tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, הקים להקה נוספת עם נגנים מוסלמים מבגדד שהייתה מנגנת בימי שבת וחגים יהודיים.
באופן פרטי הופיע בפני המלך, שרי הממשלה וראש העיר בגדאד.
הופיע בארץ בטרם קום המדינה ב-1944 וחזר לעיראק.
ב-1951 מימש את שאיפתו לעלות לארץ ישראל, וזאת על אף כישרונו הרב ותפקידו הנכבד כמנהל בתחנת השידור בבגדד.
ב-1956 בזמן מבצע קדש, אנשי ה-BBC החרימו רסיטלים שלו שהוקלטו בעיראק עבור התחנה אחרי מלחמת העולם השנייה, בשל היותו יהודי.
הלחין שירים רבים ומנגינות המושמעים עד היום.
בין השאר, נחשב למי שהביא להכרתו ולגדולתו של נאזם אל-ע'זאלי בקרב קהילת המוזיקה הערבית.
יוּסֵף חדאד הוא ערבי-ישראלי נוצרי, פעיל הסברה, פעיל חברתי במגזר הערבי בישראל, אושיית רשת ומנכ"ל עמותת "ביחד – ערבים זה לזה" הפועלת לחיבור החברה הערבית לחברה הישראלית.
חדאד נולד בחיפה למשפחה ערבית-נוצרית, אמו עבדה כמורה ואביו היה כומר, איש עסקים וטייס אזרחי, הוא השני מבין 4 אחים.
כשהיה בן שלוש עברה משפחתו לנצרת, שם התחנך בבית הספר הטכנולוגי דון בוסקו.
בשנת 2003 החליט להתנדב לצה"ל בעקבות הפיגוע במסעדת מקסים באותה שנה, ושירת בחטיבת גולני.
סיים קורס מ"כים בהצטיינות ושרת כמפקד וסמל מחלקה בגדוד 51.
במהלך מלחמת לבנון השנייה לחם גדודו בקרב בינת ג'בייל, בו נהרגו שמונה לוחמים ובהם הסמג"ד רועי קליין, ובעקבותיו עוטר הגדוד בצל"ש.
ביולי 2006, בתקרית אחרת נפצע קשה מטיל, כף רגלו הימנית נקטעה, והוא נפגע במספר מקומות נוספים.
באשפוזו חוברה כף רגלו מחדש והוא עבר טיפול ושיקום במשך כשנה.
כתוצאה מכך הוא מתמודד עם פוסט טראומה.
חדאד התחיל את לימודיו לתואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת בר-אילן, אך פנה להסברה ולא השלים את לימודיו.
הוא בוגר תוכנית LEAD20 למנהיגים צעירים מרחבי העולם ב (MIT) ושימש כמנהל פרויקט ומנהל תפעול בחברה למחקרי שוק.
בין 2021 ל-2024 עבד בערוץ "i24NEWS" כשדרן בערבית ובאנגלית.
הוא כותב טורים גם באתרים נוספים כדוגמת "ישראל היום" ו-"TheMarker".
ביוני 2024 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת אריאל.
בשנת 2006 חדאד החל את פעילותו בהסברה במסגרת ארגון נכי צה"ל והוא פועל למען ההסברה הישראלית ברחבי העולם ונגד קמפיין החרם על ישראל של ה-BDS, ונגד האנטישמיות החדשה באוניברסיטאות.
במאי 2018 הקים את עמותת "ביחד – ערבים זה לזה" ובמסגרתה הוא מקדם פעילויות חינוך, חברה וקידום שילוב אזרחים ערבים-ישראלים בחברה הישראלית.
בין שאר הפעילויות - עידוד ותמיכה במתנדבים לשירות הלאומי-אזרחי, מתוך מטרה לסייע לצעירים לגבש זהות ישראלית ולהובילם להרגשת שייכות למדינה.
הוא עומד בראש העמותה ומשמש כמנכ"ל העמותה.
הוא מופיע בקולג'ים ברחבי העולם ומציג את הצד הישראלי.
ב"שבוע האפרטהייד" בדרום אפריקה התעמת עם מנהיג ארגון ה-BDS בתוכנית מרכזית שם.
חדאד מתראיין מדי פעם בערוצי תקשורת זרים באנגלית, ולעיתים גם בערוצי תקשורת ערביים בערבית.
כך למשל התראיין ברשת "אל-ערביה" הסעודית במבצע שומר החומות התראיין בגופי תקשורת שונים בעולם והפיץ תכנים להם נחשפו מיליונים.
במרץ 2021, בדיון במועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם, תקפו איראן, קטר והפלסטינים את ישראל והאשימו אותה שתוכנית החיסונים שלה היא גזענית.
לאחריהם קיבל חדאד את רשות הדיבור בשם ארגון זכויות האדם "UN Watch" והגיב על האשמותיהם.
חדאד מתראיין בערוצי התקשורת בישראל, בהם הוא מתעמת לעיתים עם נציגים שונים של המגזר הערבי.
כך, למשל, מתח ביקורת על אופייה של מחאה נגד הפשיעה במגזר הערבי ואזלת היד של הרשויות, שבה הניפו הללו דגלי פלסטין בעוד, לדבריו, כאזרחים ישראלים המלינים על בעיות ישראליות חשובות, היה עליהם להניף את דגלי המדינה.
חדאד מבקר גם את התקשורת בישראל, למשל את ערוץ 13, כאשר הציגו בו קטגוריה המסווגת פיגועים ככאלו שבוצעו ממניע אישי.
חדאד משתתף בדיוני ועדות וכנסים בכנסת.
לצד השתתפותו בנושאים הקשורים לחברה הערבית, הוא משתתף גם בעבודת השדולה למניעת המאבק בתנועת החרם על ישראל, ובמאבק על שמירת חופש הביטוי ברשתות החברתיות מחד, וההגנה המצופה מהחברות מפני מתן האפשרות לתמיכה בטרור והסתה באמצעותן וכן במאבק נגד אנטישמיות ושיח של שנאה ברשת.
בין מסריו בדיוני הוועדות חוזר חדאד גם על הצורך בכך שהחברה היהודית תכיר טוב יותר את השפה הערבית, על מנת להבין מול אילו אויבים הם עומדים בפלטפורמות האינטרנט והעיתונות.
חדאד נחשב לאושיית רשת, ולפעילותו ברשתות החברתיות "פייסבוק", "טוויטר" ו"טלגרם" ישנם עוקבים רבים.
בין היתר, הוא יוצר סרטוני הסברה בערבית, באנגלית ובעברית, המסייעים להסברה באמצעות הרשתות החברתיות וביוטיוב והטמעתם ברשת כחומרי הסברה שיש להם רלוונטיות לאורך זמן.
לקראת הבחירות לנשיאות ישראל בשנת 2021 פרסם את תמיכתו במרים פרץ.
חדאד פעיל ביוזמות קירוב הלבבות בין החברה הערבית ליהודית.
בין היתר, במסגרת עמותת "ביחד – ערבים זה לזה", יזם ב-2019 את זיכרון בסלון בחברה הערבית ישראלית, את טקס יום השואה הראשון על אדמת מדינה ערבית (איחוד האמירויות), ואת הטקס הראשון ביום הזיכרון לחללי צה"ל בחברה הערבית, באתר הנצחה המוקדש לחיילי החברה הערבית שמתו בשירות בצה"ל.
חדאד עצמו מוזמן להופיע ולייצג בטקסים וכנסים רשמיים שונים כגון בטקס יום השואה בפלורידה ב-2019 בטקס ביום ההוקרה לפצועי מערכות ישראל ונפגעי האיבה ב-2020 ובכנס השנתי של ארגון הקהילה הישראלית-אמריקאית (IAC) בדצמבר 2021. זאת, במטרה להנגיש את זיכרון השואה לחברה הערבית בישראל ובעולם.
חדאד חבר בפורום "המסע לעמק השווה", יוזמה לדיאלוג משותף במחלוקות ובפערים בחברה הישראלית.
באפריל 2020 נבחר יוסף חדאד לרשימת ה-50 משפיענים פרו-ישראלים, מטעם "Social Lite Creative", ובנובמבר נבחר לרשימת 40 המשפיענים למען ישראל באינטרנט, מטעם סינדיקט החדשות היהודי (JNS).
בדצמבר 2021 הוענק לחדאד, לצד אישים נוספים, פרס "האור של ישראל" בטקס מטעם משרד החוץ הישראלי.
הזוכים בטקס הגיעו מתחומים שונים, בהם ייצגו את ישראל בעולם באמצעות הצטיינות בזירה המקצועית שלהם לצד פעילות למען תדמית ישראל בתקשורת וברשתות החברתיות.
ב-20 בדצמבר 2022 זכה בפרס בגין לשנת ה'תשפ"ג (2022) לצד דוד עברי ועמותת "אור למשפחות".
ב-26 באוגוסט 2023 הותקפו חדאד ובני משפחתו במטוס בדובאי על ידי ערבים ישראלים.
התקיפה כללה קללות וגידופים ואלימות פיזית.
ב-12 בדצמבר 2024 הוציא לאור את ספרו הראשון "תנו לי להסביר".
החל מ-7 באוקטובר 2023, עם תחילת מלחמת חרבות ברזל, החל חדאד במסע הסברה נרחב ברשתות החברתיות, בעברית, באנגלית, בערבית ובשפות נוספות, באתר "יוטיוב", בעד ישראל ונגד מעשי "חמאס" ו"הג'יהאד האסלאמי", על פועלו העניקה לו המועצה הציונית בישראל את אות "גיבורי העורף".
הוא מרבה להופיע באולפנים ורשתות התקשורת הישראליות, בין היתר בחדשות 12, במסגרת הופעותיו הוא מציג לעיתים סרטונים הנוגעים לישראל ומגיעים מהעולם הערבי.
בינואר 2024 הפך לפרזנטור של עמותת "משאלת לב", הפועלת להגשמת משאלות לילדים שסובלים ממחלות מסכנות חיים.
באפריל 2024 הותקף חדאד לאחר שהתעמת עם מפגינים פרו-פלסטינים באוניברסיטת קולומביה שבניו יורק.
בשנת 2024 נבחר להשיא משואה בטקס הדלקת המשואות בהר הרצל.
באוקטובר 2024 נפסק לזכותו פיצוי של 24 אלף ש"ח בתביעת דיבה שהגיש כנגד הפעיל החברתי יוני שקד, זאת בעקבות טענות של שקד על עבודתו באם תרצו.
חדאד מתח ביקורת על נבחרי ציבור ערבים שלטענתו עוסקים ב"בדלנות לאומית" המחריפה את הנתק מהמדינה ומהחברה היהודית בישראל.
הוא מתנגד לשמאל הלא-ציוני בישראל, ולדבריו ספג יותר גזענות מהשמאל הרדיקלי מאשר מהימין הרדיקלי.
במהלך מלחמת חרבות ברזל חדאד קרא "לאמץ חלק מהמנטליות הערבית" ולהתנהל מול אויבי ישראל בעוצמה ובאכזריות.
הוא קרא לאו"ם "הארגון הכי צבוע שיש", ואמר שהיה רוצה להיות שגריר ישראל באו"ם, "לייצג את המדינה שלנו ולנאום בערבית".
בשנת 2024 יצא לאור ספרו הראשון, "תנו לי להסביר" בהוצאת ידיעות ספרים.
ממאי 2021 מאורס לאמילי שריידר, עיתונאית ופעילת הסברה ישראלית-אמריקאית ברשתות, בעלת טור ב"ג'רוזלם פוסט".
ב-30 ביולי 2025 פלט כדור מאקדחו האישי במהלך ויכוח עם רוכב קטנוע באזור כיכר השעון ביפו.
נשקו נתפס והוא נחקר על ידי המשטרה, ולאחר מכן הוא נשלח לחמישה ימי מעצר בית.
בעקבות זאת הוגש נגד חדאד כתב אישום באשמת מעשה פזיזות ורשלנות בנשק, ונגד רוכב הקטנוע הוגש כתב אישום באשמת תקיפה.
הרב יוסף חיים דוויק הכהן (ט"ו בכסלו ה'תרל"א, 9 בדצמבר 1870 –כ' באייר ה'תשכ"א 6 במאי 1961) היה איש ציבור, מורה, מחבר ספרים ופובלציסט בשפה הערבית.
הרבה לכתוב מאמרים בעיתונות הערבית בנושאי יחסי יהודים וערבים.
נולד בדמשק שבסוריה לאברהם דוויק הכהן, שעסק בתפירת מדי קצונה לצבא העות'מאני.
בצעירותו למד בבית הספר של חברת כל ישראל חברים בדמשק, ובגיל 13 לערך עלו עמו הוריו לארץ ישראל והשתכנו בטבריה, שם למד בישיבה והוסמך לרבנות.
כשבגר נישא לרבקה בת מאיר ניניו, והחל לשמש כמורה בבית הספר של חברת כל ישראל חברים בטבריה.
בשל מאבק של חוגים חרדים בעיר כנגד בית הספר האחרון, עבר הרב דוויק לשמש כמורה בבית ספר בזכרון יעקב, ומשם חזר לאחר מספר שנים לבית הספר בטבריה.
עם מינוי הרב חיים יששכר אבולעפיה בשנת 1911 לחכם באשי של טבריה, נאם הרב דוויק בטקס ההכתרה שנערך בבית הממשלה, והדגיש את היחס החיובי של האימפריה העות'מאנית כלפי היהודים לעומת יחסה השלילי של ספרד ליהודים בתקופת האנקוויזיציה.
ממלא מקום קונסול ספרד שנכח בטקס, דרש לכלוא את הרב דוויק, ולהעמידו למשפט באשמת פגיעה בכבודה של ספרד.
לבסוף, הכריע קונסול ספרד הכללי מחיפה כי הרב דוויק לא יועמד למשפט, שכן דבריו היו רק ביקורת היסטורית בת מאות שנים על מדינתו.
בתקופה זו עזב את טבריה מחשש לרדיפות בשל נאומו, ועבר למטולה, שם שימש כמורה לעברית ולערבית במשך שבע שנים.
במקביל, בתקופה זו כיהן כחבר במועצה המחוזית (מג'לס אידארה) בג'דידה.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא העות'מאני, ושירת בו במשך שלוש שנים.
בחודש בדצמבר 1916 הוטל עליו לומר וידוי עם נעמן בלקינד ויוסף לישנסקי לפני שהוצאו להורג באשמת סיוע לצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה.
עם שחרורו מהצבא, החל לשמש כמורה ביסוד המעלה, עד ליציאתו לפנסיה בשנת 1919, אז שוב חזר לטבריה.
בשנת 1955 התפרסם סירובו לעזוב את ביתו בטבריה העתיקה, לאחר הודעת העירייה שבכוונתה להפקיע את קרקעותיו, להרוס את שלושת בתיו ולבנות במקומו בתי מלון וטיילת.
התנגדותו הובילה לכך ששר האוצר והרשות לפיתוח קיבלו צו על תנאי מבית המשפט הגבוה לצדק.
מנהל רשות הפיתוח, מרדכי שטנר, נחקר גם הוא בידי בית המשפט בשל מעורבות הרשות בניסיון ההפקעה.
הרב דוויק חיבר מספר ספרי לימוד ערבית, שבהם השתמש בשיעוריו בבתי הספר, ונותרו בכתב יד.
כן כתב מאמרים רבים בעיתונות הערבית למען השלום בין העם היהודי לעם הערבי.
יוסף זיידנר (15 בדצמבר 1860 – 5 ביוני 1942) היה פעיל ציוני ומתומכיו הראשונים של בנימין זאב הרצל, תעשיין ומהנדס ארצישראלי.
נמנה עם מייסדי בית החרושת סיליקט בתל אביב.
יוסף זיידנר נולד בב' בטבת תרכ"א (1860) במריופול שבמזרח אוקראינה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
אביו, נפתלי, היה סוחר ועסקן מכובד ונמנה עם משפחת הברון גינצבורג.
בילדותו למד ב"חדר" והמשיך בלימודיו בתיכון.
לאחר סיום לימודיו יצא ללימודי הנדסת מכונות וחשמל ב.
שם למד אצל הפיזיקאי היינריך פרידריך ובר (Heinrich Friedrich Weber).
סיים לימודיו באוניברסיטה בשנת 1885, שב לאוקראינה ומצא משרה ביקטרינוסלב כמהנדס מכונות.
במשרה זו החזיק עד 1891. הושפע מהופעתו של מנחם אוסישקין באחד מבתי הכנסת בעיר, שבה הטיף ליישוב ארץ ישראל.
הגיע לארץ ישראל בפברואר 1891 ושהה שם כ-10 חודשים במטרה למצוא שטח מתאים להתיישבות יהודים.
בשנת 1893 לערך נשלח מטעם אגודת "אחוה" ביקטרינוסלב לקנות אדמה בחורן (כיום חלק ממחוז דרעא בסוריה) עבור מאה משפחות עולים.
הוא הצליח לקנות שטח של 88,000 דונם בסביבות מזריב, בעבר הירדן המזרחי.
אולם, בטרם הונפקו הקושאנים הוציאו רשויות העות'מאניות צו שאסר העברת קרקעות לידי יהודים.
על מנת להציל את הקרקעות שנקנו נסע זיידנר לפריז, נפגש עם הברון רוטשילד והוחלט להעביר את הקרקעות לידיו להמשך הטיפול בעניין.
באותה שנה עזב את רוסיה ועבר לווינה, שבה מצא משרה כמנהל תחנת כוח חשמלית.
בתפקיד זה עבד עד 1920. במקביל ערך משנת 1901 את כתב העת המקצועי "חשמל ומכונות" (Elektrotechnik und Maschinenbau).
בווינה הצטרף לאגודת הסטודנטים הציונית "קדימה".
הצטרף לבנימין זאב הרצל ונמנה עם עוזריו.
סייע להרצל בארגון הקונגרס הציוני העולמי הראשון בו אף השתתף כציר, וסייע לו ביסוד השבועון הציוני "די וולט".
בנובמבר 1898 התלווה להרצל בביקורו בארץ ישראל והציג בפני הקיסר הגרמני את תוכניותיו לפיתוח הארץ.
ערך תוכניות מפורטות לפיתוח ארץ ישראל המופיעות בספרו של הרצל "אלטנוילנד".
כבר ב-1901 העלה בפני הרצל תוכניות להקמת מפעל ללבני סיליקט בארץ ישראל.
ב-1917 הכין תוכניות להפקת חשמל ממי הירדן ושלחן להנהלה הציונית בלונדון.
עם תום מלחמת העולם הראשונה עמד עם מהנדס החשמל האוסטרי יונה קרמנצקי בראש קבוצת יזמים שייסדו את "חברת הסיליקט הארץ-ישראלית".
עלה לארץ ישראל ב-1920 ושימש כמפקח הטכני בבניית בית החרושת סיליקט בחולות תל אביב במשך 14 חודשים, עד לסיום הבנייה.
לאחר מכן עסק במיזמים שונים בתחום המים עבור הקרן הקיימת.
באמצע שנות ה-20 היה אחראי על בניית "מלון פלטין" בתל אביב.
הוא נמנה עם ידידיהם הקרובים של הבעלים.
זכה באזרחות כבוד של העיר תל אביב.
יוסף זיידנר נפטר בכ' בסיון תש"ב בבית החולים אסותא.
נטמן בבית העלמין טרומפלדור בתל אביב.
הותיר אחריו את רעייתו, פני (ילידת חרקוב, 1884 - אפריל 1945).
יוסף זמוסטיאנו (1 ביולי 1931 – 4 ביולי 2020) היה ראש המועצה האזורית "הירקון" בשנים 1960 עד 1980. פעל לאיחודה עם המועצות השכנות לה, ליצירת המועצה האזורית דרום השרון.
זמוסטיאנו נולד בסבן, רומניה, למשפחה אמידה, שעסקה במסחר ובחקלאות.
כשהנאצים פלשו לרומניה, הם לקחו את כל הגברים החסונים מהיישוב לעבודות כפייה.
זמוסטיאנו נותר עם אמו, אחיו וסבו.
הנאצים ירו במקום, באחדים משכניו.
זמוסטיאנו עבר עוד תלאות רבות בשואה.
זמוסטיאנו העפיל ארצה בשנת 1948, באוניה צפופה במעפילים.
אך הם נתפסו וגורשו לקפריסין.
זמוסטיאנו שימש בתפקידים ציבוריים שונים כחבר מושב נוה ירק.
נבחר לראשות המועצה במקום ראש המועצה סנדו דוד.
זמוסטיאנו היה בן 29 כשנבחר והיה ראש המועצה הצעיר ביותר בארץ.
התחתן בשנת 1961, ולזוג נולדו שלוש בנות.
נפטר ב-4 יולי 2020 בגיל 89, והובא למנוחות בבית העלמין של מושב נווה ירק.
רבי יוסף חיים בן סאמון (נפטר כ"א בניסן ה'תק"ם, אפריל 1780) היה רב, דיין, ור"מ מרוקאי, בן המאה ה-18, מחבר הספר "עדות ביהוסף".
נולד בעיר פאס שבמרוקו לאביו רבי יצחק בן סאמון.
מצד אמו היה נכדו של רבי יהושע סירירו, בן לשושלת רבנים מקהילת המגורשים בפאס.
היה תלמידו המובהק של רבי שמואל בן אלבאז ובספריו הזכיר את תורתו.
היה ידידם של החכמים מפאס, הרבנים: ראובן אבן צור, משה בן מאמאן, ורבי אליהו הצרפתי.
התכתב רבות עם האחרון בענייני הלכה.
תקופה מסוימת שהה בעיר מקנס שבמרוקו והתכתב שם עם חכמי המקום בענייני הלכה.
מסיבה לא ידועה נדד לעיר טיטואן שבמרוקו, שם לימד את רבי יהודה לוי, לימים כיהן כאב בית דין בעיר.
בניסן ה'תק"ט (1749) שהה בעיר אלג'יר, וגם שם התכתב עם חכמי העיר, בהם רב העיר, רבי יהודה עייאש.
באייר ה'תק"י (1750) שהה בליבורנו שבאיטליה, שם קיבל המלצה בכתב מחכמי העיר עבור גיוס תרומות לצורך עלייתו לארץ ישראל.
מחשבתו לעלות לארץ ישראל לא יצאה אל הפועל ובשנים הבאות עסק בפעילות רבנית כדיין בערים טיטואן וג'יברלטר במקביל.
גם בתטואן התכתב עם חכמי המקום, מהם: רבי מנחם עטיאה, רבי יעקב אבן מלכא, רבי יהודה קורייאט ורבי שלמה אבודרהם.
בחודש אדר שנת ה'תקכ"א (1761) התגורר בליבורנו והתכתב עם חכמי העיר.
רבי מלאכי הכהן, מחכמי המקום ומחברו של הספר "יד מלאכי", הפנה אליו שאלות הלכתיות.
בהתכתבות עם רבי מלאכי תיאר רבי יוסף את מצבו כך: .
החיד"א מספר ששהה בקרב "חבורה" של לומדים בליבורנו שעמהם נמנה רבי יוסף, הוא אף מביא בספרו חידוש תורה ששמע באותה העת מרבי יוסף.
רבי בנימין אספינוזא לקח ממנו הסכמה לספרו "יסוד הקיום" (קריית ספר, תשס"ה).
בספר התפלמס רבי בנימין עם חכמים שונים בנושא נוסחאות התפילה ואת דעתו ביסס על חכמים שונים, בהם רבי יוסף: (עמ' קסז).
נפטר ביום שביעי של פסח, כ"א בניסן ה'תק"ם (אפריל 1780).
עדות ביהוסף חלק א – חידושים על מסכת בבא מציעא.
עדות ביהוסף חלק ב – אוסף תשובות בהלכה.
הספרים קיבלו את הסכמותיהם של חכמי ליבורנו ובהם החיד"א, ובהן משבחים החכמים את חכמתו, את פסקיו ואת שקדותו.
הם נדפסו בליבורנו בשנת תק"ס.
נישא למנא ונולדו להם שני בנים: רבי יצחק בן סאמון ורבי שם טוב בן סאמון.
האחרון עסק בהדפסת ספריו של רבי יוסף ואף חיבר את הספר "לקח טוב" (ליבורנו, תק"ס), הוא נחשב חכם ידוע בליבורנו.
רבי שם טוב היה גם קשור לפולמוס אודות הרפורמה בקהילת המבורג.
תחילה כתב תשובה להתיר לנגן בארגעל בבית הכנסת (נגה הצדק עמ' ג), ולבסוף חזר בו מההיתר ואף התנגד לרפורמים יחד עם חכמי ליבורנו (אלה דברי הברית, עמ' סט).
הרב אברהם הלל, "מהר"י בן סאמון", עמ' תרעח - תש, בתוך: מקבציאל לז, ירושלים, תשמ"ד.
רבי יוסף בן רבי אברהם הנשיא חיון היה מנהיג קהילת ליסבון, גדול פרשני המקרא בפורטוגל.
לא ידועים הרבה פרטים על תולדותיו כל שידוע הוא שנולד למשפחה עשירה והחליט לזנוח את הקריירה המסחרית בשביל לימוד תורה, אך עדיין עסק באופן מועט במסחר, בצעירותו למד אצל רבי יצחק קנפנטון והושפע ממנו רבות.
התאריך היחיד הידוע בחייו הוא 1466 שבו מספר שנמצא בעיר אבורה הרחוקה מליסבון אשר שם מתרחשת מגפת דבר.
תאריך פטירתו של חיון אינו ברור ולא ידוע האם נפטר לפני גירוש ספרד ב-1492 או אחרי.
רבי אליהו קפשאלי כתב שחיון יצא מפורטוגל ונפטר לפני הגירוש, מאיר בניהו כתב שחיון היגר לטורקיה, ח"ה בן ששון טען שהיה מראשוני המגורשים, יוסף הקר סבר שנפטר קודם הגירוש בפורטוגל בסביבות 1490, מאיר בניהו סבור שנפטר ב־1496, ישעיהו תשבי טען שנפטר לפחות ב־1500.
רבי יוסף יעבץ אשר כתב את ספרו על פיו, וכך כותב על רבו:
כמו כן היו גם, רבי דוד אבן יחיא מחבר הספרים קב ונקי, קהלות משה, ועוד.
רבי אברהם חיון מחבר ספר אמרות טהורות.
ולדעת מספר חוקרים נכדו רבי יהודה אלבוטיני היה תלמידו, רבי יצחק אברבנאל שאל אותו שאלות, ובעקבות כך יש שמנו אותו בין תלמידיו אך יש חולקים על טענה זו.
בנו רבי משה כיהן אחריו כרב האחרון של ליסבון.
בן בתו רבי יהודה בן משה אלבוטיני - ראש ישיבה ומקובל מחבר ספר יסוד משנה תורה ועוד.
רבי אברהם חיון, נכד נכדתו, המוציא לאור של ספרו מילי דאבות.
עיקר חידושו של חיון היה בזה שלא השתמש כלל בכלל כפל העניין במילות שונות אברהם גרוס טען שזה מוטיב עיקרי בפירושו.
למשל על הפסוק 'שמעה ה' צדק הקשיבה רינתי - האזינה תפלתי בלא שפתי מרמה' כתב רד"ק 'וכל הפסוק הוא כפל עניין במלות שונות' וכך הבין גם ראב"ע, אך חיון נתן משמעות שונה לכל אחד מארבעת ביטוייו: .
יוחנן קאפח הוכיח שלא שלל לגמרי את כלל זה (כשיטת המלבי"ם למשל) אלא דווקא במקרה שהפסוק חוזר על עצמו מראשו לסופו, אך במקרה שרק חלקו חוזר על עצמו נקט את כלל זה.
פרט נוסף בדרככו הפרשנית: בדרך כלל הוא מתחם את כל נבואה לפני שהוא מפרש אותה.
חיון התנגד באופן קלוש לפילוסופיה.
זמן כתיבת ספר דברים לפי חיון
[[קובץ:פרוש שיר השירים כ''י.png|ממוזער|פירוש שיר השירים בכתב ידו]]
תלמידו רבי יצחק אברבנאל הסתפק בנוגע לזהות מחבר ספר דברים האם משה חיברו מדעתו או דינו כשאר החומשים ונכתב מפי ה'.
הוא שאל את חיון מספר שאלות, א.
למה חוזר ספר דברים על התורה, ב.
מדוע משה נזכר בספר דברים בגוף ראשון בניגוד לשאר החומשים בהם מוזכר בגוף שלישי, ג.
מדוע אמרו חז"ל שאת הקללות שבדברים כח אמר משה מפי עצמו, וממילא הוקשה לו שאם משה כתבו מפי עצמו איך הדבר מסתדר עם העיקר השמיני מי"ג עיקרים שכל התורה משמים, ואיך משה היה יכול להמציא מצוות חדשות.
רבי יוסף, חיבר פירוש בשם מגיד משנה ליישב את ספקותיו של תלמידו, ובו הוא כתב שספר דברים מתחלק לשלושה חלקים: ביאורי מצוות, תוכחות ומצוות חדשות.
את השניים הראשונים משה סיגנן מדעתו אך המצוות החדשות כולם מילה במילה מפי ה'.{{הערה|ראו גם: ערן ויזל, בין שאלתו של יצחק אברבנאל לתשובתו של יוסף חיון – שלב חדש בשאלת חלקו של משה בכתיבת התורה בתוך זר רימונים מחקרים במקרא ובפרשנותו מוקדשים לפרופסור רימון כשר עמ' 603}}
אברבנאל הסכים עם רבו בצורה חלקית, רבי יצחק קארו הביא את דברי רבי יוסף חיון.
חיון היה מחבר פורה מאד, לבד מכתביו האבודים נשארו בידינו כ-1200 דפים.
חיון כתב ביאורים על תהלים, ישעיה, ירמיה, יחזקאל, תרי עשר, משלי, שיר השירים, אסתר, איכה, הפטרות, ומספר מאמרים.
מתוך כתביו נשארו ספרים אלו:פירוש להפטרות, החיבור מוזכר בפירושיו לירמיהו ובמקורות אחרים, בספר לקוטי מן של רבי משה אלשיך נדפסו ארבעה קטעי פירוש וכך שרדו חלקים מהפירוש.
יוחנן קאפח, פירוש רבי יוסף חיון לספר ירמיהו, הוצאת אשכולות תשפ"ב.
אברהם שושנה ומשה ציפור, פירוש לספר יחזקאל לרבנו יוסף ב"ר אברהם חיון הנשיא (, , כתיבת הספר הסתיימה בה' בתמוז ה'רל"א.
י' אליצור, פירוש רבי יוסף חיון לספר הושע: הפירוש להושע מבוא לשיטתו ומצע למחקר המשך, עבודה לשם קבלת תואר מוסמך, טורו קולג' ירושלים תשס"ו.
משה צפור, פירוש רבי יוסף חיון לספר יואל מחקרי גבעה, ד, תשע"ו-ז, עמ' 55.
יוחנן קאפח, פירוש רבי יוסף חיון לספר עמוס, קבץ על יד, כרך כו ירושלים תשע"ח עמ' 251.
משה צפור, רבי יוסף חיון פירוש לספר עובדיה: מהדורה עם מבוא, שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום, יז תשס"ז, עמ' 309–327.
משה צפור, רבי יוסף חיון פירוש לספר מיכה, סיני קלט, תשס"ח, עמ' ג-כט.
, כתיבת הספר הסתיימה בי"ד בתמוז ה'ר"ל.
רבי יוסף חיון פירוש לאסתר מכון באר התורה לייקווד תשס"ו, אברהם שושנה עורר על אמינות החיבור.
יוחנן קאפח, הכתב העברי לרבי יוסף חיון: מהדורה חדשה, עלי ספר, ל-לא, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשפ"א, עמ' 127-142.
יוחנן קאפח, מגיד משנה לרבי יוסף חיון - מהדורה חדשה, שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום כה, תשע"ז, עמ' 311 – 341.
כמו כן מספר מאמרים אשר שרדו ממנו נדפסו בספרו של גרוס, הרב יעקב משה טולידאנו הדפיס תשובה הלכתית ממנו בענייני עגונות.
יוסף זליקוביץ' (ביידיש: iusf zelikovitsh; באנגלית: Yosef Zalkowitz; 1897, קונסטנטינוב – 1944, אושוויץ'), סופר ועיתונאי פולני יהודי, מחברי צוות ארכיון מחברי הכרוניקה של גטו לודז'.
זלקוביץ נולד בקונסטנטינוב שליד לודז' למשפחה חסידית אמידה.
ב-1929 זליקוביץ' הצטרף לסניף "יווא" (המכון המדעי היהודי) ושימש כחבר ההנהלה.
בחורף 1940, נכנס יחד עם משפחתו לגטו לודז', שם עסק בפעילותו התרבותית והספרותית.
זליקוביץ' היה מחברי צוות ארכיון הגטו וממחברי הכרוניקה היומית של גטו לודז'.
כשהיה בן 18 הוסמך זלקוביץ' לרבנות ועסק בהוראה.
מאמצע שנות ה-20 החל לפרסם סיפורים ומאמרים שעסקו בפולקלור יהודי ובהיסטוריה היהודית.
כמו כן, כתב יומן אישי שנקרא "בימים הנוראים ההם" ושחלקו הגדול שרד לאחר השואה.
ביומן זה תיאר את שגרת החיים הכואבת בגטו לודז' ואת הגזרות קשות מאוד שנגזרו על תושביו.
יוסף זלקוביץ השתתף בחוג של סופרים ומשוררים יהודים, דבר שהיה לא חוקי, יחד עם מרים אולינובר, ישעיהו שפיגל המשורר ש"ב (שמחה בונים) שייביץ, המשוררת והסופרת חוה רוזנפרב, המשוררת והסופרת רבקה קוויאטקובסקי ואחרים.
החוג המשיך בפעילותו בבית של מרים אולינובר שברח' רמברנדט 13 בכל שנות קיום הגטו, עד להשמדה הסופית בשנת 1944.
גטו לודז' היה אחד מן הגטאות הגדולים והקשים בפולין, כמות הנפטרים בגטו הייתה עלתה ל-70–80 אנשים ביום, בגלל הרעב והעבדה הקשה.
זה היה הגטו השני שהוקם, לאחר גטו פיוטרקוב, והאחרון שחוסל ב-1944. הוא נכלל בשטח שסופח לגרמניה והיה קרוב למחנה ההשמדה חלמנו, בעיר לודז', גרו 672,000 מתוכם כ-233,000 יהודים ולמעלה מ-60,000 גרמנים.
הגירושים התחילו עקב הצפיפות בגטו שהייתה משמעותית, והחמירה כש-40,000 אנשים מגרמניה, לוקסמבורג, צ'כיה הכבושה בעיקר ממטרזינשטט הושבו מחדש בגטו לודז'.
ב-20 בדצמבר 1941 הודיע רומקובסקי, שהיה ראש היודנראט בגטו לודז', כי 20,000 יהודים יגורשו מהגטו ויבחרו על ידי היודנראט מבין האנשים שסירבו לעבוד, פושעים, וכו'.
ועדת הפינוי הוקמה כדי למקד את בחירת המגורשים.
המגורשים נשלחו אל מותם במחנה ההשמדה חלמנו.
עד ספטמבר 1942 יהודי לודז' הבינו כי "גירוש" פירושו השמדה ומוות, לאחר שראו שרכושם של המגורשים הוחזר לגטו לעיבוד מחדש, יהודי לודז' היו עדים לפשיטה הגרמנית על בית החולים לילדים, שבה כל החולים נלכדו, הוכנסו למשאיות ולא נראו שוב.
פקודה גרמנית חדשה דרשה כי 20,000 ילדים יהודים יימסרו לגירוש.
הייתה מהומה קשה בגטו, המצב היה קשה מתמיד.
היהודים התנגדו לעבודה של ועדת פינוי של רומקובסקי.
על רקע זה, כתב יוסף זלקוביץ ב-4 בספטמבר 1942: "נמצאו בגטו אנשים שנכפה עליהם או שנטלו על עצמם מרצונם הטוב את התפקיד של הסנהדרין הגדולה לדון בדיני נפשות.
הורכבה ועדה שמשתתפים בה האדונים יעקובסון, בלמר, רוזנבלט, נפתלין וגרינברג, והם ינהלו את השילוח של 20,000 זקנים וילדים.
הם יהיו אלה שיוטל עליהם לכרות איברים חיים מן הגוף ולחצות משפחות יהודיות."
יוסף זלקוביץ השתתף באחת הקבוצות של מאזינים לרדיו, פעילות שהייתה מסוכנת ובלתי חוקית, בה נהגו לקלוט בסתר את השידורים ולהפיצם בחוגים שונים.
הוא סיפר שהאזנה לרדיו הייתה מסוכנת ביותר, אך בגטו שהיה סגור ומנותק מהעולם שבחוץ, זה היה קשרו היחיד עם העולם שבחוץ ותרם רבות למורל הציבור בגטו.
ב-7 ביוני 1944, יוסף זלקוביץ נתפס על ידי קבוצת הגסטפו, נעצר ונרצח יחד עם חברי קבוצתו.
קטעים מתוך יומנו "בימים הנוראים ההם"
ביומנו, זלקוביץ סיפר על החיים הקשים של הילדים העובדים בגטו: "שכרם מגיע לעשרה פניג לשעה… קטן מדי וחסר ערך הזה אילו העבודה קשה מדי בשבילם…" הוא הוסיף על מצבם הקשה של האנשים המבוגרים שעבדו במקום כעובדים לא מקצועיים: "..
סביב שולחנות ארוכים יושבים על פי רוב האנשים שהיו, זקנים וזקנות וסתם אנשים שנראים כמו מודעות אבל… רועדות הידיים… הסכין החד פוגע באצבעות… הזקן ממשיך… ולקבל את מעט המזון ולהמשיך כמה זמן שניתן …"
כישרונו הספרותי ויכולתו להעביר זאת בלשון עשירה את אשר רואות עיניו ברחובות הגטו לצד רגישותו החברתית מגלים לנו את המתרחש בגטו, דרך עיניו של זלקוביץ: " הרגילי את עיניך שבגטו אין די להביט ולראות!
בגטו חייבים לחדד את המבט, בגטו חייבים לחדור עמוק!
בגטו חייבות העיניים, כפי שנוהגים לומר לקרוא בין השיטין…".
נולד בקושטא או בשאלוניקי או באזמיר בסביבות שנת שע"ה (1615) לרבי אליהו חזן.
גדל בקושטא, וייתכן שלמד בנערותו למד אצל המהרי"ט.
בנו מעיד עליו כי הנהגתו זו התחיל כבר מגיל תשע.
בסביבות שנת ה'ת' עבר לאזמיר וכיהן כרב קהילת קודש וישיבת נוה שלום בעיר, שרובה היו יוצאי פורטוגל.
שם התקין לראשונה לימוד הלכה קבוע אחרי התפילה תמורת פרס קבוע.
מנהג זה התקבע בקהילה והתרחב בהמשך לקהילות נוספות עד שבזמן הרב חיים פאלאג'י היה זה המנהג הרווח בבתי הכנסיות באזמיר.
לימד בישיבת ק"ק שלום: .
כיהן כמו"ץ וכן כדיין יחד עם הרב חיים בן יוסף בנבנישתי והשניים חתומים יחד על פסק בנושא היתר עגונה על ידי גוי המשיח לפי תומו, בשנת תכ"א.
בני דורו משבחים אותו, וביניהם מרן החבי"ב והרב חסדאי הכהן פרחיה בספרו תורת חסד: .
התכתב גם עם מהר"ם בן חביב.
בשלב מסוים התעוור לתקופה של שנה וחצי: .
בעקבות חזרת מאור עיניו קרא לספריו עין יוסף ועין יהוסף, כפי שמכנה אותם הרב חיד"א, "שתי העיניים".
בשנת ה'ת"ן בערך עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם התקבל בשמחה רבה: , שם כיהן כאב"ד, חתם על פסק להתרת עגונה יחד עם רבני ירושלים.
בשנת התנ"ד חתם שם על תקנת פרעון האלמנות יחד עם רבני העיר.
חתום יחד עם רבני ירושלים על אגרת השליחות לרבי משה ששפורטש.
והשתתף בפולמוס אודות רבי משה חאגיז, כאשר בשנת ה'תנ"ד חתם על אגרת המדברת בשבחו, ובשנת ה'תנ"ח חתם על מכתב תקיף כנגדו לקהילת ליוורנו.
נפטר בסביבות שנת 1700 בירושלים, שם נקבר.
הרב כלב חזן, שכיהן כדיין באזמיר יחד עם רבי חיים בנבנישתי, ומימן את הוצאת ספרי אביו כמו כן הבטיח פרס למי שימצא את חידושי אביו על מסכתות בבא קמא ושבועות.
הרב חיים חזן (הראשון), אביו של הרב דוד חזן, שהיה סבו של הרב רפאל יוסף חזן - מחבר שו"ת חקרי לב, אביו של הרב רחמים אליהו חזן, הרב אליעזר חזן, הרב חיים דוד חזן, וסבו של הרב חיים פאלאג'י ושל הרב ישראל משה חזן.
חתניו של הרב היו: הרב יעקב קרודו, מו"ץ באזמיר וייתכן שחיבר פירוש על התנ"ך.
והרב אברהם אלגאזי השני, בנו של רבי נסים שלמה אלגאזי.
נינו של הרב יוסף היה הרב ישראל יעקב אלגאזי, ונכד נכדו היה המהרי"ט אלגאזי
מתלמידיו נמנה רבי אברהם בן יצחק אזובי, שגם הגיה את ספר עין יוסף
עין יוסף (אזמיר ת"מ) חלק ראשון - דרושים על סדר התורה עד פרשת משפטים.
החלק השני נכתב כמתואר בהקדמה, אך לא נדפס.
עין יהוסף (אזמיר ד'ת"צ) - חידושים על מסכת בבא מציעא.
בשנת ה'תשפ"ב יצא לאור במהדורה חדשה על ידי מכון זכרון אהרן יחד עם הערותיו על הרא"ם ותשובות שלוקטו מספרי רבני דורו.
כתב חידושים גם על מסכת בבא קמא ומסכת שבועות (דיהנפורט תס"ח), אך בעקבות שריפה בבית הדפוס אבדו כל העותקים.
כתב גם פירוש על עין יעקב וכן שו"ת וחידושים על מסכתות נוספות (סנהדרין וכתובות) וכן קונטרס בענייני נדר ונזירות שמשון.
תשובות ממנו נדפסו בספר בעי חיי, ספר תורת חסד, בספר חקרי לב ובשו"ת רבינו יצחק אלגאזי.
בשנת התשנ"א נדפסו הערותיו מכתב יד על ספר הרא"ם שנמצא בספריית האדמו"ר מקארלין בקובץ בית אהרן וישראל
יוסף חוריש היה זמר עיראקי, מדקלמי מקאם, מוזיקאי ונגן ג'וזה, ממוצא אוסטרי-יהודי.
חוריש היה אחד הזמרים הגדולים והבקיאים ביותר במקורות ובהרכבו של המקאם.
התפרסם בזכות מקאם אחד, מקאם אלח'נבאת, לאחר שהקליט אותו על תקליט, שהיה פופולרי מאוד בקרב חובבי המקאם העיראקים.
חוריש נולד במחוז קאדי אלחאג'את בגדאד בשנת 1889. אבותיו היהודים הגיעו מאוסטריה לפני שנים רבות והתיישבו בבצרה.
שמו המלא הוא יוסף חריש בן ששון בן שוע בן עזרא בן אליעזר בן צאלח ח'ליף.
הוא אהב את המקאמים העיראקיים מילדותו והיה תלמידם של אחמד אלזידאן ורובין בן רג'ואן.
רק בימיו האחרונים הפך את השירה למקצוע.
הוא הקליט מספר תקליטים באמצע שנות העשרים ובתקופה שלאחר מכן, והתפרסם בזכות שני המקאמים שלו אל-נווא ואלח'נבאת, ושר לאום כולתום כשהיא הגיעה לבגדאד במסיבה פרטית שאורגנה לכבודה על ידי יוסף זערור ב-1933. השמועות אומרות שהיה בן למשפחה דתית שהתנגדה לעיסוקו כזמר וניסתה לחבל בזה בדרכים שונות.
קולו היה נעים והוא הכיר היטב את כללי הביצוע, והוא נהג לקרוא את המקאם ברדיו במשך תקופה ארוכה בנוסף להיותו נגן ג'וזה ברדיו העיראקי, עד שגורש מעיראק לאחר האלימות נגד היהודים בעקבות הקמת מדינת ישראל ב-1948.
אזרחותו העיראקית נשללה, והוא עלה לישראל בשנת 1951. הוא המשיך לקרוא שם מקאמים עד מותו ב-1975.
יוסף חיים לוקשטיין (25 בדצמבר 1902 - 13 ביולי 1979) היה רב אמריקאי, דוקטור, נשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה, נשיא אוניברסיטת בר-אילן בשנים 1957–1966, ונשיא .
נולד בשנת 1902 בעיירה סמיאטיץ (ברוסיה הלבנה) להוריו רבי יעקב שכנא ועלקא.
בשנת 1910, כשהיה בן שמונה היגר עם הוריו לארצות הברית.
למד בישיבת יעקב יוסף שבע שנים ולאחר מכן למד עוד ארבע שנים בתיכון של ישיבת רבי יצחק אלחנן עד שקיבל סמיכה לרבנות בשנת 1926. תוך לימודיו לרבנות סיים תואר שני ועבודת דוקטורט בנושא "זכות הבכורה בחברה ובמשפט היהודי" באוניברסיטת קולומביה.
שימש כמרצה בישיבה אוניברסיטה לנושאים - "דרוש" ו"סידורי בית הכנסת".
בשנת 1923, התמנה לעוזר לרב משה זבולון מרגלית בקהילת "עדת ישורון" בניו יורק והתחתן עם ביתו גרטרוד שלאנג.
לאחר מות הרב מרגלית ירש את מקומו בתור מנהיג הקהילה.
בשנת 1928 הקים את בית המדרש למורות שבהמשך הפך לסניף של ישיבה יוניברסיטי ועמד בראשו במשך 10 שנים.
בשנת 1937 הקים את ישיבת רמ"ז (רבי משה זבולון - על שם הרב מרגלית או על שם סבו) שהייתה בית הספר היומי הקהילתי הראשון בארצות הברית.
לאחר מכן התווסף לישיבה גם מוסד של בית ספר תיכון.
עמד בראשה עד לשנת 1967. עד למותו הישיבה מנתה כ-800 תלמידים.
בשנת 1941 התמנה לנשיא ועד הרבנים של ניו יורק ובהמשך לנשיא הסתדרות הרבנים דאמריקה.
לקח חלק פעיל בוועד של הרבנות הצבאית בצבא ארצות הברית ומתוך כך ביקר במחנות פליטי השואה באירופה לאחר מלחמת העולם השנייה.
כמו כן, התמנה לנשיא ואף הוגדר כנשיא הכבוד של גוף זה עד למותו.
הרב לוקשטיין היה ציוני ושימש כיושב ראש הוועדה הארץ ישראלית של ועידת יהודי אמריקה לפני קום המדינה.
היה חבר בתנועת המזרחי ואף השתתף בקונגרס שלפני מלחמת העולם השנייה.
סייע לד"ר פנחס חורגין ביסוד אוניברסיטת בר-אילן ולאחר פטירתו התמנה לנשיא האוניברסיטה ושימש בתפקיד זה בין השנים 1957 -1967.
נפטר בגיל 76 ב-13 ביולי 1979 בבית החולים מאונט סיני במיאמי ביץ', פלורידה.
בנו, הרב יחזקאל לוקשטיין כיהן כעוזר הרב בקהילת קהילת ישורון החל משנת 1958, אז קיבל את משרת הרב לאחר פטירת אביו.
יוסף (יוסי) חי (23 באפריל 1948 – 18 באוקטובר 1973) היה קצין צה"ל בדרגת סרן, שנפל במלחמת יום הכיפורים והוענק לו צל"ש הרמטכ"ל.
חי נולד ב-1948 בקוצ'ין שבהודו.
בשנת 1956 עלה ארצה עם הוריו אסתר ואברהם ושאר בני משפחתו והתיישבו במושב כפר יובל.
למד בבית הספר החקלאי מקוה ישראל ובשנת 1968 גויס לצה"ל והתנדב לצנחנים.
חי סיים קורס קצינים ונשאר שנה אחת בקבע עד לשחרורו.
לאחר שירותו הדריך בני נוער בחוות הנוער החקלאי בעפולה.
בשנת 1972 נישא למרגלית ונולד להם בן.
לחי היו ארבעה אחים ושתי אחיות.
אחיו, יעקב חי, קיבל את עיטור המופת על לחימתו במלחמת ששת הימים.
בנו של חי, אביעד, קיבל בשנת 2000 את פרס ראש הממשלה כנציג היחידה המיוחדת ללוחמה בטרור.
עם פרוץ המלחמה גויס חי ונשלח לחזית סיני.
ב-18 באוקטובר נפל באזור מחנות אבו סולטן.
באפריל 1976 הוענק לו צל"ש הרמטכ"ל:
יוסף זייברלינג היה מחנך, צנזור ואיש ציבור יהודי באימפריה הרוסית.
האחראי על המחלקה היהודית במשרד החינוך של האימפריה הרוסית, יורשו של לאון מנדלשטם בתפקיד זה.
נולד בווילנה לר' יצחק בן מרדכי, רופא יהודי ליטאי, מהרופאים היהודים הבודדים שהשלימו את לימודיהם באוניברסיטה שפעלה בווילנה בשנים 1803–1833, אז עברה לקייב.
אביו היה גם חוקר תורני וביאוריו לספר הערוך פורסמו כיובל אחר פטירתו בעיתונו של סמולנסקין "השחר" בידי שלמה רובין.
זייברלינג למד באוניברסיטה גרמנית, התמנה כצנזור של ספרות עברית ויהודית בקייב והחזיק במשרתו זו כחמש עשרה שנים.
אחרי פרישתו של לאון מנדלשטם מתפקיד האחראי על החינוך היהודי באימפריה הרוסית, התמנה זייברלינג לתפקיד זה ופעל בסנקט פטרבורג.
שם נודע כפטרון של חוקרים משכילים יהודיים ידועים, בהם: זבולון פינטו, יצחק בר לווינזון אברהם בר גוטלובר ופרץ סמולנסקין.
הוא פעל בשירות ממשלת רוסיה קרוב לשלושים שנה וזכה לארבעה עיטורי כבוד גבוהים.
בעסקיו צבר הון רב וכשפרש לפנסיה, השיג אישור להפוך לנתין האימפריה האוסטרית והתיישב בווינה שבה נפטר.
על מצבת קברו בבית הקברות היהודי הישן שבתוך בית הקברות המרכזי בווינה נחרת:
יוסף זינגר (1944–1995) היה צייר ישראלי ושחקן טניס שולחן פאראלימפי.
זינגר נולד ברוסיה ועלה לישראל בשנת 1949.
בשנת 1962 עבר תאונת אימונים בצבא ונפגע בצוואר.
הוא היה משותק בפלג גוף תחתון, קטוע יד שמאל ומוגבל תנועה ביד ימין ללא יכולת תפעול של כף היד.
ב התחרה בטניס שולחן בדרגת נכות A2. בטורניר היחידים הגיע לשלב שמינית הגמר ובטורניר הזוגות (עם יחזקאל חי) הגיעו לשלב רבע הגמר.
היה חבר משלחת ישראל גם אל המשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972).
משנת 1967 היה חבר בארגון אמני הציור בפה או ברגל.
בשנת 1969 הוציא רישיון נהיגה בעזרת מתקן כתף שסייע לו לשלוט ברכב.
שושבינו בחתונה וסנדק בנו היה שמחה הולצברג.
בשנת 1995 נפטר והוכר כחלל צה"ל בהיותו נכה צה"ל שנפטר לאחר השירות.
יוסף חיים אוחנה (נולד ב-10 בספטמבר 2000) הוא אזרח ישראלי שנחטף לרצועת עזה במהלך טבח שבעה באוקטובר.
כעבור 738 ימים בשבי (כשנתיים), הוא שוחרר משבי חמאס ב-13 באוקטובר 2025 במסגרת הסכם שחרור החטופים השלישי.
חיים אוחנה נולד לאבי ומירי.
הוא גדל בקריית מלאכי, ולמד בתלמוד תורה נחלת הר חב"ד בעיר.
בפסטיבל נובה שהתקיים ב-6 ו-7 באוקטובר 2023, אוחנה שימש כברמן.
לאחר פרוץ טבח שבעה באוקטובר שאותו ביצעו פלגי הטרור ברצועת עזה שבראשם עמד ארגון הטרור חמאס, אוחנה נחטף לרצועת עזה, בעודו בן 23. בטרם נחטף הוא סייע בפינוי פצועים לחובשים ואמבולנסים.
אוחנה היה מפקד בחטיבת גבעתי, אך הסתיר עובדה זו במהלך שהותו בשבי, וטען בפני שוביו כי הוא מילא תפקיד זוטר בצבא למשך זמן קצר ואחר כך סולק מהצבא.
תפקידו הצבאי הוסתר מהציבור עד לשחרורו.
במהלך השבי, אוחנה למד ערבית באופן שוטף והצליח, ולפי עדותו במהלך השנתיים בהן היה שבוי בידי חמאס הצליח לשכנע את שוביו להימנע מלהרוג אותו עשרות פעמים.
אוחנה העיד שעבר עינויים קשים, הרעבה מכוונת והתעללות פיזית ופסיכולוגית בשבי.
אות החיים המתועד הראשון ממנו התקבל במרץ 2025, בסרטון שבו נראה לצד אלקנה בוחבוט.
אוחנה שהה בשבי חמאס למשך 738 ימים ושוחרר במסגרת עסקת החטופים השלישית בהושענא רבה, 13 באוקטובר 2025.
ב-19 באוקטובר 2025 שוחרר אוחנה מבית החולים שיבא ביחד עם האחים אריאל ודוד קוניו והתקבל על ידי אלפים בעירו קריית מלאכי.
נחשב לאחד האבות המייסדים של המוזיקה האמנותית הישראלית.
יוסף טל (גרינטל, Grünthal) נולד בעיירה פינה בגרמניה (בתחומי פולין של ימינו) לרב יוליוס גרינטל ולאוטיליה לבית בלוך.
בהיותו תינוק עברה המשפחה לברלין, שם ניהלו הוריו בית יתומים פרטי.
הרב יוליוס גרינטל היה מרצה בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות בברלין, והתמחה בפילולוגיה של שפות שמיות עתיקות.
פאול הינדמית, מורו להלחנה ותאוריה, עודד אותו להכיר את יסודות המוזיקה האלקטרונית באולפנו של פרידריך טראוטוויין (Friedrich Trautwein), ששכן במרתף הבניין.
בשנת 1931 סיים את לימודיו באקדמיה.
בשנת 1932 נישא לרקדנית רוזי לבנטל.
הוא התפרנס מהוראת פסנתר, ועבד גם כפסנתרן מלווה של רקדנים, זמרים וסרטים אילמים.
בשל הגבלות העיסוק שהטילו הנאצים על יהודים, נעשה טל מובטל, וכדי לקבל סרטיפיקט לעלייה לארץ ישראל התחיל ללמוד צילום ב"ריימאן שוּלֶה".
בשנת 1934 עלו בני הזוג לארץ ישראל עם תינוקם (רובק'ה) (לימים חבר קיבוץ מגידו, וחלל צה"ל במלחמת ששת הימים).
טל שהה תקופה קצרה בחיפה ובחדרה ועבד כצלם.
הוא שב לעשייה המוזיקלית כאשר שהה בקיבוצים בית אלפא וגשר.
בתקופה זו היה בקשר עבודה עם מוזיקאים חברי קיבוץ כמתתיהו שלם מבית-אלפא (לו עזר טל בהעלאת נעימות על הכתב), עם יהודה שרת מקיבוץ יגור נוצרה ידידות גם מעבר לרקע המקצועי.
טל העריך את כישרונו ומקוריותו ואף עיבד מנעימותיו.
טל התפרנס מצילום במשך תקופה קצרה לאחר עלייתו לישראל.
בהמשך, משך עשרות שנים המשיך לעסוק בצילום כתחביב, ופיתח פילמים והגדלות בחדר חושך מאולתר בדירתו.
המשפחה, שהתקשתה להסתגל למציאות החדשה בחברה הקיבוצית, עברה בשנת 1936 לירושלים, ובהּ יצר טל קשרי עבודה וחברה חדשים.
הוא הופיע כפסנתרן, נתן שיעורי נגינה ואף שימש כנגן נבל מחליף בתזמורת הסימפונית הארץ ישראלית.
בשנת 1937 התגרשו בני הזוג.
טל האוטודידקט רכש שליטה בעברית וקיבל את הזמנתו של אמיל האוזר, מנהל הקונסרבטוריון הארצישראלי למוזיקה בירושלים ללמד שם פסנתר, הלחנה ותאוריה.
מיכל זמורה-כהן, תלמידתו של טל בקונסרבטוריון הארצישראלי, מתארת את דמותו כמורה מסור, ביקורתי וכריזמטי:
בשנת 1940 נישא טל לפסלת פולה פפר, וב-1948 נולד בנם איתן.
לאחר תקופה סוערת של מאבקים פוליטיים, מקצועיים ואישיים התפצל הקונסרבטוריון: יוכבד דוסטרובסקי ניהלה את החלק "הפורש" (האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים
), וטל מונה בשנת 1948 לנהל את החלק "המקורי", תפקיד אותו מילא עד דעיכתו של המוסד בשנת 1952.
בהתייחסו לעבודתו כמורה בקונסרבטוריון סיפר טל:
בשנת 1951 קיבל טל משרת הוראה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימד גם בסמינר אורנים.
בשנת 1961 הקים, בסיועו של שלהבת פריאר, את המרכז למוזיקה אלקטרונית בישראל ונעזר רבות במהנדס עוזי שרון.
טל פרסם מאמרים מקצועיים בישראל ובחו"ל וכתב ערכים רבים בנושאי מוזיקה באנציקלופדיה העברית.
יוסף טל ייצג את מדינת ישראל בכינוסי האגודה הבינלאומית למוזיקה בת-זמננו (ISCM), בוועידות, ובמאורעות מוזיקליים רבים.
היה עמית באקדמיה לאמנויות של ברלין (Akademie der Künste) ובמכון למחקר מתקדם בברלין.
עד שנות השישים לחייו הופיע טל כפסנתרן וניצח על תזמורות בישראל ובחו"ל, אך תרומתו החשובה לעולם המוזיקה היא ביצירותיו החדשניות והמאתגרות ובעושר הצלילי המיוחד המאפיין אותן.
טל היה מלחין פורה, שחיבר במגוון רחב של סוגות: אופרות, תמונות דרמטיות, סימפוניות, קונצ'רטי, יצירות קאמריות, יצירות לכלי סולו, יצירות להרכבים קוליים שונים ומוזיקה אלקטרונית.
בשנות התשעים עסק טל בפיתוח של שיטה חדשנית (Talmark) לתיווי מוזיקלי יחד עם ד"ר שלמה מרקל
תווי זה נועד לאפשר את תכנונה המוקדם של היצירה האלקטרונית ולתעד את המידע הרלוונטי לשחזור עתידי.
בשנים אלה נחלשה ראייתו של טל בשל ניוון מקולרי, עד כדי כך שנאלץ להפסיק להלחין.
תוך התמודדות עם המגבלה למד להשתמש במסך הגדלה מיוחד אשר אפשר לו להלחין יצירות קצרות עבור כלים מעטים.
בשנת 1995 הוענק לו התואר "יקיר ירושלים".
טל פרסם שלוש אוטוביוגרפיות, ובשנים 2004-2003 הוקלטו בנוכחותו כל הסימפוניות שלו (בניצוחו של ישראל ינון).
עד ימיו האחרונים הוסיף לכתוב מאמרים, להיות פעיל במוסדות תרבות ולהתראיין בתחנות שידור בישראל ומחוצה לה.
יוסף טל נפטר בקיץ שנת 2008, ונקבר בבית הקברות בקיבוץ מעלה החמישה שבהרי ירושלים.
חלק מאוסף כתבי היד של טל נמצא כיום בספרייה הלאומית שבירושלים.
כמעט כל יצירותיו הוצאו לאור על ידי מכון למוסיקה ישראלית.
רבות מיצירותיו של טל הושפעו מן התנ"ך או מאירועים בהיסטוריה היהודית.
ואולם בסגנונו נשאר טל נאמן לרקע האירופי שלו ולא הושפע מן הזרמים ששלטו בהלחנה הישראלית בשנות הארבעים והחמישים (אשר הרבתה להתבסס על פולקלור הקהילות היהודיות בישראל, או על המסורות המוזיקליות המזרחיות).
טל טען כי ישיבתו הארוכה בארץ, היותו דובר עברית, ועצם העובדה שהוא חי את המציאות הישראלית – כל אלה מגדירים את יצירתו כ'ישראלית'.
במבט ראשוני נתפסת יצירתו של טל כעשויה מקשה אחת – שפה אטונלית מובהקת, אולם ניתן להבחין בשינויים משמעותיים שחלו בסגנון כתיבתו במהלך השנים.
רבות מיצירותיו שנכתבו בשנות החמישים מאופיינות אמנם במרכיבים מסורתיים, וכתובות בטכניקות מסורתיות, אך כאשר ציטט טל מוטיב ארץ-ישראלי מובהק הנשען על טקסט שירי מקומי, עשה בו שימוש חדש ומקורי אשר טשטש את המרכיב הטונאלי שבו.
כששאל נעימה מסורתית של יהודי בבל כבסיס לסימפוניה הראשונה שלו, ניצל זאת כדי לדרבן את דמיונו היצירתי ולא כדי להפגין גישה "לאומית".
ניתוח היצירה מעלה, שאותו ציטוט, שאפשר היה לראות בו מחווה לאומית ואפילו רומנטית, היה אמתלה בלבד להפעלה של מנגנונים מודרניסטיים הנוכחים ביצירותיו של טל מאמצע שנות השלושים ואילך.
טל שילב את החומרים המצוטטים מבלי להתפשר על עקרונותיו הסגנוניים, השואבים את השראתם מארנולד שנברג.
אך בעיני רבים היה טל "הילד הנורא" של המוזיקה הישראלית:
כנון-קונפורמיסט טל לא נענה לאופנות מוזיקליות אם לא שרתו את אמירתו היצירתית, ולא כפף את עקרונותיו היצירתיים לתכתיבים חוץ-מוזיקליים:
טל היה ער לקשיי המאזין ליצירותיו, ול"מוזיקה מודרנית" בכלל:
את המוזיקה האלקטרונית ראה טל בתוך המכלול של השפה המוזיקלית החדשה, אותה תיאר כשפה לא יציבה שעדיין אין לה הגדרה מגובשת.
טל התייחס למחשב ככלי המחייב את המלחין למחשבה ממושמעת ובתמורה לכך הוא מאחסן בנאמנות מוחלטת את המידע שהוזן לתוכו.
אם המחשב אינו מנוצל כהלכה, תתגלה גם טיפשותו של המלחין, אשר לא השכיל לאחד את עולם המחשב עם עולם המוזיקה.
אך להלחנה זו היבט נוסף, אליבא דטל: ברגע שהמלחין בוחר את התיווי למחשב ככלי היצירה שלו, הוא הופך לאחראי המוחלט והבלעדי ליצירה, שכן באותו רגע הוא מבטל את תפקידו של המבצע הפרשן.
מעתה קובעת רק יכולתו המנטלית של המלחין, ואין הביצוע תלוי ומושפע מיכולתו הגופנית המכנית, הווירטואוזית, של המבצע.
טל הרבה לשלב מוזיקה אלקטרונית ביצירות המבוצעות בכלים "קונוונציונליים" והיה אחד החלוצים בעולם בתחום זה.
יצירות למוזיקה אלקטרונית ונבל, פסנתר או צ'מבלו, והאופרות "מצדה" ו-"אשמדאי" הן דוגמאות אופייניות לשילוב כזה.
1988 סיפור בארבעה חלקים לפסנתר בארבע ידיים
1940 נושא ווריאציות לשני פסנתרים וכלי נקישה 1940 גרינטל / קפלן / ליבנטל ירושלים 1945 קונצ'רטו מס' 1 לפסנתר ותזמורת 1945 חנן שלזינגר / גרינטל ירושלים 1947 קינה לצ'לו ונבל ?
קלארי סרווש / יוסף ויסגרבר ?
ירושלים 1991 סימפוניה מס' 5 1992 דניאל בארנבוים ברלין 1991 סימפוניה מס' 6 1992 האושילד אשדה (גרמניה) 1992 דואו לאבוב וקרן אנגלית 1994 רביעייה לסקסופון-טנור, כינור, ויולה וצ'לו 1994 גרמניה 1996 פרספקטיבה לויולה 1996 טביאה צימרמן ברלין 2005 לילה טוב לשתי חליליות
יצירות למקהלה א-קפלה / בליווי תזמורת שנת חיבור שם פרטים בכורה מבצע מקום 1936 בדרך פואמה לארבעה קולות נשים (טקסט: רחל המשוררת) (לא בוצע) 1952 שלושה שירים למקהלה, עיבודים למוטיבים מאת שרה לוי (טקסט: שיר השירים, שלום שבזי) ?
מוזיקה אלקטרונית (ללא ליווי)שנת חיבור שם פרטים השמעת בכורה 1956 יציאת מצרים (II) לכוראוגרפיה 1956 1963 דרגות עוצמה לכוראוגרפיה 1963 1964 מן המיצר קראתי יה לכוריאוגרפיה ?
1976 המהגרים לתיאטרון החאן הירושלמי (בימוי: מיכל גוברין) 1977 1977 חצר אחורית לכוריאוגרפיה של מירל'ה שרון (לא בוצע) 1979 שכרון סיני לטלוויזיה הישראלית (בימוי: עמק פרי) 1979 1981 בית המלאכה לתיאטרון הבימה (בימוי: מיכל גוברין) 1981 1990 Rays of Energy בוצע באמצעות TALMARK 1992 Coincidentia Oppositorum בוצע באמצעות TALMARK
לעבודתו החלוצית במוזיקה אלקטרונית בישראל...
יוסף גרינטל, יסודות התאוריה המוזיקלית, ירושלים: הוצאת בנו בלן, 1944
מבוא לתורת הצורה המוזיקלית, הוצאת מרכז לתרבות והסברה, 1952
עד יוסף - זכרונות, הרהורים, סיכומים, ירושלים: הוצאת כרמל, 1997 (עם עדה ברודסקי)
"הרהורים עיוניים בדרך אל המוזיקה האלקטרונית", תצליל, הוצאת הספרייה המוזיקלית חיפה, קובץ ב' (1961)
"התוכן האינפורמטיבי של הצליל", יסודות מזרחיים ומערביים במוזיקה בישראל, קובץ הרצאות ודיונים בעריכת מיכל זמורה, מכון למוסיקה ישראלית, (1962), עמ' 89–91
"המחשב במוזיקה - שפה חדשה ותיווי חדש", המדיום באמנויות המאה העשרים, מכון ון-ליר בירושלים (1996) עמ' 106–109
יוסף יובל טוֹבִּי (נולד ב-28 במאי 1942) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה.
יוסף טובי נולד בשכונת נחלת צבי שבירושלים כחמישי למשפחה בת שישה ילדים.
הוריו, חיים ויונה טובי, עלו מצנעא שבתימן לארץ ישראל בשנת 1935. אחרי שהייה של חצי שנה בגבול יפו-תל אביב, התיישבו בשכונה התימנית הוותיקה נחלת צבי בירושלים.
יוסף טובי למד בבית הספר העממי נווה יעקב ובתיכון 'מזרחי', שניהם בירושלים.
בעיצומה של מלחמת העצמאות עבר עם משפחתו לשכונת קטמון.
בשנת ה'תשי"ט (1959), בהיותו בן 17, היה סגן חתן התנ"ך בחידון התנ"ך השני, לצד מלומדים מבוגרים ממנו בהרבה.
בצבא שירת במודיעין, היה בקבע והגיע לדרגת סרן.
למד לימודים גבוהים באוניברסיטה העברית בירושלים.
החל ללמוד פיזיקה ומתמטיקה, אך זנח מסלול זה כעבור שנה ולמד לתואר ראשון היסטוריה של ארצות האסלאם, ערבית וגאוגרפיה.
לאחר סיום שרותו הצבאי חזר ללימודים באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוג לספרות עברית.
בתקופת לימודיו הראשונה (1962-1959) היה פעיל בקבוצה אידאולוגית שנקראה "תא הסטודנטים למיזוג גלויות", שבו היו חברים כמה עשרות סטודנטים, רובם יוצאי עדות המזרח ומטרתם הייתה לשלב בתוכניות הלימודים במערכת החינוך הממלכתית ובאוניברסיטאות את לימודי התרבות, הספרות וההיסטוריה של יהדות המזרח.
כתב את עבודת הדוקטור שלו בספרות עברית בנושא "היצירה הפייטנית של רב סעדיה גאון" בהנחיית פרופסור עזרא פליישר.
הדוקטורט הוגש ב־1980. טובי השתלם בבתר-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד בשנת 1980/1. בשנים 1967–1980 עבד כאוצר כתבי היד במכון בן-צבי.
מאז שנת 1970 הרצה באוניברסיטת בן-גוריון בחוג לספרות עברית (עד 1980) ובמקביל עבד כמורה מן החוץ בחוג לתולדות עם ישראל ובתוכנית ללשונות היהודים באוניברסיטה העברית.
מאז 1981 מרצה בחוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה ומאז 2003 מרצה גם במכללה האקדמית הערבית לחינוך בחיפה.
עמד בראש החוג לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת חיפה בשנים 1996–1999 ובשנת 2000 מונה לפרופסור מן המניין, ב-1 באוקטובר 2010 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
טובי שהה בשבתונים בבית המדרש לרבנים באמריקה, בישיבה יוניברסיטי ובאוניברסיטת נורפוק בווירג'יניה.
נבחר כמה פעמים כמרצה המצטיין.
משנת 2009 עומד בראש המרכז לחקר יהדות תימן ותרבותה ע"ש עובדיה בן-שלום במסגרת מכון בן-צבי.
טובי יזם את הקמתם של שני כתבי עת מדעיים והוא משמש כעורכם עד היום: "תימא", לחקר תולדות יהדות תימן ותרבותה (בין השנים תש"ן לתשע"ב יצאו ממנו עשרים כרכים) ו"בין עבר לערב" לחקר המגעים בין הספרות העברית והערבית-היהודית (בין השנים תשנ"ח לתשס"ח יצאו ממנו 4 כרכים).
טובי הוא זוכה פרס ירושלים לשנת 1999 וחתן פרס שבזי לשנת 2008.
השירה העברית בימי הביניים במזרח
עבודת הדוקטור של יוסף טובי
, התמקדה במחקר מקיף על יצירתו הפייטנית של סעדיה גאון, וכללה פרסום מהדורה מדעית המבוססת על כתבי יד מן הגניזה הקהירית.
מחקרו העמיד את סעדיה גאון במרכזו של שלב מקדים לפריחת השירה העברית בספרד בימי הביניים, בהשפעת השירה הערבית.
עד למחקריו סברו ששירת ספרד מתחילה באמצע המאה ה-10, סברה שעליה מבוססים למשל, ספריהם המקיפים של חיים שירמן, דן פגיס, יהודה רצהבי וישראל לוין.
לטענת טובי תחילתה של שירת ספרד היא בבגדאד באמצע המאה ה-9 ובמחצית הראשונה של המאה ה-10.
ב-1976 ראה אור ספרו הראשון של טובי "יהודי תימן במאה הי"ט", הספר הראשון שלא עסק ביהדות תימן רק מבחינת האתנוגרפיה, הלשון, הספרות, אלא כספר היסטוריה כוללני.
בעקבות פרסום הספר הזמין פרופסור שמואל אטינגר את טובי ושניים מתלמידיו (שלום בר-אשר ויעקב ברנאי), לכתוב את "תולדות היהודים בארצות האסלאם", כדי להפסיק את ההתעלמות מהקהילות היהודיות בארצות האסלאם בספרי ההיסטוריה שהיו קיימים עד אז.
בשנת 2002 הוציא טובי את הספר "יהודי בשירות האימאם: איש העסקים וסוחר הנשק ישראל צובירי", המבוסס על ארכיון משנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה העשרים, של סוחר יהודי מצנעא שחי כמה שנים בגרמניה הנאצית.
בשנת 2008 יצא הספר לאור במהדורה גרמנית במכון מחקר במינכן.
שירת שלום שבזי ושירת תימן
טובי הוציא לאור את שירי המשורר התימני אברהם בן חלפון שחי במאה ה-13, וחקר רבות את שירתו של שלום שבזי, בן המאה ה-17, גדול משוררי תימן.
באחד ממאמריו חשף דיואן תימני שממנו ניתן להסיק בוודאות ששבזי נמנה עם מאמיני שבתי צבי, סוגיה שהעסיקה חוקרים רבים.בשנת תשל"ו פרסם טובי ביחד עם שלום סרי מהדורה מצולמת של שני דיוואנים בכתב ידו של שלום שבזי; המהדורה כללה גם כ-150 שירים, שרובם לא היו ידועים לפני כן.
טובי עוסק גם במחקר השוואתי של שירת תימן, ובעיקר שירתו של שלום שבזי, עם שירת תימן המוסלמית, ובעיקר האסכולה השירית המכונה "חומייני", המאופיינת בסטייתה מכללי הפרוזודיה הנוקשים של השירה הערבית הקלאסית ובנטייה לשימוש במילים הלקוחות מן הלהג הערבי המדובר בתימן.
תוצאות מחקריו הוצגו בכנסים בינלאומיים ובקבצים שראו אור ברוסיה ובלונדון:
תחילתה המוקדמת של הספרות הערבית-היהודית בימי-הביניים
בשנת תשס"ו ראה אור ספרו של טובי 'השירה, הספרות הערבית-היהודית והגניזה', שבו יש סיכום ביניים למחקריו בטבעה ובייחודה של הספרות הערבית-היהודית בימי-הביניים.
יהושע בלאו, החוקר הגדול של הספרות הערבית-יהודית בימי הביניים, התחיל את הספרות הערבית-היהודית והלשון היהודית בימי הביניים עם סעדיה גאון שנחשב עד אז אבי הספרות הערבית-היהודית
חידושו של טובי הוא בכך שהצביע על קיומה של ספרות ערבית-יהודית, בעיקר תרגומי המקרא, דורות רבים לפני סעדיה גאון, עוד לפני האסלאם; כבר אז, לפי מחקריו של טובי, הייתה ליהודים בצפון־מערב חצי האי ערב ספרות ערבית-יהודית, כי הם דיברו ערבית וידעו קרוא וכתוב.
זאת הסיק טובי על סמך שרידים של תרגומי המקרא שגילה בכתבי הגניזה.
הוא גם קבע את שיטת הכתיבה (האורתוגרפיה) שלה, שהייתה פונטית, מכיוון שקדמה להתגבשותה של האורתוגרפיה הערבית הקלאסית.
מחקריו של טובי בעניין זה ביססו בקרב החוקרים את הדעה בדבר קיומה של ספרות ערבית־יהודית, ובייחוד תרגומים למקרא, שקדמו הרבה לרב סעדיה גאון.
טובי הוזמן לכתוב את הערכים על הערבית-היהודית ועל הספרות הערבית היהודית באנציקלופדיה החדשה על היהודים בארצות האסלאם שראתה אור בשנת 2010 בהוצאת בריל בעריכתו של פרופסור נורמן סטילמן מאוניברסיטת אוקלהומה.
בשנת 2000 פרסם טובי את הספר 'הספרות הערבית-היהודית בתוניסיה 1950-1850', יחד עם רעייתו צביה טובי, הכותבת עבודת דוקטור באוניברסיטה העברית בירושלים על עולמן של הנשים היהודיות בדרום תוניסיה על פי הפתגם העממי הרווח בפיהן.
בספר זה הם דנו בהיסטוריה ובסוגות הספרותיות של הספרות הערבית-היהודית בתוניסיה, בשירה ובפרוזה.
זהו הספר הראשון המעמיד מחקר מקיף על ספרות זו.
הספר נכתב בעיקרו על סמך האוסף הפרטי העשיר של המחברים של פרסומים מכל הסוגים של הספרות הערבית־היהודית, ובעיקר זו של יהודי תוניסיה.
טובי נשוי לצביה לבית כהן, להם ארבעה ילדים ושנים עשר נכדים.
דודו הוא הרב שלום קלזאן (אחי אמו), מרבני יהדות תימן בירושלים.
נכדו, סג"ם , נפל במבצע צוק איתן.
על חלקו בקרב הוענק לו צל"ש מפקד חטיבה.
בעקבות נפילתו, הוסיף יוסף טובי את שם נכדו לשמו - יוסף יובל טובי.
שירה ופיוט של יהודי בבל בדורות האחרונים, ירושלים תש"ל (בשיתוף עם אברהם בן יעקב)
על התלמוד בתימן, תל אביב תשל"ג
רבי שלום מעטוף ותכלאל עטרת זקנים כמנהג חבאן, ירושלים תשל"ג
יהדות תימן: ביבליוגרפיה, ירושלים תשל"ה
יהודי תימן במאה הי"ט, תולדות ומקורות, תל אביב תשל"ו.
מהדורה שנייה: תל אביב תשל"ט
קטלוג כתבי היד בבית המדרש למורים (Hebrew College) בבוסטון.
יהודי תימן, מרכז ההסברה, שרות הפרסומים, ירושלים תשמ"א
תולדות היהודים בארצות האסלאם בעת החדשה: עד אמצע המאה הי"ט, כרכים א־ג, ירושלים תשמ"א/ו (בשיתוף עם שלום בר-אשר, יעקב ברנאי ומיכאל אביטבול ובעריכת שמואל אטינגר)
פיוטי רב סעדיה גאון: מהדורה מדעית של היוצרות ומבוא כללי ליצירתו (עבודת דוקטור), ירושלים תשמ"ב
כתבי היד התימניים במכון בן-צבי, ירושלים תשמ"ב
הכת הזיידית והאימאמים: יסודות יחסם ליהודים, האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב תשמ"ה (בשיתוף עם ירון צור)
עיונים במגילת תימן: קהילת צנעא, שבתאות, משפחת עראקי, ירושלים תשמ"ו
אברהם בן חלפון: שירים, תל אביב תשנ"א
קהילת יהודי רדאע שבתימן במאה השמונה עשרה, ירושלים תשנ"ב
הקהילה התימנית בירושלים: תרמ"א-תרפ"א (1881–1921), אוסף תעודות מארכיון ועד העדה, ירושלים תשנ"ד
אליהוד פי אלבלדאן אלאסלאמיה (1850–1950), כֻּוַית 1995 (בשיתוף שלום בר-אשר, יעקב ברנאי ומיכאל אביטבול ובעריכת שמואל אטינגר.
גרסה ערבית של ערך 8 לעיל, בתרגום ג'מאל אלרפאעי וב'פיקוח' [במקור: מראג'עה] רשאד אלשאמי)
ישראל צדוק: מקורותיו ופועלו, ירושלים תשנ"ה (בעריכת הנכדה ורדה)
נעמי ואבנר בהט, ספרי תמה: שירי הדיואן של יהודי מרכז תימן בזמרת יהודי מנאכ'ה, תל אביב 1996. פירושים ותרגום: יוסף טובי ושלום סרי
קירוב ודחייה: יחסי השירה העברית והשירה הערבית בימי הביניים, חיפה תש"ס
הספרות הערבית-היהודית בתוניסיה: 1950-1850, לוד תש"ס (בשיתוף עם צביה טובי)
שירים גנוזים: שירים חדשים מגניזת קהיר, ירושלים תשס"א (בשיתוף עם נחמיה אלוני ז"ל)
יהודי בשירות האימאם: איש העסקים וסוחר הנשק ישראל צובירי, ירושלים תשס"ב
רבי שלום שבזי, במסגרת סדרת גדולי הרוח והיצירה בעם היהודי.
מרכז זלמן שזר ותימא - האגודה לטיפוח חברה ותרבות, ירושלים תשפ"ה.
דב נוי, הסיפור העממי בתלמוד ובמדרש, אקדמון, ירושלים תשכ"ח
שלום בן יוסף שבזי: קובץ.
הוועד הכללי לקהילת התימנים, ירושלים תשל"ב
שירים חדשים לרבי שלום שבזי, ירושלים תשל"ו (בשיתוף עם שלום סרי).
קורות ומעשים: תשל"ג-תשל"ה, הוועד הכללי לקהילת התימנים, ירושלים תשל"ו
יהדות תימן: פרקי מחקר ועיון, ירושלים תשל"ו (בשיתוף עם ישראל ישעיהו)
פרקים בתולדות היישוב היהודי בירושלים, כרך ב, ירושלים תשל"ו (בשיתוף עם מנחם פרידמן ובן-ציון יהושע)
מורשת יהודי תימן: עיונים ומחקרים, ירושלים תשל"ז
יעקב הרוזן, מטולה: סיפור ייסודה של מטולה מראשיתה וסיפור מייסדיה, ירושלים תשל"ח
תולדות יהודי תימן: מכתביהם (קובץ כרוניקות של יהודי תימן, כולל מבוא), ירושלים תש"ם
יהודה לוי נחום, מיצירות ספרותיות מתימן, חולון תשמ"א
אעלה בתמר: מאה שנות עליה והתיישבות, מקורות, ירושלים תשמ"ב 12. יהודי תימן בעת החדשה, ירושלים תשמ"ד
אברהם עובדיה, נתיבות תימן וציון.
יהודה לוי נחום, צהר לחשיפת גנזי תימן, תל אביב תשמ"ו
יצחק נדב, זכרונות איש 'השומר', תל אביב תשמ"ז
יוסף קאפח, כתבים א-ב, ירושלים תשמ"ט; כתבים ג, ירושלים תשס"ב (בשיתוף עם אורי מלמד)
תימא: כתב עת לחקר יהדות תימן ותרבותה, כרכים א-י, נתניה תש"ן-תשס"ז
יהודה לוי נחום, מכמנים מחשיפת גנזי תימן, תל אביב תש"ן
יחיא צברי, בשבילי תימן, תל אביב תש"ן
סגולה לאריאלה: מאסף דברי מחקר וספרות לזכרה של אריאלה דים-גולדברג, ירושלים תש"ן (בשיתוף עם משה אידל, משה בר-אשר, א' הראל-פיש ונחום סרנה).
מהלל העדני, בין עדן ותימן, כרך שני: בית מהלל, בית נשיא, תל אביב תש"ן
מהלל העדני, בין עדן ותימן, כרך שלישי: דמויות, הווי חיים, עדן וסביבותיה, תל אביב תשנ"א
יהודה יצחק הלוי, מגלות לגאולה, ירושלים תשנ"א
מהלל העדני, פירוש לספר איוב, תל אביב תשנ"ג
לראש יוסף: מחקרים בחכמת ישראל, תשורת הוקרה לרב יוסף קאפח, ירושלים תשנ"ה