tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם מורכבים על תפס המיתרים ואליהם מתחבר צדו השני של המיתר.
לעיתים, בעיקר בכינורות ובמפתחות כיוון זולים, יש למפתחות הכיוון העדין נטייה לרשרש או לזמזם, ובהרבה מקרים יעדיף הכנר לפרק אותם לחלוטין מהכינור.
מפתחות הכיוון העדין עשויים מתכת, ולרוב מצופים בחומר דמוי־זהב.
תפס המיתרים (Tailpiece) – החלק שאליו מתחבר המיתר אם אין מפתח כיוון עדין.
התפס מהודק לגוף הכינור בחלקו התחתון באמצעות הכפתור התחתי (ראה סעיף 12) ומחובר אליו באמצעות גומייה שחורה.
לרוב יהיה עשוי, כמו השחיף ומפתחות הכיוון, מהובנה, תאשור ולעיתים רחוקות מעץ ברזיל.
משענת סנטר (Chin Rest) – חלק שנועד לנוחות בלבד, ועליו משעין הכנר את סנטרו.
ישנם כינורות בהם משענת הסנטר חסרה, ובמקומה אפשר להשתמש בכל חפץ עדין, כגון ממחטה.
משענת הסנטר עשויה גם היא מעץ הובנה, תאשור או כל עץ חזק אחר, ולעיתים גם מפלסטיק.
כפתור תחתי – מחזק למקום את תפס המיתרים, ומחוזק אליו באמצעות גומייה.
בטן (Face) – חלקו הקדמי של גוף הכינור, שבו חרוטים חורי ה־F.
בטן הכינור דקה, עדינה ורגישה מאוד לתנועות, על־מנת לאפשר לצליל להדהד ממנה ביעילות ובאיכותיות.
גב (Back) – חלקו האחורי של הכינור.
לעיתים יהיה מעוטר במסגרת ולעיתים רחוקות יותר אף בצורות שתי־וערב או סימטריות מעניינות.
בוני כינורות מסוימים חרטו את שם על חלקו העליון של הגב, מעט מתחת לצוואר.
בניגוד לבטן הכינור, גב הכינור קשיח ונועד לייצב ולחזק את הכינור.
צלעות (Ribs) – ה"מסגרת" או הצדדים של הכינור, שהם למעשה התווך שבין בטן הכינור לגב הכינור.
נשמה (Sound post) – הנשמה היא למעשה גליל עץ אשר מוצמד, ולעולם אינו מודבק, בין גב הכינור לבטן הכינור, מתחת למיתר מי.
תפקידו הוא להעביר את רטט המיתרים, ובעיקר את של מיתר מי, לגב הכינור.
קורת הבס (Bass Bar) – ממוקמת מתחת למיתר סול לאורך גוף הכינור, ותפקידה להגביר ולהדגיש את הצלילים הנמוכים בכינור.
חלק נוסף של הכינור אשר נמצא בנפרד ממנו הוא המכתוף, שאותו מרכיב הכנר על צלעותיו של הכינור בחלקו האחורי.
המכתוף נשען על כתפו של הכנר, על מנת לספק נוחות בזמן הנגינה.
כמו משענת הסנטר, חלק זה אינו הכרחי וניתן להחליף אותו בחומרים עדינים אחרים.
הפיזיקה של הכינור (יצירת הצליל)
צלילו הייחודי של הכינור נוצר כתוצאה מפעילות־גומלין של כלל חלקיו השונים.
משיכת הקשת על מיתריו גורמת להם לרטוט.
רטט זה מועבר דרך הגשר והנשמה של הכינור לגוף הכינור (בעיקר לבטן וגב הכינור), מה שמאפשר לצליל להדהד היטב לאוויר שסביב הכינור.
המתח והסוג של המיתרים, הקשת ומבנה גוף הכינור תורמים כולם לעצמה ולאיכות הצליל.
מיתרי הכינור מתוחים החל מתפס המיתרים, על הגשר, לאורך השחיף ועד לסיפית ומסביב למפתחות, כך שקצוותיו של המיתר הם למעשה נייחים ומאפשרים את היווצרותם של עמודי־אוויר.
תדר היסוד והצלילים העיליים של התו המנוגן תלויים במאפייני המיתר, כגון מתח, אורך, מאסה, גמישות ("קפיציות") ומידת העמעום.
מתח המיתר משפיע על הצליל שמפיק הכינור באופן ניכר.
מתיחת המיתר תגרום ליצירת תדר צליל גבוה יותר, והרפיית המיתר תגרום ליצירת תדר צליל נמוך יותר.
מיתרים הכינור מלופפים מסביב למפתחות.
על ידי סיבוב המפתח התואם למיתר, ניתן להגביה או להנמיך את התדר שלו עד שיימצא המתח התואם לתדר הרצוי.
המתח של מיתרי הכינור נע בין 40–89 ניוטון.
אורך המיתר משפיע גם הוא על גובה הצליל, והוא הבסיס לאופן נגינת הכינור.
הכנר לוחץ על המיתר כנגד השחיף, ועל ידי כך למעשה מקצר את המיתר.
אם הכנר נוגע בעדינות במיתר, אך לא לוחץ עליו כנגד השחיף, יישמעו הרמוניות של התדר עליו הוא לוחץ.
ככל שהמיתר יקוצר על ידי הלחיצה, כך הצליל יהיה גבוה יותר.
החומר ממנו עשויים המיתרים משפיע על צליל הכינור.
מיתר שרוטט לא מייצר תדר אחד בלבד.
הצליל שאנו שומעים הוא שילוב של תדר היסוד והצלילים העיליים, והם אלו שנותנים את הגוון (Timbre) של צליל הכינור.
החומר ממנו עשויים המיתרים משפיע על הצלילים העיליים הנשמעים.
מיתרי הכינור היו עשויים במקור ממעיים מיובשים של בהמות צאן, כגון כבשים ועזים, שעדיין מיוצרים, אך הביקוש להם דל מאוד, מאחר שמיתרים אלו יקרים, עדינים מאוד ורגישים מאוד לשינויי מזג־אוויר.
כמו כן, ישנם כנרים הנמנעים מקניית מיתרים שעשויים ממעיים, מטעמי שמירה על זכויות בעלי־החיים.
המיתרים המודרניים עשויים פלדה, או חומר סינתטי דומה.
סביב למיתרי הכינור, פרט למיתר "מי" (הגבוה מבין הארבעה) ומיתרים שהיו עשויים ממעי, מלופפת מתכת ששומרת עליהם בעובי נוח לנגינה, ותורמת לאיכות חיכוך של הקשת במיתר.
קיימים מיתרים ממתכת בעלי אפשרות מתיחה של הפנים והחוץ בנפרד.
טעות נפוצה גורסת שהמיתרים היו עשויים ממעי חתול.
שגיאה זו מקורה בשם הלועזי שלהם, catgut, אך ה־cat כאן אינו מסמל "חתול", כי אם קיצור ל־cattle.
מיתרים אלו, שכאמור לעיל היו מיוצרים לרוב ממעי בהמות צאן (ולעיתים גם בהמות משא ורכיבה), היו משמשים בשל חוזקם הרב לצרכים שונים, בין היתר ברפואה, לתפירות של חתכים, וכן כמיתרים של מחבטי טניס.
הגשר קובע את אורך המיתר בחלקו התחתון.
הוא צריך להיות מסוגל לעמוד בלחץ של כ־89 ניוטון.
הלחץ מועבר לבטן הכינור, פעולה שמשפיע על הצליל של כלי נגינה רגיש.
הזווית של המיתר בנקודת הגשר משפיעה על הלחץ, ולרוב היא 158 מעלות.
יתר מזאת, הגשר מעביר את הרטט מהמיתרים אל בטן וגוף הכינור.
התנודה החשובה ביותר של הגשר היא צידית, ונגרמת על ידי התנועה הרחבית של המיתר הרוטט.
אפשר להסתכל על הגשר כאילו היה מסנן מכני, או כסידור של מאסת קפיצית שמשפיעה על גוון הצליל.
הקשת יוצרת פרטורבציה של ~440 פעמים בשנייה לאורך מיתר.
הרטטת המיתר נעשית לרוב באמצעות קשת שעשויה מסרט דק של שערות סוס אשר מתוחות בין שני הקצוות של הקשת.
במקור הקשת נעשתה לרוב מעץ שיטה, אך כיום עשויה בדרך כלל מעץ ברזיל ה"טרנמבוקו", בעוד קשתות זולות עשויות פיברגלס, ולאחרונה מנסים קשתות עשויות סיבי פחמן.
אורכה, משקלה ונקודת־המשען של הקשת מתוקננות.
הכנר יכול להבחין בשינוי בצליל ובאופן הנגינה בין קשתות שונות, בהתאם למשתנים שהוזכרו וכמו גם צפיפות החומר של הקשת ומומנט ההתמד.
שיער הסוס משוח בשרף (קולופוניום), שמונע מהקשת מ"לברוח" בזמן הנגינה.
סוגים שונים של שרף קיימים, כל אחד מהם גורם לאחיזה וחיכוך נייד שונים במיתר.
בזמן הנגינה באמצעות קשת, המשתנים הנכרים ביותר עליהם שולט הכנר הם מהירות תנועת הקשת, עצמת לחיצת הקשת על המיתר והמיקום בו הקשת חוצה את המיתר.
ככלל, ככל שהמיתר יקוצר באמצעות לחיצת אצבעו של הכנר על המיתר, כך יקרב הכנר את הקשת אל הגשר.
כמו כן, יכול הכנר לשלוט בכמות הקשת שנוגעת במיתר על ידי הטיית הקשת.
כנרים מיומנים בהצבת הקשת בקירוב לניצב למיתר, וזווית הקשת יחסית למיתר תשתנה להתאמת נוחות הנגינה וצליל הכינור.
גופו של הכינור מוכרח להיות חזק מספיק על־מנת לתמוך במתח שנוצר על ידי המיתרים, אבל גם קל מספיק כדי שירטוט היטב.
גוף הכינור מורכב משני לוחות קמורים שנקראים "בטן" ו"גב" הכינור – כאשר הבטן פונה אל המיתרים, והיא מעוטרת "בחורי f".
בין הבטן לגב הכינור נמצאות "צלעות" הכינור, ובהם "מגרעות C".
הצלעות מחוברות לגוף הכינור (לבטן ולגב) על ידי שוליים, המספקים הדבקה נוספת לגוף הכינור.
הגב והבטן מחוברים על ידי מוט קטן מעץ אשר נקרא "נשמה" .
הוא נמצא מתחת למיתר "מי" (המיתר הגבוה מבין הארבעה), ותפקידה של הנשמה היא להעביר את רטט הצליל שלו היטב לכל גוף הכינור.
הנשמה מוחזקת באמצעות לחץ ואינה מודבקת.
גוף הכינור משמש כתיבת תהודה, והוא הסוכן שמעביר את הרטט שנוצר על ידי המיתרים לאוויר שסביב הכינור.
לבניית והרכבת גוף הכינור חשיבות אדירה לאיכות הצליל שייווצר ממנו, ועל איכות הכלי.
מערכת יצירת הצליל של הכינור כוללת את הגב והבטן (ובמידה מסוימת גם את הצלעות), "קורת הבס" שנמצאת מתחת ולאורך הבטן, הגשר והנשמה.
בנוסף למצבי הרטיטה הנגרמים לכינור בזמן הנגינה, גוף הכינור הסגור מפעיל מהוד הלמהולץ.
יצירות רבות נכתבו לכינור ולתזמורת, או לרביעיית כלי קשת.
למשל, נכתבו לכינור קונצ'רטי רבים.
מוצרט חיבר חמישה קונצ'רטי לכינור, בטהובן חיבר קונצ'רטו אחד לכינור, וכמוהם גם ברוך, קונצ'רטו בסול מינור, צ'ייקובסקי, קונצ'רטו ברה מז'ור ומנדלסון, קונצ'רטו במי מינור.
הכינור נחשב לאחד הכלים הקשים ביותר לנגינה, משום שהטכניקה שהוא דורש מורכבת ממאפיינים רבים.
ביד ימין יש להפעיל את הקשת.
אצבעות יד שמאל צריכות ללחוץ בדיוק במקומות הנכונים על המיתרים בצוואר הכינור, להפקת הצלילים, בטונים המדויקים.
זאת בלי כל סריג עזר, בניגוד, למשל, לסריג בצוואר הגיטרה.
שליטה בטכניקה של הנגינה בכינור דורשת שנים רבות של תרגול והתמדה בו.
לכינור ארבעה מיתרים המכוונים בקווינטות זכות; סול, רה, לה, מי (מהנמוך לגבוה).
זה הוא הכיוון הקלאסי והנפוץ יותר.
ישנו עוד סוג של כיוון מיתרי הכינור הנקרא כיוון "ערבי", שבדרך־כלל משתמשים בו במוזיקה ערבית, והוא: סול, רה, סול, רה (מהנמוך לגבוה).
בניגוד לפסנתר, ניתן לנגן עם הכינור גם מנגינות בסולמות המקאם הערביים, שבהם המרחקים בין תו לתו אינם תמיד כפולה שלמה של חצי טון.
על כינור לא בהכרח מנגנים עם קשת – ישנה טכניקה נוספת לנגינה על כינור הנקראת פיציקטו.
נגינת פיציקטו מתבצעת על ידי פריטה בעזרת האצבעות על מיתרי הכינור, דבר היוצר צליל "קטן", והרבה מלחינים משתמשים בטכניקה הזאת.
צורת הרישום של "פיציקטו" בתווים היא .pizz, ועל מנת להורות למבצע לחזור ביצירה לנגן בקשת נהוג לכתוב arco (שמשמעותו "קשת" בלטינית).
טכניקות רבות לנגינה בכינור באמצעות הקשת
לגטו – חיבור מספר צלילים בהנפת קשת אחת ארוכה.
סטקטו – צליל חד וקצר.
סוטייה – ספיקטו על המיתר.
ריקושט – הקפצת הקשת בקצה.
ז'טה – ריקושט על מיתר אחד.
דטשה (בישראל מכונה נקודות) – צלילים מופרדים, אך שאינם קצרים וחדים כמו הסטקטו.
סטקטו מעופף – בין סטקאטו לספיקטו.
טרמולו – נגינה רצופה של תווים קצרים בזה אחר זה העשויה לתת תחושה של מתח או מרדף.
מרטלה – סטקטו בחלק העליון של הקשת.
לפי רשימת היוחסין של אדם הראשון בספר בראשית, יובל, המנגן הראשון, השתמש ב"כינור":
כלי נגינה בשם 'כינור', בדרך כלל יחד עם עוגב, מוזכר עוד פעמים רבות בספר תהלים, או בהקשר לנגינתו של דוד לפני שאול, בטרם היותו למלך:
כינור דוד גם מוזכר בספרי עזרא ונחמיה בהקשר לחידוש בית המקדש השני, לרוב יחד עם נבל, מצילתיים וחצוצרות.
הלויים מנגנים בכינורות אלו והם מתוארים כ"כינורות המלך דוד".
מן הפסוקים עולה כי כלי זה היה כלי פריטה המנוגן ביד, ובעל קול הדומה להמיית יונים.
בעקבות הכתוב במזמור תהלים נ"ז פסוק ט': נאמר בתלמוד הבבלי כי כינור דוד הופעל ברוח:
צורה זו של נבל או לירה יוונית, במשמעות הכינור המקראי של דוד, נראתה גם במטבעות בר כוכבא.
זהו כלי נגינה תלת־מיתרי בעל תיבת תהודה מעור ומעץ.
היו שפירשו שהנבל המקראי הוא כלי קשת, בדומה לכינור של ימינו, אך יש גם דעות שהנבל אינו אלא סוג של תוף עשוי חרס, דמוי דרבוקה בימינו.
הכינור המקראי המופיע בתנ"ך מוזכר ככלי נגינה אשר המלך דוד ניגן בו, אם כי נראה שלא היה זה הכינור המוכר לנו מתקופות מאוחרות יותר, אלא נבל יד.
הכינור נחשב ככלי שיהודים וצוענים מפורסמים בניגון בו.
בקרב הקהילות היהודיות בגולה היה מקובל ללמד ילדים נגינה בכינור, בין השאר משום שכינור אפשר לקחת ולשאת כשנאלצים להימלט, שלא כמו פסנתר.
ההצגה והסרט "כנר על הגג" (במקורו: טביה החולב) בארצות הברית מספר על התפתחות העיירה היהודית ועזיבת המסורת, על רקע נגינת הכינור המשמשת כעוגן ומעוררת געגוע.
שם הסרט לקוח מן הציור המפורסם של מארק שאגאל.
ב־1988 פורסם הסרט הקנדי "הכינור האדום" המתאר את קורותיהם של אנשים אחדים שברשותם כינור מוזר הצבוע אדום.
קיימות מספר יצירות אמנות שנושאיהן כינור, בהקשר לשואה.
הספר באנגלית "הכינור" מתאר כינור שהוסתר במהלך השואה ושמר עמו מידע משפחתי מפתיע על כותבת הספר, ששרדה את השואה לאחר תלאות רבות.
הכינור משמש כחלק מלהקת הכליזמר.
קיים סרט ובו נראים ונשמעים נגני כינור בחתונה החסידית בעיירה מונקטש טרם חורבן הקהילה היהודית שם.
ההקלטה המוקדמת ביותר שנותרה בימינו מסלילי הפונוגרף של תומאס אדיסון והמעבדה שלו, משנת 1878 כוללת ביצועי כינור עממי בשיר 'הו סוזנה'.
הקלטות איכותיות נסיוניות באמצעות האור נעשו על ידי מעבדת בל עוד בשנת 1937 ובהן הקלטות תזמורת כלי קשת.
אוורי פישר, נגן כינור חובב, ומאוחר יותר מייסד חברת פישר הקלטות, החל בשנת 1934 בחקר התנהגות קולית ואקוסטיקה, והמציא מספר דרכים לשיפור משמעותי בשיטות ההשמעה וההקלטה.
בשנת 1961 היה זה פישר אשר ייצר את המגבר הראשון המופעל בטרנזיסטורים ללא שפופרת ריק.
כּינדזמָרַאוּלי (בגאורגית: ქინძმარაული, ברוסית: Киндзмараули, קינדזמראולי) הוא יין אדום חצי מתוק, המיוצר מענבי הספראווי, בנפת ק'וורלי, שבמחוז קאחתי, גאורגיה.
כינדזמראולי היה יין מפורסם בברית המועצות.
צבעו של היין סגול ובעל מתיקות עשירה.
ריחו כריח גרגרים פירות בשלים עדין עם מגע של ריח אוכמניות.
טעמו עשיר ורך המראה על נוכחות ומלאות של הפירות, ומידה מסוימת של מרירות שבסוף טעימתו ניכר טעם מאוזן של חמיצות וטעם הפירות המתוק.
1997 מדליית ברונזה באליפות העולם ביין בשיקגו
1998 מדליית זהב בתחרות היין המקצועית "מג'דונארודני" במוסקבה
1999 מדליית זהב בתחרות היין המקצועית הבינלאומית "דס ויינס" במוסקבה
2000 תואר של כבוד בפסטיבל "ואזיס שאגולבלי" בטביליסי
2001 מדליית כסף בתחרות היין המקצועית הבינלאומית "דס ויינס" במוסקבה
2002 מדליית זהב בתחרות היין המקצועית הבינלאומית "דס ויינס" במוסקבה
2002 תואר של כבוד ב"פרודאקספו 2002" במוסקבה
2002 דיפלומה מדרגה ראשונה בפסטיבל "ואזיס שאגולבלי" בטביליסי
2003 תואר של כבוד ב"פרודאקספו 2002" במוסקבה
2004 מדליית זהב ב"פרודאקספו 2002" במוסקבה
2005 מדליית כסף ב"פרודאקספו 2002" במוסקבה
כינויי הגוף, מילות הגוף או פשוט כינויים הם תת־קבוצה של שמות עצם, המשמשים תחליף לשם עצם ממשי.
רוב השפות משתמשות בכינויי גוף בעיקר כדי להתייחס לאובייקט שהוזכר קודם לכן (כינוי גוף אנאפורי)
למשל: 'ראיתי אתמול את דני.
כינויי הגוף יכולים להופיע גם ככינויים חבורים, המוטמעים בתוך רכיב אחר.
לאובייקט אליו כינוי גוף מצביע קוראים הקודמן.
אלה הם כינויי הגוף הפרודים בעברית:
גוף יחיד יחידה זוגי (זכר) זוגי (נקבה) רבים רבות ראשון ("מדבר") אני אני שנינו שתינו אנחנו אנחנו שני ("נוכח") אתה את שניכם שתיכן אתם אתןשלישי ("נסתר") הוא היא שניהםשתיהן הם הן
הערה — לכינויים בגוף ראשון יש שמות נרדפים: אני = אנוכי / אנחנו = אנו.
השימוש ב'אנוכי' ו'אנו' אינו נפוץ בימינו, ואף במקרא הם הנפוצים פחות.
במשנה הצורות הנפוצות הן 'אני' ו'אנו'.
במקרא מופיעה גם הצורה 'נחנו' לציון גוף ראשון רבים, אך זו אינה נחשבת תקנית בימינו.
הבדלים בין כינויי הגוף בשפות שונות
בשפות הודו־אירופיות רבות, כגון אנגלית, רוסית, גרמנית ועוד, קיימים שלושה מינים דקדוקיים: זכר, נקבה ונייטרלי, ובהתאם קיימים שלושה כינויי גוף בגוף שלישי יחיד (לדוגמה באנגלית: he, she, it ; בגרמנית: er, sie, es).
בשפות הגרמאניות והרומאניות, ההבדל בין זכר לנקבה קיים רק בגוף שלישי.
בשפות גרמאניות ההבדל קיים בגוף שלישי יחיד בלבד — he ו־she באנגלית ביחיד/יחידה, לעומת they בלבד ברבים.
er ו־sie בגרמנית ביחיד/יחידה, לעומת sie בלבד ברבים.
ברוב השפות הרומאניות עדיין חל הבדל גם בגוף שלישי רבים — לדוגמה, בצרפתית הם/הן = ils/elles, ובספרדית ellos/ellas.
באיטלקית התפתחה בעשורים האחרונים מגמה, שבה החליפו יחסות המושא של הגוף השלישי את כינויי הגוף המקובלים.
כך למשל הפך egli (הוא) ל־lui, שהוראתו במקור דומה ל־him/his באנגלית.
בעקבות מגמה זו אבד באיטלקית ההבדל בין זכר לנקבה בגוף שלישי רבים/רבות.
קודם למגמה היו אומרים essi בגוף שלישי רבים ו־esse בגוף שלישי רבות — ואילו כיום יחסת המושא loro משמשת גם בתפקיד כינוי הגוף כנושא, ופונה לזכרים ולנקבות כאחד.
בשפות רבות מקובל להשתמש בגוף חליפי לפנייה מכובדת, במקום פנייה רגילה בגוף שני יחיד או רבים.
בעברית נהוג להשתמש בכינוי כמו "כבודו" או "אדוני", ולהטות את המשפט בגוף שלישי יחיד, לדוגמה: "האם כבודו סיים?" (במקום "האם סיימת?").
עיקרון דומה קיים, למשל, בפנייה לבני מלוכה באנגלית, וכן בפנייה מכובדת בספרדית, שבה משתמשים בכינויים "usted/ustedes" ומטים את המשפט בגוף שלישי יחיד/רבים, בהתאמה.
ברוב המדינות דוברות הספרדית, פרט לספרד, מטים את המשפט בגוף שלישי רבים גם בפנייה "רגילה" או חברית, והגוף השני ברבים (vosotros) יצא למעשה מכלל שימוש.
בגרמנית הפנייה המכובדת היא Sie, ומקורה למעשה בגוף שלישי ברבים — היא מחליפה את הגוף השני הן ביחיד (du) הן ברבים (ihr).
ברוסית ובצרפתית, פנייה מכובדת לגוף שני יחיד זהה לגוף שני רבים (Вы/ты או vous/tu) ; לפני עשורים אחדים הקפידו לפנות בצרפתית בגוף שני יחיד רק לחבר קרוב, לקרוב משפחה או לילדים.
כיום דוברי צרפתית צעירים מעדיפים יותר ויותר את השימוש ב־tu, בעיקר כשבן השיח הוא בן גילם, או צעיר יותר.
הפנייה ב־vous לרבים מקובלת הן כפנייה מכובדת הן כפנייה "רגילה" לחברים ולקרובים.
בעברית קיימים שמות גוף הכוללים מספרים בגוף ראשון, שני ושלישי: שנינו, שתינו, שניכם, שתיכן, שניהם, שתיהן; שלושתנו, שלושתכם, שלושתכן, שלושתם, שלושתן; וכן הלאה.
אף שהמספר הזוגי השתמר בעברית בכמה שמות עצם (לרוב בעלי הסיומת ַיִם, כמו גרביים, נעליים, אוזניים), אין בה כינוי גוף מיוחד לזוגי.
בערבית ספרותית יש גופים ייחודיים לזוג.
היינו בגוף שני לצד אתה, את, אתם ואתן, יש גם גופים בשביל "שניכם" ו"שתיכן".
בדומה, קיימים גם גופים בשביל "שניהם" ו"שתיהן", אם כי השימוש בהם אינו נפוץ.
גופים זוגיים קיימים גם בחלק משפות סקנדינביה.
בשפות הודו-אירופיות רבות, קיים גם גוף סתמי רשמי - לאמירה שאינה פונה בהכרח למישהו או משהו ספציפי; הדבר דומה להשמטת הגוף במשפטים עבריים מוכללים, כמו - "במקלחת צריך להסתבן" - או "אחרי המקלחת מתנגבים".
שלא כבעברית, בשפות ההודו-אירופיות רבות - הגוף הסתמי מוטה כרגיל לפי ההטיות של גוף שלישי יחיד.
בגרמנית למשל, כינוי הגוף הסתמי הוא Man; המקבילה האנגלית (במיוחד במשלב גבוה) היא: one, כגון במשפט: when one's life is in danger - one tries to save oneself.
ישנן שפות פולינזיות, שבהן יש שני סוגים של גוף ראשון רבים; יש "אנחנו, כולל אותך" ויש "אנחנו, לא כולל אותך".
היינו המשפט "אנחנו הולכים לאכול" יכול להיאמר בגוף שיבהיר לשומע שהוא מוזמן לארוחה, או בגוף שיבהיר לו כי הוא אינו מוזמן אליה.
במקרים נדירים, אבחנה מקבילה (ביחס לכינוי החבור) יכולה להתבצע דקדוקית גם בעברית מקראית.
בשפות רבות שיש בהן יחסות, או שהיו להן יחסות בעבר (כגון אנגלית והשפות הרומאניות), כינוי הגוף משתנה כאשר הוא ממלא את תפקיד הנושא, המושא או בעל הקניין (לדוגמה, גוף ראשון יחיד באנגלית: I, me, my בהתאמה).
כינוי גנאי או שם גנאי הוא שם המומצא לאדם, לקבוצת אנשים, לבעל חיים או לחפץ, נוצר למטרות ביזוי.
המונח בא מלשון "גינוי", לגנות.
כינוי גנאי הוא בהכרח פוגע, אך לעיתים גם משעשע או ילדותי.
כינוי הגנאי מסתמך על מאפיין פיזי או נפשי, על טעות שנעשתה בעבר, על מוצא וכדומה, ומטרתו לזלזל במושא הגינוי.
כינוי גנאי עלול להיחשב כלשון הרע, כפי שפסק בית משפט השלום בירושלים:
בתביעה שהגיש איתמר בן-גביר נגד אמנון דנקנר, על שכינה אותו בכינוי הגנאי "נאצי מלוכלך" בתוכנית הטלוויזיה "פופוליטיקה", נפסק שבדברים אלה של דנקנר יש משום לשון הרע, ועל כן עליו לפצות את בן גביר בפיצוי סמלי של שקל אחד ().
גולם – כינוי המתאר אדם טיפש, נטול השכלה או נקי מדעת.
הכינוי מוזכר בהקשר דומה במשנה במסכת אבות: "שבעה דברים בגולם ושבעה בחכם.
חכם: אינו מדבר בפני מי שהוא גדול ממנו בחכמה ובמנין, ואינו נכנס לתוך דברי חבירו, ואינו נבהל להשיב, שואל כעניין ומשיב כהלכה, ואומר על ראשון ראשון ועל אחרון אחרון, ועל מה שלא שמע, אומר לא שמעתי, ומודה על האמת.
משקפופר (אבו ארבע) – כינוי גנאי לאדם המרכיב משקפיים.
אבו עלי – כינוי המתאר אדם שמנסה לעשום רושם מפחיד אך למעשה שם עצמו לצחוק.
ערבוש – אף על פי שבאופן כללי הסיומת וש יוצרת הקשר חיובי, יוצאת מן הכלל היא המילה "ערבוש", שהיא מילת גנאי לערבים.
ערפי – כינוי לערבי עם שפם.
ווּזווּז – כינוי גנאי לאשכנזים, המחקה את מבטאם של יוצאי מזרח אירופה ואת שפתם.
הביטוי נוצר על בסיס אונומטופי של חיקוי צליל להג המילה היידית "וואָס" (קרי: "ווּס") - שפירושה "מה" - אשר ניתנה תדיר כתשובה על ידי העולים החדשים לשאלות שאותן לא הבינו.
ניתן להקביל כינוי גנאי זה למילה "ברברים", שבה כינו היוונים ביוון העתיקה את מי שאינם יוונים על בסיס האופן בו נשמעה לאוזנם שפתם הזרה.
כיום המילה "ווזווז" מסמנת זהות אשכנזית גלותית ודחויה, אולם היא אינה נפוצה ולעיתים נדירות בלבד ניתן לשמוע אותה.
השימוש העיקרי בכינוי נעשה כהדגמה לקיומם של מתחים בין-עדתיים במדינת ישראל, ובמסגרות אמנותיות, כמו תערוכתו של האמן בועז ארד בשנת 2007 הנושאת שם זה.
פרענק (קרי: "פְרֶנְק") – כינוי גנאי למזרחים.
במילון הסלנג המקיף מאת רוביק רוזנטל מצוין כי מקור השם במילה הספרדית Francos, אשר היה בימי הביניים שמם של שבטי הפרנקים.
עם הזמן הפכו "פרנקוס" ו-"פרנג'ים" כינויים לאירופים במזרח (גם בפי הערבים).
כאשר עלו לארץ צאצאי מגורשי ספרד דוברי לאדינו מהאימפריה העות'מאנית, כינו אותם האשכנזים דוברי היידיש בארץ "פרענקים", מאחר שהם הגיעו לארץ ישראל מאירופה.
לשם הגנאי פרענק התווסף התואר "פארח" (שם יידי המציין מחלת עור, ומשמש ככינוי גנאי).
דוס – כינוי גנאי לדתיים, בעבר הכינוי נשא אופי שלילי, והתייחד בעיקר ליהודי החרדי.
עם הזמן נעשה בו שימוש גם כלפי הדתי-לאומי, ואופיו השתנה - על אף שבדרך כלל ההקשר הוא שלילי, לעיתים הוא בעל אופי נייטרלי.
דוגמה להיותו כינוי בעל אופי נייטרלי, ואף עם קורטוב של חיבה, ניתן למצוא בקיומם של מספר אתרי אינטרנט המיועדים לציבור הדתי-לאומי, המשתמשים במילה דוס כחלק מהשם שלהם.
לדוגמה: אתר השידוכים "דוסידייט" (הלחם של דוס ודייט), אתר האירועים לדתיים "דוסילנד" (על משקל דיסנילנד) ו"דוסיבות" (מסיבות לציבור הדתי שילוב של "דוסים" ו"מסיבות"), צוות הקומיקאים אנדרדוס (שילוב של אנדרדוג ודוס).
כושי – במקור היה זה כינוי לאנשים שחורי עור על שם מוצאם מאפריקה (ארץ כוש), אך בהמשך הפך לכינוי גנאי לשחורי עור.
שלוּחים – כינוי גנאי המקובל בקרב יוצאי צפון אפריקה, ומתייחס במקור ליהודים ההרריים יוצאי הרי האטלס במרוקו, אזור שהיה מיושב בשבטים ברבריים כגון השלוחים והמסמודה.
תושבי האזור נחשבו לפרימיטיביים, חסרי תרבות והשכלה.
מילה זו התגלגלה במשמעות דומה גם ליידיש .
בסוף 2009 הוגשה תביעה בסך 100,000 ש"ח כנגד הזמר קובי פרץ בטענה שכינה את קהל הרוקדים בבר מצווה בעפולה בה הופיע, בכינוי שלוחים.
להגנתו, פרץ טען כי כינה אותם בכינוי "שלופים".
בתגובה לתביעה הגיש פרץ תביעה נגדית על פגיעה בשמו הטוב.
הפרשה הסתיימה לאחר שנתיים בביטול הדדי של התביעות.
שלוֹך, ביידיש, הוא כינוי גנאי המקובל בקרב יוצאי מזרח אירופה על אדם מוזנח הלבוש ברישול.
מקור המילה הוא בצפון אפריקה, בקבוצה הברברית שלוכים, שחיו בדרום מרוקו ודיברו בניב התשלחי, שהוא הניב הדרומי של השפות הברבריות.
עדות ראשונה לשימוש בכינוי היא מ-1931, כאשר העיתון היהודי בשפה הצרפתית "ל'אווניר אילוסטרה" תיאר את אחד המהגרים היהודים הכפריים ברבאט כ-"שלוח".
לא ברורה התגלגלות המילה מצפון אפריקה למזרח אירופה, אך תהליך דומה התרחש גם בצרפתית; מתקופת השלטון הקולוניאלי הצרפתי בצפון אפריקה החלה המילה "שלוך" לשמש ככינוי גנאי בצרפתית לגרמנים.
חוחול – כינוי גנאי פוגעני במיוחד המקובל בקרב רוסים כלפי אוקראינים, ובישראל נפוץ אצל עולי ברית המועצות לשעבר.
סיוטית, טלטולית - כינויי גנאי לטיולית.
מקורם בסלנג הצבאי, הם ניתנו לטיולית בשל חוסר הנוחות שבנסיעה בטיולית.
קַיְק – כינוי גנאי ליהודי אמריקאי.
מקורו במילה עוגה ובהגירה לארצות הברית בשלהי המאה ה-19. המהגרים היו מתבקשים לחתום על טפסים בטרם כחלק מתהליך הקליטה ואלו שלא ידעו לכתוב את שמם, סימנו בדרך כלל צלב כחתימה.
מהגרים יהודים העדיפו לא לצייר צלב, ובמקומו ציירו מעגל, שהזכיר לפקידי ההגירה עוגה או כעך.
זִ'יד (מהשפות הסלאביות; ברוסית: Жид; בפולנית: Żyd) – "יהודי", משמש ככינוי גנאי ברוסית ובאוקראינית, ואילו בפולנית ובצ'כית מילה זו פירושה "יהודי" ללא קונוטציה שלילית.
יהודון – תרגום עברי נפוץ ל"ז'יד" הרוסי.
כינוי גנאי מקביל באנגלית הוא "Jew Boy".
כימשון תפוחי האדמה היא מחלה קשה הנגרמת בעיקר לתפוחי אדמה בעקבות הדבקה בטפיל מהמין Phytophthora infestans השייך לסוג Phytophthora ולמחלקת ה-Oomycota (המכונה Water molds).
הטפיל פוגע בעלי הצמח ובפקעת, שהיא החלק האכיל של תפוח האדמה.
הטפיל יכול לפגוע גם בעגבנייה ובמינים נוספים של משפחת הסולניים.
הפיטופטרה שייכת למחלקת ה, סוג הטפיל שתוקף יבולים רבים.
infestans הוא המין שתוקף רק תפוחי אדמה ועגבניות.
מין זה יוצא דופן בכך שהוא היחיד הגורם למחלת נוף (חלקי הצמח מעל פני האדמה).
כל שאר המינים גורמים למחלות שורש.
בישראל כמעט ואין מחלות שורש הנגרמות על ידי פיטופטרה, כנראה עקב אופי ההשקיה (טפטוף והמטרה ולא השקיה בתלמים) גורם נוסף הוא סוג המים.
המים המליחים המשמשים להשקיה מקשים על התפשטות המחלה.
המחלה תוקפת עגבניות ותפוחי אדמה הרגישים אליה במידה זהה.
מחלה זו אופיינית מאוד לאזורים ממוזגים ולחים בעלי טמפרטורה גבוהה.
בישראל, תפוחי אדמה לא גדלים בקיץ, בניגוד לעגבניות.
עונת הגידול של תפוחי האדמה מתאימה להתפשטות המחלה ולכן הם פגיעים יותר.
הטפיל נוצר באדמה, או על עלי השתילים המציצים ממנה לאחר הזריעה.
בהמשך העונה היא יוצרת נבגים אשר נופלים חזרה אל האדמה ויכולים לתקוף גם את הפקעות.
הפתוגן יוצר מנבגים דמויי לימון בהן נוצרות זואוספורות השוחות לעבר הפונדקאי - כלומר הם זקוקים למים.
כמו כן הם זקוקים לטמפרטורה נמוכה (12–14 מעלות) לצורך הדבקה.
לאחר התפשטות המחלה, הטפיל זקוק לטמפרטורה של 18–20 מעלות על מנת להתפתח בקצב מיטבי.
לצורך יצירת המנבגים דרושה לחות גבוהה.
תנאים אלו דומים לתנאים השוררים בחורף, באביב ובסתיו בישראל.
כמו כן, באמצע עונת האביב, הנוף הולך ומתפתח ויוצר מיקרואקלים אשר מונע את ההתייבשות מתחתיו ומאפשר תנאים אידיאליים להתפתחות המחלה.
בזכות מידע זה ניתן להתמודד עם המחלה על ידי אוורור, הקטנת הנוף וריסוסי מניעה בעונות המועדות לפורענות.
כמו כן, מידע זה מאפשר לחזות את העונות המתאימות לגידול ועונות בהן צפויה התפשטות המחלה על פי הסתברות.
אחת מדרכי ההתמודדות היא פיתוח זנים עמידים.
כאשר התגלו עקרונות הגנטיקה והפיטופתולוגיה וכשהבינו שהעמידות למחלות – מקורה בגנים העלו את הרעיון, בעקבות הבחנה שזני הבר עמידים יותר בפני מחלות.
לכן חשבו לשפר את הזנים הקיימים על ידי הכלאות עם זני הבר העמידים.
מחלות דומות למחלה זו קיימות במגוון צמחים נוספים, לרבות תירס ואורז.
המחלה מסוכנת לתפוחי אדמה גם כיום.
הנבגים הזעירים מגיעים בעיקר באמצעות הרוח אל עלי הצמח ומתרבים שם.
ניתן לזהותם באמצעות כתמים בעלים ובגבעולים, המוקפים בתפטיר לבן.
כדי להגיע לפקעת, הטפיל חודר עם המים לאדמה, או (באחסנה בעיקר) עוברים במגע ישיר בין העלה הנגוע לפקעת.
המחלה מופיעה בפקעת בתור כתמים חומים יבשים שמתפתחים לריקבון תוך ימים ספורים.
אם ההדבקה מתרחשת בשלבי הגידול הראשוניים של השדה, רוב היבול בסכנה.
ההדבקה הראשונית עלולה להתרחש כבר בשלב המוקדם שבו מציצים העלים הראשונים של הצמח.
תנאי הדבקה אופטימליים הם הרבה מים במשך כ-14 שעות לפחות, וטמפרטורה שבין 12–22 מעלות צלזיוס.
כימשון תפוחי האדמה התגלה בצפון אמריקה בשנות ה-40 של המאה ה-19, והגיע לאירופה דרך הים באוניות סוחר.
בשנת 1845 פגע הכימשון בגידולי תפוחי האדמה באירלנד, שהיוו את מקור המזון והכלכלה העיקרי של הצמיתים האיריים.
בעקבות פגיעה זו החל רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד.
המחלה בתפוחי האדמה נמשכה עד 1849 וגרמה למותם ברעב של מיליון בני אדם.
מיליון איש נוספים היגרו, כתוצאה ישירה של הרעב.
נכון ל-2007 פותחו מספר זני תפוחי אדמה העמידים למחלה.
עמידות זו היא "על תנאי" מאחר שמוטציה של הטפיל עלולה לפגוע גם בהם.
קיימים מספר חומרי הדברה כגון רידומיל הפוגעים בטפיל ומונעים את התפשטותו.
מקובל גם לרסס את נוף תפוחי האדמה בריסוס מונע.
הקפדה על זרעים לא נגועים
ביעור של פונדקאים פוטנציאליים מהשדה
עיבוד של הקרקע כך שייווצרו מינימום חריצים המאפשרים מעבר קל של הנבגים לפקעות
אחסנה עם זרימת אוויר וללא פקעות נגועות
בשיח הפוליטי והציבורי בישראל התפתחו במהלך שנות קיום המדינה כינויי גנאי וביטויי שנאה.
בשיח הפוליטי בישראל נוצרו כינויי גנאי ייחודיים, הבולטים בין השאר על רקע הוויכוח המדיני סביב השליטה הישראלית בשטחים שמעבר לקו הירוק, השסע העדתי והשיח סביב יחסי דת ומדינה בישראל.
פשיסטים: כינוי זה לא ייחודי לישראל, אך משמש רבות בשיח הישראלי, עוד מימיה הראשונים של המדינה, להצגת עמדות הימין כקיצוניות וכתומכות בשלטון רודני.
יהודונאצים או יודו-נאצים: כינוי שיצר פרופ' ישעיהו ליבוביץ כלפי יהודים ישראלים עם "מנטליות נאצית", לדבריו.
הוא נקט בביטוי לראשונה בזמן מלחמת לבנון הראשונה.
ליבוביץ השתמש בביטוי, בין היתר, לאחר שחברי ועדת לנדוי התירו "הפעלת מידה מתונה של לחץ פיזי" על נחקרים לצורך סיכול פעולות טרור, ולדעתו השופט משה לנדוי "בפירוש נתן היתר להשתמש בעינויים כדי לסחוט הודאות משבויים ערבים".
הביטוי קומם רבים עקב חריפותו יוצאת הדופן.
מתנחבלים: הלחם של "מתנחלים" ו"מחבלים".
הביטוי מביע שנאה או הסתייגות ממתנחלים בכלל, או נגד כאלה שיצאו לפעולות נקם או "תג מחיר" בכפרים פלסטינים.
כפי הנראה הכינוי נטבע על ידי סילבי קשת.
מועצת רשע או מועצת פשע: כינוי גנאי למועצת יש"ע, משמאל בגין שותפותה למפעל ההתנחלויות והמאחזים, ומימין בשל רפיסותה כביכול באירועי פירוק מאחזים ותוכנית ההתנתקות.
נוער הזוועות: כינוי גנאי לנוער הגבעות.
ביביסטים: כינויי גנאי לתומכי בנימין נתניהו.
אוכלי מוות: כינוי לממשלת נתניהו השישית או ל כולה, בהשאלה מאוכלי המוות בסדרת ספרי הארי פוטר.
את הכינוי טבעה קב"נית חטיבת אלכסנדרוני עדי אגרנט, בפוסט שהוביל להדחתה משירות מילואים.
פושעי אוסלו: כינוי נגד מובילי הסכמי אוסלו, ובפרט יצחק רבין ושמעון פרס.
הכינוי מופיע פעמים רבות בקריאה "פושעי אוסלו לדין" שהגתה פעילת הימין נדיה מטר.
סמול, 0מול, 0מאל: כינוי סאטירי-לעגני לשמאל בישראל שבין השאר מרמז לתמיכה הקטנה שיש לו בציבור ("small" = קטן באנגלית).
יפי נפש: כינוי ציני שמטרתו להגחיך את דאגתם של אנשי השמאל לזכויות חד-צדדיות של קבוצות מסוימות, תוך התעלמותם כביכול מזכויות אחרים או מן ההשלכות של דאגה זו.
יהודונים, יודנראטים ואוטו-אנטישמים: כינוי גנאי של אנשי ימין הן כלפי יהודים אזרחי מדינה זרה (בעיקר ארצות הברית) שהגיעו לעמדות בכירות בממשל וכדי לחפות על יהדותם הם נוקטים קו אנטי-ישראלי, והן כלפי אנשי שמאל ישראלים ששכחו לדעת המשתמש בביטוי עמדה יהודית גאה מהי.
מקורו בתרגום לעברית של הביטוי האנטישמי הרוסי "ז'יד".
בביטוי נקט רחבעם זאבי כלפי שגריר ארצות הברית בישראל, מרטין אינדיק, וצבי הנדל כלפי השגריר דן קרצר.
הביטוי כלפי אנשי שמאל ישראלים שגור בפיו של עורך דין יורם שפטל בתוכניתו ברדיו ללא הפסקה.
הטרלול הפרוגרסיבי: כינוי גנאי לפרוגרסיביות הרדיקלית, שהקצינה אידאולוגיות ודעות - כגון פוסט-מודרניזם, פוליטיקת זהויות, תקינות פוליטית, פמיניזם רדיקלי ואנטי-ציונות - במידה שנתפשת על ידי המשתמשים בביטוי כמוגזמת ונוגדת את השכל הישר וההיגיון הבריא.
קפלנוח'בות: הלחם בסיסים של קפלן (רחוב מרכזי בתל אביב שהיווה את אתר התרחשות המחאה נגד הממשלה ה-37) + נוח'בות (יחידת העלית של חמאס).
נמצא בשימוש על ידי מתנגדי המחאה בטענה כי מובילי המחאה לכאורה הובילו, במישרין או בעקיפין, לטבח שבעה באוקטובר.
תִּשְׁקוֹרֶת: מונח בעל קונוטציה שלילית שנולד בחוגי הימין והדתיים, ומביע את סלידתם מהיעדר האובייקטיביות המשתקפת לטענתם בכלי התקשורת בישראל, שלדעת המשתמשים במושג נשלטים בידי אנשי השמאל.
המונח נוצר כשׂיכול אותיות של המילה "תקשורת", והוא מרמז על "תקשורת שקרית".
הרחבה של מושג זה הוא הביטוי "התשקורת העוינת".
במהלך השנים אימצו את המונח גם אחרים שהתקשורת תקפה אותם, בעיקר אישי ציבור שהואשמו בשחיתות.
בשפות אחרות קיימים ביטויי גנאי דומים לתקשורת, כמו Lügenpresse בגרמנית שנמצא בשימוש מהמאה ה-19.
פתחלנד: כינוי גנאי לדף האמצע בעיתון יום שישי של ידיעות אחרונות שבו כתבו עיתונאים המזוהים עם השמאל כמו סילבי קשת ועמוס קינן.
במקור הביטוי התייחס לפתחלנד - אזור בדרום לבנון שבו הקים ארגון פת"ח מעין מובלעת במהלך שנות ה-70.
ביביתון: כינוי גנאי לישראל היום; הלחם בסיסים של ביבי ועיתון.
כינוי זה בא לתאר הטיה פוליטית של העיתון לטובת בנימין נתניהו.
אלג'זירה: כינוי גנאי לתקשורת הישראלית ובפרט לקשת 12, אשר משווה אותה לרשת השידור הערבית אל-ג'זירה.
כינוי הגנאי נולד בחוגי הימין ותחילה הופנה בעיקר כלפי ערוץ 2.
שופר: כינוי גנאי לעיתונאי או גוף תקשורת המתאר אותו כאחד שמדבר ועושה את עבודתו מטעם פוליטיקאי או מפלגה, ולא משיקולים עיתונאיים.
כנופיית שלטון החוק: כינוי גנאי למערכת המשפט בישראל, המבוסס על הכינוי "שלטון החוק" בו מרבים תומכיה להשתמש.
מיוחס לרובי ריבלין, שאמרו לאחר שמערכת המשפט מנעה את מינויו לשר המשפטים בממשלת שרון הראשונה.
מפלגת בג"ץ: כינוי גנאי למערכת המשפט המבקר את הפוליטיזציה לכאורה שעברה מאז המהפכה החוקתית.
ספר באותו שם נכתב ב-2019 על ידי שמחה רוטמן, לימים חבר הכנסת מטעם מפלגת הציונות הדתית ויו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט.
החונטה המשפטית: כינוי גנאי של הימין למערכת המשפט.
החונטה הצבאית או החונטה: כינוי גנאי של הימין לראשי מערכת הביטחון, בפרט אלה המבקרים את בנימין נתניהו או את ממשלתו.
מלחמת שלום הקואליציה: כינוי גנאי להתמשכותה של מלחמת חרבות ברזל, הרומז שסיומה יביא לנפילת ממשלת ישראל השלושים ושבע.
סוכני אש"ף: כינוי גנאי לחברי הכנסת הערבים בפי אנשי ימין שרווח בשנות ה-70 וה-80.
תומכי טרור: כינוי ששמש את מפלגות הימין לתיאור המפלגות הערביות.
הכינוי שימש בעיקר להגדרת ממשלת ישראל השלושים ושש כ"ממשלה הנשענת על תומכי טרור".
אוכלי שפנים: כינוי גנאי לחילונים, שנוצר בעקבות נאום השפנים והחזירים שנשא הרב שך בכנס דגל התורה ב-26 במרץ 1990.
חרדקים (מפוענח: חרדים קלי דעת, וגם הלחם בסיסים של חרדים, חרקים וחיידקים): כינוי גנאי בחלק מן המגזר החרדי לחרדים המתגייסים לצה"ל.
בית של גויים: כינוי גנאי שכינה הרב עובדיה יוסף את מפלגת הבית היהודי, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה.
חראדים: הלחם בסיסים של חרא + חרדים.
צ'חצ'חים: ב-27 ביוני 1981 הנחה דודו טופז את עצרת הבחירות המסכמת של המערך בכיכר מלכי ישראל, ובנאום שכונה "נאום הצ'חצ'חים" אמר: "תענוג לראות את הקהל הזה, ותענוג לראות שאין כאן צ'חצ'חים שהורסים אסיפות בחירות...
אמירה זו עוררה סערה רבה בקרב הציבור המזרחי.
אשכנאצים: הלחם של המילים אשכנזים ונאצים, בביטוי נעשה שימוש על ידי דוברים מזרחים ומטרתו להשוות את יחס הנאצים ליהודים ליחס האשכנזים למזרחים.
להקת הפאנק "מפגרת", שהורכבה מארבעה חברים מיהוד שהמשותף להם היה מוצאם התימני, עשתה אף היא שימוש בביטוי בקלטת הבכורה שלה "!Carpe Diem" ב-1994.
השבט הלבן: כינוי גנאי לאשכנזים, בעיקר חילונים ממעמד הביניים ומעלה תושבי גוש דן הנמצאים במרכזה או בצדה השמאלי של המפה הפוליטית, המציג אותם כקבוצה (שבט) אליטיסטית וגזענית שמתבדלת מבחינה אידאולוגית ותרבותית משאר החברה היהודית בישראל ושולטת בתקשורת בישראל ובמוקדי הכוח.
מנשקי קמעות: לכאורה נגד יהודים מסורתיים מעדות המזרח אשר לחלקם שיוך פוליטי ימני.
נאמר ב"נאום הקומץ" של יאיר גרבוז בעצרת האופוזיציה של הבחירות לכנסת ה-20.
נערי האוצר: כינוי לעובדי אגף התקציבים במשרד האוצר, המשקף טענה שאינם מתאימים להחלטות שהם מקבלים, בשל חוסר ניסיונם.
לכלכלנים הראשונים שהוכשרו בישראל בשנות החמישים של המאה העשרים היה מקובל לקרוא נערי פטנקין, על שמו של דן פטנקין, ממייסדי המחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית.
עם זאת, כבר בתנ"ך נעשה שימוש בביטוי ככינוי גנאי לפקידים (במקור, נאמר על רבשקה, תרתן ורב סריס שהיו שרים בכירים, אך הביטוי נועד ללגלג עליהם): .
פוגלים: כינוי שכינה יצחק רבין, בתקופת כהונתו השנייה כראש ממשלה, את עובדי אגף התקציבים באוצר, על שם מנכ"ל משרד האוצר אהרון פוגל.
קפיטליזם חזירי: כינוי גנאי שבו משתמש השמאל הכלכלי.
שמעון פרס כינה את מדיניותו של בנימין נתניהו בהיותו שר האוצר "חזירית", ואמר בכנס שנערך בבית מפלגת העבודה בתל אביב כי "אנחנו מתנגדים לקפיטליזם חזירי"),.
שלי יחימוביץ' (העבודה) גם-כן הרבתה להשתמש בכינוי זה בנאומיה כחברת כנסת.
סוציאליזם חזירי: כינוי שבו משתמשים תומכי ימין כלכלי כנגד ארגונים וקבוצות כוח סוציאליסטיות בישראל, כגון ארגוני העובדים של חברת החשמל, עובדי הנמלים, הקיבוצים, וההסתדרות.
קבוצות וארגונים אלה נתפסים בידי חלק מהציבור כבעלי כוח והשפעה חריגים המאפשרים להם להשתלט על נכסים רבים.
החזירון העליון: כינוי גנאי לעשירון העליון.
היה בשימוש בזמן המחאה החברתית.
כינויי גנאי אישיים משמשים כאמצעי לניגוח או כהבעת זלזול כלפי אדם או קבוצה.
לעיתים הכינוי מעוות את שמו של האדם כדי לבזותו (למשל "ביביהו"), ולעיתים הכינוי מעביר מסר פוליטי אודות האדם (למשל "שמאלמרט").
יצירתם של כינויים כאלה מלווה את השיח הפוליטי בישראל מראשיתו ועד היום.
האיש היושב ליד חבר הכנסת בדר: כך כינה ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, בעת נאומיו בכנסת, את חבר הכנסת מנחם בגין, שישב בכנסת ליד חבר הכנסת יוחנן בדר, כדי להביע את סלידתו הגמורה מבגין, כך שאפילו את שמו נמנע מלציין.
המנוח: כינוי שכינה בו עזר ויצמן, במהלך ההכנות לבחירות לכנסת התשיעית, את מנחם בגין, שעבר התקף לב סמוך לבחירות.
הפשפש: לפי שירו של חיים חפר "איך הפשפש עלה למעלה?".
חתרן בלתי נלאה: תיאור של שמעון פרס בפי יצחק רבין, שהופיע בספרו האוטוביוגרפי משנת 1979, "פנקס שירות".
התבטאות זו, וכינוי זה, רדפו את פרס בהמשך הקריירה הפוליטית שלו.
לוזר: כינוי שהודבק לשמעון פרס בעקבות הפסדיו הרבים במערכות הבחירות, כולל מערכות בחירות שבהן סיכוייו לנצח היו גדולים.
בהצבעה שהתקיימה במרכז מפלגת העבודה בשנת 1997 הוצע למנות את פרס כ"נשיא המפלגה".
בנאומו של פרס בפני צירי הוועידה שיגר שאלה רטורית לקהל: "אני שומע את חבריי אומרים: 'פרס הוא לוזר'.
אני הפסדתי?!" ונענה ב"כן" מהקהל.
גם באותה הצבעה נחל הפסד.
ראש ממשלה מעופף: כינוי שכינה שר האוצר יצחק מודעי את שמעון פרס בעת שעמד בראש ממשלת האחדות, בשנות ה-80. בתגובה העביר אותו פרס מתפקידו והחליפו במשה ניסים.
ראש ממשלת הסקרים: כינוי שניתן לשמעון פרס, לנוכח העובדה שבמספר מערכות בחירות הוביל בסקרים באופן עקבי ובפער ניכר אך לבסוף לא נבחר.
הדבר בלט במערכת הבחירות בשנת 1996, שעל פי סקרי המדגם בערוצי הטלוויזיה שפורסמו במוצאי הבחירות נבחר פרס לראשות הממשלה אך למחרת בבוקר התברר שבנימין נתניהו ניצח בפער קטן.
מלאך חבלה: כינוי שניתן לבנימין נתניהו על ידי יצחק שמיר.
עִזה עיוורת: כינוי שניתן לבנימין נתניהו על ידי הרב עובדיה יוסף במהלך דרשתו השבועית.
המקור בתלמוד הבבלי, במשל ארמי האומר "כאשר כועס הרועה על הצאן, הוא עושה את העז המנהיגה עיוורת".
נהנתניהו: כינוי גנאי לראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, המדגיש את הביקורת והטענה על נטייתו לנהנתנות.
הכינוי נטבע על ידי סילבי קשת.
אבו יאיר: כינוי גנאי לראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ממתנגדיו.
הביטוי נחתם בתחילת 2021 על ידי צעירים מהמגזר הערבי, ותפס תאוצה בהמשך השנה כשבנימין נתניהו אימץ כינוי זה.
מר הפקרה: כינוי המשקף את הטענה שנתניהו אינו מקדם עסקה לשחרור החטופים במלחמת חרבות ברזל.
מממן החמאס: שם קוד לנתניהו, שנטבע בזמן מלחמת חרבות ברזל, על שום האסטרטגיה של נתניהו שראה בחמאס "נכס" פוליטי נגד הקמת מדינה פלסטינית, והעביר לו כספים מקטר.
כינויי גנאי שניתנו ליוסף לפיד
ג'נטלמן אירופאי: כינוי אירוני שניתן ללפיד, לאחר שהוא כינה עצמו כך בנמקו את התנצלותו בפני זהבה גלאון על רמיזתו כאילו היא עוסקת בזנות.
טומי לה-פן: כינוי שמרמז לדמיון בין עמדותיו של לפיד לאילו של הפוליטיקאי הצרפתי הלאומני ז'אן-מרי לה פן, ועושה שימוש בדמיון, לכאורה, של השם "לפיד" לשם משפחתו של לה פן (בשמו של הפוליטיקאי הצרפתי האות למ"ד מנוקדת בסגול, ורק מי שקורא אותה כמנוקדת בקמץ מוצא אותה דומה ל"לפיד").
ארצ'י בנקר הישראלי: כינוי שטבע אביב גפן בתוכנית פופוליטיקה, ביחס ליו"ר מפלגת שינוי, טומי לפיד, ונעשה בו שימוש על ידי אנשי מפלגת העבודה בניסיון להציגו כגזען ושמרן, בעת מערכת הבחירות הסוערת לכנסת ה-16, שבה מפלגת "שינוי" בראשות לפיד איימה לנגוס בקולות "העבודה".
הכינוי מנצל את הדמיון החיצוני הבולט בין לפיד לבין דמותו של השחקן קרול או'קונור שגילם את דמותו של ארצ'י בנקר בסדרת הטלוויזיה "הכל נשאר במשפחה".
כינויי גנאי שניתנו ליאיר לפיד
יהיר לפיד: כינוי שהוענק ללפיד על ידי מתנגדיו המרמזים על יהירותו ורברבנותו.
נטבע לאחר הישגיו בבחירות 2013.
לפידיוט: הלחם בסיסים של שם משפחתו (לפיד) + שמקורו ברשתות החברתיות.
כינויי גנאי שניתנו לאהוד אולמרט
שמאלמרט: הוא כינוי שניתן לראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט על ידי מתנגדיו מהימין בעת מערכת הבחירות לכנסת ה-17, ובא לרמז שאולמרט, ששורשיו במפלגת "הליכוד", פנה שמאלה בדעותיו.
כישלון חרוץ: כינוי שהוענק לאהוד אולמרט לאחר מלחמת לבנון השנייה.
"הפצצת גוגל", שהביאה את עמוד קורות החיים של אולמרט לראש תוצאות החיפוש תחת הצירוף "כישלון חרוץ" חיזקה את מעמדו של הכינוי.
כינויי גנאי שניתנו לאיתמר בן גביר
פירומן: כינוי שניתן לבן גביר על ידי שר הביטחון יואב גלנט ביולי 2024 כמחאה על מדיניותו בעניין הסטטוס קוו בהר הבית.
עיתון "יתד נאמן", המזוהה עם מפלגת דגל התורה, כינה אף הוא את בן גביר בכינוי זה בעמוד השער של גיליון כ"ג באב ה'תשפ"ד (אוגוסט 2024).
שר הפיתות: כינוי שניתן לבן גביר על ידי נעמה לזימי כלעג על הצעדים שביצע להחמרת תנאי האסירים הביטחוניים הכלואים בישראל.
שר הטיקטוק: כינוי שניתן לבן גביר על ידי מתנגדיו, הטוענים כי השר מבלה את ימיו בפרסום בטיקטוק במקום בקידום מדיניות.
מקור הכינוי ברשתות החברתיות, ואומץ על ידי יאיר לפיד.
הגרוזיני: כינוי בו נהג דוד בן-גוריון לכנות את יוסיף סטלין כדי לנגח את אנשי מפ"ם הפרו-סובייטים.
טפלון: כינוי גנאי שניתן לאישים אחדים, ובא לבטא את טענת מתנגדיהם לפיה לאורך השנים הצליחו לחמוק מאחריות לכישלונות בלא שדבק בהם רבב.
אבו ג'ילדה: כינוי שנתן לוי אשכול למשה דיין, על שמו של השודד הערבי שתום העין שהפך למושג, ככינוי לפורץ גדר, שאינו נוהג על פי המוסכמות ועל פי החוק והמוסר ומטיל מורא על סביבתו.
הבלייזרים של פרס: כינוי, לעיתים בנימה לעגנית, שניתן לצוות עוזריו ויועציו של שמעון פרס בתקופת כהונתו הראשונה כראש הממשלה.
הקבוצה כללה, בין השאר, את יוסי ביילין, אורי סביר, אמנון נויבך, נמרוד נוביק וישראל פלג.
הפודל של פרס: כינוי שנתן יצחק רבין בשנת 1990 לעמיתו לסיעה, ח"כ יוסי ביילין, בעקבות פעולתו בתכנון הפלתה של ממשלת האחדות השנייה, במהלך שכונה על ידי רבין "התרגיל המסריח".
הכינוי רדף את ביילין עוד שנים אחדות, בפי דוברים רבים.
האיש עם השערות על הפנים: כינוי שניתן ליאסר ערפאת על ידי ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, שסבל אף הוא, כשלושים שנה קודם לכן, מכינוי בעל מבנה דומה.
כינוי גנאי נוסף שהדביק בגין לערפאת הוא חיה דו-רגלית - אותו כינוי בו השתמש בגין לתיאור אדולף היטלר.
רפול ושבעת הגמדים: כינוי שניתן לשמונת חברי הכנסת של מפלגת צומת, שנבחרו לכנסת ה-13 בזכות המוניטין של רפאל איתן (רפול), בזמן שיתר חברי הסיעה היו אנונימיים למדי.
בעקבות זאת, היו שהתייחסו בכינוי "פלוני והגמדים" גם לסיעות אחרות שבהן היה מנהיג דומיננטי.
אהוד ברח: כינוי שהודבק לאהוד ברק, שהיה רמטכ"ל בעת אסון צאלים ב' וצפה באימון, ועל פי השמועה נטש את אזור האסון מיד לאחר התרחשותו.
השמועה הוכחה לבסוף כשגויה, אך הביטוי דבק בברק כביקורת על הנסיגה מרצועת הביטחון.
יוסי דרוויש: כינוי שניתן ליוסי שריד על ידי הרב עובדיה יוסף, עקב החלטתו של הראשון בעת שכיהן כשר החינוך להכניס משירי המשורר הפלסטיני הלאומי, מחמוד דרוויש, לתוכנית הלימודים בספרות.
בי"א באדר ב' ה'תש"ס (18 במרץ 2000) אמר הרב יוסף בדרשתו השבועית בלוויין על שריד: "זה סיטרא אחרא!
זה שטן – יימח שמו וזכרו!
כמו שעקר את עמלק – כן יעקור אותו!
[...] כשתגידו 'ארור המן' אחרי קריאת מגילת אסתר – תגידו גם-כן 'ארור יוסי שריד – יוסי דרוויש'!".
ציפיטפוט: כינוי שניתן לשרת החוץ ציפי לבני על ידי יועצי ראש הממשלה אהוד אולמרט, לאחר שקראה לו להתפטר עם פרסום דו"ח הביניים של ועדת וינוגרד.
בכינוי השתמשו גם מפגינות שקראו ללבני להתייצב נגד אולמרט.
"ציפיטפוט" היא דמות שגילמה ציפי שביט בתוכנית טלוויזיה לילדים, אך הכינוי בא להציג את ציפי לבני כפטפטנית שמרבה במילים אך ממעיטה במעשים.
בניטו או בניטו נפתליני: השוואה של נפתלי בנט לפשיסט האיטלקי בניטו מוסוליני.
הכינוי נוצר לראשונה על ידי מתנגדיו משמאל בשנים 2012 ו-2013, על התנהלותו שלטענתם פשיסטית.
הכינוי קיבל שימוש רב בחוגי מתנגדי חיסון הקורונה ומתנגדים מימין למדיניותה של ממשלת ישראל השלושים ושש.
רחמנא ליצמן: אחד הכינויים שנטבעו על ידי יריביו החרדים של ח"כ יעקב ליצמן וגלש אל השיח הפוליטי הכללי.
הכינוי הוא פרפרזה של הביטוי רחמנא לצלן, שמשמעו בארמית "הרחמן יצילנו".
מוסא רז: כינוי למוסי רז בו מוחלף השם "מוסי", כינוי לשם משה, במקבילה הערבית, על מנת להציג את חבר הכנסת כמי שאינו יהודי.
ילד זין: כינוי גנאי נפוץ ברשתות חברתיות ליאיר נתניהו.
מתן כהן הבעל: כינוי גנאי שניתן לשר הדתות מתן כהנא על ידי הרב אברהם יוסף, על רקע רפורמת הכשרות שקידם בהיותו בממשלה ה-36.
יחריב לוין או יריב הדמוקרטיה – כינויי גנאי ליריב לוין.
המוחים טוענים שהרפורמה שהוביל פוגעת בדמוקרטיה.
לטענתם, האובססיביות שלו גרמה לשסע ופילוג חריף, ובכך הובילה לחורבן של טבח שבעה באוקטובר.
כינוס נכסים הוא הליך משפטי הכולל תפיסת נכס ושליטה בו, כך שניתן יהיה להיפרע ממנו.
בדרך כלל, הוא נפתח במצב בו נושה זכאי, בתיווך כונס הנכסים, לממש רכוש של אדם פרטי, קבוצת אנשים או חברה, ששועבד כבטוחה על חובות שלא שולמו.
במונח "כינוס" נעשה שימוש גם במסגרת הליכי פשיטת רגל.
קיימת הפרדה בין שני שלבים מרכזיים בהליך פשיטת הרגל – השלב של מתן "צו כינוס" והשלב המאוחר יותר של מתן "צו פשיטת רגל".
בפועל, ההפרדה בין שני שלבים אלו היא ברובה ארכאית, שכן צו הכינוס הוא הצו העיקרי והמכריע: הוא הפותח את הליך חדלות הפירעון, מחיל משטר קולקטיבי לגביית החוב ומעביר את נכסי החייב לשליטת הנאמן.
על אף הדמיון במונחים, "צו כינוס" שונה בתכלית מכינוס נכסים במובן הנדון כאן.
צו כינוס אינו אלא חלק מהליך חדלות פירעון מסוג פשיטת רגל.
שלא כמו כינוס נכסים, אין מטרתו להיטיב עם נושה מסוים, אלא עם כלל נושי החייב.
דיני כינוס הנכסים אינם קשורים בהכרח לדיני חדלות הפירעון.
אדם יכול להיות כשיר-פירעון, אך עדיין ימונה עליו כונס נכסים, פשוט מכיוון שלא שילם את חובו לנושה אחד ספציפי (שהוא נושה מובטח).
אותו נושה יבקש להיפרע מן השעבוד; הנכס יגרע ממצבת הנכסים של האדם שלא שילם, יחד איתו יפרע החוב, והעסקים ימשכו כרגיל.
אולם בפועל, קיים קשר בין חדלות פירעון לבין כינוס נכסים.
זאת מכיוון שרק לעיתים נדירות, אדם כשיר-פירעון יפסיק להחזיר חובות דווקא לנושה מובטח שלו.
הדבר נכון במיוחד בישראל, בה מרבית הנושים המובטחים הם בנקים.
כמעט כל חברה עסקית נמצאת במערכת יחסים ארוכת-טווח עם בנק כזה או אחר, המהווה את מקור האשראי העיקרי שלה.
אם חברה מתקרבת לחדלות פירעון, היא תפסיק קודם כל לשלם לנושים הלא-מובטחים (כגון ספקים).
רק כשלא נותרת עוד ברירה (מצוקת המזומנים חמורה במיוחד), החברה תפגע במערכת היחסים שלה עם הבנק, הנושה המובטח, ותפסיק לשרת גם את חובותיה אליו.
או אז, יתאפשר מינויו של כונס נכסים.
לכן, במרבית המקרים בהם מתבצע כינוס נכסים, הדבר מהווה אינדיקציה לכך שהחברה נמצאת במצב של חדלות פירעון.
במשפט הישראלי, קיימות שלוש קבוצות עיקריות של הליכים הקרויים "כינוס נכסים": הליך אחד הוא מינוי כונס נכסים במסגרת סדר הדין האזרחי.
ההליך השני הוא מינוי כונס נכסים בהוצאה לפועל ובבית המשפט.
ההליך השלישי הוא מינוי כונס נכסים בדיני החברות, לאכיפת שעבוד צף שהוטל על נכסי חברה.
זה האחרון הוא הטיפוס המוכר והמתוקשר של כינוס נכסים, ואליו מתכוונים כאשר אומרים שחברה "נמצאת בכינוס נכסים" או "מונה לה כונס נכסים".
למרות שכינוס נכסים מהסוג השלישי מרכז משקל כלכלי רב יותר, אנשים פרטיים עשויים להיתקל בעיקר בכינוס מהסוג השני (בהוצאה לפועל או בבית המשפט).
יחד עם זאת, בישראל, נושא ההפרדה בין סוגי הכינוס השונים אינו מפותח ביותר, בין השאר עקב היעדר חקיקה מספקת בנושא ואי-בהירות של דברי החקיקה הקיימים.
אף בקרב העוסקים בתחום, מושגים ומסגרות נורמטיביות שונות משמשות בערבוביה.
בסוגיות מסוימות, כגון אופן קביעת שכר הטרחה של כונסי נכסים, פסיקת בתי המשפט בישראל נוטה לעבר מבחנים מהותיים המתחשבים בתוכן העבודה שביצע הכונס ורק במידה פחותה בהסדר החקיקתי שמכוחו התמנה.
בישראל, כינוס נכסים הוא תמיד סעד שיפוטי (ולא סעד אוטונומי).
הווה אומר, רק בית משפט או רשם ההוצאה לפועל רשאים למנות כונס נכסים.
דבר זה נכון לכל שלושת הסוגים של כינוס נכסים.
זאת בניגוד, למשל, לדין בבריטניה ובמספר ארצות אחרות של המשפט המקובל, בהן הנושים עצמם רשאים למנות את הכונס.
כינוס נכסים בסדר הדין האזרחי
כונס נכסים כזה עשוי להתמנות בתור סעד זמני, לפי , תשע"ט-2018. הוא אמור להבטיח, למען אחד הצדדים במשפט, כי הצד השני יוכל לשלם לו את הסעד שיפסק, אם יפסק.
כונס הנכסים ישמור באורח זמני על נכס או נכסים של הצד השני, כך שלא יוברחו, יוענקו וכדומה:
על בית המשפט מוטל, בין השאר, לאזן בין זכויותיהם החוקתיות של המשיב ושל מבקש הכינוס.
בשל אופיו הפרוצדורלי והזמני, המיועד לשמור על נכס יותר מאשר לממשו, קיים הבדל משמעותי בין כינוס כזה לבין שני הסוגים האחרים של כינוסי נכסים, שיידונו להלן, והמייצגים את המשמעות הנפוצה יותר של המושג.
כינוס נכסים פרוצדורלי, כזה שתפקידו העיקרי שמירה על נכס עד להכרעה שיפוטית, מוסדר בדברי חקיקה נוספים, פרט לתקנות סדר הדין האזרחי.
כך, למשל, דן במינוי כונס נכסים "לשם חיפוש ותפיסת נכסים אשר הופקו תוך ביצוע העוולה או שימשו לביצועה, או לשם תפיסת ראיות אשר קיים חשש סביר להעלמתן".
בדומה, קובע כי בית המשפט רשאי למנות כונס נכסים על "כל נכס מנכסיו של הנאשם, מיטלטלין או מקרקעין" וזאת כאשר הנאשם "נמלט או מסתתר ואין אפשרות למצאו" ואם בית המשפט "סבור שהדבר עשוי להביא להתייצבותו של הנאשם".
כינוס נכסים בהוצאה לפועל ובבית המשפט
כינוס נכסים זה מעוגן :
לא בכל הליך הוצאה לפועל יתמנה כונס נכסים.
אחת החלופות לכך היא, למשל, מינוי קבלן הוצאה לפועל שיתפוס את הנכס וימכור אותו (ביחוד כשמדובר בנכס פשוט יחסית, כמו רכב).
עם זאת, מגוון המצבים, בהם יתמנה כונס נכסים, הוא רחב.
כונס נכסים עשוי להתמנות כדי לממש עיקול.
מקרה קלאסי אחר למינוי כונס הוא לשם מימוש משכון קבוע, קרי, שעבוד המעוגן בשטר משכון.
דוגמה נפוצה לשעבוד כזה היא משכנתא.
דיני המשכונות עצמם מפנים לשימוש בהוצאה לפועל.
הליך של כינוס נכסים מסוג זה עשוי שלא לערב את ההוצאה לפועל, ובמקום זאת להתנהל בבית משפט.
המקור לכך הוא סעיפים 17 ו-18 לחוק המשכון וסעיף 90 לחוק המקרקעין.
הסעיפים קובעים אפשרויות בחירה ("יכול שהמימוש יהיה על פי צו ראש ההוצאה לפועל"; "או על פי צו ראש ההוצאה לפועל").
הברירה נתונה, בדרך כלל, בידי הנושה.
כאשר השעבוד הנדון הוא שעבוד קבוע, בין אם על נכסי תאגיד או יחיד, בין אם מכוח שטר משכון או איגרת חוב, יכול מבקש הכינוס לפנות לבית משפט, וזה מוסמך למנות כונס.
סעיף 18 קובע שמשכון ימומש בבית המשפט באותה דרך "של מימוש נכס [...] בהוצאה לפועל", ועל כן הוא מסמיך את בית המשפט למנות כונס נכסים, מאותו סוג שהיה מתמנה בהוצאה לפועל.
יש הטוענים, כי סמכות זו נובעת מ, המעניק לבית המשפט סמכות כללית למתן סעדים.
במקביל, בית המשפט ידון תמיד באכיפת שעבוד צף (על נכסי תאגיד, מכוח איגרת חוב), אלא שאז תופעל המסגרת הנפרדת של כינוס נכסים בדיני החברות.
במקרים בהם מתבקשת אכיפתם במקביל של שעבוד צף ושעבוד קבוע, יכול שאותו כונס, שהתמנה לפי סעיף 194 לפקודת החברות, יפעל גם למימוש השעבוד הקבוע.
לדוגמה, ראובן נתן לבנק משכנתא על בית, בתור ערובה להלוואה שלקח.
משכנתא היא סוג של משכון קבוע, הנובע משטר משכון.
אם ראובן לא יעמוד בהחזר ההלוואה, כך שיהיה צורך במימוש המשכנתא, יופעל סעיף 90 לחוק המקרקעין, אשר מפנה לסעיף 18 לחוק המשכון, אשר מפנה לאופן מימוש הנכס, שהוא "בדרך של מימוש נכס שהוטל עליו עיקול בהוצאה לפועל" (ביטוי זה כולל כינוס נכסים).
הבנק יכול לפנות לבית המשפט או לראש ההוצאה לפועל.
במרבית המקרים, נעשית פניה להוצל"פ, שכן שם ההליך פשוט ומהיר יותר.
רשם ההוצל"פ, בתורו, יכול למנות כונס נכסים, אשר ייקח לידיו את הנכס (לפי סעיף 54(א) לחוק ההוצאה לפועל) ויפעל כדי למכרו.
תמורת הנכס תועבר בסופו של דבר לבנק.
תמורה זו תנוכה מהחוב שיש לראובן כלפי הבנק: אם התמורה פחתה מגובה החוב, הבנק יוכל לתבוע מראובן את היתרה, בתביעה חוזית רגילה; אם התמורה עלתה על גובה החוב, יחזיר כונס הנכסים את העודף לראובן.
לרוב התמורה אינה עולה על גובה החוב, משום שדירות שנמכרות בידי כינוס נכסים לרוב יהיו זולות מהמחיר בשוק, כדי להקל על הליך הרכישה ולזרז את כיסוי החוב בעזרת הנכס שמושכן.
דוגמה נוספת: חברה נטלה הלוואה ומשכנה תמורתה מניות של חברה-בת.
גם כאן, השעבוד הוא קבוע (בין אם הוטל באיגרת חוב או בשטר משכון).
השעבוד נרשם כדין אצל רשם החברות.
אם החברה לא תעמוד בהחזר ההלוואה, יופעל סעיף 17 לחוק המשכון, המפנה לסעיף 18 לאותו חוק, המפנה כאמור לעיל לאפשרות של מינוי כונס נכסים.
הנושה יוכל להיפרע מהנכסים הממושכנים (המניות) כשאלו ימכרו על ידי כונס הנכסים לצד שלישי, והתמורה תועבר לנושה (אם עלתה על גובה החוב, העודף יוחזר לחברה החייבת).
בנוסף, קיים סוג של כונס נכסים המתמנה בבית המשפט (לא בהוצל"פ) והוא דומה, אך ככל הנראה לא זהה, לכונס הנכסים הנדון לעיל (שמטרתו מימוש משכון מכוח דיני המשכונות).
זה הוא כונס הנכסים מכוח תקנה 388 לתקנות סדר הדין האזרחי:
תקנה 388 נמצאת אמנם תחת הפרק הדן בסעדים זמניים, אך עוסקת בכינוס נכסים המתבקש בתור הסעד העיקרי בתיק.
יכול גם שהסעד יתבקש לאחר מתן פסק הדין.
בית המשפט ימנה כונס לפי תקנה 388 כדי לקיים "הוצאה לפועל מן היושר" (equitable execution), קרי, הליך לביצוע פסק דין שלא ניתן או לא רצוי לבצעו בהוצאה לפועל הרגילה.
ככלל, לאחר שמתקבל פסק דין, ההוצאה לפועל היא המקום לבצעו (שם עשוי גם להתמנות כונס לפי סעיף 53).
עם זאת, קיימים מקרים בהם הסעד הוא סבוך יחסית או מצדיק פיקוח של בית המשפט.
בנוסף, כונס לפי חוק ההוצל"פ רשאי להתמנות רק לנכס מסוים של החייב, בעוד כונס לפי תקנה 388 יכול שיתמנה על כל נכסיו.
תכלית נפוצה למינוי כונס לפי תקנה 388 היא פירוק שיתוף מסוגים שונים (שיתוף במקרקעין, שיתוף בין בני זוג ועוד).
סוג זה של כינוס נכסים מעוגן בסעיף 194 לפקודת החברות [נוסח חדש], תשמ"ג-1983:
היסוד הדרוש לפתיחה בכינוס נכסים במסלול זה הוא קיומו של שעבוד צף מכוח איגרת חוב.
שעבוד צף הוא סוג של "משכון שיש לגביו בדין אחר הוראות מיוחדות", אליו מפנה סעיף 17(1) לחוק המשכון.
שעבוד כזה יהיה מבוסס תמיד על איגרת חוב (ולא על שטר משכון).
הסעיף מדגיש את העובדה שיש לפנות לבית המשפט (סמכות זו נתונה לבית המשפט המחוזי) – כאן אין תפקיד להוצאה לפועל.
כינוס נכסים כזה הוא מיוחד לדיני התאגידים ואינו קשור לחייבים שהם יחידים, מכיוון שרק תאגיד יכול להקצות אג"ח או ליצור שעבוד צף.
הטלת שעבודים באיגרות חוב היא פעולה נפוצה.
חברות רבות, בפרט כאלו שהן פחות גדולות ומבוססות, יגייסו הון דרך איגרות חוב מובטחות (בין אם בשעבוד קבוע או צף).
השעבוד הצף פופולרי מכיוון שהוא מאפשר לחברה לבצע פעולות שוטפות בנכסיה, לרבות מכירתם ורכישת נכסים חדשים, והשעבוד יתפוס רק את אותם נכסים שהיו בידי החברה ברגע התגבשותו.
חברה עשויה להנפיק איגרת חוב אחת ויחידה, לנושה בודד (בדרך כלל בנק), בה ישועבדו נכסיה תמורת הלוואה.
לעיתים קרובות, עם זאת, איגרות חוב מונפקות בסדרה, ועשויות להיות מוצעות לציבור ולהיסחר בבורסה.
כאשר סדרת איגרות חוב נרשמת למסחר, החוק קובע כי יש למנות לסדרה נאמן.
תפקיד הנאמן הוא לייצג באופן קולקטיבי את עניינם של המחזיקים באיגרות החוב.
הנאמן אחראי גם לפניה לבית המשפט במקרה שהחברה המנפיקה לא עומדת בהתחייבויותיה והוא עשוי לדרוש מינוי כונס לפי סעיף 194 לפקודת החברות.
בעבר, לפני התפתחותם של דיני הבראת החברות, עשו בתי המשפט שימוש בעובדה שכונס מתמנה על כלל נכסיה של החברה (בשעבוד צף) ויכול לפקח על מכלול ענייניה העסקיים.
בפסיקה התפתח התפקיד של "כונס מפעיל", שהיה אמור לנהל את נכסי החברה בתור עסק חי במקום לממש אותם.
זאת, במקרים בהם ראו בתי המשפט סיכוי להבריא את החברה (כאשר החלופה האחרת היחידה הייתה פירוק).
המצאה זו הייתה עירוב מין בשאינו מינו, שכן תפקיד הכונס הוא מראש לפעול למען נושה ספציפי ולא למען כלל הנושים, אף לא למען החברה עצמה.
עם חקיקת סעיף 233 לפקודת החברות ולאחר מכן סעיף 350 לחוק החברות, יחד עם דיני ההבראה שהתפתחו בעקבותיהם, נולד התפקיד של נאמן להבראת חברה והתייתר הצורך בכונס מפעיל.
נכון לדצמבר 2016, החלו הליכי פירוק נגד כ-10,000 חברות בישראל, גם כאשר חברה נמצאת בפירוק, יכול ועדיין ימשיך לפעול כונס על נכסיה, במקביל למפרק.
על אף שהליך כינוס הנכסים מיועד להיטיב עם נושה או נושים ספציפיים, הוא כפוף בראש ובראשונה להוראות הדין.