tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קמפיין פרחי הבר נלמד מאז בפורומים שונים כקמפיין הערכי המוצלח ביותר בתולדות המדינה, משום שהוא הצליח לשנות את עמדות הציבור ואת התנהגותו בשטח.
מאבק מוצלח נוסף לדוגמה היה מאבק החופים, שנמשך כשבע שנים, והסתיים בחקיקת חוק החופים המגן על הסביבה החופית של ישראל.
קדם לחוק החופים החוק האוסר על כריית זיפזיף בחופי ישראל, 1964, בתום מאבק מוצלח בן מספר שנים בהובלתו של יגאל סלע מראשוני החברה להגנת הטבע.
סמלילה הראשון של החברה להגנת הטבע נקבע במאי 1955 מתוך מספר הצעות שהועלו והציג משולש שקודקודו כלפי מטה ובתוכו צבי, עץ ופרח.
ב־1970 התמנה עזריה אלון לתפקיד המזכיר החליט לחפש לחברה סמליל מובהק שיזוהה עימה בקלות וקיבל השראה מבול של רשות הדואר ועליו פרח האירוס.
הבחירה בפרח זה נעשתה בין השאר משום שהוא נפוץ מאוד בכל חלקי הארץ ולכל חבל ארץ אירוס ייחודי משלו.
את הסמליל צייר עמרם פרת, יו"ר אגודת המעצבים בישראל דאז, לבקשתו של אלון.
בשנת 2006 ביצעה החברה מיתוג מחדש והציגה סמליל חדש שבו פרח האירוס נצבע בלבן ומוקם בתוך חלוק נחל בצבע ירוק.
התחום המקצועי – אנשי שטח, מתכננים ורכזים מקצועיים, פועלים מול מוסדות התכנון ורשויות מקומיות ומובילים מאבקים ארציים ומקומיים למען שמירה על השטחים הפתוחים בישראל ופיתוח תחומי הטבע העירוני בערי ישראל.
מכון דש"א (דמותה של ארץ) העוסק במכלול תחומי השמירה על השטחים הפתוחים בישראל, מגבש את המדיניות והכלים להגנה על השטחים הפתוחים וניהולם.
מרכז היונקים והזוחלים של החברה להגנת הטבע, מרכז הצפרות הישראלי, המרכז הבינלאומי לנדידת ציפורים בלטרון, המשותף לחברה להגנת הטבע ולאוניברסיטת תל אביב מקדמים פעילות מחקרית וחינוכית התורמת להכרת בעלי החיים בישראל ולשמירה עליהם.
התחום הציבורי – החברה להגנת הטבע מובילה פעילות נרחבת ומגוונת לחיזוק מעורבות הציבור בנעשה למען איכות החיים שלו ואיכות הסביבה הקרובה למקום מגוריו.
החברה להגנת הטבע הקימה קהילות בערים רבות בארץ, המסייעות בגיבוש גרעיני פעילים מקומיים ומלוות אותם לאורך פעילות מתמשכת.
הקהילות קיימות בערים הבאות: ירושלים, תל אביב, חיפה, באר-שבע, מודיעין-מכבים-רעות.
התחום החינוכי – החברה להגנת הטבע מפעילה תוכניות של חינוך סביבתי במאות בתי ספר ברחבי הארץ ומרכזי לימוד שדה בפריפריה.
באמצעות תוכנית החינוך הסביבתי "ילדים מובילים שינוי" בבתי הספר והפעלת חוגי סיור וטבע החברה להגנת הטבע מחנכת את דור העתיד להיות מעורב יותר ומשפיע בתחומי טבע ואיכות סביבה.
כמו כן, מובילה החברה להגנת הטבע את תחום הטיילות בארץ על ידי הכשרת מדריכי טיולים מוסמכים ובאמצעות בתי ספר שדה של החברה להגנת הטבע הפרושים בכל הארץ משניר ועד אילת, המקדמים באופן חשוב את תחום תיירות הפנים ומחזקים את הזיקה של המטיילים, בישראל ומחוצה לה, למורשת הארץ ונופיה.
התחום הפוליטי – החברה להגנת הטבע פועלת גם בכנסת, במטרה לקדם בקרב חברי הכנסת והוועדות השונות החלטות "סביבתיות", ולמנוע קבלת החלטות אחרות שתוצאותיהן פגיעה בטבע, בסביבה ובאיכות החיים.
התחום המשפטי – החברה להגנת הטבע פועלת לאכיפת החוקים לשמירת הטבע והסביבה על ידי הכנת חוות דעת משפטיות בנושאי סביבה, בהגשת עתירות לבתי המשפט ובהגשת התנגדויות לוועדות תכנון (המחוזיות והארצית) במטרה לעצור פעולות או תוכניות לבנייה ולפיתוח הפוגעות בציבור ובסביבתו.
מאבק נגד הקמת יישובים חדשים הפוגעים בשטחים הפתוחים שנותרו.
"ילדים מובילים שינוי", תוכנית חינוך סביבתי של החברה להגנת הטבע בבתי הספר בכל רחבי הארץ.
קידום הקהילות בערים אשר שומרות ומטפחות את הטבע העירוני.
הובלת תחום הטיילות החינוכית בבתי הספר לחיזוק זיקת ילדי ישראל לארץ, בהדרכת מרכזי לימודי השדה ובתי ספר שדה.
קידום שביל סובב כנרת אשר מאפשר לציבור הרחב לטייל באופן חופשי סביב הכנרת ומטפל בבעיית הגדרות וההשתלטות על החופים הציבוריים.
פעילות למען שמירת החופים בחיפה ומניעת הקמת מרינה במיקום המאיים על אחד החופים היפים בעיר.
פעילות ציבורית ומשפטית נגד הקמת מחצבות באזורים שונים בנגב, אשר כותשות את הנוף המדברי.
יצירת יותר שטחים ציבוריים פתוחים וירוקים כגון פארקים עירוניים שישרתו הן את הציבור העירוני המקומי ואת תושבי הסביבה.
קמפיין לבחירת הציפור הלאומית של ישראל - הקמפיין תרם להגברת המודעות לנושא שמירת טבע וציפורים בישראל במסגרת חגיגות ה-60 לישראל ואף זכה בפרס Effie Awards 2009 לקמפיין האפקטיבי בקטגוריית מלכ"רים.
הגנה על הים והחופים - חקיקת חוק המגן על החוף והים, שומר על זכותו של כלל הציבור ליהנות ממנו וקובע עקרונות לפיתוח ושימור החופים.
לקידום פעילות זו להגנה על השטח הימי בישראל, הקימה החברה את "החצי הכחול".
אישור הקמת פארק איילון - אישור תוכנית ממשלתית להקמת פארק טבעי בדרום מטרופולין תל אביב ומניעת "קומבינת נדל"ן" בשטח.
הצלת מפרץ אילת - הצלת אלמוגי מפרץ אילת על ידי פעילות לצמצום זיהום המפרץ מפוספטים, ביוב, וחקלאות ימית מזהמת.
פרויקט העגורים בעמק החולה - נזקי ענק לחקלאות שגרמו עגורים נודדים, הופסקו בזכות מחקר מקיף ופעילות של מרכז הצפרות של החברה להגנת הטבע בחולה.
כיום העגורים הם אחת מאטרקציות הטבע המרגשות בישראל.
הגנה על שטחים פתוחים - חיזוק ירושלים ושימור הריה, שימור חי וצומח בגבעות נס-ציונה, הר הגלבוע, רמות מנשה ועוד.
פרויקט המים - החברה להגנת הטבע נרתמה לסיוע קידום פתרונות למשבר המים העמוק בו הייתה מצויה ישראל.
עיקר פעילותה בתחום החינוכי-ציבורי, בקמפיין רחב היקף לצימצום צריכת המים.
כמו כן פועלת החברה בקרב מקבלי ההחלטות לקידום נושא החיסכון במים על ידי דוגמה אישית וחקיקה.
החברה מגייסת לפרויקט "נאמני מים" מקרב הציבור הישראלי, אשר יקדמו את נושא החיסכון.
קמפיין משותף של החברה להגנת הטבע יחד עם תנו לחיות לחיות ואנימלס פועל להחמרת האכיפה על ציד לא חוקי ולאיסור על ציד חוקי כתחביב.
בעקבות הקמפיין, החליט ב-2020 המשרד להגנת הסביבה לאסור על ציד הציפורים שליו נודד ותור מצוי, שני מינים שאוכלוסייתן נפגעה בעקבות ציד (ובמקרה של התור המצוי, אף הגיעה לסכנת הכחדה).
פעילות עם נועד במסגרת חוגי הסיירות של החברה להגנת הטבע
חוגי הסיירות של החברה להגנת הטבע
חוגי הסיירות של החברה להגנת הטבע היא שלוחת הנוער של החברה להגנת הטבע.
חוגי הסיירות הוקמו לזכרו של אורי מימון, קצין צנחנים שנהרג במלחמת יום הכיפורים.
לחוגי הסיירות של החברה להגנת הטבע יש בסיס חינוכי המושתת על שלושה עקרונות מרכזיים, המכתיבים את כל הפעילות החינוכית והערכית.
טבע ושמירת טבע: חוגי הסיירות מחנכים לאהבת הארץ ולהבנת ייחודו של הטבע הישראלי, תוך פיתוח אחריות, מחויבות ופעולה אקטיבית לשמירה על הסביבה.
קבוצה והעצמה: הפעילות מתבצעת במסגרת קבוצתית מלוכדת המעצימה כל חניך, מטפחת מנהיגות, ערבות הדדית וחוסן אישי וחברתי.
טיילות וידיעת הארץ: דרך טיולים, שדאות ומיומנויות שטח, החניכים מגלים את הארץ באופן בלתי־אמצעי, לומדים להכיר כל פינה, ומפתחים זיקה עמוקה לנופיה, לאתריה ולמורשתה.
שלושת מרכיבים אלו משתלבים יחד לכדי דרך חינוכית אחת, המעצבת דור צעיר של אוהבי טבע, בעלי ערכים, מנהיגות וזיקה עמוקה לארץ.
חוגי הסיירות פועלים היום לפי מודל מוסדר של פעילות לפי קבוצות קטנות ומשפחתיות של 12-20 חניכים, כאשר כמה קבוצות שונות מהוות מוקד פעילות, וכמה מוקדי פעילות מהווים אזור.
הפעילות מחולקת לחמישה אזורי פעילות:
אזורפירוט אזורדרוםפעילים באזור באר שבע, מיתר, להבים וקלחים.ירושליםפעילים באזור ירושלים, מבשרת ציון והר אדר.מרכזפעילים באזור תל אביב-יפו במוקדים שונים, גבעתיים והכפר הירוק.שפלהפעילים באזור במודיעין-מכבים-רעות, במזכרת בתיה ובשוהםחיפהפעילים במוקדים שונים בעיר חיפה.
מודל זה מאפשר חינוך אישי ומעמיק, חיבור הדוק בין המדריך לקבוצה, ופריסה רחבה המנגישה את חוגי הסיירות לילדים ובני נוער מכל רחבי הארץ, והחל מכיתה ז' - נפגשים באופן מוסדר לטיולים וסמינרים או קורסים מיוחדים כמו סמינר סיירים צעירים, פעילי סביבה או קורס מדריכים צעירים.
המדריכים של חוגי הסיירות יכולים להיות מדריכים צעירים (בשכבות י'-י"ב) בליווי ש"ש (מתנדב שנת שירות), ש"ש בלבד, או מדריכים בוגרים (לרוב סטודנטים).
כולם עוברים הכשרה אינטנסיבית הכוללת מיומנויות שטח, ידע בטבע ובידיעת הארץ, כלים חינוכיים והובלת קבוצה.
החברה להגנת הטבע, מעצם היותה עמותה ציבורית, מחויבת בקיומם של המוסדות הבאים:
האספה הכללית – המורכבת מכלל חברי החברה להגנת הטבע.
ועד מנהל – בן 13–16 חברים, המנהל את ענייני העמותה.
ועדת ביקורת – בת 3–5 חברים, הדואגת לבדיקת ענייניה הכספיים והמשקיים של העמותה.
החברה להגנת הטבע החליטה על הקמתו של מוסד נוסף:
מועצת החברה – גוף המורכב מכ-120 חברי חברה; אנשי ציבור בתחומי העשייה השונים, פעילי סניפים ועובדי חברה, המלווים את הפעילות השוטפת ומסייעים בהתווית המדיניות.
לחברה להגנת הטבע קיים תקנון, שבהתאם להוראותיו מחויבת החברה לפעול.
האספה הכללית של החברה מתכנסת לפחות פעם אחת בשנה.
היא שומעת סקירות על הפעילות הניהולית, הכספית והחינוכית ומאשרת את המאזנים הכספיים השנתיים ואת דו"חות ועדת הביקורת.
אחת לארבע שנים בוחרת האספה הכללית את מועצת החברה ואת ועדת הביקורת.
בהתאם לתקנון החברה, יכול לבחור כל חבר שתוקף חברותו הוא מעל לשנה.
להיבחר למועצת החברה אין מגבלת זמן, ובלבד שהמועמד יהיה חבר בעמותה.
בסוף השנה השנייה לכינונה, בוחרת המועצה את חברי הוועד המנהל לתקופה של ארבע שנים.
הוועד המנהל בוחר את המנכ"ל, המנהל את הפעילות היום יומית השוטפת של החברה, כשלצידו פועלת הנהלה.
עמותה בסדר גודל של החברה להגנת הטבע, מבחינה כספית ומספר העובדים שלה, מחויבת בקיומם של רואה חשבון ושל מבקר פנים, המפוקח בעבודתו על ידי ועדת הביקורת.
נכון לשנת 2023, מנכ"ל החברה להגנת הטבע הוא דן אלון, יושב ראש הוועד המנהל הוא פרופ' יוסי בן-ארצי.
מחזור פעילות העמותה לשנת 2011 עומד על כ-137 מיליון שקל.
החברה להגנת הטבע זכתה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לטובת המדינה והחברה בכללה, ושניים ממייסדיה אמוץ זהבי ועזריה אלון צוינו במיוחד.
החברה לישראל היא חברת החזקות שעד לסוף 2014 הייתה הגדולה בישראל.
היא מתמקדת בעיקר בענפי הכימיקלים.
בתחילת 2015 פוצלה ממנה חברת קנון הולדינגס, שאליה הועברו פעילויות החברה בתחומי ספנות, רכב, מוליכים למחצה ואנרגיה ירוקה.
החברה לישראל הוקמה בשנת 1968 בעקבות ועידה כלכלית של בעלי הון יהודים באפריל 1968 במסגרתה הוחלט להקים חברה שתשקיע בישראל, בהון עצמי של 100 מיליון דולר, שיגויסו במניות של 100,000 דולר כל אחת תוך קבלת אשראי ממשלתי נוח והנחות ביבוא חומרי גלם, כמקובל במפעל מאושר.
בראשות החברה עמדו זיגמונד ורבורג, הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד, אייב פינברג ואחרים.
ביוזמת שר האוצר, פנחס ספיר, נחקק חוק החברה לישראל, המבטיח לבעלי החברה פטור ממיסים למשך 30 שנה והטבות נוספות.
בשלב הראשון של פעילות החברה מכרה לה הממשלה 26% ממניות בבתי הזיקוק ו-50% ממניות צים.
כן השקיעה החברה בתעשייה הפטרוכימית הישראלית, בבניית מלון לאונרדו פלאזה ירושלים ובמספר עסקים נוספים.
החברה קבעה לעצמה להשקיע רק בעסקים גדולים, בהם יתאפשר לה להשתתף בפועל בניהול ועל כן נותרו בידה כספים רבים שלא הושקעו.
חלק מכספים אלו הושקעו בבנק של טיבור רוזנבאום בשווייץ, שקרס בשנת 1974 והסב לחברה הפסדים כבדים.
בשנת 1982 החזיק שאול אייזנברג 21% ממניות החברה והחל לפעול להגעה לשליטה מלאה בה.
לצורך כך רכש אייזנברג מניות של החברה במחירים גבוהים, שקרסו במחצית הראשונה של 1983 והסבו הפסדים ניכרים לקבוצת אייזנברג.
לאחר פטירתו מכרה משפחת אייזנברג ב-1998 את השליטה בחברה לקבוצת האחים עופר, ובשנת 2002, עם פירוק השותפות בין האחים היא הועברה לשליטתו של סמי עופר, בניהול בנו, עידן עופר.
בתחילת 2015 פוצלה מהחברה לישראל חברת קנון הולדינגס, שאליה הועברו פעילויות החברה בתחומי ספנות, רכב, מוליכים למחצה ואנרגיה ירוקה.
במסגרת הפיצול שולמו לבכירי החברה תגמול אישי של 56 מיליון בסה"כ.
על מענק זה הוגשה בהמשך תביעה, שיושבה בפשרה שבה הבכירים נדרשו להחזיר 80% מהבונוס.
במרץ 2022 נחתם מסמך עקרונות לא מחייב לפיו תמכור החברה לישראל 16.69% מחברת בז"ן לקבוצת חג'ג' ייזום נדל"ן, אולם ביוני 2022 החליטה חברת מפעלים פטרוכימיים בישראל לממש את זכות הסירוב שלה לעסקת המכירה ולרכש את המניות המוצעות בעצמה.
החברה לישראל היא חברה ציבורית ומניותיה נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב, ומהוות חלק ממדד תל אביב 35.
נכון לספטמבר 2023 כ-44.41% ממניות החברה מוחזקות על ידי "מילניום השקעות אלעד", הנמצאת בשליטת איש העסקים עידן עופר.
נכון לספטמבר 2023, האחזקות העיקריות של החברה לישראל הן (בסוגריים שיעור המניות שבבעלותה כאחוז מכלל מניות החברה המוחזקת):
עד סוף 2014 החזיקה החברה גם בחברות הבאות (שהועברו לספין-אוף קנון הולדינגס):
קורוס אוטו (50%) - מיזם משותף עם החברה הסינית צ'רי לייצור מכוניות.
פאואר (100%) - חברה המחזיקה בתחנות כוח בישראל ובאמריקה הלטינית.
גרין אנרג'י (100%) - חברה העוסקת בתחום האנרגיה המתחדשת.
בשנת 2004 רכשה "החברה לישראל" את יתרת מניות המדינה בחברת צים.
"החברה לישראל", שהחזיקה ב-48.6% ממניות צים כבר משנת 1970, הייתה המתמודדת היחידה על קניית יתרת החברה אף על פי שחברת ספנות נוספת מחו"ל הביעה בשנת 2001 עניין במניות החברה.
לצורך מכירת מניות צים, הזמינה ממשלת ישראל שתי הערכות שווי, והמחיר שהתקבל בפועל היה הסף התחתון של הערכות אלו.
על תהליך הרכישה של צים על ידי החברה לישראל אמר מבקר המדינה:
ניר גלעד, שהיה החשב הכללי בתקופה בה נחתמה העסקה, מונה כשלוש שנים לאחר פרישתו למשנה למנכ"ל החברה לישראל, וכשנה לאחר מכן מונה למנכ"ל החברה.
ב-7 בינואר 2015 מונה אבישר פז, שכיהן עד אז כסמנכ"ל הכספים בחברה, למנכ"ל במקום ניר גלעד.
ב-13 במרץ 2019 מונה יואב דופלט למנכ"ל חלף לאבישר פז.
בתקופה בה הייתה צים בבעלות משותפת למדינה ולחברה לישראל, שהייתה בשליטת קבוצת האחים עופר, נהגה החברה לערוך עסקאות עם קבוצת האחים עופר תוך הפרת הוראות חוק החברות בעניין עסקאות עם נושא משרה בחברה כך, למשל, נהגה קבוצת עופר להימנע מתשלום עמלות על החכרת אוניות לצים ולהעלים את המידע מדירקטוריון החברה.
בפברואר 2006 העבירה החברה את כלל החזקותיה (26%) בבתי הזיקוק (בז"ן) למדינת ישראל תמורת סכום של 677 מיליון ש"ח.
על עסקה זאת הייתה ביקורת ציבורית, שכן החברה לישראל הייתה אמורה להעביר את החזקותיה בבז"ן ללא תמורה בהתאם להסכם קודם.
עתירה שהוגשה בעניין זה לבג"ץ, על ידי התנועה לאיכות השלטון, נדחתה תוך שבית המשפט העליון מביע אי-נוחות מהעסקה וביקורת קשה על מחדלי הממשלות בשנים שקדמו לה שקלעו את המדינה למערכת אילוצים קשה במשא ומתן עם החברה לישראל.
גם מבקר המדינה, שבחן את תהליך הכנת הסכמי עסקת המכירה, ציין פגמים בהליכים אלה.
החברה לישראל וחברות הבת בהחזקתה ספגו לאורך השנים ביקורות חריפות על התנהלותן הפוגעת בסביבה ובבריאות הציבור.
בשנת 2013 הוזכרה החברה לישראל בדו"ח של המשרד להגנת הסביבה כאחת מתשע החברות הבורסאיות אשר בשלוש השנים הקודמות לפרסום הדו"ח, ביצעו הכי הרבה הפרות סביבתיות.
בנוסף, בגרסת הדו"ח שפורסמה על ידי משרד הגנת הסביבה בשנת 2014 הוזכרו חברות כי"ל ובז"ן.
מבקרים אף טוענים כי החברה לישראל מנסה לנקות את שמה באמצעות הצטיירות כחברה "ירוקה", פעולה המכונה "Greenwash".
כך לדוגמה, את בית הספר לקיימות במרכז הבינתחומי ייסדה החברה לישראל וחברות הבת שלה כי"ל ובז"ן.
החברה למתנ"סים ומרכזים קהילתיים לישראל בע"מ (חל"צ), היא חברה ממשלתית ישראלית באחריות משרד החינוך שייעודה בניית קהילות מקומיות ברשת ארצית.
עד 2020 החברה הייתה באחריות משרד החינוך, אך כאשר הוקם משרד ההשכלה הגבוהה והמשלימה האחריות על החברה למתנ"סים הועברה אליו.
ביולי 2021 עם פירוק המשרד הוחלט להחזיר את החברה למתנ"סים למשרד החינוך.
החברה מתמקדת בפיתוח ובניהול מסגרות מתקדמות של חינוך משלים, למידה כאורח חיים ומתן מענה לחברי קהילה עם צרכים מיוחדים, בגישה קהילתית ועל רצף כל הגילים.
דירקטוריון החברה מורכב מאנשים הנבחרים מתוך נבחרת הדירקטורים או ממונים בידי שר החינוך.
רעיון המרכז הקהילתי התפתח במהלך החיפוש אחר דרכים חדשות להאיץ תהליכים חברתיים בקהילות מתפתחות ובאוכלוסיות חלשות.
הרעיון קרם עור וגידים בשנת 1969, ביוזמת שר החינוך והתרבות, זלמן ארן.
המפגש בין השניים העניק את הדחיפה הגדולה והמשמעותית להקמתם ולפיתוחם של המרכזים הקהילתיים בישראל.
לאחר שהוחלט על ידי הוועדה כי אכן יש מקום להפעיל מרכזים קהילתיים, התעוררה השאלה כיצד יתפקדו המרכזים מבחינה ארגונית.
באותה תקופה לא יכל משרד החינוך לשאת במעמסה לבדו.
הוועדה רצתה שכל מרכז יתפתח לפי תנאי המקום המיוחדים, ולפיכך הציעו הנהלה מקומית לכל מרכז שתקבע את מדיניותו.
בכל הנוגע לארגון הכולל, האחראי על כל ההנהלות המקומיות, הוצע להקים חברה ממשלתית, שבמועצת המנהלים שלה יהיו מיוצגים גופים ורבדים שונים במדינה ובחברה, ותהיה אחראית לניהול המרכז ולהעסקת העובדים.
ראש הוועדה ציפורי סיכם את עבודתה של ועדת פוזנר:
"בוועדות שונות ובעזרת היועץ המשפטי לממשלה נתגבשו הדפוסים עד 1969, שנת ייסוד החברה.
באופן טבעי, נבחרה ד"ר יעל פוזנר להיות יו"ר הדירקטוריון.
אז גם נקבע הכינוי הישראלי למרכז הקהילתי - מתנ"ס - אשר נגזר מהשם הרשמי הארוך - מרכז תרבות, נוער וספורט, שניתן לו בימי בראשית מאילוצים שונים, כאשר איש לא היה בטוח מה יילד יום.
במרוצת השנים, כשהמוסד התפתח והוכיח את עצמו כמרכז קהילתי ראוי לשמו, חשבנו לא פעם שאולי מוטב לשנות את השם, אבל ירדנו מהר מהרעיון מפני שבינתיים המתנ"ס הכה שורשים והפך לנכס ולמטבע לשון, כמו רמטכ"ל או שק"ם.
המתכון המקורי הוכיח את עצמו במידה לא קטנה של הצלחה".
בהתאם לזאת, הוחלט לחלק את מערכת המתנ"סים למחוזות גאוגרפיים, שעל כל אחד הופקד מנהל מחוזי, אשר תפקידו להדריך את מנהל המתנ"ס, ובאמצעותו את הצוות וההנהלה המקומית, במכלול הנושאים שבהם עוסק המתנ"ס, וכן לעמוד בקשר עם רשויות וארגונים באזור.
בשנים 2004–2008 תקופת יאיר גלר כמנכ"ל החברה למתנ"סים התמקדה החברה בקידום החינוך הבלתי הפורמלי, הגדלת שיעורי ההתנדבות, הפחתת היקפי האלימות של בני נוער ושילוב אוכלוסיות עם צרכים מיוחדים בפעילות פנאי.
החברה פעלה ותמכה בתושבי הצפון במהלך מלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2008 בתקופת איתן מזרחי כמנכ"ל החברה היא עברה מיתוג מחדש ונפתחו מרכזים ביישובים ערביים וב.
החברה למתנ"סים פועלת ברשת ארצית של כ-700 מרכזים קהילתיים הפרושים בכל הארץ, בכל המגזרים ובכל האוכלוסיות, ביותר מ-150 רשויות מקומיות, המשרתים מיליוני תושבים בשנה.
הארגון נחלק לחמישה מחוזות גאוגרפיים.
על כל אחד מהמחוזות מופקד מנהל מחוזי וצוות מחוזי שאמונים על הדרכה, פיקוח והנחיה של מנהלי המרכזים הקהילתיים ושל הצוות וההנהלה המקומית, במכלול נושאים שבהם עוסק המרכז הקהילתי; וכן לעמוד בקשר עם רשויות וארגונים באזור.
מחוז דרום הפועל מבאר שבע
מחוז חיפה והעמקים הפועל מנשר
המרכז הקהילתי, הוא מוסד עצמאי הפועל כעמותה (מלכ"ר) או כחברה לתועלת הציבור (חל"צ) או כחברה בע"מ על בסיס שותפות והסכמה עם הרשות המקומית, שבתחומה הוא נמצא.
בראש כל מרכז קהילתי עומדת הנהלה ציבורית, שבה חברים נציגי הרשות המקומית, נציגי תושבים, נציגי החברה למתנ"סים ובחלקן גם נציגי הסוכנות היהודית.
ההנהלה הציבורית אחראית מבחינה משפטית וציבורית על ניהולו ותקציבו של המרכז הקהילתי.
מנהל המרכז הקהילתי מבצע את מדיניות ההנהלה הציבורית שלו.
חוזה מיוחד ואמנה מסדירים את מערכת היחסים בין הרשות המקומית, החברה למתנ"סים המרכז הקהילתי המקומי.
רוב המרכזים הקהילתיים ממוקמים במבנים ייחודיים להם ומפעילים שלוחות ברחבי היישוב, מבני מעונות יום, אולמות מופעים, אולמות ספורט, ספריות, בריכות שחייה ועוד.
המרכז הקהילתי מהווה מוקד לפעילות קהילתית, חברתית פנאי ותרבות לכלל היישוב, בראייה משלבת של התושבים, הרשות והעסקים.
המרכז מנגיש שירותים לכלל התושבים, מקדם תהליכי פיתוח ובינוי קהילתי, קידום מעורבות ציבורית, התנדבות ויזמות, ומעודד גאווה ושייכות קהילתית כחלק מהחברה הישראלית.
שערי המרכז פתוחים מרבית שעות היום לכל שכבות ומגזרי האוכלוסייה ולכל הגילים.
הפעילות מגוונת, גמישה ומקיפה נושאים רבים, בהתאם לצורכי התושבים ולרצונם, ותוך שיתופם בוועדות השונות הקובעות את פעילות המתנ"ס.
פעילויות המרכזים הן בתחומים קהילתיים, חברתיים, חינוכיים ותרבותיים, תוך שילוב של אוכלוסיות מגוונות, בהן גם של בעלי מגבלה פיזית, מנטלית או נפשית.
בין הפעילויות: מסגרות למשפחה ולגיל הרך, מעונות וצהרונים, מרכזי למידה רב תחומיים ורב גילאיים, תוכניות לבעלי מגבלה נפשית - עמיתים, מנטלית-התנהגותית - רעים או פיזית – קהילה נגישה; חוגים ופעילויות העשרה בתחומים מגוונים, אירועי תרבות וספורט, תוכניות סיירות וטיולים, וכן כל תוכנית נוספת בהתאם לצורכי הקהילה.
"התחלה חכמה" - מעונות יום קהילתיים: מסגרות חינוך ותרבות לגיל הרך הנותנות מענה חינוכי, התפתחותי וחברתי בשותפות בין הורים ומחנכים.
מרכזי העשרה לגיל הרך ולמשפחה: מרחב קהילתי להעצמת משפחות ולחיזוק הקשר הבין דורי.
שאק"ל: פעילות שטח, אקסטרים וקהילה לנוער, בשילוב בני נוער מאוכלוסיות מיוחדות ונוער בסיכון.
מרכזי יזמות וחדשנות: מתחמי תשתיות טכנולוגיות מתקדמות המוקדשים להתנסות, לימוד והנחיה, בראייה של צמצום פערים דיגיטליים.
קהילה לומדת: מרכזי למידה רב תחומיים לכל הגילים להתפתחות, חינוך רציף, ולקידום אישי תוך מתן כלים חיוניים למשתתפים, לימוד פדגוגי וקידום סביבה חברתית תומכת.
עמיתים: תוכנית המקדמת השתלבות באוכלוסייה הכללית של בעלי מוגבלויות נפשיות בכל הגילים ופועלת במישור פרטני וקבוצתי, בקבוצות ייעודיות ומשולבות.
רעים: תוכנית לילדים, נוער ובוגרים על הספקטרום האוטיסטי והסובלים מהפרעות תקשורת.
התוכנית כוללת טיפול קבוצתי המקנה מיומנויות וכישורים חברתיים.
מא"ז מלווה: ממונה לווי, הדרכה, הכוון ובקרה על אשכול מרכזים קהילתיים.
לווי כספי, על ידי ממונה מחוזי- בקר כספי: לסיוע, מעקב והכוון התנהלות כספית של המרכזים הקהילתיים במחוז.
בינוי קהילה, על ידי ממונה מחוזי - מב"ק: מדריך לבינוי קהילה לפי מאפייניה וצרכיה, מסייע למנהל ולצוות המרכז הקהילתי בתחומי הקהילה ובהתמודדיות הייחודיות לה.
ביטחון, טיולים, בטיחות וחירום: סיוע במידע והדרכה לצורכי המרכזים הקהילתיים.
החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה נוסדה ב-6 באפריל 1913 על ידי קבוצת אנשי רוח ארץ-ישראליים במטרה להעמיק את המחקר ההיסטורי, הגאוגרפי והארכאולוגי של ארץ ישראל.
בין המקימים היו אברהם יעקב ברור, דוד ילין ואהרן מאיר מזי"א.
פעילות החברה הופסקה בימי מלחמת העולם הראשונה וחודשה בשנת 1919. החברה ערכה את החפירות הראשונות שנערכו בארץ על ידי ארכאולוגים יהודיים-ארץ-ישראלים: בחמת טבריה (1921), ביד אבשלום (1922) ובחומה השלישית בירושלים (1925–1927).
החברה רשומה כמוסד ציבורי ופועלת כמוסד ללא כוונת רווח.
החברה משמשת כארגון-גג למוסדות הארכאולוגיים הישראליים ומהווה גורם מרכזי התומך והיוזם של המחקר הארכאולוגי בישראל.
החברה עוסקת בארגון ובניהול כספי של החפירות ומרכזת בשיתוף עם מוסדות אחרים את עיבוד הממצאים והבאתם לידי פרסום סופי בדו"חות מדעיים.
בעבר הוציאה החברה את כתב העת ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, בין השנים 1933–1967.
החברה עוסקת בהפצת ידיעת הארץ ותוצאות החפירות הארכאולוגיות בקרב הציבור הרחב.
חברי החברה מקבלים את כתב העת "קדמוניות" ומשתתפים בכנסים השנתיים לידיעת הארץ.
מאז 1944 נערכו עשרות כנסים לידיעת הארץ.
במסגרת הכינוסים מסיירים מאות משתתפיהם באתרים ארכאולוגיים בהדרכת ארכאולוגים וחופרי האתרים.
מספר סיורים נערכו גם לארצות השכנות במטרה להכיר את התרבויות שנתקיימו בהן בעבר והקשרים עם תרבותה הקדומה של ארץ-ישראל.
החברה ארגנה בשיתוף עם מוסדות ארכאולוגיים נוספים, כנסים בינלאומיים, בהם שני כנסים לארכאולוגיה מקראית שנערכו בשנים 1984 ו-1990 לציון מלאת 70 ו-75 שנים ליסודה.
בכנסים נטלו חלק מאות ארכאולוגים וסטודנטים, וההרצאות נתפרסמו בקבצים מיוחדים.
הכנס הבינלאומי האחרון נערך בשנת 1997 לציון 50 שנה לגילוי המגילות הגנוזות וההרצאות שהושמעו בו נתפרסמו בקובץ מיוחד.
בשנת ה'תשמ"ט הוענק לחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה פרס ישראל על פעילותה הענפה בחקר ארץ-ישראל ועתיקותיה, הנחלתו לציבור הרחב ותרומתה המיוחדת לחברה ולמדינה.
את הפרס קיבל בשם החברה יוסף אבירם, ששימש כמזכיר משנת 1940, ועמד בראשה משנת 1983.
החברה הוציאה לאור חמישה כרכים של האנציקלופדיה החדשה לחפירות ארכיאולוגיות בארץ-ישראל בעברית ובאנגלית (הכרך ה-5 קיים רק באנגלית).
החל משנת 1951 החברה מוציאה את סדרת ארץ ישראל – מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, שבה כל כרך מוקדש לחוקר בולט.
בממוצע יוצא כרך אחת לשנתיים, ועד 2024 יצאו במסגרת סדרה זו 35 כרכים.
החברה לאנרגיה אטומית של קנדה היא חברה ממשלתית (חברת כתר) קנדית, העוסקת במחקר, בפיתוח, בתכנון ובהקמה של פרויקטים גרעיניים בקנדה וברחבי העולם.
המחקר והפיתוח נעשה בכורים גרעיניים במעבדות החברה אשר בצ'וק ריבר, ליד אוטווה שבקנדה, שם גם מייצרים איזוטופים רדיואקטיביים לשימוש רפואי ותעשייתי.
התכנון ההנדסי וניהול הפרויקטים נעשה ליד טורונטו, שם מתכננים את תחנות הכוח הגרעיניות מסוג קנדו (CANDU) שנבנו בקנדה וברחבי העולם.
החברה לאנרגיה אטומית של קנדה הקימה תחנות כוח גרעיניות בקנדה (חמש תחנות שבהן 22 כורים), בקוריאה הדרומית (תחנה שבה ארבעה כורים), בסין (תחנה שבה שני כורים), בארגנטינה (תחנת אחת שבה כור אחד), ברומניה (תחנה אחת שבה שני כורים), וכן כורים בהודו ובפקיסטן.
חברות חשמל שונות המפעילות כורים מסוג קנדו שתוכננו בחברה לאנרגיה אטומית של קנדה התאגדו בארגון בינלאומי שנקרא "קבוצת בעלי קנדו".
החברה לאנרגיה אטומית של קנדה החלה בדרכה תוך כדי מלחמת העולם השנייה כשנוסדה המעבדה לחקר הגרעין במונטריאול ב-1942 בשיתוף עם הבריטים.
ב-1944 הוחל בבניית כור גרעיני ניסויי בשם ZEEP המפיק אפס אנרגיה, במעבדות המחקר שבצ'וק ריבר ליד אוטווה.
הכור ZEEP היה הראשון בעולם שהגיע לתגובת שרשרת גרעינית יציבה מחוץ לארצות הברית.
מכאן ועד לפיתוח הכור הגרעיני המסחרי מסוג קנדו של החברה הדרך הייתה ברורה.
ב-1946 נסגרו המעבדות במונטריאול, ומרכז הכובד של החברה עבר לצ'וק ריבר.
שם נבנה הכור שנקרא NRX בעל הספק הכוח הגדול ביותר בעולם בזמנו.
הכור שימש להפקה של איזוטופים רדיואקטיביים ולפיתוח דלקים גרעיניים וחומרים עמידים שבסופו של דבר מצאו שימוש במבנה כורי קנדו.
הכור סיפק גם נייטרונים לניסויים בפיזיקה.
בשנת 1952 הוקמה רשמית החברה לאנרגיה אטומית של קנדה (AECL) שיעודה הוא פיתוח שימושים לאנרגיה גרעינית למטרות שלום.
תאונה שארעה בשנת 1952 גרמה לכיבוי הכור NRX.
התאונה הצריכה ניקוי יסודי ונרחב של האתר ממים רדיואקטיביים ושרידי חומר מסוכן שנצטברו בו.
הכור תוקן, ואחרי 14 חודשים הוא חזר לפעולה, והמשיך לשרת את קהיליית הפיזיקאים עד שנת 1992. אחד המדענים הנודעים שם היה הפיזיקאי חתן פרס נובל, דוקטור ברטרם ברוקהאוז, שפיתח שיטות בפיזור נייטרונים.
בשנת 1957 הושלמה בצ'וק ריבר הקמתו של הכור מסוג NRU.
הכור מופעל באורניום טבעי, והנייטרונים בו מואטים על ידי מים כבדים.
הכור מספק עד היום (2008)כ 60% מהצריכה העולמית של מוליבדן-99, שהוא איזוטופ רדיואקטיבי שנועד לאיבחון גרעיני רפואי.
הקנדים היו חלוצים בייצור חומרים להקרנות רפואיות כגון לריפוי סרטן.
הכור מייצר גם 85% מהצריכה העולמית של קובלט-60, שהוא איזוטופ שנועד להקרנות רפואיות ותעשייתיות.
הכור מסוג NRU היווה שיפור ניכר בהשוואה לקודמו, NRX.
אבל גם כור זה חווה תאונה שדרשה ניקוי האתר.
כמו בתאונה עם NRX, גם כאן לא היו נפגעים בנפש.
בעשור זה החברה לאנרגיה אטומית של קנדה בשיתוף עם חברת החשמל של חבל אונטריו, בנתה את הכור הראשון שהפיק חשמל בהספק מסחרי.
הכור מסוג קנדו (CANDU) הפיק 200 מגה-ואט חשמל.
בכור זה נתקלה החברה בבעיות דליפת מים כבדים.
הפגמים תוקנו, וכך נסללה הדרך לבניית כורי קנדו בקנה מידה גדול עוד יותר.
בו זמנית החברה פתחה עוד סניף בחבל מניטובה שבקנדה, בו פיתחה כור ניסויי שפעל על תוריום ולא על אורניום, וגם כור עם מחזור קירור בחומר אורגני.
החברה הגישה הצעת מחקר בנושא טיפול בפסולת רדיואקטיבית.
בשנות השבעים החברה לאנרגיה אטומית של קנדה יחד עם חברת החשמל של חבל אונטריו הקימו שתי תחנות כוח באתרים פיקרינג וברוס, שבכל אחת מהן ארבעה כורים בהספק כולל של 5,600 מגה-ואט.
בו זמנית הודו פיתחה פצצה גרעינית שעשתה שימוש בתוצרים של אחד מהכורים שקנדה בנתה בהודו עוד בשנות 1950 למטרות אנרגיה בלבד.
כתוצאה מכך ניתקה קנדה כל קשר עם התוכנית הגרעינית של אותה ארץ.
סניף החברה במניטובה החל בעבודת מחקר בנושא טיפול בפסולת רדיואקטיבית.
עוד שמונה כורים נבנו והופעלו בשתי תחנות קימות בחבל אונטריו, ובנוסף להם עוד שתי תחנות חדשות הוקמו, האחת בחבל קוויבק והשנייה בחבל ניו ברנזוויק שבקנדה, בכל אחת מהן כור אחד.
בשנים אלה הטכנולוגיה של כורי קנדו נחשבה אז כאחת מעשר המתקדמות ביותר בקנדה.
במקביל, כור ישן שסיפק 200 מגה-ואט בחבל אונטריו כובה וסיים את פעילותו.
תחנת כוח הושלמה בארגנטינה באתר אמבלסה שליד העיר קורדובה, ובה כור אחד שמספק 648 מגה-ואט חשמל.
תחנת כוח הושלמה בקוריאה הדרומית באתר וולסונג ובה כור אחד שמספק 679 מגה-ואט חשמל.
תקלה חמורה בתוכנה שהפעילה את המכונה להקרנות רפואיות מתוצרת החברה גרמה למותם של שישה חולים בארצות הברית.
תחנת כוח חדשה, שלישית, הוקמה בחבל אונטריו באתר דארלינגטון ובה ארבעה כורים.
החברה לאנרגיה אטומית של קנדה מכרה את החטיבה לאספקת איזוטופים רדיאקטיביים לחברה ציבורית בשם נורדיון.
שתי החברות שיתפו פעולה בבניית שני כורים מסוג MAPLE באתר המעבדות צ'וק ריבר כדי להחליף את הכור הישן ליצור איזוטופים.
אך בעיות רישוי מעכבות את הפעלת הכורים האלה עד היום (2008).
תחנת כוח מסוג קנדו הושלמה ברומניה באתר צ'רנבודה על נהר הדנובה, ובה כור אחד שמספק 706 מגה-ואט חשמל שהם כ-10% מתפוקת החשמל ברומניה.
שלושה כורים מסוג קנדו נוספו לתחנת כוח וולסונג שבקוריאה הדרומית בהספק כולל נוסף של 2,145 מגה-ואט חשמל.
תחנה זאת מצטיינת בכך שניצולת ההפקה שלה היא מהגבוהות בעולם לתחנות כוח גרעיניות.
בעשור הראשון של האלף החברה עוסקת במחקר היתכנות השימוש בדלק לכורים גרעינים המורכב מתערובת תחמוצות אורניום ופלוטוניום שנותרו מפירוק הנשק הגרעיני בתום המלחמה הקרה.
בשנת 2008 החברה עוסקת בפיתוח דגם חדש של כור קנדו מתקדם הצורך פחות מים כבדים.
זאת, וגם לוח הזמנים המקוצר של הקמתו, אמורים לחסוך בהוצאות בנייתו.
כור נוסף נכנס לפעולה בתחנת כוח הקיימת בצ'רנבודה שברומניה.
עבודות הכנה לעוד שני כורים באותו אתר כבר החלו.
כורים חדשים מתוכננים לתחילת בניה בעשור זה בחבל אונטריו וגם בחבל אלברטה שבקנדה.
חטיבת כורי הכוח של החברה לאנרגיה אטומית של קנדה עומדת למכירה לידיים פרטיות.
ההפרטה אמורה להסתיים בשנת 2010. החטיבה למחקר ולייצור איזוטופים רפואיים ותעשייתיים שומרת על מעמדה כחברה ממשלתית.
החברה הפסיכואנליטית בישראל היא עמותה הפועלת בישראל לטיפוחה, קידומה, והפצתה של הפסיכואנליזה כתאוריה וכשיטת טיפול.
החברה הפסיכואנליטית נוסדה באמצע 1933 על ידי מקס אייטינגון, אחד מתלמידיו של זיגמונד פרויד שעלה לארץ מגרמניה בעקבות עליית הנאצים לשלטון.
אייטינגון ניסה להגשים את חזונו של פרויד להקים קתדרה לפסיכואנליזה באוניברסיטת העברית, ומשלא הצליח, הקים את המכון, שפעל בראשית דרכו ברחוב החבשים בירושלים, בטרם עבר לשכונת טלביה (למבנה המכונה "מכון ישראלי לפסיכואנליזה" - אף שאין זה שמה של העמותה).
בראשיתה, נקראה החברה בשם החברה הפסיכואנליטית לפלשתינה (Palestinian Psychoanalytical Society).
בעת ייסודה מנתה החברה ארבעה חברים נוספים: משה וולף, אנה-חנה סמילנסקי, איליה שליט, וואלטר קלוגה.
ב-1934 התקבלה החברה לשורות .
עם הקמת מדינת ישראל שינתה שמה להחברה הפסיכואנליטית בישראל (Israel Psychoanalytical Society).
במכון נערכו קורסים והשתלמויות בתחום הפסיכואנליזה, בנוסף להכשרת פסיכואנליטיקאים מעביר המכון קורס לפסיכותרפיה דינמית, ומיועד לפסיכולוגים, פסיכיאטרים ועובדים סוציאליים קליניים ומטפלים באמנויות בעלי תואר שני.
כמו כן, נערכים במכון טיפולים לציבור הרחב ולמטפלים.
בעקבות פעולת המכון, וניסיונו הרב בטיפול בנפגעי הלם קרב לאחר מלחמת יום הכיפורים, נבחר המכון לארח את הכנס הפסיכואנליטי הבינלאומי בשנת 1977 - הייתה זו הפעם הראשונה שבה הכנס נערך מחוץ לאירופה.
רק בשנה זו, ובעקבות הכנס, הוקמה קתדרה לפסיכואנליזה באוניברסיטה העברית, אשר נקראה על שם פרויד.
בהמשך הוקם גם מכון מחקר לפסיכואנליזה במסגרת האוניברסיטה.
האגודה נרשמה כעמותה ב- 1982.
חברת אסדות וספנות חופית ארצישראלית בע"מ נוסדה בשלהי 1919, והייתה חברת הספנות הראשונה שהקימו אנשי היישוב העברי בארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי.
יוזמי הקמת החברה היו ד"ר מאיר גורביץ וחבריו לוועדת המים ביפו.
החברה, שהקמתה אושרה על ידי השלטונות הבריטיים, שמה לה למטרה לייסד קו ספנות מסחרי בין א"י לנמלי מזרח הים התיכון, להפעיל אסדות (lighters) לפריקה ולטעינה של אוניות בחופי יפו וחיפה, ולקיים שירות ספינות חופיות לאורך חופי הארץ.
בתחילת דרכה הפעילה החברה את הספינה "החלוץ", הנחשבת על כן לספינה העברית הראשונה.
בפברואר 1921 טבעה "החלוץ" בסערה עזה בחוף יפו והחברה התפרקה.
בקיץ שנת 1920, בעקבות הגעתו מרוסיה של קצין הים היהודי הראשון בארץ ישראל קפיטן פרנקפורטר, החלה ועדת המים לחפש דרך לייסד צי עברי מסחרי.
בהוראת הקפא"י הגישה הוועדה בקשה לרישום "החברה לאסדות וספנות חופית" ואמנם התקבל הרישיון, שנמסר לידי יו"ר ועדת המים הד"ר מאיר גורביץ, אישית מידיו של הגנרל בולם.
הודפסו מניות לחברה, וגורביץ הורשה מטעמו של הקולונל אליעזר מרגולין לנאום בפני אנשי הגדודים העבריים במחנה סרפנד (צריפין).
אלה קנו מיד מאות מניות במזומן.
החברה, שנוהלה בידי אברהם ריבוצקי, קנתה בתל אביב אסדת משא נגררת מסוחר בשם ליפשיץ.
אסדה זו הוסבה לאוניית משא על ידי הוספת מנוע דיזל שהובא מדמשק, וניתן לה השם "החלוץ".
האונייה נגררה במשך שעות בחבל ארוך על ידי פועלים ערבים מחולות חוף חיפה אל הים, והפליגה אל טקס השקתה בנמל יפו, בנוכחות נכבדי היישוב ובראשם מאיר דיזנגוף.
קברניט "החלוץ" היה מצרי, ובצוותה היו 3 מלחים עבריים - מכונאי ראשון קפלן, צבי יוספיה, וירמיהו הלפרן, בנו של השומר מיכאל הלפרן.
החלוץ עסקה בהובלת מטענים בין חופי הארץ.
התקופה הייתה תקופת לחימה של הצרפתים בכנופיות הצבא הערבי בצפון הארץ, ומתח רב שרר בינם לבין האנגלים.
עקב חסימת הדרכים היבשתיות נשלחה החלוץ לייבא מטען מביירות לתל אביב ואנשיה ביצעו את המשימה בהתלהבות.
בדרכה חזרה, חיבל רב החובל המצרי במדחף על ידי הנחת שרשרת ברזל עליו, ונעלם.
אירוע זה הביא את היישוב למסקנה ברורה, שאין תקומה ללא פתח ימי.
אחרי שהוחזרה לבעליה הראשונים, נטרפה "החלוץ" על סלע מול נמל יפו.
החברה הפילוסופית האמריקאית היא קבוצת דיונים שייסד בנג'מין פרנקלין ב-1743 בפילדלפיה כתולדה של מועדונו הקודם, ה-"Junto".
החברה ממשיכה לקיים מחקר מעמיק במגוון רחב של דיסציפלינות במדעי הרוח והמדעים, באמצעות מענקי מחקר המושקעים בפרסום כתבי עת, ספרייה ענפה וקיומן של פגישות קבועות.
מתחילתה משכה החברה הפילוסופית האמריקאית רבים מהמוחות המבריקים ביותר.
בין חבריה בראשית ימיה ניתן למנות את ג'ורג' וושינגטון, ג'ון אדמס, אלכסנדר המילטון, תומאס פיין, דייוויד ריטינהאוס, אוון בידל, בנג'מין ראש, ג'יימס מדיסון, מיכאל הילגאס וג'ון מרשל.
החברה גם הכניסה לשורותיה פילוסופים ואנשים בעלי שם מאומות אחרות, ובכללם אלכסנדר פון הומבולדט, המרקיז דה לה פאייט, פרידריך וילהלם פון סטובן, תדיאוש קושצ'ושקו ויקטרינה רומנובה וורונטסובה-דשקובה.
ב-1746 שבתה החברה מפעילותה, אולם ב-1767 הוקמה מחדש וב-2 בינואר 1769 התאחדה עם החברה האמריקאית לקידום הידע השימושי (American Society for Promoting Useful Knowledge) תחת השם "החברה הפילוסופית האמריקאית הקיימת בפילדלפיה לקידום הידע השימושי" ("American Philosophical Society Held at Philadelphia for Promoting Useful Knowledge").
בנג'מין פרנקלין נבחר לנשיא הקבוצה
לאחר המהפכה האמריקאית הפך פרנסיס הופקינסון, שהיה מחותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית, למנהיגה של הקבוצה.
תחת השפעתו, קיבלה החברה חלקת אדמה מהממשל של פנסילבניה, יחד עם חלקת אדמה בפילדלפיה עליה נבנה היכל החברה.
במהלך שנות קיומה הוספו לרשימת חברי החברה שמות נכבדים נוספים של מדענים ואנשי רוח.
צ'ארלס דרווין, רוברט פרוסט, לואי פסטר, אליזבט קבוט אגסיז, ג'ון ג'יימס אודובון, מרגרט מיד, מריה מיטשל ותומאס אדיסון.
החברה ממשיכה להיות אבן שואבת לאנשי שם, כשרשימת חבריה מנתה (נכון ליולי 2024) 1,000 חברים, בכללם 840 אזרחי או תושבי ארצות הברית ו-160 חברים זרים שמייצגים למעלה משני תריסרי ארצות.
ב-1786 ייסדה החברה הפילוסופית האמריקאית את "מגלן פרימיום" (Magellanic Premium), פרס המוענק על "ניווט, אסטרונומיה או מדעי הטבע".
הפרס ניתן מכספי קרן שהעניק נכדו של פרדיננד מגלן והוא מוענק עד עצם היום הזה.
פרסים אחרים שמעניקה החברה כוללים את פרס ברזון (Barzun prize), לתרבות ההיסטוריה על שם ז'אק ברזון, פרס ג'דסון דלנד (Judson Daland Prize), להישג יוצא דופן במחקר רפואי, מדליית בנג'מין פרנקלין, פרס לשלי לנוירוביולוגיה, פרס לואיס ומדליית ג'פרסון להישג ראוי לציון באמנויות, מדעי הרוח ומדעי החברה.
החברה הפילוסופית האמריקאית מפרסמת דיווח על פעילויותיה (Transactions of the American Philosophical Society) מאז 1771. כיום רואות אור חמש מהדורות מדי שנה.
כתב העת "Proceedings of the American Philosophical Society" רואה אור מאז שנת 1838; בו מתפרסמים סיכומי הדיונים שמתקיימים בפגישות החצי שנתיות של החברה.
החברה גם מוציאה לאור את אוסף הפרסומים של בנג'מין פרנקלין, ג'וזף הנרי, ויליאם פן ולואיס וקלארק.
מוזיאון החברה הפילוסופית האמריקאית מארח תערוכות החוקרות היסטוריה, אמנות ומדע.
המוזיאון נפתח ב-2001 וממוקם בהיכל החברה הפילוסופית המסופח להיכל העצמאות של ארצות הברית, ב-104 South Fifth Street בפילדלפיה.
המוזיאון בהיכל הפילוסופי מציג תערוכות מתחדשות על נושאים שונים החוקרות את השילובים בין היסטוריה, אמנות, ומדע.
הוא מתמקד בימיה הראשונים של פילדלפיה והאומה.
התערוכות כוללות עבודות אמנות, כלים מדעיים, כתבי יד מקוריים, ספרים נדירים, פריטים היסטוריים, וקוריוזים מסוגים שונים שבבעלות החברה, בצד מוצגים ששואלת החברה ממוסדות אחרים.
החברה לפיתוח יפו העתיקה היא חברה עירונית, בבעלות עיריית תל אביב-יפו, האחראית לשיקום וניהול אזור יפו העתיקה.
החברה הוקמה בשנת 1961 על ידי ממשלת ישראל ועיריית תל אביב-יפו, במטרה לשקם את אזור יפו העתיקה, שבאותה עת כונה "השטח הגדול" והיו בו מבנים רבים במצב תחזוקה גרועה, רבים מהם היו הרוסים חלקית והייתה בו פעילות עבריינית.
אחזקת מניות החברה התחלקה באופן שווה בין העירייה ובין הממשלה באמצעות מינהל מקרקעי ישראל והחברה הממשלתית לתיירות.
על פינוי ושיקום אזור "השטח הגדול" הוכרז כבר בשנת 1950, ובעת הקמת החברה כבר פונו רוב התושבים, והחלו עבודות השיקום כולל הקמת גן הפסגה וגן המדרון.
במהלך השיקום הוחלט לא להרוס לחלוטין את כל המבנים באזור, אלא לשקם אותו כרובע אמנים ואומנים.
בשנת 1956, רוב בתיה של יפו העתיקה הוכרזו כרכוש נטוש, ועברו לחזקת רשות הפיתוח ואחר כך למינהל מקרקעי ישראל
בינואר 1960 נעצרו לחקירה פקידים בכירים ב"מינהל יפו" שהיה אחראי על פינוי ושיקום "השטח הגדול".
והוחלט להקים חברה ממשלתית שתהיה אחראית להמשך שיקום ופיתוח יפו העתיקה על בסיס כלכלי ומנהל תקין.
החברה יזמה תוכנית בניין עיר חדשה ליפו העתיקה (תוכנית 606), שתוכננה על ידי צוות אדריכלים שעליו נמנו יעקב יער, סעדיה מנדל, יונה פיטלסון ואליעזר פרנקל, ואשר עבדו יחדיו על תוכנית השימור והפיתוח בין השנים 1961–1962. הזכויות ברוב המבנים ביפו העתיקה הועברו לרשות החברה או נמסרו לה בחכירה.
התל עליו שוכנת יפו העתיקה הוגדר כ"שמורה ארכיטקטונית" שמבניה ונופה ישומרו וישוחזרו, תוך כדי פיתוח גנים וכיכרות בשטחים הפתוחים.
המטרה הייתה להפוך את האזור למרכז בילוי, אומנות ותיירות, ולמשוך אליו אוכלוסייה חדשה.
בשנת 1963 החל אכלוס הבתים הראשונים, והם החכרו בעיקר לאמנים, סופרים ואומנים.
החברה לפיתוח יפו העתיקה הייתה גם אחראית לפריסת התשתיות העירוניות: קווי מים, ביוב, חשמל וטלפון.
בנוסף הכשירה והחכירה החברה מבנים לטובת הקמת גלריות לאמנות, מסעדות ומועדוני לילה.
עם זאת לרוב החוכרים נאלצו לשאת בעלות השיפוץ הפנימי של המבנים, ומספר אמנים שזכו בחוזי חכירה ויתרו עליהם עקב העלות הגבוהה.
בשנת 1969 פרסם מבקר המדינה דו"ח חיובי ברובו על פעילות החברה, וציין שהיא הצליחה במשימתה לשקם את יפו העתיקה.
בשנת 1977 פרסם מבקר המדינה דו"ח נוסף על החברה, וציין שהיא סיימה למעשה את רוב תפקידה בשיקום יפו העתיקה, ושיש לשקול את המשך פעילותה.
בשנות ה-80 יזמה החברה פסטיבל מוזיקה ים תיכונית בשם "לילות יפו", שהיה נערך באמפיתיאטרון בגן הפסגה וסביבתו.
בסוף שנות ה-90 הגמישה החברה את מדיניות האכלוס והחכירה של המבנים ביפו העתיקה, והתירה ליזמים פרטיים להקים פרויקטים של מגורי יוקרה, כחלק מהתהליך הג'נטריפיקציה של האזור.
בין השאר יזם האדריכל אילן פיבקו מספר פרויקטים ביפו העתיקה, נבנה פרויקט מגורי יוקרה במבנה ששימש את מרכז המבקרים "החוויה הישראלית", ובמתחם המנזר הארמני (השוכן בין נמל יפו, רציף העלייה השנייה וסמטת נתיב המזלות), שהיה בחלקו נטוש, הוקמו 25 דירות יוקרה, למרות התנגדויות רבות שהוגשו לפרויקט.
בשנת 2002 החליטה ועדת השרים להפרטה, לכלול את החברה ברשימת חברות ממשלתיות המיועדות להפרטה.
בשנת 2003 החלה החברה לקדם תוכנית בניין עיר חדשה במטרה, בין היתר, לאפשר הגדלת נפחים ותוספות בנייה, במסגרת המרקם הקיים.
בנוסף החלה לקדם תוכניות למלונות, לבתי קפה, ולחנויות אופנה בתחומי המתחם.
בפברואר 2003 אושרה הקמתו של בית מלון במבנה בית החולים הצרפתי, כולל בניית מבנה חדש בן שש קומות בצמוד לו.
בשנת 2013 החלו לפוג חוזי החכירה של כ-280 הבתים, שהוחכרו במקור ל-49 שנים, החל משנות ה-60. תחילה סירבה החברה לדון בחידוש חוזי החכירה.
בדצמבר 2014 אישר לבסוף דירקטוריון החברה פה אחד, החלטה על חידוש חכירות הנכסים למגורים ולמסחר ביפו העתיקה ל-49 שנים נוספות.
בשנת 2015 עברה החברה לבעלותה המלאה של עיריית תל אביב, ופעילותה אחודה עם חברת אתרים העירונית, שהפכה לחברת האם שלה.
החברה לפיתוח עכו העתיקה בע"מ היא חברה ממשלתית הכפופה למשרד התיירות, העוסקת בפיתוח העיר העתיקה בעכו ובמיתוגה כמוקד תיירותי בינלאומי.
החברה נוסדה בשנת 1967 ומשרדיה שוכנים במתחם "הגן הקסום", ממזרח למצודת עכו.
החברה מפעילה במקום מרכז מבקרים והזמנות ובו מוצגת גם תצוגה קבועה של ממצאים ארכאולוגיים מהעיר.
על פעולותיה החשובות של החברה נמנה פרויקט השימור המתמשך של מצודת עכו שהיוותה את מרכזו של הרובע ההוספיטאלרי בעכו הצלבנית.
החברה מלווה את העבודות, מבצעת סקרים ותיעוד ומשתתפת בצוות התכנון של הפרויקט.
עוד מבצעת החברה עבודות תחזוקה ובינוי שונות ברחבי העיר העתיקה.
דודו הררי מונה למנכ"ל החברה בשנת 1993. בתקופתו פעילות החברה הורחבה.
הוא קידם הכרזץ הערי כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
מאז 2018 משמש כמנכ"ל החברה יובל פורת.
החברה לכתבי עולי הרגל לארץ ישראל, ה-Palestine Pilgrims' Text Society, היא אגודה שתרגמה והוציאה לאור ספרות מסעות של עולי רגל, ושאר כתבים המשמשים מקורות ראשוניים לחקר ארץ ישראל בימי הביניים (ולמעשה, אף לאחר מכן).
החברה נוסדה בלונדון במטרה לספק לקהל הרחב גישה למקורות שבין המאה ה-4 והמאה ה-15, כשעדיפות ניתנה למקורות מהם ניתן ללמוד על הטופוגרפיה העתיקה של ארץ הקודש.
החברה החלה בעבודתה בשנת 1884, ועד שנת 1897 פורסמו אחד עשר כרכים מתורגמים משלל שפות וכרך מפתח, בשיתוף הקרן לחקר ארץ ישראל.
בין כרכי החברה נמצאים חלק מהכתבים הבסיסיים ביותר להכרת תקופתם, וברבים מהם נותרו פרסומי החברה התרגומים היחידים של כתבים אלה, וכמעט שלא ניתן למצוא עבודת מחקר מקיפה על התקופות הללו שאינה מכילה את ראשי התיבות PPTS.
בין הכתבים שפורסמו על ידי החברה ניתן למנות את ספריהם של הנוסע מבורדו, הירונימוס, פרוקופיוס, בורכרד מהר ציון, פליקס פברי, ברנהרד פון בריידנבאך ועשרות נוספים.
החברה לחקר מצרים , היא החברה החשובה ביותר בממלכה המאוחדת העוסקת בקידום וטיפוח המחקר בנושא אגיפטולוגיה.
החברה נוסדה בשנת 1882 והייתה ידועה בתחילה בשם הקרן לחקר מצרים .
ייסוד הקרן נעשה בעיקר ביוזמתם של האגיפטולוגית החובבת אמליה אדוארדס ואיש המוזיאון הבריטי רג'ינלד סטיוארט פול.
השם שונה ל"חברה לחקר מצרים" בסיום מלחמת העולם הראשונה.
החברה עסקה בחפירות ארכאולוגיות רבות של אתרים במצרים כגון סקארה, אל עמארנה, ודיר אל-בחרי, שם נמצאה קבר המלכה חתשפסות.
החברה מימנה את חפירותיו הראשונות של פלינדרס פיטרי במצרים בין השנים 1884 – 1886, ושוב בין השנים 1896 – 1904
שני הביטאונים מופצים לחברי החברה.
בנוסף מפרסמת החברה בנפרד דוחות חפירה של האתרים שהיא יוזמת את חפירתם.
לחברה שני משרדים, בלונדון ובקהיר.
החברה הרוסית-אמריקאית הייתה חברת מניות שקיבלה צ'רטר קיסרי מהצאר פאבל הראשון ב-8 (או לפי הלוח היוליאני 19) ביולי 1799 במטרה לתת זכויות מסחר מועדפות באמריקה הרוסית.
הצ'רטר הקיסרי העניק לחברה שהוקמה לא מכבר 68 שנות מונופול על כל המסחר הרוסי עם יבשת אמריקה בכלל ואמריקה הרוסית בפרט.
מחברת מסחר כלכלית הפכה החברה הרוסית-אמריקאית לשליטת אמריקה הרוסית כאשר ראשי החברה כיהנו גם כמושלי אמריקה הרוסית, החברה שמרה על מעמדה עד רכישת אלסקה ב-1867, מה שהביא גם לפירוק החברה.
החברה הוקמה על בסיס החברה הצפון-מזרחית (Северо-Восточная компания) שהתקיימה בשנים 1783–1799. החברה הייתה לחברת המניות הראשונה ברוסיה והייתה כפופה למשרד המסחר ולשר המסחר ניקולאי רומיאנצב הייתה השפעה רבה על ענייני החברה.
בשנת 1801 מטה החברה עבר מהעיר אירקוטסק לסנקט פטרבורג הבירה והסוחרים שהחזיקו במניות החברה הוחלפו באריסטוקרטים ואצילים.
אף שהחברה חדלה מלפעול ביבשת אמריקה משנת 1867 היא המשיכה להתקיים עד שנת 1881 ופורקה בפועל רק בשנת 1888.
הרוזן רומיאנצב ממן את המשלחת הימית הראשונה תחת פיקודם של אדם יוהאן פון קרוזנשטרן וניקולאי רזאנוב בשנים 1803-1806 ומאוחר יותר מימן גם את מסעהּ של "רוריק" בשנים 1814-1816 לאלסקה וקליפורניה.
מפרץ בודגה בקליפורניה נקרא תחילה מפרץ רומיאנצב (Залив Румянцев) על שם השר ניקולאי רומיאנצב וזה היה שמה בשנים 1812-1842. המקום יושב על ידי הרוסים בשנת 1809 שבנו במקום נמל ימי ששירת את מבצר רוס הסמוכה והמושבה הרוסית באמריקה.
המשלחת ביצעה את משימת הממשל וגילתה את מצר ברינג, אלסקה והאיים האלאוטיים.
אולם המשלחות לחקר צפון האוקיינוס השקט סבלו אבדות בנפש של כשליש מהמשלחת השלישית (כולל ברינג עצמו) והממשלה איבדה עניין במשלחות הגילוי.
היסטוריונים שונים בארצות הברית וברוסיה טוענים ששמה הנכון היה — החברה הרוסית-אמריקאית (Российско-американская компания).
החברה הייתה רוסית ולא היה בה אף הון אמריקאי, החברה ייצגה אינטרסים רוסיים בלבד והקשר האמריקאי היחיד היה פעילותה בשטחי צפון-מערב היבשת.
החברה הצפון-מזרחית (Северо-Восточная компания) הייתה חברת סחר בבעלותם של היזמים גריגורי שליחוב ואיוואן גוליקוב שהוקמה על ידם במזרח סיביר ב-1783. החברה פעלה בשטחי האיים הקוריליים ובשטחי קאד'יאק ובשטחי האיים האלאוטיים, שהפכו לאחר מכן לחלק מאמריקה הרוסית.
נציגי החברה בהנהגת שליחוב פלשו לכפרים המקומיים בקודיאק על רקע הסחר בפרוות לוטרת הים וטבחו בתושבים הילידיים כש-130 אנשים חמושים מטעם החברה הרוסית-אמריקאית טבחו באלפיים אנשי שבט האלוטיקיים.
טבח שהביא לכך שהחברה השתלטה על שטחי המחיה שלהם.
החברה התחרתה בחברת הסחר לבדב-לסטוצ'קין שהפכה לאחר מכן לחברה האמריקאית המאוחדת וניסתה לפגוע במונופול של החברה הצפון-מזרחית על סחר פרוות ביבשת אמריקה.
תחרות שנמשכה עד שנת 1799 כשהצ'רטר הקיסרי הבטיח בפועל את המונופול של החברה על סחר במושבות הרוסיות באמריקה.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 הגיעו ידיעות על האדמות שממזרח לקמצ'טקה, בעזרת משלחות החקר של ויטוס ברינג ודמיטרי פאבלוצקי.
בשנים 1780 הגיעו לאלסקה שתי משלחות חקר בלבד, אלה של שליחוב-גוליקוב ואלה של לבדב-לסטו'צקין, שלא הפסיקו להתחרות זה בזה על הבכורה.
בשנת 1798 המשלחת של לבדב-לסטוצ'קין נאלצו לעזוב את אלסקה ובשנת 1799 אנשי המשלחת של שליחוב-גוליקוב פעלו להקמת החברה הרוסית-אמריקאית, בעיקר ביוזמת גריגורי שליחוב וניקולאי רזאנוב שניהלו את הסחר הבלעדי בפרוות בשטחים אלה.
דגל החברה הרוסית-אמריקאית אומץ לראשונה בשנת 1806 והיה גרסה אופקית של הטריקולור הרוסי לבן-כחול-אדום של דגל רוסיה אך נוסף לו סמל הנשר הדו-ראשי של החברה וזה היה דגל החברה ודגל המושבות הרוסיות באמריקה הרוסית עד לשנת 1867.
ב-28 בספטמבר (או 10 באוקטובר בלוח השנה החדש) 1806 אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה אישר לעצב דגל חדש לחברה הרוסית-אמריקאית לאחר האישור הקיסרי נחתם צו שאושרר על ידי הסנאט הרוסי וב-19 באוקטובר 1806 נתלה דגל זה מעל משרדי החברה וסניפיה.
קיסר רוסיה עצמו היה בעל מניות החברה כמו גם שאר בני משפחת הקיסר ורבים מאצילי סנקט פטרבורג, זאת מאז העברת משרדי החברה מאירקוצק לסנקט פטרבורג בשנת 1801 had changed from a predominantly merchant class enterprise to a "favourite" of Russia's upper classes.
עיצוב הדגל של החברה ינק את שורשיו מדגלי רוסיה הקודמים: בשנת 1693 הצאר פיוטר הגדול השתמש בגרסה האופקית של לבן-כחול-אדום כדגל ובמרכזו נשר דו-ראשי מוזהב ששימש כדגל הצאר.
בנוסף לזה, באותה שנה ספינות סוחר רוסיות שטו עם דגל לבן ובמרכזו נשר דו ראשי שחור.
ב-1705 צו מלכותי מאת פיוטר הראשון אשרר את דגל המסחר הרוסי שהתבסס על דגל רוסיה.
ב-1803, המשלחת הרוסית הראשונה שיצאה לים הייתה זו שבפיקוד איוואן קרוזנשטרן (אדם יוהאן פון קרוזנשטרן) שהגיעה לקרונשטדט מומנה על ידי שר המסחר, ניקולאי רומיאנצב שהיה לאחר מכן לאחד מיוזמי הקמת החברה הרוסית-אמריקאית.
אחד ממנהלי החברה ניקולאי רזאנוב היה בהמשך לשגריר הראשון של רוסיה ביפן.
כל ספינות החברה הרוסית-אמריקאית באותו זמן שטו בדגלי הסחר הרוסי ובדגל הצי הרוסי הקיסרי, שימוש שאושר על ידי הצאר לאחר שמרבית בני המשלחת היו אנשי הצי הרוסי הקיסרי.
החברה שיחקה תפקיד מרכזי בסרט ההרפתקאות "פורט רוס: בחיפוש הרפתקה" (Форт Росс: В поисках приключений) משנת 2014 ובכיכובם של מקסים מאטבייב ואנה סטרשנבאום.
החברה השקופה היא דימוי לחוסר הפרטיות שקיימת בחברת הרשתות החברתיות של ימינו.
האדם הופך לשקוף כאשר פרטיו, מחשבותיו, דעותיו, תמונותיו וכדומה נחשפים לעיני כל, וכל מי שחפץ בכך יכול להשתמש בהם.
להפיכת חייהם של אנשים לשקופים וצפויים באמצעות הרשתות החברתיות, יש השלכות חברתיות, כלכליות ופוליטיות שליליות- קל יותר להפעיל עליהם לחץ ולתמרן אותם וניתן להשתמש במידע למטרות מסחריות ואחרות, בניגוד לרצונם.
מושג זה הוטבע בין היתר בספרו של דייוויד ברין: "The Transparent Society"והופיע לראשונה ככתבה במגזין wired.
ברין טוען כי התקשורת וטכנולוגיות העברת הנתונים, השתלטו על החברה והפכו אותה לחסרת פרטיות ואת הפרטים בה לשקופים ומציע בספרו יישומים ותרגולים כפתרונות בקשר לחשיפת יתר באינטרנט.
בתחילת ימי האינטרנט הרצון היה לעשות שימוש בטכנולוגיה על מנת לתמוך בתקשורת אנושית ובהתהוות קהילות מקוונות.
הפריצה החלה בשנת 2003 ,כאשר הרשתות החברתיות הפכו לפופולריות.
רשתות כמו פייסבוק, טוויטר וכו', הן חלק מהמהפכה האינטרנטית שיצרה את האינטרנט החדש הווב 2.0. האינטרנט החדש כולל אתרים ואפליקציות המספקות פלטפורמה טכנולוגית לתוכן גולשים, יצירה ושיתוף של תכנים המועלים לרשת על ידי הגולשים עצמם.
הוא מאופיין ברמה גבוהה של אקטיביות ושיתופיות בין בני אדם ליצירת קשרים חברתיים, שיתוף בחוויות אישיות, יצירת מידע חדש והפצתו במהירות.
לחברות רבות ברשתות החברתיות כמו פייסבוק, יש בעלות על התכנים שאנו מעלים, בעלות זו מוגדרת כקניין רוחני- ואת תכנים אלו לא ניתן למחוק כליל.
כמו כן, לרשת החברתית ישנה האפשרות לעשות שימוש בפרטי המשתמשים והם חשופים לכול.
בכך נפגעת פרטיותו של האדם ורבים אחרים מקבלים את הגישה לפרטיו.
הסכנה המשמעותית ביותר בחברה השקופה נמצאת אצל ילדים ובני נוער, אשר מבלים שעות רבות ברשתות החברתיות, ולרוב אינם מודעים לחסרונות הטמונים באובדן הפרטיות.
השימוש ברשתות החברתיות עונה על צרכים בסיסיים של מעורבות ותמיכה חברתית, העדר בדידות והכרות עם אנשים וקבוצות נוספים אולם קיימות גם השלכות הנובעות מחשיפת יתר ברשתות החברתיות.
עם זאת בספרו של ברין, הוא טוען כי רמת הפרטיות תפגע במידה מסוימת אך בסופו של דבר תיעצר, בעיקר מאחר שהפרטים בחברה הם בעלי צורך בסיסי לפרטיות.
החברה להחזקת המקומות ההיסטוריים בארץ-ישראל הייתה ניסיון ממוסד ראשון מסוגו לקניית אחיזה באתרים המסמלים את זיקתו הדתית, ההיסטורית והלאומית של העם היהודי לארץ אבותיו.
החברה נוסדה בירושלים בפסח תרע"ב (אפריל 1912), ופעלה בחשאיות למעלה משנתיים (1914-1912).
היוזמה להקמתה צמחה מקרב בני היישוב היהודי בארץ-ישראל, אך בעבודתה היו שותפים חברים מכל זרמי היהדות בתפוצות.
במהלך פעילותה התבססה החברה על בעלי-הון ואנשי אקדמיה ותפקדה כמעין "מועדון חברים" ללא פרסום וגיוס כספים המוני.
לאחר שלב ההתארגנות וניסוח תקנותיה, ערכו ראשי החברה תוכנית עבודה להגשמת יעדיה, וגיבשו רשימת אתרים-היסטוריים המיועדים לרכישה, שיקום ופיתוח.
בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה נקטעה הפעילות ולא חודשה עוד לאחריה.
החברה לחקר המקרא בישראל היא חברה שנוסדה בשנת ה'תש"י (1950) על ידי פרופסור חיים גבריהו, וקיימה את כנס היסוד שלה בכינוס תנ"ך שהתקיים בתחילת אפריל 1952. מטרת החברה היא הפצת לימוד וחקר התנ"ך בישראל.
בין היתר מקיימת החברה כינוסי תנ"ך, עשרות חוגים ברחבי הארץ ללימוד התנ"ך וכן טיולים וסיורים באתרי עתיקות ובחפירות ארכאולוגיות.
בראשות החברה עמדו בעבר נשיאי המדינה יצחק בן צבי וזלמן שזר.
כנשיא החברה והרוח החיה בה כיהן ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בין המיזמים שהגתה החברה ופרופסור גבריהו נמצאים גם: החוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה, חידון התנ"ך למבוגרים ולנוער והקמת בית התנ"ך.
כמו כן הוציאה החברה עשרות ספרים של מחקר-התנ"ך, ואת כתב-העת "בית מקרא".
כיום עומד בראשות החברה ישראל קריסטל (מנכ"ל).
ניתן לחלק את התפתחותה של החברה לחקר המקרא לארבעה שלבים:
החברה לחקר המקרא בישראל נוסדה בשנת 1950 על ידי ראשי החוגים לתנ"ך בערים הגדולות, הם בחרו ליו"ר את ד"ר (לימים פרופ') חיים משה יצחק גבריהו, ראש המחלקה לחינוך בגולה בסוכנות היהודית.
משרדו של גבריהו שכן בסמוך למשרדו של דוד בן-גוריון (שכיהן עד להקמת המדינה כיו"ר הסוכנות).
מתוך היכרותם הציע גבריהו לבן-גוריון הקמת חוג לתנ"ך בבית ראש הממשלה, מה שזירז את הקמת החברה.
בשנת העשור למדינה קיימה החברה את חידון התנך הראשון.
וכן ייסדה את הרבעון 'בית מקרא'.
והקימה את מוזיאון בית התנ"ך
גבריהו וחבריו להנהגת התנועה יזמו הקמת סניפים ברחבי הארץ, שמספרם הגיע בשיא ל-50. בהדרגה התמעטו הסניפים, כשבין הסניפים האחרונים ששרדו ניתן לציין את סניף טבעון (בניהולו של שמואל בן ארצי) וסניף ת"א (בניהולו של עו"ד ברוך קפלינסקי).
במותו של קפלינסקי בשנת 2008 חדל להתקיים הסניף האחרון של החברה.
שלב השיתוף עם בית התנך
מספר חברים בסניף ת"א (דליה אגמון, בלהה הלפרין ודני אופיר) שכיהנו במקביל גם כמנהלי מוזיאון בית התנך, נטלו על עצמם את האחריות לעתידו של הסניף והסדירו את החייאת העמותה על בסיס נכסי סניף ת"א.
החברים הנ"ל בהיותם מנהלי בית התנך העמידו לרשות החברה משרד במוזיאון.
וכוננו יחסים ידידותיים ושיתוף פעולה (במקום יחסי תחרות עד עוינות ששררו עד אז) בין שתי העמותות האחיות.
הפעילות המשותפת כללה הרצאות, סיורים לימודיים, הענקת פרסים ומלגות והוצאה לאור של פרסומים שונים.
בשנת 2017 מונה למנכ"ל החברה לחקר המקרא ישראל קריסטל, ביוזמתו נתקבלו להנהלה חברים חדשים, והועברו לידיהם באופן מסודר כלי הניהול (גזברות, הנהלת חשבונות וראיית חשבונות) ביחד עם נכסי החברה (מזומנים וני"ע בבנקים, יחד עם נדל"ן מניב).
"החברה לחקר המקרא בישראל תיזום, תתניע ותלווה תהליכים חברתיים ארציים להעצמת חוויית עולם התנך בקרב כלל האוכלוסיות היהודיות בישראל ובעולם.
החברה תפעל ללא לאות לאור חזונם של הנביאים ורועי המקרא כדי להנחיל את ספר הספרים על עושר ידיעותיו במגוון כלים וערוצים.
החברה תאגם את המשאבים הקיימים ותרתום לעגלתה, תחת קורת גג אחת את כלל האגודות והעמותות למנף את לימודי התנך באהבת הארץ והעם."
חוג התנך בבית ראש הממשלה - החברה הקימה את החוג בבית ראש הממשלה דוד בן-גוריון ולאחר התפטרותו עבר החוג לבית הנשיא.
בין שאר האישים הבולטים שארחו את החוג ניתן לציין את מנחם בגין (כראש הממשלה) ועזר ויצמן (בשבתו כנשיא).
במאי 2012 חידש ראש הממשלה בנימין נתניהו את החוג מחדש ובספטמבר 2013 התקיים מפגש עם הרבנים הראשיים לישראל.
הוצאה לאור שעסקה בהדפסת הרצאות שהועברו בחוג.
חידון התנ"ך העולמי לנוער ולמבוגרים - מיסוד החברה לחקר המקרא, מופעל כיום על ידי משרד החינוך.
ארגון נח"ת - נוער חובב תנ"ך.
בית התנ"ך - הוקם ב-1978 בבית דיזנגוף בת"א.
בית התנ"ך העולמי בירושלים - החברה לחקר המקרא הייתה יוזמת ופעילה בהנחת אבן הפינה לבית התנ"ך העולמי בירושלים באוקטובר 1970, הנהלת החברה לחקר המקרא ממשיכה להצהיר על כוונתה להוציא לפועל את התוכנית על פי התוכנית המקורית שהוגשה בשעתו על הקרקע אשר הוקדשה על ידי מוסדות המדינה למטרה זו.
תנ"כי פתוח - החברה מקיימת תוך שיתוף פעולה עם אוניברסיטת בר-אילן את תוכנית ההרצאות 'תנכי פתוח' באופן רצוף זו השנה החמישית (2018) מדי שלושה שבועות באולם מינץ באוניברסיטה, בו משתתפים מאות אנשים, חילונים ודתיים כאחד.