tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארדאפפל (מגרמנית Erdapfel "תפוח הארץ") הוא גלובוס שיוצר על ידי האסטרונום והגאוגרף הגרמני מרטין בהיים ( Martin Behaim ) בין השנים 1491–1493. הוא הגלובוס העתיק ביותר ששרד עד תקופתנו, ואחת עבודות הקרטוגרפיה האחרונות בהן יבשת אמריקה עדיין לא מופיעה, שכן קולומבוס חזר ממסעו הראשון במרץ 1493.
בארדאפפל מתוארת אירופה באופן מדויק, אם כי לא בפרופורציות נכונות.
גם חופיה הצפוניים והמערביים של אפריקה מתוארים היטב, מה שמעלה את הסברה שברשות בהיים הייתה מפה של ספנים פורטוגזים, או שהשתתף בעצמו במסעות לחופיה המערביים של אפריקה.
קיימים דיווחים סותרים לגבי השתתפותו באחד ממסעותיו של מגלה הארצות הפורטוגלי דיוגו קאו בין השנים 1482-1486 וסביר להניח שאם הפליג הרי עשה זאת עם ספן פורטוגלי אחר שהכיר את הנתיב של קאו.
העובדה שבהיים לא הכיר הייטב חלקים אחרים בעולם מתגלה ככל שמתקדמים מזרחה.
המפה מאבדת מדיוקה עד כדי-כך שקשה להבחין בתת-היבשת ההודית ומזרחה ממנה מופיעים איים שאינם תואמים את מזרח אסיה כלל.
יפן או בשמה על הגלובוס 'זיפנגו' (Cipangu), גדולה בהרבה מאשר במציאות ונמצאת דרומית למיקומה האמיתי.
בדומה למפה אחרת מאותה תקופה, של קרטוגרף גרמני בשמו הלטיני הנריקוס מרטלוס גרמנוס (Henricus Martellus Germanus), ממזרח למלזיה מופיע חצי-אי ענקי.
אי הדיוקים לגבי הודו ומזרח אסיה מראים שבהיים לא קרא את יומניו של מרקו פולו למרות שהיו מפורסמים ונגישים בדפוס.
כעורכי מפות נוספים, הוא המשיך להסתמך על מקורות ישנים.
אי הדיוקים והפרטים המומצאים מלמדים על האמונות שרווחו באותה תקופה.
באותן שנים המלומדים הסתמכו על שיטתו של פטולומאיוס קלאודיוס וחישוביו של פוסידוניוס לפיהם רדיוס כדור הארץ היה קטן בחצי מגודלו האמיתי.
בנוסף, אירופה ואסיה צוירו גדולות מדי והים התיכון ארוך מדי.
עקב כך, היה צורך לצמצם את האוקיינוס שממערב לאירופה ושהפריד כביכול בינה לבין אסיה.
ממילא לא נותר מקום ליבשת נוספת.
באוקיינוס זה מאויר האי המיתולוגי סט.
ברנדן על שם ברנדן מקלונפרט על פי אמונה שהוא ותלמידיו גילו אי זה במסעותיהם הימיים להפצת הנצרות.
הגלובוס הוא דוגמה לאיכות עבודתם של בעלי המלאכה בנירנברג באותה תקופה.
לייצורו הוכן כדור מחימר עליו דחסו ארבע שכבות פשתן מודבקות.
לאחר שייבשו, נחתך הכדור לשניים על קו שעתיד להיות קו המשווה וחובר מחדש בטבעת עץ.
על הכדור הודבק קלף ועליו מפת הנייר שצוירה על ידי גאורג גלוקנדון (Georg Glockendon) בצבעים מרהיבים עם 111 מיניאוטורות של חיות ואנשים ויותר מ 1,100 שמות מקומות.
הסיבה לייצורו של הגלובוס אינה ידועה.
ייתכן ששימש כאמצעי המחשה למטרות סחר וגילוי ארצות או היה אבטיפוס לייצור סדרתי.
סברה אחרת היא ששימש למטרות אקדמיות, להצגת הידע של אותם ימים בהתאם לרוח ההומאניזם של התקופה.
כיום ארדאפפל נמצא במוזיאון הגרמני של נירנברג.
ארגנטיניים (שם מדעי: Argentiniformes) היא סדרת של דגי גרם ממחלקת מקריני סנפיר ימיים.
זוהי סדרה חדשה שבעבר הייתה שייכת לסדרת הסמלטאים (Osmeriformes) והיום נחשבים לסדרה עצמאית אך קרובה אליהם.
רובם הגדול חי בים וחלקם גם בעומקו.
הם מותאמים לחיים במעמקים ובעלי גוף שטוח, סנפירים קטנים, שלפוחיות ציפה קטנות, שיניים זעירות ולסתות גדולות.
רובם קטנים יחסית וניזונים מטרף ימי שהם מוצאים, מפלנקטון או משאריות מזון.
חלק מדגים אלה הם יצורים מוזרים ביותר ועיניהם אינם נראות כמו עיניים, כמו אצל המין דג עין-חבית (Opisthoproctus soleatus).
Alepocephalidae - לעיתים משויכת לסדרה עצמאית
ארגנטינה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הארגנטינאים 38 מדליות, מהן 13 מדליות זהב.
ארגנטינה משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
אולם, אף ספורטאי לא זכה במדליית נוער אולימפית במשחקי החורף עד כה.
בשנת 2018 ארגנטינה אירחה את משחקי הקיץ האולימפיים לנוער ה-3 בעיר בירתה בואנוס איירס.
המשלחת הראשונה של ארגנטינה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 59 ספורטאים שהתחרו ב-18 ענפי ספורט.
המשלחת זכתה ב־5 מדליות, מתוכן מדליית זהב אחת.
המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענף האתלטיקה עם זכייה במדליית זהב בהטלת כידון בנים והגעה למקום השישי בגמר הקפיצה לגובה בנות, ועם זכייתה במדליית כסף בענף הכדורעף על ידי נבחרת הבנים ובענף ההוקי שדה על ידי נבחרת הבנות.
בענף האגרוף בקטגוריית משקל קל-חצי-כבד בנים ובענף הטאקוונדו בקטגוריית משקל עד 48 ק"ג בנים זכתה המשלחת במדליית ארד.
הישג נוסף רשמה המשלחת בענף השיט כאשר נציגיה בגלישת רוח על דגם ביק טכנו 293 סיימו במקום השביעי בתחרות הבנים ובמקום השישי בתחרות הבנות.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג הייתה הגדולה ביותר ששלחה ארגנטינה עד כה ומנתה 62 ספורטאים שהתחרו ב-23 ענפים.
המשלחת זכתה ב-7 מדליות, מתוכן מדליית זהב אחת.
המשלחת המשיכה להציג הישגים נאים בענף השיט, בה היא זכתה במדליית זהב בתחרות גלישת הרוח על דגם ביק טכנו 293 בנים, ובענפי ההוקי שדה (בנות) וכדורעף חופים (בנים) בה היא זכתה במדליית ארד לעומת מדליית הכסף מאולימפיאדת הנוער הקודמת.
בענף הרכיבה זכתה המשלחת במדליית כסף.
כמו כן, המשלחת השתתפה לראשונה בענף הרוגבי, בה נבחרת הבנים זכתה במדליית כסף, ובענף הכדורסל, בה נבחרת הבנים זכתה במדליית ארד, ובענף הרמת משקולות, בה זכתה במדליית ארד בקטגוריית משקל עד 58 ק"ג בנות.
הישג נוסף רשמה המשלחת בענף האתלטיקה עם סיום במקום השמיני בגמר הדיפת כדור ברזל בנים.
ארגנטינה השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מראשיתם באולימפיאדת הנוער אינסברוק.
ההשתתפות באולימפיאדה זו הייתה סמלית והמשלחת כללה חמישה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
הישג השיא של המשלחת היה בענף הסקי בסגנון חופשי כאשר הגיעה למקום השביעי בתחרות גלישת סקי בנות ולמקום העשירי בתחרות גלישת סקי בנים.
הישגים נוספים נרשמו בענף הסקי אלפיני, בתחרות הבנים הגיע הגולש למקום ה-16 במסלול משולב ולמקום ה-25 במסלול סופר G ובתחרות הבנות הגיעה הגולשת למקום ה-20 במסלול משולב ולמקום ה-22 במסלול סופר G.
המשלחת גם השתתפה בענף סקי למרחקים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר היא הגדולה ביותר שארגנטינה שלחה עד כה במשחקי החורף.
המשלחת מנתה תשעה ספורטאים שהתחרו ב-7 ענפי ספורט.
הישג השיא של המשלחת היה בענף הלוז', בה היא השתתפה לראשונה וזכתה במקום השביעי במקצה הבנות.
בענף הסקי בסגנון חופשי בתחרות גלישת בסגנון מדרון הגיעה הגולשת למקום השביעי.
הישגים נוספים נרשמו בענף הסקי אלפיני, בתחרות הבנים הגיע הגולש למקום ה-28 במסלול משולב בעוד ביתר המסלולים הוא סיים במקומות נמוכים.
בתחרות הבנות הגיעה הגולשת למקום ה-10 במסלול סלאלום, למקום ה-18 במסלול משולב, למקום ה-28 במסלול סופר G ולא סיימה את מסלול סלאלום ענק.
בנוסף, המשלחת השתתפה לראשונה בענפים: הוקי קרח, החלקה אמנותית וגלישת שלג.
ארדא ויראז נאמאג ("ספר ויראז הצדיק"; בפהלווי: Ardā Wīrāz-nāmag; בפרסית: اَردا ویراز نامه) הוא חיבור זורואסטרי בפרסית אמצעית שכתיבתו נתקבעה במאה ה-9 או ה-10, בו מתואר מסעו הרוחני של ויראז הצדיק בעולמות שמימיים, בגן עדן ובגיהנום.
ויראז נבחר לצאת למסע רוחני חוץ-גופי זה בזכות צדיקותו הרבה וכיוון שהיה מקובל על העדה כולה.
מטרת מסעו הייתה לאמת את האמונה הזורואסטרית בעולם הנסתר וכדי לבדוק את מידת יעילותם של הטקסים הזורואסטריים.
הרקע לצורך באימות ובחיזוק מערכת האמונות הזורואסטריות נבע מהיחלשות הדת הזורואסטרית נוכח אויבים מבחוץ, האחרון והקשה שבהם היה חדירת האסלאם לאיראן.
שבע נשותיו של ויראז (שהיו גם אחיותיו, בהתאם למנהג נישואי קרובים (xwēdōdah) בדת הזורואסטרית) התנגדו להשתתפותו במסע, אך לבסוף התרצו וויראז יצא למסע.
המסע נמשך שבעה ימים במהלכם נדמה ויראז כמחוסר הכרה ונשותיו ואנשים נוספים שמרו על גופו.
בתום שבעת הימים חזר ויראז להכר וסיפר לבני הקהילה את שראה במסעו.
בתחילת המסע ויראז פוגש באישה נאה המובילה אותו מעבר לגשר צ'ינוואט; אישה זו היא למעשה ה"דאינה" שלו, כלומר, החלק הרוחני של נשמתו.
אז הוא פוגש בישויות סרוש ואדאר המלווים אותו לאורך המסע.
בגן עדן ויראז פוגש באהורא מזדא המראה לו את מנעמי חיי הצדיקים בגן עדן.
אז ויראז ומלוויו יורדים לגיהנום וחוזים במגוון העונשים הצפויים לחוטאים בהתאם לסוג החטא וחומרתו.
בכניסה לגיהנום מקבלת את פניהם אישה זקנה ומכוערת שהיא התגשמות המעשים הרעים של כל אדם.
בשנת 2015 עלה הסיפור המומחז "דו"ח ארדא ויראף" (گزارش ارداویراف) מאת בהראם בייזאי (بهرام بیضایی) בסטנפורד.
ארגנודוס (שם מדעי: Arganodus) הוא סוג נכחד של דג ריאות מהסדרה דגי ריאות אוסטרליים, בהם שרד כיום רק המין דג ריאות אוסטרלי.
התגלה לראשונה ב-1979 ונמצאו ממנו 2 מינים.
דג זה נמצא במאובנים בניו מקסיקו ובקרוליינה הצפונית ומאובנים נוספים של דג זה זוהו בפארק הלאומי פטריפייד פורסט שבאריזונה.
בתקופה בה הדג חי האזורים הללו היו טרופיים ולחים בהרבה והוא שגשג בביצות כשלעיתים נאלץ להיכנס לתרדמת קיץ ולהסתמך על עורו האטום לאוויר שינשום בו או לחיות במאורות תת-קרקעיות רטובות, שם חיכה למונסון.
הוא הגיע עד לאורך של 1 מטר.
קרוביו של דג זה נכחדו מאמריקה, אולי כתוצאה מהתייבשות או מנוכחות טורפים רבים כמו תנינים או דינוזאורים טורפים.
אורדזאורוס (שם מדעי: Ardeosaurus) הוא סוג של לטאה נכחדת אשר מאובניה נמצאו ב-1860 בבוואריה שבגרמניה.
הלטאה חיה ביורה העליון לפני 140 מיליון שנה בקירוב.
לטאה זו הייתה קרובה רחוקה של השממיות בהתחשב במבנה המפרקים שנמצאו לה.
היא הגיעה לאורך 20 ס"מ והייתה בעלת ראש קצר ועם עיניים גדולות אשר סייעו לה לפעול בלילה.
בניגוד לשממיות החיות היא לא הייתה בעלת אצבעות מספיק חזקות כדי לטפס על חומרים אנכיים.
ייתכן שהיא הייתה מאבותיהם של השממיות האמיתיות וקרובה מעט ללטאיים הרגילים.
לצידו חיו באזורי יערות מעל אגם זוחלים דומים כמו בוואריזאורוס ו-Homoeosaurus (מין של מחודק ראש), דמויי-תנינאים שונים, פטרוזאורים כמו אנורוגנתוס ודינוזאורים קטנים כמו הארכאופטריקס - העוף הראשון, וקומפסוגנתוס.
ארד בע"מ היא חברה ציבורית ישראלית המתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק מוצרי מדידת-מים לשווקים וליישומים שונים.
החברה כלולה במדד תל אביב 125 ובמדד תל אביב טק-עילית.
מקור השם החברה הוא ראשי התיבות של איחוד רכבי דליה.
בשנת 1950 חתמה החברה על הסכם לשיתוף פעולה טכני עם מפעל שווייצרי למדי מים בשם "אקווה-מטרו" והחלה מייצרת מדי מים לפי דגמי המפעל.
ב-1954 הורחב המפעל, והוקם בניין חדש וקיבוץ רמות מנשה נתקבל כשותף.
בשנת 1955 ייצא לראשונה המפעל את תוצרתו לטורקיה.
עד שנת 1964 סיפק המפעל 500,000 מתוך 600,000 מדי המים שהותקנו במדינת ישראל והחברה נכנסה לתחום חדש של מערכות אוטומציה להשקיה.
בשנת 2000 החלה לפתח מדי מים לקריאה מרחוק - קר"מ (באנגלית A.M.R - Automatic Meter Reading), ללא צורך של קריאה פיזית של כל מונה וכך להביא לחסכון בעלות ניהול מערכות מים.
את הטכנולוגיה לקריאה מרחוק סיפקה חברת "תדיראן טלמטיקס" מקבוצת איתוראן.
מדי המים לקריאה מרחוק זכו להצלחה רבה ותוך שנתיים וחצי כבשה נתח של 17% מהשוק האמריקני.
בשנת 2010 זכתה במכרז הגדול בתולדותיה, לאספקת מדי מים משולבים עם מערכות קריאה מרחוק, בהיקף של כ-215 מיליון שקל תאגיד המים Southern Water בבריטניה.
בשנת 2018 זכתה במכרז של חברת "מי אביבים", חברת המים של העיר תל אביב-יפו, לאספקת 230 אלף מדי מים חדשים בהיקף של כ-130 מיליון שקל.
רוב מניות החברה מוחזקת על ידי הקיבוצים דליה ורמות מנשה.
החל משנת 2004 הפכה החברה לציבורית והיא נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2007 נרכשו כ-16% ממניות החברה ע"י קרן ההשקעות "מיילסטון" שבבעלות איש העסקים האמריקאי ביל דוידסון.
בשנת 2019 חצה שווי שוק החברה את רף מיליארד ש"ח.
ארד טכנולוגיות בע"מ - הוקמה בשנת 2000 וממוקמת ביקנעם.
עוסקת בפיתוח טכנולוגיות מתקדמות לשליטה וקריאה אוטומטית של מערכות למדידת מים.
Master Meter Inc - חברה המייצרת ומשווקת מדי-מים ומערכות קריאה מרחוק וניהול משקי מים.
ממוקמת בדאלאס, טקסס שבארצות הברית.
קונטזרה (Contazara) - חברה המתמחה בפיתוח וייצור מערכות מדידת מים לשוק הביתי והתעשייתי.
הוקמה בשנת 1984 בסרגוסה, ספרד, נרכשה על ידי קבוצת ארד בשנת 2009.
ווטרטק (Watertech) - חברה העוסקת בפיתוח, בייצור ובהפצה של ציוד לקריאת מדי מים ביתיים, תעשייתיים ועוד, בעיקר באיטליה, וב-2016 רכשה את השליטה (62%) בחברת לאסה (Lassa) הקולומביאנית.
מחוז ארד (ברומנית: Județul Arad) הוא אחד ממחוזות רומניה הממוקם במערב המדינה בסמוך לגבול עם הונגריה.
המחוז נמצא על שטח האזורים קרישאנה ובאנאט.
בהונגרית המחוז מכונה Arad megye, בסרבית כ-Арадски округ, ובגרמנית כ-Kreis Arad.
המחוז נקרא על שם המרכז המנהלי שלו, העיר ארד.
למחוז ארד שטח כולל של 7,754 קמ"ר (2,994 מייל רבוע), המהווה 3.6% מהשטח הלאומי של רומניה.
השטח של מחוז ערד מחולק לשתי יחידות נפרדות המכסות כמעט מחצית מהמחוז כל אחת.
בצד המזרחי של המחוז יש שטח הררי עד נמוך ובצד המערבי זה אזור מישורי המורכב ממישור ערד, מישור מוריס הנמוך ומישור וינגה הגבוה.
מחוז אלבה ומחוז חונדוארה במזרח
הונגריה - מחוז בקש ומחוז צ'ונגראד-צ'נאד במערב
במונחים של אקלים, המאפיינים של מחוז ערד הם בעלי אקלים יבשתי ממוזג טיפוסי עם השפעות אוקיאניות.
הטמפרטורות השנתיות הממוצעות נעות בין C° 10 בשפלה, בגבעות C° 9, בין C° 6 ל-C° 8 בהרים הנמוכים באזור הגבוה ביותר.
ההרכב האתני של המחוז היה כלהלן:
יחד עם מחוז טימיש, מחוז ארד מהווה את אחד האזורים המפותחים ביותר ברומניה.
בשל קרבתו לגבול, הוא מושך אליו מספר רב של השקעות זרות.
הפוטנציאל החקלאי מוכנס מאוד לערך, מישורי ערד נחשבים לאחד מאגני ייצור הדגנים והירקות החשובים ביותר.
משאבי טבע בערד הראויים להילקח בחשבון הם: נפט וגז, מכרות מוליבדן, מחצבות שיש, מים מינרליים ומרבצי אורניום.
הענפים הכלכליים השולטים במחוז הם:
מועצת מחוז ארד, שחודשה בבחירות המקומיות ב-2020, מורכבת מ-32 נציגים ("יועצים").
מפלגה חברים הרכב המועצה המפלגה הלאומית ליברלית (PNL) 17 האיחוד "הצילו את רומניה" (USR) 5 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD) 3 PRO רומניה (PRO) 3 מפלגת תנועת העם (PMP) 2 האיחוד הדמוקרטי של ההונגרים ברומניה (UDMR/RMDSZ) 2
למחוז ערד יש רשות עירונית (מוני'ציפיו) אחת, 9 ערים ו-68 כפרים גדולים (קומונות) עם כ-180 כפרים.
ארגנטינה הוט 100 או בילבורד ארגנטינה הוט 100 הוא מצעד השירים הרשמי בתעשיית המוזיקה הארגנטינאית לשירים, המתפרסם מדי שבוע על ידי המגזינים בילבורד ובילבורד ארגנטינה.
הוא מדרג את השירים הפופולריים ביותר בארגנטינה ומורכב על ידי שימוש בנוסחה המשלבת נתוני סטרימינג מקומיים בשירותי מוזיקה כמו יוטיוב, ספוטיפיי ואפל מיוזיק, בנתונים של רדיו וטלוויזיה בארגנטינה.
נתוני הזרמת המדיה נאספים על ידי נילסן סאונדסקאן, בעוד שנתוני הרדיו והטלוויזיה נאספים על ידי BMAT.
המצעד פורסם לראשונה ב-13 באוקטובר 2018, כאשר השיר הראשון שכבש את פסגתו היה "Cuando Te Besé" של בקי ג'י ופאולו לונדרה.
נכון למהדורה שפורסמה ב-16 במאי 2021, היו בארגנטינה הוט 100 עשרים וארבעה שירים שונים שכבשו את פסגת המצעד.
השיר המצליח בתולדות המצעד הוא "Tusa" של קרול ג'י בהשתתפות ניקי מינאז'.
מרבית השבועות בצמרת מצעד ארגנטינה הוט 100
38"5 די ג'יי סנייק בהשתתפות אוזונה, סלינה גומז וקארדי בי "Taki Taki" 2018 פאולו לונדרה "Adán y Eva" 2018 • 2019 אנואל AA, דדי יאנקי וקרול ג'י בהשתתפות אוזונה וג'יי באלווין "China" 2019 קרול ג'י "Bichota" 2020 • 2021
מרבית השבועות בארגנטינה הוט 100
הקפיצות הגבוהות ביותר למקום הראשון
7–1 – טרואנו וניקי ניקול בהשתתפות ביזראפ – "Mamichula" (9 באוגוסט 2020)
6–1 – דמאס גרטיס בהשתתפות וירו קומביירון – "Me Vas a Extrañar" (20 באוקטובר 2018)
ארד בר (נולד ב-29 בינואר 2000 בישראל) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת הקשר בבני יהודה תל אביב מהליגה הלאומית.
בר גדל במחלקות הנוער של מכבי תל אביב ומכבי פתח תקווה.
בעונת 2019/2020 החל לשחק במדי הקבוצה הבוגרת של מכבי פתח תקווה, ששיחקה בליגה הלאומית.
בעונה זו, שהסתיימה בהעפלתה של מכבי פתח תקווה לליגת העל, ערך 30 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים.
ב-30 באוגוסט 2020 ערך בר את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כששיחק 57 דקות בניצחון 2-1 על מכבי תל אביב במסגרת המחזור הראשון לעונת 2020/2021. ב-28 בנובמבר הבקיע את שער הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 1-0 על הפועל חדרה במסגרת המחזור השמיני.
בסך הכל ערך בר 30 הופעות ליגה בעונת הבכורה שלו בליגת העל, והבקיע שער אחד.
ב-26 בינואר 2024 חתם בצ'רקאסי האוקראינית.
ב-1 בינואר 2025 הושאל למכבי עירוני פתח תקווה.
ב-11 באוגוסט 2025 חתם בבני יהודה תל אביב.
בר הוא חלק מסגל נבחרת ישראל עד גיל 21.
ארגנטינה, 1985 (בספרדית: Argentina, 1985) הוא סרט דרמה היסטורית ארגנטינאי, שהופק ובוים על ידי סנטיאגו מיטרה ונכתב על ידי מיטרה ומריאנו ינאס.
מככבים בו ריקרדו דרין, חואן פדרו לנסאני, אלחנדרה פלצ'נר ונורמן בריסקי.
הסרט הוקרן בפסטיבל ונציה ב-3 בספטמבר 2022, והוא המועמד הארגנטינאי לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר ולפרס גויה הספרדי.
הסיפור עוקב אחר האירועים סביב משפט החונטות ב-1985, שבו עמדו לדין ראשי הדיקטטורה האזרחית-צבאית האחרונה של ארגנטינה (1976–1983).
במרכז הסרט מוצגת עבודתם של קבוצת עורכי דין בראשות התובעים חוליו סזאר שטראסרה ולואיס מורנו אוקמפו נגד האחראים לדיקטטורה העקובה מדם בתולדות ארגנטינה.
ריקרדו דרין - חוליו סזאר שטראסרה
חואן פדרו לנסאני - לואיס מורנו אוקמפו
קלאודיו דה פאסנו - קרלוס סומיליאנה
אלחנדרה פלצ'נר - סילביה שטראסרה (מבוסס על מריסה שטראסרה)
קרלוס פורטלופי - לאון קרלוס ארסלניאן
סוזנה פמפין - אמו של לואיס
סנטיאגו ארמס אסטוורנה - חאבייר שטראסרה (מבוסס על ג'וליאן שטראסה)
ג'ינה מסטרוניקולה - ורוניקה שטראסרה
ארגנטינאים (בספרדית: Argentinos לגברים, או Argentinas לנשים) הם אנשים המזוהים עם רפובליקת ארגנטינה.
קשר זה עשוי להיות קשר מגורים, משפטי, היסטורי או תרבותי.
עבור רוב הארגנטינאים קיימים כמה קשרים אלה, והם ביחד המקור להיותם כאלה.
ארגנטינה היא חברה רב-אתנית, רב-תרבותית ורב-לשונית, ביתם של אנשים ממוצא אתני, דתי ולאומי שונים, כאשר רוב האוכלוסייה מורכבת ממהגרים מהעולם הישן וצאצאיהם.
כתוצאה מכך הארגנטינאים אינם משווים את הלאום שלהם למוצא אתני, אלא לאזרחות ונאמנות לארגנטינה.
מלבד האוכלוסייה הילידית, כמעט כל הארגנטינאים או אבותיהם היגרו בחמש מאות השנים האחרונות.
מבין מדינות העולם שקלטו הכי הרבה מהגרים בהיסטוריה המודרנית, ארגנטינה, עם 6.6 מיליון, נמצאת במקום השני אחרי ארצות הברית (27 מיליון), ולפני מדינות שנחשבות ליעדי מהגרים כמו קנדה, ברזיל ואוסטרליה.
ארגנטינה היא חברה רב-אתנית, כלומר היא ביתם של אנשים מרקע אתני שונה.
ארגנטינה היא כור היתוך של עמים שונים.
באמצע המאה ה-19 החל להגיע לארגנטינה גל הגירה גדול, עקב מדיניות חוקתית חדשה שעודדה הגירה ובעיות במדינות מהן הגיעו המהגרים, כגון מלחמות, עוני ורעב.
מקורות ההגירה העיקריים היו מאירופה, מדינות המזרח הקרוב והמזרח התיכון, רוסיה ויפן.
בסופו של דבר הפכה ארגנטינה למדינה עם מספר המהגרים השני בגודלו בתקופה, עם 6.6 מיליון, שנייה רק לארצות הברית עם 27 מיליון.
מסיבה זו, רוב הארגנטינאים הם בעלי מוצא אירופי מלא, והם צאצאים של מתיישבים מהתקופה הקולוניאלית או של מהגרים מאירופה מהמאה ה-19 וה-20.
הקבוצות האתניות הנפוצות ביותר הן ספרדים (כולל גליסיאנים ובסקים), איטלקים וילידים.
ההערכה היא שלעד 30 מיליון ארגנטינאים, 62.5% מכלל האוכלוסייה, יש מוצא איטלקי, מלא או חלקי.
במדינה כמה אוכלוסיות גרמאניות, סלאביות, איריות וצרפתיות.
קהילות יהודיות, ערביות, אסייתיות, צועניות ואפריקניות תורמות לכור ההיתוך הארגנטינאי.
ההגירה של העשורים האחרונים לארגנטינה כוללת בעיקר פרגוואים, בוליביאנים, פרואנים ושאר עמים מאמריקה הלטינית, מזרח אירופה, אפריקה ואסיה.
עד כה נערכו מעט מאוד מחקרים מקיפים באזורים הרבים של ארגנטינה על מנת לאפיין את התערובת הגנטית של הארגנטינאים.
מחקרים עם מדגם קטן נותנים את ההרכב הבא:
הומבורגר, 2015, ב-PLOS One Genetics: 67% אירופים, 28% ילידים אמריקאים, 4% אפריקאים ו-1.4% אסייתים.
אוונה, 2012, PLOS One Genetics: 65% אירופים, 31% ילידים אמריקאים ו-4% אפריקאים.
פרובינציית בואנוס איירס: 76% אירופים ו-24% אחרים.
אזור צפון-מזרח (פרובינציות מיסיונס, קוריינטס, צ'אקו ופורמוסה): 54% אירופים ו-46% אחרים.
אזור צפון-מערב (סלטה): 33% אירופים ו-67% אחרים.
אוליביירה, 2008, אוניברסיטת ברזיליה: 60% אירופאים, 31% ילידים אמריקאים ו-9% אפריקאים.
נשיונל ג'יאוגרפיק: 52% אירופים, 27% ממוצא ילידי, 9% אפריקאים ו-9% אחרים.
צוות בראשות דניאל קוראץ' ערך מחקר בשנת 2009, וניתח 246 דגימות משמונה פרובינציות ושלושה אזורים שונים במדינה.
התוצאות היו כדלקמן: ניתוח DNA של כרומוזום Y גילה 94.1% מהתרומה האירופית, ורק 4.9% ו-0.9% מהתרומה הילידית והאפריקאית השחורה, בהתאמה.
ניתוח גנום מיטוכונדרי הראה שוב תרומה ילידית גדולה מהשושלת אימהית, 53.7%, עם 44.3% מהתרומה האירופית ו-2% תרומה אפריקאית.
המחקר של 24 סמנים אוטוזומליים הוכיח גם תרומה אירופית גדולה של 78.5%, לעומת 17.3% מהתרומות הילידיות ו-4.2% מהאפריקאיות.
מספר מחקרים גילו שהמוצא האירופי בארגנטינה מגיע בעיקר מחצי האי האיברי ואיטליה, ותרומה נמוכה בהרבה ממרכז וצפון אירופה.
המרכיב האיטלקי חזק יותר במזרח ובמרכז-מערב ארגנטינה, בעוד ההשפעה הספרדית שולטת בצפון-מזרח ובצפון-מערב.
ארגנטינאים ממוצא אירופי מלא מהווים את רוב אוכלוסיית ארגנטינה.
הקהילות האירופיות המהגרים הרבות ביותר הן: ספרדים (כולל בסקים, אסטורים וגליסיאנים), איטלקים (62.5% מהאוכלוסייה הם בעלי מידה מסוימת של מוצא איטלקי), גרמנים, סקנדינבים (בעיקר דנים, פינים ושוודים), סלאבים (כולל רוסים, אוקראינים, פולנים, צ'כים, בולגרים, סלובנים, סרבים וקרואטים), צרפתים (כולל בסקים דוברי צרפתית), אירים, פורטוגזים, הולנדים ואחרים, במידה פחותה יותר.
הערכות האוכלוסייה המסטיסים (מעורבים) בתוך סך האוכלוסייה הארגנטינאית אינן מדויקות.
באחד המחקרים הגנטיים המקיפים ביותר על אוכלוסיית ארגנטינה, שכלל 441 ארגנטינאים מרחבי המדינה (במיוחד הקונגלומרט העירוני של בואנוס איירס), נצפה כי אוכלוסיית המדגם כללה בממוצע 65% אירופאים, אחריהם 31% ילידים אמריקאים, ולבסוף 4% ממוצא אפריקאי.
עם זאת, מחקר זה לא היה משוקלל ונועד להיות ייצוג של המגוון של ה-DNA הארגנטינאי ולא הדגמה של ההרכב האתני הממוצע של המדינה.
כמו כן, נמצא שיש הבדלים גדולים במוצא בין ארגנטינאים ברחבי המדינה.
מחקר של דניאל קוראץ' שניסה למצוא את המוצא הארגנטינאי הממוצע על ידי שקלול אוכלוסיית אזורים שונים נתן הערכה גבוהה משמעותית של מוצא אירופי, עם 78.5% מה-DNA האוטוזומלי של ארגנטינאי ממוצע.
בארגנטינה יש 35 קבוצות ילידים מוכרות רשמית.
נכון למפקד האוכלוסין 2010, 955,032 ארגנטינאים (2.38% מאוכלוסיית המדינה) מזהים את עצמם כילידים או צאצאים מהדור הראשון של עמים ילידים.
הקבוצות הילידיות הגדולות ביותר היו הן אוניקנק, קולה, קום, ויצ'י, דיאגיטה, מוקובי, הוארפה, מפוצ'ה וגוארני.
ארגנטינאים רבים מזדהים כבעלי אב קדמון יליד אחד לפחות.
מחקר גנטי שנערך על ידי אוניברסיטת בואנוס איירס ב-2011 הראה שליותר מ-56% מתוך 320 הארגנטינאים שנדגמו הוכח שיש לפחות אב קדמון יליד אחד בשושלת הורית אחת, ולכ-11% היו אבות ילידים בשתי שושלת ההורים.
פרובינציית חוחוי בצפון-מערב ארגנטינה היא ביתם של האחוז הגבוה ביותר של משקי בית (15%) עם לפחות תושב יליד אחד או צאצא ישיר של יליד.
לפרובינציות צ'ובוט ונאוקן בפטגוניה יש למעלה מ-12%.
על פי מפקד האוכלוסין הארגנטינאי מ-2010, 149,493 (0.37% מכלל אוכלוסיית המדינה) זוהו כאפרו-ארגנטינאים, אם כי לפי מחקרי מאגר גנים, האוכלוסייה הארגנטינאית עם מידה מסוימת של מוצא מאפריקה שמדרום לסהרה הוא בסביבות 7.5%.
הערכות הבנק העולמי וממשלת ארגנטינה העלו כי אוכלוסיית הארגנטינאים עם מוצא אפריקאי משמעותי עשויה למנות יותר מ-2 מיליון איש.
אף על פי שבשנות ה-60 נמצא שארגנטינה הייתה חייבת שני שלישים מנפח אוכלוסייתה להגירה אירופית, למעלה מ-5% מהארגנטינאים מצהירים שיש להם לפחות אב קדמון שחור אחד, ו-20% נוספים מצהירים שהם לא יודעים אם יש להם אבות שחורים או לא.
מחקרים גנטיים שבוצעו בשנת 2005 הראו כי הרמה הממוצעת של תרומה גנטית אפריקאית באוכלוסיית בואנוס איירס היא 2.2%, אך מרכיב זה מרוכז ב-10% מהאוכלוסייה שמציגה רמות גבוהות יותר של מוצא אפריקאי באופן ניכר.
ישנה קהילה אפרו-ארגנטינאית בולטת ברבעים סן טלמו ולה בוקה בבואנוס איירס, ולא מעט ארגנטינאים ממוצא אפריקני במרלו ובסיודד אוויטה, באזור המטרופולין של בואנוס איירס.
ההגירה מכף ורדה הייתה אחד מזרמי ההגירה האפריקאים המוקדמים ביותר בעידן הפוסט-קולוניאלי, החל כבר בסוף המאה ה-19 ועד ל.
כיום ילידי כף ורדה מהווים אחת מקהילות המהגרים האפריקאיות הגדולות ביותר, המונה למעלה מ-15,000. הם חיים בעיקר בערי נמל בפרובינציית בואנוס איירס.
ההגירה מסנגל, ניגריה, סיירה לאון, אנגולה ומדינות אחרות באפריקה גרמה לעלייה באוכלוסיית השחורים במדינה.
ארגנטינאים ממוצא אסייתי הם אלו שנולדו בתוך ארגנטינה או נולדו במקום אחר ומאוחר יותר התאזרחו או הפכו לתושבי ארגנטינה.
ארגנטינאים אסייתים התיישבו בארגנטינה במספרים גדולים במהלך כמה גלי הגירה במאות ה-19 וה-20. במאה ה-19 הגיעו מהגרים ממערב אסיה, בעיקר מלבנון וסוריה, כתוצאה ממרד הר הלבנון ב-1860. בתחילת המאה ה-20 הגיע למדינה גל קטן של מהגרים ממזרח אסיה, במיוחד מיפן.
הארגנטינאים הראשונים ממוצא מזרח אסייתי היו קבוצה קטנה של מהגרים יפנים, בעיקר ממחוז אוקינאווה, שהגיעו בתקופה שבין תחילת לאמצע המאה ה-20. בשנות ה-60 של המאה ה-20 החלו להגיע למדינה קוריאנים, ובשנות ה-80 הגיעו גם מהגרים טאיוואנים.
שנות ה-90 הביאו את גל ההגירה האסייתי הגדול ביותר שהגיע לארגנטינה וכלל מהגרים סינים, שהפכו בסופו של דבר לקהילת המהגרים הרביעית בגודלה ב-2013, אחרי פרגוואיים, בוליביאנים ופרואנים.
האוכלוסייה המזרח אסייתית הקטנה בארגנטינה שמרה לרוב על פרופיל נמוך, והתקבלה בחברה הארגנטינאית הגדולה.
רבים מהאסייתים, שגרים בעיקר בשכונות משלהם בבואנוס איירס, מחזיקים עסקים משלהם בגדלים שונים – בעיקר טקסטיל, חנויות מכולת ומסעדות.
ערבים וארגנטינאים בעלי מוצא ערבי חלקי הם כ-3.2 מיליון בני אדם שמוצאם בכל אחד מגלי ההגירה השונים, בעיקר מאזור הלבנט של מערב אסיה, אזורים שהם כיום סוריה ולבנון, וקיליקיה וארץ ישראל במידה פחותה.
בשל העובדה שמדינות ערביות רבות היו בשליטת האימפריה העות'מאנית בזמן גל ההגירה הגדול, רוב הערבים נכנסו למדינה עם דרכונים טורקיים, ולכן הם מכונים בשפת העם "לוס טורקוס" (Los turcos, הטורקים).
רוב הארגנטינאים הערבים הם נוצרים, אם כי ארגנטינה היא המדינה עם האוכלוסייה המוסלמית הגדולה ביותר באמריקה הלטינית, ומכילה את המסגד הגדול ביותר באזור (מרכז התרבות האסלאמי המלך פהד בבואנוס איירס).
ישנה גם קהילה יהודית סורית-לבנונית גדולה במדינה, שמרכזה בעיקר בבואנוס איירס, רוסאריו וטוקומאן.
אף על פי שספרדית היא השפה הדומיננטית, בהיותה השפה הרשמית המדוברת בפי כמעט על ידי כל הארגנטינאים, מדוברות בארגנטינה לפחות 40 שפות.
שפות המדוברות על ידי לפחות 100,000 ארגנטינאים כוללות שפות ילידי אמריקה כמו קצ'ואה, גוארני ומפודונגון, ושפות מהגרים כמו גרמנית, איטלקית או ערבית לבנטינית.
שתי שפות ילידים נכחדו (אביפון וצ'אנה), בעוד שאחרות נמצאות בסכנת הכחדה מאחר שהן מדוברות על ידי קשישים שצאצאיהם אינם דוברים את השפות (כגון ויללה, פואלצ'ה, טהואלצ'ה וסלקנאם).
ישנן גם קהילות אחרות של מהגרים הדוברות את שפות האם שלהן, כמו השפה הסינית המדוברת על ידי לפחות מחצית מ-60,000 המהגרים הסינים (בעיקר בבואנוס איירס) וקהילה דוברת אוקסיטנית בפיגווה, פרובינציית בואנוס איירס.
ולשית מדוברת על ידי יותר מ-35,000 אנשים בפרובינציית צ'ובוט.
זה כולל ניב בשם ולשית פטגונית, שהתפתח מאז תחילת ההתיישבות הוולשית בארגנטינה ב-1865.
אחוז גבוה מהארגנטינאים בקיאים בשפה האנגלית, שכן הוראתה מתחילה כבר בגן הילדים.
רוב אוכלוסיית ארגנטינה היא נוצרית.
לפי סקר CONICET על אמונות, כ-76.5% מהארגנטינאים הם רומים-קתולים, 11.3% אדישים מבחינה דתית, 9% פרוטסטנטים (עם 7.9% בזרמים הפנטקוסטליים), 1.2% עדי יהוה ו-0.9% מורמונים.
בארגנטינה נמצא המיעוט המוסלמי הגדול ביותר באמריקה הלטינית.
אף על פי שהיהודים מהווים פחות מאחוז מאוכלוסיית ארגנטינה, בבואנוס איירס נמצאת האוכלוסייה השנייה בגודלה של יהודים ביבשת אמריקה, שנייה רק לקהילה היהודית בניו יורק, והגדולה ביותר באמריקה הדרומית.
לפי הערכות רשמיות יש 600,000 ארגנטינאים ברחבי העולם, ולפי הערכות של ארגון ההגירה הבין-לאומי היו כ-806,369 מאז 2001. ההערכה היא שצאצאיהם יהיו בסביבות 1,900,000. גל ההגירה הראשון התרחש במהלך המשטר הצבאי בין 1976 ל-1983, בעיקר לספרד, ארצות הברית, ונצואלה ומקסיקו.
במהלך שנות ה-90, עקב ביטול הוויזות בין ארגנטינה לארצות הברית, היגרו אלפי ארגנטינאים לאמריקה הצפונית.
גל ההגירה הגדול האחרון התרחש במהלך המשבר הכלכלי שפקד את המדינה ב-2001, בעיקר לאירופה (ובה במיוחד לספרד), אם כי חלה עלייה גם בהגירה למדינות שכנות, במיוחד ברזיל, צ'ילה ופרגוואי.
קצב ההגירה של ארגנטינה לאירופה (בעיקר לספרד ואיטליה) הגיע לשיאו בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. בספרד ובאיטליה נמצאות הקהילות הארגנטינאיות הגדולות באירופה.
עם זאת, ישנן קהילות חשובות גם בצרפת, הממלכה המאוחדת וגרמניה.
יעדי ההגירה הפופולריים ביותר ביבשת אמריקה הם: ארצות הברית וברזיל, ובמידה פחותה: אורוגוואי, קנדה, צ'ילה, פרגוואי ובוליביה.
קהילות קטנות אחרות התיישבו בפרו, ונצואלה, קולומביה, אקוודור וקוסטה ריקה.
בישראל נמצאת הפזורה הארגנטינאית הגדולה ביותר ב, של יהודים שעלו לישראל.
באוקיאניה, הקהילה הארגנטינאית הגדולה ביותר נמצאת באוסטרליה, ואחריה ניו זילנד.
ארדאה (באיטלקית: Ardea) היא עיר עתיקה וקומונה (כמו מועצה אזורית) באזור המטרופוליטני של רומא, בירת איטליה, 35 קילומטרים דרומית לרומא וכ-4 ק"מ מחוף הים התיכון של היום.
הכלכלה מבוססת ברובה על חקלאות, אם כי החל משנות ה-70, התעשייה ממלאת תפקיד חשוב יותר ויותר.
ארדאה היא אחת הערים העתיקות ביותר במערב אירופה, שנוסדה במהלך המאה ה-8 לפני הספירה.
על פי המסורת היא הייתה בירת הרוטולי, והיא מתוארת ככזו ב"אינאיס" .
בשנת 509 לפנה"ס לוקיוס טרקוויניוס סופרבוס, מלך רומא (האחרון), ביקש ללא הצלחה לכבוש את העיר בסערה, ולאחר מכן החל במצור על העיר.
עם זאת, המצור נקטע על ידי ייסוד הרפובליקה הרומית שהביא להפלת המלך ולהקמת הרפובליקה הרומית.
אחד ממנהיגי המהפכה, לוקיוס יוניוס ברוטוס, הגיע למחנה הצבא הרומי בארדאה וזכה בתמיכת הצבא במהפכה.
בשנת 443 לפנה"ס הטילו הוולסקי (עם) מצור על ארדאה.
המצור נשבר עד מהרה על ידי חיילים רומיים בהנהגתו של מרקוס גגאניוס מקרינוס.
לאחר הכיבוש הרומי, ארדאה הוזכרה לרוב בקשר ל-Via Ardeatina, אחת הדרכים ברומא העתיקה, לה נתנה את שמה.
במהלך המלחמה הפונית השנייה, הייתה זו אחת הערים הבודדות שסירבו לתמוך צבאית ברומא, ולאחר הניצחון הרומאי, נשללה ממנה האוטונומיה.
במאות ה-3-2 לפני הספירה הוא נחרבה עד תקופת האימפריה הרומית, והיא כמעט לא היה מאוכלסת.
לסופר החקלאי מהמאה ה-1 קולומלה היו אחוזות שם.
לאחר נפילת האימפריה הרומית המערבית, ארדאה ננטשה.
היא חזרה לגדול רק לאחר המאה ה-9 לספירה.
הטירה שלה בשנת 1118 שיכנה את האפיפיור גלסיוס השני ולאחר מכן נשלטה בין ברונים פיאודליים שונים של האזור.
בשנת 1419 האפיפיור מרטינוס החמישי הקצה אותה לבני קרוביו, משפחת קולונה, שמכרו אותו בשנת 1564 לצ'זאריני.
שרידי העיר העתיקה כוללים את האגר (תל ליניארי רומאי עתיק או סוללה) ההגנה הישן, המתוארך למאה ה-7 לפנה"ס ומאוחר יותר (המאה הרביעית לפנה"ס) מעודכן לחומות גדולות יותר.
חפירות ארכאולוגיות העלו לאור ארבעה מקדשים, שהקדשתם לא ידועה.
באזור הפורום העתיק נמצאו חלק מריצוף בזיליקה (כ-100 לפנה"ס).
אַרְדְּ הוא דמות מקראית, בנו העשירי והאחרון של בנימין ונכדם של יעקב ושל רחל.
לארד היו תשעה אחים: בלע, בכר, אשבל, גרא, נעמן, אחי, ראש, מפים וחפים.
ארד לא מופיע ברשימת משפחות שבט בנימין במפקד בני ישראל בערבות מואב.
לפי רש"י היה זה משום שמשפחתו בטלה:
על פי המדרש, ארד נקרא על שם יוסף, שירד לבין אומות העולם, או לפי גרסה אחרת על שם שפניו דומים לוורד
בנו של אחיו הבכור בלע נקרא על שמו – ארד.
ארדכאן (בפרסית: اردکان) היא העיר השנייה בגודלה בפרובינציית יזד באיראן.
ארדכאן נוסדה במאה ה-12, ונמצאת במרחק של כ-60 קילומטר מהעיר יזד.
מזג האוויר בה יבש רוב השנה.
ארדכאן ממוקמת באזור הררי, ומהווה מרכז דתי והיסטורי עוד מימי ממלכת פרס.
המילה ארדכאן היא צירוף של המילים הפרסיות "ארדכ" (קדוש) ו"אן" (מקום).
משמעות הצירוף היא "מקום קדוש", או "מקום טהור".
בעיר נמצאים המסגד הגדול של ארדכאן, מסג'ד ג'אמע, מסגד זירדה ועוד.
העיר מהווה מרכז דתי גם לכתות דתיות נוספות שמקורן באיראן.
לדת הזורואסטרית אתרים קדושים רבים באזור ארדכאן.
ארדכאן היא עיר מולדתו של נשיא איראן לשעבר, מוחמד ח'אתמי.
ארדהאן (בטורקית: Ardahan; בגאורגית: არტაანი - ארטאאני; בארמנית: Արդահան) היא עיר בצפון-מזרח טורקיה ובירת הנפה הקרויה על שמה במחוז מזרח אנטוליה.
העיר שוכנת 842 ק"מ צפון-מזרחית לבירה אנקרה ובסמוך לגבול עם גאורגיה.
לפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה 42,209 בני אדם.
העיר ידועה בזכות גבינת קשר וה הנמצאת בשטחה.
נפת ארדהאן (בטורקית: Ardahan ili, בגאורגית: არტაანი, ארטאאני) היא נפה בצפון־מזרח טורקיה.
בירת הנפה היא העיר ארדהאן, והיא מחולקת מבחינה מנהלית לשש יחידות.
הנפה גובלת בגאורגיה מצפון וממזרח, בנפת קארס מדרום ובנפת ארזורום ובנפת ארטווין ממערב.
שטחה של הנפה 5,576 קמ"ר וברובה היא הררי.
במזרחה של הנפה שוכן אגם צ'ילדיר המהווה את האגם הגדול בצפון־מזרח טורקיה.
בנפת ארדהאן מתגוררים 121,616 תושבים, רובם טורקים, אך ישנן גם קבוצות של גאורגים, לאזים, כורדים וצ'רקסים.
העדות הקדומה ביותר אודות האזור היא בכתבים מתקופת אוררטו שנמצאו בצ'ילדיר.
הכימרים פלשו לאזור במאה השמינית לפנה"ס בדרכם מהקווקז לאנטוליה והתעמתו עם האוררטים.
החל בשנת 650 לפנה"ס לערך, ועם שקיעתה של ממלכת אוררטו, שלטה מדי באזור, אך כמאה שנים בלבד לאחר מכן תפסה ממלכת פרס את השליטה בו.
השליטה בארדהאן עברה לידי היוונים, הרומאים והגאורגים, עד שבשנת 1069 השתלטו עליה הסלג'וקים.
העות'מאנים כבשו את ארדהאן בשנת 1551 והחזיקו בה במשך למעלה משלוש מאות שנה, עד שנכבשה בידי הרוסים במהלך מלחמת רוסיה טורקיה בשנים 1877–1878. במסגרת הסכם קארס מ-23 באוקטובר 1921 ויתרה ברית המועצות (בשם ארמניה) על השליטה בארדהאן, והיא הושבה, יחד עם קארס ואיאדיר לשליטת טורקיה.
הנפה הייתה חלק מנפת קארס עד לשנת 1994, עת הופרדה ממנה והייתה לנפה עצמאית.
פרובינציית ארדביל (בפרסית: استان اردبیل) היא אחת מ-31 פרובינציות איראן.
הפרובינציה נמצאת בצפון-מערב איראן, בגבול עם אזרבייג'ן, ובירתה העיר ארדביל.
שטחה 17,800 קמ"ר, והיא נמצאת בצפון המדינה.
ארדואינה היא אלת היערות והציד במיתולוגיה הקלטית.
פולחנה היה נפוץ באזור הארדנים (בלגיה ולוקסמבורג של ימינו).
האלה תוארה כציידת, הרוכבת על חזיר בר, שעל גבה אשפת חצים, ובידה סכין.
במקרים אחדים סימל חזיר הבר עצמו את האלה.
עם המפגש בין התרבות הקלטית ותרבות האימפריה הרומית זוהתה ארדואינה עם האלה דיאנה מהמיתולוגיה הרומית.
שני כתובות המוקדשות לאלה התגלו מחוץ לאזור הארדנים; האחת ברומא שבאיטליה והשנייה בדירן שבגרמניה.
על שמה של האלה נקרא האסטרואיד 394 ארדואינה.
ארדן (בצרפתית Ardennes) הוא מחוז בצפון-מזרח צרפת הנקרא על שמו של אזור הארדנים.
השם "ארדן" מציין את גבעות הארדנים המיוערות הממוקמות בצפון-מזרח צרפת, בדרום בלגיה ובלוקסמבורג.
שם זה נזכר לראשונה על ידי יוליוס קיסר בספרו "מלחמת גאליה", שבו מתוארת אלה קלטית בשם ארדואינה.
אזור זה שימש כבמת קרבות במלחמת העולם הראשונה (קרב הארדנים (1914) ובמלחמת העולם השנייה (קרב הארדנים (דצמבר 1944 - ינואר 1945).
עד סוף שנת 2015 השתייך המחוז לחבל שמפאן-ארדן, ומאז – לחבל גראנד אסט.
ארדה טוראן (בטורקית: Arda Turan; נולד ב-30 בינואר 1987) הוא כדורגלן עבר טורקי ששיחק בעמדות הקיצוני והקשר, וכיום מאמן קבוצת שחטאר דונצק מהליגה האוקראינית.
טוראן צמח במחלקות הנוער של מועדון הפאר הטורקי גלאטסראיי, וערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בעונת 2004/2005. את עונת 2005/2006 בילה טורן כמושאל לקבוצת מאניסאספור, שם צבר ניסיון ודקות משחק.
בעונה שלאחר מכן חזר למועדון האם שלו במעמד של שחקן צעיר ומוכשר, ואחרי סדרה של הופעות מרשימות במוקדמות ליגת האלופות, העניק לו המאמן, אריק גרטס, את חולצת ההרכב הראשון.
בעונות הבאות הפך לאחד משחקני המפתח של הקבוצה.
בעקבות התצוגות המרשימות שלו בליגה המקומית ובמדי הנבחרת, החלו קבוצות רבות מרחבי אירופה להביע התעניינות בטוראן, אך הנהלת גלאטסראיי דחתה את כל הפניות בעניינו.
עם פתיחת עונת 2009/2010 מונה לקפטן הקבוצה וקיבל את החולצה מספר 10, שהייתה שייכת לכוכב העבר גאורגה חאג'י.
ב־9 באוגוסט 2011 הודיעה גלאטסראיי כי טוראן יצטרף למועדון הספרדי אתלטיקו מדריד, תמורת סכום של כ-12 מיליון אירו.
בכך הוא הפך לשחקן הטורקי היקר ביותר בהיסטוריה.
בתום אותה העונה זכה עם הקבוצה בליגה האירופית, לאחר שפתח בניצחון 0–3 במשחק הגמר על אתלטיק בילבאו.
ב-19 בספטמבר 2013 האריך את חוזהו בקבוצה עד תום עונת .
ב-6 ביולי 2015 חתם טוראן בברצלונה לחמש שנים עבור 34 מיליון יורו.
במסגרת העונש שפיפ"א השיתה על ברצלונה האוסר עליה להחתים שחקנים חדשים למשך עונה וחצי נאסר עליו לשחק במדי הקבוצה עד ינואר 2016, עת יפקע העונש.
ב-6 בינואר ערך את הבכורה במדי ברצלונה, במשחק בו ניצחה ברצלונה את אספניול בגביע הספרדי.
שלושה ימים מאוחר יותר ערך את הבכורה בליגה, משחק בו בישל לליונל מסי, הבישול הראשון במדי קבוצתו החדשה, וברצלונה ניצחה את גרנדה 0–4.
לאחר שכלל לא שיחק במדי ברצלונה בעונת 2017/2018 הושאל טוראן ב-13 בינואר 2018 לאיסטנבול בשאקשהיר לשארית העונה ולשתיים נוספות.
ב-5 באוגוסט 2020 חתם לשנתיים בגלאטסראיי ובשל פציעתו של השוער פרננדו מוסלרה מונה לקפטן הקבוצה.
הוא ערך את משחקו הרשמי הראשון נערך בליגה מול גזיאנטפ ב-12 בספטמבר.
בעונה שלאחר מכן שותף רק בשבעה משחקים ולא כבש.
ב-12 בספטמבר 2022 הודיע טוראן על פרישה מכדורגל.
בצעירותו היה טוראן חלק מהנבחרות הצעירות של טורקיה, וערך את הופעת הבכורה של במדי הנבחרת הבוגרת ב-16 באוגוסט 2006, במשחק מול לוקסמבורג.
את שערו הבינלאומי הראשון כבש מול ב-25 במאי 2008.
טוראן היה אחד מגיבורי הנבחרת הטורקית ביורו 2008, כשכבש את שער הניצחון על בדקה ה-93, ושער נוסף במשחק מול .
הוא כבש גם את בעיטת העונשין המכריעה ברבע הגמר מול , שהובילה את טורקיה לחצי הגמר, שם הפסידו לבסוף לגרמניה.
במסגרת מוקדמות מונדיאל 2010 הבקיע שערים בניצחונות מול ו, אך כשל להעפיל עם נבחרתו לטורניר הגביע העולמי.
ב-14 באפריל 2023 מונה למאמנה של איופספור מליגת המשנה הטורקית בחוזה לעונה וחצי.
בסיום עונת 2023/2024 העפיל עם קבוצתו לליגת העל.
ב-27 במאי 2025 חתם בשחטאר דונצק בחוזה לשנתיים.
ארדיפיתקוס רמידוס (שם מדעי: Ardipithecus ramidus; "ארדי" מעפרית = "אדמה"; "פיתקוס" πίθηκος מיוונית = קוף-אדם; "רמיד" מעפרית = "שורש") הוא מין נכחד של הומינין מן הסוג ארדיפיתקוס, שחי במזרח אפריקה בתקופת הפליוקן, לפני כ-4.4 מיליון שנה, ומילא תפקיד מפתח באבולוציה של האדם.
המין מוכר ממספר גדול של שברי עצמות מאובנות שהתגלו באזור האוואש התיכון באתיופיה, בהן שלד וגולגולת שלמים יחסית של נקבה שזכתה לכינוי הפופולרי "ארדי".
הממצאים התגלו לראשונה בשנת 1994 על ידי צוות חוקרים בינלאומי גדול בראשות הפלאואנתרופולוג האמריקני טים וייט, אך פורסמו בפירוט רק באוקטובר 2009.
על פי ההשערה, רמידוס קרוב מאוד לאב הקדמון המשותף של האדם המודרני והשימפנזה, שאת קיומו מסיקים מתוך רצפי הגנום של שני מינים אלו, והוא ככל הנראה אב קדמון של האדם דרך הסוג אוסטרלופיתקוס.
רמידוס הוא גם המאובן הראשון השופך אור על תהליך ההזדקפות על הרגליים האחוריות באבולוציה של שושלת האדם.
לקראת סוף המאה ה-20 התבסס קונצנזוס מדעי בתחום הפלאואנתרופולוגיה בדבר מוצאו של סוג האדם מן האוסטרלופיתקנים, שמאובנים שלהם נפוצים באפריקה מתקופה של כארבעה עד שני מיליון שנה לפני זמננו, ומתאפיינים בשילוב של הליכה על שתיים עם מוח בגודל של מוחות קופי-אדם.
כמו כן, בהתבסס על השוואת רצפי הגנום של האדם והשימפנזה, מעריכים שהאב הקדמון המשותף שלהם היה קוף-אדם קדום שחי באפריקה לפני כשמונה עד ארבעה מיליוני שנים, ושהאב המשותף לשניהם ולגורילה קדום במיליון עד שני מיליון שנים נוספות.
הענף שהתפצל מן האב הקדמון המשותף והוביל אל האוסטרלופיתקנים, ודרכם לאדם, סווג כתת-שבט ההומינינים, להבדילו מן הענפים המובילים אל השימפנזה (תת-שבט ה"פאנינים") ואל הגורילה (תת-שבט ה"גורילינים").
בבסיס הענף ההומיניני ניתן היה לשער את קיומו של שלב מעבר בין האב הקדמון המשותף לאוסטרלופיתקן הקדום ביותר, אשר בו התפתחה לראשונה ההליכה על שתיים.
השימפנזה והגורילה בני-ימינו הם שוכני יער, המטפסים תוך שהם נתלים בענפים ומתקדמים בתנופות זרוע ("זרועיות"), ועל הקרקע הם הולכים על ארבע באופן ייחודי כשידיהם נתמכות בחלק החיצוני של פרקי אצבעותיהם ("הליכת פרקים").
הבוהן ברגליהם האחוריות גדולה ומופרדת משאר האצבעות, בדומה לאגודל בכף היד, ומותאמת ללפיתת ענפים.
לעומתם היו האוסטרלופיתקנים שוכני סוואנה שהלכו זקופים על רגליהם האחוריות, וכפות רגליהם דמו כבר לאלו של האדם - בעלות בוהן צמודה לשאר האצבעות וקשת כף-רגל.
גם מבנה האגן של האוסטרלופיתקנים דומה כבר לאגן האדם, בעל "צורת קערה" המותאמת להליכה על שתיים, ושונה מן התצורה האנכית של אגן השימפנזה והגורילה.
ההשערה הפשוטה ביותר הנובעת מכך היא שהליכה על שתיים הופיעה לראשונה באב קדמון דמוי שימפנזה וגורילה, שכמותם טיפס בתנופות זרוע והלך על פרקי האצבעות.
השינויים המתאימים בעצמות האצבעות והאגן היו אמורים להתרחש בשלד של מין מעבר אחד לפחות, שחי כמשוער באפריקה לפני יותר מארבעה מיליון שנה והיה אביהם הקדמון של האוסטרלופיתקנים ושאר הענף ההומיניני.
לא הייתה הסכמה נרחבת לגבי הסיבות שהובילו לאבולוציה זו, אך מרבית החוקרים שיערו שהיא התפתחה כתוצאה מהמעבר לחיים בסוואנה.
את כל ההשערות האלו לא ניתן היה לבדוק ברשומות המאובנים, משום שעד שנות התשעים לא התגלה באפריקה אפילו מאובן אחד של הומינין או קוף-אדם מן התקופה שבין 12 ל-4 מיליוני שנה לפני זמננו.
בשנת 1994 דיווח לראשונה צוות המחקר של פרויקט האוואש התיכון בראשותו של טים וייט על גילוי מין חדש של הומינין נכחד המתוארך בשיטות רדיומטריות לגיל של 4.4 מיליון שנה - קדום מכל הומינין אחר שהיה ידוע באותו זמן (מאז התגלו הומינינים קדומים אף יותר, ראו להלן בסעיף אבולוציה).
ממצא זה כלל בעיקר שיניים שהשתייכו לפחות ל-17 פרטים שונים, וכן חלקים מלסת תחתונה ועצם זרוע.
בתחילה סיווגו חברי הצוות גם את המין החדש לסוג אוסטרלופיתקוס, ועל פי שיטת השם המדעי הכפול כינוהו "אוסטרלופיתקוס רמידוס".
ואולם ככל שהתגלו יותר ויותר שברי-עצם והוחל במלאכת השחזור, הסתבר שרמידוס שונה בתצורת השלד שלו מן האוסטרלופיתקנים, ובפרט הוא יותר דמוי קוף-אדם מהם.
מכך הסיק הצוות שהם גילו לא רק מין חדש אלא גם סוג חדש - שאותו כינו ארדיפיתקוס - הקרוב יותר לנקודת הפיצול בין שושלת האדם ושושלת השימפנזה.
בשנת 1995 שינה וייט רשמית את השם לארדיפיתקוס רמידוס, אבל פירוט הממצאים לא פורסם בספרות המדעית במשך שנים רבות.
בדיעבד הסתבר שהתגלו שברי עצם רבים, ששחזורם לשלד שלם הצריך עבודת נמלים וזמן ממושך.
בנוסף העצמות היו כה שבירות שנדרשו אמצעים מיוחדים על מנת למנוע מהן להתפורר לאבקה ברגע שחולצו מתוך האדמה.
הצוות גייס חוקרים מתחומים שונים על מנת לפתור את הבעיות, ונעשה שימוש רב בטכנולוגיות טומוגרפיה ממוחשבת והדמיה ממוחשבת תלת-ממדית ל"שחזור" וירטואלי של השלדים.
בתקופות מסוימות של המחקר, צוות האוואש התיכון כלל כ-50 חוקרים מדרגת דוקטור ומעלה מ-16 מדינות.
בסופו של דבר ארכה מלאכת השחזור לא פחות מ-15 שנים, ובמשך כל אותה תקופה סירב וייט לפרסם את הממצאים או להראותם למומחים נוספים - מעטה סודיות שבעטיו המחקר תואר באירוניה כ"פרויקט מנהטן של הפלאואנתרופולוגיה".
פלאואנתרופולוגים אחרים שעבדו באותו התחום היו מתוסכלים במיוחד, מכיוון שלא יכלו לדעת אם התגלית תהפוך את המחקר שלהם לחסר-משמעות, וניסו לחפש רמזים לגבי טיבה מכל מקור אפשרי, כולל הערות-אגב במאמרים אחרים של הצוות ופליטות-פה בכנסים מדעיים.
הפלאואנתרופלוג ג'ון הוקס אף תיאר את המצב בבלוג שלו כמזכיר את הסובייטולוגים שהיו מחפשים רמזים בהודעות הקרמלין ובמאמרי פראבדה בתקופת המלחמה הקרה.
באוקטובר 2009 פורסמו לבסוף הממצאים בלא פחות מ-11 מאמרים, מספר חסר-תקדים בהיסטוריה של הפלאואנתרופולוגיה, בגיליון מיוחד של כתב-העת המדעי סיינס.
אז הוברר שהצוות ערך מחקר מקיף ביותר, שכלל לא רק שחזור של הגולגולת, השיניים, שלד הגוף, האגן והירכיים, הגפיים העליונות וכפות הידיים והרגליים של המין, אלא גם שחזור סביבת החיים שלו באמצעות מאובני בעלי-חיים וצמחים רבים מן האתר, ובאמצעות הרכב כימי של איזוטופים.
חוקרים בתחום מעריכים את התגלית כפריצת-דרך חשובה אף מגילויה של לוסי והמין אפרנסיס על ידי דונלד ג'והנסון ב-1974. בסך-הכל התגלו מאובנים מכ־110 פרטים שונים של רמידוס עד הפרסום ב-2009, אבל פרט לשלד של ארדי (ראה להלן) כל המאובנים האלו הם שברי-עצם חלקיים מאוד או שיניים.
מאובני רמידוס התגלו בשטח החפירה הקבוע של הצוות בראשות טים וייט, באזור האוואש התיכון ליד הכפר ארמיס (Aramis), מרחק כמה עשרות קילומטרים בלבד מאזור חדאר באוואש התחתון שבו התגלתה לוסי המפורסמת ושאר ממצאי אוסטרלופיתקוס אפרנסיס.
זהו אזור מדברי נידח, חם ויבש באופן קיצוני וקשה מאוד לגישה, המצריך ארגון מיוחד של משלחות החפירה.
עצמות הומינינים מונות כאחוז וחצי מתוך עשרות אלפי בעלי-חיים מאובנים שנמצאו באתר, הכוללים בין השאר אנטילופות מסוג קודו, קופים נכחדים קטנים, עטלפי פרי, ומינים שונים של עופות.
כמו כן הוא עשיר בגזעי עצים מאובנים, זרעים מאובנים ושאר שרידי צמחייה עתיקה, המעידים שהוא היה לח בהרבה מאקלימו הנוכחי, וכלל אזור של יער ואזורי סוואנה פתוחה.
בנופו ההררי והמחורץ של האתר המודרני נחשפות באופן בלתי-סדיר שתי שכבות גאולוגיות של אבן טוף, האחת מעל השנייה, אשר נוצרו מאפר געשי כתוצאה מפעילות של הר געש סמוך.
שתי שכבות הטוף מתוארכות בשיטה הרדיומטרית ארגון-ארגון לאותו גיל של 4.4 מיליון שנה.
מכאן ניתן להסיק ששכבת העפר ביניהן, שעומקה הממוצע כשלושה מטרים, הצטברה בתוך תקופת זמן קצרה משולי הדיוק של התארוך הרדיומטרי - עשרת-אלפים שנה או פחות מכך.
בשכבה זו התגלו כל ממצאי ארדיפיתקוס רמידוס, וכן שלדי בעלי-חיים ומאובני צמחים ששימשו לתיאור בית הגידול שלו.
ואולם מרבית העצמות המתגלות באתר רוסקו לשברים על ידי טורפים ואוכלי נבלות קדמונים, ועל-כן הייתה בתחילה רק תקווה מועטה למצוא שרידים שלמים יותר משיני רמידוס שהתגלו קודם לכן.
ב־5 בנובמבר, במהלך עונת החפירות של 1994, גילה אחד מחברי הצוות, הפלאואנתרופולוג האתיופי יוהאנס היילה סלאסי (באותו זמן סטודנט לתואר שני בהנחייתו של וייט) שני שברים של עצמות שורש כף יד הומינידיות על פני השטח, במרחק כמה עשרות מטרים מן המקום שבו נמצאו קודם השיניים.
אלו הם השרידים הראשונים שנמצאו מתוך הפרט שסומן בסימון הקטלוגי ARA-VP-6/500, וקיבל אחר-כך את הכינוי הפופולרי "ארדי".
חשיפה וסינון נוספים של העפר העלו גם עצמות אצבעות, ולאחר מכן חלק מעצם ירך, ועצם שוקה שלמה כמעט לגמרי.
במקום נערכה חשיפה זהירה במשך עונת החפירות של 1994 ועונת החפירות של 1995, בקצב ממוצע של כשני סנטימטרים של עפר ביום, שבסופו של דבר העלתה 128 שברי שלד של ארדי.
השברים לא היו מחוברים זה לזה, ונראה שנרמסו ופוזרו על ידי חיות קדמוניות אחרות (וייט כינה את ארדי באירוניה "קורבן דריסה"), אך לא נמצא שום נזק כתוצאה מטריפה.
סיבת מותה של ארדי אינה ידועה, אך לא נמצאו פתולוגיות כלשהן פרט לסימני זיהום שנרפא באחת מאצבעות הרגליים.
בסך הכל נמצא כ־45% מכלל השלד, יותר מאשר אצל לוסי המפורסמת, ובהנחת סימטריה (כלומר שימוש בעצם קיימת מצד אחד לשחזור בת-זוגה החסרה בצד הנגדי) ניתן לשחזר כ־80% מהשלד.
חלקים רבים של גולגולת ארדי נמצאו, וחלק מן החסרים ניתן לשחזר על-פי החלקים הסימטרים בצד הנגדי.
מעריכים שארדי הייתה נקבה בהסתמך על ניביה, שהם בין הקטנים ביותר מתוך מדגם של 21 ניבי רמידוס שנמצאו באתר (ניבים גדולים יותר אצל הזכר הם מסימני הזוויג המובהקים אצל קופי-אדם והומינינים מוקדמים), ועל רכסי הגבות הבלתי-מודגשים שלה, אך אין ודאות בקביעה זו.
ידוע שארדי הייתה בוגרת אך מתה בגיל צעיר - השיניים הקבועות שלה כבר חרגו אבל עדיין לא הספיקו להשחק.
באופן כללי, שיני רמידוס קטנות משל קופי-אדם ובעלות זגוגית שן עבה יותר - שתי תכונות האופייניות לאדם ולהומינינים רבים.
גם הפנים והלסת של ארדי קטנות בהשוואה לקופי-אדם, עם שיניים טוחנות וקדם-טוחנות קטנות יחסית, מה שמאשש את הסברה המקובלת לפיה הגידול בלסתות ובטוחנות שנמצא אצל כמה ממיני אוסטרלופיתקוס ופראנתרופוס מייצג התפתחות משנית ומאוחרת, שלא היה לה המשך אבולוציוני.
גובהה של ארדי כאשר הזדקפה על שתיים היה כ־120 ס"מ, ומשקלה מוערך ב-51 ק"ג - כבדה משמעותית מלוסי אך בגובה דומה.
בדומה לקופי-אדם בני-ימינו כמו השימפנזה והגורילה, בשלד של ארדי ניתן לראות בבירור כפות רגליים בצורת כף-יד, בעלות בוהן ארוכה ונפרדת לחלוטין משאר האצבעות, תצורה המותאמת לטיפוס ולא להליכה על שתיים.
זאת בניגוד בולט לאוסטרלופיתקנים, אשר להם כבר היו כפות רגלים אנושיות למראה, עם קשת כף-רגל ובוהן סמוך לשאר האצבעות, בהתאמה להליכה דו-רגלית זקופה.
גם זרועותיה של ארדי, הארוכות מזרועות אוסטרלופיתקוס עם אצבעות ארוכות מאוד ומקושתות בדומה לאלו של קופי-אדם, מראות שהיא בילתה את רוב זמנה בטיפוס על עצים.
זרועותיה של ארדי ארוכות במקצת מרגליה, בניגוד לאוסטרלופיתקנים שאצלם הזרועות שוות בערך באורכן לרגליים, ובניגוד לאדם שאצלו הזרועות קצרות במובהק מן הרגליים.
עם זאת, חלקו העליון של האגן של ארדי הוא נמוך ובעל "צורת קערה", בשונה מן האגן האנכי הגבוה של קופי-אדם ובדומה לאגן של אוסטרלופיתקנים ובני-אדם.
להערכת וייט ועמיתיו מבנה זה מצביע על כך שבניגוד לקופי-אדם, ארדי עמדה זקופה על שתיים כאשר ירדה אל הקרקע.
האגן של ארדי שוחזר בשתי שיטות שונות: בשיטה המסורתית של חיבור שברי העצם זה לזה, על ידי הפלאואנתרופולוג האמריקני אוון לבג'וי (C.
Owen Lovejoy) באוניברסיטת המדינה של אוהיו, ובשחזור וירטואלי של דגמים תלת-ממדיים שנוצרו במחשב על פי סריקת טומוגרפיה ממוחשבת של השברים, על ידי הפלאואנתרופולוג היפני גן סואה (Gen Suwa) באוניברסיטת טוקיו.
שתי השיטות הגיעו באופן בלתי-תלוי לתצורת אגן זהה.
הבדלים מן השלד של קופי-אדם בני-ימינו
שלדה של ארדי שונה הן משלדי האוסטרלופיתקנים, והן משל קופי-אדם בני-ימינו כמו השימפנזה והגורילה:
הפרופורציות שלו, המאופיינות בזרועות ארוכות רק במקצת מן הרגליים, דומות יותר לאלו של הפרוקונסול, קוף-אדם קדום שחי לפני כ־18 מיליון שנה, כמו גם לאלו של קופים בעלי-זנב (ולא קופי-אדם) בני-ימינו דוגמת המקוק והבבון.
האגן של ארדי מראה כי היו לה שש או שבע חוליות מותניות חופשיות בעמוד השדרה, לעומת שלוש עד ארבע בלבד אצל שימפנזים וגורילות.
פירוש הדבר שהגב התחתון של רמידוס היה גמיש בהרבה, מה שאפשר לו לפתח לורדוזיס (lordosis) - הקיעור המותני האופייני לאדם וחיוני לעמידה זקופה אמיתית.
אגודל כף-היד של ארדי מפותח מזה של השימפנזה, ומצויד במאחזים לשרירים גדולים יותר ובחופש תנועה גדול בהרבה.
אגודל זה התפתח כהתאמה לטיפוס על ענפים, אך מן הסתם העניק לבעליו גם יתרון חשוב באחיזת כלים ובתפעול מיומן של עצמים.
לעומת זאת בשימפנזה ובגורילה האגודל מפריע לאופן התנועה הרגיל בתלייה מן הענף באמצעות שאר האצבעות, ולכן הוא קטן יחסית ופחות מפותח, כך שיעילותו באחיזת כלים נמוכה יותר.
עצמות כף היד של ארדי אינן מפגינות אף אחת מן ההתאמות המרובות של שימפנזים וגורילות לתלייה מענפים, לתנועה בתנופות זרוע בצמרות העצים, ולהשענות על פרקי האצבעות בעת ההליכה על הקרקע.
מכל אלו הסיקו לבג'וי, וייט ועמיתיהם שאופן התנועה של ארדי היה שונה בתכלית מזה של השימפנזה והגורילה, גם על העצים וגם על הקרקע.
על העצים ארדי נעה בדומה לקופים בעלי-זנב מודרניים כמו המקוק: בהליכה על כל ארבע הכפות מעל הענף ולא בתלייה מתחתיו.
על הקרקע ארדי הזדקפה על שתיים ולא נשענה על פרקי האצבעות.
לכל המסקנות אלו השלכות מפתיעות על האבולוציה של התנועה בשימפנזה ובגורילה, כמו גם באדם .
חיים ביער - על העצים ועל הקרקע
האקלים הגלובלי בתחילת הפליוקן היה חם ולח בהרבה משל היום, ויערות עדיין כיסו שטחים נרחבים מאוד מיבשת אפריקה.
בית הגידול של רמידוס היה יער וחורש (woodland, במובן של עצים שצמרותיהם רחוקות מספיק זו מזו על מנת לאפשר לאור שמש להגיע לקרקע), בניגוד לאוסטרלופיתקנים כמו לוסי שחיו בבית-גידול פתוח יותר של ערבה או סוואנה.
זאת ניתן להסיק מאלפי מאובנים שנמצאו באותו אתר ובאותה שכבה, של חיות גדולות כגון אנטילופות קודו, קופים קטנים ממינים נכחדים, עטלפי פרי, סוגים שונים של עופות, מכרסמים קטנים, רבי רגליים וקונכיות של חלזונות, כולם ממינים האופייניים לבית-גידול מיוער, כמו גם גזעי עצים מאובנים וזרעים מאובנים.
באזור אחר של אתר החפירה נמצאו מיני בעלי-חיים וצמחים אחרים המעידים על בית גידול פתוח יותר, אך מאובני רמידוס נמצאו רק באזור שהיה מיוער.
הפירוט והדיוק של שחזור בית הגידול של רמידוס הם חסרי-תקדים בתולדות המחקר הפלאואנתרופולוגי.
על פי מאפייני השלד ובית הגידול ניתן לשחזר את אורח החיים של רמידוס.
הוא היה יצור מטפס (arboreal) בעיקרו, אבל אופן הטיפוס שלו היה על כל ארבע הכפות (plantigrade, כלומר על החלק התחתון של עצמות המסרק) ומעל הענף, בדומה לקופי מקוק בני-ימינו ובניגוד לשימפנזה ולגורילה, אשר נתלים מן הענף ומטה ומתקדמים בתנופות זרוע (brachiation או "זרועיות").
בנוסף רמידוס היה שוכן קרקע לא-בלעדי (facultative), שהלך זקוף על רגליו האחוריות, אבל בניגוד לאוסטרלופיתקנים ובני-אדם בוהן הרגל הלופתת שלו הייתה פשוטה הצידה, בניצב לכיוון ההליכה, ושימשה לשמירת שיווי משקל, בעוד שהדחיפה קדימה (toeoff) במהלך מחזור ההליכה התבצעה מקצות שאר ארבע האצבעות.
ככל הנראה תנועתו הדו-רגלית של רמידוס הייתה הרבה פחות יעילה ומהירה מן ההליכה והריצה של האדם, וסביר שהוא לא בילה את רוב זמנו על הקרקע ובשעת סכנה היה נמלט מיד אל העץ הקרוב.
שיני רמידוס מעידות על היותו אוכל-כול עם העדפה למזון צמחי.
על פי יחסי האיזוטופים פחמן-12 ופחמן-13 בעצמות ובשיניים של בעלי-חיים ניתן לבדוק אם הם ניזונו בעיקר מצמחים המשתמשים יותר במסלול הפוטוסינתטי C3, האופייני לפירות ועלים, או יותר במסלול הפוטוסינתטי C4, האופייני לעשב.
שיעור C4 שנמצא בשיניהם של מאובני רמידוס נמוך משמעותית משל אוסטרלופיתקנים, אך עדיין גבוה מעט מזה של שימפנזים מודרניים שוכני יער גשם טרופי.
תוצאה זו מאששת את היותו שוכן יער ולא שוכן סוואנה כמו האוסטרלופיתקנים, אך נראה כי הוא כבר החל לנצל מגוון רחב יותר של מקורות מזון מן השימפנזה המודרני.
הניבים בקופי-אדם בני-ימינו מפותחים בעיקר אצל הזכרים, ומשמשים אותם לקרבות נגד זכרים אחרים ולתצוגות ראווה בפני נקבות.
לכן הם עשויים לרמז על טיב הארגון הזוויגי והחברתי בהומינידים נכחדים.
במדגם של 21 פרטי רמידוס נמצא שהניבים היו קטנים בהרבה משל קופי-אדם בני-ימינו.
כמו כן הם היו בעלי שונות נמוכה, כך שקשה להבדיל בין ניבי זכרים לבין ניבי נקבות.
ממצאים אלו מרמזים שרמידוס הפגין פחות תוקפנות תוך-מינית (היינו נגד פרטי רמידוס אחרים) משימפנזים וגורילות, ונטה יותר למונוגמיה.
אישוש נוסף לכך נמצא בשיעור נמוך של דו-צורתיות זוויגית, כלומר הבדלי גודל בין זכרים ונקבות, בעצמות זרוע של מספר פרטי רמידוס שהתגלו באתר.
על-פי השערת ה"פרנסה הזכרית" של אוון לבג'וי, הליכתו הזקופה של רמידוס התפתחה כהתאמה לנשיאת מזון בידיים אל הנקבות והצאצאים (ראה סעיף אבולוציה).
על פי השערה זו רמידוס היה מונוגמי, הזכרים דאגו לצאצאיהם, והנקבות היו זמינות מינית רוב הזמן וחסרות סימני ייחום בולטים כמו תפיחות שת בתקופת הביוץ, בדומה לבני-אדם ובשונה מקופי-אדם בני-ימינו.
לא התגלו כלים בסמוך לממצאי רמידוס, ואין עדויות כלשהן שהוא סיתת כלי אבן.
כלי האבן המסותתים העתיקים ביותר שהתגלו הם מגיל של 2.6 מיליון שנה, רק כמחצית מגילו של רמידוס.
עם-זאת סביר שבדומה לשימפנזים בני-ימינו בטבע, רמידוס השתמש בכלים פרימיטיבים שאינם מותירים שרידים ארכאולוגים, כמו ענפים ואבנים בלתי-מעובדות.
ייתכן שהוא השתמש בכלים אף יותר מן השימפנזה, אם משום שידיו היו פנויות כשהלך על הקרקע, ואם בזכות האגודל המפותח יותר בכף-היד שלו.
מקום וחשיבות באבולוציה של ענף האדם
השוואת רצף הדנ"א בין גנום האדם המודרני לגנום השימפנזה בשיטות שעון מולקולרי מאפשרת להעריך שהאב הקדמון המשותף שלהם חי לפני כ-4 עד 8 מיליוני שנה.
מאובני רמידוס מתוארכים באופן אמין מאוד לגיל של 4.4 מיליון שנה, ולכן עשויים להיות קרובים מאוד לאב קדמון זה.