tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הפרישה שימש כמנהל הקבוצה (אוריקה גרין אדג') בעונת 2012 ו-2013.
מקיואן נודע כספרינטר ערמומי ובעל יכולת טקטית.
בשעה שקבוצות רבות יישמו את טקטיקת ה"רכבת" להובלת הספרינטר שלהם במטרה להביאו לעמדת ניצחון, השיג מקיואן חלק נכבד מניצחונותיו בסיוע של רוכב מוביל בודד או גם ללא כל סיוע קבוצתי בקילומטר האחרון במרוץ.
הוא הצליח למצב עצמו בקדמת דבוקת הספרינטרים סמוך לקו הסיום על ידי רכיבה אינטליגנטית ואגרסיבית שנשענה על ניצול ה"רכבות" של קבוצות הספרינטרים החזקות.
מקיואן הוא פרשן ועיתונאי בענף.
יש לו שני אחים ושלושה ילדים.
הוא קיבל אות כבוד ממסדר אוסטרליה, בדרגת "חבר".
דורי אליזבת פראנג' הידועה יותר בשם הבמה שלה, רובי סוהו היא מתאבקת אמריקאית, המופיעה בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW).
היא מוכרת בעיקר בשל תקופתה בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיעה תחת שם הבמה רובי ריוט.
אליפות הנשים של AIW (פעם אחת)
קרב קזינו באטל רויאל נשים (2021)
אליפות A1 Alpha Male (פעם אחת)
גביע האריות XI (פעם אחת)
PWI דירג אותה במקום ה-20 מתוך 50 המתאבקות הטובות ביותר לשנת 2016
דורגה במקום ה-12 מתוך 30 המתאבקות הטובות ביותר של השנה (2018)
אליפות הזוגות של Shimmer (פעם אחת) - עם איווי
רובי לינדזי הייתה מאיירת וציירת אוסטרלית, אחותם של הציירים נורמן לינדזי ופרסי לינדזי.
לינדזי נולדה בקרסוויק, ויקטוריה, ילדתם השביעית ובתם השנייה של רוברט וג'יין לינדזי, והתגוררה במלבורן מגיל 16 עם אחיה פרסי בזמן שלמדה בגלריה הלאומית של בית הספר ויקטוריה.
לינדזי ציירה מדי פעם למגזין "הבולטין" ואיירה את סקיצות הסטודיו של ויליאם מור (1906) ועיצבה כרזות.
בשנת 1909 נסעה לאנגליה עם אחיה נורמן, וויל דייסון.
היא נישאה לוויל ב 30 בספטמבר שנת 1909. (אחיה ליונל התחתן עם אחותו של וויל.) לרובי ולוויל נולדה בת אחת, בטי (1911–1956).
בשנת 1912 תרמה איורים לספר Epigrams of Eve מאת עורכת דין והעיתונאית סופי אירן לואב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היא ביקרה באירלנד ומתה במהלך מגפת השפעת הספרדית.
לינדזי קבורה באותה חלקת קבר כמו בעלה בבית העלמין בהנדון, לונדון.
שמה על המצבה מוצג כ"רובי לינד".
רובי מיי סטוקס היא שחקנית אנגליה.
סטוקס היא ממחוז האקני שבמזרח לונדון.
היא למדה בבית הספר לאומנויות בריט וכן בבית הספר למשחק באיזלינגטון.
היא הפכה לחברה בקרקס הנוער של לונדון, חלק מהמרכז הלאומי לאמנויות הקרקס.
סטוקס החלה את הקריירה שלה כשחקנית ילדה עם תפקידי טלוויזיה קטנים לפני שעשתה את הופעת הבכורה שלה בסרט הדרמה "אונה" משנת 2016 כגרסה צעירה לדמותה של רוני מארה.
היא הופיעה בסרט "Rocks" בשנת 2019. בשנה שלאחר מכן, היא לוהקה לתפקיד פרנצ'סקה בדרמה התקופתית של נטפליקס בהפקת שונדלנד בשנת 2020, "ברידג'רטון", תפקיד שהיא גילמה בשתי העונות הראשונות לפני שעזבה בשל מחויבויות אחרות.
בשנת 2021, סטוקס דיבבה את קיטי בסרט האנימציה "איפה אנה פרנק", וגילמה את איזבל בסרט האימה "A Banquet" לצד סיינה גילורי וג'סיקה אלכסנדר.
בשנת 2022 הוכרז כי סטוקס תככב בתור לוסי קרלייל בסדרה "לוקווד ושות'" של נטפליקס, ולצד סמנתה מורטון בעיבוד טלוויזיוני של "The Burning Girls".
שנהשם תפקיד הערות סימוכין 2016 אונה אונה ספנסר הצעירה2018Nosebleedsליילה 2019Rocks אגנס 2021 איפה אנה פרנקקיטידיבובA Banquet איזבלTBAJay Kellyכלב שחור
שנה שם תפקיד הערות סימוכין 2010Just William ילדה זועפתפרק אחד 2011Not Going Out לוסי הקטנה 2014הסודות של דה וינצ'י אמיליה 2 פרקים 2020–2022ברידג'רטון פרנצ'סקה ברידג'רטון תפקיד חוזר (עונות 1–2; 5 פרקים) 2023לוקווד ושות' לוסי קרלייל תפקיד ראשי; 8 פרקיםThe Burning Girlsפלורנס "פלו" ברוקסתפקיד ראשי; 6 פרקים2024The Jettyמיני-סדרה של BBC One
רובי מאיירס , הידועה יותר בשם הבמה שלה סולוצ'אנה, הייתה שחקנית קולנוע אילם הודית יהודיה ממוצא עיראקי, מקהילת יהודי בגדד בהודו.
היא כיכבה בסרטים אילמים רבים בהודו, בימי הזוהר שלה היא הייתה השחקנית בעלת השכר הגבוה ביותר בתקופתה.
בין 1933–1939 שיחקה כמעט בבלעדיות עם השחקן דינשו בילימוריה איתו גם הייתה לה מערכת יחסים רומנטית.
באמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 היא הקימה את חברת ההפקה "רובי פיקס".
בשנת 1973 זכתה בפרס דאדאסהב פאלקיי למפעל חיים, פרס הקולנוע החשוב ביותר בהודו, על מפעל חיים.
מאיירס נולדה ב-1907 בפונה, בהודו הבריטית, למשפחה יהודית אשר הגיעה להודו מבגדאד בעיקר.
הייתה לה אחות אחת בשם רוזי מאיירס.
עד שנות ה-20 של המאה ה-20 לא היו שחקניות נשים בהודו, המקצוע נחשב למפוקפק ולא צנוע.
בתחילת שנות ה-20, כאשר מאייר עבדה כמרכזנית טלפונית, פנה אליה המפיק ההודי, דאדאסהב פאלקיי, שערך סיור במקום עבודתה והתרשם מהמראה המיוחד שלה, על מנת שתשתתף בסרט "ראג'ה הארישנדרה", שלבסוף לא יצא לפועל.
אחת הסיבות שפנה אל מאיירס היה מכיוון שהאוכלוסייה המוסלמית וההינדית הייתה צנועה יותר ולא הורשתה לשחק בסרטים.
מאיירס דחתה את הצעתו בתחילה מכיוון שהמקצוע נחשב כאמור למפוקפק ולא ראוי אך כאשר הוא המשיך להתעקש היא ניאותה לשחק בסרטו, למרות שלא היה לה ידע מוקדם או השכלה במשחק.
הסרט הראשון בו השתתפה היה סרט אילם מ-1925 Veer Bala, עבור הסרט היא בחרה בשם הבמה סולוצ'אנה שמגיע מהאפוס ההודי ראמאיאנה, משמעות שמה היה "זו עם העיניים היפות".
הסרט צולם בבימויו של מוהאן דאיאראם בהאבני וזכה להצלחה גדולה.
בהמשך שיחקה בסרטים אילמים נוספים "הנערה הקלדנית" מ-1926 ו"Balidaan" מ-1927.
בשנת 1927 היא שיחקה בסרט האילם Wildcat of Bombai בו היא גילמה שמונה דמויות, כאשר שש מתוכן היו דמויות גבריות.
הסרט צולם גם הוא בבימויו של מוהאן דאיאראם בהאבני, הכוכב לצידה היה בשחקן דינשו בילימוריה אשר יככב לצידה ברבים מסרטיה, בעיקר סרטים רומנטיים, וייהפך לבן זוגה.
סרטיה הראשונים היו כחלק מחברת ההפקות "קוהינור" של המפיק דאדאסהב פאלקיי, אך בהמשך עם הצלחתה ופרסומה היא הצטרפה לחברת ההפקות אימפריאל שם הפכה לכוכבת הסרטים בעלת השכר הגבוה ביותר לתקופתה.
בשנים 1928–1929 תחת חברת הסרטים אימפריאל היא כיכבה במספר סרטים רומנטיים אילמים של הבמאי ר.ס.
סולצ'אנה הפכה לכוכבת והייתה כל כך פופולרית עד כי מהאטמה גנדי כלל את אחד מריקודיה מהסרט "Madhuri" בסרטון תעמולה שלו.
בסרטון גנדי נראה חונך תערוכת בגדים והריקוד של סולצ'אנה מתוך הסרט מופיע יחד עם אפקטים קוליים.
בתחילת שנות ה-30 הגיע הקול לסרטים בארצות הברית ומהר מאד לעולם כולו, והסרט האילם למעשה סיים את תפקידו בבת אחת.
סולוצ'אנה נאלצה לקחת שנה הפסקה ממשחק על מנת ללמוד את השפה ההינדית אך לאחר מכן שבה לעולם המשחק ולוהקה לתפקידים מרכזיים בתעשייה הבוליוודית המתפתחת.
הסרט המדבר הראשון בכיכובה היה ב-1932 והיה למעשה חידוש לסרט "Madhuri" מ-1928. בהמשך הוציאה גרסאות נוספות מדברות של סרטיה האילמים שזכו להצלחה רבה.
ב-1933 כיכבה בסרט "סולוצ'אנה" על שמה, ב-1936 כיכבה בסרט "Bambai Ki Bill" עם דינשו בילימוריה לצידה.
לקראת סוף שנות ה-30 הפופולריות שלה ירדה מכיוון שמפיקים חיפשו שחקניות צעירות יותר, והיא נאלצה להסתפק בתפקידי משנה.
עם עזיבתה את אולפני אימפריאל התקשתה למצוא עבודה נוספת בסרטים, לכן ב-1936 היא החליטה להקים חברת הפקות עצמאית בשם "רובי פיקס", שם הפיקה סרטים באופן עצמאי.
אחד מהסרטים שהפיקה ב-1947 היה הסרט "ג'ונגו" אשר נאסר לפרסום בהודו משום שמורארג'י דסאי ראש ממשלת בובמיי באותה תקופה, צנזר אותו מכיוון שהוא תיאר מעשה "נתעב מבחינה מוסרית" של פרופסור נשוי מזדקן הנופל בקסמיה של סולוצ'אנה הצעירה.
בשנת 1953 היא שיחקה בחידוש השלישי של הסרט "Anarkali", הפעם בתפקיד משנה כאמו של סלים, הדמות הראשית.
לסולוצ'אנה הייתה ככל הנראה השפעה עצומה על בוליווד.
היא הייתה אחת השחקניות הראשונות בבוליווד, כאשר אחריה הופיעו שחקניות יהודיות נוספות.
עוד בחייה היא הפכה לאחת הכוכבות הגדולות בבוליווד.
בשיא הצלחתה היא הרוויחה יותר כסף מכל שחקן אחר, והייתה אחת השחקניות העשירות בהודו, היא נהנתה מאורך חיים רהבתני לאותה תקופה, שמה יצא למרחוק כאשר היא נהגה ברולס-רויס הראשון שהגיע להודו, וכאשר קנתה מכונית שברולט נדירה ב-1935. השמועות היו כי שכרה היה גבוה יותר משל המושל הבריטי באותה תקופה.
בשנת 1973 קיבלה סולוצ'אנה את פרס דאדאסאהב פאלקה היוקרתי למפעל חיים על תרומתה הרבה לתעשיית הקולנוע ההודי ופיתוחה לאורך השנים.
איסמאעיל מרצ'נט, במאי אמריקאי יליד הודו כיבד אותה באזכור בסרטו "מהטמה והילד המשוגע" מ-1974.
לאחר מותה ב-1983 ממשלת הודו הנפיקה בול עם תמונתה, כאות הערכה על פועלה.
בשנת 1931 אימצה ילדה וקראה לה שרה מאיירס, זו שינתה את שמה לאחר נישואיה לויג'יילקסמי שרשתה.
היא ניהלה מערכת יחסים בין השנים 1933–1939 עם השחקן ששיחק לצידה דינשו בילימוריה אך השניים מעולם לא נישאו.
רובי מאיירס נפטרה מדום לב בשנת 1983 בדירתה במומבאי, היא השאירה אחריה אחיינית ליליאן מאירס, נכדים מביתה שרה ונינים.
רובידגיה (שם מדעי: Rubidgea) הוא סוג של זוחל מקבוצת התראפסידה ומשפחת הגורגונופסיים, אשר חי במשך סוף הפרם של דרום אפריקה וטנזניה שלפני 257 עד 254 מיליון שנה מזמננו.
הסוג הכיל 3 מינים והוא תואר ב-1938 בידי החוקר הסקוטי-דרום אפריקאי רוברט ברום על סמך ממצאים שהתגלו במדבר קארו ואת שמו קיבל לכבוד החוקר סידני רובידג' (Sydney Rubidge), סבו של ברוס רובידג' (Bruce Rubidge), שגילה את המאובנים.
היה זה טורף גדול הדומה לדינוגורגון או לדינוגורגון וכמותם היה בעל לסת ארוכה, באורך של מעל 46 ס"מ ולאורך של 2.5 מטרים בקירוב.
היו לו לסתות חזקות ועבות, אם כי מעט צרות ביחס לקרוביו ובלטו מהם ניבים ארוכות ששימשו להריגת טרף קטן יותר.
מבנה העיניים היה קטן יותר, כך שהוא התבסס בעיקר על חוש הריח ופחות על הראייה.
לצידו של סינאפסיד זה התגלו מספר סינאפסידים הן טורפים והן צמחוניים, אשר שימשו כנראה כמזון לטורף-על זה.
רובי נגד הזרם הוא סרט קולנוע קומי אמריקאי בהנפשה ממוחשבת שהופק על ידי דרימוורקס הנפשה.
הסרט יצא לאקרנים ב-30 ביוני 2023.
אולם נערה חדשה בתיכון בשם צ'לסי ואן דר זי אשר נהיות בסטיז אבל מתגלה שלצ'לסי יש סוד אפל
לאנה קונדור - רובי גילמן, ילדהמתבגרת בת 15 אשר לומדת בתיכון אושנהייד
טוני קולט - אגתה גילמן, אמה המגוננתל של רובי.
אנני מרפי - תלמידת תיכון בשם צ'לסי ואן דר זי באושנסייד.
קולמן דומינגו - ארתור גילמן, אביה התומך של רובי.
בלו צ'פמן - סם גילמן, אחיה הקטן האנרגטי והנאמן של רובי, לומד בכיתה ב'.
ג'יין פונדה - סבתוש, המלכה הלוחמת של שבעת הימים וסבתם האמהית של רובי וסם.
סם ריצ'רדסון - בריל, הדוד הטיפש ואבהי של רובי וסם.
ויל פורטה - קפטן גורדון לייטהאוס, מלח מטורף וזקן אשר עובד באושנסייד בתור מדריך טיולים.
ג'בוקי יאנג-וייט - קונור, סקייטר ומושא אהבתה של רובי.
ליזה קושי - מרגוט, נערה דרמטית וחברה טובה של רובי.
אדוארדו פרנקו - טרווין, גיימר וחבר טוב של רובי.
ראמונה יאנג - בליס, נערה גותית וחברה טובה של רובי.
ענאל שדה - רובי גילמן
שרון שחל - אגתה גילמן
אלונה אלכסנדר - צ'לסי ואן דר זי
יובל בינדר - בריל / מנהל / דמויות שונות
ירמי רייך - ארתור גילמן
איתמר פוקס - סם גילמן
הילה סורג'ון פישר - סבתוש
צביקה פורמן - קפטן גורדון לייטהאוס
פרסתאריך הטקסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקורפרס אנני17 בפברואר 2024הנפשת הדמות הטובה ביותר בסרט אנימציהפרשנת' קאוואל
רוביולה (באיטלקית: Robiola) היא גבינה איטלקית רכה מיושנת ממשפחת הסטראקינו.
היא מאזור לאנגה ועשויה בפרופורציות שונות של חלב פרה, חלב עיזים וחלב כבשים.
תיאוריה אחת אומרת שהגבינה קיבלה את שמה מהעיר רוביו (Robbio) בנפת פאביה.
תיאוריה אחרת היא שהשם בא מהמילה rubeole (אדום) בגלל צבע הקליפה המתובלת.
סוגים שונים של רוביולה מיוצרים ברחבי פיימונטה מהנפות קונאו, אסטי ואלסנדריה ועד למחוז לומברדיה.
זוהי אחת מההתמחויות של ואל ד'אוסטה.
הטעם והמראה של רוביולה משתנים בהתאם למקום שבו היא יוצרה.
ל-Robiola di Roccaverano DOP / DOC אין קליפה וצבעה מעט צהוב-קש עם טעם מתוק.
לרוביולה לומברדיה קליפה דקה, לבנה חלבית עד ורודה ונוטה להיות בצורת לחמניות קטנות.
לגבינה בצבע שמנת שמתחת לקליפה הפורחת שלה יש טעם חלק, מלא, חריף וחמצמץ קל, כנראה בגלל תכולת השומן הגבוהה (52%).
קליפתה ניתנת להסרה, אבל היא עדינה ללא אמוניה ומוסיפה לגבינה עדינות ופריכות.
רוביולה מוגשת בדרך כלל כגבינה שולחנית, לבד או עם שמן, מלח ופלפל.
יש לאחסן אותה כראוי לאחר הרכישה, ותישמר טריה עד חודש אחד.
טעמה החריף מיוחס להחדרת עשבי הבר שעליהם רועות בעלי החיים.
ניתן להשתמש ברוביולה גם בבישול כולל מנות של פיימונטה המפורסמות כמו "ריזוטו רוביולה" ו"אליו רוביולה ספגטי" ומנות אחרות.
יש להקפיד במיוחד על אחסון נכון של הגבינה (אין לעטוף בניילון, שכן הגבינה עלולה "להחנק" ולהתקלקל).
מומלץ לאחסן אותה בקירור לא עטופה אלא בקליפה שלה או עטופה בנייר ולהשתמש בה תוך שבוע מרגע הרכישה.
רוביה שרה ראשיד היא כותבת ומפיקת טלוויזיה אמריקאית.
היא ידועה כיוצרת של הסדרה המקורית של נטפליקס "לא טיפוסי".
ראשיד הייתה גם העורכת, והמפיקה של סדרת הסיטקום של CBS "איך פגשתי את אמא".
ראשיד נולדה וגדלה בצפון ורמונט, ארצות הברית.
אביה מפקיסטן ומוצא משפחתה של אמה מאנגליה ואירלנד.
משפחתה הושפעה מאוד מתרבות שנות ה-60, והוריה היו, כפי שהיא מתארת אותם, היפים.
לראשיד תואר ראשון בחינוך ותואר שני באמנויות יפות בתוכנית הכתיבה הדרמטית בבית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק עם תואר שני מ-2005.
ראשיד החלה את הקריירה בעבודה בארגון ללא מטרות רווח בקרן Posse בתוכנית מלגות, שם חנכה ילדי בית ספר בבוסטון.
מאוחר יותר היא הייתה מחזאית בעיר ניו יורק לפני שהתחילה לעבוד ברשת טלוויזיה.
הפרופסור לכתיבה של ראשיד באוניברסיטת ניו יורק, סינדי צ'ופאק, שיתפה תסריט של ראשיד עם הסוכנת שלה, מה שהוביל לעבודת כתיבה של פרק אחד בעונה האחרונה של "ויל וגרייס", אותה קיבלה מיד לאחר שסיימה את התואר השני ב-2005.
מ-2008 עד 2012 עבדה ראשיד בתוכנית הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא", שם התחילה את דרכה ככותבת ובסופו של דבר הפכה למפיקה ראשית.
מ-2014 עד 2015, ראשיד גם הפיקה וכתבה פרק של סדרת הטלוויזיה, "הגולדברגים".
ראשיד היא היוצרת של תוכנית הטלוויזיה "לא טיפוסי", קומדיה של נטפליקס ששודרה לראשונה ב-2017 על צעיר על הספקטרום האוטיסטי.
בתוכנית כיכבו קיר גילכריסט, בריג'ט לנדי-פיין, מייקל רפפורט וג'ניפר ג'ייסון לי.
התוכנית הייתה מועמדת לפרס סטלייט ולפרס פיבודי.
2005: סרט הטלוויזיה "אוניברסיטת פלייס" – כותבת
2006: סדרת הטלוויזיה "ויל וגרייס" – כותבת (פרק אחד)
2007: סדרת הטלוויזיה "The Loop" – כותבת (2 פרקים), כותבת בצוות (פרק אחד)
2008–2012: סדרת הטלוויזיה "איך פגשתי את אמא" – מפיקה מפקחת (24 פרקים), מפיקה שותפה (24 פרקים), עורכת סיפור בכירה (24 פרקים), עורכת סיפור (24 פרקים), כותבת (5 פרקים)
2011: סדרת הטלוויזיה "המתמחה" – מפיקה שותפה (3 פרקים)
2012: סדרת הטלוויזיה "Friend Me" – מפיקה שותפה (8 פרקים), כותבת (פרק אחד)
2013: סדרת הטלוויזיה "במחנה" – מפיקה יועצת (פרק אחד), כותבת (פרק אחד: "החתונה")
2014: סדרת הטלוויזיה "Bad Teacher" – מפיקה יועצת (12 פרקים)
2014–2015: סדרת הטלוויזיה "הגולדברגים" – מפיקה שותפה (24 פרקים), כותבת (פרק אחד)
רובי מוסקוביץ הוא שחקן, מדבב, תסריטאי, ועורך ישראלי.
בשנת 1993 השתתף במחזה שכתב ניקולאי גוגול "רביזור" גילם את דמותו של ששון דוידוב.
בשנת 1994 זכה לפרסום כשהשתתף בעונה הראשונה של תוכנית המערכונים "הקומדי סטור" ששודרה במסגרת הזכיינית טלעד בערוץ 2 והיה שותף גם לכתיבת חלק מהמערכונים.
בשנת 1997 השתתף בסדרה "הקומדי סטור המיטב לדורותיו", בה צביקה הדר ששיחק בתוכנית המקורית הגיש את מיטב הקטעים של הקומדי סטור.
באותה השנה שיחק בסרט "פתיחה 1812".
בשנת 1999 התארח בעונה השנייה של הסדרה הקומית "שמש" ששודרה בערוץ 2 גילם חוטף.
באותה השנה השתתף בתוכנית של אבי קושניר שנקראת "המופע של קושניר" בתור רובי.
בשנת 2000 גילם את נרי בסדרת הטלוויזיה "פלורנטין" ששודרה בערוץ 2, במסגרת זכיינית השידור טלעד.
בשנת 2001 הפעיל את הבובה "טוויפסי" בשעשועון של ערוץ 2 שנקרא "טוויפסי ברשת" לצד ימית סול.
בשנת 2002 התארח בסדרה "החיים זה לא הכל" ששודרה בערוץ 2 בתור השכן / משדך.
בשנת 2004 גילם חשמלאי בסדרת הדרמה "שבתות וחגים".
בשנת 2006 השתתף בסדרת הדרמה "פרשת השבוע" ששודרה בחברת הכבלים של HOT בתפקיד רבש.
בשנת 2007 שיחק בסרט "ביקור התזמורת" בתפקיד איציק.
בשנת 2008 שיחק בסדרת הטלוויזיה "חמישה גברים וחתונה" בתור אהוד.
בשנת 2009 התארח בסדרה "החברים של נאור" בתפקיד עו"ד קוק.
בשנת 2015 שיחק בסדרה הקומית "השוטר הטוב" ששודרה ב-Yes בתור רפי מבורך.
באותה השנה התארח גם בסדרה הקומית של ערוץ 2 "פרודים" בתפקיד מוכר סנווצים שנקרא "סמי סנוויץ' בר" מסרב למכור לאריאל (יוסי מרשק) סנוויץ' מכיוון שאריאל לא הזמין סנוויץ' מראש ויש לו הזמנות שהוא צריך להכין, אריאל מזמין סנוויץ' בכמה דרכים והוא מסרב למכור לו עד שייסיים להכין את הזמנות האחרות.
בשנת 2021 שיחק בסרט "אחד בלב" בתפקיד נהג מונית.
בשנת 2022 התארח בסדרה הקומית-דרמטית והמוזיקלית "שישו ושמחו" ששודרה בכאן 11. גילם את אורי בצלאל, חתנה של חמוטל (לירון בן-שלוש).
מלבד קריירת המשחק, מוסקוביץ' דיבב וגילם דמויות שונות בסרטים.
בשנת 2009 בסרט "מפלצות נגד חייזרים" דיבב כתב חדשות.
באותה השנה דיבב גם את ראפא בסרט "הצ'יוואווה מבוורלי הילס" ואת ספקלס בסרט "כוח ג'י".
בשנת 2010 דיבב בסרט "הנסיכה והצפרדע" עשה קולות רקע בסרט.
באותה השנה דיבב כבאי בסרט "ארתור ומלחמת שני העולמות".
בשנת 2011 דיבב בסרטים "רנגו", "דרושות אמהות במאדים", קרלוס בסרט "הופ ארנב" ואת נועזי בסרט "הדרדסים".
בשנת 2012 דיבב בכמה סרטים בניהם: בסרט "מדגסקר 3: מקרקסים את אירופה" דיבב את קומנטנטה, דיבב את לורד מקינטוש בסרט "אמיצה", דיבב בסרט "זמביזיה" דיבב את מרבו, דיבב את לולו בסרט "סמי וחברים מסביב לעולם", דיבב בסרט "העולם על פי דינו" דיבב את דודג'ר.
בשנה לאחר מכן בסרט "שפיצים" דיבב את קפטן ליסו, את קיקי בסרט "קסם של בית", בסרט "שודדי הפיצוחים", ואת ארט ב"בית ספר למפלצות: מסיבת השנה".
בשנת 2015 דיבב בסרטים "הקול בראש", "אסטריקס באחוזת האלים", "לעוף על זה", וב"בלינקי ביל" דיבב את חורחה.
בשנת 2016 בסרט "אנגרי בירדס", דיבב את הנוסע קארל, "צ'ארלי הלוך וחזור" בסרט "מוצאים את דורי", דיבב בסרט "החיים הסודיים של חיות המחמד" דיבב את באדי, דיבב את אספן הייץ / דריוס בסרט "טרולים".
בשנת 2018 דיבב בסרט "פדינגטון 2" דיבב את פיבס.
באותה השנה דיבב גם בסרט "מפלצות בשלג" דיבב את פלים.
בשנת 2019 דיבב בסרט "צעצוע של סיפור 4" דיבב את דאקי.
באותה השנה דיבב בסרט "החיים הסודיים של חיות המחמד 2" דיבב את באדי באותה השנה גם דיבב בסרט "מלך האריות" דיבב את פומבה.
בשנת 2021 דיבב בסרט "פיטר ראביט 2" באותה השנה דיבב בסרט "טרולים מסביב לעולם" דיבב את טרסילו / כפתור ביט באותה השנה גם דיבב בסרט "ספייס ג'אם: אגדה חדשה" דיבב את ספידי גונזלס / יוסמיטי סאם / מאליק.
בשנת 2024 דיבב את פרנק בסרט "הקול בראש 2", ואת גארי בסרט "עיפרון הקסם".
בשנים 2008-2010 כתב וערך את השעשועון של ערוץ לוגי שנקראת "אוטוגלידה".
רוברט אלן קריגר הוא גיטריסט אמריקאי ממוצא יהודי.
קריגר כתב או היה שותף לכתיבת רבים משירי הדלתות, כולל הלהיטים "Light My Fire", "Love Me Two Times", "Touch Me" ו-"Love Her Madly".
כאשר הדלתות התפרקו זמן קצר לאחר מותו של סולן הלהקה, ג'ים מוריסון, קריגר המשיך להופיע ולהקליט עם מוזיקאים אחרים, כולל חברי להקת הדלתות לשעבר ג'ון דנסמור וריי מנזרק.
במהדורת 2023 של 250 הגיטריסטים הגדולים בכל הזמנים של הרולינג סטון, הוא הוצב מחדש במקום ה-248.
רובי קריגר נולד ב-8 בינואר 1946 בלוס אנג'לס, קליפורניה למשפחה יהודית.
אביו, סטיוארט "סטו" קריגר, היה מהנדס וחובב מוזיקה קלאסית, בעוד שאמו, מרילין אן (לבית שפירו), נהנתה מ"פרנק סינטרה ודברים כאלה".
קריגר למד בבית ספר עברי עם אחיו התאום רוני.
בזמן שקריגר היה תלמיד פנימייה בבית ספר פרטי בשם Menlo School באתרטון, קליפורניה, היה זמן לימוד בלילה שאפשר לו ללמד את עצמו לנגן בגיטרה.
מאוחר יותר, באמצע שנות השישים, לימד פרנק צ'ין את קריגר לנגן בגיטרה פלמנקו.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, למד קריגר באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה.
התפתחותו המוזיקלית כללה האזנה לגיטריסטים וס מונטגומרי, אלברט קינג ולארי קרלטון שהשפיעו על סגנונו.
את נגינת הפלמנקו של קריגר ניתן לשמוע בשיר "Spanish Caravan".
קריגר הצטרף ללהקת הדלתות בשנת 1965, והצטרף לקלידן ריי מנזרק, המתופף ג'ון דנסמור והסולן ג'ים מוריסון, לאחר שאחיו של מנזרק עזבו את הלהקה.
בחזרות מוקדמות של הדלתות, מוריסון שמע את קריגר מנגן בגיטרת סלייד ובתחילה רצה שהטכניקה תופיע בכל שיר באלבום הראשון.
גישת הפינגר סטייל של קריגר לגיטרה חשמלית, טעמו המוזיקלי הרחב וכתיבת השירים סייעו לבסס את הדלתות כלהקת רוק מצליחה בשנות ה-60. יחד עם דנסמור, הוא למד אצל הסיטאריסט ההודי ראווי שנקר בבית הספר קינארה למוזיקה בלוס אנג'לס.
קריגר שר מדי פעם את השירה הראשית עם הדלתות.
ניתן לשמוע אותו בשיר "Runnin' Blue".
הוא גם שר בשני האלבומים האחרונים של הדלתות, שהוקלטו לאחר מותו של מוריסון, Other Voices ו-Full Circle.
לאחר מותו של מוריסון ב-1971, קריגר, מנזרק ודנסמור המשיכו כשלישייה.
הם הוציאו שני אלבומים נוספים בשם הדלתות לפני שהתפרקו ב-1973, אם כי הם התכנסו מחדש כמה שנים מאוחר יותר כדי ליצור מוזיקה לשירה שמוריסון הקליט זמן קצר לפני מותו, שיצאה כאלבום An American Prayer ב-1978.
קריגר נשוי ללין קריגר ולהם ילד אחד: ויילון קריגר.
בשנת 2022, ביתו של קריגר בבל אייר, קליפורניה, הועמד למכירה על ידי בעליו הנוכחיים תמורת 13.9 מיליון דולר.
מקום האירוח כולל שטח של 6 דונם, בריכה, ספא ו-6,000 מ"ר של מרחב מגורים.
פעם הוא היה בבעלותו של זמר לימפ ביזקיט פרד דורסט.
רובי לופטוס מבריגה טבעת בריח היא יצירה משנת 1943 מאת הציירת הבריטית לורה נייט, המתארת צעירה בשם רובי לופטוס העובדת על מחרטה תעשייתית, כשהיא מנסרת את התבריג של טבעת בריח לתותח נ"מ מדגם בופורס (Bofors).
הציור הוזמן על ידי ועדת האמנים המלחמתית הבריטית כחלק ממאמצי ההסברה של בריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
לופטוס הייתה אישה בת 21 בלבד, אשר הפכה למומחית בתחום ייצור טבעות הבריח תוך שבעה חודשים בלבד - תקופה קצרה בהרבה לעומת השנים הרבות שלרוב נדרשו לכך.
מטרת הציור הייתה לקדם את עבודת הנשים בתעשייה: נשים שולטות בתמונה, ורק גבר אחד מופיע - ברקע.
עם חשיפתו בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1943, הציור זכה לפופולריות רבה והוכתר כתמונת התערוכה.
הדימוי שוכפל בפורמט של פוסטר בקנה מידה גדול על ידי ועדת האמנים, והוצב במפעלים ברחבי הממלכה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הקימה ממשלת בריטניה את ועדת האמנים המלחמתית , בראשותו של סר קנת' קלארק, מנהל הגלריה הלאומית בלונדון.
מטרת הוועדה הייתה "לערוך רשימה של אמנים כשירים לתעד את המלחמה, הן בעורף והן בחזית".
אחת מהאמניות שהוזמנו לבצע עבודות במספר הזדמנויות הייתה הציירת הבריטית לורה נייט, אשר כבר בעבר שירתה כאמנית רשמית עבור ממשלת קנדה בזמן מלחמת העולם הראשונה.
אי שביעות רצון בקרב עובדי המפעל הובילה לשביתות בבריטניה לקראת ינואר 1943. לפי ארגון המחקר החברתי Mass-Observation, נשים העובדות בייצור מלחמתי חשו שהיכולות שלהן מנוצלות ביתר־קיצוניות, והעובדים הפוטנציאליים תפסו את בנות המפעל כ"נמוכות מעמד, גסות, מטונפות ולא מוסריות".
נשים, במיוחד, נעדרו מהעבודה בשיעור גבוה יותר מאשר גברים, כאשר סיבות סבירות לכך הן טיפול בילדים וניהול משק הבית, לפי ההיסטוריון לאמנות בריאן פוס.
בעקבות המחסור בנשים עובדות במפעלים, משרד הייצור עודד את אמני המלחמה לצייר את עובדי הייצור.
בסוף 1942 הוזמנה שרה נייט לצייר את רובי לופטוס, מפעילת מכונות שתוארה על־ידי משרד האספקה כ"עובדת מפעל מצטיינת".
נייט, שעבדה אז על הציור "אתר בלונים, קובנטרי", סירבה לקבל את התשלום הראשוני בסך 75 גיניאות והתמקחה על 100 גיניאות בתוספת הוצאות; אף שסכום זה, כהגדרתה, היה "נמוך משמעותית מכל עבודה אחרת הקשורה למלחמה", הציעה להסתפק ב-75 גיניאות בתנאי שהציור יתבצע בסטודיו שלה.
ועדת ה-WAAC השיבה שמדיניות התגמול קובעת "שיעור קבוע של שכר ללא תלות במעמדו של האמן".
לבסוף, מאחר שלופטוס נחשבה חשובה מדי לשחרור מהמפעל, אושרה בקשתה של נייט: היא נסעה לנאיפורט שבויילס, שם ציירה את הדיוקן במשך שלושה שבועות, והעבודה הושלמה עד סוף מרץ 1943.
במהלך מלחמת העולם השנייה הקימה ממשלת בריטניה את ועדת האמנים המלחמתית , בראשותו של סר קנת' קלארק (Sir Kenneth Clark), מנהל הגלריה הלאומית בלונדון.
מדובר באחת מהיצירות הגדולות ביותר שהוזמנו במסגרת פרויקט האמנים של תקופת המלחמה, והגדולה ביותר מבין דיוקנאות הדמות הבודדת שנרכשו.
על פי ההיסטוריונית התרבותית גיליאן וייטלי, קיימת דמיון בין הציור לבין יצירותיהם של ריאליסטים סוציאליסטים הסובייטיים, והוא מהווה "דימוי סמכותי, אופטימי, הירואי ומעורר השראה בקרב הציבור".
הציור מציג את לופטוס כפופה מעל מחרטה, בעודה חותכת תבריגים – תהליך שבו נוצרת ההברגה – על גבי טבעת הבריח, שתשמש לחיבור הקנה לבית הבריח של תותח נ"מ מדגם בופורס.
אצבעותיה מונחות על המכונה, והיא שקועה בריכוז מוחלט בעבודתה.
לדברי ההיסטוריונית ברברה מורדן, דמותה של רובי לופטוס דומה לדמויות נשיות נוספות בציוריה של לורה נייט, המתוארות כעובדות חרוצות וממוקדות במשימותיהן.
חוקרת האמנות קתרין ספק סבורה שמראה פניה הנשי וידיה הנקיות של לופטוס "מאשרים את הזמניות של עבודתה – 'למשך תקופת המלחמה' בלבד"; בעיניה, הדבר מעניק לציור גוון תעמולתי יותר מאשר תיעודי של שגרת עבודה יומיומית.
מורדן מתארת את לופטוס כ"אישה צעירה ונאה", בעלת שיער מתולתל בצבע חום, שאינו מוחזק לחלוטין תחת מטפחת ירוקה או סנוד (רשת שיער).
היא לבושה בסרבל מוכתם בצבע, ומאופרת – דבר המדגיש את נשיותה גם בסביבת העבודה.
תנוחתה, בה היא נשענת קדימה כך שפניה ממוקמים במרכז האופקי של הקומפוזיציה, מדגישה את חשיבותה הסמלית.
פניה מוארים בהשתקפות האור הנופל על גבי המתכת הרטובה.
ההיסטוריונית החברתית אליזבת דה-קאקראי מצביעה על קו אלכסוני שמחבר בין ראשה של לופטוס לבין הדיסקה המתכתית המוארת – שניהם ממוקמים באופן סימטרי זה מול זה, כאשר מטפחת הראש ופניה יוצרים מבנים אובליים המשתקפים זה בזה.
הציור מתעד את תהליך חיתוך התבריגים – אותם חריצים סליליים – שיחברו את קנה התותח לבית הבריח.
תוך כדי פעולה, עפים ניצוצות וטיפות מים מהמחרטה.
לפי ההיסטוריון בראיין פוס, סביבת העבודה של לופטוס נראית "נקייה ומקצועית", והאופן המדויק והטבעי שבו מוצגת העבודה – בשילוב עם רמת פירוט טכנית גבוהה – "השיג את האפקט הרצוי: הצגת מומחיותה של לופטוס כעובדה שאין עליה עוררין".
ברקע נראית רצפת המפעל, המאוכלסת בנשים רבות העובדות בעמדותיהן.
גבר אחד בלבד מופיע – ככל הנראה מנהל עבודה – ניתן לזהותו לפי העניבה שהוא עונד.
לדברי חוקר האמנות מייק מק'קירנן, צבעי הלבוש של הנשים נושאים גוון פטריוטי, שכן שולט בהם שילוב צבעי דגל הממלכה המאוחדת: אדום, לבן וכחול.
ההיסטוריונית התרבותית לינדזי רוב (Lindsey Robb) מציינת כי הציור – בדומה ליצירתו של פרנק דובסון משנת 1944, מדרגות נעות במפעל תת-קרקעי – "מחזק את הייצוג של העבודה התעשייתית כעבודה נשית" בתקופת המלחמה.
לפי חוקרי האמנות תרזה גריימס, ג'ודית קולינס ואוריאנה בדלי, לורה נייט נוקטת בגישה "תיעודית" כלפי תיאור המכונות – שמקנה להן מראה ריאליסטי הדומה לתצלום, אך בעל אפקט רגשי עז יותר.
בכך מזכיר הציור סרטים תיעודיים בריטיים מהתקופה, אשר הציגו את מעמד הפועלים בצורה ישירה, לא רומנטית ונטולת סנטימנטליות.
הציור הוצג בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית ב-30 באפריל 1943.
לופטוס הייתה נוכחת בטקס הפתיחה ונראתה בריאיון עיתונאי על מעורבותה בפרויקט, וביום הבא הובא הציור בעיתונים ארציים רבים.[26]
מבקר "הטיימס" תיאר את היצירה כ"עוז ברוטלי מסוים" המקשה על קליטת כל פרטיה ללא מאמץ, בעוד ש-W.
Oliver ב-The Yorkshire Post לא מצא "הנאה רבה בסגנון הריאליזם של לורה נייט", אך שב לחייו מ"אנרגייתה, משמעתה הקפדנית ואמונתה העמוקה".
הציור הוצג בתערוכת ההנדסה והימייה של 1947 במרכז התערוכות "אולימפיה".
היצירה שוכפלה גם כגרסת פוסטר רחבת היקף על ידי ה-WAAC, והוצגה במפעלים ברחבי המדינה.
היא הפכה לאחת היצירות המוכרות והפופולריות ביותר שהוזמנו על ידי ה-WAAC.
היצירה מציגה אישה העוסקת במלאכה שהייתה מסורתית בתחום גברי, ולעיתים, לפי גרימס, קולינס ובאדלי, סייעה לעצב דמות נשית חדשה ופעילה.
בהקשר זה השוו אותה ליצירה האמריקאית "רוזי המסמררת".
תמונתו של נורמן רוקוול הוצגה לראשונה ב־29 במאי 1943, חודש לאחר תערוכתה הראשונה של רובי לופטוס.
עם זאת, לפי פוס, על אף הדמיון בשמותיהן, שתי הדמויות האיקוניות מתקופת המלחמה שונות זו מזו באופן מהותי.
בספטמבר 1943 התחתנה לופטוס עם לנס קורפורל ג'ון גרין ואימצה את שם משפחתו.
לאחר המלחמה הוצע לה ללמוד הנדסה, אך היא סירבה והיגרה עמו לקנדה, שם התיישבו בווינפילד, קולומביה הבריטית.
שם עבדה כארוזת תפוחים, במשרד דואר וככתבת בעיתון מקומי.
במאי 1962 נסעה ללונדון בליווי נייט, כדי להשקיף על דיוקנה במוזיאון המלחמה האימפריאלי.
בשנים שלאחר מכן אובחנה אצלה טרשת נפוצה.
בעלה נפטר ב-2003, והיא נפטרה ביוני 2004 בגיל 83. בשנת 2015 נבנה על שטח ROF Newport יישוב דיור בשם Loftus Garden Village, על שמה.
בסקירה רטרוספקטיבית של עבודותיה עבור ה-WAAC כתב לה קלארק כי "הציורים שערכת עבורנו היו הצלחה עצומה מכל הבחינות".
הצלחת היצירה הובילה להזמנות תעשייתיות נוספות לנייט לאורך שנות ה-ארבעים: ב-1945 ציירה את "מפעל המתגים" של Ellison Switchgear בבירמינגהם, ולאחר מכן תיעדה את פעילות מפעל Dow Mac לייצור משטחים מבטון למסילות רכבת ואת מפעל המיסבים של Skefko.
ב-1946 ביקרה בגרמניה במסגרת משפטי נירנברג, שם ציירה את "משפט נירנברג".
הציור הוחזר לניופורט שבויילס בשנת 2006 בתצוגה כחלק מפרויקט תיעוד זיכרונותיהן של נשים שעבדו במפעל התחמושת המלכותי.
בשנים 2013–2014 הושאלה היצירה ממוזיאון המלחמה של האימפריה הבריטית לתצוגה בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון, ולאחר מכן במוזיאון העיר פלימות' וגלריית האמנות שבפלימות', במסגרת תערוכת "דיוקנאות של לורה נייט".
נכון ל-2025, היצירה שמורה באוספי מוזיאון המלחמה האימפריאלי.
רובי קסוס (נולד ב־10 במאי 1978) הוא מוזיקאי, מחזאי, במאי ושחקן תיאטרון ישראלי.
קסוס נולד ב-1978 וגדל בחולון.
למד בתיכון קוגל בעיר, היה חבר בלהקת "צעירי תל אביב", ואת שירותו הצבאי עשה בלהקה צבאית.
ב-2005 סיים בהצטיינות תואר ראשון בעיצוב תיאטרון בסמינר הקיבוצים, וב-2019 השלים בהצטיינות תואר שני בכתיבה יוצרת בחוג לספרות באוניברסיטת חיפה.
כמו כן הוא בוגר תוכנית "פרסיץ" לניהול מוסדות תרבות של עיריית תל אביב.
ב-2006 החל קסוס להופיע עם שירים פרי עטו.
לאחר מכן כתב מוזיקה להצגה של הבמאית אפרת שטיינלאוף "בתיאבון" בתיאטרון הסימטה, וב-2012 יצא אלבום הבכורה שלו, "אחריה", בהפקת איתמר גרוס ובייעוץ מוזיקלי של שלומי ברכה ואיתי פרל.
ב-2019 הופיע עם שירים שכתב לאלבום נוסף, ואף הוציא סינגל ראשון מתוכו בשם "נסיעה לדרום".
פטר והזאב - עיבוד של איציק ויינגרטן בבימויה של נועה לב, זוכת 3 פרסי הבמה לילדים (תיאטרון אורנה פורת, 2009)
מלאה באהבה - מופע משירי לאה גולדברג בבימוי רוני ניניו ובהשתתפות התזמורת הסימפונית חיפה (פסטיבל חיפה, 2011)
עלילות הנסיך ככה - הצגת ילדים לצד אמנון וולף, עמי סמולרצ'יק, ליאור מיכאלי, ליאת אזר ואסף דגני (תיאטרון אורנה פורת, 2012)
הקלמרים - תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה בכיכובם של אודי ואביעד (הוט, 2017)
כל החלומות - מופע משירי אריק לביא (פסטיבל מספרי סיפורים, 2022)
זיתים - מחזה הבכורה שכתב במשך 3 שנים וביים, הצגת יחיד המתארת התמודדות של נערה עם הפרעות אכילה.
ההצגה זכתה במקום השני בתחרות מונולוגים בתיאטרון אורנה פורת.
שירים גדולים לילדים קטנים - כתיבה ובימוי עם רוני ברודצקי.
המופע הועלה לראשונה במסגרת פסטיבל "ימי זמר" בתיאטרון חולון וב"פסטיבל הפסנתר" (תמונע, 2016)
דירה להשכיר - כתיבה ובימוי של מופע בהשתתפות הקהל בהשראת מיזם קולולם במסגרת פסטיבל "צלילי ילדות" (תיאטרון חולון, 2018)
מועדון הלב השבור - דרמה מוזיקלית פרי עטו של קסוס בבימוי לירון נח ובהשתתפות איתי שגב ואלינור אהרון (תיאטרון משקפיים, 2022)
דוד בנימין - כתיבה ובימוי עם רוני ברודצקי של מופע משירי אלון אולארצ'יק במסגרת פסטיבל "צלילי ילדות" (תיאטרון חולון, 2022)
באמצע הרחוב - הצגה על פי ספרו של רועי סלמן, בהשתתפות שון אמסלם וכרמל זורע, זוכת המקום הראשון בפסטיבל סוליקו (תיאטרון השעה, 2025)
כל אחד והמים שלו - הצגת יחיד המתבססת על חוויותיו כמורה לאחר שתלמיד שלו נפל במבצע צוק איתן.
ההצגה עלתה לראשונה בפסטיבל תיאטרונטו ב-2023, ב-2024 זכתה ב-5 פרסים בקטגוריית הצגות יחיד בפסטיבל אסיטז' ביניהן פרס הצגת השנה, ופרס המחזאי ופרס הבמאי לקסוס, וב-2025 הועלתה מחדש בפסטיבל "כאן ועכשיו" בתיאטרון הקאמרי וזכתה לביקורות אוהדות.
במסגרת עבודתו בתיאטרון חיפה העביר קסוס סדנאות תיאטרון לבתי ספר ולמבוגרים, ובעבר לימד תיאטרון בבית החינוך ע"ש א"ד גורדון, וכיום מלמד בתיכון רעות לאמנויות.
קסוס נשוי למחזאית במאית התיאטרון רוני ברודצקי, והשניים הורים לשני בנים ומתגוררים בתל אביב.
רובים, חיידקים ופלדה: גורלותיהן של חברות אדם הוא ספר משנת 1997 מאת ג'ארד דיימונד, פרופסור לפיזיולוגיה, שהתמחה בחקר האבולוציה של ציפורי גינאה החדשה.
הספר מנסה לענות על השאלה מדוע הציוויליזציה האירופית-אסיאתית היא זו שפיתחה טכנולוגיה מתקדמת מוקדם יותר משאר חלקי העולם.
על מנת לענות על שאלה זו סוקר דיימונד את ההיסטוריה האנושית ב-15,000 השנים האחרונות, תוך שימת דגש על הגאוגרפיה בכל אזור והשפעותיה על התפתחות האוכלוסייה במקום.
לדבריו, ההבדלים בהתפתחות היבשות, אינם נובעים מעליונות שמקורה בתבונה עדיפה, אלא מצירוף של גורמים, כגון ביות מוקדם של בעלי חיים וצמחים שהתאפשר בגלל התנאים הגאוגרפיים, אשר הובילו לקדמה טכנולוגית וליתר חסינות בפני מגפות.
זאת בניגוד לחברות אשר המשיכו להתבסס על מודל של "ציידים-לקטים".
בתקופה מאוחרת יותר, הובילה הקדמה הטכנולוגית לייצור רובים ופלדה, לקולוניאליזם, ולהשתלטות האירופית על יתר יבשות העולם.
דיימונד מציע גישה של דטרמיניזם גאוגרפי: הוא מסביר שינויים בחברות האנושיות וביחסים ביניהן בהיסטוריה באמצעות ההבדלים הצורניים והאקולוגיים בין יבשות ואזורים שונים.
בספר מתוארים ההיסטוריה של כדור הארץ והאנושות ב-15,000 השנים האחרונות, מאז תחילת המהפכה הנאוליתית, וההבדלים בין היבשות השונות מבחינת אקלים, פאונה (החי) ופלורה (הצומח).
דיימונד נותן כמה רמות של תשובות והסברים לתהליכים של ההיסטוריה האנושית.
11 מתוך 13 מיני החיות הגדולים הניתנים לביות מצויים באירואסיה (סוסים, חזירים, פרות, עזים, גמלים וכבשים, שביחד מספקים מזון, בשר, חלב, כוח עבודה ורכיבה) לעומת לאמות ואלפקות באמריקה.
כמו כן, סוגי הזרעים שמהם ניתן לקבל את מרב הפחמימות והחלבונים, כגון חיטה, שעורה ואורז, נמצאים באירואסיה במצב כמעט תרבותי באופן טבעי.
זאת בניגוד לאמריקה, שבה הדגן שניתן לגידול למזון, התירס, היה צריך לעבור כמה שינויים גנטיים חריפים כדי שיהיה ניתן להפיק ממנו כמות פחמימות המספיקה לתזונה אנושית, ובנוסף, הוא דל בחלבון.
יבשת אוסטרליה סבלה אפילו יותר, בלי שום צמח מתאים.
נוסף על כך, אירואסיה היא היבשת הגדולה ביותר שכיוונה הוא מזרח-מערב.
תנאי אקלים נוטים להיות דומים לאורכם של קווי רוחב.
עובדה זו מאפשרת למינים של צמחים ושל בעלי חיים להתפשט מזרחה ומערבה, או להיות מועברים בהצלחה על ידי האדם.
התוצאה היא שבאירואסיה התפשטו הצמחים בעלי ערכים תזונתיים גבוהים באופן מהיר בהרבה מאשר באמריקה או באפריקה הנמתחות לאורך קווי אורך ארוכים, וכך גם הבהמות הגדולות הניתנות לביות.
דיימונד מודד את הזמן שלקח לתירס לעבור ממקסיקו לארצות הברית לעומת הזמן שלקח לחיטה לנדוד מיפן עד פורטוגל.
כלומר, ניתן יתרון נוסף לחברות הגדולות של אירואסיה להתפתח לעומת שאר החברות.
כתוצאה מכך, נוצרה האפשרות לאגירת עודפי מזון, והאדם התפנה ליצירת ציוויליזציות רבות עוצמה ולפיתוחים טכנולוגיים.
בין היתר, הפקת מתכות איכותיות (פלדה) וייצור כלי נשק משוכללים (רובים).
דיימונד מדגיש כי הוא אינו רואה בחברות מסוימות עליונות תבונית טבעית על חברות אחרות.
כך לדוגמה הוא מציין שהפלדה פותחה באפריקה אלפיים שנה לפני שפותחה באירופה, אך הדבר לא סייע לאוכלוסייה המקומית, בטווח הארוך, מפני שגודל החברה ויכולת התמיכה הטכנולוגית שלה היו מצומצמים מדי.
תוצאה נוספת של ביות בעלי חיים הייתה מגפות חוזרות ונשנות שמקורן בבעלי החיים המבויתים.
אלה ששרדו היו חסינים יחסית לאותן מחלות.
כאשר פגשה הציוויליזציה האירופית בציוויליזציות האחרות (במיוחד אמריקה, אבל גם אפריקה ואוקיאניה), היא הכריעה אותן בכוח הטכנולוגיה (פלדה ורובים), ובאמצעות המחלות שגרמו להרג רב באוכלוסייה המקומית הבלתי מחוסנת (חיידקים).
דיימונד מטפל גם בהיווצרות המדינה מתוך החברה הפרהיסטורית ונותן הסבר להיווצרות המדינה והבירוקרטיה.
המדינה והבירוקרטיה תמכו בבניית צבאות וספינות שהשתלטו על תחומים חדשים.
בחלקו השלישי של הספר מביא דיימונד סקירה על השתלטותן של אומות שונות על שטחים בעולם.
כך הוא מספר על עליית הבנטו בכל אפריקה בעקבות הטכנולוגיה המשופרת של פלדה, על התפשטות האומה האסטרונזית מטייואן לפיליפינים, לאינדונזיה ולכלל האוקיינוס השקט, בעקבות התפתחות טכנולוגית בספינות ועל ההתפשטות של סין דרומה.
טענה זו מצטרפת לטענה הקודמת שלו מהספר השימפנזה השלישי, על ההודו-אירופים שהתפשטו בזכות הסוס לכל המרחב האירואסיאתי.
בכל הטענות האלה מצויה הטענה הבסיסית כי הדבר שקידם את בני האדם היה המקרה בלבד.
התפתחויות טכנולוגיות מקריות או מיקום בקרבת סוסים סייעו לעמים מסוימים להתפשט יותר מאחרים.
הסקירה של דיימונד בחלק זה בספר היא נרחבת.
היא עוסקת גם באבוריג'ינים ובאינדיאנים, באומות השמיות ובקוהיסנים.
חלק זה מקנה בפעם הראשונה סקירה על התהליכים העמוקים של ההיסטוריה האנושית.
במקום לעסוק בדמויות ובגיבורים, הוא עוסק בתהליכי עומק של חברות שגירשו חברות אחרות כברבריות וטבחו בהן, בהתפתחויות הטכנולוגיות שאפשרו את המהלך הזה ואת ההסבר למראה העכשווי של העולם.
כך למשל הוא מוסיף ומסביר מדוע היו אלה האירופים ולא הסינים שהשתלטו על העולם.
ההסבר שנותן דיימונד קשור לגאוגרפיה השונה של סין ושל אירופה.
לדעתו הגאוגרפיה המבותרת של אירופה מנעה מצב של שלטון אחד מרכזי (בניגוד לסין השטוחה, המקושרת על ידי עמקי נהרות, שבה התאפשר שלטון אחד מרכזי).
ריבוי המדינות יצר לדעתו תחרותיות.
כך, אימוץ טכנולוגיה על ידי ישות אירופית אחת, הביא לאימוצה במוקדם או במאוחר על ידי מתחרותיה, לבל יוותרו מאחור.
תחרות זו היא גם שהביאה לכך שהמדינות האירופיות השונות שלחו אוניות לתור את העולם, כדי לזכות ליתרונות על מתחרותיהן, וכך היו האירופים הראשונים להגיע ליבשות רחוקות.
ההיסטוריון הצבאי ויקטור דייוויס הנסון בספרו "ניצחון המערב" מותח ביקורת על התזה של דיימונד וטוען כי הסברים גאוגרפיים וביולוגיים לא יכולים לספק לבדם הסבר לעליונות הצבאית הכמעט בלעדית של המערב לאורך כל שנות קיומו.
הנסון מדגיש את הסיבות התרבותיות כגורמות לעליונות הצבאית של המערב.
הוא טוען כי הימנעותו של דיימונד מההסברים התרבותיים והיצמדותו לדטרמיניזם הטבעי באים יחד עם דטרמיניזם ביולוגי ואמונה בנחיתות ביולוגית של הגזע המערבי.
מרגרט אסטריד לינדהולם אוגדן הידועה יותר בשם העט רובין הוב (Robin Hobb), היא סופרת פנטזיה אמריקאית אשר ידועה בעיקר בזכות ספריה המתרחשים ב"ממלכה של המבוגרונים" (The Realm of the Elderlings) אותם היא החלה לכתוב החל מ־1995 עם ספרה "שוליית הרוצח", הראשון מטרילוגיית הרואים למרחק.
אוגדן נולדה בשנת 1952 בקליפורניה, וכיום היא חיה בטקומה במדינת וושינגטון.
אוגדן כתבה בעבר תחת השם מייגן לינדהולם (Megan Lindholm) ופרסמה לא מעט נובלות, והיום היא כותבת בשם העט "רובין הוב" (Robin Hobb).
שתי הסדרות הראשונות – טרילוגיית הרואים למרחק וטרילוגיית סוחרי הספינות החיות – הוצאו על ידי הוצאת אסטרולוג, לאחר מכן הוצאת אופוס הוציאה את הטרילוגיה "האיש הזהוב" וסדרת "פיץ והליצן".
טרילוגיה המתרחשת בעולם חדש, שאינו קשור לשאר הסדרות.
"Homecoming" (השיבה הביתה) שפורסם ב"Legends II" בעריכתו של רוברט סילברברג.
ספרים שפורסמו בשם מייגן לינדהולם
לעברית תורגמו הסדרות הבאות: הרואים למרחק (אסטרולוג), סוחרי הספינות החיות (אסטרולוג), האיש הזהוב (אופוס) ופיץ והליצן (אופוס).
סדרת הרואים למרחק תורגמה על ידי שתי מתרגמות שונות וכתוצאה מכך – שמות הדמויות מתחלפים במהלך הטרילוגיה.
בספר הראשון (שוליית הרוצח), קיימת דמות ושמה "פסיינס" (עיוות של המילה Patience).
החל מהספר השני – לדמות קוראים "סבלנות".
סדרת האיש הזהוב תורגמה אף היא על ידי שתי מתרגמות שונות וגם בה קיימת אותה התופעה.
בספר אחד קיימת דמות ששמה "נימוסי", בספר אחר הוא קרוי "אדיב" ובספר אחר התבצע תעתיק מאנגלית והוא קרוי "סיביל".
רובין הוד: גברים בגטקעס הוא סרט פרודי משנת 1993 שבוים על ידי מל ברוקס.
הסרט מהווה פרודיה על אגדת רובין הוד וייצוגיה בקולנוע ההוליוודי.
הסרט לועג בעיקר לסרט "רובין הוד: נסיך הגנבים", וכמו כן גם לסרטים "הרפתקאות רובין הוד" והסרט "רובין הוד" משנת 1973 של חברת וולט דיסני.
הוא מבוסס בחלקו על קומדיית המצבים של מל ברוקס משנת 1975, "כשדברים היו רקובים".
רובין הוד נתפס ונאסר במהלך מסעות הצלב ועובר עינויים בשביל לגלות את מיקום המלך ריצרד לב ארי.
אבל בעזרתו של חברו לתא, אשר נכלא באשמת חציית כביש שלא במעבר חצייה, הוא מצליח לברוח מהכלא ולחזור לאנגליה.
עם הגעתו לאנגליה הוא מגלה שהנסיך ג'ון השתלט על אנגליה בהיעדרו של אחיו המלך החוקי ריצ'רד לב הארי ומטיל מיסים כבדים על המון העם הפשוט של אנגליה.
כאשר רובין מגיע לטירת משפחתו הוא מגלה לתדהמתו שהיא עוקלה עקב פיגור בתשלום המיסים למלך ושכל משפחתו מתה (כולל שלל חיות המחמד שלו).
בעזרתו של המשרת העיוור שלו בלינקין, והסטודנט הזר אטְ'צוּ (אפצ'י, פארודיה על עזים), הוא יוצר כנופיה של גנבים במטרה לתקן את עוולות הנסיך ולהסירו מהשלטון.
בו בזמן, הוא מושך על עצמו את זעמו של השריף מרוטינגהאם (חזיר מרקיב - משחק מילים על השריף מנוטינגהאם שהופיע בסיפור המקורי), ואת אהבתה של העלמה מריאן.
חבורת הגנבים שלו מתגלה כקבוצת כפריים מטומטמים, והוא נאלץ להשקיע זמן ומאמץ מרובים בניסיון להכשירם למלחמה.
רובין הוד מצליח לבסוף להביס את השריף והנסיך, ולהתחתן עם אהבתו מריאן, רק כדי לגלות שהיא מוגנת בחגורת צניעות אותה הוא לא יכול לפתוח.
באימון הכפריים בחץ וקשת הם עושים דברים מטופשים (למשל מתיחת הקשת עד שבירה ואי הגעה לאשפת החצים)
תחרות החץ וקשת מהספר מופיעה בסרט, כולל חציית החץ שבמרכז המטרה על ידי רובין- אבל לאחר שהחץ גורם ל"גל" באצטדיון.
דו-קרב המקלות בין רובין לג'ון על גשר הנהר
הנזיר טאק שנשבה עם עגלה מלאה חביות הבירה מוחלף ברב טוכמן (מל ברוקס) עם חביות יין לקידוש- והוא גם מחתן את רובין ומריאן.
הקטע של מימוש הנישואים של השריף מרוטיגהאם מופיע- אבל מופרע על ידי חגורת צניעות.
המלך ריצ'רד מופיע באמצע החתונה- ומתעקש לנשק את הכלה
רובין הוד - קרי אלווס
המלך ריצ'רד לב-הארי - פטריק סטיוארט
השריף של רוטינגהאם - רוג'ר ריס
העלמה מריאן - איימי יסבק
רבי טאקמן (המבוסס על הנזיר טאק) - מל ברוקס
הנסיך ג'ון - ריצ'רד לואיס
המכשפה לאטרין - טרייסי אולמן
רובין הוד הוא גיבור עממי אנגלי, פורע חוק.
קשת וסייף מוכשר, אשר על פי הגרסאות בנות ימינו של סיפור עם זה, נהג לגנוב מהעשירים ולתת לעניים בעזרת חבורת פורעי חוק הידועים כ"אנשים העליזים".
באופן מסורתי, מוצגים אנשי רובין הוד כלבושים בבגדים ירוקים.
יש הסוברים כי מקור האגדה בפורעי חוק אמיתיים או בבלדות וסיפורים על פורעי חוק.
רובין הוד הפך לדמות עממית פופולרית החל מתקופת ימי הביניים והמשיך בספרות המודרנית, סרטים וטלוויזיה.
במקורות המוקדמים ביותר, רובין הוד הוא איכר חופשי, אבל לעיתים קרובות הוא מצויר כאציל שאיבד את אדמותיו באופן לא הוגן בגלל שריף חסר מצפון ונעשה פורע חוק.
על פי העלילה המקובלת, גורש רובין הוד מאדמותיו על ידי השריף מנוטינגהאם הנבל.
השריף פועל על פי הוראותיו של הנסיך ג'ון, שמלך באנגליה מ-1199 עד 1216, בעת שהותו של אחיו ריצ'רד לב הארי במסעות הצלב.
ג'ון מנסה לחזק את כיסאו על ידי הריגתם של האצילים הסקסונים.
על פי הסיפור, רובין ברח ליער שרווד, שם הוא פוגש את האנשים המסתתרים ביער לאחר שגורשו מבתיהם בשל אי יכולתם לשלם את המסים שהטיל עליהם המלך ג'ון.
רובין זוכה באמונם בשל כישוריו בירי בחץ וקשת, והופך למנהיג אנשי היער, הנוהגים לשדוד את העשירים החוצים את היער, ולהילחם בשריף המנסה להגן על העשירים ולתפוס את אנשי היער (השריף אכן מוזכר בבלדות המוקדמות, בהן הורג אותו רובין הוד וכורת את ראשו).
רובין נלחם גם בראשי הכנסייה הקתולית המושחתים וכן בצייד גאי איש גיסבורן, אשר רובין כורת את ראשו.
על פי הבלדות רובין נותן את כספי המיסים שגובה השריף לעניים (דבר זה אינו מוזכר בבלדות המקוריות).
חבורתו של רובין כוללת את: הנזיר טאק, ויל סקרלט, מאץ' בן הטוחן וג'ון הקטן.
רובין מתאהב בעלמה מריאן, אשר מספרת לו על תוכניות הנסיך ג'ון להשאיר את המלך ריצ'רד לב הארי בשבי הכופרים, ורובין ואנשיו אוספים כסף להביא לשחרורו של המלך ריצ'רד ולשובו לאנגליה.
על פי חלק מהגרסאות, מריאן היא קרובה של שני המלכים, לאחר שמריאן נתפסת על ידי השריף, רובין יוצא אל טירת שרווד על מנת לשחרר אותה ממנו.
הגעתו של המלך ריצ'רד מסיימת את הקרב, ומביאה לנפילתו של השריף.
על פי הגרסאות המודרניות של האגדה, הסיפור מתרחש ביער שרווד, במחוז נוטינגהאמשייר, באנגליה.
הבלדות המקוריות מתארות את מקום ההתרחשות בבארנסדייל, אזור שנמצא בין פונטפרקט לבין דונצ'סטר במחוז יורקשייר (כ-75 ק"מ צפונית לשרווד).
מיקום זה הולם את שמו של רובין – רובין מלוקסלי, שכן לוקסלי נמצאת בשפילד, אזור בו נמצא היער המלכותי פיק, יער שכונה "המזווה המלכותי", וכן ידוע שבאזור זה התגורר בשנת 1245 איש בשם רוברט איש לוקסלי.
כיום מנסים אנשי יורקשייר להשיב את מיקומה של האגדה לאזורם, ושדה התעופה של דונצ'סטר נקרא כיום שדה התעופה רובין הוד דונצ'סטר שפילד.
המחלוקת סביב מיקומה של האגדה הוא בעל חשיבות בשל המשמעות התיירותית הרבה שלו, והשפעתו על כלכלת האזורים.
אחת האטרקציות העיקריות של מחוז נוטינגהאמשייר הוא האלון הגדול – עץ שעל פי המסורת המקומית התגורר למרגלותיו רובין הוד.
סיפורי רובין הוד השתנו מתקופה לתקופה בהתאם לצרכים החברתיים של אותה תקופה – כך לדוגמה העלמה מריאן הפכה ממעין גבירה לוחמת ביצירות מראשית התקופה הוויקטוריאנית לדמות פסיבית וכנועה בתקופת מאבק הסופרז'יסטיות, ואחר-כך, עם עליית זרמים פמיניסטיים הפכה לדמות פעילה הרבה יותר.
רובין הוד וחבורתו מככבים גם ברומן ההיסטורי של וולטר סקוט, אייבנהו, שם הם מעורבים במאבק של הסקסונים נגד האצילים/הכובשים הנורמנים.
בשנת 2010 הועלתה סברה כי רובין הוד היה למעשה מלווה בריבית ולא פילנתרופ כפי שנתפס עד אותה עת.
הסברה הועלתה בספר "רובין הוד, הטמפלר הלא מוכר" (Robin Hood, The Unkown Templar) מאת ג'ון פול דייוויס (John Paul Davis).
בספר גם הועלתה הסברה כי רובין הוד היה למעשה טמפלר אשר ברח מצרפת.
עלילות רובין-הוד, עיבוד: רחמה טמקין-לאריש, הוצאת יבנה, 1941. 32 עמ'.
הנרי ג'ילברט, רובין הוד, תרגום: ישראל פישמן, יזרעאל, 1947. 135 עמ'.
הנרי ג'ילברט, רובין הוד, תרגום: רפי אוריאלי, מ.
אלכסנדר דיומא, רובין הוד, תרגום: יפה קרינקין, איור: בנונוטי, מסדה, 1969. 57 עמ'.
רוג'ר לנסלין גרין, הרפתקאותיו של רובין הוד, תרגום: גליה סימון, איור: לורנס ביל סמית, זמורה ביתן, 1985. 206 עמ'.
וולט דיסני, רובין הוד, תרגום: שולמית לפיד, הוצאת יבנה, 1986. 26 עמ'.
עלילות רובין הוד, עיבוד: יוסי בכר, איור: נחום גלבוע, ישרא תו (קרא ושמע), 1987. 29 עמ'.
לואיס רד, רובין הוד, תרגום: בינה אופק, עופרים, 1998. 94 עמ'.
וולט דיסני, רובין הוד, תרגום: עילאי מלצר, ידיעות אחרונות, 1999. 96 עמ'.
רובין הוד, תרגום: רפי אוריאלי, איור: אריגוני, דני ספרים, 2002. 61 עמ'.
1908: רובין הוד ואנשיו (Robin Hood and his Merry Men) – הסרט הראשון שנעשה על רובין הוד
1922: רובין הוד – (Robin Hood) בבימויו של אלאן דוואן וכיכובו של דאגלס פיירבנקס
1938: הרפתקאות רובין הוד (The Adventures of Robin Hood) בכיכובו של ארול פלין
1941: סדרת קומיקס המבוססת על סיפור רובין הוד
1949: הוד הארנב (Rabbit Hood) סרט ההנפשה של צ'אק ג'ונס בהשתתפות באגס באני
1952: סיפורו של רובין הוד ואנשיו העליזים (Story of Robin Hood and His Merrie Men) וכן הגברת רובין הוד (Miss Robin Hood)
1955-1960: הרפתקאות רובין הוד (The Adventures of Robin Hood) סדרת טלוויזיה בריטית בכיכובו של ריצ'רד גרין
1958: רובין הוד דאפי (Robin Hood Daffy) סרט הנפשה של צ'אק ג'ונס בכיכובו של דאפי דאק בתפקיד רובין, ופורקי פיג בתפקיד הנזיר טאק
1967: רוקט רובין הוד (Rocket Robin Hood) גרסה מודרנית של סיפור רובין הוד – המתרחשת בשנת 3000 לספירה על אסטרואיד בשם שרווד
1973: רובין הוד – סרט ההנפשה של אולפני וולט דיסני, בו מונפשים רובין הוד ומריאן בדמויות של שועלים
1975: כאשר דברים היו רקובים (When things were Rotten) – סדרת טלוויזיה קומית בכיכובם של ריצ'רד גוטייה, ברני קופל ומיסטי רווה
1976: רובין ומריאן (Robin and Marian) בכיכובם של שון קונרי ואודרי הפבורן
1981: גנבי הזמן (Time Bandits) בכיכובם של ג'ון קליז, שון קונרי ושלי דובל ובבימויו של טרי גיליאם
1984: הרפתקאותיו הטיפשיות של רובין הוד (The Zany Adventures of Robin Hood) – סרט טלוויזיה קומי, עם ג'ורג' סיגל בתפקיד רובין, מורגן פרצ'יילד בתפקיד מריאן ורודי מקדוול בתפקיד הנסיך ג'ון
1984–1986: רובין משרווד (Robin of Sherwood) סדרת טלוויזיה בריטית בסגנון פנטזיה של העידן החדש.
ג'ייסון קונרי (בנו של שון קונרי) שיחק בתפקיד רוברט
1989–1994: העלמה מריאן ואנשיה העליזים (Maid Marian and her Merry Men) – סדרת טלוויזיה בריטית
1991: רובין הוד: נסיך הגנבים (Robin Hood: Prince of Thieves) בכיכובו של קווין קוסטנר כרובין, ושון קונרי כמלך ריצ'רד
1991: רובין הוד בכיכובו של פטריק ברגין ואומה תורמן
1993: רובין הוד: גברים בגטקעס (Robin Hood: Men in Tights) – סרטו הקומי של מל ברוקס בכיכובו של קרי אלווס.
בסופו מופיע פטריק סטיוארט בחיקוי של שון קונרי
1998-1997: הרפתקאותיו החדשות של רובין הוד (The New Adventures of Robin Hood) - סדרת טלוויזיה אמריקאית שודרה במשך ארבע עונות ברשת TNT.
2001: דמותו של רובין הוד ואנשיו מופיעה בסרט שרק
2001: נסיכת הגנבים (Princess of Thieves) – סרט טלוויזיה על בתו של רובין הוד גוון (בכיכובה של קירה נייטלי)
2006-2009: "רובין הוד" (Robin Hood) סדרת טלוויזיה בריטית המספרת את עלילותיו של רובין הוד וחבורתו
2010: רובין הוד (Robin Hood) סרט בכיכובם של ראסל קרואו, קייט בלאנשט וויליאם הרט.
2013: רובין הוד מופיע בסדרה עד עצם היום הזה בכיכובו של שון מגווייר (sean maguire).
2019: רובין הוד, סרט בכיכובו של טארון אגרטון.
2024: רובין וילדי היער "(Robin and the Woods)", סרט טלוויזיה בריטי שמתרחש בזמן העכשווי דרך משחק דמיוני של ילדה בשם רובין (דארסי יוארט) הנלחמת ביזמית נדל"ן שרוצה להרוס את היער שבו היא וחבריה משחקים.
דמויות גיבורי-העל רובין והחץ הירוק המופיעים בסדרות הקומיקס באטמן והחץ הירוק, בהתאמה, מבוססים על דמותו של רובין הוד.
רובין הוד (1997), משתתפים: נתן דטנר, ליאור מילר, רות גונזלס,ישראל פוליאקוב וסיגל שחמון.
רובין (2004), משתתפים: רודריגו גונזלס, עדי הימלבלוי/דנה דבורין וניקי גולדשטיין.
רובין הוד ולוחמי הצדק (2019), משתתפים: רן דנקר, רוני דלומי, אגם בוחבוט, שלומי קוריאט, חנה לסלאו
רובין הוד (2019), תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער, מחזה ובימוי: צביה הוברמן, משתתפים: גל אמיתי, נעה בירון, חיים זנאתי/אלון פרידמן, ניר שטראוס, יוסי טולדו, גיא גרמן, טליה בן מזי"א, דוריס נמני, ויקיר פורטל
רובימא היא סדרת אנימציית סטופ-מושן בת 13 פרקים שהופקה לטלוויזיה ב-1985 על ידי ה-BBC.
הסדרה שודרה לראשונה בערוץ הראשון בין השנים 1989–1990 ולאחר מכן בעוד מספר הזדמנויות, ובערוץ הופ!
העלילה מתרחשת במפעל צעצועים העונה לשם "צעצועופלא", ומתמקדת בעלילותיהם של העובדים במפעל ובמיוחד במכונה גדולה וירוקה בעלת פנים דמוי אנושיות ששמה רובימא, אשר מסוגלת לייצר כמעט כל דבר אשר תתבקש.
שיר הפתיחה לסדרה מתחיל במילים:
וזאת הרי הכול יודעים שאת כה מופלאה.
קופות חיסכון בצורת טחנות רוח
רובין הוד נסיך הגנבים הוא סרט קולנוע שיצא לאקרנים בשנת 1991 המספר על עלילותיו של רובין הוד בכיכובו של קווין קוסטנר.
הסרט זכה להצלחה בעולם והפך לאחד משוברי הקופות של אותה שנה כאשר הכניס בארצות הברית 160 מיליון דולר וברחבי העולם, 390 מיליון דולר.
בהתחשב בתקציבו הנמוך מאוד, 48 מיליון דולר הוא הפך לאחד הסרטים המפתיעים של אותה שנה.
הסרט שימש כמקפצה עבור קווין קוסטנר והפך אותו לאחד השחקנים הפופולרים של הוליווד באותה תקופה.
הסיפור מתרחש בימי מסע הצלב השלישי בפיקודו של המלך ריצ'רד.
אביר בשם רובין מלוקסלי נופל בשבי המוסלמי.
בעזרתם של נידון למוות ערבי בשם עזים ואביר נוסף בשם סר הנרי הוא מצליח להימלט מהכלא, ובעת הבריחה נורה חץ על הנרי והוא נהרג.
בשוכבו פצוע הוא משביע את רובין להגן על אחותו העלמה מריאן.
באותו הזמן השריף ג'ורג' מנוטינגהאם הורג את אביו של רובין, שורף את מבצרו, ומנקר את עיניו של משרתו דנקן.
כשמגיעים עזים ורובין לאנגליה הם נתקלים בשבעת חייליו של השריף בפיקודו של בן דודו של השריף גיי מגינסבורן שעה שרודפים אחרי ילד שצד בשטחו של השריף.
רובין הורג לבדו (מכיוון שעזים באותו הזמן מתפלל) את כל החיילים מלבד גיי מגינסבורן.
כשמגיע רובין למבצרו ההרוס הוא לוקח את משרתו דנקן שמספר לרובין מה קרה, רובין נשבע לנקום בשריף.
רובין נוסע לביתה של העלמה מריאן בת דודתו של המלך ריצ'רד ואחותו של סר הנרי ואומר לה שנשבע לאחיה שיגן עליה מריאן דוחה את עצתו ואומרת שהיא יכולה להגן על עצמה.
באותו הזמן אנשי השריף רודפים אחרי רובין וחבורתו רובין בורח ליער שרווד שלפי האגדה רדוף רוחות.
בעת שהם עוברים בנהר הם נתקלים בחבורת פורעי חוק מבוקשים בפיקודו של ג'ון ליטל (ג'ון הקטן) שדורשים "דמי מעבר" בנהר רובין מסרב ומזמין את ג'ון לדו-קרב.
רובין מנצח ומתמנה למנהיג החבורה שמקבלת על עצמה ללחום את מלחמתם של המקופחים.
מבין אנשי החבורה בולט ויל סקרלט, בהתנגדותו להנהגתו של רובין שמאשים אותו שכל רצונו הוא לחזור להיות אציל.
בשלב מסוים אף רובין יורה חץ בידו של ויל (חץ וקשת היו נשקיו העיקריים של רובין הוד ואחד הסמלים העיקריים שלו).
באחד הטקסים של השריף, רובין בא מחופש לקבצן עיוור ונפגש עם העלמה מריאן, היא מדווחת לו כי השריף רוצה להיות מלך על כל אנגליה מקים צבא ענק ואף שולח שוחד לברונים כדי שיתמכו בו.
באותה ההזדמנות רובין פונה לבישוף כדי שיבהיר לו על העלילה שאביו סגד לשטן הבישוף טוען שאביו של רובין התוודה בפניו, באותו הזמן מגיע לכנסייה השריף ורובין בקושי מצליח להתחמק.
החבורה החלה לשדוד את הכירכרות שמובילות את כספי השוחד שמיועדים לברונים, באחד משוד הכירכרות האלה מצטרף אליהם הכומר השתיין הנזיר טאק.
השריף מעלה ומעלה את הפרס על ראשו של רובין ומדביק לו את הכינוי רובין הוד (משחק מילים על "riding hood", "הברדס הרוכב" או "חובש הברדס"), ובגלל כישלונו של גיי מגינסבורן השריף רוצח אותו בעצת אמו המכשפה.
השריף מגייס את השבטים הקלטים ותוקף את אנשי רובין הוד ביער שרווד, רבים נהרגים או נופלים בשבי, בין השאר המשרת הנאמן דנקן.
רק שבעה אנשים כולל אשתו של ג'ון הקטן (ובנה התינוק) נשארים.
בינתיים השריף חוקר את השבויים בעינויים שיגלו לו אם רובין חי או מת ואם הוא חי היכן הוא.
ויל סקרלוט מסכים למשוך את רובין לארמון, וולף צועק עליו "רובין לא יאמין לך, הוא יודע שאתה שונא לו", שאר עשרת השבויים נידונים למוות.
המכשפה מנבאת כי רובין יביס את השריף אלא אם כן לשריף יהיה צאצא מבית המלוכה, כלומר, עליו להתחתן עם ליידי מריאן.
השריף מחליט שהחתונה תהיה ביום ההוצאה להורג.
בינתיים מתברר כי השנאה של וויל סקרלוט לרובין נובעת מכך שוויל סקרלוט הוא אחיו למחצה של רובין.
אביו של רובין התחתן עם איכרה אחרי מות אשתו ומהם נולד ויל.
רובין חשב שזו בגידה בזכר אימו וביקש מאביו לגרש את ויל ואימו, ואביו נענה לו אבל נשאר מסוכסך עמו.
בסוף, כל החבורה תוקפת את הארמון ומצילה את שאר החבורה, הנידונים למוות.
השריף מכריח את הבישוף לחתן אותו ואת מריאן בניגוד לרצונה אבל רובין ועזים פורצים לחדר.
עזים הורג את המכשפה ורובין הורג את השריף בפגיון שהסתיר במגפו.
בסוף הסרט רובין נושא לאישה את העלמה מריאן, כשהמלך ריצ'רד לב הארי מגיע בזמן לתת את ברכתו.
רובין הוד הוא סרט קולנוע מונפש מבית חברת וולט דיסני, המתאר את מעלליהם של רובין הוד וחבורתו.
זהו סרט ההנפשה באורך מלא ה-21 שיצרה וולט דיסני, והוא יצא לאקרנים ב-8 בנובמבר 1973.
בסרט, גיבורי אגדת רובין הוד מגולמים בידי דמויות אנתרופומורפיות, בעלי חיים מסוגים שונים שחיים יחדיו.
רובין הוד והעלמה מריאן עצמם הם שועלים, הנסיך ג'ון והמלך ריצ'רד הם אריות, ג'ון הקטן הוא דב, הנזיר טאק הוא גירית והשריף מנוטינגהאם הוא זאב.
הסגנון המוזיקלי של הסרט תואם את אגדת רובין הוד שמוצאה כבלדה שהסתובבה בימי הביניים באנגליה עם זמרי-עם נודדים וליצנים.