tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך 28 השנים שבמהלכן שימשה כעורכת דין ייצגה מתנגדים של האפרטהייד, השתתפה בחשיפת עדויות על עינויים על ידי הממשל והיחס הירוד כלפי עצורים על רקע פוליטי.
ב-1973 הצליחה להבטיח לאסירים ברובן איילנד לרבות נלסון מנדלה את הזכות להיפגש עם עורך דין.
היא הייתה פעילה למען זכויות נשים וחברה במועצה הלאומית לנשים של דרום אפריקה.
הייתה בין הפעילים שהצליחו להכניס לחוקת דרום אפריקה איסור על אפליה מטעמי גזע, דת ונטייה מינית.
בשנת 1995 מינה הנשיא מנדלה את פילאי לשופטת הלא-לבנה הראשונה בבית המשפט הגבוה (High Court) של דרום אפריקה.
כהונת פילאי כשופטת בארצה הייתה קצרה, שכן כבר ב-1995 היא נבחרה על ידי העצרת הכללית של האו"ם לכהן כשופטת בבית הדין הבינלאומי הפלילי לרואנדה.
היא כיהנה בו במשך שמונה שנים, עד 2003; בארבע השנים הראשונות הייתה האישה היחידה בין שופטי בית הדין.
בשנים 1999-2003 כיהנה כנשיאת בית הדין.
בשנת 2003 הייתה פילאי בין השופטים הראשונים שנבחרו לכהן בבית הדין הפלילי הבינלאומי, לתקופה של שש שנים.
היא הוצבה במדור הערעורים של בית הדין.
באותה שנה הייתה הכלה הראשונה של פרס גרובר לזכויות נשים.
בשנת 2008, לפני תום תקופת כהונתה בבית הדין הפלילי הבינלאומי, היא פרשה ממנו לאחר שמונתה על ידי עצרת האו"ם לנציבת האו"ם לזכויות האדם.
מועמדותה הוצעה על ידי המזכ"ל באן קי-מון.
ארצות הברית התנגדה בתחילה למועמדותה בשל עמדותיה בנושאים שונים, לרבות הפלות, אך הסירה את התנגדותה בהמשך.
פילאי מונתה כנציבה לתקופה של ארבע שנים, ובשנת 2012 הוארכה כהונתה בשנתיים נוספות.
היא סיימה את כהונתה כנציבה בספטמבר 2014.
לפילאי הוענקו תוארי כבוד מטעם מספר אוניברסיטאות בארצות הברית ובבריטניה.
בשנת 2009 דירג אותה מגזין פורבס במקום ה-64 בדירוג מאה הנשים החזקות בעולם.
ביקורת הועלתה כנגד עמדותיה והתבטאויותיה של כנציבה, בטענה שהיא נוהגת באופן בלתי צודק ומוטה ביחס לנושאים שונים, לרבות היחס לישראל בהקשר של הפרת זכויות אדם.
ואף נטען שהיא מובילה מדיניות הדה-לגיטימציה של ישראל של מועצת זכויות האדם של האו"ם.
בעבר ביקרה את הסיוע האמריקאי לישראל וקבעה כי לעזתים לא ניתנה שום הגנה שדומה למערכת כיפת ברזל.
בין היתר ב-2020 חתמה פילאי על עצומה שמגדירה את ישראל כמדינת אפרטהייד, וכן על עצומה נוספת, שקוראת ל"סנקציות נגד מדינת האפרטהייד ישראל".
בנוסף, היא אישרה את מינויו של ריצ'רד פאלק, שנחשב לביקורתי כלפי ישראל, לשליח המיוחד לענייני פלסטינים, ואישרה את קיומה של ועידת האו"ם נגד הגזענות (2009) בה השתתף נשיא איראן לשעבר מחמוד אחמדינז'אד.
ארגון UN Watch שלח תלונה מפורטת לאו"ם בפברואר 2022, בנוגע לעמדתה האנטי-ישראלית של פילאי.
פילאי הייתה בין היוזמים של ארבע ועדות חקירה שונות שהתמקדו בישראל, והייתה אחראית על פרסום דו"ח גולדסטון שמתח ביקורת חריפה על פעילות צה"ל במבצע עופרת יצוקה והאשים את ישראל בהפרת דיני המלחמה.
אחרי מבצע מבצע שומר החומות פרסמה דו"ח שהאשים את ישראל בפשעי מלחמה, ובעת הגשת הדו"ח אמרה בנאומה כי "הכיבוש הישראלי לא חוקי, וכולל אלמנטים של פשעים נגד האנושות".
ישראל לא שיתפה פעולה עם האו"ם בכתיבת הדו"ח.
ביוני 2024, בעקבות מלחמת חרבות ברזל, חיברה דו"ח עבור מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם המאשים את ישראל ואת חמאס בביצוע פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
גם כאן ישראל לא שיתפה פעולה בכתיבת הדו"ח.
כיון שלדברי דובר משרד החוץ זהו "גוף אנטי-ישראלי ואנטישמי".
בשנת 2020 אחרי אגודת האו"ם בגרמניה תכננה להעניק פרס לפילאי, בעקבות ביקורת קשה, מצד גורמים ישראליים שהאשימו אותה באנטישמיות, ביטלה עריית ברלין את טקס קבלת הפרס.
כמו כן בשנת 2023 קיבלה פרס על ידי הסניף האמריקאי של איגוד המשפט הבין-לאומי וכ-30 ארגונים יהודיים בארצות הברית חתמו על מכתב להחרים את הפרס.
נאוה הראל-שושני (נולדה ב-16 ביוני 1951) היא אמנית בינתחומית ואוצרת ישראלית.
עוסקת בפיסול בטכניקה מעורבת, בעבודות רדי מייד וכן בעבודות דיגיטליות ובווידאו.
הציגה בתערוכות יחיד וקבוצתיות, בעיקר בישראל.
פסלי חוץ שלה נמצאים ב"פארק המחצבות" בכרמיאל, ב'מרכז הרפואי החדש' בעמק הירדן, ובמושב אלמגור.
נאוה הראל-שושני נולדה בשנת 1951 בכפר סבא, שלוש שנים לאחר הולדת אחיה הבכור, דובי הראל, היום אמן ובעבר מדען מחשבים.
נשואה לגדעון שושני ואם לשלוש בנות.
בת לאלה קובלנוב (שהייתה בתם של יקירי ירושלים לולה קובלנוב והמהפכן אברש'ה קובלנוב, שנמלט ממוסקבה כשהייתה תינוקת) ונתן (המבורגר) הראל, אחיו התאום של יוסי הראל שהיה מוכר כמפקד אוניית המעפילים אקסודוס.
לאחר שירות בצבא (מודיעין), כולל שנה בקבע בסיני, עברה לאלמגור, מושב עובדים בעמק הירדן.
עבדה 16 שנים במלונאות, רובן כמנהלת מחלקות קבלה והזמנות, ובמקביל למדה אמנות במכון לאמנויות בתל חי ובסדנאות של אמנים שונים ועסקה בכך ככל שהתאפשר לה, עד שהתפנתה להפוך את האמנות לציר המרכזי בחייה המקצועיים.
בשנת 2004 ייסדה את הגלריה לאמנות בבית יגאל אלון שבגינוסר, והייתה המנהלת והאוצרת שלה עד שנסגרה בסוף 2015. לאחר שהנהלה חדשה של המקום שינתה את ייעודה.
כיום אוצרת עצמאית, יועצת ומלווה בהתנדבות את צוות גלריות מחניים.
חיה ויוצרת באלמגור גם כיום.
עבודותיה משנות ה-10 של המאה ה-21 הן תגובה למציאות הפוליטית והחברתית, תוך התייחסות לתכונות האנושיות המאפשרות את אותה מציאות.
העבודות עשויות בעיקר מהכלאה וצירוף חומרים וחפצים מן המוכן (רדי מייד) והחל מ-2016 גם עבודות דיגיטליות ועיטור בחומרים וברקמה על גבי צילומים.
הראל-שושני פיתחה שפה של דימויים חזותיים ורעיוניים, רובם אירוניים.
"השימוש באבסורד בוחן רעיונות ומצבים מזוויות בלתי שגרתיות, לפעמים הומוריסטיות, המגלות נקודת ראות חדשה".
הראל-שושני נוגעת גם בצד האנושי והפגיע של האדם ומפנה את המבט לזיכרון אישי או קולקטיבי, למערכות יחסים, לחרדה מאובדן, לזיקנה, לאימהוּת ולהורות.
על תערוכתה הראשונה בנושא זיקנה נכתב שהיא "מגרדת עצב פתוח, מתארת סוף קשה וידוע מראש, אבל היותה שזורה בנימי אהבה, בקולה של זוגיות, מאפשרים מעט הקלה למתבונן".
הבחירות של הראל-שושני בדימויים לקוחות מתוך עולם תרבותי עשיר בעל מקורות בתוך שדה האמנות ומחוצה לו.
הראל - שושני נותנת ביטוי בעבודותיה לטקסטים ודימויים יהודיים, ישראליים ובינלאומיים.
כך השתמשה בסדרה שעוסקת בדיון בחיים בישראל, יהודים לצד ערבים, בצמח הצבר.
השימוש בדימוי של הצבר באמנות, בעיקר בציור, הוא אחת מאבני היסוד של השיח הציבורי המקומי.
הרבה אמנים פלסטינים וישראלים אימצו את הדימוי כדי לדון באותנטיות ובזכות ההיסטורית על הארץ.
הראל-שושני משתמשת בחלק מהעבודות בעלי הצמח עצמו (עבודות מתכלות) ולוקחת את הדיון למקומות חדשים ועכשוויים, במקום להתעסק בלעומתיות, ובניכוס של המקום לאחת משתי הקבוצות.
הראל-שושני מציעה דיון מקרב, שמציג את הצבר כמקום משותף, מקום מפגש שיכול לכלול ולאפשר חיים בצוותא; חיים שבהם כל אחת מהקבוצות מביאה ערך מוסף ובכך כולם יוצאים נשכרים מההעשרה ההדדית.
"הצבר הוא הדימוי המייצג עבורי את תושבי הארץ הזו, יהודים וערבים.
שני עמים שמצויים בקונפליקט קיומי עמוק, כואב ובלתי פתור.
זה נושא שאני חיה אותו, שחיי מושפעים ממנו מאד ולפיכך העיסוק בו באמצעות האמנות שלי הוא בלתי נמנע.
עליו של הצבר דוקרניים, פירותיו מתוקים ועמידותו גבוהה – ייצוג ראוי לשני עמים שלולא עיקשותם יכול היה המזרח התיכון להיות גן עדן.
שיחיו משמשים למשוכות בלתי עבירות, חוסמות, מגדירות גבולות.
ככזה הוא מתאים לייצוג הקונפליקט בו שרויים שני העמים."
ב-2016 החלה להתגבש הסדרה "בכי תמרורים", של עבודות דיגיטליות שטיפלו בתמרורי אזהרה.
"מדובר במניפולציה שאני מבצעת באמצעים דיגיטליים על תמרורי דרך, בעיקר כאלה שבאים להתריע.
אני מתערבת בתוכן של התמרור, משבשת אותו, משנה ומחליפה, כך שיביע את הלך הרוח והדעות שלי עצמי, בעיקר בתחום הפוליטי-חברתי.
לעיתים מביאה גם תוכן פרובוקטיבי שתפקידו לנער וליצור טלטלה, לזמן חשיבה נוספת אודות המצב החברתי והפוליטי בארץ" (נאוה הראל-שושני).
מציאות מטופלת (Reality Touch-up) היה גוף עבודות חדש, שהחל להתרקם ב-2017, אשר מורכב ברובו (אך לא כולו) מצילומים של האקטיביסטית תמר פליישמן (Tamar Fleishman), שהודפסו על גבי קנבס ועוטרו באמצעות רקמה ופריטי נוי שונים.
אלה צולמו ברובם בשטחים הכבושים, בעיקר במחסום קלנדיה, ומכילים תכנים קשים.
"ניסיתי לרכך, לברוא מציאות חדשה, לכאורה, באמצעות הוספת שכבות של צבע וחום למציאות קרה וקודרת של עם שאיבד את זכויותיו הבסיסיות.
אך החשוב מכל - באמצעות הייפוי והקישוט אני מנסה ליצור מעין 'מלכודת דבש', כזו שתצוד גם את עיני האנשים שמתעלמים או לא מודעים; שתגרום להם לראות - מבעד לתפאורה הססגונית שהוספתי - את הדיכוי, החורבן, ההשפלה והאומללות שיצר הכיבוש" (נאוה ה.ש).
"נאוה הראל-שושני, אמנית בעלת מודעות גבוהה לצדק, שוויון ודמוקרטיה עבור כל תושבי ארצנו הקטנה, שאדמותיה מהוות מוקד מחלוקת ומאבק מאז הקמתה.
ערכי מגילת העצמאות, יסודות החירות, הצדק והשלום הם נר לרגליה.
שוויון חברתי לכולם ללא הבדלי דת, גזע ומין, חופש דת, מצפון ולשון הם הכוח המניע את יצירתה, בה היא מביעה את תחושותיה, דעותיה ותגובותיה".
(נוגה מגדל אוצרת התערוכה "הכל דבש!" בגלריה ע"ש אפטר במעלות-תרשיחא.
1999-2000 - אורנים, המכון לאמנות - סדנת אמן עם ורדה יתום
2004-2005 - לימודי אוצרות עם תמי כץ-פרימן בסדנת הקיבוץ
2006 - לימודי אוצרות, המשך, עם ד"ר דליה מנור בסדנת הקיבוץ
2007 - אורנים, לימודי המשך לאמנים עצמאים - תוכנית מיוחדת עם גליה בר-אור וגל וינשטיין.
2006 - "עיןתחתעיןתחתעין", גלריה גרוס, תל אביב, אוצרת: נעמי שלו
2008 - "ככה לא!", גלריה דנון, תל אביב, אוצרות: אירית לוין ודליה דנון
2009 - "זוג כנפיים וחתול בחלון", בית גבריאל בכנרת, תערוכה זוגית עם דובי הראל, אוצר: סלו שאול
2013 - "רֶדִימֵייד שְמֶדִימֵייד", גלריה 121, תל אביב, תערוכה זוגית עם דובי הראל, אוצרת: ליאור שטיינר
2014 - "Ready Mayday" גלריה מחניים, תערוכה זוגית עם דובי הראל, אוצר: סלו שאול
2018 - "יורדים לרחוב" גלריה בנימין, תל אביב, תערוגה זוגית עם עיסאם דראושה, אוצר: פריד אבו שקרה.
2018 "מציאות תפורה" – הגלריה העירונית לאמנות, בית גורדון-לונדון, ראשון לציון.
תערוכת יחיד במסגרת "אָמָּנְאוצֵר", אשכול של 3 תערוכות יחיד.
אוצרים: אפי גן ודורון פישביין.
2019 "נפקדים", בית האמנים ע"ש זריצקי תל אביב.
תערוכה זוגית עם רונית שלו.
2005 - "מחסום", גלריה עירונית תמרה.
2006 - "חותם בחומר", סימפוזיון הקרמיקה והקליגרפיה 2006, הגלריה לאמנות אום אל-פחם.
2008 - "אדמה", תערוכת נושא ל-3 אמנים (עם סלו שאול ויגאל מירון).
גלריה מחניים, בשיתוף עם גלריית הקיבוץ והגלריות הקיבוציות במיזם "נלבישך שלמת בטון ומלט".
2009 - "חיבורים", תערוכת החג של החגים בוואדי ניסנאס.
אוצרים: עבד עאבדי ואורנה בן שטרית
קיבוץ יפעת, אוצרת: מיכל שכנאי
2011 - "נייר עבודה בעיניים", גלריה 121 תל אביב, אוצרת: אורנה אורן יזרעאלי
2011 - "הצד האפל של הירח", גלריה מחניים
2012 - "חללי זיכרון", בית קנר גלריה עירונית ראשון לציון, אוצרת: מיכל שכנאי
2013 - "יופיו של הצער", תערוכת נושא ל-3 אמניות (מרב סודאי ורונית שלו) הגלריה לאמנות מרכז ההנצחה, טבעון, אוצרת: טלי כהן גרבוז
2013 - "סוף ידוע מראש", גלריה P8, תל אביב, אוצרים: אורה ראובן ושמעון לב
2013 - "אמנות הספר", גלריה ע"ש אפטר-ברר, מעלות, אוצרת: נוגה מגדל
2014 - "אבני שפה", הגלריה העירונית בית קנר ראשון לציון, אוצרת: אפי גן
2014 - "רוך וקושי", גלריה P8 תל אביב, אוצרים: שגיא רפאל ואורה ראובן
מקום לאמנות (קריית המלאכה, תל אביב).
2016 - צבע טרי 8", עם אמני הגלריה לאמנות מודרנית, נצרת.
2017 - "50 ח'מסין" מרכז האמנות המשותף גבעת חביבה.
גלריות אגריפס 12 ומרי, ירושלים.
אוצרות: נעמי טנהאוזר וריטה מנדס-פלור
2019 "אפילו העצים מדממים", מוזיאון על התפר, ירושלים.
בין השנים 2004 עד 2015 מיסדה והייתה אוצרת הגלריה לאמנות בבית יגאל אלון השוכן בקיבוץ גינוסר לחוף הכנרת.
לקראת סוף 2015 הגלריה נסגרה לאחר ששינתה את ייעודה.
תערוכות נבחרות בגלריה לאמנות, בית יגאל אלון, גינוסר
2004 - "מקום כואב": יגאל מירון, סלו שאול, מרוות עיסא
2007 - "ללכוד את האור": יפתח בלסקי, מלכה ענבל, אנטוניו מטורוסה, "שכנים": פריד אבו שקרה Farid Abu shakra, עדי בן-חורין, איליא בעיני, אחמד כנעאן Ahmad Canan, נוואל נפאע, עבד עאבדי (Abed Aabdi), אסד עזי, מרוות עיסא, נעים עריידי, מיקי קרצמן, סלו שאול Salo Saul
2008 - שמואל כץ: "הפנקס פתוח והיד רושמת", דליה מאירי: "משחק הכדור"
2010 - יעל בלבן: "תשוקת הריזום", ישראל רבינוביץ: "מעבר לזמן"
2011 - דינה הופמן: "ראיתי את מגדלנה שטה", אנה פסטרנק: "ברגליים יחפות"
2012 - ג'וזיאן ונונו: "הריק כמשל", ראניה עקל: "היעדר", רונית שלו: "Have you seen me ?"
2012 - יאיר גרבוז: "מתוך הסדרה: לא הייתי בהודו"
2015 - יגאל מירון: "דוגית שטה", טלי בלומנאו: "סערה", יעל קדם: "מים רבים"
2015 - אורנה אורן יזרעאלי: "סיפור מסגרת", ליאת לבני: "בנבכי הנייר", אמירה זיאן Amira Ziyan: "לדעת ספר"
באמנות של הראל-שושני יש חזרתיות המזקקת את המסר.
הפיוטיות הצורנית והרעיונית הופכת לביקורת נוקבת רוויה בהומור.
הרוגטקה מקבלת תלבושות ומשמעויות הלקוחות מזירת הציבוריות הישראלית על כל גווניה.
הראל-שושני: "מרכיב דומיננטי בעבודות המחאה שלי הן הרוגטקות.
כלי נשק שלכאורה איננו קטלני, אך ההיסטוריה שלנו מלמדת כי ביכולתו לשנות גורלות".
הראל-שושני מפקיעה את האיום והנטייה לאלימות ופוגעניות מהמקומות הצפויים, ומכוונת אזהרה חוצה מגזרים ומגדרים.
הרגישות לשפה מתבטאת בנתינת השמות לעבודות ומזכה אותן בנדבך נוסף.
נאוה כורש (נולדה ב-22 בנובמבר 1950) היא ציירת ופסלת ישראלית.
כורש נולדה והתחנכה בחיפה, עברה בבגרותה לתל אביב שם העבירה את רוב שנותיה ושנות יצירתה.
בוגרת לימודי אומנות במכון אבני ביפו וב-New School בניו יורק שבארצות הברית.
עבודותיה השתתפו והופיעו בתערוכות שונות בישראל ובעולם ויצירותיה נרכשו לאוספים מוכרים בבלגיה, בניו-יורק ובלוס אנג'לס.
הייתה נשואה למחזאי חנוך לוין, ממנו התגרשה, ולהם בן, לפני נישואיה ללוין הייתה בת זוגו של .
ציור בצבעי שמן ואקריליק על-גבי קנבס
פסל "אייכה" שתמונתו מופיעה על שער הספר "האיש עם המיתוס באמצע", ספר שמאגד מאמרים על יצירתו של חנוך לוין.
'זיקפות מעופפות' - שמן על בד צרפתי, חתום, מידות: 24X16 - נמכרה תמורת 25$
נאווית הפסים (שם מדעי: Aphanius fasciatus) הוא דג שוכן קרקעית אנדמי לשפכי נחלים לאורך חופי האגן המזרחי של הים התיכון באזורים בעלי מליחות משתנה.
אורכו כ-60 מ"מ, גופו אפור מפוספס בפסים בהירים, אצל הזכרים הזנב מפוספס בפסים שחורים.
בעונת הרבייה נוצרים זיווגים זמניים בין זכר אחד השומר על נחלתו לבין נקבות אחדות המטילות ביצים בודדות או אשכולות ביצים המודבקות לאבנים ולצמחייה התת-המימית.
תזונתה של נאווית הפסים מורכבת מזחלים של חרקי מים, סרטנים, ושאר יצורים ימיים זעירים ולעיתים ניזונה גם מצמחייה תת-מימית.
הדג בדרך כלל אינו מתרחק ממקום משכנו ולפיכך נוצרה פרגמנטציה של אוכלוסיות דגים מבודדות לאורך החופים.
נראה כי המגע בין אוכלוסיית הדגים המבודדות מתרחש באקראי בעקבות גשמים מרובים או שיטפונות הגורמות להיסחפותם של הדגים לשפכי נחלים סמוכים.
בישראל נמצאת בסכנת הכחדה חמורה.
נָאוָה ברק-זינגר (נולדה ב-8 באפריל 1947) היא אשת חינוך ופעילה חברתית ישראלית.
נשיאת עמותת עלם, ומשמשת בתפקידים ציבוריים נוספים.
הייתה אשתו של אהוד ברק בשנים 1969–2003, ובכך הייתה גם רעיית ראש ממשלת ישראל בשנים 1999–2001.
נולדה וגדלה בטבריה, כנאוה כהן לאב שניהל סניף של בנק לאומי ולאם שעבדה בסוכנות היהודית.
בילדותה, הייתה פעילה בתנועת הנוער העובד והלומד, רקדה ריקודי עם, והשתתפה במופעי סקי מים בפסטיבלי הכנרת.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל המודיעין, ובמהלכו, הכירה לראשונה את אהוד ברק (אז, "ברוג"), בעלה-לעתיד.
לאחר סיום שירות הצבאי למדה ספרות אנגלית וערבית באוניברסיטה העברית.
שם, בחורף 1968, פגשה בשנית את ברק, שהיה אז סרן בצבא, ולמד מתמטיקה ופיזיקה, והשניים נישאו.
ברק עבדה כמורה לאנגלית בחטיבת ביניים בכפר-סבא במשך 25 שנים.
היא בוגרת קורס ניהול מלכ"רים ומוסדות תרבות באוניברסיטת תל אביב.
כשהייתה נשואה לאהוד ברק לזוג נולדו שלוש בנות.
בשנת 2003, לאחר 34 שנות נישואים, החליטו היא וברק להפרד.
ב-2009 נישאה בשנית, לאיש העסקים שלום זינגר.
רעיית ראש הממשלה בתקופת כהונתו של אהוד ברק כראש ממשלת ישראל (2001-1999), התרכזה בסיוע בהתנדבות לנוער במצוקה.
לאחר בחירות 1999, ובעקבות הקשר האישי שיצרה עם הילרי קלינטון במסגרת ביקורה עם בעלה ראש הממשלה, קיבלה את עצתה להתמקד בנושא הנוער והצעירים במדינה.
נשיאת "עמותת עלם" החל מ-1996 מכהנת כנשיאת עמותת "עמותת עלם", כשבחלק מהתקופה, פעילות זאת היא בשכר.
בתפקידה זה, היא פועלת למען הנוער בסיכון, מלווה מקרוב בני נוער וקשייהם, ומגייסת למענם משאבים.
היא ליוותה הקמה של מיזמים כגון בתי קפה "הפוך על הפוך" למפגש בין בני נוער ואנשי מקצוע, פרויקט ניידות, הפיקוח לאיתור בני נוער בסיכון ופרויקט לחינוך לזוגיות נכונה בבתי ספר.
בשנת 2000, יזמה את השתתפותה של קלינטון בקמפיין "עמותת עלם" נגד אלימות במשפחה, אשר חתמה בבית ראש הממשלה יחד עם חברי כנסת, על אמנה נגד אלימות, ביקרה בפרויקטים של העמותה, ותרמה להעלאת המודעות ל"עלם".
יו"ר אגודת הידידים של המרכז הרפואי רבין (ביילינסון) שמשה בהתנדבות בתפקיד יו"ר אגודת הידידים של המרכז רפואי רבין במשך כ-20 שנה, ולאחר סיום תפקידה כיושבת-הראש, ממשיכה להיות חברת הוועד המנהל של העמותה.
התנדבות בארגונים נוספים ברק-זינגר חברת ועד מנהל בליגה לידידות אמריקה ישראל.
לאורך השנים, התגייסה לסייע לארגונים דוגמת האגודה למלחמה בסרטן, האגודה למלחמה באיידס, בית החולים תל השומר, והעמותה לילדים החולים בתסמונת דאון.
כמו-כן, לאחר הפיגוע באוטובוס הילדים בכפר דרום, נרתמה לגיוס תרומות לקרן שהוקמה לסיוע לנפגעים.
תחת נשיאותה, זכתה "עמותת עלם" בפרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים לשנת 2002–2003
ב-יולי 2019, זכתה "עלם" בפרס העמותה האפקטיבית במסגרת אות האפקטיביות של ארגון מידות, המוענק לארגונים ללא כוונת רווח ולפרויקטים שפעילותם מחוללת השפעה ושינוי משמעותי בחברה.
נאוה זיגלמן-דניאלי (נולדה ב-1961) היא רופאה פנימית ואונקולוגית, מנהלת תחום האונקולוגיה בקופת חולים מכבי (משנת 2006), עוסקת בטיפול ומחקר במחלת הסרטן, ובפרט בסרטן השד.
זיגלמן, ילידת חיפה, למדה בבית הספר היסודי "כרמל" בחיפה, וסיימה את בית הספר התיכון לבנות, עירוני ו' בחיפה.
לאחר שרות צבאי, בשנת 1981 התקבלה ללימודי רפואה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1987 סיימה את לימודי הרפואה, ולאחר שנת סטאז' בבית החולים שערי צדק (1988-1989), התמחתה ברפואה פנימית, בית החולים שערי צדק במחלקתו של פרופ' א.
בשנת 1993 יצאה זיגלמן לארצות הברית להתמחות באונקולוגיה בבית החולים האונקולוגי בפילדלפיה Fox Chase Cancer Center במחלקתו של Dr.
במקביל עסקה זיגלמן במחקר בתחום גנטיקה של אוכלוסיות ("Population Genetics") בהדרכתם של Dr.
Buetow ושל מנהל תחום גנטיקה של אוכלוסיות Dr.
בשנת 1996 סיימה זיגלמן את ההתמחות באונקולוגיה
בחזרתה לישראל, עבדה זיגלמן בבית החולים רמב"ם, בבית חולים אסף הרופא, ובהמשך חזרה לעבוד בארצות הברית, פנסילבניה ב"Geisinger Medical Center"
משנת 2006 מכהנת זיגלמן כראש תחום האונקולוגיה במכבי שירותי בריאות
בנוסף מסייעת זיגלמן כרופאה אונקולוגית גם לקופת חולים מאוחדת.
בשנת 2013 עמדה זיגלמן בראש היוזמים שבחרה לחבר בין מטפלים (קרובי משפחה חברים ומטפלים מקצועיים) ומטופלים.
באוקטובר 2015 נערך הכנס השני.
תחומי עניין של זיגלמן בגידולי השד
שונות גנטית בגנים הקשורים במטבוליזם אסטרוגן וחומרים סביבתיים הקשורה בתחלואה בגידולי השד
קשר בין גורמים הורמונים שונים כולל טיפולי פריון וטיפולים למניעת הריון וגידולי השד
מאפייני טיפול והישרדות בנשים מבוגרות (מעל גיל 70) עם גידולי השד
מגמות בצריכת שירותים רפואיים במחלימות
מרבים הפרסומים המדעיים של זיגלמן הם בתחום גידולי השד (מחקרים גנטים, קשר עם טיפולי פריון, חקר אוכלוסייה של נשים מעל גיל 70 כדי לבחון השפעה של מחלות רקע ומאפייני גידול על החלמה, בחינת קשר עם שימוש במירנה (התקן תוך רחמי הורמונלי) והתפתחות גידולי השד בנשים בנות 40 עד 50).
זיגלמן עוסקת במחקרי אוכלוסיות רחבים, חלקם מסוג כריית מידע כגון פרויקט שבוצע יחד עם IBM על חולים עם גידולי מעי גס גרורתיים שמטרתם לזהות מאפיינים במטופלים, במחלות ותרופות רקע, וברצף הטיפולים לגידולים הממאירים לקבלת תוצרי טיפול מיטביים וכן לבחינת "Real world data".
לעומת מחקרים קליניים שהם באוכלוסיות מאוד מוגדרות.
בנוסף זיגלמן שותפה לעבודות על הערכות כלכליות בתחום הבריאות בישראל.
זיגלמן הרצתה וריכזה כנסים ארציים בתחום האונקולוגיה
בשנת 2010 פרסמה יחד עם "Olsen Megan" וחוה זיגלמן את המאמר: "Dynamic Computational Model Suggests That Cellular Citizenship Is Fundamental for Selective Tumor Apoptosis", אשר תיאר תפקיד של דיאלוג בין-תאי להרג תאים חולים על ידי תאים בריאים סמוכים, סמוך אחרי הופעת העבודות הראשונות של אימונותרפיה שהוכיחו המודל.
ביולי 2020, במסגרת בית הספר של האיגוד הישראלי לאונקולוגיה קלינית ורדיותרפיה, זיגלמן מונתה ליושב-ראש קורס ובינר בנושא "חידושי שנת 2020 בתחום גידולי השד והשחלה".
הקורס יועד לאונקולוגים, כירורגים, אורולוגים, גיניקולוגים, גסטרואנטרולוגים, רופאי משפחה, רופאי עור, פתולוגים, רוקחים בכירים, אחיות אונקולוגיות וצוותי מכונים.
ממחקריה של זיגלמן-דניאלי באתר PubMed
בבית חולים האונקולוגי Fox Chase Cancer Center פרס על חקר הגן ל-ארומטאז (Aromatase)
סבה של זיגלמן היה הד"ר מרדכי מקס לבנשטין.
אחותה של זיגלמן היא הפרופ' חוה זיגלמן, מדענית מחשב ישראלית-אמריקנית המתמחה במדעי המוח.
נאוה סטאר (גורדון, שטרנברג) היא שחמטאית יהודיה קנדית, שזכתה 8 פעמים באליפות קנדה בשחמט לנשים.
נאוה גורדון למדה לשחק שחמט בצעירותה בריגה.
לאחר שהתחתנה היגרה לקנדה והתיישבה בטורונטו.
בשנת 1976 היא הייתה חברה בנבחרת קנדה באולימפיאדת השחמט, ובשנת 1978 זכתה באליפות קנדה.
לאחר מספר שנים היא התגרשה מבעלה והתחתנה עם סאשה סטאר.
בשנת 1978 קיבלה דרגת אמן בינלאומי לנשים.
החל מספטמבר 2014 היא אינה פעילה בשחמט תחרותי.
בשנים 1976–2014 השתתפה סטאר ב-13 אולימפיאדות שחמט:
נאווין צ'אודרי הוא שחקן אנגלי.
צ'אודרי נולד וגדל בבריסטול שבאנגליה.
ב-1994 סיים את הלימודים באימפריאל קולג' עם תואר בביוכימיה.
בגיל 16 שיחק צ'אודרי בהופעת בכורה בסרט "מאדאם סוזצקה" בכיכובן של שאבנה אזמי ושירלי מקליין.
תפקידו הגדול הבא היה בדמות המורה קורט מק'קנה בסדרה הקומית "מורים" בשנים 2001 עד 2003. צ'אודרי מוכר גם מהופעתו בתפקיד השוטר סנג'אי סינג בסדרה המשטרתית "דיאל ופסקו".
עוד הופיע בפרק בסדרה "השופט ג'ון דיד".
צ'אודרי שיחק בפרק "Breaking Glass" בעונה השלישית של הסדרה "להעיר את המתים" לצדם של טרוור איב וסו ג'ונסטון.
ב-2004 שיחק בתפקיד ראף בסדרת הדרמה "NY-LON" של ערוץ 4.
ב-30 באוקטובר 2005 הופיע צ'אודרי על במת תיאטרון אולד ויק בלונדון במחזה "Night Sky" לצדם של כריסטופר אקלסטון, ברונו לנגלי, דייוויד וורנר, ספרון בורוז ודויד בדיאל.
ב-2005 שיחק בתפקיד אורח בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו", לצדו של כריסטופר אקלסטון שגילם אז את הדוקטור.
ב-2006 הופיע צ'אודרי בסדרת הדרמה "Sinchronicity" בתפקיד מאני.
ב-2009 השתתף צ'אודרי בשני פרקים בסדרה "Free Agents" של ערוץ 4, ובסרט "Skellig".
ב-2010 כיכב בתפקיד דני בפיילוט "Reunited" של ה-BBC.
צ'אודרי היה המפיק של סרט קצר זוכה פרסים בשם "This Bastard Business", ושל מחזה קצר בשם "Mashed".
ב-2015 שיחק צ'אודרי בתפקיד אנוואר בסדרת הדרמה "דוקטור פוסטר".
ב-2016 גילם את סוני דסאי בפרק הראשון בעונה ה-18 של הסדרה "רציחות במידסומר".
ב-2017 גילם צ'אודרי את נודין צ'אוודרי בסרט הקולנוע "מלחמת הכוכבים - פרק 8: אחרוני הג'דיי".
נאוויטס פטרוליום היא שותפות מוגבלת ישראלית העוסקת בחיפוש ובפיתוח נכסי נפט וגז טבעי בקנדה ובמפרץ מקסיקו.
השותפות נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב ולה משרדים ביוסטון, טקסס, בהרצליה ובלונדון.
מייסד והיו"ר בפועל של השותפות הוא גדעון תדמור, שהיה חלוץ בתגליות גז טבעי משמעותיות, כולל שדות תמר, לווייתן ואפרודיטה מול חופי ישראל וקפריסין, יו"ר דלק קידוחים לשעבר (כיום ניו-מד אנרג'י) ומייסד ומנכ"ל ויו"ר לשעבר של אבנר נפט וגז.
תדמור וצוותו היו מעורבים בחיפוש, פיתוח והפקה של נכסי נפט וגז במשך למעלה מ-30 שנה.
מייסדים שותפים נוספים בנאוויטס כוללים את קובי כץ, סגן יו"ר החברה, שכיהן בעבר כמנכ"ל משרד התשתיות הלאומיות, האנרגיה והמים, וכן כמנכ"ל משותף בדלק אנרגיה ויו"ר דלק קידוחים.
עמית קורנהאוזר הוא מנכ"ל נאוויטס פטרוליום, מכהן בתפקיד זה מינואר 2022.
השותפות המוגבלת נאוויטס פטרוליום נרשמה בספטמבר 2015. השותף הכללי בשותפות הוא חברת פלר נפט וגז ניהול בע"מ, שבעליה הם גדעון תדמור (83.33%) וקובי כץ (16.67%).
נאוויטס פטרוליום החלה להיסחר בבורסה באוקטובר 2017, לאחר שגייסה כ-60 מיליון ש"ח במסגרת ההנפקה הראשונה לציבור.
מאז הנפקתה התמקדה השותפות ברכישת תגליות נפט מוכחות בשלבי פיתוח.
על פי דיווחי החברה, היא גייסה בין 2017 ו־2018 באגרות הון וחוב בהיקף של כ-950 מיליון ש"ח שיועדו בעיקרם להשקעה בפיתוח תגליות נפט במפרץ מקסיקו.
נכון לחודש דצמבר 2018, הנכסים של נאוויטס כוללים 14 נכסי נפט וגז טבעי, בהם נכסי אקספלורציה ופיתוח במפרץ מקסיקו ובמזרח קנדה.
חלקה הכולל של השותפות בתגליות המוכחות שבבעלותה עומד על כ-127 מיליון חביות.
פעילותה של נאוויטס פטרוליום נעשית באמצעות חברות בנות, שהעיקריות שבהן הן:
Navitas Petroleum Holdings LLC הרשומה בארצות הברית, ודרכה נעשית פעילות השותפות בארצות הברית.
Navitas Petroleum Limited הרשומה באנגליה, ודרכה נעשית פעילות השותפות באיי פוקלנד.
הנכסים העיקריים של נאוויטס כוללים את תגלית הנפט בקסקין ושננדואה במפרץ מקסיקו, מול חופי ארצות הברית וכן את פרויקט Sea Lions באיי פוקלנד.
נאוויטס מחזיקה ב-7.5% מתגלית הנפט התת-ימית בקסקין.
התגלית ממוקמת במפרץ מקסיקו, כ-306 ק"מ דרום-מזרחית ליוסטון שבטקסס.
תגלית בקסקין מכילה כ-515 מיליון חביות ונמצאת בשלבי פיתוח מתקדמים.
תחילת הפקה צפויה ליולי 2019. מפעילת הפרויקט היא חברת LLOG Exploration.
בנוסף לנאוויטס ולמפעילת הפרויקט, LLOG, שותפות נוספות בפרויקט כוללות את חברת הנפט הספרדית Repsol, וקרנות ההון Blackstone ו-Riverstone.
באפריל 2018 רכשו נאוויטס, קרן ההון Blackstone ו-LLOG את הזכויות של חברת Cobalt בפרויקט שננדואה, תגלית נפט תת-ימית אשר התגלתה ב־2009. שותפה נוספת בפרויקט היא חברת Venari אשר בבעלות קרן ההון Warburg Pincus.
שננדואה נחשבת לאחת מתגליות הנפט הגדולות במפרץ מקסיקו.
התגלית ממוקמת כ-169 ק"מ צפון-מזרחית לפרויקט בקסקין, ומכילה כ-281 מיליון חביות נפט.
חלקה של נאוויטס במאגר הוא 23.1% פרויקט שננדואה כולל גם את תגלית שננדואה דרום (לשעבר יוקטן צפון), אשר נרכשה על ידי נאוויטס ושותפותיה ובה כ-49 מיליון חביות.
התגלית שוכנת מספר קילומטרים בודדים דרומית לתגלית שננדואה.
פיתוח פרויקט שננדואה צפוי להיעשות באופן משותף לשתי התגליות.
שותפות נוספות בשננדואה דרום הן Houston Energy וענקית האנרגיה הנורדית – Equinor (Statoil לשעבר).
ביולי 2025 החלה הפקה מסחרית של נפט בפרויקט שננדואה, והחברה צופה צופה הכנסות של כמיליארד דולר בשנה ממאגר זה.
נאוהיפריון (שם מדעי: Neohipparion; מילולית: "היפריון (פוני ביוונית) חדש") הוא סוג של סוס נכחד, שחי באמריקה הצפונית ובאמריקה המרכזית של תקופת המיוקן והפליוקן שלפני 15 עד 6 מיליון שנה בערך מימינו.
סוס זה דמה במראהו להיפריון מאותה תקופה והוא הוגדר ב-1903 בידי החוקר J.
הוא סווג לפני כן לסוג Hesperohippus שהתבטל.
הסוס הקדום היה מהיונקים הגדולים הנפוצים ביותר בתקופתו באמריקה הצפונית והמאובנים שלו התגלו בקבוצות גדולות, לעיתים של מעל 100 פרטים יחד.
המאובנים התגלו באזורים רבים מאלבמה עד לפלורידה ונברסקה ודרומה עד למקסיקו.
הוא היה נדיר יחסית בחוף המערבי, אך ייתכן שהגיע עד לקליפורניה.
עם זאת היה מעט קטן יותר ובעל מבנה שיניים טוחנות בעלות כתר גבוה יותר, מבנה שנעלם אצל הסוסים המודרניים שהם בעלי שורש חזק ורחב יותר לשיניהם.
בניגוד לסוסים המודרניים הוא היה בעל 3 אצבעות בכף רגלו, אך רק אחת מהם נגעה בקרקע מה שעזר לו לנוע במהירות יחסית.
על סמך מבנה שיניהם היו סוסים אלו לוחכי עשב מוצלחים שהותאמו ללעוס צמחייה קשיחה ששררה בערבות אמריקה.
עם זאת ההתייבשות שאירעה בסוף הנאוגן גרמה להכחדתם.
נאוה רצון (נולדה ב-8 באפריל 1955) היא פרופסורית מן המניין, חוקרת ומרצה בכירה בחוג לריפוי בעיסוק בבית הספר למקצועות הבריאות באוניברסיטת תל אביב.
פרופסור נאוה רצון מתמחה בארגונומיה, נגישות, שיקום תעסוקתי ושיקום נהיגה.
היא בוגרת החוג לריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית (B.Sc), השלימה את התואר שני (M.Sc) באוניברסיטת NYU, ואת עבודת הדוקטורט בחוג לבריאות הציבור באוניברסיטה העברית.
את לימוד בתר-הדוקטורט עשתה בבית חולים Mount Sinai בניו-יורק.
רצון היא בעלת ניסיון קליני בטיפול באוכלוסיות במחלקות נוירוכירורגיות, פנימיות ואורתופדיות הן במהלך האשפוז והן באופן אמבולטורי.
בנוסף, רצון היא פעילה חברתית העוסקת פיתוח תוכניות התערבות קהילתיות ומחקר בקרב קהילות נזקקות כגון ילדי העולים מאתיופיה, ילדי העובדים הזרים, סטודנטים בעלי מוגבלות ועוד.
במסגרת פעילותה הציבורית, רצון היא חברה במועצה המייעצת לשר הבריאות בנושא שיקום ובוועדה המייעצת לשר הבריאות ולשר העבודה והרווחה בנושא בריאות העובד.
רצון נשואה לחבר הכנסת לשעבר מיכאל רצון ולהם חמישה ילדים.
תחומי המחקר של רצון מתמקדים בארגונומיה, שיקום תעסוקתי ונהיגה.
מחקריה בתחום ארגונומיה עוסקים באוכלוסיית העובדים הנמצאים בסיכון לפתוח בעיות שריר שלד.
מחקריה מתמקדים באוכלוסיות כגון מוזיקאים מקצועיים, אנשים העובדים שעות רבות בסביבת המחשב ועובדי "צווארון כחול".
במחקריה בנושא שיקום תעסוקתי, רצון מתמקדת בהעלאת המודעות לסיכונים מקצועיים ולדרכים להתמודד אתם.
כחוקרת בתחום שיקום נהיגה רצון בוחנת דרכים להערכת כשירות הנהיגה והתערבות להפחתת סיכונים בנהיגה של נהגים מקצועיים, בני נוער עם הפרעות קשב וריכוז, אנשים עם סכיזופרניה ואנשים לאחר אירוע מוחי.
עד היום, פרסמה רצון מעל 90 מאמרים מדעיים, שפורסמו בכתבי עת בעלי מוניטין כמו Disability and Rehabilitation, AJOT, CJOT, BJOT ועוד.
במסגרת מחקריה האחרונים, נעשה שימוש בטכנולוגיות מתקדמות להערכת תנועתיות הידיים בתלת־ממד, הערכה ממוחשבת של מידת השימוש בכוח וניתוח אופן הישיבה.
גם בתחום הערכת כשירות ושיקום נהיגה מחקרה מבוסס על שימוש בטכנולוגיות מתקדמות כמו סימולטור נהיגה, מעקב אחר תנועות עיניים, ומערכות חיישנים המבצעות ניטור נהיגה בפועל.
רשימה חלקית של פרסי הוקרה ומענקי מחקר
פרס הצטיינות מטעם האגודה לריפוי בעיסוק, 2012
מענק מחקר מטעם הרשות לבטיחות בדרכים, 2009
מענק מחקר מטעם המוסד לביטוח לאומי, 2005
מענק מחקר מטעם האיגוד הישראלי לחברות ביטוח, 2003
מענק מחקר מטעם משרד העבודה, 1997
נאוה צוקרמן (נולדה ב-1948) היא מנהלת אומנותית ובמאית ישראלית.
הקימה את תיאטרון תמונע בשנת 1987.
נאוה צוקרמן נולדה ביד אליהו בתל אביב.
אמה שפרה ילידת רוסיה הגיעה לישראל בגיל חודש וגדלה בירושלים.
אביה הגיע לארץ בגיל 12 מבסרביה.
סבה היה מדור ההשכלה ברוסיה והיה פעיל בקהילה היהודית בעירו בה הקים את התיאטרון והעיתון הראשונים.
בגיל 5 נשלחה נאוה צוקרמן ללמוד בלט לפי בקשתה.
מאוחר יותר כאשר המשפחה העתיקה את מגוריה לתל אביב, והמצב הכלכלי הורע, הוזמנה על ידי המורה לריקוד להמשיך בלימודי הריקוד חינם.
בחופש הגדול הייתה מגיעה לסטודיו, מנקה אותו ורוקדת להנאתה.
לאחר לימודיה התיכוניים, התגייסה לצה"ל, שם שרתה כקצינת ח"ן בפיקוד הגדנ"ע.
בגיל 22 נישאה למיקי צוקרמן (ממייסדי מכון פילת) ופתחה סטודיו לתנועה ומחול לילדים בגבעתיים.
למדה ספרות כללית ותיאטרון באוניברסיטת תל אביב ותנועה בסמינר הקיבוצים.
לאחר גירושיה ממיקי פגשה בשנות ה-70 את אילן רוזנטל והם הפכו לזוג ושותפים ליצירה.
מתגוררת בתל אביב ולהם בת בשם מאי.
בהיותה סטודנטית ב"מכון לחינוך התנועה" בסמינר הקיבוצים, בהנהלתה של נעמי בהט, נשלחה נאוה צוקרמן לסדנה בפריז אצל הרקדנית והכוריאוגרפית מרתה גרהם למשך שלושה חודשים.
בשנת 1981 ייסדה את אנסמבל "תמו-נע", שם הנחתה סדנאות בתיאטרון, מחול ותנועה.
כן הנחתה סדנאות בבי"ס לתיאטרון חזותי בירושלים, לימדה בבי"ס לאמנויות במצפה רמון, באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב
לימדה והנחתה גם באוניברסיטת טנסי, בבי"ס לאומנויות בבולטימור, בתיאטראות בלובלין, לודג', קרקוב, בפוזנן מדריד ובפסטיבל סדנאות בלונדון.
במשך השנים יצרה וביימה כ-20–30 הצגות שהוצגו בישראל ומחוצה לה.
בשנת 1987 ייסדה את תיאטרון תמונע שתחילה שימש להפקת הצגות תיאטרון שוליים בלבד, ובשנת 1999 הפך למרכז תרבות רב תחומי.
בנוסף יזמה פסטיבלים שנתיים למשל: בתחום המחול פסטיבל אינטימדנס, בתחום המוזיקה פסטיבל אולטראסאונד, בתחום התיאטרון פסטיבל תמונע ובתחום האמנות הרב תחומית – פסטיבל א-ז'אנר (בשיתוף עם יאיר ורדי).
בשנים 2000 עד 2005 שימשה כמנהלת האמנותית של פסטיבל "הרמת מסך" במרכז סוזן דלל
בשנת 2009 זכתה בפרס על מפעל חיים של משרד התרבות ליוצרים ולמבצעים בתחום המחול.
בשנת 2019 זכתה בפרס קיפוד הזהב של תיאטרון הפרינג על מפעל חיים
"תמו-נע" 1982, הבכורה נערכה בפסטיבל עכו.
"תשתו קפה" - הצגת בכורה בבית לסין תל אביב, 1984.
"5 צעקות"- ההצגה עוסקת בנושא מגדר והופקה במסגרת המרכז לתיאטרון ניסיוני, מפעל משותף לקרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, בנק דיסקונט וקרן התרבות אמריקה ישראל.
הצגת הבכורה נערכה בפסטיבל ישראל 1985.לאחר מכן הוצגה ההצגה כ-100 פעמים הן בישראל, והן מחוצה לה בפסטיבל אדינבורו 1986, בבולטימור, בפילדלפיה ובניו-יורק.
"ארץ המילים הטובות" - הצגה לילדים.
הבכורה התקיימה במרכז סוזן דלל 1989, הוצגה בישראל ואף באוניברסיטה של טנסי במסגרת פסטיבל נוקסוויל ובתיאטרון הפרויקט בבולטימור.
"זה לא סרט" - בכורה בפסטיבל ישראל 1990. הוצגה בישראל, בפסטיבל תיאטרון בנוקסוויל בטנסי, בפילדלפיה (אם.
"מקלט" - הצגת הבכורה נערכה באדינבורו פרינג' פסטיבל 1991 הוצגה בישראל, בבולטימור ובפסטיבל לתיאטרון אלטרנטיבי במדריד.
ההצגה זכתה לפרס FRINGE FIRSTS של העיתון SCOTSMAN.
"אצל אווה" - הופקה בהזמנת פסטיבל קולומביה ארצות הברית.
בכורת ההצגה התקיימה בפסטיבל זה בחודש יוני 1992. באוגוסט 1992 היא הוצגה בפסטיבל אדינבורו (פרינג') וזכתה לציון לשבח של העיתון "אינדפנדנט".
הוצגה באטלנטה (מרץ 93'), לונדון (אפריל 93') ופסטיבל גלנזו (מאי 93').
"שמלה" - בכורה בתיאטרונטו 1994. הצגת יחיד בכיכובה של השחקנית- שרה כהן.
הוצגה כ-150 פעם במקומות שונים בישראל ובפסטיבל קולומביה (ארצות הברית).
"אל תשאירו אותי לבד" - בכורה בפסטיבל חיפה להצגות ילדים בשנת 1994. ההצגה זכתה לציון לשבח ראשון עבור התאורה.
הוצגה בפסטיבל, בתיאטרון חולון ובמקומות שונים בישראל.
"מחכים לקסנדרה" - הצגת יחיד אותה שחקה השחקנית הבריטית אנטוניה סמית.
הצגת הבכורה נערכה ב"אדינבורו פרינג' פסטיבל".
כמו כן הוצגה ההצגה בתיאטרון BAC (לונדון).
"מלון טרנזיט" - הופקה בהזמנת פסטיבל מנצ'סטר (עיר הדרמה) בשנת 1995, בהשראת הפיגוע במלון סבוי בתל אביב בשנת 1975. ההצגה הוצגה במנצ'סטר, בבלפסט (פסטיבל מאי), BAC (לונדון), בפסטיבל גלאזגו, תיאטרון חולון ובמקומות שונים בישראל.
"שעות מתות" - הצגת הבכורה נערכה בפסטיבל עכו בשנת 1996. סיפורן של שתי אסירות, האחת ישראלית והשנייה אירית, הכלואות בישראל.
הוצגה בישראל, ב"אדינבורו פרינג' פסטיבל", פסטיבל דבלין, BAC (לונדון), פסטיבל סינגפור (1998).
"הפטיש" - הצגה המספרת את סיפור חייו של אומן מתכת ירושלמי ומשוחקת על ידי שני שחקנים ומוזיקאי.
הבכורה נערכה בתיאטרון חולון בשנת 1997.
"מסיבת יומולדת" - הצגת ילדים שהוצגה בארץ למעלה מ-100 פעמים.
הבכורה התקיימה בתיאטרון חולון בשנת 1997.
"משפחת אלפרדו" - הצגת רחוב שהוצגה ברחובות שכונת ג'סי כהן בשיתוף התושבים בהמשכים, פעמיים בשבוע, במשך מספר חודשים.
"דד ליין" - הבכורה התקיימה בשנת 1998. זו הצגה בהשראת המחזה מדיאה בכיכובה של השחקנית- שרה כהן.
ההצגה הוצגה בת"א, בירושלים ובתיאטרון חולון.
"ג'ודי יקירתי" - הבכורה נערכה בתיאטרון תמונע, בשנת 2000 ולאחר מכן הוצגה כ-100 פעמים.
"השיטה" - הבכורה בתיאטרון תמונע, בשנת 2003. ההצגה הוצגה בתיאטרון הקאמרי בתל אביב ובבודפשט במסגרת חילופי תרבות ישראל – אירופה.
"בכל מקום באמבטיה שאין בו מים" – בכורה בתיאטרון תמונע בשנת 2010.
"מכתב לדיראס" – בכורה בתיאטרון תמונע, בשנת 2010.
"המלטMachine", עיבוד ובימוי, תיאטרון תמונע 2015.
נאוה שאן הרמן (בצ'כית: Vlasta Schönová, באנגלית: 1 בספטמבר 1919, פראג, צ'כיה - 3 באוגוסט 2001, חיפה, ישראל) הייתה שחקנית ובמאית ישראלית ממוצא צ'כי, שנשלחה למחנה טרזין בעת מלחמת העולם השנייה, שם הייתה ידועה בפעילותה בתחום התיאטרון והמשחק.
נולדה בפראג, צ'כוסלובקיה, למגדלנה שונובה לבית אקשטיין (1889–1944) ולסולומון שון (1882–1944), במשפחה יהודית מתבוללת, בת ארבע בנות.
בצעירותה התעניינה שאן בתיאטרון והופיעה בתפקידי ילדים בתיאטרון וינוהרדי (Na Vinohrady) ומעדותה עולה כי תמיד ידעה שתהיה שחקנית.
אמה תמיד תמכה במאמציה של בתה, שכן היא עצמה הייתה חברה בקבוצות משחק לפני מלחמת העולם הראשונה והקדישה את חייה לחינוך האמנותי של בנותיה.
שאן למדה שש שנים בבית הספר לאמנות המחול בניהולה של איזדורה דנקן בפראג, למדה נגינה בפסנתר והופיעה בהצגות לילדים כילדת פלא.
בזמן שלמדה בבית הספר התיכון בשנת 1937, החלה לעבוד בתיאטרון הנוער "האוונגרד", שבמרכזו פאבל טיגריד (צכ').
בשנת 1938, בזמן כיבוש צ'כוסלובקיה על ידי גרמניה, שאן, הקימה יחד עם גוסטאב שורש את תיאטרון ( Divadélko pro 99 והעלתה את אחד מתפקידי חייה במונודרמה "קול אנושי" מאת ז'אן קוקטו.
עקב פלישת הנאצים לצ'כיה והקמת הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, הונהגו חוקי נירנברג במדינה.
שאן שיחקה בשנים 1939–1940 בתיאטרון הקאמרי "סקוב", להקת תיאטרון נודד, שהופיעה בכפר.
לאחר שהתגלה מוצאה, היא פוטרה והלהקה התפרקה.
ביולי 1942, בגיל 22, גורשו שאן ובני משפחתה פרט לאחותה הגדולה שהייתה נשואה ולא הייתה איתם, בטרנספורט לגטו טרזין.
בספטמבר 1943 הוריה קיבלו קריאה לטרנספורט אך היא ואחיותיה לא.
התנהל ויכוח בינה לבין אחותה הגדולה אנה מי תיסע עם ההורים ולבסוף הוחלט שאחותה תיסע.
ונשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ, שם עבדו בפרך במשך שנתיים עד לרציחתם של הוריה ואחותה אנה בתאי הגזים.
בשנת 1944, אחותה הקטנה, מריה, נשלחה באוקטובר 1944 בטרנספורט, הצליחה להימלט עם קבוצת אסירות בזמן חזרתן מעבודתן מחוץ למחנה.
נאוה שאן העידה בספרה "רציתי להיות שחקנית" על חוויותיה הראשונות בגטו.
"ניסיתי מיד להופיע, להגיש ערב קריאה, להציג מחזה יחיד.
כל זה מתוך תחושה: אני מוכרחה לשחק: פרט לתיאטרון, לא היה עניין אותי דבר, הטרגדיה של גירושנו למחנה הריכוז הצטמצמה לחוויה אישית: הגרמנים אסרו עליי לשחק בתיאטרון: גזלו ממני תיאטרון: בלי תיאטרון אינני יכולה, אינני רוצה לחיות: ולכן עליי לשחק".
בסוף 1942 באה אליה אישה אשר ביקשה את עזרתה בבימוי מחזה אשר רצו לעלות, בהתחלה לא הבינה למה פנו אליה לעזרה מהיותה רק שחקנית אבל לאחר שאמרו לה שהעובדה שהיא עבדה בתיאטרון יש לה יותר ידע משיש להם.
לאחר שהסכימה היא קראה את המחזה ונחרדה לגלות שזה מה שרצו להעלות.
המחזה היה "הקבר" ודיבר על חבורה של אנשים גוססים וחולים שהבריאו משתיית מי מעיין אשר פרצו ברגע שאחד מהם הקריב את חייו מרצון להצילם.
"חינוך הילדים במחנה הייתה המשימה הנעלה לכל", כל אדם התגייס לעזור בחינוך הילדים, וכך גם נוצר תיאטרון הבובות.
אם רעב החברה לתרבות היה גדול רעב הילדים עלה על כל גבול.
נאספו אנשים לבניית בית הבובות, ציירים ואלטר פרויד שהיה אומן חיתוכי עץ שהשקיע את זמנו ביצירת בובה שהיה אפשר להזיז את כל חלקיה, מהראש לאצבעות.
הילדים אשר נחשפו לראשונה לבית הבובות נדהמו.
נאוה העלתה מחזה עם פרויד אשר הפעיל את הבובות והיא סיפרה סיפור ילדים עממי ודובבה את הבובות.
עבודתה השנייה של שאן עם הילדים הייתה המחזה "גחליליות" , סיפור ילדים עממי אשר כל ילד צ'כי גדל והתחנך עליו.
במחזה זה עבדה שאן עם קמילה רוזנבאום אשר הייתה מדריכה במעון הילדים.
לפני בואה למחנה הייתה רקדנית מקצועית.
בהשראת סיפורי הגחליליות לימדה את הילדים ריקודים על פי הטקסט.
לאחר שלימדה את הילדים את הריקודים החליטה להעלות מחזה, שם נכנסה שאן לתמונה כאשר התבקשה לקרוא את הטקסט בזמן ההצגה.
שאן המחיזה את הטקסט, דבר שנחל הצלחה רבה והילדים היו מאושרים ונהנו מכל חזרה.
שנים אחרי, בכנס יוצאי מחזור טרזיינשטאט בשנת 1985 פגשה אישה אשר הציגה את עצמה כגחלילית וכעבור ימים אחדים קיבלה שאן מכתב ממנה.
במכתב כתבה איך זכרונותיה עד גיל 6 נמחקו בגלל המלחמה אבל כאשר שיחקה כגחלילית נוצרו זכרונות נעימים.
בשנת 1943 חל מפנה באופן התנהלות התיאטרון בשל הצטרפותו של הבמאי היהודי הנודע גוסטאב שורש (Gustav Schorsch; 1918-1945) מפראג ששאן, כאמור, הכירה מימי בית הספר ועבדה עמו לפני המלחמה.
בהתחלה לא הסכים שורש לשתף פעולה עם עבודת התיאטרון משום שלא הסכים לעשות מעצמו צחוק ולהעמיד הצגות כאשר הוא תת אדם תחת השלטון הנאצי.
תחילה העדיף לעבוד בהובלות, אבל אחרי מאמצים רבים הוא נכנע ללחצים שהופעלו עליו וביים הצגה.
אולם, לשורש הייתה גישה שונה.
הוא סבר כי ניתן להעלות הצגה, תוך שמירה על רמת אמנותית גבוהה, על אף תנאי החיים הקיצוניים במחנה.
בעת שהייתה בטרזיינשטט ניהלה קשר רומנטי עם ד"ר בנימין מורמלשטיין, ראש היודנראט בגטו.
שאן נשארה במחנה טרזין עד לסוף המלחמה ושרדה.
ב-1946 הצטרפה לתיאטרון ב שם הפכה למנהלת תיאטרון הנוער שזה עתה נוסד בברנו.
אך תפקיד הבמאי לא סיפק אותה, ולכן לאחר כשנה היא חזרה לשחק.
בעקבות מוראות השואה החליטה לעלות לישראל והגיעה במאי 1948, ערב הכרזת העצמאות, לארץ.
לאחר עלייתה שינתה את שמה ל"נאוה שאן".
תחילה הצטרפה לחברותיה מגטו טרזיאנשטט בקיבוץ נאות מרדכי ואחר כך הייתה חברה בקיבוץ גבעת ברנר ועבדה שם ברפת.
תחילה הופיעה בתיאטרון בחיפה, אחר כך בתיאטרון בקיבוץ, ולבסוף הצטרפה ללהקת נוודים.
בקולנוע גילמה שאן תפקידים משניים במספר סרטים, בהם: "סיניה", "האם תל אביב בוערת?" ו"פרשת וינשל".
בשנת 1957 הכירה את חיים אברבאיה, מתרגם ועורך.
השניים ניהלו מערכת יחסים עד פטירתו ב-1967.
בשנת 1961, בעקבות הזמנתו של יוסף מילוא, הצטרפה לגרעין המייסדים של תיאטרון חיפה.
בין ההצגות בהן השתתפה: רשומון, אנדורה, קרנפים, מעגל הגיר הקווקזי, הוא הלך בשדות, ריצ'רד השלישי.
ב-1968 ביקרה את אחותה הגוססת בצ'כוסלובקיה ופגשה את מעריצה לשעבר, הוברט הרמן, ממנו נפרדה כאשר גורשה לטרזין.
זמן קצר לאחר מכן, היא נאלצה על ידי המשטר הקומוניסטי לעזוב את צ'כוסלובקיה.
הרמן הצטרף אליה לאחר שמונה שנים בהן נאבק על אזרחותו, ושינה אותה לאזרחות גרמנית כדי להצטרף לאהובתו.
הם חיו יחד בישראל עד שנפטר ב-31 ביולי 1994.
נאוה שאן הרמן נפטרה לאחר מחלה ממושכת ב-2001, בגיל 81. היא נקברה בהר המנוחות והשאירה אחריה את בתה, אורה, נכדים ונינים.
עיזבונה שמור בארכיון והמוזיאון לתיאטרון ע"ש ישראל גור באוניברסיטה העברית.
בשנת 2002 הקימה תהילה פרידמן (נכדתה של נאוה שאן) את "ארגון נאוה", הנקרא על שמה ותומך במשפחות שכולות.
ביוזמתה של ידידתה נאוה סמל, מוענק ספרה של נאוה שאן "להיות שחקנית" לבוגרי בית הספר למשחק "בית צבי".
מאז 2016 מספרת מיכל פרם כהן על נאוה שאן במסגרת המיזם "זיכרון בסלון".
להיות שחקנית, אוטוביוגרפיה, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1991 (תורגם לאנגלית ב-2010)
נאוה פרנקל (נולדה ב-1979) היא אומנית פרפורמנס, מנהלת אומנותית ומורה לתיאטרון ישראלית.
מנהלת בית הספר לתיאטרון חזותי.
בעלת תואר ראשון בפסיכולוגיה ובפילוסופיה יהודית מהאוניברסיטה העברית ובוגרת בית הספר לתיאטרון חזותי בירושלים בשנת 2008.
לימדה בימוי עכשווי בבית הספר לתיאטרון חזותי אותו מנהלת החל משנת 2024, וכן לימדה במנשר לאמנות, בבית הספר לכוריאוגרפיה 'כלים', ובאקדמיה למחול בירושלים, וחונכת אמנים צעירים בפרויקט 'טולבוקס' ובסמינר הקיבוצים.
מנהלת אמנותית של פסטיבל "בין שמיים לארץ", ומנהלת שותפה בפסטיבל "קולה של המילה".
שלוש ארבע - זוכת מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל, 2005
יונתנה - זוכת מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל, 2006
חישוב הקץ - במסגרת אירועי הפינאלה של בית הספר לתיאטרון חזותי.
זוכת פרס ראש העיר ירושלים.
אשת השלד - סרט סטופ מושן המבוסס על מעשייה אינואיטית שיצרה גילי גודיאנו כפרויקט גמר בבית הספר לתיאטרון חזותי, ופרנקל שיתפה איתה פעולה כעוזרת במאי.
הסרט הוצג בבכורה בבפסטיבל תיאטרון הבובות במינכן 2007, הוקרן בפסטיבל הסרטים בחיפה ובפסטיבל האנימציה בסיאול ב-2008, וזכה במקום השני בפסטיבל הקולנוע של מילאנו באותה שנה.
חופש קטן - זוכת פרס היוצר המבטיח בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר, 2008.
אנשים לדוגמה - עבודה בהשתתפות אנסמבל "מנוע חיפוש", סטודיו יסמין גודר ביפו, 2010
הנוטה למות - יצירה על פי הספר "לקסיקון משפחתי" של נטליה גינצבורג בהשתתפותה של פרנקל לצד חיה ברשינסקי, יובל מסקין ומיטל רז.
מתרחק והולך - עם נבו רומנו ושני גרנות.
עבודה שהחלה את דרכה במסגרת פסטיבל א-ז'אנר בתיאטרון תמונע, ופותחה לעבודה באורך מלא של שעה בהפקת 'מנוע חיפוש' 2011
תרגיל משותף ראשון - תרגיל משותף לשתי יוצרות שיצרה פרנקל עם שלי פלמון במסגרת פסטיבל א-ז'אנר 2011
פירורים - יצירה של מאיה ברינר לארבעה רקדנים במסגרת פסטיבל הרמת מסך.
Down to Earth - שתי עבודות קצרות במסגרת סדנאות האמנים שאוצרת ד"ר ורד זפרן גני, הבוחנות באופן לא שגרתי את היחס שבין המקום לאיש החי בו, בביצוע יוני סילבר ונעמה שנדר.
עכשיו ולעולם לא - מופע המשלב אומנות, מוזיקה ומחול בהשתתפות ענבל יעקובי, יוני סילבר וטליה קינן.
עץ כף היד - יחד עם שני גרנות, סילביה דרורי ומיטל רז.
לוויתן בים - מיצג בשיתוף האמן גילי אבישר בהשתתפות רקדנים ושחקנים, שהפעילו אזורים שונים בחלל התערוכה "לוויתן" של אבישר, יצרו סיטואציות של חילופי זהויות ושיתפו את קהל הצופים בהם.
Learning Songs - יצירה בהשראת המוזיקאי הניו יורקי לואיס הרדין, פסטיבל ישראל, 2017
רגלי ההר - תערוכה משותפת עם האומן אבישי פלטק הכוללת עבודות וידאו המתארות את זמן ה'לקראת', הזמן שלפני 'הדבר עצמו', שמתפקד בדרך כלל כהקדמה לעלילה עצמה.
תנו לי נקודת משען ואזיז את כדור הארץ - יצירה הומוריסטית לשני שחקנים ופטיש.
באור היום - מופע במסגרת 'קהילה בתנועה' - שיעורי מחול לאנשים החיים עם פרקינסון.
נאווין פתניק (באורייה: ନବୀନ ପଟ୍ଟନାୟକ; נולד ב-16 באוקטובר 1946) הוא פוליטיקאי הודי המכהן כראש האופוזיציה ב.
כיהן כראש השרים של אודישה ממרץ 2000 עד ליוני 2024, כהונה השנייה באורכה כראש שרים בהודו לאחר פאוואן קומאר צ'מלינג.
נשיא ומייסד ביג'ו ג'נטה דאל.
נאוויפ פתניק נולד ב-16 באוקטובר 1946 ב, אז בירת אוריסה, לחבר האספה המחוקקת של אוריסה ולימים ראש השרים במדינה .
הוא למד ב שבדהראדון, בית ספר פרטי לבנים אשר בו למדו גם בניה של אינדירה גנדי סאנג'י ורג'יב, כשסאנג'י לומד איתו באותה כיתה.
ב-1967 השלים תואר באוניברסיטת דלהי.
בחלק הראשון של חייו היה פתניק סופר שכתב ספרי עיון והתגורר בדלהי, ובשנות השישים הפעיל בוטיק בגדים.
הוא לא שהה באודישה, ושליטתו באורייה הייתה חלשה.
לאחר מות אביו באפריל 1977 נבחר נאווין למלא את מקומו בלוק סבהה כמועמד הג'נטה דאל, לה השתייך אביו מהקמתה ב-1988.
ימיו בג'נטה דאל היו קצרים, עקב חוסר הסכמות בינו לבין הנהגת המפלגה בדלהי, שהתנגדה לשיתוף פעולה עם מפלגת העם ההודית, בו ראה פתניק את הדרך להביס את הקונגרס הלאומי ההודי ששלט במדינה מ-1995, ומינויו של אשוק דאס למזכיר המפלגה במדינה.
ב-19 בדצמבר הכיר יושב ראש האספה בפיצול בג'נטה דאל, וב-26 בדצמבר הוכרזה היחידה כמפלגת ביג'ו ג'נטה דאל.
לאחר הבחירות ללוק סבהה ב-1998, בהן ניצחה הברית הדמוקרטית הלאומית שבהובלת מפלגת העם ההודית, מונה פתניק לשר המכרות בממשלת אטאל ביהארי ואג'פאיי.
בבחירות לאספה המחוקקת של אודישה ב-2000, זכתה הקואליציה של המפלגה ומפלגת העם ההודית ב-106 מ-147 המושבים באספה, ופתניק נבחר לראש השרים מטעם הקואליציה.
אחת הסיבות לניצחון הייתה התמודדותה הכושלת של הממשלה היוצאת אם סופת ציקלון שפקדה את אודישה ב-1999.
פתניק נבחר לתפקיד בשנית לאחר בחירות מוקדמות ב-2004, בהם זכתה מפלגתו, שעדיין הייתה בקואליציה עם מפלגת העם ההודית.
ביג'ו ג'נטה דאל פרשה מהברית לקראת הבחירות ב-2009, והתמודדה בשתי מערכות הבחירות העוקבות ב-2014 ו-2019 לבדה, כשהיא זוכה בשלושתן.
פתניק הוא אחד משלושה ראשי שרים הודים לנצח בחמש מערכות בחירות עוקבות.
בבחירות לאספה המחוקקת של אודישה ב־2024 הובסה מפלגתו, שזכתה ב־51 מושבים לעומת 79 למפלגת העם ההודית.
פתניק עצמו הובס באחד משני מחוזות הבחירה בהם התמודד.
בעקבות תבוסת מפלגתו התפטר פתניק מתפקידו כראש השרים.
חרובי נולדה בקריית מוצקין לחיה וצבי פישמן.
למדה לתואר ראשון ולתואר שני בכלכלה בטכניון.
בשנת 1980 סיימה לימודי דוקטורט בפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה ע"ש רוברט ה.
סמית באוניברסיטה העברית בהדרכתו של פרופסור יואב כסלו .
חרובי כיהנה כפרופסור מן המניין במכללה האקדמית נתניה, בבית הספר לביטוח.
הייתה מרצה לביטוח ולכלכלה וסטטיסטיקה, והתמקדה בתהליכים במשק ויישומם בעולם המעשה.
בנוסף, קידמה מחקרים ביישום גישות יישומיות מתחום הכלכלה וניהול של משאבי טבע, מים וסביבה.
בכל תחומי ההתמחות שלה כלכלנית, חרובי השתתפה בוועדות, במחקרים ובסדנאות ייעוץ למקבלי החלטות.
מעבר לזה, עסקה בקידום נשים ואנשים עם מוגבלויות.
בשנת 2005 מונתה כנציגת הציבור במועצה לרשות לשירותים ציבוריים - מים וביוב.
בשנת 2020 מונתה לוועדה העליונה למינוי פרופסורים בתחום הכלכלה.
חרובי הייתה גרושה ואם לשני בנים ובת.
נאוה חרובי, שלהבת, שרית, צריכת תוצרת חקלאית מקומית מול מיובאת: השוואת ערכים סביבתיים וחברתיים באמצעות ניתוח מחזור חיים אקולוגיה וסביבה 4,1 (2013) 38-43.
נאווה מאו (נולדה ב-14 במאי 1992) היא שחקנית טרנסג'נדרית אמריקאית.
מאו נולדה וגדלה במקסיקו סיטי.
היא שחקנית, תסריטאית, במאית, מפיקה, צלמת ופעילת זכויות אדם.
התפרסמה בעקבות תפקיד ראשי בסדרה Generation של HBO (שיחקה דמות בשם אנה).
מאו התגוררה בעבר בנוסף למקסיקו סיטי גם בסן אנטוניו ובאוקלנד (קליפורניה) בארצות הברית.
בשנת 2018 היא כתבה, הפיקה ביימה וכיכבה בסרט הקצר Waking Hour שהוקרן בפסטיבלי קולנוע שונים ברחבי העולם.
מאו הייתה עוזרת הפקה בסרט התיעודי Disclosure בנטפליקס ולאחר מכן מפיקה בסרט Work שהוקרן בפסטיבל הסרטים סאנדנס.
שיחקה בתפקיד ראשי בסדרה Generation של HBO.
בשנת 2024 עלתה לשידור בנטפליקס הסדרה אייל קטן שם מאו מגלמת את טרי, פסיכולוגית אמריקאית טרנסג'נדרית, שכוכב הסדרה מתקשה להתקדם במערכת היחסים איתה מאחר שהיא טרנסג'נדרית.
מאו סיפרה בראיון כי היא חשה "אחריות גדולה" לגלם את דמותה של טרי, המבוססת על בת זוגו האמיתית של ריצ'רד גאד, כוכב ויוצר הסדרה.
מאו סיפרה שלגלם את דמותה של מי שהייתה בת זוגו של יוצר הסדרה בחיים האמיתיים הלחיץ אותה.
לאחר שקראה את התסריט וידעה שהוא מבוסס על החיים האמיתיים של היוצר הבינה שזה חשוב עבורה לשחק בתפקיד זה והחליטה שהיא רוצה להראות שנשים טרנסיות קיימות בחיים האמיתיים והן מקיימות מערכות יחסים עם אנשים אמיתיים.
מאו זכתה למועמדות לפרס אמי על תפקידה בסדרה.
היא האישה הטרנסג'נדרית הראשונה שמועמדת לפרס אמי בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר במיני-סדרה או סרט.
מאו בוגרת תואר ראשון בבלשנות ומדעים קוגניטיביים ממכללת Pomona בקליפורניה.
היא למדה בפריז ועשתה התמחות בגוודלחרה במקסיקו.
לאחר מכן עבדה במשך מספר שנים עם קורבנות אלימות: כעוזרת משפטית עם משפחות מהגרים ולאחר מכן כיועצת עמיתה בסיוע לנפגעי אלימות נגד להט"ב באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
בנוסף מילאה תפקידים שונים בתחומי צדק חברתי ושינוי תרבותי עם נותני שירותים מבוססי קהילה, ארגוני סטודנטים ונפגעי אלימות.
הניסיון המקצועי שלה כולל גם פיתוח תוכניות לימודים, הנחיית סדנאות ודיאלוג, ודיבור בפני קהל.
שנההסרטשם הדמותתפקיד 2019 Waking Hour סופיה שחקנית, מפיקה, תסריטאית ובמאית 2019 Femenina נינה 2020 Sam's Town (סרט קצר) נטשה שחקנית ומפיקה 2020 נשיכות אהבהמפיקה 2020 גילוי נאות: להיות טרנס בהוליווד עוזרת הפקה 2022עבודה לולה סרט קצר
שנההסדרהשם הדמות ציוני 2021 Generation אנה 16 פרקים 2024 אייל קטן טרי 6 פרקים
מועמדת פרס סטלייט לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה בסדרה, מיני סדרה וסדרה מוגבלת, או סרט קולנוע שנעשה לטלוויזיה (2025)
מועמדת פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר
נאוה לויט בן-נון היא פרופסור חבר באוניברסיטת רייכמן, חוקרת במדעי המוח, ומנהלת מרכז סגול למוח ותודעה.
ב-1996 סיימה לויט בן-נון תואר ראשון בפיזיקה בהצטיינות באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא בעלת תואר שני במדעי המוח בהצטיינות במכון ויצמן שאותו סיימה בשנת 2000. את הדוקטורט שלה במדעי המוח הגישה ב-2006 גם כן במכון ויצמן, ושם גם עשתה את הפוסט-דוקטורט במחלקה לפיזיקה של מערכות מורכבות.
לויט בן נון מרצה בבית ספר ברוך איבצ'ר לפסיכולוגיה באוניברסיטת רייכמן משנת 2008 ומכהנת כפרופסור חבר באוניברסיטה זו מ-2016. עד 2014 הייתה מנהלת שותפה של היחידה למדעי המוח היישומיים (מרכז סגול למוח ותודעה), באוניברסיטת רייכמן.
בשנת 2009, כחלק מחזון חברתי, הקימה את מכון מודע למיינדפולנס מדע וחברה, ניהלה אותו ומשמשת כמנהלת אקדמית שלו.
תחת מכון מודע פותחו הכשרות מיינדפולנס קצרות וארוכות והוכשרו מעל 300 מנחי מיינדפולנס בגישת MBSR ו-MBCT..
במסגרת החזון החברתי יזמה לויט בן-נון את הקמת תוכנית בית ספר סגול, תוכנית לקידום למידה רגשית-חברתית מבוססת מיינדפולנס.
התוכנית פועלת במספר רשויות בישראל במסגרת יוזמת ה-SEL של קרן יד הנדיב.
המחקר שלויט בן-נון עוסקת בו מתחלק למחקר בסיסי ולמחקר יישומי.
בעבר חקרה מצבים מוחיים עם לקויות כגון אוטיזם, סכיזופרניה ו-ADHD.
נכון לשנת 2024 מחקרה עוסק בחקר איכויות של בריאות מוחית ונפשית, כגון חוסן, עמידות מוחית, גמישות קשבית, אינטראקציה בינאישית, חמלה, אמפתיה, מודעות עצמית, קשיבות (תרגול מיינדפולנס), תבונה ואכפתיות.
היא חוקרת את המנגנונים הפיזיולוגים והפסיכולוגים העומדים בבסיס התערבויות שמקדמות איכויות אלו, בעיקר מיינדפולנס וחמלה, וכיצד אלו תורמים לחוסן ולבריאות נפשית.
בנוסף חוקרת לויט בן-נון השפעת תרגולים אלו על מצבי קונפליקט בין קבוצות ועל שיח מקרב.
יחד עם עמיתים נוספים פיתחה את מפת הקשיבות (מיינדפולנס)-מפה שימושית הממפה את קבוצות התרגולים השונים הנכנסים תחת הערך מיינדפולנס.
לויט בן-נון פרסמה מאמרים רבים בכתבי עת הקשורים בחקר המוח ובפסיכולוגיה פיזיולוגית.
נאווה רוזוליו (נולדה ב-17 ביוני 1986) היא פעילה חברתית, עורכת דין ורואת חשבון ישראלית, דמות בולטת במחאות המתמשכות נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו וממשלת ישראל השלושים ושבע.
היא מייסדת תנועת המחאה "משמרות הבושה", אותה הקימה כחלק מהמחאה נגד הרפורמה המשפטית.
רוזוליו נולדה בירושלים וגדלה במשפחה המשתייכת לציונות הדתית.
למדה בבית הספר התיכון פלך.
שירתה בצה"ל בחטיבת הבקעה כמש"קית מודיעין וכסמב"צית, והמשיכה לשירות קבע.
בריאיון לעיתון "הארץ" סיפרה שתמיד ראתה את עצמה כאדם ביקורתי, והחלה להטיל ספק באמונה הדתית בגיל 16. בתקופת שירותה בצה"ל נחשפה לאורח חיים חילוני, ובהמשך החלה לאמץ אורח חיים זה כאשר הייתה סטודנטית באוניברסיטה העברית בירושלים, שם רכשה תואר ראשון במשפטים ובחשבונאות.
היא הוסמכה כרואת חשבון, ומנובמבר 2011 עד אוגוסט 2015 עבדה בפירמת רואי החשבון ארנסט אנד יאנג.
מספטמבר 2015 עד אוגוסט 2016 התמחתה במשרד עורכי הדין יגאל ארנון ושות' והוסמכה כעורכת דין.
היא המשיכה לעבוד במשרד זה עד אוגוסט 2018. בשנת 2021 הייתה יועצת משפטית בבית ההשקעות אלטשולר שחם.
רוזוליו היא טבעונית ומקדמת פעילות סביבתית.
רוזליו רווקה ומתגוררת בתל אביב.
רוזוליו החלה את פעילותה הציבורית במהלך "מחאת בלפור" בשנים 2020 ו-2021, בתקופת מגפת הקורונה.
לדבריה, אז היא הבינה לראשונה את האפשרות להפוך לאזרחית פעילה לאחר שהחלה לחקור את "פרשת הצוללות", והגיעה למסקנה כי ראש הממשלה נתניהו פוגע בביטחון המדינה לטובת מטרותיו האישיות.
בשנת 2023 הייתה בין מייסדי תנועת המחאה "מרעידים", שביקשה להסיט את ההפגנות מהמוקדים המרכזיים בתל אביב אל מחוץ למעונותיו של ראש הממשלה.
ב־1 במרץ 2023, בעקבות הכרזת שר המשפטים יריב לוין על תוכנית הרפורמה המשפטית, ייסדה רוזוליו את תנועת המחאה "משמרות הבושה" – הדוגלת בהפעלת לחץ ציבורי ישיר באמצעות הטחת ביקורת ומחאה בלתי אלימה בפני נבחרי ציבור במרחב הציבורי, כגון כנסים ואירועים.
באותו יום, כאשר פורסם כי שרה נתניהו נמצאת במספרה בתל אביב, ארגנה רוזוליו במהירות הפגנה מול המספרה תוך שימוש במגפון.
היא הבחינה שהפגנות מול נבחרי ציבור במרחב הציבורי אפקטיביות יותר.
בהצהרותיה ציינה כי מטרת המחאה היא להפיל את הממשלה, להביא למשפטם ומאסרם של כמה מבכיריה, להקים ממשלה חדשה ולהשיב את הדמוקרטיה למדינה.
רוזוליו מייצגת לעיתים קרובות את המוחים בוועדות הכנסת.
באוקטובר 2024 התראיינה רוזוליו לפודקאסט "חמוצים", ואמרה שהיא פונה הרבה לטריבונלים של בית הדין הפלילי בהאג כדי שיזרזו את צווי המעצר נגד נתניהו, כי מבחינתה הוא פושע גם נגד עמו.