tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-832 נבנתה כנסייה חדשה, בסמוך לארמון הדוג'ה, במקום בו ניצבת הבזיליקה עד היום, והועברו אליה שרידיו של מרקוס.
המבנה נשרף במהלך מרד בעיר בשנת 976 ונבנה מחדש שנתיים לאחר מכן, ב-978. לאחר חורבן נוסף נבנתה הכנסייה שוב ב-1063 במבנה הבסיסי אשר שרד עד היום.
הבזיליקה הורחבה במהלך השנים, ונוספו לה עיטורים אשר נבזזו מקונסטנטינופול וכן חפצי אמנות מעשי ידי אמני ונציה.
חלק מהאבנים אשר מהם נבנתה הכנסייה הובאו על ידי ספני ונציה ממסעותיהם במזרח התיכון.
העמודים והכותרות הוסרו ממבנים עתיקים שקרסו בארצות המזרח ונרכשו על ידי סוחרים ונציאניים.
בזיליקת סן מרקו מילאה תפקיד חשוב מאוד במוזיקה של תקופת הרנסאנס וביצירת האסכולה הוונציאנית של תקופה זו, הודות לחללה הפנימי היחיד במינו ביציעי המקהלה שלו, המוצבים זה מול זה.
האדריכלות המרווחת של הבזיליקה חייבה פיתוח סגנון מוזיקלי, שינצל את אפקט ההד בצורה הטובה ביותר, במקום לחפש דרכים לבטל אותו.
כך פותח סגנון הפוליכוראליות הוונציאני, הסגנון האנטיפונאלי המפואר, המציב קבוצות זמרים ונגנים להשמיע את תפקידיהם לפעמים אלה מול אלה ולפעמים יחדיו, מאוחדים בצליל העוגב.
ג'ובאני גבריאלי, אחיינו ותלמידו של אנדראה גבריאלי, פיתח סגנון כתיבה זה ושכלל אותו.
משנת 1669 פייטרו אנדריאה ציאני היה נגן עוגב של הבזיליקה.
בזיליקת קלוטילדה הקדושה היא כנסייה בפריז, הממוקמת בסן ז'רמן דה פרה שבגדה השמאלית.
הכנסייה בנויה בסגנון נאו-גותי, וידועה בזכות צמד צריחיה המחודדים והמרשימים.
חשיבותה היא בהיותה מראשונות הכנסיות החדשות שנבנו בצרפת בסגנון נאו-גותי.
בניית הבזיליקה החלה באספת מועצת העירייה של פריז ב-1827. היא תוכננו בידי האדריכל פרנץ כריסטיאן גאו (Gau) מקלן, בסגנון נאו-גותי.
העבודות החלו ב-1846, אך גאו מת ב-1853, והעבודות המשיכו תחת תאודור באלו (Théodore Ballu, שגם מזוהה עם תכנונו-מחדש של בית עיריית פריז), ונשלמו ב-1857. הכנסייה נפתחה ב-30 בנובמבר 1857 בידי הקרדינל מורלו.
ב-1896 הכריז עליה האפיפיור לאו השלישי כ"בזיליקה מינורית".
הכנסייה ידועה בזכות העוגב שהיה מפואר בזמנו.
העוגב המקורי נבנה בידי אריסטיד קאבייה-קול אך מאוחר יותר נבנה מחדש כך שלא ניתן לזהות עוד את התכנון המקורי.
בין המלחינים המפורסמים שנמנו על משרת נגני העוגב (Organiste Titulaire) היו סזר פרנק בשנים 1857-1890, שארל טורנמיר (Charles Tournemire) בשנים 1898-1939 וז'אן לנגלואה בשנים 1945-1987. ז'אק טאדיי הוא נגן העוגב מאז 1987.
בזכות - המרכז לזכויות אדם של אנשים עם מוגבלות הוא ארגון שהוקם בשנת 1992 על ידי האגודה לזכויות האזרח בישראל, במטרה ליצור מסגרת עצמאית שתפעל על מנת לשפר את זכויותיהם ואיכות חייהם של אנשים עם כל סוגי המוגבלויות בישראל.
תחומי החיים הנוגעים לאנשים עם מוגבלות אותם פועל הארגון לקדם : חיים עצמאיים בקהילה; בריאות הנפש; כשרות משפטית; חינוך מכיל ונגישות לצדק.
סיוע ממוקד ופרטני, ללא עלות, לכ - 2,000 פונים בשנה
פעילות משפטית נרחבת ומגוונת, שכוללת בין היתר יוזמות חקיקה, הגשת עתירות תקדימיות וניטור מדיניות
העברת סדנאות והכשרות לאנשים עם מוגבלות, בני משפחה ואנשי מקצוע
פיתוח מודלים חדשניים, המלווים במחקר
פרסום דפי מידע, ניירות עמדה ודוחות מדיניות
שותפות בקואליציות של ארגונים ובוועדות של מקבלי החלטות
מנכ"לית בזכות מאז מרץ 2023 היא עו"ד ד"ר טלי מרקוס, שהגיעה לארגון לאחר עשרים שנות פעילות בפרקליטות המדינה.
הכנסות בזכות ב-2013 הסתכמו בכ-2923 אלפי ש"ח, שעיקרן מתרומות האיחוד האירופי וקרנות בינלאומיות שונות.
בשנת 2020 הכנסות הארגון עמדו על 2,414,572 ש"ח, 74% מהם מתרומות של קרנות בחו"ל 18.6% תרומות מהארץ וכ-5% משירותים למדינה והכנסות אחרות.
חקיקת חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות, התשנ"ח-1998: החוק, שהחל את דרכו כהצעת חוק שנוסחה על ידי 'בזכות', והמשיך כהצעת חוק ממשלתית שהונחה על שולחן הכנסת הוא אבן דרך בחקיקה בישראל.
לראשונה מכיר חוק בישראל בזכותם הבסיסית של אנשים עם מוגבלות לכבוד ולשוויון.
החוק קובע את זכותם של אנשים עם מוגבלות לשוויון בתעסוקה ולתחבורה ציבורית נגישה, וכי תוקם נציבות שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות.
חקיקת פרק הנגישות בחוק השוויון, תיקון לחוק משנת 2005, חוללה מהפכה של ממש בחובת הרשויות, הממשלה וכל מקום ציבורי גם אם הוא בבעלות פרטית להנגיש את מתקניהם ושירותיהם לציבור נרחב של אנשים עם מוגבלות פיזית, שכלית, חושית ונפשית בישראל.
הודות לתיקון חוק זה, כיום נגישים לאנשים עם מוגבלויות תיאטראות, בתי קולנוע, מוסדות ציבוריים, בתי עלמין, מרכזי מסחר וקניונים, קופות חולים, בנקים, גנים ציבוריים, ועוד.
חקיקתו של החוק טרם הושלמה ופרקים נוספים בו יחוקקו בשנים הקרובות.
חוק שוויון זכויות לאנשים עם מוגבלות תשנ"ח – 1998).
חוק שיקום נכי נפש בקהילה התש"ס–2000: חוק שקובע את העיקרון: שיקום אנשים עם מוגבלות נפשית יהיה בקהילה, באמצעות סל שיקום, במקום אשפוז בבתי חולים פסיכיאטריים.
תוכנית השיקום של בגירים תיקבע בשיתוף האדם עם המוגבלות וועדת שיקום אזורית.
בשנת 2011 'בזכות' היה שותף למאבק שהביא לפתיחת שתי מרפאות לבריאות הנפש במזרח ירושלים ומקדם זכויות תושבי העיר לקבלת טיפול נפשי זמין ונגיש.
בזכות הרפורמה בבריאות הנפש עוד עשרות אלפי אנשים ובהם ילדים יזכו לקבל טיפול נפשי ציבורי בכל רחבי הארץ.
תיקון לחוק החינוך המיוחד התשמ"ח- 1988– הזכות לשילוב: בעקבות יוזמת חקיקה שהוביל ארגון 'בזכות' בשיתוף פעולה עם חה"כ זבולון אורלב, תוקן חוק חינוך מיוחד ונוסף בו פרק המוקדש כולו לזכות לשילוב.
פרק השילוב (פרק ד1 לחוק) קובע את זכאותו של תלמיד עם צרכים מיוחדים לתוספת של שירותים מיוחדים הכוללים עזרים מסייעים, שירותי סיוע, שירותים פרה-רפואיים ונגישות מלאה.
בזכות התיקון לחוק ש'בזכות' הוביל, היום יותר מ-10,000 ילדים עם צרכים מיוחדים מורכבים משולבים ולומדים בבתי ספר רגילים, ומקבלים סיוע והזדמנות שווה להיכלל בחברה.
חוק הליכי חקירה והעדה (התאמה לאנשים עם מוגבלות שכלית או נפשית), תשס"ו-2005: חוק ש'בזכות' יזם, אשר התאים את הליכי עדות בבית המשפט והחקירה במשטרה לאנשים בעלי מוגבלות נפשית או שכלית.
חוק זה מבטיח שיישמע קולם של נפגעי עבירה, עדים וחשודים עם מוגבלות, במשטרה ובבתי המשפט.
תיקון לחוק הבחירות: נגישות לקלפי: כתוצאה מעתירה שהגיש ארגון 'בזכות' בשמם של ארבעה אנשים המתניידים בכיסאות גלגלים, התקבל ב-1999 חוק שקובע את זכותם של אנשים עם מוגבלות לבחור בכל קלפי הנגישה להם.
כתוצאה מהחוק אלפי אנשים עם מוגבלויות השתתפו לראשונה בבחירות לכנסת ולראשות הממשלה.
מאז 1999 יש קלפי נגיש בכל ישוב בארץ, המאפשר לאנשים עם מוגבלות לממש את זכותם הדמוקרטית.
תיקון לחוק הביטוח הלאומי משנת 2009 ("חוק לרון") שמטרתו לעודד את השתלבותם של אנשים עם מוגבלות בשוק העבודה הפתוח.
תיקון לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, תשע"ו 2016, המגביל מינוי אפוטרופסים לאנשים עם מוגבלות ומעגן חלופות ששומרות על האוטונומיה של הפרט, כתמיכה בקבלת החלטות.
2005 – "בג"ץ השילוב": תיקף את התיקון לחוק החינוך המיוחד משנת 2002, וקידם את השתלבותם של תלמידים עם מוגבלות בחינוך הרגיל.
2008 – דיור בר-השגה לכל אדם: עתירה לבג"ץ ש'בזכות' הגיש במטרה לקדם דיור בקהילה לאנשים עם מוגבלות שכלית, הובילה לשינוי הקריטריונים במשרד הרווחה – יותר דירות, פחות מוסדות.
2010 - בג"ץ דיור בקהילה: הביא לשינוי הקריטריונים במשרד הרווחה באשר לזכות לחיים בקהילה, ולפתיחת מערכי דיור בקהילה לאנשים עם מוגבלות שכלית מורכבת.
2011: 'בזכות' שותף למאבק שהביא לפתיחת שתי מרפאות לבריאות הנפש במזרח ירושלים ומקדם זכויות תושבי העיר לקבלת טיפול נפשי זמין ונגיש.
2011: עתירת 'בזכות' הובילה לשינוי ולהכרה בזכותם של דיירים במגורים טיפוליים לשיקום: להשתלב בתעסוקה ולרכוש מיומנויות עבודה, לקראת יציאה לחיים עצמאיים.
2012: בג"ץ ש'בזכות' הגיש ב-2005 מביא להחלת הרפורמה בבריאות הנפש ב-2012: מעתה יקבלו הזקוקים לטיפול נפשי שירות בקופות החולים, באופן מכבד ושוויוני.
2021: 'בזכות' הצטרפו כ"ידיד בית משפט" לערעור שהוגש על פסק דין של בית הדין האזורי לעבודה, שפסק כי אדם שעבד 12 שנה במפעל מוגן– אינו עובד של המפעל.
בית הדין הארצי לעבודה קיבל עמדה זו במלואה, הכיר לראשונה ביחסי עובד-מעביד במפעל מוגן, ופסק כי על המפעל לתת למערער את הזכויות הסוציאליות המגיעות לו.
'בזכות' נטלה חלק פעיל בקידום הניסוח והחתימה של מדינת ישראל על אמנת האו"ם לזכויות של אנשים עם מוגבלות, אשר אושרה בעצרת האו"ם בדצמבר 2006. מדינת ישראל הצטרפה לאמנה במרץ 2007, ואשררה אותה בספטמבר 2012 (http://www.justice.gov.il/mojheb/NetzivutNew/).
ארגון בזכות, שהיה שותף להליכי המשא-ומתן, השפיע השפעה מכרעת על עיגונה באמנה של הזכות של כל אדם לגור בקהילה ושל הזכות לנגישות למערכת המשפט, הכוללת התאמות להליך המשפטי, לרבות בהליכי חקירה והעדה.
מדינת ישראל מובילה בנושא זה ברמה הבינלאומית הודות לניסיון רב שנים בפרויקט 'ההליך ההוגן' שיזם "בזכות" ולחקיקה פנימית מתקדמת ופורצת דרך.
בשנת 2019 זכתה 'בזכות' במעמד מייעץ לאו"ם.
בשנת 2020 הגיש 'בזכות' דוח צללים לאו"ם בשם למעלה מ-30 ארגונים של אנשים עם מוגבלות, בו הצביע על הפערים בין המצב בישראל – להוראות האמנה.
עמדת בזכות הוצגה בפני הוועדה הרלוונטית באו"ם.
הישגים בהעלאת מודעות והכשרת נותני שירות
ל"בזכות" מחלקת דוברות והסברה אשר פועלת למען העלאת המודעות בקרב הציבור הכללי ונותני השירותים השונים – כגון גורמים רפואיים; גורמים משפטיים; נותני שירותים ציבוריים כנהגי התחבורה הציבורית, ועוד – לשמירה על זכויות של אנשים עם מוגבלויות.
המחלקה אחראית על העברת מאות סדנאות והרצאות לאלפי אנשים עם מוגבלויות ובני משפחותיהם, אנשי מקצוע והקהל הרחב בנושאים כגון הנגשת השירות, דיור בר השגה בקהילה, בריאות הנפש, תעסוקה, אפוטרופסות ואוטונומיה, שוויון ואפליה, הליך הוגן ונגיש, סנגור עצמי, ועוד.
מספר דוגמאות הן: בתחום הרפואי – פרויקט להנגשת השירות הרפואי; פרויקט גדול-ממדים עם נהגי אגד; יום עיון בקרב רשויות; הכשרות לשופטים ופרקליטים; ועוד.
בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות (איטלקית: Basilica di San Paolo fuori le Mura) היא אחת מארבע הבזיליקות הפטריארכליות של רומא, אשר שוכנת מחוץ לחומותיה של רומא הקדומה, ומכאן שמה.
הבזיליקה הייתה מקום מושבו של הפטריארך הלטיני של אלכסנדריה בין 1215 ל-1964, ועל כן זכתה למעמדה כבזיליקה פטריארכלית.
הכנסייה הרומית-קתולית מחשיבה גם את בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו, בזיליקת סנטה מריה מג'ורה ובזיליקת פטרוס הקדוש לכנסיות פטריארכליות.
הבזיליקה הוקמה על ידי קונסטנטינוס קיסר רומא, במקום שנחשב לאתר הקבורה של פאולוס הקדוש, ואשר בו הקימו מאמיניו מצבת זיכרון לאחר הוצאתו להורג (cella memoriae).
בשנת 1980 הוכרזה הבזיליקה כאתר מורשת עולמית.
המבנה הראשוני שהוקם על ידי קונסטנטינוס בתחילת המאה ה-4, הורחב תחת שלטונו של ולנטיניאנוס הראשון במחצית השנייה של המאה.
בשנת 386 הקיסר תאודוסיוס הראשון החל בבניית בזיליקה גדולה ומפוארת יותר, שבה ספינה ראשית, ארבע ספינות משניות וטרנספט.
ההקמה הושלמה רק בתקופת כהונתו של לאו הראשון.
במאה ה-5 הייתה הבזיליקה גדולה גם מבזיליקת פטרוס הקדוש, והמשורר הנוצרי פרודנטיוס , שראה אותה בתקופתו של הקיסר הונוריוס, תיאר את יופייה בשורות בודדות ותמציתיות.
כיוון שהבזיליקה הוקדשה גם לקדושים טאורינוס והרקולאנוס, מרטירים מחבל אוסטיה במאה ה-5, היא נקראה גם "בזיליקת טריום דומינורום" (basilica trium Dominorum - בזיליקת שלושת האדונים).
בתקופתו של גרגוריוס הראשון (590 – 604) הורחבה הבזיליקה פעם נוספת.
הרצפה הוגבהה על מנת שהמזבח יהיה בדיוק מעל לקברו של פאולוס.
רק מי שהתוודה היה רשאי לגשת אל הקבר.
כיוון שהבזיליקה הייתה מחוץ לחומות האורליאניות, היא ספגה נזקים במהלך פלישות הסרצנים במאה ה-9. בתגובה לכך האפיפיור יוחנן השמיני ביצר את הבזיליקה, המנזר ואת בתי המגורים של האיכרים, ובכך יצר את העיר יוחנניספוליס (באיטלקית: Giovannipoli - ג'יובניפולי).
העיר התקיימה עד שנת 1348, מועד בו נחרבה לחלוטין ברעידת אדמה.
בשנת 937 כאשר הקדוש אודו מקליני הגיע לרומא, השליט הרומאי אלבריק השני מספולטו הפקיד את המנזר והבזיליקה בידי אודו, וזה מינה את בלדווינו ממונטה קאסינו לאחראי עליה.
האפיפיור גרגוריוס השלישי היה ראש המנזר לפני שהתמנה לאפיפיור, ובתקופתו פנטלאונה מאמאלפי הביא את דלתות הארד של הבזיליקה הגדולה, שנבנו על ידי אומנים מקונסטנטינופול.
האפיפיור מרטינוס החמישי הפקיד את הבזיליקה בידי הנזירים של קהילה מונטה קאסינו והיא הפכה למקום המושב של ראש המנזר האזורי.
הקלויסטר של המנזר נבנה בין שנת 1220 לשנת 1241.
ב-15 ביולי 1823 פרצה שרפה בעקבות רשלנות של עובדים שתיקנו את העופרת שבגג המבנה, ובעקבותיה נהרס רובו.
הבזיליקה הייתה הכנסייה היחידה ברומא ששמרה על צורתה הקדומה במשך 1435 שנות קיומה, ומאמינים רבים מכל רחבי העולם תרמו כספים לשיקומה.
המשנה למלך של מצרים שלח עמודי אלבסטר והצאר הרוסי תרם חומרי בנייה יקרים כמו מלכיט ולפיס לזולי.
העבודה על החזית העיקרית, שפנתה לכיוון נהר הטיבר, הושלמה על ידי ממשלת איטליה שהכריזה על האתר כעל אוצר לאומי.
הבזיליקה נחנכה מחדש בשנת 1840, אולם היא קודשה רק חמש-עשרה שנים לאחר מכן בנוכחות האפיפיור פיוס התשיעי וחמישים קרדינלים.
ב-23 באפריל 1891 נהרסו הזכוכיות הצבועות בבזיליקה בעקבות פיצוץ.
ב-31 במאי 2005 האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר קבע כי הכנסייה תופקד באחריותו של כומר ראשי, ובו ביום הוא מינה את הארכיבישוף אנדראה קורדרו לאנצה די מונטצלמו למשרה.
הבזיליקה החדשה משמרת את המבנה המקורי של ספינה ראשית וארבע ספינות משנה.
אורכה של הבזיליקה הוא 131.66 מטר, רוחבה 65 מטר וגובהה הוא 29.7 מטר, והיא הבזיליקה השנייה בגודלה ברומא.
האכסדרה הצבועה שבחזית הבניין היא תוספת נאו-קלאסית מהשחזור שהתבצע במאה ה-19. הדלת מהמאה ה-20 כוללת שרידים מהשער המקורי, שנבנה על ידי סטאורכיוס מכיוס בשנת 1070 בקירוב בקונסטנטינופול.
מימין נמצאת הדלת הקדושה הנפתחת רק בזמן חגים.
80 עמודי הספינה הראשית הם מהמאה ה-19, כמו גם התקרה המקושטת.
מהבזיליקה העתיקה נותרו רק החלק הפנימי של האפסיס ושער הניצחון.
רוב הפסיפסים של האפסיס, שהוכנו על ידי פייטרו קווליני אבדו ב-1823, ולכן שולבו רק חלקים קטנים מהם בעת השחזור.
הפסיפסים של שער הניצחון הם המקוריים מהמאה ה-5, וכתובת בחלקם התחתון מעידה כי הם נעשו בזמן כהונתו של לאו הראשון ושתמורתם שולמה על ידי גאלא פלקידיה.
הדיוקנאים המתארים את חזון יוחנן, ביחד עם פסלו של ישו ושנים-עשר השליחים, מוקפים על ידי הסמלים של ארבעת האוונגליסטים.
מימין ומשמאל לשער ישנם דיוקנאות של פטרוס ופאולוס, ודמותו של פאולוס מצביע כלפי מטה, ככל הנראה לכיוון הקבר שלו.
מקדש הווידוי של ארנולפו די קמביו נבנה בשנת 1285.
דרומית לטרנספט נמצא הקלויסטר, הנחשב לאחד הקלויסטרים היפים מימי הביניים.
הקלויסטר נבנה על ידי ואסאלטו בין 1205 ל-1241, ובו עמודים כפולים בצורות שונות.
בחלק מהעמודים יש מילוי של פסיפס בצבע זהב ופסיפס צבעוני; ניתן למצוא את אותו קישוט על הארכיטרב ועל המסגרת הפנימית של הקלויסטר.
כמו כן, ניתן לראות שרידים מהבזיליקה שנחרבה ומהסרקופג העתיק, המעוטר באיורים של סצנות מסיפורי המיתולוגיה על אפולו.
תולדות הנזירים הבנדיקטינים מוזכרים במקביל לבזיליקה וישנה התייחסות לבנייתה מחדש ומציאת סרקופג גדול עשוי משיש שבראשו שתי חתיכות אבן שעליהן הכתובת "(Paulo Apostolo Mart(yri" (לפאולוס השליח והמרטיר).
אולם, בניגוד לסרקופגים אחרים מאותה תקופה, הסרקופג הזה לא הוזכר במסמכי החפירה של הנזירים.
ב-6 בדצמבר 2006 הוכרז שארכאולוגים מטעם הוותיקן גילו סרקופג מתחת למזבח וככל הנראה הוא מכיל את שרידיו של פאולוס.
במסיבת עיתונאים שנערכה ב-11 בדצמבר 2006 סופקו פרטים נוספים על עבודת החפירה, שנמשכה מ-2002 עד ה-22 בספטמבר 2006, ולאחר שצליינים שביקרו בכנסייה התלוננו על כך שלא היה ניתן לגשת לקבר במהלך שנת 2000. טרם התקבלה החלטה האם לבדוק את תכולת הסרקופג ולברר האם הוא מכיל שרידי אדם.
למעשה, הסרקופג עדיין לא הוזז ממקומו, כך שרק אחד משני הצדדים הצרים שלו ניתן לצפייה.
ב-29 ביוני 2009 הכריז האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר כי על סמך הבדיקות שנערכו בסרקופג נמצא אישור לטענה שהעצמות שהוא הכיל הן של פאולוס (שאול התרסי).
קו עקום של לבנים רומז על כך שהאפסיס של הבזיליקה הקונסטנטיניאנית היה מצד מערב של הסרקופג, כך שהכניסה של הבזיליקה המקורית הייתה בכיוון מזרח, בדומה לבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן.
הבזיליקה הגדולה יותר משנת 386 כללה את הווייה אוסטיינסה (הדרך לחבל אוסטיה) במזרח, כך שהבזיליקה התרחבה לכיוון מערב והנהר טיבר והאוריינטציה השתנתה לחלוטין.
בזיליקת סן מרינו (באיטלקית: Basilica di San Marino) היא בזיליקה קתולית בעיר סן מרינו, המשמשת ככנסייה המרכזית והחשובה בעיר.
היא מוקדשת לקדוש המגן של העיר והמדינה, מרינוס הקדוש, אשר לפי המסורת התיישב במקום בשנת 301 וייסד את הקהילה הנוצרית, שהייתה עם השנים לרפובליקה של סן מרינו.
במקום בו שוכנת הבזיליקה ניצבה קודם לכן כנסייה כפרית המכונה בלטינית "פלביס" (Plebis) ובאיטלקית "פייווה" (Pieve).
כנסייה זו שהוקדשה למרינוס הקדוש, ניצבה במקום כבר במאה ה-4, והעניקה את שמה לכיכר הקתדרלה המכונה "פיאצלה דומוס פלביס" (piazzale Domus Plebis - כיכר בית הכנסייה הכפרית").
הכנסייה נזכרה לראשונה במסמך משנת 530 ושוב ב-855; ואילו המסמך הראשון שעסק בה באופן ישיר הוא מ-31 ביולי 1113.
בתחילת המאה ה-19 היה מצבה של הכנסייה מדורדר, והיא נהרסה ב-1807. ב-24 ביולי 1825 החליטו פרנסי העיר על הקמתה של כנסייה חדשה, והעבודות החלו כשנה לאחר מכן.
ב-1835 הושלמה הקמתה של הכנסייה החדשה, וב-5 בפברואר 1838 הוא נחנך, אך הקדשתו נעשתה רק ב-1 ביולי 1855. ב-21 ביולי 1926 העלה האפיפיור פיוס האחד עשר את הכנסייה למעמד של בזיליקה משנית.
ב-29 באוגוסט 1982 ביקר האפיפיור יוחנן פאולוס השני בבזיליקה.
הבזיליקה שוכנת בקצה הצפוני של העיר, על מורדותיו הצפון-מערביים של הר טיטאנו, וחולשת על העיר כולה ועל כיכר החירות (Piazza della Libertà) הסמוך לה.
היא הוקמה בסגנון נאו קלאסי, וכנסיית פטרוס הקדוש (Chiesa di San Pietro) צמודה אליה ממזרח.
מגדל הפעמונים שמימין הוקם במאה ה-17 בסגנון רומנסקי ושרד מהכנסייה הקודמת.
בחזית המבנה ניצב פרונאוס שבו שמונה עמודים עם כותרות קורינתיות, ומעליהם ארכיטרב ואפריז הנושא את הכיתוב הלטיני:
P.Q""למרינו השמיימי, מגן ומייסד החירות.
בפרונאוס כיור הטבלה ושלושה שערים המובילים אל אולם הבזיליקה שבו שלוש ספינות.
שישה-עשר עמודים הנושאים כותרות קורינתיות ערוכים בצורת חצי עיגול באפסיס.
בכנסייה שבעה מזבחים והמזבח המרכזי מעוטר בפסל מרינוס הקדוש.
מתחת למזבח שמורים שרידיו של הקדוש שהתגלו ב-3 בספטמבר 1586, וחלק מהם נתרמו ב-1595 לאי ראב בקרואטיה, מקום מוצאו של הקדוש.
חלק מגולגולתו של הקדוש שמור בתיבת כסף וזהב המונחת מאז 1602 לימין המזבח; ומשמאלו כתרם של מושלי סן מרינו מהמאה ה-17. עוגב הכנסייה הוא מ-1883.
בזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי (באיטלקית: Basilica di Santa Maria Gloriosa dei Frari) המכונה בקיצור "פרארי" היא כנסייה הממוקמת בוונציה שבאיטליה.
הכנסייה ממוקמת בכיכר דיי פרארי, ברובע סן פולו של העיר ומוקדשת לעליית מרים, אם ישו לשמים.
הכנסייה היא הכנסייה הראשית של המחוז הכנסייתי סן פולו - סנטה קרוצ'ה - דורסודורו.
בשנת 1250 הוענק השטח עליו ניצבת כיום הכנסייה למסדר הפרנציסקנים.
עבודות הבנייה החלו זמן קצר לאחר מכן אולם הסתיימו רק בשנת 1338. זמן קצר לאחר סיום הבנייה, החלו עבודות הרחבת הבנייה והקמת הכנסייה העיקרית.
מגדל הפעמונים של הכנסייה (השני בגובהו בעיר, לאחר הקמפנילה של סן מרקו), הושלם בשנת 1396.
הכנסייה, הבנויה בסגנון גותי, בנויה מלבנים.
בכנסייה קבורים פרנצ'סקו ברברו, פייטרו ברנארדו, ליבו של אנטוניו קאנובה, הדוג'ה פרנצ'סקו דאנדולו, הדוג'ה פרנצ'סקו פוסקארי, הדוג'ה ג'ובאני פזארו, הבישוף יאקופו פזארו, הדוג'ה ניקולו טרון, יאקופו מרצ'לו, קלאודיו מונטוורדי וטיציאן.
בזיליקת סָנטָה קרוֹצֶ'ה (איטלקית Basilica di Santa Croce - "בזיליקת הצלב הקדוש") היא כנסייה פרנציסקנית בתבנית של בזיליקה בעיר פירנצה, אחת הכנסיות הגדולות בעיר והבזיליקה הפרנציסקנית הגדולה בעולם.
בין כותלי הבזיליקה קבורים איטלקים דגולים והיא משמשת כעין פנתיאון או, כפי שהיא קרויה לעיתים "מקדש התהילה האיטלקית" (באיטלקית: Tempio dell'Itale Glorie).
בין הקבורים בבזיליקה: גלילאו גליליי, מיכלאנג'לו, המלחין ג'ואקינו רוסיני, ההוגה והמחזאי ניקולו מקיאוולי ורבים אחרים.
הבזיליקה גם עשירה במיוחד ביצירות אמנות, מן החשובות באיטליה.
מיקומה של הבזיליקה בנקודה הנמוכה בעיר וסמוך לגדות הארנו, גרם לכך שהיא הוצפה מים ובוץ בעת עליית נהר הארנו על גדותיו ב-1966 עד לגובה של כ-7 מטרים.
לבזיליקה וליצירות שבה נגרמו נזקים קשים, חלקם ללא תקנה.
הבזיליקה בנויה בתבנית צלב בצורת T, אורכה 115 מטרים והיא כוללת אולם תווך (ספינה) ושתי סיטראות המופרדות מן האולם על ידי שתי שורות עמודים בחתך מתומן.
מדרום לבזיליקה שכן מנזר שכבר אינו קיים, אך הקלויסטר שלו נשאר.
מגדל פעמונים לצידה של הבזיליקה הוקם ב-1842 והחליף מגדל קודם שנפגע על ידי ברק.
החזית הנאו-גותית הוקמה בין השנים 1857–1863 על ידי האדריכל היהודי ניקולו מטס (Nicolò Matas) מאנקונה, ששילב בגמלון מגן דוד גדול ובולט.
מטס אף קבור במתחם הבזיליקה, כאחד מהאיטלקים הדגולים, אך כיוון שהיה יהודי נקבר מתחת למרפסת ולא בין כותלי הבזיליקה עצמה.
בניית הבזיליקה החלה ב-3 במאי 1294, על פי האגדה יוזם הקמתה ומי שבחר את מקומה היה פרנציסקוס מאסיזי, מייסד מסדר הפרנציסקנים עצמו.
הבנייה, שתוכננה על ידי ארנולפו די קמביו, מומנה בכספי המשפחות האצילות והעשירות בעיר.
הבזיליקה מוקפת ב-16 קפלות לכבודן של המשפחות הפלורנטיניות שמימנו את הקמתה.
הבזיליקה קודשה לבסוף עם גמר בנייתה על ידי האפיפיור אאוגניוס הרביעי ב-1442.
קפלת פאצי הנמצאת בקלויסטר, שתוכננה על ידי פיליפו ברונלסקי ומהווה דוגמה מובהקת לאדריכלות הרנסאנס עוטרה על ידי לוקה דלה רוביה ובפרט בולטת בה יצירתו בטרה קוטה עם זיגוג "שנים עשר השליחים".
קפלה זו גם מצטיינת בחלון אוקולוס ("עין") בראש הכיפה.
בקלויסטר ניצב פסלה של פלורנס נייטינגייל, מייסדת מקצוע הסיעוד המודרני, ילידת העיר שגם קרויה על שמה.
ב-1560, כחלק מהשינויים שעברו על האדריכלות הכנסייתית, הוסר הסורג שלפני בית המקהלה.
הדבר גרם להרס המזבח המקורי ששולב בסורג זה.
עיצוב הפנים המחודש לאחר הסרת הסורג נעשה על ידי ג'ורג'ו וזארי.
במרתף הבזיליקה מצוי חדר האוכל של הנזירים (הרפקטוריום) ומוזיאון אמנות.
מוזיאון זה נפגע קשות בעת עליית נהר הארנו על גדותיו ב-1966.
יצירת האמנות החשובה ביותר בבזיליקה היא "הצליבה" מאת צ'ימבואה, מאבות הרנסאנס האיטלקי, יצירה שנפגעה קשות בשיטפון ב-1966 ולא שוקמה.
כמו כן ניתן למנות מספר יצירות מאת דונטלו בקפלת בארדי (Bardi), פסל מאת ברתולומאו באנדינלי, פרסקו מאת אניולו גאדי בקפלת קסטלני (Castellani) ופרסקו מאת טדאו גאדי בקפלת ברונסלי (Baroncelli) עוד משלו צליבה וציור "הסעודה האחרונה" ברפקטוריום.
חלק מהקפלות המקיפות את הבזיליקה מעוטרות בפרסקו מעשה ידי ג'וטו בהן קפלות פרוצי (Peruzzi) ובארדי ומיוחסת לו גם "הכתרת הבתולה" בקפלת ברונסלי.
את קבר מיכלאנג'לו עיצב ופיסל ג'ורג'ו וארי.
את קבר קרלו מרסופיני פיסל דזידריו דה סטיניאנו.
מאמנים שלאחר הרנסאנס ניתן למנות את מצבת המשורר ויטוריו אלפיירי (Vittorio Alfieri) מעשה ידי אנטוניו קנובה ופסל לוחם מאת הפסל האנגלי המודרני, הנרי מור.
אנשי שם הקבורים בבזיליקה או שניצב בה ציון לזכרם
לאונה בטיסטה אלברטי, איש אשכולות בן ג'נובה מן המאה ה-15
ז'וזף בונפרטה, אשתו ז'ולי קלארי ובתם שרלוט נפוליאון בונפרטה
לורנצו גיברטי, פסל בן המאה ה-15
גוליילמו מרקוני ממציא הרדיו הקבור ליד בולוניה (ציון בלבד)
אנריקו פרמי, פיזיקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה הקבור בשיקגו (ציון בלבד)
בזיליקת פרוקופיוס הקדוש (צ'כית Bazilika svatého Prokopa) היא כנסייה השוכנת בטשביץ' שבמזרח צ'כיה.
מבנה הכנסייה מייצג השפעה של אדריכלות מערב אירופית באזור זה, והוא הוכרז בשנת 2003, יחד עם הרובע היהודי בעיר כאתר מורשת עולמית.
המנזר הבנדיקטיני בטשביץ' הוקם ב-1101, והיה למרכז דתי וכלכלי חשוב.
הקפלה הראשונה באתר הוקמה בשנת 1104 והוקדשה לעליית הבתולה לשמיים.
בין השנים 1260-1240 נבנתה הכנסייה מחדש והוקדשה לפרוקופיוס הקדוש.
הכנסייה ניזוקה בשנת 1468, אך שופצה לקראת סוף המאה ה-15. במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-16 נהרס המנזר ותחתיו הוקמה טירה.
החל בשנת 1726 שופצה הכנסייה באופן מקיף בידי האדריכל הצ'כי פראנטישק קאנקה (František Maxmilian Kanka), אשר עיצב אותה בסגנון הבארוק.
המגדל הדרום-מערבי נבנה מחדש וחזית הכנסייה עוצבה מחדש, על שני מגדליה, בסגנון הבארוק הגותי.
למעט מספר שינויים מינוריים בתחילת המאה ה-20, הכנסייה שמרה על חזותה ואופייה עד היום, אך הקפלה הדרומית אשר נהרסה, נבנתה מחדש בשנות ה-50 של המאה ה-20.
הבזיליקה שוכנת על פסגת גבעה וצופה על העיר.
היא נבנתה מגרניט ומאבן חול, ובצידה הדרומי היא מחוברת על הטירה.
ייחודה של הבזיליקה הוא בכך שהיא מערבת סגנון רומנסקי עם סגנון גותי מוקדם.
הכנסייה בנויה משלוש ספינות ולה בית המקהלה משולש.
הספינה המרכזית מערבת יסודות בארוקיים וגותיים, וכך גם שני המגדלים שבחזיתה המערבית מתאפיינים בסגנונות אלה.
בצידה הצפוני מרפסת רבועה פתוחה.
האפסיס רומנסקי לחלוטין, אך תקרת הקריפטה שמתחתיו עשויה קמרונות צולבים גותיים.
כיום קירות הכנסייה הפנימיים חלקים לחלוטין, אך שרידי טיח נכרים בבית המקהלה.
חזית בזיליקת סנטה מריה מג'ורה מיקום רומא שיוך בנצרות נצרות קתולית שנת הקמה 440 ארכיטקט סגנון אדריכלי רומי, רומנסקי (מגדל הפעמון), בארוק אורך 92 מטר אורך הטרנספט 80 מטר רוחב הספינה 30 מטר גובה מרבי 75 מטרקואורדינטות
בזיליקת סנטה מריה מג'ורה (באיטלקית: Basilica Papale di Santa Maria Maggiore; בלטינית: Basilica Sanctae Mariae Maioris) שבעיר רומא, היא הכנסייה הראשונה והגדולה ביותר שקרויה על שם מריה הבתולה, אחת מארבע הבזיליקות הפטריארכליות ומייצגת את פטריארכיית אנטיוכיה.
הבזיליקה עצמה נמצאת על גבעת אסקווילינו שמחוץ לגבולות קריית הוותיקן, אך מתוקף ההסכמים הלטרניים מ-1929 היא הוכרה כשטח אקס-טריטוריאלי של הוותיקן, בדומה למעמדן של שגרירויות בעולם.
מתוקף מעמדה זה, האבטחה בתוכה נעשית על ידי חיילי המשמר השווייצרי ולא על ידי המשטרה האיטלקית.
ככל הנראה הייתה במקום כנסייה כבר בשנותיו של האפיפיור ליבריוס (כיהן 352–366) כשעל פי האגדה, נגלתה מרים הבתולה לזוג עשיר רומאי ולאפיפיור בחלומם וציוותה עליהם להקים כנסייה לכבודה במקום בו ירד שלג בלילה שבין ה-4 באוגוסט ל-5 בו.
לזכר כך נחגג הנס בבזיליקה עד היום ב-5 באוגוסט בפיזור עלי כותרת של ורדים לבנים.
כ-80 שנים מאוחר יותר, בנה האפיפיור סיקסטוס השלישי (כיהן 432–440) את מבנה הבזיליקה כפי שהיא היום.
בניית הבזיליקה הסתיימה שנים ספורות לאחר ועידת אפסוס, בה הוחלט שמרים היא אם האלוהים ולא רק אמו של גופו הארצי של ישו, והקדשתה למרים נועדה להדגיש את החלטות הוועדה.
מבנה הבזיליקה השתנה, שופץ והורחב במעט במהלך השנים, בין השאר כאשר נפגע מרעידת אדמה ב-1348. כשחזרה האפיפיורות לרומא בסיומה של תקופת אביניון, קבע האפיפיור את מושבו בבזיליקה לתקופה קצרה עד שנבנה ארמון האפיפיור.
הבזיליקה נבנתה בסגנון קלאסי-רומי כדי להדגיש את מרכזיותה ושליטתה של הכנסייה המערבית כממשיכת דרכה של האימפריה הרומית, זאת בניגוד לכנסייה המזרחית.
מראה החזית הנוכחי עוצב ונבנה על ידי הארכיטקט פרננדו פוגה ב-1743 שיצר לוג'יה לפני החזית המקורית של הבניין.
על הקיר החזית הישנה שמאחורי העמודים קיים פסיפס גדול מהמאה ה-14 שמתאר את ישו, מרים, קדושים נוספים ותיאור של נס השלג.
מעל החזית מוצבים פסליהם של מריה הבתולה (במרכז), החשמן קארלו בורומאו, ניקולס אלברגטי ושל עוד שני אפיפיורים.
מעל המבנה מתנוסס מגדל פעמונים שנבנה ב-1378 בסגנון רומנסקי והוא מגדל הפעמונים הגבוה ביותר ברומא (75 מטרים).
הגג המשולש שעל ראשו נבנה מאוחר יותר - במאה ה-16.
מול הבזיליקה מתנשא לגובה 14 מטרים "עמוד מרים": שריד מבזיליקת קונסטנטינוס שהוצב מחדש ב-1614 כשבראשו פסל של מרים הבתולה וישו התינוק.
הוא הוצב מעל מזרקה בעיצובו של קרלו מדראנו ששילב בה פסלי נשרים ודרקונים הלקוחים מסמלו של האפיפיור פאולוס החמישי - מזמין העבודה.
עמוד הנצחה נוסף נמצא בצידה הצפוני של הבזיליקה.
העמוד הוצב בקרבת מקום על ידי קלמנס השמיני (כיהן 1592 - 1605) לציון סיום מלחמות הדת בצרפת והועבר למיקומו הנוכחי ב-1881.
התקרה עוצבה בסוף המאה ה-15 ועל פי המסורת, הזהב שמשובץ בה הובא מדרום אמריקה והוענק לאלכסנדר השישי על ידי מלכי ספרד איזבלה ופרדיננד.
זאת, כהוקרה על תיווכו ביישוב המחלוקת בין ספרד לפורטוגל בנושא ההתיישבויות בדרום אמריקה.
התקרה מקושטת בסמליהם של אלכסנדר השישי ושל דודו קליקסטוס השלישי.
הרצפה מורכבת בעיקר מהרצפה שנבנתה במאה ה-12 בעיצוב קוסמאטי בתוספת תיקונים שנעשו ב-1750. שלושים ושישה עמודי השיש המחלקים את החלל לספינה ראשית ולספינות משניות, נלקחו מהמבנה הקדום של הבזיליקה או מאתר רומאי קדום אחר.
פרננדו פוגה שיפץ אותם והוסיף ארבעה עמודי גרניט במרכז שורות העמודים.
באזין הוא מאכל לובי עמילני, העשוי מקמח שעורה או מקמח חיטה, מים, ביצים, תפוחי אדמה ומוגש בדרך כלל עם רוטב עגבניות ובשר כבש.
המאכל נאכל עד היום על ידי יהודי לוב בישראל ובלוב.
בזין נאכל בדרך כלל בימים מיוחדים כמו ראש השנה, סוכות ושבועות.
ניתן להכין רוטב בזין באמצעות טיגון בשר כבש (רצוי כתף או רגל) עם בצל קצוץ, כורכום, מלח, אבקת צ'ילי, חילבה, פפריקה מתוקה, פלפל שחור ורסק עגבניות.
ניתן להוסיף גם שעועית, עדשים ותפוחי אדמה.
הרוטב, הביצים, תפוחי האדמה והבשר מסודרים אחד-אחד סביב חתיכת הבצק.
המנה מוגשת בדרך כלל עם מעט לימון וצ'ילי.
הדרך הישנה והמסורתית להכנת בזין היא באמצעות יצירת כדורי בצק בגודל של בערך כף היד ולבשל במים בסיר מיוחד, הנקרא "צ'ידיר".
לאחר שהכדורים התבשלו, מפוררים אותם בסיר בעזרת מצקת עץ שטוחה ומערבבים ליצירת חתיכה אחת גדולה.
כיום, משתמשים לרוב בבלנדר, או שהבצק מתבשל מייד במים.
בזים (שם מדעי: Falconinae) היא תת-משפחה ממשפחת הבזיים של עופות דורסים קטנים וזריזים.
הבזים הם ציידים זריזים החיים בכל היבשות ועטים על עופות אחרים, מכרסמים שונים, זוחלים וחרקים גדולים.
הגדולים ביותר יכולים להרוג ארנבות, פסיונים או אווזים.
הם הורגים את הטרף בטפרי רגליהם שנתפסים תוך כדי צלילתם המהירה בטרף.
למעשה המין שצולל במהירות הרבה ביותר מביניהם - בז נודד הוא בעל החיים המהיר ביותר בעולם.
הבזים חיים בזוגות ומקננים בנקרות עצים או בין סלעים.
חלק מהבזים נתפסו על ידי ציידים ונקשרו לצייד כך שיצודו עבורו טרף קטן.
סוג בז (Falco) - בו 37 מינים
סוג בזון (Microhierax) - בו 5 מינים.
סוג ומין יחיד בזון לבן שת (Neohierax insignis)
על פי כמה חלוקות משויכים לפה בני קבוצת הקרקרים כשבט נפרד.
בזית (שם מדעי: Aviceda; מכונה גם נץ-קוקייתי) הוא סוג של עופות ממשפחת הנציים הקרובים לאיה.
עופות אלה נפוצים מאוסטרליה עד אפריקה וחיים בעיקר באזורים טרופיים ולחים.
הם נראים כמו איות בעלי ציצה שחורה מאחורי ראשם.
נוצותיהם אפורות עם כנפיים כהות, הבטן והחזה משורטטים והראש אפור.
המקור קצר ומעוקל והעיניים צהובות.
הם חיים בין העצים ביערות וניזונים מחרקים גדולים, צפרדעי עצים, זוחלים שונים ויונקים.
הם יורדים לקרקע לעיתים רחוקות.
בזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה (באיטלקית: Santa Croce in Gerusalemme; בלטינית: Basilica Sanctae Crucis in Hierusalem; מילולית: "הצלב הקדוש בירושלים") היא כנסייה (בזיליקה) ברובע אסקווילינו ברומא.
זו היא "כנסייה טיטולרית", כלומר התפקיד של כומר הכנסייה מוענק לחשמן בוותיקן.
על פי המסורת נוסדה הכנסייה ב-325 על מנת לשכן שרידי קדושים שהובאו מירושלים על ידי הלנה הקדושה, אמו של קונסטנטינוס, כולל חלק מן הצלב האמיתי עליו נצלב ישו.
לפי מסורת זו, על קרקע הכנסייה פוזר עפר שהובא מירושלים, כך ששריד "הצלב הקדש" שבה נמצא על אדמת ירושלים ולפיכך הוא "אין ג'רוזלמה": בירושלים.
בימי הקיסר אלאגבאלוס (ראשית המאה השלישית) שימש האתר כמקום פולחן לאל סול אינוויקטוס.
לאחר 325 הייתה במקום קפלה שהוקדשה להלנה ושם המקום היה Heleniana או Sessoriana.
במאה השמינית הקדיש גרגוריוס השני בזיליקה במקום.
הבזיליקה שופצה והורחבה על ידי האפיפיור לוקיוס השני, ששירת בה ככומר לפני היבחרו לתפקיד ב-1123. החשמן פדרו גונסאלס דה מנדוסה (Pedro González de Mendoza; כיהן כחשמן וכומר הכנסייה בשנים 1478–1495) גילה בכנסייה את לוח העץ שהותקן מעל לצלב עליו נצלב ישו.
אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה הזמין ב-1601 מפטר פאול רובנס את הציור "הלנה עם הצלב האמיתי" עבור הבזיליקה.
רובנס יצר גם טריפטיך בנושא הצלב למזבח הקפלה, שני חלקים ממנו מוצגים כיום בגראס שבצרפת, החלק השלישי אבד.
בשנת 1623, עם הכתרתו של האפיפיור אורבנוס השמיני, נלקח חלק עץ גדול משרידי הצלב האמיתי לבזיליקת פטרוס הקדוש.
כשבבזיליקת סנטה קרוצ'ה אין ג'רוזלמה נותרו רק שלושה כפיסי עץ קטנים.
הכנסייה כיום נבנתה כחלק מצוואתו של בנדיקטוס הארבעה עשר לאחר 1740, במסגרת שיקום ושיפוץ זה שונתה חזית הכנסייה ועוצבה בסגנון הבארוק הרומאי והוקם מבנה הפנים של המבואה (אטריום) האליפטית שלה, וזהו המבנה כיום.
כן נסללו רחובות חדשים בעיר, על מנת לחבר את הכנסייה לבזיליקות הפטריארכליות בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו ובזיליקת סנטה מריה מג'ורה, על מנת לפתח דרך לעולי הרגל.
חשמנים בולטים שכיהנו ככמרי הבזיליקה
ג'רארדו קצ'נמיצ'י דל אורסו (לימים האפיפיור לוקיוס השני) - 1123–1144
קוזימו דה מיורטי (אינוקנטיוס השביעי) - 1389–1404
מרקלו קרוויני דגלי ספאנוקי (מרקלוס השני) - 1540–1555
אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה 1580–1598
פרוספרו לורנצו למברטיני (בנדיקטוס הארבעה עשר) - 1728–1740
בזיליקת סנט'אנטוניו בפדובה, הבזיליקה האפיפיורית הזוטרה אנטוניוס הקדוש הידועה כאיל סנטו (באיטלקית: La Pontificia Basilica Minore di Sant'Antonio di Padova או Il Santo) היא אחת הכנסיות הרומיות-קתוליות הראשיות של העיר פדובה, בחבל ונטו שבצפון איטליה, המוקדשת לאנטוניוס הקדוש מפדובה.
היא אחת הכנסיות הגדולות בעולם ופוקדים אותה מעל 6.5 מיליון עולי רגל בשנה, מה שהופך אותה לאחד האתרים המקודשים ביותר של העולם הנוצרי.
הבזיליקה מוכרת על ידי הכס הקדוש כאחד משמונת המזבחים הבינלאומיים של הכנסייה הרומית-קתולית.
היא איננה הקתדרלה הקתולית של העיר פדובה.
כפי שמעיד שמה הכנסייה מוקדשת לקדוש אנטוניוס מפדובה ששרידים קדושים שלו נשמרים בה.
מולה בככר ה"סנטו" ניצב פסל על הסוס של ארסמו די נרני הקרוי "גאטאמלאטה", מאת דונטלו.
דונטלו פיסל גם את הפסלים מברונזה (הקרוציפיקס של הבזיליקה, ופסלים אחרים) שהוצבו על ידי קמילו בויטו על המזבח הראשי המתוכנן על ידו.
לבזיליקת "סנטו" מעמד של בזיליקה אפיפיורית זוטרה.
בהתאם להסכמים הלטרניים בין איטליה לוותיקן הבעלות והניהול של מתחם אנטוניוס בפדובה הועברו לידי הכס הקדוש, אך בו זמנית הם חלק משטח איטליה הריבונית.
כיום השליח האפיפיורי במקום הוא הארכיבישוף פביו דל צ'ין, המכהן כשליח אפיפיורי של מתחמי הבית הקדוש בלורטו.
בניית הבזיליקה התחילה בערך בשנת 1232, רק שנה אחרי מותו של אנטוניוס הקדוש.
היא הושלמה ב-1310, אם כי התחוללו בהמשך שינויים מבניים נוספים (לרבות נפילת האמבולטוריום ובניית סורג חדש של בית המקהלה החל מסוף המאה ה-14 ועד אמצע המאה ה-15).
אנטוניוס נקבר לפי צוואתו בכנסייה הקטנה סנטה מריה דומיני שנבנתה ככל הנראה בשלהי המאה ה-12 בסמוך למקום המנזר שהוקם על ידו ב-1229. כנסייה זו נכללה מאוחר יותר בתוך הבזיליקה כ"קאפלה של המדונה השחורה" (Cappella della Madonna Mora).
ב-1982 האפיפיור יוחנן פאולוס השני ערך ביקור בבזיליקה.
ביולי 2021 הכריז ארגון אונסק"ו על הבזיליקה אתר מורשת עולמית, חלק מהאתר מחזורי הפרסקו של פדובה מהמאה ה-14.
הבזיליקה הוא בניין ענק מחוסר סגנון אדריכלי מסוים.
במשך מאות השנים הוא התפתח תחת השפעות שונות כפי שנראה בחיצוניותו.
הבזיליקה התחילה בזמנו ככנסייה בת ספינה יחידה, בדומה לבזיליקה של פרנציסקוס הקדוש מאסיזי.
עם אפסיס ובית מקהלה, טרנספטים רחבים, שתי גומחות ספינה מרובעות מכוסות בכיפות הדומות לאלו של בזיליקת סן מרקו בוונציה.
הסגנון החיצוני הוא תערובת של יסודות רומנסקים וביזנטיים עם כמה אפיונים גותיים
מאוחר יותר במאה ה-13 התווספו סיטראות בסגנון גותי, כשאורכה של כל גומחה חולק לשתי גומחאות-סיטראות בעלות קשתות מחודדות וקמרונות צלעות מחולקים לארבעה חלקים.("פורפרטייט").
האפסיס המזרחי הורחב גם כן בסגנון גותי, וזכה להוספת קמרון צלעות ושש קפלות קורנות בסגנון צרפתי.
ב-1691 נבנתה גם קפלת האוצר - בסגנון בארוקי על ידי פיליפו פארודי, תלמיד של ברניני.
בחוץ לחזית הלבנים המרכזית אגף מרכזי רומנסקי שהורחב בצדדים בעת בניית הסיטראות והתווספו לו ארבע גומחות גותיות עמוקות ומרפסת מקורה אלגנטית מכוסת ארקדות המשתרעת לאורך חזית הבניין.
גמלון החזית אינו משתנה בצד הספינה או הסיטראות ומסתיר את התומכים הרחבים מאוד בעלי אותו הפרופיל ועתירי הפסלים הנראים היטב מן הצדדים.
הכיפות, בדומה לכיפות סן מרקו, מתרוממות בחוץ כמו במבנים הביזנטיים, בעוד שהצריחונים הקטנים המרובים המלווים את הכיפות מזכירים מינרטים טורקיים.
בחוץ בקו הגג הראשי כל אגף בבניין מצויד בגמלון קטן מקושט ב"ארקדות עיוורות" עשויות לבנים.
גמלונים אלה מתערבבים עם הכיפות, עם התומכים הרחבים ועם הצריחונים תוך יצירת צורה פיסולית מסיבית מגוונת ומאוחדת כריבוי מרכיביה.
הכן הענק והאנדרטת הפרש הדינמית של הקונדוטיירה שבמרכז ככר הבזיליקה מעניקים לבניין ממד נוסף.
דברי האמנות ואוצרותיה של הבזיליקה
בפנים הכנסייה נראים מצבות מרובות, כמה מהן בעלות ערך אמנותי.
בסיטרה הימנית, הקאפלה של הסקרמנט הקדוש הידועה כ"קאפלת גאטאמלאטה" מאחסנת את קברם של הקונדוטיירה גאטאמלאטה ושל בנו, ג'אנאנטוניו.
אוהל המועד עוצב על ידי ג'ירולמו קמפניה.
הקאפלה על פסיה הפוליכרומיים הרחבים ותבליטיה הגותיים מכילה כמה שכבות קישוטים, שבו השכבה האחרונה היא פסיפס בגומחה הגבוהה האחורית המייצג את רוח הקודש עם קרני אור מוזהב יורדים על רקע הרקיע הכחול כהה.
זו עבודתו של לודוביקו פוליאגי מהשנים 1927–1936.
התבליט השלישי "הקדוש מקים לתחייה את האדם הנרצח") הוא יצירת מופת מאת ג'ירולמו קמפניה.
הפסלים משלהי המאה ה-16 נוצרו על ידי טיציאנו אספטי.
הבזיליקה מאחסנת גם כמה תמונות חשובות של המדונה.
המדונה השחורה ("מדונה מורה") היא פסל של המדונה עם הילד ישו מאת הפסל הצרפתי רינלדינו די פוי-ל'אווק מ-1396. שמה מתייחס לשיערה ולגון עורה השחום.
ה"מדונה של העמוד" (Madona del Pilastro) היא פרסקו מאמצע המאה ה-14 מאת סטפאנו דה פרארה, הממוקם על תמך סמוך לסיטרה השמאלית.
בין הפסלים בולטת גם נברשת הפסחא שבאפסיס, הנחשבת ליצירת מופת של אנדראה בריוסקו שסיים את עיצובה בשנת 1515.
באזור המזבח הגבוה נראים פסל מברונזה של "המדונה עם הילד" ועוד שישה פסלים של קדושים מאת דונטלו, שיצר גם ארבעה תבליטים המתארים פרקים מחייו של אנטוניוס הקדוש.
בצד המערבי של הספינה ממול לקבר הקדוש שוכנת קאפלה של יעקב הקדוש.
שהוזמנה על ידי בוניפאצ'ו לופי בשנות ה-70 של המאה ה-13. קירות הקפלה הזאת בסגנון גותי, מצוירים בפרסקואים המציגים את סיפורי יעקב הקדוש ואת הצליבה מאת אלטיקיירו דה דזוויו.
"הצליבה" מאת אלטיקיירו הוא אחד הציורים חשובים ביותר של שלהי המאה ה-14. נראים בקפלה גם פארסקואים מאת ג'ירולמו טסארי.
ברליקוואריום מזהב בבזיליקה שמורים לפי המסורת סנטרו ולשונו של אנטוניוס הקדוש.
במקהלת הבזיליקה באמצע המאה ה-17 שר כילד אגוסטינו סטפאני, לימים מלחין, נגן עוגב, בישוף ודיפלומט.
בשנות ה-1720 שימש כקפלמייסטר (מאסטרו די קאפלה) של הבזיליקה המלחין פרנצ'סקו אנטוניו קלגארי.
במאה ה-18 שימש כאן קאפלמייסטר גם ג'וזפה טרטיני, כנר ומלחין בארוקי ידוע.
ב-1872 לואיג'י בוטאצו התמנה כנגן עוגב בבזיליקה.
אדווארד קורטנה, ברון ראשון דבון
1836 - רודולף פון אלט מצייר את הבזיליקה בציור הנמצא במוזיאון אלברטינה בווינה
ציור על אבן של הבזיליקה מופיע בליטוגרפיה בספר של רוברטו די ויזיאני מ-1842 על הגן הבוטני של פדובה (גן הפשוטים)
בעלילת הסרט האיטלקי "La lingua del santo" (לשונו של הקדוש) בבימוי קרלו מצקוראטי, שני גנבים מסתננים בלילה לתוך הבזיליקה ויוצא להם לגנוב מתוך תיבת שרידים קדושים את הלשון של אנטוניוס הקדוש, ואחר כך דורשים תמורתה כופר גדול.
בזיליקת סנטי פיליפו אה ג'אקומו (באיטלקית: Basilica dei Santi Filippo e Giacomo) היא בזיליקה קתולית הממוקמת בעיר קורטינה ד'אמפצו באיטליה.
הבזיליקה נבנתה בין 1769 ל-1775, בסגנון בארוק, ועוצבה על ידי הארכיטקט ג'וזף פרומפרג.
באתר הבזיליקה שכנו שתי כנסיות במאות ה-13 ו-16. היא מוקדשת לשליחים פיליפוס הקדוש וג'אקומו, ומהווה המבנה המרכזי של קהילת דאנרי בעיר.
בזכות עצמה היא מיני־סדרת דרמה אמריקאית בת ארבעה פרקים, שהופצה ב־20 במרץ 2020 בנטפליקס.
הסדרה מספרת את סיפור חייה של מאדאם סי ג'יי ווקר,ומבוססת על ביוגרפיה בשם "על אדמתה שלה" שכתבה אללי'ה באנדלס, סופרת ועיתונאית אמריקאית שהיא נכדתה של בתה המאומצת של ליליה – בתה של המאדאם.
הסדרה בוימה על ידי קאסי למונס, שביימה מספר סרטים כמו "סודותיה של איב" ו"הארייט: הדרך לחופש" ושיחקה בסרט שתיקת הכבשים בדמותה של ארדליה מאפ.
מאדאם סי ג'יי ווקר עבדה בלואיזיאנה בתור כובסת ענייה.
כאשר שערה החל לנשור וקשיי החיים כבדו עליה, קנתה קרם לשיער מאנני מאלון יזמית אמריקאית בעלת מותג של קוסמטיקה ומספרה.
למזלה שערה החל לצמוח והיא ביקשה מאנני (בתוכנית נקראת אדי מונרו) להיות המשווקת של מוצריה, שלא הסכימה וסילקה אותה בבושת פנים ממספרתה ואמרה לה בשחצנות שמקומה במכבסה בלבד.
המאדאם מינפה את הסירוב המביש – בשלב הראשון פתחה מפעל קטן בביתה לייצור קרם לשיער.
לאחר שרפה שהייתה במפעל, עברה עם משפחתה, שנרתמה לקידום המותג ועזרה לה בעבודה, לעיר אחרת, שם פתחה סלון תסרוקות ותספורות.
לאט לאט העסק החל לצבור תאוצה והיא פתחה באמצעות זכייניות צעירות מספרות ברחבי היבשת.
כמו כן היא מצליחה לייצר ולמכור אלפי ערכות של קרם מצמיח שיער, גלוסין ומסרק חם וכך המאדאם נהפכת לאימפריה של מוצרי יופי וטיפוח שיער ונכנסת לדפי ההיסטוריה כאישה הראשונה שהפכה למיליונרית בזכות עצמה.
המפעל של המאדאם עדיין קיים בימינו והמוצרים משווקים באתר "sephora" הצרפתי שם אפשר לקנות מוצרים לשיער, איפור, בישום ומוצרי טיפוח שונים.
המאדאם הייתה פילנתרופית גדולה ותרמה רבות למוסדות וארגונים אפרו אמריקאיים.
לאורך כל הדרך היה לה חשוב להעסיק נשים כך שהן תהיינה עצמאיות ותוכלנה לפרנס את משפחתן בכבוד.
בסוף הפרק הרביעי והאחרון צוין שהיא נכנסה לספר השיאים של גינס כאישה הראשונה שהפכה למיליונרית בכוחות עצמה.
שחקן תפקיד אוקטביה ספנסר שחקנית ראשית-מאדאם סי ג'יי ווקר טיפאני האדיש ליליה-בתה של המאדאם בלייר אנדרווד סי ג'יי ווקר-בעלה (ואחר כך גרושה) של המאדאם כרמן אג'וגו אדי מונרו-המתחרה של המאדאם
"בזכות ימים כאלה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרים הישראליים אילנה אביטל ויזהר כהן.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1984 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה הרביעית באלבום האולפן הרביעי של הזמרת, "רגעים".
הוא נכתב והולחן על ידי אהוד מנור, מיטש הילר והנרי ברטר.
ב-13 בספטמבר 1984 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים העבריים השבועי של רשת ג'.
בשבוע לאחר מכן נכנס אל המצעד במקום ה-29. מיקום השיא אליו הגיע בדירוג הוא המקום השביעי.
לבסוף, ב-11 בדצמבר יצא מהדירוג לאחר אחד-עשר שבועות צעידה רצופה.
בזית פסיפית (שם מדעי: Aviceda subcristata), היא מין של עוף דורס מהסוג בזית החי בטבע במזרח אינדונזיה, איי שלמה, מזרח טימור, גינאה החדשה ובאוסטרליה.
הבזית היא דורס דומה מעט לקוקייה המגיע לאורך של 35-46 ס"מ בקירוב, מוטת כנפיים של 80-105 ס"מ, זנב באורך 19-23 ס"מ ומשקל של 260–450 גרם, כאשר הנקבות כבדות מעט יותר מהזכרים.
הפרטים מהאזורים המערביים והקיצוניים ממזרח של תפוצתו קטנים בהרבה מאלה שיותר במרכז.
צבעה ברובו אפור עם חזה מסורטט בחום-לבן וכנפיים חומות כשהראש מעט יותר כהה, בעל ציצה חומה מזדקרת מאחורי הראש, העיניים צהובות עזות והמקור שחור ומעוקל.
תפוצתה היא לאורך חורשים טבעיים, יערות לחים ויבשים, סוואנות יבשות ולגדות גופי מים מתוקים, כמו ביצות, נחלים ונהרות רדודים.
רק לעיתים רחוקות היא נמצאת מעל גובה 1,300 מטרים מפני הים והיא נדירה גם בקרבת חופים.
הבזית היא אוכלת כל הניזונה בעיקר מחרקים, צפרדעים שוכנות עצים, לטאות, נחשים ועופות וכן היא מגוונת באכילת פירות, מנהג נדיר אצל דורסים.
הבזיות מקננות בקנים על עצים, בהם הנקבה מטילה 1 עד 4 ביצים עליהם שומרים שני ההורים.
הדגירה לוקחת כ-29 ימים והקינון כ-35 ימים.
לעיתים חלק מהגוזלים הורגים את אחיהם ואף אוכלים אותם, מבלי שהוריהם מונעים זאת מהם.
ישנם 13 תת-מינים של הבזית:
בזיליקת סנט'אנדריאה (איטלקית La basilica di Sant'Andrea) היא הכנסייה הגדולה ביותר במנטובה, לומברדיה.
קתדרלה רומית-קתולית משותפת לקתדרלה של סן פייטרו.
פרי תכנונו של לאון בטיסטה אלברטי.
נחשבת כאחת היצירות החשובות של אדריכלות הרנסאנס של המאה ה-15 בצפון איטליה.
בנייתה החלה ב-1472, בהזמנת לודוביקו השלישי גונזגה, על פי תכנונים של לאון בטיסטה אלברטי באתר שהיה מנזר בנדיקטיני, שממנו נותר מגדל הפעמונים (1414).
הבניין, לעומת זאת, הסתיים רק 328 שנים מאוחר יותר.
אף על פי ששינויים והרחבות מאוחרים יותר שינו את עיצובו של אלברטי, הכנסייה עדיין נחשבת לאחת מיצירותיו השלמות ביותר של אלברטי.
הוא מתנשא מעל פיאצה מנטניה.
בקריפטה יש שני תשמישי קדושה המכילים לפי האמונה, אדמה ספוגה בדמו של ישו, שהחייל הרומי לונגינוס הביאם.
לכן היה זה מקום מושבו של המסדר הצבאי של דם ישוע המשיח משנת 1608.
כאשר הופיע השריד, לפני שתים-עשרה מאות שנים, מולדתו של וירג'יל הייתה כפר כמו אחרים במישור; האירוע הוביל את האפיפיור להציב שם בישוף, ובכך לגרום לשורה של השלכות, דתיות אך גם חברתיות, כלכליות ופוליטיות שהביאו אותה לדרגת עיר.
לפיכך ניתן לומר כי מנטובה היא "בת השריד", ופאר הכנסייה מוצא בכך את מלוא ההצדקה לכך.
שיפוץ הכנסייה החל משנת 1472 הוזמן על ידי שליט מנטובה לודוביקו השני גונזגה (ובנו פרנצ'סקו, קרדינל), שרצו לפאר ולהפגין את כוחם.
תוכננה על ידי לאון בטיסטה אלברטי.
מטרת הבניין החדש הייתה לקבל את פני עולי הרגל שהגיעו במהלך חג העלייה לשמיים, שבמהלכו התקיים טקס סגידה לבקבוקון המכיל את מה שמאמינים שהוא דמו של ישו, שהובא למנטובה, על פי המסורת, על ידי הצנטוריון לונגינוס.
השריד, שזכה להערכה רבה מאז ימי הביניים אך במיוחד במאה ה-15, ונישא בתהלוכה ברחובות העיר ביום שישי הטוב, נשמר היום באגרטלים הקדושים השמורים בתוך המזבח הממוקם בקריפטה של הבזיליקה.
העבודות החלו בסביבות 1460 ונמשכו עד מותו של אלברטי (1472).
הבנייה בוצעה בשלבים ונקטעה לתקופות ארוכות.
המבנה הושלם במאה ה-18. הקפלות הושלמו ב-1482 והחזית הושלמה ב-1488. סוגיות היסטוריוגרפיות רבות שנויות במחלוקת הן, אם כן, הן השחזור של הפרויקט המקורי של אלברטי והן הנאמנות של מה שהושג לפרויקט זה.
חלק מהחוקרים מייחסים את התכנית הכללית ואת החזית לאלברטי אך לא את הגדרת הפרטים, בעוד שאחרים קובעים שמה שנבנה במאה ה-15, ובפרט עד מותו של הלקוח ב-1478, מתאים לפרויקט של אלברטי.
מנהל העבודות בשלב הבנייה הראשון היה לוקה פנצ'לי, שהיה לו דגם עץ שסיפק אלברטי, שימושי בשלב הבנייה.
פנצ'לי, שגם עקב אחר העבודות לכנסיית סן סבסטיאנו ושפגש את אלברטי ברומא, הצליח כנראה לעקוב אחר כוונותיו העיצוביות, גם אם אין רישומים מפורטים מתועדים שסיפק אלברטי..
העבודות נקטעו בסביבות 1494 והתחדשו רק ב-1530. הכיפה, גובהה 80 מטר וקוטרה 25 מטר היא מהגדולות באיטליה.
היא נוספה בשנת 1732 על ידי פיליפו יוברה, בהשראת הבזיליקה הבורומינית סנט'אנדריאה דלה פראטה ברומא.
בתקופת הכיבוש הצרפתי, יצירות אמנות נלקחו לצרפת על ידי נפוליאון.
ביניהן, הערצת הרועים עם הקדוש לונגינוס והקדוש יוחנן האוונגליסט.
ג'וליו רומנו עיטר גם את הקפלה של האגרטלים הקדושים בבזיליקת סנט'אנדריאה.
מגדל הפעמונים הגותי המרשים מכיל 5 פעמונים מהמאה התשע-עשרה (A2, C#3, E3, F#3, A3), שהגדול שבהם, במשקל 2555 ק"ג, נוצק על ידי חברת Cavadini מוורונה.
רעידות האדמה באמיליה ב-20 וב-29 במאי 2012 גרמו נזק לכיפת הבזיליקה.
אלברטי יצר את הפרויקט שלו בהשראת הדגם של המקדש האטרוסקי שתואר על ידי מרקוס ויטרוביוס פוליון, בניין עם פרונאוס קדמי עם עמודים מנותקים היטב וללא פריסטאזיס.
אלברטי שינה פרויקט קודם של אנטוניו מאנטי, מבנה בזיליקה עם שלוש ספינות (חללי אורך), בדומה לכנסיות של ברונלסקי.
קודם כל, הכיוון של הכנסייה השתנה, ויישר אותה עם ציר הדרך שחיברה בין הפלאצו דוקאלה לארמון - Tè.
עבור מרכיבי הכנסייה, היסטוריונים הציעו התייחסויות ודגמים עתיקים רבים.
עם זאת, בעבודה זו הקשר שהיה לאלברטי עם מקורות קלאסיים ברור, לעולם אינו מושא לחיקוי פשוט, אלא מנותח במרכיביו התחבירי ונעשה בו שימוש אוטונומי.
יתר על כן, אלברטי לא הגביל את העניין שלו למבנים קלאסיים, אבל כאן, כמו ביצירות אחרות שלו, הוא השתמש גם באלמנטים שנלקחו ממונומנטים מימי הביניים: בזיליקת סן מרקו, עבור החזית הנראית כחלק קדמי והקפלות שנוצרו בתוך העמודים, וגג הקמרון של הספינה, כמו במנזר סן ברתולומאו בפיוסולה.
החזית, שנבנתה בצמוד למגדל פעמונים קיים (1414), נוצרה על פי תוכנית של קשת ניצחון רומית עם קשת אחת בין הקירות, בהשראת דגמים עתיקים כמו קשת טראיאנוס באנקונה ואף מונומנטלית יותר מיצירתו הקודמת של אלברטי על חזית מקדש מלטסטה ברימיני.
סכמת קשת הניצחון מוכנסת או מונחת על הנושא הצורני של המקדש הקלאסי המהווה מעין חלק קדמי מתקדם, בהשוואה לשאר המבנה.
מתחת לקשת נוצר אטריום, שהוא החיץ בין פנים לחוץ.
הוא מוגדר על ידי קשת מרכזית גדולה, שמשני צדדיה פילסטרים קורינתיים המשתרעים על פני כל גובה החזית.
ישנם פתחים קטנים יותר מימין ומשמאל לקשת.
היבט חדשני של העיצוב היה שילוב של סדר נמוך יותר, הכולל את העמודים הקורינתיים המחורצים, עם הסדר הענק, הכולל את הפילסטרים הגבוהים והלא מחורצים.
זהו את אחד המונומנטים הראשונים של הרנסאנס שעבורם אומץ פתרון זה, שייקרא הסדר הענק.
על השלם ניצב מבנה ומעליו מבנה מקומר שמטרתו אינה ידועה בדיוק, אך ככל הנראה להצל על החלון הנפתח אל הכנסייה שמאחוריו.
היבט חשוב בעיצובו של אלברטי היה ההתכתבות בין החזית לבין הגבהים הפנימיים.
שניהם שכלולים של מוטיב קשת הניצחון.
הארקדות, כמו החזית, בעלות קשתות גבוהות לסירוגין ופתחים מרובעים נמוכים בהרבה.
על הקירות ישנן שתי גומחות חופפות בין אומנות קורינתיות מעל שני השערים הצדדיים.
ניתן לרשום את החזית בריבוע וכל מידות הספינה, הן בתוכנית והן בגובה, תואמות למודול מטרי מדויק.
מעל ישנה קשת עליונה שנייה, מעבר לטימפנון, המרוחקת מהחלק הקדמי של החזית.
אלמנט אדריכלי זה, המוגדר כ"שמשיה", הוא למעשה קטע מקמרון חבית ונחשב, במאה ה-19, כזר לפרויקט של אלברטי, תוך סיכון להריסה.
ה"מטריה" מסמנת את גובה הספינה, מדגישה את החגיגיות של שער הניצחון ותנועת העלייה שלה ומאפשרת את הארת הספינה, הודות לפתח המוצב כלפי פנים החזית הנגדית ששימש אולי גם לתצוגה.
אלמנט אדריכלי זה גם מונע מהאור לחדור ישירות אל פנים הכנסייה, ויוצר מעין חציצה.
המבנה הפנימי בצורת צלב לטיני, עם ספינה אחת מקורה בקמרון חבית "מרוצפת" תיבות, פאנלים מעוטרים (cassettoni), עם קפלות צדדיות בעלות בסיס מלבני, הממוסגרות בכניסות על ידי קשת עגולה, המזכירה את זו של החזית.
שלוש קפלות קטנות יותר, שנוצרו בקיר העמודים, מתחלפות עם הגדולות יותר, והחלפתן הוגדרה על ידי אלברטי כטיפולוגיה של "כנסיית עמודים".
הפריסה של הכנסייה בעלת אולם אחד נבעה ככל הנראה מהצורך בחלל גדול שבו המוני המאמינים ועולי הרגל יוכלו להשתתף בטקסים.
זו אחת הפעמים הראשונות שצורה כזו שימשה בקנה מידה כה מונומנטלי מאז העת העתיקה, וככל הנראה עוצבה על פי הבזיליקה של מקסנטיוס ברומא.
אלברטי אולי תכנן את הקמרון בקופה, בדומה לקמרון החבית הקצרה יותר של הכניסה, אך חוסר מימון הוביל לכך שהוא נבנה כקמרון חבית פשוט כאשר הקופה נצבעה לאחר מכן.
במקור תוכנן המבנה ללא טרנספט, ואולי אף ללא כיפה.
שלב הבנייה הזה הסתיים פחות או יותר ב-1494.
החזית הפנימית של הספינה המרכזית מאופיינת בשני סדרים היררכיים, אחד מהם הוא קמור קטן הממוסגר בתוך האנטבלטורה של הסדר הגדול.
מוטיב זה, של החלפת צירי אינטראקצית הרחב בין שני צירים צרים, נקרא מסבך קצבי ומוצא הקבלה לעיצוב החזית.
כאן לראשונה מופיע גם המקצב הפנימי של שרשור הסדרים בחזית, כשהוא מגדיר את עצמו כעיקרון יוצר ומסדר של כל החלל, הפנימי והחיצוני כאחד.
לאחר אלברטי, שהיה הראשון להשתמש בו, הוא יהפוך לאלמנט נפוץ מאוד אצל ברמנטה והאדריכלים המנייריסטים.
את תקרת התיבות המעוטרות (הקסטוני) שילבו ציירים רבים ביצירותיהם:
אנדראה מנטניה בחדר רישום הנישואין (camera degli sposi) במנטובה.
דומניקו גירלנדיו, בסנטה מריה נובלה בפירנצה.
קוזימו רוסלי, קפלה סיסטינית, רומא.
בשנת 1597 נוספו הזרועות הצדדיות והקריפטה הסתיימה.
הכיפה המסיבית (1732–1782) תוכננה על ידי פיליפו ג'וברה, והעיטורים האחרונים בפנים הוספו תחת פאולו פוצו ואחרים בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19.[3] זרועות הצלב הן קפלות צדדיות עם בסיס מלבני, ממוסגרות בכניסות בקשת עגולה, המזכירה את זו של החזית.
שלוש קפלות קטנות יותר, חצובות בקיר העמודים, מתחלפות בגדולות יותר וחילופין אלה הוגדרו על ידי אלברטי כסוג של "כנסיית עמודים".
פריסת אולם הכנסייה נבעה כנראה מהצורך בחלל גדול בו יכלו המוני המאמינים והצליינים לחזות בתצוגה של השריד החשוב.
הצלב בין הספינה לטרנספט נפתח על ידי הכיפה בקוטר של 25 מטר, הנתמכת בעמודים.
היה ספק אם זה היה חלק מהיצירה של אלברטי, אולם עמודי הצלב הוקמו בשלב הבנייה הראשון של המאה החמש עשרה.
מאחורי המזבח יש אפסיס עמוק הסוגר את חלל הספינה.
שרידי הדם הקדוש שמורים בקריפטה.
כלי הקודש המכילים, לפי האמונה, את שריד דמו של ישו.
מטרת הבניין החדש הייתה לקבל את הצליינים לחג העלייה לרגל כאשר בקבוקון, שהמאמינים מאמינים מכיל את דמו של ישו, מועלה מהקריפטה למטה דרך חור ברצפה שנמצא ישירות מתחת לכיפה.
השריד, שנקרא Preziosissimo Sangue di Cristo ("הדם היקר ביותר של ישו"), הנשמר בכלי קודש.
על פי המסורת הדם הובא לעיר על ידי החייל הרומי לונגינוס, אשר גרף את האדמה המכילה את הדם למרגלות הצלב.
בשנת 804, הקיסר הרומאי הקדוש קרל הגדול השיג אימות של השריד מהאפיפיור ליאו השלישי על הערצתו.
על פי חוקרים רבים, הדבר הביא להקמתה של דיוקסית מנטובה ולבניית החלק הראשון של קתדרלת סנט אנדרו.[4] השריד "התגלה מחדש" (secunda inventio) בערך.
האפיפיור ליאו התשיעי זיהה את שריד זה כאותנטי בשנת 1053, שזכה להערכה רבה במהלך הרנסאנס.
השריד מוצג ביום שישי הטוב, למאמינים, ובתהלוכה ברחובות העיר.
חלקים מהשריד חולצו ונלקח על ידי קרל הגדול ל-Saint Chapelle בפריז, ולאחר מכן למנזר וינגרטן, לארכיבזיליקת סנט ג'ון לטראן ברומא, ולכנסיית הצלב הקדוש בגוסטלה[5] (נבנתה מטעם ביאטריקס מקנוסה[6]).
בתוך הבזיליקה ישנן קפלות רבות.
בקפלה של יוחנן המטביל או "מנטניה" נמצא קברו של אנדריאה מנטניה, שעוצב על ידי קורג'יו על פי רישומים של מנטניה עצמו.
עבודותיו של האמן, הכוללות את הטבלת ישו על הקיר הימני, שהושלמה על ידי בנו פרנצ'סקו, ואת המשפחה הקדושה ומשפחת יוחנן המטביל על המזבח.
משמאל נמצא פסל החזה של אנדראה מנטניה.
הקפלה של סן סילבסטרו או "קפלת הקבר".
יצירת מזבח של מדונה וילד על כס מלכות עם הקדושים סבסטיאן, סילבסטר, אוגוסטינוס, פאולוס, אליזבת, ג'ובאנינו ורוקו, מאת לורנצו קוסטה האב מ-1525.
קפלת האדולורטה, גבירתנו של הכאב, עם אנדרטה קבר של משפחת בוקמג'ורה.
מאכלסת את ביתן הדם היקר ביותר, המתחם הפראמנטלי החשוב ביותר של דיוקסיית מנטובה, שנבנה בין סוף המאה ה-17 לתחילת המאה ה-18 ונתרם לבזיליקה על ידי הדוכסית אנה איזבלה גונזגה.
יצירת מזבח של הצלוב מאת פרמו גיסוני דה קרוואג'ו, 1558.
ממוקמת בצד שמאל של הטרנספט של הבזיליקה, בשנת 2018 היא שוחזרה לחלוטין לקישוטיה המקוריים, כולל ציורי הקיר המיוחסים לרינלדו מנטובאנו.
בתוך הקפלה נמצא מאוזוליאום סטרוצי, שנבנה בשנת 1529 ויועד לכנסיית סן דומניקו, משם הועבר לבזיליקת סנט אנדראה בשנת 1805, לאחר הריסת הכנסייה המקורית בשנת 1789. הקבר, המיוחס לג'וליו רומנו, כולל ארבע קריאטידות התומכות באנטבלטורה, שמעליה סרקופג עם סמל משפחת סטרוצי.
בקפלה נמצאות גם אנדרטאות הקבורה, המיוחסות גם לג'וליו רומנו, של ג'רולמו אנדרסי וטולו פטרוזאני, פקידים בחצר גונזגה.
כל אחד משלושת המאוזוליאומים מעוטר בציורים.
במרכז, מעל המאוזוליאום של אנדרסי, נמצא ישו הצלוב בין המדונה לסטפן הקדוש מאת אנטוניו מריה ויאני.
על הקיר השמאלי מעל המאוזוליאום של פטרוזאני נמצא ויכוח על סטפן הקדוש מאת דומניקו פטי.
על הקיר הימני מעל המאוזוליאום של סטרוצי נמצאת סקילת סטפן הקדוש מאת א.מ.
הקפלה של סן קרלו בורומיאו.
אנדרטאות לוויה מאת פייטרו סטרוצי, עבודתם של תלמידיהם של ג'וליו רומנו ופאולו פוצו.
שלושה ציורים מוצגים: על הקיר המרכזי מאת ג'ובני בטיסטה קצ'ולי, קרל בורומאו הקדוש ופרנציסקוס הקדוש מאסיזי מתחנן למדונה בשם קורבנות המגפה של 1669. על הקיר הימני מאת ג'וזפה בוטארי, קרל בורומאו הקדוש עוזר לעיר מילאנו מוכת המגפה.
על הקיר השמאלי, עבודה נוספת מאת ג'וזפה בוטארי: פרנציסקו הקדוש הופך מים ליין.
היא משכנת את אנדרטת הקבר של משפחת קנטלמי.