tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האגדה מספרת כי הוא לווה 50$, וכאשר נורה, שעה שנפל מכסאו, וידו חסרת החיים נפלה על הרצפה, הוא המשיך להחזיק בקלפיו, שהיו זוג אסים וזוג שמיניות כולם שחורים, ועוד קלף חמישי בלתי ידוע.
קומבינציה זאת של קלפים, ברי, יד בפוקר של 2 זוגות של "אסים ושמיניות" לעולם זכתה במשחק הפוקר לכינוי "ידו של איש מת" ("Dead Man's Hand").
זהות הקלף החמישי נתונה לוויכוח, ויש האומרים כי בסמוך לשעת הירי, הקלף החמישי הוחזר לקופת הדילר וטרם הירי לא הספיק ביל הפראי לקבל אחר במקומו.
אולם באותה נשימה, אוזכרו במקומות שונים, ארבע הצעות עיקריות באשר לזהות הקלף החמישי:
נסיך יהלום – בהתאם לפרוטוקול של משפטו השני של מקול.
תשע יהלום- אם להסתמך על עדותו של עד ראייה כפי שנרשמה בעיתון.
חמש יהלום- על פי הגרסה הרשמית של העיירה דד-ווד זה הקלף החמישי.
ודוק, כי אף יוסף רוזה, כותב הביוגרפיה של היקוק מציין כי:"האמונה הרווחת היא שהקלפים היו: אס תלתן, אס עלה, זוג שמיניות (עלה ותלתן), ומלכה תלתן כקלף "השובר שוויון"".
אולם רוזה, לא תמך את גרסתו זאת בסימוכין כלשהן.
הניב המקצועי בפוקר: "ידו של איש מת", צמח עוד בטרם מותו של "ביל הפראי", וחייב את תקומתו למספר של שחקני פוקר שנהרגו עקב סכסוכים, והיה מזוהה עם מספר קומבינציות של קלפים.
כך למשל, ב-1886, כעשר שנים לאחר מותו של "ביל הפראי", "ידו של איש מת" הוסברה בעיתון מסוים בצפון דקוטה כקומבינציה של שלושה נסיכים וזוג עשיריות, בהקדישה את המונח למשחק פוקר שנערך במדינת אילנוי כארבעים שנה מוקדם יותר.
עובדה זאת מצביעה על כך כי באותן שנים "ידו של היקוק" טרם צברה נופך פופולרי, והיא טרם הייתה קומבינציית הקלפים המקובלת אשר אליה מתכוונים בעת שימוש במונח "ידו של איש מת"- כפי שנקבע רשמית ב-1979 על ידי היכל התהילה של הפוקר, הממוקם בלאס וגאס, נבאדה.
"כוכב התהילה" של היקוק בשדרת כוכבי המערב הפרוע
קשה להפריד בין מציאות לדמיון לכל הנוגע להיקוק, מושא "כוכב התהילה" הראשון של עידן המערב הפרוע, שבהרבה מובנים היה ראשון גיבורי הקומיקס, שלתהילתו מקביל סיפור של אדם אחר שהשיג אותה באותו אופן, הלא הוא דייווי קרוקט.
בחנות המזכרות של "כוכבי התהילה" מעלליו של היקוק מוצגים בצורה הרואית, מה שהופך אותו "לגדול יותר מהחיים", אולם למען האמת, סיפורים אלה מוגזמים אם לא מופרכים, וכולם המצאה ופברוק של כותבי מעלליו ושלו עצמו.
על הקשר בין ביל היקוק וקלמיטי ג'יין הופק ב-1953 הסרט המוזיקלי קלמיטי ג'יין עם הווארד קיל בתפקיד ביל היקוק ודוריס דיי בתפקיד קלמיטי ג'יין.
ב-1963 הופק על כך סרט טלוויזיה עם קרול ברנט בתפקיד קלמיטי ג'יין.
כן הועלו הפקות רבות של קלמיטי ג'יין לתיאטרון.
ביל האנטר היה שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע אוסטרלי.
שיחק ביותר משישים סרטים וזכה פעמיים בפרס האקדמיה האוסטרלית לסרטים.
נולד בבלאראט שבמדינת ויקטוריה, אוסטרליה, בנם של ויליאם ופרנסי האנטר.
היה לו אח בשם ג'ון, ואחות בשם מרי אן.
האנטר התחיל את דרכו המקצועית בטלוויזיה האוסטרלית בשנת 1966, במספר פרקים של הסדרה "דוקטור הו".
בהמשך מילא בסדרות טלוויזיה ובסרטי קולנוע תפקידי אופי רבים.
בשנת 1981 שיחק בסרטו של פיטר ויר "גליפולי" אודות מערכת גליפולי במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1985 שיחק בדרמה המוזיקלית של מייקל ג'נקינס, "Rebel" בתור בראונינג.
בשנת 1992 שיחק בקומדיה הרומנטית "רק לרקוד" של הבמאי באז לורמן, שזהו גם סרט הבכורה שלו.
באותה שנה שיחק בדרמה העצמאית "ימים אחרונים שלנו".
בשנת 1994 שיחק בשני סרטים אוסטרלים מצליחים; הראשון הוא הקומדיה המוזיקלית "הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר" של הבמאי סטיבן אליוט ועלילתו של הסרט מתמקדת בקורותיהם של שתי דראג קווינס וטרנסג'נדרית הנוסעים יחד בספר האוסטרלי בדרך מסידני לאליס ספרינגס באוטובוס לו הם קראו "פריסילה".
מאז יציאתו לאקרנים, הפך "פריסילה מלכת המדבר" לסרט קאלט ואייקון בקהילת הלהט"ב.
הסרט השני הוא "חתונתה של מיוריאל"' דרמה קומית בכיכובה של טוני קולט ופי.
האנטר גילם את ביל, אביה של מיוריאל (קולט) ופוליטיקאי מושחת.
בשנת 2003 תרם את קולו לסרט האנימציה זוכה פרס אוסקר "מוצאים את נמו".
בשנת 2008 שיחק שוב בסרטו של באז לורמן "אוסטרליה" בתפקיד של סקיפר.
בשנת 2010 שיוחק במיני-סדרת הטלוויזיה האמריקאית "הפסיפיק"; זוכת פרס אמי על מלחמת העולם השנייה, מבית HBO, שהפיק סטיבן ספילברג.
בין השאר נתן את קולו לסרט האנימציה "מוצאים את נמו" ודיבב בסרט "אגדה עם כנפיים", שיצא בשנת 2010.
הופעתו האחרונה הייתה בשנת 2011 בסרט "רד דוג" של הבמאי קריב סטנדרס.
האנטר עבד כמעט עד יומו האחרון.
ויליאם "ביל" תומאס ברי הוא מוזיקאי עבר מארצות הברית.
ידוע בעיקר בתור המתופף של להקת הרוק האלטרנטיבי אר.אי.אם., אשר גם כתב חלק משירי הלהקה וניגן על מספר כלים כמו גיטרה ופסנתר באלבומי ובהופעות הלהקה.
בשנת 1997, לאחר 17 שנות פעילות, פרש ברי מהלהקה ומהחיים המוזיקליים לטובת חיי החקלאות.
ברי נולד בעיר דולות', מינסוטה שבארצות הברית.
משפחתו עברה בכמה מקומות במדינה לפני שהגיעו למייקון, ג'ורג'יה שם פגש בבסיסט מייק מילס וניגן איתו במספר הזדמנויות.
השניים עברו יחד לעיירה הקרובה את'נס על מנת ללמוד במכללה, שם פגשו את שני החברים האחרים בלהקת אר.אי.אם - פיטר באק ומייקל סטייפ.
במהלך 17 שנים עם הלהקה ברי תרם מכישרונו בנגינה על מספר כלים וגם בכתיבת שירים - הידוע שבהם הוא הלהיט "Everybody Hurts".
ברי כתב את רוב השיר אך הקרדיט באלבום נחלק בין כל חברי הלהקה.
בשנת 1995, במהלך סיבוב ההופעות העולמי של האלבום Monster, ברי התמוטט על הבמה בלוזאן (שווייץ).
הוא נלקח לבית חולים מקומי ונמצא שהוא סובל ממפרצת מוחית.
לאחר תקופת התאוששות חזר ברי להופיע עם הלהקה אך המקרה השפיע עליו עמוקות.
כשנה לאחר מכן, לקראת סיום העבודה על האלבום New adventures in Hi-Fi, הודיע ברי לחברי הלהקה המופתעים שהוא פורש מהלהקה ומעולם המוזיקה ועובר להתרכז בחקלאות.
לבקשתו, הלהקה לא צירפה אליה מתופף מחליף במקומו אלא נשארו כשלישייה.
לאחר הפרישה הצטרף ברי לשאר חברי הלהקה במספר אירועים כמו הכניסה להיכל התהילה של הרוק אנד רול (ב-2007) והקלטת שיר של ג'ון לנון באלבום מחווה לדארפור.
ברי נישא לחברתו מארי בשנת 1986. הם התגרשו 11 שנים לאחר מכן מבלי שהביאו ילדים לעולם.
בשנת 2003 הפך ברי לאב כשאוון (בנו מחברתו הנוכחית) נולד.
ברי גם ידוע כשחקן גולף.
מלבד עבודתו במסגרת אר.אי.אם, השתתף ברי גם בפרויקטים מוזיקליים אחרים, בתור נגן וגם בתור כותב שירים.
הוא השתתף באלבומים של הרכבים כמו האינדיגו גירלז והטרוגס.
ביל ברטה הוא בובנאי אמריקאי שעבד עם חברת הנסון מאז 1991, כשהוא היה בתוך גוף הבובה "ארל סינקלייר" בתוכנית "דינוזאורים".
לאחר מכן הוא דיבב מספר דמויות חדשות ב"החבובות הלילה", כגון: פפה מלך החסילונים, ג'וני פיאמה ובובו הדוב.
יחד עם זאת ברטה השתלט על החבובות אשר הופעלו על ידי ג'ים הנסון (ד"ר שיניים, רולף הכלב, הטבח השוודי ומנה מנה) ועל ידי ג'רי נלסון (לו זילנד).
כמו כן הוא הפעיל את מורגן המפוזר ב"החבובות באי המטמון".
ברטה ביים שני סרטי טלוויזיה של החבובות: "חג המולד הנהדר של החבובות" ו"החבובות בארץ עוץ".
כמו כן הוא תרם את קולו לדמויות משנה בסדרה המצוירת "קים פוסיבל".
ב-2018 הפעיל את פיל פיליפס בסרט "בובה של רצח".
ביל ברטה הוא אחיו הצעיר של סופר הילדים והמאייר ג'ין ברטה.
ביל למד באקדמיית הול-דואן בברלינגטון, ניו ג'רזי.
ביל פגש את בריאן הנסון כאשר הם עבדו יחד ב"ססמי פלייס".
ביל גרהם היה אמרגן אמריקאי-יהודי ומקדם מופעי רוק החל משנות ה-60 של המאה ה-20 ועד מותו.
גרהם נולד בשם וולפגנג וולודיה גרג'ונקה בברלין, בנם של פרידה (לבית זאס) ויענקל גרג'ונקה, מהנדס במקצועו.
משפחתו של גרהם הייתה משפחה יהודית במעמד בינוני-נמוך אשר היגרה מרוסיה לגרמניה קודם לעליית הנאצים בגרמניה.
אביו של גרהם מת בתאונה יומיים לאחר לידת בנו.
בהיותו בן 7, העבירה אימו אותו ואת טולה – אחת מאחיותיו – לבית יתומים בברלין.
ילדי בית היתומים נשלחו לצרפת לפני פרוץ המלחמה.
חלק מאחיותיו הגדולות נותרו עם אימן בגרמניה, וחלקן עזבו את גרמניה (לסין והונגריה).
לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה הנאצית, הוברח גרהם עם ילדים אחרים מחוץ למדינה.
אחותו טולה, שהוברחה יחד אתו, לא שרדה את המסע, ומתה בדרך (כפי הנראה בליון שבצרפת).
אימו של גרהם נרצחה באושוויץ.
אחיותיו של גרהם (למעט טולה) שרדו את המלחמה.
חלקן היגרו לארצות הברית, חלקן נשארו באירופה, ואחת מהן חיה בישראל במשך שנים רבות.
לאחר מסע ארוך, מפרך ומסוכן, שעבר דרך אירופה, צפון אפריקה והאיים הקאריבים, הגיע גרהם לארצות הברית.
הוא הועבר למשפחת אומנה יהודית אשר התגוררה ברובע הברונקס שבניו יורק.
בשנותיו הראשונות בארצות הברית סבל גרהם מלעג של ילדים אחרים על מבטאו הגרמני.
הדבר גרם לו לסבל, ולכן התאמן וסיגל לעצמו מבטא ניו יורקי מושלם.
עם הגיעו לארצות הברית אימץ גרהם את השם ביל (ביל הוא שם חיבה לוויליאם – המקבילה האמריקאית לשמו הגרמני וולפגאנג).
בהמשך שינה גרהם גם את שם משפחתו המקורי, משום שאנשים לא הצליחו לבטא אותו כהלכה.
הבחירה בשם החדש הייתה כמעט אקראית, הוא נבחר מתוך ספר הטלפונים.
גרהם סיים בהצלחה לימודי תיכון בניו יורק ולימודי תואר ראשון במנהל עסקים בסיטי קולג' של ניו יורק.
החל משנות העשרה שלו ועד לבגרותו היה גרהם מעריץ נלהב של מוזיקה וריקודים לטיניים, אשר היו פופולריים באזור מגוריו ברובע ברונקס בניו יורק.
גרהם, שהיה מבקר קבוע במועדוני הריקודים הלטיניים בניו יורק, הפך עם הזמן לרקדן מיומן ואף זכה במספר תחרויות ריקוד לחובבים.
בשנת 1951 גויס לצבא ארצות הברית, שירת במלחמת קוריאה כתצפיתן ארטילריה וזכה על פעילותו בעיטורי כוכב הארד ולב הארגמן.
עם שובו לארצות הברית עבד כמלצר ורב מלצרים, במלונות נופש בהרי קאטסקיל ובעיר ניו יורק.
מאמצע שנות ה-50 ועד תחילת שנות ה-60 החליף גרהם עבודות ומקומות מגורים, וטייל בעולם בניסיון למצוא את מקומו וייעודו.
בתחילת שנות ה-60 נרשם גרהם לשיעורי משחק והשתתף באודישנים להפקות קולנוע וטלוויזיה בניו יורק ולוס אנג'לס.
למעט מספר תפקידים שוליים כניצב, לא הצליח לקדם את קריירת המשחק שלו, ולאחר עוד אודישן כושל בלוס אנג'לס הוא נסע לסן פרנסיסקו כדי להתגורר סמוך לאחותו ריטה.
לאחר שהוזמן לקונצרט חינם שנערך בפארק שער הזהב, נוצר קשר בינו לבין San Francisco Mime Troupe, להקת תיאטרון רדיקלי שזכתה להצלחה ולהכרה והייתה זקוקה לאדם שינהל אותה.
אף על פי שגרהם עדיין קיווה להצליח כשחקן, הוא נענה לבקשת הלהקה, ובמשך תקופה ניהל אותה בהצלחה.
לאחר הופעה פומבית שיצרה תסבוכת עם המשטרה, נזקקה הלהקה למקורות מימון לצורך הגנה משפטית.
לשם כך ארגן גרהם קונצרט התרמה, אשר זכה להצלחה ולביקוש רב.
בעקבות הקונצרט הזה נערכו שני קונצרטים נוספים באולם הפילמור אודיטוריום.
האירועים משכו קהל יותר גדול וגרהם הבין שהוא עלה על הזדמנות עסקית גדולה.
גרהם ולהקת San Francisco Mime Troupe לא הצליחו להגיע להסכמה לגבי קיום אירועים נוספים, וגרהם עזב את ניהול הלהקה כדי להתמקד בהפקת המופעים על בסיס אולם הפילמור.
בשנתיים הראשונות הופעל הפילמור וסט (Fillmore west) מאולם הפילמור המקורי ברחוב Geary, ולאחר מכן עבר למיקום קרוב (אך גדול ובטוח יותר) ה-Carousel Ballroom בשדרות Van Ness.
הפילמור ווסט שימש חלק חשוב בתרבות הנגד שצמחה בסן פרנסיסקו בשנות ה-60 ונתן במה לאומנים, לקהל ולתרבות באותה התקופה.
בתחילת 1968 פתח גרהם אולם הופעות נוסף בניו יורק (בפינה של השדרה השנייה ורחוב 6) בשם הפילמור איסט (Fillmore east).
באולם, שהיה תיאטרון ישן, הותקן מיטב ציוד הסאונד של התקופה, ובדומה לפילמור ווסט גם הוא אירח את השמות הגדולים של התקופה.
המקום פעל כשנתיים, וחלק מההופעות הונצחו בתקליטים שהפכו לרבי מכר כגון: At Fillmore East של ה-Allman brothers או ה-Band of Gypsys של ג'ימי הנדריקס, שהקליטה אלבום חיי בשני ערבים עוקבים בפילמור איסט.
בשנת 1969 הקים גרהם שתי חברות תקליטים (פילמור רקורדס וסן פרנסיסקו רקורדס), אשר הקליטו וניהלו אומנים כמו רוד סטיוארט, טאוור אוף פאוור, אלווין בישופ ועוד.
במהלך 1971 סגר גרהם את פעילותו בשני אולמות הפילמור (איסט ו-ווסט) עקב עייפות ושחיקה לאחר שנים של עבודה אינטנסיבית, ועקב שינויים בעולם המוזיקה: הפריחה הגדולה של כוכבי הרוק והפופ בשלהי שנות ה-60 הכניסה כסף רב לתעשייה, ואומנים החלו לדרוש סכומים גבוהים עבור ההופעות שלהם.
אולמות קטנים ובינוניים כמו הפילמור, שהכילו קהל של 2,000–3,000, איש לא יכלו עוד לממן אומנים גדולים ומפורסמים שהופיעו בהם עד כה, והופעות של אומנים מובילים עברו לאולמות ענק – אולמות כדורסל ואצטדיונים – אשר עשרות אלפי הכרטיסים שנמכרו בהם, ממנו את שכר האומנים.
בעיר ניו יורק הקים גרהם חברת אמרגנות בשם סוכנות מילרד (The Millard Agency), שארגנה הופעות ללהקות שונות ברחבי ארצות הברית.
באולמות שבהם פעל בקביעות הוא העלה קונצרטים, בימים מסוימים בשבוע, ללהקות לא מוכרות, בהן סנטנה, כדי שתזכינה לחשיפה.
בשנת 1972 היה גרהם אחראי על הופעותיה של להקת הרולינג סטונז בחוף המערבי.
הוא גם נטל חלק בארגון מסעות ההופעות של הלהקה בשנים 1975 ו-1978. בשנת 1981 היה האמרגן הראשי של מסע ההופעות של הסטונז בארצות הברית, וכן האמרגן הראשי של מסע הופעותיהם באירופה בשנת 1982.
בשנת 1971 סגר גרהם את אולמות פילמור בניו יורק ובסן פרנסיסקו, ונימק זאת בצורך אישי "למצוא את עצמו".
הוא פרש לאי ביוון, אולם עד מהרה שב לעסקי האמרגנות.
באמצע שנות ה-80 יזם, יחד עם סטיב ווזניאק, את הקמת אמפיתיאטרון שורליין (Shoreline Amphitheater), אשר משמש עד היום כאתר המופעים הפתוח הראשי של עמק הסיליקון.
לאורך כל שנות עבודתו כאמרגן, ארגן גרהם קונצרטים למטרות צדקה.
בעבודתו שימש דוגמה לארגון יעיל של קונצרטי רוק לקהלי ענק, כגון קונצרט לייב אייד האמריקאי, שנערך באצטדיון JFK בפילדלפיה, ב-13 ביולי 1985; סדרת הקונצרטים "קשר התקווה" (A Conspiracy of Hope) בשנת 1986; ו"זכויות אדם עתה!" בשנת 1988 – שני האחרונים לטובת ארגון אמנסטי אינטרנשיונל.
באמצע שנות ה-80, בעת נשיאותו של רונלד ריגן, נודע לגרהם כי בכוונת הנשיא להניח זר בבית הקברות בביטבורג (Bitburg), גרמניה, שם נקברו חיילי אס אס.
גרהם, שהיה ניצול שואה, ארגן מעשי מחאה נגד התוכנית.
בחודש שבו ביקר ריגן בגרמניה, הושלך בקבוק תבערה על ידי נאו-נאצים על משרדו של גרהם.
גרהם שאף להיות שחקן אופי בקולנוע, והביע הערצה עזה לאדוארד ג'י רובינסון.
הוא הופיע בסרט "אפוקליפסה עכשיו", בבימוי פרנסיס פורד קופולה כאמרגן הופעת שפנפנות פלייבוי.
בשנת 1990 השתתף בסרטו של בארי לוינסון "באגסי", בתפקיד צ'רלי "לאקי" לוצ'יאנו.
באחד מקטעי הסרט נראה גרהם רוקד ריקוד לטיני, סגנון ריקוד שבו שלט היטב מימיו כנער בניו יורק.
בשנת 1991 הופיע בסרטו של אוליבר סטון "הדלתות".
בשנת 1987 הוא אף שיחק בתפקיד קטן בסרטו של פרנסיס פורד קופולה גן השיש.
גרהם נהרג בגיל 60 בהתרסקות מסוק, סמוך לעיר וליהו בקליפורניה, ב-25 באוקטובר 1991, בדרכו לביתו מקונצרט של Huey Lewis and the News, אשר נערך בעיר קונקורד בקליפורניה.
הוא נסע לקונצרט כדי לדון בתוכנית לקיום קונצרט צדקה לטובת נפגעי שריפת הענק באוקלנד בשנת 1991. מיד לאחר שקיבל את התחייבות הלהקה להופיע בקונצרט הצדקה, שב למסוקו והמריא לדרכו.
הוא התרסק מרחק 30 ק"מ ממקום ההמראה.
המסוק שטס בעננות נמוכה, גשם ומשבי רוח, התנגש בעמוד מתח גבוה.
גרהם, חברתו מליסה גולד והטייס, נהרגו בתאונה.
בנה של החברה, ארי גולד, ביים סרט קצר על התאונה בשם "הליקופטר", אשר זכה בפרס אוסקר לסרטי סטודנטים.
לגרהם היו שני בנים – דוד ואלכס – מנישואיו לאמנית בוני ליפשיץ מקלין.
לאחר מותו השתלטו עובדי חברת "ביל גרהם מציג" על החברה, ובניו נותרו חלק מצוות הניהול החדש.
בהמשך, מכרו בעלי החברה החדשים את החברה.
ב-3 בנובמבר 1991 נערך בפארק שער הזהב בסן פרנסיסקו, קונצרט לזכרו של גרהם ושני ההרוגים האחרים בתאונה.
כ-300,000 איש הגיעו לאירוע, ורבות מן הלהקות שגרהם היה אמרגנן לאורך השנים, הופיעו על הבמה, ביניהן: סנטנה, הגרייטפול דד, ג'ון פוגרטי, רובין ויליאמס, איחוד של להקת Journey, ואיחוד של קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג.
ויליאם "ביל" היידר הוא שחקן קולנוע, קומיקאי, תסריטאי ומפיק אמריקאי.
התפרסם כחבר בצוות של תוכנית המערכונים "סאטרדיי נייט לייב" ובזכות תפקידיו בקומדיות "סופרבאד - חרמן על הזמן", "קח את זה כמו גבר", "פעלולן לנצח", "פול" ו"בארי".
היידר נולד וגדל בעיר טולסה לשרי, מורה לריקוד ולביל היידר.
משפחתו נוצרית וממוצא גרמניים, דניים, איריים ואנגליים.
למד ב"מכללת סקוטדייל קומיוניטי" שבאריזונה.
החל את דרכו כקומיקאי בהרכב הקומי "The Second City".
בזמן שהופיע כסטאנדפיסט היה היידר גם שותף זוטר בהפקת סרטי הפעולה "מלך העקרבים" ו"פגיעה הקפית" וסדרת הריאליטי "The Surreal Life".
פריצתו התרחשה ב-2005 בזכות צירופו לצוות השחקנים של תוכנית המערכונים המפורסמת "סאטרדיי נייט לייב", בה הופיע עד שנת 2013 ונודע בזכות החיקויים והקולות המגוונים שביצע.
ב-2006 הופיע לראשונה בסרט קולנוע, "אני, אתה והוא".
ב-2007 שיחק בקומדיית הנעורים המוערכת "סופרבאד - חרמן על הזמן" בתפקיד השוטר סלייטר ובקומדיה "פעלולן לנצח" בתור דייב מק'לאן, חברו של הפעלולן רוד קימבל (אנדי סמברג).
ב-2008 הופיע היידר בקומדיות "רעם טרופי" בתפקיד עוזרו של המפיק לס גרוסמן (טום קרוז) ו"קח את זה כמו גבר" בתור בריאן, אחיו החורג וחברו של הדמות הראשית, פיטר ברטר (ג'ייסון סגל).
עוד באותה שנה הצטרף לסדרת הטלוויזיה "סאות' פארק" בתור מפיק, תסריטאי-משנה ומדבב.
ב-2009 זכה היידר בפרס אמי על היותו שותף בהפקת העונה ה-12 של סדרת האנימציה "סאות' פארק".
בשנה זו השתתף בדרמה הקומית "ארץ ההרפתקאות" בתור בובי, עוזר מנהל ארץ ההרפתקאות, ובשובר הקופות "לילה מוטרף במוזיאון 2" בתפקיד בובת ג'ורג' ארמסטרונג קסטר.
שיחק בנוסף בקומדיה "פול" בתפקיד הסוכן האגרד ודיבב את הדמות הראשית בסרט האנימציה "גשם של פלאפל".
ב-2013 שיחק בסרט קומדיית הנעורים "התנסות חובה" בכיכובה של אוברי פלזה.
בשנת 2014 כיכב בתפקיד ראשי לצד עמיתתו לשעבר מ-"סאטרדיי נייט לייב", קריסטן ויג, בסרט הדרמה "התאומים".
ב-2015 דיבב את "פחד" בסרט האנימציה "הקול בראש" ואף כיכב לצד הקומיקאית איימי שומר בקומדיה "אסון מהלך".
בשנת 2016 שיחק לצד גרטה גרוויג בקומדיה הרומנטית "הרומן של מגי" בבימויה של רבקה מילר.
בשנת 2017 שיחק בסרט גיבורי-העל "פאוור ריינג'רס" בהפקתו של חיים סבן, בסרט גילם את אלפא 5, העוזר של זורדון.
בשנת 2018 כתב, ביים וכיכב בסדרה "בארי" של רשת HBO.
באותה שנה זכה גם בפרס אמי על תפקידו בסדרה, וב-2019 זכה בפרס זה על עונתה השנייה.
ב-2019 אף גילם את דמותו של ריצ'י טוז'יר בסרט השני של העיבוד הקולנועי לספרו של סטיבן קינג, "זה: חלק 2".
בשנת 2021, התארח בפרק בסדרה "תרגיע".
ב-2006 נשא היידר לאישה את הקולנוענית מגי קארי.
לשניים שלוש בנות – האנה קתרין, נולדה ב-6 באוקטובר 2009, הארפר, נולדה ב-28 ביולי 2012, והיילי, נולדה ב-15 בנובמבר 2014.
בין השנים 2020–2022, היה במערכת יחסים עם השחקנית אנה קנדריק.
החל מ-2022, הוא במערכת יחסים עם השחקנית אלי וונג.
כיפה אדומה סוגרת חשבון (2011)
היעלמותה של אלינור ריגבי (2014)
ראלף שובר את האינטרנט (2018) (דיבוב)
סיפורם של הביסטי בויז (2020)
משפחת סימפסון (2013) – דיבוב
|כיתוב=דיוקנו בתמונה מספרה של אמה לנגדון שביתת הנחל הפיסח
חצי מאפרו נקבר בקיר הקרמלין, וחצי מאפרו נשלח לארצות הברית ונטמן בשיקגו
|שם התפקיד= מהמייסדים של איגוד פועלי התעשייה של העולם
}}ויליאם דאדלי הייווד (William Dudley Haywood; 4 בפברואר 1869 - 18 במאי 1928), הידוע יותר כ"ביג ביל" הייווד, היה אחד מהמייסדים של איגוד פועלי התעשייה של העולם (IWW) שפעל בארצות הברית בתחילת המאה ה-20, וכמו כן נודע כמנהיג פועלים, וחבר בוועדה המארגנת של המפלגה הסוציאליסטית האמריקאית (SPA)'''.
במהלך שני העשורים הראשונים של המאה ה-20.
הוא היה מעורב בכמה מהמאבקים הבולטים של התארגנויות פועלים ברחבי ארצות הברית לרבות שביתת הטקסטיל של לורנס, מלחמות הפועלים של קולורדו, ושביתות נוספות במסצ'וסטס וניו ג'רזי.
הייווד היה תומך נלהב של התאגדות תעשייתית, פילוסופיה אשר קראה לכינוס כלל העובדים בתעשייה תחת איגוד אחד גדול, ללא קשר למקצוע הספציפי של החברים או לרמת המקצועיות שלו.
תפיסה זו היוותה ניגוד לאיגודי המקצועות שהיו נפוצים באותה התקופה, דוגמת פדרציית העבודה האמריקאית AFL שתמכה בחיזוק איגודי מקצועות.
הייווד נבדל מרוב האיגודים הקיימים גם באמונתו שעובדים מכל הגזעים והמינים צריכים להיות מאוחדים יחדיו.
העדפתו הברורה של הייווד את הפעולה הישירה על פני הפעולה הפוליטית, הביאה אותו לניכור מהמפלגה הסוציאליסטית האמריקאית, שבסופו של דבר גירשה אותו משורותיה ב-1912.
הייווד, שמעולם לא חשש מקונפליקטים אלימים, היה מטרה מועדפת של התביעה בארצות הברית.
ב-1907 הוא נשפט באשמת רציחתו של פרנק סטיונברג וזוכה.
המשפט משך תשומת לב ציבורית גדולה אליו ואל מעשי ה IWW.
ב-1918, נאשם הייווד יחד עם עוד 100 חברי IWW באשמת הפרה של חוק הריגול האמריקאי מ-1917, במהלך ההפחדה האדומה הראשונה.
כל הנאשמים, לרבות הייווד נמצאו אשמים.
על הייווד הוטל עונש של 20 שנות מאסר.
לאחר שהערעור האחרון של הייווד לא הצליח ובעודו מחוץ לכלא בערבות, ברח הייווד לרוסיה הסובייטית ב-1921, ונותר שם עד סוף חייו ב-1928. לבקשתו של הייווד, גופתו נשרפה.
חצי מאפרו הוטמן במוסקבה, ומחציתו השנייה הועברה לארצות הברית, לקבורה בשיקגו.
ביל דה בלאזיו הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כראש עיריית ניו יורק ה-109.
דה בלאזיו נולד בניו יורק בשם "וורן וילהלם הבן" () וגדל בקיימברידג', מסצ'וסטס.
הוא בנם השלישי של וורן וילהלם ומריה (לבית דה בלזיו) שהיו ממוצא גרמני ואיטלקי.
אביו שירת בצבא במלחמת העולם השנייה ואיבד רגל בקרב אוקינאווה.
לאחר המלחמה עבד אביו ככלכלן.
בתקופת המקארתיזם סבלו הוריו של דה בלאזיו מרדיפות בשל עמדותיהם השמאליות.
אביו של דה בלאזיו סבל מאלכוהוליזם ובעקבות זאת נפרדו הוריו כשהיה בן שבע והתגרשו.
כשגדל אימץ דה בלאזיו את שם נעוריה של אימו כשם משפחה ואת כינוי הילדות שלו כשם הפרטי.
דה בלאזיו קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת ניו יורק ותואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת קולומביה.
בתחילת שנות ה-80 היה פעיל שמאל ובין השאר תמך במשטר הסנדיניסטי בניקרגואה, וב-1988 נסע למדינה והשתתף בפעילות רפואית של ארגון הומניטרי.
בשנים 1984–1997 עבד במשרות שונות בארגונים חברתיים בארצות הברית ובמנגנון העירייה בניו יורק.
ב-1997 מונה למנהל אזורי למדינות ניו יורק וניו ג'רזי מטעם מחלקת השיכון והפיתוח העירוני של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ביל קלינטון.
בשנת 2000 ניהל את הקמפיין המוצלח לסנאט של הגברת הראשונה דאז, הילרי קלינטון.
כיהן בשנים 2002–2009 כחבר מועצת העיר ניו יורק, וייצג את המחוז ה-39 בברוקלין (בורו פארק, גני קרול, קובול היל, גוואנס, קנסינגטון, פארק סלופ ווינדזור טראס).
בשנת 2009 נבחר לנציב תלונות הציבור (Public Advocate of New York City) של העיר.
ב-2013 התמודד בבחירות המקדימות למועמדות המפלגה הדמוקרטית לראשות העירייה, והתבלט בין המועמדים כשמאלני בלתי מתפשר וכאנטי-תזה לראש העיר הפורש מייקל בלומברג.
במסע הבחירות שלו, תחת הסיסמה "ניו יורק - סיפורן של שתי ערים" הדגיש את הפער בין העשירים לעניים בעיר והציע להעלות מיסים למשתכרים יותר מחצי מיליון דולר בשנה, לטובת מימון פעולות חינוך.
בתחילת המרוץ פיגר בסקרים אחרי חבר בית הנבחרים לשעבר אנתוני וינר, יו"ר מועצת העיר כריסטין קווין, לסבית מוצהרת שהייתה מקורבת לבלומברג, וביל תומפסון, אפרו-אמריקני שהיה המועמד הדמוקרטי בבחירות הקודמות.
הוא זכה לתשומת לב תקשורתית כשנעצר בעת שהשתתף בהפגנה נגד סגירת בית חולים בברוקלין, ופרץ בסקרים בעקבות תשדיר הבחירות בו הופיע בנו בן ה-15, דנטה, שחור בתספורת אפרו, ודיבר על כך שאביו יפסיק את מדיניות ה"עצור וחפש" ("stop and frisk") של משטרת ניו יורק שפגעה במיוחד באוכלוסייה האפרו-אמריקנית בעיר.
בהצבעה שנערכה ב-10 בספטמבר זכה במועמדות המפלגה בסיבוב הראשון, עם קצת מעט ל-40 האחוז הנדרשים, לפני תומפסון.
ב-5 בנובמבר 2013 נבחר לראשות עיריית ניו יורק, ברוב של 73% מהקולות מול המועמד הרפובליקני, ג'ו לוטה, וב-1 בינואר 2014 החליף בתפקיד את מייקל בלומברג, שפרש לאחר 12 שנות כהונה.
הוא הדמוקרט הראשון זה עשרים שנה העומד בראש העיר הגדולה בארצות הברית.
במהלך כהונתו הראשונה עלה דה בלאזיו לכותרות פעמים רבות, למשל, כאשר חייב יזמי נדל"ן להקצות 20% מהדירות בכל פרויקט עבור דיור בר השגה, או כאשר הוריד את מחירי הכרטיסים למעבורות בניו יורק וגרם לעלייה משמעותית במספר המשתמשים באמצעי תחבורה זה, כחלק מניסיון להפחית את עומסי התנועה בעיר.
בשנת 2014 ביחד עם פולי טרוטנברג הוביל את תוכנית Vision Zero להקטנת תאונות דרכים בעיר.
ב-7 בנובמבר 2017 נבחר דה בלאזיו לכהונה שנייה, והביס את המועמדת הרפובליקנית ניקול מליוטקיס (Nicole Malliotakis) ברוב של 66% מול 27%.
דה בלאזיו עסק רבות בנושאים סביבתיים.
הוא ניסה להפוך את ניו יורק לאחת הערים המובילות בנושא ההשקעות הסביבתיות כאשר הכריז בינואר 2018 שעיריית ניו-יורק תעביר כספים בשווי 5 מיליארד דולר ממסלולי השקעות שכוללים חברות אשר מזהמות את הסביבה, ואף הצהיר שהעירייה תתבע את חברות הנפט החזקות על חלקן בשינויי האקלים.
בנוסף, לאחר הצהרה של דונלד טראמפ שארצות הברית תיסוג מהסכם פריז, האיר דה בלזיו את בניין העירייה בירוק לאות תמיכה בהסכם האקלים, ובהמשך אף התחייב שניו יורק תמשיך לעמוד בהסכם גם אם ארצות הברית תפרוש ממנו.
באפריל 2018 הודיע כי כניסת מכוניות לאזור הסנטרל פארק תאסר במטרה להפחית תאונות וזיהום אוויר.
במהלך כהונותיו חיזק ביל דה בלאזיו את מעמדה של ניו יורק כ"עיר מקלט", בה נאסר על שוטריה ופקידיה של העיר לשתף פעולה עם ניסיונות לעצור מהגרים חסרי אישור שהייה, ונאסר על רשויות הרווחה לברר את מעמד האזרחות או הויזה של נזקקים לשירותים.
ראשי סוכנות המכס וההגירה הפדרלית (ICE) טענו כי מדיניות זו אינה מותירה להם ברירה אלא לבצע מעצרים בבתי משפט ובפשיטות בקהילה, דבר המסכן אזרחים וגם את סוכניה.
עמדותיו של דה בלאזיו הן פרו-ישראליות.
לפני היותו לראש עיריית ניו יורק ביקר שלוש פעמים בישראל.
בינואר 2014 הגיע באופן בלתי מתוכנן לנאום בפני השדולה הפרו-ישראלית אייפאק וציין כי: "חלק מהגדרת התפקיד שלי היא להגן על ישראל".
באוגוסט 2016 הצהיר שהוא מתנגד לארגוני ה-BDS ושבכוונתו להתעמת עם "אנשים התומכים ב-BDS ...
באותו ראיון הוסיף ואמר כי תנועת ה-BDS "שואפת לחתור תחת הכלכלה של מדינת ישראל ולהקשות על קיומה של ישראל – ולפיכך, היא כופרת בעצם הרעיון לפיו העם היהודי זקוק למולדת, בעולם שעודנו מסוכן ולא מסודר ...
ישראל, בזמנים טובים ורעים, זמנים קשים ופחות קשים, הייתה מגדלור".
הוא ציין את "המעשים הטובים" המרובים של מדינת היהודים, ואת העובדה שכאשר מתרחשים אסונות בעולם, "ישראל היא אחת הראשונות שבאות לשם להגן על הנזקקים, בלי קשר לרקע שלהם ובלי קשר לאמונתם".
דה-בלאזיו נשוי לשירליין מקריי, משוררת ופעילה פוליטית אפרו-אמריקאית, שלפני שנפגשו הזדהתה כלסבית.
השניים נפגשו ב-1991 כשעבדו בעיריית ניו יורק, ונישאו ב-1994. הם מתגוררים ברובע ברוקלין, ושני ילדיהם קיארה ודנטה למדו במערכת החינוך הציבורית.
היידן נולד בבריזביין כבנו של ג'ורג' היידן, ימאי ממוצא אירי-אמריקאי שהיה במקור מאוקלנד, קליפורניה והיה בן 52 בעת לידתו של ביל.
מוצאם של סביו של היידן מצד אביו הוא מקורק, אירלנד ומוצאו זה השפיע על חלק משמעותי מגישתו לנושאים חברתיים ופוליטיים לאורך כל חייו הציבוריים.
היידן התחנך בבית ספר תיכון בבריזביין ובין השנים 1953–1961 הוא שירת במשטרת המדינה.
הוא המשיך את לימודיו והשלים תואר בכלכלה באוניברסיטת קווינסלנד.
עד שנות השבעים הגדיר היידן את עצמו כדמו-סוציאליסט.
בסוף שנות ה-50 החל היידן להיות פעיל במפלגת הלייבור.
בבחירות הכלליות של 1961 הוא הפתיע רבים, כולל את עצמו, כאשר נבחר לפרלמנט הפדרלי במחוז הבחירה של אוקסלי, בדרום-מערב בריזביין.
בבחירות אלה הוא ניצח בהפרש קטן את דון קמרון, שר הבריאות בממשלתו של רוברט מנזייס.
ניצחונו של היידן היה חלק מהצלחתה של מפלגת הלייבור לזכות ב-15 המושבים שעברו אליה מהמפלגה הליברלית, הישג שכמעט וגרם להפלתה של ממשלת מנזייס.
כאחד מחברי הפרלמנט הצעירים ביותר (בן 28 בהיבחרו), הוכיח היידן את עצמו כפרלמנטר שקדן ורהוט.
ב-1969 הוא היה לאחר מיושבי הספסלים הקדמיים של האופוזיציה.
כאשר ב-1972 ניצחה מפלגת הלייבור בבחירות תחת מנהיגותו של גוף ויטלם, מונה היידן להיות שר הביטוח הלאומי ובמסגרת תפקידו זה, הוא הנהיג את הקצבאות לאמהות החד-הוריות ואת מערכת הביטוח הרפואי הראשונה של אוסטרליה.
ב-6 ביוני 1975 הוא ירש את ג'ים קריינס שהודח עקב שערוריית ההלוואות מתפקיד שר האוצר ובתפקיד זה הוא שימש עד שממשלת ויטלם פוטרה על ידי המושל הכללי, סר ג'ון קר, ב-11 בנובמבר אותה שנה.
בבחירות שהתקיימו בדצמבר, נחלה מפלגת הלייבור את התבוסה הגדולה ביותר בתולדותיה ומנהיג המפלגה הליברלית, מלקולם פרייזר, נבחר להיות ראש הממשלה.
היידן היה היחיד מבין חברי הפרלמנט מקווינסלנד מטעם מפלגת הלייבור ששרד את הבחירות הללו.
ב-1977, כאשר נחלה הלייבור תבוסה נוספת בבחירות, פרש ויטלם ממנהיגות המפלגה והיידן נבחר להחליפו.
דעותיו הפוליטיות נעשו מתונות יותר והוא דגל במדיניות כלכלית שהקיפה את המגזר הפרטי ואת שיתוף הפעולה עם ארצות הברית.
כמה סקרי דעת קהל שנערכו בראשית שנות ה-80, הצביעו על כך שמפלגת הלייבור תחת מנהיגותו של היידן השיגה שוויון באחוזי התמיכה, או אפילו צברה יתרון מול ממשלתו של פרייזר.
בבחירות של 1980, היה ההפרש לטובתה של המפלגה הליברלית במניין המצביעים מול מפלגת הלייבור 0.8% בלבד.
אך עקב תוצאות חלשות בחלק מהמדינות, היו חסרים ללייבור 12 מושבים כדי ליצור גוש חוסם.
אף על פי כן, הצליח היידן לקצץ ביתרון של פרייזר, מ-48 מושבים ל-21. לא רק שהמפלגה הצליחה לזכות מחדש ברוב המושבים שהם איבדו בשתי מערכות הבחירות הקודמות, אלא שהיא התקרבה מאוד לעמדה בה תוכל לנצח במערכת הבחירות הבאה.
ב-1982, היה ברור שפרייזר מבצע תמרונים כדדי להקדים את הבחירות.
אך האיום העיקרי להיידן הגיע פחות מצדו של פרייזר ויותר מגורמים פנימיים בלייבור.
בוב הוק, מנהיג איגודים מקצועיים לשעבר, שנבחר לפרלמנט שנתיים בלבד קודם לכן, החל להוביל את תומכיו לקריאת תגר על מנהיגותו של היידן.
בבחירות הפנימיות למנהיגות המפלגה שהתקיימו ב-16 ביולי, ניצח היידן את הוק בקושי, אך זה האחרון המשיך לקרוא תגר על מנהיגותו של היידן.
בדצמבר הצליחה הלייבור להפתיעה פרשנים רבים בכישלונה בבחירות הביניים במחוז פלינדרס בוויקטוריה.
החלו להתעורר ספקות בנוגע ליכולתו של היידן להוביל את המפלגה בחזרה לשלטון.
ב-3 בפברואר 1983 בפגישה שהתקיימה בבריזביין, כמה ממנהיגי המפלגה, כולל פול קיטינג והסנאטור ג'ון בוטון, הבהירו להיידן בצורה מפורשת שעליו להתפטר.
באי רצון הוא קיבל את דעתם.
הוק נבחר לתפקיד מנהיג המפלגה ללא מתחרים.
מאוחר יותר באותו בוקר, כשהוא לא מודע לאירועים בבריזביין, קבע פרייזר בקנברה מועד לבחירות בזק ב-5 במרץ.
פרייזר היה בהחלט מודע למאבקים הפנימיים בלייבור והוא קיווה שהוא יוכל לקיים בחירות לפני שהלייבור תספיק להחליף את היידן בהוק.
רק כמה שעות לאחר מכן התברר לו כי היידן התפטר לפני שהוא הוציא את ההכרזה על הבחירות החדשות.
במסיבת עיתונאים שהתקיימה באותו אחר צהריים, אמר היידן, שעדיין היה מדוכדך, ש"במצב בו נמצאת אוסטרליה, כלב רועים יצליח להוביל את הלייבור לניצחון".
ניצחונה של הלייבור בבחירות של 1983 הושג בקלות והיידן מונה להיות שר החוץ.
בתפקידו זה הוא דחף לשיתוף פעולה הדוק יותר בין אוסטרליה לבין שכנותיה באסיה.
בראיון שהעניק באותה שנה, הוא הצהיר: "אוסטרליה משתנה.
אנו תופעה חריגה כמדינה אירופאית בחלק זה של העולם.
באוסטרליה קיימת כבר אוכלוסייה אסיאתית הולכת וגדלה ולעניות דעתי זה בלתי נמנע שאוסטרליה תהפוך למדינה אירו-אסיאתית במהלך מאה או המאתיים השנים הבאות.
אסיאתיים ואירופאים תושבי אוסטרליה יינשאו אלה לאלה וגזע חדש יקום.
אני חשוב שזה דווקא רצוי".
כשר החוץ היה היידן אחראי על תוכנית סיוע החוץ של אוסטרליה.
ב-1983 הוא הכריז על שינוי בתוכנית זו בעקבות דוח ועדת ג'קסון שהמלצותיה העיקריות היו לשפר את האיכויות המקצועיות של התוכנית.
המלצות אלו התקבלו על ידי הממשלה.
במהלך השנים הבאות התווה היידן את סדר הקדימויות של הממשלה בנוגע לתוכנית זו.
לאחר הניצחון בבחירות של 1987, הבטיח הוק להיידן את תפקיד המושל הכללי של אוסטרליה כפיצוי על כך שהוא החליף אותו כמנהיג המפלגה ומנע ממנו להיות ראש הממשלה.
החלטתה של המלכה אליזבת השנייה למנות את היידן, בהמלצתו של הוק, כמושל הכללי שיחליף את סר ניניאן סטיבן, פורסמה באמצע שנת 1988 ובמהלך החודשים הבאים התפטר היידן מהפרלמנט וניתק את קשריו הפוליטיים עם מפלגת הלייבור.
הוא נכנס לתפקידו בראשית 1989 ושירת בשיקול דעת ובתבונה, כולל במהלך תקופת המעבר בין ממשלתו של הוק לממשלתו של פול קיטינג בדצמבר 1991. כאות הערכה לשירותו עבור אוסטרליה, הוארכה תקופת כהונתו של היידן כמושל הכללי מחמש שנים כמקובל, לשבע שנים.
עם כניסתו לתפקיד המושל הכללי, נעשה היידן מתוקף תפקידו (ex officio), הנגיד וראש המסדר של מסדר אוסטרליה.
קודם לכן הצהיר היידן שהוא לא יקבל שום תואר אבירות.
מהאוטוביוגרפיה של היידן שנכתבה ב-1996 ניתן להבין שכאשר הוא סיים את תפקידו, הוא היה מתוסכל מהיחס לו זכה מצד גורמים מסוימים בלייבור.
הכתוב בספר התפרש על ידי חלק מהקוראים כאילו היידן שמר טינה כלפי קיטינג על כך שהוא תכנן את חילופי ההנהגה ב-1983. בסוף שנות התשעים הצטרף היידן כחבר מערכת של הירחון השמרני בנושאי תרבות ומדיניות ציבורית, Quadrant.
בעימות שהתקיים לפני משאל העם על ביטול המלוכה באוסטרליה ב-1999, הוא דחה את ההצעה שהוצגה במשאל וצידד בתומכי המלוכה.
לאחר פרישתו מתפקיד המושל הכללי המשיך היידן לתרום לשיח הציבורי באוסטרליה.
בהיותו חבר המערכת של ה-Quadrant הוא הקדיש מזמנו כדי לתרום מפרי עטו לירחון וכתב גם לעיתונים ולכתבי עת אחרים באוסטרליה בנושאים חברתיים, כלכליים ופוליטיים, כולל בתחום מדיניות החוץ.
ויליאם אדוארד האזלם הוא איש עסקים מיליארדר ופוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כראש עיריית נוקסוויל בשנים 2003–2011, וכמושל טנסי ה-49 בשנים 2011–2019.
ביל האזלם נולד בנוקסוויל שבטנסי, כילדם השלישי של ג'ים האזלם , ושל סינתיה (לבית אלן) האזלם.
ג'ים האזלם היה המייסד של תאגיד פיילוט , חברת האם של רשת חנויות הנוחות והנסיעות, פיילוט פליינג ג'.
, מגייס כספים למפלגה הרפובליקנית, ותורם לאוניברסיטת טנסי, ובמשך שנים רבות חבר בחבר הנאמנים שלה.
האזלם התחנך בבית הספר וב שבנוקסוויל, שם הוא היה פעיל בקבוצה הנוצרית Young Life.
בהמשך הוא למד באוניברסיטת אמורי, שם הוא סיים לימודי תואר בוגר אוניברסיטה בהיסטוריה ב-1980.
כנער צעיר החל האזלם לעבוד במשרה חלקית בחברה של אביו.
הוא התכוונן ללמד היסטוריה ולהיות כומר.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטה הוא שב לנוקסוויל כדי לעבוד בחברה המשפחתית בתקווה ללמוד יותר על עולם העסקים לפני שנכנס ללמוד בסמינר לכמרים, אך בסופו של דבר החליט להישאר בחברה המשפחתית.
ב-1995 הוא הגיע לתפקיד נשיא החברה, כשאחיו, ג'ימי האזלם היה המנהל הכללי, ואביו יושב ראש מועצת המנהלים.
ב-1999 הצטרף האזלם ל כמנהל הראשי של חטיבת המסחר האלקטרוני והקטלוג.
ב-2001 הוא עזב את סאקס, ובהמשך אותה שנה הצטרף למועצת המנהלים של רשת חנויות הביגוד Harold's שבסיסה בדאלאס.
האזלם הוא אחד הבעלים של טנסי סמוקיז , קבוצת כדורסל מהליגה הנמוכה במזרח טנסי.
אחיו ג'ימי האזלם החל להחזיק בבעלותו ב-2012 את רוב המניות של קבוצת הפוטבול קליבלנד בראונס.
ב-2002 הכריז האזלם על כוונתו להתמודד בבחירות על משרת ראש עיריית נוקסוויל, הכרזה שבין השאר ניתנה בהשראת שיחה שהייתה לו עם מי שכיהן אז כראש עיריית צ'טנוגה, ולימים הסנאטור, בוב קורקר.
הבחירות לראשות עיריית נוקסוויל הן באופן רשמי לא-מפלגתיות, אך האזלם היה ידוע כחבר המפלגה הרפובליקנית כאשר הוא התמודד לתפקיד.
יריבתו במרוץ, נציבת מחוז נוקס מדליין רוגרו , מתחה עליו ביקורת כבובה של חברת נפט, והאשימה את אביו על המינוי השנוי במחלוקת של נשיא אוניברסיטת טנסי ג'ון שומייקר , מתקפה שהאזלם פטר כ"מתקפה אישית, קטנונית".
ב-30 בספטמבר 2003 הוא ניצח בבחירות לאחר שקיבל 52 אחוזים מהקולות, מול 46 האחוזים שקיבלה רוגרו.
ב-20 בדצמבר הוא הושבע לתפקידו כראש העיר.
ב-2006 מינה האזלם את רוגרו כמנהלת הפיתוח הקהילתי.
מאוחר יתר הוא ציין שהוא קרא את ספרה של דוריס קירנס גודווין "צוות של יריבים" , והושפע מהחלטתו של הנשיא אברהם לינקולן למנות יריבים פוליטיים לשעבר כחברי הקבינט שלו.
ב-2007 הוא נבחר לכהונה נוספת לאחר שזכה ב-87 אחוזים מהקולות מול יריביו איסה אינפנטה ומארק סארוף.
בין הישגיו של האזלם כראש העיר, ניתן לציין כמה יוזמות מוצלחות לשימור מבנים, כולל הצלת הבניין ההיסטורי של הקפיטריה S&W במרכז העיר, בניית בית קולנוע חדש, רגאל ריוויירה, במרכז העיר, וההחייאה מחדש של הבניין ההיסטורי של תיאטרון ביג'ו .
ב-2008 הוא מונה לתקופת כהונה של ארבע שנים על ידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש כחבר המועצה המייעצת לשימור היסטורי .
לצד מאמצי שימור אלו, סייע האזלם לעודד את צמיחת אזורי המגורים והמסחר במרכז העיר, בעיקר לאחר שהציע למפתחים הקלות במס.
הוא סייע ליישם תוכנית מרכזית לפיתוח גדת הנהר בדרום העיר, ועל כך ניתן לו פרס על תכנון מצטיין על ידי סניף טנסי של אגודת התכנון האמריקאית.
ממשל האזלם פעל במדיניות של תקציב עירוני מאוזן, שסייע להכפיל את החסכונות בקופת העיר במהלך תקופת כהונתו הראשונה.
ב-6 בינואר 2009 הודיע האזלם על כוונתו להתמודד ב-2010 על משרת מושל טנסי.
במערכת הבחירות שלו הוא קיבל תרומות בהיקף של 3.9 מיליון דולר בין ינואר ויולי 2009, סכום גבוה יותר באופן משמעותי בהשוואה ליריביו בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית.
סגן המושל רון רמזי גייס 1.3 מיליון דולר, וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית זאק ואמפ גייס 1.2 מיליון דולר, בעוד שפרקליט מחוז שלבי ביל גיבונס דיווח על תרומות של 416,000 דולר.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית, התמודדו איש העסקים מייק מקוורטר ומנהיגת הרוב לשעבר בבית הנבחרים של טנסי, קים מקמילן .
האזלם קיבל את תמיכתם של הסנאטור הווארד בייקר ושל חבר בית הנבחרים ג'ימי דנקן .
האזלם ניהל את מסע הבחירות שלו על בסיס ניסיונו הניהולי הן כראש עיריית נוקסוויל והן כנשיא חברה גדולה.
יריביו תקפו אותו כמנהל חברת נפט, במיוחד לאחר טענות על עליית מחירים שהופנו נגד חברת פיילוט בעקבות מחסור בדלק לאחר הוריקן אייק, ומתחו ביקורת על סירובו לחשוף מידע הקשור להכנסתו בעת עבודתו בחברה.
ב-5 באוגוסט 2010 ניצח האזלם בבחירות המקדימות של הרפובליקנים לאחר שזכה בכמעט 48 אחוזים של הקולות, בהשוואה ל-29 האחוזים של ואמפ ו-22 האחוזים של רמזי.
בבחירות המקדימות של הדמוקרטים נבחר מייק מקוורטר.
ב-2 בנובמבר ניצח האזלם בבחירות הכלליות, כאשר גרף 65 אחוזים מהקולות, מול 33 האחוזים שקיבל מקוורטר.
במקביל, הגדילו הרפובליקנים את הרוב שלהם בשני בתי בית המחוקקים של טנסי, וכך הייתה למפלגה שליטה מוחלטת על ממשלת המדינה בפעם הראשונה מאז 1869.
ב-2014 התמודד האזלם על תקופת כהונה שנייה כמושל.
בבחירות המקדימות של הרפובליקנים הוא הביס שלושה מועמדים לאחר שזכה ב-88 אחוזים מהקולות.
בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-4 בנובמבר אותה שנה, הביס האזלם את מועמד הדמוקרטים צ'ארלס בראון כאשר גרף 70 אחוזים מקולות הבוחרים וניצח בכל אחד מ-95 מחוזות טנסי.
האזלם הצהיר שיצירת משרות וצמיחה כלכלית ארוכת טווח היו הנושאים שבראש סדר העדיפויות שלו, ולאחריהן ביצוע רפורמה במערכת החינוך ופיתוח כוח עבודה.
ב-16 ביוני 2011 הוא חתם על תקציב המדינה בהיקף של 30.8 מיליארד דולר, ירידה של 3.9 אחוזים בהשוואה לתקציב השנה הקודמת.
התקציב כלל העלאת שכר של 1.6 אחוזים לעובדי המדינה, אם כי הוא קרא לקיצוץ ביותר מ-1,300 משרות, מענקים להקלה על בניית מפעל של אלקטרולוקס ליד ממפיס, ומפעל של ווקר כמי ליד קליבלנד, והקצאת 10 מיליון דולר לקונסורציום המחקר של ממפיס.
התקציב גם כלל תיקון בקיצוצים של כל המימון של המדינה להורות מתוכננת, אך ביצוע סעיף זה נשלל על ידי תיקון שהוכנס לאותו חוק תקציב על ידי אחד המחוקקים, דבר שהאזלם הבטיח לתקן בתקציב הבא.
ב-23 במאי 2011 חתם האזלם על חוק שנועד לביטול תקנה שהייתה נהוגה בנאשוויל ושאסרה על אפליה בהעסקת להט"ב על ידי כל חברה שזכתה בחוזים עירוניים.
ב-1 ביוני הוא חתם על חוק שדרש ממצביעים להציג תעודה מזהה עם תמונה במקומות ההצבעה, צעד שתומכיו טענו שימנע הונאות בחירות, אך מבקרי החוק לעגו לו כניסיון למנוע את זכות ההצבעה מציבורים של מצביעים עבור הדמוקרטים.
למחרת חתם האזלם על חוק להחלפת זכויות ניהול המשא והמתן הקולקטיבי של מורי בתי הספר הציבוריים בתהליך שנקרא "ועידה שיתופית" (collaborative conferencing), ושלמעשה עקף את האיגוד המקצועי של המורים.
חוק נוספים שנחתמו על ידי האזלם באותה שנה כללו רפורמה בדיני נזיקין שהגביל נזקים בלתי כלכליים בתביעות אזרחיות, חוק שהסיר את המגבלה על מספר בתי הספר בזיכיון במדינה ופתח את ההרשמה לבתי ספר כאלה ליותר תלמידים, וחוק שאפשר לתלמידי הקולג'ים להשתמש בכספי המלגות שמקורם בלוטו המדינתי במהלך הסמסטרים של הקיץ.
באוקטובר 2011 הוציא האזלם צו מושל להטלת עוצר בכיכר בית המחוקקים במרכז נאשוויל, שם כמה מאות מפגינים יחד עם תנועת אוקיופיי נאשוויל (חלק מתנועת אוקיופיי), הקימו מאהל מחאה.
בשעות הבוקר המוקדמות של 28 באוקטובר נעצרו 296 מפגינים כאשר הם סירבו לציית לצו, וביום המחרת נעצרו 26 מפגינים נוספים.
בשני המקרים, המעצרים בוטלו על ידי שופט, שפסק שלמדינה לא הייתה סמכות להטיל את העוצר.
האזלם ציין שהעוצר היה נחוץ בשל התדרדרות תנאי ההיגיינה בכיכר, אם כי מבקרי העוצר, כולל האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, שב-31 באוקטובר הגיש תביעה בבית משפט פדרלי להפסקת המעצרים, טען שההחלטה על העוצר הייתה הפרה של זכויות האזרח של המפגינים.
תקציב 2012, בהיקף של 31 מיליארד דולר, שנחתם על ידי האזלם, כלל 50 מיליון דולר בקיצוץ מיסים, 560 מיליון דולר עבור מיזמי בנייה, העלאת שכר עובדי המדינה בשיעור של 2.5 אחוזים, ומימון נוסף עבור קיזוז העלאות שכר הלימוד שהיו צפויות בקולג'ים המדינתיים.
ביוני חתם האזלם על חוקים שביטלו את מס המתנות המדינתי והפחיתו את מס העיזבון ואת מס המכירות בחנויות המכולת.
הוא גם חתם על חוק שעל פיו ניתנו מענקים במזומן לחברות שעברו לטנסי או הרחיבו את פעילותן בה.
לבקשת האזלם קיבלה טנסי ויתור על חלקים מסוימים של הסטנדרטים של התוכנית הפדרלית "אף ילד לא נותר מאחור" .
האזלם טען שמודל ההתקדמות השנתית המספקת של החוק, תייג כמה בתי ספר מדינתיים ככושלים, זאת על אף שבתי ספר אלה רשמו שיפור משמעותי.
במאי חתם האזלם על חוק למתן 37 מיליון דולר במענקים לבתי הספר המדינתיים.
ביולי הוא קרא לבדיקה מקפת של מערכת החינוך הגבוה במדינה, מתוך כוונה ליצור מספר גבוה יותר של בוגרי מכללות בתחומי עיסוק בשכר גבוה.
במרץ 2012 העביר בית המחוקקים של טנסי חוק להגנת המורים שקראו תיגר בכיתות הלימוד על תאוריות מדעיות כמו תורת האבולוציה ושינויי האקלים.
מבקרי החוק תקפו אותו וכינו אותו "חוק הקוף" שהיה מעט יותר מניסיון לאפשר את לימוד הבריאתנות בשיעורי המדעים.
בעוד שהאזלם סירב לחתום על חוק זה, הוא סירב גם להטיל עליו וטו, ולמעשה אפשר כך את העברתו.
הוא מתח ביקורת על החוק על זריעת מבוכה במקום בהירות, אך ציין שבית המחוקקים העביר אותו ברוב גדול, וטען שלחוק לא תהיה השפעה על מסלולי לימוד המדעים במדינה.
ב-8 במרץ הנחה האזלם את כוח המשימה שלו לבריאות ולאיכות חיים להתמקד בבעיית השמנת היתר החולנית שהלכה והתרחבה במדינה, בציינו שכמעט שליש מתושבי טנסי סבלו ממנה.
בראשית אפריל הוא יזם את קמפיין "לעצור את המת' עכשיו", שמטרתו הייתה ליידע את הציבור על השלכות ייצור המתאמפטמין.
במאי הוא חתם על חוק שמטרתו לרסן את השימוש בתרופות מרשם.
ב-24 באפריל חתם האזלם על חוק המצוינות, האחריות והניהול של טנסי, שהנהיג מערכת חדשה של קבלה לעבודה של עובדים לסוכנויות המדינה ותיקן את תקני ההערכה לעובדי המדינה באמצעות מתן תשומת לב גבוהה יותר לביצועי העובדים מאשר לדירוג שלהם.
החוק גם הקל על העסקתם ועל פיטוריהם של עובדי הרשות המבצעת, הנהיג העלאות שכר בזכות הצטיינות של עובדים, ונתן עדיפות לחיילים משוחררים במכרזי העסקה כאשר למועמדים היו נתוני קבלה זהים.
במאי חתם האזלם על חוק שאסר על מדריכים לחינוך מיני לעודד פעילות מינית.
תומכי החוק טענו שהוא נחוץ כדי להבהיר את משמעות הפרישות, בעוד שמתנגדיו טענו שניסוח החוק היה מעורפל מדי, ושניתן היה לפרש אותו כך שהוא כלל דפוסי התנהגות כמו נשיקה והחזקת ידיים.
חוקים נוספים שנחתמו על ידי האזלם באותו חודש כללו חוק שדרש בדיקת סמים למקבלי קצבאות רווחה, חוק שנתן מענקים לחברות למימון הוצאות ההכשרה לעובדים שפוטרו לאחרונה, וחוק שדרש מחברת אמזון להתחיל לגבות מס מכירות על רכישות מקוונות החל מ-2014.
לאחר שבמאי התפזרה האספה הכללית של טנסי באופן זמני, הטיל האזלם וטו בפעם הראשונה מאז הושבע כמושל.
הוא הטיל וטו על חוק שנוי במחלוקת שביקש לשים קץ למדיניות של אוניברסיטת ואנדרבילט אשר חייבה קבוצות דתיות באוניברסיטה לאפשר לכל סטודנט להצטרף אליהן גם אם אותו סטודנט לא חלקת את האמונות הדתיות של הקבוצה.
בית המחוקקים לא יכול היה לעקוף את הווטו מאחר שהיא כבר התפזר ולא היה במושב פעיל.
האזלם ציין שהוא לא הסכים עם המדיניות של האוניברסיטה, אך לא היה סבור שזה ראוי שהממשלה תתערב במדיניות של מוסד פרטי.
בדצמבר 2012 הודיע האזלם שטנסי לא תיישם את הסעיף בחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה (אובמה-קר) שמאפשר חילופי שירותי בריאות המנוהלים על ידי המדינה.
הוא שקל לאפשר זאת למשך כמה שבועות, אך טען שהממשלה הפדרלית לא סיפקה מידע מספיק בנוגע לעלויות התוכנית, והמידע שכן סופק כלל טיוטות של הצעות שהיו נתונות לשינויים.
"יותר ויותר אני משוכנע שהם ממציאים את זה תוך כדי תנועה", הוא אמר.
באפריל 2014 חתם האזלם על חוק שאפשר העמדה לדין של אימהות טריות בגין תקיפה אם הן השתמשו בסמים במהלך ההיריון.
על החוק נמתחה ביקורת על היותו אפליה נגד נשים מאזורים כפריים עניים עם גישה מוגבלת לשירותי בריאות וטיפול בהתמכרויות.
ביולי אותה שנה נעצרה האישה הראשונה שהועמדה לדין על פי חוק זה במדיסונוויל שבמחוז מונרו.
באפריל 2016 הטיל האזלם וטו על חוק להפיכת כתבי הקודש לספר הרשמי של מדינת טנסי.
החוק שהוגש על ידי חבר הסנאט של טנסי סטיב סאת'רלנד, עבר בבית הנבחרים של טנסי ובסנאט שלה.
ב-14 באפריל הטיל האזלם וטו על החוק.
ניסיון לעקוף את החוק כשל בבית הנבחרים, והשיג 43 מצביעים בעד, פחות מ-50 הקולות הנדרשים כדי לעקוף את הווטו.
מטרת החוק המרכזית הייתה שמחלקת התחבורה של טנסי תממן ב-10 מיליארד דולר 962 מיזמי כבישים נחוצים.
תוכנית דומה שנקראה "תוכנית הכבישים הטובים יותר", הופעלה ב-1986 על ידי למאר אלכסנדר שכיהן אז כמושל.
במאי אותה שנה חתם האזלם על חוק שלהשקפת הקמפיין לזכויות אדם היה ניסיון לקרוא תיגר על פסק דין אוברגפל נגד הודג'ס ופגע בנישואים של זוגות מאותו המין בטנסי.
על האזלם נמתחה ביקורת על החתימה על החוק על ידי סניף טנסי של האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות ועל ידי "מיזם השוויון של טנסי" .
האזלם מעדיף תקציב מדינה שמרני ששומר על רמת מיסוי נמוכה כדי ליצור ולשמור על סביבה ידידותית למגזר העסקי.
בעוד שבאופן כללי הוא תומך בקיצוצים בתקציב, הוא טוען שהמפלגה הרפובליקנית מתמקדת לעיתים קרובות בצמצום ממדי הממשלה במקום לגרום לה למלא את תפקידה.
"בסופו של יום", הוא אמר, "אני סבור שהעיקרון הכי שמרני שקיים, הוא לתת לאנשים תמורה של דולר עבור מס של דולר ששולם".
בעבר היה האזלם חבר בקואליציית ראשי הערים נגד כלי נשק בלתי חוקיים , אך פרש ממנה בראשית 2009 והיה חבר באיגוד הרובאים הלאומי.
בבחירות 2014 הוא הבטיח לחתום על חוק להתרת נשיאת כלי נשק על פי החוקה , אך לאחר מכן התנגד לחוק זה כשהוגש.
כמושל, יישם האזלם תוכניות רפורמה במערכת החינוך שנתנו גישה להשכלה גבוהה ללא תשלום שכר לימוד.
תוכנית Promise של טנסי, שהופעלה ב-2014, מעניקה שנתיים של לימודים בחינם לבוגרי בתי הספר התיכון הלומדים בקולג'ים הקהילתיים והטכנולוגיים.
התוכנית The Tennessee Reconnect מספקת גישה ללימודים ללא תשלום שכר לימוד לרוב המבוגרים במדינה שלומדים לקבלת תעודת מקצוע.
האזלם רואה ברפורמות בחינוך כחלק מהפיתוח הכלכלי, כשהמדינה שואפת לספק לכוח העבודה שלה יותר מיומנויות וכך מושכת עסקים אל המדינה.
האזלם מתנגד לנישואים של זוגות מאותו המין, אם כי הוא ציין שהוא לא יפלה עובדים להט"בים.
במאי 2017 הוא חתם על חוק שדרש את מה שנקרא "המשמעות הטבעית והרגילה" בנוסח חוקי המדינה ובטפסים הממשלתיים שבשימוש, אלא אם כן המילים מוגדרות באופן מפורש.
חוק זה גורם לזוגות חד-מיניים קשיים מרובים יותר באימוץ ילדים, וכך גרם לשביעות רצונם של קבוצות שמרנים חברתיים כמו מועצת הפעולה המשפחתית של טנסי.
גוף זה קיים פעולות שדלנות כדי שהחוק יעבור, זאת כדי להבטיח שבתי המשפט של טנסי יקבלו רק את ההגדרה "המסורתית" של המונח משפחה.
ארגון הלהט"ב GLAAD פרסם הצהרה שהמושל האזלם "העמיד כעת את עתיד כלכלת המדינה ואת רווחת קהילת הלהט"ב בסכנה".
האזלם אמר שהוא תומך בפעולה נגד עסקים המעסיקים מהגרים בלתי חוקיים, ואמר שאם יעבור בבית המחוקקים, הוא יחתום על חוק שידרוש מכוחות אכיפת החוק לבדוק את סטטוס האזרחות של עצורים שהם חושבים שהם עשויים לשהות בארצות הברית באופן בלתי חוקי.
ב-11 בינואר 2012 הודיע האזלם על תמיכתו במיט רומני למועמדות הרפובליקנים בבחירות לנשיאות של 2012. הכרזה זו הגיעה בעקבות ניצחונו של רומני בבחירות המקדימות בניו המפשייר.
אביו של האזלם היה יושב ראש שותף של מטה הבחירות של רומני בטנסי.
בראיון שנתן האזלם ב-2013 לפוליטיקו, הוא ציין שרבים מהצעדים השנויים במחלוקת שעברו בבית המחוקקים המדינתי, כמו החוק מ-2012 שמגן על המורים שחולקים על תורת האבולוציה בכיתות, היו "מתסכלים וגרמו להסחת דעת".
לאחר שהסנאטור למאר אלכסנדר הודיע שהוא לא יתמודד על כהונה נוספת ב-2020, עלו השערות שהאזלם יתמודד על מושבו.
ביולי 2019 הודיע האזלם שאין לו כל כוונה להתמודד על התפקיד.
ביוני 2022 הסכים האזלם להיות הבעלים החדשים של קבוצת ההוקי קרח נאשוויל פרדטורס באמצעות רכישה רבת-שלבים.
האזלם, שאחיו ג'ימי הוא שותף עם רעייתו די בבעלות על קבוצת הפוטבול קליבלנד בראונס, הגיע להסכמה על הרכישה עם בעלי הקבוצה הנוכחיים, שבראשם עומד הרברט פריץ' ו-17 אנשים נוספים.
עד יולי 2025 הוא אמור להחזיק ברוב המניות של הקבוצה.
במאי 2023 מינה הסנאטור והמועמד בבחירות לנשיאות של 2024 טים סקוט את האזלם כיושב הראש השותף של מטה הבחירות הארצי שלו.
את רעייתו כריסי גארט הכיר האזלם באוניברסיטת אמורי.
השניים נישאו ב-1981 ולהם בן אחד ושתי בנות.
האזלם הוא פרסביטריאני באמונתו ושנים רבות הוא חבר בקהילה בנוקסוויל המשתייכת לזרם זה בנצרות.
ויליאם מורס "ביל" דוידסון, היה איש עסקים אמריקאי.
שימש כנשיא, כיושב ראש וכמנכ"ל של , אחת היצרניות הגדולות בעולם של זכוכית לבנייה ולתעשיית הרכב.
נוסף על כך, היה הבעלים של כמה קבוצות ספורט מקצועיות בצפון אמריקה וחבר בהיכל התהילה של הכדורסל האמריקאי.
דוידסון שימש כיושב ראש של חברת הבידור והספורט .
היה הבעלים העיקרי של קבוצת דטרויט פיסטונס מה-NBA ושל קבוצת דטרויט שוק מה-WNBA, אחד הבעלים של קבוצת מה-AFL (ליגת הפוטבול באולמות סגורים), ובעלים לשעבר של קבוצת טמפה ביי לייטנינג מה-NHL (ליגת ההוקי קרח הלאומית) ושל קבוצת מה-IHL ().
דוידסון, יליד דטרויט, נולד למשפחה יהודית ב-5 בדצמבר 1922. סיים את בית הספר התיכון בשנת 1940, והחל ללמוד באותה השנה באוניברסיטת מישיגן.
דוידסון השתייך לנבחרת האתלטיקה הקלה של האוניברסיטה, וסיים את לימודיו ב.
לאחר מכן הצטרף לצי האמריקאי ושיחק בקבוצת הפוטבול הצבאית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1949, אחרי מלחמת העולם השנייה, השלים דוידסון תואר במשפטים מ.
אחרי 3 שנים שבהן עסק במשפטים, הציל חברה סיטונאית של תרופות וציוד רפואי מפשיטת רגל.
דוידסון קיבל לידיו את חברת הזכוכית של משפחתו, גארדיין גלאס, בשנת 1957. באותה שנה הכריזה החברה על פשיטת רגל.
חברה זו הייתה הבסיס לחברת גארדיין אינדסטריז שהקים דוידסון, אחת מספקיות הזכוכית הגדולות בעולם.
דוידסון עודד נטילת סיכונים, הסתייג מהססנות והצטייר כאגרסיבי.
התנהלותה של גארדיין הייתה שנויה לעיתים במחלוקת; החברה נתבעה לפחות שש פעמים בין 1965 ל-1988, ונדרשה לשלם לחברה המתחרה 38 מיליון דולר עקב גנבת טכנולוגיה לייצור פיברגלס.
החברה היא אחת מענקיות ייצור הזכוכית בעולם, ובבעלותה מפעלים באסיה, באירופה, באפריקה ובדרום אמריקה, נוסף על נכסים רבים בצפון אמריקה.
בעלות על קבוצת ה-NBA דטרויט פיסטונס
בשל היכרותו עם תחום הפוטבול, היה ברצונו של דוידסון לקנות קבוצת פוטבול מקצועית.
בשנת 1947 גייסו דוידסון וחברו מימי הקולג' אוסקר פלדמן את , שחקן עבר דגול מקבוצת דטרויט ליונס, כדי להתארגן כקבוצה ולהגיש הצעה לרכישת קבוצת טמפה החדשה בליגה, אך הצעתם לא הייתה גבוהה מספיק והדבר לא צלח.
חודשיים לאחר מכן, גילה דוידסון כי בעלי קבוצת הפיסטונס, , שוקל למכור את הקבוצה.
זולנר ייסד את הקבוצה בפורט ויין, אינדיאנה, בשנת 1941, והעביר את הקבוצה לדטרויט בשנת 1957. אך הקבוצה לא הניבה רווחים מאז עברה לדטרויט.
דוידסון וזולנר הכירו זה את זה, כיוון שלשניהם היו בתי נופש בעיר שבמדינת פלורידה.
זולנר מכר את הקבוצה לדוידסון בשנת 1974, בעבור 6 מיליון דולר.
באותה עת שיחקה הקבוצה ב ב שהיו בו כ-10,000 מושבים.
דוידסון לא היה מרוצה מהמיקום, אך העדיף שלא להצטרף לאולם על שם ג'ו לואיס, שבו שיחקה קבוצת ההוקי קרח דטרויט רד וינגס.
תחת זאת העביר את הקבוצה ל, מישיגן, ולאחר מכן, בשנת 1988, לפאלאס של אובורן הילס, האולם הראשון של ה-NBA שמומן כולו מכספים פרטיים.
עלויות הבנייה היו כ-90 מיליון דולר.
המתקנים שהעמיד לרשות הקבוצה היו מן השורה הראשונה.
הפיסטונס נהנו ממתקנים חדישים, שבהם יכלו להתאמן גם מחוץ לעונה.
דוידסון היה הבעלים הראשון של קבוצה שרכש בעבורה מטוס פרטי, בניגוד לעצת חבריו.
דוידסון היה הראשון לעודד גלובליזציה של שיווק ה-NBA.
הוא כיהן כיושב ראש חבר המנהלים והיה פעיל בכמה ועדות, ובהן זו שבחרה בנציב ה-NBA לארי אובריאן בשנת 1975.
בשנת 2009, הוערך שווי קבוצת הפיסטונס בלמעלה מ-430 מיליון דולר.
דוידסון, שנראה דרך קבע בקהל במשחקי הבית של הקבוצה, חזר ואמר כי אין בכוונתו למכור את הקבוצה, וכי היא תישאר בבעלות משפחתו גם לאחר מותו.
בשנת 1999 הגיש דוידסון הצעה לרכישת קבוצת ההוקי קרח טמפה ביי לייטנינג, אך היא לא התקבלה וטייקון הביטוח רכש את הקבוצה.
חודשים ספורים לאחר מכן, מכר ויליאמס את הקבוצה לדוידסון ולחברת פאלאס ספורטס בהפסד עצום.
כאשר דוידסון רכש את הקבוצה ב-1999, הוא שילם בעדה כ-100 מיליון דולר, בעוד ששווייה הוערך בכ-136 מיליון דולר זמן קצר קודם לכן.
הקבוצה, בבעלותו של דוידסון, זכתה בגביע סטנלי בשנת 2004. ב-7 באוגוסט 2007 מכר דוידסון את קבוצת טמפה ביי.
קבוצת הפיסטונס כיבדה את דוידסון בשנת 2006 כשהעניקה לו דגל ליד מספרי הקבוצה שהוצאו בדימוס.
השם "ביל דוידסון" גם נכתב על רצפת האולם בין גדולי השחקנים של הקבוצה – דייב בינג, ביל ליימביר, ויני ג'ונסון, צ'אק דיילי, ג'ו דיומרס, אייזיאה תומאס ובוב לניר.
בשנת 2008 נבחר דוידסון להיכל התהילה של הכדורסל על שם נייסמית בזכות תרומתו להצלחת קבוצת הפיסטונס בליגת ה-NBA וקבוצת השוֹק ב-WNBA.
דוידסון נמנה עם הראשונים שנבחרו להיכל התהילה היהודי של הספורט, מיד עם הקמתו.
כלל נכסיו של דוידסון הגיעו לשווי מוערך של כ-3.5 מיליארד דולר, ומגזין פורבס דירג אותו במקום ה-68 ברשימת האנשים העשירים ביותר בארצות הברית.
דוידסון היה ידוע בנדבנותו, ותרם סכומי כסף גדולים לארגונים מגוונים.
הוא היה אחד המייסדים של קרן פיסטונס/פאלאס, שתרמה מעל 20 מיליון דולר בכסף ובסחורות מאז שנת 1989. בשנת 1995 ייסדה הקרן, בשיתוף פעולה עם עיריית דטרויט, תוכנית לשיפוץ מגוון מתקני ספורט לילדים: פארקים, מגרשי כדורסל ובייסבול, מסלולי ריצה וגני משחקים.
בשנת 1992, נוסד מכון ויליאם דוידסון בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת מישיגן, שבו למד דוידסון כסטודנט.
תרומה בשווי 30 מיליון דולר הוענקה למוסד כדי לסייע בתוכנית מיוחדת לפיתוח כלכלות שוק ברחבי העולם.
בסך הכל העניק דוידסון לבית הספר מעל 55 מיליון דולרים.
בשנת 1997, כיבד ארגון מועצת מישיגן את דוידסון על תרומותיו הנדיבות בתוך המדינה ומחוצה לה.
בכתבה שפורסמה בניו-יורק טיימס באותה שנה, צוין דוידסון כאחד התורמים הנדיבים ביותר בארצות הברית.
דוידסון העניק לתזמורת הסימפונית של דטרויט סדרת תרומות של 2 מיליון דולרים, שאפשרה לה לערוך מסעות הופעות בארצות הברית ובעולם.
כדי לסייע במיגור מחלת הסרטן, תרם מיליון דולר למכוני מחקר במישיגן העוסקים במניעה ובגילוי מוקדם של סרטן השד וסוגי סרטן בילדים.
לאחר מלחמת יום כיפור, ארגנה ראש הממשלה גולדה מאיר את טיסתם של דוידסון ושל הנדבן ד"ר לויד ג' פול לישראל.
השניים קיבלו את על תרומות יוצאות דופן לישראל.
בשנת 1999, תרם דוידסון 20 מיליון דולר להקמת מכון דוידסון לחינוך מדעי במכון ויצמן למדע ברחובות, ישראל.
תרומה זו הייתה התרומה הפרטית הגדולה ביותר שניתנה עד אז למכון ויצמן.
בהמשך תרם דוידסון למכון ויצמן עוד 15 מיליון דולר.
כמו כן תרם 15 מיליון דולר לבית הספר ללימודי היהדות בבית המדרש לרבנים באמריקה, ניו-יורק, שנקרא על שמו.