tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאורגן על ידי האגודה העולמית למדע בדיוני (WSFS) ובמהלכו מחולק פרס הוגו היוקרתי.
הכנס כולל פנלים בנושאים שונים, הרצאות של אורחים, סופרים ובמאים, וחדר המוקדש למשחק תפקידים, למשחקי קלפים ולמשחקי חברה.
הכנה משבת לחול הוא איסור עשיית מעשים משבת לצורך ימי החול שלאחריה, אף באופן שאין בעשייתם משום איסור מלאכת שבת.
הראשונים סוברים שאיסור זה הוא מדרבנן.
האיסור מופיע ב בסוגיה הידועה בשם "קניבת ירק", והנידון שם הוא לעניין לנתק עלים מהקלח על מנת לחתוך אותם לאחר שבת.
בראשונים הובאו שלושה טעמים לאיסור הכנה:
אמנם להכין לצורך שבת עצמה לא גזרו.
כיוון שזה זלזול בכבוד שבת.
בעניין הדחת כלים נאמר בברייתא: .
היתרים אלה תלויים בכך שיודע שישתמש באותן הכלים במהלך השבת, אך אם יודע שלא ישתמש בהן - אסור.
אם מסופק אם יצטרך לכלים אלו במהלך השבת, נחלקו האחרונים בדבר.
גם לא לצורך מצווה לא הותר להכין משבת לחול, כגון גלילת ספר התורה בבית הכנסת לצורך הכנתו לקריאה ביום שני.
אך לימוד תורה, המותר בשבת, מותר אף אם נעשה לצורך יום חול, כגון הלומד לצורך העברת שיעור ביום חול, או הלומד את טעמי המקרא כהכנה לקריאה לציבור בשני או חמישי או אף בשבת הבאה.
מותר לישון בשבת, אף עם עושה כן על מנת שיהיה ערני במוצאי שבת, כגון לצורך העברת שיעור תורה.
אך אין לומר זאת במפורש, אלא אך לעשות כן באופן שאינו ניכר שעושה זאת לצורך מוצאי שבת.
הכמיקל בראדרז (The Chemical Brothers) הם צמד המוזיקאים טום רולנדס ואד סימונס, הרכב מוזיקלי בריטי המתאפיין במגוון סגנונות מוזיקליים הנעים בין ביג ביט, טכנו, דאנס ואלקטרוניקה.
ההרכב החל את דרכו במנצ'סטר שבבריטניה בשנת 1993 לאחר שטום ואד הכירו במהלך לימודיהם באוניברסיטה.
בתחילה נקרא ההרכב על שם הצמד האמריקני הנודע "The Dust Brothers", אך לאחר שההרכב החל לצבור פופולריות ובשל איום בתביעה משפטית, במהלך שנת 1995 ההרכב שינה את שמו ל-"The Chemical Brothers".
האלבום הראשון של הלהקה "Exit Planet Dust" זכה להצלחה רבה יחסית, בעיקר בזכות הלהיט "Leave Home".
בשיאו הגיע אלבום זה למקום התשיעי במצעד האלבומים הבריטי.
סולנה של להקת אואזיס נואל גלאגר כה התרשם מאלבום הבכורה של הכמיקל בראדרז שהוא הקליט בעקבות כך את השיר "Setting Sun" יחד עם ההרכב.
באלבום Dig Your Own Hole היו כמה שיתופי פעולה עם מרקורי רב.
בשנת 1999 הוציאה הלהקה את הלהיט "Hey Boy, Hey Girl" ואת אלבומם השני "Surrender".
אלבומם השישי של ההרכב, "We Are The Night" יצא ב-2007, גם הוא לא זכה לחשיפה רבה והביקורות עליו הן חלוקות.
בשנת 1998 הלהקה הופיעה בישראל כחלק מפסטיבל "הנבואה" שהתקיים במוזיאון השריון בלטרון.
ב-12 בנובמבר 2016 הופיעה הלהקה בשנית בישראל, בגני התערוכה בתל אביב.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאה2024פרס גראמיאלבום הדאנס/אלקטרוני הטוב ביותרFor That Beautiful Feeling
"הַכְנִיסִינִי תַּחַת כְּנָפֵךְ" הוא שיר שכתב חיים נחמן ביאליק.
השיר פורסם לראשונה בי"ב באדר תרס"ה (1905), והוא משיריו הנודעים ביותר של ביאליק.
השיר זכה למספר לחנים ולביצועים רבים של זמרים עבריים.
בשיר חמישה בתים בני ארבע שורות כל אחד, כאשר הבית האחרון זהה לראשון.
בכל בית נחרזת השורה השנייה עם הרביעית.
בבית הראשון פונה הדובר ומבקש את חסותה ותמיכתה של הדמות שהוא פונה אליה:
בשני הבתים הבאים, המקבילים זה לזה, מגלה הדובר את סוד ייסוריו.
בבית הרביעי מגלה הדובר את הגורם לייסוריו - התסכול שהוא חש לאחר שנכזבה תקוותו:
הבית החמישי הוא חזרה על הבית הראשון, ובכך נוצרת מעגליות בשיר.
הציירת אירה יאן, שנודעה כאהובתו של ביאליק, התייחסה אל השיר, באחדים ממכתביה לביאליק, כשיר שנכתב למענה.
לדברי הלל ברזל, "הפנייה ב"הכניסיני" היא לדמות החורגת מגדר של אהובה; אם ואחות, שכינה בעלת כנף".
חוקר הספרות, אבנר הולצמן, טוען, שהשיר חורג מעבר להקשר ביוגרפי מצומצם.
שיר זה, לדעתו, מבטא את אחת האמירות האישיות המיוסרות והנואשות ביצירתו של המשורר.
דבורה סילברסטון-סיון מפרשת את המעגליות שיוצר הבית האחרון כ"תחושה של אין מוצא.
הדובר, אחרי כל המהֲלך שמתואר בשיר, מגיע לנקודת הבראשית.
אין לבעייתו ולייסוריו פתרון, ולכן המוצא היחיד הוא בנכונות של הנמענת לאפשר לו להיכנס תחת כנפיה ולהיות מחסה לתפילותיו הנידחות." היא מציעה פירוש אחר למעגליות, כמשלימה מהלך הגיוני: בבית הראשון בקשתו של הדובר אינה מובנת במלואה, משום שחסרים פרטים.
לאחר השלמת פרטים אלה בשלושת הבתים הבאים, חוזר הדובר על בקשתו, ובשלב זה "מבינים גם הנמענת וגם הקורא מה עומד מאחורי הבקשה".
אריאל הירשפלד התייחס אף הוא למעגליות שבשיר:
החזרה על הבית הראשון היא עדותו הגלויה של מרחב הדיכאון המקיף את השיר; היא גילויה של התבנית המעגלית, הסותרת כל תנועה אמיתית אל מעבר להשמעת הקול.
היא פעמון הבדידות החוסם כל כיוון ומחזיר כהד את הדיבור אל מוצאו.
החזרה מגלה את הפשוט מכול: הדיבור הזה לא נשמע כלל.
הדיבור הזה מצביע על מיותרותו.
השיר הולחן בלחן עממי ממזרח אירופה, ואחר כך על ידי מלחינים אחדים, בהם: אלכסנדר קריין ב-1916, שמואל אלמן ב-1935, פאול בן-חיים ב-1940 ומנחם אבידום ב-1955.
השיר זכה לביצועים אחדים של זמרים עבריים, ובהם טובה פירון ונעמי צורי, ששרו אותו בשנת 1954, נחמה הנדל ששרה אותו בלחן עממי בשנת 1960, ובעקבותיה הלכו אסתר עופרים, אורה זיטנר, אילנית וריטה.
יוני נמרי, ובעקבותיו שלישיית המעפיל ויהורם גאון ביצעו בלחן של נורית הירש; אריק איינשטיין בשנת 1980 בלחן של מיקי גבריאלוב.
כמו כן, ביצעו אותו אוריאל שלומי במחרוזת השנייה באלבום "הקסם השחור", יואב יצחק באלבום "על גג העולם" והפרויקט של רביבו במחרוזת העשירית באלבום "מה נותר מאלה".
כמו כן ישנו גם ביצוע לזכרו של סמ"ר עמית מוסט ז"ל מסיירת נח"ל שנפל בקרב במוצב סופה.
באחדים מהביצועים הושמט הבית הרביעי של השיר.
בביצוע של אריק איינשטיין חוזר הבית הראשון גם אחרי הבית השני והבית השלישי, ובכך הופך לפזמון חוזר; כמו כן בביצועו, שינה איינשטיין את צמד המילים שנכתבו במקור "קַן-תְּפִלּוֹתַי" ל"קֵן-תְּפִלּוֹתַי".
בביצוע של יהורם גאון מוכפל הבית השני, והבית הרביעי מושמע ארבע פעמים.
דוד לביא, ששר את השיר במסגרת "כוכב נולד", נצמד למילותיו המקוריות, ללא השמטה וללא תוספות.
השיר תורגם לערבית בידי ג'ודת עיד ונור דרוויש ובוצע בלחן העממי בליווי תזמורת המהפכה.
פסוק מרכזי מהשיר – "אומרים, אהבה יש בעולם – מה-זאת אהבה?" – מובא בסיפור "איילת" (Ajeleth) מאת הסופר היהודי-פולני יוליאן סטריקובסקי , שהתפרסם ב-1960 בשבועון הספרותי "נובה קולטורה" (Nowa Kultura).
המובאה משמשת מעין לייטמוטיב בסיפור, והמילים מצוטטות בסיפור בתעתיק ובתרגום לפולנית.
בשנים 1964–1965 יצר הפסל יגאל תומרקין פסל בשם "הכניסיני תחת כנפך".
הפסל בנוי כמעטפת ברזל שממנה מגיחים קני רובים וכלי נשק אחרים.
בכך יצר תומרקין מבט אירוני על המיליטריזם של החברה הישראלית-ציונית.
הכנופיה הסגולה או בשמה האחר כנופיית בית הסוכר הייתה כנופיית עבריינים שפעלה בדטרויט שבארצות הברית משנות העשרה של המאה ה-20, ושלטה בעולם הפשע של העיר מספר שנים, עד 1935. מרבית חבריה היו יהודים.
היא פעלה בתקופת היובש ועסקה בהברחת אלכוהול, אך שלחה ידה גם בפשעים חמורים אחרים: הימורים סחיטה, גנבה, שוד מזוין, חטיפות ואף רצח).
הכנופיה הבריחה אלכוהול דרך דטרויט בשל קרבתה לקנדה, בה לא שרר כל איסור על הפצתו.
בראש הכנופיה עמדו ארבעת האחים ברנסטיין (אייב, ג'ו, ריימונד ואיזדור).
הכנופיה קנתה לעצמה מוניטין באלימותה, ופשע שכיח שביצעה היה חטיפות משלוחי אלכוהול מוברחים תוך כדי פגיעה במי שהובילו אותם.
מקור שם הכנופיה אינו ברור.
לפי גרסה אחת הוא נבע מכך שאחד מחבריה, שהיה מתאגרף, נהג ללבוש מכנסיים סגולים במהלך קרבותיו.
הכינוי "כנופיית בית הסוכר" דבק בה בשל קשריה עם שני אנשי מאפיה ותיקים בדטרויט, בעלי מפעל לסוכר תירס, ובשל העבירות שביצעה בשירותם.
הכנופיה שימשה בידי מנהיגים מושחתים של איגודי עובדים בדטרויט ככלי להטלת פחד ומרות על חברי האיגודים, והרתעת מי שנתפסו כיריבי האיגודים.
משפט שנערך לרבים מאנשי הכנופיה ב-1928 הסתיים בזיכוי כולם.
הכנופיה הפכה לשליטת העולם התחתון של דטרויט למשך שבע השנים הבאות, תוך הטלת אימה על כל עד פוטנציאלי כנגדה.
המאפיונר אל קפונה בעצמו החליט להישאר מחוץ לדטרויט ולנהל עסקים עם הכנופיה, שהפכה לספקית ויסקי קנדי מוברח לכנופייתו בשיקגו.
נפילת הכנופיה החלה לאחר שאנשיה רצחו ב-1931 שלושה מאנשיהם, שנאשמו בהפרת המשמעת הפנימית בכנופיה.
אחד מן העדים לרצח נתפס, הפך לעד מדינה והביא להרשעה ברצח של שלושה מבכירי הכנופיה.
שרשרת של הרשעות נוספות בדין כנגד אנשי הכנופיה, וסכסוכי דמים פנימיים חיסלו בהדרגה את מאגר כוח האדם שלה והביאו לדעיכתה.
ב-1959 הופק סרט קולנוע הנושא את שמה של הכנופיה, המתאר את עלילותיה.
הכנופיה גם נזכרת במילות שירו של אלביס פרסלי "רוק בית הסוהר" (Jailhouse Rock).
הכללה (נקראת גם הרחבה או העברה) היא היכולת להשליך מידע או מיומנות שנלמדו במסגרת מצב מסוים אל תחומים קרובים.
תהליך ההכללה יכול לשחרר את האדם מתלותו במצבים מוחשיים.
זאת משום שמושג כוללני הנוצר מתהליך זה הוא בעל אופי שכלי-רוחני, ללא תלות בתוכן מסוים או בשדה התפיסה של האדם.
בנוסף המושג הכוללני מתאים לריבוי של עצמים ומצבים השונים לחלוטין מן המצב המקורי.
ישנם מקרים בהם נעשות הכללות מוטעות או לא מדויקות, כגון הכללות נמהרות על סמך מידע חלקי בלבד.
בתחום החינוך המושג הכללה מתייחס ליכולת של התלמיד ליישם את החומר הנלמד במצבים חדשים.
יכולת ההכללה מאפשרת לארגן את תהליך ההוראה באופן שיחבר בין הידע שנרכש במסגרת המקצועות השונים ויאפשר אינטגרציה וחציית תחומים.
מסיבה זו ההכללה נחשבת למיומנות למידה שיכולה לעזור לפתח אסטרטגיית למידה טובה יותר ויש לה תפקיד חשוב במסגרת הוראה מתקנת.
הסכמה היא אחד הגורמים המשפיעים על יכולת ההכללה.
ככל שעומדות לרשותו של האדם יותר סכמות, כך גדלה היכולת שלו להבחין בפרטים, לקלוט מידע רב ומגוון ולצמצם את כמות ההכללות המוטעות.
במסגרת E-learning, משחקי מחשב מאפשרים להתנסות בלמידה פעילה באופן המסייע להכללה של חומר הלימוד להקשרים נוספים ולמצבים עתידיים.
מטרת המחקר היא להגיע למשמעויות החורגות מעבר למקרה או למקרים הבודדים הנחקרים, באופן המאפשר למידה מתופעה מסוימת על תופעות מקבילות בהקשרים אחרים.
בהתאם לכך, בתחום המחקר המושג הכללה מתייחס ליכולת להשליך את תוצאות הניסוי לאוכלוסייה המיוצגת על ידי המדגם שנבחר ו/או למצבים כלליים יותר.
יכולת ההכללה של תוצאות המחקר תלויה ממספר גורמים:
שימוש בכלי מדידה בעלי תוקף.
בחירת מדגם מייצג של האוכלוסייה.
לצורך כך יש להימנע משגיאות דגימה העלולות ליצור מדגם חלקי ולא מייצג שיוביל להכללה חפוזה.
אחת השאלות לגבי מחקר איכותני היא האם ניתן להכליל את ממצאיו על סביבות ואוכלוסיות רחבות.
בארגונים רבים מתבצעת הערכת ביצוע של העובדים למגוון צרכים, המיועדים לרוב לשיפור תפקודו של הארגון.
כמו כן, במקרים רבים מועמדים נדרשים לעמוד במבחנים שונים לצורך קבלה לתפקיד או מסלול הכשרה מסוים.
לרוב הערכה כללית של יכולת או מיומנות של אדם נעשית על ידי מדידה מצומצמת של ביצועיו.
יעילותה של המדידה תלויה בדרגה שבה ניתן להכליל במדויק לגבי התנהגותו אותו אדם במקבץ רחב יותר של מצבים.
זאת משום שמקבלי ההחלטות אינם מעוניינים בנתונים הגולמיים המתקבלים מהמדידה הספציפית.
הם מעוניינים במשמעות הרחבה יותר שניתן להפיק מנתוני הגלם של המדידה וביכולת שלהם לספק אומדן אמין אודות התפקוד של הנבחן בתחומים הרלוונטיים להחלטה.
הכללה זו מתבססת על ההנחה שהמדידה דוגמת את התנהגות הנבחן באופן מקרי.
יש מופע של המושג B שאיננו מופע של המושג A.
בבינה מלאכותית, לאחר שהאלגוריתם לומד את הדפוסים, הוא מבצע הכללה גם לתחומים אחרים.
לדוגמה: מחוללי תמונות לומדים על סוגי תמונות שונות ומבצעים הכללה ומציירים תמונות אחרות מאותו סוג באופן דומה.
"הכניסיני תחת כנפך" הוא פסל של האמן הישראלי יגאל תומרקין.
הפסל עשוי מאסמבלאז' של חלקי נשק המגיחים מתוך מעטפת פלדה.
פסלו של תומרקין מהווה חלק מקבוצה של כ-40 פסלים, שנוצרה בשנים 1965-1966 בסטודיו שלו, ששכן אז בקריית המלאכה בתל אביב.
חלקי הנשק הפגומים סופקו על ידי צה"ל.
ביצירה יצר תומרקין מעטפת פלדה, ממנה מגיחים קני רובים, מרגמות וכלי נשק אחרים.
יגאל צלמונה כתב על יצירות האסמבלאז' של תומרקין כי כלי הנשק בהם הופכים ל"חלק ממערך אסתטי, ומאבדים חלק ניכר ממשמעותם כנתח גס של הממשי.
על אחת כשהם כלי-נשק, המאבדים לרגע את משמעותם ככלי הרג ונעשים חלק מתנופה סוחפת וקונטרפונקטית של צורות" עם זאת, ביצירה זו נדמה כי ממשותם של כלי הנשק מובלטת בזכות הקומפוזיציה ועל רקע הממד הפואטי של שמו.
שם הפסל מתייחס בצורה אירונית לשירו של חיים נחמן ביאליק "הכניסיני תחת כנפך" (1905).
במקום "מִקְלַט" ו-"קַן-תְּפִלּוֹתַי הַנִּדָּחוֹת", כבשירו של ביאליק, מציע הפסל דימוי של אלימות והסתגרות.
בשנת 1980, כאשר הוצגה היצירה בתערוכה "גבולות" במוזיאון ישראל, תיארה סטפני רחום, אוצרת התערוכה, את היצירה כמבטאת "תחושת עוינות ממשמשת ובאה ואת הרצון להיחלץ מן המצב".
לדעת החוקר אברהם לוויט "השימוש הרב שעשה תומרקין בכלי נשק כחומר פיסולי בא לבטא את מחאתו [כ]נגד המדינה".
בשנת 1988 הציב תומרקין פסל נוסף בשם "הכניסיני תחת כנפך מס' 2" בקיבוץ הראל.
הכנס למורשתו של הרמב"ם הוא כנס שנתי העוסק ברמב"ם, פוסק, פרשן ורופא, מדמויות המופת של העם היהודי.
הכנס מתקיים במלון "חוף גיא" בטבריה.
הוא כולל הרצאות, דיונים, מופע מוזיקלי וסיורים במרכז מורשת הרמב"ם ובאתרים היסטוריים בעיר ובמקומות נוספים.
הכנס מתקיים במשך שלושה ימים במהלך סוף השבוע.
מרצים בו רבנים, אנשי משפט, רפואה והלכה ועוד.
הכנס מופעל על ידי מרכז מורשת הרמב"ם בשיתוף האגף לתרבות תורנית במשרד החינוך ועיריית טבריה.
בשנת 2017 התקיים הכנס השמיני שבו השתתפו יותר מאלף אנשים.
הכנס הפמיניסטי העשירי, שהתקיים בין ה-16–18 ביוני 1994 בגבעת חביבה, נחשב לאירוע מכונן המסמן את הולדתו של הפמיניזם המזרחי בישראל.
בשנות השמונים והתשעים המוקדמות, נעשו ניסיונות להעלות את הפמיניזם המזרחי על סדר היום הפמיניסטי בישראל, במטרה להנכיח את מכלול הנושאים הקשורים לחוויית החיים הייחודית של נשים לא לבנות.
טענתן של הפמיניסטיות המזרחיות הייתה, כי הפמיניזם הישראלי, המתיימר לייצג את כלל הנשים, מייצג למעשה רק אינטרסים של נשים אשכנזיות ממעמד סוציו אקונומי גבוה, ומתעלם מהבעיות הייחודיות לנשים מזרחיות.
עוד טענו הפמיניסטיות המזרחיות, כי הן סובלות מדיכוי ואפליה מהפמיניסטיות הלבנות במהלך פעילותן בתנועה הפמיניסטית.
הפמיניסטיות המזרחיות דרשו הכרה באפליה ממנה הן סובלות על רקע אתני ומעמדי הן בתוך התנועה הפמיניסטית והן מחוצה לה, ניסוח סדר יום פמיניסטי חדש הכולל את הצרכים והאינטרסים של נשים מזרחיות, וכן חלוקה שוויונית של המשאבים, השליטה על קבלת ההחלטות ומוקדי הייצוג בתנועה הפמיניסטית, בה יש לפמיניסטיות האשכנזיות הגמוניה בלעדית.
הפמיניסטיות המזרחיות נקטו בפעולת מחאה זועמת, והתפרצו לבמה במהלך הדיון בערב האידאולוגי, תוך האשמתן של הפמיניסטיות האשכנזיות בגזענות, דיכוי והדרה כלפיהן ותיאור חוויותיהן כמזרחיות בארץ.
בין היתר, סיפרו המזרחיות כיצד נלקחו מהן עם הגיען לארץ שמותיהן לטובת שמות ישראלים, על היחס המשפיל והגזענות שהייתה ועודנה מנת חלקן בארץ, יחס שהוביל אותן להתכחש לתרבותן הערבית ולשפת ארץ המוצא שלהן, על מנת להשתלב ולהתערות בחברה הישראלית.
הדיון הסוער שהתפתח בכנס בעקבות פעולת הפמיניסטיות המזרחיות, אשר התנהל בטונים גבוהים ובזעם, קטע את הדיון המקורי אשר תוכנן לערב זה, והפך למאבק גלוי בין המשתתפות, שנחלקו לשתי קבוצות, על פי עמדותיהן בנושא המזרחי.
האשכנזיות, כיחידות וכנציגות ארגונים כ"שדולת הנשים" ו"קול האישה" דחו בתוקף את הטענות כי הן שותפות לדיכוי הפמיניסטיות המזרחיות, וטענו כי הנושא העדתי אינו רלוונטי לפמיניזם וכי אבד עליו הכלח.
מנגד, המזרחיות האשימו אותן בהשתקה, ובעיוורון להצטלבות הזהות המגדרית, האתנית והמעמדית של נשים מזרחיות ודרשו את ההכרה של האשכנזיות כי גם המאבק המזרחי והאתני משפיע על חיי הנשים ויש לשלבו לאלתר במאבק הפמיניסטי הישראלי.
השלכות מאורעות הכנס על המאבק הפמיניסטי המזרחי
לאחר מאורעות הכנס, וסירובן של הפמיניסטיות האשכנזיות להכיר בדרישותיהן של הפמיניסטיות המזרחיות, חשו חלק מן המזרחיות כי לא נותרה להן ברירה אלא להתפצל מהתנועה הפמיניסטית ולפעול בנפרד.
הן ארגנו כנס פמיניסטי מזרחי ראשון, אשר התקיים ב-1996, ועסק בהיסטוריה של הדיכוי המזרחי בישראל, מילדותן ועד לכנס הפמיניסטי האחרון.
המשמעויות החברתיות והפוליטיות של העיסוק בדיכוי, באפליה ובהשפלה שהיו ועודן מנת חלקן של המזרחיות פתחו את הצוהר להתפתחות התודעה הפמיניסטית המזרחית בקרב מזרחיות רבות.
בשלב השני, לאחר ניסוחו של סדר יום פמיניסטי מזרחי כקבוצה נבדלת, פנו המזרחיות לפעולה בערוצים הפמיניסטיים הכללים, ולפעילות עצמאית בזירות שונות, כדוגמת הארגון הפמיניסטי "אחותי - למען נשים בישראל", אשר נוסד ב-שנת 2000 ופועל לאור עקרונות הפמיניזם המזרחי.
הכנסה בסיסית לכול היא שיטה כלכלית שמציעה תשלום אחיד המשולם על ידי המדינה במועדים קצובים לכל אדם בוגר בחברה באופן שאינו תלוי במידת עושרו או עוניו.
שיטה זו מוצעת כאלטרנטיבה לשירותי הרווחה והתשלומים שאמורים להבטיח שאנשים לא ישקעו בעוני עמוק, בעיקר במדינות מפותחות.
השיטה מתבססת על כך שלכולם תהיה הכנסה מינימלית.
לדעת תומכיו של הרעיון, כיוון ש"תוכניות הסעד בעולם המערבי נכשלו" יש צורך לפשט ולהחליף אותן בתוכנית ישירה של הכנסה בסיסית לכל אזרח.
הכנסה בסיסית אמורה להיות משולמת בקביעות, במזומן ועל בסיס אישי לכל אדם בגיר.
היא אינה דורשת מבחני הכנסה וגם לא התחייבות לבצע עבודה כלשהי.
לרעיון ההכנסה הבסיסית שלוש מטרות עיקריות: הראשונה - להעניק לאנשים חופש ללא תנאי לחיים בעלי משמעות.
השנייה - למגר את העוני וחוסר השוויון.
והשלישית - לבטל את שיטות הסעד הקיימות, שלדעת תומכי הרעיון הן "מאוד לא יעילות, בירוקרטיות ומשפילות עבור הנזקקות והנזקקים להן".
הוגה הדעות תומאס פיין כתב בשנת 1797 כך: הצעתי היא לייצר קרן לאומית אשר תשלם לכל אדם בהגיעו לגיל 21 סכום של 15 ליש"ט.
התשלום יהיה לכל, לעניים וגם לעשירים.
גם הכלכלן ג'ון סטיוארט מיל תמך בתשלום לכל.
הסופרת וירג'יניה וולף כתבה בספרה חדר משלך כי התאפשר לה להקדיש זמן לכתיבה ספרותית רק לאחר שזכתה (בירושה מדודתה שעל שמה היא נקראה ואשר נהרגה מנפילה מסוס) במענק של 500 לירות שטרלינג בשנה לכל ימי חייה.
מרטין לותר קינג דרש תוכנית חירום שתספק עבודה לכל מי שזקוק לה, ואם הדבר לא מתאפשר כי אז הכנסה מובטחת שנתית שתאפשר תנאי חיים בטוחים והוגנים.
הכלכלן הליברטריאן מילטון פרידמן הציע תקצוב ממשלתי להכנסה בסיסית מינימלית באמצעות מס הכנסה שלילי.
הוא נימק זאת בצורך של כל אדם לקבוע בעצמו ועם משפחתו איך להשתמש בתקציב שעומד לרשותו, בלי התערבותם של פקידי הסעד.
כמו כן הוא טען שהכנסה בסיסית תגרום לצמצום הבירוקרטיה ותעודד את האנשים לעבוד ולהרוויח יותר, מתוך ידיעה שגם אם יפסיקו בעתיד את העבודה מסיבה כלשהי, תמיד מובטחת להם הזכאות להכנסה בסיסית.
לדבריו, תוכנית שמבטיחה לכולם אותו דבר באופן שוויוני עדיפה על מערכת הסעד הקיימת, אשר גורמת לפירוד בין אוכלוסיות ומגזרים.
גאי סטנדינג הציע את ההכנסה הבסיסית לכל כמנגנון אותו כינה 'פוליטיקה של גן עדן' שאמור לתת מענה להתרחבותו של מעמד הפרקריאט על חשבון מעמד העובדים השכירים.
מעמד חדש זה נעדר ביטחון תעסוקתי וכלכלי ומודר ממנגנונים שונים של זכויות סוציאליות.
מודל ההכנסה הבסיסית לטענתו מציע חלוקה מחדש של הביטחון החברתי והכלכלי.
מהלך זה לדבריו יוכל להרחיב גם את הפנאי החברתי הנחוץ בין היתר לעבודה שאינה בשכר - לרבות התנדבות, השתתפות בחיים הפוליטיים, ועבודת השיעתוק החברתי (עבודה שאיננה מוגדרת כתעסוקה ושאין שכר בצידה הנחוצה לקיום החברה, דוגמת גידול ילדים, טיפול).
דבר זה לדבריו יוכל לצמצם את המתחים והתסכול המצטברים בפריקריאט ודוחפים אותו לעבר פוליטיקה לאומנית ולא דמוקרטית או סמכותנית.
לצד זאת, טען סטנדינג כי ניתן לקבוע הכנסה בסיסית המשתנה באופן אנטי-מחזורי, במטרה להפחית את התנודתיות בכלכלה - כך שבעיתות צמיחה מצטמצמת ההכנסה הבסיסית (לאור שפע ההזדמנויות) ובעיתות מיתון היא מתרחבת.
למנגנון זה הציע גם את השם דיווידנד חברתי וטען שניתן להתייחס אליו כאל תשואה על השקעות חברתיות שנעשו בעבר (של הדורות הקודמים), בדומה ליחס לירושה פרטית.
חתן פרס נובל לכלכלה ג'וזף שטיגליץ אומר שהמדינה צריכה להיות מחויבת לזכות של כל אזרח לעבוד תמורת שכר הוגן.
בעשרות השנים האחרונות יעילות כלכלת השוק יורדת ככל שהשוק נשלט בידי בינה מלאכותית, שמכוונת כדי לייצר רווחים לבעלי ההון על חשבון האנשים שמשתכרים מעבודה.
גם כאשר הממשלה משקיעה במחקר ופיתוח, מרב ההכנסות מהפיתוח מגיעות לבעלי ההון.
לכן יש למצוא דרך לחלוקה יותר נכונה של הרווחים.
מעורבות הטכנולוגיה בעבודה רק תלך ותגדל.
צפוי כי בעתיד הקרוב יחסית תוכנות ורובוטים ימלאו את מקומם של בני אדם בתחומים רבים ועקב כך צפויה האבטלה לעלות מאוד.
דבר זה, המכונה "אבטלה טכנולוגית",
יחייב את המדינה למצוא מנגנונים חדשים שיתאימו למציאות החדשה ויעניקו משמעויות חדשות לקשר שבין עבודה לכסף.
העבודה אינה רק מקור הכנסה, אלא גם גורם המעניק משמעות לאדם.
יישום הרעיון מחייב דיון ביעילותו ובהיתכנותו הכלכלית.
כמו כן נדרש לבחון - מהי ההגדרה להכנסה 'בסיסית' ועל אילו צרכים עליה לענות?
שאלה נוספת היא האם ההכנסה הבסיסית מבקשת להחליף תשלומים אחרים שהמדינה מעניקה לתושבים.
תשובה אפשרית היא שהמודל יכול להחליף את קצבאות הקיום כגון דמי מחלה או דמי אבטלה, וכן את הקצבאות האוניברסליות כגון קצבת ילדים, לידה וזקנה.
המודל אינו מהווה חלופה לקצבאות תפקוד המפצות אדם בעל צרכים מיוחדים כגון נכות, הזקוק להתאמות שונות לצורך הקיום היום יומי כמו סיעוד או אמצעי ניוד.
מובן שעל כל מדינה המבקשת ליישם את המודל מוטל לעצב אותו באופן המתאים לאופי הפעילות הכלכלית והחברתית בה.
דוגמה לטענה מצד המתנגדים: אין שוויון בין בני האדם.
לכל אחד יש צרכים ייחודיים.
אם כולם יקבלו הכנסה זהה בלי לעבוד תמורתה אז המערכת החברתית של ערבות הדדית תקרוס.
טענה נוספת: רעיון זה אינו ניתן ליישום, שהרי עלותו במדינה קטנה כמו ישראל צפויה להגיע למאות מיליארדי שקלים.
ניסויים בקנה מידה קטן במודל זה נערכו כבר בעבר בקנדה ובארצות הברית, וכן במדינות מתפתחות בהודו, דרום אמריקה ואפריקה.
בשווייץ הוצע פעמיים במסגרת משאל עם ליישם את המודל באופן נרחב, אולם בשתי הפעמים ההצעה נדחתה.
ב-30 במרץ 2016 פרסם המכון לביטוח חברתי בפינלנד דו"ח מקדים בנושא הכנסה בסיסית לכול.
הדו"ח כולל מספר מודלים של הכנסה בסיסית, כולל בין השאר תשלום לכול ללא תנאי שיתבצע במקום תשלומי ההטבות הקיימות, תשלום חלקי ומס הכנסה שלילי.
הוועדה המליצה לאמץ מודל חלקי של הכנסה בסיסית לצורך ההתנסות הראשונית.
מודל זה יאחד לדעת חברי הוועדה את מרב היתרונות המקיימים ביטחון סוציאלי בסיסי ולא יפגע ביתרונות שמושגים באמצעות רווח מעבודה.
הומלץ לקיים ניסויים מסוגים שונים לבחינת המודל, חלקם בקנה-מידה לאומי וחלקם בקנה-מידה אזורי.
בינואר 2017 החל בפינלנד ניסוי שכלל כ-2,000 אנשים שהוגרלו מקרב האזרחים אשר קיבלו בעברם דמי אבטלה או קצבה אחרת מהמדינה.
במסגרת הניסוי, קיבלו המשתתפים סכום חודשי בלתי תלוי ופטור ממס בסך 560 יורו.
בפברואר 2019 התפרסמו תוצאות חלקיות של הניסוי הפיני.
נעשתה השוואה בין קבוצת מקבלי ההכנסה הבסיסית לבין קבוצת ביקורת.
בין שתי הקבוצות לא נמצא הבדל בתחום התעסוקה.
בקבוצת ההכנסה הבסיסית נמצאו רמת שביעות רצון מהחיים, תחושת רווחה, תחושת ביטחון בעתיד ותפיסת בריאות נפשית טובה יותר באופן משמעותי מאלה של קבוצת הביקורת.
בישראל עולות מדי פעם הצעות להפעלת הכנסה בסיסית במסגרת ניסוי שיאפשר את בחינתו ביחס לאופי החברה הישראלי.
ב-2018 פרסם פורום קהלת מחקר והצעה המפרטת ליישום תוכנית של הכנסה בסיסית.
בעקבות התפרצות מגפת הקורונה, בשנים 2020–2021
במהלך שנת 2020, התפרצה ברוב מדינות העולם מגפת הקורונה.
השלכותיה הישירות של המגפה, החולי והתמותה ממנה, כמו גם צעדים פוליטיים ומסחריים חריפים שהוטלו על הציבור במדינות השונות לצמצום התפשטות הנגיף (כגון סגרים ובידודים), הביאו לצורך ביישומם של פתרונות כלכליים מקוריים.
מדינות רבות ניצלו הזדמנות זו, על מנת לבחון 'יישום רך' של רעיון ההכנסה הבסיסית לכל.
בישראל ניתנו על ידי הממשלה לאזרחים מספר סוגי מענקים והלוואות, אשר היו להם קווי דמיון מסוימים להכנסה בסיסית לכל, אם כי בקנה מידה מצומצם ביותר.
היו מי ששיבחו פעולות אלה כצעד בכיוון כלכלי נכון, ואחרים ביקרו המהלך כ"פופוליזם" פוליטיhttps://www.globes.co.il/news/article.aspx?did=1001342176. היו גם מי שקראו ליישום מלא של הכנסה בסיסית לכל בישראל, על רקע המשבר.
עם זאת, ממשלת ישראל באותן שנים לא התבטאה רשמית באשר לרצונה לנקוט בצעד שכזה.
בארצות הברית הביעה חברת הקונגרס אלכסנדריה אוקסיו-קורטז תמיכה בהפעלת הכנסה בסיסית לכול, כאמצעי זמני לצורך היחלצות מהמשבר הכלכלי.
הנשיא דונלד טראמפ וממשלו, העבירו מספר קטן של תשלומי חירום לכלל האוכלוסייה, אך לא הרחיבו את המנהג.
בקנדה, הממשלה סיפקה תשלומי חודשיים לאוכלוסיות רבות בשם CERB ו-CRB, אשר תפקדו כמעין הכנסה בסיסית חודשית (אם כי לא לכל), לתקופות מוגבלות של מספר חודשים בכל פעם.
באיטליה התפרסמה עצומה הקוראת לממשלה להפעיל הכנסה בסיסית לכול לעת חירום.
העצומה קוראת לפשט את הנהלים והקריטריונים לקבלת סיוע מהמדינה.
שר הכלכלה בספרד הודיע על כוונה להפעיל הכנסה בסיסית קבועה לכל האזרחיות והאזרחים.
בסוף חודש אפריל הודיעה הממשלה שבכוונתה להתחיל מתכונת מצומצמת של יזמה זו כבר בחודש מאי.
בברזיל הוכרז בתגובה למצב החירום על הכנסה בסיסית של 600 ריאל לחודש לכל אדם בוגר.
ההחלטה תקיפה מתחילת המשבר ולמשך שלושה חודשים, עם אפשרות להארכה.
אפשר כי צעדיהם של המדינות והפוליטיקאים, הושפעו משדלנותם של מספר ארגונים בנושא.
BIEN, ארגון בינלאומי להכנסה בסיסית לכול, גם הוא פרסם שורה של יוזמות הכנסה בסיסית במדינות שונות בעולם, בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברחבי העולם בתחילת שנת 2020.
רבים ממבקרי המודל טוענים שעלולה להיווצר פגיעה במוטיבציה לעבודה, וכן במוטיבציה של האזרחים להכשיר את עצמם לעבודה מקצועית, ולהסתגל לשוק העבודה המשתנה במאה ה-21.
טענה נוספת היא כי לא נבחנה התועלת השולית של מענק בלתי תלוי לכל אזרח - לעומת השקעות ממוקדות של אותו הכסף בצורכי משק שונים: תשתיות, חינוך, בריאות או רווחה.
הכנס זיז א' בחור ב' הוא סיפור מדע בדיוני קצר שנכתב בידי אייזק אסימוב בשנת 1957, ותורגם לעברית ב-1980 בקובץ "אין איש פה, פרט..." בשם "הרכב זיז א' לזיז ב'", ושוב ב-2010 בקובץ "כתבי אייזק אסימוב חלק 2".
הסיפור קצר מאוד ואורכו במקור רק 350 מילים, מכיוון שנכתב במהלך פאנל טלוויזיוני בו התבקש אסימוב לכתוב סיפור תוך כדי הפאנל.
מאוחר יותר הודה אסימוב כי חשד שיבקשו ממנו לעשות זאת ולכן תכנן סיפור מראש.
שני גברים, על תחנת חלל מרוחקת, נתקלים בקשיים, כאשר כל הציוד בו הם משתמשים נשלח מפורק מכדור הארץ, והם לא מצליחים לבנות אותו, מאחר שהוראות ההרכבה מעורפלות ומבלבלות.
לכן הם משתמשים בציוד ישן, וחיים בדוחק.
לבסוף מחליטים לקנות רובוט שיבצע את תהליך ההרכבה ויעלה את רמת החיים שלהם.
עם הגעת הרובוט, הם נבוכים לגלות שהוא נשלח מפורק, מלווה בהוראות הרכבה מעורפלות ומבלבלות.
הכנה לבשורה (יוונית: Εὑαγγελικὴ προπαρασκευή; לטינית: Praeparatio evangelica) הוא חיבור אפולוגטי שנכתב על ידי אוסביוס מקיסריה בתחילת המאה ה-4 לספירה.
הוא החל בכתיבתו בשנת 313 בערך, וניסה להוכיח בו את עליונותה של הנצרות מול דתות ופילוסופיות פגניות.
החיבור מורכב מ-15 ספרים, שנשתמרו בשלמותם.
אוסביוס החשיב אותו כספר לימוד של הנצרות המיועד לפגנים, אולם ערכו רב בשביל קוראים רבים מאוחרים יותר, משום שאוסביוס הוסיף בו מידע מהיסטוריונים ופילוסופים שלא נשמר במקומות אחרים:
תקציר כתביו של הכוהן הפיניקי סַכֻּניַתֹן (ביוונית "סנכוניאתון"), אשר תורגמו ליוונית על ידי פילון איש גבל.
דיוקו של התקציר הוכח בתיאורים המיתולוגיים שנמצאו בלוחות האוגריתיים.
תיאור מסעו של אוהמרוס לאי פנכיאה , היכן שאוהמרוס טוען שמצא את תולדותיהם האמיתיות של האלים, שנלקח מספרו השישי של דיודורוס סיקולוס.
קטעים מתוך כתבי הפילוסוף הפלאטוני אטיקוס .
קטעים מתוך כתבי הפילוסוף הפלאטוני-תיכוני נומניוס מאפאמיה.
קטעים מתוך חיבוריו של פורפיריוס, המבקר הנאופלאטוני של הנצרות ("על תמונות", "פילוסופיה מהאורקלים", "מכתב לאנבו", "נגד הנוצרים", "נגד בואתוס", "הרצאה פילולוגית").
קטעים מתוך "ספר חוקי הארצות" (הידוע גם בשם "דיאלוג על הגורל") מאת הסופר הנוצרי המוקדם בר-דיסן מאדסה , שהמקור הסורי שלו לא נתגלה עד המאה ה-19.
קטעים מתוך המחזה "יציאת מצרים" של המחזאי היהודי-הלניסטי יחזקאל הטרגיקון.
המושג הלטיני "praeparatio evangelica" משמעותו "הכנה לבשורה" בקרב תרבויות שעדיין לא שמעו על בשורת ישו.
על פי השקפה זו, אלוהים כבר זרע בתרבויות העתיקות רעיונות שעתידים לשאת פרי דרך פרשנות בהקשר נוצרי לחלוטין.
עם זאת, חיבורו של אוסביוס אינו מאמץ את האמונה הרווחת (הקיימת לפחות מאז קלמנס מאלכסנדריה) בדבר הפילוסופיה היוונית כ"הכנה לבשורה".
במקום זאת, אוסביוס מציע טיעון ארוך בדבר חכמתם של העברים העתיקים, ההופכת להכנה לפילוסופיה היוונית (או לפחות פילוספיה פלאטונית).
לדעת אוסביוס, היוונים גנבו את כל האמיתות שהחזיקו בהן מהעברים העתיקים מהם.
ביצירה עשה שימוש ג'ובאני פיקו דלה מירנדולה (1463–1494) כמקור לנאומו המפורסם.
הכנופיה הירוקה הייתה חברה סודית וארגון פשע, שהיה בולט בפעילות פלילית, חברתית ופוליטית בשאנגחאי בתחילת המאה ה-20.
כחברה סודית, המקורות וההיסטוריה של הכנופיה הירוקה הם מורכבים.
לחברה שורשיה בלוג'יאו, כת בודהיסטית שנוסדה על ידי לואו צ'ינג בשושלת מינג.
בתחילת המאה ה-18 בשושלת צ'ינג, הכת פעלה בקרב עובדים המעורבים בהובלת דגנים לאורך התעלה הגדולה באמצעות מאמציהם של שלושה אחים: וונג יאן, צ'יאן ג'יאן ופאן צ'ינג.
הקבוצה הייתה מחוברת לחברות קיימות שנתנו שירותים לסוחרי תבואה לאורך התעלה, וכן שירותי אירוח, וקבורה.
הקבוצה שימשה ארגון חברתי עבור הספנים.
עם זאת, הם נתפסו כאיום על ידי השלטונות, וב -1768 הורה הקיסר צ'יאנג-לונג להשמיד את מקדשיהם ואסר על פעילות הכת.
הייתה לכך השפעה על ירידתם למחתרת, והתמקדות בעיקר על הסחר בדגניים.
במהלך התהפוכות של המאה ה-19, כולל מרד טאיפינג והשינוי במהלך הנהר הצהוב בסביבות 1855, הסתיימה ההובלה ומשלוח התבואה לאורך התעלה הגדולה.
הפסקת סחר התבואה על התעלה הגדולה, הביא לפיזור הספנים - חלקם הצטרפו למורדים מקומיים כמו המרידות של טאיפינג וניאן, או ירדו לחוף כדי להצטרף לסחר הברחת המלח.
במחוז ג'יאנגסו הצפוני בשנות ה-70 של המאה ה-19 החלו אנשי הספינות והמבריחים להתארגן לתוך מה שנקרא "אנקינג דאויו" (מילולית "ידידי דרך השלווה והטוהר"), שהיה ארגון שממנו נוצרה באופן ישיר הכנופיה הירוקה ראשית המאה ה-20.
שאנגחאי הפך למקום נוח לפעילות פלילית, ומקום פעילות עיקרי לכנופיה הירוקה, בשל מספר גורמים.
כאשר התעלה הגדולה הפסיקה להיות פעילה כנתיב סחר דגניים, והוחלפה בנתיב הימי, הפכה שאנגחאי לנקודת מעבר חשובה לסחר התבואה.
הייתה שאנגחאי אחד מנמלי האספקה, שער לסחר חוץ, כולל באופיום.
נוכחותה של ההתיישבות הבינלאומית בשאנגחאי והזיכיון הצרפתי, שהיו תחומי שיפוט מסובכים, ונתנו הזדמנות טובה לפעילות של פשע המאורגן.
לבסוף, ההגירה הסינית המאסיבית לשאנגחאי הביאה לכך שקשרים חברתיים המבוססים על עיר ההולדת או על נאמנות למוצא, הפכו לגורמים חשובים בחיי החברה בשאנגחאי.
הכנופיה הירוקה פעלה דרך רשתות חברתיות האלה.
לדוגמה, דו יו-שינג, שהיה אחד המנהיגים הבולטים של "הכנופיה הירוקה" בשאנגחאי, הוצג בפני הואנג ג'ינרונג, מנהיג ותיק יותר, כי המורה שלו היה יליד סוז'או כמו הואנג.
במאה ה-20 התרכזו בעיר שאנגחאי עושר ועוצמה גדולים, מה שעודד שחיתות, כולל בקרב אנשי עסקים מצליחים רבים.
הכנופיה הירוקה שלטה על הפעילויות הפליליות בעיר כולה.
הכנופיה הירוקה התמקדה באופיום, סחיטה, הימורים וזנות.
שאנגחאי נחשבה אחת מהערים העשירות בעולם באותו זמן.
הכנופיה הירוקה נשכרה לעיתים קרובות על ידי הקוומינטאנג של צ'יאנג קאי-שק כדי לפגוע בישיבות האיגודים המקצועיים, או לשבש את שביתת העובדים.
כמו כן הכנופיה הייתה מעורבת גם במלחמת האזרחים הסינית.
אחד ממנהיגי הכנופיה הירוקה, יינג גו-שיין, היה מעורב גם בהתנקשות בחייו פוליטיקאי סונג ג'יאורן ב-1913, יריבו של יואן שה-קאי.
הכנופיה הירוקה, תחת כיסוי של "החברה למען הפיתוח", שיתפה פעולה עם כנופיות פשע אחרות - והיו אחראיות לטבח שאנגחאי של מתנגדים פרו-קומוניסטיים באפריל 1927. טבח שהוזמן על ידי המנהיג הלאומני צ'יאנג קאי-שק.
צ'יאנג העניק לראש הכנופיה, דו יו-שינג דרגת גנרל בצבא המהפכני הלאומי.
הכנופיה הירוקה תמכה כלכלית בצ'יאנג קאי-שק, שהכיר אותה עוד כשגר בשאנגחאי בין השנים 1915–1923. הכנופיה שיתפה את רווחי המסחר בסמים עם הקוומינטאנג לאחר פרסום האסור על סחר האופיום.
גיסו של צ'יאנג קאי-שק ושר האוצר ט.וו.
סונג גם שיתף פעולה עם הכנופיה בלחץ על הבנקים בשאנגחאי לקנות ניירות ערך לאומיים.
בשנתיים האחרונות של עשור נאנג'ינג (כלומר בין 1936 ל-1937), הכנופיה הירוקה המשיכה ללחוץ על עסקים גדולים לקנות אג"ח לאומיות, כאמצעי לפצות על היעדר תשלום מס חברות שהטילה הממשלה.
לאחר התמוטטות המשטר של צ'יאנג קאי-שק בשנת 1949, הכנופיה הירוקה עזבה את שאנגחאי ובשנות החמישים המוקדמות פתחה בתי זיקוק להרואין בהונג קונג.
בשנים הבאות הפסיד הארגון במאבק נגד סינדיקטים מקומיים על השליטה בשוק הסמים.
באמצע שנות החמישים הארגון נעלם.
השליטה על שוק ההרואין נתפס על ידי סינדיקטים קטנים.
הם השתמשו בכימאים של הכנופיה הירוקה והרחיבו את צריכת ההרואין בהונג קונג.
בתחילת שנות השישים הם הפיצו את השפעתם בדרום-מזרח אסיה ובסוף העשור הקימו הכימאים בהונג קונג את המעבדה הראשונה של הרואין לאורך הגבול בין תאילנד לבורמה, בטכנולוגיה חדישה, שהפכה את משולש הזהב לספק ההרואין הגדול ביותר בעולם.
הכללה נמהרת (או: הכללה חפוזה) היא כשל לוגי שבמסגרתו מתבצעת השלכה מתכונותיו של פרט, על הכלל כולו – וזאת, על סמך נתונים מעטים ולא מספיקים.
לעיתים מתייחסים לכשל זה גם במונחים הכללה חפוזה או מוטה, הסקה מתוך מדגם לא־מספק או ראיה מקרית.
כאשר המידע המועט עליו נסמך טיעון הכללה נמהרת הוא מוטה או חלקי במכוון, הכשל מכיל גם מרכיב של קטיף דובדבנים.
כשל זה הוא אחד הגורמים העיקריים להסקת מסקנות מכלילות שגויות לגבי קבוצת אנשים, תוך יצירת סטריאוטיפים לא מוצדקים.
הכשל נובע מהטיה קוגניטיבית שנקראת הומוגניות של קבוצת חוץ, ומעודדת את ההנחה ש"אנחנו" מיוחדים ושונים זה מזה (הטרוגניים), בעוד "הם" – כולם אותו הדבר (הומוגניים).
הכשל שבהכללה נמהרת מתרחש בתהליך הבא:
פריט או קבוצת פריטים נלקחים מתוך קבוצה .
הפריט או קבוצת הפריטים הם חלק קטן מאוד מתוך הקבוצה הגדולה והכוללת .
מסקנה שנמצאה כנכונה עבור או , מוצגת ככזו שנכונה גם עבור כל .
מסקנה נכונה עבור הפריטים , ...
מסקנה לא בהכרח נכונה עבור ..., ...
למרות זאת, מוצגת כנכונה על הקבוצה הגדולה הכוללת , בלי שבהכרח היא אכן נכונה עבור כל אחד מהפריטים .
הכשל לא מתחשב בכך שהמסקנה לא נבדקה על כל הפריטים, ולמרות זאת מיישם ומכליל אותה אליהם, באופן חפוז.
ככל שהמדגם יותר קטן, כך הוא עלול להיות פחות מייצג ונכון עבור המקרים כולם ().
במקרים הפרטיים שבהם ההכללה מתבססת על פריט בודד , היא גורמת לתת־הכשל הלוגי חיוניות מטעה.
ראובן: "ראיתי בפארק שני נערים משחיתים מתקנים.
הנוער של היום כל כך חסר אחריות!"– לוי: "אי אפשר להסיק שדור שלם הוא חסר אחריות, על סמך שני נערים בלבד".
פרסומת: "ארבעה מתוך חמישה רופאי שיניים ממליצים על משחת השיניים של "לכלוכית"; משחת השיניים של "לכלוכית" היא מומלצת ביותר!"– צופה אחראי, בעל חשיבה ביקורתית: "רק חמישה רופאים נשאלו בפועל, לכן גודל המדגם במקרה זה הוא קטן מדי והעוצמה הסטטיסטית נמוכה.
בסקר שבדק 1000 רופאי שיניים, רק 20% המליצו על משחת השיניים של "לכלוכית"".
בצלאל: "ברור שאין התחממות גלובלית, תראו כמה קר היה החורף הזה!"– לילך: "אולי החורף היה קר, אך הוא טווח זמנים מצומצם מאוד, שאינו מייצג את מגמת שינוי האקלים בעשרות השנים האחרונות."
במדגם גדול יותר יכולה להתרחש הכללה שגויה אחרת, כי הוא עלול שלא לייצג נאמנה את הקבוצה כולה, אלא אם הוא אקראי לחלוטין.
במקרים כאלו ייתכן שמדובר בכשל לוגי דומה מקבוצת כשלי המדגם הלא־מייצג.
מלבד ההכללות השגויות, קיימות גם הכללות תקינות שמובילות להיקשים כושלים.
למשל, ניתן לתקן את הפגמים של ההכללה הנמהרת באמצעות הוספת סייגים לכל המקרים מתוך שאינם מקיימים את טענת ההכללה, כך שמגבילים את כלל האצבע לקטגוריה שבה הוא מתקיים באופן גורף.
אך, אם יש יותר מדי חריגים, הסייגים מעקרים את ההכללה מתוכן מהותי.
התהליך המשלים שנגרם בכשל ההכללה הנמהרת, הוא או (לטינית: Secundum quid, מילולית "מה הלאה").
במסגרתו, מתוך ההכללה הנמהרת והסילוגיזם הסטטיסטי שגרמה, נגרמת "תאונה" שבה מסיקים את קיומה של הטענה הכללית על פריט ספציפי, אף על פי שהיא שגויה לגביו בפועל, משום שהוא לא הוחרג כראוי.
כאשר ההסקה מתבצעת מתוך אי־הכרה בגבולות וביכולות ההכללה של כללי אצבע, התהליך נקרא גם "", או "".
לחלופין, ב עלולה להתרחש "תאונה הופכית", שבה החריגים מהכללה המקורית מוכללים בעצמם באופן מופרז ולא־מדויק – תוך שפריטים מוחרגים מההכללה המקורית, למרות שהם כן מקיימים את טענת ההכללה – כך שההכללה המקורית איבדה מכוחה וממשמעותה הנכונה שלא לצורך.
הכניעה של ברצלונה, הידוע גם בשם המצור על ברצלונה, הוא ציור משנת 1934–1937 מאת האמן האנגלי וינדהם לואיס .
הציור מציג את העיר המבוצרת מימי הביניים ברצלונה וניתן לחלקה לחמישה מישורים.
בחלק העליון ניתן לראות את הים הכחול הבוהק של הנמל.
מתחתיו נמצאים חומות ומבני העיר, המעוצבים כצורות גאומטריות בצבע כתום-חום.
המישור הבא מורכב משלושה מגדלים גדולים: בצדדים שני מגדלים מלבניים ובאמצע אחד עגול, דמוי מקל עטוף דגלים.
מול המגדלים מוביל גשר אל תעלת מגן, אדם מת תלוי על פיגום, ומימין פרש בעל דגל צהוב וקבוצת תומכים כולם משוריינים ונושאים רומחים.
ממש בחזית יש תשעה אנשים בשריון מתכת וקסדות, גדולים ומפורטים יותר משאר בני האדם בתמונה.
הכניעה של ברצלונה נעשתה בשנים 1934–1937 והיא ידועה גם בשם המצור על ברצלונה.
וינדהם לואיס כתב ב-1950: "בכניעה של ברצלונה יצאתי לצייר סצנה מהמאה ה-14 כפי שהייתי עושה אותה אם אפשרי היה להעביר אותי לשם, בלי שינוי גדול מדי בהתאמת הזמן הכרוכה בכך.
אז זה קצת מחוץ לטבעי – קטגוריות לא טבעיות השולטות במחלוקת כיום." הציור נוצר בסביבות פרוץ מלחמת האזרחים בספרד.
קונפליקט זה היווה את ההשראה לרומן של לואיס, "נקמת האהבה" (1937), אך לואיס הכחיש כל קשר מכוון בין הציור לרומן.
הוא דומה ל-The Armada, ציור נוסף שלואיס עשה בסביבות אותה תקופה, השייך לגלריה לאמנות ונקובר בקנדה.
ג'פרי מאיירס מכנה את הכניעה של ברצלונה ליצירת המופת של לואיס.
הוא קושר זאת לתפקידה של ברצלונה כמעוז רפובליקני ובסופו של דבר לנפילה במלחמת האזרחים בספרד, וכותב: "נושא התמונה הוא נפילת עיר פתוחה שלווה, כניעה לכיבוש צבאי אכזרי והשפעת המלחמה, מצור וכניעה של מטרופולין אזרחי".
הציור נרכש על ידי גלריית טייט ב-1947.
הכלרת מים היא תהליך כימי של הוספת כלור או תרכובות כלור כגון נתרן היפוכלוריט למים.
שיטה זו משמשת להרוג חיידקים, וירוסים ומיקרואורגניזמים אחרים במים.
בפרט, הכלור משמש למניעת התפשטות של מחלות המועברות במים , כגון: כולרה, דיזנטריה וטיפוס.
במאמר שפורסם ב-1894, הוצע רשמית להוסיף כלור למים כדי להפוך אותם ל"נקיים מחיידקים".
שתי רשויות אחרות אישרו הצעה זו ופרסמו אותה בעיתונים רבים אחרים בשנת 1895. ניסיונות מוקדמים ליישם הכלרת מים במפעל לטיפול במים נעשו בשנת 1893 בהמבורג, גרמניה.
בשנת 1897 העיר מיידסטון, אנגליה הייתה הראשונה שכל אספקת המים שלה טופלה בכלור.
הכלרה קבועה של מים החלה בשנת 1905, כאשר מסנן חול פגום ואספקת מים מזוהמת גרמו למגפת טיפוס חמורה בלינקולן, אנגליה.
אלכסנדר קרויקשאנק יוסטון השתמש בהכלרה של המים כדי לעצור את המגפה.
המתקן שלו הזין תמיסה מרוכזת של גז כלור המומס במי סיד (סידן הידרוקסיד מדולל) ליצירת סידן היפוכלוריט.
הכלרה של אספקת המים סייעה לעצור את המגפה וכאמצעי זהירות, ההכלרה נמשכה עד שנת 1911 כאשר הוזמנה אספקת מים חדשה.
כהלוגן, כלור הוא חומר חיטוי יעיל ביותר, והוא מתווסף לאספקת מים ציבורית כדי להרוג פתוגנים גורמי מחלות, כגון חיידקים, נגיפים ופרוטוזואנים, הגדלים בדרך כלל במאגרי אספקת מים, על דפנות רשת המים ובמכלי אחסון.
הגורמים המיקרוסקופיים של מחלות רבות כמו כולרה, טיפוס הבטן ודיזנטריה הרגו אינספור אנשים מדי שנה לפני שננקטו שיטות חיטוי באופן שגרתי.
חיטוי באמצעות הכלרה יכול להיות בעייתי בנסיבות מסוימות.
כלור יכול להגיב עם תרכובות אורגניות טבעיות המצויות באספקת המים כדי לייצר תרכובות הידועות כ-DBPs .
ה-DBPs הנפוצים ביותר הם Trihalomethane וחומצות הלואצטית (HAAs).
בשל הקרצינוגניות הפוטנציאלית של תרכובות אלו, תקנות מי השתייה ברחבי העולם המפותח מחייבות ניטור קבוע של ריכוז התרכובות הללו במערכות החלוקה של מערכות המים העירוניות.
ארגון הבריאות העולמי הצהיר כי "הסיכונים לבריאות מתוצרי הלוואי הללו קטנים ביותר בהשוואה לסיכונים הקשורים בחיטוי לא מספק".
בשנים האחרונות עלו טענות בעיתונות המדעית על ההשפעה האפשרית של הכלרת המים על התפתחות המיקרוביום במעי.
"הכמהים לאהבה" הוא סרט קולנוע בריטי מסוגת דרמה רומנטית משנת 1971 בבימויו של בריאן פורבס , עם מלקולם מקדואל ונאנט ניומן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "The Raging Moon" של פיטר מרשל משנת 1964 המתאר את חייהם של משותקים במוסד.
מרשל עצמו סבל משיתוק בגלל פוליו ומת בגיל צעיר.
שם הספר לקוח משיר של דילן תומאס המוקרן בתחילתו.
מלקולם מקדואל היה מועמד לפרס איגוד המבקרים האמריקני לשחקן הטוב ביותר.
השחקן גרי אולדמן אמר כי ראה את הסרט כשהיה בן 15, התרשם ממשחקו של מקדואל והחליט להיות שחקן.
נאנט ניומן הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי.
ברוס פריצ'רד (מלקולם מקדואל) הוא צעיר בריטי בן 24 שאוהב לבלות, לצאת עם בחורות, לשחק כדורגל בקבוצת חובבים ולהיות מסולק לאחר שרב עם השופט שפסל לו שער בגלל נבדל.
הוא חוזר הביתה מעוצבן ומקנטר את אחיו השתקן הרולד (ג'פרי וייטהד) שעומד להתחתן.
בחתונה הוא מברך בהומור את החתן, שותה ומשתכר ובדרך לביתו הוא קורס.
הוא מתעורר בבית החולים כששתי רגליו משותקות (אין אבחנה נוירולוגית ברורה לסיבת השיתוק).
הוא שוקע בדיכאון לאחר שהרופא מגלה לו שלא יוכל ללכת ומעדיף ללכת למוסד למשותקים מאשר לחזור למשפחתו שאינה מעוניינת שיגור בדירתם הקטנה.
המוסד הוא פרטי ומוחזק על ידי הכנסייה מתרומות.
האחות הראשית (מרג'רי מייסון) היא קשוחה ומנסה לחנך את ברוס לשמור על הכללים.
ברוס מתחבר למטפל ביל (בארי ג'קסון) ולאשתו שרה (ג'ורג'יה בראון) שמנסים לעודד אותו.
בזמנו החופשי הוא כותב שירים וסיפורים קצרים.
ברוס שם לב לג'יל מתיוס (נאנט ניומן) שנמצאת במוסד זה כבר חמש שנים, סובלת משיתוק כתוצאה מפוליו ומתניידת בכסא גלגלים כמו כל המאושפזים.
ג'יל היא בת 31 ומאורסת כמה שנים לג'פרי (מייקל ליס).
בתחילה היא לא מראה עניין בברוס שנעצב לאחר שהיא חוזרת למשפחתה כדי לחגוג את אירוסיה.
ג'יל משתכנעת שג'פרי אינו אוהב אותה באמת ונמשך איליה בגלל עושר המשפחה או מתוך רחמים.
היא מנתקת את הקשרים איתו וחוזרת למוסד לשמחתו של ברוס שיוצא מהדיכאון וממשיך לחזר אחריה.
היא נענית לו ולאחר שהצליח למכור סיפור שלו בעשרים פאונדס, לוקחים אותם ביל ושרה לעיר לקנות טבעות אירוסים.
הם משתובבים כילדים קטנים, מקניטים את התורמים וננזפים.
ברוס מתכנן להינשא לג'יל ולעזוב את המוסד למרות שהאחות הראשית והכומר (ג'רלד סלים) מנסים להניא אותו מכך.
העתיד נראה מבטיח לברוס אבל לפתע חולה ג'יל במחלה וירלית ומובהלת לבית חולים.
ברוס נוסע לבית החולים עם ביל ושרה אך הרופא שם מגלה להם שהיא נפטרה.
הם חוזרים למוסד וברוס בצער עמוק.
אחד המשותקים מתחיל לשחק אתו פינג פונג.
ברוס שקוע בעצמו ורק לאחר כמה דקות הוא נענה ומשתתף במשחק, החיים ממשיכים.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותמלקולם מקדואלברוס פריצ'רדנאנט ניומןג'יל מתיוסג'פרי וייטהדהרולד פריצ'רדג'ק וולגראבא של ברוספטסי סמארטאמא של ברוסבארי ג'קסוןבילמטפלג'ורג'יה בראוןשרהמטפלתג'רלד סליםקרבטכומרקונסטנס צ'פמןגב' מתיוסאמא של ג'ילנורמן בירדד"ר מתיוסאבא של ג'ילברנארד ליבובדוד של ברוסמייקל ליסג'פריארוס של ג'ילמרג'רי מייסוןאחות ראשית
הכנסיות המצוירות בצפון מולדובה (ברומנית: Bisericile pictate din nordul Moldovei) נבנו בין סוף המאה ה-15 להתחלת המאה ה-16. הן נמצאות במחוז סוצ'אבה בצפון מולדובה שברומניה.
שבע כנסיות מצוירות במולדובה הוכרו בשנת 1993 כאתרי מורשת עולמית על ידי ארגון אונסק"ו.
הכנסיות נבנו כחלק ממנזרים, פרט לכנסייה בכפר פטראוץ וזאת שנמצאת בכפר אָרְבּוֹרֶה.
קיימות עדויות לכך שהכנסיות הוקמו על שרידיהן של כנסיות עץ פשוטות יותר שנבנו בתקופתו של אלכסנדרו הטוב (1400 – 1432) ואף לפני כן.
התקופה בה נבנו הכנסיות התאפיינה במלחמות לבלימת והדיפת השתלטותה של האימפריה העות'מאנית על נסיכות מולדובה.
ידועות במיוחד מלחמותיו של שטפן הגדול, אשר בשל ניצחונותיו הרבים כונה על ידי האפיפיור " מגן הנצרות".
אדריכלות הכנסיות משלבת אלמנטים מהאדריכלות הביזנטית והגותית עם הסגנון המקומי שהתגבש במולדובה בתקופתו של שטפן הגדול.
הכנסיות בנויות מאבן גולמית מקומית בתוספת לבנים בקירות הקמורים ובכיפות של האפסידים.
הגג משופע, לעיתים מחודד, מחופה בלוחות מעץ אורן.
בחלק מהכנסיות קיים צריח מעל הספינה.
זהו פרט עיטורי שמטרתו להוסיף פאר למבנה, להעצים את תחושת הגובה ולהכניס אור נוסף לחלל הפנימי של הכנסייה.
מגדל הפעמונים, כאשר קיים, אינו חלק ממבנה הכנסייה.
הוא מבנה נפרד, שנוסף במסגרת בניית המנזר וסביבתו.
התוכנית האדריכלית מבוססת על המבנה הביזנטי של הכנסיות הקדומות.
החלל הפנימי מחולק לנרתקס (מבואה), חדר קבורה, ספינה (חלל התווך) ושלושה אפסידים (גומחות חצי מעגליות) בקצה הספינה, מול הכניסה.
לעיתים, נוספת מבואה חיצונית, פתוחה או סגורה, לפני הנרתקס.
הוא הגדול מבין האפסידים, מחופה בכיפה חצי כדורית ומאכלס את המזבח.
בשני צדדיו האפסיס המערבי והאפסיס הדרומי.
האפסידים המשניים יכולים להיות חצובים בעובי הקיר, כמו בכנסיית ארבורה, או בנויים, כאשר הפרופיל החיצוני יכול להיות מעוגל או מצולע.
האפסידים, בעיקר המרכזי, מעוטרים תמיד בציורי קיר.
מעל חדר הקבורה נבנה חדר מסתור בו מאוחסנים חפצי הערך של הכנסייה.
החלל הפנימי של הכנסייה מואר באמצעות מספר חלונות בגדלים שונים המעוטרים בצד החיצוני של המבנה בשילוב של קשתות, גומחות ומסגרות אבן מלבניות האופייניות לסגנון הגותי.
תחושת הגובה מושגת על ידי שימוש בקשתות.
מעל הדלת הראשית קיימת בדרך כלל כתובת חצובה באבן בשפה סלבית כנסייתית הכוללת מידע על מקימי הכנסייה ועל שנת הקמת הכנסייה.
הפן המאפיין את הכנסיות המצוירות של מולדובה הוא כיסוי כל שטח הקירות החיצוניים, מהמסד עד הטפחות, בהתאמה מושלמת למבנה השטח, בציורים המציגים מחזור של דמויות או נושאים שהם חלק מתוכנית קבועה מראש שנבנתה בתשומת לב רבה ובוצעה לפרטי פרטים במטרה להעביר מסר אחד או מספר מסרים למבקרים.
תופעה זאת התקיימה באזור במשך תקופה קצרה בלבד.
שיטת הכנת וערבוב הפיגמנטים והנחת הצבעים נשמרה בסוד, דבר המקשה מאוד על שחזורם של אותן ציורים שניזוקו בשל פגעי מזג האוויר.
בציורי הקיר הפנימיים והחיצוניים מופיעים בדרך כלל מקימי הכנסיות ומשפחותיהם, מריה, ישו, קדושים נוצרים, נביאים ומלאכים, סצנות מהתנ"ך ומהברית החדשה ואירועים היסטוריים.
האירוע ההיסטורי השכיח ביותר הוא המצור שהטילו הפרסים והאווארים על קונסטנטינופול בשנת 625. המיתוס שנשמר בנצרות האורתודוקסית הוא שהנצורים הנוצרים ניצלו בזכות אמונתם החזקה.
הציורים, בהם הפולשים מתוארים כטורקים, מרמזים על ניצחונותיו של שטפן הגדול על האימפריה העות'מאנית.
בהקשר למצור מופיעות בכל ציורי הקיר תמונות מ"המנון הלל והודיה לבתולה" (Acathist Hymn) , יצירה ביזנטית מתחילת המאה השישית המורכבת מעשרים וארבעה בתים - מחציתם מספרים את סיפורם של ישו ושל הבתולה על פי הברית החדשה ומחציתם שירי הלל לישו ולבתולה.
לציורי הקיר ערך אומנותי והיסטורי רב.
אפשר לעקוב בעזרתם אחרי התפתחות האיקונוגרפיה במולדובה, ללמוד על טכניקות הציור ולהכיר את דמויותיהם של השליטים ומשפחותיהם ושל אנשי הכמורה הגבוהה.
חלק מהציורים מתארים במרומז את המאבק של שליטי מולדובה נגד הכובשים הטטרים והעות'מאנים.
כנסיית הצלב הקדוש בכפר פטראוץ
על פי הכתובת הנמצאת מעל הכניסה, כנסיית הצלב הקדוש נוסדה על ידי השליט שטפן הגדול ב-13 ביוני 1487. זאת הכנסייה הקטנה ביותר שנבנתה בתקופתו.
הכנסייה הייתה שייכת למנזר נזירות עד שנת 1785.
הכנסייה בנויה מאבן ולבנים על פי המבנה הארכיטקטוני הרגיל.
הגג המשופע מכוסה בלוחות עץ אשוח, כמקובל באזור.
מעל הספינה מתנשא צריח בעל גג מחודד מעוטר באריחי קרמיקה ירוקים.
הכנסייה התפרסמה בזכות ציור קיר המתפרס לכל רוחב הקיר הצפוני של הנרתקס - "תהלוכת הפרשים של הצלב הקדוש".
בראש התהלוכה רוכב המלאך מיכאל המצביע על צלב שהופיע בשמיים מעל ראשו של הקיסר קונסטנטינוס, ובעקבותיו הקיסר קונסטנטינוס ואחד עשר קדושים.
הצייר שאף את השראתו מהאגדה לפיה הקיסר קונסטנטינוס, בצאתו למלחמה להגנת הנצרות, ראה בשמיים בדרכו לרומה צלב מאיר, עליו הכתובת "בסימן זה תנצח".
ציורי נוספים בתוך הכנסייה מתארים את שטפן הגדול, את אשתו ואת ילדיהם, את ישו וכותבי ספרי הבשורה, קדושים שונים וסצנות מהסעודה האחרונה.
בשל הכתובות בשפה היוונית שנמצאו על הציורים משערים כי הציורים בוצעו על ידי ציירים יוונים.
בשנת 1980, בעת עבודות השיפוץ, התגלו על הקיר חיצוני הצפוני של הכנסייה מתחת לטיח, סצנות המתארות את המאבק בין השדים למלאכים ביום הדין האחרון.
ציור זה נחשב לציור החיצוני העתיק ביותר מבין ציורי הכנסיות במולדובה.
כנסיית גאורגיוס הקדוש במנזר וורונץ
כנסיית גאורגיוס הקדוש במנזר וורונץ נבנתה על ידי שטפן הגדול בין 26 במאי ל-14 בספטמבר 1488, לאחר ניצחונו על הטורקים בקרב רַזְבוֹיֵינִי, לפי עצתו של הנזיר המתבודד דניאל.
אורכה 25.50 מטר ורוחבה בין 7.70 מטר בנרתקס ל־10.50 מטר באזור האבסידים.
המבנה האדריכלי משלב בין מאפייני הכנסייה הביזנטית, (החלוקה למזבח, ספינה עם שלוש אפסידים ונרתקס) לאדריכלות הגותית המאוחרת, (גובה, תמיכות חיצוניות, מסגור החלונות והדלתות בתוך קשתות מחודדות) ולסגנון המקומי הפשוט המאופיין על ידי צריח בעל גג מחודד וגג מחופה בלוחות עץ אורן בדומה לבתים הכפריים.
הציורים הפנימיים בוצעו כבר בשנת 1496 בתקופת שלטונו של שטפן הגדול.
בין הנושאים שצוירו בתוך הכנסייה נמנים "הסעודה האחרונה", ישו רוחץ את רגלי השליחים, וציור של שטפו הגדול.
בשנת 1547, שנה לאחר מותו של פטרו רארש, בן דודו, המיטרופוליט גריגורֶה רוֹשְקָה הגדיל את הכנסייה על ידי הוספת מבואה חיצונית סגורה בצד הצפוני, והתחיל בביצוע הציורים החיצוניים וציורי המבואה.
בצידה הדרומי של המבואה צוירו תמונות מחיי הקדושים ניקולאוס ויואן החדש מסוצ'אבה, על התמיכות יש ציור של הקדוש גאורגיוס הורג את הדרקון ועל הקיר הצפוני התחנות שעל הנפש לעבור עד להגיעה לשמיים.
ציורים אלה מעלים על נס את חייהם הטהורים של הנזירים.
על הקירות החיצוניים של הנרתקס והספינה צוירה תהלוכה של כל הקדושים על פי ההיררכיה השממית והארצית.
החזית הדרומית מעוטרת בציור המקובל של "אילן ישי".
בחזית המערבית ציור מרהיב של "יום הדין האחרון" בזכותו כונתה הכנסייה "הקפלה הסיסטינית של המזרח".
הציור משלב גוונים של לבן, צהוב, כתום, סגול וחמישה גוונים של ירוק, אך הצבע המרשים ביותר הוא "כחול וורונץ".
הרכב הפיגמנטים של צבע זה אינו ידוע.
משערים כי בבסיסו אבקת אזוריט, מינרל שהובא ממרוקו, מנמיביה או מסין.
הציורים בהם כוחות הרשע מיוצגים על ידי טורקים וטטרים נושאים מסר פוליטי.
כנסיית עריפת יוחנן המטביל בכפר אָרְבּוֹרֶה
הכנסייה נבנתה בין 2 באפריל ל-29 באוגוסט 1503 על ידי לוּקָה אָרְבּוֹרֶה, מדינאי, דיפלומט ומפקד צבאי במולדובה בין השנים 1486 – 1523, אשר הוצא להורג בשנת 1523 בפקודת הנסיך שְטֶפָנִיצָה בעוון בגידה.
הכנסייה מעותרת בציורי קיר חיצוניים ופנימיים שבוצעו על ידי קבוצת ציירים בראשה עמד הכומר דרָגוֹש קומאן מיאשי.
כתובת שנמצאה בתוך הכנסייה מציינת שהציורים בוצעו בשנת 1541 לבקשתה של אחייניתו של לוקה ארבורה, אנה.
הציורים מבוצעים על רקע ירוק בשילוב אדום, כחול, צהוב, ורוד ואוקר.
הפיגמנט הכחול חזק עמיד במיוחד ונוסחתו אינה ידועה.
ציורי הקיר מתארים סצנות מספר בראשית ומחיי הקדושים כגון "מזמור התפילות לבתולה", "המצור על קונסטנטינופול", "יום הדין האחרון", "הבן הפזרן".
בספינה ובבמה מופיעות דמויותיהם של לוקה ארבורה, אשתו וחמשת ילדיהם.
מבנה הכנסייה מלבני, ללא מגדל פעמונים, דבר אופייני לכנסיות שנבנו על ידי בעלי אחוזות.
בחזית הצפונית יש גומחה גדולה ששימשה כנראה לאחסון הפעמונים.
הכניסה נמצאת בצד הדרומי של המבנה.
מחוץ למבנה קיים חלל פתוח למחצה שנוצר על ידי הארכת הקירות הצדדיים ב־2.5 מטר וחיבורם באמצעות קשת חצי עגולה.
זאת הפעם הראשונה בה מבנה מסוג זה מופיע באדריכלות האזור.
בפנים הכנסייה שתי גומחות בעלות צורה חצי מעגלית (אפסידים), החצובות בעובי הקירות הצדדיים, המקנות לאולם צורה דמוית תלתן.
מעל הספינה והנרתקס נבנו כיפות.
הארקדות נמוכות, ללא ספירלות, שיפועים וקשתות האופייניות לאזור מולדובה.
בנרתקס, המשמש גם כחדר קבורה, נמצאים הקברים של לוקה ארבורה, אשתו יוליאנה ושניים מבניהם.
מעל ארונו של לוקה ארבורה ניצבת חופה מגולפת באבן בסגנון גותי, יחידה במינה ברומניה, בדמות חופת האבן שמעל ארונו של מלך קזימיר הרביעי בקתדרלה ואוול בקרקוב.
כנסיית גאורגיוס הקדוש במנזר הקדוש יואן החדש מסוצ'אבה
בניית הכנסייה התחילה בשנת 1514 בתקופתו של בוגדן השלישי, בנו של שטפן הגדול, והסתיימה בשנת 1522 בתקופת בנו של בוגדן, שְטֶפָנִיצָה, כפי שנכתב בכתובת המוצבת מעל דלת הכניסה בנרתקס.
הכנסייה הוקמה כדי שתשמש את המיטרופוליט של סוצ'אבה.
מבנה הכנסייה דומה למבנה כנסיות האחרות שנבנו במולדובה באותה התקופה, פרט להיעדר חדר קבורה בין הנרתקס לספינה.
הצריח המתומן, בעל ארבעה חלונות וארבע תמיכות ניצב על בסיס בצורת כוכב בעל שמונה קודקודים ומעוטר בחלקו העליון בשורת גומחות ואפריז בנוי מאריחי קרמיקה בצורות שונות בצבעים ירוק, צהוב או חום.
ציורי הקיר המעטרים את הכנסייה צוירו בתקופתו של פטרו רארש, בין השנים 1534 – 1535. הציורים החיצוניים נהרסו בחלקם בתקופת השלטון האוסטרי כאשר כוסו בשכבת טיח.
ציורי הקיר הפנימיים מתארים את הדמויות הרגילות: ישו, השליחים, מריה והקדושים בסצנות ידועות מהברית החדשה.
ציור הצליבה הוא אחד המרשימים מבין ציורי ימי הביניים במולדובה.
פניהם של מריה, הנשים המלוות את מריה והמלאכים המרחפים סביב ישו מלאי הבעה ונראה כי צוירו לפי אנשים חיים.
ציור נוסף בעל חשיבות אומנותית והיסטורית, שחלקו נהרס, נמצא בספינה.
הוא מתאר את בוגדן השלישי ודמויות נוספות שניתן היה לזהותם על פי הכתובות בשפה הסלבית הכנסייתית המלוות אותן.
אלה הם בנו של בוגדן, שטפניצה, פטרו רארש ובניו איליאש ושטפן.
חלק מהציורים המקוריים כוסו בדמויות חדשות, למשל תמונתה של אשת פטרו רארש, אלנה, עליה צויר פטרו הפיסח.
ציורים פנימיים מקוריים רבים אבדו עם הריסת הקיר המערבי של הספינה.
ציורי הקיר הפנימיים שנותרו נוקו מפיח ורועננו על ידי האומן יוהאן פירטלברגר בין השנים 1906 – 1909 ולאחר מכן שוב בשנת 2001.
בחזית הדרומית שהשתמרה טוב יותר מהחזיתות האחרות אפשר למצוא את "המנון הלל והודיה לבתולה" ואת המצור על קונסטנטינופול המתאר תהלוכת פרשים קדושים המלווים את הקיסר קונסטנטינוס.
בחזית המערבית אפשר למצוא את "אילן ישי" ואת "יום הדין האחרון".
כנסיית תרדמת מרים במנזר הוּמוֹר
הכנסייה מוקדשת ל"תרדמת מרים", אירוע בו, על פי האמונה הנוצרית, מרים, אם ישו נרדמה לשנת עולמים והועלתה השמיימה.
הכנסייה נבנתה לראשונה בתחילת המאה החמש עשרה, בתקופתו של אלכסנדרו הטוב שליט נסיכות מולדובה, כחלק ממנזר.
בשנת 1527 המנזר נשדד ונהרס.
מתוך החפצים וכתבי היד יקרי הערך, שהוחבאו במקום מסתור בחדר הקבורה, נותר ספר הכולל את ארבע ספרי הבשורות, שנתרם לכנסייה על ידי שטפן הגדול בשנת 1473.
המבנה הנוכחי הוקם בשנת 1530, בתקופת שלטונו של פֶּטרוּ רַארֶש, על ידי ראש הדיוואן המלכותי, טוֹאַדֶר בּוּבּוּיוֹג ועבר שיפוץ בין השנים 1554 – 1555.
הציורים בוצעו בשנת 1535 על ידי הצייר טומה מהוּמוֹר.
זאת הכנסייה הראשונה במולדובה בה צוירו הקירות החיצוניים.
בציורי הקיר החיצוניים שולטים גוונים של אדום.
על הקיר המערבי יש פרסקו המתאר את יום הדין האחרון.
הקיר החיצוני הדרומי, שהשתמר בצורה טובה, מעוטר בפרסקו המתאר את המצור הפרסי על קונסטנטינופול בשנת 625. ליד הפרסקה תמונות של הסנה הבוער ומשל הבן הבזבזן.
ציורי הקיר הפנימיים ממשיכים את המסורת שנקבעה בתקופתו של שטפן הגדול עם דגש על האופי הסיפורי.
בתוך הכנסייה ציורי רבים המתארים את מקימי הכנסייה, פטרו רארש ומשפחתו וטוֹאַדֶר בּוּבּוּיוֹג ואשתו אנסטסיה.
בקמרון לפני הכניסה לנרתקס נמצא ציור של הבתולה עם ישו מוקפת מלאכים ובנביאים ומעל הכניסה לחדר הקבורה ציור של תרדמת הבתולה.
על פי הכתובת המוצבת מעל הכניסה הדרומית, הכנסייה נבנתה על ידי פטרו רארש בשנת 1530.