tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השירים עסקו בין השאר בנדודי שינה, פחד, שואה, כאב, מוות ואלימות, ומתוכם בלטו במיוחד השירים: "Iron Suffering" (סבל ברזל), ששילב מוזיקה אלקטרונית עם זעקות שבר ורעשי מקדחה, "Venice" (ונציה), "Genesis" (בראשית), "DXM Game Start" (די.
באוקטובר 1985 הוציאה הלהקה את הקלטת השנייה "We Knew" (ידענו), שארכה כ-18 דקות.
היא כללה שני שירים, "We Knew" ו"The Hidden One" (האחד הנסתר).
ב-1986 הצטרף ללהקה הקלידן אבשי כספי, אך הוא פרש זמן קצר לאחר מכן.
DXM הפכה לשלישייה, שכללה את אלטר, הופמן וקרני פוסטל בשירה וצ'לו.
הלהקה בהרכבה החדש הקליטה את הקלטת "Faceless" (חסר פנים), שיצאה בדצמבר.
בקלטת התארחו סולומונס ואייל דורון.
הקלטת חולקה לצד "סינתטי", שכלל 8 שירים, וצד "אורגני", שכלל 9 שירים.
ב-1993 הוציאה DXM את אלבומה האחרון Grin, שעל עטיפתו מופיע אלטר מחופש לשד.
בשנת 2001, כיותר מ-10 שנים לאחר יציאת האלבום ופירוק הלהקה, האלבום יצא לאור במהדורה מחודשת.
אלטר יצר בתל אביב ובאמסטרדם.
הוא מת ב-27 באוגוסט 2007 ונטמן בבית העלמין ירקון.
ירי המוני הוא אירוע ירי עם מספר נפגעים.
רוב המונחים מגדירים מינימום של שלושה או ארבעה הרוגים של אלימות בנשק (לא כולל היורה) בפרק זמן קצר על מנת שיחשב כאירוע ירי המוני, אם כי מחקר אוסטרלי משנת 2006 קבע מינימום של חמישה הרוגים.
בארצות הברית, שבה מתרחשים אירועי ירי המוני רבים, מגדיל חוק הסיוע בחקירה לפשעי אלימות משנת 2012 הרג המוני כשלוש רציחות או יותר בתקרית בודדת, אולם החוק אינו מגדיר את האירוע כירי המוני.
המניע לירי ההמוני (המתרחש במקומות ציבוריים) הוא מאפיין מכונן בכך שהם מבוצעים בדרך כלל על ידי אנשים ממורמרים מאוד המבקשים נקמה הוצאות תסכול על כישלונות בלימודים, בקריירה, ברומנטיקה ובחיים בכלל.
אם מספר אנשים נורו בשוד או נהרגים במתקפת טרור, גם מקרי מוות אלו אינם נכללים בהגדרה של ירי המוני.
על פי החוק הפדרלי של ארצות הברית, עשוי התובע הכללי של ארצות הברית – על פי בקשה ממדינה – לסייע בחקירת "הרג המוני", במקום ירי המוני.
המונח מוגדר כרצח של ארבעה או יותר אנשים, אך הוגדר מחדש על ידי הקונגרס בשנת 2013 כרצח של שלושה אנשים או יותר.
אתר נתונים במקורות המונים שצוטטו על ידי CNN, MSNBC, הניו יורק טיימס, הוושינגטון פוסט, האקונומיסט, BBC וכו', Mass Shooting Tracker, מגדיר ירי המוני ככל תקרית שבה ארבעה אנשים או יותר נורים, בין אם הם נהרגו או רק נפצעו.
אירועי ירי המוני בולטים באוסטרליה כוללים את הטבח ברחוב הודל ב-1987 בו נהרגו שבעה בני אדם, טבח פורט ארתור ב-1996 בו נהרגו 35 בני אדם.
סך הכול בין השנים 1979 ו-1996 היו 13 מקרי ירי המוני עם חמישה או יותר הרוגים, ושלושה מקרי ירי המוני שכללו ארבעה או יותר הרוגים.
אירועי ירי המוני בניו זילנד כוללים את טבח ארמואנה ב-1990, בו נהרגו 14 בני אדם, ואת הירי במסגד בכרייסטצ'רץ' ב-2019 שגרם ל-51 הרוגים, והוא הירי ההמוני הגדול ביותר בהיסטורייה של המדינה.
באירופה היו הרבה אירועי ירי המוניים.
דוגמאות בולטות מהעת האחרונה כוללות את אירוע הירי במינכן ב-2016, פיגוע הירי בהנאו ב-2020, פיגועי הירי בטולוז ומונטובאן ב-2012, פיגועי נובמבר 2015 בפריז ועוד רבים.
הירי ההמוני הקטלני ביותר על ידי אדם בודד בהיסטוריה המודרנית התרחש באירופה התרחש במתקפת הטרור בנורווגיה ב-2011. בירי נהרגו 77 בני אדם.
אירועי ירי המוני בולטים שאירעו באימפריה הרוסית, ברית המועצות (הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית) ורוסיה כוללים את הסופות בנגב, משבר בני הערובה בתיאטרון במוסקבה ב-2012, הירי בבית ספר מספר 263 ב-2014, משבר בני הערובה בבסלאן ב-2004, הטבח במכללה הטכנולוגית בקרץ' ב-2018, הירי בגימנסיה 175 בקאזאן ב-2021 והירי באוניברסיטת פרם ב-2021.
אירועי ירי המוני בולטים בארגנטינה כוללים את הירי בבית הספר כרמן דה פטגונס בשנת 2004, ובברזיל הם כוללים את טבח רילנגו בו נהרגו 7 אזרחים בשנת 2011 בריו דה ז'ניירו, ואת הירי בבית ספר סוזאנו בו נרגו 10 בני אדם.
בארצות הברית היו הכי הרבה מקרים של ירי המוני מכל מדינה אחרת.
במחקר משנת 2017 שפורסם במגזין "טיים" על ידי הקרמינולוג אדם לננקפורד, הוערך כי 31% ממקרי הירי ההמוני הציבורי מתרחשים בארצות הברית, אף על פי שיש בה רק 5% מאוכלוסיית העולם.
מספר ירי המוני התרחשו באסיה.
הבולטים הם אירוע הירי בהיידראבאד ב-1878, הירי במקדש פאשופטינת' בהודו ב-1983, טבח צ'ונגצ'ינג ב-1938 ביפן, טבח בבררה ב-1948 בפקיסטן, טבח התלמידים בפשאוור ב-2014 בו נהרגו 156 בני אדם וטבח משפחת המלוכה של נפאל ב-2001.
אירועי הירי ההמוניים הבולטים בישראל, שבוצעו על ידי מחבלים, כוללים את הטבח בנמל התעופה לוד בשנת 1972, בו נהרגו 26 ונפצעו 80, הפיגוע באולם ארמון דוד בשנת 2002, הפיגוע בישיבת מרכז הרב בשנת 2008, הפיגוע בבית הכנסת קהילת בני תורה בשנת 2014 בירושלים ופיגוע הירי במתחם שרונה ב-2016 בתל אביב.
היו מספר אירועי ירי המוניים שהתבצעו על ידי יהודים בישראל.
עמי פופר הורשע ברצח שבעה פלסטינים בירי המוני שביצע בשנת 1990. בשנת 1994 רצח ברוך גולדשטיין 29 מוסלמים ופצע 125 נוספים בחברון, במקרה הידוע כטבח מערת המכפלה.
מקרים אחרים כוללים אירועי ירי מסוג רצח המוני במשפחה, לדוגמה הרצח בעין כרם בשנת 1986 או רצח משפחת גצלר בשנת 1959.
ירי המוני נדיר ביותר בקוריאה הדרומית.
הירי ההמוני היחיד במדינה בוצע על ידי וו בום-קון ב-1982, אז רצח 56 הרוגים.
במשך שנים רבות, זה היה הירי ההמוני הקטלני ביותר בהיסטוריה המודרנית, עד למתקפת הטרור בנורווגיה ב-2011.
הירי בנאקון ראטצ'אסימה התרחש בין ה-8 ל-9 בפברואר 2020. חייל של הצבא המלכותי התאילנדי הרג 30 בני אדם ופצע 58 אחרים בטרם נורה ונהרג.
אירועי ירי המוניים התרחשו ביבשת אפריקה, כולל הירי ב-1927 בדרום אפריקה שביצע סטפנוס סווארט, מתקפת הטרור בגראן-בסאם בחוף השנהב, וטבח החתונה ב-1994 בקמפלה אוגנדה.
בעוד מקרים של אלימות המונית כתוצאה מטרור וסכסוך אתני התרחשו ביבשת, "ירי המוני" כפי שמובן בדרך כלל הם נדירים באפריקה.
אירועי ירי שונים כוללים גם את טבח התיירים בלוקסור ב-1997 וגם את הירי ב-2013 בפגוש אל-עטאר במצרים.
ב-2 באפריל 2015 מחבלים חמושים מארגון א-שבאב הסתערו על אוניברסיטה בצפון מזרח קניה והרגו 148 בני אדם.
יריב פישר (נולד בספטמבר 1977) הוא ראש עיריית הרצליה.
קודם לכן היה חבר מועצת העיר, יזם ואיש עסקים.
גדל והתחנך בשיכון ויצמן בהרצליה.
למד בבית הספר "ויצמן", בחטיבת "שמואל הנגיד" ובתיכון "הראשונים".
בצעירותו שיחק בנבחרת ישראל בכדוריד.
שירת בצה"ל כקצין בדרגת רב-סרן במנהל האזרחי ביהודה ושומרון.
ב-2001 ייסד וניהל את חברת הפינטק "גלובל רמיט", המתמחה בתשלומים בכל העולם.
החברה הייתה מהראשונות שחתמו הסכמים במפרץ הפרסי, וכן איפשרה לישראלים שטסו למונדיאל בקטר להצטייד בריאל קטרי.
ב-2001 ייסד וניהל את קבוצת התיירות "פלייאיסט".
הקבוצה בעלת שבעה סניפים בעולם והיא מייצגת חברות תעופה ורשתות בתי מלון וחלק מהבעלים של קבוצת אברהם הוסטל וטורס.
הקבוצה עוסקת בנוסף בתחום שירותי האירוח במעברי הגבול ובתחום ההובלה האווירית.
החברה ארגנה משלחות חילוץ בעיתות חירום ומשלחות עסקיות בעת חתימת הסכמי שלום.
בשנת 2000 היה ממקימי תנועת הצעירים "ישראל אחרת" שהתמודדה בבחירות הארציות.
בבחירות למועצת הרצליה ב־2003 נבחר כחבר מועצת העיר הרצליה מטעם רשימת הצעירים "הזריחה והירוקים" ומונה ליו"ר ועדה לקידום מעמד הילד וכן ליו"ר ועדת התיירות ולפורום הצעירים ובעלי העסקים בעיר.
במסגרת תפקידיו הוביל לסגירת מפעל הבטון המזהם בקיבוץ גליל ים וכן קידם דיור לזוגות צעירים בשכונת גליל ים, הרצליה.
בשנת 2008 נבחר כחבר מועצת העיר הרצליה מטעם "הרצליה שלי" ומונה ליו"ר החברה לפיתוח תיירות, חבר בוועדת כספים, חבר בוועדת ביקורת, חבר בוועדת המליאה לתכנון ובניה.
במסגרת תפקידיו יזם והקים את טיילת חוף הים של הרצליה וכן יזם את שיפוץ והצלת בוהן המצוק באפולוניה.
בשנת 2012 נבחר כחבר מועצת העיר הרצליה מטעם "הכי טוב להרצליה" וכיהן כיו"ר האופוזיציה, יו"ר ועדת ביקורת וכחבר בוועדת המליאה לתכנון ובנייה.
במסגרת תפקידיו שידרג את תשתיות המרינה בהרצליה, העביר תוכנית אב לתיירות לעידוד הקמת בתי מלון חדשים בעיר וכן יזם פסטיבלים בטיילת ובמרינה לעידוד התיירות והתרבות בהרצליה.
בבחירות למועצת הרצליה בשנת 2018 התמודד ונבחר כחבר מועצת העיר הרצליה מטעם "יש עתיד" וכיהן כיו"ר ועדת ביקורת, חבר בוועדת המליאה לתכנון ובנייה וכחבר בוועדת מכרזים.
כיו"ר ועדת הביקורת ניהל את הפיקוח התקציבי העירוני, חשף אי סדרים והוביל תהליכים לשיפור השקיפות במוסדות העיר.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2024 התמודד על ראשות העירייה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שירת בזירת יהודה ושומרון.
בעקבות השתתפותו בחוג בית עם מדי צה"ל - הוחלט לסיים את שירות המילואים שלו.
בבחירות ניצח את ראש העירייה המכהן, משה פדלון, בהפרש של 0.74%, ונבחר לראשות העירייה.
כבמסגרת תפקידו כראש העיר הקים את "פורום הערים הליברליות", עמותה שמטרתה לחבר בין רשויות ליברליות ולקדם אג'נדה ליברלית ברמה ארצית.
פישר בעל תואר ראשון במשפטים עם התמחות בממשל מאוניברסיטת רייכמן.
הוא נשוי למיכל פישר ואב לחמישה.
אירועי ירי המוני הם תקריות בהן מעורבים מספר רב של קורבנות כתוצאה משימוש בנשק חם.
לא קיימת כיום הגדרה ברורה אחת אשר מקובלת באופן נרחב למקרים של אירועי ירי המוני בארצות הברית.
לפי אחת מההגדרות מדובר בירי באמצעות נשק חם, בהם נרצחו לפחות ארבעה אנשים, אך אין לכלול במקרים הללו מקרי רצח שבוצעו על ידי כנופיות, מקרים של אלימות במשפחה או פעולות טרור אותן הוציא לפועל ארגון טרור.
על סמך ההגדרה הזו, מחקר משנת 2016 מצא שקרוב לשליש מהמקרים של ירי ההמוני שהתרחשו ברחבי עולם בתקופה שבין 1966 לשנת 2012 (90 מתוך 292 מקרים) התרחשו בארצות הברית.
לפי דו"ח שפורסם בשנת 2023 על ידי כתב העת של האיגוד הרפואי האמריקאי, ואשר התייחס לתקופה שבין שנת 2014 עד 2022, נמצא כי באותה העת היו 4011 מקרי ירי המוני בארצות הברית, ושאירועי הירי ההמוני השכיחים ביותר התרחשו באזור דרום מזרח ארצות הברית ובמדינת אילינוי.
השיעור הגבוה ביותר של אירועי ירי המוני התרחשו לפי אותו המחקר במחוז קולומביה (10.4 אירועי ירי המוני לכל מיליון אנשים), ולאחר מכן במדינת לואיזיאנה (4.2 אירועי ירי המוני לכל מיליון אנשים), ולאחר מכן במדינת אילינוי.
המפגעים הם לרוב גברים לבנים בגיל העמידה.
הגורמים העיקרים לביצוע ירי המוני הם קלות הגישה לאקדחים, הרצון של המפגעים להתאבד, וטראומה שתרחשה אצל המפגעים במהלך הגיל הרך, וכמו גם גורמים חברתיים-תרבותיים שונים כולל חשיפה לדיווחים בתקשורת אודות מקרים של ירי המוני.
לפי אחד מהמחקרים בסביבות 44% מהמפגעים שלקחו חלק באירועי ירי המוני הדליפו באינטרנט את התוכניות שלהם לבצע ירי המוני עוד לפני שהם ביצעו את המעשה.
לפי הבולשת הפדרלית במהלך 2021 לבדה היו 61 מקרי ירי המוני בארצות הברית.
בארצות הברית התרחשו לאורך השנים יותר מקרים של ירי המוני מכל מדינה אחרת בעולם.
לאחר ביצוע אירועי ירי המוני המפגעים בדרך כלל מתאבדים, נתפסים או שהם נורים למוות על ידי רשויות אכיפת החוק שמגיעים למקום האירוע.
מקרי אירועי הירי ההמוני היוו פחות מ-0.2% ממקרי המוות כתוצאה מירי מכלי נשק בארצות הברית בין השנים 2000 ל-2016, ופחות מ-0.5% מכלל מקרי הרצח בארצות הברית בין השנים 1976 ל-2018.
אירועי הירי ההמוני הקטלניים ביותר משנת 1949 ואילך
אירועי הירי ההמוני הבאים הם הקטלניים ביותר שהתרחשו בהיסטוריה של ארצות הברית בעת המודרנית.
ברשימה שלהלן נכללים רק אירועי הירי בהם היועשרה נרצחים או יותר מירי (לא כולל המוות של המפגעים עצמם).
הרשימה מתחילה מ-1949 ואילך, השנה בה הווארד אונרו ירה למוות ב-13 בני אדם במהלך טיול שגרתי שערך לאורך השכונה בה התגורר בקמדן, ניו ג'רזי.
זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית המודרנית בה נרצחו מעל לעשרה אנשים בפיגוע ירי.
הערה - הרשימה מעודכנת לאוקטובר 2023
ירי מרכב חולף הוא סוג של תקיפה בה התוקף משתמש בכלי רכב מנועי, כגון מכונית או אופנוע, כדי להתקרב למטרה, לירות בה מתוך הרכב באמצעות כלי נשק חם, ולאחר מכן להימלט במהירות מהמקום.
טקטיקה זו לרוב מעניקה לתוקפים אנונימיות במקרים בהם הם מצליחים להימלט מהמקום מבלי להיתפס.
לעיתים רבות במקרים של ירי מרכב חולף עלולים להיפגע בשוגג גם עוברי אורח.
לעיתים המקרים של ירי מרכב חולף מבוצעים כאשר הקורבן נמצא ברכב שנעצר, למשל בשל רמזור אדום, כאשר התוקף נוסע ברכב שנעמד בסמוך למטרה.
לעיתים המקרים של ירי מרכב חולף מבוצעים כאשר הן כלי הרכב של הקורבן והן כלי הרכב של התוקף נמצאים בתנועה.
המניעים העיקריים לביצוע ירי מרכב חולף נוטים להיות:
יריבות בין כנופיות - סכסוכים בין כנופיות לעיתים מסלימים לתקיפות מהסוג הזה.
סכסוכים הקשורים לסחר בסמים - לעיתים רבות נגרמים סביב הרצון של פושעים או ארגוני פשע לשלוט בסחר בסמים באזורים מסוימים.
נקמה אישית - אנשים שונים עשויים לעיתים לבחור להשתמש בטקטיקה זו במסגרת סכסוכים אישיים.
התנקשויות פוליטיות - מבוצע לעיתים מתוך רצון לחסל אישיות פוליטית.
פיגועי טרור - מבוצע לרוב כאשר המטרה היא למקסם את הכמות של נפגעים ונרצחים בקרב אוכלוסייה אזרחית.
אחת המקרים הנודעים ביותר של ירי מרכב חולק הייתה ההתנקשות בראפר האמריקאי טופאק שאקור.
ההתנקשות בוצע בסטריפ של לאס וגאס ב-13 בספטמבר 1996 בעת שטופאק ישב במכוניתו.
רכב עצר לידו, ירה צרור יריות דרך חלון המכונית, ולאחר מכן נמלט מזירת הרצח.
טופאק נפטר מפצעיו בבית החולים.
שישה חודשים לאחר מכן, ראפר בולט נוסף, הנוטוריוס בי.
ג'י., נורה למוות בקליפורניה גם בירי מרכב חולף בקליפורניה.
זהות הרוצחים בשני המקרים עודנה לא יודעה.
מקרים של ירי מרכב חולף מתוארים לעיתים רבות בסרטים, בסדרות טלוויזיה ובמשחקי וידאו - לרוב בהקשר של יריבויות בין כנופיות.
לדוגמה, הסרט האמריקני "החבר'ה מהשכונה" משנת 1991 כולל סצנה דרמטית בה כנופיה מבצעת ירי מרכב חולף.
כמו כן, במשחקי וידאו שונים כמו משחקים בסדרת Grand Theft Auto מבוצע גם ירי מרכב חולף בהקשר של יריבויות בין כנופיות.
מקרי ירי מרכב חולף בישראל
בדומה למתרחש בעולם, גם בישראל טקטיקה זו נפוצה בקרב העולם התחתון המקומי, ופושעים מנצלים אותה לעיתים רבות על מנת להתנקש ביריביהם ולאחר מכן להימלט במהירות מזירת הרצח מבלי להתגלות.
כמו כן, לאורך השנים נעשה שימוש בטקטיקה זו כחלק מפעולות טרור, כאשר מחבלים פלסטינים ביצעו פיגועי ירי מרכב חולף נגד אזרחים וכוחות הביטחון הישראלים במיקומים שונים.
בין האירועים הבולטים ביותר ניתן למנות את:
רצח איתם ונעמה הנקין ב-1 באוקטובר 2015 בו הרב איתם שמעון הנקין ואשתו נעמה נרצחו במכוניתם לעיני ילדיהם על ידי מחבלים פלסטינים בצומת בית פוריכ אשר ביהודה ושומרון.
הפיגוע בחרמש ב-30 במאי 2023 בו מחבלים פלסטינים רצחו אזרח ישראלי תושב ישראלי מההתנחלות חרמש בסמוך לכניסה ליישוב שבצפון השומרון.
פיגוע הירי בצומת הכבשים ב-21 באוגוסט 2023 בו מחבלים פלסטינים תקפו כלי רכב מרובים בדרום הר חברון אשר ביהודה ושומרון, ורצחו באופן זה את בת שבע נגרי ופצעו קשה אזרח נוסף.
הפיגוע בכביש 557 ב-2 בנובמבר 2023 בו מחבלים פלסטינים רצחו את חייל המילואים אלחנן קליין בכביש 557 אשר ליד הכפר בית ליד שביהודה ושומרון, .
יריב אינטימי הוא סרט מתח-פעולה משנת 1997 בבימויו של אלן ג'יי פאקולה, בכיכובם של האריסון פורד ובראד פיט.
הסרט עוסק בסיפורו של פרנקי מקגווייר (פיט), חבר בצבא האירי הרפובליקני המסתתר בארצות הברית תחת זהות בדויה ומתארח בביתו של שוטר ניו יורקי בשם טום אומירה (פורד).
אומירה מגלה בהדרגה את זהותו האמיתית של מקגווייר, מה שמוביל לעימות מוסרי ומסוכן בין השניים.
הסרט יצא לאקרנים על ידי סרטי קולומביה ב-26 במרץ 1997. הוא זכה לביקורות מעורבות ממבקרים, אך זכה להצלחה כלכלית.
זה היה סרטו האחרון של הבמאי פאקולה, שמת שנה לאחר יציאתו לאקרנים, והסרט האחרון שצולם על ידי גורדון וויליס, שפרש זמן קצר לאחר מכן.
פרנקי מקגווייר, לוחם בצבא האירי הרפובליקני (IRA), נמלט לארצות הברית תחת שם בדוי.
הוא מוצא מחסה אצל טום אומירה, שוטר ניו יורקי טוב-לב, שמאמץ אותו כבן משפחה מבלי לדעת על עברו.
עם הזמן, אומירה מגלה את האמת על פרנקי ועל היותו מבוקש על ידי רשויות החוק.
הסרט מתפתח סביב המתח בין טום, שמוצא עצמו קרוע בין מחויבותו החוקית לחברו החדש, לבין פרנקי, שממשיך במאבקו האידאולוגי למרות הקשר שנוצר בין השניים.
האריסון פורד בתפקיד טום אומירה
בראד פיט בתפקיד פרנקי מקגווייר
מרגרט קולין בתפקיד שילה אומירה, אשתו של טום
יריב אינטימי קיבל ביקורות מעורבות.
המבקרים שיבחו את הופעותיהם של פיט ופורד ואת הדילמות המוסריות שהסרט מעלה, אך מתחו ביקורת על העלילה, שנחשבה לעיתים כלא מספקת.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 37%, וב-Metacritic ציון של 52 מתוך 100.
יריב מלילי (נולד ב-3 ביוני 1967) הוא מסעדן ישראלי, מייסד ובעלים של מסעדת "בית תאילנדי" בתל אביב, הנחשבת לאחת המסעדות התאילנדיות המובילות בישראל.
מלילי הוא דמות משמעותית בהחדרת המטבח התאילנדי לישראל ובהפיכתו לפופולרי.
מלילי, הוא הבכור מתוך שלושה אחים של הורים ממוצא אלגיראי, נולד וגדל בנצרת עילית.
לאחר שירותו הצבאי, יצא מלילי לטיול ארוך ברחבי העולם.
תחנתו בתאילנד הייתה נקודת מפנה בחייו.
לדבריו, מה שהחל כ"הלם תרבות" הפך במהרה לבית.
הוא אף עבר להתגורר בכפר קטן באיסאן שבצפון מזרח תאילנד וחווה את החיים הפשוטים, כולל גידול תאו ועבודה כדייג.
בבנגקוק פגש במקרה את לק סונן, צעירה שעבדה עם אביה באחד מדוכני האוכל בשוק.
בין השניים התפתח רומן, שהוביל לנישואים.
מלילי לא תכנן לחזור לישראל, אך בעקבות חתונת אחותו, הוא שב לישראל ב-1994 יחד עם לק ובתם בת השנתיים.
לק לא הכירה את ישראל לפני כן ולא התחברה לאוכל הישראלי כמו פיתה פלאפל ושווארמה, והמשיכה לבשל למשפחתה אוכל תאילנדי כפי שנהגה לפני הגעתה לישראל.
בתם הבכורה, לי מלילי, עוזרת במסעדה ופתחה עסק של ארוחות תאילנדיות בביתה.
היא נישאה לתאילנדי שעובד כמנהל מטבח ב"בית תאילנדי", והפכה את יריב ולק לסבא וסבתא.
בתחילת דרכם בישראל, מלילי ולק בישלו בבית מאכלים תאילנדיים ומכרו אותם למעדניות.
הם התחילו למכור אגרולים ופאד תאי מהבית, ולאחר מכן למעדניות.
בשלב מסוים הם אף המציאו את "הסנדוויץ' המוקפץ".
בשנת 1996 הקימו את מסעדת "בית תאילנדי" ברחוב בוגרשוב פינת בן יהודה בתל אביב.
בשנים הראשונות, המסעדה לא הייתה מלאה והתקשתה למשוך לקוחות.
עם הזמן, המסעדה צברה פופולריות רבה והפכה למוסד קולינרי מצליח.
נכון לאפריל 2025, מגיעים למסעדה בין 500 ל-600 אורחים ביום.
אחת ממפתחות ההצלחה של המסעדה היא החממה ליד רחובות בה מגדל מלילי רבים מחומרי הגלם התאילנדיים בעצמו, כמו קאנה וחציל תאילנדי.
המסעדה מתמחה במאכלים מסגנון דרום תאילנד, המאופיינים בבישול בחלב קוקוס ומחיות קארי, מאכלים ממחוז איסאן בצפון-מזרח תאילנד ומאכלי רחוב תאילנדיים.
התפריט של "בית תאילנדי" מתבסס על מסורת הבישול התאילנדית ושומר על נאמנות למקור, תוך שימוש בחומרי גלם טריים, כולל דגים מהים התיכון, בשרים מגידול מקומי וירקות תאילנדיים מחווה פרטית.
רמת החריפות במנות מותאמת לטעם הישראלי.
גם מלילי חווה את הקשיים של התקופה האחרונה, במיוחד בתקופת מגפת הקורונה, כאשר המסעדה נאלצה לעבור למתכונת משלוחים בלבד.
הוא הביע חשש לגבי עתיד המסעדנות בישראל לנוכח העלויות הגבוהות והקשיים הבירוקרטיים.
למרות זאת, הוא ממשיך לעבוד קשה ולנסות לשמור על העסק ועל מורל הצוות.
במשך שני עשורים הייתה "בית תאילנדי" המסעדה היחידה של מלילי.
לפני ארבע שנים (נכון ל-2021) הוא פתח את "קאב קם", בר-מסעדה תאילנדית נוספת ברחוב לינקולן בתל אביב.
"קאב קם" בתאית משמעותו אוכל שמתאים לאלכוהול, והתפריט שלה כולל מנות חריפות שלא מוגשות בדרך כלל עם אורז.
גם "קאב קם" זוכה להצלחה רבה.
מדריך טיים אאוט תל אביב בחר בה כאחת מעשר המסעדות הטובות בתל אביב בשנת 2007, ובשנת 2014 בחר בה כמסעדה האסייתית הטובה ביותר בארץ.
בשנת 2024, בכנס המסעדנות, זכו יריב ולק מלילי ממסעדת "בית תאילנדי" בפרס בקטגוריית "מוסד קולינרי".
מלילי גם הביע תוכניות לפתיחת סניף נוסף של אחת ממסעדותיו בהרצליה פיתוח ובהמשך בירושלים, עם קונספט חדש המבוסס על ניסיונו רב השנים וההבנה המעמיקה של הקהל הישראלי.
יריב ענבר (נולד ב-1977) הוא שם העט של איש קהילת המודיעין וסופר ישראלי, ששמו אסור בפרסום.
ענבר נולד ב-1977 בטבריה, והתחנך בפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה.
ענבר התגייס ב-1995 לחטיבת הצנחנים, ושירת בתפקידי מפתח רגישים שונים בקהילת המודיעין הישראלית עד שנת 2011.
לאחר עזיבת קהילת המודיעין עסק ענבר בפעילות יזמית ובייעוץ בתחומי המודיעין והלחימה בטרור.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו הראשון, המטרה מקדשת.
בעת פרסום הספר אסרו הצנזורה וועדת השרים למתן היתר לפרסומים על ענבר לפרסם את הספר תחת שמו האמיתי.
בשנת 2018 יצא לאור ספרו השני, הסדק, שתורגם לאנגלית על ידי דלית שמואלי.
בשנת 2024 זכה הספר המתורגם בפרס הלאומי לספרים יהודיים לספרות מקור עברית מתורגמת.
בשנת 2024 יצא לאור ספרו השלישי, לחישת הזאב.
הספר תורגם לאנגלית על ידי דלית שמואלי.
ספריו של ענבר הם מותחני ריגול ופסיכולוגיה, ועלילותיהם נוגעות בסוגיות הקשורות למציאות הגאופוליטית בישראל ובאתגרים שונים בעולם הביון.
סגנון הכתיבה של ענבר תואר כקולח וענייני, וכן כבעל מורכבות בשלה שיש בה להפתיע את הקורא המנוסה.
כמו כן שובח על התיאור המציאותי של קהילת המודיעין הישראלית ומערכת היחסים שלה עם מקבלי ההחלטות.
המטרה מקדשת (2016), ידיעות ספרים
הסדק (2018), ידיעות ספרים, תורגם לאנגלית כ-Operation Bethlehem
לחישת הזאב (2024), ידיעות ספרים, תורגם לאנגלית כ-Behind the Trigger
יריד הוא התכנסות של אנשים שנועדה להצגת סחורה, למסחר בה ולצורכי בידור.
ניתן לראות ביריד סוג של פסטיבל.
בניגוד לשווקים, ירידים מתכנסים באופן חד או דו שנתי.
מסורת הירידים התפתחה באימפריה הרומית וזכתה להתחדשות באופן נרחב באירופה בימי הביניים.
באופן מסורתי שירתו הירידים תפקיד חשוב בכלכלה המקומית באמצעות ריכוז פעילות כלכלית בענף מסוים במרחב גאוגרפי גדול יותר מאשר הסביבה המקומית בה ייוצר אותו ענף.
הירידים שימשו אם כן לפתרון בעיית ההפצה של מוצרים בעלי פוטנציאל מסחרי רחב.
עריכת ירידים היא מסורת בת מאות שנים וקהילות רבות מחזיקות שטחים המיועדים במיוחד למטרה זאת.
במקומות בהם אין שטח ייעודי לעריכת יריד נהוג לערכו במגוון מקומות ציבוריים כגון רחובות, כיכרות, וגנים ציבוריים.
באופן מסורתי נערכו ירידים רבים בחצרות כנסייה או בכיכרות ציבוריים בסמוך.
לרוב נערך יריד בסמיכות למאורע חשוב, כדוגמת מאורע היסטורי מקומי, מאורע עונתי (למשל, תחילת בציר הענבים), או בסמוך לחג (למשל פורים).
הירידים האירופאיים התפתחו בעיקרם מסביב לימים קדושים נוצריים.
הפעילויות ביריד הן מגוונות ומשתנות ממועד למועד ומתרבות לתרבות.
דוגמאות לפעילויות נהוגות הן הצגת חיות, קיום שוק, הצגות רחוב, מכירות פומביות, זמרה, טעימות מזון ורכישת אוכל רחוב.
התפקדות למפלגות ועוד פעילויות רבות אחרות.
הפעילות ביריד עברה שינוי נרחב לאורך ההיסטוריה עם העלמות תפקידם הכלכלי-מסחרי של מרב הירידים.
בתקופה המודרנית מתפקדים הירידים בעיקר כמרחב שעשועים ובילוי מאשר מרחב כלכלי-מסחרי.
היריד מהווה מאורע חברתי בו אנשים, חברים, ומוכרים נפגשים ונהנים.
לעיתים ישנה לירידים חשיבות עסקית ואנשי עסקים מציגים בו טכנולוגיות חדישות או מיכון חדיש, דוגמה ליריד בעל חשיבות עסקית וביטחונית הוא ה-סלון האווירי הנערך בצרפת בו מוצגים מיטב המטוסים הצבאיים והאזרחיים.
מאורעות הדומים ליריד בדרגה זו או אחרת התקיימו ככל הנראה משחר ההיסטוריה האנושית וקשה לקבוע מתי והיכן החל מנהג זה.
ברומא העתיקה נערכו ירידים מרכזיים, יום בו נערך יריד שכזה הוכרז כיום חג, ולא היה נהוג לעבוד במהלכו.
הרומאים יזמו ירידים חדשים בפרובינציות הרומאיות באזורי אירופה על מנת להמריץ ולעודד פעילות מסחרית.
עם שקיעת האימפריה הרומית במערב נעלמה כמעט כלל הפעילות המסחרית באירופה ובתוכה גם הירידים.
עם עלייתו לשלטון של קרל הגדול בסוף המאה ה-7 התחדשה פעילות מסחרית באירופה המערבית ונוסד אחד הירידים המסחריים הראשונים באירופה של ימי הביניים – יריד סיינט דניס ליד פריז.
בהמשך ימי הביניים ותחילת העת החדשה התפתחו עוד מאות רבות של ירידים בכל רחבי אירופה.
בקרב עמים נוצריים היה נהוג לערוך יריד במקביל למאורעות טקסיים, כפתיחת כנסייה, אנשי עסקים היו מנצלים את ההתקהלות והאווירה על מנת למכור את מרכולתם לעיתים אף בתוך חצר הכנסייה עצמה.
מנהג זה נפסק כמעט במלואו עם עלייתו לשלטון של הנרי ה-6 שכן הירידים הפכו לעיתים קרובות למרחבים של הפרות סדר ומהומות.
הזכות לערוך יריד ניתנה בצו מלכותי מיוחד.
בתחילה ניתנו צווים המתירים עריכת ירידים בערים בהן שלט מושל חזק או מנהיג דתי בעל השפעה רבה על האוכלוסייה.
בהמשך, ניתנו היתרים לעריכת ירידים בחגים מסוימים או לרגל שחרור אסירים מבתי הסוהר.
לאחר פרק זמן מסוים בעקבות ריבוי הירידים נכלל בכל יריד בית משפט שהוקם במיוחד לפרק הזמן בו נערך היריד.
בית משפט זה שנקרא Piepowder Court או ה-Pie Poudre היה בעל אחריות שיפוטית על כלל הפעילות המסחרית וההתנהגות הפלילית בתוך גבולות היריד שהיו בעלי תוקף משפטי.
לחלק מהירידים ניתן היה להיכנס ללא דמי כניסה ולחלק מהם היה ניתן להיכנס בתשלום בלבד.
לרגל ירידים שהכניסה אליהם חופשית נהוג היה להתיר כניסה לממלכה של סוחרים מארצות זרות, סוחרים אלה נחשבו לבני חסות של הממלכה וזכו להגנה במהלך שהייתם.
כל סחורה שהייתה מוכנסת לממלכה על מנת להמכר ביריד הייתה פטורה ממס ועיכובה היה אסור ונחשב לעבירה.
ירידים מסוג זה אושרו לרוב על ידי הנסיך.
הירידים תרמו רבות לכלכלת אירופה, במיוחד ירידים שנערכו במזרח התיכון ובארצות מרכז אירופה כדוגמת גרמניה.
בין הירידים המפורסמים בעולם נמצאים: יריד פרנקפורט, יריד נובי, יריד ריגה, יריד ליונס בנורמנדי, וירידי פורטו בלו, וורה קרוז באמריקה.
יריד ברתולומיאו בלונדון, אשר נוסד ב-1133 על ידי המלך הנרי ה-I משמש כרקע למחזה נודע של בן ג'ונסון.
"יריד המזרח" הוא יריד מסחרי בינלאומי שנערך בתל אביב בשנות ה-30, וכינויו של המתחם בו נבנו מבני הקבע של היריד.
מאז תחילת שנות ה-2000 פותח האזור, יחד עם נמל תל אביב הסמוך, כמתחם קניות ובילוי.
קדמו ליריד המזרח שורה של תערוכות וירידים שנערכו בתל אביב בשנים 1924–1929, ואורגנו ברובם על ידי חברת "מסחר ותעשייה" שהוקמה על ידי יזמים תל אביביים (אלכסנדר עזר יבזרוב, שלמה יפה ואברהם אידלסון).
את התערוכה הראשונה של תוצרת הארץ בתל אביב ארגן יהושע גורדון.
התערוכה הראשונה נערכה בקיץ 1923 בשלושה חדרים של "המועדון הציוני" בשדרות רוטשילד וזכתה להצלחה מפתיעה.
באפריל 1924 נערכה בבית הספר לבנים ברחוב אחד העם "התערוכה והיריד למען תוצרת הארץ", והיא סללה את הדרך לחמשת הירידים הבאים, שנערכו במתחם שהעמידה עיריית תל אביב לרשות היזמים, במגרש שומם בדרום העיר הקטנה דאז.
המתחם שכן בין מסילת הרכבת דאז (רחוב הרכבת כיום) מצפון, רחוב הנגב מדרום, רחוב סולומון במזרח, ורחוב דרך מנחם בגין במערב (דרך פתח תקווה דאז), באזור התחנה המרכזית הישנה שנמצא כיום בין שני צדדיו של רחוב השפלה (כיום בנייני ההנהלה של החברה להגנת הטבע).
הירידים הבאים נערכו ב-1925, באפריל 1926 ובספטמבר 1926 תחת השם "היריד השלישי למזרח הקרוב בתל אביב".
בין המבקרים בירידים מאז 1924 היו הנציבים העליונים הרברט סמואל, הרברט פלומר, ג'ון צ'נסלור וארתור ווקופ וראשי עיריות יפו וירושלים הערבים.
מתחם יריד המזרח 1932 (שכונת נווה שאנן)
היריד ב-1932 היה הראשון שכונה "יריד המזרח", ועוצב לו סמל מיוחד, "הגמל המעופף", על ידי האדריכל הראשי של היריד, אריה אלחנני.
לכבוד היריד ניטעו בקצה הצפון-מערבי של שכונת נווה שאנן ברחוב השפלה עצי דקל מזן וושינגטוניה, ארבעה מהם נמצאים שם עד היום.
טקס הפתיחה של היריד נערך ב-7 באפריל 1932 בנוכחות הנציב העליון, ראשי ממשלת המנדט וקונסולים של מספר מדינות.
בתערוכה השתתפו חברות מ-24 מדינות שונות.
הירידים זכו להצלחה גוברת והולכת ופקדו אותם רבבות ולאחר מכן מאות אלפי יהודים, ערבים, אנגלים ותיירים רבים.
בזמן קיומו של יריד זה נחנכה, ב-7 בפברואר 1932, לראשונה בארץ ישראל, תחנת שידור ששידרה שידורי רדיו בשפה העברית: תחנה ארץ ישראלית למשלוח, שהופעלה על ידי מנחם אברמוביץ'.
היה זה ארבע שנים לפני שהחלו שידורי רדיו סדירים בארץ ישראל באמצעות קול ירושלים.
ככל שהתרחב היקף התערוכה, כך עלה הצורך בבניית מתחם קבע ליריד ולירידים נוספים.
הנציב העליון ווקופ, שתמך ביישוב העברי, התלהב מהרעיון והעביר שטח בחצי האי הירקוני בצפון העיר לצורך בניית המתחם.
ב-17 באוגוסט 1933 נערך טקס הנחת אבן הפינה למתחם היריד בהשתתפות ווקופ, מאיר דיזנגוף וראשי היישוב.
מתחם יריד המזרח 1934 (חצי האי הירקוני)
פתיחתו החגיגית של יריד המזרח של שנת 1934 הייתה ב־26 באפריל 1934 במגרשי התערוכה שבקצהו הצפוני של רחוב דיזנגוף בתל אביב, מה שקרוי כיום: רחוב התערוכה.
כיכר הכניסה ליריד נקראה "כיכר פלומר" על שם הנציב העליון הרברט פלומר.
ביריד נכלל גם ביתן לבנוני, שלדברי נשיא לבנון דאז נועד ל"טיפוח הידידות המסורתית בין שתי השכנות".
על הבניין בנה הפסל אהרן פריבר תבליט של עתיקות בעלבכ (אותו ניתן לראות גם כיום).
פסלים נוספים שעמדו ביריד היו "פסל אשת לוט", "פסל הזורע" (שניהם של הפסל זאב בן-צבי), "פסל הצבי" ו"פסל האישה".
כמו כן הושם דגש רב על אלמנטים עיצוביים כגון "תורני דגלים" שמילאו את צירי התנועה ביריד וגם "עמודי תאורה" שבראשם הוצבה פלטה עגולה ומתחתיה הוצבו זר נורות ליבון.
היריד האחרון נערך בשנת 1936. בשל מאורעות המרד הערבי הגדול, שהחלו כשבועיים לפני פתיחתו ואשר שיתקו את נמל יפו, היה זה יריד מצומצם, רחוק מאוד מהיקפו של קודמו.
אירועים רבים שתוכננו בוטלו ומציגים רבים ביטלו את השתתפותם.
יריד זה גרם לחברה שארגנה אותו הפסדים כספיים.
בעקבות התמשכות המאורעות ומלחמת העולם השנייה לא נערכו עוד ירידים במקום.
לאחר קום המדינה הוקם מתחם ירידים חלופי, מתחם גני התערוכה.
כשהוקם נמל תל אביב בסמוך למתחם בשנת 1936 שימשו מבני יריד המזרח כמחסנים זמניים, עד שהוקמו מחסני הקבע של הנמל.
הרחוב שהוביל אל הנמל נקרא בשם "שער ציון", שמו של הנמל שניתן לו בעת שנפתח.
בדצמבר 1936 נערך באחד מבנייני היריד הקונצרט הראשון של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של ארטורו טוסקניני.
מגרשי התערוכה החדשים בראשון-לציון (בית דגן)
לאחר קום המדינה בין השנים 1956 עד 1959 שימש מתחם מגרשי התערוכה בצומת בית דגן, הנמצא כיום בשטחו של "מכון וולקני", כמתחם תערוכות חדש עוד בטרם הוקם מרכז הירידים בצפון תל אביב.
התערוכה הבינלאומית לחקלאות, במסגרת הקונגרס הבינלאומי הרביעי של מגדלי פרי הדר התיכון
תערוכת הנשק – שלל מבצע סיני, חימוש צה"ל, ייצור תע"ש, מטוסי חיל האוויר
גם את מתחם זה תכנן האדריכל "אריה אלחנני" שתכנן את מתחם "יריד המזרח" ואת "מרכז הירידים" החדש.
מרכז הירידים והתערוכות החדש מול פארק הירקון
בשנת 1956 הוצע לחדש את יריד המזרח במיקום חדש בשדרות רוקח מעבר לנחל הירקון ביוזמת ראש העיר חיים לבנון, במטרה לפתוח את היריד כחלק מחגיגות העשור למדינת ישראל.
ב-1958 נרשמה חברת "יריד המזרח - חברה לתערוכות בע"מ" לבסוף נפתחו בשנת 1959 גני התערוכה החדשים ב"תערוכת 50 שנה לעיר תל אביב" ובתכנונו של מתכנן "יריד המזרח" המקורי האדריכל אריה אלחנני.
בשנת 1962 נערך שוב "יריד המזרח" ב"גני התערוכה החדשים".
ביריד השתתפו 800 חברות, כאשר זהות חלקם נשמרה בסוד עד פתיחת היריד מחשש ללחצים עליהם מצד מדינות ערב.
הפיתוח האורבני של אזור חצי האי הירקוני
את אזור חצי האי הירקוני רכשה בשנת 1933, "החברה לפיתוח תל אביב", חברה לתועלת הציבור שהוקמה בשנת 1932 לשם פיתוח המסחר והתעשייה בעיר, והייתה בבעלות עיריית תל אביב ומשקיעים פרטיים.
החברה החכירה את השטח לחברת "מסחר ותעשייה" ל-20 שנה והיא זו שהקימה את "יריד המזרח" ב-1935 רכשה החברה לפיתוח תל אביב רכשה את המבנים שהוקמו ביריד.
לאחר שיריד 1936 הסתיים בהפסדים כספיים, הושכרו הביתנים השונים לבתי מלאכה ותעשייה זעירה.
הפסלים ויצירות האמנות נעלמו (למעט פסל העובד העברי ששוחזר).
כיכר פלומר הפכה למגרש חניה.
במלחמת העולם השנייה הופקע המתחם על ידי הצבא הבריטי, והפך לבסיס אימונים, בו נערכו בין השאר אימוני כ"ג יורדי הסירה.
במלחמת העצמאות שימשו מבני המתחם כמחסנים של צה"ל.
עקב החובות שצברה עברה "החברה לפיתוח תל אביב" לבעלות משותפת של עיריית תל אביב והסוכנות היהודית ב-1964. והחל תהליך של שיקום ופינוי האזור.
באוגוסט 1971 אושרה התוכנית לפיתוח המתחם ונמל תל אביב הסמוך כאתר תיירות, ובספטמבר 1971 נחתם חוזה עם קבוצת משקיעים מארצות הברית להקמת פרויקט של מסחר, מגורים ומלונאות, הקמת מרינה גדולה ואי מלאכותי מול הנמל, בשם "מרינה סיטי" או "עיר ימים".
בשנת 1973 הופקע כל השטח של חצי האי הירקוני הכולל את שטח מגרשי התערוכה של יריד המזרח ונמל תל אביב שהיה מנוהל על ידי חברת אוצר מפעלי ים.
ההפקעה בוצעה על ידי חברת אתרים, חברה עירונית ממשלתית בבעלות שווה של עיריית תל אביב ומשרד התיירות.
מטרת ההפקעה הייתה מימוש הפרויקט.
החברה החלה לפנות את בעלי העסקים במתחם תמורת פיצוי כספי, אך מיד החל מאבק של בעלי העסקים באזור נגד ההפקעה ונגד הפרויקט.
חברת "אוצר מפעלי ים" גם התנגדה לתוכנית וב-1983 ביקשה הסוכנות להעביר את חלקה בחברה לפיתוח תל אביב לעיריית תל אביב.
במשך השנים פינתה חברת אתרים דיירים מוגנים מהמתחם, אך בסופו של דבר המטרה שלשמה בוצעה ההפקעה לא מומשה ואתרים לא הצליחה לבצע את הפרויקט.
ב-1988 הוחלט למכור את "החברה לפיתוח תל אביב", לאנשי העסקים יעקב נמרודי וגד זאבי שביקשו לממש את תוכניות הפיתוח.
הסוכנות היהודית שעדיין הייתה בעל מניות חברה, התנגדה למכירת החברה בלי שנערך מכרז פומבי וקידום תוכנית המתאר לאזור התעכב במשך שנים רבות.
עיריית תל אביב התעקשה למכור את חלקה, לאיש העסקים גד זאבי, ללא מכרז, בנימוק שהקרקע היא בבעלות חברה, ששותפות בה העירייה והסוכנות, ולא חלה על העסקה חובת המכרזים.
בשנת 2002, עתרה החברה לפיתוח תל אביב גם לבג"ץ כדי לבטל ההפקעה שביצעה חברת אתרים כדי לממש את העסקה עם זאבי.
פרויקט הפיתוח לא מומש והחברה לפיתוח תל אביב, שנשארה בבעלות עירונית, החלה בשנת 2006 בעבודות לשיקום האזור והפיכתו למתחם של קניות ובילוי, בעלות של 40 מיליון שקל.
החברה כיסתה את עלויות פיתוח השטחים הציבוריים, ואילו בעלי העסקים נשאו בעלות שיפוץ המבנים.
עבודות שיפוץ המתחם הסתיימו ב-2013.
בשנת 2011 החל מהלך של איחוד הבעלות במתחם תחת חברה אחת.
תחילה רכשה חברת "אתרים" (שכבר החזיקה בחלק הצפוני של חצי האי) את "החברה לפיתוח תל אביב".
ביוני 2016 הושלם המהלך, כאשר רשות החברות הממשלתיות ועיריית תל אביב חתמו על עסקת הפרדת החזקות, לאחר תהליך ממושך של משא ומתן.
במסגרת ההסכם מכרה המדינה לעירייה את החזקותיה בחברת אתרים (50%) וכן את החזקותיה בחברת אוצר מפעלי ים (83%) ובחברה לפיתוח יפו העתיקה (50%).
כך שמאז כל אזור החוף של תל אביב מוחזק ומנוהל תחת חברה עירונית אחת - "אתרים".
בשנת 2014 פונה פונה אחד העסקים הוותיקים במתחם תמורת 9.2 מיליון שקל, מוסך אולימפייה שהיה הדייר המוגן האחרון במתחם ופעל מאז 1944.
ב-2016 אירח האתר המשופץ את יריד האמנות צבע טרי.
העיצוב האדריכלי של יריד המזרח
בניגוד לגני התערוכה המחודשים שהוקמו בסגנון "פארק תערוכות" לאחר קום המדינה, ליריד המזרח היה אופי ברור של "עיר תערוכות" עם רחובות ומרחבים ציבוריים, דבר שהיה מאוד נפוץ בשנות ה-30 של המאה ה-20 בדומה מאוד אל מרכז התערוכה של כל רוסיה במוסקבה הבנוי בסגנון מתחם של רחובות.
שהוא כלל ביתנים המוקדשים למדינות ומרכזים כלכליים.
הכניסה הראשית אל המתחם נקראת: "כיכר פלומר" (במרכז רחוב התערוכה כיום) הקרויה על שם "הרברט פלומר" שהיה הנציב השני של ארץ ישראל מטעם המנדט הבריטי בין השנים 1925–1928, אחרי הרברט סמואל.
בכניסה ליריד המזרח מוצבות שתי לוחיות זיכרון:
לוחית זיכרון על התקפת אצ"ל ב-27 בדצמבר 1945 על המחנה הצבאי הבריטי שהיה במקום לשם החרמת נשק ותחמושת.
בפעולה נהרג לוחם האצ"ל דב שטרנגלז.
לוחית זיכרון ל"מכון הסניף" של תע"ש שהיה בביתן הרומני בשנים 1942–1947 ובו יוצרו חלקי תת-מקלעים ומכונות ייצור למפעלי תע"ש.
פסל "הגמל המעופף" - שימש כסמל היריד והוצב בכניסה ליריד בכיכר פלומר.
עוצב על ידי האדריכל אריה אלחנני.
פסל הפועל העברי - גם הוא יצירתו של אריה אלחנני, פסל בטון שהוצב בקצה כיכר פלומר, ואשר סימל את רוח העבודה העברית.
הפסל שוחזר בשנת 1989 על ידי עיריית תל אביב.
"פסל הצבי" - סימל את ארץ התנ"ך והוצב בסמוך אל ביתן תוצרת חוץ.
"פסל האישה" - פסל שהוצב בכניסה אל ביתן האישה.
"פסל אשת לוט" (של זאב בן-צבי) - הוצב בסמוך אל קפה גלינה.
"פסל הזורע" - יצירתו של זאב בן-צבי שהוצב בביתן ויצו וסימל את הרוח החקלאית.
"כנפי העיר" - הוצב באוקטובר 2012 בשטח יריד המזרח המתחדש, תרומת עיריית מקסיקו סיטי לתל אביב.
מבנים, ביתנים ואתרים ביריד המזרח
שם שנת בנייה אדריכלות הערות תצלום כיכר פלומר (תל אביב) הכניסה הראשית אל מתחם היריד.
השם "פלומר" נשאר כמו שהיה בתחילה והמיבנים בצורת "ר" שהיו בכניסה נהרסו בחלקם ועברו שיפוץ לאחר שיקום המתחם .
הגמל המעופף אריה אלחנני נהרס.סמלו של היריד שהוקם בכיכר פלומר בכניסה הראשית אל היריד.
כיום הוא מופיע בסמליל של מרכז הירידים והקונגרסים בישראל ופסל שלו נמצא בכניסה לביתן 1 שם.
ביתן עיר מודיעין נהרס באופן חלקי.
המבנה המזרחי בכיכר הכניסה הראשית "כיכר פלומר" ארמון תוצרת הארץ 1934 ריכרד קאופמן נהרס חלקית.המבנה המרכזי של יריד המזרח, שנבנה על שטח של 3,400 מ"ר, עוצב בצורת ספינה שחזיתה פנתה מזרחה.
מן המבנה המקורי שרד רק ה"חרטום" או האפסיס.
ארמון תוצרת חוץ אריה אלחנני נהרס בחלקו.
מבנה זה הורכב למעשה משלושה מבנים: "הביתן האיטלקי", "הביתן הזר" ו"הביתן הצרפתי", שלושת המבנים אופיינו בסגנון מודרני מובהק.
ב-26 בדצמבר 1936 נערכה במבנה זה הופעת הבכורה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
ביתן המוסדות הלאומיים / ביתן לבנון 1936 נהרס בחלקומן המבנה המקורי נותר ביתן קטן מעוגל, הצמוד למבנה גלידה מונטנה, ועליו תבליט המציג את עתיקות בעלבכ מאת הפסל אהרן פריבר.
ביתן ההסתדרות 1934 אריה שרון נהרס.מבנה בסגנון קונסטרוקטיבי.
תצוגת הביתן עוצבה בשנת 1934 על ידי משה רביב, וכללה תצלומים וטקסטים שתיארו את התפתחות הפעילות של ההסתדרות בארץ ישראל.
לוריא נהרס.ביתן בריטיש טומסון יוסטון נהרס.
ביתן בריטניה נהרס ביתן איטליה נהרס ביתן בלגיה שרל ורשל נהרס.מבנה בסגנון חצי באוהאוס וסגנון חצי אקלקטי.
ביתן נורווגיה / ביתן האישה אריה אלחנני ביתן צ'כיה ריכרד פסובסקי נהרס.
במבנה זה פעל בשנים 1942 - 1947 מפעל תע"ש שכונה "הסניף" ובו יוצרו חלקים לתת מקלע.
שלט על כך נמצא במקום.
לוריא נהרס בחלקו.הביתן נבנה כמבנה אורך מלבני שבצידו האחד אפסיס.
בשנות השישים של המאה ה-20 הוקמה במקום "גלידה מונטנה".
בשנת 2013 החל שיפוץ מקיף בבניין וסככת הפח והסורגים שנוספו לבניין במשך השנים הוסרו.
ביתן פולין הפועל העברי 1934 אריה אלחנני שוחזר בשנת 1989 קפה גלינה 1934 ג'ניה אוורבוך, אלזה גדעוני, שלמה גינזבורג נהרס."קפה גלינה" הוקם במסגרת היריד של שנת 1934 במבנה מעוגל בן שתי קומות.
הוא פעל עד לשנת 1949, אז נסגר הנמל.
כיום פועל במתחם "יריד המזרח" בית קפה הנושא שם זה, אך במבנה שונה ממבנה בית הקפה המקורי.
גשר ארתור ווקופ 1937 שרד.גשר להולכי רגל שהוקם בשנת 1937 מעל שפך הירקון כדי לחבר את תחנת הכוח עם הנמל.
מגדלור שפך הירקון 1935 שרד ושופץ בשנת 2013.מגדלור שהוקם בצמוד אל תל כודאדי בשפך הירקון עם פתיחת נמל תל אביב.
אצטדיון המכביה 1932 ג'ניה אוורבוך נהרס.האצטדיון נבנה לקראת משחקי המכביה הראשונה שנערכו במרץ 1932. האצטדיון הכיל כ-5,000 מקומות ישיבה (בטריבונות עץ) וכ-15,000 מקומות עמידה.
יריד רנסאנס או פסטיבל רנסאנס הוא יריד אשר נערך בחוץ בחודשי הקיץ בסופי השבוע, בעיקר בארצות הברית.
היריד מכיל אטרקציות שונות, בדרנים מחופשים, מתקני שעשועים, הצגות תיאטרון, אומנות ומלאכות יד למכירה, דוכני מזון – כולם באווירת תקופת ימי הביניים.
כל הבדרנים ביריד לבושים בבגדי תקופת ימי הביניים.
ירידי הרנסאנס מעודדים גם את המבקרים להגיע ליריד מחופשים בבגדי ימי הביניים או בתחפושות מעולם הפנטזיה.
חלק מהירידים אף מציעים מתחם למחנאות לטובת המבקרים אשר מעוניינים להישאר יותר מיום אחד.
לעיתים רבות ירידים מסוימים בוחרים להתמקד בתקופה היסטורית מסוימת, לרוב תקופת המלכות של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה.
ירידים אחרים בוחרים להתמקד בתקופה מוקדמת מעט יותר כגון תקופת המלכות של הנרי השמיני, מלך אנגליה או בתקופת ימי הביניים במדינות אחרות כגון צרפת.
חלק מהירידים אף מתמקדים בתקופות מוקדמות יותר – כגון תקופת הויקינגים או תקופות מאוחרות יותר כגון שודדי הים של המאה ה-18.
יריד ההבלים הוא רומן מאת הסופר האנגלי ויליאם מייקפיס תאקרי שפורסם לראשונה בשנים 1847 - 1848. הרומן מתאר בצורה סאטירית את החברה האנגלית במאה התשע עשרה.
השם לקוח מתוך "מסעות ההלך", ספרו האלגורי של ג'ון באניין שפורסם ב-1678, והיה פופולרי בתקופה שתאקרי כתב את ספרו.
יריד ההבלים ב"מסעות ההלך" מתייחס ליריד נצחי הנערך בעיר הנקראת ואניטי (אחת המשמעויות של המלה באנגלית היא הבל), והמסמל את החטא שבחיבור לדברים גשמיים.
הרומן נחשב לקלאסיקה ספרותית, והווה מקור השראה למספר סרטים.
בקי שארפ ואמיליה סדלי הן שתי צעירות המסיימות את לימודיהן בבית הספר לבנות של מיס פיקרטון.
בקי היא בת לצייר עני ותאלץ לעבוד לפרנסתה כאומנת.
היא מתוארת כבחורה פקחית וערמומית אשר נחושה בדעתה לסלול לעצמה דרך לחברה הגבוהה.
אמיליה היא בת למשפחה אמידה, טובת לב וחביבה אך מוצגת כתמימה ופתיה.
אמיליה מזמינה את בקי לשהות בביתה שבכיכר ראסל.
בקי מוצגת בפני בני המשפחה הוריה של אמיליה, אחיה ג'וסף סדלי וקפטן ג'ורג' אוסבורן.
ג'ורג' הוא חתנה המיועד של אמיליה, אף על פי שהם אינם מאורסים באופן רשמי.
ג'וס הוא טיפוס מגושם ורברבן, הוא עובד בחברת הודו המזרחית, ובעל רכוש רב.
בקי מנסה לפתות את ג'וס שיציע לה נישואין, אך הדבר לא עולה בידה בגלל התערבותו של קפטן אוסבורן ובגלל ביישנותו של ג'וס עצמו, והמבוכה שהוא גורם כשהוא משתכר בעת בילוי משותף בווקסהול.
בקי נאלצת לעזוב את משפחת סדלי ומתחילה לעבוד כאומנת לבנותיו של הברונט סר פיט קרולי, אדם גס והולל.
סר פיט נכבש בקסמיה של בקי, ואחרי מותה בטרם עת של אשתו השנייה הוא מציע לבקי נישואים.
לצערה של בקי היא אינה יכולה להיענות לו, כי היא התחתנה בסתר עם בנו הצעיר רודון קרולי.
מיס קרולי היא אחותו הבכורה של סר פיט, רווקה מזדקנת ועשירה מאוד, הונה מסתכם בכ-70,000 פאונד.
כל בני משפחת קרולי מתחרים ללא בושה זה בזה בניסיון לרכוש את ליבה וחיבתה של מיס קרולי, כדי לזכות בירושה הגדולה שתשאיר אחריה.
בתחילה נראה שרודון קרולי הוא האחיין המועדף עליה, וגם בקי מצליחה לחבב את עצמה על מיס קרולי ולתפוס את מקומה של המלווה הנאמנה שלה, מיס בריגס.
אבל הידיעה על נישואי בקי ורודון מרגיזה את מיס קרולי, היא מנשלת את רודון מהירושה, ומורישה את כל רכושה לאחיו הבכור, הקרוי אף הוא פיט קרולי.
הזוג הצעיר, בקי ורודון, מנסים לשווא להתפייס עם מיס קרולי, היא מסכימה להפגש עם אחיינה אך מסרבת בתוקף לשנות את הצוואה שלה.
בעוד בקי שארפ מטפסת בסולם החברתי, מצבה הכלכלי של משפחת סדלי מדרדר, אביה של אמיליה, ג'ון סדלי, פושט רגל.
הקשרים שבין משפחת סדלי ומשפחת אוסבורן מתנתקים, וג'ון אוסבורן אביו של ג'ורג', אוסר על בנו להתחתן עם אמיליה.
ג'ורג' מחליט לבסוף להמרות את פי אביו ולשאת לאישה את אמיליה, בעיקר בגלל הלחץ של חברו הטוב, ויליאם דובין שמדרבן אותו לעשות את המעשה הראוי.
כתוצאה מכך ג'ון אוסבורן מנשל את בנו מהירושה.
כל זה מתרחש בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
ג'ורג' ואמיליה מבלים את ירח הדבש שלהם בברייטון, ושם הם פוגשים את בקי ורודון קרולי.
לאוסבורן, אף על פי שהתחתן לפני זמן קצר, מתחיל להמאס מאשתו, והוא מתחיל לפלרטט עם בקי, היא מצדה מעודדת אותו בכך.
חופשתם מופרעת כאשר הם מקבלים הוראות לצאת ולהיערך למלחמה בבריסל.
בבריסל נערך נשף גדול ערב היציאה לקרב (נשף המבוסס על הנשף של הדוכסית מריצ'מונד שנערך ערב הקרב בווטרלו), ג'ורג' שולח לבקי פתק ומציע לה לברוח אתו.
זמן קצר אחר כך הוא מתחרט על כך ומתפייס עם אמיליה, שנפגעת עמוקות מתשומת הלב שהוא מעניק לחברתה לשעבר.
בבוקר המחרת ג'ורג', קפטן קרולי ודובין נשלחים לקרב בווטרלו, דעתה של אמיליה כמעט נטרפת עליה.
לעומתה בקי נפרדת מבעלה באדישות.
בקי מנסה לנחם את אמיליה, אך זאת מגיבה בכעס ובגועל מהפלירט שבין בקי וג'ורג' וחוסר האכפתיות של בקי מבעלה רודון.
בקי נוטרת לאמיליה על הפגיעה בכבודה, והקשר בין שתי החברות ניתק לשנים רבות.
בקי גם אינה מודאגת ביותר מתוצאות המלחמה.
אם נפוליאון ינצח, היא מתכננת להיות פילגש של אחד המצביאים שלו.
בינתיים היא מרוויחה כסף רב כשהיא מוכרת את המרכבה והסוסים במחירים מופקעים לבריטים הנסים בבהלה מהעיר, כאשר הבלגים מפגינים בגלוי את אהדתם לנפוליאון.
קפטן קרולי ודובין חוזרים מהקרב, אבל ג'ורג' אוסבורן נהרג בקרב.
אחרי מותו נולד בנו, שנקרא גם הוא ג'ורג'.
אמיליה חוזרת לחיות עם הוריה, ודובין שהוא הסנדק של ג'ורג'י הקטן, מתחיל להביע את אהבתו לאלמנה הצעירה, בגילויים של חיבה לה ולבנה.
בין השאר הוא קונה לאמיליה את הפסנתר הישן שלה שנמכר במכירה פומבית כאשר אביה פשט את הרגל.
אמיליה חושבת בטעות שג'ורג', בעלה, הוא זה שקנה את הפסנתר.
היא אינה משיבה לדובין אהבה, כיוון שהיא עדיין מאוהבת בבעלה המת.
בעצב רב עוזב דובין את אנגליה, ועובר להתגורר בהודו במשך שנים רבות.
גם בקי יולדת בן, שנקרא רודון על שם אביו.
בניגוד לאמיליה שהיא אם מסורה ומפנקת את בנה, בקי מתייחסת לבנה בקרירות ובריחוק.
היא ממשיכה לטפס בסולם החברתי, מיד אחרי המלחמה בחברה הפריזאית, ואחר כך בלונדון שם היא הופכת לבת חסותו של המרקיז סטיין, המציג אותה בפני החברה הגבוהה.
למרות מוצאה הפשוט, היא ממשיכה להצליח ולבסוף היא מוצגת בחצר המלוכה לפני נסיך העצר בכבודו ובעצמו.
למראית עין רודון ובקי מבוססים היטב מבחינה כלכלית, אך רמת החיים הגבוהה שהם חיים בה היא רק אשליה.
רודון מהמר כבד, ומרוויח כספים במשחק הביליארד.
נרמז גם שהוא מרמה במשחקי קלפים.
בקי מקבלת מתנות של תכשיטים וכספים ממעריציה, ומוכרת אותם תמורת מזומנים.
היא מרבה ללוות כספים ממקורביה, ולעיתים רחוקות היא פורעת את חשבונותיה.
בני הזוג חיים בעיקר על אשראי, ורודון טיפש מידי מכדי להבין את ההשפעה ההרסנית של החובות שלו על האנשים שמהם הוא לווה.
בקי מודעת לכך שאורח חייהם הבזבזני הביאו לפשיטת רגל של לפחות שני אנשים.
מיס בריגס שאת כספה בקי מבזבזת, ובעל הבית שלהם ראגלס, שהיה בעבר רב משרתים של משפחת קרולי, והוא השקיע את כל חסכונותיו בבית שבקי ורודון שוכרים ממנו, אבל לא משלמים עבורו.
בקי מרמה את כל הסוחרים שהיא קונה מהם, חנוונים, תופרות, פונדקאים ויצרני כובעים.
הם מצליחים להונות את הסוחרים על ידי כך שהם גורמים להם להאמין שרודון יקבל ירושה ממיס קרולי, או קצבה גדולה מסר פיט.
בסופו של דבר בקי נחשדת בכך שיש לה פרשת אהבים עם המרקיז סטיין, לכאורה בידיעתו ובעידודו של רודון.
בשיא הצלחתה, מתגלה פרשת האהבים והקשר הפיננסי שבין בקי למרקיז סטיין העשיר ובעל ההשפעה.
רודון נעצר בגלל חוב, ובקי לא מגיעה לשחרר אותו למרות בקשתו המפורשת.
ליידי ג'יין שהיא גיסתו של רודון היא זאת המשחררת אותו בערבות.
רודון מגיע לביתו ומפתיע את בקי ואת המרקיז.
רודון מזמין את המרקיז לדו-קרב, אך בסופו של דבר הוא מקבל משרה של מושל באי קובנטרי, ועוזב את אשתו.
הלורד סטיין מזהיר את בקי, שאיבדה את בעלה ואת כל אמינותה, לא להישאר באנגליה.
היא מתחילה לנדוד ברחבי אירופה.
רודון הקטן, בנם של בקי ורודון, נמסר לטיפולם של דודו ודודתו, פיט קרולי וליידי ג'יין.
בכל מקום שבקי מגיעה אליו היא נתקלת ב"צלו" של הלורד סטיין, בכל פעם שהיא מתחילה להתקבל בחברה, מישהו שמכיר אותו מהעבר מפיץ עליה שמועות, והמוניטין שלה נפגע שוב.
ג'ון אוסבורן, אביו של ג'ורג', מתרצה אחרי שנים אחדות להכיר בנכדו, ג'ורג' הקטן, והוא לוקח אותו שיגדל בביתו.
אמיליה המעריצה את בנה ומתקשה להפרד ממנו, מבינה שלבנה יש סיכוי לחיים הרבה יותר טובים אצל סבו מאשר אתה ועם הוריה שחיים בדוחק רב.
אחרי שתים עשרה שנים בניכר, ויליאם דובין וג'וס סדלי חוזרים לאנגליה.
דובין מצהיר שאין שינוי באהבתו לאמיליה, אך היא מצידה למרות החיבה שהיא רוחשת לדובין, אינה יכולה לשכוח את זכר בעלה המנוח.
דובין מתידד עם ג'ורג' הקטן, וטוב-לבו ואופיו התקיף משפיעים לטובה על הילד המפונק.
דובין מנסה לתווך בין אמיליה לבין חמיה.
הם אינם נפגשים בגלל מותו של ג'ון סדלי, אביה של אמיליה.
זמן קצר אחר כך מת גם ג'ון אוסבורן, ומתברר שהוא שינה את צוואתו והוריש לנכדו את מחצית הונו, ולאמיליה העניק קצבה שנתית.
שאר הונו מחולק בין בנותיו, מיס אוסבורן ומרת בולוק.
אחרי מותו של מר אוסבורן הזקן, אמיליה עם בנה ג'ורג' אחיה ג'וסף ודובין, יוצאים למסע בגרמניה.
הם נתקלים בבקי כשהיא חסרת כל.
בקי פוגשת את ג'ורג' בשולחן קלפים בקזינו והיא מצליחה שוב לשבות את לבו של ג'וס סדלי.
היא שותה לשכרה, קולה אינו ערב כבעבר, וגם הופעתה אינה נאה כשהייתה.
היא מבלה בחברת רמאים ונוכלים.
הסופר מרמז שבקי עוסקת במעשים מפוקפקים יותר מאשר רמאות בקלפים, אך אינו מפרט על כך.
בעקבות תחינות רבות של ג'וס, אמיליה מסכימה להתפייס עם בקי (במיוחד אחרי שהיא שומעת על ניתוקה של בקי מבנה), למורת רוחו הרבה של דובין.
דובין ואמיליה רבים, ודובין מבין שהוא מבזבז את זמנו על מישהי שהיא שטחית מלהבין את עומק אהבתו.
ברגע של ייסורי מצפון, בקי מראה לאמיליה את הפתק שכתב לה ג'ורג' (בעלה המנוח), והציע לה לברוח אתו.
הוכחה זאת מנפצת את דמותו האידיאלית של ג'ורג' בדמיונה של אמיליה, אבל מתברר שעוד לפני כן היא כבר שלחה מכתב לדובין המצהיר על אהבתה אליו.
בקי מחדשת את נסיונותיה לפתות את ג'וס, ולהשיג שליטה עליו.
הוא מת בסופו של דבר ממחלה מסתורית, אחרי שביטח את חייו לטובת בקי.
באחד האיורים המקוריים לרומן שצייר תאקרי, נראית בקי מסתתרת מאחורי וילון ובידה בקבוקון.
הכיתוב לתמונה הוא "בקי מופיעה בשנית בתפקיד קליטמנסטרה" (באחד הפרקים הקודמים ברומן היא גילמה את דמותה של קליטמנסטרה במסיבה בה שחקו בחידון תנועות).
נראה שבעקבות מותו של ג'וס סדלי, בקי מתעשרת.
רודון מת שבועות אחדים לפני שאחיו הבכור מת, ומכיוון שהבן של סר פיט מת בילדותו, תואר הברונט עובר לבנם של רודון ובקי.
בקי לא זוכה להיות ליידי קרולי, אם כי היא השתמשה בתואר הזה בהמשך חייה.
נודע לקורא שאף על פי שדובין התחתן עם אמיליה, ומתייחס אליה תמיד באדיבות רבה, הוא אינו אוהב אותה כבעבר, הוא אוהב יותר את בתו הקטנה.
הופעתה הסופית של בקי בספר היא כמוכרת תכשיטים זולים ביריד, כפי הנראה היא בזבזה את ההון שהוריש לה ג'וס סדלי.
רֶבֶּקָה שארפ היא גיבורת הרומן, או ליתר דיוק אנטי-גיבורה, היא צעירה פקחית, מוכשרת ויפה.
היא מתוארת כבעלת גוף קטן, שיערה בצבע החול ועיניה ירוקות.
בקי שולטת היטב בשפות אנגלית וצרפתית, קולה ערב לאוזן, היא מנגנת בפסנתר ומגלה כישרון משחק.
היא לחלוטין חסרת מצפון ואינה מוסרית.
נראה שהיא אינה מסוגלת להתחבר לאחרים, והיא משקרת בקלות ועושה הכל כדי להשיג את מבוקשה.
בקי היא מניפולטיבית, תכונה שבולטת אצלה כבר מהפרקים הראשונים בהם היא מנסה לפתות את ג'וס סדלי.
בקי שואפת יותר מכל לביטחון כלכלי וחברתי, דבר שהיה חסר לה עוד מילדותה.
כמעט כל מעשיה הם כדי להבטיח לעצמה מעמד חברתי יציב, אחרי שהיא מתחתנת עם רודון היא מנסה לקדם את מעמדם כזוג נשוי.
היא מנסה ללא לאות לשפר את מעמדו של רודון גם על ידי פלרטוטים עם מפקדו ג'נרל טופטו, או עם המרקיז סטיין כדי שייתן לרודון משרה.
היא משתמשת בנשיותה כדי לפתות את הגברים המשחקים קלפים עם בעלה, ולהקל עליו לרמות אותם.
מבחינתה של בקי, נישואיה בסתר לרודון היו משגה.
כמו גם בריחתה מביתה של מיס קרולי, במקום לבקש את סליחתה.
אחרי החתונה בקי אינה מצליחה יותר להפעיל את קסמיה על מיס קרולי, ורודון אינו זוכה בירושה הגדולה שקיווה לקבל.
רוב הנשים שמכירות אותה, כמו ליידי ג'יין האחיות של דובין וליידי סטיין, אינן הולכות שולל אחרי התחבולות שלה, יוצאות מן הכלל הזה הן מיס קרולי (בהתחלה) ואמיליה סדלי.
לבקי אין שום רגש של אהבה לבנה הקטן.
היא לרוב מתעלמת ממנו, ושולחת אותו לפנימיה כשהוא מפריע לתוכניותיה.
היא מפגינה רגשות אמהיים רק כאשר היא נמצאת בחברת נשים כמו ליידי ג'יין, כדי לעורר את אהדתן.
אמיליה היא ההפך הגמור מבקי.
היא חיוורת פנים, פסיבית ומסורה בכל לבה לבעלה ולבנה.
היא מתחתנת עם ג'ורג' בניגוד לרצון אביו, וכאשר ג'ורג' נהרג בקרב ווטרלו, היא נאלצת לגדל את בנה הקטן בבית הוריה בחוסר כל.
אביה שולט לחלוטין בחייה, והוא מבזבז בעסקים כושלים את הקצבה המצומצמת שארגנו עבורה חבריו של ג'ורג' אחרי מותו.
אחרי מותו של ג'ורג' אמיליה מתחילה להיות אובססיבית באהבתה לבנה ובשימור זכרו של בעלה.
היא מתעלמת מחיזוריו של דובין, הנמשכים שנים רבות, עד שבסופו של דבר הוא עוזב אותה.
לאחר שבקי מראה לאמיליה את המכתב ששלח לה ג'ורג', בו הוא מציע לבקי לברוח יחד אתו, רק אז מתנפצת האשליה בדמיונה של אמיליה והיא מבינה שבעלה לא היה קדוש כפי שהאמינה כל השנים, והיא מתחילה לקלוט את טוב לבו של דובין.
בסוף הרומן היא מתחתנת עם דובין.
רודון קרולי הוא הצעיר מבין שני בניו של סר פיט קרולי.
הוא קצין פרשים קל-דעת, והאחיין המועדף על מיס קרולי, דודתו העשירה, שנוטה להוריש לו את כל רכושה.
נישואיו לבקי שהיא במעמד חברתי נמוך בהרבה משלו, הרגיזו את דודתו וגרמו לנתק מוחלט ביניהם.
היא משנה את צוואתה כך שאחיו הבכור פיט קרולי זוכה בכל הירושה.
פיט שכבר קבל בירושה את האחוזה של אביו שמת, הופך לעשיר מאוד, ורודון נותר עני למדי.
רודון הוא בעל כוונות טובות, אך כשרונותיו מסתכמים בהימורים ובסיף.
הוא מומחה במשחקי קלפים ובביליארד, אמנם לא תמיד הוא מנצח במשחקים, אבל בדרך כלל הוא מצליח להרוויח כסף קל מיריבים פחות מוכשרים ממנו.
הוא שקוע בחובות, אם כי לרוב לא בשביל עצמו אלא בגלל ההוצאות הכספיות של בקי.
הוא גם אינו מוכשר במיוחד בתור קצין בצבא, והוא מרוצה מכך שבקי דואגת לקידומו הצבאי.
הוא מודע לכך שגברים נמשכים לבקי, אבל הוא מאמין שהמוניטין שלה הוא ללא רבב.
יש הבטוחים שיש לה קשרים רומנטיים עם הגנרל טופטו וגברים נוספים, אך איש אינו רומז על כך לרודון, בחשש ממזגו הסוער ונטייתו לצאת לדו-קרב כשהוא חושב שכבודו נפגע.
אחרים, כדוגמת המרקיז סטיין, בטוחים שרודון ובקי שותפים יחד במזימה כדי לזכות ברווח כספי מהגברים שבקי מפתה.
אחרי שרודון מגלה את האמת על בקי, הוא עוזב אותה ומקבל משרה מעבר לים.
הוא משאיר את בנו לטיפולם של אחיו סר פיט וגיסתו ליידי ג'יין.
הבן הבכור של סר פיט, יורש מאביו את התואר ברונט ואת האחוזה "קווינס קרולי".
הוא גם מקבל בירושה את כל הונה של דודתו, מיס קרולי.
פיט קרולי הוא אדוק באמונתו, ובעל שאיפות פוליטיות, אם כי לא רבים מעריכים את תבונתו ואת דברי החוכמה שלו, אולי בצדק.
הוא מלא בחשיבות עצמית ובקי מצליחה לנצל את חולשותיו כשהיא מחמיאה לו ומגלה עניין בפמפלטים שהוא כותב.
פיט שמרני וקפדן באופיו, הוא אינו נוקף אצבע כדי לעזור לאחיו ולאשתו גם בזמנים הקשים ביותר, בעיקר מאחר שאשתו, ליידי ג'יין, שונאת את בקי.
מיס קרולי הקשישה והעשירה היא הדודה האהובה על כולם.
רודון ופיט (כמו שאר בני המשפחה) מנסים לשאת חן בעיניה, בתחילה רודון הוא האחיין המועדף עליה והיא מבטיחה לו את כל רכושה, עד שהוא מתחתן עם בקי.
מיס קרולי אוהבת להיות בחברתה של בקי, היא חושבת שבקי משעשעת בשנינותה ובציניות שלה.
היא גם נהנית לשמוע על סקנדלים וסיפורים על אהבה ונישואים של בני מעמדות שונים.
אבל בשום אופן אינה מוכנה שסקנדל או נישואים כאלה יקרו במשפחתה.
בחלקו הראשון של הספר יש פרק נרחב העוסק במאמצים של משפחת קרולי המורחבת לזכות בחסדיה של מיס קרולי בתקווה לרשת את הונה.
גם האח הצעיר של סר פיט ומיס קרולי, הכומר מר ביוט קרולי, אשתו וילדיו, עושים הכל כדי לזכות בנתח מהירושה.
משפחתו של ג'ורג' אוסבורן, אביו ושתי אחיותיו, היו בקשר קרוב עם משפחת סדלי, עד שמר סדלי, אביהם של אמיליה וג'וס, מגיע לידי פשיטת רגל בעקבות השקעות לא נבונות ועיסוקו בספסרות.
ג'ורג' ואמיליה שגדלו יחד הם נאהבים מילדות.
ג'ורג' מתחתן עם אמיליה בניגוד לרצון אביו, שרוצה שג'ורג' ישא לאישה יורשת עשירה.
הבן והאב לא מצליחים להתפייס לפני שג'ורג' נהרג בקרב ואמיליה נשארת לבדה כשהיא בהריון.
ג'ורג' גדל כבן לסוחר עשיר, הוא בזבזן, יהיר, אנוכי והולל.
היא מבזבז את כל הכסף שקיבל מאביו, ואחרי מותו לא נותר כלום עבור אשתו ובנו.
שבועות אחדים אחרי נישואיו לאמיליה, הוא משועמם ממנה, ומתחיל לפלרטט עם חברתה בקי.
הוא אפילו שולח לבקי מכתב, המפציר בה לברוח אתו.
רק היציאה למלחמה גורמת לו להתפייס עם אמיליה, אבל שעות אחדות אחר כך הוא נהרג.
ויליאם דובין הוא חברו הטוב של ג'ורג' אוסבורן.
מבחינה חיצונית הוא נטול חן, גבוה ומגושם.
דובין מבוגר בכמה שנים מג'ורג', אבל הם חברים עוד מהתקופה שהיו יחד בבית הספר.
דובין הגן על ג'ורג' הקטן, ומאז הוא מסור לו ואוהב אותו בכל לבו.
מבחינות רבות דובין מתעלם מהחולשות של ג'ורג', אבל הוא גם ממריץ אותו לעשות את המעשה הנכון.
הוא לוחץ על ג'ורג' להתחתן עם אמיליה, אף על פי שהוא עצמו מאוהב בה.
אחרי מותו של ג'ורג', דובין הוא זה שדואג שאמיליה תקבל קצבה קטנה לפרנסתה, לכאורה הקצבה מגיעה מכל חבריו הקצינים של ג'ורג'.
דובין עושה כל מה שביכולתו כדי לתמוך באמיליה ובבנה ג'ורג'י.
הוא מניח לה להמשיך ולהעריץ את בעלה המת.
הוא לא מעמיד את אמיליה על טעותה כשהיא חושבת, למשל, שבעלה הוא זה שקנה עבורה את הפסנתר שלה שנמכר במכירה פומבית.