tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בני הזוג גור היו אנגלו-אירים מדונגאל והגיעו לצפון אמריקה בסוף המאה ה-17 ונטו להתחתן עם משפחות אנגלו-איריות אחרות, במיוחד בווירג'יניה.
כשהמחוז הוקם בשנת 1790, המשפחות שנושלו כדי לפנות מקום לעיר הבירה, כולל משפחת גור, קיבלו פיצויים כספיים משמעותיים.
בני גור שנותרו או מכרו את אדמתם במגרשים, בנו בתים או בתי מלון, וכולם התעשרו.
בני גור שהתרחקו, כולל הענף של תומאס פריור גור, עברו למערב הרחוק, שבאותם ימים היה באזור המיסיסיפי.
תומאס הצעיר ומשפחתו עברו לוולטהול, בירת המחוז, כאשר אביו נבחר לפקיד המנהל של מחוז סאמנר.
הוא התעוור בילדותו בשתי תאונות נפרדות אך לא ויתר על חלומו להיות סנאטור.
למרות עיוורונו, הוא הצטיין בבית הספר והראה כישרונות מיוחדים בעימותים ובנאום.
הוא לימד בבית הספר זמן קצר לאחר סיום הלימודים.
ב-1882 שימש כרשם בסנאט של מיסיסיפי.
הוא עבר ללבנון, טנסי ב-1891, וקיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קמברלנד בשנה שלאחר מכן.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין במיסיסיפי והצטרף למשרד עורכי הדין של אביו במיסיסיפי.
משפחת גור היו חברים בולטים בברית האיכרים הדרומית.
תומאס הצעיר נאם בפגישות הברית כבר בשנת 1888. הברית מינתה אותו לבית המחוקקים של המדינה, אך הוא נאלץ לפרוש מכיוון שהוא עדיין קטין.
במקום זאת הוא כיהן כאלקטור לנשיאות של המפלגה הפופוליסטית בשנת 1892. ניסיון זה הרחיב את המוניטין שלו כנואם.
בשנת 1894, המפלגה הפופוליסטית של מחוז נבארו, טקסס הזמינה אותו לבוא לקורסיקנה כדי לעזור להם לנצח בבחירות.
הוא ואחיו, אליס, עברו לשם בדצמבר 1894, שם פתחו משרד עורכי דין.
בינתיים, הוא חזר למיסיסיפי לרוץ לבית המחוקקים ב-1895, מרוץ שבו הפסיד.
הוא פעל במרץ מיוטה ועד לניו יורק עבור ויליאם ג'נינגס ברייאן, המועמד הדמוקרטי לנשיאות בשנת 1900.
כשחזר לטקסס, הוא התמודד כמועמד פופוליסטי למחוז הקונגרס ה-6 ב-1898, אך הפסיד מכיוון שהמפלגה כבר הייתה בדעיכה.
הוא שימש כציר לוועידה הפופוליסטית באותה שנה, אך ב-1899 הצטרף רשמית למפלגה הדמוקרטית.
לאחר שהתחתן עם נינה קיי בדצמבר 1900, עברו בני הזוג גור ללוטון שבטריטוריית אוקלהומה.
בשנת 1902, הוא נכנס וניצח בבחירות לסנאט הטריטוריאלי של אוקלהומה.
הוא דחה הזדמנות להתמודד כנציג טריטוריאלי עבור הקונגרס האמריקאי, אך הפך ליועץ לאמנה החוקתית של 1907, ולאחר מכן נבחר לסנאט האמריקני ב-1907.
בשנת 1907, הוא נבחר לסנאט כאחד משני הסנאטורים הראשונים ממדינת אוקלהומה החדשה.
מארי היו מנהיגים שותפים במסע הבחירות של וודרו וילסון לבחירות לנשיאות ב-1912. הוא היה ידוע.
כחבר באגף הפרוגרסיבי של המפלגה הדמוקרטית, שתמך ברבות מתוכניותיו המקומיות של וילסון, ועבד היטב עם רפובליקנים כמו רוברט לה פולט.
הוא לא היה שונה במידה רבה מאף פוליטיקאי אחר בגלל העיוורון שלו, אבל היו בעיות, כפי שמספר לה פולט דוגמה בזיכרונותיו, כאשר במהלך פיליבסטר, גור לא הבין שהסנאטור שעתיד היה להחליפו לא נואם כי הוא יצא מהחדר, והפיליבסטר נכשל כי לא המשיך לדבר.
כמו כן, כמה מעמיתיו של גור בסנאט ינסו לנצל את עיוורונו של גור על ידי הטעייתו לחתום על מסמכים שלא היה זה האינטרס של מפלגתו לחתום עליו.
הוא התפרסם בכך שהפך את השולחן על העמיתים האלו והערים עליהם לחתום על מסמכים שהם לא התכוונו לחתום עליהם.
מעללים אלה הפכו אותו לפופולרי בעיתונות, שכינתה אותו "הקאובוי העיוור".
בשנת 1910, הוא האשים את הלוביסט ג'ייק ל.
האמון האב בניסיון לשחד אותו.
ב-1914, אישה ציינה שגור "ניצל" אותה בחדר מלון.
כאשר התובעים סירבו להגיש כתב אישום נגד הסנאטור, האישה הגישה נגדו תביעה אזרחית.
חבר המושבעים צידד בגור, והאישה איבדה את תביעתה.
גור היה פציפיסט ואנטי-התערבות שפעל נגד המיליטריזם, וגינה בקול רם ובקול את הפושע של העושר בתור הדחף לדחיפת ארצות הברית למלחמה; למרות שהוא כונה לעיתים קרובות כאי בודד.
הוא הצביע נגד ממשל וילסון על רוב החקיקה הנוגעת למלחמת העולם הראשונה.
עם זאת, רוב מצביעי אוקלהומה העדיפו לעזור למדינות ההסכמה להילחם בגרמניה.
לאחר המלחמה, הוא גם התנגד לתוכניתו של וילסון לתמוך בחבר הלאומים.
לא רק שגור הרחיק תומכים קודמים רבים, אלא שהוא גם איבד את מערכת היחסים הקרובה שלו עם וילסון.
לפיכך, הוא הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש בשנת 1920. לאחר שעזב את הסנאט, הוא חזר לעבוד כעורך דין במשרה מלאה בוושינגטון הבירה.
במהלך השלבים המוקדמים של מלחמת העולם הראשונה, הוא היה שותף לכתיבת החלטות גור-מקלמור כדי לעודד אזרחים אמריקאים לא לנסוע על סיפונה של ספינות סוחר של מדינות המשתתפות במלחמה.
ספינות הסוחר היו תחת איום של תקיפה על ידי צוללות גרמניות, והסנאטור הרגיש שאובדן חייהם של אמריקאים בהתקפות על ספינות אלו סיכן את הנייטרליות האמריקאית.
הוא היה תומך חזק וראשוני של וודרו וילסון, והוכר כפקיד הנבחר הגדול הראשון שאישר את מועמדותו של וילסון לנשיאות ב-1911. אולם גור התנגד מאוחר יותר לכניסתה של ארצות הברית למלחמה גם לאחר שהחלה מעורבות אמריקנית.
הוא התנגד ללא הצלחה לספק כוח אדם לצבא על ידי גיוס, ואמר שזה יצור "צבא של מתגייסים".
הוא שאל: "מדוע עלינו למתג את הנער האמריקאי כמתגייס מבלי להעניק לו את ההזדמנות לזכות בתהילה של מתנדב אמריקאי?" זו הייתה הסיבה העיקרית לתבוסתו של גור בפריימריז הדמוקרטים ב-1920 על ידי חבר הקונגרס סקוט פריס, שהובס בתורו בבחירות הכלליות על ידי הרפובליקני ג'ון וו.
בנוסף להתנגדותו לטיוטה, גור "היה אחד הנותנים החסות המוקדמים והנמרצים ביותר של תיקון חוקתי כדי לדרוש משאל עם עממי על כל הכרזת מלחמה של הקונגרס".
בנושא מדיניות הפנים הוא תמך באינטרסים של חקלאים ואינדיאנים.
גור נבחר מחדש לסנאט בשנת 1930. כאשר פרנקלין ד.
רוזוולט נכנס לתפקידו כנשיא, גור תמך תחילה במדיניות הניו דיל שלו, אך לאחר מכן הסתכסך עמו.
בשנת 1935, גור עזר להוביל את ההתנגדות למימון ה-Works Progress Administration (WPA).
בתגובה כתובה לבוחרים שהעדיפו את ה-WPA, הוא אמר להם שהגישה שלהם "מראה איך הקצבאות מקלקלים את הנשמה.
המברק שלכם מרמז שהקולות שלכם למכירה.
ככל שאני מעריך קולות אני לא בשוק.
אני לא יכול להסכים לקנות קולות מכספי העם אני חייב חוב למשלם המיסים וגם למובטלים".
לאחר שהכתיב את המילים הללו, הסנאטור העיוור הובל אל מליאת הסנאט כדי להצביע על הקול הבודד נגד ה-WPA.
לאחר שהפסיד בפריימריז הדמוקרטי של 1936 לחבר הקונגרס ג'ושוע ב.
לי, גור פרש מהסנאט בינואר 1937 ועסק בעריכת דין בוושינגטון הבירה, עד מותו ב-1949.
תומאס התחתן עם נינה בל קיי (1877–1963), בתו של בעל מטעים בטקסס, ב-27 בדצמבר 1900. היא תוארה כ"חברתו הקבועה" וכ"עיניו".
הם עברו ללוטון, אוקלהומה ביוני 1901. נולדו להם שני ילדים:
גור נפטר ב-16 במרץ 1949; הוא נקבר בבית הקברות רוזהיל, אוקלהומה סיטי, אוקלהומה, אך לאחר מכן נקבר מחדש ב-19 ביולי 1949, בבית הקברות פיירלון, גם הוא באוקלהומה סיטי.
לדברי נכדו, גור וידאל, גור היה "הסנאטור הראשון, ואני מאמין, האחרון ממדינת נפט שמת ללא הון".
גור וידאל הצהיר כי סבו היה אתאיסט ובעל רצף מיזנתרופי חזק: "הוא היה פופוליסט אמיתי; אבל הוא לא אהב אנשים מאוד.
הוא תמיד אמר לא לכל מי שרצה סיוע ממשלתי".
במהלך נאום בפני מועדון העיתונות הלאומי ב-4 בנובמבר 1994, טען וידאל שתומאס גור אמר "אם היה גזע אחר מלבד הגזע האנושי, הייתי הולך להצטרף אליו".
דרך בתו הוא היה סבו של הסופר גור וידאל (1925–2012), נינה גור אוצ'ינקלוס (ילידת 1937), שהייתה נשואה לניוטון סטירס מ-1957 עד 1974, ולאחר מכן למייקל סטרייט מ-1974 עד 1998, ותומאס גור אוצ'ינקלוס (נולד ב-1937) שנישא לדיאנה "דידי" ליפרט.
תומאס גור נכנס להיכל התהילה של אוקלהומה בשנת 1932. כביש ראשי בלוטון, אוקלהומה, שדרות גור, נקרא על שמו, וכך גם העיירה גור שבמזרח אוקלהומה.
תומאס פיבודי גרוסבנור היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מניו יורק.
תומאס פיבודי גרוסבנור נולד ב-20 בדצמבר 1778 בפומפרט, קונטיקט.
הוא למד לימודים קלאסיים וסיים את לימודיו במכללת ייל בשנת 1800, שם היה נשיא אגודת האחים באחדות.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך בהדסון, ניו יורק.
בשנת 1799, הוא כתב לגנרל אלכסנדר המילטון, והמליץ על מר ג'וזף היקוקס למלא את המשרה הפנויה ברגימנט ה-13 של צבא ארצות הברית שנגרם עקב התפקיד שהתפנה בשל תפקידו החדש של ג'יימס גורדון כקצין האספקה הראשי.
הוא היה חבר ב מ-1810 עד 1812, והיה התובע המחוזי של המחוז השלישי (המורכב ממחוזות קולומביה, גרין ורנסלר) מ-1810 עד 1811.
גרוסבנור נבחר כפדרליסט לקונגרס ה-12 של ארצות הברית כדי למלא את התפקיד שהתפנה בשל התפטרותו של רוברט לה רוי ליווינגסטון, ונבחר מחדש לקונגרסים ה-13 וה-14, וכיהן מ-29 בינואר 1813 ועד 3 במרץ 1817.
לאחר מכן הוא עסק בעריכת דין בבולטימור, מרילנד, אך מת חודש לאחר מכן ב-24 באפריל 1817. בין המסמכים שלו, היה ספר שכתב, בשם "סקיצה של החיים, החולי האחרון והמוות אחרונים של גברת מרי ג'יין גרוסבנור" שראה אור לאחר מותו.
הנסון, עורך דין וקנצלר מרילנד, ואחותו של אלכסנדר קונטי הנסון (1786–1819), סנאטור אמריקאי.
מרי ג'יין מתה מאוחר יותר באותה שנה ב-1815 משחפת.
גרוסבנור מת רק חמישה עשר חודשים לאחר אשתו, ב-24 באפריל 1817, בווטרלו, מרילנד, ונקבר בהדסון, ניו יורק.
תומאס ג'יימס וולש היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מונטנה בין השנים 1913–1933. וולש, חבר המפלגה הדמוקרטית, נבחר לראשונה לסנאט האמריקאי בידי בית המחוקקים המדינתי, ומשנת 1918 והלאה נבחר בבחירות ישירות בעקבות התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית.
לוולש היה מוניטין לאומי של ליברל.
הוא נפטר בטרם הספיק להיכנס לתפקידו כתובע הכללי של ארצות הברית, אליו מונה בידי הנשיא הנבחר פרנקלין דלאנו רוזוולט.
וולש נולד ב-12 ביוני 1859 בטו ריברס שבוויסקונסין.
הוריו, ברידג'ט (קומר) ופליקס וולש, היו מהגרים אירים קתולים.
אביו היה פעיל במפלגה הדמוקרטית וכיהן כחבר במועצת בית הספר המקומית.
וולש לימד בבית ספר בזמן שלמד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
הוא השלים את לימודיו ב-1884 והתקבל ללשכת עורכי הדין המדינתית.
לאחר מכן עבר לרדפילד שבטריטוריית דקוטה כדי לעסוק בעריכת דין.
בהמשך וולש עבר לבירת המדינה של מונטנה, הלנה, בשנת 1890, והקים משרד עריכת דין שהתמחה בתיקים של נזקי גוף ובתיקים הקשורים לזכויות מים וכריית נחושת.
וולש הפך למנהיג בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית בהלנה והשתתף בכנסים מקומיים, מחוזיים ומדינתיים רבים כציר.
בבחירות 1906 התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית ובבחירות 1910 לסנאט האמריקאי, אך הפסיד בשני המקרים.
בשנת 1912,נבחר אל הסנאט של ארצות הברית בידי בית המחוקקים של מונטנה.
הוא נבחר לתקופות כהונה נוסםות לאחר מכן, וכסך הכול כיהן מ-1913 ועד למותו ב-1933. בסנאט היה לתומכו הנלהב של הנשיא וודרו וילסון, ותמך במס הכנסה מדורג, הלוואות לחוואים וזכות בחירה לנשים.
וולש ניהל את מסע הבחירות של וילסון במערב ארצות הברית נגד צ'ארלס אוונס יוז במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1916, וזקף לזכותו את ניצחונו הדחוק של וילסון בבחירות.
בניגוד לאירים קתולים רבים, שלא רצו שארצות הברית תכרות ברית עם הממלכה המאוחדת, וולש תמך במדיניות החוץ של וילסון והצביע בעד הכרזת מלחמה נגד הקיסרות הגרמנית ב-1917. ב-1919 הוא תמך בתוכניות השלום של ווילסון ובהקמת חבר הלאומים.
וולש התמודד לבחירה מחדש ב-1918. הוא ניצח בקושי לאחר שגבר על חבר בית הנבחרים המדינתי לשעבר אוסקר מ.
לנסטרום הרפובליקני, וחברת בית הנבחרים של ארצות הברית ג'נט רנקין כמועמדת המפלגה הלאומית.
בהתמודדותו לתקופת כהונה נוספת ב-1924, הוא ניצח את פרנק בירד לינדרמן הרפובליקני בפער גדול.
בשנת 1930 נבחר מחדש אחרי שגבר על אלברט ג.
גאלן הרפובליקני, הודות לסחף הדמוקרטי בבחירות לסנאט.
במהלך כהונתו בסנאט זכה וולש לתהילה בזכות יכולתו המשפטית בוועדת המשפט וכושר נאומו במליאה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, וולש עמד בראש חקירת הסנאט על שערוריית טיפוט דום, שכללה בכירים בממשל הנשיא וורן הרדינג.
הוא היה יושב ראש הוועידה הלאומית הדמוקרטית בניו יורק ב-1924 ובשיקגו ב-1932. וולש התנגד לעבודת ילדים ותמך בזכות בחירה לנשים, ובניגוד לרוב הקתולים האחרים, תמך בחוק היובש.
ב-18 בדצמבר 1927 הציג הסנאטור וולש תוכנית לחקור את תעשיית החשמל במדינה.
החקירה שנערכה על ידי ועדת הסחר הפדרלית נמשכה עד 1935 ובסופו של דבר הביאה לארבעה מהחוקים החשובים ביותר המסדירים את תעשיית החשמל במאה ה-20, כולל פירוק רוב חברות האחזקות הגדולות שהוקמו במהלך שנות ה-20.
בשנת 1933, וולש היה מועמד לתפקיד התובע הכללי של הנשיא הנכנס פרנקלין רוזוולט.
בסוף פברואר, הוא התחתן בסתר עם האלמנה הקובנית העשירה מינה ניבס פרז שאומונט דה טריפין בהוואנה, קובה.
פחות משבוע לאחר מכן, הוא מת בזמן שהיה ברכבת לוושינגטון די.
בדרכו לטקס נאום ההשבעה של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
טקס האשכבה נערך במליאת הסנאט של ארצות הברית, והוא נקבר בבית הקברות לתחייה בהלנה.
תומאס ג'פרסון ראסק היה מראשי המנהיגים הצבאיים והפוליטיים של רפובליקת טקסס, וכיהן כמזכיר המלחמה הראשון שלה וכן בתפקיד גנרל בקרב סן חסינטו.
מאוחר יותר היה פוליטיקאי אמריקאי וכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם טקסס משנת 1846 ועד התאבדותו בשנת 1857. באותה שנה כיהן גם כנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית.
ראסק נולד ב-5 בדצמבר 1803 בפנדלטון שבקרוליינה הדרומית, לג'ון ראסק, בונה באבנים, ולסטריט ראסק.
בשנת 1825 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בעיירה קלרקסוויל שבג'ורג'יה.
בשנת 1827 נישא למרי (פולי) קליבלנד, בתו של הגנרל בנג'מין קליבלנד ונכדתו של קולונל בנג'מין קליבלנד, לוחם ידוע מקרב קינגס מאונטיין.
לאחר נישואיו הפך ראסק לשותף עסקי של חמיו, והשקיע הון במכרות זהב בצפון ג'ורג'יה.
אולם בשנת 1834 מנהלי החברה שבה השקיע מעלו בכספים וברחו לטקסס המקסיקנית.
ראסק רדף אחריהם עד לעיירה נקוגדוצ'ס, אך לא הצליח להשיב את כספו – והחליט להישאר בטקסס.
בשנת 1835 הפך ראסק לאזרח מקסיקו, ביקש קרקע להתיישבות בקולוניה של דייוויד בורנט, ושלח להביא את משפחתו.
כששמע את תושבי נקוגדוצ'ס מגנים את עריצותה של מקסיקו, הצטרף לתנועת העצמאות.
הוא גייס מתנדבים מקומיים ויצא לגונזאלס, שם הצטרפו חייליו לצבאו של סטיבן אוסטין כדי למנוע מהמקסיקנים ללכוד את תותח העיירה.
לאחר מכן צעדו לסן אנטוניו, אך ראסק עזב את הצבא לפני המצור על בקסר.
הממשלה הזמנית מינתה אותו למפקח הכללי של הצבא במחוז נקוגדוצ'ס.
כנציג העיר לוועידת העצמאות של 1836, חתם ראסק על הכרזת העצמאות של טקסס ואף עמד בראש הוועדה שעסקה בעריכת חוקת הרפובליקה.
ב־17 במרץ 1836 מונה למזכיר המלחמה בממשלה הזמנית.
לאחר שנודע כי מיסיון אלמו בסן אנטוניו נפל וכי הצבא המקסיקני מתקדם מזרחה, סייע לנשיא דייוויד בורנט להעביר את מושב הממשלה לעיר האריסברג.
לאחר טבח חייליו של פאנין בגוליאד נשלח ראסק עם פקודות לגנרל סם יוסטון לעמוד מול האויב.
הוא השתתף באומץ בניצחון על סנטה אנה בקרב סן חסינטו ב־21 באפריל 1836. ממאי ועד אוקטובר אותה שנה כיהן כמפקד העליון של צבא רפובליקת טקסס בדרגת בריגדיר גנרל, ורדף אחרי הכוחות המקסיקניים עד שנסוגו מעבר לנהר ריו גראנדה.
לאחר מכן ערך טקס קבורה צבאי לחיילים שנפלו בגוליאד.
בממשלתו הראשונה של הנשיא יוסטון מונה ראסק שוב למזכיר המלחמה, אך התפטר לאחר זמן קצר עקב בעיות אישיות.
בהמשך ייצג את נקוגדוצ'ס בקונגרס השני של הרפובליקה, בשנים 1837–1838. הוא היה חבר מסדר הבונים החופשיים, והיה ממייסדי הלשכה הגדולה של טקסס.
כיו"ר ועדת הצבא בבית הנבחרים של טקסס בשנת 1837 יזם חוק מיליציה שעבר למרות וטו של הנשיא, ולאחר מכן נבחר למייג'ור גנרל של המיליציה.
בקיץ 1838 פיקד על המיליציה שהדפה את מרד קורדובה, ובהמשך הביס קבוצות אינדיאנים שתקפו באזור.
בפעולה נועזת חצה את הגבול לארצות הברית כדי להסגיר שבויים לידי הסוכן האינדיאני בשריבפורט בלואיזיאנה – פעולה שכמעט גרמה לתקרית בינלאומית.
ב־12 בדצמבר 1838 נבחר ראסק לשופט העליון של בית המשפט העליון של רפובליקת טקסס, תפקיד שבו כיהן עד 1840. לאחר מכן חזר לעיסוקו בעריכת דין, והקים שותפות עם ג'יימס פינקני הנדרסון, לימים מושלה הראשון של מדינת טקסס.
בשנת 1843 נקרא שוב לשרת כמפקד צבאי, ונבחר מחדש למייג'ור גנרל של המיליציה.
אך התפטר לאחר שחילוקי דעות עם הנשיא יוסטון מנעו ממנו לצאת למלחמה נגד מקסיקו.
בהמשך הקדיש את מרצו להקמת אוניברסיטת נקוגדוצ'ס, שנפתחה בשנת 1845, וכיהן כנשיאה הראשון.
ראסק תמך בסם יוסטון ובמאבק לצירוף טקסס לארצות הברית.
הוא עמד בראש ועידת 1845 שקיבלה את תנאי הסיפוח.
בשנת 1846 נבחר יחד עם יוסטון לסנאט של ארצות הברית, כשהוא מקבל את הקדנציה הארוכה יותר.
ראסק ויוסטון שיתפו פעולה בקביעת גבולה הדרום־מערבי של טקסס לאורך נהר ריו גראנדה.
ראסק תמך בנשיא ג'יימס פולק ובמלחמת ארצות הברית–מקסיקו, וכן ברכישת קליפורניה.
בדיון על פשרת 1850 התנגד להצעות פרישה מהאיחוד, ותבע פיצוי כספי לטקסס בתמורה לשטחים שנמסרו ליצירת טריטוריית ניו מקסיקו.
ראסק היה תומך נלהב ברעיון מסילת רכבת חוצת־יבשת בדרום דרך טקסס, ונאם רבות למען התוכנית.
הוא תמך גם ברכישת גדסדן ובחוק קנזס נברסקה.
בשנת 1857 הציע לו הנשיא ג'יימס ביוקנן את תפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, אך ראסק סירב.
בשנת 1856 נפטרה אשתו משחפת, בעודו שוהה בוושינגטון.
מתוך שבעת ילדיהם נותרו חמישה בחיים.
במרץ 1857 נבחר לנשיא הזמני של הסנאט.
כשהוא חולה בגידול בבסיס צווארו ומתאבל על מות אשתו, שם ראסק קץ לחייו בירייה עצמית ב־29 ביולי 1857, בגיל 53.
מדינת טקסס הקימה מצבה על קבריהם של ראסק ואשתו בבית העלמין אוק גרוב בעיר נקוגדוצ'ס.
מחוז ראסק והעיר ראסק נקראו על שמו.
חלק מאדמותיו הפך לקמפוס של אוניברסיטת סטיבן פ.
פסלו ניצב מול בית המשפט של מחוז ראסק בעיר הנדרסון.
כתב ידו שימש השראה לגופן "Texas Hero" שעיצב בריאן וילסון.
מזכיר המדינה לשעבר דין ראסק היה בן דוד רחוק שלו.
ג'רוויס נולד ב-18 בינואר 1836 בג'רוויסבורג שבקרוליינה הצפונית, והיה בנם של אליזבת דיילי ובניסטר הארדי ג'רוויס, מטיף ומתיישב חקלאי.
הוא היה בן למשפחה אנגלית, וצאצא של תומאס ג'רוויס, סגן מושל אלבמארל בשלהי המאה ה-17, ושל סמואל ג'רוויס, מפקד מיליציה במלחמת העצמאות.
משפחתו התפרנסה מחווה בת 300 דונם וכספם הספיק למחיה בסיסית בלבד.
הוא למד בבתי הספר המקומיים, ובגיל 19 החל ללמוד בקולג' Randolph-Macon, שם השלים תואר שני בשנת 1861. כדי לממן את לימודיו עבד כמורה בחופשות הקיץ.
לאחר סיום לימודיו פתח בית ספר במחוז Pasquotank.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית התגייס ג'רוויס לצבא הקונפדרציה ושירת ברגימנט קרוליינה הצפונית השמיני.
ב-22 באפריל 1863 קודם לדרגת קפטן.
הוא נפל בשבי ושוחרר בחילופי שבויים ב-1862, וב-1864 נפצע בקרב Drewry's Bluff ונשאר נכה לצמיתות.
עם תום המלחמה חזר לביתו, ובשנת 1865 פתח חנות כללית יחד עם איש העסקים ויליאם האפר.
באותה שנה נבחר כציר לוועידת החוקה של המדינה.
בשנת 1867 קיבל רישיון עריכת דין, עזב את העסק ועבר לעיר קולומביה.
כפעיל במפלגה הדמוקרטית, נבחר ג'רוויס לבית הנבחרים של המדינה ב-1868 וכיהן שם ארבע שנים, מהן שתיים כיו"ר הבית (1870–1872).
ב-1872 היה אלקטור דמוקרטי מטעם תומכי הוראס גרילי.
בדצמבר 1874 נשא לאישה את מרי וודסון.
מתנגד מוצהר למדיניות השיקום הפדרלית לאחר המלחמה, נבחר ג'רוויס לסגן המושל השלישי של קרוליינה הצפונית ב-1876, במסגרת רשימה משותפת עם זבולון ואנס.
כאשר התפטר ואנס ב-1879 כדי לכהן בסנאט, ירש ג'רוויס את תפקידו כמושל.
כמושל פעל נגד שחיתות שלטונית וניסה לצמצם מיסים, חובות ושליטה ממשלתית.
הוא השלים את מכירתן של מסילות רכבת בבעלות המדינה, הקים שירותי בריאות הנפש במורגנטון ובגולדסבורו, הקים בתי ספר להכשרת מורים, ופיתח את מועצת הבריאות של המדינה.
ב-1880 נבחר לכהונה מלאה לאחר שניצח את דניאל גולד פוול בפריימריז הדמוקרטיים וגבר בפער קטן על המתמודד הרפובליקני ראלף בוקסטון.
בתקופתו אישר המחוקק את בניית מעון המושל, שהושלם לבסוף ב-1891. הוא קידם רפורמה מקיפה במערכת החינוך, בדגש על תפקידי פיקוח מחוזיים, תקני הסמכה למורים, וכללים לבחינות ולספרי לימוד.
בנוסף הוגדלו התקציבים למוסדות לבריאות הנפש, בוצעה לראשונה קודיפיקציה של חוקי המדינה, והוגדרו באופן מלא חוקי הביטוח.
בשנת 1885 סיים את כהונתו, אך מונה על ידי הנשיא גרובר קליבלנד לשגריר ארצות הברית בברזיל, תפקיד שבו כיהן ארבע שנים.
לאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין בעיר גרינוויל.
לאחר מותו של הסנאטור זבולון ואנס ב-1894 מונה ג'רוויס מחדש לסנאט, אך לא נבחר לתקופת כהונה נוספת בידי בית המחוקקים שנשלט אז על ידי רפובליקנים ופופוליסטים.
ב-1896 היה ציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית ותמך במועמד ויליאם ג'נינגס ברייאן.
מסע 'העליונות הלבנה' של 1898
בשנת 1898 השתתף ג'רוויס במסע התעמולה למדיניות עליונות לבנה בקרוליינה הצפונית.
הוא נשא נאומים רבים בעד התנועה ופרסם מאמרים שתיארו את מועצת העיר של גרינוויל, שהייתה בעלת רוב אפרו-אמריקאי, בצורה שלילית וקיצונית.
אף שלא היה שותף ישיר למאורעות, הרטוריקה שלו תרמה לאווירה שהובילה למהומות ולפרעות בעיר וילמינגטון ב-1898, מהפכה אלימה שבוצעה על ידי לאומנים לבנים, שבמהלכה נהרגו עשרות עד מאות אנשים, והושמדו רכושם ועסקיהם של שחורים רבים.
ג'רוויס היה דמות מרכזית בהקמת מוסד ההכשרה למורים בשנת 1907, כיום אוניברסיטת איסט קרוליינה.
המעון הוותיק ביותר בקמפוס נקרא על שמו.
הוא שב לעסוק בעריכת דין, וב-1912 ייסד שותפות חדשה עם פרנק ווטון.
בנובמבר 1914 עמד בראש טקס חנוכת אנדרטת חיילי הקונפדרציה של מחוז פיט.
תומאס ג'רוויס נפטר בביתו בגרינוויל ב-17 ביוני 1915. הוא נטמן בבית הקברות צ'רי היל שבעיר.
מלבד בניין המעונות על שמו באוניברסיטת איסט קרוליינה, כנסייה מתודיסטית מקומית ורחוב בגרינוויל נושאים את שמו.
בתקופה מסוימת הוצגו בכנסייה חפצים אישיים שלו.
תומאס ברק היה רופא, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, יליד אירלנד, שייצג את קרוליינה הצפונית בקונגרס הקונטיננטלי, וכיהן כמושל רוד איילנד השלישי בשנים 1781–1782. ברק היה הראשון מבין שני מושלי קרוליינה הצפונית שהחזיקו באמונה הקתולית (השני היה מייק איזלי שנבחר בשנת 2000).
תומאס ברק נולד בעיירה טיאקווין שבמחוז גולוויי שבאירלנד.
ב-1764 הוא היגר למושבת וירג'יניה, ועסק שם במשך כמה שנים ברפואה.
הוא למד משפטים והחל לעסוק בעריכת דין בנורפוק.
ברק היה אחד התומכים הראשונים במהפכה האמריקאית, וכתב פרסומים נגד חוק הבולים של 1765. ב-1772 הוא עבר להילסבורו שבפרובינציית קרוליינה הצפונית.
ברק נבחר כחבר הקונגרס הפרובינציאלי החמישי של קרוליינה הצפונית שהתכנסה בהליפקס ב-1776. הוא השתתף בדיון שהוביל לכינון חוקת המדינה החדשה.
ב-20 בדצמבר אותה שנה הוא נבחר כנציג לקונגרס הקונטיננטלי השני, וב-4 בפברואר 1777 הגיע לאייש את מושבו בפילדלפיה.
ברק היה תומך נלהב של זכויות המדינות, אם כי עד 1781 התמתנו עמדותיו בסוגיה זו במידת מה.
בספטמבר 1777 התכוננו רוב חברי הקונגרס להימלט מפילדלפיה לנוכח התקרבות הבריטים.
ברק, תחת זאת, הצטרף לכוחות בראשותו של אבנר נאש מקרוליינה הצפונית במאמצים להגנת העיר.
הוא נכח ב, ולאחר מכן שב לפעילותו בקונגרס.
ברק שירת בקונגרס עד 1781, כאשר הוא נבחר כמושל קרוליינה הצפונית.
הוא שב הבייתה ביוני כדי להתחיל לכהן בתפקידו.
כמושל הוא תמך באופן פעיל ועודד את המיליציה של המדינה בהתנגדות לכוחות הבריטים והלויאליסטים.
בספטמבר הוא נלכד על ידי הלויאליסטים בפיקודו של קולונל דייוויד פניניג .
לאחר ניסיון חילוץ בלתי מוצלח של המיליציה של הפטריוטים בפיקודו של ג'ון בטלר ב, נכלא ברק על ידי הבריטים באי ג'יימס שליד צ'ארלסטון, קרוליינה הדרומית.
לברק הותר לחיות בחופשיות באי בתנאים של שחרור על תנאי, אך הוא היה נתון ליחס רע ותנאים מחפירים, וחשש מפני התנקשות בחייו.
לבסוף, ב-16 בינואר 1782 הוא נמלט והגיע לקרוליינה הצפונית.
הוא כתב לבריטים שהוא עדיין ראה עצמו נתון לתנאי השחרור על תנאי.
הוא חידש את פעילותו כמושל לפני ששוחרר על תנאי בעסקת חילופי שבויים.
בהתאם לכך, רבים מתושבי קרוליינה הצפונית ופקידי הממשל הקונטיננטלי החשיבו אותו כמי שהפר את התחייבותו והוא נותר תחת עננה של חרפה.
באפריל 1782 הוא לא עמד לבחירה לתקופת כהונה שנייה כמושל, והוחלף באלכסנדר מרטין.
ברק לא החלים לאחר תקופת מאסרו.
הוא פרש לביתו שהיה ידוע בשם טייאקווין (Tyaquin) שבמחוז אורנג'.
תומאס ברק נפטר בביתו ב-2 בדצמבר 1783. הוא נטמן באחוזתו שלידי הילסבורו, ששוכנת בסמוך לדרך המושל ברק הקרויה על שמו.
על שמו נקרא גם מחוז ברק שבקרוליינה הצפונית.
תומאס פונסה גיל היה פוליטיקאי מהוואי, חבר המפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1963–1965 וכסגן מושל הוואי הרביעי בשנים 1966–1970. הוא התמודד פעמיים ללא הצלחה על תפקיד מושל הוואי, בשנים 1970 ו־1974.
גיל נולד ב-21 באפריל 1922 בהונולולו שבטריטוריית הוואי, והיה בנם של תומאס גיל (נולד בניו יורק בשנת 1870) ושל לורין ג'ונסטון טאר (נולדה בקנזס בשנת 1889), ונכדם של ד"ר צ'ארלס רוברט גיל ושל מריה דולורס פונסה דה לאון, ילידת קובה להורים קובנים.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים, בהם בית הספר היסודי לינקולן ותיכון רוזוולט.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת כלוחם חיל רגלים בזירת האוקיינוס השקט, ועוטר בעיטור 'כוכב הארד' ובעיטור 'לב הארגמן'.
לאחר המלחמה למד משפטים ב־Boalt Hall שבאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ולאחר סיום לימודיו החל לעסוק בעריכת דין בהוואי.
בשנת 1947 נישא ללויס הנאוולט, ולזוג נולדו שישה ילדים.
גיל כיהן בבית המחוקקים הטריטוריאלי של הוואי, ולאחר קבלת מעמד מדינה בשנת 1959 היה לחבר בבית הנבחרים של הוואי במושבו הראשון, כנציג המחוז ה־15, תפקיד שבו החזיק עד בחירתו לקונגרס.
בשנת 1962 נבחר לאחד משני מושבי הקונגרס של המדינה וכיהן כהונה אחת.
במהלך כהונתו בקונגרס היה תומך נחרץ בעמדות ליברליות, ובהן זכויות האזרח.
לאחר מכן שימש כמנהל המשרד להזדמנויות כלכליות של הוואי.
בשנת 1964 בחר שלא להתמודד לכהונה נוספת בקונגרס, אלא התמודד ללא הצלחה לסנאט של ארצות הברית, והפסיד לסנאטור הרפובליקני המכהן היירם פונג.
בשנת 1966 נבחר לסגן מושל הוואי, לצדו של המושל המכהן ג'ון ברנס.
במהלך כהונתו כסגן מושל נודע גיל כאדם בוטה וחד־לשון, ופיתח חילוקי דעות עם ברנס.
אף שהיה חלק מממשלו, לא היסס לבקר את המושל בפומבי.
בשנת 1970 התמודד מול ברנס בפריימריז הדמוקרטיים.
גיל הציג עצמו כרפורמטור וניהל קמפיין נגד מה שתיאר כמנגנון פוליטי מושרש ומושחת.
הוא הפסיד בפער קטן, אף שברנס הוציא סכומים גדולים בהרבה בקמפיין מתוחכם שכלל שימוש נרחב בפרסומות טלוויזיה יקרות לבניית תדמית.
מרבית האוכלוסייה היפנית הגדולה במדינה נותרה נאמנה לברנס, שהיה דמות מרכזית בעלייתם הפוליטית בשנות ה־50. עד תבוסתו של המושל ניל אברקרומבי בשנת 2014, נחשב מרוץ זה לקרוב ביותר שבו עמד מושל מכהן בהוואי בפני הפסד בפריימריז.
גיל התמודד שוב בפריימריז הדמוקרטיים למשרת המושל בשנת 1974, אך הפסיד שוב, הפעם לג'ורג' אריושי, אשר החליף אותו קודם לכן בתפקיד סגן המושל.
לאחר כישלון שתי ההתמודדויות שב לעסוק בעריכת דין.
במאי 2001 תרם גיל 86 ארגזי ארכיון לאוניברסיטת הוואי במנואה.
עיקר החומר עוסק בשנות כהונתו בקונגרס ובתפקיד סגן מושל הוואי.
האוסף כולל תיעוד נרחב של פעילותו הפוליטית ושל עיסוקיו בנושאים כגון אנרגיה גרעינית, איכות הסביבה, פיתוח קרקעות (בייחוד באי הוואי), צדק חברתי וכלכלי, ויוקר המחיה בהוואי.
חלק קטן יותר מן החומר מתייחס לתקופות שלפני ואחרי כהונתו בקונגרס.
תומאס פונסה גיל נפטר ב-3 ביוני 2009 בהונולולו, בגיל 87.
תומאס הוֹבְּס היה הוגה דעות ופילוסוף פוליטי אנגלי, שהתפרסם בעיקר בזכות ספרו "לווייתן", שבו הוא עוסק במקורות הלגיטימציה של השלטון המדיני והסמכות הריבונית.
הובס הביע בספרו "לווייתן" תמיכה בשלטון ריבוני אבסולוטי, אך התפיסה המוצגת בו השפיעה רבות גם על עולם המושגים הפוליטי המערבי המודרני ועל ההגות הליברלית.
הרעיון המטריאליסטי שהאדם אינו אלא גוף פיזי, חומרי ומורכב המצוי בתנועה, השפיע רבות על המחשבה המודרנית.
ההנחה שבני אדם מונעים על ידי אינטרסים ושואפים לשרוד, וכן המסקנה כי ניתן לחקור את עולם הפוליטיקה דרך נקודת מבט רציונלית אינסטרומנטלית, הושפעה גם היא מהגותו של הובס.
גם תפיסת החירות השלילית, שהפכה לרעיון מרכזי בהתפתחות הליברליזם, הושפעה מהגותו של הובס.
הובס קידם גם את התפיסה שמקור הסמכות והלגיטימציה של השלטון הוא בברית ראשונית בין האזרחים, ובכך תרם לרעיון של האמנה החברתית.
הובס השפיע על עיצוב המחשבה המערבית באמצעות מושג המדינה והריבונות.
תיאור מצב הטבע בפילוסופיה של הובס, וכן הדרך שבה הובס הבין את התנהגותם של בני אדם ושל מדינות, השפיעו על מושג האנרכיה ועל הגישה הריאליסטית הקלאסית בתחום היחסים הבין-לאומיים במדע המדינה.
הובס עסק גם בנושאים הקשורים לדת, לתאולוגיה, וליחסי דת ומדינה.
תרומתו בנושאים אלה, ותפיסתו המוסרית הדטרמיניסטית שלפיה הרצון של האדם הוא תמיד תוצאה של גורמים חיצוניים, היו רדיקליות לזמנן והביאו לביקורת חריפה כלפיו.
בנוסף לכתיבתו הפוליטית ולעיסוקו בנושאי דת ומוסר, תרם הובס גם למדעי הטבע ולמחקר על גוף האדם, ועסק בין השאר גם במתמטיקה, בגאומטריה ובאופטיקה.
תומאס הובס נולד ב-5 באפריל 1588 בווסטפורט (Westport), קהילה קטנה ליד העיירה מלמסברי במחוז וילטשייר שבדרום אנגליה.
אביו, תומאס הובס האב, היה ויקאר של קהילה קטנה וענייה בסמוך למקום מגוריהם.
תומאס הובס האב הסתבך בקטטה עם איש כנסייה אחר באזור, נענש בנידוי מהכנסייה, ונאלץ לברוח ללונדון.
דודו של תומאס הובס, פרנסיס הובס, עשה חיל במסחר ובתעשיית הביגוד.
תומאס הובס התקבל ללימודים במגדלן הול, אחד מהקולג'ים של אוניברסיטת אוקספורד, בזכות דודו פרנסיס, שתמך בו כספית, ובזכות איש כנסייה מקומי, רוברט לאטימר, שסייע לו ללמוד לטינית ויוונית עתיקה.
במסגרת לימודיו עם לאטימר תרגם הובס את "מדיאה" מאת אאוריפידס מיוונית ללטינית.
הובס למד באוקספורד החל משנת 1603, ופיתח התנגדות לסכולסטיקה האריסטוטלית שאפיינה את לימודי הלוגיקה, הפיזיקה והדת במקום.
במקביל פיתח הובס עניין במדע, ובמיוחד באסטרונומיה ובגאוגרפיה של העולם החדש, והתעניין גם ברטוריקה.
בשנת 1608 קיבל הובס תואר בוגר אוניברסיטה וסיים את לימודיו.
הוא התקבל למשרת המורה הפרטי וחונכו של ויליאם , בנו של הברון (ומאוחר יותר הרוזן) ויליאם קוונדיש .
כך הכיר את הפילוסוף ואיש המדע פרנסיס בייקון, ותקופה קצרה עבד כמזכירו.
בשנים 1622–1624 היה הובס מעורב בעסקיו של קוונדיש בעולם החדש.
הובס קיבל מקוונדיש מניות בשתי חברות קולוניאליות, אחת בווירג'יניה ואחת באיי ברמודה.
מתוקף ההחזקה במניות אלה, נכח בישיבות ההנהלה ולקח חלק בהצבעות על החלטות הקשורות בניהול החברות.
בשנת 1620 החל הובס לעבוד על תרגום של "תולדות המלחמה הפלופונסית" מאת תוקידידס, אותו פרסם בשנת 1629. זה היה התרגום הראשון מיוונית עתיקה ישירות לאנגלית והוא התקבל בהתלהבות באנגליה.
בחיבור האוטוביוגרפי הלירי שכתב הובס לפני מותו, הצהיר שתוקידידס היה ההיסטוריון האהוב עליו בשל יכולתו להראות את חולשותיה של הדמוקרטיה.
הרוזן קוונדיש הראשון מת בשנת 1626, ושנתיים אחר כך מת גם בנו, הרוזן ויליאם קוונדיש השני.
הובס נסע לז'נבה כחונכו של בן עשירים אחר, שם גילה עניין מיוחד בגאומטריה האוקלידית.
עם חזרתו לאנגליה התמנה הובס לחונכו של הרוזן קוונדיש השלישי.
הובס בילה חלק ניכר מזמנו בלימודי מתמטיקה, ויצא עם חניכו לשני ביקורים ארוכים בפריז.
הוא התרועע בפריז ובאנגליה עם קבוצות שונות של אנשי מדע ורוח, שתרמו לעיצוב גישתו המדעית והפוליטית, והתקרב במיוחד לפילוסוף והמדען רוברט פיין.
כמו כן גילה התלהבות מגישתו של האב מרן מרסן, אותו תיאר כמי שסביב צירו סובבים כל כוכבי המדע בעולם.
בנוסף, התרועע הובס עם קבוצה של פילוסופים אנגליקנים (Great Tew Circle) שביקשו לפתח תורה אנגליקנית הנשענת על כללים רציונליים.
עם שובו מפריז לאנגליה באוקטובר 1636, החל הובס להקדיש את מרצו לכתיבה פילוסופית ומדעית.
בין השאר כתב מסה בלטינית שעסקה באופטיקה.
בבסיס תורתו של הובס עמדה גישה מכניסטית-מטריאלית ובהתאם לכך גילה עניין מיוחד בתורתו של דקארט, עליה כתב ביקורת ראשונה בשנת 1637 ושנייה ב-1641. חילופי המכתבים בין שני הפילוסופים לא היו נעימים וכללו האשמות הדדיות בגנבה ספרותית.
בביקורותיו טען הובס נגד הדואליזם בתורתו של דקארט והאשים אותו, שגישתו עודנה נטועה בגישה סכולסטית.
לקראת סוף שנות השלושים של המאה ה-17 החל המצב הפוליטי באנגליה להתערער.
בעקבות כך ביקש הובס לכתוב תורה פוליטית שתהיה מושתתת על יסודות מדעיים.
בעקבות שאיפה זו חיבר את המסה "יסודות החוק, הטבע, והפוליטיקה" (The Elements of Law, Nature, and Politic), שבה ניכרת גישתו הפרו-מלוכנית והאבסולוטסטית של הובס, ותמיכתו במלך אנגליה המכהן, צ'ארלס הראשון.
בנוסף, זהו החיבור הראשון של הובס שבו ניכר הניסיון ליצור קשר ברור בין הפיזיקה של התנועה והגאומטריה לבין ופילוסופיה פוליטית.
הובס סיים לכתוב את המסה מספר ימים לאחר שהפרלמנט הקצר התפזר.
המסה לא התפרסמה באופן רשמי, אלא עברה מיד ליד דרך מכריו של הובס.
עותק פיראטי של המסה פורסם למכירה רק כעבור עשר שנים.
עם כינונו של הפרלמנט הארוך, התגברה ההתנגדות למשטרו של צ'ארלס הראשון והתרבו הקריאות נגד התומכים בשלטון אבסולוטי.
הובס, שחש באי-היציבות הגוברת וחשש לחייו, יצא בשנת 1640 לגלות בפריז, ושב ממנה לאנגליה לאחר 11 שנים.
בשנת 1642 פרסם הובס גרסה מורחבת של "יסודות החוק" בלטינית.
גרסה זו היא שפורסמה בשנת 1647 במסה "על האזרח" (De Cive).
בספר זה פיתח הובס את תפיסתו על טבע האדם ואת מושג החירות הטבעית אל מול חירויות האזרח.
בין השאר, סיפק הובס בספר את פרשנותו לאמרה "אדם לאדם זאב", ביאר את תפיסתו לגבי מצב המלחמה המתמדת שמאפיין את חיי האדם במצב הטבע, והסביר את תפיסתו התאולוגית.
הספר זכה להצלחה ופורסם במספר מהדורות.
כמו כן התפרסמו ביקורותיו על דקארט, ומסות מדעיות שבהן השקיע את מרבית מרצו.
בתקופה זו החל הובס לעבוד גם על מסה נרחבת העוסקת בלוגיקה, בפיזיקה ובמטאפיזיקה, שהתפרסמה לבסוף בשנת 1655 בשם De corpore ("על הגוף").
בשנת 1645 כתב הובס מסה על אופטיקה שהתפרסמה בשנת 1658 כחלק מהספר De homine ("על האדם").
מלחמת האזרחים האנגלית הראשונה פרצה בשנת 1642 כשהובס היה בפריז.
המצב באנגליה השפיע על עמדותיו הפוליטיות ועל מצבו האישי.
בשנת 1646 התמנה הובס לחונכו של הנסיך צ'ארלס מוויילס, בנו של המלך צ'ארלס הראשון ומי שעתיד להיות המלך צ'ארלס השני.
קיים ויכוח בספרות על אודות הזמן המדויק בו החל הובס לעבוד על יצירתו הפוליטית המפורסמת ביותר, "לווייתן".
ככל הנראה, תחילה שמר הובס בסוד את דבר כתיבתו של הספר, שעשוי היה לחולל סערה פוליטית בשל העמדות הפוליטיות והתאולוגיות שהוצגו בו.
אולם קיימת תכתובת לגבי הספר משנת 1650, וככל הנראה החל לעבוד עליו בשנת 1649. ב-1651, בעודו בפריז, הגיש הובס לצ'ארלס השני עותק של הספר והגישו לפרסום.
העמדות התאולוגיות של הובס עוררו סערה בחצרו של המלך הגולה.
בעקבות הסערה, נס הובס חזרה לאנגליה בדצמבר 1651.
באנגליה חזר הובס לעבוד בביתו של הרוזן קוונדיש.
צ'ארלס השני חזר לאנגליה במאי 1660, וב-1661 הוכתר למלך אנגליה, אירלנד וסקוטלנד.
על אף חששותיו של הובס, קיבל אותו תלמידו לשעבר לחצר המלכות ונתן לו פנסיה שנתית גבוהה של 100 פאונד.
הספר "לווייתן" התפרסם במהירות רבה יחסית וזכה לביקורות רבות בחייו של הובס, רובן שליליות.
יומרתו הלא מוצדקת של הובס בחקר המתמטיקה והגאומטריה (בין השאר, הובס התעקש שהוא מצא פתרון לבעיה של ריבוע העיגול על אף שפתרונו הופרך מכול וכול) אפשרה ליריביו באוניברסיטאות לתקוף אותו בקלות יחסית.
הובס פרסם תגובות רבות לביקורת שהופנתה כלפיו.
מהכיוון המוסרי והדתי, הואשם הובס בכך שתפיסתו מובילה לאתאיזם ולהכחשה של כללי המוסר.
למשל, ב-1666 עבר בבית הנבחרים הבריטי חוק נגד אתאיזם וחילוניות; בהמשך אותה שנה פורסם כי הוועדה המפקחת על קיום החוק "תהיה מוסמכת לקבל מידע הנוגע לספרים הנוטים לאתאיזם, חילול קודש וגסות...
ספרו של מר הובס הקרוי לוויתן".
רבים מכתביו בשנות השישים והשבעים הוקדשו להגנה מפני ההאשמות באתאיזם ובעידוד חוסר-מוסריות.
על אף ביקורות אלה, היו להובס גם תומכים באנגליה ובעיקר בצרפת, שם הוא התקבל כאחד מהפילוסופים הגדולים של התקופה.
בשנים שלאחר חזרתו לאנגליה השלים הובס את כתיבתם של De corpore ,De homine והגרסה הלטינית של לווייתן שפורסמה בשנת 1668. כמו כן, חיבר את "בהמות" (Behemoth), גרסתו להיסטוריה של מלחמות האזרחים באנגליה אשר פורסמה רק בשנת 1682, לאחר מותו.
כמו כן, כתב את "דו-שיח בין פילוסוף לבין תלמיד של החוק באנגליה" (Dialogues between a Philosopher and a Student of the Common Laws in England) כתגובה למשנתו של פרנסיס בייקון, ופרסם תרגומים לאנגלית של ה"איליאדה" וה"אודיסיאה".
הובס סבל בשנת 1679 מהפרעה בשלפוחית השתן, ולאחר מכן משבץ, שממנו מת באותה שנה בגיל 91.
גישה מכניסטית לחקר התנועה, האדם, והפוליטיקה
הובס פיתח את גישתו מתוך ביקורת על הגישה הסכולסטית.
הוא סבר שכל דבר הקיים בעולם הוא גוף חומרי והוא תוצאה של תנועה פיזית של גופים.
הרעיון לפיו הבנה של תנועה היא השער לפילוסופיה של הטבע לא היה רעיון חדש בתקופתו של הובס, וכבר אריסטו טען כי הטבע כולו מוגדר על ידי עיקרון של תנועה.
אולם הובס שילב בגישתו מספר אלמנטים שנוגדים את הגישה האריסטוטלית.
ראשית, אריסטו חשב על תנועה לא במונחים חלליים בלבד, אלא במונחים של שינוי – כל שינוי, כמו שינוי ממצב של קור למצב של חום, הוא סוג של תנועה.
שנית, אריסטו חשב שמקור התנועה הוא בפוטנציאל שקיים בדבר עצמו.
דברים נעים כיוון שהם שואפים לממש את הפוטנציאל הזה ולהגיע לשלמות (גישה טלאולוגית); כאשר הדבר מממש את הפוטנציאל והתכלית שלו, נפסקת תנועתו ללא צורך בהתערבות של גורם כלשהו.
בתקופתו של הובס חולל גלילאו גליליי מהפכה בהבנת טיבה של התנועה.
ראשית, גלילאו הציע את העיקרון שלפיו גוף הנע בקו ישר ימשיך את תנועתו באותו כיוון כל עוד אין כוח שמפריע לו (אינרציה); שנית, גלילאו הראה שהבנה בגאומטריה יכולה לשמש להבנה של תנועה.
שתי התובנות האלה הפכו מרכזיות לחשיבה של הובס לגבי תנועה.
ג'ון אוברי, שהיה חברו של הובס וכתב את הביוגרפיה הראשונה שלו, "חייו של מר תומאס הובס ממלמסברי", טען שהובס פגש את גלילאו באופן אישי בעת שביקר בפירנצה בשנת 1636, אך הובס מצידו לא מזכיר פגישה כזו בכתיבתו האוטוביוגרפית.
בנוסף לגילוי זה של גלילאו, התפתחויות אחרות בהבנה של תנועה הובילו לספקנות כלפי גישות אריסטוטליות.
כך למשל התחוללו התפתחויות בתחום האסטרונומיה ובהבנה של גוף האדם ומחזור הדם.
גילויים אלו, הובס טוען, הם אלו שאפשרו את התפתחותה של הפילוסופיה של הטבע המבוססת על ידע אמיתי, ובמיוחד הוא מציין את ההתקדמות המדעית שחוללו יוהאן קפלר, פייר גסנדי, ומרן מרסן.
הובס הסתמך על התפתחויות אלה כאשר פיתח גישה אשר מתמקדת בתנועה של גופים ואשר שוללת את עיקרי הגישה האריסטוטלית.
ראשית, הובס שלל את הרעיון שהמושג תנועה מתייחס באופן כללי לשינויים בין מצבים, והוא ראה את המושג כמתאר שינוי במקום של גופים בלבד.
כל דבר שקיים בעולם הוא גוף, וכל שינוי שקורה בעולם הוא תוצאה של תנועה של גופים ממקום למקום:
"העולם (...כוונתי ל'יקום', דהיינו לכלל המסה של הדברים שישנם) הוא גופי, רוצה לומר גוף; ויש לו ממדים של גודל – לאמור אורך, רוחב ועומק.
גם כל חלק גוף, אף הוא גוף, ויש לו ממדים דומים, ולפיכך כל חלק מהיקום הוא גוף; ומה שאיננו גוף אינו חלק מן היקום.
ומשום שהיקום הוא הכול, הרי מה שאינו חלק ממנו הוא 'לא כלום', ולפיכך ב'שום מקום'".
בהתאם לזאת, גם עולם המחשבה והרגש מתואר כחומרי ונובע מתנועה של גופים.
היות שכך, הובס שלל גישות המניחות דואליות בין הנפש והגוף, וסבר שכל תורה מדעית צריכה להתחיל במחקר הסוגים השונים של התנועה.
בנוסף, הובס שלל לחלוטין את הרעיון שקיים פוטנציאל בגופים עצמם, ובעקבות זאת גם שלל את התפיסה הטלאולוגית שלפיה הדברים נעים לעבר תכליות קבועות שקיימות בהם.
כל תנועה היא תולדה של תנועות אחרות, וכאשר מדברים על "גורמים", מדברים בעצם על תנועות.
נקודה זו קשורה בתפיסה של הובס שלפיה לגופים אין סוכנות, או רצון עצמאי שנובע מתוך עצמם.
כל תנועה או שינוי בתנועה היא תוצאה של "גורם" חיצוני, כלומר תנועה של גוף אחר.
באופן זה העולם כולו יכול להיות מתואר כשרשרת של תנועות שמתקיימות לעד ברצף של גורמים ותולדות.
אם כן, בניגוד לגישה האריסטוטלית, ובהתאמה להצעתו של גלילאו, הובס סבר שללא התערבות של תנועות אחרות, כל תנועה קיימת תימשך לעד.
עוד בהתאם לגישתו של גלילאו, הובס שאף להבנה של תנועה המתבססת על הבנה של הגאומטריה.
בהקדמה לספרו De Cive, כתב הובס כי בהתאם לגישה זו כוונתו הייתה לכתוב שלושה ספרים העוסקים כל אחד בסוג אחר של תנועה.
הראשון, בחלוקה של תנועות לסוגים שונים, השני, בתנועות הפנימיות של האדם ובלימוד סודות הלב של האדם, והשלישי, בלימוד התנועות של גופים פוליטיים.
על פי עדותו של הובס עצמו, האירועים הפוליטיים באנגליה שיבשו את התוכנית הזו והובס השלים את חיבוריו הפוליטיים החשובים ביותר (לווייתן ו-De Cive) לפני שהשלים את מחקריו הקודמים (De Corpore ו-De Homine).
כיוון שכל מה שקיים בעולם הוא תוצאה של תנועה, העולם כולו, כולל עולמו הפנימי של האדם, ניתן לתיאור במונחים של גורם ותולדה.
התפיסה החושית של האדם היא תנועה הנוצרת כתוצאה של מפגש בין תנועה של גופים, איברי החישה של האדם, והתנועות הפנימיות בתוך גוף האדם.
בִּדְיוֹן וזיכרון הם תחושות (ועל כן תנועה) בגופנו הנמצאות בדעיכה, וכתוצאה מכך הן מיטשטשות ככל שעובר הזמן.
מחשבות הן תנועות מסוג זה העוקבות זו אחר זו, אם באופן מקרי ובלתי-מודרך, ואם באופן יותר מסודר ויציב, כאשר הן מוסדרות על ידי תשוקה לגילוי הסיבות והאמצעים שיגרמו לתוצאה מסוימת (כגון סיפוק של רעב).
הובס ראה את הגאומטריה – "המדע היחיד שהואיל האל להנחיל לאנושות עד כה" – כמודל לכל מדע החותר לגילוי האמת.
היות שכך, הוא הקנה חשיבות מיוחדת להסכמות מילוליות.
תכליתה של האמת, על פי הובס, הוא "סידורם הנכון של השמות במשפטי החיווי שלנו".
באמצעות השפה האדם מקנה שמות לדברים ולתוצאות של מחשבות.
השפה מאפשרת גם את יצירתן של הגדרות – אקסיומות – המהוות הסכמות לגבי הוראתן של המילים ולגבי עקרונות המקובלים על כולם ואינם זקוקים להוכחה.
מדע מתאפשר רק כאשר קיימת קהילה מדעית המסכימה על הגדרות אלה, מהן יכולים בני האדם להתחיל לחשב את חישוביהם, כפי שחוקרי הגאומטריה עושים בהתייחס לצורות.
עבור הובס השפה אינה מאפשרת רק את קיומו של המדע ואת החתירה לאמת, אלא גם את כל המבנים החברתיים ההכרחיים לשם יצירת שלום.
ללא דיבור, הובס טוען, "לא היו מתקיימים בין בני האדם לא מדינה ולא חברה, לא חוזה ולא שלום, ממש כשם שאין קיום להללו בקרב אריות, דובים וזאבים".
ללא שפה גם מוסר לא היה יכול להתקיים.
אולם השפה היא גם זו שמאפשרת לבני האדם לטעות, להסית, לרמות, ולפתח רגשות ותשוקות כגון קנאה, שנאה, רדיפת כבוד, בלבול וכו'.
ההצלחה של הובס בניסיונו לפתח פילוסופיה מכנית מטריאלית של האדם, הייתה תלויה ביכולתו לתאר את הפסיכולוגיה האנושית במונחים פיזיים.
ב"האלמנטים של החוק" ובפרק 6 ב"לווייתן", הובס מספק מעין מילון מונחים עם הגדרות של תשוקות כגון אהבה ושנאה, אדישות, הנאה וכאב, תקווה וייאוש.
הובס מגדיר תשוקות אלה כתנועות פנימיות ("מאמץ") המוכוונות לעבר דבר המעורר אותן.
תנועות אלה מכונות תאווה (Appetite) כאשר הן מוכוונות לעבר הדבר, דחייה (Aversion) כאשר הן מכוונות להתרחקות מהדבר.
חלק מהרגשות הם צירופים של תאווה או דחייה וסברה או מחשבה כלשהי.
כך למשל, "פחד", שהוא רגש התופס מקום מרכזי בכתיבתו של הובס, הוא "דחייה, בצירוף סברה בדבר נזק מהמושא".
הובס ניסה ליצור את הרושם של קשר הדוק בין תפיסתו את מדע הטבע לבין תפיסתו הפוליטית, אולם אין הסכמה בין חוקרים בני זמננו לגבי מידת קשר זה וטיבו.
ההנחה כי שני התחומים קשורים בעבותות זה לזה הביאה חוקרים רבים לטענה כי הובס הוא ממייסדיו של מדע המדינה המודרני, ואף נציג מוקדם של הפוזיטיביזם החברתי, גישה שהתפתחה מאוחר יותר במדע המדינה ובסוציולוגיה.
אולם רבים החוקרים כיום שטוענים לקשר חלש יותר בין שני סוגי המדע אשר שונים במושא המחקר שלהם, ודומים במתודה שלהם.
גם אם הקשר בין שני המדעים הוא חלש, אין ספק שתפיסתו המדעית של הובס השפיעה על האופן בו הבין מושגים מתחום הפוליטיקה והמוסר.
כך למשל, הובס טען כי המושג "רצון חופשי" הוא אבסורד, כיוון שמלבד אלוהים אין בעולם דבר שאינו תולדה סיבתית של גורם פיזי אחר.
התאוריה הפוליטית של הובס מוצגת בעיקר בספרים "האלמנטים של החוק", "לווייתן" ו"על האזרח" (De cive).
על אף שכיום לווייתן הוא ספרו הידוע ביותר, בימי חייו של הובס ולאחר מכן במאות ה-18 וה-19, ספרו De cive, שנכתב בלטינית ותורגם לצרפתית, היה זמין יותר ומשפיע יותר באירופה.
קיימת כיום מחלוקת בין פרשנים שונים לגבי הייחודיות של לווייתן, מבחינת החשיבות והתוכן של היצירה, ביחס לשאר העבודות של הובס.
הובס טען בספריו הפוליטיים בזכות שלטון אבסולוטי בידי ריבון (אדם אחד או אספה ריבונית) שאינו כפוף לחוק ואשר מחזיק בסמכות לשלוט בכל תחומי החיים, כולל תחום הדת והפרשנות לעקרונות המוסר.
בבסיס הטיעון של הובס עומד הניגוד בין המצב המדיני לבין "מצב הטבע" – מצב בו לא קיים שלטון מדיני.
הובס טוען כי מצב הטבע הוא מצב אומלל של מלחמת הכול בכול.
בהינתן שזהו המצב ללא שלטון מדיני, בני אדם תבוניים צריכים לכרות ביניהם ברית לכינון מדינה ובראשה ריבון.
הובס מגדיר "חירות" כהיעדר גורמים חיצוניים אשר עשויים לעכב או ליטול מהאדם חלק מכוחו לעשות כחפצו על פי שיפוטו ותבונתו.
הגדרתו של הובס נחשבת לדוגמה פרדיגמאטית לחירות שלילית, כיוון שההגדרה של אדם כחופשי במצב מסוים אינה תלויה במימוש (חיובי) של פוטנציאל מוסרי או חברתי כלשהו, אלא אך ורק בהיעדר (שלילה) גורמים חיצוניים העשויים לעכב אותו מלפעול על פי רצונו.
על פי הובס, "רצון" הוא המאווה (Appetite) האחרון או הדחייה (Aversion) האחרונה בתהליך שיקול דעת (Deliberation), שהוא חישוב של סך כל התשוקות, הדחיות, התקוות והפחדים בהקשר לדבר מסוים.
הבנה זו של הרצון שוללת את הגישה הסכולסטית לפיה רצון הוא איווי מושכל או רציונלי.
בהתאם להגדרה זו הובס שולל את המונח "רצון חופשי" ומתייחס אליו כביטוי ריק מתוכן.
לשיטתו, כל רצון הוא תולדה סיבתית של גורמים אחרים, ומלבד אלוהים אין דבר בעולם שאינו תוצאה של גורמים אחרים.
על פי הובס פעולות שנעשות מתוך פחד אינן מעידות על היעדר חירות.
אדם הפועל מתוך פחד, כגון אדם שבוחר להשליך מטען מספינה מחשש שיטבע, בוחר באופן חופשי לעשות זאת והיה יכול גם לבחור אחרת ולשאת בתוצאות.
באותו האופן, אף פעולה שאדם בוחר לעשותה מתוך פחד או איום אינה ביטוי של היעדר חופש.
היעדר כוח או יכולת לעשות פעולה אינם מעידים על היעדר חופש, כיוון שהם אינם מהווים מגבלה חיצונית על כוחו של האדם.
כך למשל, אדם חולה המרותק למיטתו אינו יכול ללכת, אך הוא חופשי ללכת אם כוחו היה מאפשר זאת ולכן אין מגבלה חברתית על חירותו.
בניגוד לכך אדם הכלוא בבית כלא אינו אדם חופשי כיוון שכוחו מאפשר לו לנוע אם ירצה בכך, אך מגבלה חיצונית מונעת ממנו מלממש את רצונו.
הגדרה זו של החירות משמשת את הובס כדי להראות מדוע הבחירה לכונן ברית, בחירה שמונעת מתוך פחד, אינה סותרת את עובדת היותה בחירה חופשית.
הובס מבחין בין החירות של הנתין במצב המדיני לבין חירות האדם במצב הטבע.
במצב הטבע לאדם יש חירות לעשות כל דבר שכוחו מאפשר לו.
במצב המדיני, בו הריבון משמש מעצור אפקטיבי בפני פעולות מסוימות, הנתינים חופשיים לעשות רק מה שהריבון מאפשר במסגרת החוק.
מצב הטבע הוא מצב בו לא קיימת מדינה (Commonwealth) ולא קיים ריבון אפקטיבי.
כיוון שבמצב זה אין חוקי מדינה, בני האדם יכולים להישמע רק לחוקי הטבע, שהם צווים שמגלה התבונה למי שיכול ומשכיל להשתמש בה.
אולם, בהיעדר ריבון המחזיק בכוח-כופה ובסמכות שיפוטית, חוק הטבע אינו יעיל בשמירה על השקט והשלום הרצויים בחברה, כך שבני האדם נמצאים במלחמה מתמדת.
ההבדלים הפיזיים בין בני האדם אינם משמעותיים מספיק ולכן, על פי הובס, בני האדם במצב הטבע הם יחסית שווים זה לזה.
כיוון שכך, כל בן אדם במצב הטבע מקווה ומצפה להיות מסוגל להילחם בכל אחד אחר על כל תכלית ששניהם מעוניינים בה, אך רק אדם אחד יכול ליהנות ממנה.
טיעון זה חשוב להגדרתו של הובס את מצב הטבע כמצב של מלחמת כל בכל, ועל כן נהוג לתאר את מצב הטבע של הובס כמצב של מחסור במשאבים, אולם הובס לא מציין מחסור כתנאי לקיומה של מלחמה.
תחת זאת, הובס מדגיש את חשיבותה של גאוות השווא – אנשים נוטים להפריז בהערכת כוחם וזאת עלולה להוביל אותם למאבקים שאין הם מסוגלים לצפות את תוצאותיהם.
מהשוויון במצב הטבע נגזר כי מצב זה מתאפיין במלחמה של כל אחד בכל אחד.
מלחמה זו מונעת גם משלושה מניעים המאפיינים את האדם: תחרות, שגורמת לבני האדם לפגוע באחרים על מנת להשיג רווחים; חוסר אמון המוביל את בני האדם לפגוע באחרים למען ביטחונם; ותאוות תהילה (גיאיון) המניעה את בני האדם לפגוע באחרים על מנת להשיג מוניטין.
במצב מלחמת הכל בכל בני האדם לא מסוגלים לעסוק בשום פעילות הדורשת שיתוף פעולה ואמון הדדי.
מכאן הובס גוזר את קביעתו המפורסמת כי חייו של האדם במצב הטבע הם "חיי בדידות, דלים, מאוסים, חייתיים, וקצרים".
על אף שמצב הטבע בתורתו של הובס משמש כמכשיר אנליטי ורטורי ולא כתיאור של מצב היסטורי, הובס מספק שתי דוגמאות לקיומו של מצב הטבע.
הדוגמה הראשונה היא מצבם של הילידים באמריקה.
הדוגמה השנייה היא המלחמה המתקיימת כל הזמן בין מדינות הנמצאות זו ביחס לזו במצב הטבע.
במצב הטבע אין חוק מדינה ולכן שום דבר לא יכול להיחשב לבלתי-צודק.
על פי הובס "במקום שאין כוח כללי אין חוק, ובמקום שאין חוק אין אי-צדק" .
כמו כן, אין במצב הטבע מוסד מוסדר של קניין ועל כן אין הבחנה ברורה בין מושגי קניין כמו "שלי" ו"שלך".
ניתן לפרש את חוסר ההסכמה לגבי מושגים של מוסר וסדר כתוצאה של היעדר כוח ריבוני שבסמכותו להכריע לגבי מושגים אלה; לחלופין, ניתן לראות את היעדר השלטון הריבוני כתוצאה של התפרקות חברתית והיעדר הסכמה לגבי מושגים.
בין המאה ה-12 לסוף המאה ה-18 מרבית התורות המוסריות בעולם המערבי נשענו על דוקטרינות של משפט הטבע (בלטינית, jus naturale).
דוקטרינות אלה קבעו שקיים חוק קבוע ובלתי משתנה הנגזר, על פי גישות שונות, מהתבונה, מתכתיבי האל, או משניהם.
דוקטרינות של משפט הטבע שימשו כבסיס להצדקה מוסרית של תפיסות מדיניות, של החוק, ושל יחסים בין-לאומיים.
בתקופתו של הובס, הגישות המשפיעות ביותר בתחום משפט הטבע היו זו של תומאס אקווינס, שהשפיעה על הסכולסטיקה באוניברסיטאות באנגליה, זו של הוגו גרוטיוס, וזו של פרנסיסקו סוארז.
הובס היה חייב לספק הצדקה לתורתו על בסיס משפט הטבע, ראשית, כיוון שהוא רצה להוכיח שתפיסתו היא מוסרית ובתקופתו לא ניתן היה לעשות זאת מבלי להתייחס למשפט הטבע, ושנית, כיוון שההתנגדות למשטר באנגליה והוויכוחים על טיבו התייחסו למשפט הטבע כבסיס לדיון ולתוכחה.
במהלך ההתפתחות של מסורת משפט הטבע המילה יוס (jus) בביטוי jus naturale הפכה לדו-משמעית וסימנה הן את הביטוי "חוק טבע" (במקור lex naturalis) והן את הביטוי "זכות טבעית".
בלווייתן, ב-De cive ובמקומות אחרים הובס מבקר את הבלבול בין שני המושגים.
על פי הובס, הביטוי זכות טבעית מתייחס לחירות של הפרט לעשות דבר מה או להימנע מעשייה, ואילו הביטוי חוק טבע כובל ומחייב עשייה, כך שהמושג חוק והמושג זכות הם שונים באותו האופן שבו המושגים חירות וחובה שונים זה מזה וסותרים זה את זה.
בהתאם לגישה זו, הובס מגדיר בפרקים 14 ו-15 בלווייתן זכות טבעית אחת שעניינה חירות האדם במצב הטבע ומפרט לגבי 19 חוקי טבע.
הזכות הטבעית של האדם במצב הטבע היא החירות לעשות כל שביכולתו על מנת לשמר את חייו, ובהסקה לעשות כל דבר שעל פי שיפוטו ותבונתו ישמש כאמצעי הטוב ביותר לשימור חייו.
כיוון שבמצב הטבע יש מלחמת כל בכל, הזכות הטבעית במצב הטבע היא זכות לכל דבר שהוא, כולל לגופם של אחרים.
עבור הובס, חוקי הטבע הם צווים או כללים שהאדם מגלה באמצעות תבונתו, והם קובעים מה על האדם לעשות על מנת לשמר את חייו ומה אין לעשות כדי לא לסכן את חייו.
מבין 19 חוקי הטבע שהובס מפרט הוא מכנה את הראשון חוק יסודי.
שני החוקים הראשונים מניחים את היסודות לתפיסתו של הובס לגבי האמנה החברתית.
חוק הטבע היסודי הראשון נגזר ממצב המלחמה בטבע, והוא קובע שעל כל אדם לשאוף להשיג שלום ככל שיש לו תקווה להשיגו; וכשאין לו תקווה להשיגו, כל אדם רשאי לעשות שימוש בכל אמצעי לצורך המלחמה.
חוק הטבע השני נגזר מהחוק הראשון וקובע כי יהיה האדם נכון, בעת שגם האחרים נכונים, להניח את זכותו הטבעית לכל דבר, בהתאם למה שהוא חושב לנחוץ לצורך השלום ולצורך ההגנה העצמית, כשם שגם האחרים מניחים זכות זו, ולהסתפק באותה מידת החירות שהוא נכון להותיר בידם של האחרים כנגדו.
17 החוקים הנוספים נגזרים מהשניים הראשונים ועיקר עניינם הוא קיום חוזים ובריתות – הגדרתו של הובס לצדק – הלכות שבין אדם לחברו, כגון הכרת טובה, נוחות לבריות, נכונות למחול, והתנגדות לגאווה, עזות מצח, ושחצנות.
בנוסף חוקי הטבע כוללים הנחיות לגבי עדות ומשפט.
הובס טוען כי חכמים צמצמו את חוקי הטבע לכלל אחד – מה ששנוא עליך, אל תעשה לחברך – וזאת כדי שחוקי הטבע ייראו סבירים גם לבני האדם בעלי התפיסה העלובה ביותר.
חוקי הטבע הראשונים הם שמניחים את היסודות לכינונה של ברית (Covenant), במסגרתה מסכימים כל הפרטים להניח את זכותם הטבעית, לכונן את המדינה או הקהיליה (Commonwealth), ולהעמיד בראשה ריבון.
המילה ברית היא התרגום העברי למילה האנגלית Covenant, שלה קונוטציות תאולוגיות בתקופה שבה הובס פעל.
הובס מבחין בין "ברית" לבין "חוזה" או "אמנה" (Contract).
הובס מדגיש שמשפט הטבע בפני עצמו אינו מאפשר את הביטחון הדרוש לשלום, וזאת כיוון ש"בריתות ללא החרב אינן אלא מילים, וחסרות הן כל חוזק [מכדי] לתת ביטחון לאדם בכלל".
כמו כן, הביטחון הדרוש אינו יכול להיווצר מהתקבצותן של משפחות, או מהתקבצותם של אנשים רבים מבלי שהוכרז על שופט מוסכם.
הובס סותר את עמדתו של אריסטו לפיה האדם, כמו יצורים חברתיים אחרים כגון הדבורים או הנמלים, הוא יצור פוליטי מטבעו.
הדרך היחידה שבה ניתן להשיג שלום וביטחון על פי הובס היא באמצעות ברית שבמסגרתה כאילו היה אומר כל אדם לכל אדם:
"אני מוותר על זכותי למשול בעצמי, ונותן סמכות לאדם הזה, או לאספת אנשים זו, בתנאי זה שגם אתה תוותר להם על זכותך, ותסמיך את פעולותיהם בדרך דומה".
על פי הובס, הברית שמתוכה מתכוננת המדינה היא ברית בין כל הפרטים, אך הריבון אינו שותף לה ואינו צד לה.
בעוד שהפרטים מוסרים את זכותם הטבעית לחירות, הריבון אינו מוותר על זכות זו, והוא נשאר בעל חירות אבסולוטית.
ב"האלמנטים של החוק" וב"לווייתן" הובס קובע שמידת החירות המדויקת שעליה האזרחים צריכים לוותר נגזרת מהמטרה של הברית, שהיא ביטחון.
יוצא מכך שהפרטים אינם יכולים לוותר על מספר זכויות שאם יוותרו עליהם לא תהיה לברית משמעות: הזכות להגן על חייהם, גופם, והזכות להתגונן מפני כליאה.
על אף חשיבותה של הברית, הובס קובע שהמדינה יכולה להיווצר גם בדרך של כיבוש.
ההבדל היחיד בין שני המקרים הוא שבמדינה הנוצרת מתוך הסכמה בין הפרטים במצב הטבע הפרטים מסכימים מתוך פחדם מהאחרים, ובמדינה הנוצרת מתוך כיבוש, הפרטים מסכימים מתוך פחדם מהריבון עצמו.
הובס משתמש במילה האנגלית Commonwealth (קהילייה או מדינה) לתיאור הגוף שנוצר כתוצאה מהברית.
מתוך הברית בין כל הפרטים נוצרת המדינה והריבון, אותם הוא מדמה לאל בן תמותה וליצור המיתולוגי לווייתן: "זוהי הולדתו של אותו לווייתן אדיר או מוטב (אם נדבר ביתר יראת כבוד) אותו אל בן תמותה אשר לו אנו חבים – [כאשר אנו] תחת האל האלמותי – את שלומנו ואת הגנתנו".
מטרתה המצומצמת של המדינה היא היציאה ממצב המלחמה, השמירה על השלום, וכינונו של כוח מוחשי אשר דרך הטלת הפחד מעונשים יגרום לכל הפרטים לכבד את הבריתות שכרתו ולשמור על חוקי הטבע.
במקומות שונים הובס מתאר מטרה רחבה הכוללת גם אלמנטים שונים של רווחה.
"איש [Person] אחד, אשר המון גדול, בתוקף הבריתות ההדדיות שבין כל אחד עם האחר, עשו עצמם – כל אחד – היוזם לפעולותיו, לתכלית זו שיוכל להשתמש בעוצמתם ובאמצעיהם שלהם כולם, כפי שימצא למועיל, למען שלומם ולמען הגנתם הכללית".
סוג המדינה נקבע על פי סוג הריבון: מדינה עם ריבון אחד היא ממלכה; מדינה עם אספה ריבונית המורכבת מכולם היא דמוקרטיה; מדינה עם אספה ריבונית שבה רק חלק מהפרטים משתתפים היא אריסטוקרטיה.
הובס מונה יתרונות רבים לממלכה, הוא קובע כי הבדלים אלה הם הבדלים של נוחות בלבד.
כאמור, הובס מדמה את המדינה לאיש אחד המורכב מכל הפרטים שכרתו ברית לכוננה.
הריבון, על פי הגדרתו של הובס הוא איש אחד (גבר או אישה) או אספה של אנשים אשר נושאים את האישיות הזו.
הריבון במדינתו של הובס מחזיק בזכות לכל תפקידי הממשל, כולל הזכות לחוקק חוקים, לאכוף אותם, לשפוט, להעניש, להגדיר זכויות קניין, לכונן מלחמה ושלום אל מול מדינות אחרות, לכונן חוקים של כבוד ואצולה, ולקבוע מי היו שריו.
לנתינים אין זכות לשנות את צורת הממשל, אין להם זכות למרוד או להעניש את הריבון, למחות כנגדו או כנגד פעולותיו, וכל פעולה כזו היא אי-צדק.
כמו כן, הריבון הוא היחיד המוסמך לשפוט מה דרוש לצורך השמירה על השלום, והוא זה שמחליט אלה דוקטרינות ואלה עמדות הנתינים ילמדו.
כל זכויות אלה הן מהותיות לריבון – הריבון לא מוסמך לוותר עליהן והן אינן ניתנות לחלוקה.
על פי הובס, החוקים הם אלה שמגדירים מה צודק ומה אינו צודק, והחוק של הריבון הוא תמיד צודק.
מכאן שבסמכות הריבון גם לקבוע את כללי הצדק.
עם זאת, הובס מבחין בין חוק צודק (כל חוק הוא צודק) לבין חוק טוב, שהוא חוק הכרחי לביטחון ולרווחה במדינה.