tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זהו הסרט האמריקאי הראשון בו נראה בית שימוש, דבר אשר עורר שערורייה בזמנו.
ההמבורגרים של בוב היא סדרת קומדיית מצבים מונפשת אמריקאית שעלתה במקור לשידור ברשת פוקס ב-9 בינואר 2011. הסדרה נוצרה על ידי לורן בוצ'ארד, שהוא מיוצרי הסדרה "Home Movies".
הסדרה מופקת ומופצת בשיתוף עם .
הסדרה הייתה מועמדת לכמה פרסים, כולל שבע מועמדויות רצופות לפרס אמי לתוכנית האנימציה הטובה ביותר וזכייה בפרס ב-2014 ו-2017. בשנת 2013 המגזין "TV Guide" דירג את הסדרה כאחת מתוך 60 סדרות הטלוויזיה המונפשות הגדולות בכל הזמנים.
סרט המבוסס על הסדרה בשם "הבורגרים של בוב: הסרט" יצא לאקרנים ב-27 במאי 2022.
הסדרה זמינה לצפייה בישראל מ-2022 ואילך בשירות הסטרימינג דיסני+.
עלילת הסדרה מתרחשת בעיירת החוף הבדיונית סימורס ביי אשר בניו ג'רזי ומתמקדת בחיי היומיום של משפחת בלצ'ר - ההורים, בוב ולינדה, ושלושת ילדיהם טינה, ג'ין ולואיז.
חיי המשפחה סובבים בעיקר סביב מסעדת ההמבורגרים הצנועה "ההמבורגרים של בוב" אשר בבעלות משפחתית.
המסעדה ממקומת בקומת הקרקע של בניין בן שתי קומות.
המשפחה גרה בקומה השנייה של המבנה.
כל שלושת הילדים עובדים במשרה חלקית במסעדה.
מרבית הפרקים מתמקדים בחוויות של המשפחה בניהול המסעדה ובאינטראקציות של בני המשפחה עם תושבי העיירה הכוללים את שכניהם, הלקוחות של המסעדה, ותושבים אקסצנטריים שונים.
ג'ון בנג'מין) - הפטריארך החרוץ של משפחת בלצ'ר, וכמו כן הבעלים והטבח הראשי במסעדת "ההמבורגרים של בוב" אשר היא בבעלות משפחתית.
הוא אוהב במיוחד ליצור מעת לעת המבורגרים ייחודיים.
למרות שלעיתים רבות הוא נוטה להיות פסימי, בוב הוא איש משפחה מסור אשר מושקע במיוחד במסעדה שלו.
לינדה בלצ'ר (ג'ון רוברטס) - אשתו המסורה, האנרגטית והאופטימית של בוב.
לינדה ידועה במיוחד בשל המבטא הניו יורקי הכבד שלה והמשקפיים האדומים הייחודיים שלה.
נוהגת לעיתים רבות לשיר שירים מאולתרים על אירועים שונים בחיי היומיום שלה.
טינה בלצ'ר (דן מינץ) - הבת הבכורה של משפחת בלצ'ר אשר היא בת 13. טינה היא נערה מתבגרת חביבה, מגושמת, חסרת ביטחון ובעלת דמיון פעיל במיוחד.
טינה נוטה להיות אובססיביות במיוחד לגבי סוסים, בנים (במיוחד ג'ימי פסטו ג'וניור), ספרים רומנטיים, ולהקת הבנים Boyz4Now.
ג'ין בלצ'ר (יוג'ין מירמן) - הבן האמצעי של משפחת בלצ'ר אשר הוא בן 11. ג'ין הוא מוזיקאי חובב אשר מרבה לנגן בדוגם צלילים.
לואיז בלצ'ר (קריסטן שאל) - הבת הצעירה של המשפחה אשר היא בת 9. לואיז היא ילדה חכמה, שובבה ושנונה עם נטייה לסרקזם והומור מעט אפל.
נוהגת תמיד לחבוש כובע ורוד עם אוזני ארנב.
טדי (לארי מרפי) - לקוח קבוע במסעדה וחבר קרוב של משפחת בלצ'ר.
טדי הוא שיפוצניק עם לב זהב אשר עוזר לעיתים רבות לבוב עם תיקונים ומשימות שונות.
לג'ימי פסטו יש אגו מנופח ובבעלותו פיצרייה הממוקמת מעבר לכביש.
היריבות שלו עם בוב היא מרכיב קומי מרכזי לאורך הסדרה, והיא מובילה לעיתים רבות לתחרויות אבסורדיות או ויכוחים סוערים.
ג'ון בנג'מין) - בנו הבכור של ג'ימי פסטו ומושא האהבה של טינה בלצ'ר אשר רק רוצה לרקוד.
מורט (אנדי קינדלר) - לקוח המסעדה והבעלים של בית לוויות הממוקם בסמיכות אליה.
מר פישהודר (קווין קליין) - איש נדל"ן עשיר עם רטייה על עינו הימינית אשר משכיר למשפחת בלצ'ר את המבנה בו נמצא ביתם והמסעדה שלהם.
מר פרונד (דייוויד הרמן) - יועץ בית ספר אשר לעיתים רבות נאלץ להתעמת עם ילדי משפחת בלצ'ר, ובמיוחד עם לואיז.
זיק (בובי טיסדייל) - תלמיד מרדן וקשוח אשר הוא חברו הטוב ביותר של ג'ימי פסטו ג'וניור.
תמי לארסן (ג'ני סלייט) - תלמידה מפונקת, חצופה ומניפולטיבית אשר היא חברתה של טינה.
לעיתים רבות נוטה להביך בכוונה את טינה בפני אחרים.
פרסשנהקטגוריהתוצאהמקורפרס אמי לבידור בפריים טיים2025תוכנית האנימציה הטובה ביותרפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה2026סדרת האנימציה הטובה ביותר
ההמנון ההומרי לארס הוא המנון (שיר שבח) בן 17 שורות מתוך אוסף של שלושים ושלושה המנונות הומריים (המנון מספר 8), הכוללים הלל ושבח לאלים בתקופת יוון העתיקה.
מחבר ההמנונות אינו ידוע, והם נקראים "הומריים" משום שנחשבו לפרי עטו של הומרוס (החל מההתייחסות הקדומה ביותר אל מכלול ההמנונות ההומריים, אצל תוקידידס).
שורותיו הראשונות (1–8) של ההמנון מהללות את ארס עז הלבב כמציל ערים וכחומת האולימפוס.
ארס מתואר כאבי ניקי וכבן ברית של תמיס.
בהמשך ההמנון מוזכר כוכב הלכת הקרוי על שמו של האל (המוכר לנו ככוכב מארס, בעקבות שמו הרומאי של ארס) וסוסי האש שמרכיבים את ארס בשמי האתר.
בהמשך ההמנון (9–17) מתוארת תפילה של הכותב לארס: הוא מבקש חסד מאת האל, אומץ לב עד כדי מיגור הפחד מליבו וסילוק מחשבת הבריחה מהמלחמה, ביטול יצר המעל והשקר, כיבוש החמה והכעס.
התפילה מסתיימת בבקשת כוח ואומץ להתמיד בחוקי השלום.
אישיותו של ארס ותארוך ההמנון
מבין כל אלי הפנתאון היווני, ארס - אל המלחמה והמדון, בדרך כלל זוכה לתשומת לב מועטת ביותר.
הוא נחשב לאל צמא דם, התגלמות הריב והטבח, ושונה במידת מה מהאל המקביל בפנתאון הרומי - מארס.
ההמנון שופך אור חדש על דימוי זה של ארס.
בניגוד לדימויו המלחמתי, מתואר ארס בהמנון כמציל ערים (בדומה לאלה אתנה) ולא כמחריבן.
הוא מתואר כמגן האולימפוס ואף יותר מכך - כבן ברית של תמיס, אלת הצדק והסדר.
ביטוי נוסף לניגודיות בדמותו ניתן לראות בבקשת המחבר מארס לעזרה בריסון עצמי ונקיטה באמצעי שלום וסדר.
תכונות אלו של ארס, המתאימות יותר לדמותו של מארס, גרמה לחוקרים - הסבורים שריבוי התארים הוא תכונה של ההמנונות המאוחרים - לתארך את ההמנון לתקופה מאוחרת משאר ההמנונות: החל מהמאה ה-3 לפני הספירה ועד המאה ה-5 לספירה .
המנון אל ארס, שלמה שפאן, ירושלים תשט"ז.
תרגום זה התפרסם בפרויקט בן-יהודה .
"אלוהים נצור את הקיסר פרנץ" הקרוי גם המנון הקיסר או ההמנון העממי היה ההמנון של בית הבסבורג מ-1797 ועד נפילתו ב-1918.
מ-1826 הוא שימש כהמנון הרשמי של קיסרות אוסטריה, ולאחר הפשרה עם הונגריה ב-1867, נעשה להמנון של המחצית ה"אוסטרית" באימפריה המשולבת.
המנגינה של השיר הייתה קבועה, והולחנה על ידי יוזף היידן ב-1796 ו-1797, בשירות הקיסר פרנץ השני.
המילים השתנו מספר פעמים, משום הצורך להקדיש את השיר לקיסר המכהן.
הנוסח המקורי שימש עד מות פרנץ ב-1835, ואז נכתבו מספר גרסאות, שאחת מהן נבחרה לבסוף לשמש בתקופת מלכותו של פרדיננד הראשון.
עם עלייתו לכס של פרנץ יוזף, שרר שוב בלבול לגבי הנוסח הרצוי, עד שנקבעה גרסה אחידה וסופית ב-1854. המילים המקוריות והמושרות ביותר הן בגרמנית, אך ההמנון תורגם לרוב שפות האימפריה מרובת-העממים.
תרגום לעברית (מאת שמעון בכרך, 1873) גרמנית1. יגן, יעזור, ינצור, יחונן
2. תמימי לבב נפש נחרף,
על כל אשר בעמל כפים,
5. רבת יופי חן וחנינה,
חסדו יהי לה חומה וחיל;
וכל בית הַבּסבּוּרְג יברך אל.
גרסאות נוספות של ההמנון והנעימה
הלחן שימש גם את ההמנון של הרפובליקה האוסטרית הראשונה, וכן גם את המנון גרמניה.
כמו כן, לאחר הדחת בית הבסבורג והקמת הרפובליקה הגרמנית האוסטרית, נכתב שיר, בגלות, רחוק מהארץ המייחל להחזרת המונרכיה והכתרת אוטו פון הבסבורג שהיה בגלות באותם בימים:
תרגום לעברית גרמניתבגלות, רחוק מהארץ
כי אתה תקוותה של אוסטריה
סוף סוף תביא לעמים שלום,
ההמצאה הקסומה של ג'רוניקוס ג'אנגל הוא סרט מוזיקלי אמריקאי שנכתב ובוים על ידי היוצר דייוויד א.
בסרט מככבים פורסט ויטאקר ומדלן מילס.
הסרט עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-13 בנובמבר 2020, עם תרגום ודיבוב לשפות שונות, ביניהן עברית.
הסרט מספר את סיפורו של יצרן צעצועים האגדי ג'רוניקוס ג'אנגל, שהמצאותיו המוזרות שופעות קסם, אבל כשמתלמדו לשעבר, שהיה גם איש סודו, גונב ממנו את המצאתו המשוכללת ביותר, נכדתו המבריקה של ג'רוניקוס נכנסת לתמונה ובעזרת המצאה שנשכחה מזמן, היא מנסה להחזיר מחדש את הקסם שאבד לעיירה.
פורסט ויטאקר - ג'רוניקוס ג'אנגל
ג'סטין קורנוול - ג'רוניקוס ג'אנגל הצעיר
ריקי מרטין - דון חואן דייגו
ב-7 בדצמבר 2017, נטפליקס קנתה מדייוויד א.
טלברט את עלילתו של סרט בשם "Jingle Jangle", כאשר טלברט עצמו היה חתום על כתיבת ובימוי הסרט המוזיקלי שיועד לחג המולד.
ב-17 בספטמבר 2018 הוכרז כי המוזיקאי ג'ון לג'נד ומייק ג'קסון יפיקו את הסרט לצדם של דייוויד א.
המפיק טיי סטיקלוריוס משמש כמפיק בפועל.
הסרט כולל שירים מקוריים של ג'ון לג'נד, דייוי נתן ופיליפ לורנס.
באוקטובר 2018, פורסט ויטאקר הצטרף לצוות השחקנים של הסרט.
באפריל 2019, קיגן-מייקל קיי, פילישיה רשאד, אניקה נוני רוז ומדלן מילס הצטרפו לצוות השחקנים.
ביולי 2019, יו בונוויל הצטרף לצוות השחקנים.
באוקטובר 2020, נודע שריקי מרטין הצטרף לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו ביוני 2019 בנוריץ'.
הסרט עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס ב-13 בנובמבר 2020.
עיצוב העטיפה של המהדורה הראשונה נוצר על ידי האמנית נורה בורחס, אחותו של חורחה לואיס בורחס, אשר היה ידידו של ביוי קסארס.
אדם הנרדף בגין פשע שלטענתו לא ביצע מגיע לאי בודד.
הוא מגלה שם מבני-ענק: מוזיאון, קתדרלה ובריכת שחייה, שתכליתם לא ברורה.
בהדרגה מבין הגיבור שמשהו החורג מכל היגיון מתרחש באי: אנשים שלכאורה חיים בו מופיעים ונעלמים לסירוגין.
לאחר חקירתו הוא מגלה שהתופעה קשורה בהמצאה מהפכנית של מורל, אדונו של האי.
בעוד הגיבור חוקר את ההתרחשויות האלה, הוא פוגש את פאוסטין, אשת חלומות חושנית שמתגלה בו-זמנית בכמה מקומות באי.
הוא מתאהב בה אהבה קודחת, מייסרת.
הוא רוצה להתוודות בפניה על רגשותיו, אבל תופעות על-טבעיות מרחיקות ביניהם.
גיבור הספר, הנמלט, מתחיל לכתוב יומן בעקבות הגעתם של תיירים לאי הנטוש בו הוא מסתתר.
למרות שהוא רואה בנוכחותם נס, הוא גם חושש שמא יסגירו אותו לרשויות.
הוא נסוג אל אזור הביצות של האי, בזמן שהתיירים משתלטים על המוזיאון הניצב על ראש הגבעה בו הוא התגורר עד להופעתם.
היומן שכתב מתאר את הנמלט כסופר מוונצואלה אשר הועמד למשפט ונידון למאסר עולם.
הוא משער שהוא נמצא באי (הבדיוני) וילינגס, חלק מאיי אליס (כיום טובאלו), אך הוא אינו משוכנע בכך.
כל מה שהוא יודע הוא שהאי הוא מוקד של מחלה מוזרה, אשר תסמיניה דומים להרעלת קרינה.
בין התיירים ישנה אישה אשר צופה בשקיעת השמש מדי יום ביומו, מן הצוק הנמצא בצד המערבי של האי.
הגיבור עוקב אחריה ותוך כדי כך מתאהב בה.
הוא רואה אותה מפעם לפעם בחברת גבר, טניסאי מזוקן בשם מורל, אשר מבקר אותה לעיתים קרובות.
השניים משוחחים ביניהם בצרפתית, ותוך כך מורל קורא לה בשם פאוסטין.
הנמלט מחליט להתקרב אליה כאשר היא ביחידות, אך כאשר הוא עושה כן, היא אינה מגיבה אליו.
הוא מניח שהיא מתעלמת ממנו; עם זאת, גם המפגשים שלו עם התיירים האחרים באי מניבים אותה תוצאה: אף אחד מהם לא שם לב אליו ולא מתייחס אליו.
בנוסף, הוא מציין לעצמו שהשיחות בין פאוסטין למורל חוזרות על עצמן בדיוק נמרץ מדי שבוע, והדבר מעורר בו חשש שמא הוא משתגע.
באותה פתאומיות בה הופיעו, התיירים נעלמים.
הנמלט חוזר למוזיאון כדי לחקור אותו, ולא מוצא כל עדות לכך שאכן היו שם אנשים במהלך היעדרותו.
הוא מייחס את החוויה כולה להזיה שנגרמה לו על ידי הרעלת מזון, אך באותו לילה מופיעים התיירים שוב.
דומה שהם הפציעו באחת, משום מקום, ובכל זאת הם מדברים זה עם זה כאילו הם נמצאים שם מזה זמן מה.
הוא מתבונן בהם מקרוב, כשהוא עדיין נמנע ממגע ישיר אתם, ואז מבחין בדברים מוזרים אף יותר.
ראשית, כאשר הוא מעיין באקווריום, הוא מזהה בו עותקים זהים של הדגים המתים אותם מצא ביום הגעתו.
לאחר מכן, במהלך יום בבריכת השחייה, הוא רואה את התיירים מקפצים כמו היו רועדים מקור, בעוד שלמעשה החום הוא בלתי נסבל.
אבל הדבר המוזר ביותר שהוא מבחין בו הוא נוכחותן של שתי שמשות ושני ירחים בשמים.
הוא מעלה השערות שונות אשר יסבירו את כל המוזרויות שקורות באי, אבל אז הוא מגלה את האמת: הוא שומע את מורל מספר לתיירים שהוא למעשה תיעד את כל מעשיהם במהלך השבוע האחרון באמצעות מכונה פרי המצאתו, אשר מסוגלת לשחזר את המציאות.
לטענתו, ההקלטה תלכוד את נשמתם, והם יחיו את השבוע הזה שוב ושוב לנצח, וכך הוא עצמו יזכה לבלות נצח עם האישה שהוא אוהב.
למרות שמורל לא מזכיר אותה בשמה, הנמלט בטוח שהוא מדבר על פאוסטין.
אחד התיירים מציין כי חלק מהאנשים שהוקלטו בעבר בניסוי זה מתו לאחר מכן, והוא מעלה חשש שגם הם ימותו כתוצאה מהקלטתם זו.
הפגישה מסתיימת בפתאומיות כאשר מורל עוזב בכעס.
הנמלט מרים את קלפי הרמז של מורל, אשר מתעדים את המצאתו, ולומד מהם שהמכונה ממשיכה לפעול בשל צירוף של הרוח והגאות הייחודיים הקיימים באי ומזינים אותה באספקה אינסופית של אנרגיה קינטית.
הוא מבין שהתופעות של שתי השמשות ושני הירחים הן תוצאה של מה שקורה כאשר ההקלטה חופפת את המציאות, האחת היא השמש האמיתית והשנייה מייצגת את מיקום השמש בזמן ההקלטה.
לדברים המוזרים האחרים שקורים באי יש הסבר דומה.
הוא מדמיין את כל השימושים האפשריים להמצאה של מורל, כולל יצירת מודל נוסף, אשר יאפשר את החייאתם של אנשים.
למרות זאת הוא חש רתיעה מהדמויות - "הסוג החדש של צילומים" - המאכלסים את האי, אם כי ככל שעובר הזמן הוא מקבל את קיומם בחיוב.
הוא לומד כיצד להפעיל את המכונה ומכניס את עצמו להקלטה כך שזה נראה כאילו הוא ופאוסטין מאוהבים, למרות שלמעשה היא תינתה אהבים עם שני תיירים אחרים בהקלטה המקורית.
עובדה זו מכאיבה לו, אבל הוא מתגבר על כך בשל העובדה המנחמת שהיא אינה המאהבת של מורל.
ברישום האחרון של היומן מתאר הנמלט כיצד הוא מחכה שנשמתו תעבור להקלטה בעודו גוסס.
הוא מציג בקשה לאיש עתידי שאולי ימציא בעתיד מכונה המסוגלת למזג נשמות על בסיס ההמצאה של מורל.
בקשתו היא שהממציא יחפש אותם ויאפשר לו להיכנס לתודעתה של פאוסטין כמעשה של חסד.
הנמלט: האדם האמיתי היחיד הנמצא על האי, שכן כל השאר הם אך ורק חלק מההקלטה.
מצב הפרנויה שהוא משקף ביומן מעלה את האפשרות שהוא הוזה.
נראה שהוא משכיל, ובכל זאת הוא לא זוכר היטב את המסר האחרון של צוטומו סקומה (ראה "רמיזות/הפניות להיסטוריה בפועל" להלן).
הוא גם מתעלם מכך שווילינגס לא יכול להיות חלק מטובאלו מכיוון שהאיים של הארכיפלג הזה הם אטולים.
הם שטוחים, בקושי מעל פני הים, ללא גבעות או צוקים, בניגוד לווילינגס.
נאומו האחרון מצביע על כך שהוא ונצואלי שבורח מהחוק מסיבות פוליטיות.
פאוסטין: מראיה כשל צוענייה, היא מדברת צרפתית בניב דרום אמריקאי ואוהבת לדבר על קנדה.
היא שואבת השראה מכוכבת הסרט האילם לואיז ברוקס.
מורל: הגאון המדעי שמוביל ברצון קבוצת סנובים אל מותם.
הנמלט סולד ממנו מתוך קנאה, אך בסופו של דבר מצדיק את מעשיו.
שמ של מורל הוא הצדעה לדמות המקבילה לו בספר האי של דוקטור מורו.
דלמאצ'יו אומברליירי: סוחר שטיחים איטלקי המתגורר בכלכותה (כיום קולקטה).
הוא הראשון שמספר לנמלט על האי, בחלקה הראשון של העלילה, ועוזר לו להגיע לשם.
אלק: סוחר צמר מזרחי ביישן בעל עיניים ירוקות.
ייתכן שהוא המאהב של פאוסטין או של דורה, או רק איש סודן.
כמו עם שאר האנשים מהקבוצה, הוא רואה במורל דמות משיחית.
דורה: אישה בלונדינית בעלת ראש גדול, נראית גרמנית אבל מדברת איטלקית ומתהלכת כאילו היא בפולי ברז'ר.
היא חברה קרובה של אלק ופאוסטין.
הנמלט מקווה שהיא, ולא פאוסטין, היא אהובתו של אלק.
מאוחר יותר הוא מחשיב אותה כמושא האהבה של מורל, לאחר שהוא משער שמורל אינו מאוהב בפאוסטין אחרי הכל.
דמותה של דורה שואבת השראה מחברה של ביוי, הדוגמנית "פלה".
איירין: אישה גבוהה בעלת ידיים ארוכות והבעת סלידה, שלא מאמינה שהחשיפה שלהן למכונה תהרוג אותן.
הנמלט חושב שאם מורל לא מאוהב בפוסטין ולא בדורה, אז הוא מאוהב בה.
הגברת הזקנה: כפי הנראה קשורה לדורה, כי הן תמיד ביחד.
היא שיכורה בליל הנאום, אבל הנמלט עדיין חושב שהיא יכולה להיות מושא האהבה של מורל במקרה שהוא לא מאוהב באף אחת מהנשים האחרות.
היינס: ישן בזמן שמורל עומד לשאת את נאומו.
דורה אומרת שהוא בחדר השינה של פאוסטין ושאף אחד לא יוציא אותו משם כי הוא כבד.
לא ידוע מדוע הוא שם, אך הנמלט אינו מקנא בו.
מורל נושא את הנאום למרות זאת.
סטובר: מנחש שהם כולם הולכים למות.
שאר חברי הקבוצה מונעים ממנו לעקוב אחרי מורל כשהוא עוזב את האקווריום.
הוא נרגע והקנאות של הקבוצה כלפי מורל גוברת על אינסטינקט ההישרדות שלו.
הספר ההמצאה של מורל יצא לאור בעברית בשנת 2009 בהוצאת עם עובד, בתרגומה של עינת דוידי (אשר אף הוסיפה לספר אחרית דבר).
המהדורה העברית כוללת גם הקדמה מאת חורחה לואיס בורחס.
ההלוויה הראשונה הוא פסל מונומנטלי של הפסל הצרפתי לואי ארנסט באריאס , שנוצר בשנת 1883. היצירה מבוצעת בשיש ומציגה סצנה תנ"כית המתארת את אדם וחוה נושאים את גופת בנם הבל, שנרצח בידי אחיו קין.
הפסל נוצר בהשראת ספר בראשית ומהווה עיבוד דרמטי ונוגע ללב של הרגע שבו מופיעה המוות לראשונה בתולדות האנושות, לפי המסורת המקראית.
לואי ארנסט באריאס (1841–1905), מהבולטים בפסלים האקדמיים בצרפת של המאה ה־19, יצר את הפסל עבור הסלון של שנת 1878, שם זכה דגם הגבס במדליית כבוד.
בעקבות ההצלחה, הזמינה המדינה הצרפתית מהאמן את הפסל בשיש, והוא הושלם בשנת 1883.
הפסל עשוי שיש מגולף וממדיו מרשימים: גובהו 220 ס"מ, רוחבו 135 ס"מ ועומקו 110 ס"מ.
בתחתית הימנית של הפסל מופיעה חתימת האמן עם התאריך: "E.
מספר הרישום של היצירה הוא PPS7, והיא מוצגת בקומת הקרקע של מוזיאון הפטי פאלה בפריז, בגלריית הפורמטים הגדולים.
היצירה מאופיינת בשילוב סגנונות: השפעות נאו־קלאסיות ניכרות בגוף הדמויות, במיוחד בחוה ובהבל, המפוסלים לפי אידיאלים אנטומיים מהעת העתיקה כפי שנתפסו ברנסאנס.
לעומתם, פניו של אדם גולפו בהשראת מראה "גאלי פראי", המחזיר את הצופה לתקופת טרום ההיסטוריה.
באריאס מוסיף לרקע סלע ובו סיתות פרימיטיבי - רמז לתקופת האבן הקדומה - ובכך משלב את הסיפור המקראי בתוך ייצוג דמיוני של ראשית האנושות.
המבנה הפירמידלי של הקומפוזיציה מדגיש את הקשר בין הדמויות - האבל והחיבוק המשפחתי משולבים יחד לרגע של צער קולקטיבי.
ההלוויה הראשונה נחשבת לשיא ביטוי רגשי בפיסול של סוף המאה ה־19. הביקורת האמנותית של תקופתו תיארה את הדגם המקורי כ"הבעת הרגש הנשגב ביותר שיכולה הפיסול להעביר".
הפסל מדגים סינתזה בין רגש רומנטי, טכניקה קלאסית ונטורליזם ריאליסטי, ומסמן את יכולתו של באריאס למזג השפעות סגנוניות מגוונות לכדי יצירה בעלת עוצמה דרמטית עמוקה.
ההמנון הלאומי של דרום אוסטיה הוא "אוסטיה אהובה", שאומץ ב-5 במאי 1995. המילים נכתבו על ידי טוטרז קוקייב, והמוזיקה הולחנה על ידי פליקס אלבורוב.
הוא הולחן לפני עצמאותה דה פקטו של דרום אוסטיה מגאורגיה, כאשר שתיהן היו עדיין חלק מברית המועצות.
ההמנון מנוגן באירועים ממלכתיים, כמו גם בפגישות של פוליטיקאים מדרום אוסטיה עם מנהיגים זרים ובתחילת וסוף שבוע הלימודים.
"ברכות לברמודה" הוא ההמנון הלא רשמי של ברמודה, שנכתב והולחן על ידי בטי ג'ונס.
ההמנון הרשמי הוא ההמנון הלאומי של בריטניה, מכיוון שהאי הוא טריטוריה בריטית מעבר לים.
ההמנון שימש בתחרויות בהן מתחרות מספר טריטוריות בריטיות מעבר לים, למשל משחקי האיים בשנת 2011.
ההמנון נכתב והולחן על ידי בטי ג'ונס עבור תחרות שאורגנה על ידי ממשלת ברמודה בשנת 1984. חבר מושבעים בחר ביצירתה כזוכה, והיא בוצעה לראשונה ביום ברמודה, ב-24 במאי 1984.
אף על פי שאומץ כהמנון האי, ההמנון הרשמי נותר "אלוהים נצור את המלך".
"ברכות לברמודה" משמש בדרך כלל כאשר ברמודה דורשת נגינת המנון ייחודי.
ההסכמים הלטראניים (באיטלקית: Patti Lateranensi) הם הסכמים שנחתמו ב-11 בפברואר 1929 בין ממלכת איטליה לבין הכס הקדוש.
חלקים מהסכמים אלה תקפים עד היום.
אמנה בה זכה הכס הקדוש להבטחת מעמדה של קריית הוותיקן כמדינה ריבונית ואילו הוא, מצידו, ויתר פורמלית על שטחי מדינת האפיפיור שאבדו לו בשנים 1860–1870.
הסדר כספי בו הסכימה המדינה האיטלקית לפצות את הכס הקדוש על אובדן מדינת האפיפיור בתשלום חד פעמי של 750 מיליון לירות במזומן ובאיגרות חוב.
קונקורדט בו נקבע, שהנצרות הקתולית היא דת המדינה באיטליה, שחגי הכנסייה הם חגי המדינה ושפגיעה בדת היא עבירה פלילית.
הובטחה אוטונומיה למוסדות הקתוליים - גם למערכת הלימודים וגם לתנועות הנוער.
בנייני הכנסייה נהנו מחסינות ונאסר לערוך בהם חיפושים ללא אישור הכומר המקומי.
הכמרים שוחררו משירות צבאי (שהיה חובה בשנים אלה), הכמרים שסיימו את תפקידם או פוטרו יגורשו ממשרדי הממשל.
(סעיף 3 הוסר לאחר נפילת המשטר הפשיסטי והמונרכיה באיטליה במהלך שנות ה-40 בעקבות כיבוש איטליה בידי בעלות הברית במלחמת העולם ה-2) .
על ההסכמים חתמו הקרדינל מזכיר המדינה פייטרו גספארי (Pietro Gasparri) בשם האפיפיור פיוס האחד עשר, וראש ממשלת איטליה בניטו מוסוליני בשם המלך ויטוריו אמנואלה השלישי.
המניעים לחתימת ההסכמים: מהצד של מוסוליני, היה זה מהלך תעמולתי (רוב מוחלט של האוכלוסייה היה קתולי) - הפשיסטים הרבו להשתמש בתעמולה, דבר שנבע גם מהרקע של מוסוליני בתור עיתונאי, והוא ראה במהלך זה אמצעי תעמולה מצוין.
המניעים של הכנסייה לעומת זאת - רווחים מכמה צדדים: הן כלכלית, הן הבטחת האוטונומיה, והן חיוב לימודי הדת בבתי-הספר.
עם זאת, הוחלט כי תנועת הנוער של הקתולים תפוזר, וחניכיה ייקלטו בתנועת הנוער הפאשיסטית.
ההסכמה הלבבית הוא הכינוי להסכם שנחתם בלונדון בין צרפת לבריטניה ב-8 באפריל 1904. ההסכם עצמו דן בפתרון סכסוכים בין שתי המדינות בנוגע למספר מושבות קולוניאליות באפריקה, באסיה, ובאמריקה.
אולם חשיבותה של "ההסכמה הלבבית" התבטאה בהתקרבות בין שתי המדינות, ושיפור ניכר ביחסים ביניהן, אחרי מאות שנים של איבה.
התקרבות זו והתגברות האיום הגרמני הובילה לשיתוף פעולה ביניהן נגד גרמניה, שהגיע לשיא במלחמת העולם הראשונה.
הדוחף העיקרי להסכם היה תאופיל דלקאסה, שמונה לשר החוץ של צרפת ביוני 1898. עד מהרה נאלץ להתמודד עם "תקרית פשודה" בה היה מאבק בין הקולוניאליזם הצרפתי והבריטי על השליטה בסודאן, ויצירת רצף קולוניאלי באפריקה.
דלקאסה הוביל בצרפת את הקו שקרא לנסיגה ולוויתור לבריטים.
סיבה אחת לעמדתו זו הייתה הכרתו בעליונות הצי הבריטי.
אולם סיבה נוספת הייתה רצונו, דווקא בנקודת שפל זו ביחסים בין המדינות, לחזק בעתיד את הקשרים עם בריטניה כמשקל נגד לאיום הגרמני.
קו זה אכן הכריע את הכף והביא לסיום העימות ללא שימוש בכוח.
ניצחונה היקר של בריטניה במלחמת הבורים השנייה (1899–1902) שכנע את ההנהגה הבריטית כי אין ביכולתם לשמר את האימפריה שלהם ללא בעלות ברית.
הייתה זו חריגה ממדיניות הבדידות המזהרת שאפיינה את מדיניות החוץ הבריטית במחצית השנייה של המאה ה-19. לכן, ב-1902 חתמה בריטניה על הסכם הגנה עם יפן.
בין השנים 1898–1902 ניסה הקבינט הבריטי, ובייחוד שר המושבות ג'וזף צ'מברלין, לקדם ברית עם האימפריה הגרמנית.
אולם הגרמנים רצו שבריטניה תצטרף לברית שלה עם הקיסרות האוסטרו-הונגרית ואיטליה (הברית המשולשת), דבר שבריטניה לא רצתה להסכים לו בשל רצונה להימנע ממעורבות עמוקה באירופה.
עם נפילת רעיון הברית הבריטית-גרמנית, ורצונם של הצרפתים להגיע להסכם, פנו המדינאים הבריטים למשא ומתן רציני עם צרפת על נקודות המחלוקת הקולוניאליות.
במהלך מגעים אלו, במאי 1903 ערך המלך אדוארד השביעי ביקור ממלכתי בצרפת.
בתחילה הוא התקבל בקרירות על ידי הציבור, וכאשר הוא והנשיא אמיל לובה נסעו בשדרות האליזה, נשמעו קריאות "יחי הבורים" בקהל.
אולם עד מהרה כבש אדוארד את לב הפריזאים, בין השאר בעזרת הצרפתית המעולה שבפיו.
הוא יצא מגדרו על מנת להראות את ידידותו לצרפתים.
עם תום הביקור, ב-4 במאי, כבר זכתה שיירתו לתרועות הקהל.
שינוי זה בדעת הקהל הצרפתית הזריק מרץ חדש למגעים בין המדינות.
ביוני הגיע הנשיא לובה, מלווה בשר החוץ דלקאסה, לביקור גומלין בבריטניה.
שני ביקורים אלה הכשירו את דעת הקהל לקראת הברית בין המדינות.
במקביל ניהלו שרי החוץ, דלקאסה והלורד לנדסדון, משא ומתן על ההסכם, שנחתם בלונדון על ידי שר החוץ הבריטי הלורד לנדסדון והשגריר הצרפתי בבריטניה ויד ימינו של דלקאסה, פול קמבון (Paul Cambon).
אף על פי שההסכם יישב רק סכסוכים קולוניאליים, הוא פתח את הדלת בפני יצירת ברית בין שתי המדינות, ברית שעיצבה את פני מערך הכוחות באירופה עצמה.
ב-1907 חתמה בריטניה על הסכמה עם רוסיה, בנוגע לתחומי השליטה בפרס ובאפגניסטן.
רוסיה הייתה בעלת בריתה של צרפת עוד מ-1892, וכך נוצרה "ההסכמה המשולשת", כמשקל נגד לברית המשולשת של גרמניה, אוסטרו-הונגריה ואיטליה.
החלוקה בין שתי בריתות אלו היוותה את הבסיס למערך הכוחות במלחמת העולם הראשונה.
ב-2004 ציינו בריטניה וצרפת מלאת 100 שנה לחתימה על ההסכם.
בין האירועים היו ביקורים של מלכת בריטניה בצרפת ושל נשיא צרפת בבריטניה, והשתתפות של הצבא הבריטי במצעד יום הבסטיליה בפריז.
המסמך הראשון והחשוב ביותר היה ההצהרה המכבדת את האינטרסים של שתי המדינות במצרים ובמרוקו.
בתמורה לכך שהצרפתים הבטיחו לא "להפריע" לפעולות הבריטיות במצרים, הבריטים הבטיחו לאפשר לצרפתים "לשמור על הסדר ולהעניק סיוע" לפעולות הצרפתיות במרוקו (עם זאת על הצרפתים נאסר להקים ביצורים על חופי מרוקו).
חופש התנועה הצרפתי בתעלת סואץ הובטח, סעיף נוסף הכניס את אמנת קונסטנטינופול לתוקף.
המסמך השני עסק בניופאונדלנד ובחלקים ממערב ומרכז אפריקה.
הצרפתים ויתרו על זכויותיהם (הנובעות מהסכם אוטרכט) על החוף המערבי של ניופאונדלנד, אם כי ניתנה להם הזכות לשמור על זכות הדייג באזור.
בתמורה, הבריטים העניקו לצרפתים את העיירה יארבוטנדה (ליד הגבול המודרני בין סנגל לגמביה) ואת האיי דה לוס (חלק מגינאה המודרנית).
הוראה נוספת עסקה בגבול בין הרכוש הצרפתי והבריטי ממזרח לנהר הניז'ר.
המסמך האחרון התייחסה לסיאם, מדגסקר וההברידים החדשים (ונואטו), הבריטים הכירו בתחום השפעה צרפתי מוצע ממזרח לאגן נהר צ'או פראיה שבתאילנד; בתורם, הצרפתים הכירו בהשפעה בריטית מוצעת על השטח שממערב לאגן הנהא.
שני הצדדים ויתרו בסופו של דבר על כל רעיון של סיפוח שטח תאילנדי כלשהו.
הבריטים משכו את התנגדותם שהצרפתים יפעילו מכס במדגסקר.
"ההסדר" הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של יוסף סידר, שיצא לאקרנים בשנת 2000.
הסרט זכה להצלחה בישראל ובחו"ל, הן על ידי הקהל והן על ידי מבקרי הקולנוע, וגרף שישה פרסי אופיר בתחום התסריט, הצילום, העריכה, השחקן והשחקנית הראשיים (עבור אקי אבני וטינקרבל) ועבור הסרט הטוב ביותר.
לאחר מכן השתתף בפסטיבל הקולנוע הפוליטי בארצות הברית, וזכה בפרס מיוחד בפסטיבל הקולנוע בוושינגטון.
סידר עצמו התגורר שנתיים בהתנחלות דולב לצורך כתיבת התסריט, וכמו כן השחקנים שהו בהתנחלויות, לצורך העבודה על התפקידים השונים.
העלילה מתמקדת בדמותו של מנחם (אקי אבני), קצין צבא דתי בחטיבת הצנחנים שזוכה לאהדת מפקדי הצבא, אהדת סובביו ואהדת ראש ישיבת ההסדר בה למד.
הרב צבי מלצר (אסי דיין), מעודד אותו להקים פלוגה תורנית, המורכבת מבני ישיבות.
לאחר שמנחם מקים פלוגה תורנית מופתית, הוא מופתע לגלות שרצונותיו ושאיפותיו נעלמים בפרץ האידאולוגיה הסובבת אותו.
כאשר הוא מתאהב בבתו של הרב, מיכל (טינקרבל), הוא מתאכזב לגלות שהרב ייעד אותה לפיני, תלמיד ישיבה נוסף וחברו הטוב של מנחם עצמו.
הרב מלצר טוען כי אהבתו של מנחם, כלפי מיכל, היא בגדר שפיכות דמים כלפי פיני, אך מיכל עצמה אינה מעוניינת בפיני כלל ומאיצה במנחם להגיע להחלטה.
עליו לבחור בין אהבתו אליה לבין ציותו לאביה.
במהלך התהליך אותו עובר מנחם, עולה חשד במשרדי השב"כ, כי מנחם שייך להתארגנות מחתרתית שיצאה מתוך כותלי הישיבה, והוא נעצר על סמך חשד זה.
מנחם מנסה להוכיח את חפותו ולתפוס את האשמים האמיתיים במזימה.
המוזיקה המקורית לסרט נכתבה על ידי יונתן בר גיורא.
היא זכתה לשבחים בניו יורק טיימס וב"וראייטי", וזיכתה את המלחין במועמדות לפרס המוזיקה הטובה ביותר של האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לשנת 2000.
בפסקול הסרט משתתפים אלי לוזון ששר את שיר הנושא ("תהא השעה הזאת") וקטעים נוספים בפסקול, וכן הזמרת רינת גבאי.
נעימת הנושא יצאה בשנת 2018 באלבום-אוסף של מוזיקה לסרטים שכתב בר גיורא ב"הליקון".
בתחילת 2020 ביצעה התזמורת האנדלוסית הישראלית אשדוד את היצירה "הר הבית", מתוך פסקול הסרט, במסגרת המופע "פסקול הלב".
ההסכמה הקטנה או האנטנטה הקטנה (על משקל ההסכמה הלבבית) הייתה ברית בין צ'כוסלובקיה, ממלכת יוגוסלביה ורומניה.
ההסכמה הקטנה נוצרה בשנים 1920–1921 ביוזמת המדינאי הצ'כי אדווארד בנש והופנתה כנגד הונגריה ושאיפותיה לשינוי גבולותיה עם מדינות ההסכמה הקטנה.
בנות הברית התנגדו לשובו לשלטון של בית הבסבורג ונתמכו על ידי צרפת שחתמה על בריתות נפרדות עם כל אחת ממדינות ההסכמה הקטנה.
התחלת ברית זו צוינה ב-14 באוגוסט 1920 על ידי החתימה בבלגרד של ההסכם ל"ברית הגנתית" בין צ'כוסלובקיה ובין "ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים", לימים ממלכת יוגוסלביה.
ב-23 באפריל 1921 נחתם בבוקרשט הסכם דומה בין צ'כוסלובקיה ובין רומניה.
הברית הושלמה ב-7 ביוני 1921 על ידי חתימה בבלגרד של הסכם בין רומניה ובין ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
סוכם בשנת 1929 על "מסמך כללי לפיוס, בוררות ולהסדר משפטי"
בין שלוש חברות הברית והוא נחתם בבלגרד ב-29 במאי 1929.
מאמציו של שר החוץ הרומני ניקולאה טיטולסקו הביאו לניסיון לחזק את הברית על ידי חתימה בז'נבה ב-16 בפברואר 1933 על "ברית ארגונית".
ההסכמה הקטנה פעלה בתיאום עם ההסכמה הבלקנית.
הברית החלה להתפורר בשנת 1936 והתפרקה סופית בשנת 1938 בעקבות הסכם מינכן כשהערבות הצרפתית לגבולות צ'כוסלובקיה לא יושמה.
בשנת 1939 צ'כוסלובקיה נמחקה לחלוטין מעל המפה.
בשנת 1941 בא גם תורה של ממלכת יוגוסלביה שפורקה על ידי הכובשים הגרמנים בברית עם הונגריה, איטליה, בולגריה ורומניה כחלק ממדינות הציר.
ההסכמה הבלקנית או האנטנטה הבלקנית (על משקלה ההסכמה הלבבית), או ברית הבלקן הייתה ברית שנחתמה ב-9 בפברואר 1934 בין יוון, טורקיה, ממלכת רומניה וממלכת יוגוסלביה, בו ויתרו החותמות על כל הטענות הטריטוריאליות שיש להן זו כלפי זו לאחר מלחמת העולם הראשונה ולאור בעיות המיעוטים.
מדינות אחרות באזור שהיו מעורבות במהלכים הדיפלומטיים שהובילו לחתימת הברית, איטליה הפשיסטית, אלבניה, בולגריה, הונגריה וברית המועצות, לא חתמו בעיקר בשל שאיפתן להתפשטות טריטוריאלית.
בסיסה של הברית בהתקרבות בין מדינות הבלקן ובמיוחד בין האויבות המסורתיות טורקיה ויוון, החל מחתימת הסכם בשנת 1924 שכונה "הבלוק הבלקני" שהביא להתקרבות הדרגתית במהלך שנות ה-30. ועידה באתונה ב-1930 הביאה לחתימת הסכם שיתוף פעולה היסטורי בין טורקיה ויוון.
ועידות נוספות שבאו לאחר מכן באיסטנבול ובבוקרשט העלו את הרעיון של ברית בלקנית אזורית.
בתיאום ובמקביל לברית נוספת שכונתה ההסכמה הקטנה.
במהלך שנות השלושים סייעה הברית בהשכנת שלום ויציבות באזור הבלקנים, במיוחד בין טורקיה והמדינות שהיו בעבר חלק מהאימפריה העות'מאנית, ובמיוחד יוון.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הצהירו המדינות החברות בברית על אחדות וניסו לפעול כגורם מפייס.
המדינות החברות בברית היו נתונות בין שתי המעצמות ברית המועצות וגרמניה הנאצית, כמו גם איטליה הפשיסטית שראתה ביוון "מרחב השפעה" שיש לכבוש אותו.
שדות הנפט בפלוישט הרומנית היו משאב אסטרטגי מהמעלה הראשונה, כמו גם הגישה לאזור הים התיכון, נמלי הים האדריאטי והקרבה לברית המועצות שהציעו רומניה ויוגוסלביה לצבא הגרמני.
לחצים אלו היו מעבר ליכולתן של המדינות הקטנות החברות בברית לשאת.
בשנת 1937 נחתם הסכם סטויאדינוביץ'-צ'יאנו בין יוגוסלביה ובין איטליה שבישר למעשה את קץ ההסכמה הבלקנית.
באוקטובר 1940 פלשה איטליה ליוון.
המדינות החברות בברית לא התערבו לטובת יוון, וממשלת יוגוסלביה אף הסכימה למעבר צבאות גרמניה דרכה, בדרכם ליוון, בטרם הופלה בהפיכה.
עם כיבוש יוון ויוגוסלביה על ידי גרמניה, באפריל 1941, שתי חברות הברית חדלו מלהתקיים.
רומניה הצטרפה למדינות הציר, והעמידה את משאבי הטבע וכוח האדם שלה לטובת המאמץ המלחמתי הגרמני.
טורקיה שמרה על נייטרליות עד לסוף המלחמה.
RoSH ההנחיה להגבלת חומרים מסוכנים (RoHS - Restriction of Hazardous Substances Directive 2002/95/EC) אומצה בפברואר 2003 על ידי האיחוד האירופי.
היא נכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2006, אולם איננה חוק, אלא הנחיה בלבד, וכל חברה באיחוד האירופי אמורה לגבש מדיניות אכיפה ויישום משלה המסתמכת עליה.
ההנחיה מגבילה את השימוש בשישה חומרים מסוכנים המשמשים בייצור סוגים שונים של ציוד חשמלי ואלקטרוני, ומגדירה את המקרים יוצאי הדופן.
כרום (כרום VI או Cr6+)
(PBB ו-PBDE הם מעכבי בעירה הכלולים בסוגים מסוימים של פלסטיק).
ב-3 בינואר 2013 נכנסה לתוקף גרסתה החדשה של ההנחיה, (RoHS 2 - 2011/65/EU) ובכך פג תוקפה של ההנחיה הקודמת.
בין יתר השינויים נוספו החומרים הבאים (פתאלאטים) לרשימה הנזכרת לעיל:
הנחיית RoHS קשורה בקשר הדוק להנחיה אחרת, WEEE
(Waste Electrical and Electronic Equipment Directive 2002/96/EC), המגדירה יעדים לאיסוף, מיחזור ושיחזור של מוצרי אלקטרוניקה, ומהווה חלק מיוזמה תחיקתית לפתרון בעיית הכמויות האדירות של פסולת שמקורה בציוד אלקטרוניקה וחשמל.
אתגר הקיים בתעשייה הוא התיאום והביקורת של הנחיה זו, למול הנחיות דומות שנחקקו מחוץ לאיחוד האירופי, לפי המודל של RoHS.
לדוגמה, במדינת קליפורניה שבארצות הברית נחקק ה-Electronic Waste Recycling Act (EWRA), הנקרא גם California RoHS.
ההסכם התלת-צדדי, הידוע גם בתור "ההסכם המשולש" או "הסכם הציר", היה ברית צבאית שנחתמה בברלין ב-27 בספטמבר 1940 בין יואכים פון ריבנטרופ שר החוץ של גרמניה הנאצית, גליאצו צ'אנו שר החוץ של איטליה הפשיסטית וסבורו קורוסו שגריר האימפריה היפנית בגרמניה הנאצית.
ההסכם נחתם בנוכחות אדולף היטלר, מנהיג גרמניה הנאצית וייסד את הברית המכונה "מדינות הציר", שלחמה נגד בעלות הברית במלחמת העולם השנייה.
על פי ההסכם הסכימו המדינות הקשורות בו כי במשך עשר שנים תעמודנה לסיוע זו לזו במטרה הראשונית להקים ולשמור על סדר חדש, "לקדם את השגשוג ההדדי והרווחה של העמים הקשורים בהסכם".
ההסכם כלל הכרה ב"מרחב האינטרסים" של כל מדינה והשותפות בו נטלו על עצמן "לסייע זו לזו בכל האמצעים הפוליטיים, הכלכליים והצבאיים כאשר אחד מהצדדים להסכם נמצא תחת מתקפה", ממדינה שאינה קשורה בהסכם, למעט ברית המועצות.
ההסכם נתן תוקף רשמי לשותפות אסטרטגית שהייתה קיימת בפועל מזה שנים, לאחר שב-1936 נחתם הסכם אנטי-קומינטרן בין גרמניה ליפן וב-1939 נחתמה ברית הפלדה בין איטליה וגרמניה.
במאזן האסטרטגי שהיה קיים בעת חתימתו ניתן לראות בו מעין אזהרה לארצות הברית להישאר נייטרלית במלחמת העולם השנייה, פן תהיה מעורבת במלחמה בשתי חזיתות.
כן סייע ההסכם להתגבר על החשדנות שחשה יפן כלפי גרמניה לאחר חתימת הסכם ריבנטרופ מולוטוב בשנת 1939 בין הגרמנים לרוסים (שהיו אויבים מרים של היפנים ואף הפסידו ליפנים במלחמת רוסיה–יפן כ-35 שנים לפני חתימת ההסכם, ובעצם ימי החתימה, נערך קרב חלקין גול בין ברית המועצות ליפן).
באוקטובר ונובמבר התקיימו המגעים לצירוף ברית המועצות למדינות הציר אך אלו עלו בתהו והגולל עליהם נסתם סופית בעקבות הפלישה הנאצית לברית המועצות.
על מנת שתוכל להעביר כוחות דרומה כדי לסייע לאיטליה במלחמתה ביוון, לחצה גרמניה על הונגריה, רומניה ובולגריה להצטרף להסכם.
בדצמבר 1941 התקיים המשא ומתן של מדינות הציר על חלוקת אסיה שמעולם לא יצא לפועל בעקבות הפסדן של מדינות הציר כבר בסוף 1942 במספר חזיתות.
בנוסף לכך, במהלך המשא ומתן עלו מחלוקות על סוגיות רבות שלא נמצא להן פתרון.
בנוסף לכך, למרות בקשות חוזרות של גרמניה, סירבה פינלנד להצטרף להסכם, בטענה שמלחמתה בברית המועצות (תחילה מלחמת החורף ולאחר מכן מלחמת ההמשך) היא מלחמה נפרדת ממלחמת העולם השנייה.
דבר זה אפשר לה לשמור על קשרים דיפלומטיים עם ארצות הברית עד 1944.
עם נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה והדחת ראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני הפרו-נאצי, הצטרפה איטליה לבעלות הברית ב-1943, אירוע שציין את תחילת סופו של ההסכם.
בולגריה ורומניה הפכו בשלב מאוחר יותר לבעלות ברית של ברית המועצות, לאחר שהצבא האדום התקרב לשטחן.
הונגריה מעולם לא פרשה מהברית.
עם כניעת גרמניה הנצאית במאי 1945 לא נודעה עוד כל משמעות להסכם, על אף שבאופן טכני הוא נותר בתוקף עד לכניעת האימפריה היפנית.
ממלכת הונגריה (20 בנובמבר 1940)
הרפובליקה הסלובקית הראשונה (24 בנובמבר 1940)
המדינה העצמאית של קרואטיה (15 ביוני 1941)
ההסכם האנגלו-אתיופי של 1897 היה הסכם בין השליח הבריטי סר ראנל רוד לבין מניליק השני קיסר אתיופיה המסדיר את היחסים בין אתיופיה לבין סומלילנד הבריטית.
ההסכם נחתם ב-14 במאי 1897, ובתחילתו הצהרה בנוגע לחיזוק היחסים בין שתי הממלכות.
ההסכם כולל מספר סעיפים, ביניהם:
לאפשר סחר חופשי בין סומלילנד הבריטית לבין אתיופיה.
לקבוע את הגבול הסופי בין סומלילנד הבריטית לבין אתיופיה.
לפקח על הדרך שבין העיר הרר לבין הנמל הקולוני של זילע.
אתיופיה תשלם את מיסיה וחובתיה בתנאי שבריטניה תייבא דרכה.
לאפשר לאתיופיה לייבא ציוד צבאי דרך סומלילנד הבריטית.
ההסכם האנגלו-אתיופי של 1942 או הסכם הריבונות האתיופית היה הסכם שבו הוסכם על החזרת ריבונותה של אתיופיה לאחר הכיבוש האיטלקי במהלך מלחמת העולם השנייה.
היילה סלאסי השיב את שלטונו בינואר 1942 לאחר חתימת ההסכם בין שתי המדינות.
בריטניה שלחה יועצים אזרחים על מנת לעזור לקיסר אתיופיה עם הבעיות האזרחיות שלאחר הכיבוש ולא יועצים צבאיים על מנת שלא יעסוק בחימוש ארצו אלא להפוך אותה למדינה מודרנית.
הסכם זה מאשר את ריבונותה של אתיופיה באוגדן ואזור הגבול עם סומלילנד הצרפתית, הסדרת פסי הרכבת בין אדיס אבבה לבין ג'יבוטי והאאד שיישארו תחת שלטון בריטי ופיקוח של הייצוא והייבוא באזורים אלו.
שוטרים בריטים החליפו את השוטרים הפרובנצילים של השליטים המקומיים.
היו שתי התקוממויות במשך זמן זה, אחד בתיגראי שדוכא על ידי כוח אווירי, ובאזור אוגדן שדוכא בשני קרבות על ידי הצבא האתיופי.
באותו הזמן הקיסר היילה סלאסי דרש דרישות טריטוריאליות הוא דרש סיפוח אריתריאה וסומלילנד האיטלקית דרישות אלו שהבריטים לא התייחסו אליהם אך אתיופיה קיבלה את אריתריאה.
ולגבי סומלילנד האיטלקית היא תאוחד עם אחותה הבריטית ותיקרא סומליה.
ב-19 בדצמבר 1944, הסכם אנגלו-אתיופי חדש נחתם ולבריטים ניתנה את הסמכות לקבוע את המטבע האתיופי.
בשנת 1954 השפעות הכיבוש האיטלקי נעלמו כאשר אתיופיה הגיעה מחדש לגבולותיה המקוריים של שנת 1935.
ההנהלה הציונית היא הוועד הפועל המצומצם של ההסתדרות הציונית העולמית.
תפקידה הוא לקיים את החלטות הקונגרס הציוני והוועד הפועל הציוני, והיא אחראית גם לפעילויות השוטפות של ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 1920 הוקמה ההנהלה הציונית העולמית, שמילאה עד שנת 1929 את תפקיד הסוכנות היהודית שעל פי כתב המנדט.
ההנהלה הציונית פעלה באמצעות מחלקות: המחלקה המדינית, המחלקה לעלייה ולעבודה, המחלקה להתיישבות והמחלקה לחינוך ולבריאות, ופעלה גם באמצעות מוסדותיה הכספיים של ההסתדרות הציונית העולמית.
ההנהלה הציונית הייתה הגוף החשוב ביותר שעמד בראש היישוב בשנות ה-20. היא יצגה את כל המוסדות בא"י כמו ההסתדרות הציונית, קק"ל ועוד.
המרכז היה בלונדון שם נקבעו ההחלטות העיקריות בתחומי ההתיישבות, כלכלה, חינוך ועלייה.
ההנהלה קיבלה שיתוף פעולה מלא מצד ממשלת בריטניה וגם מצד היישוב היהודי בא"י.
עם הקמת הסוכנות היהודית לארץ ישראל בשנת 1929, הועברו הפעילויות המדיניות של ההנהלה הציונית לסוכנות היהודית.
הקונגרס הציוני בוחר ביו"ר ההנהלה ובהנהלה שתפקידה לנהל את ענייני ההסתדרות הציונית העולמית בישראל ובתפוצות.
ההנהלה היא המוסד המבצע של ההסתדרות הציונית, היא מטפלת בענייני העבודה היום-יומית של התנועה הציונית בחו"ל, בפדרציות הציוניות, בהסברה ובחינוך פורמלי ובלתי פורמלי.
מחובתה של ההנהלה להוציא לפועל את החלטות הקונגרס והוועד הפועל הציוני שהיא אחראית לפניהם.
ההנהלה הציונית פועלת לפי מחלקות אלה:
המחלקה לפעולה ציונית בקרב הקהילות הספרדיות ויוצאי עדות המזרח
החטיבה להתיישבות (המחלקה למסחר ולתעשייה)
פעילותה של ההנהלה הציונית במשך השנים
בשנים 1973-1948 התרכזו מחלקות ההנהלה הציונית בעיקר בתחומי פעולה אלה: עידוד העלייה וארגונה וביצועה פעולות הכשרה בישראל של 7,500 צעירים להיות מורים ומדריכי-נוער בקהילותיהם בגולה.
הכשרת הצעירים ניתנה להם במוסדות ההכשרה של ההנהלה הציונית: מכון גרינברג, מכון גולד, מכון למדריכי חו"ל ובית-המדרש לתורה.
יותר מ-100,000 בני נוער, סטודנטים, מחנכים ופעילים ציוניים מן הגולה השתתפו במפעלי השתלמות ועבודה בישראל, שאורגנו על ידי מחלקות ההנהלה.
נשלחו 2,000 מחנכים ישראליים להורות בבתי-ספר ב-24 ארצות, סופקו ספרים חינוכיים ועזרי הוראה ולימוד בשביל חינוכם של יותר מ-300,000 תלמידי בתי-ספר בגולה, נתקיימו פעילויות ציוניות והופצה הסברה על ישראל בפדרציות ציוניות ב-40 ארצות.
מאז 1967 הקימה החטיבה להתיישבות של ההסתדרות הציונית העולמית 70 יישובים ברמת הגולן, בבקעת הירדן, בגוש עציון, בפתחת רפיח (חבל ימית) ובסיני.
יחסי ההנהלה הציונית עם היישוב היהודי ועם הבריטים
היחסים בין ההנהלה הציונית בפרט, וההנהגה בארץ בכלל לבין הבריטים היו מתוחים מאוד.
התדרדרותו של הקשר החל בשל מאורעות 1929 כאשר המון ערבי אשר החל במעשי טבח בעיר העתיקה בירושלים ומשם לאזורים נוספים בירושלים ובסביבתה.
הבריטים החישו תגבורות רק אחרי שלושה ימים והפסיקו את המהומות בירושלים, אלא שהמהומות כבר פשטו על פני כל הארץ.
בשבוע המאורעות נהרגו 133 יהודים, 230 יהודים נפצעו.
116 ערבים נהרגו, רובם על ידי הבריטים ומיעוטם על ידי כוח המגן היהודי.
כ-1,600 ערבים הועמדו למשפט, שלושה מהם נתלו והשאר שוחררו.
בעקבות המאורעות הגיעה לארץ ועדת חקירה בראשות השופט וולטר שו.
במרץ 1930 פרסמה ועדת שו את מסקנותיה והן:
ממשלת המנדט אינה אשמה בפרוץ המאורעות, אדרבה, היא עשתה רבות לפשר בין הצדדים.
הערבים הם שהתחילו במאורעות, אך הסיבה האמיתית נעוצה במתיחות שבין שני העמים עקב עליית היהודים ורכישת קרקעות בידי היהודים.
קניית אדמות גרמה לנישול האיכר הערבי ויש סכנה כי ייווצר מעמד של ערבים "מחוסרי קרקע".
בנוסף, ב-20 במאי 1930 הגיע הופ-סימפסון לארץ-ישראל על מנת לבחון את מצב יחסי היהודים-ערבים.
ב-22 באוגוסט הגיש לשר המושבות את הדו"ח שקבע כי כשליש מן הערבים חסרי קרקע, ובארץ אין מספיק אדמות לעיבוד, ובשל כך הוא ממליץ לחלק את הקרקע הראויה לעיבוד לפלאחים ולהפסיק את העלייה היהודית אם לא יוכשרו קרקעות ולא ייוצרו תוכניות השקעה סבירות.
עוד קבע כי אין זה מן הצדק שיהודי פולין, ליטא או תימן ייכנסו לארץ ויועסקו בה, בשעה שיש בארץ פועלים ערבים המשוועים לעבודה.
מאידך, יש להרשות את כניסתם של עולים בעלי הון אשר יפתחו ענפי תעשייה חדשים שיקלו על מצבם הקשה של הערבים.
בנוסף, בדו"ח הומלץ לבריטניה להגביר את הפיקוח על העלייה, לגרש עולים לא חוקיים, להגן על הפלאחים ולסייע להם.
בעקבות ממצאי שתי ועדות אלו (שו והופ-סימפסון) פורסם "הספר הלבן של פאספילד", שבו הציגה ממשלת בריטניה את מדיניותה לגבי ארץ-ישראל.
ההתיישבות הציונית גורמת לנישול איכרים ערבים רבים מאדמותיהם ולכן יש להפסיק את מכירת הקרקעות ליהודים.
העלייה תהיה לפי יכולת הקליטה של הארץ, תוך התחשבות במצב העבודה בקרב האוכלוסייה הערבית.
הממשלה תדאג לפיתוחה של החקלאות הערבית.
יש להקים "מועצה מחוקקת", אשר תשקף את מבנה האוכלוסייה.
מבחינתו של הציבור היהודי-הציוני משמעותם של הצעדים הללו היו הקפאה של היישוב היהודי בארץ וחיסול התקוות הציוניות.
פרסום "הספר הלבן" עורר ביישוב ובמוסדותיו ביקורת קשה על מוסדות ההנהלה הציונית, שראשיה חיים ויצמן, פליקס ורבורג ואלפרד מונד המכונה "הלורד מלצ'ט" אשר התפטרו ערב פרסומו.
המכה הקשה שספג היישוב וחוסר האמון שרחשו בעקבותיה יצחק בן-צבי וחבריו בוועד הלאומי כלפי ההנהלה הציונית, הביאו אותם לשוב ולהעלות את תביעותיהם ביתר עוז.
כפי שאמר יצחק בן-צבי: "אם יש ישיבה של הקהילות בארץ - היא לא תוכל להסתפק בעניינים הארגוניים שהם אמנם חשובים, אלא תצטרך להתערב גם בעניינים הפוליטיים".
ההנהלה הציונית הסתייגה מן התביעות הללו ולא ראתה בעין יפה את ניסיונותיו של רוטנברג לנהל בלונדון פעילות מדינית משלו.
ההנהלה הציונית ביקשה להמשיך לשמור על מערכת יחסים תקינה עם הממשל הבריטי ולהגיע עמו להבנות והסכמות שיובילו בהדרגה להרחבת האוטונומיה של היישוב היהודי בא"י במסגרת שלטון המנדט.
הם הדגישו את חשיבות העשייה הציונית: עלייה, התיישבות, רכישת קרקעות ופיתוח הארץ כמפתח העיקרי שיבטיח את המשך קידום הבית הלאומי היהודי, "עוד דונם ועוד עז".
בשלב מאוחר יותר לאחר שהיישוב היהודי יגדל, יתחזק ויתבסס ניתן יהיה להכריז על הקמת מדינה יהודית.
ראשי מוסדות היישוב התנגדו לכך מפני שדרשו עוד לפני פרסום הספר הלבן העברת סמכויות ועצמאות מורחבת, וכעת, על-פי החלטות הספר הלבן, היישוב היהודי מוגבל יותר מבעבר.
בשל חילוקי הדעות הללו נוצר קרע בין ההנהלה הציונית לבין מוסדות היישוב.
בשנים 1933–2009 שימשו יושבי ראש הסוכנות היהודית גם כיושבי ראש ההנהלה הציונית (ההסתדרות הציונית העולמית).
בשנת 2009 - הופרדו התפקידים.
ההסכמה המשולשת , היא הברית בין בריטניה, צרפת ורוסיה, שהתגבשה בשנת 1907. זו הייתה ברית בלתי-רשמית, והיא לא כללה התחייבות להגנה הדדית.
ההסכמה נוצרה מתוך תהליך של מספר שנים, שכלל בריתות והסכמים שונים בין הארצות החברות בה.
ב-1893 נחתמה הברית הצרפתית-רוסית, שחיזקה את הקשרים בין המדינות וערערה את מקומה של גרמניה.
ב-1904 נוצרה הסכמה מדינית בין בריטניה לצרפת, בעקבות חשש של בריטניה מהתעצמות הכוח הצבאי הגרמני, ובמיוחד מהתחזקות הצי הגרמני בצפון האוקיינוס האטלנטי ובים הצפוני, ושתי המדינות חתמו על ההסכמה הלבבית.
הברית הצרפתית-רוסית, לצד ההסכמה הלבבית, יצרו בעקיפין את הקשר בין בריטניה לרוסיה.
בשנת 1907 חתמו בריטניה, צרפת ורוסיה על ברית "ההסכמה המשולשת".
ההסכמה המשולשת הביאה לקיצה את "הבדידות המזהרת", מדיניות ההתבדלות של בריטניה עד אז.
במסגרת הברית הוסכם על שיתוף פעולה ואיחוד הגנתי בין שלוש המדינות, אשר עמד מול הברית המשולשת שבמרכז אירופה בין גרמניה, אוסטרו-הונגריה ואיטליה.
ההסכמה המשולשת זכתה לתמיכה וחיזוק מצד מדינות נוספות בעולם, ובהן ארצות הברית, יפן, ספרד ופורטוגל.
ההסכם האנגלו-איראני נחתם ב-9 באוגוסט 1919 על ידי נציגיהן של ממשלות בריטניה ואיראן.
יוזם ההסכם היה שר החוץ הבריטי, הלורד קרזון, ומטרתו הייתה לבסס את ההשפעה הבריטית באיראן.
בסופו של דבר נחל ההסכם כישלון חרוץ, בעיקר עקב התחלפות הממשל האיראני והאהדה הפוחתת של דעת הקהל האיראנית כלפי בריטניה.
בהסכם הובטח לאיראן שתישמר שלמותה הגאוגרפית.
עוד התחייבה הממשלה הבריטית במסגרת ההסכם:
להעמיד לרשות האיראנים מומחים ויועצים עבור משרד האוצר ועבור כל משרד ממשלתי אחר.
לשלוח לאיראן קצינים בריטיים כיועצים צבאיים, על מנת לארגן מחדש את הכוחות הצבאיים באיראן.
הכוונה הייתה לעמיד תחת פיקוד צבאי עליון את גדוד הקלעים של דרום איראן (South Persian Rifles), שבאותה עת היה כפוף לפיקוד בריטי, ואת בריגדת הקוזאקים הפרסית.
בריטניה תעמיד לרשות כוח צבאי זה נשק ותחמושת בריטיים.
לשלוח לאיראן מומחי מס בריטיים, שיבדקו את שיעורי המכס הקיימים באיראן.
לשלוח לאיראן מהנדסים בריטיים, שיתכננו מערכת מסילות רכבת ויפקחו על בנייתה.
להעניק לאיראנים הלוואה של שני מיליון לירות שטרלינג בריבית של שבעה אחוזים.
החזר ההלוואה יתבצע בחלקו על ידי העברת תקבולי מכס ישירות לבנק הבריטי באיראן.
בשני נספחים להסכם התחייב הממשל הבריטי כלפי הממשל האיראני לפתוח מחדש הסכמים קודמים מסוימים בין המדינות.
כמו כן התחייבו הבריטים כי החסינות הדיפלומטית של פקידים בריטיים תבוטל במקרים מסוימים, וכי בריטניה תתמוך בעמדת איראן בסוגיית הגבולות עם כורדיסטן, טורקיה, אזרבייג'ן ואוזבקיסטן.
אדריכל ההסכם היה לורד קרזון, שר החוץ הבריטי.
קרזון החזיק בתוכנית אסטרטגית, לפיה על מנת להגן על השלטון הבריטי בהודו יש להקיפה בשרשרת מדינות לוויין בריטיות, מהים התיכון ועד הודו.
לאיראן היה תפקיד מפתח במסגרת תוכנית זו.
גם עיראק וגם סוריה עברו לשלטון בריטי לאחר התמוטטות האימפריה העות'מאנית; רק איראן נהנתה עדיין מעצמאות, והייתה עשויה להזיק לאינטרסים הבריטיים.
על כך נוספה העובדה, שהסכם סנקט פטרבורג משנת 1907 בין רוסיה לבין איראן הפך מנוגד לאינטרסים הכלכליים הבריטיים לאחר נפילת הצאר הרוסי.
קרזון הכיר את איראן טוב יותר מכל דיפלומט מערבי אחר, משום שביקר בה בצעירותו, בין השנים 1889–1890, ואף סיכם את רישומיו ממנה בספרו Persia and the Persian Question.
היה לו ברור כי ועידת השלום בפריז, אשר עמלה באותה עת על ניסוח חוזה ורסאי, לא תקצה לבריטים זכויות באיראן.
הדרך המעשית היחידה לפתור את "הבעיה הפרסית" הייתה באמצעות הסכם דו-צדדי בין בריטניה לאיראן.
אחמד קאג'אר, השאה של איראן באותה עת, התנגד להסכם עוד לפני חתימתו.
בניגוד לדעתו של ראש ממשלתו, חסן ווסוק, הוא שלח לוועידת השלום בוורסאי משלחת בת חמישה חברים, וזאת במקום לנהל משא ומתן עם הבריטים.
דרישותיה של איראן בוועידה נגעו בעיקר לשילומים שביקשו לקבל בגין נזקי המלחמה.
סכום השילומים הנדרש היה צנוע יחסית: מרוסיה מיליון טומאן, מטורקיה חצי מיליון, ומגרמניה 20,000 טומאן (באותה עת היה ערכו של טומאן כשליש הליש"ט).
אבל להפתעת האיראנים מדינות ההסכמה סירבו להתיר לאיראן להשתתף בוועידה.
יו"ר המשלחת האיראנית, שר החוץ לשעבר מושבר אל ממליכּ, ניסה לשווא להיפגש עם שר החוץ בלפור או עם ממלא מקומו בלונדון, הלורד קרזון.
קרזון הודיע לו שלא יקבל לפגישה איש מבין חברי המשלחת, ושאיש לא יוכל לעשות למענה דבר בוועידת השלום בוורסאי.
המשלחת האיראני חזרה לארצה מבלי שהשיגה דבר.
יכולתו של השאה, אחמד קאג'אר, להתנגד להסכם המתגבש הייתה מועטת.
בתמורה להיענותו לדרישה הבריטית, למנות את ווסוק לראשות הממשלה, הוא דרש, וקיבל, תשלום חודשי של 5000 ליש"ט.
שגריר בריטניה הודיע לשאה כי התשלום החודשי יבוטל באופן מיידי אם ימשיך להתנגד להסכם המתגבש בין נציגי הממשל הבריטי לבין ראש הממשלה ווסוק.
בעקבות הודעה זו חזר בו השאה מהתנגדותו.
ווסוק עצמו דרש מהבריטים תשלום חודשי של 350,000 טומאן על מנת "לתמוך פיננסית בפעילות הממשל".
הבריטים הסכימו גם לדרישה כספית זו.
ב-11 באפריל 1919 דרש ווסוק מהבריטים חצי מיליון טומאן "באופן מיידי וללא שאלות".
השגריר הבריטי הצליח באמצעות משא ומתן להוריד את הסכום ולהעמידו על 400,000 טומאן (131,000 ליט"ש).
על מנת לקבל תוקף נדרש הפרלמנט לתת את אישורו להסכם.
הבחירות לפרלמנט התקיימו בשנת 1917, אך בשל מלחמת העולם הראשונה והשליטה הבריטית והרוסית באיראן בתקופה זו לא התכנס; על כן לא ניתן היה לאשר את ההסכם.
הן הממשל הבריטי והן הממשל האיראני התייחסו לאישור ההסכם על ידי הפרלמנט כעניין פורמלי בלבד, שאין לייחס לו משמעות רבה.
בסניף הבנק הבריטי בטהראן נפתח חשבון, שאליו הועברו כספי ההלוואה בסך שני מיליון ליש"ט.
מתוכם הועברו לווסוק 131,000 ליש"ט, כפי שהוסכם.
המשך התשלומים היו אמורים להתבצע לאחר אישור ההסכם על ידי הפרלמנט.
בסוף 1919 נפוצו שמועות בטהראן, לפיהן ראש הממשלה ווסוק ושרי הממשלה שלו שוחדו על ידי הבריטים.
לאחר שבשנת 1920 פרש ווסוק מתפקידו, ופתולה אכבר ספהדר מונה לראשות הממשלה, התגלגל לידי האחרון העתק קבלה על סך 131,000 ליש"ט, שנחתמה על ידי שר האוצר אכבר מסעוד.
בירור אצל השגריר הבריטי אישר, כי סכום זה שולם לידיהם של ראש הממשלה ווסוק, שר האוצר אכבר מסעוד ושר החוץ פירוז פירוז.
לאחר שהתברר שחתימת ההסכם הושגה באמצעות העברת שוחד למי שהיו באותה עת בכירי הממשל האיראני, דרשו גם מספר חברי פרלמנט "לקבל את החלק שלהם".
השאה, שבינתיים עזב את איראן לעבר צרפת "בשל סיבות רפואיות" ביקש לקבל 400,000 טומאן תמורת אישור העברת ההסכם לפרלמנט.
הבריטים איימו כעת, כי יפסיקו את התשלום החודשי בסך 350,000 טומאן, אם לא יועבר ההסכם לאישור הפרלמנט, וכן לא יעבירו כספים למימון בריגדת הקוזאקים הפרסית.
האיומים לא הועילו, וההסכם נותר במגרה.
כספי ההלוואה בסניף הבנק הבריטי נותרו בחשבון.
בסופו של דבר נאלץ הממשל הבריטי להודות, שלאחר שנודעו ברבים הנסיבות שבהן נחתם ההסכם, לא יסכים אף חבר פרלמנט איראני לתמוך בו.
גם נכונות לשלם שוחד נוסף לא הועילה.
ההסכם הרס לחלוטין את התקווה הבריטית, המעורערת בלאו הכי, לשליטה באיראן.
בפברואר 1921 הודיע שר החוץ החדש סייד אל דין טבטבי לבריטים, כי הנסיבות שבהן נוהל המשא ומתן לקראת ההסכם השתנו, וביקש לפיכך לבטל את ההסכם.
הוא הלך אף צעד נוסף, וביקש להחליף את הבנק הבריטי ביראן בבנק אמריקאי, אשר ישמש כבנק הלאומי של איראן.
אך היות שטבטבי לא נשאר בתפקידו אלא חודשים ספורים, לא יצאו הדברים לפועל.
בסוף יוני 1921 כבר היה ברור כי אין כל תקווה להעביר את ההסכם בפרלמנט.
מחליפו של טבטבי, אחמד קאוואם, הודיע לשגריר הבריטי כי בכוונתו להחליף את היועצים הבריטיים באמריקאים, וזאת עקב חוסר האהדה שחשה דעת הקהל האיראנית כלפי ההסכם האנגלו-איראני.
בכך הפך ההסכם באופן סופי לחסר משמעות.
ההנחיות המלכותיות של הונג קונג הן כתב הנחיות שהוצא על ידי המלכה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת בשנת 1843. לצד מכתב ההרשאה המלכותי של הונג קונג, כתב ההנחיות היה אחד משני המסמכים ששימשו באופן מעשי כחוקה של הונג קונג, עד ההעברה של האי לידי סין העממית ב-30 ביוני 1997.
ההנחיות הגדירו את תפקידם וסמכויותיהם של מושל הונג קונג, המועצה המחוקקת של הונג קונג והמועצה המבצעת של הונג קונג.
בשנת 1997 הוחלפו ההנחיות בחוק יסוד הונג קונג.
ההסכם הג'נטלמני משנת 1907 היה הסכמה לא רשמית בין ארצות הברית לאימפריה היפנית, שלפיה ארצות הברית לא תטיל מגבלות על ההגירה היפנית לתחומה ואילו יפן מצדה לא תתיר הגירה נוספת ממנה אל ארצות הברית.
מטרת הסכם זה הייתה להפחית את המתיחות בין שתי מעצמות אלה השוכנות משני צדי האוקיינוס השקט.
ההסכם מעולם לא אושרר על ידי הקונגרס של ארצות הברית, אשר הביא לסיומו בפועל בשנת 1924 עם חקיקת חוק ההגירה שאסר הגירת מזרח-אסייתים לארצות הברית.
במסגרת ההסכם הסכימה יפן שלא להנפיק דרכונים לאזרחים יפנים המעוניינים לעבוד בארצות הברית גופא, ובכך למעשה ביטלה הגירה יפנית נוספת לארצות הברית.
בתמורה הסכימה ארצות הברית לקבל את נוכחותם של מהגרים יפנים שהתגוררו כבר בארצות הברית, להתיר הגירה לנשותיהם, לילדיהם ולהוריהם ולהימנע מאפליה במסגרת החוק נגד ילדים יפנים, ואחרים ממוצא אסייתי, בבתי ספר בקליפורניה.
במדינת קליפורניה, ובסן פרנסיסקו בפרט, הייתה באותה העת אוכלוסייה גדולה ממוצא אסייתי.
הנשיא תאודור רוזוולט, שלו היה יחס אוהד כלפי יפן, אישר את ההסכם, כפי שהוצע על ידי יפן, כחלופה לחקיקה רשמית יותר ומגבילה יותר.
ראשית ההגירה היפנית לארצות הברית
בניגוד לשטף ההגירה הסיני לקליפורניה בתקופת הבהלה לזהב, מדיניות הבידוד של הממשלה היפנית סיכלה ניסיונות הגירה של יפנים לארצות הברית.
רק בשנת 1862 הפחיתה הממשלה היפנית את ההגבלות, וההגירה היפנית לארצות הברית החלה.
ב-1882 נחקק חוק הדרת הסינים מסיבות גזעניות.
הרגשות האנטי-סיניים בקרב האמריקאים עודדו יזמים אמריקאים לגייס פועלים יפנים, וב-1885 הגיעו העובדים היפנים הראשונים לממלכת הוואי.
המהגרים מיפן החליפו למעשה את הפועלים הסינים ונטלו על עצמם את תפקיד שמילאו הסינים.
אלא שלא כמו המהגרים הסינים, הצליחו רבים מהמהגרים היפנים לטפס בשלבי הקידום החברתי על ידי הקמת עסקים או הסבה לחקלאות ורכישת משק עצמאי, והפכו לחלק ממעמד הביניים.
רוב המהגרים היפנים רצו לשבת בארצות הברית ישיבת קבע, והם הגיעו עם משפחותיהם, בניגוד לסינים אשר הגיעו כגברים צעירים בגפם ועזבו בשלב מאוחר יותר.
היפנים נטמעו בחברה האמריקאית וקיבלו על עצמם את הנורמות והלבוש האמריקאיים.
רבים אף הצטרפו לכנסייה המתודיסטית ולכנסייה הפרסביטריאנית.
באותה תקופה היוותה אוכלוסיית המהגרים היפנית כ-1% מתושבי מדינת קליפורניה, אשר רבים מהם היגרו לארצות הברית עקב האמנה משנת 1894 שהבטיחה הגירה חופשית מיפן.
עם התרחבות קהילת המהגרים היפנים בקליפורניה, המהגרים נחשדו בכך שהם מהווים תקיעת יתד של יפן בארצות הברית.
לקראת שנת 1905 התמלא העיתון סן פרנסיסקו כרוניקל ברטוריקה אנטי-יפנית.
ב-1905 הוקמה "הליגה להדרת יפנים וקוריאנים", ולה ארבעה עקרונות:
הרחבת חוק הדרת הסינים שיכלול גם יפנים וקוריאנים;
הדרת עובדים יפנים וחברות המעסיקות עובדים יפנים;
הפעלת לחץ על מועצת החינוך להפריד ילדים יפנים מילדים לבנים;
החלת מסע תעמולה ליידוע הקונגרס והנשיא בדבר ה"איום".
אמריקאים ממוצא יפני לא התגוררו בצ'יינהטאון, אלא ברחבי הערים.
בנוסף, אף שהייתה מדיניות הפרדת יפנים בבתי הספר, היא לא נאכפה כל עוד היה מקום פנוי ולא הוגשו תלונות מטעם ההורים.
אותה ליגה הופיעה בפני המועצה פעמים רבות והתלוננה על אי-יישום המדיניות, אלא שהיא נענתה בכך שלא ניתן מבחינה כספית להקצות משאבים נפרדים ל-93 תלמידים בלבד.
רעידת האדמה בסן פרנסיסקו והפרדת בתי הספר
ב-18 באפריל 1906 פקדה רעידת אדמה במגניטודה של 7.9 בסולם מגניטודה לפי מומנט את סן פרנסיסקו והרסה, יחד עם השרפה שפרצה בעקבותיה, חלקים נרחבים בעיר.
לאחר השרפה החליטה מועצת החינוך לשלוח את 93 הילדים היפנים לבית הספר היסודי הסיני ושינתה את שמו ל"בית הספר הציבורי המזרחי לסינים ליפנים ולקוריאנים".
המדיניות החדשה עוררה את זעמם של הורים יפנים רבים.
הם כעסו על הרעיון שילדיהם מוכרחים לקבל חינוך שאינו משתווה לזה של הילדים לבנים.
בנוסף, התחבורה לאחר רעידת האדמה הייתה מוגבלת, כך שתלמידים רבים לא יכלו להגיע לבית הספר המזרחי.
יפנים רבים התווכחו עם מועצת החינוך וטענו כי ההפרדה של בתי הספר מנוגדת לאמנה של 1894. האמנה לא נדרשה במפורש לתחום החינוך, אך כן רמזה שיפנים באמריקה יקבלו זכויות שוות.
בהתאם להחלטות הקובעות דאז של בית המשפט העליון של ארצות הברית, אשר נתקבלו ב-1896, מדינה לא הפרה את תנאי ההגנה השווה בחוקה, אם דרשה הפרדה גזעית, כל עוד מתקני ההפרדה היו שווים במהותם.
זמן לא רב אחר כך פנו האמריקאים ממוצא יפני אל כלי התקשורת ביפן על מנת ליידע את הממשלה בדבר ההפרדה.
העיתונים בטוקיו גינו את ההפרדה בכנותם: "עלבון לגאוותם ולכבודם הלאומיים".