tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשימה העיקרית הנוכחית של הצבא היא הגנה על איי טאיוואן, פנגוהו, ג'ינמן, מטסו ואיי הרפובליקה אחרים מפני פלישה צבאית אפשרית על ידי צבא השחרור העממי של הרפובליקה העממית של סין (PRC), שנחשב לאיום העיקרי על הרפובליקה הסינית, במחלוקת המתמשכת על מעמדה הבינלאומי של טאיוואן.
השימוש המוקדם ביותר בשם "הכוחות המזוינים של הרפובליקה של סין (中華民國 國 軍)" ניתן למצוא בחוקה הראשונה של הרפובליקה של סין בממשלת בייאנג בשנת 1923.
הכוחות המזוינים של הרפובליקה הסינית הם הצבא הלאומי של טאיוואן, הידועים בשם "גוג'ון 國 軍" שמשמעותו "צבא לאומי".
כאשר הרפובליקה הסינית הייתה בשלטון בסין היבשתית, צבאה נקרא הצבא המהפכני הלאומי עד שנת 1928. שמות אחרים במהלך התקופה כללו את "הצבא הלאומי הסיני" או "צבא קוומינטנג".
הלאמת הכוחות המזוינים בשנת 1947 ניתקה את קוומינטנג משליטה ישירה על הכוחות המזוינים והוא הפך לכוח ביטחון לאומי.
בשל שינוי חוקתי ובעקבות חוקת 1947, שאומצה אז, שונה שמו מאוחר יותר לצבא הרפובליקה הסינית.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1949, נאלצה ממשלת הרפובליקה הסינית לגלות אל האי טאיוואן והכוחות המזוינים המשיכו להיקרא "הצבא הלאומי הסיני".
הכוחות המזוינים של ארמניה (בארמנית: Հայաստանի զինված ուժեր) מורכבים משני אגפים: צבא היבשה , וחיל האוויר וההגנה האווירית (המהווה אגף מאוחד).
אף על פי שהוקם חלקית מכוחות הצבא הסובייטי לשעבר שהוצבו ברפובליקה הארמנית (בעיקר יחידות של ארמיית המשמר השביעית של המחוז הצבאי של עבר הקווקז), ניתן לייחס את צבא ארמניה לייסודה של הרפובליקה הראשונה של ארמניה בשנת 1918. בהיותה מדינה ללא מוצא לים, לארמניה אין צי.
מפקד הצבא הוא ראש ממשלת ארמניה, ניקול פשיניאן.
משרד ההגנה מופקד על ההנהגה הפוליטית בראשותו של סורן פפיקיאן, ואילו הפיקוד הצבאי נותר בידי המטכ"ל, בראשות הרמטכ"ל, שהוא לוטננט גנרל אדוארד אסריאן.
ארמניה חתמה על תוכנית שיתוף פעולה צבאית עם לבנון ב-27 בנובמבר 2015.
מאז 1988 נמצאים כוחות הצבא הארמנים במצב מלחמה עם אזרבייג'ן השכנה.
בה היו מספר עימותים חלק בקנה מידה מלא.
מאז מלחמת קרבאך השנייה מצבו של הצבא הידרדר משמעות עקב הפסד והוא אינו ברור כל-כך.
דבר שגרם לארמניה להתקרב יותר לארצות הברית (לאחר שקודם הייתה שותפה של רוסיה שלא ספקלה עזרה במלחמה) איתה היא אורכת אימונים משותפים יחד עם קבלת ציוד מערבי.
למרות זאת, אזרבייג'ן מאשימה את ארמניה בהצבת חלק גדול מכוחותיה הצבאיים לנגורנו-קרבאך ובכך לעקוף את התקנות הבינלאומיות הללו.
ארמניה אינה יצואנית משמעותית של נשק קונבנציונלי, אך היא סיפקה תמיכה, כולל חומר, לארמנים החיים בנגורנו-קרבאך במהלך מלחמת נגורנו-קרבאך.
עליה לפתח תצורות חדשות יותר כדי לתמוך בדרישותיה הבינלאומיות ולפעול ביעילות בשטח הררי ואחרים, אך עליה לעשות זאת מבלי להשפיע על היכולת הממוכנת הדרושה להתמודדות עם כוחות אזרבייג'ן.
בשנת 2000, המרכז ללימודים ומחקר בינלאומיים דיווח כי באותה תקופה היה לצבא הארמני יכולת הלחימה החזקה ביותר מבין שלושת הצבאות של מדינות דרום הקווקז (השניים האחרים הם גאורגיה ואזרבייג'ן).
מזכיר ה-ארגון האמנה לביטחון משותףC, ניקולאי בורדיוז'ה, הגיע למסקנה דומה לאחר תרגילים צבאיים משותפים בשנת 2007, כאשר הצהיר ש"הצבא הארמני הוא היעיל ביותר במרחב הפוסט-סובייטי".
זרוע היבשה היא הכוח העיקר בצבא ומחזיק ברוב המוחלט של כוח האדם בסד"כ המגיעה לגודל של גיס, ויחידותיו הראשיות הכפופות למטה הן בסדר גודל של עד חטיבה המחולקות לפי אזורים (ונושאות את ההגדרה - חיל מצב אזורי) באופן הבא:
חיל מרחבי ה-1 (אזור גוריס)
2 רגימנטים של חי"ר ממוכנים
חיל מרחבי ה-2 (אזור חאצ'הביור)
חיל מרחבי ה-3 (אזור ונדזור)
4 רגימנטים של חי"ר ממוכנים
חיל מרחבי ה-4 (אזור יעגנאדזור)
4 רגימנטים של חי"ר ממוכן
חיל מרחבי ה-5 (אזור ירוואן)
אוגדת הגנה אווירית מוקטנת (פועל בכפוף לחיל האוויר)
2 רגימנטים עצמאיים של נ"מ
חיל האוויר הוא זרוע קטנה בסד"כ הצבא עם 5,000 חיילים, ואליו כפוף איארכית גם חיל ההגנה האוויר.
בסוף דצמבר 2010, שר ההגנה הארמני, סיירן אוחניאן, הודה רשמית כי הצבא מצויד בטילי הקרקע-אוויר S-300 מתוצרת רוסיה.
S-300 הוצג לראשונה במצעד 2011 ובמערכת הטילים היחידה S-300 שנחשבת למערכת ניידת.
ה-S-300 היא מערכת ההגנה האווירית העיקרית המגנה על ביטחון האוויר של ארמניה.
כוח ההגנה של ארטסאך היא מיליציה שיצרה ארמניה בשטח נגורנו קרבאך שמוחזק בידי אזרבייג'ן.
ונכון להיום חלקם ממשיכים לפעול בצורה מחתרתית בשטח זה בעוד אחרים פועלים גם בגבולות ארמניה עקב הגרוש, ועל אף ההצהרה הרשמית על פירוק הכוח.
מליציה זו היא אגף בלטי רשמי מהכוחות המזוינים של ארמניה.
הכוחות המונגוליה של מונגוליה (במונגולית: Монгол Улсын Зэвсэгт Хүчин) הם הכוחות הצבאיים של מונגוליה הם האחראים להגנה על שלמותה ועל ריבונותה של מונגוליה, המורכבים משני ענפים עיקריים: ענף הצבא וחיל האוויר.
נשיא מונגוליה בטולגה קלטמה הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים של מונגוליה.
נכון לשנת 2019 חל במונגוליה גיוס חובה.
כוח האדם הסדיר מונה 35,000 איש, בנוסף לכוח מילואים של 150,000. התקציב שלהם הוא 210 מיליון דולר אמריקאי שמהווה 1.5% מהתוצר.
ענף היבשה נוסד בשנת 1912. משרתים בו כ־30,000 והוא מכיל מעל 470 טנקים, 650 נגמ"שים, 700 קני ארטילריה, רובם הכלים ישנים ומתוצר סובייטית.
חיל האוויר משמש בעיקר להגנה אווירית.
עיקר הכלים שעומדים לרשותו הם כלי נ"מ להגנה אווירית לדוגמה S-125 ו־ZU-23-2. בנוסף ל־10 מטוסי קרב, 3 מטוסי תובלה, ו־6 מסוקים.
משמר הגבול המונגולי היא סוכנות של ממשלת מונגוליה שפועלת ככוח מילואים לכוחות המזוינים של מונגוליה.
היא שומרת על גבולות המדינה בסמוך לרוסיה וסין וכן מונעת פעילויות לא חוקיות כמו הברחות וסחר בבני אדם.
גוף זה גם אחראי על סיור גבולות ועל הסדרת ההגירה הבלתי חוקית.
בסוכנות משרתים מעל 3,000 אנשי צוות וכ־300–350 יחידות של אומית למשטרה וסוכנויות ממשלתיות אחרות.
היא מהווה יחידת סמך של משרד הפנים והמשפטים של מונגוליה.
חיל הפנים של מונגוליה הוא ז'נדרמריה – כח משטרה צבאי למחצה – האחראי על תפקידי שמירה.
בנוסף, לצד גופים דומים נוספים, הוא מהווה עתודת מילואים לצבא מונגוליה.
הוא מגן על מבנים ממשלתיים ומוסדות כמו גוף השידור הלאומי המונגולי ובית הקברות הלאומי אלטאן-אלגיי.
במהלך המלחמה הקרה היה החיל אחראי על סיור גבולות, שמירה ובקרה על הגירה.
בנוסף לחילות אלו קיים גם ענף הנדסה והבניה, ענף הסייבר שהוקם בשנת 2021, ויחידה למשימות מיוחדות.
הכוחות המזוינים של מונגוליה הוקמו בשנת 1912 (כפי שהוא מוכר היום), ובעבר היה בהם ענף של חיל ים קטן (חיל האגם) אבל הוא נסגר בעקבות קיצוצים.
נקודות ציון בהיסטוריה הצבאית של מונגוליה מאז 1921:
המהפכה המונגולית ומלחמת העצמאות (1921) – העימות המכונן של ראשית הצבא העממי (אנ').
הקרב על אלטן-בולאק: הכוח המונגולי המהפכני בראשות דמידין סוחבאטאר, בסיוע הצבא האדום, הביס את כוחות ה"גוואמינדן" הסיניים ואת הכוחות הרוסים הלבנים של הברון אונגרן פון שטרנברג.
שחרור אורגה (אולן בטור): כיבוש עיר הבירה וביסוס השלטון הקומוניסטי.
מרד חובסגול: הצבא הופעל לדיכוי התקוממויות חמושות של נזירים בודהיסטים ושמרנים שהתנגדו לקולקטיביזציה בכפייה של הממשלה.
הצבא השתמש לראשונה בציוד מודרני כמו במטוסים ובמכוניות משוריינות כדי להכניע את המורדים.
תקרית אדאטסאג (1935): סדרת התכתשויות גבול קטנות נגד כוחות יפניים.
קרב ח'לחין גול (1939): עימות גדול ומשמעותי עבור הצבא המונגולי לצד הסובייטים נגד הארמייה היפנית השישית.
בעימות זה הפרשים והשריון המונגולי מילאו תפקיד חשוב באבטחת האגפים במהלך כיתור הכוחות היפניים.
לאורך רוב מלחמת העולם השנייה (1941–1945), הצבא המונגולי רתק כוחות יפניים גדולים לגבול כדי למנוע פלישה, מה שסיע לבעלות הברית ובפרט ברית המועצות.
מבצע סערת אוגוסט (1945) (אנ'): פלישה משולבת עם ברית המועצות למנצ'וריה.
הכוחות המונגולים חצו את מדבר גובי והרי חינגן, שחררו שטחים נרחבים והביסו יחידות של צבא קוואנטונג היפני.
קרב בייטק-שאן (Peitakshan): עימות מזוין בגבול שבין מונגוליה למחוז שינג'יאנג בסין.
כוחות מונגולים וסובייטים נלחמו נגד פרשים מוסלמים סינים (חיל המצב של ה"גוואמינדן") על השליטה באזור הגבול.
בתקופה זו הצבא לא השתתף בלחימה ישירה, אך היה בכוננות גבוהה מול שני שכנותיה ובפרט בתקופת הפיצול הסיני-סובייטי (שנות ה-60 וה-70) עם התעצמות צבאית אדירה על הגבול עם סין שגרם לאירוח כוחות סובייטיים גדולים בשטח מונגוליה.
לאחר נפילת הקומוניזם, הפך הצבא המונגולי לשותף פעיל במשימות שלום של האו"ם ובקואליציות בינלאומיות:
מלחמת עיראק (2003–2008): מונגוליה שלחה כוחות אבטחה ואימון לסיוע לכוחות הקואליציה.
המלחמה באפגניסטן (2003–2021): שליחת כוחות להגנת בסיסים (בעיקר בבסיס בגראם) ואימון ארטילריה לצבא האפגני.
סיוע הומניטרי בקוסובו ובסיירה לאון.
דרום סודן (UNMISS): מונגוליה תרמה כוח שלום לאו"ם בגודל גדוד.
חיילים מונגוליים השתתפו בקרב חלקין גול בקיץ 1939 ובפלישה הסובייטית למנצ'וריה באוגוסט 1945, כששני המקרים היו חלק קטן בפעולות שהובילו את הכוחות הסובייטיים לפעול נגד הכוחות היפנים ובעלי בריתם.
דבר שבין היתר הוביל את סין להכיר בעצמאות של מונגוליה שמספר שנים קודם לכן התנקה מסין.
מלבד מלחמות אלה הצבא המונגולים היה מעורב במספר מרידות בסין ובמונגוליה לצד מספר משימות שלום בכם לקח חלק.
הכוחות המזוינים של מקסיקו (בספרדית: Fuerzas Armadas de México) הם הכוח הצבאי של מקסיקו וכוללים את צבא מקסיקו ואת הצי המקסיקני.
הצבא כולל את חיל האוויר המקסיקני, והצי כולל את חיל הנחתים ואת כלי הטיס של הצי.
הצבא והצי נשלטים על ידי שתי מחלקות ממשלתיות נפרדות, המחלקה לביטחון לאומי ומחלקת הצי, אשר שומרות על שרשרת פיקוד נפרדת וללא מפקד משותף, למעט נשיא מקסיקו.
מרכיביו העיקריים של הצבא הם: מטה לאומי, מפקדות אזוריות ויחידות עצמאיות.
המחלקה לביטחון לאומי מפקדת על הצבא באמצעות מערכת פיקוד מרכזית ומספר גדול של גנרלים.
הצבא מהווה את הזרוע הגדולה ביותר מכוחות המזוינים של מקסיקו.
כיום ישנם 12 "אזורים צבאיים" ותחתיהם 44 תתי-אזורים, בשני המקרים נעשה שימוש בשיטת מספור על מנת להבחין בין האזורים השונים.
המפקדה הלאומית של חיל האוויר ממוקמת במפקדת הצבא במקסיקו סיטי.
חיל האוויר מחולק גם הוא לאזורים: צפון מזרח מקסיקו, צפון מערב מקסיקו, מרכז מקסיקו ודרום מקסיקו.
מחלקת הצי, המפקדה הלאומית של הצי המקסיקני, ממוקמת במקסיקו סיטי.
כוחות הצי מחולקים לשתי קבוצות עצמאיות: כוחות המפרץ וכוחות הפסיפיק (מערב).
לכל קבוצה מפקדה משלה, קבוצת משחתות, קבוצת כלי עזר, קבוצת נחתים וקבוצת כוחות מיוחדים.
לצי זרוע אוויר עם מטוסי תובלה, סיור ומעקב.
לצי מספר בסיסים והוא בעל יכולות לבניית ספינות, הדבר מהווה השפעה גדולה על הכלכלה והתעסוקה במדינה.
חיל הנחתים מהווה את זרוע החי"ר של הצי המקסיקני.
הוא אורגן מחדש בשנת 2007 ל-30 גדודי נחתים, גדוד צנחנים, גדוד שהוצמד לחטיבת משמר הנשיא, שני כוחות תגובה מהירה עם שישה גדודים כל אחד ו-3 קבוצות כוחות מיוחדים.
החיל אחראי על אבטחת הנמלים, הגנה על החופים וסיורים ימיים.
משמר החופים אחראי על מוכנות ותגובת הצי לאירועי חירום, חיפוש והצלה.
קיימים מספר ארגונים צבאיים אחרים אשר פועלים באופן עצמאי מהצבא והצי.
המוביל מבין הכוחות העצמאיים הוא כוח צבאי המורכב משתי חטיבות חי"ר ממוכנות הממוקמות במקסיקו סיטי וכן חטיבה ממונעת עם כוחות מלאים לקרב ולתמיכה.
בנוסף, ישנן יחידות כוחות מיוחדים (אוגדה אחת ויותר מ-100 גדודים אזוריים עצמאיים) וחטיבת צנחנים.
כל הכוחות העצמאיים הללו ממוקמים במקסיקו סיטי, שם הם פועלים ככוח עתודה וכמרכזי מצוינות.
ב-2019 אישר הקונגרס של מקסיקו הקמת משמר לאומי עצמאי במטרה לשמור על הביטחון הלאומי והביטחון הציבורי.
המשמר הלאומי כפוף למחלקה לביטחון והגנה אזרחית.
מכיוון שלא קיים שר ביטחון, הצבא והצי לא פועלים תחת מפקד אחד, למעט הנשיא שהוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
על פי חוקת מקסיקו, הנשיא הוא גנרל חמישה כוכבים יחיד בכוחות המזוינים, כאשר בראש כל מחלקה (המחלקה לביטחון לאומי ומחלקת הצי) ניצב קצין גנרל בעל ארבעה כוכבים.
כך נוצר מצב כי כל גנרל ממלא תפקיד כפול: כחבר קבינט המדווח ישירות לנשיא וכמפקד בפועל של הזרוע.
על פי חוק כל גבר מקסיקני בגיל 18 נדרש לשנה של שירות חובה, הבאה לידי ביטוי באמצעות כמה שעות תרגול או שירות לאומי בסופי שבוע.
כלומר לא מדובר בהכשרה צבאית ממשית.
רוב משרתי החובה יוכשרו לכל היותר פעם אחת בלבד בשימוש ברובה במהלך שנת שירות החובה והם לא ישולבו ביחידות צבאיות סדירות.
הכוחות המזוינים מורכבים לרוב מאנשי מקצוע אשר מתחייבים בחוזה ל-3 שנות שירות ובסופם יכולים לחתום לשירות של שנתיים נוספות.
על מנת להמשיך לאחר מכן, הם נדרשים לבצע בחינות או להגיש בקשה ללימודים בבתי הספר הצבאיים.
הכוחות המזוינים של בוסניה והרצגובינה (בסרבית: Оружане снаге Босне и Херцеговине) הם הכוח הצבאי של בוסניה והרצגובינה וכוללים את יחידת זרוע היבשה ויחידת חיל האוויר וההגנה האווירית.
הכוחות המזוינים הם האחראים לביטחונה של המדינה מפני פלישות חוץ ולסיוע לשאר כוחות הביטחון במדינה.
הכוח נוסד בשנת 2005 על בסיס שני גופי צבא שאוחדו.
בשנותיו הראשונות עיקר הציוד הגיע מתוצרת של מדינות יוגוסלביה לשעבר, ועם הזמן החל להתקבל גם ציוד מתוצרת מערבית.
הכוח צבר בין היתר ציוד הכולל כ-300 טנקים מסוגים: M-84, T-54 ו- M-60, בערך 30 מסוקים פעילים.
החל מ-1 בינואר 2006 בוטל גיוס החובה בבוסניה והרצגובינה.
כוח האדם מורכב מכ־10,000 חיילי סדיר ועוד כ־6,000 במילואים.
חלוקת הכוח האדם בסדיר היא כ-7,500 בזרוע היבשה והשאר בזרוע האוויר וההגנה האווירית.
זרוע היבשה מחולקת לפיקוד התמיכה ולפיקוד המבצעי המחולק בצורה הבאה:
אל הפיקוד המבצעי כפופים שלוש חטיבות המחולקות בצורה כמעט אחידה ומורכבת כך:
שלושה גדודי חי"ר על פי חלוקה אתנית של האוכלוסייה כל אחת
גדוד הנדסה - פילוס וצמ"ה
חיל האוויר עוסק בעיקר בהגנה אווירית וסיוע אווירי קרוב לכוחות הקרקע בעזרת שתי טייסות מסוקים.
בבוסניה והרצגובינה אין חיל ים, מפני המוצא המצומצם שלה לים.
הכוחות המזוינים של מרוקו או כוחות הצבא המלכותי של מרוקו הם הכוחות הצבאיים של ממלכת מרוקו.
הם מורכבים מהצבא, הצי, חיל האוויר, הז'נדרמריה המלכותי והמשמר המלכותי.
הכוחות המזוינים של מרוקו גדולים, מאומנים היטב עם ניסיון רב-נגד התקוממות, לוחמה במדבר ופעולות אוויר-קרקע.
ניסיון נוסף הגיע מהשתתפות בפעולות שמירת השלום.
בנוסף צבאה הוא מהמובילים במדינות אפריקה בלוחמה הררית ומושלגת הודות ליחידות הפועלות בהרי האטלס.
הכוחות הצבאיים המרוקאים העתיקים ביותר הם אלו של ממלכות המאורי הברבריות מסביבות 225 לפנה"ס.
הצבא המרוקאי קיים ברציפות מאז עלייתה של אימפריית אלמורוויד במאה ה-11. בתקופת החסות (1912–1955), מספר גדול של מרוקאים גויסו לשירות הגדודים של צבא אפריקה הצרפתי.
רבים שירתו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירתו יותר מ-300,000 חיילים מרוקאים (כולל כוחות עזר גומראיים) עם הכוחות הצרפתיים החופשיים בצפון אפריקה, איטליה, צרפת ואוסטריה.
עם תום מלחמת העולם השנייה, כוחות מרוקו היוו חלק מחיל המשלוח הצרפתי למזרח הרחוק שהיה מעורב במלחמת הודו-סין הראשונה בין השנים 1946–1954.
הצבא הספרדי עשה גם הוא שימוש נרחב בחיילים מרוקאים שגויסו במרוקו הספרדית הן במהלך מלחמת הריף של 1921–1926 והן במהלך מלחמת האזרחים בספרד של 1936–1939. המרוקאים, יחד עם הלגיון הספרדי, היוו את צבא אפריקה הספרדי.
הז'נדרמריה, הידועה בשם "מהל-לה ג'ליפיאנאס" ומעוצבת על פי הגומראיים הצרפתיים, הועסקה באזור הספרדי.
לאחר פירוק מרוקו הצרפתית ב-1955, הוקמו ב-14 במאי 1956 הכוחות המזוינים המלכותיים.
14,000 אנשי צבא מרוקו מהצבא הצרפתי ו-10,000 מהכוחות המזוינים הספרדיים הועברו לכוחות המזוינים החדשים שנוצרו, מספר זה גדל בכ-5,000 לוחמי גרילה לשעבר מ"צבא השחרור", כ-2,000 קצינים ומש"קים צרפתים נשארו במרוקו בחוזים קצרי טווח עד שתוכניות ההכשרה באקדמיות הצבאיות יצרו מספר מספיק של קצינים מרוקאים.
ב-1960 הוקם הצי המלכותי המרוקאי.
הפעילות הראשונה של צבא מרוקו במסגרת מדינה עצמאית הייתה במלחמת החולות בתחילת שנות ה-60 נשלחו כוחות מרוקו לקונגו כחלק מהאו"ם הרב-תכליתי הראשון מבצע שמירת השלום ONUC, הכוחות המזוינים המלכותיים של מרוקו לחמו בחזית הגולן במהלך מלחמת יום הכיפורים (בעיקר בקרב על קוניטרה).
הכוחות גם נטלו חלק סמלי במלחמת המפרץ בקרב שאר צבאות ערב.
בשנים 1975–1991, הכוחות המזוינים של מרוקו נלחמו במלחמת סהרה המערבית נגד חזית פוליסריו, תנועת שחרור לאומית של מורדים בתמיכת אלג'יריה המבקשת את עצמאותה של סהרה המערבית ממרוקו.
הצבא המרוקאי השמיד את כל המוצבים שיצר הפוליסריו וניצח באופן מכריע ברוב הקרבות, אך מתקפות הגרילה נמשכו, ומרוקו הייתה במתיחות כלכלית ופוליטית בעקבות המלחמה.
ב-14 ביולי 1999 השתתפו הכוחות המזוינים של מרוקו, בהזמנת נשיא צרפת ז'אק שיראק, במצעד יום הבסטיליה בשאנז אליזה, מדובר היה באירוע יוצא דופן עבור כוחות מזוינים שאינם צרפתים.
הצבא המרוקאי המודרני מורכב מהזרועות הבאות:
הצבא המלכותי המרוקאי הוא הזרוע של הכוחות המזוינים המלכותיים של מרוקו האחראי על פעולות צבאיות יבשתיות.
כוחות הצבא מונים כ-195,000 חיילים, ובמקרה של מלחמה או מצב מצור, כוח נוסף של 150,000 חיילי מילואים וכוחות חצי-צבאיים, כולל 20,000 סדירים של הז'נדרמריה המרוקאית המלכותית ו-30,000 כוחות עזר (כוח פרלמנטרי) תחת פיקוד משרד ההגנה.
רשמית המשמר המלכותי המרוקאי הוא חלק מהצבא המלכותי המרוקאי, אולם הוא נמצא בשליטה מבצעית ישירה של המלך, חובתו הבלעדית של המשמר היא לספק את הביטחון והבטיחות של המלך ומשפחת המלוכה של מרוקו.
חיל האוויר המלכותי המרוקאי הוא זרוע חיל האוויר של הכוחות המזוינים של מרוקו, הוא מעסיק 13,000 עובדים ומצויד ביותר מ-300 מטוסים.
במאה ה-21 החל חיל האוויר המלכותי המרוקאי בתוכנית מודרניזציה מתקדמת של הצי המיושן ושיפור יכולות מבצעיות.
הצי המלכותי הוא הזרוע של הכוחות המזוינים של מרוקו האחראי על ביצוע פעולות ימיות, משימתו כוללת הגנה על הטריטוריה והריבונות של מרוקו, כמו גם את השליטה על 280 אלף קמ"ר של אזור כלכלי בלעדי.
בהתחשב בקו החוף המשמעותי של מרוקו (2,952 ק"מ) ומיקום אסטרטגי המפקח על מצר גיברלטר, המדינה (ביחד עם ספרד ובריטניה) מעורבת עמוקות באבטחת נתיב המים הבינלאומי החשוב הזה.
הז'נדרמריה המלכותי המרוקאי הוא גוף הז'נדרמריה של מרוקו, החקיקה שייסדה את הז'נדרמריה מתארת אותה ככוח ציבורי שנועד להבטיח את ביטחון הציבור והסדר הציבורי ויישום החוקים.
נוסח חקיקה זה מצרף את הז'נדרמריה לצבא המלכותי של מרוקו, ומהווה כוח צבאי במבנה, בממשל ובצורות הפיקוד שלו.
ביולי 2021 נחת בישראל מטוס תובלה של חיל האוויר המרוקאי, כמה ימים לפני תרגיל צבאי בינלאומי גדול שהתקיים בישראל.
עם זאת, בצה"ל סירבו להתייחס לנושא.
עוד פורסם באותו חודש כי כלי שיט של ישראל ומרוקו ישתתפו בתרגיל משותף בים השחור.
בנובמבר 2021 ביקר שר הביטחון בני גנץ במרוקו וחתם על מזכר הבנות ביטחוני שכלל בין היתר קשרים בין צה"ל לצבא מרוקו.
הכוחות המזוינים של ניגריה הם הכוחות הצבאיים המשולבים של הרפובליקה הפדרלית של ניגריה.
הם מורכבים מצבא ניגריה, הצי הניגרי וחיל האוויר הניגרי.
נשיא ניגריה מתפקד כמפקד העליון של הכוחות המזוינים, מפעיל את סמכותו החוקתית באמצעות משרד ההגנה, האחראי על ניהול הצבא ואנשיו.
הראש המבצעי של הכוחות המזוינים הוא ראש מטה ההגנה, הכפוף לשר ההגנה הניגרי.
עם כוח של יותר מ-223,000 חיילים פעילים, הצבא הניגרי הוא אחד משירותי הלחימה במדים הגדולים באפריקה.
לפי "Global Firepower", הכוחות המזוינים של ניגריה הם כוח הצבא הרביעי בעוצמתו באפריקה, ומדורגים במקום ה-35 בדירוג הבינלאומי.
הכוחות המזוינים הניגרים הוקמו בשנת 1960 כיורש של היחידות הקרביות של כוח הגבול המלכותי של מערב אפריקה המוצב במדינה, אשר שימש בעבר ככוח השדה הרב-גדודי של האימפריה הבריטית בתקופת חסותה על ניגריה.
זמן קצר לאחר הקמתו, הכוחות המזוינים היו עסוקים במבצעי לחימה נגד מדינת ביאפרה המבודדת במהלך מלחמת האזרחים בניגריה (מלחמת ביאפרה) מ-1967 עד 1970. בנקודת זמן זו, כוח האדם הצבא הניגרי עלה מ-85,000 חיילים בשנת 1967, ליותר מ-250,000 חיילים עד סוף המלחמה.
בשנים שלאחר מלחמת האזרחים, הכוחות המזוינים הניגרים הצטמצמו בחצי מגודלו לכ-125,000 איש.
כיום, הכוחות המזוינים של ניגריה מתמודדים עם מספר אתגרים מקומיים שממשיכים לערער את היציבות בתוך ניגריה והאזור כולו.
המרכיב את מצב עניינים זה הוא התפקיד שממלאת השחיתות בניסיונות המתמשכים לחזק את הכוחות המזוינים.
השחיתות החלישה באופן היסטורי את יכולתו של הצבא הניגרי להתמודד עם איומי ביטחון הפנים, והיא מואשמת כאחראית לאריכות הפעילות המתמשכת של המורדים והטרוריסטים הפועלים ברחבי המדינה.
למרות האתגרים הללו למוכנות המבצעית שלו, הכוחות המזוינים של ניגריה התחייבו למספר תוכניות מודרניזציה רחבות היקף כדי לחזק את המשמעת ואת כוח האש של חייליו.
זה כולל רכישת כלי רכב משוריינים חדשים, מטוסי קרב ומזל"טים בסיור אווירי, ושיפוץ כלי שיט שסבלו מתקופות ממושכות של תחזוקה לקויה או מינימלית.
מגמות אלו בהתפתחות הכוחות המזוינים ככוח לוחם, כמו גם המאמצים להילחם בשחיתות בשורות אנשי הצבא והביורוקרטיה הממשלתית, היו חשובים ביותר ביכולתה של ניגריה להתמודד עם אתגרים לביטחונה הלאומי וליציבותה במדינה ובמערב אפריקה.
מאז הקמתו נלחם הצבא הניגרי במלחמת אזרחים - הסכסוך עם ביאפרה בשנים 1967–1970 - ושלח כוחות שמירת שלום מחוץ למדינה הן כחלק מכוח שמירת השלום של האומות המאוחדות והן כחלק מכוחות שמירת הפסקת האש של הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה (ECOWAS).
הצבא גם בתפס את השלטון פעמיים (1966 ו-1983) כחלק מהפיכות צבאיות.
ההתרחבות הגדולה של הצבא במהלך מלחמת האזרחים ביססה עוד יותר את האחיזה הצבאית הקיימת בחברה הניגרית שנמסרה מהמשטר הצבאי הראשון.
בכך, היה לו חלק נכבד בחיזוק מעמדו של הצבא בחברה הניגרית, ובירידה האפקטיביות הצבאית.
אולוסגון אובסנג'ו, שב-1999 הפך לנשיא, קינה את העובדה בנאום ההשבעה שלו באותה שנה: "המקצוענות אבדה...
הלב שלי מדמם לראות את ההידרדרות בבקיאות הצבא".
מפעלי הכשרה בניגריה כוללים את כניסת הקצינים היוקרתית של האקדמיה להגנה של ניגריה בקדונה, מכללת הפיקוד והמטה של הכוחות המזוינים בג'אג'י, והמכללה הלאומית למלחמה באבוג'ה.
קבוצת הקבלנות הצבאית המסחרית האמריקנית "Military Professional Resources In" הייתה מעורבת בסביבות השנים 1999–2000 בייעוץ ביחסים אזרחיים-צבאיים עבור הכוחות המזוינים.
תפקידי הכוחות המזוינים של מדינה מעוגנים בחוקה שלה.
ההגנה על השלמות הטריטוריאלית ואינטרסים הליבה האחרים של האומה מהווים את המהות העיקרית של תפקידים כאלה.
סעיף 217–220 של חוקת ניגריה משנת 1999 מתייחס לכוחות המזוינים של ניגריה:
יהיו כוחות מזוינים לפדרציה שיורכבו מצבא, צי, חיל אוויר ושאר הזרועות של הכוחות המזוינים של הפדרציה שיוקמו בחוק של האספה הלאומית.
הפדרציה תצייד ותשמור על הכוחות המזוינים, בכפוף לחוק של האספה הלאומית שנעשה מטעמו, כפי שניתן לראות בהם מתאימים ואפקטיביים לצורך:
הגנה על ניגריה מפני תוקפנות חיצונית.
שמירה על שלמותה הטריטוריאלית והבטחת גבולותיה מפני פגיעה ביבשה, בים או באוויר.
לדכא את ההתקוממות ולפעול לעזרת רשויות אזרחיות כדי להשיב את הסדר על כנו כאשר הנשיא נקרא לעשות זאת אך בכפוף לתנאים שייקבעו בחוק של האספה הלאומית.
לבצע תפקידים אחרים שייקבעו בחוק של האספה הלאומית.
הרכב חיל הקצינים ודרגות אחרות של הכוחות המזוינים של הפדרציה ישקפו את האופי הפדרלי של ניגריה.
הצבא הניגרי הוא הזרוע היבשתית של הכוחות המזוינים הניגרים והגדול ביותר מבין הכוחות המזוינים.
הרכבים עיקריים כוללים את הדיוויזיה הראשונה, הדיוויזיה השנייה, הדיוויזיה המשוריינת השלישית, הדיוויזיה ה-81, הדיוויזיה ה-82 והדיוויזיות החדשות שהוקמו 8, 7 ו-6. בראש צבא ניגריה עומד כיום האלוף פארוק יחיא שמונה על ידי הנשיא מוחמדו בוהארי.
צבא ניגריה משחק תפקיד מרכזי בהגנה על הדמוקרטיה של ניגריה מאז הרפובליקה הראשונה עד כה.
הצי הניגרי הוא הסניף הימי של הכוחות המזוינים של ניגריה.
מבנה הפיקוד של הצי הניגרי מורכב כיום מהמטה הימי באבוג'ה, שלושה פיקודים מבצעיים עם מפקדות בלאגוס, קלבר ובאיילסה.
מפקדת פיקוד ההדרכה ממוקמת בלאגוס, הבירה המסחרית של ניגריה, אך עם מתקני אימונים הפרוסים בכל רחבי ניגריה.
ישנם חמישה בסיסים מבצעיים, חמישה בסיסים מבצעיים קדמיים (כאשר שניים נוספים ייצאו לדרך בקרוב), שתי מספנות הממוקמות בלאגוס ובפורט הרקורט ושני ציים הממוקמים בלאגוס ובקלבר.
בראש הצי הניגרי עומד כיום סגן אדמירל אווואל זובאירו גמבו.
חיל האוויר הניגרי הוקם רשמית בינואר 1964 עם סיוע טכני מגרמניה המערבית.
חיל האוויר התחיל את תפקודו כיחידת תובלה עם צוות אוויר שעבר הכשרה בקנדה, אתיופיה ופקיסטן.
חיל האוויר לא קיבל יכולת לחימה עד שמספר מטוסי מיג-17 נשלחו אליה מברית המועצות ב-1966.
הוא מטיס מטוסי תובלה, ומאמן מסוקים ומטוסי קרב.
חיל האוויר נותן חסות לבית הספר הצבאי של חיל האוויר בג'וס, ולמכון הטכנולוגי של חיל האוויר.
ניגריה גם נקטה במדיניות של פיתוח אימונים מקומיים ויכולות ייצור צבאיות.
ניגריה המשיכה במדיניות קפדנית של גיוון ברכש הצבאי שלה ממדינות שונות.
בראש חיל האוויר הניגרי עומד כיום מרשל האוויר איסיאקה אולדיו אמאו.
יש כוח משימה משותף באזור דלתא ניז'ר ששמו "להחזיר את התקווה".
מדובר בצוות מבצעי בין-שרותי המורכב מאנשי הצבא, חיל הים וחיל האוויר למלחמה בטרור בדלתא ניז'ר.
מטה הכוח ממוקם בעיר ינגואה.
ראש כוח המשימה המשותף הנוכחי בדלתא ניז'ר הוא האדמירל אקינג'יד אקינרינדה.
השתתפות צבא ניגריה במשימות בינלאומיות
בדצמבר 1983 הודיע המשטר החדש של האלוף מוחמדו בוהארי כי ניגריה אינה יכולה להרשות לעצמה עוד תפקיד אנטי-קולוניאלי אקטיביסטי באפריקה.
בשנת 1990 חברות הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה הקימו את כוח שמירת שלום, שהובל על ידי צבא ניגריה, כדי להתערב במלחמת האזרחים הראשונה בליבריה.
הצבא הוכיח את יכולתו לגייס, לפרוס ולקיים כוחות בגודל חטיבה לתמיכה בפעולות שמירת השלום בליבריה.
כוחות צבא ניגרים קטנים יותר נשלחו בעבר כחלק מכוחות שמירת השלום של האו"ם והקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה ביוגוסלביה, גינאה ביסאו וסיירה לאון.
דוקטרינה זו של התערבות צבאית אפריקאית בראשות ניגריה נקראת לפעמים "Pax Nigeriana".
הצהרת מדיניות זו לא הרתיעה את ניגריה תחת הגנרלים איברהים בבנגידה ב-1990 וסאני אבאצ'ה ב-1997 מלשלוח כוחות שמירת השלום של הקהילה הכלכלית של מדינות מערב אפריקה לליבריה ומאוחר יותר לסיירה לאון כאשר פרצו מלחמות אזרחים במדינות אלו.
הנשיא אולוסגון אובסנג'ו באוגוסט 2003 הכניס חיילים ניגרים שוב לליבריה, בעקבות לחץ אמריקני, כדי לספק נוכחות זמנית עד להגעת משלחת האומות המאוחדות בליבריה (UNMIL).
לאחר מכן הוצא צ'ארלס טיילור מהשלטון בליבריה והוגלה לניגריה.
באוקטובר 2004, שוב נפרסו כוחות ניגרים בדארפור שבסודאן כדי להוביל כוח של האיחוד האפריקאי שנועד לעצור את רצח העם בדארפור.
ניגריה תרמה יותר מ-20,000 חיילים/משטרה למשימות שונות של האו"ם מאז 1960. משטרת ניגריה והחיילים השתתפו ב:
UNIPOM – הודו ופקיסטן, 1965, במהלך מלחמת הודו-פקיסטן השנייה
יוניפי"ל - לבנון, 1978, במהלך מלחמת האזרחים בלבנון
UNIIMOG – איראן ועיראק, 1988, במהלך מלחמת איראן–עיראק
UNPROFOR – יוגוסלביה, 1998, במהלך מלחמת קוסובו
UNMISET – מזרח טימור, 1999, במהלך משבר מזרח טימור
MONUC - הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, 2004, במהלך סכסוך קיוו
קצינים ניגרים שירתו כראשי הגנה במדינות אחרות, כאשר בריגדיר גנרל מקסוול חוב שימש כראש המטה הכללי של סיירה לאון בשנים 1998–1999, וקצינים ניגרים פעלו כקציני פיקוד אחראי של הכוחות המזוינים של ליבריה לפחות מאז 2007.
הכוחות המזוינים של הפיליפינים (בפיליפינית: Sandatahang Lakas ng Pilipinas) הם הכוחות הצבאיים של הפיליפינים.
הכוחות מורכבים משלושה ענפי שירות עיקריים: הצבא, חיל האוויר וחיל הים (כולל חיל הנחתים).
נשיא הפיליפינים הוא המפקד העליון של הכוחות והוא יוצר מדיניות צבאית עם מחלקת ההגנה הלאומית, מחלקה מבצעת המשמשת כאורגן העיקרי שבאמצעותו מתבצעת המדיניות הצבאית, בעוד שראש מטה הכוחות המזוינים משמש כמפקד הכללי והקצין הבכיר ביותר.
משמר החופים הפיליפיני מסופח גם הוא לכוחות המזוינים בזמן מלחמה.
השירות הצבאי הוא התנדבותי לחלוטין.
הכוחות המזוינים של הפיליפינים הוקמו רשמית ב-21 בדצמבר 1935 עם כניסתו לתוקף של חוק ההגנה הלאומי מאותה שנה.
הגנרל האמריקאי בדימוס דאגלס מקארתור התבקש לפקח על הקמתם והכשרתם.
מקארתור קיבל את ההצעה והפך לפילדמרשל של הפיליפינים, דרגה שאף אדם אחר לא החזיק בה מאז.
הנשיא קזון העניק רשמית את התואר פילדמרשל למקארתור בטקס בארמון מאלאקניינג ב-24 באוגוסט 1936, כשהופיע עם שרביט זהב ומדים ייחודיים.
צבא הפיליפינים כלל נכסים ימיים ואוויריים המדווחים ישירות למפקדת הצבא והמשטרה הפיליפנית.
בשנת 1938 הופרדה אוגדת השוטרים מהצבא ואורגנה מחדש לכוח משטרה ארצי.
מקארתור הרחיב את צבא הפיליפינים עם השבתו של הצי ב-1940 והקמת חיל האוויר הפיליפיני, אך הם לא היו מוכנים ללחימה בתחילת המלחמה באוקיינוס השקט בדצמבר 1941 ולא הצליחו להביס את הפלישה היפנית לפיליפינים בשנים 1942–1941.
בשנים 1940–1941, רוב חיילי הצבא הפיליפיני שולבו בכוחות המזרח הרחוק של צבא ארצות הברית (USAFFE), כאשר מקארתור מונה למפקדו.
USAFFE ניסו להילחם באי קורגידור, ולאחר מכן הצליחו הכוחות היפניים לאלץ את כל החיילים הפיליפינים והאמריקאים הנותרים להיכנע.
אלו ששרדו את הפלישה אך נמלטו מהיפנים היוו את הבסיס ליחידות גרילה ולכוח צבאי מקומי של צבא העמים הפיליפיני שהמשיך את הלחימה נגד האויב בכל רחבי האיים.
הפיליפינים קיבלו את עצמאותם ב-1946 לאחר שיפן הובסה במלחמת העולם השנייה (זו הייתה עצמאותם השנייה לאחר הכרזת העצמאות הפיליפינית ב-1898).
בשנת 1950 הוקם חיל הנחתים הפיליפיני, כוח חי"ר ימי בפיקודו של הצי הפיליפיני.
במהלך מלחמת קוריאה מ-1951 עד 1953, הפיליפינים שלחו גדודי כוחות מזוינים שונים, הידועים בשם כוחות המשלוח הפיליפיני לקוריאה (PEFTOK) להילחם במסגרת פיקוד האומות המאוחדות בראשות ארצות הברית בשחרור קוריאה הדרומית מהכוחות הצפון קוריאנים הפולשים.
בשנת 1966 גם נשלח גדוד לדרום וייטנאם במהלך מלחמת וייטנאם כדי לשפר את התנאים הכלכליים והחברתיים של אנשיו שם.
יחידות של הכוחות נשלחו באותו הזמן גם לאיי ספראטלי.
ב-1963 יצטרפו הנשים הראשונות לשורות הכוחות המזוינים עם הקמת חיל העזר לנשים.
הנשיא פרדיננד מרקוס ביקש להיות בעל השפעה אישית חזקה על הכוחות המזוינים ברגע שהפך לנשיא ב-1965. הוא אחז בתיק שר הביטחון ב-13 החודשים הראשונים לנשיאותו כדי לפתח את מה שחוקרים ציינו כ"מערכת פטרונות בתוך מערכת הביטחון".
התיק העניק לו אינטראקציה ישירה עם הנהגת הכוחות המזוינים, וכן מעורבות יום יומית בביצוע המבצעי השוטף של הכוחות.
עם הכרזת המשטר הצבאי ב-1972, מרקוס השתמש בכוחות בתור "אחד התומכים החיוניים של המשטר".
עם ההכרזה על משטר צבאי, אחת המשימות הראשונות שלהם הייתה מעצר מהיר של יריביו הפוליטיים של מרקוס, אך אחיזתו של מרקוס בשלטון נגמרה למעשה ברגע שהצבא הסיר את תמיכתו ממנו בפברואר 1986.
מרקוס היה אחראי על הרחבה משמעותית של הכוחות המזוינים, שצמחו מכוח של 57,100 אנשים ב-1971 ל-113,000 ב-1976 – גידול משמעותי של על פני תקופה של חמש שנים.
הוא גם הגדיל את תקציב הביטחון מ-880 מיליון פסו פיליפיני ב-1972 ל-4 מיליארד פסו פיליפיני ב-1976. מרקוס גם הקים את תוכנית Self Reliance Defense Posture (SRDP), שהייתה אמורה לאפשר לבנות נשק, טנקים, כלי רכב משוריינים, ספינות, סירות תותחים וכלי טיס במקום לקנות ממקורות זרים.
הצבא קיבל תפקידים רבים מלבד משימת ההגנה הלאומית שלו, כולל סיוע ביישום פיקוח מחירים שהוטל על מוצרי מפתח כמו תירס ואורז, אכיפת הכללים של תוכנית רכש התירס הלאומית, סיוע באיסוף הלוואות לבנקים הכפריים והממשלתיים.
הלוואות ותפקידי שיטור שונים כמו איסוף נשק ללא רישיון, אכיפת עוצר ודיכוי שביתות, עצרות והפגנות אחרות.
ממשל מרקוס סימן גם את תחילתם של לפחות שני סכסוכים ארוכי טווח שהמשיכו להשפיע על ממשלים מאוחרים יותר: הסכסוך בדרום הפיליפינים וסכסוך צבא העם החדש.
פברואר 1986 חלה תקופה של אי ודאות וזאת בשל האמונה כי התקיימה הונאת בחירות במהלך הבחירות לנשיאות בפיליפינים ב-1986, הדבר גרם לתנועת חרם ולהפגנות אזרחיות מסיביות.
במהלך המהומות, פלג של הכוחות המזוינים בראשות שר ההגנה חואן פונס אנרייל וסגן ראש הסגל של הכוחות המזוינים, סגן גנרל פידל ו' ראמוס, החליטו לבצע הפיכה צבאית נגד מרקוס.
עם זאת המזימה נחשפה, והכוחות המעורבים נלכדו במחנות השכנים: מחנה אגווינלדו ומחנה קראם בקזון סיטי.
הארכיבישוף הקתולי של מנילה, חיימה סין, עלה לשידור ברדיו וקרא לאנשים להגיע לאזור שבין שני המחנות (שנקרא Epifanio de los Santos Avenue) ולעזור להגן על כוחות המורדים.
מכיוון שקבוצות אזרחיות כבר תכננו הפגנות מסיביות בעקבות תוצאות הבחירות, קהל רב הצליח להתאסף ולמנוע מכוחותיו של מרקוס לתקוף את המחנות אגווינלדו וקראם.
ההתקוממות האזרחית הזו יצרה את מהפכת כוח העם ואת סילוק מרקוס מהשלטון.
קורסון אקינו מונתה לנשיאה החדשה של הפיליפינים.
ב-26 בפברואר מעט אחרי חצות, חמש משאיות צבאיות של חיילים בפיקודו של פידל ראמוס הגיעו לארמון מלאקאניאנג כדי לאבטח אותו לאחר שמרקוס עזב, והעבירו את השליטה לממשלה הזמנית של הפיליפינים עד שניתן יהיה לחוקק חוקה חדשה שנה לאחר מכן, ב-1987.
בתקופת הממשל של קורסון אקינו, רוב היחידות הצבאיות נותרו נאמנות לה כשהיא התמודדה עם ניסיונות הפיכה שונים נגדה, בין אם על ידי פלגים צבאיים שנשארו נאמנים לרודן לשעבר, או על ידי התנועה הרפורמית של הכוחות המזוינים.
לאחר ניסיון ההפיכה ב-1989, הנשיאה אקינו הקימה ועדה כדי לחקור ולספק דו"ח מלא על סדרת ניסיונות ההפיכה.
בשנת 1991 צומצמו הענפים העיקריים של הכוחות המזוינים מארבעה לשלושה, כאשר המשטרה הפיליפנית, ענף מרכזי של הכוחות המזוינים שהוטל עליו לאכוף את החוק ולבלום את הפשע, מוזגה רשמית עם המשטרה הלאומית של המדינה.
ובכך הוצאה המשטרה משליטת הכוחות המזוינים, והפכה להיות תחת מחלקת הפנים והשלטון המקומי.
בשנת 2000, הנשיא דאז ג'וזף אסטרדה הורה לכוחות המזוינים לפתוח ב"מלחמה כוללת" נגד חזית השחרור האסלאמית של מורו, קבוצת שרוצה להכריז על מינדנאו כמדינה עצמאית.
בשנת 2001, אסטרדה הודח מהשלטון במרד שנמשך יומיים, שבו מילאו הכוחות המזוינים תפקיד מפתח.
כוחות ההפיכה מינו את סגנית הנשיא גלוריה מקפגל ארויו כנשיאה.
מאז 2001, הכוחות המזוינים של הפיליפינים פעילים בתמיכה במלחמה בטרור ומאז תקפו קבוצות טרור במינדנאו.
ב-2012 אמר ראש המטה של הכוחות כי לא חלה עלייה במספר החיילים לאורך תקופה ארוכה, וכי הצבא שואף לגייס 20,000 חיילים בשלוש שנים.
בשנת 2013 הצליחו הכוחות לעצור את ההתקפות של חזית השחרור הלאומית של מורו על העיר זמבואנגה כשהם פתחו במתקפה כדי להכריז על עצמאותה של רפובליקת בנגסמורו.
בשנת 2016, הכוחות היו בעימותים עם מיליציית מאוט בפברואר ובנובמבר אותה שנה.
בשנת 2017, הכוחות המזוינים התעמתו עם חמושים של דאעש בקרב על מאראווי, וקראו לנשיא דוטרטה להכריז על משטר צבאי.
ביולי 2021 כתוצאה מהתרסקות מטוס של חיל האוויר נהרגו 50 אנשים.
חוקת הפיליפינים משנת 1987 העמידה את הכוחות המזוינים של הפיליפינים תחת שליטתו של אזרח, נשיא הפיליפינים, המשמש כמפקד העליון שלהם.
כל הענפים הם חלק ממחלקת ההגנה הלאומית, שבראשה עומד שר ההגנה הלאומית.
לכוחות המזוינים של הפיליפינים יש שלושה ענפים עיקריים:
שלושת הענפים העיקריים הללו מאוחדים תחת ראש המטה הכללי של הכוחות המזוינים של הפיליפינים (CSAFP) שבדרך כלל מחזיק בדרגת גנרל / אדמירל.
לאורך השנים, הכוחות המזוינים זכו להכרות ולשבחים רבים במגזרים המקומיים, בממשלה הלאומית ובקהילה הבינלאומית.
דוגמה אחת היא צוות הקליעה של צבא הפיליפינים, שבו היחידה הייתה האלופה הכללית בתחרות בת שבועיים שנערכה באוסטרליה, בשנת 2013. צוות הקליעה של צבא הפיליפינים זכה ב-14 מדליות זהב, 50 מדליות כסף ושתי מדליות ארד במיומנויות הצבא האוסטרלי במפגש הנשק (AASAM) בשנת 2014.
כוח שמירת השלום הפיליפיני ה-7 שנשלח לרמת הגולן זכה בעיטור השירות היוקרתי של האו"ם בשנת 2014 על ביצוע משימתם.
הכוחות המזוינים העממיים של וייטנאם (בוייטנאמית: Lực lượng Vũ trang nhân dân Việt Nam) הם הכוחות המזוינים של וייטנאם, תחת פיקוד הוועדה הצבאית המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם.
הכוחות מורכבים מ-3 מרכיבים: צבא העם של וייטנאם המהווה את הכוחות הצבאיים של וייטנאם, הביטחון הציבורי של וייטנאם שהיא המשטרה וגוף אכיפת החוק של וייטנאם ומיליצית ההגנה העצמית של וייטנאם שהיא המיליציה של וייטנאם.
משרד ההגנה אחראי על ניהול הכוחות.
צבא העם של וייטנאם (וייטנאמית: Quân đội nhân dân Việt Nam) (אנ') הוא צבא וייטנאם.
הצבא כולל: צבא היבשה, הצי העממי של וייטנאם (כולל חיל הרגלים הימי), חיל האוויר העממי של וייטנאם, משמר הגבול של וייטנאם ומשמר החופים של וייטנאם.
כוח הביטחון הציבורי של וייטנאם
הביטחון הציבורי של וייטנאם (בווייטנאמית: Công an nhân dân Việt Nam) הוא כוח המשטרה והביטחון הראשי של וייטנאם.
כוחות הביטחון הציבוריים העממיים מהווים את כוח הליבה של הכוחות המזוינים בביצוע המשימה של הגנה על הביטחון הלאומי והבטחת הסדר החברתי והבטיחות, ומניעת פשיעה.
מיליציית ההגנה העצמית של וייטנאם (וייטנאמית: Dân quân tự vệ) היא המיליציה של וייטנאם.
כוחות המיליציה הם כוחות חמושים המוניים המהווים את הכוח המגן על המפלגה, הממשלה, חיי האנשים ורכושם ורכוש המדינה.
האנשים המרכיבים את המליציה מוכנים להילחם, לשרת, להוות את ליבת הלחימה מול האויב כאשר יש מלחמה, להשתתף בבניית ההגנה הלאומית, ההגנה האזרחית ולהבטיח סדר ובטיחות, להילחם בפשיעה.
המדינה בונה כוח מיליציה והגנה עצמית חזק ונרחב.
הארגון, המשימות והמדיניות של המיליציה וההגנה העצמית של וייטנאם עומדים בהוראות חוק המיליציה וההגנה העצמית וחוקים רלוונטיים אחרים.
הכוחות המזוינים של האיטי , מורכבים מצבא האיטי, חיל הים של האיטי, חיל האוויר של האיטי, משמר החופים של האיטי, סוכנות הביון הלאומית (ANI) וכמה כוחות משטרה (משטרת פורט-או-פרינס).
הצבא תמיד היה הזרוע הדומיננטית כשהאחרים הזרועות האחרים תמכו בו בעיקר.
שמו של צבא האיטי שונה מ-Garde d'Haiti ל-Forces Armées d'Haïti—FAd'H בשנת 1958 במהלך שלטונו של פרנסואה דובליה.
לאחר שנים של התערבות צבאית בפוליטיקה, כולל עשרות הפיכות צבאיות, פירקה האיטי את צבאה ב-1995.
ב-17 בנובמבר 2017, הכוחות המזוינים גויסו מחדש על ידי הנשיא ז'ובנל מואיז.
הנשיא השעה את הצווים הביצועיים הקודמים של הנשיא דאז, ז'אן-ברטראן אריסטיד, אשר השעה ופיזר את הכוחות המזוינים ב-6 בדצמבר 1995.
לאחר שנים של התערבות צבאית בפוליטיקה, כולל עשרות הפיכות צבאיות, האיטי פירקה את צבאה ב-1995. האספה הלאומית של האיטי יצרה כוח אכיפת חוק אזרחי חדש, עם המשטרה הלאומית של האיטי החמושה בכבדות, ומשמר החופים של האיטי, בסיוע ארצות הברית והאו"ם.
עם זאת, עד היום לא היה תיקון חוקתי רשמי לביטול הצבא.
משלחת הייצוב של האו"ם בהאיטי (MINUSTAH) הוסמכה להשלים את פירוק הנשק והפירוק של כל המיליציות שנותרו.
מכיוון שאין לה צבא משלה, האיטי מסתמכת במידה רבה על כוחות שמירת השלום של האו"ם.
הכוח הרב לאומי היה אחראי לדיכוי המהומות ולהכנות לבחירות דמוקרטיות.
לפני הגעת כוחות האו"ם, כוח רב-צדדי שהורכב מחיילים מקנדה, צ'ילה, צרפת וארצות הברית סייע לייצב את המדינה בהנהגתו הזמנית של הנשיא בוניפאסי אלכסנדר.
להאיטי אין איומים חיצוניים ממשיים.
משך זמן רב היחסים בין האיטי לרפובליקה הדומיניקנית מתוחים, אך הגבול הנוכחי קבוע מאז 1936.
ב-2017 פרסמה ממשלת האיטי כי היא מקימה את הצבא מחדש.
על פי ההודעה, הממשלה ביקשה לגייס כ-500 גברים ונשים, בין הגילאים 18–25, שעברו את בחינות התיכון.
תפקידו של הצבא יהיה לסייע בהתמודדות בעתות אסון טבע ולפטרל בגבולות האיטי.
הצבא וחיל האוויר היו הזרועות המאובזרות יותר של הכוחות המזוינים, כאשר חיל הים היה הכי פחות מצויד לאורך השנים ועד לפירוק הצבא ב-1994.
רבים ממטוסי חיל האוויר של האיטי נתרמו כיד שנייה מארצות הברית וצרפת.
לאחר גיוס מחדש של חיל האוויר של האיטי על ידי הנשיא, חיל האוויר ההאיטי ירכוש כלי טיס צבאיים מרוסיה, סין, ברזיל וישראל ב-2020 כחלק מתוכנית ציוד מחדש כוללת.
הצי הימי של האיטי היה קיים בתחילת המאה ה-20 והוכרע על ידי הצי של ארצות הברית בתחילת המאה ה-20.
הספינות (בעיקר סיירות) מהצי שהיה קיים בשנות ה-80 נמסרו למשמר החופים של האיטי בעקבות פירוק הצבא.
על המשטרה הלאומית של האיטי מוטלת המשימה של אכיפת חוק ואבטחה להאיטי.
הכוח מורכב מהשירותים הכלליים והמנהליים, המשטרה המנהלית, המשטרה המשפטית, צוות ה-SWAT ויחידת ההגנה הנשיאותית.
במשטרה יש גם מספר יחידות חצי-צבאיות להגנה.
משטרת האיטי משתמשת בכלי הנשק הבאים:
משמר החופים של האיטי אחראי על פעולות אכיפת חוק, אבטחה וחיפוש והצלה.
הוא מחזיק בסיסים בפורט-או-פרנס, קאפ-האיסיין וז'אקמל.
לכוח יש כיום 19 כלי שיט.
משמר החופים מהווה חלק מהמשטרה הלאומית של האיטי.
נכון לשנת 2022 משרתים בצבא כ-1,200 חיילים כאשר הכוונה היא להגדיל את הכמות ל-5,000
הכוחות המזוינים של מאלי כוללים את צבא מאלי, חיל האוויר של מאלי ואת המשמר הלאומי.
הכוחות המזוינים של מאלי כפופים לשר ההגנה והווטרנים של מאלי.
ספריית הקונגרס האמריקאי משנת 2005 ציינה כי הכוחות נמצאים בתקצוב חסר, מצוידים בדלות, ודורשים רציונליזציה.
הארגון שלהם סבל מאי שילוב כוחות הטוארג לצבא הסדיר ב-1992, במסגרת ההסכם בין הממשלה לטוארג".
בשנת 2009 הוערך גודלם של הכוחות של מאלי בכ-7,350 חיילים בצבא, 400 בחיל האוויר ו-50 בחיל הים.
הז'נדרמריה והמשטרה המקומית אמונים על שלטון החוק בתוך המדינה.
עוד הוערך שבמדינה 4,800 משרתים בארגונים סמי צבאיים, מתוכם 1,800 בז'נדרמריה, 2,000 במשמר הרפובליקני ועוד 1,000 במשטרה.
מספר מהמשרתים אומנו בארצות הברית, צרפת וגרמניה.
ההוצאה הצבאית מהווה 13% מההוצאה הלאומית של מאלי.
מאלי משאילה גם חיילים לכוחות שמירת השלום של האו"ם במערב ומרכז אפריקה.
הכוחות המזוינים של מאלי הוקמו על ידי מגויסי חובה ממאלי ווטרנים של צבא צרפת.
במהלך החודשים אחרי הקמת צבא מאלי, כוחות צרפת עזבו בהדרגה את בסיסיהם במאלי.
בין הבסיסים האחרונים שנסגרו היו בסיס קטי, ב-8 ביוני 1961, תסלית, ב-8 ביולי, גאו ב-2 באוגוסט ובסיס חיל האוויר 162 בבמקו ב-5 בספטמבר.
במהלך שנות ה-60 וה-70, הסתמכו הצבא וחיל האוויר על ברית המועצות לאספקת חלפים ואימונים.
ב-19 בנובמבר 1968, ערכה קבוצת קצינים צעירים הפיכה לא אלימה בסיומה הקימו חונטה ובה 14 חברים, שבראשה עמד לויטננט מוסא טראורה.
החונטה ניסתה לערוך רפורמות כלכליות, אולם נתקלה בהתנגדות פנימית ובבצורת בחבל הסאהל.
חוקה חדשה אושרה ב-1974, ובמסגרתה הוקם משטר חד מפלגתי במטרה להעביר את מאלי לשלטון אזרחי בעתיד.
עם זאת, החונטה המשיכה להחזיק בכוח.
ביוני 1979 נערכו בחירות ובהן התמודדה מפלגה אחת בלבד, ובמסגרתן גנרל טראורה קיבל 99% מהקולות.
מאמציו לשמר את המשטר החד מפלגתי נתקלו בהפגנות סטודנטים שדוכאו באכזריות, ונערכו שלושה ניסיונות הפיכה, ללא הצלחה.
ממשל טראורה שלט במדינה במהלך כל שנות ה-70 וה-80. ב-26 במרץ 1991, אחרי ארבעה ימים של מהומות עזות, עצרה קבוצה של 17 קצינים, אותם הנהיג הנשיא לעתיד אמדו טומני טורה, את הנשיא טראורה והשעתה את החוקה.
הקצינים הקימו גוף אזרחי כדי שינהל את המדינה, והובילו תהליך שבסופו נערכו בחירות חוקיות.
ב-1990 החל מרד הטוארג, כשבדלנים תקפו בנייני ממשלה מסביב לגאו.
פעולת התגמול של הכוחות המזוינים הובילה להתפרצות מרד בהיקף מלא, שבליבו עמדה מחאה על אי שילוב הטוארג בצבא.
הסכסוך גווע אחרי שב-1992 הוקמה ממשלה חדשה בראשות אלפה עומאר קונרה ונחתם הסכם.
בנוסף, מאלי הקימה אוטונומיה בשם קידאל, והחלה לקדם שילוב טוב יותר של בני הטוארג בחברה.
ב-1994 תקפו שוב בני הטוארג שאומנו על ידי לוב את גאו, מה שהוביל מחדש לפעולות תגמול, וגרר את מאלי הלכה למעשה למלחמת אזרחים.
צבא מאלי קרס ברובו בתחילת 2012, במהלך המלחמה נגד הבדלנים.
בפרק זמן של פחות מחודש הצליחו הבדלנים לכבוש כ-60% משטחי מאלי, תוך שהם משתלטים על כל המחנות והבסיסים בשטח זה, מוציאים להורג מאות חיילים, וגורמים למאות אחרים לערוק.
בעקבות התקדמות המורדים, קבוצת חיילים ביצעה ב-22 במרץ 2012 הפיכה בה הודח הנשיא אמדו טומני טורה.
לאחר שהחונטה הצליחה לתפוס את השלטון, היא הדפה בהצלחה הפיכה נגדית ב-30 באפריל על ידי נאמנים לנשיא.
צבא מאלי החל להיבנות מחדש על ידי צרפת, וכיום הוא מסוגל להוציא פעולות נגד הטרור.
בפברואר 2020 הכריז הצבא ש-200 מחייליו הגיעו לעיר קידאל, בצפון המדינה.
זו הייתה הפעם הראשונה בה כוחות הצבא הצליחו להגיע לאזור זה, מאז שהבדלנים רדפו את הצבא מאז 2014.
מאז ההפיכה שהתרחשה ב-2020, מקבל הצבא סיוע מטורקיה.
המשרתים בצבא ממוינים לשירות חובה של שנתיים.
במאלי חלוקה לשישה אזורים צבאיים.
מאלי היא אחת מארבע מדינות הסהרה שהקימו ועדת מטה צבאי משותף ב-2010, יחד עם אלג'יריה, מאוריטניה וניז'ר.
חלק נוסף מהצבא הוא חיל ים קטן, שכולל כ-130 חיילים ו-3 סירות סיור בנהר.
מאלי קיבלה לאורך שנות ה-70 וה-80 ציוד רב מברית המועצות, מה שהפך את צבאה לאחד החזקים במערב אפריקה, בזכות הפעלת מערכות נשק מתקדמות.
לצבא מאלי לפחות שני בסיסי אימונים מרכזיים.
הראשון הוא האקדמיה הצבאית המשולבת והשני הוא האקדמיה לכוח השלום של מאלי.
חיל האוויר של מאלי מחזיק במטוסים שונים מתוצרת צרפתית בעיקר, אולם לאורך השנים רכש גם מטוסים ומסוקים סובייטיים וכן במאה ה-21 רכש כטב"מים מתוצרת טורקיה.
הכוחות המזוינים של ליבריה הם הכוח הצבאי של ליבריה, שנועד לשמור על ריבונות המדינה ולסייע במצבי חירום.
על פי החוקה של ליבריה, העומד בראש הצבא הוא נשיא המדינה, והשר לביטחון לאומי הוא האמון על פעילות הצבא בפעולה.
בעוד הרמטכ"ל הוא ראש הדרג הצבאי ומשמש כזרוע המבצעת של פקודות הדרג המדיני, תוך פיקוד ופיקוח על הצבא בזמן שיגרה.
בליבריה מציינים את ה-11 בפברואר כיום הלאומי של הכוחות המזוינים.
הצבא נוסד בשנת 1908 על בסיס מיליציה שנקראה משמר הגבול הליברי, שבתורה התבססה על כוח חצי צבאי שאורגן עם ראשית הגעת העבדים המשוחררים מאמריקה.
כמו כן השם הנוכחי של הצבא הוא נקבע בשנת 1956. במשך כמעט כל ההיסטוריה של הצבא הוא קיבל סיוע חומרי והדרכה ניכרת מארצות הברית.
ברוב ההיסטוריה של הצבא הליברי, הוא כמעט ולא היה מעורב בלחימה של ממש או בפעולות צבאיות, למעט מספר משימות מועטות בהם לקח חלק, פרט למלחמות האזרחים של ליבריה .
מעט מן הפעולות בהן לקחו חלק הכוחות המזוינים של ליבריה:
בשנים הראשונות פעלו לדיכוי מרידות של שבטי הילידים של פנים הארץ, ואבטחת הגבולות מפני פלישות של אלו אל ערי החוף – שם התרכזה אוכלוסיית המתיישבים שבא מאמריקה.
מלחמת העולם הראשונה – סיועה למדינות ההסכמה בשליחת מספר קטן של חיילים המתנדבים לסייעה בחזית המערבית (אם זאת לא נרשם תיעוד על השתתפות בקרב).
לצד התגוננות מפי תקיפות חופי ליבריה על ידי הצי של גרמניה.
מלחמת העולם השנייה – סיועה לבעלות הברית ושליחת חיילים תחת פיקוד הצבא אמריקאי לחזית הצרפתית (גם במקרה זה לא נרשם על מעורבות בלחימה), לצד הנגשה מלא של משאבי המדינה לבעלות הבירית בתמורה לסיוע והגדל הצבא הליברי.
השתתפות במשימת האו"ם בקונגו בשנות ה-60, עם למעלה מ-300 חיילים ליברים.
ההפיכה הצבאית ב-1980 וניסיון ההפיכה של 1985
מלחמת האזרחים הראשונה בליבריה בשנים 1989–1997
מלחמת האזרחים השנייה בליבריה 1997–2003
משימת שמירת השלום במאלי בשנת 2003
משימת שמירת השלום בדרום סודאן בשנת 20019
הצבא מונה כ-2000 חיילים מקצועים.
מתוכם כ-1500 משרתים תחת חטיבת החי"ר ה-23 המשמשת כזרוע היבשה של הצבא, ולה שני גדודים לצד מספר יחידות תומכות כגון: פיקוד הדרכה, פלוגת הנדסה, יחידת קשר, ועוד.
בעוד שאר החיילים משרתים במשמר החופים הליברי המשמש כזרוע הים של הצבא.
בנוסף בעבר היה לצבא הליברי כנף אוויר, שפורקה עקב מלחמת האזרחים, אם זאת יש דיון להחזיר את היחידה כחלק מזרוע היבשה.
עם התקציב הנמוך של השנים האחרונות העומד על כ-12 מיליון דולר (0.74 אחוז מהתמ"ג) עקב המצב הכלכלי ולאחר התאוששות ממלחמת האזרחים.
הציוד העיקרי של הצבא מיושן יחסית ומגיע מהגוש המזרחי.
בין היתר זה כלל רובים ממשפחת הקלשניקוב (בין ההיתר מרומניה) לצד מעט מקלעי PK ומשגרי רקטות RPG-7, לצד מספר מועט של רכיבי שטח משוריינים כמו השטרייט קוגר (אנ').
כמו כן למשמר החופים מספר קטן של סירות מסוג צרעה.
עקב המשאבים, כוח האדם וצורת הארגון הלקויים של הכוחות המזוינים של ליבריה אלו נחשבים למן הצבאות הכושלים בעולם.
הכוחות המזוינים של בוליביה (בספרדית: Fuerzas Armadas de Bolivia) הם הכוח הצבאי של בוליביה.
הכוחות המזוינים של בוליביה אחראים על ההגנה, החיצונית והפנימית, של בוליביה והם מורכבים על ידי צבא בוליביה, חיל האוויר של בוליביה והצי הבוליביאני.
כל המוסדות הללו תלויים במשרד הביטחון של המדינה הזו.
בנוסף לצבא בוליביה, חיל האוויר הבוליביאני והצי הבוליביאני, המשטרה הלאומית של בוליביה, על אף שהיא תלויה במשרד הממשל בימי שלום, היא חלק מהעתודות של הכוחות המזוינים על פי החוק האורגני של החמושים.
כוחות של אומה זו, יחד עם גופי מילואים אחרים כמו יחידות החירום וההצלה של SAR-FAB.
הנתונים על הגודל וההרכב של הכוחות המזוינים של בוליביה משתנים במידה ניכרת, עם נתונים רשמיים נדירים זמינים.
עם זאת, ההערכה היא ששלושת הכוחות העיקריים (צבא, צי וחיל האוויר) מסתכמים בסך הכל בין 40,000 ל-70,000 חיילים, בעוד שמשטרת בוליביה מונה בסביבה 40,000 חיילים.
הכוחות המזוינים של מלטה (במלטית: Forzi Armati ta' Malta) הוא השם שניתן לכוח הצבאי המשולב של מלטה.
מאחר שמלטה היא האחראית על הגבול הדרומי ביותר של האיחוד האירופי, לכוחות המזוינים של מלטה יש תפקיד פעיל בביקורת הגבולות.
מפקדת הכוחות המזויניים ממקומת במחנה לואה (Luqa Barracks) בעיר לואה.
באפריל 1800, בזמן שהמצור על ולטה היה בעיצומו, גייס תומאס גרהם את הכוחות המלטזים הרשמיים הראשונים בצבא הבריטי, שנודע כחיל הרגלים הקל המלטזי.
גדוד זה פורק בשנת 1802 וירש אותו גדודי הפרובינציה המלטזיים, ארטילרי החוף של מלטה והוותיקים המלטזים.
עשרים ושמונה שנים מאוחר יותר, הקודמים הישירים של הכוחות המזוינים המודרניים של מלטה נוצרו בעקבות הקמת הארטילריה המלכותית של מלטה ב-23 במרץ 1889.
רגימנט מלטה המלך היה גדוד חי"ר טריטוריאלי ברשימה הקולוניאלית של הצבא הבריטי.
הוא הוקם בשנת 1801 כ"רגימנט המיליציה המלטזית", הקיים רק עד השנה שלאחר מכן.
בתחילה כחלק מהממסד הבריטי, ב-1951 הוא הועבר לכוח הטריטוריאלי של מלטה לפני שהפך לחלק מכוחות היבשה של מלטה על עצמאותה של מלטה ב-1964. הגדוד פורק ב-1972.
הכוחות המזוינים של מלטה הוקמו באופן רשמי ב-19 באפריל 1973 עם שינוי שמם של כוחות היבשה של מלטה לכוחות המזוינים של מלטה.
צעד חשוב נוסף קרה עם הפיכתה של מלטה לרפובליקה בשנת 1974, כאשר הרגימנט המלכותי המלכותי הראשון של ארטילריה שונה לרגימנט הראשון של הכוחות המזוינים של מלטה.
רגימנט זה כלל יחידות ארטילריה כאשר הרגימנט השני הוקם כיחידת מהנדסים.
ב-1980 הפך רגימנט 1 ליחידה מעורבת, עם אחריות חי"ר, מטוסים וימיים, אלמנט הארטילריה הועבר לרגימנט 2. בשנת 1992, היה ארגון מחדש משמעותי בצבא, שהוביל להקמת הרגימנט השלישי והמבנה הנוכחי.
הכוחות המזוינים של מלטה הוא ארגון בגודל חטיבתי המורכב ממפקדה ושלושה גדודים נפרדים, עם כוחות אוויר וימיים קטנים:
מטה הכוחות המזוינים של מלטה
הרגימנט הראשון: היא יחידת חי"ר בסדר גודל גדוד, המשמש ככוח הלוחם העיקר של הצבא.
בשיגרר משמשת היחידה לצורכי בט"ש, שיטור וסיוע אזרחי.
פלוגת הגנה אווירית ותמיכה באש
הרגימנט השלישי: היא יחידת לתמיכה קרבית עבו בסדרה גודל גדוד, המספקת סיוע קרוב לכוח הלוחם.
בשיגרר אחרית היחידה לתחזוקה השוטפת ציוד של המערך הלוחם
הרגימנט הרביעי: היא יחידה עורפית לסיוע צבאי בסדרה גודל גדוד.
כנף האוויר של מלטה: יחידה זאת משמשת לצורך סיוע קרוב לכוח הלוחם בזמן מלחמה, ובזמן שיגרה משמשת לצורך איתור והצלה.
שייטת הים של מלטה: היא היחידה הימית של הכוחות המזוינים, ותפקידה העיקרי הוא בט"ש ושיטור ימי לאורך החופים.
הכוחות המזוינים של כווית () הם הכוח הצבאי של מדינת כווית, אשר כולל את חיל האוויר הכוויתי, הצבא הכוויתי, הצי הכוויתי והמשמר הלאומי הכוויתי.
גופי הממשל שאחראיים לכוחות אלו הם משרד ההגנה ומשרד הפנים של כווית.
אמיר כווית הוא המפקד העליון של כלל הכוחות המזוינים.
הצבא הכוויתי הוא הוותיק ביותר מבין כוחות הכווית והוא נוסד בשנת 1953. חיילי הצבא פועלים בהגנת הגבולות ובביטחון הפנים, בעוד חיל האוויר וחיל הים מתמקדים בהגנה על מרחב האוויר והים של המדינה.
תרגילים צבאיים ושיתופי פעולה בינלאומיים
כווית משתתפת באופן קבוע בתרגילים צבאיים בינלאומיים על מנת לשפר את יכולותיה ולחזק את השותפויות האסטרטגיות שלה.
אחד התרגילים המרכזיים הוא תרגיל "מגן נמרץ" (Eager Defender), שבמסגרתו מתקיימים תרגילים ימיים בשיתוף פעולה עם צבא ארצות הברית.
תרגיל זה מתמקד בביטחון ימי, טקטיקות יחידות קטנות ופעולות אמפיביות משותפות.
כווית הגדילה את תקציב הביטחון שלה כדי להתמודד עם אתגרים אזוריים ולהתחדש בציוד מתקדם.
תקציב הביטחון צפוי להגיע ל-8.1 מיליארד דולר עד שנת 2028, עם דגש על רכישת טנקים, מטוסים צבאיים ואוניות.
השקעות אלו כוללות רכש של מערכות טילים מתקדמות, כלי טיס בלתי מאוישים ומטוסי קרב מודרניים.
הכוחות המזוינים של הונדורס (בספרדית: Fuerzas Armadas de Honduras) הוא השם של הכוחות הצבאיים של רפובליקת הונדורס.
תפקידם העיקריים הוא לשמור על ריבונות המדינה ולסייע במישור האזרחי והלאומי.
הכוחות המזוינים כוללים כ-53,000 חיילים (ומספר דומה במילואים) בשלוש זרועות עיקריות:
יבשה: זרוע היבשה מחולקת לחמש חטיבות מרחביות, עם כ-32,000 חיילים וציוד הכולל: כ-20 טנקים קלים, כ-600 רכבי שטח (חלקם משוריינים) כ-30 קני ארטילריה.
אוויר - זרוע האוויר פועלת מארבע בסיסים הסמוכים לשדות תעופה אזרחיים לצד בסיסים נוספים, ובהם כ-16,000 חיילים המפעילים: כ-80 כלי טיס כולל כ-20 מטוסים חמושים וכ-10 מסוקים.
צי - הצי כולל כ-5,000 חיילים שפועלים בכ-70 כלי שיט בעלי יכולות בט"ש וסיוע ליחידות הקרקע.
הצי פועלם מארבע בסיסים והוא כולל גם את גדוד הנחתים ושתי יחידות אימונים והדרכה.
מרבית הציוד הצבאי והאימונים מגיעים ממדינות המערב ובפרט מדינות כמו ארצות הברית וישראל.
אבל בדומה למדינות רבות באזור חלק גדול מהציוד הכבד ישן ובאיכות ירודה.
הצבא נוסד לראשונה בידי הנשיא הראשון המשמש גם כמפקד העליון של כוחות הצבא, וזאת בהתאם לסעיף 44 לחוקה שנקבע עם קבלת העצמאות.
זה היה צבא קטן וראשוני שכלל בעיקר חמישה גדודים המחולקים בין מחוזות המדינה ומרכז אימון שהוקם בסיוע צרפתי.
לאורך השנים מבנה הצבא השתנה משמעותית מספר פעמים, בין בטכנולוגיה ובין בגודלו, ואף היה לזמן מה בין הצבאות החזקים באמריקה המרכזית.
הצבא היה מעורב במעט סכסוכים ובין היתר עקב "המתח" הרבה שהיה שרוי בין הונדורס לשכנותיה (דוגמת מלחמת הכדורגל), ומשימות מעבר לים, לצד מספר רב של הפיכות שהתרחשו במדינה.
הכוחות המזוינים של הרפובליקה הקירגזית (בקירגיזית: Кыргыз Республикасынын Куралдуу Күчтөрү) הוא השם הכולל עבור הכוחות המזוינים הפועלים ברפובליקת קירגיזסטן.
הם מורכבים בעיקר משלוש הזרועות: יבשה, אוויר והמשמר הלאומי, לצד שתי זרועות עצמאיות הכפוף מקצועית למשרד לביטחון פנים.
תפקידם לשמור על ריבונות המדינה מפני איומים חיצוניים ולסייע בביטחון הפנים של המדינה.
מפקדם העליון הוא נשיא הרפובליקה המסתייע במשרדי הביטחון.
ב-29 במאי 1992 חתם נשיא קירגיזסטן על צו להקמת
הכוחות המזוינים על בסיס יחידות צבא סובייטיות שנכחו בשטח הרפובליקה, והכרזה על יום ההקמה כחג לאומי.
ושנה לאחר מכן שונה גם שם "ועד ההגנה הממלכתי" למשרד הביטחון בקירגזי.
בשנת 2006 מוזג חיל ההגנה האווירית וחיל האוויר לזרוע האוויר, ובאותה השנה קוצר שירות החובה מ-18 חודש לשנה.
לאורך השנים הצבא היה מעורב במספר פעולות צבאיות ומאומות בפנים המדינה ומחוץ לה.
כמו גם משימות בינלאומיות במדינות אחרות:
שלוש הזרועות הצבאיות המשמשות את עיקר הכוח הלוחם כוללות כ-25,000 אנשי צבא שמתוכם מתוכם 3,000 תחת זרוע האוויר ו-3,000 תחת המשמר הלאומי, בעוד הנותרים תחת זרוע היבשה המחולקת לפיקודים מרחביים, ואלה מחולקים ליחידות הבאות:
יחידת כוח מיוחדים 25 (עקרב)
המשמר הלאומי – יחידת המשמש לטקסים ואבטחה מתקנים ואישים חשובים.
הכוחות המזוינים כוללים עוד 55,000 חיילים תחת שתי זרועות הכפופות מקצועית למשרד לביטחון פנים:
משמר הגבול – פועל לאבטחת את גבולות המדינה וטיפול במעברי הגבול.
החיל לביטחון פנים – משמש ככוח שיטור חצי צבאי לצורך פעילויות פנים.
הכוחות המזוינים של הרפובליקה הקירגזית מקבלים סיוע ואימון בעיקר מרוסיה וסין.
ושם גם מגיע רוב ציודו המיושן יחסית וכולל:
כ-200 טנקים (החדשים שביניהם הם בעיקר גרסאות מוקדמות של T-72)
עד 300 כלי ארטילריה נגררים
כ-5 מטוסים בעלי יכולות חימוש
כ-15 מסוקים – חלקם חמושים
כ-15 משגרי נ"מ (לצד תותחי נ"מ נוספים)
הכוחות המזוינים של כף ורדה (המוכרת גם כ-"קבו ורדה", בפורטוגזית: Forças Armadas de Cabo Verde ובראשי תיבות: FACV) הם הכוחות הצבאיים של מדינת האיים כף ורדה.
בכף ורדה קיים שירות חובה של 14 חודשים.