tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנגבי, ועמו לוחם מחתרת נוסף, המתינו לבורחים בקרבת מקום, ציידו כל אחד מהם בנשק, והובילו אותם אל אוטובוס פרטי שחנה בחורשה סמוכה.
האוטובוס הגיע לתל אביב בשלוש בבוקר, והלוחמים התפזרו איש איש למקום המסתור שהוכן עבורו מבעוד מועד.
הבריחה הנועזת הכתה בהלם את השלטון הבריטי בארץ, ועודדה מאוד את רוחם של אנשי לח"י, שרציחתו של מייסד הארגון, "יאיר", פגעה בהם קשות.
לאחר הבריחה התמסר הנגבי לחיזוקה ולבניינה של המחתרת.
המחלקה עליה פיקד עסקה במגוון משימות, ביניהם: אספקת חומרים לפעולות; איתור מחסנים לנשק; ארגון אוהדים ומסייעים; וגיוס כספים.
הוא השתתף בשורה ארוכה של מבצעים, בהתקפות על בסיסי השלטון הבריטי כגון בניין הבולשת ביפו, ופיקד, בין היתר, על ניסיון ההתנקשות בקצין המשטרה הבריטי פורד בתל אביב.
לאחר החלטת החלוקה של האו"ם, בנובמבר 1947, פעל במסגרת לח"י כנגד הכנופיות הערביות.
בתקופת המצור על ירושלים ארגן שיירות ג'יפים עמוסי מזון ותחמושת ללוחמים בבירה.
בשנת 1947 נשא לאישה את גאולה כהן, שהתפרסמה כשדרית הרדיו המחתרתי של לח"י, נעצרה גם היא, נשפטה למאסר ממושך וביצעה בריחה נועזת מבית הכלא.
השניים נפרדו בשנת 1962. לזוג נולדו שני ילדים.
בנם יאיר נפטר בגיל 20. בן אחר הוא הוא צחי הנגבי, לימים חבר הכנסת ושר.
לאחר הקמת המדינה עבד באגף ההנדסה בעיריית ירושלים.
שנים רבות שימש מזכיר סניף תנועת החרות בירושלים, והיה מזכיר אגודת הספורט בית"ר ירושלים.
רחוב אדם בשכונת תלפיות מזרח בירושלים נקרא על שם כינויו המחתרתי.
עמנואל ולד (1944 – 30 בספטמבר 2002) היה היסטוריון צבאי, אל"ם בצה"ל, אשר התפרסם לראשונה כאשר כתב בתוקף תפקידו כעוזר ראש אג"מ ולאחר מכן כשהיה ראש מחלקת תכנון לטווח ארוך באגף התכנון, דו"ח ביקורת חריף במיוחד על תפקודו של צה"ל במלחמת לבנון הראשונה ועל מבנהו הבזבזני והמנופח.
"דו"ח ולד" נגנז על ידי הצמרת הביטחונית של ישראל עקב הביקורת שהייתה כלולה בו.
עמנואל ולד נולד ב-1944 בחיפה.
את שירותו הסדיר עשה בחיל השריון.
הוא סיים תואר ראשון בפקולטה למדעי החברה של האוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים תואר מוסמך ודוקטורט בניתוח מערכות באוניברסיטת סירקיוז במדינת ניו יורק.
במאי 1973 חזר לישראל ושימש מרצה באוניברסיטה העברית וחוקר במרכז לחיזוי טכנולוגי שבאוניברסיטת תל אביב.
בעבודתו זו ביצע עבודה לאגף התכנון של צה"ל, ובעקבותיה נקרא לשירות קבע באגף ב-1975 וקיבל דרגת ייצוג של סגן-אלוף.
בנובמבר 1978 מונה על ידי סגן הרמטכ"ל וראש אג"ם יקותיאל אדם לעוזרו והוענקה לו דרגת ייצוג של אלוף-משנה, תפקידו היה להציג ניתוחים בלתי תלויים לנושאים שהגיעו להתייחסות סגן הרמטכ"ל.
ב-1982 החל בלימודים במכללה לביטחון לאומי והכין עבודה על לקחי מלחמת לבנון הראשונה.
באוגוסט 1983 מונה לראש מחלקת תכנון לטווח ארוך באגף התכנון.
ולד נתבקש על ידי הרמטכ"ל משה לוי להכין דו"ח לבניין צה"ל בעשר השנים הבאות על בסיס לקחי המלחמות הקודמות.
במהלך עבודתו טען ולד שמונעים ממנו לבצע את המשימה והוא אינו מקבל את המסמכים הדרושים לו, ולכן הגיע בלילות לצלם מסמכים, דבר שגרר חקירת שב"כ נגדו.
הרמטכ"ל משה לוי טען שמי שהצר את צעדיו של ולד היה ראש אגף התכנון, מנחם עינן.
בסופו של דבר ולד הכין דו"ח חריף ביותר וביקש מהמטכ"ל לדון בו.
לאחר שזמן רב עבר והמטכ"ל התעלם מהדו"ח הוא פנה לשר הביטחון יצחק רבין וביקש ממנו לדרוש מהמטכ"ל לדון בדו"ח שלו.
למרות הוראה של שר הביטחון, המשיך המטכ"ל להתעלם מהדו"ח.
לאות מחאה, פרש ולד מהצבא.
לאחר פרישתו מצה"ל, פרסם ולד את הספר "קללת הכלים השבורים", שבו טען שצה"ל תפקד באופן לקוי ביותר במלחמת לבנון הראשונה ובעצם הובס ללא שעמד מולו אויב.
ולד טען בספרו שצה"ל הפך ל"גוף מנופח, מנוון וחסר שרירים" ושכושרו לנצח במלחמה הולך ופוחת.
בספרו הוא טען שמדינת ישראל סובלת מחולשה צבאית וממחסור באסטרטגיה מדינית מאוזנת, התורם לאין אונים מדיני.
ד"ר ולד השקיע מאמץ רב בחקר הביטחון הלאומי הישראלי וכתב את תובנותיו בשפה מובנת לקהל הרחב.
קללת הכלים השבורים, "דמדומי העוצמה הצבאית והמדיניות הישראלית 1967-1982", הוצאת 'שוקן', 1987.
הקשר הגורדי, "מיתוסים ודילמות של הביטחון הלאומי הישראלי", הוצאת ידיעות אחרונות, 2002.
הינשוף של מינרוה, "החלטות אסטרטגיות בתנאי אי ודאות", הוצאת 'משכל', 1994.
הקומדיה האלוהית של מתן ומיטל, הוצאת 'ספרות עכשיו', 2001.
עמנואל גולדברג (31 באוגוסט 1881 – 13 בספטמבר 1970) היה כימאי ישראלי שהגה המצאות רבות ובעלות השפעה בתחומי הפוטוכימיה וטכנולוגיית המידע ויזם מחלוצי התעשייה עתירת הידע בישראל.
חתן פרס ישראל במדעים מדויקים לשנת תשכ"ח, 1968.
גולדברג נולד במוסקבה שברוסיה, לאב, שהיה קצין רפואה בצבא הרוסי.
גולדברג החל ללמוד כימיה ברוסיה, אולם עקב האנטישמיות שם עבר ללמוד בגרמניה.
בשנת 1906 סיים לימודי דוקטורט בלייפציג, בהנחייתו של וילהלם אוסטוולד.
בסיום לימודיו, עבד גולדברג באקדמיה ובתעשייה, והיה יוזם ושותף למגוון המצאות בפוטוכימיה ובפיתוח טכנולוגיית ההדמיה.
ב-1907 מונה כראש המחלקה לצילום באקדמיה המלכותית לאמנויות גרפיות בלייפציג.
תרומותיו העיקריות בתחומים מדעיים הן בפיתוח המכשור לקביעת האוטומציה בחשיפת סרט צילום לאור ("Goldberg Wedge"), היכולת לקיום רפרודוקציה, יכולת הדפסה בצבע, יכולת הקטנת תמונות (כפי שנעשה במיקרופיש), פיתוח מצלמת ה-Contax ומסרטת ה-Kinamo, וכן פיתוחים ראשונים בטכנולוגיית הטלוויזיה.
"עקרון גולדברג" (המוכר כיום בשם Gamma Rule) הוא עקרון העיצוב על פיו הוא עבד בפיתוח המכשירים.
כמו כן, יש הטוענים כי גולדברג הוא הוגה הטכניקה המודרנית של המיקרונקודה.
גולדברג עזב את עבודתו האקדמית בלייפציג בשנת 1917, והצטרף לחברת "Zeiss Ikon".
עבודתו בחברה החלה כיועץ טכני, ולאחר מכן כמנהל מחלקת המחקר.
בשנת 1926, בעקבות מיזוג עסקי של החברה, מונה גולדברג למנכ"ל, ועמד בראשה.
באותה עת, הייתה זו חברת המצלמות הגדולה בעולם.
בתקופה זו, בשנת 1927, הוצגה על ידו המצאת "מכונה סטטיסטית", אשר הייתה הטכנולוגיה הראשונה לאחזור אלקטרוני של מסמכים (בדומה למכשיר הממקס שהציע ונבר בוש מספר שנים אחר כך).
בשנת 1931 נרשמה ההמצאה כפטנט.
בשנת 1933 נחטף גולדברג על ידי המשטר הנאצי ממקום מושבו בדרזדן.
לאחר שחרורו הוא היה לפליט, ועבר לעבוד בחברת "Zeiss Ikonsubsidiary Ikonta", חברת הבת של צייס בפריז.
בשנת 1937 עלה לארץ ישראל, בהשפעת חיים ויצמן, והקים את "מעבדת גולדברג למכשור מדויק", שבתקופת מלחמת העולם השנייה סייעה למאמץ המלחמתי של הבריטים.
על בסיסה הוקמה לימים חברת "אל-אופ".
הוא נפטר בשנת 1970 בתל אביב ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 1957 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהטכניון, וב-1968 פרס ישראל למדעים מדויקים.
גולדברג נישא לסופיה פוזניאק ב-1907 ולזוג נולדו שני ילדים.
כשעלו לארץ ישראל היגר בנם הרברט לארצות הברית ובתם חוה עלתה עם משפחתה לישראל, עבדה במעבדתו של אביה ונישאה להיסטוריון מרדכי גיחון.
עמנואל הלפרין (נולד ב-15 באוקטובר 1942) הוא עיתונאי, מנחה, עורך, מגיש טלוויזיה, מרצה ושחקן תיאטרון וטלוויזיה ישראלי.
הלפרין הוא בנם של יוצאי פולין יהושע הלפרין ורחל בגין הלפרין (אחותו של מנחם בגין).
בנם הבכור, ארי הלפרין, נספה ב כילד.
עמנואל הלפרין נולד באוזבקיסטן וגדל בצרפת.
בהיותו נער בפריז למד עברית אצל יוסי בנאי ואצל עמוס קינן ששהו שם באותה עת.
את שירותו בצה"ל עשה כצנזור לעיתונות בשנים 1965–1968. להלפרין תארים אקדמיים במשפטים, ספרות ותיאטרון.
הלפרין ידוע כפרנקופיל, ומרצה לעיתים קרובות על אקטואליה ותרבות צרפתית, הן ככתב ומגיש ברדיו ובטלוויזיה, והן בדיונים אקדמיים שונים.
משנת 2008 הוא מלמד בחוג ללימודי צרפת באוניברסיטת תל אביב קורסים על צרפת במאה ה-20, מחזות מולייר, יצירות ויקטור הוגו, עידן הנאורות, קולנוע צרפתי ויצירות מופת בספרות.
הוא מרבה להרצות ולהנחות דיונים אקדמיים ברחבי הארץ, בנושאי תקשורת, אקטואליה, ספרות, קולנוע צרפתי ותרבות צרפתית.
הלפרין לימד עיתונאות וקולנוע בסם שפיגל, ב"כותרת" ובבית הספר לתקשורת של המכללה למנהל.
היה חבר הוועד המנהל של סינמטק ירושלים.
בשנים 1985–1987 הוא שירת בשגרירות ישראל בפריז בתפקיד יועץ תרבות.
ב-2018 שימש יושב ראש של שנת התרבות ישראל-צרפת.
הלפרין היה נשוי עד פטירתה ב-2001 לארלט אברהם-הלפרין, שהייתה פסנתרנית, עבדה כעורכת מוזיקלית בקול המוזיקה.
הוא מתגורר בשכונת המושבה הגרמנית בירושלים.
הלפרין הוא בעל עיטור כבוד של ממשלת צרפת.
משנת 1964, היה כתב ומגיש ברשות השידור, בקול ישראל, ואחר כך בטלוויזיה, למשך כמעט 40 שנה ברציפות, ונחשב לאחד הוותיקים ביותר ברשות.
הוא החל את דרכו כעורך המחלקה הצרפתית ברדיו.
לאורך השנים שימש בתפקידים רבים, ביניהם עורך חדשות, כתב בפריז, עורך חדשות החוץ, רכז מערכת, וראש חטיבת החדשות.
בנוסף לתפקידו בקול ישראל, שימש גם כעורך חדשות החוץ בערוץ הראשון, וכן ככתב מדיני.
הלפרין ידוע בציבור בעיקר בתפקידו כמגיש תוכנית החדשות "רואים עולם", תוכנית הלילה "מהיום למחר" ותוכנית הקולנוע "הצגת חצות".כמו כן ערך והגיש ברדיו, ברשת ב', את סדרת התוכניות "עונת הדובדבנים - 100 שנות זמר צרפתי".
במלחמת לבנון ב-1982, שידר מביירות לקול ישראל וב-1993, עם הצלם משה פרידמן, סיקר את המלחמה בבוסניה עבור הטלוויזיה הישראלית.
כאשר הותקף הכור בעיראק, נשלחה הודעה מטעם ראש הממשלה בגין לרשות השידור, על מנת שתשודר בעיתוי המתאים.
עורך החדשות התורן, משה נגבי, חשש שמדובר במתיחה ופנה להלפרין שהיה אז מנהל החדשות.
שידור הידיעה עוכב עד שהלפרין הצליח ליצור קשר עם דודו, ראש הממשלה, ואימת את הידיעה.
בסוף שנת 2003 פרש הלפרין מרשות השידור, אך לאחר מספר חודשים חזר, להנחיית תוכנית ראיונות שבועית.
בשנת 2004 שימש כיועץ ומגיש בערוץ התכלת, ערוץ מורשת ייעודי, בו הגיש תוכנית לפורים והיה אמור להגיש שעשועון דמוי "מקבילית המוחות".
ב-2004 זכה הלפרין בפרס סוקולוב לתקשורת אלקטרונית ומפעל חיים.
עבור ערוץ 8, ראיין שחקני קולנוע ישראלים בולטים בעשרים תוכניות "סדנה למשחק".
החל משנת 2005 הגיש במשך מספר שנים את תוכנית הראיונות "קפה הפוך" בערוץ הכנסת.
ב-2007 הנחה שעשועון ריאליטי-היסטורי בשם "הצופן" בערוץ הראשון.
ב-2017 הנחה סדרה של חמש תוכניות "איזו דרמה", סדרה המסכמת יובל של שידורי דרמה בטלוויזיה הישראלית.
הלפרין שימש שנים רבות כתב בישראל של כלי תקשורת צרפתים, בעיקר של תחנת הרדיו RTL ושל כתב העת Politique internationale.
כסטודנט, שיחק הלפרין במחזות צרפתיים בין השאר בבר "בכחוס" בירושלים (הזמרת בעלת הקרחת, העתיד בביצים, המלך אובו).
במקביל לתפקידיו בטלוויזיה, חזר הלפרין לקריירת המשחק.
הוא העלה הצגת יחיד, "מסעות", בפסטיבל תאטרונטו והופיע בפסטיבל דו-אומן בהצגה על המשורר ורלן.
ב-2003 גילם את דמותו של סוקרטס במחזה "קריטון" בתיאטרון החאן.
בשנת 2008, הוא שיחק בטלנובלה היומית הישראלית "חשופים", ב-HOT, בתפקיד איש המוסד ושר תחבורה לשעבר, ואביה של כוכבת הסדרה, יעל בר זוהר.
בפסטיבל המוזיקה בכפר בלום, גילם את השטן ב"מעשה בחייל" של סטרוינסקי.
ב-2006 העלה מופע מוזיקלי של שנסונים צרפתיים בשם "דבר אליי אהבה", עם בריג'יט חביב.
ב-2008 העלה עם אלכס אנסקי מופע תיאטרלי-מוזיקלי בשם "האריה המאוהב", שמהווה עיבוד בימתי למשלי לה פונטיין.
במופע גילם הלפרין את לואי ה-14, מלך צרפת.
ב־2012 שיחק במיני-סדרה הקומית "זנזורי", ששודרה ב-yes.
ב־2014 גילם את קלוד בסרט הקולנוע "מבצע חמניה".
ב־2017 שיחק עמנואל בפרסומות של "זמן אשכול".
הוא שיחק בדמותו של יגאל המכונה "יגאל יודע הכל", בסדרת פרסומות בת שלושה סרטונים קצרים.
פרק מספר 3 של סדרת הפרסומות מתנגן לפני סרטים בבתי קולנוע סינמה סיטי עד היום (נכון לנובמבר 2023).
ב־2020 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "סטוקהולם" ששודרה בכאן 11.
הצופה נולד בתל אביב ונמשך לפיסול מגיל צעיר.
הוא למד בבית הספר לקציני ים עכו, והמשיך ללימודי פיסול בבצלאל.
בהמשך השתלם בפיסול בשיש ובאבן בפייטרה-סנטה שבמערב איטליה.
במלחמת העצמאות הצטרף להכשרה המגויסת של הצופים בקיבוץ דפנה, ושירת בגדוד השלישי בחטיבת יפתח של הפלמ"ח בפלוגה ט'.
בינואר 1948 השתתף בקרב ליד הכפר מנסורה.
באתר מרכז המידע פלמ"ח מסופר שמפקד הכיתה שנפצע העביר את הפיקוד לעמנואל אשר ניהל את הקרב בתושיה ובגבורה במשך רוב שעות היום.
לאחר פציעות בקרבות נוספים, נאלץ לעזוב את החי"ר והתגייס לקורס החובלים הראשון של חיל הים.
לאחר שחרורו הצטרף לצי הסוחר, ועבד כ-50 שנה בימאות בתפקידים שונים, כמו רב חובל, נתב, מפקח ויועץ ימי.
הצופה אף כתב עם חברו רב החובל עמנואל קלמפרר ספר ניווט ימי ואסטרונומי.
הצופה נפטר ב-19 ביולי 2019. הותיר אחריו אישה, שלושה ילדים, בהם הגר אלמביק הצופה, ונכדים.
בשנת 2023 קבעה עיריית תל אביב לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב בארי 44.
הצופה פיסל באבן בלבד, ופעל בבית המלאכה שלו שבדרום נמל יפו.
הוא הציג בתערוכות קבוצתיות ובתערוכות יחיד בכמה מקומות בישראל ומחוצה לה.
כמו בדיסלדורף ובקלן שבגרמניה, בניו יורק שבארצות הברית, בטויאמורה שביפן ועוד.
הוא זכה בפרס ביפן ובפרס מוזיאון תל אביב.
על עבודתו כתב הצופה: .
הסופר והעיתונאי אדם ברוך כתב עליו:
1990 - פסל השואה והגבורה מוצג ברחבת ספריית וינר שבאוניברסיטת תל אביב.
1991 - פסל ה"כס" מוצג בגן הפסלים בגלריה של אוניברסיטת תל אביב.
הציג בתערוכה ברעננה והוצבו שני פסלים "צורה" ו"זוג" בעיר.
1992 - השתתף בשתי תערוכות קבוצתיות בדיסלדורף בגרמניה.
הציג בתערוכות בנווה צדק, בתיאטרון ירושלים, בבית האמנים אלחריזי ובבינאלה בעין הוד.
1993 - השתתף בבינאלה הבינלאומית לפיסול בטויאמורה ביפן ופסלו "הצורה" נרכש על ידי המארגנים.
הציג בתערוכה ברעננה והציבו את הפסל "עוגן" בעיר.
פסל "צורה" נרכש על ידי חברת כרטיסי אשראי לישראל והוצב במשרדי החברה בגבעתיים.
1994 - פסל "צורה" נרכש והוצב בתחנת הרכבת בתל אביב.
1995 - הפסל "עוגן" זכה בGrand Prix בבינאלה בטויאמורה ביפן.
הציג בתערוכת יחיד במשכן לאמנות הבמה בתל אביב.
1996 - פסל "עוגן" נמכר במכירה פומבית של סות`ביס בניו יורק.
השתתף בסימפוזין פיסול בחצור הגלילית ופסל "צורה" הוצב בחזית בניין המועצה.
פסל "יפו" הוצב בשדרות ירושלים.
1999 - הציג בתערוכה קבוצתית בבית העם באשקלון.
2001 - פסל "הרעות" מבזלת הוצב בקיבוץ יראון לזכר הנופלים אנשי הכשרת דפנה מחטיבת יפתח במלחמת העצמאות.
ב-2014 הציג פסל דומה ליד מוזיאון הרעות.
2002 - הציג תערוכת יחיד במשכן האומנים בהרצליה.
זכה בפרס קרן סנדלר במוזיאון תל אביב.
2003 - הציג תערוכת יחיד בשם סודות גלויים, אוצר התערוכה: אדם ברוך, במוזיאון הימי הלאומי בחיפה והשתתף בתערוכות קבוצתיות באשדוד ובתל אביב.
פסל "הסירה" הוצב ברחבת מוזיאון תל אביב.
2009 - הציג בתערוכה "חדש מול ישן", תערוכת פיסול קבוצתית במוזיאון יפו לעתיקות.
1995 - Grand Prix בבינאלה בטויאמורה ביפן עבור "עוגן" מאבן גרניט שחורה
2003 - פרס מוזיאון תל אביב לפיסול, קרן משפחת סנדל.
עמנואל (ינון) הרוסי (שם המשפחה במקורו היה נוֹבוֹגְרֵבֶּלְסְקִי) (19 באוגוסט 1903, כ"ו באב ה'תרס"ג – 22 בפברואר 1979, כ"ה בשבט ה'תשל"ט), היה סופר, משורר ופעיל ציוני.
עמנואל הרוסי נולד בעיר ניקולייב שבתחום המושב היהודי, בדרום האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), לבן-ציון (מנהל חשבונות) וראסיה (למשפחת אלטהויז), משפחה של חסידי חב"ד בעלת תודעה ציונית.
החל מגיל שלוש למד בחדר מתוקן ואביו אף לימד אותו עברית בהגייה ספרדית.
בגיל שש הפגיש אותו אביו עם חיים נחמן ביאליק באודסה.
יצירותיו הראשונות התפרסמו כבר בילדותו בחוברת משוכפלת בכתב יד בשם "הציוני הקטן", שהופצה בעירו ובה התפרסמו שירים וסיפורים בעברית.
אביו אסף את היצירות במחברת, עליה רשם "מחברות עמנואל הרוסי" תוך התייחסות ל"מחברות עמנואל הרומי", משורר ומלומד עברי בן המאה ה-14. לימים עיברת את שם משפחתו לשם זה "עמנואל הרוסי".
ב-1920 החל ללמוד רפואה באוניברסיטת אודסה, וחבר ללוי שניידר מהמפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס); הוא הפך לתועמלן של המפלגה ולראש תנועת הנוער שלה (היוגנד-צ"ס) באודסה.
בעיר, ששקקה בפעילות ספרותית יהודית, נפגש נובוגרבלסקי עם אביגדור המאירי, י"ח רבניצקי ואחרים.
באותה תקופה כתב ופרסם מספר שירים בעברית.
בשנת 1924 נעצר יחד עם כל החברים הפעילים של צ"ס באודסה על ידי המשטרה החשאית הרוסית (הג.פ.או.) ונשפט לגלות בסיביר.
במסגרת מדיניות ה"החלפה" (שלפיה אזרחים רוסים שנדונו למאסר בארץ ישראל על ידי שלטונות המנדט גורשו לרוסיה בתמורה לשחרור אסירים יהודים שקיבלו אשרות לעלייה לארץ) שוחרר ועלה לארץ ישראל.
בראשית ימיו בארץ חי ועבד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
לאחר מכן עבר לחיפה והתגורר אצל אברהם שלונסקי, שהיה קרוב משפחה של אמו.
בחיפה עבד כפועל בנמל, ולאחר זמן מה הצטרף לגדוד העבודה לפלוגת "כבארה" (ליד זכרון יעקב) ועסק בייבוש ביצות עד שחלה בקדחת.
באותה תקופה הפך השם "עמנואל הרוסי" לשמו בפי כל, על מנת להבדיל בינו ובין עמנואל אחר בקבוצתו.
עקב המחלה עבר לתל אביב, והחל בקריירה של כתיבה.
הוא פעל כעיתונאי ב"דבר" וב"הארץ", ופרסם שירים ב"משמר לילדים".
ידידו מימי אודסה, אביגדור המאירי, גייס אותו לכתיבת מערכונים ופזמונים עבור התיאטראות הסאטיריים "הקומקום" ו"המטאטא".
בין היתר כתב את השיר "דודה הגידי לנו כן" (ללחן של משה וילנסקי) ואת המנון "המטאטא".
במאורעות תרפ"ט שמר בתל אביב במסגרת "ההגנה".
בתקופה זו נולד בנו הבכור, אבנר, לו כתב את שיר הערש הרווי במתח ימי המאורעות "שכב בני", על לחן של אהרן חריטונוב, חסיד חב"ד אותו (את הלחן) הכיר מניקולייב (הלחן הזה אומץ מאוחר יותר למילות פיוט הסליחות ליום הכיפורים "כי הנה כחומר").
השיר, המבטא אהבת אב, חרדות לעתיד, ביטחון בצדקת הדרך ותקווה לעתיד, הושמע לראשונה בתוכנית "המטאטא" ב-1930.
בשנים 1932–1959 עבד לפרנסתו בפרסום ויחסי ציבור.
בין היתר פרסם את יריד המזרח, היה אחראי על התעמולה בכופר היישוב ופרסם דברי הסבר לציבור בשירות ההסתדרות הכללית ועיריית תל אביב.
החל ממלחמת העצמאות ועד ראשית שנות החמישים עמד בראש המחלקה ליחסי ציבור במשרד הביטחון.
גם את עבודתו הפרסומית עשה בחרוזים.
כך למשל, מתוך החוברת "מה זה כֹופר היישוב?
עמנואל הרוסי נפטר ב-22 בפברואר 1979 ונטמן בחלקת חברי "ההגנה" בבית הקברות הישן בהרצליה.
עיקר יצירתו היו פזמונים מולחנים.
חלק מפזמוניו, בעיקר לילדים, נכתבו על בסיס לחנים חסידיים.
המלחינים שעמם שיתף פעולה היו מרדכי זעירא, משה וילנסקי ויששכר מירון.
בין שיריו הנודעים: ירושלים עיר הקודש, שכב בני, בונים סוכה ("פטיש מסמר ניקח מהר"), שקט שקט, החנוכייה דולקת, וקציר בעמק.
עמנואל הרוסי היה אחד הפזמונאים הראשונים בארץ שכתבו פזמונים לקולנוע.
בשנת 1935 שיתף פעולה עם אלכסנדר פן בכתיבת שירים שילוו את סרטו של הבמאי ברוך אגדתי, "זאת היא הארץ" - סיפורן של חמישים שנות התיישבות ציונית לתסריט של אביגדור המאירי.
עמנואל הרוסי עסק גם בבלשנות, מילונאות ותרגום.
הוא היה בקיא בארמית, רוסית, לטינית, גרמנית, יידיש ואנגלית.
בין היתר פרסם מילון רוסי-עברי.
ארכיונו מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית
שירים ופזמונות, תל אביב, תרצ"א.
יצא מחדש ב-2019 בהוצאת צבעוניים עם צילומי כתב ידו המקורי.
עצרת לנוער: תוכנית לעריכת נשף הסברה אמנותי, הלשכה הראשית של הקרן הקיימת לישראל בירושלים, תרצ"ט.
בית לעם, המחלקה לנוער של הלשכה הראשית לקרן היסוד, תש"ב.
העכביש והדרור, תל אביב, תש"ג.
דוד מירנבורג: עדויות על חייו, פעלו ודורו של אחד מלוחמי התחיה העברית ברוסיה, המחלקה לתולדות החינוך והתרבות בגולה שעל יד ארכיון החינוך של הסתדרות המורים בישראל, 1967.
מחברות עמנואל הרוסי - שירי ניקולאייב ואודסה 1924-1912, עורכת: לאה צבעוני.
לב טולסטוי, השבוי מקווקז, מסדה, 1965
איוון טורגנייב, השעון, מסדה, 1965
ליובה אלמי, פואמה: שיח לעם הרוסי בלשון אתה, ירושלים, תשכ"ח
קול קורא לבני הנעורים חרוזים: עמנואל הרוסי, איורים: נחום גוטמן, תל אביב, 1940
מה זה סוד צבאי?, תל אביב, 1949 (איורים: אדם שלין)
צבא הגנה לישראל, עם מבוא מאת יצחק זיו אב: איך בנוי צה"ל, תל אביב, 1952
על יסוד ההסתדרות: לובקה מספר, עם איורים מאת נחום גוטמן, תל אביב, תשי"ט
הפקיד והציבור, עיריית תל אביב, תשט"ו
עמנואל גיל (14 בדצמבר 1906 – 28 בפברואר 1983) היה ספורטאי, מורה לחינוך גופני, עסקן ומחבר ספרי ספורט ישראלי.
ממתווי דרכו של הספורט הישראלי, במישור המקצועי, הארגוני והמוסרי-ציבורי, וממובילי התאגדות הפועל.
בשנים 1938–1972 כיהן כרכז ספורט ארצי של הפועל.
עמנואל גליקמן נולד בווילנה שבליטא שבאימפריה הרוסית לשעבר, למויסיי (מוריץ – משה) סלומונוביץ' גליקמן (1876 – 1932) ולאולגה (גולדה) לבית הלפרן (1880 – 1916).
למשפחתה של אמו הייתה קרבה לשאול ואהל, שהיה מלך פולין ליום אחד (1586-87).
משפחתו של עמנואל גיל עברה לריגה שבלטביה, בהיותו תינוק בן כחודש וחצי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פונו היהודים מתחום המושב, והמשפחה עברה לחרקוב שבאוקראינה, שם מתה אמו.
בתחילת 1921 חזרה המשפחה לריגה שבלטביה.
התחנך בבית ספר עממי בחרקוב וסיים גימנסיה (רוסית) בריגה.
בהמשך למד משפטים באוניברסיטת ריגה, אך לא הוסמך, כי דחה את הבחינות הממלכתיות מאחר שהחליט להתגייס לצבא כדי להתכונן לעלייה לארץ ישראל.
בזמן לימודיו היה חבר באגודת הסטודנטים הציונית-סוציאליסטית "השחר", שם פגש את מי שהייתה עתידה להיות רעייתו, אסתר (אתיה – אטקה) לבית גמוש (6.3.1909 –22.4.2003), מוסמכת במדעי הטבע עם התמחות במינרלוגיה.
מ-1923 החל לעסוק בספורט באופן פעיל.
ב-1929 סיים קורס למורי חינוך גופני, ובמקביל ללימודיו באוניברסיטה עבד בתור מורה לחינוך-גופני.
שירת בפלוגת גלשים בצבא הלטבי בשנים 1932–1933, והיה מדריך טירונים בדרגת קורפורל.
לאחר שחרורו מהצבא עבד כמזכיר טכני של המפלגה הציונית-סוציאליסטית המאוחדת, והיה ממארגני מצעד 1 במאי 1934 של הארגונים הציונים-סוציאליסטיים.
ב-15 במאי 1934 התחוללה בלטביה הפיכה בהנהגתו של קרליס אולמניס.
לאחר שלושה ימים נאסר גיל והועבר למחנה הסגר בנמל הצבאי של לייפאיה.
יחד איתו ישבו במחנה ההסגר כמה מאות אנשים – פעילי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, עסקני ציבור פרוגרסיביים, סופרים, משוררים ומרצים; ביניהם: חברי הסיימה (פרלמנט) פרופסור מתתיהו לזרסון וד"ר נח מייזל, וכן חבר "השחר" ד"ר ישראל מהרי"ק.
המשטר במחנה ההסגר לא היה קשה, אבל על ניסיון הברחת מכתב לארוסתו נדון גיל לחמישה ימי צינוק.
בדצמבר 1934 שוחרר גיל ממחנה ההסגר תמורת התחייבות לעזוב את לטביה.
בתחילה התיישבו בחיפה, משם עברו לעמק הירדן, וב-1938 עברו לתל אביב, שם נולדו שני ילדיהם.
אסתר עבדה כמיקרוביולוגית בקופת חולים כללית, ולימים הייתה מנהלת המעבדות במחוז תל אביב וחברת הוועד המפקח של קופת-חולים.
גיל היה חבר ארגון ההגנה והשתתף בשמירה על תל אביב.
עם קום מדינת ישראל שינתה המשפחה את שמה מגליקמן לשם העברי גיל.
מ-1923 החל גיל לעסוק בספורט, בעיקר בתור אצן אך עסק גם במקצועות רבים אחרים.
בתחילה היה חבר במכבי ריגה.
ב-1927 פרשה קבוצת צעירים והקימה מועדון עצמאי בשם "יידישער ספורט קלוב".
גיל היה מנהל הסקציה לאתלטיקה קלה וחבר בית-הדין, וב-1928 נבחר למזכיר המועדון.
ב-1929 התפרק המועדון, וגיל הצטרף למועדון הספורט של מועצת הסטודנטים של אוניברסיטת ריגה והיה חבר בנבחרת שלה.
הוא הצטיין בעיקר במאוצי שליחים, וקבוצתו קבעה שיאים חדשים של לטביה.
לקח חלק בארגון "אולימפיאדה של הקרן הקיימת" – חגיגת ספורט של ארגוני הנוער והתלמידים בבתי-הספר היהודיים בשפה העברית, שבראשה עמד ברוך בג (יושב-ראש "השחר"; עלה לארץ ישראל ב-1929 ולמד הנדסה בטכניון; רכז מקצועי של הפועל ולאחר מכן מזכיר המחלקה להכשרה גופנית של הוועד הלאומי, מקים מכון וינגייט ליד נתניה).
גיל נרשם לקורס דו שנתי למורים לחינוך-גופני, הוסמך מטעם משרד החינוך ועבד כמורה לחינוך-גופני בגימנסיות.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בלטביה הקימה ב-1921 "ארגון לספורט ולהגנה של פועלים" (S.S.S.).
חברי "נוער בורוכוב" – תנועת הנוער של "פועלי-ציון" הציונית-מרקסיסטית – הקימו בו סניף, וגיל הצטרף אליו ב-1930. במאי 1931 נבחר ליושב-ראש הסניף וכן שימש מאמן לאתלטיקה קלה ומעמל.
בתור ראש הסניף נעשה לבן בית בהנהגה המרכזית של S.S.S..
באותה עת התחיל לכתוב בביטאון הארגון (בלטבית) ובעיתון היומי "פרימארגען" (ביידיש).
ב-1931 השתתף באולימפיאדה השנייה של הפועלים בווינה, אוסטריה.
שם נפגש עם נציגי הפועל ארץ ישראל (ביניהם – ישראל שוחט, ראש ארגון השומר וממייסדי ההסתדרות).
גיל הציע להקים פדרציה עולמית של ארגוני ספורט מהתנועות הקרובות לארץ ישראל העובדת.
ב-1932 הקים גיל, עם אחיו ישראל, את ארגון ספורט הפועלים הציוני הפועל לטביה, וכיהן בתור יושב-ראש המרכז.
ניהל את הפעילות המעשית של הארגון, שימש בתור מדריך להתעמלות, מאמן ושופט באתלטיקה קלה, ניהל מחנות והשתתף בעצמו במאוצי שליחים.
עם עלייתו לארץ ישראל התיישב גיל בחיפה, משם עבר לעמק הירדן, שם שימש בתור רכז מחוזי של הפועל ומורה להתעמלות בבית-הספר המשותף בדגניה א' ומדריך נודד בקיבוצי האזור (כאשר הועבר לתל אביב הציג הצייר אהרון גלעדי ארבע קריקטורות שלו).
ב-1936 הוזמן לשמש רכז מקצועי של הפועל תל אביב.
מאפריל 1937 שימש רכז מחוז הצפון ומושבו בחיפה.
בתחילת 1938 עבר לתל אביב, שם החל בפעילותו במרכז הפועל ועמד בראש הפעולה הספורטיבית של ההתאגדות בתור רכז מקצועי ארצי עד לפרישתו לגמלאות ב-1972, היה עורך ביטאוניה, ניהל את מחלקת ההסברה שלה וכיהן מטעמה במוסדות חוץ (ההתאחדות לספורט בישראל, הוועד האולימפי הישראלי, המועצה הלאומית לספורט הוגן ועוד).
בתור רכז מחוז הצפון החל גיל בהחדרת תודעת הריצה תחת הסיסמה: "רוצו בשדה"; ב-1 במאי 1938 נערך לראשונה "מרוץ האביב" – ראשון המפעלים ההמוניים, תחילה בצורה תחרותית ולאחר מכן בצורה עממית, כריצה לשמה.
הפעולה התוכניתית בהתאגדות הייתה מושתת על מחקר, הערכת המצוי והרצוי, בחירת ענפי הספורט המתאימים לתנאי הארץ ולאופי החברה המתקדמת.
כך קמו הריכוז הספורטיבי המחוזי; הריכוז הארגוני; המשרד למיתקני ספורט (לפחות אולם מקורה ומואר אחד בכל מחוז, כדי להבטיח שפועלים רבים יעסקו בספורט אחרי יום העבודה; לפחות מסלול אחד בכל מחוז; התאמת בריכות השקיה, הקיימות ממילא, לשחייה, שהיא הספורט המתאים ביותר באקלימה החם של הארץ); מחסן מרכזי לציוד; מחלקת הדרכה.
אליפויות הפועל (משחקים, אתלטיקה קלה, "בכורת ההתעמלות", שחייה) נבעו מתוך רעיון פשוט, ששינה את פני ההתאגדות ואף את פני הספורט בארץ: תחילה נערכות תחרויות בתוך החטיבות בסניף, אחר כך בין הסניפים במסגרת מחוזית, אחריהן בין הקבוצות המנצחות במחוזות ותחרויות גמר.
הסיסמה "אלפים ואלופים" קיבלה דפוסים ארגוניים והתגשמה הלכה למעשה: בשלבים הראשונים – המונים, בשלבים האמצעיים – שיפור הרמה, ובגמר – הפסגה, האלוף.
בעקבות כל אלה התארגנו בהפועל אלפים, ומהם התגלו וטופחו המצטיינים – האלופים.
באופן זה יונק הספורט ברמה הייצוגית מהספורט ברמה העממית, אך ההשפעה היא דו-סטרית: זה האחרון מושפע מההילה האופפת את הראשון.
התוכנית השנתית הארצית הראשונה התחילה להתעצב ב-1938, והיא קבעה לכל הפעולות מסגרת של תכנון מחושב ומכוון מראש, ומ-1939 נעשתה ליסוד מסד של פעולת ההתאגדות.
בין הפועל ופלוגות הפועל לבין הפלמ"ח, הפלי"ם והמוסד לעלייה ב' היה קשר הדוק.
כאשר יצחק שדה (מייסד הפלמ"ח ומפקדו, שהיה זמן מה חבר מזכירות מרכז הפועל) היה זקוק לתוכנית לחינוך-גופני של הפלמ"ח, הוא פנה אל גיל ואל שורה אושרוביץ מגבעת ברנר, והם הכינו את התוכנית, ששימשה ברבות הימים אב טיפוס לחינוך-גופני של צה"ל.
מאז המועצה התשיעית ב-1938 היה גיל חבר מזכירות מרכז הפועל (נבחר על בסיס אישי, ולא על פי מפתח מפלגתי, כמקובל במוסדות ההסתדרות).
בין השנים 1946 ל-1950 אף ניהל את ענייני המזכירות.
גיל יזם את "בחינות היכולת" בהפועל, שנעשו לימים למפעל "אות הספורט" של המחלקה להכשרה גופנית של הוועד הלאומי; שיוטי ערים, משחים, מרוצים וצעדות למיניהם ועוד מפעלים רבים.
ב-1942 שחתה עליזה וירץ, חברת הפועל ירושלים, מטבריה לעין גב.
בעקבות זאת יזם גיל בקיץ 1943 משחה תחרותי בשם צליחת הכנרת – מבצע שפתח דף חדש בתולדות השחייה בארץ, ומאז הוא מתקיים בתדירות.
ב-1954 נוספו למשחה התחרותי גם משחים עממיים.
ב-1946 השתתף גיל במפגש של ארגוני ספורט הפועלים בבריסל, בלגיה.
הדיונים נקלעו למבוי סתום, ומשלחת ארץ ישראל הציעה להקים במקום האינטרנציונל הסוציאליסטי לספורט הפועלים (SASI), שחדל להתקיים בזמן מלחמת העולם השנייה, ועד בינלאומי לספורט הפועלים.
לאחר משא ומתן ממושך בין הפועל למכבי הוקמה ב-1951 ההתאחדות לספורט בישראל (אמנם על העיקרון של ייצוג שווה – "פיפטי-פיפטי" – הבלתי דמוקרטי ביסודו, שהספורט הישראלי סבל ממנו במשך שנים רבות; רק ב-1965 בוטלה השיטה הפריטטית).
גיל נבחר לשמש בתור אחד משני מזכירי כבוד של ההתאחדות, ובתוקף תפקידו היה מראשי משלחת ישראל לאולימפיאדת הלסינקי, 1952.
ב-1952 יזם גיל מרוץ שדה גדול, קשה ובלתי שגרתי, מסביב להר תבור, בשם מרוץ הקפת התבור.
בדומה לצליחת הכנרת, בתחילה התקיים מרוץ תחרותי בלבד, ולאחריו נוספו מרוצים עממיים.
ב-1959 עמד, יחד עם שמואל ביאליק, בראש משלחת הפועל למשחקי הפועלים בלינץ, אוסטריה.
הספורט העממי – ספורט לשמו, לשם ההשתתפות ולא לשם ההישג – הוא חידושו הגדול של הפועל, ומבחינות רבות יש לו זכות ראשונים ברחבי העולם.
את העמדה הזאת ייצג גיל בקולוקוויום בינלאומי בפריז, צרפת.
שנערך ב-1959. ב-1965 יזם גיל כינון אגף לספורט עממי במסגרת הפועל, שהתנהל בסיסמה "אתגר לרבים".
ב-1962 היה ראש משלחת ישראל לאליפות העולם בכדורעף שהתקיימה בברית המועצות, במוסקבה ובקייב.
ב-1967 מונה ליושב-ראש ההתאחדות לספורט, וכיהן בתפקיד זה במשך שלוש שנים.
כן היה חבר בוועד האולימפי בישראל ובמועצה הלאומית לספורט הוגן.
עם זאת היה חבר הוועדה המארגנת של כינוס הפועל העשירי ב-1975, ונשא את הרצאת הפתיחה של קונגרס CSIT בתום הכינוס, שהוחלט לראותה כמצע כללי של האינטרנציונל.
באותה שנה זכה בעיטור הכבוד "לאיש כפועלו" של הפועל, שגיל היה מיוזמיו.
ב-1982 קיבל את התואר "עמית כבוד לעד" של הפועל.
ב-1985 יצא לאור הספר "תרבות וגוף", קובץ ממאמריו של גיל.
בסוף הכרך הובאה רשימה ביבליוגרפית של כתביו, וממנה עולה כי כתב 46 ספרים וחוברות ו-1154 מאמרים ורשימות.
"חזק!" (יחד עם יוסף אבירם (אברמוביץ), מאיר בניהו, רפאל פנון), הוצאת עם עובד, זכה בפרס דב הוז של עיריית תל אביב (שתי מהדורות: 1947, 1953).
"אנציקלופדיה לספורט ולתרבות הגוף" (עם אותם מחברים), הוצאת עם עובד, זכה אף הוא בפרס דב הוז (שתי מהדורות: 1959, 1966).
"המשחקים האולימפיים", הוצאת מסדה ועם הספר (שתי מהדורות: 1976, 1977).
"סיפורו של הפועל", הוצאת הקיבוץ המאוחד (1977).
"עלים מהעבר" (אוטוביוגרפיה עד לעלייתו ארצה בהוצאת המשפחה, 2001).
"מיומנו של מדריך נודד" (קובץ סיפורים, שירים, תרגומים ודברי ספרות בהוצאת המשפחה, 2004).
גיל היה עורכם של כתבי-עת רבים: אחדים משנתוני "עוזנו"; "ספורט לעם"; "גורן כידון"; "ידיעות הפועל"; "ירחון ספורט"; "החינוך הגופני".
כן ערך, תרגם וכתב הקדמות לספרים וחוברות רבים.
לאחר פרישתו לגמלאות שימש עורך בהוצאה לאור של מכון וינגייט.
כתב ערכים לאנציקלופדיה העברית, לאנציקלופדיה חינוכית, ל"לקסיקון האישים של ארץ ישראל, 1948-1799".
בנוסף כתב לעצמו גם חמישה כרכי שירים (רובם ברוסית), שמקצתם פורסמו בספר "מיומנו של מדריך נודד".
מרכז הפועל קרא על שמו של גיל את מרכז ההדרכה של המרכז לחינוך ולספורט ימי בקיסריה, כמו גם מפעלי ספורט שונים.
כן יצאה חוברת "חברים מספרים על גיל" במלאת שלושים למותו.
מכון וינגייט קרא על שמו את ההוצאה לאור שלו והוציא את הספר "תרבות וגוף".
עמנואל (מוּנְיָה) דוּנָאיֶיבסקי (Dunayevsky; 1906 – 9 בנובמבר 1968) היה אדריכל במשלחות ארכאולוגיות רבות שחפרו באתרי ארץ ישראל.
נולד באודסה, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה).
היה בעל השכלה של מהנדס בניין, ולאחר שעלה לארץ ישראל בשנת 1934 עבד במקצועו.
לאחר שהשתתף בחפירותיו של בנימין מזר בבית שערים, בבית ירח ובתל קסילה עזב את העיסוק בהנדסת הבניין והתמסר לעבודה ארכאולוגית בחפירות של המשלחת של יגאל ידין בתל חצור (1955-1956).
לאחר חפירות חצור הצטרף כחבר צוות במכון הארכאולוגי של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובה פעל עד למותו.
שימש כאדריכל או כאדריכל יועץ לחפירות בעין גדי (תל גורן), בחמת טבריה, במצדה, במגידו ובחפירות באתרים רבים אחרים.
נוסף למדידות ולהכנה לפרסום של תוכניות המבנים שעלו בחפירות התעמק דונאייבסקי בניתוח סטרטיגרפי ואדריכלי של השרידים באתרים השונים, תחום שבו גילה כישרון יוצא דופן.
תוך בדיקה בשטח של יחסי הגומלין בין קירות ורצפות הוא קבע את הרצף הסטרטיגרפי והכרונולוגי היחסי של השרידים באתר ואת ההיסטוריה האדריכלית שלו.
ייתכן כי בגלל שלא היה בעל השכלה ארכאולוגית הוא היה חופשי מן הנטל של תאוריות ארכאולוגיות והיסטוריות קודמות.
הוא היה בבחינת "אמן" בקריאת הכרונולוגיה היחסית של האתר כפי שהשתמרה בהיסטוריה האדריכלית שלו.
תרומתו לבירור סוגיות אלה בחפירות חצור היא אולי הדוגמה הטובה ביותר לעבודתו.
נפטר בבית החולים הדסה בירושלים, בתום מחלה קשה.
בנימין מזר, טרודה דותן ועמנואל דונאייבסקי, "עין-גדי-חפירות ארכאולוגיות בשנים 1961-1962", ידיעות בחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, שנת כ"ז, א-ב, תשכ"ג, הוצאת החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, תשכ"ג.
עמנואל (מני) דוֹנְחִין (Emanuel (Manny) Donchin; 3 באפריל 1935 – 10 באוקטובר 2018) היה מדען עצב ישראלי אמריקאי, פרופסור לפסיכולוגיה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ובאוניברסיטת דרום פלורידה.
מחלוצי המחקר בתחום הפסיכופיזיולוגיה הקוגניטיבית.
עמנואל דונחין נולד בשנת 1935 בתל אביב, בנם של מיכאל וגוטָה.
אחיו הוא פרופ' יואל דונחין, רופא מומחה בהרדמה ובטיפול נמרץ.
את שירותו הצבאי עשה בקיבוץ, ובשנת 1957 החל ללמוד לתואר ראשון בפסיכולוגיה ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם סיום לימודיו בשנת 1961 נסע ללמוד בארצות הברית.
בשנת 1963 סיים תואר שני בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ובשנת 1964 סיים בה דוקטורט.
בין השנים 1965 ל-1968 היה חוקר במחלקה לנוירולוגיה באוניברסיטת סטנפורד ובמרכז נאס"א לנוירולוגיה.
בשנת 1968 הוא הצטרף למחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ובה הועלה בשנת 1972 לדרגת פרופסור ולימד בה עד שיצא לגמלאות בשנת 2001. בין השנים 1980 ל-1994 שימש כראש המחלקה.
כיהן פרופסור במחלקה לפסיכולוגיה באוניברסיטת דרום פלורידה, ושימש שם כראש המחלקה בין יולי 2001 לאוגוסט 2008.
דונחין מהחלוצי המחקר בפסיכופיזיולוגיה קוגניטיבית.
והוא גילה במחקר את גל המוח P-300 – גל הנפלט כשהמוח נתקל במשהו פתאומי, מפתיע או בעל משמעות לאדם.
יחד עם ג'ון פלאבל פיתח ממשק מחשב-מוח המאפשר באמצעות שימוש בגל P300 לפציינטים, גם כאלה בעלי שיתוק מוחלט, לתקשר מילים ואותיות, באמצעות המחשבה כשהם מחוברים לאלקטרואנצפלוגרם ללא שימוש בכל אמצעי אחר.
היה נשוי לרינה, אב לשני ילדים.
נפטר ונקבר בפלורידה באוקטובר 2018, בגיל 83.
עמנואל דבו היא שחקנית קולנוע ותיאטרון צרפתייה זוכת שני פרסי סזאר.
עמנואל נולדה להורים שחקני תיאטרון.
בילדותה ליוותה אותם לעיתים קרובות מאחורי הקלעים ומהם קיבלה את אהבתה למשחק.
עמנואל למדה בבית הספר הידוע למשחק קור פלוראן.
לאחר מכן השתתפה בסדנאות למשחק במסגרת בית הספר הלאומי היוקרתי FEMIS בצרפת.
בשנת 1996 שיחקה בסרט הדרמה "חיי הסקס שלי"; תפקיד שבעבורו הייתה מועמדת לפרס סזאר לשחקנית המבטיחה.
אחד מתפקידיה המוכרים של דבו היה בסרט "על שפתיי" של ז'אק אודיאר שעליו זכתה בפרס סזאר לצדו של השחקן וינסנט קאסל.
היא זכתה בפרס זה ב-2002 כאשר גברה על כוכבת אותה שנה, השחקנית אודרי טוטו (על משחקה בסרט אמלי).
סרטים ידועים אחרים הם "האישה של ז'יל", "מלכים ומלכות" (עליו זכתה בפרס לומייר), "הנשים שבחיי", "להיות מספר אחת", "במקור" (2009), "פרנק ולולה" ועוד.
בשנת 2017 כיכבה בסרט הדרמה "להיות מספר אחת" מאת הבמאית טוני מרשל; עבור תפקידה בסרט הייתה דבו מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2020 שיחקה בקומדיה הצרפתית "הבשמים" מאת הבמאי גרגורי מנייה; עבור תפקידה בסרט הייתה דבו מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר לשנת 2021.
בשנת 2021 שיחקה לצדה של לאה סדו בסרט "הונאה" של הבמאי ארנו דפלשן.
בשנת 2024 שיחקה בדרמה התקופתית "בולרו" שם גילמה את הפסנתרנית מרגריט לונג.
עמנואל הרט (נולד בשנת 1950) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, שכיהן כמפקד חטיבת גולני, ראש מטה פיקוד הצפון ומפקדהמכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בשנת 1968 התגייס לצה"ל בחטיבת גולני.
בגולני עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן יצא לקורס מ"כים.
בראשונה נפצע הרט בתאונת אימונים אולם החלים והמשיך את ההכשרה.
בהמשך הקורס, במהלך מלחמת ההתשה, השתתף בתעסוקה מבצעית בתעלת סואץ ונפצע בשנית.
הרט סיים את קורס המ"כים בהצטיינות.
עם סיום הקורס שב הרט לחטיבה כמפקד מחלקת מרגמות בפלוגה המסייעת של גדוד 13. בהמשך שימש כסגן מפקד הפלוגה.
בתפקידו הבא שימש הרט כמפקד פלוגת טירונים בגולני.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים שב הרט, שהיה מצוי באותה עת בחופשת לימודים, לשורות חטיבת גולני ולחם בקרבות הבלימה ברמת הגולן.
בתחילה הצטרף הרט כקצין מבצעים בחפ"ק המח"ט, אמיר דרורי, אולם לאחר מכן שימש כמפקד צוות בסיירת גולני וכמפקד פלוגה בגדוד 17 (אריות הגולן).
במהלך קרב ההבקעה ב־11 באוקטובר נפצע אולם עד מהרה שב לעמוד בראש פלוגתו.
לאחר המלחמה שימש כסמג"ד בגדוד 13 וקצין אג"ם של חטיבת גולני.
ב-1977 מונה למפקד גדוד 12. הרט נפצע בפעם הרביעית בפעילות מבצעית בלבנון, אולם החלים במהירות ושב לפקד על גדודו, בשלושת החודשים שחלפו עד להחלמתו, פיקד על הגדוד סגנו גבי אשכנזי.
במבצע ליטני הוביל הרט את גדודו בכיבוש תל דהור ותל עכוש.
בעוד הרט, פיקד על כיבוש תל דהור, הוביל סגנו גבי אשכנזי את הפשיטה על תל עכוש, ונפצע במהלך הקרב על היעד, אך המשיך לפקד על הכוח עד גמר הלחימה.
גדודו הוכתר על ידי אלוף פיקוד הצפון, אביגדור בן-גל, כגדוד המצטיין במבצע.
בתפקידו הבא שימש הרט כראש ענף תורת לחימה ותרגילים במפקדת קחצ"ר.
הרט שימש כראש לשכת הרמטכ"ל רפאל איתן, ולאחר מכן הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת גולני.
הרט שימש כמפקד החטיבה בשנים 1984–1982 ולאחר מכן שימש כקצין אג"ם של פיקוד הצפון.
בשנים 1987-1986 היה הרט מדריך ומפקד מגמה בקורס מפקדי פלוגות ומפקדי גדודים וביצע הסבה לשריון.
לאחר מכן שימש כסגן מפקד אוגדה.
בשנים 1990-1988 שימש ראש מטה פיקוד הצפון.
בשנים 1993-1990 שימש מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, ולאחר מכן שימש נספח צה"ל בדרום אמריקה.
עמנואל הרט נשוי למיה ואב לשני בנים ובת ומתגורר ברעננה.
עמנואל הורביץ היה כנר יהודי-בריטי.
הורביץ נולד בלונדון להורים ממוצא יהודי-רוסי.
הוא החל לנגן בכינור בגיל חמש ובהיותו בן 14 קיבל מלגת לימודים באקדמיה המלכותית למוזיקה, שם כיהן לאחר שנים כפרופסור.
בתקופת מלחמת העולם השנייה התגייס לחיל הרפואה והופיע בנגינה לפני החיילים.
בשנת 1946 הקים את רביעיית הורביץ, רביעיית מיתרים שבה היה הכנר הראשון.
בשנת 1948 עמד בראש התזמורת הקאמרית האנגלית מיד עם ייסודה.
משנת 1959 עמד בראש תזמורת גולדסבורו.
משנת 1969 עד 1971 הנהיג את תזמורת פילהרמוניה החדשה ובשנת 1970 היה לכנר הראשון של רביעיית אאוליאן.
במשך רוב שנות הקריירה שלו ניגן הורביץ בכינור מתוצרת משפחת אמאטי משנת 1603.
עמנואל הראובני הוא חוקר ארץ ישראל וסופר שכתב עשרות ספרים על ידיעת הארץ, היסטוריה וגאוגרפיה של ארץ ישראל, מורשת קרב, טיולים, ובכללם: "קום התהלך בארץ" ו"לקסיקון ארץ ישראל".
שימש בעבר עיתונאי במעריב ובהבוקר, וכן עורך בגלי צה"ל.
המיעוטים בישראל, יחד עם אורי שטנדל, [ירושלים]: לשכת היועץ לענייני ערבים ודרוזים במשרד ראש הממשלה, [תל אביב], הקיבוץ המאוחד, תשל"ג
ישובי המיעוטים בישראל: לפי קווי הפסקת האש 1967, למעט יישובים מעורבים, [ירושלים]: לשכת היועץ לענייני ערבים ודרוזים במשרד ראש הממשלה, תשל"ג 1973.
הישובים בישראל ואתרי עתיקותיהם, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ד 1974
ישראל: היישובים ואתרי עתיקותיהם, רמת גן: מסדה, (c1979)
שיירת יחיעם: סיפורה של שיירה באביב תש"ח - קובץ עדויות, (תל אביב): משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"א 1981
קום התהלך בארץ: מדריך שמורות טבע בישראל, [תל אביב]: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, (תשמ"ה 1985)
ללכת בארץ: המדריך הישראלי המשולב ליישובים, מקומות, דרכים, שמורות-טבע, אתרי עתיקות, נוף וטיול, שני כרכים, תל אביב: ספריית מעריב, תשמ"ט 1989
קום התהלך בארץ: תקציר, [תל אביב]: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תש"ן 1989
פסגות: טיולים לפסגות הרים ואל נקודות תצפית, [תל אביב]: כנרת, 1993
ארץ ישראל [תקליטור-נתונים]: אנציקלופדיה גאוגרפית היסטורית: כל היישובים, כל האתרים וכל העתיקות, [תל אביב] : המרכז לטכנולוגיה חינוכית, 1997
לקסיקון ארץ ישראל, כוכב יאיר: קדמוניות - מחקר גאוגרפי, 1999
טיולי מערות ואתרים בסביבתן, ירושלים: כתר, 1999
עמנואל גֶלבֶּר (25 בספטמבר 1917 – 19 ביוני 1987) היה מפקד חיל ההספקה בצה"ל (קצין ההספקה הראשי) בשנים 1949–1957, בדרגת אלוף-משנה, ודיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר בניז'ר, בסיירה לאון, בקמבודיה ובסווזילנד.
עמנואל גלבר נולד באוסטריה, אחד משני ילדיהם של שרה לבית וישניצר וההיסטוריון והעסקן הציוני נתן מיכאל גלבר.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, בגיל 16. ב-1937 התגייס לשירות בנוטרות (כוחות השיטור היהודיים בארץ בתקופת המנדט הבריטי שפעלו במסגרת משטרת המנדט).
ב-1938 החל ללמוד היסטוריה וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולמד תוך כדי שירותו הצבאי, עד 1947.
ב-1940 התנדב לצבא הבריטי, והגיע לדרגת Regimental Quartermaster Sergeant (RQMS; רס"פ חטיבתי) בגדוד השלישי של הבריגדה היהודית.
בשנת 1947 הצטרף למנגנון הקבע של "ההגנה".
ב-1948 התמנה כסגן מפקד שירות ההספקה, וב-1949 התמנה כמפקד השירות.
באותה עת הוחל באיחוד שירותי ההספקה, הציוד, הדלק, ההובלה ובעלי החיים לחיל אחד: חיל ההספקה והתובלה (התהליך הושלם ב-1953).
גלבר כיהן כקצין ההספקה הראשי (מפקד החיל), בדרגת אלוף-משנה, עד שחרורו בקיץ 1957.
עם שחרורו התמנה כראש אגף המִנהל וכמשנה למנכ"ל "אל על", ושימש בתפקיד זה עד 1959, אז התמנה כסגן המפקח המשקי במערכת הביטחון.
בין השנים 1964–1980 מילא שורה של תפקידים דיפלומטיים במשרד החוץ: שגריר ישראל בניז'ר (מספטמבר 1964), שגריר בסיירה לאון (מסוף 1967), שגריר בקמבודיה (עד קיץ 1972), שגריר בסווזילנד, ולבסוף קונסול כללי בהונג קונג.
בשנת 1980 חיבר "מדריך להתכתבות דיפלומטית באנגלית".
בקיץ 1942 נשא את כרמלה קיפר, בתו של משה נחשון (קיפר), איש חינוך עברי, מייסד הגימנסיה העברית ברובנה ומורה למתמטיקה בגימנסיה הרצליה; בנם, פרופ' יואב גלבר, הוא היסטוריון ישראלי, חוקר הציונות, היישוב וההיסטוריה של מדינת ישראל (את עבודת הדוקטור שלו כתב על התנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה).
עמנואל גרוס (נולד ב-5 במאי 1948) הוא משפטן ישראלי.
כיהן כשופט צבאי, ולאחר פרישתו מכס השיפוט פנה לאקדמיה.
הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת חיפה ופרופסור מן המניין בבית הספר למשפטים במכללה האקדמית נתניה.
עמנואל גרוס נולד בשנת 1948 בבוקרשט שברומניה, בנם של דב וצפורה גרוסו.
ב-1950 עלה עם הוריו לישראל והם שוכנו במעברת רגבים ליד כפר סבא.
את תעודת הבגרות עשה באופן אקסטרני ונמנה עם המחזור השני העצמאי של הפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
הוא גם בוגר תואר שני ושלישי של פקולטה זו.
במלחמת ששת הימים ערק מהגדוד שלו, גדוד 51 של גולני, ערב הקרב על תל-עזאזיאת.
בנובמבר 1972 התנדב לשירות קבע בפרקליטות הצבאית כתובע.
בשנת 1977 התמנה לשמש כסגן נשיא בתי המשפט ביהודה והשומרון.
ב-1980 מונה לשמש כשופט במערכת בתי הדין הצבאיים.
ב-1987 מונה לשמש כנשיא בית הדין הצבאי של פיקוד הדרום, מעט לפני פריצתה של האינתיפאדה הראשונה.
בית הדין נידרש לדון בעניינם של חיילים שהואשמו בעבירות בזמן ההתקוממות.
גרוס שימש כאב בית הדין במשפט "גבעתי" הראשון שבו הואשמו 4 חיילים בהריגתו של תושב מחנה הפליטים ג'יבלייה, האני אל-האשמי.
בית הדין קבע כי ההוראה שקיבלו החיילים, להכות באמצעות אלות עצורים החשודים בהשתתפות בהפגנות, היא הוראה בלתי חוקית בעליל.
החלטה זו משמשת עד היום כמקרה מבחן בשאלת הוראה בלתי חוקית בעליל.
גרוס שפט גם במשפט ההמשך שכונה "גבעתי ב'", בו הוגש כתב אישום כנגד ארבעה חיילי צה"ל במילואים, שנקטו אלימות קשה כנגד שני עצורים פלסטיניים, שנחשדו בהתפרעויות במחנה הפליטים אל-בורייג'.
בשנת 1990 יצא עמנואל לשנת שבתון בפקולטה למשפטים באוניברסיטת ייל לפוסט-דוקטורט וכחוקר אורח.
ב-1992 סיים עמנואל את השרות הצבאי בדרגת אל"ם והוזמן להצטרף לפקולטה החדשה באוניברסיטת חיפה, על ידי הדיקן המייסד פרופ' יצחק זמיר, כמרצה למשפט פלילי ודיני ראיות.
במקביל להוראה בחיפה, לימד גרוס גם במכללות רבות ובתוכן מכללת קריית אונו, המרכז הבין תחומי ובית הספר למשפטים במכללת נתניה.
גרוס משמש גם כיו"ר משותף של הפורום למשפט וחברה במכללה זו.
גרוס נשוי לדינה ואב לעידית ויהונתן.
עד המדינה (הוצאת רמות, אוניברסיטת ת"א-1988)
מאבקה של דמוקרטיה בטרור – היבטים משפטים ומוסריים (הוצאת נבו-2004)
אפרת (עמנואל) הורי (נולדה ב-29 בנובמבר 1971) היא שחקנית ישראלית.
עמנואל הורי נולדה בבאר שבע.
אחותו הקטנה של השחקן סמי הורי.
בגיל שנה התגרשו הוריה, והיא עברה בין מקומות יישוב: קריית שלום, בת ים, אילת, שכונת התקווה, גבעת השלושה, קיבוץ שער הגולן וצרפת.
לאחר שסיימה את שירותה הצבאי בחיל השריון פתחה חנות בגדים בתל אביב, ולאחריה עברה למנהטן על מנת לקדם את קריירת המשחק שלה.
היא למדה אצל סטלה אדלר, אך למרות מספר תפקידים שקיבלה בארצות הברית החליטה לחזור לישראל כעבור שבע שנים.
עמנואל הורי החלה את הקריירה שלה בישראל בשנת 2001 בסרט הטלוויזיה "ראס פינה", בו גילמה את דמותה של לימור לצד אבי קושניר, חני פירסטנברג ויונתן גורפינקל.
בשנת 2003 שיחקה בסדרה "משחק החיים", בה גילמה את דמותה של ענבר גלילי לצד לירון וייסמן, גיא אריאלי, יעל שרוני ונירו לוי.
ב-2004 שיחקה בסרט "ריקי ריקי" לצידו של נירו לוי.
בשנת 2007 שיחקה בתפקיד אורח בסדרה "החברים של נאור" בתפקיד אביגיל.
בשנת 2008 הופיעה בתוכנית "כחולים".
ב-2010 השתתפה בסדרה "טקסי דרייבר" בתפקיד אורח כמזכירה.
בשנת 2012 השתתפה בתוכנית "חלומות מפלסטיק".
ב-2013 שיחקה בסדרה "המשרד" וגילמה את דמותה של נטלי, באותה שנה גילמה את הדמות של היועצת בסדרה "בלתי הפיך".
בשנת 2014 הופיעה בסדרה "רמזור" וגילמה את דמותה של סימה ביטון.
בשנת 2018 הופיעה בסדרה "הפסיכולוגית" וגילמה את דמותה של שרונה בן אברהם.
בשנת 2020 גילמה את נטלי בסדרה "מנאייכ" ושבה לגלם את הדמות גם בעונה השנייה.
אחיה הבוגר הוא סמי הורי.
בתה היא אודיל אליסון, המוכרת מהעונה החמישית של הבנים והבנות שהגיעה עד לגמר.
עמנואל מאמצת בביתה עוד נערה ממשפחתה.
עמנואל ז'ופרה (Emanuele Giaufret) הוא דיפלומט איטלקי אשר שימש כראש משלחת האיחוד האירופי בישראל בין השנים 2017 ו-2021.
ז'ופרה הוא בעל תואר דוקטור בהיסטוריה של יחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת פירנצה.
הוא מילא מספר תפקידים בשירות החוץ של האיחוד האירופי: היה ראש מדור פוליטיקה ומסחר בשגרירות האיחוד בישראל ויועץ הממונה על זכויות האדם ועניינים חברתיים בנציגות האיחוד האירופי במטה האו"ם בניו יורק.
קודם למינויו בשגריר בישראל במאי 2017 כיהן כראש אגף דמוקרטיה ופיקוח על בחירות בשירות החוץ של האיחוד.
ז'ופרה נכנס לתפקידו בישראל בספטמבר 2017, והחליף את השגריר לארס פאבורג-אנדרסן.
בשנת 2021 הוא סיים את תפקידו והוחלף בשגריר דימיטר צאנצ'ב.
עמנואל פרדריק ווז'יי היא שחקנית קנדית.
ווז'יי נולדה בוונקובר, שבקולומביה הבריטית, קנדה.
בת להורים קתולים שהיגרו מצרפת לקנדה.
היא למדה בבית הספר קרופטון האוס (אנ'), בית ספר פרטי לבנות, במשך עשר שנים עד שעברה לבית הספר התיכון מאגי (אנ'), המציע תוכנית אקדמית גמישה לסטודנטים מקצועיים וקדם-מקצועיים לספורטאים, אמנים ומוזיקאים (SPARTS), בשנתיים האחרונות של תיכון.
יש לה אח גדול ושמו ג'ייסון.
היא דוברת צרפתית ואנגלית ברמת שפת אם.
בחורהפרק: "Amen"Cerberusד"ר סמנתה גיינססרט טלוויזיה של Syfy (אנ')Painkiller Jane קפטן ג'יין אליזבת' בראונינגסרט טלוויזיה של Syfy (אנ')בית המתים 2 (אנ')ד"ר אלכסנדה מורגןסרט טלוויזיה של Syfy (אנ')2005–2015שני גברים וחצימיה12 פרקים2006מונקפאטפרק: "Mr.
סדרת המקור הראשונה של X (לשעבר טוויטר)
עמנואל זימה (בצ'כית: Emanuel Zíma; 1 בינואר 1881 – 8 באפריל 1963) היה פקיד בשגרירות הצ'כית בבודפשט, מחסידי אומות העולם, שהציל יהודים במלחמת העולם השנייה.
ערב מלחמת העולם השנייה, שובץ זימה עמנואל לעבודה בשגרירות צ'כיה בבודפשט בירת הונגריה.
בעקבות כיבוש צ'כיה באביב 1939 על ידי גרמניה, סופחה השגרירות הצ'כית בבודפשט לשגרירות הגרמנית, וזימה המשיך לעבוד בשגרירות שהייתה בשליטה גרמנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה חלה זימה ואושפז בבית החולים היהודי בבודפשט, שם טופל על ידי האחות מריה פלאם.
בעקבות הטיפול המסור שקיבל, הציע זימה לאחות מריה מחסה אם מצבם של יהודי המדינה ידרדר.
זימה הבטיח למריה כי אם היא וקרוביה יזדקקו למקום מחבוא, הוא יאפשר להם להתגורר בחדר שנפגע והוצא משימוש.
תחילה ההצעה כוונה למריה ולבעלה אולם לאחר שזימה פגש את אחותה, העזרה הוצעה גם לאחות ולבעלה.
ביולי 1944, הגיעו כוחות של מפלגת צלב החץ לתפוס את תושבי הבית שהוגדר כ"יהודי" שבו גרו מריה, בעלה ואחותה ולהעבירם למחנה.
השלושה הצליחו לברוח ולהתחבא זמן מה אצל מכרים נוצרים.
לאחר מכן הועברו, לפי הצעתו של זימה, לאותו חדר בשגרירות.
כעבור זמן גם הבעל של אחותה הצטרף וכן תשעה יהודים נוספים שהוחבאו בו במהלך המלחמה.
מדי בקר, עוד לפני שיתר עובדי השגרירות הגרמנים הגיעו לעבודתם, זימה או בנו הגיעו למקום והביאו אוכל ומצרכים ליהודים המסתתרים.
כאשר הצבא האדום הלך והתקרב לבודפשט, הועברה השגרירות מן העיר אולם בשל מחלת אשתו, זימה נשאר בבודפשט והמשיך לעזור ליהודים המסתתרים בשגרירות הריקה.
גם לאחר שהעיר והשגרירות שוחררו על ידי הרוסים, זימה המשיך להגן על היהודים הללו שכן חלקם התגוררו קרוב לחזית וגם בשל החשש שהגרמנים ינסו להשתלט בחזרה על חלקים מבודפשט.
זימה נפטר ב-1963, אך מספר ניצולים עלו לארץ והביאו איתם את הסיפור ליד ושם.
ב-1971 הוענק לזימה עמנואל אות חסיד אומות העולם וננטע עץ לזכרו.
מפני שזימה נפטר ובשל היחסים הקרים עם מדינות מזרח אירופה וחוסר ההצלחה באיתורבנו, האות לא הועבר לקרוב משפחה של זימה ונשאר ביד ושם.
לאחר פירוק ברית המועצות ועם חידוש הקשרים בין ישראל להונגריה, בשנת 2014 אותר בצ'כיה מיקלוס, נכדו של זימה.
האות הוענק לנכד בטקס שהתקיים בבניין השגרירות הצ'כית בהונגריה, בהשתתפות שגריר ישראל בבודפשט.
כמו כן הוקמה תערוכת קבע בשגרירות צ'כיה בבודפשט על פועלו.
אלבן עמנואל גיום-ריי היה ארכאולוג, טופוגרף ומזרחן צרפתי, שנודע במחקריו בנושאי המדינות הצלבניות והמבצרים הצלבניים במזרח התיכון.
גיום-ריי היה מחלוצי המחקר בתחום האדריכלות הצבאית הצלבנית.
בין השנים 1857 ו-1864 ערך שלושה סיורים מקיפים בסוריה ובארץ ישראל, שבמהלכם ביקר במבצרים הצלבניים העיקריים, למעט אלה שבעבר הירדן.
מחקרו הראשון, שפורסם ב-1869, עסק בגנאלוגיה של הצלבנים, ומחקרו השני, שראה אור בשנת 1871, נקרא "מחקרים באתרי האדריכלות הצבאית של הצלבנים בסוריה ובקפריסין".
ב-1883 פרסם את ספרו "מושבות הפרנקים בסוריה במאות ה-12 וה-13".
התמקדותו של גיום-ריי ביֵשות הצלבנית באה על רקע התפתחות העניין בארכאולוגיה הצבאית הימי-ביניימית בצרפת, שעם מוביליה נמנה האדריכל וההיסטוריון אז'ן עמנואל ויולה-לה-דוק.
עניין זה גבר בהקשר הפוליטי והאידאולוגי של החדירה הצרפתית ללבנט.
פרטי חייו של גיום-ריי אינם ידועים במלואם.
לא ידוע היכן רכש את השכלתו.
ככל הנראה היה בעל אמצעים שעתותיו בידו.
יש מקום להניח שמסעות החקר שלו בלבנט נעשו בתמיכה ממשלתית.
ב-1865 הוענק לו מטעם הוותיקן עיטור מסדר גרגוריוס הגדול , וב-1866 הועלה לדרגת אביר בלגיון הכבוד הצרפתי.
למרות תרומותיו למחקר לא זכה לתפקיד בממסד האקדמי.
עם זאת היה פעיל במספר אגודות מדעיות, בהן החברה לחקר עתיקות צרפת , האגודה הארכאולוגית של מחוז אר ולואר והחברה הגאוגרפית הצרפתית, וכמו כן פרסם מאמרים לרוב.
פעילותו המדעית והספרותית נפסקה בסביבות 1900. גיום-ריי סבל מחירשות, פרש מכל פעילות ציבורית ומת ב-1916 בבדידות ובאלמוניות.
חפצי העתיקות שאסף נמסרו למוזיאון הלובר ולמוזיאון לאמנות של שארטר.
בהערכת פועלו המדעי ראוי להביא בחשבון שבבואו לזהות, לתאר, לצייר ולתעד את המבנים השונים עמדו לנגד עיניו בעיקר תיאורים של כרוניקאים ושל עולי רגל.
תמונת השחזור של מצודת קראק דה שבלייה, שמרבים להעתיקהּ, פורסמה לראשונה על ידיו ב-1871. מחקריו, על אף כמה ממגבלותיהם שהתבררו במחקרים חדישים, היוו תשתית לחוקרי הארכאולוגיה הצלבנית שבאו אחריו.
עמנואל הכטלינגר (17 ביולי 1933 – 23 ביוני 2018) היה פעיל חברתי, ויזם באר שבעי.
היה מעורב בפירוק מעברת חצרים והעברת יושביה לבאר שבע, ובשיקום שכונה ג' ושכונה ד' בעיר.
הקים את מיזם "דירות פתוחות" המאפשר שיתוף של סטודנטים בפר"ח בשיקום שכונות.
שימש שנים רבות כמנהל מחוז דרום בחברת עמידר.
שימש בהנהלת הפועל באר שבע בכדורגל, יושב ראש מחלקת הכדורסל של הפועל באר שבע, יושב ראש תיאטרון באר שבע ובהנהלת הסינפונייטה הישראלית באר שבע.
בשנת 2001 נבחר ליקיר העיר באר שבע.
הכטלינגר נולד בשנת 1933 בקמפולונג בחבל בוקובינה שברומניה בבית ציוני מסורתי.
אביו, אפרים הכטלינגר, היה סוחר ושימש כיושב ראש הפועל המזרחי וכיושב ראש הארגון הציוני בעיר.
אמו, פאני ציפורה כיהנה שנים רבות כנשיאה של קרן קיימת לישראל וכסגנית נשיאת ויצו בעיר.
בשנת 1941 גורש יחד עם משפחתו לאזור רומניה.
בשנת 1947 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, אך האונייה שלהם נתפסה על ידי הבריטים והם הועברו לקפריסין.
בשנת 1948 הגיעה המשפחה לישראל והשתקעה ביפו, שם פתח אביו חנות.
בשנת 1951 סיים את תיכון גימנסיה הרצליה.
בשנים 1956–1958 למד בפקולטה לחקלאות מזון וסביבה של האוניברסיטה העברית, ברחובות ועם סיום לימודיו עבר להתגורר בבאר שבע.
בשנת 2001 זכה בפרס חיים ופרס יקיר העיר על תרומתו למען באר שבע.
בשנת 1968 הצטרף לחברת עמידר כפקיד, היה מנהל סניף עמידר בבאר שבע, והתקדם עד לתפקיד מנהל מחוז הדרום לו התמנה בשנת 1972, ובו שימש עד יציאתו לפנסיה בשנת 1998. במסגרת תפקידו היה אחראי על פרויקטים ייחודיים של שיקום שכונות, דיור לזוגות צעירים ודיירים בצפיפות, ופינוי מעברות משק עזר וחצרים.
מעורבותו הורגשה במיוחד בפרויקט לשיקום שכונות המצוקה ובפעילות החברתית-קהילתית, לדוגמה בהפעלת אתר המגורונים בנחל בקע.
בשנת 1970 מונה להנהלת הפועל באר שבע, ובשנת 1979 מונה ליו"ר אגודת הכדורסל של הקבוצה.
בשנת 1977 יזם בשיתוף עם אוניברסיטת בן-גוריון את תוכנית "הדירות הפתוחות" לסטודנטים שהתנדבו לסייע לילדי משפחות חלשות במסגרת תוכנית פר"ח.
התכנית הציעה לסטודנטים מגורים ללא תשלום שכר דירה בשכונות ג' ו-ד' בבאר שבע, תמורת מספר שעות שבועיות של פעילות למען תושבי השכונה, כגון העברת חוגים או סיוע למשפחות.
התכנית זכתה לתהודה גדולה וכיום היא אחת מהתוכניות החברתיות הוותיקות בבאר שבע.
החל משנת 1996 שימש הכטלינגר כיו"ר העמותה למען הקשיש בבאר שבע.
העמותה הקימה וניהלה את בית האבות העירוני באר שבע, אשר אינו מיועד למטרת רווח ופועל בפיקוח משרד הבריאות ומשרד העבודה והרווחה.
במסגרת תפקידו יזם העברת כל עובדי בית האבות להסכם קיבוצי והקמה של מחלקה סיעודית חדשה.
בשנת 1997 מונה לנשיא פרלמנט ותיקי באר שבע.
בנוסף התנדב במועצה לישראל יפה ובבית יד לבנים, ושימש כיו"ר האגודה למען הקשיש וכיו"ר ונאמן של תיאטרון באר שבע ושל התזמורת העירונית.
1981 חתן פרס העבודה ע"ש מרדכי נמיר על פעילותו למען באר שבע והנגב.
1988 תואר יקיר ההסתדרות על שירות והשגים בתחום הדיור וסיוע לכלל ולפרט.
2001 פרס יקיר העיר באר שבע ופרס מפעל חיים.
הכטלינגר התגורר בבאר שבע, היה נשוי ואב לשלושה ילדים.
נפטר בשנת 2018 ממחלת הסרטן, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע .
עמנואל גוטמן (13 במאי 1924 – 1 בדצמבר 2022) היה חוקר בתחום מדע המדינה ופרופסור במחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית.
לימד גם במעמד של פרופ' אורח באוניברסיטאות בבריטניה, גרמניה, פינלנד, ארצות הברית וקנדה.
נולד במינכן במדינת בוואריה בגרמניה לד"ר משה גוטמן ולקטרין (לבית ריזר).
אביו היה בן למשפחה יהודית-אורתודוקסית, נעשה ציוני לא-דתי ולמד רפואה.
היה הרופא הראשון בארץ, ואחד הרופאים הראשונים בעולם שהתמחו בטיפול באלרגיה ובאסתמה.
אמו הייתה בת למשפחה יהודית-אמריקאית חילונית.
לגוטמן היו שני אחים צעירים יותר: יואל-רוברט, שהיה בבגרותו פרופ' לכימיה פיזיקלית במכון ויצמן, ושלמה-הנס, שנהרג בשירותו בפלמ"ח במלחמת העצמאות בקרב על צפת בהסתערות בניסיון לכבוש את "המצודה", שחלשה על העיר.
בילדותו בגרמניה התחנך בבית ספר עממי יהודי שהיה קשור לבית הכנסת האורתודוקסי.
עם עליית הנאצים לשלטון נאסר על אביו לעסוק ברפואה.
המשפחה גורשה מביתה המפואר וגוטמן גורש מאגודת הספורט שבה היה חבר.
האב עבר לעבוד בקליניקה פרטית של רופאה יהודיה, אך הפגיעות באוכלוסייה היהודית גרמו לבני המשפחה להחליט לעזוב את גרמניה.
ב-20 בינואר 1936 עלה גוטמן לארץ עם אמו ואחיו.
אביו עלה כמה חודשים קודם כדי להתמחות ברפואה בפלשתינה ולקבל רישיון מקומי לעסוק ברפואה, ולהכין את קליטת המשפחה.
בשנתיים הראשונות למד גוטמן בבית ספר פרטי שבו למדו ילדי עולים מארצות מערב אירופה ומרכז אירופה.
לאחר מכן עבר ללמוד בתיכון בית הכרם, וסיים שם את לימודיו במגמה חברתית, באמצע מלחמת העולם השנייה.
בהיותו בכיתה י"א התגייס לארגון ה"הגנה" ועבר אימונים מעין-צבאיים.