tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשק הישראלי נמצא בעודף תעסוקה ובצמא לידיים עובדות.
מצב זה הקשה על ההסתדרות משום שהיא לא יכלה לסייע לעובדים אלא להפך, נתפסה כגורם המגביל את הפרט ומצמצם את יכולת התקדמותו.
פנחס ספיר, שהיה שר האוצר בשנים 1963–1965 ושר המסחר והתעשייה בשנים 1955–1965 עודד משקיעים פרטיים מהארץ ומחוץ לארץ באמצעות הלוואות נוחות מטעם המרכז להשקעות במשרד המסחר והתעשייה, משקיעים אלו "נגסו" בשטחי פעילות שהיו באופן מסורתי בידי חברת העובדים ויצרו תחרות קשה למשק ההסתדרותי.
בכוחם היה גם לפתות עובדים על ידי חוזים אישיים ותוספות פטורות ממס לנטו.
ההסתדרות התנגדה לשיטה זו משום שניפחה את השכר ברכיבים שלא זיכו בזכויות סוציאליות וראתה בכך הונאה של השכיר.
שיטה זו גם הגדילה את אי-השוויון.
בראשית שנת 1966 הונהגה בכלכלת ישראל מדיניות מיתון.
מדיניות המיתון הובילה להרעה בתנאי עבודה של עובדים במפעלים פרטיים, לפיטורים ולאבטלה.
הייתה זו שעתה של ההסתדרות שהפכה לגורם תומך וממתן.
כיוון שהייתה בשליטת מפלגת השלטון היה אינטרס משותף לממשלה ולהסתדרות למניעת זעזועים בשוק העבודה ולהובלה משותפת תוך ריסון תביעות עובדים מחד וייצוג שלהם מול המעסיקים (בייחוד המוסדיים) מאידך.
מלחמת ששת הימים בשנת 1967 טרפה את הקלפים.
המשק הישראלי זינק ממיתון לפריחה.
הממשלה חתמה חוזי ענק לפיתוח חלקי הארץ החדשים ושוב נמצא המשק במצב של תעסוקה מלאה.
חברת העובדים זכתה להיות גורם דומיננטי בתחום הייצור הצבאי שהתפתח אז, קיבלה סבסוד ממשלתי והלוואות בלתי-צמודות ויכלה להתמודד מול התחרות בשוק, התמורה לכך הייתה לרוב ציות לממשלה, "הבנה" ו"אחריות".
מאידך, הורע מצבם של העובדים שהועסקו בתעשייה המסורתית, בבניין ובחקלאות.
פתיחת שוק העבודה לעובדים פלסטינים בלתי-מאוגדים, חסרי זכויות ובעלי דרישות שכר נמוכות, הרעה את מצבם של העובדים המאוגדים.
כך החריף וחודד הפער בין שני אגפי ההסתדרות ובין שני "מעמדות העובדים", אלו העובדים במפעלים "מיוחסים" ונהנים מהטבות מפליגות ואלה המתמודדים בקושי ואינם זוכים להגנה מספקת מן ההסתדרות.
הפער הלך וגדל גם בעקבות ההתמרמרות הכללית במדינה שהתבטאה במחאת הפנתרים השחורים ובתנועת המחאה העממית שלאחר מלחמת יום הכיפורים.
גם פרשיות שחיתות בצמרת ההסתדרות שחשפו מעברי כספים בלתי חוקיים מקופת מוסדות הסתדרותיים לקופת המפלגה, ובמיוחד פרשת אשר ידלין ערערו את תמיכת הציבור בהסתדרות וביכולתה לייצג אותו.
התמודדות עם פתיחת השוק הישראלי
המדיניות הכלכלית, שהונחתה בעיקר על ידי פנחס ספיר, דגלה בפתיחה של השוק הישראלי לתחרות מסוימת וליוזמה חופשית.
עם העלייה ברמת החיים החל להתפתח בארץ שוק אשר כונה על ידי ההסתדרות "לא פרודוקטיבי" (בתחומי המסחר, השירותים, התיירות וכדומה) כלומר שוק שלא שירת במישרין את בניין הארץ ולא היה קשור למעסיק מוסדי גדול.
בשוק זה עבדו רבבות עובדים שלא זכו לכל יחס מצד ההסתדרות.
רבים מהם היו חברי הסתדרות מתוקף היותם חברים בקופת חולים (ולכן, להלכה, "אזרחי מדינת הפועלים") אולם הם לא היו חברים במועצות פועלים ולא באיגודים מקצועיים ולא היו מאוגדים בוועד עובדים.
ההסתדרות גם הזניחה קבוצות אוכלוסייה חלשות שעבדו בתעשייה הזעירה (בתי מלאכה, מפעלים פרטיים קטנים, מוסכים, בתי דפוס וכדומה), ברובם עולי ארצות המזרח, שלא ראו בהסתדרות אלא ממסד נצלני.
ההסתדרות, כתפיסה, התנגדה למדיניות רווחה כללית מתוך תפיסה מרקסיסטית שמדובר ב"פילנתרופיה" ולא בטיפול אמיתי ושורשי בבעיות, טיפול שמשמעותו הפיכת העובד לפרולטר מודע ופרודוקטיבי.
עוד ב-1977 קרא מזכ"ל ההסתדרות, יצחק בן אהרן למדיניות הרווחה "שוחד מנוון".
לפיכך הפכה בעיני רבים ההסתדרות החל מראשית שנות השישים ממגן העובדים לגוף המתקיים אך ורק כדי לדאוג לעצמו.
בשנות השישים נמשכה חקיקת חוקי העבודה חוק פיצויי פיטורים, תשכ"ג–1963, חוק שכר שווה לעובדת ולעובד, תשכ"ד–1964, חוק יישוב סכסוכי עבודה, תשכ"ז–1967 וחוק בית הדין לעבודה, התשכ"ט–1969.
עם זאת, ההסתדרות התנגדה באופן עקבי לעיגון נושאים מסוימים בחקיקה.
ההסתדרות דגלה בגישה שכל ענייני השכר צריכים להתנהל במשא ומתן בין ההסתדרות, הממשלה והמעסיקים ללא התערבות חקיקתית, ועל כן התנגדה למשל לחוק שכר מינימום.
כן התנגדה ההסתדרות לחקיקת חוק ביטוח בריאות ממלכתי משום שהיה מוציא משליטתה את קופת חולים הכללית והופך אותה לספק שירותי בריאות מנותק מן ההסתדרות ולחקיקת חוק פנסיה ממלכתית שהיה מוציא מההסתדרות את קופות הפנסיה בהן התרכזו כמעט כל חסכונות הפנסיה של השכירים והיוו עוגן פיננסי משמעותי.
ההסתדרות ראתה בעצמה גוף מדינתי הקובע מדיניות ורואה ראייה כללית של המשק.
לפיכך, באופן מסורתי תפסה את האיגוד המקצועי כ"מעדיף את האינטרס האנוכי על פני מדיניות מקצועית כוללת ומרוחק מעקרונות כלליים שהונחו ביסוד ההסתדרות", העדפת האינטרסים של האגוד המקצועי כונתה בזלזול "טריידיוניוניזם", ומדיניות ההסתדרות הייתה למתן את דרישות העובדים מתוך "אחריות" של שותפים-לשלטון.
בשנת 1970 נחתמה במשק עסקת חבילה.
ההסתדרות הסכימה לתוספת שכר נמוכה ביחס להתפתחות המשקית (הוויתור על התוספת כונה "מלווה חיסכון", כביכול העובדים מלווים כספים למדינה), אך העובדים החזקים פתחו מיד בגל שביתות.
ההסתדרות איפשרה לוועדים החזקים לזכות ממעסיקיהם לתוספות מבלי להתערב בהישגים ומבלי לדרוש השוואת תנאים לעובדים החלשים שלא היו מסוגלים לשבות כיוון שממילא היו "יקרים" ביחס לעובדים הבלתי מאוגדים בתעשיותיהם.
מזכ"ל ההסתדרות, יצחק בן אהרן, הפנה את זעם העובדים מן ההסתדרות אל המעסיקים.
תגובת ההסתדרות לגל השביתות הבלתי מבוקר של 1970 הייתה חתימת שני הסכמים קיבוציים נפרדים שיצרו פער ניכר במשק בין שני הסקטורים שהוגדרו אז לראשונה.הסקטור הציבורי הוא המפעלים המנוהלים לפי תקציב – חברות ממשלתיות והסתדרותיות גדולות.
הסקטור העסקי הוא החברות הפרטיות המנוהלות לפי מאזן ובכללן גם חברות הקשורות לחברת העובדים.
ועדים חזקים תבעו להיכלל בסקטור הציבורי וכך הוגדרו אל על, חברת החשמל ורשות הנמלים כ"סקטור ציבורי" ועובדיהם זכו למעמד, הגנה מלאה של ההסתדרות וסגירת מפעליהם מפני כניסת פועלים לא מאוגדים.
בסקטור הציבורי הונהגה גם שיטת ההצמדה של שכרן של קבוצות עובדים בתעשיות שונות זו לזו וכך הישג בוועד אחד (למשל חברת חשמל) גרר מיד תביעות שכר בכל שאר ה"צמודים" (רשות הנמלים ואל על, למשל) כאשר עובדי הסקטור העסקי אינם נהנים מההישגים והופכים חסרי לגיטימציה לתביעות.
בשנים הבאות, מיתון זוחל ואינפלציה שחקו את תוספות השכר ואת הישגי ההסכמים הקיבוציים.
להסתדרות היה כוח פיננסי רב ועצמאות כלכלית, אך קיומה העצמאי הותנה במערכת עדינה של איזונים מפלגתיים שחייבה את בן-אהרן לאפשר הישגים לוועדים החזקים ובמקביל להנהיג מדיניות של ריסון כדי להיות מתואם עם משרד האוצר.
ההסתדרות הנהיגה שביתות לטובת עובדי הסקטור הציבורי ובן-אהרן זכה לכוח רב במפלגה בזכות ראשי הוועדים החזקים שלצידו.
בשנת 1965 הקימה תנועת החרות את סיעת תכלת לבן על מנת להצטרף למסגרת האיגוד המקצועי של ההסתדרות הכללית ולהתמודד בוועידת ההסתדרות.
זאת בנפרד מהסתדרות העובדים הלאומית, שהייתה מקבילה רוויזיוניסטית להסתדרות הכללית.
כך נכנסה ב-1966 לראשונה לוועידה סיעה שהאידאולוגיה שלה עמדה בסתירה לעקרונות היסוד של ההסתדרות.
חירות רצתה לראות בהסתדרות מסגרת ארצית של איגודים מקצועיים (כנהוג בעולם, בעיקר באמריקה) ותמכה במכירת נכסי חברת העובדים לידיים פרטיות.
כן תמכה חירות בהלאמת פונקציות של תרבות, בריאות, פנסיה ועוד לכדי שירותים ממלכתיים שיינתנו על ידי הממשלה (חוק ביטוח בריאות ממלכתי, חוק פנסיה, הקמת מסגרות לבוררות ועוד).
"תכלת לבן" מצאה עצמה באופוזיציה יחד עם תנועות שמאל כמפ"ם ומק"י, שרצו גם הן לראות בהסתדרות גוף לוחם "רזה ושרירי" המגויס לטובת העובד המאוגד ולא "מפלצת מגושמת" עתירת נכסים הכבולה בבריתות פוליטיות עם הממשלה.
בבחירות לוועידת ההסתדרות העשירית, ב-1966, זכתה "תכלת לבן" לכ-15% מקולות המצביעים.
ב-1977, לאחר המהפך, זכתה לכ-28% מקולות חברי ההסתדרות.
המשק ההסתדרותי היה משק אדמיניסטרטיבי, כלומר מנוהל על ידי אנשי ציבור ולא על ידי בעלים פרטיים, תכונה שהפכה אותו למשק ריכוזי, שלא פעל על פי שיקולים של רווחיות ושל כדאיות כלכלית.
ההתיישבות העובדת הייתה גורם דומיננטי בהסתדרות (ובתוך זה ביישוב כולו, בעיקר מבחינה חברתית ואידאולוגית) והעניקה לה, ולתנועת הפועלים כולה, הרבה מאוד ממעמדה ומיוקרתה במפעל הציוני.
ב-17 במאי 1977 אירע בישראל מהפך פוליטי רב משמעות גם עבור ההסתדרות.
כ-60 שנות הגמוניה של תנועת הפועלים הן בראשות מוסדות המדינה, הן בראשות ההסתדרות הגיע אל קיצן.
ההסתדרות עמדה לראשונה בתולדותיה לא כגוף "אחראי" וקונסטרוקטיבי העומד בלב העשייה אלא כגוף לעומתי העומד נגד הממשלה בניגוד אינטרסים בולט.
בנובמבר 1977, חצי שנה לאחר המהפך וכחודש לאחר הכרזת המהפך הכלכלי לליברליזציה של הכלכלה נערכה ועידת ההסתדרות ה-13. החלטות הוועידה מעידות על ההלם והחשש:
עם זאת, ולמרות החשש בשורות מפלגת העבודה, לא הועברו בכנסת במסגרת המהפך הכלכלי חוקים לשבירת כוחה של ההסתדרות והושג אף שיתוף פעולה בין ראשי ההסתדרות לבין השלטון החדש.
מאידך ביקשה ההסתדרות לברוא עצמה מחדש כנציגת עובדים ופרצו שביתות, אשר שימשו גם ככלי פוליטי על ידי מפלגת העבודה.
ב-27 בנובמבר 1979 איימה ההסתדרות בשביתה כללית כנגד הגזרות הכלכליות שהטיל שר האוצר יגאל הורביץ.
שיקולים פוליטיים הניאו את ראשי ההסתדרות מלהוציא את השביתה לפועל והיא הומרה בהפגנה גדולה במדשאה שלפני בית הוועד הפועל בתל אביב.
ראשי 13 ועדים גדולים (בהם חברת החשמל, אל על, רשות הנמלים) החליטו בעקבות "התקפלות" ההסתדרות ליצור פורום בתוך ההסתדרות שיפעל באופן עצמאי ומנותק משיקולים פוליטיים.
כדי להשיג כוח והשפעה הם חברו לוועדים חלשים ולקחו אותם תחת חסותם, תוך שהם עוקפים את ההנהגה הרשמית של ההסתדרות ומנצלים את חולשתו של מזכ"ל ההסתדרות ירוחם משל.
בשנות שלטון הליכוד הפסיקה ההסתדרות לפעול כגורם מרסן תביעות עובדים, ה"השתוללות" של ראשי 13 הוועדים ומינויו של יורם ארידור (איש סיעת תכלת לבן לשעבר) ששאף לרצות את העובדים הביאו לתוספות שכר גדולות ופריצת הסכמי מסגרת שהיו בין הגורמים למשבר האינפלציה של שנות השמונים.
בד בבד הופסקו על ידי שלטון הליכוד הסובסידיות לחברת העובדים, דבר שחשף עד מהרה את חוסר יכולתם של המפעלים ההסתדרותיים להתמודד בשוק חופשי ואת הניהול הכושל, פרי של שנים של חוסר דאגה כלכלית.
מפעלי חברת העובדים נאלצו לקחת הלוואות ונכנסו לסחרור של חובות, בסיס הכוח של ההסתדרות – המשק ההסתדרותי, החל מתפורר.
משבר מניות הבנקים בשנת 1983 פגע בבנק הפועלים, והפחית עוד את חוסנה ועצמאותה של ההסתדרות.
גם פרשיות שחיתות או שחיתות לכאורה, כגון פרשת יעקב לוינסון ערערו את ביטחונה של ההסתדרות.
חולשתה של ההסתדרות בשנים אלה מודגמת על ידי השביתה וההתבצרות של פועלי מפעל אתא בראשית 1985. הנהלת המפעל החליטה למכור אותו ליזמים, לסגור אותו כמפעל ייצור ולפטר את עובדיו.
כתגובה פנה ועד העובדים להסתדרות אך לא זכה לסיוע של ממש ולמעשה נתנה ההסתדרות בראשותו של ישראל קיסר "אור ירוק" לסגירת המפעל והתייצבה לצד המעסיקים ולא לצד הפועלים.
עקב כך התארגנו העובדים במסגרת "ועד 1 – מועצת ועדי העובדים", איגוד חליפי בראשות פיני גרוב ובהדרכת מפ"ם יצאו למאבק ציבורי מר, שהסתיים אמנם בסגירת המפעל אך גם הפנה את עין התקשורת והציבור אל אזלת ידה של ההסתדרות וכוחה של ההתאגדות המקצועית מחוצה לה.
תוכנית הייצוב הכלכלית של 1985 כבלה את ההסתדרות להסכם יחד עם הממשלה והמעסיקים, תוך החלשה של העובדים בסקטור הציבורי וריסון תביעותיהם.
מתוך שיקולים פוליטיים שנועדו לשמור על כוחה של מפלגת העבודה ורצון להציל מה שנותר מהמשק ההסתדרותי, ויתרה ההסתדרות על ההגנה על העובדים.
ההסדר יצר מציאות בה גדלה יכולתם של האוצר ובנק ישראל לקבל וליישם החלטות גם תוך פגיעה בקבוצות עובדים שהיו חסינות לפני כן בזכות הגנת ההסתדרות.
ההסתדרות לא ביקשה להיעזר בכוח הוועדים החזקים בסקטור הציבורי והם, מצדם, מימשו את הכוח שנותר בידם כדי להיכנס למשא ומן ישיר מול המעסיקים ברמה המפעלית.
חולשת ההסתדרות יחד עם הסכמת הוועדים בתמורה לבונוסים מצד המעסיקים איפשרה הכנסת עובדי קבלן בלתי מאוגדים לסקטור הציבורי ואף עובדים זרים, לאחר 1993.
מצבה של ההסתדרות התדרדר משנה לשנה.
חברת הביטוח "הסנה" פשטה רגל עקב ניהול כושל.
בצמרת ההסתדרות פשתה שחיתות (גזבר ההסתדרות באותה עת, ארטור ישראלוביץ', הורשע בכך שהעביר יותר מ-100 אלף שקל מכספי דמי החבר למטה הבחירות של ישראל קיסר במהלך הבחירות המוקדמות במפלגת העבודה בשנת 1992 ובהעברת כ-600 אלף שקל למטה הבחירות של חיים הברפלד לראשות ההסתדרות בשנת 1994).
קופת חולים כללית לא הצליחה לעמוד בתחרות ומבוטחיה זכו לשירות גרוע ביחס למבוטחי קופות חולים אחרות ומי שנותר בה היו מבוטחים שלא יכלו לעזוב אותה בשל פריסת הסניפים הרחבה שלה ונכונותה לקבל כל מבוטח, גם קשישים, מעוטי ההכנסה, חולים ומובטלים.
משכורתם של עובדי מפעלים הסתדרותיים עוכבה חודשים רבים (כגון עובדי חברת "הארגז", עובדי קופת חולים, סולתם, שיכון ובינוי ועוד).
בראשית שנת 1994 הציב חיים רמון, מבכירי מפלגת העבודה, לעצמו מטרה לשחרר את ההסתדרות מהקיום ה"דו ראשי" של מעסיק שהוא איגוד עובדים ו"לברוא אותה מחדש" כ"איגוד עובדים רזה ושרירי".
לצורך מטרה זו הקים רמון באפריל 1994 את סיעת ר"ם - חיים חדשים בהסתדרות.
הסיעה נתמכה בקשת פוליטית רחבה הן משמאל (מפ"ם, ורצ) והן מימין (שינוי וחברים בודדים מסיעת תכלת לבן).
כמו כן נתמך המהלך של רמון על ידי תעשיינים וגורמים עסקיים אחרים במשק.
בוועידה ה-17 שהתקיימה ב-10 במאי 1994 זכתה סיעת ר"ם ברוב ולראשונה הדיחה מראשות ההסתדרות את סיעת מפלגת העבודה, בראשות חיים הברפלד.
הוקמה קואליציה "מקיר לקיר" בהשתתפות סיעות הליכוד, ש"ס ומק"י.
חיים רמון נבחר למזכ"ל ההסתדרות ושינה את שם התפקיד ל"יו"ר ההסתדרות".
לראש האגף לאיגוד מקצועי התמנה עמיר פרץ.
בחברת העובדים החלו תהליכי הפרטה מואצים ונכסים רבים (רובם נדל"ן) של ההסתדרות נמכרו על מנת לכסות הפסדים וחובות וכן את ההוצאות שנגרמו על ידי הניסיון הכושל של רמון להעביר את המוסדות המרכזיים העיקריים של ההסתדרות מתל אביב לירושלים.
חלק מאגפי הוועד הפועל בוטלו ומנגנון המינהל של ההסתדרות עצמה קוצץ.
במסגרת חוק ביטוח בריאות ממלכתי שיזם רמון, נותקה קופת חולים כללית מההסתדרות, כאחד ממספר ספקי שירותי בריאות במשק הישראלי.
הוצאת קופת חולים מן ההסתדרות צמצמה את מספר חברי ההסתדרות החדשה לכדי 36% ממספרם שנה קודם לכן.
ההסתדרות, ששמה שונה ל"הסתדרות העובדים הכללית החדשה" קיבלה ערבויות ממשלה, בעיקר לכיסוי חובות קופת חולים וקופות הפנסיה והמהלך נתמך על ידי ראש הממשלה יצחק רבין ונציגי הממשל האמריקאי, הבנק העולמי וקרן המטבע הבין-לאומית.
מהלך הפירוק של ההסתדרות ארך כשנה אחת בלבד.
בתום המהלך הפכה ההסתדרות לאיגוד מקצועי המוקף במספר פונקציות היסטוריות בתחום קביעת מדיניות, מחקר שוק העבודה, חקיקה וסיוע משפטי ושליטה מסוימת ב"הפועל" ובתנועת "הנוער העובד והלומד".
בנובמבר 1995, לאחר רצח יצחק רבין, התמנה חיים רמון לשר בממשלה, עמיר פרץ התקדם לראשות ההסתדרות, מינה את שלמה שני ואחריו, ב-1999, את עופר עיני לראש האגף לאיגוד מקצועי.
חיים ברעם מסכם את כל שכללה ההסתדרות ואבד:
מתנגדי המהלך רואים בו "חיסול שבעים שנות הישגים של תנועת העבודה הישראלית".
ההפרטה גרמה לכניסה בלתי מבוקרת של עובדים מוחלשים, עובדי חברות כוח-אדם, עובדים זרים ועובדים שקיבלו תוספות בחוזים אישיים ללא ביטחון סוציאלי.
חוק ביטוח בריאות ממלכתי נתפס כחוק המעקר מתוכן את הרפואה הציבורית והופך אותה ל"רפואה לעניים" בעוד העשירים רוכשים שירותי בריאות מתקדמים במערכות פרטיות, בעוד שקופת חולים של ההסתדרות, גם בשעותיה הקשות, סיפקה רמת בריאות טובה למבוטחיה.
בשנות העשרים חייבו מנהיגי הציונות הסוציאליסטית (בעיקר בן-גוריון ובן-צבי) את הקשר עם הפועל הערבי מתוך שיקולים מעמדיים.
הם ביקשו להפריד בין "הפועל הערבי", בן דמותו של הפועל היהודי, לבין ה"אפנדי", בן דמותו של הקפיטליסט המנצל.
הרעיון של בן-גוריון ובן צבי היה למצוא נתיבות לפועלים הערביים כדי לחברם כבני ברית לציונות הסוציאליסטית.
מנהיגים אחרים כשלמה קפלנסקי צעדו אף מעבר לכך עד כדי התקרבות לרעיון מדינה דו-לאומית.
באפריל 1925 החל יצחק בן-צבי להוציא את העיתון "אתחאד אל-עמל" בירושלים על מנת "לעורר את הפועל הערבי, לפתח את הכרתו המעמדית ולהביאו לידי פעולה בעד הטבת מצבו והעלאת ערכו בחברה".
בשנת 1927 הקימה ההסתדרות את "ברית פועלי ארץ ישראל" כמסגרת לפועלים ערביים, לה היו סניפים בערים ערביות ומעורבות אחת מהפעולות הראשונות של "הברית" הייתה הקמת החזית הפרולטרית של עובדי עיריית תל אביב עם עובדי עיריות טולכרם וחברון.
ההסתדרות דאגה לתעסוקה ותמכה בשביתות ובהתארגנות בקרב הפועלים הערבים.
ב"דבר" התפרסמו ברכות לרגל התכנסות ועידות פועלים ערבים, ביטאון מועצת פועלי חיפה יצא גם בערבית.
במקביל דאגה ההסתדרות לתעסוקה עברית מלאה ככל האפשר ולהפרדה בין מפעלים ערביים ליהודים.
לדאגה לתעסוקה בקרב הפועלים הערבים היה גם היגיון ציוני.
אחד הטיעונים להגבלת העלייה בספר הלבן של פאספילד (1930) היה שהארץ שקועה באבטלה ולכן "העלייה תוגבל בהתאם ליכולת הקליטה הכלכלית ובהתחשב במצב התעסוקה ברחוב הערבי, כל עוד קיימת אבטלה ברחוב הערבי לא יוכלו עולים חדשים לעלות".
שיתוף הפעולה עם הפועל הערבי הגיע לקיצו עם המרד הערבי הגדול ב-1936. לאחר קום המדינה שולבו במסגרת הנוער העובד גם נערים ערביים עובדים, כמסגרת ארגונית.
במקביל פעלה בחסות השומר הצעיר תנועת הנוער הערבי החלוצי אשר קיבלה סיוע מהמרכז לקואופרציה של ההסתדרות כדי לקדם הקמת קואופרטיבים בריכוזים הערביים (בעיקר בוואדי עארה).
ב-1936 ביקש משה שרת בוועידת מפא"י ליצור הסברה ציונית בערבית וקבע כי "פעולה זו לא תוכל להיעשות בלי כוחות מתאימים (עיתון ערבי!), ואלה אינם ברשות המחלקה המדינית".
בשנת 1937 החלה ההסתדרות להפיץ את השבועון "חקיקת אלאמר" (حقيقة الأمر, "אמיתו של דבר"; הופיע עד 1959 בעריכת איש "דבר" מיכאל אסף) שדן בעיקר בנושאי פועלים ועבודה.
בשנת 1964 ביקש ראש הכנסייה היוונית קתולית בישראל, הארכיבישוף ג'ורג' חכים להתקבל כחבר בהסתדרות, תוך שהוא מצהיר שאין סתירה בין עקרונות ההסתדרות לבין עקרונות הכנסייה.
בעקבותיו הצטרפו להסתדרות ערבים רבים מן הגליל ובד בבד עם סיום הממשל הצבאי על ערביי ישראל שינתה ההסתדרות שאת שמה מ"ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל" ל"ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל", בהשמיטה את התיבה "העבריים" ועל ידי כך עיגנה את הכלליות של ההסתדרות גם לציבור הערבי.
הוועידות הכלליות בין השנים 1920–1994
מספר מועד הבחירות תאריכי התכנסות מספר חברים מספר צירים החלטות חשובות1 28 בנובמבר 19204–9 בדצמבר 19204,43387ועידת הייסוד.
עקרונות ההסתדרות נקבעו בחוקת ההסתדרות, הוחלט על הקמת בנק הפועלים ועל איחוד המפעלים השונים של ההסתדרויות המתאחדות לארגון יחיד.
המפלגות שהתחרו בבחירות היו הפועל הצעיר, אחדות העבודה והעולים החדשים.2 21 בינואר 19237 בינואר – 20 בפברואר 19236,581130השלמת ניסוח חוקת ההסתדרות תוך ויכוחים קשים על דמותה.
הסדרת מערכת הארגון, שיטת הבחירות ובתי הדין של ההסתדרות, הסדרת החברות בקופת חולים, החלטה על הקמת חברת העובדים, תחילת הוצאת העיתון "דבר" והחלטה על הצטרפות לאינטרנציונל (האיגוד הבין-לאומי של) האיגודים המקצועיים.
את מושב הפתיחה של הוועידה כיבדו בהשתתפותם אלברט איינשטיין, יהודה לייב מגנס ואחד העם.3 26 בדצמבר 19265–22 ביולי 192722,500201הוועידה התרכזה בארגון המשק ההסתדרותי בלב משבר אבטלה חמור.
ההחלטות התרכזו בקביעת ההנהלה של חברת העובדים, בארגון מחדש של "סולל בונה", העברת קפא"י לרשות ההסתדרות, רכישת חברת הביטוח "הסנה" ויצור מקומות עבודה על ידי עבודות ציבוריות.
בתחום התרבות הוחלט על הקמת הוצאת הספרים "עם עובד" ותיאטרון "האהל" והוסדרו תקנות "הנוער העובד".4 25 בדצמבר 1932שני כנסים:
9–13 בינואר 193422,341201הוועידה הראשונה בה הופיעה מפא"י המאוחדת ככוח בעל רוב מוחלט (165 צירים), מתכונת שתאפיין את ועידות ההסתדרות בחמישים השנים הבאות.
בוועידה יוסד ניר שיתופי – המסגרת הכלכלית של ההתיישבות העובדת, הודגש העיקרון לפיו יש להגיע לחוזים קיבוציים של ועדי העובדים עם מעסיקיהם ונקבעו עקרונות הניהול של חברת העובדים ושל החברות לשיכון עובדים.
הכנס השני עמד בסימן אזכרה לחיים ארלוזורוב.5 30 בנובמבר – 1 בדצמבר 194119–23 באפריל 194288,198424בוועידה נדונו נושאי ביטחון וחירום עקב מלחמת העולם השנייה.
הוסכם על המלצה לצעירי היישוב להתנדב למלחמה בנאצים במסגרת הצבא הבריטי והיערכות לכיבוש גרמני של ארץ ישראל.
עם זאת הוועידה שלחה גינוי חריף לממשלה הבריטית בשל פרסום הספר הלבן.
הוועידה גם ברכה את ברית המועצות על עמידתה כנגד הנאצים בד-בבד עם דרישה לשחרר אסירי ציון יהודים.6 7 באוגוסט 1944שלושה כנסים:
1 באוקטובר 1945106,420423הכנס הראשון ייוחד להדגשת הצורך לפעול באמצעים מדיניים נגד הבריטים תוך גינוי "הפורשים" (האצ"ל והלח"י).
הכנס השני עמד בצל האבל על מותו של ברל כצנלסון, כמו כן נדונו ענייני מועצת הפועלות ושוגרה קריאה לפועל המזרחי ולהסתדרות המורים להצטרף להסתדרות הכללית.
הצהרה שמומשה רק ב-1966.10 19 בספטמבר 19653–7 בינואר 1966826,019801הוועידה דנה בהסדרת נושאי יחסי עבודה ונושאי פרט לרווחת העובד, הוחלט על הקמת מכון למדעי העבודה באוניברסיטת תל אביב.
שם ההסתדרות שונה והושמטה ממנו המילה "העבריים".
כמו כן הופיעה לראשונה בוועידות ההסתדרות סיעת תכלת לבן שייצגה את איגוד עובדי תנועת החרות.11 2 בספטמבר 19699–12 בדצמבר 1969977,7031,001התפקידים והייעודים של חברת העובדים הוגדרו מחדש כך שיאפשרו לה יתר עצמאות.
התקבלה החלטה הצהרתית להעברת מוסדות ההסתדרות לירושלים (הצהרה שלא מומשה) בנוסף נדונו ענייני יחסי עבודה והתארגנות.12 11 בספטמבר 197311–13 במרץ 19741,172,0001,501הוועידה התקיימה בצל מלחמת יום הכיפורים וקבעה נהלים להבטחת מרב הכנסתו של חבר ההסתדרות המגויס לשירות מילואים ממושך.13 21 ביוני 19777–9 בנובמבר 1977
מושב שני: 20 ביולי 19801,365,7111,501הוועידה התקיימה בצל המהפך הכלכלי, אמנם רוב מוחלט של הצירים השתייכו למערך, אך 40% מהצירים השתייכו לסיעות לא-סוציאליסטיות (ליברלים עצמאיים, הליכוד, "העובד הדתי").
ההסתדרות הצהירה על המשך המדיניות הסוציאליסטית אל מול המצב החדש שנוצר כאשר היא נאלצת לראשונה לעמוד מול ממשלה לא אוהדת.14 7 באפריל 19818–10 בספטמבר 19811,474,9001,501התמודדות מול משבר ביטול הסובסידיות לחברת העובדים וקרנות הפנסיה.
הבעת התנגדות לחוק ביטוח בריאות ממלכתי והלאמת קופת חולים.15 15 במאי 19855–7 בנובמבר 19851,569,0001,501קבלת הסדרי הסכם המסגרת של תוכנית הייצוב הכלכלית.
המושג "העפלה" מתבסס על שירו של לוין קיפניס "המעפילים".
בהיסטוריוגרפיה מקובל לחלק את תנועת ההעפלה מ-1934 לשלוש תקופות עיקריות:
תקופה ראשונה – בין השנים 1934–1939. ההעפלה התגברה בעקבות החמרת מצבם של יהודי גרמניה לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון והתגברות האנטישמיות באירופה.
הבריטים הגבילו את מספר רישיונות העלייה (סרטיפיקטים) שניתנו, בעקבות כך החלה העלייה הבלתי-לגאלית.
ההעפלה הייתה מצומצמת וחסרת ארגון מרכזי, והתנהלה בעיקר בשלושה נתיבים: תנועות הנוער היהודיות הציוניות, כגון "החלוץ" במזרח אירופה ואנשי ארגון "ההגנה" בארץ; "עליית אף על פי" בניהול אנשי התנועה הרוויזיוניסטית וגורמים פרטיים.
תקופה שנייה – בין השנים 1939–1945. עקב התנערות הבריטים מהבטחותיהם למפעל הציוני, שינה דוד בן-גוריון את דעתו, מהתנגדות לעלייה בלתי-לגאלית לתמיכה בה והחליט, כחלק ממרד העלייה אותו יזם, לאמץ את "המוסד לעלייה ב'" שהוקם על ידי חברי קיבוצים מהקיבוץ המאוחד ולהעמיד בראשו את שאול אביגור.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נהפכה ההעפלה למבצע הצלה.
בתחילת המלחמה ההעפלה גאתה, אך לאחר מכן צומצמה מאוד עקב הקשיים הרבים שהציבה המלחמה.
היא התמקדה בארצות הבלקן ובעלייה יבשתית ממדינות המזרח.
תקופה שלישית – בין השנים 1945–1948. לאחר מלחמת העולם השנייה גאתה ההעפלה בניהול "המוסד לעלייה ב" וכ-84,000 מעפילים, מהם מעל ל-70,000 באוניות בפיקוד ימאי הפלי"ם, הגיעו לחופי ארץ ישראל.
הבריטים תפסו את רובם המוחלט של המעפילים, התירו את כניסת חלקם על חשבון הסרטיפיקטים שהוקצו על פי הספר הלבן, גירשו למעלה מ-52,000 מעפילים למחנות המעצר בקפריסין וגירשו את מעפילי "אקסודוס", חזרה למחנות העקורים בגרמניה.
רבים מניצולי השואה רצו לעזוב את ארצותיהם, והבריחו את הגבולות למערב אירופה בעזרת ארגון "הבריחה" ושוכנו במחנות עקורים.
בקיץ 1947 הוחל גם בהברחת מעפילים מארצות המגרב בצפון אפריקה.
בנוסף הגיעו לארץ כ-150 מעפילים במטוסים (מבצע כנף).
כיום ישנם המשתמשים במונח "העפלה" גם ביחס לעליה למדינת ישראל לאחר הקמתה, אשר מקורה ביציאת יהודים בניגוד לחוק המקומי במדינות שאסרו על יהודיהן לעלות לארץ.
בפרט רווח השימוש במונח לתיאור העלייה בספינה אגוז ממרוקו.
כבר בסוף התקופה העות'מאנית בארץ ישראל נכנסו עולים יהודים לארץ ישראל באופן בלתי לגאלי, בעקבות מגבלות שהטיל השלטון העות'מאני החל משנת 1881.
מראשית תקופת המנדט הגיעו עולים יהודים לארץ ישראל באופן בלתי לגאלי (בלתי חוקי), ללא אשרות מטעם שלטונות המנדט הבריטי, ובאופן בלתי מאורגן.
הם בחרו להיכנס לארץ בהחבא עקב ההגבלות שהטילו הבריטים על ההגירה.
בהתאם לתקנות הספר הלבן הראשון משנת 1922, הגבילו שלטונות המנדט את העלייה לארץ "על פי כושר הקליטה הכלכלי של היישוב" והעניקו מכסות עלייה בעיקר לבעלי אמצעים, קרובי משפחה של נתינים בארץ, סטודנטים, בעלי מקצועות מסוימים ועוד.
היו יהודים שלא יכלו לעלות לארץ-ישראל כי לא הצליחו להשיג רישיונות מתאימים בימי העליות הגדולות (העלייה הרביעית והחמישית), עקב הגבלת המכסות על ידי הבריטים ומשום שהיו חסרי אמצעים כלכליים.
עולים שבאו מאירופה בשנות העשרים עברו בחשאי את גבול הצפון, כשהם נעזרים באנשי היישובים הסמוכים בגליל: כפר גלעדי, ראש פינה ומטולה, תוך תשלום שוחד למבריחים ערבים משני צידי הגבול.
כך למשל הצליחה מניה שוחט, יוצאת ארגון השומר, להבריח עולים רבים דרך הגבול.
בשנות השלושים עסקו בהברחת הגבולות גם חברי פלוגות הגיוס של בית"ר בראש פינה ובראשם גרשון שץ, והם הביאו קבוצות יהודים בנות 20–40 איש בכל פעם מלבנון וסוריה.
יהודים אחרים עלו לישראל כסטודנטים שנרשמו ללימודים למשך תקופת זמן מוגבלת ולא חזרו לארצות מוצאם, היו צעירים שנישאו בנישואים פיקטיביים על מנת לעלות, יש שהסתייעו ברישיונות מזויפים ורבים אחרים נכנסו לארץ בתור תיירים ונשארו לגור בה.
מכיוון שעולים אלו באו באופן בלתי מאורגן, לא ידוע בוודאות מספרם והם נאמדים בכמה אלפים.
אחד האומדנים מעריך שקרוב לחמישים אלף יהודים נכנסו לארץ בדרכים אלו בין השנים 1920–1937.
ידוע כי ב-1932 הגיעו לארץ ישראל תיירים רבים למכביה הראשונה בתל אביב שנפתחה ב-28 במרץ, ליריד המזרח ולעדלאידע.
אלפים מתיירים אלו נשארו בארץ ישראל גם אחרי פקיעת תוקף האשרה שלהם.
ההעפלה המאורגנת לארץ ישראל החלה בשנת 1934, בעקבות החמרת מצבם של יהודי גרמניה לאחר עליית הנאצים לשלטון ב-1933 והתגברות תופעות אנטישמיות באירופה.
אלפים רבים של יהודים עלו לארץ ישראל באופן חוקי במסגרת העלייה החמישית, שכללה בין השנים 1933–1935 למעלה מ-137,000 עולים, אולם רבים עדיין המתינו לסרטיפיקט מהבריטים.
שלטונות המנדט בדרך כלל לא סטו מתקנות ההגירה אותם קבעו ואשר הגדירו מי הם הזכאים לעלייה.
העברת חלק ממספר רישיונות ההגירה ליהודי גרמניה שהיו במצוקה גדולה הגבילה את אפשרויות ההגירה של חלק מיהודי פולין.
בעקבות כך, היו רבים שביקשו להשתמש בדרכי העלייה הבלתי לגאלית כדי להגיע לארץ-ישראל, וכך החלו קבוצות ותנועות מהיישוב היהודי לקדם את רעיון ספינות המעפילים, כלומר, העלאת עולים על ספינות המגיעות בחשאי לחופי הארץ.
בתקופה זו נחשבת האונייה ולוס, שהביאה מעפילים מאירופה, לראשונה מבין אוניות המעפילים, אף כי קדמה לה אוניית המעפילים כוכב, שהגיעה ממצרים כחלק מעליית אף על פי.
ולוס אורגנה על ידי תנועת הקיבוץ המאוחד, בשיתוף עם אנשי "ההגנה", בתמיכתם של אליהו גולומב וברל כצנלסון וכן בשיתוף ובמימון תנועת החלוץ.
שליחים שיצאו לאירופה ארגנו קבוצה של 350 צעירים מפולין ושכרו את הספינה בפיראוס (יוון).
ביולי 1934 הפליגה "ולוס" לחופי הארץ ומעפיליה הורדו בחשאי על ידי אנשי "ההגנה" בחופי כפר ויתקין ותל אביב.
הפלגתה השנייה של האונייה לא הייתה מוצלחת כמו זו הראשונה: הבריטים חיזקו את הפיקוח ולא אפשרו לאונייה להתקרב לחוף.
מספר שבועות סובבה הספינה לאורך החוף, הפליגה לאיי יוון ולטריפולי וחזרה פעמיים לחופי הארץ, אך ללא הועיל.
כשסבה האונייה על עקבותיה, התברר שאף מדינה לא אפשרה לנוסעיה לרדת, עד שלבסוף התירה פולין את כניסתה אל תחומה עקב היות נוסעיה אזרחי פולין.
לאחר מספר חודשים עלו המעפילים לארץ ישראל, לאחר שהסוכנות היהודית העניקה להם סרטיפיקטים מהמכסות שהיו בידיה.
בעקבות פרסום מאמרו של זאב ז'בוטינסקי "על האוונטוריזם" (ב-26 בפברואר 1932), בו קרא לא להישמע לחוקי המנדט ולמהר לעלות לארץ גם ללא אישור הבריטים, החלו חברי בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית לתכנן עלייה בלתי לגאלית.
באביב 1934 שיגרו ספינה מפיראוס בשם "קאפולו", אלא שזו לא הצליחה להוריד את נוסעיה וחזרה ליוון.
פעילי בית"ר הצליחו לארגן לאחר מספר חודשים אונייה חליפית בשם "אוניון" ועל סיפונה 117 נוסעים.
הספינה הגיעה לחוף תל אביב באוגוסט.
מאה מהמעפילים הצליחו לרדת בבטחה אל החוף, אך 17 האחרונים שסירתם נפגעה, נתפסו יחד עם אנשי הצוות על ידי ספינת משמר בריטית וגורשו מהארץ.
הצלחתן החלקית של שתי הספינות "ולוס" ו"אוניון" וכן ההסתייגות שגילו דוד בן-גוריון וראשי הנהגת היישוב וההסתדרות הציונית להעפלה מתוך חשש לגורל העלייה החוקית, גרמו לכך שפעילות ההעפלה הוקפאה למשך שלוש שנים, עד לשנת 1937.
היוזמה לחידוש העפלה באה בשנת 1937 מצד תנועת "החלוץ" בפולין, שם חיכו אלפי בני נוער בחוות הכשרה ציוניות לעלייה לארץ.
ציפייתם לעלייה הגבירה את הלחץ על התנועות החלוציות.
תנועת הקיבוץ המאוחד הוציאה מספר שליחים לאירופה, ללא אישור הנהגת היישוב, כדי לארגן עלייה בלתי לגאלית של מספר קבוצות מתוך אותם צעירים.
ההפלגה הראשונה, אותה ארגן זאב שינד יחד עם אנשי "החלוץ" ובמימונם הייתה בספינה קטנה בשם "פוסידון", שיצאה מלאווריון ביוון בינואר 1938 כשעל סיפונה 65 מעפילים.
היא הגיעה לחוף מושב אביחיל, ובעזרת אנשי ההגנה הורדו תוך זמן קצר כל המעפילים ופוזרו ביישובי הסביבה.
בעקבותיה באו עד סוף אותה שנה מספר אוניות נוספות, הן מקרב החלוץ והן מקרב ארגונים אחרים.
לא כולן הצליחו לחדור לחופי הארץ.
זאת הייתה ההתארגנות הראשונית של ההעפלה מצד "ההגנה" ותנועת העבודה, שהיוותה שלב מקדים ל"מוסד לעלייה ב'".
בשנת 1936 ביקר צעיר ארצישראלי בשם משה גלילי (קריבושיין) בצרפת במחנה של פליטים יהודים שברחו מגרמניה.
הביקור עשה עליו רושם קשה, והוא הושפע גם מהאנטישמיות באירופה ומקריאתו של זאב ז'בוטינסקי ל"אווקואציה" (הצלת יהודי אירופה והעלאתם לארץ ישראל כל עוד הדבר אפשרי), והחליט למצוא דרכים כדי להעלות יהודים במהירות.
גלילי יצר קשר עם ההנהגה הרוויזיוניסטית באוסטריה והחל לארגן שם את העלייה מבחינה לוגיסטית ולגייס כספים.
הפליטים המיועדים לעלייה הגיעו בכוחות עצמם לפיראוס, ומשם הפליגו באוניות מושכרות קטנות ודלות אל חופי הארץ.
האוניה הראשונה הביאה לארץ ישראל 54 צעירים בשנת 1937 ובעקבות הצלחה זו, ארגן גלילי עוד שלוש ספינות.
צעירים מפולין, ליטא ולטביה רוכזו במחנה שהוקם באזור וינה, ומשם דרך אלבניה עלו על הספינות בתור טיול של סטודנטים.
הספינות הגיעו לארץ ישראל בשלום, למרות ניסיונות הבריטים לתפסן.
באונייה האחרונה, ביוני 1938, הגיעו 381 צעירי בית"ר מווינה, בה כבר לא היה אפשר לקיים את המחנה בשל השלטון הנאצי.
לכל הספינות שהביא קרא גלילי "אף על פי", ושם זה אומץ למפעל ההעפלה של התנועה הרוויזיוניסטית.
בשלב זה נתגלעו חילוקי דעות בין גלילי לבין הפעילים בווינה, והוא פרש מכל פעילות.
כך החלה ההעפלה המאורגנת של התנועה הרוויזיוניסטית, כאשר הטיפול בעליית "אף על פי" עבר לשלושה מוסדות עיקריים: הצ"ח, הנהגת בית"ר ומפקדת האצ"ל.
מרכז התנועה ישב בפריז ובראשה הועמד יוסף כצנלסון.
האונייה הראשונה בארגונם הייתה "דארגה", שהפליגה מאיטליה למרות הקשיים בהשגת אשרות שהייה, והצליחה להביא באוקטובר 1938 170 מעפילים לחופי הארץ.
אונייה זו ציינה את המעבר מיוזמה פרטית לפועלם של כלל הגופים הרוויזיוניסטים.
עד סוף 1941 הצליחה עליית "אף על פי" להביא לחופי הארץ יותר מ-32 אוניות עם מעל ל-17,300 עולים, והיוותה את גורם ההעפלה העיקרי בשנים אלו.
אולם, התנועה לא הצליחה לגייס את ההון הנדרש לניהול העפלה, והמרכז בפריז התקשה להתמודד עם המגמה של המארגנים המקומיים, שלחצו להיות עצמאיים.
פרוץ מלחמת העולם השנייה הביאה להאטה משמעותית בהבאת הספינות, ולאחר המלחמה לא עסקה כמעט התנועה בהבאת מעפילים.
התנגדות המוסדות לעליה הבלתי לגאלית
חלק מהגופים הקשורים להנהגת היישוב, כמו תנועת "הקיבוץ המאוחד", "החלוץ" בפולין ו"ההגנה", שיתפו פעולה מאז 1937 בהבאת מספר אוניות מעפילים, ואף זכו לתמיכה מצד מנהיגים מתנועת העבודה, בהם גולומב, ברל וטבנקין.
למרות זאת, ההנהגה הציונית בראשות דוד בן-גוריון התנגדה באותה תקופה למפעל ההעפלה, מתוך חשש שפעילות זו תסכן את העלייה החוקית ואת המשא ומתן עם הבריטים על הקמת מדינה יהודית.
בנוסף, היה חשש שעיסוק בפעילות בלתי לגאלית יגרום לצורך ליצור מערכת קשרים עם מבריחים, זייפנים ופושעים אחרים ויש חשש להסתבכות כתוצאה מקשרים אלו.
הרתיע גם המחיר הגבוה של העלאת עולה בלתי לגאלי, שהיה בערך פי 5 מאשר רכישת כרטיס הפלגה במחלקה שלישית לעולה עם סרטיפיקט.
שיקול נוסף של המתנגדים היה שאין אפשרות להביא בחשאי מספר רב של מעפילים, ואם הפעילות אינה חשאית היא יכולה לגרום נזק.
דעתם של המתנגדים להעפלה השתנתה בסוף 1938, בעקבות שני מאורעות היסטוריים: האחד הוא פוגרום ליל הבדולח שהתרחש בגרמניה, והשני היה מסקנות ועידת וודהד שאמרו ש"אין אפשרות מעשית סבירה לחלוקה של ארץ ישראל למדינה ערבית ומדינה יהודית שתאפשר הקמתן תחת התנאים שהוגדרו" והמליצו לסגת מתוכנית החלוקה עליה המליצה ועדת פיל.
רצונה של בריטניה לפייס את הערבים בעקבות המרד הערבי, התבטא בהתנגדות הבריטים להצעת ועדת פיל להקמת מדינה יהודית וצמצום העלייה כמעט לגמרי (היתר ל-75 אלף עולים בחמש שנים).
הספר הלבן שפורסם ב-1939 ביטא רעיונות אלה בפומבי.
מצבם של יהודי אירופה היה קשה ושערי ארץ ישראל, וארצות העולם כולו, נסגרו בפניהם.
משהבחין בן-גוריון בשינוי הצפוי במדיניותה של בריטניה, הגיע למסקנה שגם היישוב צריך לשנות מדיניות ולכונן את ה"ציונות הלוחמת", שההעפלה הייתה כלי חשוב להגשמתה.
הוא הציע לפתוח בעלייה ג' – לא עוד מבצעי העפלה בודדים אלא "מרד עלייה" והעלאה של אלפי צעירים בפעולות גדולות, אפילו תוך כדי התנגשות עם הבריטים.
חבריו להנהגה וכן פעילי ההעפלה לא נטו לאמץ את תוכניתו, בטענה שיש להעדיף הצלת יהודים בהעפלה חשאית על פני התנגדות גדולה וחמושה כנגד הבריטים.
הנהגת היישוב לקחה מעתה את ההעפלה תחת חסותה, וביולי 1939 הוקם "המוסד לעלייה ב'", כזרוע של ארגון "ההגנה".
בראשו הועמד שאול אביגור (אז – שאול מאירוב), מראשי ההגנה, שעסק בהעפלה המאורגנת מתחילתה.
המוסד לעלייה ב' הוכפף מעתה למחלקה המדינית של הסוכנות היהודית.
מראשית שנת 1939 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה הביא המוסד לחופי הארץ כ-16 ספינות, רק שלוש מהן לא הצליחו להוריד מעפילים.
מול התביעות להגביר את קצב השיגור עמד מחסור בכספים, דבר שהקשה על חכירת ספינות.
המוסד לעלייה ב' הפך לגוף המרכזי שהנהיג את ההעפלה בעזרת שלוחותיו, לרבות בארצות הברית, בעזרת מוסדות וארגונים נוספים:
רכש הספינות והכנתן נעשו על ידי שלוחות "המוסד", בעיקר באיטליה וצרפת.
משנת 1945 היו מלווי הספינות אנשי הפלי"ם.
ארגון נוער והכשרתו לעלייה נעשה על ידי "עליית הנוער".
מנגנון ההורדה בחופי הארץ הורכב בעיקר מחברי "ההגנה" והפלמ"ח-פלי"ם.
שירות הידיעות של ההגנה הופעל על מנת לדווח על פעילויות המשטרה הבריטית כנגד הספינות.
יחידת "הגדעונים" סיפקה מערכת קשר אלחוטית בין ספינות העפלה, נמלי היציאה והמטות באירופה ובארץ.
כ-12,000 הועלו באמצעות התנועה הרוויזיוניסטית, כ-6,000 – על ידי "ההגנה", "החלוץ" והקיבוץ המאוחד וכ-3,000 – על ידי גורמים פרטיים שונים, שפעלו רובם ממניעים כספיים.
ההעפלה בזמן מלחמת העולם השנייה
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הפכה ההעפלה למבצע הצלה של יהודי אירופה.
בתחילת המלחמה (בשנת 1939) הגיעו 23 ספינות עם כ-14 אלף מעפילים, אך בשנה שלאחריה צומצמה מאוד הפעילות, עקב הקשיים הרבים בשיגור אוניות בזמן מלחמה.
כמעט לא היה אפשרי להוציא שליחים לאירופה הנאצית ומי שיצא הסתכן כנתין אויב.
הוטל פיקוח הדוק על אוניות כיוון שהיה צורך להשתמש בהן לצורכי מלחמה, ואף ההפלגה בים הייתה מסוכנת עקב ציד צוללות ומוקשים.
גם שיתוף הפעולה של המוסדות הציוניים עם בריטניה באותה תקופה, פעל כנגד ביצוע פעילות בלתי לגאלית.
הנהגת היישוב הייתה נתונה בדילמה קשה בשנות המלחמה, כשלא רצתה ליצור עימות עם הבריטים מתוך חשש שהדבר יקשה על המאמץ המלחמתי שלהם בנאצים, אך גם התנגדה לעצור את ההעפלה בתקופה הקשה ביותר ליהדות אירופה.
על אף כל הקשיים, אוניות מעפילים המשיכו להגיע לחופי הארץ בכל שנות המלחמה, אם כי באופן מצומצם.
פולין תחת הכיבוש הנאצי הייתה סגורה לפעילות, אולם שליחי ההעפלה יכלו לתמרן במדינות הבלקן, שבשלבים הראשונים של המלחמה התירו יציאת יהודים משטחן.
מאות פליטים יהודים גדשו את נמלי הים השחור.
ברומניה, בולגריה, יוון ומקומות אחרים המשיכה להתנהל פעולה מזורזת לחילוץ יהודים.
מעפילים שנמלטו מהנאצים שוטטו זמן רב בספינות דלות כשהם לא מורשים לעלות בשום חוף.
הבריטים החריפו את תגובתם להעפלה ונוסעי הספינות הועברו למחנות מעצר ושוחררו לאחר תקופה ארוכה, כאשר הגיעה מכסה של רישיונות עלייה.
עם התוודעות היישוב לזוועות השואה, יצאו ב-1943 שליחי הסוכנות לקושטא (איסטנבול) ויצרו שם את ה"משלחת ארץ-ישראלית לפעולות עזרה והצלה" שייצגה את כל חוגי היישוב.
למרות הכישלונות הרבים, הצליחו חברי המשלחת והמוסד לעלייה ב' להוציא ב-1944 שמונה אוניות מעפילים מרומניה עם 7,000 ניצולים.
בסך הכול הגיעו בתקופת המלחמה דרך הים כ-17 אלף עולים ב-25 אוניות.
בתקופה זו ניסח ברל כצנלסון, מראשי מפא"י ודוברה הראשי את המניפסט של ההעפלה במאמר בדבר:
כצנלסון אף נאם בפני הקונגרס הציוני הכ"א שהתקיים בז'נבה ב-16 באוגוסט 1939 נאום סוחף בזכות העלייה הבלתי לגאלית אותו סיים בהתנבאות: "ומאמין אני כי לא רחוקים הימים ושירים יושרו ואולי גם יחברו תפילות לשלומם של יורדי ים שלנו."
לצד ההעפלה הממוסדת, פעלו באותה תקופה גם גורמים פרטיים ועצמאיים בהבאת ספינות מעפילים.
אחד הבולטים בהם היה ברוך קונפינו.
ד"ר ברוך קונפינו היה בשנות השלושים סגן יו"ר האגודה הציונית בסופיה.
הוא הבין שיש חלון זמן קצר, בו ניתן לפעול ולהציל את מרב היהודים שניתן.
מאחר שלא הגיע להסכמה עם אנשי "ההגנה", החליט לפעול לבדו ובתחילה, בחודש מרץ 1939 שכר את האונייה "אגיוס ניקולאוס", שהפליגה מבורגס, ועליה 300 פליטים הונגרים.
בהמשך ערכה האונייה מסע נוסף ועליה 309 פליטים יהודים מהונגריה.
בקיץ 1939 רכש קונפינו אוניית פחם ישנה בשם רודניצ'אר.
רודניצ'אר א' הפליגה מוורנה ב-9 באוגוסט 1939, שעל סיפונה 305 נוסעים הונגרים ובולגרים.
הספינה עצרה מול חוף נתניה, ומשם בסירות הפליגו העולים לחיפה.
הם נעצרו על ידי השלטונות ואחר כך שוחררו.
בהמשך, נתקבצו פליטים נוספים מהונגריה.
בראשית נובמבר 1939, הועלו 457 פליטים הונגרים ובולגרים על הרודניצ'אר ג', אשר הגיעה ב-14 בנובמבר, אל מול חופי נתניה.
גם הפעם ירדו האנשים בסירות והגיעו לחוף מבלי שהתגלו על ידי המשמרות הבריטיים.
בראשית דצמבר 1940, הפעיל ד"ר קונפינו את האונייה סלבדור, אשר ב-12 בדצמבר 1940, טבעה בים השיש.
239 מעפילים ובהם 66 ילדים קיפחו את חייהם באסון, אשר בעקבותיו, נפסק מפעלו של ד"ר קונפינו.
החרפת המדיניות של הבריטים בנוגע להעפלה בימי המלחמה באה לידי ביטוי מוחשי בשני אסונות גדולים: טביעתן בים של ספינת הגרוש "פאטריה" ושל ספינת המעפילים "סטרומה".
בסוף 1940 נתפסו 3 ספינות מעפילים גדולות: "מילוס", "פסיפיק" ו"אטלנטיק", ובהן 3,500 מעפילים מגרמניה, אוסטריה וצ'כוסלובקיה.
1,800 נפש מהם הועברו לאוניית גירוש בשם "פאטריה" שנועדה להישלח לאיי מאוריציוס שבאוקיינוס ההודי לכל תקופת המלחמה, זאת על מנת להרתיע מעפילים אחרים מלבוא לארץ ישראל.
"ההגנה" החליטה למנוע מהספינה להפליג על ידי חבלה בה, וחבריה מסרו לאנשי צוות האונייה מטען חבלה שנועד לגרום נזק למנוע האונייה.
אולם, מחוסר ידע, הוכן מטען גדול מדי והחור הגדול שנפער בה עקב הפיצוץ גרם לשקיעתה על צידה.
מרבית המעפילים הצליחו להינצל אך 216 טבעו, בנוסף ל-51 אנשי הצוות וחיילים בריטיים.
ניצולי פאטריה הועברו למחנה המעצר בעתלית והיו מיועדים להיות מגורשים לאיי מאוריציוס.
רק לאחר מחאות נמרצות בארץ ובאנגליה הבריטים נסוגו מכך, אולם הם התעקשו לגרש את מעפילי "אטלנטיק" שרק חלק מנוסעיה הועבר לאוניית הגרוש.
תוך שימוש בכוח ולאחר מאבק ממושך עם המעפילים, הצליחו לבסוף הבריטים להעביר את המעפילים למאוריציוס.
על כך ספגו שלטונות המנדט ביקורת חריפה, אף בתוך בריטניה.
ב-1941 החמיר מצבם של יהודי ארצות הבלקן ובעיקר של יהודי רומניה תחת השלטון הפשיסטי של יון אנטונסקו.
בסוף 1941 אורגנה ברומניה על ידי תנועת בית"ר והרוויזיוניסטים הספינה "סטרומה", ועל סיפונה הועמסו 769 מעפילים.
היא הייתה ספינה קטנה ורעועה, ציודה היה מיושן וסבל העולים בה היה רב.
כשהגיעה לחופי איסטנבול, ביקשו הטורקים להיפטר ממנה עקב לחצם של הבריטים וגררוה ללב ים, אך בשל הקלקולים הרבים שהתגלו בה היא התקשתה לנוע.
כל אותו זמן ניהלה הסוכנות היהודית משא ומתן עם שלטון המנדט על מנת לאפשר את כניסת המעפילים לארץ ישראל.
הבריטים סירבו לכך, אפילו על חשבון מכסת הסרטיפיקטים, ולאחר מכן ניאותו לאפשר מכסות כניסה רק לילדים מבין המעפילים.
ב-23 בפברואר 1942, בעודה עוגנת מחוץ למים הטריטוריאליים של טורקיה, התרחש פיצוץ והאונייה טבעה עם כל נוסעיה, למעט אחד.
ההשערה הרווחת מדברת על תקיפה בידי צוללת רוסית, שסברה בטעות שהאונייה היא גרמנית.
טביעת "סטרומה" הייתה האסון הקשה ביותר בתולדות ההעפלה.
היישוב בארץ זעם והאשים את הנציב העליון הרולד מקמייקל באסון, משום שסירב לאפשר למעפילי האונייה להיכנס לארץ.
אף פורסם כרוז עם תמונתו של מקמייקל כ"מבוקש" על רצח מעפילי סטרומה.
באותה תקופה התרחשו אסונות ימיים נוספים.
באוגוסט 1943 הוטבעה הספינה לילי על ידי צוללת איטלקית בקרבת עכו וצמד מלווי הפלי"ם טבעו.
האונייה "מפקורה", שהפליגה מרומניה ב-1944, טורפדה על ידי צוללת בים השחור.
390 מעפילים נספו ורק 5 ניצלו.
שלוש אוניות מעפילים נוספות, "ג'יפו", "רים", "פנצ'ו" טבעו, אך נוסעיהן הצליחו להינצל ונכלאו במחנות מעצר במושבות הבריטיות.
ב-1946 טבעה האונייה "רפיח", כל המעפילים ניצלו ונכלאו בקפריסין.
פרשת קלאדובו-שאבאץ התרחשה כש-1,200 מעפילים, בעיקר מגרמניה ומאוסטריה, ניסו להעפיל לארץ ישראל ב-1939 בחסות המוסד לעלייה ב', אך בשל בעיות בנתיבי העלייה ובקשיי הפלגת האונייה דריאן 2 בעת המלחמה, היטלטלו במשך שנה וחצי בין שני כפרים ביוגוסלביה.
רק כ-150 צעירים ובני נוער מתוכם הצליחו לצאת לארץ ישראל באפריל 1941, עם הגעת סרטיפיקטים מעטים.
זמן קצר לאחר מכן נכבשה יוגוסלביה על ידי הנאצים ומרבית חברי הקבוצה נספו.
הברחת עולים מלבנון וסוריה החלה עוד בשנות העשרים, אולם ההעפלה הממוסדת מארצות המזרח החלה בשנת 1942, כששליחי "המוסד לעלייה ב'", בהם שאול אביגור, מוניה מרדור ומנשה הראל ושליחי "החלוץ", החלו לפעול בעיראק.
הם החלו להכשיר צעירים לעלייה ולחיים בארץ ישראל, כולל לימוד השפה העברית.
מסלול העלייה ביבשה עבר לרוב מעיראק דרך המדבר לסוריה ולעבר הירדן ומשם במעבר חשאי דרך גבול הצפון לארץ ישראל.
גם באיראן התנהלה פעילות לארגון עלייה.
יישובי הצפון נתנו לעולים מחסה וצעירים רבים מהיישובים אף סייעו להברחתם את הגבול.
מארגני ההעפלה נאלצו פעמים רבות לנוע בסביבה עוינת עם מבריחים ערבים, שלא היו תמיד מהימנים ולפעמים היו גוזלים את רכוש העולים או מסגירים אותם.
לאחר מכן למדו השליחים את נתיבי הבריחה והחלו להעביר מעפילים בעצמם, כשהם נעזרים בתשלום שוחד לשומרי הגבול.
מארגני ההעפלה הסתייעו רבות בחיילים הארצישראליים בצבא הבריטי ששהו בירדן ובביירות, ובנהגי "אגד" שנסעו לעיראק לצורכי הצבא הבריטי, אשר הבריחו במכוניותיהם עולים רבים ואף נשק.
העלייה מהמזרח כללה גם רבים מהחיילים היהודים שהגיעו מפולין לעיראק במסגרת צבא אנדרס, והעדיפו לערוק מהצבא ולהגיע לארץ ישראל כעולים בלתי לגאלים (איתם באו גם 716 ילדי טהראן, שאושרה כניסתם לארץ).
האנגלים פעלו נמרצות כנגד פעילות המוסד לעלייה ב' בעיראק, ואף שלחו לשם קצין בולשת מיוחד, דבר שהקשה מאוד על המלאכה.
הברחת העולים מסוריה ולבנון דרך גבול הצפון המשיכה כל אותה העת בעזרתם של חוליות הברחה מטעם הפלמ"ח.
אחד המבצעים הגדולים של ההעפלה מהמזרח היה העברתם של 1,350 ילדים יהודים מסוריה לארץ ישראל במה שכונה "עליית האלף".
חלק קטן מהעולים הצליחו גם לחדור מלבנון לחוף עכו באמצעות סירות.
מ-1943 החלה עלייה מצומצמת מצפון אפריקה, שגם שם החלו לפעול שליחי "ההגנה".
במאי 1947 יצאה מאלג'יר הספינה הראשונה מאזור זה – "יהודה הלוי", כשעל סיפונה 399 מעפילים, רובם מקהילת יהודי מרוקו.
לאחר הפלגה קשה ואיטית, נתפסה הספינה על ידי הבריטים כ-30 מייל מחופי הארץ, והמעפילים גורשו לקפריסין.
אחריה באו מצפון אפריקה שתי ספינות מעפילים נוספות.
בשנת 1947 הובאו מעפילים מעיראק גם דרך האוויר.
ביוזמת שני טייסים אמריקאיים שהציעו את מטוסם לאנשי המוסד לעלייה ב' תמורת תשלום ובתיאום עם ארגונים ציוניים בעיראק, בוצעו שלושה מטסים לארץ זו.
השליח הארצישראלי שלמה הלל (לימים יושב ראש הכנסת) נחת עם הטייסים והצליח לארגן קבוצה מקרב יהודי עיראק שיעלו במהירות על המטוס.
בסך הכול הובאו במבצע זה, שכונה בשם "מבצע מייקלברג", 150 איש.
ההעפלה מהמזרח נמשכה עד הקמת מדינת ישראל, ובמסגרתה הגיעו בין 5,000 ל-7,500 עולים.
המבצע סימן את הציונות והעלייה לארץ ישראל כפתרון למצוקת היהודים בארצות האסלאם, דבר שהתבטא בעליות הגדולות לאחר הקמת המדינה.
לאחר מלחמת העולם השנייה גאתה ההעפלה, תחת ניהול "המוסד לעלייה ב'".
מרבית ניצולי השואה רצו לעזוב את ארצותיהם הקודמות ורבים מהם התרכזו במחנות עקורים שהקימו למענם בעלות הברית בגרמניה, אוסטריה ואיטליה, וחלקם אף שוכנו בתוך מחנות הריכוז ששוחררו.
לפחות 250,000 פליטים שכנו במחנות אלה.
הג'וינט, תנועות הנוער וכן שליחי המוסד לעלייה ב' ו"ההגנה" פעלו במחנות העקורים והפעילו שם מסגרות לימוד והכשרה לעבודה, עלייה והתאקלמות לקראת העלייה לארץ ישראל.
חלק ניכר מן היהודים שאפו להגיע לארץ ישראל ולהוות חלק מהיישוב היהודי המתפתח, בראותם כי אף מדינה לא רוצה בהם ועקב עליית האנטישמיות במדינות מזרח אירופה (כמו פולין).
אולם, מפלגת הלייבור שעלתה לשלטון בבריטניה ב-1945, אכזבה את היהודים כשאימצה, בראשות שר החוץ ארנסט בווין, את מדיניות הספר הלבן של קודמתה והגבילה את העלייה ל-18,000 רישיונות בשנה בלבד.
העלייה לארץ הפכה צורך חיוני בשביל היישוב היהודי ומשנעצרה – החליטו מוסדות היישוב לזרז את שליחת הספינות.
מעתה ואילך, "המוסד לעלייה ב'" היה הגוף היחידי שנשא בנטל ההעפלה.
בסיום המלחמה העתיק שאול אביגור את מטה "המוסד" לפריז ומשם הוא הפעיל את כל הגופים שעסקו בהעפלה, לרבות המטה בארץ, שהיה אחראי לקליטת המעפילים בחופי הארץ ושיגור הפעילים לאירופה.
המוסד שיגר את פעיליו ליוון, דרום-איטליה וצרפת, יוגוסלביה ורומניה, ונעזר בשלבים הראשונים גם בחיילים הארצישראליים בצבא הבריטי, שעסקו בין היתר באיתור יהודים, הקמת נקודות הכשרה בשבילם והעברת שליחי "ההגנה" אליהם.
פעולות אלה החלו עוד בסוף 1943, כשהתארגנה באיטליה קבוצה מפלוגת ההובלה 462 שנקראה "החבורה" אשר העמידה לרשות "המוסד" ציוד שימושי, כגון דלק ומזון ש"נלקחו" ממחסני הצבא הבריטי, וסייעה בארגון הספינות הראשונות שלאחר המלחמה.
ספינות המעפילים שהובאו בשנת 1945 היו קטנות – הראשונה "דלין" הכילה 37 מעפילים והשמינית "חנה סנש" 252. מספרים אלה, במצטבר, לא חרגו, או שלא חרגו בהרבה, ממכסת רישיונות העלייה שהקצו הבריטים.
בעקבות הלחץ הגובר, החל "המוסד לעלייה ב'" לרכוש אוניות גדולות יותר וההעפלה נמשכה בקצב מוגבר, על אף שמרבית הספינות נתפסו ונוסעיהן מילאו את מחנות המעצר בארץ.
מחנה מעצר מרכזי היה מחנה עתלית, בו יכלו לשהות בו זמנית עד 3,000 איש ב-86 צריפי עץ.
כאשר המחנה התמלא הועמדו לרשות העצורים אוהלים צבאיים.
למרות גדרות התיל שהזכירו לרבים את המחנות בשואה, תנאי המחיה של המעפילים היו סבירים.
הם שהו במחנות תקופות שונות (בממוצע כשמונה חודשים) בציפייה למכסות הסרטיפיקטים.
בלילה שבין 9–10 באוקטובר 1945 שחרר כוח פלמ"ח בפיקודו של נחום שריג במבצע צבאי נועז 208 עצירים מעתלית.
על 40 מהם איימה הוראת גירוש בריטית והחזרה לסוריה, לאחר שנתפסו בגבול לבנון ליד כפר גלעדי.
המעפילים ששוחררו טיפסו בהר הכרמל לעבר בית אורן.
כוחות בריטיים שניסו לעוצרם נתקלו בתושבי חיפה שהוזעקו למקום והתערבבו בין הבורחים והקשו על הבריטים לזהותם.
חלק מהם הצליחו להגיע לקיבוץ יגור ולהיטמע בין התושבים.
בשלהי מלחמת העולם השנייה, התארגנו בפולין אנשי מחתרת ופרטיזנים יהודים והקימו את תנועת הבריחה, שעם הזמן נהפכה למעין זרוע של ארגון "ההגנה".
התנועה נועדה להעביר יהודים ממזרח אירופה בארצות שתחת הכיבוש הסובייטי (כמו פולין וצ'כיה) למרכזה ולדרומה על מנת שיוכלו להעלותם לארץ ישראל.
הפעילות העיקרית של ההעפלה התרכזה באזורי הכיבוש האמריקניים באירופה, שם היה נוח יותר לפעול באופן בלתי לגאלי, ולכן היה צורך לרכז את היהודים באזורים אלה על מנת שיוכלו להעלותם לארץ ישראל.
כיוון שהבאת העולים לארץ ישראל הייתה צריכה להיעשות דרך נמלי הים התיכון, נבחרו איטליה וצרפת להיות הארצות המרכזיות לפעילות הבריחה.
העברת היהודים לאיטליה הצריכה יעילות, תושייה רבה ומעבר בדרכים קשות, בין היתר בהרי האלפים, תכונות שבלטו בקרב אנשי "הבריחה" ואנשי ה"הגנה" שפיקדו על קבוצות הבורחים.
הם נעזרו בסייענים מקומיים רבים, תמורת תשלום (למבריחים) ובמתן שוחד (לשומרי הגבולות).
באיטליה ובאזורי הכיבוש האמריקאי בגרמניה התארגנו מחנות-קיבוצים ומשם הוסעו המעפילים למקומות המעגן של ספינות המעפילים.
השלטונות נטו להעלים עין מפעילות זו, אולם השפעתה של ממשלת בריטניה על הממשל האיטלקי הייתה רבה וגרמה לקשיים רבים למארגני ההעפלה.
עם ראשי ההעפלה באיטליה נמנו יהודה ארזי ועדה סרני, שבין פעולותיהם הרבות רכשו את האוניה "אנצו סירני", שהוסבה מאוניית משא לאוניית מעפילים והגיעה לחופי ארץ ישראל בינואר 1946.
קשייהם של המארגנים ושל המעפילים
היו גם קשיים כספיים רבים.
כך למשל, לא נמצאו בעלי ספינות רבים שהסכימו לסכן אותן בהשכרתן למטרות העפלה.
"המוסד לעלייה ב'" החל לרכוש ספינות בעצמו אך נתקל בקשיים בשל בעיות מימון ופיקוח הדוק של הממשלות על המספנות.
הוא גם התקשה לגייס ימאים זרים שיסכימו להסתכן בהפלגה, גם בעבור כסף רב.
רבי החובלים הזרים שנשכרו למשימה הסתכנו בהעמדה לדין על ידי הבריטים, דבר שהקשה על מילוי תפקידם.
מפקדי הספינות והמלווים היו בעיקר אנשי הפלי"ם – היחידה הימית של הפלמ"ח.
הספינות עצמן היו צריכות לעבור הסבה משמעותית כיוון שלא נועדו להסיע נוסעים – על כל פנים, לא במספרים בהן הועמסו – וגם בכך עסקו שליחי ההעפלה באירופה.
היה צריך גם לדאוג לרשת קשר תקינה עמן (בכך עסקה יחידת "הגדעונים").
הספינות הועמסו בהרבה יותר אנשים מקיבולתן הרגילה, ותנאי המגורים בהן היו קשים מאוד: ההפלגות נמשכו ימים ארוכים והמעפילים סבלו מצפיפות, תנאים סניטרים גרועים ומחסור מתמיד במזון.
המארגנים לא תמיד יכלו לצפות מראש כמה זמן תימשך ההפלגה ולכן לפעמים לא היה ציוד מספיק לכל משך השהות על האונייה.
המעפילים לא הורשו לעלות לסיפון במשך היום ולשאוף אוויר מהחשש להתגלות והיו דחוסים בבטן האוניה.
רבים מהם שלא היו מורגלים בנסיעות בים נפגעו ממחלות, והיה חשש להתפשטות מחלות זיהומיות.
השליחים ניסו לארגן את החיים על האוניות וניהלו באמצעות אנשי תנועות הנוער פעילויות תרבותיות וחברתיות, כמו חוגי למידה והכשרה.
למרות כל הקשיים, ככלל ניתן לומר שהמעפילים קיבלו בהבנה את המצב והיו נחושים בדעתם להגיע לארץ ישראל.
במקרים רבים, אם וכאשר נתפסו הספינות, פתחו המעפילים בשביתה ואף במאבק פיזי כנגד הבריטים שניסו להורידם בכוח.
מאבקם התפרסם במיוחד בפרשת לה ספציה ופרשת האונייה "אקסודוס".
מדיניות היד הקשה ופרשת "לה ספציה"
הבריטים ניסו לעצור את ההעפלה בכל מחיר והחלו להחריף את צעדיהם.
הם החליטו לנקוט ביד קשה כנגד המעפילים, הן לצורכי הרתעה, על מנת שהמעפילים יחששו לבוא, והן לצרכים מדיניים.
הממשל הבריטי שאף למדיניות שתהיה מקובלת על הממשל האמריקאי אשר תלותם בו הלכה וגברה.
מצד שני, לא רצו הבריטים לעורר את זעם ארצות ערב, אליהן ניסו להתקרב בחששם לסכנת חדירה סובייטית לאזור המזרח התיכון.
למדיניות היד הקשה של הבריטים כנגד ההעפלה היו מגבלות.
כך למשל, בפרשת לה ספציה.
בנמל האיטלקי לה ספציה התארגנה באפריל 1946 אוניית מעפילים, אולם יום לפני ההפלגה היא נתגלתה על ידי קצינים איטלקים, שחשדו תחילה כי היא מבריחה פושעי מלחמה פשיסטים, ודיווחו עליה לשלטונות.
הבריטים החלו ללחוץ על השלטונות האיטלקים למנוע את הפלגת הספינה.
ראש "המוסד לעלייה ב'" באיטליה, יהודה ארזי, העלה בינתיים את המעפילים על האונייה, החל לגייס את דעת הקהל בעולם באמצעות העיתונות הבין-לאומית והכריז על שביתת רעב של המעפילים.
למרות מצבם הקשה, הכריזו המעפילים כי יפסיקו את השביתה רק כשתותר להם העלייה לארץ.
היישוב בארץ נסער וראשי היישוב הצטרפו לשביתת הרעב.
הדיווחים התקשורתיים בעולם, שהביעו הזדהות עם המעפילים, העלו על סדר היום את בעיית הפליטים היהודים והעמידו במבוכה רבה את הבריטים.
החל דין ודברים בין יושב ראש מפלגת הלייבור, הרולד לסקי לבין ארזי.
בעקבות זאת, הסתיימה שביתת הרעב וחלק מהנוסעים הועברו לאוניית מעפילים נוספת שנתפסה בינתיים בנמל כשהיא ריקה.
שתי האוניות קיבלו מעתה שמות עבריים: האחת "דב הוז" והשנייה "אליהו גולומב".
לבסוף הבריטים נכנעו, והסכימו לאפשר לנוסעי שתי האוניות להיכנס לארץ על חשבון מכסת הסרטיפיקטים לאותה שנה.
לאחר פרשת "לה ספציה" גבר זרם האוניות, אולם הבריטים הגבירו את השמירה בלב ים, הסתייעו במודיעין מעולה ובכוח ימי מוגבר והצליחו לתפוס את מרבית הספינות, כשהם ממלאים בכך את מחנות המעצר בארץ.
כך למשל נתפסה האונייה "וג'ווד" ביוני 1946 כשעל סיפונה 1,257 מעפילים, ואילו לאונייה "ביריה" שנקלעה למצוקה בלב ים, סירבו הבריטים לתת סיוע אף על פי שאיתרו את קריאות המצוקה שהגיעו ממנה, והיא נעזבה לנפשה.
לאחר שהאונייה הגיעה בקושי רב לנמל חיפה, שוכנו מעפיליה על אונייה אחרת בנמל עקב חוסר מקום במחנות המעצר.
הם שוחררו בהדרגה במסגרת מכסות העלייה.
הבריטים הבחינו כי קצב שיגור הספינות גובר, מחנות המעצר בלטרון ובעתלית מתמלאים עד אפס מקום ואילו לחצם על מדינות אירופה לעצירת הספינות לא נושא פרי.
במסגרת מאבקם במחתרות היישוב (שהתבטא בין היתר ב"שבת השחורה"), הוחלט באוגוסט 1946 על תגובת הרתעה כלפי המעפילים ומארגני ההעפלה: שילוח המעפילים שייתפסו למחנות המעצר בקפריסין באמצעות ספינות גירוש.
האוניות הראשונות שנוסעיהן הוגלו לקפריסין היו "יגור" ו"הנרייטה סולד".
זרם הספינות לא פסק מלהגיע לחופי הארץ, אולם ידם של הבריטים הייתה בשנים אלה על העליונה.
מרבית הספינות שהגיעו נתפסו, ונוסעיהן הוגלו בסופו של דבר לקפריסין.
המעפילים שנתפסו גילו פעמים רבות התנגדות פיזית למעצרם.
הם התעמתו עם הכוחות הבריטים, שתוגברו בחיילים ובאמצעי לחימה, ובמקרים מסוימים אף נפתחה לעברם אש חיה.
כך קרה עם האונייה "כנסת ישראל", אוניית המעפילים הגדולה עד אז, שיצאה מיוגוסלביה בנובמבר 1946 עם קרוב ל-4,000 מעפילים.
כשהגיעה לנמל חיפה מעפיליה נאבקו לבדם מול הבריטים בקרב קשה, שכלל נפגעים ואף זריקת רימוני גז עליהם.
לבסוף הם נאלצו להיכנע ולהישלח לקפריסין.
היו מקרים בהם אנשי היישוב הוזעקו למקום הורדת המעפילים והתערבבו עמם על מנת למנוע מהבריטים את גרושם.
כשהאונייה "שבתאי לוז'ינסקי" התגלתה בחוף ניצנים במרץ 1947, מאות מתושבי הסביבה הוזעקו אל החוף, נפטרו מכל סימן מזהה וכל מי שנשאל לגבי זהותו ענה "אני יהודי מארץ ישראל".
הבריטים התקשו בזיהוי המעפילים ולבסוף גורשו לקפריסין 700 איש, בהם 170 מבני היישוב, בעוד חלק מהמעפילים שוחררו.
הצבא הבריטי בנה 12 מחנות בארבעה אתרים שנודעו כמחנות המעצר בקפריסין.
מחנות בהם הוקמו אוהלים כונו לרוב "מחנות קיץ", וכאלה שכללו צריפי פח כונו "מחנות חורף".
התנאים בהם היו קשים: צפיפות רבה, הקצבה מוגבלת של אוכל ומים, הגבלת פעילויות העצורים על ידי שלטונות הצבא ומחסור בתעסוקה.
שליחים ארצישראליים ניהלו את המחנות בדומה לקיבוץ, פתחו חוגי הכשרה שונים ואף הקימו בתי ילדים וכפרי נוער.
חלק ממכסות הסרטיפיקטים ניתנו לשוהי המחנות על פי קריטריון ותק השהייה.
המבצע הידוע ביותר של ההעפלה הוא הפלגתה של האונייה "אקסודוס" ומאבקם של מעפיליה.
ב-1946 רכשו אנשי "המוסד לעלייה ב'" בארצות הברית את אוניית הנופש הישנה "פרזידנט וורפילד" (Presidend Warfield), שיפצו אותה והביאו אותה לאיטליה.
האיטלקים עיכבו את האונייה בלחץ הבריטים, אך היא הצליחה לחמוק מהם והגיעה ביולי 1947 לנמל סֵט שבדרום צרפת.
יומיים לפני הגעתה לחופי ארץ ישראל קיבלה את שמה החדש "יציאת אירופה תש"ז Exodus-1947".
על האונייה הועלו כ־4,500 מעפילים, אך השלטונות הצרפתיים אסרו את יציאתה מן הנמל.