tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קיים תיעוד של אירועים נוספים בקניה ומתקפות שונות גם באוגנדה וג'יבוטי.
לאור הלחימה הקשה בין א-שבאב לממשל הפדרלי בסומליה, מצבם של האזרחים הקלועים בלב הסכסוך עגום.
מדו"ח שניתן ב-4 בספטמבר 2015 מטעם מומחה עצמאי ממועצת זכויות האדם של האו"ם, ניכר כי הממשל הפדרלי חסר גישה לשטחי א-שבאב ואין ביכולתו להגיע לאזרחיו ולהגיש להם סיוע הומניטרי נדרש.
היעדר סיוע הומניטרי אינו מאפשר חיים בכבוד, פוגע בזכות האזרחים לביטוח לאומי, סיוע תרופתי או כל תמיכה אחרת שנדרשת וזכותם לקבל.
זו לא הייתה פגיעה בזכות לביטוח לאומי, אילו הארגון היה מספק את הצרכים הנדרשים, אך מדו"ח זה, זו לא המציאות.
ישנם דיווחים רבים על מקרי אונס נשים וכפייה של קטינות להינשא ללוחמי הארגון, מעשים המעידים על פגיעה בזכותן של הנשים לחירות וחופש בחירה למי להינשא.
כמו כן, דווחו מקרי טבח, הרג, הלקאה ציבורית והתעללות של אזרחים שנחשדו כבוגדים או שאינם תומכים בארגון.
כל אלו הם עדות נוספת לפגיעה בזכויות האדם, ובזכותם של אזרחים אלו להליך הוגן ומשפט.
בשנת 2011 ממשלת קניה חדרה לשטחיה הכבושים של סומליה, כתגובה לחטיפות אזרחים על ידי ארגון א-שבאב בקניה.
חטיפת אזרחים תמימים באזורי תיירות מעידה על פגיעה בחופש התנועה והביטחון של האזרחים.
אילו היו אלה חטיפות של גורמי ממשל או גורמים צבאיים, ניתן היה להצדיק את צעדיו של הארגון, כחלק ממלחמתו האידאולוגית ורצונו לקבל עצמאות.
עם זאת מאחר שמדובר בפעולה שכוונה לאזרחים ופגעה בזכותם לחירות וחופש התנועה מדובר בהפרת זכויותיהם.
לאחר כניסתו של צבא קניה לשטחים הנשלטים על ידי הארגון, החל גל תקיפות כלפי אזרחים קנייתים, זאת במטרה ללחוץ על הממשל הקנייתי לסגת משטחיו.
בספטמבר 2013 בוצע פיגוע במרכז קניות מרכזי בניירובי, שם נהרגו 67 בני אדם.
תקיפה נוספת שהתבצעה על ידי הארגון הייתה התקיפה באוניברסיטת גריסה, שבקניה, שם נטבחו 148 אזרחים (לא כולל ארבעת המחבלים).
ב-14 באוקטובר 2017, התפוצצה משאית תופת בבירת סומליה שכתוצאה מכך נרצחו 231 אזרחים.
הממשל הסומלי הטיל אשמה על ארגון "א-שבאב" והאירוע נחשב לפיגוע הגדול ביותר בתולדות מוגודישו.
כמו כן, ישנן עדויות לכך שארגון הטרור עושה שימוש בבתי ספר כמחסני נשק וזירות לחימה חיות, דבר המעמיד בסכנה את חייהם של התלמידים והמורים והופך את בתי הספר למטרה צבאית חיה שגורמת לצבאות שנלחמים מול א-שבאב לפגוע באוכלוסיות אזרחים תמימות.
שימוש במוסדות החינוכיים גורם לכך שהאוכלוסייה האזרחית איננה יכולה לחיות בבטחה בשטחה, נשקפת סכנה מתמדת לחייהם של התלמידים והמורים וכתוצר לוואי גם נפגעת זכותם לחינוך והשכלה.
אַ-רַּשִׁידִיַּה היא עיר במרכז מרוקו, השוכנת על הגדה המערבית של נהר זיז, כ-320 דרומית-מזרחית לרבאט.
העיר היא בירת מחוז תאפילאלת, ומתגוררים בה כ-100 אלף תושבים.
היא ידועה בעבור תעשיית התמרים שלה.
בעבר התקיימה בעיר קהילה יהודית שמנתה בשיאה כאלף נפשות.
בשנת 1908 סבלה הקהילה מפרעות נגד היהודים, והרובע היהודי (מלאח) נהרס.
בשנים 1928–1929 בנתה צרפת רובע יהודי חדש בעיר ועודדה הגירת יהודים אליה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 עמד בראש הקהילה הסוחר מאיר צרפתי, ופעלו בה מספר רבנים חשובים.
בתהליך הדרגתי עזבו מרבית היהודים את העיר לישראל ולצרפת, ובית הספר אליאנס של הקהילה נסגר לבסוף בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20.
א-שַׁדַּאדִי היא עיירה בדרום מחוז אל-חסכה שבצפון-מזרח סוריה.
במפקד שנערך בשנת 2004 נרשמו בא-שדאדי 15,806 תושבים.
בפברואר 2013 כבשו את העיירה פעילים מארגון ג'בהת אל נוסרה תוך שלושה ימים.
בתקיפה נהרגו כ-100 חיילים מצבא סוריה וכן פועלי מתקני נפט רבים.
בשנת 2014 העיירה נכבשה על ידי דאעש, ובפברואר 2016 כבש אותה ארגון ה-YPG (המיליציה הכורדית בסוריה), השולט בה מאז.
אַ-רַּאם (; תעתיק מדויק: אלראם) היא עיירה בנפת אל-קודס של הרשות הפלסטינית, נמצאת דרומית־מזרחית לעיר רמאללה, בסמוך לשכונות נווה יעקב ובית חנינא, שבירושלים.
חלק מן העיירה כלול בשטחה המוניציפלי של ירושלים, אך מרביתה המכריע מחוץ לגדר ההפרדה.
חלק מהחוקרים מזהים את א-ראם עם העיר המקראית רמה, שהייתה מן הערים החשובות בנחלת שבט בנימין.
חוקרים רבים מזהים את המקום כעיר המקראית רמה (או הרמה, בה"א הידיעה) בבנימין, זיהוי הנתמך הן על ידי שם הכפר, הן על ידי מיקומו כפי שעולה מן המקורות הקדומים, והן מבחינה ארכאולוגית.
במקום מצויים שרידי יישוב מהתקופה הפלאוליתית.
עיקר הממצאים מאוחרים יותר, וכוללים מבנים מהתקופה הישראלית, בורות מים, מחצבות, חאן ואף שלוש גלוסקמאות עם כתובות בעברית.
כתובות אלו, המתוארכות למאה הראשונה לפנה"ס ולמראה הראשונה לספירה, כוללות שמות כגון מרים, יהוחנן ושמעון בן-זכריה.
במקום התגלו חרסים מתקופת הברזל א' (במדרון המזרחי - 1%), הברזל ב' (במדרון הדרומי והמזרחי - 20%), הפרסית (2%), ההלניסטית (13%), הרומית (8%), הביזנטית (31%), המוסלמית המוקדמת (6%), ימי הביניים (8%), וכן מהתקופה העות'מאנית (11%).
ממצאים אלו מלמדים על ישוב צפוף באתר בתקופת בית ראשון, דעיכה תחת השלטון הפרסי, והתאוששות בתקופה ההלניסטית.
א-ראם נזכרת במרשם המס העות'מאני של שנת 1596 תחת השם רמה.
במרשם היא מופיעה כחלק מהנפה (נאחיה) של ג'בל קודס במחוז (ליוה) של ירושלים, ונמנתה בה אוכלוסייה של 28 משקי בית, כולם מוסלמים.
תושבי הכפר שילמו מיסים על מוצרים חקלאיים, כגון חיטה, שעורה, עצי זית וגפנים, בנוסף ל"הכנסות מזדמנות", עיזים וכוורות, סה"כ 4,700 אקצ'ה.
חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בא-ראם בשנת 1870 וכתב כי במקום 200 תושבים.
הוא ציין כי ראה בכפר שרידי מגדל עתיק, מסגד שנבנה על גבי כנסייה נוצרית קדומה, ואבני גזית עתיקות המשובצות בבתי הכפר הגסים.
קרבת הכפר לירושלים האיצה את אכלוסו, בפרט במהלך המאה ה-20.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת ירושלים.
במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי בשנת 1922 נמנו בכפר 208 תושבים, ובמפקד של 1931 262 תושבים, כולם מוסלמים, ב-51 בתים.
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שערכו רשויות המנדט נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-350 תושבים, והכפר השתרע על שטח של 5,589 דונמים.
בעקבות הסכמי רודוס בתום מלחמת העצמאות, עברה א-ראם לשליטת ממלכת ירדן כמו שאר הגדה המערבית.
שליטה ישראלית ותחת הרשות הפלסטינית
במלחמת ששת הימים בשנת 1967 נכבשה א-ראם על ידי צה"ל.
חלקה המערבי של העיירה, הסמוך לתוואי הישן של כביש 60, סופח לישראל והפך לחלק משטחה המוניציפלי של ירושלים, אך רוב הכפר נותר בשליטה פלסטינית.
בתקופת האינתיפאדה השנייה בוצעו 12 פיגועים בירושלים שיצאו מא-ראם, ולאור זאת הוקמה גדר הפרדה בין הכפר לבין ירושלים, כחלק מ"עוטף ירושלים".
על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2006 חיו בא-ראם 25,595 תושבים, מוסלמים ונוצרים.
ישנן הערכות אחרות לפיהן חיים בא-ראם כ-58,000 איש ואף כ-70,000 תושבים.
רבים מן התושבים מחזיקים בתושבות ישראלית.
בא-ראם נמצא אצטדיון פייסל חוסייני, שהוא אצטדיון הבית של נבחרת פלסטין בכדורגל.
מועדון ספורט א-ריאן הוא מועדון כדורגל קטרי מהעיר א-ריאן המשחק בליגת העל הקטרית.
המועדון מקיים את משחקיו הביתיים באצטדיון אחמד בן עלי, המכיל 27,000 מקומות.
לזכותה של א-ריאן שמונה אליפויות וארבעה גביעים.
א-ריאן נוסדה תחת השם "א-ריאן הישנה" כקבוצה חובבנית.
המטה שלהם התבסס בבית שני חדרים והקבוצה קיימה את משחקיה במגרש כדורגל בבית ספר באזור "ניו ראיאן".
בשנת 1967 המועדון התאחד עם קבוצת "בני א-ריאן".
בשנת 2008 הוקם המגזין "קול א-ריאן" המספק חדשות אודות הקבוצה וזהו המגזין היחיד בקטר המספק מידע אודות קבוצה.
המועדון ששאף להצטרף להתאחדות לכדורגל בקטר נתקל בסירוב מצד ראשי הארגון עקב הרצון שלהם שהמועדון יתאחד עם "א-נוסור", מועדון כדורגל נוסף שפעל בעיר.
לאחר האיחוד עם "א-נוסור", התקבל המועדון כחבר בהתאחדות לכדורגל תחת השם "א-ריאן ספורט קלאב".
כבר בתחילת דרכו של המועדון הוא הצליח לגייס תרומות רבות ובנה את אצטדיון חאמד בן חליפה המכיל 12 אלף מושבים והוא היה האצטדיון הגדול בקטר באותה תקופה.
בשנת המועדון שיחק לראשונה בליגת העל הקטרית.
בעונת פרצה קטטה המונית במהלך משחק ליגה בין א-ריאן לא-סד שהובילה את ההתאחדות להחלטה להוריד את א-ריאן, שהייתה אז במקום השני, לליגה השנייה.
בסיום העונה שלאחר מכן חזרה א-ריאן לליגת העל וזכתה באליפות הראשונה בתולדותיה בעונה שאחריה.
א-ריאן הוא אחד מבין שישה מועדונים בעולם והיחיד בקטר שזכה באליפות למרות יחס שערים שלילי כאשר הם עשו זאת בעונת .
בעונת א-ריאן ירדה לראשונה בתולדותיה לליגה השנייה (בצורה ספורטיבית).
אך כמו בעונת הירידה הקודמת, א-ריאן שבה לליגת העל אחרי עונה אחת וגם זכה באליפות עונה לאחר מכן.
בעונת זכה המועדון באליפות רביעית וגביע ראשון בתולדותיו ובכך השלים דאבל.
בשנת המועדון חנך את אצטדיון אחמד בן עלי, המכיל 25,000 מקומות ישיבה.
בעונת ירדה א-ריאן לליגה השנייה, אך שב לאחר עונה אחת.
ב-28 בנובמבר 2015 שבר המועדון שיא ניצחונות ליגה רצופים לאחר שרשם 11 כאלה.
בעונת המועדון זכה באליפות ראשונה מזה 21 שנים.
א-שוואוורה (ערבית: الشواورة) הוא כפר פלסטיני הממוקם כ-12 ק"מ מדרום-מזרח לבית לחם.
הכפר נמצא בנפת בית לחם שבצפון חבל יהודה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה למעלה מ-3,737 תושבים בשנת 2007. שירותי הבריאות העיקריים מתקבלים בכפר זעתרה.
א-ריחייא היא עיירה פלסטינית הממוקמת שישה ק"מ דרומית־מערבית לחברון ובדרום הר חברון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, העיירה מנתה למעלה מ־5,215 תושבים בשנת 2016.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום בשנת 1863, שאותו כינה ח'רבת אל-חראייה.
פלאחים מקומיים התגוררו במבנים תת-קרקעיים עתיקים אשר יועדו במקור לאחסון.
בשנת 1883 תיאר "סקר ארץ ישראל המערבית" את המקום כאתר חרב עתיק וגדול, שיש בו מערות ובורות.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בא-ריחייא הייתה אוכלוסייה של 231 תושבים, כולם מוסלמים.
אוכלוסייה זו גדלה מעט עד מפקד 1931 ל-243 מוסלמים, אשר אכלסו 38 בתים.
בשנת 1945 מנתה אוכלוסיית א-ריחייא 330 מוסלמים, שהיו בבעלותם 2,659 דונם אדמה לפי סקר רשמי שנערך אז.
מתוך קרקעות אלו 136 דונם היו מטעים ואדמות השקיה, 1,093 של גידולי דגנים, ואילו 25 דונם היו שטח בנוי.
בעקבות מלחמת השחרור, ולאחר הסכמי שביתת הנשק של 1949, עברה א-ריחייא לשליטה ירדנית.
בשנת 1961, האוכלוסייה של א-ריחייא הייתה 555 נפש.
אחרי מלחמת ששת הימים ב-1967, והלאה, א-ריחייא נמצאת תחת שליטה ישראלית.
א-ראי (; בתעתיק מדויק: אלראי) הוא עיתון בערבית היוצא לאור בירדן.
העיתון בבעלות קרן העיתונות הירדנית, שהיא גוף ממשלתי.
לאחר כיבוש יהודה ושומרון ביוני 1967, נזקקה ירדן לזרוע תקשורתית כדי להפיץ את דעותיה של הממשלה, ובאותה תקופה העיתון היחיד שהופץ בירדן היה א-דוסתור, שהוא עיתון עצמאי שיוצא לאור בעמאן.
ב-13 במאי 1971 החליט ראש ממשלת ירדן וספי א-תל להקים את קרן העיתונות הירדנית שהיא המוציא לאור.
העיתון יצא לאור לראשונה ב-2 ביוני 1971. ב-1975 החלה הקרן להוציא גם עיתון יומי באנגלית בשם The Jordan Times.
ב-5 באוקטובר 2005 החלה לצאת מהדורה פלסטינית של א-ראי.
באוגוסט 2008 החלה לצאת גם מהדורה אלקטרונית, ובמאי 2009 החל לצאת גם שבועון פרסומי.
אבו אסחאק אבראהים אבן מוסא אבן מוחמד א-לח'מי א-שאטבי – 7 באוגוסט 1388) היה פוסק מוסלמי-סוני אנדלוסי משפיע מן האסכולה המאלכית שעסק בתחום כוונות ("מקאסד") השריעה .
א-שאטבי סבר שלא ניתן לתת תוקף לחובה דתית בלי שהכלים ליישומו יהלמו את תנאי המציאות המשתנה.
לכן צידד בשימוש נרחב של השליט המוסלמי באג'תהאד ובמצלחה, כדי להתאים את הדין הדתי לנסיבות ולתועלת החברה המוסלמית.
יצירותיו החלו להשפיע על מנהיגי האסלאם רק לאחר שהודפסו בשנת 1884 בתוניסיה.
במאה ה-19 שבו מוחמד עבדו ורשיד רידא אל כתביו של א-שאטבי ונסמכו עליו בתחומים שונים, בעיקר בכל הנוגע לתכליות הדין הדתי והיכולת להתאימו למודרנה.
במאה ה-21, השייח' יוסוף אל קרדאווי נשען על א-שאטבי כשהוא מנסח את תפיסת זרם הוסטייה לגבי כוונות דיני השריעה.
הוא מבחין בעקבות א-שאטבי בין מעאמלאת (מצוות שבין אדם לחברו), שיש להתחשב בכוונות העומדות מאחוריהן, ובין עבדאדאת (מצוות שבין אדם למקום), שיש לבצען בלי תלות בכוונה.
איסרן (ישראל) רוזיו , המוכר בכינויו אַ-שֵּׁייח' אַלְ-עִפְרִית , היה זמר יהודי-תוניסאי.
נחשב לאחד מגדולי הזמרים בצפון אפריקה במחצית הראשונה של המאה ה־20, והשאיר אחריו רפרטואר עשיר של מאות שירים בסגנון המוזיקה התוניסאית המסורתית.
נולד ברובע היהודי בגטו בשכונת אל-חפסיה שבתוניס, לאבא סלֵם רוזיו ממוצא מרוקאי (כפר מְחירה ליד אגדיר) ואמא סטורי חלפון מלוב.
לאחר שאביו שב למרוקו, הפך למפרנס העיקרי במשפחה בעת שמכר עוגיות שאימו הכינה.
בהמשך עבד במפעל לטחינת קפה.
מעולם לא למד בבית ספר, אך אמו לימדה ועודדה אותו לשיר והודות למקהלת הפיוט התגלה כבעל קול מיוחד, במיוחד בסוגת המאלוף.
הוא למד ממוזיקאים יהודים ותיקים, מה שאפשר לו להופיע בקונצרטים ובגאלות ציבוריות ופרטיות, שם זכה להצלחה, במיוחד בזכות ביצועיו לשירים תוניסאיים עם מילים חצופות.
קולו הבהיר והמלא הרגש הוביל לכך שכינוי "אל-עפרית" ("השדון") הוענק לו מתוך הערצה, כמנהג לתאר שליטה יוצאת דופן בתחום.
בגיל 20 החל א-שייח' אל-עפרית בקריירה אמנותית וקיבל את הכינוי "שייח'", שפירושו בז'רגון מוזיקלי "בעל הידע".
הוא אהב את הטון המחזורי האופייני לסגנון המאלוף, אך גם נענה לביצוע שירים קלילים שהיו פופולריים, מה ששימח את הקהלים הרבים שלו באירועים כמו חתונות וגאלות.
הוא שר על החיים והתשוקות המנוגדות, יצר דימויים מעוררי מחשבה ומלאים במלנכוליה.
זכה במיידית לפופולריות בקרב הקהל, והיה מזוהה עם הופעתו במשקפיים עבות, לבוש כהה, ותרבוש אדום על ראשו.
הוא שר תמיד בישיבה, כפי שהיה מקובל אז, והניח יד על אוזנו הימני.
א-שייח' אל-עפרית הופיע רק עם להקתו, שכללה את אלברט אביטבול (כינור), מסעוד חביב (אורגן), מוריס בנהיס (עוד), אל מאליח (דרבוקה) ואברמינו (קאנון).
הוא הוזמן להופיע ברחבי המדינה, וגם בחו"ל, במיוחד באלג'יריה, שם ביקר לעיתים קרובות.
הוא גם נסע לפריז כדי להקליט עשרים שירים תוניסאיים.
במהלך ביקורו בתוניס, פגש את הזמר היהודי המצרי זכי מוראד, אביה של הזמרת המפורסמת לילה מוראד.
חוזים שמנים של חברות התקליטים וקולו הפופולרי הפיצו את תהילתו, אך ללא ספק היה זה המלחין-זמר אשר מזרחי שהלחין את הצלחתו הגדולה ביותר: "Tasfar we titgharrab" (تسافر وتغرب) ("תיסע ותכיר את טעם הגלות").
הכרה נוספת היא שא-שייח' אל-עפרית הופיע בכל יום שלישי בארמון בארדו לבקשתו של אחמד ביי השני, כשהוא מגיע לשם בכרכרה שנשלחה לאספו.
נפטר ב-2 ביולי 1939 בפרבר העיר תוניס, אריאנה, לאחר מאבק בשחפת, והותיר אחריו 480 שירים שהתפרסמו בעשרות הקלטות והפכו אותו לאחד הזמרים היהודים הבולטים במוזיקה התוניסאית.
יצירתו והופעותיו תרמו להעצמת הנראות של מוזיקה יהודית בצפון אפריקה, והשפיעו גם על סגנונות לחן ומלחינים מקומיים.
במוזיקה עכשווית ניתן למצוא אלבומי אוסף (קונפיגורציות) של שיריו, כמו "The Best of Cheikh El Afrit / Tunisia 1928–1938".
כמו כן, מוזיקולוגים בינלאומיים, למשל Alain Chaoulli, מתייחסים אליו כדמות מרכזית במסורת היהודית והמוזיקלית במגרב.
הותיר שלוש בנות וחמישה בנים, שהאחרון בהם נולד לאחר מותו.
נקבר בבית הקברות היהודי בורג'ל בעיר תוניס.
א-רווייס היא עיר נמל במחוז א-שַּׁמַאל שבקטר.
היא ממוקמת בקצה הצפוני של קטר, כ-127 קילומטר מצפון לבירה דוחה.
לפני שאזור קטר הוסב לחיפוש נפט, א-רווייס הייתה אחת מערי הדיג החשובות באזור.
העיר ידועה בעיקר כעיר נמל, ומשמשת כנמל השני בחשיבותו בקטר.
א-רווייס מיתרגם ל"ראש קטן" בערבית.
שם זה ניתן לעיר מכיוון שהעיר "פורצת" אל תוך הים, כמראה של ראש.
בשנות העשרים של המאה ה-20 הוביל ג'ורג' ברנס את המשלחת הבריטית לחקר המפרץ הפרסי.
ביומן המסעות שלו הוא כתב את ההערות הבאות על העיר, שהוא כינה "רוּאֵס" (Rooes):
"זו עיר קטנה, הרוסה במידה רבה, הממוקמת על מים רדודים, שממנה יוצאות הספינות מצד זה של החוף לכיוון המים העמוקים.
בעיירה חיים כ-100 תושבים, מהשבטים Abookara [אַאל בּוּכְּוַוארַה] ועותובּי [בני עותבּה], החיים כאזרחי מדינת בחריין.
סקר שנערך על ידי משרד ההידרוגרפיה הבריטי בשנת 1890 מתאר את א-רווייס כ"עיר קטנה ביבשת, כארבעה קילומטר דרומית לראס ראכּאן; בעיר יש ארבעה מגדלים המקיפים מבצר, שהם הדבר הראשון הנראה לעין כאשר מגיעים לעיר מהים.
לתושבי העיר יש הרבה ספינות, שעוגנות במחסה קרוב לחוף.
המבצר נראה ממרחק 8–9 קילומטר".
לורימר תיאר את א-רווייס בספרו "יומן מסע במפרץ הפרסי" באופן הבא:
"כפר בקטר, הקרוב ביותר לראשו של צוק, כארבעה קילומטר דרומית לראס ראכּאן.
בכפר כ-70 משפחות משבט הסאדה [סעדה?], שיש להן כ-18 מפרשיות, 10 סירות דיג ועוד שתי סירות לא מזוהות אחרות; בנוסף, יש להם 4 סוסים ו-20 גמלים.
יש שונית על החוף של העיר, שם הסירות שלהם עוגנות.
המקום מוגן על ידי מבצר עם 4 מגדלים, ומי השתיים נאספים מבאר כשלושה קילומטר לכיוון היבשה".
ב-1904 פורסם תעתיק של יומן המסע של לורימר שבו הוא מתאר את חוויותיו ב-1856, שם הוא ציין כי בכפר חיים כ-100 תושבים בני השבטים בּוּ-כֻּוַוארַה ועותובּ, כשהוא מאשש את ממצאיו של ג.
א-רווייס היא ההתיישבות השנייה מחוץ לקטר להקים בית ספר רשמי בשנת 1954. במהלך המאה ה-20 העיר נחשבה בירת החינוך של צפון קטר.
קטר שוחררה ב-1971 כשבפברואר 1972 השייח' ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני החל לשלוט בה.
אחת הרפורמות המשמעותיות שלו היה ביזור פרויקטי התעשייה והדיור מחוץ לבירה דוחא, על מנת לקדם את אזור צפון קטר.
א-רווייס הוכרזה כ"עיירת פיתוח" ומספר פרויקטים משמעותיים החלו להיבנות בה, כמו הנמל ב-1972, לדוגמה.
העיר ממוקמת לאורך החוף הצפוני, גובלת בכפרים מדינת א-שמאל ואבו דלוף ממערב.
העיר מרוחקת כ-127 קילומטר צפונית-מערבית לעיר הבירה דוחה, 25 קילומטר צפונית-מערבית לפוּויירט , 22 קילוטרים צפונית-מזרחית מא-זובארה, ו- צפונית מערבית לאל-ח'ור.
אזור החוף של א-רווייס היא יעד תיירות פופולרי, בעיקר בשל הצמחייה הרבה הצומחת באזור.
בשנים האחרונות, משרד איכות הסביבה של קטר יצא בכמה פרויקטים לנסות לשמר את אוכלוסיית המנגרובים הצומחת לאורך חופי א-רווייס.
בערך 13 דונם של מנגרובים נמצאים בא-רווייס.
כאחת מערי הנמל העתיקות של קטר, בשטחי העיר נמצא המסגד העתיק ביותר ששרד בקטר.
המסגד נבנה בסביבות המאה ה-17, ושוחזר ב-1940. המסגד מלבני בצורתו, עם חצר פתוחה, והוא יכול להכיל כ-100 מתפללים.
משרד התיירות של קטר, ועיריית א-שמאל מתחזקים את המסגד, מקדמים אותו כאטרקציה תיירותית.
בין דצמבר 2014 לינואר 2015, ארכאולוגים מרשות המוזיאונים הקטרית חפרו את החלק המזרחי של המסגד, וחשפו כלי חרס, עצמות של בעלי חיים ומטבעות.
בא-רווייס קיימת תרבות צפרות ענפה.
במאי 2018 נחנכה טיילת חדשה בא-רווייס.
הטיילת כוללת שביל באורך 120 מקומות חניה ו-450 עצים.
בעתיד אמור להיפתח פארק לילדים שייפרש על שטח של .
קומפלקס ממשלתי של ממשלת קטר, הכולל משרד של משרד המשפטים הקטרי נפתח ביולי 2014.
Ashghal (רשות המפעלים הציבוריים של קטר) הודיעה באפריל 2009 כי היא מקבלת הצעות מחיר מקבלני בנייה של 10,000 מטרים רבועים של נמל א-רווייס.
יוזמה נוספת לפיתוח הנמל הושקה על ידי ראש ממשלת קטר, עבדאללה בן נאסר בן ח'ליפה אאל ת'אני, ב-2015, מטרתה המוצהרת של התוכנית הייתה "להפוך את א-רווייס לשביל הגישה של צפון קטר אל העולם".
דווח כי בחודש יוני 2017 היו בנמל א-רווייס 47 אוניות סוחר עם קיבולת כוללת של 10,745 טון.
מוואני קטר, רשות הנמלים הקטרית, הקימה מגרש חניה למשאיות עם 285 מקומות חנייה, על פני שטח של 77,000 מ"ר.
הנמל החל לפעול באופן מלא במרץ 2018.
בדצמבר 2018, מוואני, רשות הנמלים הקטרית, השיקה רשמית את השלב השני של פרויקט הפיתוח אשר החל ארבע שנים קודם לכן.
במסגרת שלב זה הנמל יגדל ביותר מ-156,000 מ"ר ובכך עתיד היה לשלש את קיבולתו.
לאחר סיום השלב הראשון, לנמל הייתה יכולת לבצע 20,000 חילופי מכולות בשנה, 1000 יותר מהשנה לפני השלמת השלב הראשון.
צפוי כי עד שנת 2020, בנמל יהיו כ-300 מעגנים נוספים.
נמל א-רווייס הוא נמל מים רדודים, ויכולים לעגון בו כלי שיט קטנים באורך כולל () של עד 100 מ' ועם שוקע מקסימלי של 4.8 מ'.
א-רביע בן אבי אל-חֻקַיְק היה משורר יהודי משבט בני נצ'יר באל-מדינה שבחצי האי ערב, ששגשג זמן קצר לפני ההג'רה (622 לספירה).
משפחתו הייתה הבעלים של מבצר קאמוס (القموص), הממוקם ליד נווה המדבר הפורה ח'ייבר בחצי האי-ערב.
כמו רוב יהודי אל-מדינה, הוא לקח חלק בסכסוך בין שני השבטים הערביים המרכזים בעיר, בני אוס ובני ח'זרג', והנהיג ופיקד על השבט בקרב השוחה (קרב ח'ייבר) שהתרחש בשטח שבט בני קוריט'ה בשנת 617, בו בני השבט כרתו ברית עם בני ח'זרג'.
הוא השתתף בתחרות עם המשורר הערבי הנודע א-נג'יבע, כאשר האחד מספק המיסטיך (חצי שורה), והשני צריך לספק לה המשך תוך שמירה על המשקל ומציאת חרוז מתאים.
אחד מהשירים שכתב הוקרא רבות על ידי עבון, בנו של הכ'ליף עות'מאן בן עפאן.
מכיוון שהשיר המדובר מתאר את הפגמים בעם הערבי, ניתן להניח שהוא נכתב לאחר היכנעות שבט בני קוריט'ה והנצ'יר היהודים לשבטים הערבים.
שלושת בניו של א-רביע (א-רביע בן א-רביע, כנאנה בן א-רביע , וסאלאם בן א-רביע) היו מהאויבים המושבעים הרציניים ביותר של הנביא מוחמד.
כנאנה הנהיג את שבט בני נצ'יר במאה ה-7 לספירה, והוא נהרג באכזריות באחד מהקרבות הראשונים בין השבט היהודי והמוסלמים הראשונים.
מוחמד לקח את אשתו של כנאנה, צפייה, כשלל לאחר ציווי על מותו בעינויים של כנאנה ושל אחיו סאלאם.
תיעוד של א-רביע נמצא בספרו של המשורר היהודי-ספרדי הדגול משה אבן עזרא, "כתאב אל-מחצ'ארה ואל-מד'אכרה", בפרק אודות משוררים יהודים-ערבים.
א-רָשִׁיד בֶּן עָלִי אֶל-שָׁרִיף, סולטאן מרוקו , מוכר גם בשם מוּלַאָי א-רָשִׁיד, היה הראשון בשליטי מרוקו מהשושלת העלווית.
הוא הוכרז כסולטאן מרוקו בתאפילאלת בשנת 1630 ועם הזמן כבש את כלל מרוקו מידי השושלת הסעדית.
אחיו, אסמאעיל, מלך מרוקו, היה מבין החשובים בשליטי האומה.
בשנת 1664 ירש מולאי א-רשיד את מקומו של אחיו מוחמד אשר ניסה במשך 30 שנה לבסס את הנסיכות העלווית בתאפילאלת (צפון מזרח מרוקו).
א-רשיד נעזר בשכירי חרב ערבים וברבריים כדי לחזק את שלטונו במזרח.
הוא הקים בירה זמנית בתאזה, שבהרי הריף, המשקיפים על המישור האטלנטי.
בשנת 1666 צבא א-רשיד כבש את פאס, בירת השושלת הסעדית אשר שלטה במרוקו.
א-ראשיד הכריז על עצמו כסולטאן ובכך הקים רשמית את השושלת העלווית.
מפאס המשיך לכבוש חבלי ארץ בצפון המדינה, בזז והחריב את ישובי השושלת הסעדית, וכבש את השליטה בחוף האוקיינוס האטלנטי של מרוקו מידי המעצמות האירופאיות שניסו להתיישב בו.
בנקודה זאת, א-רשיד פנה לכיוון דרום מערב.
בשנת 1669 הוא כבש את מרקש, את אזור סוס ואת הרי אטלס הדרומיים, באמצעות לחימה אכזרית נגד השבטים ונגד הסעדים, במטרה ליצור ממשל ריכוזי יציב.
א-רשיד נפטר בשנת 1672 בבירתו מרקש לאחר שנפל מסוסו, ולא הספיק לאחד את כל ממלכת מרוקו תחת שלטונו.
במותו הוריש לאחיו אסמאעיל את סמכויות השלטון במדינה המאוחדת ומנע התפשטות אירופאית בחופי האוקיינוס האטלנטי.
א-שורוק הוא בין העיתונים הבולטים במצרים בשנים האחרונות, שהוקם בשנת 2009. העיתון יוצא באופן יום יומי, מופץ בכמה מדינות ערביות ומדבר בעיקר על פוליטיקה, אקטואליה וספורט.
העיתון הושק על ידי הוצאת הספרים דאר א-שורוק בפברואר 2009 על ידי מייסד ובעלי העיתון אבראהים אל-מועלם , שהוא גם הבעלים של העיתון המוכר א-תחריר.
הוא פורסם כעיתון עצמאי על ידי "החברה המצרית להוצאה לאור בערבית ובאנגלית" והשתכן ברחוב מוחמד כאמל מורסי, גיזה.
לאחר ההפיכה המצרית בשנת 2013 שהדיחה את הנשיא מוחמד מורסי, ההוצאה נסגרה ליומיים בעקבות לחץ ציבורי בתגובה למאמר שפרסם בלאל פאדל.
המאמר עסק בהתערבותו של העיתונאי מוחמד חסיינין הייכל במרוץ לנשיאות, בו נבחר עבד אל-פתאח א-סיסי.
העיתון עוסק בתחומים שונים, חשובים יותר או פחות, ומתאים לקהל מגוון; מתפרסמות כתבות שעוסקות בסכסוך שהתרחש בין אלג'יריה למצרים במוקדמות מונדיאל 2010 ובסוגיות פוליטיות מורכבות וראיונות בלעדיים עם לוחמים איסלאמים קיצוניים.
בסוף אוגוסט ובתחילת ספטמבר 2009 העיתון חשף מסמך שכותרתו "אל-בדיל אל-ת'לית' בין אל-אסתבדאד ואל-אסתסלאם" (האלטרנטיבה השלישית בין דספוטיזם לכניעה) שנכתב על ידי עבוד א-זומור וטארק א-זומור, שני פוליטיקאים איסלאמיסטים בכירים במערכת הפוליטית הצבאית של מצרים.
אמנם, הגרסה המודפסת של העיתון אינה בין עשרת העיתונים הנפוצים ביותר במצרים, אך תפוצת העיתון היא עצומה, ובשנת 2011 עמדה על 150,000 עותקים בכל יום.
מאידך, גרסתה המקוונת של העיתון דורגה במקום השלישי בקרב העיתונים המקוונים הפופולריים ביותר במזרח התיכון בשנת 2012.
בין 2008 ל-2009 שימש האני שוכר-אללה כעורך הראשי של העיתון.
החל משנת 2014 העורך הראשי הוא עמאד א-דין חוסיין.
א-ריאן היא עיר שנמצאת במחוז א-ריאן, קטר.
היא נחשבת כחלק מהמטרופולין של דוחה והיא העיר השנייה בגודלה בקטר אחרי דוחה.
העיירה ממוקמת כ-14 ק"מ מבירת קטר, דוחה.
הטמפרטורה הממוצעת היא 29 מעלות צלזיוס.
החודש הכי חם הוא יוני (38 מעלות צלזיוס), והחודש הקר ביותר הוא ינואר (17 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 90 מילימטרים בשנה.
חודש נובמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (20 מ"מ גשם), וחודש יוני הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (1 מ"מ גשם).
א-שויוח' היא עיירה פלסטינית בנפת חברון, הממוקמת כשישה קילומטרים צפונית-מזרחית לעיר חברון.
על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנה הכפר למעלה מ-8,811 תושבים.
כמו שאר אזור יהודה, גם א-שויוח' הוא אזור חקלאי.
הגידולים הראשוניים כוללים זיתים, תאנים, שקדים, עדשים, אפרסקים ומשמשים.
מטעי זיתים משתרעים על 980 דונם ואילו שדות גרגרים וקטניות מכסים 680 דונם.
יש בעיירה כ-2,000 כבשים ועזים שגדלות כחיות משק.
בשנת 1838 (תחת שלטון האימפריה העות'מאנית) ציין אדוארד רובינסון א-שויוח' כ"כפר הבנוי היטב".
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר בשנת 1863, וציין כי הכפר ממוקם על גבעה סלעית גבוהה.
היו בו כ-200 תושבים ומסגד קטן שהוקדש ל"חיך איברהים אל הדמי".
רשימת כפרים עות'מאנית משנת 1870 מנתה בא-שויוח' 33 בתים ואוכלוסייה של 99 גברים, כאשר הנשים והילדים לא נספרו.
מפת הקרן לחקר ארץ ישראל שיצאה לאור בשנת 1882 תיארה את א-שויוח' כ"כפר בנוי היטב הניצב גבוה ונראה מתוקוע.
יש כמה עצים ומערות מסביבו.
אספקת המים היא מבורות מים וממעיין מצפון הכפר."
המפקד האוכלוסין של שנת 1922 שערך שלטון המנדט הבריטי, א-שויוח' מנה 792 תושבים.
מספר התושבים עלה במפקד האוכלוסין של 1931 ל-925 איש שהתגוררו ב-180 בתים.
בית הספר הראשון הוקם בשנת 1940 על ידי מוחמד מחמוד עיד.
בסקר הכפרים של 1945 אוכלוסיית א-שויוח' כללה 1,240 מוסלמים.
1,713 דונם היו מטעים ושטח להשקיה, 3,365 לשדות דגנים, ואילו 24 דונם היו אדמות בנויות.
לפי מפקד האוכלוסין הירדני משנת 1961, התגוררו בכפר כ-1,660 תושבים.
בית ספר שני הוקם בשנת 2002.
א-רווייס היה כפר ערבי פלסטיני, ששכן על גבעה סלעית כ-12 ק"מ מדרום-מזרח לעכו ומדרום לכפר א-דאמון.
אוכלוסיית הכפר ב-1945 מנתה 330 בני אדם.
א-רווייס התרוקן מתושביו בעקבות הפצצה של צה"ל במהלך מלחמת העצמאות.
א-רווייס עמד במקום שבו שכנה העיירה הצלבנית Careblier, שהצלבנים כינו אותה גם Roeis.
ב-1220 ביאטריס דה קורטניי ובעלה הרוזן אוטו פון בוטנלאובן לבית הנברג מכרו את אדמתם, כולל Roeis, למסדר הטבטוני.
עם זאת, נראה שלא הייתה להם בעלות בלעדית, שכן ב-1253 ג'ון אלמאן, הלורד של קיסריה, מכר כמה כפרים, כולל Roeis, להוספיטלרים.
ב-1266, חלוץ צלבני שחזר לעכו מפשיטה בטבריה הותקף במארב ממלוכי מכוחות שהתבססו בצפת.
ב-1283 הכפר אוזכר כחלק מהתחום הצלבני בהודנה בין הצלבנים שהתבססו בעכו לבין הסולטאן הממלוכי קלאוון.
לפי המסורת של בני הכפר, יש להם קשר דם לחוסאם א-דין אבו אל-היג'א.
חוסאם א-דין היה פקיד רם-דרג בצבאו של צלאח א-דין.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בא-רווייס ב-1875, וציין כי בכפר "150 איש לכל היותר, שבתיהם ממוקמים על גבעה, בין גנים מלאים בעצי תאנה, רימון וזית, ופה ושם ישנם עצי דקל".
סקר הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל מ-1881 תיאר את א-רווייס כממוקם בשטח פתוח עם מטעי זיתים לצפונו של הכפר.
אוכלוסיית הכפר מנתה 400 בני אדם, כולם מוסלמים.
רישום אוכלוסין מ-1887 מראה שברוויס שהיו בסביבות 190 תושבים, כולם מוסלמים.
תחת המנדט הבריטי בראשית המאה העשרים, א-רווייס היה מהכפרים הקטנים ביותר בנפת עכו.
במפקד האוכלוסין של 1922 מנתה אוכלוסיית הכפר 154 בני אדם, כולם מוסלמים.
המספר גדל במפקד האוכלוסין של 1931 ל-217 בני אדם, כולם מוסלמים, וכן היו בכפר 44 בתים.
ילדי הכפר למדו בבית ספר בכפר א-דאמון הסמוך.
תושבי הכפר שתו מים מבארות ביתיים, וגידלו בעיקר חיטה, תירס, סומסום, אבטיחים וזיתים.
בסקר הכפרים של 1945 מנתה אוכלוסיית הכפר 330 מוסלמים, שהיו בבעלותם 1,163 דונם אדמה.
222 דונמים היוו קרקע לנטיעות והשקיה, 844 דונמים שימשו לדגנים, ואילו השטח הבנוי תפס 15 דונמים.
ב-18 ביולי 1948, יומיים לאחר כיבוש נצרת בידי חטיבה 7 במבצע דקל, כמה יחידות התקדמו לתוך הגליל המערבי וכבשו מספר כפרים ערביים, כשאחד מהם היה א-רווייס.
תושביו ברחו לאחר הפצצה ונפילת שתי הערים המרכזיות בסביבתו, שפרעם ונצרת.
בעקבות המלחמה הפך השטח לחלק מישראל.
לפי ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלידי, "האתר נטוש.
חורבות בארות ישנים וגגות בטון מפוזרים באתר, שמכוסים ביער עצי אקליפטוס וקקטוסים".
על אדמתו של א-רווייס לא נבנו יישובים ישראליים, אך קיבוץ יסעור משתמש בה לחקלאות.
בני מוריס, לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949, הוצאת עם עובד, תל אביב, 2005.
א-שמס היה שבועון יהודי בשפה הערבית שיצא לאור במצרים.
השבועון נוסד בשנת 1934. עורך העיתון היה סעד מלכי, יהודי מצרי לאומני וציוני מתון.
השבועון נסגר בהוראת הממשלה המצרית במאי 1948 בתגובה להכרזת הקמת מדינת ישראל ומלחמת העצמאות.
א-רוּבּע אל-ח'אלי הוא אזור מדברי בדרום חצי האי ערב המהווה חלק מן המדבר הערבי ונחשב לימת החולות (erg) הרציפה הגדולה בעולם.
א-רובּע אל-ח'אלי משתרע על שטח של כ-600 אלף קמ"ר.
רובו בגבולות ערב הסעודית ומיעוטו בתימן, בעומאן ובאיחוד האמירויות הערביות.
גובהו במערב מגיע לכ-600 מ' מעל פני הים, והוא משתפל כלפי מזרח עד לגובה של כ-180 מ'.
מדבר א-רובּע אל-ח'אלי שוכן באגן גאולוגי סדימנטרי , הנתון בתוך הלוח הערבי, ופניו ברובם מכוסים בחוֹלִיות.
א-רובּע אל-ח'אלי הוא מהאזורים הצחיחים ביותר בעולם.
הוא אינו מיושב, ואף לא נחקר במלואו.
המסעות המתועדים הראשונים של בני אירופה בתוככי א-רובּע אל-ח'אלי היו אלה של ברטרם תומאס ב-1930 ושל סנט ג'ון פילבי ב-1932. וילפרד תסיגר חצה את האזור פעמיים בשנים 1946–1950 ופרסם את רשמיו בספרו מ-1959 "חולות ערב" .
חציית מדבר א-רובּע אל-ח'אלי היא אתגר לספורטאים ולהרפתקנים המנסים לעבור בו בהליכה, ללא תמיכה חיצונית ובמשך זמן קצר ככל האפשר.
מרוץ המכוניות ראלי דקר 2025 עבר בחלק ממרחב הרבע הריק.
מעריכים שבמרחביו טמונים מרבצי נפט וגז אדירים.
ב-1948 התגלה בחלקו הצפון-מזרחי שדה הנפט הנחשב לגדול בעולם – שדה גוואר.
שדות נפט וגז משמעותיים נמצאים בדרום-מזרח האזור בגבולות עומאן ואיחוד האמירויות, בהם שדה שייבה .
דרך חלקו הצפוני של מדבר א-רובע אל-ח'אלי עובר כביש מהיר 10.
א-ראס או: אל-רָאס הוא כפר פלסטיני, בנפת טולכרם, כ־12 ק"מ דרומית־מזרחית לעיר טולכרם.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, באמצע שנת 2006 שטח הכפר הוערך בכ־5,646 דונם.
א-ראס יושבת על ראש גבעה בולטת בסביבה, בגובה 268 מ' מעל פני הים.
בכפר פזורים חרסים ושברי אבנים מהתקופה הביזנטית.
כקילומטר מצפון לכפר נמצאת חורבה עתיקה בשם "קסר א-טוויל", עם שרידי חומה.
אל-ראס, כמו כל האזור, סופח לאימפריה העות'מאנית בשנת 1517.
בשנת 1882 הוזכר הכפר במחקר של הקרן לחקר ארץ ישראל, ככפר קטן בראש גבעה, שתושביו מגדלים עצי זית.
לאחר מלחמת ששת הימים ב־1967, עבר אל-ראס לשליטה ישראלית.
מוצאם של תושבי הכפר הוא ממספר מקומות:
משפחות עודה (عودة), עווד (عوض) וקאסם (قاسم) הן מצאצאיו של אדם שהגיע בסביבות שנת 1780 מכפר מרדה שבנפת סלפית, עקב סכסוך וחשש מנקמת דם.
משפחת מג'דוב (مجدوب) הגיעה מעזה.
משפחות קטנות של פליטים שהגיעו לכפר ב-1948, כמו משפחת ח'לף (خلف) מיער כפר עבוש (غابة كفرعبوش) ומשפחת עטא (عطا) – פליטים מיער כפר צור (غابة كفر صور) שני כפרים קטנים במישור החוף.
שטח שטח הכפר הוא 5,646 דונם ועל יותר משני שלישים מהם נטועים כרמי זיתים ועל היתר גידולי שלחין.
חלק קטן הוא שטחי מרעה.
בשנת 1983 חובר הכפר לרשת המים הישראלית – מקורות.
קודם לכן השתמשו במי בארות ומי גשמים שנאספו בבורות שברחבי הכפר.
בשנת 2002 נבנתה על אדמות הכפר גדר ההפרדה, באורך כ-7 ק"מ וברוחב ממוצע של כ־60 מ' ובסך הכול כ-420 דונם של אדמה חקלאית.
לאחר בניית גדר ההפרדה, נמצאות למעלה מ-70% מקרקעות הכפר מערבית לגדר, והחקלאים נדרשים להיתרים מיוחדים כדי להגיע אליהן.
א-רסאלה הוא עיתון פלסטיני יומי המזוהה עם חמאס, שמתפרסם פעמיים בשבוע.
העיתון הוקם בינואר 1996, על ידי "קרן התקשורת של א-רסאלה".
זהו יותר מגזין הכולל תחקירים, מאמרים, וראיונות ופחות חדשות.
בשנת 2004 השיק העיתון את אתר החדשות היומי שלו "א-רסאלה נט" ואת הגרסה האנגלית שלו, בנוסף לשירות SMS ורדיו א-רסאלה דרך האינטרנט.
להקמה של העיתון קדם עיתון בשם "אל-וטן" , שהיה מבקר חשוב של הרשות הפלסטינית באותה תקופה.
הרשות ניסתה להשתמש בכוח שלה על מתן רישיונות חדשות, וביצעה מעצרים כדי להשתיק את העיתון, שנסגר לבסוף ב-1996.
בעקבות סגירת העיתון "אל-וטן", נוסד העיתון "א-רסאלה" ב-1 בינואר 1997, כעיתון מטעם "מפלגת ההצלה האסלאמית" - מפלגה שנוסדה על ידי פעילי חמאס כתגובה לחתימה על הסכמי אוסלו.
בכיר החמאס ראזי חמד, שהיה העורך של "אל-ווטאן", מונה לעמוד בראש א-רסאלה.
העיתון נהג לבקר את הרשות הפלסטינית, שסגרה אותו מספר פעמים בשל הביקורת שלו על יאסר ערפאת ועל הסכמי אוסלו.
בשנת 2004, א-רסאלה תואר כעיתון האופוזיציה המרכזי נגד הרשות הפלסטינית.
בשנת 2011, הרשות הפלסטינית אסרה על הכנסת העיתון לשטחי יהודה ושומרון ועל עובדיו לעבוד משם.
בפברואר 2023 פרסם האתר מדריך מצולם המסביר כיצד לבצע פיגוע ירי ממכונית.
א-שיראע הוא שבועון בערבית היוצא לאור בלבנון ונמנה עם כתבי העת הוותיקים במדינה.
א-שיראע נוסד בשנת 1948. תואר לא אחת כבעל קו פרו־סורי, ומרכזו בביירות.
המגזין היה הראשון שפרסם כי ארצות הברית מכרה בסתר נשק לאיראן – דיווח שהפך לפרשת איראן-קונטראס.
הידיעה פורסמה ב־3 בנובמבר 1986.
אַ-תֻּוַאנִי , הנקרא גם אַ-תֻּוַאנֶה (ﺍﻟﺘﻮانة), הוא כפר פלסטיני זעיר בדרום הר חברון, הנמצא כקילומטר וחצי דרומית מזרחית לאל-כרמל (מדרום-מזרח ליטא), הכפר מצוי, בגובה של כ-780 מטר מעל פני הים, מערבית לתל טוואני.
חלק מתושבי הכפר מתגוררים במערות.
במרחק כקילומטר ממזרח לכפר הוקמה ב-1981 ההתנחלות מעון ובין תושבי שני היישובים ישנם עימותים על השטחים, הדרכים ועל מקורות המים.
על פי מפת הקרן לחקר ארץ ישראל מ-1880, החורבה נמצאת ליד דרך קדומה המובילה מהכפר יטא למדבר יהודה עד עין גדי.
לאורכה של דרך זו סקר ברוך עשרות יישובים קדומים שהתקיימו לאורכה החל מתקופת הבית השני ועד לסוף התקופה הביזנטית.
במפקד האוכלוסין שנערך בימי המנדט הבריטי בשנת 1931 היישוב לא היה קיים.
בסקר מיפוי מטעם הצבא הבריטי שנערך בשנת 1944 נכתב כי במקום מצויה "ח'ירבה".
במפקד האוכלוסין שנערך על ידי ממלכת ירדן, בנובמבר 1961 היה מספר התושבים 127. במפקד הישראלי משנת 1967 עלה מספר התושבים ל-175 נפש.
בשנת 1997 ירד מספרם ל-76 ובשנת 2002 הוערך מספרם בכ-100. במפקד האוכלוסין של הרשות הפלסטינית ב-2007 נמנו במקום 326 תושבים.
במפקד התושבים שערכה הרשות הפלסטינית בשנת 2017 נמצאו בכפר רק 194 תושבים.
תושבי המקום הם בני משפחות עניות מהכפר יטא, שבאו אל א-תוואני במהלך המאה ה-20, מכיוון שלא יכלו לרכוש קרקעות להקמת בתים ביטא או שלא היה להם קרקעות לפרנסה.
הם התיישבו בחורבות נטושות בא-תוואני, ונצלו את האדמות הראויות לעיבוד, את כרי המרעה לרעיית צאן ואת שפע המערות הטבעיות למגורים.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 הוקם בכפר בית ספר יסודי המשרת כמה כפרים קטנים בסביבה.
חלק מהתושבים מתגוררים במבני בטון שנבנו מעל המערות.
בסיוע גורמים בינלאומיים הותקנה בכפר מערכת חשמל.
שירותים אחרים מקבלים התושבים בכפר יטא המהווה עבורם כפר אם.
בשנת 2009 נבנתה בא-תוואני מכספי תרומות מרפאה שנועדה לשרת את תושבי הסביבה, וכן נבנה מבנה שמטרתו לתעד את ההתנגדות לשלטון ישראל.
בתחום הכפר כמה בורות מים ובאר מים קדומה בשם עין א-תוואני.
בשנת 2010, כחודשיים לאחר פניות של תושבי המקום למנהל האזרחי, למקורות ולרשות המים, ובסיוע האגודה לזכויות האזרח בישראל, עמותת "במקום" וחברי הכנסת חיים אורון ודב חנין, הודיע המנהל האזרחי כי הוחלט שהכפר יחובר למים והכפר חובר לתשתית אספקת מים של מקורות.
תוכנית מתאר מקומית לכפר שכולל את חלק מבתי הכפר ואדמותיו הופקד לאישור על ידי המנהל האזרחי.
חלק מהתושבים הגישו התנגדות לתוכנית זו, שטרם אושרה.
בראשית שנות ה-2000 הוקם על ידי צה"ל, בצמוד לכביש 317, שעובר כ-300 מטר מצפון לכפר, מעקה בטון בגובה 82 סנטימטר ובאורך 41 קילומטר, שנועד למנוע המלטות רכבים מהירה לאחר ביצוע פיגוע, כמו פיגוע ירי.
המעקה הושאר פתח למעבר כלי רכב לא-תוואני מעיר המחוז, יטא, אך התושבים התלוננו על הקושי למעבר עם בעלי חיים.
בדצמבר 2006 הורה בג"ץ לפרק את המעקה והוא פורק בתחילת אוגוסט 2007.
עימותים בין אנשי הכפר למתנחלים
מאז ראשית המאה ה-21 יש עימותים בין תושבי א-תוואני לבין תושבי התנחלויות סמוכות.
העימותים נסובו על השימוש באדמות, שטחי מרעה ומעבר בדרכים הקרובות למעון.
בשל עימותים בין תושבי טוואני לתושבים ביישובים הסמוכים צה"ל החל ללוות את ילדי הכפר בדרכם אל בתי הספר ובחזרה מהם, באתר ומדי פעם נערכות במקום הפגנות.
פעולות אלה נסקרות בהרחבה באמצעי התקשורת הבינלאומיים.
בשנת 2004 האשימו בני הכפר את המתנחלים בהרעלת באר המים באמצעות זריקת פגרי תרנגולות למי התהום - טענה אשר לא נבדקה ולכן מהימנותה נתונה בספק.
בספר האוטוביוגרפי גדולה הייתה הבדידות מאת בנימין ברנר, אחיו של יוסף חיים ברנר, מספר הכותב על ילדותו שעברה עליו, בין היתר, בקרב בני שבט אל-עטאוונה שבנגב.
הילד אומץ על ידי השייח ג'אבר מהשבט ועבר לגור עמו בכפר.
את חוויותיו כרועה גמלים בכפר ואהבותיו הצעירות תיאר בספר בגוף ראשון.
א-תוחיד ואל-ג'יהאד פי אכנאף בית אלמקדס הוא ארגון טרור ג'יהאדיסטי אסלאמיסטי פלסטיני סלפי שבסיסו ברצועת עזה.
הארגון משייך עצמו לאידאולוגיה של אל-קאעידה.
הארגון הוקם בינואר 2008 על ידי הישאם אל-סעדני.
ההודעה על הקמת הארגון התפרסמה ב-6 בנובמבר 2008 במנשר המצהיר על נאמנות לאל-קאעידה, לאחר שלטענתם קיבלו מקימי הארגון מסר מאוסמה בין לאדן ואיימן א-זוואהירי.
הארגון אחראי לניסיונות שיגור רקטות לשטחי אוכלוסייה אזרחית בישראל.
במרץ 2011 עצר חמאס את מנהיג הארגון הישאם אל-סעדני.
המעצר סייע לצבא האסלאם, ארגון סלפי עזתי נוסף, להתבסס כארגון העל הסלפי ברצועה.
באפריל 2011 התפרסם הארגון כאשר פעיליו חטפו ורצחו ברצועת עזה את ויטוריו אריגוני, פעיל פוליטי איטלקי פרו-פלסטיני, כדי ללחוץ על חמאס לשחרר מהכלא את מנהיגם אל-סעדני.
באוגוסט 2012 שחרר חמאס את אל-מקדסי, על מנת שיהווה תחליף לצבא האסלאם, שהתחזק בעקבות מעצרו.
לאחר שחרורו הקים אל-מקדסי את מועצת השורא של לוחמי הג'יהאד בסביבות ירושלים כמסגרת-על שכללה את הארגון לצד הארגון אנסאר א-סונה, ארגון סלפי נוסף.
באוגוסט 2012, לאחר שחרור אבו וליד אל-מקדסי מכלא חמאס, הרג צה"ל שני טרוריסטים מהארגון ברצועת עזה, בעקבות מידע שתכננו פיגוע טרור בחצי האי סיני.
זמן מה לאחר מכן, ביצעו פעילי הארגון מתקפת טרור משולבת, שבמהלכה הרגו כ-15 חיילים ושוטרים מצרים בקרבת הגבול עם ישראל, השתלטו על עמדת המשטרה המצרית באזור מעבר כרם שלום, ולקחו עמם שני כלי רכב צבאיים משוריינים בניסיון לחדור לישראל.
אחד המשוריינים, שהיה כנראה ממולכד, התפוצץ במעבר הגבול, והשני הצליח לחדור לישראל תוך חילופי אש עם כוח צה"ל, והושמד על ידי טיל ששוגר ממסוק קרב וירי טנקים.
א-תנזים (ערבית: "حركة المقاومة اللبنانية - التنظيم" פירוש: "תנועת התנגדות הלבנונית - הארגון".
תעתיק מדויק: חרכת אלמקאומה אללבנאניה - אלתנט'ים) היה ארגון לאומני קיצוני לבנוני אשר התמקד בפעילות צבאית וחברתית.
הארגון התבסס על מיליציה שהורכבה מנוצרים לבנונים בשנות ה-70 המוקדמות.
הארגון שיחק תפקיד חשוב במלחמת האזרחים בלבנון.
סמל הארגון כולל את מפת לבנון כשעץ ארז במרכזה, ומופיע הביטוי "אתה אוהב אותה, תעבוד בשבילה".
הסמל עוצב בשנת 1970 במהלך מסע שנעשה על ידי התנזים באזור הדרומי של כפר שובא, על מנת לסייע לאוכלוסייה הנפגעת במאמץ השיקום, בעקבות תקיפה אווירית של ישראל בדרום לבנון.
כפר שובא הוא כפר מוסלמי בעיקרו בדרום לבנון, ומעשה זה סימל את האידיאלים הלאומניים החילוניים של התנזים.
אלפרד אלטון ואן ווגט , ידוע בדרך כלל כא.א.
ון ווגט, היה סופר מדע בדיוני יליד קנדה שנחשב לאחד מסופרי המדע הבדיוני הפופולריים והמורכבים ביותר של אמצע המאה ה־20 ב"תור הזהב" של הז'אנר.
ב-1996 היה הסופר ה-14 שזכה בפרס ה"גרנד מאסטר" (הקרוי החל מ-2002 פרס דיימון נייט), פרס מפעל חיים המחולק החל מ-1975 לסופר מדע בדיוני אחד, פעם בשנה או שנתיים, לצדו של טקס חלוקת פרס נבולה.
ואן ווגט נולד בחווה באדנבורג (Edenburg), קהילה רוסית מנוניטית במניטובה, קנדה.
עד לגיל ארבע, ואן ווגט ומשפחתו דברו רק בניב של גרמנית תחתית בבית.
אביו של ואן ווגט, עורך דין, העביר את המשפחה מספר פעמים מקום, ובנו סבל מכך, כפי שציין לימים: .
לאחר שהתחיל את קריירת הכתיבה שלו בכתיבה למגזיני ספרות זולה כמו מגזין "סיפור אמיתי" (True Story), החליט ואן ווגט לעבור לכתיבת סוגה אהובה עליו, מדע בדיוני.
סיפור המדע הבדיוני הראשון של ואן ווגט היה בהשראת מסע הביגל של צ'ארלס דרווין.
"המשחתת השחורה" (The Black Destroyer) פורסם על ידי ג'ון וו.
קמפבל בגיליון יולי 1939 של מגזין אסטאונדינג, שנת המאה למסעו של דרווין.
בסיפור הוצג חייזר אכזרי, טורף, העוקב אחר צוות של חללית מחקר.
סיפור נוסף על החללית "ביגל" הופיע בדצמבר, "Discord in Scarlet".
שני הסיפורים היו הראשיים במגזין והיו מלווים באיורים, שנוצרו על ידי פרנק קרמר (מאייר של שני ספרי המשך לקוסם מארץ עוץ) ופול אורבן.
(ואן ווגט וקרמר נראו לעיתים כמובילים של "תור הזהב" של המדע הבדיוני).
הסיפור "המשחתת השחורה" שימש כהשראה למספר סרטי מדע בדיוני (ובהם "הנוסע השמיני").
הרומן השלם הראשון של ואן ווגט, והמפורסם ביותר שלו, הוא "Slan", אותו פרסם קמפבל בהמשכים ב"אסטאונדינג" בין ספטמבר לדצמבר 1940. בסיפור היה שימוש באחד מהנושאים החוזרים ונשנים בסיפוריו של ואן ווגט, והוא סיפר את סיפורו של ילד סופרמן בן 9 החי בעולם בו בני מינו נרצחים על ידי ההומו סאפיינס.
ב־1941 החליט ואן ווגט להיות סופר במשרה מלאה, והתפטר מעבודתו במשרד ההגנה הקנדי.
ואן ווגט כתב מספר רב של סיפורים קצרים.
בשנות ה־50, רבים מהם אוחדו לרומנים, או , כפי שכינה אותם, מונח שנכנס לשפת הביקורת של המדע הבדיוני.
בשנת 1944, ואן ווגט עבר להוליווד, קליפורניה, בה הכתיבה שלו קיבלה ממדים חדשים לאחר מלחמת העולם השנייה.
ואן ווגט תמיד התעניין ברעיון של מערכות ידע מקיפות, וכך הדמויות בסיפורו הראשון משתמשות מערכת שנקראת "Nexialism" כדי לנתח את ההתנהגות של החייזרים.
ואן ווגט החל להתעניין בסמנטיקה הכללית של אלפרד קוז'יבסקי.
לאחר מכן הוא כתב שלושה רומנים הממזגים נושאים אלה: "The World of Null-A", "The Players of Null-A" ב-1940, ו-"Null-A Three" ב-1980. Null-A או היגיון לא אריסטוטלי, מתייחס ליכולת ולפרקטיקה של שימוש באינטואיציה, ובאינדוקציה (השווה ללוגיקה עמומה), בניגוד ליכולת ולפרקטיקה רפלקסיבית, או חשיבה מותנית, דדוקטיבית.
ואן ווגט גם הושפע עמוקות מגילוים של מדינות משטרה טוטליטריות שקמו לאחר מלחמת העולם השנייה.
הוא כתב רומן שממוקם בסין הקומוניסטית, הגבר האלים (The Violent Man - 1962), ולצורך כתיבתו אמר שקרא 100 ספרים על סין.
בספר זה הוא שילב את דעתו על "סוג הגבר האלים", שאותו הגדיר כ"איש שחייב להיות צודק", סוג הגבר ש"מושך נשים מיידית" וסוג הגברים ש"מנהלים את העולם".
ואן ווגט שכלל את שיטות כתיבתו, באמצעות סצנות של 800 מילים לערך בהם הוסיף סיבוך חדש לעלילה או פתר קונפליקט אחר.
הוא ציין כי הוא רכש הרבה מטכניקות הכתיבה שלו משלושה ספרים: טכניקת סיפור (Narrative Technique) של Thomas Uzzell, שתי הדרכים היחידות לכתוב סיפור (The Only Two Ways to Write a Story) של John Gallishaw, ועשרים בעיות של מחבר סיפורים קצרים (Twenty Problems of the Short-Story Writer) של Gallishaw.
בנוסף ואן ווגט טען שרבים מרעיונותיו באו מחלומות; בכל פעם שכתב סיפור, כיוון שעון מעורר שיעיר אותו כל 90 דקות במהלך השינה כדי לרשום לעצמו את חלומותיו.
ב־1950 התמנה ואן ווגט לזמן קצר לראש מבצע דיאנטיקה של ל.
דיאנטיקה הייתה המבשר החילוני לכנסיית הסיינטולוגיה של האברד.
המבצע נסגר כעבור תשעה חודשים, אבל ללא פשיטת רגל, בזכות ההסדרים של ואן ווגט עם הנושים.
ואן ווגט ואשתו פתחו מרכז דיאנטיקה, שמומן בחלקו על ידי כתביו, עד שהוא פרש סביב 1961. בעת הראיון שלו עם צ'ארלס פלאט, ואן ווגט עדיין היו נשיא התאחדות קליפורניה של מבקרי דיאנטיקה.
ב־1951 פרסם את , fix-up מדע בדיוני קלאסי עם נימות פוליטיות חזקות.
בין השנים 1950 ל-1960, ואן ווגט הפיק אוספים, ו"הלחמות" סיפורים ובהם "The Mixed Men" (1952) ו-"The War Against the Rull" (1959), ושני הרומנים מסדרת "Clane": "Empire of the Atom" (1957) ו-"The Wizard of Linn" (1962), שנוצרו בהשראת נפילתה של האימפריה הרומית, ובמיוחד קלאודיוס.
הוא חזר לכתוב בשנות ה-1960, בעיקר בעקבות הזמנה של פרדריק פול.
הרומנים המאוחרים שלו כללו "הלחמות" כגון "The Beast" (1963), "Rogue Ship" (1965); "The Darkness on Diamondia" (1972); רומנים מקוריים כגון "Children of Tomorrow" (1970), ועוד; הוא הבטיח ספרי המשך רבים ליצירותיו הקלאסיות אך רק אחד הופיע: "Null-A Three" (1984; שפורסם במקור בצרפתית).
כמה ספרים מאוחרים יותר הופיעו באירופה, ויש לו רומן אחד לפחות שפורסם באיטלקית ללא גרסה אנגלית.
ב-26 בינואר 2000, ואן ווגט מת בלוס אנג'לס ממחלת אלצהיימר.
בשנת 1946, ואן ווגט ואשתו הראשונה, עדנה מיין האל, היו אורחי הכבוד בכנס המדע הבדיוני העולמי הרביעי.
בשנת 1980, ואן ווגט קבל פרס "קספר" (גרסה מוקדמת של Prix Aurora Awards הקנדי) על מפעל חיים.
איגוד סופרי המדע הבדיוני והפנטזיה של אמריקה (SFWA) העניקו לו את ה"גראנד מאסטר" ה-14 (הפרס על שם דיימון נייט) בשנת 1996. הייתה מחלוקת גדולה בתוך ה-SFWA לגבי ההמתנה הארוכה עד שהעניקו לו את אות הכבוד הגבוה ביותר; בהספד על ואן ווגט, רוברט סוייר, סופר מדע בדיוני קנדי ציין:
לא היה ספק כי ואן ווגט היה אמור לקבל את הכבוד הזה הרבה יותר מוקדם - העוול שלו, שנגרם, לפחות בחלקו בגלל פוליטיקת ה-SFWA הארורה, כה הכעיס את הרלן אליסון, אדם עם מצפן מוסרי ללא רבב, שהוא הקים שדולה חזקה בערוץ Sci-Fi ובמקומות אחרים בשמו של ואן ווגט.
לרוב מייחסים את "הפוליטיקה הארורה ב-SFWA" לדיימון נייט, מייסד ה-SFWA, שתעב את הסגנון של ואן ווגט ואת נטיותיו הפוליטיות והרס ביסודיות את מעמדו הספרותי משנת 1950.
בשנת 1996, ואן ווגט קבל פרס מיוחד מה-Worldcon עבור "שישה עשורים של תור זהב במדע הבדיוני".
באותה השנה היכל התהילה למדע בדיוני ופנטזיה בחר אותו וכן את ג'ון וו.
קמפבל וג'ק ויליאמסון, ואת הוגו גרנסבק במעמד הבכורה שלו.
יצירותיו של ואן ווגט תורגמו לצרפתית על ידי בוריס ויאן, ועבודותיו של ואן ווגט "נתפסו כספרות גדולה של הזרם הסוריאליסטי".
מסעותיה של שפלן החלל (The Voyage of the Space Beagle) הוצאת מסדה, 1982
הסיפור אוטומט בתוך אוסף "היה היה בעתיד" של קנדל פוסטר קרוסן .
הוצאת קרני, 1952. תרגום: אוריאל שלח.
הסיפור חנות הנשק בתוך מבחר הסיפורת הבדיונית של רוברט סילברברג.
הוצאת עם עובד, 1981. תרגום: עמנואל לוטם
הסיפור הגנה בתוך גיליון 7 של המגזין פנטסיה 2000
הסיפור השופט העליון בתוך גיליון 23 של המגזין פנטסיה 2000 תרגום: שאול שרצר
הסיפור תהליך בתוך גיליון 35 של המגזין פנטסיה 2000 תרגום: גילה אולייר
הסיפור כמטווחי כוכב בתוך פרוזה, 9 עורך: גבריאל מוקד.
אַ-תֻּפַאח מוכרת גם כדרג' תופאח היא שכונה בעיר עזה, צפונית-מזרחית למרכז העיר.
מקור השם הוא במספר רב של עצי תפוח שהיו פזורים באזור זה.
השכונה נחלקת לחצי מערבי וחצי מזרחי.
לפני הריסת חומת העיר העתיקה של עזה, הייתה א-תופאח אחד משלושת הרבעים של העיר, לצד א-דרג' וזייתון שהיו מוקפים חומה.
א-תופאח תפסה את חלקה הצפון-מזרחי של העיר העתיקה של עזה.
בשכונה נמצאת הספרייה הציבורית של עזה, ומספר בתי ספר של הצלב האדום.
קיומה של השכונה מתועד מזמן התקופה הממלוכית בארץ ישראל במאה ה-13. חלקה הדרומי נקרא "א-דבאע'ה" ברישומי מס עות'מאניים מהמאה ה-16, בהם תוארה כשכונה קטנה ובה 57 בתי אב.
בתקופה זו כללה השכונה בית מטבחיים ובתי בורסקאות.
באותו זמן נקרא חלקה הצפוני שכונת "בַּנִי עַמִיר".
בשכונה שני מסגדים עתיקים, הקדום מביניהם הוא מסגד אל-אייבכי, שהוקם בסוף המאה ה-13, והשני הוא מסגד איבן מרוואן, שהקמתו הושלמה בשנת 1324 ובקרבתו קיים בית קברות.
סמוך לשכונה הוקם בית הקברות הצבאי הבריטי בעזה שבו טמונים 3,691 מחללי מלחמת העולם הראשונה והשנייה.
באוגוסט 2009 ארגן חמאס בשכונה חתונה המונית, שבה חותנו 450 זוגות, לצד 100 נוספים באירוע מקביל במרכז העיר.
במבצע צוק איתן הפציץ צה"ל את ביתו של מפקד משטרת עזה, תייסיר אל-בטש, בשכונה.
בהפצצה נהרגו 17 בני משפחת אל-בטש.
התאבִּעוּן (נהגה גם: א-תאבעון; בערבית: التابعون) הם דמויות אסלאמיות שלא פגשו את הנביא מוחמד, וחיו בתקופה מאוחרת יותר לאחר מותו (במאה הראשונה ובמאה השנייה להג'רה) או חיו בתקופתו אך לא ראו אותו.
למרות שהתאבעון קיבלו על עצמם את דת האסלאם לאחר מות הנביא, היה להם תפקיד משמעותי: הם למדו את החדית' מן הצחאבה ולימדו אותו לאחרים.
הם חיו בדיוק על פי המסורות ואורח החיים (סונה) של הנביא מוחמד.
לפי הגדרת אבן חג'ר: תאבעי הוא מי שפגש באחד מחברי הנביא.
לפי הגדרת אבן א-צלאח: תאבעי הוא מי שהתלווה לאחד מאנשי הצחאבה, ומספיק שהוא שמע או פגש פעם אחד מאנשי הצחאבה.
התאבעון שייכים לגל השני של מוסלמים שקיבלו את הדת והידע שלהם מהצחאבה, והלכו בעקבותיהם כנושאי שליחות האסלאם.
התאבעון דבקו בצחאבה כדי ללמוד מהם את הקוראן, החדית' והשריעה.
הם גם שימשו כחוליה המקשרת בין הצחאבה לבין הדור הבא של המלומדים שעיצבו את האסכולות השונות.
על פי חלק מהפרשנויות, הם הוזכרו בפסוק הקוראני
הפסוק כלל שבחים רבים מאלוהים לשני המחנות הראשונים ואלה אשר הלכו בעקבותיהם, אמר אלוהים שהוא מרוצה מהם והם מרוצים.
סחיח אל-בוח'ארי ומוסלם סיפרו כי עמרן בן חוסיין אמר: שליח אללה מוחמד עליו השלום אמר (הטובים ביותר מהאנשים אלה שחיו בתקופה שלי, ואחריהם התקופה שאחריהם ואחריהם התקופה שאחריהם)
במהלך חייו, הנביא מוחמד לא ביקש ולא אישר לאף אחד מהצחאבה לתעד ולכתוב את החדית'ים שלו.
גם בתקופת הצחאבה לא הועלו החדית'ים על הכתב.
כאשר הגיע לשלטון הח'ליפה עומר בן עבד אלעזיז, הוא צווה שיאספו את כל החדית'ים, וזאת לאחר שהתאבעין הספיקו כבר לשמוע ולדעת בעל פה את כל החדית'ים מפיהם של הצחאבה.
עומר בן עבד אלעזיז לא הסתפק באיסוף וכתיבת החדיתים אלא הוציא הוראה שכל המלומדים ילמדו חדית'ים במסגדים.
בתקופת התאבעין נעשו מאמצים רבים בסיפור החדת'ים והסונה.
בתקופת התאבעין כתיבת החדית'ים קבלה תאוצה רבה מאוד ובקנה מידה רחבה יותר מאשר בתקופת הצחאבה.
ספרים שנכתבו בעידן התאבעין עד אין ספור, וד"ר מוחמד מוסטפא אל-אעד'מי מזכיר חלק גדול מהן:
כתבי יד סעיד בן ג'וביר תלמידו של אבן עבאס.
כתבי יד בשיר בן נהיק, שנכתב על ידי אבו הוראיירה ואחרים.
כתבי יד מג'אהיד בן ג'בר תלמידו של אבן עבאס.
כתבי יד אבו זוביר מוחמד בן מוסלמי בן תדרס אלמקי תלמידו ג'אבר בן עבדאללה, מספר עותק שלו ושל אחרים.
כתבי יד זיד בן אבי אניסה אל רהאווי.
כתבי יד אבי- קלאבה שהמליץ עליה לאחר מותו איוב אל-סוח'טיאני.
כתבי יד איוב אבן אבי תמימה אל - סוח'טיאני.
כתבי יד הישאם בן ערוה בן זוביר.
כתבי יד חמאם בן מונבה, מאבו הוראיירה יתרצה ממנו אללה.
א-תרמיד'י היה מומחה גם בדקדוק השפה הערבית, והעדיף את האסכולה של כופה על פני האסכולה של בצרה בשל שימורה של השירה הערבית כמקור עיקרי.
סבו של אימאם א-תרמיד'י היגר ממרב העתיקה לתרמז, תרמז שם נולד א-תרמיד'י בתקופת שלטונו של אל-מאמון, הח'ליף מבית עבאס, בשנת 824.
מגיל צעיר הוא נחשַב לאדם מוכשר, נבון, מסור וחרוץ במיוחד.
תכונות אלו המשיכו לאפיין אותו לאורך כל חייו.
הוא למד לעומק את המדע של החדית' ואת השריעה.
הוא הקדיש תשומת לב מיוחדת לעבודתם של מדענים וחוקרי חדית' שגרו בתרמז, בסמרקנד, במרב העתיקה, ובערים אחרות במרכז אסיה.
בגיל 26 הוא יצא במסע למקומות מרוחקים, בין השאר לח'וראסאן ועיראק, כמו גם לחג'אז, מכה, ואל-מדינה.
שם הוא נפגש עם חוקרים ותאולוגים בולטים, עסק במפגשים הנוגעים לחוק האסלאמי ולמדעי האסלאם, והרחיב את הידע שלו בהיבטים השונים של דת האסלאם, של ההיסטוריה, ותחומים נוספים.
א-תרמיד'י היה עיוור בשנתיים האחרונות לחייו.
ישנם מסורות שגורסות כי העיוורון שלו הגיע מתוך צער על מותו של מורו וחברו הקרוב והאהוב, האימאם אל-בוח'ארי.
הוא נפטר ב-8 באוקטובר 892.
אימאם א-תִּרמיד'י עסק רבות בכתיבה, ובין כתביו ניתן למצוא את הספרים שלהלן:
אַ־תַנְף , הידוע גם בשם כבסיס חיל המצב א-תנף (ATG), הוא בסיס צבאי של ארצות הברית בשטח הנשלט על ידי האופוזיציה הסורית בנפת חומס הממוקם כ־24 קילומטרים מערבית למעבר הגבול אל-ואליד במדבר הסורי, באזור החיץ המפורז המשתרע לאורך הגבול עם עיראק ועם ירדן.
חיל המצב הבין־לאומי התמקם לאורך הכביש שנקרא כביש M2 או הכביש המהיר בגדאד–דמשק.
הנוכחות המשמעותית של הכוחות המזוינים של ארצות הברית בבסיס החלה ב־3 במרץ 2016, במהלך ההתערבות הבין־לאומית בהובלת ארצות הברית במלחמת האזרחים בסוריה.
בדצמבר 2016 אומנו בבסיס לוחמים, מקבוצת המורדים שהקימה את הצבא הקומנדו הסורי החדש (גַ'יְש מַעַ'אוִּירִ א-תַ'וְּרַה - جيش مغاوير الثورة), על מנת שילחמו נגד המדינה האסלאמית.
בשנת 2022, בסיס א־תנף המשיך לשמש כמקום מושבה של המפקדה של צבא הקומנדו המהפכני.
במקום משרתים לפחות כ־200 חיילים אמריקאים הפועלים מטעם קואליציית כוח המשימה הבין־לאומית CJTF-OIR.
נוכחותו של חיל המצב האמריקני בשטח סוריה מהווה נושא נפיץ, כי ממשלת סוריה והן ממשלת רוסיה רואות בנוכחות צבא ארצות הברית בא־תנף כבלתי חוקית; ממשלת סוריה קראה לנסיגה של כל הכוחות הזרים מסוריה ורוסיה מבקרת בקביעות את הנוכחות האמריקנית ה"בלתי קרויה" בדרום־מזרח סוריה.
ארצות הברית רואה בנוכחותה בבסיס א־תנף כמשקל נגד לכוחות קואליציית איראן־סוריה־עיראק־רוסיה באזור.
מחנה הפליטים רוקבן לפליטי מלחמת האזרחים בסוריה נמצא בתוך אזור החיץ המפורז.
במאי 2015, חמושים של המדינה האסלאמית כבשו את מעבר הגבול אל-וליד, וכך השיגו שליטה לכל אורכו של גבול עיראק–סוריה.
במרץ 2016 כוחות המורדים הנתמכים על ידי צבא ארצות הברית כבשו את מעבר הגבול אל-ואליד בצד הסורי של הגבול ובתחילת אוגוסט, מעבר הגבול אל-וליד בצד העיראקי של הגבול נכבש מחדש על ידי הכוחות של המיליציות השבטיות העיראקיות בגיבוי כוחות בראשות ארצות הברית שהיו פרו-ממשלת עיראק.
באוגוסט 2016 פרסם ה-BBC תצלומים שצולמו ביוני אותה שנה שלדבריו הראו חיילי כוחות מיוחדים בריטיים השומרים ככל הנראה על בסיס א-תנף.
במרץ 2017, צבא הקומנדו המהפכני (יורשו של הצבא הסורי החדש) פתח מחדש את מעבר הגבול, וחידש את התנועה האזרחית בגבול; נאמר כי קבוצה המכונה "צבא השבטים העיראקים" שולטת בצד העיראקי של המעבר.
ב-8 באפריל 2017, לוחמי דאעש פתחו במתקפה משולבת ומתואמת נגד מוצב כוחות המבצעים המיוחדים של ארצות הברית בא-תנף.
דאעש החל את ההתקפה תוך פגיעה בבסיס באמצעות מכונית תופת ולאחר מכן בתקיפה של 20–30 חיילי רגלים.
המתקפה נהדפה תחילה על ידי חיילי צבא המורדים הסורים, היחידה הנורווגית, היחידה הבריטית, והכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, בשילוב תקיפות אוויריות מרובות, של הקואליציה נגד דאעש.
בתקיפות האוויריות נהרגו רוב החיילים מכוח דאעש והשמידו את כל כלי הרכב שלהם.
המורדים הסורים הודיעו שארבעה מלוחמיהם ושמונה לוחמי דאעש נהרגו.
ב-18 במאי 2017, מטוסי קרב אמריקאים תקפו שיירה של כוחות ממשל פרו-סוריים שהתקדמו לעבר הבסיס.
זמן קצר לאחר מכן, דווח שכוחות ממשלת סוריה המשיכו בהתקדמותם תוך שהם השתמשו בנשק מתקדם מתוצרת רוסיה ונתמכו על ידי מסוקים רוסיים.
הדיווח אושר ב-26 במאי על ידי כלי התקשורת של משרד ההגנה הרוסי.
ב-17 ביוני 2017 הודיעו הכוחות המזוינים העיראקים שצבא עיראק ולוחמי השבטים הסונים, הנתמכים על ידי מטוסי הקואליציה בהנהגת ארצות הברית, עקרו את דאעש מהצד העיראקי של מעבר הגבול אל-וליד.
בסוף דצמבר 2017 אמר ראש המטה הכללי הרוסי ולרי גרסימוב שחיל המצב של ארצות הברית בא-תנף מבודד לחלוטין על ידי כוחות ממשלת סוריה בעקבות המתקפה המדברית באזור.
עד סוף 2017, החלה התקשורת הערבית לכנות את "אזור החיץ" שסביב בסיס א-תנף "אזור 55 הקילומטרים", שכן הוא מורכב מאזור חצי עגול ברדיוס של 55 קילומטרים כשהבסיס במרכזו.
עד 2018, שהו באזור א-תנף חמש קבוצות מורדים.
ב-7 בספטמבר 2018, פיקוד מרכז של ארצות הברית הכריז על תרגיל אש חיה בשם מבצע נחישות טבועה באזור חיל המצב א-תנף.