tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אזורי הפנים היו מאוכלסים מחדש בעיקר על ידי אנשים שהגיעו מממלכת אראגון, דוברי איזשהו מגוון של השפה האראגונית הישנה, שפה רומנית מערבית.
שפתם הייתה קרובת משפחה של השפה המוזרבית ושל השפה הקסטיליאנית העתיקה, ממנה נובעת השפה הספרדית המודרנית.
אדמות החוף אוכלסו מחדש בעיקר על ידי דוברי השפה הקטלאנית מנסיכות קטלוניה.
זו הייתה אחת מהשפות האוקסיטנו-רומאניות.
בהשקפה מסורתית זו, שפת המתיישבים הללו החליפה לחלוטין את השפות הקודמות והפכה לוולנסית מודרנית, הנחשבת בדרך כלל לגרסה של קטלאנית.
כמה מחברים קידמו השקפה חלופית, שבה שפות הכובשים התערבו עם שפה רומנית מקומית (מוזרבית) שכבר הייתה דומה לקטלאנית.
לא נמצאו ראיות מוצקות לדעה זו.
ממלכת ולנסיה הגיעה לשיאה בתחילת המאה ה-15. הכלכלה הייתה משגשגת והתרכזה סביב מסחר דרך הים התיכון, שנשלט יותר ויותר על ידי כתר אראגון, בעיקר מנמלי ולנסיה וברצלונה.
בעיר ולנסיה נוצרה Taula de canvi, שתפקדה בחלקה כבנק ובחלקה כשוק בורסה; בסך הכל זה הקפיץ את המסחר.
התעשייה המקומית, בעיקר תעשיית הטקסטיל, זכתה להתפתחות רבה והעיר ולנסיה הפכה לאמפוריום מסחר ים תיכוני שבו עבדו סוחרים מכל אירופה.
אולי התכונה המסמלת בצורה הטובה ביותר את התקופה הראוותנית הזו היא בורסת המשי, אחת הדוגמאות האירופיות הטובות ביותר של אדריכלות גותית אזרחית ושוק סחר מרכזי בים התיכון עד סוף המאה ה-15 ולאורך המאה ה-16.
ולנסיה הייתה אחת הערים הראשונות באירופה שהתקינו מכונת דפוס ניידת לפי העיצובים של יוהאן גוטנברג.
סופרים ולנסיה כמו ג'ואנו מרטורל או אוסיאס מארס התאימו את הקאנון של הספרות הוולנסית הקלאסית לוולנסיאנית.
בשנת 1479, פרננדו עלה לכס המלכות כמלך אראגון.
עם נישואיו הקודמים לאיזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה, נולדה ממלכת ספרד המודרנית.
ולנסיה החלה בתהליך איטי של אינטגרציה עם שאר ספרד.
כאשר נכדם של פרננדו ואיזבלה, קרלוס הראשון עלה לכס המלכות, הצטרפו הכתרים לצמיתות באיחוד אישי.
מלכי ספרד ההבסבורגית שמרו על הזכויות והחירויות של השטחים והערים שהיוו את הממלכה והמבנה המשפטי והעובדתיות שלה נותרו על כנו.
תפקיד חדש, המשנה למלך של ולנסיה, נוצר כדי לנהל את הממלכה העצמאית באופן רשמי.
בינתיים, האימפריה הספרדית העולה השאירה מאחור את מעמדה הקודם כממלכה של חצי האי האיברי והתגלתה כמעצמה גדולה.
האימפריה העבירה את המיקוד שלה ל ולנחלותיה באירופה, ולא לשטחים האיבריים שלה.
במהלך המאה ה-16 איבדה ולנסיה את מעמדה כמרכז מסחרי בולט של אירופה לערים המתפתחות במהירות של צפון ומרכז אירופה.
בתוך ספרד, הסחר האטלנטי העדיף את ערי אנדלוסיה כמו קדיס.
זה נבע בעיקר מהפחתת הרווחים מהסחר בים התיכון.
האימפריה הספרדית הייתה בסכסוך תכוף עם האימפריה העות'מאנית ששלטה ברוב מזרח הים התיכון.
הם מנעו זה מזה מלהגיע לנמלים מסוימים בעוד שפריבטירים עות'מאניים כמו ברברוסה טרפו ספינות סחר.
הפיראטים הברברים כמו Dragut, הפועלים מתוניס, טריפולי, אלג'יר, סאלה ונמלים במרוקו, תקפו את הספנות במערב הים התיכון, שכללו פשיטות הרסניות בנמלים נוצריים לאורך החוף.
ירידה זו במסחר עיכבה מאוד את הכלכלה בוולנסיה, שכבר הושפעה כלכלית מגזירת אלהמברה שגירשה את היהודים ב-1492.
בשנת 1519, המלך הצעיר קרלוס הראשון העניק ל"אחוות" רשות להתחמש כדי להדוף את הפושטים המוסלמים.
האחוות היו גילדות אומנים שגם, בתחילה באישור הממשלה, שימשו כמיליציות אזרחיות כדי להילחם בשודדי ים פושטים.
עם זאת, לאחוות הייתה גם אג'נדה כלכלית שהעדיפה את הגילדות הנשלטות על ידי העם שהתנגשו עם האריסטוקרטיה.
לאחר שהמשנה למלך של ולנסיה שמונה לאחרונה דייגו הורטאדו דה מנדוזה סירב להושיב נבחרי ציבור שהעדיפו את האחוות בשנת 1520, פרץ מרד מן המניין, מרד האחים (Revolta de les Germanies).
הוא נמשך גם בשנת 1522, וחלק תכונות רבות עם המרד של הקומונרוס בקסטיליה.
מלבד הטינה הכלכלית של האצולה, המרד הציג גם היבט אנטי-מוסלמי חזק, שכן האוכלוסייה הבורה האשימה את המוסלמים במגפה שפקדה את העיר.
המודז'ארים (המוסלמים) נתפסו כבעלי ברית של האצולה, שכן הם עבדו בחוות הגדולות של האצולה וחתרו תחת הוולנסיאנים בשכר מה שהפך אותם למתחרים על עבודות מועטות.
במהלך המרד הרגו האגרמנטים מוסלמים רבים והטבילו בכוח את השאר.
גם לאחר דיכוי האחוות נפסק שהטבילות הללו תקפות, ועוררו מרד חדש של בני המוריסקוס (מוסלמים "מומרים").
בגלל הכוחות המותשים שנותרו לאחר עימותים בין האצילים ובני בריתם בבורגנות הגבוהה מול האוכלוסייה הכללית והבורגנות הזוטרה, הצליח המלך להשתמש בוואקום השלטוני כדי להגדיל את חלקו בשלטון ולהקטין בהדרגה את זה של הרשויות המקומיות.
משמעות הדבר היא שבקשותיו לכסף על מנת להרחיב או לגבש את הנחלות השנויות במחלוקת באירופה נעשו תכופות יותר בהדרגה, הכרחיות יותר, ולהפך, פחות נענו עבור ממלכת ולנסיה, בדיוק כפי שהיו במקומות אחרים עבור שאר שטחי הממלכה הספרדית.
גירושם של בני המוריסקוס ב-1609 היה המכה האחרונה לכלכלת ממלכת ולנסיה, שכן עשרות אלפי אנשים - בעיקר איכרים המשרתים את האצולה - נאלצו לעזוב; תוך כדי כך, כפרים שלמים נעשו שוממים והאזור הכפרי איבד את כוח העבודה העיקרי שלו.
כ-125,000 איש היו אמורים לעזוב את הארץ.
הגירוש היה מבורך ברובו בקרב האזרחים הוולנסיים, במיוחד עבור החלקים היותר עממיים שלה.
משמעות הגירוש הייתה אובדן כוח עבודה זול עבור האצולה, וכתוצאה מכך ערעור כלכלי-חברתי מסיבי.
האצילים יחד עם הבורגנות מהמעמד הגבוה חשו מאוימים על ידי אוכלוסייה כללית שהולכת וגדלה בביטחון עצמי, וחיפשו את הגנת המלך על זכויות היתר שלהם.
כוויתור למונרכיה, הם נאלצו לוותר בהדרגה על תפקידם בשליטה ובאיזון על כוחה, שהיה אחד המאפיינים המובהקים של האוטונומיה של הממלכה לפני הכתר.
בהתאם לתהליכים דומים בחלקים אחרים של אירופה הפיאודלית, חלל הכוח שהותיר השינוי החברתי-כלכלי המהיר התמלא בקלות על ידי מונרכיה שהולכת ומתעצמת.
ממלכת ולנסיה כישות משפטית ופוליטית הסתיימה לבסוף בשנת 1707 כתוצאה ממלחמת הירושה הספרדית.
האוכלוסייה המקומית בעיקר נעמדה לצד וסיפקה חיילים ומשאבים לארכידוכס קרל, שהיה אמור לשמור על הסטטוס קוו המשפטי.
תבוסתו המוחלטת בקרב אלמנסה, סמוך לגבולות ממלכת ולנסיה, פירושה סיומה המשפטי והפוליטי, יחד עם פרלמנטים אוטונומיים אחרים בכתר אראגון, כאשר נגזרו צווי נואבה פלנטה והמלך החדש פליפה החמישי מבית בורבון הקים ספרד ריכוזית.
ממלכת כארתלי (, כַּארתּלִיס סַאמֵפּוֹ) הייתה ממלכה מזרח גאורגית בימי הביניים המאוחרות והעת החדשה המוקדמת, שהייתה מרוכזת בשטח כארתלי ובירתה טביליסי.
המלכה נוסדה עם התפרקותה של ממלכת גאורגיה לשלוש ממלכות נפרדות בשנת 1478 והתקיימה, עם מספר הפסקות קצרות, עד 1762, כאשר ממלכת כארתלי אוחדה עם ממלכת קאחתי כאשר ארקלה השני מלך קאחתי ירש את אביו תאימורז השני מלך כארתלי עם מותו.
ירושה של ענף קאחתי של שושלת בגרטיוני.
במשך רוב קיומה של הממלכה היא הייתה וסאל של שושלות פרסיות באופן רציף, אולם נהנתה לסירוגין מתקופות של עצמאות רבה יותר, במיוחד לאחר 1747.
תבוסתו של גאורגי השמיני בקרב צִ'יחוֹרִי בשנת 1463 לאציל המורד בגרט , שהכריז על עצמו כמלך ממלכת אימרתי, סימנה את תחילת ההתפוררות של הממלכה הגאורגית המאוחדת.
בשנת 1465, נשבה גאורגי השמיני על ידי קווַארקווַארֶה השני , נסיך אתאבגות סאמצחה.
הוא ניצל את ההזדמנות, וחצה את הגבול למזרח גאורגיה (כארתלי הפנימית), ובשנת 1466, הכריז על עצמו כמלך כל גאורגיה.
מחשש שבגרט יצבור כוח רב מידיי, שחרר קווַארקווַארֶה את גאורגי השמיני משוביו, אבל המלך לא הצליח להחזיר לעצמו את הכתר והצליח רק להכריז על עצמו כמלך ממלכת קאחתי והשאיר את כארתלי הפנימית לאחיינו קונסטנטין , טוען נוסף לכתר, שבשנת 1469 כונן את עצמו כשליט וירטואלי של חלק מכארתלי.
בגרט השישי המשיך לשלוט בכארתלי עד 1478, כשקונסטנטין קרא עליו תיגר.
אלכסנדר השני בנו של בגרט השישי פרש למחוזות ההרריים של מערב גאורגיה - רצ'ה ולצ'חומי ומשם ניסה להשיג את הכתר של ממלכת אימרתי.
לטקס הכתרתו הוא זימן את וַאמֵק השני דאדיאני , קַאחבֵּר השני גוריאלי ונציגים מבית שֵׁרווַאשִׁידזֶה וגֵלוֹבַאנִי אבל רק וַאמֵק הגיע וגם הוא סירב לתמוך בו מאוחר יותר והזמין את קונסטנטין למערב גאורגיה.
בעזרתם של הדוכסים המקומיים הצליח קונסטנטין לכבוש את כותאיסי ולפרק זמן קצר החזיר את האחדות של כארתלי עם מערב גאורגיה.
בשנת 1481 הצליח קונסטנטין לשעבד את סאמצחה (דרום גאורגיה) והכריז על עצמו כמלך כל גאורגיה.
עם זאת, הסכסוך הבין-פאודלי נמשך ובשנת 1483 קווַארקווַארֶה השני הכריז מלחמה על קונסטנטין והביס אותו בקרב אַרַאדֵתִּי .
בשנת 1484 הכריז על עצמו אלכסנדר השני כמלך אימרתי.
האדון החדש של אודישי , לִיפַּארִיט השני דַאדִיאַנִי , הזמין את קונסטנטין למערב גאורגיה בפעם השנייה.
בשנת 1487 הגיע קונסטנטין לאימרתי אבל נאלץ לקטוע את מסעו בעקבות פלישת הטורקמנים של אק קויונלו בראשות יעקוב בין אוזון חסן לכארתלי בשנת 1486. קונסטנטין נחפז להתעמת מולם.
אלכסנדר ניצל את המצב, כבש את כותאיסי וחזר לשלוט באימרתי.
לאחר אירועים אלה נאלץ מלך כארתלי להתפייס זמנית עם מלכי קאחתי ואימרתי וגם עם נסיך סאמצחה ובכך קיבע בפועל את פיצולה של גאורגיה.
הפיוס בין הממלכות הגאורגיות לא ארך ימים.
זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון של גאורגי השני מלך ממלכת קאחתי, הוא פתח במסע כנגד ממלכת כארתלי, במטרה לכבוש את ממלכת כארתלי ולהדיח את דוד העשירי.
בגרט הראשון ממוחראני , אחיו הצעיר של דוד, הגן בהצלחה על הממלכה והצליח ללכוד את גאורגי השני במארב.
גם הפיוס ממערב לא האריך ימים.
דוד העשירי נאלץ להתמודד מול פשיטות של אלכסנדר השני , שהיו מעט פחות מוצלחות ממקבילו מקאחתי.
בשנת 1513 כבשה ממלכת כארתלי את קאחתי אבל רק לפרק זמן קצר.
בשנת 1520 הצליחה קאחתי הצליחה להחזיר את שלטונה הודות לתמיכת אצילים מקומיים בראשות לוואן מלך קאחתי .
בנו ויורשו של גאורגי השני.
בהסכם השלום של אמסיה (1555) הוכרו כארתלי, קאחתי ומזרח סאמצחה כנחלות פרסיות ומערבית להן היו נחלות עות'מאניות.
במשך שתי המאות הבאות הייתה כארתלי חלק בלתי נפרד מהשושלות הפרסיות המתחלפות.
הממלכה שילמה מס קבוע ושלחה מתנות לשאה - בנים ובנים לעבדים, סוסים ויין.
לאחר מותו של תאימורז בשנת 1762, ירש אותו ארקלה כשליט כארתלי ובכך איחד את שתי הממלכות לממלכת כארתלי-קאחתי.
בעקבות חוזה גאורגייבסק (1783) וכיבושה מחדש של מזרח גאורגיה לתקופה קצרה על ידי אע'א מוחמד ח'אן קאג'אר, סופחה ממלכת כארתלי-קאחתי לאימפריה הרוסית בשנת 1801. השליטה הרוסית על ממלכת כארתלי-קאחתי הושלמה עם החתימה על הסכם גוליסטן בשנת 1813.
ממלכת לוב , הייתה ממלכה שהתקיימה בלוב, מההכרזה על העצמאות בשנת 1951 ועד ההפיכה בשנת 1969.
ב-21 בנובמבר 1949 קיבלה העצרת הכללית של האומות המאוחדות החלטה להעניק עצמאות ללוב עד ל-1 בינואר 1952. אידריס, שהוכרז בהמשך כמלך לוב, ייצג אותה במשא ומתן עם האו"ם.
ב-24 בדצמבר 1951, לוב הכריזה על עצמאותה כהממלכה המאוחדת של לוב, מונרכיה חוקתית ותורשתית תחת המלך אידריס, המלך היחיד של לוב.
האספה הלאומית ניסחה את החוקה וקבלה אותה בעיר בנגאזי ביום ראשון, ה-6 במוחרם, 1371 לשנה המוסלמית (ה-7 באוקטובר 1951).
נשיא האספה הלאומית מוחמד אבולאסעד אל-עלים ושני סגניו עומר פאיק שוניב ואבו בכר אחמד אבו בכר הגישו את החוקה למלך אידריס והחוקה פורסמה ברשומות לוב.
עם גילוין של עתודות נפט רבות בלוב ב-1959, וההכנסות העצומות שהגיעו בעקבות מכירתו, הפכה לוב, אחת המדינות העניות בעולם, למדינה עשירה מאוד.
עם הקמת הממלכה של לוב ב-1952, היוו ותיקי הלוחמים של צבא סנוסי שקודם לכן היה לתנועת המתנגדים לשלטון האיטלקי את הגרעין לצבא המלכותי של לוב, שפעל תחת הדרכה וסיוע בריטי, ובהמשך גם סיועה אמריקאי.
תחילה צבא זה תפקדה כצבא פדרלי מצומצם עם כוח אדם של 1,835 איש בעוד מלך לוב אידריס וממשלתו הסתמכו על המשטרה לביטחון הפנים שמנתה כ-5,000 עד 6,000 אנשים וחולקה לפי מחוזות עם סמכויות נרחבות.
אם זאת בהמשך מספר כוח אדם של הצבא גדל המלצת יועצים שנשלחו מטעם בריטניה וארצות הברית.
עם הקמת הצבא הגיעו לידיו גם מטוסי תובלה מסוג דקוטה ומטוסי אימון מסוג T-33 שוטינג סטאר.
בהמשך נחתם הסכם מול ארצות הברית לרכישת עשרה מטוסי קרב מסוג F-5 יחד עם הקמת מתחם הכשרה אמריקאי בלוב.
וחיל הים שמנה בתחילה רק שתי שולות מוקשים בריטיות שהיה לעיקר הכוח הימי הלוחם.
ב-1 בספטמבר 1969, קבוצה קטנה של קציני צבא בהנהגת רב-סרן בן 26 בשם מועמר קדאפי, ביצעה הפיכה בלוב, הדיחה את אידריס הראשון, מלך לוב בזמן שזה שעה מחוץ למדינה, והגלה אותו למצרים.
המשטר החדש ביטל את המונרכיה והכריז על הקמתה של הרפובליקה הערבית הלובית.
ממלכת טולדו (בספרדית: Reino de Toledo) הייתה ממלכה במרכז חצי האי האיברי, שנוצרה לאחר לכידת טולדו על ידי אלפונסו השישי, מלך לאון ב-1085. היא המשיכה להתקיים עד 1833; האזור שלה נמצא כרגע בתוך ספרד.
באפריל 1065, האמיר אל-מוקטאדיר מסרגוסה צר על ברסטרו, בסיוע 500 אבירים סביליים.
המושל, הרוזן ארמנחול השלישי מאורחל, נהרג בגייחה, וכמה ימים לאחר מכן נפלה העיר, ואז חיל המצב הספרדי והצרפתי הוצאו להורג, ובכך הביאו לקיצו של מסע הצלב של ברסטרו נגד המורים של ספרד של האפיפיור אלכסנדר השני.
בערך באותו זמן, האמיר אל-מוקתדיר ניתק את היחסים עם קסטיליה, ופרננדו הראשון הוביל משלחת עונשין לסרגוסה - כבש את אלקסר - ולאחר מכן חדר לתוך ולנסיה.
למרות היותו משלם מס של קסטיליה, האמיר אל-מאמון מטולדו הוביל כוח לתמיכה בחתנו, האמיר עבד אל-מאליק.
מאמון הדיח לאחר מכן את עבד אל-מאליק ושילב את ולנסיה בממלכת טולדו.
פרננדו חלה בצורה מסוכנת ופרש משדה הקרב.
פרננדו מת בדצמבר 1065, והאימפריה שלו חולקה בין שלושת בניו: סנצ'ו השני בקסטיליה, אלפונסו השישי בלאון וגרסיה השני בגליסיה.
במאי 1085, לאחר שהצליחו במיומנות להעמיד את מספר המלכים המוסלמים זה מול זה והביסו קואליציה של הטאיפים של סביליה, בדחוס וסרגוסה, אלפונסו השישי הצליח להיכנס לעיר טולדו; הטאיפה של האחרונה שולבה עם קסטיליה והעיר הפכה לבירת לאון וקסטיליה.
אדמות הטאיפה לשעבר נותרו נתונות למאבק ממושך עם שכנותיה המוסלמים, לפחות עד הקרב בלאס נאבאס דה טולוסה והפרעות ומרחץ הדם נגד יהודי טולדו (1212).
ממלכת טולדו בהנהגת המוסלמים הפכה לממלכה דרומית בהובלה נוצרית של כתר קסטיליה, בעלת חצר ושליטים משלה.
ככל שהאדמות הפכו להומוגניות יותר, עד המאה ה-18 הטריטוריה נקראה קסטיליה החדשה, מה שהבדיל את האזור הדרומי של קסטיליה מהאדמות הצפוניות של קסטיליה הישנה.
ממלכת טולדו הישנה נוסדה בשנת 1833, ואדמותיה מורכבות מחלקים ממספר מחוזות של ספרד המודרנית.
ממלכת לואנג פראבנג (בלאית: ອານາຈັກຫຼວງພະບາງ) הייתה מדינת בובות קצרת ימים של האימפריה היפנית, שהתקיימה מ-9 במרץ 1945 ועד 12 באוקטובר 1945 בשטחי לאוס המודרנית.
ב-22 בספטמבר 1940 נכנסו כוחות הצבא של האימפריה היפנית להודו-סין הצרפתית כחלק מהפלישה היפנית לאזור.
הדבר נעשה תוך שיתוף פעולה בעל כורחו מצד השלטונות הצרפתיים של וישי, שקיבלו את השליטה על האזור לאחר שצרפת המטרופוליטנית הובסה על ידי גרמניה כמה חודשים קודם לכן במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
הכיבוש שלאחר מכן התרחש בהדרגה, כאשר כוחות צבא יפנים הוצבו ברחבי הודו-סין שעדיין נוהלה על ידי הצרפתים.
מוקדם יותר, ב-1932, ראש ממשלת סיאם, פלק פיבונסונגרם פתח בהפיכה צבאית נגד המלך והקים משטר צבאי-פשיסטי בשליטתו במדינה.
מאוחר יותר הוא שינה את שמה של המדינה לתאילנד, עם תוכניות לאחד את כל עמי הטאי, כולל הלאו, תחת אומה אחת.
מרצון להבטיח לעצמה את שיתוף הפעולה של תאילנד, יפן הזדרזה לתווך בסכסוך.
בסך הכל ויתרה צרפת על שטח של 96,000 קמ"ר.
שאוכלסו על ידי 420,000 תושבים.
בשנת 1944 התרחש שחרור פריז בפיקודו של גנרל שארל דה גול, ובמקביל הובסו כוחות האימפריה היפנית במספר קרבות מרכזיים בחזית האוקיינוס השקט.
בניסיון של הרגע האחרון למשוך תמיכה מהילידים, יפן פיזרה באופן סופי את השליטה הצרפתית באזור במרץ 1945 במהלך קרב הודו-סין השני.
מספר רב של פקידים צרפתים בלאוס נכלאו אז או הוצאו להורג על ידי היפנים.
המלך הפרו-צרפתי, סיסבאנג וונג נכלא גם הוא, ונאלץ הן על ידי היפנים להכריז על סיום מדינת החסות הצרפתית על ממלכתו, תוך כניסה המדינה החדשה לתחום השגשוג המשותף של מזרח אסיה הגדולה ב-8 באפריל 1945. בנו של וונג, יורש העצר, נשאר כראש ממשלה במדינת הבובות העצמאית החדשה.
ממלכת לואנג פרבאנג הייתה ממלכה שהתקיימה בשטחי לאוס של ימינו, ומאוחר יותר הפכה לחלק מהפרוטקטורט הצרפתי על לאוס.
הממלכה הוקמה בשנת 1707 כתוצאה מפיצול ממלכת לאן שאנג.
כשהממלכה התפצלה, הפכה מואנג פואן למדינת חסות של לואנג פראבנג.
עם השנים המלוכה נחלשה עוד יותר, ונאלצה להפוך לווסאלית פעמים שונות למלוכה הבורמזית והסיאמית.
קונסוליה צרפתית הוקמה בבירה לואנג פרבאנג ב-1885. הממלכה הייתה בתקופה זו וסאל סיאמי, שחששה מתוכניות צרפתיות לספח את לואנג פראבנג.
נחתם הסכם ב-7 במאי 1886 בין סיאם לצרפת המכיר בשליטה הסיאמית על לואנג פראבנג וממלכות לאו השכנות.
צרפת שלחה משלחות באזור, בחיפוש אחר אפשרות להקים בו שטח צרפתי.
מתקפה הרסנית במיוחד במהלך מלחמות האו על ידי צבא הדגל השחור הסיני ב-1887, גרמה למלך און קאם לבקש הגנה צרפתית.
זה התקבל ונחתם ב-27 במרץ 1889, למרות המחאה הסיאמית.
צרפת וסיאם יצאו למלחמה ב-1893, שהגיעה לשיאה בתקרית פקנאם כאשר צרפת, בניגוד להבטחות שנתנה לבריטניה הגדולה, נכנסה לבנגקוק עם ספינות מלחמה.
סיאם נאלצה לקבל את האולטימטום הצרפתי, לוותר על האדמות שממזרח למקונג כולל האיים שלו.
הפרוטקטורט הצרפתי של לאוס הוקם רשמית, כאשר הבירה המנהלית הועברה מלואנג פרבאנג לויינטיאן.
עם זאת, לואנג פראבנג נותרה מקום מושבה של משפחת המלוכה, שכוחה הצטמצם לדמויות סמליות בעוד שהשלטון בפועל הועבר לידי פקידים צרפתיים כולל סגן הקונסול והנציב הכללי.
בינואר 1896, צרפת ובריטניה חתמו על הסכם המכיר בגבול בין לאוס הצרפתית לבורמה הבריטית.
תחת הגנת צרפת, ממלכת לואנג פראבנג הפכה לממלכה העיקרית של לאוס הצרפתית.
ב-11 במאי 1947 אורגנו מחדש ממלכות לואנג פראבנג, ויינטיאן וצ'מפאסק לממלכת לאוס, כאשר מלך לואנג פראבנג, סיסבאנג וונג, הפך למלך לאוס.
בשנת 1954 קיבלה ממלכת לאוס עצמאות מלאה מצרפת.
Manthaturath (1819–1837) (עוצר עבור אנורוטה מ-1817 עד 31 בדצמבר 1819; חי כנזיר בבנגקוק מ-1825 עד 1826, והשאיר את לואנג פרה באנג לניהול על ידי פקידים תאילנדים)
ממלכת לאוס הייתה צורת הממשל בלאוס מ-1947 עד 1975. הממלכה הייתה ממוקמת בדרום-מזרח אסיה בלב הודו-סין, היא גבלה בבורמה ובסין בצפון מערב, בצפון וייטנאם במזרח, בקמבודיה בדרום מזרח ובתאילנד במערב ובדרום מערב.
המדינה נשלטה כמונרכיה חוקתית החל עם עצמאותה ב-9 בנובמבר 1953. היא התקיימה עד דצמבר 1975, כאשר המלך האחרון, סיסאונג ואטנה, מסר את כס המלכות לפאת'ט לאו במהלך מלחמת האזרחים בלאוס, שביטל את המלוכה לטובת מדינה מרקסיסטית-לניניסטית בשם הרפובליקה העממית הדמוקרטית של לאו, ששלטה מאז בלאוס.
בהינתן שלטון עצמי עם החוקה החדשה ב-1947 כחלק מהאיחוד הצרפתי ופדרציה עם שאר הודו-סין הצרפתית, הסכם צרפת-לאוס משנת 1953 כונן לבסוף לאוס ריבונית ועצמאית, אך לא קבע מי ישלוט במדינה.
בשנים שלאחר מכן, שלוש קבוצות, בראשות מה שנקרא "שלושת הנסיכים", התמודדו על השלטון: הנייטרליסטים תחת הנסיך סובנה פומה, מפלגת הימין תחת הנסיך בון אום מצ'מפאסק, והשמאלנים, בתמיכת צפון וייטנאם - תמכו בפאת'ט לאו תחת הנסיך סופאנובונג וראש הממשלה לעתיד קייסון פומביהאן.
בסופו של דבר פאת'ט לאו יצאו מנצחים במלחמת האזרחים בלאוס והקימו את הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס ב-1975.
ממלכת לאוס הוכרזה רשמית כאשר החוקה החדשה הוכרזה ב-1947, כחלק מהאיחוד הצרפתי הקולוניאלי, וקיבלה עצמאות מלאה ב-1953. המלוכה נמשכה עד 2 בדצמבר 1975, כאשר המלך האחרון סיסאונג ואת'אנה ויתר על כס המלוכה לפאת'ט לאו, שביטל את הממלכה והכריז על לאוס כמדינה קומוניסטית.
בעקבות הסכם צרפת-לאוס משנת 1953, שהעניק ללאוס עצמאות, ממשלת לאו המלכותית השתלטה על המדינה.
הסכם זה כונן מונרכיה חוקתית, עם סיסבאנג וונג כמלך והנסיך סובנה פומה כראש הממשלה.
ניסיונות רבים נעשו על ידי שלושת הנסיכים והמלך סבאנג ואטנה להקים ממשלת קואליציה.
הממשלה הראשונה של אחדות לאומית הוקמה ב-1958 תחת הנסיך סובנה פומה, אך קרסה לאחר חודשיים.
ראש הממשלה, שעל פי החוקה מינה את שריו וקיבל עצות מהמלך, עשה עסקה עם אחיו הנסיך סופאנובונג.
סובנה פומה העניקה לקומוניסטים שני מושבים בקבינט, ובתמורה ישלב סופאנובונג 1,500 מתוך 6,000 חייליו הקומוניסטים בצבא המלכותי.
הנסיך סופאנובונג קיבל את תפקיד שר התכנון, השיקום והעיור, בעוד חבר אחר במפלגה הקומוניסטית מונה לשר הדתות והאמנויות.
בית המחוקקים של הממלכה היה דו-ביתי.
ממלכת לאוס חולקה לחמישה אזורים צבאיים.
הכוחות המזוינים המלכותיים של לאו היו אחראים להגנת המדינה, שכללו שלוש זרועות שירות: צבא לאו המלכותי, הצי המלכותי של לאו וחיל האוויר המלכותי של לאו, שהיה בשליטת משרד ההגנה בוויינטיאן.
ארצות הברית סיפקה לצי המלכותי של לאו עשרים סירות סיור נהרות ושש עשרה ספינות נחיתה אמפיביות.
בין 1962 ל-1971, ארצות הברית סיפקה ללאוס סיוע צבאי מוערך ב-500 מיליון דולר.
לממשלת לאו המלכותית היו יחסים הדוקים עם ארצות הברית, שנתנה למדינה סיוע וסייעה לה במערכה נגד פאת'ט לאו והתנועה הקומוניסטית של צפון וייטנאם.
במהלך 1957, ארצות הברית הוציאה יותר לנפש על סיוע חוץ ללאוס מאשר על כל מדינה אחרת.
זה הסתכם ב-150 דולר לכל לאוטי, פי שניים מההכנסה השנתית של האדם הממוצע.
חלק מהכסף הלך לתמיכה במועמדים פרו-אמריקאים בבחירות, בעוד כסף אחר הלך לתוכנית לתמיכה במטבע המקומי, הקיפ.
המלך סבונג ואטנה ביקר בארצות הברית בשנת 1963 כדי להיפגש עם הנשיא קנדי.
לאוס נתמכה גם על ידי צרפת, אוסטרליה, בורמה, תאילנד ויפן.
פלישה צפון וייטנאמית ללאוס ומלחמת אזרחים
בשנת 1960, בתוך סדרה של מרידות, פרצו קרבות בין צבא לאו המלכותי לבין פאת'ט לאו הקומוניסטי, הנתמך על ידי ברית המועצות, ממשלה זמנית של אחדות לאומית שנייה שהוקמה על ידי הנסיך סובנה פומה ב-1962 התבררה כלא מוצלחת, והמצב לאחר מכן הידרדר בהתמדה כאשר הסכסוך בלאוס הפך למוקד יריבות בין מעצמות-על.
במהלך הפלישה הצפון-וייטנאמית ללאוס, הפאת'ט לאו קיבלו גיבוי צבאי על ידי צבא העם של וייטנאם (PAVN) והוייטקונג.
לאוס נגררה גם למלחמת וייטנאם לאחר שחלקים מלאוס נפלשו ונכבשו על ידי צפון וייטנאם לצורך שימוש כנתיב אספקה למלחמתה נגד דרום וייטנאם.
בתגובה, ארצות הברית יזמה מסע הפצצות נגד עמדות צפון וייטנאם, תמכה בכוחות אנטי-קומוניסטיים סדירים ובלתי סדירים בלאוס, כולל אלו בראשות הגנרל המונג ואנג פאו, ותמכה בפלישות של צבא הרפובליקה של וייטנאם ללאוס.
היא גם סיפקה אספקה, הכשרה ומימון לממשל המרכזי.
בשנת 1968, ה-PAVN פתח במתקפה רב-דיוויזיונית כדי לעזור לפאת'ט לאו להילחם בצבא לאו המלכותי.
התקיפה הביאה לכך שהצבא התפרק ברובו, והותיר את הסכסוך לכוחות לא סדירים שגייסו ארצות הברית ותאילנד.
הפצצה אווירית מסיבית נגד כוחות פאת'ט לאו ו-PAVN בוצעה על ידי ארצות הברית.
דווח כי לאוס נפגעה ממטען B-52 אחד בממוצע כל שמונה דקות, 24 שעות ביממה, בין 1964 ל-1973. מפציצים אמריקאים הטילו על לאוס בתקופה זו יותר תחמושת מאשר הוטל במהלך כל מלחמת העולם השנייה.
מתוך 260 מיליון הפצצות שירדו, במיוחד על מחוז שיאנגקואנג בעמק הכדים, כ-80 מיליון לא התפוצצו והם ממשיכים לפצוע ולהרוג תושבים עד היום.
לאוס היא המדינה המופצצת ביותר, לנפש, בעולם.
מכיוון שהיא הושפעה במיוחד מפצצות מצרר במהלך המלחמה הזו, לאוס הייתה תומכת נמרצת של האמנה בדבר חימוש מצרר לאסור את הנשק ולסייע לקורבנות, ואירחה את המפגש הראשון של המדינות שהן צד לאמנה בנובמבר 2010.
ב-1975, הפאת'ט לאו, יחד עם ה-PAVN ובגיבוי של ברית המועצות, הפילו את ממשלת לאו המלכותית, ואילצו את המלך סבאנג ואטנה להתפטר ב-2 בדצמבר 1975.
הפסקת אש הושגה לבסוף בפברואר 1973, בעקבות הסכמי השלום בפריז בין ארצות הברית לצפון וייטנאם.
באפריל 1974 הוקמה ממשלה זמנית נוספת של אחדות לאומית, עם הנסיך סובנה פומה כראש הממשלה.
עם זאת, בשלב זה, כוחות פאת'ט לאו שלטו באזורים נרחבים במדינה, ולאחר נפילת סייגון ופנום פן לידי הכוחות הקומוניסטיים באפריל 1975, הסירו כל סיכוי להקמת ממשלת קואליציה בלאוס.
בעקבות הניצחונות הקומוניסטיים בשתי המדינות, הם התקדמו לוויינטיאן.
ב-2 בדצמבר 1975 בויינטיאן, הנסיך וונג סבאנג הגיש את מכתב ההתפטרות של המלך סבונג ואטנה לפאת'ט לאו.
הרפובליקה הדמוקרטית העממית של לאוס הוקמה עם הנסיך סופאנובונג כנשיא.
קייסון פומביהאן שימש כראש הממשלה והמזכ"ל של המפלגה המהפכנית העממית של לאוס.
כ-30,000 עד 40,000 אזרחים וחברי הממשלה הישנה, כולל משפחת המלוכה, נלקחו למחנות חינוך מחדש באזורים מרוחקים של לאוס.
המלך, המלכה ונסיך הכתר מתו כולם בשבי.
ממלכת טרביתיה הוא סרט דרמה-פנטזיה אמריקאי משנת 2007, המבוסס על הספר עם אותו השם משנת 1977 מאת קתרין פטרסון.
הסרט בוים על ידי גאבור צ'ופו ומככבים בו ג'וש האצ'רסון ואנה-סופיה רוב בתפקידים הראשיים.
הסרט עוקב אחר סיפורם של שני ילדים, ג'סי ולזלי, המגלים את ממלכת טרביתיה, עולם קסום ודמיוני שהם יוצרים ביער הסמוך לביתם.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-16 בפברואר 2007, על יד סרטי אולפני וולט דיסני.
הוא זכה לביקורות חיוביות מהמבקרים, עם שבחים על הוויזואליה, ביצועי השחקנים והנאמנות לחומר המקור.
הסרט הכניס 137.6 מיליון דולר ברחבי העולם.
בטקס פרסי האמן הצעיר ה-29, הסרט זכה בכל חמשת הפרסים עליהם היה מועמד.
ג'סי אהרונס (ג'וש האצ'רסון) הוא נער בודד שמרגיש שונה מכל שאר הילדים בבית הספר ובביתו.
חייו משתנים כאשר תלמידה חדשה בשם לזלי ברק (אנה-סופיה רוב) מגיעה לבית הספר והופכת לחברתו הקרובה ביותר.
יחד, הם יוצרים עולם דמיוני ביער הסמוך לביתם וקוראים לו "טרביתיה".
בעולם זה, הם מתמודדים עם פחדיהם וחלומותיהם, ומשתמשים בדמיון כדי לברוח מהמציאות הקשה.
עם זאת, הסיפור מקבל תפנית טרגית שמשפיעה על חייו של ג'סי ומשנה אותם לנצח.
ג'וש האצ'רסון בתפקיד ג'סי אהרונס - נער בודד שמוצא חברות ונחמה בעולם הדמיון שהוא יוצר עם לזלי.
אנה-סופיה רוב בתפקיד לזלי ברק - תלמידה חדשה ויצירתית שמובילה את ג'סי לעולם של דמיון ויצירתיות.
זואי דשנל בתפקיד מיס אדמונדס - המורה לאמנות של ג'סי, שמשפיעה על חייו ומעודדת אותו לפתח את כישוריו.
רוברט פטריק בתפקיד ג'ק אהרונס - אביו של ג'סי, שמנסה להסתגל לשינויים בחיי בנו.
הסרט "ממלכת טרביתיה" קיבל ביקורות חיוביות מצד המבקרים והקהל.
הסרט זכה לשבחים על השילוב המרגש של דרמה ופנטזיה, וכן על הביצועים החזקים של השחקנים הצעירים, במיוחד של ג'וש האצ'רסון ואנה-סופיה רוב.
המבקרים הדגישו את המסרים העמוקים של הסרט בנוגע לחברות, אובדן וכוחו של הדמיון.
הסרט היה גם להצלחה מסחרית, כשהוא הכניס סכום משמעותי בקופות ברחבי העולם.
ממלכת לאנה (בתאית: เพื่องล้านนา) הייתה ממלכה עצמאית שהייתה ממוקמת באזור צפון תאילנד של ימינו, אשר התקיימה בין המאה ה-13 עד המאה ה-18. בירתה של ממלכת לאנה הייתה צ'יאנג מאי.
ממלכת לאנה נוסדה במקור בשנת 1292 על ידי המלך מנגראי, אשר איחד שבטים שונים דוברי תאית וערי מדינות שונות באזור.
בשנת 1296 מנגראי ייסד את צ'אנג מאי כבירת הממלכה והפך אותה לעיר מבוצרת.
במהלך המאה ה-14 והמאה ה-15 ממלכת לאנה הפכה למעצמה דומיננטית מבחינה תרבותית ופוליטית באזור דרום-מזרח אסיה.
במהלך תקופה זו, הנחשבת לתור הזהב של ממלכת לאנה, לממלכה היה כתב משלה, סגנון אמנות ייחודי, ואדריכלות ייחודית.
הכלכלה של ממלכת לאנה התבססה בעיקר על חקלאות, ובמיוחד על גידולי אורז, אך היא הפכה גם למרכז סחר אזורי.
הממלכה עסקה גם במסחר עם מדינות שכנות.
בשנת 1558 ממלכת לאנה נכבשה על ידי הבורמזים אשר שלטו באזור במשך מעל למאתיים שנים.
על אף שבאותה התקופה ממלכת לאנה הפכה למדינה וסאלית, היא הצליחה לשמור על מידה מסוימת של אוטונומיה וכמו גם היא הצליחה לשמר את הזהות התרבותית הייחודית שלה ומסורותיה.
בסוף המאה ה-18 המלך טקסין ויורשו, המלך ראמה הראשון, הצליחו לגרש מהאזור את הבורמזים ובעקבות כך ממלכת לאנה הפכה למדינה וסאלית של סיאם תחת שושלת צ'אקרי.
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 ממלכת לאנה חדלה להיות ישות עצמאית והפכה לחלק מסיאם (תאילנד של ימינו).
ממלכת טורגו היא מדינה לכאורה הממוקמת באסטוניה, אי סארמה, בחלק הדרומי של חצי האי סורבה, או טאגה-סורבה, שמרכזה בכפר אידה .
השליט הראשון של הממלכה היה הומוריסט, העיתונאי והפוליטיקאי האסטוני קיריל טייטר (1952–2022), שהיה חבר ברייג'יקוגו (פרלמנט) של הרפובליקה האסטונית בין השנים 1992 ל-1995. קיריל טייטר השתמש בשם קיריל הראשון (Kirill I) כשליט (מלך) ממלכת טורגו.
לאחר מותו של המלך קיריל הראשון מטורגו ב-20 במאי 2022, נערך משאל עם למציאת שליט חדש.
בנו של קיריל הראשון, כריסטיאן טייטר, נבחר במשאל העם.
המלך החדש של טורגו, כריסטיאן הראשון (Kristian I), הושבע לתפקידו ב-12 באוגוסט 2022.
להקמת הממלכה קדם צו רפורמה מנהלית שאומץ על ידי נשיאות המועצה העליונה של הרפובליקה של אסטוניה ב-30 ביולי 1992, לפיו, על פי פרשנותם של קיריל טייטר וחבריו, קהילת יאמאיה לשעבר ועיריית טורגו עצמה לא הוגדרו בתור חלקים דה יורה משטחה של מדינת אסטוניה הריבונית.
כאשר הוכרזה הממלכה באוגוסט 1992, שטחה היה 139.5 קמ"ר, עם גבול יבשתי עם הרפובליקה של אסטוניה מצפון (אורך 13 ק"מ) וגבול ימי עם לטביה דרך הים הבלטי ומפרץ ריגה.
כיום, שטחה של ממלכת טורגו חופף בדיוק לשטח זה (עם שטח של 126.4 ק"מ), אשר היה בשליטה של הרפובליקה של אסטוניה כעיריית טורגו מ-11 במרץ 1993 עד 31 בדצמבר 2017.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2012, היו 342 תושבים הן בנפה הכפרית טורגו והן בשטח החופף של ממלכת טורגו, מתוכם כ-250 איש התגוררו שם דרך קבע.
התושבים המקומיים מכונים בפי העם טאגה-סורולאס .
צורת הממשל של ממלכת טורגו היא מונרכיה דמוקרטית.
לממלכת טורגו סמלים משלה (במחזור מקביל בשטחה) ומטבע משלה, ה-Torgu taeler.(טאלר של טורגו) הממלכה אינה גובה מיסים מאזרחיה.
הכנסות אוצר המדינה מורכבות מתרומות מבקרים ותשלומי תיירים.
ממלכת טורגו הוקמה על מנת להגן על המשכיותה הממלכתית של רפובליקת אסטוניה ועל עיריית טורגו הכפרית בטגה-סורבה ועל זכויות האזרח של התושבים המקומיים.
ממלכת טורגו מכריזה על עצמה כחלק קונפדרלי של רפובליקת אסטוניה בגבולותיה הבינלאומיים המוכרים של רפובליקת אסטוניה.
חקיקת רפובליקת אסטוניה חלה במלואה על שטח המדינה וביחסיה עם רפובליקת אסטוניה, ממלכת טורגו רואה את עצמה כיחידה (מיוחדת) של ממשל מקומי של רפובליקת אסטוניה בהתאם לתנאים המפורטים בסעיף 155 לחוקת רפובליקת אסטוניה (כפי שתוקנה בשנת 1992).
הממלכה מתערבת ישירות בניהול המנהלי של שטח טאגה-סורבה רק אם הממשלה המקומית הפועלת על פי עקרונות דמוקרטיים (או הרפובליקה של אסטוניה כולה) מסיבה כלשהי אינה מנהלת את שטח טאגה-סורבה ואינה מגנה על האינטרסים של התושבים המקומיים.
מלך טורגו נבחר על ידי האוכלוסייה המקומית באמצעות משאל עם .
ב-5 בספטמבר 1992, קיריל טייטר (25 באוגוסט 1952 - 20 במאי 2022) התבקש להתמודד על תפקיד המלך הראשון של הממלכה החדשה.
במשאל העם הכללי שנערך ב-20 בספטמבר 1992, תחת השם הבחירות השביעיות ברייג'יקוגו של רפובליקת אסטוניה, קיריל טייטר קיבל את רוב הקולות במחוז מספר 6 (היו, לאנה וסארמה) (6,314 קולות או 1.5 מנדטים בשיטה האישית, בעוד אשר מפלגתו מגיעה למקום 7 במדינה), בהיותו מועמד לסגן המפלגה המלכותית האסטונית.
טקס בחירתו של קיריל (עם התואר הרשמי של הוד מלכותו קיריל הראשון) למלך טורגו התקיים ב-28 בנובמבר 1992 בקורסארה.
הדבר בוצע על ידי מחבר הרעיון להקמת ממלכת טורגו, יו"ר אגודת השיקום והפיתוח של סורבה, ליווי האנג, שהטיל על המלך שלוש משימות עיקריות לביצוע מטעם קהילת טאגה-סורבה, כלהלן:
1) להשיב את סמכות השיפוט של הרפובליקה של אסטוניה בטגה-סורבה באמצעות שיקום עיריית טורגו הכפרית;
2) להשיג פיצוי על הנזקים שנגרמו לתושבי סורבה על ידי גרמניה הנאצית במהלך מלחמת העולם השנייה;
3) להשיג לטורגו הכרה בינלאומית רחבה יותר כיעד תיירותי, עם טבעה היפהפה ומולדתה וההיסטוריה הייחודיות של האזור.
בשל הארגון המדיני של ממלכת טורגו, הוד מלכותו קיריל הראשון בילה את רוב זמנו בגלות לאחר שמילא את המשימות העיקריות שהוטלו עליו וסיים את חברותו ברייג'יקוגו בטאלין, בירת אסטוניה.
על מנת לטפל בתפקידי הייצוג של ממלכת טורגו ובנושאים אקטואליים מקומיים בטגה-סורבה, הוד מלכותו מינה והסמיך עוזרים בעלי תארים שונים מקהילת טאגה-סורבה.
המלך קיריל נפטר באופן בלתי צפוי בגיל 70, ב-20 במאי 2022. לאחר תקופת אבל, נערך משאל עם בממלכה למינוי מלך חדש.
העם הציע 9 מועמדים, אך בנו הבכור של קיריל הראשון, כריסטיאן טייטר, קיבל את רוב הקולות (39%).
בהתבסס על תוצאות משאל העם, הוצע לו תפקיד המלך ב-12 באוגוסט 2022, אותו קיבל.
באותו יום, כריסטיאן טייטר הושבע למלך טורגו בטקס ציבורי שנערך בראש סורבה סאארה, תחת התואר הוד מלכותו כריסטיאן הראשון.
כמו כן, הופקדו עליו שלוש משימות עיקריות:
1) לסייע לתושבי סורבה להכיר בערכם ובערך התרבותי והיסטורי של אזור הולדתם;
2) לעמוד על האינטרסים המשותפים של תושבי טאגה-סורבה במקרים בהם הממשל המקומי או שלטונות המדינה אינם עושה זאת;
3) להמשיך לקדם את ההכרה בסורבה כיעד תיירותי בתמיכת תדמית הממלכה.
אנשי סורבה העתיקה חיו בקשר הדוק עם ליבונים, קורונים, שוודים ועמים שכנים אחרים.
עקבות לכך ניתן לראות בניב הסורבה הייחודי.
בימי הביניים נוספו השפעות דניות וגרמניות, ומאוחר יותר רוסיות.
בתקופת הרפובליקה האסטונית הראשונה, סורבה הייתה האזור המאוכלס והמשגשג ביותר באי בסארמה.
כיום, יותר ויותר פינים ורוסים משתלבים בקהילת סורבה.
למרות תפקידם ככור היתוך של עמים שונים, אנשי סורבה תמיד בלטו באסטוניותם ותרמו תרומה גדולה באופן לא פרופורציונלי לתרבות האסטונית (למשל, אגדות סורה טורלו, דמויות ספרותיות, מוזיקליות ותרבותיות רבות שמקורן בסורבה, פסטיבל השירים האסטוני הגדול הראשון וכו').
אנשי סורבה שמו דגש רב גם על שימור המסורות המקומיות שלהם לאורך הדורות.
הדבר בא לידי ביטוי לא רק בחלקם הגדול של חומרי סורבה במורשת התרבותית האסטונית המשומרת והמאוחסנת, אלא גם ניכר עד היום בארגון המעשי של חיי הקהילה (למשל, בתפקודם המתמשך של מספר אלמנטים של מה שנקרא "כלכלת המתנות", נוהלי רווחה, נורמות תקשורת וכו').
טאגה-סורבה הייתה האזור הכפרי המאוכלס בצפיפות הגבוהה ביותר ברפובליקה של אסטוניה בתקופת העצמאות הראשונה (על פי מפקד האוכלוסין של 1922, מנתה עיריית טורגו 4,028 תושבים).
האוכלוסייה ירדה באופן דרסטי בשנת 1940 כתוצאה מהקמת בסיסים צבאיים סובייטיים, דיכוי סובייטי, ויותר מאוחר קרבות עזים במלחמת העולם השנייה, גירוש תושבי סורבה לגרמניה בשנת 1944 לעבודה בכפייה, גל עצום של פליטי סירות, מעמד אזור הגבול במהלך הכיבוש הסובייטי וקולקטיביזציה סטליניסטית.
אזורי עיריית טורגו לשעבר עם אוכלוסייה בירידה מהירה שולבו במועצת הכפר סלמה בשנות ה-70.
במשאל עם שנערך בשנת 1989, לפני השבת העצמאות האסטונית, טאגה-סורבה, עם כ-470 תושבים, ביקשה להתנתק ממועצת הכפר סלמה ולהקים מחדש את המועצה הכפרית טורגו, שמעמדה בוטל בתקופת הכיבוש הסובייטי, כיחידה בשלטון המקומי מקומי.
ביוזמתו של ליווי האנג, הוקמה " חברת השיקום והפיתוח של סורבה " (STAS Sõrve Taastamise ja Arendamise Selts), שהחלה לפעול להקמתה מחדש של המועצה הכפרית טורגו.
STAS נענת לחששותיהם של אנשי סורבה בנוגע לרפורמה בקרקעות, נלחמה למען קבלת פיצויים מצד אנשי סורבה מהממשלה הגרמנית על הגירוש ההמוני לגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה, הרס בתים ונזקי מלחמה אחרים, וסייעה למקומיים בעניינים אחרים.
ליווי האנג, כיועץ להנהלת מחוז סארה בנושא סורבה, שמר על נושא טורגו תחת פיקוח מתמיד בממשלת מחוז סארה.
כתוצאה מכך, באפריל 1991 (על פי החלטת מועצת השלטון המקומי של כפר סלמה), החלה שיקום המועצה הכפרית טורגו, בהתבסס על משאל העם של 1989 וחוק יסודות השלטון המקומי.
ולדק קאוס מונה לראש המינהל, שהחל לעבוד כיועץ הפיתוח של סורבה שהוקם במועצת הכפר סלמה ב-1 ביוני 1991.
בצו מיום 30 ביולי 1992, המועצה העליונה של הרפובליקה של אסטוניה קבעה חלוקה מנהלית חדשה בשטחה של אסטוניה.
היא תיארה את כל שטחה של הרפובליקה של אסטוניה דרך הרשויות הכפריות הנמצאות שם, אך טורגו הוזכרה רק פעם אחת, בעת הענקת מעמד של שלטון מקומי לעירייה הכפרית סלמה:
/.../ "לאשר, כחריג, את מעמדה של הרשות המקומית של מועצת סלמה (Salme) בשטחה המנהלי הנוכחי, למעט שטחה של מועצת טורגו לשעבר..." /.../.
טאגה-סורבה, האזורים ששויכו בעבר לרשות הכפרית טורגו, לא הוגדרו כחלק משטחה של הרפובליקה של אסטוניה לאחר הרפורמה המנהלית.
באופן זה, הרפובליקה של אסטוניה הכריזה על טאגה-סורבה כאזור אקס-טריטוריאלי, שבו דה יורה סמכות השיפוט של הרפובליקה של אסטוניה לא חלה עוד.
תושבי המקום איבדו את הזכות החוקתית לארגן את חייהם באמצעות השלטון המקומי, להשתתף בבחירות וכו'.
עד 3 באוגוסט 1992, כתוצאה מהכנותיו המוקדמות, הגיע ולדק קאוס למקום הנקרא "בית בולה" היו זמינים לעבודת בניין צוות מטעם עיריית טורגו הכפרית בכפר איידה, שתוכנן כמרכז העירייה הכפרית.
אך העירייה הכפרית עצמה לא הייתה קיימת.
ב-18 באוגוסט 1992, יו"ר STAS, הארגון הרשמי היחיד המייצג את אנשי טאגה-סורבה, ליווי האנג, החל לדבר על הכרזת ממלכת אסטוניה בטורגו במחאה על הנטישה חסרת התקדים של אנשי טאגה-סורבה.
מאוחר יותר, עם זאת, הוחלט להישאר עם השם "טורגו קונינגריק" מכיוון שהשם "קונינגריק אסטוני" איים להסלים את המתיחות הפוליטית בטומפיאה יתר על המידה.
ב-4 בספטמבר 1992, תוך כדי פיתוח שיתוף פעולה עם המפלגה המלכותית האסטונית, ששאפה לקבל רוב בראיגוגו, פרסם ליווי האנג מכתב פתוח בעיתון "Maaleht" לאחד מחברי המפלגה, קיריל טייטר, שצבר פופולריות בתקשורת, וקרא לו לקבל את כתר המלוכה החדשה.
זה היה גם האזכור הכתוב הראשון לממלכה.
ב-8 בספטמבר 1992, הודיע קיריל, המלך המיועד, בתגובה פומבית שפורסמה בעיתון Esmaspaev כי הוא מסכים עם ההצעה והודה על האמון.
כתוצאה מבחירות הרייג'יקוגו (פרלמנט האסטוני) שנערכו ב-20 בספטמבר 1992, קיבל קיריל טייטר, יחד עם 7 תומכי המלוכות נוספים, מושבים ברייג'יקוגו השביעי של הרפובליקה של אסטוניה .
8 המושבים של תומכי המלוכות מתוך 101 היו הפתעה גדולה לכולם, כולל להם עצמם.
ב-28 בנובמבר 1992, בנשף בקורסארה, הוכתר ליווי האנג למלך טורגו בחרב האבירית של קיריל טייטר, עם התואר הרשמי קיריל הראשון.
יועץ המלך לענייני מלוכה היה ליובוב הרמן, שהיה מלכת היופי הראשונה שנבחרה מסארמה בשנת 1931. ולדק קאוס, יועץ הפיתוח של סורבה, אושר כמושל הכללי של ממלכת טורגו.
בוואקום השלטוני הרשמי באדמות טאגה-סורבה, היו אז נציגים רשמיים של שלושה גופי ממשל בו זמנית (צבא ברית המועצות, עיריית סלמה וממלכת טורגו).
תיירים יכלו להחתים את דרכוניהם בוויזה של הממלכה, בהליך המוכר לכל המבקרים בסארמה, הנמצאת באזור הגבול של ברית המועצות, במשך 50 שנה.
עם זאת, עסקים ומסמכים חיוניים עבור העם היו צריכים להיות מוגשים בממשל המקומי של מחוז סארה.
ב-7 בדצמבר 1992, תוך ציטוט הפרת זכויותיהם החוקתיות של תושבי טאגה-סורבה, הגיש המלך קיריל הראשון, חבר הרייג'יקוגו, הצעת חוק לרייג'יקוגו - להקמת ממלכת טורגו כיחידת ממשל מקומית של הרפובליקה של אסטוניה, על סמך סעיף 155 בחוקת הרפובליקה של אסטוניה.
הצעת החוק לא מצאה סתירה כלשהי לחוקת הרפובליקה של אסטוניה, אך כאשר נדחתה, היא התייחסה להיעדר חוק להקמת ממלכה.
עם זאת, הושגה המשימה של מועצת הרייג'יקוגו לטפל בשיקום זכויותיה של עיריית טורגו.
העניין התמשך, משום שהרייג'יקוגו ניסה להעביר את סוגיית טורגו לכתפי פקידי המשרד ולהפך.
ב-18 בדצמבר 1992, קיריל הראשון הוכתר כמלך בטקס במהלך הנשף שאורגן על ידי אגודת הסארלנד בבית המורים בכיכר העירייה בטאלין.
הכתר (שעוצב על ידי ולדימיר קוריסטין), שהיה חלק ממלכתו הרשמית, עלה למלך 500 קרונות אסטוניים .
ב-11 במרץ 1993, אימץ המושב השביעי של הפרלמנט של הרפובליקה של אסטוניה את החלטה מס' 96, אשר החזירה סופית את מועצת טורגו לגבולותיה הקודמים.
ולדק קאוס, המושל הכללי לשעבר של ממלכת טורגו, הפך לראש העיר בפועל של מועצת טורגו ששוחזרה לאחרונה, וראש המועצה עד לבחירות המקומיות הסדירות הבאות.
כסימן לשלב המלכותי הזמני של מועצת טורגו, תמונת הכתר המלכותי הופיעה גם על סמל מועצת טורגו ועל הדגל עם תמונת סמל המועצה .
ב-24 ביוני 1993, ממלכת טורגו הנפיקה לראשונה מטבע משלה.
טאלר טורגו הראשון נקרא "קיריל" (ולפעמים כונה "פוליק"), מכיוון שבמטבעות הראשונים הוטבע את פרופילו של קיריל הראשון ואת סמל ממלכת טורגו בצדו האחורי.
ערך המטבעות נקבע על חצי ליטר וודקה לבנה וירו, מה שהפך את שער החליפין לרגע ההנפקה לכ-25 קרונות (kr) / טאלר אחד (trt).
שער החליפין של טאלר טורגו נמצא בעלייה מתמדת.
מטבעות שהונפקו בזמנים שונים עם עיצובים שונים לא רק מוערכים מאוד בקרב נומיסמטים ברחבי העולם, אלא גם משמשים אמצעי תשלום ממשיים (מטבע מקביל) בתוך שטח הממלכה.
הטבעת המטבעות והמדליות של ממלכת טורגו אורגנה על ידי מארט פוספ, ראש בית המטבעה של ממלכת טורגו.
ערכו של הטאלר מאושש עוד יותר על ידי העובדה שזיופים של הטאלר של טורגו נצפו במחזור מאז 2012. עם זאת, חלקם קלים מאוד לזיהוי, מכיוון שהם נושאים את הערך הלא נכון ("ליטר אחד").
ב-25 באוגוסט 1993, ביום הולדתו ה-41 של קיריל הראשון, החל שירות הדואר של הממלכה לפעול, והנפיק את מעטפת הדואר הראשונה של הממלכה.
על המעטפה הודפס סמל ממלכת טורגו ובול דואר עם פרופיל המלך קיריל הראשון, ועליה נעשה שימוש בבולים מיוחדים.
בזכותו של מנהל הדואר הכללי של הממלכה , אן אלמט מורומץ, המשיכו להנפיק אספקת דואר.
קיריל הראשון הציע שבעתיד הממלכה תוכל להנפיק סדרה של בולי דואר, חסרי תקדים בעולם, שתכלול בולי דואר עם פרופילים של כל נתיני טורגו.
בשנים 1993–1995 זכתה הממלכה להכרה עולמית.
צוותי צילום ממספר מדינות זרות ביקרו בטורגו.
הייתה התעניינות רחבה יותר בטגה-סורבה כאטרקציה תיירותית.
כמו כן, נבדקו הזדמנויות השקעה.
עיריית טורגו קיבלה כמה מבני צריפים במצב טוב יחסית ואת נמל מונטו מכוחות הכיבוש הסובייטיים היוצאים.
הממלכה והמלך הצליחו למשוך את תשומת הלב הציבורית לטאגה-סורבה שסבלה קשות והצליחו לקבל פיצוי על נזקי המלחמה מגרמניה.
לרוע המזל, רק חלק קטן מהסכומים ששולמו הגיעו לתושבי סורבה, שכן ממשלת אסטוניה השתמשה ברובם כדי לכסות את ההוצאות החברתיות של המדינה.
ההישג החשוב ביותר היה, כמובן, שיקום עיריית טורגו כיחידת ממשל מקומית של הרפובליקה האסטונית.
ב-5 במרץ 1995, הכריז קיריל הראשון על עצמו כמלך בגלות עקב מילוי כל המשימות העיקריות שהוטלו עליו ופקיעת סמכויותיו ברייג'יקוגו.
השימוש בסמלים המלכותיים, הנפקת והפצת מטבע של טורגו ועניינים מלכותיים אחרים נותרו בטגה-סורבה.
בין ה-30 בנובמבר ל-2 בדצמבר 2012, חגגו 20 שנה לממלכת טורגו והכתרתו של קיריל הראשון בסדרת אירועים בקורסארה, סלמה, אנסקולה וטורגו.
בהזדמנות זו, קיריל הראשון חזר מגלותו לשלושה ימים, נפגש עם תושבי טורגו, עם פקידי הרשות הכפרית והמחוז, ועם חברים מתקופת ייסוד הממלכה.
כל מי שהתעניין בנושא נשאל מה יקרה אם הרשות הכפרית טורגו תבוטל שוב (כמתוכנן ברפורמה המנהלית), והאם הממלכה תוכל להועיל שוב לתושבי טאגה-סורבה?
קיריל הראשון אישר שהוא מוכן לפעול למען האינטרסים של המקומיים, והמלך מינה את קאופו ויפ לתפקיד שומר הממלכה לניהול ענייני המקומיים.
הוד מלכותו הודה לאותם מקומיים שעבדו באופן בולט למען קהילת טאגה-סורבה בשנים שחלפו בנאומי כבוד.
קיריל הראשון העניק מדליות זיכרון לאנשים שתרמו תרומה מיוחדת לממלכה.
לציון יום השנה, הנפיקה המטבעה את גיליון טורגו טאאל הקירילית השישי (עם סימונים מיוחדים 2012 ו-XX).
אף על פי שכוח הקנייה של המטבעות כבר גדל בכ-7 יורו / קיר אחד עקב שער החליפין הקירילי, המלך הורה למטבעה של טורגו למכור אותם לאנשי טגאסורו במחיר של 3 יורו כל אחד, בתור מתנת יום נישואין אישית לעמו.
באופן מדהים, מעט מאוד מהמטבעות הללו הגיעו לחנויות לקניית וודקה, לחם או נקניקיות בשווי 7 יורו.
הוד מלכותו, נרגש מכך, הגיע למסקנה שעבור אנשי טגאסורו, לממלכה שלהם עדיין יש (לפחות פי שניים) משמעות גדולה יותר מדאגותיהם היומיומיות.
בשנת 2014 חגגה סורוומה את יום השנה ה-780 לאזכור הכתוב הראשון של שלטון עצמי מקומי (סוורבה, 1234).
בשנת 2017, כל רשויות מקומיות סארמה אוחדו לרשות מקומית אחת גדולה, אך ממלכת טורגו לא יזמה את ההכרזה על איחודם של השטחים תחת ניהולה של עיריית טורגו כאזורים בממלכה.
בנובמבר 2019, ממלכת טורגו קיבלה את הסמל הלאומי האחרון שלה - ההמנון הלאומי שלה.
שיר העם "Oo, Sörvemaa" שנוצר על ידי המוזיקאית המקומית אִיה-מריה טהו (1942–2019) היה ההמנון הלא רשמי של תושבי סורבה במשך שנים.
המלחין פיטר ואחי, שהיה מבקר קיצי מזדמן בסורבה, הלחין עיבוד תזמורתי מזמורי לשיר, ובזכות התמיכה הכספית של 79 אנשים הקשורים לסורבה, ניתן היה לארגן את הקלטת "Oo, Sörvemaa" בצורת המנון לאומי טיפוסי, בתחילה כיצירה אינסטרומנטלית.
ההמנון הרשמי של ממלכת טורגו "Oo, Sörvemaa", הוקלט על ידי התזמורת Klaaspärlimäng Sinfonietta .
ב-20 במאי 2022, נפטר במפתיע המלך הראשון של טורגו, קיריל הראשון.
בעזרת גיוס כספים המוני בקרב תושבי ממלכת טורגו, הוקמה מצבה בבית הקברות ג'מאג'ה לזכרו של המלך המנוח, וניטע עץ אלון ואפרו נטמן באותו אזור.
משאל עם נערך בממלכה למציאת מלך חדש בין ה-30 ביוני ל-19 ביולי 2022. העם הציע בסך הכל 9 מועמדים, כאשר בנו הבכור של קיריל הראשון, קריסטיאן טייטר, קיבל את רוב הקולות (39%).
ב-12 באוגוסט 2022, הוצע לכריסטיאן טייטר תפקיד המלך על סמך תוצאות משאל העם, אותו קיבל.
באותו יום, הושבע כריסטיאן טייטר למלך טורגו, בתואר הרשמי כריסטיאן הראשון, בטקס חגיגי שנערך בראש סורבה סאארה.
לאחר מכן נערכו חגיגות השבעת המלך החדש ו-30 שנה להקמת ממלכת טורגו.
דגל הצלב הנושא את צבעי המדינה האסטונית נבחר כדגל מפלגת העם האסטונית בסוף שנת 1992. צורת הדגל מדגישה גם את האסטוניות של אנשי טורגו ואת הקשר שלהם לשכנתם הקרובה ביותר מעבר לים, שוודיה ויתר מדינות סקנדינביות.
לרבים מאנשי טורגו קשרי דם עתיקים עם אומה זו, ורבים מאנשי טורגו הגיעו לשם במהלך מלחמת העולם האחרונה כפליטי סירות שנמלטו מהכיבוש הסובייטי.
יחס אורך-רוחב של הדגל הוא 25:16, ויחס הרוחב של אלמנטי הצבע (כחול:שחור:לבן:שחור:כחול) הוא 6:1:2:1:15 אופקית ו-6:1:2:1:6 אנכית.
הגודל הרגיל של דגל הבית הוא 164 על 105 ס"מ.
הדגל משמש באותו אופן כמו דגל אסטוניה.
ההבדל הוא שניתן להניף את הדגל 24/7, ובנוסף לימי הדגל האסטוניים, ישנם חמישה ימי דגל נוספים:
יום השנה להשבעתו של המלך טורגו המוכתר – 12 באוגוסט (כריסטיאן הראשון ; 2022);
יום הולדתו של המלך הראשון של טורגו - 25 באוגוסט (קיריל הראשון ; 1952).
יום השנה לאזכור פומבי בכתב הראשון של ממלכת טורגו – 4 בספטמבר (ליווי האנג ; 1992);
יום הולדתו של מייסד ממלכת טורגו – 2 בנובמבר (ליווי האנג ; 1932);
יום הולדתו של מלך טורגו המכהן - 21 בדצמבר (כריסטיאן הראשון ; 1972).
סמל ממלכת טורגו, החילזון נושף האש (Helix Draconis Torguensis), הוא הכלאה בין חילזון ענבים ל"דרקון" מקומי שנוצר ברצון תושבי טגאסורו.
דרקון העירייה מגיע מגמלון של בית בולה, ששימש כאולם העירייה של טורגו עד 2017. בניין זה, עם דרקון הברזל המחושל שלו (דרקון, ליתר דיוק בסיליסק), הושלם בשנת 1905 כבית קיץ עבור קרל אוסוולד בולה, צייר דיוקנאות משפחתיים מפורסם של הצאר ניקולאי השני, ואשתו השנייה, כריסטין ג'וליאן קסלברג.
חילזון הכרם הובא לסורבה מדרום אירופה כמין זר על ידי בעלי הקרקעות לשעבר של מונטו, שהתעניינו בזואולוגיה ובוטניקה.
בינתיים, בעל החיים, שהיה גם הוא תחת הגנת טבע, הפך, בהיותו מין פולשני, כה רב עד שלפעמים קשה לנוע בטגה-סורבה בקיץ מבלי לדרוך עליו.
מכת הכרוב בסורבה קשורה להייקו המפורסם של המשורר היפני וכומר הזן הבודהיסטי קוביאשי איסה :
בין היתר, מוטיב הייקו זה שימש ביצירתם של הסופרי מדע בדיוני הסובייטיים ארקדי ובוריס סטרוגצקי, בדיסטופיה "החילזון במדרון".
המדרון שלאורכו זוחל החילזון המוכתר על סמל ממלכת טורגו דומה מאוד למעקה הברזל היצוק של מדרגות בניין העירייה של טורגו.
סמל הממלכה מסמל את התנועה האיטית, הקשה והזהירה, אך המלכותית, של אנשי טאגה-סורבה לקראת שיקום שלטונם העצמי.
כמו טיפוס לפסגת הר הגעש פוג'י המתפרץ.
ממלכת מֶרְסְיָה (באנגלית עתיקה: Miercna rīce ובלטינית: Regnum Mercia) הייתה אחת משבע הממלכות שהתקיימו באנגליה בתקופת ההפטרכיה, בין סוף השלטון הרומאי במאה ה-5 ועד לאיחודה של הארץ לממלכה אחת תחת כתר אחד במאה ה-10. מרסיה שכנה במרכזה של אנגליה, במיוחד סביב נהר הטרנט.
היא גבלה בשתי ממלכות אנגליות נוספות: נורת'מבריה אשר שכנה מצפון, ומזרח אנגליה שכנתה ממזרח.
מדרום היא גבלה בשתי ממלכות סקסוניות: אסקס ווסקס.
במערב היא החזיקה בגבול ארוך עם ויילס הקלטית, ומעצם עובדה זאת נגזר שמה – משמעות השם "מרסיה" באנגלית עתיקה הוא "עם הגבול".
ברוב ימיה הייתה מרסיה הממלכה הגדולה ביותר באנגליה, ולצד ממלכת וסקס הייתה בדרך כלל גם בעלת העוצמה הפוליטית הגדולה ביותר.
ממלכת מרסיה הוקמה בשנת 527 על ידי האנגלים, אשר פלשו לאזור מצפון גרמניה במהלך המאה ה-5. במקור הייתה האוכלוסייה פגנית בעיקרה, אך תחת מלכותו של המלך פידה, סביב שנת 656, מרסיה התנצרה.
במהלך המאה ה-8 הגיעה מרסיה לשיא עוצמתה, כאשר הדבר בא לידי הביטוי הרחב ביותר תחת מלכותו של אופה האדיר.
בשנים אלו, אשר זכו לכנוי "תור הזהב של מרסיה" (Golden Age of Mercia), הרחיבה מרסיה את גבולותיה, והממלכות קנט, סאסקס ומזרח אנגליה סרו למרותה.
לאורך המאה ה-9 נקלעה מרסיה לשורה של אתגרים מדיניים שונים.
שורה של פלישות ויקינגיות שחקו את גבולות הממלכה, המיטו עליה הרס והביאו להחלשתה.
במקביל לפלישות ממזרח, מדרום האמיר כוחה של ממלכת וסקס, אשר באותן השנים הפכה לממלכה הדומיננטית באנגליה.
בתוך כך, איבדה מרסיה את הבכורה בקנט וסקס לטובת וסקס, ובמקביל מזרח אנגליה חידשה את ריבונותה.
בשנת 879, כנגד עוצמתה העולה של וסקס תחת אלפרד הגדול, הפכה מרסיה למדינת חסות של שכנתה הדרומית.
מצב עניינים זה נמשך עד לשנת 918, אז מרסיה פורקה, ושטחה שולב בווסקס.
ממלכת נווארה (בספרדית: Reino de Navarra, בבסקית: Nafarroako Erresuma, בצרפתית: Royaume de Navarre), במקור ממלכת פמפלונה, הייתה ממלכה אירופית אשר שכנה משני צידי הרי הפירנאים לחוף האוקיינוס האטלנטי.
ממלכת נווארה נוצרה כשמנהיג בסקי מקומי, איניגו אריסטה מלך פמפלונה, נבחר או הוכרז כמלך בפמפלונה (ב-824) והנהיג מרד נגד הסמכות הפרנקית האזורית.
חלקה הדרומי של הממלכה סופח לשלטון הכתר של קסטיליה ב-1513, ובכך היה לחלק מממלכת ספרד המאוחדת.
החלק הצפוני נשאר עצמאי ומושב המלכים עבר לפאו, אך נכנס לאיחוד פרסונלי עם צרפת ב-1580, כשאנרי השלישי מלך נווארה ירש את כס המלוכה בצרפת כאנרי הרביעי, מלך צרפת.
ב-1620 אוחד החלק הצפוני של נווארה באופן מלא עם ממלכת צרפת.
יש מספר שמות מקומות דומים, אך התיעוד הראשון של המילה "נווארוס" (navarros) הופיע בספרו של איינהרד על דברי הימים של קרל הגדול.
תיעוד אחר נמצא בספר "קורות ממלכת הפרנקים" ובו מופיעה המילה "נבארוס" (nabarros).
קיימים שני הסברים אטימולוגיים לשם: נווארה (Navarra), נפרואה (Nafarroa), ונפּרואה (Naparroa):
בבסקית – "נבאר" (nabar וברבים: nabarra); "נוטה לצבע חום", "רב צבעים" (הסבר אשר עומד בניגוד להרים הירוקים שנמצאים מצפון לחבל נווארה המקורי).
בבסקית – "נבאל" (nabal) ובספרדית – "נאבה" (nava): עמק או מישור (כמו באזור של ספרד דהיום – עמקי טולוסה); בבסקית הרי (herri), שפירושו עיר או ארץ.
ז'ואן קורומינס אינו רואה את המילה "נאבה" כמילה בסקית דווקא, אלא כמילה הנפוצה במספר שפות פרה-רומאיות.
ממלכת פמפלונה, ולאחר מכן נווארה, היוו חלק מהטריטוריה המסורתית של הואסקונים, שבט מהתקופה הפרה-רומאית שישב במורדות הדרומיים של הרי הפירנאים המערביים ועל חלק מחופי מפרץ ביסקאיה.
האזור נכבש כולו על ידי הרומאים ב-74 לפנה"ס.
זה היה תחילה חלק מהפרובינציה הרומית קיטריור, אחר כך טראקוננסיס ולבסוף קונבנטוס קיסראוגוסטאנוס.
הרומאים השאירו חותם ברור באזור בתחומי עיור, שפה, תשתיות, מסחר ותעשייה.
עם דעיכת האימפריה הרומית המערבית, לא הוויזיגותים ולא הערבים לא הצליחו לכבוש שוב את אזור מערב הפירנאים.
המעברים בהרי הפירנאים המערביים היו בין היחידים שאפשרו מעבר סחורות דרך ההרים פרט לאלה שבפירנאים הדרומיים.
זה הביא לכך שהאזור נחשב כבעל חשיבות אסטרטגית כבר בהיסטוריה הרחוקה.
הפרנקים תחת קרל הגדול הרחיבו את השפעתם ושליטתם דרומה, וכבשו מספר אזורים בצפון ובמזרח חצי האי האיברי.
לא ברור עד כמה הייתה השליטה הפרנקית בפמפלונה חזקה.
ב-15 באוגוסט 778, אחרי שקרל הגדול הרס בנסיגתו את חומות פמפלונה, השבטים הבסקים השמידו את המשמר העורפי שלו שהונהג בידי רולאן, בעימות במעבר הררי שנודע בהיסטוריה כקרב רונסבו.
ב-806 וב-812 נפלה פמפלונה שוב בידי הפרנקים.
עם זאת, הקיסרים הפרנקים, בשל צרותיהם מבית, לא יכלו להקדיש זמן לאזורי הספר של ממלכתם.
לכן, הארץ החלה לאט לאט לסגת מנאמנותה לאימפריה הפרנקית, והעמידה שושלת ואסקונית אשר במהרה הפכה לבעלת כוח רב.
ב-824 המנהיג הבסקי איניגו אריסטה נבחר כמלך פמפלונה ויורשיו עוד הרחיבו את תחום שלטונם במה שנקרא לימים ממלכת נווארה.
ב-905 שושלתו של איניגו אריסטה הופלה בשל תככי הממלכות השכנות, וסאנצ'ו הראשון (905–925), אחיינו של דוכס ריבאגורסה, עלה לכס השלטון.
הוא נלחם בהצלחה במורים, צירף את נווארה התחתית לתחום שלטונו והחיל שליטתו גם על נאחרה.
כהודיה על ניצחונותיו הרבים הוא ייסד ב-924 את מנזר אלבלדה.
בטרם מת הספיק לגרש את כל המורים מארצו.
בנו ויורשו, גרסיה סאנצ'ז הראשון, הודות לתמיכה האנרגטית והדיפלומטית של אמו טאודה אסנארס לבית אריסטה, המשיך, כאביו, בעימותים עם המורים.
באותו הזמן, רוזנות אראגון, שהייתה לפנים מדינה וסאלית רק להלכה, הובאה להיות תחת שלטונם הישיר של מלכי פמפלונה.
ב-905 תיעוד לאוני מתאר את התפשטות ממלכת פמפלונה לראשונה, ומפרט בבירור כי הגיעה עד לנאחרה ולארבה (ככל הנראה הכוונה לאלבה), מה שהוביל חוקרים להסיק כי היא כללה גם את ארץ הבסקים המערבית:
בנו של גרסיה אלברטו סנצ'ס, סנצ'ו השני, מלך פמפלונה, אשר כונה "אבארקה", שלט כמלך פמפלונה מ-970 עד 994. את עמק אראגון הוא ירש מאמו.
בספר "ההיסטוריה הכללית של נווארה" שנכתב בידי חיימה דל בורגו, כתוב כי בהזדמנות שבה נתרמה הווילה של אלאסטור ממלך פמפלונה למנזר סן חואן דה לה פֶּנְיַה ב-987, המלך מאורו רפאלו השתמש בתואר "מלך נווארה", פעם ראשונה שבה נעשה שימוש בתואר זה.
במקומות רבים הוא מופיע כמלך הראשון של נווארה, במקומות אחרים כמלך השלישי; עם זאת, הוא היה לכל הפחות המלך השביעי של פמפלונה.
תחת סנצ'ו ויורשיו הישירים, פמפלונה הגיעה לשיא כוחה וגודלה.
סנצ'ו השלישי "הגדול" (שלט בין 1000 ל-1035) נשא לאישה את יורשת הרוזנות קסטיליה.
הממלכה הגיעה לשיאה תחת שלטונו: הוא שלט על פמפלונה, קסטיליה, אראגון, הפיל חתיתו על לאון וגסקוניה, וכבש את ריבגורסה וסוברארבה.
תחת סנצ'ו הגדול המדינה הגיעה לשגשוג הגדול ביותר בתולדותיה.
הוא תפס את הארצות פיסרגה וסאה שהיו שייכות לממלכת לאון, הכפיף את קסטיליה למעמד של וסאל, והצעיד צבאותיו לליבה של לאון, ובכך השתלט על צפון חצי האי האיברי, מגבולות גליסיה עד לאלה של רוזנות ברצלונה.
לפני מותו, סנצ'ו חילק את נחלותיו בין ארבעת בניו.
ממלכתו של סנצ'ו הגדול מעולם לא אוחדה שוב (עד זמנו של פרננדו הקתולי): קסטיליה חוברה באופן קבוע ללאון, ואראגון הגדילה את שטחה וצרפה לעצמה את קטלוניה, דרך נישואי המלכים.
בניו של סנצ'ו חלקו את ירושתו: גרסיה מנאחרה ירש את ממלכת פמפלונה, שהשתרעה משולי העיר בורגוס וסנטנדר עד לגבול עם אראגון; קסטיליה והאדמות בין פיסרגה וסאה ניתנו לבכור, פרננדו; ולגונסלו ניתנו סוברארבה וריבאגורסה; האדמות באראגון ניתנו לבנו 'הממזר', רמירו.
כך פוצלה הממלכה שוב בין נווארה, אראגון, וקסטיליה.
הבן הצעיר פרננדו הראשון קיבל את קסטיליה כרוזן, אך עם השגת ממלכת לאון, החל להשתמש בתואר מלך גם בקסטיליה, והוא הגדיל את תחום ממלכתו בדרכים שונות .
הבן 'הממזר' של סנצ'ו השלישי, רמירו הראשון, מלך אראגון ייסד את השושלת הנווארית של אראגון.
גרסיה, הבן הלגיטימי הבכור, שהיה אמור להיות האדון הפאודלי העליון מבין כל אחיו, במהרה נתקל בהתנגדותם, מה שהוביל לחלוקה הראשונה של הממלכה אחרי מותו – בקרב אטאפוארקה ב-1054.
גרסיה סנצ'ס השלישי (1035–1054) מצא עצמו במהרה נגד אחיו, ובמיוחד נגד פרננדו מלך קסטיליה השאפתן.
הוא מת בקרב נגדו באטאפוארקה ליד בורגוס, בגבול פמפלונה.
הוא נורש על ידי סנצ'ו הרביעי (1054–1076) מפניאלון (Peñalon), שנרצח על ידי אחיו; פשע זה גרר משבר שושלתי, שהמלכים הקסטיליאנים והאראגונזים מיהרו לנצל לטובתם.
התואר המלכותי עבר לשושלת הארגונזית, אך קסטיליה מיהרה לספח שני שלישים משטח הממלכה, מגבולה ההיסטורי אטאפוארקה-סנטנדר עד לקו המטושטש בעמק אֶגַה, ליד אסטלה.
בתקופה זו של השלטון האראגונזי הופיע לראשונה השם נווארה, שהתייחס תחילה לרוזנות הכוללת רק את החלק המרכזי של נווארה המודרנית.
כן הוא סיפח את לאבורד, עם הנמל האסטרטגי של באיון, אך הפסיד את אזור החופים שלה לאנגלים זמן קצר אחר כך.
כל השאר נחשב מאז לחלק מנווארה, והפך ברבות הימים לנווארה התחתית.
הסטטוס קוו נשמר במשך שני עשורים עד אשר אלפונסו "הלוחם", שמת ללא יורשים, החליט להוריש ממלכתו למסדרי האבירים, ובמיוחד למסדר הטמפלרים.
החלטה זו נדחתה על ידי הפרלמנטים של נווארה ואראגון, אשר מצידם בחרו במלכים שונים.