tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תתי-אוכלוסיות שנולדו מאב קדמון זה היו בתחילה זהות מבחינה גנטית – במובן שפרטים מאוכלוסייה אחת יכלו להתרבות עם פרטים מאוכלוסייה אחרת.
נדרש מחסום כלשהו – כמו נהר החוצה יער לשני "איים" או פסגת הרים החוצה שני עמקים וכו', כדי להפריד את האוכלוסיות האלה למשך זמן מסוים, כך שהן יפתחו שונות גנטית.
כעבור זמן מה, כאשר אוכלוסיות אלה יכלו להיפגש שוב (במקום או בזמן אחר) הן היו שונות מספיק מבחינה גנטית כך שלא יכלו להתרבות עוד זו עם זו – הן הפכו למינים נפרדים מתוך מין אחד כזה – צמחו בהמשך מה שאנו קוראים עופות וזוחלים ומתוך הקבוצה השנייה התפתחו בהמשך היונקים.
השאלה כמה זמן נדרש לפתח שונות גנטית מספיק חזקה כדי למנוע רבייה בין תתי האוכלוסיות הללו, תלוי במספר גורמים כמו כמה זמן לוקח לדור בעלי חיים לגדול ומה גודל הלחץ האבולוציוני המנוגד המופעל על אוכלוסיות שונות.
אם יש לחץ כזה – לדוגמה אם האקלים שונה מעט, או שבאחד המקומות יש טורף מספיק חשוב שלא קיים בשני, או שסוג האוכל בשני המקומות מעט שונה, יכולים להיווצר שני מינים נפרדים (או יותר) תוך מספר מאות שנים.
כמו כן השוני הגנטי לא חייב להתקיים רק בגלל ברירה טבעית אלה גם בגלל סחף גנטי מקרי.
מיליוני התפצלויות כאלה – שאת טיבן אנחנו לא בהכרח יודעים – התרחשו במשך מאות מיליוני שנים ויצרו בכל פעם מינים נפרדים, מה שגרר רבגוניות ביולוגית וגנטית רבה שאנו מכירים כיום.
כמעט כולן החלו בהתפצלות של שתי תתי אוכלוסיות של מין אחד בגלל מחסום גאוגרפי כמו ים, יבשה, הרים, נהר, עמקים וכו'.
המונח הביולוגי להתפצלות מין אב לשני מינים חדשים הוא "התמיינות".
לפעמים הגורם להתמיינות אינו מחסום גאוגרפי אלא מנגנון אחר – במקרים של התמיינות סימפטרית, שיש לה חשיבות מיוחדת כנראה בקרב חרקים.
התמיינות זו יכולה להתרחש לדוגמה במיקרו אקלים של אזור מסוים.
פרק 10 – אילן היוחסין
פרק זה עוסק בביולוגיה השוואתית וכיצד השוואת רכיבים שונים בגופי בעלי חיים מהווים ראיות למוצא משותף ולדרך ההשתנות של בעלי חיים שונים.
הפרק עוסק גם בדרכים למיפוי וקביעת אילן היוחסין ואבות קדמונים משותפים של היצורים החיים בשיטות שונות.
עצם אל עצמו – הומולוגיה בשלד החולייתנים
תת פרק זה עוסק בהומולוגיה בשלד של חולייתנים.
דוקינס פותח בתיאור שלד היונקים והדמיון שיש בשלד של כל יונק לכל יונק אחר.
למרות שהשלד הוא מורכב ומסובך מאד ולמרות שהוא יכול להיות שונה מאד בין יונק ליונק הוא בו-בזמן זהה בין כל היונקים.
לדוגמה שלד של עטלף דומה לשלד האדם בכך שכל עצם שיש בגוף האדם יש עצם מקבילה בשלד העטלף.
כאשר רואים תמונה של שלד העטלף, העצמות קלות לזיהוי גם כאשר הן שונות מאד בגלל הסדר שבו העצמות מתחברות זו לזו – רק הפרופורציות של העצמות שונה.
המונח הביולוגי לתיאור הדמיון בין העצמות בכנף העטלף לבין העצמות בכף היד האנושי הוא הומולוגיה.
ההסבר האבולוציוני להומולוגיה בין עצמות אצבעות ידי האדם לבין עצמות כנפי העטלף הוא שכפות הידיים של האב הקדמון המשותף שהיה לעטלף ולאדם עברו במשך השנים שינוי של התכווצות או מתיחה בכיוונים שונים או במידות שונות לאורך שושלות אבולוציוניות שונות.
דבר דומה מתקיים, בפרופורציות שונות, כאשר מסתכלים בכנף שלד של פטרודקטיל.
הפטרודקטיל אינו יונק ולכן ההומולוגיה במקרה זה מרשימה עוד יותר.
קרום הכנף של הפטרודקטיל נסמך ברובו על האצבע שאצל האדם היא מכונה זרת – בעוד בגוף האדם מדובר בעצם קטנה ושברירית, אצל הפטרודקטיל מדובר בעצם חסונה ואורכה כמעט כאורך כל הגוף כולו.
הדבר ממחיש כי האצבע הזו עברה התאמה אבולוציונית לנשיאת קרום הכנף.
כל הפרטים השתנו, אבל קל לזהות את עצמות האצבע החמישית בגלל היחס המרחבי שלה לשאר העצמות.
למרות השוני הרב, הזרת הזו היא הומולוגית לזרת האדם.
מלבד בעלי חיים מעופפים כמו עופות, עטלפים או פטרוזאוריסים יש בעלי חיים דואים.
הרגלים אלה מסייעים להבין כיצד התפתחה התעופה האמיתית בקרב בעלי חיים.
לבעלי חיים דואים יש קרומי דאייה הזקוקים לתמיכה מהשלד, אבל עצמות אלה לא בהכרח קשורות לעצמות האצבעות כמו בעטלפים או פטרוזאוריסים.
האנומלורים (שתי קבוצות נפרדות של מכרסמים הקרויות יחד "סנאים מעופפים") מותחים את קרום העור בין הזרועות לבין הרגליים.
כך גם התפתח גופם של הכיסנאים הדואים (יונקי כיס אוסטרליים שדומים לסנאים המעופפים אבל אינם קרובי משפחה שלהם).
שיטת דאייה שונה קיימת אצל הדרקון הדואה – אצלו הצלעות ולא האצבעות או הזרועות הותאמו לנשיאת קרומי הדאייה.
גם במקרה זה ניתן לראות את ההמולוגיה הקיימת בשלד הדרקון לבין עצמות הגוף של האדם, העטלף או הפטרוזאואר.
טלף הסוס הומולוגי לציפורן אצבע האמה בכף היד והרגל שלנו, הסוסים הולכים על אצבע אחת מעובה, בעוד שאר האצבעות קטנו לאצבעות גישוש זעירות המחוברות לעצם המתוך והן מתחת לעור.
לפעמים נולדים סוסים חריגים שיש להם שלוש בהונות בכל רגל – טלף אמצעי רגיל ועוד שני טלפיים זעירים.
דוגמה לאבולוציה מתכנסת בתחום זה יש בקרב הליטופטרנים (אוכלי עשב שהיו באמריקה הדרומית ונכחדו) אף כי אלו אינם קרובים לסוסים הם פיתחו רגליים וטלפיים כמעט זהים.
המשותף לכל הדוגמאות האלה הן התאמות כמעט בלתי מוגבלות של השלד על פני המרחב והזמן כך שכל התאמה משמרת סימנים ברורים למקורה.
שלדי כל היונקים או כל החולייתנים היבשתיים הם זהים במובן של סדר חיבור העצמות זו לזו, גם אם העצמות עצמן שונות מאד בצורתן.
דוגמה נוספת לדבר זה היא הגולגולת בקרב היונקים הכוללת 28 עצמות שרובן (מלבד הלסת) מאוחות זו לזו בשלב קשיח.
יש להן אותו שם בכל היונקים.
קווי הדמיון בין שלדי בעלי החיים מתאימה בדיוק לתחזית האבולוציונית של אב קדמון משותף.
חלק מהשלדים של שני מינים שונים, דומים יותר זה לזה בשל אב קדמון אחרון משותף מאוחר יותר מאשר האב הקדמון האחרון שיש להם עם מינים אחרים.
לדוגמה שלד האוקפי ושלד הג'ירף דומים זה לזה בשל קרבתם לאב קדמון משותף שכנראה היה דומה יותר לאוקפי.
באופן דומה לגנו ולאימפלה הם קרובים בעלי אב קדמון משותף מאוחר יחסית.
הם שארים מעט יותר רחוקים ביחס לג'ירף ולאוקפי.
כל ארבעת המינים הם שארים רחוקים יותר ביחס לבעלי חיים מכפילי פרסה אחרים כמו חזיר וחזיר יבלות (שקרובים אחד לשני ולפקארי) וכל מכפילי הפרסה הללו הם שארים רחוקים יותר ביחס לסוסים ולזברות (שאינם בעלי פרסה כפולה והם שארים קרובים מאד זה לזה).
הדבר יוצר אילן יוחסין של בעלי החיים שיש לו עוד ועוד ענפים המתפצלים באבות קדמונים משותפים – כך הג'ירף והאוקפי האימפלה והגנו שייכים כולם לענף אחד שיש לו אב קדמון בעבר הרחוק יותר עם ענף אחר שמתפצל לשני ענפים שאחד מכיל את הזאב והשועל והשני מכיל את האריה והנמר.
פרק 11 – ההיסטוריה הרשומה בכל תאינו
בפרק הפתיחה השווה דוקינס את תומכי האבולוציה להיסטוריון המתאר את האימפריה הרומית, בעוד שעבודתו מופרעת תדירות על ידי מכחישי היסטוריה שמכחישים את קיומה של האימפריה הרומית.
ההיסטוריון יכול למצוא ראיות לקיומה של האימפריה הרומית בתוך בריטניה כאשר הוא נתקל בשרידי דרכים, חומות, חרסים ומבנים שנבנה בזמן אימפריה זו.
באופן דומה דוקינס אומר שניתן למצוא שאריות אבולוציוניות בתוך גופם של בעלי חיים רבים – איברים או עיצובים שהיו הגיוניים בקרב האב הקדמון שהיה לבעל החיים, אבל הם נראים בעלי עיצוב בלתי הגיוני או שאין בהם כל שימוש כאשר הם נמצאים אצל הצאצא שלו.
דוגמה לשריד אבולוציוני בגוף האדם הוא הסתמרות שיער.
בקרב יונקים בעלי פרווה, הסתמרות משרתת שתי מטרות.
כאשר קר, השיער מסתמר, ולכן תופס יותר נפח אוויר.
דבר זה מגביר את בידוד הפרווה ומקטין את אובדן החום של בעל החיים.
בהמשך המערכת שימשה גם כדי להביע רגשות – השיער מסתמר בעת פחד או כעס, דבר זה עוזר ליצורים בעלי פרווה להראות גדולים ומאיימים יותר מול טורף או יריב מסוכן.
בקרב בני אדם יש עדיין הסתמרות של שיערות אם כי דבר זה לא מסייע לא לבידוד ולא להצגת הגוף בצורה גדולה יותר – שכן מדובר בשריד אבולוציוני שקיים בגופנו בלי שיש לו תועלת.
דוגמה נוספת לשרידים אבולוציוניים נמצאים בקרב דולפינים ולווייתנים, שאבותיהם הם יונקים שחיו ביבשה.
שריד אבולוציוני אחד הוא כיוון התנועה של עמוד השדרה שלהם.
יונקים הולכי 4 דוהרים ביבשה ולשם שימור המהירות, עמוד השדרה שלהם נע מעלה מטה.
לעומת זאת דגים מניעים את חוט השדרה שלהם לצדדים.
דגי דולפין מניעים את זנבם לצדדים אולם לווייתנים ודולפינים לא יכולים לעשות זאת וצריכים להניע את זנבם מעלה ומטה.
דוגמה נוספת לשריד אבולוציוני בדולפינים ולווייתנים הן שאריות קטנות של עצמות האגן ועצמות הרגליים האחוריות שנמצאות עמוק בתוך גופם.
דוגמה לשריד אבולוציוני נוסף הוא בקרב יצורים שחיים כל ימי חייהם עמוק בתוך מערות.
יצורים אלה איבדו את הפיגמנטים והצבע של עורם לבן, וכן הם בעלי עיניים קטנות ומנוונות – הן קיימות אך אינם יכולות לראות דבר.
דוקינס מסביר כי המשך שימור של עיניים מחייב השקעת אנרגיה וכן עלול להיות נקודת תורפה.
ביצורים שלא חיים במערה אובדן ראיית העין גורר סלקציה חזקה נגד השרידות של בעל החיים, ואילו אצל שוכני מערות עמוקים אין הדבר כך – משכך מצטברות מוטציות מקריות שונות שגורמות לכך שהעין אינה מתפקדת.
בנוסף יש גם סלקציה לטובת הצמחת עור שמכסה את ארובות העיניים הרגישות.
דוגמה בולטת אחרת לשריד אבולוציוני הוא כיוון קני העיניים בקרב בעלי חוליות.
העיניים ביצורים אלה (הכוללים את היונקים, והעופות) הן בעלות "רשתית הפוכה" – שכן החלק הרגיש לאור ברשתית מופנה לאחורי העין, ואילו העצבים המובילים את האות למוח מופנים קדימה.
מבנה העין ההפוך בקרב בעלי חוליות הוא דוגמה ל"עיצב לא תבוני" – עיצוב שמעצב תבוני היה נמנע מלבצע אותו שכן הוא מכיל פגם ברור לעיצוב.
דוגמה בולטת נוספת לנושא זה הוא עצב בית הקול (סעיף של "העצב התועה") בקרב יונקים – הוא עצב היוצא ישירות מהגולגולת (לא דרך חוט השדרה) וסעיפים שלו מגיע לבית הקול.
אלא שבקרב יונקים עצב זה עושה עיקוף שנראה בלתי הגיוני (לו בוצע על ידי מתכנן תבוני) בכך שהוא יורד לבית החזה, מבצע עיקוף סביב עורקי הלב ומשם חוזר לצוואר.
בעוד שעיצוב זה מעריך את העצב שלא לצורך בכמה סנטימטרים ביצורים כמו אדם, הוא הופך עצב של כמה ס"מ לעצב באורך כמה מטרים אצל יצורים בעלי צוואר ארוך – לדוגמה אצל הג'ירף שם אורך העצב הוא כמה מטרים.
הסיבה למבנה המוזר של העצב נעוצה בהיסטוריה של התפתחות שלו.
בדגים קדומים העצב יוצא מאזור קדמת היצור אל אזור הזימים וכמה שלוחות שלו מסתעפות אל הזימים האחוריים.
היונקים התפתחו מדגים שהיו אבות קדמונים משותפים לדגים המודרניים.
במהלך האבולוציה ההתפתחות העוברית השתנתה בקרב היונקים והזימים התפתחו לאיברים שונים בהם בית הקול, וזה נדד לכיוון הראש, במקביל היונקים גם פיתחו צוואר.
כל צעד קטן של הארכת העצב נראה בעל מחיר קטן יחסית לשלם ולכן התארך העצב עוד ועוד.
מעצב תבוני היה מוותר על העיקוף הגדול, אבל דבר זה אינו אפשרי בבעלי חיים שכן הדבר יצריך שינוי גנטי משמעותי, ודבר זה אינו סביר שכן יהיה מדובר ב"קפיצה" הנובעת ממוטציה גנטית גדולה מידי.
דוגמה נוספת ל"עיצוב לא תבוני" הוא מבנה צינור הזרע בקרב יונקים.
צינור זה מחבר בין האשכים לבין הפין.
אלא שביונקים צינור הזרע עולה מן האשכים, מתלפף סביב צינור מוביל השתן (המחבר בין הכליות ושלפוחית השתן) ואז חוזר ויורד לעבר הפין.
דבר זה הגיוני עם ההנחה שאבות היונקים היו בעלי אשכים שמוקמו בגובה חלל הבטן בסמוך לכליות.
עם התפתחות היונקים ירדו האשכים לכיוון המפשעה ככל הנראה עקב הצורך להוריד את הטמפרטורה שיש בהם, עם זאת צינור הזרע נמצא בצד הלא נכון של צינור מוביל השתן ולכן נכרך סביבו.
דוקינס משווה את המשימה של עיצוב איבר חדש – או התפתחות העצב התועה – למעצבים הנדרשים לעבור מסוג אחד של מנוע – נניח מנוע בוכנה, למנוע סילון, אלא שעליהם לעשות זאת בצורה הדרגתית כאשר בכל דור ודור של המנוע עליו להמשיך ולתפקד.
באופן זה העיצוב הסופי של המנוע יכיל מיני שאריות ועיצובים מוזרים שלא היו נכללים אם היו מתוכננים לגמרי מראש בלוח שרטוט חלק.
דוגמה אחרת היא פיתוח של איבר מתוך רקמה או איבר אחרים, שתפקידם היה שונה לגמרי.
כך לדוגמה התפתחו הריאות בקרב יצורים שוכני יבשה לא מזימים של אבותיהם (שתפקידם להכניס חמצן לדם מתוך המים) אלא מתוך כיס שנמצא במקור בקרביים שלהם.
בעיות נוספות של עיצוב איברים קיימים באדם – שכן זהו יצור חי שבמשך כ-400 מיליון שנה אבותיו הלכו על 4 ואילו הוא במשך כ-4 מיליון שנים – כ-1% מזמן האבולוציה שלו ביחס אליהם – הולך על 2 באופן קבוע.
דבר זה גורר השלכות על כל איברי הגוף עם חסרונות עיצוביים.
דוגמה אחת היא עיצוב הגב האנושי – דבר הגורר כאבי גב ובעיות נוספות.
עיצוב בעייתי אחר הוא "מערות האף" או גתות, גתות הלסת העליונה נמצאות מאחורי הלחיים, פתחי הניקוז שלהם באדם נמצאות למעלה ודבר זה יוצר בעיה בניקוז הנוזלים שיש בהם לפעמים.
בקרב רוב היונקים, ההולכים על 4, פתחי הניקוז הללו פונים קדימה.
עמדות כלפי מדע ואבולוציה במדינות שונות בעולם
נספח 1 מביא ראיות וסקרים לכך שאנשים רבים אינם מאמינים באבולוציה חרף שפע של ראיות לטובתה.
דוקינס מציין סקר של חברת גאלופ שעוסק בשאלה על מוצא האדם.
התוצאות לשנת 2008 הם 44% תמיכה בטענה שאלוהים ברא את בני האדם לפני פחות מ-10,000 שנה, 36% בטיעון כי בני אדם התפתחו במהלך אבולוציה של מיליוני שנים, אך דבר זה נעשה בהנחיית אלוהים, ו-14% בטיעון של אבולוציה בת מיליוני שנים ללא הנחיה אלוהית.
נתונים אלה דומים לסקרים זהים שבוצעו מאז 1982. דוקינס מזכיר גם סקר דומה של ארגון PEW שעסק בהתפתחות החיים על פני האדמה – בלי התייחסות מיוחדת לאדם.
42% חושבים שהחיים עלי אדמות קיימים בצורתם הנוכחית מאז ראשית הזמן, 48% סבורים כי החיים עברו אבולוציה, ו-10% אומרים כי אינם יודעים.
מתוך 48% התומכים באבולוציה, 26% חושבים כי האבולוציה התרחשה עקב ברירה טבעית, 18% טוענים כי האבולוציה מונחית על ידי ישות עליונה ו-4% אינם יודעים כיצד התרחשה האבולוציה.
סקר של תוכנית "אופקים" של ה-BBC בממלכה המאוחדת מצא כי 48% תומכים באבולוציה של האדם ללא התערבות אלוהית, 22% תומכים בתאוריה בריאתנית של אלוהים שעיצב את האדם לפני פחות מ-10,000 שנה.
17% תומכים בעיצוב תבוני כלשהו או התערבות אלוהית בתהליך, ו-12% הצהירו כי אינם יודעים.
דוקינס גם מזכיר סקר מדעים של האיחוד האירופי ביחס לתמיכה במדע, וכלל הכחשת מדע ביחס לאבולוציה, בו כ-18% מהבריטים טענו כי כדור הארץ מקיף את השמש פעם בחודש.
הסקר בדק תמיכה בטענה כי "בני אדם התפתחו ממינים קודמים של בעלי חיים".
באיסלנד תמכו במשפט 85%, ו-7% אמרו כי המשפט שקרי, בדנמרק, שוודיה, צרפת, התמיכה במשפט עלתה על 80% והתנגדו לו 13% או פחות, בממלכה המאוחדת היא עמדה על 79%, והתנגדו לו 13%.
בבלגיה, נורווגיה וספרד תמכו במשפט מעל 70% מהמשיבים.
במדינות רבות התמיכה במשפט עמדה על מעל 65% – כולל גרמניה, איטליה, הולנד, אירלנד, הונגריה, סלובניה, פינלנד, וצ'כיה.
ותמיכה של מעל 60% הייתה בפורטוגל, אסטוניה ושווייץ, בפולין תמכו במשפט 59%.
ביוון ורומניה 55%, מדינות עם תמיכה של בין 45% ל-50% כללו את לטביה, ליטא וקפריסין ואלו היו המדינות עם התמיכה הנמוכה ביותר באירופה, ושיעור המתנגדים בהן למשפט עמד על 27%–36%.
הסקר כלל גם משיבים בטורקיה ושם היו התוצאות הנמוכות ביותר עם 27% תומכים במשפט, לעומת זאת 51% אמרו כי המשפט שקרי ו-22% אמרו כי אינם יודעים.
סקר דומה נערך בשאלה "האדם הקדמון חי באותו זמן עם הדינוזאורים".
בשוודיה אחוז התומכים במשפט היה 9% והתנגדו לו 87%, התנגדות למשפט הייתה גבוהה בדנמרק, גרמניה, שווייץ ועוד.
ברוב המדינות שיעור המתנגדים למשפט היה מעל 60% וכמעט בכולן התנגדו למשפט מעל 50% מהמשיבים.
במדינות עם שיעור המשיבים הנמוך ביותר באירופה שחשבו בצדק שהמשפט שקרי היו בולגריה (45%), רומניה (42%) וקפריסין (40%).
בטורקיה חשבו 30% שהמשפט שקרי, לעומת 42% שחשבו שהמשפט נכון.
דוקינס מזכיר התכנסות של כ-60 מורים במרכז לחינוך מדעי של אוניברסיטת אמורי באטלנטה באוקטובר 2008, המזכירים התנגדות מצד תלמידים והורים ללימוד אבולוציה.
הוא מזכיר את מוזיאון הבריאה בקנטקי ואת הדיווח בגרדיאן על סטודנטים מוסלמים לרפואה שמפיצים עלונים נגד האבולוציה, בהפקת "קרן אל-נאצר" שהיא עמותת צדקה רשומה עם פטור ממס.
ומזכיר את דבריו של פרופ' סטיב ג'ונס מיוניברסיטי קולג' בלונדון, שמעיד כי הכחשת האבולוציה מגיעה גם לבריטניה על ידי תלמידים מוסלמים.
עמדות כלפי מדע ואבולוציה בישראל
נספח 2 נכתב על ידי מתרגם הספר, עמנואל לוטם ובוחן שאלות דומות לגבי ישראל.
לוטם כתב את הנספח בידיעה ובאישורו של דונקינס.
לוטם נעזר במחקר שנערך בהנחיית פרופסור אפרים יער בשנים 2005–2006 בקרב יהודים וערבים תושבי ישראל.
לפי המחקר כ-96% מהנשאלים בישראל חושבים כי חשוב לקיים רמה גבוה של מדע והטכנולוגיה בישראל.
90% חושבים כי הדבר חשוב לצורכי הביטחון, 94% בגלל תרומת הנושא לאיכות החיים, ו-94% רואים בכך תנאי להתפתחות כלכלת ישראל.
83% מהישראלים מתגאים ברמה הגבוהה של המדע והטכנולוגיה בישראל.
הציון המוענק לאוניברסיטאות הוא 74, זהה לזה שניתן למערכת הביטחון.
הישגי הספרות והאמנות מקבלים ציון של 57, וכל שאר התחומים מפגרים הרחק מאחור.
צה"ל מקבל אמון של 73% והאוניברסיטאות אמון של 71% – שני המוסדות הזוכים לאמון הגבוה ביותר מבין המוסדות הציבוריים.
88% מהציבור חושבים שיש צורך חיוני להרחיב את כמות הצעירים הזוכים להשכלה גבוהה (37% הביעו דעה דומה לגבי הרחבת לימודי דת ותורה).
68% התנגדו למשפט לפיו המדע המודרני מביא יותר נזק מתועלת, ורק 28% תמכו בו.
המחקר מכיל פרדוקסים שונים, לדוגמה 55% מהנשאלים אמרו כי "אנו מאמינים יותר מידי במדע ולא מאמינים מספיק באמונה וברגשות".
רק 36% התנגדו לטענה זו.
74% מהנשאלים מאמינים באלוהים, ורק 23% אינם מאמינים באלוהים, גם חלק מהחילונים מגדירים שהם מאמינים באלוהים.
כמחצית הנשאלים סבורים שיש סתירה בין דת ומדע.
לוטם תוהה כיצד רוב הישראלים תומכים במדע ומצד שני חושבים שיש יותר מידי אמונה במדע.
לטענתו ייתכן כי דבר זה נובע מכך שרואים במדע וטכנולוגיה בעיקר בהקשר של תעשיית ההיי-טק.
ייתכן כי הנשאלים אינם מזהים קשר בין מדע לבין הישגים בתחומים אחרים כמו חקלאות, בתעשיית התרופות ועוד.
הסקר מציג תמונה עגומה ביחס לאבולוציה.
59% סבורים כי אלוהים ברא את האדם (משפט 1), 28% חושבים כי האדם נוצר על ידי תהליך האבולוציה (משפט 2) ואילו 13% סירבו לענות או טענו כי התשובה היא לא זה ולא זה או שהיא מורכבת.
0% מהנשאלים הדתיים, ו-0% מהנשאלים החרדים הסכימו למשפט 2. 98% מהם הסכימו עם משפט 1. 2% מהערבים, 15% מהיהודים המסורתיים ו-61% מהיהודים החילונים הסכימו כי האדם נוצר על ידי האבולוציה.
22% מהיהודים החילונים, 68% מהמסורתיים ו-95% מהערבים השיבו כי אלוהים ברא את האדם.
הפער בין מדע וטכנולוגיה לבין אמונות אישיות מתגלה גם בתחומים אחרים שבהם ישראלים רבים מאמינים בכוחות על טבעיים.
48% מהישראלים מאמינים בקיום של גן עדן וגיהנום (41% לא מאמינים).
52% מאמינים בעין הרע, 26% מאמינים ברב שיש לו "יכולות מיוחדות".
בנוסף לוטם מביא נתונים על מערכת החינוך ואבולוציה.
נכון לשנת הלימודים תשס"ט, מתוך 95 אלף תלמידי י"ב, פחות מ-700 (כלומר פחות מאחוז) למדו על אבולוציה בבית הספר, במסגרת לימוד "אבולוציה וטיפוח".
לפי לוטם מורים רבים מסתייגים מללמד את המקצוע.
המורה מטיס אלוש, מורה לביולוגיה בישיבה תיכונית בזרם הממלכתי דתי מעיד כי הוא "נתקל בחוסר הבנה ותפיסות חלופיות הנובעות מדיסאינפורמציה של התלמידים כלפי נושא האבולוציה".
תלמידים רבים מחזיקים דעות שגויות ביחס לנושא, וכאשר הוא עולה בצורה מרומזת או מפורשת נוצר ויכוח כאשר רבים מהתלמידים מביעים עמדות נגד האבולוציה שברובן הן נטולות בסיס וחסרות שחר.
אלוש גם בדק אם אפשר ללמד את נושא האבולוציה לתלמידים דתיים במסגרת עבודת מחקר שלו.
מסקנות המחקר שלו הן שניתן לבצע דבר כזה, בעיקר על ידי אימוץ הגישה הגורסת כי אין לקבל את עמדת הטקסט בתנ"ך כפשוטו.
לוטם אומר שחשב לסיים את הנספח בנימה אופטימית זו, אולם נאלץ לחזור בו נוכח ההתנגדות לאבולוציה שביטא גבי אביטל שהיה המדען הראשי של משרד החינוך.
ב-22 במאי 2014, הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד בראשות הגנרל פריות צ'אן-אוצ'ה, מפקד הצבא המלכותי של תאילנד (RTA), החלו בהפיכה נגד ממשלתה של יינגלאק צ'ינוואט, וזאת לאחר שישה חודשים של משבר פוליטי.
הצבא הקים חונטה שנקראה "המועצה הלאומית לשלום וסדר" (NCPO) במטרה להנהיג את המדינה.
מדובר בהפיכה ה-12 במספר מאז ההפיכה הראשונה במדינה ב-1932.
לאחר פיזור הממשלה והסנאט, ה-NCPO שהייתה בעל סמכויות ביצועיות ומשפטיות נרחבות, הורתה לרשות השופטת לפעול תחת הנחיותיה.
בנוסף, היא ביטלה חלקים מחוקת 2007, למעט הפרק השני הנוגע למלך, הכריזה על משטר צבאי ועוצר בפריסה ארצית, אסרה על אסיפות פוליטיות, והורתה על מעצרים ועיכובים של פוליטיקאים ופעילים שהיו נגד ההפיכה, הטילה צנזורה על האינטרנט והשתלטה על התקשורת.
ה-NCPO הוציאה צו המעניק לה כוח רב.
ה-NCPO הקימה גם גוף מחוקקים לאומי, אשר על ידי אנשי צבא, ואשר בחר בהמשך בגנרל פריות פה אחד כראש הממשלה החדש של המדינה.
בבחירות הכלליות שהתקיימו בשנת 2011, זכתה יינגלאק צ'ינוואט ומפלגתה פאו תאי (PTP) והקימה את הממשלה כשהיא בראשה.
בנובמבר 2013 החלו הפגנות נגד הממשלה בהובלת מזכ"ל המפלגה הדמוקרטית לשעבר סוטפ תוגסובן.
בהמשך הקים סוטפ את קבוצת המחאה "ועדת העם לרפורמה דמוקרטית" (PDRC) במטרה לדרוש הקמת "מועצת עם" שאינה נבחרה, על מנת לפקח על רפורמה פוליטית.
קבוצות אשר תמכו בממשלה, כולל "החולצות האדומות", קיימו עצרות המוניות בתגובה.
מדי פעם פרצה אלימות, וכתוצאה מכך היו מספר מקרי מוות ופציעות.
בדצמבר 2013, פיזרה יינגלאק את בית הנבחרים וקבעה בחירות כלליות שתוכננו להיערך ב-2 בפברואר 2014. עקב הפרעות של מפגינים נגד הממשלה, הבחירות לא הושלמו ביום זה.
לאחר יישום המשטר הצבאי, הורה הגנרל פריות על פירוק המרכז לניהול השלום והסדר, גוף משטרתי שהוקם על ידי הממשלה בפועל על מנת לפתור את המשבר.
במקום זאת הקים את מפקדת שמירת השלום והסדר (POMC) כאשר הוא עומד בראשה.
על המפקדה הוטלה המשימה "להשיב את השלום לאנשים מכלל הצדדים ללא עיכוב, בתחילה ניתנו למפקדה הסמכויות "למנוע, לדכא ולפתור" כל מצב המשפיע על הביטחון הלאומי ולאכוף כל תקנה של המשטר הצבאי.
הגרנל פריות הורה לכל כוח האדם במשטרה, חיל הים, חיל האוויר ומשרד ההגנה, להיות כפופים ל-POMC.
חיילים הוצבו במקומות רבים בבנגקוק והכבישים הראשיים היו חסומים.
הצבא כבש מחדש את בית הממשלה ממפגיני ה-PDRC והשתלט על כל תחנות טלוויזיה בנגקוק וחלקים אחרים של המדינה לפני שהוריד משידור כמה תחנות, כולל את אלה של PDRC והחולצות האדומות.
בהמשך הורה הגרנל פריות לכל אמצעי התקשורת להחליף את השידורים הרגילים בשידורים של POMC, ככל שהיה נדרש, והטיל איסור על פרסום מידע שהיה עלול לפגוע בפעילות הצבא.
כמו כן הנחה את כל מנהלי הסוכנויות הממשלתיות לדווח לו.
ב-21 במאי 2014, הוקם כוח משימה לצנזורה באינטרנט על ידי ה-POMC והורה לספקי האינטרנט לדווח על מנת לשלוט בתוכן המקוון.
הממשלה בפועל התלוננה כי לא התייעצו איתה על החלטות הקשורות למשטר הצבאי שנקבעו על ידי הצבא.
הצבא טען כי לא מדובר בהפיכה וכי הממשלה נשארת בתפקידה.
לאחר הקמתה, ה-POMC קיימה שיחות עם קבוצות יריבות במשך יומיים בניסיון למצוא פתרון.
נמסר כי למשתתפים היו ניגודי דעות ולא ניתן לקבל כל הסכמה.
במהלך שיחות, הממשלה בפועל התבקשה על ידי ועדת הבחירות להתפטר.
הממשלה דחתה את הבקשה, בטענה שהיא נדרשת על ידי החוקה להישאר בתפקיד.
בחוקת 2007 נקבע כי על הממשלה להתפטר מתפקידה עם פיזור בית הנבחרים, אך עליה להמשיך ולפעול עד אשר תמונה ממשלה חדשה.
בשעות אחר הצהריים ב-22 מאי 2014, ה-POMC קיימות שיחות נוספות במועדון צבאי, השיחות נמשכו חמש שעות מבלי שהגיעו להסכמה, בעוד הממשלה שזוהי חובתה החוקית להישאר בתפקיד.
בפגישה, אמר הגנרל פריות לשר המשפטים שייצג את הממשלה: "אין סוף לדיבורים מפני שאתה מדבר רק על החוק.
[...] הממשלה מתעקשת שהיא לא מתפטרת, נכון?" שר המשפטים השיב: "לא כרגע".
ואז השיב גנרל פריות "מצטער, אני חייב לתפוס את השלטון" והורה על מעצרם ועיכובם של חברי הקבינט, כמו גם מנהיגי ה-PDRC, החולצות האדומות, וחברי מפלגות פוליטיות שהשתתפו בשיחות, וזאת למורת רוחם של נציגי התקשורת שנכחו.
הם הוחזקו על ידי גדוד הרגלים הראשון של שומרי המלך.
בערב ה-22 במאי 2014, גנרל פריות הודיע באמצעות נאום טלוויזיוני, כי הכוחות המזוינים לקחו שליטה על המנהל הלאומי, באופן רשמי החלו הפיכה צבאית נגד הממשלה בפועל והקימו את ה-NCPO במטרה לשלוט במדינה.
מאוחר יותר באותו ערב, ה-NCPO ביטלה את חוקת 2007, למעט פרק 2 העוסק במלך.
בנוסף, הורתה באופן רשמי על פירוק הממשלה, אך הסנאט, כמו גם כל שאר רשויות המדינה, כולל בתי המשפט וארגונים אחרים, נשארו על כנם.
ה-NCPO הכריזה על ההרכב כדלקמן:
גרנל פריות (מפקד צבא תאילנד) כמנהיגה.
גנרל Thanasak Patimaprakorn (מפקד כוחות ההגנה), אדמירל Narong Pipathanasai (מפקד הצי המלכותי התאילנדי), אייר צ'יף מרשל Prajin Jantong (מפקד חיל האוויר המלכותי התאילנדי), וגנרל משטרה Adul Saengsingkaew (מפכ"ל המשטרה התאילנדית), כסגניה.
גנרל Udomdet Sitabut (סגן מפקד צבא תאילנד) כמזכיר הכללי של ה-NCPO.
ה-NCPO הודיעה כי המנהיג שלה יממש את כל הסמכויות והחובות אשר חלים על ראש הממשלה והקבינט, עד שיהיה ראש ממשלה חדש.
היא הציבה את חבריה כאחראיים על משרדי הממשלה ועל סוכנויות שונות.
ב-24 במאי 2014, ה-NCPO פיזרה את הסנאט והעניקה סמכויות חקיקה למנהיג שלה.
היא הורתה לרשות השופטת לפעול תחת הנחיותיה.
היא העבירה את גנרל המשטרה Adul לתפקיד לא פעיל במשרד ראש הממשלה, והחליפה אותו עם גנרל המשטרה Watcharapol Prasarnrajkit.
Adul נתפס כנאמן לממשלה שהודחה.
מעצר ועיכוב של דמויות ציבוריות
מיד לאחר תחילת ההפיכה, ראש הממשלה Niwatthamrong, שלא השתתף בשיחות, עזב את משרדו במשרד המסחר כדי למנוע את מעצרו על ידי הצבא.
ה-NCPO הורתה לו ולחברי הקבינט שלא נעצרו להתייצב בצבא עוד באותו היום.
דווח, כי Niwatthamrong ניסה להקים ממשלה גולה בשגרירות ארצות הברית בבנגקוק, אבל השגרירות הכחישה את הדיווח.
בליל ה-22 במאי 2014, קציני צבא עצרו פוליטיקאים נוספים.
למחרת, ה-NCPO זימנה חברי מפלגת פאו תאי (PTP) ואת משפחת צ'ינוואט, כולל את יינגלאק עצמה.
Niwatthamrong ויינגלאק הסגירו עצמם ל-NCPO באותו יום.
יינגלאק נעצרה והושמה ב"בית בטוח" במקום סודי.
לטענת ה-NPOC היא שוחררה ב-25 במאי.
בהמשך זימנה ה-NCPO עוד 114 דמויות בולטות משני הצדדים והצהירה כי אלה שיסרבו למרותה יתפסו ויועמדו לדין.
הפעיל Sombat Boonngamanong, הידוע יותר בשם דוטי אדיטור, היה האדם הראשון אשר סירב לכך, ואמר "קורע מצחוק.
אי-דיווח [לחונטה] נחשב עבירה פלילית." הוא קרא תיגר על הזימון שקיבל באמצעות פוסט בפייסבוק: "תפוס אותי אם תוכל".
ה-NCPO הגיבה והצהירה כי בבוקר ה-24 במאי, היא תשלח חיילים כדי ללכוד את מי שלא הופיע בפניה.
אחד מאלה שנתפסו באותו היום היה אחיינה של יינגלאק.
Sombat נעצר בסופו של דבר ב-5 ביוני 2014. הצבא איתר אותו דרך האינטרנט, באמצעות כתובת ה-IP דרכה נהג לכתוב את דבריו.
בנוסף לשנתיים בכלא על הפרת את הוראות הצבא, הצבא מסר כי Sombat יצטרך להתמודד עם האשמות המסתכמות בשבע שנות מאסר, על רקע עידודו של Sombat להפר את הוראות הצבא.
הצבא גם הצהיר, כי מי שסיפק מקלט ל-Sombat יתמודדו עם שנתיים בכלא באשמת "סיוע לפושע".
ה-NCPO זימנה למטה שלה גם את הסגל הדיפלומטי בבנגקוק.
בזימון נאמר כי הסגל רק "הוזמן" לפגישה עם דמויות הצבא, על מנת שתהיה להם "הבנה נכונה" של משימות ה-NCPO.
שגרירים זרים רבים, כולל השגריר הגרמני רולף פיטר שולץ, סירבו ללכת.
שר החינוך לשעבר Chaturon Chaisaeng היה האדם הראשון שנשפט בבית דין צבאי על אי הופעתו בפני ה-NCPO.
חיילים תפסו את Chaturon מול קהל של עיתונאים זרים מיד לאחר קיום במסיבת עיתונאים ב-27 במאי 2014. דובר של ה-NCPO אמר כי כיום במסיבת עיתונאים עם התקשורת הזרה היה לא תקין ובניגוד למדיניות NCPO.
Chaturon עמד בפני 14 שנות מאסר באשמת פשעי מחשב.
החוק הצבאי מאפשר לצבא לעצור אנשים למשך לא יותר משבעה ימים.
ה-NCPO לא קיימה את מגבלת הזמן.
חלק מהאנשים היו מוחזקים בבידוד במשך יותר משלושה שבועות.
שליטה על פעילים ציבוריים ותקשורת
עם ההכרזה על ההפיכה, ה-NCPO הוציאה מיד איסור על התכנסויות פוליטיות והנחתה את כל המפגינים להתפזר.
היא הורתה לכל מוסדות החינוך, ציבוריים ופרטיים, להיות סגורים ב-23–25 במאי 2014. הוטל עוצר בכל רחבי הארץ, אנשים הונחו להישאר בבית מ-22:00 עד 05:00. בהמשך שונה זמן העוצר ל-24:00 עד 04:00, החל מ-28 במאי 2014. ב-13 ביוני הוסר העוצר ברוב חלקי הארץ.
ה-NCPO הורתה לכל תחנות הרדיו והטלוויזיה להפסיק לשדר את התוכניות הרגילות, ולשדר את שידורי RTA בלבד.
Wanchai Tantiwittayapitak, סגן מנהל שירות השידור הציבורי התאילנדי נעצר לאחר שהותיר לתחנת PBS התאילנדית לשדר בשידור חי תוכנית מיוחדת על ההפיכה ביוטיוב, במקום בטלוויזיה.
במהלך התוכנית התראיינו כמה מלומדים כולל מרצי אוניברסיטה, והעירו הערות שליליות על ההפיכה.
תחנת השידור מסרה כי Wanchai נלקח למפקדות הצבא באזור על מנת "חדד הבנות בין התקשרות לצבא".
ב-23 במאי כונסו על ידי ה-NCPO כל מנהלי רשתות התקשורת ונמסר להם כי על ספקיות האינטרנט לצנזר כל מידע הנראה פרובוקטיבי, גורם להפרעה לסדר הציבורי, מכיל סודות לאומיים, עלול לפגוע בביטחון הלאומי או ב-NCPO.
ניתן איום לסגור את הרשתות החברתיות במידה וספקיות האינטרנט לא יצנזרו את התכנים כנדרש.
ב-23 במאי אחר הצהריים, הורשו רשתות הטלוויזיה האנלוגיות, למעט PBS תאילנד, לחדש את לוח השידורים הרגיל, וזאת לאחר ספקיות האינטרנט הונחו לחסום כל ניסיון לשיתוף שידורים באינטרנט וניתנה הוראה למועצת השידורים והתקשורת הלאומית לסגור שידורי טלוויזיה מבוססי אינטרנט.
כל רשתות הטלוויזיה דיגיטליות הורשו לחדש את השידורים למחרת.
ב-24 במאי 2014, ארגוני המדיה פרסמו מכתב פתוח הדוחק ב-NCPO לסיים את ההגבלה של חופש העיתונות בהקדם האפשרי.
ה-NCPO הגיבה על ידי זימון כל מפעילי התקשורת, ונמסר להם שהם נדרשים להגיע לפגישה עם ה-NCPO תחילה.
ב-23 במאי 2014 ה-NCPO הצהירה כי מטרה היא לערוך רפורמות "כלכליות, חברתיות ופוליטיות" לאומיות לפני שמותר יהיה לקיים בחירות.
הוקמה מועצה לאומית שמטרתה לעבוד על הרפורמות.
היא גם הצהירה כי היא רוצה לטפל, בין השאר, בבעיות פרויקט האורז ותבצע פרויקט של בניית כבישים על שתי גדותיו של נהר צ'או פראיה.
פרויקט בניית הכביש תוכנן במקור על ידי ה-PTP בשנת 2012, והוא היה חלק מפרויקט מניעת ההצפות.
גנרל פריות אמר שהוא מנהל את המדינה עד שהמצב יאפשר ממשלת מעבר.
ה-NCPO הודיעה כי המנהיג שלה קובע את המדיניות הפוליטית, הן "לטווח קצר ולטווח ארוך".
שלא כמו הפיכות קודמות, לא הייתה כל הבטחה לחזור במהרה לשלטון אזרחי.
ב-26 במאי, ה-NCPO, כינס מסיבת עיתונאים במהלכה עיתונאי שאל את גנרל פריות האם הוא יהפוך לראש הממשלה החדש.
פריות לא דחה זאת וענה, "זה כבר בתוכנית." עיתונאי נוסף, מ" בנגקוק פוסט", שאל מתי הבחירות יתקיימו.
פריות השיב, "[בחירות] תלוי במצב.
זה מספיק", לאחר מכן עזב את חדר הישיבות.
למחרת, שני העיתונאים זומנו על ידי ה-NCPO בעילה של "שאילת שאלות המפחיתות את אמון הציבור בשליט".
דובר של NCPO אמר כי עקרונות דמוקרטיים נורמליים לא יכולים להיות מיושמים בשלב הזה.
יש שהאמינו כי הבחירות נדחות עקב בעיות בסדר הירושה של כס המלוכה של תאילנד."מותו [של המלך] יזעזע את תאילנד כמו ששום דבר אחר בהיסטוריה המודרנית עשה, והצבא רוצה להיות בשליטה כאשר זה יקרה.
זה עד כדי כך פשוט."
ב-24 במאי 2014, ה-NCPO טענו כי מלך תאילנד ראמה התשיעי, מודע להפיכה, אך לא פירטו את תגובתו.
עם זאת, ב-25 במאי מינה המלך באופן רשמי את גנרל פריות לעמוד בראש ניהול המדינה.
בתאילנד יש כבוד רב למלוכה וההכרה של המלך בהפיכה נתנה לגיטימציה למהלך.
במסיבת עיתונאים ב-23 במאי 2014, ה-NCPO הצהירו כי אחת מהמשימות שלהם היא להתייחס "בחומרה" עם מקרים של פגיעה במלכות בתאילנד וניתנה הוראה לגורמי הממשל לתמוך במשימה.
ב-25 במאי 2014, ה-NCPO אישר לבתי המשפט הצבאיים לשפוט בכל המקרים הנוגעים לפגיעה במלכות, הסתה, ביטחון לאומי והפרה של פקודות ה-NCPO.
באותו יום, ה-NCPO חיפשו במקום מגוריו של Somyot Prueksakasemsuk, עורך מגזין שנידון ב-2013 ל-11 שנים בכלא בגין עבירה על פי חוק הפגיעה במלכות.
ה-NCPO עצרו את אשתו, שקיימה תעמולה למען אסירים פוליטיים, ובנו, סטודנט שנה רביעית למשפטים.
מבקרים אחרים של חוק הפגיעה במלכות נעצרו גם כן.
הודעה על חוקת ביניים נמסרה ב-22 ביולי 2014, דבר אשר סלל את הדרך להקמת בית מחוקקים לאומי, ממשלה זמנית ומועצת רפורמות.
במקור אישור טיוטת חוקת ביניים דרשה אישור של האזרחים באמצעות משאל עם ארצי, בטרם הגשתה לחתימת המלך לאישור.
הדרישה לא אושרה על ידי ה-NCPO והיא נמחקה.
Wissanu Krea-ngam, מרצה למשפטים באוניברסיטה ומי שניסח את חוקת הביניים, הסביר כי הדרישה נמחקה כדי "למנוע תהליך ארוך".
מפגיני PDRC רבים בירכו על ההכרזה על ההפיכה בהפגנות שקיימו.
חיילים השתלטו על הפגנות של תומכי הממשלה וירו באוויר כדי לפזר את המפגינים.
הצבא סיפק 70 כלי רכב צבאיים על מנת להסיע את המפגינים משני הצדדים לבתיהם.
למרות האיסור על התכנסויות פוליטיות של יותר מחמישה בני אדם, המפגינים, כולל סטודנטים, צעדו אל האנדרטה לדמוקרטיה ב-23 במאי 2014 לבטא את הכעס שלהם על ההפיכה.
עם זאת, הצבא עצר אותם מלהגיע האנדרטה, בטענה של חשש מאלימות ועימותים.
באותו היום התקיימו הפגנות נוספות מחוץ למרכז לאומנות ותרבות בבנגקוק על ידי עיתונאיים עצמאיים, אמנים ופעילים חברתיים.
חיילים שהגיעו למקום עכבו את המפגינים.
ב-24 במאי קבוצת מפגינים קיימה הפגנה נגד ההפיכה מחוץ לבית קולנוע בבנגקוק כאשר מולם ניצבים חיילים עם ציוד לפיזור הפגנות.
באותו הערב קבוצה נוספת של מעל 1,000 מפגינים צעדה אנדרטת הניצחון.
הצבא ניסה לעצור אותם, מספר מפגינים נעצרו ושוחררו בשלב מאוחר יותר.
ב-25 במאי קבוצת מפגינים הפגינה מול סניף מקדונלד'ס בלב בנגקוק.
חיילים שהגיעו סגרו את האזור.
הפגנות התקיימו גם מחוץ לבנגקוק.
במחוז צ'יאנג מאי קבוצות מפגינים קיימו פעילות נגד ההפיכה במשך ימים, כולל צעידה לחומת העיר העתיקה וקיום טקס הדלקת נרות במחאה על פעילות הצבא.
חלקם נעצרו על ידי הצבא ב-24 במאי.
חלק מהמפגינים נגד ההפיכה התייצבו בפני בתי משפט צבאיים אזוריים והם נעצרו ללא הגבלת זמן ומבלי שהוגש נגדם כתב אישום.
פעילות נגד ההפיכה התקיימה גם ברשתות החברתיות התאילנדיות כגון פייסבוק, טוויטר ו-LINE, וזאת על אף שהצבא הזהיר שיחסום את הרשתות החברתיות אם יתפרסם בהן מידע אשר יכול להשפיע על ההפיכה.
הכתבת Pornthip Mongyai פוטרה מסוכנות החדשות בה עבדה אחרי שהצטלמה ליד שורת חיילים, כשהיא עונדת סרט "עיתונאי" לזרועה ועל שפתייה נייר דבק בצורת X.
בתגובה לפעילות נגד ההפיכה ברשתות הורה ה-NCPO למשרד המידע וטכנולוגיית התקשורת לחסום "מפעם לפעם" את פייסבוק בתאילנד החל מ-28 במאי 2014. פייסבוק נחסמה לשעה בכל המדינה.
ב-24 במאי מסר המשרד כי מעל 100 אתרים נחסמו מתוקף המשטר הצבאי.
משתמשים אשר פעלו ברשתות החברתיות וקראו להפגין הוזהרו כי הם יואשמו בהמרדה.
הצבא אמר גם כי נתינת "לייק" בפייסבוק לעמוד המתנגד להפיכה עלולה להוות עבירה פלילית.
ב-25 במאי 2014, התקיימה הפגנת תמיכה בהפיכה באנדרטת הדמוקרטיה.
המפגינים דרשו שה-NCPO יבצעו רפורמות לפני קיום הבחירות הכלליות.
למחרת קבוצת בכירים ממשרד החוץ קיימו הפגנה דומה.
ב-25 במאי 2014, אמר מנהיג המפלגה הדמוקרטית, אבהיסיט וג'ג'יווה, כי הוא מצטער שלא הצליח להגן על הדמוקרטיה.
ארצות הברית השעתה סיוע צבאי בסך 3.5 מיליון דולר לתאילנד, וביטלה שותפויות צבאיות, כולל ביקורים ותרגילים משותפים.
היא גם המליצה לתיירים לבטל את נסיעתם ולדחות ביקורים של אנשי ממשל שאינם דחופים.
חלק ממעברי הגבול בין תאילנד למדינות השכנות נסגרו בעקבות ההפיכה.
משרד התיירות והספורט פרסם הצהרה ב-27 במאי ממנה עולה כי ישנה ירידה של 20% בתיירות הנכנסת.
הופעתה של טיילור סוויפט שתוכננה ב-9 ביוני 2014 בבנגקוק בוטלה, וכך גם אירועים נוספים.
לאחר שה-NCPO הצהירו ב-11 ביוני 2014 כי הם יטפלו בבעיית העובדים הלא חוקיים בתאילנד ואמרו "אנחנו רואים בעובדים לא חוקיים איום", קבוצה גדולה מאוד של מהגרים זרים עזבה את המדינה.
ארגון ההגירה הבינלאומי הביע דאגה מהמהלך.
ה-BBC דיווח כי יותר מ-180,000 קמבודיים עזבו את המדינה לאחר ההפיכה.
ההצגה הגדולה בתבל הוא סרט דרמה אפי אמריקאי משנת 1952 בבימוי ובהפקתו של ססיל ב.
עלילת הסרט מתרחשת בקרקס האחים רינגלינג וברנום את ביילי.
דה מיל שהה מספר שבועות בקרקס ולמד על חיי השחקנים והעובדים והלוגיסטיקה המורכבת של הפקת ההצגה בקרקס הכוללת 1,400 עובדים, אקרובטים, ליצנים, מאות חיות וציוד רב.
בסרט יש תיאור מפורט על הקמת האוהל הענק.
השחקנים הראשיים עברו אימונים בקרקס וחלק מהופעתם בסרט היא אמיתית ולא על ידי מחליפים.
הסצנות המרשימות בסרט הן של התהלוכה הססגונית של "ההצגה הגדולה בתבל" וזאת של התנגשות הרכבות לקראת סיום הסרט.
הסרט היה שובר קופות וזכה פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר ובפרס אוסקר לסיפור הטוב ביותר .
היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריות הבימוי, התלבושות והעריכה.
זכה בפרס גלובוס הזהב בקטגוריות הבימוי, הצילום והעריכה.
הקרקס הגדול מגיע לעיר, המטען הרב מורד מהרכבת ביחד עם כלובי החיות, בהשגחתו של מנהל הקרקס, בראד בראדן (צ'רלטון הסטון) מוקם האוהל הענק והלוליינים מתחילים באימונים ובראשם הולי (בטי האטון) המופיעה בזירה המרכזית (Ring 1).
בראד נקרא לישיבה עם בעלי הקרקס המודיעים לו כי בגלל מצבו הכלכלי של הקרקס הם נאלצים לקצר את משך ההופעות ל-10 שבועות בלבד ורק בערים גדולות.
בראד אומר כי זה יביא לפיטורי 1400 העובדים וכי הוא חותם חוזה עם גדול לולייני הטרפז המעופף "סבסטיאן הגדול" (קורנל ויילד) שיופיע בזירה הראשית במקום הולי.
בראד נאלץ לגלות זאת להולי שמקבלת את זה באופן קשה אבל סבסטיאן מחזר אחריה ומסכים להופיע אתה ביחד בזירה הראשית.
מתחיל מאבק ביניהם מי יותר טוב והביצועים הולכים ונעשים מסוכנים יותר ובלי רשת ביטחון עד שבאחד הקפיצות נופל סבסטיאן מגובה רב ושובר את ידו.
לאחר אשפוז בבית חולים מתברר כי ידו נפגעה קשות והוא לא יוכל לשוב יותר לזירה.
בראד והולי משכנעים אותו להישאר בקרקס ולעזור בעבודות שונות כמו מכירת ממתקים ובלונים לילדים.
בקרקס מופיעים גם ליצנים רבים ובראשם "באטנס" (ג'יימס סטיוארט) ו"וילי העייף" (אמט קלי).
"באטנס" לא מוריד את האיפור שלו כי אינו רוצה שיזהו אותו: הוא רופא שגרם מתוך אהבה למות אשתו שסבלה ממחלה קשה ומאז הוא מבוקש על ידי המשטרה.
בין המופיעים בהצגה מתבלטות "נערת הפילים" אנג'ל (גלוריה גראהם) והרקדנית פיליס (דורותי לאמור).
החבר של פילים הוא מאלף הפילים קלאוס (לייל בטגר) ובהופעה שוכבת אנג'ל כשהפיל מניח את רגלו על פניה.
אנג'ל מתחילה לחזר אחרי בראד וזה מרגיז את קלאוס ובאחת ההופעות הוא אינו משחרר את הפיל מפניה.
בראד מגיע מהר, משחרר את אנג'ל ומפטר את קלאוס.
הקרקס מועמס על רכבת וקלאוס מתכנן את נקמתו.
ביחד עם עבריין נוסף הם גורמים לרכבת להיעצר ואז שודדים את כספת הכסף אולם רכבת נוספת שמגיעה למקום מתנגשת בהם וברכבת הקרקס.
כל הקרונות מתהפכים, אנשים נפצעים ונהרגים והחיות משתחררות.
בראד נפצע קשה אבל "באטנס" מחליט לגלות את זהותו כרופא ומציל אותו על ידי ערוי דמו של סבסטיאן.
לאחר מכן הוא נאזק ונעצר.
הולי מארגנת את מה שנשאר מהקרקס והסרט מסתיים בהופעה תחת כיפת השמים כשכל תושבי העיר הסמוכה מקבלים את המשתתפים בתשואות.
בליל 28–29 במאי 1903 על פי הלוח היוליאני (11–10 ביוני על פי הלוח הגרגוריאני) נרצחו בארמונם בבלגרד, בירת ממלכת סרביה, אלכסנדר הראשון, מלך סרביה ורעייתו דראגה מאסין.
ההפיכה אורגנה בידי קבוצת קצינים בצבא סרביה.
בעקבות ההפיכה איבד בית אוברנוביץ' לעד את השליטה בסרביה, אשר עברה לידי יריבו בית קראג'ורג'ביץ'.
השפעת ההפיכה חרגה בהרבה מעבר לגבולות סרביה; בית אוברנוביץ' היה קשור בעיקר לאימפריה האוסטרו-הונגרית, בעוד לבית קראג'ורג'ביץ' היו קשרים קרובים עם האימפריה הרוסית.
חילופי השלטון גררו הרעה הדרגתית ביחסי אוסטריה-סרביה, והובילו בסופו של דבר למשבר בוסניה ולרצח פרנץ פרדיננד.
האומה הסרבית זכתה בעצמאות מהאימפריה העות'מאנית בעקבות המרד הסרבי השני, והקימה את נסיכות סרביה.
על השליטה בנסיכות לחמו ביניהן שתי שושלות אצולה: בית אוברנוביץ' ובית קראג'ורג'ביץ'.
במאבק זה טמנו את ידיהן שתי המעצמות הגדולות באזור: האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
האוברנוביצ'ים היו מזוהים בדרך כלל עם האוסטרו-הונגרים, בעוד הקראג'ורג'ביצ'ים זוהו עם הרוסים.
ב-29 במאי 1868 נרצח מיכאילו אוברנוביץ', ועל כס הנסיכות עלה בן-דודו מילאן אוברנוביץ'.
בעקבות קונגרס ברלין ב-1878, זכתה סרביה לעצמאות מלאה מהעות'מאנים.
מכיוון שבחוזה סן סטפנו רוסיה תמכה יותר באינטרסים של בולגריה מאשר באלו של סרביה, הידק מילאן עוד יותר את יחסיו עם האוסטרים.
בתמיכתם, ב-1882 מילאן שינה את שם המדינה ל"ממלכת סרביה", ואת תוארו ל"מילאן הראשון, מלך סרביה".
הוא היה שליט אוטוקרטי ולא אהוב, והפופולריות שלו ירדה אף יותר בעקבות התבוסה במלחמה נגד בולגריה ומרד טימוק.
במרץ 1889 הוא התפטר מהשלטון לטובת בנו אלכסנדר הראשון.
אלכסנדר, וכן ראש ממשלתו ניקולה פאשיץ', החלו בצעדי התקרבות לרוסיה.
ב-1891 ביקרו שניהם את הצאר אלכסנדר השלישי, וקיבלו ממנו הבטחות שרוסיה תתמוך באינטרסים הסרביים אף נגד האוסטרים.
מכיוון שאלכסנדר היה עוד צעיר לימים, הוקמה מועצת עוצרים אשר כללה ארבעה חברים: אם המלך נטליה אוברנוביץ', הפוליטיקאי יובאן ריסטיץ', והגנרלים קוסטה פרוטיץ' ויובאן בלימרקוביץ'.
ביוני 1892 מת פרוטיץ' במפתיע מהתקף לב.
ראש הממשלה פאשיץ' השתוקק להיות זה שימלא את תפקידו במועצה, אולם מכיוון שהיה נציג המפלגה הרדיקלית, נתקל בהתנגדותו של ריסטיץ' שתמך במפלגה הליברלית.
מתוקף תפקידו כעוצר, ריסטיץ' פיטר את פאשיץ' מתפקידו והרכיב ממשלה ליברלית בראשות יובאן אבקומוביץ'.
צעד זה עורר זעם רב במדינה.
באפריל 1893 הוביל המלך אלכסנדר הפיכה בתמיכת הצבא, ונעל בארמון את השרים והעוצרים.
הוא יצר קשר עם המפלגה הרדיקלית, והרכיב ממשלה חדשה, אם כי פאשיץ' לא עמד בראשה.
מהר מאוד החליט אלכסנדר שגם הממשלה הרדיקלית אינה לטעמו.
הוא הדיח ראשי ממשלה בזה אחר זה, וניסה להקים ממשלה נייטרלית.
ניסיונות אלו כשלו, וב-1894 הוא ביצע הפיכה נוספת וביטל את החוקה הליברלית שכוננה ב-1888 והשיב את החוקה הישנה של 1869 אשר העניקה למלך כוח לא מוגבל.
ב-1897 הוא החזיר לפוליטיקה את אביו ומינה אותו למפקד צבא סרביה.
באותה שנה הזמינה אותו אמו נטליה לבקר באחוזת הנופש שלה בביאריץ.
בביאריץ פגש אלכסנדר את אחת מנשות חצרה של אמו, דראגה מאסין.
היא הייתה ממשפחה פשוטה, עקרה, אלמנה, ומבוגרת ממנו ב-12 שנים.
למרות זאת, הוא התאהב בה והם החלו לנהל רומן.
אמו של אלכסנדר ידעה על הרומן, אולם העלימה עין משום שסברה שמדובר באהבה חולפת.
כמו כן ערך אלכסנדר ביקור בווינה, אשר התקבל בעין רעה בסרביה.
באותה העת החלה דעת הקהל בסרביה להיות אנטי-אוסטרית, בין היתר בשל השלטון האוסטרו-הונגרי בבוסניה והרצגובינה אשר סרביה ראתה כאינטרס שלה.
עד מהרה החל אביו של אלכסנדר, מילאן, לצבור כוח רב מדי.
הוא החל על דעת עצמו לחפש כלה לבנו ממשפחת אצולה, בלי לדעת על הרומן שמנהל אלכסנדר עם דראגה.
אלכסנדר ידע שכדי שיוכל להינשא לדראגה עליו להיפטר מאביו, כמו גם מראש הממשלה ולאדן דורדביץ'.
לפיכך, ב-1900 הוא שלח את אביו לקרלסבאד כדי לבדוק אפשרות להשיא אותו לנסיכה אלכסנדרה משאומבורג-ליפה (נכדתו של גאורג וילהלם, נסיך שאומבורג-ליפה).
את דורדביץ' הוא שלח למרינבאד כדי לחתום על חוזה מסוים עם האוסטרים.
כאשר שתי דמויות מפתח אלו סולקו מהבירה, הודיע אלכסנדר על אירוסיו לדראגה.
אביו סירב לחזור לסרביה ומת בווינה ב-1901. אמו שלחה לו מכתב ובו כל השמועות המכוערות על דראגה שהצליחה ללקט.
החתונה התקיימה ב-23 ביולי 1900. אלכסנדר ניסה לפייס את המערכת הפוליטית ויזם רפורמה במסגרתה מוסדה מערכת שלטון פרלמנטרית דו-ביתית ובה אספה לאומית וסנאט.
הוא הרכיב ממשלה חדשה אשר העניקה מקום הן לרדיקלים והן לליברלים.
ב-1901, כצעד של רצון טוב עקב הריון לכאורה של דראגה (אלכסנדר סירב להאמין שהיא אכן עקרה), שחרר אלכסנדר מהכלא את כל האסירים הפוליטיים.
הפגנה זו של רצון טוב לא נמשכה לאורך זמן.
ב-6 בנובמבר 1902 פיזר אלכסנדר עוד פעם את הממשלה, והקים ממשלה חדשה בראשות הגנרל דימיטרייה צינצאר-מרקוביץ'.
ב-23 במרץ 1903 התעמתו עובדים וסטודנטים נגד המשטרה והצבא, ושישה אנשים נהרגו.
באותו יום הוביל המלך הפיכה נוספת, ביטל את החוקה שחידש ב-1894, ומינה חברים חדשים לסנאט, למועצת המדינה ולבתי המשפט.
כעבור כמה שעות שינה אלכסנדר את דעתו והחזיר את החוקה.
בבחירות שנערכו ב-18 במאי, זכתה הממשלה בראשות מרקוביץ'.
היה זה ניצחון פוליטי עבור אלכסנדר.
במקביל, אלכסנדר נעלב מכך שהצאר הרוסי סירב לארח אותו ואת אשתו בארמונו, ולפיכך החל לחמם את יחסיו עם האוסטרים.
בינואר 1902 הוא שלח את מזכירו האישי לווינה עם הבטחה סודית על פיה יפתור את בעיית יורשו על ידי אימוץ של אחד מבני אוברנוביץ' המתגוררים באוסטריה או בהונגריה.
עם זאת, דראגה לחצה עליו להכיר באחיה ניקולא לונייביץ' כיורשו.
הצבא היה הגוף האחרון שעמד מאחורי המלך.
עם זאת, קציני הצבא הסרבי, ובייחוד הצעירים שבהם, החלו למאוס במצב הקיים.
הודעותיו של המלך על הריון של המלכה, אשר התבררו פעם אחר פעם כשקריות, שמו ללעג את סרביה ברחבי העולם, וקציני צבא פטריוטים ראו זאת כהשפלה בלתי נסבלת.
כמו כן מדיניות החוץ של אלכסנדר נתפסה כפרו-אוסטרית מדי בצבא, אשר היה ברובו פרו-רוסי.
גורם נוסף שתרם לחיכוך בין המלך לצבא היה אחיה של המלכה, ניקולא לונייביץ'.
לונייביץ' היה קצין זוטר בצבא, ונודע בהתקפי הזעם שלו.
הוא הרג פעם שוטר כאשר היה שיכור.
לאחר שאחותו נישאה למלכה, הפכה התנהגותו למחוצפת וגאה במידה בלתי נסבלת.
הוא דרש גם מקצינים בכירים ממנו לדווח לו ולהצדיע לו כשעבר.
באוגוסט 1901, נפגשו חמישה קצינים זוטרים: אנטונייה אנטיץ', ראדומיר ארנאלוביץ', מילאנו פטרוביץ', דרגוטין דימטרייביץ' ודרגוטין דוליץ', וגמרו אומר ביניהם לחסל את המלך והמלכה.
על פי התוכנית המקורית, הזוג המלכותי היה אמור להירצח באמצעות סכינים משוחות ברעל, במהלך מסיבה ב-11 בספטמבר - יום הולדתה של דראגה.
בהדרגה גדל הקשר, והצטרפו אליו קצינים נוספים.
עקב כך, החליטו הקושרים לעבוד יותר ביסודיות, ובחנו את דעת הקהל ואף יצרו קשר עם מספר פוליטיקאים.
הבעיה שהעסיקה אותם בעיקר הייתה השאלה מי יומלך במקום אלכסנדר.
הקושרים גילו שבמקרה שימות המלך בלא-יורשים, תכננה אוסטריה לשבת בחיבוק ידיים ולא להציג מועמד משלה, וזאת בשל חשש מתגובתה של רוסיה.
רוסיה גם היא לא התכוונה לעשות דבר, כיוון שחששה מתגובתה של אוסטריה.
הקושרים שקלו לבחור כמלך את מירקו, נסיך מונטנגרו, אולם החליטו שהפתרון הטוב ביותר יהיה למנות את פטר קראג'ורג'ביץ', נכדו של קאראג'ורג'ה.
קבוצת קושרים נשלחה אליו למקום גלותו בז'נבה שבשווייץ, והציעה לו את הכתר.
פטר הסכים להצעה, אולם סלד מהרעיון של רצח המלך המכהן.
על סמך דעתו, ניסו חלק מהמבוגרים יותר מבין הקושרים להציע לא לרצוח את המלך והמלכה אלא רק לאלץ אותם לוותר על שלטונם.
ההצעה הושמה לאל בידי דימטרייביץ', אשר טען שם הזוג יישאר בחיים תפרוץ בסרביה מלחמת אזרחים.
לאחר ניסיון כושל נוסף לבצע התנקשות, החליטו הקושרים להמיר את הרעיון של התנקשות להפיכה צבאית.
הם גייסו לעזרתם את לוטננט קולונל מיכאילו נאומוביץ', אשר היה קצין במשמר הארמון.
נאומוביץ' היה נכדו של שומר ראשו של קאראג'ורג'ה, אשר נרצח בהוראתו של מילוש אוברנוביץ'.
בשל אהדתו המובנת לבית קראג'ורג'ביץ', הסכים נאומוביץ' להצטרף לקשר.
מספר קושרים אכן נלקחו לחקירה, אולם זוכו מחוסר ראיות.
הקושרים החליטו לבצע את ההפיכה בליל ה-28-29 במאי 1903 הלוח היוליאני (11-10 ביוני על פי הלוח הגרגוריאני).
יום קודם לכן, הגיעו ראשי הקושרים לבלגרד בתירוצים שונים.
הם בילו את תחילת הערב בשתייה בבתי מלון שונים.
המלך והמלכה אכלו ארוחת ערב בחברת השרים ומשפחת המלכה, ולאחר שפרשו לחדרם שלח נאומוביץ' את אחד מאנשיו להביא לו דבר מה מביתו היה זה הסימן לקושרים שהזוג ישן.
מעט אחרי חצות, אסף דימטרייביץ' את מרבית הקושרים והוביל אותם לכיוון הארמון.
במקביל, קולונל אלכסנדר מאסין, גיסה של המלכה מבעלה הקודם אשר שיתף פעולה עם הקושרים, תפס פיקוד על רגימנט הרגלים ה-12 אשר חנה דרך קבע בבלגרד.
קושר בכיר נוסף, פטר מישיץ', תפס פיקוד על רגימנט הרגלים ה-11.
חלק מהקושרים כיתרו את בתיהם של ראש הממשלה מרקוביץ' ושל קצינים בכירים נוספים הנאמנים למלך.
שאר הקושרים צעדו לכיוון הארמון, אשר שעריו נפתחו לקראתם בשעה 2:00 לפנות בוקר.
הקושרים מיהרו לכבות את התאורה החשמלית בכל רחבי הארמון.
חלק מהשומרים הנאמנים למלך נכנסו לקרב עם הקושרים בחצר, אולם בתוך הארמון מרביתם לא יכלו להילחם בשל החושך וההפתעה.
הקושרים התפרצו לחדר השינה של המלך והמלכה, וריסקו את מיטתם בדינמיט.
אולם המלך והמלכה לא היו בחדר.
דימטרייביץ' הבחין בגבר נמלט במורד המדרגות, ומתוך מחשבה שזה המלך מיהר לרדוף אחריו.
כאשר הגיעו למרתף, הוא גילה שזה רק אחד מהשומרים, ובדו-קרב יריות שהתפתח ביניהם ספג דימטרייביץ' שלושה כדורים בחזהו ושרד רק בקושי (הכדורים לא הוצאו מגופו מעולם).
הוא שכב פצוע במרתף, וחבריו סברו שנהרג.
עצבניים בגלל כישלון החיפושים והיעלמותו של דימטרייביץ', הקושרים הביאו את שלישו של המלך, גנרל לזאר פטרוביץ', אשר אותו לקחו בשבי מיד בפריצה לארמון, והקציבו לו עשר דקות להגיד להם אם יש מעבר נסתר או חדר סודי בארמון שיכל לאפשר למלך להימלט.
הם איימו להוציאו להורג אם לא יספר.
פטרוביץ' שתק והמתין בדריכות לסיומן של עשר הדקות.
מהלך האירועים לאחר מכן לא ידוע בבירור.
על פי גרסה אחת אחד הקושרים החליט להיכנס עוד פעם לחדר השינה שם הבחין בחור בקיר שנראה כמו חור מנעול של דלת סודית.
על פי גרסה אחרת המלך והמלכה נמצאו מסתתרים מאחורי מראה בחדרון קטן אשר שימש כמלתחה של המלכה.
כך או כך, ברור שהקושרים מצאו את מקום המסתור, אולם לא יכלו לפתוח אותו.
הם קראו למלך לצאת, אולם הוא דרש מהם בתגובה לאשר את שבועת הנאמנות שלהם כלפיו.
על פי גרסה אחת הם אכן נשבעו, בעוד על פי גרסה אחרת הם איימו לפוצץ את כל הארמון עם הזוג לא יצא.
פטרוביץ' נרצח גם הוא מיד לאחר מכן, והגופות הושלכו מבעד החלון לערימת אשפה.
שר הפנים הסרבי ולימיר טודורוביץ' נורה, נפצע קשה, אך שרד וחי עד 1922.
ממשלת מעבר כונסה במהירות, ונכחו בה רבים מהקושרים, אך גם פוליטיקאים רבים אחרים הוכנסו אליה בלי ידיעתם וחלקם אף לא נכחו בבלגרד באותו לילה.
בראשות הממשלה עמד יובאן אבקומוביץ'.
ב-4 ביוני נבחר רשמית פטר קראג'ורג'ביץ' כמלך סרביה, ומשלחת רשמית נשלחה לז'נבה להביא אותו.
מאידך, רבים בסרביה התאכזבו מההפיכה, במיוחד לנוכח העובדה שראש הממשלה הנרצח, מרקוביץ', זכה בתפקיד בבחירות דמוקרטיות לחלוטין.
יחידות מהצבא השתלטו על ניש ודרשו מהממשלה לשפוט את הרוצחים.
גם בעולם התעורר זעם על ההפיכה וסרביה כונתה "קן של בוגדים".
רוסיה ואוסטרו-הונגריה גינו את ההפיכה רשמית, והולנד אף הוציאה את שגרירה מסרביה ובכך ניתקה את יחסיה הדיפלומטיים עמה.
ראש ממשלת בריטניה ארתור בלפור נאם ארבעה ימים לאחר מכן בבית הנבחרים הבריטי, וגינה חריפות את הרצח.
הוא טען ששגריר בריטניה בבלגרד, סר ג'ורג' בונהם, הוסמך בפני המלך אלכסנדר, כך שעם מותו פג תוקם של יחסי בריטניה-סרביה.
בונהם עזב את בלגרד ב-21 ביוני, ובריטניה הטילה סנקציות על סרביה.
ממשלת בריטניה דרשה מבלגרד להעניש את הרוצחים, אולם הם היו כה חזקים עד שדרישה זו הייתה לא-מציאותית.
השגריר האוסטרו-הונגרי בבלגרד, קונסטנטין דאמבה פנה אל שר החוץ שלו אגנור גולוצ'ובסקי והציע לו לארגן חרם עולמי נגד סרביה עד שזו תסכים להעניש את הרוצחים.
גולוצ'ובסקי נפגש עם מקבילו הרוסי ולדימיר לאמסדורף , אשר הסכים לתאם עמו את החרם.
בינואר 1904 נותרו בבלגרד רק שגריריהן של יוון והאימפריה העות'מאנית.
בלית ברירה, סילקה ממשלת סרביה את מרבית הקושרים מתפקידיהם הפוליטיים, אולם כפיצוי העניקה להם תפקידים בכירים יותר בצבא.
הפשרה ריצתה את רוסיה ואוסטרו-הונגריה, אשר ב-21 בספטמבר שלחו את נציגיהן לטקס הכתרתו של פטר קראג'ורג'ביץ' כ"פטר הראשון, מלך סרביה".
בהדרגה ביטלו גם שאר המעצמות את החרם, פרט להולנד ובריטניה שסירבו להחזיר את שגריריהן עד שהקושרים יועמדו למשפט.
ב-1905, הסכימה ממשלת סרביה, אז שוב בראשותו של פאשיץ', להעמיד למשפט את הבכירים שבקושרים, אם כי רבים מהם התחמקו ממנו, ודימטרייביץ' אף הועלה לדרגת קולונל ומונה לראש המודיעין.
בעקבות כך, בצו חתום של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, התחדשו היחסים הדיפלומטיים בין בריטניה לסרביה.
מכיוון שהמלך החדש היה בפועל מונרך חוקתי ומיעט להתערב בפוליטיקה, צברו הארגונים הלאומניים בסרביה יותר ויותר כוח.
סרביה הפסיקה את יחסיה הקרובים עם אוסטריה לטובת יחסים עם רוסיה.
ב-1906 פרץ בין השתיים בסכסוך אשר נודע כמלחמת החזיר, במסגרתו ניסתה אוסטריה לחנוק את הכלכלה הסרבית.
מסכסוך זה יצאה סרביה כמנצחת.
שנתיים לאחר מכן כבשה אוסטריה את בוסניה והרצגובינה, ובתגובה גייסה סרביה את צבאה ופתחה את משבר בוסניה, אשר הסתיים בניצחון אוסטרי.
דימטרייביץ' הקים את ארגון הטרור "היד השחורה", אשר שם לו למטרה לאחד את כל העמים הסלאבים שחיו תחת שלטון האימפריה הוסטרו-הונגרית לאימפריה סלאבית אחת בהנהגת סרביה (יוגוסלביה).
ב-1914, ביצע הארגון בעזרת ארגון נוסף בשם "בוסניה הצעירה" את רצח פרנץ פרדיננד אשר הוביל למשבר יולי ולמלחמת העולם הראשונה.
ב-1917 החליטה ממשלת סרביה להיפטר מדימטרייביץ', והוציאה אותו להורג במסגרת משפט סלוניקי.
ההפיכה בזימבבואה החלה בערב ה-14 בנובמבר 2017. אלמנטים של הצבא הלאומי התאספו סביב הארארה, עיר הבירה של זימבבואה, השתלטו על תאגיד השידור של זימבבואה ואזורים אחרים של העיר.
למחרת, פורסם כי האירועים האחרונים בזימבבואה אינם בגדר הפיכה, וכי הנשיא רוברט מוגאבה ששלט במדינה 37 שנים בריא ושלם, אך כי המצב יחזור לשגרה רק לאחר שיטופלו ה"עבריינים" סביב מוגאבה שאחראים לבעיות הסוציו-אקונומיות של זימבבואה.
ההפיכה הייתה להפיכה שקטה, חריגה במיעוט האלימות שבהתנהלותה, ללא נפגעים כלל.
ב-17 בנובמבר 2017, שלושה ימים לאחר ההפיכה, הושבע לתפקיד הנשיא אמרסון מננגגואה, סגן הנשיא לשעבר.
בשבוע הראשון של אוקטובר 2017, גברה משמעותית המתיחות בין סגן הנשיא אמרסון מננגגואה לבין גרייס מוגאבה, אשתו של הנשיא המכהן באותה עת רוברט מוגאבה.
בנובמבר 2017, בפעם הראשונה לאחר עשרות שנים יחד, גינה הנשיא את מננגגואה, ואשתו האשימה אותו בקשירת קשר להפלת השלטון.
הוא ברח מהמדינה ורבים מנאמניו הושמו במעצר.
ההפיכה הצבאית באוגנדה בשנת 1971 הייתה הפיכה צבאית בהובלתו של הגנרל אידי אמין נגד נשיא אוגנדה, מילטון אובוטה.
ההפיכה בוצעה ב-25 בינואר 1971, והיא נחשבת דוגמה לפעולה מעמדית של הצבא, שבה צבא אוגנדה פעל נגד משטר סוציאליסטי שמדיניות הפנים שלו היוותה איום על זכויותיהם הכלכליות של אנשי הצבא.
לאחר שהבין כי אובוטה מתכנן לעצור אותו בגין מעילה בכספי הצבא, יצא אמין בהפיכה ב-25 בינואר 1971, בזמן שאובוטה נכח בוועידת פסגה של חבר העמים הבריטי בסינגפור.
כוחות צבא ומשטרה צבאית הנאמנים לאמין נעו לעמדות אסטרטגיות מאובטחות סביב קמפלה ואנטבה.
הכוחות צרו על נמל התעופה הבינלאומי אנטבה במטרה למנוע את שובו של אובוטה, וטנקים וחיילים ערכו סיורים ברחובות קמפלה ואנטבה.
חיילים שהיו נאמנים לנשיא אובוטה וחברי יחידת השירות הכללית התנגדו לכוחות ההפיכה.
חלק מהלחימה נערך במכללת המשטרה בקמפלה, וקרבות עזים התקיימו בג'ינג'ה, כ-80 ק"מ מקמפלה.
מעונו של אובוטה כותר והדרכים הראשיות נחסמו.
עוצר לילי הוטל על ידי כוחות ההפיכה.
ככלל, הכוחות הנאמנים לאובוטה לא היו מאורגנים דיים להתנגד בצורה יעילה, והם הוכנעו בקלות.
בשעה 16:30 הוכרז כי הצבא והמשטרה בהנהגתו של אמין השתלטו על המדינה כולה.
שידורי הרדיו באוגנדה האשימו את ממשל אובוטה בשחיתות, אמרו כי הצבא האמין כי מדיניותו של אובוטה הביאה לאלימות ואף האשימו אותו במתן יחס מועדף לאזורים מסוימים במדינה.
לאחר שהשתלט על הממשל, עבר אמין לטהר את הצבא מיריביו הפוליטיים, והורה לרצוח חיילים ממוצא אקולי ולנגו אשר חשד בהם כי נשארו נאמנים לאובוטה.
בחלוף שנה נהרגו 5,000 מהם.
לאחר שביסס את כוחו כרודן צבאי, הורה אמין על טיהורים פוליטיים רבים נגד מתנגדי משטר חשודים.
כ-30–50 אלף אוגנדים נהרגו במהלך השנים שלאחר ההפיכה.
אלפים ברחו לטנזניה, שם הצטרפו לתומכי אובוטה.
באישורו של נשיא טנזניה, ג'וליוס נייררה, יצרו גולים אוגנדים אלה צבא גרילה קטן, אשר פלש לאוגנדה בשנת 1972. אלא שתקוותם להשיג התקוממות עממית נגד אמין לא התממשה, והפלישה נכשלה.
עם זאת, הסכסוך הביא להידרדרות חדה ביחסי אוגנדה-טנזניה, שבסופו של דבר תרמו לפריצת מלחמת אוגנדה-טנזניה ולנפילתו של משטרו של אמין ב-1979.
בסרט "המלך האחרון של סקוטלנד" מוצגת ההפיכה, שבוצעה בתמיכת הבריטים, כעממית, ואמין כאדם הפועל למען העם.
יריביו של אמין מתוארים כאנשיו של אובוטה.
ההפיכה הקמבודית של 1970 (בקמרית: រដ្ឋប្រហារកម្ពុជាឆ្នាំ១៩៧០) מתייחס להחלפת ראש המדינה הקמבודית, הנסיך נורודום סיהאנוק, לאחר ההצבעה באספה הלאומית ב־18 במרץ 1970. לאחר מכן הוכרז מצב חירום על ידי ראש הממשלה לון נול, שהפך לראש המדינה בפועל, והוביל בסופו של דבר להכרזת הקמת "הרפובליקה הקמארית" מאוחר יותר באותה השנה.
ההפיכה נתפסת בדרך כלל כנקודת מפנה במלחמת האזרחים הקמבודית.
המדינה לא הייתה עוד מונרכיה.
קמבודיה נקראה באופן רשמי למחצה בשם "אטו דו קמבווד" (מדינת קמבודיה) בששת החודשים שחלפו מאז ההפיכה, עד שהוכרזה הרפובליקה.