tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחרים טענו והדגישו כי קיימים סימנים מסוימים של קורוזיה עתיקה והעובדה שכלי שנוצר במאה ה-19, היה עשוי להיות מכסף טהור, בעוד שלגביע וורן יש רמת טוהר השווה לזו של כלים רומיים אחרים.
כדי לטפל בסוגיה זו, המוזיאון הבריטי, המחזיק בכלי, ביצע ניתוח כימי ב-2015 כדי לקבוע את תאריך ייצורו, והגיע למסקנה שכלי הכסף אכן נוצר בעת העתיקה הקלאסית.
ללטינית הייתה שפע של מילים לגברים מחוץ לנורמה הגברית, עד שמספר חוקרים טוענים לקיומה של תת-תרבות הומוסקסואלית ברומא.
כלומר, אף על פי שלשם העצם "הומוסקסואל" אין מקבילה פשוטה בלטינית, מקורות ספרותיים חושפים דפוס התנהגויות בקרב מיעוט של גברים חופשיים המעידים על העדפה או נטייה חד-מינית.
המחזאי טיטוס מאקיוס פלאוטוס מזכיר באחד ממחוזותיו רחוב הידוע בזנות גברית.
בתי מרחץ ציבוריים היו המקום למצוא בני זוג מיניים.
המשורר יובנאליס הצהיר שגברים שחיפשו שרטו בראשם באצבע כדי להזדהות.
ברומן של אפוליוס, "חמור הזהב", הוא מתאר קבוצה אחת שרכשה וחלקה פילגש במשותף.
באחת מהפעמים, הם הזמינו למסיבה שלהם בחור צעיר, וקיימו איתו מין אוראלי בתורות.
חוקרים אחרים טוענים שאין קבוצה חברתית שבה היא ניתנת לזיהוי של גברים שהיה ניתן לזהות כ-"הומוסקסואלים" בתוך הקהילה.
על אף שבאופן כללי הרומאים התייחסו לנישואים כאיחוד בין גבר לאישה, במטרה להביא ילדים לעולם, מספר חוקרים מאמינים שבתקופה הקיסרית המוקדמת כי היו זוגות גברים שחגגו טקסי נישואים מסורתיים בנוכחות חברים.
חתונות בין גברים דווחו בדרך כלל על ידי מקורות הלועגים להם.
המשוררים מרטיאליס ויובנאליס התייחסו לנישואים בין גברים כמשהו שמתרחש לא פעם, על אף הסתייגותם.
החוק ברומא לא הכיר בנישואים בין זכרים, אך אחת הסיבות לביטול המובעות בסאטירה של יובנאליס היא שחגיגת הטקסים עשויה הייתה להוביל לציפיות לרישום רשמי של נישואים כאלה.
כשהאימפריה התנצרה במאה ה-4, החלו להופיע איסורים חוקיים על נישואים בין גברים.
מקורות עתיקים שונים מציינים כי הקיסר נירון חגג שתי חתונות פומביות עם זכרים, פעם אחת לקח את תפקיד הכלה (עם אוצר היין שלו, פיתגורס), ופעם החתן (עם ספורוס).
ייתכן והייתה חתונה נוספת עם זכר, שבו הוא לקח את תפקיד הכלה.
הטקסים כללו אלמנטים מסורתיים כמו נדוניה ולבישת צעיף הכלה הרומאי.
בתחילת המאה ה-3 לספירה, דווח כי הקיסר אלאגבאלוס לקח את תפקיד הכלה, בחתונה עם בן זוגו.
לגברים בוגרים אחרים בחצרו היו בעלים, או אמרו שיש להם בעלים בחיקו של הקיסר.
על אף שהמקורות באופן כללי עוינים, ההיסטוריון הרומאי, דיו קסיוס, מרמז שהופעות הבמה של נירון נחשבו שערורייתיות יותר מאשר נישואיו לגברים.
ההתייחסות המוקדמת ביותר בספרות הלטינית לנישואים בין גברים מתרחשת ב-"פיליפיסיה" (Philippicae) של קיקרו, שהעליב את מרקוס אנטוניוס על קרובתו לגאיוס סקריבוניוס קריו.
על אף שההשלכות המיניות של קיקרו ברורות, מטרת הקטע הייתה ללהק את אנטוניוס לתפקיד הפסיבי במערכת היחסים, ולהטיל דופי בגבריותו בדרכים שונות.
החוק ברומא התייחס לאונס של אזרח זכר כבר במאה ה-2 לפנה"ס, כאשר נפסק שגם לאדם שהיה "מעורר כבוד עם עבר מפוקפק", יש את אותה זכות כמו לגברים חופשיים אחרים, שלא יאנסו אותו.
ה-Lex Julia de vi publica, שנכתב בתחילת המאה ה-3 לספירה או בתקופתו של יוליוס קיסר, מגדיר אונס כמין כפוי נגד "נער, אישה או כל אחד".
האנס היה נתון להורג, עונש נדיר במשפט הרומי.
לעומת עובדי מין ואלו שהסכימו מינית להיות פסיביים, גברים שנאנסו היו פטורים מאובדן מעמד חברתי או משפטי.
כחוק, אי אפשר לאנוס עבד, כי הוא נחשב רכוש ולא אדם מבחינה חוקית.
עם זאת, בעל העבד יכול להעמיד לדין את האנס על נזק לרכוש.
החששות מאונס המוני בעקבות תבוסה צבאית התפשטו באופן שווה בין הגברים הרומאים לבין הנשים הרומאיות.
לפי המשפטן סקטוס פומפוניוס , "כל אדם שנאנס בכוח של שודדים או אויב בזמן מלחמה (vi praedonum vel hostium)" לא צריך לשאת שום סטיגמה.
איום של אדם אחד לאנוס אדם אחר היה נושא של לשון הרע.
אונס היה אחד העונשים המסורתיים שהוטלו על זכר נואף על ידי הבעל שנעשה עליו עוול, אם כי עשוי להיות קשור לפנטזיית נקמה מאשר מעונש בפועל.
באוסף של 12 אנקדוטות העוסקות בהתקפות על צניעות, ההיסטוריון ולריוס מקסימוס הציג שוויון בין קורבנות גברים לקורבנות נשים.
במקרה של "משפט מדומה" שתואר על ידי סנקה הזקן, אדם בגיל ההתבגרות (אדם צעיר מספיק שלא התחיל את הקריירה הרשמית שלו) נאנס בקבוצה על ידי עשרה מבני גילו.
על אף שהמקרה הוא היפותטי, סנקה הזקן הניח שהחוק התיר את ההעמדה לדין מוצלח של האנסים.
מקרה היפותטי נוסף מדמיין את הקיצוניות שאליה עלול קורבן אונס להיגרר: הגבר החופשי שנאנס מתאבד.
ברחוב הרומאי, אונס של גבר נתפס כבין הפשעים הגרועים ביותר שיכולים להתבצע, יחד עם רצח אב, אונס של בתולה ושדידת מקדש.
החייל הרומי, כמו כל זכר רומי חופשי ומכובד בעל מעמד, היה צפוי לגלות משמעת עצמית בענייני מין מעבדים וזונות.
אוגוסטוס קיסר אפילו אסר על חיילים להינשא, איסור שנשאר בתוקף עבור הצבא הקיסרי במשך כמעט מאתיים שנה.
בספר De Bello Hispaniensi, על מלחמת האזרחים של יוליוס קיסר בהיספניה, הוזכר על ידי קצין שיש לו פילגש ממין זכר.
יחסי מין בין חיילים, לעומת זאת, הפר את העיצוב הרומי נגד קיום יחסי מין עם זכר אחר חופשי.
חייל שמר על גבריותו בכך שלא אפשר לאחרים להשתמש בגופו למטרות מיניות.
במלחמה, אונס סימל תבוסה, מניע לחייל לא להפוך את גופו לפגיע מינית באופן כללי.
בתקופת הרפובליקה הרומית, התנהגות הומוסקסואלית בין חיילים הייתה נתונה לעונשים קשים, כולל גזר דין מוות, כהפרה של המשמעת הצבאית.
ההיסטוריון פוליביוס דיווח כי העונש לחייל שנכנע לחדירה מרצון היה נידון למוות.
היסטוריונים רומאים תיעדו סיפורים על קצינים שניצלו לרעה את סמכותם לכפות מין מחייליהם, ושלאחר מכן סבלו מהשלכות קשות.
ניתנה המלצה לקצינים צעירים כי לא לקחת בושם או לקצץ את שיערם בנחיריים או בבית השחי.
הפילוסוף פלוטרכוס כתב בביוגרפיה שלו על תקרית עם גאיוס מריוס, שהמחישה את זכותו של החייל לשמור על שלמותו המינית למרות הלחץ של הממונים עליו.
טירון צעיר נאה למראה בשם טרבוניוס הוטרד מינית למשך תקופה מסוימת על ידי הקצין הבכיר שלו, שהיה במקרה אחיינו של מריוס, גאיוס לושיוס.
לילה אחד, לאחר שדחה את הקצין הבכיר שלו בהזדמנויות רבות, זומן טרבוניוס לאוהל של לושיוס.
כשהוא לא הצליח להפר את פקודה של הממונה עליו, הוא מצא את עצמו מושא לתקיפה מינית, שבמהלכו שלף את חרבו והרג את לושיוס.
הרשעה בהריגת קצין הביאה בדרך כלל לגזר דין מוות.
כשטרבוניוס הובא למשפט, הוא הצליח להביא עדים שאמרו שהוא נאלץ לדחות שוב ושוב את לושיוס, ו-"מעולם לא זינה את גופתו לאיש, למרות הצעות למתנות יקרות".
מריוס לא רק זיכה את טרבוניוס בהריגת קרובו, אלא העניק לו כתר על אומץ ליבו.
בנוסף לקיום יחסי מין אנאליים המתוארים שוב ושוב, מין אוראלי היה נפוץ.
בניגוד ליוון העתיקה, פין גדול היה מרכיב מרכזי באטרקטיביות.
הסאטיריקן פטרוניוס תיאר אדם עם איבר מין גדול בחדר שירותים ציבורי.
מספר קיסרי רומא דיווחו באור שלילי על כך שהם מוקפים בגברים עם איברי מין גדולים.
המשורר הרומי, אוסוניוס, כתב בדיחה על שלישייה מינית גברית:
נדיר למצוא התייחסויות למין בין נשים בספרות הרומאית שמתוארכת לתקופת הרפובליקה הרומית או הפרינקיפט.
המשורר אובידיוס מוצא את המין בין נשים כ-"תשוקה שלא ידועה לאיש, מטורפת, חדשנית...
בין כל החיות אף נקבה לא נתפסת על ידי תשוקה לנקבה אחרת".
בתקופת הקיסרות הרומית, מקורות ליחסים חד-מיניים בין נשים, אם כי עדיין נדירים, נמצאים בשפע, בצורה של לחשי אהבה, כתיבה רפואית, טקסטים על אסטרולוגיה ופירוש חלומות ומקורות נוספים.
בעוד שכתובות גרפיטי של גברים בחורבות רומאיות מבטאות בדרך כלל תשוקה לזכרים ולנקבות, כתובות גרפיטי של נשים מבטא ברובו רצון רק לגברים.
עם זאת, כתובת גרפיטי אחת, שמתארת יחסי מין בין נשים, נמצאה במרחצאות הפרברים בפומפיי.
על פי החוקר קרייג ויליאמס, ניתן לקרוא את כתובת הגרפיטי גם כ-"דו-שיח פואטי שבו אישה מהרהרת בחוויותיה הכואבות עם גברים ופונה לעצמה בצורה קטולה; המשאלה הפותחת לחיבוק ונשיקות מבטאות חיפוש כמיהה לגבר שלה."
התייחסות מוקדמת ליחסים מין לסביים נמצאת אצל הסאטיריקן היווני, לוקיאנוס מסאמוסאטה: "אומרים שיש נשים כאלה בלסבוס, בעלות מראה גברי, אבל הן לא רוצות לתת את זה לגברים.
במקום זאת, הן מתאחדות עם נשים, בדיוק כמו גברים."
מפני שהרומאים חשבו שאקט מיני מצריך בן זוג פעיל או דומיננטי, שהוא "פאלי", סופרים גברים דמיינו שביחסי מין לסביים, אחת מהנשים תשתמש בדילדו או תהיה בעלת דגדגן גדול במיוחד לחדירה, ושהיא תחווה הנאה.
הדילדו הוזכר לעיתים נדירות במקורות הרומיים, אך שימש כפריט קומי פופולרי בספרות ובאמנות היוונית הקלאסית.
ידוע רק תיאור אחד של אישה החודרת לאישה אחרת באמנות הרומית, בעוד שימוש של דילדו על ידי נשים נפוץ בציורי אגרטלים יווניים.
המשורר מרטיאליס תיאר נשים הפועלות מינית באופן אקטיבי עם נשים אחרות כבעלות תיאבון מיני מוגזם למין חודרני הן בנשים והן בגברים.
תיאורים אימפריאליים של נשים שעושות מעשה סדום בגברים, שותות ואוכלות כמו גברים ועוסקות במשטרים פיזיים עשויים לשקף חרדות תרבותיות לגבי העצמאות הגוברת של נשים רומיות.
קרוס-דרסינג הופיע בספרות ובאמנות הרומית בדרכים שונות כדי לציין את אי-הוודאות ואי-הבהירות של המגדר:
כתפלה פוליטית, כאשר פוליטיקאי מואשם בהתלבשות מפתה או נשית.
כביטוי פיגורטיבי מיתולוגי, כמו בסיפורם של הרקולס ואומפלה המחליפים ביניהם תפקידים ולבוש.
המשפטן אולפיאנוס סיווג את הבגדים הרומיים על בסיס מי רשאי וראוי ללבוש אותו.
גבר שלבש בגדי נשים, מציין אולפיאנוס, יסתכן ביצירת מושא לבוז לעצמו.
נשים זונות היו הנשים היחידות ברומא העתיקה שלבשו את הטוגה הגברית המובהקת.
לבישת הטוגה עשויה לאותת שהזונות היו מחוץ לקטגוריה החברתית והחוקית הרגילה של "אישה".
קטע שכתב מהמחזאי לוקיוס אקיוס מתייחס לאב שלבש בחשאי "בגדי פאר של בתולה".
מקרה של טרנסווסטיזם שצוין בתיק משפטי, היה "סנאטור מסוים הרגיל ללבוש בגדי ערב נשים" נפטר מהבגדים בצוואתו.
בתרגיל "משפט מדומה" שהציג סנקה הזקן, צעיר נאנס אונס קבוצתי כשהוא לבוש בגדי נשים בפומבי, אך הלבוש שלו מוסבר כאומץ על ידי חבריו, ולא בתור בחירה המבוססת על זהות מגדרית או שאיפה להנאה אירוטית.
אי-בהירות מגדרית הייתה מאפיין של הכוהנים של האלה קיבלי, אשר הלבוש הפולחני שלה כלל פריטי לבוש של נשים, שנחשבו לבגדי כמורה טרנסג'נדריות או טרנססקסואליות, שמחקות את דמותו של אטיס .
המורכבות של הזהות המגדרית של קיבלי ואטיס נכתבו באחד מהשירים של המשורר גאיוס ולריוס קאטולוס, Carmen 63.
הפילוסוף מקרוביוס תיאר צורה גברית של ונוס שהתקבל בקפריסין.
לדמות הייתה זקן ואיברי מין גבריים, ולבושה בבגדי נשים.
המשורר הלטיני, ליוויוס , כתב על סגידה לוונוס בין אם נקבה או זכר.
במספר חלקים ששרדו של פיסול יווני ורומי, אלת האהבה מושכת את בגדיה כדי לחשוף את איבר המין הגברי, מחווה שבאופן מסורתי החזיקה בכוח אפוטרופאי או מאגי.
הסופר פליניוס הזקן ציין כי "יש אפילו כאלה שנולדו משני המינים, שאנו קוראים להם הרמפרודיטים, בעת ובעונה אחת אנדרוגיני".
חלק מהפרשנים רואים בביטוי כ-"הפרה של גבולות חברתיים, במיוחד אלה הבסיסיים לחיי היומיום כמו זכר ונקבה".
היחס להתנהגות חד-מינית השתנה ככל שהנצרות נהייתה בולטת יותר באימפריה.
את התפיסה המודרנית של הדקדנס המיני הרומאי ניתן לייחס לפולמוס נוצרי מוקדם.
מלבד צעדים להגנה על חירות האזרחים, העמדה לדין של מין בין גברים כפשע כללי החלה במאה ה-3 לאחר שהוטל איסור על זנות גברית על ידי הקיסר פיליפוס הערבי.
שורה של חוקים המסדירים את המין בין גברים פורסמו במהלך המשבר החברתי של המאה ה-3, מאונס סטטוטורי של קטינים ועד לנישואים בין גברים.
עד סוף המאה ה-4, גברים פסיביים אנאליים תחת האימפריה הנוצרית הועלו על המוקד.
"מוות בחרב", לפי קודקס תאודוסיאנוס, היה העונש ל-"גבר שמזדווג כמו אישה".
במאה ה-6, תחת שלטונו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון, השיח המשפטי והמוסרי על מין בין זכרים התבטל.
כל מין בין גברים, פסיבי או אקטיבי, לא משנה מי בני הזוג, הוכרז כמנוגד לטבע, ומי שנתפס מקיים היה מקבל עונש מוות.
מין בין גברים הוזכר כגורם לזעם של אלוהים בעקבות סדרה של אסונות שקרו בסביבות 542 ו-559.
גברים הומוסקסואלים הם גברים בעלי נטייה מינית הומוסקסואלית (הרכב של המילים "הומו" (יוונית: זהה) ו-"סקס" (לטינית: מין); ביחד: "מין זהה"), דהיינו גברים בעלי משיכה מינית ורגשית לגברים.
חלק מהגברים שהם ביסקסואלים והומו-רומנטיים עשויים להזדהות גם כגברים הומוסקסואלים, וישנם גם גברים הומוסקסואלים רבים שנוטים להזדהות כקוויר.
גברים הומוסקסואלים ממשיכים להתמודד עם אפליה ניכרת בחלקים רבים ברחבי העולם, ובמיוחד ברוב יבשת אסיה ויבשת אפריקה.
במדינות המערב גברים הומוסקסואלים רבים עדיין חווים אפליה בחיי היומיום, אם כי כמה גברים הומוסקסואלים מוצהרים הצליחו לאורך השנים לזכות בהצלחה רבה כולל להפוך לראשי מדינות או ממשלות, כמו במקרים של קסאבייה בטל (לוקסמבורג), אדגארס רינקביצ'ס (לטביה), וליאו ורדקר (אירלנד).
בעוד שהמילה "הומוסקסואל" יכולו להתייחס לכל מי שנמשך באופן בלעדי לבני אותו המין (כולל לסביות), המונח "גברים הומוסקסואלים" מתייחס ספציפית לגברים בעלי נטייה הומוסקסואלית.
בתרבויות שהושפעו מהדתות האברהמיות, החוק והכנסייה הגדירו מעשי סדום כעבירה על החוק האלוהי או כפשע נגד הטבע.
אף על פי כן הנוהג לגנות מין אנאלי המבוצע בין גברים קדם עוד לאמונה הנוצרית.
לאורך רוב ההיסטוריה הנוצרית רוב התאולוגים והזרמים הנוצרים ראו בהתנהגות הומוסקסואלית כהתנהגות לא מוסרית או כחטא.
לאורך השנים היו היסטוריונים שהתייחסו לאישים בולטים שונים בהיסטוריה, כולל סוקרטס, לורד ביירון, אדוארד השני ואדריאנוס, כהומוסקסואלים או ביסקסואלים.
סברה רווחת היא שהעדות ההיסטורית המוקדמת ביותר להומוסקסואליים הם חנומחוטפ וני ענח' חנום אשר חיו במצרים הקדומה בסביבות 2400 לפני הספירה.
חנומחוטפ וני ענח' חנום היו שני פקידים בכירים בארמון של פרעה.
בקברם נמצאו מספר ציורים שמתארים אותם מחובקים ונוגעים זה באפו של חברו, מעשה שאשר באמנות המצרית העתיקה סימל נשיקה.
הקולוניזציה של יבשת אפריקה על ידי מעצמות אירופה במהלך המאה ה-19 והמאה ה-20 הוביל לכך שבמדינות רבות באפריקה חוקקו חוקים מחמירים נגד ביצוע מעשה סדום, וזו נחשבת בדרך כלל לסיבה המרכזית לכך שבחלק גדול ממדינות אפריקה ישנם כיום חוקים כה מחמירים נגד גברים הומוסקסואלים.
שלוש המדינות באפריקה בהן קיים עונש מוות לגברים הומוסקסואלים הן מאוריטניה, בניגריה (בחלק מתחומי השיפוט במדינה), ובסומליה (רק במחוז הדרומי ביותר של המדינה).
לאורך השנים התגלו באמריקה עדויות ארכאולוגיות לקיומם של אקטים מיניים הומואירוטיים בין גברים בתרבויות רבות שקדמו לכיבוש של אמריקה הלטינית, בהם האצטקים, בני המאיה, הקצ'ואים, תרבות מוצ'ה, התרבות הזפוטקית, ואימפריית האינקה.
הקונקיסטאדורים הספרדים היו מזועזעים מכך שגילו שמעשי סדום היו שכיחים בקרב גברים ילידים רבים, והדבר נחשב בעיניהם כראייה לנחיתותם לכאורה של אותם האוכלוסיות.
הקונקיסטאדורים הזכירו רבות בכתביהם את מעשי הסדום שמבוצעים על ידי הילידים על מנת לתאר אותם כברברים ומכאן להצדיק את הכיבוש שלהם ואת ההמרה הכפוייה שלהם לנצרות.
כתוצאה מההשפעה והכוח הגוברים של הקונקיסטאדורים, בהדרגה החלו גם המנהיגים של האוכלוסיות הילידות לגנות מעשים הומוסקסואלים.
במהלך התקופה שלאחר הקולוניזציה האירופית של אמריקה, האינקוויזיציה הייתה אחראית על העמדה לדין של אנשים על מעשים הומוסקסואלים, ולעיתים רבות אף קבעה גזר דין מוות על ביצוע מעשי סדום.
בעקבות כך גברים הומוסקסואלים רבים בחרו להסתיר את זהותם ואף להתחתן עם נשים לצורך כך, וחלקם הפכו לאנשי דת על מנת להסתיר את נטייתם המינית.
בשנת 1658 האינקוויזיציה במלכות המשנה של ספרד החדשה עצרה 123 גברים בחשד להומוסקסואליות.
אף על פי שרבים מהם הצליחו להימלט, בית הדין המלכותי גזר עונש מוות על 14 גברים מרקעים חברתיים ואתנים שונים, אשר נשרפו למוות.
ישנם עדויות רבות בהיסטוריה הקדומה של מזרח אסיה להומוסקסואליות גברית.
ישנם עדויות להומוסקסואליות גברחץ בסין עוד משנת 600 לפני הספירה לערך.
הומוסקסואליות גברית הוזכרה גם רבות ביצירות מפורסמות בספרות הסינית.
אינטראקציות מיניות בין גברים מתוארות בין היתר ברומן הקלאסי "חלום החדר האדום".
בספרות של שושלת מינג, כמו בין היתר "ביאן אר צ'אי" (弁而釵/弁而钗), הוצגו אף מערכות יחסים הומוסקסואליות בין גברים כמהנות יותר ו"הרמוניות" יותר מיחסים הטרוסקסואלים.
העדויות המוקדמות ביותר במדינות המערב למקרים של הומוסקסואליות גברית הם מיוון העתיקה.
מערכות היחסים הללו התקיימו בין גברים "נורמליים" לגברים צעירים אשר היו מאהביהם.
יחסים בין גברים בוגרים, לעומת זאת, עדיין נחשבו במידה רבה לטאבו בתרבות היוונית העתיקה.
לאור החשיבות בחברה היוונית של טיפוח הגבריות של הגברים הבוגרים, הומוסקסואליות בין גברים בוגרים ממעמד חברתי דומה נחשבו לבעייתיים במיוחד, ולרוב אנשים נמנעו מכך בשל סטיגמה חברתית.
הסטיגמה הזו, לעומת זאת, לא חלה על גברים יווניים שלקחו על עצמם התפקיד המיני האקטיבי, בעוד שאלו שלקחו על עצמם התפקיד המיני הפסיבי "הפכו נשיים".
ישנן עדויות רבות במחזות התיאטרון של אריסטופאנס למקרים בהם גברים שלקחו על עצמם את התפקיד המיני הפסיבי היו מושא ללעג בחברה היוונית הקדומה.
ישנם אף חוקרים שטוענים שניתן למצוא דוגמאות להומוסקסואליות גברית בספרות של יוון העתיקה, כמו במקרה של אכילס ופטרוקלוס ביצירה "איליאדה".
ברומא העתיקה מקרים של הומוסקסואליות גברית היו קיימים בעיקר בין גברים חופשיים מבוגרים לבין גברים עבדים או גברים צעירים חופשיים שלקחו על עצמם התפקיד המיני הפסיבי.
בעוד שהקיסר הרומאי אדריאנוס היה ידוע היה ידוע בקשריו ההומוסקסואלים עם יווני בשם אנטינואוס, הקיסר הנוצרי תאודוסיוס הראשון גזר חוק ב-6 באוגוסט 390 אשר לפיו גברים שלקחו על עצמם התפקיד המיני הפסיבי צריכים להישרף על המוקד.
בתקופת הרנסאנס בערים עשירות בצפון איטליה – ובמיוחד ונציה ופירנצה – הומוסקסואליות גברית הייתה נפוצה למדיי על פי המודל שהיה קיים ביוון העתיקה ובקרב הרומאים.
על אף שהומוסקסואליות גברית הייתה נפוצה למדיי באותה התקופה, השלטונות נהגו באותה עת להעמיד לדין, לקנוס ולכלוא אנשים רבים על כך.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-13 ברוב אירופה היה מקובל להוציא אנשים להורג כעונש על יחסים הומוסקסואלים.
באשור העתיקה הומוסקסואליות גברית הייתה נפוצה.
באותה העת הדבר לא נאסר, אנשים לא נשפטו על כך, והדבר לא נחשב לבלתי מוסרי.
חלק מהטקסטים הדתיים מכילים תפילות לברכות אלוהיות על מערכות יחסים הומוסקסואליות.
רדיפת גברים הומוסקסואלים בגרמניה הנאצית
במהלך תקופת שלטונו של אדולף היטלר גרמניה הנאצית כלאה גברים הומוסקסואלים במחנות ריכוז, סירסה אותם, והרגה אותם.
מבחינה היסטורית גרמניה החלה את הרדיפה של גברים הומוסקסואלים עוד ב-1871 בעקבות חקיקת סעיף 175 השנוי במחלוקת שהתקבל בעקבות איחוד הקיסרות הגרמנית ואסר על יחסים אינטימיים בין גברים בגרמניה הנאצית.
באותה העת החוק חל רק על גברים שביצעו אקטים מיניים עם גברים אחרים כמו מין אנאלי ומין אוראלי, בעוד שגברים שהתנשקו או התמזמזו עם גברים אחרים לא נענשו באותה העת במסגרת חוק זה.
ב-1935 הנאצים בחרו לשנות את ההגדרה של החוק כדי לטפל ב"פרצות" בחוק.
בהתאם לתיקון של החוק כל ה"ביטויים" של הומוסקסואליות הוגדרו כפשעים עליהם ניתן להישפט.
בעקבות כך החלה בפועל הרדיפה של כל הגברים ההומוסקסואלים באשר הם.
באותה העת נשיקות, אוננות הדדית ומכתבי אהבה בין גברים נחשבו לסיבות לגיטימיות לביצוע מעצרים של גברים הומוסקסואלים.
בין 1933 ל-1945, על פי ההערכות המשטר הנאצי עצר כ-100,000 גברים הומוסקסואלים, מתוכם כ-50,000 נשפטו באופן רשמי.
רוב האנשים הללו ריצו זמן בכלא, בעוד שלפי ההערכות בין 5,000 עד 15,000 אנשים נכלאו במחנות הריכוז של גרמניה הנאצית.
לטענת הפרופסור הגרמנירודיגר לאוטמן, אשר הוא מחוקרי הלהט"ב הבולטים בגרמניה, ייתכן ששיעור התמותה של הגברים ההומוסקסואלים במחנות הריכוז היה בסביבות 60%.
הגברים ההומוסקסואלים במחנות הריכוז סבלו ממידה חריגה של אכזריות מצד שוביהם והנאצים ערכו בהם גם ניסויים רפואיים שונים כאשר הם ניסו למצוא "תרופה" להומוסקסואליות.
מגפת האיידס נחשבת לתקופה הקטלנית ביותר בהיסטוריה המודרנית לגברים הומוסקסואלים.
בתחילה, המגפה הייתה חמורה במיוחד בארצות הברית.
בשנת 1980, תושב סן פרנסיסקו, קן הורן, הגיע למרכז לבקרת מחלות ומניעתן עם סרקומת קפושי.
הוא זוהה רטרואקטיבית כחולה הראשון של מגפת האיידס בארצות הברית.
ב-1981 לורנס מאס היה העיתונאי הראשון בעולם שכתב על מגפת האיידס בעיתון New York Native.
התאריך הרשמי לפרוץ המגפה במערב הוא ה-5 ביוני 1981. ביום זה דווח על חמישה צעירים הומוסקסואליים מלוס אנג'לס שלקו בדלקת ריאות הקשורה לאיידס (הם לקו בה במהלך מחצית השנה שקדמה לתאריך פרוץ המגפה).
השם איידס ניתן למחלה רק בשנת 1982, לאחר שבמשך תקופה מסוימת היא נקראה (קיצור של Gay-Related Immunodeficiency Disease, "כשל חיסוני של הומוסקסואלים") משום שבתחילה הסברה הרווחת הייתה שהמחלה משפיעה רק על גברים הומוסקסואלים.
לאור התפשטות מחלת האיידס שטרם קיבלה אז את שמה בשנת 1982 הקים המחזאי האמריקני לארי קרמר את הארגון "משבר הבריאות של הגברים ההומואים" שמטרתו הייתה לגייס כספים לסיוע לחולי איידס, ולקדם מחקר רפואי בנושא.
במהלך השנים הראשונות של המגפה כמות ניכרת של מידע מוטעה אודות המחלה הפך נפוץ ברחבי העולם.
בין אותן השמועות שהפכו נפוצות הייתה השמועה שניתן להידבק באיידס אם רק נמצאים באותו החדר עם גבר הומוסקסואלי, או אם גבר הומוסקסואל נוגע בך.
רק באפריל 1984 הודיעה שרת הבריאות האמריקנית מרגרט הקלר במסיבת עיתונאים כי המדען האמריקני רוברט גאלו גילה את כי נגיף ה-HIV הוא זה שגורם למחלה.
בספטמבר 1985, במהלך כהונתו השנייה הזכיר נשיא ארצות הברית רונלד רייגן לראשונה את האיידס בפומבי לאחר שנשאל על כך שהממשל שלו נמנע מלממן מחקר רפואי של מחלת האיידס.
ארבעה חודשים לאחר מכן, אנתוני פאוצ'י, מנהל המכון הלאומי לאלרגיה ומחלות מידבקות, הצהיר ש"מיליון אמריקאים כבר נדבקו בנגיף ושמספר זה יקפוץ לפחות ל-2 מיליון או 3 מיליון תוך 5 עד 10 שנים".
עיקר האנשים שמתו מאיידס במהלך העשור הראשון להפרצות המחלה היו גברים הומוסקסואלים, נשים טרנסיות וגברים ביסקסואלים.
בעוד שמשבר האיידס הפך בסופו של דבר למגפה עולמית, ונכון לשנת 2019 כל מקרי המוות הכרוכים באיידס כללו כ-32.7 מיליון מקרי מוות ברחבי העולם.
המעמד המשפטי של גברים הומוסקסואלים בחברה המודרנית
ישנן 54 מדינות באפריקה המוכרות על ידי האו"ם או האיחוד האפריקאי.
ב-34 מהמדינות הללו יחסים בין גברים הומוסקסואלים אסורים במפורש.
בדו"ח משנת 2015 של ארגון Human Rights Watch צוין שבבנין וברפובליקה המרכז-אפריקאית יחסים בין גברים הומוסקסואלים אינה אסורה במפורש, אף על פי כן בפועל החוקים הקיימים באותן המדינות מיושמים באופן שונה כלפי הגברים ההומוסקסואלים מאשר אלו המיושמים כלפי הגברים ההטרוסקסואליים.
במאוריטניה, בצפון ניגריה, בסומלילנד ובסומליה על פי החוק גברים מקבלים עונש מוות על מעשים הומוסקסואלים.
בסיירה לאון, טנזניה ואוגנדה על פי החוק גברים מקבלים מאסר עולם בגין מעשים הומוסקסואלים, אף על פי שחוק זה אינו נאכף באופן עקבי בסיירה לאון.
בניגריה ישנם כיום חוקים אשר גרמו לכך שעבור בני משפחה, וחברים של גברים הומוסקסואלים בלתי חוקי להביע תמיכה בגלוי בהומוסקסואליות גברית, וניגריה נודעת במיוחד בשל העמדות הנוקשות שלה כלפי גברים הומוסקסואלים.
החוק הניגרי קובע כי כל אדם הטרוסקסואלי שמנהל, עד או מסייע לפעילות בין גברים הומוסקסואלים חייב לקבל על פי החוק עונש של 10 שנות מאסר.
באוגנדה ארגונים פונדמנטליסטים נוצריים מארצות הברית היו הממנים של המהלך לחוקק חוק שיטיל עונש מוות על גברים הומוסקסואלים.
הצעת החוק נפסקה כבלתי חוקתית על ידי בית המשפט העליון של אוגנדה פסק לבסוף ב-2014 שהצעת החוק היא בלתי חוקתית, אף על פי שישנה תמיכה רחבה בקרב הציבור באוגנדה להוספת החוק לספר החוקים וייתכן בהחלט שבעתיד יהיו ניסיונות נוספים לקדם את הצעת החוק שוב.
מכל המדינות באפריקה שמדרום לסהרה, דרום אפריקה היא המדינה הליברלית ביותר ביחס שלי כלפי גברים הומוסקסואלים.
ב-2006 דרום אפריקה הפכה למדינה החמישית בעולם בה זוגות חד מיניים רשאים להתחתן, והחוקה של דרום אפריקה מבטיחה כיום לזוגות של גברים הומוסקסואלים ולסביות שוויון זכויות והגנה מלאים.
דרום אפריקה היא המדינה היחידה באפריקה שבה אפליה של להט"ב היא אסורה מבחינה חוקית.
עם זאת, אפליה חברתית נגד גברים הומוסקסואלים דרום אפריקאים קיימת בפועל עדיין באזורים הכפריים של המדינה, שם יש עדיין יש אוכלוסייה מסורתית ודתית.
ביבשת אמריקה (הן באמריקה הצפונית והן באמריקה הדרומית), הומוסקסואליות גברית היא חוקית בכל המדינות (למעט גיאנה).
לעומת זאת, בתשע מדינות באזור הקריביים ביצוע "מעשה סדום" נחשב לעבירה פלילית לפי החוק של אותן המדינות.
אותן תשע המדינות הן ברבדוס, סנט וינסנט והגרנדינים, דומיניקה, סנט קיטס ונוויס, גרנדה, סנט לוסיה, אנטיגואה וברבודה, גיאנה וג'מייקה.
בג'מייקה החוק מתיר לתת תקופת מאסר לגברים שמקיימים יחסי מין עם גברים.
אף על פי כן מותר לנשים בג'מייקה, על סמך החוקים הקיימים, לקיים יחסי מין עם נשים אחרות, אם כי ישנה עודנה סטיגמה חברתית קשה כלפי לסביות בחברה הג'מייקנית.
היו בעבר מקרים בהם גברים הומוסקסואלים עברו עינויים פיזים וחוו אלימות מצד משטרת ג'מייקה.
בשנת 2013 ארגון אמנסטי אינטרנשיונל דיווח ש"גברים הומוסקסואלים ולסביות הוכו, נחתכו, נשרפו, נאנסו ונורו על רקע מיניותם.
אנו מודאגים מכך שהדיווחים הללו הם רק קצה הקרחון.
הומוסקסואלים רבים בג'מייקה מפחדים מדי ללכת לרשויות ולבקש עזרה".
כתוצאה מהאלימות הזו, מאות גברים הומוסקסואלים מג'מייקה ביקשו לאורך השנים להגר למדינות עם המקפידות על זכויות האדם של תושביהם.
באיים הקריביים, כמו במדינות מתפתחות רבות ברחבי העולם, הזהות ההומוסקסואלית מיוחסת לעיתים רבות להתמערבות, ובשל כך קיימת באותו האזור האמונה הנפוצה שהומופוביה היא מוצדקת כדרך להתנגד לקולוניאליזם.
במהלך המאה ה-21 ישנה שחיקה הדרגתית ניכרת בזכויות של גברים הומוסקסואלים במזרח אירופה.
ברפובליקה הרוסית של צ'צ'ניה הפכו נפוצים מקרי היעלמויות כפויות של גברים צ'צ'נים הומוסקסואלים (חטיפות שבוצעו בחשאי, מאסרים, עינויים, ואפילו הוצאה להורג ללא משפט שבוצעה על ידי הרשויות הצ'צ'ניות).
מספר לא ידוע של גברים, שנעצרו משום שנחשדו כהומוסקסואלים ביסקסואלים, מתו בעת שהייה במתקני כליאה.
כלי תקשורת עצמאיים וארגוני זכויות אדם דיווחו שגברים הומוסקסואלים נשלחים למתקני כליאה חשאיים בצ'צ'ניה, אשר תוארו על ידי עד ראייה כ"מתקני כליאה סגורים, שאיש אינו יודע רשמית על קיומם".
לאורך השנים היו מספר מקרים בהם של גברים הומוסקסואלים שניסו לברוח מצ'צ'ניה, אך נעצרו על ידי המשטרה הרוסית ונשלחו חזרה לצ'צ'ניה.
הגברים ההמוסקסואלים שנכלאים באותם מתקני הכליאה מוחזקים שם בצפיפות גבוהה ביותר, כאשר בסביבות 30 עד 40 אנשים נמצאים בכל חדר מעצר (אשר בגודל שניים עד שלושה מטרים), ומעטים מהם זוכים למשפט.
ישנם גם עדויות לכך שהם מוכים באופן תדיר על ידי שוביהם (מתחת למותניים עם צינורות פוליפרופילן), שם מעונים במכות חשמל ושהסוהרים נוהגים לירוקים בפניהם.
במקרים מסוימים חלק אף נפטרו במתקני הכליאה כתוצאה מהעינויים.
נכון לשנת 2021 המצב בצ'צ'ניה עדיין ממשיך להחמיר עבור אוכלוסיית הגברים ההומוסקסואלים.
ישנם גם מדינות אחרות במזרח אירופה בהן הזכויות של גברים הומוסקסואלים ממשיכות להידרדר.
נשיא פולין אנדז'יי דודה התחייב לאסור לימוד על גברים הומוסקסואלים בבתי הספר בפולין, התחייב להקים "אזורים חופשיים מלהט"ב", וכמו גם התחיב לאסור נישואים בין זוגות חד מיניים, ואת האפשרות של אותן הזוגות לאמץ ילדים.
החוקים הקיימים בחלק גדול ממדינות המזרח התיכון וצפון אפריקה הם מהחוקים הקשים והעוינים ביותר הקיימים כיום בעולם נגד גברים הומוסקסואלים.
מין בין גברים אסור במפורש ב-10 מתוך 18 מדינות אזור המזרח התיכון וב-6 ממדינות המזרח התיכון יש עונש מוות על מעשים הומוסקסואלים.
העלייה בכוח של הפונדמנטליזם איסלאמי במדינות מסוימות השפיע רבות על האלימות הקיצונית שמופנה כלפי גברים הומוסקסואלים.
בעוד שבבחריין, קפריסין, טורקיה, לבנון, ישראל, ירדן ועיראק אין עונש על מעשים הומוסקסואלים, במדינות סוריה, עומאן, קטר, כווית ומצרים מעשים הומוסקסואלים בין גברים הם בלתי חוקיים ומי שנתפס צפוי לקבל על כך עונש מאסר ממושך.
ישראל היא המדינה המתקדמת ביותר במזרח התיכון בכל הנוגע לזכויות להט"ב והיא אף מכירה במגורים משותפים של בני זוג הומוסקסואלים, עם זאת עם השנים הועלו גם ביקורות מצד אנשי אקדמיה כמו שרה שולמן וג'ייסון ריצ'י על פינקוואשינג בישראל.
ואף על פי שנישואים חד מיניים אינם חוקיים בישראל, ישנה תמיכה ציבורית רחבה בהכרה וברישום של נישואים חד מיניים שנערכו במדינות אחרות.
באיחוד האמירויות, בערב הסעודית, באיראן ובקטר מקובל אף לתת עונש מוות על ביצוע מעשים הומוסקסואלים בין גברים.
ברצועת עזה ובתימן העונש המקובל על מעשים הומוסקסואלים בין גברים יכול להיות הן עונש מוות או לחלופין מאסר ממושך בהתאם למעשה שבוצע.
מאז תחילת המאה ה-20 גברים הומוסקסואלים מילאו תפקידים מרכזיים בתעשיית האופנה העולמית, הן כמעצבי אופנה והן כמייסדים של בתי אופנה בולטים.
גברים הומוסקסואלים בולטים במיוחד בתעשיית האופנה העולמית לאורך השנים כוללים בין היתר את מעצב האופנה הספרדי-בסקי כריסטובל בלנסיאגה, את מעצב האופנה הצרפתי כריסטיאן דיור, ואת מעצב האופנה הצרפתי איב סן-לורן.
הייצוב של גברים הומוסקסואלים במדיה המערבית התפתחה באופן ניכר לאורך השנים, ומשקפת את השינויים בעמדות חברתיות בנושא.
בעוד שבתחילה לעיתים רבות גברים הומוסקסואלים הוצגו בטלוויזיה ובקולנוע באופן שהנציח סטריאוטיפים שליליים.
כמו כן בתחילת הדרך הדמויות של גברים הומוסקסואלים לרוב לא היו הדמויות הראשיות בסרטי מיינסטרים.
לרוב אותן הדמויות היו דמויות משנה סטריאוטיפיות, המוצגות כקורבנות או כנבלים.
לקראת סוף המאה ה-20 חלה באופן הדרגתי עלייה בייצוגים חיוביים ומגוונים של גברים הומוסקסואלים במדיה.
בנוסף לכך יוצרים וכותבים הומוסקסואלים מוצהרים החלו לעיתים רבות להשתתף בהפקות שונות וכתוצאה מכך נוצרו גם סרטים וסדרות שהיו אותנטיות יותר וסייעו להציג לראשונה באופן מדויק יותר את החוויות שחווים הומוסקסואלים גברים בחברה.
לסדרות טלוויזיה כמו "וויל וגרייס", "הכי גאים שיש", ו"משפחה מודרנית" היה תפקיד משמעותי בלאתגר את הסטריאוטיפים שהיו קיימים בעבר בחברה אודות גברים הומוסקסואלים וסייעו בהאנשה של דמויות הומוסקסואליות במדיה.
גברים הומוסקסואלים רבים ברחבי העולם, אשר מהווים קבוצת מיעוט בחברה אשר הטרוסקסואלית ברובה, נמצאים בסיכון מוגבר עוד מגיל צעיר לחוות גילויי אלימות פיזית ולעיתים אף מינית בשל נטייתם המינית.
בארצות הברית ההערכה היא שמספר הגברים ההומוסקסואלים שעברו התעללות מינית או שהתעללו בהם בילדות הוא בסביבות 20%.
במהלך חייהם הבוגרים, גם גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים נמצאים בסיכון ניכר לחוות התעללות פיזית ולעיתים אף מינית.
לגברים הומוסקסואלים וביסקסואלים שעברו התעללות בילדותם יש לעיתים רבות שיעור גבוה יותר של מחלות מין, סבירות גבוהה יותר לכפייתיות מינית וסיכון מוגבר להידבק בנגיף ה-HIV.
לגברים הומוסקסואלים שחוו התעללות מינית ישנה לעיתים רבות גם הערכה עצמית נמוכה יותר, תחושת ערך עצמי מעוותת, וקושי ליצור קשר רגשי בריא עם אנשים אחרים.
ברחבי העולם גברים הומוסקסואלים, גברים ביסקסואלים וגברים אחרים המקיימים יחסי מין עם גברים נוטים להתמודד עם אתגרים ניכרים מבחינת הבריאות המינית הכללית שלהם.
לפי דו"ח של UNAIDS משנת 2018, לגברים המקיימים יחסי מין עם גברים יש סיכון גבוה פי 27 להידבק בנגיף ה-HIV בהשוואה לקבוצות דמוגרפיות אחרות.
במדינות להן יש אוכלוסיות אשר מגוונת במיוחד מבחינה אתנית, כמו ארצות הברית, צרפת ובריטניה, המקרים החדשים של הידבקות בנגיף ה-HIV בקרב גברים הומוסקסואלים וביסקסואלים גבוה באופן לא פרופורציונלי בקרב אוכלוסיות ממעמד הפועלים ובקהילות של האוכלוסייה השחורה.
בארצות הברית שיעור נשאי נגיף ה-HIV גבוהה במיוחד כיום בקרב גברים הומוסקסואלים ממוצא היספני ולטיני באזור הגבול בין ארצות הברית למקסיקו וכמו גם במיוחד בקרב גברים אפרו-אמריקאיים ששוכבים עם גברים באזור דרום ארצות הברית.
באזור דרום ארצות הברית גברים אפרו-אמריקאיים שהם הומוסקסואלים, ביסקסואלים וכל יתר הגברים האפרו-אמריקאים ששוכבים עם גברים מהווים 6 מכל 10 המקרים החדשים של הידבקות בנגיף ה-HIV בקרב כל הנבדקים האפרו-אמריקאים באותו האזור של המדינה.
גברים צעירים שהם הומוסקסואלים, ביסקסואלים וכל יתר הגברים ששוכבים עם גברים נמצאים בסיכון גבוה יותר באופן ניכר לחוות בעיות אחרות הקשורות לבריאות מינית.
גברים צעירים רבים אשר מקיימים יחסי מין עם גברים אחרים, וחלקם נוטים לעשות זאת בלי קונדום, נמצאים בסיכון מוגבר להידבק במחלות מין כאשר הם לא מקפידים על מין בטוח.
כתוצאה מכך, לגברים רבים שהם הומוסקסואלים, ביסקסואלים וכל יתר הגברים ששוכבים עם גברים יש שיעור גבוה יותר של מחלות מין, כולל כלמידיה וזיבה.
בארצות הברית כ-83% מכל מקרי ההידבקות בעגבת ראשונית ומשנית הם של קבוצת אוכלוסייה זו.
התורה אוסרת על שני גברים לקיים משכב זכר.
מקור האיסור הוא מהפסוק בספר ויקרא: .
העונש של העובר על איסור זה נלמד מהפסוק: .
כמו במקרים אחרים של עבירה על דיני עריות, העבירה חלה גם על העראה (יחסי מין ראשוניים).
על פי שולחן ערוך, בכל דיני העריות ההעראה היא חדירה של עטרת הפין.
תחת פרשנות כזו איסור משכב זכר חל על יחסי מין אנאליים בלבד.
עם זאת, במקרה של הוצאת זרע, ישנו איסור נוסף של הוצאת זרע לבטלה.
הומופוניה (מיוונית: הומו - שווה, פוניה-קול, צליל) הוא מונח שמתייחס למרקם מוזיקלי רב-קולי.
הומופוניה מאופיינת בקול ראשי מוביל, וקולות נוספים ה"כפופים" לו, ומשמשים בעיקר כליווי וכמעשירי המרקם.
לדוגמה, שיר רוק בן זמננו הוא בעל מרקם הומופוני - הזמר מוביל ושאר הכלים מלווים ומייצרים אווירה.
ההומופוניה נבדלת מהפוליפוניה, בה לכל קול יש עצמאות מוחלטת, ומההטרופוניה, בה כל הקולות נעים יחד, באותו המקצב ובאותה מסגרת טונאלית.
ההומופוניה הייתה מקובלת בעיקר בתקופה הקלאסית.
בתקופה זו הייתה המוזיקה מאופיינת בסימטריה ובפשטות.
וכן בתקופה הרומנטית בה התרחב השימוש בסגנון הליד על ידי פרנץ שוברט.
הומיאומורפיזם (נקרא גם שקילות טופולוגית) הוא פונקציה חד-חד-ערכית ועל בין שני מרחבים טופולוגיים השומרת על הטופולוגיה.
באופן אינטואיטיבי יותר, זוהי פונקציה שרק מעקמת/מותחת/מעוותת את המרחב באופן רציף אך לא יוצרת בו קרעים או חורים.
הגדרה פורמלית של רציפות בטופולוגיה
נאמר שהעתקה היא רציפה אם המקור של כל קבוצה פתוחה הוא בעצמו קבוצה פתוחה.
היא קבוצה פתוחה ב-, כלומר: .
הגדרה זו היא הכללה של מושג הרציפות ממרחבים מטריים.
התכונות הבאות לגבי העתקה בין שני מרחבים טופולוגיים הן שקולות:
התכונה שבהגדרה מתקיימת לכל קבוצה בתת בסיס של הטופולוגיה ב- .
התכונה שבהגדרה נכונה אם מחליפים כל מופע של "קבוצה פתוחה" ב"קבוצה סגורה".
כלומר, לכל , לכל סביבה של קיימת סביבה של כך ש-.
לכל מתקיים: כאשר הוא הסגור של קבוצה .
הרכבה של פונקציות רציפות היא פונקציה רציפה.
נאמר שהעתקה היא הומיאומורפיזם אם:
ההעתקה היא חד-חד-ערכית ועל, כלומר קיימת .
ההעתקה ההפוכה רציפה גם כן.
נשים לב שגם ההעתקה ההפוכה היא הומיאומורפיזם בין הטופולוגיות.
מרחבים ו- שקיים ביניהם הומיאומורפיזם נקראים הומיאומורפיים (או שקולים טופולוגית).
תכונה טופולוגית הנשמרת תחת הומיאומורפיזם נקראת שמורה טופולוגית.
דוגמה לשמורה טופולוגית היא קומפקטיות.
כדי להראות ש- חח"ע ועל היא הומיאומורפיזם מספיק להראות ש:
ההעתקה פתוחה: לכל קבוצה פתוחה ב-, התמונה שלה פתוחה ב-.
ההעתקה סגורה: לכל קבוצה סגורה ב-, התמונה שלה סגורה ב-.
הומיאומורפיזם בין שני מרחבים טופולוגיים אומר שמבחינה טופולוגית הם זהים, עד כדי מתן שמות שונים לאיברי כל מרחב.
ההומיאמורפיות של הפונקציה מספקת גם התאמה חח"ע ועל בין הטופולוגיות של כל מרחב ומערכת הסביבות של כל נקודה.
מקובל לכנות תכונה הנשמרת תחת הומיאומורפיזם בשם "תכונה טופולוגית" או "אינווריאנט טופולוגי".
דוגמאות לתכונות טופולוגיות בסיסיות הן קשירות, קשירות מסילתית, האוסדורפיות וקומפקטיות.
משמעות זו רלוונטית הרבה יותר כאשר עוסקים בטופולוגיה אלגברית ולא רק בטופולוגיה קבוצתית.
הוּמוֹרִיסְטָן או הומוריסט הוא מי שיוצר יצירות הומוריסטיות.
יצירות אלה הן בצורות מגוונות:
ספרים, כגון ספריו של שלום עליכם.
הומורסקות קצרות, כגון אלה של אפרים קישון.
קטעי הומור קצרצרים (משפט או שניים), כגון אלה של יחיאל ספרא.
קומיקס, המשלבים טקסט וציור, כגון יצירותיו של דודו גבע.
יצירות להצגה בתיאטרון, ברדיו, בטלוויזיה ובמופעי סטנד-אפ.
התמורה המשולמת להומוריסטן בעד יצירתו היא בדרך כלל שכר סופרים.
ההומוריסטן מקבל גם תמורה לא חומרית בדמות אהבת הקהל, אהדת הקוראים והערצת הצופים.
תמורה זו חשובה לכל האמנים, אך אצל ההומוריסטן נודעת לה משמעות מיוחדת, בשל הלגלוג העצמי המתלווה תדיר ליצירתו.
הומי ק' באבא (Homi K.
Bhabha; נולד ב-1949 במומבאי) הוא תאורטיקן ספרותי ביקורתי הודי-אמריקאי.
באבא, לצד אדוארד סעיד הוא אחד מהבולטים בהגות של פוסטקולוניאליזם.
באבא נבחר על ידי שבועון החדשות ניוזוויק כאחד מ"מאה האמריקאים של המאה החדשה".
באבא נולד בעיר מומבאי שבהודו למשפחה פארסית - זורואסטרית.
הוא השלים לימודים לתואר ראשון באוניברסיטת בומביי, בקולג' אלפינסטון.
הוא המשיך את לימודי התואר השני והדוקטורט באוניברסיטת אוקספורד בבריטניה.
את המשך הקריירה האקדמית שלו הוא עשה באוניברסיטאות סאסקס (1978-1994), שיקגו (1994 ו-1996-2000) ומ-2001 הוא פרופסור באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 2015 זכה בפרס הומבולדט מטעם קרן אלכסנדר פון הומבולדט הגרמנית.
באבא הפך לאחד מההוגים החדשניים והבולטים שבחקר הפוסטקולוניאליזם.
יש בהגותו ממד פסיכואנליטי מודגש, ועיקר תרומתו היא בטענה להיברידיזציה (יציר כלאיים) בתיאור היחסים שבין הכובש והנכבש בקולוניות.
באבא ביקש להצביע על כך שבנקודת המפגש בין שתי התרבויות התרחשו חילופי תרבות דו-צדדיים ומורכבים.
הלבנים לא רק "חינכו מחדש" את המקומיים, או ניצלו אותם, תוך שימוש במשאביהם הטבעיים וכוח העבודה הזול שלהם, אלא גם השפיעו והושפעו מהם על אף חוסר השוויון ביניהם.
לפי גישתו של באבא, אין זה מדויק לדבר על דיכוי תרבותי של עולם המערב כנגד המזרח בתקופה הקולוניאלית, אלא יש "מפגש" תרבותי, בו כולם משפיעים על כולם והתוצאות הן פרי של הכלאה בין הצדדים.
בניגוד לספרות הפוסטקולוניאליסטית שנשענה על הדיכוטומיה מזרח מול מערב, כפי שהובלה בידי אדוארד סעיד, טענתו של באבא שונה.
לפי באבא, השלטון הקולוניאליסטי ספג ערכים ומאפייני תרבות מהחברה הנשלטת.
בנוסף הנחיל השלטון הקולוניאליסטי למקומיים חשיפה לתרבות אחרת והגדרה מחודשת של זהותם העצמית.
ההודים, לדוגמה, למדו מהאנגלים פרק בהלכות שלטון ובבניית אומה, ידע שאפשר להם, בסופו של דבר, להתקומם נגד האנגלים ולדרוש עצמאות.
התפיסה ההיברידית מתנגדת לראייה דיכוטומית של כובש מדכא מול נכבש מדוכא.
בכך, נתפס באבא כמי שיוצא נגד אדוארד סעיד, שעיקר הביקורת על ספרו אוריינטליזם היא בראייתו את היחסים בין הכובש והנכבש כבינאריים.
אך למרות שסעיד ובאבא מתוארים כנמצאים על שני קטבים מנוגדים בספרות הפוסט-קולוניאלית, יהודה שנהב ואחרים סברו כי מדובר בניגוד מדומה.
באבא המסתמך על אפיסטמולוגיה היברידית, בוחן את האינטראקציה והיחסים המורכבים שבין הכובש לנכבש, כך שבמובן זה עמדתו של באבא אינה מנוגדת לזו של סעיד, אלא משלימה אותה.
שנהב מציע כי עבודתו של ברונו לאטור מציגה אופציה תאורטית המשלבת את הבינאריות וההיברידיות שבעבודותיהם של סעיד ובאבא.
כיוון שלאטור מראה כיצד ההיברידיזציה והבינאריות מתקיימות זו לצד זו ומייצרות זו את זו, כך שניתן לראות באוריינטליזם שיח היברידי שעבר טיהור, שיח בעל שוליים רחבים.
על סגנון כתיבתו של הומי באבא נמתחה ביקורת כי הוא קשה לקריאה ומשתמש בז'רגון קשה לפענוח ומאפשר רק לחבורה מצומצמת, אם בכלל, להבינו.
כתב העת "פילוסופיה וספרות" (Philosophy and Literature) בחר בו במקום השני ב"תחרות הכתיבה הגרועה" לשנת 1998 (במקום הראשון זכתה ג'ודית באטלר).
יש מלומדים הטוענים כי מאחורי הז'רגון והבאזוורדס לא מסתתר דבר.
כך, חוקרת השירה פרופסור מרג'ורי פרלוף מאוניברסיטת סטנפורד אמרה שהיא מאוד התאכזבה כששמעה על מינויו באוניברסיטת הרווארד וכי אין לבאבא מה לומר.
פרופסור מרק קריספין מילר מאוניברסיטת ניו יורק אמר כי אין משמעות לכתיבתו, מעבר למטבעות הלשון החדשות והבאזוורדס בעלי הצליל הלטיני וכי הוא (מילר) אינו מבין בדרך כלל על מה באבא מדבר.
בתשובה לשאלה בראיון אודות תגובתו למבקריו אמר באבא כי מרגיז אותו כשמדברים על כתיבה נגישה ללא הבנה במה הדבר כרוך.
הוא הביא לדוגמה את המדור המדעי בניו יורק טיימס וציין כי המאמרים שם לא תמיד מובנים לו במלואם, אך אין פירושו כי הוא אינו מתעניין בהם כלל.
בדומה הוא גרס כי למאמרים במדעי הרוח יש שפה פילוסופית משלהם והם לא אמורים להיות כתובים בשפה המובנת ל"אדם מהרחוב".
הומור בתי שימוש, או הומור ביבים, הוא סוג של הומור העוסק בפעילויות גופניות המיוחסות לבתי שימוש.
התייחסות פומבית לפעילויות כאלו נחשבת לטאבו בתרבויות רבות.
הז'אנר מצטלב לעיתים עם ז'אנר ההומור הסקסואלי, בעיקר בגלל טבעם של חלקי הגוף המעורבים בשני הז'אנרים, הממלאים תפקידים שונים, וכן על רקע פטישיזם סקסואלי המיוחס לפונקציות גופניות שונות.
הז'אנר כולל בין השאר בדיחות העוסקות בפעוטות או בקשישים שאינם מסוגלים לשלוט בפעולות השלפוחית או המעיים שלהם ואף בעלי מוגבלות או לוקים במחלות בדרכי העיכול והשתן ואורח חייהם, ובדיחות על רקע צניעות, העוסקות בבני אדם עירומים או הלבושים בבגדיהם התחתונים בלבד.
בדיחות המציגות "ודג'יז" (מתיחת תחתוניו של הקורבן עד לגרימת כאב רב) נופלות גם הן תחת קטגוריה זו.
סדרת הטלוויזיה הסאטירית "סאות' פארק" עושה שימוש רב בהומור בתי שימוש, עד כדי יצירתה של דמות קבועה בשם "מר ניגובי", פיסת צואה מואנשת בתלבושת סנטה קלאוס.
סרט הקולנוע "טיפשים בלי הפסקה" כולל סצנת בתי שימוש ארוכה בכיכובו של ג'ף דניאלס.
סדרת הטלוויזיה "משפחת סימפסון" כללה סצנה שבה בארט סימפסון השליך פצצה לתוך האסלה, וגרם לכך שאגנס סקינר (אימו של מנהל בית הספר) נורתה מתוך שירותי הנשים כתוצאה מהדף הפיצוץ.
צמד הבמאים בובי פארלי ופיטר פארלי (האחים פארלי) זכו לביקורות שליליות רבות על שימושם התכוף בהומור בתי שימוש ביצירתם, אך גם זכו להצלחה מסחרית גדולה.
סצנת "תקרית ג'ל השיער" מתוך סרטם "משתגעים על מרי" מ-1998 היא כנראה הידועה ביותר לשמצה על רקע זה.
סדרת הטלוויזיה האמריקאית "נשואים פלוס" עשתה שימוש רב בהומור בתי שימוש ועל כך זכתה לביקורות רבות.
סדרת הספרים "קפטן תחתונים" עוסקת רבות בהומור כזה ולעיתים קרובות העלילה נסובה סביב אלמנט הקשור להומור זה, וכוללת בנוסף גם משחקי מילים רבים בנושא.
סדרת סרטי המתיחות בבימויו של יהודה ברקן כללה מתיחות רבות שכללו נפיחות והתעטשויות לכאורה ועירום מופגן.
מספר סרטי בורקס ישראליים עשו שימוש בהומור בתי שימוש.
סרטי "אסקימו לימון", בהם היה מספר רב של סצנות בתי שימוש, בין השאר בסצנת נפילתו של יודל'ה (צחי נוי) לתוך ביב שופכין לאחר שרצפת בית השימוש הצה"לי נשברה תחת כובד משקלו במהלך מסדר חשוב בסרט "ספיחס" (1982).
שיר מחאה סאטירי בשם "שיר החרא" מאת להקת "הפונדקאים" מושמע על בסיס שבועי (בימי א') במשך תקופה ארוכה במסגרת תוכנית הרדיו של נתן זהבי, "זהבי עצבני".
בבתי שימוש ציבוריים נכתב לעיתים גרפיטי, שברוח המקום מבוסס על הומור בתי שימוש.
בפרט נפוץ גרפיטי כזה בבתי שימוש צבאיים.
חייל יקר חייל חביב השתן ישר ולא מסביב!
חבר יקר, חבר נאור, חרבן ישר לתוך הבור.
אם ברצונך להפריש פרש, שפוך חמתך על הבור ולא על הקרש.
חרבן בשקט, חרבן בנחת, ואל תשכח לנגב ת'תחת.
חייל יקר, חייל אהוב - שב ישר, שלא תיפול לביוב.
חרבן בחדווה, חרבן בנחת, דמיין שהרס"ר נמצא מתחת.
הומוציסטאין (Homocysteine) היא חומצת אמינו הדומה במבנה שלה לחומצת האמינו ציסטאין.
הומוציסטאין מכיל קבוצת מתילן (-CH2-) נוספת לפני קבוצת התיול (-SH).
הומוציסטאין משמש בתא כחומר מוצא לסינתזה של חומצות האמינו מתיונין וציסטאין, המשמשות כאבני בניין לחלבונים החיוניים לבנית רקמות שונות, כגון, החיבור, השלד, העור, השיער והציפורניים, ולצמיחה ולהתפתחות תקינה של האורגניזם.
תהליך הייצור של הציסטאין והמתיונין מחייב פעילות משולבת של שלושה ויטמינים השייכים לקבוצת ה-B:
חומצה פולית-(ויטמין B6), קובלמין-(ויטמין B12), ופירידוקסין-(ויטמין B6).
מחסור של אחד משלושת הוויטמינים גורם לעצירת תהליך ייצור הציסטאין והמתיונין ורמת ההומוציסטאין בדם עולה.
רמות גבוהות של הומוציסטאין נקשרו במשך השנים למספר מחלות, אך חסרות הוכחות מדעיות מספיקות לתועלת בהורדת הרמות הגבוהות.
כגון, העדר הוכחה במניעת מחלות לב ומחלות כליה.
קימת הוכחה אפשרית, אך לא החלטית לגבי מניעת אוטם שריר הלב,ובריאות העצם.
רמה גבוהה בדם של הומוציסטאין מהווה גורם סיכון עצמאי למחלות לב וכלי דם, בהן: מחלת לב כלילית (תעוקת לב, התקף לב), שבץ מוחי, פגיעה בכלי דם הקפיים ומחלות של קרישיות ורידית, אך אינו נחשב לגורם סיכון חשוב כמו גורמי סיכון אחרים כמו עליה ברמת הכולסטרול, עישון, סוכרת ויתר לחץ דם.
התופעה של רמות גבוהות של הומוציסטאין מכונה היפר-הומוציסטאינמיה .
ההומוציסטאין בעל תכונות רעילות ופוגע בתאי האנדותל, התאים היוצרים את השכבה הפנימית של כלי הדם, שתפקידם להגן על כלי הדם.
תאי האנדותל מפרישים חומרים האחראים ליכולת כלי הדם להתרחב, מונעים תהליכים דלקתיים בדפנות כלי הדם, מונעים התגבשות של טסיות הדם, מונעים יצירת קרישי דם ומשפרים את זרימת הדם.
פגיעה בתפקוד תאי האנדותל גורמת לעלייה בקרישיות הדם ולהאצת תהליך הדלקת בדפנות כלי הדם, הנדחשב לשלב הראשון בתהליך טרשת העורקים, תהליך המוביל בסופו של דבר לחסימת כלי הדם ולמחלות לב.
כמו כן, עודף בהומוציסטאין מגביר את תהליך החמצון של הכולסטרול "הרע" (LDL)ושל שומנים אחרים, וכתוצאה מכך הופך אותם למזיקים.
כל זה גורם להרס של תאים, ובטווח הארוך, להתהוות מחלות כגון סוכרת, מחלות כלי דם, מחלות לב, אירועים מוחיים , מחלות אוטואימוניות, כגון, קוליטיס כיבית ומחלת קרוהן, מחלת אלצהיימר, וסרטן.
במחקרים אפידמיולוגים נמצא שגם עלייה מתונה ברמת ההומוציסטאין בדם קשורה לפגיעה בתפקוד האנדותל, ומוביל למחלות לב וכלי דם, ולמחלות נוספות.
המחקרים הראו שאנשים שרמות ההומוציסטאין שלהם גבוהות מ-15 מיקרומולר נמצאים בסיכון גבוה למחלת לב.
מחקרים נוספים הראו שיתר הומוציסטאין הוא גורם משמעותי לגרימת תמותה, ובעיקר בקרב חולים עם סוכרת מסוג 2.
עודף של הומוציסטאין בדם ברמות של מעל 50 מיקרומול/ליטר מוביל לתסמינים שונים, כגון, סחרחורת, חולשה, ירידה בשמיעה, דפיקות לב, אי - סדירות של קצב הלב, וחולשת שרירים.
הדרך הטובה ביותר למניעת עודף של הומוציסטאין בדם היא צריכת ירקות ופירות טריים, דגנים מלאים, דגים ובשר טריים, בהיותם המקורות של הוויטמינים B12, B9, B6, והימנעות ממזונות מעובדים, משומרים וקפואים, וכאלה המבוססים על קמח לבן, אורז לבן, סוכר ושמני טרנס.
במדינות כמו צרפת, ספרד, ובארצות בהן מקובלת התזונה הים תיכונית, או התזונה היפנית, רמות ההומוציסטאין נמוכות יחסית ועומדות על 7–8 מיקרומול/ליטר ושיעור התמותה ממחלות כלי דם ולב נמוך.
לעומת זאת, במדינות כפינלנד, סקוטלנד, נורוגיה וגרמניה, ובארצות בעלות אוכלוסייה עם רמת הכנסה נמוכה, שבהן לא צורכים די פירות וירקות טריים ודגנים מלאים, רמות ההומוציסטאין הממוצעות עומדות על 10–11 מיקרומול/ליטר ושיעור תמותה ממחלות לב וכלי דם גבוה.
טיפול מתן שילוב של חומצה פולית, ויטמין B12 וויטמין B6 כתוספי תזונה מפחית את רמות ההומוציסטאין בדם.
אולם, שני מחקרים גדולים שפורסמו ב-2006ת מצאו כי למרות שמתן תוספים אלו הפחית משמעותית את רמות ההומוציסטאין, הסיכון להתקף לב חוזר לא פחת.
עדויות מחקריות אלו מעידות כי הפחתת רמות ההומוציסטאין אינה מתקנת במהירות נזקים מבניים לעורקים שכבר קיימים.
עם זאת, במחקר ה-HOPE - 2 נמצאה הפחתה יחסית של 24% בסיכון לשבץ מוחי אפילו בקרב חולים שכבר סבלו מפגיעה בעורקים.
סקירת מחקרים שהתפרסמה ב-2007 הראתה אף היא כי נטילת חומצה פולית מפחיתה משמעותית את הסיכון לשבץ באמצעות הפחתת רמות ההומוציסטאין.
על פי הסקירה, שכללה שמונה מחקרים, תוספת של חומצה פולית מפחיתה את הסיכון לשבץ ב-18%.
עוד נמצא, כי היתרון בצריכת החומצה הפולית גדל במשך הזמן, ובתוך שלוש שנים, שיעור ההפחתה בסיכון לשבץ הגיע ל-29%.
המחקר אף הראה כי הפחתת הרמות של ההומוציסטאין בגוף ביותר מ-20% מובילה להפחתה של 23% בסיכון לשבץ.
החוסר בהומוציסטאין נובע משלושה גורמים: תזונה, תורשה ומחלות הגורמות לליקויים בספיגת הוויטמינים.
תהליכי עיבוד המזון גורמים להרס של הוויטמינים, וכתוצאה מכך לחוסר גבולי אצל רבים באוכלוסייה.
מחלות הגורמות לליקויי ספיגה, כגון, קרוהן, צליאק ואולקוס, עלולות להוביל לחוסר משמעותי בוויטמינים ולעודף בהומוציסטאין.
בנוסף, קיימים לא מעט גורמים תורשתיים המובילים לרמות גבוהות של הומוציסטאין.
השכיח ביותר הוא הפגם בגן של האנזים MTHFR.
פגם זה הוא המוטציה הגנטית השכיחה ביותר הידועה, והוא מתרחש בכ-15% מן האוכלוסייה.
הרמות התקינות של ההומציסטאין שונות בגילאים שונים.
אצל ילדים, הרמות התקינות הן 4-6 מיקרומול/ליטר.
אצל מתבגרים ומבוגרים בני 20–40, הרמות התקינות עומדות על 6–8 מיקרומול/ליטר, ובגיל 40 לערך הן עומדות על 10–12 מיקרומול/ליטר ועולות בשיעור של 1 מיקרומול/ליטר לעשור.
אצל נשים רמות ההומוציסטאין נמוכות יותר באופן יחסי לגברים בגיל זהה עד לגיל המעבר, ומאותו הגיל, הרמות עולות והופכות זהות לאלה של הגברים בני אותו הגיל.
הומיאקי הוזיטה היה מתמטיקאי, מדען ואמן אוריגמי יפני-איטלקי.
הוזיטה נולד ביפן והיגר לאיטליה כדי ללמוד פיזיקה גרעינית באוניברסיטת פדובה.
הוא ידוע בזכות ניסוח שש מתוך שבע אקסיומות הוזיטה-האטורי, אשר מהוות את הבסיס למתמטיקה של קיפול משטחים.
הומותריום (שם מדעי: Homotherium; מילולית: "בהמה/חיה זהה") הוא סוג בתת-משפחת השנחרבים שחי בצפון אמריקה, באירופה, באסיה ובאפריקה.
שמו של יונק זה ניתן לו עקב דמיון גדול בין מבנה הגולגולת שלו לזה של שנחרבי מוכר אחר - המכיירודוס.
הוא מכונה גם "חתול הסימיטר", עקב ניביו הארוכים.
ההומותריום הופיע לפני 3 מיליוני שנים ונכחד לפני כ-10,000 שנה.
הוא היה טורף גדול ורץ במהירות גבוהה מאוד של 90 קמ"ש.
הוא החל להיכחד באפריקה לפני מיליון וחצי שנים.
באירואסיה הוא שרד עד לפני 30,000 שנים.
הפרט האחרון נעלם לפני 10,000 שנים לערך.
כמה מהמאפיינים הפיזיים של ההומותריום אינם אופייניים לחתוליים גדולים.
היה לו צוואר מוארך, עובדה שהפכה את "כוונון" הראש לשם נשיכת הטרף ליעילה ומדויקת יותר.
שיניו החותכות וניביו התחתונים חברו יחדיו לאחיזה חזקה ודקירה רבת עצמה.
בין החתוליים הקיימים, רק לטיגריס (Panthera tigris) יש שיניים חותכות גדולות כמו של ההומותריום, כך שהן עוזרות לו בהרמתו ובסחיבתו של הטרף.
בסוג הומותריום קיימים עשרה מינים:
יונק זה הופיע בסדרה העולם החדש הפראי.
הומופון (מיוונית: "הוֹמוֹ" שפירושו "זהה", "פֿוֹן" שפירושו "צליל") פירושו "בעל צליל זהה".
לרוב משתמשים במושג הזה כדי לתאר:
עיצורים הומופוניים – אותיות בעלות צליל זהה (כגון כּ ו־ק).
תנועות הומופוניות – סימני ניקוד בעלי צליל זהה (כגון פתח וקמץ)
מילים הומופוניות – מילים שיש להן צליל זהה (או די דומה) אך משמעות שונה לחלוטין.
לפעמים הכתיב שונה (כגון "לא" ו"לו") ולפעמים זהה (כגון "ימים" – שהיא גם צורת הריבוי של "יום" וגם של "ים").
מילים שונות הנכתבות זהה נקראות הומוגרפים (מילים זהות בכתיב, לא בהכרח גם בצליל).
הומופונים שהם גם הומוגרפים קרויים "הומונימים".
משפטים הומופוניים – משפטים נשמעים זהים, אך משמעותם שונה.
בעברית, משפטים כאלו נפוצים, למשל, באופן בו פעוטות מפרשים שירים נפוצים עם מילים מסובכות.
תפוצת ההומופונים בשפה מסוימת תלויה במספר גורמים.
אחד מהם הוא ההגייה המקובלת של השפה או המבטא של הדובר.
לדוגמה, עבור דוברי עברית, שאינם מבדילים בין הגיית א' ו־ע', המילים "אף" ו"עף" הן הומופונים, אך עבור אלו שכן מבדילים, זהו אינו צמד הומופונים.
גורם אחר לריבוי הומופונים בשפה הוא השאלת מילים משפות אחרות והשאלת שיטות הכתיבה משפות אחרות.
דוגמה מובהקת לזה היא דמיון הצלילים k ו־q בשפות האירופיות.
באלפבית הושאל לשפות אלה מן השפות השמיות, שבהן יש הבדל הגייה בין כ' דגושה לבין ק'.
גורם נוסף להומופונים הוא העושר שיש לשפות מסוימות בהטיות של פעלים או בתוספות שונות למילים המתארות שמות עצם או שמות תואר.
התופעה יכולה אפילו להוביל למצב בו שתי מילים עם כתיב זהה ולא רק עם קרי זהה יהיו בעלות מובנים שונים.
לדוגמה, בעברית, למשל, למילה "עלה" הוא גם חלק של צמח וגם צורת הציווי, ביחיד, של הפועל "לעלות" והמילה "ימים" היא גם הריבוי של "יום" וגם הריבוי של "ים".
גורם אחר הוא הנטייה להפיכת אותיות לאות שותקת.
בשפות שיש בהן יותר אותיות שותקות, יש יותר מילים הומופוניות.
באנגלית, למשל, המילים come, calm, comb נשמעות דומות יחסית, משום שה־L באחת מהן וה־B באחרת הן אותיות שותקות.
שפה שיש בה הרבה אותיות שותקות, כמו בצרפתית, היא שפה שיהיו בה יותר מילים ומשפטים הומופוניים.
אותיות הומופוניות הן אותיות הנשמעות אותו דבר אך נכתבות בצורה שונה.
הגיית העברית הישראלית שונה מהגיית העברית בתקופת התקבעות האלפבית העברי וכמה מן ההבחנות המיוצגות בכתיב נעלמו בהגייה ואינן קיימות יותר, מלבד בהגייה דיאלקטית של מיעוטים המשמרים חלק מהבחנות אלה.
כתוצאה מכך נוצרו בעברית הישראלית זוגות האותיות ההומופוניות הבאים:
קבוצות קטנות מבחינות עדיין בין ק' ל־כּ', בין ט ל־ת' או בין תּ' לבין ת'.)
באלפבית הלטיני, יש רק חמש (או שש) אותיות ניקוד: AEIOU (ולעיתים גם Y).
בניגוד לזה, ברוב השפות האירופיות הנכתבות בכתב זה יש הרבה יותר מחמש או שש תנועות.
אחד הפתרונות לבעיית חוסר אותיות הניקוד היא צירוף אותיות ניקוד לכדי סימן ניקודי אחד.
כך יכול להיווצר מצב, בו צירופים שונים של אותיות ניקוד, הופכים, עם הזמן, לדומי הגייה או לזהי הגייה.
מצב שני, הוא שמילה שאולה משפה אחרת, מושאלת עם האיות המקורי שלה וצירוף אותיות הניקוד שבה יוצר בשפה דרך נוספת לאיות אותו צליל.
ראו את המילים meet (פגישה) ו־meat (בשר)
מילים הומופונית אלו מילים שנשמעות אותו דבר אך יש להן משמעות שונה.
מילים הומופוניות יכולות להיבדל בכתיבתן או להיכתב בצורה זהה (מילים שנשמעות ונכתבות באותו אופן נקראות הומונימיות).
+מושגבעל צליל זההבעל כתיב זההדוגמההומופוןכןלא בהכרחאת-עטהומוגרףלא בהכרחכןמְסַפֵּר (סיפור) - מִסְפָּר (עצם מתמטי)הומוניםכןכןאב (הורה) – אב (חודש)
דוגמאות למילים הומופוניות בעברית בת ימינו:
meet – meat (בשר – פגישה)
for – four (ארבע – עבור)
קשיים שגורמים הומופונים והתגברות עליהם
מכיוון שהגייתן של מילים הומופוניות זהה, קריאה נכונה שלהן לא בהכרח מצביעה על כך שמשמעותן הובנה.
תופעה זו באה לידי ביטוי אצל מי שנמצא בשלבי רכישת שפה, או אצל אנשים בעלי סוג מסוים של דיסלקסיה (דיסלקסיית שטח).
במקרה כזה ייתכן והמילה "קרה" למשל, תיקרא בצורה נכונה על ידי אדם כלשהו, אך אם נשאל אותו אדם מהי משמעותה של המילה, הוא יגיד לנו ש"הכוונה לקריעת דף לחתיכות קטנות".
אצל מי שמצוי בתהליך רכישת הכתיבה או אצל אנשים בעלי סוגים מסוימים של דיסגרפיה יוצרות האותיות ההומופוניות קושי בתהליך הכתיבה ומובילות פעמים רבות לשגיאות כתיב בשל החלפת אחת האותיות באות אחרת.
לחלק מהאנשים, הלוקים בלקות למידה, זכירת הכתיב הנכון של המילים עשוי להיות קשה באופן מיוחד.
לקות זה עשויה להקשות עליהם בחיבור מסמכים בהיצמדות לכתיב התקני.
גם כאשר הקורא משתדל להתעלם משגיאות כתיב של החלפת הומופונים (למשל כשיש אישור לאי הורדת ציון במבחנים, בשל שגיאות כתיב) עצם הופעת שגיאות במסמך כתוב, מסיח את דעתו של הקורא מן העיקר ומפריע להבנת המסמך.
על כן פותחו אסטרטגיות וטכנולוגיות להתמודדות עם התופעה.
דוגמה לסידור טכנולוגי: בגרסתו האנגלית של מעבד התמלילים מיקרוסופט וורד, מופיעים קווים מזוגזגים כחולים, תחת צירופי מילים לא סבירים.
חלק מהצירופים האלו מתקבלים בבלבול בין הומופונים.
אם, למשל, תקלידו במעבד התמלילים את המשפט There house is they're, שתיים מהמילים בו יסומנו כך.
דוגמה לסידור אסטרטגי – שימוש בבלשנות השוואתית.
כאשר משווים מילים משפות דומות, קל להבין את הכתיב הדרוש להן.
לדוגמה: קל להיווכח כי מבין המילים "לא" ו"לו", בעברית, זו המסתיימת באות א' היא מילת השלילה, כי בערבית ה־א' הופכת לאם קריאה ולכן בערבית המילה נהגת "לַא".
באותו אופן, ניתן להבחין באנגלית בין המילים eight ו־ate על ידי השוואתן למילים המקבילות בגרמנית.
בגרמנית הוגים צליל דומה ל־כ' הבלתי דגושה בעברית, בכל מקום שבו באנגלית מאייתים gh.
לכן המילה המקבילה ל־eight בגרמנית, מבוטאת "אַכְט".
הומור ושנינה משתמשים, לא פעם, בכפל לשון ותופעת ההומופונים יוצרת כפל לשון כזה.
אחת הדוגמאות המפורסמות לשימוש כזה בעברית היא "אישה נעלה נעלה נעלה/ נעלה את הדלת בפני בעלה".
בדוגמה זו, למילה "נעלה" יש בכל אחד מהמופעים שלה משמעות שונה לחלוטין.
פירוש השנינה הוא "אישה בעלת חשיבות הרכּיבה את הנעל שלה וסגרה את הדלת בפני בעלה".
דוגמה אחרת היא הבדיחה־חידה האנגלית: Why was number ten afraid?
או הבדיחה "איש אחד נכנס לבית מרקחת עם חוט וביקש קרם לחות".