tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איכות המשחק שלה נקטלה בביקורת, ולכן חזרה לעיר ניו יורק, שם ניהלה רומן עם מפיק הסרטים מייקל טוד, והייתה שותפה להפקה והופיעה בקברט המוזיקלי שלו Star and Garter בשנת 1942.
לי ראתה את עצמה כחשפנית צמרת, ואהבה את המונח "אקדיסיאסטית", מן המלה היוונית "אקדיסיס" שפירושה "השלה", שטבע ה.
מנקן כמונח מכובד יותר למקצוע החשפנות.
סגנון הדקלום האינטלקטואלי שלה תוך כדי התפשטות זכה לפארודיה בקטע "Zip!" במחזמר "החבר ג'ואי" של רודג'רס והארט, מחזמר שבו הופיעה ג'וּן האבוק בברודוויי, לצד ג'ין קלי.
לי עצמה ביצעה גרסה מקוצרת של המופע שלה (כולל הדקלום האינטלקטואלי) בסרט Stage Door Canteen בשנת 1943.
בשנת 1941 פרסמה לי מותחן בלשי בשם The G-String Murders, שעובד לסרט מעודן בהרבה בשנת 1943 בשם Lady of Burlesque בכיכּוב ברברה סטנוויק.
בעוד שיש הטוענים שהספר נכתב על ידי קרייג רייס, יש ראיות כתובות – כתבי יד והתכתבויות של לי עצמה – שמוכיחות שכתבה לפחות חלק גדול מהרומן בעצמה, תחת הדרכה של רייס ושל אחרים, בהם העורך הספרותי ג'ורג' דייוויס, שהיה חבר וחונך שלה.
לי גרסה שהעבירה פתקים וחומרים אחרים לווילוק ושהאחרונה כתבה אז "ספר לדוגמה".
אולם ספר לדוגמה זה אינו הספר שיצא לאור בסופו של דבר, לדברי לי, והיא הכחישה כל דמיון בין ספרה של ווילוק לבין הספר שפורסם בשמה, מלבד קווי דמיון שעשויים לנבוע מהרשימות שלי מסרה לווילוק.
התיק הוכרע מחוץ לבית המשפט.
בהוליווד נישאה לי לארנולד "בוב" מיזי ב־25 באוגוסט 1937, בלחץ אולפן הקולנוע.
בשנת 1941 התגרשה ממנו, בטענה להתעללות, אם כי הביוגרפית נורהלי פרנקל טוענת שבני הזוג הסכימו ביניהם שלי תעלה האשמות שווא כאלה כדי לסייע בהשגת הגירושין בלי קושי.
ב־1942 נישאה לי לשחקן ויליאם אלכסנדר קירקלנד; הם התגרשו ב־1944. בעודה נשואה לקירקלנד, ילדה ב־11 בדצמבר 1944 בן שאביו היה השחקן והבמאי אוטו פרמינגר.
בנה נקרא תחילה אֶריק לי, אך לימים גם אריק קירקלנד, אריק דה דייגו, ולבסוף אריק לי פרמינגר.
לי נישאה בשלישית ב־1948, לחוליו דה דייגו; גם נישואים אלו הסתיימו בגירושים.
לאחר מות אימן, חשו האחיות חופשיות לכתוב עליה מבלי להסתכן בתביעה.
זכרונותיה של לי ראו אור בשם Gypsy: A Memoir בשנת 1957 ושימשו השראה למחזמר Gypsy מאת ג'ול סטיין, סטיבן סונדהיים וארתור לורנץ משנת 1959. ג'וּן האבוק לא אהבה את האופן שבו הוצגה ביצירה, אבל בסופו של דבר היא שוכנעה (בתשלום) לא להתנגד לכך למען אחותה.
המחזמר והעיבוד לסרט משנת 1962 הבטיחו ללי הכנסה קבועה.
האחיות התנכרו זו לזו במשך תקופה מסוימת, אך השלימו.
ג'וּן מצידה כתבה זכרונות בשני כותרים – Early Havoc ו־More Havoc – ובהם סיפרה את הגרסה שלה לסיפור.
ג'יפסי רוז לי החלה להנחות תוכנית אירוח בטלוויזיה האזורית של סן פרנסיסקו, KGO-TV, בשם The Gypsy Rose Lee Show (754 פרקים, שודרה 1965–1968).
התוכנית הפופולרית כללה אורחים כמו ג'ודי גרלנד, אגנס מורהד ו־וודי אלן, והציגה את חיבתה לאנשים, לחיות מחמד ולסריגה בין תחומי עניין אחרים.
כמו אמנים ידועים כגון פבלו פיקאסו וארנסט המינגוויי, תמכה לי בתנועת החזית העממית במלחמת האזרחים בספרד וגייסה כסף לצדקה כדי להקל על סבלם של ילדים ספרדים במהלך הסכסוך.
קרן אבוט, הביוגרפית של לי, מסבירה: "היא הפכה פעילה פוליטית ותמכה ברפובליקנים ספרדים במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
לי מתה מסרטן ריאות בלוס אנג'לס ב־1970, בגיל 59. הותירה עיזבון בשווי של 575,000 דולר ארצות הברית (כ־4 מיליון דולר בערכי 2021).
היא קבורה בבית הקברות אינגלווד פארק באינגלווד, קליפורניה.
בינואר 2012, ארגון מבקרי אמנות בסיאטל העניק לראשונה את פרסי ג'יפסי רוז לי, למצוינות בתיאטרון המקומי.
ג'ירה היא תוכנת מעקב אחר בעיות ומשימות שפותחה על ידי אטלסיאן.
התוכנה מאפשרת מעקב אחר באגים, פיתוח תוכנה זריז, ניהול פרויקטים וניהול עבודה.
שם המוצר מקורו בהברות השנייה והשלישית של המילה היפנית לגודזילה, המבוטאת כ-Gojira.
השם מקורו בכינוי שמפתחי אטלסיאן נהגו לתת לבאגזילה, תוכנה חופשית למעקב אחר באגים מבית מוזילה.
ג'ירה כוללת כלים המאפשרים מיגרציה (מעבר) לג'ירה מבאגזילה.
לפי אטלסיאן, לג'ירה למעלה מ-180,000 לקוחות ב-190 מדינות.
ג'ירה כתובה בשפת Java ומשתמשת בקונטיינר בהיפוך שליטה של Pico, מנוע הישות Apache OFBiz ובטכנולוגיית WebWork 1. עבור קריאות פרוצדורות מרוחקות (RPCs), לג'ירה יש ממשקי REST, SOAP ו-XML-RPC.
ניתן להשתמש בתוכנה בשפות שונות: אנגלית, צרפתית, גרמנית, יפנית וספרדית.
ג'ירה מיישמת את ה-Networked Help Desk API לשיתוף טיקטים של תמיכת לקוחות עם מערכות מעקב אחרות.
ניתן להריץ שאילתות בג'ירה על מנת לבחור משימות/באגים רלוונטיים מתוך כלל המשימות המופיעות בממשק המשתמש.
השפה בה נכתבות השאילתות פותחה על ידי אטלסיאן ונקראת Jira Query Language (JQL).
כך למשל, על מנת לראות את המשימות "שלי" בלבד, אשר עודן פתוחות, יש להזין את השאילתא הבאה: assignee = currentUser() and status != Closed
ג'ירה היא מוצר תוכנה מסחרי, אשר נדרש לרכוש רישיון להפעלתה.
עם זאת, מאפשרת אטלסיאן שימוש חינמי בג'ירה לפרויקטים בקוד פתוח העומדים בקריטריונים מסוימים, ולארגונים שהם לא אקדמיים, לא מסחריים, לא ממשלתיים, לא פוליטיים, ללא מטרות רווח וחילוניים.
ג'ינקס מונסון היא דמות הדראג של הרה לילת' הופר (באנגלית Hera Lilith Hoffer)(לשעבר ג'ריק רומן למאר הופר), נולדה ב-18 בספטמבר 1987), שחקנית, קומיקאית וזמרת אמריקאית-יהודייה שידועה בעיקר בעקבות זכייתה בעונה החמישית של המרוץ לדראג של רו פול ובעונה השביעית של המרוץ לדראג: אולסטארס.
היא המתמודדת היחידה שזכתה בשתי עונות של התוכנית.
אלבום הסולו הראשון שלה, "The Inevitable Album", יצא ב-2014, וב-2018 יצא אלבום הסולו השני שלה, "The Ginger Snapped".
ג'ינקס מופיעה בתוכנית "Sketchy Queens" של "WOW Presents Plus", תוכנית שהיא יצרה יחד עם ליאם קראג.
ג'ינקס נולדה בפורטלנד, אורגון והופיעה לראשונה בדראג בגיל 15 במועדון לכל הגילאים Escape Nightclub.
שם הדראג המקורי שלה היה אמור להיות "Heidi Destruction" לפני שהיא החליטה על ג'ינקס מונסון.
היא למדה בחטיבת האומנויות דה וינצ'י ובתיכון גרנט.
ג'ינקס גודלה כקתולית וגילתה את המוצא הרוסי-יהודי מצד אימה כשהייתה בת 18. דמות הדראג שלה היא יהודייה כדרך להתחבר מחדש עם החלק הזה במורשת שלה.
ג'ינקס קיבלה תואר ראשון באומנות מקולג' קורניש לאומנויות ב-2010. היא גרה בסיאטל, וושינגטון מאז 2006. באוקטובר 2018, היא עברה חזרה לפורטלנד בבית שנקרא אחוזת מונסון.
לאחר שעברה מסיאטל לפורטלנד, ג'ינקס והשותף היצירתי ניק סאהויה כתבו וכיכבו בפרקי רשת של "Funny or Die" בשם "Monsoon Season" שבהם היא שיחקה את ג'ינקס מונסון כאמא השתלטנית, המסוממת והכמעט פסיכוטית של דמותו של ניק, קמיקזה מונסון.
ב-2011, ג'ינקס הופיעה בסרט של ווס הארלי "Waxie Moon in Fallen Jewel".
בינואר 2012, ג'ינקס הופיעה כמוריץ במחזמר הרוק אביב מתעורר.
מ-21 ביולי ועד 19 באוגוסט, היא כיכבה כאנג'ל בהפקה של רנט.
בנובמבר 2012, לוגו הכריזו על ג'ינקס מונסון כמתמודדת בעונה החמישית של המרוץ לדראג של רו פול.
ג'ינקס קיבלה השראה להיבחן לתוכנית לאחר שראתה את שרון נידלס בעונה הרביעית.
מונסון זכתה בשני אתגרים וזכתה בעונה.
בינואר 2013, ג'ינקס שיחקה את הדוויג בהפקה של הדוויג והשארית העצבנית.
ביוני, היא שיחקה את ולמה וון טאסל בהפקה של היירספריי.
ג'ינקס הופיעה בקברט מוזיקלי בשם "The Vaudevillians" תחת השם "Kitty Witless".
אחרי שהופיעה עם המופע באוסטרליה, ג'ינקס קיבלה מועמדות לפרס הלפמן למופע הקברט הטוב ביותר.
ב-2013, ג'ינקס נבחרה לאחת מאומני השנה של מגזין "City Arts".
ב-31 בינואר 2014, היא שיחקה את טלולה/דניס בדם אמיתי.
ב-6 במאי 2014, ג'ינקס הוציאה את אלבום הבכורה שלה "The Inevitable Album".
ב-2015, ג'ינקס הצטרפה לקאסט של הסדרה של ווס הארלי "Capitol Hill".
ב-12 בינואר 2018, ג'ינקס הוציאה את אלבומה השני "The Ginger Snapped".
באותו חודש, ג'ינקס דיבבה את הדמות אמרלד בפרק "Lars of the Stars" של הסדרה סטיבן יוניברס.
ביוני 2019, ג'ינקס נבחרה במקום ה-18 ברשימת מלכות הדראג החזקות ביותר באמריקה של מגזין ניו יורק.
ב-2020, ג'ינקס הופיעה בסרט חג המולד של הולו עונת השמחות.
באותה שנה היא כיכבה וכתבה יחד עם בן דלה קרם את סרט החג "The Jinkx and DeLa Holiday Special" שמבוסס על הופעות חג המולד שלהן לאורך השנים.
השתיים הופיעו עם המופע ברחבי העולם ב-2021.
באפריל 2022, הוכרז שג'ינקס תתמודד בעונה השביעית של המרוץ לדראג: אולסטארס, עונת המנצחות הראשונה של הזיכיון.
היא זכתה בחמישה אתגרים וזכתה בעונה.
בנובמבר 2022, הוכרז שג'ינקס תשחק במחזמר שיקגו בברודוויי בתפקיד מאמה מורטון מ-16 בינואר 2023 למשך שמונה שבועות.
מונסון מזדהה כ"חסרת מגדר" או א-בינארית ומשתמשת ב-Singular they כשהיא לא בדראג.
בריאיון באפריל 2017, אמרה מונסון ש"מעולם לא הזדהיתי לחלוטין כגבר.
תמיד הזדהיתי יותר כנזילה מגדרית או כבעלת מגדר רב-משמעי, אבל מעולם לא ידעתי את אוצר המילים להסביר את עצמי".
מונסון סובלת מנרקולפסיה, עובדה שהיא חשפה בפרק הראשון של העונה החמישית של המרוץ לדראג.
בינואר 2021, התחתנה מונסון עם בן זוגה מייקל אבוט בטקס קטן בבית עם חברים ומשפחה דרך שיחת וידאו.
הקומיקאית דבן גרין השיאה אותם.
מונסון גלויה מאוד בקשר לדעתה על דונלד טראמפ ושוויון ללהט"ב בטוויטר ובאינסטגרם שלה.
היא תומכת במפלגה הדמוקרטית ותרמה לקמייפנים של אליזבת וורן וברני סנדרס למועמדות הדמוקרטית לנשיאות ב-2020.
דמות הדראג שלה קיבלה השראה מאימה שלה ומהקומיקאיות לוסיל בול, מריה באמפורד, דבן גרין ושרה סילברמן.
שם המשפה של הדמות שלה, מונסון, מגיעה מהדמות עדינה מונסון מהסיטקום הבריטי פשוט נהדרת.
ג'ינקס מופיעה גם תחת דמות הדראג דיידרה איי.
חברה: סיידקאר רקורדסThe Ginger Snappedיצא: 12 בינואר 2018
שנהשםאומןמקור2015"Hieeee"אלסקה ת'אנדרפאק2017"Doom or Destiny"בלונדי2018"Now or Never"בלייר סיינט קלייר
שנהשםתפקידתיאטרון2010Red Ranger Came Callingרד ריינג'רתיאטרון בוק-איט רפרטוריהנרי החמישיאליסתיאטרון סנטר האוס2011Turning Parlor Tricksדיידרה איי.
ארוויןתיאטרון אוף ג'קסוןאופרה בגרושפילץ'אינטימן פלייהאוס2012רנטאנג'ל דומאט שונארדתיאטרון פיפס אווניואביב מתעוררמוריץתיאטרון בלאגן2013הדוויג והשארית העצבניתהדוויגתיאטרון מורהיירספרייולמה וון טאסלתיאטרון פיפס אווניו2023שיקגומאמא מורטוןתיאטרון אמבסדור
שנהפרסקטגוריהעבודהתוצאהמקור2014פרסי הלפמןאומן הקברט הטוב ביותרThe Vaudevilliansמועמדת2018פרסי וורלד אוף וונדרהקליפ הכי טוב של מלכת דראג"She Evil"מועמדת2021פרסי קווירטימלכות דראגעצמהניצחהפרסי קווירטיצחוק בסגרThe Jinkx and DeLa Holiday Specialניצחה
ג'ירגה היא עיר במחוז סוהאג שבמצרים העליונה (דרום מצרים).
היא ממוקמת מימין לנהר הנילוס.
בעיר מתגוררים רבים ממאמיני הנצרות הקופטית ומוסלמים.
בנוסף לכך, ג'ירגה היא העיר העתיקה ביותר ביבשת אפריקה שמיושבת ברצף (בערך 6,000 שנים).
ג'ירגה הייתה בירת מחוז ג'ירגה עד 1960, אז הועברה הבירה לסוהאג ושמו של המחוז שונה בהתאם.
על פי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023, התגוררו בעיר 157,754 בני אדם, וכיום ויש לה תעשיות כלכליות שונות הכוללות תעשיות לייצור סוכרים וקדרות.
שם העיר מגיע במקור ממצרית קדומה: (טיגרגט), שמשמעותה "היישוב".
ייתכן שזה גם המקור לשם העיר בקופטית: ⲑⲁⲣϫⲉ (תארג'ה).
אגיפטולוגים, ביניהם היינריך קרל ברוגש, טוענים כי שם העיר במקור מהמשפט: "grg miri-amoun Ramessou", אשר משמעותו: "המבנה של רעמסס השני".
עם זאת, החוקרים ארנסט ווליס באדג' וגאורגוס דארסי מצאו את אותו השם בערים אבידוס ואל באליאנה.
ג'יפ (המכונה בתקשורת לעיתים "שואט") הוא כלאיים בין כבשה לעז.
בעוד כבשים ועזים דומים וניתן להרביע ביניהם, הם שייכים לסוגים שונים בתת-המשפחה כבשיים (Caprinae) שבמשפחת הפריים (Bovidae).
כבשים שייכים לסוג כבש ויש להם 54 כרומוזומים, בעוד שעזים שייכים לסוג Capra ויש להם 60 כרומוזומים.
הצאצאים של זוגיות בין כבשה לעז בדרך כלל נולדים מתים.
קיימת אמונה רבת שנים בקיומם של ג'יפים, ככל הנראה בשל הדמיון החיצוני בין הכבשים לעזים.
זנים קדומים מסוימים של כבשים עשויים להיות מזוהים בטעות כעזים.
ב"דרוויניזם – חשיפת תורת הברירה הטבעית עם כמה מיישומיה" (1889), אלפרד ראסל וולאס כתב:
"[...] את ההצהרה הבאה של מר לואו: 'הרועים מכירים זמן רב, אף שמדענים הטילו בכך ספק, בכך שצאצא הכלאיים בין כבשה לעז הוא פורה.
גזעים של גזע מעורב זה נפוצים בצפון אירופה.' לא נראה כי ידוע דבר על כלאיים כאלה בסקנדינביה או באיטליה; אך פרופסור ג'יגליולי מפירנצה סיפק לי באדיבותו הפניות מועילות לכתבים שבהם הם מתוארים."
לכאורה, רוב כלאי הכבשה-עז מתים בשלב העוברי.
זכרי כלאיים ממיני יונקים פעמים רבות עקרים, מה שמדגים תופעה הנקראת "החוק של האלדין".
תופעת האלדין עשויה לחול גם כאשר למיני ההורים יש אותו מספר כרומוזומים, כפי שניתן לראות בכלאיים של רוב מיני החתולים.
לעיתים התופעה לא חלה כאשר מספר הכרומוזומים של המינים שונה, כמו בכלאיים בין סוס בר (מספר כרומוזומים = 66) וסוס בית (מספר כרומוזומים = 64).
הפיריון של נקבות כלאיים נוטה לרדת ככל שמתרחקים בין המינים בכמות הכרומוזומים.
בזכות הגנום המשותף, כלאי בין תיש (זכר עז) לכבשה חולקים 870 גנים משותפים עם האם (העז) ו-368 גנים עם האב (הכבש).
במשרד החקלאות של בוצוואנה בשנת 2000, זכר כבשה הרביע נקבת עז, מה שהניב צאצא חי זכר.
לכלאי זה היו 57 כרומוזומים, מספר ביניים בין כבשים (54) לעזים (60), והוא היה בעל תכונות ביניים בין שני מיני ההורים.
הכלאי היה בעל פרווה חיצונית גסה, פרווה פנימית צמרית, רגליים ארוכות דמויות עז וגוף כבד דמוי כבשה.
אף על פי שהיה עקר, הכלאי הפגין דחף מיני פעיל מאוד, והיה מזדווג עם כבשות ועזות, גם כאשר לא היו בעונת ייחום.
הוא סורס כשהיה בן 10 חודשים, כמו שאר העזים והכבשים בצאן.
כבש זכר הפרה עז נקבה בניו זילנד, מה שהוביל להמלטה מעורבת של גדיים, כולל כלאית כבשה-עז נקבה בעלת 57 כרומוזומים.
כלאית זו הוכחה כפורייה כאשר זווגה עם איל.
בצרפת, זיווג טבעי של עז נקבה עם איל הוביל להולדת כלאית נקבה שנשאה 57 כרומוזומים.
במכללה הווטרינרית של נאנט, הכלאית הזו זווגה מחדש עם איל, מה שהוביל להולדת צאצא מת ובן זכר חי שנשא 54 כרומוזומים.
במרץ 2014, נולד כלאי בין תיש לכבשה בחווה בקרבת גטינגן בגרמניה.
גם במרץ 2014, נולד כלאי זכר בין תיש לכבשה באירלנד.
היה דיווח על לידת תאומים חיים של ג'יפ בחווה באירלנד בשנת 2018.
דווח על מקרה של לידת ג'יפ חיה בחווה בטאבור, צ'כיה, בשנת 2020. שמה היה ברונקה, והיא סבלה מסיבוכים בריאותיים לאחר הלידה.
בעליה לא ידעו אם היא עז או כבשה, שכן לא העזים ולא הכבשים קיבלו אותה.
בבדיקה מעמיקה יותר, התגלה שהיא כלאי כבשה-עז.
במאי 2021, נולדה בכפר קנטקי שבארצות הברית ג'יפ בריאה, כלאי בין עז וכבשה, למרות סיבוכים במהלך הלידה.
סטטוס שלה ככלאי אושר על ידי בדיקות גנטיות: היא בעלת קריוטיפ כלאי של 57, XX.
כימרה של כבשה-עז (המכונה לעיתים "ג'יפ" בתקשורת) היא כימרה הנוצרת על ידי שילוב של עוברי עז וכבשה; לחיה המתקבלת יש תאים שמקורם הן בכבשה והן בעז.
אין לבלבל בין כימרה של כבשה-עז לבין כלאי כבשה-עז, אשר יכול להיווצר כתוצאה מזיווג בין עז לכבשה.
הכימרות הראשונות של ג'יפ נוצרו על ידי חוקרים ממכון לפיזיולוגיה של בעלי חיים בקיימברידג', אנגליה, באמצעות שילוב של עוברים של כבשה עם עוברים של עז.
החוקרים דיווחו על תוצאותיהם בשנת 1984. הכלאיים המוצלחים היו פסיפס של תאים ורקמות מעז וכבשה.
ג'ירולמו פרקסטורו (באיטלקית: Girolamo Fracastoro; 1478 – 8 באוגוסט 1553), רופא ומשורר איטלקי.
פרקסטורו יליד ורונה, למד רפואה בפדובה, והתוודע לקופרניקוס.
לאחר לימודיו עבר לורונה ובה התגורר עד יום מותו.
מלבד עיסוקו הרפואי עסק במדע, ואף חלק על תפיסתו של תלמי כי השמש סובבת את כדור הארץ.
פרסם ספרים אחדים ששניים מהחשובים הם:
"העגבת או המחלה הצרפתית" – ראה אור בשנת 1530 כספר שירה ובו מסופר על רועה בשם סיפיליס שנדבק במחלת העגבת כעונש מידי אפולו.
הספר תורגם לכמה לשונות ויצא בעשרות מהדורות.
בתוך המסופר שילב תיאור רפואי של המחלה ודרכי הטיפול בה, עד כי השם המקובל לעגבת מקורו בספר זה.
"על הדבקה ומחלות מידבקות" – ראה אור בשנת 1546 ובו העלה השערה מדעית כי כל המחלות נגרמות על ידי יצורים חיים, ולא רק זאת אלא שכל אחת מן המחלות נגרמת על ידי יצור ממין אחר.
גם לו - כמו ללואי פסטר שהוכיח את טענתו זו באופן מדעי - לעגו הבריות וניסו לתקוף אותו על שהוא מפריח הבלים באוויר.
הספר כולל תיאורי מחלות שונות ובהן, לראשונה בתולדות הרפואה, זו של טיפוס הבהרות.
ג'ירף או בשמו העממי ג'ירפה (שם מדעי: Giraffa) הוא סוג פרסתן מעלה גירה ממשפחת הג'ירפיים, הכולל ארבעה מינים.
הג'ירף נחשב לחיה היבשתית הגבוהה בעולם.
לג'ירף רגליים וצוואר ארוכים מאוד.
גובה כתפיו כ-3 מטרים מעל הקרקע וגובה ראשו כ־5.3 מטר מעל פני הקרקע.
צבעו חום-צהוב עם כתמים כהים וגדולים.
צבע זה משמש לו בתור הסוואה מאויביו.
ראיית הג'ירף חדה, והוא מיטיב לרוץ ולהימלט מאויביו במהירות של עד 60–65 קמ"ש.
במצחו בין שתיים לחמש קרניים.
בכל רגל של הג'ירף קיים זוג פרסות כמו אצל מכפילי פרסה אחרים.ג'ירף יש שבע חוליות צוואר, כמו אצל כמעט כל היונקים, רק שהן התארכו מאוד במהלך האבולוציה.
מסה של זכר בוגר היא בממוצע 1,200 קילוגרמים.
הנקבה שוקלת כ-828 ק"ג בממוצע, והיא מעט יותר נמוכה מהזכר.
הג'ירף ניזון מעלים, אותם הוא קוטף בעזרת הלשון הארוכה שלו, ובדרך כלל חי בעדרים, בערבות אשר באפריקה.
משך ההיריון של הג'ירפה הוא כ-15 חודשים, ובסופו נולד גור אחד; מקרה של תאומים אפשרי, אך נדיר ביותר.
תוחלת החיים המקסימלית היא כ-30 שנה.
ג'ירפות החיות בשבי מגיעות לגיל 28 בממוצע.
על פי מאמר, שפורסם בכתב העת Mammal Review באוגוסט 2021, על ידי חוקרים מאוניברסיטת בריסטול, אנגליה, ירדו מספרי הג'ירפות ב-40% מאז 1985, ונכחדו כבר משבע מדינות.
האיגוד הבינלאומי לשימור טבע (IUCN) סיווג אותן בקטגוריית "מין פגיע".
בחודש אוגוסט 2023 דווח כי בגן חיות בטנסי נולדה ג'ירפה נדירה, ללא כתמים.
שם שם מדעי תמונה תפוצהג'ירף מנומרGiraffa camelopardalisצפון ומרכז אפריקה שמדרום לסהרהג'ירף דרומיGiraffa giraffaדרומה של אפריקהג'ירף מרושתGiraffa reticulataקניה, סומליה ואתיופיהג'ירף מסאיGiraffa tippelskirchiקניה וטנזניה
בעבר היה מוסכם כי קיים מין אחד של ג'ירף, הג'ירף המנומר, הכולל מספר תת-מינים (בין שישה לתשעה).
עם זאת, בסוף 2007 התפרסם מחקר שהראה כי לפחות ארבעה מתת-המינים של הג'ירף אינם מתרבים ביניהם (כלומר, ג'ירף מתת-מין אחד לא יזדווג עם ג'ירף מתת-מין אחר).
קריטריון הרבייה בין האוכלוסיות הוא קריטריון מקובל להפרדה בין מינים, ולכן מסקנת המחקר היא כי קיימים ארבעה מינים שונים של ג'ירפים.
גובהם של זכרי הג'ירף נע בין 4.3–5.7 מטרים (מקצות הרגליים עד לקצות הקרניים), ומשקלם נע בין 700 ל-1,500 קילוגרמים.
הנקבות נמוכות מהזכרים בכשישים ס"מ, וגם משקלן נמוך מזה של הזכרים.
שני הזוויגים הם בעלי קרניים עשויות סחוס קשה, אך הקרניים של הנקבות קטנות יותר מאלו של הזכרים.
אצל הזכרים עשויים להתפתח עם הגיל מרבצי סידן היוצרים בליטות על הראש.
הבליטות עשויות לשוות לג'ירפים הזכרים מראה של שלוש קרניים נוספות.
גופם של הג'ירפים מנוקד כולו, ולכל ג'ירף יש תבנית שונה וייחודית של נקודות.
לשונם מחוספסת וארוכה, והיא מגיעה עד לאורך של 40 סנטימטרים.
המבנה המחוספס של לשונם מסייע בליקוט עלים.
צוואר הג'ירף ארוך למדי, והוא משמש לניווט בין עלי וענפי העצים.
בדומה למרבית היונקים, לג'ירף יש שבע חוליות בצוואר.
רגליהם הקדמיות ארוכות בכעשרה אחוזים מרגליהם האחוריות.
לבם של הג'ירפים מגיע למשקל של עשרה קילוגרמים ולאורך של שישים סנטימטרים, ועליו לספק לחץ דם הגדול פי שניים מלחץ הדם של יונק גדול ממוצע, וזאת על מנת לשמור על זרימת דם תקינה למוח.
מכיוון שהרגליים של הג'ירף ארוכות מצווארו, הוא נאלץ לפשק את רגליו בפישוק רחב כאשר הוא רוצה להרוות את צמאונו.
עובדה זו יוצרת בעיה כפולה: כאשר הוא רוכן קדימה לשתות, מוח הג'ירף עלול לקבל זרם גדול מדי של דם; כאשר הוא מתרומם חזרה, זרם הדם קטן באופן משמעותי.
בשני המקרים עלול הג'ירף לאבד את הכרתו.
לכן, מפותחות בג'ירף שתי מערכות לוויסות הדם: כאשר הוא מתכופף, זרם הדם ממותן על ידי מערכת מורכבת של שסתומים המווסתים את כמות הדם המגיעה למוח; כאשר הוא מתרומם, מערכת המכונה בשם "רשת פלאים" (Rete mirabile) פועלת כמעין בולם זעזועים, ומונעת גם כן אובדן הכרה.
לחץ הדם האופייני לג'ירף, שהוא גבוה מאוד יחסית ליונקים, מחייב את הג'ירפים להיות בעלי כלי-דם עבים במיוחד.
התאמה נוספת לשמירה על לחץ דם גבוה היא העובדה שעורו של הג'ירף מהודק מאד ומשמש מעין חליפת לחץ סביב גופו.
קצב הליכתו של הג'ירף איטי, אולם הוא יכול להגיע למהירות של 65 קמ"ש כאשר רודפים אחריו.
עם זאת, כושר ריצתו נמוך, והוא אינו יכול לעמוד במרדף ממושך.
רגליו הארוכות מאלצות אותו להשתמש בצורות הליכה וריצה מיוחדות: כאשר הוא הולך, זוג הרגליים השמאליות נעות יחדיו, ואחריהן זוג הרגליים הימניות.
לעומת זאת, כאשר הוא רץ, זוג הרגליים הקדמיות נעות יחדיו, ואחריהן זוג הרגליים האחוריות.
הג'ירף מגונן על עצמו באמצעות בעיטות - בעיטה חזקה שמגיעה ליעדה יכולה לנפץ את גולגולתו של אריה או לשבור את עמוד השדרה שלו.
חיות רבות נוהגות לשהות בסמוך לג'ירפים, שכן גובהם מאפשר להם להבחין בטורפים מרחוק.
נקבות הג'ירף חיות בקבוצות המונות כתריסר פרטים, ולעיתים מספר זכרים צעירים.
אלו האחרונים נוטים לחיות בקבוצות "רווקים", והזכרים הבוגרים חיים בבדידות.
זכר אחד עשוי להזדווג עם מספר נקבות, ולאו דווקא עם נקבה אחת.
בדרך זו, מספר מועט של זכרים בוגרים בעדר מעברים את כל הנקבות הפוריות בו.
פוריות הנקבות נקבעת על ידי הזכרים על ידי טעימת השתן שלהן, בתהליך רב-שלבים (flehmen response) בו בודקים הזכרים אם הנקבה נמצאת בתקופת הייחום.
משך ההיריון של הנקבה נע בין 14 ל-15 חודשים, בסופם היא ממליטה ולד אחד בלבד.
תהליך הלידה מתבצע בעמידה, והשלייה נקרעת לרוב עם נפילתו של הוולד לקרקע.
גובהם של הגורים בעת היוולדם נע בין 1.8 ל-2 מטרים.
בתוך 20 דקות יוכלו הגורים לעמוד על רגליהם ולינוק מאמם, ובתוך מספר שעות יהיה ביכולתם לרוץ ולהתרוצץ, כך שלא יהיה הבדל בין התנהגותם להתנהגותם של גורים בני שבוע.
עם זאת, בשבועיים הראשונים לחייהם הם מבלים את מרבית זמנם ברביצה על הקרקע לצד אמם ששומרת עליהם.
בעוד שאריות ותניני היאור הם הטורפים היחידים התוקפים את הג'ירפים הבוגרים, גורי הג'ירף יכולים להיות טרף קל גם לנמרים, לצבועים ולזאבים טלואים.
לפי מספר השערות, הנקודות המצויות על עורם של הגורים משמשות כמעין הסוואה.
רק כ-25 עד 50 אחוזים מגורי הג'ירף מגיעים לבגרות; תוחלת החיים שלהם בטבע נעה בין 20 ל-25 שנים, ול-28 שנים בממוצע בשבי.
מדי פעם ניתן לראות את הזכרים מנגחים את הצוואר (Necking) שלהם זה בזה.
להתנהגות זו יש מספר מטרות.
אחת ממטרות האלה היא מאבקים.
קרבות-צוואר אלו עלולים להיות קטלניים, אך לרוב הם לא גורמים לנזק רב.
חוזקו של צוואר נמדד על ידי אורכו ועל ידי משקל ראש הג'ירף.
במילים אחרות, ככל שצוואר של ג'ירף ארוך יותר, וככל שמשקל ראשו רב יותר, כך יוכל הג'ירף להפעיל כוח רב יותר באמצעות הצוואר.
במחקר שנערך, נמצא כי זכרים שמצליחים יותר בקרבות הצוואר זוכים להזדווג עם נקבות מיוחמות במידה רבה יותר, כך שייתכן שאורך הצוואר הרב הוא תוצר של תהליך ברירה זוויגית.
פרט לקרבות, ניגוח הצווארים נועד גם למטרות מיניות והבעת חיבה.
כך, שני זכרים יתעסקו זה בצווארו של זה, עד שלבסוף האחד "יטפס" על השני והללו יקיימו יחסי-מין.
יחסים הומוסקסואליים נפוצים יותר מהיחסים ההטרוסקסואליים בקרב זכרי הג'ירף.
באזור מסוים תועד כי 94% מיחסי המין במקום היו הומוסקסואליים.
לרוב, אחוז היחסים ההומוסקסואליים נע בין 30 ל-75. לעומתם, הנקבות מקיימות יחסים כאלו רק לעיתים רחוקות - באחוז בודד מהמקרים.
הג'ירף נוהג לנקות את פניו מחרקים שעולים עליהם בעזרת לשונו הארוכה.
בעבר שיערו כי הג'ירף הוא חיה אילמת; אולם, על אף שהוא לרוב שקט, מספר ג'ירפים נשמעו נוהמים, מחרחרים ופועים.
כמו כן, מחקר שנעשה הראה כי הג'ירפים מתקשרים באמצעות קולות בתדר שמתחת לסף השמע של האדם ("אינפרה-סאונד", קולות המופקים בתדר הנמוך מ-20 הרץ).
ג'ירפות בלהקות מתקשרות בצלילים גבוהים מעט יותר, 90 הרץ - צלילים שנשמעים לאוזן האדם - בהתקבצן בשעות הערב.
החוקרים, זואי מולר וסטפן האריס מאוניברסיטת בריסטול שבבריטניה ב-2021, מצאו הוכחות לכך שנקבות הג'ירפות חיות גם בבדידות, וגם בקבוצות של 3 דורות, שומרות על יחסים ארוכי טווח עם נקבות אחרות ועם הצאצאים שלהן, כאשר המבוגרות דואגות לגורים, ואף מתאבלות על מוות של תינוק שאינו שלהן, והזכרים מתייחסים בעיקר לאימהות שלהם.
לדברי מולר, הבנת התנהגותן של הג'ירפות בחיים במערכות חברתיות מורכבות, ובחברות מטרנליות (חברות בהן הנקבות מובילות) יעזור בשימורן.
הג'ירף ניזון מעלי עצים גבוהים, והוא מעדיף לרוב עצים מהסוג מימוזה (Mimosa) או עצי שיטה.
למרות התנהגותם הצמחונית, לעיתים נצפים ג'ירפים שמלקקים עם לשונם בשר או עצמות, כדי לקבל מלחים הנמצאים בעצמות.
באפריקה הדרומית, הג'ירפים אוהבים את עצי השיטה, ובמיוחד את השיטה שעירת-התרמיל (Acacia erioloba), עד כי הם בעלי לשון ושפתיים המותאמים במיוחד לקוצי השיטה.
בעבר נקרא הג'ירף באנגלית "camelopard", מכיוון שיוחסו לו תכונות של גמל (Camel) ונמר (Leopard) – ובעברית "גמל נמרי" או שמות דומים.
כך למשל פרסם דוד שמעוני סיפור בחרוזים המספר "איך בא לעולם הגמל הנמרי".
עם הזמן נתקבל יותר השם ג'ירף – ההגייה האיטלקית למילה הערבית الزرافة, זראפה.
ייתכן שמקור המילה הערבית הוא במילה הפרסית زرناپا (זרנאפא) – הלחם בסיסים של המילה زرنا (זרנא) שמשמעותה היא סוג של חליל ושל המילה پا (פא) שמשמעותה היא רגל.
אפשרות נוספת היא שמקור המילה בערבית הוא בשפה אפריקאית.
במילון כנעני מתועדת גם הצורה ז'ורף בשמשה את סופרי ימי הביניים.
הג'ירפה מעלת גרה ומפריסת פרסה שסועה, ומכאן שלפי המקרא היא בעל חיים טהור.
בשנת 2003, ערך צוות מחקר שני ניתוחים בג'ירפות בספארי, בשיתוף עם רבנים, והתוצאות הוכיחו שמדובר בחיה כשרה.
גם בדיקת חלב הג'ירף הראתה כי הוא מתגבן, תכונה הקיימת בחיות כשרות בלבד, כמו כן, נערך מחקר לעיבוד העור של הג'ירפה לטובת ספרי תורה, תפילין ומזוזות.
לפי תרגומים קדומים, יש המזהים אותה עם הזֶמֶר, הנמנה בתורה עם שבעת מיני החיות הטהורות.
סברה זו נמצאה, בין השאר, בכתבי רבי סעדיה גאון, רד"ק ורבי שמעון בן צמח דוראן.
בעת החדשה צידד בה אברהם קורמן, אשר הסתמך על ציורי מערות ממצרים מאמצע האלף השלישי לפנה"ס, בשביל להסביר מהיכן היא הייתה מוכרת לעם ישראל בזמן כתיבת התורה.
הרב שלמה מחפוד קבע כי מדובר בזמר המקראי ואמר בראיון שהוא היה אוכל אותה בעצמו אם הייתה נשחטת כהלכה.
הרב יהוסף שווארץ מוסר שהג'ירף נמצא רק בדרומה של אפריקה וארץ אמריקה, אבל פעם אחת בשנת תרי"ד הגיעו ג'ירפות לארץ ישראל דרך מצרים.
המתנגדים לזיהוי זה טוענים שהוא לא סביר מכיוון שאין ממצאים ארכאו-זואולוגיים להימצאות הג'ירף בארץ ישראל בתקופות היסטוריות.
מחקר שנעשה בשנת 2011 על ידי פרופ' גיא בר-עוז ופרופ' זהר עמר מאוניברסיטת בר-אילן בחן את כלל שרידי בעלי החיים שנמצאו ב-133 אתרים מתקופת הברונזה המאוחרת בארץ ישראל ועד לתקופה הפרסית.
על פי מחקר זה, בעל החיים "זמר" איננו ג'ירף אלא עז הבר.
היו שזיהו את הג'ירף כ'קרש' - חיה בעלת קרן אחת המוזכרת בהלכות מאכלות אסורות לרמב"ם - כיוון שגם לו יש מין חד-קרן בראשו.
ג'ירוֹלָמוֹ קַרדָאנוֹ (באיטלקית: Girolamo Cardano; 24 בספטמבר 1501 – 21 בספטמבר 1576) היה מתמטיקאי, פילוסוף, רופא, אסטרולוג, וממציא איטלקי, מגדולי אנשי האשכולות בזמנו.
קרדאנו פרסם למעלה מ-100 ספרים בימי חייו.
בתחומים רבים הוא היה פורץ דרך.
כך עבודתו באלגברה בסיסית שימשה בסיס להמשך התפתחות התחום עד לפיתוח האלגברה המופשטת החל מסוף המאה ה-18.
חייו האישיים היו אומללים, ולמרות הכבוד המקצועי הרב לו זכה, הוא ידע אכזבות מנישואיו ומילדיו.
התמכרותו להימורים גרמה לו לעזוב את עבודתו המדעית לתקופות ארוכות.
קרדאנו נולד בשנת 1501 כבן לא חוקי של פאציו ג'ירולמו, משפטן ומרצה למתמטיקה איטלקי, בעיר פאביה.
קרדאנו למד באוניברסיטת פאביה, ואחר כך באוניברסיטאות של הערים מילאנו ופדובה.
ב-1532 החל ללמד מתמטיקה בעיר מילאנו.
בשנת 1536 פרסם ספר, "על שיטות הרפואה המוטעות של הרופאים בדורות האחרונים", שבו תקף בחריפות את ההתנהלות המקצועית של עמיתיו למקצוע.
בשנת 1539 התקבל לאגודת הרופאים, ובשנת 1543 מונה למשרת פרופסור לרפואה באוניברסיטת פאביה.
שמו כרופא מוכשר הלך לפניו בכל רחבי אירופה, ובשנת 1552 הוזמן לרפא את הארכיהגמון של סקוטלנד באדינבורו.
בשובו מסקוטלנד ערך סיורים בארצות אירופיות שונות.
נישואיו של קרדאנו היו אומללים, וגם מילדיו הוא לא רווה נחת.
בשנת 1560 הוצא להורג בנו הבכור באשמת רצח אשתו, לאחר שהיא גילתה לו שהוא אינו אביהם של שלושת ילדיה.
בנו הצעיר הפך לפושע שגנב כסף אפילו מאביו.
בתו נישאה, אך בני הזוג לא הצליחו להביא ילדים לעולם.
ב-1570 נעצר קרדאנו באשמת כפירה לאחר שחישב את ההורוסקופ של ישו.
הוא שוחרר לאחר מספר חודשים, אולם מעמדו וסמכותו לפרסם ספרים נשללו ממנו.
בימיו האחרונים חי קרדאנו ברומא, וקיבל קיצבה מהאפיפיור, שזמן קצר לפני כן שפט אותו.
קרדאנו מת בשנת 1576 ברומא.
קרדאנו רכש השכלה רפואית באוניברסיטאות של פאביה ושל פדובה, ורפואה נחשבה לתחום עיסוקו המרכזי לאורך כל הקריירה המדעית שלו.
בשנת 1525 הוא קיבל דוקטורט ברפואה וביקש להתקבל כחבר בבית הספר לרפואה של מילאנו.
בקשתו נדחתה, הן בשל השם שיצא לו כאדם קשה והן בשל מוצאו המפוקפק.
הוא ניסה לפתוח מרפאה בכפר ליד פדובה, אך לא הרוויח מכך די כסף לפרנס את משפחתו.
בהמשך, ניסה קרדאנו להתקבל פעמיים נוספות לבית הספר לרפואה אך נדחה שוב.
תוך כדי כך הוא פרסם ספר שבו תקף את בית הספר.
הוא התקבל לשם לבסוף ב-1539, באמצעות לחצים שהפעילו תומכיו, והחל לעסוק במחקר רפואי וללמד.
לאחר חזרתו מהמסע לסקוטלנד לשם הוא הוזמן לשמש כרופאו של הארכיבישוף, קיבל קרדאנו משרת פרופסור לרפואה באוניברסיטת פאביה.
הוא המשיך כל העת לשמש גם כרופא מעשי ועל לקוחותיו נמנו עשירי האזור.
קרדאנו היה הראשון שכתב תיאור רפואי על מחלת טיפוס הבהרות.
כמו כן כתב על מחלת העגבת, והיה ממבשרי תורת האבחון על פי תווי פנים של צ'זארה לומברוזו.
כפילוסוף דגל קרדאנו בשלמות היקום, ובהיותו של האדם מיקרוקוסמוס.
עם ספרי הפילוסופיה הידועים ביותר שלו נמנים "על הטבע", ו"על דיוקם של דברים".
פרסומו הגדול ביותר של קרדאנו בא מעיסוקו כמתמטיקאי.
לאחר ששמע קרדאנו שניקולו טרטליה מוונציה הצליח בשנת 1535 לפתור משוואות מעוקבות, הוא ניסה את כוחו בפתרון משוואות אלו שנחשבו במשך זמן רב לבלתי פתירות.
קרדאנו נכשל בניסיונותיו, והחליט לנסות לשכנע את טרטליה לגלות לו את שיטת הפתרון.
הוא החל להתכתב עמו באמצעות מוכר ספרים שנהג לנסוע בין מילאנו לוונציה באופן קבוע.
קרדאנו ניסה להוציא את המידע במספר דרכים – בחנופה, באיומים ובערמומיות.
הוא אפילו שלח לטרטליה אוסף משוואות מעוקבות והציע לו לנסות את כוחו בפתרונן, אך טרטליה סירב.
בסופו של דבר הצליח קרדאנו לפתות את טרטליה להגיע למילאנו, בתואנה שמושל העיר מעוניין לפגוש את הוונציאני המוכשר.
כשהגיע טרטליה למילאנו התברר שהמושל נמצא מחוץ לעיר, וכעבור שלושה ימים הוא החליט לעזוב.
קרדאנו נתן לו ברגע האחרון מכתב המלצה להתקבל אצל המושל ובתמורה רשם טרטליה את דרך הפתרון בצורה מוצפנת, באמצעות שיר.
טרטליה שהבין כי נפל בפח, חזר מיד לוונציה, ואילו קרדאנו פיענח את הרשום בשיר, והבין את שיטת הפתרון של טרטליה, שהייתה תקפה לצורה אחת של משוואות מעוקבות.
בהמשך מצא קרדאנו את הדרך להביא כל משוואה מעוקבת לצורה שאותה ידע כבר לפתור באמצעות השיטה של טרטליה.
כאן סייע לו הידע שלו בשימוש במספרים שליליים שלא היה קיים באירופה עד עבודתו.
קרדאנו הגיע למסקנה חשובה נוספת – ייתכנו למשוואה המעוקבת פתרונות שאינם ממשיים.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה הבין מתמטיקאי שקיימים גם מספרים לא ממשיים שכיום נקראים מספרים מרוכבים, אך קרדאנו לא הבין את גודל תגליתו וראה במספרים אלו "מספרים חסרי תועלת".
ניסיונותיו להתכתב עם טרטליה בנושא זה לא צלחו, משום שטרטליה לא היה מעוניין להמשיך לשתף איתו פעולה לאחר ששיטת הפתרון נגנבה ממנו, לדעתו.
בספרו "האמנות הגדולה" (Ars Magna), שפורסם ב-1545, סיכם קרדאנו את עבודתו באלגברה, והוא כלל בה לא רק תוצאות שהגיע אליהן בעצמו, אלא גם את שיטת הפתרון של טרטליה למשוואה מעוקבת ואת פתרונו של משרתו שהפך לתלמיד המבריק ביותר שלו, לודוביקו פרארי, למשוואה ממעלה רביעית.
טרטליה, בספרו "בעיות והמצאות שונות" (Quesiti et Inventioni Diverse) שפורסם כעבור שנה, האשים את קרדאנו בגנבה וניסה לארגן "דו-קרב מתמטי" בינו ובין קרדאנו על מנת לברר מי מהם שולט יותר טוב בנושא זה ולמי מגיע הכבוד על הפתרון הראשוני.
קרדאנו התחמק ושלח את תלמידו פרארי להתכתב עם טרטליה.
תוך כדי כך טען פרארי שהוא וקרדאנו ביקרו בבולוניה ב-1542 ושם ראו את הפתרון בכתב ידו של מתמטיקאי אחר, שיפיונה דל פרו.
בדו-קרב המתמטי בין טרטליה לפרארי שהתקיים לבסוף במילאנו ב-1548, הייתה ידו של פרארי על העליונה.
קרדאנו היה מהמר שנהג לקחת חופשות ארוכות מעבודתו המדעית על מנת לצאת למסעות הימורים.
תוך כדי כך הוא פיתח את יסודות תורת ההסתברות שאותם הביא בספרו "ספר המזל והמשחקים" שהושלם ב-1563 אך פורסם מאה שנה מאוחר יותר, ב-1663. הספר בנוי מ-32 פרקים – הפרקים הראשונים מוקדשים לעצות למהמרים במשחקי קלפים ובמשחקי קובייה.
מופיע בהם גם תיאור של שיטות רמאות נפוצות.
בפרקים הבאים מנסה קרדאנו להראות את החוקים השולטים במשחקי המזל ולהראות שאין הדבר תלוי ביד המקרה בלבד, אלא שלכל מאורע במשחק יש הסתברות הניתנת לחישוב.
גִּ'ירוֹלָמוֹ סָבוֹנָרוֹלָה (באיטלקית: Girolamo Savonarola; 21 בספטמבר 1452 – 23 במאי 1498) היה נזיר ומטיף דומיניקני ושליטה של פירנצה לתקופה קצרה.
הוא נודע בשל הרפורמה הכנסייתית שניסה להנהיג (ואשר בגינה נתפס מאוחר יותר כמבשר הרפורמציה), ובשל הטפתו כנגד תרבות הרנסאנס המתירנית, הטפה שהתבטאה בשריפת ספרים והשמדת יצירות אומנות.
סבונרולה נולד בעיר פרארה באיטליה בשנת 1452 וסיים את לימודיו באוניברסיטת פרארה.
לאחר הדחתם של בני משפחת מדיצ'י מן השלטון בפירנצה בשנת 1494 הפך לשליטה היחיד של פירנצה.
על אף ששליטה הקודם של פירנצה, לורנצו דה מדיצ'י ("המפואר"), היה פטרונו הפוליטי, הפנה אליו סבונרולה את חצי ביקורתו, הן כלפי התרבות והאמנות שמדיצ'י היה גדול הפטרונים שלהן, והן כלפיו באופן אישי.
סבונרולה היה ידוע בהתנבאויותיו האפוקליפטיות.
כך למשל, בשנת 1492 הזהיר מפני "חרב האדון על פני האדמה במהירות ובמהרה" וחזה במצוקות איומות לרומא.
נבואות אלה עשו אותו פופולרי ורבים מתושבי פירנצה הפכו לחסידיו.
סבונרולה ייסד בפירנצה רפובליקה תאוקרטית אותה אפיין כ"רפובליקה נוצרית דתית".
אחד ממעשיו הראשונים כשליט היה הפיכתו של "מעשה סדום", אשר בעבר היה העונש עליו קנס, לעבירה שעונשה מוות.
הוא הטיף בעד סיגוף, ונהג להסתגף בעצמו.
אויביו העיקריים, הדוכס ממילאנו והאפיפיור אלכסנדר השישי שאותו האשים סבונרולה בניוון מוסרי, רצח ושחיתות, הוציאו כנגדו חרמות ונידויים, אך הוא התעלם מהם.
סבונרולה קבע חוקה חדשה אשר בין השאר העניקה זכויות למעמד האומנים, ואפשרה לכל אזרח בעל מעמד תקין זכות הצבעה בפרלמנט חדש, וכן צמצמה מאוד את השימוש בעונש מוות וגלות לכל החיים.
ב-1497 יזמו סבונרולה ותומכיו את "מדורת ההבלים".
הם שלחו נערים אשר אספו מדלת לדלת חפצים המקושרים לניוון מוסרי: מראות, קוסמטיקה, תמונות תועבה, ספרים אליליים, שולחנות הימורים, בגדים נאים ועבודותיהם של משוררים בלתי מוסריים (לפי הגדרתו), ושרפו אותם במדורה גדולה בפיאצה דלה סיניוריה במרכז פירנצה.
עבודות אמנות רבות מתקופת הרנסאנס אבדו כתוצאה ממעשיו אלו של סבונרולה, לרבות תמונות של סנדרו בוטיצ'לי אשר הושלכו אל האש בידי האמן עצמו.
סבונרולה חזר וחיזק את בני העיר על התשובה שעשו, וקבע כי תשובתם היא כמו תיבת נוח אשר תציל אותם מהאסון הקרב, ולא זו אף זו, אם העיר תמשיך לעשות תשובה ותתחיל במלאכת ההתחדשות יהיה לה עושר, תהילה וכוח.
בהתנבאות נוספת, מ-1 באפריל 1495, תיאר את מסעו המיסטי אל מריה בגן עדן, שבו לדבריו, מריה הזהירה אותו שהדרך תהיה קשה גם לעיר וגם לו, אבל היא מבטיחה לו שהאל יקיים את הבטחותיו ושפירנצה תהיה מפוארת, חזקה ועשירה יותר מאי פעם.
האפיפיור לא גילה אהדה לנבואות אלה, ואסר על סבונרולה להמשיך להטיף.
סבונרולה ציית במשך כמה חודשים, אך לאחר מכן חזר לדרשותיו והחל לתקוף אויבים נסתרים מבית, שחשד בצדק שהם בקשר עם האפיפיור, ואף עבר לגנות גם את הנוצרים המתונים על שטרם נענו לקריאותיו.
הוא ערך את הקמפיין המוסרי שלו עם מיסות מיוחדות לנוער, תהלוכות, ומדורות הבלים.
עד מהרה מאסו תושבי פירנצה בקנאותו של סבונרולה.
בדרשה שנשא ב"יום העלייה לשמים" ב-4 במאי 1497, החלו קבוצות נערים לחולל מהומות, אשר הפכו למרד.
בתי מרזח נפתחו מחדש, והבריות הימרו בפומבי.
ב-13 במאי 1497 נודה סבונרולה על ידי האפיפיור אלכסנדר השישי, וב-1498 נתלה וגם נשרף, באותו המקום בו הורה להוציא להורג אחרים בצורה זו.
הוא הואשם בהתנבאות ובמשגים דתיים.
יאקופו נרדי, אשר תיעד את האירוע בספרו "היסטוריה של העיר פירנצה" (Istorie della città di Firenze), מספר כי התליין קרא "האיש שרצה לשרוף אותי יישרף עתה בעצמו" כאשר הצית את האש.
ניקולו מקיאוולי, כותב הספר "הנסיך", צפה אף הוא במחזה וכתב עליו.
לאחר מותו המשיכה להתקיים בפירנצה רפובליקה עד שנת 1512, בה חזרו בני משפחת מדיצ'י לעמדות כוח בעיר.
כתביו התפשטו בגרמניה ובשווייץ, ורבים החלו להאשים את האפיפיור בשחיתות וציפו לרפורמה בכנסייה.
רבים ראו בו קדוש מעונה, כולל מרטין לותר, שהושפע מכתביו.
במאה ה-20 החלה מתפתחת בתוככי הכנסייה הקתולית תנועה להכרזתו של סבונרולה לקדוש נוצרי.
כמו כן, במספר מקומות באיטליה, בהם ברומא, קיים רחוב הקרוי על שמו.
ג'ירולאמו אלסנדרו פרסקובלדי (באיטלקית: Girolamo Alessandro Frescobaldi; הוטבל באמצע ספטמבר 1583, נפטר ב-1 במרץ 1643) היה מוזיקאי איטלקי, אחד מחשובי המלחינים של מוזיקה לכלי מקלדת בשלהי תקופת הרנסאנס ובראשית תקופת הבארוק.
אין כל ראיה לקשר בין פרסקובלדי מפרארה לאציל הפלורנטיני הנושא אותו שם.
הוא למד אצל נגן העוגב ומלחין המדריגלים המפורסם לוצאסקו לוצאסקי בפרארה וסבורים שהושפע גם מקרלו ג'זואלדו, ששהה בפרארה באותו זמן.
פטרונו גואידו בנטיווליו עזר לו להתקבל לעבודה כנגן עוגב בכנסיית סנטה מריה אין טראסטוורה ברומא באביב 1607. פרסקובלדי נסע עם בנטיווליו לארצות השפלה ואחר התמנה לנגן עוגב בכנסיית סאן פייטרו ברומא, בשנת 1608, משרה בה נשאר עד מותו.
משנת 1628 עד 1634 היה נגן עוגב בחצר בני מדיצ'י בפירנצה.
פרסקובלדי מת ברומא בגיל 59.
פרסקובלדי כתב מספר רב של יצירות לעוגב ולצ'מבלו, ביניהן טוקטות, קפריצ'י, פנטזיות, קנצונות, ריצ'רקארי (שם גנרי לכל יצירה כלית קונטרפונקטית), מחולות ווריאציות.
בין יצירותיו המוכרות ביותר "פרחים מוזיקליים" Fiori musicali משנת 1635, קובץ יצירות לעוגב שנועדו לביצוע בטקס המיסה.
בין 1615 ל-1637 פרסם שני ספרי טוקטות, המכילים את "מאה פרטיטות" (כלומר, מאה וריאציות קצרות על באס נתון), אחת מיצירותיו הווירטואוזיות והנסיוניות ביותר.
המוזיקה הווקאלית שלו, הכוללת מספר רב של מיסות, מוטטים ומדריגלים, והמוזיקה האינסטרומטאלית, מוכרות פחות, על אף "הכרך הראשון של קנצונות לנגינה בכל כלי שהוא", שיצא לאור בשנת 1628.
פרסקובלדי היה מחלוצי תפיסת הטמפו המודרנית, שהחליפה את המושגים הישנים יותר של טקטוס קבוע המתבטא ב"תיווי לבן" מסורתי; ביצירותיו למקלדת של פרסקובלדי משתנה מהירותה של הפעמה הבסיסית ביצירה, מה שהיה באותם ימים קונספט חדשני ופורץ דרך.
השפעת המוזיקה של פרסקובלדי על מלחינים מאוחרים יותר, ביניהם יוהאן יאקוב פרוברגר ויוהאן סבסטיאן באך, הייתה רבה וחשובה.
(ידוע, שברשותו של באך היה עותק של "פרחים מוזיקליים" של פרסקובלדי).
ג'ירוקסטרה (באלבנית: Gjirokastra; ביוונית: Αργυρόκαστρον; באיטלקית: Argirocastro; בטורקית: Ergiri) היא עיר בדרום אלבניה שאוכלוסייתה מונה 23,724 איש.
כעיר הבירה של צפון אפירוס, ג'ירוקסטרה נחשבת למרכז של הקהילה היוונית באלבניה.
ג'ירוקסטרה היא גם עיר הבירה של מחוז ג'ירוקסטרה וחבל ג'ירוקסטרה.
האזור העתיק של העיר כלול ברשימת אתרי המורשת העולמית בתור "דוגמה נדירה לעיר עות'מאנית משומרת היטב, שנבנתה על ידי חוואים בעלי אחוזות גדולות".
ג'ירוקסטרה היא אחת הערים החשובות ביותר באלבניה.
משמעות השם שלה ביוונית הוא מבצר כסוף.
בעקבות האתר הארכאולוגי בבוטרינט שעל חוף הים היוני, דרומית לסרנדה, הוכרזה ג'ירוקסטרה על ידי אונסק"ו כאתר המורשת העולמית השני באלבניה.
העיר ממוקמת על מדרון "ההר הרחב" (Mali I Gjerë),כ-300 מטרים מעל פני הים, וניתן להשקיף ממנה על הנהר דרינו.
ג'ירוקסטרה היא עיר עתיקה הכוללת עדויות ליישוב אנושי שהתקיים במאה ה-1 לפנה"ס.
העיר נוסדה ככל הנראה במאה ה-12 מסביב למבצר שעל הגבעה.
תחת שלטונה של האימפריה הביזנטית העיר הפכה למרכז מסחרי חשוב הידוע בשם ארגירופוליס ("עיר הכסף") או ארגירוקאסטרון ("הטירה הכסופה").
העיר הייתה חלק מנסיכות אפירוס היוונית ביזנטית במאה ה-14, לפני שעברה לשליטת האימפריה העות'מאנית ב-1417. ב-1811 העיר נכבשה על ידי עלי פאשה, שכבש שטחים רבים בדרום מזרח הבלקן.
בשלהי המאה ה-19, כאשר העיר הייתה עיר הבירה של הסאניאק ארגירי בווילאיה יואנינה, היא הפכה למעוז התנגדות נגד השלטון הטורקי.
אספת ג'ירוקסטרה, מאורע חשוב בהיסטוריה של תנועת השחרור האלבנית, נערכה בעיר בשנת 1880.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה בשנים 1912 – 1913 יוון טענה שהעיר שייכת לה בגלל האוכלוסייה היוונית הגדולה.
הצבא היווני שלט בעיר בשלוש פעמים נפרדות.
אולם, יוון נאלצה לסגת מהטריטוריה האלבנית לפי התנאים שנקבעו בהסכם לונדון ב-1913, ולפי פרוטוקול פירנצה מה-17 בדצמבר 1913 הוכרה ג'ירוקסטרה כשייכת לאלבניה.
הצבא היווני חזר במהלך אוקטובר-נובמבר 1914, בזמן מלחמת העולם הראשונה, וכבש את ג'ירוקסטרה ואת העיר האלבנית הדרומית קורצ'ה.
באפריל 1916 סופחה העיר ליוון.
ועידת השלום בפריז ב-1919 השיבה את הסטאטוס קוו מלפני המלחמה, ולמעשה שמרה את קו הגבול שנקבע בפרוטוקול פירנצה ב-1913, כך שהעיר הוחזרה פעם נוספת לשלטון אלבני.
באפריל 1939 נכבשה ג'ירוקסטרה על ידי איטליה הפשיסטית שסיפחה אותה אליה ביחד עם רוב אלבניה.
במהלך מלחמת העולם השנייה גרמניה הנאצית פלשה לעיר וכבשה אותה בספטמבר 1943, אך העיר חזרה לשלטון אלבני ב-1944.
המשטר הקומוניסטי שהוקם לאחר המלחמה דאג לפיתוח העיר כמרכז תעשייתי ומסחרי.
העיר הועלתה לדרגת "עיר מוזיאון" בעיקר בגלל היותה מקום הולדתו של הדיקטטור האלבני אנוור הוג'ה, שנולד בה ב-1908. ביתו של הוג'ה הפך למוזיאון שהיה מוקד פולחן האישיות שלו.
ג'ירוקסטרה סבלה מבעיות כלכליות חמורות לאחר תום השלטון הקומוניסטי ב-1991. העיר סבלה במיוחד מההתמוטטות הכלכלה האלבנית ב-1997 בעקבות תרמית פירמידה.
העיר הפכה למוקד של התקוממות נגד ממשלתו של סאלי ברישה, שבסופה נאלץ ברישה להתפטר.
ב-16 בדצמבר 1997 ביתו של הוג'ה נחרב בפיצוץ, אך לא ידוע מי האחראי לכך.
בתים רבים בג'ירוקסטרה בנויים בסגנון מקומי ייחודי שבגללו העיר מכונה "העיר של האבנים", כיוון שרוב הבתים הישנים מכוסים בגגות אבן.
בעקבות חשיבותה של ג'ירוקסטרה למשטר הקומוניסטי, מרכז העיר לא עבר את תהליך הפיתוח המואץ שערים אחרות באלבניה נאלצו לעבור, והכינוי שלו בשם "מוזיאון העיר" לא תורגם מבחינה מעשית לתחזוקת החלק הישן.
בעקבות זאת התערערה יציבותם של בניינים היסטוריים רבים, בעיה שנפתרת באיטיות רבה.
המבצר חולש על העיר וניתן להשקיף ממנו על הנתיב האסטרטגי החשוב לאורך עמק הנהר.
המבצר פתוח למבקרים ויש בו מוזיאון צבאי המציג ארטילריה ומזכרות שהיו בשימוש המחתרת הקומוניסטית נגד הכיבוש הגרמני, בנוסף למטוס של חיל האוויר האמריקני שהופל ב-1957 בעת טיסת סיור ואשר מוצג כדי להנציח את המאבק של המשטר הקומוניסטי נגד כוחות האימפריאליזם.
בנייתו של המבצר החלה במהלך המאה ה-18 לפי הוראה של גיין בואה שפאטה, מנהיג שבטי מקומי.
תוספות נבנו במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 על ידי עלי פאשה טפלנה וממשלתו של המלך אהמט זוגו.
כיום יש במבצר חמישה מגדלים והוא כולל מגדל שעון, כנסייה, מזרקות מים, אורוות סוסים ושירותי נוחיות רבים.
ממשלתו של זוגו הפכה את החלק הצפוני של המבצר לבית כלא ודאגה שייכלאו בו אסירים פוליטיים.
בג'ירוקסטרה ישנו גם באזאר עתיק שנבנה במאה ה-17. הבאזאר נבנה פעם נוספת במאה ה-19 לאחר שחרב בשרפה.
נכון ל-2007 יש בג'ירוקסטרה למעלה מ-200 בניינים שמורים הנחשבים לאנדרטה לאומית, והעיר היא גם המקום שבו מתקיים פסטיבל הפולק האלבני הלאומי פעם בארבע שנים (האחרון נערך ב-2005).
כאשר הוצע כי העיר תוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית ב-1988, המומחים מטעם הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים התרשמו לרעה מהמבנים המודרניים שפגמו באופי של החלק העתיק.
לבסוף, הוכר המרכז ההיסטורי של ג'ירוקסטרה כאתר מורשת עולמית ב-2005, 15 שנים לאחר המועמדות המקורית.
ג'ירוקסטרה היא בעיקר מרכז מסחרי המתבסס על מספר תעשיות ובייחוד על ייצור מצרכי מזון, עור וטקסטיל.
בית הספר האלבני הראשון בג'ירוקסטרה נקרא דריטה והוא נפתח ב-1908. בעיר פועלת גם אוניברסיטת אקרם קאבג'.
סוגיית השם של העיר באתר אנציקלופדיה קולומביה (2004)
ג'ירף (Camelopardalis וכן Camelopardus) היא קבוצת כוכבים צפונית גדולה אבל חלשה מאוד, שלראשונה תועדה על ידי יאקוב ברטש ב-1624 אך כנראה הוגדרה מוקדם יותר על ידי פטרוס פלנציוס (אסטרונום הולנדי בן המאה ה-16).
β בג'ירף הוא הכוכב הבהיר בקבוצה ולמעשה כוכב כפול.
בעוד כ-40,000 שנה, תחלוף הגשושית וויאג'ר 1 במרחק 1.6 שנות אור מהכוכב גליזה 445 השוכן בקבוצה, והמתקרב למערכת השמש במהירות 119 ק"מ/שנייה.
NGC-2403 היא גלקסיה ספירלית במרחק של כ-11 מיליון שנות אור.
NGC-1502 הוא צביר פתוח במרחק 6800 שנות אור.
מכיוון שהג'ירף היא קבוצה מודרנית, היא לא מוזכרת במיתולוגיה של העולם העתיק.
הכוכבים החלשים של הקבוצה, כמו גם אלה של הקבוצה השכנה, לינקס, גרמו ליוונים להאמין כי אזור זה של השמיים ריק, ולתאר אותו כמדבר.
יחד עם מאפיינים אחרים באזור המזל "תאומים" (כגון שביל החלב, והקבוצות "תאומים", "אוריון", "עגלון" ו"הכלב הגדול") ייתכן שהוא היווה את הבסיס לסיפור עדר הבקר של גריאון, אחת משתים עשרה המטלות של הרקולס.
גוף החיה מורכב מרביעיית הכוכבים α בג'ירף, β בג'ירף, BE בג'ירף ו-γ בג'ירף.
הכוכבים [HD-42818 ו-M בג'ירף יוצרים את הראש, וכשמחברים את הכוכבים M בג'ירף ו-α בג'ירף מתקבל הצוואר.
הכוכבים בטא בג'ירף ו-7 בג'ירף יוצרים את הרגל הקדמית והכוכבים המשתנים BE בג'ירף ו-CS בג'ירף בקבוצה יוצרים את הרגל האחורית.
ג'ירולאמו מיי (באיטלקית: Girolamo Mei; 27 במאי 1519 - יולי 1594) היה היסטוריון והומניסט איטלקי, שעשה לו שם בתולדות המוזיקה בזכות התנופה האינטלקטואלית לקמראטה הפלורנטינית, ששמה לה למטרה להחיות את הדרמה המוזיקלית של יוון העתיקה.
ג'ירולאמו נולד בפירנצה ומת ברומא.
מיי היה האירופאי הראשון אחרי בואתיוס (Boethius) בן המאה השישית, שערך מחקר בתאוריית המוזיקה של יוון העתיקה.
הוא כינס את ממצאיו במסה גדולה, De modis musicis antiquorum
(שלא יצאה לאור בפרסום רשמי, אך נכתבה בין השנים 1568 ו-1573).
רבים מממצאיו העביר אל המוזיקאי וינצ'נצו גליליי, אביו של גלילאו גליליי באמצעות תכתובת ענפה; למידע הזה היה תפקיד מכריע בגיבוש סגנון מוזיקלי חדש, שהתפתח בפירנצה בשלהי המאה ה-16, סגנון הרצ'יטאטיב החדש (stile recitativo), שממנו התפתחו המונודיה, הדרמות המוזיקליות הראשונות ובסופו של דבר האופרה.
גליליי ושאר החברים בקמראטה הפלורנטינית הביו נחושים בדעתם להשיב לחיים את הסגנון המוזיקלי של הדרמה היוונית הקדומה.
גם אם אפשר שטעו, בסופו של דבר, באופן שבו בוצע הדבר הלכה למעשה, עובדה היא כי פתחו, תוך שימוש ברעיונותיו של מיי, באחת המהפכות הגדולות ביותר בתולדות המוזיקה.
מיי גם ערך ופירש את הטרגדיות של אייסכילוס ואאוריפידס, לצד יצירות רבות אחרות של סופרים קלאסיים.
ג'ירולמו פריולי (באיטלקית: Girolamo Priuli; 1486 – 4 בנובמבר 1567) היה הדוכס ה-83 של ונציה.
פריולי כיהן כדוג'ה מאז מינויו ב-1 בספטמבר 1559 ועד פטירתו משבץ.
פריולי היה אחיו הבכור של קודמו, הדוג'ה לורנצו פריולי, ובנם של אלויזה פריולי ורעייתו כיאה ליאון.
קודם לבחירתו עשה פריולי הון רב כסוחר (אף שלא נחשב לסוחר מוצלח במיוחד).
במהלך שירותו הפוליטי עבור לה סרניסימה כיהן כפרוקוראטור (המנהלן האחראי) של מבני השלטון בכיכר סן מרקו.
כהונתו של פריולי, שהיה איש ספר מחד, אולם לא היה נואם מוצלח ולכן לא היה פופולרי בקרב תושבי העיר, מאופיינת כתקופת שלום.
פריולי שמר על יחסים טובים עם האימפריה העות'מאנית והאימפריה הרומית הקדושה, דבר שאפשר לו לפתח את הסחר, וליפות את העיר בעבודות ציבוריות שונות.
פריולי נשא לאישה את אלנה דיידו, ונולד להם בן אחד.
ג'ירולמו פבריציו (באיטלקית: Girolamo Fabrici d'Acquapendente), שהתפרסם בשמו הלטיני פבריציוס מאַקֱוַאפּנְדָנטָה (Hieronymus Fabricius ab Acquapendente; 20 במאי 1533 –21 במאי 1619), היה מרצה לרפואה באוניברסיטת פדובה, אנטומיסט חדשני ומנתח, המכונה "אבי האמבריולוגיה".
מציינים את עיר הולדתו כדי לבדלו מהמנתח הגרמני בן-זמנו פבריציוס הילדנוס (Fabricius Hildanus).
הוא למד באוניברסיטת פדובה, וקיבל תואר דוקטור לרפואה ב-1559, תחת הדרכתו של גבריאלה פאלופיו.
פבריציו היה מורה פרטי לאנטומיה בפדובה בשנים 1562–1565, וב-1565, נעשה פרופסור לכירורגיה ואנטומיה באוניברסיטה, בעקבות פאלופיו.
ב-1594 הנהיג פריצת דרך בלימודי האנטומיה, כאשר תכנן את אולם הדיסקציות הציבורי הראשון.
יוליוס קאסריוס (Julius Casserius - שמו הלטיני של ג'וליו צ'זרה קסירי; 1561-1616) מפיאצ'נצה היה מתלמידיו של פבריציו.
ויליאם הארווי (1578-1657) – מגלה מחזור הדם, ואדריאן ואן דן ספיחל (Adriaan van den Spiegel; 1625-1578) - אנטומיסט פלמי (1578-1625) היו גם הם מתלמידיו, החל מסביבות 1598. מאוחר יותר, יוליוס קאסריוס המשיך את פבריציו כפרופסור לאנטומיה באוניברסיטת פאדובה ב-1604, ואדריאן ואן דן ספיחל קיבל את התפקיד אחריו, ב-1615.
בעזרת ביצוע דיסקציות בחיות, פבריציו חקר את היווצרות העובר, מבנה הושט, הקיבה והמעיים, וכן את ייחודיות העין, האוזן ובית הקול.
הוא היה מהראשונים שתיארו את כיסי הממברנה הנמצאים בחלקם הפנימי של הוורידים וכינה אותם "שסתומים".
יש לציין, שאמטוס לוזיטנוס היה הראשון שתיאר את השסתומים ובניסוי מפורסם אף הדגים את פעולתם.
בכך תרם רבות לגילוי מחזור הדם.
כיום ידוע שתפקידם של שסתומים אלו הוא למנוע חזרת דם כנגד כיוון הזרימה – כלומר מהלב במקום אליו – אם כי פבריציו לא ידע זאת בזמנו, והניח שמטרתם להאט את זרימת הדם.
בספרו Tabulae Pictae, שפורסם לראשונה ב-1600, פבריציו תיאר את החריץ המפריד בין האונה הרקתית (הטמפורלית) לאונה הפרונטלית של המח.
עם זאת, פבריציו לא זכה בהכרה על גילוי זה עד לא מזמן, ובמקום זאת קספר בארתולין ייחס את הגילוי לפרנציסקוס סילוויוס, ובנו של בארתולין, תומאס, קרא לחריץ "החריץ הסילביאני" במהדורת 1641 של ספרו Institutiones anatomicae.
תגלית נוספת הייתה הבורסה של פבריציו, שנקראה על שמו לאחר שתיאר אותה במאמר שהתפרסם לאחר מותו בשנת 1621.בורסה זו היא איבר בעופות המייצר תאי דם ותאי B החיוניים למערכת החיסונית.
ביונקים אין בדרך כלל איבר מקביל והתאים נוצרים במח העצמות.
פבריציו תרם רבות גם לתחום הכירורגיה.
למרות שמעולם לא ביצע פיום קנה בעצמו, כתביו כללו תיאור של ביצוע ההליך.
הוא העדיף להשתמש בחתך אנכי והיה הראשון שהציג את הרעיון של צינורית לפיום קנה.
זו הייתה צינורית ישרה וקצרה עם כנפיים משולבות שמנעו ממנה להיעלם במורד הקנה.
פבריציו המליץ על ההליך רק כמוצא אחרון, במקרה של חסימת נתיבי האוויר על ידי גופים זרים או הפרשות.
מרקו אאורליו סברינו (1580–1656), מנתח ואנטומיסט מוכשר, ביצע לפחות פיום קנה אחד לפי שיטתו של פבריציו במהלך מגפת הדיפטריה של 1610. שיטתו של פבריציו לביצוע פיום קנה דומה מאוד לשיטה הנהוגה כיום.
ג'ירוֹלאמוֹ פּאראבּוֹסְקוֹ (באיטלקית: Girolamo Parabosco סביבות 1524 – 21 באפריל 1557) היה סופר, משורר, מלחין ונגן עוגב איטלקי מתקופת הרנסאנס.
פאראבוסקו נולד בפיאצ'נצה, בנו של נגן עוגב מפורסם, וינצ'נצו פאראבוסקו.
לא הרבה ידוע על ילדותו, אבל הוא יצא לוונציה בשלב מוקדם בהכשרתו המוזיקלית ומוזכר כתלמיד של אדריאן וילארט, מייסד האסכולה הוונציאנית, סמוך לסוף 1541. בשנת 1546 ביקר בפירנצה כאורחו של פרנצ'סקו קורטצ'ה, נגן בחצר בית מדיצ'י והמוזיקאי המוביל בפירנצה.
לאחר תקופה של מסעות, במהלכם ביקר בערים שונות בצפון איטליה, חזר פאראבוסקו לוונציה והיה לנגן העוגב הראשון בבזיליקת סן מרקו, אז מן המוסדות המוזיקליים החשובים ביותר באיטליה.
הוא נשאר בתפקידו בסן מרקו לשארית חייו ומת בוונציה בשנת 1557.
פאראבוסקו כתב קומדיות בחרוזים ובפרוזה, אבל עיקר פרסומו בא לו מ"אי דיפורטי", קובץ סיפורים במתכונת דקמרון של בוקצ'ו, המסופרים לכאורה בפי חבורת ציידים, שסערה מאלצת אותם למצוא מחסה על אי בלגונות של ונציה.
מיצירותיו המוזיקליות, שרדו ספר מדריגלים לחמישה קולות, שראה אור בוונציה ב-1546, ארבעה מדריגלים אחרים שיצאו לאור ב-1541 וב-1544, ואי-אילו יצירות אינסטרומנטליות.
סגנון המדריגלים דומה לזה של וילארט, אבל דחוס מבחינה פוליפונית עוד יותר מזה של מורו; המדריגלים קרובים יותר למוטטים מאשר לרוב המדריגלים שנכתבו באיטליה בראשית שנות ה-40' של המאה השש-עשרה.
אחת מיצירותיו האינסטרומנטליות היא ריצ'רקאר, המבוסס על "דה פאצ'ם", האנטיפון לשלום.
ייתכן שנכתב לכבוד סיום המלחמה בין ונציה לטורקיה העות'מאנית בשנת 1540.
ג'ירואמון קימורה (ביפנית: 木村 次郎右衛門; 19 באפריל 1897 – 12 ביוני 2013) היה הגבר המבוגר ביותר מאז ומעולם שגילו אומת.
קודמו, כריסטיאן מורטנסן, מת בגיל 115. קימורה, אשר החזיק בתואר "האדם החי המבוגר ביותר בעולם" מאז מותה של דינה מנפרדיני ב-17 בדצמבר 2012, נפטר בגיל 116 שנים ו-54 ימים, ועד כה, הוא הגבר היחיד שהגיע לגיל זה.
קימורה היה גם הגבר החי האחרון עלי אדמות שנולד בוודאות במאה ה-19.
קימורה נולד בשם קינג'ירו מיאקה בכפר הדייגים קמיוקאווה כילד השלישי מתוך שישה ילדים למוריזו ופוזא מיאקה.
אחייניתו, טאמוטסו מיאקה, מספרת שנפלה שגיאה ברישום הולדתו ב־1955 עקב איחוד רישומים בין שתי עיירות סמוכות, ותאריך לידתו האמיתי הוא ה־19 במרץ באותה שנה, ולכן גילו מופלג עוד יותר ב־31 יום.
בגיל 14 סיים את לימודיו בהצטיינות והחל לעבוד בגיל 17 בסניף הדואר המקומי.
בשנות ה־20 של המאה ה-20 עבד במשרד התקשורת בקוריאה בזמן הכיבוש היפני.
כששב מקוריאה התחתן עם שכנתו יאה קימורה (1904–1978), ומאחר שלמשפחתה לא היו בנים יורשים, שינה את שמו לג'ירואמון קימורה ובכך היה התשיעי במשפחה שנשא שם זה.
לאחר פרישתו, עסק בחקלאות, עד גיל 90. בסוף חייו חי בקיוטנגו אשר במחוז קיוטו שביפן, יחד עם אייקו קימורה, אלמנתו של נכדו, בבית עץ שבנה במו ידיו בשנות ה־60. היה פעיל וצלול עד יומו האחרון.
העיד על עצמו שהוא מבלה את מרב זמנו במיטה.
על שגרת יומו הוא סיפר כי הוא קם מוקדם בבקרים כדי לקרוא עיתון בעזרת זכוכית מגדלת, ונהנה לדבר עם העוברים והשבים ולצפות בדיונים פרלמנטריים בטלוויזיה.
ארבעה מאחיו של קימורה חיו מעבר לגיל 90, ואחיו הצעיר מת בגיל 100. במהלך שנות חייו נולדו לקימורה 7 ילדים (5 מהם בחיים), 15 נכדים (14 מהם בחיים), 25 נינים ו־15 חימשים; בכך האריך ימים לאחר שניים מילדיו ואחד מנכדיו.
לדבריו, המפתח לחיים ארוכים הוא מנות קטנות של מזון.
ג'ירו הוריקושי (ביפנית: 堀越 二郎; 22 ביוני 1903 - 11 בינואר 1982), מהנדס אווירונאוטיקה יפני, שהיה המתכנן הראשי של רבים ממטוסי התקיפה היפנים במלחמת העולם השנייה, שהמפורסם ביניהם מטוס הקרב מיצובישי A6M זירו.
הוא נולד בעיר פוג'יאוקה, במחוז גונמה, יפן.
בשנת 1927 הוא סיים את לימודי האווירונאוטיקה במסגרת המחלקה להנדסה של האוניברסיטה של טוקיו, והחל לעבוד בחברת מיצובישי.
העבודה הראשונה של ג'ירו הוריקושי הייתה תכנון מטוס ניסיוני לא מוצלח בשם מיצובישי 1MF10, שמעולם לא עבר את שלב אב הטיפוס לאחר מספר טיסות ניסוי שנעשו עליו.
יחד עם זאת, לקחים שהופקו מתכנון מטוס זה הובילו לפיתוח של מטוס הרבה יותר מוצלח בשם מיצובישי A5M (שם הקוד של בעלות הברית למטוס זה היה "קלוד") אשר נכנס ליצור המוני בשנת 1936.
זמן מה לאחר מכן, בשנת 1937, הוריקושי וצוותו בחברת מיצובישי התבקשו לתכנן מטוס עבור הצי הקיסרי היפני כמחליף למיצובישי A5M אשר לא תאם את דרישות הצי.
במאי 1937 קיבלו החברות מיצובישי ונאקאג'ימה מפרט למטוס קרב חדש המיועד לנושאות מטוסים.
במפרט נדרש מטוס המסוגל לטוס במהירות של 500 קמ"ש בגובה 4000 מטר ונסיקה ל-3000 מטר תוך 3.5 דקות.
על המטוס לשהות באוויר שעתיים בפעולה רגילה, ו-6 עד 8 שעות במהירות שיוט חסכונית עם מכלי דלק נתיקים.
החימוש נדרש להיות צמד תותחי 20 מ"מ, צמד מקלעי 7.7 מ"מ ושתי פצצות 30 או 60 ק"ג.
כמו כן, דרש הצי לצייד את המטוס במכשיר קשר ואמצעי ניווט.
כושר התמרון הנדרש ממנו היה להיות לפחות זהה לזה של ה-A5M, תוך הקפדה על כך שמוטת כנפיו לא תעלה על 12 מטר.
צוות התכנון של נאקאג'ימה סבר כי הדרישות החדשות הן מגוחכות ובלתי אפשריות ופרש בינואר מתכנון המטוס.