tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פעל לסקר בקרב 12,000 מורי הארגון לבדיקת נכונותם לשוב לעבודה על סמך הצעת שר החינוך זבולון המר.
בהמשך לא חשש להביע עמדתו בנושאים חינוכיים נוספים.
בשנת 1981 היה בין מובילי "התנועה לליכוד הליכוד", ותנועת תל"ם.
הוא נפגש עם ראש הממשלה וערך כנס מחוזי בחיפה תחת הכותרת שנתן מנחם בגין ליוזמה, "כי מצפון תפתח הטובה".
היוזמה נועדה לאחד את הסיעות חרות, הליברלים ולע"ם לכלל תנועה אחת – הליכוד.
למהלך הצטרפו רבים ובעקבותיו נכתבו הסכמים בשנים 1984 ו-1988 שהפכו את הליכוד לתנועה אחת.
בשנת 1984 יזם את תנועת "אקדמאים לאומיים" ולאחר מכן הקים בחיפה תנועת נוער פוליטית בשם "נוער הליכוד/נוער לאומי".
ב־1984 פנה אליו חבר הכנסת רפאל איתן וביקש ממנו להצטרף כמועמד מטעם מפלגת צומת בבחירות לכנסת.
בבחירות שנערכו במאי 1984 החליטה תנועת צומת לא להתאחד עם התחיה ואורן נבחר כאחד מחמשת המועמדים לכנסת מטעם התנועה.
לאחר לבטים רבים החליט שלא לעזוב את תנועת חרות.
אורן, כאדם בעל קשר למסורת היהודית, נענה לפנייה ולקח חלק בצוות ועדת שנהר שבדקה נושא זה והמליצה למשרד החינוך כיצד לשלב יהדות בחינוך הממלכתי.
היה מפעילי "התנועה לארץ ישראל טובה".
לאברהם ולתמר נולדו ארבעה ילדים.
אברהם אורן, "גאוגרפיה: ארץ-ישראל והמזה"ת", דפוס הכפלה, חיפה 1962.
אברהם אורן, "מתמטיקה: חשבון והנדסה למוקדמות", מפעלי הספר, חיפה תשכ"ד.
אַבְּרַ(ה)ם גְרִיגוֹריֶיבִיץ' אַבְּרָמוֹבִיץ' היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות לאחר מותו על פועלו כמפקד טנק במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
נולד בכפר בפלך חרסון של האימפריה הרוסית (כעת באוקראינה) במשפחתו של עובד יהודי.
ב-1917 עברה המשפחה לפלך אודסה.
אחרי שסיים 7 שנים בבית הספר החל לעבוד כאופה.
ב-1930 עבר לאזור דונבס ועבד שם ככורה פחם וכעבור שנה חזר לאודסה לעבוד שם כמרכיב במפעל אוניות.
התגייס לצבא האדום ב-1932 וסיים קורסים של פיקוד זוטר.
ב-1936 הגיע כמתנדב להשתתף במלחמת האזרחים בספרד לצד הרפובליקנים.
בקרבות ליד גוודלחרה בהיותו מפקד טנק T-26 ניהל ריגול במקום הימצאו, קיבל מידע ותמך בחיל רגלים שתקפו בקרבת הטנק.
ב-4 במרץ 1937 במהלך קרב היה בראש הכוח הפורץ שהשתלט על 4 תותחים, מקלעים ורובים.
על הפעילות הזו קיבל עיטור הדגל האדום.
ביולי הכוחות שהיה מסופח להם נשלחו לכיוון מדריד ותקפו ליד העיר ברונטה.
הקרב התנהל במשך ארבעה ימים וב-9 ביולי לאחר שפגע בשני תותחים נפגע הטנק מתותח אחר והתחיל להישרף ולהיות מותך.
הנהג ומפקד צריח נשרפו במקום ואברם מת יום למחרת.
נקבר יחד עם שאר צוות הטנק בקבר אחים ליד ברונטה.
ב-3 בנובמבר אותה השנה עוטר על פועלו בעיטור "גיבור ברית המועצות".
אברהם אדגה (נולד בשנת 1965) הוא סופר, פעיל חברתי, מרצה במכללות, בתי ספר ומוסדות ציבור על מורשת העבר וההווה של יהדות אתיופיה, וכן מהנדס בניין וראש מחלקת מעבדות באגף הבינוי של הטכניון.
על פועלו הספרותי זכה בפרס השר לקליטת העלייה לעולים יוצרים לשנת 2008 ע"ש יורי שטרן.
יש לו חמישה אחים ואחיות.
הוא למד בבית ספר יסודי במרחק שעת הליכה מביתו.
בית הספר התיכון היה במרחק שלוש שעות הליכה מביתו, ולכן שכר דירה בעיירה.
בגיל 17 ברח לסודאן לאחר ששמע שאנשי המוסד מארגנים נתיב עלייה למדינת ישראל.
הוא הלך ברגל כ-600 ק"מ עם 15 יהודים אחרים.
לאחר 38 יום נתפס בגבול בין אתיופיה לסודאן על ידי פטרול סודאני, והועבר למחנה פליטים, שם שהה כשנה.
הוא יצא בעזרת דרכון מזויף בטיסה לפריז, ובינואר 1984 הגיע לישראל.
שנתיים לאחר עלייתו לארץ נוצר קשר עם הוריו.
סיים בית ספר תיכון בחיפה.
סיים לימודי הנדסת בניין בטכניון.
כיהן כראש מחלקת מעבדות באגף בינוי ותחזוקה של הטכניון במשך השנים 2018-2020 וכיום מנהל את המעונות בטכניון.
אדגה מרצה במכללות, בתי ספר ומוסדות ציבור על מורשת העבר וההווה של יהודי אתיופיה.
בשנת 2013 התמנה לחבר הוועדה בתחום ספרות השירה במשרד העלייה והקליטה.
אדגה מתנדב באתר ההתייעצויות של ממשלת ישראל "דרך חדשה" לגיבוש המדיניות לשילוב יוצאי אתיופיה בחברה הישראלית.
ב-28 בספטמבר 2017 הנחה אדגה, במסגרת פסטיבל הפיוט העשירי, "אירוע געגועים לירוסלם שירת הקודש של יהודי אתיופיה במפגש עם השפה העברית".
"המסע אל החלום" - הוצאת המחבר, שנת 2000
"עם הפנים קדימה" - הוצאת צ'ירקובר, שנת 2002
"4000 יהודים שמקום קבורתם לא נודע"
"מכתב אל הנספים בסודאן בדרכם לישראל"
"הגדה של מסע" - פרויקט סיפור עלייתה של יהדות אתיופיה דרך סודאן", בהוצאת מרכז ההיגוי לעולי אתיופיה במערכת החינוך, 2003
"זיכרונות אבודים" (אגודת יהודי אתיופיה, קטגוריה: תרבות ומורשת כתבות, 8 במאי 2008)
"ליל הסדר: הזדמנות פז ל-והגדת לבניך ובנותיך על יציאת אתיופיה" (אגודת יהודי אתיופיה, קטגוריה: תרבות ומורשת כתבות, 8 באפריל 2008)
רבי אברהם בן ישראל אזולאי (נולד ב-1660 - נפטר בח' באב ה'תק"א, יולי 1741) היה מקובל, פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של מרקש שבמרוקו במאה ה-18.
היה תלמידו המובהק של ראש החכמים במרקש רבי יצחק דלויה, ועוד בחיי רבו שימש ר"מ בישיבה במרקש.
לאחר פטירת רבו זה הוא מילא את מקומו בהנהגת הקהילה והישיבה, יחד עם חברו רבי שלמה עמאר.
לדברי תלמידו, רבי מרדכי עטייא, מחבר הספר "מר-דרור", ישיבתו הייתה נחשבת החשובה ביותר מבין ישיבות מרקש.
לא יאוחר משנת ה'תנ"ו התמנה לדיין בבית דינו של רבי יצחק דלויה, יחד עם חבירו רבי שלמה עמאר, ונמנה עם מתקני התקנות.
לאחר פטירת רבי שלמה עמאר, התמנה לאב בית דין ולרבה של מרקש.
כמה מהרבנים במרוקו באו אליו מערים אחרות על מנת ללמוד קבלה בישיבתו.
מהם היו רבי אברהם אבן מוסה, שהיה בר פלוגתא שלו בכמה נושאים בקבלה, ורבי שלום בוזגלו, שניהם הגיעו מערי צפון המדינה.
לפי דברים ששמע רבי חיים יוסף דוד אזולאי מרבי יהודה לוי, אב בית הדין בטיטואן, רבי יעקב מראג'י שהיה מחכמי טיטואן, ורבו של רבי אברהם אבן מוסה, היה אף הוא מבאי בית מדרשו הקבלי במרקש.
רבי אברהם הביע את דעתו שיש לפטור תלמידי חכמים מחיוב המס.
רבי חיים יוסף דוד אזולאי מספר כי רבו, רבי חיים אבן עטר, היה ממכריו של רבי אברהם, וסיפר כי רבי אברהם היה מרפא חולים באמצעות כתיבת תפילה בקמעות, ללא שום שם, וכי לו עצמו היו מהקמיעות הללו.
כן מביא החיד"א ששמע כי ישנו קשר משפחתי בין רבי אברהם למשפחת החיד"א.
רבי אברהם אזולאי נפטר במרקש ונטמן בה, בתאריך ח' באב ה'תק"א (יולי 1741).
קברו משמש מקום תפילה ליהודי מרקש ולאלו המבקרים בה.
הגהות וביאורים על ספר הזוהר - רבים מהם הובאו בספרי תלמידיו: מקדש מלך ולקט שושנים.
הגהות וביאורים על תורת האר"י.
רבי שלום בוזגלו מחבר הספר מקדש מלך ואחרים.
רבי מרדכי עטייא מחבר הספר מר דרור על התלמוד, ר"מ במרקש ובאיזמיר.
הרב יעקב פינטו - רבה של מרקש.
הרב יעקב גדליה - מחכמי מרקש.
הרב ישעיה הכהן - מחכמי מרקש.
רבי אברהם בן רבי שלמה אדרוטיל (אדרוטיאל או אברהם מטרוטיאל; ה'רמ"ב, 1482 – לא לפני ה'שכ"ו, 1566) היה רב, מקובל וכרוניקן, מראשי קהילת המגורשים בעיר פאס שבמרוקו.
רבי אברהם נולד בקסטיליה שבספרד, בשנת ה'רמ"ב (1482), לאביו רבי שלמה.
בהיותו כבן עשר משפחתו גורשה מספרד והיגרה לעיר פאס שבמרוקו.
אביו היה מתלמידיו המובהקים של רבי יצחק קנפנטון, אצלו למד למעלה מעשרים שנה, לאחר מכן לימד תלמידים שנים רבות ונפטר זקן בפאס, בשנת ה'רנ"ג (1493).
רבי אברהם עצמו למד אצל רבי יעקב לואל לאחר שזה היגר למרוקו יחד עם רבי אברהם סבע, עם גירוש פורטוגל (1497).
עם השנים מונה רבי אברהם לרב בקהילת המגורשים בפאס, כאשר במקביל יצא שמו כאחד מגדולי המקובלים במקום.
בשנת ה'רפ"ו (1526) אנו מוצאים אותו חותם יחד עם הדיינים וראשי הישיבות של הקהילה על תקנת המגורשים, בעניין היתר הנפיחה.
בשנת ה'רצ"ה (1535) חתם עמם שוב על אותו עניין.
בשנת ה'שכ"ו (1566) חתם על פסק הלכה אודות גט שבוצע על ידי יהודי שהמיר את דתו והיגר לפורטוגל.
בשנת ה'ר"ע (1510), כתב כרוניקה המשלימה את ספר הקבלה של רבי אברהם אבן דאוד.
הוא חילק את חיבורו לשלושה שערים:
1. רשימת החכמים שחיו עד לזמנו של הראב"ד ולא נזכרו על ידו.
2. השלמה של דורות החכמים שהופיעו מעת שנכתב ספר הקבלה (משנת ד'תתק"כ-1160 עד לשנת ה'ר"ע-1510).
3. סקירה על מלכי ספרד בזמן הסמוך לגירוש, תיאור תלאות הגירוש וקשיי קליטתם של המגורשים במרוקו.
בחיבור זה עוסק רבי אברהם בצורה עיונית במושגי הקבלה, לשם כך ליקט הרבה מדברי קודמיו.
בהקדמה לחיבור כתב כי בשל הערפול במושגי הקבלה רבים הסתייגו ממנה וכמעט שהיא נשכחה.
לדבריו, לולי רבי יצחק קנפנטון ותלמידיו, הייתה הקבלה נשכחת.
חיבורו זה השפיע רבות על המקובל רבי יעקב איפרגן (המאה ה-16), שיצטט ממנו הרבה.
החיבור מצוי בכתב יד ונדפס בשנת ה'תשפ"א על ידי מכון חכמי ירושלים והמערב.
אברהם אופיר שמש (נולד ב־6 במרץ 1966) הוא פרופסור מן המניין במחלקה למורשת ישראל באוניברסיטת אריאל, וכיהן כראש המחלקה בין השנים 2017–2020. הוא מתמחה בתרבות חומרית קדומה ובהיסטוריה של הטבע והרפואה בראי המקורות היהודיים במיוחד בימי הביניים והעת החדשה.
למד והתחנך במדרשית נעם בפרדס חנה במגמה ריאלית כימית.
בשנת 1984 החל ללמוד בישיבת ההסדר כרם ביבנה.
שירת בצה"ל כחובש קרבי ביחידת "שמשון" (יחידה 367).
לאחר סיום מסלול ההסדר המשיך ללמוד בכולל של ישיבת כרם ביבנה עד שנת 1990. בגיל 24 הוסמך לרבנות על ידי ראש הישיבה, הרב חיים יעקב גולדוויכט וכן סיים תואר בהוראה (מורה מוסמך בכיר) מטעם משרד החינוך והתרבות בסמינר "מורשת יעקב" ברחובות.
במהלך השנים כיהן בשני תפקידים בתחום הרבנות.
במשך 22 שנים שימש במסגרת המילואים כרב בגדוד 890 בעוצבת הצנחנים (חטיבה 35) והשתחרר בדרגת סרן.
כיהן גם כרב בית הכנסת הספרדי "ישראל חי" ביישוב יקיר במשך כ-15 שנים.
אברהם אופיר שמש החל את לימודי התואר הראשון בשנת 1991 באוניברסיטת בר-אילן במחלקה ללימודי ארץ ישראל ובפקולטה למדעי החיים וסיים את התואר בהצטיינות.
לאחר סיום התואר הראשון בשנת 1993 התקבל למסלול ישיר לדוקטורט במסגרת המחלקה ללימודי א"י ולארכאולוגיה ע"ש מרטין זוס באוניברסיטת בר-אילן ועבודת המחקר שלו התבצעה בהנחייתם של פרופ' יהודה פליקס מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל והמחלקה לבוטניקה וד"ר מאיר רפלד מהמחלקה לתלמוד.
נושא עבודת הדוקטורט שלו היה 'ברכות הנהנים' על הצומח ומוצריו בהלכה ובמנהג מהמאה ה-16 ועד לזמננו.
במהלך השנים לימד פרופ' שמש בכמה מוסדות אקדמיים בישראל.
בשנת 1995 הוזמן ללמד במכללת יהודה ושומרון, לימים אוניברסיטת אריאל בשומרון, בה הוא מלמד עד היום.
כמו כן לימד במחלקה לגאוגרפיה וסביבה באוניברסיטת בר-אילן, במכללה האקדמית לחינוך תלפיות במסלול מדעים, בחוג ללימודי ארץ ישראל במכללה האקדמית לחינוך יעקב הרצוג באלון שבות וב.
פרופ' שמש הוא חבר במערכת של כתב העת 'מורשת ישראל' היוצא לאור באוניברסיטת אריאל וכן בכתב העת הבינלאומי European Journal of Science and Theology.
מחקריו של פרופ' שמש מתמקדים בכמה תחומים מדעיים: תולדות המזון והתזונה, צמחים ובעלי חיים במקורות ההיסטוריים, רפואה ורוקחות במקורות היהודיים, אתנובוטניקה, אתנוזואולוגיה, אקולוגיה וסביבה במורשת ישראל, תרבות חומרית וריאליה קדומה וספרות רבנית.
גישתו המחקרית היא רב-תחומית המשלבת בין תחומי ידע ושיטות מחקר מגוונות, בעיקר ספרות יהודית וכללית, היסטוריה ומדעי החיים (בוטניקה וזואולוגיה).
במסגרת עבודתו הוא משלב טקסטים מסוגות ספרותיות מגוונות, למשל, ספרות הלכה ומנהג, שאלות ותשובות, סידורי תפילה, כרוניקות היסטוריות, פולקלור, טבע, גאוגרפיה ויומני מסע.
עבודתו של שמש מתאפיינת בניתוח ביקורתי של הטקסט, לצד בחינה של ההיבטים השונים של הנושא הנבחן, מתוך הנחה שפרספקטיבה רחבה ואינטרדיסציפלינרית עשויה להניב תובנות מעמיקות יותר.
ברבים ממחקריו הוא מדגיש את הצורך בהכרה מדוקדקת של האורגניזם הנחקר, ומצד אחר, את הזיקה של חכמי בית המדרש לעולם המדע הכללי.
פרופ' שמש סבור כי הבסיס החומרי לדיונים של רבנים, הן בתקופת המשנה והתלמוד והן בימי הביניים הוא מידע בוטני וזואולוגי שהיה מצוי בסביבה העממית או האינטלקטואלית הלא-יהודית.
שמש עושה שימוש בספרות חכמי יוון ורומא, כתבים של מלומדים ערבים בימי הביניים, וכן בספרות הבסטיאריות של הנוצרים באירופה.
המטבח והתזונה של היהודים בראי הספרות הרבנית
העיסוק הראשוני של אברהם אופיר שמש בתחום של מזון ותזונה מן ההיבט ההיסטורי החל בעבודת הדוקטור שלו, בה התחקה אחר השפעתם של מאורעות היסטוריים על המזון והתזונה בעולם הכללי ועל מטבחי היהודים ובמיוחד על דיוני ההלכה של הפוסקים.
ההשפעות שהוא בדק הן גילויה של אמריקה וחדירתם של גידולים חקלאיים חדשים לרחבי העולם הישן, גירוש ספרד ומעברם של יהודים לאזורים בעלי אופי פיטוגאוגרפי ותזונתי שונה, וכן התמורות שהסתמנו בתחום המזון בעקבות המודרנה החקלאית והטכנולוגית.
מחקר נוסף שהוקדש להיסטורית המזון של הקהילות היהודיות בחן רכיבים בדיאטה של יהודי תימן בדגש על לחם דורה ופירות מקומיים.
שמש הראה כי יהודי תימן התייחדו בגידולים חקלאיים, בתרבות מזון ובשיטת פסיקה שונים מאשר יהודי המזרח ואירופה.
רפואה ופרמקולוגיה בימי הביניים והעת החדשה
אחד הנושאים המרכזיים במחקר המדעי של פרופ' שמש, בעיקר בעשור האחרון, הוא רפואה ורוקחות בראי כתבים של רופאים יהודים ורבנים במיוחד בימי הביניים והעת החדשה.
בתחום זה הוא פרסם שלל מאמרים וכן ספר רחב-היקף שיצא לאור בהוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן (2013) הסוקר כ־400 חומרי מרפא (Materia Medica) מעולם הצומח, החי, מינרלים ומחצבים.
פרופ' שמש פרסם מספר מחקרים העוסקים בפעילותו הרפואית של הרמב"ם, כמו השקפותיו בתחום הדיאטטיקה, השתקפות הרפואה בכתביו הרפואיים, ההלכתיים והפרשניים, וכן עיסוקו בבריאות הנפש.
מחקר אחר מהאספקט הרפואי-סוציולוגי וההלכתי הוקדש לאינטראקציה שבין יהודים ולא-יהודים בתחום הרפואה.
שמש הראה כי אף על פי שחכמי המשנה הסתייגו מריפוי של לא-יהודים או מקבלת שירות רפואי מהם, וזאת על רקע של עוינות ואיבה ששררו בין יהודים לחברה הפגאנית, המציאות ההיסטורית מלמדת, שבפועל יהודים לא נמנעו מלרפא או להירפא אצל מרפאים שאינם יהודים ואף נמצאו לכך היתרים הלכתיים.
חלק ניכר מעבודתו המדעית של שמש הוקדש לדיון בתחום של 'רפואה והלכה', שיש לו השלכות יישומיות על מציאות החיים הדתיים המודרניים.
בדיון על כשרותן של תרופות שנידונו בספרות הגאונים והשו"ת הוא הצביע על המתח שבין ההלכה המגבילה שימוש בחומרים שאינן כשרים, ומצד אחר, ההכרה בערך של קדושת החיים ופיקוח נפש.
במחקרים אחרים הוא דן ביחסם ושיקוליהם של פוסקי הלכה באשר לשימוש באופיום או התמודדותם עם תוצאות טיפול רפואי כושל בחומר זה, וכן בשאלת ההיתר לרפא באמצעות פרקטיקות מאגיות.
כמה ממאמריו בתחום של רפואה והלכה התפרסמו במסגרת 'מכון שלזינגר לחקר הרפואה על פי התורה' הפועל במסגרת המרכז הרפואי שערי צדק.
מחקרים נוספים הוקדשו לדיונים של חכמי התלמוד, רבנים ורופאים יהודיים בימי הביניים בכמה מחלות וליקויים בריאותיים.
מחקר שנערך בשיתוף עם ד"ר אפרים ניסן מ- Goldsmiths, University of London עסק במלנכוליה, בתיאוריה במקורות ההיסטוריים ואופני הטיפול בה, וכן באשר ליחס אליה בקרב לא יהודים "כמחלה יהודית".
מחקר אחר שדן בדיפתריה ('אסכרה') בתקופת המשנה והתלמוד הראה שהמחלה נתפסה בעיני חכמים כעונש טליוני על עבירות דתיות וכן הצביע על האופנים שבאמצעותם ניסו למונעה או לטפל בה, אם כי ללא הצלחה.
מחקריו עסקו גם במחלת העגבת ('המחלה הצרפתית') בספרות הפוסקים בהקשר של עילת גירושין ובבעיות רפואיות נוספות, כגון הרניה ואבנים בכליות בהקשרים הלכתיים.
בתחום של חקר ההיסטוריה של המחלות הציע פרופ' שמש תבנית ראשונית של מילון רב-לשוני לשמות מחלות וליקויים בריאותיים המתועדים בכתבים רבניים מארצות המזרח ואירופה.
צמחים ובעלי חיים בספרות המדרש ובפרשנות המקרא של ימי הביניים
פעילותו המחקרית של פרופ' שמש כוללת דיון במקומם של בעלי חיים וצמחים בחייהם ובעולמם תרבותי של הקדמונים.
במסגרת זו הוא כתב מספר מאמרים העוסקים בזיהוי צמחים, תיאורם, תכונותיהם, שימושיהם והשקפות ואמונות שיוחסו להם.
נושא הזיהוי תופס מקום משמעותי במחקריו, שכן לדידו זהו התשתית להבנת טקסטים קדומים העוסקים בטבע ובחקלאות.
שמש עסק בזיהוי צמחים בהקשר לתרגומי מקרא, ספרות המדרש ופרשנות ימי הביניים.
הוא הצביע על כך כי המגמה העומדת בבסיס הזיהוי של חכמי המדרש היא פרשנית, מחד גיסא, ותאולוגית-מוסרית, מאידך גיסא.
מחקריו בתחום הפרשנות התמקדו ברש"י, בתרגום הפרסי של רבי יוסף ברבי משה שחי ופעל במאה ה-14, וכן בפעילותו של הכומר הנרי בייקר טריסטראם (המאה ה-19) בתחום של זיהוי צמחי המקרא.
דיוניו של אופיר שמש על תולדותיהם של בעלי חיים מוקדשים לזיהויים, למקומם בתרבות, בדת ובחיי יומיום בספרות המקראית, במקורות חכמים ובחיבורים ימיביניימיים.
בין היתר, הוא עסק בזיהוי הקורא המקראי והברדלס שבספרות חכמים, וכן ביחס של המשפט העברי לגידול כלבים ולנזקים שהם גורמים, תוך עריכת השוואה בין ההלכה של חכמים למשפט הרומי.
מחקרים אחרים התמקדו בבעלי חיים, שלפי השקפתם של מלומדים יהודיים ושאינם יהודים נתפסו כבעלי תכונות יוצאות דופן.
למשל, הצבוע שמינו משתנה, היען שיש שהסתפקו אם נחשב לעוף, או הארנבת שנתפסה כמין נקבי בלבד.
במחקרים אלה הצביע שמש על מקורותיהן של ההשקפות הללו בפיזיולוגיה ובאנטומיה של בעלי החיים הללו וכן בספרות הקלאסית ובכתבים של ימי הביניים.
מחקרים נוספים של שמש עוסקים בבעלי חיים מיתולוגיים בספרות התלמודית ובעולם האגדה והמדרש, למשל עוף החול (פניקס), חד-קרן והראם המיתולוגי.
שמש הצביע על השפעתם של הספרות הזואולוגית האירופאית (בסטיאריות) והמקורות הערביים (כתאב אלחיואן) בימי הביניים על הפרשנות היהודית, וכן על המגמה של מפרשים בימי הביניים לזהות אלמנטים חומריים ותרבותיים בני זמנם עם תופעות הנזכרות במקרא.
מחקריו ההיסטוריים בחנו גם תופעות תרבותיות וכלכליות הקשורות לבעלי חיים, כמו את הפרקטיקה של תצפיות על תעופת ציפורים במסגרת ניחוש וגילוי העתיד (ornithomancy), שימוש בביצי יענים כאלמנט קישוטי-סימבולי בבתי כנסת בישראל ומחוצה לה, וכן פעילותם של יהודים בסחר בקופים באלג'יר במהלך ימי הביניים.
ריחות, בשמים וקטורת בתרבות היהודית
אחד הפרויקטים המאוחרים של שמש עסק בניתוח של סוגיות מתחום הדת, התרבות והסוציולוגיה של העולם היהודי בזיקה לריחות, בשמים וקטורת.
בין התופעות שחשף הן ההשקפה שריח גוף נעים משקף מוסריות מינית, ייחוסם של ריחות ובשמים לנשמת האדם ולגן עדן, אמונה בכוחה החיוני של הקטורת ומקומם של בשמים בטקסים יהודיים.
תוצאותיו של מחקר זה התפרסמו בספרו שיצא לאור בשנת 2017. במסגרת כתיבתו על נושא הבשמים עסק שמש גם בסקר שיטתי ומקיף של חומרים ארומטיים (צמחים או בשמים שמקורם מהחי) הנזכרים במקורות היהודיים בזיקה לברכות הריח.
נושאים של סביבה וקיימות תופסים מקום משמעותי בחברה המודרנית ובמחקר המדעי.
פרופ' שמש המייחס חשיבות מרובה למודעות ולחינוך אקולוגי פיתח בשיתוף עם 'מרכז השל לקיימות' קורס ייחודי העוסק בנושא של 'יהדות וסביבה' שנלמד בכמה מוסדות אקדמיים בישראל.
במסגרת כתיבתו המדעית הוא פרסם מחקרים על יחסם של המקורות היהודיים לבעלי חיים, לצומח ולסביבה, כמו הטיפול באשפה בתקופת חכמים.
מחקר היסטורי הנוגע לאקולוגיה של הצומח דן במסורות מתקופת חכמים המספרות על הרס הצמחייה בסביבות ירושלים במהלך המערכה על כיבוש העיר בידי הרומאים בזמן המרד הגדול (66-70 לספירה).
במחקר אחר על השחתת עצי מאכל הראה שמש כי החל מתקופת התלמוד האיסור האקולוגי של השחתת עצי פרי קיבל משמעות מיסטית וחכמים מדגישים את הסכנה לחייו של אדם הכורת עץ.
כמה מהדיונים של פרופ' שמש בענייני אקולוגיה ויהדות עוסקים בתקופות מאוחרות, כמו מחקר שפרסם על מעורבותו של הרב קוק בתקנות סביבה במושבות העלייה השנייה.
באשר לבעלי חיים, ערך שמש מחקר משווה העוסק ביחס ליצורים "נמוכים" ומזיקים בדת ובתרבות היהודית, ההודית והמוסלמית.
תוצאות המחקר הצביעו על השקפות וטיעונים משותפים ליהדות ולאסלאם המנסים להצדיק את קיומם של היצורים הללו מבחינה רפואית או תאולוגית, ואף לראות בהם גורם בעל תועלת לאדם ולסביבה.
אחד ממחקריו המוקדמים של שמש הוקדש לדיון במשאבי טבע ששימשו להכנת סבונים, דטרגנטים וחומרי ניקוי החל מהעת העתיקה ועד לעת החדשה.
במחקר זה הוצגו חומרי ניקוי קדומים ואופן השימוש בהם ואף נבדק ההרכב הכימי של כמה מהם.
מחקר אחר עסק בזיהוי הפתילות וחומרי הבעירה שנזכרו בספרות חכמים ובספרות ההלכה הבתר-תלמודית בקשר להדלקת נר שבת.
מחקרים נוספים שלו עסקו בשימוש בעור אדם להכנת חפצים ולמטרות מאגיות, בחומרים ובצמחים ששימשו להכנת עטרות חתנים וכלות במקורות יוונים-רומיים ובספרות חכמים, וכן בשיטת ציד באמצעות עופות דורסים (בזיאריות) בצרפת בימי הביניים על פי הפרשנות היהודית למקרא.
נשוי לעינת, מנהלת המחלקה לשירותים חברתיים במועצה קרני שומרון ולהם שישה ילדים.
חומרי מרפא בספרות היהודית של ימי הביניים והעת החדשה: פרמקולוגיה, היסטוריה והלכה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשע"ג
צמחים, מאכלים ודפוסי אכילה בספרות הברכות, הוצאת אוניברסיטת אריאל, אריאל תשע"ד
ריח גן עדן: ריחות, בשמים וקטורת במסורת היהודית, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשע"ז
ריח שדה: בשמים מהצומח ומהחי בספרות הברכות - תרבות חומרית, היסטוריה והלכה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן, תשפ"א
אברהם אדולף ברמן (בפולנית: Adolf Behrmann; 13 ביולי 1876 – אוגוסט 1943) היה צייר יהודי-פולני פעיל בין מלחמות העולם, ידוע בעיקר בזכות ציוריו את חיי העיירה היהודית וכן נופים ודיוקנאות קבוצתיים.
הוא בילה את רוב חייו בלודז' ונרצח במהלך חיסול גטו ביאליסטוק בשואה.
מקום לידתו של ברמן אינו בטוח.
הוא נולד בעיירה טוקום ליד מיטאווה, או בריגה (לפי מקורות שונים), בנם של רוז'ה ומרקוס ברמן, שהגיעו ללודז' זמן מה לפני סוף המאה.
[2] אדולף למד אמנות אצל יעקב קצנבוגן בבית הספר הפרטי לציור שלו בלודז' לפני 1900. הוא המשיך את לימודיו במינכן בשנים 1900–1904, תחילה באופן פרטי, אחר כך באקדמיה לאמנויות, במינכן בהנהלתו של גבריאל פון האקל.
בוגר האקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
ההצלחה המסחרית הראשונה של ברמן היה מכירת סדרת ציורים ורישומים לאספן אומנויות בלודז' בשנת 1905 שאפשר לו לנסוע לפריז.
הוא גר שם, למד באקדמיה ועבד בחמש השנים הבאות.
בין השנים 1924 עד 1927, ברמן נסע לארץ ישראל, מצרים ומאוחר יותר למרוקו.
נופיו שמקורם באותה תקופה הפכו לחלק הידוע ביותר ביצירתו.
לוח הצבעים של ברמן התבהר באותה תקופה עם הצגת גוונים אימפרסיוניסטים.
בשנות השלושים של המאה העשרים שב לפולין ונסע לראשונה לקז'ימייז' דולני.
שם הוא יצר את אחת מיצירותיו החשובות ביותר, פנים בית הכנסת בקז'ימייז' דולני.
ברמן היה צייר סצנות מחיי היומיום של יהודי פולין והשתקפותם ברבעים היהודיים.
ציורו "הכלה היהודית" משנת 1914 שימש לכריכת הספר "הסיפורים שההורים שלנו מצאו מכאיבים מדי לספר", במקור ספר זיכרונות שנכתב ביידיש שכותרתו "השמדת יהדות ביאליסטוק" מאת רפאל ראז'נר והנרי לב.
התערוכה הגדולה האחרונה שלו התקיימה בשנת 1935 בלודז'.
לאחר הפלישה הגרמנית והסובייטית הנאצית לפולין, ברמן ברח לביאליסטוק לאזור הכיבוש הרוסי.
הוא נהרג בשנת 1943 על ידי הנאצים בגטו ביאליסטוק בזמן מרד גטו ביאליסטוק.
רבים מציוריו של ברמן נהרסו במלחמת העולם השנייה.
כמה מציוריו ניתן למצוא במוזיאון ההיסטורי של קרקוב ובמוזיאון לודז'.
אברהם אופנהיים היה בנקאי יהודי-גרמני.
אופנהיים היה בנם השני מבין שנים עשר ילדיהם של הבנקאי סלומון אופנהיים הבן ואשתו תרזה שטיין (1775–1842).
שטיין, (המכונה גם דייגן לוי) הייתה בתו של איש עסקים מדולמן.
בנו הבכור של סלומון אופנהיים הבן, סיימון , הצטרף לבית הבנקאות של אביו בשנת 1821. אברהם הצטרף באותה שנה, ואמם תרזה אופנהיים קיבלה כוח חתימה.
בשנת 1826 סלומון אופנהיים העניק לבניו סימון ואברהם ייפוי כוח כללי להמשיך בעסקי הבנקאות.
בשנת 1828 אברהם התמנה לשותף.
האחים הפכו את בית ההלוואות והחלפת המטבע של אביהם לבנק פרטי גדול.
דרך נישואיו של אברהם בשנת 1834 לשרלוט בייפוס , משפחת אופנהיים הפכה לקרובי משפחה של משפחת הבנקאות רוטשילד.
אברהם אופנהיים התגלה בצורה בולטת במימון מערכת הרכבות הגרמנית, ענף הביטוח ותעשיית ההנדסה והכותנה.
בשנת 1868 הוא הפך ליהודי הלא מומר הראשון שקיבל תואר אצולה בפרוסיה, בהיותו פרייהר התקבל למעגל הפנימי של הקיסר וילהלם הראשון.
יחד עם גרשון בלייכרדר ובנקאים אחרים הוא ייעץ למלך במימון מלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866 באמצעות אג"ח ממשלתיות.
המלך הפרוסי דחה את תוכניתם של אופנהיים ובלייכרדר, בה תמך אוטו פון ביסמרק, למימון המלחמה על ידי הפרטת מכרות ממשלתיים בסאר.
הרב אברהם אהרן פְּרייס (ה'תרס"א – י"ט בניסן ה'תשנ"ד; 1 בדצמבר 1900 – 30 במרץ 1994) היה רב בטורונטו ואב בית הדין, ראש "ישיבת תורת חיים" המקומית וממנהיגי יהדות קנדה, חסיד גור.
מחבר ספרי "משנת אברהם" וזוכה פרס הרב קוק לספרות תורנית של עיריית תל אביב-יפו.
פרייס נולד בקלץ שבפולין בשנת 1900 ליוסף ובשא.
משפחתו מיוחסת לרבי אליעזר אשכנזי מחבר "מעשי ה'".
למד אצל רב העיר הרב משה נחום ירושלמסקי.
החל מגיל עשר, באופן נדיר, למד אצל האדמו"ר מסוכטשוב מחבר "האבני נזר".
בשנת ה'תרע"ט נסמך להוראה בידי הרב אברהם יצחק סילמן מחיימלניק והרב יחזקאל ליבשיץ מקאליש.
מאוחר יותר הגיע לברלין, שם התקרב ולמד אצל הרב חיים הלר.
כן נפגש עם רבנים מרכזיים רבים שביקרו בעיר.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, היגר לפריז, ובשנת ה'תרצ"ז (1937) קיבל ויזה והיגר לניו יורק שבארצות הברית.
לאחר עשרה ימים קיבל בקשה מ"חבורת הש"ס" בטורונטו, קנדה, לעבור לשם לייסד ישיבה לרבנים ולעמוד בראשה ובראש חבורת הש"ס, תמורת משכורת של 50 דולר בשבוע.
מיד כשהגיע ייסד ישיבה להכשרת רבנים בשם "תורת חיים".
בקנדה הוא היה בקשרים עם הרב יהודה לייב גרויברט ואף נחשב לתלמידו.
במהלך מלחמת העולם השנייה יהודים בעלי אזרחות גרמנית נעצרו באנגליה ונחשדו כמרגלים והוגלו למחנה עבודה בקוויבק.
הרב פרייס פעל אצל הרשויות הקנדיים לשחרורם.
הוא הביא חלק מהניצולים ללמוד בישיבתו.
כעבור עשור, בשנת ה'תש"ח (1948), למדו בישיבה כ-300 תלמידים.
בשנת ה'תש"א, לראשונה בקנדה, סמך לרבנות שלושה תלמידים באירוע שקיבל הד ציבורי רחב.
הוא פרסם כמה ספרים למדניים-הלכתיים והיה נחשב סמכות תורנית בכירה.
כמה מתלמידיו בישיבה גדלו להיות מחשובי הרבנים בצפון אמריקה, ובהם הרב גדליה פלדר (שהחליף את הרב פרייס כרבה של טורונטו).
כראש ישיבה, הרב פרייס תמך ועודד את תלמידיו לרכוש השכלה כללית באקדמיה לצד לימודיהם בישיבה.
הרב פרייס החזיק בספרייה תורנית מרשימה שכללה גם את המהדורה הראשונה של שו"ת בנימין זאב (בשנת 1539), ועוד כ-2,200 ספרים.
חצי מהספרים נשארו בצרפת ונשרפו בידי הנאצים.
בשנת ה'תשכ"ו (1965) זכה בפרס פרס הרב קוק לספרות תורנית של עיריית תל אביב-יפו, על ספרו "משנת אברהם" על ספר חסידים, לצד הרב יהושע ישעיה נויבירט, על פי המלצת הרבנים הראשיים הרב אונטרמן והרב ניסים.
זו הייתה הפעם הראשונה שהפרס חולק לרבנים שאינם חיים בישראל.
היה מיודד עמוקות עם הרב יוסף אליהו הנקין.
מעבר לתפקידו כרב קהילה וראש ישיבה, הרב פרייס עמד בראש מערך הכשרות בטורונטו במשך שנים רבות, וגם עסק בגיורים של בני זוג של יהודים מתבוללים, תוך שהסביר שגם כאשר ברור לגמרי שהם אינם מתכוונים לשמור מצוות – הגיורים תקפים וניתן לערוך אותם בשעה שצריכים לכך.
פסק כי נישואים אזרחיים תקפים על פי ההלכה כנישואין מחייבים, ולפסיקתו הצטרף הרב יוסף אליהו הנקין.
בעקבות פסיקה זו התפלמס בתוקף עם הרב בן ציון מאיר חי עוזיאל והרב אליעזר יהודה ולדינברג.
גם בנושא העירוב פעל רבות בעיר טורונטו, ועל כך התפרסם לאחר חייו קונטרס למדני ארוך המבאר את פרטי העירוב, שהובא בספר משנת אברהם כרך ד'.
הדגיש את חשיבותה של אהבת ישראל, וחיבר קונטרס למדני בנושא 'ואהבת לרעך כמוך' שבו ביאר ודן בפרטי המצווה באריכות וביקר את תופעת הקנאות, המאפיינת דווקא את יראי ה':
הוסיף להסביר, שמצוות אהבת ישראל חלה גם כלפי יהודים שאינם שומרי תורה ומצוות: .
בשנת תשט"ו פרסם בספרו תמיכה גלויה בהקמת מדינת ישראל: .
בספריו כתב שלמרות שיש מקום להתלונן על גישתה החילונית של מדינת ישראל בענייני דת ומדינה, אין בזה שום הצדקה להעלים מיסים, דבר האסור לחלוטין לפי ההלכה.
בנוגע לעצם המצב הדתי במדינת ישראל, סבר שהאשמים העיקריים במצב הם שומרי המצוות שלא עסקו בעליה לארץ ובישובה:
סבר שהגויים בימינו אינם נידונים כעובדי עבודה זרה גמורים, משום שהם עובדים בשיתוף, דבר שמותר לבני נח.
לפי פסיקה זו כתב שרבים מהאיסורים החלים כלפי עובדי ע"ז - לא נוגעים לגויים בזמננו, למשל האיסור לילד נוכרית או להתרפא מרופא נכרי, וכן האיסור לתת להם חניה בקרקע בארץ ישראל.
נישא לחיה שרה (לבית ויין).
בנו משה יהודה, אחיו ישראל יצחק, אחותו הענא וכמאתיים מבני משפחתו נספו בשואה.
לאחר השואה נולדו לו ילדים נוספים.
לצד עבודתו הרבנית עסק הרב פרייס תקופה מסוימת בבנקאות.
הוא הצליח בעסקי הממון ונחשב לעשיר גדול.
בצוואתו ביקש לייסד מרכז גמילות חסדים מהירושה שהוא משאיר.
אמרי אברהם – דרשות על התורה: חלק א – בראשית, שמות ויקרא, טורונטו ה'תש"ו; חלק ב – במדבר, דברים, ניו יורק ה'תשל"ה
משנת אברהם – ביאורים הערות והארות בעניינים כללים בכמה מקצועות בהלכה, שני חלקים, ניו יורק ה'תש"ד
ספר חסידים עם משנת אברהם – שלושה חלקים.
חלק א, טורונטו ה'תשט"ו; חלק ב, ניו יורק ה'תש"ך; חלק ג, ניו יורק ה'תשכ"ה
ספר מצוות גדול עם משנת אברהם – ארבעה חלקים.
חלק א – סימנים א-סה, ניו יורק ה'תשל"ב; חלק ב – סימנים סה-קע, ירושלים ה'תשל"ח; חלק ג – סימנים קעא-רסה, ברוקלין ה'תשמ"ה; הכרך הרביעי נדפס בשנת ה'תשע"ט, לאחר פטירת הרב פרייס.
אברהם אור בן זאב (נולד ב-9 באוקטובר 1944) הוא אלוף-משנה (בדימוס) בחיל הים הישראלי שכיהן כמפקד בסיס ציוד ותובלה.
בן זאב ניצל מטביעת הצוללת אח"י דקר בשנת 1968, ומקדיש את חייו בהנצחת מורשת הדקר.
בן זאב נולד ב־9 באוקטובר 1944 בכפר יהושע שבעמק יזרעאל וגדל בראשון לציון.
בנעוריו למד בבית הספר לקציני ים בעכו, ועם סיום לימודיו בשנת 1963 התגייס לצה"ל והתנדב לקורס חובלים.
לאחר סיום קורס חובלים התנדב לשירות בצוללות.
הוא שירת על הצוללות הראשונות של חיל הים, אח"י תנין ואח"י רהב, שהיו צוללות מדגם S שנרכשו מהצי הבריטי.
במהלך שירותו על ה"רהב" עבר "קורס צוללן" תחת פיקודו של יעקב רענן, לימים מפקד ה"דקר".
לפני נסיעתו לאנגליה עם צוות הדקר, שירת תקופה קצרה בכנרת.
בן זאב השתתף במלחמת ששת הימים כסגן קצין מכונה על הצוללת "תנין", והיה שותף להפצצת נמל אלכסנדריה במצרים.
לאחר המלחמה נשלח בן זאב לאנגליה להצטרף לצוות הצוללת אח"י דקר.
בן זאב שירת כסגן קצין מכונה על הצוללת "דקר" במהלך תקופת השיפוץ והאימונים שנערכו בפורטסמות' ובסקוטלנד.
לקראת סיום האימונים בבריטניה, מספר ימים לפני הפלגתה של הדקר לישראל בינואר 1968, הועבר בן זאב, יחד עם ארבעה אנשי צוות נוספים, לצוות הצוללת החדשה אח"י דולפין, אשר נרכשה אף היא מהצי הבריטי.
בן זאב קודם לתפקיד קצין המכונות הראשי של הדולפין.
בן זאב העיד כי הדקר סיימה את האימונים בסקוטלנד במצב מעולה, וכי הצוות היה מיומן מאוד בהפעלתה.
הוא מייחס זאת בין היתר למפקד הצוות, רב-סרן יעקב רענן.
לאחר היעלמות הדקר במהלך הפלגה לישראל, השתתף בן זאב בחיפושים כחלק מצוות הדולפין.
לאחר שחרורו משירות פעיל, המשיך לשרת במילואים והשתתף במלחמת יום הכיפורים בשנת 1973 כמפקד פלגת דבורים בגזרת ים סוף.
לאחר המלחמה שירת כמפקד על 15 ספינות דבורים בשארם א-שייח'.
באפריל 1984 קודם בן זאב לדרגת אלוף-משנה ומונה למפקד בסיס בצ"ת בחיפה, תפקיד בו החזיק עד פברואר 1987.
לאחר שחרורו משירות קבע ב־1987, עסק בן זאב בניהול בחברות שונות והקים חברה פרטית לבטיחות הנדסית.
מאז מציאת שרידי הדקר ב־1999, בן זאב פעיל בהנצחת זכר הצוללת וצוותה, ומעביר הרצאות על סיפור שירותו בצוללות ובמיוחד על תקופתו בדקר.
בן זאב הוא חבר בהנהלת בית הלוחם, בהנהלת עמותת חיל הים ובעמותת הצוללנים דולפין.
אברהם אדלסברגר (ב- 23 באפריל 1863, הוקנהיים – ב-24 באוגוסט 1940, אמסטרדם) היה תעשיין, יועץ כלכלי ואספן אמנות יהודי גרמני.
בשנת 1897 השתקע אדלסברגר בעיר נירנברג.
רעייתו קלותילדה, אותה נשא לאישה בשנת 1893, הייתה ילידת פירט.
לשניים נולדו שני ילדים – פאול וסופי.
עד שנות ה־30 של המאה ה־20 ניהל אדלסברגר מסחר בענף כשות, ששימשה לתעשיית הבירה.
בנוסף, היה תחילה שותף ובהמשך בעלים יחיד של מפעל לצעצועי פח בשם "Heinrich Fischer & Cie".
החברה, אשר העסיקה כ־300 עובדים, התמקדה בייצוא וייצרה צעצועים נעים באמצעות קפיץ או מנגנון גלגל תנופה.
בשנת 1909 התקבל כחבר בלשכת הבונים החופשיים "אלברכט דירר" בנירנברג.
הצלחתו הכלכלית אפשרה לו לבנות וילה עירונית מרווחת ולייסד אוסף אמנות שכלל פורצלן ויצירות מהמאה ה־19. באוספו נכללו יצירות מאת פטר פאול רובנס, גוסטב שנלבר, יורג יעקובידס, קרל שפיצווג, פאול ובר ואחרים.
אחת היצירות הבולטות באוסף הייתה ציורו של הצייר ההולנדי הנדריק חולציוס, "יופיטר ואנטיופה".
עוד בטרם פרץ המשבר הכלכלי העולמי הידרדר מצבו הכלכלי של אדלסברגר.
בשנים 1927–1928 נטל הלוואות בסך 600,000 רייכסמארק ושיעבד לבנק נכסים פרטיים וחלק קטן מאוספו כאמצעי בטוחה.
בשנים 1930 ו־1931 ניסה למכור ציורים, בהם גם את "יופיטר ואנטיופה", במכירה פומבית במינכן – אך ללא הצלחה, ככל הנראה בשל דרישות מחיר גבוהות מדי.
בשנת 1937 נאלץ למכור את ביתו ונכסים נוספים.
באותה תקופה עבר מפעלו תהליך אריזציה – העברתו הכפויה לבעלות "ארית".
על אף שבנו פאול היגר לארצות הברית כבר בשנת 1934 ובתו סופי ובעלה נמלטו לאמסטרדם, נותרו אדלסברגר ורעייתו בנירנברג.
רק בשנת 1939 הצליחו להימלט לאמסטרדם, אל בית בתם.
אדלסברגר הביא עמו לגלות מספר יצירות אמנות בודדות, ביניהן גם ציורו של חולציוס.
באוגוסט 1940 נפטר אדלסברגר באמסטרדם.
בשנת 1941, לאחר מותו, רכשה גרמניה הנאצית את הציור "יופיטר ואנטיופה" באמצעות עסקת מכירה כפויה, והציור צורף לאוסף הרמן גרינג לשם קישוט אחוזתו קארינהאל.
קלותילדה, רעייתו של אדלסברגר, גורשה בשנת 1943 למחנה הריכוז ברגן-בלזן, אך שרדה את השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הגישה תביעות פיצויים מול ממשלת גרמניה, אולם אוסף האמנות של בעלה זכה בהן לאזכור משני בלבד.
הציור "יופיטר ואנטיופה" לא הושב לה.
רק בשנת 2009 הוחזר הציור ליורשי המשפחה על ידי ממשלת הולנד, ובשנת 2010 נמכר בבית המכירות סותבי'ס תמורת 6.8 מיליון דולר.
אורן נולד בשם אברהם הורן בעיר ירוסלב שבפולין, לדוד ומרים הורן.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בשנת 1939, גורשה משפחתו על ידי הגרמנים לגבול רוסיה, ומשם נשלחו על ידי הרוסים למארי אל (אזור נידח כ-600 ק"מ צפונית-מזרחית למוסקבה), שם חיו בתנאים קשים.
לאחר מכן הועברה המשפחה לקזחסטן, שם נאלץ אברהם, בהיותו בן 9 בלבד, למכור סיגריות לחיילים רוסים כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
בתום המלחמה המשפחה עשתה את דרכה חזרה לפולין במסע רכבת ממושך שארך שלושה שבועות, בקרון בהמות.
הוריו של אברהם, שרצו להעלות אותו ואת אחיו לארץ ישראל, שלחו אותם לבדם לקיבוץ דתי של אגודת ישראל בגרמניה, שהיה אמור לעלות לישראל.
שם חונכו הילדים במסגרת חרדית.
כאשר התברר שהקיבוץ לא יעלה לארץ, אספו הוריו של אברהם את בניהם והמשפחה עברה למחנה העקורים טראונשטיין שבדרום-מזרח בוואריה.
אברהם עלה לישראל באוניה "נגבה" ב־1949. תחילה שהה עם משפחתו במחנה מעבר, ולאחר מכן עברו להתגורר זמנית ברעננה.
כעבור חצי שנה השתקעה המשפחה בדירת חדר וחצי בשכונת רסקו ב' בחולון.
ב־1950 נפטרה אמו, ובעקבות זאת נטל אברהם על עצמו את ניהול משק הבית במקביל ללימודיו בתיכון קוגל.
בתקופה זו היה גם פעיל בתחום הספורט, ושיחק כדורגל בקבוצת מכבי חולון.
אורן החל את שירותו הצבאי בשנת 1954 בחיל התותחנים.
לאחר שסיים קורס קצינים, יצא ללימודי תואר בטכניון בשנים 1958–1961. לאחר לימודיו עבר למערך הנ"מ.
בנובמבר 1965 מונה לקצין אלקטרוניקה בגדוד 883, ובאפריל 1967 מונה למפקד גדוד 882. במלחמת ששת הימים שירת כסגן אלוף במפקדת כוחות הנ"מ, והיה שותף ב"מבצע תרנגול 53" בדצמבר 1969.
בשנים 1971–1974 פיקד על גנ"ם 883 (ביסנ"מ), ובמהלך תקופה זו, בפברואר 1971, הפילה יחידה תחת פיקודו מטוס קרב מצרי.
ב־7 באוקטובר 1973, היום השני למלחמת יום הכיפורים מינה אותו קצין הנ"מ הראשי מאיר שריב למפקד כוחות הנ"מ בסיני.
הוא הוריד לחזית את כל סגל בית הספר שבפיקודו, והקים באמצעותו את מפקדת הנ"מ בסיני.
גוף זה היווה למעשה את התשתית לאגד נ"מ 170 (דרום) שהוקם לאחר המלחמה.
ב-31 באוקטובר 1975 הקים אורן את אגד נ"מ צפון (אגד 168) ומונה לעמוד בראשו כשהוא מקודם לדרגת אלוף-משנה.
אורן פיקד על האגד עד 1978. את שירותו סיים ב-1982 בתפקיד קצין קישור נ"מ.
לקראת סיום שירותו הצבאי, החל אורן לעבוד כקצין אלקטרוניקה במנה"ר, ולאחר שחרורו מצה"ל שירת במספר תפקידים בולטים במשרד הביטחון.
בתוקף תפקידים אלה היה אחראי לשיתוף פעולה ישראלי/אמריקאי עבור פיתוח מטוס ה-F-16, ופעל רבות לפיתוח התעשייה המקומית, ובפרט בפריפריה.
בשנים 1993–1998 שימש כראש משלחת הרכש בניו יורק
לאחר פרישתו ממשרד הביטחון שימש כדירקטור בכמה חברות, ביניהן רפאל.
אורן היה בעל תואר ראשון בהנדסת חשמל מהטכניון (1981), ובוגר התכנית להכשרת בכירים בביטחון לאומי ובין-לאומי של אוניברסיטת הרווארד (1993).
נפטר בגיל 87 והובא למנוחות ביהוד.
היה נשוי למרים אורן ואב לשתי בנות.
נולד בשם אברהם קויפמן בי"א בחשון תר"ס לנחום קויפמן ולחובה בת אהרן קלצל בבראילוב, שבפלך פודוליה, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
בילדותו למד בחדר והיה פעיל ב"פרחי ציון", תנועת הנוער של "חובבי ציון".
עלה לארץ ישראל ב-1914, כדי ללמוד בגימנסיה הרצליה, ובחר בשם המשפחה איכר כניגוד לשמו המקורי שמשמעותו "סוחר".
הפסיק את לימודיו בגלל מלחמת העולם הראשונה, ועבד כפועל חקלאי וכשומר במושבות.
לקראת סוף המלחמה נמנה עם מתנדבי היישוב לגדוד העברי הארץ ישראלי.
אברהם איכר השתחרר מן הגדודים העבריים ב-1920, הצטרף ונמנה עם מייסדי "ההגנה".
ב-1923 צורף למנגנון הקבע של ההגנה.
היה ממניחי היסוד למערכת ההדרכה ב"הגנה", בשנת 1924 שימש מדריך ראשי בתל אביב וב-1926 התמנה למפקד המחוז.
בתפקיד זה שימש כארבע שנים.
במהלך פרעות תרפ"ט (1929) מונה, בנוסף לכך, גם למפקד מחוז ירושלים, במקום אברהם תהומי.
הוא נעצר על ידי הבריטים אחרי הצלחתו בהפעלת אנשי ההגנה לבלימת הפורעים הערבים בירושלים בפרעות, ונידון למאסר קצר ולתשלום קנס.
בשנים 1933-1931 פיקד על ההגנה בעמק בית שאן, עמק יזרעאל ועמק הירדן.
במאורעות תרצ"ו - תרצ"ט היה איכר קצין הקישור למשטרה הבריטית מטעם הסוכנות היהודית, לענייני הנוטרות.
הוא הקים עם אורד וינגייט את היחידות המיוחדות ואת המשמרות הניידים, הכשיר נוטרים בקורסים משותפים עם הבריטים, ולקח חלק ביצור נשק במחתרת, הפצתו לסליקים ויבוא נשק מחוץ לארץ.
איכר נמנה עם מקימי "משמר החופים" ופיקד עליו עד סוף מלחמת העולם השנייה, כאשר הועבר לידי הפלמ"ח.
בשנים 1950 עד 1960 היה אברהם איכר קצין הביטחון של הסוכנות היהודית.
בין השאר, היה ממונה על הכשרת כיתות הכוננות ביישובים החדשים להגנה נגד מסתננים.
היה חבר עם גולדה מאיר-יושבת ראש, דוד נמרי ויהודה ארזי, בוועד להקמת מוזיאון ההגנה בבית אליהו גולומב בשדרות רוטשילד בתל אביב.
איכר נמנה עם מייסדי מושב אביחיל, ליד נתניה.
מיוזמי ומקימי מוזיאון בית הגדודים במושב.
הוא התגורר במושב עד פטירתו בשנת 1980 ונטמן בבית העלמין בו.
אברהם איכר היה נשוי ארבע פעמים.
מאשתו הראשונה צילה לבית שטיינגרט נולדה הבת קטינה.
אשתו השנייה הייתה מרים (1909–1936), בתם של שמואל וסולטאנה טאג'יר, ממייסדי תל אביב.
לשניים נולדה הבת מרים (מיקי).
בנה הוא איש העסקים והפוליטיקאי אראל מרגלית.
מאשתו השלישית טובה לבית קוסובסקי נולדו בתו אבה ובנו ישראל (איזי).
איכר אימץ את בנה של אשתו הרביעית אנה, רוני איכר, תא"ל במיל., בעלה של מרים פיירברג ומנכ"ל חברת אחוזות החוף.
אברהם אילת הוא צייר, צלם, פסל, מורה לאמנות ואוצר ישראלי.
אברהם אילת בוגר הגימנסיה הרצליה בתל אביב וחניך תנועת השומר הצעיר.
בזמן לימודיו בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב השתתף בחוג לציור בהדרכת הצייר אריה אלואיל שהאמין בכישרונו ואף הזמין אותו בחופש הגדול לצפת לצייר בהדרכתו (1954).
לאחר שסיים שירותו בצה"ל במסגרת הנח"ל הצטרף לקיבוץ שמיר באצבע הגליל, שם היה חבר בין השנים 1960–1978. בשנותיו הראשונות בשמיר עבד אילת כרועה צאן לצידו של הצייר משה כגן שהיה אביו המאמץ בקיבוץ.
שנים 1962 – 1965, במקביל לעבודתו כרועה צאן בקיבוץ, למד יומיים בשבוע ב"בית הספר הגבוה לציור" בהדרכתו של מייסד בית הספר הצייר אריה מרגושילסקי.
המגע הבלתי אמצעי עם הטבע ותופעותיו השפיע על תפישת עולמו של אילת וקבע את הנושאים החוזרים ומופיעים לאורך השנים ביצירתו.
ב־1966 נסע אברהם אילת לפריז והצטרף ל"אטלייה 17" - סדנה בינלאומית לתחריט - אותה הקים וניהל האמן האנגלי ויליאם סטנלי הייטר
בסדנה התוודע אילת לאמנים מארצות שונות והתיידד עם הצייר היפני קנג'י יושידה (Kenji Yoshida) ששנתיים מאוחר יותר היה אורחו בקיבוץ שמיר.
ב-1970, לאחר שכבר הציג מספר תערוכות, זכה אילת במלגת השתלמות בחו"ל של קרן אמריקה-ישראל והתקבל ללימודים מתקדמים בבית הספר לאמנות סנט מרטין (St.
Martin's School of Art) בלונדון, שם למד בהנחייתו של הפסל אנתוני קארו, ובמקביל החל ליצור סרטים נסיוניים בהדרכתו של אמן הקולנוע המחתרתי מלקולם לה גרייס (Malcolm Le Grice).
אברהם אילת מתגורר עם בת זוגו מרגול גוטמן בעין הוד ויוצר בחיפה ובעין הוד.
1985-1986 - יזם את הביאנלה הישראלית הראשונה לצילום בעין חרוד, חבר בצוות הקמתה, מכין ומנהל במסגרתה שבוע של סדנאות בהשתתפות אנשי צילום ידועי שם מרחבי העולם
1992-1998 - חבר בוועדה לאמנות פלסטית של "אמנות לעם"
1995-1998 - יו"ר "פירמידה", עמותה לאמנות עכשווית, ואדי סליב, חיפה
1999-2000 - מנהל אמנותי ואוצר ראשי, המוזיאון הפתוח לצילום, תל חי
2003-2010 - יו"ר "פירמידה", עמותה לאמנות עכשווית, שהוא אחד ממייסדיה, בוואדי סליב, חיפה.
בין השנים 1962–1998 לימד מקצועות שונים של אמנות במוסדות להשכלה גבוהה, ביניהם: מכללת תל-חי, בית הספר "קלישר" תל אביב, בצלאל בירושלים, הפקולטה לאדריכלות בטכניון בחיפה ומכללת ויצו לעיצוב בחיפה בה גם עמד בתקופה מסוימת בראש המחלקה לצילום.
1962 - פרס קרן דוידסון של הקיבוץ הארצי.
1970 - מלגת לימודים בחו"ל של קרן התרבות אמריקה-ישראל
1989 - Premio Cervo, פרס בינלאומי על תרומה לתרבות אגן הים התיכון, ברינדיזי, איטליה
1995 - פרס קרן חיפה לאמן בוגר, חיפה
1997 - מלגת אמן אורח, אוניברסיטת ניו יורק, המחלקה לצילום, ניו יורק, ארצות הברית
2000 - מלגת שהייה ב-Cite des Arts ,פריז
2004 - פרס עידוד היצירה, משרד החינוך והתרבות.
ישראל: מוזיאון ישראל; מוזיאון תל אביב לאמנות; מוזיאון חיפה לאמנות; המשכן לאמנות עין חרוד;
חו"ל: הספרייה הלאומית הצרפתית, פריז, צרפת; מוזיאון לודוויג, קלן, גרמניה; מוזיאון אוניברסיטת תמה, טוקיו, יפן
אברהם אילת הציג כשישים תערוכות יחיד בישראל ומחוצה לה.
להלן מבחר מהן (רשימה מלאה אפשר למצוא באתר האמן: www.eilatart.com):
1975 - רישומים, מוזיאון חיפה לאמנות
1981 - מבנים לחלל נתון, מוזיאון חיפה לאמנות
1981 - כוחות, המשכן לאמנות, מוזיאון עין חרוד
1992 - מהבטן – מהמוח, מוזיאון ישראל, ירושלים
2002 - 112 פורטרטים פנים ואחור, galeria FF, לודז', פולין
2004 - סימנים מחשידים, מוזיאון תל אביב לאמנות
2005 - שתיקת הים, המוזיאון הימי, חיפה
2007 - היסטוריות, הגלריה בקיבוץ לוחמי הגטאות
2009 - שריטות, בגלריה של המחלקה לצילום באקדמיה לעיצוב של ויצו , חיפה
2010 - Psychophysical Time, גלריה G-art, איסטנבול, טורקיה 2014 - "מצבי צבירה" מסדרות ומתקופות שונות, מרכז הקצה
2016 - מלא כלום לייתכן, גלריה עירונית כפר סבא
2017 - עלת דברים ואחריתם, גלריה חנינא, תל אביב.
עבודותיו של אילת הוצגו במאות תערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם, והן מופיעות בקטלוגים רבים.
להלן רשימה חלקית (רשימה מלאה של תערוכות קבוצתיות ניתן למצוא באתר האמן: www.eilatart.com):
1986 - הביינאלה הישראלית הראשונה לצילום, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, עין חרוד
1987 - מתמונת נוף לעקבות בטבע, מוזיאון לודוויג, קלן, גרמניה
1988 - קו רקיע, מוזיאון תל אביב לאמנות
1989 - לחיות עם החלום, מוזיאון תל אביב לאמנות
1990 - העמוד בפיסול הישראלי העכשווי, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, תל אביב
1999 - הטריינאלה הבינלאומית למיצב, מוזיאון חיפה לאמנות
2004 - וידאו זירו – בדרך לקולנוע, מוזיאון חיפה לאמנות
2007 - במבט חטוף, גלריה מרכז הקצה, נהריה
2008 - לידת העכשיו, שנות ה-60 באמנות ישראל, מוזיאון אשדוד לאמנות, מרכז מונארט ;מציאות עקומה, המרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון
2008 - הטריינאלה הבינלאומית לאמנות עכשווית, פראג, הרפובליקה הצ'כית
2009 - צילום מישראל, קולטור באנהוף אלר, דיסלדורף, גרמניה
2010 - מגילות''', גלריה בית קופפרמן, קיבוץ לוחמי הגטאות
עומקם של פני השטח, 2013, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד (קטלוג, טקסטים גלעד אופיר וד"ר יוחאי רוזן)
שתיקת הים, 2006, יצא לאור בעקבות תערוכה בשם זה במוזיאון הימי הלאומי בחיפה (ספר-קטלוג, טקסטים יהושע סובול ואברהם אילת)
סימנים מחשידים, מוזיאון תל אביב לאמנות, 2004 (קטלוג, טקסט: שלומית שקד)
בשר ודם, פירמידה, מרכז לאמנות עכשווית, חיפה, 2003 (קטלוג, טקסט: קארול נגאר)
הכורסה, ספר אמן, מהדורה ממוספרת של 120 עותקים, חיפה, 2002 (טקסט: י.
112 פורטרטים מלפנים ומאחור, 2000 (קטלוג, טקסט: אברהם אילת)
אובייקטים 1992–1996 (קטלוג, טקסטים: יהושע סובול ואברהם אילת)
מהבטן – מהמוח, מוזיאון ישראל, ירושלים, 1992 (קטלוג, טקסטים: י.
צייר עם מצלמה, תל אביב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1986 (טקסטים: יהושע סובול וניסן פרץ)
מבנים לחלל נתון, מוזיאון חיפה לאמנות, ישראל, 1981 (קטלוג, טקסט: י.
אברהם אילת, רישומים, אקווארלים, תחריטים, הוצאת פרלינגר, וורגל, אוסטריה, 1980 (ספר, טקסט: רודולף קרוייצר)
רבי אברהם אלטר פולק (ה' בכסלו תרצ"ה, 12 בנובמבר 1934 – כ' באלול תשס"ו, 13 בספטמבר 2006) היה האדמו"ר מבערגסאז-פתח תקווה.
בנו החורג של האדמו"ר רבי אהרן רוקח מבעלז.
מחבר ספר 'אמונת איתן' על ענייני שביעית, על הש"ס ועוד.
נולד בעיר בערגסאז (אז צ'כוסלובקיה, כיום אוקראינה) לחנה, בתו של הרב יחיאל חיים לאבין ממאקווא ולרבי יוסף מאיר ראש חבורת שומר אמונים בבערגסאז (נינו של רבי יוסף מאיר וייס מספינקא).
נקרא אברהם על שם סבו, אבי אביו, רבי חיים אברהם מבערגסאז, והוסיפו לו את השם אלטר (שפירושו ביידיש זקן) כסגולה, היות שהסבא נפטר בצעירותו, דודו זקנו בעל החקל יצחק מספינקא שימש כמוהל.
שנה אחרי שפרצה מלחמת העולם השנייה גירשו את היהודים מעירו בערגסאז.
בין המגורשים היו רוב החסידים של אביו רבי יוסף מאיר שנשלחו לאושוויץ שם נרצחו.
לאמו הייתה אזרחות הונגרית שבזכותה הצליחה לברוח למאקווא בהונגריה יחד עם ילדיה אברהם ואחותו בילא חיה (שלאחר שנים התחתנה עם רבי מנחם מנדל מנדלזון גאב"ד קוממיות).
כאשר נכנסו הנאצים לעיר מאקווא החלו להעלות את היהודים על רכבות ולהסיעם למחנות ריכוז.
גם משפחתו הועלתה אל הרכבות, אך הרב פולק לא היה באותה רכבת בה היו שאר בני משפחתו.
באמצע הדרך הצליח לעבור אל הרכבת בה שהו אמו ובני משפחתו, דבר שגרם להצלתו, כיוון שהגיעה הוראה לפיה הרכבת עליה שהו תחזור למאקווא, והרכבת שבה שהה קודם המשיכה בדרכה לאושוויץ וכל נוסעיה נרצחו.
לאחר המלחמה באייר תש"ז בגיל 12, עלה ביחד עם אמו וחלק מבני משפחתה, בספינה לישראל, משם נסעו לירושלים והוא תגורר בבית זקנו האדמו"ר ממאקווא.
בשנת תש"ט לאחר שנישאה אמו בזיווג שני לרב אהרן רוקח האדמו"ר מבעלזא אומץ כבנו.
למד אצל הרב שמואל הלוי ואזנר בישיבת חכמי לובלין ונישא לבתו של הרב מרדכי וובר מחשובי חסידי בעלזא.
במשך 26 שנים התגורר בירושלים, ולאחר מכן עבר לפתח תקווה שם הקים את החצר - "בית אהרן" על שם רבי אהרן מבעלזא, והיו לו אוהדים רבים, בשנים האחרונות לחייו הקים חצר באלעד.
חיבר ספר בשם "אמונת איתן".
בשנותיו האחרונות סבל ממחלת הסוכרת.
סמוך לפטירתו שכל את בנו בכורו ר' יהושע.
הוא נפטר בכ' באלול תשס"ו, ונקבר בהר המנוחות בירושלים, בסמוך לקבר אביו חורגו רבי אהרון.
במקומו הוכתר בנו השני אהרן לממלא מקומו כאדמו"ר מבערגסאז.
רבי יהושע, שימש בחיי אביו כאב"ד קולבסוב בירושלים (נפטר בי"ח בשבט ה'תשס"ו)
רבי אהרן, אדמו"ר מבערגסאז אלעד.
מחבר סדרת הספרים "ביתו נאוה קודש" על מנהגי בעלז.
רבי אביגדור יוסף מאיר, אדמו"ר מבערגסאז ומנהיג קהילה מכובדת בבית שמש.
רבי מרדכי, אדמו"ר מבערגסאז בבני ברק.
רבי שלום, אדמו"ר מבערגסאז בירושלים.
הרב יואל, ראש כולל עיון בבני ברק.
רבי משה, רב בערגסאז אלעד.
הרב בנימין יחזקאל דוד, נשיא מוסדות עזרה לתקוה בפתח תקווה
רבי דוד טברסקי, רב קהילת ראחמסטריווקא בירושלים.
בנו של רבי זאב בן רבי יוחנן מרחמסטריווקא.
רבי ישעיהו צבי בריעף, אדמו"ר מירוסלב בוויליאמסבורג.
רבי ישכר בערצי לייפר, אדמו"ר מנדבורנא פתח תקווה בבני ברק.
רבי ישראל לייפר, רב קהילת נדברונא אלעד באלעד ועורך ספריו של חמיו.
רבי אברהם אלימלך פרלוב מקרלין (ד' באלול ה'תרנ"א – י"ד בחשוון ה'תש"ג; 7 בספטמבר 1891 – 25 באוקטובר 1942) היה האדמו"ר השמיני בשושלת אדמו"רי חסידות קרלין, שעמד בראשה משנת ה'תרפ"א (1921) ועד לרציחתו בשואה בשנת תש"ג (1942).
רבי אברהם אלימלך, נולד בד' באלול התרנ"ב לרבי ישראל מסטולין ולברכה שיינדל בתו של רבי דוד מזלטיפולי.
נישא בד' באדר תרפ"ב לחוה בת דודו רבי מרדכי יוסף מזלטיפולי.
לאחר נישואיו נשאר להתגורר כמה שנים אצל חותנו בזלטיפולי ולאחר מכן חזר לסטולין.
לאחר פטירת אביו מונה על ידי החסידים למלא את מקומו בסטולין על פי צוואת אביו, אך הוא סירב, ורק לאחר לחצים מצד חותנו ומצד רבי ישראל מטשורטקוב הסכים להתמנות כאדמו"ר מקרלין בקרלין (פינסק).
הקים את ישיבת "אור ישראל" בלונינץ, יחד עם אחיו רבי משה, בה כיהן מספר שנים כראש ישיבה רבי אלעזר מן שך, כמו כן הקים את ישיבת "בית אהרן" בירושלים.
תלמידו רבי משה מרדכי בידרמן מלעלוב התבטא עליו כי הוא הבעל שם טוב של דורו.
על פי עדות חסידיו, שהה בארץ ישראל (בה ביקר ארבע פעמים ביקורים ממושכים) כשהנאצים פלשו לעירו.
כששמע זאת רצה לחזור לעירו כדי לעודד את היהודים שם, וחסידיו ניסו לעצור בעדו, אך הרבי התעקש לחזור ולא להשאיר את חסידיו לבד.
האדמו"ר אכן חזר בספינה האחרונה שיצאה ונרצח שם.
רבי אברהם אלימלך נרצח בחודש חשוון תש"ג.
נסיבות מותו נותרו לוטות בערפל, כיוון שאין עדות אם נרצח על ידי הנאצים או על ידי האוקראינים.
חסידי קרלין מציינים את יום השנה (יארצייט) בי"ד בחשוון, אך התאריך המדויק אינו ברור.
(ישנה לכאורה עדות מאחד שראה אותו לאחר התאריך הנ"ל)
בתו חנה נישאה לרבי שמואל נחמיה פרנקל, אחיה של חיה לאו, אשתו של הרב משה חיים לאו.
אברהם (אלברט) ענתבי (Albert-Abraham Antébi; ה'תרכ"ט, 1869, דמשק – ב' באדר ב' ה'תרע"ט 4 במרץ 1919, איסטנבול) היה מהנדס ומורה, מחשובי המנהיגים והעסקנים ביישוב היהודי בארץ ישראל בתחילת המאה ה-20, בעל השפעה רבה על השלטונות העות'מאניים.
תרם רבות להתפתחות החינוך וההתיישבות היהודית בארץ ישראל.
ראשית חייו ותפקידו במוסדות כי"ח
נולד בשנת 1869 בדמשק שבסוריה לאסתר לבית קטרן ולרב יוסף ענתבי (1847–1919).
אביו היה מורה לעברית שפעל בדמשק ובמצרים, ומחבר הספר "ויצבור יוסף", בן למשפחת רבנים ספרדית מחלב שמוצאה מהעיר עַנְתֶבּ (גזיאנטפ).
סבו של אביו היה הרב יעקב ענתיבי, הנאשם הראשי בעלילת דמשק.
בצעירותו רכש השכלה מסורתית בישיבה ולאחר מכן בבית הספר המקומי של כי"ח בדמשק.
בשנת 1880 (ה'תר"מ) נשלח לפריז שבצרפת כדי ללמוד בבית ספר מקצועי למלאכה ולאמנות "ארמנטיה" (ecole du travail) של כי"ח ברחוב רוזייה שברובע היהודי בפריז.
בבית הספר המקצועי למד את מקצוע המסגרות, ובהמשך למד הנדסה ב"בית הספר לאמנויות ומלאכות" (ecole d'arts et métiers) בשאלון-אן-שאמפאן ובאנז'ה.
בשנת 1896 (ה'תרנ"ו) עבר לירושלים ושימש כעוזרו של נסים בכר, שניהל את מוסדות כי"ח בירושלים.
שנה לאחר מכן מונה למנהל בית הספר המקצועי כמחליפו של נסים בכר.
תחת ניהולו, עד לשנת 1913, גדל בית הספר ומספר התלמידים שבו, למרות הבעיות התקציביות והקושי בגיוס מורים מוסמכים ומדריכים יעילים למחלקות הלימוד השונות של בתי המלאכה.
בתקופתו נחלשה הסתייגות החוגים הדתיים הקיצוניים (האשכנזים בעיקר) מבית-הספר.
ההישג היה מרשים ביותר, לנוכח העובדה שבתי ספר דומים כאלו מטעם כי"ח באזור נחלו כישלון חרוץ.
המוסד אמנם התפתח בתקופתו של ענתבי כמנהל, אך כנראה שהוא עצמו לא היה בטוח בתרומת בוגריו להתפתחות היישוב היהודי.
בחלק מהדו"חות שלו לכי"ח ול-יק"א טען אמנם כי המוסד משרת ביעילות את היישוב היהודי בארץ ואף מחוצה לה.
הוא כתב שהמוסד משמש אתגר וסמל ליוזמים השואפים להקים מוסדות באותה רמה מקצועית, ושבוגרי בית הספר מתפרנסים בכבוד.
עם זאת, בדו"חות אחרים שלו תיאר מצב קודר ביותר וטען כי הישגי המוסד אינם מרשימים, מכיוון שבארץ יש אפשרויות כלכליות מצומצמות ביותר.
בכמה דיווחים רמז שיתפטר, בגלל חוסר תמיכה בו, וכי הוא מאוכזב מהחיים הקשים בירושלים.
בהיותו נאשם בפעילות פוליטית מוגזמת, נאלץ לעזוב את ניהול בית הספר בירושלים.
ענתבי שימש כנציג יק"א בירושלים משנת 1901 עד לשנת 1913. במסגרת תפקידו נדרש:
להמליץ לפני יק"א על הקצבות והלוואות מקופת המלווה שלה לבעלי מלאכה בירושלים, לשם המשך פיתוחן של שכונות שבהן ישבו יהודים עניים מארצות המזרח התיכון ששאפו להתפרנס בכבוד;
להמליץ בפני ראשי יק"א להקציב הלוואות להקמת בתים במושבות באזור ירושלים;
להמליץ לפני ראשי יק"א לממן את ירידתם של יהודים חסרי יכולת או חסרי יוזמה מן הארץ;
לדווח למרכז יק"א על המצב הפוליטי, הכלכלי והחברתי ביישוב, לרבות הפעילות הציונית, יחסי היהודים עם הערבים והשינויים במדיניות הממשל העות'מאני כלפי היישוב.
ענתבי רכש מוניטין בתפקידיו, הודות ליחסיו הטובים עם נרסיס לוון, אשר שימש הן כנשיא כי"ח והן כנשיא יק"א ודאג לקדמו.
הוא טיפח יחסים תקינים עם אפנדים ערבים ועם מושלים ופקידים עות'מאנים רבים בירושלים, תוך שהוא נעזר בשליטתו בצרפתית, בערבית ובטורקית.
לענתבי היו קשרים עם יוסף פאשה אל ח'אלידי, עם סעיד אל-חוסייני ועם חוסיין אל-חוסייני, שאיתו הקים את "הסהר האדום" בירושלים.
אמין אל-חוסייני היה למשך זמן מה תלמידו.
לענתבי היו קשרים טובים גם עם גורמים נוצרים בארץ הקודש, למשל עם הכומר הדומיניקני מארי-ז'וזף לגראנז', מייסדו של בית הספר המעשי ללימודי המקרא בירושלים.
מעבר לתפקידיו הרשמיים, ענתבי היה מעורה בפעילות הציבורית היהודית בירושלים.
הוא עסק ביישוב סכסוכים בקרב גורמים שונים באוכלוסייה, והשתדל אישית לפני השלטונות להקל גזירות שהוטלו על היישוב.
בין השנים 1913–1916 היה לנציג המושבות ביהודה, למתווך ועוסק ברכישת אדמות להתיישבות יהודית, ולאיש קשר בין המשרד הארצישראלי ביפו לישוב הישן, ובין עסקני היישוב הציוניים לאפנדים הערבים.
יחד עם ערבים מוסלמים ונוצרים הקים את הקמרה למסחר של ירושלים ושימש סגן יושב ראש שלה.
תחת חסותם של הרב הצרפתי מוריס ליבר ושל השר אריסטיד בריאן ייסד בשנת 1913 את ועד "ארץ ישראל (פלשׂתינה) – צרפת".
בנוסף היה ענתבי פעיל במסגרת הבונים החופשים, ומבחינה פוליטית אהד את המפלגה הרדיקלית הצרפתית ("המפלגה הרפובליקנית, הרדיקלית והרדיקל-סוציאליסטית – Parti républicain, radical et radical-socialiste).
במסגרת תפקידו כנציג יק"א סייע ענתבי ליהודים שבקשו לרדת, בעיקר במימון מחצית דמי הנסיעה, לנוכח המצב הכלכלי הקשה.
ענתבי סייע במיוחד לצעירים בעלי מקצוע ובריאים בגופם.
בשנים בהן התאפשרה התנועה, סייע ענתבי לכ-27 יהודים יורדים בממוצע ודיווח על התאקלמות טובה של המהגרים.
ההוראות מיק"א קבעו שאין לסייע ליורדים לאנגליה או לארצות הברית, אך ענתבי הצליח לשכנע את יו"ר כי"ח לאפשר סיוע לירידת פועלים צעירים וחסונים שיש להם משפחות בארצות הברית, כיוון שאין להם לאן ללכת.
את הציונים שהאשימו אותו בעידוד הירידה האשים בצביעות, מכיוון שקיבל בקשות סיוע לירידה מאישים ציוניים מרכזיים כמו אליעזר בן-יהודה, בוריס שץ, מאיר דיזנגוף, זלמן דוד ליבונטין, זאב גלוסקין ומרדכי קרישבסקי.
את בניו רשם ענתבי לבית הספר התיכון האוונגלי (לותרני) הגרמני בירושלים ואחר כך לתיכון לקנאל בפריז.
בנותיו למדו אצל הנזירות הקתוליות בבית הספר של מנזר סן ז'וזף בירושלים.
בעודו ממשיך לחיות ולעבוד בארץ ישראל, העדיף ענתבי לשכן את משפחתו במצרים.
השפעתו הרבה של ענתבי פחתה בימי המושל העריץ ג'מאל פאשה (שימש לו ליועץ בין 1915 ובין אוקטובר 1916) אך חזרה לתוקפה לאחר ימיו.
בשנת 1912 נאלץ מושל ירושלים, מוח'אדי ביי, למרות אהדתו את הישגי היישוב בתחומי החינוך והחקלאות, לאסור מכירת אדמות ליהודים, לרבות נתינים עות'מאניים.
אלברט ענתבי התגייס לעזרת היהודים שהיו נתינים עות'מאניים וכתב למושל כי צעד זה מפלה את הנתינים העות'מאניים היהודיים ומנוגד לחלוטין לחוקה הטורקית.
ענתבי הצליח לשכנע את המושל להקל במעט את הדין – כל האדמות שכבר היו בתהליך רכישה הועברו על שם יהודים עות'מאניים כשלמעשה, יעדם האמיתי היה למען עולים יהודים שלא היו נתינים עות'מאניים.
בנוסף לכך, ענתבי התחייב לדווח מראש על תוכניות של יהודים עות'מאניים לרכוש אדמות.
במסגרת הסכם בין ענתבי למושל, היה אפשר להעביר 4,800 דונם ליד לטרון לידי יהודים.
ענתבי אמנם קיבל שכר תמורת תיווכו ועיסוקו ברכישת האדמות, אך הוא עשה הרבה יותר מעבר לכך.
הוא עקב בערנות אחר שינויים בחוק, והשתדל למצוא אפשרויות לעקוף אותו.
אלברט ענתבי היה אדם שנוי במחלוקת.
אחד מתומכיו, אברהם אלמליח, עיתונאי, פעיל ציוני והעורך הראשון של העיתון "החרות" מתארו כך:
גם מרדכי בן הלל הכהן כתב עליו – "העסקן החרוץ הזה, שאין כמוהו לזריזות וחריצות, אם כי שטחי...
גדולה לפעמים השפעתו על פקידי הממשלה סביבו...
הוא יודע את האמצעים במה לתפוס אותם בלבם...".