tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש הטוענים שההפצצות אפילו לא היו יעילות מאחר שכדי להגדיל את קצב ההפצצות, נדרשו לעיתים שמונה מטוסים עם מטען פצצות ששני מטוסים יכלו לשאת ולבצע את אותה משימה.
הפיקוד הצבאי האמריקאי הוכה בהלם כאשר התברר שמטוסי קרב מיושנים שאפילו לא היו מסוגלים להגיע למהירות הקול, גרמו לאבדות למטוסי ה-F-105, מטוסי התקיפה המהירים והמתוחכמים ביותר שהיו אז ברשותו של חיל האוויר האמריקאי.
כלקח מהמבצע שונתה דרך החשיבה על ניהול לוחמה אווירית ועל עיצוב כלי הטיס, שעד אז התמקדו בנשיאת נשק גרעיני מעל שמי אירופה וביירוט טילים.
כתוצאה מכך, הפך המקדונל דאגלס F-4 פנטום להיות כלי הטיס העיקרי בעל העליונות האווירית הן של חיל האוויר והן של הצי לכל אורך המלחמה.
ה-F-4E של חיל האוויר ציוד בפסי תמרון ובתותח פנימי, בעוד שהצי ביטל את ייצורו של מטוס קרב חדש ויקר, ה- F-111B לטובת מטוס שיהיה יעיל יותר בקרבות אוויר בהשוואה לפנטום.
ניתוח תוצאות המערכה הוביל ליצירת תוכנית הכשרת טייסים חדשה, כמו הטופ גאן של הצי והרד פלאג של חיל האוויר, שהכניסו לשימוש מטוסי F-5 טייגר ו-A-4 סקייהוק לצורך הדמית האיום של מטוסי מיג תת-קוליים ועל-קוליים קטנים.
ארצות הברית אף החלה גם לבנות דור חדש של מטוסי קרב שיוכלו ליישם באופן יעיל יותר את יכולת הראיה הישירה בקרבות האוויר.
אף על פי שדור מטוסים זה לא הספיק להיכנס לשירות בתקופה בה נסוגה ארצות הברית מווייטנאם, הם הפכו להיות דומיננטיים בקרבות האוויר העתידיים, ושירתו ומשרתים אף במאה ה-21.
מבצע רפואה חליפית נערך ב-24 ביוני 1999, ובו תקף חיל האוויר הישראלי מטרות אסטרטגיות בלבנון, בתגובה לירי קטיושות על הגליל.
ביוני 1999 לאחר הבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה, בשלהי כהונתה של ממשלת ישראל העשרים ושבע בראשות בנימין נתניהו, נורו קטיושות על הגליל.
בעקבות הירי הציע שר הביטחון, משה ארנס, להגיב באמצעות גביית מחיר ממדינת לבנון עצמה, במטרה להכריח את סוריה ששלטה אז בלבנון באופן לא רשמי לכפות רגיעה על ארגון חזבאללה.
הצעתו התקבלה ובתגובה יצא חיל האוויר הישראלי ב-24 ביוני בערב להפצצה נרחבת בלבנון, וזו נמשכה גם בלילה של תחילת 25 ביוני.
בהפצצה הותקפו מפקדה אזורית של חזבאללה בבעלבכ ושני יעדי מחבלים מדרום לנהר הליטני, ומטרות אסטרטגיות ברחבי לבנון:
שתי תחנות כוח גדולות בג'מהור ובסאלים שממזרח לביירות.
השמדת תחנות כוח אלה גרמה לפגיעה משמעותית באספקת החשמל לתושבי לבנון.
שלושה גשרים על נהר אוואלי שקישרו בין ביירות לדרום לבנון ומחלף על כביש החוף הלבנוני בין דאמור לליטני, כ-20 ק"מ דרומית לביירות.
הגשרים שנפגעו הוחלפו תוך ימים אחדים בגשרים זמניים שהקים צבא לבנון.
בהפצצות נהרגו בלבנון אזרחים אחדים ונגרם נזק הנאמד במאה מיליון דולר.
במהלך התקיפה הגיב חזבאללה בירי קטיושות נוסף, שממנו נהרגו שני אזרחים ישראלים ונגרם נזק לרכוש, אך לאחר המבצע הושגה רגיעה למשך חודשים אחדים.
מבצע שבר ענן היה מבצע צבאי שבוצע על ידי גדוד 51 של חטיבת גולני באוגוסט 1999 על יד קלעת דובאי בדרום לבנון.
בעקבות הערכה שחזבאללה מתכנן להוציא פיגוע בשטח ישראל, נשלחה הפלוגה המסייעת של גדוד 51 של חטיבת גולני להניח מארבים באזור נחל סלוקי.
מפקד המבצע היה מג"ד 51 סא"ל אילן אטיאס, שישב בעמדת פיקוד קדמית במוצב ציפורן.
את הכוח בשטח הוביל יואב ירום, מפקד הפלוגה המסייעת של גדוד 51. "מחלקת השבע" בפיקודו של שחר בטיטו ויואב המ"פ הציבה מארב בחאלת א-נבעה בצפון הואדי, מחלקת הסיור בפיקודו של נוה אבנטל הציבה מארב בואדי אצטבל עם זירת מטענים במרכז הגזרה.
ו"מחלקת השמונה" בפיקודו של רועי גרינבלד יחד עם משה דנגור, סגן מפקד הפלוגה, הציבה מארב בחורבת המבצר הצלבני קלעת דובאי בדרום הגזרה.
היום הראשון עבר ללא אירועים מיוחדים, אך עם אור ראשון בבוקר למחרת תקפו מחבלים את אחד המארבים של גדוד 51, שהיה ממוקם במבצר.
המחבלים זיהו את הכוח במבצר וזרקו רימונים דרך החלונות לאולם המרכזי.
ממכת האש הראשונה נפצעו שלושה לוחמים, בהם מפקד המחלקה.
המחבלים החלו לסגת והתפתח קרב רדיפה אחריהם.
הסמ"פ, משה דנגור, יצא מהמבצר עם מספר לוחמים והחל במרדף, והמ"פ יואב יצא עם מספר לוחמים על מנת לחסום את נתיב בריחת המחבלים.
המחבלים שנלכדו בין הכוחות נכנסו לעמדה שהוכנה מראש בגוש גדול של שיחים וסלעים ופתחו באש מדויקת לעבר הכוח המסתער.
במהלך ההתקדמות נפגעו שניים מהלוחמים ולוחם נוסף נותק מהכוח.
הסמ"פ, שנותר עם שני לוחמים בלבד, ניסה להסתער שוב, אך נתקל באש מדויקת שירו המחבלים.
מהצד השני כיתר יואב המ"פ את המחבלים וביקש סיוע לפינוי הנפגעים.
המג"ד, ששהה במוצב, הצטרף לכוחות שבשטח על מנת לעזור בקרב.
המח"ט צ'יקו תמיר נתן פקודה לפנות את הפצועים ולפגוע במחבלים.
היה חשש שחזבאללה יתחיל להפגיז את הכוחות בשטח.
המג"ד התקדם לעבר המחבלים ופרס את הכוח לקראת ההסתערות.
המחבלים שהיו ערוכים בעמדה מוסתרת פתחו באש לעבר כוח המג"ד.
מהאש נהרג חייל אחד ושלושה לוחמים נפצעו, בהם המג"ד.
בעקבות הסתבכות הקרב הגיעו אל עמדת הפיקוד במוצב ציפורן קצינים בכירים בהם מפקד עוצבת הגליל תא"ל אפי איתם.
בעקבות פציעתו של המג"ד החליט המח"ט להצטרף לכוחות הלוחמים.
בהוראת המח"ט החלו תותחים של צה"ל בירי למיסוך עשן על מנת למנוע חשיפה של הכוחות בשטח.
בשלב זה המח"ט נתן הוראה ליואב המ"פ להסתער ולתקוף את המחבלים.
כעבור מספר דקות של לחימה דיווח המ"פ ששלושת המחבלים בחולייה נהרגו.
רק עם רדת החשיכה חזרו הכוחות הלוחמים חזרה למוצב.
שלושת המחבלים שנהרגו בתקרית היו חבלנים מיומנים, והמבצע פגע ביכולת המבצעית של חזבאללה.
המחבלים היו בדרכם להטמין מטענים לרגלי עמדת התצפית במוצב צבעוני.
אחד מחברי החוליה היה אחראי החבלה של חזבאללה בגזרה והיה אחראי להנחת זירת המטענים שהרגה את סמ"ר וסגן , לוחם וקצין בגדוד 51, ב-25 בנובמבר 1998. במבצע "שבר ענן" נפלו סמ"ר וסמל .
שבעה נוספים נפצעו, בתוכם סא"ל אילן אטיאס מפקד גדוד 51 שסיים את תפקידו בעקבות הפציעה.
מבצע שומר ראש הוא שם הקוד שניתן לתוכנית הונאה אסטרטגית במלחמת העולם השנייה, שהופעלה על ידי בעלות הברית לקראת הפלישה לנורמנדי ובמהלכה ב-1944. התוכנית, שהתנהלה במספר זירות שונות, נועדה להטעות את הפיקוד הגרמני העליון באשר למועד הפלישה ומקומה.
היא כללה מספר מבצעי משנה שהגיעו לשיאם בהפתעת הצבא הגרמני בפלישה לנורמנדי ב-6 ביוני 1944 (הידוע גם כ-D-DAY) ועיכוב הגעתם של כוחות תגבור גרמניים, שהיו מוצבים בגזרת פה-דה-קאלה ובדרום צרפת, למשך זמן ארוך לאחריה.
שם המבצע ניתן כמחווה של כבוד להערתו של ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל בוועידת טהראן: "במלחמה האמת כל כך יקרה שאנו חייבים להעמיד עליה שומר ראש של שקרים".
צ'רצ'יל אמר משפט זה למנהיג ברית המועצות יוסיף סטלין במהלך שיחה בוועידה ב-1943, והוא היווה השראה לאחת מתוכניות ההונאה הצבאית המורכבות ביותר בהיסטוריה.
סטלין, שלא ניחן ביכולת פיוטית כשל צ'רצ'יל, השיב מניה וביה: "לזה אנו קוראים עורמה צבאית".
המבצע נחל הצלחה וגרם לפיקוד הגרמני בראשות אדולף היטלר להאמין כי מועד הפלישה נקבע למועד מאוחר יותר ובמקום אחר מזה שהתבצע בפועל.
כתוצאה מכך, עיכב היטלר את ההחלטה לשגר כוחות תגבור משמעותיים לאזור נורמנדי במשך יותר מחודש.
בכך התאפשר לבעלות הברית לבסס את ראש הגשר בנורמנדי, להעמיק את אחיזתם בשטח ולהזרים כוחות ומטעני אספקה גדולים, בטרם עמדו הגרמנים על טעותם.
המערכים הגרמניים להגנת חופי צפון מערב אירופה היו מתוחים ודלילים ב-1944, עקב החלטת היטלר להגן על כולם.
מבצעי הטעיה מודיעיניים הופעלו זה מכבר על ידי בעלות הברית, הן במבצעי פלישה קודמים (לצפון אפריקה ולסיציליה), והן לקראת פתיחתה של חזית שנייה במערב אירופה, כדרישתו של שליט ברית המועצות יוסיף סטלין.
נושאי הדגל של מבצעי ההונאה השונים היו "כוח A" ומדור הפיקוח של לונדון , תחת פיקודו של לוטננט קולונל ג'ון ביוון מהמודיעין הבריטי.
לאחר משא ומתן בין האמריקאים לבריטים בתחילת 1943 נקבעה חלוקת עבודה לעניין הנחיות ותכנון מבצעי הטעיה מודיעיניים של בעלות הברית במלחמה: בזירה האירופית ובמזרח התיכון – מדור הפיקוח של לונדון; בזירת האוקיינוס השקט: מקביליהם האמריקאים – יחידת הפיקוח הביטחוני המשותף (Joint Security Control).
קציני קישור ותיאום משני הצדדים הוצבו בשתי היחידות.
תכנון המבצע החל ב-1943 בחסותו של מדור הפיקוח של לונדון, מחלקה סודית ביותר שנוסדה בספטמבר 1941.
לאחר שנבחרה נורמנדי כאתר הפלישה, הוחלט לפעול להטעיית הפיקוד הגרמני, ולגרום לו להאמין כי מדובר היה במבצע הסחה, וכי הפלישה האמיתית תתרחש במקום ובמועד אחרים.
המבצע היה מסגרת אסטרטגית כוללת לכמה מבצעי הטעיה משניים שנערכו בזירות שונות מול גרמניה ובהן: נורווגיה, הים התיכון, ואפילו תיאום מאמץ מדומה של הצבא האדום הסובייטי מול בולגריה וצפון נורווגיה.
ליבו של מבצע שומר ראש היה מבצע פורטיטיוד, שהתמקד בהונאת הגרמנים באשר למיקום הנחיתה בנורמנדי ומועדה, ונחלק אף הוא לפורטיטיוד צפון ולפורטיטיוד דרום.
כמו כן, סוכם בין מנהיגי בעלות הברית כי בסמוך ולאחר הנחיתה בצרפת יצא הצבא האדום למתקפה בחזית המזרחית (לימים: מבצע בגרטיון) כדי להטעות את הפיקוד העליון הגרמני ולגרום לו לפצל את כוחותיו בין מספר חזיתות.
היעד האסטרטגי שנקבע לתוכנית ההונאה היה "לגרום לאויב לקבל החלטות אסטרטגיות שגויות ביחס למבצעי בעלות הברית שסוכמו בוועידת טהראן.
ובאופן ספציפי, לגרום להצבת כוחות האויב באזורים בהם יפריעו הכי פחות למבצעי בעלות הברית בחזית המזרחית ובמבצע אוברלורד".
בעלות הברית נהנו בשלב זה של המלחמה ממודיעין מדויק על מבצעיו המתוכננים של הצבא הגרמני, בעיקר עקב פיצוחו של הצופן הגרמני "אניגמה", שאפשר יירוט של תשדורות מבצעיות של הגרמנים בזמן אמת.
הפיקוד הגרמני, לעומת זאת, היה חשוף למידע מודיעיני כוזב שהועבר אליו על ידי סוכני האבווהר הגרמני באי הבריטי, שנלכדו כולם, וחלקם הוסבו לסוכנים כפולים, ולא ידע שתשדורותיו מיורטות על ידי בעלות הברית.
נוסף על כך, באמצעות מערכת אולטרה הייתה בידי הבריטים היכולת ללמוד בזמן אמת איך משפיע המידע הכוזב שהזינה ועדת XX (שקבעה את נוסח המידע הכוזב שהועבר על ידי הסוכנים הכפולים) על החלטות הפיקוד העליון הגרמני.
במרץ 1943 מינתה ועדת ראשי המטות המשולבים את לוטננט גנרל (הבריטי) פרדריק א.
מורגן לתפקיד ראש המטה של המפקד העליון (המיועד) של כוחות בעלות הברית .
הוטל עליו "לתאם ולקדם את התוכניות למבצעי צליחת התעלה במהלך השנה או השנה הבאה".
ההנחיה הסופית, שיצאה בשלהי אפריל 1943, הורתה למורגן להתחיל בתכנון "התקפה בהיקף מלא על היבשת ב-1944, בהקדם האפשרי".
ההנחיה הרשמית להתחיל בתכנון ההטעיה ניתנה ב-6 בדצמבר 1943 ללוטננט קולונל ג'ון ביוון, בהמשך לסיכום בין מנהיגי בעלות הברית בוועידת טהראן.
בסתיו 1943 היה שמה הראשוני של תוכנית ההונאה "כיסוי טקטי למבצע 'אוברלורד'".
בהמשך שונה השם ל-"טורנט" (TORRENT) ואחר כך ל-"נספח Y למבצע אוברלורד".
עם כניסתו של קולונל ביוון למשימתו החלו אנשי LCS לגבש לפרטים את תוכנית ההונאה, תוך שעשו שימוש בשלד תוכנית קודמת של קולונל ביוון, תוכנית "יעל" ("Operation Jael"), על שם יעל התנ"כית.
לבסוף נקבע שמה הרשמי של התוכנית "שומר ראש", כאמור, כאות הוקרה לאימרתו של וינסטון צ'רצ'יל לסטלין בוועידת טהראן.
יחידת מודיעין נוספת שנטלה חלק במבצעי ההטעיה, בעיקר בזירת הים התיכון, הייתה "כוח A" שהוקמה בקהיר במרץ 1941 על ידי בריגדיר גנרל דאדלי קלארק לצורך תכנון וביצוע מבצעי הטעיה מודיעיניים בזירת צפון אפריקה.
בהמשך השתתפה יחידה זו במבצעי ההטעיה שבוצעו כחלק ממבצע "שומר ראש".
במקור נועדה הפלישה לנורמנדי להתבצע במהלך מאי 1944, ומנהיגי בעלות הברית סיכמו שהיא תלווה במקביל במתקפה רחבה של הצבא האדום בחזית המזרחית.
תוכנית ההונאה התבססה על עיקרון פשוט של הסתרת ההכנות והכוחות לקראת הפלישה, שנערכו בדרום-מערב אנגליה, מפני הגרמנים – וזאת באמצעות פעולות הסוואה וצעדי ביטחון שדה מחמירים – ובמקביל הונאת הגרמנים על ידי פעולות שונות ומוגזמות במתכוון.
פעולות אלו נועדו להטות את תשומת לב הגרמנים לכוחות ולהכנות מדומים לפלישה בגזרה הדרום מזרחית של אנגליה, תוך יצירת מצג שווא שכוח בן 6 דיוויזיות לפחות נערך לפלישה לפה דה קאלה.
כדי להגביר את מאמצי ההונאה, יזמו בעלות הברית, כחלק ממבצע "שומר ראש", סדרה של מבצעי הטעיה משניים שהצביעו, כביכול, על תוכניות פלישה בזירות רחוקות מנורמנדי שבצרפת.
בסך הכול תוכננו ונוהלו תחת המטרייה הכוללת של מבצע "שומר ראש" 6 מבצעי הטעיה ראשיים ו-36 מבצעי משנה.
במהלך שלבי גיבוש התוכנית ולאור השינויים התכופים בה העריכו המתכננים את סיכויי הצלחתה ב-1:10 לרעתה.
אף על פי שראשי המטות של הצבא הבריטי אישרו את טיוטת התוכנית ב-27 בדצמבר 1943, ולאחריהם גם ראשי המטות של הצבא האמריקאי ב-18 בינואר 1944, רבו הספקות בקרב קהיליית המודיעין הבריטית, אם כי הוסכם כי תוכנית זו היא המיטב שניתן להפיק בנסיבות הקיימות.
ב-22 בינואר 1944 הועברה התוכנית לגנרל אייזנהאואר, שמונה זה מקרוב למפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה.
תוכנית זו נחשבת למסמך מדיניות ההונאה החשוב ביותר במלחמה.
מבצע "שומר ראש" התבסס בתכנונו על כמה תוכניות הטעיה קודמות, בעיקר תוכנית "יעל", וכלל מבצעי הונאה משניים בזירות שונות.
כבר באוגוסט 1943 הציג קולונל ביוון, מפקד מדור הפיקוח של לונדון (LCS), טיוטה ראשונית לתוכנית אותה כינה "יעל" (בהתייחס לגיבורה התנ"כית יעל אשת חבר הקיני).
היא יועדה להטעות את הגרמנים להאמין כי בעלות הברית דחו את כוונתם לנחות באירופה בשנה, וכי הן צפויות להתמקד במבצעים מקומיים בזירת הבלקן ובהמשך ההפצצות בגרמניה במהלך שנת 1944. ההחלטה לגביה נדחתה באוקטובר עד לאחר ועידת טהראן, חודש אחר כך.
קולונל ביוון, שהשתתף בוועידת טהראן, הציג בפני מנהיגי בעלות הברית את עקרונות התוכנית וקיבל את ההנחיות המסכמות ב-6 בדצמבר 1943. עם שובו ללונדון השלימו ביוון ואנשיו את טיוטת התוכנית (שכונתה מעתה "שומר ראש") והיא אושרה בחג המולד 1943 (25 בדצמבר 1943).
במקביל, בספטמבר 1943, החלו אנשי "מטה המפקד העליון של בעלות הברית" (C.O.S.S.A.C), בגיבוש תוכניות הטעיה משלהם (נספח Y, ותוכנית Torrent) שהעלו רעיונות שונים.
בין התוכניות שהוצעו היו פלישת דמה לאזור פה דה קלה לפני הנחיתה בנורמנדי ותוכנית למשוך את תשומת הלב של הגרמנים למצר דובר, על ידי ריכוז נחילי כלי שיט קטנים (בסגנון הפינוי מדנקירק, בתחילת המלחמה) בדרום מזרח אנגליה, לכאורה כדי לשנע 2 מיליון חיילים לכיוון פה דה קאלה.
תוכנית נוספת הוצעה להטעיה והסחה מבניין הכוח המתהווה בדרום מזרח אנגליה לקראת הנחיתה בנורמנדי.
אחד מהמוטיבים החוזרים בתוכנית "שומר ראש" היה השימוש בהונאה פוליטית.
קולונל ביוון סבר כי השימוש בהונאת תקשורת והונאה חזותית בלבד כדי להטעות את הגרמנים לא יספיק, בעיקר בהתבסס על ניסיונות קודמים שנחלו כישלון.
בתחילת 1944 הציע תוכנית הטעיה פוליטית כוללת בשם "מבצע גראפהאם" (Operation Graffham) כאמצעי לחיזוק תכסיסי ההונאה הגלומים ב"שומר ראש".
המטרה הפוליטית העיקרית של המבצע הייתה שוודיה ובכך לתמוך למעשה במבצע פורטיטיוד צפון, שתכליתו הייתה להונות את הגרמנים כי בכוונת בעלות הברית לתקוף בגזרת נורווגיה.
הרעיון המרכזי בתוכנית היה "לרמוז" כי בעלות הברית בונות קשרים דיפלומטיים ופוליטיים עם שוודיה, שנקטה נייטרליות במלחמה, וזאת כחלק מההכנות לפלישה לאירופה בנורווגיה.
ההכנות למבצע החלו בפברואר 1944 וכללו אף פגישות בין אישים פוליטיים ודיפלומטים בריטים לשוודים.
הבריטים האמינו שאם ממשלת שוודיה תשתכנע כי קיים איום ממשי לפלישת בעלות הברית לנורווגיה, היא תעביר מידע זה לידיעת הגרמנים, שלא רק ייחשפו לצעדי ההונאה המודיעינית האחרים, אלא אף יקבלו אימות למידע זה ממדינה נייטרלית.
אף על פי שנראה כי מבצע זה הוא "תאומו" של מבצע פורטיטיוד צפון (בחלקים הדיפלומטיים שלו), "גראפהאם" נשאר נפרד משאר מזימות ההונאה במרכיב חשוב אחד: היעדר כל תפקיד אמריקני בהונאה הדיפלומטית.
מדור הפיקוח של לונדון (LCS) בראשות קולונל ביוון קיבל אישור "להדליף" לידיעת הגרמנים על כוונה לצאת למתקפה משולבת, בריטית-סובייטית, באזור נרוויק שבנורווגיה, תוך גישה למתקני הצבא השוודי.
לאחר בחינת מספר הצעות של מפקדי הצבא הבריטי, ניסח מדור הפיקוח של לונדון מסמך הצעה בן 7 בקשות שיוצג לממשלת שוודיה:
רשות נחיתת חירום בשוודיה, לצורך תדלוק, למטוסי בעלות הברית הפועלים מעל שטחי אויב.
הרשאה למטוסים שניזוקו בפעילות, לנחות ולקבל שירותי תיקון במתקנים בשטח שוודיה, למשך שלא יעלה על 48 שעות.
אישור למטוסי בעלות הברית לקיים טיסות סיור ולבצע תצלומי אוויר מעל שוודיה
אישור למומחי תחבורה בריטים לתכנן יחד עם רשויות ממשלת שוודיה תוכנית להובלת סחורות ואספקה לסקנדינביה, לאחר נסיגת הגרמנים מהאזור.
ת'ורנטון, הנספח האווירי הבריטי לשוודיה לשעבר, להיפגש עם פקידים שוודיים רשמיים.
ביצוע מניפולציות כספיות בניירות ערך נורווגיים.
מיסוד תעבורת תקשורת מדומה בין שתי ערי הבירה
לאחר שיקולים נוספים הוחלט לוותר על בקשות רשות הנחיתה לתדלוק ותיקונים של מטוסי בעלות הברית, וכן להגיש את הבקשות בשלבים ולא במקשה אחת.
נציגים בריטיים נפגשו עם מקביליהם השוודים והציגו בפניהם את הבקשות, לרבות מפגש בין קולונל ת'ורנטון עם מפקד חיל האוויר השוודי שהפגין אהדה עקרונית לבעלות הברית.
המבצע לא יצר את התהודה המודיעינית לה ציפו הבריטים ולמעשה מרבית הפקידים הבכירים השוודיים לא האמינו כי פלישת בעלות הברית לנורווגיה מעשית.
למרות תוצאותיו המעטות של המבצע, המשיכו בעלות הברית בבניית ההונאה על פלישה לנורווגיה במסגרת מבצע פורטיטיוד צפון.
לבסוף, עובדתית, תגברו הגרמנים את כוחותיהם בנורווגיה ב-3 דיוויזיות, מ-9 ל-12 ובסה"כ הוצבו בנורווגיה 372,000 איש.
12 הדיוויזיות נשארו בנורווגיה עד תום המלחמה.
מבצע "רויאל פלאש" (Operation Royal Flush) תוכנן ונוהל במהלך אפריל 1944 והמשיך את הגישה של "מבצע גראפהאם" בתמיכה בפעולות הטעיה אחרות של מבצע "שומר ראש" בזירות מערב אירופה והים התיכון, על ידי יזימת מהלכים פוליטיים ודיפלומטיים כלפי שוודיה, ספרד וטורקיה.
הוא המשיך את המאמץ שהחל במבצע "גראפהאם", כלפי שוודיה.
שגרירי הממלכה המאוחדת, ארצות הברית וברית המועצות דרשו מממשלת שוודיה שלא להתיר כניסת כוחות גרמניים לתחומה בעקבות פלישת בעלות הברית לנורווגיה.
גם מבצע זה לא הביא את התוצר המודיעיני שתוכנן, שכן המודיעין הגרמני זיהה את שגרירויות בעלות הברית במדינות הנייטרליות כמו שוודיה, ספרד וטורקיה כ"מרכזי הטעיה בוטה" והתייחס לדו"חות מהם כמידע כוזב.
מטרתו של מבצע צפלין (Operation Zeppelin), שהתנהל בזירת הים התיכון, הייתה להשפיע על הגרמנים שלא להעביר כוחות מזירת הים התיכון לצרפת, על ידי יצירת איום בפלישה כביכול לאזור הבלקן (בעיקר האי כרתים ורומניה).
מבצע זה נוהל על ידי "כוח A", יחידה שהתמחתה קודם לכן במבצעי הטעיה בזירת צפון אפריקה והמזרח התיכון.
היחידה הפעילה את אותן שיטות כבעבר ודימתה את נוכחותן של הארמיות הבריטיות 9, 10, ו-12 במצרים.
דאדלי קלארק, מפקד "כוח A", עשה שימוש בכל תכסיס שהיה מצוי באמתחתו כולל תקשורת רדיו, הונאה ויזואלית ואמצעי תעמולה תוך שהתבסס על יחידות קיימות באזור (הדיוויזיה ההודית ה-10) ויחידות אחרות שכלל לא נכחו במצרים (הדיוויזיה המשוריינת ה-8, דיוויזיית חי"ר ה-34).
היטלר ייחס אמינות רבה למידע על נוכחות מוגברת וגדולה של כוח אויב צבאי במצרים, בעוד שלמעשה שהו במצרים 3 דיוויזיות בלבד שאף לא אחת מהן הייתה בכשירות קרבית למבצע פלישה כלשהו.
חלק מתוכניות הפלישה התאורטיות בזירת הים התיכון כללו אף תוכנית פלישה מדומה על ידי כוחות סובייטיים לחופי וארנה שבבולגריה.
הפיקוד העליון הגרמני התייחס ברצינות ל"איומים" שיצר המבצע, ובהנחיה מ-1 בינואר 1944 למפקד הכוחות הגרמניים (זירת דרום-מזרח), הרחיק עד כדי אזהרה מפורשת כי מאמצי בעלות הברית בצפון מערב אירופה ייתכן ואינן אלא הסחה מפני פלישת פתע באזור הבלקן.
כדברי גנרל הנרי מייטלנד וילסון ("ג'מבו") הבריטי, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית בזירת הים התיכון: "באופן כללי, תוכנית צפלין השיגה את מטרותיה הרצויות..."
מבצע פורטיטיוד היה הליבה המרכזית במבצע "שומר ראש".
הוא נחלק לשתי תוכניות משנה: פורטיטיוד צפון (כלפי נורווגיה) ופורטיטיוד דרום (כלפי פה דה קאלה).
שתי רגליים עמדו בבסיס התכנון והביצוע של מבצע זה: הקמת עוצבות צבאיות פיקטיביות (הארמייה הבריטית ה-4 בסקוטלנד, וקבוצת הארמיות האמריקאית הראשונה FUSAG באנגליה), והפצת מידע כוזב אודות כוונות הפלישה של בעלות הברית על ידי רשת סוכנים גרמנים שנלכדו על ידי המודיעין הבריטי והוסבו לסוכנים כפולים.
מטרת המבצע הייתה ליצור איום מדומה כלפי נורווגיה ופה דה קאלה כדי להרחיק את תשומת לב הגרמנים מההכנות לפלישה לנורמנדי.
בעוד שבמבצעי נחיתה קודמים של בעלות הברית כמו צפון אפריקה וסיציליה, שם הצליחו בעלות הברית לגרום לגרמנים להאמין שההתקפה תבוא במקום שלא באה, הרי שפורטיטיוד נועד לגרום לגרמנים להאמין שההתקפה האמיתית נועדה להוות הסחת דעת מהתקפה גדולה יותר.
כל אחת משתי מטרות אלו הצריכה שכנוע של הגרמנים שכוח הפלישה של בעלות הברית גדול פי שניים מכפי שהיה במציאות.
ב-2 ביוני דיווח בלצ'לי פארק, על סמך פענוחי ה"אולטרה", כי הגרמנים מצפים לנחיתה ראשונית בנורמנדי או בברטאן, ולאחריה למאמץ העיקרי בפה-דה-קאלה.
נראה היה כי הגרמנים הולכו שולל בעקבות מבצע פורטיטיוד.
בעוד שמבצע פורטיטיוד היווה את ליבתו של מבצע שומר ראש בתמיכה בנחיתה בנורמנדי, הוצאו אל הפועל כמה תוכניות הטעיה קטנות יותר שהוסיפו בלבול לתמונת ההונאה הכוללת מול הגרמנים.
אחד מהם היה מבצע "איירנסייד" (Operation Ironside).
תשדורות גרמניות, שיורטו על ידי המודיעין הבריטי במהלך ינואר 1944, לימדו כי בלב הפיקוד הגרמני התבסס חשש מפני אפשרות של נחיתות בחופי מפרץ ביסקאיה ובמיוחד בסמוך לבורדו.
בסביבות בורדו היה פרוש כוח ניכר של הצבא הגרמני ובייחוד דיוויזיית חיל הרגלים הממוכנת ("פאנצרגרנדיר") מס' 17 של הס"ס.
כל שעה שטנקים אלו יישארו במקומם, במהלך הפלישה לנורמנדי, תועיל מאוד.
כשם שמבצע פורטיטיוד נועד לרתק את הארמייה ה-15 הגרמנית לאזור פה דה קלה, נועד מבצע איירונסייד ליצור איום דמיוני על בורדו.
סיפור ההונאה שבמבצע דימה מתקפה של בעלות הברית, 10 ימים אחרי D-Day, אותה יפתחו כביכול שתי דיוויזיות, שיפליגו מנמלי חופה המערבי של אנגליה וינחתו במפרץ ביסקאיה באזור שפך נהר גארון, כשאחריהם יגיע כוח אמריקאי של 6 דיוויזיות, שיפליג ישירות מארצות הברית.
"האיום" תוכנן להתממש במלואו החל מ-29 במאי 1944 ולהימשך עד 28 ביוני.
הלופטוואפה, שחשש בעליל מנחיתה בברטאן, הורה על השמדתם המיידית של 4 שדות תעופה ששימשו אותו ליד החוף הצרפתי.
מתכנני הפלישה לנורמנדי העריכו כי בתוך שבוע מיום הנחיתה ישוגרו שתי דיוויזיות שריון מדרום מערב צרפת לכיוון נורמנדי.
בפועל, רק הדיוויזיה ה-17 נעה צפונה, כדי להצטרף להתקפת הנגד, ואף היא לא יצאה מייד.
רק ב-11 ביוני הגיעה הדיוויזיה לנורמנדי ונכנסה לקרב מול בעלות הברית.
דיוויזיית השריון הגרמנית ה-11 נשארה במקומה באזור בורדו בהמתינה להתקפה שלא באה.
מנהל ועדת XX, ג'ון מאסטרמן, העריך מאוחר יותר כי היה זה מברקה של הסוכנת "ברונקס" אודות הפלישה הצפויה כביכול, שגרם לכך.
אפילו במהלך יולי 1944 עדיין ציפה גנרל אלפרד יודל לסדרה נוספת של פלישות וציין כי "אנו מוכנים לנחיתות בסביבות בורדו".
מבצע איירונסייד אולי לא שכנע לחלוטין את הפיקוד הגרמני שהתקפה על דרום צרפת קרובה, אך הוא תרם לבלבול של הפיקוד הגרמני בכל הנוגע למועד ומיקום פלישת בעלות הברית למערב אירופה.
מבצע "קופרהד" (Operation Copperhead; על שם נחש מוקסין הנחושת) היה מבצע הטעיה קטן בהיקפו שנהגה על ידי דאדלי קלארק ובוצע על ידי "כוח A" שבפיקודו.
הרעיון המרכזי בו היה, שאם יבחין המודיעין הגרמני בנוכחותו של גנרל מונטגומרי רחוק מזירת מערב צרפת (גיברלטר וצפון אפריקה), יניחו כי הפלישה לצרפת דרך התעלה אינה מיידית.
לצורך כך אותר קצין בריטי (סגן קליפטון ג'יימס – קצין תשלומים צבאי) שניחן בדמיון בולט לגנרל מונטגומרי.
הגנרל האמיתי שיתף פעולה ברצון והשניים נפגשו כמה פעמים כדי שהכפיל ילמד את הדמות היטב.
סמוך למועד היציאה של הכפיל נתגלה כי מעולם לא טס במטוס.
החשש היה כי דמותו של "הגנרל" יוצא ממטוס כשהוא אחוז בחילות ומקיא, תהיה בלתי אמינה בעליל.
לשם כך נערך לכפיל מבחן טיסה מיידי.
לרווחת כולם המבחן עבר בשלום, וב-27 במאי 1944 נחת "מונטגומרי" בגיברלטר ונתקבל על ידי משלחת קצינים בכירים ברעש ופרסום גדול.
הסוכנים הגרמנים במקום (חלקם היו מוכרים למודיעין הבריטי) הבחינו ב"גנרל" ומיהרו לדווח למפקדותיהם.
כמה שעות מאוחר יותר נחת ה"גנרל" באלג'יר שם נפגש עם גנרל "ג'מבו" וילסון, מפקד כוחות בעלות הברית בים התיכון.
המבצע התנהל בצורה חלקה (השחקן קליפטון ג'יימס אף זכה לשכר של גנרל עבור הימים בהם שיחק בפועל בתפקיד).
המבצע אמנם עורר עניין רב באבווהר שאף שלח בקשות לסוכניו לבירור מעמיק באשר למקום הימצאו המדויק של מונטגומרי, אך לא היה לו כל אפקט על הדרגים הגרמניים הבכירים בכל הנוגע לתוכניותיהם בגזרת התעלה האנגלית.
פילדמרשל רונדשטט מפקד הפיקוד המערבי הגרמני, כנראה לא ידע כלל על "הופעתו" של מונטגומרי בגיברלטר.
עם זאת, הפיקוד הגרמני בדרום צרפת הניח כי ביקורו של "מונטגומרי" מצביע על אפשרות של פלישה לדרום צרפת במקביל לפלישה במערב.
מבצע שומר ראש היה מסגרת כוללת לעשרות מבצעי הטעיה שנערכו בזמנים ומקומות שונים, חלקם במקביל ואחרים לאורך ציר הזמן.
בנוסף למבצעים העיקריים שפורטו לעיל, ניתן למנות גם את: ונדטה (Vendetta) – הטעיה לגבי אפשרות נחיתה בדרום צרפת; פרדיננד (Ferdinand) – הטעיה לפלישה באיטליה; כספית (Quicksilver) – הטעיית הגרמנים באשר למספר אסדות הנחיתה שבידי בעלות הברית.
במבצע שומר ראש נעשה שימוש בסוגי פעילות ואמצעים מגוונים מתחום הפעילות החשאית:
הונאה - "הקמת" יחידות צבאיות וירטואליות במקומות שונים, בניית כלי מלחמה שונים מדומים וחשיפתם למודיעין האויב, תעבורת תקשורת מדומה ומוגברת, הזנת האויב במידע מטעה וכדומה.
בנוסף נעשה שימוש בכוח האווירי העדיף של בעלות הברית: על כל הפצצה באזור נורמנדי, בוצעו שתיים באזור פה דה קאלה.
כל האזור שמצפון וממזרח לנהר הסיין ספג 95% ממאמץ ההשמדה האווירי של מסילות הברזל במערב צרפת.
ביטחון שדה וריגול נגדי - הסתרת הכוונות וההכנות למבצע, מניעת גישה ופרסום, מאמץ לאיתור וחשיפה של סוכני המודיעין של האויב (תוך הסבתם נגד שולחיהם – סוכנים כפולים).
למעשה, כמעט מתחילת המלחמה ועד חזרת בעלות הברית לצרפת ואירופה ב-1944, היו כל רשתות הריגול של המודיעין הגרמני תחת פיקוח ושליטה של המודיעין הבריטי.
במקביל נאכפו בצורה חסרת פשרות הנחיות לשמירת מידע הנוגע למבצע והונהגו שיטות מידור והפצת מידע על בסיס "צורך לדעת".
דוגמה להקפדה על פקודות ביטחון שדה ושמירת הסודיות ניתן ללמוד ממה שהתרחש בעקבות תרגיל טייגר שהיה אחד מתרגילי האימון רחבי ההיקף של בעלות הברית לקראת הפלישה לנורמנדי, במהלך אפריל 1944 ובמהלכו נספו 946 חיילים ומלחים אמריקאים כתוצאה מאש ידידותית ותקיפת טרפדות נאציות שיירת נחתות אמריקאיות שהתכוננו לתרגיל.
מחשש לחשיפת מקום הפלישה האמיתי הוטל איפול כבד על אירוע זה שנמשך (ללא כוונה מיוחדת) 40 שנים לאחריו
חשיפת כוונות האויב - באמצעות פיצוח הצופן הגרמני של מכונת ההצפנה אניגמה, כבר בשלביה הראשונים של המלחמה (למעשה מי שפענח לראשונה את הצופן היה המודיעין הפולני, שהעביר הידע לבריטים לקראת כניעתה של פולין לגרמניה) וכן באמצעות ההנחיות שקיבלו הסוכנים הכפולים ממפעיליהם הגרמנים.
איסוף מודיעין התקפי - אודות תוכניות המבצע של האויב ופריסת כוחותיו, וחשוב לא פחות: כיצד מבין הוא את המידע הכוזב והפעולות של בעלות הברית, ש"נחשפו" בפניו.
לוחמה פוליטית - ארגון והקמת מחתרות מקומיות בשטח האויב, תעמולה שקרית המופנית כלפי אוכלוסיית ארץ האויב, מידע כוזב אודות שינויי מדיניות וכוונות של מדינות נייטרליות.
יצירת מהומה וכאוס בקרב האויב מרמת הפיקוד העליון ועד לדרגי השטח הלוחמים.
ההיסטוריון סטיבן אמברוז סיכם את הצלחת תכסיסי ההונאה במסגרת מבצע "שומר ראש" בפרפרזה על אימרתו של וינסטון צ'רצ'יל: "מעולם בתולדות המלחמות לא שותקו רבים כל כך על ידי מעטים כל כך".
מבצע "אוברלורד" השיג את מטרותיו (אם כי לא על פי לוח הזמנים שהקציבו המתכננים) ובעלות הברית השיגו אחיזה בחופי צרפת.
משם, במקביל לצבא האדום הסובייטי ממזרח, החלו לחתור לעבר לב גרמניה הנאצית עד הכרעתה הסופית.
במבחן התוצאה, איפוא, השיג מבצע ההטעיה האסטרטגי "שומר ראש", שנמשך גם ימים לאחר הפלישה, את ייעודו.
כשמנתחים את מבצעי המשנה של "שומר ראש", כל אחד בנפרד, ניתן להסיק בבירור שלא כולם השיגו את מטרתם המודיעינית וחלקם כלל לא יצרו את התהודה המודיעינית הכוזבת אותה ביקשו המתכננים והמבצעים להשיג.
אך כדי לראות את התמונה הכוללת יש להתייחס למבצע "שומר ראש" כשָלֵם שהוא יותר מסך חלקיו.
גם אם מבצעי ההטעיה השונים לא דיללו את סדר הכוחות הגרמני בגזרת נורמנדי, הרי שהעובדה שאף עוצבה גרמנית משמעותית לא נשלחה לנורמנדי מזירות אחרות, לגביהן בוצעו מבצעי הטעיה, גם לאחר הנחיתה בפועל, היא הישג בלתי מבוטל, גורם חשוב בהצלחת הפלישה, וחסך חיי אדם רבים.
כדי להעריך את גודל ההישג של מבצע ההטעיה, ניתן לציין כי המתכננים עצמם קיוו שהאיום הכפול על נורמנדי ופה דה קאלה בעת ובעונה יכול להישמר עד 10 ימים.
אייזנהואר התפשר על פחות: "רק תדאגו שארמייה 15 לא תפריע לי יומיים".
שום עוצבה לא הוזזה מאיטליה, מנורווגיה, מדרום מערב צרפת (למעט דוויזיית שריון אחת, שאף היא הגיעה לנורמנדי 5 ימים לאחר הפלישה) ומהבלקנים, אך עיקר ההצלחה ניכרת בכך שבמשך כ-7 שבועות לאחר הפלישה, עדיין נותרה ארמייה 15 הגרמנית בגזרת פה דה קאלה.
כדברי גנרל אייזנהואר בדו"ח מסכם שכתב: "הארמייה ה-15, לו הייתה נכנסת לקרב במהלך יוני או תחילת יולי, הייתה מביסה אותנו מעצם גודלה ועוצמתה".
גנרל עומר בראדלי סיכם בזיכרונותיו: "בעוד ארמייה 7 הגרמנית נאבקת לרתק אותנו לחופי הנחיתה, סירב הפיקוד העליון הגרמני לתגברה בכוחות נוספים מגזרת פה דה קאלה.
לכן, במשך שבעה שבועות מכריעים, הארמייה ה-15 הגרמנית המתינה לפלישה שמעולם לא באה...
בכך שיתק האויב 19 דיוויזיות ושיחק לידינו ב'מתיחה' הגדולה ביותר במלחמה".
מבצע שומרי יער הוא מבצע צבאי בלבנון, שנערך על ידי לוחמי סיירת צנחנים.
ב-25 בדצמבר 1989, נר רביעי של חנוכה, פשט כוח של סיירת צנחנים, בפיקודו של רס"ן שלמה בן דוד (בנדה), שהיה מפקד הסיירת, על מפקדת ארגון מחבלים, המסונף למפלגה הקומוניסטית הלבנונית, סמוך לכפר נבי צפא , 15 ק"מ מחוץ לרצועת הביטחון בדרום לבנון.
על חפ"ק המבצע פיקד מפקד חטיבת הצנחנים, אל"ם דורון אלמוג.
במסגרת הקו ההתקפי שהוביל אלוף פיקוד הצפון, יוסי פלד, כנגד ארגוני המחבלים בדרום לבנון, הוחלט לפשוט על מפקדת ארגון מחבלים, המסונף למפלגה הקומוניסטית הלבנונית.
היעד היה מרוחק במיוחד, סמוך לכפר נבי צפא, 15 ק"מ מחוץ לאזור הביטחון בדרום לבנון.
בשל החשש מגילוי הכוח בדרך הוחלט בחטיבת הצנחנים שהכוח ינוע רגלית בנתיב בלתי-צפוי, בשטח הררי וקשה לתנועה, 18 קילומטרים אורכו וטיפוס מגובה של 600 מטר ממעבר זמוריא עד לגובה 1,300 מטר.
בשל אורכו של הציר והצורך לסיים את המבצע בלילה אחד, עלה הצורך בניווט מדויק והמרווח לטעויות היה אפסי.
הכוח, בפיקוד שלמה בן דוד התאמן מעל חודשיים לפשיטה ואף ביצע מודל מסכם בלילה קר וגשום במיוחד מהבקעה להר טמון - מהתלולים בהרי השומרון.
בליל הביצוע התמקם חפ"ק מפקד החטיבה דורון אלמוג סמוך לחאצביא.
כוח הצנחנים גמא את המרחק בהתאם ללוח הזמנים המתוכנן, התגנב ליעד ובהתאם לתכנון המקורי פתח במכת אש מתוזמנת של צלפים וטילי נ"ט.
לאחר מכת האש הטמין הכוח מטעני חבלה והרס את בתי המפקדה.
לאחר מכן נסוג הכוח עשרה קילומטרים, וחבר לכוח שריון שחילץ אותו לשטח ישראל.
במהלך הנסיגה חששו בפיקוד הצפון מכך שהצנחנים יחברו לכוח השריון באור יום, ויהיו חשופים לאש המחבלים, אולם הם הספיקו לחבור לכוח המשוריין בטרם עלה השחר.
עשרה מחבלים נהרגו והכוח שב בשלום.
לאחר המבצע אמר האלוף פלד ללוחמים שמכל הפעולות שבוצעו בתקופה שבה שימש כאלוף פיקוד הצפון, הפשיטה הזו תהווה ציון-דרך ליכולת ולרמת הביצוע של צה"ל.
מבצע רוזנברג, או "כוח המשימה של הרייכסלייטר רוזנברג" היה מבצע של המפלגה הנאצית, שהוקדש להחרמת רכוש בעל ערך תרבותי במהלך מלחמת העולם השנייה.
מוביל המבצע היה האידאולוג הראשי של המפלגה הנאצית, אלפרד רוזנברג, מתוך משרד החוץ של גרמניה הנאצית ("Außenpolitischen Amt der NSDAP" או "APA").
בין 1940 ל-1945 פעל מבצע רוזנברג בצרפת, במדינות בנלוקס, בפולין, במדינות הבלטיות, ביוון, באיטליה ובשטח ברית המועצות בנציבות הרייך אוסטלנד ובנציבות הרייך אוקראינה.
חלק גדול מהחומר שנבזז נמצא על ידי בעלות הברית לאחר המלחמה, והוחזר לבעליו החוקיים.
עם זאת, חלק מהותי אבד, או נותר ברשות מעצמות בעלות הברית, כאשר לא נמצאו בעליו.
מבצע רוזנברג החל בתור פרויקט של "בית הספר הגבוה של המפלגה הנאצית" (Hohe Schule der NSDAP), אוניברסיטת אליטות נאצית, שהייתה כפופה לאלפרד רוזנברג.
רוזנברג ביקש שזה יהיה מכון מחקר בתחומי תרבות שיעסוק במתנגדי האידאולוגיה הנאצית ובהם ארגונים יהודיים, הבונים החופשיים, ארגונים קומוניסטים וארגונים דמוקרטיים מכל רחבי גרמניה ומהמדינות הכבושות.
התוכניות להקמת מבנים מונומנטליים לאוניברסיטה על שפת אגם כימזה לא התממשו עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
זמן קצר לאחר כיבוש צרפת הצטרף צוות מבצע רוזנברג לאס-אס בחיפושים אחר ספרים, חומר ארכיוני וחפצים שהיו ברשות יהודים.
זמן קצר לאחר מכן החלו גם שגרירות גרמניה בפריס וכן יחידות איינזצגרופן לגנוב ציורים בולטים ממוזיאונים לאומיים, מגלריות ומאוספים פרטיים שאינם יהודים.
רוזנברג וארגונו ביקשו להיות מעורבים בפשיטות אלו, ורוזנברג הצליח לקבל אישור מאדולף היטלר להיות הארגון הגרמני הרשמי היחיד שתפקידו החרמת יצירות אמנות במדינות הכבושות.
בהוראתו של היטלר מ-5 ביולי 1940, אושר למבצע רוזנברג להחרים:
כתבי יד וספרים יקרי ערך מספריות לאומיות
ממצאים חשובים של הכנסייה והבונים החופשיים
כל דבר תרבות יקר ערך השייך ליהודים
מטה מבצע רוזנברג הוקם בפריז וחולק למחלקות פונקציונליות שונות.
המטה של מבצע רוזנברג הועבר לברלין ב-1 במרץ 1941, שם הפך ליחידת משנה רשמית של משרד החוץ הגרמני.
הנאצים היו כה להוטים להשיג יצירות מופת יקרות ערך, עד כי גזלת יצירות אמנות הפכה לתחום העבודה החשוב ביותר של מבצע רוזנברג.
בנוסף ליצירות אמנות, נבזזו ספריות רבות עבור המכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט, אך במיוחד עבור ספריית בית הספר הגבוה של המפלגה הנאצית.
בצוות המבצע היו שמונה כוחות משימה אזוריים עיקריים וחמישה כוחות משימה טכניים שהתחלקו לפי תחומי האמנות: מוזיקה, אמנות חזותית, היסטוריה, ספריות וכנסיות.
בפשיטות שעליהן הופקד מבצע רוזנברג נבזזו חפציהם של אנשים שגורשו למחנות הריכוז הנאצים.
בין אפריל 1941 ליולי 1944 יצאו 29 שיירות ובהן סחורות שדודות מפריז לטירת נוישוונשטיין בגרמניה, מקום האחסון העיקרי של פריטים שנשדדו במסגרת מבצע רוזנברג.
עד 17 באוקטובר 1944, לפי הערכת מבצע רוזנברג, הועברו לגרמניה 1,418,000 קרונות רכבת ו-427,000 טונות באוניה, הכוללים ספרים בזוזים ויצירות אמנות שדודות.
"יותר ממאתיים ספריות מבלארוס, ובמיוחד הספרייה הממלכתית (כיום לאומית), ספגו נזק בלתי הפיך במהלך הכיבוש.
מקורב לספרייה הלאומית חישב כי 83 אחוז מאוסף הספרייה נשדדו והושמדו.
לאחר המלחמה נמצאו כשש מאות אלף כרכים מהספרייה בגרמניה, פולין וצ'כוסלובקיה, ובהמשך הוחזרו, אולם כמיליון ספרים, כולל כרכים מודפסים נדירים וישנים, עדיין לא אותרו."
"יום אחר יום, במשך 26 חודשים, הרסו שליחי היטלר באופן שיטתי את אחת הערים הרוסיות העתיקות ביותר, סמולנסק.
בסמולנסק בזזו הפולשים הפשיסטים הגרמנים והשמידו את האוספים החשובים ביותר במוזיאונים.
הם חיללו ושרפו אנדרטאות עתיקות; הם הרסו בתי ספר ומכונים, ספריות וסנטוריומים .
באפריל 1943 השתמשו הגרמנים בהריסות [מבנים] כדי לסלול כבישים.
למטרה זו פוצצו את בית הספר התיכון.
הגרמנים שרפו את כל ספריות העיר ו-22 בתי ספר; 646,000 כרכים הושמדו בשריפות הספרייה."
באמצע 1941, מרבית עבודות מבצע רוזנברג בבלגיה התרכזו באוספים קטנים בבתים יהודיים.
פעולות רחבות יותר כללו את המנזר הישועי באנז'ין וכללו גניבת 200 ארגזי ספרים וחומרים ארכיוניים וביזה של בית הספר ללימודים גבוהים (École des Hautes Études) בגנט, שכללה 56 ארגזי ספרים.
"שני המוסדות נחשבו למאחזים של התרבות הצרפתית באזור הפלמי ולבלתי ידידותיים לנאציזם." האוסף הישועי נחשב לאוצר מידע על הפוליטיקה של הקתוליות בבלגיה ועל נהלים קתוליים שנועדו לשבש את תפקוד הממשל הגרמני.
המכללה הישועית בלוון והמשרד האזורי בבריסל, למשל, שימשו מקלט לחומרי ספריה.
"הספריות והארכיונים נתפסו כאויבות וכ'בינלאומיות' ולכן אוספיהן הוחרמו מיד על ידי מבצע רוזנברג.
החומרים מחנות הספרים הקומוניסטיים OBLA שבבריסל נשלחו לרטיבור שבפולין.
רשומות הפדרציה הבינלאומית לשיכון ותכנון ערים הוחרמו והובאו לגרמניה.
גורל דומה פקד את הארכיונים והספרייה של המכללה הבינלאומית הישועית באנז'ין, אשר נקראה Zentrale der anti-Deutschland speziell anti-National-Sozialistischen Information ("מידע אנטי-גרמני מיוחד ואנטי נאצי").
"700,000 ספרים של ספריית אוניברסיטת קארל בפראג נגנבו כיחידה."
בגטו טרזיינשטט נוצרה ספריה ובה ספרים שהביאו רבים מהמגורשים כחלק מרכושם האישי, ספרים של אוספי ספריות הסמינר הרבני בברלין ובורוצלב, וספרים שהובאו מהקהילות היהודיות בברלין ווינה.
הגרמנים ציוו על אסירי הגטו לתרגם ולקטלג ספרים עבריים רבים, כדי שאלה יתווספו ל"מוזיאון הגזע הנכחד" שאת הקמתו הגה רוזנברג.
כ- 30,000 ספרים בעברית ובפרטי יודאיקה קוטלגו על ידי אסירי הגטו.
במשפט אייכמן סיפר מרדכי אנסבכר, אסיר בגטו:
בשנת 1935 היו בצ'כוסלובקיה 17,148 ספריות ציבוריות, ספריות בתי ספר וספריות אוניברסיטאות, ובהן 8,528,744 כרכי ספרים.
רבים מהם הוחרמו על ידי הגרמנים, ובמיוחד הספרים הצ'כיים העוסקים בגאוגרפיה, ביוגרפיה או היסטוריה.
יצירות של כל הסופרים הצ'כים נלקחו.
ספרים רבים פרי עטם נשרפו.
רובם נלקחו ישירות למפעלי עיסת נייר.
ספריות מיוחדות הושמדו וכ-2,000,000 כרכים אבדו.
גיאורג אברט, שהיה עובד מבצע רוזנברג, גילה כי בית הבונים החופשיים, Grand Orient de France, ננטש בפריז.
הייתה זו אחת האכסניות החשובות ביותר של הבונים החופשיים באירופה.
אברט שמר באופן אישי על הבניין, ובו ספרייה, מוזיאון וארכיון, עד שמסר אותו לצבא.
זה היה אחד מהמטות הראשונים של מבצע רוזנברג, שלבסוף קיבל מטה מרכזי בברלין, עם משרדי משנה (Hauptarbeitsgruppen (קבוצות עבודה עיקריות) בפריז, אמסטרדם, בריסל, בלגרד, ריגה וערים אחרות.
"בינואר 1940 הטיל היטלר על רוזנברג לבזוז אוצרות תרבות של יהודים ובונים חופשיים, כולל בתי כנסת, ספריות וארכיונים במערב אירופה.
בסתיו 1940 ציווה היטלר על רוזנברג להחרים את כל אוספי האמנות היהודיים מכיוון שחומרים אלה נחשבו כעת "חסרי בעלים" על פי הצו הנאצי.
יהודים בצרפת, כברוב אירופה, תויגו כעת "חסרי מדינה" ולא היו להם זכויות קניין.
באותו חלק של צרפת שהיה כבוש על ידי גרמניה (צפון גרמניה), היה כעת מבצע רוזנברג תחת סמכותו ושליטתו של הרמן גרינג, והגסטפו חיפש בבתים יהודיים, דירות וחנויות בתקווה למצוא יצירות יקרות ערך."
"אלפרד רוזנברג דיווח להיטלר כי מטה המבצע שלו (איינזצשטאב) החל להחרים בפריס באוקטובר 1940..." "צוות אמנויות מיוחדות" (Sonderstab Bildende Kunst), מדור במבצע רוזנברג, החרים אוספי אמנות יהודיים רבים, לרוב בעלי שם בינלאומי (למשל אוסף רוטשילד).
בהולנד החרים מטה זה תפס מעל אלף יצירות אמנות.
צוותי מבצעים מיוחדים עבור יצירות מוזיקליות, כנסיות, המזרח, בית הספר הגבוה לשאלות הגזע - כל אחד מהם לחם על חלקו.
עד 1942, 3,500 אוספים, ספריות וארכיונים "אובטחו" על ידי "קבוצת העבודה הראשית, צרפת" (Hauptarbeitsgruppe Frankreich) של מבצע רוזנברג, כאשר צרפת מחולקת לחמישה מחוזות לצורך המבצע.
הספריות של "כל ישראל חברים" (כי"ח) והסמינר הרבני הצרפתי (SIF) היו יעד ראשי לביזה.
כי"ח בנה ספרייה חדשה בשנת 1937, ובה מגדל וחדר קריאה בגובה שמונה קומות, וכן 50,000 ספרים.
עד מרץ 1940, 647 ארגזי ספרים נלקחו מכי"ח ו-243 ארגזי ספרים נלקחו מ-SIF.
מרשימה של מבצע רוזנברג ממרץ 1941 עולה כי 81 ספריות נבזזו בפריס בלבד.
רשימה משלימה, מאוחרת יותר, כללה כ-30 ספריות נוספות של אוספים יהודיים, בונים חופשיים, סוציאליסטים ומהגרים.
"אלבומים אלה נוצרו על ידי צוות מבצע רוזנברג.
יחידה מיוחדת זו אורגנה בקיץ 1940 תחת מנהיג הרייך אלפרד רוזנברג, בתחילה לשם איסוף חומר פוליטי במדינות הכבושות לצורך ניצול "המאבק ביהדות ובבונים החופשיים".
מטה מבצע רוזנברג הקים את בסיס פעילותו בפריס ביולי 1940. ב-5 בנובמבר הטיל הרמן גרינג על מבצע רוזנברג את האחריות להחרמת אוספי אמנות יהודיים "חסרי בעלים".
ב-18 בנובמבר הורה היטלר על הבאת כל יצירות האמנות שהוחרמו לגרמניה והעמדתן לרשותו.
לפני המלחמה הייתה פריז שוק אמנות גדול, מהחשובים בעולם.
בה סחרו אספנים צרפתים, אירופיים ואמריקאים אמידים.
מתחילת המאה מיצבו עצמם סוחרים יהודיים כמיטב סוחרי האמנות והמומחים לאמנות.
הם החלו להשפיע על הטעם העולמי.
בין הסוחרים נכללו בני משפחת וילדנשטיין.
ז'ורז' וילנשטיין סחר ביצירותיהם של רבי האמנים הקלאסיים.
בני ברנהיים-ז'ן התמחו בציורי אימפרסיוניסטים וציירים פוסט-אימפרסיוניסטים.
בשנת 1901 פתחו את התערוכה הראשונה של ואן גוך.
פול רוזנברג, היה מייצגם של פבלו פיקאסו וז'ורז' בראק.
מבצע רוזנברג עסק במבצע בזיזת יצירות אמנות נרחב ומשוכלל בצרפת, חלק מתוכניתו הרחבה של היטלר לבזיזת אוצרות אמנות מעמים כבושים.
זמן קצר לאחר כיבוש צרפת בשנת 1940, התמקד הצבא הגרמני, ולאחר מכן מבצע רוזנברג, בהחרמת אוספי אמנות ידועים בבעלות יהודים, בהם משפחת רוטשילד, וייל-פיקאר (Veil-Picards), אלפונס קאן, ובני משפחת זליגמן.
על פי מסמכי מבצע רוזנברג משנת 1944, יצירות האמנות השדודות בצרפת הסתכמו ב-21,903 חפצים מ-203 אוספים.
5,009 פריטים הוחרמו מאוספי משפחת רוטשילד, 2,687 פריטים מאוסף דוד-וייל ו-1202 מאוסף אלפונס קאן.
לאחר המלחמה העריכו פקידים צרפתים כי שליש מכל יצירות האמנות שהיו בידיים פרטיות צרפתיות הוחרמו בידי הנאצים.
כל עבודות האמנות שנבזזו והוחרמו, נשלחו בתחילה במשאית לגלריה הלאומית ז'ה דה פום, שם העריכו היסטוריונים ומומחים את שווי היצירות, וצלמים, אנשי תחזוקה ואנשי מנהלה נאציים צילמו וארזו את "מוצרי התרבות נטולי הבעלים" לשם הובלה לגרמניה.
לשם המשלוח הראשון של עבודות אמנות מפריז לגרמניה נדרשו 30 קרונות רכבת.
נשלחו בעיקר ציורים מאוספי רוטשילד שנועדו למוזיאון הפיהרר המוזיאון האירופי לאמנות (EMoA) בלינץ שבאוסטריה.
בין חמישים ושלושה הציורים הראשונים שנשלחו להיטלר היה "האסטרונום" של יאן ורמיר מאוסף אדואר דה רוטשילד, ציור שנמצא היום במוזיאון הלובר בפריס.
כאשר אנשי מבצע רוזנברג בזזו וקטלגו את האוספים הצרפתיים, הם יצרו אלבומי תמונות המיועדים במיוחד לקנצלריית הרייך ולהיטלר, במאמץ לפרסם את הידיעה על עבודתם בצרפת ולספק קטלוג של פריטים מהם יכלו היטלר ואוצריו לבחור אוצרות אמנות עבור EMoA.
אלבומי תצלומים כאלה הוצגו בפני היטלר לרגל יום הולדתו ב-20 באפריל 1943 על ידי אלפרד רוזנברג.
אנשי מבצע רוזנברג הצהירו כי כמעט 100 כרכים כאלה נוצרו במהלך שנות הביזה האמנותית.
"הגסטפו תפס את הספריות של ארגוני הבונים החופשיים בצרפת.
הספרייה הלאומית של צרפת הצרפתית הגישה תביעה לספרים אלה, אך המילה האחרונה הייתה של הגרמנים.
אלה סירבו למסור אותם ואמרו שהחומר יישלח לגרמניה לצורכי לימוד.
כמו כן, נאמר כי הספרייה של כי"ח בפריז, בשווי מיליוני פרנק, נתפסה ונשלחה לגרמניה.
גרמנים קיבלו מלאי של כתבי יד, ספרים נדירים וחומרים דומים שנאגרו במקומות אחרים בצרפת, כביכול לשם שמירתם במהלך המלחמה.
גורמים רשמיים בגרמניה מפקחים מקרוב על ענף ההוצאה לאור בצרפת.
הם השתלטו גם על "בית הספרים הצרפתי", (Maison du Livre de Français), סוכנות יצוא הספרים החשובה ביותר בצרפת."
הכנסתה לגרמניה של "אמנות מנוונת" כביכול נאסרה על פי החוק הנאצי, וכך הוקצה לכך מתחם שנקרא 'חדר הקדושים' בז'ה דה פום.
חלק גדול מהיצירות בהן סחר פול רוזנברג וכן אוספו האישי הופקעו על ידי הנאצים.
בעקבות גזירה קודמת של יוזף גבלס לפיה יש למכור יצירות "אמנות מנוונת" אלו לשם השגת מטבע חוץ למימון בניית מוזיאון הפיהרר ולמימון המאמץ המלחמתי, מינה הרמן גרינג מספר סוחרים של מבצע רוזנברג, שתפקידם היה לפרק נכסים אלה ולהעביר את הכספים לאוסף האמנות האישי שלו.
יצירות שדודות שהוגדרו "אמנות מנוונת" נמכרו והועברו דרך שווייץ, וכך היה האוסף של רוזנברג מפוזר ברחבי אירופה.
עד היום לא אותרו כ-70 מציוריו, ובהם ציור צבעי המים הגדול של פיקאסו "עירומה על החוף", שצויר בפרובאנס בשנת 1923; שבע יצירות מאת אנרי מאטיס; ו"הדיוקן של גבריאל דיו" מאת אדגר דגה.
רבים מהספרים שהוסתרו על ידי הגרמנים נאספו לאחר המלחמה על ידי מדור המונומנטים, האמנויות היפות והארכיונים בממשל הצבאי האמריקני ונאספו במחסן אופנבך.
שם זוהו רבים מהאוספים הגדולים יותר והוחזרו לבעליהם.
בסוף 1948 "השיבו הצרפתים את הארכיונים של הבנק הפריזאי של האחים רוטשילד, ספריות ליבשוץ של פריז, הספרייה של כי"ח, הספרייה של בית הספר הרבני של פריז, ואת ספריית שינון (Bibliothèque de Chinon)."
לאחר כיבוש יוון באפריל 1941 הגיע צוות של מבצע רוזנברג ליוון.
יחידה מיוחדת בראשותו של ד"ר יוהנס פוהל, ראש אוסף היהדות בספרייה של מכון פרנקפורט, הגיעה לסלוניקי.
שם חתמו סוכני רוזנברג את אוספי הישיבה.
חברי הקהילה הצליחו להסתיר מהגרמנים רבים מהאוספים.
בספטמבר 1942 הגיע חוקר גרמני נוסף, אך גם הוא לא הביא לתוצאות או לתוספת לספריה בפרנקפורט.
לפני המלחמה הייתה יוון עשירה בספריות.
הספרייה הלאומית, שכללה את ספריות הציבור והאוניברסיטה באתונה, הכילה יותר מ-400,000 כרכים.
"דיווחים שהגיעו לרשויות אמריקאיות בקהיר סיפרו על הוצאת ספריות, מעבדות וסדנאות של אוניברסיטאות אתונה וסלוניקי...
על פי הדיווחים, חלק גדול מספריית אוניברסיטת אתונה אבד.
הספריות של שלוש מכללות אמריקאיות שימשו כדלק במערכת החימום המרכזית בה השתמשו הגרמנים."
"מבצע רוזנברג היה פעיל גם במערב.
לאחר כיבוש רומא בשנת 1943, קציני המבצע בדקו את תוכנן של שתי הספריות הגדולות בבית הכנסת הרומאי, ספריית הקהילה היהודית (Biblioteca della Comunità Israelitica) והקולג' הרבני האיטלקי (Collegio Rabbinico Italiano), שהכילו אוספים יוצאי דופן שנאספו במשך 2,000 שנות חיים יהודיים ברומא.
הם דרשו את קטלוגי הספריות.
ימים ספורים לפני הגירוש הראשון של יהודי רומא לאושוויץ הועמסו שתי רכבות שהוזמנו במיוחד בעשרת אלפים ספרים מהספריות הללו ולאחר מכן הוסעו למכון אלפרד רוזנברג בפרנקפורט."
"שתי ספריות ארכאולוגיות, ספריית הרציאנה להיסטוריה ואמנות, וספריית המכון הארכאולוגי הגרמני להיסטוריה, טופוגרפיה, אמנות ומנהגים של רומא העתיקה, הוצאו מרומא ונלקחו לגרמניה על ידי הנאצים.
בסוף המלחמה התגלו שני אוספי הספרייה בשני מכרות מלח אוסטריים ארוזים ב-1,985 ארגזי עץ.
אוסף הספרייה הגרמנית לא נפגע, אך חלק מאוסף הרציאנה וקטלוג הכרטיסים נפגעו ממים כאשר חלק מהמכרה הוצף.
הם הוחזרו לרומא, שם הפכו לחלק מהגלריה לאמנות מודרנית, שם טופלו על ידי האיחוד הבינלאומי החדש לחקר ארכאולוגיה, אמנות והיסטוריה ברומא."
לאחר המלחמה זוהו רבים מהאוספים הגדולים שנבזזו מאיטליה על ידי שירות המונומנטים, האמנויות והארכיונים של הממשל הצבאי האמריקני והוחזרו לבעליהם.
אוספי הקולג' הרבני האיטלקי, המכון להיסטוריה של האמנות (Kunsthistorisches Institut in Florenz) בפירנצה, והספרייה ההיסטורית הגרמנית ברומא (Deutsche Historische Bibliothek Rom) הוחזרו כולם לבעליהם באיטליה, אם כי לא כולם היו שלמים.
"שני האוספים האחרונים נתפסו על ידי היטלר מתוך כוונה להקימם מחדש בגרמניה."
בווילנה הקים מבצע רוזנברג נקודת איסוף עבור ספרים ונכסים מליטא.
ד"ר גוטהרד ממטה ברלין הגיע באוגוסט 1941 והחל לבזוז את ספריית שטראשון.
הוא גייס שני אסירי גסטפו, ביניהם א' י' גולדשמידט, ספרן של האגודה ההיספנית-אתנוגרפית, שהתאבד כדי לא לסייע לביזת הספריות.
ד"ר יוהנס פוהל הופיע בינואר 1942 והורה להפוך את וילנה לנקודת איסוף אזורית ולהתרכז במכון "ייווא".
חומרים הובאו מאוספים פרטיים מקובנה, שאולאי, מריאמפולה, וולוז'ין ועיירות אחרות, וכללו ספרים ממעל 300 בתי כנסת וספריות אישיות.
שאר החומרים רוכזו כדי למנוע עלויות אחסון והובלה, וכדי למכרם ברווח כלשהו.
באירוע אחד היו מעורבים עוזריו של ד"ר פוהל בהשלכת חמישה ארגזים של ספרים נדירים כדי לפנות מקום למשלוח לא חוקי של חזירים.
מבצע רוזנברג יוצג בהולנד על ידי משרד באמסטרדם.
בשנת 1940 החרים מטה המבצע את כל הרכוש השייך לבונים החופשיים, ביניהם ביבליוטקה קלוסיאנה (Biblioteca Klossiana) המפורסמת.
ספרייה זו נקנתה על ידי הדוכס היינריך, בעלה של המלכה וילהלמינה מהולנד, והוא העניק אותה לבונים החופשיים.
אוסף זה כלל אינקונבולה חשובה וספרים על תורת הנסתר, שהיו יחידים מסוגם בהולנד.
ספריית המכון הבינלאומי להיסטוריה חברתית באמסטרדם נסגרה ומבצע רוזנברג השתלט על הבניין לצורך שיכון משרדיו.
ביולי 1940 הוחרמו אוסף העיתונים של המכון והספרייה ובה כ-160,000 כרכים.
עקב ויכוח על יעדם הסופי נשמרו החומרים באמסטרדם עד חורף 1944, אז הועברו לגרמניה באחת עשרה אוניות.
הארכיונים הבינלאומיים של תנועת הנשים, שהוקמה באמסטרדם בשנת 1935, איבדו את אוספיהם לאחר שהמכון נסגר על ידי משטרת הביטחון ביוני 1940. באוגוסט 1942 הועברו לברלין 499 ארגזים שהכילו ספרים וארכיונים שנלקחו, בין היתר, מסוחרי ספרים יהודיים עתיקים ומחברות תיאוסופיות."
מרבית הרכוש היהודי שנבזז, ובמיוחד ספרים, נשלח למכון לחקר השאלה היהודית בפרנקפורט.
המכון, שהוקם במרץ 1941, שימש כספריית המחקר המרכזית של בית הספר הגבוה של המפלגה הנאצית.
כמה ממכוני המחקר האחרים שקיבלו ספרים שנבזזו כללו את "המכון לביולוגיה ולחקר הגזע" (Institut für Biologie und Rassenlehre) בשטוטגרט, "המכון למדעי הדתות" ( Institut für Religionswissenschaft) ו"המכון לחקר הפולקלור הגרמני"(Institut für Deutsche Volkskunde).
בהולנד, שם נבזזה הספרייה של זליגמן, נהנה מבצע רוזנברג ממונופול על החרמת אוצרות תרבות בין 1940 ל-1944. נתפסו ספרים רבים, שערכם מוערך בין שלושים לארבעים מיליון רייכסמארקים.
עם זאת, לא כל הספרים האלה נשלחו למכוני המחקר של מבצע רוזנברג.
אוספים מסוימים, כולל אוסף זליגמן, נשלחו לסוכנויות נאציות אחרות, כמו המשרד הראשי לביטחון הרייך בברלין.
המשרד הראשי לביטחון הרייך התעניין באופן ספציפי במידע על אלה שנתפסו כאויבי הממשלה.
בהתאם לכך, המשרד הראשי לביטחון הרייך בברלין קיבל חומרי ספריה וארכיון הנוגעים ל"אויבים"- היהודים.
משרד שבע של המשרד הראשי לביטחון הרייך שהתמחה במחקר אידאולוגי, הקים מרכז להערכת מסמכים שנבזזו.
באוגוסט 1943 הכיל המרכז יותר מ-500,000 כרכים מקוטלגים.
מרבית החומרים היהודיים שנאספו על ידי משרד שבע התייחסו לקבוצות ציוניות, סוכנויות הצלה, קהילות וארגוני תרבות.
כמו כן נאספו חומרים הנוגעים למנהיגים פוליטיים, כלכליים, תרבותיים ואינטלקטואליים יהודיים.
המשרד הראשי לביטחון הרייך התעניין בזליגמן, שהקים את Genootschap voor Joodsche Wetenschap in Nederland (החברה למדע היהדות בהולנד) וכיהן כנשיא ההסתדרות הציונית ההולנדית.
באוגוסט 1943 הפכה הספרייה לחלק ממרכז הספרייה והמרכז הארכיוני של משרד שבע.
בנורווגיה הרסו הגרמנים 150 ספריות בתי ספר ו-50 ספריות ציבוריות.
מרבית הספריות הללו היו במחוז פינמרק, שם היה הרס נרחב במהלך פינוי כוחות הצבא הגרמני.
הנורווגים לא שרפו את יצירות התעמולה הגרמניות שמילאו את מדפיהן עם החרמת הספרים הנורווגיים המקוריים.
הם נשמרו למחקר תקופת הכיבוש הגרמני.
"כבר מראשית הקמתה של ספריית קרקוב (Staatsbibliothek Krakau) הוקדשה חשיבות מיוחדת לחומרים הקשורים למדעי הטבע, מתמטיקה, גאוגרפיה ורפואה.
בשנת הכספים 1940–1941 סכום הכסף שהוצא לרכישות ספרים היה גבוה במפתיע." הגרמנים הכירו בערך האוסף המדעי של ספריית קרקוב, ומשנת 1941 עד 1944 נלקחו בהשאלה 35,599 ספרים על ידי 2,621 מהם, רובם עובדי מדינה גרמנים ואנשי צבא.
אזרחים פולנים לא הורשו לגשת לספריה במהלך הכיבוש.
גוסטב אב , המשגיח הגרמני על הספריות, החליט לשלוח חלק גדול מהאוסף לגרמניה בשנת 1944 - כ-25,000 כרכים.
"ספרנים [פולנים] המופקדים על מלאכת מילוי הארגזים בספרים, ניסו לחבל בהוראותיו של אב.
הם החביאו מספר גדול של ספרים ודחסו בתיבות עיתונים ישנים במקום ספרים.
למרות המאמצים ההרואיים הללו להצלת האוסף, עדיין הצליחו הגרמנים לשלוח מספר רב של ספרים לאדלסדורף (אדלין) בשלזיה.
אחרי המלחמה הספרייה הצליחה להשיב את מרבית הספרים שפינה אב מהספרייה." במלחמה שימש חדר הקריאה הראשי כמגורי שינה לחיילים גרמנים, וחלקים אחרים בספריה שימשו כבית חולים לגרמנים.
מתוך פרנקפורטר צייטונג, 28 במרץ 1941: "מבחינתנו זה עניין של גאווה מיוחדת להרוס את הישיבה שנודעה בתור הגדולה בפולין...
זרקנו מהבניין את הספרייה התלמודית הגדולה והעברנו אותה בעגלה לשוק.
יהודי לובלין התאספו סביב ובכו.
זימנו להקה צבאית, וצעקות השמחה של החיילים השתיקו את קולות זעקתם של היהודים."
אנשי מבצע רוזנברג ניסו להעביר אוספים סובייטיים לברלין במהלך הנסיגה מברית המועצות.
הם "נאלצו לנטוש את משרדיהם לפני שהשלימו את הוצאת החומרים העומדים לרשותם בגלל חוסר בשטחי העמסה ועקב מטחי ירי בלתי פוסקים מעל לראשם, על ידי הארטילריה הגרמנית, שנמצאת במרכז העיר [קייב].
ובכל זאת, הם הצליחו להעביר גם את 9,279 ציוריהם וגם חומרים פרהיסטוריים שהגיעו מחרקוב, ספרייה וריהוט משרדי, וחומרים שנאספו על ידי מחלקת ההחרמות - כעשרת אלפים ספרים וכמעט מאה ארגזים של ציורים, מסמכים וארכיונים בולשביקיים..."
בפתק שרשם ויאצ'סלב מולוטוב ב-27 באפריל 1942, פתק שהוצג בפני בית הדין הצבאי הבינלאומי, נרשם כי הגרמנים שרפו את הספרייה של 40,000 כרכים השייכת לאחת הספריות החקלאיות הוותיקות ביותר בברית המועצות, תחנת הברירה שתילוב ברובע אוריול.
ההצהרה הבאה הוגשה לבית הדין הצבאי הבינלאומי: "לא היה גבול לחילול שביצעו הוונדלים ההיטלריים באנדרטאות ובבתים המייצגים את ההיסטוריה, התרבות והאמנות האוקראינית.
כדוגמה לניסיונות הבלתי פוסקים להשפיל את כבודו הלאומי של העם האוקראיני, די אם נזכיר כי לאחר שבזזו את ספריית קורולנקו בחרקוב, השתמשו הכובשים בספרים כמרצפות לרחוב הבוצי על מנת להקל על מעבר כלי רכב ממונעים."
כתוצאה מהפלישה הגרמנית נגרם נזק כבד לספריות רוסיות.
ההערכה היא כי למעלה ממאה מיליון ספרים נהרסו, בעיקר מספריות ציבוריות.
"בפסקוב הוצאו 1,026 ספרי כנסייה מהקרמלין (המבצר), כולל כתבי יד מהמאה ה-16 עד ה-18, וספרים מודפסים מהמאה ה-17. כמעט 35,000 כרכים הוחרמו מהמכון הפדגוגי של פסקוב, כולל 25,000 יצירות של מלומדים רוסים.
בנובגורוד, הספרייה של המוזיאון ההיסטורי ש"נעקרה", הכילה כתבי עת נדירים ...
הספרים שהוחרמו כללו מהדורות של וולטר משנת 1785 וז'אן-ז'אק רוסו משנת 1796. בסך הכל הוחרמו 35,000 כרכים.
ספרי ארכאולוגיה ייחודיים, בהם 51 ספרים על תולדות רוסיה העתיקה, הוצאו מספריית נובגורוד עבור הפרופסור הגרמני אנגל.
פרסומים על אתנולוגיה הועברו לפרופ' תיל (Thiele) ...
זונדרקומנדו קינסנברג הנזכר לעיל היה פעיל בהוצאת תוכניהן של ספריות הצארים מפרברי לנינגרד ותכני המוזיאונים והספריות מרוסטוב על הדון וטאגאנרוג.
זונדרקומנדו קינסנברג מסר ספרים למבצע רוזנברג, לסניף הראשי של המשרד הראשי לביטחון הרייך, לשירות הגאוגרפי של משרד החוץ, לספריית המדינה, לסמינר ללימודים סלאביים, ולספרייה הכלכלית של הרמן גרינג."
ההערכה היא כי גרמניה הנאצית בזזה במהלך המלחמה שלושה מיליון ספרים.
מתוכם יותר ממיליון התגלו על ידי הכוחות האמריקניים בהונגן שבמדינת הסן במאי 1945. הספרים הועברו לשם מפרנקפורט בראשית 1944 כאשר הפצצת בעלות הברית על העיר איימה על האוסף, והועברו חזרה לספריית רוטשילד לשעבר לצורך קטלוג.
אנשי מבצע רוזנברג לבשו מדים ואורגנו באופן היררכי, עם סימני דרגות על צווארון.
הסימנים היו בצבע אדום בוהק עבור ההנהגה והצוות המיוחד בברלין ובצבע בורדו עבור צוותים אחרים ואנשי צוות מיוחדים.
על השרוול השמאלי התחתון הייתה כותרת שרוול עם הטקסט "Einsatzstab RR".
החרמת רכוש נעשתה על ידי עובדים ידניים מקומיים שהיו מועסקים במדינות הכבושות.
הם לא לבשו מדים, אך ענדו סרטי זרוע עם הכיתוב "Im Dienst der Einsatzstabes RR".
מבצע רוח קיץ היה מבצע צבאי בלבנון, שנערך על ידי גדוד הנח"ל המוצנח ב-1986.
לאחר שחזבאללה תקף בהצלחה את מוצב ריחן, אותו החזיק באותה עת צד"ל, יזם פיקוד הצפון פעולת גמול מהירה.
המשימה הוטלה על חטיבת הצנחנים בפיקוד אל"ם שאול מופז.
גדוד הנח"ל המוצנח, עליו פיקד סא"ל ישראל זיו, הוקפץ מאימון ברמת הגולן וצעד לקרבת העיירה מיידון שבדרום לבנון, ששימש בסיס פעילות מרכזי לחזבאללה.
כוחות הגדוד נפרסו בלילה בשטח בסדרת מארבים, ובבוקר פתחו באש נק"ל, בסיוע מרגמות 125 מ"מ לעבר חוליות מחבלים שזיהו בשטח וכן הכווינו לעברן מסוקי קרב.
הגדוד פגע במחבלים רבים, אולם בתחקיר שלאחר המבצע הודה פיקוד הצפון כי הופתע ממאחז החזבאללה שאותר בשטח.
מבצע שועל כסוף (בפינית: Hopeakettu, בגרמנית: Silberfuchs), אשר התרחש בין יוני לנובמבר 1941 היה ניסיון כושל של כוחות פינים וגרמנים לכבוש את עיר הנמל הסובייטית מורמנסק במסגרת מלחמת ההמשך, החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה.
כוחות הצבא האדום וכוחות בריטים עצרו את הפלישה הפינו-גרמנית ומורמנסק נותרה אחת מנמלי השיירות הארקטיות החשובים ביותר של בעלות הברית בהמשך המלחמה.