tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסברי פרוסט לעזיבתו את הקבוצה כללו את המספר הרב של ליקויים הטכניים במכוניות במהלך העונה וכי הרגיש שהקבוצה מאשימה אותו בתאונות שעבר.
שותפו של פרוסט בעונת 1981 היה הצרפתי רנה ארנו.
על פי כתב הספורט המוטורי נייג'ל רובאק, כבר מראשית העונה התגלעו סכסוכים בין השניים על רקע היותו של פרוסט מהיר יותר מעמיתו הוותיק ממנו.
פרוסט לא סיים את שני המרוצים הראשונים של העונה בשל התנגשויות עם אנדראה דה-צ'זריס במרוץ בלונג ביץ', ארצות הברית ועם זיגפריד שטוהר במרוץ בברזיל.
לאחר מכן סיים בין שלושת הראשונים במרוץ בארגנטינה.
לאחר ארבעה מרוצים שלא סיים, ניצח פרוסט לראשונה בקריירה במרוץ פורמולה 1, בגרנד-פרי של צרפת כשהוא מקדים בשתי שניות את עמיתו לשעבר בקבוצת מקלארן, ג'ון ווטסון.
עבור פרוסט, הניצחון הראשון שינה את האופן בו העריך את עצמו: "קודם, חשבת שאתה יכול לנצח", אמר, "עכשיו אתה יודע שאתה יכול".
פרוסט ניצח בשני מרוצים נוספים באותה עונה, וכן עמד לראשונה בקריירה שלו בעמדת הזינוק המובילה, הפול פוזישן, במרוץ של הולנד.
הוא סיים את העונה במקום החמישי באליפות הנהגים, שבע נקודות אחרי האלוף, נלסון פיקה.
פרוסט ניצח בשני המרוצים הראשונים של עונת 1982, בגרנד פרי דרום אפריקה ובברזיל.
לאחר מכן לא ניצח במרוצים נוספים באותה עונה וסיים ארבעה מרוצים נוספים בטווח הנקודות (ששת המקומות הראשונים).
על אף שפרש משבעה מרוצים במהלך העונה, סיים במקום הרביעי באליפות הנהגים, שיפור של מקום אחד מהעונה הקודמת.
יחסיו עם בן קבוצתו ארנו הידרדרו עוד לאחר המרוץ בצרפת.
פרוסט טען שארנו, שזכה באותו מרוץ, חזר בו מהסכמה שהייתה לפני המרוץ לפיה הוא יתמוך בפרוסט במהלך המרוץ.
גם יחסיו של פרוסט עם העיתונות הצרפתית הידרדרו.
פרוסט טען ש"כשחתמתי בקבוצת רנו העיתונאים כתבו דברים טובים עליי, אבל בשנת 1982 הם הפכו אותי לאיש הרע.
לדעתי, בכל הכנות, עשיתי את הטעות של לנצח!
הצרפתים לא באמת אוהבים מנצחים".
ארנו עזב את רנו בעונת המרוצים של 1983 והאמריקאי אדי צ'יבר החליפו כבן הקבוצה של פרוסט.
פרוסט זכה בארבעה מרוצים במהלך העונה וסיים שני באליפות הנהגים, שתי נקודות בלבד מאחורי נלסון פיקה.
פיקה ביחד עם קבוצת ברבהאם שלטו במרוצי סיום העונה, דבר שעורר בפרוסט תסכול.
פרוסט טען שהקבוצה הייתה שמרנית מדי בפיתוח המכונית והדבר גרם לערעור יחסיו עם הנהלת הקבוצה, שהפכה אותו לשעיר לעזאזל על שהפסיד את האליפות באותה עונה.
בנוסף, הקהל הצרפתי נטר לפרוסט על הסכסוך עם חביבם ארנו במהלך העונה שעברה, סכסוך אשר גרם לעזיבת ארנו.
רנו פיטרו את פרוסט מהקבוצה יומיים בלבד לאחר סיום העונה וה"פרופסור" חתם שוב בקבוצת מקלארן לעונת המרוצים של 1984 והעביר את מגורי משפחתו לשווייץ.
הצרפתי הצטרף לקבוצת מקלארן ולעמיתו לקבוצה ניקי לאודה אשר החזיק בשני תוארי אליפות, כשהוא נוהג במכונית המקלארן MP4/2, המונעת במנועי TAG-Porsche.
הוא הפסיד את האליפות ללאודה בהפרש של חצי נקודה במרוץ האחרון, אף שזכה בשבעה מרוצים במהלך העונה לעומת חמישה של האוסטרי.
הפרש חצי הנקודה נבע מהמרוץ שהופסק במונקו עקב גשם כבד, כשפרוסט מוביל ואיירטון סנה וסטפן בלוף דולקים אחריו.
לפיכך, זכה פרוסט רק במחצית מ-9 הנקודות אשר הוקנו לניצחון באותו מרוץ.
בעונת המרוצים של 1985 פרוסט היה לצרפתי הראשון שזכה באליפות העולם במרוצי גרנד פרי.
הוא זכה בחמישה מתוך שישה עשר מרוצים במהלך העונה.
הוא זכה גם במרוץ בסן מרינו, אבל נפסל לאחר שמכוניתו נשקלה לאחר המרוץ ונמצאה קלה מדי על פי התקנות.
פרוסט סיים בהפרש של 23 נקודות לפני יריבו הקרוב ביותר, מיקלה אלבורטו.
יכולתו של פרוסט בעונה זו הקנתה לו את אות לגיון הכבוד הצרפתי בשנת 1985.
ניקי לאודה פרש בעונת המרוצים של 1986 והוחלף על ידי האלוף של שנת 1982 קקה רוזברג.
פרוסט הגן בהצלחה על תוארו, למרות מאבק צמוד עם נלסון פיקה ונייג'ל מנסל האנגלי במכוניות ויליאמס אשר עשו שימוש במנועי הונדה.
לקראת סוף המרוץ האחרון של העונה באוסטרליה, פרוסט נראה כעומד לסיים במקום השלישי באליפות, אחרי מנסל ופיקה.
בעוד מנסל מוביל הוא סבל מתקר בצמיג והתרסק.
קבוצת ויליאמס-הונדה הורתה לנהג השני, נלסון פיקה, להחליף את הצמיגים כאמצעי זהירות, דבר שהעניק לפרוסט את הניצחון במרוץ ובעונה כולה.
מרוץ בלתי נשכח נוסף עבור פרוסט באותה עונה היה בגרמניה.
במכוניתו של פרוסט אזל הדלק בישורת האחרונה של ההקפה האחרונה ופרוסט, אשר מוקם במקום הרביעי באותו רגע, ניסה לדחוף את המכונית מעבר לקו הגמר כשברקע תשואות הקהל.
קו הגמר היה רחוק מדי והוא לא סיים לבסוף, אך מוקם במקום השישי כיוון שהמכונית אשר סיימה במקום השביעי הייתה הקפה שלמה אחריו.
לאחר פרישתו של רוזברג בעונת 1987, זכה סטפן יוהנסון למלא את מקומו הודות לקשריו עם המפרסם של חברת מקלארן, מרלבורו.
למרות מכוניתו המיושנת של פרוסט, הוא היווה יריב ראוי לפיקה ומנסל בדרכם לאליפות הנהגים, כשהוא זוכה בשלושה מרוצים במהלך העונה.
באותה עונה שבר את שיאו של ג'קי סטיוארט בזכיית מרוצו ה-28 בקריירה.
פרוסט מחשיב את המרוץ בברזיל באותה שנה כמרוץ הטוב ביותר שלו בקריירה.
מכוניות קבוצת ויליאמס-הונדה שלטו במהלך מקצה הדירוגים ופרוסט זינק מהמקום החמישי.
הוא כיוון את מכוניתו בעצמו לקראת המרוץ ובזמן שכולם כיוונו את המכונית לכוח הצמדה מרבי, בשל התחזית הגשומה, הוא בחר בדיוק להפך.
באופן זה הצמיגים של המכונית נשחקים פחות בשל נסיעה אטית יותר בסיבובים ומהירה יותר בישורות.
פרוסט עצר רק פעם אחת במהלך המרוץ וניצח בהפרש של 40 שניות מהמקום השני.
לאחר המרוץ אמר, "כשאתה מנצח במרוץ כזה ההרגשה טובה מאוד.
היו פעמים בהן עבדתי קשה להגיע במקום השישי, אבל אתה לא יכול להבחין בזה מבחוץ.
בעונת 1980 סיימתי שלוש או ארבע פעמים במקום השביעי.
ניסיתי בכל כוחי, אבל כולם התאספו סביב המנצח כשהם חושבים שאני סתם מפגר מאחור.
אבל אלה הם המרוצים המוטוריים.
כך שלמעשה, אתה יכול לשפוט בספורט הזה רק את הטווח הארוך.
ניתן לשפוט קריירה או עונה שלמה, אבל לא מרוץ בודד".
פרוסט סיים את עונת 1987 במקום הרביעי, 30 נקודות אחרי האלוף נלסון פיקה.
למרות זכייתו של פיקה באליפות הנהגים ושל ויליאמס באליפות היצרנים, הונדה החליטו לספק את המנועים שלהם לקבוצת מקלארן ולא לויליאמס בעונת 1988. מקלארן-הונדה שלטו באותה עונה, כשהם זוכים ב-15 מתוך 16 המרוצים של העונה.
פרוסט ניצח בשבעה מרוצים ועקף את בן קבוצתו החדש, איירטון סנה, ב-11 נקודות, אף שסנה זכה במרוץ אחד יותר.
לרוע מזלו של פרוסט, לפי חוקי האליפות באותה עונה רק 11 תוצאות המרוצים הטובים ביותר של כל נהג נחשבו לצורך האליפות ולכן זכה סנה באליפות בהפרש של שלוש נקודות בלבד.
עונה זו היוותה את יריית הפתיחה לאחת היריבויות המפורסמות ביותר בפורמולה 1 ולהישגים ומחלוקות חסרי תקדים בין שני חברי הקבוצה.
מקלארן המשיכה לשלוט גם בעונת המרוצים של 1989 בעוד היריבות בין פרוסט לסנה מובילה אותם למסלול התנגשות.
מה שהחל כהערכה הדדית הפך להיות שנאה יוקדת, כשהצרפתי מאשים את בן קבוצתו הברזילאי שהוא "נוהג באופן מסוכן" ושהוא זוכה ליחס רב יותר מקבוצת מקלארן-הונדה.
היריבות הקשה ביניהם במהלך העונה הסתיימה באופן שרבים צפו וחששו ממנו.
במרוץ ביפן, בסיום ההקפה ה-46, סנה ניסה לעקוף בפנית השיקיין.
פרוסט פנה לתוך הנתיב של עמיתו לקבוצה.
שתי המכוניות ננעלו זו בזו והחליקו מחוץ לפניה ואל מסלול המילוט ופרוסט, שהאמין שהאליפות אבדה, יצא ממכוניתו.
המרשלים שחררו את מכוניתו של סנה על ידי דחיפתו לאחור לכיוון המסלול, דבר שהעמיד את המכונית ונהגה בסכנה, ולכן הם דחפו אותה שוב.
באמצעות דחיפה זו הניע סנה את מכוניתו וחזר למרוץ.
מכוניתו אמנם הייתה פגועה בחרטום, אבל בשלב זה היה רק חמש שניות אחרי מוביל המרוץ, אלסנדרו נאניני.
בהקפה ה-50 חתך סנה את נאניני בפניית השיקן, לקח את ההובלה וניצח במרוץ.
למרות זאת, היה זה נאניני שעמד בראש דוכן המנצחים.
שופטי המרוץ פסלו את סנה על כך שפספס את השיקיין.
ערעורה של מקלארן נפסל ובנוסף פסק בית הדין על סנה קנס של 100,000 דולר והשעיה של שישה חודשים על תנאי.
לכן זכה פרוסט בתואר השלישי שלו, אך אמנם בנסיבות מפוקפקות.
לאחר עונת 1989 עזב את קבוצת מקלארן לטובת קבוצת פרארי היריבה.
אלן פרוסט החליף את גרהרד ברגר בפרארי כשותפו של הבריטי נייג'ל מנסל בעונת המרוצים של 1990. פרוסט זכה בחמישה מרוצים עבור פרארי באותה עונה: המרוץ בברזיל, מקסיקו, צרפת, אנגליה וספרד.
ראוי לציון המרוץ במקסיקו בו זכה פרוסט לאחר שזינק מהמקום ה-13. הן במקסיקו והן בספרד הוביל פרוסט את פרארי לניצחון במקומות הראשון והשני כששותפו הבריטי מאחוריו.
האליפות הגיעה להכרעה במרוץ הסיום ביפן כאשר פרוסט מפגר אחרי עמיתו לשעבר לקבוצת מקלארן, איירטון סנה, שהוביל בתשע נקודות.
כמו בעונה הקודמת, התנגשות הכריעה את ההתמודדות וכפי שסנה הודה מאוחר יותר, הוא התנגש בכוונה בפרוסט כדי להבטיח לעצמו את האליפות.
"מה שהוא עשה היה מגעיל", אמר פרוסט, "הוא אדם ללא ערכים".
פרוסט סיים את העונה 7 נקודות מאחורי סנה בטבלת אליפות הנהגים.
קבוצתו פרארי, גם כן סיימה שנייה כאשר מקלארן זכתה באליפות היצרנים.
בעונת המרוצים של 1991, מנסל עזב את פרארי בשל מערכת יחסים לא יציבה עם פרוסט והצטרף לקבוצתו הקודמת, ויליאמס.
מחליפו של מנסל בקבוצת פרארי היה הצרפתי ז'אן אלזי, אשר הרשים בשתי העונות הקודמות במסגרת קבוצת טירל.
באותה עונה פרארי לא העמידה מכונית אשר תהווה יריבה ראויה ופרוסט לא זכה באף מרוץ באותה עונה, כשהוא מגיע לבימת המנצחים (מקומות 1–3) בחמישה מרוצים בלבד.
את התסכול פרק פרוסט על הקבוצה בביקורת פומבית, ולבסוף פוטר עוד בטרם הסתיימה העונה, לקראת מרוץ אוסטרליה.
פרוסט הוחלף על ידי האיטלקי ג'יאני מורבידלי.
פרוסט לקח לעצמו שנת שבתון בעונת 1992, עונה אשר נשלטה על ידי נייג'ל מנסל בויליאמס-רנו.
לאחר ששמע שפרוסט יצטרף אליו בעונה הבאה, עזב מנסל את הסבב והצטרף למרוצי האינדי.
לפיכך העמידה ויליאמס קבוצה חדשה לגמרי, כאשר הטירון דיימון היל הצטרף לפרוסט כמחליפו של ריקארדו פטרזה, אשר בתורו עזב לקבוצת בנטון.
פרוסט זכה בעונה זו בתואר האליפות בפעם הרביעית בקושי רב כשמתחרו העיקרי הוא איירטון סנה, אשר נהג במכונית נחותה יחסית.
מעט לפני המרוץ של פורטוגל באוקטובר 1993, אלן פרוסט הודיע שלא יגן על תוארו ושבחר לפרוש כנהג המוצלח ביותר בתולדות מרוצי הגרנד-פרי – שיא שהחזיק מעמד למשך כמעט עשור.
על דוכן המנצחים במרוץ באוסטרליה פרוסט וסנה התחבקו, ודומה היה שסנה, ללא תחרות מהאלוף הפורש, החליט שאין עוד מקום לעוינות ביניהם.
הישגיו חסרי התקדים של פרוסט העניקו לו חברות במסדר האימפריה הבריטית, תואר המוענק לבעלי נתינות זרה (זרה לבריטניה).
הגרמני מיכאל שומאכר שבר את שיאו של פרוסט שעמד על 51 ניצחונות, במהלך עונת המרוצים של 2001. עם זאת, הצרפתי עדיין מחזיק בשיא הזינוקים למרוץ במכוניות מונעות במנוע מוגדש טורבו (126) ובמספר הניצחונות המרבי במדינת הבית של הנהג (צרפת במקרה של פרוסט) – 6.
הקרבות בין איירטון סנה לבין פרוסט עמדו במוקד תשומת הלב.
היריבות החלה בעונת 1988 כשסנה היה שותפו לקבוצת מקלארן.
האירוע המשמעותי ביותר היה במרוץ בפורטוגל, כשסנה מנע מפרוסט לקחת את ההובלה על ידי חסימת דרכו צמוד לקיר אזור הטיפולים (הפיטס).
פרוסט הצליח לדחוק את סנה החוצה, כשהוא לוקח את הצד הפנימי של הפנייה ואת ההובלה.
פרוסט לא היה שבע רצון מהמהלך של סנה.
היריבות התחזקה לאחר המרוץ בסן מרינו בשנת 1989, כששני הנהגים הסכימו לא לחסום האחד את דרכו של השני בדרך לפניה הראשונה.
בתחילה, סנה נטל את ההובלה ופרוסט ויתר לו על הפניה הראשונה.
תאונה של גרהרד ברגר בהקפה הרביעית גרמה להפסקת המרוץ.
כשחודש המרוץ, היה זה פרוסט שהוביל לקראת הפניה הראשונה, אלא שהפעם סנה לא ויתר והשתחל אל הפנייה הראשונה תוך הפרת ההסכם בין השניים.
הדבר גרם לפרוסט לזעום על יריבו.
היריבות הגיעה לשיאה במרוץ ביפן באותה עונה, מרוץ אשר הכריע את גורל האליפות.
שתי המכוניות התנגשו בפניית השיקיין כשפרוסט מנסה לחסום ניסיון עקיפה של סנה.
סנה חזר למרוץ תוך חיתוך של פניית השיקיין והמעשה גרם לפסילתו.
פרוסט הודה לאחר מכן שבכוונה לא איפשר לסנה לעקוף, למרות היותו במצב טוב יותר בחלק הפנימי של הפנייה.
בעונת 1990 התנגשו השניים שוב.
סנה הוביל על פרוסט, שעבר לקבוצת פרארי, באליפות הנהגים.
פרוסט הגיע שני במוקדמות למרוץ סיום העונה ביפן כשסנה מנצח במרוץ עצמו.
לפני המרוץ התלונן סנה שהצד שלו בזינוק מלוכלך, ולכן תהיה לו פחות אחיזה מאשר לפרוסט, והדבר יקשה על הזינוק שלו.
הערעור של הברזילאי לא התקבל.
בתחילת המרוץ, פרוסט אכן זינק טוב יותר מסנה, אבל בבלימה לקראת הפניה הראשונה של המרוץ השניים התנגשו וכתוצאה מהתאונה פרשו מהמרוץ וסנה זכה באליפות.
שנה לאחר מכן הודה סנה שהמהלך היה מכוון, כנקמה על מהלך דומה שעשה פרוסט בפניית השיקיין באותו מרוץ בעונה הקודמת.
אחרי שחזר פרוסט להתחרות בעונת 1993, המשיכו סנה והוא את היריבות ביניהם.
פרוסט נזקק לליווי משטרתי למסלול המרוצים אינטרלגוס לקראת המרוץ בברזיל באותה שנה בשל עוינות האוהדים הברזילאים ואהדתם לבן ארצם סנה.
השניים המשיכו את הקרבות שלהם על המסלול במרוץ בסילברסטון, אנגליה באותה עונה, כשסנה הגן באגרסיביות על מיקומו נגד מכונית הויליאמס של פרוסט.
ב-1 במאי 1994 נהרג סנה במהלך המרוץ בסן מרינו.
פרוסט היה בין נושאי הארון בהלווייתו.
ארבע שנים לאחר מותו של סנה, בשיחה עם נייג'ל רובאק, אמר פרוסט ש"תמיד סירב לדבר עליו".
כשסנה מת, אמר פרוסט, "מת גם חלק ממני", כיוון שהקריירות שלהם היו כרוכות זו בזו.
סנה הרגיש באופן דומה כשפרוסט פרש בתום עונת 1993, כשהודה בפני ידיד קרוב שלו שרק לאחר הפרישה של פרוסט הוא מבין כמה מהמוטיבציה שלו במרוצים הגיעה מתוך היריבות עם אלן פרוסט.
במרוצו האחרון של פרוסט בפורמולה 1, באוסטרליה ב-1993, סנה משך את פרוסט אליו לעמדת המקום הראשון על דוכן המנצחים לחיבוק.
יומיים בלבד לפני מותו, בעודו מצלם הקפה במסלול אימולה עבור הערוץ הצרפתי TF1, בירך סנה את פרוסט, שעבד באותה תקופה בערוץ: .
אלן פרוסט השתמש בקסדה אשר עוצבה בשלושת צבעי הדגל הצרפתי: כחול, אדום ולבן.
שמו היה כתוב בצד הקסדה.
בתחילת הקריירה, הקסדה הייתה לבנה ברובה עם כחול באזור המשקף.
בשנות הקריירה שלו ברנו הוא השתמש יותר בצבע הכחול, בעיקר בחלק האחורי של הקסדה (רנו אופיינה על ידי הצבע הכחול באותו הזמן בענף הפורמולה 1).
פרוסט שמר על העיצוב בעונתו הבאה במקלארן כשהשוני העיקרי היה הוספת הלוגו של הקבוצה החדשה.
במעבר לפרארי החליף את הצבעים בסביבות המשקף לכחול.
במעבר לויליאמס לא שינה פרוסט דבר, מלבד השינוי ההכרחי בסמלי הלוגו של המפרסמים.
לאחר הפרישה מנהיגה בפורמולה 1
בשנים 1994 ו-1995 עבד פרוסט כפרשן בערוץ הטלוויזיה הצרפתי TF1 ובמקביל
עבד עבור רנו כאיש יחסי ציבור .
לאחר מכן פרוסט חזר לקבוצתו הישנה מקלארן, כיועץ טכני.
הוא גם השתתף במרוצי אופניים בצרפת וסיים במקום ה-12 בקטגוריה שבה השתתף ובמקום ה-42 בכלל בין 5,000 משתתפים.
קבוצת הגרנד פרי של פרוסט
במהלך עונת 1989 לאור היחסים הרעועים עם חברו לקבוצת מקלארן, איירטון סנה, פרוסט החל לשקול הקמת קבוצה משלו.
פרוסט וג'ון ברנרד, מעצב ראשי לשעבר במקלארן, כמעט והקימו קבוצה ב-1990, אך חוסר יכולתם להשיג תומכים גרם לפרוסט לעבור לפרארי ולגניזת הרעיון.
לאחר שפוטר מפרארי לא מצא פרוסט קבוצה לעונת 1992. פרוסט נכנס למשא ומתן עם גי ליג'ייה, בעליה של קבוצת ליג'ייה אבל לבסוף לא הגיעו השניים להסכמה ופרוסט הצטרף לקבוצת ויליאמס לקראת עונת 1993. ב-1995, כשפרוסט עבד עבור רנו, חזו רבים את הקמת קבוצת רנו-פרוסט.
רנו סירבה לבקשת פרוסט לספק מנועים לקבוצתו, דבר שהזים את התחזית הזו.
ב-13 בפברואר 1997 רכש פרוסט את קבוצת ליג'ייה מפלאביו בריאטורה ושינה את שמה ל"פרוסט גרנד-פרי".
יום לאחר הרכישה סיכם פרוסט על חוזה לשלוש שנים עם יצרן המכוניות פיג'ו עבור אספקת מנועים עבור העונות 1998 עד 2000. לעונה הראשונה של הקבוצה שמר פרוסט אחד מהנהגים של קבוצת ליג'ייה, אוליביה פאניס, אשר זכה במרוץ הגרנד פרי בסן מרינו בעונת 1996. כשותפו לקבוצה הוחתם היפני שינג'י נקאנו.
הקבוצה התחרתה עם מנוע של הונדה-מוגן אשר ליג'ייה השתמשו בהם בעונה החולפת.
ההתחלה נראתה מבטיחה והקבוצה אספה שתי נקודות כבר במרוץ הבכורה שלה כאשר פאניס סיים במקום החמישי.
הקבוצה צברה 13 נקודות נוספות לפני שפאניס שבר את רגלו במרוץ בקנדה.
הוא הוחלף על ידי יארנו טרולי מקבוצת מינארדי.
מאותו רגע דברים רק הידרדרו כשהקבוצה זוכה רק בחמש נקודות במהלך תקופת ההחלמה של פאניס.
בסיום העונה עמדה הקבוצה במקום השישי עם 21 נקודות.
פרוסט הפך למנהל הקבוצה בתחילת עונת 1998. לאור ההסכם עם פיג'ו לאספקת מנועים לקבוצה, עברו הונדה-מוגן לספק מנועים לקבוצת ג'ורדן.
קבוצתו של פרוסט זכתה בנקודה בודדת במהלך העונה בזכות סיומו של יארנו טרולי במקום השישי במרוץ בבלגיה.
עונת 1999 בפורמולה 1 הייתה קריטית עבור קבוצת פרוסט.
פרוסט שכר את ג'ון ברנארד כיועץ טכני.
החברה של ברנארד סייעה לעיצוב המכונית החדשה של הקבוצה.
פאניס וטרולי הסכימו להמשיך בקבוצה לעונה נוספת.
לבסוף המכונית לא נתגלתה כמכשול משמעותי כמו המנועים של פיג'ו, אשר היו כבדים ולא אמינים.
עונתה האחרונה של פיג'ו כספקית המנועים של הקבוצה הראתה סימנים לאופטימיות, כשפרוסט שכר את שותפו לקבוצת פרארי ז'אן אלזי כנהג ראשי ואת הגרמני ניק היידפלד, שזכה בעונת 1999 בפורמולה 3000 כשותפו.
העונה הייתה קטסטרופלית והמנהל הטכני אלן ג'נקינס פוטר כבר במהלך העונה.
פרוסט בנה מחדש את הקבוצה עם מנהל ראשי ומנהל טכני חדשים.
בעונה לאחר מכן, עונת 2001, נראה היה שהקבוצה נעה בכיוון הנכון כשפרארי הסכימו לספק מנועים לקבוצה.
אך המימון אזל ונפסק, ופרוסט עזב את הקבוצה עם חובות של כ־30 מיליון דולר.
בימים שלאחר מפלתה של הקבוצה ועזיבתו של פרוסט, ניכר כי הייתה הסכמה כוללת כי המניע העיקרי למפלה היה הרצון של פרוסט לשלוט בכל האלמנטים של הקבוצה, למרות חוסר הניסיון שלו בעניינים כלכליים וטכניים.
את שנת 2002 בילה פרוסט עם משפחתו והשתתף בשמונה מרוצי אופניים, כשהוא מסיים במקום השלישי במרוץ "גראניט – מון-לוזר".
הצרפתי השתתף בגביע אנדרוס בו נערכים מרוצים על הקרח וסיים במקום השני באליפות לאחר איוון מולר.
פרוסט גם התמנה ל"שגריר" עבור יונירויאל, משרה אשר החזיק עד ה-11 במאי 2006.
פרוסט המשיך להתחרות במסגרת גביע אנדרוס עד עונת 2005/6 וסיים שני או שלישי בכל השנים.
בשנת 2006 הוא גם נטל חלק בסדרת מרוצי הגרנד פרי לוותיקים.
תוצאות במרוצי פורמולה 1 בקריירה
(מרוצים בכתב מודגש מציינים זינוק מהמקום הראשון)
כל תוצאות מרוצי הפורמולה 1 לקוחות מהדף של אלן פרוסט באתר הרשמי של הפורמולה 1.
אלן פינקלקראוט הוא פילוסוף יהודי-צרפתי, בן יחיד להורים ניצולי השואה.
פינקלקראוט נולד בפריז ב-30 ביוני 1949. אביו, דניאל פינקלקראוט, ואמו, ינקה, שניהם ניצולי השואה ממוצא יהודי-פולני.
דניאל היגר עם הוריו מוורשה לפריז עוד ב-1930, אך עם כיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה נשלח עם רבים מיהודי צרפת למחנה הריכוז אושוויץ.
גם הוריו של דניאל (סבו וסבתו של פינקלקראוט) נשלחו למחנה הריכוז.
הוא נשא לאשה את ינקה (שנולדה בשם לאורה, אך אימצה את השם ינקה כחלק ממאמציה להינצל), יהודייה מפולין שעברה אף היא את השואה, הייתה לאחר המלחמה בין העקורים בגרמניה ובבלגיה, ולבסוף קיבלה אזרחות צרפתית.
פינקלקראוט למד בבית הספר התיכון על שם אנרי הרביעי.
הוא ביקש להירשם לאקול נורמל סופרייר של רחוב אולם (Rue d'Ulm), אך נכשל בבחינות.
הוא התקבל לאקול נורמל סופריור סן קלוד , הפחות יוקרתי.
הוא קיבל תארים בספרות מודרנית ובפילוסופיה.
הוא לא שירת בצבא, מאחר שקיבל פטור.
ב-1974 החל ללמד בתיכון הטכני של בווה (Beauvais), ובין השנים 1976-1978 לימד ספרות צרפתית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בין השנים 1989-2004 שימש כמרצה להיסטוריה של הרעיונות באקול פוליטקניק.
בתחילת 2014 פרש ממשרתו במוסד זה, והוחלף על ידי הפילוסוף הצעיר מיכאל פסל .
בשנת 2000 נמנה עם מייסדי 'בית הספר ללימודי לוינס'.
במאה ה-21 מתח ביקורת חריפה על הרפורמות במערכת החינוך וההשכלה הגבוהה בצרפת.
ב-10 באפריל 2014 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית למדעים, שם ירש את מושב מס' 21 מן הסופר והמחזאי פליסיאן מרסו , שנפטר כשנתיים קודם לכן.
בעקבות מחאת האפודים הצהובים בשנים 2018–2019, הביע פינקלקראוט תחילה תמיכה במפגינים, אך לאחר שלטענתו השתלטו עליה גורמים מהימין הקיצוני מצד אחד ומהאסלאם הרדיקלי מצד שני, החל לבקר את המפגינים.
בפברואר 2019, לאחר שיצא מביתו בפריז והתקרב להפגנת האפודים הצהובים, מפגינים שהבחינו בו הם החלו לצעוק לעברו קללות אנטישמיות.
התיעוד של האירוע זכה לכותרות ראשיות בצרפת ולגינויים פוליטיים מקצה לקצה.
פינקלקראוט מנחה תוכנית קבועה ברדיו פראנס קולטור (תחנה העוסקת בתחומי תרבות מגוונים).
הוא מביע את עמדותיו ללא כל סייג, הודות להכרה הרבה שהוא זוכה לה במגזרים רבים בצרפת.
פינקלקראוט הוא מבין האינטלקטואלים הבולטים בצרפת, ובהופעותיו הציבוריות הרבות נודע כבעל השקפה הומניסטית.
הוא כתב ספרים רבים, חלקם עוסקים בנושאי ספרות, אהבה, מודרניזם, לאומיות, יהדות, קולוניאליזם, הוא מגן על מורשות התרבות בעולם, על המסורת, ומכבד את כלל האנושות.
הוא מדגיש את משמעות הטרגי בחיי אדם.
הוא מכנה עצמו קלאסי ורומנטי בעת ובעונה אחת.
ספריו מבטאים התנגדות לאנטישמיות ולגזענות.
הוא מטיח ביקורת על שיטת החינוך בבתי הספר בצרפת.
כפי שפינקלקראוט חוזר ומציין, עולמו הפילוסופי מושפע מהגותם של עמנואל לוינס ושל חנה ארנדט.
בדומה לשניהם, הוא עוסק רבות בשאלות הפילוסופיה של המוסר, ואף מתייחס לעולם המוסר היהודי.
הגותו מחדשת את הזהות היהודית באירופה שלאחר השואה.
מאמריו שזורים גם בשאלות סוציולוגיות ופוליטיות.
את פרסומו הראשון קיבל עם פרסום הספר "Le nouveau désordre amoureux" (הפרעת האהבה החדשה), שכתב ב-1977 עם פסקל ברוקנר.
הספר עוסק ב"מיתוס המהפכה המינית", שהגיעה לנקודת מפנה בעקבות אירועי מאי 1968. ופרסום התיאוריות של ז'יל דלז ופליקס גואטרי, גי דבור והאינטרנציונל הסיטואציוניסטי.
לפי פינקלקראוט וברוקנר, דלז וגואטרי מכחישים את האהבה או, בכל מקרה, מאשרים שאהבה כערך מופשט היא דבר "בזוי".
פינקלקראוט וברוקנר טענו את ההפך, את קיומה של אהבה ואת הרפורמה הבלתי אפשרית שלה: "אהבה אינה מתאימה למהפכה" לטענתם.
שניהם רואים בנשים את הקורבנות של האידאולוגיה הזו, המכחישה את האהבה.
בספרו Le Juif imaginaire ("היהודי המדומה") (1981) הטיל פינקלקראוט ספק בזהותם של יהודי דורו שנולדו לאחר מלחמת העולם השנייה.
"היהודי המדומה" הוא יהודי המודע ליהדותו אך הוא חילוני או אפילו אתאיסט והוא יותר צרפתי בתרבותו.
הוא מאשר שזיכרון רצח העם בשואה קיים בתודעתו אך חיי היומיום שלו מוגנים.
פינקלקראוט מגן על חובת הזיכרון, אך מזכיר כי לצאצאי הקורבנות אין זכות להציג את עצמם כקורבנות, שהם לא.
לשאלת זיכרון השואה הוא הקדיש את החיבורים:L'Avenir d'une négation : réflexion sur la question du génocide ("עתיד השלילה: הירהורים בשאלת רצח העם") (1982) ואת La mémoire vaine : du crime contre l'humanité ("הזיכרון הריק: פשע נגד האנושות) (1989).
בספרו La Defaite de la pensee (תבוסת המחשבה) (1987), טען כי תסביך האשמה האירופי בגין הקולוניאליזם הביא לתוצאות הרות אסון.
בעקבותיו התפתחה האידאולוגיה הרלטיביסטית של התקינות הפוליטית, שלפיה יש לכבד כל אמונה, בלי קשר לתוכנה ולמידת הרוע הגלומה בה, וזאת רק משום שקבוצת אנשים מחזיקה בה, במיוחד אם זוהי קבוצה "מקופחת", שהחברים בה אינם בהירי-עור.
התוצאה, לפי פינקלקראוט, הייתה תבוסתה של המחשבה, רלטיביזם זול המונע דיון רציני ועמוק המבוסס על היגיון.
לאחר פורסם הספר נהפך פינקלקראוט לטוען נלהב בזכותו של המערב להגן על ערכיו.
בספרו "בשם האחר: הרהורים על האנטישמיות שבפתח", שיצא לאור גם בעברית ב-2004, פינקלקראוט מפנה אצבע מאשימה אל האינטלקטואלים של אירופה, שהפגינו לטענתו מוסר כפול בעניין מלחמת עיראק והסכסוך הישראלי-פלסטיני, והיו למתקיפים העיקריים של ישראל.
לטענתו, האנטישמיות החדשה נובעת מרגשי אשמה וקנאות מוסרנית שנולדו בעקבות עברה האפל של אירופה.
פינקלקראוט טוען בספר כי היהודים הם למעשה "האחר" של פעם שנהפך לחלק אינטגרלי מהחברה, והערבים באירופה הם ה"אחר" החדש.
הספר דן בצורך של האליטות האירופיות ב"אחר" ובהשפעתו על מדיניות החוץ של צרפת.
פינקלקראוט הוא ציוני המגן על זכות קיומה של ישראל בבמות רבות ורואה את ההתנגדות לזכות קיומה של מדינה יהודית כביטוי לאנטישמיות ודוחה באופן חד-משמעי את אפיונה של ישראל כמדינה קולוניאליסטית.
הוא היה בין מקימי ארגון ג'ייקול (Jcall), המשמש כשדולה יהודית-אירופית לענייני המזרח התיכון והמצדד בפתרון שתי המדינות כדרך לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
עם זאת פינקלקראוט נוהג גם למתוח ביקורת על מדיניותה של ישראל.
בשנת 1982 ביקר את היציאה מלחמת לבנון הראשונה, שלטענתו הייתה מלחמת ברירה למטרות פוליטיות, שלא נשקפה סכנה קיומית לישראל.
אחר כך היה פעיל בחוג ידידי "שלום עכשיו" בצרפת.
פינקלקראוט מרבה לחוות את דעתו בעניינים אקטואליים ושנויים במחלוקת.
בשנת 2002 בעקבות הבחירות לנשיאות צרפת בהם עלה לסיבוב השני מנהיג הימין הרדיקלי ז'אן-מארי לה פן, אמר: .
בפברואר 2004, הגיש במאי הקולנוע אייל סיון תביעת דיבה נגד פינקלקראוט, בעקבות דברים שאמר בתוכניתו השבועית בתחנת הרדיו היהודית בצרפת, שבוע אחרי הקרנת סרטו "דרך 181 - קטעי מסע בפלסטין-ישראל" בערוץ "ארטה".
בכתב התביעה נאמר כי בתוכנית כינה פינקלקראוט את סיון בתואר "אנטישמי יהודי".
לדברי סיון, ", הוא אמר בתוכניתו שאני לא רק רוצה בגירוש יהודים אלא גם בהרג יהודים, ושצריך לבנות סביבי גדר הפרדה".
פינקלקראוט טען כי דבריו בתוכנית הרדיו הוצאו מהקשרם, והציטוט שצריך לבנות גדר הפרדה סביב הבמאי לא הובן כראוי, אך המשיך וביקר את סיון ואמר שהוא "נהפך לגיבור של כל אלה ששונאים את ישראל.
הם הפכו אותו לקדוש מעונה ובעיני הוא לא יותר מבנדיט אינטלקטואלי.
האנשים שטוענים כי יש להקרין את הסרט של סיון בגלל חופש הביטוי הם אותם אנשים שמחרימים את האינטלקטואלים הישראלים.
אי אפשר להחרים מצד אחד, ולזעוק לטובת חופש הביטוי מצד שני".
התנגדותו לסרט הדגיש פינקלקראוט, אינה מעידה על תמיכה במדיניות ישראל בשטחים, "אבל לקרוא לזה 'נאציזם' זה אבסורד.
בית המשפט דחה את התביעה, וסיוון הגיש ערעור.
בית המשפט הגבוה לערעורים בצרפת גם דחה את התביעה, אולם קבע כי האמירות של פינקלקראוט היו בוטות, ונושאות בתוכן מידה רבה של אלימות, וכי על התביעה היה להסתמך על סעיף אחר בחוק העונשין הצרפתי.
בראיון שנתן לדרור משעני בעיתון 'הארץ' בעקבות המהומות בצרפת (2005), על ידי צעירים מוסלמים, תקף בחריפות את הסלחנות שבה מתייחסים חלק מחוגי השמאל למהומות, ואת הניסיון "להבין" אותן כהתפרצות של זעם חברתי, במקום לראות בהן ביטוי ברור של שנאה לצרפת ולמערב.
בריאיון התייחס בביטויי גנאי כלפי המוסלמים בצרפת, וחולל סערה רבתי.
בעקבות התגובות הסוערות הוא התנצל בפומבי על הדברים שיוחסו לו ואמר שמשעני תרגם לא נכון את ביטויי הגנאי שכביכול אמר.
בביקור בישראל במרץ 2007 חזר על עיקרי הדברים, ואמר כי הסיבה היחידה שאסור למתוח ביקורת על האסלאם היא "תקינות פוליטית".
בשנת 1981 קיבל את פרס ויצו צרפת ליצירה יהודית, עבור ספרו "היהודי המדומה".
בשנת 1994 קיבל תואר אביר לגיון הכבוד הצרפתי, ב-2009 תואר קצין לגיון הכבוד.
בשנת קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
אלן פינקלקראוט, "בשם האחר: הרהורים על האנטישמיות שבפתח", הוצאת שלם, 2004.
אלן פינקלקראוט, "היהודי הדמיוני: הצגת הדמות", בספר: יאיר אורון (עורך) בין פריס לירושלים, הוצאת שוקן, 1986, עמ' 41–49.
אלן פינקלקראוט, "הומניזם וטרור", בספר: יאיר אורון (עורך) בין פריס לירושלים, הוצאת שוקן, 1986, עמ' 200–205.
אלן קאר היה בריטי, שהתפרסם כיועץ וסופר אשר עסק בהפסקת עישון והימלטות מהתמכרות לניקוטין, לאחר שעישן בשרשרת כחמש קופסאות ביום, והפסיק לאחר כ-30 שנה.
נפטר כתוצאה מסרטן ריאות בשנת 2006.
אלן קאר, נולד בלונדון, והתחיל לעשן בעת שירותו הצבאי בגיל 18. הוא הוסמך כרואה חשבון ב־1958. קאר הפסיק בסופו של דבר לעשן ב־1983, בגיל 48, לאחר שנפגש עם מטפל באמצעות היפנוזה.
אולם, לטענתו לא הייתה זו ההיפנוזה שאפשרה לו לחדול לעשן.
הביקור גיבש במוחו את המחשבה עד כמה קל להפסיק ובכך שחרר אותו ללכת בעקבות חלומו ולהסביר את שיטתו למעשנים רבים ככל שאפשר.
קאר טען כי המעשנים, בניגוד לתפיסתם, אינם מקבלים תמריץ מעישון סיגריה; עישון רק מקל על תסמיני הגמילה מהסיגריה הקודמת, היוצרת תסמיני גמילה נוספים ברגע שהיא נגמרת.
בדרך זו ההתמכרות לסם מנציחה את עצמה.
הוא הדגיש כי "ההקלה" שהמעשן חש ברגע שהוא מצית סיגריה, התחושה של "הכול בסדר", היא התחושה אותה חווים לא־מעשנים כל הזמן.
ולכן, כאשר המעשנים מציתים סיגריה הם בעצם מנסים להגיע למצב בו הלא מעשנים נהנים מחייהם.
יתר על כן, קאר טען כי הגוף מפתח עמידות בפני הניקוטין, ואשר על כן לא ייתכן שאדם המכור לניקוטין יוכל לספק אי-פעם את הצורך שלו בניקוטין.
קאר טען כי העישון ממכר הרבה פחות מכפי שחושבים, וכי תסמיני הגמילה למעשה נוצרים על ידי ספקות ופחדים במוחו של המעשן לשעבר, וכי ברגע שמסלקים מהראש את הספקנות והפאניקה, הפסקת העישון איננה טראומטית כלל.
טענה נוספת, ייחודית לשיטתו של אלן קאר, היא שאין צורך בכוח רצון כדי לחדול לעשן מכיוון שאין צורך בשום כוח רצון כדי להפסיק לעשות משהו שאין רצון לעשותו, וזו ההכרה אליה מגיעים המעשנים ברגע שהספקות והפחדים לגבי הפסקת העישון נעלמים.
טענתו הייתה שהפחד מפני "הוויתור" הוא אשר גורם למרבית המעשנים להמשיך לעשן.
קאר עזב את עבודתו כרואה חשבון בשנת 1983 ופתח את "מרפאת הדרך הקלה" הראשונה, כדי לעזור למכורים אחרים.
מאז כתב קאר עשרה רבי מכר, כולל רב המכר שלו מ־1985 הדרך הקלה להפסיק לעשן, שעמד בראש רשימת ספרי העיון בתשע ארצות ונותר עד היום רב המכר בנושא הפסקת העישון הנמכר ביותר ברחבי העולם.
המרפאה הראשונה בלונדון, הצליחה באמצעות המלצות מפה לאוזן והמלצות ישירות, והובילה להקמת רשת של 100 מרפאות הדרך הקלה ב־35 מדינות.
תוך התבססות על אחריות להחזר כספי מלא, מרפאות אלן קאר טוענות לשעורי הצלחה של מעל 90% בעזרה למעשנים לחדול לעשן.
בין הלקוחות הסלבריטאים ניתן למנות את בעלי אימפריית וירג'ין ריצ'רד ברנסון, אנתוני הופקינס, אשטון קוצ'ר, בריטני ספירס ורבים אחרים.
כל המרפאות של אלן קאר מנוהלות על ידי מטפלים שהיו מעשנים בעבר והשתמשו בשיטתו של אלן כדי לחדול לעשן.
כל המטפלים חברים באגודה הבינלאומית למטפלים של אלן קאר (MAACTI).
קאר גם כתב מספר ספרי "כיצד לעשות בדרך הקלה" אחרים על נושאים כגון כיצד לרדת במשקל וכיצד לשלוט בצריכת אלכוהול.
בסוף יולי 2006, כאשר אלן היה בן 71, אובחן כחולה בסרטן ריאות.
חודש לאחר מכן הוא גילה כי מחלתו סופנית וכי תוחלת החיים שנותרה לו היא תשעה חודשים.
קאר אמר: "מאז שעישנתי את הסיגריה האחרונה שלי, לפני 23 שנים, הייתי האדם המאושר ביותר עלי אדמות.
אני מרגיש כך גם היום".
קאר כתב לטוני בלייר, והאיץ בממשלת בריטניה ובשירות הבריאות הלאומי (NHS) לקבל את שיטתו, באמרו כי "ההשפעה האדירה" של לוביסטים שעבדו בשביל חברות לתחליפי ניקוטין הסיתה אותם נגדו.
קאר נפטר כתוצאה מסרטן הריאות ב-29 בנובמבר 2006, בביתו ליד מאלגה ספרד.
קאר הותיר אחריו את אשתו השנייה, ג'ויס, את ארבעת ילדיו, שני ילדים חורגים, 11 נכדים ונין אחד.
הדרך הקלה לרדת במשקל מאנגלית שרונה גורי, תל אביב, בבל,2007.
אלן ג'רארד פלטשר היה מעצב גרפי בריטי.
אלן פלטשר נולד בניירובי, קניה, שם עבד אביו בשירות הציבורי.
בגיל 5, חזרה משפחתו לאנגליה.
כאשר אביו לקה במחלה סופנית, הוא גר במשך שלוש שנים עם סבו וסבתו, ואז במהלך ההפצצות על לונדון של מלחמת העולם השנייה פונה למחסה בבית החולים.
הוא למד בבתי ספר שונים לאומנות והמשיך ללימודי אמנות בקולג' המלכותי בבריטניה.
ב-1956, נישא פלטשר לאיטלקייה בשם פאולה ביאגי.
באותה שנה הוא קיבל מלגה ללמוד באוניברסיטת ייל שבארצות הברית, אחד מהמורים שלו היה פול ראנד ובעזרת מורה אחר קיבל עבודה לעצב את השער של פורצ'ן מגזין.
לאחר ביקור בוונצואלה, חזר פלטשר ללונדון ב-1959. הוא עבד זמן קצר בסטודיו של סאול באס בלוס אנג'לס ובחברת פירלי במילאנו.
ב-1962 הוא הקים משרד עיצוב גרפי ביחד עם שני שותפים, הם פרסמו ספרים אודות עיצוב גרפי ובין לקוחותיהם היו ספריית פינגווין, חברת פירלי ואוליבטי, ב-1972 המשרד התפתח ושינה את שמו לפנטגרם.
חלק מעיצובי הלוגו שעיצב נמצאים עדיין בשימוש של חברות כיום.
ב-1992 עזב את המשרד, ועבד מביתו בנוטינג היל.
הוא עבד גם בחופשות כאשר שרבט במחברתו ועל מה שמצא.
ב-1993 הצטרף כמנהל אמנותי של הוצאת הספרים "פידון".
פלטשר כתב מספר ספרים בנושא עיצוב גרפי.
הוא זכה בפרס מעצב השנה באנגליה, והיה ב-1973 נשיא אגודת המעצבים הבריטית.
התערוכה האחרונה שלו נפתחה חודשיים לאחר מותו ב-2006 מסרטן.
העיצוב של אלן מתבטא בעיקר בסגנון קל, פשוט ומשעשע.
הנשיא הבינלאומי של ברית המעצבים העולמית
נבחר ל"הול אוף פיים" של מועדון הארט דירקטורים הניו יורקי
חבר בכיר בקולג' המלכותי לאומנות
אלן קולמס היה שדרן רדיו ומנחה טלוויזיה יהודי-אמריקני.
קולמס נולד וגדל בניו יורק.
הוא רכש השכלה אקדמית באוניברסיטת הופסטרה, אוניברסיטה פרטית בלונג איילנד.
החל את דרכו כשדרן רדיו בשנת 1979, ושידר בתחנות רדיו בצפון מזרח ארצות הברית, בהן: WABC ו-WNBC, בניו יורק ו-WZLX בבוסטון.
קולמס היה אישיות רדיו מוכרת בניו יורק, לפני שנשכר על ידי ערוץ החדשות בכבלים, פוקס ניוז.
בשנים 2009–1996 הגיש קולמס את תוכנית הטלוויזיה היומית "האניטי וקולמס" בפוקס ניוז יחד עם שון האניטי.
התוכנית עסקה בפוליטיקה ובדיונים על אקטואליה וקולמס היה על תקן הפרשן הליברלי, לצד האניטי השמרן.
קולמס מגיש את תוכנית הרדיו "המופע של אלן קולמס" המשודרת ברחבי ארצות הברית, וזוכה לפופולריות רבה.
קולמס היה מגיש טלוויזיה המזדהה כ"שמאלני" בערוץ חדשות שנתפס בארצות הברית כ"ימני".
אחדים מעמיתיו של קולמס למקצוע בערוצים אחרים, אמרו כי הם רואים בו "איש מרכז" דווקא.
הושמעה אף ביקורת על-פיה קולמס אינו אגרסיבי כמו עמיתו לתוכנית, האניטי, ואינו מייצג נאמנה את הצד הליברלי.
ב-2003 יצא לאור ספרו: "Red, White & Liberal: How Left is Right and Right is Wrong", (בתרגום חופשי מאנגלית: אדום, לבן וליברל, מדוע שמאל זה נכון וימין זו טעות).
בספר מציג קולמס את זווית ראייתו במגוון נושאים שעל סדר היום בארצות הברית, בהווה ובעבר.
ב-2003 נישא לד"ר ג'וזלין קראולי, פרופסור חבר בבית הספר לתכנון ומדיניות ציבורית באוניברסיטת רטגרס בניו ג'רזי.
קראולי היא אחותה של ד"ר מוניקה קראולי, שדרנית רדיו שמרנית, אשר הופיעה מספר פעמים בתוכנית "האניטי וקולמס" כמחליפתו של האניטי.
קולמס נפטר בבית חולים במנהטן ב-23 בפברואר 2017 בגיל 66 אחרי מאבק בסרטן הלימפומה.
אלן פרדריק גרהאם סקירטון היה כדורגלן אנגלי.
הוא החל את הקריירה במועדון הנוער וסט טוורטון מעיר הולדתו, והצטרף לבריסטול סיטי על תקן של שחקן חובב.
אולם, הוא לא הצליח להשתלב בבריסטול ולבסוף חתם בבאת' סיטי מהליגה הדרומית.
במהלך משחקיו שם הוא זכה לתשומת לבם של מועדונים אחרים.
ארסנל היה המועדון שהצליח להחתימו, ועשה זאת בינואר 1959 תמורת סכום של 5,000 לירות שטרלינג.
אולם, זמן קצר לאחר החתימה הוא לקה בדלקת האדר ובדלקת ריאות, והושבת ממשחק פעיל למשך 18 חודשים.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בארסנל במשחק מול ברנלי ב-20 באוגוסט 1960. באותה עונה הוא השתתף ב-16 משחקים, וחלק את עמדת הקשר הימני עם דני קלפטון ובאגף השמאלי עם ג'ו האוורטיי.
בעונה שלאחר מכן הוא תפס את מקומו של קלפטון, והבקיע 19 שערים ב-40 משחקים, שזיכו אותו בתואר מלך השערים של ארסנל לאותה עונה.
סקירטון עבר לעמדת הקשר השמאלי בעקבות החתמתו של ג'וני מקלאוד בקיץ 1962, ושיחק בה לסירוגין במשך ארבע העונות בגלל שיטת המשחק של המאמן בילי רייט.
זמן המשחק שלו הצטמצם עוד יותר בעקבות עליית קרנו של ג'ורג' ארמסטרונג הצעיר, וסקירטון נאלץ לחלוק עמו את עמדת הקשר השמאלי בשתי עונותיו האחרונות בארסנל.
למרות כל זאת המשיך סקירטון להשתתף בכ-20 משחקים לעונה, והיה לשחקן הראשון בארסנל שהבקיע שער בטורניר אירופי, לאחר שכבש במשחק מול המועדון הדני קופנהגן XI ב-22 באוקטובר 1963. אולם, ברטי מי שהחליף את רייט שאף לשלב שחקנים צעירים יותר בהרכב הבכיר של ארסנל.
לאחר שני המחזורים הראשונים של עונת 1966/1967 עבר סקירטון לבלקפול תמורת 65,000 לירות שטרלינג.
הוא השתתף ב-154 משחקים במדי ארסנל, שבהם הבקיע 54 שערים.
סקירטון הבקיע במשחקו הראשון בבלקפול, שנערך באצטדיון הייבורי חמישה ימים לאחר הגעתו והסתיים בתיקו 1 - 1 מול ארסנל.
לאחר מכן הוא החמיץ שלושה משחקים כיוון שהיה פצוע, אך חזר לשחק והבקיע שער בניצחון 3 - 1 על טוטנהאם הוטספר ושניים נוספים בניצחון החוץ 3 - 1 על צ'לסי.
במשחקו הראשון בבלומפילד רואד (אצטדיון הבית של בלקפול) הוא הבקיע שני שערים והוביל את השחקנים לניצחון 6 - 0 על ניוקאסל יונייטד.
בשאר העונה הוא לא הצליח להבקיע שערים רבים, וסיים אותה עם עשרה שערים ב-28 משחקי ליגה וגביע.
בסיום אותה עונה ירד המועדון לליגה השנייה.
בעונה שלאחר מכן הבקיע סקירטון 17 שערים, שלא הספיקו עבור בלקפול לצורך חזרה לליגה הראשונה.
סטן מורטנסן מאמן בלקפול, אפשר לסקירטון לעזוב את המועדון לאחר 17 המחזורים הראשונים של עונת 1968/1969, כיוון שהבחין ביכולתו הטובה של רוני בראון.
סקירטון חזר למערב אנגליה, וב-20 בנובמבר 1968 הצטרף לבריסטול סיטי תמורת 15,000 לירות שטרלינג.
לאחר מכן הוא שיחק עבור טורקי יונייטד והמועדון הדרום אפריקני דרבן סיטי.
הוא סיים את הקריירה במועדון ויימות', לו סייע לזכות בגביע הליגה הדרומית בעונת 1972/1973.
זמן קצר לפני פרישתו הוא התמנה לתפקיד עוזר המנהל המסחרי בוויימות', אך ביולי 1974 חזר לבאת' סיטי בתפקיד המנהל המסחרי.
ב-14 בספטמבר 1981 הוא הצטרף לייאוביל טאון (Yeovil Town) באותו תפקיד, ומילא אותו עד לפרישתו הסופית ב-2002.
אלן פאסאר הוא שף צרפתי.
פאסאר שימש שלוש שנים כסגנו של אלן סנדרנס במסעדת ל'ארכסטראט בפריז.
ב-1986 הוא רכש את המקום, כשסנדרנס פתח מסעדה באתר אחר.
פאסאר הפך את ל'ארכסטראט למסעדת ל'ארפז' (l'Arpegel).
תלמידו הבולט של פאסאר הוא פסקל ברבו, השף והבעלים של מסעדת ל'אסטראנס, בעלת שלושה כוכבים במדריך מישלן האדום מאז שנת 1996.
פאסאר התמחה בצליית בשר, אמנות אותה למד מסבתו.
בשנת 2001 עבר מטבחו תפנית והתמקד בבישול ירקות.
בשנת 2002 הוא פתח גן ירקות אורגני 230 קילומטרים מפריז לשימוש מסעדתו.
ב-1987 קיבל פאסאר כוכב במדריך מישלן האדום
ב-1990 זכה בציון 19 במדריך הגו מיו
ב-1996 הוענקו לו שלושה כוכבים במישלן, עליהם הוא שומר מאז (נכון לשנת 2021).
בשנת 2003 מסעדת ל'ארפז' דורגה במקום ה-6 בעולם בסקר 50 המסעדות הטובות בעולם,
אלן פרסונס הוא טכנאי קול, מוזיקאי ומפיק מוזיקלי בריטי (כיום מתגורר בקליפורניה, ארצות הברית).
פרסונס עבד באולפני אבי רוד והיה מעורב בהפקת התקליט אבי רוד של הביטלס, תקליטי פינק פלויד (The Dark Side of the Moon ו-Atom Heart Mother) וההוליס, הפיק את תקליטו של אל סטיוארט Year of the Cat, והקים את להקת אלן פרסונס פרוג'קט.
באוקטובר 1967 התקבל לעבודה ב-EMI כטכנאי קול מתחיל באולפני אבי רוד.
שנתיים מאוחר יותר זכה למזכה (קרדיט) על הקלטת "אבי רוד" של הביטלס, אחד התקליטים המפורסמים בעולם.
הוא המשיך לעבוד באולפנים והקליט, בין היתר, את פול מקרטני, להקת Wings ולהקת פינק פלויד.
על הקלטת אלבום הלהקה The Dark Side of the Moon היה מועמד לפרס גראמי.
הוא ראה את תפקידו כמשלב בין טכנאי ומפיק מתערב, בהשראתו של ג'ורג' מרטין.
כך בעבודתו על Year of the Cat של אל סטיוארט (ב-1976) שינה את גוון התקליט לגוון ג'אזי יותר, הכניס סולו סקסופון ועוד.
כך פעל גם בהפקת תקליטה של להקת ההוליס ב-1974 שכלל את הלהיטים He Ain't Heavy, He's My Brother, Just One Look ו-Bus Stop וזכה במזכה כמפיק מוזיקלי.
ב-1975 הקים יחד עם אריק וולפסון את להקת הרוק המתקדם The Alan Parsons Project.
הלהקה הוציאה 10 אלבומים בין 1975 ו-1986, להיטם הגדול ביותר היה השיר Eye in the Sky.
פרסונס היה מועמד עשר פעמים לקבלת פרס גראמי על טכנאות קול והפקה.
אלן קורנו היה במאי סרטים ותסריטאי צרפתי.
אלן קורנו נולד במנג סור לואר, לואר.
הוא במקור מוזיקאי, היה נגן ג'ז; הוא עבד כעוזרו של קוסטה גברס Costa-Gavras, זו הייתה גם ההזדמנות הראשונה בה עבד עם השחקן איב מונטן, שעמו הוא ישתף פעולה בשלושה סרטים בהמשך הקריירה שלו, בהם Police Python 357 (1976) ו-La Menace (1977).
קורנו ביים את ז'ראר דפארדיה בעיבוד לקולנוע של הספר "כל הבקרים שבעולם" בשנת 1991, את הספר כתב פסקל קיניאר.
אלן קורנו זכה בפסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול ב-1989 על סרטו Nocturne indien בשלוש קטגוריות: ציון לשבח מיוחד, הסרט הפופולרי ביותר ופרס מחבר השופטים.
זכה בפסטיבל Prix Louis Delluc בשנת 1991 בפרס Prix Louis Delluc עבור סרט "כל הבקרים שבעולם".
זכה עבור סרטו "כל הבקרים שבעולם" בפרס סזאר בשנת 1992 בשתי קטגוריות: לבמאי ולסרט הטוב ביותר בשנת 1992.
זכה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקרלובי וארי בשנת 2003 על סרטו "כבוד ורעדה", שהוא עיבוד לספרה של אמלי נותומב.
באוגוסט 2010 הלך לעולמו כתוצאה ממחלת הסרטן.
אלן קאמינג הוא שחקן תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע סקוטי-אמריקאי.
בנוסף הוא גם עוסק ככותב, במאי, מפיק, וסופר.
בין תפקידיו הבולטים כשחקן היו בוריס גרישנקו ב"גולדן איי", נייטקרולר ב-"אקס-מן 2", פגאן פלופ בטרילוגיית "ספיי קידס", איליי גולד בסדרה "האישה הטובה", ובילי בלייק בסדרה "ישנן בנות".
כשהחל בקריירת המשחק שלו הוא השתתף בכמה סרטי קולנוע אינדי כגון "The Anniversary Party" אשר השתתף בכתיבתו, בבימויו ובמשחק בו, ובסרט "Sweet Land" שבגינו זכה בפרס אינדפנדנט ספיריט כמפיק.
הופעות התיאטרון שלו בלונדון כללו את "המלט", "Accidental Death of an Anarchist" שבגינו זכה בפרס אוליביה, ו"עקומים".
בברודוויי הוא הופיע במחזות "אופרה בגרוש" לצד סינדי לאופר, "Design for Living" ו"קברט" – עליו זכה בפרס טוני.
בנוסף לתפקידיו כשחקן, כתב קאמינג רומן בשם "Tommy's Tale", הנחה תוכנית אירוח והוציא סדרת בשמים הנושאים את שמו – "Cumming".
הוא כותב למגזינים רבים ומעלה הצגת קברט בשם "I Bought A Blue Car Today".
בשנת 2023 החל להנחות את תוכנית הריאליטי האמריקאית "הבוגדים" בשירות הסטרימינג 'Peacock' המבוססת על פורמט הולנדי באותו שם.
קאמינג הוא אזרח הממלכה המאוחדת, והחל משנת 2008 הוא מחזיק גם באזרחות אמריקאית.
היה נשוי לשחקנית הילרי ליון בין השנים 1985–1993. בשנת 2007 נרשם באיחוד אזרחי עם גראנט שאפר, הזוג התחתן ב-2012.
ראש העיר מאנלוב תפקיד ראשי; 6 פרקים2022My Father's Dragonדיבובדד אנד: שומרי הבית הרדוףהרמונידיבוב; 2 פרקים2022–2023Abominable and the Invisible Cityבורנישדיבוב; 11 פרקים2023תעלומת הבלונדינית שחורת העיניים (אנ')לו הנדריקסRare Objectsפיטר קסלרGenieפלקסמן2025Boardersאלןפרק: "Sleepover for Change"TBARunסטיבTip Toeליאוסדרה עתידית של ערוץ 4
אלן קתלין פומפאו היא שחקנית אמריקאית, במאית ומפיקה.
ידועה בעיקר בשל תפקידה כמרדית' גריי בסדרת הדרמה "האנטומיה של גריי" (2005–הווה).
בשנת 2011 הייתה השחקנית התשיעית המרוויחה ביותר, כשהרוויחה 7 מיליון דולר, ובשנת 2012 נחשבה לשחקנית השמינית המרוויחה ביותר, כשהרוויחה 9 מיליון דולר.
אלן פומפאו נולדה באוורט, מסצ'וסטס, לג'וזף וקתלין פומפאו.
אביה ממוצא איטלקי, אנגלי ואירי, ואמה הייתה ממוצא אירי.
אמה של פומפאו, קתלין, מתה ממינון יתר של משככי כאבים כשאלן הייתה כבת 4, ואביה של אלן התחתן שוב מיד לאחר מותה.
לאלן יש שלוש אחיות ושני אחים.
במשך למעלה משנתיים עבדה כמלצרית במיאמי, שם פגשה את צלם האופנה אנדרו רוזנטל, עמו הייתה בקשר זוגי.
ב-1996 עבדה כמוזגת בסוהו בר גריל בניו יורק, שם ניגש אליה סוכן וליהק אותה לפרסומת.
היא הופיעה בפרסומות לסיטי בנק וללוראל.
פומפאו התחילה את הקריירה עם תפקידים מזעריים ב"חוק וסדר" (1996), "זרים עם ממתקים" (1999) ו"חברים" (2004).
כניסתה של פומפאו לתחום הפרסום החלה בשנת 1995, באמצעות הופעות בפרסומות וסרטים קטנים שלא צלחו.
היא ערכה את הופעת הבכורה הטלוויזיוניות שלה בקריירת המשחק בשנת 1996 בתפקיד אורח בעונה השישית של סדרת הדרמה המשטרתית, "חוק וסדר".
בשנת 1999, היא ערכה את הופעת הבכורה הקולנועית שלה בסרט "בקרוב", שם גילמה תפקיד קטן.
באותה שנה, שיחקה תפקיד אורח בסדרת הסיטקום "זרים עם ממתקים".
בשנת 2000, היא הופיעה בפעם השנייה בתפקיד אורח בעונה העשירית של "חוק וסדר".
בשנת 2001, פומפאו עברה ממסצ'וסטס ללוס אנג'לס בעקבות קריירת המשחק שלה שנמצאת לרוב בהוליווד.
באותה שנה, השתתפה בתפקיד אורח בסדרת הדרמה הרפואית "תרופה חזקה".
בשנת 2002, פומפאו שיחקה תפקיד משני בסרט "מייל לאור הירח", שם שיחקה לצד ג'ייק ג'ילנהול.
באותה שנה, פומפאו שיחקה תפקיד קטן לצד לאונרדו דיקפריו בסרט דרמת הפשע הביוגרפית "תפוס אותי אם תוכל".
בשנת 2003, היא הופיעה בסרט "בית ספר ישן" לצד לוק וילסון.
בנוסף לשנה זו, גם שיחקה לצד בן אפלק וג'ניפר גארנר בסרט הגיבורי על "דרדוויל".
בשנת 2004, היא שיחקה את חברתו לשעבר של דמותו של ג'ים קארי בסרט "שמש נצחית בראש צלול", אך הסצנות בהן הופיעה נחתכו מהסרט, למרות זאת, פומפאו הרגישה אסירת תודה על כך שנבחרה להיות חלק מהקאסט על ידי הבמאי מישל גונדרי.
באותה שנה, שיחקה תפקיד אורח לצד מת'יו פרי ודייוויד שווימר בסדרת הסיטקום המצליחה "חברים".
בשנת 2005, פומפאו קיבלה את תפקידה הראשי והגדול הראשון בסדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי" של רשת ABC, שנוצרה על ידי שונדה ריימס.
היא גילמה את הדמות הראשית וגיבורת הסדרה, מרדית גריי, מתמחה כירורגית בבית החולים הבדיוני של סיאטל גרייס מאז פרק הפיילוט של הסדרה.
"האנטומיה של גריי" הייתה סדרה פורצת דרך בשנת 2005 וזכתה להצלחה רבה מצד מבקרי הטלוויזיה.
עם הפופולריות הגוברת של הסדרה, פומפאו צברה מוניטין עולמי בקרב צופי הטלוויזיה.
הופעתה זיכתה אותה בחמש מועמדויות לפרס בחירת הקהל, מתוכן שלוש זכיות.
פומפאו הייתה מועמדת למספר פרסים נוספים על הופעותיה בסדרה.
היא וצוות השחקנים של "האנטומיה של גריי" זכו בפרס ההרכב הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה בטקס פרסי הסטלייט לשנת 2006. באותו טקס, בשנת 2007, היא נבחרה לשחקנית הטובה ביותר בסדרת דרמה טלוויזיונית.
בשנת 2011, פומפאו חתמה על חוזה חדש עבור "האנטומיה של גריי" שהעלה את שכרה ל-200,000 דולר לפרק.
בשנת 2012, פומפאו נבחרה לשחקנית הטלוויזיה השמינית בעלת השכר הגבוה ביותר של השנה, עם הכנסות של 9 מיליון דולר.
היא המשיכה לקחת חלק מרשימת השחקנים בעלי השכר הגבוה ביותר משנה לשנה בזכות הסדרה.
2015–הווה: צמצום התפקיד ב"האנטומיה של גריי" וכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד
בשנת 2015, פומפאו הופיעה בקליפ לסינגל "Bad Blood" של טיילור סוויפט.
בינואר 2018, פומפאו חידשה את חוזה הסדרה "האנטומיה של גריי", והסכימה לשתי עונות נוספות.
היא הפכה לשחקנית בעלת השכר הגבוה ביותר בסדרת דרמה טלוויזיונית, והרוויחה יותר מ-20 מיליון דולר בשנה עם החוזה החדש.
היא קיבלה סכום של 575,000 דולר לפרק במסגרת החוזה החדש שלה וקודמה לדרגת מפיקה של הסדרה, מה שהוערך כמרוויח לה 6 עד 7 מיליון דולר בשנה.
פורבס דירג את פומפאו כשחקנית השלישית בגודלה והחמישית בגודלה ברשימת שחקניות הטלוויזיה בעלות השכר הגבוה ביותר לשנת 2018.
באותה שנה, פומפאו השתתפה בתפקיד אורח בתור מרדית גריי ב"תחנה 19", סדרת הספין-אוף של "האנטומיה של גריי".
בשנת 2019, היא הופיעה כשופטת אורחת בעונה הרביעית של "המרוץ לדראג של רו פול".
בשנת 2022, לאחר שכיכבה במשרה מלאה בסדרת הדרמה הרפואית "האנטומיה של גריי" במשך 17 שנה מאז בכורת הסדרה ב-2005, העונה ה-19 של הסדרה סימנה את הפעם הראשונה שהכוכבת גילמה תפקיד מצומצם בסדרת הטלוויזיה וכך הפסיקה לשחק את התפקיד הראשי שלה בסדרה.
פומפאו נשארת המפיקה בפועל של הסדרה וממשיכה לדבב אותה.
בשנת 2025, פומפאו עשתה את תפקידה הראשי הראשון שלה בסדרה טלוויזיונית אחרי שנים רבות ב"האנטומיה של גריי", היא שיחקה את קריסטין ברנט בסדרת הדרמה של הולו "משפחה אמריקאית טובה" .
באותה שנה פומפאו זכתה לקבל כוכב משלה בשדרת הכוכבים בהוליווד ב-29 באפריל 2025.
פומפאו נישאה למפיק כריס אייברי ב-9 בנובמבר 2007. ראש עיריית ניו יורק, מייקל בלומברג, היה העד המשפטי של הזוג.
ב-15 בספטמבר 2009 פומפאו ילדה את בתם.
ב-1 באוקטובר 2014 נולדה בתם השנייה על ידי אם פונדקאית.
ב-29 בדצמבר 2016 הודיעה על היוולדו של ילדם השלישי על ידי אם פונדקאית.
אלן סקוט הוא דמות בדיונית של גיבור-על הידוע כגרין לנטרן של תור הזהב, והמופיע בחוברות הקומיקס בפרסומה של חברת DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת All-American Comics #16 מיולי 1940 ונוצרה בידי הכותב ביל פינגר והמאייר מרטין נודל.
סקוט הוא חבר חברת הצדק של אמריקה וחי בהמשכיות היקום המקביל ארץ-2. בשונה מחברי חיל הפקחים הירוקים השואבים את כוחם מטבעת הכוח, דמותו שואבת את כוחה מלב הכוכב המיסטי והאגדי, מה שמקנה לו כוחות-על עוצמתיים ביותר.
מחליפו בתור הכסף של הקומיקס הוא האל ג'ורדן.
ההיסטוריה של הגרין לנטרן החלה לפני עידנים, כאשר מטאור מיסטי של להבה ירוקה נחת על כדור הארץ בסין הקדומה.
הקול שבקע מן הלהבה ניבא שהיא תכה שלוש פעמים: פעם אחת להעניק מוות (יוצר מנורות שעיצב את המנורה ממתכת המטאור נהרג בידי תושבי העיר לאחר שהואשם בחילול הקודש.
מאוחר יותר הם הושמדו בפרץ פתאומי של להבה ירוקה), פעם אחת להביא חיים (בימים המודרניים, המנורה הגיעה לחזקתו של מטופל בבית חולים לחולי נפש והיא החזירה לו את שפיותו וחיים חדשים) ופעם אחת להביא כוח.
בשנת 1940, הפנס הירוק נפל לידיו של אלן סקוט, מהנדס רכבות צעיר.
בעקבות התמוטטות גשר של מסילת רכבת, הפנס הדריך את אלן כיצד לעצב טבעת מתוך המתכת שתעניק לו כוחות מופלאים.
אלן קיבל את הכוחות, אימץ לעצמו חליפת גיבור על והתחיל את דרכו כלוחם בפשע ולמען הצדק.
הוא היה אחד ממקימי חברת הצדק של אמריקה (קבוצה מוקדמת של ליגת הצדק שנלחמה במלחמת העולם השנייה).
לאחר המשבר בעולמות האינסופיים, פורסם סיפור בחוברות Tales of the Green Lantern Corps שבו סופר כי קדם לאלן סקוט גרין לנטרן בשם יאלאן גור, שחי בתקופת סין הקדומה.
לפני שאומץ קוד הלבוש של מדי חיל הפקחים הירוקים של ימינו (צבעי שחור-לבן-ירוק), יאלאן גור עיצב לראשונה את חליפת הגיבור האדומה כדי שתתאים לצבעים אותם לובשים ילידי המקום.
עם הזמן, הכוח השחית את הגרין לנטרן של אותם ימים, והוא ניסה לשלוט באנושות כולה.
בעקבות כך, שומרי היקום קיבעו בפנס הירוק חולשה לעץ, החומר ממנו מרבית כלי הנשק היו עשויים באותה תקופה.
בדרך זו נוצח הגרין לנטרן הקדום בידי המקומיים.
טבעת הכוח ופנס המתכת שלו נשרפו וה"אינטלקט" ששכן בתוך הטבעת והפנס וקישר בינם לבין שומרי היקום נפגם.
עם הזמן, אינטלקט זה נודע כ'לב הכוכב' המיסטי.
לאחר מספר דורות, סקוט מצא את הפנס המיסטי, שלא הכיל כל זיכרון ממקורו הקדום מלבד אזכור חלוש ביותר למדיו של אדונו הקודם.
משום שהקשר ביניהם נפגם, שומרי היקום חשבו שהטבעת והפנס אבדו במרוצת הדורות.
עובדה זו איפשרה לסקוט לעצב היסטוריה משלו, הרחק מידיעת שומרי היקום, והוא לא אולץ מעולם לוותר על הטבעת או להצטרף לחיל ולאמץ את צבעי מדיו.
אולם, קשר כלשהו בין סקוט לחיל נרמז בסיפור קרוסאובר מתור הכסף, שבו הוא והאל ג'ורדן מטעינים את טבעותיהם באותה סוללת כוח בשעה שהם מדקלמים את אותה שבועה.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20, הרפתקאותיו של גרין לנטרן נעו בין רצינות תהומית - במיוחד כאשר הופיע אויבו המושבע סולומון גרנדי - לקומדיה, כאשר צוות לסקוט שותפו דויבי דיקלס.
סקוט היה חבר בחברת הצדק של אמריקה בשנת 1951, שבה הקבוצה נחקרה בידי "ועדת הקונגרס המשותפת לפעילות אנטי-אמריקנית" הבדיונית, המבוססת על ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית שהוקמה לאחר מותו של ג'וזף מקארתי בהמשכיות המקבילה של ארץ-2. חברי הקבוצה הואשמו בקשרים עם הקומוניסטים והתבקשו לחשוף את זהויותיהם.
חברי הקבוצה סירבו לכך, ומרביתם פרשו בשנות ה-50 של המאה ה-20.
חלק אחד מההמשכיות הרטרואקטיבית של סקוט מסביר את ההיסטוריה המוקדמת שלו - בחוברת All-Star Squadron #3, הקבוצה נלחמה בישות בשם איאן קרקול שהעניקה להם אנרגיה שהאטה את קצב הזדקנותם ואיפשרה להם להישאר פעילים גם בתקופת העידן המודרני.
אירועים אלה גרמו לסקוט לעזוב את הקבוצה והסבירו את היעדרותו ממנה באותה תקופה.
במהלך תקופה זו, סקוט וג'יי גאריק, הפלאש של תור הזהב, נתקלו באבין סור, הגרין לנטרן שקדם להאל ג'ורדן.
אבין סור עקב אחר פושע לכדור הארץ, וטבעת הכוח שלו איבדה מכוחה לאחר שאויבו תחם את הטבעת בחומר צהוב.
או אז, אבין סור שאל מאלן סקוט את טבעת הכוח שלו, שאין בה את החולשה לצבע הצהוב, ובעזרתה הפתיע את אויבו והביסו.
חברת הצדק של אמריקה הוקמה מחדש בשנות ה-60 כשסקוט נמנה בין חבריה.
בין היתר, הקבוצה צוותה לליגת הצדק מהיקום המקביל ארץ-1 וסקוט עבר מספר הרפתקאות קרוסאובר עם הגרין לנטרן של ארץ-1, האל ג'ורדן.
סקוט נשא לאישה את רוז קנטון, בעלת הזהות הסודית הכפולה "השושנה והקוץ" (Rose and Thorn), ולהם נולדו שני ילדים - ג'ניפר לין-היידן וטוד ג'יימס רייס - שגדלו להיות גיבורי העל ג'ייד ואובסידיאן מקבוצת "אינסופיות בע"מ".
בין שנות ה-40 לשנות ה-70, סקוט ניהל את חברת השידור גות'אם, והחברה נהרסה בסופו של דבר בידי נושיה, אם כי סקוט שב לנהלה בהמשך.
בשנות ה-80, סקוט נישא ליריבתו משכבר ימים מולי מיין, הידועה כהארלקווין.
המהדורה המיוחדת The Last Days of the Justice Society of America Special משנת 1986 סיפרה כיצד אדולף היטלר גרם בשנת 1945 לגל אנרגיה הרסני שפרץ בכדור הארץ שלאחר המשבר בעולמות האינסופיים.
סקוט וחברת הצדק - מיד לאחר שקברו את חבריהם רובין והציידת - נכנסו למימד לימבו כדי להילחם בראגנארוק.
בזכות מזימתו של וייבריידר, הקבוצה מצליחה לעזוב את מימד הלימבו ומתחילה לחיות בכדור הארץ שלאחר המשבר.
הסדרה החדשה שהחלה בהרצה למשך עשר חוברות בשנים 1992–1993, Justice Society of America, הראתה את סקוט כשהוא מתרגל לעולמו החדש ומתחבר חזרה למשפחתו.
הסדרה מסתיימת כשהקבוצה מתאספת לה יחדיו בפגישתם הרשמית הראשונה לאחר ששבו הביתה.
סקוט וגאי גרדנר בדקו יחד עם קבוצת גיבורי על נוספים אות מצוקה שנשלח מכוכב הלכת אואה במהלך אירועי גרין לנטרן: דמדומי הברקת.
הם הובסו בידי ג'ורדן, שנטרפה עליו דעתו לאחר השמדת עירו קוסט סיטי וקרא לעצמו פאראלקס.
סקוט מגלה שקייל ריינר קיבל לרשותו את טבעת הכוח האחרונה ומודיע לו על מצבם של ג'ורדן ושל חיל הפקחים הירוקים.
במהלך אירועי שעת אפס: משבר בזמן, סקוט עד לרציחתם של חבריו לקבוצה בידי הנבל אקסטנט.
לאחר שסבל תבוסה מידי הנבל, סקוט מעניק לריינר את טבעתו{{הערה|Zero Hour: Crisis in Time #2}}, טבעת שהושמדה מאוחר יותר בידי פאראלקס.
למשך זמן מה, לב הכוכב הפך לחלק מגופו של סקוט, אימץ את השם סנטינל והפך לחבר מייסד של חברת הצדק החדשה.
הודות לכוחות ההתחדשות של לב הכוכב, גופו של סקוט הצעיר באופן זמני, והוא שוב נראה בשנות ה-30 לחייו.
הדבר מוביל את אשתו, מולי, למכור את נשמתה לשד נרון תמורת עלומיה.
סקוט נכנס למימד הדמוני בעזרתם של פנטום סטריינג'ר וזטאנה, זוכה בנשמתה של מולי חזרה ובעזרתו של ריינר מאחד בין נשמתה לגופה.
באירועי גרין לנטרן: לידה מחדש, סקוט ובתו ג'ייד עזרו לחברי חיל הפקחים הירוקים ששרדו, ביניהם גם ריינר, גאי גרדנר, ג'ון סטוארט וקילווג, בשחרור השפעתו של פאראלקס על ג'ורדן, אם כי ניסיונות אלו החלישו אותו מאוד.
במהלך מלחמת ראאן-תאנאגר של המשבר האינסופי טבעת הכוח של ריינר מגלה כי סקוט הוא חבר משמר הכבוד בחיל הפקחים הירוקים.
המשבר האינסופי, שנה לאחר מכן ו-52
קרן הזטה שבה אדם סטריינג' קיווה להשתמש כדי לשגר את הגיבורים בחלל הרחק מגל הזמן-חלל שנוצר בגלל פעולותיו של אלכסנדר לות'ר הבן התפצלה בידי הגל וגרמה לעיוותים שונים בחברי הקבוצה.
מאוחר יותר, עינו החסרה מוחלפת בידי חלק מהאנרגיה הירוקה המיסטית של ג'ייד.
סקוט הצטרף לשורות ארגון שחמט בדרגת המלך הלבן וגייס את חברו ל-JSA מיסטר טריפיק כרץ שלו.
עד מהרה, סקוט מוצא עצמו בקונפליקט מוסרי עם המלכה השחורה סאשה בורדו על אופיו האלים של הארגון, במיוחד לאחר שהיא וקבוצתה טובחים בתריסר סוכני קוברה במהלך פשיטה על מתקן.
בורדו מתרצת את פעולותיה בשם המטרה שמקדשת את האמצעים, וסקוט מבהיר את עמדתו, שגיבורים אינם הורגים אנשים אלא אם הדבר נחוץ ביותר.
בורדו מציעה כי סקוט יתפטר.
בו זמנית, סקוט משתף פעולה עם המלכה הלבנה אמנדה וולר כדי למנוע את הפסקת פעילותו של הארגון בידי גורמים פוליטיים.
לאחר עלייתה של הישות הקוסמית גוג, סקוט היה חלק מחברי חברת הצדק שהתנגדו להשקפת עולמו הפשטנית.
אולם, לאחר שנתקל בחברת הצדק של אמריקה מיקום מקביל שבו בתו ג'ייד עדיין חיה, הוא חכך בדעתו אם לבקש מהישות הכל-יכולה להעלות את ביתו מהמתים.
סאנדמן מגלה שגוג משרש את עצמו לתוך הארץ, ואם הוא יישאר יום נוסף אזי הארץ תמות אם הוא אי פעם יעזוב.
שאר חברי חברת הצדק מגיעים ומפרידים את ראשו של גוג מגופו - הדרך היחידה להציל את הכוכב.
אלה מחברי ה-JSA שנאמנים לגוג מנסים לגונן עליו, עד אשר הם רואים אותו מתקיף חבר לקבוצה.
בסופו של דבר, כל מאמיניו, כולל הנבל מאגוג, מתנגדים אליו וברכתו אליהם מתפוגגת.
הם שולחים את גוג לעבר חומת המקור, הנמצאת בשולי היקום.
שנה לאחר מכן, סקוט עדיין פעיל ומראהו נשאר צעיר חרף גילו המתקדם.
באירועי המשבר האחרון, הוא מוביל תנועת מחתרת נגד כוחותיו של דארקסייד ואף מגן על המפקדה של ארגון שחמט בשווייץ.