tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-17 ביולי 1914 התנהלה הישיבה האחרונה של הדירקטוריון בברלין.
בין השותפים בהנהלת המוסד פרצו ויכוחים פנימיים בנושא, עד שחברת "עזרה" הציעה למכור את הטכניקום ואת הבניין במכירה פומבית.
מטרתה הסמויה של "עזרה", שהייתה בעלת החוב העיקרית של הטכניקום, הייתה לקנות את המקום בעצמה כדי שלא יפריעו לה עוד בניהולו.
כעבור שבועיים פרצה מלחמת העולם הראשונה.
הדבר אפשר לחברת עזרה, שמושבה בגרמניה ושהייתה בת ברית לעות'מאנים, לקנות את הטכניקום כפי שתכננה, מכיוון שהמתחרים שלה לקניית המוסד היו ממדינות ההסכמה שנלחמו באימפריה העות'מאנית.
ב-15 במרץ 1915 נמכרו במכירה פומבית נכסי "אגודת הטכניקום", וחברת עזרה רכשה לעצמה את הקרקע ואת הבניינים תמורת 225,000 מרק.
בזמן המלחמה הופסקה הבנייה והעבודה הצטמצמה לשמירה ולתחזוקה של הבניינים והציוד.
ב-1917 תפס הצבא הגרמני את הבניינים והשתמש בהם כמכון חיטוי וכבית מטבחיים.
באביב אותה שנה הגיע במקומו הצבא העות'מאני, שהפך את הבניין הראשי לבית חולים.
באוקטובר 1918 כבשו האנגלים את חיפה, ואף הם השתמשו במבנים כבית חולים צבאי.
בתום המלחמה היה מצבה הכלכלי של "עזרה" בכי רע, וההסתדרות הציונית, בת בריתו של הצד המנצח במלחמה, ניצלה את ההזדמנות וקנתה את הטכניקום מחברת עזרה ב-6 בפברואר 1920, ורשמה את השטח על שם הקרן הקיימת לישראל, עם הבטחה שהמקרקעין ישמשו אך ורק למוסד חינוכי.
הצבא הבריטי הקים בשטחו בית חולים והשתלט על הבאר.
רוב המכונות שהיו במוסד נגנבו או נמכרו בתקופת המלחמה, והיה צורך דחוף לגייס כסף לתיקונים ולרכישת מכונות חדשות.
כמו כן היה צורך לשכנע את האנגלים לפנות את השטח.
ד"ר חיים ויצמן היה הרוח החיה בניסיונות לגייס את הכספים הדרושים לשיפוץ הבניינים, להשלמת הבנייה ולרכישת המכונות.
התהליך ארך חמש שנים, שבמהלכן נמצאו הכספים הדרושים בשביל התיקונים, נרכשו מכונות וציוד לימודים, נבחרו המורים והצוות המנהלי למוסד וגובשה תוכנית הלימודים של הטכניקום.
קרן היסוד מימנה את בניית המבנים ואלו נרשמו על שמה, בנפרד מהבעלות של הקרן הקיימת על הקרקע.
בעקבות שינוי החוק שלא אפשר רישום נפרד של מבנים מרישום הקרקע, החכירה קק"ל את השטח לקרן היסוד, בשנת 1937.
ב-1923 ביקר אלברט איינשטיין באתר הטכניון, נטע עץ דקל הקיים עד היום, והסכים לשמש כנשיא ועד המוסד.
שיעורי הערב הראשונים החלו ב-14 בדצמבר 1924. בחינות הקבלה התקיימו ב-16 בדצמבר 1924, והלימודים החלו ב-7 בינואר 1925, כשהקורס הראשון היה של המחלקה לבנייה וסלילה.
טקס הפתיחה הרשמי של הטכניון התקיים בט"ו בשבט, 9 בפברואר 1925, 13 שנה לאחר הנחת אבן הפינה.
הפקולטה הראשונה שנפתחה בבניין הייתה הפקולטה לארכיטקטורה, בראשה עמד מתכנן הבניין, אלכסנדר ברוולד.
עד תחילת שנות החמישים שימש הבניין כמבנה המרכזי של הטכניקום, שבינתיים שונה שמו לטכניון.
עם הגידול במספר הפקולטות והתלמידים הוחל בבניית קמפוס חדש באזור נווה שאנן, ובשנת 1965 נותרה בבניין רק הפקולטה לאדריכלות.
בשנת 1984 הושלם המעבר לקמפוס החדש בנווה שאנן, ובבניין הריק הוקם הטכנודע, שבהמשך שונה שמו למדעטק - המוזיאון הלאומי למדע, טכנולוגיה וחלל.
עם המעבר למוזיאון, הוסרו מהבניין תוספות מאוחרות שפגעו בחזותו, והוא שופץ ושומר לפי תוכניותיו המקוריות של ברוולד.
על שחזורו של הבניין זכה המוזיאון לאות הוקרה מהמועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
בשנת 2022 נחתם הסכם פשרה על פיו הבעלות במקרקעין תהיה בידי הקרן הקיימת לישראל, והיא תוחכר במחיר סמלי לטכניון כל עוד ישמש השטח למטרות ציבוריות.
המבנה סימטרי, בנוי לגובה שלוש קומות, ומורכב מחמישה חללים עיקריים: גוש מרכזי גבוה ובולט, בראשו כיפה, ובו נמצאת הכניסה המרכזית לבניין, ושני אגפים מוארכים משני הצדדים, שבקצותיהם גושים גבוהים מעט יותר ובולטים מקו הבניין.
באגף המרכזי בולטת בכניסה לבניין קשת גדולה המתנשאת לכל גובה הבניין.
הצבת המבנה, שהיה בית בודד בשטח בעת בנייתו, תוכננה כך שייראה היטב מהעיר (מהעיר התחתית המודרנית), ויבלוט ביחס לשאר מבני הקמפוס.
המבנה הוא אחד הבניינים הבולטים בשכונת הדר הכרמל ובחיפה בכלל, ומהווה סמל עירוני חשוב.
יחד עם הגימנסיה הרצליה שנהרסה, הבניין הוא אחד משני הבניינים החשובים ביותר שנבנו בסגנון הארץ ישראלי, שהיה אחד מגלגוליו המוקדמים של הסגנון האקלקטי בארץ ישראל.
זרם זה שאף ליצור בארץ אדריכלות חדשה שתשתלב בנוף המקומי ותמזג בין המערב למזרח.
ניתן לזהות בבניין גישה תכנונית מערבית - המתבטאת בעיקר בקומפוזיציה הסימטרית והמונומנטלית ובחלונות הרבועים המודרניים, לצד השפעות ומאפיינים מקומיים-ערביים הכוללים: קשתות מחודדות, חיפוי אבן, שיני חומה, כיפה, ותכנון אקלימי המתבטא בחדרים גבוהים ופתחים מתומנים קטנים מעל החלונות, ליציאת אוויר חם.
בחזית המבנה ישנה רחבה, הקרויה על שם שלמה קפלנסקי, וגן גדול, השייך גם הוא למוזיאון, ובו תערוכות ומיצגים.
בציור "חיפה, הטכניון" של הצייר הישראלי יוסף זריצקי מצויר מסדרון מקושת בבניין.
בניין הבולשת הבריטית ביפו נמצא בפינת הרחובות אוארבך (מס' 1) ואילת (מס' 14).
זהו בניין בן שלוש קומות שנבנה בסגנון באוהאוס, ושימש כמטה הבולשת הבריטית ביפו בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 1950 הפך המבנה למשכנו של בית המשפט המחוזי בתל אביב, ושימש בתפקידו זה עד 1968. לאחר מכן המבנה הוזנח והפך מושא לסכסוכים משפטיים שמנעו את שיקומו.
את הבניין יזם והקים איש העסקים הגאורגי האמיד אהרון ישר מיכקשוילי.
הוא ירש מאביו נכסים רבים בתל אביב.
האב היה אחד מראשי העדה הגאורגית.
התכנון האדריכלי נמסר בידי האדריכל זכי שלוש.
ב-23 במרץ 1944 חדרו אנשי האצ"ל אל הבניין עם מטעני נפץ.
שוטרים רבים שהו בבניין באותה העת בעקבות פעולה של הלח"י שבוצעה באותו היום.
למרות זאת, הצליחו אנשי אצ"ל להטמין את חומר הנפץ.
מכיוון שמטעני החבלה התגלו בטרם עת פונה הבניין מיושביו טרם נהרס בפיצוץ.
אחרי תקופת המנדט שימש המבנה כבית משפט מחוזי עד 1968. לאחר מכן פעל במבנה בית בושת.
סכסוך ירושה הביא לנטישת הבניין ולהזנחתו.
סרוב היורשים לשלם ארנונה נתקל בסירוב העירייה לשיקום הבניין, והידרדרותו עד סף הכרזה עליו כמבנה מסוכן.
פלישת חסרי בית וגילוי גופות של שניים מהם בתוך הבניין הביאו להקפתו בגדרות גבוהות, כדי למנוע גישה אליו.
בפעילותו של צבא, בניין הכוח הוא החלק העוסק בבנייתו של הכוח העומד לרשות הצבא ויחידותיו, זאת לצד החלק העוסק בהפעלת הכוח העוסק בביצוע התקפה והגנה ופריסת הכוח.
בניית הכוח כוללת מרכיבים עיקריים אחדים:
פיתוח וגיבוש תורות לחימה (תו"ל).
רכש, פיתוח, הצטיידות ואחזקה של אמצעי לחימה (אמל"ח).
תכנון, גיוס והכשרה של כוח אדם ושמירה על כושרו.
תכנון וארגון סדר הכוחות (סד"כ) והמשאבים שבידי הכוח.
בתחומי הצטיידות מסוימים, כגון רכש מטוסים לחיל האוויר ורכש ספינות לחיל הים, בניין הכוח הוא משימה לשנים רבות .
הערכות מודיעיניות מהוות תשתית חשובה לתכנון בניין כוח.
לאור כך יש חשיבות כפולה לבניין הכוח של גופי המודיעין עצמם.
בצה"ל הגוף המופקד על תהליך בניין הכוח הוא אגף התכנון.
בכוחות היבשה של ישראל עוסקת זרוע היבשה בבניין הכוח, כאשר לה כפופים מפקדות חיליות המתמחים בתחומי החיל שלהן ובראש כל מפקדה עומד קצין חיל ראשי בדרגת תת-אלוף.
בחיל האוויר הישראלי מוטלת משימת בניין הכוח על להק ראש המטה; בחיל הים הישראלי מוטלת המשימה על מספן המטה.
חיילות האוויר והים מופקדים גם על הפעלת הכוח, ואילו בכוחות היבשה הפעלת הכוח היא בידי הפיקודים המרחביים.
עבור קהילת המודיעין הישראלית בניין הכוח בתקופה זו מאופיין בשינוי מהיר של הסביבה: ריבוי זירות וארגונים (בהם ארגוני טרור ומדינות שאין גבול משותף עמן), יכולות כריית מידע אזרחיות, והתפתחות טכנולוגית מואצת בתחום המזעור, הרובוטיקה והסייבר.
בניין הארכיון הלאומי , שידוע באופן לא רשמי כארכיון I, הוא המטה המקורי של הארכיון הלאומי של ארצות הברית.
הוא ממוקם צפונית למול, בשדרת פנסילבניה מספר 700, וושינגטון די.
בנייתו החלה בשנת 1933, והסתיימה בשנת 1935. האדריכל שתכנן את הבניין היה ג'ון ראסל פוף (Pope).
הכניסה הראשית לבניין היא בשדרת החוקה, ואילו הכניסה לחוקרים היא בשדרת פנסילבניה.
מבנה גדול נוסף, המכונה "ארכיון II" (או בפשטות "A2"), ממוקם בקולג' פארק, מרילנד.
בניין הארכיון הלאומי מחזיק בעותקים המקוריים של שלושה מסמכים מרכזיים ומכוננים של ארצות הברית וממשלתה: הכרזת העצמאות, החוקה, ומגילת הזכויות.
מסמכים אלו מוצגים לציבור באולם הראשי של הארכיון הלאומי, שנקרא הרוטונדה של מגילות החירות.
בבניין מוחזקים פריטים היסטוריים אמריקאיים חשובים נוספים, כולל תקנון הקונפדרציה, הסכם רכישת לואיזיאנה, והצהרת האמנציפציה.
כמו כן, במקום מוחזקים אוספים של צילום ועוד פריטים היסטוריים ותרבותיים אמריקאיים חשובים.
גרסה מקורית של המגנה כרטה משנת 1297 שאושרה על ידי אדוארד הראשון, הוא מסמך היסטורי בינלאומי שמוצג לציבור גם הוא במקום.
בתוך הרוטונדה של מגילות החירות אין תורות לצפייה בכל מסמך, והמבקרים יכולים לעבור ממסמך למסמך כרצונם.
הצילום אסור במוזיאון הארכיון הלאומי.
צילום באור טבעי מותר בחדרי המחקר.
1926 - הקונגרס מורה על הבנייה.
פברואר 1933 - הנשיא הרברט הובר מניח את אבן הפינה.
בניין המזכירות של האומות המאוחדות הוא גורד שחקים בגובה 154 מטרים והמבנה המרכזי במטה האומות המאוחדות השוכן בטרטל ביי (Turtle Bay) באזור מידטאון מנהטן של מנהטן בניו יורק.
החלקה עליה שוכן הבניין נחשבת לטריטוריה של האומות המאוחדות, אף שנשארה חלק מארצות הברית.
הבניין תוכנן על ידי שניים מחשובי האדריכלים המודרניסטים, האדריכל הברזילאי אוסקר נימאייר והאדריכל השווייצרי-צרפתי לה קורבוזיה, והיה המגדל הראשון בניו יורק בו נעשה שימוש בקירות מסך.
מראה הבניין היווה השראה לכמה חיקויים ראויים לציון, ביניהם מטה מחוז צפון לנרקשייר בהמילטון שבסקוטלנד.
טקס הנחת אבן הפינה לבניין המזכירות התקיים ב-14 בספטמבר 1948. קונסורציום של ארבע חברות קבלניות ממנהטן ומקווינס נבחר לבנות את בניין המזכירות, כחלק מחוזה בסך 30 מיליון דולר.
בניין המזכירות כולל 39 קומות והוא הושלם ב-1952. הבניין מקושר מצפון לבניין הכנסים, בו שוכנים העצרת הכללית ומועצת הביטחון, ולבניין הספרייה מדרום.
בבניין המזכירות עובדים פקידים המופקדים על תפקידי הניהול של האו"ם, כולל הטיפול במטלות יומיומיות כמו כספים ותרגום.
כחלק ממתחם האו"ם, הבניין כפוף להסכם בין האו"ם לבין המדינה המארחת, ארצות הברית.
בניין המזכירות של האו"ם שופץ החל ממאי 2010 ונפתח מחדש בשלבים.
העובדים הראשונים נכנסו מחדש לבניין ביולי 2012.
ב-29 באוקטובר 2012 הוצפו המרתפים של המתחם של האו"ם בשל הוריקן סנדי, מה שגרם לסגירה של הבניין לשלושה ימים ולהעתקה של כמה מהמשרדים.
בניין האקדמיה לתעשייה קלה הוא שמו של מבנה מינהלי בשדרת סובורוב 50, ברובע המרכזי בעיר סנקט פטרבורג המאכלס את בית הדין לבוררות של סנקט פטרבורג ומחוז לנינגרד ואת מטה משטרת סנקט פטרבורג.
בניין האקדמיה הוא אחד הבולטים בשדרת סובורוב ומהווה את נקודת הציון העיקרית.
ההיסטוריה של הבניין קשורה לפעילותם של ארגונים שתרמו תרומה רבה לפיתוח צוללות ולחיזוק יכולת ההגנה של המדינה במשך כמה עשורים.
כך למשל, ב-19 בספטמבר 1941 עקב פשיטה של מטוסי אויב על בניין האקדמיה לתעשייה הקלה, שם שכן בית החולים מספר 28 במהלך מלחמת העולם השנייה, התרחשה שרפה שהובילה למספר רב של קורבנות.
זה היה אחד המקרים הראשונים של הרוגים המוניים כתוצאה מפשיטות הפצצה בלנינגרד הנצורה.
בשנת 1995, על חזית הבניין הופיע לוח זיכרון גרניט, שתוכנן על ידי האדריכל מ.
מנטורוב, עם הטקסט: "לזכרם הנעלה של הפצועים, החולים והרופאים של בית החולים, שמתו באופן טרגי בבניין זה ב-19 בספטמבר 1941 במהלך פשיטה של מטוסי אויב".
ב-31 בדצמבר 1932 אושרה "התוכנית לעיצוב המבנה עבור האקדמיה לתעשייה הקלה בלנינגרד על שם קירוב", המכילה גם מידע על הרכב מוסד זה.
באקדמיה היו מחלקות במשרה מלאה וערב הכוללות 6 פקולטות: כימיה, טקסטיל, דפוס, הנעלה מעור, צריכה כללית ושיווק ואוכל.
בתחילה תוכנן המבנה שיוקם ברחוב דוברוליובובה בעיר.
עם זאת, אגף התכנון של העירייה תיקן את סוגיית מיקום המבנה והוחלט לבנותו על אדמה זו.
בהחלטה של נשיאות הוועדה העירונית משנת 1930, הוקמה האקדמיה לתעשייה קלה במטרה להכשיר מהנדסים לתעשיות הטקסטיל, הבגדים, ההנעלה והעור.
היה זה מוסד להשכלה גבוהה למטרות מיוחדות, שתפקידו העיקרי היה הכשרת צוות מנהלי לגופים כלכליים במפעלי המדינה.
בנובמבר 1940 חוסלה האקדמיה ובינואר 1941 ישיבה של הוועדה העירונית של לנינגרד הנפיקה צו מטעם המפקח העממי על העברת הרכוש לאחריות מכון הטקסטיל של לנינגרד ולמכללת הטקסטיל בעיר.
בספטמבר 1941, עם תחילת המצור על לנינגרד, נפתח בית החולים לפינוי מספר 28 בבניין האקדמיה.
במהלך המצור ניזוק הבניין ופרויקט שחזור הבניין יצא לדרך בשנת 1955 ובוצע על ידי בית המלאכה לאדריכלות ותכנון מספר 5 בהנחיית האדריכלים י.
הפרויקט הושלם עבור חניכץ מכון מחקר מרכזי אקדמאי על שם קרלוב.
המכון היה ארגון המחקר המוביל והמוביל של ענף בניית הספינות במדינה וסיפק רעיונות לפיתוח ציי הסוחר והצבא, תכנון ובנייה של אוניות וצוללות.
לאחר התפרקות ברית המועצות התמקמו בו גופי השיטור של העירייה והוא משמש את גופי המשטרה של העיר.
בניין הדירות בגדות קוטלנישסקיה הוא אחד משבעה גורדי השחקים הסטליניסטיים במוסקבה.
הבניין ממוקם בנפת טגנקה ליד המפגש של נהר יאוזה עם הנהר מוסקבה כך ששני קצוות המבנה ניצבים הוא לאורך גדות קוטלנישסקאיה.
הבניין המרכזי הגדול בן 32 קומות, גובהו יחד עם הצריח הוא 176 מטרים, מספר הקומות של הבניינים הצדדיים הוא 8 עד 10. בתחילה היו בו 540 דירות.
בניין האדמיניסטרציה של השער האדום הוא אחד משבעה גורדי השחקים הסטליניסטים.
הבניין נבנה בנפת קראסנוסלסקי, מוסקבה בשנים 1947–1951 ותוכנן על ידי האדריכלים אלכסיי דושקין ובוריס מזנצב והמעצב ויטלי אברמוב בסגנון הקלסיציזם הסטליניסטי.
הבניין המרכזי נועד להכיל משרדי ממשלה, ובאגפיו סודרו 276 דירות, שכללו בין שניים לחמישה חדרים.
בדירות חמשת החדרים, ליד המטבחים, היו חדרים קטנים עבור "עוזרת הבית".
מאפיין ייחודי לבניין היה מיקום הלובי צמוד לתחנת המטרו.
בשנות 2010 השתלטו על המבנה ארגונים מנהלים ואיגודים מקצועיים, תאגידים ובנק.
בשנת 2015 גרה כאן נכדתה של האדריכלית נטליה דושקינה, אשר מעת לעת ערכה סיורים במבנה.
שר התחבורה של ברית המועצות יבגני קוז'בניקוב, 1954–1975
שר הבינוי לתחבורה של ברית המועצות, איוואן סוסנוב, 1954–1985
בניין המשרדים של הסנאט הארט או בשמו המלא בניין המשרדים של הסנאט פיליפ א.
הארט הוא בניין המשרדים השלישי של הסנאט של ארצות הברית.
הבניין הוא ממוקם ברחוב 2 צפון מזרח (2nd Street NE) בין שדרת החוקה (צפון מזרח) לבין רחוב C צפון מזרח בוושינגטון בירת ארצות הברית.
הבנייה החלה בינואר 1975, והסתיימה בנובמבר 1982.
באוגוסט 1976 הבניין נקרא על שם פיליפ הארט, ששירת 18 שנים כסנאטור מטעם מדינת מישיגן.
המבנה מקושר אל יתר מבני הקונגרס באמצעות הרכבת התחתית של קפיטול ארצות הברית.
בניין המשרדים של הסנאט דירקסן אמור היה להשתרע על כל המתחם המצוי בין רחוב 1 צפון מזרח (1st Street NE), שדרות החוקה צפון מזרח, רחוב 2 צפון מזרח ( 2nd Street NE) ורחוב C צפון מזרח (C Street NE).
ואולם, בשל המשאבים המוגבלים ומחסור בכספים בשל מלחמת קוריאה, הוקטן בניין דיקרסן המתוכנן, והמבנה נבנה על מחצית השטח המערבי מהמתחם שיועד לו.
בשנת 1969, הקונגרס הצביע על רכישת מחצית השטח המזרחי של המגרש, על מנת לבנות "בניין משרדים חדש עבור הסנאט".
בתחילה התכוון הסנאט לבנות אך ורק מגרש חנייה תת-קרקעי באתר (והוקצה לכך סכום של 21 מיליון דולרים (שוויים נכון לשנת 2018 הוא 129.9 מיליון דולרים) בהצבעה שנערכה ביוני 1971.
בעת שהוקם בניין דירקסן, כלל צוות הסנאט 2,500 עובדים.
הצוות גדל ובשנת 1982 הגיע מספר העובדים ל-7,000, בהיעדר מקום הסנאט שכר משרדים במבנים סמוכים, ואף חדרי מלון על מנת שימשו כמשרדים.
לעיתים צוות של סנאטור אחד נאלץ לעבוד במשרדים במספר בניינים שונים - דבר שהבהיר את הצורך בהקמת בניין משרדים נוסף.
במאי 1972 ועדת משנה של הסנאט (ועדת משנה של ועדת הסנאט לעבודות ציבוריות), אשרה הקמת מבנה משרדים מעל החניין התת-קרקעי.
עלות המבנה הוערכה ב-48 מיליון דולרים ביוני 1972 (השווים, נכון לשנת 2018, 296.5 מיליון דולרים).
הסנאט הצביע ואישר את התוכנית בספטמבר 1972 - בשל עליה בהערכות עלות הבנייה אושרו 53.5 מיליון דולרים (ששוויים 320 מיליון דולרים נכון לשנת 2018).
באפריל 1973 בחר אדריכל הקפיטול באדריכל ג'ון קארל וורנקה, אדריכל ידוע שעבד במחוז קולומביה שעזר לתכנן מחדש את כיכר לאפייט ותכנן את אתר הקבר של ג'ון קנדי.
תוכניתו של וורנקה אושרה על ידי ועדת הסנאט לעבודות ציבוריות ב־8 באוגוסט 1974. לוורנקה ניתנו כשבועיים בלבד להעריך את אומדן עלות הבנייה, (לימים טען אדריכל הקפיטול שהיה מעט מדי זמן לייצר תחזית עלות מדויקת) ובסוף השנה עלות ההקמה המשוערת עלתה ל -69 מיליון דולרים.
עבודות העפר באתר החלו בינואר 1975; בעת שהסתיימו עבודות פינוי השטח - בחודש אפריל - עלתה הערכת עלות הבנייה ל־84 מיליון דולרים.
איכות העפר שבאתר, והעדר הומוגניות בסוג העפר ובפני השטח, האריכו את משך חפירת השטח (לצורך בניית היסודות, וקומות המרתף), והעלו את עלויות הבנייה.
לאחר סיום בניית היסודות, התגלה כי חלקם נבנו במיקום שגוי - והיה צריך להרסם ולהחליפם - דבר שהעלה אף יותר את עלויות הבנייה.
ב־30 באוגוסט 1976 הצביע הסנאט לקרוא לבניית המשרדים החדשה בבניין המשרדים של הסנאט של פיליפ א.
הארט לציון פרישתו של הסנאטור פיליפ הארט (נציג המפלגה הדמוקרטית - ממדינת מישיגן).
הארט נפטר ב־26 בדצמבר 1976 ממלנומה, שבעטייה בחר לפרוש מבית הנבחרים, ולא לעמוד לבחירות נוספות.
באוגוסט 1978, הגיעו עלויות הבנייה ל-85 מיליון דולרים, והוערך כי הן יגיעו ל-122 מיליון דולרים עד סיום הבנייה.
הסנאט אישר להשקיע סכום נוסף של 54 מיליון דולרים במבנה (וכך העלות הכוללת המאושרת הייתה 135 מיליון דולרים).
בתחילה בית הנבחרים אישר את ההשקעה, אולם לאחר מכן בית הנבחרים הפך את ההחלטה.
בשנת 1979, הערכת עלויות הבנייה הגיעה ל-179 מיליון דולרים, והערכה אחרת הייתה של 230 מיליון דולרים.
ביולי 1979 הסנאט אישר סכום כולל של 137.7 מיליון דולרים (לאחר דיון סוער, במהלכו הציעו סנטורים להפסיק את הבנייה ולהרוס את מה שנבנה), והורו לאדריכל הקפיטול לשנות את תוכניות המבנה על מנת לעמוד בסכום המאושר.
ביטול התוכנית לבנות חדרי אוכל בקומת הגג של המבנה;
ביטול הוצאות ריהוט חדר כושר בשווי של 906,000 דולרים;
ביטול ציפוי עץ אלון בחדרי הסנאטורים, ותאורה משתנה (באמצעות עמעמים) בחדרים;
ביטול התוכנית להקים גלריה ליצירות אמנות בשווי 400,000 דולרים;
ביטול התקנת תריסים בעלות של 167,700 דולרים;
ביטול ריהוט בחדר דיונים בשווי של 1.2 מיליון דולרים.
המבנה הושלם בספטמבר 1982, בעלות כוללת של 137.7 מיליון דלרים.
אדריכל הקפיטול הסביר את העלויות הגבוהות והגלישה מהתקציב, בקשיי הקמת היסודות, ובטעויות ביסודות, וכן בדרישות שינויו התוכניות של הסנאט, אשר משמעותם הייתה הכפלת שטח המבנה מ-60,000 מ"ר ל-100,000 מ"ר.
אדריכל המבנה ג'ון קארל וורנק טען כי העלויות היו סבירות ביחס לאינפלציה בשנת בניית המבנה.
השימוש בבניין החל ב־22 בנובמבר 1982. במבנה היו משרדים ל־50 סנאטורים (מחצית מחברי הסנאט), אולם 25 מהם סירבו לעבור למבנה.
כדי לחסוך בעלויות, הבניין נתן לכל אדם תא בחדר ולא משרד, דבר שהרגיז מאוד את צוות הסנאט.
כדי לפתור את הסוגיה, סנאטורים זוטרים (שבדרך כלל לא היו מסוגלים לבחור אילו משרדים הם רוצים, וגם לא להשיג משרדים מרווחים ומאובזרים) הצליחו לתבוע את המשרדים הגדולים והמודרניים בבניין המשרדים של הסנאט הארט.
במבנה 9 קומות מעל הקרקע, המכילות 93,000 מטרים רבועים של שטחי רצפה, מהם 30,900 מטרים רבועים בהם ניתן להשתמש.
בשונה מהסגנון הנאו-קלאסי בו נבנו בניין משרדי הסנאט על שם דירקסן, ובניין משרדי הסנאט על של ראסל, בנוי בניין הארט בסגנון מודרני.
כדי להתאים במראו לבנייני המשרדים האחרים של הסנאט (על אף הסגנון האדריכלי השונה) צופה בניין הארט בשיש לבן ובוהק ממדינת ורמונט, כל חלקי המבנה חופו בשיש (גם המסדרונות הפנימיים), ובכלל זה גם חלקים ממבנה אשר על פי רוב אינם מחופים (כמו מבניים טכניים על גג הבניין).
לצורך עבודות החיפוי נעשה שימוש ב-8,129 טונות שיש.
על מנת להזכיר את בנייני דירקסן וראסל, בהם מצויה חצר פנימית, בבניין הארט נבנה אטריום ובו תקרת זכוכית גדולה; קירות האטריום חופו אף הן בשיש לבן מוורמונט, כאשר שאר חלקי אותה קומו חופו בשיש בצבע ורוד ממדינת טנסי.
בשונה ממשרדי הסנאט האחרים, בהם לסנאטור משרד, ולצוותו משרדים אחרים, לעיתים במקומות מרוחקים, בבניין הארט תכנן אדריכל הקפיטול בניין משרדים משולבים.
לכל סוויטת משרדים כניסה ציבורית בקומות האי זוגיות של המבנה, וכניסה פרטית עבור צוות הסנאטור, בקומות הזוגיות של מבנה.
גובהה של כל סוויטה 4.9 מטרים.
כל סוויטה כוללת משרד עבור הסנאטור, וחדר עבודה ובו תאים עבור צוותו, שכולל שתי קומות עבודה, שגובהה של כל אחת מהן 2.4 מטרים, בין התאים מפרידות מחיצות עץ אלון, המחופות בבד אקוסטי, הסופג קולות), כמו כן, בכל סוויטה יש חדר שירותים פרטי.
דלתות מעליות המבנה עשויות ברונזה.
מכסי פתחי הביוב במדרכות ברחובות הסמוכים למבנה שהיו עשויים ברזל, הוחלפו בפתחי ביוב העשויים ברונזה, כדי למנוע מראי מכסי ביוב חלודים מחלונות המבנה.
חלודה מכוערים כתמי מסורתי ברזל מכסה הביוב (כרגיל חומר).
חדר הקפיטריה בבניין דירקסן (בקומת המרתף שלו), הוכפל בגודלו (כאשר השטח הנוסף מצוי בבניין הארט), דבר שאפשר לציבור לאכול בקפיטריה (קודם לכן היא שמשה רק את צוותי הסנאט).
מתחת למבנה חניון ובו מקום ל-350 רכבים.
בעת הקמת המבנה, הוא נבנה סביב בית בלמונט-סיוול הסמוך, המהווה אתר מורשת היסטורי, מטה של מפלגת הנשים הלאומית של ארצות הברית, ומכיל מוזיאון על בנושא תנועת זכות הבחירה לנשים.
בניית וריהוט חדר השימועים המרכזי (The Central Hearing Facility) הושלמה באוקטובר 1987; בחדר נעשה שימוש לראשונה בינואר 1988. החדר ממוקם בקומה השנייה של בניין הארט, וגובהו שתי קומות.
החדר מותאם לשידורי טלוויזיה מבחינת האקוסטיקה בו, והתאורה.
בקירות החדר נבנו מרפסות עבור צוותי צילום וטלוויזיה, בהם יכולים לשבת כתבי חדשות, ולשדר מבלי להפריע להליכי השימוע.
קירות החדר מחופות עץ, ומאחורי הקתדרה שבמרכז החדר, קיר מחופה אבן.
הציבור יכול להיכנס לחדר השימועים באמצעות שני מסדרונים ציבוריים.
לחברי הקונגרס מסדרונות פרטיים באמצעותם הם יכולים להיכנס לחדר השימועים.
מאחורי חדר השימועים מצוי חדר המתנה קטן, בו יכולים העדים להתכונן לעדותם.
במהלך בניית בניין הארט, נבנתה שלוחה חדשה של הרכבת התחתית של קפיטול ארצות הברית, המקשרת את הבניין לקו הרכבת שמקשר בין בניין דירקסן ובניין הקונגרס.
בשנת 1989 אישור הסנאט תוכנית לשדרוג מערכת הרכבת התחתית המקשרת לשני בניינים אלה.
במסגרת התוכנית נרכשו ארבעה קרונות חדשים, בהם מקום ל-25 נוסעים (בקרונות היישנים היה מקום ל-18 נוסעים בלבד).
כמו כן במסגרת השדרוג הונגשו הרציפים והרכבות למוגבלים בתנועה.
השדרוג קיצר את זמן ההתנה לרכבות מ-4 דקות ל-2 דקות.
לאדריכל הקפיטול הוקצו 2 מיליון דולרים לצורך תכנון מערכת הרכבות החדשה, ועלות הרכבות שנרכשו מ-"קבוצת טרנספורטיישן בע"מ" (Transportation Group Inc) מאורלנדו שבפלורידה הייתה 15.8 מיליון דולרים.
גובהו של האטריום שבמרכז המבנה 27 מטרים, ולו חלון תקרה המורכב מ-18 חלונות תקרה סמוכים, שבכל אחד מהם 9 פנלים.
בשנת 2014 הוחלפה תקרת האטריום.
במסגרת שיפוץ גג המבנה שנערך, הותקנו על הגג לוחות תרמו-סולאריים, המסוגלים להפיק 148 קילוואטים באמצעות אנרגיה סולרית.
במרכז האטריום מצוי פסל מעשה ידי אלכסנדר קלדר בשם "הרים ועננים".
החלק העניין של הפסל הוא מובייל נייד, המייצג את ה-"עננים", ועשוי מאלומיניום; גודלם של העננים 13.1 על 9.8 מטרים ומשקלו הכולל של המובייל 2,000 קילוגרמים.
תוכנת מחשב שולטת בתנועת החלקים.
חלק זה של הפסל ניצוק על ידי חברת קריסטלייזיישן סיסטמס בע"מ (Crystallization Systems, Inc) ממדינת ניו יורק.
החלק התחתון של הפסל הוא חלק משולש סטטי, העשוי לוחות פלדה צבועים בצבע שחור מהנתמך על ידי שתי חצובות.
גובה החלק של הפסל הוא 16 מטרים, ומשקלו 34 טונות.
הפסל ניצוק על ידי חברת סגרה (Segré Foundry) מהעיר ווטרברי שבמדינת קונטיקט.
"הרים ועננים" הייתה העבודה האחרונה של קלדר שהושלמה.
קלדר ביקר בוושינגטון, ב-10 בנובמבר 1976, כדי להראות את הדגם הסופי של הפסל לאדריכל הקפיטול ג'ורג' וייט.
וייט אישר את התקנת הפסל וקלדר טס לבקר את ביתו בניו יורק, שם נפטר עקב התקף לב ב-6:00 בבוקר ב-11 בנובמבר.
הפסל הוא ייחודי מבין יצירותיו של קלדר, שכן הוא הפסל היחיד המכיל גם חלק נייד וגם חלק נייח.
בעקבות רעידת האדמה בווירג'יניה בשנת 2011 התעורר החשש כי חלקו הנייד של הפסל (התלוי מתקרת המבנה) הפך לא יציב.
בשל כך הורד החלק הנייד של הפסל (ה"עננים") בשנת 2014 ונבדקה יציבותו.
החלק הנייד הוחזר למקומו בשנת 2015.
ב-15 באוקטובר 2001, במסגרת מתקפת טרור - מתקפת האנתרקס, מספר סוויטות בבניין זוהמו בנגיף אנתרקס שנשלח במעטפת דואר אל מנהיג הרוב בסנאט טום דאשל הבניין נסגר ב-17 באוקטובר, ומאות אנשי צוות נותרו בלא משרדי עבודה.
הבניין עבר חיטוי באמצעות כלור דו-חמצני בחודשים נובמבר עד דצמבר 2001.
הבניין נפתח מחדש לשימוש ב-23 בינואר 2002.
משרדי שלוש מוועדות הסנאט ממוקמת בבניין הארט:
ועדת המודיעין של הסנאט של ארצות הברית
ועדת האתיקה של הסנאט של ארצות הברית
הוועדה לענייני אינדיאנים של הסנאט של ארצות הברית
בניין הוועדה לביטחון המדינה של הרפובליקה של בלארוס (בבלארוסית: Будынак Камітэта дзяржаўнай бяспекі Беларусі) הוא מבנה היסטורי מאמצע המאה ה-20 במינסק, המהווה אנדרטה אדריכלית (מספר 712G000165) הממוקם בכתובת: שדרת העצמאות 17, בפינת רחוב קומסומולסקאיה 30. הבניין נבנה בשנים 1945–1947 על ידי האדריכלים מיכאיל פארוסניקוב וגנאדי בדאנוב.
הבניין הוקם בסגנון הנאו-קלאסי הסטליניסטי, גמבנה לבנים, בן שלוש-ארבע קומות בעל צורה מורכבת.
החלק המרכזי מעמיק יחסית לקו האדום של השדרה, ואגפיו יוצרים את החצר.
החלק המרכזי מעוטר באבן ריזאליט, שם נמצאת הכניסה לבניין.
הריזאליט מעוטרת באכסדרה ענקית עם ארבעה עמודים קורינתיים.
האגף השמאלי, משתרע לאורך שדרת העצמאות, צמוד לבית השכן 15/6. בצומת שני הכרכים ישנו שביל כניסה, מעוטר בעמודים קורינתיים לכל גובה הבניין, התומכים בגישה חצי עגולה.
האגף הימני של הבניין משקיף על פינת הרחוב ומשתרע לאורך רחוב קומסומולסקאיה שם הוקם מועדון על שם דז'רזינסקי (ממייסדי שירות ביטחון המדינה והיה בלארוסי במוצאו).
החלק בפינת הקצוות עם שלוש קומות עם בלוודרה.
הבניין מוכתר בכרכוב מאסיבי ובמעקה.
בקומה השלישית החלונות מעוטרים בחוליות משולשות וקשתות מתחלפות.
האולם של מועדון דז'רז'ינסקי מעוטר בתבליטים של רקדנים, זרי טיח ותקרה רבועה.
בניין הבורסה הוא המבנה המרכזי באי וסילי שסנקט פטרבורג.
הוא נבנה עבור הבורסה העירונית, אך לימים שימש לצרכים אחרים.
במשך זמן רב שוכן בבניין תערוכת המוזיאון המרכזי של הצי (לפני שזה עבר לצריף קריוקוב).
בשנת 2014 הועבר הבניין לאחריות מוזיאון ארמיטאז'.
ההחלטה לשפר את השטח הלא מפותח של האי וסילי התקבלה על ידי הוועדה למבנים עירוניים בצורה של תוכנית שאושרה בשנת 1767. השטח הריק היה צריך להיות מעוצב לכיכר בצורת פרסה.
במשך שש שנים, בשנים 1783–1789, על פי פרויקט של ג'אקומו קווארנגי, הבניין הראשי של האקדמיה למדעים, כמו גם החלק הקעור של המחסן הצפוני (1795–1797) נבנו על גדות נייבה הגדולה.
לפיכך, נבנו בניינים משמאל וימין.
הבנייה החלה בשנת 1783, אך בשנת 1787 הוקפאה הבנייה בשל העובדה שהבניין שהוקם אינו תואם את מראה התכנון העירוני.
על פיתוח הפרויקט החדש הופקד האדריכל דה תומון.
בשנת 1805–1810 האדריכל תומאס דה תומון בנה על שטח ריק בין בנייני בניין הבורסה החדש העונה על צורכי הכלכלה הצומחת של רוסיה, אך הבניין לא הושלם בגלל המלחמה עם נפוליאון.
בחזית הבניין התקין האדריכל שני עמודים רסטרליים עם פסלי דל אלי ים.
בשנות השישים של המאה העשרים התעוררה אגדה בקרב מדריכי התיירות לפיה הפסלים סימלו את הנהרות הרוסים הגדולים: הוולגה, הדנייפר, נייבה ונהר וולחוב.
מאוחר יותר, בשנים 1826–1832, האדריכל איוואן לוקיני יזם בניית בנייני המחסנים הדרומיים והצפוניים ומבנה המכס, שהשלים בכך את ההרכב האדריכלי של הכיכר.
בשנים 1939–1941, בבניין שכן המוזיאון המרכזי של הצי.
בשנות האלפיים תכנן מינהל העיר סנקט פטרבורג לפנות את המוזיאון ולהעביר את הבניין לאחריות בורסת הסחורות.
בסופו של דבר, הוועדה לפיקוח, שימוש והגנה על מונומנטים (KGIOP) בקיץ 2007 החלה לפתור את נושא העברת המוזיאון לבניין צריף קריוקוב (המהלך בוצע בשנת 2010).
בדצמבר 2013 החליט מושל סנקט פטרבורג גאורגי פולטאבצ'נקו כי בניין הבורסה יועבר לידי מוזיאון ארמיטאז' הממלכתי כדי ליצור את מוזיאון הגווארדיה הרוסית.
הקשת במושבה הישנה , המוכר גם בשם בניין המושבה הישנה (עד 2015), הוא בניין בן 17 הממוקם ברחוב דירבורן-דרום 407 באזור הקהילה של הלופ בשיקגו, אילינוי.
הבניין תוכנן ועוצב על ידי הולאבירד ורוש (Holabird & Roche) בשנים 1893–1894, מתנשא לגובה של 65.5 מטרים והיה הבניין הגבוה ביותר בשיקגו בזמן בנייתו.
הבניין הוגדר כנקודת ציון בשיקגו ב-7 ביולי 1978. זה היה הבניין הגבוה הראשון שהשתמש במערכת של קשתות פורטל פנימיות כאמצעי לחיזוק המבנה נגד רוחות עזות.
הבניין נמצא בסמוך לספריית הרולד וושינגטון והתווסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-1976.
בניין המושבה הישנה, שנבנה כבניין משרדים, הוסב לבניין דירות בשנת 2015. הבניין שופץ במלואו ועם פתיחת הדירות מספק לדיירים שירותים, שטחים ציבוריים מסוגננים ועיצוב עכשווי.
היחידות משווקות לתלמידי מכללות הלומדים בבית הספר בדרום הלופ.
בניין האיחוד הפאן אמריקאי הוא בניין המשמש כמטה של ארגון מדינות אמריקה.
הוא ממוקם ברחוב ה-17, בין רחוב C לבין שדרות החוקה.
אבן הפינה הונחה ב-11 במאי 1908 על ידי הנשיא תיאודור רוזוולט, אליהו רוט ואנדרו קרנגי (שמימן במידה רבה את בניית הבניין), באתר הקודם של אחוזת ג'ון פיטר ואן נס.
בשנת 1919 התקיימה בבניין הישיבה הראשונה של ארגון העבודה הבינלאומי.
בין השנים 1921–1922 שימש הבניין לדיונים בוועדות ובוועדות המשנה לאורך ועידת הצי של וושינגטון תחת אבטחה צמודה על ידי נחתים עם כידונים שלופים.
הבניין התווסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1969, והוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית בשנת 2021, בשל הארכיטקטורה שלו ותפקידו ההיסטורי בדיפלומטיה הבין-לאומית.
בספטמבר 1977 נערכה בבניין ארוחת ערב ממלכתית לכבוד חתימת הסכמי טוריחוס-קרטר ובניסיון להקל על היחסים של ארצות הברית עם מדינות אמריקה הלטינית.
הסכמי טוריחוס-קרטר קבעו שפנמה תקבל את השליטה על אזור תעלת פנמה ועל התעלה עצמה ב-1999. הארוחה וחתימת ההסכמים התקיימו ב-7 בספטמבר 1977, בנוכחות כל מנהיגי המדינות החברות בארגון מדינות אמריקה, ולמעשה כל מנהיגי המדינות של יבשת אמריקה.
טרומן הוא מטה מחלקת המדינה של ארצות הברית (U.S.
Department of State), וממוקם בוושינגטון די.
הבניין משמש כמשכנה של לשכת מזכיר המדינה של ארצות הברית, והוא מהווה את המרכז המנהלי והדיפלומטי של מדיניות החוץ האמריקאית.
הבניין שוכן בשכונת פוגי בוטום (Foggy Bottom), בכתובת 2201 C Street NW.
הוא תחום על ידי רחוב C מדרום, ורחובות D, E ושדרת וירג'יניה מצפון; רחוב 21 ממזרח ורחוב 23 ממערב.
מדרום-מזרח לו נמצא פארק אדוארד ג'יי.
Kelly Park), ומדרום לו שוכן בניין האקדמיה הלאומית למדעים, הסמוך לשדרת המול הלאומי.
בתחילת שנות ה-30 ביקשה הוועדה הלאומית לתכנון ובינוי של עיר הבירה לפתח את אזור פוגי בוטום שבמחוז קולומביה, אזור הכלוא בין רחובות C, E, ושדרות 18 ו־23. לקראת מלחמת העולם השנייה, התפשטות מחלקת המלחמה של ארצות הברית והצורך לרכז את משרדיה הפכו את הצורך בבניין חדש ודחוף.
מראשיתו תוכנן הבניין להיבנות בשתי פעימות, והאתר בפוגי בוטום נבחר בשל גודלו שאפשר בנייה בשלבים.
האדריכלים גילברט סטנלי אנדרווד וויליאם דיואי פוסטר זכו בחוזה לתכנון המבנה.
הם החלו בתכנון בשנת 1938, ובשנת 1940 החלה הבנייה.
המינהל לבנייני ציבור של הסוכנות הפדרלית לעבודות ציבוריות, שירש את הסמכות ממשרד האוצר האמריקאי, השלים את השלב הראשון בשנת 1941. כבר במהלך התכנון עלו חששות שמחלקת המלחמה תחרוג מקיבולת המבנה, ואכן כך היה.
אף שחלק ממשרדיה עברו למבנה, הוא מעולם לא שימש כמטה הראשי של מחלקת המלחמה.
באותה שנה הוקצו תקציבים להקמת הפנטגון, והשלב הראשון של המבנה נותר חלקי.
אף על פי שהמבנה עדיין מכונה לעיתים "בניין מחלקת המלחמה", הוא הפך לבית מחלקת המדינה בסוף שנות ה־40. גם מחלקה זו צמחה משמעותית בעקבות מלחמת העולם השנייה, אולם ההרחבה המתוכננת נדחתה עד שב־1955 הקונגרס אישר מימון להשלמת הבנייה.
חברת האדריכלות Harley, Probst Associates – שותפות בין משרדים מדטרויט ושיקגו – זכתה בחוזה להרחבה בשנת 1956. ההרחבה, שכונתה "אגף מחלקת המדינה", הושלמה בשנת 1960 והוקדשה רשמית ב־1961. בשנת 2000 נקרא המבנה על שמו של הנשיא הארי ס.
החלק המקורי של המבנה נחשב לדוגמה מוקפדת לסגנון "קלאסי מפושט" (Stripped Classical), עם אלמנטים של אר דקו מודרני.
המבנה בנוי מסגרת פלדה, מצופה באבן גיר בגוון בהיר, ומתנשא לגובה של שמונה קומות מעל מרתף ותת־מרתף.
מאחר שתוכנן מראש להתרחבות עתידית, המבנה בנוי באסימטריה מכוונת, וכולל מבנה בצורת U בצד המזרחי, המחובר בציר מרכזי למבנה בצורת E בצד המערבי.
החזית כוללת הדגשות אופקיות בסגנון קלאסי, עם קרניזים ורצועות גרניט ורוד היוצרים מראה של בסיס, גוף וראש.
החצרות הפנימיות תחומות בכנפיים, והקירות הפנימיים מצופים בגרניט כהה, המדגיש את המעבר מהבסיס לגוף המבנה.
ההרחבה מ־1960 נבנתה מבטון מזוין בסגנון בינלאומי, והיא מצופה אף היא באבן גיר ליצירת מראה אחיד עם המבנה המקורי.
עם השלמת ההרחבה, הפך הבניין לשני בגודלו בממשל הפדרלי לאחר הפנטגון.
הכניסה הראשית הטקסית והלובי המרכזי נגישים כיום מהחזית הדרומית.
הכניסה ממוקמת מעט מערבית למרכז ומוקפת בחצר טקסית מרוצפת גרניט אפור ואדום.
שתי רצועות אבן גיר אופקיות תוחמות את החזית וחוצות אותה לרוחבה.
עמודי אבן גיר מקשטים את הקומות התחתונות.
הלובי המזרחי הוא חלל דו־קומתי מלבני, מוקף עמודים זוגיים, עם ארבעה גופי תאורה תלויים מקוריים.
רצפת הלובי עשויה טרצו, והקירות מצופים טרוורטין.
מעל מחסומי האבטחה מוצב ציור קיר של קינדרד מקלירי שכותרתו "הגנה על חירויות האדם", המתאר את חמשת החירויות המרכזיות, כשחיילים אמריקאים מגינים עליהן משני קצות הציור.
הגישה לאודיטוריום נעשית דרך הקומה השנייה.
אולם דין אצ'סון משתרע מהקומה הראשונה ועד השלישית, ובמהו תופסת את כל הקיר המזרחי.
הקירות מצופים לוחות עץ סקוויה קליפורנית מלוטשת.
חדר הוועידות על שם לוי הנדרסון הוא חלל דו־קומתי, שקירותיו עשויים שיש ורדה אנטיקה ומשולבים אלמנטים מברונזה ופליז.
במה מוגבהת מוקמה בקיר המערבי.
בחצר הדרומית של המבנה מוצבת יצירה פיסולית מאת מרשל פרדריקס בשם "היקום המתפשט", הכוללת מזרקת מים עגולה ופסל ארכיטקטוני מברונזה.
בקומה השביעית נמצאים חדר האמנות הטקסי של מזכיר המדינה וחדר אמנות לחתימה על אמנות מדיניות.
בקומה השמינית הותקנו בשנות ה־80 חדרי קבלה דיפלומטיים, המעוצבים כהעתק מדויק של אדריכלות אמריקאית מראשית הרפובליקה, ומרוהטים ברהיטי המאה ה־18 ויצירות אמנות מאוחרות יותר.
מעבר מחלקת המדינה לבניין החדש
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה חוותה מחלקת המדינה של ארצות הברית גידול ניכר הן במספר עובדיה והן בהיקף תפקידיה.
בעוד שלפני המלחמה היו במחלקה פחות מ־1,000 עובדים, מספרם עלה לאחריה לכ־7,000. גידול זה יצר צורך מיידי בשטחי עבודה נוספים.
במהלך אמצע שנות ה־40 פוזרו משרדי המחלקה בין לא פחות מ־47 מבנים שונים ברחבי וושינגטון די.סי.
כבר בתחילת 1946 הציע הנשיא הארי ס.
טרומן תוכנית לריכוז כלל משרדי מחלקת המדינה במבנה אחד.
בשלב ראשון נועדה כ־60% מהמחלקה לעבור ל"New War Building" שבפינת רחוב 21 ושדרת וירג'יניה, יחד עם מבנים סמוכים נוספים.
לאחר יישום תוכניות ההרחבה המתוכננות, אמורה הייתה כלל המחלקה להתאכלס בבניין החדש.
הבניין תוכנן במקור לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה כיחידה הראשונה של קומפלקס חדש למשרד המלחמה של ארצות הברית.
אף שמזכיר המלחמה מעולם לא החזיק בו לשכה, חלק ממשרדי המשרד אכן פעלו בו לאחר השלמת הבנייה בשנת 1941 ועד לפינויו ההדרגתי לטובת מעבר לפנטגון שנבנה בשנים 1941–1943.
הקמת הבניין בוצעה מכוח חוק שהתקבל בקונגרס ב־25 ביוני 1938, אשר הקצה 3 מיליון דולר לרכישת קרקע ובניית יחידת מבנה ראשונה מתוך תקציב כולל של 10.8 מיליון דולר.
תוכניות המבנה הוכנו על ידי האדריכלים גילברט ס.
אנדרווד וויליאם דיואי פוסטר, והביצוע נמסר לחברת ג'ון מקשיין מפילדלפיה בפברואר 1940, מיד לאחר הריסת בניין דירות בן תשע קומות שעמד באתר.
הבנייה הושלמה ביוני 1941. המבנה, שבנוי בסגנון מודרני מאופק ומצופה באבן חול בצבע בהיר, כולל שבע קומות מעל מרתף, ושטח שימוש כולל של כ־25,000 מ"ר.
ליד הכניסה הראשית ברחוב 21 מופיע הכיתוב "Department of State" לצד הכתובת הישנה: "320 21st Street, N.W."
בפנים הלובי, על קיר ממול, הוצב ציור קיר בגודל 12 על 50 רגל (כ־3.6 על 15 מטר) בשם "הגנת חירויות אמריקה" מאת קינדרד מקלירי.
הציור צויר בשנת 1941 ומציג את ערכיה של ארצות הברית בזמן בו העולם החופשי עמד מול איום הטוטליטריזם.
בשנת 1954, בעקבות החלטה כי תוכן ציור הכולל סצנת קרב אינו הולם את פעילות משרד החוץ, הוסתר הציור מאחורי וילונות וסמל מדינה.
בשנת 1976 הוסר הכיסוי והציור הוצג מחדש.
ב־22 בינואר 1947 נכנסה יחידת המחלקה הראשונה לבניין – שכונה מעתה "New State Building" – יום לאחר שג'ורג' סי.
מרשל החל את כהונתו כמזכיר המדינה.
במהלך שלושת החודשים הבאים עזבה מחלקת המלחמה בהדרגה את הבניין, ומשרדים נוספים של מחלקת המדינה עברו אליו עם השלמת השיפוצים.
המעבר כולו הסתיים בתחילת אוגוסט 1947. במהלך ביקורו של מרשל במוסקבה באפריל 1947, הועברו לשכתו ולשכות עוזריו הראשיים מהבניין הישן לבניין החדש.
בלשכה החדשה, בקומה החמישית, הוקצתה לו חדר עבודה דו־קומתי עם מעלית פרטית, שפנה ישירות אל חזית הכניסה הראשית של רחוב 21.
חדרי קבלת פנים הדיפלומטיים של מחלקת המדינה
חדרי קבלת פנים הדיפלומטיים של מחלקת המדינה הם קומפלקס ייחודי הכולל 42 חדרים המשתרעים על פני למעלה מ־2,600 מ"ר (28,000 רגל רבוע) בקומה השמינית של בניין הארי ס.
טרומן בוושינגטון הבירה – מטה מחלקת המדינה של ארצות הברית.
חדרים אלה משמשים זירה מרכזית לדיפלומטיה האמריקאית בדרג הגבוה ביותר, ומשלבים בין ייעודם הפרקטי לבין עיצוב היסטורי עשיר וייחודי.
החדרים משמשים כאתר לניהול מדיניות החוץ של ארצות הברית: חתימה על הסכמים ואמנות, טקסי השבעת שגרירים, פגישות פסגה, קבלות פנים ממלכתיות, דיונים דיפלומטיים והוקרת אורחים מן הארץ ומהעולם.
כמו כן, החדרים מארחים מדי שנה אלפי מבקרים, תלמידים ואורחים מטעם יוזמות חינוכיות, כחלק מהמאמץ לשתף את הציבור הרחב בהיסטוריה האמריקאית ובאמנותה.
בניין הרַייכְסְטַאג הוא מקום מושבו של הפרלמנט הגרמני, הבונדסטאג.
הוא שוכן במרכז העיר ברלין, בסמיכות לשער ברנדנבורג.
הבניין נחנך ב-1894, בעקבות איחוד גרמניה בסוף המאה ה-19, כשנוצר צורך לבנות בניין שיאגד את כל נציגי הנסיכויות הגרמניות.
השם "רייכסטאג" ניתן לבניין שבו ישב הפרלמנט (שכונה אז "הרייכסטאג") מחנוכת המבנה בשנת 1894 עד לשנת 1939, ובו יושב הבונדסטאג, הפרלמנט הגרמני בן-זמננו, החל משנת 1999.
באימפריה הרומית הקדושה שימשה המילה "רייכסטאג" לתיאור מקום הכינוס של הנסיכים הבוחרים, עד שנת 1806, שבה פסקה באופן פורמלי להתקיים האימפריה הרומית הקדושה.
עד שנה זו שכן הרייכסטאג בעיר רגנסבורג שבממלכת בוואריה.
עם הקמת הקונפדרציה הגרמנית הפכה העיר פרנקפורט למקום מושבה של האספה הפדרלית של המדינות.
ב-1871 הוקמה האימפריה הגרמנית על ידי אוטו פון ביסמרק, שחיבר את החוקה הגרמנית, וקבע את מקום מושב הפרלמנט בברלין.
היוזמה להקמת הבניין החלה מיד אחר כך, בשנת 1872, עת נערכה תחרות אדריכלית, עם 103 אדריכלים משתתפים, להקמת הבניין.
לאחר סקר קצר של אתרים אפשריים, המליצה ועדה פרלמנטרית על הצד המזרחי של קניגספלאץ (כיום כיכר הרפובליקה), שבו שכן ארמונו של אריסטוקרט פולני-פרוסי, אתנסיוס רצ'ינסקי.
הקמת הבניין בפועל החלה רק עשר שנים מאוחר יותר, עקב בעיות שונות ברכישת הנכס וכן ויכוחים בין וילהלם הראשון, קיסר גרמניה, אוטו פון ביסמרק וחברי הרייכסטאג על אופן ביצוע הבנייה.
לאחר משא ומתן ממושך, ארמון רצ'ינסקי נרכש ונהרס, ופינה את מקומו לבניין החדש.
בשנת 1882 נערכה תחרות אדריכלות נוספת, בה השתתפו 200 אדריכלים.
הפעם, הזוכה - האדריכל פול וואלוט - ראה את הפרויקט שלו בסגנון הנאו-בארוק מבוצע.
הדגם הישיר לעיצוב של וואלוט היה אולם הזיכרון של פילדלפיה, הבניין הראשי של תערוכת המאה של ארצות הברית בשנת 1876. ואלוט עיטר את חזית הבניין בכתרים ובנשרים המסמלים חוזק אימפריאלי.
ארבעת המגדלים הפינתיים של הבניין ייצגו את ארבע הממלכות הגרמניות בעת האיחוד, פרוסיה, בוואריה, סקסוניה ווירטמברג, ועליהם הותקן השלט ההרלדי של כל ממלכה.
בנוסף, נספו לבניין עיטורים קטנים יותר, המייצגים את ערי המדינה הגרמניות השונות.
חלק מהפסלים הדקורטיביים של הרייכסטאג, התבליטים והכתובות היו של הפסל אוטו לסינג.
ב-29 ביוני 1884, הונחה אבן הפינה על ידי וילהלם הראשון, והבניין הושלם עשר שנים אחר כך.
הבניין זכה לשבחים בשל בניית כיפת פלדה וזכוכית מקורית, שנחשבה אז להישג הנדסי.
אבל תערובת הסגנונות האדריכליים שלו גררה ביקורת נרחבת.
בתקופת גרמניה הנאצית והמלחמה הקרה
בניין הרייכסטאג הוצת ב-27 בפברואר 1933, שבוע לפני הבחירות, והנאצים האשימו את הקומוניסטים בהצתה.
בעקבות זאת הוציא היטלר, באישור הנשיא הינדנבורג, צווים וחוקים אנטי-דמוקרטיים, אשר פגעו בחירויות ובזכויות הפרט שהובטחו בחוקת ויימאר, בהן "צו חירום להגנת העם והמדינה" וצו "נגד מעשי אלימות קומוניסטיים המסכנים את המדינה".
לאחר הבחירות נחקק "חוק ההסמכה" - "החוק לביטול מצוקת העם והמדינה", שהעניק לממשלה הנאצית זכות לחוקק חוקים ללא אישור הרייכסטאג למשך 4 שנים אף אם הם סותרים את החוקה.
החוק התקבל ברוב גדול מכיוון שנמנע מחברי רייכסטאג אחדים מלהצביע, ואחרים קיבלו שוחד, או שאיימו עליהם כדי שיצביעו בעד החוק.
החוק הפקיע את סמכויות הפרלמנט והנשיא, והביא לריכוז סמכויות החקיקה בידי היטלר.
חוק זה ביטל למעשה את חוקת ויימאר, תוך ביטול הפרדת הרשויות וביטול השיטה הפרלמנטרית.
הרייכסטאג המשיך להתקיים עד שנת 1939 אך ללא משמעות פוליטית, ושימש כחותמת גומי להיטלר וכמכשיר להצדקת חוקיות שלטונו הדיקטטורי.
שבוע לאחר פריצת מלחמת העולם השנייה נאם בו היטלר בפעם האחרונה.
ב-2 במאי 1945 במהלך הקרב על ברלין, צילם הצלם היהודי-סובייטי יבגני חאלדיי את הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג, כסמל לניצחון על גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה הבניין נותר בחלק המערבי של העיר, שבשליטה בריטית.
וב-1961 נבנתה כ-100 מטר ממזרח לו חומת ברלין.
בשנת 1956 הוחלט לשפץ את הבניין ולא להרוס אותו, לאחר שנפגע באופן קשה במהלך המלחמה.
עם זאת מספר מבנים שהיו סביבו נהרסו.
השיפוץ בוצע בתחילת שנות ה-60 והבניין שימש מדי פעם לכנסים.
לאחר איחוד גרמניה הוחלט ב-1991 להעביר את הבירה הגרמנית בחזרה מבון לברלין.
רבים הסכימו כי בניין הרייכסטאג הוא המתאים ביותר לשמש כבית הנבחרים של המדינה המאוחדת.
בתחרות אדריכלים שנערכה ב-1992 זכה האדריכל הבריטי נורמן פוסטר, אשר הציע הצעה לבנייה מחדש של המבנה.
ההצעה הנבחרת זכתה להתנגדויות רבות בגרמניה, ואלה הובילו לבסוף לתכנון אחר לחלוטין של הבניין, שאותו המשיך לתכנן פוסטר.
התכנון הסופי, אשר בנייתו נמשכה במהלך שנות התשעים, כלל שיפוץ כולל של כל פנים המבנה ובנייה מחדש של כיפתו.
במסגרת השיפוץ נהרס כל פנים המבנה והושארו רק ארבע החזיתות החיצוניות שלו בפרויקט הנדסי מורכב מאוד.
כל חללי הפנים נבנו מחדש על מנת שיתאימו לצרכים הפונקציונליים של הפרלמנט המודרני, כולל אולם מליאה חדש ומודרני.
החזיתות החיצוניות שופצו ושוחזרו בקפידה למצבם המקורי שלפני שריפת המבנה ב-1933.
לפני תחילת עבודות השיפוץ ביצע זוג האמנים כריסטו וז'אן-קלוד מיצג שבו כוסה הבניין ביריעות בד אשר משך מיליוני תיירים אליו.
הפרלמנט הגרמני, הבונדסטאג, עבר לרייכסטאג באפריל 1999 והוא שוכן בו מאז.
בפברואר 2021, התביעה בגרמניה הגישה כתב אישום נגד עובד מדינה, בחשד שהעביר את תוכניות הבנייה ושרטוטים טכניים של הבניין למפעילו בשירות המודיעין הצבאי הרוסי בברלין.
העובד שמתוקף תפקידו היה אחראי על בדיקת בטיחות של מערכות חשמל ומוצרי חשמל המוצבים בבית הנבחרים הגרמני, קיבל גישה במסגרת עבודתו לתוכניות.
כיפת הזכוכית שהוקמה בזמן שיפוץ הבניין הפכה לאחת האטרקציות התיירותיות החשובות בברלין.
הכניסה לבניין מותנית בבדיקה מחמירה כמו בנמלי תעופה רבים.
לשם כך נבנה ביתן מיוחד בכניסה.
לאחר הבדיקה מובלים המבקרים תחת פיקוח לקומת הקרקע, בה שוכן הבונדסטאג, ומשם במעלית גדולה לכיפת הזכוכית, שממנה אפשר לצפות על חלקים נרחבים של ברלין.
שיחזור הכיפה ההיסטורית היה נושא לוויכוח במהלך בניית הרייכסטאג מחדש.
הוצעו עשרות גרסאות שונות לכיפה עד שנבחרה כיפת הזכוכית שנבנתה בסופו של דבר.
כיפת הזכוכית, אשר בזכותה זכה נורמן פוסטר לתשבחות רבות, זהה בצורתה החיצונית לקופולה הפרוסית המקורית שנבנתה ב-1894. הכיפה כוללת מעברים היקפיים הפתוחים לציבור, מהם יכול הקהל המבקר ברייכסטאג לצפות על העיר ברלין מצד אחד ואל תוך אולם המליאה כלפי מטה מהצד השני.
הכיפה באה לייצג את שקיפותה של הדמוקרטיה הגרמנית שלאחר האיחוד.
במרכז הכיפה בנויות מראות בצורה של משפך המחדירות אור טבעי לתוך חלל המבנה.
בנובמבר 2010, נסגרה כיפת הזכוכית למבקרים, עקב איומי טרור איסלאמי.
באפריל 2011 נפתחה מחדש למבקרים.
ליד הכניסה לרייכסטאג נמצאת אנדרטה לזכר 96 חברי הרייכסטאג של רפובליקת ויימאר שנרדפו ונרצחו על ידי הנאצים בשנים 1933–1945. רוב הנרצחים היו חברי המפלגה הקומוניסטית של גרמניה והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ובודדים ממפלגת המרכז הגרמנית.
האנדרטה נחנכה בספטמבר 1992. היא מורכבת מ-96 לוחות ברזל יצוק.
על כל לוח מופיע שם, תאריך לידה, תאריך מוות ומקום המוות.
בניין מוסד הסמית'סוניאן, המכונה "הטירה", נמצא במול בוושינגטון, בארצות הברית.
הבניין מכיל את משרדי מוסד הסמית'סוניאן ואת מרכז המידע של המוסד.
המבנה בנוי מאבן חול אדומה בסגנון נורמני וברוח התחייה הגותית.
הבניין נבנה בשנת 1855 על פי תכנון של האדריכל ג'יימס רנויק הבן.
הבניין נשרף ב- 24 בינואר 1865 - השרפה הרסה את המגדלים הצפוני והמזרחי ואת הקומה השנייה של הבניין.
הבניין שופץ לאחר השרפה, ושוחזר למצבו המקורי.
בין השנים 1858 ו-1960 שימש הבניין מקום מגוריו של מזכיר המוסד וכן אולמות תצוגה.
בניין העירייה הישן בטורונטו שבקנדה היה מקום מושבה של מועצת העיר טורונטו מ-1899 עד 1966. המבנה נבנה בסגנון נאו-רומנסקי, ובזמנו היה המבנה הגדול ביותר בטורונטו.
במבנה יש מגדל שעון מיוחד אשר נראה לכל אורכו של הרחוב.
את בניין זה החליף בניין העירייה החדש.
כיום הבניין משמש כמקום מושבו של בית המשפט העירוני, ומדי פעם משמש לצילומי סרטים ותוכניות טלוויזיה.
בניין הניו יורק וורלד , הנודע גם בשם בניין פוליצר, היה גורד שחקים ששכן ברחוב פארק רו 53–63 בעיר ניו יורק.
הבניין התנשא לגובה של 106.4 מטרים והיה בעל 20 קומות.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ג'ורג' בראון פוסט ונבנה בין השנים 1889-1890 כביתו של עיתון הניו יורק וורלד (New York World).
בניין הניו יורק וורלד היה ממוקם ברחוב פארק רו 53–63, בפינה הצפון-מזרחית בצומת עם רחוב פרנקפורט, במרכז האזרחי של מנהטן, מול בניין העירייה של ניו יורק.
הבניין נבנה בתחילה על מגרש בצורת מקבילית עם חזית של 35 מטרים בפארק רו מצפון-מערב ו-41 מטרים ברחוב פרנקפורט מדרום.
הוא גבל עם גשר ברוקלין בצפון ולבניינים אחרים במזרח; במקור המגרש היה קטום בפינה הצפון-מזרחית שלו כך שהצד שגבל עם גשר ברוקלין היה קצר יותר מהצד הנגדי שפנה לרחוב פרנקפורט.
מדרום אליו שכן בניין ניו יורק טריביון.
רחוב פרנקפורט השתפל מטה הרחק מפארק רו, כך שבעוד שהמרתף היה מפלס אחד מתחת לפארק רו, הוא היה רק כמה צעדים מתחת לדרגה בקצה המזרחי של חזית רחוב פרנקפורט.
לאחר שהרחבת הבניין מזרחה, לכיוון רחוב ויליאם צפון הושלמה בשנת 1908, הבניין תפס את כל הבלוק ואורך החזית ברחוב ויליאם צפון הייתה 26 מטרים.
כמו כן, חזית הבניין המורחב ברחוב פרנקפורט הייתה באורך 72 מטרים.
ההרחבה כיסתה שטח של 700 מטרים רבועיים, מה שהקנה לבניין שטח כולל של 1,718.3 מטרים רבועיים.
לפני בניית בניין הניו יורק וורלד, שכן מלון פרנץ' על אותו מגרש.
המלון פותח לאחר שהמגרשים נרכשו ביחד על ידי ג'ון סימפסון ב-1848. הבעלים של ה"וורלד" ומפתח הבניין, ג'וזף פוליצר, נזרקו מאותו מלון במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
באותה עת, פוליצר היה מהגר הונגרי שהתנדב לשירות בחיל הפרשים של צבא האיחוד.
המבנה המקורי של בניין הניו יורק וורלד הושלם בשנת 1890 ועוצב על ידי ג'ורג' בראון פוסט בסגנון נאו-רנסאנס עם פרטים מהרנסאנס הוונציאני .
בניין הניו יורק וורלד נודע גם בשם בניין פוליצר, על שם ג'וזף פוליצר.
קבלנים וספקים רבים סיפקו את החומר למבנה.
בניין הניו יורק וורלד הורכב מ"מגדל" עם שתים עשרה קומות מלאות, ובראשו כיפה בת שש קומות.
ספירה זו לא כללה קומת ביניים מעל הקומה הראשונה אך כללה את קומת התצפית בכיפה.
כולל קומת הביניים והקומה שמעל הקומה השתים עשרה של המגדל, שהאחרונה הייתה באותו גובה עם המפלס הראשון של הכיפה, למגדל היו ארבע עשרה קומות.
כאשר הבניין נפתח בשנת 1890, החלק העליון של כיפת הבניין הגיע לגובה של 94 מטרים ועליה תורן שהקנה לבניין גובה כולל של 110 מטרים, אם כי חישוב זה נמדד מהקצה המזרחי של חזית רחוב פרנקפורט, ולא מהחזית הראשית בפארק רו.
הגג השטוח היה ברום של 58 מטרים מעל מפלס המדרכה.
בניין הניו יורק וורלד היה הבניין הגבוה ביותר בעיר ניו יורק כשנפתח, והפך לראשון שהתנשא גבוה יותר מהצריח של כנסיית השילוש הקדוש בגובה 87 מטרים.
לפי מספר דיווחים, היה גם הבניין הגבוה בעולם, בהתחשב בגובה התורן.
מספר הקומות בפועל בבניין הניו יורק וורלד היה שנוי במחלוקת.
עיתון ה"וורלד" תיאר את הבניין כבעל 26 קומות, כשספר את המגדל כארבע עשרה קומות וכלל שני מפלסים תת-קרקעיים, שלוש קומות ביניים ומצפה כוכבים מעל הכיפה.
עם זאת, חוקרים תיארו את הבניין כבעל 16 או 18 קומות בלבד, למעט קומות ביניים, מפלסים מתחת לפני הקרקע ומפלסים שלא ניתן היה לאכלס במלואם.
התקשורת העכשווית אפיינה את המבנה כבניין בן 18 קומות, ואילו Emporis ו-SkyscraperPage, שני אתרי אינטרנט האוספים נתונים על מבנים, רשמו את הבניין כבעל 20 קומות.
מבנה נספח בן שלוש עשרה קומות, שפנה לרחוב וויליאם והושלם ב-1908, עוצב על ידי הוראס טרומבאואר באותו סגנון כמו העיצוב של פוסט.
נספח זה החליף תוספת בת שתי קומות לבניין העולם המקורי ברחוב פרנקפורט.
בנייתו של בניין הניו יורק וורלד החלה ב-10 באוקטובר 1889 ברחוב פארק רו 53–63, בצומת הרחובות פארק רו ופרנקפורט.
בנייתו של הבניין הושלמה ב-10 בדצמבר 1890. הבניין התנשא לגובה של 106.4 מטרים והיה בעל 20 קומות.
הוא מוכר גם בשם בניין פוליצר, על שם בעליו, ג'וזף פוליצר (1847–1911).
משרדו של פוליצר היה בקומה השנייה של הכיפה בראש הבניין.
במהלך המאה ה-19, נבנו מבנים גבוהים נוספים לאורך רחוב פארק רו, ממזרח לבניין העירייה של ניו יורק, עבור חברות עיתונאות.
דוגמאות לכך הם בניין ניו יורק טריביון, שתוכנן על ידי האדריכל ריצ'רד מוריס האנט ונבנה בשנת 1876, בניין פוטר, שנבנה בשנת 1886, בניין פארק רו, שנבנה בשנת 1899 ושני מבנים נוספים שתוכננו גם הם על ידי האדריכל ג'ורג' בראון פוסט, בניין סט.
פול, שנבנה בין השנים 1895–1898 ובניין טיימס הישן, שנבנה בשנת 1889.
בניין הניו יורק וורלד היה הבניין הגבוה ביותר בניו יורק בין השנים 1890–1895. בנוסף, היה הבניין הראשון בניו יורק שעבר בגובהו את כנסיית טריניטי והוא התנוסס על כריכת "האלמנך העולמי" בין השנים 1890–1934.
בעברו הוחזק הבניין בידי מנהל ליגת הבייסבול האפרו-אמריקנית, נאט סטרונג.
בניין הניו יורק וורלד נהרס בשנת 1955 לטובת הרחבת רמפת הכניסה לגשר ברוקלין.
זכוכית חלון גדולה מהבניין, שיוצרה בידי אוטו הייניק (Otto Heinigke 1850–1915), הותקנה בפסל החירות.
בניין הפרלמנט ההונגרי (הונגרית: Országház) הוא מקום מושבה של האספה הלאומית ההונגרית, אחד ממבניה הבולטים של בודפשט (הונגריה) ויעד תיירותי פופולרי מאוד.
הפרלמנט שוכן בפשט ברובע בלווארוש-ליפוטווארוש, בגדה המזרחית של הדנובה, בכיכר לאיוש קושוט.
המבנה בנוי בסגנון התחייה הגותית (נאו-גותי) ותוכנן על ידי האדריכל היהודי אימרה שטיינדל בסוף המאה ה-19. כיום זהו המבנה הגדול ביותר בהונגריה ובמרכזו כיפה עם צריח מחודד בגובה 96 מטר.
את הפרלמנט תכנן האדריכל היהודי אימרה שטיינדל והוא בנוי בסגנון אקלקטי כאשר הסגנון השולט בו הוא נאו-גותי.
הוא נבנה בשנים 1885–1904 לכבוד המילניום להולדת הונגריה (1896).
כאלף אנשים היו מעורבים בבנייתו, שבמהלכה השתמשו ב-40 מיליון לבנים, חצי מיליון אבני חן ו-40 ק"ג זהב.
בניין זה היה המפואר והיקר ביותר באירופה בזמנו: במחיר הבנייה ניתן היה לבנות עיירה ל-30,000 תושבים.
בתקופת המשטר הקומוניסטי התנוסס מעל כיפת הבניין הכוכב האדום, אך הוא הוסר בשנת 1990.
כיום מהווה בניין הפרלמנט יעד תיירות פופולרי ומתקיימים בו סיורים מודרכים במספר שפות.
בדומה לארמון וסטמינסטר, בניין הפרלמנט בנוי בסגנון הנאו-גותי; יש לו חזית סימטרית ביחס למרכזו וכיפה מרכזית.
גם מבפנים הפרלמנט סימטרי ומכאן שיש לו 2 אולמות זהים.
בעבר שימשו לבית העליון (חברי פרלמנט ממעמד האצולה) ולבית התחתון (חברי פרלמנט מקרב פשוטי העם).
כיום משמש אולם הבית התחתון את הפרלמנט ההונגרי ואילו אולם הבית העליון מושכר על ידי הממשלה לכנסים, קונגרסים ולסיורים מודרכים.
אורכו של הבניין הוא ורוחבו .
פנים הפרלמנט כולל 10 חצרות, 13 מעליות, 27 שערים, 29 גרמי מדרגות ו-691 חדרים, מהם למעלה מ-200 משרדים.
במרכז הבניין כיפה אדומה גבוהה, בראשה צריח מחודד ומסביבה צריחונים ותמיכות דואות.
גובה הכיפה הגדולה, עטורת הצריח, הוא 96 מטר, לציון שנת 896 בה הגיעו השבטים המדיארים להונגריה.
עם גובה של , זהו אחד משני הבניינים הגבוהים בבודפשט, יחד עם בזיליקת אישטוון הקדוש.
החזית המרכזית פונה לנהר הדנובה, אולם הכניסה הרשמית והמרכזית היא מכיוון הכיכר שלפני הבניין בצד המזרחי שלו.
אל הכניסה המרכזית מובילות מדרגות התחומות בין שני פסלי אריות.
מבחוץ ומבפנים יש סך-הכל 242 פסלים על הקירות.
בחזית מוצגים פסלים של שליטי הונגריה, מנהיגים טראנסלבניים ואנשי צבא מפורסמים.
מעל החלונות מוצגות תמונות של שלטי האצולה של מלכים ודוכסים.
בצד המזרחי של הבניין, בכיכר לאיוש קושוט, מוצב פסלו של פרנץ ראקוצי, ואילו בצד הדרומי מוצב הפסל של דיולה אנדראשי.
שני האישים פוסלו, כשהם רכובים על גב סוסיהם.
אחד האזורים המפורסמים בבניין הוא האולם בעל 16 פאות (הקסדקוגנלי), יחד עם 2 האולמות (הבית העליון והבית התחתון) הסמוכים אליו.
מתחת לכיפה שמור כתרו המקורי של אישטוואן הקדוש, השרביט המלכותי והחרב שלו.
הכתר, המופיע גם בסמל הונגריה, מוצג באולם המרכזי משנת 2000.
מוצגים הנוספים בבניין כוללים את חלונות הוויטראז' וציורי הזכוכית אותם הכין האמן היהודי מיקשה רוט.
כתוצאה מעושרו הרב של הבניין ומעבודות היד הרבות בתוכו, הבניין כמעט תמיד נמצא בעבודות תחזוק ושחזור.
בניין הקונסוליה הצרפתית (המכונה גם בית סיטון) הוא בניין שהיה ממוקם בסמטת יוחנן מגוש חלב בירושלים, למול גן העיר.
הבניין, שנבנה בסוף המאה ה-19, נהרס ב-1989 במסגרת ההחלטה להקים את כיכר ספרא - כיכר עירונית גדולה במרכז קריית עיריית ירושלים.
בנייו זה, המופיע במפת ירושלים של וילסון משנת 1864, שימש את הקונסוליה הצרפתית בירושלים, והיווה חלק מהמתחם הצרפתי בירושלים.
בעת הקמתו היה הבית בן קומה אחת, שחזיתו שורה של חמש קשתות.
בשלהי המאה ה-19 נוספה לבניין עליית גג האופיינית לבנייה אירופאית, בדומה לזו של בית ברגהיים).
בראשית המאה ה-20 החליטה הקונסוליה הצרפתית להרחיב בשנית את הבניין ולבנות לו קומה שנייה.
במסגרת עבודות ההרחבה נהרסה עליית הגג, ונוספה קומה שנייה שנבנתה בסגנון מנדטורי האופייני לירושלים (הסגנון הבינלאומי כשהוא מצופה אבן בסיתות המכונה "אבן ירושלמית").
בשנת 1930 עזבה הקונסוליה את מעונה זה ועברה לבניין חדש שנבנה במיוחד עבורה ברחוב אמיל בוטה, ובית הקונסוליה הישן הפך לבית יולדות.
השם "בית סיטון" ניתן לו באמצע המאה ה-20, על שם בעלי הבניין.
אף שבמסגרת תוכנית ניב להקמת קריית עיריית ירושלים הוחלט לשמר את הבניין, המליץ האדריכל דוד קרויאנקר בשנת 1988 להרוס אותו על מנת לאפשר הקמת רחבה עירונית גדולה ופתוחה בין בניין מועצת העיר החדש לבין גן דניאל.
הבניין נהרס ב-21 בספטמבר 1989, על אף התנגדות החברה להגנת הטבע והמועצה לשימור מבנים ואתרי התיישבות שטענו כי המבנה הוא בעל ערך היסטורי ואין להרסו.
בתרשים זה ניתן לראות כיצד הייתה נראית הכיכר אילו לא נהרס בית הקונסוליה:
בניין התערוכה המלכותי שוכן בעיר מלבורן, אוסטרליה.
הבניין שוכן בתוך גני קרלטון, בקצה הצפון-מזרחי של רובע העסקים.
היה זה המבנה הראשון באוסטרליה שזכה למעמד של אתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
הבניין שוכן בסמוך למוזיאון מלבורן, והוא הפריט הגדול ביותר באוסף של מוזיאון ויקטוריה.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל ג'וזף ריד (שעיצב גם את בית העירייה של מלבורן ואת הספרייה הלאומית של ויקטוריה).