tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 1966 מונה למפקד חיל האוויר והחליף את עזר ויצמן.
שנה אחר כך, מיד לאחר יום הקרבות של 7 באפריל 1967, קודם לדרגת אלוף, אף על פי שלא היה לו הפז"ם הנדרש, כאות הוקרה על הישגי החיל בתקופת כהונתו.
גולת הכותרת של פעילותו הייתה הפיקוד על חיל האוויר במלחמת ששת הימים, שבתחילתה הכריע החיל את חילות האוויר של מצרים וסוריה במבצע מוקד, ומילא תפקיד משמעותי וגורלי בהכרעת המלחמה כולה.
הוד פיקד על חיל האוויר גם במלחמת ההתשה, שבה היה לחיל האוויר תפקיד מרכזי, והוא היחיד מבין מפקדי החיל שפיקד עליו בשתי מלחמות.
כמפקד חיל האוויר פעל להחלפת המטוסים הצרפתיים (כמו המיראז' 3 והווטור) במטוסים אמריקניים (דוגמת ה־A-4 סקייהוק וה-F-4 פנטום), וקידם את פרויקט הפיתוח של מטוס קרב ישראלי שהפך מאוחר יותר למטוס הכפיר.
במאי 1973 העביר את הפיקוד על החיל לבני פלד.
לקראת שחרורו מצה"ל ביקש הוד להתמנות למנכ"ל התעשייה האווירית, תפקיד שהיה מוחזק בידי מייסד החברה אל שווימר.
לאחר שהובהר להוד שלא ניתן למנותו למנכ"ל, קיבל הוד משר הביטחון, משה דיין, הבטחה למנותו ליו"ר פעיל של התעשייה האווירית, אולם אל שווימר התנגד למינוי, שלאחר מלחמת יום הכיפורים ירד מהפרק.
במלחמת יום הכיפורים שירת כיועץ אווירי לאלוף פיקוד הצפון ולאלוף פיקוד הדרום.
אחרי המלחמה מונה על ידי דיין לעוזר שר הביטחון.
אולם לאחר כניסת שמעון פרס לתפקיד שר הביטחון, לאור היחסים ביניהם, נתבקש הוד לעזוב את התפקיד, והועבר להיות יועץ צבאי לשר הביטחון ואחראי לנושא פיתוח פרויקטים צבאיים.
במהלך שנת 1975 הוא פרש גם מתפקיד זה ועבר לעסקים פרטיים.
תחילה ביקש לייצג את אדגר ברונפמן בישראל.
בשנת 1976 הקים בשותפות עם מועצות הייצור את חברת ק.א.ל., אותה ניהל.
הוד קיבל עם אשתו 49% ממניות החברה.
באוגוסט 1977, בעקבות פרישת אל שווימר, עלה שמו של הוד לתפקיד מנכ"ל התעשייה האווירית, אולם שוב לא יצא המינוי אל הפועל.
בנובמבר 1977 מונה הוד למנכ"ל חברת אל על, תוך שהוא מקבל על עצמו שלא לעסוק ביחסים בין אל על וק.א.ל..
באפריל 1978 הושבתה אל על על רקע יחסי העבודה העכורים עם העובדים, דבר שגרם נזק כבד לחברה.
באוקטובר 1978 התקיימה שביתה נוספת, ושמחה ארליך האשים בשביתה את הוד.
ביולי 1979 התפטר מתפקיד מנכ"ל החברה בכותבו ש"הושלם שלב חשוב בקידום היעדים אליהם חתרתי - מוטב להסתפק בהישגים שהושגו ולהשאיר את השלמת המלאכה למישהו אחר".
לאחר מכן היה נציגה של חברת נורת'רופ בישראל.
בבחירות לכנסת ה-11 בשנת 1984 היה גזבר מטה הבחירות של מפלגת יחד.
בשנת 1986 פעל עזר ויצמן למנות את הוד ליו"ר התעשייה האווירית.
הפעם, למרות התנגדות של שרים מהליכוד שלא רצו את הוד, המתנגד לפרויקט הלביא בתפקיד, יצא המינוי אל הפועל, ובשנים 1987–1993 כיהן הוד כיו"ר התעשייה האווירית.
בשנת 1995 השלים לימודי דוקטורט במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת פסיפיק וסטרן בלוס אנג'לס.
נפטר ב-29 ביוני 2003 לאחר מאבק בסרטן.
באביב 2007 נחנך אתר הנצחה לאלוף הוד הנקרא "מצפור הוד" בצומת אלומות והוא נקודת תצפית על ימת הכנרת ועל הרי הגולן.
בשנת 2013 נקרא על שמו רחוב בשכונת צהלה בתל אביב, בה התגורר רוב ימיו.
הרב מרדכי דוד אונגר (נולד בכ"ה באדר ב' ה'תשי"ד) הוא האדמו"ר של חסידות "באבוב 45", המונה כ-2,000 משפחות - כשליש מחסידות באבוב כולה.
נולד בארצות הברית, לאדמו"ר יעקב יצחק מדומברובה, מצאצאי רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
אמו הייתה בתו של רבי יהושע אשר רויטבלט, אדמו"ר בשדליץ.
הוא למד בישיבת באבוב בקראון הייטס ובישיבת בית התלמוד בברוקלין.
התחתן עם רבקה שינדל בת האדמו"ר הרביעי מבאבוב, רבי נפתלי צבי הלברשטאם.
הוא ההדיר את ספר השו"ת "דברי חיים" של סבו האמור, והוציאו בשלושה חלקים בתוספת הערותיו.
לאחר פטירת חותנו האדמו"ר נפתלי צבי הלברשטאם, בשנת ה'תשס"ה (2005) התפלגה החסידות.
רוב מוחלט של החסידים הכתירו כאדמו"ר את רבי בן ציון אריה לייבוש הלברשטאם, אחיו הצעיר של רבי נפתלי צבי.
כשליש מהחסידים קיבלו עליהם את הרב אונגר כאדמו"ר.
בית מדרשו שוכן כיום בבניין בית יעקב שברח' 45 בשכונת בורו פארק שבברוקלין.
בהתאם לפסק הדין בבוררות בין חצרו ובין החצר הגדולה של חסידות באבוב, שמה הרשמי של חצרו הוא "באבוב 45".
דברי תורתו מופיעים מדי שבוע תחת הכותר "דברות קודש".
קהילתו מתרכזת בעיקר בבורו פארק אך קיימים מרכזים בוויליאמסבורג, במונסי, בלייקווד, בלונדון, באנטוורפן ובישראל.
נשוי לרבקה שיינדל (לבית הלברשטאם).
הרב יוסף - ראש הישיבה קטנה, שימש כרב בית המדרש "אפריון של שלמה".
הרב שלום - ר"מ בישיבה קטנה, וממונה על הקהילה בלונדון.
אחיו הוא רבי בן ציון אונגר האדמו"ר מדמברובה בניו יורק.
גיסיו: רבי דוד משה טברסקי האדמו"ר מרחמסטריווקא בבורו פארק, ורבי יהושע רובין - אב בית דין באבוב 45, ובנו של רבי מרדכי דוד מסאסרגן.
הקר נולד בקרקאו (קרקוב) שבפולין (אז בתחומי אוסטריה-הונגריה ולכן היה בעל אזרחות אוסטרית) לסוחר אברהם (אדולף) הקר וגולדה, בת משפחת גינציג.
קשיים כלכליים הניעו את המשפחה לנדוד לווינה ולאחר מכן להמבורג.
בהיותו כבן 12 התייתם מרדכי מאביו, אימו חזרה לקראקוב והוא עבר להתגורר בבית דודו הדתי מרקוס הקר.
בזכרונותיו הוא מתאר את נעוריו כתקופה של כמיהה ליציאה משגרה דתית-עירונית, חסרת תוכן, על פניה העדיף את התרבות המערב-אירופאית, שנחשפה בפניו בגימנסיה ההומנית בה למד.
יחד עם אחיו, וילהלם הקר, הקים את החברה "פיתוח ארץ ישראל", שניסתה לגייס הון יהודי להשקעות בתעשייה הצעירה בארץ.
בשנת 1913 עלה הקר עם אשתו פרידה לבית מוזס ועם ילדיו דני ורות לארץ ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, הקר ומשפחתו חזרו לגרמניה, שם הם שהו עם משפחתו בהמבורג על מנת שמרדכי יוכל להשתתף בלחימה בצבא האוסטרי.
לאחר סיום המלחמה, חזר הקר עם משפחתו לחיפה שם היה לימים פעיל חשוב בייסוד והקמת הטכניון, בו לקח חלק במלחמת השפות, ואף היה מנהלו בשנים 1927-1925. הקר היה המרצה להנדסה תאורטית בטכניון, ולאחר שהסטודנטים ביקשו להחליפו, הוא התפטר מתפקידו כמנהל.
הקר עבר לירושלים ומונה על ידי הבריטים לנהל את שירותי המים והביוב בעיר.
הוא היה האיש שהכין את התוכנית היהודית לחלוקת ירושלים שהוגשה לוועדת פיל, אשר פרסמה את מסקנותיה ב-7 ביולי 1937. בשנת 1941 עבר לקיבוץ גבת שם התגוררה בתו, ועם הפילוג בקבוץ המאוחד עבר איתה לקבוץ יפעת שבו נפטר ונקבר בשנת 1964 .
נולד בצ'רניגוב שברוסיה (עתה אוקראינה) ב-1888, ובהיותו בן 6 התייתם מאביו, שעסק במסחר בזכוכית.
הוריו המאמצים לא טיפחו את כישרונותיו, אך הוא נמשך לבקר בבית הכנסת ואהב להקשיב לחזנים ולשירתם.
בגיל 12 אומץ על ידי סבו, שעבר עמו לסולוביו, שם החל ללמוד בצורה מסודרת אצל החזן דורפמן.
ב-1904 שימש בפעם הראשונה כחזן בבית הכנסת בז'יטומיר, לתקופה של חודשים אחדים.
ב-1905 מונה לתפקיד "חזן שני" (חזן משני לחזן הראשי) בבית הכנסת של הקהילה היהודית בוילנא.
כעבור שנים אחדות נפטר החזן הראשי והרשמן קיבל את התפקיד.
הייתה זו תקופת פריחה של המרכז היהודי בווילנא, והרשמן היה אחד מסמלי התקופה.
ב-1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא הרוסי, אך אין עדויות מפורטות על שרותו הצבאי, ושמועות מספרות כי הקצין ביחידה בה שרת, התרשם מכישרונו ופטר אותו מהשירות.
ב-1918 עם סיום המלחמה שב לבית הכנסת לתפקידו, והיה מוכר כבר בכל קהילות אירופה.
בית הכנסת בו כיהן הסכים לאפשר לו להופיע פעמיים בחודש בלבד, בשבתות.
בשאר הפעמים הופיע בבתי כנסת שונים ברחבי היבשת, וכן קיים קונצרטים בהם הופיע עם קטעי חזנות ואריות מתוך אופרות.
כמו כן הופיע פעמיים כסולן עם התזמורת הפילהרמונית של וורשה.
ב-1920, התרשם ממנו המוזיקאי ליאו לאו, והזמינו לארצות הברית.
הרשמן היגר, ומונה לתפקיד החזן הראשי בבית הכנסת "בית אל" בבורו פארק שבברוקלין בו כיהן 10 שנים.
בשנות חייו האחרונות המשיך להופיע בבתי כנסת ועל במות הקונצרטים בכל רחבי ארצות הברית, ביקר בקהילות אירופה וגם בישראל.
תקליטיו מאותן השנים מהווים נכס צאן ברזל וממשיכים להימכר עד היום.
הרשמן נפטר לאחר מחלה בב' שבט תש"א, 30 בינואר -1941.
הרשמן ניצב בשורה הראשונה של החזנים מתקופת תור הזהב של החזנות בתחילת המאה ה-20. בקול טנור רך ופיוטי ריגש את קהל שומעיו, וקטעי החזנות שלו הפכו קלאסיקות בתחום החזנות האשכנזית.
בין הקטעים המפורסמים: אלו דברים, עקביא בן מהללאל, מודים אנחנו לך.
בנוסף הקליט שירים ביידיש וקטעי אופרה.
הרשמן ביצע יצירות חזניות, אך לא הלחין.
רוב קטעי החזנות שלו הולחנו על ידי המלחין הנודע יעקב רפפורט.
ב-1925 חיבר המלחין פנחס יאסינובסקי את הקטע "והיה באחרית הימים", לכבוד פתיחת קמפוס האוניברסיטה העברית על הר הצופים.
המילים הן מתוך נבואת ישעיהו והלחן מבוסס על טעמי המקרא.
הקטע הוקלט בארצות הברית על ידי הרשמן, בליווי כלי נשיפה ומיתר, ונחשב לאחד היצירות הידועות ביותר שלו.
מרדכי הרטל (נולד ב-11 בספטמבר 1954) סופר ומשורר ישראלי.
כחודשיים לאחר העלייה מת אביו.
הוא התגורר עם משפחתו בשכונת נווה דוד בחיפה.
בוגר תיכון עירוני א' בעיר.
לאחר סיום השירות הצבאי נרשם לאוניברסיטת חיפה ולמד בחוג לספרות.
כבר משנות ה-80 החל לפרסם שירים ומשנות ה-90 החל לכתוב סיפורים.
בשנת 2010 התפרסם ספרו החדש בשם "ההריון הבא יהיה במינכן" בהוצאת עיתון 77 שגם הוא קובץ סיפורים קצר.
כיום הוא מורה לספרות בבית הספר עירוני ג' שבחיפה.
מן הטעם הפשוט, שירים, ספריית פועלים, תל אביב תשמ"ה
לעומת זאת, שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב 1991
מחויבותה האישית של שני ברנר, הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב תשס"ו
ההיריון הבא יהיה במינכן, הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב, 2010.
למעלה ולמטה מזה, שירים, הוצאת ספרי עיתון 77, תל אביב, תשע"ז 2017.
ארץ שני האגמים, שירים, הוצאת עיתון 77, תל אביב, תש"פ, 2020
ואם בדרך אפגוש דב, שירים שתורגמו לרומנית בידי מנחם מ' פאלק, הוצאת טימפול, 2023, יאשי.
רבי מרדכי דוד לוין (ה'תרל"ט; 1879, ברעזא – ז' בשבט ה'תשכ"ז; 18 בינואר 1967, ירושלים) היה ראש ישיבת עץ חיים בירושלים, ומחבר סדרת ספרי "דרכי דוד" על הש"ס.
נולד בברעזא שבליטא, ללאה ולרב ברוך לוין.
למד בתלמוד תורה המקומי בעיירת הולדתו, ובהיותו בן 14 עבר ללמוד בישיבת לומז'ה, שם הוא התקרב לרב מלכיאל צבי טננבוים מחבר הספר "דברי מלכיאל".
לאחר כשנתיים עבר ללמוד בסלובודקה, בישיבת "כנסת בית יצחק", שם למד כחמש שנים, לאחר מכן למד תקופה קצרה בבריסק ועבר לוולוז'ין, שם למד אצל הרב רפאל שפירא (לימים נישא לנינת אחיו).
לאחר תקופת לימודו בוולוז'ין עבר הרב מרדכי דוד ללמוד במאלטש אצל הרב זלמן סנדר כהנא שפירא, שם הוא למד שלוש שנים, עד שנת ה'תרס"ג (1902-1903) כאשר נסגרה הישיבה.
בסוף אותה שנה פתח הרב שמעון שקופ ישיבה במאלטש, וכשחיפש בחורים עילויים לפתוח איתם את הישיבה הוא פנה אל הרב מרדכי דוד במכתב, והוא נעתר, וכך נוצרה ביניהם ידידות עמוקה, שבאה לידי ביטוי בחילופי מכתבים תכופים בין השניים.
בתקופת לימודו אצל הרב שקופ עלה אביו לירושלים, הרב מרדכי דוד נותר לבדו כשהוא מקדיש את זמנו ללימוד שיטת ההיגיון של הרב שקופ.
בסוף שנת ה'תרס"ו (1906) עלה לארץ ישראל, ובשנת תרס"ז (1906–1907) נכנס ללמוד בישיבת תורת חיים בירושלים, כשהוא נודע אז בכינוי "העילוי מברעזא".
בג' בחשוון ה'תרס"ח (1907) הוא נישא לשיינה גיטל (דור 27 לרש"י, דרך בתו הבכורה של רש"י יוכבד ודרך בנה הריב"ם), אחותו של הרב בן ציון שפירא ונכדתו של אב בית דין ירושלים הרב חיים יעקב שפירא.
לאחר נישואיו המשיך ללמוד בישיבת תורת חיים, שם למד בחברותא עם הרב יצחק מאלצאן מחבר ספר "שביתת השבת" שבו נכתבו הרבה מהערותיו של הרב לוין.
בשנת ה'תרע"ד (1914) עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הרב לוין נקרא לעמוד בראשות ישיבה קטנה שהוסיף הרב ד"ר משה אוירבך לתלמוד תורה שבניהולו, בפתח תקווה, תפקיד שמילא במשך ארבע שנים.
בתקופה זו קיבל סמיכה מהרבנים הרב חיים ברלין והרב אריה לייב רשקס.
בשנת ה'תרע"ח הוא חזר לירושלים, ואז קיבל לידיו שורה ארוכה של הצעות משרה.
לבסוף החליט לקבל את ההצעה שבצדה השכר הנמוך ביותר - ראשות ישיבת עץ חיים, שבה לימד כיובל שנים, עד יום פטירתו.
נטמן בחלקת הרבנים בהר המנוחות.
הרב לוין היה נשיא החברה קדישא בירושלים.
חתניו היו הרב יעקב משה קורלנדסקי, מייסד ת"ת יבנה וישיבת תפארת צבי בירושלים, והרב משה פינקל, בנו של הרב אליעזר יהודה פינקל.
דרך לימודו הייתה העמקה בסוגיה.
הרב מבריסק אמר כי "סברה שאמר ר' מרדכי דוד אינה ניתנת להיבטל על נקלה".
הותיר אחריו כתבי יד רבים.
הספרים שהוצאו עד כה לאור הם:
דרכי דוד - ג' כרכים
כרך א' - מועד, יבמות
כרך ב' - בבא קמא, בבא מציעא, בבא בתרא, שבועות
כרך ג' - כתובות, נדרים, גיטין, קידושין
מייסד ענף זה של חסידות ויז'ניץ.
נולד בגרויסוורדיין שברומניה, לרב חיים מאיר הגר, לימים האדמו"ר מוויז'ניץ, ומרגליא, בתו של הרב זאב טברסקי, האדמו"ר מרחמסטריווקה.
בילדותו היה קשור לסבו, האדמו"ר רבי ישראל הגר (ה"אהבת ישראל"), שהתגורר בסמוך, עד לפטירתו בשנת ה'תרצ"ו.
בגרויסוורדיין לא היו ישיבות, והוא למד אצל רבי יהודה סגל רוזנר, בעל ה"אמרי יהודה", בסקלהיד, ותקופה קצרה בישיבה של האדמו"ר רבי יואל טייטלבוים בסאטמר שברומניה.
כן למד בישיבת פאפא, בראשות הרב יוסף גרינוולד מפאפא.
את שני האחרונים החשיב לרבותיו.
רוב שנות בחרותו עברו עליו בלימוד לצד אביו.
ידידו בבחרותו היה גיסו, הרב יהודה הורוויץ מדז'יקוב.
בהיותו כבן 18 פרצה השואה.
הוא ניצל ממנה עם אביו וכל משפחתו והם עברו לבוקרשט שהפכה מרכז לפליטים.
הוא נהג לציין מדי שנה בטיש את י"ט באייר, היום שבו ניצל.
לאחר המלחמה חזר לגרויסוורדיין ולימד תורה לבחורים פליטי מלחמה.
בסיוון ה'תש"ה (1945) נישא בבוקרשט לפייגא מלכה, בת האדמו"ר רבי יעקב יוסף מסקווירה.
לאחר שנפטרה מדלקת באלול ה'תש"ו, נשא את אחותה הצעירה, סימא מירל, והתגורר בדארנא.
הרב הגר לא הצליח להשיג אשרת כניסה לארץ ישראל.
בערב ראש חודש אדר ב' ה'תש"ח (1948) הגיע לארצות הברית עם חמיו והחל לשמש כרבם של חסידי ויז'ניץ בארצות הברית, תחילה בבורו פארק ולאחר מכן בויליאמסבורג, שם ייסד בית מדרש.
לאחר פרק זמן הודיע שאינו רוצה לגור בעיר הצפופה, גם בשל חששות צניעות, ובתמוז ה'תשכ"ד עבר למונסי עם מספר משפחות והקים בה קהילה.
בשנת תשס"ג העביר את ישיבתו לעיירה קייאמישא לייק (בשטח של מלון גיברס) שבהרי קטסקיל, וסביבה התפתחה קהילה נוספת של חסידיו.
מדי שנה נהג להגיע לישראל לשמש בעל תוקע בבית מדרשו של אביו בראש השנה.
לאחר פטירת אביו, בשנת ה'תשל"ב (1972), הוכתר לאדמו"רות בארצות הברית, לצד אחיו רבי משה יהושע הגר שהחל לכהן כאדמו"ר מוויז'ניץ בישראל.
בארצות הברית היה מכונה "האדמו"ר מוויז'ניץ" ואחיו "האדמו"ר מוויז'ניץ מבני ברק", ואילו בישראל היה מכונה "האדמו"ר מוויז'ניץ מונסי" או "האדמו"ר ממונסי".
לאחר שאחיו הרב משה יהושע הרחיק את בנו הרב ישראל מחצרו בשנת ה'תשמ"ד, קיבל אותו הרב מרדכי, צעד שגרם לקרע בין שתי החצרות.
למתח תרמה גם העובדה שהרב מרדכי נחשב לקנאי, בעוד אחיו כיהן כנשיא מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
האחים היו בנתק במשך כשמונה עשרה שנה, עד שהרב משה יהושע החזיר את בנו הרב ישראל לחצרו בבני ברק ה'תשס"ב, ולאחר תיווך של כמה מהתורמים הגדולים של שתי החצרות התחדשו הקשרים ביניהם, והם ביקרו זה את זה.
אחיינו הרב ישראל החשיב את דודו כרבו, ודודו אף העביר לו את חלקת קבורתו (האחרונה הפנויה), באוהל אדמור"י ויז'ניץ שבבני ברק.
בימי חייו הוקמו לחסידותו קהילות ומוסדות בויליאמסבורג, בורו פארק, בלייקווד, וגיברס.
ובישראל - בבני ברק, בבית שמש ובירושלים.
פגש את נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, עם רבי שלמה מבאבוב ורבי משה מסאטמר.
בחודשי חייו האחרונים אושפז בבית החולים מאונט סיני במנהטן, ושם נפטר בכ"ט באדר ה'תשע"ח.
הלווייתו יצאה מבית המדרש המרכזי של חסידותו במונסי "לבוש מרדכי", בערב שבת, והשתתפו בה עשרות אלפים.
במהלך ההלוויה חולקו על פי צוואתו לכל אברך הלומד בכולל 72 דולר, וציבור חסידיו נתבקש בהוראתו ללמוד במשך השנה לעילוי נשמתו דף גמרא מדי יום (והילדים משנה).
נקבר לצד בנו הרב פנחס שלום שנפטר בחייו, באוהל בחלקת ויז'ניץ בבית הקברות במונסי.
הרב הגר הושפע מדעותיו הקנאיות של רבו האדמו"ר מסאטמר, והיה בעל השקפת עולם אנטי ציונית.
עם זאת, מפני כבוד אביו (ובהמשך אחיו ואחייניו העומדים בראש אגודת ישראל בישראל) הוא לא יצא נגד אגודת ישראל.
בנוגע להשתתפות בבחירות לכנסת הוא לא הביע דעה, וכאשר גורמים מסאטמר ו"העדה החרדית" ניסו להחתימו על כרוזים להפגנות ומחאות, סירב לחתום ושלחם לאחיו, ולאחר מכן לאחיינו, באומרו שאינו מתערב בענייני ארץ ישראל.
בטישים בסעודה שלישית הוא נהג למחות על פרצות בדת.
דברי תורתו היו מתובלים בחישובי גימטריאות, כדרך אבותיו.
הנהיג וביקש מחסידיו שיביאו בפניו כל חודש "שעות צעטיל" - דף עם פירוט שעות לימוד התורה של כל אחד במהלך החודש החולף.
אסר על חסידיו לטלטל בבורו פארק ובויליאמסבורג, ראו על הפולמוס על העירוב המקומי.
התנגד לאכילת גלידה בסוף הסעודה, בשל ספקות הלכתיים בברכות הנהנין.
לעצמו החמיר ונמנע באופן גורף מאכילת בשר.
עודד את חסידיו להעסיק יהודים ולהעדיפם על פני גויים, ובאולמות השמחה שבבעלות מוסדותיו במונסי עובדים רק יהודים חרדים.
התנגד שיצלמו אותו, ואף פנה במכתב למערכות העיתונים החרדיים ודרש שלא יפרסמו את תמונותיו, וכי לא ימחל למפרסמן.
ב"כינוס כלל ישראל" נגד האינטרנט שהתקיים בקווינס בחודש סיוון תשע"ב חרג מגדרו, וצולם והוסרט בהסכמתו.
אשתו השנייה נפטרה כעשור לפניו.
לאחר מותו מונו על פי הוראתו שבעת בניו ונכדו (במקום בנו הגדול שנפטר) לממלאי מקומו כאדמור"י החסידות בקהילותיה.
הרב פנחס שלום (נפטר בסיוון ה'תשע"ה 2015, בגיל 67), היה רב "קהל תורת חיים ויז'ניץ" בבורו פארק, חיבר ספר "אור שלום".
היה נשוי לזיסל רייזל, בת האדמו"ר רבי שמואל צבי הורביץ מספינקא.
בנו, הרב יעקב יוסף הגר, מילא את מקום אביו ברבנות, ולאחר פטירת סבו מונה לאדמו"ר מוויז'ניץ בורו פארק.
ציפורה, נשואה לרב אברהם דב טברסקי, רב קהילת רחמסטריווקה במונסי.
בנם הרב יעקב יוסף החל לכהן באלול תשע"ט כאדמו"ר מ"תולדות מרדכי" בלייקווד.
הרב ישראל, ממלא המקום המרכזי של אביו בחצר במונסי.
נשוי למרים בת רבי אליעזר מייזליש מאויהל.
מלכה חנה רחל, נשואה לרב ישראל אליעזר פיש, האדמו"ר מביקסאד וויליאמסבורג
הרב מנחם מנדל, האדמו"ר מוויז'ניץ קייאמישא לייק.
בעבר שימש כרב "קהל תורת חיים ויז'ניץ" המקומי המונה כ-90 משפחות.
נשוי לפייגא שפרה בת דודו הרב חי יצחק טברסקי, האדמו"ר מרחמסטריווקה ארצות הברית.
הרב יצחק יוחנן, האדמו"ר מוויז'ניץ ויליאמסבורג.
בעבר שימש כרב "קהל תורת חיים ויז'ניץ" המקומי.
נשוי לחיה מינדל בת רבי משה מקיוויאשד.
הינדא, נשואה לרב יהוסף בנציון רוטנברג, האדמו"ר מקוסון בבורו פארק.
הרב אליעזר זאב, הוכתר כהאדמו"ר מוויז'ניץ ירושלים, אך מתגורר בארצות הברית.
בעבר שימש רב "קהל תורת חיים ויז'ניץ" ברחוב אדוניהו הכהן בירושלים.
עסקן רפואי ורב בית מדרש של החסידות בבורו פארק.
נשוי לדבורה, בת הרב דוד טברסקי, האדמו"ר מסקווירא בורו פארק.
הרב דוד, האדמו"ר מוויז'ניץ לונדון.
ייסד ושימש בעבר רב "קהל אמרי חיים ויז'ניץ" המקומי, המונה כ-150 משפחות.
נשוי לחנה מרים, בת רבי משה טויב מקאלוב ארצות הברית.
הרב אהרן, האדמו"ר מוויז'ניץ מונטריאול.
שימש בעבר רב "קהל אהבת ישראל ויז'ניץ" המקומי.
נשוי לשרה, בת רבי נפתלי אריה טויב מקאליב ארצות הברית.
חוה רייזל, נשואה לרב אהרן מנחם מנדל טברסקי, בן דודה רבי דוד טברסקי, האדמו"ר מסקווירא.
הרב ברוך שמשון הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ בית שמש, ממלא מקומו המרכזי בישראל.
בעבר שימש רב הקהילה בבית שמש ורב בית המדרש של החסידות ברחוב הרב מלצר בבני ברק.
נשוי למרים, בת בן דודו רבי ישראל הגר, האדמו"ר מוויז'ניץ.
גולדה, נשואה לרב יצחק יחיאל מיכל מוסקוביץ, רב קהילת שאץ במונסי, בן רבי יוסף חיים משאץ ויליאמסבורג.
ברכה, נשואה לרבי נחמן יוסף טברסקי, בנו של רבי זאב טברסקי (מראשי ישיבת "מאור עיניים" ובנו של רבי יוחנן מרחמסטריווקא).
הרב מרדכי הכהן (כ"ג בכסלו תרס"ז, 10 בדצמבר 1906 – ה' באייר תשל"ב, 19 באפריל 1972) היה רב, סופר וחוקר, איש היישוב הישן בירושלים.
ומחשובי הוגיה של הציונות הדתית אביהם של האחים שמואל אבידור הכהן, פינחס פלאי ומנחם הכהן, וחמיו של הרב יחזקאל פוגל.
נולד בעיר העתיקה בירושלים לרב חנוך חיים הכהן, רב ותלמיד חכם שעלה עם משפחתו לארץ ישראל מטרנסילבניה בשנת 1900 בילדותו למד בישיבת עץ חיים.
נישא לרבקה, נכדת הרב שמואל יצחק שור, ובתו של הרב אברהם צבי שור, מחבר "שביבי א"ש" ואב ב"ד חסידים שבירושלים.
בבחרותו הוסמך לרבנות על ידי הרב קוק והרב יוסף חיים זוננפלד.
למרות חינוכו השמרני כמסורת היישוב הישן בירושלים, גילה בצעירותו נטיות עצמאיות ותמך בציונות.
מגיל צעיר קרא ספרות כללית בשפות שונות.
ב-1924 היה מעשרת התלמידים הראשונים במכון למדעי יהדות של האוניברסיטה העברית.
התנדב לגדוד העבודה ועסק בסלילת כבישים.
בשנים הראשונות לאחר נישואיו עסק בהוראה ובניהול בית ספר.
את ילדיו שלח למוסדות חינוך דתיים שבהם למדו גם לימודי חול.
את חייו הבוגרים הקדיש למחקר וכתיבה, ולמחייתו עבד כפקיד בכיר במשרד הדתות - יועץ לשר הדתות לענייני המקומות הקדושים ומנהל מחלקת המחקר של המשרד.
הרב הכהן נפטר ביום העצמאות שנת ה'תשל"ב, כבן 65 היה בפטירתו.
הוא נטמן בהר הזיתים בירושלים.
לאחר מותו הנציחה עיריית ירושלים את זכרו ברחוב "נרות שבת" שבשכונת רמות על שם העיתון שהוציא.
מגיל צעיר גילה כישרון ספרותי ונטייה מחקרית.
בשנות ה-40 ערך שבועון בשם "נרות שבת" ושיתף בכתיבתו את בניו - שמואל ופנחס.
לימים יסדו הבנים את השבועון "פנים אל פנים" והוא פרסם בו מאמרים תורניים ומחקריים.
פרסם מאמרי מחקר בביטאונה של הרבנות הצבאית "מחניים", שערך בנו מנחם.
כחובב ארץ ישראל, הקיף הכהן בכתיבתו ובמחקריו נושאים רבים הקשורים בארץ ובחידוש ההתיישבות בה.
ב-1969 פרסם ספר על אבות רעיון חידוש יישוב ארץ ישראל.
הוא כתב על המקומות הקדושים, מערת המכפלה, הר הזיתים ועוד.
חיבה מיוחדת גילה לכותל המערבי והתמחה בתחום המקדש וגבולותיו.
שנה לאחר מלחמת ששת הימים פרסם את הספר "הכותל המערבי: מקורות ומסורות".
בשנות ה-50 פרסם בהוצאת משרד הדתות את "דפים לחג", עלונים המוקדשים לחגי ישראל, הלכותיהם ומנהגיהם.
בתשכ"ב (1962) הוציא לאור את הספר "מדרש בראשית זוטא" מאת רבי שמואל בן נסים מסנות, בן המאה ה-13, מכתב יד, בתוספת הערות, ציוני מקורות ומבוא מקיף.
לאחר מותו הוקם מכון יד רמ"ה, שהוציא לאור חלק ניכר מכתביו.
טובה וכטפוגל (גיתית הכהן) - הייתה עיתונאית ב"פנים אל פנים", ולימים בשבועון "יום השישי", שבו ערכה את המדור לנשים, תחת שם העט ט.
בת הרמה (ראשי תיבות: הרב מרדכי הכהן).
אמרמה - הייתה נשואה ליחזקאל פוגל עד לפטירתה בטרם עת.
בין נכדיו: הסופרת אמונה אלון ודיקן בית הספר למשפטים שערי משפט פרופ' אביעד הכהן.
בית הכנסת: מאמרים ומסות בעריכת מרדכי הכהן תשט"ו (1955)
אגדת זה היום: לכבוד יום העצמאות לישראל, תשי"ז (1957)
דפים למועדים: מקורות, הלכות ומנהגות - סוכות, פסח, שבועות, ימים נוראים, בין המצרים, חנוכה, ט"ו בשבט, תשי"ד-תשט"ז (1954 - 1956)
הכותל: קדושה, הלכה, מנהגים, תשמ"א (1981)
הכותל המערבי: מקורות ומסורות, תשכ"ח (1968)
המקומות הקדושים בארץ ישראל: תיאורים, תמונות ומפות, תשל"א (1971)
הר הזיתים במקורות ובמסורת ישראל תשכ"ב (1962)
זכר למצות הקהל: מסכת דברים ולקט מקורות תשי"ג (1953)
טהרת המשפחה בישראל, תשי"ט (1959)
מדרש בראשית זוטא - יצא לאור בפעם הראשונה מתוך כתב-יד עם מבוא וציוני מקורות, תשכ"ב (1962)
מן התורה: מבחר לפרשיות השבוע, תשל"א (1971)
מתקנות ומנהגות ירושלים, תש"ל (1970)
סדר ז' אדר: מקורות, מנהגות, סליחות ותפילות תשכ"א (1961)
על הראשונים: אבות רעיון חידוש ישוב ארץ-ישראל, תשכ"ט (1969)
על השבת בארצנו: קובץ מאמרים, תש"ט (1949)
על התורה: מבחר אמרים לפרשיות השבוע, תשט"ז (1956)
ערכי מידות בתורת הרמב"ם, תשט"ז (1956)
אגדות היהודים (מאת לוי גינצבורג) בתרגומו ועריכתו של מרדכי הכהן, תשכ"ו (1966)
אימוץ ילדים לפי ההלכה, סיני מח, תשכ"א (1961)
יהושע בן נון הכובש הראשון: אישיותו, מפעליו ותקנותיו - יובל המזרחי, עמ' נז-צג, תשי"ב (1952)
האם מותר לכהן ללמוד רפואה - "תורה שבעל פה" חלק ו, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשכ"ד (1964)
חינוך הבת לאור ההלכה - מחניים צח, תשכ"ה (1965)
על ארץ ישראל לגבולותיה - מחניים קכז, תשל"ב (1972)
שלום במלחמות ישראל לאור ההלכה - מחניים קכא עמ' 34–52, תשכ"ט (1969)
מרדכי דובין (בלטבית: Mordehajs Dubins; 1889–1956), היה חסיד חב"ד, פוליטיקאי יהודי-לטבי, חבר הסאימה ברפובליקת לטביה מטעם אגודת ישראל.
נולד ב-1 בינואר 1889 (כ"ח בטבת ה'תרמ"ט) בריגה, לאביו הרב שניאור זלמן, שהיה סוחר וחסיד חב"ד.
כבר בנערותו החל בעסקנות ציבורית, בהמשך מונה ליו"ר מפלגת אגודת ישראל.
הוא היה ציר בבית הנבחרים הלטבי, וניהל את קהילת היהודית הלטבית עד 1940.
בשנת 1937 השתתף ונאם בכנסייה הגדולה השלישית של אגודת ישראל במריאנסקה לאזנייה.
דובין היה ידוע כשתדלן הפועל אצל השלטונות לסייע ליהודים מכל הזרמים.
הוא היה נחשב לידיד אישי של קרליס אולמניס, הדיקטטור הסמכותי של לטביה מ-1934 עד 1940. היו, כמו משה סנה, שדרשו לגנאי את שתדלנותו והתרפסותו בפני השלטונות הגויים, בעוד אחרים הכירו לו טובה על הסיוע.
שחרור האדמו"ר הריי"צ מחב"ד לובביץ'
בשנת 1927 (ה'תרפ"ז), נאסר רבי יוסף יצחק שניאורסון האדמו"ר השישי של חב"ד, בעקבות פעילותו הרבה להקמת תלמודי תורה יהודיים ברחבי ברית המועצות.
דובין הפעיל לחצים כבדים, ואיים על ברית המועצות בהפסקת חלק מהמסחר עם מדינת לטביה, השתדלותו הרבה בנוסף ללחצים נוספים הצליחה להביא לשחרורו מהכלא.
לאחר מכן המשיך דובין במאמצים רבים להביא לצאתו של הריי"צ מברית המועצות, ובאישור להוצאת ספרייתו של הריי"צ, מברית המועצות.
לאחר יציאת הריי"צ מברית המועצות והתיישבותו בריגה, ליווה אותו דובין בביקורו הראשון בארצות הברית בשנת 1929.
לאחר כניסת הצבא האדום ללטביה ביוני 1940 בקש דובין פגישה עם השגריר הסובייטי ובקשתו נענתה.
מהפגישה הוא יצא עם הבנה שהקומוניסטים מתכוונים לחסל את הקהילה היהודית, ולא ארכו הימים והקהילה היהודית נסגרה וארכיונו של דובין הועבר לידי המשטרה החשאית הסובייטית.
לקראת סוכות פנה דובין אל השלטונות בבקשה לשחרר משלוח של ארבעת המינים ובקשתו נענתה.
בסוף 1940 דובין נאסר בריגה.
לאחר שהגרמנים תקפו את ברית המועצות במבצע ברברוסה, הועבר דובין עם מנהיגים יהודים אחרים לכלא בקויבישב.
בסוף 1941 שוחרר, על פי הנטען בגלל לחץ של ארצות הברית.
דובין המשיך להתגורר זמן מה בקויבישב ובהמשך עבר למוסקבה.
דובין השתהה בברית המועצות עד תום המלחמה כדי לדעת מה עלה בגורל משפחתו.
בתום המלחמה נודע שאשתו ובנו יחידו נרצחו בשואה.
הוא ביקר בקיץ 1946 בריגה.
תולדות ימיו משנת 1947 לוטות בערפל וידיעות שונות נפוצו על קורותיו ומותו.
על פי עדות אחת הוא נאסר לאחר ששהה בשמחת תורה עם יהודי שעשה מי שברך לסטלין ואמר "לשנה הבאה בירושלים הבנויה".
ידיעה אחרת אומרת שהוא נאסר באשמת קשרים עם שלמה מיכאלס ונשלח לסיביר.
ידיעה שלישית מספרת שנאסר באזור לבוב בנסותו לברוח מברית המועצות.
על פי ידיעה משנת 1959 במאסרו השני הוא נכלא בבית חולים לחולי רוח בטולא.
הריי"צ השתדל מאוד להצלתו, בקיץ 1948 כתב הריי"צ מכתב לרב הראשי לישראל דאז הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, בו הריי"צ מפליא במעלותיו של דובין ומבקש מהרב הרצוג לנסות לפעול לשחרורו מהכלא הסובייטי.
זמן קצר אחר כך כתב הרבי מכתב לשז"ר בו הרבי מבקשו גם לפעול בעניין.
בתחילת 1949 ביקש חסיד חב"ד בישראל מאנשי אגודת ישראל לפעול למען שחרור דובין ונענה על ידי מרדכי נורוק שדובין כלל אינו במאסר.
בשנת 1953 פנתה אגודת ישראל לצלב האדום בבקשה לברר מה עלה בגורלו.
בשנת 1945 נפוצה שמועה שהוא נפטר, שהתבררה כשגויה.
ידידו אברהם גודין סיפר שבקיץ 1956 כששב לריגה לאחר מאסר ממושך, דובין כבר לא היה בין החיים.
על פי ידיעה אחת, דובין נפטר ב-7 ביולי 1956. על פי ידיעה אחרת, וכפי שחקוק על מצבתו, דובין נפטר בעיר טולה ב-16 בספטמבר 1957 (כ' באלול ה'תשי"ז).
בשנת 1987 הועברה גופתו לקבורה במלחובקה במבצע חשאי בהוראת הרבי מליובביטש ומצבה מכובדת הוקמה על קברו.
בשנת 2023 הוצב שלט לזכרו של הרב דובין ב"כלא בוטירסקי".
הרב ד"ר מרדכי הלפרין (נולד ב-1946) הוא רופא, מנהל מכון שלזינגר ועורך כתב העת "אסיא".
מומחה בתחום האתיקה הרפואית ושימש כממונה על האתיקה במשרד הבריאות.
למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר ולאחר מכן בישיבות טעלז (קליבלנד ארצות הברית), פוניבז' ומיר והוסמך לרבנות.
ב-1974 סיים את לימודי התואר הראשון בפיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית, ולאחריהם שימש כר"מ בישיבת הגולן בתקופתה הראשונה במשך שנתיים על פי בקשת רבו, הרב אריה בינה, ובהמשך כיהן כראש הישיבה במשך שלוש שנים.
אחר כך שימש כר"מ במדרשית נעם בפרדס חנה, בישיבת שבות ישראל באפרת ועוד.
במקביל השלים את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית ב-1987. עד לשנת 2000 עבד במרכזים רפואיים שונים בישראל.
במסגרת שירותו הצבאי הגיע לדרגת סגן-אלוף ברבנות הצבאית.
בשנת 1973 הקים את "ישיבת גושן", יחד עם הרב יהושע בן מאיר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל שימש הרב הלפרין כראש צוות חליטה של הרבנות הצבאית במחנה שורה.
בשנת 2005 סיים תואר ראשון במשפטים בקריה האקדמית אונו.
הרב הלפרין מרבה לעסוק בתחומי רפואה והלכה ואתיקה רפואית.
בנושאים אלו העביר מאות הרצאות וסדנאות ופרסם מאמרים רבים בישראל ומחוצה לה.
נמנה עם מקימי החברה הישראלית לאתיקה רפואית ומכהן כחבר בוועדות אתיקה של גופים שונים.
בשנים 2000–2001 כיהן כיועץ שר הבריאות לענייני אתיקה רפואית, ובשנים 2001–2014 היה הממונה על האתיקה במשרד הבריאות.
מכהן כיו"ר הוועדה הציבורית לנושא תרומת ביצית, כמנהל המרכז להנחיות מקדימות עבור חולים סופניים, וכיו"ר המועצה הציבורית לענייני האזרחים הוותיקים במשרד העבודה.
בתשע"ג הוחלט להעניק לו את פרס הרב קוק לספרות תורנית על ספרו "רפואה, מציאות והלכה".
בנוסף משמש הרב הלפרין כמנהלו של מכון שלזינגר לחקר הרפואה על פי התורה, וכעורכם של שני כתבי העת של המכון העוסקים ברפואה והלכה ובאתיקה יהודית: "אסיא" בעברית ו-"JME" (Jewish Medical Ethics) באנגלית.
הרב הלפרין היה מקורבם של הרב שלמה זלמן אוירבך והרב ישראל זאב גוסטמן במשך עשרות שנים, ושימש אותם בפסיקות הלכתיות ובהכרעות בענייני הלכה ומדע, בעיקר רפואה.
בשנת ה'תש"פ הוציא קובץ תורני מיוחד לרגל נישואי בנו, ובו בין השאר שלושים פסקים ומעשים תורניים מרבו הרב גוסטמן, שהתפרסמו בו לראשונה.
מתגורר בשכונת גבעת מרדכי בירושלים, נשוי למיכל ואב לשישה.
רבי מרדכי הכהן (מכונה בעל הש"ך על התורה) (חי במפנה המאות ה-16 - ה-17) היה מקובל ומחבר הספר שפתי כהן על התורה.
התגורר בצפת, ולמד שם מפי רבי ישראל די קוריאל.
בהמשך גורש ונדד לארם צובא.
ספרו, "שפתי כהן", הוא פירוש לתורה על דרך רמז וסוד.
הספר נדפס בוונציה בשנת ה'שס"ה (1605), בחיי המחבר, ומאז נדפס במספר מהדורות נוספות.
דברים מספרו מובאים עשרות פעמים בספרי הרב חיד"א (בהדגשה "הרב שפתי כהן על התורה", כדי להבחין בינו לבין שפתי כהן על השולחן ערוך).
מרדכי דוד בּרַנדשטֶטֶר (לעיתים בראנדשטטר; בכתיב יידי: בראנדשטעטער; 14 בפברואר 1844, בריגל, גליציה (אוסטרו-הונגריה) – מאי 1928, טרנוב) היה סופר ומשורר עברי גליצאי בולט בתקופת ההשכלה, מראשי הקהילה היהודית בטַרנוב.
כתב סיפורים הומוריסטיים וסאטיריים על יהדות גליציה.
ברנדשטטר נולד בשנת 1844 בעיירה בריגל שבגליציה, בן להורים אמידים, יחזקאל ופייגלי (לבית גולדקלאנג).
אביו לא היה חסיד, אך נהג לעלות מדי פעם עם מרדכי הצעיר לרבי חיים מצאנז.
ברנדשטטר קיבל חינוך מסורתי, ובגיל 13 נשלח לעיר ימאנוב ללמוד הוראה ורבנות.
לשם מניעת גיוסו לצבא ארגנה לו משפחתו בגיל 14 נישואים לבת משפחה אמידה בטרנוב.
הוא השתקע בבית הורי אשתו בטרנוב, והמשיך בלימודיו התורניים שש שנים נוספות.
בטרנוב התוודע לספרות עברית חילונית ובעיקר לספרות גרמנית.
בשנת 1864, כשהוא בן 20, הקים מפעל שמן, והיה לאחד היצרנים הבולטים במחוז.
בין השנים 1867–1868 ערך ביקורים בעיר ורשה לרגל עסקיו, והתעניין שם ביצירותיהם של סופרים כגון אברהם מַאפּוּ, יצחק בער לווינזון, אד"ם הכהן ויהודה לייב גורדון.
במקביל החל לפרסם מפרי עטו.
יצירתו הראשונה שהתפרסמה הייתה תרגום עברי למאמרו המשפיע של הרב ד"ר לודוויג פיליפסון, "האמנם הצליבו [=צלבו] היהודים את ישוע?", שהופיע בשנת 1867 בעיתון "העברי" ("עברי אנֹכי").
שנה לאחר מכן החל את פעילותו הספרותית העיקרית, לאחר שנפגש בבירה וינה עם פרץ סמולנסקין, שהתרשם מכישרונו ודרבנו לכתוב נובלות בירחונו "השחר".
הסיפור הקצר הראשון שכתב, "אליהו הנביא", הופיע בגיליון הראשון של "השחר" בשנת 1869, וכעבור זמן קצר תורגם לפולנית בעיתון היהודי הוורשאי Izraelita.
באותה שנה הופיע ב"השחר" גם חיבורו "מפת דתות הארץ", שתורגם לרוסית ולאנגלית.
יחד עם יהודה לייב גורדון היה ברנדשטטר מהיוצרים העברים הראשונים שהתמקדו בז'אנר הסיפור הקצר.
בין יצירותיו הפופולריות: "מרדכי קיזוּביץ" (קיזאָוויטץ), המגולל את סיפור חייו של יהודי מגליציה (1869), "הנפלאות מעיר זִידִיטְשוּבְקַא" (1872), "דוקטור יוסל אלפסי" (1878), וסיפורו הארוך "מחיל אל חיל ומדחי אל דחי" (1877).
סיפוריו מציגים בסאטירה חריפה את חיי השגרה של היהודים האדוקים כאבסורדיים, אך בדומה לסופר היידי שלום עליכם, אין מדובר בתיאור עוין, אלא בתיאור הומוריסטי שנכתב בעין מפוכחת וטוב לב.
את חצי הביקורת החברתית שלו כיוון גם אל השטחיות וההשכלה המדומה של אנשי תנועת ההשכלה בגליציה.
בשנות 1890 המוקדמות התרחק מהתמה המשכילית, ופנה לתיאורים ריאליסטיים בהתאם לזרם "המהלך החדש" בספרות העברית, וכן החל לשקף בכתיבה את העניין שגילה בציונות.
לצד יצירתו הספרותית, הוא בלט בקהילה היהודית בטרנוב.
בין היתר שימש כפרנס הקהילה, יועץ עירוני, שופט השלום בבית המשפט הגבוה, יועץ קיסרי וכן היה מראשי הוועד הגלילי של ההתאחדות בגליציה המערבית ובשלזיה.
החסידים הקנאים בעירו גינו מחד את מעשיו כמשכיל וכמתפקר, אך מאידך כיבדוהו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הוא ברח לפראג ובהמשך לווינה.
בשובו לטרנוב בתום המלחמה איבד את רוב רכושו.
יצירותיו מתקופה זו, שכללו בעיקר פתגמים קצרים בשם "קסמים", פורסמו לרוב בעיתון הדואר שיצא לאור בניו יורק.
בערוב ימיו הבין כי דור סופרי השחר נעלם, וכי אין לו מה לתרום בעידן הספרותי שנשלט על ידי חיים נחמן ביאליק.
ברנדשטטר נפטר בטרנוב באביב 1928, בגיל 84. היה בין הסופרים האינטלקטואלים הבודדים שהאריכו ימים זמן רב לאחר תקופת ההשכלה.
בין השנים 1970 ל-1973 יצאו לאור כל כתביו בשלשה חלקים בהוצאת מוסד ביאליק.
נכדו היה המשורר היהודי הפולני המומר רומן ברנדשטטר (Brandstaetter).
כל ספורי מ"ד בראנדשטעטער: ישנים גם חדשים בשני חלקים, 2 כרכים, קרקוב: א' פויסט (דפוס י' פישער), תרנ"א 91–1890. (מהדורה ב: "כל ספורי מ"ד בראנדשטער", תרנ"ה)
כל כתבי מ"ד ברנדשטטר ישנים גם חדשים בשלשה חלקים עם תמונת המחבר ותולדתו מאת מ' רבינזון, 3 כרכים, ורשה: תושיה, תר"ע–תרע"ג.
סיפורים; ההדיר וצירף מבוא והערות בן עמי פיינגולד, ירושלים: מוסד ביאליק (ספריית דורות), תשל"ד.
(מכיל את הסיפורים: אליהו הנביא, מרדכי קיזאוויטץ, ראשית מדון ואחריתו, הנפלאות מעיר זידיטשובקה, צורר היהודים בעיר גריליב, ד"ר יוסף אלפסי, כפר מזגגים, בנק למסחר ולחרשת המעשה, ר' למל תרווד.)
רבי מרדכי דב טברסקי (כ"ט בכסלו ה'ת"ר, 1839 – כ"ב באלול ה'תרס"ג, 1903) היה אדמו"ר חסידי, אבי שושלת חסידות הורניסטייפול.
נולד בהורנוסטייפל שבאוקראינה בכ"ט בכסלו ה'ת"ר (1839) לרבי משולם זוסיא אוירבך מטולמיץ' ולשטערנא פייגא בתו של רבי יעקב ישראל טברסקי מטשערקאס.
אביו היה נינו של רבי זושא בגיל שש או תשע שנים התייתם רבי מרדכי דב מאמו וסבו רבי יעקב ישראל גדלו וחנכו, ולכן כונה שם משפחתו 'טברסקי'.
נישא לרייצא בתו השמינית של רבי חיים מצאנז.
אירוסי הזוג נערכו בהיותם בני שלוש עשרה שנה כשאביה של הכלה טרם ראה את חתנו.
בהוראת סבו החל רבי מרדכי דב בשנת ה'תרכ"ג (1863) לנהוג באדמו"רות בהורנוסטייפל שם התקבצו סביבו חסידים רבים.
לאחר פטירת סבו בי"ג באלול ה'תרל"ו (1876) נהרו אליו חסידים רבים מחסידי צ'רקס.
כן הרבה להתכתב עם גדולי האדמו"רים בדורו.
נפטר בכ"ב באלול ה'תרס"ג (1903), בנו רבי יהודה לייב בן-ציון טברסקי מילא את מקומו.
תולדותיו נדפסו בספר "רבינו הקדוש מהארנסטייפל".
שטרנא פייגה, אשת רבי נחום זלמן שניאורסון מצ'רקס (נכדו של דודו רבי יוסף יצחק שניאורסון מאוורוטש).
חיה מלכה, אשת רבי משה גוטרמן מקייב בנו של רבי דוד מסאווראן.
רבי אהרן אלימלך שניאור זלמן טברסקי (כ"ג בתשרי תרכ"ג - י"ט בחשוון תרפ"ד), חתן רבי משה הורוביץ מרוזבדוב, שימש כאדמו"ר באיגנטובקה שברוסיה ואחר כך בקרוסנא שבגליציה.
בתו נישאה בזיווג שני לאלעזר אונגר
שרה מרים, אשת רבי שלום אליעזר הלברשטאם מראצפרט.
רבי חיים משה צבי טברסקי (ט' באדר תרכ"ו - כ' בכסלו תרצ"ד; חתן רבי מנחם נחום טברסקי מרחמסטריווקה) אחר פטירת אביו שימש כאדמו"ר מהורנוסטייפל ברחמסטריווקה ואחר כך בקייב.
רבי בן ציון יהודה לייב טברסקי (כ' בתשרי תרכ"ח - כ"ח בטבת תשי"א), ממלא מקום אביו (חתן רבי יצחק יואל רבינוביץ' מקונטיקוזיבה).
בנו הוא רבי יעקב ישראל טברסקי, ממלא מקום אביו
נכדיהם הם רבי שלמה טברסקי ממלא מקום אביו אברהם טברסקי.
יוכבד רבקה (נפטרה בחג סוכות ה' תש"א בגלות סיביר), אשת רבי אלישע הלברשטאם מגורליץ.
רבי ברוך דוד טברסקי, מקלינקוביץ' (ח' באדר תרל"ה - כ"ו בכסלו תרפ"ו; מחבר ספר "ויברך דוד", חתן רבי שלמה זלמינא מראשקוב).
אסתר הנדל, אשת רבי חיים ישעיה שניאורסון (בנו של רבי שלום דובער שניאורסון מרציצה).
עמק החכמה על התורה - פלפולים
פלא יועץ על התורה ומועדים - תורת החסידות
חיבור לטהרה הלכות נטילת ידיים ומקוואות
תורי זהב - הלכות רבית
רבי מרדכי דוד אונגר (ה'תק"ל – ז' בשבט ה'תר"ג) היה אדמו"ר חסידי, אבי חסידות דומברובה.
נולד בפולין לרבי צבי הירש (נכד ר' נפתלי כ"ץ בעל "סמיכת חכמים") ומושקיט אונגר.
בצעירותו היה תלמידם של רבי אלימלך מליז'נסק ורבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ.
ומאוחר יותר למד אצל החוזה מלובלין.
לאחר נישואיו לחיה שרה (בתו של גביר מטשמלוב) היגר לדומברובה, בה החל לכהן כאדמו"ר.
נפטר בז' בשבט ה'תר"ג ובנו רבי יוסף מילא את מקומו כאדמו"ר השני מדומברובה.
רבי יוסף אונגר (נפטר ה'תרכ"ז), האדמו"ר השני מדומברובה.
חתן רבי משה אליקים בריעה.
רבי מנחם מנדל אונגר (נפטר ה'תרמ"ב), רב בסטנביץ.
חתן רבי ישראל רוטנברג מסטנביץ.
רבי אברהם אלחנן אונגר (נפטר ה'תרמ"ג), אדמו"ר מקאלושין.
חתן רבי קולונימוס קלמן הורוביץ ובזיווג שני חתן רבי חיים מאיר יחיאל שפירא (מוגלניצא).
רבי יחיאל צבי הירש אונגר (ה'תק"ע – ה'תר"ם) מטורנא.
נישא לנכדת הרב שמשון מזבלין.
רבי משה אונגר (תק"פ - י"ח בתשרי תרנ"ח), חתן רבי חיים הלברשטאם עלה לארץ ישראל והתגורר בצפת.
רבי נפתלי אונגר, רב בדז'בנה.
חתן רבי יעקב הורוביץ ממעליץ.
מלכה אונגר, אשת רבי נחום צבי טייטלבוים מדרוהוביטש.
רבי מרדכי דוד הורוביץ (ה'תרכ"ו - ה'תש"ב) היה רב בעיר אלפין במחוז אולינוב בפולין והאדמו"ר הרביעי בשושלת אולינוב.
נולד בשנת ה'תרכ"ז לרבי חיים יעקב הורוביץ (רבה הראשי של אולינוב ואדמו"רה) ולרוחמה בתו של רבי משה אונגר (חתנו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז).
לאחר נישואיו לשרה בתו של רבי אליעזר ירוחם בארון (חתנו של הדברי חיים מצאנז) מונה בה'תרמ"ו לרבה של העיר אלפין, ובתום מלחמת העולם הראשונה החל לכהן כרבה הראשי של מחוז אולינוב.
לאחר פטירת אביו מילא את מקומו כאדמו"ר מאולינוב.
רבי מרדכי דוד נספה במהלך מלחמת העולם השנייה בשנת ה'תש"ב.
רבי אשר ישעיה הורוביץ, נישא לחנה גאלדא בת רבי אלעזר רוזנפלד מאושפיצין, חתן רבי חיים הלברשטאם מצאנז
רבי ראובן הורוביץ, כיהן כרבה של אולינוב.
נישא ליוכבד בת רבי יעקב יצחק הורוביץ מבארנוב (נרצחו בשואה)
בת הרב מאיר אונגאר מרדלאוו
הרב מרדכי הלוי (נפטר תקס"ז - 1807), הידוע בכינוי הרב המלי"ץ, היה שד"ר, דיין ופוסק בירושלים.
תקופה קצרה שימש במשרת הראשון לציון.
יש המייחסים אותו כבנו של הרב אהרן הלוי, מחכמי ישיבת בית אל בירושלים וידידו של החיד"א.
לפי השערה זאת עליו מספר החיד"א בספרו מעגל טוב שנפגש עמו בתוניס בשנת תקל"ג,
היה בשליחות ירושלים באיטליה בשנים תקנ"ג-תקנ"ה, לא ידוע להיכן הגיע בתקנ"ו.
אברהם יערי משער שבדרכו חזרה לארץ ישראל עבר דרך ארצות שבשליטת האימפריה העות'מאנית.
היה חתנו של הראשון לציון הרב משה מרדכי מיוחס בעל "שער המים", וישב בבית דינו יחד עם הרב אפרים נבון נכדו של בעל "מחנה אפרים".
כבר בתקופה זו התפרסם כאחד מגדולי הדיינים בירושלים והוא חתום על פסקים, כרוזים והסכמות רבות יחד עם שאר גדולי העיר.
תשובותיו מתקופה זו מופיעות בספרי חכמי דורו, כמו שמחת יום טוב (למהרי"ט אלגאזי), חקרי לב ועוד.
אחר פטירת חותנו בשנת תקס"ו התמנה למלא את מקומו כראב"ד ירושלים וכראשון לציון במשך כשנה.
יחד עמו ישבו בבית הדין הרב חזקיה יצחק מזרחי שרעבי (אביו של הרב רפאל אברהם שלום מזרחי שרעבי), הרב יעקב קוראל, הרב רפאל מיוחס, הרב אברהם אשכנזי, הרב שלמה משה סוזין והרב יעקב משה עייאש.
זמן קצר לאחר מכן ברח לקושטא מסיבה לא ברורה, ושם נפטר בשנת תקס"ז.
הספידו חברו הרב רפאל יוסף חזן ונדפס בספרו מערכי לב.
אחריו מונה לתפקיד הראב"ד והראשון לציון הרב יעקב משה עייאש.
רבי מרדכי הלוי עסק רבות בהדפסת ספרי ראשונים שלא ראו אור.
הוא הוציא לאור מכתבי יד ספרי חידושים רבים, וביניהם: ספר אשי ה' של הרמב"ן (נדפס בתקנ"ד), חידושי הריטב"א על מסכת נדרים, ספר בית הבחירה למאירי על מספר מסכתות (תקנ"ה), ועוד.
את הכתבים הוא מצא בספריות או השיג מאנשים פרטיים.
לחלק מהספרים הוא הוסיף הגהות והערות אותם כינה בשם מאמר מרדכי.
כן חיבר ספר על השולחן ערוך הקרוי אף הוא "מאמר מרדכי".
בין ההסכמות שנתן לחיבורים תורניים נמנים גם הספרים: "יד רמה" (תק"ן), "דין אמת" (תקס"א), "מראה האופנים" ו-"מזבח כפרה" (תקס"ו).
בספר תולדות גדולי איטליה מספר עליו הרב חננאל ניפי:
מרדכי דרורי (16 בפברואר 1931 - 18 במאי 2020) היה דיפלומט ישראלי, שכיהן כשגריר ישראל בבנין, באיטליה וליד הקהילה האירופית.
מרדכי דרורי נולד בשנת 1931 בירושלים.
קיבל תואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית.
בשנת 1961 הצטרף למשרד החוץ.
בשנת 1961 מונה למנהל חשבונות באגף הכספים של המשרד ובשנת 1962 מונה למנהל מדור חו"ל באגף הכספים.
בשנת 1963 מונה לסגן מנהל אגף הכספים ובין השנים 1964 ל-1965 כיהן כמנהל הכספים.
בשנת 1965 מונה לחשב משרד החוץ.
בשנת 1967 לאחר שירותו כחשב מונה למנהל מנג"ן בחטיבה למשאבי אנוש.
בשנת 1968 מונה לתפקידו הדיפלומטי הראשון ונשלח לכהן כקונסול כללי במרסיי ובשנת 1970 מונה לשגריר בקוטונו, בנין.
בשנת 1974 מונה לציר יועץ לענייני הסברה בשגרירות ישראל בפריז ובשנת 1975 מונה לציר בשגרירות ישראל בפריז.
בשנת 1979 מונה לסמנכ"ל למינהל של משרד החוץ ובשנת 1983 לסמנכ"ל אגף הכלכלה.
בשנים 1986–1991 כיהן כשגריר ישראל באיטליה ובין השאר טיפל בתרעומת על חטיפתו של המרגל מרדכי ואנונו וביקש מחוסיין מלך ירדן ששהה באותה עת ברומא להשיב לישראל את הנערים שחצו את הגבול לפטרה, בשנת 1990. החל משנת 1988 כיהן גם כשגריר לא תושב במלטה.
בשנת 1991 מונה לשגריר ישראל ליד הקהילה הכלכלית האירופית בבלגיה (היום האיחוד האירופי).
לדרורי שני ילדים מאשתו הראשונה ושני ילדים מאשתו השנייה, פלורנס.
"מרדכי ואנונו" הוא תצלום עיתונאי המתעד בדיעבד את חטיפתו של מרדכי ואנונו, מי שכונה "מרגל האטום" הישראלי, על ידי המוסד.
ב-9 בנובמבר 1986 הודיע מזכיר הממשלה כי מרדכי ואנונו נמצא מעצר בידי משטרת ישראל, לאחר 40 יום בהם לא נודע גורלו.
ב-21 בדצמבר הובילה המשטרה את ואנונו לבית המשפט המחוזי בירושלים לשם הארכת מעצר שנייה.
בדרכו לשם רשם ואנונו את דבר חטיפתו באיטליה ואת פרטי טיסתו מלונדון לרומא על כף ידו בשפה האנגלית:
ואנונו הראה את כף-היד לעיתונאים שבאו לסקר את הארכת המעצר דרך חלון הזכוכית של הרכב להובלת עצורים ("זינזאנה").
אחד הצלמים, דניאל לנדאו, שפעל מטעם מסוכנות הצילום "זום 77" הצליח לצלם אותה, לפני ששני שוטרי מג"ב שהיו ברכב מנעו זאת מוואנונו.
הצנזורה הצבאית אסרה על פרסום התצלום והפרטים שבו, אולם עיתון ה-"Evening Standard" הלונדוני פרסם את הפרטים, תוך הפרת צו איסור הפרסום.
בתחילה פורסם התצלום בעיתונות כשהפרטים בכף היד מושחרים.
אולם, לאור התהודה העולמית של האירוע, התירה הצנזורה, ב-22 בדצמבר, את חשיפת הפרטים.
התצלום הוצג במסגרת התערוכה "מסגרת זמן: מאה שנות צילום בארץ-ישראל", שהתקיימה במוזיאון ישראל בשנת 2000. לאחר התערוכה נתרם עותק התצלום לאוסף המוזיאון.
הרב מרדכי (מוטי) זאב הס הוא רב ציוני דתי.
הוא רב היישוב נווה שבחולות חלוצה וראש ישיבת "ממדבר מתנה" במקום.
הוא מעביר שיעורים במכינת עוצם ועוד.
נולד בתל אביב למשפחה דתית לאומית.
הוריו היו ניצולי שואה מרומניה.
למד בישיבה תיכונית בר-אילן ובישיבת הר עציון אצל הרבנים אהרן ליכטנשטיין ויהודה עמיטל.
שירת בצה"ל במסגרת שירות הסדר.
למד בישיבת מרכז הרב בירושלים אצל הרב צבי יהודה קוק ובהמשך אצל תלמידו הרב צבי ישראל טאו, והפך לאחד ממקורביו.
הוא ערך וסייע בהוצאה לאור של סדרת ספריו "לאמונת עתנו" וכן העלה לדפוס שיעורים נוספים שמסר.
התגורר בעצמונה ולאחר מכן בעלי שם שימש כרב שכונה.
לימד במכינה קדם-צבאית בני דוד והיה ראש כולל אברכים במקום.
מסר שיעורים בישיבת אלון מורה ובהמשך היה לר"מ בישיבת הר המור.
לאחר הפינוי של תושבי היישוב עצמונה במהלך תוכנית ההתנתקות והקמת היישוב מחדש בנווה, נקרא להיות רב היישוב, ונכון ל-2022 הוא משמש בתפקיד זה.
בשנת תשע"ט הקים ישיבה גבוהה ביישוב נווה.
הרב נשוי לרבנית חנה, ויש להם 13 ילדים.
עמירה הס היא בת דודתו.
הרב הס כותב ספרים וחוברות בהלכה ואמונה.
דרך אמונה בחרתי - בניין הבית היהודי, יציאה מהפרטיות אל הכלליות בתהליך שיבת ציון
יבקש דעת - מהלכות טהרת הבית
פתחי דעת - פתיחה להלכות נידה
יראת ה' היא אוצרו - תפקידם של יושבי בית המדרש בעת הזו
מצוותיך אמונה - סדרת חוברות על הלכות החגים, הכוללת חוברות על: הלכות חודש אלול, ראש השנה, סוכות, חנוכה, פורים, פסח, וימי בין המצרים
לזמן מתן תורתנו - הלכה ואמונה בענייני חג השבועות
יגדיל תורה ויאדיר - בעניין לימוד התורה
נר של חנוכה - דגשים חינוכיים לחנוכה (מצורף למצוותיך אמונה לחנוכה)
ישרים דרכי ה'-עמידה כנגד הרע בעין טובה ואהבה
שפע רב-הלכה ואמונה לספירת העומר
מי חכם וישמור אלה - כיצד יש לחגוג את מועדי אייר
לעולם לא אשכח פיקודיך - עבודת השם בבין הזמנים
הרב מרדכי יצחק ויליג הוא רב אורתודוקסי וראש ישיבה בישיבה יוניברסיטי.
יליד ניו יורק, סיים את לימודיו בישיבת רבנו יעקב יוסף, וקיבל תואר ראשון במתמטיקה בשנת 1968 מישיבה יוניברסיטי, ולימודי תואר שני בהיסטוריה יהודית בשנת 1971 מבית הספר למדעי היהדות ע"ש ברנרד רבל.
הוא היה תלמידו של הרב יוסף דוב סולובייצ'יק.
הוא למד בישיבת כרם ביבנה בשנת ה'תשכ"ז, בזמן מלחמת ששת הימים.
בשנת 1973 מונה הרב ויליג לראש ישיבה בישיבה אוניברסיטה.
הוא מכהן בתפקיד זה, לצד תפקידו כראש כולל של כולל העליון, וכסגן ראש כולל בכולל לדיינות.
הרב ויליג מכהן כרב בית הכנסת ישראל הצעיר של ריברדייל , הברונקס, ניו יורק, מאז 1974.
בחודשי הקיץ, הרב ויליג מתפקד כראש הכולל של כולל מורשה.
הרב ויליג הוא גם אב בית דין של בית הדין של אמריקה, בית הדין של הסתדרות הרבנים דאמריקה.
הוא היה שותף בכתיבת ההסכם טרום נישואין של מועצת הרבנים באמריקה, יחד עם הרב זלמן נחמיה גולדברג.
בשנת 1989 הוא חקר תלונות על ברוך לאנר ובשנת 2003 התנצל בפני הקורבנות על כך שלא עצר את ההתעללות.
הרב ויליג מתגורר עם אשתו בריברדייל, ניו יורק.
יש להם תשעה ילדים ומעל 50 נכדים.
ארבעה מילדיו גרים בישראל ומלמדים בישיבות שונות, בהן ישיבת תורה אור ואש התורה בירושלים וישיבת ראשית ירושלים בבית שמש.
אחד מבניו מלמד בישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק, ואחר מכהן כראש ישיבת "תורת חיים" בדרום פלורידה.
הרב מרדכי וולנוב (נולד בשנת ה'תש"ם, 1980) הוא רב היישוב אלון מורה, ר"מ בישיבת ברכת יוסף ומחבר סדרת הספרים "ויורנו מדרכיו".
הרב וולנוב מכהן גם כדיין בבית הדין לממונות של המועצה האזורית שומרון.
נולד בשנת 1980 (התש"ם) בבני ברק, למד בישיבת ברכת יוסף אצל הרב אליקים לבנון והפך לאחד מתלמידיו המובהקים.
שימש כר"מ בישיבת ברכת יוסף בה למד, לאחר מכן היה לרבה של שכונת נווה עופרה ביישוב אלון מורה.
וולנוב הוא דרשן שמוסר שיעורים בכל רחבי הארץ והוא מרבני ארגון כושרות.
בשנת 2018 (התשע"ח) פרסם מהדורה ראשונה של ספר "ויורנו מדרכיו" – מאמרי מוסר לפי פרשיות השבוע.
בשנת 2020 (התש"פ) נבחר למלא את מקומו של הרב אליקים לבנון כרב היישוב אלון מורה.
בשנת 2025 הוציא הרב וולנוב את מאמרי "ויורנו מדרכיו", שכתב על פרשיות השבוע והמועדים, כסדרת ספרים הכוללת שלושה כרכים בכריכה קשה.
בערב השקה שקיים בישיבת אלון מורה השתתפו רבנים רבים, ביניהם הרב אליקים לבנון, הרב שמואל אליהו, הרב דוד דודקביץ, ראש הישיבה הרב שחר אימבר ומאות תלמידים.
הרב וולנוב נשוי לתהילה לבית גרנביץ' ולו תשעה ילדים.
גיסו הוא הזמר מרדכי גרנביץ'.
מרדכי בן אליעזר הלברשטאדט (דיסלדורף) (1686 - 23 במאי 1769) היה רב וחוקר יהודי-גרמני.
מרדכי הלברשטאדט נולד בהלברשטאדט בשנת 1686 לאביו אליעזר.
הוא היה תלמידם של הרבנים צבי הירש אשכנזי ואברהם בן יהודה ברלין מהלברשטאדט, וכמו כן למד בישיבת רבי יעקב כהן בפרנקפורט דמיין בשנת 1730 לערך.
בשובו משם למד מספר שנים בישיבה שבעיר הולדתו.
הוא שימש ברבנות בגריסהיים, ובהמשך גם בדרמשטאדט בשנת ה'ת"ף.
בשנת ה'ת"ק - 1751 הגיע לדיסלדורף והפך לרב אזורי של דוכסות הריין התחתון.
למרדכי הלברשטאדט נולדה בת בשם מרים, שהייתה נשואה ליצחק בן שמשון קומה ממיינץ (1727–1787) ונפטרה בשנת 1765 הרבה לפני בעלה.
הרב מרדכי הלברשטאדט נפטר ב-23 במאי 1769 בדיסלדורף.
כמקובל מוכר למיסטיקה יהודית, הרב מרדכי הלברשטאדט היה מעורב גם בפולמוס שנודע בכל רחבי האימפריה אודות הרב יהונתן אייבשיץ (נולד ב-1690 בקרקוב, נפטר 1764 באלטונה).
הרב יהונתן אייבשיץ לימד בישיבה בפראג בין השנים 1736 ל-1751, אך לא כיהן כרב.
כבר בשנת 1733 הרב יהונתן אייבשיץ נחשד בכפירה והורחק מהממסד הרבני כאשר השמיע הרב יעקב עמדין טענות על קמיעות שכתב הרב אייבשיץ שנפתחו ונתגלו בהם כתובות שבתאיות, למשל: "ש"צ מלכא משיחא".
תפקיד רבנות הוא הצליח לקבל רק בשנת 1750 בקהילה הצפונית של גרמניה באלטונה, המבורג וונדסבק.
הרבנים שמואל הילמן ממץ והפני יהושע פנו לבית דינו של הרב מרדכי הלברשטאדט וביקשו ממנו להכריע האם הקמעות המיסטיות של הרב אייבישיץ קשורות למיסטיקן היהודי שבתי צבי (1626–1676) והאם יש לו באמת כוחות מופלאים.
היה עליו לתת את פסק דינו על הקמעות שכתב הרב אייבשיץ ובמקביל לקבוע אם הם שבתיים.
הרב יעקב עמדין פנה גם הוא לרב מרדכי הלברשטאדט שבדיסלדורף והמתין לתגובתו.
מטרת הפניה הייתה לחלל את שמו של הרב אייבישיץ ולבודד אותו מקהילת הרבנים.
התשובה של דיסלדורף לסכסוך זה הייתה דיפלומטית באופן מפתיע והפיגה את מרצם ואגרסיביותם של מתנגדיו של אייבישיץ: הוא יעץ "להימנע מכל מתקפה אישית, כי ככל הנראה בסופו של דבר הההשתלחות היא חסרי בסיס.
קבל את הנרדף והתוקפים יאבדו".
אולם "מכתב זה לא יתקוף איש באופן אישי ולא יפגע במוניטין של הרב יהונתן אייבשץ".
בתקופת שהותו בדיסלדורף הוא מתח ביקורת חריפה ביותר על משנתו הדקדוקית של רבי שלמה זלמן הנאו (רז"ה) ועל הגהותיו של האחרון לסידור התפילה בנוסח אשכנז.
ביקורתו זכתה לתומכים רבים, ביניהם רבי יעקב עמדין, שגם הקדיש את חיבורו לוח ארש לפולמוס עם רז"ה, ווולף היידנהיים.
מחלוקת נוספת, שבה השתתף הלברשטאדט באופן אקטיבי, התקיימה מיד לאחר כניסתו לתפקיד הרבנות בדיסלדורף: התעוררה שאלה הלכתית בבדיקת השחיטה היהודית, כפי שהייתה נהוגה בריין התחתון, נסיכות הבוחר מקלן.
האם כשבטן הבהמה נפגעה באופן פנימי היא כשרה או לא.
בשנת 1762 הוא הקים בדיסלדורף חברה קדישא.
הלברשטאדט היה מחבר של יצירה דקדוקית שלא פורסמה, ככל הנראה בשנות ה-60 של המאה ה-18. הוא כתב גם אוסף שו"ת בשם "מאמר מרדכי", שיצא לאור על ידי נכדו בשנת 1790, שנה לאחר מותו, והודפס בברנו.
רבני פרנקפורט החרימו את הספר, בעקבות מה שכתב בסימן נ"ו, הוא הדפיס שם תשובה הלכתית מהרב יעקב יהושע פלק מחבר הספר "פני יהושע" הנוגעת למחלוקת בענייני טומאת אוהל ברחוב הראשי ברובע היהודי של העיר פרנקפורט.
סידור התפילה שהגיה הלברשטאדט (בשם "מרדכי דיסלדארף"), התפרסם רק בשנת 1774.
מרדכי (מרקוס) הלוי הורוויץ (י"ד באדר ה'תר"ד, 5 במרץ 1844 ט"ז באדר ב' ה'תר"ע, 27 במרץ 1910) היה רב ואב"ד בפרנקפורט דמיין ובקהילות נוספות בגרמניה.
בהיותו רבם של האורתודוקסים שנותרו חברים בקהילה הכללית בפרנקפורט, והתנגדו לפרישה מהקהילה, הפך למייצג מובהק של זרם "האורתודוקסיה הקהילתית" (Gemeindeorthodoxie) בגרמניה, שהתנגדו באופן עקרוני לניתוק ארגוני בין האורתודקוסים לרפורמים, ודגלו בשיתוף פעולה בין החלקים השונים ביהדות גרמניה כעיקרון.
נולד בטיסלדאן, בורשוד-אבאוי-זמפלן, לאביו הרב יוסף חיים שו"ב באפאגי, אחי הרב שרגא פייבל רבם של פאקש ופאפא ומצאצאי השל"ה, ולמד בישיבות באויהעל אצל הרב ירמיה לעוו, בוורבוי אצל הרב חיים צבי מנהיימר, ובאייזנשטאדט אצל הרב עזריאל הילדסהיימר.
למד לבחינות בגרות בגימנסיה בפרשבורג.
כאשר עבר הרב הילדסהיימר לברלין עבר עמו תלמידו הרב הורוויץ, והתמנה שם למורה בבית הספר של הקהילה.
בשנים 1868–1871 למד פילוסופיה ומזרחנות באוניברסיטאות וינה, בודפשט, ברלין, וטיבינגן, שם קיבל את תואר הדוקטורט שלו.
בדצמבר 1871 מונה לכהן כרב בלאונבורג שבפומרניה; ביום ד' לפרשת קרח, שנת ה'תרל"ב נשא את אגוסטינא בתו של הרב יעקב אטלינגר רבה של אלטונה מחבר ספרי ערוך לנר.
בשנת 1874, כיהן כרב שלגנייזנו.
ב-1878, בעקבות הפרדת הקהילה בפרנקפורט, והקמתה של עדת ישורון בידי תומכי הפרישה, הוזמן הרב הורוויץ לכהן כרבם של האורתודוקסים מתנגדי הפרישה, שנותרו במסגרת הקהילה הכללית.
הרב הורוויץ התנה את בואו בכך שתינתן לו הסמכות על כל מוסדות הקהילה (מלבד בית הכנסת של הליברלים) ולא רק על האורתודוקסים, ובכך שמעמדו יושווה לזה של הרבנים הליברלים שכיהנו לצדו.
אף שדרישותיו נענו, רבים מרבני גרמניה לא ראו בעין יפה את הסכמתו לכהן בקהילה הכללית, וחששו שהיא תפגע בקהילה הפורשת שבראשה עמד רש"ר הירש, בהם גם רבו הרב הילדסהיימר.
עם זאת, המשיך הרב הילדסהיימר לשמור על קשר עמו, ובדיעבד השלים עם כהונת תלמידו בקהילה הכללית (למורת רוחם של הרב הירש ותומכיו).
רבני הקהילה הפורשת, רש"ר הירש וחתנו רבי שלמה זלמן ברויאר החרימו את הרב הורוויץ בשל כהונתו בקהילה הכללית, שלדעתם הייתה מוסד פסול של כפירה.
הם כינו את ישיבתו בקהילה יחד עם הרפורמים "מזוזה על בית עבודה זרה", וראו בה מתן גושפנקה לרפורמים, ומשכך החטאת הרבים.
למרות בקשות מצד הרב הורוויץ, הם סירבו להפגש עמו.
אף על פי כן, רבים מבני הקהילה הפורשת לא קיבלו עמדה זו ושמרו על יחסי כבוד והערכה לרב הורוויץ, וכאשר נפטר הרב הורוויץ, כתב עליו יעקב רוזנהיים הספד, והצהיר "תלמיד חכם שמת – הכל קרוביו".
בשנת ה'תרנ"ז (1896), הוחלט להרחיב את "איגוד הרבנים הכללי בגרמניה" , שעד אז כלל רבנים ליברלים בלבד, כדי שיכלול גם את רבני האורתודוקסיה הגרמנית, וכך יוכל להוות חזית מאוחדת נגד האנטישמיות המתגברת.
בין הרבנים האורתודוקסים שהצטרפו לארגון היו הרב הורוויץ, וכן רבו הרב הילדסהיימר.
הרב הורוויץ, יחד עם רבי אביעזרי זליג אוירבך מהלברשטט מונה כנציג האורתודוקסים בוועד המנהל של הארגון.
הרב הורוויץ מונה לחבר ועד ההלכה של הארגון (לצד הרב אוירבך, יו"ר, והרבנים דוד צבי הופמן, זאב פיילכנפלד ואברהם ביברפלד).
כחלק מהוועד המנהל של איגוד הרבנים הכללי בגרמניה חתם על כרוז כנגד הציונות, שחותמיו נודעו לימים בשם "רבני המחאה".
מונה לכהן כנשיא בית היתומים היהודי הגרמני בירושלים.
נפטר בפרנקפורט בשנת 1910, ונקבר בבית הקברות היהודי העתיק בפרנקפורט.
ב-1872 נשא את אוגוסטה, בתו של רבי יעקב אטלינגר, רבה של אלטונה ומחבר "ערוך לנר".
בשבת שבע הברכות דרש בבית הכנסת הגדול באלטונה.
מאשתו זו נולדו לו אחד עשר ילדים, ששנים מתוכם נפטרו בילדותם.
בנו הבכור הרב ד"ר יעקב הורוויץ שימש רב בית הכנסת אונטרלינדאו בפרנקפורט וממנהיגי האורתודוקסיה הקהילתית בעיר.
בשואה נתפס ועונה למוות על ידי הנאצים ונקבר במוידבורג סמוך לאמסטרדם.
בן נוסף הוא המזרחן יוסף הורוביץ, ממייסדי האוניברסיטה העברית.
העיתונאי דייוויד הורוויץ, וראש הישיבה הרב ברוך הורוויץ הם צאצאיו.
מלבד דרשות רבות ומאמרים על מוצאם של יהודי הונגריה (ב-Izraelita Közlöny, 1869), פרסם את הכתבים הבאים:
Frankfurter Rabbinen [רבני פרנקפורט], 4 חלקים, פרנקפורט, 1882 – 1885. תורגם לעברית ויצא בהוצאת מוסד הרב קוק, תשל"ב.
[רופאים יהודים בפרנקפורט דמיין], 1886
מטה לוי על הלכות גיטין, פרנקפורט, 1891
[תיאור המצבות בבית העלמין העתיק של הקהילה היהודית בפרנקפורט דמיין], 1901
הרב מרדכי דיעי (כ"ה בשבט ה'תשי"ג, פברואר 1953 – י"ד בסיון ה'תשפ"א, 24 במאי 2021) היה רבה של חצור הגלילית.
מרדכי נולד לרב עזיזי דיעי רבה של חצור הגלילית, אשר עלה מתוניסיה שם היה מרבני ג'רבה.
למד בבית ספר "חוני המעגל" בחצור הגלילית, בנעוריו למד בישיבת פורת יוסף אצל הרב יהודה צדקה והרב בן ציון אבא-שאול.
לאחר פטירת אביו בט"ו באדר תשנ"ט מונה לממלא מקומו ברבנות חצור הגלילית, והקים בה את מוסדות "שערי דעה" בהם ישיבה, כוללי אברכים בתי מדרש, ארגונים תורניים וארגוני חסד.
נפטר בי"ד בסיון ה'תשפ"א, מסרטן.
הראשון לציון הרב יצחק יוסף השתתף בהלוויה, ונשא הספד.
בנו הרב עוזיאל דיעי מונה לממלא מקומו.
רבי מרדכי דוד כהנא (י"ב בטבת תרצ"א, 1 בינואר 1931 – כ"ד בתמוז תשע"א, 26 ביולי 2011) היה האדמו"ר מספינקא-ירושלים ויו"ר מערכת אוצר הפוסקים.