tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1989, לאור הצלחת התוכנה עזב מקאפי את לוקהיד ועבר לעבוד במשרה מלאה בחברת מקאפי שהקים ב-1987, אותה הפעיל בתחילה מביתו.
הוא התפרסם כמומחה לווירוסי מחשב.
לאחר הצלחות מסחריות הונפקה החברה בבורסה בשנת 1992. באוגוסט 1993 פרש מקאפי מתפקידו כמנכ"ל החברה, אך נותר בתפקיד מנהל טכנולוגיות ראשי.
בשנת 1994 פרש מהחברה, ושנתיים לאחר מכן מכר את כל החזקותיו בחברה.
בהמשך הקים חברות אחדות ושימש בתפקידי מפתח בחברות נוספות.
בשנת 1994 הקים את חברת Tribal Voice, שפיתחה תוכנת מסרים מיידיים.
בשנת 2000 השקיע בחברת Zone Labs ומונה לדירקטור בה.
בשנת 2003 נמכרה החברה לחברת צ'ק פוינט.
באוגוסט 2009 דיווח העיתון "הניו יורק טיימס" שהונו של מקאפי התכווץ ל-4 מיליון דולר, מ-100 מיליון דולר בשיאו, כתוצאה ממשבר הסאבפריים והמשבר הכלכלי העולמי בשנים 2007–2008.
התגורר במשך שנים אחדות בבליז, שבה הקים את חברת QuorumEx שעסקה באנטיביוטיקה צמחית, שנועדה לשבש חישת מניין בחיידקים.
בנובמבר 2012 היה מבוקש בבליז לחקירת רצח של שכנו לאחר ששכנו הרעיל והרג את כל 9 הכלבים שלו.
הוא עבר לגואטמלה וביקש בה מקלט מדיני אך בקשתו נדחתה, ובדצמבר 2012 גורש לארצות הברית.
במאי 2016 מונה למנכ"ל חברת MGT Capital Investments, שהייתה חברת החזקות בתחומי טכנולוגיה.
הוא הוביל את החברה לעיסוק בכריית ביטקוין ומטבעות מבוזרים אחרים.
באוגוסט 2017 פרש מתפקיד המנכ"ל אך נותר בתפקיד בכיר בחברה, ובינואר 2018 פרש כליל מהחברה.
באוגוסט 2018 מונה למנכ"ל חברת Luxcore, שעסקה במטבעות מבוזרים.
היה פעיל פוליטי, תמך בלגליזציה של קנאביס, במדיניות חוץ של אי-התערבות, בכלכלת שוק שאינה כוללת חלוקה מחדש של העושר ובשמירה על סחר חופשי.
ניסה, ללא הצלחה, להיות מועמד המפלגה הליברטריאנית לנשיא ארצות הברית בשנים 2016 ו-2020.
באוקטובר 2020 נעצר בספרד בחשד להשתמטות ממס.
הוועדה לניירות ערך ולבורסות (SEC) האשימה אותו בעבירות בניירות ערך.
לאחר שהסגרתו לארצות הברית אושרה בבית המשפט בספרד, ב-23 ביוני 2021 התאבד בכלא בברצלונה שבו היה עצור.
מותו של מקאפי עורר תאוריות קונספירציה רבות בעקבות איומים שפרסם ב-2019 בהם טען כי יש לו חומר המפליל רבים בממשלת ארצות הברית בשחיתות.
בהתבטאויות לפני מותו טען כי פוליטיקאים מסוימים איימו עליו שסופו קרב וטען שאם יחשף שהתאבד הוא כנראה חוסל על ידי ממשלת ארצות הברית.
מקאפי אפילו עשה קעקוע עם המילה "whacked" (חוסל) על הכתף שלו על מנת להבהיר את הרצינות שלו בהאשמות.
את אשתו הראשונה פגש בערך בשנת 1968 בזמן שלמד לדוקטורט והיא הייתה סטודנטית לתואר ראשון.
הקשר ביניהם הוביל להרחקתו מהאוניברסיטה.
בערך בשנת 1987 התחתן בשנית, והתגרש בשנת 2002. בשנת 2013 נישא בשלישית.
ג'ון מקטירנן הוא במאי אמריקאי שביים והפיק כ-14 סרטי מתח וסרטי פעולה וביניהם מת לחיות, מת לחיות 3, הטורף, המרדף אחר אוקטובר האדום, אחרון גיבורי הפעולה, השוד המושלם, בייסיק ואחרים.
בתחילת המאה ה-20 ביצע מקטירנן מספר פעולות לא חוקיות עליהן נשפט לשנת מאסר.
בעקבות ההסתבכות המשפטית הסתבך גם מבחינה כלכלית והוכרז כפושט רגל.
ג'ון מקטירנן נולד ב-1951 בעיר אולבני שבמדינת ניו יורק כבן יחיד לג'ון קמפבל מקטירנן האב (John Campbell McTiernan Sr) ומיירה (Myra) לבית אולדס (Olds).
בבגרותו למד בבית הספר ג'וליארד לאמנות והשלים לימוד מוסמך אוניברסיטה במסלול Master of Fine Arts בקונסרבטריון AFI ללימודי קולנוע שבלוס אנג'לס.
עם סיום לימודיו נשאר מקטירנן בהוליווד שם יצר את סרטיו.
ב-1986 כתב וביים מקטירנן את סרטו הראשון Nomads בכיכובם של לזלי אן דאון ופירס ברוסנן.
הסרט זכה לתגובות צוננות של המבקרים ונכשל בקופות.
השחקן ארנולד שוורצנגר, שהתרשם מהאווירה הדחוסה ששררה בסרט Nomads, שכר ב-1987 את שירותיו של מקטירנן לביים את הסרט הטורף בכיכובו של שוורצנגר.
הסרט, בו הושקעו כ-20 מיליון דולר, זכה להצלחה קופתית והכניס כ-100 מיליון דולר ליוצריו וזאת על אף ביקורות פושרות בעיתונות.
ב-1988 ביים מקטירנן את סרטו השלישי מת לחיות בכיכובם של ברוס ויליס, אלן ריקמן ובוני בדליה.
הסרט, בו הושקעו כ-28 מיליון דולר, קיבל בקורות טובות וזכה להצלחה קופתית גדולה כשהכניס ליוצריו כ-140 מיליון דולר.
הצלחת הסרט הביאה ליצירת סדרה של סרטי המשך כשמקטירנן נקרא לביים את הסרט השלישי בסדרה.
ב-1990 ביים מקטירנן את הסרט המרדף אחר אוקטובר האדום, בכיכובם של שון קונרי ואלק בולדווין.
הסרט, בו הושקעו כ-30 מיליון דולר, זכה לביקורות חיוביות וכן להצלחה גדולה בקופות כשהכניס ליוצריו כ-200 מיליון דולר.
ב-1991 שימש כמפיק של הסרט טיסת האינטרודר בכיכובם של דני גלובר, וילם דפו ובראד ג'ונסון .
הסרט נכשל בקופות וזכה לביקורת שלילית ברוב העיתונים.
ב-1992 ביים מקטירנן את הסרט "Medicine Man" , בכיכובו של שון קונרי, שזכה להצלחה פושרת בקופות.
ב-1993 ביים והפיק מקטירנן את קומדיית הפעולה אחרון גיבורי הפעולה, בכיכובו של ארנולד שוורצנגר.
הסרט, בו הושקעו כ-85 מיליון דולר, זכה להצלחה בקופות והכניס ליוצריו כ-140 מיליון דולר אולם זכה לביקורת צוננות בעיתונות.
ב-1995 ביים מקטירנן את המותחן מת לחיות 3 שהיה השלישי בסדרה.
הסרט, בכיכובם של ברוס ויליס, ג'רמי איירונס וסמואל ל.
ג'קסון, בו הושקעו כ-90 מיליון דולר זכה להצלחה קופתית מרשימה כשהכניס כ-370 מיליון דולר ליוצריו וזאת בזמן שהביקורות נעו בין נייטרליות לחיוביות.
ב-1996 הפיק מקטירנן את הסרט "זכות השתיקה" בכיכובם של רוברט לוג'יה וליאה תומפסון שיועד להקרנה בטלוויזיה.
באותה שנה הפיק גם את הסרט "אמנדה".
הסרט, בכיכובם של קירן קאלקין, דניס הייסברט ואליס קריגה, זכה להצלחה מינורית בלבד.
ב-1997 הפיק את סרט האימה "Quicksilver Highway" בכיכובם של כריסטופר לויד, מתיו פרויר ורפאל סבארג' .
הסרט הוקרן בטלוויזיה ולא זכה להצלחה.
ב-1999 ביים מקטירנן את הסרט "הלוחם ה-13" שהתבסס על אגדת העם ביאוולף.
הסרט, בכיכובם של אנטוניו בנדרס, דיאן ונורה ועומר שריף, נחל כישלון בקופות וקיבל בנוסף בקורות שליליות.
באותה שנה ביים מקטירנן את המותחן הרומנטי השוד המושלם שהיה רימייק לסרט שביים נורמן ג'ואיסון ב-1968. בסרט, בכיכובם של פירס ברוסנן ורנה רוסו, הושקעו כ-50 מיליון והוא זכה להצלחה בקופות וגרף כ-125 מיליון בקופות כמו גם לביקורות חיוביות.
ב-2002 ביים מקטירנן את המותחן הבדיוני "רולרבול" כרימייק לסרט בעל שם דומה מ-1975. הסרט, בכיכובם של כריס קליין, ז'אן רנו, אל אל קול ג'יי ורבקה רומיין, נחל כישלון קופתי וזכה לביקורות שליליות בכל העיתונים.
ב-2003 ביים מקטירנן את הסרט בייסיק.
הסרט, בכיכובם של ג'ון טרבולטה, סמואל ל.
ג'קסון, קוני נילסן וטים דיילי, זכה לביקורות שליליות ובקושי החזיר את ההשקעה בו.
הקריירה הקולנועית של מקטירנן נבלמה ב-2006 בעקבות הסתבכות משפטית.
באפריל אותה שנה הואשם מקטירנן בשכירת בלש פרטי לביצוע האזנות סתר לטלפון של המפיק של "רולרבול" בעקבות סכסוך איתו.
מקטירנן חתם על עסקת טיעון במסגרתה הודה באשמה והסכים לעבור טיפול.
במהלך המשפט הושת עליו קנס של 100,000 דולר והוא נדון ל-4 חודשי מאסר אותן היה אמור להתחיל לרצות ב-2008. השופט שישב על כס המשפט השופט אפיין את מקטיירנן כמי שחשב שהוא "מעל החוק".
בתקופת ההליך המשפטי נחשד מקטירנן בהמשך פעילותו הלא חוקית והתביעה חזרה בה מהסדר הטיעון.
במקביל חזר בו מהודאתו וערער על הרשעתו כשטען שעורך דינו לא הציג בפניו את כלל האפשרויות העומדות בפניו.
בית הדין לערעורים קיבל את טענתו ובתחילת 2009 ביטל את הרשעתו.
בעקבות ביטול עסקת הטיעון הגישה התביעה כתב אישום חדש נגד מקטירנן שכלל סעיפים נוספים וביניהם האשמה ששיקר במהלך עדותו בFBI.
לאחר מספר דיונים מוקדמים בהם נדחו טענותיו של מקטירנן, הוא הסכים לעסקת טיעון שנייה וב-2010 נערך משפטו.
נגזרו עליו שנת מאסר בפועל, שלוש שנות מאסר על תנאי וקנס של 100,000 דולר.
מקטירנן ערער על פסק דינו אולם ב-2012 הערעור נדחה.
ב-3 באפריל 2013 התייצב מקטירנן בשערי בית כלא בדקוטה הדרומית במטרה לרצות את עונשו.
בפברואר 2014 הוא שוחרר מבית הסוהר על מנת להמשיך לרצות את עונשו בביתו.
ב-2006 הגישה דונה דוברו, גרושתו של מקטירנן, תביעה נגדו בחשד שבתקופה בה התנהלו הליכי הגירושין שלהם שלח מקטירנן בלש פרטי להאזין לטלפון שלה.
הפסקת עבודותיו ותביעת ענק של גרושתו הביאו את מקטירנן להגיש ב-2013, בזמן שהיה בבית הכלא, בקשה לאישור הליך של פשיטת רגל במסגרתו ביקש את הגנת בית המשפט כנגד נושיו.
הנכס העיקרי עליו ביקש להגן מקטירנן הייתה חווה בוויומינג בשטח של כ-12 קמ"ר שהייתה ממושכנת לבנק.
מקטירנן ועורכי דינו ניסו להוכיח שהבמאי מיועד לעבוד ב-2 סרטים עתירי ממון וכוכבים אולם ב-2015 קבע בית המשפט שלא השתכנע מטעוניו של מקטירנן והורה על מכירת החווה וכן על מינוי אפוטרופוס לרכושו של הבמאי ולהכנסותיו העתידיות.
+שנהסרטתפקידהערות1986Nomads כותב ובמאי1987הטורףבמאי1988מת לחיותבמאי1990המרדף אחר אוקטובר האדוםבמאי1991טיסת האינטרודר מפיק1992"Medicine Man" במאי1993אחרון גיבורי הפעולהבמאי ומפיק1995מת לחיות 3במאי ומפיק1996"זכות השתיקה" מפיקסרט טלוויזיה"אמנדה"מפיק1997"Quicksilver Highway" מפיקסרט טלוויזיה1999"הלוחם ה-13" במאי ומפיקהשוד המושלםבמאירימייק לסרט מ-19682002"רולרבול" במאי ומפיקרימייק לסרט מ-19752003בייסיקבמאי
מקטירנן נישא ב-1974 לקרול לנד (Carol Land) נישואין שהסתיימו בגירושין ב-1984. ב-1988 נישא מקטירנן בפעם השנייה לדונה דוברו (Donna Dubrow) וגם נישואין אלו הסתיימו בגירושין ב-1997. ב-2003 נישא מקטירנן בפעם השלישית לקייט הרינגטון (Kate Harrington) והתגרש ממנה ב-2012. באותה שנה נישא בפעם הרביעית לגייל סיסטרונק (Gail Sistrunk).
מנישואיו אלו נולדו למקטירנן 3 ילדים.
ג'ון מקטאגרט אליס מקטאגרט בקיצור גמ"א מקטאגרט (J.
McTaggart) היה פילוסוף אנגלי, ששימש במשך מרבית חייו מרצה לפילוסופיה בטריניטי קולג' בקיימברידג'.
הוא היה חסיד שלהאידיאליסט הגרמני גאורג וילהלם פרידריך הגל ואחד ההוגים הבולטים מבין האידיאליסטים הבריטיים.
מקטאגרט ידוע גם בזכות מאמרו "אי־ממשותו של הזמן" (The Unreality of Time) משנת 1908, שבו הוא טוען שהזמן אינו ממשי, שנחשב למאמר קאנוני בתחום הפילוסופיה של הזמן.
מקטאגרט נולד בלונדון לבני הדודים פרנסיס אליס, בנו של תומאס פלור אליס וקרוליין אליס.
הוא נולד בשם ג'ון מקטאגרט אליס, על שם דוד-רבא שלו, סר ג'ון מקטאגרט .
לאחר מכן, משפחתו קיבלה את שם המשפחה מקטאגרט כתנאי לירושה מאותו דוד, וכך נוצר שמו המלא.
מקטאגרט למד בקליפטון קולג' בבריסטול, ולאחר מכן בטריניטי קולג' בקיימברידג' בשנת 1885. שם למד לתואר הראשון תחת הנרי סידג'וויק וג'יימס וורד, וסיים בהצטיינות.
הוא נבחר ב-1891 למלגת פרס טריניטי על בסיס עבודת גמר על 'מדע הלוגיקה' של הגל.
מקטאגרט היה נשיא מועדון הדיבייט "אגודת האיחוד" (), וחבר באגודת שליחי קיימברידג' ().
ב-1897 מונה לתפקיד מרצה לפילוסופיה.
במאי 1902 הוא קיבל את תואר הכבוד Doctor Litterarum .
בשנת 1899 הוא התחתן עם מרגרט אליזבת בירד בניו זילנד, אותה פגש בעת ביקור אמו (שגרה אז ליד ניו פלימות', טראנאקי).
למרות שנטה לרדיקליות בצעירותו, בהמשך חייו נעשה שמרני יותר ויותר, ואף השפיע על גירושו של ברטרנד ראסל מטריניטי קולדג' בגלל הפציפיזם שלו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
למרות השמרנות שלו הוא היה חסיד של זכות בחירה לנשים, ולמרות שהיה אתאיסט מנעוריו היה מאמין נחרץ חיי נצח והגן על הכנסייה האנגליקנית.
עבודתו הקודמת של מקטאגרט הוקדשה לחשיפה וביקורת על השיטות והמסקנות המטפיזיות של הגל ויישומן בתחומים אחרים.
ב-1896 התפרסם חיבורו המלא הראשון Studies in Hegelian Dialectic (מחקרים בדיאלקטיקה הגליאנית), גרסה מורחבת של עבודת הדוקטורט שלו שהתמקדה בשיטה הדיאלקטית של 'מדע הלוגיקה' להגל.
ב-1901 התפרסם חיבורו השני Studies in Hegelian Cosmology (מחקרים בקוסמולוגיה הגליאנית) שמכוונת יותר לביקורת על יישומם של רעיונות הגליאניים שנעשו, הן על ידי הגל והן על ידי הגליאנים מוקדמים, בתחומי האתיקה, הפוליטיקה והדת.
בספר זה כבר מופיעות מספר מתורותיו הייחודיות, למשל, אמונתו בחיי נצח אנושיים.
ב-1910 פורסם ספרו האחרון שהוקדש באופן ישיר להגל והיה פרשנות ל"לוגיקה" שלו (A Commentary on Hegel's "Logic").
בחיבור זה ניסה להסביר ובמידה מסוימת להגן על הטיעון המרכזי של 'מדע הלוגיקה'.
מקטאגרט ידוע היום בעיקר בזכות הניסיון שלו להוכיח שמושג הזמן שלנו כרוך בסתירה, ולפיכך המציאות לא יכולה להיות זמנית.
מכאן נובע שתפיסת הזמן שלנו היא אשליה, ושהזמן עצמו הוא אידיאלי בלבד.
טיעון זה מכונה גם "פרדוקס מקטאגרט".
הטיעון הופיע לראשונה ב-1908 במאמר בכתב העת המדעי Mind תחת הכותרת "אי-ממשותו של הזמן" ("").
בפתח מאמרו הציג את מטרת הטיעון כך:
מקטאגרט הציג לראשונה את המושגים של "סדרה A" ו"סדרה B" (), המייצגים שתי דרכים שונות שבהן נראה שאירועים לוקחים חלק בזמן.
"סדרה A" ניתן ביטוי לתפיסה היומיומיים שלנו לגבי עבר, הווה ועתיד.
"סדרה B" מארגנת את מכלול העצמים והמאורעות על פי יחסי זמן וכוללת את היחסים "מוקדם", "בו־זמני", "מאוחר", ועוד אינספור יחסים דומים.
לטיעון של מקטאגרט נגד הזמן ישנם שני שלבים.
ראשית, הוא טוען שסדרה A חיונית לזמן.
בסדרה B לא משתנה דבר, כי כל אירוע יתפוס תמיד את אותה עמדה בזמן.
לעומת זאת, בסדרהA, דברים באמת משתנים כשההווה מתקדם, ומקטאגרט טען כי הזמן כרוך בשינוי כלשהו, מהעתיד להווה לעבר.
שנית, מקטאגרט טוען כי סדרה A אינה יכולה להתקיים.
היות עתיד, הווה ועבר הן תכונות סותרות שאינן מתיישבות זו עם זו.
אירועי יכול להיות בעתיד או בעבר אך לא בשניהם.
עם זאת, טוען מקטאגרט, לכל אירוע יש שלוש התכונות הללו.
מאחר שהתכונות הללו סותרות, הוא מסיק שהן אינן אמיתיות.
אם סדרה A חיונית לקיומו של זמן אבל היא אינה קיימת, אז גם הזמן אינו קיים.
הוא מסיק שהמציאות היא אל-זמנית ואין בה שינוי, אף שאנחנו לא יכולים אלא לתפוש את הדברים בזמן.
לפי מקטאגרט אנחנו כאילו מביטים בעולם מבעד לחלון שהזגוגית שלו אדומה, ולכן נדמה לנו בטעות שהעולם הוא אדום.
הטיעון הופיע שוב מאוחר יותר בפרק ה-33 'זמן', בכרך השני של חיבורו 'טבע הקיום', שפורסם ב-1927 לאחר מותו.
בעבודתו המאוחרת יותר, במיוחד בחיבורו 'טבע הקיום' (The Nature of Existence) בשני כרכים בשנים 1921–1927, מקטאגרט פיתח שיטה מטפיזית משלו.
האלמנט המפורסם ביותר הוא ההגנה שלו על אי־ממשותו של הזמן, אבל מלבד זאת, ב'טבע הקיום' מקטאגרט הגן על תפיסה הגליאנית דומה של היקום לזו של עבודתו הקודמת, לא על בסיס הדיאלקטיקה של הגל אלא על בסיס מטאפיזיקה המודרנית יותר.
מקטאגרט הגיע למסקנה שהעולם אינו מורכב מכלום מלבד נשמות, שכל נשמה קשורה לאחת או יותר מהאחרות באהבה.
הוא טען נגד האמונה באלוהים מכיוון שהוא הכחיש את המוחלט כל אישיות בודדת (ובכך הצדיק את האתאיזם שלו).
הפילוסופיה שלו, לעומת זאת, הייתה אופטימית ביסודה.
מקטאגרט האמין שכל אחת מהנשמות (המזוהות עם בני אדם) היא אלמותית והגן על רעיון גלגול הנשמות.
מקטאגרט החזיק בדעה שכל "אני" חסר מקור (unoriginated) ובלתי ניתן להריסה (indestructible).
באוטוביוגרפיה שלו, נורברט וינר, תיאר את מקטאגרט כמורם וחברם של ברטרנד ראסל ו-ג.א.
ואף העניק לשלישייה את הכינוי "מסיבת התה המטורפת של טריניטי" (עם מקטאגרט בתור בנמנמן).
יחד עם ראסל ומור, מקטאגרט היה חבר בשליחי קיימברידג' () שבאמצעותם תהיה לו השפעה אישית על דור שלם של סופרים ופוליטיקאים (ככל הנראה מעורבותו עם השליחים חפפה לזו של, בין היתר, חברי קבוצת בלומסברי).
מקטאגרט היה התומך המשפיע ביותר של האידיאליזם הנאו-הגליאני בקיימברידג' בזמן שראסל ומור מחו נגדו, וכן היה מורה והיכרות אישית של שני הגברים.
לצד פרנסיס הרברט ברדלי מאוקספורד הוא נחשב לנציג הבולט מבין האידיאליסטים הבריטיים ששרדו.
המאמר "אי-ממשתו של הזמן" של מקטאגרט נדון בהרחבה בספרות הפילוסופית.
ההיסטוריונית של הפילוסופיה אמילי תומאס העירה ב-2020 כי .
ג'ון מרשל מקדונלד היה פסיכיאטר משפטי שידוע בשל תיאורו את שילוש מקדונלד, אוסף תכונות אצל ילדים שנטען כי הן יכולות להצביע על כך שהילד יגדל להיות רוצח סדרתי.
מקדונלד קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת אוטגו ב-1967, עבודת הדוקטורט שלו נקראת "The threat to kill".
ג'ון מקייב היה מלחין ופסנתרן בריטי.
הוא הלחין יצירות בצורות רבות ושונות, בהן סימפוניות, בלטים ויצירות סולו לפסנתר.
הוא כיהן כמנהל הקולג' למוזיקה של לונדון בשנים 1983–1990. גאי ריקארדס הילל אותו כ"אחד מטובי המלחינים של בריטניה ביובל השנים האחרון" ו"פסנתרן מחונן בכישרונות מדהימים ובהיקף מרשים של תחומי עניין."
מקייב נולד בליברפול ב-21 באפריל 1939. אביו היה פיזיקאי אירי ואמו, אליזבת הרליציוס, גרמניה-פינית במוצאה, הייתה כנרת חובבת.
מקייב נכווה קשות בתאונה בילדותו ובמשך שמונה שנים למד בחינוך ביתי.
במהלך תקופה זו היה, לדברי מקייב, "שפע של מוזיקה בבית", שהשפיע על הקריירה העתידית שלו.
הוא הסביר, "אמי הייתה כנרת חובבת טובה מאוד ובכל מקום בבית היו תקליטים וספרי תווים.
חשבתי שאם כל הבחורים האלה - בטהובן, ברהמס, שוברט - יכולים לעשות את זה, גם אני יכול!" עד גיל 11 הלחין מקייב 13 סימפוניות, אבל בהמשך גנז אותן, משום שפסק שאינן טובות דיין.
בשנים הבאות למד במכון ליברפול לבנים.
ב-1974 נשא מקייב לאישה את מוניקה סמית', לשעבר ראש האגודה המוזיקלית של סיטינגבורן.
בדצמבר 2012 אובחן מקייב בגידול סרטני במוח.
הוא המשיך להלחין תוך כדי הטיפול שעבר.
ג'ון מקייב מת, לאחר טיפול ממושך בסרטן שלא צלח, ב-13 בפברואר 2015.
מקייב החל ללמוד הלחנה אצל המלחינים הבריטיים המפרי פרוקטר-גרג באוניברסיטת מנצ'סטר ותומאס פיטפילד בקולג' המלכותי למוזיקה של מנצ'סטר (כיום רויאל נורת'רן קולג' למוזיקה), ובהמשך, ב-1964, באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של מינכן, המשיך ללמוד הלחנה אצל המלחין הגרמני האראלד גנצמר ואחרים.
הוא פתח בקריירה הן כמלחין והן כפסנתרן וירטואוז.
גאי ריקרדס סבור, שיצירותיו המוקדמות של מקייב לא זכו לתשומת-לב משום שהוא נתפס יותר כפסנתרן מאשר כמלחין.
אחת מהצלחותיו המוקדמות הייתה מחזור השירים התזמורתי "Notturni ed Alba", לסופרן ותזמורת (1970), המבוסס על קובץ פואמות בלטינית של ימי הביניים בנושא הלילה, שתואר כ"יצירה משכרת, גדושה באווירה מרטיטה ובתשוקה מנומנמת".
ה"קונצ'רטו לתזמורת" שלו (1982) הנחיל לו הכרה בינלאומית.
אבל רק בשנות ה-90' החלו לראות בו קודם כל מלחין, הודות להצלחות של "Tenebrae" לפסנתר |(1993-1992), שציינה את מותם ב-1992 של המוזיקאים צ'ארלס גרוב וסטיבן אוליבר, ונכתבה בשביל בארי דאגלס; הסימפוניה הרביעית שלו, "על הזמן והנהר"
(1994-1993); והבלט השלישי שלו "אדוארד השני" (1995), שזיכה את הכוריאוגרף שלו, דייוויד בינטולי, בפרס ברקליס לתיאטרון לשנת 1998 על הישג יוצא דופן במחול.
מקייב יצר כמעט בכל סוגה, אם כי צורות גדולות עומדות בלב קטלוג יצירותיו, עם שבע סימפוניות, עשרים וארבע יצירות קונצרטנטיות ושמונה בלטים.
המוזיקה הקאמרית שלו כוללת שבע רביעיות מיתרים, השלישית (1979) בהשראת נוף אזור האגמים.
יצירותיו לכלי סולו נכתבו בעיקר לפסנתר; הוא הלחין 13 אטיודים לכלי זה, בהם "גאודי" (1970), בהשראת הארכיטקט הקאטאלני אנטוניו גאודי; "מוזאיקה" (1980) בהשראת אמנות איסלמית; וסדרה של שבעה (2009-2000, שכל אחד מהם נכתב בפירוש בהשראת מלחין שונה.
בין שאר יצירותיו החשובות לפסנתר "וריאציות היידן" (1983), שנכתבו לכבוד יובל ה-250 להולדת יוזף היידן.
סגנונו של מקייב התפתח בהדרגה מקונסטרוקטיביזם, דרך תקופה סריאלית, של הליכה שבי אחר תבניות חוזרות, המוליכות לתשלובת מורכבת יותר של תהליכים, להשגת צורות חמקמקות יותר של רציפות.
ריקארדס קובע, שמקורות ההשפעה שלו כוללים את ווהן ויליאמס, בריטן, טיפט וקרל אמדאוס הרטמן, וכן הושפע ממוזיקה שאינה קלאסית, ובכלל זה מוזיקת רוק וג'אז.
מקייב עמד בקשר רב-שנים עם פסטיבל פרסטיין, אירוע שנתי של מוזיקה קלאסית במחוז פוויס בויילס.
האגודה למוזיקה קאמרית של לינקולן סנטר הזמינה אצלו את "יער גשם I" ב-1984.
ג'ון מילר היה חוואי, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דקוטה הצפונית הראשון בשנים 1889–1891, לאחר קבלתה כמדינה בארצות הברית.
ג'ון מילר נולד בכפר דריידן שבאזור אגמי האצבעות, שבאפסטייט ניו יורק, שם הוא היה לחוואי.
בסוף המאה ה-19 מכרה הממשלה שטחי אדמה נרחבים במחירים נמוכים בטריטוריית דקוטה לאחר שחיסלה את דרישותיהם של האינדיאנים, ומילר הצטרף לאלפי אנשים שעברו לשם.
רבים מאנשים אלו הגיעו מהמדינות הצפוניות של ארצות הברית, והם הקימו מבנה פוליטי וחברתי דומה לזה של מדינת ניו יורק, המדינה הצפון מערבית ביותר של ניו אינגלנד.
מילר הגיע לטריטוריית דקוטה ב-1878 יחד עם ג'רמי ו.
דווייט, ורכש שטח אדמה פורה של 17,000 אקרים (69 קמ"ר) בעמק במחוז ריצ'לנד.
כבעלי חוות ענק , הקימו השניים את חברת החווה והקרקעות דווייט, ומכרו חלק מהקרקעות למתווכים.
הם צברו עושר כתוצאה מגידול חיטה כיבול מניב רווחים.
ב-1882 נשא מילר לאישה את אדי ס.
טאקר, ולשניים נולדו שתי בנות.
ב-1888 נבחר מילר למועצת טריטוריית דקוטה, בית המחוקקים שלה.
ב-1889 הוא השתתף בוועידת החוקה של דקוטה הצפונית, שכתוצאה ממנה היא התקבלה כמדינה בארצות הברית.
באותה שנה הוא היה למועמד המפלגה הרפובליקנית למשרת מושל דקוטה הצפונית.
למילר לא היו שאיפות לתפקיד זה, אך הרפובליקנים במדינה שכנעו אותו שהוא היה המועמד היחידי שיוכל לשמור על אחדות המפלגה.
מילר פיתח מוניטין של אדם הגון כאשר התנגד לשדלנים ולאחרים שניסו לקדם מהלכים מועדפים עליהם במועצת הטריטוריה באמצעות שוחד והתנהגויות מושחתות אחרות.
כשהוא השתכנע שאם הוא לא יתמודד על התפקיד, הרפובליקנים יפסידו, הוא הסכים להציג את מועמדותו, ובבחירות הכלליות הוא ניצח.
ב-1890 מנתה אוכלוסיית דקוטה הצפונית הלבנה 190,983 איש, לאחר שב-1870 מנה החלק היחסי שלה בטריטוריית דקוטה 2,405 איש.
במהלך שתי שנות תקופת כהונתו של מילר כמושל, הוקמה המדינה.
עם תום תקופת כהונתו הוא סירב להתמודד בבחירות לתקופת כהונה שנייה או לכל משרה נבחרת אחרת.
מילר שב לעסקי החוואות שלו, וגידל חיטה ודגנים בהיקף תעשייתי.
ב-1896 הוא הקים את חברת הקרקעות ג'ון מילר.
ב-1906 היה מילר לנשיא חברת צ'פי-מילר שהוקמה אז.
יחד עם שותפו, הרברט פ.
צ'פי, הוא עסק בטחינת קמח, וסיפק מזון ושירותים חקלאיים נוספים.
לחברה היו משרדים בדקוטה הצפונית ובדולות' שבמינסוטה.
ג'ון מילר נפטר בדולות' ב-26 באוקטובר 1908. הוא נטמן בבית הקברות גרין הילס שבעיירת הולדתו דריידן שבמדינת ניו יורק.
ב-1910 הוקמה מצבת גרניט על קברו, שם נקברו בהמשך בתו ושתי בנותיו.
ג'ון הארט מקגרו היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל מדינת וושינגטון השני בשנים 1893–1897.
ג'ון מקגרו נולד במחוז פנובסקוט שבמיין.
בנעוריו נהרג אביו בטביעה, ואימו נישאה מחדש.
כך בגיל 17, הוא מצא את עצמו מנהל חנות כלבו.
ב-1876 הוא הגיע לסיאטל שבטריטוריית וושינגטון כשהוא בודד וחסר פרוטה.
ניסיונו הניהולי בניהול החנות במיין סייע לו לקבל משרת פקיד במלון בסיאטל.
לאחר מכן הוא התקבל למשטרת סיאטל הקטנה.
מפקד משטרת סיאטל ושריף מחוז קינג
עבודתו במשטרת סיאטל הייתה מסעירה לעיתים.
בשנות צעירותו אלו, כרווק, שררה בעיר מידה מסוימת של הפקרות.
ב-17 בינואר 1882 איימו שני אנשים חמושים על איש העסקים ג'ורג' ב.
ריינולדס כאשר הוא הלך ברחוב.
ריינולדס סירב לשתף פעולה עם השודדים ונורה למוות בחזהו.
הרצח עורר את תושבי סיאטל שלכדו את החשודים והסגירו אותם לרשויות.
מקגרו היה אז כבר מפקד משטרת סיאטל.
המון זועם צבא על תחנת המשטרה וביצע מעשה לינץ' בחשודים.
לאחר תום שירותו כמפקד משטרת סיאטל, נבחר מקגרו כשריף של מחוז קינג.
אירועי התקופה עמדו בסימן מהומות נגד המהגרים הסינים.
הסינים הועסקו בסלילת מסילות הברזל בכל מערב ארצות הברית, ובתחילה עבודתם הוערכה מאוד.
על כל פנים, בשנות ה-80 גורמים שהסיתו נגד הסינים חשו מאוימים בשל שכרם הנמוך של אלה האחרונים, וביטאו את זעמם במושגים גזעיים.
פועלים סינים נרצחו ברוק ספרינגס, ויומינג, וגם במחוז קינג.
בטקומה ספגו הסינים איומים וגורשו מהעיר.
בבוקר יום ראשון, 7 בפברואר 1886 גרר המון את הסינים בסיאטל אל המזח שבקצה הרחוב הראשי מתוך כוונה להעלות אותם על אוניית קיטור.
מושל טריטוריית וושינגטון ווטסון סקוייר הוציא צו שמורה להמון לחדול ממעשיו ולהתפזר, צו שזכה להתעלמות.
ביום המחרת נקראו אנשי כוחות הביטחון למקום ונערכו אספות, כולל בהשתתפותו של מקגרו כדי להשיב את הסדר על כנו.
כאשר גובש כוח להשלטת הסדר, לקחו מקגרו ואחרים את האחריות על המצב.
סגני השריף ירו בהמון, ואדם אחד מת מפצעיו.
כמעט 200 סינים אולצו לעזוב על סיפון אוניית הקיטור לסן פרנסיסקו, ו-150 אחרים עזבו בשבוע שלאחר מכן.
לאחר ששימש כשריף מחוז קינג בשלוש תקופות כהונה, החל מקגרו ללמוד משפטים.
ב-1887 הוא נכנס לשותפות במשרד עורכי דין עם רוג'ר ס.
כשהרצון להיכנס לשירות הציבורי היה בעורקיו, הוא התמודד ב-1892 מטעם המפלגה הרפובליקנית על משרת מושל וושינגטון ונבחר.
אחד הנושאים המרכזיים במסע הבחירות שלו היה הצעת כרייתה של תעלת אגם וושינגטון .
מקגרו, שבסיס התמיכה המרכזי בו היה בסיאטל, תמך בכריית התעלה, בעוד שקהל המצביעים משאר חלקי המדינה, רובם דמוקרטים, התנגדו למיזם.
הם כינו אותה בלעג "החפירה של סיאטל" (Seattle Ditch), בטענה שניתן להוציא את הכספים על דברים אחרים.
אבן הפינה לתעלה הונחה ב-1909, והעבודות על תא השיט באלרד החלו ב-1911. התעלה ותא השיט נפתחו באופן רשמי ב-4 ביולי 1917.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, נחשב מקגרו כידיד נלהב של אוניברסיטת וושינגטון, והוביל את המאמצים לרכישת חלקת אדם עבור 28,000 דולר שהפכה לזרז לקמפוס העתידי.
אבן הפינה לבניין הראשון הונחה ב-4 ביולי 1894.
מתוך מבט על עולם העסקים של סיאטל, שבהמשך חייו הוא הצטרף אליו, חתם מקגרו על הצעת חוק שאשרה את מילוים של מישורי דאומיש, מיקומו של אי הנמל של סיאטל כיום.
בדומה לרבים מאנשי צפון-המערב, נדבק מקגרו ב"חיידק הזהב" לאחר שב-17 ביולי 1897 הגיעה מטריטוריית אלסקה אוניית הקיטור "פורטלנד" כשעל סיפונה "טונה של זהב".
לאחר תום כהונתו כמושל, ולאחר תקופה שבה סבל ממחלה, שם מקגרו פעמיו צפונה כנוסע במחלקה ראשונה על סיפון הפורטלנד בדרכה בחזרה לאלסקה, והשתתף בבהלת הזהב בקלונדייק.
ב-1900 הוא שב מבלי שצבר רווחים, אך בעל תבונה ובריאות טובים יותר.
לאחר שהקים חברת מקרקעין בשם "מקגרו, קיטינגר וקייס", היה מקגרו לשחקן מרכזי בממסד העסקי של סיאטל.
הוא שימש כנשיא לשכת המסחר של העיר והיה הנשיא הראשון של אגודת גופי הסחר של ערי חוף האוקיינוס השקט.
במהלך תקופה זו, גילה מקגרו עניין בהיסטוריה האזורית כאשר תמך פיננסית במיזם של ידידו אדמונד ס.
מיני לכתיבת גרסה מקוצרת של סיפור מסעו של קפטן ג'ורג' ונקובר לאורך החוף הצפון-מערבי של האוקיינוס השקט.
בסוף ספטמבר 1909, במהלך טקסי תערוכת אלסקה-יוקון-פסיפיק , נהג מקגרו במכונית ויטון לצד נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט.
התערוכה התקיימה בקמפוס של אוניברסיטת וושינגטון במהלך הקיץ של אותה שנה.
היה זה היריד העולמי הראשון שנערך בסיאטל, וביקרו בו יותר משלושה מיליון וחצי מבקרים.
ג'ון מקגרו נפטר בסיאטל ב-23 ביוני 1910. הוא נטמן בבית הקברות מאונט פלזנט שבעיר.
לאחר מותו הוצב פסל ארד בדמותו, מעשה ידיו של הפסל ריצ'רד א.
ברוקס, בכיכר הקרויה על שמו שבסיאטל.
ג'ון מנפורד גרגורי היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1832–1841, וכמושל וירג'יניה בפועל במשך תשעה חודשים ב-1842.
ג'ון מנפורד גרגורי נולד במחוז צ'ארלס סיטי שבווירג'יניה.
בשנים 1831–1841 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה.
ממרץ 1842 ועד ינואר 1843 הוא כיהן כמושל וירג'יניה בפועל.
לאחר מכן כיהן כשופט בבית משפט מדינתי.
נפטר בריצ'מונד ב-9 באפריל 1884. נטמן בבית הקברות שוקואו היל שבעיר.
הבית בו הוא התגורר בריצ'מונד לאחר 1849, בית בנג'מין ווטקינס לי , הוכנס ב-1969 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
ג'ון דייוויד מלצ'ר היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית שייצג את מונטנה במשך ארבע קדנציות כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-1969 עד 1977 וכחבר הסנאט של ארצות הברית במשך שתי קדנציות מ-1977 עד 1989.
מלצ'ר נולד ב-6 בספטמבר 1924 בסו סיטי, איווה.
סבו וסבתו מצד אביו היו מגרמניה.
הוא למד באוניברסיטת מינסוטה לפני שהתגייס לצבא.
הוא שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, והשתתף במערכה בנורמנדי עם דיוויזיית הרגלים ה-76 באירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא נפצע בפעולה בגרמניה וזכה בעיטור לב הארגמן, תג חיל רגלים קרבי וכוכב הארד.
ב-1945 התחתן עם רות קליין.
הוא השלים את לימודיו באוניברסיטת המדינה של איווה ב-1950. מאוחר יותר עבר לפורסיית', מונטנה, והקים מרפאה וטרינרית.
מלצ'ר כיהן במועצת העיר פורסיית'.
לאחר מכן כיהן כראש עיריית פורסיית' ב-1955, במשך שלוש קדנציות.
בשנת 1960, נבחר לבית הנבחרים של מונטנה מטעם מחוז רוזבוד.
בשנת 1962 נבחר לסנאט של מונטנה.
הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בבחירות מיוחדות ב-24 ביוני 1969, כדי למלא מושב שהתפנה כאשר הנציג המכהן, הרפובליקני ג'יימס פ.
באטין, התפטר כדי לקבל מינוי בממשל הפדרלי.
מלצ'ר נבחר מחדש לשלושת הקונגרסים הבאים וכיהן מ-24 ביוני 1969 עד 3 בינואר 1977.
בשנת 1976 נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית והחליף את הסנאטור הדמוקרטי מייק מנספילד.
מלצ'ר נבחר מחדש ב-1982 לאחר שהתמודד מול הרפובליקני לארי ר.
מלצ'ר נחשב על ידי ועדת הפעולה הפוליטית השמרנית הלאומית (NCPAC) כמושב מתנדנד, ובעקבות כך הועלו פרסומות תקיפות המתארות אותו כ"ליברלי מדי למונטנה".
תגובתו של מלצ'ר הפכה לקלאסיקה של קמפיין מסע הבחירות, הכוללת צילום של "תושב ממדינה אחרת" שנושא תיק מלא בכסף, ולאחריה שיחה בין כמה פרות שמתנצלות על התערבותן במירוץ.
הקמפיין שלו לבחירה מחדש ב-1988 לא צלח; הוא הובס על ידי הרפובליקני קונרד ברנס.
מלצ'ר ייחס את התבוסה לחוסר זמן שהושקע בקמפיין.
הנשיא רונלד רייגן הטיל וטו על הצעת חוק ניהול שהוא היה שותף לה רק ימים ספורים לפני הבחירות ב-1988.
מלצ'ר היה בין המועמדים בפריימריז הדמוקרטי בבחירות לסנאט על אותו מושב ב-1994 בהתמודדות חוזרת עם ברנס, אך הפסיד לג'ק מוד בפריימריז, שבתורו גם הובס על ידי ברנס ב-62% - 38%.
למלצ'ר היו דעות ליברליות בדרך כלל בנושאי איכות הסביבה, אבל היה בעד חיים ותמך בתפילה בבתי ספר ציבוריים.
הוא היה שותף לחוק השליטה והטיוב של כריית שטח משנת 1977, שהסדיר את כריית רצועות הפחם.
מלצ'ר היה אחראי ב-1984 לתיקון לחוק רווחת בעלי חיים שדרש להגן על רווחה פסיכולוגית בחקר הפרימטים.
חקיקה זו זכתה לשבחים על ידי ג'יין גודול, ובשנת 1987 הוא היה מי שהגיש לה את מדליית שוויצר של המכון לצער בעלי חיים.
לאחר השלמת כהונתו בסנאט, עבד מלצ'ר כלוביסט עבור ארגונים רבים, כולל האיגוד האמריקאי לרפואה וטרינרית.
מלצ'ר נפטר ב-12 באפריל 2018 במיזולה, מונטנה, בגיל 93.
מניון הוא פוליטיקאי ומחנך אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה־22 של מדינת ניו יורק.
מניון, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כחבר הסנאט של מדינת ניו יורק בין השנים 2020–2024. לפני שנכנס לפוליטיקה היה מורה לביולוגיה בבית ספר תיכון.
מניון נולד וגדל בסירקיוז שבניו יורק.
הוא נכדם של אירים אמריקאים שהיגרו לארצות הברית.
אמו עבדה בחברת הטלפון של ניו יורק ואביו עבד ברכבת ניו יורק סנטרל.
מניון למד בבית הספר התיכון בישופ לודן ולאחר מכן החל ללמוד באוניברסיטת בינגהמטון, שם השלים לימודי תואר ראשון בביולוגיה.
הוא המשיך ללימודי תואר שני באוניברסיטת המדינה של ניו יורק באוסוויגו, שם קיבל תואר שני בחינוך מדעי.
בתום לימודיו הגבוהים החל מניון ללמד ביולוגיה בבית ספר תיכון.
הוא לימד במחוז בית הספר המרכזי וסט ג'נסי, שם גם שימש כנשיא איגוד המורים של המחוז.
בבחירות 2018 התמודד מניון אל הסנאט של מדינת ניו יורק במחוז הבחירה ה־50, אך הפסיד בפער קטן לנציג המחוז המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית בוב אנטונצ'י.
הוא התמודד שוב בבחירות 2020 וזכה במושב עם 52.57% מהקולות, וגבר על המועמדת הרפובליקנית אנג'י רנה.
מסע הבחירות של מניון בבחירות 2022 היה צמוד ביותר.
בליל הבחירות, המועמדת הרפובליקנית רבקה שירוף הובילה בפער של 396 קולות בלבד לפני ספירת ההצבעות מרחוק (absentee ballots).
ספירה מחדש הכריזה בסופו של דבר על מניון כמנצח, עם פער של 10 קולות גרידא, מה שהפך את מערכת הבחירות לצמודה ביותר בכל מערכות הבחירות לסנאט המדינתי במדינת ניו יורק בשנת 2022.
בשנת 2023 הכריז מניון על התמודדותו לבית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס ה-22 של ניו יורק, ובחר שלא להתמודד שוב לסנאט המדינתי.
ביוני 2024 האשימו אותו ואת אשתו שלושה מעובדיו לשעבר ביצירת סביבת עבודה עוינת ובהתעמרות.
לאחר חקירה משטרתית הוא נוקה מהאשמות.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית הוא גבר על יריבתו שרה קלי הוד.
הוא המשיך לבחירות הכלליות שם ניצב בפני נציג המחוז המכהן ברנדון ויליאמס, אותו ניצח לאחר שגרף 54.561% מקולות הבוחרים.
מניון הושבע לתפקידו ב-3 בינואר 2025, עם התכנסות הקונגרס ה-119 של ארצות הברית.
ג'ון גריפית מקאלה היה איש עסקים, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר האספה המדינתית של קליפורניה בשנים 1861–1863, לאחר מכן ועד 1867 כתובע הכללי התשיעי של קליפורניה, כחבר וכנשיא הנשיא הזמני של הסנאט של ורמונט בשנים 1898–1900, וכמושל ורמונט ה-19 בשנים 1902–1904.
ג'ון מקאלה נולד בניוארק שבדלאוור, כבנם של אלברט ורבקה (לבית גריפית) מקאלה.
אביו היה סקוטי-אירי במוצאו, ואמו ולשית.
אחד מאבות משפחת אימו לחם בצבאו של אוליבר קרומוול.
אביו של מקאלה נפטר כאשר הוא היה בן שלוש, ואימו נפטרה ארבע שנים לאחר מכן.
קרובי וידידי המשפחה לקחו אותו תחת חסותם והעניקו לו חינוך בבית ספר פרטי.
מקאלה למד בדלאוור קולג', וסיים כמצטיין בכיתתו עם תואר בוגר אוניברסיטה לאחר שתי שנות לימוד בלבד.
לאחר מכן הוא עבד כפקיד במשרד עורכי הדין של סנט ג'ורג' טאקר קמפבל בפילדלפיה, ובמקביל למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה, שם הוא סיים את לימודיו ב-1858 והתקבל ללשכת עורכי הדין של בית המשפט העליון של פנסילבניה.
לאחר שלקה בהתקף לב, הוא קיבל עצה להתגורר באזור עם אקלים חם יותר.
הוא הפליג לקליפורניה, שם הוא החל לעסוק בעריכת דין בעיר מריפוזה.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של בית המשפט העליון של קליפורניה.
מקאלה תמך בגנרל כאשר כגנרל של האיחוד הוא השתלט ב-1861 על מבצר אלקטרז, ומנע מהקולונל אלברט סידני ג'ונסטון לעשות במבצר שימוש כצעד תמיכה לצירופה של קליפורניה למלחמת האזרחים האמריקאית לצד הקונפדרציה.
פעילותו כנואם לטובתו של סמנר הובילה לבחירתו כחבר האספה המדינתית של קליפורניה באותה שנה.
ב-1862 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספות באספה, וב-1863 הוא נבחר כתובע הכללי של קליפורניה, אך בבחירות לתקופת כהונה נוספת בתפקיד ב-1867 הוא נוצח.
הוא עבר לסן פרנסיסקו, שם הוא פתח משרד עורכי דין מצליח.
ב-1873 עבר מקאלה לוורמונט, שם הוא הקדיש את עצמו לעסקים.
עוד ב-1871 הוא נשא לאישה את אליזה הול פארק, בתו של נשיא חברת הרכבות של תעלת פנמה טרנור ו.
מקאלה מונה על ידי חמו לתפקיד המנהל הכללי של חברת הרכבות של תעלת פנמה, ולאחר מותו של פארק ב-1882, הוא היה לנשיא החברה במקומו.
ב-1884 וב-1893 הוא סייע לארגן את חברת הרכבות אירי , והיה ליושב ראש מועצת המנהלים של החברה.
בשנים 1883–1900 הוא היה נשיא חברת הרכבות בנינגטון וראטלנד, ובשנים 1890 - 1900 נשיא חברת הרכבות שיקגו ואירי.
כמי שהיה במשך כל ימי חיו איש המפלגה הרפובליקנית, היה מקאלה פעיל מאוד בפוליטיקה.
בשנים 1880, 1888 ו-1900 הוא היה נציג לוועידה הארצית של הרפובליקנים, ובאחרונה מבניהן הוא נבחר כיושב ראש המשלחת של ורמונט.
בשנים 1898 - 1900 כיהן מקאלה כחבר וכנשיא הזמני של הסנאט של ורמונט.
בשנים 1902–1904 כיהן מקאלה כמושל ורמונט.
בתקופת כהונתו כמושל, ביטלה ורמונט בתחומיה את חוק היובש, שהוחלף בחוקים מקומיים על פי בחירה.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב מקאלה לפעילותו העסקית.
הוא היה נשיא או המנהל של הבנק הלאומי של צפון בנינגטון, בנק אוף ניו יורק, חברת פידליטי וקז'ואלטי, חברת הביטוח הלאומית של ורמונט, חברת הרכבות הדסון ומנהטן, חברת הרכבות המרכזית של ורמונט, חברת הרכבות אצ'ינסון, טופיקה וסנטה פה, ושל חברת הפלדה לאקוואנה.
ב-1900 קיבל מקאלה תואר דוקטור לשם כבוד במשפטים ממידלברי קולג', ב-1904 מאוניברסיטת ורמונט, וב-1905 מאוניברסיטת נורוויץ'.
ג'ון מקאלה נפטר בניו יורק ב-29 במאי 1915. הוא נטמן בחלקת הקבר המשפחתית בבית הקברות של הכנסייה הישנה הראשונה של בנינגטון.
הבית ההיסטורי פארק-מקאלה , שבו התגורר טרנור פארק ואחרי מותו התגורר בו מקאלה, הוכנס ב-1972 אל המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים.
הספרייה החופשית על שם ג'ון ג.
מקאלה בצפון בנינגטון שבוורמונט, נבנתה על ידי אלמנתו של מקאלה, אליזה, לזכרו.
בניין הלבנים בן שתי הקומות עוצב על ידי האדריכלים אספינוול וטאקר ונפתח ב-1921.
ג'ון ג'וזף מקגווייר השלישי הוא פוליטיקאי אמריקאי המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס החמישי של קהיליית וירג'יניה.
מקגווייר, חבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בין השנים 2018–2024 ולאחר מכן כחבר הסנאט של וירג'יניה מ-2024 עד 2025. בעברו היה לוחם ביחידת אריות הים.
מקגווייר נולד בריצ'מונד, בירת וירג'יניה.
הוא שירת כלוחם ביחידת אריות הים של צי ארצות הברית.
לאחר שהתאושש מפציעות קשות בעקבות תאונת טרמפולינה, ייסד את חברת האימונים הגופניים "SEAL Team Physical Training", שסיפקה שירותים לקבוצות ספורט באוניברסיטת קהיליית וירג'יניה.
בשנת 2017 התמודד מקגווייר לבית הנבחרים של וירג'יניה במחוז הבחירה ה-56, לאחר פרישתו של חבר בית הנבחרים הרפובליקני פיטר פארל.
לדבריו, מניעיו העיקריים להתמודדות היו קידום עסקים בווירג'יניה ותמיכה במשוחררי הצבא ובכוחות אכיפת החוק.
הוא ניצח בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית עם 31% מהקולות, וגבר על חמישה מתמודדים אחרים.
במהלך מסע הבחירות ספג ביקורת על כך שעבר להתגורר במחוז רק בשביל להתמודד בו לאספה הכללית של וירג'יניה, טענה שהוא ותומכיו הכחישו.
בבחירות הכלליות ניצח את מועמדת המפלגה הדמוקרטית מליסה דארט עם 60% מהקולות, על אף שפיגר באחוזי המימון והצלחות הדמוקרטים במדינה באותה שנה, וניצחונה של הילרי קלינטון בקרב מצביעי המחוז בבחירות לנשיאות קודם לכן.
במהלך כהונתו הראשונה בבית הנבחרים של וירג'יניה, כשהרפובליקנים החזיקו ברוב דחוק, הציג מקגווייר הצעת חוק להוספת סימון מיוחד לתעודות זהות ונהיגה של יוצאי צבא, שנחתמה כחוק.
בבחירות 2019 התמודד על כהונה נוספת, תוך שהוא מציין כהישג מרכזי את העלאת שכר המורים ב-5% ללא העלאת מסים, ואת שלוש הסוגיות המרכזיות העומדות בפני בית הנבחרים הבא – תעסוקה, משבר האופיואידים, וחינוך.
באוקטובר 2019, במהלך מסע הבחירות, מיאן מקגווייר להתחייב להשלים את כהונתו, על רקע השערות שהוא מתכנן להתמודד אל הקונגרס של ארצות הברית.
לאחר שנבחר מחדש הכריז על מועמדותו לייצוג מחוז הקונגרס השביעי של וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
מקגווייר הפסיד בפריימריז הרפובליקני לניק פרייטאס, אשר בתורו הפסיד לאביגייל ספנברגר בבחירות 2020.
מקגווייר זכה לתמיכתם של מספר חברי קונגרס ושל הנשיא לשעבר דונלד טראמפ.
הוא ניצח את גוד בפריימריז בפער של 370 קולות, ובבחירות עצמן הביס את המועמדת הדמוקרטית גלוריה ויט.
ב-3 בינואר 2025 החל את כהונתו בבית הנבחרים.
ג'ון מילר היה פוליטיקאי ומוציא לאור אמריקאי שכיהן כמושל הרביעי של מדינת מיזורי בין השנים 1826–1832 וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי של מיזורי בשנים 1837–1843.
ג'ון מילר נולד ב-25 בנובמבר 1781 ליד מרטינסבורג שבווירג'יניה (בהווה בווירג'יניה המערבית).
מעט מאוד ידוע על נעוריו או על הרקע המשפחתי שלו.
בשנת 1803 עבר לאוהיו והחל את דרכו בענף העיתונות, כאשר שימש כמוציא לאור של העיתון "Western Herald".
מאוחר יותר מכר את חלקו בעיתון לעיתונאי ג'יימס וילסון, סבו של וודרו וילסון – לימים נשיא ארצות הברית.
הוא גם היה מעורב בפוליטיקה המוקדמת של אוהיו דרך פעילותו העיתונאית, וכן היה פעיל במיליציה המדינתית.
בזכות השפעתו הפוליטית מונה מילר לבריגדיר גנרל במיליציה של אוהיו.
במרץ 1812, תחת ענני המלחמה מול האימפריה הבריטית, התגייס ג'ון מילר לצבא ארצות הברית.
דרגתו ירדה ללוטננט קולונל, והוא שובץ תחילה לרגימנט הרגלים ה-17. ביולי 1812 קודם לדרגת קולונל ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-19. כמפקד הרגימנט, הצטיין מילר באחד הקרבות הגדולים בגבול המערבי של המלחמה – מצור פורט מיגס .
הצבא הבריטי ובעלי בריתם הילידים צרו על המבצר, ובעקבות זאת הורה הגנרל (ולימים נשיא ארצות הברית) ויליאם הנרי הריסון לכוחותיו מתוך המבצר לפשוט על עמדות הארטילריה הבריטיות בגדה הדרומית של נהר המיאמי.
ב-13 במאי 1813 הוביל מילר כוח צבאי בן 350 חיילים ומתנדבים בפשיטה על סוללת התותחים.
חייליו הצליחו להשתלט על הסוללה ולגרום לאויב להימלט בבלבול.
הכוח שבה 41 בריטים והשבית את התותחים.
עם זאת, הבריטים והילידים בהובלת קפטן ריצ'רד בולוק התארגנו מחדש ותקפו את כוחו של מילר.
לאחר קרב קשה נסוגו חייליו בחזרה למבצר עם אבדות כבדות.
למרות זאת, פעולתו של מילר הסיחה את דעת האויב מספיק זמן כדי לאפשר לכוחות התגבורת האמריקאים להגיע ולחזק את חיל המצב.
שאר המלחמה עברה על מילר ללא אירועים משמעותיים, למעט מספר היתקלויות קטנות עם לוחמים ילידים.
בחודשים האחרונים של המלחמה פיקד על כלל החזית הצפונית של המלחמה.
בשוך הקרבות המשיך מילר את שירותו הצבאי ושובץ לפורט בלפונטיין שבטריטוריית מיזורי.
בקיץ 1815 פיקד על הכוחות הצבאיים שסיפקו אבטחה למפגש גדול של שבטים ילידיים עם נציגי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, שבו נחתמו אמנות פורטייג' דה סו .
הוא שירת בצבא עוד שלוש שנים לאחר האירוע והתפטר מתפקידו ב-1818.
באמצעות קשריו הפוליטיים הצליח מילר להתמנות לרשם משרד הקרקעות הכללי של מחוז הווארד בפרנקלין שבמיזורי בשנת 1818. באותה תקופה הייתה פרנקלין עיירת נהר משגשגת ומוקד מרכזי של הפוליטיקה במיזורי.
מיזורי חוותה את המשבר החוקתי הראשון שלה באוגוסט 1825, כאשר המושל פרדריק בייטס נפטר במהלך כהונתו.
על פי חוקת מיזורי , סגן מושל מיזורי בנג'מין הריסון ריבס היה אמור להשלים את כהונתו של בייטס.
עם זאת, חודש קודם לכן, ביולי 1825, התפטר ריבס כדי לקבל תפקיד בממשל הפדרלי.
בעקבות זאת, הנשיאות הזמנית של הסנאט של מיזורי עברה לאברהם ויליאמס, אשר שימש כמושל זמני עד לקיום בחירות מיוחדות ב-8 בדצמבר 1825. בבחירות אלו ניצח מילר בהפרש קטן את השופט דייוויד טוד, ויליאם קאר, ורופוס איסטון – וזכה ב-2,380 מתוך 4,933 הקולות הכשרים שנספרו.
המושל מילר היה תומך נלהב בהעברת בירת המדינה מסנט צ'ארלס לג'פרסון סיטי.
בנוסף, הוא תמך בהקמת בית סוהר מדינתי בעיר במטרה לחזק את מעמדה כמושב הקבוע של ממשלת מיזורי.
בשנת 1826 התבקש מילר לנצל את ניסיונו הצבאי כדי לאתר מיקום חלופי למבצר בלפונטיין.
לאחר ימי חיפושים אחדים לאורך נהר המיסיסיפי, בחר מילר – יחד עם הגנרל אדמונד פ.
גיינס (מפקד המחלקה המערבית של צבא ארצות הברית), בריגדיר גנרל הנרי אטקינסון (מפקד רגימנט הרגלים השישי) והחוקר ויליאם קלארק – אתר סמוך לעיר "ויד פוש" (כיום קרונדלט), כ-16 ק"מ דרומית לסנט לואיס.
תחילה נקרא המקום "מחנה מילר" לכבוד המושל, אך שמו שונה באוקטובר 1826 ל"מחנה ג'פרסון".
מילר התמודד לכהונה שנייה כמושל בשנת 1828 ולא נתקל בהתנגדות.
בכך הפך למושל הראשון של מיזורי שמילא שתי כהונות רצופות, הישג שלא נשנה עד לשנות ה-60 של המאה ה-20, עם בחירתו של וורן הרנס.
במהלך כהונתו השנייה המשיך מילר לקדם את עקרונות הממשל המוגבל של תומאס ג'פרסון, אך יחד עם זאת עודד את האספה הכללית של מיזורי להקצות משאבים לחינוך ציבורי באמצעות הכנסות ממכירת קרקעות, מהלך שסייע להקמת אוניברסיטת מיזורי כעבור עשור בשנת 1839.
כהונתו השנייה של מילר התאפיינה בעימותים עם עמים ילידים.
ביולי 1829 הוביל הצ'יף ביג נק קבוצה גדולה של אינדיאנים מאיווה אל שטחי הציד ההיסטוריים שלהם בצפון מיזורי, סמוך לקירקסוויל דהיום.
תגרה קלה עם מתיישבים לבנים הסלימה לחששות ממלחמה כוללת.
בתגובה, שלח המושל מילר 2,000 לוחמי מיליציה מדינתית וכמה עשרות מחיילי צבא ארצות הברית למחוז צ'ריטון.
בקרב שהתחולל ב"באטל קריק" (במחוז סקיילר בהווה) נהרגו ארבעה חיילים ממיזורי ומספר לוחמים ילידים.
הצ'יף ביג נק ואנשיו נתפסו והועמדו למשפט בשנת 1830, דבר שסיים את "מלחמת ביג נק".
עם פרוץ מלחמת בלאקהוק ב-1832, שוב התעוררו חששות מפני התקפות של ילידים אמריקאים, אך בסופו של דבר מיזורי נותרה מחוץ לעימותים.
באותה תקופה הפך שביל סנטה פה למסלול מסחרי רווחי, אך גם מסוכן לסוחרים ממיזורי.
בתגובה לכך עודד מילר את האספה הכללית של מיזורי לפנות לממשל הפדרלי בדרישה להציב חיילים שילוו את השיירות המסחריות ויגנו עליהן מפני התקפות של ילידים ושודדים.
במהלך כהונתו האחרונה המליץ המושל מילר על ייסוד בנק מדינתי, מגובה באמון ובאשראי של ממשלת מיזורי.
צעד זה שיקף את דבקותו במדיניות הכסף הקשיח של הדמוקרטים הג'קסונים ואת סלידתו מבנק ארצות הברית השני.
מילר התגלה כמנהל כספים מוכשר וחסכני, ועד תום כהונתו ב-1832 הצליח לצמצם את חובות המדינה לסכום של 37,000 דולר אמריקאי בלבד.
לאחר סיום כהונתו השנייה בנובמבר 1832 שב מילר למחוז הווארד, שם החזיק בית רחב ידיים וניהל מספר עסקים.
עם זאת, הוא לא פרש לחלוטין מהחיים הפוליטיים והמשיך להשפיע באמצעות כתיבת מאמרי מערכת בעיתונים — ולעיתים אף כסופר צללים עבור אחרים — בנושאים שעלו על סדר היום של המדינה והאומה.
בשנת 1836 נבחר מילר אל בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי של מיזורי.
במהלך שש שנות כהונתו בקונגרס, הוא נמנע לרוב מיוזמות מרחיקות לכת או מהעלאת חקיקה חדשה, והעדיף להיות "איש מפלגה" נאמן שתמך במדיניות המפלגה הדמוקרטית.
עם זאת, העוינות הגוברת בין חלקי המדינה, שהובילה למתחים פוליטיים חריפים בזירה הלאומית, הביאה את מילר להחלטה שלא להתמודד לכהונה רביעית בשנת 1842.
מילר, שנותר רווק כל חייו וללא ילדים, פרש לגמלאות לבית אחיינו בעיר פלוריסנט שבמיזורי.
הוא נפטר שם ב-18 במרץ 1846, בגיל 64. תחילה נטמן בקבר פרטי באחוזתו של חברו העשיר ג'ון או'פאלון, אך מאוחר יותר הועבר למנוחת עולמים בבית העלמין בלפונטיין שבסנט לואיס.
ג'ון מקאנרי היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שנחשב על ידי אנשי מפלגתו כמי שנבחר ב-1872 כמושל לואיזיאנה ה-25 וכיהן בתפקיד מינואר ועד מאי אותה שנה עד אשר הוחלף במנצח בבחירות, הרפובליקני ויליאם פיט קלוג.
לאחר מחלוקת ממושכת אושרה בחירתו של קלוג.
למקאנרי, שהיה קצין בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, לא הותר לכהן בתפקידו לאחר ההתערבות של הממשלה הפדרלית והרפובליקנים המקומיים שהיו נאמנים לנשיא יוליסס ס.
ג'ון מקאנרי נולד בפיטרסבורג שבווירג'יניה, כבנם של הנרי אוניל מקאנרי ושל קרוליין הסקינס (לבית דאגלס) מקאנרי.
הוא למד בהנובר קולג' שבאינדיאנה, ב-1853 סיים לימודי משפטים באוניברסיטת טוליין, והיה לעורך דין בניו אורלינס.
ב-1857 הוא מונה כרשם במשרד הקרקעות של ארצות הברית במונרו, לואיזיאנה, תפקיד בו הוא שימש עד 1861.
במלחמת האזרחים האמריקאית התגייס מקאנרי לצבא הקונפדרציה, שירת בפלוגה B של הגדוד הרביעי של לואיזיאנה כקפטן, ועד לשחרורו ב-1864 בשל פציעה, התקדם עד לדרגת לוטננט קולונל.
ב-1867 נבחר מקאנרי לבית הנבחרים של לואיזיאנה, אך כאיש הקונפדרציה לשעבר לא הותר לו לאייש את מושבו.
בבחירות של 1872, מקאנרי, שהיה דמוקרט, זכה לתמיכה של קואליציה של הדמוקרטים ושל מתנגדי הנשיא גרנט בקרב הרפובליקנים, כולל המושל הרפובליקני הנרי וורמות' בבחירות למשרת מושל לואיזיאנה.
מתנגדיו של וורמות' במפלגה הרפובליקנית נותרו נאמנים לנשיא גרנט, ותמכו במועמד הרפובליקני ויליאם פיט קלוג.
וורמות' מינה את ועדת הבחירות המדינתית, שניהלה את הבחירות.
ועדת בחירות יריבה תמכה בקלוג, אף על פי שלא היו לה קלפיות לספור.
בשל כך נפתח נגד וורמות' הליך הדחה והוא הועבר מתפקידו על "גניבת" הבחירות.
סגן המושל, האפרו-אמריקאי הרפובליקנים פינקני בנטון סטיוארט פינצ'בק היה למושל למשך 35 הימים האחרונים של כהונתו של וורמות'.
הן מקאנרי והן קלוג קיימו טקסי השבעה.
באביב 1873 יצרו מקאנרי ותומכיו בית מחוקקים מטעמם בניו אורלינס.
המחלוקת הממושכת הובילה לאלימות בכל רחבי לואיזיאנה.
הטבח בקולפקס שהתרחש ב-13 באפריל 1873 היה קשור לבחירות השנויות במחלוקת.
המיליציה של הלבנים הדמוקרטים, שאנשיה הגיעו מהמחוזות הסמוכים, תקפה אפרו-אמריקאים רפובליקנים שהתאספו בבית המשפט בעיירה קולפקס כדי להגן על נושאי המשרה הרפובליקנים.
התוקפים הרגו יותר מ-80 שחורים ו-3 לבנים.
האירועים נמשכו עקב שמועות שהופצו על ידי שני הצדדים ככל שהמתחים הלכו וגברו.
ב-14 בספטמבר 1874 נכנסו 5,000 איש מהמיליציה של מקאנרי לניו אורלינס ונלחמו שם במשטרה ובמיליציה המדינתית.
הם כבשו את קפיטול מדינת לואיזיאנה ואת הנשקייה והדיחו את קלוג מתפקידו.
אירוע זה נקרא "קרב כיכר החירות" .
רק כאשר עשו כוחות פדרליים את דרכם לעיר, נסוגו מקאנרי ואנשיו מניו אורלינס.
מקאנרי קרא לביצוע פעולה זו עוד בנאום שנשא ביוני:
לאחר תום הפרשה שב מקאנרי לעיסוקו בעריכת דין.
זיהויו הבולט עם העליונות הלבנה סייע לאחיו סמואל מקאנרי להיבחר כסגן מושל לואיזיאנה ב-1880. לאחר שהמושל לואיס וילץ נפטר ב-1881, היה סמואל מקאנרי למושל במקומו, נבחר ב-1884 בזכות עצמו לתקופת כהונה שנייה, וכיהן עד 1888.
ג'ון מקאנרי נפטר בניו אורלינס ב-28 במרץ 1891. הוא נטמן בבית הקברות מטרי שבעיר.
ג'ון מסקר, או בשמו המלא, ג'ון אדוארד מסקר הוא אנימטור ויוצר סרטים אמריקאי אשר לעיתים קרובות משתף פעולה עם הבמאי רון קלמנטס וידוע בסרטים שביימו יחד באולפני ההנפשה של וולט דיסני, הכוללים את "הרפתקאותיו של סופר בלש", "בת הים הקטנה", "אלאדין", "הרקולס" ועוד.
מסקר נולד ב‑8 בנובמבר 1953 בשיקגו שבאילינוי, כבן השני מתוך שמונה ילדים במשפחה קתולית‑אירית.
כבר בילדותו התעניין בסיפורי קומיקס ובאנימציה, וצפה בסרטים קלאסיים של דיסני כמו "היפהפייה הנרדמת" ו‑"פינוקיו", שהשפיעו על תשוקתו לעסוק בסיפור חזותי ואמנות.
במהלך לימודיו בבית הספר התיכון Loyola Academy התמקד בציור ותרם כרטוריקן לעיתון בית הספר.
לאחר מכן למד באוניברסיטת Northwestern University, שם קיבל תואר ראשון באמנויות ושרטט קריקטורות עבור העיתון הסטודנטיאלי Daily Northwestern.
בתקופת הלימודים הוא גם יצר סרטונים עם חבריו וזכה לחשיפה לאנימציה מקצועית דרך אירועים כמו פסטיבל האנימציה של 1974, שהעמיק את התעניינותו בתחום.
עם סיום התואר בשנת 1974 עבר מוסקר ל‑CalArts, קליפורניה, שם למד באנימציה במסגרת תוכנית שנוצרה במיוחד על מנת לאמן אנימטורים לעבודה בדיסני.
הוא קיבל מלגה חלקית והיה בין הסטודנטים הראשונים בתוכנית זו, וכלל תקופת התמחות שהובילה להצעת עבודה בדיסני לאחר סיום הלימודים.
לאחר סיום לימודיו ב‑CalArts, הצטרף ג'ון מסקר לדיסני בשנת 1977 כמתמחה במחלקת האנימציה.
בתקופה זו עבד על מספר פרויקטים קצרים ופיתח את כישורי האנימציה שלו, עד שהוצע לו לתפקיד אנימטור מוביל בסרטים מלאים.
בשנות ה‑80 פגש את רון קלמנטס, עמו עבד רבות.
השניים החלו לעבוד יחד על סיפורים שהובילו בסופו של דבר לבימוי סרטים ארוכים.
הבשורה המקצועית הראשונה שלו כבמאי הגיעה בשנת 1986, כאשר הוא וקלמנטס היו מקושרים יחד עם שניים נוספים בבימוי "הרפתקאותיו של סופר בלש".
עבודה זו סימנה את תחילתו של שיתוף פעולה יצירתי מתמשך.
מסקר וקלמנטס המשיכו לשתף פעולה ולכתוב ולביים סרטי דיסני שונים.
ב‑2016, מוסקר חזר לעבוד עם קלמנטס על בימוי הסרט "מואנה", אשר היה הראשון שביימו שנעשה כולו באנימציה תלת־ממדית.
לאחר קריירה של יותר מ‑40 שנה בחברה, מסקר פרש מאולפני ההנפשה של וולט דיסני באביב 2018.
ג'ון פטריק מקנרו, ג'וניור הוא טניסאי עבר אמריקני, נחשב לאחד משחקני הטניס הטובים בכל הזמנים.
הוא דורג במקום הראשון בעולם במשך 170 שבועות (6 בכל הזמנים) ובמשך ארבע עונות רצופות הוא סיים במקום הראשון בעולם (1984-1981).
מקנרו ידוע בעיקר בזכות התמודדויותיו הידועות והנשנות עם הטניסאים ביורן בורג, ג'ימי קונורס ואיוון לנדל.
בעונת השיא שלו, 1984, ניצח מקנרו ב-82 משחקים והפסיד בשלושה בלבד, שנת שיא לטניסאי כלשהו בהיסטוריית הטניס העולמי.
מקנרו נולד בבסיס צבאי אמריקאי בגרמניה המערבית וגדל ברובע קווינס בניו יורק.
הוא פרץ לבימת הטניס הבינלאומי כאשר הגיע לחצי הגמר טורניר ווימבלדון ב-1977, בגיל 18, כשחקן אלמוני שנזקק לטורניר מוקדמות על מנת לזכות במקום בטורניר.
הוא למד באוניברסיטת סטנפורד, וזכה בתואר היחידים של ה-NCAA בשנת 1978. מקנרו התפרסם בגלל מזגו החם וההפכפך, ועימותיו עם שחקנים ועם שופטים.
הוא הרבה להטיח בשופטים את הביטוי "אתה לא רציני" ("You cannot be serious"), שלימים היה לכותרת האוטוביוגרפיה שלו.
בתחילת הקריירה שלו זכה מקנרו לביקורת ולסלידה מצד הקהל, בעיקר באנגליה, אולם עם הזמן זכה להערכת ציבור הצופים ולכינוי החיבה "הילד הרע של הטניס".
מקנרו היה חבר קבוע בצוות האמריקאי בגביע דייוויס.
לאחר פרישתו ממשחק, מונה למאמן צוות גביע דייוויס האמריקאי.
בשנת 2001 ביקר מקנרו בארמון בקינגהאם, בהזמנתה של המלכה אליזבת השנייה.
במשך יותר מעשור, שימש מקנרו פרשן ומגיש טלוויזיה ברשת CBS, רשת NBC, רשתות כבלים בארצות הברית וכן ב-BBC בבריטניה.
נכון ל-2005 התגורר במנהטן שבניו-יורק עם אשתו השנייה, הזמרת פטי סמיית' (לא להתבלבל עם זמרת הפאנק פטי סמית') וששת ילדיו (שלושה מהם מאשתו הראשונה טאטום אוניל, שניים מסמיית' ועוד אחד מנישואיה הקודמים של סמיית').
מקנרו מנהל אקדמיית טניס מצליחה במנהטן וממשיך לשחק טניס במשחקי ראווה של שחקנים וותיקים.
הוא מופיע בתפקיד עצמו במספר רב של סרטים וסדרות טלוויזיה, ובין היתר הופיע בסדרות "רוק 30", "אמת או חובה" ו-"תרגיע", בתוכנית הבידור "Saturday Night Live" ובסרטים "מיסטר דידס", "אל תתעסקו עם הזוהן" ו-"סדנה לעצבים".
בניגוד לרוב המכריע של טניסאי הצמרת מסבב היחידים, שיחק מקנרו באופן קבוע ובהצלחה רבה גם בסבב הזוגות בטורנירים בהם השתתף, והגיע למקום הראשון בדירוג העולמי הן ביחידים והן בזוגות.
במהלך הקריירה שלו זכה מקנרו ב-77 תוארי יחידים וב-78 תארים בזוגות גברים.
שותפו העיקרי למשחקי הזוגות, פיטר פלמינג, טען פעם שהזוג הטוב בעולם הטניס הוא "ג'ון מקנרו וכל אחד אחר".
ג'ון מקסוול קוטזי הוא סופר דרום-אפריקאי זוכה פרס נובל לספרות.
מאז 2002 מתגורר קוטזי באוסטרליה, ב-2006 קיבל אזרחות אוסטרלית.
ג'ון מקסוול קוטזי נולד בקייפטאון שבדרום אפריקה.
הוא למד באוניברסיטת קייפטאון מתמטיקה וספרות אנגלית.
בשנות השישים חי בלונדון, שם עבד תקופה מסוימת כמתכנת.
הוא השלים לימודי בלשנות באוניברסיטת טקסס באוסטין שבארצות הברית, ואחרי כן לימד אנגלית וספרות.
בשנת 1983 חזר לקייפטאון למשרת פרופסור לספרות אנגלית.
יצירתו הספרותית הראשונה הייתה "ארצות הדמדומים" ואחריה יצא לאור ספרו "בלב הארץ" (1977) אשר זיכה אותו בפרס ספרותי חשוב בדרום אפריקה.
ב־1980 הופיע ספרו "מחכים לברברים" שהתקבל בהתלהבות והיקנה לו פרסום בינלאומי.
קוטזי היה הראשון שזכה פעמיים בפרס בוקר היוקרתי, ב־1983 על ספרו "חייו וזמניו של מיכאל ק'", וב־1999 על ספרו חרפה.
"חרפה" הנחיל לו גם את פרס הסופרים של חבר העמים הבריטי לשנת 2000. ב-1991 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בספריו עוסק קוטזי בדיכוי האדם השחור במשטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
ברומן נוסף שלו, "חייהם של בעלי החיים" (1999) קוטזי מעלה על ידי עימות בין אם לבנה, שאלות בנוגע לקיום תודעה בחיות, צמחונות, השוואות בין אלימות של בני אדם כלפי בני אדם חלשים יותר וכלפי חיות, והתנועה לזכויות בעלי חיים, כמו גם ביקורת על תנועה זו.
ספריו "נערות" - תמונות מחיים קרתניים, ו"עלומים" - תמונות מחיים קרתניים ב', הם ספרי אוטוביוגרפיה המאפשרים הצצה אל שתי תקופות בחייו - הראשון אל ימי נערותו בקייפטאון והשני אל התקופה בה חי בלונדון.
בחלקה השני של האוטוביוגרפיה ניתנת לקורא הזדמנות להתוודע אל טעמו הספרותי של קוטזי ואל השקפותיו בנוגע לספרות, שירה, קולנוע וכו'.
ב־2003 הוענק לקוטזי פרס נובל לספרות, ובכך היה לסופר הדרום אפריקאי השני שזכה בפרס.
בנימוקים לקבלת הפרס נאמר שספריו הם "חיבורים רהוטים, הכתובים בדיאלוגים שנונים ובברק אנליטי", הודגשה "התבוננותו הביקורתית וחסרת-הרחמים על המוסרניות הצבועה של הציוויליזציה המערבית" ועיסוקו ב"חריגים והחפים-מפשע הכורעים תחת משא ההיסטוריה".
בנוסף לכתיבת רומנים עסק קוטזי גם בתרגום ספרות מהולנדית ומשפת אפריקאנס.
קוטזי מקיים אורח חיים צמחוני מסיבות מוסריות.
במאי 2016 היה קוטזי אורח הכבוד של פסטיבל הספרות הפלסטיני, בדברי הברכה שלו אמר:.
בלב הארץ (1977) In the Heart of the Country - תרגום: נעמי כרמל, ספרית מעריב (1989)
מחכים לברברים (1980) Waiting for the Barbarians - תרגום: יהושע קנז, הוצאת עם עובד (1984)
חייו וזמניו של מיכאל ק' (1983) Life & Times of Michael K - תרגום: אמציה פורת, הוצאת עם עובד (1985)
תוֹר הברזל (1990) Age of Iron - תרגום: אלינוער ברגר, הוצאת עם עובד (2010)
נערות, תמונות מחיים קרתניים (1998) Boyhood: Scenes from Provincial Life - תרגום: אברהם יבין, הוצאת עם עובד (2001)
עלומים תמונות מחיים קרתניים ב' (2002) Youth: Scenes from Provincial Life II - תרגום: אברהם יבין, הוצאת עם עובד (2002)
אליזבת קוסטלו (2003) Elizabeth Costello - תרגום: אברהם יבין, הוצאת עם עובד (2005)