tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסוס האיסלנדי אינו נועד בדרך-כלל לרכיבה למרחקים ארוכים, וגם לא לרכיבה בקצב איטי ולכן, ברוב המקרים קצב הפסיעה שלו מתאים לרוכבים מיומנים וסוסים מאומנים גם כן.
הגידול הבררני מילא תפקיד מפתח בהתפתחותם של הסוסים האיסלנדיים.
גזעם הושבח באמצעות כיוון הרבייה הטבעית למטרות הרצויות לאדם, והוא הותאם לפני השטח ומזג האוויר.
התאוריה הרווחת לגבי מוצאם של הסוסים האיסלנדיים היא שאבותיהם הובאו על ידי ויקינגים סקנדינביים בתחילת ימי הביניים, בערך בין השנים 860–935 לספירה.
ידוע כי לפני כ-900 שנה, במאה ה-13, נעשו ניסיונות הכלאה בין גזעי סוסים מזרחיים לבין הסוס האיסלנדי.
בעקבות ניסויים אלו התפתחו מחלות קשות אצל הסוס וממשלת איסלנד אסרה על ייבוא של סוסים למדינתה אלא אם כן הסוס עדיין קטן וקרוב יחסית לתאריך לידתו והוא נחשב "חדש".
מאז היא משביחה את הגזע ו"מטהרת" אותו, זאת גם הסיבה שקשה למצוא סוסים איסלנדיים מעורבים באיסלנד.
בשנת 1783 כ-70% מאוכלוסיית הסוסים הידלדלה באופן משמעותי בעקבות ההתפרצות הוולקנית שקרתה באזור.
אוכלוסיית הסוסים התאוששה באיטיות במהלך השנים והורבתה ברבייה בררנית על ידי האדם.
בעקבות הידלדלות אוכלוסיית הסוס הוקמו בשנת 1904 האגודות הראשונות לשימור הסוס האיסלנדי.
אגודות אלו התפתחו במהלך השנים לפדרציה הבינלאומית לשימור הסוס האיסלנדי, ששומרת ומגנה על הסוסים בעיקר בזמן הייבוא והייצוא שלהם.
מאז 1969 חברות מייצאות את הסוסים לארצות כמו בריטניה וגרמניה בחסות הפדרציה.
בעקבות כך קמה גם חברת הסוסים האיסלנדית של בריטניה הגדולה.
כתוצאה מהקמת הארגונים והתערבות האדם קיים באיסלנד רק גזע סוס אחד והוא הסוס האיסלנדי.
אוכלוסיית הסוסים האיסלנדיים כיום 80,000 באיסלנד ועוד כ-100,000 סוסים במדינות אחרות.
הסוס האיסלנדי מופיע במיתולוגיה הנורדית ומופיע בספרות האיסלנדית והנורדית, ולכן במאות המוקדמות השתמשו הנורדים בסוס להעלאת קורבנות וטקסי דת שונים נוספים.
בזמן ימי הביניים השתמשו הלוחמים בסוס לקרבות בעת מלחמה ולשם שעשוע.
בעבר, בזכות תכונותיו הנוחות של הסוס הוא שימש לפעולות שונות כגון סחיבת משאות, חרישת שדות ואמצעי תחבורה אך בעקבות חידושי הטכנולוגיה שימושים אלו נעלמו והצטמצמו.
בהווה, חי הסוס האיסלנדי חופשי ברחבי איסלנד ללא טורפים והוא משמש בעיקר למרוצים.
יש המגדלים את הסוס גם לצורכי שחיטה, ורוב הבשר מועבר ליפן.
באיסלנד ישנן תקנות מחמירות על הייבוא והייצוא של סוסים אלו משום שהמדינה רוצה לשמור על הסוסים בריאים ולמנוע התפרצות של מגפה שתגרום להכחדתם.
בין התקנות נמצאות התקנות שאוסרות על החזרתם של סוסים שעזבו את הארץ ומותירה ייבוא של הסוס רק כאשר הוא עדיין קטן וקרוב יחסית לתאריך לידתו והוא נחשב ל"חדש".
סוס הקווטר האמריקאי הוא גזע של סוס המצטיין בריצות למרחקים קצרים.
מקור שמו בא מיכולותו להקדים גזעי סוסים אחרים במרוצים של רבע מייל, או פחות.
ארץ מוצאו של סוס הקווטר היא וירג'יניה, ארצות הברית.
סוס הקווטר הוא כנראה הכלאה בין סוס אנגלי מהיר לסוס ספרדי שכבר היה בשטח, כתוצאה מהקולוניזציה הספרדית של אמריקה עם קווי דם ערביים - אלו סוסים שהובאו לעולם החדש מאנגליה ואירלנד בתחילת המאה ה-16. גרסה אחרת מספרת שהקווטר נוצר מערבוב של מספר גזעים, כגון: ת'ורוברד, ערבי, מורגן, וגזעים נוספים.
כאשר המתיישבים הראשונים נדדו מערבה במאה ה-18 והחלו לגדל בקר, נדדו איתם גם סוסי הקווטר.
לפי צורה אחרת של סיפור האבולוציה של הקווטרים, הבסיס לגזע נובע מערבוב סוסים ערביים וגזעים טורקיים אחרים, שהובאו לאמריקה על ידי הספרדים.
נבחרו מתוכם זכרים ונקבות משובחים במיוחד ואותם הרביעו עם סוסי ת'ורוברד איכותיים במיוחד שהובאו מאנגליה.
ישנם 2 תת-מינים של קווטר כשיר: טיפוס "הבולדוג" המאופיין בשרירים רבים ובגובהו הנמוך, וטיפוס "הטורוברד" המאופיין ברגלים ארוכות, המיועד למרוצים.
טיפוס הבולדוג נחשב לסוס המשפחה האידיאלי שמסתדר מצוין עם ילדים קטנים בגלל אופיו הרגוע והשליו.
סוס הקווטר מופיע בגוונים רבים של חום זהוב, חום אדמוני, שחור ואפור.
הקווטר בצבע הנפוץ ביותר הוא חום אדמוני.
לא קיים קווטר בצבע לבן מלא, אולם לסוסי קווטר רבים יש כתמים לבנים על הפנים ומתחת לברכיים.
הפלומינו, סוס בגוון זהוב, נחשב למרשים ביותר מבין הקווטרים.
לסוסים קומפקטיים אלו המעוטרים שרירים כבדים המכסים את גופם, יש את היכולת לרוץ מרחקים קצרים בקו ישר מהר יותר מכל סוס אחר.
אורכה של תוחלת החיים של סוס הקווטר היא 25 שנים.
מאחר שסוס הקווטר נכלל בסדרת סוס הבית, תזונתו זהה לשאר הסוגים בסדרה: אוכלי עשב, עם מערכת עיכול המותאמת למספוא ועשבים וחומר צמחי אחר, שנצרכת בעקביות לאורך כל היום.
סוסי הקווטר, כמו שאר סוסי הבית אינו מעלה גירה, כך שיש לו רק קיבה אחת, כמו בני אדם, אך שלא כמו בני אדם, הוא יכול לעכל תאית, מרכיב עיקרי של דשא.
סוס הקווטר מוכר כבעל חוש לבקר: הקווטר שומר על קשר עין בלתי פוסק עם הבקר - ער לכל תנועה של הבקר.
כמעט ללא עזרת הרוכב, מסוגל הקווטר להפריד פרה מן העדר, ולהובילה למקום המבוקש.
הוא מסוגל כמעט לקרוא מחשבות של עגל מפוחד: הוא צופה מראש לאיזה כיוון העגל יפנה, ואז מזנק קדימה וחוסם אותו בזריזות.
בניגוד לסוסים אחרים שנכנסים לפאניקה, הקווטר שומר על קור רוח בעת שרפה, או בסביבתה של אש.
הוא יוביל את הבקר המפוחד בשלווה מוחלטת למקום מבטחים, הרחק מהאש.
בשעות הראשונות שלאחר ההמלטה הסייח יונק את חלב האם הראשון.
הגמילה של הסייחים מתרחשת בדרך כלל בגיל שבין 4 ל-6 חודשים.
הסוס הקומפקטי החדש סייע לחוואים לחצות את המישורים הגדולים, ושימש לפעולות רבות בחווה כמו חריש, סחיבת בולי עץ ומסעות קלים אחרים.
בסוף יום העבודה נהגו החוואים לרדת עם הסוסים לעיירה ולהשתעשע עם סוסיהם בתחרויות מרוצים - הספורט הפופולרי ביותר באותם ימים.
סוס הקווטר הוא כוכב מערבונים, סוס עבודה וספורטאי מצטיין.
הקווטר היה מאז ומתמיד כוכב ראשי בסרטי מערבונים מהמערב הפרוע, הסוס שמתלווה לבוקר, אולם הפופולריות הרבה של הקווטר, בעיקר בארצות הברית, קשורה לאפיו הנוח ומבנה גופו האתלטי ולא לעברו הקולנועי.
הוא קל לאילוף, מהיר קפיצה ומגיע לבגרות במהירות.
התאמתו של הקווטר גם לעבודה וגם לספורט ייחודית לו, ומאפיינת סוסים מעטים בלבד.
פרט למרוצים, הוא מצטיין בדרסאג' אומנותי, קפיצות ראווה וכמובן ברודיאו.
הקווטר שמסוגל לזנק, לעצור ולהסתובב במהירות אידיאלי גם למשחק הפולו שבו 2 קבוצות הרוכבים מנסות להבקיע לשער היריב בעזרת כדור עץ.
סונר צ'גפטאי (בטורקית: Soner Çağaptay) הוא מדינאי טורקי-אמריקאי המתגורר בארצות הברית.
הוא ראש התוכנית למחקר טורקיה במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון.
הוא היסטוריון בהכשרתו, ומומחה ליחסי טורקיה-ארצות הברית, פוליטיקה טורקית, ולאומיות טורקית.
צ'גפטאי סיים את לימודי הדוקטורט שלו ב-2003 באוניברסיטת ייל.
הוא כתב את התזה שלו על לאומיות טורקית.
מלבד אנגלית וטורקית, שפות המחקר שלו כוללות צרפתית, גרמנית, ספרדית, בוסנית, עברית, אזרבייז'נית וטורקית עותמאנית.
סונר צ'גפטאי הוא עמית המחקר על שם משפחת באייר וראש התוכנית למחקר טורקיה במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון.
היסטוריון בהכשרתו, ד"ר צ'גפטאי כתב את התזה שלו באוניברסיטת ייל (2003) על לאומיות טורקית.
ד"ר צ'גפטאי לימד קורסים באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת ג'ורג'טאון, ומכללת סמית' בנושאים הנוגעים במזרח התיכון, מדינות ים תיכוניות, ומדינות מזרח אירופה.
הקורס שלימד ב-2003 על היסטוריה טורקית היה הראשון שאוניברסיטת ייל הציעה מזה שלושה עשורים.
ב-2006–2008 הוא היה הפרופסור על שם ארטגון באוניברסיטת פרינסטון במחלקה ללימודי המזרח הקרוב.
הוא היה מרצה אורח בבית הספר לצוערי החוץ על שם קדמונד וואלש באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
הוא היה יושב ראש התוכנית ללימודי טורקיה מתקדמים בבית הספר לצוערים של משרד החוץ האמריקאי.
ד"ר צ'גפטאי הוא חתן פרסים מלגות ומענקים רבים, מתוכם מענק סמית'-ריצ'רדסון, מלון, רייס, וליילן, וכמו כן כיהן כיושב ראש ארטגון בפרינסטון.
כמו כן, היה יושב ראש התוכנית ללימודי טורקיה מתקדמים בבית הספר לצוערים של משרד החוץ האמריקאי.
ב-2012 הוא נמנה מבין מנהיגי החברה הצעירים בחברה האמריקאית-טורקית.
הוא מחבר של שלושה ספרים על טורקיה המודרנית.
צ'גפטאי כתב רבות בנושא יחסי טורקיה-ארצות הברית, לאומיות טורקית, עלייתה של טורקיה ככוח כלכלי ומדיניותה של אנקרה במזרח התיכון, ופרסם בז'ורנלים ומדיה מודפסת רבה.
ביניהם: הוול סטריט ג'ורנל, ניו יורק טיימס, וושינגטון טיימס, ההרלד טריביון הבין לאומי, ג'יינס דיפנס השבועי, והברטורק.
הוא מדוראי קבוע בהוריאט היומי, העיתון הטורקי הוותיק והמשפיע ביותר בשפה האנגלית, וכמו כן בבלוג הבין לאומי של סי אן אן.
הוא מתראיין באופן קבוע בפוקס ניוז, סי אן אן, אן פי אר, אל-ג'זירה, בי בי סי, וסי אן אן – טורקיה.
אסלאם, חילוניות, ולאומיות בטורקיה: מיהו טורקי?
עלייתה של טורקיה: הכוח האיסלאמי הראשון במאה ה21 (2014)
הסולטן החדש: ארדואן והמשבר של טורקיה המודרנית (2017)
סוס הגרמן (שם מדעי: Equus simplicidens) הוא מין סוס פרהיסטורי, שחי מאמצע המיוקן ועד לסוף הפליסטוקן בטווח משוער של 3.5 מיליון שנה עד ללפני 10,000 שנה.
הוא מכונה זברה אמריקאית אף שלא ברור מה הקרבה שלו לזברה.
מאובני סוס הגרמן היו מהקדומים ביותר שהתגלו מהסוג סוס, וקיבלו את שמם ב-1892 מידי החוקר האמריקאי אדוארד דרינקר קופ שגילה אותם לראשונה בטקסס.
מאובנים נוספים נמצאו ב-1930 בעיירה הגרמן שבאיידהו וקיבלו את השם Plesippus, אך מחקר נוסף הראה שמדובר באותם מאובנים שקופ תיאר וכבר ניתן להם שם.
מאובני הסוס הם המאובנים הלאומיים של איידהו.
בכמה אזורים התגלו מאובני סוסים שכללו מעל 100 גולגולות, מה שכנראה נגרם מתמותה גדולה לצד מקווה מים גדול, אולי בניסיון הסוסים לחצות נהר שהסתיים בטביעתם.
סוס זה הגיע לגובה 110–145 סנטימטרים ולמשקל 100–385 קילוגרם, בדומה לסוס ערבי.
הוא היה בעל כתפיים וצוואר חזקים, בדומה לזברה ופנים שדמו לפני חמור.
מהמאובנים לא ידוע איך נראה עורו, אך ייתכן שעטה מעט פסים עליו.
ככל הנראה חי סוס הגרמן בעדרים בערבות העשב הגדולות של צפון אמריקה.
לאחר היכחדותו לפני 10,000 שנה לא נותרו סוסים ביבשת עד לבוא האדם הלבן לאמריקה.
סוס יוקון (שם מדעי: Equus lambei) הוא מין נכחד של סוס שחי בתקופת הפליסטוקן באמריקה הצפונית.
הוא נכחד מהעולם לפני 10,000 שנה, לאחר עידן הקרח.
מאובנים משומרים של הסוס נמצאים בוייטהורס שביוקון, קנדה והם כוללים גם שיער ובשר משומר.
מחקרי DNA קובעים שישנו קשר בין סוס יוקון לטרפן או לסוס פרז'וואלסקי ממונגוליה, כך שאולי הוא היה תת-מין של סוס רמכי, בדומה לסוס הבית.
בדיקות של שיניים גם גורמות לדמיון זה וגם דמיון בין עצמות הרגליים שלו לעצמות רגלי סוס פרז'וואלסקי.
גם אם לא השתייך לאותו המין היה קרוב בהרבה לסוס הבית מאשר לחמור או לזברה.
הסוס היה יותר קטן מהסוסים המבויתים.
סוס זה לצד מינים נוספים כמו ביזון הסטפה, ממותה צמרית ואייל הצפון היה מהנפוצים שבין אלה שחצו את מצר ברינג מאסיה לאלסקה באמריקה הצפונית שבאותה תקופה היה יבש (הגשר היבשתי של ברינגיה).
הסוס חי בעדרים גדולים בערבות ובטונדרה הצפונית וניזון מעשב וצמחייה נמוכה.
הוא היה עמיד לתנאים קשים, אך לעיתים סוסים רבים מתו בחורף, אולי מרעב.
כמו כן הם היו פגיעים לזאבים.
סוס גיגנטאוס (שם מדעי: Equus giganteus) הוא מין נכחד של סוס אשר חי במישורי העשב של מזרח אמריקה הצפונית בתקופת הפליסטוקן ונכחד לפני סביבות 12,000 שנה.
בצורתו סוס זה דמה לסוס המוכר, אך היה גדול יותר ובעל מבנה ראש עבה יותר.
הוא הגיע לאורך 3 מטר, לגובה של 2 מטר בכתפיים ולמשקל של 1,250 ק"ג, גדול הרבה יותר מכל סוס מודרני.
ככל הנראה הוא גם היה מהיר מהם בזכות מבנה רגליו הארוכות יותר.
בדומה לסוסים המודרניים הוא נע בעדרים ברחבי הערבות בחיפוש אחרי מזון ומים ובריחה מטורפים גדולים כמו זאבים, דובים גדולים ונמרים שן-חרבים.
סוס דלה (בשוודית: Dalahäst) הוא פסל עץ מגולף מסורתי של סוס, אשר הופק במקור במחוז דלרנה בשוודיה וצבוע בדרך כלל אדום.
בעוד שבעבר סוס הדלה שימש בעיקר כצעצוע לילדים, אך כיום הוא נחשב לסמל הבולט ביותר של מחוז דלרנה, וכמו גם לסמל לאומי של שוודיה, והוא וזוכה לווריאציות שונות במקומות שונים בעולם, המבקשים לציין את התרבות השוודית.
סוסי הדלה הראשונים פותחו במהלך המאה ה-18.
סוס מיניאטורי הוא סוס שגופו נמוך במיוחד.
סוסים מיניאטוריים שכיחים ביותר במדינות אירופה ואמריקה.
ובדרך כלל גובהם בין שמונים ושישה לבין תשעים ושבעה סנטימטרים, תלוי במין המסוים.
בדרך כלל מגדלים את הסוסים המיניאטוריים כחיות מחמד.
למרות העובדה שהם עדיין מתנהגים בדומה לסוס הבית ויש להתייחס אליהם כאל סוס רגיל, גם אם הם משמשים כחיית מחמד.
לעיתים רחוקות משתמשים בסוסים המיניאטוריים בדומה לכלבי נחייה.
הסוסים המיניאטוריים לעיתים מאומנים לנהיגה ולזריזות, כיוון שבמופעי סוסים הם שכיחים במיוחד.
הסוסים המיניאטוריים נראו לראשונה באירופה במאה ה-17, ובסוף המאה ה-18, נחשבו לחיות מחמד המיועדות למעמד הגבוה בלבד.
הסוס המיניאטורי הדרום אפריקני נראה לראשונה באפריקה, וסוסים אלו ססגוניים ביותר.
חלקם דומים לסוסים ערביים זעירים, ואילו אחרים דומים לסוסים בלגיים.
האדם הראשון אשר גידל סוסים מיניאטוריים בדרום אפריקה היה וויננד דה ווט אשר התחיל בפרויקט בשנת 1945 בלינדלי, דרום אפריקה.
הוא עודד אנשים רבים אחרים להחיל לגדל גם הם סוסים מיניאטוריים, ורובם השתמשו בסוס המיניאטורי הערבי בפרויקטים שלהם.
בשנת 1989 הכירה התאחדות החיות הלאומית בסוס המיניאטורי כגזע עצמאי.
ישנם כ-700 סוסים מיניאטוריים רשומים בדרום אפריקה.
- ישנו ויכוח מתמשך שנושאו העיקרי הוא האם סוס מיניאטורי דומה יותר במאפייניו לסוס פוני או לסוס הבית.
יש סטנדרטים של גזעי סוסים מיניאטוריים שמעדיפים מאפיינים של סוסי פוני כמו רגליים קצרות וחזקות וגו מאורך, בעוד שאחרים מעדיפים פרופורציות סוס רגילות.
אפילו השם עדיין לא סגור, מונחים כמו "פוני גמד" ו"סוס פיגמי "המשמשים בנוסף ל"סוס מיניאטורי" ושמות ספציפיים לגזע כגון פלאבלה.
סיוע לאנשים עם מוגבלויות - קיימת מחלוקת האם סוסים מיניאטוריים מתאימים כחיות סיוע לאנשים עם מוגבלות.
מי שמעדיף את השימוש בהם מציין כי סוסים חיים הרבה יותר זמן מכלבים וניתן לאמן אותם לבצע משימות דומות.
מיניאטוריות - הגמדות היא דאגה בעולם הסוסים המיניאטוריים.
אצל בתי גידול לסוסים מיניאטוריים הגמדות אינה נחשבת לתכונה רצויה.
הגמדות עלולה לגרום לסוסים המיניאטוריים בעיות בריאותיות משמעותיות ובעיות שמיעה.
רב בתי הגידול מנסים למנוע כמה שיותר מגידול סוס מיניאטורי הסובל מגמדות.
בשנת 2014 בדיקות די-אן-אי מסחריות הפכו לנגישות בעבור בדיקת מוטציית הגמדות.
הסוס החי העתיק ביותר שנרשם היה סוס מיניאטורי שנפגע מגמדויות בשם אנג'ל שחי עם האגודה להגנת הסוסים בצפון קרוליינה וחיה מעל גיל 50.
יישנן הזדמנויות רבות למופעי סוסים אשר מוצעות על ידי ארגונים ברחבי העולם.
מוצעים שיעורים רבים, כולל, נהיגה, תחפושות, שיעורי מכשולים או שבילים, וראווה.
אף על פי שניתן לאמן סוסים מיניאטוריים לשהות בחלל הבית, הם עדיין סוסים רגילים ויהיו בריאים יותר כאשר יהיה מותר להם לחיות בחוץ (עם חדר מתאים) כשאינם שוהים עם בני אדם.
סוסים מיניאטוריים משמשים הן כחיות מחמד לילדים והן כסוסי נחייה לבעלי מוגבלויות ובעיקר לאנשים בעלי לקות ראייה או עוורים, מכיוון שהם בדרך כלל מאיימים פחות מסוסים בגודל מלא, אך יש להם תכונות אף של כלבי נחייה.
רפי רוזליס הקים בישראל חוות טיפולים באמצעות סוסים מיניאטוריים בתחילת שנות האלפיים.
בחווה זו טופלו כ-100 ילדים בעלי מוגבלויות שונות על פי תוכנית טיפולית מיוחדת ומותאמת.
באוקטובר 2018, עלתה החווה באש והסוסים נשרפו.
בארצות הברית קיימות שתי אגודות לסוסים מיניאטורים.
האגודה האמריקאית לסוסים מיניאטורים (AMHA) ומשרד הרישום האמריקני לסוסים מיניאטורים (AMHR).
האגודה האמריקאית לסוסים מיניאטוריים נוסדה בשנת 1978 והוקדשה להגדרת הסוס המיניאטורי כזן סוסים מובהק.
רבים מהארגונים הבינלאומיים כולל מיני מועדונים בקנדה ובכמה מדינות באירופה, קשורים לארגון זה.
משרד הרישום האמריקני לסוסים מיניאטורים הוא למעשה מחלקה של מועדון הפוני שטלנד האמריקני והוכרז כמשרד נפרד בשנת 1972. ברחבי העולם ישנם עשרות מועדונים וארגוני סוסים מיניאטורים.
ארגונים מסוימים שמים דגש על גידול סוסים מיניאטורים בעלי מאפייני סוסים, ואילו אחרים מעדיפים לשמור על מאפייני הפוני.
בנוסף לארגונים אשר מיועדים לסוסים מיניאטוריים באופן כללי, קיימים גם ארגונים אשר מיועדים לגזע מסוים, כמו סוס הפלאבלה.
במשרד הרישום האמריקאי לסוסים מיניאטורים, גובה הסוסים המיניאטורים אינו עולה על 38 אינץ'.
ישנן שתי חלוקות במשרד הרישום האמריקאי לסוסים מיניאטורים: חלוקה א', לסוסים בגודל 86 סנטימטרים ומטה, חלוקה ב' לסוסים בגודל 86–97 סנטימטרים.
משרד הרישום האמריקאית לסוסים מיניאטורים דורש שגובה הסוסים יעמוד מתחת ל-86 סנטימטרים.
סוסים מיניאטורים עם כל צבע עיניים שהוא, כל צבע פרווה שהוא ועם כל צורה של כתמים לבנים כלשהם רשאים להירשם.
הסטנדרטים של האגודה האמריקאית לסוסים מיניאטוריים קובעים שאם בן אדם רואה תמונה של סוס מיניאטורי, בלי שום אמצעי מדידה, הסוס יהיה זהה במאפייניו, בהתנהגותו, ובמראהו, לסוס בגודל מלא.
על פי משרד הרישום האמריקאי, על סוס מיניאטורי להיות סוס קטן, ממושמע, ומאוזן, ועליו לתת את הרושם של עוצמה, זריזות, וערנות.
עליו להיות להוט, וידידותי, אך לא שברירי.
הסוסים המיניאטוריים בדרך כלל קשוחים למדי, ולעיתים קרובות חיים בממוצע יותר מכמה מגזעי סוסים בגדלים מלאים; אורך החיים הממוצע של סוסים מיניאטוריים הוא בין 25 ל-35 שנים.
עם זאת, יש גם כמה בעיות בריאותיות שנפוצות יותר אצל סוסים מיניאטוריים מאשר קרוביהם בגודל מלא.
הזנת יתר היא בעיה שכיחה אצל סוסים מיניאטוריים, המובילה להשמנה; זה נכון במיוחד כאשר הבעלים רגילים להחזיק סוסים בגודל מלא.
בעיות שיניים, נראות לעיתים קרובות, מכיוון שישנו מספר מסוים של שיניים אצל סוסים בגודל מלא ומספר זהה של שיניים אצל סוסים מיניאטוריים, אשר בעלי פה קטן בהרבה.
הם יכולים גם להיתקל בשמירה על שיני החלב (שיניים לתינוק) ובעיות בסינוסים בגלל צפיפות.
השילוב של נטייה לאכילת יתר ובעיות שיניים יכול להוביל להופעה מוגברת של קוליק.
בעיה מטבולית עיקרית הנראית בתדירות גבוהה יותר אצל סוסים מיניאטוריים היא היפרליפמיה, כאשר לחץ מאזן להפחתת התיאבון יכול לגרום לגוף לפרק כמויות משמעותיות של שומן, להכריע את הכבד ועלול לגרום לאי ספיקת כבד.
גם הרבייה קשה יותר בסוסים מיניאטוריים, עם שכיחות גבוהה של לידות קשות ופוטנציאל גדול יותר להרעלת הריון.
רב הבעיות הבריאותיות שנראות בתדירות גבוהה יותר אצל סוסים מיניאטוריים מתוקנות בקלות באמצעות האכלה ותחזוקה נכונים.
"סוס העץ מיכאל" (1987) הוא ציור המשלב טכניקה מעורבת מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין.
העבודה "סוס העץ מיכאל" היא ציור שיצר יגאל תומרקין בשנת 1987. המקור האיקונוגרפי הישיר לעבודה זו הוא שירו של המשורר הישראלי נתן זך - "המוות בא אל סוס העץ מיכאל" (1958).
תומרקין כתב על הלוח השמאלי את שם הציור - "סוס העץ מיכאל", ועל הלוח השמאלי חרט את המילה "מיכאל".
העבודה הוצגה בתערוכה הרטרוספקטיבית שנערכה לתומרקין במוזיאון תל אביב לאמנות (1992), ונמצאת כיום באוסף הפניקס חברה לביטוח.
העבודה מורכבת כטריפטיכון של לוחות עץ.
המוטיב העיקרי בציור הוא ראשיהם של שלושה סוסים, עשויים לוחות עץ גזורים, הצבועים באחד מצבעי היסוד.
תומרקין מעצב את הסוסים כסוסי צעצוע, עליהם נמצאים רוכבים במצבים שונים.
הרוכב השמאלי נראה נופל מעל סוסו הצהוב.
הרוכב במרכז נמצא על גבי סוס אדום.
תומרקין הוסיף לו כתמים אדומים העשויים פיסות בד אדום וצבע, המרמזים על דם.
לצד הסוס הימני, אליו מחובר מטאטא, הרומז לסוס משחק ("Hoby Horse"), מופיע צלב או צורת איקס לבן, הרומז על מוות או העדר.
בנוסף לסוסים ורוכביהם, משורטטים בעבודה טביעות יד, חצים וכן פיסות בד לבנות, עליהן כתב תומרקין את הטקסטים בגרמנית "לילה ורוח", "סוס עץ" ו"יוסף טל", המלחין הישראלי אשר הלחין בשנת 1975 יצירה מוזיקלית לפי שיר זה.
השימוש בגרמנית, כמו גם מוטיב המוות והילד הרוכב, מאזכרים גם את שירו של יוהאן וולפגנג פון גתה "שר היער" ואת ספרו של מישל טורנייה, שתומרקין יצר על פי הם סדרת תחריטים בשם "שר היער - מחווה למישל טרונייה" (1986-1985).
שם נוסף הכתוב בעבודה הוא "פאולו", המרמז לאמן פאולו אוצ'לו, שתומרקין הרבה להתייחס לציורי הסוסים שלו בעבודותיו.
גדעון עפרת, במאמרו אודות הציור, מוצא בו הקשרים גם לתחריט "האביר והמוות" (1514) מאת אלברכט דירר.
על פי עפרת, המוטיבים האיקונוגרפים רומזים הן לביקורת החברה והמלחמה בחברה הישראלית ועשויים לרמוז גם על מקור ביוגרפי, ביחסיו של האמן עם אביו.
סוס העץ הוא סרט קולנוע בריטי בשחור-לבן משנת 1950 בבימויו של ג'ק לי, עם לאו גן, דייוויד טומלינסון ואנתוני סטיל בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי אריק ויליאמס והוא מבוסס על ספרו "סוס העץ" משנת 1949 המתאר את הבריחה הנועזת שלו ושני חבריו, ממחנה שבויים גרמני במלחמת העולם השנייה.
הם ברחו דרך מנהרה שחפרו מתחת לסוס קפיצות בפעולה שמזכירה סוס טרויאני.
בספר ובסרט שונו שמות הבורחים וגם דרך בריחתם מהמחנה לשוודיה הנייטרלית בספטמבר 1943.
הבריחה הייתה מסטלאג לופט III ליד העיר ז'אגאן (כיום בפולין).
הצילומים נעשו בגרמניה ולשם כך הוקם מחנה שבויים לצורכי ההסרטה בלונבורג בגרמניה ליד המקום בו קיבל מונטגומרי לראשונה כתב כניעה של הצבא הגרמני.
השטח המקורי של המחנה היה בשטח הכיבוש הסובייטי.
הבריחה הנועזת והמוצלחת הזאת הואפלה על ידי הבריחה הגדולה והמוצלחת פחות ממחנה השבויים סטלאג לופט III שנה לאחר מכן, שהתפרסמה בסרט "הבריחה הגדולה".
במחנה השבויים סטלאג לופט III חושבים השבויים כל הזמן על בריחה.
הצריפים במחנה בנויים על עמודים כדי שהגרמנים יוכלו לאתר בקלות מנהרות בריחה.
הצריפים בנויים רחוק מהגדר כדי שהחפירה תהיה קשה וממושכת עד שתתגלה.
ג'ון קלינטון (אנתוני סטיל) מתבונן בשבויים המקפצים זה על זה במשחק חמור חדש ובראשו עולה רעיון אותו הוא מעביר לידידו פיטר הווארד (ג'ון גלן).
הם יבנו סוס קפיצה מעץ, יניחו אותו ליד הגדר כשבתוכו שבוי עם את חפירה שיחפור את המנהרה וימלא שקים בחול שיפוזר אחר כך במחנה.
מפקד השבויים (פטריק וודינגטון) מסכים לתוכניתם והם מצרפים את פיליפ רו (דייוויד טומלינסון) שיעזור להם בארגון המבצע ויצטרף אליהם לבריחה.
הוא מסכים בתנאי שלאחר היציאה מהמחנה הם ייפרדו.
הם בונים סוס קפיצה מארגזים של הצלב האדום הקנדי שנשלחו אליהם.
יום יום הם נושאים את הסוס לאותה נקודה כשבתוכו שבוי חופר את המנהרה ובסיום חוזר לסוס, מסווה את מקום החפירה, מסמן לחבריו שנושאים אותו עם הסוס בחזרה לצריף וכל זה תחת עיניהם של הגרמנים.
באחד המקרים מתמוטטת המנהרה ופיטר מצליח בשארית כוחותיו לחזור לסוס אך מתמוטט כשהם מגיעים לצריף.
הוא מאושפז בחדר חולים ושם מתוודע לשבויו אוסטרלי (פיטר פינץ') שמבטיח לסדר להם מסמכים מזויפים.
החפירה נמשכת 30 יום לאורך 30 מטר.
הבורחים מצוידים במסמכים, בגדים מתאימים וכסף.
שלושה נדחקים לתוך הסוס ומובאים לנקודת החפירה המוסווית.
הבריחה מצליחה, פיליפ נפרד מחבריו, מצליח להגיע לתחנת הרכבת ומשם לגדנסק ולשוודיה.
מסעם של גון ופיטר יותר מסובך - הם עולים לרכבת ומגיעים לליבק (במציאות הגיעו לשטטין), מתחמקים כל הזמן מאנשי גסטפו.
הם מתחזים ולצרפתים ונפגשים עם אנשי מחתרת שמסדרים להם ספינה עם רב חובל דני איש מחתרת.
בדרך לספינה הם מחסלים זקיף גרמני (דבר שלא קרה במציאות).
הם מתחבאים במחסן והקברניט מציע לאנשי הגסטאפו, אוכל ומשקאות והם עוזבים בשמחה ומוותרים על החיפוש במחסן.
הקברניט מביא אותם לחוף נטוש ליד קופנהגן ואנשי מחתרת דניים משכנים אותם בדירה ומסדרים להם סירת מנוע שמביאה אוותם לחוף השוודי.
במסעדה בגטבורג הם פוגשים להפתעתם את פיליפ שהקדים אותם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותלאו גןפיטר הווארדדייוויד טומלינסוןפיליפ רואנתוני סטילג'ון קלינטוןפיטר פינץ'שבוי אוסטרליפטריק וודינגטוןמפקד השבויים
סוס מאורטניקוס המכונה גם זברת הסהרה (שם מדעי: Equus mauritanicus) הוא מין נכחד של סוס, אשר התקיים בצפון אפריקה במשך הפליסטוקן, כאשר הוא נכחד בתחילת ההולוקן, לפני כ-6,000 שנה מזמננו.
המין תואר ב-1897 בידי החוקר סיימון פומל (Simon Pomel).
המאובנים הבודדים שלו התגלו באלג'יריה.
סוס זה היה קרוב לזברות המודרניות ובעיקר למין זברה מצויה, כשבעבר אף נחשב לתת-מין שלה, אך לאחר בדיקה מדוקדקת של הגולגולות שהתגלו הוא הועבר למין אחר.
ככל הנראה הוא גם עטה דוגמת פסים כשל זברה, אף שאלה לא השתמרו במאובנים.
סוס (בברברית: Asif en Sus בערבית: واد سوس) הוא נהר במרוקו, שבאזור סוס מאסה.
מקורו בהרי האטלס (האטלס הגבוה ) והוא זורם מערבה, חולף על פני אאולוז , טארודאנט , אוּלַאד טֵיימָה , אינֵזְגָאן ואַיְיט מֵלוּל , ולאחר 180 קילומטרים הוא נשפך לאוקיינוס האטלנטי מדרום לאגאדיר, ויוצר אגן אלוביאלי המוגן מהאקלים המדברי של הסהרה על ידי הרי האנטי-אטלס.
אגן זה הוא אחד האזורים הפוריים ביותר של מרוקו, בו מגדלים: פירות, כותנה, ירקות, סוכר וזיתים - רובם לייצוא.
הצמחייה הטבעית בעמק סוס היא סוואנה הנשלטת על ידי הארגן (Argania spinosa), עץ אנדמי מקומי שלא גדל באופן טבעי בשום מקום אחר.
חלק מהאגן הוכרז על ידי אונסקו בשנת 1998 כשמורה ביוספרית כדי לשמר את בית הגידול שלו.
הברברים המקומיים מפיקים שמן מעץ הארגן הידוע כמזון על (סופר-פוד).
בשנת 2012 פורסם שבישראל מפיקים בדרום הארץ את השמן לאחר שבייתו את העץ באזור הנגב ואשקלון.
סוּס מָאסַה הוא אחד משנים עשר המחוזות של מרוקו.
האזור משתרע על שטח של 51,642 קמ"ר ואוכלוסייתו מנתה 2,676,847 נפש נכון למפקד האוכלוסין של מרוקו ב-2014. בירת האזור היא אגאדיר.
מחוז סוס מאסה גובל באזורי מרקש-סאפי מצפון, דרעה-תפילאלט מצפון-מזרח, וגואלמים-עוואד נוּן מדרום-מערב.
בדרום מזרח נמצא מחוז טינדוף באלג'יריה.
המחוז פונה לאוקיינוס האטלנטי בצדו המערבי: חלק גדול מהחוף מוגן על ידי הפארק הלאומי סוס-מאסה .
חלקו הפנימי של המחוז נשלט על ידי רכס הרי האנטי-אטלס , בעוד נהר סוס עובר על פני חלקו הצפוני של המחוז, בעמק שבין האנטי-אטלס לאטלס הגבוה .
הבירה אגאדיר ממוקמת בשפך הסוס לאוקיינוס.
הפארק הלאומי טוּבְּקָל משתרע בפינה הצפון־מזרחית של המחוז.
בפארק ממוקמת הפסגה הגבוהה ביותר במרוקו ובצפון אפריקה, הר טובקאל.
מחוז סוס-מאסה הוקם בספטמבר 2015 על ידי מיזוג מחוז טאטה , לשעבר חלק מאזור גואלמים-אס-סמרה , עם חמישה מחוזות של מחוז סו-מסה-דרעה לשעבר[3].
המחוז מחולק לשישה מחוזות משנה:
הפעילות הכלכלית המרכזית במחוז היא חקלאות באגני הנהרות סוס ומָאסה הממוקמים בחלק הצפון-מערבי של המחוז.
באותו אזור מתרכזות גם תעשיות הקשורות לעיבוד מוצרי חקלאות ופירות ים.
אגאדיר הוא נמל דיג ותיירות חשוב.
טיזנית ידועה בעבודות הכסף המסורתיות שלה.
הכביש המהיר A7 מחבר את אגאדיר עם מרקש וקזבלנקה.
הכביש הראשי מצפון לדרום דרך האזור הוא ה-N1, בעוד שה-N10 עובר ממזרח למערב בעמק נהר סוס, ומחבר את אגאדיר ל-טארודאנט ול-ורזאזאת.
אגאדיר היא עיר נמל מרכזית במרוקו ויש בה גם שדה תעופה בינלאומי.
במנהגים הרוחניים של אנשי האשנטי ואנשי האקאן, סונסום הוא הרוח של האדם.
צורה נוספת של סונסום היא הכוח הרוחני שלפי אמונת האקאן מאפשר לבעליו לתרגל כישוף.
כוח זה נקרא סונסום פי (sunsum fee), או "רוח מלוכלכת".
בשונה מהסונסום הגנטי שנדון קודם לכן, זהו כוח שמועבר ברצון, לרוב על ידי סבים וסבתות לנכדים, כשהסבים או הסבתות מרגישים שמגיע לנכיהם אלה הכוח להפעיל קסם כזה.
באופן זה, הסונסום יכול להישאר חי וקיים דרך שושלת.
מכיוון שלזכרים יש סונסום טבעי, אם הם מרוויחים סונסום פי הם בעלי עוצמה רוחנית פי שניים מאישה שיש לה רק יכולות כישוף.
למרות זאת, הדעה הרווחת היא שרוב המכשפות הן נקבות בקרב אנשי האשנטי והאקאן, והאמונה היא שהן כה חזקות שהן יכולות להרוג תינוקות על ידי שמיעתם כשהם בוכים.
הסונסום הוא פונקציה, תפקיד של ה"קרא", הנשמה, בכך שכאשר האל ניאמה (Nyame - Nyankapon-Nyame-Odomankoma) נותן ליילוד קרא בלידה, הסונסום הוא המלווה את הקרא.
לכן, הקרא והסונסום הם מקבילים ומכוונים זה אל זה.
הסונסום, במובן מסוים, קיים בעולם החומר והוא הופך לחלק פונקציונלי מהאדם רק כאשר האדם הופך לנפש חיה.
סונסום הוא אפוא מקביל מודע של נשמת האקאן.
בקרב חלק משבטי האקאן לכל אדם יש מזבח לקרא שלו.
סונסום הוא החלק של האקאן שנלחם ברוע המנסה לזהם את הקרא.
סונסום מנסה לכבוש את החולשות אליהן נחשף בן האקאן.
סוס היער השחור הוא גזע גרמני בסכנת הכחדה של סוס דראפט (draft horse) קל עד בינוני מהיער השחור.
גידול סוסים ביער השחור – במה שהיום באדן-וירטמברג – מתועד מתחילת המאה החמש עשרה.
אגודת הגזעים, Schwarzwälder Pferdezuchtgenossenschaft, הוקמה בשנת 1896 עבור גזע זה והוקמה מחדש בשנת 1990 לאחר סגירתה.
לפי הספירה האחרונה אוכלוסיית סוסי היער השחור כוללת כ-90 סוסי הרבעה (זכרים) ו-1,100 סוסות (נקבות).
סוס היער השחור תמיד בעל רעמה בהירה ופרווה (מעיל פרווה) בגווני ערמון הנָעִים בין ערמון בהיר לכהה, בפרטים מסוימים הפרווה כהה ונדמה שהיא שחורה.
צווארו קצר וחזק, ראשו קצר, כתפיו משופעות, גופו שרירי, רגליו ללא נוצות (פרווה ארוכה יותר בחלק התחתון של הרגל) ופרסותיו רחבות.
סוס זה נועד במקור להיות סוס עבודה, הוא משמש כיום למשיכת כרכרות ולרכיבה.
אפלוסה הוא גזע סוסים אמריקאי הידוע בזכות דפוס הפרווה המנוקד והצבעוני שלהם.
קיימות יצירות אומנות פרהיסטוריות המתארות סוסים בעלי פרווה מנוקדת בציורי מערות באירופה.
וביות סוסים מנוקדים מופיע ביצירות אומנות מיוון העתיקה ומשושלת האן בסין.
מועדון סוסי האפלוסה הוקם בשנת 1938. כיום, האפלוסה הוא אחד הגזעים בפופולריים ביותר בארצות הברית.
קווי הדם של האפלוסה השפיעו על גזעים אחרים רבים, ולכן קיים מגוון רחב של מבני גוף בתוך הגזע.
הגזע ידוע בעיקר בזכות פרוותו הייחודית, המנוקדת.
בניגון לפינטו, לסוסי האפלוסה לרוב יש נקודות זעירים וכהות על רקע בהיר או רקע כהה עם כתם בהיר בעל נקודות כהות, בעוד שלסוסי פינטו יש כתמים בצבעים שונים (שאחד מהם לבן) ללא נקודות.
בדרך כלל ניתן לראות כתמים בעור סביב הלוע, העיניים, חוטם ואיבר המין של הסוס.
פרסות מפוספסות הן תכונה נפוצה ובולטת למדי באפלוסה, אך אינה ייחודית לגזע.
צבעי הבסיס של הגזע המוכרים על ידי מועדון סוסי האפלוסה כוללים, מפרץ, שחור, ערמון, פלומינו, בקסקין, קרמלו, פרלינו, רואן, אפור וגרולו.
עיניים כחולות יכולות להופיע בגזעי סוסים רבים, אך הן נפוצות ביותר אצל סוסי פינטו, אפלוסה ופיינטו.
פרוותו של סוס הפאלאבלה יכולה להופיע בדפוסים דומים לאלו של אפלוסה, אך הם אינם זהים ולכן סוס פאלאבלה הוא אינו אפלוסה.
לסוסי האפלוסה יש סיכוי גבוה פי 8 לפתח ERU (נקרא גם עיוורון ירח) מאשר גזעים אחרים וסיכוי גבוה אף יותר להתעוור באחת או שתי העיניים.
במחקר על הגזע גילו כי LP, האלל הגורם לדפוס הכתמים הלבנים, הוא גורם סיכון ERU בגזע, כאשר הומוזיגוטים (סוסים הנושאים שני עותקים של אותו אלל, נקראים גם סוסים טהורי דם) נמצאים בסיכון הגבוה ביותר.
גזע זה נרכש בזכות יופיו הייחודי, אך לרוב ננטש ברגע שמתעוור.
גזע זה משמש רבות לרכיבה מערבית ואנגלית כאחד, כגון, ריינינג, קפיצות ראווה ומרוצי סוסים.
סוס מורגן הוא אחד הגזעים המוקדמים ביותר בארצות הברית.
הוא נקרא על שם בעליו, ג'סטין מורגן (Justin Morgan), אשר גידל אותו.
גזע זה שימש במהלך ההיסטוריה כסוס מרכבות וסוס מלחמה, ועם השנים יובא אל אירופה.
סוס המורגן הוא הסוס הלאומי של מסצ'וסטס וכן נעשו עליו סרטים וספרים.
הגזע נוצר בסוף המאה השמונה עשרה וגדל בפופולריות לאורך המאה התשע עשרה.
גזע זה שומש בהתחלה על ידי חקלאים שנעזרו בהם כדי לבנות עיירות בורמונט ובצפון ניו אינגלנד.
תוך זמן קצר אנשים למדו שהגזע מהיר ויכול לשמש למרוצים.
הגזע יובא אל מערבה עם מהגרים.
מספר חילי פרשים השתמשו בסוסי מורגן במלחמת האזרחים ובמסעות צבאיים אחרים במהלך המאה התשע עשרה.
בזכות עמידותו של שגזע וכך שהיה מותאם היטב לביות סוס מלחמה ממשלת ארצות הברית אימצה את הגזע כסוס צבאי רשמי בתחילת המאה העשרים.
איגוד סוס המורגן הוקם בשנת 1909 כדי לשמש למרשם גזעים.
לסוס המורגן גוף עגול וקומפקטי, צוואר זקוף, רגליים ישרות ואוזניים קצרות.
הגזע מופיע בדרך כלל בצבעים כהים ואחידים, כגון מפרץ, שחור וערמון.
עם זאת, גם בצבעי פאלומינו, פינטו, אפור, דאן ורואן.
הגזע משמש למגוון רחב של תחומים, רכיבה אומנותית, קפיצות ראווה, אינדורנס, משיכת כרכרות ורכיבה לשם הנאה.
סוס אנדלוסי הוא צאצא של סוסים ספרדים ופורטוגזים ומוצאו בסוסים הפרהיסטוריים שחיו בחצי האי האיברי.
גזעי זה ידוע בתור הסוס הספרדי הגזעי.
המורים פלשו לספרד במאה השביעית והביאו איתם את סוס הבארב.
סוסי הבארב הורבעו עם סוסים ספרדיים והתוצאה היה הסוס האנדלוסי.
בימי הביניים גזע זה היה סוס הרכיבה המועדף על אצילים אירופאיים.
הסוס האנדלוסי היה בסוף ימי הביניים בחזקתם של נזירים קרטוזיאנים ויוצא ל אמריקה למשימות לחימה ו כיבושים.
הסוס האנדלוסי נחשב לסוס יקר יחסית בזכות המקורות העתיקים שלו, מראהו, אופיו ותכונותיו.
המחיר הממוצע של סוס היה כ-40 אלף דולר.
מקורו של גזע הליפיצן הוא מהאנדלוסי.
לסוס האנדלוסי ראש בגודל ממוצע עם פרופיל ישר או קעור מעט, אוזניים בינוניות, מצח רחב, עיניים משולשות, צוואר מקושת ושרירי, גבון רחב, גב שרירי, מותניים קצרים, חלק אחורי מעוגל, זנב נמוך ורגליים חזקות.
הגזע מופיע באפור, מפרץ, שחור, לבן, דאן, פלמינו, פנינה (Pearl gene), באקסקין וקרמלו.
הסוס האנדלוסי מותאם לסוגים רבים של רכיבה כגון קפיצה לראווה, רכיבה אומנותית ומשיכת כרכרות.
סוֹנֶסַאי סִיפַנדוֹן הוא פוליטיקאי לאי המכהן כראש ממשלת לאוס מאז ה-30 בדצמבר 2022. הוא חבר ב (LPRP), בין השנים 2016–2022 הוא כיהן כסגן ראש הממשלה.
סיפנדון מילא את התפקידים הבאים בצבא ובממשל הלאוסי:
חבר הוועדה המחוזית של המפלגה, מנהל כללי של ממשל (2000 - 2005);
סגן מזכיר הוועד המחוזית של המפלגה, סגן מושל מחוז צ'מפאסאק (2005);
חבר בוועד המרכזי של המפלגה (השמינית), סגן מזכיר הוועד המחוזית של המפלגה, סגן המושל של מחוז צ'מפאסאק (2006–2010);
חבר בוועד המרכזי של המפלגה ה-9, מזכיר ועדת המפלגה המחוזית, מושל מחוז צ'מפאסאק (2011–2014);
חבר הוועד המרכזי של המפלגה (התשיעית), מזכיר ועדת המפלגה, שר, ראש משרד הממשלה (2014 - 2016);
חבר הלשכה המדינית (העשירית), סגן ראש הממשלה וכן שר התכנון וההשקעות (2019 - 2021);
חבר הלשכה המדינית (האחת עשרה), סגן ראש הממשלה (2021 - דצמבר 2022).
ב-30 בדצמבר 2022, הפרלמנט אישר את מינויו של סיפנדון לתפקיד ראש הממשלה (149 מתוך 151 קולות).
אחת הסיבות העיקריות למינויו של סיפנדון, היא כישלון הממשלה הקודמת בטיפול במצבה הכלכלי הקשה של לאוס ובמיוחד בעיית האינפלציה.
ממשלתו של סיפנדון נקטה במספר צעדים ובכלל זה סגירת עסקי החלפנות ואיסור על יבוא בשר ומוצרים חקלאיים המיוצרים בלאוס.
עם זאת נטל החוב של המדינה מקשה על השגת הצלחה בנושא.
במקביל לפעילותו בתחום הכלכלי נקט סיפנדון בצעדים להשתקת הביקורת על המשטר וממשלתו פרסמה תקנות עם הגבלות חמורות על מדיה חברתית, ומי שציע "מידע מטעה או מעוות" עליה.
נפוטיזם: סיפנדון הוא בנו של ראש הממשלה והנשיא הקודם.
דיכוי פלורליזם: מתוקף החוקה יש בלאוס רק מפלגה אחת ואין אפשרות להקים מסגרות פוליטיות אחרות.
סיפנדון ממשיך בקו התקיף של קודמיו לשלטון ונוקט באמצעים להשתקת הביקורת על פעילותו ואי הצלחתו לייצב את הכלכלה בלאוס.
היעדר שקיפות בכל הקשור לשלטון, כמו, החלטות הממשלה, דיכוי מתנגדים ועוד.
סוס הברזל הוא מערבון אפי אמריקאי משנת 1924, בבימויו של ג'ון פורד ותסריט של צ'ארלס קניון וג'ון סטון.
בסרט מככבים ג'ורג' או'בריין, מאדג' בלאמי וצ'ארלס אדוארד בול.
הסרט מתאר את בניית הרכבת הערופית הראשונה שחברה בין החוף המזרחי לחוף המערבי של ארצות הברית.
הסרט מתחיל בילדותו של דייוויד ברנדון, שאביו מתנהל למערב במטרה למצוא מסלול לרכבת ערופית.
כאשר אביו נהרג, דייוויד נשאר לבדו במערב הפראי.
הוא מתבגר ומצטרף לפרויקט הבנייה של הרכבת, ובמהלך הסרט הוא מתמודד עם קשיים רבים, כולל תקיפות של אינדיאנים, תחרות עם חברת רכבת תחרה, ואהבה לא ממוחזרת.
ג'ורג' או'בריין בתפקיד דייוויד ברנדון – הגיבור הראשי של הסרט, בנה של מגלה מסלולים
מאדג' בלאמי בתפקיד מיריאם מארש – אהובתו של דייוויד
צ'ארלס אדוארד בול בתפקיד אברהם לינקולן – הנשיא ה-16 של ארצות הברית
בין הניצבים ששימשו בסצנות של "סנטרל פסיפיק" היו כמה גברים סינים שגילמו קוליים שעבדו על מסילת הברזל.
למעשה, אלה היו עובדי "סנטרל פסיפיק ריילרוד" בדימוס, שסייעו בבניית מסילת הברזל הטרנס-יבשתית הראשונה דרך הרי הסיירה, והגיעו להשתתף בצילומים כבדיחה וכחוויה מהנה.
ישנה הערה בכותרת לפני סצנה זו, שבה נטען כי שני הקטרים המקוריים מאירוע 1869 שימשו בסרט, אך זו טענה שקרית – שני הקטרים (יוניון פסיפיק מס' 119 ו-ג'ופיטר) נגרטו לפני 1910.
באתר Rotten Tomatoes הסרט זכה לציון 100% בהתבסס על 7 ביקורות.
סוסא גיבן (שם מדעי: Sousa chinensis), מין בסוג סוסא, במשפחת הדולפיניים.
הסוסא הגיבן נפוץ באוקיינוס ההודי ובאוקיינוס השקט.
כינויו האנגלי "דולפין סיני לבן" נגזר מצבעו הלבן, הזן הסיני נבדל ביכולת הפריטים "להסמיק" לגוון ורוד עדין.
הסוסא הגיבן יכול לחיות עד 40 שנים.
הפרט המבוגר כיום חי בהונג קונג וגילו מוערך בכ-33 שנים.
מדענים גילו שניתן לקבוע את גילם של דולפינים מתים מתוך מדידת שטח החתך של שיניהם.
הסוסא הגיבן עולה לפני המים כדי לנשום כל 20 עד 30 שניות, לאחר שאסף מספיק חמצן הוא צולל למים העמוקים לפרק זמן ממושך יותר.
"גורי דולפינים" עולים לפני המים פי 2 יותר מדולפינים בוגרים.
זאת מכיוון שיש להם ריאות קטנות יותר וקיבולת האוויר בהן פחותה משל פריטים בוגרים.
דולפינים בוגרים מסוגלים לעצור את נשימתם למשך 8 דקות.
ה"גורים" מסוגלים להישאר מתחת למים בין דקה לשלוש דקות.
בממוצע דולפינים בוגרים נשארים מתחת למים כ-4 דקות.
לפעמים הם קופצים וחושפים את כל גופם לאוויר.
התנהגות זאת הקרויה "פריצת דרך" מרשימה לעיתים קרובות את הצופים האנושיים.
מלבד הקפיצה מחוץ למים הדולפינים עולים אנכית לפני המים כשחצי מגופם חשוף.
הדולפינים מסוגלים להשתמש בעיניהם גם במים וגם באוויר.
סוס פרז'וואלסקי (שם מדעי: Equus ferus przewalskii, במונגולית: тахь טאחי, בסינית: 野马 יֳמַה, "סוס בר"; על פי האקדמיה ללשון קרוי סוס בר) הוא תת-מין של המין סוס הבר שקיים בערבות מרכז אסיה.
עד לאחרונה נחשב לסוס הבר היחיד שקיים בימינו, ואף הוצע כדוגמה לאוכלוסיית הבר שממנה בוית סוס הבית.
מחקר דנ"א עתיק שחולץ מעצמות סוסים מבויתים קדומים שנמצאו בקזחסטן העלה שהם זהים לסוס פרז'וואלסקי, ומשכך הוצע שמין זה הוא למעשה שריד לסוסים מבויתים שהתפראו לפני זמן רב.
הצעה זו נמצאת במחלוקת מדעית.
סוס פרז'וואלסקי נבדל מהסוס המבוית במספר הכרומוזומים 2n = 66, (בסוס הבית 2n = 64).
אך בכל זאת הוא יכול להתרבות עם סוסי בית ולהוליד צאצאים פוריים.
בנוסף, הופעתו נראית מלאה בהשוואה לסוסים מבויתים, רגליו קצרות, צווארו קצר ולסתו גדולה וחזקה.
גובהו הממוצע 1.32 מטר, אורכו 2.1 מטר, אורך הזנב 90 סנטימטרים ומשקלו בסביבות 300 קילוגרם.
צבעו דומה לצבע הדון (השם לצבע בז' או אפור-זהוב בקרב סוסים) אצל הסוסים המבויתים.
צבעו נע בין חום כהה ברעמה (שעומדת זקופה) לחום חיוור בצדדים ולצהבהב-לבן בבטן, רגליו של סוס זה הן מפוספסות במקצת.
ציורי מערות שהתגלו באיטליה, דרום צרפת וצפון ספרד המתוארכים ל-20,000–9,000 לפני הספירה, מציגים דמויות סוסים הדומים לסוס פרז'וואלסקי.
התיעוד הכתוב הראשון שמתייחס לסוס הוא מהמאה ה-10 בטיבט.
תיעוד נוסף מתאר מפגש בין ג'ינגיס חאן לסוסים-1226. תיעוד נוסף מ-1630 מתאר שסוס במראה זה נמסר כמתנה יקרת ערך לשליט מנצ'וריה.
במילון מנצ'ורי משנת 1771 מתואר "סוס בר מהערבות".
סוס פרז'וואלסקי לא תואר בספרו של קארולוס ליניאוס Systema Naturae שפורסם בשנת 1758. העדות הראשונה שפורסמה בעולם המערבי היא מרופא סקוטי בשם ג'ון בל, שטייל בשירות פיוטר הגדול בשנים 1719–1722 וצפה בעדרי סוסים בסמוך לגבול סין-מונגוליה באזור קו רוחב 43-50 צפון וקו אורך 85–97 מזרח.
עד לסוף המאה ה-18, תפוצתו של תת-המין הייתה מגרמניה, דרך ערבות רוסיה, מזרחה עד קזחסטן, מונגוליה וצפון סין.
אזורי המחיה הנרחבים הצטמצמו עקב הפיכתם לשטחי חקלאות, וגם תהליך הביות פגע במאפייניו של מין הבר.
לאחר תקופה זו, סבל המין מירידה קטסטרופלית במספר פרטיו.
אוכלוסיות מבודדות גאוגרפית של סוס פרז'וואלסקי נותרו בערבות מרכז אסיה, פרטים אחרונים נראו בדרום-מערב מונגוליה, שם נצפו בשנת 1881 על ידי החוקר הרוסי ניקולאי פרז'וואלסקי (Przhevalsky) ששמע שמועות על קיומם.
החוקר שלח שרידי גולגולת ועור אל האקדמיה הפטרבורגית למדעים, אלו נחקרו על ידי פוליאקוב שקבע שמדובר בפרט מן הבר ונתן לסוס את שמו.
הפרט האחרון בבר נכחד ב-1968.
מאז תחילת המאה ה-20 נכחו פריטים של סוס פרז'וואלסקי במספר גני חיות, שנים מעטות לאחר הכחדתו מהטבע החלו חוקרים לבדוק את התאמתו וסיכוייו להשבה.
בשנת 1976 הראו מחקרים אחדים על שונות גנטית מעטה ותופעות צוואר בקבוק גנטי המזוהות עם סחף גנטי, שהיא כנראה המקור להיכחדותו בטבע.
ייסוד גרעיני רבייה בארצות שונות (בעיקר גרמניה והולנד) והכלאות מבוקרות בין פרטים שהראו שונות גנטית רבה יחסית, הביאו לשינוי התוצאות.
בשנים 1992–2001 הוחזרו לטבע במונגוליה 81 פרטים.
איגוד השימור העולמי IUCN הגדיר את מצב השימור של המין משנות ה-60 עד 1996 כנכחד בטבע (EW).
ב-2008 הוערך מצב השימור שלו כבסכנת הכחדה חמורה (CR).
סכנת ההכחדה החמורה בשל רבייה עם סוסים מבויתים, שונות גנטית מעטה ומחלות.
בשל גודל האוכלוסייה עלולים להשפיע עליה אירועים אקראיים כמזג אוויר קשה.
בשנת 2011 הוערך מצב השימור שלו כבסכנת הכחדה (EN).
הסיבות להערכה המחודשת היו כי "האוכלוסייה מונה יותר מ-50 פרטים בוגרים החיים בטבע בחופשיות במשך 5 השנים האחרונות".
כיום (2022), מונה אוכלוסיית הבר של סוסי פרז'וואלסקי כ-2,000 פרטים החיים במונגוליה, סין, קזחסטן ורוסיה.
סוס נדנדה הוא צעצוע ילדים דמוי כיסא נדנדה, המעוצב כסוס.
כרהיט בית לחדר הילדים, בסיסו הוא שתי קשתות, שכל אחת מהן מחברת שתי רגלי כיסא, המעוצבות כרגלי סוס.
כרהיט גן, הוא מקובע לקרקע בקפיץ גדול.
אין לו משענת, וקדמתו מעוצבת כראש סוס וממנו מזדקרות ידיות, המשמשות לאחיזה בעת הנדנוד.
סוס הנדנדה הקלאסי יוצר מעץ מלא, בדרך כלל מלוחות (בדומה לסוס שבקדמת התמונה).
עם תחילת השימוש בפלסטיק כחומר גלם לצעצועים החלו סוסי הנדנדה להשתנות: הסוסים (בעיקר הראש והמושב) החלו לקבל צורות תלת־ממדיות מובהקות.
הקשתות הבודדות החלו להפוך למשטחים מקושתים שלמים.
כיום ניתן למצוא אף סוס נדנדה אשר מתנתק מן המשטח המקושת וניצב על גלגלים.
סוסי נדנדה נבדלים במידת יציבותם.
ככל שהצעצוע יציב יותר (מרכז הכובד שלו נמוך יותר וחופש התנועה שלו קטן יותר) הוא מתאים לילדים צעירים יותר.
סוסי נדנדה יציבים מומלצים בדרך כלל לגיל שנה או שנה וחצי ומעלה.
סוסי נדנדה גבוהים יותר ויציבים פחות מצוידים לעיתים ברגליות מוגבהות שמאפשרות נדנוד פראי יותר.
סוּסַה (; בצרפתית: Sousse - סוּס) היא העיר השלישית בגודלה בתוניסיה ובירת המחוז הקרוי על שמה.
סוסה שוכנת בחוף המזרחי של תוניסיה (המוכר בשם סאחל (ساحل)), לחופי מפרץ חממת ב, כ-140 ק"מ דרום-מזרחית לבירה תוניס, והיא מכונה באופן לא רשמי "בירת הסאחל של תוניסיה".
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של תוניסיה משנת 2024 התגוררו בעיר 240,321 בני אדם, ובמטרופולין שלה נמנו באותה עת כ-1.12 מיליון בני אדם.
שם העיר הוא ככל הנראה ממקור ברברי, וערים בעלות שמות דומים נמצאות בלוב ובמרוקו.
בשנת 1988 הכריז ארגון אונסק"ו על רובע המדינה בעיר כעל אתר מורשת עולמית.
היישוב המוכר הקדום ביותר שניצב במקום בו שוכנת סוסה, הוא העיר הפיניקית הדרומטה (Hadrumete, שמשמעותה כנראה "הדרומית"), שנוסדה ב.
הדרומטה המוכרת יותר בשמה הלטיני הדרומטום (Hadrumetum) נמנתה עם היישובים הפיניקיים החשובים בצפון אפריקה והיא נוסדה לפני קרתחדשת שהכניסה את העיר תחת חסותה ב.
ב ניצבה הדרומטום, ששמה הפך עם השנים ל"הדרומנטום" (Hadrumentum) לצידה של רומא, וכך נחסך ממנה גורלה של שכנתה קרתחדשת.
העיר שגשגה תחת שליטתה של האימפריה הרומית בשל הנמל שלה ובזכות מיקומה בלב האזור הפורה של הסאחל התוניסאי, והקיסר טראיאנוס העניק לה מעמד של קולוניה.
כלכלת העיר נסמכה על הפקת שמן זית, אולם בשנת 238 החריב אותה הקיסר גורדיאנוס השני לאחר ששימשה כמוקד למרד קפליאנוס, מושל הפרובינקיה הרומית נומידיה.
בשנת 297 הפך הקיסר דיוקלטיאנוס את העיר לבירתה של הפרובינקיה החדשה ביזקנה והיא זכתה לתקופת שגשוג נוספת.
סוסה אף הייתה למקום מושבו של בישוף.
בשנת 439 נהרסה העיר בידי הוונדלים, אשר הקימו אותה מחדש וכינו אותה "הונריקופוליס" (Hunericopolis), על שם מלכם הונריק.
אולם העיר סבלה מהתקפות שבטים מדרום, ונמלה התמלא בחול.
ב כבשו הביזנטים את העיר ובשנת 535 העניקו לה את השם "יוסטיניאנופוליס" (Justinianopolis) או "יוסטיניאנה" (Justiniana), על שמו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון.
העיר נכבשה שוב לאחר מצור בן חודשיים בשנת 670, הפעם בידי הערבים, אשר כינו אותה "סוסה".
הערבים החריבו את העיר לחלוטין, ועל כן לא נותר בה שום שריד באתרו מהתקופה שלפני המאה ה-7. הם הקימו עיר חדשה לחלוטין, וזו הפכה לנמל הראשי של הממלכה האע'לבית בשל קרבתה לבירתה קירואן.
נמלה של סוסה שימש את האע'לבים בפלישתם לסיציליה החל בשנת 827, והם שלטו בעיר עד שממלכתם נכבשה בידי השושלת הפאטמית בתחילת המאה ה-10. ב נשלטה העיר בידי הנורמנים, ולאחריהם על ידי השושלת החפסית.
בתקופה זו החלה שקיעתה של העיר כאשר החאפיזים קבעו את בירתם בתוניס.
בין השנים 1537–1574 נשלטה העיר על ידי האימפריה הספרדית, ולאחריהן שלטו בה העות'מאנים.
העיר ידעה תקופת שגשוג ונחשבה לנמל השני בחשיבותו בתוניסיה.
בשנת 1770 הופצצה סוסה על ידי הצרפתים ובשנים 1784 ו-1786 על ידי הצי הוונציאני.
ב-1881 נכבשה סוסה יחד עם כל תוניסיה בידי הצרפתים, נבנה בה נמל חדש שנחנך ב-1884 והיא הוכרזה באותה שנה כעיר.
המדינה של סוסה שוכנת על חוף הים וצורתה כשל מלבן שאורכו כ-750 מטר ורוחבו כחצי קילומטר.
בפינתה הדרום-מערבית, על ראש גבעה, ניצבת הקסבה המהווה חלק מחומות העיר.
המסגד הגדול ומצודת ריבאט, ששמשה כמאחז הצבאי העיקרי בעיר, שוכנים בפינה הצפון-מזרחית של המדינה, ולא במרכזה, כפי שמקובל בדרך כלל.
נמל העיר צמוד למדינה בצידה המזרחי, ותחנת הרכבת שוכנת מחוץ לחומותיה הצפוניות.
העיר החדשה התפתחה בכל הכיוונים החל בשנת 1899, אך בעיקר לכיוון צפון-מערב, לאורך חוף הים, מקום בו משתרעת הטיילת ושוכנים מלונות העיר.
בעיר החדשה בתים רבים בסגנון קולניאלי צרפתי.
מצודת ריבאט (Ribat) בפינה הצפון-מזרחית של המֶדינה היא המונומנט העתיק ביותר שעומד בעיר.
היא הוקמה בידי הערבים כחלק ממערך ביצורים שהשתרע לאורך כל חופי צפון אפריקה, מאלכסנדריה במזרח, ועד סאוטה במערב, ואשר נועד להגן על המדינה המוסלמית מפני הביזנטים.
מקור שמה של המצודה במילה "מרבוט" (مَربوط, Marabout) המתארת איש קדוש בצפון אפריקה, והיא שימשה את חיל המצב בעיר, אך נודע לה גם ייעוד דתי כמסגד.
המבנה בנוי סביב חצר מרכזית שמשלושת צדדיה השתרעו מגורי החיילים ובצידה הרביעי שכן אולם התפילה.
בשנת 821 נוספו למבנה מגדל שמירה מרובע ששימש גם כמגדל תצפית וגם כמינרט.
במקום שכנו גם חנויות וכן נתגלה בו גת לדריכת זיתים.
המסגד הגדול של סוסה (الجامع الأعضم, Grande mosquée) שוכן בסמוך לריבאט, בצידה הדרום-מזרחי, ולפי כתובת כופית הוא הוקם בשנת 236 להג'רה, דהיינו בשנת 850 או 851. כמו הריבאט, גם למסגד נודע ייעוד דתי והגנתי, דבר המסביר את מראהו הצבאי.
אולם התפילה הורחב בשלושה שלבים בסוף המאה ה-9 בכיוון מזרח, בו קבוע הקיבלה.
המגדל בפינתו הצפונית שלראשו כיפה והמשמש כמינרט, הוא תוספת מאוחרת יותר מהמחצית הראשונה של המאה ה-10, והוא נזכר בכתובת כבר בשנת 952.
הקסבה של העיר הוקמה בשנת 844 או 851 במקום הגבוה בעיר.
בשנת 853 הוקם בה מגדלור בגובה של 30 מטר, המכונה "חאלף", וזה נראה היטב מכל רחבי העיר.
כיום שוכן בקסבה המוזיאון הארכאולוגי של העיר שנוסד בשנת 1951 (Musée archéologique de Sousse).
במוזיאון נמצא אוסף הפסיפסים השני בגודלו בתוניסיה, הכולל פסיפסים רומיים מהמאה ה-2 עד המאה ה-4, וכן חפצים שונים, אסטלות וחרסים מרחבי הסאחל התוניסאי.
לפי כתובת על החומה הדרומית של המדינה, נראה כי חומותיה שאורכן הכולל הוא 2.25 ק"מ, קיבלו את מראן הנוכחי כבר בשנת 859. חומות אלה הביאו לירידה בחשיבותה של מצודת הריבאט, וזו החלה משמשת בעיקר לייעוד דתי.
בחומות מספר שערים שהידועים שבהם הם "באב אל בחר" (שער הים) בפינה הצפון-מזרחית של העיר, "באב אל ג'דיד" (השער החדש) הפונה אל הנמל במרכז החומה המזרחית, ו"באב אל ר'ארבי" (השער המערבי") בחומה המערבית.
מסגד בו פאטה (Mosquée Bu Ftata) באזור השוק בדרומה של הקסבה, נחשב למסגד העתיק ביותר בעיר.
הוא הוקם בין השנים 838–841, ועל חזיתו התבליט העתיק ביותר בצפון אפריקה בכיתוב כופי.
מדרסת אל זקאק (Médersa El Zaqqaq) שוכנת בצפונה של המדינה, בסמוך למסגד הגדול.
למדרסה מסגד משלה ובו מינרט מתומן בסגנון עות'מאני המעוטר בלבנים כחולות וירוקות.
המדרסה שימשה כבית פרטי והפכה לבית ספר רק בתקופת החאפיזים.
הקטקומבות בסוסה שוכנות ממערב לעיר והן משתרעות על פני מחילות באורך של 5 ק"מ.
המקום לא שימש כמקום מקלט לנוצרים אלא כבית קברות שבו התגלו כ-15,000 קברים.
כ-100 מטר מהמחילות פתוחות לביקור ומוצגים בהן, נוסף על הקברים, גם שני שלדים.
כלכלתה של סוסה מתבססת בראש וראשונה על התיירות, ולמעלה ממיליון תיירים פוקדים את העיר מדי שנה.
ענפים נוספים כוללים ייצור ציוד תעבורתי, מזון מעובד, שמן זית וטקסטיל.
העיר מחולקת לארבעה רבעים שלטוניים - רובע המדינה, רובע ריאד, הרובע הצפוני והרובע הדרומי (בו מתגוררת כמעט מחצית מהאוכלוסייה),.
בעיר שוכנת מאז שנת 2004 אוניברסיטת סוסה (جامعة سوسة, Université de Sousse), וזו התפצלה מ"אוניברסיטת המרכז" (Université du Centre) שהוקמה בשנת 1986 במספר ערים במרכז המדינה.
בשנת הלימודים 2007/8 למדו באוניברסיטה 32,622 תלמידים.
שדה התעופה הקרוב לעיר שוכן בעיר מונסתיר שמדרום לה, והיא מחוברת באמצעות מסילת רכבת המכונה "מטרו הסאחל" (Métro du Sahel) אל מונסתיר ואל מאהדיה.
בעיר מתקיים מדי שנה קרנבל אאוסו (Carnaval Aoussou) המסמן את תחילת הקיץ.
ראשיתו של הפסטיבל בשנת 1958, ובמרכזו תהלוכה ביום העצמאות של תוניסיה, החל ב-24 ביולי.
בסוסה התקיימה קהילה יהודית חשובה, שבשיאה מנתה קרוב ל-4000 יהודים והייתה הקהילה היהודית השנייה בגודלה בתוניסיה (אחרי עיר הבירה תוניס).
עדויות לחיים יהודיים בסוסה מופיעים כבר בממצאים מגניזת קהיר מהמאה ה-10 והמאה ה-11, המלמדים שמספר חברים ממשפחות סוחרים גדולות חיו בעיר וכן שרבנים חשובים, כגון הרב נסים גאון, גרו בה לתקופה.
הקהילה היהודית בסוסה מוזכרת ביחד עם הקהילות היהודיות הרבות שנרדפו והוחרבו במסגרת הרדיפות האנטי-יהודיות של שושלת אל-מוואחידון ב בקינות שנכתבו לזכרן.
לאחר נפילת השושלת הקהילה היהודית בעיר השתקמה.
מטייל הארצות ישראל יוסף בנימין העריך בשנת 1853 כי חיות בסוסה כ-400 משפחות יהודיות, מתוכן כ-150 ממוצא גראנה (יהודים מליבורנו, איטליה שהיגרו לתוניסיה בחיפוש אחר הזדמנויות כלכליות במסחר).
היהודים בעיר בלטו במיוחד בתחום המסחר של שמן זית ודגנים.
הקהילה היהודית בסוסה ניהלה חיים תרבותיים ערים.
בעת המודרנית מערכת החינוך היהודית בעיר כללה בית ספר אליאנס שהוקם בשנת 1885 בראשות דוד קאזס וכן מספר תלמודי תורה קטנים, אך ילדים יהודים רבים למדו גם בבתי הספר הצרפתיים בעיר.
בעיר יצאה לאור עיתונות יהודית בצרפתית, ערבית יהודית ועברית שהתפרסמה ברחבי צפון אפריקה, בהם העיתון אלנג'מה ("הכוכב") בהוצאת מכלוף נג'אר שיצא לאור למעלה מ-40 שנה (1920-61) והיה מהעיתונים האחרונים בערבית-יהודית (עם נספח בצרפתית).
מכלוף נג'אר ניהל גם בית דפוס גדול בעיר, שהוציא לאור ספרים ופרסומים יהודיים רבים במגוון תחומים.
בין אנשי הרוח החשובים הנוספים שפעלו בעיר ישנו גם ר' שלום פלאח, עיתונאי, סופר ואיש חינוך, אשר ניסה לייסד בסוסה בית ספר שיעניק חינוך יהודי ועברי מודרני כקונטרה לחינוך הצרפתי של בתי הספר של אליאנס.
פעילותו של ר' שלום פלאח בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הניחה יסודות חזקים לפעילות ציונית ענפה שהתקיימה בעיר בשנים לאחר מכן, בין היתר במסגרת ארגון "תרחם ציון" שנוסד בעיר (1919), ובהשפעת העיתונות היהודית המקומית.
בשנות מלחמת העולם השנייה רבים מבני הקהילה נשלחו למחנות עבודה, ורבים אחרים ברחו מסוסה מפני ההפצצות על העיר והיחס הקשה שספגו מצד החיילים הגרמנים שכבשו אותה.
בנוסף, קנס קולקטיבי כבד של 15 מיליון פרנק הוטל על הקהילה היהודית של סוסה על ידי הנציגים הגרמניים המקומיים ורכוש יהודי הופקע בשרירותיות.
קהילה יהודית משמעותית המשיכה להתקיים בסוסה עד עצמאות תוניסיה בשנת 1956. סביב אותה שנה החלה הגירה המונית של בני הקהילה מהמדינה, בעיקר לישראל וצרפת.
מחוז סוסה (ערבית: ولاية سوسة) הוא אחד מ-24 מחוזות תוניסיה.
המחוז הוקם ב-21 ביוני 1956. המחוז ממוקם בצפון-מזרח המדינה.
שטח המחוז הוא כ-2,621 קמ"ר (כאחוז אחד משטח המדינה), ומתגוררים בו כ-544,000 תושבים, נכון לשנת 2004. בירת המחוז היא סוסה.
המחוז ממוקם על מישור החוף התוניסאי.
הוא תחום במחוז נאבל בצפון, זאג'ואן וקירואן במערב ובמונסתיר ומחדיה בדרום.
המחוז מחולק ל-16 נציגויות כפריות, 16 מחוזות, 9 מועצות, ו-104 אימאדים.
סוס סמוכות הוא אחד המכשירים בספורט התעמלות מכשירים לגברים.
סוס הסמוכות היה בנוי במקורו ממסגרת מתכת וגוף עץ המכוסה בעור.
בימינו גופו של המכשיר עשוי לעיתים מפלסטיק, או חומרים מורכבים ומכוסה בציפוי סינתטי.
מידות מכשיר סוס סמוכות כפי שנקבעו על ידי ההתאחדות ההתעמלות הבינלאומית הן:
גובה 115 ס"מ, כולל משטח נחיתה שעוביו 20 ס"מ
מרחק בין הסמוכות 40 עד 45 ס"מ (ניתן לכיוון)
תרגיל אופייני לסוס סמוכות כולל העברת רגל אחת ושתי רגליים מעל הסוס.
שיטת ניקוד תרגילים על סוס הסמוכות קבועה בתקנות שקבעה ההתאחדות הבינלאומית להתעמלות.
סוס הסמוכות נחשב לאחד המכשירים הקשים יותר בהתעמלות מכשירים לגברים.
אף שכל מכשירי ההתעמלות דורשים שימוש בכוח שרירים ומיומנות טכנית, סוס הסמוכות דורש מיומנות טכנית רבה יותר מאשר כוח.
הסיבה לכך היא שתרגילי סוס הסמוכות נעשים כולם בעמידת ידיים ובהישענות הגוף על הכתפיים, שלא כמו במכשירים אחרים.
כתוצאה מן ההישענות על הכתפים נדרש כוח שרירים נמוך יותר, יחסית למכשירים אחרים כגון טבעות, או מקבילים.
על פי תקנות ההתאחדות הבינלאומית להתעמלות מרכיב ההופעה הוא חיוני לתרגיל מוצלח על סוס הסמוכות.
בסוס הסמוכות ההופעה מורכבת מהחזקת כפות הרגליים מתוחות כלפי חוץ, ורגליים ישרות במשך כל התרגיל.
כמו כן חשובה הצמדת הרגליים במשך התרגיל, להוציא בעת עשיית מספריים, או הנפה.
הופעה נכונה מסייעת אף בביצוע חלק של התרגיל ומפחיתה את הסיכון של נגיעת כפות הרגליים במכשיר, דבר המביא להפחתת הציון.
זהו סוס ארז'ן (כסף) על מגן גולס (אדום).
הסוס הסקסוני שימש כסמלה של דוכסות סקסוניה מהמאה ה-7 ואומץ בידי בית ולף תחת סמל האריה המוזהב.
הסמל שימש מספר פרובינציות באזור וסטפאליה, כחיה ההרלדית של ממלכת הנובר עם הקמתה, וכסמל הפרובינציה הפרוסית משנת 1866, במקביל לפרובינציית וסטפאליה והמדינה החופשית בראונשווייג משנת 1922.
מחוזות היסטוריים אלה הפכו למדינות הגרמניות המודרניות סקסוניה התחתונה ונורדריין-וסטפאליה והסוס הוטמע בסמליהן.
סוס פרא הוא סרט הנפשה של אולפני ההנפשה של דרימוורקס, שעלה לאקרנים ב-24 במאי 2002 והיה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר לשנת 2002. את הסרט ביימו קלי אסבורי ולורנה קוק, והוא היה לאחד מסרטי האנימציה הידנית האחרונים שהופקו בתעשיית הקולנוע ההוליוודית.
ב-2017 אולפני ההנפשה דרימוורקס הוציאו סדרת המשך לסוס פרא בשם "ספיריט: לרכוב חופשי", כאשר בשנת 2021 יצא לאקרנים הסרט "ספיריט: לחופש נולד" שבוסס עליה.
עלילת הסרט מתרחשת בארצות הברית, בתקופת "המערב הפרוע", ומגלמת בה את היריבות בין הבוקרים האמריקאים לאינדיאניים המקומיים.
סיפור הסרט סובב סביב סוס מוסטנג שנולד כסוס פרא, בשמורת טבע באזור "המערב הישן" של ארצות הברית, ובה חי עם העדר אליו משתייך.
הסוס נהנה מחייו כסוס פרא, ומן היתרונות הגלומים בהם, בדמות החופש והחירות, המאפשרים לו לדהור להנאתו במרחבים הפתוחים.
משבוגר הסוס, הוא נחטף בידי בוקרים אמריקאיים, אשר מביאים אותו למתקן צבאי, בו מנסים לאלף ולביית אותו, אך לשווא – הסוס עיקש וקנאי לחירותו, ולא ייכנע לניסיונות להפכו לסוס מבוית.
במהלך שהותו של הסוס באותו מתקן צבאי, הוא פוגש באינדיאני צעיר בשם 'גל קטן', אשר מוחזק בידי הבוקרים כשבוי, כאשר הוא כפות לעמוד הממוקם לצד מכלאתו של הסוס.
בשיתוף פעולה מצליחים האינדיאני הצעיר והסוס להשתחרר ולחמוק מיד הבוקרים.
הסוס הקנאי לחירותו, ממהר לחשוב שהצליח לצאת סוף סוף לחופשי, ושכעת יוכל לשוב לעדרו, אך להפתעתו, מוביל אותו האינדיאני אל מחנה שבטו, שבט הלאקוטה.
במחנה פוגש הסוס בסוסה צעירה ויפה השייכת לגל קטן בשם טל, והשניים מתאהבים.
האינדיאני הצעיר מנסה אף הוא לביית את הסוס, ולהפכו לסוס רכיבה, אך במהרה מגלה שכל נסיונותיו מועדים לכישלון, והסוס הכמה לחירות לא ניתן לביות.
האינדיאני הרחום מחליט לשחרר אות הסוס, ושוב, הוא נהנה מאשליית החופש החמקמק.
הסוס מציע לסוסתו האהובה שתצטרף אליו ותבוא לחיות לצדו בעדרו החופשי, אך היא אינה יכולה לעזוב את גל קטן.
בדרכו אל החופש, הסוס שומע קולות קרב עולים מהכפר האינדיאני, שם תוקפים האמריקאים את התושבים.
במהלך הקרב נפצעת טל הסוסה, וסוס המוסטנג נלקח בשבי.