליטיקאי אמריקאי ומושל איידהו ה-32. כיהן כסגן מושל איידהו בין השנים 2001–1987 ונציג איידהו בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 2007-2001.
אוטר נולד בעיירה קולדוול שבאיידהו.
הוא קיבל את הכינוי בוץ' כשהיה תלמיד בבית ספר תיכון.
ב-1967 סיים תואר ראשון במדע המדינה ממכללת איידהו.
שירת במשמר הלאומי של איידהו בין השנים 1973–1968.
אוטר נבחר לבית הנבחרים של איידהו בשנת 1972. הוא נבחר מחדש ב-1974 וב-1976.
לאחר בחירתו של רונלד רייגן לתפקיד נשיא ארצות הברית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980, הוא מונה לעמוד בראש הכוח המשימה של הממשל על היוזמה הפרטית הבינלאומית ובראשות הוועדה המייעצת לחקלאי של הבנק העולמי.
בשנת 1986, חזר אוטר לפוליטיקה ונבחר לתפקיד סגן המושל של איידהו, והושבע לתפקיד ב-5 בינואר 1987. הוא נבחר מחדש ב-1988, 1990, וב־1994. הוא שירת תחת שלושה מושלים שונים.
בשנת 1991, כאשר הסנאט של איידהו נחלק בין 21 רפובליקנים ו-21 דמוקרטים, קולו של אוטר שמר את הסנאט תחת שליטה של המפלגה הרפובליקנית.
אוטר עזב באמצע כהונתו את התפקיד שבו כיהן 14 שנים ב-3 בינואר 2001 ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית כנציג איידהו.
הוא סגן המושל שכיהן הכי הרבה שנים בהיסטוריה איידהו.
ב-7 בנובמבר 2006 נבחר למושל איידהו והושבע לתפקיד ב-1 בינואר 2007. הוא נבחר לתקופות כהונה נוספות ב-2010 וב-2014. ב-6 בינואר 2019 סיים את תפקידו.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 הודיע על תמיכה במועמד הרפובליקני ג'ון קייסיק.
בופסנדוויץ' (מדנית: Bøfsandwich; בתרגום מילולי "כריך סטייק") הוא הגרסה הדנית המוקדמת של ההמבורגר.
בדומה להמבורגר האמריקאי, הבופסנדוויץ' מכיל קציצת בקר המונחת בתוך לחמנייה.
בופסנדוויצ'ים נמכרים בדוכני נקניקיות בדנמרק או ברשתות של מזון מהיר במדינה.
מסעדות דניות מסורתיות החלו גם הן להגיש את המנה והם מוסיפים לה תוספות גורמה כגון בצל מטוגן.
אוהבי המנה בדנמרק פתחו עבורה דף בפייסבוק, ובו הם מכריזים מדי שנה על הבופסנדוויץ' המוצלח ביותר במדינתם.
לבופסנדוויץ' נהוג להוסיף קטשופ, חרדל, רמולד, מלפפון חמוץ, בצל נא, וכן בצל מטוגן - תוספת שאינה נפוצה עבור המנה ביתר מדינות סקנדינביה.
במחוז יוטלנד שבדנמרק, נהוג להגיש את הבופסנדוויץ' לצד שורשי סלק שעליו שופכים רוטב חום.
תיירים מכנים את המנה הזאת בתור "המבורגר רטוב", וכן היא מוגשת לעיתים לצד מלפפונים כבושים או כרוב אדום.
המנה המקבילה לבופסנדוויץ' בקנדה היא "המבורגר חם", וגם בה נהוג לשפוך רוטב מעל שמכסה את המנה.
התרופה משמשת לשיכוך כאבים חריפים וכרוניים, ולטיפול בהתמכרות לתרופות ולסמים אחרים מקבוצת האופיואידים.
התרופה היא אגוניסטית חלקית (או אגוניסטית-אנטגוניסטית) מורפינית, ונקשרת לקולטנים האופיואידיים המוחיים μ ו-κ.
בופרנורפין הוא אנלוג סינתטי למחצה של התבאין, אלקלואיד הנמצא בצמח הפרג.
הוא נמס במים, בדומה למלח ההידרוכלורידי שלו.
המטבוליט הראשי שלו הוא נורבופרנורפין.
הוא ניתן מתחת ללשון, בזריקה, באמצעות מדבקה או שתל.
בופרנורפין אושר לשימוש רפואי לכאבים בארצות הברית בשנת 1981.
ב-2012 בארצות הברית נרשמו 9.3 מיליון מרשמים לתרופה זו.
בופרנורפין נמצא גם בשימוש כסם לצורכי הנאה והתרוממות רוח בהזרקה או בהסנפה; כדי למנוע שימוש בהזרקה מומלץ לנפק את השילוב Buprenorphine/Naloxone, המונע אפשרות לשימוש בהזקרה.
בארצות הברית הוא רשום כסם בפיקוח בקטגוריה III.
בטיפול בכאבי מרב ההשפעה מושגת תוך שעה ונמשכת כ-24 שעות.
בטיפול בהתמכרות לסמים אופיואידיים הטיפול בבופרנורפין מתחיל רק אחרי תחילת תסמיני גמילה וביומיים הראשונים של הטיפול המטופל נמצא בהסתכלות ישירה של עובד בריאות הציבור.
בטיפולים לטווח ארוך של ההתמכרות משמשים בנוסחה המשלבת בופרנורפין עם נלוקוסון על מנת למנוע שימוש לרעה על ידי הזרקה.
משתמשים גם בבופרנורפין בזריקה חודשית תת-עורית.
תופעות לוואי כוללות דיכוי נשימתי (הפחתת הנשימה), ישנוניות, אי ספיקה אדרנלית, הארכת האינטרבל QT ב-ECG, לחץ דם נמוך, תגובות אלרגיות, והתמכרות לאופיואידים.
אצל בעלי היסטוריה של פרכוסים, קיים סיכון לפרכוסים.
תופעות תסמונת גמילה אחרי הפסקת בופרנורפין הן קשות מאוד וברוב המקרים גם יותר חזקות מסוגי ההרואין שנמצא ברחוב,
הבופרנורפין משפיע בצורה שונה על סוגים של קולטנים אופיואידיים.
לפי סוג הקולטן הוא יכול להיות אגוניסטי, אגוניסטי חלקית או אנטאגוניסטי.
בעת הריון והנקה השימוש בתרופה אינו מומלץ.
השימוש העיקרי של החומר הוא בטיפול ההתחלתי של המכורים לאופיואידים.
צריכים להתחיל בו מן הרגע שהופיעו תסמיני גמילה ראשונים.
לטווח ארוך מומלץ להשתמש בתרופה הכוללת שילוב של בופרנורפין בשחרור מושהה ונלוקסון.
בשנת 2018 שווק בארצות הברית התכשיר Sublocade הכולל בופרנורפין בשחרור מושהה להזרקה תת-עורית.
FDA אישר הזרקות אחת לחודש של חומר זה כחלק מהטיפול בהתמכרות לאופיואידים.
בופרנורפין ומתאדון (שהוא אגוניסט אופיואידי מלא) הם שניהם תכשירים לגמילה המשמשים כטיפול תחליפי לאופיואידים לטווח קצר ולטווח ארוך.
יעילות בופרנורפין ומתאדון נראית דומה, עם תופעות לוואי דומות.
על המטופל להימנע מליטול את האופיואידים קצרי טווח 12–24 שעות לפני התחלת הטיפול בבופרנורפין.
אם השתמש באופיואידים ארוכי טווח כמו מתאדון עליו להימנע מנטילתם 24–48 שעות לפני הטיפול בבופרנורפין.
לקראת הטיפול בבופרנורפין המטופל צריך להיות בתסמונת גמילה קלה עד מתונה.
ב-24 השעות הראשונות צריך להשיג את סילוק תופעות תסמונת הגמילה.
מתחילים מנות של 2–4 מ"ג בופרנורפין פעם ב 1–2 שעות, בשבסך הכל ניתנים ביום הראשון בין 2–24 מ"ג.
בימים הבאים המינון מותאם כך שימנע לחלוטין תופעות של תסמונת גמילה ותופסק השאיפה לעוד מנות של אופיאטים, מינונים של 6–16 מ"ג ליום משיגים תוצאות יותר טובות ממינונים קטנים של 1–4 מ"ג ליום.
אין עדות לתועלתם של מינונים מעל 32 מ"ג.
מנה של 4 מ"ג בופרנורפין מתחת ללשון בטיפול בהתמכרות לאופיאטים שווה בערך למנה יומית של 40 מ"ג מתאדון.
למכורים לאופיואידים צריך וחובה לתת את בופרנורפין בכל יום.
בשבוע בהריון או במקרים של אלרגיה מוכחת לנלוקסון ניתן בופרנורפין לבד.
בסקירת ספריית קוכריין משנת 2014 הוסק כי בופרנורפין גרוע ממתאדון בשמירת מטופלים בגמילה מהרואין ואין לו יתרון בהפחתת שימוש לא חוקי בסמים.
במסגרת הטיפול בכאבים כרוניים קיים טיפול על ידי מדבקות טרנסדרמיות Butrans.
מדבקות אלה אינן מומלצות בכאב החד הצפוי להימשך רק לתקופה קצרה או בכאב אחרי ניתוח ואינן מומלצות בהתמכרות לאופיאואידים.
קיימם שתלים (אמפלנטים) תת-עוריים המספקים את התרופה ל-6 חדשים.
נמצאו מספר עדויות על שימוש בופרנורפין בדיכאון, למשל כאוגמנטציה לתרופות אחרות, או בשילוב עם סמידורפן, אנטגוניסט לקולטנים אופיואידים μ.
נחקרת יעילותו בטיפול בהתמכרות לקוקאין, בשילוב עם סמידורפן או עם נלטרקסון.
זו תסמונת המופיעה אצל ילוד אחרי שאמו השתמשה באיופיואידים בזמן ההיריון.
במחקר אחד נמצא כי בופרנורפין עזר בתת-סוג מסוים של הפרעה טורדנית כפייתית עמידה לטיפולים.
בופרנורפין נכלל בפקודת הסמים המסוכנים בישראל.
בארצות הברית נכלל בקטגוריה הקרויה "Schedule III" (סם מסוכן לשימוש עם התוויה רפואית מאושרת בארצות הברית - בעלת פוטנציאל לתלות פיזית נמוכה עד מתונה או תלות נפשית גבוהה)
בשנת 1995 בצרפת אושר בופרנורפין לטיפול בהתמכרות לאופיאידים והוא מאושר בארצות רבות למטרה זו.
גם הממשל הפדרלי של ארצות הברית אישר את הבופרנורפין ואת השילוב בין בופרנורפין ונלטרקסון לטיפול כזה החל משנת 2000. הפרופיל הבטוח של התרופה איפשרה הפחתה ניכרת בהשגחה הדרושה לטיפול הנ"ל.
באמצעות בופרנורפין ניתן הטיפול במסגרות קהילתיות ללא צורך בהפניה לתוכניות טיפול ייחודיות אחרות וללא צורך בביקורים יומיומיים.
בשנת 2005 אושר הטיפול על ידי בופרנורפין להתמכרות לאופיואידים גם בישראל.
מסגרות ציבוריות בישראל טיפלו בשנת 2011 רק ב-613 מטופלים.
המספר המשוער של מטופלים במסגרות מרפאתיות פרטיות היה כפול.
בשנת 2004 הוקמה בישראל מרפאת "היבטים" שהייתה למרפאה הפרטית הראשונה לטיפול על ידי בופרנורפין.
המטופלים מקבלים מינונים של 2–24 מ"ג ליום.
תחילה הביקורים במרפאה הם בתדירות של פעם בשבוע למשך חודש ואחר כך לפעם בחודש.
מתוך רשימה של סמים לצורכי הנאה בופרנורפין תפס את המקום 9 במידת התלות, את המקום 8 מבחינת הנזק הגופני ואת המקום ה-11 מבחינת הנזק החברתי.
תופעות הלוואי השכיחות דומות לאלו של אופיואידים אחרים: הרגעת יתר (סדאציה), בחילות והקאות, ישנוניות, סיבובי ראש, כאבי ראש, שכחנות, עכבה קוגניטיבית, הזעות, גירודים, יובש בפה, מיוזיס, תת-לחץ דם אורתוסטטי, קשיי שפיכה אצל גברים, ירידה בליבידו, עצירות שתן.
בופרנורפין גורם פחות לעצירות ולתופעות הקשורות למערכת העצבים המרכזית מהמורפין.
תופעת הלוואי, החמורה ביותר, והאופיינית לאופיואידים, העלולה להופיע אצל מטופלים בבופרנורפין היא דיכוי הנשימה.
היא קרתה יותר בשילוב עם בנזודיאזפינים, אלכוהול או אם קיימת מחלת ראות.
תכשירי האנטידוט לאופיואידים כגון נלקסון יכולים להיות יעילים רק בצורה חלקית ונדרשים מאמצים טיפוליים נוספים לצורך התמיכה בנשימה.
הדיכוי הנשימתי הוא במידה פחותה מאשר בשימוש באופיואידים אחרים, במיוחד בשימוש הכרוני.
עם זאת במקרה הטיפול בכאב החד, בופרנורפין גורם לדיכוי נשימתי בשיעור דומה לזה של מורפין.
הסיכון של מנת היתר של בופרנורפין קטן יותר מאשר בטיפול במתאדון.
לטיפול בבופרנורפין סיכון לתלות פסיכולוגית או פיזית.
התחלת ההשפעה היא איטית ומחצית החיים שלו היא ארוכה: 24-60 שעות.
מן הרגע שמטופל התייצב עם טיפול זה קיימות שלוש אפשרויות: שימוש ממושך; מעבר לבופרנורפינן+נלקסון; או גמילה תחת פיקוח רפואי.
תופעות הגמילה הם כמו אחרי מתאדון, אבל קלים יותר:חולשה, חרדה, חוסר תיאבון, חוסר שינה, כאבי בטן, כאבי ראש, הזעות, גלי חום וקור.
סימנים ותסמינים אלה עוברים אחרי שבועיים.
אצל אנשים המטופלים בבופרנורפין כתחליף לאופיואידים אחרים אצל מכורים, קשה להשיג שיכוך כאב חד בעזרת התרופה.
הבופרנורפין פועל על הקולטנים הבאים:
על הקולטן האופיואידי μ (MOR) - כאגוניסט חלקי.
- השפעה משככת כאבים (אנלגזית), אופורית, נוגדת דיכאון וחרדה
מתקשר מתוך זיקה גבוהה, אולם משפעל רק חלקית את הקולטן.
תכונה זו מאפשרת לבופרנורפין במינונים נמוכים יותר לפעול בצורה דומה לאגוניסטים המלאים האופיואידים, במיוחד אצל אנשים שלא פיתחו סיבולת, ולהשיג רמת "פלאטו" ("אפקט תקרה") במינונים גבוהים יותר שאחריהם אין יותר עלייה באפקטים האופיואידים הטיפוסיים (אגוניסטים).
אין אפקט תקרה להשפעה המשככת כאבים.
דפוס זה אחראי ליכולת הבופרנורפין לחסום את מרבית האגוניסטים MOR ואת תופעות הגמילה המופיעות אצל המכורים לאופיואידים.
על הקולטן האופיואידי κ (KOR) -אנטגוניסט חלש - השפעה נוגדת דיכאון.
על הקולטן האופיואידי δ (DOR) - אנטגוניסט -
על הקולטן נוציצפטין (NOP, ORL-1) - זיקה חלשה.
זה יכול להסביר את העדר הדיכוי הנשימתי אחרי מנת יתר
לצורך פישוט ניתן להגדיר את הבופרנורפין כמודולטור של קולטנים אופיואידים, מעורב אגוניסט-אנטגוניסט ובלתי בררני.
בופרנורפין ידוע גם כמתקשר עם זיקה גבוהה וכאנטגוניסט לקולטן האופיואידי ε המשוער.
אף על פי שבופרנורפין הוא אגוניסט חלקי של MOR, מחקרים על בני אדם הראו שהוא פועל כאגוניסט מלא בנוגע לשיכוך הכאבים אצל מטופלים ללא סיבולת לאופיואידים.
להפך, בופרנורפין פועל כאגוניסט חלקי של MOR בנוגע לדיכוי הנשימתי.
לכן החלון התרפויטי בטיפול בו הוא רחב יותר מהאגוניסטים המלאים של הקולטן μ .
הוא גורם גם תסמונת גמילה קלה.
יעילות הפעילות המשככת כאבים (אנלגטית) של בופרנורפין נזקקת לווריאנטים משוחברים של הקולטן האופיואידי μ הקשורים לאקסון 11 ולאקסון 1.
המטבוליטים של בופרנורפין הם נורבופרנורפין, בופרנורפין גלוקורוניד ונורבופרנורפין גלוקורוניד הו פעילים מבחינה ביולוגית.
נורבופרנורפין הוא אגוניסט פוטנטי אופיואידי עם זיקה גבוהה גם לקולטנים MOR KOR DOR
גורמים גנטיים, מיץ אשכוליות ותרופות רבות כמו פלואוקסטין ופלובוקסמין מפחיתים את מטבוליזציה של בופרנורפין בכבד וגורמות לעמידות לבופרנורפין.
להבדיל מכמה אופיואידים ואנטגוניסטים אופיואידים אחרים, בופרנורפין נקשר רק קשר חלש עם הקולטן סיגמא והשפעתו עליו אינה משמעותית אם בכלל.
בופרנורפין חוסם את תעלת הנתרן תלוית מתח באמצעות אתר קישור אלחושי מקומי, מה שעומד מאחורי תכונותיו האלחושיות (מרדימות) המקומיות החזקות שלו.
בדומה לאופיואידים שונים אחרים, נמצא שבופרנורפין פועל כאגוניסט של הקולטן (TLR 4 (toll-like receptor, אם כי מתוך זיקה מאוד חלשה.
בדרך פומית - בליעה- לבופרנורפין זמינות ביולוגית נמוכה בגלל מטבוליזציה מוקדמת first pass effect: מרבית התרופה מתפרקת בכבד ובמעיים.
משום כך מעדיפים מתן התרופה מתחת ללשון.
אז הספיגה היא מהירה ונמנע ה-first pass effect.
אחרי הנחת הטבלייה מתחת ללשון מתחילה באיטיות פעולתה עם השפעת שיא אחרי 3–4 שעות.
מחצית החיים היא מעל 24 שעות - עד 60 שעות.
בופרנורפין נפרד באיטיות ממקום הקישור שלו לקולטנים, מה שמאפשר אף נטילתו כל יומיים.
בופרנורפין עובר מטבוליזציה בכבד, בעזרת הציטוכרומים CYP3A4 ו-CYP2C8 (כמו כן נראה שמעורבים בכך גם איזואנזימים של מערכת האנזים ציטוכרום P450. הוא הופך כך לנורבופרנורפין (על ידי N-דה-אלקילציה).
הגלוקורונידציה של בופרנורפין מבוצעת על ידי UGT1A1
ו-UGT2B7 וזו של הנורבופרנורפין על ידי UGT1A1 ו-UGT1A3. עם זאת ביחס לבופרנורפין, נתגלה כי לנורבופרנורפין השפעה נוציצפטיבית מאוד זעירה, אולם הוא עלול לדכא את הנשימה באופן ניכר.
אחד ההסברים לכך הוא החדירה הדלה מאוד של נורבופרנורפין למוח בגלל זיקה גבוהה של החומר לגליקופרוטאין P.
בניגוד לנורבופרנורפין, הבופרנורפין והמטבוליטים הגלוקורונידים שלו מובלים במידה זניחה על ידי גליקופרוטאין.
הגלוקורונידים הנוצרים כך מופרשים בעיקר דרך המרה.
מחצית החיים של בופרנורפין הוא 22–73 שעות (בממוצע - 37 שעות).
מכיוון שההפרשה נעשית בעיקר דרך הכבד אין סיכון להצטברות אצל חולי כליות.
ניתן לכמת את הבופרנורפין והנורבופרנורפין בדם או בשתן כדי לנטר את השימוש או את השימוש לרעה, לאשר אבחנה של הרעלה, או לסייע לחקירה בתחום הרפואה המשפטית.
קיימת מידה של חפיפה בריכוזי התרופה בנוזלי הגוף עם ספקטרום אפשרי של תגובות פיזיולוגיות בין העדר תסמינים לתרדמת.
על כן חיוני להכיר את שתי דרכי מתן החומר ואת רמת הסיבולת לאופיואידים אצל האדם הנבדק.
בופרנורפין התגלה בשנת 1966 על ידי עובדי מעבדה של חברה למוצרי-בית בשם 'רקיט אנד קולמן' בעיר האל שבאנגליה - ג'והן לואיס (תלמידו של מגלה מבנה המורפין, רוברט רובינסון) ואחרים.
המחשבה הייתה כי אופיואיד עם מבנים מורכבים בהרבה מהמורפין יוכל לשמר את התופעות רצויות שלו עם פחות תופעות לוואי לא רצויות.
ניסויים לבדיקת השפעת החומר על בני אדם החלו בסוף שנות ה-60 ומאפייני בופרנורפין דווחו לראשונה בכנס השנתי של ב-1972. פיתוח התרופה בשנות ה-70 הואץ בעקבות ההכרה בה כ'תרופה יתומה' לצורך גמילה ממורפין, שתוכל להתחרות במתאדון.
התלות הפיזית והגמילה מבופרנרפין נותרו סוגיות חשובות מכיוון שבופרנורפין הוא חומר בעל פעילות ממושכת.
החוקרים בחברת רקיט הצליחו לסנתז את החומר RX6029 שהראה הצלחות בהורדת התלות אצל חיות מעבדה.
RX6029 קיבל את השם בופרנורפין.
ב-1978 בבריטניה הוחל בשימוש בבופרנורפין בהזרקה נגד כאבים עזים וב-1982 נמצאה נוסחה לטיפול במתן מתחת ללשון.
בופרנורפין זמין במדינות אחרות גם בשמות המסחריים Subutex ו Suboxone (לטיפול בהתמכרות), Cizdol, Zubsolv, Buavail, Sublocade, Probuphine, Temgesic - טבליות מתחת ללשון לכאבים מתונים עד עזים,Norspan ו־Butrans במדבקות עוריות (transdermal skin patch) לכאבים כרוניים.
בארצות אירופיות נמצאות בשימוש מדבקות Transtec לטיפול לכאבים כרוניים שלא הגיבו לתכשירים נון-אופיאוידיים.
השילוב עם נלוקסון, אנטגוניסט לאופיאטים, בתכשירים Suboxone, מונע שימוש לרעה בדרך הזרקה תוך ורידית.
הנלוקסון נספג פחות בנטילה תחת הלשון ואינו מונע את השפעת הבופרנורפין.
אם אדם מכור לסמים מזריק לעצמו את השילוב של בופרנורפין עם נלוקסון, הנלוקסון גורם לו לתגובת גמילה ("קריז") ותגובה מרתיעה את השימוש בהזרקה של התכשיר שנועד לשימוש מתחת ללשון.
בנובמבר 2017 אישר FDA טיפול בזריקות ארוכות-טווח חודשיות של Sublocade - במתן תת-עורי בבטן לצורך גמילה מסמים אופיואידים מסוכנים - - סמי רחוב או תרופות מרשם אופיאטיותמשככות כאבים-, לצורך הפחתת ה-craving והפחתת תסמונת הגמילה (ה"קריז").
לטיפול בזריקות חודשיות קודם שבוע של שימוש יומיומי של בופרנורפין פומי מתחת ללשון 8- 24 mg.
הטבליות מופסקות 5 ימים אחרי קבלת הזריקה.
הטיפול מוענק רק על ידי רופאים שהוסמכו לכך.
בחודשיים הראשונים 300 מ"ג פעם בחודש, אחר כך מנת אחזקה של 100 מ"ג בחודש.
הטיפול מחייב ייעוץ ותמיכה פסיכוסוציאלית.
פלורנס אוניבוצ'י "בוצ'י" אמצ'טה הייתה סופרת ילידת ניגריה, שהתגוררה באנגליה משנת 1962. אמצ'טה כתבה פרוזה, מחזות, אוטוביוגרפיה וכן יצירות לילדים.
מרבית הרומנים המוקדמים שלה פורסמו על ידי החברה אליסון ובוסבי, הלונדונית ונערכו על ידי מרגרט בוסבי .
מרבית יצירות הפרוזה שכתבה מתמקדות באפליה על בסיס מגדרי ובדעות קדומות גזעניות על פי ניסיונה האישי כהורה יחידנית וכאישה שחורה המתגוררת בבריטניה.
היא נחשבת כ"סופרת הנשים השחורה הראשונה המצליחה שחיה בבריטניה אחרי 1948".
והיא אחת מהשמות המרכזיים בקרב השיח הפמיניסטי הפוסט-קולוניאלי.
אמצ'טה נולדה ב-21 ביולי 1944, בלאגוס, ניגריה, להורים מהקבוצה האתנית איגבו.
בגלל האפליה המגדרית באותה תקופה, בוצ'י אמצ'טה הצעירה נשארה בבית בזמן שאחיה הצעיר נשלח לבית הספר; אך לאחר ששכנעה את הוריה לשקול את היתרונות של השכלתה, בילתה את ילדותה המוקדמת בבית ספר מיסיונרי לבנות.
כשהייתה בת תשע אביה נפטר (הוא נפצע בביצות בורמה, שם גויס כדי להילחם למען לורד לואי מאונטבאטן ושרידי האימפריה הבריטית).
שנה לאחר מכן קיבלה אמצ'טה מלגה מלאה לבית הספר לבנות של הכנסייה המתודיסטית שם היא נשארה עד אשר בשנת 1960 כשהיא בת 16 בלבד נישאה לסילבסטר אונוורדי, אליו הייתה מאורסת מאז שהייתה בת 11. בהמשך אותה שנה היא ילדה בת, ובשנת 1961 נולד בנם הצעיר.
בעלה אונוודי היגר ללונדון כדי ללמוד באוניברסיטה, ואמצ'טה הצטרפה אליו לשם עם שני ילדיהם הראשונים בשנת 1962. היא ילדה חמישה ילדים בשש שנים, שלוש בנות ושני בנים.
נישואיה היו אומללים ולעיתים אלימים, כפי שעולה מספריה האוטוביוגרפים, למשל "אזרחים סוג ב'" .
בזמנה הפנוי כתבה אמצ'טה למורת רוחו של בעלה ששרף את כתב היד הראשון שלה, כפי שנחשף ב"מחיר הכלה", שפורסם בסופו של דבר בשנת 1976. זה היה ספרה הראשון, אבל היא נאלצה לשכתב אותו לאחר שהגרסה הראשונה הושחתה.
בגיל 22, בהריון עם ילדה החמישי, עזבה אמצ'טה את בעלה.
בזמן שעבדה על מנת לפרנס את ילדיה לבדה, היא השלימה תואר (B.Sc Hons) בסוציולוגיה בשנת 1972 מאוניברסיטת לונדון ובהמשך השיגה גם דוקטורט מהאוניברסיטה בשנת 1991.
אמצ'טה לקתה באירוע מוחי בשנת 2010. היא נפטרה בלונדון ב־25 בינואר 2017, בגיל 72.
אמצ'טה החלה לכתוב על חוויות חייה כבריטית שחורה בטור קבוע במגזין התרבותי-פוליטי הבריטי "ניו סטייטסמן" ואוסף של קטעים אלו הפך לספרה הראשון שיצא לאור בשנת 1972, "בתעלה" .
הרומן האוטוביוגרפי למחצה הזה תיאר את המאבקים של דמות ראשית בשם אדה, שנאלצת להתגורר בקומפלקס דירות תוך כדי עבודה כספרנית לפרנסת חמשת ילדיה.
הרומן השני שלה שפורסם שנתיים לאחר מכן, "אזרחים סוג ב '" התבסס אף הוא על פרטים אוטוביוגרפיים של אמצ'טה ושני הספרים פורסמו בסופו של דבר בכרך אחד שיצא לאור ב-1983 בשם "סיפורה של עדה".
שלושת הספרים הללו הציגו את שלושת הנושאים העיקריים בכתיבתה של אמצ'טה שהיו החיפוש אחר יחס שוויוני, ביטחון עצמי וכבוד כאישה.
יצירותיה "גוונדולין" (1989) שפורסמה גם בשם "המשפחה", קהינדה (1994) ו-"השבט החדש" (2000) שונות זו מזו אך כולן עוסקות בסוגיות חיי המהגרים בבריטניה.
בין השנים 1965–1969 עבדה אמצ'טה כספרנית במוזיאון הבריטי בלונדון.
בשנים 1969–1976 הייתה עובדת נוער וסוציולוגית רשות החינוך בלונדון ומשנת 1976 עד 1978 עבדה כעובדת קהילתית ברובע קמדן בלונדון.
בעקבות הצלחתה כסופרת, נסעה אמצ'טה רבות כפרופסור ומרצה אורחת.
היא ביקרה בכמה אוניברסיטאות אמריקאיות, ביניהן אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה, אוניברסיטת ראטגרס, אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ואוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
בשנים 1980–1981 הייתה חברת סגל בכירה ופרופסור אורחת לאנגלית באוניברסיטת קלבר בניגריה.
בשנים 1982–1983 ניהלה אמצ'טה, יחד עם בנה סילבסטר, את ההוצאה לאור Ogwugwu Afor, אשר דרכה גם הוציאה לאור את יצירותיה שלה עצמה.
בשנת 1982 הרצתה באוניברסיטת ייל ובאוניברסיטת לונדון.
היא הפכה לחברת סגל באוניברסיטת לונדון בשנת 1986.
לאורך השנים עבדה אמצ'טה עם ארגוני תרבות וספרות רבים, כולל מרכז אפריקה, לונדון ועם פרס קין לכתיבה אפריקאית כחברה במועצה המייעצת.
ספריה של בוצ'י אמ'צטה לא תורגמו עדיין לעברית ובשפה העברית ניתן לקרוא יצירה שלה באוסף "מכתבים לאזרח השישה-מיליארד" שיצא ב-1999 בספרית מעריב שבו השתתפו סופרים רבים ביניהם סלמאן רושדי, מאיר שלו, נוואל א-סעדאווי ודובראבקה אוגרשיץ' שכל אחד מהם כתב לילד שעתיד היה, בעת יציאת הספר להוולד באוקטובר 1999.
בין הפרסים ואותות ההצטיינות שזכתה במהלך הקריירה הספרותית שלה, זכתה אמצ'טה בפרס ג'וק קמפבל של ה"ניו סטייטמן" בשנת 1978 על הרומן שלה "ילדת העבדים".
היא הופיעה ברשימת "20 הסופרים הבריטיים הצעירים" בשנת 1983 של מגזין גרנטה.
בספטמבר 2004 היא הופיעה בתצלום "יום נהדר בלונדון" שצולם בספרייה הבריטית, ובו 50 סופרים שחורים ואסיאתיים שתרמו תרומה משמעותית לספרות הבריטית העכשווית.
בשנת 2005, קיבלה אותו "קצין" של המסדר האימפריה הבריטית זכות תרומתה לספרות.
היא קיבלה את התואר דוקטור לשם כבוד לספרות מאוניברסיטת פארלי דיקינסון בשנת 1992.
בשנת 2018 הושקה בלונדון "קרן בוצ'י אמטטה" - ארגון צדקה המקדם פרויקטים ספרותיים וחינוכיים בבריטניה ובאפריקה שהקים בנה של אמצ'טה, סילבסטר אונוודי לזכר אמו.
באירוע ההשקה נכחו סופרים, מבקרים, אמנים, מוציאים לאור, חובבי ספרות ופעילי תרבות מכל העולם.
בוצ'י אמטטה מופיעה במקום 98 ברשימה של 100 הנשים שהוכרו באוגוסט 2018 על ידי מגזין ההיסטוריה של ה-BBC כאנשים ששינו את העולם.
ב־21 ביולי 2019, הופיע גוגל דודל בראש מנוע החיפוש גוגל לכבוד יום הולדתה ה-75 של אמצ'טה.
בופורט היא עיירה בקרוליינה הצפונית, ארצות הברית.
העיירה הוקמה בשנת 1709 והיא בין הוותיקות בקרולינה הצפונית.
בשנת 1718 במפרץ ליד העיר עלתה על שרטון אוניית הדגל של שחור הזקן.
דרך העיירה עובר כביש ארצי מס' 70.
בעיירה ממוקמים מוזיאון הים ומעבדה ימית של אוניברסיטת דיוק.
מספר מבנים בעיירה לרבות בית יעקב הנרי נכללים מרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ליד העיירה ממקום שדה תעופה קטן שפועל משנת 1948 לטיסות מקומיות.
אלפרד "בוץ'" בירד הבן הוא כדורסלן ומאמן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1969–1978. בעונת זכה באליפות ה-NBA כשחקן גולדן סטייט ווריורס, ולאורך 9 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 9.3 נקודות, 3.6 אסיסטים ו-3.4 ריבאונדים למשחק.
בין השנים 1994–1996 שימש כמאמן הראשי של קבוצת ניו ג'רזי נטס.
בירד נולד בעיר הרדינסבורג שבקנטקי, ובבגרותו למד ב"תיכון ברקינרידג' קאונטי" המקומי.
בשנתו השלישית בתיכון, 1964, הוביל את קבוצת הכדורסל שלה לגמר אליפות התיכונים של קנטקי, בו הפסידה מול "תיכון סנקה" אותה הוביל וס אנסלד.
בשנה העוקבת זכה עם קבוצתו באליפות התיכונים של קנטקי, ונבחר לשחקן התיכונים המצטיין במדינה ("Kentucky Mr.
בין השנים 1965–1969 למד באוניברסיטת לואיוויל, ובשלוש עונותיו בקבוצת הכדורסל שלה העמיד ממוצעים של 19.0 נקודות ו-6.3 ריבאונדים למשחק.
בעונות 1967 ו-1968 הוליך את הקבוצה, לצדו של אנסלד, לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen).
במשחק שמינית הגמר 1968 הפסידה לואיוויל מול אוניברסיטת יוסטון, בה שיחקו אלווין הייז ודון צ'ייני.
בדראפט ה-NBA 1969 נבחר בירד בבחירה העשירית, על ידי אטלנטה הוקס.
בסיום עונת הרוקי שלו התגייס לצבא ארצות הברית למשך שנה אחת.
בעונת עבר לשחק עבור קליבלנד קאבלירס.
בעונתו היחידה בקבוצה רשם שיאי קריירה של 15.4 נקודות ו-6.7 אסיסטים בממוצע למשחק, ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA לצד חברו לקבוצה ג'ון ג'ונסון.
בקיץ 1982 הועבר בטרייד לסיאטל סופרסוניקס בתמורה ללני וילקינס, ושנה לאחר מכן הועבר בטרייד נוסף לגולדן סטייט ווריורס תמורת וולט האזארד.
בעונת היה הקלעי השלישי של הווריורס, אחרי ריק בארי וג'מאל וילקס, עם 12.8 נקודות למשחק, וסייע לקבוצה לזכות באליפות ה-NBA השלישית בתולדותיה.
במשחק הרביעי של סדרת הגמר מול וושינגטון בולטס קלע בירד את 7 הנקודות האחרונות של קבוצתו, אשר ניצחה בתוצאה 96–95 וגברה בכך על הבולטס 4–0.
ב-4 העונות הבאות שיחק עבור קליבלנד קאבלירס וניו יורק ניקס, בטרם פרש ממשחק בדצמבר 1978, בגיל 31.
בין השנים 1978–1982 שימש כעוזר מאמן בניו יורק ניקס, תחת המאמנים הראשיים ויליס ריד ורד הולצמן, ובין השנים 1988–1990 היה עוזרם של ריד וביל פיץ' בניו ג'רזי נטס.
ב-4 העונות הבאות היה המאמן הראשי של קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת הווארד בוושינגטון די.
בשנת 1994 מונה למאמן הראשי של ניו ג'רזי נטס, במקומו של צ'אק דיילי.
בשתי עונותיו בתפקיד השיגו הנטס מאזן שלילי 32–50, ונותרו מחוץ לפלייאוף ה-NBA.
השחקנים הבולטים של הקבוצה אז היו דריק קולמן, קני אנדרסון וארמן גיליאם.
בסיום עונת פוטר בירד, והוחלף על ידי ג'ון קליפארי.
בין השנים 1996–1998 שימש כעוזרם של מאמני דאלאס מאבריקס, ג'ים קלימונס ודון נלסון, ובעונת היה עוזרם של גאר הרד ודארל ווקר בוושינגטון ויזארדס.
בין השנים 2001–2006 שימש כמאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת המדינה של מורגן, אשר בבולטימור, מרילנד.
וילם הנדריק "בוץ'" ואן ברדה קוף היה כדורסלן ומאמן כדורסל אמריקאי.
שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1946–1950, ואימן את קבוצות ה-NBA לוס אנג'לס לייקרס, דטרויט פיסטונס, פיניקס סאנס וניו אורלינס ג'אז בין השנים 1967–1977. לאורך תשע עונותיו כמאמן ראשי ב-NBA, העמידו קבוצותיו מאזן כולל של 266 ניצחונות ו-253 הפסדים (51.3%).
כמו כן אימן קבוצות כדורסל בליגת המכללות האמריקאית בין 1951–1967 ובין 1977–1994.
אביו, יאן ואן ברדה קוף, היה כדורגלן מקצועי בהולנד בין השנים 1910–1913, ובנו, בעל אותו השם, היה כדורסלן ששיחק בליגות ה-ABA וה-NBA בין השנים 1974–1983.
ואן ברדה קוף נולד בגלן רידג' שבניו ג'רזי, וגדל בעיר מונקלייר הסמוכה.
בין השנים 1940–1946 למד באוניברסיטת פרינסטון, עם הפסקה בת שנתיים במהלכן שירת בחיל הנחתים של ארצות הברית.
בין השנים 1946–1950 שיחק בקבוצת ניו יורק ניקס מליגת ה-NBA, ב-4 העונות הראשונות לפעילותה (נקראה אז ליגת ה-BAA).
לאורך התקופה קלע 4.7 נקודות בממוצע למשחק, תחת המאמן חבר היכל התהילה של הכדורסל ג'ו לאפצ'יק.
בשנת 1951 מונה למאמן קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת לפאייט אשר בפנסילבניה, ולאחר 4 שנים עבר לאמן את אוניברסיטת הופסטרה שבמדינת ניו יורק.
בין השנים 1962–1967 אימן את קבוצת אוניברסיטת פרינסטון, בה שיחק בעברו כסטודנט, וב-5 עונותיו בתפקיד הדריך אותה ל-4 העפלות לטורניר אליפות המכללות בכדורסל.
בעונת 1964/1965 העפילה הקבוצה לראשונה בתולדותיה לפיינל פור הטורניר, בהובלתו של חבר היכל התהילה לעתיד ביל בראדלי, אולם היא הפסידה במשחק חצי הגמר מול אוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1967 עזב את פרינסטון, ובמקומו מונה חבר היכל התהילה פיט קריל, אשר נותר מאמנה במשך 29 עונות.
לקראת עונת מונה למאמן הראשי של לוס אנג'לס לייקרס מליגת ה-NBA, במקומו של פרד שאוס.
בשתי עונותיו בתפקיד העפילו הלייקרס לגמר ה-NBA, בהובלתם של ג'רי וסט, וילט צ'מברלין ואלג'ין ביילור, אולם בשתי סדרות הגמר הפסידה הקבוצה מול בוסטון סלטיקס.
בסיום עונת התפטר מאימון הקבוצה בשל חיכוכים עם צ'מברלין, והוחלף על ידי ג'ו מולאני.
בקיץ 1969 מונה למאמנה של דטרויט פיסטונס.
בעונת השיגה תחתיו הקבוצה את מאזנה הטוב ביותר מזה 16 שנים – 45–37 – הודות ליכולת טובה של דייב בינג, בוב לניר וג'ימי ווקר.
לאחר עשרה משחקים בעונת פוטר ואן ברדה קוף, והוחלף על ידי ארל לויד.
בתחילת עונת מונה למאמן פיניקס סאנס, אך כבר לאחר שבעה משחקים פוטר והוחלף על ידי הג'נרל מנג'ר ג'רי קולנג'לו.
בעונת 1973/1974 עבר לאמן את קבוצת ממפיס טאמס מליגת ה-ABA.
בעונתו היחידה בתפקיד העמידה הקבוצה מאזן ניצחונות שלילי 21–63.
במהלך עונת הבכורה של קבוצת ניו אורלינס ג'אז ב-NBA, בנובמבר 1974, החליף את סקוטי רוברטסון כמאמן הראשי.
לאורך השנתיים שלו בניו אורלינס רשמה הקבוצה מאזן שלילי 74–100, על אף יכולת מצוינת של כוכב הקבוצה פיט מרוויץ'.
בדצמבר 1976 עזב את הג'אז, ובמקומו מונה אלג'ין ביילור.
בשנת 1977 מונה למאמן קבוצת אוניברסיטת ניו אורלינס, ולאחר שנתיים, בהן רשמה הקבוצה מאזן חיובי 32–22, עזב את התפקיד.
בשנת 1984 חזר לאמן את אוניברסיטת לפאייט, אותה אימן בתחילת קריירת האימון שלו (1951–1955).
בשנת 1988 עבר לאמן את קבוצת אוניברסיטת הופסטרה, אותה הדריך עד לשנת 1994. לקראת עונת 1994/1995 הוחלף על ידי המאמן ג'יי רייט, ולמעשה פרש מאימון, בגיל 71. לאורך 21 עונותיו כמאמן בליגת המכללות הבכירה, העמידו קבוצותיו מאזן כולל של 346 ניצחונות ו-229 הפסדים (60.2%).
ב-22 באוגוסט 2007 נפטר ואן ברדה קוף בספוקיין שבמדינת וושינגטון, בגיל 84.
בופפינגן היא עיר קטנה במדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
העיר מורכבת מהעיר בופפינגן עצמה ומהפרברים שלה: אופהאוזן, בלדרן, פלוכברג, קרקינגן, אוברדורף, שלוסברג, טרכטטלפינגן ואונטריפינגן.
בופפניגן ידוע בזכות הר-השולחן ייִפְּף (Ipf) הממוקם בצידה ומשקיף על האזור.
העיר יושבת על הגבול של וירטמברג ובוואריה.
ראשית ההתיישבות הידועה במקום היא מאזור 6000 לפני הספירה בתקופת ההולוקון.
במקום נמצאו גם שרידים קלטים ורומיים.
המקום הוזכר לראשונה בשטר הייסוד שלו מאזור השנים 775–850, בו הוא נקרא פופינגן (Pophingen).
בתקפות אימפריה הרומית הקדושה שטח העיר וסביבתו היו בשליטת משפחת אטינגן.
ארמון בלדרן שנבנה במאה ה-11 והועבר לשליטתם בשנת 1330. גם היום הוא מהווה מבנה מרשים ודומיננטי בעיר.
באמרון פועל מוזיאון שכולל אוסף גדול של נשק בתקופה עד למאה ה-18.
הקהילה פעלה בעיר בופפינגן ובפרבר אוברדורף, החל מהמאה ה-13 ועד לתקופת השואה.
ההתיישבות בשני האזורים הייתה לעיתים לסירוגין ולעיתים במקביל, לפי המצב הפוליטי ומעמד היהודים באזור, ועל כן מדובר בקהילה אחת.
היהודים נזכרים לראשונה בבופפינגן בשנת 1241. כמו ברבות מקהילות מערב אירופה, גם בבופפינגן נגדעה הקהילה בשנת 1349, בגזירות ק"ט בימי המוות השחור.
לקראת סוף המאה ה-14 החלו לחזור יהודים יחידים לעיר, אך הם גורשו שוב במאה ה-16.
בשנת 1510 התיישבו היהודים הראשונים באוברדורף, בשטח שהיה שייך לרוזנים פון אטינגן.
במאה הזאת מוזכרים חלק מיהודי הכפר כמשתתפים ביריד בנורדלינגן.
בשנת 1659 גורשו כל יהודי הכפר, אך הם הורשו לחזור אליו לאחר זמן לא רב.
מעבר למיסים הרגילים ששילמו התושבים, היהודים נצרכו לשלם מיסים נוספים בתמורה לשירותים שונים, אזרחיים וצבאיים.
בנוסף לעיתים חידוש כתב החסות הותנה בתשלום מס גבוה.
היהודים יכלו לעשות במרעה וכן לעסוק במסחר ומלאכה באופן מוגבל, כך שלא יפגעו בימים הקדושים לנצרות וכן בגילדות המקצועיות.
מספר המשפחות היהודיות שהותרו לשבת בעיר היה מוגבל, אך במקרה של בן הכפר שהתחתן, היום מאשרים לעיתים את ישיבתו גם מעבר למכסה.
לקראת סוף המאה ה-17 התאגדו יהודי האזור (אוברדורף, פפלאומלוך וואלרשטיין) לארגון "בני המדינה" של אטינגן, בראשות האיגוד עמד "רב המדינה".
זהו בעצם התיעוד הקהילתי הראשון בכפר, שכלל העסקת מורים וחזנים מקומיים.
עקב בעיה של קבצנים באזור, לקראת סוף המאה ה-18 העניקו השליטים חסות רק ליהודים בעלי רף רכוש מסוים.
בשנים 1704 ו-1754 הקימו השליטים שני בתי כנסת עבור היהודים, עליהם הוסיפו מס מיוחד.
בשנת 1810 הועבר השלטון לווירטמברג, צעד שהביא לביטוח ההגבלות והמיסים המיוחדים ומצבם של היהודים הוטב.
עקב כך גדל גם מספר היהודים בעיר שהגיע לשיא של 548 נפשות (כ-40% מתושבי המקום) בשנת 1854. בתקופה זו החלו היהודים גם לשבת בבופפינגן.
בשנת 1812 הוקם באוברדורף בית כנסת חדש ששימש את הקהילה עד ליל הבדולח.
בתחילה היו יהודי הקהילה קוברים את מתיהם בעיירה וולרשטיין השכנה, ובשנת 1825 נפתח בית עלמין יהודי חדש באוברדורף.
באותן השנים נוסד גם בית ספר יסודי יהודי, שהוכר כבית ספר ציבורי בשנת 1840. הקהילה הקימה גם מוסדות חסד וחינוך וכן אגודות משותפות לקהילות אוברדורף בופפינגן ואאופהאוזן.
באמצע המאה ה-19 יהודים רבים צברו נכסים וביססו את מעמדם החברתי ועל כן גם תפסו מקום מרכזי בחיי הציבור והכלכלה של האזור.
הודות לכך העיר שגשגה כלכלית בין השנים 1860–1914. בתחילה עסקו רוב היהודים ממסחר, אך החל משנות ה-70 של המאה החלו תחומי עיסוקיהם להיות מגוונים ומפותחים.
בעוד שבתחילת המאה הייתה התנגדות בעיר לשוויון זכויות ליהודים, עם ההתפתחות הכלכלית במחצית המאה השתפר גם היחד כלפי היהודים, יחס אוהד שהלך וגבר עד עליית הנאצים לשלטון.
יהודים אף כיהנו כחברי המועצה המקומית.
בין השנים 1822–1830 כיהן כרבה של אוברדורף הרב ד"ר נפתלי פרנקפורטר.
אחריו כיהן הרב גבריאל אדלר, ובזמן כהונתו שימשה רבנות אוברדורף כרבנות מחוזית שהקיפה את קהילות אאופהאוזן, לאוכהיים ופפלאומלוך, ובהמשך גם קהילות אלוונגן ושוובי גמינד.
ב-1860 מונה הרב מנקו ברלינגר לרב האזור, בין השנים 1861–1884 כיהן הרב שמואל גרין, בין השנים 1895–1897 הרב ישעיהו שטראוסבורגר, ובין השנים 1897–1930 כיהן הרב ד"ר הרמן קרונר והיה לרב האחרון של הקהילה.
במלחמת העולם הראשונה התגייסו 37 מיהודי הכפר לצבא הקיסרות הגרמנית ו-5 מהם נפלו בקרב.
הרב קרונר היה שותף פעיל בבתי החולים הצבאיים ואף קיבל עיטור על כך.
בזמן עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 היו בבופפינגן 50 יהודים, 87 באוברדורף, 5 באופהאוזן ו-7 בלאוכהיים.
לקהילה היה בית כנסת, בית עלמין ומקווה, תנועות נוער וארגון סעד.
בשנים שלפני עליית הנאצים לשלטון היו יהודי העיר מחשובי התעשיינים והסוחרים בעיר והיו ידועים כמשלמי המיסים הגבוהים ביותר.
כבר בראשית התקופה החלה הסתה אנטישמית נגד יהודי העיר.
עקב היחסים הטובים של היהודים עם שאר תושבי הכפר, פעולות ההסתה לא גררו גל משמעותי של אלימות ובריונות כלפי יהודים, אך השלטונות פעלו לבדל את היהודים ולנתק אותם כלכלית וחברתית.
בליל הבדולח, סירב קצין האס-אה המקומי להצית את בית הכנסת, אך למחר הוא הוצת על ידי אנשי אס-אה זרים.
תושבי הכפר מיהרו להזעיק את היהודים ולעזור לכבות את השריפה ולהציל את ספרי התורה.
11 יהודים נשלחו לדכאו, שניים מהם, יוליוס ויוסף שוסטר, נורו באשמת ביזיון המשטר.
לאחר הפרעות החרימו אנשי הלשכה לחקר הגזע את ארכיון הקהילה וכן הם אילצו את הקהילה למכור את מבני הציבור שלה למועצת העיר במחיר זעום.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הובאו לאוברדורף 199 יהודים משטוטגרט, היילברון וערים אחרות באזור.
היהודים חיו בתנאי צפיפות קשים מאוד.
מתוך כ-340 יהודים שהיו באוברדורף: 230 היגרו, 21 נפטרו בעיר, שניים נרצחו, ו-86 גורשו וניספו.
לאחר המלחמה לא חזרו יהודים לגור בעיר.
בשנת 1989 החלו בשיפוץ בית הכנסת, טיפול בגניזה שהייתה בו, והפיכתו למוזיאון ליהודי העיר שנפתח בשנת 1993. המוזיאון מתחזק גם את בית העלמין של העיר.
בּוֹ֫צָ'ה הוא משחק כדור המשמש כענף ספורט נכים וכענף ספורט פאראלימפי.
משחק הבּוֹצָ'ה דומה למשחק ה (Bocce) ולמשחק הפטאנק.
שם המשחק נגזר מהמילה הלטינית לבוס (מנהל) - bottia.
משחקים את המשחק ברמה המקומית, הלאומית והעולמית ספורטאים בעלי מוגבלויות פיזיות משמעותיות.
המשחק תוכנן בתחילה עבור אנשים המתמודדים עם שיתוק מוחין, אולם משחקים אותו כיום גם שחקנים עם מגוון רחב של מוגבלויות מוטוריות אחרות.
ב-1984 נכנס המשחק לתחרויות ספורט פאראלימפי, ונכון לשנת 2020 הצטרפו למשחקים הבינלאומיים 75 מועדוני בוצ'ה לאומיים.
הבוצ'ה הוא אחד משני ענפי הספורט היחידים המתמודדים בתחרויות הפאראלימפיות, שאין להם מקבילה ב (לצד ענף הכדורשער).
את המשחק ניתן לשחק ביחידים, בזוגות או בקבוצות של שלושה.
המטרה היא לזרוק כדורי עור בצבעי כחול או אדום (על פי הגרלה) קרוב ככל האפשר לכדור מטרה לבן המכונה ג'ק.
הג'ק נזרק תחילה, ואחריו נזרקים שני כדורים על ידי השחקן שזרק את הג'ק.
לאחר מכן נזרקים שני כדורים על ידי השחקן הנגדי.
בהמשך זורקים הצדדים כדורים נוספים עד לסיום הכדורים שבידם, במטרה להתקרב לג'ק או להרחיק את כדורי היריב ממנו.
את הכדורים ניתן לזרוק באמצעות הידיים, הרגליים ולעיתים במקרים של נכות קשה גם באמצעות מכשירי עזר.
בסוף כל מקצה מודד השופט את מרחק הכדורים הקרובים ביותר לג'ק ומעניק נקודות - נקודה אחת לכל כדור שקרוב לג'ק יותר מהכדור הקרוב ביותר של היריב.
השחקן עם מספר הנקודות הגבוה ביותר בסיום המשחק הוא המנצח.
על פי רוב כולל משחק ארבעה מקצים ושישה כדורים לכל צד.
כשהתחרות היא זוגית כל שחקן מטיל שלושה כדורים במקצה, וכשהתחרות היא בין שלישיות כל שחקן מטיל שני כדורים במקצה.
את המשחק משחקים על מגרש בגודל 12.5 מטרים על 6 מטרים עם 2 מטרים של שטח ריק בתוכו, מסביב.
פני השטח של המגרש שטוחים וחלקים.
אזור הזריקה מחולק לשיש 'קופסאות' מלבניות בהן עומדים הזורקים ומהן אסור להם לחרוג.
על המגרש קו בצורת V שאותו הג'ק צריך לעבור על מנת שזריקתו תהיה תקפה.
בקצה המגרש נמצא 'אזור הכדורים המתים' אליו מכניסים כדורים אם הם נזרקים מחוץ למגבלת הזמן, מחוץ לאזור המשחק או אם הספורטאי מפר כלל במהלך זריקתו.
צלב מסמן את המיקום שבו יש למקם את הג'ק אם הוא נוגע או חוצה את קו הגבול או במקרה של שובר שוויון.
הכדורים עצמם עשויים עור והם גדולים מעט יותר מכדור טניס, במשקל של כ-275 גרם (9.7 אונקיות) ובאורך של כ-270 מ"מ (11 אינץ').
הם זמינים בדרגות שונות של רכות וקשיות ונבחרים בכוונה ובהתאמה לביצוע אסטרטגיות רצויות.
כדי להיות זכאי להתחרות בבוצ'ה ברמה הלאומית או הבינלאומית, ספורטאים חייבים להיות עם מוגבלות ומרותקים לכיסא גלגלים כתוצאה משיתוק מוחין, או מצב נוירולוגי אחר בעל השפעות דומות כגון ניוון שרירים או פגיעה מוחית טראומטית.
שחקנים נבדקים כדי לקבוע את היקף נכותם ולאחר מכן מתאמנים על מנת לאפשר להם להתחרות מול ספורטאים אחרים בעלי רמת תפקוד גופני דומה.
השחקנים מחולקים לארבע קטגוריות על פי רמת נכות:
BC1 - שחקנים בקטגוריה זו זורקים את הכדור ביד או ברגל.
ורשאים להיעזר בסייע שנשאר מחוץ ל'קופסת' המשחק של המתחרה, כדי לייצב או להתאים את כיסא המשחק שלהם ולתת את הכדור לשחקן כאשר יתבקש.
BC2 - שחקנים במחלקה זו זורקים את הכדור ביד.
BC3 - שחקנים במחלקה זו סובלים מתפקוד לקוי מאוד בתנועה בארבע הגפיים.
לשחקנים במחלקה זו אין אחיזה מתמשכת או שחרור פעולה ואף על פי שהם עשויים להיות בעלי תנועת זרועות, אין להם מספיק טווח תנועה כדי להניע כדור למגרש.
הם עשויים להשתמש במכשיר עזר כגון רמפה למסירת הכדור.
הם רשאים להיעזר בסייע; על הסייעים להפנות את גבם למגרש ולהימנע מלהביט במשחק.
BC4 - שחקנים במחלקה זו סובלים מתפקוד לקוי של כל ארבעת הגפיים, כמו גם שליטה נמוכה באחיזה.
עם זאת הם יכולים להפגין זריזות מספקת כדי לזרוק את הכדור על המגרש, ולכן אינם זכאים לעזרה.
את המשחק הביא לישראל השחקן הפאראלימפי נדב לוי, אשר נחשף לו במהלך המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008).
לצד מאמנו ברוך חגאי יצרו קשר עם ספורטאים מקנדה, למדו את כללי המשחק, והקימו את הנבחרת הישראלית, שהשתתפה לראשונה במשחקים הפאראלימפיים ריו דה ז'ניירו (2016).
נדב לוי היה גם חבר המשלחת של ישראל במשחקים הפאראלימפיים טוקיו (2020).
בּ֫וּצָ'ה (באוקראינית: Буча) היא עיר במחוז קייב שבאוקראינה.
נכון לשנת 2021 מנתה אוכלוסיית העיר כ-36,971 תושבים.
יום בוצ'ה נחגג בעיר ב-13 בספטמבר.
עד לפרוץ מלחמת אוקראינה–רוסיה הייתה ידועה כפרבר יוקרתי שסגנון הבנייה בו התאפיין בבתים חד קומתיים.
בימי המלחמה התבצע בו טבח.
ההיסטוריון של בוצ'ה, אנטולי זבורובסקי, מצא ששמה של העיר הגיע משמו של הנהר בעל אותו השם הזורם בעיר.
הנהר בוצ'ה היה בימי קדם נהר גועש שעלה על גדותיו, במיוחד לאחר הפשרת השלגים.
"בוצ'ה" משמעו באוקראינית גועש (נוחר, קולות המים הגועשים) ועולה על גדותיו.
בשנת 1898 הוקם היישוב בוצ'ה סביב תחנת רכבת קטנה ליד נהר בוצ'ה, במקביל לבניית מסילת הרכבת קייב–קובל.
בדומה לזו הקיימת בעיר אירפין.
בסמוך לתחנת הרכבת בוצ'ה היה כפר קטן בשם יאבלונקה (אין לבלבל בינה לבין העיירה היהודית בעיקרה יאבלונקה קושצ'יילנה שבפולין).
בכפר זה היה בעבר מפעל ללבנים.
יאבלונקה מוזכרת במילון הפולני הגאוגרפי של המאה ה-19 ככפר יבלונקה במרחק 37 ורסטה (שהם כ־39.5 קילומטרים) מקייב.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לפני שחרור קייב מידי הכוחות הנאצים בדצמבר 1943, בבוצ'ה הייתה ממוקמת המפקדה של החזית האוקראינית הראשונה שלחמה לצד הסובייטים בפיקודו של הגנרל ואטוטין וסייעה בכיבוש ברלין מידי הנאצים.
בוצ'ה קיבלה מעמד של עיר ב-9 בפברואר 2006. לפני 1996, בוצ'ה הייתה עיירה הכפופה מוניציפלית לעיריית העיר אירפין.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022, התרחשו בבוצ'ה קרבות קשים כחלק מהמתקפה על קייב.
הקרבות הביאו לאבדות קשות בנפש, לרוסים ולאוקראינים, ולהרס רב בעיר.
הכוחות הרוסיים תקפו את אנדרטת מלחמת אפגניסטן הנמצאת בעיר, מאחר שהאנדרטה בנויה ככלי רכב צבאי אוקראיני.
ב־28 בפברואר 2022 נכבשה העיר זמנית על ידי כוחות רוסיים.
ראש העיר אנטולי פדורוק הכריז על כיבוש מחדש של בוצ'ה על ידי כוחות אוקראינים החל מ-31 במרץ 2022. ב-2 באפריל הופיעו דיווחים בחדשות ווידאו המציגים רחובות בבוצ'ה מכוסים בגופות של גברים לבושים בבגדים אזרחיים.
חלק מאלה שנמצאו, ידיהם היו כבולות.
לפי אחת ההערכות, נמצאו לפחות 20 גופות.
מאוחר יותר דווח כי כמעט 300 נמצאו קבורים בקברי אחים.
הגופות כללו גופות של גברים, נשים וילדים.
הרוסים הכחישו את המראות וטענו שאינם מהתקופה שבה הם שלטו בעיר, אך תמונות לוויין הראו את אותן הגופות שנחזו בווידאו, בשעה שרכבי קרב משוריינים רוסיים נצפו בעיר, וכן תועד בסרט ממל"ט, ירי של רכב רוסי משוריין על רוכבת אופניים שגופתה זוהתה מאוחר יותר במקום אליו ירו.
יועצו של פוטין דמיטרי פסקוב הכחיש את התמונות וטען שהן ערוכות.
העיר בוצ'ה ממוקמת באזור קייב, 25 ק"מ מערבית לקייב באזור מיוער.
היא גובלת בעיר אירפין, בכפרים וורזל, הוסטומל, מיכאיליבקה-רובז'יבקה, בליסטאביציה.
היא שוכנת בין הנהרות הקטנים Bucha ו-Rokach שהם יובלים של נהר אירפין.
העיר מוקפת באדמות של החברות החקלאיות "KSP" ,"Kyivska" ו-"Rubezhivska", חוות הדרכה ומחקר "Vorzel" ויערות של תחנת המחקר ביער Staropetrivska.
שליש מהעיר ממוקם באזור המיוער.
ממזרח למערב, הכביש המהיר קייב–קובל בעל חשיבות בינלאומית עובר דרך מרכז העיר.
מסילת הרכבת קייב–קורוסטן עוברת בחלקה הדרומי של העיר.
ב-17 ביולי 2020 הפכה בוצ'ה למרכז המנהלי של מחוז משנה בוצ'ה.
+התפלגות האוכלוסייה בבוצ'ה בין השנים
במאי 2011 היו בבוצ'ה יותר מ-130 משפחות גדולות, בהן 105 משפחות עם שלושה ילדים, 11 משפחות עם ארבעה ילדים, 5 משפחות עם חמישה ילדים, שלוש משפחות עם שישה ילדים ואמא אחת עם שבעה ילדים.
האצטדיון בבוצ'ה בשם Yuvileiny Stadium, ארח את מוקדמות אליפות אירופה לבני נוער באוקטובר 2016.
נבנה בשנת 1946 ונסגר בשנת 2016. עד לסגירתו היווה המפעל מקור הפרנסה העיקרי לתושבי העיר.
מקורות פרנסה נוספים מפעל הבלוקים של נשפחת סוורין סגאטובסקי וחקלאות.
תחנת הרכבת, מהמאה ה-19 הממוקמת בקצה הדרומי של העיר, מהווה ציון דרך ברשת הרכבות של אוקראינה.
דרך העיר עובר גם הכביש המהיר החשוב M107.
הסופר הרוסי מיכאיל בולגקוב נהג לשהות בבוצ'ה עם משפחתו בעונת הקיץ בקוטג' המשפחתי שלו הנמצא בעיר.
לעיר בוצ'ה יש ברית ערים תאומות עם:
בוצ'ה (בהונגרית: Bucsa) הוא כפר בנפת סגהאלום שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בבוצ'ה נמצא בירידה.
האזור מיושב כבר מהתקופה הנאוליתית, והאזכור הראשון בכתב של הכפר הוא משנת 1321 אז נכתב כי היישוב ניתן לאב, לבן ולמשפחה בעת חלוקת שבט ברסה.
במפקד האוכלוסין של יהודי הונגריה נכתב כי יש בכפר בשנת 1941 ארבעה יהודים.
החל משנת 1993 המצב בכפר קשה והאבטלה בו גבוהה.
בּוּצֵ'ה הוא סרט טלוויזיה ישראלי משנת 1992 בבימויו של רם לוי, עם שמואל וילוז'ני, נעמה שפירא ויגאל נאור בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על מחזה בשם זה של יוסף בר-יוסף שהועלה בתיאטרון חיפה (1984) ובתיאטרון החאן (2017).
סרט הטלוויזיה מבוים בחלקו כאילו שהשחקנים מופיעים לפני קהל חרדי.
ברוך המכונה בּוּצֵ'ה (שמואל וילוז'ני) מגיע לבית משפחתו בשכונה חרדית בירושלים אותה נטש לפני 12 שנה כשיצא בשאלה ונאף עם אלישבע שהייתה נשואה.
לדבריו אבי המשפחה, אליהו (נפתלי קריצ'בסקי) טלפן אליו שיבוא.
האמת היא שהוא נרדף על ידי אנשי השוק האפור להם הוא חייב כסף לאחר שעסק המסטיקים שלו התמוטט.
אחותו נעמי (נעמה שפירא) ובעלה ניסן (יגאל נאור) מפעילים במקום יקב משפחתי קטן המייצר יין מתוק לקידוש ביחד עם העובד שלהם הירש (עזרא דגן).
נעמי היא אישה כנועה שמושפעת מרומני אהבה אותם היא מחביאה מתחת למיטה.
היא לא חשה ברגש אהבה כלפי ניסן אלא כלפי חיים, עיוור שגר עם אימו.
למקום מגיעה נערה בשם לאה (נאוה זיו) שמצהירה בפני בוצ'ה שאינה מאמינה באלוהים.
אליהו הוא אדם זקן וחולה שמדבר רק יידיש.
הוא סובל ממחלה סופנית וניסן מטפל בו.
בוצֶ'ה שחייב כסף מבקש ממנו שייתן לו בצוואה חצי מהיקב.
אליהו מוכן לתת לו את כל היקב בתנאי שיחתום בנוכחות שני עדים כי הוא מתחייב להיפרד מאשתו ולהגיד עליו קדיש יום יום לאחר מותו.
בוצ'ה משקר לו ואליהו נפטר לאחר שהוא מגלה זאת.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותשמואל וילוז'ניבּוּצֵ'הנעמה שפיראנעמייגאל נאורניסןנפתלי קריצ'בסקיאליהונאוה זיולאה
בופארד היא עיר במדינת ריינלנד-פאלץ, אשר בגרמניה, השוכנת על נהר הריין.
העיר מהווה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בנוסף מוכרת העיירה כאתר נופש תיירותי ומהווה מרכז גידול יין.
בופארד שוכנת על הריין התיכון העליון, הידוע לרוב בשם ערוץ הריין.
צורה צרה אופיינית זו של עמק נוצרה משחיקה כלפי מטה של אפיק הנהר של הריין שמאז 2002 מהווה אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
קטע זה של הריין מהווה את הגבול המזרחי של העיר.
לאורך חלק זה של הנהר שוכנים המרכזים המרוחקים של הירזנאך ובאד זלציג, כמו גם המרכז המרכזי של העיירה, שגם הוא נקרא בופארד.
נקודת התצפית הידועה ביותר מעל עיקול זה בנהר הריין היא ה- פירזהנבליק, או "נוף ארבעת האגמים".
הנוף הזה מקבל את שמו מהאופן שבו ניתן לראות את הריין מכאן, או ליתר דיוק הדרך שבה לא ניתן לראותו: גבעות חוסמות את רוב הנוף של הנהר עצמו, כך שהמבקרים יכולים לראות רק ארבעה טלאים נפרדים לכאורה.
של מים, כמו ארבעה אגמים.
כל אלה הם למעשה חלקים של הריין; אין אגמים שאפשר לראות.
ניתן להגיע אל פירסינבליק באמצעות רכבל.
יער בופארד הוא השני בגודלו בריינלנד-פאלץ עם שטח של .
בופארד (מרכז ראשי) עם ה-Ortsteil של בוכנאו (והפיתוח המסחרי של Hellerwald)
השריד הקדום ביותר של התיישבות באזור העיר שנחשף בידי ארכאולוגים היה חצר אחסון שראשיתה כ-13,000 שנה לתקופת תרבות פדרמסר .
במהלך כיבוש גאליה על ידי יוליוס קיסר וההתיישבות הרומית של האדמות על הגדה השמאלית של הריין, נוסדה גם ויקוס בודובריגה (הידועה גם בשם בודובריגה או בונטובריקה) בדרך אל מולטל (העמק).
השם הוא ממקור קלטי, מה שמרמז שהייתה באזור התיישבות קלטית.
עם התרחבות הליים, הריין התיכון איבד את חשיבותו האסטרטגית.
מצד שני, הנהר תפס יותר ויותר חשיבות כשדרת אספקה ומסחר.
באמצע המאה ה-3, היה צורך לפנות את הגדה הימנית של הריין ולהסכים לשבטים הגרמאנים, ובכך להפוך את הריין לגבול האימפריה פעם נוספת.
בשנת 355, עצר הקיסר הרומי יוליאן את הפלישה הגרמאנית והחל לאבטח את הריין התיכון.
יורשו ולנטיניאן הראשון סיים את העבודה.
באותה תקופה גם נבנתה הדרך הרומית דרך עמק הריין.
לקראת סוף שנת 405, נסוגו החיילים הרומאים האחרונים כדי להגן על איטליה.
האזכור הדוקומנטרי הבא של העיר לא הופיע עד לימי הביניים המוקדמים.
לפי מקור זה משנת 643, בופארד הייתה אחוזה מלכותית פרנקית ומרכז מנהלי של רייך בופארדר (מדינה מרובינגית).
עד 1309, הייתה בופארד עיר אימפריאלית חופשית, לעיתים קרובות פקדו אותה המלכים הגרמניים, אשר גרו אז באחוזה המלכותית.
חותם ברונזה מתוארך לשנים 36–1228, הנמצא כיום במוזיאון הבריטי, מכריז על עצמאותו של בופארד תחת שלטונו של הקיסר הרומאי הקדוש.
מצב השימור המצוין של העיר מספק לתקופת ימי הביניים, עם הקתדרלה הרומנסקית והחומות.
האחוזה המלכותית שכנה בקצה ה-Mühltal על נהר הריין.
שלטו בעיר ובאחוזה הקיסרית שמסביב היו מיניסטריאלים אימפריאליים; הפקיד הראשי בעיר היה השולטהייס .
בעיירה התגוררו שורה של מיניסטריאלים, ביניהם היו משפחת בייר פון בופרד, משפחת "בין היהודים", משפחת פון שונקס ומשפחת פון ביקנבך.
בשנים 1309 ו-1312 החזיק הקיסר היינריך השביעי את בופארד יחד עם אדמותיו המרוחקות של אחיו, הארכיבישוף בולדווין מטריר.
תושבי בופארד הרגישו לעומת זאת, שהמיזוג הזה עם האלקטורט של טרייר היה בלתי חוקי.
הם ניסו להיאבק במה שהם ראו כשליט זר ובשנת 1327 הם הקימו מועצה משלהם.
לאחר מצור קצר, בולדווין הסתער על העיירה ודיכא את האתגר הזה לסמכותו, ובכך ספג את העיירה בופארד אל הבוחר של טרייר.
לאחר מכן הרחיבה בולדווין את טירת האגרה, שנועדה גם להבטיח את שליטתו על העיר.