tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיכאל (מייק) בן ארי (נולד בשם מייקל דייוויד גרינפילד; באנגלית: Michael David Greenfield; נולד ב-26 ביולי 1959) הוא יועץ השקעות ישראלי אמריקאי אשר הורשע בהונאת משקיעים בהיקף של 600 מיליון שקל שגויסו מלמעלה מאלף משקיעים ממדינות שונות כשהעיקרית מביניהן היא מדינת ישראל וזאת במשך 18 שנה עד שנתפס.
נולד ב-1959 בלוס אנג'לס, קליפורניה שבארצות הברית.
אביו היה שופט ועורך דין.
אימו, אליס גרינפילד, פעילה חברתית.
לבן ארי גם שני אחים, האחד עורך דין והשני סוחר בניירות ערך.
כשהיה בתיכון יצא לטיול בישראל עם בני כיתתו.
ב-1979 הצטרף לארגון "תנועה לציונות מגשימה" ועלה לישראל עם חברו הטוב נחום איזנשטט.
עם עלייתו שינה שם את משפחתו מגרינפילד לבן ארי.
הצטרף לקיבוץ דגניה ב' ועבד ברפת.
שירת בצבא והוצב ברצועת הביטחון.
לאחר שירותו הצבאי עשה תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
העסק הראשון שהקים היה באולינג.
לאחר מכן עבד בשופרסל כמנהל, ומשם עבר לעבוד באגף השיווק של בנק לאומי.
עבודתו האחרונה הייתה סוכן השקעות בחברת "פיוניר", עד שפנה לדרך עצמאית.
בשנת 2000 הקים עם אחיו, לארי גרינפילד, את חברת EGFE (Ever Green Fields Enterprises) לזכר אביהם.
באותה השנה התחתן עם ורד וכשלוש שנים לאחר מכן הורשע בתקיפתה ונידון לעבודות שירות.
ב-2007 הם קנו בית ברמת באביב ובסמוך לכך הודיעו על גירושים, כשנכסים הרשומים על שמו עוברים לידיה.
בשנת 2018 פתחה רשות ניירות ערך בחקירה סמויה נגד בן ארי, בחשד להפעלת מנגנון השקעה כוזב אשר הוגדר בכלי תקשורת רבים כהונאת פונזי.
על פי כתב האישום, כספים שגויסו ממשקיעים חדשים שימשו בין היתר לתשלומים למשקיעים קודמים ולכיסוי התחייבויות, ולא הושקעו בהתאם למצגים שהוצגו למשקיעים.
במאי 2021 הוא נחקר באזהרה, שוחרר בערבות של 2 מיליון שקל והוטל עליו צו עיכוב יציאה מהארץ.
אך הוא הפר את תנאי השחרור שלו ונמלט לטורקיה מנמל התעופה בן-גוריון באמצעות דרכונו של חברו נחום תוך שהוא מתחזה אליו.
משם טס בזהות בדויה לסרביה.
בינואר 2022 נמצא אחיו, לארי גרינפילד, ללא רוח חיים בלאס וגאס.
במסגרת הפרשה לארי עצמו נחקר אף הוא ברשות לניירות ערך.
בדצמבר 2022 מייק נתפס בבוסניה לאחר שניסה לחצות את הגבול חזרה לסרביה.
הוא נעצר ומשם הוסגר לישראל.
מייק הודה והורשע בהונאת משקיעים בהיקף של 600 מיליון שקל במסגרת הסדר טיעון.
הוא מיוצג בידי עורך הדין איתן פינקלשטיין ומכונה באמצעי התקשורת "מיידוף הישראלי".
בספטמבר 2024 גזר בית המשפט המחוזי בתל אביב שמונה שנים ותשעה חודשי מאסר וכן שנת מאסר על תנאי לבן ארי.
מייקל קרייג ג'אדג' הוא שחקן, אנימטור, קולנוען ומוזיקאי אמריקאי.
הוא נודע כיוצר של סדרת הטלוויזיה ביוויס ובאטהד ויוצר-שותף של הסדרות המלך היל ועמק הסיליקון.
כקולנוען הוא כתב וביים את הסרטים ביווס ובאטהד דו אמריקה, מהומה במשרד, אידיוקרטיה: הטמטום שולט ותמצית והיה שותף לכתיבת התסריט של ביוויס ובאטהד עושים את היקום.
ג'אדג' נולד בגואיאקיל, אקוודור וגדל באלבקרקי, ניו מקסיקו.
הוא בוגר לימודי פיזיקה באוניברסיטת קליפורניה, סן דייגו.
לאחר שהחליט שלא לטפח קריירה בתחום המדעי, ג'אדג' עבר להתמקד ביצירת אנימציה וסרטים קצרים.
הסרט הקצר המצויר שלו Frog Baseball (בייסבול צפרדעים) התפתח בהמשך לסדרה המצליחה ביוויס ובאטהד בערוץ MTV כמו גם לסדרה-בת דריה (בה ג'אדג' לא היה מעורב).
ב-1995 החל ג'אדג' בשיתוף פעולה עם תסריטאי משפחת סימפסון לשעבר גרג דניאלס, וביחד הם יצרו את הסדרה המלך היל ברשת פוקס שנמשכה 13 עונות.
במהלך השנים לקח ג'אדג' חופש מהסדרה כדי לכתוב ולביים את סרטי הקולנוע מהומה במשרד, אידיוקרטיה ותמצית.
עם סיומה של המלך היל הוא החל לעבוד על סדרת הטלוויזיה השלישית שלו, משפחת גוד ברשת ABC, שבוטלה אחרי 13 פרקים.
ארבע שנים אחרי הכישלון של משפחת גוד, חזר ג'אדג' עם סדרה רביעית – עמק הסיליקון ב-HBO, שהייתה הסדרה הלא-מונפשת הראשונה שלו וזכתה לשבחי המבקרים.
ב-2017 עלתה לאוויר סדרת אנימציה נוספת של ג'אדג', Tales from the Tour Bus, ששודרה במשך שתי עונות ברשת CINEMAX.
ג'אדג' זכה בפרס אמי לבידור בפריים טיים ובשני פרסי אנני עבור הסדרה המלך היל, ובשני פרסי בחירת מבקרי הטלוויזיה ופרסי סטלייט עבור עמק הסיליקון.
מייקל קרייג ג'אדג' נולד ב-17 באוקטובר 1962 בגואיאקיל, אקוודור.
הוא האמצעי מבין שלושה ילדים שנולדו לספרנית מרגרט איבון (לבית בלו) והארכאולוג ויליאם ג'יימס ג'אדג'.
אביו עבד עבור ארגון ללא מטרות רווח בגואיאקיל ובחלקים אחרים של אקוודור בתקופה בה נולד ג'אדג', וכשהיה בן שלוש עברה המשפחה לאלבקרקי, ניו מקסיקו, שם גדל ועבד תקופה בחוות תרנגולות.
הוא למד בבית הספר התיכון הקתולי על שם פיוס העשירי וסיים תואר ראשון בפיזיקה באוניברסיטת קליפורניה, סן דייגו בשנת 1985.
ג'אדג' התחתן ב-1989 עם פרנצ'סקה מרוקו.
הם התגרשו בשנת 2009 אחרי שהביאו לעולם שלושה ילדים.
המשפחה התגוררה באוסטין, טקסס, בסנטה מוניקה ובמאליבו, קליפורניה.
מייקל אלפרד גרטנר הוא שחקן הוקי קרח בעמדת חלוץ אגף ימני מקצועני קנדי לשעבר ששיחק 19 עונות בליגת ההוקי הלאומית עבור וושינגטון קפיטלס, מינסוטה נורת'סטארס, ניו יורק ריינג'רס, טורונטו מייפל ליפס ופיניקס קויוטיס.
הוא אף שיחק עונה אחת באיגוד ההוקי העולמי עבור סינסינטי סטינגרס.
היה פעמיים אלוף גביע קנדה עם נבחרת קנדה.
בשנת 2017, נבחר גרטנר לאחד מ-100 שחקני ה-NHL הגדולים בהיסטוריה במלאת 100 שנה להקמת הליגה.
גרטנר שנכנס להיכל התהילה של ההוקי בשנת 2001, היה חבר בוועדת הבחירה של היכל התהילה מאז 2009, ויושב ראש שלה מאז 2022.
בצעירותו שיחק בטורניר לילדים הבינלאומי של קוויבק ב-1972 עם קבוצת הוקי קרח משנית מטורונטו.
גרטנר נבחר בדראפט במקום הרביעי הכללי, על ידי וושינגטון קפיטלס בדראפט 1979. החל את הקריירה המקצועית שלו ב-WHA כקטין בסינסינטי סטינגרס בעונת 1978-79. הוא שיחק בקו עם מרק מסיה, התגלה כמוצלח וסיים שני אחרי ויין גרצקי על הצטיינות בתור רוקי השנה.
עם התפרקות ה-WHA בסוף העונה, עבר גרטנר לשחק עם הקפיטלס, שם שיחק את עונותיו הטובות.
הוא צבר אסיסט בהופעת הבכורה שלו ב-NHL ב-11 באוקטובר 1979, מול באפלו סייברס ולבש את מספר אחת עשרה עבור הקפיטלס.
לגרטנר הייתה עונה סבירה ב-1979-80, כאשר זכה בפרסי רוקי השנה של הקפיטלס וה-MVP, וכן נבחר על ידי אוהדי הקבוצה לשחקן המבטיח ביותר של הקבוצה.
כן הוביל את הקבוצה עם 36 שערים.
גרטנר הועבר בעסקה למינסוטה נורת'סטארס ב-7 במרץ 1989, עם לארי מרפי תמורת דינו סיסרלי ובוב רוז.
הוא עזב את הקפיטלס כמוביל הקבוצה בכל הזמנים בשערים, אסיסטים ונקודות בקריירה.
נכון לנובמבר 2023, הוא במקום השלישי בשערים ובנקודות ובמקום החמישי באסיסטים.
עם זאת, גרטנר החזיק מעמד רק עונה אחת עם מינסוטה והועבר בעסקה לניו יורק ריינג'רס ב-6 במרץ 1990, תמורת אולף דאלן, בחירת דראפט ושיקולים עתידיים.
הוא החל את משחקו עם הריינג'רס בהצלחה כאשר הקבוצה הבקיעה שני שערים בהופעת הבכורה שלו מול פילדלפיה פליירס.
הוא כבש אחד-עשר שערים ושש-עשרה נקודות ב-12 המשחקים הנותרים בעונה הסדירה.
בעונת 1991-92, הפך לשחקן הראשון בתולדות ה-NHL שכבש את השער ה-500 שלו, האסיסט ה-500 שלו, הנקודה ה-1000 ושיחק במשחקו ה-1000; כאשר כל ההישגים הללו קרו באותה עונה.
בעונה הבאה, הפך גרטנר לשחקן הריינג'רס הראשון שכובש לפחות 40 שערים בשלוש עונות רצופות.
כן כבש ארבעה שערים במשחק האולסטאר של ה-NHL וזכה בפרס MVP למשחק האולסטאר.
גרטנר הועבר לטורונטו מייפל ליפס תמורת גלן אנדרסון, שחקן מליגה משנית ובחירת דראפט במועד האחרון לעסקה ב-21 במרץ 1994. העסקה בוצעה על ידי מאמן הריינג'רס, מייק קינן, שלא אהב את גרטנר בגלל חוצפתו והופעותיו המאכזבות בפלייאוף.
מנכ"ל הריינג'רס דאז, ניל סמית', שכנע את עמיתו במייפל ליפס, קליף פלטשר, לאשר את העסקה בכך שציין שלגרטנר נותרה שנה אחת מהחוזה שלו בעוד שאנדרסון צפוי להפוך לשחקן חופשי בסיום העונה.
גרטנר שיחק עם הליפס עד 1996, אז הועבר בעסקה לפיניקס קויוטיס, שזה עתה התמקמה מחדש מוויניפג.
גרטנר כבש את השער והשלושער הראשון בתולדות פיניקס ב-7 באוקטובר מול בוסטון ברואינס, במשחק השני של קבוצת הזיכיון מאז המעבר.
הוא שיחק שתי עונות עם הקויוטיס לפני שפרש באוגוסט 1998.
גרטנר היה פעיל באיגוד שחקני ה-NHL.
כיהן כנשיא ה-NHLPA משנת 1996 ועד פרישתו ב-1998 וכיהן בתור יושב ראש התוכנית Goals & Dreams עם ה-NHLPA.
גרטנר נעשה לחבר בוועדה לבחירת חברי היכל התהילה של ההוקי ב-2009 ויושב הראש מאז 2022.
למרות הקריירה המרשימה והארוכה שלו, גרטנר מעולם לא זכה בגביע סטנלי וגם לא שיחק בגמר הגביע; מעולם לא זכה בפרס NHL ומעולם לא נבחר לנבחרת האולסטאר שלאחר העונה, בכך נחשב לאחד משחקני ה-NHL הבודדים שלא הותירו את חותמם בצורה רשמית על הליגה ובכל זאת התקבלו להיכל התהילה של ההוקי.
אף דינו סיסרלי מעולם לא הצליח להשיג אף אחד מהישגים אלו, למרות שהעפיל לגמר הגביע פעמיים.
גרטנר היה חבר בקבוצת ניו יורק ריינג'רס שבהמשך זכתה באליפות ב-1994, אך הועבר בעסקה לטורונטו בזמן מועד העסקה.
עם זאת, גרטנר הגיע רחוק יותר מאי פעם בפלייאוף באותה שנה, כאשר המייפל ליפס העפילו לגמר החטיבה המערבית בטרם הפסידו לוונקובר קנאקס ב-5 משחקים.
הוא הועבר בעסקה קרוב לתאריך היעד של עסקאות ב-NHL שלוש פעמים בקריירה שלו, והיה לו כישרון להביא מידית תוצאות טובות עבור קבוצות עמהן שיחק, שכן ב-35 משחקים משולבים עם קבוצותיו החדשות במהלך העונה הסדירה לאחר עסקאות אמצע העונה, הוא כבש 24 שערים, 18 אסיסטים, 42 נקודות ודירוג של +16.
גרטנר נודע בעקביות שלו במהלך הקריירה שלו, שכן הוביל את קבוצתו בשערים תשע פעמים במהלך הקריירה שלו וכבש 30 שערים או יותר בכל שנה ב-15 העונות הראשונות של קריירת ה-NHL שלו וקבע שיא שמאז הושווה, אך לא נשבר.
למרות שהבקיע 50 שערים רק פעם אחת, הפך גרטנר לשחקן החמישי בלבד בתולדות ה-NHL שכבש 700 שערים.
גרטנר נודע גם בזכות מהירותו הנודעת על הקרח וביכולתו לנצח מגינים במורד הקרח.
וושינגטון קפיטלס הפרישו את חולצתו #11 של גרטנר בטקס לפני משחקם מול טורונטו מייפל ליפס ב-28 בדצמבר 2008.
במהלך תחרות סופר כישרונות ב-1996, קבע גרטנר את השיא בתחרות "המחליק המהיר ביותר" בזמן של 13.386 (התחלה בעמידה מלאה במסלול).
השיא החזיק מעמד במשך 20 שנה עד שדילן לרקין מדטרויט רד וינגס שבר אותו עם תחילת החלקה ב-2016. במשחק האולסטאר 2017, קונור מקדייוויד מאדמונטון אוילרס קבע זמן של 13.310 ובכך ניצח את גרטנר (התחלה בעמידה), אך לא את לרקין (התחלה בריצה).
ב-1998, הוערך במקום 89 ברשימת 100 שחקני ההוקי הגדולים ביותר על ידי ההוקי ניוז.
היכל התהילה של ההוקי ב-2001.
אחד משלושת השחקנים האחרונים מאיגוד ההוקי העולמי שנותר פעיל בהוקי מקצועי (מרק מסיה וויין גרצקי הם האחרים) בזמן פרישתו.
ב-2012, התקבל להיכל התהילה של איגוד ההוקי העולמי בקטגוריית "אגדות המשחק".
אחד משמונת השחקנים היחידים בליגה שכבשו 700 שערים בקריירה.
2017 - נקרא לרשימת 100 שחקני ה-NHL הגדולים ביותר במלאת 100 שנה להקמת הליגה.
שחקן השבוע בשבוע שנגמר ב-22 בפברואר 1987.
שחקן השבוע בשבוע שנגמר ב-26 בנובמבר 1989.
שחקן החודש בפברואר 1987 והפך לשחקן קפיטלס הראשון שזוכה באות הצטיינות זו.
השחקן המהיר ביותר במשחק אולסטאר בתחרות כישרונות ב-1991, 1993, 1996.
הבקיע את השער האחרון בשיקגו סטדיום בפלייאוף 1994.
חולצתו #11 הופרשה לגמלאות על ידי וושינגטון קפיטלס ב-28 בדצמבר 2008.
שיא NHL למרב הפעמים בכבישת 30 שערים ברציפות - 15 (הושווה על ידי יארומיר יאגר ואלכסנדר אובצ'קין)
שיא NHL למרב השערים במשחק אולסטאר (1993) - 4 (במשותף עם ויין גרצקי, דני היטלי ועוד מספר נוספים)
שיא NHL לצמד השערים המהיר ביותר בתחילת משחק אולסטאר (1993) - תוך 3:37 דקות
שיא לוושינגטון קפיטלס עם רצף הנקודות הארוך ביותר - במשך 17 משחקים (פעמיים)
שיא לוושינגטון קפיטלס עם רצף השערים הארוך ביותר (1986-87) - 9 משחקים (שיא מושווה)
שיא לוושינגטון קפיטלס עם מרב השערים בחיסרון מספרי בעונה (1986-87) - 6 (שיא מושווה)
שיא לוושינגטון קפיטלס עם מרב הנקודות על ידי חלוץ אגף ימני בעונה אחת (1984-85) - 102
לגרטנר ואשתו קולין שני בנים, ג'ושוע ודילן ובת בשם נטלי.
הם מתגוררים בשנטי ביי, אונטריו.
גרטנר נולד מחדש כנוצרי והתחבר לאמונתו במהלך שנות המשחק על ידי חבר קפיטלס לשעבר, ז'אן פרונובו.
בנו ג'וש, שיחק כשוער עבור אוניברסיטת ייל ואף כחלוץ אגף ימני עבור נבחרת של בית הספר לעסקים של טאק בליגת ההוקי העמק הגבוה.
גרטנר וחברו לקבוצה לשעבר, וס ג'רוויס, הם שותפים בעסק ומחזיקים בבעלותם שלושה משטחי קרח באזור גרייטר טורונטו שממוקמים בניומארקט, אונטריו, ריצ'מונד היל, אונטריו ובארי, אונטריו.
וולאס נודע בגישתו הקשוחה והישירה כלפי מרואייניו ולא נרתע מלומר מילים קשות באוזני מרואייניו, אף כאלו שהיו רמי דרג.
כך למשל שאל את חומייני מה דעתו על כך שאנואר סאדאת נשיא מצרים קרא לו "משוגע".
בריאיון עם שירלי מקליין שאל אותה אם חוצנים נוחתים במרפסת שלה.
וולאס נולד בשם משפחה ואליק להורים יהודים שהיגרו מהאימפריה הרוסית.
נישא כמה פעמים ונולדו לו שני בנים.
בנו הבכור נהרג בתאונת טיפוס הרים בשנת 1961. בנו השני, כריס וולאס, שימש מגיש חדשות ברשת פוקס ניוז.
וולאס התפרסם במיוחד בשנות השמונים של המאה ה־20, כשהתוודה שהוא חולה בדיכאון כרוני, שיש לו מחשבות על התאבדות ושאף אושפז בבית חולים לחולי נפש.
בריאיון שנתן התוודה אף שניסה להתאבד באמצעות נטילת גלולות.
הוא טען שתביעת דיבה שהוגשה נגד תוכניתו הייתה הגורם לדיכאון.
לוולאס הייתה היסטוריה ארוכה של בעיות בלב.
ב־2012 נפטר והוא בן 93, לאחר שנאבק שנים אחדות במחלה.
מייק ואללי (נולד ב-29 ביוני שנת 1970), מוכר גם כמייק וי, הוא סקייטבורדר מקצועי ואחד הסקייטבורדרים המוכרים והמפורסמים בעולם.
גדל באדיסון אשר בניו ג'רזי בארצות הברית.
עבר לגור בלונג ביץ' קליפורניה.
משנת 2003 ואללי הוא סולן להקת Black Flag.
נקודות בחייו של מייק ואללי
מייק ואללי החל לגלוש בסקייטבורד בשנת 1984 וכשהיה בן 14, ובשנת 1986 קיבל חסות מחברת הסקייטבורד הגדולה באותה תקופה היא Powell Peralta.
באותו קיץ הוא היה אלוף NSA בסגנון חופשי לחובבים והופיע על שער המגזין טראשר.
ב 1987 מייק הפך לסקייטר מקצועי.
הופיע בסרט The Search For Animal Chin עם קבוצת הBones Brigade והופיע גם בכתב העת טרנס וורלד סקייטבורדינג.
ב 1988 עזב את עיר הולדתו, ניו ג'רזי, ועבר לגור בקליפורניה.
ב 1989, שנה אחרי שיצא הקרש הראשון על שמו על ידי Powell Peralta, עזב את החברה לטובת הקמתה שלWorld Industries Skateboards.
ב 1992 נשא לאישה את חברתו אן ובאותה שנה נולדה בתו אמילי.
ב 1995 ניצח בתחרות הראשונה שנערכה בסקייטפארק בטמפה, פלורידה והתחרה בX GAMES הראשונים.
ב 1997 נסע לסין וערך בה דמו מקצועי .
ב 1998 Etnies יצאו עם נעלי ה signature הראשונות שלו.
ב 2001 הצטרף לטור של טוני הוק לטור והחל לקחת חלק במשחקי הווידאו של טוני הוק כגון: Pro Skater underground, American, Wasteland ו Project-8.
ב 2001 בחודש ספטמבר נולדה בתו השנייה, לוסינדה.
ב 2002, הופק הסרט DRIVE השמתאר את הקריירה שלו, את התשוקה לסקייטבורד ואת ההשקעה שלו בקהילת הסקייטבורד.
באותה שנה הקים את הלהקה The Rats והקליט את תקליט הסולו הראשון שלו עם הזמר וכותב השירים ג'ו גראצ'קי.
2006 מייק ואללי ביקר בישראל וערך סבב הדגמות בירושלים, אילת, חיפה ותל אביב.
מייק ואללי ממשיך במוזיקה עם הלהקה Revolution Mother שהוקמה בנובמבר 2005. כאוהד ושחקן הוקי קרח התנדב לעזור ל NHL ועם Anaheim Ducks עוזר בקידום ההוקי בדרום קליפורניה.
הוא חבר בקרן טוני הוק המסייעת בתרומות לסקייטפארקים בעולם.
נוטל חלק ב Patrik Kerr Skateboard Scholarship אשר מממנת מלגות לימודים לסקייטרים.
מייק מייצג את הקרשים, הבגדים והנעליים של Element, בנוסף לצירים של Destructo, לגלגלים של Speed Metal, למשקאות של SoBe.
סירטי וידאו של מייק ואללי
מיכאל (מייק) הררי (18 בפברואר 1927 – 21 בספטמבר 2014) היה איש "ההגנה", הפלמ"ח, השב"כ והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
הררי נולד בשכונת נווה צדק בתל אביב, בנם של שרה (לבית זובאק) ויהושע.
הוא החל את שירותו ב"הגנה" בגיל 13, ושימש שליח שהעביר מסרים בין היחידות השונות.
ב-1943, בהיותו בן 16, התגייס לפלמ"ח לאחר שזייף את גילו והצטרף לפלוגה ד' שהוצבה ברמת הכובש.
הוא השתתף בפעולות פריצת מחנה עתלית ובפיצוץ גשר שייח' חוסיין במהלך מבצע ליל הגשרים.
הררי נתפס מספר פעמים בידי שלטונות המנדט הבריטי ונשלח למחנה המעצר בלטרון.
במהלך מעצרו קיבל את הכינוי "מייק".
לאחר שחרורו, עבר קורס אלחוט, שובץ בפלי"ם, וב-1946 נשלח למרסיי, ושם כ"גדעוני" עסק בהכנת אוניות מעפילים.
ביולי 1947 הוא הפליג כ"גדעוני" בספינת המעפילים "שיבת ציון", ולאחר מכן היה הממונה על ה"גדעונים" באיטליה.
לאחר הכרזת מדינת ישראל, גויס לשירות הביטחון על ידי יעקב כרוז, כיהן כאחראי על הביטחון בנמל התעופה לוד ובמשרד החוץ, והיה פעיל בארגון "נתיב".
ב-1954 גויס למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, הוצב באגף "צומת" (גיוס והפעלת סוכנים) ושירת בפריז ובאתיופיה.
ב-1965 עבר לאגף "קיסריה", אגף המבצעים המיוחדים, כמנהל מחלקת ההפעלה וכסגנו של מפקד האגף יוסף יריב.
שימש חבר בוועדת החקירה לבדיקת נסיבות הפעלתו ולכידתו של וולפגנג לוץ.
באפריל 1970 מונה למפקד אגף קיסריה.
הררי הוא שהקים בתוך האגף את יחידת כידון, המתמחה במבצעי סיכולים יזומים.
כראש האגף, פיקד הררי על "מבצע זעם האל" - מבצע חיסול חברי ארגון הטרור "ספטמבר השחור", שהיו אחראים במישרין או בעקיפין לטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ב-1972. בין היתר, עסקו הררי ואנשיו באיסוף המודיעין למבצע אביב נעורים ובסיוע ללוחמי צה"ל במבצע.
נורווגיה הוציאה בשנת 1998 צו מעצר בינלאומי כנגד הררי בשל מעורבותו בפרשת לילהאמר, אך סגרה את התיק כעבור שנה בנימוק שבלתי אפשרי יהיה להשיג הרשעה במשפט.
לאחר הכישלון בחיסול בלילהאמר, הגיש הררי את התפטרותו לראש המוסד, צבי זמיר, והלה סירב לקבלה.
להררי היה חלק משמעותי גם בתמונת המודיעין שהתגבשה בפתיחת מלחמת יום הכיפורים.
בבוקר 6 באוקטובר 1973, נפגש עם ראש הממשלה גולדה מאיר, בהנחייתו של ראש המוסד, צבי זמיר.
לפגישה קדם מברקו של זמיר שהודיע על התקפה מצרית וסורית למחרת היום, בעקבות מידע שהעביר לו אשרף מרואן.
הררי הציג בפני גולדה את התיק המודיעיני שהכינה יחידת קיסריה למתקפה המצרית, שכללה פרטים רבים שלא היו ידועים לרבים גם בצבא המצרי.
גולדה הפנתה את הררי למשה דיין, כדי שיחליט כיצד לפעול בעניין, והוא מצדו שלח את הררי לרמטכ"ל דוד אלעזר.
שנים אחר כך העיד הררי כי המידע סייע למתקפת הנגד של צה"ל, אך שההתנהלות סביב המידע, גלגול האחריות וחוסר האונים שהרגיש בקריה העידו על הקיבעון התפיסתי ששרר בצה"ל באותה התקופה, שלימים כונה "הקונספציה".
ביולי 1976 נטל הררי חלק חשוב במבצע אנטבה.
הוא חדר לנמל התעופה באנטבה תחת מסווה של איש עסקים איטלקי, ופיקח על איסוף המידע המודיעיני לקראת המבצע.
הררי גם הסדיר את תדלוקו של מטוס ההרקולס בקניה.
על חלקו במבצע אנטבה זכה בעיטור המודיעין הגבוה ביותר.
תחת פיקודו של הררי, זכתה יחידת קיסריה בצל"ש מוועדת פרס ביטחון ישראל ב-1977. בהוראת ראש המוסד, יצחק חופי, פיקד הררי על חיסול עלי חסן סלאמה בלבנון בשנת 1979, במה שהיווה המשך ל"מבצע זעם האל".
לאחר שהשלים את המשימה פרש מן המוסד.
לאחר פרישתו מהמוסד עבד כשנה בחברת ביטוח בתל אביב, וכן עסק בביצוע פרויקטים ביטחוניים בפנמה.
הוא ארגן מחדש את קהילת המודיעין הפנמנית, שימש כיועץ ביטחוני למנהיג פנמה, הגנרל מנואל נורייגה, וסייע בסיכול ניסיונות הפיכה נגדו.
לאחר הפלישה האמריקאית לפנמה ב-1989 שב הררי לישראל, והשתלב בעולם העסקים.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21, לבקשתו של ראש המוסד מאיר דגן, לקח הררי חלק במבצע מיוחד במסגרת הפעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית.
על תפקידו זה העניק לו דגן צל"ש.
בשנת 2005 גילם השחקן משה איבגי את דמותו של הררי בסרט "מינכן".
הררי היה נשוי לפנינה (2020-1930), בתה הבכורה של הסופרת חוה וֶרבָּה, ואחותה של נשיאת בית המשפט העליון לשעבר דורית ביניש.
לזוג נולדו בן ובת ושבעה נכדים, בהם העיתונאי אמנון הררי (בנה של העורכת הללי שמר ונכדה של הפזמונאית והמלחינה נעמי שמר).
בן דודו (מצד אמו) היה האלוף והשר רחבעם זאבי.
הררי נפטר ב-21 בספטמבר 2014 בביתו בשכונת אפקה בתל אביב.
מייקל ג'ררד "מייק" טייסון שכינויו "Iron Mike" (מייק הברזל) הוא מתאגרף עבר אמריקאי, שהיה אלוף העולם הבלתי מעורער במשקל כבד, ומחזיק בשיא המתאגרף הצעיר ביותר שזכה ב-WBA, ב-WBC וב-IBF במשקל כבד והראשון שהחזיק אותם בו זמנית.
טייסון נחשב לאחד המתאגרפים במשקל כבד הטובים ביותר בכל הזמנים.
במהלך הקריירה שלו, הוא נודע בסגנון האגרוף האימתני ובסגנון התנהגות שנוי במחלוקת, בזירה ומחוצה לה.
כונה גם "האיש האכזרי ביותר בעולם".
טייסון זכה ב-19 הקרבות הראשונים שלו בנוקאאוט, מתוכם 12 בסיבוב הראשון.
טייסון דורג במקום ה-14 ברשימת "מתאגרפי המשקל הכבד הטובים ביותר בכל הזמנים" שנערכה בשנת 1998, במקום ה-72 ברשימת "80 המתאגרפים הכי טובים של 80 השנים האחרונות" שפורסמה בשנת 2002
ובמקום ה-16 ברשימת "100 המתאגרפים הטובים בכל הזמנים" בשנת 2003, בדירוגים שבוצעו על ידי מגזין הזירה.
טייסון נולד וגדל בברוקלין, ניו יורק, בשכונות העוני השחורות של ארצות הברית למשפחה בת שלושה ילדים, רודני, מייק ודניס (שנפטרה מהתקף לב בגיל 25).
אביו, ג'ימי קירקפטריק, נטש את המשפחה כשטייסון היה בן שנתיים, והותיר את אמו, לורנה סמית טייסון, לטפל בילדים.
כשטייסון היה בן 16, נפטרה אמו.
טייסון גדל והסתובב בשכונות פשע.
הוא נתפס שוב ושוב על ביצוע פשעים קלים וקטטות עם אנשים שהקניטו אותו בשל קולו הגבוה.
עד גיל 13, הספיק טייסון להיעצר 38 פעמים.
הוא נלקח לפנימייה בניו יורק, בה התגלו יכולות האגרוף שלו על ידי המתאגרף לשעבר, בובי סטיוארט, שהדריך שם.
סטיוארט ראה בטייסון כישרון יוצא דופן ואימן אותו באגרוף מספר חודשים עד שהציג אותו בפני המאמן קאס ד'אמאטו.
ד'אמאטו, לקח אותו תחת חסותו והפך לאפוטרופוסו החוקי.
בין ד'אמאטו לטייסון התפתח קשר עמוק כפי שסיפר האחרון בסרטו התיעודי.
טייסון התחרה במשחקים האולימפיים לנוער בשנים 1981 ו-1982, וזכה במדליות זהב בשניהם.
הוא מחזיק בשיא הנוקאאוט המהיר ביותר במשחקים האולימפיים לנוער - 8 שניות.
בנוסף, הוא ניצח בנוקאאוט כל קרב במשחקים האולימפיים לנוער.
טייסון התמודד מול הנרי טילמן כחובב והפסיד פעמיים בניקוד צמוד.
טילמן זכה לאחר מכן במשחקים האולימפיים בלוס אנג'לס.
טייסון החל את הופעתו המקצועית בגיל 18, ב-6 במרץ 1985. בשנתו הראשונה כמקצוען התמודד ב-15 קרבות.
איכות מתמודדיו עלתה בהדרגה והוא החל להתמודד מול מתאגרפים כג'יימס טיליס ודייוויד ג'קו.
ניצחונותיו המרשימים זכו לתשומת לב התקשורת, והובילו אותו להתמודד על אליפות האגרוף למשקל כבד.
בשנת 1985, מת קאס ד'אמאטו, מספר קרבות לפני שטייסון התמודד על תואר האליפות.
יש סוברים כי מותו של ד'אמאטו גרם לתחילתן של בעיות רבות שצצו מאוחר יותר בקריירה של טייסון.
אחרי פחות משנה, בגיל 20, זכה טייסון בתואר מועצת האגרוף העולמית (WBC) והפך למתאגרף הצעיר ביותר שזוכה בו, לאחר שניצח את טרוור ברביק בנוקאאוט בסיבוב השני.
ההופעה הדומיננטית של טייסון זיכתה אותו בשבחים רבים.
הציפיות מטייסון היו גבוהות מאוד והוא יצא בקמפיין שאפתני להתחרות בכל צמרת המתאגרפים בעולם.
טייסון הגן על התואר מול ג'יימס סמית', ניצח והוסיף את תואר התאחדות האגרוף העולמית (WBA) של סמית', אליו.
ב-31 במאי 1987, טייסון ניצח את פינקלון תומאס בנוקאאוט, בסיבוב השישי.
שהיה הניצחון ה-30 שלו ללא הפסד וה-27 בנוקאאוט.
באוגוסט, הוא זכה בתואר פדרציית האגרוף הבין-לאומית (IBF) אחרי שניצח את טוני טאקר ב-12 סיבובים.
בכך הוא הפך למתאגרף משקל הכבד הראשון שזוכה ב-WBA, WBC, ו-IBF בו זמנית.
טייסון המשיך להפגין יכולת טובה בזירה ולנצח קרבות בנוקאאוטים.
ב-27 ביוני 1988 התמודד טייסון מול מייקל ספינקס.
ספינקס, שלקח את אליפות המשקל הכבד מארי הולמס באמצעות החלטה של השופטים לאחר חמישה-עשר סיבובים בשנת 1985, לא איבד את תוארו בזירה, אך לא הוכר כאלוף על ידי ארגוני האגרוף הגדולים.
אך ורבים ראו שיש לו טענה לגיטימית להיות האלוף האמיתי במשקל כבד.
ההתמודדות הייתה, באותה עת, קרב האגרוף המתגמל ביותר בהיסטוריה עבור המתאגרפים: טייסון קיבל מראש 22 מיליון דולר וספינקס 13 מיליון, והציפיות היו גבוהות מאוד.
מומחי אגרוף ניבאו קרב סגנונות טיטני, כאשר הסגנון האגרסיבי של טייסון יתנגש עם סגנון האגרוף המיוחד של ספינקס ורגליו הזריזות.
הקרב הסתיים אחרי 91 שניות כשטייסון הפיל את ספינקס בסיבוב הראשון; רבים רואים בקרב את פסגת התהילה ויכולת האגרוף של טייסון.
במהלך תקופה זו, החלו לצוץ בעיות מחוץ לזירת האגרוף.
גירושיו, מריבות על החוזה העתידי שלו, המשמעת האישית והרגלי האימון שהפכו גרועים גרמו לשיח תקשורתי שלילי נרחב.
בפברואר 1990 התמודד טייסון מול בסטר דגלס בקרב על אליפות IBF, WBA WBC שהתקיים בטוקיו שביפן.
טייסון היה פייבוריט ברור לניצחון, הוא הפיל את דגלס לקרשים בסיבוב השמיני, אך לא השיג הכרעה.
בסיבוב העשירי הצליח דגלס להכות את טייסון בסדרת מכות שהפילה אותו לראשונה בקריירה לקרשים ולהפסד בנוקאאוט באחת ההפתעות הגדולות בתולדות האגרוף.
טייסון הורשע באונס דזירה וושינגטון, בת ה-18, בשנת 1992 ונכנס לכלא למשך שלוש שנים.
בכלא התאסלם ושינה את שמו למאלכ עבד אלעזיז.
לאחר שחרורו מהכלא, קיים קרבות נגד יריבים קלים ובקרב על תואר ה-WBC התמודד מול פרנק ברונו.
טייסון ניצח בסיבוב השלישי וזכה שוב בתואר.
בנובמבר 1996, התמודד מול איוונדר הוליפילד.
אף על פי שטייסון היה הפייבוריט הברור בהתמודדות, הוא הפסיד בקרב.
בשנת 1997, התמודד שנית מול הוליפילד.
במהלך הסיבוב השלישי של ההתמודדות נעצר הקרב זמנית לאחר שטייסון נשך את אחת מאוזניו של הוליפילד.
לטייסון הורדו נקודות והקרב חודש.
לאחר מכן, טייסון נשך את אוזנו השנייה של הוליפילד.
הקרב הופסק לאלתר והוליפילד הוכרז כמנצח.
נשיכתו של טייסון הסירה חלק מאוזנו הימנית של הוליפילד, חלק שנמצא מאוחר יותר בזירה.
כתוצאה מכך, נקנס טייסון ב-3 מיליון דולר והושעה לשנה מתחרויות אגרוף.
בשנת 1999, חזר לזירה וניצח בהתמודדות את בוט'ה, בנוקאאוט בסיבוב ה-5. באותה שנה התמודד טייסון מול אורלין נוריס.
הקרב בוטל לאחר סיבוב אחד כאשר נוריס נפגע בברכו.
באותה שנה ריצה טייסון שלושה וחצי חודשי מאסר בפועל לאחר שהורשע בתקיפת שני רוכבי אופנועים.
בשנת 2000 השתתף טייסון בשלושה קרבות, הוא התמודד בינואר, במנצ'סטר, אנגליה, נגד יוליוס פרנסיס.
לטייסון לקח ארבע דקות להפיל את פרנסיס, וסיים את ההתמודדות בסיבוב השני.
ביוני הוא התמודד מול לאו סברייס האמריקאי בגלאזגו, סקוטלנד.
במהלך הקרב, כאשר טייסון הסתער באגרופים לעבר סברייס, הצליח סברייס לחבק אותו ובכך לעצור את הקרב.
טייסון לא נרגע והמשיך להכות בכל הכוח.
השופט שבא להפריד חטף חבטה מטייסון ונפל לרצפה.
בסיום הקרב, השופט קבע לתדהמת הקהל ניצחון לטייסון.
באוקטובר הוא התמודד מול אנדרו גולוטה.
הוא ניצח בסיבוב השלישי, לאחר שגולוטה לא הצליח להמשיך עקב זעזוע מוח ופגיעה בצוואר.
התוצאה שונתה מאוחר יותר, לאחר שטייסון סירב לבצע בדיקת סמים לפני הקרב ואז נבדק חיובי למריחואנה בבדיקת שתן לאחר הקרב.
טייסון התמודד פעם אחת בלבד בשנת 2001, כשהוא מנצח את בריאן נילסן בקופנהגן בסיבוב השביעי.
בדצמבר 2001 הוכרז שלנוקס לואיס, שהיה אז אלוף העולם במשקל כבד, יתמודד מול טייסון.
כששמע שלנוקס לואיס רוצה להתמודד איתו אמר: "אני האלוף האכזרי וחסר המעצורים ביותר אי פעם.
אף אחד לא יכול לעמוד מולי.
אני רוצה את הלב שלך!
אני רוצה לאכול את הילדים שלך!".
לאחר מכן, השליך טייסון אבן קריסטל לראשו של אחד העיתונאים במלון בקובה ופצע אותו בראשו.
לפני הקרב מול לואיס, כשעלו לשידור בתוכנית אירוח וספורט, הגיע טייסון אל לואיס והחל להכותו לעיני מיליוני צופים.
גם לאחר שהפרידו ביניהם, טייסון לא נרגע והמשיך לקלל.
בקרב ביניהם, שנערך ב-8 ביוני 2002, ניצח לואיס את טייסון בנוקאאוט בסיבוב ה-8, כאשר טייסון על הרצפה מדמם בעינו ובאפו.
טייסון המשיך בהתנהגותו האלימה: השתתף בקטטה המונית, הכה צלם, התקוטט עם אזרחים וגרם לאשפוז שלושה מהם.
באוגוסט 2003 לאחר שנים רבות של קשיים כספיים, טייסון הכריז על פשיטת רגל.
טייסון הרוויח מעל 30 מיליון דולר עבור כל אחד מהקרבות הגדולים שלו בשנות ה-90, ו-300 מיליון דולר במהלך הקריירה שלו עד אז.
באותה תקופה דיווחו כלי התקשורת כי יש לו חובות של כ-23 מיליון דולר.
בתחילת 2005, ניסה לחזור להתחרות בעיקר בשל בעיות כלכליות שאליהם נקלע.
הוא החל להתאמן במרץ, אך טייסון בן ה-38 נראה חלש ותשוש בקרבותיו האחרונים ואף הפסיד שלושה קרבות מתוך ארבעה שקיים.
הקרב האחרון שלו נערך ב-11 ביוני 2005 מול מתאגרף בינוני בשם קווין מקברייד.
בסוף הסיבוב השישי, דחק מקברייד את טייסון לפינה.
טייסון קם לבסוף אך החליט שהוא לא עולה לסיבוב השביעי ובכך הפסיד בקרב.
בראיון מיד לאחר הקרב אמר כי החליט לא לבזות את הספורט ושהגיע זמנו לפרוש.
בשנת 2012, לאחר הופעת הבכורה שלו בהצגת היחיד בלאס וגאס, טייסון שיתף פעולה עם במאי הסרט ספייק לי והביא את ההצגה לברודוויי באוגוסט 2012. בפברואר 2013 טייסון לקח את המופע שלו "מייק טייסון: אמת בלתי מעורערת" לסיבוב הופעות ב-36 ערים ברחבי ארצות הברית.
טייסון מספר במופע על חייו האישיים והמקצועיים על הבמה.
המופע שודר בערוץ HBO ב-16 בנובמבר 2013.
בנובמבר 2013 התפרסמה הביוגרפיה שלו, "האמת הבלתי מעורערת של טייסון", שהופיעה ברשימת רבי-המכר של הניו יורק טיימס.
החל מהעשור השני של המאה ה-21 כיכב במספר סרטי פעולה כשחקן ומתאגרף.
באפריל 2020, סיפר בריאיון באינסטגרם שהוא רוצה לשוב לזירה ל-3–4 קרבות ראווה על מנת לגייס תרומות למכורים לסמים וחסרי בית.
ב-30 בנובמבר 2020 מייק טייסון חזר לזירה ונלחם נגד רוי ג'ונס, קרב שהסתיים בתיקו.
ב-16 בנובמבר 2024 התחרה בקרב האגרוף ג'ייק פול נגד מייק טייסון , והפסיד לג'ייק פול.
טייסון נשוי בפעם השלישית ויש לו שמונה ילדים ממספר נשים.
נישואיו הראשונים היו עם השחקנית רובין גיבנס , מפברואר 1988 עד לפברואר 1989.
הנישואים עם גיבנס היו סוערים במיוחד עם האשמות של התעללות, אלימות וחוסר יציבות נפשית מצידו של טייסון
נישואיו השניים היו עם מוניקה טרנר מאפריל 1997 עד ינואר 2003. לזוג נולדו שני ילדים: ריינה ואמיר.
במאי 2009, בתו בת הארבע של טייסון, אקסודוס, נהרגה בתאונה כשנחנקה למוות לאחר שצווארה נתפס בלולאה שהשתלשלה מההליכון הביתי עליו שיחקה.
אחיה בן ה-7 מצא אותה מחוסרת הכרה ומאוחר יותר היא מתה בבית החולים.
עשרה ימים לאחר מכן, טייסון התחתן בפעם השלישית עם חברתו לקייה ספייסר, בת ה-32. לזוג בת (מילאנו) ובן (מרוקו).
בשנת 2009 החליט טייסון לדבוק בתזונה טבעונית כחלק משינוי התנהגותי רחב יותר.
במאי 2011, טייסון התמודד בגרסה הארגנטינאית של רוקדים עם כוכבים, ביחד עם אשתו, לייקה.
בני הזוג פרשו מהתחרות לאחר הסיבוב השני.
ביוני 2011 נכנס טייסון להיכל התהילה הבינלאומי של האגרוף.
בשנת 2012 נכנס טייסון להיכל התהילה של ה-WWE.
בשנת 2013 הודיע טייסון שמאז פרישתו הוא מכור לאלכוהול וסמים.
בשיאה של הקריירה של טייסון, בשנות השמונים המאוחרות ובמהלך שנות התשעים, טייסון היה אחת מדמויות הספורט המוכרות ביותר בעולם.
מלבד הישגיו הספורטיביים, התנהגותו השערורייתית בזירה ומחוצה לה השאירו אותו בתודעת הציבור ובבית המשפט.
הוא הופיע בסרטים, בטלוויזיה ובשירים רבים.
בשנת 2003 קעקע טייסון את פניו מעל עינו השמאלית.
בתחילה רצה טייסון לקעקע לבבות על פניו, אך המקעקע הביע את התנגדותו ועיצב לטייסון קעקוע בסגנון שבטי.
המקעקע רשם את הקעקוע כפטנט ותבע את חברת האחים וורנר כאשר בסרט הקולנוע בדרך לחתונה עוצרים בבנגקוק הופיע השחקן אד הלמס עם קעקוע זהה לשל טייסון.
בתאריך 1 באפריל 2013 "צייץ" טייסון כי הוא נמצא במשרדו של רופא לצורך הסרת הקעקוע מפניו, אך זו הייתה מתיחת אחד באפריל.
הנגאובר 3: חוזרים לווגאס (2015)
הטיהור של משפחת בלאק (2016)
ספירה לאחור:פול נגד טייסון (2024)
סטנלי מייקל ביילי היילווד היה רוכב מרוצים בריטי שהתחרה בסדרת הגרנד פרי בשנות ה-60. הוא זכה בתשע אליפויות עולם.
לאחר פרישתו ממרוצי אופנועים הוא התחרה במרוצי פורמולה 1.
היילווד נולד ב-1940 בכפר גרייט מילטון במחוז אוקספורדשייר באנגליה.
אביו היה רוכב מרוצים לשעבר שפתח עסק מצליח למסחר באופנועים ומשפחתו חייה ברווחה כלכלית.
היילווד החל לרכב עוד בילדותו על אופנועי מיני בסמוך לביתו ובגיל 17 השתתף לראשונה במרוץ אופנועים.
בחורף של אותה שנה הוא יצא לדרום אפריקה כדי להשתתף באליפות הלאומית והצליח לזכות בתואר האלוף המקומי.
כעבור שנה, ב-1958 הוא החל להתחרות במרוצי גרנד פרי.
המרוץ הראשון היה בקטגוריית ה-250 סמ"ק באי מאן והוא סיים אותו על הפודיום במקום השלישי עם אופנוע גרמני מתוצרת NSU.
כמקובל באותם ימים, הוא השתתף במספר קטגוריות במקביל באותה עונה.
בקטגוריית ה-350 סמ"ק הוא רכב על גבי אופנוע בריטי מתוצרת נורטון ובמרוץ נוסף בקטגוריית ה-500 סמ"ק.
הוא סיים את העונה במקום הרביעי ב-250 ושישי ב-350.
בעונת 1959 הוא המשיך להתחרות ב-250 אך לא שיפר את הישגי העונה הקודמת.
בקטגוריית ה-125 הוא רכב על אופנוע איטלקי מתוצרת דוקאטי והצליח להשיג בצפון אירלנד ניצחון גרנד פרי ראשון.
הוא סיים את העונה במקום השלישי.
העונה הבאה הסתמנה עבורו כנסיגה ולקראת עונת 1961 הוא חתם על חוזה בקטגוריית ה-250 עם יצרן אופנועים צעיר יחסית מיפן בשם הונדה.
החיבור בין היילווד להונדה הצליח מעבר לצפוי והניב ארבעה ניצחונות ואליפות עולם ראשונה עבור היצרן והרוכב.
בעונה זו הוא גם השתתף בקטגוריית ה-500 עם היצרן האיטלקי אם וי אגוסטה.
הוא השיג שני ניצחונות וסיים במקום השני אחר הרוכב הרודזי גארי הוקינג שגם רכב על אם וי אגוסטה שהשיגה בעונה זו אליפות 500 רביעית ברציפות.
עונת 1962 היוותה המשך ישיר לרצף הניצחונות של אם וי אגוסטה כשהיילווד ניצח בחמישה מרוצים רצופים וזכה באליפות ה-500 הראשונה שלו.
שלוש העונות הבאות בקטגוריית ה-500 זיכו את היילווד בשלוש אליפויות עולם שהושגו תוך ניצחונות בכל מרוץ שהוא זינק אליו.
הוא התחיל עם חמישה ניצחונות בעונת 1962 וסיים עם שמונה ניצחונות מתוך שמונה זינוקים בעונת 1965. בעונות אלו התמקד היילווד בעיקר ב-500 אך השתתף לעיתים וגם ניצח בקטגוריות ה-250 עם האופנוע הגרמני אם זד וב-350 עם אם וי אגוסטה.
עד לעונת 1965 הוא נהנה מחולשה יחסית של המתחרים, אך בעונה זו הוא נתקל בג'אקומו אגוסטיני, יריב איטלקי חזק שרכב איתו באותה קבוצת יצרן של אם וי אגוסטה.
עונת 1966 סימנה חילופי דורות בקרב גדולי הרוכבים כשאגוסטיני זכה באליפות ה-500 הראשונה שלו (מתוך שמונה) עם אם וי אגוסטה, בעוד היילווד פרש מהקבוצה וחזר לרכב עבור הונדה בכל הקטגוריות.
בעונה זו הוא השיג שלושה ניצחונות ב-500 וסיים שני, אך ב-250 וב-350 היה שוב אלוף והשיג הישג יוצא דופן עם ניצחון בכל מרוץ שאליו זינק, שבראשו עשרת הניצחונות ב-250.
בעונת 1967 המשיך היילווד לשלוט בקטגוריית ה-250 וה-350 סמ"ק עם הונדה וזכה בשתי אליפויות נוספות, כאשר ב-350 הוא ניצח שוב בכל מרוץ שאליו זינק.
בקטגוריית ה-500 סמ"ק המשיך היילווד להיאבק באגוסטיני.
העונה החלה בניצחון של אגוסטיני במרוץ בגרמניה המערבית בעוד היילווד אינו צובר נקודות כלל.
במרוץ הבא באי מאן הוא זכה בניצחון לאחר מאבק עיקש באגוסטיני.
הוא המשיך והשיג ניצחון גם במרוץ הבא בהולנד אך מתוך עשרת המרוצים של העונה הוא לא סיים שניים נוספים.
לקראת המרוץ האחרון של העונה בקנדה היו לאגוסטיני חמישה ניצחונות בעוד היילווד ניצח בארבעה מרוצים.
היילווד ניצח במרוץ הקנדי והשווה את מספר הניצחונות, אך האליפות הוכרעה לטובת אגוסטיני שסיים שני ובכך השיג שלושה מקומות שניים בעונה לעומת היילווד שסיים שני רק פעמיים והשאיר את ההישג הטוב ביותר של הונדה בקטגוריה הבכירה על מקום שני בלבד למשך שנים רבות.
היילווד פרש ממרוצי גרנד פרי בשיא כושרו עקב החלטתה של חברת הונדה לפרוש ממרוצים אלו.
היא אולי קיוותה להשפיע בכך על חוקת המרוצים שהחלה בהגבלות על מבנה המנועים שאפיינו את אופנועי הונדה, בעיקר בקטגוריות הקטנות עם מנועי שש הבוכנות.
הונדה קיוותה כנראה לחזור ולהתחרות בשיתוף עם היילווד ולכן שילמה לו סכום של כ-50,000 לירה שטרלינג השווים בימינו כמיליון דולר אמריקני.
היילווד אכן פרש ממרוצי אופנועים ועבר להתחרות במרוצי מכוניות במספר סדרות ואף בפורמולה 1, אך לא השיג הישגים משמעותיים עד לפרישתו מפורמולה 1 ב-1974 עקב פציעה.
ב-1972 הוא זכה להישגו הטוב ביותר במרוצי מכוניות כשזכה באליפות הפורמולה 2 עם קבוצתו של ג'ון סורטיס.
ב-1978, בגיל 38 ולאחר 11 שנים של היעדרות הוא חזר להתחרות במרוץ ה"טוריסט טרופי" של האי מאן על גבי דוקאטי 900SS והצליח לנצח למרות גילו המבוגר.
על כך, גמלה לו דוקאטי בגרסת 900MH מיוחדת, על שם ראשי התיבות של שמו.
ב-1981 נהרג היילווד בתאונת דרכים בוורוויקשייר עת שנסע עם בנו וביתו במכוניתו בדרכם למסעדה.
רכבו נפגע על ידי משאית שביצעה פנייה לא חוקית.
בתו בת התשע נהרגה במקום.
היילווד מת בבית החולים לאחר יומיים.
משפחת המלוכה הבריטית העניקה להיילווד תוארי חבר במסדר האימפריה הבריטית על הישגיו בעולם המרוצים ומדליית ג'ורג' על הצלת מתחרה ממכונית בוערת במהלך מרוץ מכוניות בו השתתף.
בשנת 2000 העניק ארגון ה-FIM להיילווד את התואר "אגדת מרוצים".
מייקל דייל האקבי הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, מושל ארקנסו לשעבר, המכהן כשגריר ארצות הברית בישראל.
התמודד פעמיים על מועמדות מפלגתו בבחירות לנשיאות, ב-2008 וב-2016.
האקבי נולד ב-1955 בעיירה הופ שבארקנסו, שבה נולד לפניו גם נשיא ארצות הברית ביל קלינטון.
אביו היה כבאי ומכונאי, ואימו הייתה פקידה.
בגיל 14 עבד בתחנת רדיו מקומית כקריין חדשות ומזג אוויר, והיה ראש מועצת התלמידים בבית הספר התיכון של הופ.
סיים בהצטיינות אוניברסיטה מקומית שמשויכת לכנסייה הבפטיסיטית הדרומית, ואחר כך בסמינר תאולוגי בפטיסטי בטקסס.
אחרי לימודיו היה עוזר של מטיף טלוויזיוני אוונגליסטי, ואחר כך שימש ככומר במספר קהילות בפטיסטיות-דרומיות בארקנסו.
בין 1989 ל-1991 היה נשיא ארגון הגג של הקהילות הבפטיסטיות-הדרומיות בארקנסו.
באותה תקופה היה גם נשיא של תחנת טלוויזיה בעלת גוון דתי.
האקבי נכנס לפוליטיקה ב-1992 כרפובליקני במדינה שהממסד הפוליטי שלה נשלט באופן מסורתי על ידי המפלגה הדמוקרטית.
הוא התמודד על נציגות ארקנסו בסנאט האמריקני מול הסנטור הדמוקרטי המכהן, והפסיד לו.
באותה שנה נבחר מושל ארקנסו ביל קלינטון לנשיא ארצות הברית, ופינה את משרת מושל המדינה לסגנו ג'ים גאי טאקר.
ביולי 1993 התמודד האקבי על משרת סגן המושל שהתפנתה עקב כך, וניצח בהתמודדות.
הוא נבחר בשנית לתפקיד, לתקופת כהונה מלאה, כעבור שנה.
ב-1996 התפטר המושל טאקר מתפקידו עקב הסתבכותו בפרשת ווייטווטר והאקבי הושבע במקומו לתפקיד.
הוא נבחר כמושל בבחירות של 1998 ושוב ב-2002. הוא נבחר על ידי הטיים מגזין כאחד מחמשת המושלים הטובים ביותר בשנת 2005, ושימש כיו"ר איגוד המושלים בארצות הברית לשנת 2005–2006.
עם תום כהונתו, בתחילת 2007 הכריז על כוונתו לרוץ למועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית.
במשך רוב השנה הוא נחשב לאחד מהמועמדים המשניים, עם אחוזי תמיכה חד-ספרתיים, ועם כוח ארגוני מצומצם ותרומות מעטות.
אולם הופעתו הטובה בעימותים הפומביים שהתקיימו בין המועמדים וחוסר שביעות הרצון של ציבור הבוחרים מהמועמדים הקיימים הביאו לזינוקו בסקרים.
בדצמבר 2007 הגיע למקום הראשון בסקרים על ההתמודדות הראשונה באיווה, והוא הגיע למקום השני בסקרים הארציים.
האקבי הדגיש את הרקע הדתי שלו כבעל תואר בתאולוגיה וככומר, ואף מתגאה בכך שהוא "מנהיג נוצרי" ומכחיש אבולוציה ללא מכוון, ובכך קיווה לתמיכה של הציבור הדתי-שמרני שמהווה חלק גדול מקהל הבוחרים בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית.
האקבי פרש מהמירוץ לאחר שיריבו מקיין זכה למספר מספק של צירים.
לאחר פרישתו מן המרוץ החל לשמש כפרשן של רשת החדשות פוקס ניוז, והחל מספטמבר 2008 מגיש שם תוכנית שבועית הקרויה על שמו, שבה הוא מראיין אורחים ופרשנים בהשתתפות קהל חי.
בשנת 2018, ג'ואי אללהאם, לוביסט עבור קטר, שילם להאקבי 50,000 דולר כדי שיבקר בדוחה, עיר הבירה של קטר.
ביקור זה נערך כחלק מסדרת ביקורים של אמריקאים בכירים שאורגנה על ידי לוביסטים שנשכרו על ידי קטר, במטרה לשפר את מעמדה של קטר בממשל האמריקאי ובקרב פרשנים פרו ישראלים.
לאחר חזרתו מהביקור פרסם ציוץ מחמיא לגבי קטר.
ב-12 בנובמבר 2024 הודיע הנשיא הנבחר של ארצות הברית, דונלד טראמפ, כי ימנה את האקבי לשגריר ארצות הברית בישראל.
ב-9 באפריל 2025 אישר הסנאט האמריקאי את מינויו של האקבי לתפקיד שגריר ארצות הברית בישראל ברוב של 53 תומכים מול 46 מתנגדים.
בו ביום הושבע האקבי לתפקידו כשגריר.
ב-21 באפריל הגיש האקבי את כתב ההאמנה לנשיא המדינה יצחק הרצוג.
האקבי מזוהה עם הימין הנוצרי האוונגליסטי בארצות הברית, וככזה, עמדותיו בנושאים חברתיים הן שמרניות מובהקות: הוא מתנגד להפלות מלאכותיות ותומך בתיקון לחוקה שיאסור אותן.
הוא גם מתנגד למחקר בתאי גזע עובריים.
הוא מתנגד לכל צורה של הכרה בזוגיות חד-מינית (בין אם בצורת נישואים חד-מיניים ובין אם בצורת איחוד אזרחי).
נושא נוסף שבו הוא נמצא בקצה הימני של הספקטרום הפוליטי הוא נושא הפיקוח על כלי נשק.
הוא מצדד בפירוש כוללני לתיקון השני לחוקת ארצות הברית, ומתנגד לכל ניסיון להטיל מגבלות על אחזקת נשק ומכירתו.
בתחום הכלכלי, האקבי תומך בתוכנית המכונה "FairTax" לביטול מס ההכנסה הפדרלי ומיסים פדרליים נוספים והחלפתם במס קנייה פדרלי.
בנושא ההתמודדות עם ההגירה הבלתי חוקית לארצות הברית, שהפך לאחד הנושאים המרכזיים בהתמודדות הפנימית בתוך המפלגה הרפובליקנית, גילה האקבי עמדות מתונות יחסית לקו הקיצוני שדורשים רבים מהבסיס הקשה של הבוחרים הרפובליקנים.
כך הוא עומד מאחורי החלטתו כמושל לאפשר לילדי מהגרים בלתי חוקיים לזכות במלגות לחינוך גבוה, למרות ההתקפות עליו מצד מיט רומני על כך.
הוא לא תמך באופן מלא בהצעה לרפורמה בנושא שעלתה בקונגרס, ושנתמכה על ידי הנשיא בוש, אך הוכשלה על ידי האגף הקיצוני יותר של המחוקקים הרפובליקנים, אך תמך בחלקים מתוכה.
האקבי תמך באופן כללי במלחמה בעיראק, ותומך בהישארות כוחות ארצות הברית שם.
עם זאת, הוא מתח ביקורת על "מנטליות הבונקר" של ממשל בוש.
האקבי מגדיר את עצמו כתומך נלהב בישראל, וביקר בישראל פעמים רבות.
הוא הביע תמיכה בהמשך מפעל ההתנחלות, ומתח ביקורת על הלחצים לנסיגה ישראלית מיהודה והשומרון ומרמת הגולן.
בעת ביקורו בישראל ביקר באוניברסיטת אריאל והביע את תמיכתו במוסד.
בנובמבר 2024, כאשר נשאל בריאיון בגלי צה"ל האם ייתכן סיפוח של יהודה ושומרון לישראל, ענה האקבי: "בוודאי".
ביוני 2025 קיים שיחות עם פוליטיקאים חרדים בכירים וגורמים במערכת הפוליטית הישראלית, בניסיון לשכנע אותם שלא להוביל לבחירות חדשות בישראל באותה עת.
לפי הדיווחים, האקבי העביר מסר כי "יציבות הממשלה הכרחית להתמודדות עם איראן" וכי מערכת בחירות במהלך המשבר האיראני תקשה על הממשל האמריקאי לגבות את ישראל.
מהלך זה עורר ביקורת מצד פוליטיקאים שהגדירו אותו כהתערבות בפוליטיקה הפנימית של ישראל.
ביולי 2025 הגיע לדיון במשפט נתניהו והביע תמיכה בנתניהו.
באותו חודש נפגש עם מנהיג הציבור הליטאי-חרדי הרב דוב לנדו והביע הבנה לעמדה החרדית נגד גיוס בחורי ישיבות.
מייק האקבי התחתן עם אשתו ג'אנט בגיל 19, ולהם שלושה ילדים.
בתו, שרה האקבי סנדרס, היא מושלת ארקנסו החל מינואר 2023. בעבר שימשה כדוברת הבית הלבן בממשלו של דונלד טראמפ.
לאחר שאובחן כחולה סוכרת החל האקבי ב-2003 בהרזיה דרסטית.
תוך כשנתיים הוא הצליח להשיל כ-50 ק"ג ממשקלו, שהיה בשיאו מעל 130 ק"ג.
התהליך השפיע על יחסו לנושא הבריאות, והוא הפך לתומך נלהב בקידום רפואה מונעת.
הוא אף כתב ספר בנושא בשם "Quit Digging Your Grave with a Knife and Fork" (הפסיקו לחפור לעצמכם קבר עם סכין ומזלג).
האקבי מנגן בגיטרה בס, ובזמן היותו מושל הקים יחד עם עובדי הצוות שלו להקת רוק אנד רול בשם "Capitol Offense" .
האקבי הגיש תוכנית אירוח ברשת החדשות פוקס ניוז בשנים 2008–2014.
מייק הלמס הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הרכז.
הלמס שיחק באוניברסיטת אוקלנד במשך שלוש שנים, ובשלושתם נבחר לחמישיית העונה של מחוז MCC ואף נבחר לשחקן העונה המחוזי בשנת 2003, כשהוא קולע 27 נקודות למשחק ומדורג במקום השלישי בדירוג קלעי ליגת ה-NCAA.
הלמס נבחר בדראפט ליגת ה-CBA ושיחק 18 משחקים במדי מישיגן מייהם.
את העונה סיים הלמס בליגה הארגנטינאית במדי אתלטיקו ארגנטינו חונין.
בעונת שיחק הלמס במועדון האוסטרלי האנטר פיירטס, במדיה סיים את העונה במקום השני ברשימת הקלעים עם 22.1 נקודות בממוצע למשחק, אך בעקבות בעיות כלכליות בקבוצה עבר לסינגפור סלינגרס מאותה הליגה.
בפברואר 2007 חתם הלמס במועדון גייבן מהליגה הגרמנית, עימה סיים את העונה במקום ה-16 בליגה.
בעונת שב הלמס לסינגפור סלינגרס, במדיה קלע 20.6 נקודות ומסר 1.2 אסיסטים בממוצע למשחק.
בנובמבר 2008 חתם הלמס בקבוצת עירוני רמת גן מליגת העל הישראלית, במדיה שיחק 20 משחקים וסיים את העונה הסדירה עם 12 נקודות, 2.9 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים בכ-25 דקות בממוצע למשחק, כשבמשחק השיא שלו נגד הפועל ירושלים קלע 35 נקודות.
בשנת 2010 חתם הלמס בקבוצה מהליגה הניו זילנדית, Southland Sharks.
בעונת 2011/2012 שיחק בקנדה ונבחר כבחירה החמישית בדראפט הליגה הקנדית על ידי סיינט ג'ון מיל ראטס, אך הועבר בטרייד במהלך העונה לקבוצת הוינדסור אקספרס בה שיחק את עונת 2012/2013 עם ממוצעי 17 נקודות למשחק בטרם פרש.
מייקל דני "מייק" לאראבי היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (טוקיו 1964) ושיאן עולם בריצת 400 מטר.
לאראבי נולד בהוליווד, לוס אנג'לס, קליפורניה, אך גדל בונטורה, קליפורניה.
בעקבות כישרונו והישגיו באתלטיקה הוא זכה במלגת לימודים ולמד גאולוגיה באוניברסיטת דרום קליפורניה.
בעקבות סדרה של פציעות נמנע ממנו להשתתף במשחקים האולימפיים שנערכו במלבורן 1956 וברומא 1960.
בשנת 1957 דורג לאראבי במקום השני בעולם בריצת 400 מטר.
באליפות איגוד האתלטים החובבים שנערכה בשנת 1964 זכה לאראבי בפעם היחידה בקריירה שלו בתואר שיאן עולם בריצת 400 מטר.
בתחרות שנערכה בלוס אנג'לס ב-12 בספטמבר אותה שנה הוא השווה את השיא העולמי בריצה זו (44.9 שניות).
לאחר המשחקים האולימפיים עבד לאראבי כמורה למתמטיקה וסוכן בחברת אדידס.
הוא המשיך בפעילות גופנית בטניס, בצלילה, בסקי, בטרקים ובטיפוס הרים.
בשנת 2001 אובחן כחולה בסרטן הלבלב ובשנת 2003 הכריעה אותו מחלתו בביתו שבסנטה מריה, קליפורניה.
בדצמבר 2003 זכה לאראבי להיכלל בהיכל התהילה באתלטיקה של ארצות הברית.
מייק ומולי היא קומדיית מצבים אמריקאית שנוצרה על ידי מארק רוברטס ומשודרת ברשות השידור האמריקאית CBS.
הסדרה עוסקת במייק ומולי זוג שנפגש בקבוצת תמיכה לאכלני יתר אנונימיים ומתאהבים.
בשנת 2011 זכתה הסדרה בפרס אמי.
נכון לינואר 2013 הסדרה משודרת ב-38 מדינות.
ב-13 במרץ 2014 חודשה הסדרה לעונה חמישית.
ב-12 במרץ 2015 חודשה הסדרה לעונה שישית.
מעט לאחר עליית עונה זו בינואר 2016, הודיעה רשת CBS שהעונה השישית תהיה האחרונה בסדרה.
פרק סיום הסדרה שודר ב-16 במאי 2016.
מייק מתקשה לשמור על הדיאטה שלו ובמהלך פגישה של אכלנים אנונימיים (Overeaters Anonymous או בקיצור OA) הוא פוגש את מולי שמזמינה אותו לנאום לפני הכיתה שלה.
לאחר מכן מייק מזמין אותה לצאת איתו.
הערב הראשון של מייק ומולי נהרס אך הם מנסים שוב וכשהכול מסתדר הם מתחילים לצאת.
קארל מתחיל לקנא בזמן שמייק מקדיש למולי ומייק מנסה לשדך לו את ויקטוריה.
פג'י מקשה על מייק ומנסה לחבל במערכת היחסים שלו ושל פגי משום שהיא חוששת שבנה מחליף אותה במולי.
ג'ויס מתחילה לצאת עם וינס.
במהלך העונה מערכת יחסיהם של מייק ומולי נתקלת בעליות ומורדות אך הם תמיד מתגברים עליהם.
במהלך העונה מייק ומולי חוגגים את חג המולד ואת יום האהבה יחד במקביל ליחסיהם המתפתחים של ג'ויס ווינס.
בגלל קארל ומייק, סמואל מפוטר מעבודתו ונאלץ לעבור לגור עם מייק שעובר לגור עם מולי.
סמואל מוחזר לעבודתו אך נשאר בדירתו של מייק.
בסוף העונה מייק מחליט להציע נישואים למולי והיא אומרת כן.
העונה השנייה עוסקת במהלך יחסים של מייק ומולי בזמן ההכנות לחתונה.
מייק עובר לגור בביתה של מולי יחד עם אמה ואחותה.
קארל מתחיל לצאת עם אישה בשם כריסטינה.
מולי נאלצת להתמודד עם חוסר הבגרות של מייק כאשר היא מנסה לחסוך ולתכנן את חתונתם אך הוא עסוק בשלו.
פגי מתחילה לעבוד בקפיטריית בית הספר שמולי מלמדת בו.
מולי מתאכזבת כאשר היא לא מקבלת את משרת סגנית המנהל.
מייק מזמין את אביו לחתונה המתקרבת.
מולי מתאמצת לרדת במשקל כדי להתאים לשמלת הכלה.
קארל מפחד לקחת את היחסים עם כריסטינה לשלב הבא.
פגי ואביו של מייק מקשים עליו.
ג'ויס מגלה שוינס נשוי לאישה אחרת שמסרבת לתת לו גט ומייק וקארל עוזרים לו.
בפרק האחרון נערכת חתונתם של מייק ומולי.
העונה המתחילה עם חזרתם של מייק ומולי מפריז לאחר ירח הדבש שלהם.
קארל עדיין מתגבר על עזיבתה של כריסטינה.
מייק ומולי מחליטים לנסות להביא ילד לעולם.
מייק ביגס (בילי גארדל) – שוטר במשטרת שיקגו הנלחם בבעיית עודף משקל.
בעל לב טוב ונכנע לעיתים קרובות לדרישותיה של אימו.
מפתח מערכת יחסים עם מולי ואף מתחתן איתה מאוחר יותר.
מולי פלין (מליסה מקארתי) – מורה בבית ספר יסודי הסובלת מעודף משקל גם כן.
מתגוררת עם אמה ואחותה ומתפקדת בתור האחראית בבית.
קארל מקמילן (רינו וילסון) – שוטר במשטרת שיקגו, שותפו של מייק וחברו הטוב ביותר.
ויקטוריה פלין (קאתי מיקסון) – אחותה הצעירה, קלת הדעת וחובבת המסיבות של מולי.
אוהבת לעשן מריחואנה רוב הזמן ולהסתובב עם גברים.
ג'ויס פלין מורנטו (סווזי קורץ) – אמא של מולי.
אלמנה המתחילה לצאת עם וינס מורנטו.
מנסה להישאר צעירה ונוהגת לשתות יין בקביעות.
סמואל (ניאמבי ניאמבי) – מלצר עוקצני הממלצר בדיינר שבו נוגים קארל ומייק לאכול.
במהרה הם מתחברים והוא הופך לחבר קרוב של השניים.
וינסנט מורנטו (לואיס מוסטילו) – בן זוגה של ג'ויס שהופך מאוחר יותר לארוסה.
הוא אדם מאוד קולני ושוביניסט.
רוזתה מקמילן (קליאו קינג) – סבתו של קארל המתגורר עימה.
לעיתים קרובות היא מייעצת למייק בנוגע ליחסיו עם מולי.
מרגרט "פגי" ביגס (רונדי ריד) – אימו השתלטנית של מייק.
חיה לבד וקשורה לכלב שלה "ג'ים".
כועסת על אביו של מייק שעזב אותה לטובת בחורה צעירה יותר.
קשורה מאוד למייק ולא מחבבת את מולי בהתחלה.
מייקל פרנסיס "מייק" טרוי היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם במשחה ל-200 מטר פרפר.
הוא החל להתאמן בגיל 12. בהמשך למד באוניברסיטת אינדיאנה בלומינגטון ושחה בהדרכתו של דוק קונסילמן.
בתחרות שנערכה בלוס אלטוס שבקליפורניה ב-11 ביולי 1959 קבע טרוי פעמיים שיא עולם במשחה ל-200 מטר פרפר, בפעם הראשונה (2:19.0 דקות) היה זה שיא העולם הרשמי הראשון במשחה זה לאחר הגדרת הסגנון החדש ובפעם השנייה העמידו על תוצאה של 2:16.4 דקות.
חודש וחצי לאחר מכן, במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בשיקגו שבאילינוי הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 4:14.9 דקות ומדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:18.3 דקות, אחרי בן ארצו דייב גילנדרס (2:18.0 דקות).
בתחרות שנערכה באוונסוויל שבאינדיאנה ב-10 ביולי 1960 שיפר טרוי שוב את שיאו העולמי במשחה ל-200 מטר פרפר והעמידו על 2:15.0 דקות, שבועיים לאחר מכן, בטולדו שבאוהיו הוא שוב שיפר את שיאו העולמי והעמידו על 2:13.4 דקות.
נוסף לכך הוא היה שותף לשני שיאים עולמיים במשחי שליחים, במשחה ל-4x200 מטר חופשי (8:17.0 דקות) ובמשחה ל-4x100 מטר מעורב (4:09.2 דקות).
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בדטרויט שבמישיגן הוא שיפר פעם נוספת במשחה ל-200 מטר פרפר את שיאו העולמי והעמיד אותו על 2:13.2 דקות, והוכיח שהוא מוכן למשחקים האולימפיים.
כשחיין שלישי, הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 2:02.9 דקות.
שיאו העולמי נשבר לאחר שנה על ידי בן ארצו קארל רובי (2:12.6 דקות).
לאחר פרישתו משחייה תחרותית, שימש טרוי כקצין בצי האמריקני וזכה בעיטור כוכב הכסף, במלחמת וייטנאם.
לאחר השרות הצבאי הוא התגורר בסן דייגו, שם עבד כמאמן שחייה וכסוכן נדל"ן.
אחד מחניכיו היה מייק סטאם - אלוף אולימפי אלוף עולם ושיאן עולם.
טרוי נפטר באריזונה ב-3 באוגוסט 2019.
בשנת 1971 זכה טרוי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
מייקל "מייק" הנרי הוא מדבב, תסריטאי, מפיק וקומיקאי אמריקאי.
הוא התפרסם בעיקר בשל תפקידו בתוכניות הטלוויזיה איש משפחה והמופע של קליבלנד בתור המדבב של הדמות קליבלנד בראון.
הנרי נולד בריצ'מונד במדינת וירג'יניה בארצות הברית.
לאחר שהוריו האמנים התגרשו כשהיה בן שמונה, הוא התגורר ביחד עם אחיו פטריק אצל אמו.
הוא הכיר את סת' מקפרלן דרך אחיו פטריק שלמד איתו בקולג' ברוד איילנד, סיים את אוניברסיטת וושינגטון אנד לי בווירג'יניה.
לאחר סיום האוניברסיטה, הנרי נטש קריירת פרסום לטובת ניסיון להצליח כקומיקאי בלוס אנג'לס.
בתקופה זו הפך לחבר קרוב של מקפרלן, וזה הציע לו עבודה ככותב בסדרה החדשה איש משפחה.
בארבע העונות הראשונות של הסדרה הנרי צוין כ"כוכב אורח", רק החל מהפרק "Prick Up Your Ears" בעונה החמישית הוא הפך לחבר בצוות השחקנים הראשי של הסדרה.
הנרי מדבב בסדרה את הדמויות: האיש החירש והמשומן, הרברט, קונסואלה וברוס.
דיבב בעבר את הדמויות קליבלנד בראון וקליבלנד בראון ג'וניור.
ביוני 2020, עקב מחאות ג'ורג' פלויד, נודע כי מייק הנרי פרש מדיבובו של קליבלנד בראון, וכי עריף זאהיר יחליפו בדיבוב הדמות.
בשנת 2009, הנרי יצר ספין אוף לאיש משפחה, ביחד עם מקפרלן וריצ'רד אפל, בשם המופע של קליבלנד.
בסדרה הוא חזר לדבב את קליבלנד בראון ואת הרברט, ביחד עם דמויות חדשות כמו: ראלו טאבס, ארץ', מר אמסטרונג, פלורנס ועוד.
הנרי סיפר אודות מהלך העבודה על "המופע של קליבלנד":
2003: בנות גילמור (תפקיד אורח)
2005: רובוט צ'יקן (תפקיד אורח)
2010: רובוט צ'יקן: מלחמת הכוכבים – פרק 2 (תפקיד אורח)
2005: סטואי גריפין - הסיפור שלא סופר
מייקל ג'יימס "מייק" ווגל הוא שחקן ודוגמן עבר אמריקאי.
ווגל נולד במחוז מונטגומרי, פנסילבניה שבארצות הברית, למשפחה נוצרית ממוצא גרמני.
הוריו הם קאת'י וג'ים ווגל.
הוא גדל והתחנך במחוז באקס בפנסילבניה.
סביו משני הצדדים לחמו במלחמת העולם השנייה.
אחד היה מפקד טנק בקרב על הבליטה, והשני היה בחיל הים האמריקאי.
ווגל הוא הבכור מבין שלושה אחים ולו אח קטן בשם דניאל אהרון ואחות בשם קריסטין.
בתיכון היה חלק מנבחרת ההיאבקות.
הוא גם למד באוניברסיטת קיירן בלנגהורן, פנסילבניה בשנת 1998. במהלך תחילת שנות האלפיים, נסע לעיתים קרובות לעיר ניו יורק במטרה לבחון תפקידי משחק ומשבצות דוגמנות.
בתחילת דרכו ווגל דגמן ג'ינסים לחברת האופנה לוי שטראוס ושות' ומיד לאחר מכן לוהק לסדרת הטלוויזיה "ככה זה בחיים" בתפקיד חוזר של דין פיראמטי בין השנים 2001–2004.
בשנת 2003 פרץ לתחום הקולנוע והשתתף בסרט "גרינד" לצדם של אדם ברודי וג'ניפר מוריסון.
גם השתתף בסרטים "אנקת גבהים", ו"המנסרים מטקסס".
בשנת 2005, אחרי ביטול "ככה זה בחיים", ווגל כיכב בארבעה סרטים באותה שנה: "אחוות הג'ינס", "השמועה אומרת ש...", "סופרקרוס" ו"משחקי גנגסטה", בין היתר לצדם של ג'ניפר אניסטון, בלייק לייבלי, אן האת'וויי וקווין קוסטנר.
ב-2006 כיכב בסרט הקולנוע "פוסידון" לצדו של קורט ראסל, הסרט הוא חידוש לסרט משנות השבעים בשם "הרפתקה בפוסידון".
ווגל השתתף בסרט "קפאין" לצדו של ברקין מאייר.
בשנת 2010 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה הרפואית "מיאמי מדיקל" של רשת CBS, בוטלה לאחר עונה אחת.
בשנת 2011 שיחק בשני שוברי קופות: בסרט הדרמה "העזרה" לצידה של אמה סטון ובקומדיה הרומנטית "מה המספר שלך?" לצידו של כריס אוונס.
באותה שנה שיחק את התפקיד הראשי בסדרה "פאן אם" של רשת ABC.
לאחר עונה אחת הסדרה בוטלה.
אתר האינטרנט BuddyTV דירג אותו במקום ה-96 ברשימת הגברים הסקסיים בטלוויזיה לשנת 2011. בשנת 2014 דורג במקום ה-29 ובשנת 2015 דורג במקום ה-42.
בשנת 2013 שיחק בסדרה "בייטס מוטל".
החל מיוני 2013 החל ווגל לככב בתפקיד הראשי בסדרה "בתוך הבועה" אשר מבוססת על הספר מאת סטיבן קינג.
ב-30 ביוני 2014 חזרה הסדרה לעונה שנייה, ב-25 ביוני 2015 חזרה הסדרה לעונה שלישית ואחרונה.
ב-4 בינואר 2003 נישא ווגל לדוגמנית קורטני, לאחר שהשניים הכירו במסיבה של תעשיית הדוגמנות; הם התחתנו באותה כנסייה שבה התחתנו הוריו של מייק.
לזוג שלושה ילדים: קייסי רנה (נולדה ב-2007), צ'ארלי ב.
המשפחה מתגוררת בנאשוויל, טנסי ובבעלותם כלב מסוג פאג ושני סוסים.
+שנהסרטתפקידהערות2003גרינדאריק ריברסהמנסרים מטקססאנדי2005סופרקרוסטריפ קרליילאחוות הג'ינסאריק ריצ'מןמשחקי גנגסטהטוביהשמועה אומרת ש...בלייק2006פוסידוןכריסטיאן סנדרסקפאיןדני2007The Deaths of Ian Stoneאיאן סטון2008קלוברפילדג'ייסון הוקינס2009מעבר למסדרוןג'וליאןOpen Gravesג'ייסון2010בלו ולנטייןבוביהיא לא בליגה שלךג'קHeaven's Rainברוקס דאגלס2011העזרהג'וני פוטמה המספר שלך?דייב הנסן2014McCanickפלוידJake Squaredג'ייק2015הילדברנדון2017Wild ManברוקThe Case for Christלי סטרובל (אנ')קרב המיניםרקדן מועדונים2018The Amendmentברוקס דאגלס2019אובססיה סודיתראסל ויליאם2020אי האשליותסגן סאליבן2021Collectionרוס
מייק הנקה הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
הנקה ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בעונת 2001/02 במדי שאלקה 04. הנקה שיחק בשאלקה עד לשנת 2005, כשהוא משחק לעיתים גם בקבוצת המילואים.
בשנת 2002 סייע הנקה לשאלקה לזכות בגביע הגרמני, אך לא שיחק בגמר, בו ניצחה שאלקה 4-2 את באייר לברקוזן.
לקראת עונת 2003/04 סייע הנקה לשאלקה לזכות בטורניר האינטרטוטו, ודרכו להעפיל לגביע אופ"א, אך הקבוצה הודחה על ידי ברונדבי בשלב מוקדם יחסית.