tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המטרה המרכזית מושרשת בפסוקים מקראיים, כמו תהילים קכ"ב:ו, המעודדים את המשתתפים להתפלל לשלום ירושלים.
האירועים כוללים בדרך כלל נאומי מפתח, דיוני פאנל, קריאות מקראיות ותפילות קהילתיות, לעיתים קרובות עם משתתפים יהודים ונוצרים כאחד.
ההתכנסות היא בהזמנה בלבד עבור אירועים בין-לאומיים רבים, מכוונת לפקידי ממשלה, מנהיגי עסקים ומנהיגים דתיים.
היא זכתה לתמיכה ממנהיגים ישראלים, כולל ראש הממשלה בנימין נתניהו, שקיבל בברכה משתתפים לייצג את מדינותיהם בירושלים.
האירוע הדגל מתקיים מדי שנה בירושלים, בדרך כלל במאי או יוני, במקומות כמו מלון וולדורף אסטוריה ירושלים.
התוכניות כוללות קבלות פנים בכנסת, קונצרטים חיים והוראות נבואיות.
האירוע של 2018, למשל, כלל היכרות מחברי כנסת, רבנים ומנהיגים נוצרים.
ההתרחבויות הבין-לאומיות החלו זמן קצר אחרי ההתכנסות הראשונה.
2019 בהאג, הולנד, שנערך ברידרזאל (אולם האבירים), בהתמקדות בשיתוף פעולה בין-דתי ותמיכה בישראל.
2022 בדאלאס, טקסס, בהשתתפות יותר מ-800 משתתפים, כולל סנאטור אמריקאי טד קרוז ומושל טקסס גרג אבוט.
2024 בניו יורק, משך כמעט 1,000 משתתפים מ-30 מדינות בתוך דיונים על אנטישמיות.
2025 בטאיפיי, טאיוואן (דצמבר), מאגד מנהיגי אמונה, דמויות תרבות ומשלחות בין-לאומיות לתפילה, מוזיקה ודיאלוג בתוך מתחים גאופוליטיים אזוריים.
ינואר 2026 במאר-א-לאגו, פלורידה (12–13 בינואר), מציג את נסיך הכתר האיראני הגולה רזא פהלווי (דרך וידאו ומכתב), משלחות מלטביה וברזיל, והדגשה על יחסי ארה"ב-ישראל וביטחון גלובלי.
בתחילת 2026, ה-JPB אירח אירועים ביותר מ-27 מדינות ומיקומים, כולל ברזיל, קנדה, אסטוניה, אוקראינה, פינלנד, נורווגיה, בריטניה, גאנה, סינגפור, דרום אפריקה, איטליה, אוסטרליה, ואחרים.
ארוחת התפילה הירושלמית משכה מגוון דמויות בולטות מפוליטיקה, דת, דיפלומטיה וחיי ציבור באירועיה בירושלים ובאופן בין-לאומי.
"מנהיגים ישראלים": מייסד ויושב ראש רוברט אילטוב (ח"כ לשעבר), בנימין נתניהו (ראש הממשלה, שפנה למשתתפים), בני גנץ, טניה מזרסקי (ח"כ), יוליה מלינובסקי (ח"כ), אוהד טל (ח"כ), ויו"ר הכנסת אמיר אוחנה (שקיבל בברכה משלחות).
"פוליטיקאים ודמויות אמריקאיות": יושב ראש משותף מישל בקמן (חברת קונגרס אמריקאית לשעבר), סנאטור אמריקאי טד קרוז, מושל טקסס גרג אבוט, נציגים מייק לולר ודון בייקון, ומרלה מייפלס (שמשתתפת באירוע מאר-א-לאגו 2026).
"דמויות פוליטיות בין-לאומיות": נסיך הכתר האיראני הגולה רזא שאה פהלווי (פנה לאירוע מאר-א-לאגו ינואר 2026 דרך הצהרת וידאו ומכתב), חבר קונגרס ברזילאי אדוארדו בולסונארו ופלאביו בולסונארו, משלחות מלטביה (משלחת פרלמנטרית ב-2026), ונציגים ממדינות שונות כולל ארגנטינה, ברזיל, הולנד, פינלנד, אסטוניה, ואחרים.
"מנהיגים דתיים ומעוררי השראה": אן גרהם לוטץ, מקורבים של בילי גרהם, כמרים כמו מריו ברמניק וסטיב ברגר (שקרא את מכתבו של רזא פהלווי במאר-א-לאגו), הרב פנחס טיילור, מטיף ניק וויצ'יץ', וכמרים אחרים ממסורות יהודיות ונוצריות.
בכימיה, אָרוֹמָטיוּת היא תכונה של קבוצת תרכובות אורגניות – תרכובות ארומטיות – בהן קיימים קשרים קוולנטיים שאינם בדיוק קשרים בודדים, אך אינם גם קשרים כפולים, אלא מהווים מין מצב ביניים בין שני סוגי קשרים אלה.
האלקטרונים מרכיבי הקשרים הארומטיים – במקום לרחף סביב שני אטומי הקשר (כמו בקשרים קוולנטיים רגילים) מרחפים סביב כל המולקולה; הם מכונים עקב כך אלקטרונים לא-מאותרים.
תופעה זו קרויה אל-איתור (בלועזית: דלוקליזציה או דה-לוקליזציה).
תופעת ה'אל-איתור' גורמת לתופעת רזוננס כימי, שהוזכרה לעיל: קשרים כפולים מצומדים (כלומר, שרשרת של קשר-כפול – קשר-יחיד – קשר-כפול וכו') אשר נוטים "להתחלף" עם הקשרים היחידים הצמודים אליהם, כך שאבחנה בין קשר-כפול לקשר-יחיד במולקולה כזו אינה אפשרית .
תופעת הרזוננס, או ה'אל-איתור' של האלקטרונים, נובעת מכך שלאטומי הפחמן יש אורביטל p ריק.
בגלל צורתם הגאומטרית של אורביטלים אלה, הם יוצרים מעין מעגל מעל ומתחת למישור המולקולה, כאשר אורביטלי ה-p של ששת האטומים חופפים.
מכאן נובעת תופעת ה'אל-איתור' של האלקטרונים, ולכן הקשרים הקוולנטיים יכולים להיות ברזוננס.
תכונת הארומטיות מקנה לתרכובות אלו יציבות יתרה, ולכן נקודת הרתיחה שלהם, למשל, גבוהה יותר משל חומרים לא-ארומטיים בגודל דומה.
תרכובות לא-ארומטיות מכונות אָלִיפַטיוֹת (Aliphatic).
כיוון שלא הומצאה דרך לצייר במדויק את הקשרים המיוחדים בתרכובות הארומטיות, משתמשים בשתי דרכים עוקפות:
ציור המולקולה (במקרה זה: בנזן) פעמיים, כשהקשרים הכפולים והיחידים מתחלפים ביניהם:
ציור טבעת ובתוכה מעגל, לציון ענן האלקטרונים המקיף את המולקולה.
דרך זו מתארת את המציאות בצורה נאמנה יותר:
על-מנת לבדוק אם מולקולה היא ארומטית או לא, יש להשתמש בכלל היקל (Hückel), הקרוי על-שם מנסחו, הכימאי הגרמני אריך היקל, האומר שאם מספר האלקטרונים בקשרי הפאי של המולקולה מיוצג על ידי הביטוי 4N+2, עבור N טבעי (שלם וחיובי, או אפס), אזי המולקולה ארומטית.
בנוסף לכך, קיימים עוד שני כללים החייבים להתקיים כדי שהמולקולה תיקרא ארומטית:
כל אטום המרכיב את הטבעת הוא בעל אורביטל p ריק, או מלא.
לדוגמה, מולקולת הבנזן: מספר האלקטרונים בקשרי הפאי (לא סיגמא) הוא 6; אם נציב N=1 נקבל את המשוואה 4+2=6, כלומר – המולקולה ארומטית.
דוגמה נגדית: ציקלובוטדיאֵן, מולקולה בעלת 4 אלקטרוני פאי; ניתן מיד לראות כי אין פתרון למשוואה עבור 4 אלקטרונים.
התרכובות הארומטיות קרויות כך, כיוון שהראשונות שנתגלו היו בעלות ריח חזק (ארומה).
מאז נתגלו תרכובות ארומטיות רבות חסרות ריח, אך השם נותר.
שם כולל לתרכובות הארומטיות הוא ארינים.
בנזן הוא הארין הידוע והפשוט ביותר.
לבנזן מאות נגזרות, חלקן חומרים חשובים ביותר בביולוגיה ובכימיה.
כשהטבעת חסרה אטום מימן אחד, מתקבל שייר פניל (נקרא גם אריל), המופיע גם כן בתרכובות רבות.
המתמיר שמחליף את אטום המימן קובע את אופי התרכובת הארומטית ואת שמה.
כשלטבעת בנזן נקשרת קבוצת מתיל (CH3) מתקבל טוֹלוּאן (קרוי גם מתיל בנזן או פניל מתאן); שורה ארוכה של חומרים מבוססים על טולואן, ביניהם חומר הנפץ הנפוץ בעולם, TNT (טריניטרוטולואן).
הטולואן עצמו משמש כממס אורגני, כמרכיב בצבעים ובמדללים, בגומי, בדבקים, בלכות ובחומרי חיטוי.
נגזרת של טולואן (כלומר: טבעת בנזן אליה קשורה קבוצת מתילן (CH2) נקראת בנזיל.
כשלטבעת בנזן נקשרת קבוצת הידרוקסיל (OH) מתקבל פֵנוֹל (בעבר היה קרוי חומצה קרבּוֹלית); לפנולים תכונות המשלבות את תכונות הארומטיוּת ואת תכונותיהם של הכוהלים.
חומצה פיקרית (טריניטרופנול) היא חומר נפץ ידוע גם כן.
פנול עצמו משמש כחומר חיטוי, ובתגובות לייצור חומרי הדברה ותרופות: פנול מהווה את החומר ההתחלתי ממנו מייצרים אספירין באופן תעשייתי.
כשלטבעת בנזן נקשר הלוגן (בעיקר כלור או ברום) באופן ישיר, מתקבל אריל הליד.
כשלטבעת בנזן נקשרת קבוצת אמין (NH2) מתקבל אנילין.
פחמימנים ארומטיים רב-טבעתיים (בקיצור באנגלית: PAH) מכילים כמה טבעות ארומטיות צמודות.
חומרים רבים מקבוצה זו גורמים למוטציות בחומר התורשתי של יצורים חיים ועלולים לגרום לסרטן בבעלי חיים ובאדם.
ה-PAH המוטגני (גורם למוטציות) ביותר הוא בנזוֹפּירֵן (BaP).
חומר ידוע בקבוצה זו הוא הנפתלן, המורכב משתי טבעות בנזן צמודות והמשמש להרחקת עש מבגדים ולחיטוי.
ה-PAH נוצרים כתוצרי לוואי של בעירת פחמימנים; האדם נחשף אליהם כשהוא נושם אוויר מזוהם בגזי פליטה של כלי רכב, כשהוא מעשן וכשהוא צורך מזונות מטוגנים ושרופים.
ארומה היא רשת של בתי קפה בישראל, שנוסדה בשנת 1994. החל משנת 1999 הרשת התפצלה ופעלה תחת שתי חברות פרטיות, רשת בתי קפה בשם "ארומה אספרסו בר", המוּכרת גם בשם "ארומה ישראל", שפעלה מחוץ לתל אביב, ורשת "ארומה תל אביב", שפעלה בתחומי העיר בלבד.
בשנת 2021 הוכרז שהרשתות יתאחדו ויקראו "ארומה אספרסו-בר ישראל".
הרשת הוקמה בשנת 1994, על ידי האחים יריב וסהר שפע.
את העסק הקימו האחים באמצעות הלוואה של 70 אלף ש"ח שלקחו מאמם, ברברה.
האח יריב חזר מניו יורק, שם לדבריו גילה את עולם הטייק אוויי, וסהר היה חייל משוחרר.
בריאיון סיפרו האחים כי בהתחלה חשבו על הקמת רשת חומוסיות, אך לבסוף בחרו בקפה.
את מיקום הסניף ברחוב הלל במרכז ירושלים בחרו, לדבריהם, רק אחרי שספרו את העוברים ושבים כדי לוודא שמדובר במקום מרכזי ושסיכויי ההצלחה של בית הקפה גבוהים.
במהלך השנתיים שלאחר פתיחת הסניף ברחוב הלל, נפתחו שלושה סניפים נוספים, כולם בירושלים.
חמש שנים לאחר הקמת הרשת החליטו האחים שפע לפרק את השותפות, ולפצל מ"ארומה אספרסו בר" שנותרה בבעלות יריב שפע, את "ארומה תל אביב" שעברה לידי סהר שפע, וקיבלה זיכיון לפתוח סניפים בתחומי העיר תל אביב בלבד.
שתי הרשתות המשיכו להשתמש במותג "ארומה".
ארומה תל אביב הייתה בתחילה בבעלות סהר שפע (סהר שפע ובניו החזקות בע"מ).
בשנת 2011 רכש איש העסקים גולן עינת 50% מ"ארומה תל אביב" ונוצרה החברה "ארומה הולדינגס בע"מ", שבבעלותה הרשת התל אביבית.
ביוני 2013 רכש עוד 25% מהרשת, ובינואר 2014 השלים את רכישת מלוא הבעלות על הרשת.
בשנת 2000 החלה "ארומה אספרסו בר" להכין בעצמה את הקפה הנמכר בסניפיה, ושנה לאחר מכן עברו גם המאפים של הרשת לייצור עצמי.
בשנת 2004 עבר המרכז של החברה מירושלים לעמק האלה, שם הוקמו בית קלייה, בית מאפה ומפעל חומרי גלם המשרתים את כל הסניפים.
מפעל זה מייצר עבור הרשת קיטים של פירות וירקות למיצים הטבעיים הנסחטים בבית הקפה, ממרחים, רטבים, מרקים, משקאות מיוחדים וירקות למנות אנטיפסטי.
שני אירועים ברשת "ארומה תל אביב" גררו פרסום שלילי רב ותגובות נזעמות בציבור למותג "ארומה".
בנובמבר 2006 פורסם כי סהר שפע הפסיד בתביעת לשון הרע שהגישה כנגדו עובדת של חברת "כלמוביל", שאליה פנה שפע בעת שביקר במשרדי החברה, במילים פוגעניות בדבר מוצאה המזרחי ומעמדה הכלכלי.
ב-15 באוקטובר 2019 אושפזו שני לקוחות לאחר שאכלו סלט טונה בסניף של "ארומה תל אביב".
בעקבות זאת נסגר הסניף עד לתיקון ליקויים שנמצאו בו.
אירועים אלה גררו עמם פרסום שלילי רב ותגובות נזעמות בציבור למותג "ארומה".
בניסיון למנוע פגיעה במוניטין שלה, הדגישה רשת "ארומה אספרסו בר" כי לסהר שפע אין חלק בבעלות על רשת זו, אלא הוא בעליה של רשת נפרדת, "ארומה תל אביב", ופעלה לבידולה המותגי מרשת זו.
בעקבות פרשת הרעלת הטונה, פעלה גם "ארומה תל אביב" לבידולה באמצעות שינויים בתפריט, הכללת מנות צמחוניות וטבעוניות, אריזות אישיות של מוצרים, וכן הקמת מערך בקרת איכות למוצרי המזון הנמכרים ברשת.
בשנת 2018 החלה רשת "ארומה תל אביב" להשתמש בסמליל חדש, ייחודי לה שבמרכזו האות A, במטרה לפנות גם לתיירים וכן להבדיל אותה מרשת "ארומה אספרסו בר".
עם זאת, היא המשיכה להשתמש במקביל גם בסמליל הוותיק.
ביוני 2006 פתחה רשת "ארומה אספרסו בר" סניף ראשון מחוץ לישראל, בשכונת סוהו בניו יורק.
סניף זה זכה ליחסי ציבור מפתיעים בנובמבר 2008, כאשר בריאיון למוסף של השבועון "טיים" אמרה הטניסאית מריה שרפובה כי כריך גבינת חלומי בארומה אספרסו בר בניו יורק הוא מאכל שכדאי לנסוע במיוחד כדי לאכול אותו.
עד לדצמבר 2021 כללה הרשת "ארומה אספרסו בר" מעל 150 סניפים ברחבי ישראל, כולם מחוץ לתל אביב.
רשת "ארומה תל אביב" כללה בשנת 2021 35 סניפים, בתחומי העיר תל אביב-יפו בלבד, זאת לאחר שבשנת 2020, לנוכח התפרצות נגיף הקורונה בישראל, סגרה הרשת שישה סניפים.
בדצמבר 2021, 22 שנה לאחר שהפרידו כוחות, פורסם כי שתי הרשתות יתמזגו.
במסגרת המיזוג, גולן עינת, הבעלים של "ארומה תל אביב", יהפוך לבעל מניות בחברת "ארומה ישראל".
לאחר המיזוג בין ארומה אספרסו בר וארומה תל אביב תכלול הרשת 187 בתי קפה בישראל.
בנובמבר 2024 נסגר סניף ארומה במתחם ההסעדה בדיוטי פרי של טרמינל 3 בנתב"ג, אחרי 12 שנות פעילות.
נכון ל-2025 הרשת מפעילה בטרמינל 3 שתי עמדות באולם מקבלי הפנים - בצד המערבי פועל דוכן של ארומה ובצד המזרחי סניף של Marrone Rosso.
בטרמינל 1 פעילים 2 סניפים - אחד תחת מותג ארומה והשני תחת מותג Marrone Rosso.
בשנת 2006 יצאה ארומה מחוץ לשטחה של ישראל ופתחה סניף ראשון בניו יורק.
בהמשך פתחה ארומה סניפים גם בפלורידה וניו ג'רזי.
ב-2007 ארומה פתחה סניפים גם בקנדה.
ב-2008 הרשת התרחבה לאירופה ומרכז אסיה ופתחה סניפים ברומניה, אוקראינה, קפריסין וקזחסטן תחת השם Marrone Rosso.
סניפים אלו נפתחו תחת המותג Marrone Rosso ולא Aroma עקב פעילות קיימת של בתי קפה מקומיים בשם Aroma, ובעקבות הסכסוך עם רשת ארומה תל אביב.
נכון ל-2025 הרשת מפעילה 25 סניפים בקנדה, סניף אחד בארצות הברית וסניף אחד באוקראינה הפועלים תחת המותג Aroma Espresso Bar.
הרשת מפעילה גם 7 סניפים בקזחסטן וסניף אחד בקפריסין הפועלים תחת המותג Marrone Rosso.
הן "ארומה תל אביב" והן "ארומה אספרסו בר" עבדו בשיטת הזכיינות, כלומר הסניפים ברחבי הארץ מנוהלים על ידי זכיינים, אשר עוברים התלמדות בת חצי שנה ומשלמים דמי זיכיון על בסיס אחוזים מהמכירות והוצאות שיווק ופרסום של הרשת.
סניפי הרשת פועלים בשיטת השירות העצמי ואין בהם שירות מלצרים: הסועד ניגש לדלפק, מוסר את הזמנתו ואת שמו ומשלם תמורתה, ולאחר שהזמנה מוכנה הוא נקרא בשמו במערכת הכריזה שבסניף כדי לקבלה ולקחת אותה אל שולחנו.
בסניפיה של כל אחת מהרשתות היה תפריט זהה ועקרונות עיצוב ותפעול משותפים.
בנוסף לקפה לסוגיו ומשקאות קלים, מוגשים בסניפי הרשתות גם מאפים, סלטים, מרקים, כריכים וארוחות קלות.
מרכיב ייחודי בתפריט הוא העובדה שהלחמים ומרבית המאפים מותפחים ונאפים בסניפים עצמם מספר פעמים ביום.
במסגרת שיתוף הפעולה בין "ארומה אספרסו בר" לחברת "שומרי משקל" הונהג החל מנובמבר 2011 סימון קלורי של מנות בתפריט הרשת.
בשנת 2017 השיקה "ארומה אספרסו בר" אפליקציה המאפשרת הזמנה ללא עמידה בתור, וכן הושק כרטיס נטען בשם "ארומה כארד".
שימוש באפליקציה או בכרטיס הנטען בסניפי הרשת מקנה 10% בכל קניה.
לרשת שני סניפי ארומה Drive – בטמרה ובתחנת דלק הנשיאים בבאר שבע, בהם ניתן להזמין ולאסוף את ההזמנה מבלי לצאת מהרכב.
בין סניפי הרשת קיימים סניפים כשרים חלביים או בשריים, סניפים שאינם כשרים וכאלו שהם בפיקוח ארגון רבני צהר.
בחודש ינואר 2021 עבר הסניף בקניון ירושלים להשגחת ארגון רבני צהר, ובכך היה לסניף הראשון ברשת שסיים את ההתקשרות עם הרבנות הראשית לישראל.
בשנת 2021 זכתה "ארומה אספרסו בר" במקום הראשון בתחרות הגיוון הישראלי בפרסום ובשיווק בקטגוריית "מיתוג מעסיק", על קמפיין העסקת עובדים עם מוגבלויות בסניפי ארומה ישראל, כחלק ממדיניות הרשת.
ב-29 בנובמבר 2021 הוענק הפרס למנכ"ל הרשת, דני מישל, על ידי נשיא המדינה יצחק הרצוג.
ארוכה הדרך הביתה הוא סרט הישרדות אוסטרלי, המבוסס על סיפור אמיתי.
הספר שעל פיו נכתב הסרט הוא ספר ביוגרפי שכתבה דוריס פילקינגטון, המתאר את סיפור חייה של אמה מולי.
הסרט מתמקד בסיפורה של משפחה אחת בפרשיית הדור הגנוב של ילדי האבוריג'ינים באוסטרליה.
בסרט מתוארים חייהן של ילדות אבוריג'יניות, בשנות ה-20 של המאה ה-20, הנלקחות בכוח מידי אימן, לפי צו ממשלתי, כיוון שלפי הרישומים היה אביהן בן הגזע הלבן.
לפי החוק הקיים, נדרשו הרשויות האוסטרליות, במקרים כאלה, "להציל" את הילדות מגורל החיים כאבוריג'יניות ולספק להן חינוך אירופאי, כפי ש"מתחייב" ממוצאן.
הסרט עוקב אחר שלוש בנות (שתי אחיות ובת דודן), שנחטפות מידי אימן, ונשלחות למחנה לימוד בחווה מרוחקת, בקצה השני של אוסטרליה.
בחווה זו אמורות הילדות לקבל חינוך ותרבות שיעצבו מחדש את דמותן.
הן מצליחות להימלט מהמחנה, ברגע בו הממונים אינם שמים לב.
רובו של הסרט עוקב אחר מסען המפרך בחזרה הביתה.
מאחר שאינן מכירות את הדרך, אך יודעות כי הן מתגוררות בקרבת גדר הארנבים החוצה את אוסטרליה, הן הולכות במשך 9 שבועות, לאורך 2,400 ק"מ, בצידה של גדר הארנבים (ומכאן שמו המקורי של הסרט, "Rabbit-Proof Fence").
הסרט מתאר את צעידת הילדות הכרוכה בקשיים רבים, מעצם ההליכה המפרכת, מהיעדר מזון ומים בצורה מסודרת, ממפגשים עם אנשים שונים, ובעיקר מהתחמקות מהמשטרה ומנציגי הממשל, הדולקים בעקבותיהן, כדי לשוב לביתן.
סרט זה, המבוסס על סיפור אמיתי, מתאר את טרגדיית הדור הגנוב שעבר העם האבוריג'יני באוסטרליה, עם תחילת התיישבותו של האדם הלבן ביבשת, ועד המאה ה-20. ילדים אבוריג'ינים, שנראו בהירי עור, באופן יחסי, או שאחד מהוריהם היה לבן, נלקחו ל"חינוך מחדש" על מנת שיחיו את חייהם כאדם לבן.
כל זאת בחסות החוק האוסטרלי, תוך ניתוקם של אותם ילדים מהעולם המוכר להם, ממשפחתם, ומתרבותם.
באופן כללי, רוב הביקורות שיבחו את הסרט, שדן בהתייחסות הבעייתית והבלתי מוסרית, של האדם הלבן באוסטרליה כלפי האבוריג'ינים.
למרות זאת, היו גם ביקורות שטענו כי "הסוף הטוב" של סיפור ספציפי זה, אינו במקומו, מאחר שאינו מייצג כלל את סיפור חייהם של עשרות אלפי ילדים אבוריג'ינים אחרים, שגורלם לא שפר עליהם.
כאמור, פרט למקרים חריגים, רוב מוחלט של הילדים החטופים לא יכלו לברוח מהחוות והמעונות שבהם הושמו לפי החוק האוסטרלי, ובמרבית המקרים משפחתם אינה יודעת עד היום היכן הם, ולהם אין מושג כיום מי הם הוריהם ובני משפחתם והאם הם בחיים.
הסרט זכה בקטגוריית הסרט הטוב, ובקטגוריות נוספות, בתחרות האוסקר האוסטרלית (פרס מכון הקולנוע).
בפרס השחקנית הטובה ביותר (לשחקנית אורלין סמפי) ובפרס הקהל, בפסטיבל דרבן באוסטרליה,
בפרס הקהל בפסטיבל אספן בקולורדו ארצות הברית,
בפרס הקהל בפסטיבל קלגרי בקנדה,
ובפרס הקהל בפסטיבל לידס בבריטניה.
ארומתרפיה היא שיטת טיפול פסאודו-מדעית של הרפואה האלטרנטיבית (נקראת גם "רפואה משלימה"), שבה משתמשים בשמנים אתריים ובשמני בסיס (או שמני ירקות) עשויים מפרחים ארומטיים, צמחי מרפא, תבלינים ועצים.
הארומתרפיה היא שם כללי המתייחס אל המסורות השונות של שימוש בשמנים חיוניים, לעיתים בצירוף פרקטיקות נוספות מרפואה אלטרנטיבית והשקפות רוחניות.
מקור המילה הוא שילוב של ניחוח ("ארומה") עם טיפול ("תרפיה") בגוף, בנפש או במצב חברתי.
ארומתרפיה היא תורת רפואה הוליסטית ולכן, לטענת המטפלים בארומתרפיה, ניתן לשפר באמצעותה כמעט כל מצב בריאותי.
נטען כי היא יעילה להפגת מתח נפשי, טיפול בבעיות שרירים, הפרעות בעיכול ומחלות עור, אך מחקרים רפואיים שנעשו אודותיה מצאו כי הארומתרפיה חסרת תועלת.
לטענת המטפלים, השמנים מעבירים לגוף את התכונות המרפאות של הצמחים באמצעות חוש הריח דרך הריאות, אוסמוזה באמבט מים, מריחה על העור, וחדירה למחזור הדם.
השימוש בשמנים יכול לגרום לתופעות לוואי שונות ולכן חשוב להקפיד על אמצעי זהירות והתייעצות עם מומחה לפני השימוש.
המצרים הקדומים היו בין הראשונים שהחלו לעסוק בארומתרפיה כחלק מטקסים דתיים והרחקת רוחות רעות.
גם המרפאים ההודים החלו לתעד, באותה עת, את יכולות הריפוי של צמחים ארומטיים כמו כוסברה, זנגביל וורד.
הסינים והיפנים, לעומתם, השתמשו בצמחים ארומטיים לטקסי פולחן ולטיפוח היופי וההיגיינה האישית.
המונח "ארומתרפיה" נטבע על ידי הכימאי הצרפתי רנה-מוריס גטפוסה כאשר גילה את יכולתו של שמן לבנדר לרפא כוויות במהירות ובלא להותיר צלקות לאחר שלטענתו נכווה קשה בתאונה שארעה במעבדתו וטבל את ידו בשמן זה, אך לא קיים תיעוד לחזרה על ניסוי מעין זה.
עם ממשיכי דרכו נמנים הרופא והמדען ד"ר ג'ין ולנט ואת מרגריט מאורי אשר טענה שיש להתאים את הניחוחות במיוחד לאישיות ולבעיות הבריאות של המטופלים.
ישנם שלושה ענפים מרכזיים של ארומתרפיה:
ארומתרפיה ביתית (Home Aromatherapy) - טיפול עצמי, בישום ושימוש קוסמטי.
ארומתרפיה קלינית (Clinical Aromatherapy) - כחלק מפרמקולוגיה וטיפול תרופתי.
ארומקולוגיה (Aromachology) - פסיכולוגיה של הריחות והשפעתם על המוח.
כמו כן, בשנים האחרונות בחלק מארצות אירופה ובמיוחד בצרפת החלו להתרכז בארומתרפיה מדעית.
טיפול ארומתרפי החל להוות בהן חלק מהרפואה הקונבנציונלית.
בצרפת חלק מהשמנים האתריים ניתנים כתרופות מרשם ובפיקוח רופאים.
העקרונות העיקריים של הארומתרפיה הם:
כוח החיים - תפיסה פילוסופית פסאודו-מדעית הטוענת שהחיים קיימים בכל דבר.
הם הכוח המאחד את כל חלקיקי האטום יחדיו וממנו נובעים כוחות המשיכה והמגנטיות, הוא מעניק לנו את ההכרה; טענה זו אינה מגובה במחקרים מדעיים ואף עומדת בסתירה לעובדות יסוד בפיזיקה.
אותו כוח החיים מגלה את עצמו בכל צמח בדרך שונה במעט.
לפיכך, לכל זן של צמחים סגולות ייחודיות.
הפקתה של תמצית מהצמח היא אחת הדרכים לבודד את "אישיותו" וסגולותיו.
יין ויאנג - מושג המתאר את שני הכוחות המנוגדים אך משלימים המצויים, כביכול, בכל הדברים ביקום.
ביסודו של כל פרח או זרע או ניצן נמצאת, כביכול, נקודה, שממנה נובעת ה"אנרגיה" וממנה נמשכת הצמיחה; בבוטניקה לא ידוע על נקודה כזו.
מזונות אורגניים - תרופות "טבעיות", אורגניות שלא עברו תהליכים כימיים או אחרים, יפעלו - לטענת הארומתרפיסטים - בהרמוניה עם כוחות הריפוי של גוף האדם ויעזרו להם לשקם את ה"הרמוניה בגוף".
בדוגמה להגיון קדם-מדעי נפוץ, יש מרפאים שמקשרים בין מאפייניו החיצוניים של הצמח לאפקט הטיפולי שלו.
הצורה והריח של סיגלית, לדוגמה, מרמזים לטענתם על ביישנות.
לכן, שמן סיגליות אמור להביא לתחושת רגיעה וצניעות אצל המטופל.
הטענה של הארומתרפיסטים - שהשמנים האתריים יכולים להילחם בחיידקים, בפטריות, בנגיפים ובטפילים נוספים ולהמריץ את המערכת החיסונית כדי להשיב את הבריאות לגוף - שנויה במחלוקת (ראה את הביקורת בהמשך).
במדינות כמו אנגליה, ארצות הברית ואוסטרליה הארומתרפיה נחשבת לחלק מהאופנתיות של הרפואה המשלימה במקרה הטוב או לפסבדו מדע במקרה הרע.
בארומתרפיה, בדומה לרבות משיטות הטיפול האלטרנטיביות, בוצעו רק מעט מחקרים רפואיים מבוקרים וכפולי סמיות (לא החולה ולא הצוות המטפל יודע האם הטיפול אותו מקבל החולה הוא התרופה או פלצבו).
אין הוכחות רפואיות טובות לכך שארומתרפיה יכולה למנוע או לרפא מחלה כלשהי.
בשנת 2015 פרסמה מחלקת הבריאות של ממשלת אוסטרליה את תוצאות סקירת טיפולים אלטרנטיביים שביקשה לקבוע אם יש כאלה שמתאימים לכיסוי על ידי ביטוחי הבריאות; ארומתרפיה הייתה אחת מתוך 17 טיפולים שעבורם לא נמצאו עדויות ברורות ליעילות.
העדויות ליעילותה של ארומתרפיה בטיפול במצבים רפואיים מצומצמות ביותר, בפרט חסרים מחקרים עם מתודולוגיה קפדנית.
מספר מחקרים בדקו את יעילות הארומתרפיה במצבים שונים: גרד בעור, אי-שקט, דיכאון ועוד.
הטיפול הארומתרפי נוסה גם להקלה על חולי סרטן.
רק מחקרים איכותיים מעטים העידו על תועלת משימוש בארומתרפיה במצבים אלה.
הם רמזו לכך שבמצבי חרדה, דאגנות יתר ודיכאון יש לארומתרפיה תרומה להקלת תסמינים אלה.
במאמר שפורסם ב"בריטיש מדיקל ג'ורנל" טוענים הרופאים שבשלושה ניסויים שנעשו בחולי דמנציה בשנת 2003 היו סימנים לכך ששמן לימון ושמן לבנדר נספגו בגוף והקלו חלק מתסמיני המחלה.
אבל המחקר המדעי על עקרונות והשפעות הארומתרפיה עדיין מוגבל.
הקהילה הרפואית בארצות הברית ובאנגליה, כמו גם בישראל, סבורה כי ריחות נעימים יכולים לכל היותר לסייע בהרגעה והורדת לחצים.
כמה מההשפעות המיוחסות לארומתרפיה, כגון: הרגעה ובהירות המחשבה הן מאוד סובייקטיביות ועלולות להתעורר גם מאפקט פלצבו.
בנוסף צוין כי הארומתרפיה מתבססת על עדויות אנקדוטיות להצלחותיה ואינה מוכיחה שהטיפול יכול לרפא מחלות.
גם ניסויים שתוצאותיהם צוטטו על ידי ארומתרפיסטים לא עמדו בדרישות מניסויים קליניים, או פשוט הוצאו מהקשרם.
אם יש השפעות חיוביות עלולות להיות גם השפעות שליליות לשימוש בצורה לא נכונה או שילוב רע בין השמנים, במיוחד בפרמקולוגיה המסורתית.
בנוסף קיים חשש בקהילת הרופאים כי אנשים עם מחלות הניתנות לריפוי על ידי הרפואה המודרנית, יפנו לטיפולים חסרי תועלת כגון ארומתרפיה והומאופתיה, במקום לקבל טיפול נחוץ בתרופות מוכחות מדעית.
כמה מחסידי הארומתרפיה מאמינים שהשפעות השמנים אינן נובעות מהכימיקלים הפועלים על החושים, אלא שהשמן מכיל את "כוח החיים" של הצמח אשר יאזן את האנרגיות של הגוף ויקדם את הריפוי באמצעות טיהור ויברציות שליליות משדה האנרגיה שלו.
לאמונות פסבדו-מדעיות אלו אין בסיס מדעי ויש הרואים בהצגתן בפני הלקוחות משום הונאה.
בהיעדר פיקוח רפואי מתאים, קיים חשש לשימוש לא בטיחותי בארומתרפיה.
השמנים האתריים עלולים לגרות את העור ולגרום להרעלה, נזק בכבד והתקפים, אם הם לא דוללו עם שמני בסיס, כגון: שמן שקדים, שמן זית, שמן אגוזי לוז ורוז היפ.
קיימות דרכי שימוש מגוונות בשמנים, הכוללות עיסוי, אמבטיה, שאיפת אדים, אידוי, הסנפה, רטיות (קומפרסים), שטיפת פה, וטיפולי שיער ועור.
במרבית המקרים תמצית שמן מדוללת בבסיס שמן אחר (כמו שומשום או שקדים), מכיוון שתמציות השמנים מרוכזות מאוד ועלולות לגרום לכוויות כימיות.
ארון הוא רהיט אחסון דמוי תיבה גדולה, העשוי לרוב מעץ או פלסטיק ומשמש בבתים לאחסון בגדים, מזון או כלים, כך שיישמרו מאבק, מפגיעה ומלכלוך.
"ארון אוויר" הוא ארון גדול בעל פתחי אוורור, לעיתים בצורת חדר ממש.
בעבר הותקנו ארונות מעל לאמצעי חימום הבית וסיפקו חלל אחסון לבגדים.
חלל זה היה חף מהצטברות של לחות וסייע לייבש את הבגדים הרטובים.
ארון מסוג זה נקרא בפשטות "ארון בוילר".
בגלל שארון הוא רהיט שבתוכו מאוחסנים בגדים וחפצים אחרים.
צמחו בהשאלה ביטויים כמו "שלדים בארון" שמשמעותו סודות נסתרים, או "הומוסקסואל בארון" שמשמעותו הומוסקסואל שמסתיר את זהותו המינית.
ארומנים (נקראים גם: מקדו-רומנים וכן צִינְצָרִים; הארומנים קוראים לעצמם Armãnji, Rrãmãnji) הם קבוצה אתנית הנפוצה בדרום הבלקן, בעיקר באזור צפון יוון, אלבניה, מקדוניה הצפונית ובולגריה.
קיימת גם קהילה גדולה של ארומנים בחבל דוברוג'ה שברומניה וחלק מן הרומנים מחשיבים את הארומנים כתת-קבוצה של העם הרומני.
הארומנים הם הקבוצה השנייה בגודלה של ולאכים, אחרי הרומנים.
הארומנים מדברים ארומנית, שפה רומאנית קרובה לרומנית, ונחשבת לעיתים לניב שלה.
לפני מלחמת העולם השנייה הקימה רומניה בבלקן רשת בתי ספר רומנים בשביל הארומנים.
הארומנים שלמדו בבתי הספר האלה משוכנעים שהם רומנים, שאר הארומנים בבלקן לעיתים קרובות לא יודעים לענות על השאלה אם הם רומנים או לא.
דובר רומנית ששומע את שפת הארומנים בדרום אלבניה לא מבין אותם או מבין רק מעט מאוד.
כיוון ששורשי השפה הדומים, שמקורם בתקופות שבהן היה שימוש בשפה הלטינית, מעריכים היסטוריונים כי החיבור עם השפה הרומנית נקטע בין המאות ה-7 וה-9, אחרי שכבר עוצבו מאפייני השפות הבלקנו-רומאניות.
במסורת היחסים הפדרסטיים של אתונה הקלאסית, היה האֵרוֹמֵנוֹס נער מתבגר אשר קיים מערכת יחסים עם גבר מבוגר, או כמו שהיה ידוע בכינויו – אראסטס (ἐραστής).
המונח עבור אותו תפקיד השתנה מפוליס אחת לאחרת.
באתונה, הארומנוס היה ידוע גם כפאיידיקה; בספרטה השתמשו במילה אייטס (מאזין), מונח שנמצא בשימוש גם בתסלי; בכרתים נודעו הבנים בשם קליינוס (מהולל) והם נלחמו במערכה עם מאהביהם, כפרסטטנס (מישהו שעומד לצד אחר).
הארומנוס האידיאלי – כמו גם האראסטס שלו – הוגדר כמי שציית לעקרונות האנקרטיה או "שליטה עצמית", אשר מציגים גישה של מתינות וריסון עצמי בכל התחומים.
הצעירים נדרשו להפגין התנגדות מול הפצרותיהם של האראסטסים השונים, אשר חיפשו לרכוש את חיבתם, על מנת לבחון את רצינות כוונותיהם, ולבחור את הראוי ביותר.
כתוצאה מכך, באטיקה, ארומנוסים היו נתונים לחיזור עיקש ומתמיד, כמו גם מושא לתגרות רחוב וויכוחים בקרב גברים צעירים שהתחרו על חיבתם.
חלק מן הארומנוסים עברו להתגורר עם מאהביהם, ושהו איתם תקופת זמן מסוימת.
היוונים זיהו והביעו הערכה לפרק הזמן בחייו של בחור עת הוא בשל לאהבה; המילה היוונית נהגה לתאר בחור כזה כ- hôraios, כלומר, "בלבלוב".
ארומנוסים היו בדרך כלל זכרים בגילאים שתים עשרה עד שבע עשרה.
למרות שהארומנוס זכה להערכה בשל יופיו, הוא זכה להערכה אף רבה יותר בשל תכונות של צניעות, חריצות ואומץ.
הארומנוס הצטייר באופן טיפוסי כמי שעובר אימונים פדגוגיים ובעוד הוא היה בצורה אופיינית מושא לחיבה ותשוקה, אין הוא היה בהכרח מעורב בפעילות מינית.
כאשר מרכיב זה היה קיים ביחסים, ביטוי מיני מתואר באיקונוגרפיה כדבר, שהתבסס בעיקר על ליטופים וחיכוך איבר המין ללא חדירה.
נראה כי מין אוראלי היה נפוץ פחות, אולם שכיח דיו על מנת להפוך נושא לקומדיה, ולביקורת, אשר הושתתה על הדעה כי הייתה זו פעילות מבישה, אשר סיכנה את הנערים בהפיכתם לנשיים אילו התרגלו לאהוב זאת.
בהגיעו לגיל בגרות (בשנתו השמונה עשרה), היה הארומנוס גוזז את שערו והופך כשיר לקבל על עצמו את תפקיד האראסטס, לחזר ולזכות בארומנוס משלו.
"ארומנוס" באופן מסורתי מתורגם לאנגלית כ"נאהב", הגם שאין זו התאמה מושלמת למושג.
ארומטאז , אנזים ממשפחת הציטוכרומים.
תפקידו ארומטיזציה של אנדרוגנים (לדוגמה טסטוסטרון).
זהו גורם מפתח בהתפתחות המינית.
כאשר טסטוסטרון עובר ארומטיזציה הוא הופך לאסטרדיול, הורמון מין הקיים בעיקר בנשים.
אטיולוגיה הקשורה לעליה ברמת הפעילות:
רמות גבוהות של ההורמון פרולקטין
ארומנית (Armãneashce; רומנית Aromână או Macedoromână), הידועה גם כמקדו-רומנית או וְלאכית היא שפה רומאנית מזרחית מקבוצת השפות הרומאניות במשפחת השפות ההודו-אירופיות.
הארומנית חולקת מאפיינים רבים עם השפה הרומנית, בהם מורפולוגיה ותחביר דומים, כמו גם אוצר מילים גדול שמקורו בשפה הלטינית.
מקור השוני בין שתי השפות הוא בהשפעה של שפות אחרות.
בעוד שהרומנית הושפעה משפות סלאביות ומהונגרית, הארומנית הושפעה מן השפה היוונית.
דוברי שפה זו נקראים ארומנים או ולאכים.
אֶרְוִין מרדכי רָבַּאוּ (Rabau; 15 בנובמבר 1899, ברלין – 15 ביוני 1983, ישראל) היה רופא גינקולוג וכירורג ישראלי.
לימד באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב.
ניהל מחלקת נשים ויולדות בבתי החולים בילינסון, הירקון, ותל השומר.
רבאו נולד בברלין ולמד בגימנסיה ההומניסטית.
במלחמת העולם הראשונה שירת בחיל התותחנים הגרמני.
רבאו היה ציוני פעיל וחבר בתנועת הנוער הציונית "בלאו וייס" ("כחול לבן").
הוא למד עברית, משנה ותלמוד יחד עם ד"ר הרי הלר וגרשום שלום אצל אברהם בלייכרודה.
אחר כך למד רפואה בהיידלברג ובברלין, ובשנת 1924 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
הוא הועסק במשך תקופה כרופאו האישי של אחד מעשירי גרמניה, ואחר כך עבד בבית החולים הנודע "מואביט" (Moabit) בברלין במשך כעשר שנים.
משנת 1930 היה סגן מנהל המחלקה לגינקולוגיה ומיילדות.
בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון, עלה רבאו לארץ ישראל.
באוגוסט 1934 כשהוחלט על הקמת בית החולים אסותא רכש מניה.
הרופאים בעלי המניות התחייבו לטפל בחוליהם ב"אסותא" בלבד ולשמור על זכויות המטופלים לבחור את הרופא המטפל.
בארץ ייסד בשנת 1936 יחד עם הרי הלר ואחרים את בית החולים בילינסון בעזרתה של "קופת החולים הכללית של הסתדרות העובדים בא"י", שם עמד בראש המחלקה הגינקולוגית.
בשנת 1948 עבד רבאו בהתנדבות כיועץ גינקולוגי לרופאה הראשית של חיל הנשים ד"ר אנטוניה בורשטין
בשנת 1948 עזב יחד עם ד"ר הלר את בית החולים ועבר לבית החולים תל השומר, שם הקים וניהל במשך שנים את אגף לגינקולוגיה ומיילדות.
הוא עסק במחקר בעיות הפוריות, והפך מחקר זה לחלק מתוכנית המחקר של בית החולים תל השומר.
מתלמידיו: הפרופ' חיים זכות, הפרופ' שלמה משיח.
קיבל את תואר יקיר העיר תל אביב.
מתלמידיו: ד"ר דוד הוגו כהן
בשנת 1936 נישא לציונה קטינסקי, דיאטנית ופעילה בוויצו, בתם של ברוך קטינסקי וגוטה לבית שרתוק, שנולדה בתקופת התיישבותם בכפר הערבי עין סיניא.
ילדיהם: פרופ' נורית כנען-קדר, פרופ' יעל קציר ופרופ' מיכה רבאו, שהיה כירורג בכיר באיכילוב.
נכדיו: פרופ' חגי כנען, יונתן כנען, דן קציר, פרופ' תמר קציר ד"ר עודד רבאו, מיכל רבאו, וענת ברקין רבאו.
ארון הוא מושג מתחום הלהט"ב, המשמש כמטפורה לתיאור לסביות, הומוסקסואלים, ביסקסואלים וטרנסג'נדרים (להט"ב) שלא חשפו את הנטייה המינית או הזהות מגדרית שלהם.
ביטוי זה נבע למעשה מהביטוי המוקדם יותר "יציאה מהארון" (במקור מאנגלית: Coming out of the closet ובקיצור Coming out).
בשלהי המאה ה-20 בארצות הברית הפך "הארון" למטפורה מרכזית בחיי הלהט"בים, רעיון שבא לביטוי גם במושג יציאה מהארון.
דימוי הארון מרמז על ההבדל שבין להיות "בתוך" הארון ו"מחוץ" לו, כאשר "בתוך הארון" יוצר לעיתים קרובות סטיגמה של חיים בשקר, לא מאושרים.
נטייה מינית אינה גלויה אצל תינוקות וילדים רכים, אלא מתגלה לאדם בשלבי המעבר שלו מילדות לבגרות.
בחברה ההטרונורמטיבית, המניחה שהאדם הוא הטרוסקסואל עד שיוכח אחרת, נמצאים רוב הלהט"בים בארון, עד ליציאה אקטיבית שלהם מהארון והזדהות כלהט"בים.
כפועל יוצא מכך, רוב הלהט"בים בחברה נמצאים בתחילת דרכם במצב של מעבר - passing - שלרוב נכפה עליהם ללא כוונה מראש, המחייב אותם להתנהגות שאינו תואמת את פנימיותם ואת זהותם.
במקרים בהם לא ייחשפו ללגיטימציה תרבותית וחברתית, הם עלולים להישאר בארון אף זמן ממושך, דבר העלול לגרום למצוקה רגשית וסבל.
עד תום המחצית הראשונה של המאה העשרים, הייתה הומוסקסואליות אסורה ברוב מדינות המערב.
הדבר התבטא, לדוגמה, בהנהגת קוד הייז המחמיר בארצות הברית בשנות השלושים, והמשיך בבהלת הלבנדר - רדיפת הומואים במוסדות הציבור האמריקאיים בשנות החמישים והשישים, במקביל למקארתיזם.
להט"בים שרצו לעבוד למחייתם, להופיע בציבור באופן נורמטיבי, לשמור על קשר עם משפחתם, להיות עם חיי חברה בסיסיים ולחיות את חייהם, נדרשו לעבור כהטרוסקסואלים, להסתיר לחלוטין את זהותם, ולחיות בארון כל ימי חייהם.
במקרים שונים נמשך הצורך להסתיר ולעבור כהטרוסקסואליים גם במחצית השנייה של המאה העשרים.
מדיניות "אל תשאל, אל תספר" של הצבא האמריקאי, הייתה דוגמה למדיניות שעוגנה בחקיקה, בה נדרשו להט"בים לעבור כהטרוסקסואלים בתוך הצבא או כוחות הביטחון האמריקאים, ולהסתיר לחלוטין את זהותם כלהט"בים, על מנת שלא יפוטרו ולא ישוחררו בקלון מהשירות.
מדיניות זו נהגה עד שנת 2011.
להט"בים מפורסמים שנאלצו לעבור כהטרוסקסואלים ולהעלים לחלוטין רמזים למשיכה חד מינית, היו, לדוגמה, ג'יימס דין ורוק הדסון.
בשני המקרים היה המעבר מוצלח ביותר, וזהותם כלהט"בים התגלתה רק לאחר מותם.
השימוש בדימוי הארון במובן זה החל בארצות הברית בשנות ה-50 לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר האכיפה ההטרוסקסיסטית גברה.
בשלבים המוקדמים של תהליך פיתוח הזהות הלהט"בית, אנשים חשים מבולבלים ונבוכים.
ב-1993, כתב העיתונאי והאקטיביסט מיכלאנג'לו סיניורילה (Michelangelo Signorile) את הספר "Queer in America" ("קוויר באמריקה"), בו הסביר את הנזק לאדם שבארון ולחברה בכלל כאשר הפרטים בה בארון.
מודלים קלאסיים של התפתחות הזהות ההומוסקסואלית, ובפרט המודל של קאס, חזרו על טענה זו במדעי החברה.
הארון הוא "עיצוב החיים באמצעות הסתרה" כאשר להט"בים מסתירים את הנטייה המינית והזהות המגדרית שלהם בחלק ניכר מקשריהם החברתיים, כגון משפחה, חברים, צבא ומקום העבודה.
כ-1% מהגברים הנשואים ו-0.2% מהנשים הנשואות קיימו מערכת יחסים חד-מינית במהלך השנה האחרונה.
בנוסף, ע"פ המחקר, 26% מהנשים ו-28% מהגברים שציינו כי קיימו פעילות מינית חד-מינית, ציינו כי יש להם מערכת יחסים חד-מינית, אך לא מחשיבים את עצמם כלסביות, הומואים או ביסקסואלים.
מחקר אחר מצא שהומואים נוטים יותר להיות בארון בקרב עמיתיהם לעבודה, הורים וקרובים-רחוקים יותר מאשר חברים ואחיות.
זוגות חד-מיניים אשר בארון לא שבעי רצון כמו זוגות חד-מיניים אשר מחוץ לארון.
מחקר נוסף מראה כי עבור לסביות, ככל שפחות אנשים יודעים על הנטייה המינית, כך גדלה החרדה, קטנה ההרגשה החיובית והביטחון העצמי שלה יהיה נמוך יותר.
האתר Gay.com קובע, ע"פ דיווחים, כי לארוניסטים יש סיכוי גדול יותר להיות בקבוצת סיכון להתאבדות.
המטפורה של הארון התרחבה לשימוש זהות או השתייכות לקבוצה השנויים במחלוקת (כגון דת, השתייכות פוליטית והתנהגות מינית לא-נורמטיבית או "קינקית" כ-BDSM ופטישים) שאדם שומר בסוד מחשש לרדיפות, הרחקה או מבוכה.
יתר על-כן, נאו-פגנים וויקים אשר בוחרים שלא לחשוף את האמונות והמנהגים הדתיים שלהם אמורים להיות "בארון המטאטאים".
להיות "מחוץ הארון" או "להט"ב מוצהר" פירושו לא להסתיר את הנטייה המינית או הזהות המגדרית.
The Glass Closet (בארון זכוכית, Harlow, 2006) מתייחס למי שלא יכול לחיות מחוץ לארון, אפילו לפני עצמו, אבל אחרים יכולים לראות בבירור כי אותו אדם, למעשה, בארון.
al.) טען ב-1999 כי "הארון" נהפך למטפורה מיושנת בחייהם המודרניים של האמריקאים משתי סיבות:
הומוסקסואליות עוברת תהליך נורמליזציה בקרב החברה וכתוצאה מכך, הבושה והסודיות בעניין, לעיתים קרובות, במגמת ירידה.
למונח הארון הודבקו עם הזמן סטיגמה של צורת חיים מסוימת, אולם המציאות שונה מאדם לאדם.
ארול לזלי פלין היה שחקן קולנוע אמריקאי יליד אוסטרליה.
הוא נודע בזכות תפקידיו הרומנטיים בסרטים הוליוודיים כפרש אוחז חרב, קולני ורברבן, ובזכות סגנון חיים ראוותני והולל.
פלין נולד בעיר הובארט בטסמניה, שם היה אביו, תאודור תומסון פלין, מרצה באוניברסיטה ומאוחר יותר פרופסור לביולוגיה באוניברסיטת טסמניה.
את אימו, מארל, תיאר פלין כמי שמוצאה ממשפחת ימאים, ולכך אף יחס את חיבתו לחיי הים וההפלגה בו.
לא נמצא אישוש לטענותיו של פלין כי מוצאו מאחד מן הימאים במרד על הבאונטי.
הוריו היו ילידי אוסטרליה, צאצאי אסירים ממוצא אירי אנגלי וסקוטי שהוגלו ליבשת זו.
הם התחתנו ב-23 בינואר 1909. בילדותו חי פלין בעיר סידני ולמד בבית ספר יסודי של כנסייה אנגליקנית.
אחד מבני כיתתו היה ג'ון גורטון, לימים ראש ממשלתה ה-19 של אוסטרליה.
פלין הורחק מבית הספר לאחר שהסתבך בקטטה ועל פי דיווחים אף קיים יחסי מין עם הכובסת של בית הספר.
בהמשך הוא אף הורחק ממספר בתי ספר שבהם למד בטסמניה.
בגיל 20 הוא עקר לגינאה החדשה שם קנה חווה לגידול טבק, היה זה עסק שכשל.
ניסיון עסקי אחר, בכריית נחושת בגבעות הסמוכות למיקומה של עיר הבירה הנוכחית פורט מורסבי, כשל אף הוא.
בתחילת שנות ה-30 פלין היגר לבריטניה ובשנת 1933 זכה בתפקיד בלהקת התיאטרון של נורת'המפטון, שהציגה באולם רויאל שבעיר.
הוא הועסק בלהקה שישה חודשים.
בשנת 1934 הוא אף הופיע כשחקן על הבמה בלונדון ובגלאזגו.
בשנת 1933 הוא שיחק בסרט האוסטרלי "בעקבות הבאונטי" ובשנת 1934 שיחק בסרט "רצח במונטה קארלו" (Murder at Monte Carlo) בהפקת אולפני האחים וורנר בלונדון.
כל עותקיו הידועים של סרט זה אבדו.
בעקבות משחקו ב"רצח במונטה קארלו" כישרונו של פלין התגלה על ידי מנהלי חברת האחים וורנר, הוא הוחתם על חוזה משחק והיגר לארצות הברית.
בשנת 1942, שמונה חודשים לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה, הפך לאזרח אמריקאי.
הקריירה של פלין כשחקן קולנוע נסקה בין לילה לאחר שקיבל את התפקיד הראשי בסרט "קפטן בלאד" (1935).
עד מהרה לוהק לתפקידי פרש אוחז חרב, קולני ויהיר, כך בסרט "הסתערות הבריגדה הקלה" (1936).
לאחר שהופיע בתפקיד מיילס הנדון בסרט "בן המלך והעני" (1937), הוא לוהק בתפקידו המפורסם ביותר כרובין הוד בסרט "הרפתקאות רובין הוד" (1938), סרטו הראשון בצבע.
בשנת 1938 עלה לאקרנים סרטו "סיור הבוקר" (The Dawn Patrol) לצד חברו הטוב דייוויד ניבן.
לאורך כל הקריירה הקולנועית של פלין הוא עבד עם מיטב במאי סצנות הקרבות.
פלין התפרסם בזכות מיומנותו בשימוש בחרב, כפי שניתן לראות בסרטו "הרפתקאות רובין הוד", "נץ הים" ו"קפטן בלאד".
פלין כיכב לצידה של אוליביה דה הבילנד בשמונה סרטים.
הוא הודה במשיכתו לדה הבילנד, אולם טענת היסטוריון הקולנוע רודי בלמר ולפיה במהלך הסרטת "הרפתקאות רובין הוד" היה קשר רומנטי בין השניים, נדחתה על ידי דה הבילנד.
בראיון שנתנה שנים אחר כך טענה כי הקשר ביניהם היה אפלטוני באופיו, במיוחד לאור העובדה כי פלין היה נשוי אותה עת ללילי דאמיטה.
פלין וידידו דייוויד ניבן היו חברים במועדון הקריקט של הוליווד.
מיומנויותיו החברתיות האציליות, וגישתו היהירה והקלילה לנשים ולחיים בכלל, היו לשם דבר עד כי בשפה האנגלית המציא לכבודו המחבר בנג'מין ס.
ג'ונסון את הביטוי "ארולסק", המופיע בחיבורו פילוסופיה ארולסקית על החיים.
לאחר שהפך לאזרח ארצות הברית, ב-15 באוגוסט 1942, הוא אף הפך מועמד לשירות בצבא ארצות הברית, לאחר שארצות הברית הצטרפה למלחמת העולם השנייה שמונה חודשים קודם לכן.
מתוך הכרת תודה למדינה שהעניקה לו אזרחות, פלין ניסה להתגייס לזרועות שונות של צבא ארצות הברית, אולם נפסל לשירות בגלל בעיות בריאות.
הוא סבל מלב מוגדל, ורשרוש בלב, ועד לאותה עת לקה אף בהתקף לב.
בנוסף, הוא עדיין סבל ממחלת מלריה שבה נדבק בעת שהיה בגינאה החדשה, מכאבי גב כרוניים (שבהם טיפל על דעת עצמו במורפיום ואחר כך בהרואין), משחפת, וממספר מחלות מין.
בנסיבות אלה, פלין שהיה ידוע בזכות תפקידיו בקולנוע כגבר בריא ואתלטי, סווג לא כשיר לשירות צבאי בגלל מצבו הבריאותי.
פסילתו לשירות צבאי יצרה לפלין ולחברת האחים וורנר בעיה קשה של תדמית ציבורית.
לעיתים קרובות נמתחה עליו ביקורת בציבור כיוון שהמשיך לשחק תפקידי גיבור מלחמה בסרטיו בעוד שלא שירת כלל בצבא.
אולפני האחים וורנר התקשו להתמודד עם הביקורת הציבורית כיוון שהסתירו מן הציבור את מצבו הבריאותי של פלין.
הביקורת בעניין זה הוחרפה לאחר השתתפותו בתפקיד ראשי בסרט המלחמה "המטרה, בורמה!" (1945).
בשנות ה-50 שינה פלין את דמותו במציאות ובסרטים.
צריכה מוגברת של משקאות אלכוהוליים והתמכרות לסמים הותירו עקבותיהם על גופו, והוא הפך לאדם שמן בעל מראה מזדקן.
אולם הוא זכה לביקורות משבחות על משחקו בסרט "עוד תזרח השמש" (1957) בתפקיד שיכור לא יוצלח, ובסרט "הרבה מדי, מוקדם מדי" (1958) בתפקיד אלילו ג'ון ברימור.
בקו אחד עם תדמיתו ההרפתקנית נסע פלין בשנת 1958 לקובה, להיפגש עם מנהיג המורדים פידל קסטרו, בו תמך.
אוטוביוגרפיה שכתב בשם My Wicked, Wicked Ways, פורסמה זמן קצר לאחר מותו ומכילה סיפורים הומוריסטים על חייו בהוליווד.
הספר זכה לביקורות משבחות כאחת מן האוטוביוגרפיות הטובות ביותר שנכתבו על ידי שחקני הוליוודי.
בשנת 1984 הפיקה רשת הטלוויזיה CBS סרט המבוסס על האוטוביוגרפיה של פלין.
פלין נודע כרודף שמלות, חובב אלכוהול ומהיר חימה האוהב להתקוטט.
סגנון חייו ההדוניסטי, המתהולל, סיבך אותו בצרות בנובמבר 1942, כאשר שתי נערות האשימו אותו בקיום יחסי מין עם קטינות.
הוא הועמד למשפט בחודש ינואר 1943 וזוכה.
האירוע חיזק עוד יותר את תדמיתו כרודף שמלות והגביר אהדתו בקרב גברים.
פלין התחתן שלוש פעמים בחייו: לשחקנית לילי דאמיטה, לה היה נשוי בין השנים 1935 עד 1942. לזוג נולד, בשנת 1939, בן יחיד, שון פלין.
בשנת 1943 התחתן עם השחקנית נורה אדינגטון, לה היה נשוי עד לשנת 1949. לזוג נולדו שתי בנות, דידרה בשנת 1945 ורורי, (אמו של השחקן שון פלין) בשנת 1947. הוא התחתן בשלישית עם השחקנית פטריס וימור בשנת 1950, לה היה נשוי עד מותו.
בהוליווד אהב להתייחס לעצמו כמי שבא ממוצא אירי ולא אוסטרלי (אביו עבד אותה עת כפרופסור לביולוגיה באוניברסיטה בבלפסט, צפון אירלנד).
בשנות ה-50 התגורר יחד עם אשתו פטריס בפורט אנטוניו שבג'מייקה ותרם רבות לפיתוח התיירות במקום.
בחלק מן התקופה היה בעליו של בית מלון בעיירה.
בשלהי שנות ה-50 פלין הכיר וחיזר אחר נערה בת 15 בשם בוורלי אדלנד, שהייתה לימים לשחקנית קולנוע, אותה הכיר בבית ספר המיועד לילדי תעשיית הקולנוע.
הוא ליהק אותה לסרטו "נערות קובניות מורדות" (1959).
לדברי אדלנד, פלין תכנן להינשא לה ולהתגורר עימה בבית חדש שבנה בג'מייקה, אולם בעת טיול משותף לוונקובר שבקנדה, נפטר מהתקף לב כשהוא בן 50.
בנו היחיד שון, שהיה אף הוא לשחקן קולנוע ולכתב צבאי ידוע, נעלם בשנת 1970 בקמבודיה במהלך מלחמת וייטנאם, כאשר עבד שם עבור המגזין טיים.
בשנת 1971 הוכרז כי ככל הנראה נרצח בידי כוחות הקמר רוז'.
ב-9 באוקטובר 1959 פלין טס לוונקובר, בחברת בוורלי אדלנד, כדי להחכיר את היכטה שלו למיליונר ג'ורג' קלדו.
ב-14 באוקטובר, כשקלדו הסיע את פלין לשדה התעופה, חש האחרון ברע.
הוא נלקח לדירת ידיד של קלדו ועד מהרה התכנסה במקום מסיבה עליזה, כשפלין מבדר את האורחים בסיפורים ובחיקויים.
לפתע חש שוב ברע, פרש לחדר השינה כשהוא מודיע לאורחים כי עוד ישוב.
חצי שעה אחר כך בדקה אדלנד לשלומו ומצאה שהוא מחוסר הכרה.
פלין, שהיה מעשן כבד, מת בדירה כתוצאה מהתקף לב.
פלין נקבר בבית הקברות פורסט לואן בלוס אנג'לס.
בשנת 1980 פרסם צ'ארלס היגהאם ביוגרפיה על ארול פלין, "ארול פלין: הסיפור שלא סופר" (Errol Flynn: The Untold Story), אשר עוררה מחלוקת רבה.
בספר טען היגהאם כי פלין גילה אהדה לרעיונות פשיסטים וכי ריגל עבור הנאצים לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
בספר אף נטען כי פלין היה ביסקסואל, טענה שעלתה גם בביוגרפיה שחיבר דייוויד ברט.
לעומת זאת האחרון דחה את הטענה בדבר קשרים עם נאצים.
בשנת 2000 פרסם היגהאם מאמר ובו טען כי פלין הואשם כבר בחייו על גילויי אהדה לאדולף היטלר וזאת על יסוד יחסיו עם ד"ר הרמן ארבן, אוסטרי ששירת בשירותי המודיעין הצבאי הגרמני, וכי ממסמכי CIA שהותרו לפרסום ניתן ללמוד כי במכתב מספטמבר 1933 כתב פלין לארבן: "יהודי חלקלק מנסה לרמות אותי...
הייתי רוצה שנוכל להביא את היטלר לכאן כדי ללמד את ה"יצחקים" הללו דבר או שניים.
הממזרים חסרי כל יושרה עסקית או כבוד.".
מנגד נטען כי במסמכי MI5 שהותרו לפרסום עולה כי ארול פלין ריגל במהלך מלחמת העולם השנייה עבור בריטניה ובעלות הברית.
בביוגרפיות מאוחרות יותר בהן זו של טוני תומאס "ארול פלין - המרגל שלא היה" (Errol Flynn: The Spy Who Never Was), וזו של בסטר ויילס "ימי עם ארול פלין: אוטוביוגרפיה של איש פעלולים" (My Days With Errol Flynn: The Autobiography of a Stuntman), נדחו השערות אלה כהמצאה גמורה.
על פי ביוגרפיות אלה, דעותיו של פלין היו בשמאל הפוליטי, הוא תמך ברפובליקה הספרדית בעת מלחמת האזרחים הספרדית ובמהפכה הקובנית בשלהי שנות ה-50, ואפילו תרם קולו כקריין לסרט דוקומנטרי בשם "האמת על מהפכת פידל קסטרו" (The Truth About Fidel Castro Revolotion), זמן קצר בטרם מותו.
על ארול פלין חוברה אופרה בשם "פלין" שהוצגה בשנים 1977–1978.
להקת הרוק האוסטרלית Australina Crawl פרסמה בשנת 1989 שיר בשם "ארול", אשר הגיע למקום ה-18 במצעד הפזמונים האוסטרלי.
השיר נכלל באלבום הלהקה בשם "שירוקו", כשם יאכטה שהייתה בבעלות ארול פלין.
ביוני 2009 ציינה החברה על שם ארול פלין בטסמניה 100 שנים להולדתו באירוע שנמשך 10 ימים.
ב-20 ביוני 2009, יום הולדתו, חשפה ביתו רורי כוכב על מדרכה לפני תיאטרון המורשת של הוברט.
בשנת 2008 פרסמה הסופרת האוסטרלית מרגרט סזאר-תומפסון רומן בדיוני על שנותיו האחרונות של פלין.
ארול פלין אוזכר בשירו של יוסי בנאי, "אני וסימון ומואיז הקטן" (לחן: חנן יובל).
על פי אלכס הצ'ינסון, מנהל הקריאייטיב של חברת המשחקים Ubisoft, דמותו של המתנקש אציו אודיטורה דה פירנצה מסדרת משחקי "Assassin's Creed" עוצבה בהשפעת פלין.
ארול מארק מוריס (באנגלית :Errol Mark Morris; נולד ב-5 בפברואר 1948) הוא במאי קולנוע יהודי אמריקאי.
ב-2003 הגארדיאן דירג אותו במקום השביעי ברשימת ארבעים במאי הקולנוע הפעילים הטובים בעולם.
סרטו "ערפל המלחמה - 11 שיעורים מחייו של רוברט ס.
מקנמרה" זכה בפרס האוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר בשנת 2003.
מוריס נולד ב-5 בפברואר 1948 וגדל במשפחה יהודית בעיירה יולט שבמדינת ניו יורק.
בהיותו בן שנתיים נפטר אביו כתוצאה מהתקף לב.
אמו, בוגרת בית הספר ג'וליארד, פרנסה את מוריס ואחיו בעבודתה כמורה למוזיקה.
בילדותו אובחן כסובל מפזילה, אולם הוא סירב לחבוש רטייה כדי לטפל בכך.
עקב כך ראייתו מוגבלת בעין אחת ואין הוא מסוגל לראות בשלושה ממדים כמו רוב האנשים.
בכיתה יוד מוריס למד בבית ספר פוטניי, פנימייה בורמונט.
הוא החל לנגן בצ'לו, ושהה בחודשי הקיץ בצרפת, שם למד מוזיקה אצל נדיה בולאנז'ה המפורסמת, שגם לימדה את פיליפ גלאס ששיתף פעולה עם מוריס כעבור שנים.
בתארו את מוריס בנעוריו, מארק סינגר כתב שהוא: "קרא בהתלהבות ארבעים מסדרת ספרי עוז, צפה הרבה בטלוויזיה, ועל בסיס קבוע הלך לקולנוע בשבת, שם צפה בסרטים כמו This Island Earth Creature from the Black Lagoon - סרטי אימה, שבצפותו בהם שלושים שנה אחר-כך, עדיין נראו לו מפחידים.
מוריס למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון, וב-1969 קיבל תואר ראשון בהיסטוריה.
למשך זמן מה, עבד מוריס בעבודות זמניות, בתחילה כאיש מכירות של הטלוויזיה בכבלים ואחר-כך ככותב עבודות אקדמיות.
גישתו הלא מקובלת לנסות להתקבל ללימודים לתארים מתקדמים הייתה "לנסות להתקבל לבתי ספר שונים בכך שביקרתי בהם".
הוא כשל בניסיונו להתקבל לאוניברסיטת אוקספורד ואוניברסיטת הרווארד.
מוריס הצליח להתקבל לאוניברסיטת פרינסטון, בה החל ללמוד תולדות המדע, נושא בו הוא היה "חסר כל ידע".
הוא התמקד בהיסטוריה של הפיזיקה.
והוא השתעמם ולא הצליח להתמודד עם שיעורי החובה בפיזיקה שהיה עליו לקחת.
אלו, ביחד עם יחסיו העכורים עם מנחהו תומאס קון ("אתה אפילו לא מסתכל בטלסקופ שלי." ותגובתו הייתה: "ארול, זה לא טלסקופ, זה קליידוסקופ." גרמו לכך ששהות בפרינסטון תהיה קצרה.
מוריס עזב את פרינסטון ב-1972, נרשם לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי כדוקטורנט.
בברקלי, הוא מצא עצמו שוב עם נושא שלא התאים לו.
"ברקלי הייתה עולם של פדנטים.
שהיתי שנתיים או שלוש שנים בלימודי פילוסופיה.
יש לי הרגשה רעה מאוד בקשר לכך," הוא מספר בדיעבד.
הוא הקדיש חלק ניכר מזמנו לשהיה בארכיב הסרטים הפסיפי.
תום לודי (Tom Luddy), מנהל הארכיב באותה עת, נזכר בדיעבד.
"הוא היה חובב מושבע של פילם נואר.
הוא טען שאנחנו לא מקרינים פילם נואר אמיתי.
לכן אתגרתי אותו והטלתי עליו להכין את לוח ההקרנות של התוכנית.
הפרויקט הבלתי גמור על אד גין
מוריס שקיבל השראה מהסרט "פסיכו" של אלפרד היצ'קוק, ביקר בפלינפילד, ויסקונסין ב-1975. בהיותו שם, ערך ראיונות רבים עם אד גין הרוצח הסדרתי הידוע לשמצה, שהיה מאושפז בבית חולים פסיכיאטרי במדיסון, ויסקונסין.
אחר-כך הוא תכנן ביחד עם במאי הקולנוע הגרמני ורנר הרצוג, אותו הכיר לו תום לודי, לשוב לשם בקיץ 1975 ולפתוח בחשאי את קבר אמו של גין, על מנת לבדוק את ההשערה שלהם שגין עצמו כבר הוציא אותה מהקבר.
הרצוג הגיע למקום בזמן שקבעו, אולם מוריס התחרט ולא הגיע לשם.
הרצוג לא פתח את הקבר.
כעבור זמן מה מוריס שב לפלינפילד, הפעם נשאר במקום קרוב לשנה, ערך מאות שעות של ראיונות.
אף על פי שתכנן לכתוב ספר או לביים סרט (לו רצה לקרוא "להוציא את העבר מהקבר"), מוריס מעולם לא השלים את פרויקט אד גין שלו.
בסתיו 1976, הרצוג ביקר שוב בפלינפילד, הפעם הזאת כדי לצלם את סרטו Stroszek.
בתום הצילומים, הרצוג מס למוריס מעטפה ובה מזומנים.
מוריס זרק את המעטפה מבעד לחלון המוטל לשטח החנייה.
הרצוג יצא החוצה לחניה, אסף את הכסף, הגיש אותו למוריס בשנית ואמר לו, "בבקשה, אל תעשה זאת שוב."
מוריס קיבל אלפיים דולר והשתמש בהם כדי לנסוע לוורנון, פלורידה.
ורנון כונתה "Nub City", אבל מכיוון שתושביה לקחו חלק בהונאת ביטוח מעוררת פלצות, שבה בכוונה כרתו איבר בגופם כדי לקבל כסף מהביטוח.
מוריס התכוון לכנות את סרטו התיעודי השני כשם העיר בו הוא יצלם אותו, אם כי הוא לא הזכיר את ורנון בשם "Nub City", ובמקום זאת חקר את המייחד את תושבי העיר.
מוריס עשה זאת מכיוון שהוא קיבל איומים על חייו; תושבי העיר חששו שמוריס יחשוף את סודם.
אחרי ששהה שבועיים בוורנון, שב מוריס לברקלי והחל לעבוד על תסריט בדוי לו קרא "Nub City".
לאחר מספר חודשי כתיבה שלא נשאו פרי, הוא נתקל במקרה בכותרת בעיתון סן פרנסיסקו כרוניקל, שבה היה כתוב "450 גורים מתים נוסעים למחוז נאפה.
נסע למחוז נאפה והחל לעבוד על סרט שייהפך לסרטו הארוך הראשון "שערי השמיים" (Gates of Heaven).
ב-1978, כשנערכה הקרנת הבכורה של הסרט, ורנר הרצוג בישל ואכל בפומבי את הנעל של עצמו, אירוע שלימים תועד בסרטו התיעודי הקצר של לה בלנק (Les Blank).
הרצוג הבטיח לאכול את הנעל שלו אם מוריס ישלים את הפרויקט, על מנת לאתגר ולעודד את מוריס, שהרצוג סבר שאינו מסוגל לסיים פרויקטים שהתחיל בהם.
באירוע אכילת הנעל בפומבי, אמר הרצוג שהוא מקווה שהצעד הזה יעזור לעודד כל אדם שיש לו קשיים בהגשמת שאיפותיו.
"שערי השמיים" הופץ במהדורה מוגבלת באביב 1981. מבקר הקולנוע רוג'ר איברט העריץ כל חייו את הסרט, וכלל אותו ברשימה שלו של עשרת הסרטים הטובים ביותר בכל הזמנים.
מוריס שב לוורנון ב-1979 ופעם נוספת ב-1980, שכר בית בעיר וערך ראיונות עם תושבי העיר.
הקרנת הבכורה של הסרט "ורנון, פלורידה" (Vernon, Florida) הייתה בפסטיבל הסרטים של ניו יורק (New York Film Festiva) ב-1981. העיתון ניוזוויק קרא לו: "סרט מאוד מוזר ומסתורי על הנושא, ודי בלתי נשכח".
הסרט, כמו "שערי השמיים", זכה להפצה מוגבלת.
אחרי שסיים לעבוד על "ורנון, פלורידה", מוריס ניסה בלי הצלחה להשיג מימון לפרויקטים שונים.
מוריס אמר על הסרט: "בולמוס שדידת הבנקים תמיד מתרחש בתקופה שמשהו אינו כשורה בארץ.
בוני וקלייד לא היו אנשים פוליטיים, אבל בלתי אפשרי לדמיין אותם בלי השפל הגדול ברקע.
האחים פרדו לא היו פוליטיים, אבל בלתי אפשרי לדמיין אותם בלי מלחמת וייטנאם.
מוריס רצה שטום וייטס ומיקי רורק יגלמו את דמותם של צמד האחים, והוא כתב תסריט, אולם בסופו של דבר הפרויקט נכשל.
מוריס עבד על תסריטים לסרטים נוספים, בכללם עיבודים שלא הוסרטו לסיפוריו של סטיבן קינג.
ב-1984 מוריס נשא לאישה את ג'וליה שיהאן אותה הכיר בוויסקונסין, כשביצע תחקיר על אד גין ורוצחים סדרתיים אחרים.
לימים הוא נזכר בשיחותיו הראשונות עם ג'וליה: "עסקתי ברוצחי המונים אבל חשבתי עלייך", הוא אמר ומייד התחרט על כתך, חשש שזה עלול להישמע צורם באוזניה.
אולם ג'וליה הוחמאה מכך: "חשבתי, באמת, שזה היה אחד הדברים החביבים ביותר שמישהו אמר לי אי פעם.
היה לי קשה לצאת עם בחורים אחרים אחרי ששמעתי זאת."
ב-1985 מוריס החל להתעניין בד"ר ג'יימס גריגסון, פסיכיאטר בדאלאס.
לפי חוקת מדינת טקסס, ניתן להטיל עונש מוות, רק אם חבר המושבעים משוכנע לא רק שהנאשם אשם, אלא גם ימשיך ויבצע פשעים אלימים בעתיד אם לא ייגזר עליו עונש מוות.
גריגסון העיד במשך 15 שנה במשפטים כאלה, וכמעט ללא יוצא מן הכלל נתן אותה עדות מרשיעה, לעיתים אמר ש"קיימת סבירות של מאה אחוזים" שהנאשם ירצח שוב.
הדבר הוביל לכנותו בשם "מר מוות".
באמצעות גריגסון, מוריס פגש את מושא סרטו הבא, רנדל דייל אדמס בן ה-36.
אדמס ריצה מאסר עולם, שהומתק מעונש מוות עבור רציחתו של רוברט ווד, קצין במשטרת דאלאס ב-1976. אדמס אמר למוריס שהוא הופלל, ושדייוויד האריס, שבזמן הרצח היה העד המרכזי שגרם להעמדתו לדין, רצח בעצמו את ווד.
מוריס החל לחקור את המקרה מכיוון שהוא היה קשור לד"ר גריגסון.
בתחילה הוא לא היה משוכנע בכך שאדמס חף מפשע.
אולם, אחרי שקרא את רישומי המשפט ופגש את דייוויד האריס בבר, הוא כבר לא היה משוכנע בכך.
באותה עת, מוריס עבד לפרנסתו כחוקר פרטי, בשירותה סוכנות בילוש פרטית ידועה, שהתמחתה בוול סטריט.
הוא צירף את כישרונו כחוקר לאהבותיו לרצח, סיפורי סיפורים, ותורת ההכרה, מוריס פנה לעסוק במקרה ברציניות.
הוא ערך ראיונות לא ערוכים שבהם עדי התביעה סתרו את עצמם שוב ושוב בעדותם והשתמש בכלל ההביאס קורפוס לשימוע מחודש ב-1986, על-מנת להביא לקיומו של משפט מחודש.
דייוויד האריס הודה באופן עקיף ברציחתו של ווד.
כפי שמוריס אמר בסרט, "קו הכחול הדק" הוא שני סרטים שהורכבו יחדיו.
ברובד הפשוט, הוא מציג את השאלה: האם הוא עשה או לא עשה זאת ?
וברובד העמוק יותר, זוהי מסה אודות היסטוריה שגויה.
קבוצה גדולה של אנשים, למעשה כולם, האמינה בסברה מסוימת על העולם שהייתה שגויה מיסודה, והחקירה המקרית שלי של הסיפור סיפקה גרסה שונה של מה שקרה.
סקר שערך הוושינגטון פוסט, בקרב עשרות מבקרי קולנוע ובדק רשימות שונות של עשרת הסרטים הטובים ביותר לשנת 1988, גילה ש"קו הכחול הדק" נכלל בהן יותר מכל סרט אחר באותה שנה.
הוא נבחר לסרט התיעודי הטוב ביותר הן מטעם "חוג מבקרי הקולנוע של ניו יורק" (NYFCC) והן מטעם "איגוד המבקרים האמריקני".
למרות ההערכה הרבה לה זכה, הוא לא היה מועמד לפרס האוסקר, מה שגרם לתרעומת מסוימת שביקרה את הליך בחירת המועמדים לפרס.
האקדמיה טענה שהסרט אינו באמת תיעודי.
עד לעצם היום הזה נחשב "קו הכחול הדק" לאחד הסרטים התיעודיים המוערכים ביותר שנעשו אי-פעם.
בנוסף לכך שמוריס הוא במאי סרטים תיעודי בעל שם, הוא גם במאי מוכשר של פרסומות טלוויזיה.
ב-2002, ביים מוריס סדרת פרסומות לטלוויזיה עבור חברת אפל כחלק מקמפיין "החלף" ("Switch"), בכיכובו של אלן פייס (Ellen Feiss), חברו מהתיכון של בנו המילטון מוריס, הייתה פופולרית באינטרנט.
מוריס ביים מאות פרסומות לחברות ומוצרים שונים, בכללם אדידס, AIG, סיסקו מערכות, סיטיבנק, קימברלי-קלארק, לוי שטראוס ושות', מילר, נייקי, PBS, Quaker Oats Company, סאות'רן קומפורט, EA Sports, טויוטה, ופולקסווגן.
ניתן לצפות ברבות מהפרסומות הללו באתר שלו.
ב-2002 האקדמיה האמריקאית לקולנוע הזמינה ממוריס סרט קצר לכבוד טקס פרס האוסקר ה-75. שכרו אותו בהתבסס על המוניטין שלו בבימוי פרסומות, לא בשל הקריירה שלו בסרטי תעודה.
הסרט כלל ראיונות עם אנשים מגוונים, החל מלורה בוש, המשך באיגי פופ וקנת' ארו וכלה בהמילטון, בנו בן ה-15 של מ וריס.
מוריס היה מועמד לפרס אמי עבור הסרט הקצר הזה.
הוא חשב לערוך את הצילומים ולכלול אותם בסרטו הארוך שיתמקד בדונלד טראמפ ויעסוק בסרט "האזרח קיין" (החלק הזה נכלל לימים במהדורה השנייה של הסרט Wholphin).
מוריס המשיך ועשה סרט קצר שני עבור טקס פרסי האוסקר ה-79 בשנת 2007, בפעם הזאת ראיין מועמדים שונים ושאל אותם על ניסיונם באוסקר.
ביולי 2004 ביים מוריס סדרת פרסומות נוספת בסגנון קמפיין "החלף".
הקמפיין הציג רפובליקנים שהצביעו עבור בוש בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2000 והסבירו למה עברו להצביע עבור קרי בשנת 2004. אחרי שהפיק למעלה מחמישים פרסומות, התקשה מוריס להעלות אותן לאוויר.
לבסוף, הקבוצה הליברלית MoveOn i שילמה כדי להקרין כמה מהפרסומות.
מוריס גם כתב מאמר מערכת ב שדן בפרסומות ובמערכת הבחירות הכושלת של קרי.
בסתיו 2004, מוריס ביים סדרת פרסומות בולטות עבור חברת שארפ.
הפרסומות הציגו בצורה אניגמטית סצנות שונות ממה שנראה היה כסיפור שהגיע לשיאו במכונית שהתרסקה בתוך בריכת שחיה.