tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעקבות השעיית רופאים המזוהים עם התנועה הרוויזיוניסטית לאחר רצח ארלוזורוב, החליטו מספר רופאים להקים קופת חולים משלהם.
קופת חולים לאומית הוקמה בביתו של ד"ר וינשל בנובמבר 1933, ומרפאתו ברחוב גרוזנברג 23 בתל אביב, הייתה המרפאה הראשונה של הקופה.
כאביו ואחיו אברהם, כתב גם יעקב וינשל ב"Еврейский кавказский вестник" ("המבשר ליהודי קווקז"), עיתון שאביו היה עורכו.
במקביל לעבודתו כרופא, הוא שימש כעיתונאי ופובליציסט בעיתונים "ראזסוויט", "הארץ", "הבוקר", "הירדן", בכתב העת "החברה" שייסדו הוא ואחיו באנגלית ב-1939, בעיתון "הצפון", שהיה בבעלות אחיו אברהם ועיתונים וכתבי עת נוספים.
החל ממאי 1927 אף שימש עורך בפועל של עיתון 'הצפון'.
הוא היה סופר עברי, שכתב חיבורים ספרותיים אחדים על דמויות ואירועים בתולדות עם ישראל, בהם על הפעיל הציוני מרקו ברוך והתכתב עם הסופר שמואל יוסף עגנון והמשורר אורי צבי גרינברג.
הבלתי ליגלי, הוצאת כרובים, תרצ"ח 1938.
היהודי האחרון, 1946 - היסטוריה אלטרנטיבית של עולם שבו ניצחו הנאצים במלחמת העולם השנייה
אחרון הענקים, שיקגו: מקדה, תשכ"א-1961.
בצל שער טיטוס: ספור על רקע פצוץ בית השגרירות הבריטית על ידי חיילי הארגון הצבאי הלאומי, הוצאת שלח, תשי"ב-1952.
הדם אשר בסף - סיפורו של יאיר - אברהם שטרן, המתמיד, תשט"ז, והוצאת יאיר ע"ש אברהם שטרן, תשל"ח 1978.
הורדוס אחי: רומן היסטורי, מקדה, תש"ך 1960. (מסופר מנקודת מבטה של שלומית, אחות המלך הורדוס).
מרקו ברוך: נביא מלחמת השחרור, הוצאת ספרית ראשונים, תש"ט-1949.
פרשיות עלומות בתולדותינו, אברהם, תשל"ג-1973.
ירמה: פרקי חייו של פורש גדול, תל אביב: הוצאת אחיאסף, 1968.
הקרב על המנורה, הוצאת דפוס ישראל, תשי"ז 1957.
הראשון בכובשי ההר, תל אביב: הוצאת אל"ף, תשכ"ח 1968.
אגדת אונקלוס, תל אביב: הוצאת א' מוזס, תשי"א 1951.
יעקב ויידנפלד (כתיב ביידיש: וויידענפעלד; ת"ר, 1840 – כ"א בשבט תרנ"ד, ינואר 1894) היה רבהּ של הרימאיליב שבגליציה.
נולד בסטניסלב שבגליציה לרב אליעזר ויידנפלד, תלמידו של הרב יעקב לורברבוים מליסא ומחסידי החוזה מלובלין ורבי משה יהודה לייב מסאסוב.
בצעירותו למד בישיבה המקומית בסטניסלב, בראשות רב העיר הרב משולם ישכר הורוביץ.
נישא לרחל, בת הרב שבתי רפופורט, אב"ד דומברובה, צאצאו של רבי שבתי כהן, הש"ך.
במשך עשרות שנים כיהן כרבה של הרימאיליב.
נפטר בשנת תרנ"ד, בגיל 54. התכתב בהלכה עם רבני דורו, בין השאר עם דוד אשתו הרב ישראל הכהן רפפורט.
בנו הרב דוב בריש, שכיהן כרבה של טשיבין, הקים בעירו את ישיבת כוכב מיעקב, על שם אביו.
לאחר עלותו ארצה הקים הרב מטשיבין את ישיבת כוכב מיעקב בירושלים.
בנו, הרב יצחק ויידנפלד, שמילא את מקומו כרבה של הרימאיליב
בנו, הרב נחום ויידנפלד, אב"ד דומברובה
בנו, הרב דב בריש ויידנפלד, רבה של טשיבין
בתו, לאה - נישאה לרב שרגא פייבל טירקל.
נכדם הוא השופט יעקב טירקל
ויירניק גם העיד במשפטו של פישר לודוויג בשנת 1947, במשפט אייכמן בשנת 1961 ובמשפט טרבלינקה בשנת 1964, והיה נוכח בפתיחה של אתר הזיכרון בטרבלינקה בשנת 1964. לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לשוודיה ולאחר מכן עלה לישראל, בה נפטר ונקבר בשנת 1972 בגיל 83.
יאנקל ויירניק נולד ב-1889 ליצחק ושרה בביאלה פודלסקה (Biała Podlaska) שבפולין הרוסית.
הוא היה נגר וטפסן במקצועו, וחי בעיר ורשה שבפולין.
החל משנת 1904 היה חבר בארגון ההגנה העצמית של "הבונד".
כשהחלה מלחמת העולם השנייה, הוא היה בן 50.
ב-23 באוגוסט 1942 הועבר ויירניק מגטו ורשה לטרבלינקה.
ביום הגעתו נבחר לעבודה ולא להשמדה מיידית.
העבודה הראשונה שלו במחנה הייתה גרירת הגופות מתאי הגזים לקברי אחים.
ויירניק היה בטראומה מהחוויות שלו, כפי שכתב "קרה לעיתים קרובות שיד או רגל נפלה כשקשרנו את הרצועות סביבם כדי לגרור את הגופות משם." עם זאת, הוא התעודד מהגילויים המזדמנים של אומץ לב והתנגדות לשוביו.
בפרק 8, הוא מתאר מקרה שראה, בו אישה עירומה הצליחה להימלט מאחיזת השומרים ולטפס מעל גדר תיל בת 10 מטרים ללא פגע.
משנתקלה בשומר אוקראיני בצד השני - נאבקה עִמו, חטפה את המקלע שלו וירתה בכמה שומרים לפני שנהרגה.
כאשר התגלה המקצוע של ויירניק כנגר, הוא הוצב לעבודה במחנה בבניית מבנים שונים, כולל תאי גזים נוספים.
בהתחשב בכישוריו, ויירניק לא היה נתון לאותו יחס והוא כבר לא נאלץ להתמודד עם גופות מתים.
ויירניק מייחס את ההישרדות שלו למבני עבודות הבנייה שהיו נחוצים במחנה.
בהתחשב במחסור בעובדי הבנייה מיומנים, ויירניק עבר בין שתי החטיבות של המחנה (העליונה והתחתונה) בתדירות גבוהה.
כתוצאה מכך, ויירניק הפך דמות חשובה ושימש ככלי לתקשורת בין המחנות בתקופת תכנון המרד.
ויירניק נמלט מטרבלינקה בתקופת מרד האסירים ב -2 באוגוסט 1943, לאחר שהרג את אחד משומרי המחנה בגרזן.
הוא הגיע לוורשה מטרבלינקה, כשהוא מסתתר ברכבת משא.
הוא הסתתר בוורשה בתחילה אצל משפחת קשיבושבסקי (Krzywoszewski) הפולנית, מעסיקיו לשעבר, שהשיגו עבורו תעודת זהות מזויפת תחת השם קובאלצ'יק (Kowalczyk), ולאחר מכן הוסתר על ידי אישה בשם בוקובסקה (Bukowska).
הוא יצר קשר באמצעות מילת הקוד "עמך" עם חברי מחתרת יהודים שפעלו בצד "הארי" של ורשה.
הוא שימש כקשר של ארגון הגג של המחתרות היהודיות, "ועד התיאום היהודי" (Komisja Koordynacyjna Zydowskich Instytucji Spolecznych).
הוא הוכר על ידי חברי המחתרות כעד ראייה חשוב מהליכי ההשמדה בטרבלינקה.
בסוף 1943 הוא השתכנע לכתוב את חיבורו "שנה בטרבלינקה" למרות הרתיעה הראשונית שלו (ויירניק היה בעל השכלה נמוכה ולא היה סופר מיומן).
הוא המשיך להתגורר בוורשה (הופעתו ה"ארית" של ויירניק אפשרה לו לנוע בחופשיות יחסית) ולחם שם בשנת 1944 במרד ורשה הפולני במסגרת המחתרת השמאלית "ארמייה לודובה".
ולדיסלב ברטושבסקי העריך כי הודפסו כ-2,000 עותקים מן החוברת.
ב-24 במאי 1944 נשלחו עותקים דרך ערוצי מחתרת פולניים ללונדון ומשם הועברו למקומות נוספים.
הם תורגמו לאנגלית, לעברית, ליידיש ולספרדית והודפסו בארצות הברית על ידי נציגות של ברית הפועלים היהודית הכללית של פולין.
בארץ ישראל יצאה החוברת לאור על ידי ההסתדרות הכללית בסדרת "פנקס קטן", בדצמבר 1944 (כסלו תש"ה) בתרגומו של יצחק צוקרמן.
הספר מתאר את חוויותיו במחנה הריכוז טרבלינקה בין השנים 1942–1943.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נשאר ויירניק בתחילה בפולין והתגורר בלודז' ברחוב פרנצ'יסקנסקה 15.
ב-9 במאי 1946 הוענקה לו תעודה של לוחם בנאצים מטעם הפיקוד העליון של הצבא הפולני.
בשנת 1947 הוא העיד במשפטו של לודוויג פישר, שהיה המושל הגרמני של מחוז ורשה במהלך המלחמה.
לאחר המשפט היגר ויירניק לשוודיה ולאחר מכן עלה לישראל בעלייה ההמונית שעם קום המדינה.
בשנת 1955 נתבקש ויירניק על ידי יצחק צוקרמן וצביה לובטקין, לבנות את דגם מחנה טרבלינקה.
הדגם, שנחנך ב-1959, מוצג במוזיאון בית לוחמי הגטאות.
בשנת 1961 העיד ויירניק במשפט אייכמן ובשנת 1964 העיד במשפט טרבלינקה.
בשני המשפטים נעזרה התביעה בדגם שיצר.
ויירניק נשא את צלקות החוויה שלו, וסבל ככל הנראה מ"אשמת שורדים" ומהפרעות דחק פוסט טראומטיות.
את תחושת האשמה שמלווה אותו ניתן להכיר בפרק הראשון של "שנה בטרבלינקה".
"אני הקרבתי את כל אלה הקרובים ויקרים לי.
אני בעצמי לקחתי אותם למקום ההוצאה להורג.
בניתי תאי מוות בשבילם." הוא הצהיר כי הוא סובל מסיוטים ומבעיות שינה.
בשנת 2011 הוציאה הוצאת "דרור לנפש" מבית תנועת "דרור ישראל" את ספרו של ויירניק "שנה בטרבלינקה" בהוצאה מחודשת מסדרת "בית-ספר לרוח האדם".
יאנקעל וויערניק, א יאָר אין טרעבלינקע, ניו יורק: אונזער צייט, 1944.
"שנה בטרבלינקה"; מפי עד ראייה, פרסום מס' 12 בתוך: פנקס קטן, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, 1944.
יעקב ויירניק, שנה בטרבלינקה: (עדות מפי עד ראייה); עריכה: עידו רותם, תל אביב–יפו: דרור לנפש – תנועת דרור-ישראל, תשע"א 2011.
יעקב הנס דוידסון , המוכר בשם העט מבוסס האנגרמה יעקב ואן הודיס (גרמנית: Jakob van Hoddis) היה משורר יהודי גרמני, מראשוני הזרם האקספרסיוניסטי בגרמניה.
מוכר בשל שירו הידוע "סוף העולם", שפורסם בינואר 1911 בכתב העת 'הפעולה' (Die Aktion) ונחשב כשיר האקספרסיוניסטי הראשון.
שירו היווה השראה למשוררים אקספרסיוניסטים רבים והיווה השראה לכותבים נוספים לכתיבה בסגנון גרוטסקי.
הוא גם מוכר כאחד היוצרים הסוריאליסטי הגרמנים היחידים.
ב-1942 נשלח הנס-דוידסון על ידי הנאצים למחנה ריכוז.
תאריך מותו אינו ידוע, אולם ההשערה הרווחת היא שהדבר קרה באותה שנה.
שירתו של הנס דוידסון נלמדת במערכת החינוך הגרמנית כחלק מתוכנית הלימוד בספרות.
הנס דוידסון נולד במאי 1887 להרמן דוידסון, רופא, ואשתו דוריס בברלין שבגרמניה.
דוריס דוידסון ילדה תאומים, אולם העובר הנוסף נולד מת.
להנס דוידסון היו ארבעה אחים ואחיות: מארי, אנה, לודוויג וארנסט.
הוא היה תלמיד פיקח אך לא הצליח בלימודים לאור מזגו החם.
בשנת 1909 ייסד את Der Neue Club ("המועדון החדש") האקספרסיוניסטי יחד עם עמיתו קורט הילר.
בשנה שלאחר הייסוד, הוצגו רעיונותיהם בערבי קברט.
הנס-דוידסון כתב שירים גרוטסקיים עבור הקברט.
במועדון נוסד "הומור שחור" והיו חברים בו משוררים אקספרסיוניסטים רבים, מייסדי הזרם והמובילים בו כגון גיאורג היים, גוטפריד בן, ארנסט בלאס ואלזה לסקר-שילר.
הקברט האחרון, תשיעי במספר, התרחש באביב 1912 והיווה מחווה למותו הטראגי של גיאורג היים, אשר טבע בגיל 25 באגם.
ערבי הקברט היו מאוד פופולרים, ומשכו מאות צופים.
באחד מערבים אלו דוקלם השיר "סוף העולם" של הנס דוידסון ועורר התרגשות רבה בקרב הקהל.
משוררים רבים זכרו מאוחר יותר את השפעת שני בתי השיר עליהם.
שיריו של הנס דוידסון באותה תקופה הביעו רגשות חרדה קיומית לא רק אישית אלא גם עולמית.
הוא החל להתעניין במיסטיקה קתולית ובהמשך התנצר.
הנס דוידסון למד פילוסופיה ופילולוגיה באוניברסיטה בברלין אך סולק מהאוניברסיטה.
אביו ושניים מחבריו הטובים, ארנסט באלק וגיאורג היים מתו.
הוא סבל מהתמוטטות עצבים והתאשפז מרצון בבית חולים פסיכיאטרי.
בשנת 1912 החלו להופיע אצל הנס דוידסון סימנים ראשונים של מחלת הסכיזופרניה.
הוא שוחרר מבית החולים אך נכפה עליו לחזור ולהתאשפז לאחר שתקף את אימו.
בריאותו הנפשית המשיכה להדרדר והוא חי תחת השגחה פרטית בין השנים 1914 ועד 1922. לאחר שנת 1927, כאשר אמו התרוששה כלכלית, הוא הועבר להשגחת מרפאה של המדינה.
בתחילת שנות ה-30, עזב את הנצרות וחזר ליהדות.
בשנת 1933, מיד לאחר מינוייו של היטלר לראש-ממשלת גרמניה, ברחה משפחתו של הנס דוידסון לתל אביב (שם נפטרה אמו שבורת הלב מספר חודשים מאוחר יותר).
כתוצאה ממצבו בריאותו הנפשית הלקוי, לא הצליח הנס דוידסון לקבל אישור כניסה (סרטיפיקט) לתחומי המנדט הבריטי שבארץ ישראל.
הוא נאלץ להמשיך לחיות בגרמניה הנאצית, בה החלו לראות בזרם האקספרסיוניסטי כצורה אומנותית מנוונת, וככזו, לא מקובלת לחלוטין.
מספר אמנים אקספרסיוניסטים הצליחו להימלט מגרמניה הנאצית, אך רבים התאבדו או נרצחו במחנות הריכוז.
בהתחשב ביהדותו של הנס דוידסון, בהיותו אמן מהזרם האקספרסיוניסטי ובמצב בריאותו הנפשית הרעוע (מצב נפשי זה הוביל ל"המתת חסד" באותה תקופה), רציחתו בידי הממסד הגרמני הנאצי הייתה כמעט וודאית.
ב-29 בספטמבר 1933 הועבר דוידסון מן המוסד הפסיכיאטרי ששהה בו לבית חולים יהודי ליד קובלנץ, שאליו נשלחו רוב המאושפזים היהודים על רקע פסיכיאטרי מרחבי הרייך.
ב-30 באפריל 1942, הוא וכל שאר החולים וכן צוות המרכז הרפואי בו שהה נשלחו לסוביבור.
תאריך מותו של הנס דוידסון לא ידוע; קרוב לוודאי מאי או יוני 1942.
רק ספר אחד של הנס דוידסון, "Weltende", פורסם בעודו בחיים, בשנת 1918.
שירו הבולט ביותר של הנס דוידסון, "סוף העולם" , עורר עניין ציבורי רב ונחשב לשיר האקספרסיוניסטי הראשון.
השיר השפיע על משוררים רבים אחרים בזרם האקספרסיוניסטי.
השיר נכתב בסמוך לתחילת מלחמת העולם הראשונה ועוסק בתיאור קיצו של העולם.
הוא מתאר תחושה שרווחה בשיח של תחילת המאה העשרים, בין היתר כתוצאה ממירוץ החימוש בין המדינות, על דמדומי האנושות.
רבי יעקב (יאקב) המבורגר (נפטר בט"ו בחשוון ה'תקי"ד, 1753) היה ראש בית הדין בפראג ומחבר הספר קול קול יעקב.
נולד בהמבורג למרדכי, וכיהן מעל לשלשים שנה כראב"ד פראג.
נפטר בפראג בט"ו בחשון תקי"ד (12 בנובמבר 1753).
ספרו "קול קול יעקב", חידושים על הש"ס, ליקוטים על השולחן ערוך וחידושים על סדר פרשיות התורה, נדפס בפראג בשנת תקס"ב 1802, עם הערות מבעל הנודע ביהודה.
הובא לדפוס על ידי אפרים ליב ודוד כ"ץ טעבלש מפראג, נכדי המחבר.
חידושיו מובאים הרבה בספרי האחרונים, ביניהם בילקוט הגרשוני ובצל"ח.
הספד שכתב על אביו ומשפחתו הודפס בשנת תר"י בשם "קול נהי".
יעקב הרוזן (רֶזניק) (א' באלול תרנ"ט, 7 באוגוסט 1899 – 16 בפברואר 1977) היה היסטוריון, סופר ומחנך, חוקר בתחום תולדות ההתיישבות היהודית בגליל ובתולדות האנוסים.
פרסם חיבורים על דון יוסף נשיא ודונה גרציה.
הוריו היו אליעזר רזניק, עולה מנבהרדק, שסלל את מסילות הרכבת מיפו לירושלים, וחיה בת יצחק משה קרונשטאדט.
אביו שימש תחילה כחקלאי בזכרון יעקב, וכשהוקמה המושבה מטולה עבר להתגורר בה והיה מחלוצי עבודת האדמה במטולה.
יעקב למד בבית-הספר העממי במטולה ובגימנסיה "הרצליה" בתל אביב וכשפרצה מלחמת העולם הראשונה חזר לכפרו.
באותה תקופה ערך ועד המושבה חיפושים אחר יוסף לישנסקי, יליד מטולה, שהיה פעיל במחתרת ניל"י - עקב פניית ועד זכרון יעקב שאויים על ידי מפקדת הצבא הטורקי, הנער יעקב נשלח לחיפושים אך הוא הוליכם שולל לבל ימצאו את לישנסקי.
לאחר שגילו כמה טעויות שעשה הוא נשלח למאסר, אך שוחרר במהרה ונשלח לכפר גלעדי לשמור על רכושם של חברי השומר שנאסרו.
לאחר המלחמה שב ללימודיו בגימנסיה.
כשהחלו ההתקפות הערביות על תל-חי בשנת ה'תרע"ט נשלח להגן על הגליל העליון יחד עם חבריו פסח ליפובצקי וסימקין.
כשנפלה תל-חי ופונה הגליל העליון נשלח להגן על המושבה שרונה שבגליל התחתון.
הוא החל לפרסם את רשימותיו בעיתון הארץ למשך כמה שנים ועבד כמורה עברי בבית-הספר של כי"ח בביירות, שם נפגש עם המלך פייצל ואז פוטר מתפקידו.
ב-1925 נסע להיות מורה עברי בבולגריה, הוא מונה לראש הסתדרות המורים, ערך עיתון והקים הוצאת-ספרים עברית.
שם נתמנה לחבר מזכירות הקונגרס הציוני.
ב-1929 נסע ללמוד משפטים בפריז שבצרפת וב-1933 קיבל תואר מוסמך למדעי המשפט.
ב-1936 נבחר לנשיא הסתדרות המורים היהודים, נשיא מועדון בני ארץ ישראל, ויו"ר חוג הנוער הלאומי היהודי בפריז.
היה נשוי לשושנה, אחות בריאות הציבור בירושלים.
ב-1933 פרסם את מאמרו הראשון בעיתון הצרפתי "מרקורי די פראנס" בו מתח ביקורת על שלטון המנדט וזכה לתגובת הנציב הצרפתי בסוריה.
הוא למד לתואר ד"ר להיסטוריה והכין את ספרו על "דונה גרציה" בו הוכיח שהמלך קארל החמישי שנודע כאנטישמי, ניהל את חשבונו בבנק מנדס שהיה בבעלות יהודים אנוסים ושדונה גרציה מנדס הקלה את יחסו.
עוד חשף שהחוזה בין טורקיה לצרפת שנחתם ב-1569 נכתב בעברית.
ב-1939 פרסם את ספרו "ארץ ישראל וארצות הברית של ערב" ובא במגע עם מדינאים צרפתים.
בספטמבר באותה שנה הוציא את ספרו "מדיניותה של הציונות בעולם ובמזרח הקרוב".
בתש"ט הוציא קובץ ספרותי בשם "האופק".
דונה גרציה, ומדינת היהודים בטבריה שבגליל.
ארץ ירדן וחרמונים, פרקים נשכחים מתולדות עמק החולה וביצות עמק הירדן.
באפק הסוער - בעיות ודמויות: ספרות ומספרים על "הסיבוב השני".
דון יוסף נשיא: נסיך נקסוס, מושל האיים ושליט הים התיכון - גדולי ישראל.
דון יוסף נשיא: נסיך נקסוס, מושל האיים ושליט הים התיכון.
חזון ההתנחלויות בגליל, תולדות המושבות ראש פינה, יסוד המעלה, משמר הירדן, עין זיתים, מחניים ומטולה.
ארץ ישראל וארצות הברית של ערב.
מדיניותה של הציונות בעולם ובמזרח הקרוב.
מטולה, סיפור ייסודה של מטולה מראשיתה וסיפור מייסדיה.
קובץ זיכרון, לזכר הסופר והעיתונאי שלום בן ברוך.
יעקב ויינשטיין (נולד ב-15 בספטמבר 1950), הוא יועץ השקעות, אשר הקים את בית ההשקעות "אפיקים", והיה מנהל ההשקעות הראשי של מגדל שוקי הון, וכיום הוא משמש כיועץ ומנהל קרנות בינלאומיות.
ויינשטיין נולד בתל אביב לדוד, יליד רוסיה, ופנינה, ילידת ישראל.
ויינשטיין עשה את שירותו הצבאי בחיל הקשר, והשתתף במלחמת יום הכיפורים.
לאחר שירותו הצבאי סיים את לימודיו לקראת תואר ראשון במדעי המדינה, באוניברסיטת תל אביב.
באוקטובר 1971 הוא החל לעבוד כמנהל השקעות בבנקים מסחריים בישראל והמשיך עד לאוקטובר 1976. בנובמבר 1976 הוא מונה למנכ"ל "בטוחה", חברה לניהול השקעות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, אשר הייתה חלק מקבוצת כלל.
במהלך תפקידו הפך ויינשטיין את החברה, שהייתה עד אז חברה קטנה עם מעט לקוחות, לחברה גדולה ומשמעותית בשוק ההון הישראלי שניהלה נכסים בהיקף של מעל מיליארד ש"ח.
באפריל 1984 ייסד ויינשטיין את בית ההשקעות אפיקים, יחד עם קבוצת כלל, ובשנת 1990 קנה את כל החזקותיה של חברת כלל בחברה.
בשנת 2002 ניהלה אפיקים קרנות בשווי של כ-300 מיליון ש"ח, אולם בשנת 2005 כבר ניהלה החברה קרנות בשווי 3.1 מיליארד ש"ח, ובעקבות כך הוכתר על ידי גלובס כברוקר הטוב בישראל, וכאחד מ-20 המנהלים הטובים בישראל.
באפריל 2006 מכר ויינשטיין את החברה למגדל שוקי הון מבית מגדל חברה לביטוח, ומונה למנהל השקעות ראשי בחברה.
באפריל 2014 עם סיום חוזה העסקתו במגדל, החל לנהל ולייעץ לקרנות בינלאומיות, ובספטמבר 2015 הקים את קרן קרוקסטון (Croxton fund), אשר משקיעה בעיקר בחוזים עתידיים ובאופציות.
ביולי 2017 קיבל ויינשטיין רישיון לניהול השקעות מטעם ה-"Financial Conduct Authority", הגוף המפקח על ניהול השקעות בבריטניה, ובאוגוסט אותה שנה מונה למנהל השקעות הראשי של קרן ספרה גלובל מקרו, מקבוצת ספרה ניהול קרנות.
יעקב (קובי) וייצנר (24 במרץ 1951 - 20 בספטמבר 2018) היה איש רוח, סופר, מחזאי ובמאי תיאטרון יידיש, מורה ומרצה ליידיש ותרבות אידית באקדמיה בישראל ובעולם.
עסק באופן ייחודי בלימוד השפה האידית קידום והנחלת התיאטרון המבוסס על תרבות והומור יידי בשפה מדוברת בפולין, בישראל, בארצות הברית ובארצות אירופה השונות.
יעקב וייצנר בתל אביב להורים יוצאי פולין, אימו חנה מהעיר סקאלאט, אביו שמואל עלה לארץ בשנת 1934 מהעיר לבוב פולין (כיום אוקראינה).
למד בבית ספר יסודי ע"ש אליעזר הקליר אותו סיים במחזור י"ג בשנת 1965, השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר הצרפתי קולג' דה פרר ביפו, בשנת 1969.
התחיל בלימודים לתואר ראשון באוניברסיטה העברית במגמת ספרות עברית בשילוב עם לימודי תיאטרון.
בשנת 1976 קיבל מאת האוניברסיטה העברית בירושלים תואר M.A ביידיש ובספרות עברית.
בשנת 1984 הוענק לו על ידי האוניברסיטה העברית תואר Ph.D, כותרת עבודת הדוקטורט שלום עליכם בתיאטרון.
בשנת 1981 במקביל ללימודי הדוקטורט הוא למד בבית צבי ברמת גן במגמת קולנוע.
בעשור הראשון של המאה ה-21 העביר קובי וייצנר את מרכז פעילותו לפולין והשיג אזרחות פולנית שהייתה גם להוריו עליה הם שמרו כל חייהם.
שם הוא נישא לאלכסנדרה קרול, הקים משפחה, יחד הם גידלו שלושה ילדים חנה, קובה ושרה.
נפטר בוורשה ב-20 בספטמבר 2018.
אקדמיה - הוראה - תעסוקה
בשנים 83–1978 עבד כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1985 עבר לניו יורק בעקבות הזמנתו להשתתף כעוזר לבמאי בפרויקט דוקומנטרי על השואה הפרטיזנים של וילנה.
במקביל הוא נרשם ללימודי דוקטורט באוניברסיטת קולומביה, לפרנסתו עבד במרכז הקהילתי היהודי בסיוסט לונג איילנד.
בשנת 1986 עבד כמפיק/כותב/ במאי של הסרט הדוקומנטרי Unexpected Nostalgia אודות הסופר היהודי פולני laureate Julian Strijkowski
בשנת 1988 עבד כמפיק/ במאי של הסרט הדוקומנטרי פורים שפיל, במקביל שימש וייצנר כמנהל הפעילות התרבותית בקונגרס היהודי העולמי.
בשנים 3–1992 עבד כמפיק / כותב בתוכנית הטלוויזיה SHMOOZING WITH KOBI בוורנר טיים כייבל טלוויזיה.
בשנת 1994 עבד כמרצה באוניברסיטת תל אביב - תוכנית ללימודי חו"ל.
בשנים 6–1995 עבד כפרופסור אורח באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1994–1998 דר' קובי וייצנר לימד במרכז ליידיש ע"ש רנה קוסטה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 97–1996 הוא היה עוזר מרצה באוניברסיטת אמורי אטלנטה, ג'ורג'יה.
בשנת 1997 קובי היה המפיק והבמאי חגיגות התיאטרון היידי בסינמטק של תל אביב.
בשנים 98–1997 עבד כעמית מחקר באוניברסיטת קולומביה בניו יורק, נושא המחקר "הסיפור המקראי של מכירת יוסף בתיאטרון היהודי העממי".
בשנים 1997–2001 הוא שימש כמרצה אורח בהאנטר קולג', ניו יורק (Hebrew Division of Hunter College in New York)
משנת 2005 ועד פטירתו עבד קובי כמנהל האמנותי של התיאטרון היהודי בוורשה על שם אסתר רחל קמינסקה ואידה קמינסקה.
קובי היה ציר מרכזי בחיי הקהילה היהודית בעיר ורשה, בכתיבה, מחזאות, בימוי בתיאטרון ובמשחק עצמו, בנוסף הקים קובי את תיאטרון הילדים (Kinder-Teater) במסגרת Social-Cultural Jewish Society ואפשר לילדים להשתתף בפעילויות משחק ושירה בשילוב לימוד שפת יידיש כולל לימוד שירי יידיש.
נוסף לעיסוקיו השונים בתיאטרון, עסק קובי גם בהקשר היהודי ישראלי לפרויקט הקמת גלעד לחסידי אומות עולם בתכנון של דני קרוון בורשה, ולקשרים פוליטיים בין ישראל ופולין.
בשנים 1995- 2001 הוא עבד כעורך ה-Yiddisher kemfer
משנת 2000 ועד פטירתו עבד ככתב מן המניין במערכת העיתון היידי פארווערטס (Forward) שמתפרסם בני יורק.
משנת 2006 ועד פטירתו שימש קובי כעורך של Dos Yiddishe Vort
"אבן גבירול פינת הירקון וסיפורים אחרים" - הוצאת כרמל, ירושלים, 1997
מכירת יוסף בתיאטרון היהודי העממי, פורסם בהוצאת י.ל.
פרץ תל אביב שנת 1999
האישה ביצירתו של שלום עליכם עיון ב "טוביה החלבן"
כמו כן הוא תרגם וכתב הקדמה לספרו של שלום עליכם Dos groyse geṿins, הספר הודפס בניו יורק The Workmen's Circle Press, 1989.
מכירת יוסף: פורים שפיל ברובנה פולין
מכירת יוסף בבימויו, הועלה בתיאטרון העירוני בשיקגו
הדרמה של שלום עליכם ומימושה הבימתי, ירושלים
המרכז הבינלאומי ליידיש - וילנה
יעקב ויינברג (7 ביולי 1879 - 2 בנובמבר 1956) היה מלחין ופסנתרן יהודי-רוסי, שחיבר יותר מ-135 יצירות לפסנתר ולכלים אחרים.
הוא היה ממייסדי הקונסרבטוריון היהודי הלאומי בירושלים לפני שהיגר לארצות הברית, שם היה ל"קול רב השפעה בקידום המוזיקה היהודית באמריקה,.
ויינברג נולד באודסה, שבאוקראינה, למשפחה מן המעמד הבינוני.
אביו, וולף (זאב), היה סוחר, שמת כשיעקב היה בן 12. יעקב כתב חיבור נוגע ללב על הליכתו לבית הכנסת לאמור קדיש לזכר אביו.
הוא כתב, שכמי שגדל בבית שאינו שומר מצוות, לא הכיר את צלילי השפה העברית בתפילה, אבל המוזיקה של השפה ומקצבי התפילה משכו את לבו.
בכך ניצת בו העניין בדת היהודית ובמוזיקה היהודית.
דודו של יעקב היה פטר ויינברג, היה מתרגם נודע של שייקספיר והיינה לרוסית.
יעקב סיים לימודי משפטים באוניברסיטה של מוסקבה, אך מעולם לא עבד במקצוע זה, משום שהעדיף את לימודי הפסנתר.
הוא למד בקונסרבטוריון של מוסקבה מ-1901 עד 1906, אצל מורים רבים ידועי-שם, בהם טאנייב ואיפוליטוב-איבנוב.
בהמשך למד במשך שנה הלחנה בווינה, אצל תאודור לשטיצקי.
ויינברג עסק גם בהוראת פסנתר.
בין השנים 1912 ל-1916 יצא ויינברג למסעות קונצרטים ברחבי רוסיה כפסנתרן סולן ועם אמיל רוזנוב בדואו פסנתרים.
הוא עיבד יצירות של רחמנינוב ליצירה לשני פסנתרים בשם "רחמניאנה".
היצירה יצאה לאור ובוצעה על ידי ויינברג ורוזנוב.
היה לו עניין רב גם בשימור המלודיות והסולמות הייחודיים של נעימות העם היהודיות, דתיות וחילוניות כאחת.
ב-1908, כשיואל אנגל ייסד עם לאזאר סאמינסקי ואחרים את החברה למוזיקה עממית יהודית בסנקט פטרבורג, ייסדו יעקב ויינברג ועמיתיו את הסניף המוסקבאי של חברה זו.
אחר חזר לאודסה, שם לימד בקונסרבטוריון למוזיקה של אודסה.
בראשית המהפכה הבולשביקית, נכלא ויינברג לחודשיים.
בשנת 1922 ברח עם אשתו תרזה (לשעבר ברנשטיין) ובנם היחיד ולטר לארץ ישראל.
כאן חיבר את האופרה העברית הראשונה, "החלוץ".
היצירה זכתה בפרס ראשון בתחרות הלחנה בינלאומית, בחסות חגיגות מאה חמישים שנה לפילדלפיה.
האופרה הוצגה בירושלים באפריל 1925. ויינברג לימד נגינה בפסנתר.
בין תלמידיו היה הפסנתרן מרדכי זנדברג.
בכספי פרס התחרות, בסך $1500, לקח ויינברג את משפחתו לניו יורק.
ויינברג העלה גרסאות קונצרטיות של האופרה "החלוץ" בקרנגי הול ב-1941 וב-1947, וב"מכה טמפל" (כיום ניו יורק סיטי סנטר) בשנות ה-30'.
נוסף לכך, הייתה הצגה בברלין בשנות ה-30' של הקולטורבונד, עם זמרת הסופרן מאשה בניה באחד התפקידים בראשיים.
ההצגה התקיימה בבית כנסת, כיוון שהמפלגה הנאצית אסרה על ביצוע יצירות יהודיות, אפילו יצירות מופת, באולם קונצרטים ראוי לשמו.
יצירותיו הרבות כוללות מוזיקה יהודית דתית; הוא הלחין את תפילות השבת בגרסאות אחדות.
יצירות אלה מבוצעות עדיין בטמפל עמנואל בניו יורק, בית כנסית רפורמי חשוב במנהטן.
כמו כן הלחין יצירות רבות שאינן דתיות.
הוא גילה עניין רב בנאום גטיסברג של אברהם לינקולן וחיבר לו מוזיקה למקהלה ועוד שלוש גרסאות לא-ווקאליות.
אהרן קופלנד שמע אחד מקונצרטי לינקולן לפני שחיבר את "דיוקן לינקולן" שלו.
וינינברג הצטרף לפקולטה למוזיקה של הקולג' למוזיקה של ניו יורק ב-1929, שם לימד שנים רבות ואחר הצטרף לסגל המורים של מכללת האנטר.
ויינברג מת ממחלת ריאות בניו יורק, ב-2 בנובמבר 1956, בן 77. הוא נטמן בבית הקברות סטיבן וייז בארדסלי, ניו יורק.
אלמנתו של ויינברג, תרזה ברנשטיין ויינברג תרמה לאחר מותו את תווי המוזיקה שלו לג'ייקוב מייקל, אספן ופילנתרופ, והקרן שלו תרמה, בהמשך, את התווים לספרייה הלאומית של ישראל.
הארכיב הזה כולל יותר מ-10,000 דפים, והוא מטופל בתשומת לב בידי האוצרת שלו, ד"ר גילה פלם, מוזיקולוגית בעלת שם.
תרזה ויינברג תרמה כרך שני גדול של הפרטיטורות, מכתבים אישיים, עבודות אקדמיות ותצלומים של יעקב ויינברג לארכיב שבמוזיאון גלינקה למוזיקה במוסקבה.
את המסמכים האלה אפשר לראות לפי בקשה.
באוסף גלינקה נמצאות יצירת המופת של ויינברג, "סונטה לשני פסנתרים", ו"אנציקלופדיה לטכניקה של הפסנתר, חלק I ו-II, וכן שמורות בו עבודות שלו מימי לימודיו בקונסרבטוריון למוזיקה של מוסקבה (1906-1901).
יצירותיו של ויינברג מבוצעות גם כיום.
במיוחד זוכות לביצוע יצירותיו לקלרינט בסגנון הכליזמר.
ויינברג היה אחד ממלחיני הבית בטמפל עמנואל במנהטן.
יצירותיו מבוצעות לעיתים קרובות בראש השנה וביום הכיפורים ובתפילות השבת השבועיות.
יעקב הרצנשטיין (תרי"ח, 1858 – י"ח בכסלו תרפ"ט, 1 בדצמבר 1928) היה תעשיין ביל"ו, מראשי הקהילה היהודית אשכנזית ביפו.
יזם את כתיבת השיר משמר הירדן על ידי נפתלי הרץ אימבר, שהיה שירו העברי הלאומי המפורסם של אימבר לפני התקווה.
נולד באודסה שבאוקראינה, בנו של אלכסנדר הרצנשטיין, שהיה סוחר אמיד.
החל ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג בגרמניה, לאחר מכן למד משפטים והוסמך לעורך דין.
בקיץ 1883 עלה לראשונה לארץ ישראל.
בעקבות הקשיים שעשו פקידי החוף הטורקיים לעולים היהודים, מחה בפני הקונסול הרוסי ביפו.
למחרת ביקש להצטרף לחבריו הביל"ויים לעבודת במקוה ישראל, אך המנהל הירש סירב להכיר בו כביל"ויי ולתת לו עבודה.
בעקבות זאת פרצה מריבה בין המנהל הירש לבין קבוצת הביל"ויים במקוה ישראל, ולבסוף התרצה והתיר להרצנשטיין לעבוד.
אך הרצנשטיין נפגע מן היחס של הירש והחליט לשוב לרוסיה.
במרס 1885 עלה ארצה בשנית, הפעם כבעל הון ועסקים.
בעוד חבריו הביל"ויים התנחלו בגדרה, הוא התיישב ביפו ועם הזמן היה מראשי הקהילה האשכנזית בעיר.
ייסד ביפו בית מסחר לייבוא עצים לבנין ולייצוא צימוקים.
בעסק העצים עבד אצלו כפקיד יעקב אלחנן ליטוינסקי, ובעסק הצימוקים הביל"ויי אלכסנדר הרכבי.
הרצנשטיין נסע לרוסיה לצורך פיתוח עסקיו.
הוא הרחיב את עסקיו והחל לעסוק גם בעסקי בנקאות.
הוא הגיש עזרה כספית לחבריו הבילו"יים שהתנחלו בגדרה.
כמו כן החל לייבא נייר סיגריות.
באותה תקופה היה יבוא נייר הסיגריות כעין מונופול בידי הסוחר הגרמני הטמפלרי ברייש מיפו.
ברייש נהג להדפיס על המעטפות של נייר הסיגריות את השיר הלאומי הגרמני משמר הריין ("וואכט אם רהיין").
לאחר שהרצנשטיין החל ביבוא נייר סיגריות, הוא ביקש מהמשורר נפתלי הרץ אימבר, שהיה אז בארץ, שיחבר שיר לאומי עברי, ואימבר חיבר את השיר "משמר הירדן", שקישט את מעטפות נייר הסיגריות שייבא הרצנשטיין.
בקיץ 1886, לאחר מותו של אברהם מויאל, שהיה מנהל ענייני חובבי ציון בארץ ישראל מטעם הוועד האודסאי, התכנסה אספת עסקנים בביתו של הרצנשטיין ביפו, בה נבחר ועד לניהול העניינים בראשות שמואל הירש, בין חבריה היה גם הרצנשטיין, וכן יהושע אוסוביצקי, אברהם זלמן איכילוב וישראל בלקינד.
בעקבות עסקיו המסועפים היה בקשר הנהלת מקוה ישראל ועם פקידות הבארון לניהול המושבות וסייע להם.
בעת מרד איכרי ראשון לציון נגד פקידי הברון, שיגר אליו יהושע אוסוביצקי מכתב דחוף וביקש את עזרתו לדרוש מרשויות השלטון העות'מאני שוטרים לריסון האיכרים.
אך הפעם נמנע הרצנשטיין מלסייע לפקידות הבארון, ובזה מנע את התערבות השלטון העות'מאני בסכסוך יהודי פנימי שהיה עלול להסתיים באסון בגלל התנגשות עם השוטרים.
בשנת 1890 התכנסה בביתו, ביוזמת ד"ר זאב וילהלם הרצברג, אספה של עסקני יפו, שבה נוסדה לשכת בני ברית "שער ציון".
באותה שנה השתתף בארגון הקהילה האשכנזית ביפו, ובאספתה הראשונה נבחר הרצנשטיין לוועד הקהילה יחד עם שמעון רוקח, חיים שמרלינג, יחיאל מיכל פינס ובצלאל לאפין.
בשנת 1892 נשא את פאני, בת אליהו ורוזה ציפרמן, אחות ברטה, אשת הבילוי"י יוסף פיינברג, ממייסדי ראשון לציון.
בשנת 1906 יצא לאלכסנדריה, משם נסע לצרפת, ובה שהה למעלה משלוש שנים, ולאחר מכן שב לאלכסנדריה והשתקע שם ועסק במסחר.
הוסיף לתמוך בענייני היישוב בארץ.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, בעקבות זרם הפליטים והמגורשים מארץ ישראל לאלכסנדריה, יזם יחד עם דוד יודילביץ (ששימש אז מנהל סניף כרמל מזרחי באלכסנדריה) את פעילות העזרה למהגרים מארץ ישראל.
כעבור זמן נבחר ועד מיוחד למטרה זו, והרצנשטיין היה חבר בו.
גם אשתו פעלה בוועד זה יחד עם אשת הרב הראשי של אלכסנדריה רפאל דלה-פרגולה.
יעקב ויינלס (בפולנית: Jakub Weinles; 1870, סטרוקונסטנטינוב – 1938, ורשה) היה צייר יהודי פולני, שנודע באמנות שיצר סביב הווי החיים היהודי.
ויינלס לצד שמואל הירשנברג, מאוריצי טרמבץ' ולאופולד פיליכובסקי היו חלק מהדור הראשון ליוצרים יהודיים שהתעלמו או העניקו פרשנות מקלה לאיסור על יצירת וציור דמות אנושית, הם הלכו בעקבות מאוריצי גוטליב ועסקו בנושאים מההיסטוריה היהודית ומחיי היהודים.
נקבר בבית הקברות היהודי בוורשה, אך המצבה על קברו לא שרדה את מלחמת העולם השנייה.
יעקב השקרן הוא סרט דרמה-קומית מלחמה אמריקאי משנת 1999 בבימויו של פיטר קסוביץ, בהפקת סטיבן האפט, מרשה גארס ויליאמס ונכתב על ידי קאסוביץ ודידייה דקוין.
הסרט מבוסס על ספר בעל אותו השם מאת יורק בקר.
בסרט מככבים רובין ויליאמס, אלן ארקין, לייב שרייבר, האנה טיילור-גורדון ובוב בלבן.
הסרט מתרחש בשנת 1944 בגטו בפולין הכבושה שבידי הנאצים בתקופת השואה ומספר את סיפורו של חנווני פולני-יהודי בשם יעקב היים המנסה להעלות את המורל בתוך הגטו על ידי שיתוף שמועות מעודדות שלטענתו שמע עליהן ברדיו.
זו גרסה מחודשת לסרט המזרח-גרמני-צ'כוסלובקי משנת 1975 Jakob der Lügner.
בפולין של תחילת 1944, חנווני פולני-יהודי בשם יעקב היים זומן למפקדה הגרמנית לאחר שהואשם ביציאה לאחר העוצר.
בזמן ההמתנה למפקד, יעקב שומע שידור רדיו גרמני המדבר על תקיפות סובייטיות.
בחזרתו לגטו, יעקב חולק את המידע שלו עם חבר, מה שמעורר שמועות שיש רדיו סודי בתוך הגטו.
לאחר היסוס, יעקב מחליט לנצל את ההזדמנות כדי להפיץ תקווה בכל הגטו כשהוא ממשיך לספר את הסיפורים האופטימיים והפנטסטיים שלכאורה שמע מ"הרדיו הסודי" שלו, ושקריו שומרים על התקווה וההומור בקרב תושבי הגטו המבודדים.
יש לו גם סוד אמיתי, בכך שהוא מחביא נערה יהודייה שנמלטה מרכבת גירוש למחנה ההשמדה.
עם זאת, הגסטפו לומד על הרדיו המיתולוגי ומתחיל בחיפוש אחר גיבור ההתנגדות שמעז להפעיל אותו.
יעקב מוסר את עצמו לגרמנים כשהם דורשים מאדם עם הרדיו להסגיר על עצמו או להסתכן בהרג בני ערובה.
במהלך החקירה, יעקב אומר למפקד הגרמני שהוא הקשיב רק לרדיו בתוך משרדו.
הוא מצווה להודיע בפומבי שהכל היה שקר, אז חיסול הגטו יתנהל בצורה מסודרת.
כשהוא מוצג לציבור, יעקב מסרב לומר את האמת, אך נורה לפני שהוא יכול לבצע את נאומו.
בסוף הסרט, יעקב אומר בקריינות, שכל תושבי הגטו גורשו אז ולא נראו שוב.
"אבל אולי זה בכלל לא היה ככה", כאשר נעצרת הרכבת הנושאת את השבויים היהודים למחנות המוות על ידי חיילים סובייטים והיושבים בה משוחררים.
רובין ויליאמס בתפקיד יעקוב היים
ארמין מילר-שטאל בתפקיד ד"ר קירשבאום
האנה טיילור-גורדון בתפקיד לינה קרונשטיין
יעקב הרט (נולד ב-19 בינואר 1944) הוא רופא ישראלי, פרופסור מן המניין לניהול מערכות בריאות ונשיא המכללה האקדמית נתניה.
בעבר ניהל את בית חולים השרון, מחוז פתח תקווה של שירותי בריאות כללית והמרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין.
למד בבית הספר הממ"ד ביל"ו ובתיכון צייטלין.
למד רפואה בפקולטה לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית בשנים 1961–1968. לאתר שנת סטאז' בביה"ח תל השומר התגייס לצה"ל, סיים קורס קציני רפואה ושירת כרופא בחטיבה 500.
ב-1973 מונה למנהל רפואי של מחוז דן של שירותי בריאות כללית.
במסגרת תפקידו כמנהל רפואי של מחוז פתח תקווה של הכללית פעל להעלאת הרמה המקצועית והרפואית של המחוז -בתוך שנים מועטות הכשיר את כל המרפאות העירוניות במחוז להיות מרפאות מוכרות להתמחות ברפואת המשפחה.
היה מהחלוצים בשילוב רפואי של רופאי בית חולים השרון עם מרפאות המקצועיות של הקהילה במחוז.
ב-1975 התמנה גם למנהל בית חולים השרון.
כמנהל בי'ח השרון פעל להפיכתו לבי'ח אזורי ודאג להוספת מחלקות ויחידות חשובות לבית החולים (עיניים, אוטופדיה, טיפול לב נמרץ, טיפול נמרץ כללי, יחידה להפריית מבחנה, פגיה, יחידה לאונקולוגיה, יחידה להמטואונקולוגיה, ועוד).
בתקופת כהונתו זכה בית החולים להערכה רבה ולשביעות הרצון של המטופלים.
בשנת 1987 נבחר השרון לבית החולים המבוקש ביותר לסטזא' בקרב הרופאים הצעירים.
הוא כיהן בשני התפקידים במקביל עד 1995.
בשנים 1996–1998 כיהן כראש אגף טכנולוגיות רפואית בהנהלת שירותי בריאות כללית.
בשנים 1998–2011 ניהל את המרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין ברעננה.
בתפקידו זה פעל לייעול משמעותי של פעילויות בית החולים, קיצור זמן ההמתנה לאשפוז ושיפור הטיפולים בבית החולים.
הצליח לגייס תרומות משמעותיות לרכישת ציוד רפואי חדיש ביותר לכל מחלקות בית החולים, ולבנית אגף חדש ולשיפוץ יסודי של הבניין הישן-והפיכת תנאי האשפוז לנוחים, נעימים ומודרניים .
בשנים 2012–2020 הקים ועמד בראש ועדת הלסינקי בקהילה של שירותי בריאות כללית.
ב-2017 הקים את בית הספר לניהול מערכות בריאות במכללה האקדמית נתניה ונתמנה לדיקן בית הספר.
ב־1 באוקטובר 2017 התמנה לנשיא המכללה האקדמית נתניה
1974–2015 - הוראה בבית הספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב.
1986–2013 - ראש הסקציה לרפואה כללית בלימודי המשך ברפואה, בית ספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב.
1977-2011 - אחראי על הקלרקשיפ באפידמיולוגיה ורפואה מונעת אוניברסיטת תל אביב.
1991- מינוי לפרופ' חבר קליני – בית ספר לרפואה, אוניברסיטת תל אביב.
בדצמבר 2020 קיבל מינוי מהמועצה להשכלה גבוהה לפרופ' מן המניין בניהול מערכות בריאות.
פרסם 120 פרסומים מדעיים בעיתונות מקצועית ו-34 מחקרים שהוצגו בכנסים בינלאומיים.
ב-1982 זכה בפרס בן-גוריון למחקר אקדמי מטעם ההסתדרות הכללית.
1989–2009 - יו"ר האיגוד הישראלי לבריאות הציבור.
1998–2010 - יו"ר הוועדה להענקת תואר מומחה במנהל רפואי מטעם המועצה המדעית של ההסתדרות הרפואית בישראל.
מ-2011 - נשיא איגוד מנהלי בתי החולים בישראל.
נשוי לפנינה ואב לשלוש בנות.
יעקב המאירי (18 בנובמבר 1934 – 22 באוגוסט 1976) היה יוצר קולנוע, תסריטאי ובמאי ישראלי.
נולד בתל אביב וגדל ביבנאל.
אביו, אהרון המאירי, היה פועל, אשר הובא לארץ ישראל לאחר התייתמותו מהוריו במהלך פרעות קישינב.
אימו, פנינה, הייתה ספרנית וגננת אשר עלתה לארץ ישראל יחד עם שבעת אחיה מאוקראינה.
התגייס לחיל החינוך, שם לקח חלק בהפקת סרטוני הסברה על יחידות.
לאחר שחרורו למד בירושלים באוניברסיטה העברית.
בשנים 1962–1965 למד קולנוע בארצות הברית בסיטי קולג' בניו יורק, יחד עם איש הקולנוע דן וולמן.
בשנת 1966, לאחר עבודה של שנה, יצר הסרט הפרק האחרון, אשר המאירי השתתף ביצירתו כעורך וידאו.
בסרט זה, צומצמו 25 שעות של קטעי ארכיון על אודות יהדות פולין בתקופה של לפני מלחמת העולם השנייה, לכדי סרט של 90 דקות.
בשנת 1967 יצר את סרטו התיעודי שישה ימים לנצח המנציח את מלחמת ששת הימים.
הסרט מורכב מחומרים תיעודיים שצולמו עבור יומני קולנוע ישראליים וזרים, ומתמקד בקרבות חיל השריון וחיל האוויר הישראליים בתחילת המלחמה.
"שישה ימים לנצח" הופק זמן קצר לאחר תום הקרבות ונחל הצלחה גדולה בקופות: עם צאתו לאקרנים ב-1967 צפו בו כ-120 אלף צופים.
הסרט העלילתי הראשון והאחרון שכתב וביים היה להט במים, שיצא בשנת 1969 ושיחקו בו זאב רווח ועירית שילה בתפקידים הראשיים.
ניהל את אגודת "קולנוע לנוער" שבאמצעותה קירב צעירים אל העשייה הקולנועית.
נישא לגילה (ג'נט) דרייפוס בשנת 1961 בירושלים, ולהם שני ילדים, דינה ואריאל.
ב-22 באוגוסט 1976 נהרג בתאונת דרכים ליד לטרון, בכביש ירושלים-תל אביב.
נקבר בבית הקברות סגולה שבפתח תקווה.
+שנהסרטתפקיד1966הפרק האחרוןעורך1967שישה ימים לנצחבמאי1969להט במיםבמאי ותסריטאי1970Deadlockמנהל הפקה1971Carlosמנהל הפקה1972צלילי כפרבמאי1977The Phantom Kidמנהל הפקה
הרב יעקב וִילֶנְצִיק (ז' באדר תרי"ב, 27 בפברואר 1852 – ~תרפ"ב) היה רב, דיין ופוסק בליטא, מחבר ספרי הגות ומוסר.
נולד בשנת תרי"ב (1852) בעיירה סטויבץ (Stołpce), לאביו רבי דוד, ולאמו יהודית.
בילדותו למד בבית המדרש המקומי, ובשנת תרכ"ז החל את לימודיו בישיבות.
תחילה בישיבת מיר, אצל הרב חיים שלמה זלמן ברסלר, ובהמשך למד בבירז' אצל הרב אשר ניסן לוינזון.
נישואיו הראשונים התקיימו במינסק, אך הסתיימו בגירושין.
לאחר מכן נשא את שפרה בתו של הרב חיים נתנזון מז'ידיק שבמחוז משנה מז'ייקי בזאמוט (אז חלק מהאימפריה הרוסית, כיום בליטא).
בשנת תרל"ד התמנה לרבה של אנטיגול, ובשנת תרל"ו עבר לכהן כרב בזופראן.
בשנת תרמ"ח (1888) התקבל לרבנות בפיקעלין (Pikeliai), ושימש שם עד לשנותיו האחרונות.
הרב יעקב וילנציק נפטר ככל הנראה בשנת תרפ"ב, בליטא.
וכסלר נמנה עם מייסדי קבוצת "אופקים חדשים" וניהל את "מכון אבני לאמנות" בתל אביב.
לטביה - גרמניה - פלשתינה
וכסלר נולד בלייפאיה (גרמנית: ליבאו), לטביה.
הוריו היו חברים בתנועת "הבונד" הסוציאליסטית.
אביו, טוביה, בן למשפחה חסידית שנטש את המסורת, היה מנהל חשבונות ואמו, סוניה (שרה-שיינה) לבית קרופניק הייתה תופרת.
אחרי יעקב נולדו אברהם, אסתר ומאיר.
בשנת 1923 עברה משפחת וכסלר לגרמניה, לאחר שהאב טוביה התקבל כסטודנט בפקולטה למתמטיקה של אוניברסיטת המבורג.
הילדים נשלחו ללמוד בבתי ספר יהודיים בעיר.
המשפחה חיה עתה בצמצום, ובשנת 1926 נאלץ טוביה להפסיק את לימודיו, ובמקביל חזר בתשובה.
יעקב היה אז חבר בתנועת "החלוץ" הסוציאליסטית, וסירב לשתף פעולה עם השינוי.
בשנת 1930, למרות התנגדות אביו, החל וכסלר את לימודיו בביה"ס הממלכתי לאמנות בהמבורג, שם נחשף לאמנות המאה ה-20 ובעיקר לאקספרסיוניזם הגרמני.
בין מוריו היו האמנים ארתור אילייס ופרידריך אדלר.
וכסלר ציין ציירים כפרנץ מארק, קרל שמידט-רוטלוף, אריך הקל, פאולה מודרסון-בקר, ג'ורג' גרוס וליונל פיינינגר, כמי שהשפיעו עליו בצעירותו.
במרץ 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, אולץ לעזוב את בית הספר.
באפריל 1935 התחתן עם חברתו אנני רוך.
בעודם ממתינים לאישור עלייה לארץ ישראל, יצר וכסלר סדרה גדולה של איורים אירוטיים לטקסטים של משורר הרנסאנס הצרפתי פרנסואה ויון ושל המחזאי ברטולד ברכט.
ביולי 1935 הוצגה במועדון "החלוץ" בהמבורג תערוכתו הראשונה, ממנה שרדו רק מספר הדפסים, רובם מתארים דמויות מנגנים, לוליינים וליצנים.
בקיץ 1935 הגיעו בני הזוג ארצה והצטרפו לקיבוץ עין החורש של תנועת השומר הצעיר, ווכסלר שניסה למצוא את עצמו במסגרת הקיבוצית, התבקש ליצור אמנות מגויסת, אך התקשה לשתף פעולה עם דרישות התנועה.
באיזה שהוא מקום זה מזייף את הציור, כשרוצים להגיד משהו מחוץ לציור, כשרוצים למסור איזה מסר - אלא אם כן, זה אנושי מאד ונוגע בי ממש."
אחרי שנתיים עברו בני הזוג לחיפה ובהמשך נפרדו.
בחיפה התיידד וכסלר עם הציירים צבי מאירוביץ, מנחם שמי (שמידט), סימה סלונים, עוזר שבת ואברהם נתון (נתנזון), והשתתף במספר תערוכות קבוצתיות, אבל רק ב-1943, בעת ביקור בשכונת ימין משה בירושלים, חלה פריצת דרך ביצירתו.
"מה שמצאתי שם היה צורתיות.
יש שם מין פיקטורסקיות כזאת.
[...] זה היה כמו איזו נשימה ארוכה, פתאום יש אוויר...
שש שנים לא ציירתי, עכשיו ציירתי כמו מטורף.
בשנת 1944 הצטרף כחבר לאגודת הציירים והפסלים והחל להציג בתערוכותיה, ובשנת 1946 נפתחה ב"גלריה יונס" הירושלמית תערוכת היחיד הראשונה שלו בארץ.
בשנת 1947 השתתף וכסלר ב"תערוכת השבעה" במוזיאון תל אביב יחד עם אריה ארוך, אהרון גלעדי, יוסף זריצקי, צבי מאירוביץ, אברהם נתון ויחזקאל שטרייכמן, בה הציג שש עבודות בסגנון פיגורטיבי-אקספרסיבי, שניכרה בהן השפעת יצירתו של ז'ורז' רואו.
בראשית שנת 1948 גויס וכסלר לצה"ל ושרת כאחראי על הציור בחטיבת "כרמלי" שבגיזרת הצפון.
הוא קישט חדרי אוכל צבאיים, יצר תפאורות ללהקת "הכרמל", ייסד כיתת ציור עבור חיילים מיחידות החזית, ואף עיצב את סמל כנפי הצניחה עבור חטיבת הצנחנים.
בשנת 1950 עזב את חיפה ועבר לתל אביב.
באותה שנה הכיר את מרים שטרנברג, שתהיה לבת זוגו ולאם ילדיו.
תערוכת יחיד של וכסלר במוזיאון תל אביב נפתחה ב-2 במאי 1948. המבקר אויגן קולב כתב על התערוכה: "הדבר שהאמן חפץ לאמרו אינו גלוי לעין כשלט של חנות, אבל אפשר לחוש בו.
[...] וכסלר מוסר באמצעות הסמלים הצבעוניים שלו על הדברים הפשוטים שבחיי היומיום [...] על אחדות האדם וסביבתו [...] שמתווסף להם זוהר פנימי והם מתעלים כאילו לספירה גבוהה יותר.
[...] יש בו הסגולה להמשיך לכת בדרכו.
אמנותו היא אמנות רצינית ובמידה שיעלה בידו לטהרה ולזככה – כן תוסיף זו להיות גם אמנות יפה ואנושית."
וכסלר היה בין מייסדי "אופקים חדשים".
"הקו היה שאנחנו רוצים לגמור עם החמסינים הערביים, עם ה'בצלאליזם' שעוד היה קיים אז, עם כל הדברים האלה שעשו כאן אז.
אנחנו רצינו להיות חלק אינטגרלי מן ההתפתחות הבינלאומית."
עשר התערוכות שהציגו אמני "אופקים חדשים", רובן במוזיאון תל אביב, משקפות את המעבר ההדרגתי מציור פיגורטיבי לציור מופשט.
וכסלר השתתף בכל תערוכות הקבוצה, ואף עיצב כמה מן הקטלוגים.
הגישה האקספרסיבית שאפיינה את יצירתו בשנות ה-40, נעשתה מאופקת יותר, הן בצורה והן בצבעוניות, ובתערוכת היחיד השנייה שהציג במוזיאון תל אביב בשנת 1954, הוא תיאר בעיקר דמויות נשים שעיצובן גאומטרי, על גבול ההפשטה.
"וכסלר הוא איש 'אופקים חדשים', והאופקים שלו חדשים באמת.
הוא צייר מופשט, ברם נקודת המוצא משמש תמיד האובייקט.
[...] וכסלר משתמש בקו נקי וברור.
השטח הצבעוני בתמונותיו הוא נקי, וחיבור כתמי הצבעים אינו מטושטש.
[...] וכסלר סובר כי בתמונותיו - 'הצורה היא האלמנט הסטטי והצבעוניות - האלמנט הדינאמי.
הצורה היא הנושא ואילו הצבעוניות יוצרת את האווירה התמונתית'."
בשנת 1955 וכסלר שהה בפריז, שם השתתף ב"סלון הסתיו" והציג תערוכת יחיד ב-גלריה לארה ונסי.
מפגשיו עם ציירי האינפורמל הצרפתי כדה סטאל (de Staël), סולאז' (Soulages) ומתייה (Mathieu) היוו השראה לשינוי נוסף בעבודתו לכיוון הציור המופשט אשר בא לידי ביטוי בתערוכת היחיד שהציג בשנת 1959 במוזיאון חיפה לאמנות.
וכסלר סיכם את המעבר מציור פיגורטיבי למופשט: "ברגע שהגעתי לכך שהצורה היא צורה ולא אישה או פרח, או כל צורה אחרת מן הטבע, ידעתי שהגעתי אל המופשט.
[...] זה היה הרגע היחיד שאני יכול להגיד כי עזבתי משהו בטוח והלכתי אל הלא-נודע."
סגנון ציורו של וכסלר התפתח בהדרגה לכיוון ציור פעולה (Action Painting) מונוכרומטי, והוצג לראשונה בתערוכת יחיד שהתקיימה במאי 1961 ב"גלריה ישראל" בתל אביב.
המבקר יואב בר-אל עמד על עיקרון התנועה העומד בבסיס תפישתו האמנותית של וכסלר.
"זה כמה שנים שווכסלר עוסק בריכוז ותמצות תפיסה ציורית ברורה.
בציוריו יוצר וכסלר מרחב תלת-ממדי בו קלועות תנועות במערך שתי וערב.
בחלקים מסוימים של המערך מתגברות התנועות הכהות ומתרכזות במשטח חלק יותר ויוצרות ע"י כך את הקונטרסט היוצר מצידו את מבנה התמונה יחד עם יחסי התנועות.
במידה שהתנועה נמצאת על החומר, המהווה את משטח הציור, יהיו הטקסטורה והמבנה החומרי דומיננטיים והציור יקרא 'חלל'.
אם התנועה בולטת יותר במעברה דרך האלמנטים הטקסטורליים, יקרא הציור 'תנועה'.
בתערוכה זו, מופיע אצל וכסלר שימוש בחומר להדגשת המבנה והמרחב, המשמשים כזירה לתנועה.
אין זה, למעשה, אלמנט נוסף בציוריו של וכסלר, אלא הדגשה ברורה יותר של אלמנט שהיה קיים כבר קודם.
הנחת חומר זו משמשת גם כפתרון מקביל של בעיית צבע.
החומר יכול לשמש גם במקום צבע ובא לביטוי מלא בעיקר כאשר הוא מופיע במונוכרום.
בציוריו של וכסלר, העשויים כולם במונוכרום של שחור-לבן, ממלא החומר פונקציה טקסטורלית וצבעונית כאחד."
בשנים הבאות החליף וכסלר את המערך הקומפוזיציוני המבוסס על שתי וערב, ואת מקומו תפשו עתה קומפוזיציות דינאמיות טעונות אנרגיה.
בד בבד חזרה גם הצבעוניות ליצירתו.
בעוד הבסיס השחור יצר את "המבנה התמונתי", יצרה הצבעוניות את ה"אטמוספירה" שלה, החושפת את "מצבו האמוציונלי של האמן".
בשנת 1966 התחיל וכסלר לשלב אלמנטים הנדסיים אל תוך המבנה החופשי שהלך ונעשה מאופק ושכלתני.
ואולם השינוי הסגנוני החד התרחש בשנת 1967, כאשר הגיע למסקנה שמיצה את האפשרויות הגלומות ב"ציור התנועה", אבל הדרך לתיאור ממשי של תנועה בחלל הציורי המשיכה להיות יעד מרכזי בחיפושיו אחרי שפה חדשה.
מתוך הכרות והזדהות עם סגנון האופ ארט, החל ליצור ציורים תוך שימוש באנגליפים - מבנים גאומטריים ההופכים לתלת-ממדיים ודינמיים כאשר מביטים בהם דרך משקפיים ירוקים-אדומים.
"לפעמים נדמה לי ששני ציירים נאבקים בקרבי.
האחד אימפולסיבי מאוד, מצייר את השראת הרגע.
השני מחושב, שוקל, בונה, עורך ניסויים.
לפני כשלוש-ארבע שנים שוב נגמרה לי הנשימה האימפולסיבית.
נזכרתי ברעיון הסטריאוסקופי שקסם לי זה מכבר."
ביולי 1969 הציג במוזיאון תל אביב תערוכה שכללה 58 ציורים: "מי שמכיר את וכסלר לא תהיה לו תערוכה זו להפתעה.
מכירים אנו אותו כאמן 'מחפש', ששתי תכונות אצורות בו - התכונה האקספרסיבית והתכונה של ההיגיון הבריא, הטהור.
[...] הגישה הקונסטרוקטיבית התחילה לשלוט הפעם.
דרך זו דורשת ידע רב, דמיון פורה וסקרנות של חוקר, תכונות אלה התמזגו כאן יחד.
בעבודותיו אלה הגיע וכסלר לתמצית מרוכזת, לבנייה קונסטרוקטיבית שיש בה דמיון רב וצבעוניות.
[...] התמונה הבנויה על יסודות של פרספקטיבה, נהפכת לגוף המשתרע בין הבד למסתכל.
על ידי שינוי הזווית של ההסתכלות משתנות הזוויות ואורך הצורות ומתקבל הרושם של תנועה."
בראשית שנות ה-70 מיצה וכסלר את רעיון האנגליפים.
וציוריו הזכירו עתה מעין נופים גאומטריים המבוססים על הנגדה בין צורות קרובות לבין מרחב נטול אופק.
15 נופים כאלה הוצגו באפריל 1977 בגלריה ג'ולי מ.
[...] (ה)אמן מכניע אותן קונסטרוקציות "חלליות" מופשטות שלו לצירופים שרטוטיים חדשים המתארים נופים עירוניים: מבנים מצטלבים של גשרים, צמתים מפוספסים של כבישים.
[...] החזרה אל הנוף שברה את הקונסטרוקטיביות החללית הטהורה של הבדים הקודמים."
וכסלר מעולם לא זנח את הציור הפיגורטיבי, כפי שניתן לראות בעשרות עבודות מוזמנות, ציורי קיר, קירות פסיפס, שטיחים ואיורים לספרים שיצר לאורך כל שנות יצירתו.
בסוף שנות ה-70, במקביל לציורי נופים הגאומטריים, חזר לצייר עבודות שבהן הדהדו עבודותיו משנות ה-40, הן מן הבחינה הצורנית והן בבחירת הנושאים.
בספטמבר 1984 יצר וכסלר סדרת הדפסי רשת, אליהם צירף דף הקדמה:
"את הדפים האלה ציירתי עכשיו.
את האווירה והנושאים לקחתי מצורות וצבעים ודברים בזכרוני, שנרקמו מתמונות שחייתי בהן, שהיו שייכות ליום חול וליום חג, לבית ולרחוב ולאדם, לעץ ולים, לקרוב ולרחוק דברים שהיו פעם ואהבתי אותם מאוד.
אבל אני התרחקתי ומצאתי דרכי ביטוי אחרות, שהעסיקו והטרידו וגם הלהיבו.
אחרי זמן, גם מעגל זה נסגר, והתחילו להופיע מחדש התמונות מאז.
חלונות הבתים, כמו עיניים שמסתכלות החוצה ורואות הכל.
הדלתות נפתחות ומגלות משהו מן הסודות שמאחוריהן.
אנשים ייצאים מן הכהות לשמש, והכל כאילו שייך להם.
פנים רבות לאנשים, אבל הם מסתירים אותן מאחורי מסכות, ולא מגלים את מעורבותם.
הם מפרידים את עצמם אחד מן השני; הם נראים מבודדים.
גם מאחורי פנים קפואות של ליצן, קשה לגלות שמחה וצחוק, כאב ודמעה.
וכך חזרו הדברים וכאילו נעשו יותר בהירים, יותר עמוקים, יותר צבעוניים וגם יותר משמעותיים."
עבודותיו של וכסלר משנים אלה הפכו מבוקשות מאוד בקרב קהל חובבי האמנות בארץ ובעולם.
בפברואר 1989, לאחר תקופה ארוכה בה לא הציג, נפתחה במשכן לאמנות בית מאירוב בחולון, תערוכה שסיכמה את השלב האחרון והאישי ביותר ביצירתו.
הוצגו בה ציורים עמוסות סמלים קולקטיביים לצד סמלים פרטיים.
וכסלר כינה אותן "התמונות לא למכירה".
ברבות מהן שולבו נושאים שסימנו את שנותיו בגרמניה - ליצנים, אקרובטים, קוסמים ופרוצות, לצד ציטוטים מתוך ה"אופרה בגרוש".
ברשימה "קרקס ברכטי" עמדה המבקרת דורית קידר על התפנית האחרונה ביצירתו: "על פי הלך הרוח 'המתקדם', הנושב בשמי אמנותנו, הוא נחשב למיושן עקב העשייה ובגין תכנים שאין בהם מסר אקטואלי.
כל מה שהיה טבוע בו מתפרץ החוצה ללא סייג.
נראה שהאמן הוותיק החליט לעשות עם עצמו ועם סביבתו חשבון נפש; עם הממסד ששכח אותו ועם הרוחות הרעות הפוקדות אותו.
[...] הצופה נתקל, לתדהמתו, בקרקס מאוד מרוכז.
[...] הקרקס של וכסלר הוא ברכטי [...] עירוב בין קלילות רישומית לאגרסיביות בכתמי צבע, פסיחה בין שפה פיגורטיבית לבין טיפול בבד, שהוא עכשווי לחלוטין בתפישתו המופשטת."
וכסלר מוכר כצייר רב-סגנונות, שהלכו והתפתחו תוך עיסוק עיקבי ושיטתי בגיבוש ערכים צורניים.
הוא נע הלוך וחזור בין הקונסטרוקטיביסט לבין האקספרסיוניסט.
בד בבד יצר מילון איקונוגרפי שמוטמעים בו יסודות אוטוביוגרפיים, השבים ועולים בכל אחת מן התקופות הסיגנוניות שלו.
"לא קורה שאני עוזב משהו וקופץ למשהו אחר...
לפעמים המדרגות האלה הן קצרות יותר או ארוכות יותר, אבל תמיד ישנן מדרגות.
הקונסטרוקטור והאקספרסיוניסט חיו תמיד אחד ליד השני, או אחד בא אחרי השני...
אתה עובר תמיד אל החבר שלך שמחכה שם - הסכיזופרן, כלומר השני...
הוא מחכה לך בפתח ומסתכל עליך, מעין 'תן לו להשתולל, אני כבר אבוא'."
משנות ה-40 עסק וכסלר בהוראה.
הוא לימד בצה"ל, בסמינר אורנים ובסטודיו שלו בתל אביב.
בשנת 1966 החל ללמד ב"מכון אבני לאמנות" ובשנת 1967 מונה כמנהל המוסד, תפקיד בו כיהן עד 1982. אלו היו השנים בהן ייצג המכון אלטרנטיבה יחידה ללימודי האמנות ב"בצלאל" בירושלים.
כמחנך העמיד וכסלר את הלוגיקה, הרציונליות והשכל הישר במקום שקדם לאינטואיציה ולתחושת הבטן.
זהבה לופו הייתה בין תלמידיה.
"שאיפתו של מורה לאמנות היא 'לתקוף' שני מוקדים באישיותו של התלמיד, האמן לעתיד – האינטלקט והרגש.
הפנייה אל האינטלקט ישירה ופשוטה.
אנו מקנים ידע - כיצד להשתמש במכחולים, איך להניח צבעים.
[...] מסובכת יותר הפנייה ליסודות האי-רציונליים המרכיבים את אישיותו של התלמיד [...] דומה הדבר לניסיון ללמד אדם להלך ישר.
אנו יכולים להראות לו, אנו יכולים לדבר על כך, אך איננו יכולים לצייד אותו בחוש שיווי משקל פנימי.
או שיש לו או שאין לו.
[...] אנו מנסים ללמוד על החיים הפנימיים של התלמיד ולגרום לו שיעשה מכוח עצמו את הדברים הרצויים לו בדרך הנכונה."
1948 מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1950 גלריה טוקנטן (Tokanten), קופנהגן
1953 בית האמנים ירושלים; בית האמנים תל אביב
1954 מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1955 ביתן אגודת הציירים והפסלים בישראל, חיפה
1955 גלריה לארה ונסי (Lara Vincy), פריז
1962 גלריה ישראל, תל אביב
1969 מוזיאון תל אביב (ביתן הלנה רובינשטיין)
1969 עבודות על נייר, גלריה ריבנפלד, יפו
1976 המשכן לאמנות, בית מאירוב, חולון
1977 מרכז לאמנות חזותית, באר-שבע
1978 "איורים לשירים מאת פרנסואה ויון וברטולט ברכט", גלריה שולמית, יפו
1979 גלריה ליעוז, תל אביב
1979 גלריה שמיר, תל אביב
1987 מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם
1989 המשכן לאמנות, בית מאירוב, חולון
1990 "דרך אגב", רישומים, מרתף עקד, תל אביב
1991 גלריה ארט לי, חיפה
1996 תערוכת זיכרון, מכון אבני, יפו
1945 התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל, תל אביב
1946 התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל, תל אביב
1947 תערוכת השבעה, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1948 אופקים חדשים, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1949 אופקים חדשים, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף) / בית האמנים ירושלים
1952 אופקים חדשים, בית האמנים תל אביב
1953 אופקים חדשים, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1953 הביאנלה השנייה לאמנות, סאו פאולו
1955 אופקים חדשים, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1956 התערוכה הבינלאומית הראשונה לאמנות עכשווית, מוזיאון בוזאר, פריז
1956 אופקים חדשים, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1957 אופקים חדשים, מוזיאון חיפה לאמנות
1958 עשר שנות ארכיטקטורה, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1958 עשר שנות ציור ישראלי, מוזיאון תל אביב (בית דיזנגוף)
1959 אופקים חדשים, מוזיאון תל אביב (ביתן הלנה רובינשטיין)
1960 20 אמנים ישראלים, המוזיאון לאמנות מודרנית, סאו פאולו
1960 הביאנלה הבינלאומית השנייה לאמנות ההדפס, טוקיו
1961 תערוכת הפתיחה של גלריה ישראל, תל אביב
1961 הביאנלה השישית לאמנות, סאו פאולו
1962 אמנות מודרנית בישראל, תערוכה בחסות היומון יומיורי שימבון, גלריה בית הכלבו "סייבו", טוקיו
1962 תערוכה בינלאומית לאמנות ההדפס, המוזיאון העירוני, לובליאנה
1963 אופקים חדשים, משכן לאמנות עין-חרוד
1963 אסכולת פריז, גלריה שרפנטייה (Charpentier), פריז
1964 23 אמני ישראל, בית הנכות בצלאל, ירושלים / מוזיאון תל אביב (ביתן הלנה רובינשטיין)/ מוזיאון חיפה לאמנות / מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע / משכן לאמנות עין-חרוד
1964 אמנות ישראל, 26 ציירים ופסלים, המוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
1966 אופקים חדשים, מוזיאון ישראל, ירושלים
1965 תערוכת הסתיו, מוזיאון תל אביב (ביתן הלנה רובינשטיין)
1965 תערוכת ציירי ישראל מס' 3, (תערוכה נודדת) המועצה הישראלית לתרבות ואמנות / קרן התרבות אמריקה-ישראל
1966 תערוכת הסתיו, מוזיאון תל אביב (ביתן הלנה רובינשטיין)
1966 הביאנלה הבינלאומית החמישית לאמנות ההדפס, טוקיו
1967 תערוכת ציירי ישראל מס' 8, (תערוכה נודדת) המועצה הישראלית לתרבות ואמנות / קרן התרבות אמריקה-ישראל
1967 אמנות ההדפס, הגלריה לאמנות, ונקובר
1969 תערוכת הסתיו תש"ל, מוזיאון תל אביב (ביתן הלנה רובינשטיין)
1969 פסטיבל האמנות, גני התערוכה, תל אביב
1970 תערוכת הסתיו, מוזיאון תל אביב (ביתן הלנה רובינשטיין)
1971 אמנות ישראלית: ציור, פיסול, גרפיקה, מוזיאון תל אביב
1971 אמנים ישראלים, תערוכה מטעם משרד החוץ ומשרד החינוך, ברלין, ויסבאדן, קלן
1972 בקו ישר, בית האמנים תל אביב
1974 תערוכת ציורים ופסלים מישראל, גלריה או'האנה (O'Hana), לונדון
1974 אמנות בת-זמננו בישראל, פאלה פלפי (Palais Palffy), וינה
1975 תערוכה קבוצתית, גלריה הצריף, באר שבע
1975 הראשונה והעכשווית, בית האמנים תל אביב
1976 מהגאומטרי להארד אדג, בית התרבות, רחובות
1976 ציור ישראלי מוקדם, גלריה גבעון, תל אביב
1976 מופשט גאומטרי, בית האמנים תל אביב
1977 ציורים ופסלים, גלריה ריבנפלד, יפו
1979 16 אמנים מציגים יחדיו, גלריה שמיר, תל אביב
1980 אמנות ותנועה, אמנות אופטית וקינטית, (תערוכה נודדת), אמנות לעם
1981 קולאז' ואסאמבלאז, מוזיאון חיפה לאמנות
1983 אופקים חדשים (עבודות על נייר), המשכן לאמנות, בית מאירוב, חולון
1987 נופי צפת – תור הזהב, קריית האמנים צפת / משכן לאמנות עין-חרוד
1988 אמני כור ההיתוך הישראלי, מרתף עקד, תל אביב
1988 חיפה, דיוקן פלוס, מוזיאון חיפה לאמנות
2025 בצלמה ובדמותה - עבודות מאוסף צילה ירון, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית
2025 סוף היום: מאה שנים לתנועת האובייקטיביות החדשה, מוזיאון תל אביב לאמנות
1953 הנביאים הגדולים, שלושה שטיחי קיר עבור משרדי חב' "צים", תל אביב
1957 שטיחי קיר לאוניה "ירושלים"
1958 ציור קיר הבניין המשקי, תערוכת העשור, ירושלים
1958 שטיח בריאת העולם עבור בית שרובר, ירושלים
1958 קישוט רחובות תל אביב לרגל חגיגות העשור
1964 שטיחי קיר וקיר פסיפס לאוניה "שלום"
1965 12 שטיחי קיר עבור מפעל השטיחים "שזירי נצרת", נצרת
1970 קיר קרמי, ליד אודיטוריום בר-שירה, אוניברסיטת תל אביב
1972 ציור קיר בכניסה לבית חב' האפט אנד האפט, תל אביב
1989 שטיח קיר, אודיטוריום "אניס" יפו
רני משחק מאת חוה כרמי (הוצאת יוסף שמעוני, 1940)
החתול שאבד לו שמו מאת י.
סהר צעיר, שירים מאת ליס מלר (הוצאת יהושע צ'צ'יק, 1958)
ראובני שר היהודים מאת מקס ברוד (הוצאת ספרית הפועלים, 1960)
תמונתו של דוריאן גריי מאת אוסקר וויילד (הוצאת ספרית הפועלים, 1960)
מכתבים לקורדליה מאת סרן קירקגור (הוצאת עקד, 1961)
אור הנחשך: משחק מסתורין ב-9 מראות של שיר מאת איתמר יעוז-קסט (הוצאת עקד, 1963)
רבעון לשירה 9-10, עורך איתמר יעוז-קסט (הוצאת עקד, 1963)
צפונות במסורת ישראל מאת טוביה וכסלר (הוצאת ראובן מס, 1968)
יעקב וסרמן היה סופר יהודי-גרמני.
יעקב וסרמן נולד בפירט שבבוואריה, ובגיל צעיר התייתם מאמו.
בגיל צעיר גילה עניין בספרות ופרסם קטעי כתיבה שונים בעיתונים.
אביו, שהיה סוחר זעיר, לא גילה נכונות לתמוך בשאיפותיו הספרותיות ועל כן וסרמן עבד לאחר סיום לימודיו במשך זמן קצר כשוליה לאיש עסקים בווינה.
וסרמן שירת בצבא הגרמני בנירנברג, ואחר שהה בדרום גרמניה ובשווייץ.
בשנת 1894 עבר למינכן, שם עבד כמזכיר ואחר כעורך, יחד עם תומאס מאן, בעיתון "זימפליציסימוס", ובהמשך למד משפטים באוניברסיטת מינכן.