tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סרטים אלו כוללים כמעט תמיד כמה קטעים מוזיקליים, וחלקם, כמו "היפה והחיה" של וולט דיסני, נהפכו להפקות בימתיות מלאות.
אחד הסרטים המוזיקליים היחידים בשנים האחרונות שאינו משתייך לז'אנרים אלה הוא "כולם אומרים אני אוהב אותך" (1996) של וודי אלן.
יוצאים מן הכלל אחרים הם סרטים של תעשיית הקולנוע בוליווד, שבהודו, שרבים מהם הם סרטים מוזיקליים.
לאחר כ-20 שנה שבמהלכן נעדר הז'אנר המוזיקלי ממרכז העשייה הקולנועית, למעט בסרטי ילדים, בשנת 2001 יצא הסרט "מולין רוז'", בכיכובם של יואן מקגרגור וניקול קידמן.
הסרט זכה להצלחה רבה ולפרסים רבים – שמונה מועמדויות לאוסקר, מתוכן שתי זכיות.
בשנה שלאחר מכן יצא הסרט "שיקגו", בכיכובם של רנה זלווגר, קת'רין זיטה-ג'ונס וריצ'רד גיר, שהיה מועמד ל-13 פרסי אוסקר, וזכה בשישה פרסים, בהם פרס הסרט הטוב ביותר.
ההצלחות הקופתיות של שני הסרטים האלו העלו מחדש את קרנו של הז'אנר, והביאו במידת מה לתחייה חדשה של הז'אנר.
בשנת 2016 הופק הסרט המוזיקלי "לה לה לנד" שהיה מועמד לאוסקר ב-14 קטגוריות בטקס פרסי אוסקר ה-89 בשנת 2016, וזכה בשישה פרסים, בהם פרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר.
פגוש אותי בסנט לואיס (1944)
שבע כלות לשבעה אחים (1954)
סרט מוּדָעוּת הוא סרט קטן, בצבע מסוים, המקופל ללולאה, או חפץ המייצג סרט כזה, הנענד או מוצג לשם הבעת הזדהות עם עמדה מסוימת או מטרה מסוימת.
המשמעות שמאחורי סרט המודעות תלויה בצבע.
קבוצות רבות אימצו סרטים כסמלים לתמיכה במטרה מסוימת או להעלות למודעות נושא מסוים, וכתוצאה מכך, קורה שמטרות שונות משתמשות באותו הצבע.
לחלופין, מטרות מסוימות יכולות לעשות שימוש בכמה צבעים.
סרט בצבע אדום או ירוק-כחול עשוי לייצג מחאה כנגד שימוש בסמים, וסרט סגול או לבן עשוי לייצג תמיכה בחולים במחלת אלצהיימר.
את סרטי המודעות נוהגים בדרך כלל להצמיד בסיכה לבגד או לקשור סביב חפצים כדוגמת אנטנת הרדיו של המכונית.
כשהמטרה היא להדגיש עמדה בצורה בולטת יותר נעשה שימוש בסרטים גדולים יותר אותם קושרים סביב חפצים כדוגמת עצים ועמודים.
חפצים המייצגים סרטים כאלו יכול להיות סטיקרים המודבקים לשמשת הרכב, לפגוש של הרכב או לגוף של הרכב, מגנטים בצורת סרטי מודעות המוצמדים לרכב או לדלת המקרר, הצגת סרט המודעות באתר אינטרנט וכדומה.
סרטי מודעות מצויים בשימוש בארצות הברית, בקנדה, באוסטרליה, בבריטניה ובמדינות נוספות.
בישראל נעשה שימוש בסרט כתום במסגרת המחאה נגד תוכנית ההתנתקות ובמסגרת חטיפת משפחת ביבס.
בישראל סרט מודעות צהוב מסמל גם את מחלת האנדומטריוזיס, מחלה גינקולגית.
נעשה בו שימוש, בין השאר, בעניין החטופים במלחמת חרבות ברזל.
בתרבות האמריקאית נהוג לענוד סרט צהוב או לכרוך סרט צהוב סביב עץ בחצר הבית בעת שאחד מבני הבית מגויס למלחמה.
המנהג אף הונצח במספר שירים:
הרעיון של סרט מודעות כקישוט לרכב נעשה פופולרי בארצות הברית לאחר הצלחת המגנט "תמכו בלוחמינו" בצורת סרט צהוב שיוצר על ידי חברת מגנט אמריקה (Magnet America) מצפון קרוליינה.
סרט מודעות סגול מציין העלאת מודעות למגוון סוגיות, ביניהן: אימוץ, הומופוביה, אלימות במשפחה, יום האישה הבינלאומי, אפילפסיה, סרטן המעי הגס, סרטן הלבלב וכו'.
בסרטים נעשה לעיתים שימוש גם כסמל לאבל.
לדוגמה, בארצות הברית רבים ענדו סרט שחור לאחר הטבח בווירג'יניה טק.
צהוב - הזדהות עם שבויים.
סגול - מודעות לאפילפסיה - תאריך ייעודי לציון: 26 במרץ - יוזם הרעיון: קאסידי מייגן ואימה החל מ-2006 - סיבת הצבע: רבים מהלוקים במחלה דיווחו כי בזמן התקף ניתן לראות צבע זה
כתום - התנגדות לתוכנית ההתנתקות.
ורוד - מודעות לסרטן השד
ירוק וכחול - התנגדות לסמים
לבן - מודעות למחלת אלצהיימר
על הִתְרַבּוּת "סרטי המודעות" נמתחה ביקורת כסוג של "אקטיביזם בפרוטה", המאפשר לאנשים "להפגין תמיכה" מבלי שיצטרכו להתאמץ, או להשקיע זמן או כסף.
הקומיקאי ג'ורג' קרלין גינה סוג מיוחד זה של "אקטיביזם בפרוטה" במופע שלו, ותוך שימוש בהומור בתי שימוש הציע כתגובה לענוד סרט חום.
מסיבה זו סירב גם קוזמו קריימר, באחד מפרקי סיינפלד, לענוד סרט הזדהות בזמן צעדה למודעות למלחמה באיידס.
בתגובה לכך טענו חברי הצעדה כי אינו מאמין במטרה ובמהלך הצעדה עצרו אותו והכו אותו על כך.
סרט טלפון לבן (באיטלקית: Telefoni Bianchi) הוא סרט קולנוע המשתייך לזרם קולנועי של סרטים שנוצרו באיטליה שנמשך בין השנים 1936–1943 ושיאו בשנים 1937–1941. בשל משכו הקצר יחסית לזרמים קולנועיים אחרים, בין ארבע לחמש שנים בלבד, ומאחר והשפעתו הייתה חולפת, רבים לא רואים בסרטים אלו כזרם מגובש אלא כטרנד קולנועי חולף.
סרטי "טלפון לבן" התמקדו בחיי הבורגנות האיטלקית תוך חיקוי הסרטים שנעשו באותה התקופה בארצות הברית, ובעיקר סרטיו של פרנק קפרה.
תחת תמיכתו הרחבה של בניטו מוסוליני והמשטר הפשיסטי, שהאמינו בכוחו של הקולנוע לעצב את הקהל, סרטי טלפון לבן היו לרוב שמרניים מבחינה חברתית: מציגים חברה בעלת היררכיה מעמדית נוקשה ומפארים את ערכי המשפחה וכיבוד רשויות השלטון.
עלילת מרבית סרטי הטלפון הלבן הייתה כשל טלנובלה ילדותית שבה התככים נרקמים ונפתרים בשיחות טלפון בין הדמויות האליטיסטיות.
באותה תקופה הטלפונים השחורים שהיו נפוצים עד אז יצאו מהאופנה.
אחת הדרכים להעביר לצופה את מעמדן האקונומי הגבוה של הדמויות בסרט היה באמצעות הטלפון הלבן בסגנון אר דקו, שהיה סמל סטטוס באותה התקופה.
ולכן כמעט בכל סצנה שהתרחשה בחדר סגור, הופיע הטלפון הלבן ברקע.
המוטיב החוזר במרבית הסרטים בז'אנר הוא זה שהעניק להם את שמם הלעגני מעט.
פרט לטלפון הלבן, מוטיבים רבים נוספים נלקחו מהסרטים האמריקאים, כמו למשל שמלות בסגנון שירלי טמפל.
המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה שהסתיימה בשנת 1936 הפכה את איטליה ל"מעצמה" בעיני עצמה.
הניצחון על אתיופיה רומם את המורל האיטלקי, וכן נתן זריקת מרץ לכלכלה עם פתיחת השוק החדש.
פועלים רבים שעד אז הסתובבו מובטלים נשלחו לקולוניה החדשה או מצאו את פרנסתם בייצוא אליה.
המעמד הבינוני התרחב ושוב חזר לפקוד את אולמות הבידור - בתי קולנוע, אולמות קונצרטים ותיאטראות.
גם הקולנוע האיטלקי זכה למספר זריקות מרץ.
פסטיבל הסרטים של ונציה שהחל בתחילת שנות ה-30 היווה קרש קפיצה לסרטים איטלקיים רבים שזכו בו.
ב-28 באפריל 1937 חנך מוסוליני את צ'ינצ'יטה, עיר הסרטים האיטלקית שזכתה לכינוי ה"הוליווד על הטיבר", שפרשה ליוצרים האיטלקיים תפאורה וסביבת עבודה נוחים ומתקדמים לצילום סרטיהם, בתנאי שהם הולכים בתלם המשטר הפשיסטי כמובן.
ב-18 בינואר 1939 חוקק חוק אלפיירי המעניק הטבות כלכליות משמעותיות לסרטים בעלי "אופי לאומי".
הרקע הפוליטי החיובי יחד עם ההשקעה האיטלקית המשמעותית בקולנוע הביאו לגל יצירה של סרטים איטלקיים.
הקהל ביקש לראות את האסקפיזם והאתנחתא הקומית שבסרטי טלפון לבן, וליוצרי הקולנוע היו את כל האמצעים לספק את צורכיהם.
הטלפון הלבן ייצג בעיניהם את איטליה החדשה, את המעצמה המודרנית המשגשגת.
לקראת סוף שנת 1941, נוכח ההרס והחורבן שזרעו מלחמת העולם השנייה והמשטר הפשיסטי, הקולנוע האיטלקי החל לחפש כיוונים אחרים.
התקציבים הלכו ופחתו, התסריטים החלו לחזור על עצמם, ויותר מכל - באווירה הקשה של המלחמה לא היה עוד מקום לסרטי טלפון לבן קלילים.
היוצרים פנו לעסוק בשאלות מהותיות הנוגעות לחייהם של מרבית האיטלקים - בני מעמד הפועלים, חיים רציניים, מסובכים ומלאי דילמות מוסריות יום-יומיות שנוצרות מרצונו של הפועל לשרוד.
סרטי הטלפון הלבן הלכו והתמעטו עד להתמוטטות המשטר הפשיסטי ב-8 בספטמבר 1943, אז עלה והחליף אותם הנאו-ריאליזם האיטלקי שפרץ לקולנוע במלוא כוחו בשלהי המלחמה.
הנאו-ריאליזם היה הפוך כמעט לחלוטין ממה שייצגו סרטי טלפון לבן: התמקדות במעמד הפועלים ולא בבורגנות, עיסוק בבעיות מציאותיות כמו עוני, אבטלה וסבל על פני עיסוק ברומנים מופרכים.
הסגנון הריאליסטי גם הוא הפוך לחלוטין, ובעוד שאת מרבית סרטי הטלפון הלבן צילמו בעיר הסרטים המלאכותית צ'ינצ'יטה בהשתתפות שחקנים מיומנים, הסרטים הנאו-ריאליסטים צולמו על רקע ההריסות שהותירה המלחמה בהשתתפות שחקנים לא-מקצועיים.
סרט מלחמה הוא סרט קולנוע או טלוויזיה העוסק באירועים הקשורים לאירוע צבאי או מלחמתי מכל סוג.
סרטי מלחמה מתמקדים, בדרך כלל, בדמויותיהם של הלוחמים הנלחמים במלחמה על מנת לעורר אמפתיה לחיילים או על מנת לעודד תחושה אנטי מלחמתית, מרבית סרטי המלחמה עוסקים באירועים היסטוריים שקרו בעבר, אך חלקם מראים גם מלחמות שלא קרו במציאות, פרי דמיונו של התסריטאי.
גרסה מוקדמת לסרט מלחמה נעשתה בשנת 1898, כאשר הופק סרט תעמולה קצר ומבוים על מלחמת ארצות הברית-ספרד, בו מוצג כיבוש אמריקאי של עמדה ספרדית.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 היה קושי להפיק סרטי מלחמה בגלל שאלו דרשו השקעות בתקציב ובאפקטים מיוחדים.
עם זאת, היו כמה סרטים מוקדמים שהתנסו בסוגה זו, כמו "קריאת קרב של שלום" שניסה בשנת 1915 לחזק את תפיסת החשיבות של המלחמה כשהציג פלישה אירופית לניו יורק, ו"הולדתה של אומה" שיצא באותה השנה ועסק במלחמת האזרחים האמריקאית וזכה להצלחה כלכלית, ששינתה את התפיסה לגבי כדאיות הפקתם של סרטים אלו.
עד סוף מלחמת העולם הראשונה סרטים נוספים התמקדו במלחמה, חלקם גלשו למחוזות התעמולה, וחלקם קראו לפציפיזם.
לאחר תום המלחמה ירד קצב הפקתם של סרטים אלו.
כמה סרטי המלחמה קלאסיים נוצרו בשנות ה-20 וה-שנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר ההשפעה של מלחמת העולם הראשונה עדיין הורגשה, והייתה לנושא נפוץ עבור סרטים אלו, שהתמקדו לא פעם בזוועות שלהן נחשפו החיילים במלחמה.
סרטי המלחמה הידועים ביותר מתקופה זו הם: The Big Parade מ-1925 ו-What Price Glory?
בשנות ה-40 ושנות ה-50 הופיעו סרטי מלחמת העולם השנייה שעסקו בתחילת המלחמה ובעימות בין הבריטים לגרמנים באירופה, כשני עשורים לאחר מכן, החלו גם האמריקאים להתעניין בסרטי המלחמה וסרטיהם עסקו בעיקר במלחמת קוריאה ובמלחמת וייטנאם.
העיסוק במלחמת ווייטנאם החל בסוף שנות ה-70 (מקרה מיוחד הוא הסרט הכומתות הירוקות, שיצא בשנת 1968).
סרטים ידועים שעסקו במלחמה זו, כמו "אפוקליפסה עכשיו", "פלאטון" ו"מטאל ג'אקט", הפכו לאחר מכן לסרטי פולחן.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הופקו מספר סרטים הוליוודים בנושא מלחמת העולם השנייה, בהם שני סרטים שביים סטיבן ספילברג: להציל את טוראי ריאן שזכה בחמישה פרסי אוסקר ורשימת שינדלר שזכה בשבעה.
סרטשנהתקצירהאגם2017צוות לוחמים של יחידת הקומנדו האמריקאי "אריות הים" נשלחת למשימת איתור אוצר באגם ימי.13 שעות2016קבוצה של 6 אנשי ביטחון שכירים ובעברם יוצאי יחידות מובחרות בשירותם הצבאי, נשלחים ללוב במסגרת תפקידם, כדי לבצע משימות אבטחה בעיר בנגאזי עבור ה-CIA.
אך אחת מהמשימות מותקפת על ידי טרוריסטים וקבוצת הביטחון לא מוותרת.ג'ארהד 32016אוון אולברייט מתגייס לצבא האמריקאי ומצטרף ליחידת הקומנדו של חיל הנחתים, במשימתו הראשונה הוא וצוותו נשלחים להגן על שגרירות ארצות הברית במזרח התיכון אך לפתע פורצת מתקפת טרור.
סרט מתיחות הוא סוגה קולנועית וטלוויזיונית בה שחקנים מותחים אנשים, וגורמים להם להאמין למציאות מפוברקת כלשהי.
הנמתחים מצולמים ללא ידיעתם, לעיתים רבות במצבים מביכים, על מנת שהצופים יוכלו לחזות בתגובותיהם.
זוהי אחת הסוגות הזולות ביותר להפקה משום שהיא אינה דורשת פעלולים או שיחזורים היסטוריים, הליהוק בה הוא חלקי וגם התסריט חלקי ביותר.
לעיתים קרובות, התוכניות מורכבות מסצנות קצרות שבכל אחת מהן מוצג "קורבן" אחר למתיחה.
בתוכניות אחרות המתיחה מתמקדת ב"קורבן" אחד לאורך זמן.
בתוכניות אלה, המתיחה נחשפת לבסוף בפני הנמתח.
על פי חוק הגנת הפרטיות, שידורן של תוכניות וסרטי המצלמה הנסתרת מחייבת את הסכמתם של הנמתחים.
בישראל, התפתחה סוגת המתיחות בסרטי קולנוע שמשכו קהל רב, כמו: "ישראלים מצחיקים" של בועז דוידזון וצבי שיסל, ו"חייך אכלת אותה" של יהודה ברקן.
בשנים שלאחר מכן סוגת המתיחות זכתה לפופולריות גם בטלוויזיה, למשל "מצלמה נסתרת", "לא דופקים חשבון" והתוכנית "פספוסים" שהופקו במקור, לצד תוכניות כמו "בננה ספליט" שיובאה מהולנד והוגשה בידי רלף ענבר.
שמות הבולטים שבהם נטמעו אף בעגה הישראלית.
המונח "פיספוסים" הפך לביטוי המתאר את הליך המתיחה או קטעים מביכים.
כך גם המונחים "אכלת אותה" או "מצלמה נסתרת" הפכו למטבע לשון בעברית הישראלית.
עם השנים דעכה הפופולריות של סרטי וסדרות המתיחות.
בשנת 2014 יצא הסרט "בלי בושה" בו הבמאי אורן שי בודק כיצד נעלמו סרטי המתיחות הישראלים מן התודעה במהלך השנים.
סרטי ותוכניות מתיחות בולטות בחו"ל
סרטי קולנוע עם מצלמה נסתרת:
סרטי המתיחות של סשה ברון כהן, בוראט (2006) וברונו (2009), שבהם מגלם ברון דמויות בדיוניות (בוראט סאגדייב וברונו), המקיימות אינטראקציות עם אמריקנים שונים "מהרחוב" שאינם מודעים לכך שהדמויות בדיוניות, ומתייחסים אליהן ואל התבטאויותיהן ברצינות.
ג'קאס מציגים: חרא סבא (2013) - סרט בכיכובו של ג'וני נוקסוויל המחופש לקשיש.
הסרט משלב חלקים שהתבססו על תסריט יחד עם חלקים רבים של מצלמה נסתרת בה נוקסוויל מותח אנשים שונים.
סרט המשך בוראט (2020) - סרט ההמשך לסרט בוראט בו שוב הדמות בוראט סאגדייב מקיימת אינטראקציות עם אמריקנים שונים "מהרחוב" שאינם מודעים לכך שבוראט הוא דמות בדיונית ומתייחסים אליו ואל התבטאויותיו ברצינות.
מצלמה נסתרת - תוכנית טלוויזיה אמריקאית ששודרה במקור בין השנים 1948 – 2014.
קטעים איתכם - תוכנית טלוויזיה קנדית שמשודרת בקנדה משנת 2001 ואילך.
ברוב המתיחות בסדרה האודיו מוחלף באפקטים קוליים, רצועת צחוק ומוזיקה.
Punk'd - תוכנית טלוויזיה אמריקאית בהנחיית אשטון קוצ'ר ששודרה במקור בין השנים 2003 – 2007 ובה נמתחו ידוענים במתיחות מורכבות.
Naked and Funny - תוכנית טלוויזיה אוקראינית ששודרה במקור בין השנים 2007 – 2019.
מעשי ג'וקרים - תוכנית טלוויזיה אמריקאית שמשודרת בערוץ TruTV משנת 2011 ואילך.
בתוכנית מככבים ארבעת חברי ההרכב הקומי "The Tenderloins", אשר הם חברים במציאות עוד מהתיכון, והם מאתגרים האחד את השני לבצע מתיחות המצולמות במצלמה נסתרת.
סרטי ותוכניות מתיחות בולטות בישראל
סרטי קולנוע ישראלים עם מצלמה נסתרת:
ישראלים מצחיקים (1978) עם צבי שיסל ובועז דוידזון.
חייך אכלת אותה (1980) עם יהודה ברקן ויגאל שילון.
עובדים על העולם (1983) עם דורי בן זאב.
המתיחה הגדולה (1984) יהודה ברקן ויגאל שילון.
ניפגש בסיבוב (1986) יהודה ברקן ויגאל שילון.
ניפגש בחוף (1987) יהודה ברקן ויגאל שילון.
מצלמה בלי בושה (1988) עם צבי שיסל, יהודה ברקן ובועז דוידזון.
ניפגש בספארי (1989) עם יהודה ברקן.
אחד באפריל (1989) עם ציפי שביט וספי ריבלין
עבודה בעיניים (1989) עם נתן דטנר ואבי קושניר (צמד הבטלנים) בימוי: יגאל שילון.
אוכלים לוקשים (1989) יהודה ברקן, צבי שיסל ובועז דוידזון.
גברת תפתחי זה אני (1992) עם יהודה ברקן ומושון אלבוחר.
סתם בצחוק בהנחיית גדעון רייכר וארז טל (בספיישל פורים)
פספוסים פלוס (1992) בהנחיית יגאל שילון ובהשתתפות אלי יצפאן.
מועדים בשמחה (1993) בהנחיית יגאל שילון ובהשתתפות אלי יצפאן.
לא דופקים חשבון (1994) בהנחייתו של יהודה ברקן.
פיספוסים (1994 – 2008) בהנחיית יגאל שילון ובהשתתפות אלי יצפאן.
המופע של סטיב (2003) בהנחיית יגאל שילון ובהשתתפות סטיב פרנקל.
קומי קומי (2002–2007) בהשתתפות לירית בלבן ודודו ארז.
נראה אותך (2010–הווה) בהנחיית אבי נוסבאום ושי גולדשטיין.
סתאאאם (2012–2013) מבית היוצר של יגאל שילון בהנחיית עודד פז ובהשתתפות טל מוסרי ודנה פרידר.
אמבוש (2013) מבית היוצר של יגאל שילון, בהנחיית עפר שכטר.
סרט לבן הוא סרט קולנוע משנת 2009, שביים הבמאי האוסטרי מיכאל הנקה, שכתב אותו במשותף עם ז'אן-קלוד קרייר.
הסרט עוסק בשרשרת אירועים שהתרחשו במשך שנה בכפר קטן בצפון גרמניה ערב מלחמת העולם הראשונה ומתמקד בקורותיהן של שלוש משפחות מרכזיות בכפר, ילדיהן והחינוך הנוקשה שילדים אלו מקבלים.
לפי הנקה, הסרט הוא על אודות "מקורותיו של כל סוג של טרור, בין אם טבעו הוא פוליטי או דתי".
הסרט, שצולם בצבע ולאחר מכן נערך והוצג בשחור-לבן, הוקרן לראשונה במאי 2009 בפסטיבל קאן ה-66 וזכה בפרס דקל הזהב.
הסרט זכה לתגובות נלהבות ותשבחות רבות ממבקרי קולנוע רבים ובהמשך זכה בפרסים משמעותיים נוספים כגון פרס האקדמיה האירופית לסרט, לבמאי ולתסריטאי הטובים ביותר ובפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט הועמד לשני פרסי אוסקר, בקטגוריות הסרט הזר (כנציגהּ של גרמניה) והצילום (כריסטיאן ברגר).
האירועים המתוארים בסרט מסופרים מתוך נקודת מבטו של מורה הכפר (כריסטיאן פרידל), המשמש כמספר בסרט, שנים רבות לאחר התרחשותם.
העלילה מתרחשת בכפר פרוטסטנטי דמיוני בשם "אייכוולד" שבצפון גרמניה, בין יולי 1913 ל-10 באוגוסט 1914. העלילה נסובה סביב שלושה אישים בולטים בכפר: הכומר (בורגט קלובנר), הרופא (ריינר בוק) והברון (אולריך טוקור) המקומיים, אשר להם שליטה על הנשים, הילדים והאיכרים הפשוטים של הכפר.
הכומר הפוריטני מעביר שיעורי קונפירמציה לילדי הכפר.
את ילדיו המתבגרים הוא מחנך ביד קשה ומעביר אותם לעיתים קרובות טקסים משפילים של אשמה ומצפון לאחר מעשים האופייניים לילדים בגילם שעשו, ובין היתר מאלץ אותם לענוד סרטים לבנים על מנת להזכיר להם את דרך התמימות והטוהר ממנה סטו.
כאשר הוא חושד כי בנו מסתיר סוד, הוא מביא אותו להודות כי עסק ב"מגע לא טהור" (הכוונה למעשה אוננות) ומורה על קשירת ידיו למסגרת המיטה בזמן השינה כעונש.
הרופא, אשר אף על פי שהוא מתייחס בצורה נאותה לילדי הכפר, עסוק תכופות בביזוי והשפלה של פילגשו המיילדת ומנהלת משק הבית שלו, ומתעלל מינית בבתו.
הברון, אשר הוא בעל האחוזה שבכפר והסמכות העליונה בו, משיק פסטיבל לציון סיום הקציר עבור תושבי הכפר אשר חלק גדול מהם עובדים בשירותו וזוכה באהדתם, אך בפועל אשתו אינה כנועה למרותו.
את הכפר פוקדים שורה של אירועים טראגיים ומסתוריים: חוט תיל נמתח באופן מסתורי בין שני עצים בכניסה לביתו של הרופא, וגורם לו לתאונה קשה בעת שהיה רכוב על סוס.
אשתו של אחד האיכרים העניים נהרגת בתאונה כאשר לוחות עץ אשר הסתירו בור במנסרה מוזזים ממקומם, מה שמביא את בעלה האבל לבצע התאבדות.
בן זקוניו של הברון נעלם מביתו בעת החגיגות ונמצא לאחר מספר שעות כאשר הוא כפות ולאחר שהוכה קשות במקל המשמש לחינוך ילדים.
אחד הבתים שבאחוזת הברון מוצת ועולה באש.
בנה הנכה של המיילדת מותקף וכמעט מתעוור.
ציפור מסוג דררה שמגדל הכומר בביתו משופדת במספריים - מעשה שעושה בתו הבכורה של הכומר, והמקרה היחיד המוצג טרם ההתרחשות, ולא בדיעבד בלבד.
תוך כדי התעלומות נחשפות מערכות היחסים בין תושבי הכפר ובעיקר המתרחש מאחורי הדלתות הסגורות ובתוך הבתים, ומוצגים הנושאים אשר נמצאים מתחת לפני השטח.
המעשים המשונים גוררים חרושת של שמועות בכפר הקטן, ומפרים את השלווה אשר מאפיינת אותו כלפי חוץ.
המיילדת בורחת מהכפר אל העיר לאחר שהיא מודיעה למורה כי היא יודעת מי ביצע את אותם אירועים, ובכוונתה לדווח למשטרה.
היא מעולם לא חזרה ובנה נעלם, והאירועים נותרו ללא הסבר.
מורה הכפר חוקר את האירועים באופן עצמאי ומגיע למסקנה כי ילדיו של הכומר הם האחראים למעשים.
בשיחתו איתם הם מכחישים כל קשר והוא מחליט לשתף את הכומר בחשדות.
הכומר מגיב בזעם ומאיים עליו שלא יספר על חשדותיו לאיש, למרות ידיעתו שהדברים אכן ככל הנראה התרחשו כך.
הסרט מסתיים בהכרזה בכפר על רצח פרנץ פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, יורש העצר של האימפריה האוסטרו-הונגרית ובהכרזת המלחמה של אוסטרו-הונגריה על סרביה.
מספר הסיפור עוזב את הכפר, מבלי שניתנים הסברים לאירועים.
על הבחירה בכפר פיאודלי ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אמר הנקה:
על עלילת הסרט כתבה שוש להב:
לדברי מיכאל הנקה, הפקת הסרט ארכה יותר מ-10 שנים.
הגרסה הראשונית של התסריט נכתבה במקור כמיני-סדרת טלוויזיה עבור רשת השידורים ORF האוסטרית, אך במשך חמש שנים לא נמצא מפיק שישקיע בפרויקט והנקה החליט להשעותו.
לבסוף חודש הפרויקט בדמות סרט באורך מלא וחברת ההפקה אשר הובילה אותו הייתה Wega Film האוסטרית.
עוד לקחו חלק בהפקה X Filme הגרמנית, Les Films Du Losange הצרפתית ו-Lucky Red האיטלקית.
הסרט קיבל תמיכה כלכלית ממכון הקולנוע האוסטרי, כמה קרנות מגרמניה, ה-CNC הצרפתי ומהקרן לקולנוע של מועצת אירופה, ה-Eurimages.
תקציבו הכולל של הסרט היה כ-12 מיליון יורו.
יותר מ-7000 ילדים נבחנו במהלך תקופת הליהוק שארכה כחצי שנה.
לתפקידי המבוגרים בחר הנקה שחקנים אשר עבד איתם בעבר, והאמין כי הם מתאימים לתפקיד.
תפקיד הכומר נכתב במקור עבור אולריך מיהה, אולם הוא נפטר בשנת 2007 והתפקיד הועבר לבורגהרט קלאוסנר.
ככלל, לתפקידים לוהקו שחקנים בעלי ניסיון רב בתיאטרון ובמה, עקב השפה המחושבת והמדויקת של הדמויות בסרט.
הצילומים התרחשו בין ה-9 ביוני ל-4 בספטמבר במספר מקומות שונים בצפון גרמניה, ביניהם לייפציג, ליבק, פלאטנבורג, דרץ ודאסו.
הכפר עצמו נמצא 150 קילומטר מברלין והטירה היא ליד הים הבלטי.
כרבע מהכפר נבנה מחדש כדי לדמות מראה עתיק, שני בתים נבנו בשלמותם וביתו של הכומר צולם באולפן.
ההחלטה לצלם בשחור-לבן נבעה מהרצון לשמר את הדמיון בין הסרט לבין תמונות של האזור מתקופת ההתרחשות, וכן מהרצון להביע ניכור.
כל הסצנות צולמו במקור בצבע ובהמשך הומרו לשחור-לבן.
הסרט צולם במצלמת סופר 35. בטרם החלו הצילומים למד הצלם כריסטיאן ברגר את סרטיו של אינגמר ברגמן.
הנקה רצה שתהא בסדרת אווירה קודרת והרבה מצילומי הפנים הוארו באמצעות מנורת שמן או נרות.
במהלך הפקת הפוסט של הסרט, נעשתה עריכה ממוחשבת של הצילומים ובה הוסרו צללים מיותרים, אובייקטים מודרניים וחלק מהתמונות והבעות הפנים חודדו.
במהלך סצנת הריקוד, לדוגמה, עברו צוות ההפקה על כל פריים ופריים על מנת להוסיף לגגות הבתים רעפים ההולמים את התקופה.
שחקן תפקיד כריסטיאן פרידל מורה הספר ארנסט יאקובי מורה הכפר (המספר) ליאוני בנש אווה אולריך טוקור הברון ריינר בוק הרופא סוזנה לותר המיילדת בורגהארט קלאוסנר הכומר ברנקו סמרובסקי האיכר
סרט טלוויזיה הוא סרט קצר או באורך מלא אשר מופק מלכתחילה על מנת להיות משודר בטלוויזיה.
סרטי הטלוויזיה מופקים על ידי אולפני טלוויזיה ואורכם בדרך כלל קרוב לשעה אחת.
רוב סרטי הטלוויזיה מופקים בעלויות מינימליות, אך לעיתים גם מופקים בעלויות גבוהות מאוד והופכים אף לשוברי קופות.
לעיתים סרטי טלוויזיה מופקים בשיתוף פעולה בין חברות הפקה ממדינות שונות.
התחום בישראל התפתח בעיקר בשל תמיכתה של רשות השידור בו.
מאז היווסדה ועד תחילת המאה ה-21 הזמינה הרשות תסריטים לדרמות מסוגה עילית שתשודרנה בערוץ 1.
סרט מוּדָעוּת צהוב הוא סמל להזדהות עם שבויים וסולידריות עם לוחמים ותפילה לשובם לשלום.
כמו כן הוא גם מסמל מודעות למחלת האנדומטריוזיס, אך הוא נפוץ ברחבי העולם סביב אירועים שונים.
לפי דעה מקובלת, בעת מלחמת האזרחים האמריקנית ענדו נשות וארוסות חיילי צבא האיחוד (הצפון) צעיף צהוב, מטפחת צהובה או סרט צהוב בשערן כסמל לכך שהן נאמנות ומחכות לאהובן שישוב מן הקרבות.
הצבע הצהוב היה סמלו של חיל הפרשים של צבא הצפון.
רושם זה חוזק עקב המערבון בשם "היא ענדה סרט צהוב" שהופק בשנת 1949, העוסק במלחמה נגד ילידי ארצות הברית ובמנהג זה.
שיר העוסק בנושא זכה לביצועים רבים כמו זה של האחיות אנדרוז ושל מקהלת מיץ' מילר.
עם זאת, ייתכן שמקור המנהג עוד במלחמת האזרחים האנגלית בה ענדו אנשי הצבא הפוריטני סרטים צהובים על בגדיהם.
ייתכן שמקור המנהג קדום אף יותר, שכן את המנהג לענוד מטפחת עם סמל האהוב כסימן לנאמנות ניתן למצוא כבר במחזה אותלו ל ובשיר אותו שרה דסדמונה במערכה האחרונה.
בשיר All Round My Hat, שמקורו בימי הביניים נאמר שהאהובה עונדת סביב כובעה ענף ערבה ירוק לציון כי אהובה נמצא הרחק וכי היא שומרת לו את נאמנותה.
שיר "היא ענדה סרט צהוב"
שיר פופולרי ממלחמת העולם הראשונה נקרא "סביב צווארה היא ענדה סרט צהוב (לאהובה הנמצא הרחק-הרחק)"
השיר "קשרי סרט צהוב סביב עץ האלון העתיק"
באוקטובר 1971 הופיעה בעיתון ניו יורק פוסט כתבה מאת העיתונאי פיט המיל תחת הכותרת "הולכים הביתה".
הוא סיפר אודות אסיר שנידון לשלוש שנים בכלא.
טרם שחרורו כתב האסיר לאהובתו שאם אינה רוצה אותו עוד, הוא יבין זאת, אך אם היא מעוניינת בו, שתקשור סרט צהוב סביב עץ האלון העתיק בעיירת מגוריהם.
הכתב התלווה במקרה לאסיר המשוחרר בעת נסיעתו באוטובוס מן הכלא לביתו.
האסיר המשוחרר ביקש מנהג האוטובוס ומהנוסעים להתבונן ולראות אם אכן קשור סרט צהוב לעץ.
בסופו של דבר אכן היה קשור לעץ סרט צהוב, לשמחת הנהג והנוסעים.
הפזמונאי אירוין לוין קרא את הידיעה וכתב את מילות השיר "קשרי סרט צהוב סביב עץ האלון העתיק" .
בסיום השיר מוצא האסיר המשוחרר מאה סרטים צהובים קשורים לעץ.
את השיר ביצעו ב-1973 טוני אורלנדו ולהקת "שחר".
מאוחר יותר הוקלט השיר גם על ידי פרנק סינטרה, בארי מנילו, פרי קומו, ג'ון קרטר וג'וני קאש, ג'וני קארבר ואחרים.
השיר היה ללהיט ושהה ארבעה שבועות במקום הראשון במצעד הפזמונים האמריקאי והבריטי באפריל אותה שנה.
אף על פי שהדבר לא נאמר במפורש, היה ברור כי הרמז בשיר הוא לחזרתם של שבויי מלחמת וייטנאם.
השיר זכה שנית לפופולריות בשנת 1980 עקב משבר בני הערובה באיראן, שבו הוחזקו 52 אזרחים אמריקאים כבני ערובה בטהראן בירת איראן על ידי השלטון האסלאמי המהפכני החדש שעלה לשלטון בעקבות המהפכה האיראנית.
פן לאינגן (Penne Laingen), אשתו של אחד מבני הערובה, ברוס לאינגן , קראה לציבור בראיון עיתונאי לקשור סרט צהוב כהזדהות עם המאבק לשחרור בני הערובה, על פי השיר.
בעקבות קריאתה זו הפך הסרט הצהוב לנפוץ.
בין 2003 ו-2006 נתלו בארצות הברית סרטים צהובים על דלתות בתים, על עצים בגינות או על תיבות הדואר של משפחות שבניהן נלחמו בעיראק, כסמל לתפילה לחזרתם בשלום וכסמל לתמיכה במלחמה.
כאשר הוחזרו שבויי צה"ל יוסף גרוף, נסים שלם וחזי שי משביים במסגרת עסקת ג'יבריל, קשרה אמו של יוסף גרוף מאות סרטים צהובים ברחוב שבו הם גרים, לקדם את פניו.
בשנת 2010, בעקבות המאמצים להעלות לתודעה את החייל החטוף גלעד שליט, חולקו ברחבי ישראל אלפי סרטים צהובים שנתלו על ידי אזרחים על מכוניותיהם לציון הזדהות עם משפחת החייל וכקריאה לשחררו.
לקראת שובו של גלעד שליט קישטו ילדי ישובו מצפה הילה את הגדרות והעצים ביישוב בסרטים צהובים.
במתקפת הטרור של החמאס ב-7 באוקטובר 2023 נחטפו לעזה 251 בני אדם, קשישים, מבוגרים,ילדים ותינוקות.
עם הקמתו, זמן קצר לאחר המתקפה, אימץ מטה המשפחות להחזרת החטופים והנעדרים את יוזמת קשירת סרט צהוב על עצים, עמודי חשמל, רמזורים, גדרות ומכוניות, כסמל הזדהות ותמיכה במאבק הציבורי להחזרת החטופים.
הסיכות מוטבעות במתכת ביציקה צורנית ומצופות בציפוי אמייל צהוב או בציפוי זהב, או מודפסות במדפסת תלת־ממד.
לעיתים הסיכות משולבות בדסקית "הלב שלנו שבוי בעזה" או נענדות כתליון.
מדבקות גדולות בצורת "סיכת החטופים" מודבקות על כרזות בהן תמונות החטופים והכיתוב באנגלית "BRING THEM HOME", על דגל ישראל ועל מכוניות.
ענידת הסיכה על ידי בכירי המשק, הצמרת הפוליטית, אומנים, מגישי תוכניות טלוויזיה ואורחיהם, ואזרחים מן השורה משדרת מסר של סולידריות ומזכירה כי המאבק להחזרת החטופים הוא מאבק משותף המלכד סביבו את כל החברה הישראלית.
סרט מידה (נקרא לפעמים מטר, רולטה או רולטקה.
בעברית: מַגְלוּל) הוא סרגל גמיש הניתן לקיפול או גלילה, עשוי בדרך כלל סרט בד או מתכת ומשמש למדידת אורכים ומרחקים.
להבדיל מסרגל קשיח, סרט המידה במצבו המקופל או המגולגל קטן וקומפקטי בהרבה מהאורך המרבי אותו הוא יכול למדוד.
סרטי מידה נמצאים בשימוש אצל חייטים ותופרים, נגרים, מסגרים, קבלנים, בספורט ועוד.
בגלל גמישותו, דיוק המדידות שניתן לבצע בעזרתו מוגבל.
השנתות המסומנות על סרט המידה כמעט לעולם לא מרוחקות פחות ממילימטר אחת מהשנייה כשמשתמשים בשיטה המטרית, או 1/32 מאינץ' אם משתמשים במערכת היחידות הבריטית.
במקרים רבים דיוק המדידה נמוך מכך.
סוגים שונים של סרט מידה
סרט מידה קצר מפיברגלס: חייטים ותופרים מרבים להשתמש בסרט כזה ואורכו הוא כמטר עד שניים.
סרגל מתקפל: עשוי בדרך כלל עץ או פלסטיק.
נמצא בשימוש על ידי נגרים.
יתרונו בדיוק טוב יותר ובעובדה שבגלל היותו קשיח ניתן להבטיח שהמדידה מתבצעת בקו ישר.
סרט מדידה נגלל ממתכת – מוכר בשם "מֶטֶר".
הסרט מוכל בתיבה קשיחה, בדרך כלל עם קפיץ שגולל פנימה את חלק הסרט שלא בשימוש.
בשימוש נגרים, מסגרים, קבלנים ועוד.
בדרך כלל מצויד בנצרה, הנועלת את הסרט.
שחרור הנצרה מאפשר לקפיץ לגלול את הסרט חזרה לתוך התיבה.
סרט מדידה נגלל מבד: מוכר גם בשם "רולטה" או "רולטקה".
משמש למדידת מרחקים ארוכים יותר – עד עשרות מטרים.
גם כאן כמו ב"מטר" יש קופסה או תיבה המכילה את הסרט, אך מפאת ארכו הגדול יותר הכריכה מתבצעת בדרך כלל באופן ידני, על ידי סיבוב ארכובה קטנה שגולל את הסרט חזרה לתוך הקופסה.
נמצא בשימוש על ידי מודדים, וכן בספורט.
עם התפתחות הטכנולוגיה, במקרים מסוימים משתמשים כיום במד טווח לייזר במקום בסרט מידה.
שימוש זה נפוץ בייחוד בספורט, וכן על ידי מודדים וקבלני בניין.
מד טווח לייזר בשימוש כסרט מידה מדויק ביותר, והמדידה מתבצעת תמיד בקו ישר.
למכשירים אלו יש בדרך כלל תכונות נוספות, למשל היכולת לשמור תוצאות מדידות קודמות בזיכרון, וכן היכולת לכפול תוצאות של שתיים או שלוש מדידות, כדי להקל על חישוב שטחים ונפחים.
סרט מאפיה הוא תת-סוגה של סרט הפשע, העוסקת בפשע המאורגן, לעיתים תכופות במאפיה.
סוגה זו מכונה גם לעיתים "סרט גנגסטר" או "סרט גנגסטרים".
סרטי מאפיה ישנים כוללים אלמנטים בולטים של סוגת הפילם נואר.
סרטי מאפיה מתארים, לרוב, עלייתה לכוח (וגם נפילתם) של כנופיה מאורגנת, לעיתים תוך התמקדות במנהיג הכנופיה כגיבור של הסרט.
התמה המרכזית בסרטים אלו, כמעט תמיד, היא כי הפשע לא משתלם.
סרט שנחשב כסרט מכונן עבור סוגה זו הוא "פני צלקת" של הווארד הוקס משנת 1932. למרות העובדה שסרטי מאפיה היו קיימים כבר בתקופת הסרט האילם, הסוגה בצורתה הקלאסית הוגדרה היטב רק בראשית שנות ה-30, זאת במקביל לתקופת חוק היובש בארצות-הברית, השפל הכלכלי הגדול וכן כניסת הסאונד לקולנוע.
בשנות ה-40 וה-50 הפופולריות של הסוגה דעכה, לטובת סוגת סרטי הפילם נואר, אבל שבה לפופולריות רבה בקרב הקהל, עד היום, בעקבות הצלחותיהם יוצאות הדופן של סרטיו של פרנסיס פורד קופולה "הסנדק" ו "הסנדק חלק שני".
1984 - היו זמנים באמריקה
מרטין סקורסזה שביים את החבר'ה הטובים, קזינו והשתולים שעיצבו לצד סרטיו של פרנסיס פורד קופולה את דמותו של הגנגסטר המודרני.
פרנסיס פורד קופולה, אשר ביים את הסרטים "הסנדק" ו- "הסנדק חלק שני", אשר זכו במספר פרסי אוסקר ונחשבים לאבני דרך בז'אנר המאפיה, ובעולם הקולנוע בכלל.
סרט להט"בי הוא סרט שנוצר על ידי יוצרים ויוצרות להט"ביים או עוסק בנושאים בעלי עניין בקרב הקהילה הלהט"בית (כגון: יציאה מהארון, מופעי דראג, איידס, הומופוביה) או מציג דמויות להט"ביות כדמויות ראשיות או מרכזיות בסרט, וכולל לעיתים רומן או מערכת יחסים בין בני-זוג מאותו המין כחלק משמעותי בעלילה.
ישנם סרטים קאמפיים או מוזיקליים (או אף סרטים מז'אנרים אחרים), שאינם עוסקים בצורה ישירה בנושאים להט"ביים, ושאינם מציגים בצורה מפורשת דמויות להט"ביות, אך עדיין נתפסים כסרטים להט"ביים, שכן יש להם השפעה חיובית על דעת הקהל באשר למאבקה של הקהילה הגאה לשוויון זכויות.
קיימים גם סרטים שאינם להט"ביים, אולם עשויים להיות בעלי סאבטקסט להט"בי (בין אם לאורך הסרט כולו, ובין אם רק בחלקו).
סרטים המבוססים על אישים/אירועים אמיתיים
סרט לכל המשפחה או סרט ילדים הוא סרט שסווג כסרט המתאים לצפייה לכל הגילים, ואשר מכוון לקהלי צופים מקבוצות גילים שונות (ולא, למשל, רק לבני-נוער או רק למבוגרים).
במדינות רבות בעולם קיים תהליך של סיווג סרטים, שנועד להתריע על רמות שונות של אי התאמת התוכן המוצג בהם לצפייה של ילדים ונוער, ולסייע להורים להחליט האם סרט מסוים מתאים לילדיהם.
סיווגי הצפייה יכולים לקבוע כי סרט מתאים לצפייה לכל הגילים, או שסרט מתאים לצפייה רק החל מגיל מסוים, בהתבסס באופן שבו מוצגים בסרט תכנים המכילים מין, אלימות, סמים או שפה בוטה וקללות.
היותו של סרט מתאים לכל המשפחה לא מעידה על הז'אנר אליו הוא משתייך.
עם זאת, קיימים ז'אנרים המזוהים בעיקר עם קהל צופים צעיר של ילדים כגון סרטי הנפשה, סרטי הרפתקאות והתבגרות, סרטי מדע בדיוני ופנטזיה וסרטים מוזיקליים, ויוצריהם יימנעו מלכלול בהם תכנים העלולים להעלות את סיווגו של הסרט.
דוגמאות לסרטים הנחשבים לכל המשפחה: "הקוסם מארץ עוץ", "הנסיכה הקסומה", "הסיפור שאינו נגמר", "צעצוע של סיפור", "מפלצות בע"מ", "צ'ארלי בממלכת השוקולד" ו"מרי פופינס".
סרט מסע הוא ז'אנר, אשר עלילתו מתמקדת סביב מסעם של הגיבורים, לעיתים תכופות באמצעות כלי תחבורה כלשהו, לאורכה של דרך ארוכה, לעיתים המסע ימי, ולעיתים לאורך שביל או כביש ארוך מאוד.
מקורותיו של הז'אנר בסיפורים, הן בעל-פה והן כתובים, של מסעות אפיים, כגון "אודיסיאה" ו"אינאיס".
סרטי מסע היו קיימים כבר בראשית ימיו של הקולנוע האמריקאי, אך זכו לפריחה בעיקר בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה, כתוצאה מעלייה חדה בייצור כלי רכב בארצות הברית וכן עם התפתחותה של תרבות הנוער.
המודעות לקיומו של הז'אנר ומאפייניו חדרה לתודעה רק במהלך שנות ה-60, כתוצאה מהצלחתם של סרטים כגון "אדם בעקבות גורלו" ו"בוני וקלייד".
סרט מסע הוא סוג של רומן חניכה.
בכל אפיזודה הגיבור נתקל בהרפתקאה, חוויה או אתגר כלשהו.
לרוב, הגיבור ילמד דבר מה חדש בכל פרק (לעיתים - על עצמו), וכתוצאה מכך הוא יעבור תהליך של שינוי, התפתחות או שיפור במהלך מסעו.
סרטי מסע מסורתיים מסתיימים באחד מחמשת האופנים הבאים:
הגיבור הגיע אל יעדו והשיג את מטרתו.
לאחר מכן - הוא ישוב לביתו, כשהוא חכם יותר כתוצאה מהניסיון שרכש במהלך המסע.
הגיבור הגיע אל מקום חפצו, והחליט להשתקע בו ולבנות שם את ביתו החדש.
הגיבור מבין כי איננו יכול לחזור לביתו, ובוחר להתאבד (או פועל בצורה כזו, המביאה למותו).
המסע מסתיים ללא כל משמעות.
1969 - אדם בעקבות גורלו
1994 - הרפתקאותיה של פריסילה, מלכת המדבר
2004 - דרום אמריקה באופנוע
סרט מדע בדיוני הוא סרט בסוגה הקולנועית הנפוצה והפופולרית מדע בדיוני.
חלק מסרטי המדע הבדיוני מבוססים על ספרים (למשל: הסרט "חולית" מבוסס על הספר "חולית") וחלקם על תסריט מקורי.
והנושאים האופייניים לסרטים אלו כוללים בין השאר מסעות בחלל, מפגשים עם חייזרים, רובוטים, קיבורגים, אנדרואידים ובינה מלאכותית, מסע בזמן, הנדסה גנטית, סרטי אסונות אפוקליפסה, סרטי גיבורי-על וסרטי קומיקס.
סרטי מדע בדיוני ראשונים הופיעו בתקופת הסרט האילם.
בשנת 1902 יצא סרטו של במאי הקולנוע הצרפתי ז'ורז' מלייס, "מסע אל הירח", ששאב השראה מנובלות המדע הבדיוני של ז'ול ורן וה.
ב-1910 עובד ספרה של מרי שלי, "פרנקנשטיין" לסרט, והיה הראשון ששילב בין ז'אנר המדע הבדיוני לז'אנר האימה, וב-1913 עובד לקולנוע ספרו של רוברט לואיס סטיבנסון, "ד"ר ג'קיל ומר הייד", אם כי היו בו יותר אלמנטים מז'אנר האימה.
לקראת שנות ה-30 של המאה ה-20 ובמהלכן, יצאו מספר סרטי מדע בדיוני דוגמת "מטרופוליס" שיצא ב-1927, "קינג קונג" ו"הרואה ואינו נראה" ב-1933, וכן גרסאות קולנועיות מחודשות ל"פרנקנשטיין" ו"ד"ר ג'קיל ומר הייד".
הז'אנר היה בדעיכה מסוימת בשנות ה-40 של המאה ה-20, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, שבמהלכה התמקדה התעשייה בעיקר בסרטי תעמולה.
בסוף שנות ה-60 ולקראת שנות ה-70 של המאה ה-20 קיבל ז'אנר זה דחיפה אל עבר הקונצנזוס ופריצה אל החלל, עם סרטי קולנוע כדוגמת "2001: אודיסיאה בחלל" (שארתור סי.
קלארק עזר בכתיבתו), "סולאריס" (שזכה לעיבוד מחודש מאוחר יותר), "כוכב הקופים", "מפגשים מהסוג השלישי", "מלחמת הכוכבים - פרק 4: תקווה חדשה", "מסע בין כוכבים: הסרט" ו"הנוסע השמיני" (שלושת הסרטים האחרונים הובילו לסדרות סרטים מצליחות מאז).
האחרון שילב מחדש בין תרבות האימה למדע הבדיוני כאשר הביא לתודעת הציבור את התוצאות ההרסניות שבגילוי עולמות חדשים.
את שנות ה-80 של המאה ה-20 פתח סרט המדע בדיוני "פלאש גורדון".
אחריו יצאו סרטו של סטיבן ספילברג משנת 1982 "אי.טי.
- חבר מכוכב אחר", המציג חייזר ידידותי לבני-אדם, "טרון" של דיסני, שמציג עולם וירטואלי בתוך המחשב באמצעות CGI, ו"בלייד ראנר", סרטו של רידלי סקוט מאותה שנה, שהציג עולם עתידני אפל וקודר בסגנון פילם נואר.
בנוסף, עובדה גרסה קולנועית לספרו של פרנק הרברט, "חולית".
בשנות השמונים התפתחה האנימה היפנית, שעסקה לרוב בעולמות עתידניים ופוסט-אפוקליפטיים.
"אקירה" הוא מראשוני סרטי האנימה שהוקרנו בארצות הברית.
אחריו הוצג העולם העתידני של "הרוח במעטפת", ששויך לתרבות הסייברפאנק.
מסוף שנות השמונים, דרך שנות ה-90 של המאה ה-20 ובמשך שנות ה-2000, גדל מספר סרטי הקולנוע העוסקים בז'אנר, בד בבד עם התקרבות האלף השלישי והתפתחות עידן המחשבים והאינטרנט.
חקר החלל נזנח מעט לטובת העיסוק בהתפתחויות טכנולוגיות על כדור הארץ ("דו"ח מיוחד"), בהנדסה גנטית והשלכותיה ("אינטליגנציה מלאכותית", "פארק היורה"), ובתרבות הסייברפאנק.
נוצרו סרטי מדע בדיוני המשלבים פעולה ואפקטים מיוחדים כגון "שליחות קטלנית", "רובוקופ", "זיכרון גורלי", ועיבוד קולנועי לספרו של רוברט היינליין, "גברים בחלל".
הועלתה האפשרות כי החיים על פני כדור הארץ ייכחדו לאחר נפילת מטאורים (כפי שהוצג בסרטים "ארמגדון" ו"פגיעה קטלנית"), פלישה חייזרית ("היום השלישי" של רולנד אמריך והחידוש ל"מלחמת העולמות" של סטיבן ספילברג) ותואר קיומה של מציאות חלופית (כפי שהוצגה בסדרת סרטי ה"מטריקס", "הקומה השלוש עשרה" ו"סטארגייט").
ב-2004 יצא סרט הקולנוע "אני, רובוט" המבוסס באופן רופף על ספרו של אייזק אסימוב, ומתאר עתיד אוטופי שבו אנדרואידים משרתים נאמנה את אדוניהם, בני האדם.
עתיד זה גם תואר באחד מהסרטונים הקצרים שנעשו על ה"מטריקס" ("אנימטריקס"), שנקרא "The Second Renaissance".
הסרט השני המכניס ביותר בכל הזמנים הוא סרט מדע בדיוני, "אווטאר", שג'יימס קמרון כתב, ביים והפיק.
סרט מטוגן (במקור: The Kentucky Fried Movie) הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 1977 מבית היוצר של צוקר, אברהמס וצוקר ("טיסה נעימה", "סודי ביותר!", "האקדח מת מצחוק"), בבימויו של ג'ון לנדיס.
סרט זה נחשב לסרט הראשון ופורץ הדרך של ז'אנר הפרודיה והמוקומנטרי.
התסריטאים דייוויד צוקר, ג'ים אברהמס וג'רי צוקר פנו למספר אולפנים בהוליווד, בניסיון להפיק גרסה קולנועית למופע האלתורים המצליח שלהם, שכבר רץ מול קהל בעבר, בשם קנטאקי פרייד תיאטר (במקור: Kentucky Fried Theater).
האולפנים כולם דחו אותם, בטענה כי "הקהל לא אוהב סרטים אשר מורכבים ממערכונים".
השלושה, אשר האמינו בחומרים שלהם, החליטו לעשות את הסרט שלהם בעצמם, באופן עצמאי.
השלושה מימנו מכיסם סרט קצר באורך של עשר דקות, בעלות של 35 אלף דולר, ואיתו הם שבו ופנו לאולפנים בהוליווד, הפעם בצירוף הבמאי הצעיר ג'ון לנדיס.
עם זאת, האולפנים עמדו בסירובם ודחו אותם.
השלושה פנו אל קים יורגנסון, בעליו של בית קולנוע, וביקשו ממנו כי יקרין את הסרט שלהם לפני אחד מהסרטים באורך מלא שהוא מקרין בבית הקולנוע שלו.
סקרן לראות כיצד יגיב הקהל יורגנסון הסכים, ולאחר שהתרשם לחיוב מתגובת הקהל - הוא הציע כי יגייס בעצמו את סכום הכסף הדרוש, על מנת שהאחים צוקר יוכלו להשלים גרסה באורך מלא של סירטם.
יורגנסון הקרין את הסרט הקצר לעמיתיו ושכנע אותם להשקיע 650,000 $.
כאשר יצא לאקרנים - סרט מטוגן הפך להצלחה קופתית ובהמשך אף בספריות הווידאו, והביא להכנסות של 7,100,000 $ (מהשכרות בארצות הברית בלבד).
תקציב ההפקה המקורי של הסרט היה, כאמור, $650,000 אולם בסופו סכום זה עלה לכמיליון דולר, בשל הוצאות שונות בשלב הפוסט-פרודקשן.
בסך הכל הסרט הכניס כ-20 מיליון דולר (בארצות הברית וברחבי העולם יחד), מה שהופך אותו לאחד הסרטים הכי משתלמים כלכלית של שנת 1970, ולאחת הקומדיות המצליחות ביותר של כל הזמנים.
עם הזמן, הסרט אף נחשב לסרט פולחן (בתוך ז'אנר הקומדיה).
סרט מטוגן הוא סרט המורכב ממערכונים, ולפיכך אין בו סיפור עם קו עלילה אחיד, כפי שמקובל בסרטי קולנוע רבים.
המערכונים הם ברובם פרודיות על תוכניות טלוויזיה, פרסומות, סרטי קונג-פו, תשדירי שירות, יומני חדשות, טריילרים פיקטיביים ועוד.
הסרט זכה לציון 78% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 27 ביקורות.
סרט ורוד הוא סרט מוּדָעוּת בינלאומי בצבע ורוד המציין תמיכה במאבק נגד סרטן השד.
השימוש המתועד הראשון בסרט, בהקשר של סרטן השד, נעשה בסתיו 1991 כאשר במימון קרן סוזן ג.
Komen), חולקו סרטים ורודים למשתתפי מרוץ בניו יורק סיטי עבור ניצולות סרטן השד.
סרט ורוד אומץ כסמל הרשמי של סרטן השד בחודש המודעות הלאומי בשנת 1992, והוא נגזר של הסרט האדום המציין את המודעות והתמיכה למאבק באיידס.
באותה השנה, אלכסנדרה פני, העורכת הראשית של מגזין בריאות הנשים "Self", ואוולין לאודר, ניצולת סרטן השד וסמנכ"ל חברת הקוסמטיקה אסתי לאודר יצרו סרטים להפצה בחנויות החברה בניו יורק.
סרט ורוד וכחול משמש לעיתים כדי לסמל סרטן השד אצל גברים, סוג נדיר יחסית.
הסרט הוורוד והכחול תוכנן בשנת 1996 על ידי ננסי ניק, נשיא ומייסד קרן ג'ון ו.
ניק המביאה למודעות כי "גם גברים יכולים לחלות בסרטן השד!".
הסרט הוורוד זוכה לתהודה רבה, בייחוד במהלך חודש אוקטובר - חודש המודעות לסרטן השד.
במהלך השנים הוארו בוורוד מונומנטים ואתרי תרבות בעולם, בהם: מגדל אייפל, מפלי ניאגרה, בית האופרה בסידני ופסל ישו הגואל בריו דה ז'ניירו.
בשנת 2008 הואר גשר המיתרים בירושלים באור ורוד, כדי לסמל את המאבק.
ב-15 באוקטובר 2010 הואר הבית הלבן בצבע ורוד למספר שעות כחלק מאירועי חודש המודעות לסרטן השד.
באוקטובר 2011 שחקני פוטבול מליגת ה-NFL לבשו כפפות, בנדנות וגרביים בצבע ורוד במהלך כל המשחקים שנערכו באותו החודש.
באוקטובר 2012 הואר באר מרים סמל העיר של נצרת.
סרט מתוק הוא סרט דרמה קומית אוונגרדי-סוריאליסטי, שיצר הבמאי היוגוסלבי דושאן מקבייב ב-1974. הסרט עורר מחלוקת ונאסר להפצה במדינות רבות בעולם.
מיס מונדה (קרול לור), מלכת יופי קנדית שנישאת לטייקון תעשייה אקסצנטרי (ג'ון ורנון).
בעקבות יחסו המשפיל כלפיה בענייני מין, מבריח אותה שומר הראש של המשפחה (רוי קלנדר) לפריז, בתוך מזוודה.
במגדל אייפל היא פוגשת בזמר לטיני נרקיסיסט והם מקיימים יחסי מין; קבוצת נזירות מפתיעה אותם ובעקבות זאת נותרים איברי המין שלהם צמודים זה לזה בלי יכולת להינתק, אלא בעזרת צבת.
בהמשך היא עוברת לקומונת אמנים אנרכיסטית, בה החברים עוברים מעין תהליך "לידה מחדש" המוני, בו הם מבטאים בחופשיות התנהגויות של תינוקות; הדבר מתבטא בסצנות סוריאליסטיות בהן הם בוכים, מקיאים ומפרישים שתן וצואה זה לצד זה.
לאחר מכן היא משחקת בפרסומת בה היא מופיעה עירומה ומכוסה בשוקולד נוזלי.
אנה פלנטה (אנה פורקנל), מהפכנית פולניה קומוניסטית כושלת וקברניטה של ספינה הנושאת סוכר וממתקים לאורך הנהר; על חרטום הספינה מתנוססת דמותו של קרל מרקס דומעת ושותתת דם.
היא אוספת מלח טרמפיסט (פייר קלמנטי), ומזהירה אותו כי תהרוג אותו אם יתאהב בה, אך היחסים ביניהם מתפתחים.
במהלך יחסי מין ביניהם, המתקיימים על מצע של סוכר וממתקים, היא דוקרת אותו למוות.
לבסוף היא נעצרת על ידי המשטרה, שמוצאת בספינה שקי גופות רבים של ילדים, אותם כפי הנראה נהגה אנה לפתות לעלות לספינת הממתקים ובהמשך לרצוח אותם.
הסרט מסתיים בלידה מחדש של הילדים מתוך שקי הגופות.
הסרט צולם באמסטרדם, מונטריאול ופריז, במהלך גלותו של מקבייב מיוגוסלביה לאחר שהוחרם על ידי השלטונות שם בעקבות סרטו הקודם והשנוי במחלוקת, "מסתרי האורגניזם" (1971).
ההשראה של מקבייב לסיפור רציחות הילדים בספינה, הייתה מפרשה שפורסמה בעיתונות על רוצח מטקסס שקבר בבורות עשרות גופות של ילדים, עטופות בשקי פלסטיק.
הסרט הוצג בפסטיבל קאן ב-1974 וספג ביקורות שליליות, הן ממבקרים בעולם המערבי והן בגוש המזרחי הקומוניסטי דאז.
בין השאר נטען כי הוא וולגרי וכולל גסויות ועיסוק רב ולא מקובל בהפרשות הגוף.
במדינות הקומוניסטיות הופנתה ביקורת על אופן הצגת הקומוניזם והמהפכה בסרט, והוא נאסר להקרנה שם.
מבקרים ופוליטיקאים בפולין ביקרו את אופן הצגת העם הפולני והטבח ביער קאטין בסרט; כניסתה של כוכבת הסרט הפולנייה, אנה פרוקנל, למולדתה, נאסרה לאורך שבע שנים.
נקיטת העמדה הנאצית בעניין טבח יער קאטין בסרט גרמה להאשמת מקבייב בפרו-נאציזם.
בעקבות איסור הקרנת הסרט במדינות רבות בעולם, לא ניתן היה כמעט להשיג עותקים שלו לאורך עשרות שנים.
רק ב-19 ביוני 2007 הועלה הסרט לגרסת DVD והפך זמין יותר.
סרט לגו (נקרא גם לגו: הסרט; באנגלית: The Lego Movie) הוא סרט אנימציה בתלת-ממד של חברת האחים וורנר שיצא לאקרנים ב-7 בפברואר 2014. הסרט מבוסס במקור על הזיכיון לגו.
הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-3 באפריל 2014.
המכשף ויטרוביוס נכשל בלהגן על הנשק רב העוצמה - הקראגל מפני הלורד ביזנס המרושע, אך הוא מנבא נבואה לפיה "המיוחד" ימצא את החתיכה החסרה למחתרת שתוכל לעצור את הקראגל.
לורד ביזנס מסרב להאמין בכך וזורק את ויטרוביוס מצוק.
8 וחצי שנים מאוחר יותר, אמט בריקובסקי הוא בנאי המתגורר בעיר לגו גדולה.
יום אחד אחרי העבודה הוא פוגש את מישהי שמחפשת משהו באתר הבנייה.
אמט נופל לבור, ומוצא בו החתיכה החסרה למחתרת.
ברגע שהוא נוגע בו, הוא מאבד הכרה.
אמט מתעורר בתחנת משטרה, תחת חקירה של "השוטר הרע והשוטר הטוב" ומגלה שהחתיכה נדבקה לגבו.
עוד הוא מגלה על התכנית של הלורד ביזנס להקפיא את כל התושבים באמצעות הקראגל - שמתגלה כדבק נוזלי והחתיכה שדבוקה לגבו היא הפקק של הדבק.
כאשר מנסים להסיר אותה ממנו, דמות לא מזוהה מצליחה לחלץ אותו והוא מתאהב בה.
היא מציגה את עצמה בשם ויילדסטייל ומספרת לו שהוא המיוחד, וביחד בורחים דרך מעבר סודי בשמים אל עיירה במערב הפרוע.
בדרכם לשם היא מגלה שהוא עובד בנייה פשוט ולא "רב בנאי", כמוה.
הם מגיעים לפאב שבו פוגשים את ויטרוביוס, ששרד את הנפילה אך התעוור.
וויילסטייל מספרת לו על אמט ועל כך שהוא לא רב בנאי.
ויטריביוס נכנס אל מוחו של אמט ומגלה שהוא ריק כמעט לגמרי, אך הוא הצליח לראות משהו מסתורי מעבר לעולמם - "האיש מלעלה", כאשר הוא נגע בחתיכה החסרה.
השלושה טסים ל"ענן הקוקו לנד", מקום המסתור של כל הרב-בנאים, בעזרת באטמן, בן זוגה של ווילסטייל.
שם, אמט מציג את עצמו ואת החתיכה, אך כשהרב-בנאים מגלים שהוא אינו רב-בנאי, הם מאבדים תקווה וכועסים עליו.
המשטרה, ששתלה מכשיר מעקב על אמט, מצליחה לפלוש לענן הקוקולנד, לתפוס את מרבית הרב-בנאים ולהרוס את הענן.
אמט, ויילדסטייל, ויטרוביוס, באטמן, ורב הבנאים הנסיכה יוני קיטי ובני איש החלל מצליחים להימלט באמצעות צוללת.
לאחר שהצוללת מתפרקת, הם ניצלים על ידי פיראט רב-בנאי בשם "זקן מתכת", ומועלים לספינה שלו.
שם, אמט וחבריו מעלים תוכנית לפלוש לבניין של לורד ביזנס, להציל את כל הרב-בנאים ולנטרל את הקראגל.
לאחר שהתוכנית נכשלת, ויטרוביוס נהרג על ידי לורד ביזנס ומספר לאמט שהנבואה היא המצאה, וכי הוא לא היה המיוחד.
הם נתפסים ונשארים למות בתאיהם עם שאר הרב-בנאים האחרים.
ויטריביוס מופיע כרוח ומספר לאמט שהוא המציא את הנבואה אך האמונה שלו בעצמו הופכת אותו למיוחד.
אמט, שמחוברת אליו הפצצה, מצליח לברוח וליפול מהחלון אל חור שחור, ובכך מציל את כל הרב-בנאים.
בינתיים, לורד ביזנס מגיע לכל יקום ומקפיא אותו ואת אנשיו.
רב הבנאים משתחררים ומעודדים את האנשים להיות בעצמם רב בנאים ולהפסיק לעקוב אחרי החוקים.
אמט שנפל מגיע לעולם בני האדם, ורואה דגם של עירו על שולחן, מגלה שכל היקומים שהכיר הם בעצם דגמי לגו שילד ואביו אספו וש"האיש שלמעלה", הוא הילד.
האב בנה את כל הסטים והדגמים שעל השולחן, והבן משחק בהם בזמנו הפנוי, בניגוד לרצונו של אביו, שמעוניין שהכל יישאר במקומו ללא תזוזה ומשחק, בדיוק כמו הקונפליקט בין לורד ביזנס והרב-בנאים.
אמט ניצל על ידי הילד, שמצליח להחזיר אותו לעולמו עם החתיכה החסרה.
אמט חוזר כרב בנאי ומצליח לשכנע את לורד ביזנס שזה בסדר לא לעקוב אחרי החוקים ושגם הוא מיוחד, בזמן שהאב מבין שהלורד ביזנס מבוסס עליו ומשלים עם בנו.
הם מסירים את הדבק שהדביקו בו את אבני הלגו ביחד והם משחקים יחד.
לורד ביזנס לבסוף מנטרל את הקראגל, וכולם חוזרים בשלום לעיר.
בסוף הסרט אמט וויילדסטייל הופכים לזוג.
בסרט יש הופעות קמע של עשרות דמויות בדיוניות מהתרבות הפופולרית ומעט דמויות היסטוריות מפורסמות כגון ויליאם שייקספיר, מיכלאנג'לו ואברהם לינקולן.
"סרט לגו" זכה בפרס באפט"א לקולנוע לסרט האנימציה הטוב ביותר והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית האנימציה.
לאחר ההצלחה שני סרטי ספין אוף יצאו ב-2017. "סרט לגו באטמן" ב-10 בפברואר, ו"סרט לגו נינג'גו" ב-22 בספטמבר.
ב-8 בפברואר 2019, יצא לאקרנים סרט המשך בשם "סרט לגו 2: החלק השני".
סרט LED הוא סרט דק וגמיש שלאורכו מחוברות דיודות פולטות אור.
הסרט מופיע בגליל ארוך וניתן לגזור בהתאם לצורך.
לרוב סרט ה-LED פועל על מתח חשמלי של 12V או 24V וזרם ישר (DC), לכן על מנת לחברו למתח ביתי דרוש ספק כוח .
ישנם הספקים שונים של סרטי LED; ההספק משתנה בהתאם לצפיפות הדיודות ובהתאם לגודל הדיודות; לדוגמה, סרט LED בהספק של 4.8W למטר מכיל 60 דיודות של גודל 3528 [3.5 מ"מ × 2.8 מ"מ].
סרט LED משמש למגוון רחב שימושים.
לתאורה נסתרת, לתאורת תקרה [לרוב בתוך פרופיל אלומיניום] לתאורה תחת ארונות מטבח, לארונות תצוגה, להארת אובייקטים שונים, ולעיצובים שונים.
סרט לגו באטמן הוא סרט הנפשה אוסטרלי-דני-אמריקאי בתלת-ממד של חברת האחים וורנר.
הסרט מהווה ספין אוף לסרט לגו.
הסרט יצא בדנמרק ב-9 בפברואר 2017.
הג'וקר מתכנן להשתיל פצצה באדמת עיר הלגו גות'אם סיטי ונעזר בגלריית הנבלים של באטמן.
ראש העיר מארסקי הולכת למעורתו של הג'וקר הנכנס אל מכוניתו שהארלי קווין נוהגת בה.
ראש העיר מפילה את תחפושתה וחושפת את באטמן אשר נלחם בנבלים ומעליב את הג'וקר הבורח ממנו בתרמיל בלונים בכך שאומר לו שאין לו מערכת יחסים איתו ושסופרמן הוא אויבו הכי גדול.
הג'וקר מחליט לעשות הכל כדי לגרום לבאטמן להודות שהוא האויב הגדול ביותר שלו.
באטמן מסתכל על תמונות המשפחה הישנות שלו ושל הוריו (שנרצחו כשברוס ויין היה ילד) ועוזרו האישי, אלפרד פניוורת', מציע לו לאמץ ילד אך באטמן מסרב.
באטמן משתנה בחזרה לברוס ווין והולך לנשף חגיגי.
בגאלה הוא פוגש את דיק גרייסון, ילד שהוריו נרצחו, במהלך השיחה ביניהם נכנסת לאולם, ברברה גורדון, בתו של מפכ"ל המשטרה ג'יימס גורדון, באטמן מתרכז בברברה ולא שם לב שהוא בטעות הסכים להצעה של דיק גרייסון, להיות האבא המאמץ של דיק.
בינתיים ג'יימס גורדון מודיע שבתו, ברברה, תחליף אותו בתפקיד מפכ"ל המשטרה של גות'אם.
ברברה מציגה את התוכנית שלה למלחמה בפשע בגות'אם סיטי, התוכנית אומרת שצריך להפסיק לשתף פעולה עם באטמן מכיוון שהוא עובר על החוק ולא מצליח לתפוס שום רשע.
באמצע הנאום, לאולם מתפרצים חבורת הרשעים ובראשם הג'וקר, ברוס ווין משתנה במהרה לבאטמן והוא וברברה מנסים לעצור את הג'וקר אך ברגע שהם מגיעים אל הג'וקר, הג'וקר ושאר הרשעים נכנעים ונכנסים לכלא ללא שום קרב.
בחזרה בבית, באטמן חושב שהג'וקר מתכנן משהו, לכן הוא חושב שצריך להכניס את הג'וקר לאזור הפנטום, בו מאוכסנים גם שאר הרשעים.
הוא שואל את המחשב מה הסיכוי שהוא יצליח לחלץ את המשגר, הדבר היחיד שיכול להכניס אנשים לחור ללא הסוף, המחשב עונה לו שאין שום סיכוי שהוא יצליח במשימה ורק ילד יוכל לחלץ את המשגר.
אלפרד פניוורת', מחייב את ווין לטפל בדיק, הילד שאימץ.
ווין מבין שדיק יוכל להשיג את המשגר לכן הוא הופך אותו לרובין הראשון.
באטמן ורובין מגיעים למקום בו מאוחסן המשגר ומצליחים לגנוב אותו.
הם פורצים לבית הכלא בו מאוחסן הג'וקר ומצליחים לשגר את הג'וקר לחור ללא הסוף.
ברברה באה בתלונות אל באטמן כי היא חושדת שהג'וקר רצה להיות בתוך החור וכולאת את באטמן ורובין.
בחור, הג'וקר מבטיח לכל הרשעים כי הוא ישחרר אותם ואכן, לאחר מספר רגעים הארלי קווין שהתחפשה לד"ר הארלין קווינזל, האלטר אגו שלה מורידה את התחפושת, חוטפת את המשגר ומשחררת את הרשעים: וולדמורט, קינג קונג, מדוזה ועוד.
ברברה מבינה כי היא לא יכולה לנצח את הרשעים לבד ולכן היא משחררת את באטמן ורובין, אל החבורה חובר אלפרד פניוורת' וביחד הם יוצאים כדי להילחם ברשעים.
כאשר הם נחים לרגע, באטמן כולא את ברברה רובין ואלפרד בתוך הבאטמוביל ומשלח אותם רחוק מזירת הקרב.
באטמן הולך לכיוון האי הפרטי שלו, שהפך בינתיים למפקדה של הג'וקר.
הוא מנסה להילחם ברשעים אך הג'וקר משלח אותו לחור ללא סוף בעזרת המשגר.
בחור, מנהלת החור (פיליס) ללא סוף מראה לבאטמן את מעשיו ובאטמן מבין שטעה.
היא מראה לו גם את ברברה אלפרד ורובין שחזרו לזירת הקרב אך כעת הם נראים מותשים וקרובים לכניעה.
באטמן מבקש יממה מחוץ לחור ללא סוף ובתמורה - הוא יעזור לחבריו ויחזיר את הרשעים לחור ללא סוף, מנהלת החור ללא סוף מסכימה ומשחררת את באטמן - שמגיע בדיוק בזמן כדי לעזור לחבריו.
באטמן, ברברה, רובין ואלפרד מבינים שהם צריכים עזרה, לכן הם משחררים את חבריו של הג'וקר - שחשים נבגדים מכיוון שהג'וקר נטש אותם.
בנוסף באטמן הופך את ברברה לבאטגירל.
בזירת הקרב, באטמן, אלפרד, רובין וחבריו של הג'וקר נלחמים ברשעים בעוד באטגירל משגרת אותם בחזרה לחור ללא הסוף.
כך, הם מצליחים להחזיר את הרשעים בחזרה לחור אך לפתע מתפוצצת פצצה שהטמין הג'וקר.
גות'אם סיטי נקרעת לשני חלקים ותושביה מנסים לעשות גשר אנושי במטרה לאחות את הקרע.
הם כמעט מצליחים לאחות את הקרע אך הם צריכים עוד עוזרים.
באטמן מצליח לשכנע את הג'וקר לבוא ולעזור לאחות את הפשע כי אם הקרע יגדל עוד יותר כל תושבי העיר ובכללם באטמן ימותו - ולג'וקר לא יהיה במי להילחם.
הג'וקר משתכנע ועוזר באיחוי הקרע.
באטמן מבין שעכשיו, לאחר שגות'אם סיטי ניצלה, הוא צריך לחזור אל החור ללא סוף.
הוא משגר את עצמו לחור אך לא מצליח להיכנס מכיוון שמנהלת החור חוסמת את החור.
היא יוצאת אל באטמן ואומרת לו שהיא לא ראתה בן אדם שעשה שינוי כל-כך גדול כמו באטמן והיא מרשה לו להישאר בגות'אם סיטי.
בסצנה האחרונה של הסרט נראים באטמן, באטגירל, רובין ואלפרד נכנסים לבית של באטמן כאשר הם מתנהגים כמשפחה.
צוות המדבבים וגם הדיבוב העברי
ויל ארנט / ניר פרידמן - ברוס ויין / באטמן (לא אותו באטמן של הסיפור של באטמן)
זאק גאליפנאקיס / מריאנו אידלמן - הג'וקר
מייקל סרה / דניאל מגון - דיק גרייסון / רובין
רוזריו דוסון / שירה נאור - ברברה גורדון / באטגירל
רייף פיינס / אוהד שחר - אלפרד פניוורת'
מריה קארי / שירלי לילו - ראש העיר מקרסקי
ג'ני סלייט / לורן סביר - הארלי קווין / ד"ר הארלין קווינזל
אדי איזרד / יואב יפת - לורד וולדמורט
סת' גרין / עמי מנדלמן - קינג קונג
ג'מיין קלמנט / אמנון וולף - סאורון
זואי קרביץ / שיר אלמליח - קאטוומן
אלי קמפר / עדי ביטי - פיליס
צ'נינג טייטום / יואב כהן - סופרמן
סרט לגו נינג'גו הוא סרט אנימציה אוסטרלי-דני-אמריקאי בתלת-ממד של חברת האחים וורנר.
הסרט מהווה ספין אוף ל"סרט לגו".
הסרט מבוסס על סדרת הטלוויזיה נינג'גו.
ילד קטן מגיע לחנות עתיקות.
בעל החנות המסתורי, מר ליו, מספר לו על אגדת הנינג'גו.
נינג'גו היא עיר ביקום הלגו אשר הותקפה על ידי לורד גארמאדון המרושע, אביו של לויד ובעלה של קוקו (קיצור של מיסאקו).
כל העיר בזה ללויד בשל היותו בנו של גארמאדון, מה שהביא את לויד למצב של מתח נפשי.
הם לא ידעו שלויד הוא חלק מחבורת נינג'ה סודית הכוללת את ניה, זאין, ג'יי, קול, קאי והמאסטר שלהם מאסטר וו אשר מנסים לעצור את גארמאדון מלהרוס את העיר.
ביום הולדתו של לויד, גארמאדון תוקף את העיר שוב.
הוא מתחמק באמצעות צבא כרישים.
לאחר מכן הוא מתכנן מתקפה גדולה על מנת לכבוש את נינג'גו, והחליט לבנות מכונה ענקית על מנת להיות חסין מהנינג'ות.
יום למחרת גארמאדון תוקף את העיר עם המכונה הענקית ומביס את לויד.
כאשר גארמאדון מביע שהוא שולט בנינג'גו, לויד חוזר עם הנשק האולטימטיבי האגדי.
הוא יורה עם הנשק, הנשק הוא לייזר אשר מביא חתולה אמיתית בשם מיאות'רה.
מיאות'רה משמידה את העיר כאשר גארמאדון מנסה לקבל את הלייזר.
גארמאדון מכוון את הלייזר לחתולה על מנת להשמיד את כל המכונות, לפני שלויד שובר אותה.
כאשר גארמאדון חוגג את ניצחונו, לויד חושף שהוא הנינג'ה הירוק, ומספר לגארמאדון שהלוואי והוא לא היה אביו, דבר שהשאיר את גארמאדון מבולבל.
לויד פוגש את חבריו ואת מאסטר וו, אשר כעסו עליו על האופן שבו השתמש בנשק.
וו סיפר להם שהם חייבים להשתמש בנשק האולטימטיבי האגדי כדי לעצור את מיאות'רה מלהרוס את העיר, אשר הם נאלצים לעבור את יער הסכנות, קניון המוות ומקדש השברים.
גארמאדון שמע את הדיבורים של וו על כלי הנשק ועוקב אחריהם.
הוא פוגש את וו ונלחם בו, אולם וו הפסיד בקרב וסיפר ללויד שהוא חייב למצוא את החלק השקט שבו לפני שימחק.
הנינג'ות החליטו להמשיך הלאה, כאשר גארמאדון מנהיג אותם למרות אכזבתו של לויד.
הם נתפסים על ידי צבא כרישים אשר מחפשים נקמה.
הנינג'ות ניסו להילחם בהם אך ללא הצלחה.
הם עזבו והשאירו את לויד וגארמאדון מאחור.
הכרישים העיפו את לויד וגארמאדון אל הר הגעש.
אולם שאר הנינג'ות הצילו את המצב כאשר השתמשו בהתנגבות.
כולם עבדו ביחד עם גארמאדון כדי להתחמק מצבא הכרישים כאשר הם בנו מסוק, ולויד וגארמאדון עבדו ביחד גם כן.
לפתע הם התנגשו ונפלו למטה במקדש השברים.
גארמאדון סיפר שזה היה ביתו, ושקוקו הייתה פעם לוחמת נינג'ה בעצמה.
נודע גם שמשאלתו של לויד הייתה להישאר יחד איתו ועם אמו אחרי שאביו החליט לכבוש את הנינג'גו, אולם הוא לא יכול היה לשנות את העבר אז הוא נשאר מאחור.
הנינג'ות מצאו את הנשק האולטימטיבי האגדי אשר מתוארים כתכשיטים רבי עוצמה המייצגים אלמנטים כגון מים/אדמה/אש/ברק/קרח/ירוק שנגנבו על ידי גארמאדון אשר עדיין רוצה לשלוט בעיר.
הוא רוצה שלויד יהיה המנהיג אולם לויד התנגד להצעה.
מתוך זעם, כלא גארמאדון את כולם בתוך המקדש והחל בתוכנית שלו.
לויד הבין שהחלק השקט אומר להוציא את הכוח שלהם והם הצליחו לעשות זאת, ויצאו מהמקדש.
כאשר הם נפלו מהצוק, וו הציל אותם עם הספינה שלו, ויחד הם הולכים להציל את נינג'גו.
גארמאדון מגיע ומנסה לשלוט במיאות'רה עם כלי הנשק שלו, אולם מיאות'רה טרפה את גארמאדון במקום.
לויד והחבורה הגיעו ונלחמו בצבא של גארמאדון.