tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתוך השטחים המוסכמים של הכוחות האיראניים, יהיו לאיראן סמכויות מלאות והדגל האיראני יונף מעליהם.
שארג'ה זכאית לשליטה מלאה על שאר האי, ודגל שארג'ה יונף מעל תחנת משטרת שארג'ה, על פי אותם יסודות לפיהם מונף הדגל האיראני על המתחם הצבאי האיראני.
איראן ושארג'ה מכירות בהרחבת המים הטריטוריאליים של האי ל-12 מיילים ימיים.
חברת "בייטס גז ונפט" המנצלת את משאבי הנפט של אבו מוסא, קרקעית הים ומתחת לקרקעית הים במימיו הטריטוריאליים של האי אבו מוסא על פי ההסכם הקיים, תשלם מחצית מהמיסים הממשלתיים עבור ההכנסות כתוצאה מניצול הנפט שצוין ישירות לאיראן ואת המחצית השנייה לשארג'ה.
אזרחי איראן ושארג'ה יהנו מזכויות דיג שוות במים הטריטוריאליים של אבו מוסא.
הסכם סיוע כספי ייחתם בין איראן לשארג'ה.
בהסכמתה לחוזה ניסתה למנוע הנסיכות הזעירה השתלטות של איראן, שרק יומיים קודם לכן לקחה שוב בעלות על שני איי המחלוקת הסמוכים, איי טונב, איים קטנים ובלתי מיושבים אמנם אך בעלי מיקום אסטרטגי בדומה לאבו מוסא.
בהתאם להסכם יום לפני עזיבת הכוחות הבריטים, הציבה איראן את כוחותיה באי והתקבלה באופן רשמי על ידי השייח' סאקר בן מוחמד אל קאסימי אחיו של שייח' ח'אלד בן מוחמד אל קאסימי אמיר שארג'ה.
ב-9 בדצמבר 1971 העלתה איחוד האמירויות הערביות את תביעת הריבונות שלה על אבו מוסא ועל איי טונב בישיבת מועצת הביטחון של האו"ם.
באותה ישיבה הוחלט "לדחות את ההתייחסות לעניין זה למועד מאוחר יותר".
עיראק (של תקופת אחמד חסן אל-בכר), כווית, אלג'יריה, דרום תימן ולוב סברו כי האי שייך בצדק לאיחוד האמירויות.
מאז אותה תקופה יוצאת איחוד האמירויות באופן קבוע בהצהרות פומביות בקריאה למשא ומתן דו צדדי או על ידי הפניית הנושא לבית הדין הבינלאומי (או סוג אחר של בוררות בינלאומית).
החל מסוף שנות השבעים הסכסוך ממשיך להיות נוכח עם עליות ומורדות, האמירתיים מצדם טוענים להפרות חוזרות ונשנות של מזכר ההבנות מצד האיראנים, והאיראנים מצדם טוענים לזיקה ההיסטורית שלהם לאי וממשיכים לבסס את ריבונתם באי.
ב-1980 סדאם חוסיין ניסה להצדיק את מלחמת איראן – עיראק בטענה שאחת ממטרותיה הייתה "לשחרר" את אבו מוסא ואיי טונב שבמפרץ הפרסי.
בנוסף הסכסוך באי גרם גם לחיכוך קשה בין האמירויות ראס אל-ח'יימה ושארג'ה מצד אחד למספר אמירויות של איחוד האמירויות מהצד השני.
ראס אל-ח'יימה תומכת בנקיטת צעדים נוקשים נגד איראן.
דובאי, לעומת זאת, מאמינה שהסכסוך מיותר.
הגדיל לעשות השליט הנוכחי של דובאי (שהוא גם סגן הנשיא, ראש הממשלה ושר הביטחון של איחוד האמירויות הערביות), מוחמד בן ראשד אל מכתום, כשהצהיר בפומבי כי "הוא מאמין שהמתחים באיים התגבשו על ידי ארצות הברית".
הטענה ההיסטורית של איראן לבעלות על האיים נובעת בין השאר, מטענת הזיקה ההיסטורית שלה לאימפריות הפרתית והסאסאנית ששלטו באי, ומכך שהכיבוש הבריטי של האי לטענתה אינו לגיטימי, בהתייחס להסכם שנחתם ב-1971. לעומתם האמירתיים טוענים להתיישבות ערבית של השבטים שארג'ה וראס אל ח'יימה והחלת ריבונות אפקטיבית של 200 שנה באיים.
מזכר ההבנות שנחתם ב-1971 לא הביא לסיומו של הסכסוך כאמור, ועל אף ואולי בגלל חתימת מזכר ההבנות הסכסוך בין המדינות סביב שאלת הריבונות על אבו מוסא ואיי טונב מסרב לגווע.
האמירתיים מנסים לפעול במישור הבינלאומי בטענה שההסכם נכפה עליהם והאיראנים מצידם ממשיכים לקבוע עובדות בשטח.
בנוסף טוענים האמירתיים להפרות בוטות של ההסכם מצד האיראנים כמו הסגת גבול לתוך אדמות האי השייכות לאמירויות, על ידי בניית כבישים, שדות תעופה, מתקנים אזרחיים חקלאיים וצבאיים.
הפרעה לשגרת חייהם של אזרחי איחוד האמירויות המתגוררים באי על ידי מניעה של הקמת מבנים חדשים או שחזור מבנים קיימים, סגירת חנויות ודרישה לרישיונות מסחר מהשלטונות האיראנים וחיוב אישור מראש להגעת או להחלפת עובדים באי.
הגבלת חופש התנועה האמירתי על ידי חיובם להגיע ולצאת מהאי רק בפיקוח איראני ויירוט סירות דיג אמירתיות הנמצאות במים הטריטוריאליים של אבו מוסא.
ושיבוש והפרעה לעבודת משטרת איחוד האמירויות באי באמצעות סיורים צבאיים המסתובבים ברחובות ובשוקי האי.
באפריל 1992 גירשה איראן 60 מעובדי בית הספר והמרפאה הממומנים על ידי איחוד האמירויות הערביות אשר אינם מחזיקים באזרחות אמירתית.
בספטמבר 1992 התכנסו שתי המדינות למשא ומתן באבו דאבי במסגרתו הציגה משלחת איחוד האמירויות חמש דרישות:
סיום הכיבוש הצבאי של איי טונב ואבו מוסא.
כיבוד מזכר ההבנות של אבו מוסא מ-1971.
הפסקה לאלתר של ההתערבות האיראנית, בשיטות העבודה ובניהול הפנימי של איחוד האמירויות בתחום השיפוט שלה באבו מוסא.
ביטול החריגות שביצעה איראן בגופי הממשל באי אבו מוסא בנוגע לאזרחים המתגוררים בו.
קביעת תאריך ליצירת מסגרת מתאימה לפתרון סוגיית הריבונות באי אבו מוסא.
המשא ומתן לא נחל הצלחה עקב סירובו של הצד האיראני לדון במעמדם של איי טונב והתעקשותו לדון אך ורק לגבי האי אבו מוסא.
ב-1 ביולי 1999 הקימה מועצת ההגנה של המפרץ ועדת שרים משולשת המורכבת מסעודיה, עומאן וקטר במטרה להקים מנגנון למשא ומתן ישיר בין איחוד האמירויות הערביות לאיראן בנוגע לשלושת האיים.
בשנת 2010 שר החוץ של איחוד האמירויות השווה את הכיבוש האיראני באבו מוסא "לכיבוש הישראלי על שטחים ערביים", מה שגרר תגובה תקיפה מהצד האיראני.
ובשנת 2012 נאומו של נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד בעת ביקורו באי, בנושא הריבונות האיראנית באי גרם לתקרית דיפלומטית.
במפקד שנערך על ידי השלטונות האיראניים ב-2016 מנתה האוכלוסייה האיראנית של האי 4,213 איש וכללה 857 משפחות מתוכן 2,788 גברים ו-1,425 נשים.
פקידי שארג'ה הצהירו בשנת 2013 כי באי מתגוררים כ-300 תושבים אמירתיים מה שמביא את כלל האוכלוסייה באי לכ־4500 תושבים.
מרבית תושבי האי האיראנים מדברים את הניב הבנדרי של הפרסית, והאמירתיים מדברים ערבית.
החלק האיראני של העיר המהווה רוב האי שוכן בצפון האי ואילו החלק האמירותי בדרומו.
לאזרחי איחוד האמירויות אין את הזכות לנסוע לחלק האיראני של האי ולאזרחים איראניים אין את הזכות לנסוע לחלק האמירותי של האי ורק בשעת חירום אפשרית תנועה כזו.
אותיות פרסיות משמשות ברחובות ובפארקים, כולל השדרה הראשית של האי, המכונה "שדרת המפרץ הפרסי".
בחלקו האיראני של אבו מוסא קיים שדה תעופה אליו מגיעות לפחות שתי טיסות נוסעים בשבוע מבנדר עבאס, בירת מחוז הורמוזגאן.
הטיסות לתושבי האי הן בחינם, והן ממומנות על ידי משרד הנגיד של הורמוזגאן, אך לכל אדם יש מכסה מסוימת בחודש.
כמו כן לעיתים מופעלות גם טיסות צבאיות ומיוחדות מטהראן ומבנדר עבאס לאי.
מלבד טיסות יש גם מערך ימי שניתן להגיע באמצעותו לאי, כלי שיט מנמל בנדר לנגה מגיעים לאי פעמיים עד שלוש בשבוע.
ומשמרות המהפכה מסייעות למחוז הורמוזגאן בתחום התנועה הימית.
עבור האמירתיים של האי קיימות מעבורות נוסעים ימיות מנמל שארג'ה שבאיחוד האמירויות.
התחבורה הציבורית בתוך האי כוללת אוטובוסים מיניבוסים ותחנותיהם.
חלקו של המגזר הציבורי והממשלתי דומיננטי בשוק התעסוקה של אבו מוסא וחלקו של המגזר הפרטי בתעסוקה נמוך; לפיכך ניתן להסיק כי כלכלת האי איננה אטרקטיבית מספיק עבור השקעות של המגזר הפרטי.
בתקופות שונות נעשו השקעות בתחום התשתיות הפיזיות והכלכליות, אך בגלל היעדר המשך ההשקעה, חלק מהתשתיות נשחקו ולא הצליחו להביא לצמיחה המיוחלת.
עקב גודלו הקטן של האי היצע האדמות לשימוש תעשייתי נמוכות.
כמו כן בתחום המכרות, קיימות הגבלות שמונעות ניצול בקנה מידה תעשייתי שכן המערכת האקולוגית של אבו מוסא רגישה, ועל כן אין הצדקה כלכלית לפתח ענף זה.
בנוסף, המרחק מאיראן, הקושי בהובלת חומרי גלם והיעדר כוח אדם הם חלק מהגורמים המקטינים את האפשרות לפתח מפעלים ותעשיות באי זה ולכן על אף המיקום הגאוגרפי האסטרטגי של אבו מוסא והאקלים היחסית נח שלו, הוא נותר להתבסס על ענף הדייג.
באי אבו מוסא קיים מרכז רפואי בחסות אוניברסיטת הורמוזגאן למדעי הרפואה.
אך באי חסר ציוד וכוח אדם וכתוצאה מכך, תושבים נוסעים לבנדר לנג'ה או לבנדר עבאס במקרים רפואיים דחופים.
מערכת החינוך באבו מוסא כוללת גני ילדים בתי ספר ברמות, יסודי, חטיבת ביניים ותיכון.
וישנם סניפים של אוניברסיטת פאייאמה נור ושל אוניברסיטת אזאד שנפתחו בשנת 2007 ו-2013, בהתאמה.
והתחומים הנלמדים בהם הם מחשבים, חשבונאות, ספרות פרסית, הנדסת סביבה, משפט ימי, תיירות ומנהל עסקים.
ועל פי נשיא אוניברסיטת פאייאמה נור בהורמוזגאן, ב-2015 כ-600 סטודנטים למדו ב-10 תוכניות לתואר ראשון ושני בסניף אבו מוסא של האוניברסיטה.
האי אבו מוסא חווה את נוכחותם של תיירים ממדינות ערב ומהמפרץ הפרסי בשנות השמונים, אך זה הופסק בשנות התשעים עם התגברות השליטה האיראנית באי.
בשל מיקומו האסטרטגי, נחשב אבו מוסא כשטח צבאי עם אוכלוסייה ילידית, והכניסה אליו מוגבלת לתושבים בלבד או באמצעות אישור.
את האישור ניתן להשיג ממשרד נגיד אבו מוסא, ממשרד מורשת התרבות של הורמוזגאן, ממהמחלקה הכללית להנדסה אזרחית וממשמרות המהפכה.
ואזרחים שאינם תושבים רשאים לבקר באי גם בהזמנת אזרח שהוא תושב האי.
באבו מוסא אין מלון ותיירים משתכנים בבתי הארחה בבעלות סוכנויות ממשלתיות.
על כן הוא פחות מפותח מבחינה תיירותית, מה גם שחלק מהחופים נמצאים בשליטת הצבא, ולתיירים אסור לבקר בהם.
אבּו טַאלִב בּן עָבְּד אל-מֻטָלִבּ היה אביו של האימאם הצחאבי הח'ליפה עלי בן אבי טאלב, ודודו של הנביא מוחמד.
אף על פי שהוא היה ידוע כאבו טאלב, שמו האמיתי נתון למחלוקת.
יש האומרים ששמו היה עמראן, בעוד אחרים מאמינים כי שמו היה עבד אל-מנאף.
אביו של אבו טאלב היה עבד אל-מטלב בן האשם, ואמו הייתה פאטמה בנת עמרו בן עאיד' בן עמראן בן מח'זום.
אחותו הייתה צפייה, ואחיו היו אל-עבאס, אל-חארת', עבדאללה, אל-זובייר, חמזה, ואבו להב.
אבו להב ואשתו (של אבו להב) הם הנושא בו עוסקת סורת אל-מסד.
אשתו של אבו טאלב הייתה פאטמה בנת אסד, וילדיהם היו טאלב, עקיל, ג'עפר, עלי, פאח'יתה, ג'ומאנה, ורייטה.
לפי מקורות שונים, היה לאבו טאלב בן נוסף מאישה אחרת, ושמו היה טולייק.
ההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם בנוגע להשקפתו הדתית של אבו טאלב, יש האומרים שהוא היה פוליתאיסט שדחה את האסלאם, בעוד אחרים גורסים כי הוא היה מונותאיסט.
אַבּוּ לַהַב הוא כינויו של עַבְּד אלְ-עוּזַא בְּן עַבְּד אלְ-מוּטַלִבּ שהיה דודו של הנביא מוחמד מצד אביו ועמד בראש בני שבט קורייש שהתנגדו להטפה של הנביא מוחמד.
אבו להב מוזכר בסורת אל-מסד בקוראן (סורה מספר 111), שם הוא מופיע כדמות מקוללת.
מתוך הסורה לא ניתן ללמוד מה היה חטאו של אבו להב, שגרם להצגתו שם בצורה שלילית.
בנוסף, זיקתו המשפחתית לנביא מוחמד אינה מצוינת בסורה, והיא מגיעה רק מתוך הפרשנות המקובלת שהעניקו לה חכמי הדת.
לפי פרשנויות אחרות, אותו "אבו להב" הוא כינוי לאדם החוטא באשר הוא, ותו לא.
במסורת המוסלמית מייצג אבו להב את דמות הרודף מתוך החוג המשפחתי הקרוב של הנביא מוחמד, בניגוד לדודו האחר, אבו טאלב.
אַבּוּ מוּסָא עַבְּדַאלְלָה בִּן קֵיְס אַל-אַשעָרִי היה בן לווייתו של הנביא מוחמד, מצביא ומושל.
הוא מונה מטעם הנביא למושל הערים זביד ועדן, מטעם הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב למושל בצרה, ומטעם הח'ליף עות'מאן בן עפאן למושל כופה.
הוא גם נבחר על ידי הח'ליף עלי בן אבי טאלב לייעץ לו בקרב צפין.
הוא נולד לשבט אל-אשעריין התימני, השייך לפדרציית השבטים קחטאן.
בצעירותו עבר לעיר מכה (לפני עליית האסלאם), והיה בעל ברית של אדם מכובד בשם אבו אחיחה סעיד בן אל-עאס בן אומיה בן עבד שמס.
הוא התאסלם וחזר לשבטו בתימן, שם שהה כ-10 שנים על-מנת להפיץ את בשורת האסלאם.
בסופו של דבר אסף 50 איש מבני שבטו, כולל שני אחיו אבו רהם ואבו ברדה ואמו, ט'ביה בנת ווהב אל-עקייה (שנפטרה זמן מה לאחר מכן באל-מדינה).
הם יצאו מתימן בספינה, ונסחפו לחבש.
שם הם פגשו בג'עפר בן אבי טאלב וחברו יחדיו.
לאחר מכן יצאו כולם בשתי ספינות לכיוון אל-מדינה, פגשו שם לראשונה בנביא מוחמד בדרכו לקרב ח'ייבר, הצטרפו אליו והוא על פי האמונה אמר להם: "אתם מהגרים פעמיים".
קרב ח'ייבר היה המאורע הראשון בו ליווה אבו מוסא את הנביא מוחמד.
אבו מוסא השתתף לאחר מכן בקרב אוטאס, וכן בקרב הוניין בפיקודו של אבו עאמר אל-אשערי, דודו מצד אביו של אבו מוסא.
בקרב זה, נגד אחרוני שבט ההוואזן הפגני (בהנהגת דריד בן אל-צמה), נהרג אבו עאמר.
על פי המסופר, אבו מוסא חיסל את רוצח דודו.
לאחר הקרב התפלל עליהם הנביא ואמר: "הו אלוהים, מחל לעבדיך אבו עאמר, הו אלוהים, הרם אותו ביום התחייה מעל רבים מן הבריות.
" לאחר מכן אמר: "הו אלוהים, מחל לעבדאללה בן קייס (אבו מוסא) על חטאו, והכנס אותו ביום התחייה כניסה מכובדת." לאחר מכן נשלח מטעם הנביא לזביד ועדן יחד עם מועאד' אבן ג'בל.
לאחר מותו של הנביא מוחמד, השתתף אבו מוסא בכיבוש הלבנט, והיה עד למותו של אבו עוביידה בן אל-ג'ראח, ולדרשתו של עומר בן אל-ח'טאב באל-ג'אביה (רמת הגולן).
בשנת 17 להג'רה (שנת 639), הדיח הח'ליף עומר את מושל בצרה אל-מע'ירה בן שעבה, ומינה תחתיו את אבו מוסא.
בשליחותו של עומר, יצא אבו מוסא לכבוש את אהוואז (יש שאומרים בכוח ויש שאומרים בהסכם), את אספהאן כמה שנים אחר כך, השתתף בכיבוש שושתר, וכן אורפה וסמיסאט בדרום טורקיה.
לאחר רצח עומר על ידי ממשיכו הח'ליף עות'מאן בן עפאן, הורע מצבו של אבו מוסא מבצרה לאור קרבתו לעומר, הוא סולק מבצרה ומקורבו של עות'מאן עבדאללה בן עאמר בן קאריז תפס את מקומו כמושל בצרה.
מסופר כי אבו מוסא נותר בלי שום דבר מלבד 600 דירהם שנתן לילדיו.
הוא עבר לכופה, עד שהתמזל מזלו כאשר הודח המושל סעיד בן אל-עאס על ידי אנשי כופה, אשר ביקשו מעות'מן למנות במקומו את אבו מוסא המנוסה.
עות'מאן נעתר לבקשתם, ואבו מוסא מונה למושל כופה עד עלייתו של הח'ליף עלי בן אבי טאלב.
כשפרץ הסכסוך סביב רצח עות'מאן, בחר אבו מוסא להצטרף לאנשיו של עלי, ושימש כיועץ ונושא-ונותן מטעמו בקרב צפין.
אבו מוסא תואר כנמוך, רזה, מזוקן וקל גוף.
ממשפחתו יצאו כמה ממספרי החדית': בניו איברהים, אבו בכר, אבו בורדה ומוסא, ונשותיו אום עבדאללה ואום כולתום בינת אל פאדל בן אל-עבאס בן עבד אל-מוכאליב, אמו של בנו מוסא.
השיעים רואים בו דמות שלילית.
על פי המסורות השונות אבו מוסא נפטר כנראה באחת מהשנים 42, 44, 49, 50, 52, או 52 לספירת ההג'רה.
הפרשנים אל-ד'הבי ואבן אל-ג'זרי קבעו כי מרב הסיכויים שנפטר בשנת 44 להג'רה (שנת 665).
כמו כן, ישנה מחלוקת לגבי מקום מותו.
יש האומרים כי נפטר באל-תאוויה, קילומטר מכופה, ויש האומרים שנפטר במכה.
אבו מוסא נחשב מבין הבקיאים ביותר בקוראן בתקופתו ומסופר כי היה לו קול יפה שרבים ציפו לשמוע בעת תפילות ודרשות.
הוא שינן את הקוראן בעל פה וקרא אותו בפני הנביא מוחמד, שאף אמר עליו: "הוענק לו קול מזמור מבית דוד".
אבו עותמאן אל-נהדי אמר עליו: "מעולם לא שמעתי חליל, תוף או מצילה, יפים יותר מקולו של אבו מוסא אל-אשערי.
אם הוא היה מתפלל איתנו, היינו רוצים שיקרא את סורת הפרה [הארוכה ביותר בקוראן] במלוא הדר קולו."
אבו מוסא היה קורא בקוראן בפני אנשי בצרה וקירב אותם אל האסלאם, ומסופר כי התפלל איתם בבוקר כשהוא פונה לכל איש ואיש, כפי שאמר עליו חסן אלבסרי: "אין מנהיג ראוי לאנשי בצרה יותר ממנו."
מקורות אסלאמיים רבים מציגים את מעמדו של אבו מוסא כגבוה במיוחד באימפריה המוסלמית ומציבים אותו בשורה אחת עם הח'ליפים ומנהיגי האימפריה הבכירים ביותר.
אל-אסוואד בן יזיד אלנח'עי אמר: "לא ראיתי בכופה מלומדים יותר מעלי ואבו מוסא".
מסרוק בן אל-אג'דע ועאמר על-שעבי אמרו: "היו שישה שופטים מבין בני לווייתו של מוחמד - עומר, עלי, אבן מסעוד, אבי, זייד, ואבו מוסא ".
צופאן בן סלים אמר: "לא היה מי שנשא דרשה במסגד הנביא בזמן מוחמד למעט עמר, עלי, מעאד' ואבו מוסא." אבן אל-מדיני אמר: "ארבעת השופטים של האומה המוסלמית הם עמר, עלי, אבו מוסא וזייד בן ת'אבת."
אַבּוּ מַעְשַׁר גַ'עְפַר בְּן מֻחַמַּד בְּן עֻמַר אַלְ-בַּלְחִ'י , נקרא גם בספרות העברית אַלְבּוּמַאסַר או אַלְבּוּמַאצַר כתעתיק לשמו בלטינית Albumasar, היה אסטרולוג מוסלמי פרסי, מהבולטים שבאסטרולוגים בחצר בית עבאס בבגדאד.
אף שלא חידש רבות בתחומו, ספרי ההדרכה המעשיים שכתב ללימוד אסטרולוגים השפיעו עמוקות על ההיסטוריה האינטלקטואלית האסלאמית, ודרך תרגום כתביו, גם על מערב אירופה וביזנטיון.
אבו מעשר נולד בבלח' שבח'וראסאן, אחד מבסיסי התמיכה של המרד העבאסי בראשית המאה ה-8 לספירה.
אוכלוסייתה של בלח', בדומה לאזורי ספר אחרים בכיבוש המוסלמי של פרס, נשארה נאמנה למורשתה הסאסאנית וההלניסטית.
ככל הנראה הגיע לבגדאד בשנות שלטונו הראשונות של הח'ליף אל-מאמון במחצית הראשונה של המאה ה-9. בספר אל-פהרסת מן המאה ה-10 מתואר כי גר במערבה של בגדאד, סמוך לשער ח'וראסאן, השער הצפון-מזרחי של העיר המקורית, על גדתו המערבית של החידקל.
אבו מעשר השתייך לדור השלישי (לאחר הכיבוש הערבי) של האליטה האינטלקטואלית הח'וראסאנית.
המוניטין שלו הציל אותו מרדיפה דתית, אם כי יש דיווח על תקרית אחת שבה הולקה בשוט בשל עיסוקו באסטרולוגיה תחת הח'ליפות של אל-מסתעין הראשון.
הוא עסק בלימוד החדית', ולפי המסורת, פנה לאסטרולוגיה רק בגיל 47. בינו לבין אל-כנדי, הפילוסוף הערבי הנודע, שהיה בקיא בתורת אריסטו ובניאופלטוניזם, נתגלעה מחלוקת עזה.
העימות שלו עם אל-כנדי הוא ששכנע את אבו מעשר בצורך בלימוד מתמטיקה להבנת טיעונים פילוסופיים.
אמיר ח'וסראו מציין כי אבו מעשר הגיע לבנארס ולמד אסטרונומיה שם במשך עשר שנים.
מקובל לומר כי אבו מעשר מת בגיל 98 באל-ואסט במהלך שני הלילות האחרונים של חודש רמדאן שנת 272 להג'רה (9 במרץ 866).
אבו מעשר היה לאומן פרסי, שחקר אסטרולוגיה מהתקופה הסאסאנית, ובספרו "כיתאב אל-קראנאת" (ספר ההתקבצויות) חזה את הקריסה הקרובה של השלטון הערבי ואת השבת השלטון האיראני.
כתביו על אסטרונומיה לא שרדו, אך עדיין ניתן ללקט מידע מתקצירים שנמצאו בעבודותיהם של אסטרונומים מאוחרים יותר או מכתבי האסטרולוגיה שלו.
"כיתאב אל-מדח'ל אל-כביר" (ספר המבוא הגדול) הוא ספר מבוא לאסטרולוגיה שתורגם רבות ללטינית וליוונית למן המאה ה-11. הייתה לו השפעה רבה על פילוסופים מערביים דוגמת אלברטוס מגנוס.
תקצירו, הספר "כיתאב מוח'תסר אל-מדח'ל", תורגם ללטינית על ידי אדלארד מבאת'.
"כיתאב אל-מילל וא-דוול" (ספר הדתות והמדינות) היה לאחת מעבודותיו החשובות, והוא מצוטט בכתביהם הבולטים של רוג'ר בייקון, פייר ד'יי וג'ובאני פיקו דלה מירנדולה.
"כיתאב תחאויל סני אל-עאלם" (ספר תמורות שנות העולם), אשר תורגם במאה ה-12 ללטינית על ידי יוחנן מסביליה תחת השם "פלורס" (פרחים), היה מדריך לאסטרולוגים שהשתמש בהורוסקופ לחיזוי ימות השנה והחודשים.
אבו מהדי (בפרסית: موشک ابومهدی) או בשמו המלא: "טיל שאהיד אבו מהדי אל-מוהנדס" הוא טיל שיוט נגד ספינות איראני עם טווח של למעלה מ-1000 ק"מ.
הטיל נקרא על שם אבו מהדי אל-מוהנדס, שחוסל בשנת 2020 יחד עם קאסם סולימאני בתקיפה אמריקאית בנמל התעופה הבינלאומי של בגדד.
הוא נחשף ב-20 באוגוסט 2020 במקביל לטיל חאג' קאסם.
ניתן לשגר את הטיל באמצעות סוגים מגוונים של פלטפורמות, כמו משגרים ימיים, משגרים יבשתיים נייחים וניידים ודרך מטוסים.
סוכנות הידיעות תסנים דיווחה כי טיל זה דומה לטיל חוביזה במראהו.
בין המאפיינים המשמעותיים ביותר של טיל אבו מהדי הוא הטווח הארוך שלו.
שעומד על מעל 1000 ק"מ, הטווח של אבו מהדי הוא בערך פי שלושה מהטווח של דומיו, לדוגמה טיל ראאד שטווחו עומד על 350 ק"מ, וטיל קאדיר שטווחו 300 קילומטרים.
מנוע הטיל הוא מנוע טורבו־סילון ממשפחת מנועי ה-Toloue (طلوع), שהם מנועים בעלי היסטוריה מבצעית רחבה ברחפנים מסוג כראר, ובטילי השיוט ממשפחת נור, קאדר וקאדיר.
מצד שני, היכולת לשלוט בדחף של מנוע מסוג זה, בסוג הכנפיים שלו ובעל הדלק הדרוש שמונח בגוף הגדול יותר של טיל השיוט החדש, גרמו לטיל האיראני הזה להיות מסוגל לטוס בטווחי מהירות שונים.
אבו חסן אל-האשמי אל-קורשי היה הח'ליפה השלישי של המדינה האסלאמית.
אבו חסן נולד בשם נור כרים אל-מוטני, אחד מוותיקי הארגון עוד מימי מלחמת עיראק.
בתפקידיו הבכירים הקודמים במדינה האסלאמית, אבו חסן היה האמיר של משרד החינוך והאמיר של משרד המשפטים והתלונות.
על פי מקור אחר, שמו האמיתי הוא ג'ומעה עוואד אל-בדרי, והוא היה אחיו הבכור של הח'ליפה הראשון של הארגון, אבו בכר אל-בגדאדי.
אבו חסן הוכרז כמנהיג החדש של הארגון בהודעת שמע שפורסמה ב-10 במרץ 2022 בכלי התקשורת הרשמיים של המדינה האסלאמית, כחודש לאחר מותם של הח'ליפה הקודם אבו אבראהים אל-האשמי אל-קורשי ודובר הארגון אבו חמזה אל-קורשי בפשיטה של הקומנדו האמריקני בצפון סוריה.
על פי דוברו החדש של הארגון, אבו עומר אל-מוהאג'ר , אבו חסן סומן בצוואתו של אבו אבראהים כיורשו בהנהגה, ונבחר מבין חמישה מועמדים לאחר התייעצות מועצת השורא של הארגון.
בדומה לקודמו בהנהגה, אבו אבראהים, הכוניה של אבו חסן מצביעה על השתייכותו לענף ה"האשמים" של שבט קורייש (שבטו של מוחמד), שהוא אחד הקריטריונים הנדרשים אצל המדינה האסלאמית כדי להתמודד על תפקיד הח'ליפה ומנהיג הארגון.
לאחר שכיהן בתפקידו תשעה חודשים, ב-30 בנובמבר 2022, הודיע דובר הארגון כי אבו חסן נהרג במהלך לחימה, מבלי לספק פרטים נוספים.
אבו אל-חוסיין אל-חוסייני אל-קורשי מונה למחליפו.
נודע במעלליו בקרבות כפרש וכקשת ובשירים הבקכיים באופיים, המהללים את סגולות היין.
אבו מִיחג'ן נולד בטאיף במחצית הראשונה של המאה השביעיות והיה בן לשבט באנו תקיף שהיו ענף של קבוצת ההוואזין מפדרציית השבטים הגדולה קיס.
אביו היה חביב אבן עמרו ואמו קונוד בינת עבדאללה בן עבד א- שמס.
בשנת 630 השתתף בהגנת העיר טאיף בעת המצור שהטיל עליה מוחמד.
בעת קרב זה נגד המוסלמים פצע בחץ את אחד הבנים של הח'ליפה לעתיד אבו בכר, עבדאללה, שמת בעקבות הפצע שנים ספורות אחר כך.
אחרי התבוסה בטאיף אבו מיחג'ן התאסלם והשתתף במלחמת המוסלמים הערבים לכיבוש עיראק ופרס.
לפי דיווחים מסוימים ייתכן שהשתתף ב-633 בקרב אלייס (וולגסיאס) בימי המלחמה באימפריית הססנים.
הח'ליפה עומר בן אל-ח'טאב הגלה אותו מספר פעמים בגלל התמכרותו לשתיית אלכוהול -כמו יין ונביד -, שנחשבה לחטא בדת החדשה.
הוא נמלט ממעצרו והתעקש להמשיך להשתתף במלחמה נגד הפרסים.
לפי אחת האגדות בנובמבר 636 כעס עליו מפקדו סעיד אבן אבי אל-ואקאס (ואקאץ) בראותו שיכור, אסר עליו להילחם, הצליף בו והשליך אותו למאסר.
אשתו של סעיד שמעה את בכיו, הקשיבה לסיפורו ונתנה בו אמון.
הוא הבטיח לה לחזור למאסר אחרי הקרב ולהיגמל משתייה.
היא שחררה אותו בסתר, ציידה אותו באחד מסוסיו האהובים של בעלה, בלקאע, והוא יצא להשתתף בקרב אל-קאדסיה כשהוא עטה מסיכה ואיש לא זיהה אותו.
סעיד אבן אבי זיהה את הסוס ותמה מי הלוחם האמיץ שעשה שמות באויבים.
אחרי הניצחון המזהיר של הערבים על פרסים, חזר אבו מיחג'ן לכלאו כאילו דבר לא קרה.
לבסוף נודע לסעיד מאשתו וממנו שהוא היה הגיבור שהצטיין בלחימה.
סעיד סלח לו, שחרר אותו מהכלא ואבו מיחג'ן נשבע שלעולם לא יחזור לשתייה.
לפי א-טברי בשנת 637 הגלה אותו הח'ליפה עומר הפעם לבאדי, ב"סודאן" על חוף ים סוף, במסאווה שבאריתריאה של היום.
אבו מיחג'ן מת בסביבות שנת 638. ייתכן שנקבר קרוב לים הכספי בקרבת החומה הגדולה של גורגן או באזרבייג'ן האיראנית של היום.
אבו מיחג'ן השאיר דיוואן עם 23 שירים קצרים - שירי אהבה, גאווה, הספד, המתארים קרבות לתיאורי קרבות ושירי הלל ליין.
בשירו המפורסם ביותר ביקש להיקבר תחת גפן ולא בארץ צייה.
השיר מופיע גם אצל אבו נוואס ובאלף לילה ולילה -"סיפור מערוף האושכפי") ותורגם לעברית על ידי יוסף יואל רבלין (1971) .
אַבּוּ סְנַאן היא מועצה מקומית ערבית במחוז הצפון בישראל.
הכפר הוכרז כמועצה מקומית ב-1964.
נכון לסוף שנת 2021, רוב תושבי אבו סנאן הם מוסלמים, עם מיעוטים משמעותיים של דרוזים ושל ערבים-נוצרים.
לפי המסורת הוקם היישוב במאה ה-13 על ידי השייח' באז.
משמעות שמו של היישוב הוא "בעל השיניים", והשם הוא כנראה על שם החרב בעלת שני החודים של השייח' באז, מייסד הכפר.
במקור משנת 1250, הכפר נזכר כקסאלה של המסדר הטווטוני בשם "בוסנן".
הכפר נזכר שוב, בשם "טוסיאן", כחלק מתחום שליטתם של הצלבנים (ובירתם עכו) במהלך ההודנה בינם לבין הסולטן הממלוכי קלאוון, שהוכרזה בשנת 1283. עד היום טרם התגלו שרידים צלבניים בכפר.
הכפר אבו סנאן נזכר ברישומי המס העות'מאנים של שנת 1596, אז הוא השתייך לנפת עכו, במחוז צפת.
בכפר נמנו אז 102 בתי אב ו-3 רווקים, כולם מוסלמים.
תושבי הכפר שילמו מיסים על חיטה, שעורה, עצי זית, שומשום, כותנה, עיזים וכוורות, לצד "הכנסות מזדמנות", סה"כ 7,600 אקצ'ה.
הכפר מופיע במפה של פייר ז'אקוטן משנת 1799 בשם Abou Senan.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התגוררו בכפר בין 250–400 נפשות, כמחציתם דרוזים וכמחציתם נוצרים, וכן מוסלמים מעטים.
האחוז הגבוה של הדרוזים בכפר נבע מהקרבה לאזור הדרוזי ממזרח, שכלל את ירכא, ג'וליס, יאנוח וג'ת.
מקור המים בכפר היה במי בורות בלבד.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי, ויקטור גרן, ביקר באבו סנאן בשנת 1870, וכתב כי במקום מתגוררים 260 דרוזים ו-140 יוונים אורתודוקסים.
בהתבסס על שרידים קדומים במקום ובהם בורות מים ואבני גזית בשימוש משני, הוא הציע שהכפר הוקם באתרו של יישוב קדום.
במפקד האוכלוסין של 1922 היו בכפר 43 מוסלמים, 247 נוצרים ו-228 דרוזים.
ב-10 ביולי 1948, במבצע דקל, שנערך במסגרת קרבות עשרת הימים במלחמת העצמאות, נכנסו כוחות צה"ל לאבו סנאן ללא קרב.
במסגרת תוכנית החירום הכלכלית של 2003 אוחדה המועצה המקומית אבו סנאן עם שכנותיה, ג'וליס, יאנוח-ג'ת וירכא לרשות מקומית אחת - גיי"א.
תושבי הכפרים התנגדו לאיחוד ופעלו לסיכולו.
כעבור כשנה בוטל האיחוד, ואבו סנאן חזרה להיות מועצה מקומית עצמאית.
בבחירות לראשות המועצה שנערכו בנובמבר 2008 נבחר נוהאד משלב, שקיבל 3,098 קולות וגבר על יריבו, הזימה עלי, שקיבל ארבעה קולות פחות ממנו.
אחוז המצביעים מתוך כלל בעלי זכות הבחירה היה 84.1%.
עם זאת, ב-17 בפברואר 2009, ביטל בית המשפט את זכייתו של נוהאד והכריז על עלי כמנצח, עקב זיופים שנתגלו בבחירות.
ב-22 באוגוסט 2023 נרצחו ביישוב 4 תושבים, ביניהם גאזי סעב, שהיה המועמד המוביל לראשות המועצה בבחירות לרשויות המקומיות.
אבו סנאן שוכנת ב, כ-10 ק"מ צפונית-מזרחית לעכו, בגובה של כ-70 מ' מעל פני הים.
היא גובלת במועצה אזורית מטה אשר בצפון, בירכא במזרח ובכפר יאסיף בדרום.
בתחומי המועצה נובע עין זוך, וכן מתחיל בה תוואי נחל האכזב נחל זוך, יובל של נחל יסף.
צפונית לכפר נמצא קבר שיח' עבדאללה.
כיום יש ביישוב רוב מוסלמי: כ-55% מאוכלוסיית היישוב הם מוסלמים, כ-30% הם דרוזים וכ-15% הם נוצרים.
השופט כמאל סעב - שופט מחוזי
השופט (בדימוס) כמאל ח'יר - שופט מחוזי
פרופ' אשרף בריק מהטכניון, זוכה פרס רפפורט למצוינות במחקר ביו-רפואי
סַבְּרִי חַ'לִיל אלְ-בַּנַּא המוכר בכוניה אַבּוּ נִדַאל (أبو نضال; תעתיק מדויק: אבו נצ'אל), היה מייסד ומנהיג ארגון טרור פלסטיני שנודע בישראל בשל הקמת ארגון אבו נידאל, שביצע פיגועי טרור לאחר פרישתו מפת"ח.
אבו נידאל נולד ביפו למשפחת פלאחים.
לאחר קום מדינת ישראל גורשה משפחתו לשכם, שם גדל ועבד כמורה.
אחרי מלחמת ששת הימים עבר לערב הסעודית, שם היה מורה.
הצטרף לפת"ח באמצע שנות השישים, וב-1969 היה ראש נציגות פת"ח בסודאן ולאחר מכן בעיראק.
בתקופת שהותו בעיראק יצר קשרי אמון עם המודיעין העיראקי.
אבו נידאל היה מידידיו הקרובים של יאסר ערפאת, אולם מאוחר יותר ראה בו בוגד ברעיון הפלסטיני, בשל נכונותו לפעול גם באופן מדיני.
ב-1973 נידון למוות על ידי בית דין של הפת"ח.
הוא נמלט בסיוע מכרים עיראקים והקים ארגון טרור, שנקרא "פת"ח – המועצה המהפכנית".
אבו נידאל נכשל מספר פעמים בניסיונות להתנקש בערפאת, אותו נהג לכנות "בן היהודייה".
ארגונו ביצע פיגועים באירופה, אסיה והמזרח התיכון, תוך שהוא נהנה מחסות ומקלט בעיראק, לוב וסוריה.
אבו נידאל ביצע למעלה מ-100 פיגועים ביותר מ־20 מדינות, בהם:
ניסיון התנקשות בשלמה ארגוב, שגריר ישראל בבריטניה, ב-3 ביוני 1982, שהצית את מלחמת לבנון הראשונה.
ארגוב עצמו נפצע קשה, נותר משותק, מאושפז בבית חולים, ונפטר ב-2003.
חטיפת טיסת איג'יפט אייר 648 למלטה ב-23 בנובמבר 1985. כוחות קומנדו מצריים תקפו את החוטפים והרגום, תוך הריגתם של 58 מ-91 נוסעי המטוס.
ב-9 באוגוסט 1982 רצחו טרוריסטים בארגון אבו נידאל שישה בני אדם במסעדה היהודית "גולדנברג" בפריז.
הפיגועים בנמלי התעופה של וינה ורומא – פיגועי ירי בדלפקי אל על בנמלי התעופה ברומא ווינה ב-27 בדצמבר 1985, שהותירו 18 הרוגים ו-111 פצועים.
חטיפת טיסה 73 של פאן אם ב-5 בספטמבר 1986 בקראצ'י.
פיגוע ירי בבית הכנסת נווה שלום באיסטנבול ב-6 בספטמבר 1986, 22 הרוגים ו-6 פצועים.
על פי עאטף אבו בכר, בכיר בארגונו של אבו נידאל, הוא היה מעורב (בחסותו של מועמר קדאפי) גם בפיצוץ טיסה 103 של פאן אמריקן מעל לוקרבי בסקוטלנד ב-21 בדצמבר 1988, שבו נהרגו 270 איש.
שני פיגועי מכונית תופת בשגרירות ישראל בניקוסיה: ב-1 באוקטובר 1984, בו נפצע אדם אחד, וב-2 במאי 1988, בו נהרגו שלושה ו-19 נפצעו.
התקפת ירי על מעבורת נוסעים סמוך לחופי אתונה ביולי 1988, שהותירה 9 הרוגים ו-98 פצועים.
הפיגוע באשדוד (1984) פיגוע תופת באוטובוס קו 9 באשדוד בו נרצחו 3 ונפצעו 8 יהודים.
מספר ימים לאחר ההתנקשות בארגוב, הפיץ אבו נידאל חוברת הסבר על ההתנקשות, שהסבירה כי היא לא הייתה מעשה טרור אלא "תעמולה מזוינת".
ארגוב נבחר כמטרה משום שהיה קשור, לדברי אבו נידאל, בניסיונות להפגיש באנגליה נציגים של אש"ף עם "נציגי היהדות הבינלאומית".
הארגון הרג מספר אנשי אש"ף בולטים, שהיו מתונים מידי לטעמו, בהם אבו איאד ועיסאם סרטאווי, ונציגים דיפלומטיים של אש"ף ברחבי העולם.
כמו כן, הארגון פגע וניסה לפגוע בדיפלומטים ירדניים וכן תקף את ארמון המלוכה הירדני.
הוא שימש גם כלי בידי שירותי מודיעין של מדינות שנתנו לו את חסותן.
כך הוא פעל בשנות ה-70 מטעם עיראק נגד מטרות סוריות, ואחר כך עבר לקבל חסות סורית ופעל נגד עיראק.
ב-16 באוגוסט 2002 נמצא אבו נידאל ירוי בבגדאד.
לא ידוע אם התאבד, נרצח בידי שלוחיו של סדאם חוסיין, או נהרג בהתנקשות על ידי המערב (בריטים או אמריקאים).
מֻחַמַּד זַיְדַאן (; 10 בדצמבר 1948–8 במרץ 2004), הידוע גם בשמות אַבּוּ עַבַּאס (אבו אל-עבאס) (أبو العباس) ומֻחַמַּד עַבַּאס (محمد عباس), היה המייסד והמנהיג של ארגון הטרור החזית לשחרור פלסטין.
לפי מקורות שונים, נולד בכפר טמרה, או בצפת, או במחנה הפליטים אל-ירמוכ בדמשק.
בשנת 1968 הצטרף זיידאן לארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית בהנהגת אחמד ג'יבריל.
ב-1977 התגלעו חילוקי דעות רציניים בין החזית העממית - המפקדה הכללית, אש"ף וסיעות פלסטיניות אחרות שבסיסן בלבנון.
זיידאן, שהתנגד למעורבות הסורית במלחמת האזרחים בלבנון, עזב את החזית העממית והקים את החזית לשחרור פלסטין (חש"פ), אשר בהמשך התפצלה לשלושה פלגים נפרדים ואחר כך חזרה והתאחדה.
הפלג של זיידאן בחש"פ, אשר היה הגדול ביניהם, העביר את מפקדתו לתוניסיה.
מאז הקמתה בשנת 1977 הייתה חש"פ בהנהגתו של עבאס חברה באש"ף, והיא קיבלה תמיכה הן מאש"ף והן מתנועת הפת"ח של יאסר ערפאת.
שלא כחזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית, חש"פ תמכה במשא ומתן לשלום בין הפלסטינים לבין ישראל.
זיידאן נבחר לוועד הפועל של אש"ף בשנת 1984 וייצג את המועצה הלאומית הפלסטינית בשנת 1989 בעת המשא ומתן לשלום עם ישראל.
הוא היה אמנם מבוקש על ידי ישראל בשל מעורבותו בפעילות חבלנית עוינת נגדה במהלך שנות השבעים, השמונים והתשעים, אולם בשנות התשעים התירה לו ישראל לנוע בחופשיות ברצועת עזה עקב תמיכתו בשיחות השלום.
התקפת הטרור הבולטת ביותר שזיידאן עמד מאחוריה הייתה הפיגוע בנהריה, שבו רצחה חוליה בראשותו של סמיר קונטאר בנהריה באפריל 1979, את בני משפחת הרן, דני (בן 28) ובתו עינת (בת 4), כאשר בתו השנייה, יעל (בת שנתיים), נספתה אף היא באותו אירוע.
במהלך שנות השמונים ביצעה החש"פ פיגועים מגבול לבנון, הן נגד יעדים אזרחיים והן נגד יעדים צבאיים בצפון ישראל.
עם זאת, הפעולה שבעטייה נודע אבו עבאס לשמצה במערב היא חטיפת אוניית התענוגות האיטלקית "אקילה לאורו".
במהלך החטיפה נורה למוות הנוסע היהודי המרותק לכיסא גלגלים לאון קלינגהופר והושלך אל הים.
פעולה זו גרמה לזעזוע בינלאומי ולהפעלת לחץ רב על אש"ף.
אבו עבאס לא היה בין החוטפים, אך הגה ותכנן את הפעולה.
לאחר החטיפה, תחת לחץ מדיני אדיר מצד ארצות הברית ומצד איטליה, גירשה תוניסיה את זיידאן מתחומה.
הוא נמלט לבגדאד, שם העניק לו סדאם חוסיין מקלט מפני הסגרה לאיטליה.
הוא נשאר בעיראק ופיקד על החזית לשחרור פלסטין, שהתאחדה מחדש בשנת 1989, עד שכוחות הקואליציה הדיחו את סדאם משלטונו ב-2003.
איטליה, שממשלתה הניחה בעבר לאבו עבאס לעזוב את תחומיה בלי לעוצרו, ועקב כך נפלה הקואליציה של ראש הממשלה בטינו קרקסי, העמידה אותו לדין.
הוא נשפט בהיעדרו ונגזרו עליו חמישה מאסרי עולם על חלקו בחטיפת האונייה אקילה לאורו.
כמו כן, הוא היה מבוקש בארצות הברית בגין טרור, פיראטיות ורצח.
בשנת 1996 הוא התנצל על חטיפת אקילה לאורו ועל רצח לאון קלינגהופר ותמך בשיחות השלום בין הפלסטינים לבין ישראל; ההתנצלות נדחתה הן על ידי ממשל ארצות הברית והן על ידי משפחתו של קלינגהופר, אשר עמדו על כך שהוא יועמד לדין.
ב-15 באפריל 2003 נתפס זיידאן על ידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית בעיראק כאשר ניסה להימלט מבגדאד לסוריה.
איטליה ביקשה מארצות הברית את הסגרתו, וב-9 במרץ 2004 הודיע הפנטגון כי זיידאן מת יום קודם לכן מוות טבעי בכלא האמריקני.
החזית לשחרור פלסטין האשימה את האמריקאים ברצח מנהיגה.
שלטונות ארצות הברית הסכימו למסור את גופתו של זיידאן לסהר האדום הפלסטיני כדי שייקבר בעיר רמאללה, אולם ישראל התנגדה לקבורתו שם, ובסופו של דבר הוא נקבר בבית קברות בדמשק.
אַבּוּ עַגֵילַה הוא צומת דרכים במזרח חצי האי סיני שבמצרים, הסמוך לגבול הבין-לאומי עם ישראל ונמצא כ-30 קילומטרים מערבית לניצנה וכ-45 קילומטרים דרומית מזרחית לאל-עריש.
גובה השטח הוא 150 מטר מעל פני הים ובסמוך אליו נמצא ואדי אל-עריש.
הצומת והמשלטים הסמוכים אליו עמדו במוקד קרבות חשובים במלחמת העצמאות, במבצע קדש ובמלחמת ששת הימים.
הצומת הוא למעשה צומת מדורג וההסתעפות צפונה נמצאת כ-10 קילומטר ממערב להסתעפות דרומה.
לדרום מזרח אל קוסיימה (סמוך לקדש ברנע)
יש המבטאים "אַבּוּ עֻגֵילַה", ופירושו בערבית: אבי העקאל הקטן.
על פי יצחק ביילי, שם המקום נגזר מהשם הבדואי לצמח הגה מצויה – "עגול".
עקב חשיבותו האסטרטגית של הצומת וקרבתו לגבול הישראלי, הוקמו על ידי הצבא המצרי משלטים בסביבותיו.
במלחמת העצמאות, במסגרת מבצע חורב (מבצע עי"ן), נכבשו הצומת והמשלטים סביב על ידי כוחות צה"ל ב-29 בדצמבר 1948. לחץ מדיני בין-לאומי על ממשלת ישראל הביא לפקודת נסיגה מהאזור לאחר מספר ימים.
לאחר מלחמת העצמאות שיפרו המצרים את ביצורי המתחמים שסביב לצומת.
במבצע קדש הותקף אזור הצומת על ידי חטיבה 7. על אחד ממשלטיו, משלט סכר הרואיפה הנמצא על ואדי אל-עריש, נערך אחד מהקרבות המכריעים במבצע – קרב סכר הרואיפה.
מערכת אום כתף - אבו עגילה הייתה הכבדה ביותר במערכת סיני ונהרגו בה 61 חיילי צה"ל.
לאחר השלמת המבצע, ביצע הרב שלמה גורן, שהיה אז הרב הראשי לצה"ל, טקס הקדשה שנועד להגדיר אזור זה, הלכתית, כ"ארץ ישראל".
במלחמת ששת הימים פעל כוח אוגדתי משולב שכלל כוחות רגלים, שריון, ארטילריה והנדסה בפיקודו של אריאל שרון במטרה לכבוש את מתחם אום כתף הנמצא ממזרח לאזור הצומת.
יש הטוענים, כי ניצחון הצבא הישראלי על הצבא המצרי בקרב אום-כתף היה נקודת ההכרעה בקרב היבשה בחצי האי סיני במלחמה.
בשנות ה-60 ובשנות ה-70 של המאה ה-20 רווח בישראל הכינוי "אבו עגילה" לתסרוקת נשית שנועדה ליישר שיער מתולתל ודרשה שימוש במוצרי שיער, ברולים ובסיכות, למשך שעות מספר.
שלט בכל סגנונות השירה בשפה הערבית הקלאסית.
חיבוריו נכללו, בין היתר, בסיפורי אלף לילה ולילה.
אבו נוואס נולד בעיר אהוואז שבאיראן.
הוא לא הכיר את אביו, אך ידוע שהוא היה ערבי.
שמו היה האני, והוא היה חייל בצבאו של מרואן השני.
שם אמו הפרסייה היה גולבן והיא הייתה אורגת.
הכוניה שלו, "אבו נוואס", דבק בו בזכות תלתליו הארוכים.
בעודו ילד מכרה אותו אמו לעבדות אצל חנווני מתימן, שלקח אותו לעבוד בחנותו בבצרה.
שם משך את תשומת לבו של המשורר ואלִבה בן אל-חובאב (والبة بن الحباب) שקנה אותו ואימצו לבן.
ואלבה לימד את אבו נוואס דת, מדעים ושירה.
בהמשך חייו עבר להתגורר בבגדאד, שם קנה לעצמו שם של משורר מקורי וחדשני שעסק בחיי העיר, להבדיל מרוב המשוררים של תקופתו למשל אבו אל-עתאהיה שעסקו בחיי המדבר.
בפרט, עסק בחיי הוללות, שתיית יין, ואהבה חד-מינית לנערים.
הוא נמלט למצרים, לאחר שפרסם שיר שהילל את הברמכים, שהח'ליף הארון א-רשיד נלחם בהם.
הוא שב לבגדאד לאחר מותו של א-רשיד בשנת 809. לאל-אמין, בנו של א-רשיד שירש את שלטונו, היה טעם דומה לזה של אבו נוואס בחיי הוללות.
תחת שלטונו היה אבו נוואס בשיא פוריותו.
למרות זאת, הוללותו של אבו נוואס הייתה מוגזמת, והוא נשלח לכלא.
בשנת 813 הרג צבאו של אחיו של אל-אמין, אל-מאמון, את אל-אמין, ואל-מאמון ירש את השלטון.
אל-מאמון היה אדוק בדתו והתנגד להוללות של אל-אמין ואבו נוואס.
שיריו של אבו נוואס מתקופה זו היללו את הדת והתנגדו להוללות.
למרות ניסיונו לחזור בתשובה, הוא מת בכלא בשנת 814 או 815.
נודעה לו השפעה על שירתם של עומר ח'יאם וחאפז.
אַבּוּ עֻבַּיְדַה עַאמִר בְּן עַבְּד אללַּהּ בְּן אלְ-גַ'רַּאח היה אחד מעשרת מלוויו הראשונים של מוחמד שלהם הובטח גן עדן.
שמו מוזכר בכתבים אסלאמיים קדומים.
לאחר מותו של הנביא שימש אבו עוביידה מפקד צבאי, איש אמונו של הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב, והוא נשא בתואר מגן האומה (أمين الأمة; אמין אל-אומה).
המסורת האסלאמית מספרת כי אבו עוביידה נולד בשנת 583 לעבדאללה בן אל-ג'ראח, סוחר משבט קורייש.
המסורת מהללת את משפחתו כאצילים, שעוד בטרם התאסלמו היו מפורסמים באומץ לבם ובצניעותם.
בשנת 611 החל הנביא מוחמד להטיף את תורתו לאנשי מכה, ואבו עוביידה היה בין הראשונים שקיבלו על עצמם את הדת החדשה.
ביחד עם הנביא סבל מרדיפות של בני משפחתו ובני השבט, ובשנת 622 ליווה את מוחמד להג'רה לעיר ית'רב.
בשנת 624 השתתף אבו עוביידה בקרב בדר, שהסתיים בניצחון הצבא האסלאמי הקטן על בני שבט קורייש.
בקרב הותקף אבו עוביידה על ידי אביו, ואבו עוביידה הרג אותו בדו-קרב.
בשנת 625 השתתף אבו עוביידה בקרב אוחוד והגן בגופו על הנביא מוחמד בעת הנסיגה.
הוא השתתף במשא ומתן עם אנשי מכה וחתם על הסכם חודיבייה, הסכם שביתת נשק שנחתם בין הנביא מוחמד לאנשי מכה ב-628. בשנת 630 השתתף אבו עוביידה כמפקדו של אחד מארבעת הגדודים האסלאמיים בכיבוש מכה, ולאחר מכן השתתף בקרב תבוכ, שפתח בשנת 630 את המלחמה בין הערבים בהנהגת מוחמד לבין הביזנטים.
בשנת 632 נפטר מוחמד, ומאבקי הירושה העלו לכס השלטון את אבו בכר, הח'ליף הראשון.
על פי המסורת האסלאמית, עמד אבו עוביידה על מיטת חוליו של מוחמד בשעותיו האחרונות ועמו אבו בכר ועומר בן אל-ח'טאב, הוא סירב להציע עצמו כיורש והבחירה נפלה על אבו בכר.
שכרו הגיע לאחר מלחמות הרדה, משמונה לשמש מפקד הפלישה האסלאמית ללבנט.
בשנת 634 צירף את צבאו לכוח פרשים תחת פיקודו של ח'אלד בן אל-וליד, וביולי 634 נפגש הצבא האסלאמי עם צבא האימפריה הביזנטית בקרב אג'נדיין.
לאחר קרב עקוב מדם יצא כאשר ידו על העליונה, כאשר הביזנטים נסוגו לערי המבצר והותירו את ארץ ישראל וסוריה פתוחות בפני המוסלמים.
באוגוסט 634 הגיע הצבא האסלאמי לדמשק, ולאחר מצור של חודש כבש את העיר ביום 18 בספטמבר 634.
עם מותו של אבו בכר הוכתר עומר בן אל-ח'טאב כח'ליף השני, והלה מינה את אבו עוביידה כמפקד העליון של הצבא האסלאמי במקומו של ח'אלד בן אל-וליד.
הסיבה לחילופי הגברי לא ידועה במדויק, אך ייתכן שהח'ליף חשש מהמוניטין שח'אלד בן אל-וליד יצר כמצביא בלתי מנוצח ומהפופולריות שלו בקרב החיילים והעדיף לשים במקומו את אבו עוביידה, שתכונתו הבולטת הייתה נאמנות והוכיח כי אין הוא חפץ בכיסא הח'ליף.
קצב התקדמות הצבא האסלאמי הואט תחת פיקודו של אבו עוביידה, אך לא הופסק; אבו עוביידה נתגלה כמנהלתן יעיל אך נזקק לח'אלד בן אל וליד כמפקד צבאי ישיר של הצבא.
בינואר 635 נכבש המבצר האסטרטגי פלה שבעבר הירדן.
במרץ 636 נכבשה העיר חומס, מרכז מנהלי חשוב של הביזנטים, לאחר מצור של חצי שנה.
כיבוש סוריה אז הושלם למעשה, והאימפריה הביזנטית לא יכלה מלהימנע מעימות ישיר עם הצבא האסלאמי.
עם התמוטטות מערך ההגנה המקומי של הביזנטים ואיבוד חלק גדול מהפרובינציות של הלבנט, החל הקיסר הרקליוס לאסוף צבא חדש, על מנת להוציא אל הפועל התקפת נגד, שמטרתה להדוף את הכוחות הערבים-אסלאמיים מארץ ישראל וסוריה.
הצבא הביזנטי כלל את יחידות העילית, שבדרך כלל שכנו בעיר הבירה קונסטנטינופול, ושרידים מהצבאות הביזנטיים שהצליחו להתחמק מהשמדה בקרבות הקודמים מול המוסלמים.
הרקליוס גם גייס ארמנים וכוחות ערביים נאמנים לביזנטים, במטרה ליצור צבא בעל עדיפות מספרית מכרעת נגד הצבא הערבי.
ריכוז הצבא הביזנטי לא נעלם מעיני המפקדים המוסלמים, ועל פי עצתו של ח'אלד בן אל-וליד הורה אבו עוביידה על נסיגה כללית מצפון סוריה וריכוז הצבא הערבי באזור הגולן.
בעקבות הצבא האסלאמי הנסוג נע טור ביזנטי, שתפס מחדש ערים ומבצרים.
מבחינה זו, אין ספק שהמהלך האסטרטגי הביזנטי נשא פרי ללא קרב, ותחת צלו הכבד של צבא ביזנטי נסוגו המוסלמים משטח סוריה חזרה לכיוון דרום.
אבו עוביידה לא היה מצביא בעל כישרון, ועם תחילת העימות העביר את הפיקוד הישיר לח'אלד בן אל-וליד.
יחידות הצבא האסלאמי זרמו מכל אזור סוריה והלבנט אל רמת הגולן בסמוך לערוץ נחל הירמוך.
במשך שלושה חודשים חנו הצבאות זה מול זה מבלי ליזום מהלך התקפי.
התיעוד ההיסטורי של הקרב מועט ומהימנותו מוטלת בספק.
מהלכי הקרב אינם ברורים ומהלכו מעורפל, עד כדי הצבת סימן שאלה לגבי משך העימות כנטען במקורות היסטוריים אסלאמיים – שישה ימים רצופים.
ככל הידוע, ביום ה-20 באוגוסט, לאחר סדרת קרבות, הובס הצבא הביזנטי והושמד לחלוטין.
מאחר שלצבא הביזנטי לא הייתה כל תוכנית חלופית למקרה שבו יוכרע קרב הירמוך לטובת המוסלמים, נסוג רוב הצבא הנותר אל עומק השטח הביזנטי והותיר בכך את סוריה לידי הצבא האסלאמי, שנע במהירות, ומבלי להיתקל בהתנגדות של ממש, חזר ותפס את דמשק וחומס.
תוצאה נוספת של הקרב הייתה שבירה מוחלטת של רוח הלחימה של הצבא הביזנטי.
לאחר כיבושה מחדש של סוריה הופנה המאמץ האסלאמי לארץ הקודש.
בסוף 637, לאחר מצור ממושך, נכנעה ירושלים.
משאפסה תקוותם של המגִנים לחילוץ ביזנטי, קיסריה, בירת הפרובינציה והנמל החשוב לאורך החוף הארץ ישראלי שקיבלה אספקה דרך הים, נכנעה למצור יבשתי בשנת 640 ביחד עם שאר ערי הנמל הביזנטיות לאורך החוף המזרחי של הים התיכון.
לאחר כיבוש ירושלים חזרו המוסלמים לאזור צפון סוריה, ולמרות נוכחות ביזנטית בכל הערים המבוצרות וגילויי התנגדות במרכזים הגדולים, נכנעה העיר חלב באוקטובר 637 משהוברר למפקד חיל המצב כי כל עזרה וסיוע ביזנטי לא יגיעו לעיר.
לאחר קרב בשערי העיר אנטיוכיה נטש הרקליוס את העיר שבה ישב ויצא עם פקידיו והאצולה הביזנטית לקונסטנטינופול.
העיר עצמה נותרה להתמודד עם גורלה, ולאחר מצור קצר נכנעה.
דהרת הצבא האסלאמי לא נעצרה, תוך תנועה וניצול העובדה שהצבא הביזנטי נמנע מכניסה לקרב והפקרת חיל המצב של המבצרים והערים הביזנטיות לחסדי המוסלמים.
האסון בירמוך חבר לעובדה שהקיסר הרקליוס היה על ערש דווי.
אשתו והאצולה הביזנטית היו עסוקים במלחמות ירושה ובמאבקים אידאולוגיים דתיים, שפילגו את האימפריה ורוקנו את כוח חיותה.
כך כבש הצבא האסלאמי את ארמניה בשנת 638 ונכנס אל תוך אנטוליה.
גם כאן חזר המחזה של כניעה המונית של ערים ומבצרים.
המכבש האסלאמי נעצר רק לאחר מגפת דבר, שעשתה שמות בשורות הצבא האסלאמי, ובצורת קשה, שמנעה מרעה מסוסי הפרשים, כמו גם הדחתו של ח'אלד בן אל-וליד, המצביא המוסלמי, מתפקידו.
גורמים אלה לא אפשרו לצבא האסלאמי להמשיך במערכה.
בשנת 638 הוכה הלבנט בצורת קשה שהביאה לרעב כבד.
אבו עוביידה הוכיח את יכולתו כמנהיג ומארגן ושלח לאל-מדינה שיירות עם מצרכי מזון שהקנו לו את תודת הח'ליף.
עוד בטרם הצליחו תושבי סוריה להתאושש מהרעב, הכתה מגפת דבר שקצרה קורבנות רבים ובהם אבו עוביידה.
על פי המקורות האסלאמיים, הח'ליף הזמין את אבו עוביידה להימלט ולהציל את נפשו, אך אבו עוביידה סירב וביקש להישאר עם חייליו.
בניסיונו לצאת מהאזור מוכה המגפה והערים הצפופות, הוא הגיע ליישוב ג'בייה (ידוע גם בשם גביטה בניב סורי-ארמי), השוכן במרחק של כ-5 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר הסורית המודרנית נווה ונמצא על הכביש שמחבר את קוניטרה עם אזור החורן שבדרום סוריה, בסמוך לזירת ניצחונו הגדול בקרב הירמוך.
מהלך זה היה מאוחר מדי, והוא מת מהמגפה, ועל פי חלק מהמסורות נקבר במקום.
מסגד שבו קבר המיוחס לאבו עוביידה נמצא בירדן בסמוך לדיר עלא (על אם הדרך ליישוב הקדום פלה).
מעט מאוד ידוע על משפחתו של אבו עוביידה; היו לו שתי נשים, אך בניו מתו בילדות.
אַבּוּ סַיַּאף הוא ארגון טרור אסלאמי סוני הפועל במלזיה ובפיליפינים, בעיקר בג'וֹלוֹ (Jolo) שבמחוז סוּלוּ (Sulu) ובאי בָּסִילָאן שבמחוז האסלאמי האוטונומי מִינְדָנָאוֹ (Mindanao).
הארגון הוקם בשנת 1991 בידי עבד א-רג'יק אבו בכר ג'נג'לאני.
מנהיגי הארגון בהמשך, חדאפי ג'נג'לאני ואיסנילון טוטוני הפילון, נכללים החל מ-24 בפברואר 2006 ברשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.
ב-4 בספטמבר 2006 נהרג ג'נג'לאני בעת חילופי אש עם כוחות צבא פיליפיניים.
בדצמבר אותה שנה נמצאה גופתו על ידי חיל הנחתים הפיליפיני.
בינואר 2007 הוכח מותו בבדיקת דנ"א, ובהמשך השנה כבר הוסר מן הרשימה.
הארגון מונה כיום כ-400 פעילים ונחשב לאחד האלימים והמסוכנים ביותר בפיליפינים.
הוא אחראי לחטיפות ולפיגועים רבים, שמכוונים לא פעם נגד תיירים.
ב-23 ביולי 2014 נשבע מנהיג הארגון, איסנילון טוטוני הפילון, אמונים למדינה האסלאמית.
בתאריך 23 באפריל 2000 חטפה קבוצת טרוריסטים של הארגון, נופשים באי סיפאדן.
ב-27 בפברואר 2017 פרסם הארגון וידאו של עריפת ראשו של יורגן קנטנר, גרמני בן 70 שהארגון חטף כ-3 חדשים לפני כן, כאשר דרישות הכופר שלו לא נענו.
ב-23 במאי 2017, הארגון פתח בקרב על מאראווי באי מינדנאו נגד כוחות הממשלה לצד מיליציית מאוט שנשבעה אף היא אמונים למדינה האסלאמית.
ב-16 באוקטובר 2017 חוסל הפילון ביחד עם מנהיג מיליציית מאוט, עומר מאוט.
באוגוסט 2020 פעיל הארגון ביצע מספר פיצוצים.
נכון לאפריל 2023 ההערכה היא שנותרו בארגון כפחות מ-20 פעילים.
תַּרְחָאן בָּתִירַשְׁווִילִי (בגאורגית: თარხან ბათირაშვილი, 11 בפברואר 1986 – 14 במרץ 2016), שהיה ידוע גם בכינויו אַבּוּ עוֹמַר א-שִׁישַׁאנִי , היה מפקד בכיר בארגון הטרור המדינה האסלאמית ו בחיל הרגלים של גאורגיה.
הוא לחם במלחמת גאורגיה–רוסיה בשנת 2008, הפך ללוחם ג'יהאד לאחר ששוחרר משירות צבאי, ושירת בפיקוד בכמה ארגונים מיליטנטיים אסלאמיים במלחמת האזרחים בסוריה.
בין השאר היה ראש כמה ארגונים במלחמה לפני שחבר למדינה האסלאמית.
במאי 2015 הודיעה ארצות הברית על פרס בשווי חמישה מיליון דולר על מי שימציא מידע שיוביל ללכידתו.
ב-28 בדצמבר 2015 דווח כי א-שישאני ושני מפקדים נוספים נתפסו ב-25 בדצמבר 2015 על ידי כוחות אמריקניים.
דיווח זה ודומים לו התבררו כשגויים, עד אשר ב-15 במרץ 2016 אישר הממשל האמריקאי כי א-שישאני נהרג במתקפה אווירית.
ב-14 ביולי 2016 אושר מותו רשמית על ידי דאעש.
תרחאן תאימורוביץ' בתירשווילי נולד ב-הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של גאורגיה (היום גאורגיה) ב-1986. אביו, תאימורז בתירשווילי, הוא נוצרי באצבי, ואימו הייתה מוסלמית כיסטית - תת-קבוצה של צ'צ'נים אתניים, מערוץ פנקיסי.
בתירשווילי גדל בכפר כיסטי נוצרי בשם בִּירְקִיָאנִי , בערוץ פנקיסי, באזור עני בצפון מזרח גאורגיה.
תרחאן היה אחד מ-3 בנים, שבחרו להתאסלם, בניגוד לעמדת אביהם.
במהלך ילדותו, אביו בקושי היה נוכח, עקב תקופות היעדרות ממושכות בגין עבודתו ברוסיה, ו-3 האחים גודלו בעיקר על ידי אימם.
בנערותו, הוא עבד כרועה צאן בגבעות שמסביב לערוץ פנקיסי.
לאחר מכן בשנות ה-90, ערוץ פנקיסי היה נקודת מעבר מרכזית עבור חמושים המשתתפים במלחמת צ'צ'ניה השנייה, וכך נוצר המפגש הראשון בין באטרישווילי ובין החמושים הצ'צ'נים שחדרו לרוסיה.
לדברי תאימורז אביו, הצעיר סייע בחשאיות ללוחמים הצ'צ'נים לחדור לתוך רוסיה, ולעיתים גם הצטרף למשימות שלהם כנגד חיילים רוסים.
בתירשווילי נעצר בספטמבר 2010 על החזקת מצבור כלי נשק, נשפט והורשע לשלוש שנות מאסר.
הוא שוחרר בתחילת 2012 לאחר 16 חודשי מאסר, ועזב מיד את גאורגיה.
באחד מראיונותיו ציין שהכלא שינה אותו: .
הפיקוד הראשון שלו היה על חטיבת מוהאג'ירין, קבוצה ג'יהאדיסטית אסלאמיסטית שהורכבה מלוחמים זרים שהוקמה בקיץ 2012. יחידתו הייתה מעורבת בקרב חלב, ובאוקטובר 2012 הם סייעו לחזית אל-נוסרה בפשיטה על בסיס הגנה אווירית וטילי סקאד בחאלב.
בדצמבר 2012 הם לחמו לצד חזית אל-נוסרה בתקיפת בסיס צבא 'שייח סולימאן' במערב חלב.
בפברואר 2013, יחד עם גדודי תוהיד וחזית אל-נוסרה, הם הסתערו על בסיס הגדוד השמיני של הצבא הסורי, ליד שדה התעופה הראשי בחלב.
במרץ 2013 דווח כי חטיבת מוהאג'ירין התמזגה עם שתי קבוצות ג'יהאדיסטיות סוריות והקימה קבוצה חדשה בשם ג'ייש אלמוג'יריין וואל-אנסאר.
סניף של חטיבת מוהאג'ירין היה מעורב במתקפה על לטקיה ב-2013.
במאי 2013 מונה בטירשווילי למפקד הזרוע הצפונית של המדינה האסלאמית על ידי אבו בכר אל-בגדאדי.
באוגוסט 2013 הכריז על גירוש אחד ממפקדיו, אמיר סייף אללה, ועוד 27 מלוחמיו.
בתירשווילי האשים אותם במעילה, בהפרת אמון הציבור הסורי והמרדתו נגד לוחמים זרים, אולם סייף אללה הכחיש את ההאשמות נגדו וטען שמקורן היה בעובדה שסירב להצטרף עם בטירשווילי לשורות המדינה האסלאמית.
בסוף 2013 הוחלף בהנהגת "צבא המוהאג'ירין" על ידי מפקד צ'צ'ני אחר בשם "צלאח א-דין", מכיוון שהצהרת הנאמנות למדינה האסלאמית לא הייתה לרוחם של חלק ניכר מלוחמי החטיבה, עקב נאמנותם לדוקה אומרוב, מנהיג אמירות הקווקז.
באמצע 2014 כבר היה לאחד מבכירי המדינה האסלאמית וחבר ב"מועצת שורה" בא-רקה.
אביו סיפר כי הוא התקשר אליו פעם אחת מאז שעזב את סוריה כדי לספר לו שהתחתן עם אשה צ'צ'נית ושיש לו בת בשם סופיה.
במשך זמן מסוים חי בווילה גדולה עם משפחתו בהורייתאן השוכנת צפונית לחלב.
נטען שהוא היה אחראי על מתקני כליאה של המדינה האסלאמית ליד א-רקה, והיה אחראי על עינויים ותחקורים של שבויים זרים.
אַבּוּ סַעְד א-תֻּסְתַרִיּ , או בשמו העברי אַבְרָהָם בֶּן יָשָׁר, היה יהודי קראי, איש כספים וסוחר בתכשיטים ואבני חן.
מראשי הקהילה היהודית במצרים במחצית הראשונה של המאה ה-11.
יחד עם אחיו, אבו נצר, היה אבו סעד ממקורבי הח'ליפה הפאטמי אל-מסתנצר .
לאחים התוסתרים הייתה השפעה רבה על חיי הקהילה היהודית במצרים, בשל מעמדם בחצר הפאטמית.
לאבו סעד היה קשר אישי לח'ליפה ובזכות קשר זה הגיעו האחים למעמדם בחצר.
למרות היותם קראים, שמרו האחים התוסתרים על קשרים עם הקהילה הירושלמית הרבנית בפוסטאט, עם אפרים בן שמריה, ראש הקהילה היהודית בפוסטאט, ועם פטרונו, גאון ישיבת ארץ ישראל, רבי שלמה בן יהודה.
הוא היה בקשרים טובים עם עלי בן עמרם שבהמשך מונה למנהיג הקהילה היהודית בעיר.
באוקטובר 1047 נרצח אבו סעד בעקבות הסתה נגדו מצד יהודי שהתאסלם, זמן מה לאחר הרצח סולק גם אחיו, אבו נצר, מן החצר הפאטמית.
אבו סואר הוא בסיס טיסה של חיל האוויר המצרי, הממוקם כ-17 קילומטרים ממערב לאסמאעיליה וכ-116 קילומטרים מצפון מזרח לקהיר.
מיקומו נועד לאפשר הגנה על תעלת סואץ.
במהלך המערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה שימש הבסיס יחידות של חיל האוויר המלכותי הבריטי ושל חילות האוויר של צבא ארצות הברית.
להק ההפצצה ה-367 של חיל האוויר התשיעי של ארצות הברית פעל מהבסיס בין החודשים נובמבר 1942 לפברואר 1943, והפעיל ממנו ארבע טייסות של מפציצי קונסולידייטד B-24 ליברייטור.
אבו סואר היה אחד מהבסיסים האחרונים במצרים, שהופעלו על ידי חיל האוויר המלכותי הבריטי.
הבסיס הועבר למצרים ב-14 באפריל 1956. לאחר מלחמת סיני היה בו בסיס של כוח המשקיפים הקנדי.
בפני קהל רב נאצר הכריז על כוונתו לסגור את מצרי טיראן בפני ישראל והצהיר "כעת אנו עומדים לקראת עימות עם ישראל" והוסיף, "אם היהודים מאיימים עלינו במלחמה, אני אומר להם בבקשה, אנו ערוכים למלחמה".
במבצע מוקד, עם פתיחת המלחמה, הותקף הבסיס על ידי חיל האוויר הישראלי בשני גלים: בגל הראשון תקפו את הבסיס שבע רביעיות של מטוסי קרב, ובגל השני עוד חמש רביעיות.
המספר הרב של התקיפות נדרש בשל מסלולי הבטון שהיו בבסיס, שהיה צורך לפגוע בהם שוב ושוב עד יציאתם משירות.
במהלך התקיפות התחוללו מעל הבסיס קרבות אוויר בהם הופלו ארבעה מטוסי מיג 21 מצריים ומטוס דאסו מיסטר IV ישראלי אחד.
לאחר מלחמת ששת הימים לא הופעל הבסיס, בשל היותו בטווח הארטילריה הישראלית.
במהלך מלחמת ההתשה מוקמו בבסיס סוללות טילי קרקע-אוויר, שהותקפו פעמים רבות על ידי חיל האוויר הישראלי.
נכון ל-2019, מפעיל חיל האוויר המצרי מבסיס אבו סואר את טייסת מטוסי הקרב הטקטיים ה-60, המפעילה מטוסי ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון מדגמי C ו-D.
הטייסת היא חלק מהכנף הקרבית הטקטית ה-262.
מכתש אבו נואס הוא מכתש פגיעה הנמצא על כוכב חמה הקרוי על שמו של המשורר הערבי אבו נוואס.
האיגוד האסטרונומי הבינלאומי הכריז על שמו של המכתש ב-1976.
צח'ר בן חרב בן אומיה בן עבד שמס , היה מנהיג וסוחר משבט קורייש במכה.
בתחילת עסק בהובלת שיירות סחר לסוריה ובהמשך חייו היה בין המנהיגים העיקריים בהתנגדות של בני מכה למוחמד, ופיקד על חיילי מכה בקרבות אוחוד ואל-חנדק בשנים 625 ו-627. עם זאת, לאחר כיבוש מכה על ידי מוחמד בשנת 630, היה אבו סופיאן בין הראשונים שקיבלו עליהם את מנהיגותו.
בהמשך מילא אבו סופיאן תפקידים מנהיגותיים בצבא המוסלמי בקרב הירמוך נגד הביזנטים בסוריה.
בניו יזיד ומאוחר יותר מועאוויה קיבלו תפקידי פיקודי באותה פרובינציה, ומועאוויה הקים את ח'ליפת אומיה בשנת 661.
קריירה מוקדמת, התנגדות וקבלת מוחמד
שמו הפרטי של אבו סופיאן היה צח'ר והוא נולד בסביבות שנת 565 לאביו חרב בן אומייה, מנהיג שבט קורייש.
המשפחה הייתה שייכת חמולת עבד שמס חמולה מקורבת לחמולתו של מוחמד האשמיה.
בתחילה היה אבו סופיאן בין מנהיגי האופוזיציה הקוריישית למוחמד בשנים שקדמו להיג'רה (עליית מוחמד וחסידיו ממכה למדינה בשנת 622).
וכן היה בעל אדמות בסביבת דמשק.
אבו סופיאן מונה למושל נג'ראן, סמוך לתימן, ככל הנראה על ידי מוחמד או על ידי הח'ליף הראשון, אבו בכר (632–634).
לאחר שהורה אבו בכר לכבוש את הלבנט המוסלמי, ומינה את בנו של אבו סופיאן יזיד לתפקיד פיקודי מוביל בכיבוש.
אבו סופיאן נכח בקרב הירמוך, שהביא לניצחון מוסלמי מכריע נגד הביזנטים בסוריה.
בגלל גילו המתקדם לא סביר שהוא השתתף בפעילות בקרב בעצמו.
על פי דיווח שציטט סייף בן עומר, הוא צפה בקרב לצד שייח'ים ערביים אחרים, והדברים שהובאו על ידי אל-טברי מציינים כי הוא עודד וזירז את הכוחות המוסלמים.
בנו יזיד מילא תפקיד פיקודי מלא בקרב ומאוחר יותר מת במגפה בארץ ישראל בשנת 639. בנו מועאוויה, מונה למושל סוריה על ידי הח'ליף עומר בן אל-ח'טאב וממשיך דרכו של עומר, עות'מאן בן עפאן כיבד גם הוא את אבו סופיאן.
אבו סופיאן נפטר בשנת 653 בגיל 88.
אבו סלמאן ידוע גם בשם עזבת אבו סלמאן, או עזבת סלמאן הוא כפר פלסטיני בשומרון, השוכן 7 ק"מ מדרום לקלקיליה.
הכפר צמוד ליישוב אורנית מצידה הצפוני.
מיקומו המקורי של הכפר היה על ראש גבעה, כ-700 מטר ממערב, בשם "ח'רבת זכור".
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת טולכרם.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, הכפר היה אמור להיכלל בשטח המדינה הערבית.
אך במסגרת הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, הוסכם שקו הגבול בין ישראל לירדן ("הקו הירוק") יעבור ממזרח לכפר.
תושבי הכפר קיבלו את האפשרות להישאר בשטח ישראל או לעבור לצד הירדני.
מאחר שרוב האדמות החקלאיות שלהם נכללו בשטח ירדן, הם החליטו לעבור ולהקים את הכפר מחדש על האדמות שהחזיקו.
אדמות פוריות שממוקמת סמוך לתוואי נחל קנה שהכפר הוקם בגבעה שמעליהם.
לפי עדויות ארכאולוגיות "ח'רבת זכור" הייתה מיושבת כמעט ברציפות מאז תקופת הברונזה הקדומה.
במקום נערכו מספר חפירות וסקרים ארכאולוגים.
השרידים הקדומים ביותר נתגלו במערות קבורה.
עיקר השרידים במקום הם מהתקופה הביזנטית בארץ ישראל והתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל וכוללים מבני מגורים, מצודה, בית בד, בורות מים רבים וגתות.
על אדמות "ח'רבת זכור" ניטע יער חורשים והוקמו היישובים קיבוץ חורשים בינואר 1955, ונירית ב-1981.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, אבו סלמאן נמצאת תחת שלטון ישראלי.
בשנת 1983 החלה הקמת של ההתנחלות אורנית מדרום לכפר, על ידי יזמים פרטיים שלטענתם רכשו קרקעות באזור.
בשל מחלוקת על הבעלות על הקרקעות הם נרשמו אחר כך כאדמות מדינה.
בהסכם אוסלו ב' השטח הבנוי של הכפר סווג כשטח B וכל אדמותיו החקלאיות כשטח C.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2002, החלה ישראל בהקמתה של גדר הפרדה, שתחצוץ בין השטחים שבהם מתגוררים הפלסטינים ביהודה ושומרון ובין השטחים הישראלים.
ב-5 בספטמבר 2002, השאירו חיילי צה"ל במסגד הכפר מפה וצו תפיסת אדמות לצרכים צבאיים.
הצו הודיע רשמית לתושבי הכפר כי גדר ההפרדה תעבור באדמותיהם, ולצורך כך הופקעו כמה מאות דונם של תושבי הכפר.
כדי לכלול את שטח אורנית מצדה המערבי של הגדר, באזור אבו סלמאן היא נבנתה בין 1 ל-3 ק"מ ממזרח, כך ששטחים חקלאיים נרחבים של תושבי אבו סלמאן נמצאים ממערב לגדר, והגישה אליהם לא מתאפשרת רוב הזמן, כולל מטעי זיתים שדות וחממות שפורקו.
בינואר 2004 אשרה מועצת התכנון העליונה במנהל האזרחי את תוואי כביש 5250 שצפוי להיסלל על אדמות הכפר, ככביש גישה נוסף להתנחלות אלפי מנשה.
לצורך, מעבר לשטחים החקלאיים שמצידה המערבי של הגדר, הוקם סמוך לכפר "מחסום אבו סלמאן – 1419" הנפתח בבוקר ובערב לכ-15 דקות כל פעם לצורך מעבר.
אבו עבד הוא דמות בדיונית, המהווה את מרכז הבדיחות הרבות בלבנון אף על פי שהוא ידוע בכל העולם הערבי.