tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוטיב המשמעותי ביותר בשיר הוא השימוש האירוני באדמה, כמצמיחה חיים חדשים מצד אחד, וכביכול בולעת מתים בקבורה מאידך.
השיר משקף התחבטות בין ההקרבה לבין השכול שהוא אחד מתוצאותיה; מחד המוות בחזית הקרב נתפס לרוב כגבורה ומאידך אובדן החיים לצורך המלחמה נתפס כבזבוז.
כביכול מדובר על חקלאות וזריעה.
ובהמשכו מפורטת ההטמנה של גופות החללים שאיכותם ותרומתם לחברה תחסר ללא תחליף:
בפסקה האחרונה של השיר מדגיש טשרניחובסקי את המתח שבין ההקרבה לצמיחה ולבניין היישוב, ומציין כי האבידות לא היו לשווא.
"ראי אדמה" הפך לשיר קינה בחברה הישראלית, ונעשה בו שימוש בטקסי זיכרון, ובהם גם טקסים ממלכתיים של מדינת ישראל וצה"ל.
הוא מאוזכר הן על ידי אנשי שמאל והן על ידי אנשי ימין.
השיר אוזכר בנאום מחאה של דויד גרוסמן, סופר עברי ואב שכול, באזכרה לזכרו של יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, ב-4 בנובמבר 2006 בכיכר רבין בתל אביב.
בנוסף, השיר נכלל בתוכנית הלימודים של מקצוע הספרות לצורך קבלת תעודת בגרות בישראל.
ראיה טורקית או ראיה עות'מאנית הוא מושג גאוגרפי-מנהלי המציין בתולדות האימפריה העות'מאנית מובלעת בשליטה עות'מאנית ישירה, שכללה מצודה ושטח מסביב לה.
מובלעות כאלה הוקמו בנסיכויות הרומניות מולדובה וולאכיה החל מהמאה ה-16 ומילאו תפקיד אסטרטגי ושל שליטה בשרות המדיניות העות'מאנית.
תפקיד ה"ראיות" היה של מעין "ראש גשר" טורקי בתוך הנסיכויות הרומניות.
מקור המילה הוא ב ערבית ("ראעיה") במובן של "עדר".
הטורקים העות'מאנים השתמשו במושג זה במשמעות כללית, שונה, של "נתינים" או "צמיתים", משלמי מיסים גם מוסלמים, וגם נוצרים (ראיה ובראיה = נתינים ובריות) בניגוד לבעלי האחוזות והמרעות ("סחיב - אי ארז" או "סחיב אי ראיה" או "סיפאהים" וכו')
ול"עסכרי" - אנשי הצבא הפטורים ממסים.
לפי הצו גילהאנה משנת 1839 גם הנתונים העות'מאנים, גם "ראעיה" וגם "עסכרי" התחילו לשלם מיסים באותה מידה.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 המילה התחילה לציין רק את הנתינים הנוצרים או הלא מוסלמים בכלל באימפריה העות'מאנית, שקול כנגד המושג "ד'ימי".
היהודים בוולאכיה התחלקו במחצית הראשונה של המאה ה-19 ליהודי "ראיה", במובן של ילידים, שנולדו בשטחי החסות העות'מאנית, וליהודים "סודיטים" - כלומר נתיני מדינות זרות - בעיקר של אוסטריה, רבים מהם יוצאי גליציה.
מבחינה גאוגרפית ידועות הראיות הבאות : ג'ורג'יו, טורנו (1417), בראילה (1542),
ב"ראיות" השלטון העות'מאני הציב חיל מצב במטרת פיקוח ומודיעין לגבי המתרחש בנסיכויות הרומניות.
חיל מצב זה קיבל גיבוי מהצי הטורקי.
בשטחה של כל ראיה נמצאו, פרט לעיר המבצר, גם כמה יישובים שהיה עליהם לספק אספקה לחיל המצב הטורקי.
לדוגמה בראית טורנו היו 3 כפרים, בראית ג'ורג'ו היו 25 כפרים ובראית בראילה - בקירוב 50 כפרים.
בראיות הטורקיות התנהל מסחר בשליטה כמעט מוחלטת של הטורקים שגבו בהן מכסים ואחסנו סחורות.
במקום נמצא גם שליח דיפלומטי של הנסיכויות הרומניות - עם תואר של קאפוקחאיה.
הראיות שימשו לפעמים מקלט פוליטי לנציגי אופוזיציה כלפי השליטים הרומנים.
בשנת 1828 בהסכם אדריאנופול האימפריה העות'מאנית נאלצה להחזיר את שטח הראיות הדרומיות - בראילה, ג'ורג'ו וטורנו סברין - לנסיכות ולאכיה.
דייקוביצ'ו - תולדות רומניה, הוצאה לאור של האקדמיה הרומנית, 1960
האקדמיה הרומנית - תולדות הרומנים, כרך ד, "מהאוניברסליות הנוצרית אל אירופה של מולדות", הוצאה אנציקלופדית, 2001
(אורל דצ'יי, תולדות האימפריה העות'מאנית עד שנת 1656, הוצאה לאור מדעית ואנציקלופדית, בוקרשט 1978)
(מוסטפא עלי מהמט - תולדות הטורקים, ההוצאה לאור המדעית והאנציקלופדית, בוקרשט, 1976)
(בת יאור - ה"ד'ימי" - הנוצרים והיהודים תחת האסלאם - הוצאת אסושייטד יוניבריטיז, קרנברי, ניו ג'רזי, 1985)
ראי זרם הוא מעגל חשמלי שבו הזרם החשמלי דרך רכיב אחד נקבע על ידי הזרם דרך רכיב אחר, ולא על ידי המתח החשמלי עליו.
ראי הזרם מתאים לשמש כמקור זרם משום שהוא יכול לספק זרם קבוע ללא תלות בעכבת העומס.
ראי הזרם מאופיין על ידי גודל הזרם במוצאו, או על ידי התלות בין הזרם במוצאו לזרם, מתח או התנגדות ייחוס המשמשים לקביעתו.
באות גדול ראי הזרם הוא בקירוב מקור זרם, אך אין זה מקור זרם אידיאלי: יש לו התנגדות יציאה סופית וכמו כן יש לו תגובת תדר כתוצאה מקיבולים פרזיטיים בטרנזיסטורים.
באות קטן, ראי הזרם הוא בקירוב השקול נורטון שלו.
התנגדות היציאה בזרם חילופין קובעת את היכולת של הזרם להישאר קבוע עם שינוי המתח הנופל על ראי הזרם.
קיים מתח מינימלי שנדרש להפיל על הראי על מנת שמצב הפעולה של הטרנזיסטורים יהיה פעיל.
ראי זרם פשוט ממומש בעזרת טרנזיסטורים ביפולריים.
הוא מורכב משני טרנזיסטורים ביפולריים, Q1 ו-Q2 (במקרה שבאיור מסוג NPN) שבסיסיהם מקוצרים.
הקולט של Q1 מקוצר לבסיס שלו בחיבור הנקרא חיבור דיודי שכופה עליו להיות במצב פעיל קדמי.
הקולט מחובר דרך נגד למקור מתח, והפולטים של שני הטרנזיסטורים מוארקים.
בידיעת הגבר הזרם של הטרנזיסטור והמתח שנופל בין הבסיס לפולט במצב פעיל קדמי, ניתן לחשב את זרם הייחוס בעזרת חוקי קירכהוף.
כלומר, נקודת העבודה של הטרנזיסטור Q1 נקבעת רק על ידי מקור המתח והתנגדות הנגד שמחובר לו לקולט.
הן הבסיסים של שני הטרנזיסטורים והן הפולטים שלהם מקוצרים זה לזה.
במצב פעיל קדמי האופיין של טרנזיסטור ביפולרי תלוי בקירוב רק במתח בין הבסיס לפולט, ולכן הזרמים דרך שני הטרנזיסטורים שווים בהנחה שהגברי הזרם שלהם שווים.
כך, הזרם שזורם דרך Q2 לא תלוי במתח הנופל בין הקולט לפולט שלו או בנגד עומס שמחברים אליו, והוא נשאר בקירוב קבוע.
ההספק החשמלי מסופק למעגל ממקור המתח , אך המעגל מתפקד כמקור זרם עם זרם .
ראי זרם פשוט יכול להיות ממומש גם בעזרת טרנזיסטורי MOSFET.
ראטניק (בבולגרית: Ратник) היה ארגון לאומני, שפעל בבולגריה מ-1936 ועד 1944 והיה בעל מצע אנטישמי שנסמך על תורת הגזע הנאצית.
ראשי הארגון פטר גברובסקי ואלכסנדר בלב היו ממובילי מדיניות רדיפת היהודים בבולגריה במסגרת ממשלתו של בוגדאן פילוב ואחראים ליישום צו הגירוש ל-11,343 יהודי תראקיה ומקדוניה ולניסיון גירושם הכושל של יהודי "בולגריה הישנה".
ב-19 במאי 1934 התחוללה הפיכה צבאית בבולגריה ואת השלטון תפסה הליגה הצבאית אשר פיזרה את הפרלמנט, ביטלה את החוקה והקימה ממשלת טכנוקרטים.
הממשלה החדשה החלה להתקרב לצרפת ובעלת בריתה בבלקן יוגוסלביה וחידשה את היחסים עם ברית המועצות.
כחלק ממהלך זה ויתרה הממשלה על תביעותיה של בולגריה בחבל מקדוניה.
פעולות אלו הקימו נגדה את כל חוגי הכלכלה והתעשייה.
המלך בוריס השלישי ניצל שעת כושר ובינואר 1935 הדיח את הממשלה ופירק את הליגה הצבאית.
המלך נטל את רסן השלטון והנהיג שלטון אוטוקרטי, תוך שהוא מותיר חלק מתקנות השלטון הצבאי הקודם כגון פיזור המפלגות.
בוריס השלישי, שנזקק לתמיכת מעצמה אירופית מובילה לביסוס מעמדו בשלטון, החל להתקרב במדיניותו לגרמניה הנאצית.
במאי 1935 ביקר הרמן גרינג בסופיה וביולי 1936 ביקר המלך בברלין ונפגש עם אדולף היטלר.
חלק מצעדי התקרבות אלו לוו בהתגברות האנטישמיות הממוסדת בממלכה וב-1935 הותר רשמית להקים ארגונים אנטישמיים בממלכה.
ב-1936 הקימו פטר גברובסקי ופרופסור אסן קנטארדז'ייב (בנו של הגנרל הנודע טודור קנטארדז'ייב), את הארגון האנטישמי ראטניק ששמו המלא היה הארגון לקידום הרוח הלאומית הבולגרית.
בהמשך הפעיל הארגון בנק פרטי ששמו היה סֶרדיקה.
חברי הארגון לבשו מדים אדומים וסמלם התבסס על צלב השמש הקדום, אשר שימש מספר תנועות לאומניות באירופה כגון נאשונל סמלינג בנורווגיה.
הארגון כלל אנשי אקדמיה, עיתונאים וסופרים בולגרים אשר תמכו בהשבתם בכל מחיר של השטחים בתראקיה, במקדוניה ובדרום דוברוג'ה, אשר נלקחו מהבולגרים לאחר תבוסתם במלחמת העולם הראשונה במסגרת חוזה ניי.
בנוסף לעמדותיהם האנטישמיות החזיקו חברי הארגון בעמדות אנטי קומוניסטיות.
חברי ראטניק טענו גם, שגזע העם הבולגרי אינו טהור ומורכב משילוב של גזעים אתנים "נחותים" כגון הטטרים ורק הגרמנים הם בני גזע טהור.
במאי 1938 הכו צעירים חברי ראטניק יהודים ברחבי סופיה.
ב-20 בספטמבר 1939 יזמו חברי הארגון מצעד בחוצות סופיה.
בהסכמה שבשתיקה מצד המשטרה הבולגרית והעומד בראשה הקולונל אטאנאס פאנטב, הסתיים המצעד בהתקפה על בתי עסק בבעלות יהודית, ניפוץ שמשות והצתות.
ב-1939 אושר בפרלמנט הבולגרי חוק האוסר על מינוי חברי ראטניק לתפקיד ממשלתי.
למרות החוק מונה באוקטובר 1939 פטר גברובסקי לשר בממשלתו של גאורגי קיוסאיבנוב וב-15 בפברואר 1940 מונה לשר הפנים בממשלתו של בוגדאן פילוב.
בהמשך מונה אלכסנדר בלב לראש הקומיסריון לענייני יהודים והוא מינה רבים מחברי ראטניק לתפקידים שונים בקומיסריון ובכללם ירוסלב קאליצין שהיה לסגנו.
גם לאחר אישור החוק להגנת האומה תקפו חברי ראטניק את הממשלה הבולגרית על כך שלא הפעילה מדיניות נוקשה יותר כלפי יהודי הממלכה ואף ניסו, בסיוע נציגי השגרירות הגרמנית, לפעול לביצוע הפיכה פרו נאצית בממלכה.
בסוף מאי 1943, לאחר גירוש יהודי סופיה לערי השדה, הפיץ הארגון כרוז שבו תקף את ראשי השלטון הבולגרי והפוליטיקאים שסיכלו את התוכנית לגרש את היהודים מחוץ לממלכה.
בכרוז כונו יהודי בולגריה "רוצחים, כינים וסכנה למדינה".
פעילות הארגון נאסרה עוד בשלהי 1943, תקופת כהונתו של דוברי בוז'ילוב כראש הממשלה, אך הוא פורק רשמית ב-9 בספטמבר 1944 עם כיבוש סופיה בידי הצבא האדום ומינויו של קימון גאורגייב לראש הממשלה.
לאחר פירוק הארגון התנדבו מקצת חבריו לוורמאכט ואחרים הצטרפו לתנועות מחתרת אנטי קומוניסטיות שפעלו בבולגריה.
באוקטובר החלה המשטרה הבולגרית בגל מעצרים בקרב חברי ראטניק והקומיסריון לענייני יהודים וחלקם נשפטו בבית הדין המיוחד שהוקם לשפיטת חברי מנגנון המשטר הקודם.
ב-1 בפברואר 1945 הוצא להורג פטר גברובסקי לאחר שהורשע בפשעים נגד העם הבולגרי.
מספר חודשים קודם לכן נורה למוות אלכסנדר בלב בידי פרטיזן יהודי.
בגאולוגיה, רֵאיד (Rheid) הוא חומר מוצק שחל בו מעוות באמצעות זרימה צמיגה.
המונח זהה בשורשו היווני לשורש המונח "ראולוגיה" – חקר הצמיגות והזרימה.
כמעט כל סוג של סלע עשוי להתנהג כראיד בתנאים מסוימים של טמפרטורה ולחץ.
למשל, מעריכים כי מעטפת כדור הארץ משמשת כאמצעי מרכזי להולכת חום במשך פרקי זמן ארוכים.
היות שהמעטפת מוצקה (דבר התומך בתאוריית התפשטות גלים סייסמיים), יש לצפות שהיא תתנהג כראיד.
לגרניט לדוגמה, יש צמיגות שנאמדת תחת תנאים סטנדרטיים של טמפרטורה ולחץ של 4.5×1019 Pa•s כך שהיא נחשבת לראיד.
הליט, צורתו המינרלית של המלח, הוא חומר גאולוגי שעשוי להתנהג כראיד בתקופות זמן קצרות יחסית.
כשם שמלח משוקע באמצעות סוגים אחרים של משקעים, הוא עשוי באותה מידה לזרום לצדי הממס, לחללים בהם צפיפות החומר או המאמץ נמוך יותר.
באמצעות מנגנון זה נוצרות כיפות מלח ומבנים מינרליים וגבישיים.
באזורים מסוימים, כמו במפרץ מקסיקו, משמשים מבנים אלה לעיתים כמצבורים לגז טבעי או לנפט.
ראטקו מלאדיץ' (בסרבית: Ратко Младић; נולד ב-12 במרץ 1942) הוא פושע מלחמה סרבי בוסני , שהיה הרמטכ"ל של צבא רפובליקה סרפסקה בזמן מלחמת בוסניה (1992–1995).
מלאדיץ' היה מבוקש בעיקר בגלל השתתפותו ברצח העם הבוסני בעיירה סרברניצה , הנקרא "טבח סרברניצה", שהתנהל בזמן מלחמת בוסניה, ובמצור על סרייבו והואשם בפשעי מלחמה ובפשעים נגד האנושות.
סרביה הציעה 10 מיליון אירו על ראשו וארצות הברית הציעה 5 מיליון אירו.
מלאדיץ' נעצר בסרביה בשיתוף אינטרפול וסוכנות הביון הסרבית ב-26 במאי 2011,
והורשע בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר בהאג.
בעקבות מעצרו של מלאדיץ', הודיע נשיא סרביה בוריס טאדיץ', כי זהו "סיום פרק אפל בהיסטוריה של סרביה".
כמו כן, המעצר נחשב לצעד משמעותי בהתקדמות סרביה להצטרף אל האיחוד האירופי.
משפטו בבית הדין הבינלאומי בהאג
ב-3 ביוני 2011 החל משפטו של מלאדיץ' בבית הדין הבין-לאומי בהאג.
מלאדיץ' סירב להגיב לאישומים נגדו, וטען שהוא חולה מאוד.
הוא נשאר במעצר עד הדיון הבא בענינו בארבעה ביולי 2011.
ב-4 ביולי השופט בבית הדין הבין-לאומי בהאג השמיע למלאדיץ' את האישומים נגדו, שכללו בין היתר אישומי רצח עם, פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות.
בעת ההשמעה, סירב מלאדיץ' להקשיב לאישומים ללא עורך דינו והורחק מבית הדין בליווי אבטחה עקב הפרעותיו לדיון.והשופטים השיבו בשמו "לא אשם" לכתב האישום ככתוב בחוקת בית הדין.
ב-16 במאי 2012 החל שלב הצגת הראיות במשפטו.
ב-22 בנובמבר 2017 הוא הורשע בכל סעיפי האשמה (פרט לסעיף 1) כחבר במפעלים פליליים משותפים שונים ונידון למאסר עולם.
ראידה אדון היא שחקנית ואמנית ערבייה-ישראלית.
ראידה אדון נולדה באל פחורה שבעכו העתיקה, בה התגוררו יהודים וערבים יחד.
היא גדלה מול הים בעכו, הרביעית במשפחה בת שני בנים ושש בנות.
ראידה גדלה במשפחה ערבית לא אדוקה.
ראידה תמיד ציירה ושיחקה ומאז שסיימה את לימודיה בבית הספר, בגיל 17, התחילה לשחק ב"ג'ביני", תיאטרון הילדים הערבי בחיפה של סמיר חורי בהצגות כמו "הנעל האדומה", "שלגיה" ו"סינדרלה".
כשהייתה בת 18, שיחקה בסדרה "שכנים" בערוץ הראשון בטלוויזיה, המספרת על שכנים יהודים וערבים, לצידם של בסאם זועמוט, סלים דאו, גדי יגיל ועפרה ויינגרטן, אדון גילמה את דמותה של בתם של השכנים הערבים.
בשנת 1992 זכתה אדון בתחרות מלכת היופי של המגזר הערבי, אחר-כך השתתפה בתחרות "הפנים של שנות התשעים".
היא הציגה את קולקציית החורף של המעצב ששון קדם ב-2001 ודגמנה בתצוגות אופנה ובפרסומות טלוויזיה.
הסרט הפלסטיני הראשון שבו השתתפה אדון היה "שלושת היהלומים האבודים" בבימויו של מישל חלייפי משנת 1995. בסרט גילמה את דמותה של נערה פלסטינית שאביה כלוא בבית הכלא והיא מתגוררת עם אימה, הנערה מסתירה אדם שהמשטרה רודפת אחריו.
בסרט "בחודש התשיעי" של עלי נאסר היא שיחקה פעילה פוליטית ערבית שחושדת שארוסה בוגד בה, זוכה פרס חבר השופטים בפסטיבל הקולנוע ירושלים, 2002.
הסרט "מסיק הזיתים", של הבמאי חנא אליאס משנת 2003, הפקה משותפת פלסטינית-אמריקאית, שצולמה ברשות הפלסטינית.
הסרט מגולל את מערכת היחסים של ראידה (ראידה אדון) עם שני אחים, מאזן שהשתחרר מהכלא הישראלי וטאהר, העובד ברשות הפלסטינית.
ראידה מנהלת רומן בתחילה עם טאהר ואחר-כך עם מאזן.
במחזה "חברון" משנת 2007 תסריט מאת תמיר גרינברג, קופרודוקציה של הקאמרי והבימה, בבימויו של עודד קוטלר.
בסרט זה גילמה אדון את דמותה של סאמר כנעאני, פלסטינית שבנה הורג את בנו של המושל היהודי, שלקח את תפקידו של בעלה המוכתר, מה שמוביל אותה אל מותה בידי חייל צה"ל.
שיחקה בתיאטרון הפלסטיני "אלחכוואתי" (המספר) בירושלים, בין השאר בהצגה "המשהו" משנת 2000, עיבוד למחזה "הכובע והנביא" של הסופר הפלסטיני ע'סאן כנפאני, בבימויו של יעקוב אסמעיל.
בהצגה זו אדון גילמה את דמותו של "המשהו", דמות שמופיעה בפני בחור הסובל מסכיזופרניה, ושילבה בתפקיד ריקוד.
ההצגה השתתפה בפסטיבל תיאטרון במצרים.
בתיאטרון "אלחכוואתי" שיחקה גם בהצגות "יריחו בשנת האפס" 1995, "העיניים שרואות" 2005.
שיחקה גם בפסטיבל עכו לתיאטרון אחר.
בתיאטרון הקאמרי שיחקה בהצגה "פלונטר", פרי שיתוף פעולה ביצירה ובכתיבה של הבמאית יעל רונן והשחקנים.
ההצגה מגוללת את סיפורם של שני העמים, היהודי והפלסטיני, מנקודת ראות של כל אחד מהם.
משחקים בו תשעה שחקנים: חמישה יהודים וארבעה ערבים, וכל אחד מהשחקנים משחק דמות של ערבי ודמות של יהודי.
ההצגה הייתה במסע הופעות בכל העולם.
ב-2005 הייתה אדון מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשחקנית המבטיחה, על תפקידה בהצגה "פלונטר", בבימויה של יעל רונן.
שיחקה בסרט הישראלי "חצוצרה בואדי", סרטם של סלבה צ'פלין ולינה צ'פלין, עיבוד של עמית ליאור לספרו של סמי מיכאל, בתפקיד מרי שמאוהבת בבחור ערבי ונכנסת ממנו להריון, אך לא מתחתנת איתו, אלא עם מישהו אחר.
מרי תומכת ומעודדת את אחותה הודא שמתאהבת בבחור יהודי שגר בקומה מעליהם בשכונה הערבית ואדי ניסנס, 2002. אדון זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים בלורדייל על תפקידה, הסרט זכה בפרס האקדמיה הישראלית לדרמה הטובה ביותר ובמקום הראשון בפסטיבל הסרטים ב-2002.
"אספלט צהוב", סרטו של דני ורטה (נוקיו) משנת 2000, זכה במקום ראשון בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, בו שיחקה את סוהילה, צעירה בדואית, אם לשלושה ילדים ונשואה לגבר בן שישים, שמתאהבת במתנחל.
"בחודש התשיעי", סרטו של עלי נאסר (2002).
"איים בחוף", סרטו של יעוד לבנון, גילמה את דמותה של סוהא, 2003.
"עוד אני הולך", כתב וביים יקי יושע, בתפקיד אימו של הילד, 2010.
"אשליות/הבלוק", סדרת פנטזיה, בתפקיד קוקסינל, בבימויו של חיים בוזגלו, לצורך התפקיד הסתובבה במועדוני גייז, הלכה למופעי דראג ולמדה את שפת הגוף שלהם, 2002.
"טירונות", בתפקיד סוהא, נערה שבורחת מאביה, שמעוניין להשיא אותה לגבר מבוגר וקושר אותה לדלת של אוטו, על-מנת שלא תוכל להימלט.
היא מצליחה לברוח, תוך שהיא נגררת עם דלת הקשורה לגופה, ומגיעה למתקן אימונים של הצבא, שם החיילים משחררים אותה, 2001.
"שלווה", בחורה שנאנסת בידי אחיה וממציאה לעצמה דמות דמיונית של יהודייה שמתגוררת עם בן זוגה בתל אביב, בבימוי חיים בוזגלו, 2004.
"זינזאנה", לילה, פלסטינית היושבת בכלא כיוון שהורשעה בסיוע לרצח נהג מונית, 1999.
"תמרות עשן", מונה, בת-זוגו הדרוזית של אלוף הפיקוד, בעלת אזרחות סורית, 2008.
"פאודה", אום נידאל, רעייתו של השייח אבו נידאל עוודאללה ואימם של סמיר ונידאל.
ראידה אדון חייתה שנתיים במנזר.
בשנים 1999–2002 למדה אדון במחלקה לאמנות ב"בצלאל" וקיבלה תואר ראשון באמנות.
ב-2001 הופיעה בהצגת היחיד "פסאתין" הציגה בכיכר שייח עבדאללה בעכו וזכתה עליה לציון לשבח כיוצרת וכשחקנית בפסטיבל עכו ואדון הוכרזה כתגלית הפסטיבל.
זוהי הפקה של אדון, בהשראת עבודת הווידאו שלה בשם: "פסאתין".
ההצגה שילבה משחק ואמנות פלסטית.
ברקע הוקרן מיזם הווידאו ארט שלה לקול צלילי נגינתו של יוסף חביש.
זהו סיפור אמיתי על בחורה שגרה בעבר בעכו ויוצאת מהעיר באישון לילה בחברת שני בחורים, השלושה מגיעים ללבנון, שם הם לומדים להילחם וחוטפים מטוס.
הישראלים תופסים אותה, היא נכנסת לכלא ובמסגרת חילופי שבויים היא משתחררת, אך לא חוזרת לישראל, אלא מוגלית לארץ אחרת.
אדון משחקת אותה ומספרת את סיפורה ולובשת כל פעם שמלה שחורה.
בכל שמלה שהיא לובשת היא מספרת סיפור אישי על אישה שחיה בשנת 1948. בסוף הסיפור הבחורה שהיא אחת הדמויות שהיא מגלמת דמות שנתפסה בידי הישראלים, ואז חוקר ישראלי חוקר אותה ואונס אותה.
ההצגה הופיעה בכיכר עבדאללה, בעיר העתיקה של עכו, השכונה בה נולדה אדון.
לימדה דרמה ב"יד ביד", בית ספר דו-לשוני ערבי-יהודי בירושלים, לימדה אמנות בהוסטל לחולי נפש ובמוזיאון ישראל, בירושלים.
2002 - פרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בפסטיבל הסרטים בלורדייל, על משחקה בהצגה "חצוצרה בואדי".
2002 - מלגות קרן שרת אמריקה ישראל וקרן רבינוביץ'.
2008 - פרס השר לאמנות ערבית.
2011 - "פרס אומן מורה" (בפעם השנייה) לאמנות הפלסטית מטעם משרד התרבות.
לפי תנאי הפרס הייתה צריכה לבחור ללמד קבוצה מבית ספר בפריפריה וללמד אותם אמנות יום בשבוע, אדון בחרה ללמד אמנות בבית ספר בפוריידיס.
2012 - פרס שרת התרבות לאומנות פלסטית לאומנית מצטיינת.
2023 - פרס שולמית אלוני על יצירתה "זרות".
הכפר הערבי ליפתא ננטש על ידי תושביו הפלסטינים בעת מלחמת העצמאות.
מאז המקום שומם, שרידי בתים נטושים שלידם צומחים גידולי פרא.
אדון תפרה שמונה שמלות שחורות וארוכות, כל אחת באורך 180 ס"מ, תלתה אותן על גג בית, בין הבתים, בחדר המדרגות ובתוך המעיין.
השמלות הריקות ללא גוף מדמות את הבתים הריקים ללא התושבים.
נשים, גברים וילדים לבושים לבן צועדים לעבר חומת עכו העתיקה.
הם נושאים עמם חפצים שונים, לרגע נגלים פניהם ואחר-כך הם נדמים כצלליות זועקים ללא קול.
כמהים במבטם, כבדים בהליכתם כבאבל.
אלו הם מתים שבאים להעיר את העיר הנמה את שנתה ולחשוף זכרונות כואבים.
אדון נולדה בעיר החוף עכו וחלמה בילדותה שהיא נסיכה ועל נסיך על סוס לבן.
במציאות חלומות כאלה אינם מתקיימים.
אדון רצתה להישאר ילדה, בנתה ארמון, לבשה לבן, חזרה אל השוק כשהיא נושאת את הארמון על ראשה, לידה עברו נשים, גברים וחיילים והיא חיפשה להגן על החלום ולמצוא מקום בטוח לביתה ויצאה לים.
חומה נבנית בארץ ישראל ומפרידה בין החלקים השונים של הארץ ובין הפלסטינים משני עבריה, אדון תהתה אם בעקבות בניית החומה יצטרכו הפלסטינים לשוחח זה עם זה באמצעות רמקול, אם הוא שוב יפצל את הפלסטינים שחיים כאן ומתי יבוא הקץ למחסומים ולהפרדה.
המיצב עוסק ביחס של התרבויות השונות למוות, נושא שבני האדם מפחדים לגעת בו, האדם תמיד דבק בחיים, גם כשימיו ספורים.
המיצב מציג את האמונות השונות ביחס למוות באסלאם ובהינדואיזם, הוא דן בשאלה לאן הנשמה נעלמת והולכת וביחס לגוף שעובר שינויים רבים מהלידה עד המוות.
העבודה מציגה את טקס החתונה שמושתת על קדושת החתונה ועל כך שבני הזוג טהורים לפני ההתייחדות.
החתונה מוצגת טקס מעבר המשקף השפעות דתיות על מעמד הגבר והאשה.
הוא מראה את התפקיד שמסמל שיער האישה: שיער ארוך הוא סמל לעולם הילדות התמים וגזיזת השיער עם החתונה הוא סמל לפרידה מעולם הילדות.
אדון מציירת והיא גם אמנית וידאו, שיצרה שש עבודות וידאו ארט.
ציוריה ומיצבי הווידאו ארט שלה הוצגו בתערוכות רבות בארץ ובתבל.
במאי 2010 הציגה בבית האמנים בירושלים בתערוכת "קרן עדי להבעה יהודית באמנות ובעיצוב" בנושא "שבר ותיקון".
להקת שחקנים המורכבת מישראלים יהודים, ערבים ויפנים יוקיו נינגאווה 2013
ראי רחוק: המאה ה-14 הרת הפורענויות הוא ספרה של ההיסטוריונית ברברה טוכמן, העוסק במספר משברים שפקדו את אירופה במאה ה-14, ואגב כך מתאר את הלכי הרוח ואת המאפיינים השונים של התקופה.
הספר פורסם בשנת 1978 ותורגם לעברית ב-1995.
את שם הספר, "ראי רחוק", בחרה טוכמן כדי לבטא את הדמיון הקיים לדעתה בין התקופה ההיא לבין המאה ה-20. בהקדמה לספר היא כותבת:
לאורך הספר, משתמשת טוכמן רבות בחיבוריהם של בני התקופה, בהם כרוניקות, שירים, ספרי נימוסין והדרכות לבני האצילים ואף ספרי בישול.
במיוחד היא מרבה לצטט את ההיסטוריון בן התקופה ז'אן פרואסאר.
טוכמן סוקרת מספר רב של מלחמות, מאבקים ואסונות שפקדו את מערב אירופה במהלך המאה, בהם מלחמת מאה השנים, הדבר השחור וההתפרצויות האנטישמיות שבאו בעקבותיו, "גלות האפיפיור", מסעי ביזה שערכו קבוצות של שכירי חרב, מרד הז'אקרי, מרד הפטישאים ומרד האיכרים האנגלי, המאבקים שהובילו לעצמאותה של שווייץ וכן כיבושי האימפריה העות'מאנית באירופה.
עם זאת, טוכמן לא מסתפקת בתיאורם של אירועים פוליטיים ודתיים בלבד והיא מנסה להביא תמונת מצב מקיפה ועמוקה יותר של החיים החברתיים.
היא מתארת את חייהם של האנשים משכבות החברה השונות, כגון אצילים, אבירים, אנשי דת ואיכרים ומציגה את הפערים ביניהם.
היא בוחנת את יחסם של אנשי החברה הגבוהה אל האיכרים, את מעמד הנשים, את צורות הלבוש והוראות הנימוסים השונות.
בנוסף, היא מתייחסת ל"עידן הקרח הקטן" - שינוי באקלים שהחל באותה תקופה והפחית את הטמפרטורה הממוצעת של אירופה עד המאה ה-19.
בנוסף לכל אלה, מנסה טוכמן לחדור אף אל מחשבותיהם ותחושותיהם הפנימיות של בני התקופה.
היא מתארת בפרוטרוט את חדירתה של הדת והאמונה הנוצרית אל כל רובדי החיים, את החשיבות הרבה שיוחסה לאסטרולוגיה ואת השינויים שחלו ביחס למוות.
לאורך כל הספר ישנה התייחסות נרחבת לתאולוגיה ולאמונות הרווחות, לרפואה ולמיומנויותיהם של הרופאים, לספרות, לכלכלה ולאמצעי הלחימה.
כמו כן היא מתארת את יחסם של סופרים ומשוררים אל התקופה בה הם חיים כשהם משווים אותה אל תקופות שקדמו להם, ומראה כי רבים מהם חיו בתודעה של תקופת שפל ואף האמינו כי העולם מתקרב אל קיצו.
חלק גדול מהסיפור שזור סביב חייו של האציל הצרפתי אנגרן השביעי, אדון קוסי, בעליה של טירת קוסי.
טוכמן נימקה את בחירתה בו כדמות מרכזית מהסיבה שהוא חי חיים ארוכים יחסית ולכן יכול להישאר במסגרת הסיפור במשך רוב המאה ה-14. (הוא נולד בשנת 1340, שבע שנים לפני שפרצה מגפת המוות השחור בדרום איטליה ומת בשנת 1397).
בנוסף, הוא גם היה קרוב לרבים מהקרבות והמאבקים באזור, והיה קשור הן לצרפת והן לאנגליה - הוא עצמו היה אציל צרפתי, אך הוא נישא לאיזבלה, בתו הבכורה של אדוארד השלישי, מלך אנגליה.
ראיגרוד (בפולנית: Rajgród; ביידיש: רײַגראָד) היא עיירה במחוז גרייבו שבפרובינציית פודלסיה בפולין, על חוף אגם, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
ראיגרוד נזכרת לראשונה בתעודות משנת 1245, והשתייכה תחילה לדוכסות הגדולה של ליטא.
בשנת 1509 עברה לבעלות ממלכת פולין, ובשל היותה על הגבול בין ממלכות אלה, הפכה למרכז מסחרי חשוב, ובמחצית השנייה של המאה ה-16 הוענקו לה זכויות עיר, והותר לה לקיים ימי שוק שבועיים וירידים שנתיים.
באמצע המאה ה-17 נפגעה העיירה קשות מפלישת האימפריה השוודית.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בתחום פרוסיה, ובשנת 1807 הועברה לתחום האימפריה הרוסית.
בשנת 1863 נטלו הרוסים מהיישוב את מעמדו העירוני, בשל השתתפות תושביו במרד ינואר, ומעמד זה הושב ליישוב בשנת 1924, תחת שלטון הרפובליקה הפולנית השנייה.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1587, ובתחילת המאה ה-18 כבר התקיימו בעיירה בית כנסת ובית עלמין.
מאמצע המאה ה-19 היוו היהודים כשלושה רבעים מאוכלוסיית העיירה, ובשנת 1857 נמנו בה 1,659 יהודים.
בין מלחמות העולם נותרו בעיירה כ-750 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל.
ב-22 ביוני 1941, תחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו ריכזו בעזרת פולנים מקומיים כ-100 מיהודיה, אשר הופשטו, והוצעדו תוך מעשי התעללות ליער חוינקי הסמוך לעיירה, בו נרצחו כולם.
כעבור כחודש רוכזו יתר יהודי העיירה בגטו מוקף גדר תיל שהוקם בה, בו סבלו מרעב, וממנו נלקחו לעבודות כפייה, שכללו גם ריצוף של כבישי העיירה במצבות בית העלמין היהודי המקומי.
מעת לעת נכנסו הגרמנים לגטו, וביצעו ביושביו מעשי התעללות, שוד ורצח.
בסוף אוקטובר 1942 פשטו על הגטו שבעיירה שוטרים גרמנים ופולנים, וגירשו באלימות רבה את כ-600 היהודים שנותרו בו לגרייבו.
בשעת האקציה התנגדו לשוטרים ארבעה אחים ממשפחת צוקרבראון, אשר נרצחו במקום.
לאחר ארבעה ימים בגרייבו, הועברו יהודי העיירה למחנה הריכוז בוגושה, וממנו שולחו לטרבלינקה ולאושוויץ.
לאחר הגירוש פוצצו הגרמנים את בית הכנסת ואת בית המדרש בעיירה, והפולנים המקומיים בזזו את דירות היהודים בה.
מספר יהודים שהצליחו להסתתר בעיירה הוסגרו לגרמנים בידי הפולנים, או נרצחו על ידם ישירות.
ראי המכשפה (הנגול: 마녀보감 תעתיק: מאניובוגאם) היא סדרת טלוויזיה דרום קוריאנית בכיכובם של יון שי-יון, קים סה-רון, לי סונג-ג'ה, יום ג'ונג- אה וקוואק סי-יאנג.
הסדרה מבוססת על הספר "דונגווי בוגם".
המלכה שים (ג'אנג הי-ג'ון) אינה יכולה ללדת, היא מבקשת את עזרתה של השמאנית הונג-ג'ו (יום ג'ונג-אה) כדי ללדת ילד שלימים יהיה הנסיך.
השמאנית הונג-ג'ו אומרת למלכה שים להטעות שמאנית צעירה יותר בארמון ששמה הא-ראן (ג'ונג אין סון),
בעלת יכולות מיוחדות המאפשרת לה לשכב עם המלך ולהיכנס להריון.
הונג-ג'ו משתמשת בכישוף שחור כדי להעביר את העובר לרחמה של המלכה שים ומתכננת להרוג את הא-ראן.
אך הא-ראן מגלה את התוכנית של הונג-ג'ו ושל המלכה שים ומקללת את העובר של המלכה שים בזמן שגססה.
המלכה שים לאחר מכן יולדת תאומים, נסיך הכתר סון-הווא (יו הו-היון) והנסיכה יון-הי (קים סה-רון), אך נאלצה לנטוש את הנסיכה בשל הקללה ולהרגה.
בעזרתו של השאמאן צ'וי היון-סו (לי סונג-ג'ה),
אך המלך, שידע על תוכנית המלכה והונג-ג'ו מצווה על צ'וי היון-סו להציל ולגדל את יון-הי ולמצוא דרך להתיר את הקללה.
יון-הי גדלה לבחורה צעירה ויפה, אבל היא נאלצת להישאר מבודדת, הרחק מכולם ביער, ולגור בבית מוקף קמעות.
פונג-יון (קוואק סי-ג'ה),בנו של היון -סו, היה מאוהב בה מאז שהוא היה צעיר.
יום אחד, צעיר משכיל בשם הו ג'ון (יון שי-יון), בנה של שפחה, נפגש עם יון-הי במקריות.
המפגש בין יון-הי והו-ג'ון קושר את גורלם והם יוצאים למסע יחד כדי לבטל את הקללה.
קים סה-רון- הנסיכה סו-רי / יון-הי.
קוואק סי-יאנג -פונג-יון, בנו של היון-סו.
לי ג 'י-הון- המלך סאונג'ו.
יו האווי-היון- נסיך יורש העצר.
שנהקטגוריהמתמודדתוצאה2016השחקנית החדשה הטובה ביותרקים סה-רוןניצחה
רָאטְקוֹבוֹ (בסרבית קירילית: Ратково; בסרבית בכתב לטיני: Ratkovo; במקורות בעברית מוכר בשמו הקודם: פָּארָאבּוּץ' - Parabuć) הוא כפר בסרביה השוכן במחוז באצ'קה המערבי אשר בפרובינציית וויבודינה.
האזכור הראשון לכפר הוא מ-1543 עת נשלט האזור על ידי האימפריה העות'מאנית.
לכפר היגרו משפחות מהמרחב הגרמני והתיישבו בו.
ב-1948 שונה שמו ההיסטורי של הכפר מפאראבוץ' לראטקובו.
יהודים התיישבו בכפר בראשית המאה ה-19 וקהילה ממוסדת נוסדה במחצית השנייה של המאה.
ב-1870 הוקם בית הכנסת וב-1886 הוקם בית עלמין יהודי.
בשלהי שנות ה-30 כיהן כרב הקהילה ד"ר ארנסט אליהו הלוי שפיצר שעבר בהמשך לכהן בקהילת סומבור.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 73 נפשות.
לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית ומסירת האזור לחזקת הונגריה, הוחל ברדיפות יהודים.
בני הקהילה נרצחו במחנות ההשמדה כחלק משואת יהודי הונגריה.
נכון ל-2014 היו שרידי בית העלמין היהודי קיימים בכפר.
בית העלמין לא היה מגודר ולא מתוחזק ובמקום נגרמו נזקים כבדים למצבות.
ראטקה (בהונגרית: Rátka) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם אוכלוסיית ראטקה נמצאת בירידה שנים רבות מ-1,095 תושבים בשנת 1990 עד 936 תושבים בשנת 2018.
ראידה סעאדה היא אמנית פלסטינית, העוסקת בצילום, וידאו מיצב ומיצג.
עבודותיה הן חלק מאוסף מוזיאון ויקטוריה ואלברט, לונדון.
בעבודותיה, מעמידה ראידה סעאדה את גופה כנושא המרכזי.
היא משתמשת בגוף כאובייקט שמשמש לחקירה של זהות, מגדר, מרחב ואת היחסים שבין הפרטי לציבורי.
עבודותיה של סעאדה נכללות באוספים של מוזיאונים כמו מוזיאון ויקטוריה ואלברט בלונדון, מוזיאון שארג'ה באיחוד האמירויות, מגזין 3 בסטוקהולם, מוזיאון גרנובל ועוד.
בשנת 2015 אתר החדשות "אל-מוניטור" כלל אותה ברשימת 50 האנשים המשפיעים ביותר על התרבות במזרח התיכון.
כאישה מוסלמית פלסטינית עם דרכון ישראלי, היא לא יכולה לבקר במדינות הערביות שמציגות את עבודותיה.
המיצגים, עבודות הווידאו והצילומים של ראידה סעאדה מתעסקים במושג הגבול כתופעה תרבותית, טופוגרפית ופיזית.
בעבודותיה היא מגיבה לסוגיות של מגדר ופוליטיקה וחוקרת את הסכנות והקונפליקטים של עולמה.
היא מצלמת דיוקנאות עצמיים השואבים השראה מפולקלור ומספרות מיתית או מיצירות אמנות מוכרות.
כך לדוגמה באחת מעבודותיה היא מצולמת כפנלופה מהאודיסיאה, בעודה סורגת על רקע נוף של מבנים הרוסים.
בעבודות אחרות היא מצולמת כמונה ליזה מציורו של לאונרדו דה וינצ'י וכמוזגת החלב בציורו של ורמיר.
העבודות של סעאדה מתעסקות, בין היתר, בחברה המוסלמית ובשליטה האובססיבית שלה בגוף הנשי.
בעבודות דוגמת "Stomach" (1998), "Lipsticks" ו-"Black Veil" (1998) היא נוגעת בסוגיות של נשיות במסורת שבה גדלה, בהקשר של בתולין ונישואין.
במיצג הקרוי "קיבה", בנתה סעאדה מערך של צינורות מים באופן שדומה לצורת הצינורות המוצבים במקומות טהרה ברחבות של מסגדים.
בתוך מרחב הגלריה היא הופיעה כשהיא לובשת שמלה העשויה מקיבה של פרה.
על פי הגלריה של אוניברסיטת ביר זית, מופע זה נערך כמחאה על הידיעה על רצח שתי אחיות על ידי אחיהן, בעקבות האשמות על הפקרות מינית.
בנתיחה שלאחר המוות התגלה כי קרום הבתולין של הבנות עדיין היה שלם.
העבודה היא עבודת וידאו דו-ערוצית בת 17 דקות בה נראית האמנית כאשר היא שואבת בשואב אבק את גבעות פלסטין.
העבודה צולמה במדבר בין יריחו לים המלח, כאשר נעשה שימוש בכבל חשמל באורך 400 מטר.
מהעבודה מהדהד המיתוס של סיזיפוס, המשקף את המאבק הבלתי נגמר בהישרדות היום-יומית בחיים בפלסטין.
המיצב הוצג בתערוכה ארט פוקוס 4 במוזיאון אסירי המחתרות, ירושלים, באוצרותה של סוזן לנדאו ויגאל צלמונה.
סעאדה התקינה על קירות אחד מתאי בית הכלא לשעבר שורת ברזים, המעלים על הדעת מערכות של ברזי שתייה או היטהרות בחצרות של בתי-ספר או בכניסות למסגדים.
הברזים הוצבו מעל ראשי הצופים, כאשר הם מטפטפים בקצב אחיד.
ההצבה של הברזים בגובה הוציאה אותם מכלל שימוש והפכה אותם לסמל.
קצב טפטוף המים מזכיר קצב של לב, או קצב של ירי, ומעלים את מושג המים שמשמעותו גם חיים, לתשומת הלב באופן פוליטי ואף סופני, מפני שהמים אינם זורמים בשצף, אלא מטפטפים כאילו עוד מעט עומד הזרם להיפסק.
1998-2002 - לימודים לתואר שני MFA בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1999 - לימודים בבית הספר לאמנות חזותית בניו יורק.
2002-2004 - לימודים לתואר ראשון BFA בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
2000 - "There" (מיצג), בית הספר לאמנות חזותית, ניו יורק
2018 - "Arctic Action", סבאלברד, הקוטב הצפוני, נורווגיה
2019 - רטרוספקטיבה בקרן קטאן, רמאללה
2010 - פרס האמן הצעיר של השנה, קרן קטאן, רמאללה.
2013 - פרס כימרת הברונזה ב-ICASTICA, הביאנלה בארצו, איטליה.
ראטליף בון היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן לזמן קצר ב-1822 כמושל אינדיאנה השני.
טרם כהונתו כמושל הוא כיהן כחבר בשני בתי האספה הכללית של אינדיאנה וכסגן מושל המדינה, ולאחר מכן כיהן שוב כסגן המושל, ובשתי תקופות כהונה שירת כנציג מדינתו בבית הנבחרים של ארצות הברית.
ראטליף בון נולד במחוז פרנקלין שבקרוליינה הצפונית כבנם של ג'סי וקאשיה בון.
בגיל צעיר הוא עבר עם משפחתו למחוז וורן שבקנטקי, שם הוא למד בבית ספר ציבורי ולאחר מכן הוא עבד כמתלמד אצל חרש כלי נשק בדאנוויל, קנטקי.
ב-1801 נשא בון לאישה את דלילה אנדרסון ולזוג נולדו שבעה ילדים.
ב-1809 הוא עבר למקום בו שוכנת כיום העיירה הקרויה על שמו, בונוויל, שבמחוז ווריק שבאינדיאנה עם פרוץ מלחמת 1812 הצטרף בון למיליציה של טריטוריית אינדיאנה, ובסופו של דבר הגיע לדרגת קולונל.
מחוז ווריק התארגן ב-1813 ובון מונה על ידי מושל הטריטוריה, תומאס פוסי, למשרת גזבר המחוז.
ב-1816 הוא נבחר לבית הנבחרים של אינדיאנה, שהייתה אז למדינה בארצות הברית, בו הוא כיהן שתי תקופות כהונה של שנה.
במהלך שירותו בבית הנבחרים, היה הישגו העיקרי היה קידום חקיקה לחלוקת מחוז ווריק לשלושה מחוזות נפרדים.
בדצמבר 1818 נבחר בון לסנאט של אינדיאנה, אך התפטר מתפקידו לאחר ששנה לאחר מכן נבחר לתפקיד סגן מושל המדינה.
סגן מושל אינדיאנה הראשון, כריסטופר הריסון, התפטר מתפקידו לאחר שערורייה, ולא נותר לו מחליף בתפקידו.
שני מועמדים התמודדו לזמן קצר נגד בון על המשרה, אך בבחירות הוא הביס אותם לאחר שזכה ב-7,397 קולות מול 3,882 הקולות שקיבל המתמודד שהגיע למקום השני.
ב-1820 העביר בית המחוקקים המדינתי חוקים לצמצום מספר הזאבים.
הזאבים גרמו לנזקים רבים באזור הספר.
הוצע תשלום גבוה על עורות זאבים.
בון ניצל את החוק החדש והרוויח יותר מ-700 דולר על ציד זאבים.
הצלחתו הובילה לביטולו המהיר של החוק שגרם להפסד לקופת המדינה המוגבלת.
ב-1822 נבחר בון לתקופת כהונה שנייה כסגן המושל כשותפו למרוץ של ויליאם הנדריקס.
כאשר המושל המכהן, ג'ונתן ג'נינגס, התפטר כדי לאייש מושב שאליו נבחר בבית הנבחרים של ארצות הברית, הושבע בון במקומו, וב-12 בספטמבר 1822 היה למושל אינדיאנה השני, וכיהן בתפקיד עד להשבעתו של הנדריקס ב-5 בדצמבר אותה שנה.
צעדו היחידי המשמעותי היחידי בתקופת כהונתו הקצרה כמושל היה קיום מפקד אוכלוסין בשטחים שנרכשו במסגרת הסכם סנט מרי והגשת המלצות ליצירת המחוזות באזור זה.
המלצותיו אומצו על ידי האספה הכללית של אינדיאנה, שארגנה את גופי הממשל במחוזות וקבעה שלושה מושבים חדשים בבית הנבחרים כדי לתת ייצוג לתושבים שנמנו במפקד האוכלוסין.
בון שב למשרת סגן המושל וכיהן בתפקיד עד 30 בינואר 1824, כאשר הוא התפטר כדי לאייש מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית אליו הוא נבחר.
בון נבחר כאיש סיעתו של אנדרו ג'קסון וכיהן בבית הנבחרים מ-4 במרץ 1825 ועד 3 במרץ 1827. ניסיונו להיבחר לתקופת כהונה נוספת ב-1826 לא עלה יפה לאחר שנוצח על ידי תומאס ה.
בלייק, שהתמודד על בסיס מצע של קידום עבודות ציבוריות, שאליו התנגדה מפלגתו של בון.
במהלך התקופה שלאחר כהונתו בבית הנבחרים הוא היה פעיל בייסודה של המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה.
עד לאותה עת, לא היו מפלגות רשמיות במדינה, ולכל הפוליטיקאים הייתה זיקה רופפת למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
ב-1828 התמודד בון שוב לבית הנבחרים וניצח.
הוא שירת בתפקידו שוב מ-4 במרץ 1829 ועד 3 במרץ 1839. במהלך תקופות כהונתו זו הוא שימש כיושב ראש הוועדה לקרקעות ציבוריות מ-1835 ועד לתום כהונתו בבית הנבחרים.
בבחירות של 1839 הוא התמודד ללא הצלחה והובס על ידי אוליבר ה.
באותה שנה בה סיים את כהונתו בבית הנבחרים, עבר בון לעיר לואיזיאנה שבמיזורי.
שם הוא התבלט והיה ליריב תקיף של תומאס ה.
בנטון ושל סיעת תומכי העבדות בממשלת המדינה.
ב-1844 הוא התמודד שוב בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית מתוך תקווה להביס את המועמד תומך העבדות, אך הוא פרש מן המרוץ עקב מצבו הבריאותי.
מחלתו של בון נמשכה והבשורה על ניצחון מפלגתו הגיעה אליו זמן קצר לפני מותו.
ראטליף בון נפטר בלואיזיאנה ב-20 בנובמבר 1844. הוא נטמן בבית הקברות ריברויו שבעיר.
ראיד דקה (ערבית: رائد دقة) הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי המכהן כראש עיריית באקה אל-גרבייה מ-2019.
בבחירות לרשות המקומית ב-2019 נבחר דקה בסבב שלישי מול אבו חוסיין גלאל עם רוב של 59.14%, זאת לאחר שבסבב השני אף אחד משניהם לא הצליח לעבור את רף 40% התמיכה ולאחר שבסיבוב הראשון התמודדו 8 מועמדים.
דקה החליף בתפקיד את מורסי אבו מוך ולאחר בחירתו קרא לאחדות ביישוב ולהקמת קואליציה רחבה ברשות.
דקה אישר כי קיבל שיחת טלפון מאבו חוסיין, שבמהלכה בירך אותו האחרון על הניצחון והודה בתבוסה ברוח ספורטיבית.
ביוני 2020 בעקבות מספר אירועי רצח ביישוב קרא לגרש את ארגוני הפשע מהיישוב וטען כי המשטרה מטפלת אחרת באירועים על רקע ביטחוני לעומת אירועי אלימות אחרים בחברה הערבית הפוגעים בביטחון האישי של תושבי היישוב.
דקה אמר כי "המלחמה בפשיעה המאורגן אינה בידי הרשות המקומית, אלא בידי הגורמים בעלי הכלים, כלומר המשטרה, המשרד לביטחון פנים ומוסדות השלטון.
בשנת 2021 נעצרו שני צעירים מהיישוב בחשד שאיימו על דקה על רקע סירובו לשפר את תנאי העבודה של אחיהם העובד ברשות.
באוקטובר 2022 הותקף ובעקבות כך הושבתה העבודה ברשות לשעתיים.
בבחירות לרשות המקומית בפברואר 2024 התמודד שוב מול מורסי אבו מוך וזכה ב-53.3% מהקולות.
ראטומיר "ראטו" טוורדיץ' (בקרואטית: Ratomir "Rato" Tvrdić; 14 בספטמבר 1943 – 20 באוגוסט 2024) היה כדורסלן קרואטי ששיחק בעמדת הקלע ביוגופלסטיקה ספליט.
טוורדיץ' שיחק ביוגופלסטיקה ספליט היוגוסלבית בין השנים 1960 ל-1977, וזכה במדיה בשתי אליפויות הליגה היוגוסלבית בכדורסל (1971 ו-1977), שלושה גביעים יוגוסלביים (1972, 1974 ו-1977) ושני גביעי קוראץ' ( ו-).
הוא גם הוביל את הקבוצה לגמר גביע אירופה לאלופות בכדורסל ב- ולגמר גביע מחזיקות גביע ב-.
ב-1977 הוא זכה עם ספליט בכתר המשולש הקטן: זכייה באליפות, גביע וגביע קוראץ'.
טוורדיץ' ערך 138 הופעות במדי נבחרת יוגוסלביה בכדורסל, הראשונה שבהן ב-2 בדצמבר 1965. עם הנבחרת הוא זכה פעמיים באליפות אירופה בכדורסל (1973 ו-1975) ופעם אחת באליפות העולם בכדורסל (1970), והגיע לגמר היורובאסקט ב-1969 ולגמר המונדובאסקט ב-1967 ו-1974. בנוסף הוא זכה עימה בטורניר הכדורסל במשחקי הים התיכון 1967.
טוורדיץ' היה קפטן הנבחרת בטורניר הכדורסל באולימפיאדת מינכן (1972), בו סיימה במקום החמישי.
הוא הופיע במדיה גם באליפות אירופה בכדורסל 1967.
לאחר התפרקות יוגוסלביה מונה טוורדיץ' למנהל ספורטיבי בספליט, ונחשב לאחראי על החתמתו של ניקולה וויצ'יץ' בקבוצה.
לו ולאשתו זורנה שני ילדים: הבן ירו והבת גוראנה, הנשואה לשחקן נבחרת קרואטיה בכדורסל בעבר ז'אן טבק.
ראיון עם הערפד הוא ספר פרי עטה של הסופרת האמריקאית אן רייס שנכתב בשנת 1973 ויצא לאור בשנת 1976. זה היה הספר הראשון בסדרת ספרי "כרוניקת הערפדים" אשר נכתב בפרק זמן של כשלושה חודשים.
הרומן מספר את סיפורו של אדם צעיר שהופך לערפד.
הספר עוסק בחיי אלמוות, אובדן, מיניות, רעב וכוח.
הספר הפך לפופולרי ביותר בקרב חובבי הערפדים והתרבות הגותית והניב מספר ספרי המשך.
הספר מתאר כתב צעיר, המכונה "הנער", כאשר הוא מראיין את לואיס דו פואנט די לאק, גיבור הספר, על סיפור חייו.
עיקר העלילה מתוארת מנקודת מבטו של לואיס, ומתחילה בסוף המאה ה-19 כאשר הוא היה אמריקאי צעיר בן 24 שי בלואיזיאנה אשר הייתה בשליטה צרפתית באותה העת.
באותה התקופה, בה לואיס מאס בחייו, הוא התאבל על מותו של אחיו הצעיר, פול.
בשנת 1791 לואיס נתקל בערפד בשם לסטאט דה ליונקור, אשר הופך אותו לערפד.
לסטאט ניסה להדריך את לואיס להיכנע ליצרו הקורא להריגת בני אדם על מנת למצוץ את דמם, אך לואיס המצפוני התנגד לו.
לואיס מנסה לכבוש את הרעב שלו לדם אנושי שכן איננו מעוניין לנצל ולהרוג על מנת לספק את עצמו, על כן בתחילה לואיס ניזון רק מדמן של חיות, כולל עכברושים, וחתולי אשפתות.
לסטאט החליט שלא לוותר לו וניסה לגזול את לואיס מאנושיותו.
לואיס, מאידך, ניסה לחקור מהיכן הגיעו הערפדים, אך תמיד נותר ללא מענה, מה שגרם אך ליותר מתיחות בין השניים.
בלילה אחד לואיס מגיע לשכונה נגועה במגפה ונתקל בקלודיה, ילדה יפהפייה בת שש שאמה נפטרה בגלל המגפה ואביה נטש אותה.
לואיס מחליט לשתות את דמה, לאחר ארבע שנים שניזון רק מדמן של חיות.
כאשר לסטאט מגלה אותם הוא הופך את קלודיה לערפדה בכדי לקשור את לואיס אליו ועל מנת ליצור מראית עין של משפחה.
לואיס, אשר מפתח חיבה עמוקה לקלודיה, נאלץ להתמודד עם רעבונה של הילדה הערפדה אשר איננה מהססת לרצוח כדי לשבוע.
ככל שהעשורים חולפים קלודיה קלאודיה מתבגרת נפשית בעוד שהיא נשארת לכודה בגופו של ילדה.
קלודיה אשר מתוסכלת וממורמרת הופכת להיות אובססיבית לגבי השאלה 'מדוע אינה גדלה'.
בסופו של דבר היא משכנעת את לואיס לעזור לה להרוג את לסטאט, ויחד הם בורחים לאירופה על מנת למצוא תשובות אודות מוצא הערפדים.
במהלך נסיעותיהם מתואר השעמום שהם חווים עקב חיי הנצח שלהם.
דבר אינו מרגש אותם יותר והם משתוקקים למצוא דבר מה שיוכל לעורר מחדש את סקרנותם.
החיפוש שלהם מוביל אותם בסופו של דבר לפריז, שם הם פוגשים את ארמנד, ערפד בן 400 אשר מתיימר להיות הערפד הזקן ביותר בעולם, ומגלים את תיאטרון הערפדים שפועל תחת ניהולו שמבצע הצגות לקהל אנושי.
לואיס מתאהב בארמנד, אשר כלוא בתוך גוף של נער בן 17 יפהפה, אשר לכאורה מחזיק בתשובות לשאלותיו הרבות של לואיס.
עם זאת, הערפדים בתיאטרון הערפדים מתחילים לחשוד בלואיס, מפני שאסור לגרום לילדים כה צעירים להפוך לערפדים.
בין לואיס וארמנד נוצרת כימיה אשר קלודיה מרגישה בה.
בעקבות כך היא מביאה אל לואיס את מדלן - יוצרת בובות אשר מתאבלת על אובדן בתה - על מנת שהוא יהפוך אותה לערפד בכדי שהיא תשמש כבת הלוויה והמטפלת של קלודיה.
מדלן לא מספיקה לחיות עם לואיס וקלודיה זמן רב, מפני שהערפדים מהתיאטרון חוטפים אותם על פי בקשתו של לסטאט.
קלודיה ומדלן נכלאות בתוך מגדל, שם הן נחשפות לאור השמש ובעקבות כך הן נשרפות ומתות.
לואיס, לעומת זאת, נכלא בתוך ארון קבורה והוא נחלץ בהמשך על ידי ארמנד.
כנקמה על מותה של קלודיה לואיס שורף עד היסוד את תיאטרון הערפדים והערפדים שבו.
בהמשך לואיס יוצא למסע יחד עם ארמנד.
ארמנד לבסוף עוזב אותו, ואף מציין שלואיס הפך ל"שושנה מיובשת" בעקבות מותה של קלודיה.
לואיס חוזר לניו אורלינס, שם תם סיפורו.
הנער, אשר מזועזע מסיפורו של לואיס, מפציר בלואיס להפוך אותו לערפד אך לואיס משיב בשלילה ונעלם.
הספר נגמר בכך שהנער הולך לחפש אחר לסטאט, בתקווה שהוא ימלא את משאלתו.
העיבוד הקולנועי של הספר, בבימויו של ניל ג'ורדן, יצא לאקרנים במהלך 1994 וכיכבו בו טום קרוז, בראד פיט, אנטוניו בנדרס וקירסטן דנסט.
הסרט זכה להצלחה מסחרית ניכרת.
ב-13 באוגוסט 2021 נמסר כי הספר יעובד לסדרת טלוויזיה עבור רשת AMC, ובה יגלם השחקן האוסטרלי סם ריד את לסטאט דה ליונקור.
העונה הראשונה, בת שמונה פרקים, הסדרה עלתה לשידור במהלך שנת 2022.
ראיה סייקינן (Raija Siekkinen; 11 בפברואר 1953 – 7 בפברואר 2004) הייתה סופרת פינית.
ראיה סייקינן נולדה בעיר קוטקה במחוז קימנלאקסו שבדרום-מזרח פינלנד ב-11 בפברואר 1953. היא למדה ספרות פינית, פולקלור ופילוסופיה באוניברסיטת הלסינקי וקיבלה את תואר הבוגר בשנת 1981. בין השנים 1981 ו-1984 עבדה כחוקרת במוזיאון המחוזי של קימנלאקסו, ומ-1984 ואילך התפרנסה מכתיבה.
היא נספתה כשביתה נשרף בפברואר 2004.
ביצירתה של סייקינן משמשים אירועים יומיומיים חלק מהדרמה הגדולה של החיים, והציר המרכזי של כתיבתה נע סביב מערכות יחסים בעייתיות, בראש ובראשונה בין גבר לבין אישה.
האהבה, האכזבה, הכעס, הפרידה והבוגדנות הם יסודות המשולבים ביצירה זו אלה באלה, והם נדונים אגב התייחסויות היוצרת ליחסי-האנוש שכתיבתה עוסקת בהם.
עולם החוויות של אישה בודדה או של אישה שנדחקה לשוליים וזיכרונות הילדות והנעורים הם שני הבסיסים העיקריים שהסופרת מסתמכת עליהם בכתיבתה.
סייקינן לעולם אינה מתמקדת בחברה, אלא מפנה את זרקוריה תמיד אל היחיד.
האירועים שהיא כותבת עליהם מועברים בקביעוּת דרך מסננת הדמיון העשיר, והזיכרון הסובייקטיבי תופש אותם כהתרחשויות רחוקות ומרוחקות.
רגישוּת הכתיבה של סייקינן, ייחודה ועיקר מיומנותה הם ביכולתה לחדור אל מודעוּת האדם ולתאר אותה באמצעות נופי הנפש, מקומות שבירתם של הָרגשות וההקשבה למוזיקה של הבדידות.
ספרה של סייקינן "האי" ראה אור בעברית בתרגום רמי סערי ובהוצאת כרמל בשנת 2004, ולתרגום הרומן בספר מצורף תרגומו העברי של הסיפור הקצר "הנשמה מלאכותית", הלקוח מתוך הקובץ "טעם מתכת".
בשנת 2011 ראה אור קובץ סיפוריה "שקר קטן" בתרגום דנה שולגה-רז ובסדרת "צפון" של הוצאת הקיבוץ המאוחד.
ראיון־עומק הוא כלי מתודולוגי במסגרתו מראיינים אדם באמצעות סדרה של שאלות.
מתוך הטקסט הארוך של השאלות והתשובות מחלצים יחידות אינפורמציה (תמות), המתגבשות לכדי רעיונות ותובנות בנוגע לשדה המחקר.
ראיון־עומק הוא כלי המחקר העיקרי בשיטות מחקר איכותניות המתבצעות במסגרת מדעי החברה.
כמו כן הריאיון הוא שיטה לאיסוף מידע על האישיות, ומשתמשים בה רופאים, פסיכולוגים, פסיכיאטרים, מורים, סופרי צללים ואנשי מקצוע אחרים.
ראיון־העומק יונק את שורשו מהמסורת הפנומנולוגית, במסגרתה החוקרים מנסים להבין את המציאות כפי שהיא נתפסת בעיני הנחקרים.
ראיון־העומק הוא אחת הדרכים השכיחות והבולטות ביותר בעזרתן החוקרים יכולים לנסות ולהבין את בני האדם.
מטרתו של ראיון־העומק אינה לקבל תשובות לשאלות או לבחון השערות מסוימות, אלא שבחלק המרכזי של ראיון־העומק עומד הרצון להבין את החוויה של אנשים אחרים ואת המשמעות שהם מייחסים לחוויה הזו.
הריאיון מאפשר נגישות להקשרים התרבותיים של התנהגות בני האדם, וכך מספק לחוקרים אפשרות בהבנת המשמעות וההתנהגות הזו.
ניסוח השאלות וקבלת תשובות להן מהוות משימה לא פשוטה.
גם אם החוקר מנסח את השאלות בתשומת לב רבה, ומקודד את תשובות הנחקרים בזהירות, במילה הכתובה או הנאמרת תמיד נוצר שובל של חוסר בהירות.
כל ריאיון הוא סוג של אינטראקציה בין מדבר ומקשיב.
בראיון־עומק ישנן שיחות שבהן המרואיין (המדבר) וגם השואל (המקשיב) מפתחים את המשמעות במשותף.
התיאור ההולם את ראיון־העומק הוא סדרה של שיחות חברתיות.
במהלך שיחות אלה, החוקרים מנווטים בזהירות רבה את המרואיינים ולפי הצורך מציעים היבטים חדשים אשר יוכלו לסייע למרואיינים בתגובותיהם.
בעזרת שיתוף פעולה בתהליך המחקרי החוקרים והמרואיינים מחברים יחדיו חלקים שונים ונפרדים של סיפור ומשמעות לסיפור אחד בעל משמעות מסוימת.
אם כך הריאיון אינו רק מכשיר לאיסוף מידע, אלא תהליך של הבניית מציאות ששני הצדדים תורמים לו וגם מושפעים ממנו.
בכל מחקר מספר ראיונות שונה, בהתאם לשדה המחקר.
גם מספר הפעמים בהם אינפורמנט ירואיין משתנה משדה מחקר אחד לשני.
במחקרים פנומנולוגיים נהוג לראיין פעם אחת.
באופן כללי, הדבר תלוי במטרה ובהיקף של כל פרויקט מחקרי.
משך הזמן האופטימלי לריאיון הוא כ-90 דקות.
ריאיון הנמשך פחות משעה אינו מאפשר בדרך כלל לאינפורמנטים להבנות מחדש את חוויותיהם, למקם אותן ולחשוב על משמעותן.
ריאיון של שעתיים או יותר עלול להיות ארוך מדי עבור מרבית האינפורמנטים.
דברים אלו יכולים להשתנות מאינפורמנט לאינפורמנט וממקרה למקרה.
ראיונות העומק נפתחים לרוב בשאלת פתיחה כללית המאפשרת לאינפורמנטים לספר את סיפורם.
סיפור המרואיינים אינו מופרע על ידי שאלות נוספות, אך זוכה לעידוד, לא מילולי, על ידי ביטויים של עניין ותשומת לב.
תפקיד החוקרים הוא להקשיב לסיפור בקשב רב.
ראיונות־עומק נחלקים לשלושה סוגים: ריאיון מובנה, ריאיון חצי מובנה וריאיון פתוח, וכך גם השאלונים המנחים אותם.
בריאיון המובנה, החוקר צריך להיות נאמן לניסוח השאלות ולסדרן.
המראיין אינו משנה את סדר השאלות בעקבות גירויים המתקבלים במהלך הריאיון.
סוג זה של ריאיון פורמלי, לפעמים הכרחי בהבטחת האחידות של נושאי הראיון.
אחידות אשר תושג על ידי שימוש בשאלות כלליות וסטנדרטיות.
השאלון המנחה את ריאיון זה נקרא שאלון מובנה.
אחידות - מכיוון שכל המרואיינים נשאלים את אותן השאלות ובאותו הסדר.
כתוצאה מאחידות זו, החוקר יכול לוודא מראש שהשאלון ימצא את עולם התוכן שאותו הוא מבקש לבדוק.
המעיין בתשובות ידע איזה שאלות העלו אותן.
לחוקרים מתאפשר לחזור על הריאיון שוב במדגמים נוספים.
ישנה תלות קטנה מאוד בין איכות התגובות של המרואיין לבין אופיו, התנהגותו או אישיותו של המרואיין.
השימוש בריאיון זה מצריך מעט משאבים של כסף וזמן.
ניתוח הנתונים בשאלון מובנה הוא יחסית פשוט ובעקבות כך גם מהיר, והפירוש לתוצאות הוא בדרך כלל מובן מאליו ואינו תלוי בעמדותיו של החוקר ובתפיסותיו האישיות.
פשוט מאוד להשוות בין התגובות של המרואיינים השונים.
לא נדרשים מראיינים ברמה גבוהה מאוד.
החיסרון המשמעותי של הריאיון המובנה הוא חוסר הגמישות שלו, ומכאן המוגבלות שלו להכיל את מלוא המורכבות ועולם המשמעויות של כל מרואיין.
בריאיון הפתוח, החוקר אינו מגיע לריאיון עם שאלות מוכנות מראש, אלא מתחיל בשאלה כללית ומשם זורם עם האינטראקציה.
בריאיון זה תגובות המרואיין הן אלו שקובעות כיצד יתפתח הריאיון.
החוקר קובע את סדרן של השאלות בהתאם למצב.
סוג זה של ריאיון דומה יותר לשיחה מאשר ריאיון מובנה ופורמלי.
החוקר מתמקד במספר נושאים כללים כדי לסייע לאינפורמנטים לחשוף את הסיפור שלהם ולהציג את משמעותו.
השאלון המנחה ריאיון זה נקרא שאלון לא-מובנה (פתוח).
יתרונו המשמעותי של הריאיון הפתוח הוא ביכולתו לעמוד בצורה מושלמת יותר על עולם המשמעויות של כל מרואיין ומרואיין.
חסרונותיו של הריאיון הפתוח נוגעים למורכבות של הראיון.
בשל מורכבות זו קשה יותר להשוות בין מרואיינים שונים ולנתח את דבריהם, ונדרשת יכולת ריאיון גבוהה מאוד מצד החוקר.
בריאיון החצי מובנה החוקר צמוד למספר שאלות הקבועות מראש, אך הוא רשאי לשנות את סדרן ולהוסיף שאלות נוספות, שאלות המשך, בהתאם להתפתחות הראיון.
הריאיון החצי מובנה הוא סוג הריאיון הנפוץ ביותר, בהיותו ריאיון המשלב גם את הגמישות של הריאיון הפתוח וגם את המסגרת של הריאיון המובנה.
רָאיוֹן (ברוסית ואוקראינית: райо́н, בבלארוסית: раён, באזרית: rayon, לטבית: rajons, בגאורגית: რაიონი, ראיוֹני, בבולגרית: Район ברומנית: raion) הוא אחד משני סוגי תת-מחוזות בחלק ממדינות ברית המועצות לשעבר וברומניה תחת המשטר הקומוניסטי; יחידה מנהלית ותת-חלוקה של עיר (בבולגריה) ובבירת רומניה, בוקרשט.
במשמעות זו המונח יתורגם כמחוז או כנפה.
בברית המועצות וברומניה הקומוניסטית הייתה החלוקה לראיונים נהוגה בכל רחבי המדינה.
כיום, ראיון הוא תת-חלוקה של יחידה מנהלית, או במילים אחרות נפה של מחוז באוקראינה, אזרבייג'ן, בלארוס, גאורגיה, לטביה, מולדובה ורוסיה ובה ראיון יתורגם כ"נפה".
המילה "ראיון" במשמעותה חלק של יחידה מנהלית גבוהה יותר, הונהגה לראשונה ברפורמה המנהלתית הסובייטית בין השנים 1923 עד 1929, שסיווגה מחדש יחידות וולוסט (во́лость), אויזד (уе́зд), אולוס (улу́с) וקוז'ואון (кожуун) של האימפריה הרוסית כ"ראיונים".
הראיון הוא בדרך כלל יחידה הניצבת שתי דרגות מתחת לדרגה הלאומית, והיא יכולה להיות כפופה לאחד מהבאים:
אובלסט, קראי (край), רפובליקה אוטונומית, מחוז אוטונומי ברוסיה;
אובלסט, עיר גדולה, או הרפובליקה האוטונומית של קרים באוקראינה;
אזור או רג'יונה – ברומניה
עיר גדולה ברחבי ברית המועצות לשעבר (ראיון עירוני)
לראיונים בדרך כלל מידה מסוימת של ממשל עצמי, וראשו לעיתים נבחר ולעיתים ממונה.
ראיון עבודה הוא שיחה בין מעסיק (או נציג מטעמו) לבין מועמד לעבודה, שבמהלכה נבחנת התאמת המועמד למשרה הדורשת איוש.
במהלך הראיון מברר המעסיק את מידת התאמתו של המועמד לתפקיד, והמועמד בוחן את התאמת המשרה לכישוריו ורצונותיו.
זהו כלי המיון הנפוץ ביותר לבחירת עובדים למשרה, והוא משלב קשר אישי עם המועמד.
לעיתים ראיון עבודה הוא כלי המיון היחיד המשמש לאיוש משרה מסוימת, ולעיתים נלווים אליו כלי מיון נוספים, כגון מבחנים מסוגים שונים.
ראיון נחשב יעיל בהערכת מוטיבציה, יחסים בין אישיים ובבדיקה של איך המועמד מציג את עצמו.
ראיון עבודה נעשה בדרך כלל בפגישת פנים אל פנים, אך לעיתים, במקרה של מרחק פיזי רב בין המראיין והמרואיין, נערך הראיון באמצעי תקשורת שונים, כגון טלפון.
ראיון מסוג זה מפוצל לעיתים לראיונות אחדים, עם מראיינים שונים, כך שחוות הדעת על המועמד היא שילוב של חוות הדעת של כלל מראייניו.
בתהליך גיוס למשרה מסוימת מרואיינים מועמדים רבים.
לעיתים המראיין הוא הממונה הישיר, ולעיתים נערכים שני ראיונות: תחילה עם אחראי גיוס במחלקת משאבי אנוש (או בחברת השמה), ורק אלה שעוברים בהצלחה שלב זה מגיעים לריאיון עם הממונה הישיר.
במדינות רבות ישנם כללים הקובעים את המותר והאסור בראיון מסוג זה.
למשל אסורות שאלות החודרות במידה מופרזת לפרטיותו של המרואיין, שאינן רלוונטיות למשרה המוצעת או שמשתמעת מהן כוונה להפליה של המועמד.
קבלת מידע ובדיקת מידע על המרואיין.
צפייה בהתנהגות ובהופעתו החיצונית של המועמד.
בחינת הידע של המועמד בנושא הרלוונטי לעבודה.
בחינת עמדות המרואיין בנושאים שונים.
בחינת העדפות תעסוקתיות של המועמד.
ראיון בצורתו הקלאסית הוא קצר, מתנהל על ידי שיחה חופשית ומכיל שאלות שלרוב לא נקבעו מראש אלא עולות במהלך הראיון.
בסוג ראיון שכזה ישנן הטיות חזקות אשר נמצאות בשימוש המראיין באופן לא מודע.
עקב הטיות אלה, סוג ראיון שכזה אינו אמין או בעל תוקף בניבוי ביצועי המועמד בפועל או הצלחתו בעבודה.
לפי מחקרים, ההחלטה לגבי מועמד מתקבלת כבר בדקות הראשונות של הראיון ובשארית הזמן המראיין מחפש מידע המחזק את החלטתו.
אפקט הרושם הראשוני – הרושם הראשוני שמתקבל עלול להשפיע על כל מהלך הראיון.
אפקט הדמיון – המראיין עלול להעדיף מרואיין אשר דומה לו בתכונותיו או העדפותיו.
ניתן לשפר את תקפות הראיון על ידי סטנדרטיזציה שיכולה לבוא לידי ביטוי בסט שאלות קבועות שהוכנו מראש וניתנות לכל מועמד בסדר זהה או על ידי מספר מראיינים לכל מועמד.
לראיון ארבעה שלבים: הכנה, פתיחה, שאלות ודיון ולבסוף סיכום.
לפני הפגישה עם המרואיין, על המראיין לעיין בקורות החיים וטופס הבקשה של המועמד, ובנוסף לעבור על תיאור העבודה אליה מתראיין המרואיין.
לאחר מכן, על המראיין לבנות את מהלך הראיון ולהקפיד להשתמש בשאלות סטנדרטיות, עדיף השימוש בשאלות אשר תשובה להן תהיה יותר מכן/לא.
על המראיין לנסות להימנע משימוש בשאלות מנחות (לדוגמה: האם היית אומר שאתה עובד טוב בצוות) או בשאלות להן יש רק שתי תשובות אפשריות (לדוגמה האם אתה מעדיף לעבוד עם אנשים או לעבוד לבד).
כמו כן יש להימנע משאלות לגבי המצב המשפחתי של המועמד, גיל, דת וכדומה.
השאלות הטובות ביותר נוטות להיות שאלות לגבי עבודות קודמות הרלוונטיות למשרה המבוקשת.
על המראיין לזכור שהמרואיין נמצא בלחץ, ולכן כדי לקבל תשובות אמיתיות וכנות, על המראיין לגרום למרואיין להירגע.
ניתן לעשות זאת באמצעות כמה שאלות פשוטות שישברו את הקרח.
לאחר שהמרואיין נרגע, על המראיין לספק למרואיין מידע לגבי המשך הראיון.
כמה זמן הוא יהיה, אילו נושאים יופיעו בראיון ומה יהיה במהלכו.
חשוב לעודד את המרואיין לשאול שאלות.
חלק זה יתבסס בעיקר על השאלות אותן הכין המראיין לפני הראיון.
חשוב לעבור על כולן ולבחור שאלות להמשך אשר עולות בעקבות תשובות המרואיין.
השאלות שעולות צריכות לבדוק בצורה עמוקה יותר את דברי המרואיין.
אם תשובותיו הן שטחיות או לא מספקות, חשוב לבקש הבהרה או הרחבה לגביהן.
במידה והמרואיין לא עונה ישירות לשאלה, על המרואיין לחזור עליה או לנסות לנסח אותה אחרת.
גם לשתיקה בראיון ישנה חשיבות.
לאחר תשובת המרואיין לשאלה, חשוב שהמראיין יעצור לכמה שניות.
שתיקת המראיין מעודדת את המרואיין להמשיך לדבר.
לאחר השאלות והדיון וכאשר המראיין מוכן לסיים, עליו להודיע זאת למרואיין באמצעות משפט כגון "זה מכסה את כל השאלות שהיו לי.
האם יש משהו נוסף שהיית רוצה לדעת לגבי המשרה או הארגון?"
לאחר מכן, המראיין צריך להודיע למרואיין לגבי ההמשך: מתי המרואיין יקבל תשובה, האם בכתב או בטלפון, והאם מתוכננים ראיונות נוספים בהמשך.
דבר אחרון שנותר למראיין לעשות זה לכתוב את הערכתו כל עוד היא עדיין טרייה בזיכרון.
במצב אידיאלי המראיין כתב הערות במהלך הראיון או כתב את תשובות המרואיין לשאלות שנשאל ואת התרשמותו מהתשובות.
בתיקון לחוק הודעה לעובד ולמועמד לעבודה (תנאי עבודה והליכי מיון לקבלה לעבודה), התשס"ב-2002, שנכנס לתוקף בסוף חודש ינואר 2015, נקבע שעל המעסיק להודיע למועמד שעבר בחינת מיון או ריאיון עבודה אצלם, לגבי מצבו בתהליך המיון.
אחת לחודשיים מתחילת תהליך הגיוס על המעסיק לעדכן את המועמד בדבר התקדמותו בתהליך המיון.
כאשר המשרה אוישה, יש להודיע על כך תוך שבועיים למועמדים למשרה זו שלא התקבלו.
החוק אינו חל על עובד זמני המגויס לתקופה הקצרות מ-30 ימים, על מעסיקים בענף ההסעדה, ועל המעסיקים לא יותר מ-25 עובדים.