tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבותיו, ר' יעקב יהודה לייב לעווי (לוי) משלשין (Ślesin) ור' מנחם מנדל משקלוב, היו מראשי היישוב היהודי בעיר.
הוא גדל בשכונה החרדית מאה שערים, כשהייתה בעלת אופי דתי לאומי.
סבו, רב השכונה וראש הישיבה המרכזית בה, הסמיכו לרבנות.
אך כעבור זמן יצא בשאלה ועזב את החברה החרדית.
בתחילה הצטרף לתנועת ברית החשמונאים הקשורה לבית"ר, ואחר כך לנוער העובד ולארגון "ההגנה".
בשירותו במלחמת העצמאות כתב ב"דבר ירושלים".
בשנת 1950 החל לכתוב בעיתון "הדור", שהיה עיתון ערב בבעלות מפא"י, וכיהן כמזכיר מערכת העיתון.
בשלב מאוחר יותר נהיה דובר מפא"י.
ב-1956 שימש כמזכירו של פנחס לבון בעת שהלה כיהן כמזכ"ל ההסתדרות, זאת בתקופת הפרשה.
היה עורך הדו-שבועון "מן היסוד".
בשנות השישים הצטרף לעיתון "מעריב", ובו כתב מאות מאמרים במשך שנים רבות.
בשנת 1985 מונה לסגן עורך "מעריב", תפקיד שבו כיהן עד לשנת 1991. עמד שנים מספר בראש האיגוד הארצי של עיתונאי ישראל.
בשנותיו האחרונות כתב באתר האינטרנט "פוליטינט".
ב-2006 קיבל את אות יקיר תל אביב.
היה נשוי לאלישבע, ולהם שני בנים, אבי ועמי ובת בשם אורנה.במשך שנים התגורר בבית מגורי העיתונאים – בניין מגורים בשכונת יד אליהו בתל אביב שבו התגוררו כמה עיתונאים מרכזיים, ובהם יוסף לפיד ויגאל לב.
אחותו מלכה היא אמם של הרב יוסף כרמל - מראשי מכון ארץ חמדה ושולמית קורייזר אשתו של הרב יהודה קרויזר ואמו של ח"כ יצחק קרויזר.
לפתחו של בור: סיפורי ירושלים (צייר: משה בן שאול), תל אביב: אור, תשכ"ט 1969. (סיפורים קצרים)
הכיפה השלטת, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997. (על החברה החרדית והדתית בישראל)
יובל החמישים הסוכנות היהודית לארץ ישראל: תרפ"ט–תשל"ט, ציריך 1929 – ירושלים 1979, ירושלים: הסוכנות היהודית לארץ ישראל, 1979. (אלבום)
רבי לוי בן חביב (ה'ר"ם, 1480 לערך – ה'ש"א, 1541 לערך), המכונה גם בשם הרלב"ח או מהרלב"ח (ראשי תיבות מורינו הרב לוי בן חביב) או מהרלנ"ח היה ראש חכמי ירושלים המתפתחת ומנהיגיה במהלך עליות מגורשי ספרד ופורטוגל לארץ ישראל.
רבי לוי נולד בעיר סמורה שבספרד לר' יעקב בן חביב, גם הוא מגדולי חכמי ישראל בדורו וצאצא לרב יוסף חביבא, בעל "נימוקי יוסף".
במהלך גירוש ספרד נמלטה משפחתו לפורטוגל בה שהו עד שבא גזירת הגירוש גם לפורטוגל בשנת ה'רנ"ח (1498), אז עברה משפחתו לסלוניקי.
בזמן שהותו בפורטוגל אולץ להתנצר, כמו כן למד אצל ר' יצחק אבוהב וכאשר היה בסאלוניקי למד מאביו ומחכמי העיר.
בסאלוניקי סיים רבי לוי את הדפסת חיבורו המפורסם של אביו העין יעקב על אגדות התלמוד.
בשנת ה'רע"ג (1513) כבר התיישב הרלב"ח בירושלים לזמן קצר אולם בהמשך חזר לסאלוניקי וכן שהה בדמשק ובחלב.
בשנת ה'רפ"ה (1525) הגיע לצפת ולאחר תקופה קצרה שם עלה לירושלים ובמהרה מונה לעמוד בראש הקהילה.
הרלב"ח היה בר פלוגתא לר' יעקב בירב, ויכוחם בנושא חידוש הסמיכה באותה תקופה מפורסם מאוד וידוע בשם פולמוס הסמיכה הראשון.
מכתביו: ספר שאלות ותשובות, פירוש להלכות קידוש החודש במשנה תורה לרמב"ם ואוסף דרשות.
על פי תשובותיו נראה שעסק גם בחכמת הקבלה וכן באסטרונומיה וגאומטריה.
תלמידיו: ר' יששכר בן מרדכי אבן סוסאן מנהיג קהילת המערבים בצפת, ור' משה קאשטרו אשר המשיך אחר רלב"ח בהנהגת הקהילה היהודית בירושלים, הרב יעקב קאשטרו רבה של מצרים, הרב שמואל די מדינה (מהרשד"ם) רבה של סלוניקי.
לאחר פטירתו, כנראה בשנת 1541, ירד מעמדה של ירושלים והחל להתמעט בה היישוב היהודי עד כדי כך שנאלצו לפנות בענייני דין ומשפט לבית הדין היושב בצפת.
רבי לוי יצחק מנזון (בכתיב יידישאי מאנזאן; ה'תר"ג (1843) - תרע"ד (1914) היה מנכדי רבי ישראל פרידמן מרוז'ין ומנהיג חצר חסידית באוז'ירן שבגליציה (היום באוקראינה).
נולד לרבי יוסף מנזון ולגיטל בתו של רבי ישראל מרוז'ין.
גדל והתחנך בחצר סבו בסדיגורה ולאחר פטירתו המשיך לשהות בחצר דודו, ממלא מקום סבו, רבי אברהם יעקב מסדיגורה.
היה חתנו של רבי יחיאל מיכל מושקוביץ מגלינא (נינו של רבי יוסף מיאמפולה וחתן רבי מאיר מפרמישלאן).
רק לאחר פטירת דודו התחיל להנהיג עדה בעצמו, בתחילה ב הסמוכה לברז'אן במרכז גליציה.
עם התרחבות עדת החסידים ביקשוהו אנשי שלומו שיעתיק את מגוריו לעיר גדולה יותר, אליה יוכלו להגיע ביתר קלות.
הוא הסכים והתיישב בעיירה אוז'ירן ליד טרנופול.
במלחמת העולם הראשונה נמלט לווינה.
הרבי מאוז'ירן העלה את מאמריו על הכתב ולאחר שהתבקש הסכים שיודפסו.
הוא היה היחיד מבין אדמו"רי שושלת רוז'ין שנדפסו מאמריו ותורותיו עוד בחייו בשם "בך יברך ישראל".
היה בעל חסד גדול והתפרסם כאחד מבעלי הצדקה הגדולים בגליציה.
נפטר בי"ח בסיון שנת תרע"ד (1914) ונקבר בווינה.
רבי לוי יצחק קבר בחייו תשעה מילדיו.
בנו היחידי שנשאר בחיים היה רבי משה.
רבי משה נפטר בלא בנים שימשיכו להנהיג את הקהילה.
אחיו של רבי לוי יצחק היה רבי חיים דוד (תר"י-כ"ו באדר תרצ"ב) שהקים את חצרו החסידית בבראדי.
היה חתן רבי בנימין זאב מאוז'ריאן.
בניו היו רבי דב בער שמילא את מקומו ורבי ישראל (תרל"ט-תשכ"א) חתן הרב יעקב הורודצקי שכיהן כאדמו"ר בקאליש.
בתרצ"ט היגר לארצות הברית נפטר בכ"ז בתמוז תשי"ז.
נכדו של רבי חיים דוד היה הרב ד"ר ישראל וינשטוק, מקובל וחוקר קבלה ידוע במאה ה-20.
רבי לוי בר סיסי (או סתם לוי, לוי סבא) היה מחכמי ארץ ישראל (ולימים עקר לבבל) בדור המעבר מתקופת התנאים לתקופת האמוראים, ולכן הוא נחשב גם לתנא וגם לאמורא.
כחכמים אחרים מבני דורו גם לוי סידר קובץ של ברייתות שהובא כמה פעמים בשני התלמודים.
לוי היה תלמידו של רבי יהודה הנשיא, שהחשיבו מאוד, וכאשר ביקשו ממנו בני העיר סימונייא שבגליל התחתון שימנה להם חכם שישמש להם דרשן, דיין, חזן, מורה משנה ועוסק בכל צורכי הציבור, נתן להם את לוי בר סיסי, ואמר להם: אדם כמוני נתתי לכם.
עם זאת כאשר לא מצאה חן בעיני רבי שיטת לימודו של לוי, גער בו ואמר: "כמדומה אני שאין לו מוח בקדקדו".
גם בתלמוד ירושלמי (ברכות א, ה) מופיע סיפור על הקשר בין לוי לרבו רבי יהודה הנשיא, וזה הלשון: "ר' לוי בר סיסי הראה כריעה לפני רבי ונפסח (נעשה פיסח) ולא נתרפא".
לוי "בעל משלות ודומיות" היה, ונהג לדמות אנשים לפי תכונתם לדברים אחרים.
לפני פטירתו של רבי יהודה הנשיא הוא ביקש ממנו שימשול לו משלים שונים: "הראני פרסיים?
אמר ליה דומים לחיילות של בית דוד (גבורים).
דומין לשעירים של בית הכיסא (היו לבושים מלבושים שחורים ודומים לשדים).
דומים למלאכי השרת (לבושים במלבושים נאים ומהודרים)".
לאחר פטירתם של יהודה הנשיא ומחליפו בראשות הישיבה, רבי אפס, התמנה רבי חנינא בר חמא לתפקיד, ולוי שנותר ללא חברותא ברמתו ירד לבבל, שם למד עם אבא בר אבא, אביו של שמואל, בבית הכנסת העתיק "שף ויתיב" בנהרדעא.
לאחר פטירתו בא חברו - אבא בר אבא כדי להספיד אותו, ואמר ששקולה חביבותו של לוי בר סיסי לפני הקב"ה, כמו כל האנושות כולה.
הרב אהרון היימן משער שלוי היה אביו של האמורא זבדי בן לוי שחי בדור הראשון לאמוראי ארץ ישראל.
בתלמוד מובאים כמה סיפורים מהם ניתן ללמוד על מעלתו של לוי.
כך למשל פעם אחת כאשר באו גייסות (שודדים) לעירו נטל ספר תורה ועלה לראש הגג, ואמר: "ריבון העולמים, אם ביטלתי דבר אחד מספר תורה זה יכנסו להם, ואם לאו ילכו להם", ומיד הלכו השודדים.
בפעם אחרת, בתקופת בצורת, גזר לוי תענית ולא ירדו גשמים.
אמר: "ריבונו של עולם, עלית וישבת במרום, ואין אתה מרחם על בניך", ומיד ירדו גשמים, אך בתלמוד במסכת ברכות מובא שנענש על זה שנעשה פיסח אף על פי שאדם גדול היה לוי מפני שהטיח דברים כלפי מעלה.
ביטוי זה של אדם גדול וגברא רבא מובא במקום נוסף בתלמוד שכאשר הגיע לבבל הודיעו אנשי המקום לרב על בואו וכינו אותו "גברא רבה".
על פי המובא בתלמוד ירושלמי, רבי יוחנן היה תלמידו של חכם בשם רבי סיסיי, אמנם זהו אזכור יחיד לסיסיי.
על אף הסבירות הגבוהה לא ידוע אם הכוונה היא לאביו של לוי.
במקורות חז"ל ישנם אזכורים למספר חכמים בני סיסי: יעקב בן סיסי, יהודה בן סיסי ואינייני בן סיסי.
על פי מסורת עממית שתועדה בכתבי עולי הרגל מימי הביניים, לוי נקבר בסאסא יחד עם אביו רבי סיסיי ואחיו יוסי בר סיסי (על אף ש"יוסי בר סיסי" לא נזכר בספרות חז"ל כלל.
ישעיה הורביץ סובר שעולי הרגל טועים, ואולי מדובר ברבי יעקב או רבי יהודה, בני סיסי).
הרב לוי יצחק הלוי הורוביץ (כ"ז בסיוון ה'תרפ"א, 3 ביולי 1921 - י"ח בכסלו ה'תש"ע, 5 בדצמבר 2009) היה האדמו"ר השני של חסידות בוסטון וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל בארצות הברית ולאחר מכן בישראל.
נולד בכ"ז בסיון ה'תרפ"א (3 ביולי 1921) לשרה סאשא ולרב פינחס דוד הלוי הורוביץ.
בשנת ה'תש"ג (1943) התחתן עם רייכל אונגר.
היה פעיל בארצות הברית בנושאים יהודיים ונפגש עם הנשיא ג'ון קנדי ועם פוליטיקאים מקומיים אחרים במסצ'וסטס ובברוקליין בפרט.
בבוסטון הקים מספר ארגונים לעזרה קהילתית, ביניהם הארגון רופא.
עסק בקירובם של סטודנטים יהודים שלמדו באוניברסיטאות בבוסטון ליהדות וערך להם "שבתונים" שבהם חוו שבת בחצרו.
עלה לארץ לאחר מלחמת ששת הימים ורצה להקים קהילה על אדמות שאביו רכש בשכונת שועפאט.
בעקבות הצעת עיריית ירושלים החליף אותן בקרקעות בשכונת הר נוף, שם הקים בשנת ה'תשמ"ד קהילה חסידית ואת בית מדרשו שהפך לבית הכנסת מרכזי בשכונה.
לאחר עלייתו ארצה נהג לשהות בקיץ בירושלים ובחורף בבוסטון.
בשנת ה'תשנ"ט (1999) הוקמה קהילה נוספת בביתר עילית.
בשנת ה'תשמ"ט (1989) מונה לחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
הוא דגל בעמדות ניציות בכל הקשור לנושאי ארץ ישראל, וקולו הכריע בכמה דיונים חשובים לקבלת החלטות ניציות של מועצת גדולי התורה.
בתקופת ההכנות לביצוע תוכנית ההתנתקות ביקר בגוש קטיף והביע את מחאתו על ביצוע המהלך.
הרב הורוביץ נפטר בי"ח בכסלו ה'תש"ע (5 בדצמבר 2009), שבת פרשת וישלח, ונקבר באותו לילה בבית הקברות בהר הזיתים.
אחרי פטירתו מונו שלושת בניו לאדמו"רים: הרב פינחס דוד כיהן בניו יורק, הרב מאיר אלטר בהר נוף, והרב נפתלי יהודה בבוסטון.
השלושה מונו ע"פ צוואת אביהם.
בנו, רבי פינחס דוד, האדמו"ר מבוסטון חוסט בניו יורק, נפטר תשפ"א
בנו, רבי משה שמעון, האדמו"ר מבוסטון בביתר עילית
בנו, רבי יהושע, האדמו"ר מבוסטון במונסי
בנו, רבי מאיר אלטר, האדמו"ר מבוסטון בהר נוף
בנו, רבי נפתלי יהודה, האדמו"ר מבוסטון בבוסטון
בתו, שיינא עלקא, נשואה לרב יוסף פרנקל - האדמו"ר מוויאלפולי
בתו, טויבא לאה, נשואה לרב משה חיים גלדציילר - רב קהילת בית שלמה ודיין בית הדין לממונות בהר נוף
לוי חופש (נולד ב-30 במאי 1934) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, שכיהן כמפקד חטיבת הצנחנים ומפקד חטיבה 275.
חופש נולד וגדל בקיבוץ אפיקים.
עם גיוסו לצה"ל בחר לשרת בנח"ל.
חופש עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קצינים.
עם סיום הקורס התנדב לצנחנים לגדוד 890 שבפיקוד אריאל שרון.
חופש השתתף ברבות מפעולות התגמול שביצעו הצנחנים.
הוא לחם בפעולת כיסופים, כנגד מוצב מצרי מבוצר, ולאחריה מונה למפקד מחלקה בפלוגה ד' שבפיקוד מוטה גור.
בהמשך השתתף חופש במבצע חץ שחור, כנגד מחנה הצבא המצרי ברצועת עזה וב"מבצע אלקיים" שנערך ב-31 באוגוסט 1955 כנגד משטרת חאן-יונס.
במבצע עלי זית לחם כמפקד מחלקה בפלוגה א' של גדוד 890 (פלוגת הסיור), הוטל על הכח בפיקודו לכבוש את אחד ממוצבי כורסי.
לאחר מכן שימש כסמ"פ בגדוד הנח"ל המוצנח בצנחנים.
מבצע קדש היה חופש מפקד פלוגת קורס המ"כים של הנח"ל המוצנח שהיוותה חלק מגדוד ד' בפיקוד אהרן דוידי.
על לחימתו בראש פלוגתו בקרב המיתלה הוענק לו צל"ש אלוף.
לאחר מלחמת סיני השתחרר חופש ופיקד בשנים 1961–1957 על פלוגה בגדוד המילואים של הצנחנים 771, שבהמשך היה לגדוד 28. בשנים 1962–1961 שימש כסגן מפקד גדוד 65 בחטיבת הצנחנים במילואים 80 ובשנים 1969-1962 היה למפקדו.
בשנת 1966 התגייס בשנית לצה"ל והחל לשרת בקבע.
בשנים 1968–1966 שירת כמפקד יחידת נח"ל 902 ובמינוי משני הוסיף לפקד על גדוד 65.
במלחמת ששת הימים היה חופש מפקד גדוד 65. חופש פיקד על גדודו בפשיטה המוסקת של חטיבה 80 על סוללות הארטילריה המצריות בקרב אום-כתף.
בהמשך המלחמה עלה עם גדודו לרמת הגולן.
הגדוד כבש את מוצב דרבשיה (מול קיבוץ גונן) כמעט ללא קרב ואת מוצב ג'לבינה (מול דרדרה) לאחר קרב.
בשנים 1969–1968 שימש כסגן מפקד פיקוד הנח"ל ובשנים 1970-1969 שימש כסגן מפקד חטיבת הצנחנים הסדירה.
במאי 1970 מונה למפקד חטיבה 275, עליה פיקד עד 1971. בשנים 1972-1971 שימש חופש כמפקדה של חטיבת הצנחנים.
בתום תפקידו יצא ללימודים אקדמיים.
תוך כדי לימודיו פרצה מלחמת יום הכיפורים, ובמהלכה שימש כראש מטה בחירום של מפקדת פיקוד מרחב שלמה.
במסגרת תפקידו ערך את כוחות הפיקוד בהגנה על המרחב מפני הנחתות קומנדו מצרי מהאוויר, ומפני פשיטות של האויב על החוף המזרחי של מפרץ סואץ, בגזרה שבין שארם אל-שיח' לראס סודר.
בשנת 1974 השתחרר חופש משירות קבע בצה"ל.
בשנים 1981–1975 שימש כעוזר קצין חי"ר וצנחנים ראשי (קחצ"ר) בחירום ובשנים 1987–1981 שימש כסגן מפקד אוגדה 96.
לאחר שחרורו שימש חופש כמזכיר הכלכלי של קיבוץ אפיקים, ובאפריל 1980 מונה למנכ"ל מפעל קלת של הקיבוץ.
לאחר מכן שימש מנכ"ל מפעלי עמק הירדן.
חופש למד כלכלה ומנהל עסקים באוניברסיטת בר-אילן.
הרב לוי יצחק הלפרין (ה'תרצ"ד, 1933 - ט"ז בחשוון ה'תשע"ט, 25 באוקטובר 2018) היה רב ירושלמי, מומחה בענייני הלכה וטכנולוגיה.
ממייסדי מכון מדעי טכנולוגי להלכה וראש המכון.
נולד בירושלים ביום ו מרחשוון תרצ"ד לרבנית בריינא ולהרב חנניה יוסף היילפרין, רב בית כנסת "בית יוסף" לחסידי חב"ד בירושלים, דור שביעי לבעל התניא.
למד בישיבת סלבודקה בבני ברק, ובישיבת תורת אמת בירושלים.
הרב הלפרין היה מקובל כמומחה לענייני התפתחות טכנולוגית בהלכה, ושותף לעריכת הערך "חשמל" של האנציקלופדיה התלמודית.
את פסקי ההלכה שלו בעניינים אלו הוא פרסם מעת לעת בכתבי העת התורניים, בפרסומי המכון ובספר השו"ת שלו, מעשה חוש"ב.
פסקי ההלכה שלו מתמקדים בדרך כלל בבעיות שהתחדשו עם התפתחות הטכנולוגיה, וחלק ניכר מהם ברפואה והלכה, אך הוא עסק רבות גם בפסיקת הלכה באופן כללי.
כך למשל צידד לאסור משחק בשחמט בשבת, כי סבר שבשל מנהג שחקנים מקצועיים לרשום את מהלכיהם והערותיהם, המשחק נכלל בגזירת "שמא יכתוב" שבשלה נאסרו פעילויות אחרות בשבת.
בשנת 1968 היה שותף לייסוד המכון המדעי טכנולוגי לבעיות ההלכה בראשות פרופ' זאב לב, מאז עמד בראש בית המדרש ומחלקת ההלכה של המכון, ובעשרות שנותיו האחרונות בראש המכון כולו.
פסקיו ופרסומיו זכו להתייחסות פוסקים חשובים כמו הרב שלמה זלמן אוירבך.
בשנת 1983 התמודד לרבנות העיר ירושלים והפסיד לרב יצחק קוליץ שזכה ברוב של 49 קולות מול 11 קולות מחברי הגוף הבוחר.
ספרו "אם אסק שמים; קיום המצוות בחלל - בירור הלכתי" (ירושלים תשס"ג) נכתב במענה לפנייתו של אילן רמון לרב אמריקאי בדבר קביעת יום השבת בחלל, פנייה שהועברה לחוות דעתו של הרב הלפרין.
הספר הודפס לאחר פטירתו הטראגית של רמון, לעילוי נשמתו.
הרב הלפרין התגורר בשכונת מקור ברוך בירושלים, עד פטירתו באוקטובר 2018.
אחיו, הרב משה צבי הלפרין, רב קהילת חב"ד וראש ישיבת אחי תמימים חב"ד ליובאוויטש, בראשון לציון.
אחיו, הרב שמשון לייב הלפרין, מנהל המחלקה למוסדות ציבור במשרד העבודה והרווחה.
אחיו, הרב זאב דב הלפרין, המשנה לנציב מס הכנסה.
אחיו, הרב שמואל אלעזר היילפרין, רב שכונת בית ישראל בירושלים וראש ישיבת תורת אמת חב"ד ליובאוויטש, בירושלים.
אחותו, הרבנית אסתר לאה אשת רבי אברהם מנחם דנציגר, האדמו"ר מאלכסנדר.
אחותו, מרים ראם, אשת הרב שמחה ראם מפתח תקווה.
אחותו, שרה מלכה נחמה רודרמן, אשת הרב יצחק רודרמן מפתח תקווה.
גיסו, הרב נחום ברנהולץ אב"ד ת"א.
בנו, הרב אברהם משה הלפרין, רב קהל חסידים בשכונת רמות בירושלים וראש בית דין צדק קהילת אונגוואר, ומחליפו בראשות המכון הטכנולוגי להלכה.
חתנו, הרב יעקב לוריא מרבני המכון הטכנולוגי להלכה.
החשמל בשבת; בירורים ומחקרי הלכה בכל נושאי החשמל בשבת, הפעלות חשמליות וכל התוצאות הנגזרות מכך, ירושלים: מכון מדעי טכנולוגי להלכה, תשע"ג
מעשה חושב - ח - שבת ומועד
מעשה חושב - ט - כללי
מעשה חושב - י - יוחסין
לוֹי הנדרסון היה דיפלומט אמריקאי שהיה הממונה על ענייני המזרח התיכון במחלקת המדינה של ארצות הברית.
אנטי ציוני שהתנגד להקמת מדינה יהודית בארץ ישראל ופעל בשנת 1947 למנוע את קבלת תוכנית החלוקה על ידי עצרת האו"ם.
לוי הנדרסון נולד בשנת 1892 בעיר רוג'רס שבמדינת ארקנסו, כאחד משני בנים תאומים.
אביו ג'ורג' מילטון הנדרסון היה מטיף מתודיסטי עני.
בצעירותו למד בקולג' בעיירה קטנה במדינת קנזס ולאחר מכן למד באוניברסיטת נורת'ווסטרן ובשנת 1915, לאחר סיום לימודיו בה, למד משפטים באוניברסיטת דנוור.
במלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא, אך נפסל משירות בשל מום בזרועו.
במקום זאת שירת בצלב האדום באירופה.
לאחר סיום המלחמה נשאר באירופה ופעל בגרמניה ובמדינות הבלטיות במסגרת הוועדה להשבת שבויי מלחמה למולדתם.
עם שובו לארצות הברית הצטרף בשנת 1921 לשירות החוץ של ארצות הברית.
תפקידו הראשון של לוי הנדרסון בשירות החוץ היה מינויו, בשנת 1922, לסגן הקונסול האמריקאי בדבלין בירת אירלנד.
לאחר מכן, בין השנים 1924 ל-1933, שימש כמזכיר, בזו אחר זו, בנציגויות ארצות הברית בריגה בירת לטביה, בקובנה בירת ליטא ובטאלין בירת אסטוניה.
בעת שירותו בריגה הכיר בחורה לטבית בשם אליס מריה הנריכסון, שלמדה נגינה בקונסרבטוריון בריגה והייתה פעילה אנטי סובייטית מוצהרת.
בשנת 1933, כאשר הממשל של הנשיא רוזוולט הכיר בברית המועצות, נשלח הנדרסון יחד עם שני דיפלומטים נוספים למוסקבה על מנת לארגן את פתיחת השגרירות האמריקאית והפעלתה והוא נתמנה כמזכיר ראשון בשגרירות.
להנדרסון הייתה כבר דעה אנטי סובייטית מוצקה, אותה ספג בצעירותו מידידיו הקרובים של אביו שהיו כמרים קתולים, שהתנגדו למה שהם כינו "הכופרים הקומוניסטים".
גישתו זו התחדדה עם נישואיו לאשתו המתנגדת הנחרצת לברית המועצות.
ככאלו לא היו בני הזוג הנדרסון מקובלים בחוגי הממשל הסובייטי.
בשנת 1936, כאשר השגריר האמריקאי ויליאם בוליט הוחזר לארצות הברית על רקע טענה של עיתונאי כי הוא עסק בעסקאות מטבע בברית המועצות, נתמנה לוי הנדרסון לממונה על היחסים בשגרירות.
במלאו תפקיד זה הוא הזהיר את וושינגטון כי ברית המועצות תשתף פעולה עם גרמניה הנאצית, דבר שהתממש מאוחר יותר בהסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
בשנת 1938 נקרא הנדרסון לשוב לוושינגטון כדי לשמש כעוזר ראש המחלקה לענייני אירופה במחלקת המדינה.
בחוגים הדיפלומטיים הוא נחשב כמבקר חריף של ברית המועצות ובשנת 1940, כאשר ברית המועצות סיפחה את המדינות הבלטיות, היה להנדרסון חלק במהלך שהביא להצהרתו של סגן מזכיר המדינה סאמנר ולס שגינתה את הסיפוח וסירבה להכיר במדינות שסופחו כרפובליקות סובייטיות.
למרות זאת, כאשר גרמניה הנאצית תקפה בשנת 1941 את ברית המועצות, נשלח הנדרסון שוב למוסקבה כאיש הצוות של אווריל הרימן, שליחו של הנשיא רוזוולט שבא לחזק את הקשרים של בעלות הברית המערביות עם ברית המועצות.
כמתנגד של המשטר הסובייטי נוצר קרע בין הנדרסון לבין דעת הקהל האמריקאית והנשיא רוזוולט שראו את ברית המועצות כבעלת בריתם במלחמה נגד גרמניה הנאצית.
הגיעו הדברים עד כדי כך שאשת הנשיא, אלינור רוזוולט, שהייתה הפעילה ביותר מבין כל רעיותיהם של נשיאי ארצות הברית ועזרה בטיפוח הקשרים עם בנות בריתה של ארצות הברית במלחמה, הביאה להעברתו מברית המועצות ולמינויו בשנת 1943 לשגריר ארצות הברית בעיראק.
מאז הגיעו לבגדאד ועד לפרישתו לגמלאות בשנת 1960 עסק הנדרסון בענייני המזרח התיכון, למעט שירותו כשגריר בהודו ונפאל בין השנים 1948 ל-1951. בהיותו בעיראק הוביל הנדרסון מהלכים להכרה של ארצות הברית ברוב המדינות מפיקות הנפט במזרח התיכון.
הדבר הביא למינויו בשנת 1945 לראש מחלקת המזרח התיכון ואפריקה במחלקת המדינה.
במסגרת תפקידו זה היה על הנדרסון להתמודד עם מספר משברים בינלאומיים:
ב-1945 התחוללו בסוריה מהומות נגד שלטון המנדט הצרפתי ודמשק הופגזה על ידי כוחות צרפת.
הנדרסון יעץ לנשיא הארי טרומן לקרוא לצרפתים לחדול מההפגזה, משום שיש בכך לפגוע ביחסי העולם הערבי עם מדינות המערב.
בסופו של דבר הכוחות הצרפתיים פינו את סוריה באפריל 1946.
ב-1945 התחולל משבר איראן שנגרם עקב הניסיון להרחבת הכיבוש של איראן על ידי ברית המועצות.
הנדרסון התריע בפני הממשל על כך שהצעד הסובייטי מסכן את עיראק וטורקיה ואת שדות הנפט האיראניים.
בהתאם לכך שיגר הנשיא טרומן אזהרה חמורה לסטלין והסובייטים הסיגו את כוחותיהם.
בסוף שנת 1946 לחצה ברית המועצות על טורקיה להעביר לה שטחים במזרח טורקיה ולקבל שליטה על מצרי הדרדנלים.
הנדרסון, יחד עם ממלא מקום מזכיר המדינה דין אצ'יסון, שכנעו את הנשיא טרומן להביע תמיכה בטורקיה ולשגר יחידות של הצי האמריקאי למזרח הים התיכון, והסובייטים נאלצו לסגת מדרישותיהם.
בשנת 1947 הודיעה השגרירות הבריטית להנדרסון כי אין יותר בכוחה של בריטניה לתמוך במאבק הכוחות הפרו מערביים נגד הכוחות הקומוניסטיים במלחמת האזרחים ביוון.
הנדרסון שכנע את הנשיא טרומן להגן באופן פעיל על האינטרסים המערביים בים התיכון.
הנדרסון יזם את דוקטרינת טרומן על פיה תתמוך ארצות הברית ב"עמים חופשיים הנאבקים בניסיונות שעבוד על ידי מיעוטים חמושים או כתוצאה מלחץ חיצוני".
בהתאם לכך העבירה ארצות הברית כספים לממשלה היוונית ושיגרה ליוון יועצים, הספקה וציוד צבאי שבסופו של דבר הכריעו את הכוחות הקומוניסטים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה עלתה על סדר היום העולמי בעוצמה רבה שאלת ארץ ישראל ובעיית הפליטים היהודים ששרדו את השואה, שנעקרו מבתיהם ומדינותיהם.
הם קיבלו את הכינוי "שארית הפליטה" ובעיתונות העולם נקראו "העקורים" (displaced persons).
בעלות הברית הקימו למענם מחנות מיוחדים, בעיקר בגרמניה, באוסטריה ובאיטליה, שם חיו בצפיפות גדולה כ-250,000 פליטים.
הפתרון הטבעי והאנושי היה לאפשר עלייתם לארץ ישראל, אך בריטניה, ששלטה בארץ ישראל, נעלה בפניהם את שערי הארץ.
במסגרת המהלכים הבינלאומיים לפתרון הבעיה התגלה לוי הנדרסון כמתנגד חריף של הציונות, ואף גילה בהתנהגותו קווים אנטישמיים, וניסה בכל כוחו למנוע את פתרון עליית העקורים לארץ ישראל.
המהלכים כללו הקמתן, בזו אחר זו, של שלוש ועדות בינלאומיות.
הוועדה הראשונה הייתה ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית שהוקמה בסוף שנת 1945 ופעלה עד אפריל 1946. הוועדה הורכבה משישה נציגים בריטים ומשישה נציגי ארצות הברית והתכנסה בירושלים.
לפני יציאת המשלחת האמריקאית לארץ ישראל היא נועדה עם הנדרסון, שהזהיר אותה כי מסקנותיה עלולות להביא לחדירה סובייטית למזרח התיכון, באומרו: "אם תגיע הוועדה לכלל מסקנה שתפורש כמסקנה יותר מדי נוחה ליהודים, יוכל עולם ערבי נסער לפנות לברית המועצות ולבקש תמיכתה".
ההמלצות היו לבסוף כי ממשלת המנדט תמשיך לשלוט בארץ ישראל עד אשר יכונן משטר של נאמנות בפיקוח האו"ם.
כמו כן המליצה לאשר רישיונות עלייה ל-100 אלף מן העקורים וכי ליתר העקורים יש למצוא מקלט במדינות נוספות.
המלצות הוועדה נדחו על ידי בריטניה.
הוועדה השנייה הייתה ועדת מוריסון-גריידי, ועדת מומחים שנשלחה לארץ-ישראל ביולי 1946 על ידי ממשלות ארצות הברית ובריטניה, לאחר שבריטניה דחתה את מסקנותיה של ועדת החקירה האנגלו-אמריקאית.
ועדה זו המליצה שארץ ישראל תחולק לארבע טריטוריות הקשורות זו לזו בקשר פדרטיבי: האחד, אזור יהודי שיכלול את הגליל המזרחי, עמק יזרעאל ורצועת החוף מחיפה ועד תל אביב, שיהווה 17% משטח הארץ ואליו תתאפשר כניסתם של 100 אלף עקורים.
שלושת האזורים האחרים, שיהוו 83% משטח הארץ היו אזור ערבי ושני אזורים שיהיו נתונים תחת שלטון בריטי ישיר, ובהם בין היתר גם ירושלים.
גם המנהיגות הערבית וגם הסוכנות היהודית דחו את ההצעה והנשיא טרומן הוציא גילוי דעת ובו דחה את התוכנית והודיע שארצות הברית תומכת בדרישת הסוכנות היהודית להעלות 100 אלף יהודים לארץ ישראל לאלתר, ובהקמת מדינה יהודית על פני חלק משטחי ארץ ישראל.
החלטות הוועדה היו למורת רוחו של הנדרסון.
ב-29 באוגוסט 1946 הגיע דוד בן-גוריון לארצות הברית ונפגש עם תת-מזכיר המדינה דין אצ'יסון ועם הנדרסון, אך לא עלה בידו להזיז את הנדרסון מעמדתו העוינת.
בסופו של דבר העבירה בריטניה את שאלת ארץ ישראל לידי האו"ם, שהקים בשנת 1947 את הוועדה השלישית - ועדת אונסקו"פ - הוועדה המיוחדת של האו"ם לענייני ארץ ישראל.
שמונה מתוך אחד-עשר חברי הוועדה המליצו על חלוקת הארץ בין מדינה יהודית למדינה ערבית והוועדה הציעה לאו"ם את תוכנית החלוקה.
ברגע מכריע זה הפעיל לוי הנדרסון את כל כוחו וסמכויותיו כדי לסכל את קבלת הצעת החלוקה על ידי האו"ם.
מרגע שפורסמו החלטות הוועדה, אחזה דאגה במשרד החוץ ומשרד ההגנה, שמא ייפגעו האינטרסים של ארצות-הברית במזרח התיכון בשל ההתנגדות העזה של העולם הערבי והמוסלמי לתוכנית החלוקה ולהקמת מדינה יהודית בלב המרחב הערבי.
פקידי מחלקת המדינה היו עוינים לרעיון הקמת המדינה היהודית.
הנדרסון ריכז את מאמצי המשרד למנוע את קבלת תוכנית החלוקה על ידי עצרת האו"ם.
הוא נתמך על ידי מזכיר המדינה, ג'ורג' מרשל ותת-מזכיר המדינה רוברט לווט, שחששו מפני שאיפות ההתפשטות של ברית המועצות.
יועצו של הנשיא טרומן דייוויד נילס , שהיה תומך נלהב בהקמת מדינה יהודית בארץ ישראל, שיגר תזכיר לנשיא בו הפנה את תשומת לבו לקו האנטי-ציוני של הנדרסון, שאינו עולה בקנה אחד עם מדיניותו של הנשיא.
נילס הציע להעמיד בראש המשלחת האמריקנית למושב עצרת האו"ם, בו תידון תוכנית החלוקה, לא מישהו מאנשי אמונו של הנדרסון, כי אם את גנרל ג'ון הילדרינג התומך במתן רישיונות עלייה ל-100 אלף מן העקורים שבמחנות העקורים.
תוכנית החלוקה התקבלה בסופו של דבר בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, ברוב של 33 קולות, כולל קולה של ארצות הברית, כנגד 13 קולות של מדינות מתנגדות ו-10 קולות של מדינות נמנעות, ניתן לה השם הרשמי: "החלטה מספר 181 של העצרת הכללית של האו"ם".
בישראל היא מכונה "החלטת כ"ט בנובמבר".
ביום שלאחר החלטת האו"ם החל השלב הראשון של מלחמת העצמאות, כאשר כוחות ערביים בלתי סדירים, המורכבים בעיקר מערביי ארץ ישראל וכוחות ערביים סדירים-למחצה שבאו ממדינות סמוכות, תקפו את היישוב היהודי, יישוביו ודרכי התחבורה שלו.
לאחר קבלת תוכנית החלוקה על ידי האו"ם ופרוץ המלחמה, המשיך הנדרסון במאמציו למנוע את הוצאתה אל הפועל.
בתחילת דצמבר 1947, זמן קצר לאחר החלטת החלוקה, נפגשו נציגי הסוכנות היהודית, משה שרת ואליהו אילת, עם לוי הנדרסון ושלושה מבכירי משרדו.
לימים כתב אליהו אילת בספרו: "הנדרסון העיר שאינו מאמין כי תוכנית החלוקה תהיה בת-ביצוע, ושלא תהיה ברירה אלא למצוא פתרון אחר לשאלת ארץ ישראל".
אליעזר קפלן, גזבר הסוכנות היהודית, הגיע לארצות הברית בדצמבר 1947 לגייס כספים למימון המלחמה הצפויה.
ב-28 בדצמבר נפגשו קפלן ואליהו אילת עם הנדרסון.
קפלן אמר להנדרסון כי היישוב זקוק למלווה של מיליארד ורבע דולר.
הנדרסון הבטיח לעיין בבקשה זאת.
את החומר שנתן לו קפלן העביר הנדרסון לעוזריו שדחו את הבקשה.
ב-6 בינואר 1948 נפגשו נציגי הסוכנות היהודית, אבא אבן ואליהו אילת, עם הנדרסון ובכירי מחלקת המדינה, וביקשו שארצות הברית תשפיע על ממשלת המנדט לתת ליהודים נמל בארץ ישראל ותתמוך במשלוח כוח שיטור בינלאומי לארץ, מאחר שלארגון "ההגנה" המגן על היישוב יש ציוד דל.
הנדרסון השיב להם כי טבח בתי הזיקוק בחיפה שאירע ב-30 בדצמבר 1947 בא כתגובה על רצח ערבים, על כן אשמים בו היהודים.
לדבריו אם יימשך הטרור, יש מקום לבדוק שוב אם אומנם בשלים היהודים והערבים לשלטון עצמי.
במרץ 1948 החמיר מאוד מצבו של היישוב היהודי.
מספר יישובים בצפון הארץ ובדרומה נותקו לגמרי משאר יישובי הארץ והפכו למובלעות בשטחים ערביים, וירושלים הייתה נתונה לסירוגין במצור.
מספר ההרוגים היהודים בארץ ישראל עלה ומצבור הנשק שעמד לרשות כוח המגן העברי, היה דל.
כישלונות היישוב בשלב זה של המלחמה הביאו את נציג ארצות הברית באו"ם, וורן אוסטין, להעלות ב-17 במרץ 1948 הצעה במועצת הביטחון, להקפיא את תוכנית החלוקה ולכונן בארץ ישראל משטר נאמנות של האו"ם.
בין יתר הסיבות להכרזה בדבר כינון משטר הנאמנות הסתתר גם החשש של אנשי מחלקת המדינה כי אם תתמוך ארצות הברית בתוכנית החלוקה, היא עלולה לסכן את קשריה עם העולם הערבי והמוסלמי ולאבד זכויות נפט וקווי תעופה במזרח התיכון.
פיקוד "ההגנה" החליט אז על תוכנית ד' של מעבר מאסטרטגיה הגנתית לאסטרטגיה התקפית, לשם יצירת רצף טריטוריאלי יהודי בשטח שהוכר כמדינה היהודית על פי תוכנית החלוקה, לנטילת היוזמה כדי לתפוס שליטה על השטחים שהוקצו למדינה היהודית, ולהקים קווי קשר יעילים עם היישובים היהודיים שמחוצה להם.
הצלחת התוכנית שהביאה להשתלטות על כל שטחן של הערים המעורבות טבריה וחיפה, על שכונות ערביות בירושלים, על הגליל המערבי ולפתיחת הדרך לירושלים במבצע נחשון, הביאה להחלטתו נשיא ארצות הברית בחודש מאי 1948 להשעות את תוכנית הנאמנות.
בהתקרב מועד סיום המנדט הבריטי חשו הנדרסון ופקידיו כי הציבור האמריקאי אינו תומך בעמדתם השוללת הקמה של מדינה יהודית בארץ ישראל.
הם החליטו לחזק את טענתם על ידי אישים מארץ ישראל השוללים את תוכנית החלוקה.
לשם כך הזמינו לארצות הברית את יהודה לייב מאגנס נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים שתמך ברעיונות קבוצת "ברית שלום", שהטיפה להקמת מדינה דו-לאומית בארץ ישראל ואת עזאם פאשה מזכיר הליגה הערבית, שהתנגד לעצם נוכחותם של היהודים בארץ ישראל.
עזאם סירב להגיע ואילו מאגנס בא ברצון והגיע לארצות הברית בסוף אפריל 1948. ב-4 במאי ארגנו לו אנשי מחלקת המדינה פגישה עם מזכיר המדינה ג'ורג' מרשל.
מאגנס ביקש ממרשל להפעיל לחץ כבד על היישוב היהודי באמצעות הטלת סנקציות על היישוב, החי לדבריו מתרומות מארצות הברית ואלו משמשות בעת הזאת רק למימון המלחמה.
מאגנס טען כי אם תמנע ארצות הברית הזרמת כספים לארץ תיעצר המלחמה בשל מחסור בדלק ובמטוסים.
מרשל דאג לקיים פגישה של מאגנס עם הנשיא טרומן ב-4 במאי, בה שטח מאגנס את טענותיו, אך הנשיא לא חזר בו מכוונתו שארצות הברית תפעל למימוש תוכנית החלוקה.
מזכיר המדינה מרשל והנדרסון ביססו את התנגדותם לביצוע תוכנית החלוקה על הנימוק שהמדינה היהודית, לכשתקום, לא תוכל להגן על עצמה מפני צבאותיהן של מדינות ערב.
ב-8 במאי 1948 נפגש משה שרת עם ג'ורג' מרשל, אשר יעץ לו לדחות את תאריך הכרזת המדינה ולקבל עד אז משטר נאמנות של האו"ם, היות שהכרזת המדינה תעורר התנגדות הערבים ותסכן את קיומם של היהודים בארץ ישראל.
מאחורי עמדה זו הסתתרו גם החששות מסיכון יחסי ארצות הברית עם מדינות ערב, ומפני התערבות סובייטית.
בניגוד לעמדה זאת עמדה עמדתם של יועצי הנשיא דייוויד נילס וקלארק קליפורד שתמכו בתוכנית החלוקה.
על הנדרסון נמתחה ביקורת חריפה בציבור האמריקאי.
הבולט מבין מתנגדיו היה העיתונאי בארטלי קראם שהיה חבר בוועדת אונסקו"פ שדרש את פיטוריו של הנדרסון.
בתגובה האשים הנדרסון את קראם בכתיבה לא אובייקטיבית ובאהדה לקומוניזם.
שישה ימים לאחר פגישתו של שרת עם מרשל, ב-14 במאי 1948 הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל.
שלושה חודשים לאחר מכן, באוגוסט 1948, הועבר הנדרסון מתפקידו במחלקת המדינה ונתמנה לשגריר בהודו ונפאל.
הדעה שרווחה בוושינגטון הייתה כי העברתו נבעה מגישתו המנוגדת לגישת הנשיא טרומן וכן מלחצים שהפעילו ציוני ארצות הברית.
הנדרסון שירת כשגריר בהודו ונפאל, הרחק מזירת המזרח התיכון, עד לשנת 1951. בשנה זאת חזר הנדרסון למזרח התיכון כשגריר של ארצות הברית באיראן ועמד בראש שגרירות ארצות הברית בטהראן.
היה זה בעת שמוחמד מוסאדק, לאומן איראני, הביא להלאמת תעשיית הנפט האיראנית שפעלה בחסות בריטית, והוכרח לפנות את מקומו ב-1952, אך חזר תוך זמן קצר והכריח את השאח לברוח.
זמן לא רב לאחר מכן השאח חזר ואילץ את מוסאדק לפרוש בעזרת הפיכה שיזם הCIA, שהתבצעה בהכוונתו של הנדרסון.
בשנת 1954 נתמנה הנדרסון לעוזר מזכיר המדינה לענייני מנהלה, מבלי שהיה מעורב שוב בעניינים מדיניים בין לאומיים.
הוא פרש לגמלאות בשנת 1960 ובמשך שבע השנים שלאחר מכן שימש כמרצה ליחסים בין לאומיים באוניברסיטה של הכנסייה המתודיסטית בוושינגטון.
לוי הנדרסון מת בשנת 1986 והוא בן תשעים ושלוש שנים.
לוי זיני (נולד ב-7 בינואר 1953) הוא יוצר, במאי סרטי תעודה ומפיק ישראלי.
לוי זיני נולד בירושלים לאב שעלה ממרוקו, ולאם שנולדה בעיר העתיקה בירושלים להורים שעלו ממרוקו.
לאחר שהשתחרר מצה"ל החל בשנת 1974 לעבוד כעוזר צלם.
לאחר מכן החל לערוך סרטים עבור ערוץ 1 של רשות השידור, ולאחר מכן החל לערוך סרטים באופן מלא בשיתוף פעולה עם הבמאי דוד פרלוב.
בשנת 1998 ביים את פרק 20 עבור הסדרה תקומה.
זיני הקים את חברת ההפקות "טושוט הפקות" יחד עם שותפו דובי קרויטרו, במסגרתה הופקה התוכנית "בולדוג" ששודרה בערוץ 8. בנוסף הוא ערך את התוכנית והגיש בה את קטעי הקריינות.
הוא שימש כבמאי במספר סרטים ששודרו במסגרת התוכנית "עובדה עם אילנה דיין", וכבמאי במספר פרקים של תוכנית התחקירים "סדר יום" של אושרת קוטלר.
בנוסף הוא שימש כבמאי ועורכה הראשי של הסדרה "הלינק" ששודרה בערוץ 8.
ב-2010 מונה לתפקיד המנהל האמנותי של ערוץ 8 בכבלים, כאחראי על תחום סרטי התעודה, אחראי על בחירת הסרטים שיזכו לתמיכה של ערוץ 8, וכאחראי על ליווי תהליך היצירה של הסרטים.
בשנות ה-80 ערך זיני את הסרטים העלילתיים "חמסין", "צלילה חוזרת", "טרנזיט" ו"לא לשידור".
בשנות ה-90 החל לביים סרטי תעודה באורך מלא.
סרטו התיעודי הראשון כבמאי עצמאי היה "רק כך אני יכול לראות" (1996), על עיירת הפיתוח שדרות.
בהמשך ביים את הסרט "אנאפאזה" (1997) על להקת בת שבע, שזכה בפרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל חיפה ובציון לשבח בפסטיבל IDFA באמסטרדם.
בשנת 2003 הפיק את הסדרה הדוקומנטרית "בולדוג", ששילבה תחקירים חברתיים עם אקטיביזם, בהנחיית מיקי רוזנטל.
הסדרה נחשבת לחלוצת הדוקו-אקטיביזם בטלוויזיה הישראלית.
לוי זיני שימש כמנהל האמנותי של ערוץ 8 בין השנים 2009–2013. בתפקיד זה פיתח והוביל קו תיעודי מובהק, טיפח יוצרים חדשים ועמד מאחורי תמיכה ביצירות דוקומנטריות מרכזיות.
בנוסף, היה חבר הנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים, הרצה בבתי ספר לקולנוע ולקח חלק בוועדות שיפוט בקרנות קולנוע ופסטיבלים.
זיני מזוהה עם קולנוע תיעודי בעל גוון חברתי, ביקורתי וזהותי, ותרם רבות לגיבוש שפה קולנועית מקומית.
זיני שימש מרצה אורח בבתי ספר לקולנוע, חבר הנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים, וחבר ועדות שיפוט בפסטיבלים ובקרנות קולנוע.
בשנת 2000 קיבל את פרס משרד החינוך והתרבות לבמאים.
בשנת 2012 זכה בפרס אמנות הקולנוע של משרד התרבות והספורט, על מכלול יצירתו כבמאי וכמפיק.
בשנת 1997 זכה סרטו "אנאפאזה" בפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה ובציון לשבח בפסטיבל IDFA באמסטרדם.
בשנת 1996 זכה סרטו "רק כך אני יכול לראות" בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2015, כמפיק הסרט "היה היה מלך – נסים אלוני", זכה בפרס סרט הביכורים של פורום היוצרים הדוקומנטריים.
בשנת 2024 הוענק לו פרס מפעל חיים של פורום היוצרים הדוקומנטריים על תרומתו רבת השנים לקולנוע התיעודי בישראל.
לוי יצחק (ליובה) שניאורסון (26 בנובמבר 1888 – 1975) היה בן המושבה חדרה.
איש מחתרת ניל"י אשר טבע את שמה.
עמד בראש משרד שהעניק שירותי מודיעין לראשי היישוב היהודי בארץ ישראל והיה מצאצאי רבי שניאור זלמן מלאדי, מייסד חסידות חב"ד.
נולד בטורופץ שבפלך פסקוב, ברוסיה.
בנו של שניאור צבי, מצאצאי רבי שניאור זלמן מלאדי.
אמו, אסתר, הייתה בת יעקב הינדין, שהיה עשיר, עסקן ובין ראשוני חובבי ציון ברוסיה.
שניאורסון למד תורה בטורופץ ולאחר מכן בדווינסק, לשם עברה משפחתו.
אביו רכש על שם חותנו נחלה גדולה בקרקעות חדרה.
עם ייסוד המושבה, בשנת 1891, עלה לארץ ישראל והשתקע עם ראשוני המתיישבים ב"חאן" שבמרכז המושבה.
לאחר מכן חזר לרוסיה כדי להביא את משפחתו.
בשנת 1904 עלה לארץ ישראל ראש המשפחה שניאור צבי יחד עם שני בניו, ליובה ומנחם מנדל.
בני המשפחה התיישבו בנחלתם בחדרה ועבדו במשק המשפחתי.
בשנת 1906 יצא ליובה לרוסיה להתכונן לבחינת הבגרות.
הוא למד באקדמיה לחכמת ישראל מיסודו של הברון גינצבורג, עסק גם בספרות וכתב שירים ברוסית.
עקב קשריו עם פעילים אנרכיסטים נחשד בהשתתפות בפעולת טרור ונאלץ להימלט אל דודתו בקניגסברג (אז בגרמניה).
משם שב ארצה ב-1910 ועבד כפועל בחדרה.
שנה לאחר מכן עלו לארץ יתר בני המשפחה.
באחת התגרות שאירעו בין יהודים וצ'רקסים על גבולות חדרה, נפצע בידו ונזקק לנסוע להירפא בביירות.
בשל השתתפותו בתגרה נרדף יחד עם חבריו על ידי השלטון הטורקי, והם נאלצו לשהות למשך תקופה מחוץ לחדרה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה נשלח מטעם המושבה לשירות באזור החזית בבאר שבע.
כששב לביתו נאסר באשמת בגידה, לאחר שהעלילו על קבוצת צעירים, והוא ביניהם, כי הם מסייעים לאניות מלחמה בריטיות ליד חוף חדרה.
כעבור זמן קצר שוחררו ממאסרם.
לאחר שחרורו נענה לקריאת לידידו הקרוב ובן-מושבתו אבשלום פיינברג והצטרף לקבוצת המחתרת העברית ניל"י.
שניאורסון נמנה עם קבוצת המייסדים של ניל"י והיה פעיל מרכזי בפעילות הרשת.
גם אחיו מנחם היה פעיל בארגון.
בשנת 1916 שהה ליובה שניאורסון באיסטנבול במסגרת פעילותו המחתרתית.
במהלך שהותו בעיר נפגש עם בוגרי גימנסיה הרצליה שלמדו בבית הספר הטורקי לקצינים, ובהם משה שרתוק ודוד הכהן.
בסיוע ארתור רופין, שגורש מהארץ לאיסטנבול ומשם ניהל את ענייני היישוב, התקבל שניאורסון, תחת השם הבדוי "חיים כהן", כעוזרה של אישיות גרמנית שנשלחה לארץ ישראל מטעם השלטון העות'מאני.
באמצע הדרך הוא הצליח להימלט מאדונו הגרמני והגיע לחיפה ב-21 בינואר 1917, יום נפילת חברו הטוב אבשלום פיינברג.
שניאורסון הוא זה שטבע את השם ניל"י.
באחת ההפלגות, ב-19 בפברואר 1917, ישב שניאורסון על הסיפון ועלעל בתנ"ך כשאהרן אהרנסון שוחח עם קצין בריטי, שהציע שבמפגש אנשי הרשת עם היורדים מהאונייה יזדהו הדדית, כדי למנוע טעויות.
אהרנסון ביקש משניאורסון להציע סיסמה, ושניאורסון הציע את ראשי התיבות של הפסוק שהיה לנגד עיניו: "נצח ישראל לא ישקר" (שמואל א' טו כט).
הסיסמה מצאה חן בעיני אהרנסון, והיא נקבעה להיות 'ניל"י'.
מאוחר יותר הפך שם זה למזהה את הרשת כולה, אך באותו רגע לא היה לפרט זה משמעות רבה בעיני אהרן אהרנסון - הוא לא רשם זאת ביומנו, על אף שרשם תיאור של ההפלגה.
שניאורסון ריכז מידע מודיעיני שהתקבל מסוכנים שפעלו ברחבי הארץ ובארצות השכנות.
המידע עסק בתנועות הצבא העות'מאני, במצבם הכלכלי והמוראלי של החיילים, וכן בתנועות של הצבאות האחרים באזור, בעיקר הצבא הגרמני.
שניאורסון עסק גם בהכשרת סוכני שטח.
שניאורסון התגייס לצבא הבריטי ופעל יחד עם אהרנסון ב"ועד היהודי" שפעל מטעם השלטון הצבאי, והם התגוררו יחד בתל אביב.
במסדר צבאי חגיגי שנערך בחיפה הוענק לו אות כבוד של קצין מסדר האימפריה הבריטית (O.B.E).
שניאורסון החל לפעול בשירות המודיעין של "ועד הצירים" של ההנהלה הציונית.
לשם כך פתח משרד בתל אביב ואחר כך בירושלים.
שירות הידיעות של משרדו המציא לוועד הצירים ידיעות מודיעיניות בעלות ערך רב, בעיקר מידע שעסק בתכנוני התנקשויות מצד גורמים ערביים עוינים ואיתור מצבורי נשק.
בזמן פרעות 1920 היה אחראי על שמירתו האישית של ד"ר חיים ויצמן.
לפי דרישת ויצמן, היה אחראי על שמירתו האישית של הרברט סמואל בראשית תקופת התמנותו כנציב העליון.
כשהתמנה מנחם אוסישקין לראש משרד ועד הצירים בירושלים החליט לחסל את שירות המשרד הזה.
גורמים אחרים היו בעד המשך פעילותו, אולם בסופו של דבר גבר הלחץ הפוליטי הפנימי בהנהלה הציונית בירושלים במגמה לנטרל את אנשי ניל"י מכל שירות והשפעה ציבורית.
בעקבות זאת פרש מפעילותו הציבורית ועסק בפרדסנות במשק המשפחתי בחדרה.
במאי 1932 נפטר אביו, שניאור צבי שניאורסון, ונקבר בבית הקברות הישן בחדרה.
בשנת 1967 הוציא לאור את ספרו "מיומנו של איש ניל"י", המתבסס על יומניו.
היה נשוי לזינה, בת יעקב שטיינמן.
הוא נפטר ב-1975 ונקבר בחדרה.
שניאורסון תיעד ביומניו, בזמן אמיתי, את האירועים שהיו שותף להם.
יש בהם מידע מודיעיני שריכז מסוכנים שפעלו ברחבי הארץ ובארצות השכנות, רישום הוצאות כספיות, מיקום של סוכנים תצפיתנים ועוד.
הוא תיעד את תחושותיו ורגשותיו, לרוב בלשון פיוטית.
הוא מתאר את יחסיו עם האישים שפעלו עימו בניל"י.
הוא מתאר את אהבתו העזה לשרה אהרנסון.
הוא כותב עליה: "יש עולם גדול בתוך נפשך, יש יופי כזה, יש שבלול שאין את יודעת בעצמך – אנוכי אבוא ואגלה לך את זה.
כבר גיליתיך, כבר יצרתיך, את סמל האמונה שלי, את האלילה של בית-המקדש שלי".
הוא נושא קינה מרה על חברו אבשלום פיינברג, לאחר שנודע לו על מותו.
הוא כותב: "למה חרג הרוח המזרחי וניתק את הקשרים בינינו?"; "הידיד הטוב והאהוב, בחיר האנשים, איננו, איננו".
שניאורסון מביע ביומניו את שנאתו לטורקים ומבטא את תסכולו לנוכח התנכרות הנהגת היישוב לאנשי ניל"י הפרו-בריטיים.
שנה לאחר מותו הופקד הארכיון במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
הרב לוי בן יצחק ירושלמי (1681, ירושלים, האימפריה העות'מאנית – 11 באוגוסט 1752, טימישוארה, ממלכת הבסבורג) היה הרב הראשי האשכנזי ובהמשך גם הספרדי של יהודי בלגרד.
ב-1739 עבר לטימישוארה, וכיהן בה כרב הראשי האשכנזי עד מותו.
לוי בן יצחק ירושלמי נולד בירושלים ובה הוסמך לרבנות.
ב-1699 עבר לבלגרד וכיהן כדיין בקהילה האשכנזית.
ב-1720 נמנה עם עשרת הדיינים אשר חתמו על כתב מינויו של הרב בנימין זאב (וולף) יפה מרגליות שלזינגר לרב הראשי האשכנזי של בלגרד.
הרב שלזינגר עזב את התפקיד תוך זמן קצר יחסית, ככל הנראה מחמת גילו ומצב בריאותו, והרב לוי בן יצחק ירושלמי מונה במקומו לרב הראשי של הקהילה האשכנזית בבלגרד.
המועד המדויק בו התמנה לרב אינו ידוע, אך בספרי שאלות ותשובות מ-1724 הוא כבר מתועד כרב הראשי האשכנזי.
הרב ירושלמי שלט ביידיש ובלאדינו.
ב-1724 התחולל סכסוך בתוך הקהילה הספרדית, שהתפצלה לשני קהלים: בראש האחד עמד הרב הספרדי הראשי, ששמו או כינויו היה מוֹרֶנוֹ; ואילו הקהל השני פנה לרב ירושלמי כדי שיעמוד בראשו.
הדבר הוביל לסכסוך אישי בין הרב מורנו לרב ירושלמי, והסכסוך מתועד בשאלות שהופנו לרב משה אמריליו מסלוניקי.
הרב מורנו החתים את בני הקהל הספרדי אשר בראשו עמד, על כתב הסכמה, בו נכתב שחל איסור למנות רב לקהילה שאינו ספרדי.
ככל הנראה מרבית החותמים לא ידעו על מה חתמו.
לאחר מספר חדשים התפייסו שני הרבנים; הרב מורנו החליט לעלות לארץ ישראל, והמליץ בפני קהל הספרדים לקבל באופן זמני את לוי יצחק ירושלמי כרב הקהילה הספרדית, משום שהוא "דיין מצוין, מכיר את לשוננו, בקיא במנהגינו ואינו נדמה לשאר האשכנזים".
הרב מורנו יצא לקושטא ושם חיפש לו מחליף, אך הקהילה בבלגרד לא יכלה לשאת בעלויות השכר שדרשו הרבנים השונים.
עד 1728 כיהן הרב ירושלמי כממלא מקום הרב הספרדי הראשי ללא שכר.
בשנה זו הודיע לקהילה הספרדית שאינו יכול לשאת בנטל המשרה ללא שכר, וכי עליהם למנותו במינוי קבע או למצוא לו מחליף.
לאחר מספר ניסיונות כושלים למצוא מחליפים, החליטו הספרדים למנות את הרב ירושלמי לרבם.
עם זאת, בשל כתב ההסכמה עליו חתמו ארבע שנים קודם לכן, התעורר קושי הלכתי במינוי.
העניין הובא להכרעתו של הרב משה אמריליו, אשר ביטל את כתב ההסכמה.
ב-1730 מונה הרב ירושלמי רשמית גם לרב הראשי הספרדי.
מתועד כי בעת מתן פסקי הלכה בקהלי הספרדים נהג לפי הלכות הרמב"ם, ובעת שפסק הלכה בקהל האשכנזי נהג לפי הלכות הרמ"א.
הרב לוי בן יצחק ירושלמי התייעץ, ניהל דיונים הלכתיים, וזכה להערכה מרבנים אשכנזים וספרדים.
מאוזכר על ידי הרב מאיר איזנשטט בספר השאלות והתשובות שלו "פנים מאירות" וכן על ידי הרב משה אמריליו בספר השו"ת "דבר משה".
הוא מתואר כ"תלמיד חכם מובהק ובעל הוראה מוסמך".
ב-1735 הוצא לאור על ידי בית הדפוס העברי בזוּלְצְבָּאך ספרו "בן אבות הלוי" העוסק בפרקי אבות.
ב-1739, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739), השתלטו העות'מאנים מחדש על בלגרד.
הרב לוי בן יצחק ירושלמי עזב לטימישוארה, ומונה בה לרב הראשי של הקהילה האשכנזית.
ב-1752 נפטר הרב ירושלמי בטימישוארה, ובה נקבר.
רבי לוי יצחק גרינוולד (כ"ו באב ה'תרנ"ג, 8 באוגוסט 1893 – כ"ז בניסן ה'תש"מ, 13 באפריל 1980) היה מנהיגה של קהילת צעהלים בארצות הברית, ונשיא כולל שומרי החומות בירושלים.
רבי לוי יצחק היה בנו הצעיר של רבי משה גרינוולד בעל "ערוגת הבושם", וחתן אחיו רבי אברהם יוסף גרינוולד מאונגוואר.
לפני מלחמת העולם השנייה כיהן כרבן של הקהילות אורשיווא (כיום באוקראינה), וישק (כיום באוקראינה), פאיע, ולבסוף רבה של צעהלים (כיום באוסטריה) שעל שמה נתפרסם.
עם כניסת הנאצים לאוסטריה הצליח להגר לארצות הברית ועבר לניו יורק ושם הניח את היסוד לקהילה ולמוסדותיה בשם "ערוגת הבושם" אותם הנהיג עד פטירתו.
מגדולי הרבנים בארצות הברית לאחר השואה.
סגן נשיא התאחדות הרבנים באמריקה.
פעולותיו למען הכשרות בארצות הברית
הרב גרינוולד היה ממייסדי הכשרות המהודרת בארצות הברית, גישה הלכתית לפיה מקפידים שהמוצרים השונים יהיו מותרים לאכילה לכתחילה לפי דעת כל הפוסקים ושאיכות ההשגחה על נושא זה תהיה גבוהה במיוחד.
הוא פעל רבות בענייני כשרות בארצות הברית וההכשר שלו נחשב למהודר ביותר.
לאחד ששאלו האם מותר לשלוח משגיח על חלב בכפר שאין שם יהודים והוא יהיה מוכרח להתפלל כל יום ללא מנין, השיב בתשובה נחרצת (במכתב מתאריך ערב ראש השנה ה'תשי"ט):
שמואל שלמה טלר, "צדיק מה פעל"
הפרדס, שנה נד חוברת ח עמ' 28
'עלי זיכרון' (ליהדות הונגריה) עלה 50
לוי סטיבן ואט הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1990–2001. ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 10.1 נקודות ו-7.1 ריבאונדים למשחק.
ואט נולד בעיר גרנד ראפידס אשר במישיגן, ובין השנים 1986–1990 למד באוניברסיטת מישיגן.
בעונתו השלישית בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, 1988/1989, זכה עמה בטורניר אליפות המכללות לראשונה בתולדות המועדון.
באותה עונה שימש כשחקן חמישייה קבוע, לצד כוכב הקבוצה גלן רייס, ותרם 12.6 נקודות ו-8.0 ריבאונדים בממוצע למשחק.
במשחק הגמר גברה מישיגן על אוניברסיטת סיטון הול, אותה הוביל הרכז האוסטרלי אנדרו גייז, בתוצאה 80–79. בעונתו האחרונה במישיגן רשם ואט ממוצעים של 15.5 נקודות ו-11.2 ריבאונדים למשחק, אך קבוצתו הודחה כבר בסיבוב השני של טורניר המכללות.
בדראפט ה-NBA 1990 נבחר ואט על ידי לוס אנג'לס קליפרס, בבחירה ה-13. לאחר 3 עונות סולידיות כשחקן ספסל, בעונת זכה למקום קבוע בחמישייה הפותחת וקלע 11.7 נקודות בממוצע למשחק.
ב-3 העונות הבאות היה השחקן הבולט של הקבוצה, כאשר בכל אחת מהעונות הוביל את הקליפרס הן בנקודות והן בריבאונדים, עם ממוצעים של 16.2 נקודות ו-10.0 ריבאונדים למשחק לאורך התקופה.
בנובמבר 1997 סבל ואט מפציעה קשה בגבו, אשר השביתה אותו ממשחק עד לפברואר 1999. ב-8 עונותיו עם הקליפרס רשמה הקבוצה מאזן כולל של 243 ניצחונות לעומת 413 הפסדים (37.0%), ובשלוש העונות בהן העפילה לשלב הפלייאוף הודחה כבר בסיבוב הראשון.
בעת עזיבתו את הקבוצה בשנת 1998 היה ואט הריבאונדר המוביל בתולדות המועדון, עם 4,471 ריבאונדים, וכן ניצב במקום הרביעי ברשימת הקלעים המובילים של הקליפרס, עם 6,614 נקודות.
בעונות עד שיחק עבור דטרויט פיסטונס, דאלאס מאבריקס ו-וושינגטון ויזארדס, אך מיעט לשחק ונעדר ממשחקים רבים בשל פציעתו בגב.
בנובמבר 2001 הודיע על פרישה ממשחק, בגיל 33.
הרב ד"ר לוי יצחק קופר (נולד 1973) הוא חוקר משפט, הלכה וחסידות, רב אורתודוקסי מודרני בצור הדסה, היסטוריון של המשפט, ובעל טור בג'רוזלם פוסט.
נולד במלבורן אוסטרליה להדסה וצבי, מחסידי בויאן.
עם סיום לימודיו התיכוניים הוא עלה לארץ ולמד בישיבת ההסדר שעלבים.
לאחר שירות צבאי בהתנדבות בחטיבת גולני, החל ללמוד משפטים באוניברסיטת בר-אילן ובמקביל הוסמך לרבנות.
מספר שנים לאחר מכן הוא הוסמך לדיינות על ידי הרב דוד סתיו.
בשנת 2004 הרב קופר, יחד עם קבוצת תושבים, ייסדו את קהילת "הצור והצהר" בצור הדסה.
קהילת הצור והצהר היא קהילה אורתודוקסית ציונית דתית.
עם השנים, הם פתחו תחת חסות הקהילה גנים ממלכתיים דתיים, מקווה נשים, סניף בני עקיבא ובית ספר ממ"ד לצד שיעורים לנוער ולמבוגרים.
כיום הרב קופר משמש כרב הקהילה.
משמש כמרצה למשפטים באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן, ומלמד מדרש, תלמוד, רמב"ם וחסידות במכון פרדס לחינוך יהודי בירושלים.
תחומי המחקר שלו הם ההיסטוריה של המשפט בעת החדשה המאוחרת, ההלכה על רקע הקשרה האינטלקטואלי, התרבותי, והמשפטי הרחב, משפט וספרות, וחסידות.
בשנת 2011 הוא השלים את עבודת הדוקטורט שלו בנושא דמותו ופסיקתו של האדמו"ר חיים אלעזר שפירא ממונקאטש.
הוא זכה למספר מלגות בתר-דוקטורט – הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן, הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, השותפות האקדמית הבין-אוניברסיטאית ללימודי רוסיה ומזרח אירופה, מלגת קרייטמן במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, פרויקט יהודי גליציה ובוקובינה באוניברסיטת חיפה.
כמו כן, הוא זכה במלגה להשתלמות בתר-דוקטורט באוניברסיטת אוקספורד בפקולטה למשפטים ובסנט היוס קולג'.
קופר הוא בעל טור קבוע בעיתון ג'רוזלם פוסט בשם The Tisch, במרץ 2019 שם הטור שונה ל-The Maggid of Melbourne.
ספרו הראשון Relics for the Present, הוצא לאור בשנת 2012 על ידי הוצאת מגיד של קורן.
הספר מבוסס על השנים הראשונות של הטור בעיתון ועוסק בסוגיות במסכת ברכות.
הכרך השני יצא לאור ב-2016. עקב הפופולריות של הספרים, הוצאת קורן הדפיסה אותם מחדש.
קופר מציג את מחקריו ומפרסם מאמרים בכתבי עת רבים מסביב לעולם.
מאז 2015 מפרסם פודקאסטים פופולריים (באנגלית) בהם הוא חולק רעיונות מתוך מחקרו, לימודו, ושיעוריו.
בשנת 2020 זכה קופר בפרס המאמר המצטיין מטעם הארגון הישראלי להיסטוריה ומשפט באוניברסיטת תל אביב לעבור מאמרו "ההלכה בבית מדרשה של החסידות", הסוקר את תרומת תנועת החסידות לעולם ההלכה ולספרות ההלכתית.
קופר טען שחוקרים עד כה לא הקדישו תשומת לב מספקת להיבט זה של החסידות.
קשרי מלכות: אוסף סיפורי מעשיות, אמרות ומכתבים אודות קשרי אדמו"רי בית רוז'ין־באיאן ואדמו"רי בית חב"ד, ירושלים 2004 [עברית ויידיש].
דער מעז'יניק און די מעז'ינקע: מהדורא תניינא, ירושלים 2013 [עברית ואנגלית]
נשוי לשרה, מנהלת בית הספר צבר ברמת בית שמש ואב לשישה.
בנוסף הוא בעל אחוזה קטנה באי איילה שבסקוטלנד.
לוי וודברי היה שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, חבר הסנאט של ארצות הברית, מושל ניו המפשייר, מזכיר הצי ומזכיר האוצר של ארצות הברית.
הוא נולד בפרנססטאון שבניו המפשייר, שם הוא הקים משרד עורכי דין ב-1812. לאחר שירות בסנאט של ניו המפשייר, הוא מונה ב-1817 כשופט בבית המשפט העליון של המדינה.
בין השנים 1823–1824 הוא כיהן כמושל ניו המפשייר ולאחר מכן, בין השנים 1825–1831 הוא כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעמה והיה חבר במפלגה הדמוקרטית בהנהגתו של אנדרו ג'קסון.
בקבינט של ג'קסון הוא כיהן כמזכיר הצי וכמזכיר האוצר, תפקיד אותו הוא המשיך למלא גם בממשלו של הנשיא הבא, מרטין ואן ביורן.
בין השנים 1841–1845 הוא כיהן תקופה נוספת בסנאט ואז קיבל את הצעתו של הנשיא ג'יימס פולק להתמנות כשופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
בבחירות המקדימות לקראת הבחירות לנשיאות של 1848 הוא זכה בתמיכה משמעותית מצד נציגי ועידת המפלגה הדמוקרטית, במיוחד הנציגים מניו אינגלנד, אך בסופו של דבר נפלה הבחירה על לואיס קאס ממישיגן.
וודברי כיהן על כס השיפוט עד מותו ב-1851.
לוי וודברי נולד ב-22 בדצמבר 1789 בפרנססטאון שבניו המפשייר כבנם של מרי ופיטר וודברי.
את חינוכו הוא החל בבית הספר אטקינסון.
ב-1809 הוא סיים את לימודיו בדארטמות' קולג', שם היה חבר באחוות פי בטא קפא, למד לזמן קצר בבית הספר למשפטים טאפינג ריב שבליצ'פילד, קונטיקט, השתלם במשפטים וב-1812 התקבל ללשכת עורכי הדין של ניו המפשייר.
בין השנים 1812–1816 הוא עסק באופן פרטי בעריכת דין בפרנססטאון.
הוא גם היה חבר בבונים החופשיים.
לימודיו תרמו לתחילת הקריירה המשפטית שלו, שהובילה אותו למשרות פוליטיות.
בתקופה בה עסק בעריכת דין הוא כתב ספר בו הגן על ממשלו של ג'יימס מדיסון בנוגע להחלטות שהתקבלו במלחמת 1812, וכך הוא סימן את תחילת מעורבותו בפוליטיקה.
לאחר פרסום ספר זה הוא זכה בהכרה שנדרשה לבחירתו לסנאט של ניו המפשייר ב-1816. בשנה שלאחר מכן הוא מונה כשופט בבית המשפט העליון של המדינה וב-1823 הוא נבחר כמושל ניו המפשייר.
בתקופת מערכת הבחירות למשרת המושל הייתה המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מפולגת.
אספת הבחירות בחרה בסמואל דינסמור כמועמדה למשרת המושל, אך אספה "שמחוץ למניין" בחרה בוודברי כמועמד השני.
וודברי הביס את דינסמור בהפרש קולות ניכר, אך שנתו האחת בכהונתו כמושל הייתה כישלון.
הוא ניסה לפייס את הפדרליסטים ואת הדמוקרטים-רפובליקנים, אך לא עלה בידו להתקדם באופן משמעותי.
ב-1824 נבחר וודברי כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו המפשייר ובתקופת כהונתו זו הוא שימש כיושב ראש ועדת הסחר של הסנאט.
במשך כל שנות הקריירה הפוליטית שלו נחשב וודברי כעצמאי ומתון, וכמה חוקרים פירשו את התכונות הללו כחוסר החלטיות וכהססנות.
בין השנים 1834–1841 כיהן וודברי כמזכיר האוצר בממשליהם של אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן.
לאחר מכן ועד לשנת 1845 הוא כיהן שוב כחבר בסנאט של ארצות הברית.
כמזכיר האוצר פעל וודברי בהצלחה לסגירתו של הבנק השני של ארצות הברית.
כמו ג'קסון הוא העדיף את קיומה של מערכת אוצר "עצמאית" והנהגתו של מטבע קשה על פני כסף נייר.
במבט לאחור, הפאניקה של 1837 וקריסת מחירי הקרקעות הספקולטיביים היו המורשת של תקופת כהונתו של וודברי כמזכיר האוצר.
בבחירות לנשיאות של 1844 תמכו וודברי והדמוקרטים של ג'קסון במועמד הדמוקרטים ג'יימס פולק.
באותה שנה נשא וודברי נאום בפני חברי האחווה שלו, פי בטא קפא בדארטמות' קולג' שכותרתו הייתה "קידמה" (Progress).
בנאום הוא דן בחמשת ציורי הנוף פרי מכחולו של הצייר תומאס קול שנקראו "דרכה של האימפריה" (The Course of Empire).
וודברי האמין שבניגוד לתיאורו של קול את מחזור העלייה והשקיעה, ארצות הברית תחווה רק עלייה.
ב-20 בספטמבר 1845 מינה הנשיא פולק את וודברי במינוי פגרה למושב בבית המשפט העליון שהתפנה בעקבות פטירתו של ג'וזף סטורי.
באופן רשמי המועמדות הוגשה ב-23 בדצמבר והמינוי אושר על ידי הסנאט ב-3 בינואר 1846 ונכנס לתוקפו באותו יום.
בוועידת המפלגה הדמוקרטית של 1848 הוגשה מועמדותו של וודברי כמועמדה לנשיאות והתמיכה בו התרכזה בניו אינגלנד.
מינויו של וודברי כשופט התקבלה בברכה בציבור והוא זכה לשבחים כמגן על הזכויות החוקתיות.
אף על פי שכהונתו נמשכה שש שנים בלבד, הוא כתב כמה פסקי דין מרכזיים בנוגע ל"סעיף החוזה" בחוקת ארצות הברית, העבדות, סמכויות בתי המשפט לדון בשאלות פוליטיות והסמכויות הכלכליות של הקונגרס.
פסקי הדין של וודברי שופכים אור על השקפותיו שמשקפות את דעותיו הקפדניות בסוגיות החוקה.
יחד עם רוג'ר טוני וג'ון מקלין הוא היה אחד השופטים המעטים בזמנו בבית המשפט העליון שפרסם את דעותיו מחוץ לפסקי הדין שלו.
וודברי הביע את דעותיו בסוגיות שנגעו לזכויות הפרט לפני שאלו עמדו במוקד עיסוקו של בית המשפט והוא גם סבר שהעבדות היא נוהג פסול.
בסוגיית הסמכויות השיפוטיות הוא כתב :
פסיקותיו של וודברי התבססו על הסמכויות שהוקנו בחוקה.
הוא האמין שהעבדות הוכנסה לחוקה אך ניתן יהיה להוציאה ממנה על ידי החלטה של הקונגרס.
את החלטותיו כשופט הוא קיבל על בסיס חוק העבד הנמלט שהתבסס על סעיף 4 פרק 3 שבחוקת ארצות הברית.
אף על פי שוודברי לא היה בחיים כאשר ניתן פסק הדין דרד סקוט נגד סנדפורד ב-1857, הוא קבע תקדים כאשר הוא כתב את פסק הדין של הרוב בתיק ג'ונס נגד ואן זנדט ב-1847. ואן זנדט היה מתנגד עבדות מאוהיו שנתן מחסה לעבדים נמלטים.
הוא נתבע בסכום של 500 דולר על הפרת חוק העבד הנמלט של 1793. השאלה העיקרית הייתה אם חוק זה תאם את החוקה.
וודברי פסק לטובתם של בעלי העבדים, בטענה שהפשרות שנעשו בחוקה, כמו סעיף העבד הנמלט שהוכנס בה, מחייבות את המדינות לכפות את החוק.
כמי שדבק בעקרונות החוקה, הוא הגן על זכויותיהם של בעלי העבדים והגן על החוקה, ללא כל קשר לדעותיו האישיות בסוגיית העבדות.
וודברי התייחס לעבדות כאל שאלה פוליטית שיש לדון בה בכל מדינה בנפרד.
הוא ציין: "לבית משפט זה אין שום ברירה, אלא לדבוק בנאמנות בחוקה ובחוקים על פי חובותיהם של שופטיו והשבועות שהם נשבעו...
ללכת בדרכי החוקה והחוקים, ולא להפר את שניהם".
החלטה זו סייעה לחזק את הרעיון שהעבדות הוגדרה בחוקה ושזכויותיהם של בעלי העבדים מוגנות.
פסק דין זה נקבע בעקבות התקדים של פסק הדין "פריג נגד פנסילבניה" משנת 1842 שעל פיו הוגדר חוק העבד הנמלט כתואם לחוקה וסלל את הדרך לפסק הדין "דרד סקוט נגד סנדפורד".
לצד תרומתו ליצירת התקדימים בשאלת העבדות, תרם וודברי לפירוש שנתן בית המשפט לשאלת "סעיף החוזה" באמצעות כפיית המחויבויות הנובעות מסעיף זה.
וודברי כיהן בבית המשפט העליון בתקופה בה היו שופטיו מפולגים והייתה קיימת אווירה של מבוכה.
התיק "בנק בעלי המטעים נגד שארפ" (1848) התנהל על רקע החוק שהעבירה מיסיסיפי שאסר על אחד הבנקים במדינה להעביר שטרות לבנקים אחרים בשל אי היציבות של מערכת הבנקאות לאחר "מלחמת הבנק" , מאבק שהתנהל במהלך נשיאותו של אנדרו ג'קסון בסוגיית הבנק השני של ארצות הברית.
השאלה עליה היה על בית המשפט להחליט הייתה "האם חוק שחוקק בית המחוקקים של מיסיסיפי...
יפגום במחויבות של חוזה כל שהוא שהמדינה ואחרים חתמו עליו עם 'בנק בעלי המטעים'?".
וודברי פסק לטובת הבנק ומצא שהחוק שחוקקה מיסיסיפי הפר את "סעיף החוזה" בסעיף 1 פסקה 10 לחוקת ארצות הברית.
הוא הסביר אלו חוזים הופרו במסגרת חקיקה זו: "ראשית, במחויבות על פי חוזה הזיכיון עם המדינה; ושנית, במחויבות של החוזה שנעשה על ידי החותמים על שטרות הבנק".
החוזים היו תקפים בשל העובדה שלבנק הייתה הסמכות לחתום עליהם כאשר הם היו קשורים לעסקיו, לצד הזכות למכור כל נכס שברשותו.
נשיא בית המשפט העליון רוג'ר טוני והשופט פיטר ו.
דניאל חלקו על וודברי והעדיפו לפסוק לטובת שליטת המדינה.
נחישותו של וודברי בטיפול בסוגיות הסחר סייעה לתת העדפה לתוקפם של החוזים ואילו טוני לקח את בית המשפט לכיוון בו הוא נתן העדפה לסמכותה של המדינה על פני החוזים.