tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרגרט הקדושה או מרגרט מוסקס (בגאלית סקוטית: Naomh Maighréad, בסקוטית: Saunt Marget; 1045 – 16 בנובמבר 1093) הייתה נסיכה אנגלייה ומלכה רעיה סקוטית.
לעיתים היא מכונה "הפנינה של סקוטנלד", מאחר שפירוש שמה ביוונית הוא פנינה.
מרגרט הקדושה נולדה בממלכת הונגריה לאדוארד הגולה, בנו של אדמונד איירונסייד ומי שבילה את מרבית חייו בגלות לאחר עליית קְנוּט הגדול לכתר האנגלי, ולאָגָאתָה.
מרגרט ומשפחתה חזרו לאנגליה ב-1057. לאחר תבוסתו של הרולד השני בקרב הייסטינגס ב-1066 אחיה אדגר אתלינג נבחר לרשת את כתר אנגליה, אך הוא מעולם לא הוכתר.
לאחר מכן, היא ומשפחתה ברחו צפונה, ומרגרט נישאה למלקולם השלישי, מלך סקוטלנד בשלהי 1070.מרגרט, שהייתה קתולית אדוקה, ייסדה מעבורת החוצה את לשון הים של פורת' (דרום-מזרח סקוטלנד), לטובת עולי-הרגל למנזר הקדוש אנדרו.
מרגרט הייתה אימם של שלושה ממלכי סקוטלנד (או ארבעה, אם כוללים בספירה את המלך אדמונד מסקוטנלד, ששלט במשותף עם דודו דונלד השלישי) ושל מלכה רעיה של אנגליה .
על פי "חייה של מרגרט הקדושה, מלכת הסקוטים" (Vita S.
Margaritae (Scotorum) Reginae), מרגרט נפטרה בטירת אדינבורו ב-1093, ימים ספורים לאחר שקיבלה את ההודעה על מותו של המלך בקרב.
ב-1250 מרגרט הוכרזה כקדושה על ידי האפיפיור אינוקנטיוס הרביעי ושרידיה נקברו מחדש במנזר דנפרמליין בדנפרמליין, אך הם אבדו לאחר הרפורמציה בסקוטנלד.
מרי, מלכת הסקוטים הקתולית החזיקה בחזקתה את ראשה של מרגרט בשלב מסוים, ולאחר מכן הוא הועבר למשמורת מסדר הישועים בצרפת, אך גם הוא אבד במהלך המהפכה הצרפתית.
מרגרט הייתה בתו של הנסיך האנגלי הגולה אדוראד וזוגתו אָגָאתָה, ונכדתו של המלך אדמונד איירונסייד.
לאחר מותו של אדמונד ה-1016, קְנוּט שלח את אדוראד התינוק ואת אחיו לחצרו של אולוף סקטקונונג, מלך שוודיה, ולבסוף הם עשו דרכם לקייב (באותה תקופה, חלק מנסיכות קייב).
לאחר שבגר, הוא נדד להונגריה, והיה מתומכי עלייתו של המלך אנדרו לשלטון ב-1046. מוצאה של אָגָאתָה שנוי במחלוקת.
מרגרט נולדה בהונגריה ב-1045, כמו גם אחיה אדגר אתלינג ואחותה כריסטינה, וחונכה בחינוך דתי בחצר המלוכה ההונגרית.
מרגרט ומשפחתה שבו לאנגליה כאשר אביה נקרא לחצר ב-1057, מאחר שהיה יורש פוטנציאלי לכתר של אדוארד המודה חשוך-הילדים.
מיד עם הגעתם לחופי אנגליה אביה נפטר, בין אם בדרך הטבע או כתוצאה מהרעלה, ומרגרט בת ה-12 המשיכה עם יתר משפחתה לחצר, היות שאחיה נהפך כעת ליורשו של אביו, ובשל כך ליורש פוטנציאלי לכתרו של אדוראד המודה.
כאשר אדוארד המודה נפטר לבסוף בתחילת ינואר 1066, הרולד השני נבחר למלך, כשאחת האפשרויות שהוצגו להעדפתו על פני אחיה של מרגרט, היא גילו הצעיר באותה תקופה.
לאחר תבוסתו של הרולד בקרב הייסטינגס בשלהי 1066, אדגר ניסה לשוב ולהיבחר למלך, אך כאשר הנורמנים התקדמו ללונדון, הוִיטֶנָגֶמוֹט הסגירו את אדגר לויליאם הכובש, שלקח אותו לנורמנדי.
ב-1068 חזר אדגר לאנגליה וכל המשפחה ברחו לרוזנות נורת'מבריה.
על פי המסורת, אָגָאתָה החליטה לעזוב את נורת'מבריה ב-1068 עם ילדיה לשוב לאירופה, אך סערה הסיטה את ספינתם מהמסלול והיא נסחפה צפונה לממלכת סקוטלנד, שם מלך סקוטנלד מלקולם השלישי העניק להם מקלט.
המקום שבו הספינה נטרפה נקרא כיום "תקוותה של מרגרט הקדושה" (כיום חלק מאיי אורקני).
ההיסטוריונים חלוקים לגבי שנת המפגש עם מלקולם.
לפי סימון מדרהאם , היסטוריון בן המאה ה-12, ייתכן שמרגרט לא פגשה את המלך מלקולם לפני 1070, עד לאחר הנהירה לצפון של ויליאם הכובש.
מקורות אחרים מציינים כי פגישתם הראשונה התקיימה כבר ב-1059. לפי אורדריקוס ויטליס, אחת מפעולותיו הראשונות של מלקולם לאחר הכתרתו למלך סקוטלנד הייתה יציאה למסע לחצרו של אדוארד המודה ב-1059 בכדי לארגן את חתונתו עם "קרובתו של אדוארד, מרגרט, שהגיעה לאנגליה שנתיים קודם לכן מהונגריה".
אם האירוסין אכן אורגנו כבר ב-1059, הן לא כובדו, ולפי ויטליס זו הסיבה לפלישת סקוטלנד לנורת'מבריה ב-1061, כאשר לינדיספרן (Lindisfarne) נבזזה.
מלקולם השלישי היה אלמן באותה עת עם שני ילדים, דונלד ודאנקן, וייתכן כי רצה להינשא לאחת מאחרונות השורדים ממשפחת המלוכה האנגלו-סקסונים המקורית (מצאצאיו של אלפרד הגדול).
החתונה של מרגרט ומלקולם התקיימה ב-1070. לאחר מכן מלקולם ביצע מספר פשיטות נוספות לנורת'מבריה כדי לחזק את טענותיו של גיסו החדש אדגר לכתר האנגלי, אך לפעולות אלו ניכרה השפעה מועטה בלבד.
מרגרט מורס נייס הייתה אתולוגית, צפרית וחוקרת פסיכולוגיית ילדים אמריקאית.
היא התפרסמה בעיקר בזכות מחקרה על דרורי שיר (Melospiza melodia) ומחקריה הרבים על ציפורים בצפון אמריקה.
בשנת 1942 הוענקה לה מדליית ברוסטר על מחקרה על דרורי שיר.
בילדותה התגוררה יחד עם משפחתה בחווה באמהרסט, מסצ'וסטס.
בזכות הסביבה הפסטורלית בה גרה פיתחה אהבה גדולה לטבע.
אביה תמך באהבתה לטבע ועודד אותה לצאת לגיחות לכפר, לטפח גינה משלה ולעזור בטיפול בחיות המשפחה.
משערים כי חוויות אלו היו הסיבה לפיתוח אהבתה לציפורים.
כבר בגיל 7 קראה את הספר הראשון שלה על ציפורים וחמש שנים לאחר מכן, בגיל 12 פרסמה את עבודתה הראשונה, ספרון על ציפורים במטעי פירות.
בבגרותה נייס למדה במכללת מאונט הוליוק שם התמחתה בצרפתית ובנוסף לקחה קורסים בגרמנית, לטינית, איטלקית ואנגלית.
היא סיימה את לימודיה שם בשנת 1906. במהלך לימודיה במכללה לקחה מספר קורסים בזואולוגיה אך הם לא עניינו אותה משום שלא התעסקו במה שאהבה, בחיים של חיות בטבע.
לכן לא ידעה האם היא רוצה ללמוד זואולוגיה, עד שפגשה את קלינטון פרמונד הודג', ביולוג באוניברסיטת קלארק , ששכנע אותה שהיא יכולה לעסוק בחיי בעלי החיים ולא רק בניתוח שלהן לאחר מותן, ובכך תרם רבות להחלטתה ללמוד זואולוגיה.
לאחר הדוקטורט שלו רצה לקדם את הקריירה שלו ובשביל זה היו צריכים מרגרט ובליין, לעבור מספר פעמים בין מדינה למדינה בגלל תפקידים שונים שהוצעו לו.
בגלל מעברים אלו נאלצה לעצור לתקופה את הקריירה שלה.
בשנת 1911 עברו לבוסטון ובשנת 1913 לנורמן שבאוקלהומה.
במהלך תקופת מגוריהם באוקלהומה, בין השנים 1913 ל-1927, עבדה על ספרה "הציפורים של אוקלהומה", סקר מקיף באורך של 122 עמודים של כל זני הציפורים שראתה באזור.
בנוסף במהלך התקופה הזו (בין 1910 ל-1923) נולדו לזוג חמש בנות.
כשהיו קטנות נייס יישמה את תשוקתה לחקר וחקרה את ההתנהגות של בנותיה.
היא התעסקה בעיקר בלמידת השפה ופסיכולוגיה כללית של ילדים.
בנושא פרסמה 18 מאמרים בין 1915 ל-1933. בשנת 1927 המשפחה עברה לקולומבוס בעקבות הצעה נוספת שקיבל בליין.
בשנת 1936 המשפחה עברה לשיקגו גם בעקבות הצעה שקיבל בליין, שם נשארו עד מותם.
מחקרה המפורסם ביותר של נייס עסק בדרורי שיר.
במהלך שמונה שנים טיבעה את הדרורים שחקרה בטבעות בצבעים שונים וכך יכלה לעקוב ביעילות אחרי חייהן ולחקור את ההתנהגות שלהן.
היא נחשבה לאחת החלוצות בשיטת הסימון הזאת.
את דרור השיר הראשונה שלה, החלה לחקור בשנת 1928. שנה לאחר מכן, חקרה שני זוגות.
היא המשיכה להרחיב את מחקרה ועד 1935 סימנה כ-870 דרורי שיר ממספר דורות.
במחקרה בדקה את סוגי הקולות השונים שהם משמיעים, האינטראקציות ביניהם, הנאמנות ביניהם ואף את הלמידה וההתפתחות שלהם.
בשנת 1935 החלה לכתוב את ספרה "מחקרים על החיים וההיסטוריה של דרורי השיר", לו לבסוף היו שני כרכים והפך לפופולרי מאוד.
הפכה לחברה בארגון הצפרים האמריקאי, 1907
הצטרפה לאיגוד וילסון לצפרים, 1908, נבחרה לסגנית נשיא, 1935, נשיאת האיגוד ולאישה הראשונה שנבחרה לנשיאות איגוד צפרים נחשב, 1937
שני דוקטורטים של כבוד הוענקו לה, ממכללת מאונט הוליוק (1942) וממכללת אלמירה 1962
איגוד הצפרים האמריקאי על שם וילסון אף הכריז על ייסוד "מדליית מרגרט מורס נייס" (1997)
מרי מרגרט טרומן דניאל הייתה זמרת סופרן קלאסית אמריקאית, שחקנית, עיתונאית, אשת רדיו וטלוויזיה, סופרת ואשת חברה ניו יורקית.
היא הייתה בתם היחידה של הנשיא הארי ס.
טרומן והגברת הראשונה בס טרומן.
במהלך כהונתו של הארי טרומן כנשיא, ליוותה אותו מרגרט בנסיעות עבור מסע הבחירות.
היא השתתפה באירועים בבית הלבן ואירועים פוליטיים נוספים, והייתה חביבת התקשורת.
לאחר סיום לימודיה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ב-1946, החלה טרומן בקריירה כזמרת סופרן קולורטורה, אותה פתחה בהופעה בקונצרט עם התזמורת הסימפונית של דטרויט ב-1947. היא הופיעה בקונצרטים וברסיטלים ברחבי ארצות הברית עד שנת 1956. טרומן השתתפה בהקלטות עבור חברת ההקלטות RCA Victor, והופיעה בתוכניות טלוויזיה כגון What's My Line (אנ').
ב-1957, לאחר שהפכה למנחת התכנית Weekday יחד עם מייק וולאס, החליטה טרומן לסיים את הקריירה המוזיקלית שלה, על מנת להתמקד בעבודותיה כעיתונאית ואשת רדיו.
בנוסף, כתבה מאמרים למגוון כתבי עת בשנות השישים והשבעים.
מאוחר יותר כתבה סדרת ספרי תעלומה מצליחים, ומספר ספרים על גברות ומשפחות ראשונות של ארצות הברית.
אלה כללו ביוגרפיות של הוריה, התקבלו יפה על ידי מבקרים.
טרומן הייתה נשואה לעיתונאי קליפטון דניאל, העורך הראשי של עיתון הניו יורק טיימס.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, שכולם נהיו בולטים בזירה החברתית הניו-יורקית.
מרי מרגרט טרומן נולדה ברחוב דלאוור באינדפנדנס, מיזורי, ב-17 בפברואר 1924, ונקראה על שם דודתה מרי ג'יין טרומן וסבתה מצד אמא מרגרט גייטס וולאס.
כבר מגיל צעיר, כונתה טרומן רק בשם מרגרט.
היא למדה בבית הספר באינדיפנדס עד שאביה נבחר לסנאט האמריקאי בשנת 1934, ולאחר מכן למדה גם באינדיפנדס וגם בוושינגטון הבירה.
בשנת 1942 החלה ללמוד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, שם הייתה חברה ב-Pi Beta Phi.
ב-1946 סיימה תואר ראשון בהיסטוריה.
טרומן למדה פיתוח קול אצל אסטל ליבלינג, שהייתה גם המורה של בוורלי סילס, בניו יורק.
לאחר הכשרה בשירה קלאסית, הופיעה טרומן ברסיטל בכורה ברדיו במרץ 1947, שלאחריו הופיעה בקונצרט בכורה עם תזמורת דטרויט.
בעשור הבא עבדה כזמרת מקצועית, והופיעה עם שלל תזמורות ברחבי ארצות הברית.
טרומן מעולם לא הופיעה באופרות מבוימות, אבל ביצעה אריות מיצירות אופראיות בקונצרטים.
הופעותיה כללו בעיקר שירי אמנות ולידר, וכן יצירות מרפרטואר הסופרן הקונצרטי.
בשנים 1951 ו-1952 הוציאה טרומן שני אלבומים עם חברת RCA Victor, אלבום אחד הכולל מבחר קלאסי והשני המציג מגוון שירי אמנות אמריקאים.
בנוסף, הקליטה שירים גרמניים עבור NBC.
שער במגזין טיים הציג את טרומן כאשר תו מוזיקלי צף ליד ראשה.
טרומן המשיכה להופיע על במות, ברדיו ובטלוויזיה עד שנת 1956.
כשהייתה בראשית הקריירה, ביקורות על שירתה של טרומן היו חיוביות ברובן ומנומסות.
מבקרים מאוחרים יותר חושדים כי מבקרים שליליים יותר נמנעו מלפרסם את דעותיהם האמיתיות, מתוך כבוד לנשיא המכהן.
מנהג זה הופסק ב-1950, כאשר מבקר המוזיקה של עיתון הוושינגטון פוסט פול היום כתב כי מרגרט טרומן "מושכת ביותר על הבמה...
אבל אינה מסוגלת לשיר טוב במיוחד.
היא מזייפת חלק ניכר מהזמן.
ועדיין אינה מסוגלת לשיר באופן המתקרב לגימור מקצועי.
ביקורת זו הכעיסה מאוד את הנשיא הארי טרומן, שהתמודד אז עם המוות הפתאומי של חבר ילדותו.
הנשיא כתב להיום כי "יום אחד אני מקווה לפגוש אותך.
כשזה יקרה, תזדקק לאף חדש, הרבה סטייק לעיניך הפצועות, ואולי תומך!" היום רצה לפרסם את המכתב שקיבל מהנשיא, אבל מו"ל העיתון סירב לעשות זאת.
למרות זאת, סיפר היום על המכתב למספר עמיתיו, ביניהם מבקר המוזיקה של העיתון המתחרה הוושינגטון טיימס, מילטון ברלינר.
ברלינר פרסם על כך סיפור, מה שגרם לעיתון הפוסט להכיר במכתב.
סיפור זה הגיע לכותרות הבין לאומיות, ויצר שערורייה קלה עבור ממשל טרומן.
לאחר הסיפור, המבקרים הרגישו חופשיים יותר להיות כנים בביקרותיהם כל הופעותיה של מרגרט טרומן, והביקורות שקיבלה נטו להיות מעורבות.
הופעת הבכורה של טרומן כשחקנית הייתה ב-26 באפריל 1951, כאשר שיחקה עם ג'יימס סטיוארט בפרק של הסדרה "ג'קפוט" ברדיו NBC.
ב-17 במרץ 1952, הייתה טרומן סולנית אורחת ב-The Railroad Hour בהצגת האופרטה סארי.
טרומן הופיעה גם בתוכנית הרדיו The Big Show של NBC.
שם פגשה את הכותב גודמן אייס, שהפך לחבר ויועץ קרוב.
היא הפכה לחלק מצוות התוכנית Weekday של רדיו NBC שהחלה ב-1955. יחד עם השחקן מייק וואלאס, הציגה חדשות וראיונות המיועדים לקהל נשי ברובו.
היא הופיעה מספר פעמים כפאנליסטית (ופעמיים כאורחת מסתורית) בתוכנית הטלוויזיה What's My Line?
וכיכבה בתפקיד אורח בסדרת The Martha Raye Show.
בשנת 1957, טרומן שרה וניגנה בפסנתר בתוכנית The Gisele MacKenzie Show.
הביוגרפיה שכתבה טרומן על אביה, שפורסמה זמן קצר לפני מותו ב-1972, זכתה לשבחים ממבקרים.
היא כתבה גם ביוגרפיה אישית על אמה והיסטוריה של הבית הלבן ותושביו (כולל גבירות ראשונות וחיות מחמד).
טרומן פרסמה ספרים וכתבות באופן קבוע, אל תוך שנות השמונים לחייה.
בין השנים 1980–2022 פורסמו 32 ספרים בסדרת תעלומות הרצח של הקפיטל תחת שמה של מרגרט טרומן, שרובם מתרחשים בוושינגטון די.
סופר הצללים המקצועי דונלד ביין (1935–2017) הודה בכתבה משנת 2014 כי הוא כתב 27 מהספרים בסדרה, כאשר טרומן משתפת איתו פעולה.
שמו של ביין מופיע רק על הספרים המאוחרים בסדרה, שפורסמו לאחר מותה של טרומן.
בשנת 2000, סופר הצללים וויליאם הרינגטון כתב בהספד עצמי (שנכתב לפני התאבדותו לכאורה) שמרגרט טרומן ואחרים היו לקוחותיו.
טרומן כיהנה במועצת המנהלים של הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים של אביה, במועצת המושלים של מרכז רוזוולט, ושירתה כנאמנה באלמה מאטר שלה.
ב-21 באפריל 1956 נישאה טרומן לקליפטון דניאל (1912–2000), שהיה אז כתב בעיתון הניו יורק טיימס.
בהמשך, הפך דניאל לערוך הראשי של העיתון.
השניים נישאו בכנסייה האפיסקופלית טריניטי שבאינידיפנדנס, מיזורי.
קליפטון טרומן דניאל (נולד ב-5 ביוני 1957), מנהל יחסי ציבור במכללת הארי ס.
ויליאם וואלאס דניאל (19 במאי 1959 - 4 בספטמבר 2000), עובד סוציאלי פסיכיאטרי וחוקר באוניברסיטת קולומביה.
נפטר לאחר שנפגע בידי מונית בניו יורק.
הריסון גייטס דניאל (נולד ב-1963)
תומאס וושינגטון דניאל (נולד ב-1966)
המעצב האיטלקי מיקול פונטנה, שעיצב את שמלת הכלה של טרומן, הופיע כאורח בתוכנית הטלוויזיה What's My Line, בפרק ששודר ב-15 באפריל 1956. חתונתם של טרומן ודניאל התקיימה כמה ימים לאחר מכן, ב-21 באפריל 1956.
בשנותיה המאוחרות, התגוררה טרומן בביתה שבפארק אווניו.
לבסוף עברה להתגורר בעיר שיקגו על מנת להיות קרובה יותר לבנה קליפטון, שם נפטרה בתאריך ב-29 בינואר 2008 נאמר כי טרומן סבלה מזיהום ונשמה בסיוע מכונת הנשמה.
אפרם שלה ושל בעלה נטמן באינדיפנדנס, מיזורי, בחלקת הקבורה של הוריה בספריית טרומן.
רצח בבית הלבן, מאנגלית: עליזה נצר, הוצאת כתר, 1982.
רצח בגבעת הקפיטול, מאנגלית: שמשון ענבל, הוצאת כתר, 1984.
רצח בקנדי סנטר, מאנגלית: עידית פז, הוצאת שלגי, 1992.
רצח בשגרירות, מאנגלית: ישראלה קלצל, הוצאת שלגי, 1993.
איי., מאנגלית: מילכה ליננברג, הוצאת שלגי, 1993.
רצח בקתדרלה הלאומית, מאנגלית: מיכאל אביב, הוצאת שלגי, 1994.
רצח בג'ורג'טאון, מאנגלית: מילכה ליננברג, הוצאת שלגי, 1994.
רצח בפנטגון, מאנגלית: מילכה ליננברג, הוצאת שלגי, 1994.
רצח על הפוטומק, מאנגלית: מילכה ליננברג, הוצאת שלגי, 1994.
רצח בבית המשפט העליון, מאנגלית: מילכה ליננברג, הוצאת שלגי, 1994.
רצח במוזיאון להיסטוריה, מאנגלית: יפעה הדר, הוצאת שלגי, 1995.
רצח בגלריה הלאומית, מאנגלית: רחל מורל, הוצאת שלגי, 1996.
רצח בבית הנבחרים, מאנגלית: אורי גולדברג, הוצאת שלגי, 1998.
רצח בווטרגייט, מאנגלית: איטה ישראלי, הוצאת שלגי, 1999.
מרגרט המילטון הייתה אמנית סקוטית הידועה בציוריה ובעבודות הרקמה שלה.
המילטון נולדה בגלאזגו וגדלה בהלסבורג לאחר שמשפחתה עברה לשם.
אף שלא הייתה לה הכשרה אמנותית רשמית, המילטון נקשרה לקבוצת הציירים "נערי גלאזגו" דרך אחיה הבכור, ג'יימס וייטלאו המילטון.
ב-1883, בזמן ששהתה בקיץ עם אחיה בקוקבורנספת', מרגרט המילטון התבקשה לעזור לאמו של ג'יימס גאת'רי בעבודות בית.
גאת'רי צייר לאחר מכן כמה דיוקנאות של מרגרט המילטון, בעיקר ידוע הדיוקן משנת 1892 .
בשנת 1897 התחתנה מרגרט המילטון עם האדריכל אלכסנדר ניסבט פטרסון, אחיו הצעיר של האמן ג'יימס פטרסון.
בית המשפחה, עוצב על ידי פטרסון ועל ידי המילטון, בסגנון "ארטס אנד קרפטס" עם עיצובים ורקמות דמויות ופרחים.
במשך זמן מה המילטון יצרה ציורי שמן של פרחים, אך גם החלה לצייר קומפוזיציות של טבע דומם.
בסוף שנות ה-1890 רקמות המשי הסיניות שלה זכו לשבחים רבים.
במהלך הקריירה שלה, המילטון הציגה יותר מתשעים יצירות במכון המלכותי לאמנויות גלאזגו ויותר מארבעים באקדמיה הסקוטית המלכותית.
היא הייתה חברה באגודת גלאזגו של אמניות ושימשה פעמיים כהונות של שלוש שנים כסגנית הנשיא שלה.
להמילטון ולפטרסון נולדו שני ילדים, ביניהם האמנית ויולה פטרסון.
ב-1977 ערכה גלריית בלגרייב בלונדון תערוכה קבוצתית של עבודות של בני משפחת פטרסון שכללה רקמה גדולה של מרגרט המילטון, שעבדה עליה במשך חמש שנים.
הגלריה והמוזיאון לאמנות קלווינגרוב מחזיקה בדוגמאות של עבודותיה.
מרגרט וסטגר האנסן (בדנית: Margrethe Vestager Hansen; נולדה ב-13 באפריל 1968) היא פוליטיקאית דנית בנציבות האירופית מטעם "ברית הליברלים והדמוקרטים למען אירופה".
מכהנת כסגנית נשיא "הנציבות למען אירופה המותאמת לעידן הדיגיטלי" מאז שנת 2019. וכנציבת התחרות מאז 2014. וסטגר חברה במפלגה הסוציאל-ליברלית הדנית (DIPD).
לפני הצטרפותה לנציבות האירופית, כיהנה וסטגר בממשלת דנמרק ברשות פול נירופ רסמוסן, כשרת החינוך והעניינים הכנסייתיים בשנים 1998-2000, וכשרת החינוך עד שנת 2001. היא הייתה מנהיגת המפלגה הסוציאל-ליברלית הדנית (DIPD) בשנים 2007-2014. בנוסף לכך, כיהנה כשרת הכלכלה והפנים בראשות הלה תורנינג-שמידט בין השנים 2011–2014.
לאחר הבחירות לפרלמנט האירופי ב-2014, וסטגר הייתה מועמדת לתפקיד הנציבה האירופית של דנמרק בנציגות שהוביל יונקר.בבחירות לפרלמנט האירופי בשנת 2019, היא הייתה אחת משבעת המועמדים המובילים של מפלגת הפרלמנט האירופי.
לאחר הבחירות, הוצעה וסטגר כמועמדת קבוצת "התחדשות באירופה" לנשיאות הנציבות האירופית.
לאחר בחירתה של אורסולה פון דר ליין לנשיאה, וסטגר מונתה מחדש כנציבה מטעם דנמרק.
בפרק זמן זה, היא שמרה במקביל על תפקידה כנציבה הממונה על התחרות ובמקביל הפכה לאחת משלושת סגני הנשיא בעלי ההשפעה של הנציבות, עם אחריות על "הנציבות למען אירופה המותאמת לעידן הדיגיטלי".
בתפקידה כנציבה הממונה על התחרות, וסטגר זכתה להערכה בינלאומית בעקבות עבודת החקר שלה, הקנסות והגשת התביעות כנגד חברות בין לאומיות משפיעות כגון: גוגל, אפל, אמזון, פייסבוק, קוואלקום, וגזפרום.
בעקבות כך, רבים תיארו אותה כ: "מגבילת העסקיים החזקה ביותר בעולם העשירים " ו"כרגולטורית המפורסמת ביותר בעולם".
וסטגר נולדה בעיר גלוסטרופ, שבמחוז זילנד, דנמרק.
הוריה, הנס וסטאגר ובודיל טיבירג הם כמרים לות'רניים.
היא גדלה באולגוד, ולמדה בנעוריה בבית הספר העל-יסודי ורדה.
לאחר מכן, היא למדה באוניברסיטת קופנהגן, וסיימה שם את לימודיה ב-1993 עם תואר שני בכלכלה.
בעלה של וסטגר הוא מורה למתמטיקה ופילוסופיה בתיכון.
יש להם יחד שלוש בנות: מריה, רבקה ואלה.
וסטגר שימשה השראה לדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה "בורגן", כדמות שמנסה ללהטט בין חיי משפחה ופוליטיקה.
בשעות הפנאי היא עוסקת בסריגה.
כמו כן, היא מגדירה את עצמה פמיניסטית מוצהרת.
בשנת 2021 היא אמרה למגזין "Femina" שהעולם מתקדם לקראת שוויון בין המינים במקום העבודה: "במהירות איטית לחלוטין".
וסטגר דוברת דנית, אנגלית ומעט צרפתית.
וסטגר החלה את דרכה הפוליטית בגיל 21, בשנת 1998 היא מונתה לשרת החינוך והשרה לענייני כנסייה בשנת 1998..בשנת 2001 נבחרה וסטגר לפרלמנט הדני, והפכה ליושבת ראש הקבוצה הפרלמנטרית בשנת 2007.
ב-15 ביוני 2007 נבחרה וסטגר כמנהיגת הסיעה הפרלמנטרית של מפלגתה, במקום מריאן ג'לבד.
כאשר ראש ממשלת דנמרק, לארס לוק רסמוסן, הודיע על בחירות מוקדמות ב-2011 לאחר שלא הצליח להשיג את תמיכת רוב המחוקקים לחבילת התמריצים הכלכלית שלו, הליברלים החברתיים של וסטגר ומפלגת העם השמרנית יצרו ברית פוליטית.
הם התחייבו לעבוד יחד, ללא קשר לאופיו הפוליטי של הגוש שינצח בבחירות.
בשנת 2013, קבעה כי: "מניסיוננו, אי אפשר לרדוף אחרי אינטרסים דנים מבלי להיות קרובים לליבה של אירופה.
אין לך השפעה מניבת תוצאות אם אתה עומד בצד".
שרה לענייני כלכלה ופנים של דנמרק, 2011–2014
בשנים 2011 עד 2014 כיהנה וסטגר כשרה לענייני כלכלה ופנים בממשלת הקואליציה של הלה תורנינג-שמידט, בת שלוש המפלגות.
היא עמדה שם בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
לאחר שכלכלת המדינה ברחה בקושי מהמיתון ב-2012, וסטגר הובילה מהלך של קיצוצים נרחבים בדמי האבטלה של מערכת הרווחה הנדיבה של דנמרק.
בעקבות כך, היא נחשבה בשלב מסוים על ידי התקשורת והפרשנים הדנים כאדם החזק ביותר בממשלה, אפילו מעל ת'ורנינג - שמידט ראשת הממשלה באותה תקופה.
בתקופת כהונתה, ניהלה את הפגישות של שרי הכלכלה והאוצר של האיחוד האירופי (ECOFIN), במהלך נשיאות מועצת השרים של דנמרק ב-2012. בתפקיד זה, היא הודיעה כי האיחוד האירופי יוותר על שניים מהמושבים שלו במועצת המנהלים של קרן המטבע הבינלאומית לכלכלות מתעוררות, במסגרת תוכנית חדשה לחלוקת כוח למוסדות פיננסיים בינלאומיים.
בנוסף, היא עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם ז'אן קלוד יונקר, כדי להציל את המגזר הפיננסי של אירופה וליצור איגוד בנקאות אירופי נרחב.
בין 2011 ל-2014 הובילה וסטגר את הקמפיין של דנמרק נגד כללי הנזילות של בזל' וטענה בעד מתן אפשרות לבנקים להשתמש ב-75% יותר באיגרות חוב מכוסות למילוי מאגרי נזילות מהמותר לפי כללי בזל III באותה תקופה.
שוק איגרות החוב המכוסות המגובות במשכנתאות בסך 550 מיליארד דולר של דנמרק, היה חלק ממערכת המשכנתאות בת המאתיים של המדינה.
הוא היה הגדול בעולם לנפש.
ב-2013 היא מנעה את האטת הצעדים לקראת דרישות מחמירות יותר למלווים בעלי חשיבות מערכתית.
וסטגר עמדה על כך לפיה הבנקים לא יקבלו הקלות מס שיסייעו להם לעבור את המעבר שנגרם על ידי הרפורמה הרגולטורית.
במאי 2014 הציגה וסטגר חבילת צמיחה שנועדה להציל את סקנדינביה מהמשבר שלה.
אותה התקופה הייתה החלשה ביותר בסקנדינביה.
היא תכננה להעלות את התפוקה המבנית של המדינה ב-6 מיליארד קרונות (1.1 מיליארד דולר), ולקצץ בעלויות לחברות ב-4 מיליארד קרונות ב-2020 באמצעות 89 צעדים לשיפור האקלים העסקי והגברת התעסוקה.
ב-31 באוגוסט 2014, ראשת הממשלה תורנינג-שמידט מינתה את וסטגר לנציבת האיחוד האירופי של דנמרק בוועדת יונקר.
היא סירבה לקחת את תיק איכות הסביבה.
אך בסופו של דבר היא זכתה לתיק התחרות בוועדת יונקר.
וסטגר פתחה בחקירה כנגד חברת גוגל בשנת 2010, והגיעה להסדר פשרה עמם בשנת 2014. עם זאת, היא לא הצליחה לשכנע את הנציבות האירופית לקבל את תוצאות החקירה לפני סיום כהונתה.
וסטגר ירשה את המקרה של אותה אישה, וחזרה לעסוק בו אף לאחר שנסגר.
וסטגר הראתה רצון גדול יותר להמשיך ולרדוף אחרי גוגל על הפרות לכאורה של ההגבלות העסקיות.
כמו כן, במסגרת חוקי התחרות היא יזמה חקירות בענייני המס של חברות שונות.
ביניהן: פיאט, סטארבקס, אמזון ואפל.
ב-2014 היא פתחה בהליכים נגד חברת "גזפרום", אחת מספקיות הגז העיקריות באירופה, בשל האשמות על הפרת כללי ההגבלים העסקיים של האיחוד האירופי על ידי הצבת חסמים מלאכותיים לסחר עם שמונה מדינות אירופיות: אסטוניה, לטביה, ליטא, פולין, צ'כיה, סלובקיה, הונגריה.
בינואר 2015 הורתה וסטרגר ל-"Cyprus Airways" להחזיר למעלה מ-65 מיליון יורו בסיוע ממשלתי לא חוקי שהתקבל ב-2012 וב-2013 כחלק מחבילת ארגון מחדש.
כתוצאה מכך, קפריסין השעתה את הפעילות בחברת הדגל שלה.
התוצאות היו, בין היתר, אובדן של 550 מקומות עבודה, ותחרות מופחתת.
באוגוסט 2016, לאחר חקירה של שנתיים, הודיעה וסטגר כי "Apple Inc" קיבלה הטבות מס לא חוקיות מאירלנד.
הנציבות הורתה על אפל לשלם קנס של 13 מיליארד אירו, בתוספת ריבית, על מיסים איריים שלא שולמו עבור השנים 2004–2014, דבר שהיווה קנס המס הגדול ביותר בהיסטוריה.
ביולי 2020, בית המשפט הכללי של אירופה ביטל את ההחלטה כלא חוקית, ופסק לטובת אפל.
כתוצאה מהחקירה של האיחוד האירופי, אפל הסכימה לבנות מחדש את הכלי ה-BEPS האירי שלה לשנים 2004-2014,.
ה-Double Irish: ברבעון הראשון של 2015; כלי ה-BEPS המחליף של אפל, הסדר ה-CAIA גרם לעלייה של התמ"ג האירי לשנת 2015 ב-34.4 אחוזים, ותויג כלכלן זוכה פרס נובל, פול קרוגמן, ב-34.4%.
ביולי 2017, הוטל קנס בסך 2.7 מיליארד דולר נגד אלפבית (לשעבר גוגל), בהתבסס על טענת הנציבות האירופית שגוגל הפרה את כללי ההגבלים העסקיים.
על קנס זה הוגש ערעור מאוחר יותר.
באוקטובר 2017, וסטגר הורתה לאמזון לשלם סכום של 250 מיליון יורו של מיסים חוזרים, ובינואר 2018, נציבות האיחוד האירופי קנסה את "קוואלקום", ב-997 מיליון אירו על שניצלה לכאורה את דומיננטיות השוק שלה על ערכות שבבי פס בסיס (LTE).
ביולי 2018, היא קנסה את אלפבית (גוגל) ב-4.3 מיליארד אירו על ביסוס הדומיננטיות שלה בחיפוש באינטרנט על ידי קשירה לא חוקית של השירות שלה ואפליקציות סלולריות אחרות עם אנדרואיד.
ב-22 בינואר 2019, היא קנסה את "מאסטרקארד" ב-570 מיליון אירו על שמנעה מקמעונאים אירופאים לחפש תנאי תשלום טובים יותר.
במרץ 2019, וסטגר הורתה לגוגל לשלם קנס של 1.49 מיליארד אירו על שימוש בשיטות פוגעניות בפרסום מקוון.
פעולותיה של וסטגר נגד חברות אמריקאיות כממונה על התחרות, זכו לביקורת מצד נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ (שכינה אותה גם כ"גברת המס של האיחוד האירופי"), בטענה: "היא שונאת את ארצות הברית, אולי יותר גרועה מכל אדם שפגשתי אי פעם".
בפברואר 2019, מנעה וסטגר מיזוג בין שתי חברות הרכבות האירופיות הגדולות "סימנס" ו"אלסטום" עקב חששות תחרותיים רציניים, למרות העובדה שממשלות גרמניה וצרפת תמכו במיזוג זה מטעמים פוליטיים.
סגנית נשיא בכיר של הנציבות האירופית למען "אירופה מותאמת לעידן הדיגיטלי", 2019– הווה
לאחר הבחירות לפרלמנט האירופי ב-2019, הוצעה וסטגר כנשיאת הנציבות האירופית.
הקמפיין של וסטגר לנשיאות הנציבות האירופית נתקל בהתנגדות בצרפת, בעקבות החלטתה להטיל וטו על המיזוג בין חברות הרכבות "אלסטום" ל"סימנס".
חסימת המיזוג בין שתי חברות תעשייתיות אירופאיות גדולות' הכעיס את נשיא צרפת עמנואל מקרון ועמד בדרכה של וסטגר בקבלת תפקיד הנציבות האירופית.
ביוני 2019, ראש הממשלה, מט פרדריקסן, הציע לוסטגר להמשיך בתפקיד הנציבה מטעם דנמרק לחמש שנים נוספות.
בבניית הנציבות של 2019, בהובלתה של נציבת הנשיא אורסולה פון דר ליין, הוצע שוסטגר תמונה לסגנית נשיא הנציבות, יחד עם עוד סגני נשיא נוספים.
בנוסף, וסטגר קיבלה על עצמה את האחריות על "הנציבות למען אירופה המותאמת לעידן הדיגיטלי".
בתפקידה כסגנית נשיא הנציבות האירופית, היו לוסטגר חילוקי דעות ציבוריים ופרטיים עם הנציב תיירי ברטון, הצרפתי האחראי על שיפוץ גדול של הכללים הדיגיטליים באיחוד האירופי כסגן נשיא הנציבות האירופית, וסטגר הייתה יו"ר משותף של מועצת הסחר והטכנולוגיה מאז הקמתה ב-2021.
בנוסף לפעילותה הפוליטית הנרחבת, וסטגר הייתה פעילה מאוד בזירה הציבורית והתקשורתית, וזכתה בזכות כך להכרה נרחבת.
היא נבחרה כאחת ממאה האנשים המשפיעים ביותר בשנת 2023 ע"פ מגזין "TIME".
מרגרט מורי קוקסלי קיבלה את השם מורי עם נישואיה, הייתה ציירת אנגלייה.
היא נסעה למזרח התיכון וציירה סצנות מזרחיות בשמנים ובצבעי מים.
היא הציגה באקדמיה המלכותית לאמנויות (RA) וב (SWA).
כפי שדיווחה העיתונאית , קוקסלי ביקרה בקונסטנטינופול שם הזמין הסולטאן דיוקן של בנו; הוא היה כל כך מרוצה שביקש ממנה לצייר גם את נשותיו, אבל לא היה לה זמן לעבודה הזו.
היא זכתה ב ובמדליית הזהב לאמנויות היפות באימפריה העות'מאנית.
יצירתה, "קירקה זוהרת" (1913) נמצאת באוסף של .
חלק מציוריה מוחזקים באוספים, כולל ה, באת', , ברנלי, גלריית ווקר לאמנות, ליברפול, , שפילד ו, ברדפורד.
עבודתה של קוקסלי מיוצגת בצורה פחותה במוזיאונים לאמנות.
עם זאת, ציוריה מופיעים באופן קבוע בקטלוגים של בתי מכירות פומביות מובילים כמו סותביס וכריסטיס.
החוקרת, ג'וליה קוהן, הסבירה זאת בכך שעבודתה של קוקסלי נועדה לשוק המוני ולא לתצוגה של אמנות גבוהה.
כך, ציוריה נכנסו לאוספים פרטיים שם הם ממשיכים להיסחר בין אספנים.
היא ציירה סצנות הרמון רבות.
"התייעצות עם האורקל, אחרי ווטרהאוס", לא מתוארך
הקלר נולדה בשם מרגרט מרי או'שונסי בשכונת פלאשינג שברובע קווינס בניו יורק.
את לימודיה לתואר ראשון החלה במכללת אלברטוס מגנוס בניו הייבן שבקונטיקט.
לאחר מכן למדה באוניברסיטת ליידן שבהולנד בשנת 1952, ובשנה העוקבת השלימה לימודי תואר ראשון במכללת אלברטוס מגנוס.
ב-1956 השלימה לימודי תואר ראשון נוסף במשפטים בבוסטון קולג'.
היא הייתה האישה היחידה בכיתתה בבית הספר למשפטים.
בתום לימודיה התקבלה ללשכת עורכי הדין של מסצ'וסטס.
בין השנים 1963 ל-1967 הייתה הקלר האישה הראשונה שכיהנה במועצת המושל של קהיליית מסצ'וסטס, הייתה נציגה בוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית בשנים 1964 ו-1968, ונבחרה מטעמה לבית הנבחרים האמריקאי בקונגרס ה-90 עד ה-97 (3 בינואר 1967 – 3 בינואר 1983).
בשנת 1975 קיבלה הקלר תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ג'ונסון אנד ויילס שבפרובידנס.
הקלר נבחרה לראשונה אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס העשירי של מסצ'וסטס בשנת 1966. היא ניצחה בבחירות המקדימות את ג'ונתן מרטין , נציג המחוז הרפובליקני שכיהן כחבר הקונגרס במשך 42 שנים רצופות.
מרטין, שהיה אז בן 82, שימש בעבר כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית והיה מבוגר מהקלר ב-46 שנים.
היא הייתה האישה הראשונה ממסצ'וסטס שנבחרה לבית הנבחרים בזכות עצמה, ללא קשר משפחתי.
בבחירות הכלליות שלאחר מכן זכתה הקלר ב-51% בלבד מהקולות, ולאחר מכן נבחרה מחדש עוד שבע פעמים.
לאחר מפקד האוכלוסין האמריקאי של 1980, איבדה מסצ'וסטס מושב אחד בקונגרס בשל גדילה איטית באוכלוסייתה ביחס למדינות אחרות.
מחוז הבחירה של הקלר, שאמנם היה היחיד במדינה גדול דיו כדי להימנע משינוי גבולות, אוחד עם זה של ברני פרנק, חבר קונגרס דמוקרטי טרי.
המחוז החדש קיבל את מספר המחוז המקורי של פרנק – מחוז הקונגרס הרביעי – אך גאוגרפית היה קרוב יותר לזה של הקלר.
כששניהם התמודדו זה מול זה בבחירות 1982, החלה הקלר את המרוץ בעמדת הובלה.
אף על פי שהתנגדה למדיניותו של רייגן ב-43% מההצבעות בבית הנבחרים, פרנק הצליח להציג אותה כתומכת של רייגן, תוך שהוא מצביע על תמיכתה הראשונית בקיצוצי המס שלו, שמאוחר יותר נמלכה בדעתה עליהם.
בסופו של דבר, הפסידה הקלר בבחירות בהפרש מפתיע של 20%.
לאחר תבוסתה, לא נבחרה אישה נוספת לקונגרס ממסצ'וסטס עד להיבחרה של ניקי צונגס ב-2006.
בשנת 1967, כאשר הושבעה לתפקידה, נמנתה הקלר בין 11 נשים בלבד בבית הנבחרים.
היא תמכה במדיניות מתונה עד ליברלית שהייתה אהודה על קהל בוחריה במסצ'וסטס הדמוקרטית.
הקלר הצביעה בעד חוק זכויות האזרח של 1968. ב-1972 הייתה מיוזמי החקיקה "Title IX", שקבעה כי אין להפלות אדם על בסיס מינו במסגרת תוכניות או פעילויות חינוכיות המקבלות מימיון פדרלי.
בשנת 1974, כחברה בוועדת הבנקאות והמטבע, ניסחה הקלר את חוק שוויון ההזדמנויות באשראי, שאפשר לראשונה לנשים בארצות הברית לרשום כרטיס אשראי על שמן בלבד.
ב-1977 ייסדה הקלר והייתה שותפה להקמת שדולת הנשים בקונגרס "Congresswoman's Caucus", קבוצה דו-מפלגתית של 14 חברות קונגרס שהתמקדה בקידום שוויון לנשים בתחומי הביטוח הלאומי, חוקי המס ונושאים פיננסיים אחרים.
הייתה זו השדולה הראשונה שהורכבה כולה מנשים גרידא בקונגרס.
הקלר הייתה גם תומכת מובהקת ויוזמת שותפה של התיקון לשוויון זכויות.
בוועידה הרפובליקנית הלאומית במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1980, קראה הקלר למועמד הרפובליקני לנשיאות רונלד רייגן למנות אישה ראשונה לבית המשפט העליון של ארצות הברית.
במסצ'וסטס, היא נודעה בזכות בניית רשת שירותים ממשלתיים יעילה במיוחד עבור בוחריה, שאפשרה לה להיבחר לתקופות כהונה נוספת כרפובליקנית במדינה ליברלית.
בוושינגטון הבירה יצא לה שם של דמות חברתית מוערכת עם אהבה לאופנה יוקרתית.
בבית הנבחרים, היא כיהנה בוועדת הבנקאות והמטבע (1968–1974), הייתה חברה בכירה בוועדה לענייני חיילים משוחררים (1967–1982), ושירתה גם בוועדת החקלאות (1975–1980) ובוועדה המשותפת לכלכלה (1975–1982).
לאחר תבוסתה בבחירות מיאנה הקלר למספר תפקידים בקבינט של ארצות הברית שהוצעו לה, כולל תפקיד מזכירת האוצר של ארצות הברית, אך בינואר 1983 מונתה בידי נשיא ארצות הברית רונלד רייגן למזכירת הבריאות ושירותי האנוש של ארצות הברית במקומו של המזכיר הפורש ריצ'רד שוויקר.
מינויה אושר בסנאט של ארצות הברית ב-3 במרץ 1983 ברוב של 83–2. שני הסנאטורים שהתנגדו לאישור מינויה של הקלר היו הסנאטורים השמרניים בוב פאקווד מאורגון וג'סי הלמס מקרוליינה הצפונית.
התנגדותם נבעה ממחלוקות אידאולוגיות בנוגע לעמדותיה של הקלר על הפלות ונושאים אחרים הקשורים למדיניות חברתית.
בתפקידה כמזכירת הבריאות, הקימה הקלר את ועדת המשימה המיוחדת לחקר הפערים החברתיים בבריאות ובשיעורי התמותה בקרב אפרו-אמריקאים ובני מיעוטים אחרים לעומת כלל האוכלוסייה.
בדו"ח שנקרא "The Secretary's Report on Black and Minority Health" (המוכר גם כ"דו"ח הקלר"), הדגישה הקלר את ההבדלים המשמעותיים במצב הבריאותי של מיעוטים והניחה את היסודות להמשך חקר אי-שוויון בבריאות.
בעקבות הדו"ח, הקימה הקלר את המשרד לבריאות מיעוטים במחלקת הבריאות ושירותי האנוש.
בתור מזכירה, היא תמכה בעמדות השמרניות של ממשל רייגן, פיקחה על קיצוצי כוח אדם כחלק מהפחתת ההוצאות הממשלתיות, והתעסקה במגוון נושאים בתחום הבריאות הציבורית, כולל משבר האיידס המתפתח.
למרות הקשיים להעלות את נושא האיידס לדיון בישיבות הקבינט, הקלר הציבה את האיידס בראש סדר העדיפויות הבריאותי של המדינה.
הקלר הבטיחה לציבור האמריקאי כי מאגרי הדם במדינה "בטוחים ב-100% הן עבור חולי המופיליה הזקוקים לעירויי דם רבים והן עבור האזרח הממוצע שעשוי להזדקק לעירוי במהלך ניתוח".
כדי להרגיע את התבהלה הציבורית סביב משבר האיידס, היא תרמה דם באופן אישי ולחצה ידיים עם חולי איידס.
במהלך כהונתה נאלצה הקלר להתמודד עם סערה תקשורתית כאשר בעלה, ג'ון הקלר, הגיש בקשה לגירושין בשנת 1984. הסוגיה עוררה דאגות פוליטיות, במיוחד בשנת בחירות, לגבי ההשפעה של הגירושין בקרב תומכיו השמרניים של הנשיא.
המחלוקת נמשכה חודשים ארוכים, בעיקר סביב שאלת הסמכות השיפוטית בתיק – האם מסצ'וסטס, שם התגוררו קודם, או וירג'יניה, לשם עברה הקלר, תהא המדינה המטפלת במקרה.
האירוע משך תשומת לב רבה והאפיל על כהונתה.
ב-21 בינואר 1985 נהפכה הקלר לאישה הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית שנבחרה כשורדת המיועדת במהלך ההשבעה השנייה של רונלד רייגן לנשיאות ארצות הברית.
לאחר ניצחונו המוחץ של רונלד רייגן בבחירות 1984, ראש סגל הבית הלבן דונלד ריגן לחץ על רייגן למנות את הקלר לשגרירת ארצות הברית באירלנד.
בנובמבר 1985 מונתה לתפקיד, והסנאט אישר את המינוי בדצמבר שלאחר מכן.
כשהייתה שגרירה מילאה הקלר תפקיד מרכזי בהשגת מענק בסך 120 מיליון דולר אמריקאי עבור "הקרן הבינלאומית לאירלנד", ארגון לפיתוח כלכלי.
היא הופיעה פעמים תכופות בתוכניות טלוויזיה איריות והייתה "דוברת יעילה עבור מדיניות ממשלתה בכל נושא, החל ממרכז אמריקה ועד סחר בין-לאומי".
ב-31 במאי 1987 נהייתה הקלר לאישה הראשונה שנשאה נאום בטקס הסיום של אוניברסיטת סקרנטון.
מסמכיה ורישומיה נשמרים בהווה בספריית ברנס בבוסטון קולג'.
בפברואר 1989 הודיעה הקלר על כוונתה להתפטר כדי לעבור לקריירה פרטית, ותקופת כהונתה הסתיימה באוגוסט 1989.
לאחר סיום כהונתה כשגרירת ארצות הברית באירלנד, פנתה הקלר לקריירה פרטית שהתמקדה בשותפויות עם ארגונים שונים ובמאמצים ציבוריים.
היא נשארה פעילה בעבודות צדקה קתוליות ושמרה על קשר עם ארגונים כמו איגוד בוגרות הקולג'ים הקתוליים ולשכת עורכי הדין האמריקאית.
בנוסף, היא המשיכה להשתתף ביוזמות ציבוריות והופיעה בתפקידים מקצועיים וציבוריים, אך התרחקה בעיקר מפוליטיקה לטובת עיסוקיה האישיים.
ב-6 באוגוסט 2018 נפטרה הקלר בביתה שבמחוז ארלינגטון בווירג'יניה, בגיל 87.
מרגרט מיטשל היא מדענית מחשבים העוסקת בהטיה אלגוריתמית ובהגינות בלמידת מכונה.
היא ידועה בעיקר בזכות עבודתה על הסרה אוטומטית של הטיות לא רצויות הקשורות לקבוצות דמוגרפיות ממודלים של למידת מכונה, וכן על דיווח שקוף יותר לגבי השימוש המיועד של מודלים אלו.
מיטשל ידועה בעיקר בזכות עבודתה על הגינות בלמידת מכונה ושיטות להפחתת הטיה אלגוריתמית.
עבודתה כוללת הצגת המושג 'כרטיסי מודל' לדיווח שקוף יותר על מודלים, ושיטות להפחתת הטיות במודלים של למידת מכונה באמצעות Adversarial learning.
מרגרט מיטשל יצרה מסגרת לזיהוי ומניעת הטיות באמצעות בדיקה עם משתנה עבור הקבוצה המעניינת, חוזה ויריב.
בשנת 2012 הצטרפה מיטשל למרכז המצוינות לטכנולוגיית שפה אנושית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס כחוקרת פוסט-דוקטורט, לפני שהתקבלה לתפקיד במיקרוסופט מחקר בשנת 2013. במיקרוסופט, מיטשל הובילה את מחקר הפרויקט ראייה מלאכותית, אפליקציה המסייעת ללקויי ראייה באמצעות תיאור טקסטים ותמונות.
בנובמבר 2016, הפכה לחוקרת בכירה במחקר ובינה מלאכותית בגוגל.
בגוגל, היא ייסדה וניהלה במשותף עם טימניט גברו את צוות האתיקה בבינה מלאכותית.
במאי 2018, היא ייצגה את גוגל בשותפות לבינה מלאכותית.
בפברואר 2018, נשאה הרצאה ב־TED בנושא 'כיצד נוכל לבנות בינה מלאכותית שתסייע לבני אדם, ולא תפגע בהם'.
בינואר 2021, לאחר פיטוריה של טימניט גברו מגוגל, דווח כי מיטשל השתמשה בסקריפט כדי לחפש בחשבון התאגידי שלה ולהוריד מיילים שתיעדו לכאורה אירועים מפלים הקשורים לגברו.
מערכת אוטומטית נעלה את חשבונה של מיטשל בתגובה.
בתגובה לתשומת הלב התקשורתית, גוגל טענה כי היא "הוציאה אלפי קבצים ושתפה אותם עם חשבונות חיצוניים מרובים".
לאחר חקירה בת חמישה שבועות, מיטשל פוטרה.
לפני פיטוריה, מיטשל הייתה תומכת נלהבת של גיוון בגוגל והביעה חששות לגבי צנזורה של מחקרים בחברה.
בסוף 2021, היא הצטרפה לסטארט-אפ בתחום הבינה המלאכותית Hugging Face.
מיטשל הייתה מייסדת שותפה של Widening NLP, קבוצה השואפת להגדיל את שיעור הנשים והמיעוטים העוסקים בעיבוד שפה טבעית, וקבוצת עניין מיוחדת בתוך האגודה לבלשנות חישובית.
מרגרט ליאה יוסטון הייתה גבירת טקסס הראשונה בתקופת כהונתו השנייה של בעלה, סם יוסטון, כנשיא רפובליקת טקסס.
היא פגשה אותו לאחר תום כהונתו הראשונה, ונישאה לו כאשר כיהן כנציג בקונגרס של הרפובליקה.
יוסטון הייתה רעייתו השלישית ועמדה לימינו עד מותו.
יוסטון נולדה באלבמה למשפחה מלוכדת, שחבריה עקרו ברובם לטקסס בעקבות נישואיה למדינאי הבכיר, אשר צבר מוניטין כמנהיג צבאי ומדיני עוד קודם לכן, עת שימש מושל טנסי ופיקד על צבא טקסס בקרב סן חסינטו ב.
לזוג נולדו שמונה ילדים, שמרביתם באו לעולם בשעה שבעלה נעדר מביתו בשל עיסוקיו הציבוריים.
אמה של יוסטון, ננסי ליאה, נטלה חלק פעיל בניהול משק הבית, בגידול הילדים ובמתן סיוע כספי קבוע לבני הזוג.
בעזרת תמיכת משפחתה המורחבת, הצליחה יוסטון להשפיע על בעלה להיגמל משתיית משקאות חריפים ולהימנע משימוש בשפה גסה.
סם ראה בה מופת לאישה מאמינה, ובשל השפעתה קיבל עליו את הדת הבפטיסטית, לאחר שבצעירותו הוטבל לנצרות הקתולית בעיר נקוגדוצ'ס שבטקסס.
עם סיפוח טקסס לארצות הברית, נבחר סם לסנאטור וייצג את המדינה בוושינגטון הבירה במשך שלוש עשרה שנים, בעוד יוסטון נותרה בטקסס ועסקה בגידול ילדיהם ובניהול משק הבית.
לאחר בחירתו למושל טקסס שימשה גבירת המדינה הראשונה, בהיותה הרה עם ילדם האחרון.
תקופת כהונתה חפפה לשנים הסוערות שקדמו למלחמת האזרחים האמריקנית, שבהן התחולל במדינה ויכוח מר על שאלת הפרישה מן האיחוד.
סם התנגד בתוקף לפרישת טקסס וניסה למנוע את חקיקת חוק הפרישה, אך לשווא.
בתקופה זו ניסה אספסוף לפגוע בו, ומשפחתו נותרה ללא הגנה ממשלתית.
יוסטון חיה בחשש מתמיד לביטחונם של ילדיה ובעלה.
ועידת הפרישה של טקסס הדיחה את סם מתפקידו לאחר שסירב להישבע אמונים לקונפדרציית המדינות של אמריקה.
יוסטון נותרה אם בתקופת מלחמה, עת בנה הבכור התגייס לצבא הקונפדרציה ונשבה בקרב שילה.
בעלה מת בטרם בא הקץ למלחמה.
בשנותיה האחרונות הקדישה עצמה לשימור מורשתו של סם, פתחה את ארכיונו בפני ביוגרף מהימן ופעלה להנצחת שמו.
היא הלכה לעולמה ממחלת הקדחת הצהובה כארבע וחצי שנים לאחר מותו.
בשל חשש מהתפשטות המחלה לא ניתן היה לקבור אותה לצד בעלה בבית העלמין הציבורי בהאנטסוויל, והיא נטמנה בסמוך לאמה בחלקת קבורה פרטית.
יוסטון נולדה ב-11 באפריל 1819 במחוז פרי שבמדינת אלבמה, למשפחה מן המעמד הגבוה שהשתייכה לזרם הבפטיסטי האדוק.
אביה, טמפל ליאה, כיהן כדיאקון בכנסייה המקומית וכגזבר ההתאחדות הבפטיסטית של אלבמה, ואמה, ננסי מופט ליאה, הייתה האישה היחידה אשר שימשה כצירה בוועידת היסוד של ההתאחדות.
יוסטון הייתה החמישית מבין שישה ילדים, שכללו את אחיה הבוגרים מרטין, הנרי קלינטון וורנל, את אחותה הבכורה ורילה ואת אחותה הצעירה אנטואנט.
מטע הכותנה של המשפחה נרכש מכספי ירושה ממשפחת מופט ונוהל ביד רמה בידי האם ננסי.
לאחר פטירת האב בשנת 1834 ירשה יוסטון חמישה עבדים: ג'ושוע, אלייזה, ויאנה, שרלוט וג'קסון.
האחים הבוגרים הקימו משפחות טרם מות האב, ואילו ורנל, יוסטון ואנטואנט נלוו אל האם האלמנה כאשר עברה להתגורר בביתו של הבן הנרי בעיר מריון.
הנרי היה עורך דין בעל מוניטין, שכיהן במועצות מנהלים של מוסדות חינוך ונבחר בשנת 1836 לסנאט של מדינת אלבמה.
יוסטון התחנכה בבית הספר של הפרופסור מקלין ובהמשך במוסד הגבוה לנערות "ג'אדסון פימייל אינסטיטוט", אשר נוסד ביוזמת קהילת הבפטיסטים לשם הקניית השכלה לבנות החברה הגבוהה בהתאם לאידיאלים המקובלים בתקופתם: שליטה ברקמה, ריקוד, ציור וכתיבה תמה.
תוכנית הלימודים כללה מרכיב דתי נרחב, שהתמקד בתאולוגיה בפטיסטית ובהכשרה לעשייה מיסיונרית.
יוסטון הצטיינה בכתיבת שירה, בקריאת רומנים רומנטיים ובשליטתה בנגינה בגיטרה, בנבל ובפסנתר.
בגיל 19 נטבלה בידי הכומר פיטר קרופורד בכנסיית סילואם הבפטיסטית שבעיר מריון.
באותה עת כבר נודעה בקרב סביבתה כצעירה משכילה, מיוחסת ורבת אמונה, אשר הפגינה נימוסים אציליים ומסירות לדתה.
סם יוסטון היה עורך דין במקצועו ומדינאי רם-מעלה עוד בטרם ביסס את מעמדו בטקסס.
הוא כיהן כמושל טנסי, ייצג את המדינה בבית הנבחרים של ארצות הברית, ועם ניצחונו בקרב סן חסינטו זכה למעמד של גיבור לאומי ולדמות מופת בקרב תושבי הרפובליקה הצעירה.
לאחר תום כהונתו הראשונה כנשיא רפובליקת טקסס בדצמבר 1838, שב לעסוק בעריכת דין ממשרדו שבעיר ליברטי.
בראשית 1839 הגיע למובייל שבאלבמה כשותף בחברת "סבין סיטי", לשם גיוס משקיעים לפיתוח יישוב חדש, סבין פאס של ימינו.
באמצעות אחיה, מרטין ליאה, יצר סם היכרות עם גיס המשפחה, ויליאם בלדסו, איש עסקים אמיד ובעלה של אנטואנט ליאה, אחותה הצעירה של יוסטון.
בלדסו הציע כי אמה של יוסטון, ננסי ליאה, תשקול להשקיע במיזם, ובמסגרת אירוע גן שנערך בביתו של מרטין נוצרה ההיכרות הראשונה בין יוסטון לסם.
ננסי התרשמה לחיוב מתוכניתו הכלכלית של סם, אך התנגדה נחרצות לחיזוריו אחר בתה.
משפחת ליאה, ובראשה האם, הסתייגו מן המוניטין שיצאו לו כמי שנודע בחיבתו לאלכוהול, בלשונו הבוטה ובאורח חייו ההולל.
פער הגילים בן עשרים ושש השנים ועובדת היותו אלמן פעמיים הגבירה את חששם.
חרף ההתנגדות, נרקמה בין השניים חליפת מכתבים אינטנסיבית, אשר הסתיימה בהצעת נישואין בקיץ 1839. סם חיזק את הצעתו במתנה סמלית, סיכת בגד שעליה חקוק דיוקנו.
במאמץ לזכות באמון משפחת ליאה שהה בביתם מספר שבועות, ובמהלכם רכש את הערכתם.
בהיעדרו מטקסס, ובטרם הושלמו הסידורים לחזרתו, נבחר סם בספטמבר 1839 לכהן בבית הנבחרים של רפובליקת טקסס מטעם מחוז סן אוגוסטין.
עם פרסום דבר האירוסים בעיתונות, עוררה הבשורה תגובות מעורבות.
בני משפחת ליאה לא היו היחידים שהטילו ספק בנישואין: מכריו בטקסס הכירו היטב את עברו האישי וידעו כי רק באחרונה סיים את גירושיו מאשתו הראשונה, אלייזה אלן, תושבת גטלין שבטנסי.
מסמכי הגירושין שנחתמו לראשונה בשנת 1829 אבדו ולא נרשמו כדין, וסם, שלא ידע על כך עד 1837, הסדיר את הנושא מיד כאשר הדבר נודע לו.
בעבר ניסה לשאת לאישה את אנה ראגה, בת למשפחת נכבדים מטקסס, אך נדחה, והיא נישאה לידידו, מר איריון.
בי האב, ניסה להניאו מהנישואין באמרו כי הוא "אינו כשיר מטבעו לחיי משפחה ולשלוות בית".
עם התקרב יום הנישואין, שנקבע ל-9 במאי 1840, נותרו בקרב משפחת ליאה מי שסברו כי מדובר בזיווג בלתי ראוי וניסו לסכל את הקשר.
יוסטון עמדה על דעתה והביעה את רצונה הכן להינשא לסם.
טקס הנישואין נערך בידי הכומר פיטר קרופורד, והזוג נישא בנוכחות משפחתה וחוג מכריו הקרובים.
לאחר מכן בילו בני הזוג את ירח הדבש במלון לאפאייט, ומשם הפליגו לעיר גלווסטון, שבה השתקעו ננסי והזוג בלדסו קודם לכן.
סם שמר על אחוזתו בעיר הנושאת את שמו, אולם רעייתו סלדה מההמולה העירונית והעדיפה את שלוותה של גלווסטון.
יוסטון ועבדיה האישיים, שליוו אותה מאלבמה, התגוררו בבית אמה בזמן שסם נעדר לצורכי תפקידיו המדיניים.
בשנת 1838, שנה בטרם פגש את יוסטון, רכש סם נכס בסידר פוינט שעל מפרץ גלווסטון במחוז צ'יימברס, אשר כינה בשם "רווין מור".
ייעודו של הנכס היה שיקום ופיתוח באמצעות הכנסותיו ממקצוע עריכת הדין.
במקום עמד בית עץ דו-חדרי בסגנון "דוגטרוט", אשר כלל אגפי מגורים נפרדים לעבדים וצפה אל נופי מפרץ גלווסטון.
עם נישואיהם הפך המבנה לביתם הראשון של בני הזוג, שעוצב בשילוב ריהוטה האישי של יוסטון מאלבמה ופריטים חדשים שנרכשו במיוחד.
היא קראה לבית "בן לומונד" כמחווה לרומנטיקה הספרותית של וולטר סקוט, שאת כתביו העריצה, והפקידה את ניהול משק הבית בידי אמה, ננסי.
במהלך כהונתו השנייה של סם כנציג מחוז סן אוגוסטין, נבחר בשנת 1841 בשנית לנשיא רפובליקת טקסס.
יוסטון סלדה מחשיפה ציבורית ומאירועים פוליטיים, ועל כן נהגה להסתגר בביתה בעוד סם נדד ברחבי הרפובליקה במסעות הבחירות.
כאשר נעתרה להשתתף באירועים רשמיים, בהם מסע הניצחון במחוז סן אוגוסטין וחגיגות ההכתרה במחוז וושינגטון ובעיר יוסטון, שבו קסמה העדין ואצילותה את לב הציבור, והיא נודעה כדמות נשית מרוממת אשר שיוותה לבעלה הילה של מתינות ואצילות.
אף כי נכחה בתהלוכה נשיאותית מקומית, העדיפה שלא להצטרף לטקס ההשבעה הרשמי באוסטין.
בעת הופעותיהם הציבוריות המשותפות בנקוגדוצ'ס הבחינו מכריו הוותיקים של סם כי חדל משתיית אלכוהול, וסם עצמו הדגיש בפני רעייתו כי נגמל לחלוטין.
השפעתה ניכרה גם בלשונו, והוא עמל לסגל לעצמו סגנון דיבור נקי מגידופים, עד שלדבריו חדל לחלוטין מלשון גסה.
כ-42 קילומטרים צפונית ל"בן לומונד" ניהלו אחותה של יוסטון, אנטואנט ובעלה ויליאם בלדסו מטע קנה סוכר בשם "גראנד קיין".
המטע, אשר מומן בחלקו מכספיה של ננסי, שימש מרכז מפגש משפחתי קבוע לבני המשפחה המורחבת.
כשנה לאחר מכן הצטרפו אל המקום אחיה ורנל ורעייתו מרי.
זמן קצר לאחר מכן קיבלו בני הזוג בלדסו על עצמם אפוטרופסות על ילדה יתומה בת שבע מגלווסטון, סוזן וירג'יניה ת'ורן, אשר נמסרה להשגחתה של ננסי.
מערכת היחסים בין המשפחה לילדה הייתה רוויית מתחים, ולימים הולידה סכסוך משפטי שבו הייתה יוסטון מעורבת.
אירועי שנת 1842, עובר לקרב סלדו קריק, עוררו בסם את החשש כי מקסיקו מתכננת פלישה צבאית רחבת-היקף להשבת שליטתה בטקסס.
לנוכח זאת הורה על העברת בירת הרפובליקה מזרחה לעיירה וושינגטון שעל נהר בראזוס, ושלח את יוסטון אל קרוביה באלבמה עד חלוף הסכנה.
עם שובה לטקסס השתקעו בני הזוג באופן זמני בבית משפחת לוקהרט בעיר וושינגטון, עד אשר רכשו שם קוטג' צנוע משלהם.
בנם הבכור, סם ג'וניור, נולד בבית זה ב-25 במאי 1843. עם היוודע דבר מותו של בנה מרטין בדו-קרב, עקרה ננסי להתגורר עם בני הזוג וסייעה ליוסטון בטיפול בתינוקה.
חרף התנגדותו של חתנה המשיכה להעניק להם תמיכה כספית לצורכי מזון ומשק הבית.
עם תום כהונתו של סם כנשיא רפובליקת טקסס, ב-9 בדצמבר 1844, הקדיש את עיקר מרצו לניהול מטע "רייבן היל" שרכש באותה שנה, בצפון-מערב גראנד קיין וממזרח לעיר האנטסוויל.
יוסטון מינתה את העבד ג'ושוע, אשר נמנה עם נכסיה, לפקח על עבודות הנגרות ולהקים עבורה בית מגורים חדש.
ננסי, יוסטון ואחותה אנטואנט הקדישו את עיתותיהן לפעילות קהילתית בכנסיית הקונקורד הבפטיסטית שבגראנד קיין, מן המוסדות הדתיים הראשונים באזור.
יוסטון מצאה את שלוותה בשגרת החיים הכפרית, והעדיפה את חיק הבית על פני אור הזרקורים הציבורי.
אף שהתלוותה לסם להלווייתו של הנשיא לשעבר אנדרו ג'קסון בטנסי בקיץ 1845, נמנעה מלהשתתף באירועי החברה שנערכו לכבודו בידי ידידיו ותומכיו הוותיקים.
בהמשך אותה שנה נפטר בעלה של אנטואנט, ויליאם בלדסו, ובחלוף חודשים אחדים הלכה לעולמה מרי, אשת אחיה ורנל.
טרם מותה הפקידה מרי בידיה של יוסטון את האחריות על ילדתה המאומצת, סוזן וירג'יניה ת'ורן.
ב-19 בפברואר 1846 ויתרה טקסס על ריבונותה והצטרפה לארצות הברית כמדינה ה-28 באיחוד.
סם נבחר על ידי בית המחוקקים של טקסס לכהן ב.
הריונה של יוסטון מנע ממנה להתלוות אליו לוושינגטון, ולפיכך נהג סם, ככל שזמנו איפשר, לשוב לביתם שבטקסס בעודו מתגורר לסירוגין במעון זמני בבית מלון בבירה.
סמסון, אשר פגש את סם לראשונה בכנסיית אי-סטריט הבפטיסטית שבוושינגטון הבירה, העיד כי הסנאטור סיפר לו על יוסטון, ותיארה כ"אחת הנוצריות הנעלות עלי אדמות".
לאורך שנות כהונתו הקפיד סם לפקוד את אותה כנסייה, נהג לשתף את סמסון במכתביה של יוסטון, וניהל עמו שיחות עיון בתאולוגיה ובפרשנות כתבי הקודש לאורה של אמונתה.
באפריל אותה שנה נישאה אנטואנט לאיש העסקים האמיד צ'ארלס פאוור, ועברה עמו להתגורר במטע קנה הסוכר שבבעלותו.
במהלך פגרת הקונגרס שהה סם בביתו, וב-6 בספטמבר נולדה ב"רייבן היל" בתם השנייה של בני הזוג, ננסי (נאני) אליזבת יוסטון.
בתקופה זו כתבה יוסטון לסם מכתב שבו שיתפה אותו ביחסיה המורכבים עם אמה ננסי, באומרה: "רוחה תקיפה, ולעיתים נוקשה יתר על המידה, אני מודה", אך הוסיפה כי מוטב להבליג על עניינים פעוטים.
סם השיב לה: "אני רוחש לגברת הזקנה אהבה כאם, והחלטתי לנהוג כלפיה באורך רוח הראוי לגילה ולמזגה.
בראשית שנת 1847 נשאו מכתביו של סם ליוסטון עדות עזה לגעגועיו לביתו ולדאגתו לשלום רעייתו וילדיו, לנוכח שתיקה ממושכת מצדה.
הוא כתב כי עם סיום מושב הקונגרס "אעוף בכל כוחי כדי לפגוש את אהובתי ולחבוק את ילדינו הקטנים".
בתשובתה, אשר הגיעה באיחור, כתבה יוסטון בראשית דבריה על מחלה קשה שפקדה את בנם סם ג'וניור, שהתאושש ממנה.
עם זאת, היא לא הזכירה את בעייתה הבריאותית שלה, גידול חוזר בשד, שבעבר הומלץ לה לטפל בו אצל מומחה בממפיס, טנסי.
מששבה הבעיה והחמירה, המליץ ידיד המשפחה, הדוקטור אשבל סמית', על ניתוח בטקסס, ורק אז גילתה לבעלה את מצבה.
עם קבלת הידיעה עזב סם את וושינגטון הבירה בדרכו דרומה אליה, מבלי להמתין לסיום מושב הקונגרס.
עם שובו לאחוזת רייבן היל הגיע סם להסדר עם מנהל המטע, הקפטן פרנק האץ', שלפיו ישולמו שירותיו לא בכסף, אלא באמצעות העברת כוח העבודה המשועבד של סם למטעו של האץ' שבברמודה ספרינג.
יתר העבדים נותרו לשירותה של יוסטון לצורכי הבית והאחוזה.
לאחר תקופה קצרה החליפו סם והאץ' את נכסיהם, ועם הפיכתו לבעלים של ברמודה ספרינג החל סם בבניית בית מגורים חדש עבור רעייתו, אחוזת וודלנד.
הבת הראשונה שנולדה בבית זה הייתה מרגרט (מגי) ליאה יוסטון, אשר נולדה ב-13 באפריל 1848, בשעה שסם שהה בוושינגטון במהלך מושב הקונגרס.
ורנל, אחיה האלמן של יוסטון, נישא בשנת 1849 לקתרין דייוויס גודול, ואילו האפוטרופסות על סוזן וירג'יניה ת'ורן, שהייתה עתה לנערה בגיל ההתבגרות, נותרה בידי יוסטון.
מרבית זמנו של סם עבר בבירת המדינה, ועל כן התרשמותו מת'ורן נשענה בעיקר על מכתביה של רעייתו.
עם זאת, יחסו כלפיה היה שלילי, והוא הביע חשש ממשי לשלום ילדיו נוכח שהותה בביתם.
המתיחות גברה עם התנגדותה של יוסטון לקשר שנרקם בין ת'ורן לבין תומאס גוט.
העימות החריף בין השתיים הגיע לשיאו כאשר יוסטון הענישה את הנערה על יחס גס לאחד הילדים, ות'ורן טענה כי הותקפה באיומים ובלשון אלימה.
כחודש אחר-כך נמלטה ת'ורן עם גוט והשניים נישאו, ולאחר מכן הגישו נגדה תלונה באשמת תקיפה.
חבר המושבעים שדן בפרשה לא הגיע להכרעה, והנושא הועבר לבירור בפני הכנסייה הבפטיסטית המקומית, שבו יוסטון זוכתה מכל אשמה.
סם סבר כי מאחורי הפרשה עמדו גורמים פוליטיים שביקשו לפגוע בו דרך רעייתו.
בתם השלישית של בני הזוג, מרי ויליאם (מרי וילי) יוסטון, נולדה ב-9 באפריל 1850 באחוזת וודלנד, בשעה שסם שהה בוושינגטון במהלך מושב נוסף של הקונגרס.
בתם הרביעית, אנטואנט (נטי) פאוור יוסטון, נולדה ב-20 בינואר 1852, אף היא בהיעדרו של האב.
במהלך שנות מגוריהם בווֹדלנד שימשה האחוזה מוקד עלייה לרגל לחברים, ידידים ובני משפחה, ובכללם גם נציגים משבט אלבמה-קושאטה, אשר לחמו לצד סם במלחמת העצמאות של טקסס.
סם, מצדו, תרם רבות למאמציהם לקבלת שמורת אינדיאנים במזרח המדינה.
עוד בשנות נשיאותו האחרונות חתר לקדם יחסים של שלום והבנה הדדית בין ממשלת טקסס לשבטים הילידיים, והגן בעקביות על זכותם לקניין קרקע.
בעיני רבים מבני השבטים נחשב לידיד אמת.
הצהרת אמונתו של סם יוסטון
בשנת 1852 העתיקה ננסי את מושבה דרומית-מערבית לעיר האנטסוויל והתיישבה בעיירה אינדפנדנס, אשר שימשה בהמשך מרכז קהילתי למשפחת ליאה ולצאצאיה.
אנטואנט ובעלה, איש העסקים צ'ארלס פאוור, קבעו גם הם את מגוריהם באינדפנדנס לאחר שמטע קנה הסוכר שבבעלותם בגלווסטון נחרב כליל בסופת הוריקן עזה.
באותה שנה נפטרו שניים מאחיה של יוסטון, ורנל והנרי, ובשנה שלאחר מכן מת גם רוברטוס רויסטון, בעלה של אחותה ורילה, אשר עקרה בעקבות האירוע הטרגי להתגורר בסמוך ליתר בני המשפחה באינדפנדנס.
באוגוסט 1853 רכשו בני הזוג יוסטון בית בקרבת הקמפוס המקורי של אוניברסיטת ביילור, ששכנה באותה עת בעיירה.
בעת שסם שהה בוושינגטון לצורכי תפקידו, ילדה יוסטון את בנם השישי, אנדרו ג'קסון יוסטון, ב-21 ביוני 1854.
בהתאם לדרישות החוק הפדרלי המקסיקני, אשר התנה בעלות על קרקעות במחוז קואווילה וטחאס בהצטרפות לדת הקתולית, הוטבל סם לנצרות הקתולית בבית אדולפוס סטרן שבעיר נקוגדוצ'ס, בטרם קמה רפובליקת טקסס.
אולם, עד לשנת 1854, לאחר ארבע-עשרה שנות השפעה מתמשכת של יוסטון ומשפחתה, גמלה בלבו ההכרה כי עליו לפרסם הצהרת אמונה פומבית.
סמסון, רמז כי שקל בדעתו לעשות כן אף מעל במת הסנאט של ארצות הברית, אך לבסוף הכריע לקיים את המעמד דווקא בטקסס, בקרב מכריו וידידיו הקרובים.
הידיעה על טבילתו הקרובה של סם פשטה במהרה ברחבי האזור, ותושבים ממושבות סמוכות נהרו לצפות בטקס.
את מעמד ההטבלה נשא הכומר רופוס קולומבוס ברלסון, נשיא אוניברסיטת ביילור ורבה של הקהילה הבפטיסטית המקומית, והוא התקיים במימי נחל "ליטל רוקי קריק", השוכן 3.2 קילומטרים מדרום-מזרח לאינדפנדנס.
עם תום הטקס הודה סם כי עדיין אינו רואה עצמו ראוי ליטול חלק בלחם הקודש ולהצטרף רשמית לקהילתה של יוסטון.
כאות הוקרה והכרת תודה לאירוע הרוחני, מכרה ננסי את כלי הכסף שלה ותרמה את כספי המכירה לרכישת פעמון לכנסיית רוקי קריק הבפטיסטית.
לבקשתה של ננסי, נועד עם סם הכומר ג'ורג' וושינגטון ביינס מברנהם כדי לחזקו באמונתו ולסייע לו להתגבר על ספקותיו.
ביינס, אשר נמנה עם אבותיו של הנשיא לינדון ב' ג'ונסון מצד אמו, קיים קשרי ידידות אמיצים עם סם עד סוף ימיו.
בנו, ג'וזף וילסון ביינס, כיהן בבית המחוקקים של טקסס, והיה אביה של רבקה ביינס, אם הנשיא לינדון ג'ונסון.
במהלך כהונתו השלישית של סם בסנאט המדינתי החליט בית המחוקקים של טקסס שלא לחדש את מינויו, ועל כן הציג את מועמדותו למשרת מושל המדינה.
בבחירות אלו הובס על ידי הרדין ריצ'רד ראנלס, נציג המפלגה הדמוקרטית.
באותה עת שהה סם בוושינגטון הבירה, ושם קיבל את הבשורה על הולדת בנם, ויליאם (וילי) רוג'רס יוסטון, ב-25 במאי 1858, ילדם האחרון שנולד באחוזת וודלנד.
לשם פירעון חובות הבחירות שנצברו במסע הבחירות למושלות נאלץ למכור את האחוזה לתומכו הפוליטי, ג'.
כשנה לאחר מכן שב והתמודד על משרת המושל, ובמערכת בחירות רוויית מתחים הציבוריים הצליח להדיח את ראנלס ולזכות בתפקיד.
תקופת כהונתו השנייה נפתחה ב-31 בדצמבר 1859, בעיצומו של משבר פוליטי חריף סביב שאלת פרישתה של טקסס מן האיחוד האמריקני.
אחוזת המושל באוסטין, אשר הושלמה שלוש שנים קודם לכן, שימשה לראשונה כמעון הרשמי של המדינה בתקופת כהונתו של המושל אלישע פיז.
רעייתו, שנטלה על עצמה את תפקיד הגברת הראשונה הראשונה בפועל, אירחה ברוחב לב את כל המבקשים לפגוש את בעלה.
משפחת יוסטון, בלוויית משרתיה, נכנסה למעון המושל בעיצומה של אווירה ציבורית סוערת ומפולגת, ככל שהתעצם הוויכוח הציבורי סביב סוגיית הפרישה מן האיחוד.
ריהוט הבית, אשר נשלח מאינדפנדנס על ידי ג'ושוע, אחד ממשרתיה הוותיקים של יוסטון, היה כמעט הרכוש היחיד שהובא למעון, שכן תקציב המדינה לא הקצה כל משאבים לתחזוקה, לריהוט או לשירותי הבית.
משכך, נטל המימון הוטל על המושל עצמו, והמדינה אף דחתה חלק מתשלומי משכורתו.
יוסטון, אשר חשה כי ענני האלימות מתקרבים, הביעה חשש עמוק לשלום משפחתה בעוד בעלה פעל נמרצות למניעת אשרור "צו הפרישה" של טקסס.
ניסיון ההתנקשות הכושל שנעשה בסם והתקהלויות ההמון הזועם סביב האחוזה החריפו את תחושת הסכנה, ויוסטון הורתה לסגור את שערי המשכן בפני כל מבקר שלא הוזמן על ידה אישית.
הקומה העליונה של האחוזה שימשה מקום מגוריהם של בני המשפחה ושל חלק מהמשרתים, בעוד שאר אנשי השירות לנו באורוות ובמבני העזר.
יוסטון, כפי שנהגה בכל מקום מגוריה, גילתה אדישות גמורה לחיי החברה והפוליטיקה שסבבו את מעון המושל, ובחרה להקדיש את עיקר זמנה לניהול פנימי של הבית, לצד המשרתת אלייזה ושאר עוזריה.
תחת ידה הפכה האחוזה למוקד הכנסת אורחים ולבית חם לקרוביהם ולידידיהם של בני הזוג.
סם, מצדו, נהג להשכיר מעת לעת חלק מכוח העבודה המשועבד שבבעלותו, במטרה להבטיח את פרנסת משפחתו.
ב-12 באוגוסט 1860 נולד באחוזת המושל ילדם האחרון, טמפל ליאה יוסטון, הראשון והיחיד מבין ילדיהם שנולד במעון הרשמי.