tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסדרה ידועה בצבעוניות הגרפיקה שלה, ובהומור שהיא משלבת במשחקים.
המשחק מורכב משילוב של ריצה ויריות, ומכניקות ירי שונות.
ברוב המשחקים מהסוגה Shoot 'em up או מסוג פלטפורמה מגע עם אויב מוביל לנזק.
בסדרה זו, לעומת זאת, מגע ישיר מביא להזדמנות לבצע התקפה ישירה עם סכין ולהזדמנות של האויב לבצע מתקפה דומה משלו, אם יש לו כזו.
מתקפה מטווח קצר של השחקן חזקה מאד, ואף נותנת לו יכולת להפיל מספר אויבים בבת אחת, וגם להביס במהירות אויבים שיכולים להסב נזק רב, כמו המומיות ב-Metal Slug 2.
ברוב המשחקים השחקן מתחיל עם אקדח חצי אוטומטי ככל שהמשחק מתקדם השחקן יקבל גישה למגוון נשקים חדשים.
השחקן יכול להשתמש רק בנשק אחד בכל פעם, וכאשר נמצא נשק חדש, הוא מחליף את הקודם.
באופן דומה, כאשר התחמושת נגמרת, השחקן חוזר להשתמש באקדח, שיש לו תחמושת בלתי מוגבלת.
מערכת חדשה יושמה עם Metal Slug 6 המאפשרת לשחקנים לשאת ולעבור בין האקדח לשני כלי נשק אחרים.
השחקן מצויד גם ברימונים או פצצות שניתן לזרוק לעבר אויבים כדי לגרום לנזק רב יותר, עם זאת, מספר הרימונים מוגבל ויש למלא אותם מדי פעם בתחמושת שהשחקן אוסף.
זהו טנק קטן וקריקטוריסט בצבע אפור-כסף המונע על ידי מדרגות זחל.
הטנק חמוש בתותח אחד שיורה פצצות חזקות במספר מוגבל, ובתותחי וולקן תאומים שיורים ללא הגבלה.
כפיפה פותחת צוהר בחלק העליון של הטנק שדרכו ניתן לזרוק רימונים שכבר נמצאים ברשותו של השחקן.
הרימונים נותרים בלתי תלויים במערכת התחמושת של התותח.
ניתן למלא את הפצצות של הרכב גם בקופסאות תחמושת שנמצאו בדרך.
הרכב יכול לדרוס חיל רגלים ולבצע פיגוע התאבדות, כאשר הנהג קופץ החוצה והטנק שועט אל המטרה ומתפוצץ.
הרכב יכול לחטוף שלוש פגיעות ישירות לפני שהוא מושמד, ובשלב זה תינתן אזהרה לנטוש לפני שהרכב יתפוצץ.
עם הזמן, המפרטים הללו השתנו, ונוספו כלי רכב רבים ומגוונים המשתנים ממשחק למשחק.
לכל רכב חמוש בתותח וולקן ובגרסת תותח המותאמת לתפקיד הרכב, והנעת הרכב הותאמה לסביבתו.
חלק מכלי הרכב יספקו רק תותחי וולקן (שהם חזקים יותר מכדורי האקדח והם גם בלתי מוגבלים), אבל לא פצצות מיוחדות (יש להשתמש ברימונים) ולא הגנה משוריינת לשחקן.
ב-Metal Slug 6 (ובגרסה הביתית של Metal Slug X ואילך), הדמות הניתנת למשחק Tarma יכולה לנעול את תותחי הוולקן בעמדה אחת ולירות ברציפות.
למשחקי Metal Slug יש בדרך כלל 6 רמות.
יוצאי הדופן הם Metal Slug 3, Metal Slug 5 ו-Metal Slug 6, שיש להם 5, ו-Metal Slug 7, שיש לו 7. בגרסאות הארקייד והקונסולות המערביות, המשחק צנזר את הדם, והראה במקומו זיעה.
עם זאת, יש קוד להשבית את הצנזור הזה בתוך ה-BIOS של חומרת ה-Neo-Geo הן בגרסאות הארקייד והן בגרסאות הקונסולות הביתיות בהתאמה.
הסיפור של המשחק הראשון כלל את Squad Peregrine Falcon (PF), צוות קטן אך מיומן של חיילים המשרתים תחת חטיבת המבצעים המיוחדים של הצבא הסדיר, שנלחמים נגד צבאו של הגנרל דונלד מורדן במטרה למנוע יצירת סדר עולמי חדש.
במשחקים מאוחרים יותר הופיעו דמויות מיחידת הדרורים, שנמצאת בשליטת חטיבת המודיעין של הצבא הסדיר.
החל מ-Metal Slug 2, חוליית PF נלחמת גם באיום חייזרי על כדור הארץ (אנשי מאדים), כמו גם בכמה איומים על טבעיים אחרים, כולל איטיס, זומבים, לוכדי זבובים אמבולטוריים, סרטנים ענקיים ומומיות.
אלמנטים אלו הוסרו החל מהמשחק החמישי כדי לחזור לתחושה של הכותר המקורי.
הכותר החמישי עבר למוטיב של לוחמת גרילה מודרנית, והותיר רק עקבות של ההומור המוזר והאויבים הפרה-נורמליים של הסדרה, למעט הבוס האחרון.
הכותר השישי חזר לעלילת שלושת המשחקים הראשונים, והחזיר את צבא המורדים של מורדן ואת אנשי מאדים.
הכותר השביעי יש אלמנטים פחות מוזרים כאשר אנשי מאדים הוחלפו ביקום אלטרנטיבי של צבא מורדן עם ציוד ונשק עתידני.
מייג'ור מרקו רוסי (מדובב על ידי Takenosuke Nishikawa ב-NeoGeo Battle Coliseum ועל ידי Kenta Miyake ב-Neo Geo Heroes: Ultimate Shooting) וקפטן טארמה רוווינג היו הדמויות היחידות שניתן לשחק בהן במשחק הראשון.
החל מהמשחק השני, ניתן לבחור דמויות באופן עצמאי, ולצוות הצטרפו חברי סמל כיתה ב', ארי קסמוטו ומפקדת סמל פיולינה "פיו" גרמי.
ארבעת אלה נחשבים בדרך כלל לצוות Metal Slug המובהק.
במשחק הרביעי, נדיה קאסל וטרבור ספייסי ערכו את הופעת הבכורה שלהם, כשהם החליפו את ארי וטארמה.
הם לא חזרו במשחקים מאוחרים יותר, מכיוון שהם נוצרו על ידי מגה אנטרפרייז הקוריאנית ובגלל ש-Playmore שמרה על זכויות אינטלקטואליות על כל הכותרים של SNK.
ארי וטארמה חזרו במשחק החמישי.
מהדורת ה-Game Boy Advance של המשחק כוללת שתי דמויות חדשות ספציפיות לכותר הזה: חניכי קבוצת ה-PF, הצוערים וולטר ראיין וטיירה אלסון.
הדמויות של מלך הלוחמים / הלוחמים קולונל ראלף ג'ונס וסגן ב' קלארק סטיל הופיעו מאז Metal Slug 6, וחברתם לצוות מלך הלוחמים ליאונה היידרן זמינה כדמות נוספת להורדה עבור Metal Slug XX, מהדורה מתוקנת של Metal Slug 7.
הגנרל דונלד מורדן הוא האנטגוניסט הראשי של זיכיון Metal Slug.
הוא מתואר כמטורף משתולל, חובש כומתה, כיסוי עיניים ולובש מדי צבא.
במשחקים מסוימים, הוא מזכיר דמיון חולף לסדאם חוסיין.
הוא מופיע בכל משחק מלבד Metal Slug 5. הוא ככל הנראה מתקן את דרכיו עד סוף Metal Slug 6, כשהוא (או Rootmars בהתאם למסלול הנבחר של השחקן/ים) מציל את השחקן/ים לאחר שהם הופלו מהקיר על ידי פיצוץ שנגרם על ידי החייזר בּוֹס.
הצבא שלו הוא כוח האופוזיציה העיקרי במשחקי Metal Slug, למעט Metal Slug 5 ו-6. הוא מפקד על צבא המורדים, וב - Metal Slug 4 חשבו שהוא עומד מאחורי סינדיקט הטרור של אמדאוס.
הוא חוזר שוב לשורשים שלו של ניסיון שליטה עולמית במטאל סלאג 7', הפעם בעזרת צבא המורדים מהעתיד, כמו הדמויות הראשיות, גנרל מורדן מופיע במשחקי SNK שונים כקמיע, במיוחד בסדרת SNK vs.
אלן אוניל, בוס משנה, מופיע בכל המשחקים מלבד Metal Slug 5 ו -6. הוא חוזר ב-Metal Slug 7. הוא משתמש במקלע M60, סכין ורימונים.
למרות העובדה שאלן נהרג בבירור בסיומו של כל מפגש, יוצרי המשחק החזירו אותו בהומור בכל איטרציה חדשה של הסדרה.
בנו של אלן, אלן ג'וניור, מופיע ב-Metal Slug Advance כסמל המקדחה של המתגייסים, אך מאוחר יותר מתגלה כסוכן כפול של צבא המורדים.
ניתן להילחם בו במשימה האחרונה כבוס אופציונלי.
אנשי מאדים הם חייזרים הזוממים להשתלט על כדור הארץ.
הם דומים לדיונונים, משתמשים במחושים שלהם כדי לנוע, וסגנון הלחימה שלהם כולל גז ואקדח לייזר.
ב-Metal Slug 2', הם הופיעו כאויבים בסמוך לשיאו של המשחק, כאשר ספינת האם שלהם הופיעה בתור הבוס הסופי.
הם מופיעים שוב ב-Metal Slug 3, חוטפים את מורדן ואחד מחברי הצבא הסדיר בשלב האחרוו (באיזה מהן שהשחקן ישתמש בו ייחטף), רק כדי שהצבא הסדיר והצבא של מורדן ייקחו את הקרב לספינת האם שלהם.
להביס אותם, ואת מנהיגם Rootmars.
ב-Metal Slug 6, אנשי מאדים, מורדן, כמו גם צבא המורדים שלו, ו-Ikari Warriors, משלבים כוחות עם הצבא הסדיר כדי להילחם בפולש חייזר חדש שניזון מאנשי מאדים.
ב-Metal Slug X הם מופיעים כאויבים בשלב מוקדם של המשחק.
אנשי מאדים הם גם הדמויות הראשונות מסדרת Metal Slug שמופיעות במשחק לחימה: תחילה ב-SNK vs.
Capcom: SVC Chaos כדמות נסתרת (אך ניתנת למשחק), ומאוחר יותר ב-Neo Geo Battle Coliseum'' כדמות שניתן לשחק בה.
המשחק הראשון בסדרה שהשתמש בגרפיקת 3DMetal Slug Touch2009 – iOS נמחק מחנויות האפליקציות ב־2012.Metal Slug Defense2014 – iOS/Android
מטאל פגני (לעיתים מוכר כ-מטאל נאו-פגני; באנגלית: Pagan metal) הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של הבי מטאל ומטאל קיצוני המשלב את "המסורות הפרה-נוצריות של תרבות או אזור ספציפיים" לז'אנר באמצעות קונספט לירי, מנגינה כפרית, שימוש בכלי נגינה יוצא דופן או בשפה מהתקופה הארכאית.
הלהקה הנורווגית נחשבת לאחת מחלוצות הז'אנר.
מארק הלופצ'וק, מ-Metal Hammer , תיאר כי השיר "To Enter Pagan" של הלהקה Primordial תרם לפיתוחו של הז'אנר.
הז'אנר נחשב יותר כרעיון מאשר כסגנון מוזיקלי, וכתוצאה מכך להקות נוטות להיות "שונות בתכלית" זו מזו.
הבסיסט יארקו אלטונן, מהלהקה קורפיקלאני, ציין כי להקות ששרות על "ויקינגים או שבטים עתיקים אחרים של אנשים מתויגות כלן כפגניות", ללא קשר לשימוש או אי-שימוש בכלי נגינה עממיים.
הרי יונסן , מהלהקה טור , הביע תיאור דומה למטאל פגני, להקות שמבצעות יצירות מוזיקליות על "מסורות אירופאיות פרה-נוצריות, בין אם הן היסטוריות או מיתולוגיות", ומציין כי הז'אנר הוא "מגוון ביותר מבחינה מוזיקלית כי הוא עוסק יותר בליריקה מאשר במוזיקה".
חלק מאמני הז'אנר ידועים כ-"נמצרים", בעוד שחלק אחר ידועים כ-"קודרים".
סגנונות השירה בז'אנר נעים בין "זמרות מלודיות לנהמות על-טבעיות", בעוד שחלקן מהאמנים שרים בשפת האם שלהם, בעוד שאחרים שרים באנגלית.
מטאליזם הוא העיקרון הכלכלי ולפיו ערכו של הכסף נובע מכוח הקנייה של הסחורה שעליה הוא מבוסס, כלומר, אם מדובר במטבעות ממתכת כסף, אזי שוויין יהיה כשווי מתכת הכסף במשקל המטבע.
המטבע במערכת מוניטרית מטאליסטית יכול להיווצר מהסחורה עצמה (מטבעות כסף, זהב וכדומה) או באמצעות שימוש בכסף ייצוגי (כגון שטרות לאומיים) שניתן למשוך תמורתם את הסחורה שהם מייצגים.
(1842–1926) טבע את המונח "מטאליזם" כדי לתאר מערכות מוניטריות המשתמשות במטבעות שהוטבעו בכסף, זהב או מתכות אחרות.
בתיאוריה הכלכלית המטאליסטית, ערך המטבע נגזר מערך השוק של הסחורה שעליה הוא מבוסס, ללא תלות בתפקידו המוניטרי.
קרל מנגר (1840–1921) הסביר כי כסף נוצר כאשר קונים ומוכרים בשוק מסכימים על שימוש בסחורה משותפת כאמצעי חליפין, כדי להפחית את עלויות החליפין.
הערך הפנימי של הסחורה חייב להיות מספיק כדי להפוך אותה לבעלת שווי משמעותי ולקבל אותה בקלות כתשלום.
במערכת כזו, קונים ומוכרים של סחורות ושירותים אמיתיים מקימים את אמצעי החליפין באופן עצמאי מכל מדינה ריבונית.
ג'וזף שומפטר (1883–1950) הבחין בין מטאליזם "תאורטי" ל"מעשי".
שומפטר סיווג את עמדת מנגר, שלפיה קישור בין סחורות חיוני להבנת המקורות וטבע השימוש בכסף, כ"מטאליזם תאורטי".
הוא הגדיר "מטאליזם מעשי" כמצב בו אף על פי שלמדינה ריבונית יש כוח בלתי מוגבל ליצור מטבעות שאינם מגובים במתכת בעלת שווי ממשי, היא מאמצת מערכת של מטבע מגובה מתכת.
תומכי המטאליזם מתנגדים לשימוש בכסף פיאט, כלומר כסף ממשלתי ללא ערך פנימי.
היסטורית, האסכולה היריבה העיקרית למטאליזם הייתה הכרטליזם, שאומרת שגם במערכות שבהן מטבעות עשויים ממתכות יקרות, ערך הכסף נובע בעיקר מסמכותה של המדינה.
התחרות בין שתי המערכות האלטרנטיביות הללו התקיימה כבר אלפי שנים, הרבה לפני שהמושגים הוגדרו באופן מוסדר.
לעיתים נעשה שימוש במערכות מוניטריות היברידיות.
ויכוח נוסף הוא האם יש להשתמש במתכת אחת כמטבע (בסיס חד-מתכתי), או שאפשר להשתמש בשתי מתכות או יותר למטרה זו (בסיס דו-מתכתי).
מטאפיזיקה (מיוונית: τὰ μετὰ τὰ φυσικά - מה שאחרי הטבע) הוא אחת היצירות הפילוסופיות החשובות של אריסטו, הכוללת 14 ספרים.
השם ניתן לספר על ידי עורכיו שמיקמו אותו אחרי הספר העוסק בפיזיקה, כלומר עולם הטבע, או סברו שסדר הלימודים צריך להיות אחרי לימוד הספרים העוסקים בפיזיקה.
אריסטו עצמו משתמש במושג "פילוסופיה ראשונה".
החיבור דן במגוון נושאים כמו: תורת היש, חומר וצורה, סיבתיות, מתמטיקה והעצם הראשון.
רוב הנושאים הללו מרכיבים את התחום הפילוסופי שנקרא מאז ועד היום מטאפיזיקה.
החיבור "מטאפיזיקה" איננו רק סיכום הרצאות שנעשה על ידי תלמידים, כמו ספרים אחרים של אריסטו, אלא גם איננו למעשה ספר אחד.
הוא מורכב מסיכומים וטיוטות שונות שחוברו יחד מאוחר יותר.
החיבור כולל 14 ספרים שמכונים לעיתים על פי סדר האותיות היווניות, ולפעמים לפי מספר.
הספר השני (אלפא קטנה) לפעמים איננו ממוספר וכך מגיעים רק עד ספר 13:
ספר ראשון או אלפא - כולל מבוא למטאפיזיקה, שכולל את הגדרת הנושא וסקירה של האסכולות הפילוסופיות עד לימיו.
לסקירה זו יש חשיבות גדולה להכרת רעיונותיהם של הפילוסופים הקדם סוקרטיים.
ספר שני או אלפא קטנה - מבוא כללי ללימוד פילוסופיה, ודיון באי האפשרות של סיבתיות אינסופית.
הספר איננו מחובר למה שלפניו ואחריו, והוכנס אל תוך הרצף מאוחר יותר.
ספר שלישי או בטא - מפרט את רשימת האפוריות, סתירות ופרדוקסים פילוסופיים שהמטאפיזיקה צריכה להתמודד איתן.
ספר זה הוא המשך ישיר של ספר אלפא.
ספר רביעי או גמא - מגדיר את נושא המטאפיזיקה ומגן על קיומה כנושא נפרד, וכן מבסס את עקרון הסתירה ועקרון השלישי הנמנע.
ספר חמישי או דלתא - לקסיקון של מושגים פילוסופיים בסיסיים, לא כולם קשורים למטאפיזיקה.
גם ספר זה איננו חלק מן הרצף המקורי, והוכנס אחר כך.
ספר שישי או אפסילון - ממשיך את הדיון בספר גאמא על נושא המטאפיזיקה, ומנמק מדוע כמדע תאורטי העוסק ביש הכללי היא עליונה על שאר המדעים.
הספרים 7–9 נחשבים יחידה אחת, שהיא עיקר שיטתו של אריסטו בתחום המטאפיזיקה:
ספר שביעי או זטא - עוסק באופן הבסיסי של קיום - העצם, ובוחן דרכים שונות להבין אותו.
ספר שמיני או אטא - מסכם את הדיון בספר הקודם ומוסיף הערות ודיונים משניים.
ספר תשיעי או תטא - מחלק את הישים לכאלה שקיימים בכוח ובפועל, ומבאר את משמעות ההבחנה.
הספרים הבאים עוסקים ברובם בנושאים ספציפיים הקשורים במטאפיזיקה:
ספר עשירי או יוטא - אחדות וריבוי, זהות והבדל.
כנראה מקומו המקורי בסוף סדרת ההרצאות.
ספר אחד עשר או קפא - גרסאות אלטרנטיביות לקטעים מספרים אחרים במטאפיזיקה.
גם ספר זה הוכנס בשלב מאוחר יותר.
ספר שנים עשר או למבדא - ממשיך את הדיון על הישים ועל העקרונות הראשוניים ומגיע לשיאה של המטאפיזיקה: הסיבה הראשונה, או המניע הבלתי מונע.
ספרים 13–14 או מו ונו - עוסקים בכמה נושאים, ביניהם ביקורת על תורת האידיאות של אפלטון, ומתמטיקה.
המטאפיזיקה עוסקת במאפיינים המשותפים לכל מה שקיים בעולם ומנסה להגדיר אותם.
מושגים עיקריים במטאפיזיקה של אריסטו:
תנועה: אולי המושג המרכזי ביותר במטאפיזיקה של אריסטו הוא השינוי, או התנועה.
אריסטו דן בסוגים שונים של תנועה, אשר התנועה המקומית (תנועה ממקום למקום) היא רק אחת מהם.
למעשה, עבור אריסטו, כל שינוי הוא תנועה, יציאה מן הכוח אל הפועל.
כוח ופועל (ביוונית, דינאמיס ואנרגיה; בלטינית, פוטנציה ואקטואליטס): כל תנועה היא למעשה מעבר ממצב למצב.
אולם אין מדובר במעבר בין שני מצבים סתם.
כך, למשל, תנועה איננה יכולה להיות מעבר מיובש לחמימות, אלא מקרירות לחמימות או מיובש ללחות.
כלומר, התנועה חייבת להיות בין שני מצבים מנוגדים.
כמו כן, לא כל דבר יכול לעבור כל תנועה: על התכונה שתבוא לידי ביטוי בעצם בסופה של התנועה, באופן אקטואלי, להיות קיימת בדבר באופן פוטנציאלי.
כך, למשל, אפרוח אינו יכול להפוך להיות אדם, משום שאינו אדם בפוטנציה, אלא תרנגול.
חומר וצורה: (הכינוי הלועזי לתיאוריה זו: Hylomorphism) - כל דבר ניתן לאנליזה לשני מרכיבים אלו, אשר חיבורם יחד נותן לנו את הדבר עצמו.
כמובן, שלא ניתן למצוא בטבע חומר ללא צורה, או צורה ללא חומר.
כך למשל שולחן יכול להיות מחומרים שונים: עץ, מתכת, פלסטיק אבל צורתו תהיה שולחן, מתקן מוגבה שמניחים עליו דברים לתועלתו של האדם.
אף שמדובר בחומרים שונים לכולם יש את אותה צורה.
כמו כן, מדובר במונחים יחסיים.
כך, למשל, השולחן שעליו ניצב המחשב שלי עשוי מסה מסוימת של עץ, אשר לובשת צורת שולחן; על אותה מסת עץ מסוימת ניתן לומר שהיא מורכבת מיסודות מסוימים (נניח, פחמן וחמצן, או אוויר מים ועפר) הלובשים צורת עץ.
היחסיות מתבטאת גם בכך, שהחומר אינו חייב להיות בהכרח חומר, אלא מדובר במצע לצורה.
הוא יכול להיות בהקשר אחד צורה לחומר שמתחתיו ובהקשר אחר חומר לצורה מעליו.
בהקשר של עיבור והריון אריסטו סבר כי האישה מספקת לוולד את החומר הגולמי, ואילו הגבר בזרע שלו מספק לו את הצורה האנושית, שהופכת אותו להיות מוגדר כאדם.
תכליתיות: אב הטיפוס של התנועה האריסטוטלית היא פעולתו של אומן, המוציא מן הכוח אל הפועל תכלית הנמצאת ברוחו.
תהליכי היציאה מן הכוח אל הפועל הם בעלי אופי תכליתי.
קיומו של העץ הבוגר מסביר את התהליכים השונים והשלבים השונים שהעץ עובר במשך צמיחתו.
שוב, מדובר באנליזה יחסית, כך שייתכן ותכלית אחת תהא אמצעי בלבד בדרך להגשמת תכלית אחרת.
הסבר שלם, על פי המטאפיזיקה של אריסטו, יהיה מורכב מארבעה יסודות, או סיבות:
חומר - כך, למשל, הטריטוריה והעם הם חומר המדינה;
צורה - החוקה היא צורת המדינה;
סיבה פועלת - המחוקק, מייסד המדינה, הוא סיבתה הפועלת;
סיבה תכליתית - אפשרות החיים הטובים היא תכליתה של המדינה, על פי אריסטו.
ה"מטאפיזיקה" זכתה לפירושים כבר בעת העתיקה, החל מאלכסנדר מאפרודיסיאס סביב 200 לספירה.
בהמשך כתבו סיריאנוס (סביב 400 לספירה) ואסקלפיוס מטרלה (במאה ה-6) פירושים שניסו להתאים אותו לגישתם הניאופלטונית.
בעולם האיסלמי הפילוסופיה של אריסטו זכתה להשפעה גדולה, וכבר במאה ה-10 כתב אל פאראבי פירוש למטאפיזיקה (שלא שרד).
אבן רושד (המאה ה-12) כתב פירוש על כל ספרי אריסטו כמעט, וזכה לתואר "המפרש".
הספר תורגם ללטינית במאה ה-13 וזכה לפירושים של כמה פילוסופים נוצרים, בראשם תומאס אקווינס.
במאה ה-19 התחילו לנתח את הטקסט של היצירה ודרכי היווצרותו.
הבחינו בחוסר סדר, חזרות וחלקים שאינם קשורים לרצף הדברים, וכך הגיעו למסקנה שמדובר באוסף של חיבורים שונים שקובצו יחד.
התפיסה המקובלת של היווצרות המטאפיזיקה לאריסטו, נשענת על שתי מהדורות שיצאו במהלך המאה ה-20, בידי דייוויד רוס(1924) וורנר ייגר (1957).
בעקבות מחקריהם מקובל שהרצף העיקרי של החיבור כולל את ספרים 1, 3-4, 6-10, 13-14 - אם כי גם זה איננו חיבור אחד, אלא עריכה מתוך סיכומים ורשימות.
שאר הספרים שולבו בעריכה בשלב מאוחר יותר.
המטאפיזיקה: ספר א, תורגם בידי חיים יהודה רות, הוצאת מאגנס
המטפיזיקה: ספר דלתא על המונחים המשמשים במובנים רבים, תורגם בידי מרסל דיבואה ואביטל וולמן, הוצאת מאגנס.
הנספחות למסות על הטבע: מטאפיזיקה ז-ט, תורגם בידי חנה וחיים רוזן, הוצאת מאגנס.
המטפיזיקה / ספר יא, תורגם בידי חיים יהודה רות, הוצאת מאגנס.
המטפיזיקה: ספרים א' גדול וא' קטן, תורגם בידי מנחם לוז, הוצאת רסלינג, 2025.
מֵטָאפִיזִיקָה (מיוונית: μετά (מֵטַא) "מעבר", φυσικά (פיזיקה) "אודות הטבע") היא ענף של הפילוסופיה העוסק בהסבר טבעם של המציאות, הקשר בין חומר לנפש, בין חומר לתכונה ובין מחשבה למציאות.
מקור המונח בספרו של אריסטו, שנקרא "מטאפיזיקה" משום שבסידור המסורתי של כתביו היא הופיעה לאחר ספרו ה"פיזיקה".
במשך הדורות קיבל המושג משמעות יותר מילולית- פיזיס משמעותו טבע; לכן מטאפיזיקה עוסקת בשאלות מסדר שני על הטבע או העולם הקונקרטי.
התפיסה בפילוסופיה מודרנית מתבססת על שימוש זה.
המטאפיזיקה מחפשת תשובות לשאלות כדלקמן:
ואם קיימים שניהם - מה היחס ביניהם?
האם העולם קיים באופן שאינו תלוי בהכרתנו?
מהו טבעם של עצמים, אירועים ומקומות?
האם אלוהים קיים ומכוון את המציאות?
ענף מרכזי במטאפיזיקה הוא האונטולוגיה או תורת היש, החוקרת את טיבם של הדברים הקיימים בעולם ואת הקשרים ביניהם.
המטאפיזיקאי מנסה גם להבהיר את המושגים שלפיהם אנשים תופסים את העולם, לרבות קיום, אובייקט, תכונות, מרחב, זמן, סיבתיות והיתכנות.
הפילוסוף עמנואל קאנט איחד בין המטאפיזיקה לבין האפיסטמולוגיה.
קאנט טען שאנחנו יכולים להשיג רק את עולם התופעות, בניסיון שלנו להכיר את המציאות, ולא את "הדברים כשלעצמם".
באמצעות הבחנה זו, ואחרות נוספות, קאנט ביקר את היומרה של תבונה להשיג את מה שמעבר לניסיון אנושי, ובכך קבע את גבולות תבונת האדם.
רבים טענו שבכך קבר קאנט את המטאפיזיקה, אולם פרופסור ירמיהו יובל טוען כי בכך רצה קאנט דווקא לחדש את העיסוק במטאפיזיקה, לאחר הספקנות הניהליסטית של דייוויד יום.
מֶטָבּוֹלִיזְם הוא מכלול התהליכים הכימיים-אנזימטיים המתרחשים ביצורים חיים, גם ברמת התא וגם ברמת היצור השלם.
המושג מתייחס לקליטת חומרים מהסביבה, עיבודם, הפקת אנרגיה מהם ופליטת הפסולת.
מטבוליזם הוא אחד המושגים הבסיסיים ביותר בביולוגיה, והוא מהווה את אחד התנאים להגדרת חיים (התנאים החשובים האחרים הם יכולת רבייה, גדילה, דנ"א, הומאוסטזיס, אדפטציה, תגובה לגירויים מהסביבה, תנועה, ארגון והיסטוריה תאית).
כשמתייחסים למטבוליזם של הגוף השלם הכוונה לסך התהליכים הכימיים המתרחשים ביצור חי, כולל מעבר חומרים אל תוך התאים וביניהם.
כל חילוף החומרים המתרחש בתאי הגוף מחייב השתתפות אנזימים מסוגים שונים.
אספקת חומרי גלם לתהליכים המטבוליים נעשית על ידי קליטת חומרים מהסביבה החיצונית.
במקרים מסוימים נעשה שימוש במאגרי מזון הנמצאים בתא עצמו.
קטבוליזם (Catabolism): מושג זה מתייחס למכלול בתהליכים אנזימטיים המפרקים את החומרים שנקלטו מהסביבה למולקולות קטנות יותר, תוך כדי שחרור האנרגיה האצורה בהם.
ביצורים מפותחים, חלק מפרוק המולקולות הגדולות למולקולות קטנות יותר מתבצע במערכת העכול, ורק כך הן יכולות לעבור את קרום התא ולהיכנס לתוך התא עצמו.
גם תהליכים אלה מחייבים השתתפות אנזימים.
פירוק תוך תאי של תרכובות אורגניות רבות משמש להפקת אנרגיה.
האנרגיה אצורה בקשרים הכימיים שבין אטומי המולקולות, וניתוק קשרים אלו מאפשר את הפקת האנרגיה הדרושה לתא על-מנת להתקיים.
לרוב, האנרגיה המופקת נאגרת בתוך מולקולות ATP.
אנאבוליזם (Anabolism, או ביוסינתזה; בעברית: הַבְנָיָה): זהו מושג המתייחס לסינתזה של תרכובות בעלות מולקולות מורכבות.
המולקולות הקטנות המתקבלות בתהליך הקטבוליזם משמשות כחומר גלם לבנית המולקולות הגדולות, הדרושות לבניין התא ולתפקודו.
תהליך זה דורש שימוש באנרגיה.
תהליך ההבניה שונה בתאים של רקמות שונות, בהתאם לצורכי הרקמה.
דוגמה לשילוב של תהליך קטבולי ותהליך אנאבולי ניתן למצוא בגלגול הסוכר.
רוב הסוכר שאנו צורכים במזון מגיע בצורת סוכרוז, (סוכר לבן).
בגוף הוא מפורק לאבני הבניין שלו - גלוקוז ופרוקטוז.
הגלוקוז מגיע לתאי הכבד, שם הוא מהווה את חומר הגלם לבנית גליקוגן, המשמש כחומר תשמורת.
הפרשת פסולת: תרכובות רבות (קטנות בדרך-כלל) כגון אמוניה, מים ופחמן דו-חמצני, נוצרות כתוצרי-לוואי בתהליכי הקטבוליזם השונים.
את כל אלו נדרש התא לפלוט, שכן הצטברותם משבשת תהליכים שונים.
לדוגמה, פליטת הפחמן הדו-חמצני בתהליך הנשימה מוגדרת כהפרשת פסולת.
ביצורים חיים מתקיים מעבר של אלקטרונים בין תרכובות שונות, ומעבר זה מאפשר הפקת אנרגיה.
לכן, כל תא חי זקוק לתרכובות התורמות (מוסרות) אלקטרונים ולתרכובות המקבלות אלקטרונים.
קיים מגוון רב של תרכובות המשמשות את היצורים השונים כתורמות וכמקבלות אלקטרונים.
באדם למשל, המזון מספק את התרכובות מוסרות האלקטרונים (ובראשן - גלוקוז), ואילו החמצן אותו אנו נושמים הוא התרכובת שקולטת את האלקטרונים ותוך כדי כך נוצרים מים מטבוליים ופחמן דו-חמצני.
זרימת האלקטרונים בתא החי מאפשרת בנית תרכובת הנקראת ATP.
תרכובת זו, בה משתמשים כל היצורים החיים, מכילה קשרים עתירי אנרגיה.
כשהתא נזקק לאנרגיה לשם ביצוע תהליכים שונים, מתפרק ה-ATP באמצעות האנזים המתאים.
שבירת הקשרים הכימיים שלו מביא לשחרור אנרגיה, שאותה מסוגל התא לנצל.
לכן מולקולת ה-ATP מכונה "מטבע האנרגיה של התא".
צורת האנרגיה המופקת או נאגרת בתאים של יצורים חיים, היא אנרגיה כימית.
היצורים השונים משתמשים במגוון גדול של תורמי אלקטרונים וקולטי אלקטרונים.
קיימות שלוש שיטות כלליות להפקת אנרגיה בתא:
תורם האלקטרונים הוא חומר אורגני כלשהו, וקולט האלקטרונים הוא חמצן.
תורם האלקטרונים הוא חומר אורגני כלשהו, וקולט האלקטרונים הוא חומר כלשהו, אבל לא חמצן.
תהליך זה מתקיים בתאים פרוקריוטיים, חסרי גרעין תא וחסרי מיטוכונדריה.
תורם האלקטרונים הוא תרכובת אורגנית, וקולט האלקטרונים (אף הוא בהכרח תרכובת אורגנית) הוא תוצר פירוק של תורם האלקטרונים.
בתסיסה, לפיכך, לא נעשה שימוש בקולט אלקטרונים חיצוני, שמקורו בסביבה, והחומר המהווה פסולת ונפלט מהתא הוא חומר שעדיין יש בו אנרגיה רבה, בלתי מנוצלת.
התוצאה היא שלרשותם של יצורים פרוקריוטיים עומדת כמות אנרגיה מועטה.
היצורים עצמם ממוינים לשלוש קבוצות מטבוליות שונות:
סוג היצור מקור לאנרגיה מקור לפחמן מי ומי כמוהטרוטרוף תגובות חמצון-חיזור תרכובות אורגניות כמעט כל היצורים שאינם פוטוסינתטיים; כל בעלי החיים כמואוטוטרוף תגובות חמצון-חיזור פחמן דו-חמצני חיידקי גופרית, חיידקי מימן, חיידקי ניטריפיקציה פוטואוטוטרוף אור פחמן דו-חמצני צמחים, פרוטיסטים וחיידקים פוטוסינתטיים
שמה של כל אחת משלוש קבוצות היצורים מסתיימות בסיומת -טרוף (troph-), כשלפניה שתי קידומות:
הקידומת הראשונה מתייחסת למקור האנרגיה של היצור.
כפי שהוסבר לעיל, יצור אנרגיה בכל היצורים מבוסס על מעבר אלקטרונים בין תרכובות שונות.
ברוב היצורים (קידומת כמו-, -Chemo) מתרחשות תגובות חמצון-חיזור (תגובות בהן מועברים אלקטרונים) שבהן משתתפות תרכובות שהיצור צורך (מזון).
באדם, למשל, גלוקוז מתפרק בתאים ומוסר אלקטרונים תוך כדי כך.
בחלק מהיצורים (קידומת פוטו-, -Photo) מתניעה אנרגיית אור (שמקורה בדרך כלל בקרינת השמש) את זרימת האלקטרונים.
התהליך בו נקלטת אנרגיית האור נקרא פוטוסינתזה, והוא אחד המאפיינים העיקריים של הצמחים.
הקידומת השנייה מתייחסת למקור הפחמן של היצור.
כל היצורים מורכבים מאלפי תרכובות אורגניות שונות, אשר כולן מכילות פחמן.
קידומת הטרו-, -Hetero מציינת יצורים הצורכים תרכובות אורגניות (מזון) מבחוץ, מפרקים אותן (קטבוליזם) ובונים תרכובות חדשות (אנבוליזם).
היצורים בעלי קידומת אוטו-, -Auto אינם נזקקים לתרכובות אורגניות כמקור לפחמן; הם מסוגלים לקלוט פחמן מהאוויר, בצורת פחמן דו-חמצני, וליצור ממנו תרכובות אורגניות.
בתהליך הפוטוסינתזה שהוזכר לעיל נוטלים הצמחים פחמן דו-חמצני מהאוויר.
במקביל, באמצעות אנרגיית האור, הם מפרקים מולקולות מים.
החמצן משתחרר לאוויר והמימן נקשר, במספר תגובות כימיות, לפחמן הדו-חמצני.
התוצר הסופי הוא גלוקוז, תרכובת אורגנית פשוטה שממנה מייצר הצמח תרכובות אורגניות רבות.
בשעה שבעלי חיים וצמחים קלים יחסית למיון טקסונומי על-פי מראם ותכונותיהם החיצוניות, הרי שמיונם של מיקרואורגניזמים דורש אמצעים אחרים.
סוגים שונים של חיידקים מגלים תכונות חיצוניות זהות, ולכן נדרשים קריטריונים נוספים למיון.
המטבוליזם מהווה את אחד הקריטריונים החשובים למיון מיקרואורגניזמים.
החלוקה החשובה ביותר מבחינה מטבולית היא לארוביים ואנארוביים.
היצורים נחלקים לחמש קבוצות, לפי התייחסותם לחמצן:
אנאירוביים אובליגטוריים אינם מסוגלים לחיות בנוכחות חמצן.
אנארוביים פקולטטיביים (או ארוביים פקולטטיביים; שני המושגים מתייחסים לאותה הקבוצה) יכולים לחיות בנוכחות או בהיעדר חמצן.
התהליכים בתאיהם מפיקים אנרגיה תוך שימוש בחמצן, כשהוא זמין, אך בסביבות אל-אווירניות הם מסוגלים להפיק אנרגיה בדרכים אחרות (תסיסה, בדרך כלל).
אורגניזמים סובלי אוויר לא מסוגלים להשתמש בחמצן להפקת אנרגיה, אך הם לא ניזוקים בנוכחותו.
אירוביים אובליגטוריים מוכרחים לחיות בנוכחות חמצן.
מיקרואירופילים מוכרחים לחיות בנוכחות חמצן, אך בריכוז נמוך בהרבה מריכוזו באוויר.
ריכוז רגיל של חמצן עלול לגרום למותם.
להסבר מפורט על חמש הקבוצות ראו: אורגניזם אל-אווירני.
בנוסף, חיידקים מתמיינים לעיתים לקבוצות שונות לפי יכולתם לפרק תרכובות (לקטוז, למשל).
בדיקת יכולתם של חיידקים לפרק תרכובות מאפשרת לעיתים זיהויים ללא שימוש במיקרוסקופ; פירוק של חומרים רבים גורם לשינוי בצבעם, לשינוי בצבעו של אינדיקטור שאותו יש להוסיף (זאת עקב שינוי ברמת החומציות, בדרך כלל), או להופעת תוצרים שאותם ניתן לראות: בועות של גז, טיפות מים, וכדומה.
פעילות מטבולית היא סך התהליכים של קליטה, פירוק, בנייה ושינוי, שעוברים חומרים בגופו של יצור חי כדי לאפשר את קיומו ופעילותו.
מטבוליזם (חילוף חומרים) כולל פירוק של חומרים אורגאניים מורכבים תוך כדי הפקת אנרגיה (קטבוליזם), ובנייה של חומרים מורכבים שיוצרים את הרקמות והאיברים מחומרים פשוטים תוך כדי השקעת אנרגיה (תהליך אנאבולי) החומרים שמתפרקים בתהליך הפירוק כוללים חומרי מזון (פחמימות, חלבונים, שומנים) ומוצרי אחסון של הגוף (לדוגמה, גליקוגן).
תוצרי הלוואי כוללים מים ופחמן דו-חמצני.
התהליך האנאבולי כולל בנייה של מולקולות מורכבות, כגון חלבונים ושומנים, ממולקולות פשוטות יותר.
מטבוליזם של מזון מספק לגוף חומרי בנייה ומקור להפקת אנרגיה.
האנרגיה שניתן להפיק מהמזונות השונים נמדדת ביחידות של קלוריה.
ישנם 3 רכיבי תזונה שהם בעלי ערך קלורי: הפחמימות, השומנים והחלבונים.
מים, ויטמינים ומינרלים הם חסרי ערך קלורי.
מטבוליזם של נשימה הוא תהליך קליטת חמצן ושימוש בו בתהליכי הפקת אנרגיה.
ניתן לדבר גם על מטבוליזם של מולקולות ספציפיות בגוף לדוגמה מטבוליזם של אלכוהול.
מרבית חילוף החומרים בגוף (כ-70%) משמש למטבוליזם הבסיסי (Basal Metabolic Rate), כלומר לפעילויות של הגוף במנוחה מוחלטת.
מטבוליזם זה משמש לפעילויות הבסיסיות כמו נשימה, דופק לב, שמירת חום גוף קבוע, הפעלת מחזור דם, קיום מתח שרירים ופעילויות בלתי רצוניות אחרות.
כל פעילות נוספת (כמו דיבור, אכילה, הליכה, ריצה) גורמת לעליה ברמת המטבוליזם ועלייה בצריכת האנרגיה.
גורמים נוספים דוגמת גודל גוף וטמפרטורה משפיעים על רמת המטבוליזם.
תהליכים מטבוליים בגוף תלויים בפעילותם התקינה של אנזימים שמשתתפים בהם.
פגיעה באנזים מסוים עשויה להביא למחלה מטבולית.
סוכרת הינה דוגמה למחלה מטבולית בה נפגע יצור האינסולין או התגובה אליו.
האינסולין אחראי על שמירה של רמת גלוקוז קבועה בדם וכשפעילותו נפגעת רמת הגלוקוז בדם עולה יתר על המידה.
בתא קיימים מסלולים מוגדרים המשמשים לפירוק או ייצור תרכובות.
הגליקוליזה, למשל, היא מסלול מטבולי המצוי ברוב היצורים החיים.
מסלולים אחרים, כגון זרחון חמצוני, ייחודיים ליצורים מסוימים.
התהליכים מוגדרים כ"מסלולים" כיוון שכמעט תמיד לא מדובר בפירוק ובנייה פשוטים, אלא בשרשרת ארוכה של תגובות כימיות המביאה בסופו של דבר לתוצר.
בגליקוליזה, למשל, עובר הגלוקוז, החומר הראשוני בתהליך, עשר תגובות כימיות עד שהוא מומר לתוצר הסופי: פירובט.
על כל תגובה אחראי אנזים נפרד.
קיימים מסלולים מטבוליים מנוגדים: המסלול המנוגד לגליקוליזה, למשל, בה מיוצר פירובט מגלוקוז, הוא גלוקונאוגנזה, בה מיוצר גלוקוז מפירובט.
במהלך האבולוציה התפתחו כמה מנגנונים המונעים מהמסלולים המנוגדים לעמוד האחד בדרכו של השני:
במסלולים המנוגדים נעשה בדרך כלל שימוש באנזימים שונים, לפחות באחד מהצעדים המובילים לתוצר הסופי.
השימוש באנזימים שונים מאפשר בקרה יעילה על התהליכים: כשקיים עודף בתוצר אחד המסלולים, מושעה שעתוק הגן המקודד לייצור אחד האנזימים המשתתפים במסלול, זאת מבלי לפגוע במסלול הנגדי.
מסלולים מנוגדים מתרחשים בדרך כלל באזורים שונים בתא.
פירוק חומצות שומן, למשל, נעשה במיטוכונדריה, ואילו ייצור חומצות שומן נעשה בציטופלזמה.
גם מנגנון זה מאפשר בקרה יעילה על התהליכים.
תרופות רבות, המשמשות לחיסול חיידקים פתוגניים, מבוססות על פגיעה במסלול מטבולי כלשהו בתא החיידק.
להבדיל, רעלים רבים (ובכללם כלי נשק כימיים) פועלים באמצעות פגיעה במסלולים מטבוליים בבעלי חיים ובאדם.
רעלים רבים, דוגמת המימן הציאנידי, פוגעים בתהליך הנשימה התאית (וספציפית: בזרחון החמצוני), דבר הגורם למוות מהיר עקב הפסקת יצור האנרגיה בגוף.
בתא מועברים האלקטרונים באמצעות נשאי אלקטרונים, מולקולות ייעודיות המשמשות בדרך כלל כקואנזימים (מולקולות עצמאיות המקושרות לאנזימים ואשר מהוות את האתר הפעיל של האנזים).
שני נשאי אלקטרונים אוניברסליים, המשתתפים ברבות מהתגובות בתאיהם של יצורים חיים, הם NAD ו-FAD.
שני חומרים אלו הם נוקלאוטידים; הראשון הוא נגזרת של ויטמין B3 (ניאצין) והשני - של ויטמין B2 (ריבופלאווין).
מחסור בוויטמינים אלו גורם לבעיות מטבוליות חמורות.
לשני הנוקלאוטידים נטייה לקלוט יון הידריד (-H); זהו יון שלילי של מימן אשר מורכב מפרוטון ומשני אלקטרונים.
כשגלוקוז, למשל, מתפרק בתהליך הגליקוליזה, משתחררים ממנו יוני הידריד, אותם קולט NAD (והופך ל-NADH); הנשא מעביר את האלקטרונים לחמצן בשלב הזרחון החמצוני, השלב האחרון של הנשימה התאית, והופך שוב ל-NAD, אשר מסוגל להשתתף שוב בגליקוליזה.
בתא נשמר מאגר קבוע למדי של נשאי אלקטרונים, אשר מתחמצנים ומתחזרים לסירוגין.
אם NADH לא מסוגל לתרום את האלקטרונים שלו מסיבה כלשהי, מידלדל מאגר ה-NAD בתא ותהליך הגליקוליזה אינו מתאפשר.
התסיסה מהווה הפתרון לתאים המתקיימים בסביבה ללא חמצן.
במקום למסור את האלקטרונים לקולט אלקטרונים חיצוני (חמצן, למשל) נמסרים האלקטרונים לפירובט, תוצר הגליקוליזה.
פירובט מומר לתוצר סופי כלשהו (אפשרויות רבות: אתנול, חומצה אצטית, חומצה לקטית ועוד) ואילו NADH ממוחזר ל-NAD, אשר משתתף שוב בגליקוליזה.
תופעה זו מתרחשת גם בתאי שריר של בעלי חיים אארוביים, ובהם האדם.
כשהשריר מתאמץ ולא די בחמצן המגיע אליו דרך מחזור הדם לשם ביצוע נשימה אארובית, התאים מבצעים נשימה אנארובית (תסיסה), שתוצרה הסופי הוא חומצה לקטית.
החומצה מצטברת וגורמת לכאבי שרירים.
מחומצה לקטית עדיין ניתן להפיק אנרגיה רבה, וזה קורה כאשר השריר נח, חמצן מגיע דרך מחזור הדם והחומצה הלקטית תתפרק והאלקטרונים יעברו עד החמצן.
בתהליך זה נעלמת החומצה הלקטית מהשריר ונעלמים גם הכאבים שהיא גרמה.
מיקרואורגניזמים רבים הסתגלו לחיים ללא חמצן באמצעות פיתוח מסלולי תסיסה.
ביצורים אנארוביים אובליגטוריים לא קיים כלל מנגנון זרחון חמצוני, כך ש-NADH מוכרח למסור את האלקטרונים שלו לפירובט בתסיסה.
ביצורים פקולטטיביים, בדומה לתאי השריר באדם, קיים מנגנון זרחון חמצוני; בתנאים של מחסור בחמצן מבצעים יצורים אלו תסיסה במקום נשימה תאית.
בתהליך הזרחון החמצוני עצמו משתתפים נשאי אלקטרונים רבים, המהווים שרשרת העברת אלקטרונים.
נשאי האלקטרונים בתהליך זה הם חלבונים גדולים המכילים בדרך כלל אטומי מתכת ואשר קבועים בתוך ממברנת המיטוכונדריון, בו מתרחש הזרחון החמצוני.
ביצורים פרוקריוטיים נשאי האלקטרונים נמצאים בממברנת התא.
לכל נשא אלקטרונים נטייה שונה לקבל ולתרום אלקטרונים.
ביצורים אארוביים, האלקטרונים עוברים דרך השרשרת עד להגיעם לקולט האלקטרונים הסופי - חמצן.
החמצן קולט אלקטרונים ופרוטונים והופך למים מטבוליים.
מחלות רבות נובעות מבעיה מטבולית.
מחלות שבהן קיים מחסור בתרכובת מסוימת בגוף.
מחלת הצפדינה, למשל, נגרמת כתוצאה ממחסור בוויטמין C; ויטמין זה משמש בתהליך בניית הרקמות בגוף, ובמיוחד רקמות החיבור; מחסור בוויטמין גורם לשיבוש בבניית הרקמות וכתוצאה מכך להתרופפותן, לדימומים, לבעיות בעור ובעצמות ועוד.
רככת נגרמת מחוסר בוויטמין D.
ויטמין זה משמש בתהליך בניית העצמות, ומחסור בו גורם לשיבוש בבנייתן; עצמות החולים רכות, שבירות ונתונות לעיוותים.
מחלות מטבוליות מסוג זה ניתן לרפא בדרך-כלל על ידי צריכת התרכובת החסרה.
מחלות שבהן הגוף אינו מסוגל לפרק תרכובת מסוימת.
מחלות אלו, אשר ברובן תורשתיות, נגרמות לעיתים קרובות כתוצאה ממחסור גנטי באנזים או הורמון מסוים האחראי לפירוק התרכובת הרלוונטית.
החולים בפנילקטונוריה, למשל, לא מסוגלים לפרק את חומצת האמינו פנילאלנין.
זאת מצטברת במקומות שונים בגוף, ובמיוחד במוח, וגורמת לשיבושים קשים.
סוכרת היא המחלה המטבולית הידועה ביותר; קיימים מספר סוגים של סוכרת, והגורם לכל אחד מהם שונה.
מחלות מטבוליות מסוג זה אינן ניתנות בדרך-כלל לריפוי, שכן כמעט ולא ידוע כיום על דרך לגרום לתאי הגוף לייצר אנזימים או הורמונים.
הטיפול במחלות אלו מתבסס על הימנעות מצריכת התרכובות שהגוף לא מסוגל לייצר, או על החדרת האנזים או ההורמון החסר בצורה מלאכותית אל הגוף.
ראו גם: רשימת הפרעות מטבוליות.
המושג חילוף חומרים בסיסי מתייחס לגוף השלם, בהיבט של צורכי האנרגיה הבסיסיים של כל רקמות הגוף ולפעילויות של הגוף במנוחה מוחלטת.
הכוונה לפעילויות הבסיסיות כמו נשימה, פעילות לב, שמירת חום גוף קבוע (ביצורים הומיאוטרמיים), קיום מתח שרירים מינימלי ופעילויות נוספות.
לספורטאים בדרך כלל יש חילוף חומרים בסיסי גבוה.
דרישות האנרגיה בגופם גבוהות, בשל הפעילות הפיזית האינטנסיבית אותה הם מבצעים.
כתוצאה מהאימונים, הגוף מתאים את עצמו לדרישות.
תאי רקמות השריר מקבלים אספקת חמצן מוגברת ומפיקים כמויות גבוהות יותר של אנרגיה.
ידוע על שימוש לא חוקי בחומרים מאיצי מטבוליזם (כגון T3, אפדרין, סטרואידים ועוד) בניסיון להגיע להשגים משופרים בתחרויות.
מעבר להיות השימוש בהם בלתי חוקי, הוא גם עלול לפגוע בבריאות המשתמשים.
מטבוליט הוא שם כולל לכל תרכובת המיוצרת בתהליך של חילוף חומרים (מטבוליזם) ביצורים חיים.
נהוג להבדיל בין שתי רמות של מטבוליטים:
מטבוליטים ראשוניים: תרכובות חיוניות לחיים ולתחזוקה השוטפת של התא, למשל: אנזימים המשתתפים במטבוליזם ובחלוקת התא, התרכובות המרכיבות את ממברנת התא, נוקלאוטידים וחלבונים הבונים את החומר התורשתי.
המטבוליטים הראשונים מיוצרים בשלב הגידול הלוגריתמי (שלב הגידול המהיר).
מטבוליטים משניים: תרכובות בעלות תפקידים תומכים אך לא חיוניים, למשל: פיגמנטים וחומרי הגנה מפני יצורים אחרים (אנטיביוטיקה, למשל).
למטבוליטים המשניים תפקידים אקולוגיים בדרך כלל, המשפיעים על האופן בו היצור מתנהג עם סביבתו.
המטבוליטים המשניים מיוצרים בשלב הגידול היציב.
מטאפיקס הייתה להקה בריטית ששילבה סגנונות מוזיקה רבים.
חברי הלהקה היו מרלון רודט ופריטש היריג'י (בריטי ממוצא הודי) והם ידועים בזכות הלהיט המוזיקלי שלהם Big City Life.
הלהקה הוקמה ב-2004 על ידי שני המוזיקאים הבריטים רודט והיריג'י.
מטאפיקס משלבת סגנונות מוזיקה רבים, ביניהם טריפ הופ, היפ הופ, מוזיקת נשמה, רגאיי ודאנס הול.
רודט, ביצע את קטעי השירה בשירים ואילו היריג'י ביצע את קטעי הראפ.
מטאפיקס הוציאו את הסינגל הראשון שלהם, "11.30 (Dirtiest Trick in Town)", במהדורה מוגבלת בחברת התקליטים Buddhist Punk Records ב-13 בינואר 2005. עם זאת, השיר מעולם לא הגיע למצעד.
הסינגל השני שלהם, Big City Life, יצא לאור על-ידי EMI ב-8 באוגוסט 2005. השיר הפך ללהיט, וכבש את המצעדים בבריטניה, ארצות הברית ובארצות נוספות, ביניהן ישראל.
הסינגל יצא גם כחלק ממשחק הווידאו המצליח 2006 FIFA World Cup Germany, שפותח על-ידי EA Sports והיה השיר הראשון והיחידי של הצמד שנכלל בסדרת המשחקים.
בתחילת 2006 יצא אלבום הבכורה של הצמד, "Signs Of A Struggle".
האלבום זכה לביקורות חיוביות ואף זכה להצלחה באירופה.
ב-7 בספטמבר 2007, מטאפיקס הוציאו את "Living Darfur", הסינגל הראשון שנלקח מאלבומם השני "Rhythm & Hymns" היה זמין להורדה בלבד תחילה, אך בסוף יצא לאור כדיסק ב-22 באוקטובר 2007. בוידאו קליפ של הסינגל מופיע מאט דיימון בתחילת הווידאו.
הסינגל הוצג כחלק מקמפיין "Save Darfur", כעזרה לעמותות הומניטריות הפועלות באזור, הלהקה צילמה סרטון לשיר במחנות הפליטים באזור.
הסרטון הפך לפופולרי ביותר ביוטיוב ועד היום הוא הקליפ היחיד של קבוצה בינלאומית שצולם באזור מלחמה.
ב-23 בנובמבר 2007, יצא לאור האלבום השני של הלהקה, "Rhythm & Hymns".
פירוק הלהקה וקריירת הסולו של רודט (2010–הווה)
באפריל 2010, רודט והיריג'י הכריזו באמצעות הפייסבוק שלהם, שהם מפרקים את הלהקה, בשל הרעיונות החדשים השונים שלהם לפרויקטים עתידיים.
לאחר פירוק הלהקה, רודט אישר שאלבום הסולו החדש שלו הוא "לא שינוי קיצוני אך הוא בהחלט שונה.
יש בו יותר נגינה ויותר עומק".
אלבום הסולו הראשון שלו, "Matter Fixed", יצא ב-2 בספטמבר 2011. האלבום הסולו השני שלו "Electric Soul" יצא לאור ב-8 באוגוסט 2014.
בריאיון לעיתון תל אביב סיפרו חברי הצמד כי את שירם "1130" סימפלו מעשר השניות הראשונות של השיר "חוזה לך ברח" בעיבודו של אלכס וייס.
השניים סיפרו כי בין אלפי האלבומים שהם מחזיקים ישנם לא מעט אלבומי רוק ישראלים משנות ה-60 ושנות ה-70. הם אף אירחו את אושיק לוי, מבצע השיר המקורי, בהופעה שערכו בתל אביב ב-2006.
מטבח הוא חלל המשמש לאחסון של מזון והכנה של ארוחות.
בבתי מגורים, מדובר בדרך כלל בחדר או חלל מוגדר.
במוסדות בהם מוגשות ארוחות, קיים לעיתים מטבח מוסדי.
המטבח המודרני בבתי מגורים כולל לרוב מכשירי חשמל כגון תנור אפייה, כיריים, מיקרוגל, מקרר, מקפיא, מדיח כלים וכן מכשירים קטנים יותר.
במטבח הטיפוסי מצויים גם משטח עבודה - בדרך כלל עשוי שיש, וכיור המשמש לשטיפת מזון וכלי אוכל.
ברוב המטבחים מצויים גם ארונות וריהוט אחר המיועד לאחסון כלי אוכל ובישול ומוצרי מזון שאינם נדרשים לשמירה בקירור.
זאת בנוסף למזווה שמיועד אף הוא לאחסון מוצרי מזון.
המילה "מטבח" משמשת במובן מושאל גם ככינוי רחב לתרבות קולינרית של עם או אזור מסוים (כגון המטבח הגרמני או המטבח הצרפתי).
אף שמטרתו העיקרית של המטבח היא הכנת ארוחות, המטבח מהווה לעיתים (בהתאם לגודלו של בית המגורים) מקום מפגש לבני הבית לשבת ביחד ולהכנת אוכל משותפת.
התפתחות המטבח קשורה בקשר ישיר להתפתחות שיטות הבישול ובעיקר שיטות האפייה של מזון וחימומו.
עד המאה ה־18 הייתה האש אמצעי החימום המוכר היחיד, ובהתאם לכך נבנה המטבח סביב תנור מרכזי (בדרך כלל המופעל על ידי עצים או פחמים).
עם גילוי אמצעי חימום חדשים, המבוססים על חשמל, גז בישול, אינדוקציה (השראה מגנטית) או גלי מיקרו, השתנו מראה המטבח ומבנהו באופן משמעותי.
השפעה נוספת על צורתו של המטבח הייתה התרחבות השימוש בביוב.
הוספת צנרת מים זורמים פתרה את הצורך בהבאת מים מהפלג הסמוך או מהבאר הסמוכה.
המטבח בעת העתיקה, כפי שעולה מכתבים שנשמרו מיוון העתיקה, היה אטריום - חדר מקורה הסמוך לחצר פתוחה.
בבתי עשירים היה המטבח חדר נפרד, בדרך כלל סמוך לחדר הרחצה, כדי לאפשר לאש המצויה במטבח לחמם מים אשר שמשו גם לרחצה.
בקרבת המטבח היה מצוי בדרך כלל חדר מזווה קטן.
בתקופת האימפריה הרומית, במרבית הבתים לא היו מטבחים, והבישול בוצע במטבחים מרכזיים גדולים.
בבתי עשירים היו מטבחים גדולים אשר אפשרו הכנת סעודות למשתתפים מרובים.
במטבחים אלה לא היו ארובות, ולכן, כדי למנוע מעשן להיכנס לאזורי האירוח והמגורים של בעלי הבית, נמצאו המטבחים במיקום מרוחק מהם, בסמוך למגורי העבדים של אותם בתים.
העבדים סייעו בתפעול המטבח, על פי הוראות טבחים קבועים, או טבחים שנשכרו לצורך הכנת סעודות.
המטבחים בבתים המארחים באירופה של ימי הביניים נסובו סביב האש, שבערה בנקודה הגבוהה ביותר במבנה.
המטבחים היו בכניסה לבתים, סביב המדורה.
בבתים אלה לא היו ארובות, וחור בתקרת המבנה אפשר את יציאת העשן.
בבתי האצולה באירופה היו המטבחים חדר נפרד בקומה התחתונה של הבניין, במטרה להפרידו מהחדר המרכזי של המצודה, שבו נאכלו הארוחות והתקבלו האורחים.
המטבחים באירופה השתנו באופן מועט ביותר במהלך ימי הביניים.
הם היו חשוכים, מלאי עשן ולכלוך, וכונו בשל כך "מטבחי עשן".
בערים אירופאיות במאות ה־10 עד ה־12, היו המטבחים אש פתוחה במרכז החדר.
בבתי העשירים הוקצה חדר נפרד, בקומה עליונה של המבנה, למטבח (האורוות היו בקומה התחתונה, וחדרי המגורים בקומה השנייה).
בטירות ובמנזרים, מוקם המטבח במבנה נפרד.
עם המצאת הארובה הועבר מקור האש מאמצע החדר לקיר צדדי.
ראשית נבנו "אחים" מלבנים ומלט, ובהם נתלו סירי ברזל, ברונזה ונחושת אשר החליפו את כלי החרס שהיו בשימוש בתקופות קודמות.
המוט עליו נתלו הסירים ניתן היה להזזה מעלה ומטה, על מנת לשלוט בטמפרטורת בישול המזון.
לאונרדו דה וינצ'י המציא מכשיר אוטומטי המסתובב ומאפשר צלייה אחידה של בשרים.
החל מימי הביניים המאוחרים, פחת השימוש במקור החום של המטבח כמקור החום של המבנה כולו, ונבנו "אחים" בחדרים שונים.
מאוחר יותר נבנו תנורי לבנים אשר מנעו מהעשן להתפזר בחדרי המגורים של בני האצולה.
המטבח נותר בלא שינוי באזורים כפריים עד אמצע המאה ה־20, ובמזרח אירופה, לעיתים גם עד נפילתו של הגוש המזרחי.
התנורים הראשונים שהתגלו ביפן התפתחו בין המאה השלישית למאה השישית.
תנורים אלה שנקראו "קאמדו" היו עשויים חמר וטיט, והוסקו על ידי עץ או פחם.
לתנורים היה פתח בחזיתם ופתח בחלקם העליון שבו יכלו לתלות את סיר הבישול.
קודם להמצאת התנורים (ואף לאחר מכן – עד אמצע המאה ה־18) נעשה שימוש בבורות שהוסקו בפחמים.
לרוב התקיימו שני סוגי התנורים במקביל, כאשר התנור שימש לחימום אורז, ואילו בור ההסקה שימש לחימום הבית ולבישול מרקים.
באמריקה הקולוניאלית, בדומה למטבח האירופי של ימי הביניים, האח אשר חיממה את בקתת העצים שימשה גם לבישול.
רק מאוחר יותר הפך המטבח לחדר נפרד.
במדינות דרום ארצות הברית, בשל אופיין הסוציאלי והתפתחות בתי האחוזה הקולוניאליים, ומאחר ובשל החום הרב במטבחים הקפידו הלבנים שלא להיכנס אליהם, הפרידו את המטבח, אשר נוהל על ידי העבדים, מהאזורים שבהם התגוררו הלבנים בעלי העבדים.
לעיתים נבנה המטבח במבנה נפרד, וביתר המקרים במרוחק מחדרי האוכל והאירוח.
הפיתוחים הטכנולוגיים של המהפכה התעשייתית הביאו לשינויים מרחיקי לכת במבנה המטבח הביתי.
המצאתם של תנורי הברזל, אשר כיסו את האש לחלוטין והיו יעילים יותר, הביאה להפחתת אובדן האנרגיה ו"הוצאתו" של העשן מהמטבח.
תנור פרנקלין משנת 1740 שימש במקורו לחימום ולא לבישול, אולם בשנת 1800 תכנן בנג'מין תומפסון האנגלי את "תנור רמפורד" ששימש לבישול ואפשר בישול בכמה סירים בו זמנית.
תנור זה יכול היה יכול לשמש רק במטבחים הגדולים של בתי האצולה בשל גודלו, ולא במטבחים קטנים.
"תנור אוברלין" היווה פיתוח קטן יותר של תנור רמפורד.
המצאה זו משנת 1834 הפכה להצלחה מסחרית בארצות הברית ו־90,000 תנורים נמכרו במהלך שלושים שנים.
תנורים אלה עדיין הוסקו בעץ, על אף השימוש בגז לתאורה.
תופעת העיור של המחצית השנייה של המאה ה־19 הביאה להתפתחות נוספת של המטבחים.
בשל המיקום המועט בערים נבנו חדרי מטבח קטנים יותר (אשר שימשו גם כחדרי מגורים).
הבנייה הצפופה בקומות הביאה להכרח בהתפתחות הביוב העירוני וניקוז הדירות בכלל (חדרי הרחצה) והמטבחים בפרט.
בתקופה זו נעשה לראשונה שימוש בגז לחימום ובישול מזון.
השינויים הסוציאליים שנבעו מהמהפכה התעשייתית תרמו אף הם להתפתחות המטבח המודרני.
משפחות שעבדו במפעלים נאלצו להתגורר בדירות צפופות בנות שני חדרים, בבניינים בעלי חמש ושש קומות.
חדר המטבח היה למעשה חדר המשפחה ביום וחדר שינה בלילה.
חיבור הבתים למערכת מים זורמים כלל בדרך כלל חדר שירותים אחד בכל קומה וברז מים אחד בכל קומה.
בכל דירה היה תנור בישול אחד המוסק בעצים.
רק בתחילת המאה ה־20 החלו לחבר את כל הדירות למים זורמים.
שינויים אלה התייחסו רק למגורי המעמדות הנמוכים.
מטבחי המעמדות הגבוהים נותרו בלא שינוי – המטבחים הגדולים של בתי האחוזות ובתי האצולה תופעלו על ידי המשרתים, אולם שימוש בתנורי חשמל הביא למטבחים פחות עשן.
שינוי שהופיע בבתי האצולה במאה ה־18 וה־19 היה ריצוף המטבח ובניית ארונות לאחסון כלי המטבח (אשר קודם לכן אוחסנו על מדפים).
מעמד הביניים, שנוצר באמצע המאה ה־19, ניסה לחקות את מטבחי האצולה במטבחים קטנים יותר בדירותיו העירוניות.
מטבחים אלה שימשו חדר אוכל לבני המשפחה ולא חדר אוכל למשרתים (למעמד הביניים החדש היה מספר מועט של משרתים, אם בכלל).
בראשיתה של המאה ה־20 נכנס החשמל למטבח, אולם התנורים החשמליים לא היו פופולריים.
התנור החשמלי הראשון הוצג בשנת 1893 בתערוכה העולמית של שיקגו אולם רק בשנות ה־30 של המאה ה־20 החלו תנורים אלה להימכר בצורה מסחרית.
יציאת כל בני המשפחה לעבודה הביאה, בשנת 1926, לפיתוחו של מטבח פרנקפורט.
מידות מטבח זה היו 1.9 מטרים על 3.4 מטרים, ותכנונו היה קבוע.
מטרת מטבח זה הייתה לאפשר בישול בזמן מינימלי ובעלות נמוכה יותר, כדי לאפשר יותר שעות עבודה מחוץ לבית.
מטבח זה נבנה בכ־10,000 בתים שתוכננו על ידי האדריכל ארנסט מאי בפרנקפורט.
רעיון הסטנדרטיזציה שמקורו במטבח טיילור הפך למאפיין של המטבח המודרני.
בכל מטבח מודרני ישנם ברזי מים קרים וחמים, תנור חשמלי וכירת גז או חשמל.
הרעיון של ארונות אחידים ("מטבח שוודי") מקורו אף הוא במטבח טיילור.
גישה זו של צמצום שטח המטבח הגיעה לשיא קיצוניותה במטבחו של לואיג'י קולאני משנת 1969 שבו ישב הטבח על כיסא מסתובב וכל מכשירי המטבח סודרו סביבו.
השלטונות הקומוניסטיים בארצות מזרח אירופה ראו את הבישול כ"הכרח" הדורש זמן מינימלי שכן הוא מבזבז זמן עבודה במפעלים.
כמו כן, נבנו בארצות אלה, שיכונים רחבי היקף בעלויות נמוכות.
שיקולים אלה הביאו לסטנדרטיזציה של המטבחים בגוש המזרחי.
בגרמניה המזרחית ה"מטבח הסטנדרטי" היה חדר ששטחו 4 מ"ר, ללא חלונות, שהיה בסמוך לחדר האוכל וחדר המגורים (שטח הדירה היה קבוע: 55 מ"ר).
הפיתוחים הטכנולוגיים, ובייחוד אפשרויות הבידוד, מיזוג האוויר והוצאת הריחות של שנות ה־80, הביאו לכך שאפשר היה לאחד את המטבח עם חדר המגורים, דבר שלא התאפשר קודם בשל החום במטבח והריחות היוצאים ממנו.
קודם לשנות ה־80 נעשו ניסיונות מועטים ביצירת "מטבח בטוח" לדוגמה "בית וילי" של פרנק לויד רייט משנת 1934 ו"בית ג'ייקובס" משנת 1936. במטבחים אלה הואר המטבח בחלונות בתקרתו שאפשרו גם אוורור.
שילוב המטבח מחדש בחדר המגורים (לאחר כ־150 שנות הפרדה) מקורו בשינוי נקודת המבט לגבי הבישול: לא עוד צורך הדורש זמן שיש לצמצמו למינימום, אלא אומנות שניתן לעשותה בפני האורחים ובני המשפחה ובחברתם.
גישה זו השתלבה בצמצום הפופולריות של ארוחות "המזון המוכן" או "המזון הקפוא" שהיו פופולריות בשנות ה־50 וה־60. כמו כן, אפשרו מטבחים פתוחים למי שעסק בבישול להשגיח על הילדים שהיו בחדר המגורים.
המטבחים הפתוחים אפשרו מגמות של אופנות בעיצוב המטבח, שהפך יותר ויותר אופנתי, ו"נושא לשיחה" עם האורחים.
תכנון המטבח הוא מושג חדש יחסית.
במשך מאות שנים נבנה המטבח כאחד מחדרי הבית, חדר מרכזי ביותר, אך לא נעשה במערב אירופה תכנון מיוחד לריהוט המטבח (בניגוד לעקרונות הפנג שווי המסורתיים בסין שהקפידו גם על מיקום ריהוט המטבח).
המטבח כלל מדפים על הקירות, שטחי עבודה נרחבים המחולקים לתפקידיהם השונים: הכנת מזון ובישולו.
כריסטין פרדריק פרסמה בשנת 1913 סדרת מאמרים הדנים בניהול המטבח בעקבות העקרונות הטיילוריסטים של המטבח המודרני.
מאמרים אלה השפיעו על אדריכלים ומתכנני מטבחים בגרמניה ובאוסטריה ובהם ברונו טאוט, ארנה מייר ומרגרט שוט ליהוטצקי.
בארצות הברית נערכו בשנות ה־30 וה־40 ניסיונות להביא לסטנדרטיזציה וייעול של המטבח, ונקבעו "משולש המטבח" על שלוש הפונקציות שלו: אחסון מזון, הכנתו ובישולו (פונקציות שהוגדרו עוד בספר של קתרין ביצ'ר), וכי שלוש הפונקציות צריכות להשפיע על מיקום הריהוט במטבח שיקל על ביצוע הפעולות בו.
הדרישה שלא יהיה ריהוט מטבח המפריע במעבר מפעולה לפעולה הביא לעיצוב חמישה סוגי מטבחים:
מטבח טור – כל רהיטי המטבח מסודרים בטור אחד לאורך קיר.
מצב זה אינו אופטימלי ונעשה רק בעת מחסור במקום.
מטבח דו טורי – מטבח שבו ריהוט המטבח מסודר לאורך שני קירות מקבילים.
באחד התנור והכיור, באחר המקרר.
מטבח L – מטבח שבו ריהוט המטבח מסודר לאורך שני קירות ניצבים.
מטבח U – מטבח שבו ריהוט המטבח מסודר לאורך שלושה קירות ניצבים.
מטבח אי – הקיים בעיקר במטבחים פתוחים - במצב זה ריהוט המטבח מסודר ברובו בצורת L או U, כאשר אחת הצלעות מופרדת משאר הריהוט והיא מהווה "אי" המפריד בין המטבח לחדר המגורים.
מטבחים מוסדיים מצויים במסעדות, בתי מלון, בתי חולים מחנות צבא ומוסדות ציבוריים אחרים.
מטבחים אלה הם מטבחים תעשייתיים החייבים לציית לתקנות וחוקי בריאות הציבור.
מטבחים אלה משמשים בדרך כלל לניסוי טכנולוגיות בישול חדשות.
כך לדוגמה, "התנור חוסך האנרגיה" של בנג'מין תומפסון נוסה לראשונה במטבחי מסעדות במאה ה־19 ועברו למעלה מ־30 שנה עד שהחל שימוש בתנור זה במטבחים פרטיים.
מטבחים אלה מאופיינים לרוב בקירות אריחים (בדומה לחדרי אמבטיה בבתים פרטיים), ובמשטחי פלדת אל חלד – משטחים אשר קל לנקות ולחטא אותם – והם עמידים בפני חומרי ניקוי.
שיטות בישול המזון המהיר הביאו לכך שמטבחי מסעדות המזון המהיר רק "מסיימות" את הכנת המזון המוכן במטבחים מרכזיים.
לכן מטבחי מסעדות אלה כוללים אמצעי חימום בלבד ולא אמצעי בישול ("מטבח מחמם").
מטבחים צפופים, כגון מטבחי ספינות, צוללות ורכבות עוררו תמיד קשיים לטבחים העובדים בהם, והפתרון בדרך כלל הוא הכנת המזון מראש וחימומו עבור הנוסעים.
המצאת תנור המיקרוגל, שנועד במקור עבור אסטרונאוטים בחלליות, הקלה על חימום המזון בכלל ובמטבחים קטנים אלה בפרט.
מטבחון הוא מטבח קטן הנפוץ בחדרי מוטל ומלון, דירות קטנות, מעונות או בנייני משרדים.
האיבזור במטבחון מורכב ממקרר קטן, מיקרוגל ולפעמים כיור.
קוד הבנייה של העיר ניו יורק מגדיר מטבחון כמטבח בגודל של פחות מ-7.4 מ"ר של שטח הרצפה.
החל מאמצע המאה ה־20 נהוג ללמד שיטות הכנת מזון בבתי ספר.
לצורך זה נבנו כיתות מיוחדות, שבהן הותקנו תנורים וכיורים אישיים לתלמידים, וכן עמדות הדגמה כלליות עבור המורה המכילות את מלוא הציוד המקובל במטבחים.
מטבחים פרטיים הם מטבחים המשמשים למכירת אוכל, בשונה מקיוסק, מכולת או מרכולית (מינימרקט), מטבח פרטי הוא פשוטו כמשמעו: לא קמעונאות או סיטונאות אלא ממש, מכין ומוכר.
מטבוחה (מערבית: مطبوخة, בערבית לובית: מרדומה, בערבית תוניסאית: מרמומה, ונקרא בעברית גם סלט מבושל) הוא סלט שעשוי לרוב מעגבניות, משום, שמן ומפלפלים חריפים קלויים מבושלים יחד.
מקור השם בשפה ערבית ומשמעותו "מבושלת".
מאכל זה הובא לישראל על ידי העולים מצפון אפריקה, בסיס המאכל קבוע וכולל עגבניות, פלפלים חריפים קלויים, שמן ושום, אך הוא משתנה מעט ממדינה למדינה.
המטבוחה היא מאכל נפוץ במטבח הישראלי.
להקה ישראלית נקראת בשם מטבוחה פרוג'קט.
להקת הבילויים הוציאו שיר בשם "מטבח אל יהוד", שם מופיע משחק מילים עם המילה "מטבוחה".
הזמר אלקנה מרציאנו הוציא שיר בשם "כל המדינה" ובו מופיע המשפט "כל המדינה סלט מטבוחה"
CAM photosynthesis (ראשי תיבות של Crassulacean acid metabolism, "מטבוליזם של חומצת הטבוריתיים") הוא מנגנון פוטוסינתזה מיוחד שמייעל את קליטת הפחמן הדו-חמצני וקיבועו בתנאים של חום, יובש ועוצמות קרינה גבוהות תוך כדי אובדן מזערי של מים.
תהליך פוטוסינתזה רגיל מורכב משני שלבים עוקבים: שלב ראשון – קליטת האור בכלורופיל, פירוק מולקולת מים לחמצן ומימן והמרת אנרגיית האור לאנרגיה כימית במולקולת ATP.
שלב שני – קליטה של CO2 דרך פתחי הפיוניות, וקיבועו אל תוך תרכובות אורגניות.
במהלך קליטת פחמן דו-חמצני ישנה עלייה בקצב איבוד המים, ועל כל מולקולת CO2 שנכנסת עשויות לצאת כאלף מולקולות מים.
בנוסף, בתנאים של חום ויובש פוחת ריכוז ה-CO2 משתי סיבות: האחת – בטמפרטורות גבוהות יורדת מסיסותו בכלורופלסט וזמינותו לתהליך ההטמעה נפגעת.
השנייה – במצב של עקת יובש מוגבלת כניסת ה-CO2 אל העלה דרך הפיוניות, שנסגרות כדי לצמצם את התנדפות המים.
כמו במרבית הסוגים במשפחה, העלים סוקולנטיים ותהליך הפוטוסינתזה שלהם הוא באמצעות המטבוליזם של משפחת הטבוריתיים (CAM): במינים אלה קליטת פחמן דו-חמצני בעלים מתרחשת בחושך וקיבועו לסוכרים מתקיים בשעות היום כאשר הפיוניות סגורות.
מנגנון זה הוא התאמה לתנאי יובש.
בצמחי CAM נפתחות הפיוניות לקליטת ה-CO2 ולאגירתו בחושך, במהלך הלילה, וקיבועו במעגל קלווין אל תוך תרכובות אורגניות (סוכרים) מתבצע במהלך היום כאשר הפיוניות סגורות.
הפחמן הדו-חמצני נקשר למולקולה תלת-פחמנית (C3) ומקובע באופן מיידי בחומצה מאלית (אספרטית, C4), שריכוזה עולה במהלך הלילה בחלולית התא, ולכן היא אינה גורמת שינויים מזיקים בחומציות הציטופלזמה.
במהלך היום משתחררת החומצה המאלית מהחלולית ומתפרקת חזרה ל-C3 ול-CO2 שמשתלב במעגל קלווין בכלורופלסט, בייצור הפחמימות.
אף על פי שלצמחי CAM כמו לצמחי C-4 יש מנגנון המאפשר הפרדה בין קליטת ה-CO2 לתהליך הקיבוע הסופי שלו לפחמימות, הם נחשבים לצמחים בעלי ייצור נמוך יותר וכמעט אין ביניהם צמחים בעלי חשיבות כלכלית (מלבד אננס).
התהליך נקרא באנגלית Crassulacean acid metabolism על שם משפחת הטבוריתיים בסדרת הבקעצוראים, שכל נציגיה מטמיעים במסלול זה, אך התהליך קיים גם בסוגים רבים אחרים הצומחים באזורים יבשים כמו מיני קקטוסים ואננס.
אבינעם דנין, "אנציקלופדיה החי והצומח של ארץ ישראל".
אורה כהנא, פוטוסינתזה והזנה מינרלית בצמח, האוניברסיטה העברית ומשרד החינוך, ירושלים, התשס"ב
מטאמיקטיזציה (מיוונית "מתערבב אחרת") היא תהליך טבעי המתבטא בהרס הדרגתי עד מוחלט של המבנה הגבישי של מינרל, והופך את המינרל לאמורפי.
המינרל המושפע מתהליך זה מכונה מטאמיקטי.
מינרלים מסוימים מכילים לעיתים זיהומים שהם תרכובות רדיואקטיביות, וקרינת אלפא הנפלטת מתרכובות אלו אחראית להשחתת מבנה הגביש עקב ההפצצה הפנימית.
ההשפעות של מטאמיקטיזציה הן נרחבות: מלבד שלילת תופעת השבירה הכפולה (אם הייתה קיימת במינרל קודם לכן), התהליך מנמיך את מקדם השבירה של המינרל, את קשיותו (כפי שנמדדת על ידי סולם מוס), ואת משקלו הסגולי.
גם צבעו של המינרל מושפע מהתהליך: מינרלים שהם מטאמיקטיים הם בדרך כלל ירוקים או חומים.
יותר מכך, מטאמיקטיזציה מטשטשת את הרצועות בספקטרום הבליעה של המינרל.
באופן מעורר סקרנות ובלתי מוסבר, התכונה היחידה שמטאמיקטיזציה אינה משנה היא הנפיצה.
כל החומרים המטאמיקטיים הם רדיואקטיביים בעצמם, חלקם אפילו בצורה מסוכנת.
דוגמה למינרל מטאמיקטי הוא הזירקון.
נוכחות אטומי אורניום ותוריום המחליפים בגביש את הזירקוניום היא הגורם להרס שגורמת הרדיואקטיביות במקרה זה.
דוגמיות שאינן מושפעות מהתהליך מכונות "זירקון גבוה" (high zircon), בעוד שהדוגמיות המטאמיקטיות מכונות "זירקון נמוך" (low zircon).
דוגמיות המצויות בין שני הקצוות מכונות "זירקון ביניים".
מינרלים נוספים שלגביהם ידוע כי הם עוברים מטאמיקטיזציה כוללים את האלניט, האקאניט, התוריט והטיטניט.
האקאניט נמצא תמיד כשהוא מטאמיקטי לחלוטין שכן תוריום ואורניום הם חלק חיוני בנוסחה אמפירית של המינרל.
ניתן להחזיר למינרלים מטאמיקטיים את המבנה הגבישי ואת התכונות הנגזרות ממנו באמצעות תהליך חישול ממושך.
תופעה הקשורה לתהליך המטאמיקטיזציה היא יצירת ההילה הצבעונית (באנגלית pleochroic halo) סביב תכלילים זעירים של זירקון בתוך גבישים של ביוטיט או מינרל אחר.
ההילות הכדוריות נוצרות מקרינת חלקיקים מהאורניום או התוריום שבתכלילים.
מֶטָאסוֹמָטִיזם הוא תהליך התמרה שבו מתרחשת המרה הגורמת לשינוי ההרכב הכימי של סלע או חלק ממנו בצורה נרחבת.