tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחום התפוצה של הכחל הוא פלארקטי: מערב אסיה, המזרח התיכון, דרום אירופה וצפון אפריקה בהם הוא מקייץ ואפריקה המזרחית והדרומית בה הוא חורף.
הכחל המצוי מקייץ בישראל וחולף בה בעונות הנדידה.
ישנם שני תת-מינים של הכחל המצוי.
תחום התפוצה של תת-המין Coracias garrulus garrulus מתפרש מצפון אפריקה דרך מרוקו מזרחה לתוניסיה, דרום-מערב ודרום-מרכז אירופה ואסיה הקטנה, דרך צפון-מערב איראן לדרום-מערב סיביר; ותחום התפוצה של תת-המין Coracias garrulus semenowi מתפרשת על פני עיראק ואיראן, מזרחה לקשמיר וצפונה לטורקמניסטן, דרום קזחסטן וצפון-מערב סין.
הכחל המצוי נודד למרחקים ארוכים, והוא חורף בדרום אפריקה ומזרח אפריקה.
בסתיו הוא נודד בממוצע 65 ק"מ ליום ובאביב 110 ק"מ ליום.
הכחל המצוי נפוץ בישראל כעוף מקייץ וחולף.
ניתן לראותו בחודשי הנדידה, החל מסוף האביב עד תחילת הסתיו.
עונת הקינון היא בחודשים אפריל עד יולי.
ריכוזי הקינון העיקריים הם בדרום רמת הגולן, ובקעת כנרות, עמק החולה, עמק הירדן ובית שאן, דרום שפלת יהודה וצפון-מערב הנגב, עד לאזור באר שבע.
הפרטים החולפים עוברים בארץ בחודשי האביב, מרץ עד מאי, ובפעם השנייה בחודשי הסתיו, ספטמבר עד אוקטובר.
בעבר היו הפרטים המקייצים מצויים בארץ תקופה ארוכה יותר, מאפריל עד ספטמבר, אך כיום האוכלוסייה המקננת הצטמצמה בעיקר בגלל אובדן אתרי קינון, חומרי הדברה והפרעה אנושית.
בעוד שבאופן כללי, הכחל מוגדר מבחינת שימור כ"נמצא בסיכון נמוך", עם אוכלוסייה מוערכת של 277,000–660,000 פרטים, אוכלוסייתו באירופה ובארץ ישראל נמצאת בירידה בשלושת העשורים האחרונים.
בישראל הוא מוגדר כ"מין שעתידו בסכנה" עם 500 זוגות מקננים בלבד.
ניתן לראות פוחלצים של כחל במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, במוזיאון הטבע התנ"כי ובמוזיאון בית אוסישקין.
שמו העברי של הכחל ניתן לו על ידי אברהם שלונסקי על שום צבעו התכלת-כחול.
פירוש שמו המדעי הוא "צווחן דמוי עורב" (Coracias = שדומה לעורב, garrulus = צווחני, רעשני) וזאת בשל צווחותיו הדומות לאלו של העורב והעורבני (שגם שמו נגזר מצווחתיו).
לפי מוזיאון הטבע התנ"כי ה"רחם" שמוזכר במקרא הוא למעשה הכחל, ולא העוף הדורס שקרוי היום הרחם.
הכחל משמש כסמלו של גדוד נחשון.
המסוקים החדשים של משטרת ישראל, מדגם איירבוס הליקופטרס H125, נקראים "כחל".
כחלים (ממין קרוב) מופיעים בסרט הלייב אקשן והאנימציה הממוחשבת מלך האריות (סרט, 2019).
ב-2022 חיבר והלחין שחר אבן צור שיר על הכחל, ביחד עם מוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט, במסגרת המיזם "אגדה חיה".
כחל לילכי (שם מדעי: Coracias caudatus) הוא מין כחל אפריקני.
הוא מצוי באפריקה שמדרום לסהרה ובדרום חצי האי ערב.
בתי הגידול המועדפים עליו הם חורשות וסוואנות; הכחלים אינם חיים באזורים חסרי עצים.
כחל לילכי הוא הציפור הלאומית של בוטסוַאנה.
הזכר והנקבה דומים (עם זאת, הזכר גדול מעט מהנקבה); אצל פרטים צעירים, הזנב קצר יותר.
גרונו וחזהו של הכחל בצבע לילך, והם העניקו לו את שמו.
הכחל נצפה בדרך כלל לבדו או בזוגות, יושב על צמרות עצים, עמודים או נקודות תצפית אחרות.
הכחל הלילכי ניזון מחרקים, לטאות, עקרבים, שבלולים, עופות קטנים וזוחלים קרקעיים.
במהלך החיזור, הזכר עף וצולל מטה בפתאומיות, משמיע קריאה ייחודית.
הקן מוקם בחור בעץ מת, בדרך כלל באובב, קוקוס או קזוארינה; גודל התטולה נע בין 2 ל-4 ביצים, ושני בני הזוג לוקחים חלק בדגירה, ואף מגנים על הקן בתוקפנות מפולשים.
כַּחֲלִיִּים (שם מדעי: Caesionidae) היא משפחת דגים ימיים מסדרת הדקראים.
הם קרובי משפחתם של הלוטיניים אך בניגוד אליהם ניזונים רק מפלנקטון וטרף קטן אחר.
הם חיים בשוניות אלמוגים בימים הטרופיים בכדור הארץ ולרובם צבע כחול למעט הזנב הצהוב ולעיתים גם שולי הגוף.
דגים אלה יכולים להגיע ל-60 ס"מ, אם כי לרוב יהיו רק במחצית האורך זה.
הם בעלי פה מיוחד העוזר לתפוס פלנקטון וזנבות ארוכים היכולים לבצע תמרונים, המבלבלים את טורפיהם.
סוג כַּחֲלִי (Caesio) - בו כחלי טרס
כַּחְלוֹן הָאַסְפֶּסֶת (שם מדעי: Syntarucus pirithous או Leptotes pirithous, שם קודם: כחליל האספסת) הוא פרפר ממשפחת הכחליליים.
בספרות מכונה גם כחליל קצר־זנב עקב הזנבות הקצרים המדמים מחושים, בכנפיו התחתונות.
שם זה הוא גם שמו העממי באנגלית.
מוצאו מאפריקה, והוא מצוי גם באגן הים התיכון.
ישנה דו-צורתיות זוויגית: הזכר כחול והנקבה ברובה אפורה.
בקצה הכנף האחורית ישנו זנב עדין ודק ולידו בבסיס הזנב שני כתמים דמויי עיניים ("ראש מדומה" – תרמית בפני טורפים).
צידן האחורי של הכנפיים מזכירות את כחלון האפון אך לפרפר זה חסר את הפס הלבן לאורך הכנף האחורית (הקיים האפון) ו"העיניים" מוקפות בעיגול כתום, כמעט במלואן.
הביצים מוטלות על מיני אספסת וצמחים אחרים ממשפחת הפרפרניים, וכן על הינבוט, העוזרר והעופרית.
הוא נפוץ במיוחד בגינות נוי על שיחי עופרית הכף.
הנקבה מטילה את ביציה על ניצני האספסת ועל ניצני פרחים רבים אחרים ממשפחת הפרפרניים.
צבע הביצה ירקרק והיא פחוסה ומרושתת.
הזחל הבוקע מן הביצה צבעו בהיר וראשו כהה והוא מעט שעיר.
עם גדילתו צבעו הופך לירוק ועליו קווי אורך ירקרקים.
הזחל מפריש (לאחר הנשל השלישי) נוזל מתוק מבלוטות בגופו.
נוזל זה מושך נמלים השותים אותו בהנאה.
"בתמורה" הם שומרים על הזחל מכל רע ומרחיקים כל מזיק מעליו.
הזחלים קניבלים וטורפים גלמים שהם מוצאים על פני צמח הפונדקאי.
בהגיעם לגודל של כ-10 מ"מ הם מתגלמים על צמח הפונדקאי.
הגולם חום או ירוק ובגודל של כ-7 מ"מ.
הפרטים הבוגרים מופיעים בישראל ממרץ עד סוף דצמבר.
כַּחְלִיל הַבִּקְיָה (שם מדעי: Polyommatus amandus) הוא פרפר נדיר ממשפחת הכחליליים.
כחליל הבקיה נפוץ בצפון אפריקה, אירופה ועד מזרח אסיה.
בישראל הוא נמצא רק בחרמון ובצפון רמת הגולן.
מוטת כנפיו נעה בין 29 ל-35 מילימטרים.
כחליל הבקיה גדול באופן ניכר משאר הפרפרים בתת-המשפחה שלו (Polyommatinae), ניתן להבחין בכך בעיקר בעת התעופפותם.
צידן העליון של כנפיי הזכר הן אפור כספי או תכלת, לרוב ישנו גם קו גבול שחור שמחוצה לו קו שוליים לבן שנמצא בקצות הכנפיים, אך לא תמיד.
צידן העליון של כנפי הנקבה הן כחולות כהות עם גוונים חומים בפינות בחלק מהאזורים, באזורים אחרים הן חומות בהירות ובקצוות צורות בצבע המזכירות צורת חצי ירח.
על קצוות הכנפיים מאחורה יש כתמים אדומים.
צידן התחתון של כנפיי הזכר הן בצבע אפור בהיר עם כתמים שחורים הלבנים בחלקם החיצונים.
צידן התחתון של כנפיי הנקבה דומה אך בעל חום-קרמי בהיר עשיר עם כתמים אדומים, בעיקר על השוליים של צידן האחורי של הכנפיים עם שורה של נקודות שחורות שבדרך כלל נוגעות אחת בשנייה, המקבילות לשולי הכנפיים.
פרפר זה מתעופף בדרך כלל מחודש מאי עד לאוגוסט.
הנקבה מטילה את ביציה על עלי צמח הבקיה, בדרך כלל .
הביצה לבנבנה, שטוחה ומרושתת המוטלת ברוב הפעמים יחידה, לעיתים, גם בקבוצות.
הזחל שבוקע הוא בצבע קרם ועם גדילתו צבעו משתנה לירוק עם פס כהה יותר במרכז.
יש בלוטות רוק המפרישות טל דבש המושך אליו נמלים, שאלו מגינות על הזחלים מטורפים.
הזחל בשיא גדילתו מגיע לכ-20 מ"מ ולאחר מכן נכנס לדיאפאוזה חורפית לתקופה של כ-10 חודשים שלאחריה הופך לגולם.
הגולם בצבע ירוק ואורכו כ-15 מ"מ, תקופתו כשלושה שבועות.
בישראל נמצא הפרפר בסכנת הכחדה, ומתעופף רק בחרמון ובצפון רמת הגולן אך מאוד נדיר וקשה למצוא אותו.
בשנת 2009, על פי בקשת אגודת חובבי הפרפרים בישראל, הוכרז כחליל הבקיה, ביחד עם עוד 13 פרפרים, כפרפר מוגן בישראל.
כַּחְלִיל הַדִּבְשָׁה (שם מדעי: Glaucopsyche alexis) הוא פרפר יום המשתייך למשפחת הכחליליים.
בישראל הוא נפוץ בחרמון ובמירון, הוא נצפה גם בגליל המערבי אך שם הוא נדיר יותר.
למרות תפוצתו הרבה ויכולתו להסתגל לסביבות שונות, כחליל הדבשה נמצא במצב שימור פגיע בגלל פגיעה מתמדת בבתי הגידול שלו, ייתכן וגם בגלל ההתחממות העולמית והוא נחשב במצב פגיע בסכנת הכחדה.
צבע כנפיו התחתונות המאפיין גם את הזכר וגם את הנקבה הוא ירקרק-כחול, עקב כך קיבל הפרפר את הכינוי "Green Underside Blue" באנגלית.
למרות זאת, מרבית מצידן התחתון של כנפיו הוא בצבע כספי ובעל כתמים שחורים מפוזרים, שגדולים יותר בחלק הקדמי מאשר בחלק האחורי.
חלקן האחורי של כנפיי הזכר הן בצבע כחול בהיר בעלות קצה שחור בעובי של כ-1–2 מ"מ, ובצידן האחורי של כנפיי הנקבה הן יותר בצבע חום-כחול.
מאפיין עיקרי שעוזר להבדיל אותו ממינים דומים הוא שורה של כתמים בצורת אליפסה בחלקן העליון של כנפיו התחתונות.
חלקן התחתון של כנפיו התחתונות הוא בצבע כסוף-כחלחל בהיר עם נקודות שחורות קטנות ובסיס הכנפיים הוא בצבע ירקרק-כחול בהיר המתפשט במעלה הכנפיים.
פרפר זה נפוץ במרבית אירופה, בחלק מצפון אפריקה וחלק מאסיה, מספרד ואלג'יריה עד לפינלנד, מזרח קזחסטן, ומזרח סיביר.
פרפר זה נצפה בדרך כלל יונק צוף של מיני פרחים רבים במדשאות, ערבות ויערות בחודשים מרץ עד יולי (בארץ מרץ עד מאי).
כחליל הדבשה מתעופף בגבהים שבין גובה פני הים עד ל-1600 מטרים בהתאם למיקומו.
הנקבה מטילה את ביציה על עלי צמח הדבשה ופרפרניים נוספים.
הזחלים הבוקעים מהביצה הם בצבע חום-ירוק ושעיר, ולאורכו פסים כהים.
הזחל ניזון רק מעלים ולא מצוף, הוא אוכל בעיקר עלים של צמחים ממשפחת הקטניות וביניהם מינים של: קדד, צער העיזים, קידה, בקיה, כתרון, אחירותם החורש, אספסת, דבשה, כרבולת, קיטיסוס וקרקש.
למרות שהוא לא ניזון מצוף הוא מייצר בעצמו נוזל דמוי צוף שנמלים ניזונות ממנו, כמו שקורה עם זחלים של מינים דומים, הנמלים מתאספות סביב זחל כחליל הדבשה כדי לאכול את הנוזל ובכך גם מספקות לזחל הגנה.
כאשר מגיע הזחל לשיא גודלו (20 מ"מ) הוא עובר תרדמת חורף בת כעשרה חודשים שבסופה הוא מקיץ ומתגלם.
צבע הגולם חום בהיר, אורכו כ-12 מ"מ ותקופתו כשבועיים.
כחל (שם מדעי: Coracias) הוא סוג של עופות מסדרת הכחלאים הקרויים כך עקב צבעם הכחול.
בסוג זה נמצאים כל מיני משפחת הכחליים למעט ארבעת בני הסוג כחל עב-מקור.
בני סוג זה הם עופות כחולים, תכולים או סגולים בהירים עם מקור גדול ואפור.
הם חיים בערבות, סוואנות ושיחיות ברחבי דרום אירופה, אסיה ואפריקה.
המין כחל מצוי חי גם בישראל.
הם ציידי חרקים מהירים המשתמשים במקורם כדי להרוג את הטרף.
המינים הגדולים אוכלים גם חולייתנים קטנים.
קבוצות של כחלים נאספות בקרבת שריפות כדי לתפוס את החרקים הנמלטים מהן.
כחל כחול-בטן (שם מדעי: Coracias cyanogaster) הוא מין של עוף בסוג כחל, שחי באפריקה.
באנגלית הוא מכונה Blue-bellied roller על שם בטנו הכחולה.
הכחל כחול-הבטן הוא כחל גדול יחסית: אורך גופו הוא 28–30 ס"מ.
זהו עוף צבעוני: ראשו לבן-קרמי וכך גם צווארו והחלק העליון של החזה; גבו ירוק כהה; בטנו בולטת בצבע כחול עז וכנפיו צבעוניות אף הן בצבעי כחול ותכלת עזים כאשר קצותיהן שחורים לעיתים.
לבוגרים יש נוצות זנב באורך של עד 6 ס"מ.
הניצוי של שני הזוויגים דומה, אך הניצוי של הצעיר דהוי יותר לעומת הבוגר.
כמו שאר מיני הכחל גם עוף זה הוא מעופף אקרובטי שמסוגל גם לתעופה ישרה ומהירה וגם לאווירובטיקה הכוללת גלגולים ותעופה מעגלית.
צבעיו הבוהקים מוסיפים לרושם שהוא עושה בתעופה.
הציוץ שלו נשמע כמו "גה-גה-גה".
הכחל כחול-הבטן נפוץ באפריקה ברצועה צרה בין סנגל לצפון קונגו.
הוא חי בסוואנה על גבי עצים, בעיקר מהסוג Isoberlinia .
הכחל כחול-הבטן מקנן בנקרות עצים (חורים בגזעי עצים, לרוב מהסוג Isoberlinia) ואוכל חרקים.
רוב היום הוא יושב על עצים אלו או על חוטי חשמל, מתצפת על סביבתו ואורב לטרף.
הוא אוכל חרקים גדולים בהם חרגולים.
בעונת הרבייה הוא מחזר אחרי הנקבה על ידי ביצוע מופעים אווירובטים והצגת נוצותיו הצבעוניות, בגווני כחול עז, לראווה.
מבחינת מצב שימור הכחל כחול-הבטן מוגדר "ללא חשש" (Least Concern).
ניתן לגדלו בשבי והוא מוצג במספר גני חיות.
כחל סנגלי (שם מדעי: Coracias abyssinicus) הוא מין של כחל שחי באפריקה הטרופית, ברצועה שמדרום למדבר סהרה וידועה בשם סאהל.
הוא מקנן בחלק הדרומי של טווח תפוצתו, ונודד צפונה בעונה הגשומה.
הכחל הסנגלי הוא עוף גדול יחסית, בגודל עורבני.
גופו כחול-תכלת אך גבו בצבע חום.
אברות התעופה בצבע כחול עמוק עד שחור בצידן הגחוני.
לבוגרים יש זוג נוצות מוארכות בזנבם באורך המשמשות בין השאר לחיזור.
מעוף החיזור שלו מרשים הן מבחינת הצבעוניות והן מבחינת האווירובטיקה שהוא מפגין.
שני המינים בעלי ניצוי דומה, אך הניצוי של הצעיר דהוי יותר ופחות צבעוני.
קריאת הכחל נשמעת דמוית עורב או עורבני "גאק" או "אאארג".
הכחל הסנגלי דומה מאוד במראהו לכחל המצוי.
ההבדל הבולט ביניהם הוא זוג הנוצות המוארכות והדקיקות בזנב הכחל הסנגלי, שלא קיימות בכחל המצוי.
הכחל הסנגלי נפוץ באופן טבעי באפריקה הטרופית, מסנגל ודרום מאוריטניה במערב, עד לאתיופיה, סומליה וצפון קניה במזרח.
הוא נמצא גם בדרום-מערב ערב הסעודית ותימן.
בית הגידול שלו הוא שטחים פתוחים המנוקדים בעצים, שמשמשים לו כנקודת תצפית וקינון.
הוא התאקלם גם בשדות חקלאיים ומשכנות האדם.
הכחל הסנגלי ניצב בתצפית על עצים, עמודים וחוטי חשמל, מהם הוא צופה על סביבתו ומאתר את הטרף שלו: חרקים גדולים ומכרסמים קטנים.
לעיתים הם גם ינצלו שרפות יער על מנת לארוב ולטרוף חרקים שנסים בגלל האש.
הכחל הסנגלי הוא לא עוף חששן אלא בעל תעוזה, ויבצע מעופי צלילה וגלגולים גם לנוכח בני אדם ופולשים אחרים.
מטרת תצוגת תעופה זו היא להרתיע את הפולש.
כחלים אלה מקננים בחורים בסלע, בעץ או במבנים.
הם מטילים עד שש ביצים בתטולה בודדת.
ההערכה היא כי אוכלוסיית הכחל הסנגלי נמצאת בעלייה, שכן הוא מנצל את ההזדמנויות והשפע שמציעים לו החקלאות והעיור של בני האדם.
טווח התפוצה שלו רחב מאוד וה-IUCN דירג אותו כ"לא נתון בסיכון" (LC).
כחל צהוב-מקור או כחל רחב-מקור (שם מדעי: Eurystomus glaucurus) הוא מין של עוף ממשפחת הכחליים החי בטבע באפריקה שמדרום לסהרה ובאי מדגסקר למעט בשטחי אקלים צחיח.
אורכו של הכחל 29-30 ס"מ והוא בעל מקור גדול בצבע צהוב עם קצה מעוקל, ראש גדול וזנב ארוך.
נוצות הגוף חומות עם פנים, גרון וחזה ורודים עזים, שולי הכנפיים כחולים והזנב תכול.
מתחת המקור צומח מעטה נוצות המזכיר מעט זקן ועל הראש ישנם נוצות פרועות.
העיניים גדולות ושחורות וסביבם עובר פס כהה עד המקור.
הכחל שוכן באזורי חורשה וסוואנה טרופיים ולעיתים גם בג'ונגל אך לא בשטחים צחיחים מאוד.
הוא מצוי בין ענפים נמוכים או עמודים ועליהם מתצפת בדומה לחנקן על טרף אפשרי.
הטרף העיקרי שלהם הוא חרקים שונים כולל נחילי נמלים וטרמיטים.
במקרים בהם יש הרבה מזון יימצאו יחד מעל 100 כחלים.
נקבת הכחל מקננת בנקרות טבעיות בעצים, בהם היא מטילה 2-3 ביצים.
מין זה נצפה פעם אחת ויחידה בישראל בספטמבר 2019 בקיבוץ כרמיה.
כחל עב-מקור (שם מדעי: Eurystomus) הוא סוג עופות ממשפחת הכחליים בעלי 4 מינים.
עופות אלה חיים בטבע באפריקה שמדרום לסהרה, באי מדגסקר וביפן, דרום-מזרח אסיה, איי אינדונזיה ואוסטרליה.
המין כחל צהוב-מקור נודד ברחבי אפריקה ובשנת 2019 נמצא לראשונה בישראל.
כחלים אלה דומים לבני הסוג כחל אך בעלי מקור רחב ובעלי ציצות דמויות "זקן" מתחת המקור.
הכנפיים שלהם מעט ארוכות יותר אך הרגליים קצרות יותר והם מצויים רוב הזמן בין הענפים והצמחייה.
בדומה לחנקניים הם מתצפתים מענף או עמוד על סביבתם ומחפשים טרף קטן כמו חרקים, עכבישים או חולייתנים קטנים ואז צוללים אליו.
הם לא נוהגים לתפוס טרף מעופף.
תפוצתם היא בשטחים בהם צמחייה רבה כמו בסוואנה או חורשה ולעיתים גם ביערות פתוחים.
כחלון פלקטוס, המכונה באנגלית "פרמיט" ("Permit"; שם מדעי: Trachinotus falcatus), הוא מין דג ממשפחת הצניניתיים החי במימי מערב האוקיינוס האטלנטי בין ברזיל בדרום למסצ'וסטס בצפון ומצוי גם במי הקריביים.
הוא נקרא לראשונה בידי החוקר קארולוס לינאוס בספר:ו "Systema Naturae" מ-1758, בו הוא שויך למשפחת השפתוניים.
משמעות שם הסוג כחלון הוא: "trachys" - מחוספס/קשה, ו-"noton" - גב.
משמעות שם המין הוא: "falcatus" - חרמש, על שם סנפיר הגב הגבוה שלו שבולט כשהוא נע לפני המים.
דג זה בעל מבנה כבד עם מצח בולט, פה גדול וקצר וסנפירי חזה דקים אך סנפירי גב ושת גדול וזנב שרירי.
הגוף אפור והסנפירים כהים ובעלי תוכן צהוב.
אורכו המרבי של הדג הוא 122 סנטימטר ומשקלו עד 36 ק"ג בבגרות.
הדג מצוי סביב החופים במי שפכים, תעלות ולעיתים אף במים מליחים בגדות נהר.
הוא גם מתקרב מאוד לחוף, שם מצויים הרבה חסרי חוליות.
הדג ניזון מדגים קטנים, סרטנים וחסילונים שונים.
הוא עצמו נידוג הן למאכל והן לדיג ספורט.
כחל הודי (שם מדעי: Coracias benghalensis) הוא מין של כחל שחי באסיה, ממערב אסיה ובעיקר בתת-היבשת ההודית (כולל הודו).
זהו מין אקרובטי שבטקסי החיזור שלו מבצע תרגילים אווירובטיים בתעופה.
הוא נפוץ על גבי עמודים וחוטי חשמל, מהם הוא משקיף על שטח הציד שלו, שבו הוא צד פרוקי-רגליים וחולייתנים קטנים.
צבעיו העיקריים הם כחול ותכלת, אך החזה והראש שלו חומים.
הכחל ההודי הוא עוף מוצק באורך , ודומה לכחל המצוי שנפוץ באירופה וחולף במערב אסיה, בדרכו לאפריקה.
עם זאת הצבעים של שניהם קצת שונים זה מזה.
הכחל ההודי הוא בעל חזה חום (בניגוד לחזה הכחול של הכחל המצוי), כיפת הראש והבטן כחולים-תכולים.
הכנפיים תכולים עם פסים כחולים עמוקים באברות הכנף, ופס חום בבסיס הכנף.
הזנב הוא תכול עם פס כחול והנוצות המרכזיות בצבע ירוק דהוי.
הצוואר והגרון עם פסים בגווני לילך-סגול שזורים בפסים לבנים.
הכתם בכל עין הוא בצבע אוכרה.
שלוש האצבעות הקדמיות מאוחות בבסיס.
המקור ארוך ודחוס עם קצה עליון מעוקל וקצה חד.
הנחיריים ארוכים וחשופים ויש זיפים בבסיס המקור.
הכחל ההודי נפוץ ברחבי אסיה, מעיראק ואיחוד האמירויות הערביות בדרום מערב אסיה, לאורך ורוחב כל תת-היבשת ההודית (כולל הודו, סרי לנקה והאיים המלדיביים).
בית הגידול העיקרי שלו הוא אזורים מעובדים על ידי חקלאות, יערות דלילים וערבות דשא.
הכחל ההודי ניפצה לעיתים תכופות כאשר הוא יושב על ענפי עצים חשופים, עמודים או כבלים בגובה 3–10 מטרים.
הכחל סוקר את השטח מסביבו למציאת טרף וכאשר הוא מוצא אחד, הוא צולל לקרקע ולוכד אותו.
הטרף כולל פרוקי-רגליים בהם חרקים, עכבישים ועקרבים וכן חולייתנים קטנים כמו דו-חיים ונחשים.
החרקים שמהווים את העיקר הטרף הם חיפושיות (50% מהטרף) וחרגולים וצרצרים (25% מהטרף).
בית הגידול והמזון שלהם דומים לאלו של הדרונגו השחור.
הכחל ההודי נפוץ גם באזורים כפריים וחקלאיים, ומנצל את מעשי האדם ומבניו כדי להשיג מזון.
בעונת הקיץ הוא צד גם בשעות הערב כאשר הוא נעזר בתאורה מלאכותית המושכת חרקים.
הוא נמשך גם לנחילים של טרמיטים מכונפים.
הוא נמשך לאש, כנראה מפני שהיא מושכת בעלי-חיים הנמצאים בתפריטו ועוקב גם אחרי טרקטורים העובדים בשדות.
הכחלים צדים גם ליד כבישים, דבר שגורם לעיתים למותם בהתנגשויות עם כלי רכב.
בצפון הודו נרשמה ירידה בכמות הכחלים בצידי הדרכים.
בבתי הגידול שלהם בדרום הודו, הם נצפו בצפיפות של 50 פרטים לקילומטר רבוע.
באחד המקרים נצפו כ-40 פרטים יושבים על תיל חשמל באורך 70 מטר.
במחקר על התנהגות הקינון של הכחל ההודי נמצא שמיד אחרי היקיצה הם מבלים מספר דקות בטיפוח הנוצות ואז מעופפים סביב אתרי הקינון שלהם.
הם יושבים על חוטי חשמל וטלפון.
הם יושבים גם על עצים ושיחים.
הם נוהגים לשבת בגובה 3–10 מטר מעל במקום שמעליו הם משחרים לטרף.
לעיתים הם ניזונים גם מחרקים שנמצאים על צמרות העצים.
כמו שאר מיני הכחלים, בעת החיזור מרהיב הכחל במופעי אווירובטיקה הכוללת מעוף נמרץ מלא פיתולים, גלגולים וסיבובים - דבר שהעניק לו את שמו העממי באנגלית: Roller.
עונת הרבייה היא בין מרץ ליוני (בדרום הודו היא קצת מוקדמת יותר).
בנוסף למעוף החיזור הכחל גם מציג לראווה את מקורו, מבצע קידות, מטפח את נוצותיו בפני המחוזרת ומנופף בכנפיו וזנבו.
הכחל מקנן בדרך כלל בחורים בעצים, לרוב חורים שנקדחו על ידי נקריים או חרקים בעצי דקל, אך גם חורים בעצים רקובים שהוא מרחיב בעצמו, וחורים במבנים מעשי אדם.
בתטולה ממוצעת יש 3–5 ביצים.
הביצים רחבות ואליפטיות, אך לעיתים כמעט כדוריות.
שני הזוויגים דוגרים על הביצים במשך 17–19 ימים.
הגוזלים חיים בקן למשך כחודש ואז מצמיחים נוצות ופורחים ממנו.
הקול העיקרי שמשמיע הכחל ההודי דומה לזה של עורב, אך הוא משמיע גם קולות אחרים, אחדים דומים ל"בוינק" מתכתי.
הוא צווח בעיקר בעונת הרבייה.
הכחל ההודי נפוץ מאוד במישורים המאוכלסים של הודו ושמו נקשר למספר אגדות בדת ההינדו.
הוא נחשב לקדוש לאל וישנו, ונתפס ומשוחרר במהלך פסטיבלים כגון הדוסרה או היום האחרון של הדורגה פוג'ה.
הוא מכונה בהינדית נילקנת' שפירושו "גרון כחול", שם שנקשר גם לאלה שיווא.
אמונה טפלה גורסת שקציצת נוצותיו לאבקה והאכלת הפרות בהם תגדיל את תפוקת החלב שלהן.
הכחל ההודי נבחר לעוף הרשמי של מספר מדינות בהודו בהן אודישה, קרנאטקה וטלנגאנה.
כחלי טרס (שם מדעי: Caesio teres) הוא מין דג ימי ממשפחת הכחליים, המצוי לאורך האזור האינדו-פסיפי בימים רדודים ממזרח אפריקה עד איי ליין שבאוקיינוס השקט.
הוא מצוי במרבית האוקיינוס ההודי למעט בים סוף או במפרץ הפרסי.
תפוצתו היא לאורך שוניות אלמוגים ולגונות שונות עד לעומק 50 מטר.
דג זה מגיע לאורך 40 סנטימטרים והוא בעל גוף אליפטי עם זנב מפוצל גבוה שצבעו צהוב, וכן גם סנפיר הגב ופלג הגוף העליון.
שאר הגוף הוא כחול-כסוף כשהבטן בהירה.
לדג פה קטן יחסית והוא מותאם לליקוט של יצורי זואופלנקטון מהמים, עם מבנה היכול להיפער קדימה.
הדג דומה מאוד במראה למין הקרוב Caesio xanthonota, אך הגוון הצהוב שלו מצוי רק בחלקים העליונים של הגוף והזנב.
דגים אלה הם פעילי יום החיים בלהקות גדולות, מה שעוזר להם לחמוק מטורפים.
הם גם מזדווגים בקבוצה גדולה, כאשר מספר שלוחות מתוך קבוצה מתפצלים ומפיצים את הזרע והביציות יחדיו למים.
הביצים והצעירים צפים במצב פלנקטוני לאורך האוקיינוס.
כחום היום היא אידיליה מאת שאול טשרניחובסקי, שהתפרסמה לראשונה בירחון השילוח, ספטמבר, 1905.
האידיליה, שהיא סוגה ספרותית המאופיינת בשירה לירית אפית בצורתה, אך עשויה גם לשלב תכנים טראגיים בתוכנה, מספרת במבנה של סיפור מסגרת, על חייו ומותו של "ולוולה שוטה", כפי שכינוהו אחיו, שהיה ילד זקונים להוריו, אוהב טבע, מטפל בחיות וחולם חלומות בהקיץ.
ולוולה מצא את מותו לאחר שהתלווה בחשאי ל"משולח" מארץ ישראל, בתקווה להגיע לארץ הקודש, אך האחרון היתל בו ונטש אותו כבר בתחילת הדרך.
ולוולה ניסה להמשיך בדרכו לבדו, בשלג ובקור, עד שמצא אותו איכר שהחזירו לביתו קודח, ולאחר זמן קצר נפטר.
התיאורים האפיים, השלווים של השמש ביום קיץ חם מאוד בשדמות אוקראינה, הישיבה הבטלה של שלושה אנשים בצלו של בית הכלא של המקום, משתלבים כאילו מבלי משים בסיפורו הטראגי של האב האומלל, שהולך לפזר פרחים על קברו של הילד התם, בעל הנשמה היתרה.
האידיליה פותחת בתיאור פסטורלי מתמשך של קרני השמש המפזזות בשלוליות, בגנים ובשדות החיטה, הריקוד העליז של קרני השמש הופך בהדרגה לחום מחניק.
שלושה אנשים מצאו מסתור מהחום העז בצלו של בית הכלא: משה אהרון הצבעי, המפליא בצביעת תריסי בית הכלא, וסקה גונב הסוסים, אחד משוכני בית הסוהר ויוכים השומר.
והנה הופיע לפניהם שמחה הזקן, לאחר שביקר את קבר בן זקוניו, וולולה, שנפטר לאחרונה.
מספר הזקן את קורות חייו ומותו של וולולה לשלושה; צעיר הבנים נולד קצת שונה מאחיו.
הילד היה חולם בהקיץ, מתפעל מתופעות הטבע, בעל לב רחום וחנון לאדם ולבעלי החיים.
בנוסף לכך, הקפיד על קיום המצוות וכעס אם נתקל במעשי הונאה "קלים" שנאלצו היהודים החנוונים לנקוט בהם, כדברי שמחה, עקב ההגבלות החמורות שהטילו השלטונות על מגוריהם ומשלח ידם.
אחיו לעגו לו על צדקנותו וכינו אותו "צדיק", "רב", "קוזק של ריבונו של עולם" וכדומה.
בפורים נזדמן לביתו של שמחה "משולח" מארץ ישראל, שהרבה לספר שבחים על ארץ הקודש.
ולוולה הקשיב לו קשב רב, וכאשר הלך המשולח לדרכו, התלווה אליו בחשאי.
האיש היתל בו ונטש אותו כבר בתחילת מסעיו.
וולולה ניסה להמשיך בדרך לארץ ישראל לבדו, אך קפא מהקור העז ששרר בחוץ.
איכר מצא אותו והחזירו לביתו, וה"נשמה היתירה" שהייתה לו, סיפר שמחה, ניטלה ממנו, "ונתרוקן הבית מטהרו".
הלך שמחה לבקר את בנו ולפזר פרחים על קברו של הנער אוהב הטבע, כדי לשמח אותו.
השלושה הקשיבו לסיפור בדממה, ויוכים השומר האיץ בוסקה גונב הסוסים האסיר, לחזור לתאו טרם בוא המפקח.
האידיליה מסתיימת במילים שפתחה בהם:
האידיליה "כחום היום" נחשבת לאחד משיאי יצירתו של שאול טשרניחובסקי, אומר חוקר הספרות אבנר הולצמן, במאמרו המסכם את ההיסטוריוגרפיה של ביקורת היצירה.
לא לחינם זכתה היצירה למאמרי ביקורת וניתוח רבים יותר מכל אידיליה אחרת של המשורר.
הדיון בסוגה הספרותית, אידיליה, לצד היסודות הריאליים והטראגיים, סיפור המסגרת וחשיבותו לעומת סיפורו של האב השכול, האנלוגיות המשתמעות לחלק מהמבקרים מהיצירה, הנושאים הנדונים בה, תיאורי הטבע המפורטים וכדומה, הם רק חלק מהנושאים שמעסיקים את המבקרים הרבים שדנים באידיליה "כחום היום".
כבר בתחילת המאה העשרים, לאחר הופעתה בכתובים, זכתה היצירה לביקורות חמות שנכתבו על ידי מנדלי מוכר ספרים, יוסף חיים ברנר ויעקב פיכמן שקרא ליצירה "הפרי המתוק ביותר של שירתו" של טשרניחובסקי.
אך חלק הארי של הדיונים פורסם החל משנת מותו של המשורר, 1945, ועד ימינו.
ריבוי הדיונים מעיד על התחושה שלא מוצו כל אפשרויות הקריאה באידיליה, ויש בה עדיין נושאים שדורשים הבהרה ופענוח.
זו הסיבה שהטובים מחוקרי הספרות והמבקרים דנו בנושא, ביניהם: ברוך קורצווייל, יוסף קלוזנר, דב סדן, מנהם ברינקר, עדי צמח, יוסף האפרתי, חמוטל בר יוסף, זיוה שמיר, דן מירון ועוד.
שלושה שלבים מבחין הולצמן בשלבי הדיון הרבים: בשלב הראשון דנו החוקרים, ובמיוחד יעקב פיכמן, במקורות ההשפעה על היצירה.
האם קיבל טשרניחובסקי השראה ביצירתו מסופר כלשהו, כיצד השפיעו יסודות אוטוביוגרפיים על היצירה, או מצב העם בגולה והזיקה לארץ ישראל, וכדומה, עיסוק בהשפעת הגורמים החיצוניים על היצירה.
בשלב השני התמקדו יותר בניתוח פנימי של היצירה, ובשלב השלישי שילבו בין שתי הגישות.
קיימים באידיליה שלושה מוקדי סיפורים, שבהם הבחין לראשונה עדי צמח, והקשר ביניהם איננו פשוט וחד משמעי: 1. תיאור הנוף שטוף השמש, 2. תיאור השלישייה היושבת בצלו של בית הכלא, 3. סיפורו של ולוולה כפי שהוא מסופר על ידי אביו.
החלוקה התקבלה על ידי החוקרים, אך הם מתחבטים איזו מהמסגרות מהווה את מוקד היצירה.
האפרתי העמיד במרכז את סיפור המסגרת "שהמתינות והשלווה המאפינים אותו מרככים ומצמצמים את משמעותו של הסיפור הפנימי הטראגי על מותו של ולוולה".
חמוטל בר-יוסף מעדיפה לקרוא את הסיפור מהסוף להתחלה, כדי שהפרספקטיבה של הסיפור תורחב מן המעגל המשפחתי של ולוולה למעגל החברתי של יושבי הקרנות.
ואילו הלל ברזל רואה בהתפתחות האידיליה מעין רצף הדרגתי שמגיע לשיאו בקינה על מותו של ולוולה.
הכיוון המקובל בין החוקרים את "כחום היום" הוא הפירוש הלאומי, דהיינו, ניסיונו ההרואי והטראגי של ולוולה לעלות לארץ ישראל כאנלוגיה לכיסופי העם לציון.
לקו המחשבה הזה שותפים קלוזנר, פיכמן ואף זיוה שמיר שמתרשמת מקווי דמיון בין דמותו וגורלו של ולוולה לבין דמותו וגורלו של הרצל.
בנוסף לכיוון הלאומי הצר רואים חלק מהחוקרים את האידיליה כ"אמירה מקיפה וכוללת על המצב היהודי בגלות ועל הדרכים השונות לתיקונו על ידי חידוש זיקתו של היהודי אל כוחות החיים, הטבע והאדמה".
ברוך קורצוויל, ישראל אלדד ויחיאל קדמי הם מקצת החוקרים שצועדים במסלול זה, שמתקשר למגמה בביקורת על טשרניחובסקי המבליטה את הניגוד ביצירתו בין היהודי הגלותי לבין הפן האלילי, היווני.
כיוון אחר הוא הפירוש הרומנטי הטרגי.
מבקרים שהבליטו את היסוד האנטי אידילי שבאידיליה, כשמותו של ולוולה הוא פסגת הטרגדיה ותכלית היצירה.
עדי צמח התמקד בעולם האידיליה החצוי כאן בין המגוחך והמוגבל בעולם האנושי לבין ההרמוניה בטבע שבו מתמזגים הזהב העליון והזהב התחתון.
אך ניסיונו של האדם לחרוג מעולם הכלא לעולם הקוסמי נדון לכישלון.
כנגד הכיוון האחרון קיים גם הפירוש הריאליסטי אידילי.
המבקרים מבליטים דווקא את צדדי הפיוס ובקשת ההרמוניה שהם בעצם מהותו של הז'אנר האידילי, כפי שהגדיר יעקב פיכמן: טשרניחובסקי היטיב לתאר "יופי זה הפורח בחשאי בירכתי החיים".
גם זיוה שמיר מדגישה במאמר משנת 1987, שאת כל האידיליות שלו כתב טשרניחובסקי בשנות לימודיו בהיידלברג ובלוזאן, הרחק מכפר מולדתו.
"המרחק הגאוגרפי והריחוק המנטלי נתנו אותותיהם באידיליות של טשרניחובסקי, שלא נכתבו כדי לתקן ולחנך, להטיף ולהורות הלכה, כי אם בעיקר כדי להעלות בזיכרון ולתאר.
הישן והרחוק עולים בהן מתוך אהבה ורחמים, עם מנוד ראש מפוכח של מי שמבחין לא רק באורותו כי אם גם בצלליו של העולם שנטש".
לקו מחשבה זה מצטרפים גם שלום קרמר, אליעזר שביד ויוסף האפרתי.
באופן טבעי מדגישים ביקורות אלו את חשיבותו של סיפור המסגרת ואת דמותו המייצגת המשכיות של רבי שמחה.
חמוטל בר יוסף מייצגת את הכיוון החברתי מוסרי בגישתה, כשהיא מתייחסת לסיפור חייו של ולוולה כביקורת חברתית נוקבת של הנורמות הנהוגות בחברה היהודית.
גם אחיו של הנער והמשולח הנוכל הם נציגי הרוע באידיליה.
קרני השמש המפזזות שהופכות לחום מחניק, גונב הסוסים ובית הכלא מוסיפים לתחושת הפגמים החברתיים במציאות.
אך סלחנותו של רבי שמחה, תיאורי הטבע המפזזים וההומור שנוקט בו המספר - תורמים לנייטרליות הבסיסית של הז'אנר האידילי.
קיימת שניות בעיצובה של היצירה, טוען אבנר הולצמן, שמוצגת כמבנה סגור ופתוח כאחד; מצד אחד זוהי יצירה הדוקה ומחושבת בעיצובה ובדרכי ההתקשרות של פרטיה, ומצד שני זוהי יצירה מתונה מאוד שכל אחד מחלקיה שומר על סוג של אוטונומיה.
הכפילות הזו ביצירה מאפיינת אמנם את כל האידיליות של טשרניחובסקי, אך בולטת במיוחד באידיליה "כחום היום", והיא זו שמאפשרת את הדיון הגמיש בפרשנותה.
אך גם ללא כל גישה אקדמית ניתן לקרוא ולהתפעם מתיאורי הטבע, מההומור הסמוי שבתיאור בית הסוהר, מדמותו המופלאה של ולוולה ומסיפורו האוהב והמתון כביכול של אביו, גם אם הוא ספוג בכאב טראגי.
כַּחְלוֹן הַקֹּטֶב (שם מדעי: Zizeeria karsandra) בעבר כונה כחליל הקוטב, הוא פרפר קטן ממשפחת הכחליליים.
המין תואר לראשונה על ידי פרדריק מור ב-1865.
כחלון הקוטב נפוץ בישראל במהלך כל השנה ומקים מספר דורות ברצף.
בעברית שמו נגזר מהצמח ממנו ניזון בעיקר הקוטב המצוי (Tribulus terrestris).
פרדריק מור תיאר את המין ב-1865: "חלקו עליון בצבע סגול-חום.
חלקו התחתון בצבע חום-אפרפר עם שוליים חיצוניים המוגדרים בקו חום.
הכנף קדמית בחלק התחתון בעלת כתם בתוך תא המורכב מכתמים בצורת דיסקות, חלקו התחתון של התא הוא כתם בצורת מהין חצי עיגול, מעליו כתם וסדרה של שישה כתמים שחורים המוקפים בפס לבן דקיק; שולי הכנפיים והקו מתחתם, אשר עוברים בצורה קשתית לצדי הכנפיים, בצבעים חומים חיוורים ולבנים.
על הכנף האחורית שנים עשר כתמים שחורים, ופס חצי כדורי, מוקפים בלבן; שול הכנף הוא קו חום בהיר, עם כתמים בהירים המוקפים בלבן, ושורה תת-שולית של קשתות לבנבנות חומות: שיערות דקיקות (cilia) בסוף הכנפיים בצבע חום אפרפר."
מוטת הכנפיים של כחלון הקוטב היא 15–20 מ"מ, גודל זה הוא קטן גם בהשוואה למינים אחרים במשפחת הכחליליים.
גודלו ונטייתו לעופף קרוב לקרקע גורמת לכך שיהיה קל לפספס אותו במראית העין.
הזכר בעל צבע כחול בכנפיו הפנימיות והנקבה בעלת צבע חום.
מין זה נצפה לרוב בסביבה הנפוצה למינים נוספים במשפחת הכחליליים.
לרוב שטחי מדשאות פתוחים, אזורי דשא ועשב בצמוד למדרכות ושבילים, אזורים לחים בקרבת העיר או בצמוד לים.
מקומות אילו הם גם בית הגידול של הצמח הפונדקאי של מין זה, ארכובית שבטבטית.
מין זה נפוץ מדרום הים התיכון, ברצועה רחבה עד הודו, סרי לנקה, איי אנדמן וניקובר, מיאנמר, תאילנד, מלזיה, יונאן, אינדונזיה, הפיליפינים, חצי האי ערב, איחוד האמירויות הערביות, ערב הסעודית ועומאן, גינאה החדשה וצפון ומזרח אוסטרליה.
הביצים מוטלות אחת בכל פעם ועם מרווחים.
הביצה היא בצבע לבן-ירקרק עד כחלחל בזמן ההטלה והופכת לצבע אפור קרמי לקריאת הבקיעה.
גודלה לרוב הוא כ-0.5 מ"מ קוטר ו-0.3 מ"מ גובה, צורת הביצה היא עגולה וחלקה העליון שטוח.
ביוון מין זה מוגדר כפגיע עקב הפגיעה העזה והבנייה בבתי הגידול שלו.
מסיבה זו כחלון הקוטב נחשב לפרפר מוגן לפי החוק היווני.
הסכנה הגדולה ביותר ככל הנראה עבור מין ביוון היא שינוי מרחב המחיה שלו וחוסר הסתגלות למרחבים חדשים עקב בנייה ופיתוח של כבישים אזרחיים.
כַּחְלוֹן הַבַּלְקָן (שם מדעי: Tarucus balkanicus; שם קודם: כחליל הבלקן) הוא פרפר קטן ממשפחת הכחליליים.
בית גידולו מורכב מסוואנה צחיחה מאוד.
באנגלית מכונה גם טיגריס קטן עקב דפוס כנפיו האחוריות המזכיר את מראה הטיגריס.
כחלון הבלקן נפוץ בישראל לאורך קו השבר הסורי אפריקאי ובמישור החוף.
הצמח הפונדקאי העיקרי של כחלון הבלקן הוא השיזף המצוי.
הוא מקים מספר דורות בשנה.
הוא נפוץ במאוריטניה, ניז'ר (אזור אייר), סודאן (ח'רטום), אוגנדה, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, עומאן, צפון אפריקה, הבלקן, מערב אסיה, חלקים ממרכז אסיה ובהודו.
בבלקן הוא נפוץ במדינות: קרואטיה, בוסניה והרצגובינה, מונטנגרו, מקדוניה הצפונית, אלבניה, יוון וטורקיה.
ב-2021 נצפה הפרפר לראשונה בסרביה, בעקבות קח נערכה בדיקה באזור ונמצאו פרטים נוספים של המין.
בישראל כחלון הבלקן נפוץ לכל אורך קו השבר הסורי-אפריקני, רמת הגולן, בקעת הירדן ובאזור מישור החוף מחדרה עד רצועת עזה.
בתי הגידול המועדפים על מין זה הם כרי דשא יבשים, משטחים סלעיים הממוקמים בשיפוע, אזורים בעלי שיחים ומגוון צמחים פונדקאים, ביניהם: אשמר קוצני, אולמוס, ורד, עוקץ העקרב וערער ארזי.
הוא נפוץ במדבריות למחצה ובאזורים חמים.
כחלון הבלקן נצפה רבות באזורים נמוכים בתחתית הרים וגבעות, הם חי בגבהים הנעים בין 400 ל-1000 מטרים.
balkanicus (מאוריטיניה, אזור אייר בניז'ר, סודאן, אוגנדה, ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, עומאן, אלג'יריה, דרום-מזרח אסיה, אסיה מינור, המזרח התיכון, סוריה, איראן, צפון אפריקה, ישראל)
areshana (הרי קופט דאג באיראן)
alternatus (הרי גישאר, הרי דרווז)
nigra - נחשב בעבר למין עצמאי (בלוצ'יסטן, סאורשטרה, דלהי, פשוואר, שימלה)
בדומה לשאר המינים במשפחתו פרפר זה קטן במיוחד ובעל מוטת הכנפיים של 18–22 מ"מ.
פרפרים אלה בעלי דו-צורתיות זוויגית.
הכנפיים הקדמיות של הזכר בצבע כחול-אפור והנקבה אפורה ברובה עם פס כחלחל במרכז הכנף.
מין זה דומה מאוד לכחלון השיזף וקשה להבדילם.
ההבדל העיקר הוא שהכנפיים של כחלון הבלקן בצבע כחול בהיר יותר.
אין הבדל בין זכרים לנקבות בכנפיים האחוריות שהן בהירות בגוון קרמי ומעוטרות בכתמים שחורים.
בקצה הכנף התחתונה ישנם מחושים מדומים וכתמים המדמים עיניים כדי להשלות טורפים פוטנציאלים, אלו ינסו לתפוס חלק זה של ובכך יקנו לו זמן להינצל, לא פעם תוך אובדן חלק מכנפו.
הביצים מוטלות על בסיס הגבעולים, לעיתים נדירות על עלים.
הזחל הבוקע הוא בצבע ירקרק.
הוא מקיים קשר סמביוטי עם נמלים בדומה למיני כחלילים נוספים על ידי כך שהוא מפריש נוזל מתוק מפיו ממנו ניזונות הנמלים ובתמורה מגנות עליו עד להתגלמות.
כַּחְלוֹן הַפֵּלַרְגּוֹן (שם מדעי: Cacyreus marshalli) או כַּחְלִיל הַפֵּלַרְגּוֹן הוא פרפר יום קטן ממשפחת הכחליליים.
מקורו בדרום אפריקה אך הפרפר הובא לראשונה לאירופה בסוף המאה ה-20, שם התפשט במהירות לאזורים רבים בדרום ומזרח אירופה.
מאז כניסתו לאירופה, הפך כחלון הפלרגון למזיק למינים של צמחי הגרניון והפלרגוניום המתורבתים.
נעשים מאמצים להכיל את התפשטות פרפרי הברונזה הגרניום וכן לקבוע את חומר ההדברה היעיל ביותר למין.
בנובמבר 2019, נצפה הפרפר לראשונה בישראל, בירושלים.
בישראל, בדומה לשאר המדינות אליהן הובא בטעות, ככל הנראה יחד עם ייבוא פרחים וצמחי נוי, נחשב למין פולש המזיק לצמחי הגרניון והפלרגוניום.
עם זאת, נשיא אגודת חובבי הפרפרים בישראל דובי בנימיני הביע אופטימיות בנוגע למין זה.
הוא ציין כי ביוון למשל, הפרפר התרבה והטיל ביצים באופן משמעותי על צמחי בר ונוי, בשנה הראשונה בה הוא נצפה, אך עם הזמן אוכלוסייתו הופחתה והתאזנה, ככל הנראה כתוצאה מטורפים וטפילים.
במחקר הפורסם ב-2018, על תצפיות שהתרחשו ביוון וטורקיה, האנטמולוג ג'ון קוטסיס כתב כי בעקבות המגמה האחרונה של הדעיכה בנזקי המין: "כחלון הפלרגון עשוי להיות תוספת יפה לחיי הטבע הפלארקטיים".
מוטת כנפיו של כחלון הפלרגון בוגר נעה בין 15–23 מ"מ אצל זכרים ו-18–23 מ"מ אצל נקבות.
הכנפיים הקדמיות הן בצבע חום ברונזה עם גבול לבן בשולי הכנפיים.
הכנפיים האחוריות הן בצבע אפור-חום עם פסים כהים יותר התחומים בפסים לבנים, היוצרים הדפס מורכב.
בקצה הכנפיים התחתונות כתם שחור המדמה עין הנועד להגן מפני טורפים.
במין זה לא קיימת דו-צורתיות זוויגית.
כחלון הפלרגון תועד לראשונה באזורים של דרום אפריקה, בפרובינציות קייפ ובקוואזולו-נטאל, ובמדינות שכנות בהן: אסוואטיני, בוטסואנה, זימבבואה, לסוטו ומוזמביק.
הוא הובא בטעות לאירופה בשנת 1978. לאחר שתועד באנגליה, אוכלוסייה של כחלון הפלרגון נמצאה במיורקה בשנת 1990, ומאז התפשטה לרוב האזורים בדרום אירופה.
בשנת 1996, הפרפר תועד לראשונה ברומא, איטליה, והתפשט במהירות לאורך אזורי החוף האדריאטי והטירני לפני שהתפשט פנימה.
מאז הקים המין מושבות בבלגיה, גרמניה, הולנד, איטליה, צרפת, יוון, מלטה, ספרד, פורטוגל, דרום שווייץ, סלובניה, קרואטיה ובאזור הים התיכון הצרפתי.
לאחר הבקיעה, הזחלים ניזונים מניצני הפרחים, העלים הצעירים והגבעולים הרכים של הצמח הפונדקאי שלהם, בדרך כלל מהסוגים פלרגוניום וגרניון.
על מנת לאכול את הגבעול של הצמחים הללו, הזחלים סוללים את דרכם באכילה אל תוך הגבעולים וגורמים נזק לצמחים.
הביצה זעירה ובצבע ירקרק שהופך לבן ואז לחום או צהוב בהיר לפני בקיעת הזחל.
הביצים מוטלות בדרך כלל קרוב לניצני הפרחים, אך מדי פעם מוטלות על העלים.
הטלת הביצים מתרחשת לרוב בחודשי הקיץ, בעוד פעילות הזחלים נרשמה בקיץ, בסתיו ובחורף.
לאחר בקיעתו, הזחל עובר דרך גבעול הצמח הפונדקאי ונמצא בדרך כלל בתוך הגבעול או בניצני הפרחים.
גבעול הצמח הופך בדרך כלל לשחור לאחר שפלשו אליו הזחלים.
הזחל ניזון מהצמח הפונדקאי עד שהוא נכנס לשלב הגולם.
בשלב הראשון, אורכו הממוצע של הזחל הוא 1 מ"מ, שיגדל ל-2 מ"מ במהלך 8 הימים הבאים.
זחלים בשלב השני גדלים ל-3 מ"מ בממוצע; בשלב שלישי עד 6 מ"מ; ובשלב הרביעי עד לגודל של 13 מ"מ.
השלב השני, השלישי והרביעי מתרחשים למשך 8, 8 ו-9 ימים, בהתאמה.
רוב הזחלים הם צהובים או ירוקים, ועשויים להיות בעלי סימנים ורודים.
במרבית מיני הצמח הפונדקאי, הזחל מתגלם על חלקו התחתון של עוקץ התפרחת.
חלק זה בצמח מציע את ההגנה הטובה ביותר עבור הזחלים, וזו הסיבה שהזחלים יישארו בדרך כלל בבסיס הפרח עד להתרחשות המטמורפוזה.
הוצע כי כחלון הפלרגון חרוף כזחל או כגולם, אם כי יש צורך בנתונים נוספים כדי לאשר טענה זאת.
צבע הגולם משתנה, אבל בדרך כלל הוא בצבע ירוק, צהוב חיוור או חום.
הגולם שעיר ואורכו לרוב 9 מ"מ.
הפרפרים הבוגרים מתעופפים כל השנה באזורים חמים יותר, אך בדרך כלל מאוגוסט עד מאי בדרום אפריקה.
בגבהים גבוהים יותר, הפרטים הבוגרים נמצאים בתעופה בדצמבר ובינואר.
כחלוני הפלרגון התפשטו מבית גידולם הטבעי בדרום אפריקה לאזורים רבים בדרום ומזרח אירופה.
זה נבע ככל הנראה מייצוא מקרי של צמחים הנגועים בזחלי כחלון הפלרגון ולא בשל דפוסי נדידה טבעיים כלשהם.
מין זה עף לפרקי זמן קצרים ולעיתים קרובות נמצא במנוחה.
כחלון הפלרגון לא דווח כמזיק בסביבתו הטבעית בדרום אפריקה ובאזורים הסמוכים.
הסברה הרווחת היא כי פרפר זה אינו מזיק באזורים אלו בגלל טורף מקומי או טפיל שהשאיר את אוכלוסיית הפרפרים נמוכה.
נקבות כחלון הפרגון מעדיפות להטיל את ביציהן על ניצני הפרחים של מיני גרניון שונים.
לעיתים רחוקות יותר הן יטילו על העלים ומתחתיהם ובמקרים נדירים על הגבעולים עצמם.
מין זה הוא רב דוריים, כלומר הנקבה תטיל שניים או יותר דורות בשנה.
נקבת כחלון הפלרגון תטיל בדרך כלל ביצים על צמחים מהסוגים פלרגוניום וגרניון, ממשפחת הגרניים.
לאחר הבקיעה, צמחים אלה ישמשו כפונדקאים לזחלים.
בשנת 2008, החוקרת אמברה קוואצ'יה מצאה כי כחלוני הפלרגון באיטליה הראו עדיפות להטלת ביצים על מיני הגרניון: Geranium sanguineum, Geranium sylvaticum, ו-Geranium pratense הנתונים נאספו מתצפית של שנתיים באזורים שונים של פיימונטה ועמק אאוסטה באיטליה.
נבדק הקשר בין העדפת הצמחים וכושר הצאצאים (באמצעות מוטת כנפיים כסמן לכושר), אך לא נמצא מתאם מובהק סטטיסטית.
פרפרי כחלון הפלרגון מהווים איום גדול על מיני הפלרגוניום באירופה.
הארגון האירופי והים תיכוני להגנת הצומח מגדיר כיום את כחלון הפלרגון כמזיק בהסגר A2 לאירופה, ומזיק בהסגר A1 לטורקיה.
אם מספרי המין באיטליה ובאזורים אחרים באירופה ימשיכו לעלות, ייתכן שהם יהפכו לאיום גדול יותר לא רק על הצמחייה המקומית, אלא גם על המגוון הביולוגי המקומי.
כחליל הפלרגון עשוי להתחיל להתחרות עם מיני כחליליים מקומיים אחרים שמקור המזון היחיד שלהם הוא צמחי גרניון, כמו Eumedonia eumedon ו-Aricia nicias.
כמזיקים, פרפרים אלו גרמו גם לבעיות כלכליות.
במדינות כמו ספרד, מיני צמח הגרניום משמשים לנוי בבתים רבים.
צמחים אלו בעלי חשיבות רבה כלכלית רחבה ופגיעה זו פוגעת הן ברוכשים והן במועסקים.
בספרד לבדה יש ארבע חברות גדולות לגידול ומכירה של צמחי גרניון, המרוויחות יחד מעל 30 מיליון דולר בשנה.
חברות רבות ראו ירידה במכירות עקב השפעת הפרפרים על הצמח.
עדיין לא נמצא פתרון הדברתי המונע את נזקי הפרפרים, מרבית קוטלי החרקים חזקים מדי מבחינה כימית על הצמחים כך ששימוש בהם עשוי לפגוע גם בצמחים עצמם.
מתבצע מחקר נרחב על השימוש בחומרי הדברה על פרפרי כחלון הפלרגון.
חומרי הדברה במגע נמצאו ללא השפעה על הפרפר, מכיוון שהזחל מבלה את רוב חייו בתוך הצמח, ועקב הרגלים אנדופיטיים אחרים.
החוקר מריו הררו, מצא כי החיידק Bacillus thuringiensis עשוי להיות יעיל בשליטה על כחלון הפלרגון.
כַּחְלוֹן הַיַּנְבּוּט (שם מדעי: Azanus jesous, שם עברי קודם: כחליל הינבוט) הוא פרפר קטן ממשפחת הכחליליים.
הפרפר הנפוץ באזור המזרח התיכון, אפריקה ובהודו ומיאנמר.
בישראל הוא מעופף במהלך כל חודשי השנה ומקים דורות רבים.
הוא נפוץ בעיקר בקעת ים המלח ובקעת הירדן אך קיים ברחבי הארץ.
כחלון הינבוט נפוץ במזרח התיכון במצרים, סוריה, ירדן וישראל.
באפריקה הוא נפוץ באזורי סוואנה ובאזורים יבשים במזרח המזרח התיכון במרוקו, חצי האי ערב, הפרפר נפוץ גם באזור האינדומלאי, בהודו, סרי לנקה ומיאנמר אם כי הוא נעדר במערב בנגל.
הצמח הפונדקאי של כחלון הינבוט הוא ינבוט השדה ושיטה סלילנית.
פרפר זה מעדיף אזורים יבשים בקרבת חופים, אזורים בעלי אקלים צחיח למחצה, גדות נהרות ונחלים, ערבות ומדרונות סלעיים.
בדומה למינים אחרים במשפחת הכחליליים, הזחל מקיים יחסי גומלין עם נמלים.
קשר זה מגן עליהם מטורפים טבעיים כמו צרעות וזבובים.
הם נצפו מקיימים יחסי גומלין עם נמלי עבודה ממשפחת הנמליים.
הנמלים ניזונות מנוזל המופרש על ידי זחלי הפרפר, לאחר הנשל השלישי והרביעי, הפרשות נוזליות אלו מכילות חומצות אמינו וסוכרים חיוניים עבור הנמלים.
הנמלים בתמורה מגנות על הזחלים מטורפים.
מוטת הכנפיים של כחלון הינבוט היא 18–28 מ"מ.
הנקבה לרוב מעט גדולה מהזכר.
הפרפר ממעט לפתוח את כנפיו ומנופף בכנפיו באופן מהיר מאוד בעת ההתעופפות, תכונות אלו יחד עם גודלו הקטן עשויות להוות קושי בזיהויו.
הוא דומה מאוד למין כחלון השיטה.
הזכר בעל כנפיים קדמיות בצבע כחול-סגלגל בהיר יותר משל כחלון השיטה.
בנוסף הגוון הכחול הכהה יותר בבסיס הכנפיים (הקרוב לגוף) בולט יותר.
הזכר בעל כנפיים קדמיות חומות-כחלחלות, ורידי הכנפיים בצבע כהה בולט יותר.
הכנפיים הקדמיות של הנקבה בצבע חום בהיר, עם כתמים שחורים ליד גבולות הכנפיים.
הכנפיים הקדמיות תחומות בגבול חום דק ולאחריו שולי הכנפיים עם שערות לבנות דקות.
הכנפיים האחוריות דומות בשני המינים.
הכנפיים האחוריות בצבע לבן קרמי-אפרפר.
שורת לונולות שחורות המוקפות בחום בהיר נמצאת על גבול הכנף.
קרוב למרכז הכנף קיימים מספר כתמים שחורים דומים.
בבסיס הכנף, ליד גוף הפרפר, ישנו פס שחור אופקי.
קצות המחושים, הראש, הבטן ובית החזה בצבע חום כהה.
המחושים בצבע חום עם נקודות לבנות, קרוב לאיברי הרבייה צבע כחלכל, שאר הגוף התחתון בצבע לבן.
הנקבה מטילה את הביצים בבודדים על עלי עלעלי הצמחים, הפרחים או הגבעולים של הצמחים הפונדקאים.
הביצה עגולה, בצבע לבן-ירקרק וחלקה העליון שטוח.
הביצה מרושתת בכ-24 צלעות היוצרת מהין משושים בצדדים.
הזחל אינו אוכל את הביצה וניזון מהניצנים והפרחים של הצמח בעת גדילתו.
בעת בקיעתו הזחל בגודל 1 מ"מ.
הוא שעיר וירקרק ולאורך גבו שני פסים לבנים דקים.
צבעו משמש לו להסוואה בעלי הצמח.
גודל הזחל המרבי הוא 10–12 מ"מ.
הגולם בגודל של כ-9 מ"מ.
הגולם תלוי על ענפים אך עשוי גם להיות מוקם על הקרקע בין ענפים יבשים או גופים אחרים.
צבעו של הגולם ירוק-אפור כהה ותקופתו היא עשרה ימים.
כַּחְלִיל הַגֵּרַנְיוֹן (שם מדעי: Aricia agestis) הוא פרפר קטן ממשפחת הכחליליים.
תפוצתו היא ברחבי האזור הפלארקטי מיוטלנד שבדנמרק ומזרחה עד סיביר וטיין שאן.
בישראל הוא נפוץ בעיקר בצפון הארץ, ברמת הגולן, החרמון ומזרח הגליל.
תצפיות פזורות שלו נמצאו גם בירושלים, הר מירון, הרי יהודה והשומרון.
בארץ תקופת התעופפותו היא מחודשי מרץ עד אוגוסט.
הכנפיים הקדמיות בצבע חום ובמרכז הכנפיים העליונות נקודה שחורה, המובלטת מעט יותר אצל הזכר.
גבול לבן עבה תוחם את הכנפיים החומות ומעליו סהרונים כתומים, בכנפיים התחתונות סהרונים שחורים המוכלים בתחתית הסהרונים הכתומים.
הכנפיים האחוריות בצבע אפרפר-לבן קרמי.
במרכז הכנפיים העליונות נקודה שחורה הנפרדת משורת הנקודות הקשתית.
מרכז הכנפיים התחתונות אפרפר עם כתמים שחורים המוקפים בלבן.
בקצה הכנפיים גבול שחור דק שלאחריו שיערות לבנות דקיקות.
ליד גבול הכנף אזור בהיר יותר שבתוכו סהרונים כתומים התחומים בין שני סהרוני שחורים.
הביצה בצבע ירוק בהיר, היא שטוחה, ראשה כיפתי בעל קעירות קלה ועל פני הביצה הסתעפויות לא בולטות במיוחד.
הזחל הבוקע מהביצה בצבע ירוק-חום בהיר, ראשו שחור ואורכו כ-1 מ"מ.
על גבו וצדדיו פסים סגולים דקים.
במהלך גדילתו הופך הזחל לירוק יותר וגדלות עליו שיערות דקות.
הגולם בצבע ירוק ואורכו כ-9 מ"מ.
לקראת בקיאתו משתנה צבעו של הגולם לחום.
כחליל הגרניון דומה מאוד במראהו לנקבת כחליל השברק וההבחנה ביניהם קשה.
קיים גם דמיון רב למין Aricia artaxerxes, שלא נפוץ בישראל.
כחליל הגרניון נפוץ במרכז ודרום אירופה, מצפון ספרד, דרום אנגליה, רוסיה, טורקיה.
הוא נפוץ בכל המזרח התיכון, באיראן, עיראק וסומליה בצפון אפריקה, ואסיה הממוזגת, תפוצתו הדרומית גובלת בחברון.
בממלכה המאוחדת הפרפר נפוץ בעיקר באזורים הנמוכים של מרכז ודרום אנגליה עם אוכלוסיות פזורות באזורי חוף בעלי חול עשיר בסידן בויילס.
מין זה נוטה להתעופף באזורים מגוונים, בשדות, גינות, בשבילי הליכה ומדרונות סלעיים.
הוא מתעופף קרוב לקרקע ובשעות היום נח עם כנפיים פתוחות על עלים, פרחים או צבירי אדמה.
הוא נוטה לישון עם כנפיים סגורות מתחת לתפרחות צמחים.
Aricia agestis agestis – דרום ומרכז אירופה, המין הנפוץ בישראל
Aricia agestis calida – סיציליה, איטליה, אסיה הקטנה
Aricia agestis azerbaidzhana (אוברזטוב, 1935) – עבר הקווקז, הקווקז הגדול
Aricia agestis nazira (מור, 1865) – דרוואז, מערב הרי פמיר, צפון-מערב ההימלאיה
הנקבה מטילה את הביצים בעיקר על צדם התחתון של עלי מקור החסידה, הביצים מוטלות בבודדים ובוקעות לאחר כשבוע.
צמחים פונדקאים פחות נפוצים המשמשים להטלה הם מינים ממשפחת הגרניים, השמשון (Helianthemum) ומהסוג דרדר.
הפרפר מקים כ-2–3 דורות בשנה.
באזורים הדרומיים והנמוכים הזחלים הראשונים בוקעים בסוף מרץ עד תחילת אפריל, באזורים ההרריים במישור החוף מאפריל עד יוני והדור השני באוגוסט.
בחרמון ברום 1500 מטר הם בוקעים מתחילת מאי וברום 1600–2000 מספטמבר.
לאחר הבקיעה הזחל ניזון מתחתית העלה ומשאיר בו שכבה דקה ושקופה המדמה מעט חלונות.
הגולם מתגלם על צדו התחתון של העלה.
כחל הוא כינוי תלמודי לעטין של בהמה, בדרך כלל של פרה.
זהו איבר בעל חשיבות הלכתית מיוחדת בדיני כשרות.
בתלמוד נידון הכחל מבחינה כשרותית מחמת איסור בשר בחלב - העטין מכיל חלב, אך הוא עצמו חלק מבשר הבהמה.
מן התורה, חלב של בהמה שחוטה לא נחשב חלבי לעניין איסור בשר בחלב.
אך חכמים גזרו גם על חלב שחוטה שאסור לאוכלו יחד עם בשר.
לאור זה דנו חכמי המשנה והתלמוד כיצד ניתן להכשיר את הכחל.
למסקנה נחלקו הראשונים בפרטי הדין:
דעת המחמירים - יש לחלק בין צלייה לבישול.
אם מבשלים את הכחל בפני עצמו: לכתחילה צריך לקרוע אותו שתי וערב ולטוח אותו בכותל.
ובדיעבד אם לא קרע, הכחל נאסר מחמת החלב שבו.נחלקו לשיטה זו אם מותר לכתחילה לבשל את הכחל יחד עם בשר.
אך מוסכם שבדיעבד אם קרעו שתי וערב וטחו בכותל, התבשיל מותר.
אם צולים את הכחל: לכתחילה צריך לקרוע שתי וערב אך אין צריך לטוח אותו בכותל.
ויש אומרים שלדעה זו מספיק לקרוע מעט.
ובדיעבד שלא קרעו בכלל, מותר.
דעת המקילים - אין הבדל בין צליה לבישול.
אלא אם מבשל את הכחל בפני עצמו, צריך לקרוע מעט, ובדיעבד שלא קרע, מותר.
אך אם מבשל את הכחל יחד עם בשר, לכתחילה צריך שתי וערב וטיחה בכותל, ובדיעבד, אם לא קרע כלל, צריך ששים כנגד הכחל, ואז התבשיל מותר, והכחל נשאר באיסורו.
דעה אמצעית - לכתחילה, לבישול צריך קריעה שתי וערך וטיחה בכותל.
לצלייה, לרי"ף, מותר לכתחילה בלי שום קריעה, ולרמב"ם צריך לכתחילה קריעה כל שהיא.
בדיעבד אם לא קרע בכלל, בין בצלי בין בבישול בפני עצמו - מותר.
ואם בישל עם בשר, צריך ששים כנגד הכחל, ואז התבשיל מותר והכחל נותר באיסורו.
הרב יוסף קארו בשולחן ערוך פסק כדעה האמצעית, אך כתב שהמנהג כשיטת המחמירים, שלא לבשל כחל יחד עם בשר כלל.
הרמ"א הוסיף שבדיעבד במקום הפסד מרובה, אם בישל כחל עם בשר יש להקל.
עוד הוסיף הרמ"א, שהמנהג שלא לבשל או לטגן כחל כל עיקר, אלא רק צולים את הכחל.
כחל שלא הכשירוהו שנפל לתבשיל של בשר, אוסר את התבשיל אם אין פי חמשים ותשע כנגד הכחל.
אך הכחל עצמו מצטרף למניין ההיתר ולכן מספיק פי חמשים ותשע (ולא פי ששים).
בטעם הדבר, ביארו הראשונים, שהואיל והכחל מצד עצמו הוא בשר והוא נאסר רק מפני החלב המועט שבו, הוא מצטרף למניין ההיתר.
עוד ביארו שהואיל ואיסור כחל הוא מדרבנן בלבד, היקלו לצרפו למניין ההיתר.
אף שהכחל מצטרף למניין ההיתר, הוא נשאר באיסורו.
בטעם הדבר, יש שביארו שהכחל נאסר מחמת החלב שבגומות שלו.
ואף שבגמר הבישול כל החלב נפלט מהכחל, חוששים שמא יבוא לאוכלו לפני גמר בישולו.
ויש שביארו שהוא משום מראית העין, שמא יבואו להתיר בעקבות זאת גם איסור שניתן לזהות אותו שהתבשל בתבשיל היתר והיה בו פי ששים.
כַּחֲלִית הֶהָרִים (שם מדעי: Ixiolirion tataricum) צמח רב-שנתי בעל פקעת (גאופיט) שפרחיו כחולים ממשפחת הכחליתיים שנפוץ בהרים הגבוהים באזור האירנו-טורני – אזור בעל אופי ערבתי-יבשתי שכמות המשקעים בו 100 עד 400 מילימטרים, והקיץ חם ויבש והחורף קר מאוד ומושלג.
מין זה הוא הוא יחיד בסוגו ובמשפחתו בישראל, הוא נפוץ בעיקר בשני מקומות מרוחקים: בהר חרמון ברום 1,400 עד 2,200 מטר ויותר עם משקעים של 1,000 מילימטרים, באזור יתיר (בדרום יהודה), בצפון הנגב ובהר הנגב עם זליגה מגב ההר אל מרגלותיו ועד לאדמות הקלות במערב הנגב.
הפריחה היא מאמצע מרץ עד תחילת יוני.
כַּחֲלִית הֶהָרִים היא מין יחיד בסוגו ובמשפחתו בישראל והיא הופרדה ממשפחת הנרקיסיים למשפחה בפני עצמה, משפחת הכחליתיים שבה סוג אחד ו-4 מינים בלבד.
מלבד כחלית ההרים אף אחד אינו גדל במזרח התיכון.
כחלית ההרים כוללת שני תת-מינים.
תת-המין שאינו מצוי בישראל תואר למדע רק בשנת 1984 והוא גדל ממרכז אסיה (קזחסטן, קירגיזסטן) ועד צפון שינג'יאנג.
תת-המין המצוי בישראל תפוצתו הטבעית נעה ממזרח-מרכז אסיה ועד דרום-מערב סיביר ועד מערב ההימלאיה, חצי האי ערב (כולל סיני).
טיפוס התפוצה של כחלית ההרים היא אירנו-טורני.
בית גידולו בבתות, בבתות ספר ובתות טרגקנטיות של הרים גבוהים וגדל במדבריות לא קיצוניים ובערבות עשבים ובערבות שיחים.
הוא גדל על קרקעות לס וחול בערבות ועל טרה רוסה בבתות.
צמח זה עשוי להיות עשב רע בשדות תבואה הנזרעים במדבר.
הוא נפוץ בעיקר בשני מקומות מרוחקים: בחרמון ברום 1,400 עד 2,200 מ' ויותר באזור יתיר ובצפון הנגב ובהר הנגב עם זליגה מגב ההר אל מרגלותיו ועד לאדמות הקלות במערב הנגב.
בחגורות הספר בין שני האזורים הללו כחלית ההרים נדירה ביותר, והיא מצויה גם בגליל העליון, ונדירה במזרח יהודה ובשומרון.
כַּחֲלִית הֶהָרִים היא צמח בעל פקעת (גאופיט) רב-שנתי, קירח, זקוף, גובהו 30 עד 60 ס"מ ואף יותר.
הפקעות קטנות, קוטרם כ-2 ס"מ, והם מכוסים בקליפות עבות וחומות, לבדניות בצדן הפנימי וגלדניות בצדן החיצוני.
הפקעות יוצרות מדי שנה 2 עד 4 פקעיות קטנות.
שורשים או חלקי שורשים מתכווצים נבדלים משורשים רגילים במראה החיצוני.
השורשים המתכווצים מושכים את הפקעית כלפי מטה.
ראו גם בפרק תרבות כחלית ההרים.
העלים סרגליים, ארוכים, מרזביים ופזורים לאורך הגבעול בעיקר בחלק התחתון שלו.
הנדנים של העלים ארוכים, קרומיים ועוטפים את בסיס עמוד התפרחת בעיקר בחלקו התת- קרקעי.
העלים החיצוניים ערוכים בדור קרוב לאדמה ואילו העלים הפנימיים זקופים וערוכים סביב הגבעול.
גבעול התפרחת זקוף ובלתי מסתעף, נושא עלים צרים, דמויי עלי דגן וארוכים, רוחבם כ-5 מ"מ.
בסיסו, כאמור עטוף בנדנים קרומיים של העלים.
התפרחת דמוית אשכול או מכבד בבסיס התפרחת מתחל קרומי.
מחיק כל אחד מהעלים העליונים יוצאות קבוצות של 2 עד 6 פרחים.
החפה של התפרחת, שאורכה מעל ס"מ אחד, שוליה רחבים וקרומיים.
מספר הפרחים בכל צמח 3 עד 17 בישראל 2 עד 8 פרחים, בזיקה להתפתחות עמוד התפרחת וגובהו.
עוקץ הפרח קצר ואורכו 10 עד 20 מ"מ.
הפרחים דו-מיניים, בעלי עטיף פשוט (כותרתי), דמוי משפך, וחסר עטרה, בעלי 6 עלי עטיף כותרתי שערוכים בשני דּוּרִים, הפנימיים רחבים מהחיצוניים.
עלי העטיף מופרדים, אורכם 3 עד 5 ס"מ, צבעם כחול עז ולפעמים סגול עמוק, מוארכים עד אזמליים, קודקודם מתחדד ובעלי 3 עורקים בולטים לעין.
האבקנים 6, הזירים מפורדים עד בסיסם, קבועים על בסיס עלי העטיף, לא שווים באורכם, 3 מהם ארוכים מהשאר.
הזירים סגולים מתחברים לבסיס המאבקים.
המאבקים דמויי חץ במעט, אורכם מ"מ אחד, בעלי 2 לשכות הנפתחות כלפי פנים.
השחלה תחתית ונפוחה, בעלת 3 עלי שחלה מאוחים ו-3 מגורות.
עמוד שחלה דמויי חוט וסגול.
הצלקת מתפצלת ל-3 אונות סגולות.
פרי הלקט, מוארך (הקצוות שווים) ועד דמוי אלה (הקודקוד עבה יותר מהקצה השני).
הפרי הלקט בן 3 מגורות ונפתח ב-3 קשוות.
הקשוות מתפשקות לאחר ההבשלה מראש ההלקט כלפי מעלה.
הזרעים רבים, ביציים עד מוארכים, שחורים ומבריקים.
כחלית ההרים היא צמח בעל פרחים מרהיבים ביופיים ובצבעם.
והם נמכרים כבצלים או זרעים בשם Lavender Mountain Lily.
מין זה נוח לגידול בשל עמידותו לשמש ישרה, לקרה ולתנאי קרקע קשים, אך עמוקים.
הוא יכול לשמש כצמח קטיף לבית.
מגרעותיו הן: תקופת פריחה קצרה, צורך בתוספת השקיה של 100 ליטר למ"ר בשנה באזורים שבהם יש לפחות 250 מ"מ גשם בשנה, וזאת לאחר התבססותו.
ניסיונות תִּרְבּוּת – סיגול צמח בר לגידול בשדה או בגינה – נעשו בהולנד ובישראל.
בישראל נעשו ניסיונות לייצא לאירופה פרחי כחליות, כפרחי קטיף בחודשים מרץ ואפריל.
הפרחים נשמרים באגרטל עד ל-20 יום, ובמשך פרק זמן זה נפתחים פרחים נוספים.
עונת הקטיף הקצרה מקשה על התבססות הצמח בשווקים.
הריבוי אפשרי באמצעות זרעים ובאמצעות חלוקה:
הזרעים הנובטים במהרה גם אם מונחים על פני הקרקע מועט.
כבר בשנה הראשונה הנבט צומח כלפי מטה והפקעת הקטנה נוצרת בעומק של 10 עד 12 ס"מ כתוצאה ממשיכתם של שורשיה המיוחדים המכונים שורשים מתכווצים.
בשנים לאחר מכן מלבלבת הפקעת מבסיסה, ואילו ראשה עם שריד עמוד התפרחת מאשתקד מתייבש.
בשנה הרביעית או החמישית מגיע הצמח למלוא התפתחותו והפקעת לעומקה הקבוע והסופי, כ-20 עד 25 ס"מ מתחת לפני הקרקע, ואחר הוא פורח מדי שנה.
הריבוי מהפקעות אינו ריבוי ממש אלא התחדשות.
פקעת האם יוצרת מדי שנה 2 עד 4 בצלצולים קטנים.
משך הזמן העובר מהטמנת הבצלצול לפריחה תלוי בעומק השתילה.
הבצלצולים הולכים ומעמיקים משנה לשנה כאמור בסעיף הראשון.
כחלילית או קלשון היא מערכת קרקעית שפותחה בישראל לשיגור טילי AGM-45 שרייק מתובה של טנק שרמן.
המערכת הוחלפה בשנות השמונים במערכת הקרס לשיגור טילי AGM-78 סטנדרד ארם.
המערכת כללה טנק M4 שרמן שהוסר ממנו הצריח, ובמקומו הותקנה מסילת שיגור.
לטיל ה־AGM-45 שרייק, שתוכנן במקור כך שישוגר מכלי טיס, חובר מאיץ על מנת להרים את הטיל לגובה רב ממנו יוכל להתביית על המכ"ם הקורן של סוללת טילי הקרקע-אוויר ולתקוף אותו.
טווח הטיל בתצורה זו היה כ־60 ק"מ.
צוות הפיתוח המשותף לחיל האוויר ולתע"ש: שבתאי דובדבני, ראש מדור תחמושת בלהק ציוד ודניאל נרוור מתע"ש, זכו בפרס ביטחון ישראל לשנת 1974.
בשנת 1979, נקלטה בחיל האוויר מערכת "קרס" שהחליפה בהדרגה את הכחלילית.
לפני שהמערכת יצאה משירות היא הופעלה ב"מבצע ערצב-19" להשמדת סוללות טילי הקרקע-אוויר הסוריות בבקעת הלבנון, במהלך מבצע שלום הגליל ביוני 1982. הייתה זו הפעם היחידה בה הופעלה המערכת מבצעית.
כחליליים (שם מדעי: Lycaenidae) היא משפחה של פרפרי יום.
המשפחה מונה כחמשת אלפים מינים של פרפרים, המהווים כרבע מהמינים של פרפרי היום בעולם.
מיני הפרפרים ממשפחה זו הם גם הקטנים ביותר בגודלם מבין כלל פרפרי היום.
תפוצתם נפרשת בכל רחבי העולם למעט באזורי הקטבים.
מרבית מיני הכחליליים הם בעלי דו-פרצופיות או דו-צורתיות זוויגית.
הזכרים בעלי צבעוניות עזה - כחולים או בעלי צבע כתום, מתכתי נחושתי.
הנקבות לרוב חומות ובעלות צבעוניות פחות עזה מהזכרים.
חלק מהכחלילים בעלי עיניים מדומות וזנבות מדומים המדמים ראש נוסף הנועד להטעות את האויבים שינגסו בחלק מהכנף ולא את ראשו האמיתי של הפרפר, תופעה המכונה חקיינות עצמית.
הזחלים קטנים וניזונים מעלים ומפירות.
ישנם מיני כחלילים שזחליהם מקיימים סימביוזה עם מיני נמלים דוגמת, כחליל מנומר (Apharitis acamas acamas) וכחליל הנמלים (Apharitis myrmecophila).