tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תהליך אצילי להדפסה ה-19 המיוחד.
ברוח סגנון הצילום החדש, הוא עשה תמונות נהדרות, וטיפח את כל התהליכים האציליים כאמן.
הם מפורסמים בזכות תמונות העירום שלו מלפני מלחמת העולם השנייה וכן בשל צילומי הדיוקנאות שלו של אנשים מפורסמים: בלה בארטוק, הסופר ומשורר לאיוש קשאק, דז'ה קוסטולאני, הצייר יוז'ף אגרי, הצ'לן פבלו קזאלס, רקדנית הבלט אנה פבלובה, הכוריאוגרף ורקדן ואצלב ניז'ינסקי.
הוא נקרא גם לצלם את המדינאי הקומוניסטי היהודי-הונגרי, רודן הונגריה בין השנים 1945 לבין 1956 מתיאש ראקושי בן ה-60. עבודותיו פורסמו על ידי ה"דויטשה קונסט" (Deutsche Kunst) ו"הסטודיו האנגלי".
הוא היה גם מומחה אנין טעם מוכר מאוד של חפצי אמנות.
נסע למקומות רבים ואסף רהיטים, ציורים וטקסטיל צרפתיים מהמאה ה-18 במומחיות אמיתית.
הוא גם החזיק בשני נבלים עתיקים (נבל הולצמן), האחד הפך רכוש המוזיאון לאמנות שימושית והשני של המוזיאון להיסטוריה של המוזיקה של האקדמיה ההונגרית למדעים.
אביו היה שמואל גולדברגר, רואה חשבון יליד פץ', ואמו תרז שומאכר.
ב-2 בנובמבר 1929, בבודפשט, ברובע 5, התחתן עם בתם של מארטון באלאז' ושל שרולטה גולדשטיין, עם האמנית היישומית רוזה רוז'ה.
אשתו, רוזיקה, תמיד הייתה לצידו, וכדי להמשיך את עבודות בעלה, ייסדה את מלגת הצילום יוז'ף פצ'י, הניתנת לכישרונות צעירים מדי שנה.
פצ'י הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
יוז'ף יוז'פוביץ' סאבו (באוקראינית: Йожеф Йожефович Сабо, בהונגרית: Szabó József; נולד ב-29 בפברואר 1940 באונגוואר) הוא כדורגלן עבר סובייטי ממוצא הונגרי ששיחק בעמדת הקשר בקבוצות צמרת של הליגה הסובייטית דינמו קייב ודינמו מוסקבה, ובנבחרת ברית המועצות.
לאחר פרישה ממשחק פעיל הפך למאמן כדורגל ואימן, בין היתר, את נבחרת אוקראינה ואת דינמו קייב.
נולד במשפחה הונגרית מרובת ילדים (יוז'ף היה הילד השביעי) בעיר אונגוואר (כיום אוז'הורוד) שהייתה שייכת אז לממלכת הונגריה.
בשנת 1945, לאחר תום מלחמת העולם השנייה הועברה העיר לשליטת ברית המועצות.
יוז'ף ובני משפחתו הפכו לאזרחים סובייטים.
סאבו החל את הקריירה שלו בקבוצת ספרטק אוז'הורוד, ששיחקה אז בליגה הסובייטית השנייה.
סאבו שיחק בעמדת החלוץ בקבוצה.
לאחר שתי עונות מוצלחות זומן לקבוצת הצמרת דינמו קייב.
בדינמו הוא החליף תפקיד – מחלוץ לקשר.
מהר מאוד הפך לשחקן מפתח בקבוצה ושולב בהרכב הפותח.
סאבו שיחק במדי דינמו 10 שנים, במהלכן זכה עם הקבוצה בארבע אליפויות ובשני גביעי המדינה.
בשנת 1970 עבר לקבוצת זוריה וורושילובגרד וכעבור שנה – לדינמו מוסקבה.
בשנת 1972 פרש ממשחק פעיל.
סאבו זומן לראשונה לנבחרת ברית המועצות בשנת 1962, אך עד שנת 1965 לא שותף במשחקי הנבחרת (אף שהיה בסגל הנבחרת למונדיאל 1962).
ב-3 באוקטובר 1965 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק ידידות מול .
את שערו הראשון במדי הנבחרת הבקיע כעבור שבועיים במשחק ידידות מול .
סאבו לקח חלק במונדיאל 1966, בו הגיעה נבחרת ברית המועצות עד לשלב חצי הגמר (הישג שיא של הנבחרת בכל ההיסטוריה שלה).
סאבו השתתף בשני משחקים בשלב הבתים, במשחק רבע הגמר (מול ) ובמשחק חצי הגמר נגד , בו נפצע ולכן נאלץ לפספס את המשחק על המקום השלישי.
סאבו לא נכלל בסגל נבחרת ברית המועצות ליורו 1968 (למרות ההופעה המוצלחת במונדיאל 1966).
את משחקו האחרון במדי הנבחרת ערך ביוני 1971.
לאחר שחרורו מהנבחרת הלאומית הצטרף אל הנבחרת האולימפית של ברית המועצות.
הוא השתתף עם הנבחרת באולימפיאדת מינכן, בה זכתה ברית המועצות במדליית ארד.
סאבו לקח חלק ב-5 מתוך 7 משחקי הנבחרת והבקיע שער אחד.
בשנת 1977 מונה סאבו למאמן קבוצת זוריה וורושילובגרד.
כעבור חצי עונה בקבוצה עבר לאמן את צסק"א קייב מהליגה השנייה.
הוא הצליח להוביל אותה לצמרת הליגה ולמועמדות לעליה לליגה הראשונה.
לאור הצלחותיו קיבל הצעה מקבוצת דנייפר דנפרופטרובסק, שנאבקה אז על מקומה בליגה הבכירה.
סאבו הסכים, אך לא הצליח למנוע את ירידת דניפרו מליגת העל הסובייטית.
בעונה הבאה המשיכה הקבוצה להידרדר והגיעה לתחתית הליגה הראשונה.
סאבו הואשם בכישלון הקבוצה ופוטר מהתפקיד.
במהלך שנות ה-80 אימן קבוצות חובבים שונות.
בתחילת שנות ה-90 זומן לצוות האימון של דינמו קייב על ידי ולרי לובנובסקי.
כאשר עזב לובנובסקי את דינמו, לטובת עבודה בחו"ל מונה סאבו למאמן הקבוצה.
הוא אימן את דינמו למשך עונה אחת, אחריה הוחלף במיכאילו פומנקו.
סאבו שב לתפקיד המאמן של דינמו בשנת 1994 ומילא אותו עד לשנת 1996. במהלך כהונתו זכתה דינמו פעמיים באליפות אוקראינה ופעם אחת - בגביע האוקראיני.
בשנת 1996 שב לובנובסקי לדיינמו וסאבו פוטר מתפקיד המאמן.
באמצע שנות ה-2000 שב סאבו לתפקיד המאמן הראשי של דינמו.
הוא הצליח להוביל את הקבוצה לזכייה בגביע האוקראיני ב-2005, אך לא הצליח לזכות באליפות.
בשנת 2007, בעקבות החמרה במצבו הרפואי, פרש סופית מהאימון.
סאבו אימן את הנבחרת הלאומית של אוקראינה פעמיים – תקופה קצרה ב-1994 ומ-1996 עד 1999.
יוז'ף קמפנר (בהונגרית: Kempner József; טטה, 1823 – טטה, 26 בפברואר 1882) היה רופא יהודי-הונגרי, הרופא הראשי של מחוז קומארום-אסטרגום, רופא צבאי במהלך מהפכת 1848 בהונגריה (המכונה שם מלחמת העצמאות בשנים 1848–1849).
יוז'ף קמפנר נולד במשפחה יהודית בעיר טטה.
הוריו היו בעיקר דוברי גרמנית וזו השפה שהוא התכתב איתם על פי עדותו.
בשנת 1848 קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת פשט (היום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) והיה בין מעט היהודים (אולי הבודדים) שהשיגו תואר כזה אז בממלכת הונגריה.
ואחר כך התיישב בעיר הולדתו טטה כרופא כללי ומאוחר יותר היה הרופא הראשי של מחוז קומרום (תפקיד בכיר מאוד באותם הימים).
הוא השתתף במהפכה ובמלחמת העצמאות בשנים 1848–1849 כאלוף-משנה.
על מותו דווח ב"עיתון ראשון" (עיתון יום ראשון היה שבועון חינוכי בתמונות ובמאמרים שהופיע בין השנים 1854–1921.
עבודת דוקטורט על אדמת משקע ושיגדון.
(פשט, 1848) (אדמת משקע: אדמה רופפת עם חלקיקים קטנים וקשים בתחתית וחוף שטוח של מים עומדים או זורמים (אגם, ים, נהר, נחל))
יוז'ף פאן (במקור רוזנוולד, בהונגרית: Pán József; בודפשט, 31 במאי 1901 – בודפשט, 18 במרץ 1956) היה מעצב תפאורה יהודי-הונגרי, זוכה פרס קושוט (המקביל בהונגריה לפרס ישראל).
יוז'ף רוזנוולד נולד במשפחה יהודית כבנם של דוד רוזנוולד ומגדולנה שפיצר (1860–1944) הוא למד במכללה לאמנויות שימושיות בברלין.
מפעל הסרטים אוהר (Edmund Uher)
הוא חזר להונגריה ב-1928 והיה חבר בתיאטרון מרכז העיר.
הוא עיצב תפאורות גם לתיאטראות אחרים ועבור "מפעל הסרטים של הוניה" יצר תפאורות לסרטים אילמים ומ-1931 לסרטים מדברים.
משנת 1934 היה המעצב הדקורטיבי של "משרד הקולנוע ההונגרי".
הוא עיבד את עבודתו ונאסר עליו לעבוד בין 1939 לבין 1945, בעיקר בשל יהדותו והחוקים האנטי יהודיים (במיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי), אך גם כי באותה תקופה עבודת מעצב התפאורות נקשרה לתואר באדריכלות.
בתום מלחמת העולם השנייה משנת 1945 הוא היה שוב המעצב של מפעל הסרטים הוניה ומ-1949 של "חברת הפקת הסרטים ההונגרית".
עד 1954 לימד בניית סצנות באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
אשתו הייתה קלרה קראוס, אותה נשאה בבודפשט ב-1949.
יוז'ף קלאובר (בהונגרית: Klauber József; סולנוק, 29 באוגוסט 1894 – ספרד, 15 ביולי 1937) היה קומוניסט יהודי-הונגרי, השתתף ונפל במלחמת האזרחים בספרד.
יוז'ף קלאובר נולד במשפחה יהודית כבנם של רודולף קלאובר ושל בטי גֶלדמן.
הוא סיים רק 8 כיתות בבית הספר.
הוא התחיל לעבוד כמתלמד לאופה והצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית וגם לאיגוד המקצועי בשנת 1913. הוא נכלא בשל התססה ותעמולה אנטי-מלחמתית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא הצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה ב-1919, בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היה מפקד גדוד של הצבא האדום ההונגרי.
הוא נתפס לאחר נפילת הרפובליקה ונידון ל-13 שנות מאסר.
במסגרת חילופי השבויים ההונגרי-סובייטי הוא שוחרר למעבר לברית המועצות בשנת 1924, שם עבד עבור "הסיוע האדום הבינלאומי" עד 1927, כאשר הוא עבר לאודסה.
במהלך תקופה זו סיים את לימודיו באקדמיה חקלאית ולאחר מכן היה מנהל חווה ממלכתית.
הוא יצא בהתנדבות להילחם במלחמת האזרחים בספרד לצד הרפובליקנים נהרג ליד וילפרנקה דל קסטיו (Villafranca del Castillo).
יוז'ף נאדש (במקור נוסבאום, בהונגרית: Nádass József; בודפשט, 22 במאי 1897 – בודפשט, 30 ביולי 1975) היה משורר, סופר, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי זוכה פרס אטילה יוז'ף, הפרס הספרותי הגבוה ביותר בהונגריה.
יוז'ף נוסבאום נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט נוסבאום ושל הרמינה היימן.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה למסחר של בודפשט הפך לפקיד.
הוא איבד רגל במהלך מלחמת העולם הראשונה הצטרף ב-1918 למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP).
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית הוא היה חבר במועצת הפועלים ועמד בראש מחלקת התעמולה של המשמר האדום בבודפשט, לאחר נפילת הרפובליקה היגר לווינה ב-1920. שם הצטרף בין השנים 1923–1925 לכתב העת "מא" (Ma), שפירושו "היום" של לאיוש קשאק.
בנוסף לווינה התגורר גם בפראג, פריז, בוקרשט וברלין.
נאדש חזר הביתה ב-1926, הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית.
תחילה עבד עבור כתבי העת "דוקומנטום" (Dokumentum) אחרי זה "העבודה" (Munka).
בין השנים 1928 לבין 1930, ערך את המהדורה ההונגרית של "עידן שלנו" (Korunk) של גאבור גאל.
הוא הורשע ב-1931 על ספרו "אתה ואתם".
היגר שוב בשנת 1938 והשתקע בדנמרק, בשוודיה ולאחר מכן בנורווגיה.
חזר הביתה ב-1940. ב-1944 גורש למאוטהאוזן ושרד את מחנה הריכוז.
לאחר השחרור מ-1945 עבד במשרד החוץ ההונגרי.
בין 1945 לבין 1948 היה בעל הטור של היומון החשוב נפסאבה.
הוא נאלץ "לשתוק" בשנות החמישים.
מ-1957 עד 1959 היה עמית של כתב העת "חיים וספרות" (Élet és Irodalom).
שיריו הראשונים פורסמו על ידי כתב העת הספרותי החשוב ניוגט.
שירתו המוקדמת מאופיינת בהשפעת האוונגרד, ושיריו המאוחרים מאופיינים בשפה צורנית מסורתית יותר.
הוא גם כתב סיפורים קצרים ושני רומנים אוטוביוגרפיים.
נאדש תרגם יצירות מצ'כית, מגרמנית ומנורווגית.
קארל צ'אפק : דאשנקה - חייה של ערמומית ; הוצאת פראגר : ברטיסלאבה, 1936
לאונהרד פרנק : האחים הנסחפים ; הוצאת פראגר: ברטיסלאבה, 1936 ( חנות ספרים אירופאית חדשה)
איבאן אולבראכט: שוהאי, פורע החוק ; תִרגוּם יחד עם אנטון סטראקה, הוצאת פראגר: ברטיסלאבה, 1936 (חנות ספרים אירופית חדשה)
הארי בלומברג: העם הנסחף ; הוצאת ברקוצי: ?, 1942
אג' גילברג: אסקימואים רבים, רופא אחד; הוצאת זינגר וולפנר: בודפשט, 1943
גונאר גונארסון: דפוק ואתה מתקבל ; Béta Literary Co.: בודפשט, 1944
פרנק הלר: שלושה רוצחים נכנסים ; הוצאת סגנון: בודפשט, 1944
אדוארד באז: צוות הפלא ; מעצב גרפי: לאסלו רבר; הוצאת מורה: בודפשט, 1957 (הספרייה הקטנה של הנוער)
קורט טוכולסקי : טירת גריפסהולם ; אירופה, בודפשט, 1957
יוז'ף שאנדור (במקור רוזנברגר, בהונגרית: Sándor József; בודפשט, 11 בפברואר 1911 – בודפשט, 21 באוגוסט 1985) היה פוליטיקאי יהודי-הונגרי חבר האספה הלאומית של הונגריה (חבר פרלמנט) בין השנים 1958 לבין 1985 כלומר במשך 27 שנים.
יוז'ף רוזנברג נולד במשפחה יהודית כבנו של הסנדלר, שאלאמון (שלמה) רוזנברגר (1870–1944) ושל רגינה קליין (1886–1944).
לאחר שסיים את לימודיו בארבעת הכיתות של חטיבת הביניים, למד את מקצוע הפרוונות.
ב-1928 קיבל את תעודת ההסמכה שלו ואז הצטרף ל"איגוד פועלי תעשיית העורות ההונגרית".
הוא הצטרף גם למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית (MSZDP) שנתיים מאוחר יותר.
ב-1932 הצטרף לתנועה הקומוניסטית הבלתי חוקית.
משנת 1934 היה מזכיר "פדרציית פועלי הנוער הקומוניסטים ההונגרית" בראקושפלוטה, וכן הפך לחבר בוועדת הנוער הלאומית של ה-MSZDP.
ב-1936 גורש מה-MSZDP עקב פעילות קומוניסטית, ובאותה שנה נותקו קשריו גם עם המפלגה הקומוניסטית.
מ-1937 עבד כפרוון עצמאי בראקושפלוטה.
הוא ירד למחתרת לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, אך נתפס ובשנת 1942 והוכנס למחנה עונשין.
הוא הצליח לברוח משם ב-1944 והתחבא עד תום המלחמה.
במהלך שלטון מפלגת צלב החץ, השתתף בתנועת ההתנגדות הלאומית באויפשט.
אביו גורש ומת, אמו מתה מהתלאות, המחסור ומהצער.
מ-1945 הוא היה חבר פוליטי במפלגה הקומוניסטית ההונגרית, ובין 1946 לבין 1948 היה מזכיר הארגון שלה בראקושפלוטה.
כמועמד של מפלגתו, הוא הפך לחבר בוועדה הלאומית של ראקושפלוטה בשנת 1945, כיהן כנשיא שלה בין 1947 לבין 1949. ביולי 1948 מונה כמדריך במחלקה לארגוני מפלגות והמונים של ההנהגה המרכזית של מפלגת הפועלים ההונגרית שנוצרה על ידי מיזוג ה-SZDP (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית) לתוך ה-MKP (הקומוניסטית).
בשנים 1949–1950 למד בבית הספר המפלגתי החד-שנתי של המפלגה, ולאחר מכן חזר למחלקה הקודמת שלו כמדריך ראשי.
בין מרץ 1951 למאי 1954, הוא היה חבר חליף בוועד המרכזי של ה-MDP (הגוף הפוליטי החדש אחרי המיזוג).
ביולי 1954 מונה לסגן ראש מחלקת כלכלה וניהול תיקים במפלגה, אחר כך ראש המחלקה מנובמבר 1955 עד אוקטובר 1956. ב-1956 סיים את לימודיו באוניברסיטת קרל מרקס לכלכלה.
לאחר דיכוי המרד ההונגרי של 1956, הצטרף להנהגת יאנוש קאדאר.
הוא הפך לחבר בוועד המרכזי הזמני של מפלגת הפועלים הסוציאליסטית ההונגרית (הוועד המרכזי מיוני 1957), שהוקמה כיורשת של ה-MDP, שהתפרקה במהלך המהפכה, וכראש המחלקה לכלכלה של המפלגה.
הוא נכלל בוועדה המארגנת, ששלטה בארגון המפלגה.
ב-26 בפברואר 1957 בוטלה הוועדה המארגנת עקב הקמת המזכירות, שאנדור קיבל את הנהגת המחלקה לארגוני מפלגות וארגוני המונים מידי יוזף נמטי באותו היום.
בנובמבר 1958 נבחר לחבר האספה הלאומית, והחזיק במנדט עד סוף ימיו.
מדצמבר 1963 ועד לפרישתו באפריל 1977, עמד בראש משרד הוועדה המרכזית של ה-MSZMP.
יחד עם ג'רג' אצל ובלה ביסקו השתייך לחוג הבלתי פורמלי הקרוב ביותר של קאדאר עד סוף שנות ה-70. בשל משרת האמון שלו, הייתה לו השפעה רבה יותר במפלגה מאשר תפקידו הפורמלי.
בתוך הנהגת המפלגה, יחד עם אצל, הוא נחשב כאחראי לסוגיית מתיאש ראקושי.
באוגוסט 1962 הוא הודיע לראקושי בקרסנודאר שגורש מהמפלגה הקומוניסטית ההונגרית.
כפנסיונר, בתחילת שנות ה-80, עבד כמזכיר הוועדה להטבות חריגות של מועצת השרים (הממשלה).
לאחר הבחירות בנובמבר (ביקורת חברתית, 1958)
חוויות של בחירות בסיסיות למנהיגות ארגונית (Társadalmi Szemle, 1959)
כמה סוגיות של הפיתוח הארגוני של מפלגתנו (Társadalmi Szemle, 1961)
כמה סוגיות בזמן של מדיניות פדרלית (Társadalmi Szemle, 1962)
תואר כסף של מסדר החירות ההונגרי (1948)
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה העממית ההונגרית (1950, 1951)
צלב קטן של מסדר הכבוד של הרפובליקה של הונגריה (1949)
מדליית זיכרון למען כוח פועלים-איכרים (1958)
מסדר ההצטיינות של עיטור הדגל האדום של העמל (1961, 1977)
מסדר הכבוד למולדת סוציאליסטית (1967)
יוז'ף רוז'אי (במקור רוזנפלד עד 1848, בהונגרית: Rózsay József; לקומפאק, 1815 – בלטונפירד, 19 במאי 1885) היה רופא יהודי-הונגרי, גרונטולוג, חבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים (1864).
יוז'ף רוזנפלד נולד בלקומפק בממלכת הונגריה (היום: אוסטריה, מחוז בורגנלנד), אך עד מהרה עבר עם הוריו לצ'קובאץ, שם הפך אביו לרופא החצר של הרוזן לאסלו פשטטיץ'.
הוא למד בעיר נג'קניז'ה ולאחר מכן בסומבטהיי.
לאחר מכן למד שלוש השנים (התאורטיות) בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פשט (שמה כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד), ואת השנתיים האחרונות (המעשיות) באוניברסיטת וינה.
בשנת 1840 הוסמך לדוקטור לרפואה, ולאחר מכן נסע לחו"ל לסיור לימודי.
בגרמניה ביקר באוניברסיטאות רפואיות, בבתי חולים גדולים ובבתי ספא.
לאחר שנה חזר ועבד בבית חולים בווינה ואחר כך חזר לפשט ב-1843.
בשנת 1848 שינה רוזנפלד את שם משפחתו לרוז'אי.
במהפכת 1848 בהונגריה (שנקראת שם "מלחמת העצמאות") היה רופא בית חולים שדה, מתחילת שנת 1850 הפך לרופא הראשי של בית העניים, ושמר על תפקיד זה עד סוף ימיו.
הוא ביצע רפורמות משמעותיות והקים בית מרקחת מקומית בבית החולים.
הוא יזם את הקמתו של מקלט לנכים ולעניים שהושלם ב-1854. בנוסף, שירת במשך עשרים ושתיים שנים את מחלקת הכלא של בית החולים סנט רוקוש ואת בית הכלא, עד להעברת המוסד מרשות עיר הבירה לרשות המדינה.
בשנת 1861 נבחר למנהל בית החולים של הקהילה היהודית של פשט.
בשנת 1867, מונה לרופא ראשי של כבוד של מחוז פשט-פיליש-שולט-קישקון, ובשנת 1868 מונה לחבר במועצה הלאומית לבריאות הציבור.
במהלך מגפת הכולרה של 1873 עבד כנציב שר הפנים בבית החולים לחולי נפש בליפוטמזה (כיום: המכון הלאומי לפסיכיאטריה ונוירולוגיה).
ב-20 בינואר 1864 נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים.
משנת 1843 היה חבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטה ההונגרית המלכותית של פשט, באיגודים רפואיים ובאיגודים מדעיים ובאיגודים רבים נוספים לתועלת הציבור.
משנת 1863 תרם ללא הרף לפגישות הנודדות של רופאים וחוקרי טבע כסגן נשיא, מזכיר, גזבר, מנהל הכספים והארכיבאי.
באותה השנה, 1843, יחד עם כמה עמיתים, הקים את "האגודה היהודית לתרגום להונגרית" (Izraelita Magyarosító Egylet) ובשנת 1868 את "האגודה הלאומית היהודית למלגות בהונגריה" (Országos Magyar Izraelita Ösztöndíj Egylet).
הוא גם היה הנשיא של שתי אגודות אלה.
רבים ממאמריו פורסמו בכתבי עת מקצועיים הונגריים וגרמניים.
כהוקרה על הישגיו ועל הצטיינותו, מלך הונגריה פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה העניק לו את אותות ההוקרה:
מדליית הזהב הגדולה של המדע
צלב האביר של מסדר פרנץ יוזף
בשנת 1880, לרגל ארבעים שנה לפעילותו הרפואית קיבל את:
קידומת לשמו "האציל של מוראקז"
בשנת 1881 פצע אותו אחד מחולי הנפש של המוסד הפסיכיאטרי ביריית אקדח, אך הוא החלים מפציעתו לאחר מספר שבועות.
בצוואתו הוריש 5,000 - 5,000 פורינט לאקדמיה ההונגרית למדעים ולפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט, וסכומים גדולים יותר לאגודות מדעיות וצדקה אחרות, בסך הכל 28,000 פורינט מעזבונו.
מוראקז (Muraköz) מנקודת מבט מקומית של מדעי הטבע והרפואה.
תורגם מגרמנית על ידי לאסלו אילש אדווי.
השפעת אדי הגופרית, במיוחד מנקודת מבט של רפואת פצעים; מבוסס על נתונים אמפיריים ומבואר מבחינה מדעית.
המרכז לטיפול במוח בעיר פשט 1857
על הבוץ הרפואי של מריאנבאד (מריאנסקה לאזנייה), 1860
נאום זיכרון שנשא לזכרו של איגנץ שלזינגר המנוח, דוקטור לרפואה, רופא מיילד, באגודה הרפואית, מרץ 1861 בישיבתה יוצאת הדופן.
רפואה בקרב העברים והרופאים היהודים בימי הביניים.
1861–1862. דו"ח רפואי שנתי על בית המקלט בעיר פשט (Elisabethinum) ומפגש בנושא בעיות עיכול של קשישים.
זפת ההרים של פקלניצה (מוראקז) רופאים וחוקרי טבע הונגרים 1863.
שינויים הקשורים לגיל במערכת כלי הדם ובאיברי הנשימה, מבחינת פתולוגיה ופיזיולוגיה.
חיבור פופולרי על מי שתייה מנקודת מבט בריאותית וכמה מילים על ניהול המים של פשט.
תצפיות ממגוון השינויים הפיזיולוגיים והפתולוגיים של קשישים, והסטטיסטיקה של אליזבתינום, (Elisabethinum) 1865
השנים 1864–1865 ו-1867. שחפת ומגפות אבעבועות ב-1867 בבית החולים הציבורי ובבית החולים הסניף הראשון בעיר פשט.
מגפת הכולרה של 1866 בית החולים סניף רוקוש בפשט
נתונים על הקשרים הסיבתיים של מגפות.
(עבודות גמר מתחום מדעי הטבע) פשט, 1870
התקדמות אחרונה ברפואה ובמדעי הטבע.
מקור המים הרפואיים (מרים) על שם הרוזן אישטוון סצ'ני בבודה.
מיקומו, תכונותיו הכימיות, הפיזיולוגיות והרפואיות ושיטת היישום.
1875 (דיסרטציות מחוג מדעי הטבע 9)
מכוני צדקה ועמותות של עיר הבירה בודפשט.
יוז'ף קסלר (בהונגרית: Keszler József; פאסטו, 4 בספטמבר 1846 – בודפשט, 18 בספטמבר 1927) היה עיתונאי, מבקר אמנות יהודי-הונגרי הוא היה גם אחד ממבקרי התיאטרון המוערכים ביותר בתקופתו.
בעלה של זמרת האופרה אירמה רייך.
יוז'ף קסלר נולד במשפחה יהודית כבנם של איגנץ קסלר (1819–1902) סוחר, ושל פולי אצ'די.
הוא סיים בית ספר תיכון בג'נג'ש, ולאחר מכן בפשט.
הוא סיים גם את לימודי המשפטים שלו בפשט, ולאחר מכן הפך לעיתונאי.
השבועון "הונגריה והעולם הגדול" (Magyarország és a Nagyvilág)
לאחר שלמד ספרות, היסטוריה ופילוסופיה בפריז במשך שנה וחצי, שר החינוך הציבורי, אגושטון טרפורט, שלח אותו בחזרה לפריז בשנת 1876 לשלוש שנים כדי, להמשיך בלימודיו ולאחר מכן להכשיר מורים לצרפתית בהונגריה.
במהלך שהותו בפריז, כתב מאמרי מגזין לספרות, תיאטרון ואמנות פלסטית עבור מספר עיתונים, כגון:
שרובם פורסמו תחת השם הבדוי Du Chaudron.
לאחר שחזר הביתה, מונה כמורה לשפה וספרות צרפתית במכון הלאומי להכשרת מורים.
לאחר מכן עבור"האומה" (Nemzet) עד דצמבר 1897
אז הפך לעובד פנימי (שכיר) של "העיתון הלאומי" (Országos Hírlap)
משנת 1903, הוא היה מבקר האמנות והתיאטרון של "העיתון" (Az Ujság) ב
סוף ימיו הוא תפקד כעורך האחראי של העיתון היומי האסור
הוא גם היה חבר בוועדה לביקורת דרמה של התיאטרון הלאומי של בודפשט.
יוז'ף קסלר היה אחד ממבקרי התיאטרון ההונגריים המשפיעים ביותר בתקופה שבין 1880–1925. הוא קבע סטנדרט שהגדיר בביקורת ושהיה צורך לכבד את דעתו, ודעתו הופיעה בכותרות העיתונים המובילים.
הוא היה אדון החיים והמוות - אפשר לומר, כי כתביו קבעו את גורל המחזה הנתון, לפעמים את סדרת ההצגות כולה, ובכך ההכנסה, ובכך את גורל השחקנים.
נכתב עליו לאחר מותו: "בגיל 82, מבקר התיאטרון המפורסם ו"המפחיד" עזב את ממלכת החיים ועם עזיבתו, נראה שהדיו על כתביו הנועזים דועכת, ואולי יום אחד יהפכו "האמיתות" שלו לבלתי קריאות ולבלתי קבילות...
הסיפור עשוי לשמש לקח למבקרים ולצופים של ימינו כאחד."
אשתו הייתה זמרת האופרה הצ'כית אירמה רייך, לה נישא ב-18 בפברואר 1896 בבודפשט.
תמונה משירת הסיפור הרומנטי (בודפשט, 1890)
תמונה מהאסתטיקה הצרפתית (בודפשט, 1890).
הוא ערך את כתב העת למוזיקה "הרמוניה" (Harmonia) בשנים 1883–1884. כינוייו הספרותיים: Bolygó, Lucius Verus, Patatras.
יוֹזֶ'ף קַטוֹנָה (בהונגרית: Katona József; 11 בנובמבר 1791, קצ'קמט – 16 באפריל 1830, קצ'קמט) היה מחזאי ומשורר הונגרי, יוצר הטרגדיה ההיסטורית באנק באן.
יוז'ף קטונה נולד ונפטר בקצ'קמט.
הוא למד עריכת דין באוניברסיטת אטווש לוראנד בפשט, ובמקביל, לקח חלק בחיי התיאטרון של הבירה: הוא היה שחקן, כתב כמה מחזות, וכן תרגם ועיבד יצירות מלודרמטיות גרמניות עבור התיאטרון ההונגרי.
הוא אהב ללא תקנה את השחקנית ההונגרית המובילה, גברת דרי, אבל היא מעולם לא השיבה לו אהבה.
קטונה כתב את באנק באן, הדרמה החשובה ביותר שלו, לתחרות ספרותית שאורגנה על ידי כתב עת של קולוז'וואר בשנת 1815. התחרות דרשה דרמה היסטורית עם רקע הונגרי.
תוצאת התחרות הייתה אכזבה עבור קטונה: הבאנק באן שלו לא הוזכר כלל.
הוא כתב מחדש את המחזה ופרסם אותו באופן פרטי ב-1820, אך הוא נותר ללא תשומת לב עד אמצע שנות ה-30. הוא חזר לעיירת הולדתו קצ'קמט.
בעשר השנים האחרונות לחייו הוא לא כתב יותר לבמה.
קטונה מת ב-16 באפריל 1830 מהתקף לב מול משרדו.
Ziska, 1813 – מציג את דמותו של יאן ז'יז'קה מצביא ההוסיטים
Jeruzsálem pusztulása (חורבן ירושלים), 1814 – "היהודים הנואשים והמורעבים, הקנאים לדתם ולמולדתם משמשים נושא לטרגדיה זו"
הסיפור היה על באנק, המשנה למלך שמונה על ידי אנדראש השני, מלך הונגריה (1205–35), בזמן שהמלך יצא למערכה מחוץ להונגריה.
באנק הסתבך בקנוניה נגד אשתו ילידת גרמניה של המלך; הוא ניסה למנוע את המרד, אבל לבסוף הוא האיש שהרג את המלכה.
הסיבה שלו לרצח הייתה פוליטית ואישית בו זמנית: המלכה גרטרוד השתתפה במזימה לפתות את אשתו של באנק.
דמותו המורכבת של באנק והקונפליקט העמוק בין חובה ואבל אישי הופכים את באנק באן לאחת הדרמות ההונגריות הטובות ביותר.
היא נכתבה בזמן שהאינטלקטואלים של המדינה התנגדו לאבסולוטיזם ההבסבורגי, והדרמה עוסקת בתקופות ימי הביניים שבהן אצולת הונגריה נלחמה גם נגד גורמים זרים שתפסו את השלטון שלא כחוק, ולכן הדרמה הוכנסה לרשימה השחורה על ידי הממשלה.
בשנת 1848, בערב 15 במרץ, קבע התיאטרון הלאומי ההונגרי הופעה של באנק באן.
זה היה אירוע סמלי, חלק מהמהפכה ההונגרית.
יוז'ף פסטור (במקור פולק, בהונגרית: Pásztor József; סגד, 4 ביוני 1884 – בודפשט, 31 בינואר 1962) היה עיתונאי יהודי-הונגרי, עורך עיתון ובעל עיתון.
פאסטור היה עיתונאי משמעותי בדרום הונגריה ובייחוד בעיר המרכזית בה, סגד.
יוז'ף פולק נולד במשפחה יהודית מתבוללת בעיר סגד.
אביו היה יונה (יונאש) פולק, אמו הייתה רגינה קוֹהְן (כהן).
הילד היה רשום במרשם האוכלוסין בשם יוז'ף פולק ורק מאוחר יותר, כמבוגר, שינה את השמו לפסטור.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הפיאריסטית בסגד, אחד מחבריו הבולטים ללימודים היה המשורר לימים דיולה יוהאס.
הוא התחיל בלימודים באוניברסיטה, אבל כבר משנת 1904 נמשך לעיתונות, פסטור כתב כמעט בכל העיתונים של סגד, למעט "העיתון הטרי של סגד" (Szegedi Friss Újság).
הוא כתב בעיקר עבור היומונים "יומן סגד" (Szegedi Napló), ואחר כך משנת 1908, עבור היומון "סגד והסביבה" (Szeged és Vidéke).
בשנת 1908, יחד עם דז'ה קוסקו, ערך את ספר חג המולד של "סגד והסביבה", שכלל שירים מאת מיהאי באביץ', דיולה יוהאס, פרנץ מורה, וסיפורים קצרים מאת הסופרים מיהאי צ'רזי ואישטוואן טמרקן.
הוא כתב בעיתונים על כל מה שנדרש; הוא סימן את ביקורות התיאטרון שלו ואת מאמריו בנושאי תרבות בסימן .k.s (בעקבות Simon Kézai שהיה הכרוניקן המפורסם ביותר של הונגריה של המאה ה-13).
יוז'ף פסטור הפך גם לעובד של העיתון היומי "דרום הונגריה" (Délmagyarország) בסגד, שהושק במאי 1910. ב-2 בספטמבר 1910 הוא גם פתח עיתון תיאטרון בשם "עיתון הבמה של היום" (Mai Szinlap).
לאחר עזיבתו של לאיוש רונה, העורך הראשי הראשון של "דרום הונגריה", ב-30 בנובמבר 1910, הפך יוז'ף פסטור לעורך הראשי של דרום הונגריה.
הוא הפך לשותף בהוצאה לאור ינה ליגטי ושות', שהפיקה את "דרום הונגריה".
בסתיו 1911, הוא ערך את "ספר העיתונאים של ערי השדה" יחד עם יוז'ף בלשה.
הוא התחתן בדצמבר 1911, ובאמצעות אשתו רודולפינה רוזנפלד הגיע למשפחה בעלת קשרים עסקיים טובים.
בשנת 1912 הפכה חברת וארנאי למוציאה לאור ולחברת הדפוס של "דרום הונגריה".
פסטור נשאר עורך העיתון והפך במהרה למתחרה איכותי של "יומן סגד" לקראת אמצע העשור השני של המאה ה-20, גם מדיניות כוח האדם המצוינת שלו שיחקה בכך חלק, ב-1918 פסטור קלט לעיתונו את המשורר דיולה יוהאס ואת העיתונאי יוז'ף פרנק בעל הניסיון הרב בעריכה כעורך הראשי של סגד והסביבה.
בנובמבר 1918 הפך פסטור לבעלים משותף של "דרום הונגריה" עם חברת וארנאי ולאחר מכן בינואר 1919 הוא קנה גם את חלקה של חברת וארנאי, ככל הנראה יחד עם בית הדפוס של העיתון.
"דרום הונגריה" נע חזק שמאלה במהלך הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, בעיקר דרך דיולה יוהאס.
לאחר נפילת הרפובליקה, היגר (למעשה ברח) פסטור לווינה לתקופה של 1–2 שנים.
הוא שלט בעיתון מהרקע, ממרחק, שלמעשה נערך בתקופה זו על ידי יוז'ף פרנק (מאפריל 1920).
העיתון נאסר גם כך ב-30 במאי 1920. הוא הופעל מחדש בשם "סגד", אך בשנים הראשונות לא היה לפסטור כל תפקיד בו.
הוא חי מההכנסות של בית הדפוס שלו.
ואז ב-1923, עם הקמתה של "חברת המניות דרום הונגריה" (Rt.Délmagyarország), הוא הפך לבעל המניות הראשי ולמנהל העסקים.
הוא הותיר את עריכת יומון סגד בידי יוז'ף פרנק, שעשה זאת יחד עם דיולה יוהאס, פרנץ מורה, לאסלו מדיאר ואחרים.
הוא עיצב את הכיוון הליברלי והאופוזיציוני של העיתון.
העיתון נאסר שוב להדפסה באפריל 1925, אך הושק מחדש במאי תחת השם "דרום הונגריה", והפך לאחד מהעיתונים היומיים האיכותיים של הונגריה מחוץ לבודפשט ולאחד הקובעים בחיים הציבוריים בעיר סגד.
יוז'ף פרנק חלה במחלה קשה באפריל 1926 ומת במרץ 1929 לאחר מחלה ממושכת.
ממאי 1926 עד 8 בדצמבר 1938, יצא העיתון לאור בעריכתו של יוז'ף פסטור.
פסטור מילא תפקיד בחיי התרבות של העיר סגד בנוסף לעריכת עיתונים, בחיזוק חיי האמנות החזותית והוצאת ספרים והיה מיוזמי ומולידי של משחקי הבמה הפתוחה של סגד.
הקריירה של יוז'ף פסטור נקטעה על ידי החוק היהודי הראשון בשנת 1938, וכיהודי נאלץ פסטור להיפרד מנכסי הוצאת העיתונים שלו וגם מבית הדפוס שלו, ולא יכול היה לשמור על תפקידו כעורך ראשי.
הוא גורש ב-1944 לאחד ממחנות הריכוז בגלל מוצאו, אך הצליח לשרוד.
בעשור וחצי האחרונים לחייו כתיבתו הוגבלה לפרסומים מזדמנים, זיכרונות ופרסום מסמכים.
יוז'ף פרנק (בהונגרית: Frank József; באיה, 12 במרץ 1875 – סגד, 24 במרץ 1929) היה עיתונאי ועורך עיתון יהודי-הונגרי בולט, מוכשר ביותר ויוצא דופן שריכז בעיתונים שונים שערך צוות עיתונאים מהטובים בהונגריה.
יוז'ף פרנק נולד במשפחה יהודית כבנם של רואה החשבון מיקשה פרנק ושל יוליאנה קֶלֶמֶן.
הוא השלים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון הפיאריסטי בסגד בין השנים 1885–1894, אך נשר מהכיתה האחרונה (יב) מסיבה כלשהי.
יחד עם זה בסוף שנת הלימודים 1893/94 ניגש לבחינת הבגרות.
ב-1894 נרשם לפקולטה לרפואה של אוניברסיטה בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), אך עם הזמן הפסיק את לימודי הרפואה ועבר לפקולטה למדעי הרוח.
כבוגר מדעי הרוח, הברון גרודל ומשפחתו הזמינו אותו לגגינגן שבגרמניה כמחנך של אחד מבניהם.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-20 חזר לסגד, ובתחילת 1906 הצטרף למערכת של העיתון היומי הטוב ביותר אז בסגד, "יומן סגד" (Szegedi Napló).
היומן נערך אז על ידי גזה ואש ואנטל בקפי עם צוות מצוין של עמיתים, פרנץ מורה, אישטוואן טמרקן ועוד.
עם זאת, יוז'ף פרנק לא נשאר שם זמן רב, הוא עבר למערכת של "חדשות סגד" (Szegedi Híradó) ולאחר מכן בשנת 1908 היה כבר במערכת של "סגד והסביבה" (Szeged és Vidéke).
אנחנו יכולים למצוא אותו בעיתון היומי הזה, בו עבד עד 1918, שם הפך מעמית מערכת לעורך הראשי של העיתון.
סגד והסביבה היה עיתון רב תפוצה שתמך ברדיקלים הבורגניים, מתומכיו של אוסקר יאסי עד אמצע העשור השני של המאה ה-20, בעיתון הזה החלו את הקריירה העיתונאית דיולה יוהאס, מיהאי באביץ', דז'ה קוסטולאני וגזה צ'אט.
בשנת 1910 כתב בעיתון זה גם זולטאן שומיו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הבסיס הפיננסי של "סגד והסביבה" נעשה צר יותר ויותר, והוא הושפע גם מהצנזורה בזמן המלחמה.
היו בו מעט עיתונאים, ואלה שנשארו קיבלו שכר מועט על ידי ארמין בלשה, הבעלים והמו"ל.
בשל כך היה ליוז'ף פרנק דין ודברים קשה עם ארמין בלשה בתחילת 1918, שמאז בלשה לא נכנס יותר למערכת.
שלושה אנשים הכינו את העיתון, ביניהם פרנק והם לא קיבלו את העלאת השכר שביקשו.
ב-11 במאי 1918, פרנק וחברו פתחו בשביתה, ודיולה יוהאס היה סולידרי איתם.
גם לשביתה הזו לא היו תוצאות ואז פרנק ויוהאס עברו למערכת של "דרום הונגריה" (Délmagyarország).
איכויותיו של יוז'ף פרנק כעיתונאי וכעורך הוכיחו את עצמן עד מהרה גם בעיתון זה, הוא היה האדם השני במערכת לצד העורך הראשי והבעלים, יוז'ף פסטור.
במהלך המהפכות של 1918–1919 (מהפכת החרציות והרפובליקה הסובייטית ההונגרית) ולאחר מכן בתקופת מהפכת הנגד (הטרור הלבן) מספר העיתונאים בסגד פחת מאוד, גם יוז'ף פרנק פחד, אבל נשאר בתפקידו לכל אורך התקופה, דיולה יוהאס והעיתונאי הטירון שאנדור שרלו עבדו איתו.
הוא ערך את "דרום הונגריה" עד ה-30 במאי 1920, כאשר העיתון חדל להתקיים.
במקום זאת, צזאר סילאשי וארנה ורמש הקימו את העיתון היומי "סגד".
יוז'ף פרנק לא הצטרף לעיתון הימני המתון הזה.
בשנת 1923, הוא ערך את העיתון "ידיעות טריות" במשך כמה חודשים, ולאחר מכן בנובמבר 1923 אנו מוצאים אותו ביומון "סגד" ששינה כיוון לשמאלני.
מאז ועד לאיסור הופעת העיתון ב-4 באפריל 1925, נהנה היומון "סגד" מימי הזוהר שלו בעריכתו המעולה של פרנק.
יוז'ף פסטור הפך למנהל של חברת Szeged - Délmagyarország Rt, ופרנק הפך לעורך האחראי והראשי של העיתון היומי סגד.
צוות מוכשר גדול התכנס סביב פרנק של עיתונאים ותיקים וגם צעירים רבים, ביניהם מבקרים חריפים של המשטר.
בעיתון זה פורסם שירו של המשורר הגדול אטילה יוז'ף, "בלב טהור", שעליו נכתבו שבע ביקורות במהלך חייו של המשורר.
האיסור על הופעת היומון "סגד" עורר זעם רב בקרב העיתונאים והמדפיסים.
גם עיתונאים הונגריים טרנסילבניים השמיעו את קולם, ולבסוף ממשלתו של אישטוואן בתלן אפשרה את ההשקה מחדש של העיתון, אך היה צורך לשנות את שם העיתון.
העיתונאים נענו לבקשה, ושינו את השם "סגד" ל"דרום הונגריה" (Délmagyarország).
ב-17 במאי 1925 הושק מחדש העיתון הישן-חדש, כשיוז'ף פרנק היה העורך האחראי והראשי שלו.
הסגל נשאר זהה, רק דז'ה סאבו לא, שכן הוא עזב את סגד לבודפשט.
פרנק פתח מחדש את העיתון בצורה מקצועית, אבל זה הכל, מכיוון שבאמצע אפריל 1926 חלה במחלה קשה (שטף דם במוח ושיתוק).
הוא לא יכול היה לעבוד יותר, ולאחר מחלה ממושכת נפטר ב-24 במרץ 1929. בבית הלוויות הספידו אותו יוז'ף פסטור והרב הראשי של סגד הרב עמנואל לעף, וליד הקבר נשא נאום פרידה דיולה טלדיאש בשם עמיתיו העיתונאים.
פרנק הובא למנוחות בבית הקברות היהודי בסגד.
יוזף קנול (בהונגרית: Knoll József; קושיצה, 30 במאי 1925 – בודפשט, 17 באפריל 2018) דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי זוכה "פרס המדינה של הרפובליקה העממית ההונגרית" ופרס סצ'ני, פרמקולוג, פרופסור באוניברסיטה, חבר קבוע באקדמיה ההונגרית למדעים.
קנול היה חוקר בעל שם של פסיכו-נוירופיזיולוגיה ופרמקולוגיה.
בין השנים 1964 לבין 1967 היה סגן הרקטור האקדמי של אוניברסיטת בודפשט לרפואה (שמה כיום אוניברסיטת זמלווייס).
הוא היה פרופסור אמריטוס מ-2004.
בשנת 1943 סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר התיכון של הגימנסיה היהודית של בודפשט.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא גורש תחילה לאושוויץ ולאחר מכן למחנות הריכוז בוכנוואלד ודכאו.
אחרי המלחמה ב-1945 התקבל לפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם קיבל תואר ברפואה ב-1951.
עוד לפני קבלת התואר, בשנת 1949, החל לעבוד במכון לרוקחות של האוניברסיטה (היום: המכון לפרמקולוגיה ותרופתיות) כמתמחה.
בסיום לימודיו באוניברסיטה, הוא קיבל תפקיד מרצה במכון, שנקרא אז כבר אוניברסיטת בודפשט לרפואה.
משנת 1958 עבד כפרופסור חבר באוניברסיטה, ב-1962 כממלא מקום ראש החוג, ולאחר מכן ב-1963 קיבל את מינויו פרופסור מן המניין באוניברסיטה וחלק מהסגל האקדמי וגם מינויו לראש המחלקה אושר (יחד עם תפקיד ראש המחלקה הוא היה גם מנהל המכון).
שנה לאחר מכן נבחר לסגן הרקטור המדעי של האוניברסיטה למשך שלוש שנים.
משנת 1969 אושר כראש המחלקה מספר פעמים באוניברסיטה שפעל כבר תחת השם Semmelweis University of Medicine והוא הוביל אותה עד 1992. הוא פרש ב-1995 והוצב כיועץ מדעי.
בשנת 2004 מונה לפרופסור אמריטוס.
בשנת 1955 הגן על עבודת הקדם דוקטורט שלו במדעי הרפואה ובשנת 1962 הגן על עבודת הדוקטורט שלו (PHD) בנוסף לתוארו כרופא (MD).
הוא נבחר כחבר נספח באקדמיה ההונגרית למדעים ב-1970, וחבר מן המניין ב-1979. בשנת 1974 האקדמיה הגרמנית לאופולדינה, בשנת 1990 החברה המלכותית לרפואה (Royal Society of Medicine), ובשנת 1995 האקדמיה הפולנית למדעים ואמנויות בחרו בו כאחד מחבריה.
הוא היה חבר מייסד של האגודה הפרמקולוגית ההונגרית, שנוסדה ב-1962, והמזכיר הכללי שלה עד 1967 ונשיא האגודה עד 1982. ב-1982 נבחר לנשיא כבוד.
בין 1981 לבין 1984, הוא היה יועץ להנהלה של האגודה הבינלאומית לתרופות, ולאחר מכן עד 1987 היה סגן הנשיא הראשון.
הוא נבחר לחבר כבוד באגודת הפרמקולוגיה הצ'כית, האיטלקית, הפולנית והבולגרית, כמו גם באגודת פרקינסון האוסטרית.
מ-1968 ועד לסגירתו ב-1982 היה העורך הראשי של כתבי העת המקצועיים ההונגריים (MTA V.
מ-1970 ועד לסגירתו ב-1982 היה חבר מערכת של רפואה נסיונית.
מאז 1967, היה חבר בוועדת המערכת של כתב העת Acta Physiologica Hungarica
מ-1979 עד 1989, הוא היה העורך האזורי של Medical Biology בין כתבי עת בינלאומיים.
הוא היה חבר מערכת של פרמקולוגיה, ביוכימיה והתנהגות (1973–1989), (Pharmacology, Biochemistry and Behavior)
ועוד כתבי עת מקצועיים רבים נוספים.
בתחום המחקר של פסיכונוירופיזיולוגיה ופסיכופרמקולוגיה, הוא פרסם יותר משמונה מאות וחמישים מאמרים מדעיים והוא הבעלים של חמישים ושלושה פטנטים.
הוא זכה להכנסת שיטות חדשות המתאימות למחקר של תרופות המשפיעות על תפקודים פסיכולוגיים, גילוי של חומרים אנדוגניים לא ידועים (cellulin, satietin, angiohypotensin) פיתוח של מספר משפחות של תרכובות עם דרכי פעולה חדשות, כולל פיתוח של משפחה חדשה של משככי כאבים - נוגדי דלקת, ה-pyrido-(1,2a)-pyrimidines, ש-Rymazolium (Probon) שהפך לתרופה מתוכם ב-1976.
הוא התחתן עם אווה טלקי ב-1951. מנישואיהם נולדה בת (יוליה).
הוא התחתן שוב ב-1984. אשתו השנייה היא הביולוגית הפרמצבטית ברטה קנול, דוקטור למדעי הביולוגיה.
דוקטור כבוד של האקדמיה הרפואית מגדבורג (1984)
פרס המדינה (1985) - על מחקריו הבולטים על תרופות המשפיעות על מערכת העצבים, ועל הקמת בית ספר בינלאומי מוכר למחקר סמים.
דוקטור כבוד של אוניברסיטת בולוניה (1989)
פרס עבור שירות מצטיין בפרמקולוגיה אירופית (1999)
הפרס הגדול של הקרן הציבורית יאנוש אראן (2000)
פרס על תרומות יוצאות דופן לרפואת אנטי-אייג'ינג (2001)
פרס הונגריה למחקר פרמצבטי (2008)
הצלב המרכזי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה עם הכוכב (2010)
בנוסף, הוא מחבר ספר לימוד באוניברסיטה ( פרמקולוגיה, 1965, מהדורה 8, 1993) וסדרת ספרים המציגים את האסיפות הכלליות של החברה הפרמקולוגית ההונגרית.
יוז'ף קוסטה (בהונגרית: Koszta József; בראשו, 27 במרץ 1861 – בודפשט, 29 ביולי 1949) היה צייר הונגרי זוכה פרס קושוט (הפרס הממלכתי הגבוה בהונגריה, מקביל לפרס ישראל) הוא אחד הנציגים הבולטים והמצטיינים של מה שנקרא אסכולת אלפולד.
הוא היה חסיד של הריאליזם הקסום של מיהאי מונקאצ'י בסגנונו הייחודי של הפוסט-אימפרסיוניסטי והאקספרסיוניסטי.
קוסטה החל את לימודי הציור שלו בין 1885 לבין 1888 ב"בית הספר לציור מודלים", ולאחר מכן הפך לסטודנט ב"אקדמיה לאמנויות יפות במינכן".
לאחר חזרתו הביתה, הוא היה תלמיד בבית הספר של המאסטר דיולה בנצור.
קוסטה התאמן בהדרכתם של ציירים ידועים, מוריו היו קארוי לוץ וברטלאן סקיי.
לאחר מספר פרסים ותערוכות יצר בבאיה מארה בשנים 1902–1903. הוא לא מזוהה כל כך עם חברי מושבת האמנים של באיה מארה.
הוא ערך סיורי לימוד לפריז, רומא והולנד.
לאחר חזרתו, הפך לחבר במושבת האמנים של סולנוק.
הבדידות של חיי החווה התאימה לו בצורה הטובה ביותר בשל טבעו הסגור.
הוא חי על כן ועבד בחווה ליד סנטש כמעט 30 שנה.
בתחילת שנות ה-20, הוא חלק את החווה שלו עם הצייר אישטוואן נאג', שבאותה תקופה צייר את הנוף של סנטש.
בשנת 1937 נבחר קוסטה לחבר כבוד של אגודת האמנים על שם פאל סיניאי מרשה.
חלק ניכר מציוריו נשמרים על ידי הגלריה הלאומית של הונגריה, מוזיאון יוז'ף קוסטה בסנטש (33 ציורים) ומוזיאונים אחרים מחוץ לבודפשט, רבות מיצירותיו נמצאות בבעלות פרטית.
יוז'ף קוסטה הוא אחד הנציגים החשובים ביותר של ציירי אסכולת אלפלד שהמשיכו את מסורת מונקאצ'י, יחד עם יאנוש טורנאי, יליד הודמזוושרהיי, ואישטוואן נאג', שנולד בטרנסילבניה ולאחר מכן השתקע בעיר באיה.
דרך הראייה המיוחדת והאופיינית שלו החלה להתפתח בשנות ה-20. הוא עסק בעבודותיו בעיקר בחיי איכרים, נושאים ונופי המישור ההונגרי הגדול (אלפלד).
הוא עשה שימוש נמרץ בהזדמנויות שסיפקו האור והצל, והשתמש בצבעים טונאליים חזקים.
דרך התיאור שלו מתאפיינת בעיקר בעיצוב ריאליסטי דרמטי, אקספרסיבי, ולכן יש לאמנות שלו גם גוון אתנוגרפי, יצירותיו הן רשמים מאורח החיים הכפרי לפני תחילת המאה ובין שתי מלחמות העולם.
1897 • תערוכת חורף, היכל האמנות, בודפשט
1905 1907 • תערוכת חורף גלריה לאמנות, בודפשט
1925 • תערוכה של אמנות כנסייה הונגרית, רומא
1934 • גלריה טמאש, בודפשט (עם אוסף)
1935 • התערוכה הלאומית, היכל האמנות, בודפשט
1939 • תערוכה לאומית, קאשה
1942 1948 • אגודת סיניאי, הסלון הלאומי, בודפשט
1944 • אמנות הונגרית עכשווית, ברן, ז'נבה, לוקרנו, נשאטל
1945 • נופים הונגריים, מוזיאון ארנסט, בודפשט
1948 • אוסף הסלון הלאומי
1950 • תערוכת זיכרון, סנטש
2010 • מפגש של דמויות באוסף פרטי, גלריה קצ'קמט, Cifra Palace
2011 • "צריך לשמן!" – תמונות של יוזף קוסטה מאוספים פרטיים, מוזיאון יוזף קוסטה, סנטש (אוצר אנטל סאבו)
2013 "תנו לאמנות לדבר אל הנשמה" - תערוכה קאמרית בגלריה בוזו בקצ'קמט (אוצר של אנטאל סזבו)
2014 תערוכת אוסף יוז'ף קוסטה, מוזיאון יאנוש טורנאי
תערוכת אוסף יוז'ף קוסטה 2016, בודפשט, Ybl Bazaar
מוזיאון לאמנויות יפות, טרגו מורש
מוזיאון יוז'ף קוסטה, סנטש (תערוכה קבועה של יוז'ף קוסטה)
אזכור בכבוד (Mention honorable), התערוכה העולמית של פריז (1900)
התערוכה העולמית של ברצלונה מדליית זהב וארד.
מדליית זהב קטנה לציור המדינה (1935)
יוז'ף נמש-למפרט (בהונגרית: Nemes-Lampérth József; בודפשט, 13 בספטמבר 1891 – שאטוראליאויהיי, 19 במאי 1924) היה צייר וגרפיקאי הונגרי.
בתחילת המאה ה-20, הוא היה אחד האנשים המקוריים ביותר של האוונגרד ההונגרי.
שם משפחתו היה במקור למפרט, והוא אימץ את השם המקדים נמש כשם אמן.
הוא מופיע במקורות שונים עם מקף ובלי.
הוא למד אצל מאנו וסטרוצי בבית הספר לאמנויות שימושיות בבודפשט, ולאחר מכן במה שנקרא היום האוניברסיטה ההונגרית לאמנויות יפות אצל שני מורים ידועים, אבל הסגנון הנטורליסטי והאקדמי שלהם לא סיפק את טעמו של נמש-למפרט, אז הוא הלך תחילה לצייר במושבת האמנים של באיה מארה ולאחר מכן בשנת 1913 בפריז.
ידו השמאלית שותקה כתוצאה מפציעה במלחמת העולם הראשונה, והוא שוחרר מהצבא מסיבה זו ב-1916.
הוא פיתח את סגנונו הייחודי בבאיה מארה ובפריז, שאיתם הפך לאחת הדמויות המקוריות ביותר של האוונגרד ההונגרי של תחילת המאה ה-20. תמונותיו הבנויות בעוצמה נמתחות בדינמיות שאין שני לה, ורישומי הדיו שלו מעצבים את החלל עם הניגודיות הכהה-הבהירה, בטיפול הכמעט אכזרי בחומרים וקצב משיכות המכחול הרחבות.
סגנונו קשור למאמצים של סזאן, הפוביזם והגשר (קבוצת ציירים) בגרמנית: Die Brücke.
יותר ויותר תשומת לב הוקדשה לציוריו ולרישומיו, ועוד ועוד רישומים שלו פורסמו בכתב העת "היום" (Ma), בעריכתו של לאיוש קשאק, ובדרך זו נכנס נמש-למפרט לחוג חסידי האקטיביזם ההונגרי.
נמס-למפרט היה הרגיש בנוח באותה מידה בציורי דיוקן, נוף וציור עירום, ואפילו יש לו ציורי טבע דומם.
ב-1917 השתתף בתערוכת הנוער בסלון הלאומי, וב-1918, בתערוכת הדגמה 3 של כתב העת"היום".
ב-1919 הוא עזר לתעמולה של ממשלת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בציורי הכרזות המגייסות שלו.
בתקופת הרפובליקה, הוא מונה כמורה בסדנה לאמנויות יפות של הפועלים, לאחר נפילת הרפובליקה הוא נעצר, בשנת 1920 הצליח להגר לברלין, שם ארגן תערוכה מצליחה מאוד בגלריית גורליט (Gurlitt-Galerie).
בתערוכה זו פגש את המצנט השוודי אלפרד גוסטב אקסטרום (Alfred Gustav Ekström), נסע איתו לשוודיה והמשיך לצייר שם, אך עד מהרה עבר התמוטטות עצבים, רישומי הפחם העוצמתיים הפכו קודרים יותר ויותר, הם הוכו על ידי האבדון שמישמש ובא.
הוא אושפז במוסד לחולי נפש בשוודיה ולאחר מכן בהונגריה, ומת בביתו במוסד לחולי נפש בשאטוראליאויהיי.
הוא הורשה לצייר כל הזמן, מהבחינה זו היה לו הרבה יותר מזל ממיהאי מונקאצ'י, שרופאיו שללו ממנו את האפשרות לעסוק באמנותו בארבע שנות חייו האחרונות.
נמש-למפרט יצר קצת יותר מעשר שנים מתוך שלושים ושלוש שנותיו, בין השנים 1910–1922. הוא צייר 24 ציורי שמן בנוסף לרישומי דיו ועיפרון.
יצירתו בציור ההונגרי אינטנסיבית ודמויה ברק מאין כמותה.
לאיוש נמט, היסטוריון האמנות הבולט, כתב עליו: "הציור של נמש-למפרט הוא הפרי המקורי ביותר של ציור האוונגרד ההונגרי של תחילת המאה."
את יכולתו ליצור קומפוזיציה בעלת מסה של קווים עוצמתיים ניתן לראות כבר בסגנונו בציורו פארק העיר (הפארק העירוני של בודפשט) מ-1912, אותו מאפיין של הדיוקן העצמי האחרון שלו מ-1920 ודיוקן אדם מ-1922. הוא הפיק סקיצות מצוינות אחרות וציורי פחם בטכניקה זו.
הוא היה אמן מוכשר מאוד של האוונגרד ההונגרי, כולל האקטיביזם, ועקב אחריו מקרוב בלה אואיץ.
הגורל הותיר לנמש-למפרט זמן מועט להתפתח ולהיפתח, הוא מת בגיל 32, אבל עדיין השאיר אחריו כ-150 ציורים וגרפיקה.
אפילו עם מוח מעונן, הוא יצר גרפיקה מצוינת ברגעיו הצלולים.
הגלריה הלאומית של הונגריה ארגנה תערוכת אוסף של עבודותיו ב-1963 ולאחר מכן ב-1992.
יוז'ף מרקוש (בהונגרית: Márkus József; נאג'ווארד, 12 באפריל 1854 – סן רמו, 24 במרץ 1911) היה עיתונאי, סופר ומחזאי יהודי-הונגרי.
בשל יהדותו וכתיבתו הבקורתית על המשטר הוא נכלל במלחמת העולם השנייה בצו הממשלתי של סופרים אסורים שיצירותיהם נאסרו להדפסה, להפצה ולקריאה, ולאיסור החזקתם אפילו בספריות ציבוריות, ודינם היה גריסתם (בדומה לשריפת הספרים בגרמניה הנאצית).
יוז'ף מרקוש נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר לאסלו מרקוש ושל דבורה פלדמן.
הוא סיים את הגימנסיה בעיר הולדתו ולמד משפטים בבודפשט באוניברסיטת בודפשט (הנקראת כיום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
הוא סיים גם התמחות, אולם בסמוך לבחינת הלשכה ויתר על הקריירה המשפטית, ובעקבות נטייתו, התמסר לספרות.
הוא התחיל בכתיבת חדשות כאדם צעיר ביומון עיר הולדתו.
כשהגיע בחזרה לבירת הונגריה, משך תשומת לב בסיפוריו הקטנים והתוססים שנכתבו בעיתונים.
מאוחר יותר הפך את העיתונאות לעיסוקו הקבוע.
בהתחלה היה עמית במערכת של "הסכמה" (Egyetértés), ואחר כך של ה"פשטי נפלו".
הוא לקח חלק מכובד גם בתחום החינוך למשחק, שכן היה מורה לתאוריית משחק הבמה בבית הספר למשחק של סידי ראקושי.
ב-1898 ייסד את עיתון התיאטרון "בימה הונגרית" (Magyar Szinpad).
הוא השיג את ההצלחות המפורסמות ביותר שלו בתחום כתיבת אופרטות.
אשתו אילונה פהר (במקור וייס) (1866–1913) הייתה שחקנית, והוא נישא לה ב-18 בספטמבר 1888 בבודפשט.
היא הייתה אחת היפות המדהימות של מקהלת "תיאטרון העם".
מאמריו וכתיבתו האחרת פורסמו, בין היתר:
בפשטי הירלאפ (Pesti Hírlap) (1887, גיליון מס' 251, "מתולדות משחק הבמה ההונגרי")
ב"גניוס ההונגרי" (1896 הדוד בני ומחברו)
ב"יומן בודפשט" (1899. גיליון מס' 355 סבלו של איוב, מיצג מדרמה בהכנה)
ב"ביהאר" (1873 יצא לאור הרומן שלו בשני כרכים בשם "האדם השחור")
הוא ערך את "פיגרו ההונגרי" (Magyar Figaro) משנת 1886 תחת השם הבדוי "סאטאנלו" (Satanello) ואת הבימה ההונגרית (Magyar Szinpad), עיתון יומי, מ-1 באוקטובר 1899.
שמות העט שהשתמש בהם היו ריפ פון וינקל (Rip von Winkle) ו"M" (ב"יומן בודפשט"); אלפונץ צ'ירוק (ב"דפים הפיקנטיים").
אותיות שחורות עם תוכן כהה.
צבעי מים מהסטודיו של אמור.
שם 1886. (מהדורה רביעית מורחבת.
שם 1889. (תחת השם הבדוי Satanello).
מחזה שנכתב לאחר קריינותו של סאבאג' מאת פרידריך ארדמן יסניצר, תרגום שם 1898. (תוכנית בתי קולנוע 1. הוא הוצג לראשונה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט ב-2 באוקטובר 1897)
לברית אופרטה בשם "ריקה" (הועלה בתיאטרון העם ב-1895)
העלמה סו-שף, פארסה מוזיקלית בשלוש מערכות, מוזיקה מאת בלה סבאדוש (הועלה לראשונה בתיאטרון העם של בודפשט ב-23 בנובמבר 1897)
הנסיכה מליליפוט, מחזה מוזיקלי בשלוש מערכות, מוזיקה מאת בלה הג'י (הועלה לראשונה בתיאטרון ההונגרי ב-25 במרץ 1899)
עולם פורעי החוק, אופרטה מקורית בשלוש מערכות, מוזיקה מאת ינה פייר (הועלה לראשונה בתיאטרון העם ב-8 באפריל 1899)
מרקוש תרגם את הקומדיה של ק.
ציגלר "החותנת"(הועלה לראשונה בתיאטרון הקומדיה של בודפשט ב-20 במאי 1898)
יוז'ף שלאי (במקור עד 1891 שלזינגר, בהונגרית: Sellei József; טמשוואר, 11 בספטמבר 1871 – שיקגו, 27 בספטמבר 1943) היה דוקטור לרפואה, רופא עור יהודי-הונגרי, רופא ראשי של בית החולים.
בעל התואר הגבוה "יועץ מלכותי".
עשרות מחקריו ומאמריו פורסמו במשך קרוב ל-40 שנות פעילותו.
יוז'ף שלזינגר נולד במשפחה יהודית כבנם של ברנאט שלזינגר ושל מריה שפיצר.
הוא סיים את הגימנסיה המלכותית הראשית ברובע 5 של בודפשט (1889).
השלים את השכלתו הגבוהה בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), שם הוסמך כדוקטור לרפואה ב-1895. כסטודנט לרפואה זכה לשבחים על עבודת התזה שלו "מחלת הפסוריאזיס והדוקטרינה שלה".
לאחר קבלת התעודה עבד כמתמחה במכון לרפואת עור של האוניברסיטה, ומשנת 1898 כעוזר הוראה, מרצה.
משנת 1899 היה רופא בבית החולים הציבורי של אגודת טלאיה (Teleia).
משנת 1907 הוא פעל במרפאה הציבורית של איגוד בית החולים Charité.
משנת 1914 עמד בראש מחלקת העור מס' 1 של המרפאה המרכזית של רכבות הונגריה (מ.א.ב), וכן היה הרופא הראשי של מחלקת העור של פוליקליניקת Charité.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כיהן כראש מחלקת עור ומין של בית חולים חיל מצב מספר 17. בינואר 1918 הוענק לו התואר הגבוה "יועץ מלכותי" כהוקרה על עבודתו "המסורה וחסרת האנוכיות בתחום בריאות עובדי הרכבות".
בשנות ה-30 הוא ביצע ניסויים בחומר שבו רצה להשתמש כדי לגרום לצמחים לגדול מהר יותר ולהפיק יבולים גדולים יותר.
הידיעה על המצאתו, בשם פוטוסנסין (photosensin), הגיעה גם לחו"ל.
בשל עליית הפאשיזם, הלאומנות הימנית והחוקים ה(אנטי)יהודיים בשנת 1938 הוא היגר עם משפחתו לארצות הברית של אמריקה.
אשתו הייתה מריה שוורץ (1878–?), בתם של הסיטונאי רז'ה שוורץ ואוולינה קנאפ, לה נישא ב-3 באפריל 1900 בבודפשט.
לטענה ששניהם התנצרו בשנת 1919 אין שום תימוכין ומקורות והיא כנראה אינה נכונה לחלוטין.
בעלה אנדור ברטוואש (באטנשטיין-Battenstein) (1900–1972) היה מנהל חברה.
טיפול ב"אולקוס קרוריס" באמצעות ferrum sesquichloratum.
על הערך הפתוגנוסטי של נפיחות בבלוטות אנטיות.
המצב הנוכחי של התיאוריה של leukoplakia.
אודות hemorrhagicum של סרקומה אידיופטית (פיגמנטוסום).
על כמה תרופות חדשות בפרקטיקה דרמטולוגית.
נתונים ניסויים על השפעת יודו-אלקליין ויודיפין בעגבת.
ספר לימוד של מחלות עור ומין.
בדיקות אגלוטינציה בדם בעגבת ובאנשים בריאים.
טיפול בבריחת שתן בזריקות ממושכות (סתימות השופכה).
ציטולוגיה של הפרשת הערמונית, תוך התייחסות מיוחדת ל-phagokargosis.
טיפול בדלקת שלפוחית השתן עם אלכוהול.
נתונים לפתולוגיה ולרפואה של פיאליטיס זיבה.
פעולה קלינית של ארסנובנזן של ארליך (606).
טיפול תוך ורידי עם ארסנובנזן של ארליך.
הפרשת מלח על ידי הכליות, תוך התייחסות מיוחדת לתיאוצין natrium-aceticum.
טיפול בדלקת ערמונית בזיבה ובחיסונים לדלקת פרקים.
על היכולת של תמיסות צבע להעביר רעלים ותרופות.
ההשפעה של תמיסות צבע עם רעלים ותרופות.
האם קולואידים משפיעים על השפעת תמיסות מלח מתכת?
השפעת זריקות חלב במחלות עור.
טיפול באקזמה במריחה תוך ורידי של תמיסת מלח נפוץ 10%.
עם טיוודאר בארשון וארנה ליבנר.
הליך חדש להסרת נמשים וכתמי פיגמנט בעור.
טיפול בנשירת שיער באמצעות יונטופורזה.
על תחושת הצריבה על הלשון.
נתונים לאטרולוגיה וטיפול בנשירת שיער סבוריאה.
נתונים עבור אריתרוציאנוסיס קיצוני כרוני.
התנסויות נוספות בטיפול באפיתלין, תוך התייחסות מיוחדת לטיפול בכיב קיבה והתריסריון.
דרך חדשה לטיפול חיצוני ברוזציאה.
היבטים חדשים בטיפול בבעיות עור אלרגיות.
טיפול אפיתליה (אורגני הורמון) במחלות אולטוס.
השפעות של צבעים והורמונים על ייצור צמחים.
לרפא כלואזמה עם מיץ לימון (ויטמין C) ומשחת כספית (mercurol).
טיפול תסיסה של דרמטיטיס herpetiformis מחלת Duhring.
יוז'ף פראנקל (בהונגרית: Frankl József; קישקונהלש, 24 באוקטובר 1908 – בודפשט, 7 בינואר 1994) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא עור, היסטוריון רפואי, משורר, קנדידט (דוקטרט קטן .CSc) למדעי הרפואה.
יוז'ף פראנקל נולד במשפחה יהודית כבנם של ארון פראנקל (1880–1945), רופא ורופא שיניים, ושל בורבלה (ברברה) הולנדר (1883–1945).
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת ארז'בט בפץ', שם השיג את התואר ברפואה ב-1932. בין 1932 לבין 1937 עבד במרפאת העור בפץ' לצד ד"ר קארוי ברדה.
בשנים 1937–1940 עבד לצדו של פרופסור לאיוש אדם ואחר כך במחלקת העור של בית החולים סנט אישטוואן.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשל מוצאו היהודי, הוא נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי), הוא שרד ולאחר המלחמה עבד תקופה קצרה במרפאת העור בבודפשט.
בשנים 1946–1949, הוא היה מרצה ב-Pécs Skin Clinic עם ד"ר מיקלוש מלצר.
בשנת 1947, קיבל הסמכה פרטית להוראה באוניברסיטה כמרצה בכיר ולאחר מכן כפרופסור חבר (לא חלק מהסגל) בתחום הכימותרפיה החדשה של מחלות עור ומחלות מין.
מ-1949 עד 1 בינואר 1979 עמד בראש מחלקת העור של בית החולים המחוזי קאפושוואר כרופא ראשי ומנהל המחלקה.
בשנת 1962, הוא הוכרז כקנדידט (למעשה דוקטורט PHD על סמך עבודת הגמר שלו "בעיות הזאבת בראייה המודרנית של שחפת העור".
הוא עסק בטיפול כימותרפי במחלות עור, טיפול כירורגי בשחפת העור וגם בהיסטוריה של הרפואה.
פראנקל היה הראשון בהונגריה שכתב עבודת סיכום על הפניצילין ויישומה.
הוא היה פעיל גם בספרות הרפואית.
פרסם את קובץ השירים הראשון שלו בבודפשט ב-1941 בשם "אווירת סתיו", ושנה לאחר מכן פורסם כרך השירים הבא שלו בשם "בשניים" (Kettesben), גם הוא בבודפשט.
ב-1946 פורסם בפץ' שירו הדרמטי "החיים הם משחק".
סיפוריו הופיעו לראשונה בטורים של עיתוני מחוז שומוג', ולאחר מכן בכמה כרכים, שנאספו.
אוסף האגדות שלו פורסם ב-1974, מאויר בציורים של פרנץ מרטין.
בשנת 1982 נבחר לחבר כבוד של הנציגות הלאומית של היהודים ההונגרים (האספה הלאומית שהתקיימה ב-1950 איחדה את כל זרמי היהדות בהונגריה לכדי קהילה דתית אחת, שהגוף המנהל הלאומי שלה הוא הנציגות הלאומית של היהודים ההונגרים (MIOK).
משימתו הייתה לייצג את יהדות הונגריה בגופים הממלכתיים ולנהל גופים ומוסדות דתיים יהודיים).
גם אחיו (שאנדור פראנקל וזולטאן פרנק) הפכו לרופאים.
טיפול בקרני רנטגן של הרפס חוזר (בודפשט, 1943)
הבעיות של זאבת בגישה המודרנית לשחפת עור (קאפושוואר, 1961)
החיים הם משחק (שיר דרמטי, Pécs, 1946)
סיפורים למבוגרים (כמה כרכי אוסף סיפורים, קאפושוואר, 1974)
יוז'ף נמאי, (במקור עד 1895 נוימן, בהונגרית:Némai József; ואץ, 17 באפריל 1862 – בודפשט, 9 בינואר 1945) היה דוקטור לרפואה (MD) יהודי-הונגרי, רופא אף אוזן גרון, פרופסור באוניברסיטה.
יוז'ף נוימן נולד במשפחה יהודית כבנם של הנריק נוימן ושל מגדולנה פולאצ'ק.
את לימודיו השלים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ובאוניברסיטת וינה.
הוא הוסמך כדוקטור לרפואה ב-1887. לאחר מכן עבד במחלקת גרון של בית החולים סנט רוקוש לצד אימרה נבראטיל עד סוף 1891. בשנת 1894 קיבל הסמכה כמרצה פרטי בכיר (לא חלק מהסגל) בנושא הגרון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא היה הרופא הראשי של בית החולים אוגוסטה בקסרקטין צבאי.
מאוחר יותר, הוא הפך לרופא הראשי של המוסד לביטוח לאומי ההונגרי (OTI) ולרופא הפרטי של בית האופרה של בודפשט.
משנת 1941 פוטר מהאוניברסיטה ולא יכול היה ללמד בגלל מוצאו היהודי (החוקים היהודיים ובמיוחד החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי).
הוא מת בבית החולים החירום בגטו בודפשט (תשעה ימים לפני שחרור הגטו).
למחקריו על היסודות האנטומיים והפיזיולוגיים של יצירת קול ודיבור יש חשיבות רבה.
מאמריו פורסמו בכתבי עת בשפה ההונגרית והגרמנית.
בעלה, פרננדו ברוליה, היה מכונאי אוניות איטלקי (הם התגרשו ב-1919).
החוג הרפואי של בודפשט וההיסטוריה של אגודת הסיוע הלאומית שלו (בודפשט, 1896)
על תלונות של חולי אף (בודפשט, 1908)
על אילו תנאים אנטומיים מבוססת עליונות ייצור הקול האנושי?
כתבים על קול השירה (בודפשט, 1937)
יוז'פווארוש או רובע 8 של בודפשט (בהונגרית: Budapest VIII.
שמו המסורתי שגם עיריית הרובע משתמשת בו הוא: יוז'פווארוש - Józsefváros, כלומר "עירו של יוז'ף".
ייתכן שהיישובים אקושנירה הייתה ממוקמת בערך בשטחה של אוניברסיטת זמלווייס של היום, והיישוב כנראה נחרב במהלך פלישת המונגולים לאירופה, אם כי היא נתרמה מאוחר יותר על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה למנזר באי מרגיט שנקרא אז אי הארנבים (Nyulak-szigete).
לאחר גירוש הטורקים, האזור, עד לקו דרך דוז'ה ג'רג' (Dózsa György út) של היום, היה בסמכות השיפוט של בית המשפט בעיר פשט ולכן הוא נחשב לפאתי פשט.
ההיתרים הראשונים לבנייה מעבר לחומות העיר ידועים משנת 1690.
בתקופת שלטונה של מריה תרזה, פרנקים, שוואבים ובווארים התיישבו באזור שבין פצ'ירטה-מזה (Pacsirtamező בגרמנית Lerchenfeld) לבין טוואס-מזה (Tavaszmező בגרמנית Frühlingsfeld).
זכרם נשמר בשם "רחוב גרמני" ( Német utca) ועוד.
בשנת 1766 חילקה מועצת העיר את הפרברים לשני חלקים לאורך קו דרך קרפשי (היום דרך ראקוצי), וארגנה מבחינה מנהלית את הפרברים העליונים (הצפוניים) והתחתונים (הדרומיים).
במחצית השנייה של המאה ה-18, נוצר יישוב כפרי באזור עד רחוב נפסינהאז של היום) ב-7 בנובמבר 1777, מריה תרזה אפשרה שהאזור יקבל את שם בנה יוזף (לימים יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה) וייקרא בשם Josephinum.
השיטפון הגדול של 1838 חירב וסחף את רובם.
לאחר מכן החלה בניית ארמונות ובנייני דירות ברמה גבוהה על המגרשים שהתפנו, באזור שלימים זכה בכינוי הלעג "רובע הטייקונים".
עד 1850, יוז'פווארוש גדלה לעיר קטנה עם שבעה עשר וחצי אלף תושבים.
מהסכומים שהתקבלו ממכירת החלקות, מולאו וסודרו שטחי הכנת הלבנים ושריפת הלבנים הישנים, ותעלת ראקוש (ענף ישן של הדנובה שהפך את פשט למעשה לאי) יובשה לגמרי נחסמה ונקברה.
ב-1873 כשהבירה נוצרה מאיחודם של בודה ופשט (וגם אובודה), היו ליוז'פווארוש 8 כיכרות ו-62 רחובות.
בשנת 1808 החלטה 7 קבעה את הקמת האקדמיה הצבאית ההונגרית.
המועצה המלכותית של הקיסר, שחששה מאחדות הצבא, שיבשה והכשילה את הקמת האקדמיה בכל מקום שיכלה.
בשנת 1829 מכרה משפחת הברון אורצי במחיר מוזל את הגן דמוי הפארק שלה לאורך דרך אילאי, שכלל חממות ומבני גן.
הרוזן אנטל פשטטיץ' נתן את הקרקע השכנה שלו בזול והעיר פשט נתנה מגרש צמוד שלה בחינם.
השטח הכולל היה 270 דונם.