tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביו, הנרי פטרסון היה כהן דת פרוטסטנטי – כנראה ממשפחת אצולה אנגלית – ואמו ככל הנראה משרתת קתולית אירית ששירתה בבית אצילים, כשפטרסון עצמו נולד כנראה מחוץ לנישואין.
הוא לא חשב עצמו כאירי במובן הלאומי, והיה יוניוניסט נלהב.
במרץ 1885, בגיל 17, התנדב פטרסון לצבא הבריטי, והוצב לשרת בדרום אפריקה ובהודו.
בעת שירותו בהודו פגש מורה אירית פרוטסטנטית מבלפסט, פרנסס הלנה גריי, וב-1895 נשא אותה לאישה.
נולד להם בן, לאחר שבתם הבכורה מתה בגיל ארבעה חודשים.
בתקופה זו גם השלים לימודיו לתואר והוכשר כמהנדס.
בשל השכלתו ההנדסית וידיעת השפה ההינדית החליטו מפקדיו בצבא הבריטי להפקידו על בניית גשר למסילת רכבת באפריקה המזרחית, (קניה של ימינו), שם מרבית הפועלים היו הודים.
המסילה קישרה בין נמל מומבסה לניירובי, והגשר המיועד נבנה מעל הנהר צאבו, באזור הקילימנג'רו.
פטרסון הגיע למקום במרץ 1898 ומצא את כל העובדים בשביתה.
מסתבר ששני אריות אוכלי אדם מאוכלוסיית אריה צאבו, טורפים מידי לילה פועלים והעבודה כולה הושבתה כתוצאה מכך.
את עשרת החודשים הבאים הקדיש פטרסון כמעט אך ורק לציד אותם אריות, שטרפו בסופו של דבר לפחות 128 מעובדיו.
רק בינואר 1899 הושלמה המלאכה והעובדים חזרו לבניית הגשר והמסילה.
את הרפתקאות הציד תיאר בספרו הראשון שנזכר לעיל, אשר יצא לאור בהוצאת מקמילן, ב-1907. הספר הפך לכמעין "תנ"ך כיס" לאנשי הציד של אותה תקופה, ולפחות שלושה סרטי קולנוע שונים נעשו על פיו במהלך השנים, האחרון שבהם ב-1996 (להלן).
את גופותיהם המפוחלצות של שני האריות הוא מכר ב-1924 למוזיאון פילד להיסטוריה של הטבע, בשיקגו.
פטרסון חזר לאנגליה בינואר 1901, לאחר שהושלמה בניית המסילה כולה, 572 מייל אורכה.
פטרסון נשלח לתקופה קצרה להילחם במלחמת הבורים כלוטננט שני בחיל הפרשים.
עקב מספר מעשי מופת שעשה במהלך הקרבות הוא הוחזר כעבור כחצי שנה לאנגליה, כדי לקבל את אות השירות המצוין (DSO) וכדי לקדמו בתפקיד.
בינואר 1902 הועלה לדרגת לוטננט קולונל ונשלח עם הבטליון החדש שלו (כ-460 איש), שוב, למלחמה בדרום אפריקה, אולם עד הגיעו לשם במאי 1902 כבר נסתיימה המלחמה.
פטרסון שב לאנגליה כעבור שנה, שם שהה במשך כארבע שנים.
בתקופת שהותו באנגליה הירבה פטרסון לתור בעולם, ובין השאר גם חזר לאפריקה למסעות ציד.
באחד מהם, שנערך ב-1906 צד אנטילופת-אילנד מצוי מתת-מין חדש, שלא היה ידוע עד אותה עת.
ב-1907, לאחר שיצא לאור ספרו הראשון ולאור ההצלחה הרבה של הספר הושאל פטרסון מהצבא למשרד המושבות הבריטי, ונשלח שוב לאפריקה המזרחית הבריטית.
הפעם, בתור מפקח ראשי על הציד (Chief Game Warden) בכל אזור אפריקה המזרחית.
סיפורו הקצר של ארנסט המינגוויי The Short Happy Life of Francis Makomber, שיצא לאור ב-1936 מבוסס על אירוע שאירע ב-1908, שבו מצא שותפו למסע של פטרסון, אודרי ג'יימס בליית, את מותו, ואילו אשתו של בליית המשיכה במסע הציד לצד פטרסון.
המקרה עורר תהיות וביקורת, אך פטרסון לא הועמד לדין, אם כי השמועות סביב המקרה המשיכו לרחוש שנים אחר כך.
הסיפור אף הפך ב-1947 לסרט, The Macomber Affair, בו כיכב גרגורי פק בתפקיד פטרסון.
על תקופה זו בחייו כתב גם פטרסון עצמו את ספרו השני In the grip of the nyika; further adventures in British East Africa, אשר יצא לאור ב-1909, אף הוא בהוצאת מקמילן.
פטרסון פרש מהצבא לראשונה אחרי עשרות שנות שירות ב-1911 ובשנים 1913–1914 הצטרף למיליציית "המתנדבים של אלסטר" (Ulster Volunteers), צבא הפרוטסטנטים האירים, אשר התנגדו לשאיפת האירים הקתולים לעצמאות מבריטניה.
פעולותיהם של "מתנדבי אלסטר" היו בין הגורמים לחלוקת אירלנד בסופו של דבר ולהישארותה של צפון אירלנד, בעלת הרוב הפרוטסטנטי, בתוך בריטניה, כשאירלנד הקתולית קיבלה את העצמאות.
פטרסון היה מפקד רגימנט בלפסט המערבית בתקופה זו.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הצטרפו מרבית "מתנדבי אלסטר" לצבא הבריטי וגם פטרסון שב לשירות בו.
מלחמת העולם הראשונה, הגדודים העבריים ושני ספרים נוספים
בראשית המלחמה שירת פטרסון בחזית פלנדריה, אך לא הצליח לקבל תפקיד פיקודי מתאים.
הוא עבר משם לאלכסנדריה שבמצרים, לצד שני גנרלים ששרתו שם והכירו אותו עוד ממלחמת הבורים, גנרל דאדלי וגנרל מקסוול.
כשנה לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-1915, ייסדו יוסף טרומפלדור וזאב ז'בוטינסקי גדוד עברי במצרים ופטרסון קיבל בעזרת שני הגנרלים ידידיו – בעיקר הגנרל סר ג'ון מקסוול, שהיה המפקד הכללי של הצבא הבריטי במצרים באותה עת – את מבוקשו: הוא מונה למפקדו של הגדוד העברי, שנקרא: גדוד נהגי הפרדות ציון.
לסגנו מונה יוסף טרומפלדור, לרופא הגדוד מונה הד"ר משולם ליבונטין.
ב-1 באפריל 1915 השביע הרב הראשי של אלכסנדריה, הרב רפאל דלה פרגולה את כ-500 המתנדבים היהודים הראשונים של הגדוד וב-17 באפריל הפליג גדוד נהגי הפרדות, מאלכסנדריה לחזית גליפולי.
מרבית חיילי הגדוד חלו, נפצעו או מתו ורק מעטים חזרו לאלכסנדריה בריאים ושלמים.
בין החוזרים חולים, היה גם פטרסון.
הוא נשלח חזרה לבריטניה וטרומפלדור סגנו קיבל את הפיקוד על שאריות הגדוד עד לפירוקו הסופי ב-26 במאי 1916. בסך הכול, למרות האבדות והבעיות, גדוד נהגי הפרדות היהודי, עם פטרסון כמפקדו, נחשבו להצלחה וזכו להערכה רבה בבריטניה.
פטרסון עצמו ניצל את תקופת החלמתו באנגליה לכתיבת ספרו השלישי, הפעם על גדוד נהגי הפרדות ומלחמתו בגליפולי – With the Zionists in Gallipoli.
הספר יצא לאור ב-1916 בהוצאת הצ'ינסון.
פטרסון כתב בספרו שיהודה המכבי היה חש במחנה שלו כמו בבית: "בכל מקום היה שומע את הלשון העברית המדוברת ורואה היה חיל-קטן של בני יהודה המתאמנים על פי אותן מילות פיקוד שהוא עצמו היה מפקד בהן, על אותם חיילים גיבורים שנלחמו באצילות כה גדולה...תחת דגלו".
הגדוד ה-38 של קלעי המלך
לאחר פינוי הכוחות הבריטיים מגליפולי ופירוק הגדוד, סייע פטרסון לזאב ז'בוטינסקי בלונדון, במאבקו להקמת גדוד עברי שיהיה גדוד לוחם של ממש.
יותר משנה נמשך מאבקם של השניים וכאשר הצליחו והגדוד עמד לקום, המליץ ז'בוטינסקי על פטרסון, לעמוד בראשו.
ב-27 ביולי 1917 היה אכן פטרסון למפקד הגדוד ה-38 של קלעי המלך, אולם רק בפברואר 1918 הושלם גיוס כל חיילי הגדוד והם עדיין נזקקו לעוד ארבעה חודשי אימונים במצרים.
ביוני 1918, בשלהי המלחמה, הספיק הגדוד להשתתף במערכה נגד הטורקים, לשחרור ארץ ישראל; היה זה כבר לאחר שהגנרל אלנבי כבש מידי הטורקים את ירושלים, והגדוד פעל בסופו של דבר בעיקר בחלקה הצפון-מזרחי של ארץ ישראל – הרי אפרים, גשרי הירדן וכן בגלעד שבמזרח הירדן.
ספרו הרביעי של פטרסון, With the Judaeans in The Palestine Campaign, שיצא לאור ב-1922, אף הוא בהוצאת הצ'ינסון, מתאר את המערכה הזו.
פטרסון היה ציוני נלהב ובעל חזון.
הוא חי ונשם את התנ"ך ואת ההיסטוריה של עם ישראל.
כמפקד שני הגדודים העבריים הראשונים, ובפעולותיו במסגרת זו, מילא תפקיד מרכזי ביצירת הציונות הצבאית.
הוא אף הקריב ככל הנראה את הקריירה הצבאית שלו, בשל הזדהותו עם חייליו והגנתו עליהם כנגד האנטישמיות ששררה אז בצבא הבריטי.
פטרסון השתחרר מהצבא הבריטי ב-1920 כלוטננט קולונל, אותה דרגה בה החל את המלחמה, והיה מאז לתומך פומבי ופעיל למען הקמת מדינה יהודית עצמאית.
ספרו האחרון, שיצא לאור ב-1941 היה המאבק על ירושלים, בשיתוף עם זאב ז'בוטינסקי (שהיה לידידו האישי ונפטר כשנה לפני יציאתו של הספר לאור), וכן עם פייר ון פאסן וג'וזאיה קלמנט וג'ווד.
לדברי זאב ז'בוטינסקי, "בכל ההיסטוריה היהודית לא היה לנו ידיד נוצרי בעל הבנה ומסירות כמוהו".
במרץ 1946, בנציון וצילה נתניהו קראו את שמו של בנם הבכור יונתן – לימים מפקד סיירת מטכ"ל יוני נתניהו, שנפל במבצע אנטבה – על פי שמו הפרטי של פטרסון (ג'ון) ועל שם הסבא (נתן).
פטרסון אף שימש כסנדק בבריתו של יוני נתניהו.
התגורר בערוב ימיו בביתו בלה חויה, שכונה אמידה בסן דייגו, קליפורניה ומת בבל אייר שבלוס אנג'לס ב-1947, שנה לפני הקמת מדינת ישראל.
לפני מותו הביע משאלה להיקבר לצד פקודיו מהגדודים העבריים, בארץ ישראל.
גופתו נשרפה לפי בקשתו, אולם אפרו הופקד למשמרת בקולומבריום בלוס אנג'לס.
אשתו פרנסס הלנה מתה כששה שבועות אחריו ואפרה נטמן לצידו.
ספרו הראשון והידוע ביותר של פטרסון The Man-Eaters of Tsavo, שהוזכר לעיל, יצא לאור ב-1907 ובו תיאור ציד האריות אוכלי האדם בעת בניית מסילת הברזל בקניה ב-1898–1899. על בסיסו של הספר נעשו לפחות שלושה סרטי קולנוע שונים.
הראשון, Bwana Devil, נעשה ב-1952 ובו שיחק רוברט סטאק בתפקיד פטרסון.
השני, Killers of Kilimanjaro, נעשה ב-1959 ובו שיחק גרגורי פק בתפקיד פטרסון.
הסרט האחרון שנעשה ב-1996, היה סרט הקולנוע של סרטי פרמאונט The Ghost and the Darkness, בכיכובם של מייקל דאגלס וואל קילמר.
קילמר שיחק בסרט זה את ג'ון הנרי פטרסון.
את התסריט לגרסה זו כתב הסופר היהודי-אמריקאי ויליאם גולדמן.
הסרט זכה ב-1997 בפרס אוסקר על עריכת הקול.
בשנת 2011 פנה נכדו של פטרסון אל מכון ז'בוטינסקי וביקש מהם לסייע לו בהגשמת משאלתו האחרונה של סבו.
המכון, ג'רי קלינגר, מהחברה היהודית האמריקנית לשימור היסטורי (JASHP), אלן פטרסון, טוד יאנג הקנדי, מוזיאון בית הגדודים במושב אביחיל, עשו מאמץ מתואם במטרה לכבד בקשה זו.
בסיוע ותמיכה של ממשלת ישראל וראש הממשלה, בנימין נתניהו, הושג צו מבית משפט פדרלי אמריקאי, המתיר להוציא את אפרם של פטרסון ושל רעייתו פרנסס הלנה ולהעלות אותו לישראל.
באוקטובר 2014 הובאו כדי האפר לישראל, וביום חמישי, 4 בדצמבר 2014 נקברו פטרסון ורעייתו בחלקה מיוחדת המשקיפה על החלקה הצבאית וחלקת הגדודים העבריים, בבית העלמין של מושב אביחיל סמוך לנתניה, כפי שביקש.
טקס הקבורה היה ממלכתי ובו נשא דברים ראש הממשלה בנימין נתניהו, אשר הניח את זר הממשלה.
כן השתתפו בטקס הקבורה והניחו זרים: שר הביטחון משה יעלון, שגרירי בריטניה ואירלנד, עוד השתתפו ג'רי קלינגר מהחברה היהודית האמריקאית לשימור ונציגים ממכון ז'בוטינסקי.
רבים מוותיקי מושב אביחיל נכחו אף הם בטקס הקבורה ובאירוע ההצדעה שנערך לאחר מכן במוזיאון הגדודים העבריים במושב.
בירושלים נקרא רחוב על שם פטרסון במושבה הגרמנית, ובתל אביב קרוי על שמו רחוב בשכונת יד אליהו.
בנוסף, בינואר 2015 הנפיקה רשות הדואר הישראלית בול לזכרו.
אנדרטה לזכרו של פטרסון הוקמה גם בעיר בלפסט שבצפון אירלנד.
בשנת 2016 היא הוצתה ונגרם לה נזק רב.
מבוא לאחד מספריו על הגדודים העבריים
פטרסון", כתב ב-18 בפברואר 1929 במבוא לאחד משני ספריו על הגדודים העבריים את הדברים הבאים:
ג'ון פטרסון מביא בספרו "עם הגדודים העבריים לארץ ישראל" את רשימת אותות ההצטיינות שחילק, ובין השאר מופיעים בה אלו (הכיתוב כך במקור):
אות כבוד בעד שרות מצוינה – המיור א.
צלב הצבא – הקצין ד.ג.
צלב זהב ומטיל – הקצין מ.ב.
צלב הצבא ומטיל – הליטנגט השני י.
מדליה להתנהגות מצוינת – מ.מ.מ.
מדליית הצבא : 2 שרי עשרה ו-4 חיילים
נזכרו בהודעות – מיור, קצין, הליט', שני הסגן, שר עשרה ושני חיילים
ג'ון רוברט פארקר רייבנסקרופט, הידוע בשם המקצועי שלו ג'ון פיל , היה שדרן רדיו בריטי.
ג'ון פיל נולד בעיירה הסוול שבחצי האי וירל, ליד ליברפול.
הבכור מבין שלושת בניו של רוברט לסלי רוונסקרופט, סוחר כותנה מצליח, ואשתו ג'ואן מרי (לבית סווינסון).
הוא גדל בכפר הסמוך ברטון.
בבית הספר לפנימיית שרוסברי, שם אחד למד באותה עת חבר מונטי פיתון מייקל פיילין.
פיל נהג להתבודד כנער והיה מאזין רדיו נלהב ואספן תקליטים מגיל צעיר.
מאוחר יותר הוא נזכר ברצון מוקדם להנחות תוכנית רדיו משלו "כדי שאוכל לנגן מוזיקה ששמעתי ורציתי שאחרים ישמעו".
לאחר שסיים את שירותו הצבאי בשנת 1959 ביחידת הארטילריה המלכותית כמפעיל מכ"ם, עבד כפעיל במתוית כותמה בעיר רוצ'דייל ונסע הביתה בכל סוף שבוע להסוול על קטנוע שהושאל מאחותו.
ג'ון פיל היה השדר הוותיק ביותר של רשת ה־BBC האנגלית ושידר במשך 40 שנה ברדיו 1 שלה.
במשך 40 שנותיו ברדיו גילה וטיפח ג'ון פיל עשרות להקות רוק אלטרנטיבי.
בתוכניתו, שהייתה מהנשמעות ביותר בבריטניה, ערך את מה שכונה "פיל סשן", בו בכל תוכנית להקה אחרת מהתחום האלטרנטיבי הייתה מגיעה ומבצעת מספר שירים בשידור חי.
בין אלו שהופיעו בתוכניתו: הביטלס, ג'ימי הנדריקס, פינק פלויד, נירוונה, הסקס פיסטולס, ניק דרייק ועוד.
ג'ון פיל היה הראשון שהשמיע את האלבום "מועדון הלבבות השבורים של סרג'נט פפר" של הביטלס, אלבום שנחשב לפורץ דרך לרוק האלטרנטיבי.
מדי שנה היו בוחרים מאזיניו ב־"festive 50" את 50 השירים הגדולים של השנה ומרשימת השירים הזו ניתן ללמוד על הגיוון העצום של האיש, שבתוכנית אחת יכול היה להשמיע שיר פאנק ולאחריו שיר דת' מטאל ולשלב ניו קאנטרי יחד עם הארד רוק.
יחד עם אהבתו העצומה לרוק אלטרנטיבי באשר הוא החל פיל להחדיר את ההיפ הופ לרדיו הבריטי והיה מהראשונים שהשמיעו להקות כמו הפוג'יס.
עם תום האלף שידר ג'ון פיל את אחת מתוכניות הרדיו החשובות בבריטניה: הוא בחר מכל שנה מאז שנות השישים את ארבעת השירים המעניינים ביותר באותה שנה והשידור הארוך משך מיליוני מאזינים בבריטניה.
בשנת 2004 נפטר ג'ון פיל מהתקף לב והוא בן 65. בכל העולם ציינו תחנות רדיו את מותו וגם בישראל שודר שידור מיוחד לכבודו בן שני חלקים (בתאריכים 31 באוקטובר ו-1 בנובמבר) בתוכנית "הקצה" בגלגלצ.
במהלך התוכנית שידרו קטעים נבחרים משידוריו.
ג'ון פיליפס (נולד כג'ון אדמונד אנדרו פיליפס - John Edmund Andrew Phillips; 30 באוגוסט 1935 - 18 במרץ 2001) היה זמר, גיטריסט ופזמונאי אמריקאי.
הוא ידוע כחבר בלהקת האמהות והאבות לשעבר.
אביו פרש מחיל הנחתים לאחר שזכה בבר באוקלהומה במהלך משחק פוקר, ואמו הייתה חברה משבט צ'ירוקי האינדיאני.
לפי האוטוביוגרפיה של ג'ון, אביו היה שתיין כבד והיו לו בעיות בריאותיות רבות.
כשגדל בווירג'יניה, הושפע מכוכב הקולנוע מרלון ברנדו והיה ילד "קשוח" חבר בכנופיה קטנה של נערים.
הוא התקבל לקולג' המפדן בסידני בזכות מלגת אתלטיקה אבל נשר תוך זמן קצר והתחתן עם סוזן אדמס - אשתו הראשונה מתוך חמש.
ביחד נולד להם ילד בשם ג'פרי וילדה בשם לורה (מקנזי פיליפס) שהתפרסמה בזכות השתתפותה בסרט "אמריקן גרפיטי".
פיליפס השתוקק להצליח בתעשיית המוזיקה ובשנות השישים המוקדמות נסע לניו יורק למצוא חוזה הקלטות.
להקתו הראשונה The Journeymen הייתה שלישיית פולק.
הוא פיתח את האמנות שלו בגריניץ' וילג', תוך כדי תחיית הפולק ופגש שם את חברי להקתו לעתיד - האמהות והאבות, דני דוהרטי וקאס אליוט.
בזמן שהופיע ברחבי קליפורניה עם הג'ורנימן פגש פיליפס את אשתו השנייה לעתיד מישל גיליאם.
הרומן שלהם גרם להתפרקות הנישואים הראשונים שלו.
ג'ון ומישל פיליפס היו נשואים מ-1962 עד 1970. הייתה להם ילדה אחת ביחד - צ'יינה פיליפס, המייסדת של הלהקה Wilson Phillips.
פיליפס היה כותב השירים העיקרי בהאמהות והאבות.
ג'ון פיליפס גם כתב את "San Francisco", הלהיט של סקוט מקנזי מ-1967, שהפך מאוחר יותר להמנון "ילדי הפרחים".
הפופולריות של הלהקה התחרתה בזו של הביטלס ושל הרולינג סטונז.
אף על פי שהלהקה התקיימה רק שנים ספורות עם חמישה אלבומי סטודיו, המוזיקה שלה מוכרת היום בתור חלק ממוזיקת הפופ הטובה במאה העשרים.
הלהקה התפרקה בעיקר בגלל קס אליוט שרצתה לצאת לקריירת סולו ובגלל בעיות אישיות של פיליפס, מישל ודני דוהרטי.
ב-1985, הוא התגרש מאשתו וייט.
ב-1986, הוא פרסם את האוטוביוגרפיה שלו בשם "פאפא ג'ון", שהייתה לרב-מכר.
בשנות ה-90, כשהיה פיליפס בתקופת התמכרות, בוצעה בו השתלת כבד ב-1992.
ג'ון פיליפס נפטר ב-18 במרץ 2001, בגיל 65, בלוס אנג'לס מאי ספיקת לב.
ג'ון מארי פיוס בולאנד היה פוליטיקאי אירי והאלוף האולימפי הראשון בטניס.
בולאנד למד משפטים בדבלין ואוניברסיטת אוקספורד ונוסף על כך, למד גם בבון, שם הוא היה חבר באגודת סטודנטים שנקראה "בוואריה בון".
בשנת 1896 נסע בולאנד לאתונה כדי לבקר את חברו היווני, טרסיואלוס מנאוס.
מנאוס, חבר בוועדה המארגנת של המשחקים האולימפיים, החליט להכניס את בולאנד לטורניר הטניס האולימפי.
בולאנד זכה בקלות במדליית הזהב לאחר שניצח מתחרים מגרמניה, מיוון וממצרים.
בולאנד החליט להשתתף גם בטורניר הטניס לזוגות, וגם בו זכה במדליית הזהב.
בן הזוג שלו היה הגרמני פרידריך טראון שהשתתף גם בריצת 800 מטר.
בגמר ניצחו השניים את היווני פטרוקוקינוס ואת המצרי קסדגליס.
בין 1900 ל-1918 היה בולאנד חבר הפרלמנט הבריטי מטעם המפלגה הפרלמנטרית האירית המייצג את מחוז דרום קרי.
ג'ון פילד , מלחין ופסנתרן אירי הידוע עד היום כ"אבי" הנוקטורנים לפסנתר.
פילד נולד באירלנד למשפחת מוזיקאים.
סבו היה נגן עוגב ואביו כנר.
בגיל תשע הופיע לראשונה כפסנתרן וזכה להצלחה רבה.
בשנת 1793 עברה המשפחה ללונדון ופילד נתקבל ללימודים אצל המלחין, הפסנתרן ויצרן הפסנתרים מוציו קלמנטי.
עם קלמנטי ערך מסעות קונצרטים באירופה ובנגינתו היה מציג את הפסנתרים לפני הקונים.
בשנת 1806 התיישב בסנקט פטרבורג והפך למורה מבוקש לפסנתר בקרב המעמד העליון.
הוא המשיך להופיע בקונצרטים אך לפתע חלה בסרטן החלחולת.
הוא שכב חודשים רבים בבית חולים בנאפולי עד שאציל רוסי שפגש אותו ריחם עליו והביאו לביתו במוסקבה, שם נפטר בגיל 54.
פילד חיבר 7 קונצ'רטי לפסנתר ותזמורת ויצירות רבות לפסנתר סולו אבל זכור עד היום בזכות 18 הקטעים לפסנתר, שכינה לראשונה בשם "נוקטורנים".
פילד השפיע רבות על מלחינים רומנטיים ובעיקר על שופן, שכתב את 21 הנוקטורנים שלו בהשראתו של פילד.
פלאבל היה פסיכולוג התפתחותי אמריקאי שהתמחה בהתפתחות קוגניטיבית של ילדים.
פלאבל שינה את כיוון המחקר של הפסיכולוגיה ההתפתחותית בארצות הברית, לאחר שגילה תופעה התפתחותית חדשה וניתח את התאוריות של ז'אן פיאז'ה.
הוא ערך מחקר מקיף על מטה קוגניציה ועל תאוריה של תודעה אצל ילדים.
ב-1955 קיבל דוקטורט בפסיכולוגיה מאוניברסיטת קלארק.
ב-1984 קיבל מהאגודה האמריקאית לפסיכולוגיה פרס על תרומה ייחודית למדע וב-1994 נבחר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
פלאבל היה פרופסור לפסיכולוגיה התפתחותית באוניברסיטת סטנפורד.
ערך יחד עם פרופסור עמנואל דונחין מחקרים הנוגעים לגלי המוח המכונים P300.
ג'ון פיליפ סוזה היה מלחין ומנצח אמריקני בסגנון הרומנטי, במיוחד בתחום המארשים הצבאיים.
סוזה הלחין 136 מארשים, בין היתר את המארש הלאומי של ארצות הברית, "כוכבים ופסים לנצח" ("The Stars and Stripes Forever"), ואת "פעמון החירות" ("The Liberty Bell") - נעימת הפתיחה של הקרקס המעופף של מונטי פייתון.
הוא המציא את כלי הנגינה הנקרא על שמו, הסוזאפון.
סוזה נולד בעיר וושינגטון להורים ממוצא פורטוגלי, ספרדי ובווארי.
הוא החל את החינוך המוזיקלי שלו בלימוד הכינור בגיל שש.
כשסוזה היה בן 13, אביו, נגן טרומבון בתזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית, גייס אותו לחיל הנחתים האמריקני כחניך.
הוא שרת כחניך שבע שנים עד 1875 וכנראה למד לנגן בכל כלי הנשיפה בתקופה זו.
ב-30 בדצמבר 1879 הוא נישא לג'יין ואן מידלסוורט' בליס.
נולדו להם שלושה ילדים: ג'ון פיליפ סוזה הבן, ג'יין פריסיליה והלן.
בשנת 1880 הוא חזר לתזמורת חיל הנחתים כמנהלה, ונותר מנצחה עד שנת 1892. לאחר שעזב את תזמורת חיל הנחתים, ארגן סוזה תזמורת צועדת משלו.
התזמורת יצאה לסיבובי הופעות בשנים 1892–1931 שבמהלכן נערכו 15,625 קונצרטים.
בשנת 1900, התזמורת שלו יצגה את ארצות הברית בתערוכה העולמית של פריז (1900).
בביקור זה צעדה התזמורת ברחובות פריז ועברה בין היתר בשדרות השאנז אליזה עד לשער הניצחון, ומצעד זה היה אחד משמונת המצעדים היחידים שבהם צעדה התזמורת.
סוזה סירב בתוקף לנצח ברדיו מפני שפחד מחוסר הקשר האישי עם הקהל, אך בשנת 1929 שוכנע ונחל הצלחה רבה ברדיו.
ב-6 במרץ 1932 נפטר סוזה בחדרו בבית המלון אברהם לינקולן ברדינג, פנסילבניה.
סוזה שירת בחיל הנחתים מ-1868 עד 1875 כנגן חניך ושוב מ-1880 עד 1892 כראש תזמורת חיל הנחתים של ארצות הברית בדרגת סרג'נט מייג'ור (מקביל לרב-נגד).
ג'ון פיליפס היה צלם עיתונות אמריקאי, עבד בעיקר עבור השבועון לייף בין שנות השלושים ושנות החמישים.
משנות השלושים ועד תום מלחמת העולם השנייה
ג'ון פיליפס נולד ב-1915 באלג'יר לאב ממוצא וולשי ולאם אמריקאית.
הוא גדל באלג'יר בסביבה בינלאומית דוברת צרפתית וערבית.
בנובמבר 1936 החל לעבוד כצלם השבועון לייף, שבועון חדשות אמריקאי נחשב באותה עת.
עבודתו הראשונה הייתה תיעוד פתיחת מושב הפרלמנט הבריטי על ידי המלך אדוארד השמיני בדיוק בעת בה התפוצצה פרשת נישואיו לאמריקאית ווליס סימפסון והתמונות שצילם הופיעו על שער הגיליון הראשון של המגזין.
אולם עיקר עבודתו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה התרכזה בצרפת, באותה תקופה התיידד עם אנטואן דה סנט-אכזופרי, מחבר הספר הנסיך הקטן.
בשנת 1943 ביקר פיליפס בירושלים ככתב רשמי של המגזין לייף.
הפרויקט החשוב הראשון שלו במלחמת העולם היה צילום הכניסה הנאצית לווינה, הוא צילם גם את הקמת גטו ורשה ועוד.
בשנת 1948 הגיע פיליפס לירושלים ונלווה, תחת מסווה של קצין בריטי, לכוחות הערביים בעיר העתיקה ולאחר מכן לכוחות הלגיון הערבי.
הוא צילם תמונות יחידות במינן של כיבוש הרובע היהודי, תוך גילוי אהדה ליהודים.
צילומיו של בתי הכנסת החרבים ושל יהודי הרובע המובלים לשבי הירדני הכו גלים בעולם.
בשנת 1976 ביקר פיליפס שנית בירושלים ונפגש עם מושאי תצלומיו מ-1948.
בשנות החמישים שהה פיליפס ביוגוסלביה של טיטו והרבה לתעד את המדינה היוצאת דופן דאז.
כמו כן נסע בארצות ערב וצילם רבים ממנהיגי ערב של התקופה כעבדאללה הראשון, מלך ירדן, פארוק הראשון, מלך מצרים ועוד.
בתחילת שנות החמישים התפטר מהשבועון לייף והחל לעבוד עם במאי הסרטים ז'אק טאטי.
בשנת 1960 נשא לאישה את אנה-מריה בורלטי ועמה המשיך לנסוע ולצלם ברחבי העולם כולו.
פיליפס נפטר בביתו במנהטן באוגוסט 1996, כחצי שנה לאחר מות אשתו.
באתר האינטרנט של גלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון נאמר עליו שהוא "הסנדק של העיתונות המצולמת (photo-journalism).
מאסטר של העדשה ושל ריבוי שפות".
ג'ון ארבות'נוט "ג'קי" פישר, הברון פישר הראשון מקילברסטון היה אדמירל בצי המלכותי הבריטי שנודע במאמציו ליצור רפורמה בצי.
בקריירה שנמשכה יותר מ-60 שנה, השפיע פישר השפעה עצומה על הצי הבריטי; הוא החל את דרכו בצי שהיה מורכב מאוניות עשויות מעץ חמוש בתותחים נטענים מהקנה, וסיים אותה בצי מודרני ובו אוניות מערכה מודרניות, סיירות מערכה, צוללות ונושאות מטוסים ראשונות.
פישר, שעמד במרכז פולמוסים רבים, היה אדם אנרגטי ושואף רפורמה, ונחשב לאחת מהדמויות החשובות ביותר בתולדות הצי הבריטי, שנייה בחשיבותה רק לאדמירל הוריישו נלסון.
הקריירה של פישר הייתה בעיקרה קריירה של חדשנות ופיתוח ופחות קריירה של קרבות עיקריים, אם כי הוא חווה גם מאלה.
כאשר מונה ללורד הים הראשון הוא הוציא משירות כ-150 אוניות שהיו מיושנות ומיותרות, וניגש לתכנן אוניות חדשות ומודרניות במקומן; כך יצר צי מודרני שהיה ערוך להתמודד עם הצי הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
פישר עסק בשיפור התותחנות ימית, בהגדלת הטווח ובשיפור הדיוק וקצב האש.
הוא היה מראשוני התומכים בשימוש בטורפדו, בו ראה נשק שיגבר על תותחי האוניות הגדולות.
הוא פיקח על תכנון אה"מ דרדנוט, אוניית המערכה המודרנית הראשונה, אך האמין גם בכוחן העולה של הצוללות ועודד את פיתוחן.
הוא הכניס משחתות לשירות בצי, כהגנה על האוניות העיקריות מפני תקיפת ספינות טורפדו וצוללות; הוא היה מעורב בהחלפת מנועי האוניות למנועי טורבינה במקום מנועי הבוכנה שהיו בו עד אז.
שינוי מרכזי נוסף שחולל היה המעבר משימוש בפחם לשימוש בנפט.
הוא דאג גם לרווחת הצוותים: שינוי קטן אך משמעותי שהנהיג היה המעבר משימוש בביסקוויט קשה, מעין לחם שנאפה מספר פעמים והיה נוח לשימור בים, אך באיכות גרועה מאוד ולעיתים קרובות נגוע בתולעים, ללחם טרי שנאפה מדי יום על האונייה.
פישר היה אדם קצר קומה וחסון, עם פנים עגולות.
בשנים מאוחרות יותר בחייו עלו שמועות על מוצאו, עקב גוון צהבהב שהיה לעורו וקומתו הנמוכה.
ואולם, גוון זה היה תוצאה של מחלה קשה, שהייתה קשורה לדיזנטריה ומלריה בה חלה באמצע שנותיו, וכמעט שגרמה למותו.
היה לו מבט יציב ומשכנע כאשר פנה בשיחה למישהו; הוא היה אנרגטי, שאפתן, נלהב ופיקח.
בעת שיחה יכול היה להתלהב מאוד – באחת משיחותיו עם המלך ביקש ממנו האחרון להפסיק ולנופף את אגרופו בפניו ברוב התלהבותו.
פישר היה אדם דתי, שנכח בכנסייה בקביעות כאשר לא היה בים.
הוא לא היה ספורטאי, אך היה רקדן מיומן, מומחיות שניצל כדי להרשים נשים חשובות.
יכולתו להקסים אנשים מכל שכבות האוכלוסייה סייעה לו להתגבר על אמירות חסרות טקט או בוטות שלעיתים נשמעו ממנו.
באורח מפתיע ליורד ים ותיק כל כך, סבל פישר במשך כל חייו ממחלת ים.
מטרתו של פישר הייתה "יעילותו של הצי ומוכנותו המיידית למלחמה", סיסמה שזכתה לתמיכתם של חלק מעמיתיו.
הוא האמין בקידום המוכשרים, בניגוד למסורת שהייתה בצי עד ימיו ועל פיה הקידום היה על פי הוותק; שיטתו זכתה למתנגדים שהקידום פסח עליהם.
פישר נטה לחלק את הצי בין אותם שתמכו בחידושיו ואלה שהתנגדו להם; ככל שהתבגר ועלה לדרגות בכירות יותר, נטה להיות יותר ויותר אוטוקרטי, והעיר שהוא דורס את המתנגדים לו.
הוא האמין שאומות נלחמות כדי להשיג יתרונות חומריים, ולכן אם הצי יהיה חזק דיו, לא יוכל האויב להצליח להשיג יתרון בעימות מולו, וכך תימנע מלחמה.
הוא טען שהאימפריה הבריטית נשענת על הצי הבריטי.
פישר האמין שתבוסה ימית מסוכנת בהרבה מתבוסה יבשתית: בים ניתן היה לנצח או להפסיד במלחמה בתוך יום אחד, ללא כל סיכוי לחידוש של הצי ולבנייה מהירה של אוניות שאבדו; צבא ניתן לבנות וליצור לו תחליף במהירות רבה הרבה יותר.
במהלך מרוץ החימוש בין בריטניה לגרמניה, שקדם למלחמת העולם הראשונה, בו ניסו שתי האימפריות לבנות את הצי החזק והגדול יותר, העיר קיסר גרמניה: "אני מעריץ את פישר, ולא אומר דבר כנגדו.
לו הייתי במקומו הייתי עושה את כל מה שעשה והייתי עושה את כל מה שהוא חושב עליו".
ב-1911 העריך פישר שהמלחמה עם גרמניה תפרוץ באוקטובר 1914, תאריך השלמתה המתוכנן של תעלת קיל, שנועדה לאפשר לאוניות מלחמה גרמניות לעבור בקלות מהים הבלטי לים הצפוני.
למעשה, העבודה הושלמה ביולי, והמלחמה החלה באוגוסט.
אף על פי שפישר אולץ לפרוש, הרי שמועמדו המועדף, סר ג'ון ג'ליקו היה מי שפיקד על הצי הבריטי בקרב יוטלנד.
פישר נולד ב-25 בינואר 1841 בציילון, (כיום סרי לנקה), אז בשליטת בריטניה.
הוא היה הבן הבכור מבין אחד עשר ילדים.
אביו, קפטן (סרן) ויליאם פישר, קצין בצבא הבריטי היה השליש האישי של מושל האי.
הוא פרש מן השירות הצבאי בשנת הולדתו של ג'ון, והחל לעסוק בגידול פולי קפה, אך המטע לא היה מוצלח דיו והמשפחה נקלעה לקשיים כלכליים.
כדי להקל על פרנסת המשפחה נשלח פישר הצעיר חזרה לאנגליה, כדי שיחיה עם סבו, אבי אמו, בלונדון, ואולם גם סבו נקלע לקשיים כלכליים והמשפחה התקיימה באמצעות השכרת חדרים בביתם.
גם אחיו של פישר, פיליפ, התגייס לצי, והגיע לדרגת סגן; הוא נספה בסערה בים.
אח נוסף, פרדריק ויליאם פישר, שירת אף הוא בצי והגיע לדרגת אדמירל.
אביו של פישר נהרג בתאונת רכיבה כאשר היה פישר בן 15. יחסיו של פישר עם אמו לא התאוששו מאז הפרידה הכפויה; הוא מעולם לא פגש אותה שוב, אף על פי שתמך בה כלכלית עד יומה האחרון.
פישר התגייס לצי הבריטי ב-12 ביולי 1854, בהיותו בן 13. הגיוס נעשה על סיפונה של אה"מ ויקטורי, אוניית הדגל של אדמירל נלסון, בפורטסמות'.
בחינת הכניסה כללה את כתיבת תפילת האדון וקפיצה מעל כיסא בעירום.
למחרת הוצב כקדט, צוער, באונייה אה"מ כלכותה.
הייתה זו אוניית קו מונעת במפרשים בנויה מעץ, שהושקה ב-1831, ובה 84 תותחים חלקי קדח שהוטענו מהלוע, מסודרים בשני סיפונים ופונים לצידי האונייה.
צוותה מנה 700 איש, והמשמעת הייתה נוקשה ומבוססת על עונשים פיזיים.
פישר התעלף כאשר צפה לראשונה בעונש מלקות שהוטל על אחד מאנשי הצוות.
האונייה השתתפה בהסגר הימי שהוטל על נמלים רוסיים במפרץ פינלנד, כחלק ממלחמת קרים.
ההשתתפות במלחמה זיכתה את פישר בעיטור הראשון, המדליה הבלטית.
האונייה סיימה את שירותה ב-1 במרץ 1856, כחודש לפני סיום המלחמה.
פישר, עדיין צוער, הוצב כעת באונייה אה"מ אגממנון.
אונייה זו נשאה חימוש דומה לזה של אה"מ כלכותה, אך הייתה מצוידת, מעבר למפרשים, גם במנוע קיטור.
פישר הגיע לאונייה לאחר תום המלחמה, ובילה בה זמן מועט.
ב-12 ביולי 1856 קודם פישר לדרגת פרח קצונה (midshipman), דרגת הקצונה הנמוכה ביותר.
הוא נשלח לשירות בשייטת הבריטית בסין, שם השתתף במלחמת האופיום השנייה, בין בריטניה, ארצות הברית, צרפת ורוסיה לבין סין, בין השנים 1856 – 1860. מפקד האונייה בה היה מוצב פישר היה נווט מעולה, והוא לימד את פישר רבות על ניווט, דבר שהביא לתוצאות ייחודיות בהמשך דרכו.
פישר עבר את הבחינות לדרגת סגן משנה (Sub Lieutenant, הדרגה נקראה אז Mate, חובל ראשון) ביום הולדתו ה-19, 25 בינואר 1860. כמה חודשים מאוחר יותר הועבר לפריגטה אה"מ צ'ספיק, כסגן בפועל.
זמן קצר לאחר מכן זכה פישר לתפקיד הפיקודי הראשון שלו: פיקוד זמני על היאכטה של האדמירל, המפקד על השייטת הבריטית בסין, שהפליגה מהונג קונג לקאנטון (היום גואנגג'ואו), הפלגה בת ארבעה ימים.
בקיץ אותה שנה הועבר לאונייה אחרת, ובה השתתף בפעילות מבצעית במלחמת האופיום השנייה.
במרץ 1861 הפליג עם אונייתו לבריטניה.
בנובמבר ניגש פישר לבחינות ההסמכה לדרגת סגן, ועבר אותן בהצלחה מרובה.
ציוניו בבחינה בניווט היו הטובים ביותר אי פעם, ועל כך זכה בפרס מיוחד.
יחד עם זאת, הוא היה ללא מינוי רשמי, ונותר במצב זה עד שמונה, בינואר 1862 לקצין התותחנות על האונייה אה"מ אקסלנט, אוניית קו שעגנה בפורטסמות' ושימשה כבסיס לקורסי הדרכה של הצי.
בשירותו שם היה שותף בניסוי מהפכני, בו נבדק תותח חדשני שנטען מהמכנס (חלקו האחורי של התותח) לעומת התותחים נטעני הלוע שהיו מקובלים עד אז.
במרץ 1863 מונה פישר כקצין התותחנות על סיפונה של אה"מ Warrior, אוניית המלחמה הראשונה שהייתה בנויה מברזל.
אונייה זו סימנה את תחילת קיצו של עידן המפרש.
ב-1864 חזר פישר לאה"מ אקסלנט, שם שירת עד 1869. לקראת סיום תפקידו החל פישר להתעניין בנושא חדש: הטורפדו שהומצא בשנות השישים של המאה ה-18. הטורפדו החל להצטייר כנשק זול ופשוט יחסית, שיוכל לגרום לנזק רב, ואף להטביע אוניית מערכה.
ביוני 1869 הוזמן פישר לטקס חנוכת הבסיס הימי הגרמני בווילהלמסהאפן; בטקס פגש את מלך פרוסיה, וילהלם הראשון, שעתיד להתמנות לקיסר גרמניה שנתיים לאחר מכן, ויחד עמו את אוטו פון ביסמרק, אז קאנצלר פרוסיה, ואת הלמוט פון מולטקה הצעיר.
ייתכן שבהשראת ביקור זה החל בכתיבת מזכר על טורפדו חשמלי, פסגת הטכנולוגיה באותם ימים.
בעודו בתפקיד זה נישא לפרנסס קתרין ברוטון, ב-4 באפריל 1866. שני אחיה של אשתו היו קצינים בצי; לזוג עתידים להיות ארבעה ילדים, בן ושלוש בנות, שכולן נישאו אף הן לקציני ים.
ב-2 באוגוסט 1869, בגיל 28, קודם פישר לדרגת קומנדר.
ב-8 בנובמבר התמנה פישר כסגן המפקד באונייה אה"מ דונגל (Donegal), שרב החובל שלה היה ותיק מלחמת קרים ובעל צלב ויקטוריה.
האונייה הייתה אוניית קו בעלת מפרשים ומדחף כהנעת עזר.
האונייה הפליגה בין פורטסמות' להונג קונג, ועסקה בהובלת צוותים רעננים לבסיסים במזרח הרחוק והחזרת הצוותים שהוחלפו.
בתקופה זו השלים פישר את החיבור בנושא הטורפדו.
במאי 1870 מונה כסגן המפקד באה"מ אושן (Ocean), אוניית הדגל של צי המזרח הרחוק ("תחנת סין", China Station).
בעת שמילא תפקיד זה כתב מזכר בנושא טקטיקה ימית, שהודפס והופץ על ידי מפקדו.
אחד החידושים שהנהיג באונייתו היה מנגנון ירי חשמלי, שאיפשר לירות בכל התותחים בבת אחת; זו הייתה האונייה הראשונה בה הותקן מנגנון כזה.
ב-1872 חזר לבריטניה, שוב לאה"מ אקסלנט, שם מונה כמפקד מחלקת האימונים בטורפדו ובמוקשים.
במהלך כהונתו פוצל ענף הטורפדו ונפתח כבית ספר נפרד.
הוא הועלה לדרגת קפטן, ב-30 באוקטובר 1874, בגיל 33.
עד שנת 1883 שימש פישר במגוון תפקידים ובמגוון אוניות.
בין השאר, פיקד בשנת 1881 על האונייה אה"מ אינפלקסיבל (Inflexible), מינוי יוקרתי ונחשב מאוד שניתן לו לאור ההמלצות הרבות שבהן זכה במינויים הקודמים.
לאונייה היו התותחים הגדולים ביותר והשריון העבה ביותר מבין כל האוניות בצי, אך עדיין נשאה תרנים ומפרשים, ותותחיה היו עדיין מן הטיפוס המיושן - נטעני לוע, בעלי קצב אש נמוך.
לבניית האונייה נדרשו שבע שנים, והותקנו בה חידושים רבים כמו תאורה חשמלית וצינורות טורפדו, אך מבנה האונייה היה כה מסובך עד שאנשי הצוות היו מאבדים את דרכם בתוכה.
המפרשים לא היו דרושים, אך מכיוון שביצועי הצוות נשפטו עדיין במונחים של המלחמות הנפוליאוניות, היה על פישר לתרגל אותם בפרישת וקיפול המפרשים.
באביב 1881 הייתה האונייה חלק מהצי בים התיכון, ואחת ממשימותיה היו ליווי והגנת המלכה ויקטוריה בעת ביקורה בריביירה הצרפתית.
המשימה נתנה לפישר הזדמנות להתוודע אל המלכה ואל נכדה, הנסיך הנרי מפרוסיה, שהיה מאוחר יותר אדמירל הצי הגרמני.
המלכה התרשמה מפישר, והייתה זו תחילת מערכת הקשרים בינו ובין חצר המלוכה, קשרים שסייעו לו רבות לאחר מכן, הן בקידום והן בתמיכה כאשר ספג ביקורת על חידושיו.
בתפקידו כמפקד אה"מ אינפלקסיבל השתתף פישר בכיבוש מצרים על ידי בריטניה ב-1882. אונייתו הפגיזה את העיר אלכסנדריה ולאחר מכן עמד בראש כוח נחיתה, שהשתלט על ארמון החד'יב בעיר.
לפישר לא היו אמצעים להשגת מודיעין ולסיור, ולכן תכנן לשריין רכבת ולחמש אותה במקלעים ובתותח.
תוכניתו של פישר זכתה לפרסום רב בעיתוני בריטניה, ופישר זכה לראשונה לפרסום נרחב כגיבור.
משימתו על החוף עלתה לו במחלת הדיזנטריה והמלריה.
מחלתו הייתה קשה, אך הוא סירב לצאת לחופשת מחלה; בסופו של דבר פקד עליו מפקדו לשוב לבריטניה, באמרו: "ניתן לבנות עוד אינפלקסיבל, לא ניתן לבנות עוד פישר".
במהלך תקופה זו התיידד פישר עם מלכה לעתיד של בריטניה, אדוארד השביעי ואשתו, אלכסנדרה.
ב-1882 הוכתר כשותף (Companion) למסדר האמבט.
בתחילת 1883 היה פישר בבריטניה בחופשת מחלה.
בינואר הוזמן פישר על ידי המלכה להתארח בבית אוסבורן שבאי וייט, אחוזה מלכותית שבה נהגה המלכה לנפוש.
המלכה דאגה לקפטן המרשים שפגשה, ופישר שהתגייס לצי כשהוא אלמוני חסר פרוטה שמח מאוד על הקשר הנוצר.
באפריל 1883 שב פישר לשירות באה"מ אקסלנט.
בחמש עשרה השנים הבאות היו כל תפקידיו על החוף.
במהלך תפקידיו השונים התוודע פישר לכמה קצינים נוספים, בהם ג'ון ג'ליקו, שיהיה מפקד הצי במלחמת העולם הראשונה, שהיו מוטרדים כמוהו מרמת הביצועים ההתקפיים הירודה של הצי.
פישר המשיך לסבול מתופעות לוואי הקשורות למחלתו, ובשלב מסוים נסע למעיינות המרפא במרינבד, שהיו מקובלים בחברה הגבוהה כמקום מרפא.
מ-1886 עד 1890 שימש פישר כמנהל אגף החימוש הימי במטה הצי.
הוא היה אחראי לפיתוח תותחים בעלי קצב אש גבוה, שנועדו לשימוש נגד האיום ההולך וגדל של ספינות הטורפדו המהירות.
אחד הנושאים שבהם טיפל הייתה הוצאתם משירות של אלות, שנועדו לשימוש בקרבות פנים אל פנים בין אוניות, כפי שהיו נהוגים בין אוניות מלחמה מונעות במפרשים.
אחד מאמצעי ההכרעה בקרבות בין אוניות כאלה היה ההשתלטות הפיזית על אוניית האויב, על ידי נחתים ומלחים שעלו על סיפונה (boarding).
מובן שבעידן של אוניות מונעות בקיטור ובעלות תותחים שונים לגמרי עבר אמצעי זה מן העולם.
הצי לא היה אחראי על ייצור ואספקת נשק ותחמושת - האחריות לכך הייתה בידי משרד המלחמה.
פישר החל במאבק ארוך, שנועד להחזיר את האחריות לתחום זה לידי האדמירליות; הוא הצליח בכך רק שנים מאוחר יותר, כאשר היה לורד הים הראשון.
ב-1887 מונה כשליש אישי למלכה, ובאוגוסט 1890 קודם לדרגת אדמירל משנה (Rear admiral).
פישר שימש כממונה על המספנה בפורטסמות' למשך כמה חודשים (מאי 1891 - פברואר 1892), ואז מונה כלורד הים השלישי (Third Sea Lord).
במסגרת תפקידו היה אחראי על האספקה והציוד לצי.
כחלק מתפקידו ניהל את פיתוח דגם חדש של אונייה, שנקראה משחתת ספינות טורפדו, ומאוחר יותר משחתת.
ספינות הטורפדו הפכו לאיום חמור על אוניות השטח הגדולות, עקב מחירן הזול והיכולת לייצר רבות מהן, מחד, והטורפדו שנשאו, מאידך, שיכול היה לגרום נזק חמור ואף להטביע את האוניות העיקריות בצי.
המשחתות נועדו להתמודד עם איום זה, באמצעות מהירות גבוהה ותותחים בעלי קליבר קטן וקצב אש גבוה.
פישר זכה לתואר אבירות ביום הולדתה של המלכה ב-1894, והוענק לו תואר אביר מפקד מסדר האמבט (Knight Commander).
בשנת 1896 קודם לדרגת תת-אדמירל (Vice Admiral), ובתפקיד זה פיקד על הצי הבריטי בצפון האוקיינוס האטלנטי ובים הקריבי.
תקרית פשודה, ב-1898, הביאה את בריטניה וצרפת אל סף מלחמה.
פישר תכנן לתקוף את האיים הקריביים שבשליטת צרפת, ביניהם את אי השדים, שם היה כלוא באותה תקופה אלפרד דרייפוס.
פישר תכנן להחזיר את דרייפוס לצרפת כדי להביך את הצבא הצרפתי ולהביא לתסיסה בתוכו.
פישר ציפה מפקודיו לטוב ביותר, ונהג להתיידד עם קצינים זוטרים כדי שלא יחששו להביע בפניו רעיונות, או לא להסכים עמו בעת הצורך.
פישר נהג לומר מעט בישיבות הרשמיות, אך ב"שיחות מסדרון" לא פורמליות קידם בהחלטיות את מטרתו.
הוא הרשים רבים באדיבותו ובנוהגו, אך גם ברצינותו ובנחישותו לקדם את האינטרס הבריטי.
בוועידה הוסכם על הטלת מגבלות על סוגי נשק שונים, כמו כדורי דום-דום, גז רעיל והפצצה מן האוויר (מכדורים פורחים).
פישר השיג את מטרתו, ולא הוטלו מגבלות על הצי.
כהערכה להישג זה מונה פישר למפקד הצי הבריטי בים התיכון.
הפיקוד על צי הים התיכון
הים התיכון היה אזור חיוני עבור האימפריה הבריטית.
הצי הבריטי, שבסיסיו היו במלטה ובגיברלטר, הגן על נתיב הספנות הקריטי שעבר בים התיכון, והוביל להודו דרך תעלת סואץ, ושהיה באורח קבע תחת איום צרפתי.
צרפת גם היא ראתה בים התיכון ציר תנועה חיוני, מצפון לדרום, אל מושבותיה בצפון אפריקה.
פישר המשיך לפקד מאוניית הדגל שלו, אה"מ רינאון (Renown), שהייתה אוניית הדגל שלו גם בפיקוד על הצי האטלנטי.
הוא העדיף אונייה זו על פני אוניות חזקות אך איטיות יותר, וזכה על כך לביקורתם של קצינים שונים.
פישר הדגיש את הצורך בהנחתת המכה הראשונה במלחמה, יחד עם ההכרה שקשה מאוד למצוא תחליף לאוניות שהוטבעו.
הוא והרצה בפני כל קציניו על אסטרטגיה ימית, והדיח כל קצין שלא עמד בסטנדרטים שקבע.
גם בפיקוד זה הוא עודד קצינים להעלות בפניו רעיונות חדשים, ונתן פרסים על חיבורים בנושאי טקטיקה ימית.
במשרדו שכנה דרך קבע מפה גדולה ועליה דגמים של כל אוניות הצי, וקצינים הוזמנו לבוא ולתרגל על הדגם טקטיקות שונות.
פישר חשש במיוחד מאיום הטורפדות, שבהן הצטיידה גרמניה תוך התרברבות שבהן תטביע את הצי הבריטי, ומספינות הטורפדו הרבות שבנתה צרפת.
רבות מהטקטיקות שפיתח נועדו להתמודד עם איום זה.
לא כל חידושיו של פישר זכו לאהדה כללית, וכמה קצינים בכירים הסתייגו מהקשר שיצר עם הקצינים הזוטרים, או מהלחץ הקבוע שהפעיל על כל הדרגים כדי להגביר את היעילות.
פישר יזם תוכנית מקיפה של אימונים, שדימו פשיטות צרפתיות, תמרונים הגנתיים, התקפות לילה והטלת הסגר ימי, כל אלה במהירויות גבוהות.
הוא יצר מסורת של הענקת גביע זהב לאונייה המצטיינת בתותחנות, ועמד על ביצוע ירי לטווח גדל והולך, וגם מתוך מבנה של אוניות.
פישר העיד על עצמו שגילה את המורכבות והקשיים שבניהול צי גדול בים, ונהנה מכך מאוד.
אחד מהקצינים ששירת תחתיו העיד, שפישר יצר שינוי עצום בצי.
עד הגעתו דנו הקצינים בעיקר בשמירת הניקיון והמראה של האוניות; לאחר שהגיע השתנו נושאי הדיון לדיונים בלתי פוסקים על טקטיקה, אסטרטגיה, תותחנות, לוחמת טורפדו, הסגר ימי וכדומה.
אחד מיריביו העיקריים בשנים הבאות, לורד ברספורד, דחה תוכנית לסיים את שירותו ולחזור לבריטניה כדי להיבחר לפרלמנט, משום שכדבריו "בשבוע האחרון למדתי יותר ממה שלמדתי במשך ארבעים שנה".
בתפקידו כמפקד הצי בים התיכון השקיע פישר גם בקשרים דיפלומטיים, וערך נשפים וקבלות פנים לאישים חשובים.
הצי ביקר בקונסטנטינופול, שם פגש פישר את הסולטאן, שהעניק לו את עיטור אוסמניה.
ב-1901 קודם פישר לדרגת אדמירל.
ב-1902 חזר פישר לבריטניה ומונה ללורד הים השני (Second Sea Lord), האחראי על נושאי כוח אדם בצי.
ב-1902 זכה לתואר האבירות אביר מפואר של מסדר האמבטיה (Knight Grand Cross).
ב-21 באוקטובר 1904, יום השנה לקרב טרפלגר, לאחר שאכל ארוחת בוקר עם מלך בריטניה אדוארד השביעי בארמון בקינגהאם, הושבע פישר כלורד הים הראשון (First Sea Lord), המפקד העליון על כל הפעילות בצי המלכותי.
באותו יום מונה גם כשליש הראשי למלך.
ביוני 1905 צורף פישר למסדר ההצטיינות (Order of Merit); בדצמבר זכה לדרגת אדמירל הצי (admiral of the Fleet).
פישר הובא לאדמירליות כדי להפחית את תקציבי הצי וכדי להביא לרפורמה בצי, רפורמה שתכין את הצי למלחמה מודרנית.
הוא לא נרתע מצעדים לא קלים; למרות סערה ציבורית גדולה מכר פישר 90 אוניות קטנות ומיושנות, והעביר עוד 64 לאחסנה כעתודה, באומרו שאוניות אלה "חלשות מכדי להילחם ואיטיות מכדי לברוח"; הוא כינה אותן "עדר של זבל חסר תועלת השייך לקמצן".
הוצאת אוניות אלה משירות שחרר צוותים רבים וכסף, שבו ניתן היה להגדיל את מספרן של האוניות הגדולות והמודרניות במי בריטניה.
פישר היה הכוח המניע בפיתוח אוניית המערכה המודרנית, ועמד בראש הוועדה שתכננה את האונייה הראשונה שנבנתה על פי העקרונות הללו, אה"מ דרדנוט; על שמה נקראו כל האוניות הבאות אחריה שנבנו על פי אותו עיקרון "דרדנוט".
ייחודה של אונייה זו היה בכך שכל חימושה הורכב מתותחים בעלי קוטר גדול, לעומת אוניות המערכה המוקדמות (שנקראו, במבט לאחור, פרה-דרדנוט).
הוועדה שבראשותו יצרה גם טיפוס חדש של סיירת, בעלת תותחים בקוטר גדול, כאלה של אוניית מערכה, אך מהירה ממנה ובעלת שריון קל יותר.
טיפוס זה נקרא סיירת מערכה (Battlecruiser).
פישר היה מן הראשונים שהבינו את ערכם של הטורפדו, המוקשים הימיים והצוללת הנושאת אותם, והיה בין הראשונים שהבין את פגיעותן של אוניות המלחמה הגדולות מול אמצעים אלה.
פישר השקיע רבות בהסבת הצי למנועים המונעים בנפט, לעומת מנועי הפחם שהניעו את האוניות במאה ה-19. הוא גם עודד הכנסת צוללות לשירות בצי המלכותי, והיה בין הראשונים שחזה את לוחמת הצוללות הבלתי מוגבלת; עמיתיו סירבו לקבל את תחזיתו הקודרת, שהתממשה במלואה בשתי מלחמות העולם.
ב-7 בדצמבר 1909 זכה לתואר אצולה, ונקרא ברון פישר מקילברסטון.
כמוטו לשלט האצולה שלו בחר את המשפט "ירא מהאל ואל תיחת", באנגלית: "Fear God and dread nought", משחק מילים שרמז לאוניה "דרדנוט" שהייתה מזוהה עמו.
ביום הולדתו השבעים, 25 בינואר 1911, פרש פישר מתפקידו, ואולם גם לאחר מכן נקרא להיות חבר בוועדות שונות באדמירליות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פישר בקשר קרוב עם וינסטון צ'רצ'יל, שהיה אז הלורד הראשון של הימיה.
באוקטובר 1914 נקרא פישר למלא שוב את תפקיד לורד הים הראשון.
זאת, לאחר שלורד הים הראשון המכהן, הנסיך לואי מבטנברג, אולץ לפרוש בשל חשד לקשרים עם גרמניה (אביו של הנסיך היה אחד מבני משפחת המלוכה הגרמנית).
הטיימס של לונדון דיווח ש"פישר נכנס כעת לשנתו ה-74, אך מעולם לא היה צעיר יותר או נמרץ יותר".
ואולם, שמונה חודשים מאוחר יותר התפטר פישר מתפקידו, תוך כדי חילוקי דעות חריפים עם הלורד הראשון של הימיה, צ'רצ'יל, סביב קרב גליפולי.
פישר התלבט לגבי התוכנית, ובסופו של דבר התנגד למשלוח יחידות גדולות של הצי למערכה המרוחקת, וראה בכך החלשה של הצי; הוא טען שצ'רצ'יל מהווה סכנה גדולה יותר מהגרמנים, עקב יוזמתו לפתוח במערכה זו והתמדתו בה.
צ'רצ'יל עצמו נאלץ לפרוש מתפקידו עקב הכישלון במערכה.
פישר סבר שהיעד הנכון למתקפה הוא חוף הים הבלטי של גרמניה, ולמטרה זו אף תכנן סיירות מערכה בעלות שוקע רדוד, שתוכלנה להתקרב לחוף.
פישר מונה לראש הוועדה הממשלתית להמצאה ולמחקר, תפקיד שמילא עד סוף המלחמה.
ב-10 ביולי 1920 נפטר פישר ממחלת הסרטן.
הוא זכה להלוויה ממלכתית במנזר וסטמינסטר.
ארונו נישא על ידי שישה אדמירלים, ואת מסע הלוויה ליוו מלחים ומשמר כבוד של הנחתים המלכותיים, שנשאו את נשקם במהופך, כאות אבל.
גופתו נשרפה ואפרו הונח בקילברסטון, ליד אפרה של אשתו שנפטרה שנתיים לפני כן.
ג'ון פל , מתמטיקאי אנגלי.
פל נולד במחוז סאסקס בה אביו היה כומר.
בגיל 5 התייתם מאביו וכשהיה בן 6 התייתם מאמו.
בגיל 13 הוא החל ללמוד בקולג' טריניטי באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1628 קיבל תואר ראשון ובשנת 1630 הוא קיבל תואר מאסטר.
הוא היה למומחה ביוונית ולטינית וככל הנראה התעניין גם במתמטיקה, שכן ידוע שהתכתב עם הנרי בריגס לגבי לוגריתמים.
עם תום לימודיו החל לעבוד כמורה בסאסקס ובשנים 1638 - 1643 היה למורה למתמטיקה בלונדון.
בשנת 1632 הוא נשא לאישה את איתומריה ונולדו להם שמונה ילדים.
בשנת 1643 הוא מונה לקתדרה למתמטיקה באמסטרדם ובשנת 1646 הוא עבר לברדה בה כיהן עד שנת 1652. בשנים 1654 - 1658 הוא היה שליחו של אוליבר קרומוול לקנטונים הפרוטסטנטים של שווייץ.
כששב לאנגליה מונה על ידי צ'ארלס השני, מלך אנגליה למשרה כנסייתית בפובינג שבמחוז אסקס, בה החזיק עד שנת 1673.
כתביו הגיעו לאחר מותו לארכיון החברה המלכותית.
על שמו נקראים משוואת פל וסדרת פל, אולם יש ספק האם הוא תרם לפיתוחן.
ג'ון פלוריו היה בלשן ומתרגם אנגלי ממוצא איטלקי.
הוא נודע בעיקר בשל התרגום הראשון לאנגלית של ספר "המסות" של מישל דה מונטן.
פלוריו נולד בלונדון למיכאלאנג'לו פלוריו, נזיר פרנציסקני יליד טוסקנה שבאיטליה שהפך לפרוטסטנטי.
האב לימד בנאפולי, בפדובה ובוונציה, אך נרדף על ידי האינקוויזיציה האיטלקית.
הוא מצא מקלט באנגליה בתקופתו של אדוארד השישי, וב-1550 התמנה לכומר הקהילה הפרוטסטנטית בלונדון.
משפחת פלוריו עזבה את אנגליה עם תחילת שלטונה של מרי הראשונה, כאשר ג'ון פלוריו היה עדיין תינוק, והתיישבה בעיר שטרסבורג ולאחר מכן בסוליו שבהרי האלפים בשווייץ על גבול איטליה.
ג'ון פלוריו דיבר איטלקית עם אביו, שדאג ללמדו צרפתית וגרמנית, וכנראה שדיבר גם אנגלית עם אמו.
כאשר היה בן שבע שנים הוא נשלח ללמוד בעיר טובינגן, ומאוחר יותר למד באוניברסיטה בגרמניה.
הוא שב לאנגליה בתחילת שנות השבעים של המאה השש עשרה בתקופת שלטונה של אליזבת הראשונה.
ג'ון פלוריו שימש כמורה פרטי לשפות ולימד את אנשי האריסטוקרטיה האנגלית פתגמים איטלקיים.
ב- 1578 פרסם ספר בשם "פתגמים משמחים, משפטים שנונים ואמרות שפר" שכלל גם מבוא ללימוד השפות האיטלקית והאנגלית.
ב-1581 התמנה למורה לצרפתית ולאיטלקית בקולג' מאגדלן של אוניברסיטת אוקספורד.
הוא היה ידידו של ג'ורדנו ברונו ששהה באנגליה מ-1583 עד 1585. פלוריו לימד את האנגלים את התאוריה של ברונו בדבר האפשרות של חיים על כוכבים אחרים.
ב-1591 פרסם ספר ללימוד השפות האיטלקית והאנגלית בליווי נספח בשם "גן הבידור" שכלל ששת אלפים פתגמים איטלקיים.
ספר זה הכיל גם מבוא לדקדוק איטלקי, מבחר דיאלוגים באיטלקית ובאנגלית וקטעים נבחרים מן הספרות ומן השירה האיטלקית.
ב-1598 פרסם מילון איטלקי-אנגלי בשם "מילה במילה".
אחרי הכתרתו של ג'יימס הראשון, פלוריו התמנה למורה פרטי של הנסיך הנרי, בנם של המלך ושל אשתו אן, נסיכת דנמרק (שגם היא למדה אצלו שפות), והפך לאחד מאנשי חצרה.
הוצאה מורחבת של "מילה במילה" שפורסמה ב-1611 הוקדשה לה.
יצירת המופת של פלוריו היא התרגום הראשון לאנגלית של מסותיו של מישל דה מונטן.
תרגום זה הופיע ב-1603 בשלושה כרכים.
ב-1613 הופיעה מהדורה חדשה של תרגום זה שהוקדשה לאן, נסיכת דנמרק.
העתק של התרגום הראשון הנמצא בספרייה הבריטית, נושא את חתימתו של ויליאם שייקספיר.
לאחרונה ישנה סברה כי חתימה זו היא מן המאה השמונה עשרה, ולכן איננה זו של שייקספיר.
עם זאת, ככל הנראה שייקספיר קרא תרגום זה של פלוריו, שהיה ידידו ולימד אותו צרפתית ואיטלקית.
ג'ון פלוריו מת בסתיו 1625 ברובע פולהאם בלונדון כשהוא עני ומחוסר כל, וזאת משום שהקצבה הממלכתית לא שולמה לו עוד.
ביתו נמכר כדי לשלם את חובותיו, אך צאצאיו הפכו לרופאים מלכותיים והיו חלק ממעמד בעלי המקצועות המשכילים באנגליה.
ג'ון פייפר-פרגוסון הוא שחקן קנדי, שמופיע בעיקר בסרטים וסדרות אמריקאים וקנדים.
ג'ון פייפר-פרגוסון נולד באוסטרליה; בנם של אצן ושחיינית אולימפית.מספר חודשים לאחר לידתו, עבר עם משפחתו לקנדה.
פייפר-פרגוסון החל את קריירת המשחק שלו בקנדה, כאשר שיחק את התפקיד הראשי, סוני המילטון, בסדרת הדרמה "Hamilton's Quest".
תפקיד זה הוביל אותו לקבלת תפקידים בסרטים הוליוודים כגון "Bird on a Wire" לצד מל גיבסון וגולדי הון, "Stay Tuned" לצד ג'ון ריטר ובמערבון של קלינט איסטווד "בלתי נסלח".
בעשור האחרון, פייפר-פרגוסון הרבה להופיע בסדרות טלוויזיה מצליחות כגון CSI, ER, "Arliss" ו"Nash Bridges".
הוא שיחק את ג'ו ווידון בסדרת הדרמה אחים ואחיות (2006-2007).
ג'ון פיליפ קמבל היה שחקן תיאטרון שייקספירי אנגלי, מגדולי שחקני תקופתו.
אחיהם של השחקנים שרה סידונס, סטיבן קמבל (Stephen Kemble), צ'ארלס קמבל (Charles Kemble) ואליזבת ויטלוק (Elizabeth Whitlock) ושל הסופרת אן האטון (Ann Hatton).
נולד בפרסקוט, לנקשייר למשפחת שחקנים קתולית, בנו של רוג'ר קמבל (Roger Kemble), שחקן ומנהל תיאטרון שלהקתו הנודדת כללה את רוב משפחתו.
בנעוריו חשב להיות כומר ולמד בסמינר לכמרים בצרפת, אך לאחר ארבע שנים שב לביתו והשתלב בקבוצת התיאטרון.
את תפקידו הראשון על הבימה גילם בינואר 1776, ב-1778 הצטרף לתיאטרון ביורק וב-10 באוקטובר הופיע לראשונה בתפקיד ראשי שייקספירי כמקבת'.
ב-1781 חתם חוזה עם תיאטרון בדבלין והופיע בתפקיד המלט.
בנוסף הופיע בתפקידים ראשיים רבים נוספים במחזות רבים.
משחקו המדויק ופרשנותו, יחד עם הצלחת אחותו, שרה, הובילוהו לחתימת חוזה עם תיאטרון דרורי ליין בלונדון.
ב-30 בספטמבר 1783 הופיע על במת תיאטרון זה לראשונה בתפקיד המלט.
במחזה מקבת' שעלה ב-31 במרץ 1785 שיתף פעולה עם אחותו, שגילמה לצידו את ליידי מקבת'.
זוג השחקנים האחים זכה לתגובות נלהבות והמשיך לשתף פעולה בהצגות רבות בתיאטרון דרורי ליין.
בדצמבר 1787 נשא לאישה את השחקנית פרסיליה הופקינס בררטון (Priscilla Hopkins Brereton).
שנה לאחר מכן התמנה למנהלו של תיאטרון דרורי ליין.
בתפקיד זה שלט בבימוי ובעיצוב התלבושות וערך ניסויים שונים לחדשנות בתחומים אלה.
התפקידים בהם הצטיין במיוחד, הודות להופעתו המרשימה, היו דמויות הרואיות מן המחזות ההיסטוריים הרומיים והטרגדיות של שייקספיר ושל בני תקופתו (בפרט קוריולנוס).
זאת בניגוד למי שנחשב יורשו על הבמה, אדמונד קין, שהצטיין דווקא בגילום דמויות פגומות כריצ'רד השלישי ושיילוק מן הסוחר מוונציה.
ב-1803 התמנה קמבל למנהל תיאטרון קובנט גרדן וכיהן בתפקיד עד לשריפת התיאטרון ב-20 בספטמבר 1808. כיוון שקמבל היה מושקע בתיאטרון, הוא איבד בשריפה חלק ניכר מהונו והתקיים בזכות הלוואה נדיבה מאת רוזן נורת'מברלנד.
מתוך רצון להחזיר את הנזקים נפתח התיאטרון מחדש ב-1809 תוך העלאה ניכרת של מחיר הכרטיס, העלאה זו התקבלה במהומות מצד הקהל שנקראו OP [Old Prices] riot.
קמבל נפרד מן הבמה ב-23 ביוני 1817 בתפקיד קוריולנוס.
באחרית ימיו ראה את עלייתו של אדמונד קין, שביצע תפקידים שיקספיריים באופן שונה וחדשני יותר, כאשר השבחים על משחקו של קין מלווים בביקורת על משחקו של קמבל.
את רוב זמנו עשה מחוץ לבריטניה ונפטר בלוזאן ב-26 בפברואר 1823.
ג'ון פיטר זנגר (John Peter Zenger; 26 באוקטובר 1697 – 28 ביולי 1746) היה אמריקאי ממוצא גרמני - אמריקאי, מו"ל ועורך העיתון "ניו יורק ויקלי ג'ורנל", שעזר לבסס את עקרונות חופש הביטוי וביטול חבר המושבעים.
זנגר הואשם במשפט אמריקאי המכונה "משפט זנגר" בסוף שנת 1733 לאחר שהשמיע את דעותיו הביקורתיות על מושל ניו יורק הקולוניאלי, ויליאם קוסבי, והואשם בהוצאת דיבה.
עורך דינו, אנדרו המילטון, טען כי הוצאת דיבה היא פרסום עובדות שאינן מדויקות.
בנובמבר 1734 זנגר נעצר על ידי השריף בהוראת קוסבי, ולאחר שחבר המושבעים סירב להגיש תביעה נגדו, הוא הואשם בהוצאת דיבה באוגוסט 1735 על ידי היועץ המשפטי לממשלה ריצ'רד בראדלי.
ג'ון פיטר זנגר הגיע לאמריקה בשנות העשרים המוקדמות שלו.
אביו נפטר במהלך מסעה של המשפחה לאמריקה.
זנגר הצעיר עבד במשך מספר שנים כעוזרו של העורך ויליאם ברדפורד, וב-1726 פתח בית דפוס משלו.
שבע שנים לאחר מכן, הקים את השבועון "ניו יורק ויקלי ג'ורנל", שהפך לעיתון השני בגודלו בניו יורק.
כתב העת ביקר בתקיפות את המושל באותה עת, ויליאם קוסבי.
בשנת 1733 פרסם זנגר בעיתונו כתבה שבה הביע את התנגדותו למדיניותו של המושל ויליאם קוסבי, שזה עתה התמנה.
זנגר פרסם בכתב העת שלו מאמרים ביקורתיים על המושל המלכותי.
בתגובה, קוסבי פרסם כרוז המגנה את העיתון במילים "שערורייתיות, ארסיות, שקריות והסתה".
זנגר נעצר בתוקף צו בית משפט על "הוצאת דיבה", שבאותה תקופה הגדרתה הייתה פרסום דברים ללא אישורו של הממשל.
הוא היה עצור 45 שבועות, אך משפטו נמשך יומיים בלבד.
במהלך שהותו בכלא, אשתו ועמיתיו המשיכו לפרסם את כתב העת ובו ביקורת על המושל.
זנגר העסיק שני עורכי דין שייצגו אותו, אך רישיונם נשלל מיד, ולכן קרא לפרקליט מחוץ למדינה, אנדרו המילטון (1676–1741), שנרתע פחות מהמושל קוסבי.
במהלך המשפט טען המילטון כי הביקורת נגד המושל קוסבי, שהתפרסמה בכתב העת, הייתה אמת, ולכן זנגר אינו אשם.
ההגנה הצביעה על כך שהביקורת כלפי המושל קוסבי לא הייתה במטרה ליצור הסתה.
"משפט זנגר" היווה אבן פינה לחופש התקשורת באמריקה ובשנת 1789 פסק הדין נכנס לחוקת ארצות הברית למרות שלפני כן הוא התקבל כחוק רק במדינת פנסילבניה.
ג'ון פיטר זנגר מת בניו יורק ב-28 ביולי 1746, ונקבר בטריניטי שבמנהטן התחתית.
אלמנתו המשיכה את ניהול בית הדפוס המשפחתי, עד שבנו הבכור החליף אותה בדצמבר 1748.
ג'ון פילמייר הוא מחזאי, תסריטאי ושחקן תיאטרון אמריקאי, שהתפרסם בתסריטים רבים לסרטי טלוויזיה.
פילמייר למד לתואר ראשון ב"אוניברסיטה הקתולית של אמריקה" ואחר כך באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה.
התחיל את הקריירה האמנותית שלו כשחקן תיאטרון.
המחזה הראשון שלו "A Chosen Room" הוצג בשנת 1976 במינאפוליס.
בשנת 1979 כתב את המחזה "אגנס של אלוהים" שזכה בפרס התחרות הארצית למחזות של ארצות הברית.
ב-1983 חיבר תסריט לסרט הטלוויזיה "Choices of the Heart" שזיכה אותו בפרס כריסטופר ובפרס הומניטס.
ב-1985 כתב תסריט לסרט "סיפורה של אגנס" לפי המחזה שלו, "אגנס של אלוהים" שהביא לו מועמדות לפרס אגודת הסופרים האמריקאים.
בסרט שיחקה מג טילי בתפקיד אגנס.
מאז כתב פילמייר מספר רב של תסריטים להפקות טלוויזיה.
בין היתר ידועות תרומותיו ל"חטאי האבות" (2002), "היטלר - עליית הרשע", סרט תיעודי על הרוצח הסדרתי גרי ריג'וויי (2008) עמודי תבל" (2010).
ג'ון פילמייר נשוי משנת 1982 לסופרת איירין או'גארדן.
והם מתגוררים בגריזון במדינת ניו יורק.
1983 Agnes of God (אגנס של אלוהים) - שימש בסיס לסרט "סיפורה של אגנס"משנת 1985 בבימויו של נורמן ג'ואיסן ובכיכובן של ג'יין פונדה, אן בנקרופט ומג טילי.
2008 המחזה "אגנס של אלהים" בתרגומו של אלי ביז'אווי הועלה על במת תיאטרון הסימטה בבימוי אילנה קיוויתי
ג'ון פטיטוצ'י (John James Patitucci נולד ב-22 בדצמבר 1959) הוא בסיסט ומלחין ג'אז אמריקאי.
ג'ון ג'יימס פטיטוצ'י נולד בברוקלין, ניו יורק, ב-22 בדצמבר 1959. כאשר הוא היה בן 12 הוא קנה את הבס הראשונה שלו.
הוא נהג להאזין לקטעי R&B ברדיו ולתקליטי ג'אז של סבו.
הוא מציין כמקור השפעה את האלבומים של אוסקר פיטרסון עם ריי בראון ואת וס מונטגומרי עם רון קרטר.
הוא מציין גם את ההשפעה הריתמית של דנילו פרז, פסנתרן זוכה גראמי מפנמה.
בסוף שנות ה-70 הוא למד קונטרבס באוניברסיטת סן פרנסיסקו ובאוניברסיטת לונג ביץ'.
הוא החל את הקריירה המקצועית שלו כאשר עבר ללוס אנג'לס ב-1980 ויצר קשרים עם הנרי מנסיני, דייב גרוסין וטום סקוט.
מאז אמצע שנות ה-1980 עד שנות ה-1990 הוא היה חבר בשלושה הרכבים של צ'יק קוריאה: ההרכב החשמלי, ההרכב האקוסטי והקוורטט.
כמנהיג הוא הקים שלישייה ביחד עם ג'ואי קאלדראזו ופיטר ארסקין, ורביעייה ביחד עם ויני קוליוטה, סטיב טרווגלין וג'ון ביזלי.
משנת 2000 חבר פטיטוצ'י ברביעייה של ויין שורטר לצד דנילו פרז ובריאן בלייד, וניגן עם הרבי הנקוק, רוי היינס, נורה ג'ונס ואחרים.
פטיטוצ'י היה המנהל האמנותי של קולקטיב הבס, בית ספר לבסיסטים בניו-יורק, והיה מורה לג'אז בסיטי קולג' של ניו יורק.
כיום הוא פעיל במכון ת'לוניוס מונק לג'אז ובתוכנית בטי קרטר לג'אז.
ביוני 2012 החל ללמד בס באינטרנט, והוא משמש מרצה אורח במכללת ברקלי למוזיקה.
Back in Brooklyn הוא סרט תיעודי על פטיטוצ'י שהופץ על ידי סרטי August Sky ב-2015, בבימויו של פטריק קונוס.
הסרט כולל צילומי חזרות, הקלטה באולפן, הופעות חיות, וראיונות עם צ'יק קוריאה, ויין שורטר, והרבי הנקוק.
הסרט התיעודי צולם סביב הקלטת האלבום Brooklyn.
הנגן המוערך ביותר, האקדמיה הלאומית להקלטת אומנויות ומדעים, 1986
נגן הג'אז הטוב ביותר, על פי סקר הקוראים של מגזין Guitar Player, 1992, 1994, 1995
נגן הג'אז הטוב ביותר, על פי סקר הקוראים של מגזין Bass Player, 1993-1996
מועמדות לפרס גראמי כחבר הרביעייה של ויין שורטר, 2005
מועמדות לפרס גראמי לאלבום הג'אז הלטיני הטוב ביותר, 2025
ג'ון פטריק אובריין היה ראש עיריית ניו יורק בשנת 1933 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
נולד ב-1 בפברואר 1873 למרי ופטריק אובראיין, מהגרים אירים במסצ'וסטס.
קיבל תואר ראשון ממכללת הצלב הקדוש בווסטר והשלים תואר שני במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
אחרי לימודיו עבד כיועץ משפטי זמני של העיר ניו יורק וכשופט פדרלי בניו יורק.
לאחר התפטרותו של ראש העיר ג'ימי ווקר ב-1932, עקב אישומים בשחיתות, הוכרזו בחירות בהן נבחר אובריין מטעם המפלגה הדמוקרטית, בתמיכת טמאני הול בהבדל של יותר מחצי מיליון צפיות מהמתמודד השני.
השבעתו של אובראיין נערכה בבניין מרכז הרשומות ברחוב צ'יימברס 31 במנהטן.
נאום ההשבעה שלו לא תיאר חזון לעיר, אלא התמקד בעבודת בית המשפט ובמקצוע המשפטי בכלל.
במסיבת העיתונאים לאחר ההשבעה נשאל ראש העיר החדש מי יהיה מפכ"ל המשטרה החדש.
"אני לא יודע," ענה אובראיין.
"הם עוד לא אמרו לי." כהונתו של אובריין החלה ב-1 בינואר 1933. הוא התמודד עם השלכות השפל הגדול.
בבחירות 1933 אובריין הפסיד לפיורלו לה גוארדיה, ולפיכך סיים את תפקידו ב-31 בדצמבר באותה שנה.
אחר כהונתו שב אובריין לעבודתו המשפטית.