tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי הממשלה הפיליפינית לעומת זאת, המתקפה החלה כאשר נודע לכוחות הביטחון שמנהיג אבו סיאף שוהה בעיר עם קבוצה מלוחמיו לצורך פגישה עם חמושי מיליציית מאוט, ולאחר שהצבא והמשטרה ניסו לפשוט על מקום המסתור, לוחמי אבו סיאף פתחו עליהם באש כבדה וקראו לתגבורת של מיליציית מאוט.
הממשלה הפיליפינית טענה לשליטה על מרכז העיר כבר ביום השני, וברוב הזמן שבו התרחשו חילופי אש בעיר, עלו דיווחים סותרים של תושבי העיר, לוחמי דאעש וכוחות הביטחון על המתרחש בפועל בעיר.
ב-17 באוקטובר 2017, יממה לאחר מותם של מנהיגי המיליציה עומאר מאוט ואיסנילון הפילון, הכריז הנשיא רודריגו דוטרטה על "שחרור האזור מההשפעה האיסלאמית".
ב-13 באוקטובר הכריז שר ההגנה הפיליפיני דלפין לורנזה על סיום הקרב על מאראווי.
באי מינדנאו הנמצא בדרום הפיליפינים, קיימת אוכלוסייה אתנית-מוסלמית גדולה הידועה כמורו.
מאז 1969, התנהל הסכסוך בדרום הפיליפינים באי מינדנאו ובאיים נוספים בין תנועות מוסלמיות שדרשו אוטונומיה לבין הממשלה הפיליפינית.
לאחר חתימת הסכם טריפולי והקמת האזור האוטונומי המוסלמי במינדנאו, הארגונים העיקריים שהמשיכו להילחם נגד הממשלה היו ארגונים ג'יהאדיסטים קיצוניים כמו אבו סיאף ששאפו להקים מדינה אסלאמית ברחבי האי מינדנאו המנוהלת על ידי חוקי השריעה.
בעקבות הקמת המדינה האסלאמית בעיראק וסוריה והכרזתה על ח'ליפות עולמית, ארגון אבו סיאף נשבע אמונים לאבו בכר אל-בגדאדי, ובמקביל, מספר מיליציות מקומיות נשבעו אף הם אמונים לארגון.
כל אחד מהארגונים המסונפים למדינה האסלאמית ביצע פעולות טרור במידה זו או אחרת ברחבי האי, והתיאום בין הארגונים הג'יהאדיסטים גבר עם הזמן.
הוקם אף ארגון-גג הקרוי הח'ליפות האסלאמית במינדנאו.
במהלך פברואר 2016 נאלצה מיליציית מאוט לסגת מהמפקדה הראשית שלה בעיר בוטיג במחוז לאנאו דל-סור, לאחר פשיטה של צבא הפיליפינים שבאה בעקבות פעולות טרור קודמות של הארגון בעיר, ביניהם תקיפת גדוד הרגלים בבסיס בעיר.
בנובמבר של אותה שנה, המיליציה השיקה מתקפה רצינית על האזור העירוני של בוטיג בכוח של 300 לוחמים ואף כבשה אותו למספר ימים.
המיליציה נאלצה לסגת מהעיר להרים לאחר הגעת כוחות גדולים של צבא הפיליפינים שגרמו לה להרוגים רבים.
כנקמה על כך, היא ביצעה פיגוע התאבדות קטלני בדבאו סיטי בירת האי מינדנאו זמן קצר לאחר מכן.
במקביל, ארגון אבו סיאף ביצע מספר התקפות בין 2014 ל-2016, ביניהם המתקפה באי המוסלמי בסליאן .
ב-11 באפריל 2017, חוליה בת 11 לוחמים של אבו סיאף, מיליציית מאוט ואנצר אל-ח'ילאפה, תקפו את כוחות הביטחון הפיליפינים באי בוהול הנמצא בארכיפלג ויסאיאס - הרחק ממעוזי הארגונים בארכיפלג סולו הסמוך למלזיה.
העימות הסתיים רק ב-15 במאי עם הריגת כל אחד עשר הלוחמים בידי כוחות הביטחון.
פעולה זאת לימדה על תחילת שיתוף הפעולה המלא בין הארגונים הג'יהאדיסטים.
העיר מאראווי (Marawi), היא בירת מחוז לאנאו דל-סור באי מינדנאו, והיא בעלת אוכלוסייה של כ-200,000 תושבים.
המיקום שלה במרכז האי מינדנאו, הפך אותה ליעד נוח עבור לוחמי המדינה האסלאמית, עקב קרבתה לאזורי הפעילות של אבו סיאף בצפון האי, ולאזורי הפעילות של מיליציית מאוט בדרום האי.
עם זאת, ייתכן שהטענה בדבר המבצע מהווה דיסאינפורמציה של הממשל הפיליפיני בניסיון להראות שליטה על המצב הרעוע במינדנאו.
חילופי האש בין כוחות הממשלה לבין לוחמי דאעש החלו ביום שלישי 23 במאי בשעה 2:00 אחר הצהריים (שעון פיליפינים).
על פי העיתונות הפיליפינית, ההתקפה החלה בשכונת בסק מלוטלוט בעיר כאשר לוחמיו של איסנילון הפילון קראו למיליציית מאוט לשלוח להם תגבורת; לוחמי דאעש כבשו תחילה את בית החולים עמאי פקפק והורו לעובדיו לצאת ממנו, ולאחר מכן הניפו על גג בית החולים את דגל המדינה האסלאמית.
חטיבה 103 של הצבא הפיליפיני המוצבת במחנה ראנאו בעיר הותקפה לפי דיווחים ראשונים על ידי 500 לוחמי דאעש (מאוחר יותר הצבא הכחיש זאת), ותמונות שצולמו על ידי התושבים בעיר מהבניינים במהלך היום, הראו את לוחמי דאעש החמושים בנשק קל למכביר משוטטים ברחובות ראשיים בעיר ומקימים מחסומים ועמדות בידוק במספר רחובות.
חלק מקווי החשמל והתקשורת בעיר נותקו עקב הלחימה, ודרכי הגישה לעיר נחסמו על ידי כוחות הממשלה.
לקראת הלילה הרחוב הראשי בעיר נכבש, ומספר בניינים ובתים הוצתו על ידי דאעש, ביניהם כנסיית סנט מרי, בית הספר נינוי אקינו ומכללת דנסלאן.
על פי הדיווחים מתושבי העיר, לוחמי דאעש חטפו כומר קתולי ו-12 חברי כנסייה בתור בני ערובה על מנת למנוע מהממשלה להתקיף אותם.
במקביל, עשרות חמושים כבשו את בית העירייה ולאחר מכן את בית הכלא בעיר, והם שחררו ממנו כ-107 אסירים.
בשלב כל שהוא, כוחות דאעש כבשו את תחנת המשטרה בעיר, לקחו ממנה שלל רב בדמות נשק וציוד, ולאחר מכן שרפו את הקומה השנייה של התחנה; הלוחמים הוציאו להורג בעריפת ראש את מפקד המשטרה המקומי.
למחרת ביום רביעי (24 במאי), תגבורות של הצבא הפיליפיני נחתו בשדה התעופה לגואינגנדיאן באי מינדנאו או הגיעו לאי באמצעות ספינות של משמר החופים.
לטענת הממשל, הצבא הצליח להשתלט על בית החולים עמאי פקפק ולשחרר ממנו 120 אזרחים שנלקחו על ידי דאעש כמגנים אנושיים.
במהלך היום לוחמי דאעש צרו על מבנה בניסיון לחטוף קבוצה של 42 מורים, אולם הצבא הצליח לחלץ אותם משם.
באמצע היום סוכנות הידיעות של המדינה האסלאמית - אעמאק - פרסמה הצהרה רשמית בה נאמר שלוחמיה כבשו את רוב העיר מאראווי, וכי נהרגו כ-75 אנשים מכוחות הביטחון הפיליפינים.
מאוחר יותר, הסוכנות פרסמה תמונות של לוחמי דאעש ברחבי העיר, וכן תמונות של כלי רכב ותחמושת שנלקחו שללו ומחסומים בעיר.
הממשלה לעומת זאת, טענה שהצבא כבש מחדש עד סוף היום את אוניברסיטת מינדנאו ואת בית העירייה במרכז העיר.
חילופי האש הכבדים גרמו לבריחה המונית של אלפי תושבים מהעיר במהלך היומיים הראשונים, וגודש תנועה גדול התרחש בכבישים המובילים לערים ליגאן וקגאיאן דה אורו.
מתחילת המתקפה נהרגו לפחות 11 אזרחים ברחובות, ביניהם שני חובשים שנעצרו על ידי לוחמי דאעש בעת שענו לשיחות חירום, ו-8 אזרחים שנעצרו במחסומים בעיר והוצאו להורג ביריות כשהם כפותים.
מתחילת המתקפה ועד סוף היום השני נהרגו על פי הממשלה 5 חיילים, 2 שוטרים ומאבטח אחד, ונפצעו 31 חיילים.
עם הזריחה של יום חמישי (25 במאי), על פי מספר דיווחים לוחמי דאעש סיימו לכבוש את כל העיר למעט השוליים המערביים, ובמרכז העיר השתרר שקט שהופר מדי פעם בירי צלפים.
תגבורות של הצבא החלו להגיע לחופי האי מינדנאו, וכוחות צבאיים הקימו מחסומים בכניסות לעיר שאיפשרו יציאה רק לאזרחים.
חטיבה 103 החלה בחדירה לעיר ממזרח בבוקר, והחלו להגיע דיווחים על חילופי אש בינם לבין לוחמי דאעש; במקביל, מסוקי קרב של חיל האוויר הפיליפיני החלו לסייר בשמי העיר ולבצע תקיפות ממוקדות, ולטענת הממשלה התרחשו סמוך לקפיטול במרכז העיר חילופי אש בין חיילים מהצבא הפיליפיני שהגיעו ממערב העיר לבין לוחמי דאעש.
עד הצהריים, מנין ההרוגים של לוחמי דאעש מתחילת המתקפה עמד על 13 לוחמים, ולכוחות הביטחון הפיליפינים נהרגו עוד 6 חיילים (סך הכל 14 הרוגים מכוחות הביטחון מתחילת המתקפה על פי הממשלה).
חיל האוויר הפיליפיני תקף מהאוויר 3 כפרים סביבות מאראווי בהם אותרה נוכחות של דאעש.
לקראת אמצע היום, לוחמי דאעש מארגון אבו סיאף הרגו 10 חיילים באי סולו המרוחק ממינדנאו - ככל הנראה כדי לגרום להידרדרות המצב הכללי באזור האוטונומי המוסלמי.
על פי הצבא, בסוף היום המצב בעיר החל להתבהר לעומת היום הראשון, ולטענתו השתתפו בהתקפה רק כ-50 לוחמי דאעש ולא מאות כפי שחשבו קודם לכן; הצבא טוען שלוחמי דאעש לא הצליחו להבריח מהעיר את איסנילון הפילון, והם מפוזרים בעיר בכיסים קטנים שמטופלים על ידי הצבא, ועדיין שולטים על מספר גשרים.
דובר הצבא הוסיף שהתמונות שהפיצו התושבים ולוחמי דאעש מאזורים מרכזיים בעיר סייעו להם להפיץ כאילו הם כבשו את כל העיר, והודיע שאין להסתמך על המדיה החברתית כמידע אמין על המתרחש בעיר.
על פי דיווחים, שני טרוריסטים בכירים מלזים שדחפו להצטרפות אבו סיאף לדאע"ש, שהו יחד עם איסנילון הפילון בעיר, והם נהרגו במהלך חילופי האש.
מקורות מודיעיניים הוסיפו שבין התוקפים יש לוחמים זרים מאינדונזיה וסעודיה.
סוכנות הידיעות הצרפתית דיווחה ש-26 לוחמים דאעש ממיליציית מאוט נהרגו עד סוף יום חמישי, וכי נותרו בעיר בסביבות 25 לוחמים נוספים.
כן דווח שנפצעו מתחילת הקרב ועד סוף יום חמישי כ-39 חיילים.
נשיא פיליפינים רודריגו דוטרטה ששהה בתחילת המתקפה בביקור מדיני ברוסיה, הכריז על החלת משטר צבאי על כל האי מינדנאו למשך 60 יום, והודיע על קיצור הביקור המדיני ברוסיה.
הוא הוסיף שבמקרה הצורך יוכרז משטר צבאי בכל הפיליפינים.
בבוקרו של היום השלישי הוא נחת בפיליפינים והגיע לעיר דבאו סיטי במינדנאו בה הוקם חדר מצב מלחמתי.
מלזיה החלה להדק את השמירה בגבול עם הפיליפינים זמן קצר לאחר הכרזת המשטר הצבאי, ובריטניה הזהירה את אזרחיה מלנסוע לאי מינדנאו.
נשיא ארגון הבישופים הקתולים בפיליפינים ביקש מאזרחי הפיליפינים ביום השני ללחימה לשאת תפילה לאחר שהטרוריסטים של מיליציית מאוט לקחו כומר ומספר חברי הכנסייה כבני ערובה במאראווי.
נשיא הארגון דרש מכוחות הממשלה שביטחונם של בני הערובה יהיה בעדיפות ראשונה.
הקרב על טירת איטר התרחש ב-5 במאי 1945, בימיה האחרונים של החזית המערבית במלחמת העולם השנייה.
בקרב זה לחמו קומץ חיילים אמריקאים מדיוויזיית השריון ה-12 שכם אל שכם לצד חיילים גרמנים מהוורמאכט כנגד כוחות מדיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17, במטרה להגן על טירת איטר שבה הוחזקו אסירים פוליטיים צרפתיים, עד אשר הגיע כוח התגבורת האמריקני.
חרף העובדה שמדובר בקרב קטן וזניח, הוא התפרסם בשל העובדה שזהו אחד משני הקרבות היחידים במלחמת העולם השנייה שבו לחמו חיילים אמריקאים וגרמנים זה לצד זה (השני זה מבצע קאובוי).
בהיסטוריה הפופולרית הוא מכונה לעיתים "הקרב המוזר ביותר של מלחמת העולם השנייה".
טירת איטר היא טירה קטנה הממוקמת על גבעה ליד הכפר איטר במחוז צפון טירול במדינת טירול שבאוסטריה.
ב-1938, בעקבות האנשלוס, שכרו השלטונות הנאציים את הטירה מידי בעליה, פרנץ גרינר.
ב-7 בפברואר 1943 הופיע בטירה גרופנפיהרר אוסוואלד פוהל, ובפקודה מפורשת מהיינריך הימלר הפקיע את הטירה מגרינר והחל בהפיכת המקום למתקן מאסר.
ב-25 באפריל של אותה שנה כבר היה המקום כשיר לקבל אסירים.
המקום נוהל בידי הנהלת מחנה הריכוז דכאו.
המקום נועד מלכתחילה לקבל אסירים צרפתיים רבי ערך עבור הרייך הגרמני, שהוחזקו כבני ערובה.
בין האסירים במקום נמנו שחקן הטניס ז'אן בורוטרה, ראשי ממשלת צרפת לשעבר אדואר דאלאדיה ופול ריינו, הרמטכ"לים לשעבר מקסים וייגאן ומוריס גמלאן, אחותו הגדולה של שארל דה גול מריה-אגנס קאיליאו, מנהיג ההתנגדות הצרפתית פרנסואה דה לה רוקה ואח"מים נוספים.
פרט לצרפתים הוחזקו בטירה גם מספר עובדי כפייה ממדינות מזרח אירופה, שהועברו מדכאו לטירה כדי לסייע בתחזוקה השוטפת שלה.
ככל שמלחמת העולם השנייה התקדמה לקראת סיום, חשו האסירים בטירה פחות ופחות בטוחים.
ב-3 במאי 1945, זבונימיר צ'וקוביץ', חבר לשעבר בצבא השחרור העממי של יוגוסלביה, שהועסק בטירה כבעל מלאכה, העמיד פנים שהוא מבצע שליחות עבור מפקד הטירה סבסטיאן וימר, והתרחק מהמקום כשהוא אוחז מכתב באנגלית שאותו היה אמור למסור לחייל האמריקאי הראשון שבו יתקל.
הוא תכנן ללכת אל העיירה ורגל שהייתה מרוחקת 8 ק"מ מהטירה, אך גילה כי היא עדיין מוחזקת בידי חיילים גרמנים.
צ'וקוביץ' המשיך לצעוד לאורך הנהר אין בכיוון אינסברוק כ-64 ק"מ.
בפאתי העיר הוא נתקל במסיבה של חיילי הרגימנט ה-409 של דיוויזיית השריון ה-12 שהשתייכה לקורפוס ה-6 של ארצות הברית.
צ'וקוביץ' סיפר להם על האסירים, אולם הם חששו לצאת לפעולת חילוץ ללא אישור.
הם הבטיחו לו תשובה ממפקדת המטה שלהם בבוקר 4 במאי.
עם עלות השחר התארגן כוח אמריקאי מצויד בכלי רכב משוריינים והחל בהתקדמות לכיוון הטירה.
עם זאת, הם עוכבו בידי חיילי הדיוויזיה ה-36 של ארצות הברית, שלשטח שבשליטתה הם חדרו.
רק שני ג'יפים קיבלו אישור להתקדם, וגם הם נאלצו לעצור לאחר שהופגזו על ידי כוחות גרמניים באזור.
בינתיים, למפקד הטירה וימר, נודע על מותו בנסיבות חשודות של מפקד דכאו אדוארד וייטר, והוא החל לחשוש לחייו.
חששותיו העמיקו לאחר שצ'וקוביץ' לא חזר.
הוא נטש את הטירה ובעקבותיו אנשי "גולגולת המת" שהיו אתו.
האסירים מיהרו להשתלט על הטירה ולהתחמש בנשק שנותר.
עם זאת, הטירה עדיין הייתה מוקפת בכוחות גרמניים גדולים.
כיוון שלא ידעו על מאמציו של צ'וקוביץ' והאמריקנים, קיבלו הצרפתים את הצעתו של הטבח הצ'כוסלובקי אנדריאס קרובוט, לבקש את עזרת אנשי המחתרת האוסטריים באזור.
קרובוט רכב על אופניים לוורגל והגיע אליה בצהריי 4 במאי.
העיר ננטשה לפני כן בידי חיילי הוורמאכט, אולם נכנסו אליה חיילי ואפן אס אס שירו למוות בכל מי שהעז להניף דגל לבן או אוסטרי על חלונו.
עם זאת, יחידה של חיילי ורמאכט בפיקודו של מיור יוזף גנגל סירבה להילחם, רשמית כדי להילחם עד החייל האחרון, אולם בפועל, גנגל, בתיאום עם המחתרת, קיווה להגן על העיר מפני חיילי האס אס עד שהאמריקנים יגיעו.
אנשי המחתרת האוסטרים הפנו את קרובוט לגנגל.
זה האחרון נאלץ לפנות לאמריקנים עם דגל לבן, מעשה שממנו קיווה להימנע עד אז כדי לא להיחשב כעריק.
באותו זמן, הגיע סיור של ארבעה טנקי M4 שרמן מגדוד הטנקים ה-23, של הדיוויזיה המשוריינת ה-12, בפיקודו של קפטן ג'ון לי, לעיירה קופשטיין 13 ק"מ מצפון לטירה.
הטנקים המתינו בכיכר העיר בהמתנה לאישור לנוע מהדיוויזיה ה-34. עם זאת, כשגנגל הופיע, לי לא היסס ולאחר התייעצות קצרה עם אנשי מטהו החל לנוע לכיוון הטירה.
עד מהרה נוכח לי לדעת שכל הכוח שלו לא יצליח לעבור את אחד הגשרים שבדרך, ולפיכך יצא בעצמו עם גנגל ולקח עמו רק טנק אחד ו-13 חיילים.
לגנגל עצמו היו 10 חיילים.
כ-4 ק"מ מהטירה, הצליח הכוח האמריקאי-גרמני להביס יחידת אנשי אס אס שניסתה להקים מחסום.
בינתיים הצליחו האסירים הצרפתיים להתיידד עם קצין אס אס בדרגת האופט-שטורמפיהרר בשם קורט-זיגפריד שריידר אשר ניאות להצטרף אליהם.
לי נטל את הפיקוד על הטירה, והציב את הטנק שלו בכניסה המרכזית.
לי ציווה על האסירים הצרפתים להסתתר, אבל הם נשארו בחוץ ונלחמו לצד החיילים האמריקאים והגרמנים.
במשך הלילה הוטרדו המגינים על ידי כוח סיור של האס אס שנשלח לבדוק את כוחם.
בבוקר 5 במאי, כוח של 100–150 אנשי אס אס פתח במתקפה.
גנגל עוד הספיק ליצור קשר עם אלואיס מאייר, ראש המחתרת האוסטרית בוורגל וביקש ממנו עזרה.
אולם רק איש מחתרת אוסטרי אחד ושני חיילים גרמנים נוספים הצליחו להיכנס לטירה ולהצטרף למגינים.
טנק השרמן הגן על המגינים בתחילה, אולם הגרמנים פוצצו אותו באמצעות תותח נ"מ 88. באותה עת נמצא בתוך הטנק רק חייל אחד שניסה לתקן את מכשיר הקשר הפגוע שלו, והוא נחלץ ללא פגע.
המגינים ידעו שמצבם נואש, והתחמושת שלהם הלכה ואזלה.
ללי נודע שתגבורת אמריקנית בדרך, אולם לא הייתה לו דרך להודיע להם על מצבם.
לפיכך הוא שלח את אלוף העולם בטניס לשעבר, ז'אן בורוטרה, שקפץ מעל לחומה ורץ עד שפגש כוחות אמריקניים.
הוא מסר להם את המידע, ולאחר מכן ביקש וקיבל מדים אמריקניים והצטרף לכוח החילוץ.
כוח הסיוע הגיע בסביבות השעה 16:00, זמן קצר לפני שירו המגינים את תחמושתם האחרונה.
אנשי האס אס הובסו מיד, וכ-100 מהם נלקחו בשבי.
השבויים הצרפתיים חזרו עוד באותו ערב לצרפת, והגיעו לפריז ב-10 במאי.
הגרמנים נכנעו ונלקחו בשבי מרצון, אולם גנגל עצמו נורה בראשו על ידי צלף אס אס ונהרג במקום.
הוא נחשב כיום לגיבור באוסטריה.
על חלקו בחילוץ השבויים, קיבל לי את צלב השירות המצוין.
על שמו של גנגל נקרא רחוב בוורגל.
יומיים בלבד לאחר הקרב נכנעו הנאצים ללא תנאי.
זהו כנראה הקרב היחיד במלחמה בו לחמו חיילים גרמנים ואמריקאים זה לצד זה.
אחד מהשירים באלבומה של הלהקה השוודית "סבטון" (אשר שיריה עוסקים כמעט כולם במלחמות) - The Last Stand נקרא The Last Battle ומתאר את אירועי הקרב.
סרט על הקרב בשם The Last Battle בבימויו של פטר לנדסמן אמור לצאת לאקרנים ב-2018.
בשנת 2016 יצא לאור משחק לוח, שבו השחקנים צריך "להגן" על הטירה מפני כוחות האס.
אסץ המנסים לכבוש אותה ב-5 במאי 1945.
הקרב על מידוויי הוא סרט מלחמה, מתח ופעולה אמריקאי משנת 2019 אודות קרב מידוויי, בכיכובם של אד סקריין, וודי הרלסון, ארון אקהרט, לוק אוונס, פטריק וילסון, ניק ג'ונאס, מנדי מור, דארן כריס' ג'ייק מנלי ודניס קווייד.
בבוקר 7 בדצמבר 1941, לאחר הטעיות מכוונות של ממשלת יפן מול ארצות הברית, תקפו היפנים את נמל הצי האמריקני בפרל הארבור.
לאחר התקיפה מונה צ'סטר נימיץ (וודי הרלסון) למפקד של צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית, בדרגת אדמירל.
קצין המודיעין שלו, קומנדר אדווין לייטון (פטריק וילסון), אשר הזהיר גם את קודמו בתפקיד מפני האפשרות שהיפנים יתקפו את פרל הארבור, מזהיר אותו מפני מתקפת פתע נוספת, הפעם על בסיס הצי האמריקני באטול מידוויי.
במקביל, בכוח נושאות המטוסים שתחת פיקודו של אדמירל ויליאם הולסי (דניס קווייד), הובילו מפקד הטייסת קומנדר וייד מקלאסקי (לוק אוונס) וסגנו, ריצ'רד "דיק" בסט (אד סקריין), את אנשיהם למשימות הפצצה על יעדים של הצבא היפני במסגרת קרב ים האלמוגים.
במקביל מוביל קולונל ג'יימס (ג'ימי) דוליטל (ארון אקהרט) טייסת מפציצים אשר המריאה מנושאת המטוסים למשימה מיוחדת - הפצצת טוקיו.
בהמשך, לאחר שלייטון ואנשיו זיהו מבעוד מועד את כוונת הצי היפני לתקוף את מידוויי, יוצא כוח נושאות המטוסים, בפיקוד אדמירל ריימונד ספרואנס (ג'ייק וובר), לארוב לכוח היפני ולהשמידו.
הקרב על נאנג'ינג (במנדרינית: 南京保卫战) היה הקרב הגדול השני במהלך מלחמת סין–יפן השנייה לאחר הקרב על שאנגחאי, אשר נערך בעיר נאנג'ינג (ננקינג בפי המערב), בירת הרפובליקה הסינית אשר בסופו של הקרב נכבשה בידי האימפריה היפנית.
היפנים הקימו בה ממשלת בובות הידועה בשם ממשלת ואנג ג'ינג-ויי.
מייד לאחר סיום הקרב על העיר הצבא היפני הקיסרי תחת גנרל איוונה מטסוי החל להתאכזר אל האוכלוסייה המקומית במסגרת טבח נאנג'ינג.
הקרב הביא לפגיעה קטלנית בכוח ובמורל הסיני, לאחריו הצבא היפני הקיסרי פשט למשך יותר משנה על מזרח ומרכז סין, אך סין לא יכלה להעמיד כוח צבאי מספק כנגד המתקפות היפניות.
הפשעים שביצעו הכוחות היפנים בסינים לאחר הקרב היו קשים ביותר ולאחר ניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה הועמדו המפקדים היפנים לדין בבית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק על מעשיהם.
היחסים בין האימפריה היפנית והממשלה הסינית של הקוומינטנג (שכן סין הייתה מפולגת במלחמת אזרחים בין המפלגה הקומוניסטית והקוומינטנג) הפכו מתוחים מאז תקרית מוקדן והפלישה היפנית למנצ'וריה אשר בעקבותיה הוקמה ממשלת הבובות היפנית מנצ'וקוו ששלטה במנצ'וריה.
עקב תקרית גשר מרקו פולו והקרב על שאנגחאי כל היחסים בין המדינות נותקו והחלה מלחמת סין–יפן השנייה.
במקביל לכיבוש שאנגחאי בידי יפן התקדמו היפנים גם בצפון ולאחר קרב על ערי המרכז כבשו את בייג'ינג וטיינג'ין.
מצד הממשלה היפנית בטוקיו לא היה ערך ביציאה למלחמה יקרה במרכז סין והתוכנית הראשית הייתה להישאר בקו אש בטוח ומחוזק ובמצב של מגננה.
המטה הכללי של הצבא היפני הקיסרי ובתוכו איוונה מטסוי, גנרל חיל המשלוח היפני לשאנגחאי, סבר כי כאשר הבירה הסינית נאנג'ינג תיפול יכנסו הסינים באופן מיידי למשא ומתן בעקבות המצב הרעוע שלהם.
עקב ההשפעה הגוברת של הצבא בתוך הממשלה של טוקיו באותה העת והסתרת הנתונים המלחמתיים מקיסר יפן הירוהיטו, עצתו של מטסוי התקבלה והוטל עליו לכבוש את בייג'ינג דרך נהר היאנגצה.
ממשלת הקוומינטנג הבינה במהרה כי התקדמות הכוחות היפנים במעלה היאנגצה משמעו שאלו עושים דרכם אל הבירה.
במטה הכללי הסיני החל ויכוח על הצורך לשמור על העיר.
ב-12 בנובמבר 1937 המנהיג העליון דה פקטו של סין הלאומית, צ'יאנג קאי שק הכין דו"ח אל המועצה הצבאית העליונה אשר במסגרתו טען שיש צורך להעתיק את הבירה אל צ'ונגצ'ינג על מנת לאפשר מרווח נשימה לצבא.
ביום שלמחרת, לאחר התייעצות עם יושב ראש הממשלה הלאומית (נשיא הרפובליקה הסינית), לין סן, דרישותיו של צ'יאנג התקבלו והוחלט להעביר את מוסדות השלטון לפנים סין.
ב-16 בנובמבר הפליג לין סן דרך היאנגצה אל סצ'ואן.
הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת, הרשות המבקרת והרשות הבוחנת את עובדי הציבור הועתקו באותו היום אל צ'ונגצ'ינג, מחלקת האוצר והחוץ, כמו גם מחלקת הבריאות הועתקו זמנית אל חאנקואו.
משרד התקשורת עבר אל צ'אנגשה והמרכזים הצבאיים חולקו בין צ'אנגשה לנאנג'ינג.
בנקודה זאת החל המאבק על דרך עזיבת העיר בתוך המטה הכללי וכוח ההתנגדות אשר יושם על העיר בכל זאת.
מנהל המבצעים של המפקדה, גנרל ליו פיי טען:
טאנג שנגג'י, מנהל המחלקה המבצעת של הוועדה לעניינים צבאיים הצהיר כי:
צ'יאנג וטאנג חלקו דעות דומות אך היו שיקולים נוספים לקחת בנושא, חבר הלאומים נפגש באותה העת בבריסל וצ'יאנג ציפה כי ידונו בעניין סין ויפעלו לעצור את יפן.
טאנג שנגג'י הושם כמפקד העליון של המערך בנאנג'ינג וניתנו לידיו 100,000 חיילים, בהם גם חיל מתנדבים שמקורו בצבא האדום אשר נקרא לפעולה ולתמיכה בסין בידי יוסיף סטלין, המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
לאחר נפילת שאנגחאי החלה פלישה באמצע נובמבר מערבה.
מרב הכוחות היפנים נעו דרך המחוז הדרומי ג'ג'יאנג.
ב-19 בנובמבר סוג'ואו וצ'אנגשו נפלו לידי יפן וכבר באותו היום נפרץ קו ההגנה הסיני.
במהלך הנסיגה, ההתקדמות המהירה של הכוחות היפנים גרמה להתנגשויות צבאיות עזות בתדירות די גבוהה.
העיר וושי נפלה לבסוף רק ב-29 בנובמבר לאחר הגנה איתנה וממושכת מן הצד הסיני.
ב-28 בנובמבר יצאה הוראה מתוך המטה הכללי היפני לפיו ניתנה ההוראה "התקדמו כדי לתקוף את נאנג'ינג".
בתוך יומן המלחמה שלו, איוונה מטסוי כתב באותו היום שהתקבלה ההחלטה על המתרחש: מלבד לחטיבה ה-101 כל כוחות חיל המשלוח של שאנגחאי נשלחו להשתתף בפלישה לעבר נאנג'ינג בתור "ארמיית אזור סין המרכזית" תחת מטסוי.
ב-1 בדצמבר הוצאו לפועל פקודות מדויקות בפעולה המשותפת של ארמיית המרכז והצי הקיסרי על היאנגצה, להלן הרישום המדויק של ההוראות:
ארמיית אזור סין המרכזית תתכנן ותתאם עם צי אזור סין את כיבוש נאנג'ינג.
הכוח העיקרי של חיל המשלוח לשאנגחאי יתחיל בתנועתו בסביבות 5 בדצמבר.
הוא יישאר בדאניאנג וג'ורונג כדי להשמיד את האויב שם, ולהיכנס לאזור המערבי של הר מופאן.
יחידה אחרת תתקוף את עורף האויב מן הגדה השמאלית של נהר היאנגצה, תוך כדי ניתוק מסילת הברזל טיינג'ין - פוג'ואו והתעלה הגדולה צפונית לנהר היאנגצה.
הכוח העיקרי של הארמייה העשירית יתחיל לנוע בסביבות 3 בדצמבר.
יחידה אחת תיכנס מאחורי נאנג'ינג מכיוון ווחו; הכוח העיקרי ישמיד את האויב שבמקום וייכנס לסביבת לישווי.
יש לחזק את הערנות והדריכות באזור האנגג'ואו.
הכוחות היפנים נעו במהרה משאנגחאי והתחלקו בין כוחות אשר נעו מצפון לאגם טאי לכוחות אשר נעו מדרום לו.
הצבא היפני תכנן לעלות על נאנג'ינג באמצעות פעולת כיתור, להכניע את הבירה הסינית ולכתר עד תום את המוצבים מסביבה עד אשר החזית סביב העיר תתייצב.
עוד עם פתיחת הקרב על שאנגחאי הפכה נאנג'ינג, בהיותה הבירה למטרה מספר אחת של פשיטות אוויריות אשר בוצעו בידי כוח ההגנה העצמית האווירי של יפן (חיל האוויר היפני).
ב-15 באוגוסט פשיטה מרכזית של טייסת בת 20 יחידות אוויריות הפציצה בפעם הראשונה את הבירה הסינית.
המטרות המרכזיות של התקיפות היפניות היו שדות התעופה ומרכזי האוכלוסין.
עם ההפצצות נשלחו כוחות רגלים סינים לירות לעבר המפציצים היפנים.
תוצאת הקרב הייתה שמתוך 20 מטוסים ארבעה עלו בלהבות ושישה דרשו תיקון בעוד מהצד הסיני היו כמה עשרות פצועים ובהם גם פצוע קשה אך לא מעבר.
היו מספר הפצצות כזו אשר התרחשו ב-16 באוגוסט, 26 באוגוסט, 14 בספטמבר ועוד.
ההפצצה הגדולה ביותר על העיר נאנג'ינג בוצעה בידי היפנים ב-25 בספטמבר 1937. בין 09:30 בבוקר ל-16:30 אחר הצהריים בוצעו 94 גיחות של טייסות אשר המטירו מעל 200 פצצות וריססו את העיר במכונות ירייה.
בעודם מתקרבים שיגר לעברם חיל האוויר של הרפובליקה הסינית מטוסי קרב כדי ליירטם וירה אש נ"מ ממושכת מפאתי העיר.
מבין המפקדים הסינים בשטח היה דיווח כי
בעת נקבעה ההגנה הזמנית על נאנג'ינג מינה צ'יאנג את טאנג שנגג'י למפקד חיל המצב בעיר ב-17 בנובמבר.
יום לאחר שב-24 בנובמבר הוכרז רשמית על פיקודו של טאנג רשם צ'יאנג אישית את פקודות הקרב הראשוניות לחיל המצב: (1) טאנג שנגג'י הוא המפקד.
(2) סון יואנליאנג הוא מפקד הגיס ה-72. (3) סונג שיליין הוא מפקד הגיס ה-78. (4) יחידת האבטחה של הבירה תחת גו צ'נגלון היא (א) הבריגדה המפקדת של אזור יונגצ'ינג, (ב) כוח משטרה צבאית.
לקראת דצמבר חיל המצב אומן וגדל דרך גיוס קבע, כוחות הוקצו לפריפריה ובדו"ח הקרב המפורט של חיל המצב נכתב:
העמדות הראשיות לאורך הקו מבאנצ'יאו אל העיירה צ'ונחואה הוחזקו בידי שתי חטיבות של פיקוד A74. הקו ממנגטאנג אל לונגטאן הוחזק על ידי A83 (הוחלפה מאוחר יותר בידי A10).
העמדות החלופיות בין גבעות שי-דזה (האריה) לבין האזור שמצפון לעיר הוחזק על ידי D36; הקווים מאנדמן אל יוחואה-טאי הוחזקו על ידי D88, ומגשר חה-דינג אל בית הספר הצבאי להנדסה על ידי D87. בריגדת הצוערים החזיקה בקווים מן הפסגה הקדמית של ההר הסגול צפונה אל מקדש ג'יאנג-וואנג.
הכוחות הסינים הכינו מקלעים, פרשו חיילים, חפרו תעלות מגן ועוד, בסך היו אלו בין 90,000 ל-100,000 חיילים סיניים בהגנה על בירתם.
הקו המזרחי של הגנת העיר מג'ורונג אל טאנגשאן היה למרכז של ההתכתשויות הצבאיות הראשונות.
ב-4 בדצמבר הגיע חיל החלוץ היפני בקירוב אל מקדש טיאן-וואנג.
על כן החלה התפרשות של חטיבות בגיס הסיני ה-66. בשחר היום שלמחרת (5 בדצמבר) החלה אש אגדים סינים על כוחות יפנים קטנים אשר נסו מפניהם.
הכוחות היפנים פעלו להטריד את עמדות העורף הסיניות ובערב שני אגדים יפנים כבשו את מרכז הממשל של תת-המחוז ג'ורונג.
אותם כוחות החלו ביום שלמחרת לתקוף את טאנגשאן בקירוב לנאנג'ינג.
דאז החל כוח יפני לבצע פעולת מעקפים וב-7 בדצמבר עמדות המוצבים הסיניים המגנים על מוצב טאנגשאן הותקפו בידי כוחות יפנים עדיפים ונפרצו במספר רב של נקודות.
החלה פעולת נסיגה לתוך העיר ועד השעה 02:00 בלילה כל חיילי המגן על מוצב מנטאנג בפריפריה המזרחית של העיר הקריבו את חייהם בקרב נגד הכוחות היפנים הרבים, המתוגברים והמפתיעים.
החטיבה ה-41 של הארמייה השנייה מתוך חיל המוצב החלה ב-8 בדצמבר, שעה 06:00 בבוקר במתקפה עזה על יחידות יפנים.
בבוקר 8 בדצמבר הכוחות היפנים שהחלו תקיפה על הר ניושואו בלילה השתמשו למען מטרתם ב-40 טנקים.
לאחר קרבות עזים עברה הוראה על נסיגה מתוך הצד הסיני בערב 9 בדצמבר, אובדן העמדות הסיניות בהר הביאו להסרת המעצורים על ההתקדמות היפנית לעבר צדה המערבי של העיר.
למרות ההפסד, הפעולות ההרואיות הרבות אשר בוצעו בידי הצבא הסיני במערך הפריפריה הפך את המערכה לפרק מפואר בהיסטוריה הצבאית שלהם.
בסיכום לאחר מעשה, מפקדת חיל המצב אישרה במלואו של הקרב כי:
העמדות הסיניות אשר התפרסו בהתעקלות ממזרח, דרום ומערב לעיר הובקעו בנקודות מרובות עם הזמן במה שנראה כמגמה בלתי נמנעת.
עיקרון המחנה הסיני היה לשמור על הכוחות כמה שיותר זמן.
הכוחות היפנים פרצו לבסוף את כלל עמדות הפריפריה והגיעו אל חומות העיר עצמה.
ב-9 בדצמבר איוואנה מטסוי שלח אולטימטום כניעה לכוחות המגן בנאנג'ינג.
לאחר קריאת האולטימטום הוציא טאנג שנגג'י את פקודות מטהו בשעה 19:00 בערב:
בעמדות החלופיות המוחזקות כרגע בידי הצבא הזה [הסיני] ייערך הקרב האחרון להגנה על נאנג'ינג.
כל החיילים יהיו נחושים לחיות או למות בעמדותיהם, ינסו להחזיק בהן, ולעולם לא יוותרו בקלות על אף שעל אדמה וכך לגרום לצבא כולו להסס.
נסיגה ללא אישור מתוך אי-ציות לפקודות אלו תטופל בחומרה בהתאם לחוק העונש הקיבוצי, תוך דבקות בהוראות הגנרליסימו [צ'יאנג].
כל כלי השיט שישיגו יחידות צבאיות יועברו למשמרת התובלה, ולא יוחרמו ללא רשות.
סונג שיליין, מפקד הגיס ה-78, ממונה לעמוד בראש מאמץ זה.
על כוחות המשטרה הצבאית לאורך הנהר [היאנגצה] נאסר במפורש לתפוס ספינות ולהשתמש בהן לחציית הנהר ללא רשות; מפירי הפקודה ייענשו בחומרה.
מי שיסרבו לציית לפקודה זו ייעצרו בכוח.
בפקודות אלו הועבר המסר כי חיל המוצב לא נכנע לקראת האולטימטום של מטסוי.
עם דחיית האולטימטום הוציא מטסוי פקודת מתקפה כללית על הבירה הסינית.
ההר הסגול היה למקום מושב המוזוליאום של סון יאט-סן, אבי האומה הסינית, על כן פרס טאנג את המיטב בכוחותיו להגנה על ההר.
בריגדת הצוערים אשר נשלחה לפעולת השמירה על ההר זכתה ממוניטין של "משמרות הברזל של צ'יאנג קאי-שק".
בריגדת הצוערים אשר פיקדה על שלושה גדודי רגלים, שלושה גייסות ושישה אגדים שאומנו בחונאן וג'יאנגשי, נלחמה בכוח עז נגד הפושטים היפנים מאז 8 בדצמבר.
ב-10 בדצמבר, לאחר פקודת התקיפה הכללית פתחה החטיבה ה-16 במתקפה והתנגשות קשה עם הבריגדה ונתיניה על ההר הסגול.
היפנים נתקלו בקרב קשה, נסוגו ושבו בפשיטות ליליות בעזרת הפלוגה השישית שנודעה בעוז רוחה בעוד הסינים ירו כל אשר היה בידם על היפנים התוקפים.
יומיים שלמים לחמו הצדדים ללא מעצורים עד אשר היפנים יצאו ב-12 בדצמבר בהפגזות ארטילריות.
הכוחות היפנים עצמם העריכו את הפועל האמיץ של הסינים ובדו"ח האחרון לאחר הכיבוש היפני של ההר כתבו היפנים כי בעת הפשיטה על ההר:
מטסוי עצמו נאלץ להודות כי המפקדים בכוח הסיני העריכו בטוב את האומץ וקור הרוח של הצוערים ובדו"ח לצ'יאנג קאי שק נכתב:
הפלישה המרכזית של הכוחות היפנים התרכזה על שער גואנגחואה הכביר, הגבוה, המרכזי והמאובטח.
מדי יום התקיימו קרבות פנים אל פנים בשערים בעוד ממרחק בוצעו הפגזות מתותחים בירי ארטילרי.
מדי יום היו שערי העיר נפרצים וכוחות סיניים היו מקריבים עצמם להכריח נסיגה יפנית, דאז היו הכוחות הסינים מתנקשים במעטים היפנים אשר פלשו דרך השערים הפרוצים אותם הם מתקנים ומכינים מחדש לעוד יום של קרבות.
ב-10 בדצמבר נפערו שתי פרצות בשער העיר ועם תמיכת טנקים יחידת רגלים יפנית עברה בשערי העיר והחלה לפגוע בעמודי התמיכה שלהם בשדרות מהצד הפנימי של החומה.
בשביל להפיל את יחידת היפנים אשר התיישבה בתוך העיר, אומנו יחידות מתאבדים לירי לילי על היפנים בתוך העיר אשר נפגעו קשות.
ביום שלמחרת, 11 בדצמבר הקרב הפך אכזר יותר ויותר ופלוגות סיניות נשלחו זו אחר זו למאבק ישיר, עקוב מדם בכוחות היפנים אשר היו חייבים לרדת למצב מגננה מרבית.
בקורות המלחמה של הפלוגה הסינית השלישית נכתב על הקרב פנים אל פנים, רימונים ואבק, אש ממושכת ועוד בתוך ה-30 דקות הכאוטים ביותר של המאבק בשער גואנגחואה.
ב-12 בדצמבר תגבורת יפנית הקשתה אף יותר על המאבק.
אגד יחידת מתאבדים מיומן בן שישה חיילים יצא ללחימה הקטלנית והביא לפגיעה קשה במערך הסיני אשר נמתח לאורך השער.
הקרבות עברו ממרכזן והחלו להתרכז על גשר סאיגונג, מפקד האגד ה-302 הסיני, צ'נג ג'י, אשר הנהיג אישית את אוגדתו מצא את מותו בירי תשעה כדורי מקלע לעבר בטנו.
היפנים כבשו את הגשר אך הכוחות הסינים החזירו אותו אליהם מחדש פעם אחר פעם בקרבות פנים אל פנים, עושים הכל בשביל להחזיר ולהשאיר את דגל הרפובליקה הסינית על גבי מוצב הגשר.
היה זה בנקודה זאת, לאחר הקרבות הקשים על השערים בהם מאות חיילים משני הצדדים נהרגו, שנאנג'ינג הייתה מכותרת.
בעודו מבין את המצב החמור אליו הגיעו, טאנג קרא לחייליו להתכונן לקראת מערכה חזיתית בתוך רחובות, שדרות וסמטאות העיר.
לבסוף כוונה זאת ננטשה כאשר הגיעה הוראה מפי צ'יאנג קאי שק לנטוש את הבירה נאנג'ינג ולסגת מערבה למרכז סין, צ'יאנג ראה את הערך בחיילים ולא הרשה לעצמו לאבד את כללם במאבק בלתי-אפשרי על הבירה המכותרת.
כאשר טאנג הוציא הוראה להרעיף לחץ מרבי על הכוחות היפנים בשערי העיר ולפרוץ את המצור ממערב החל למעשה אי סדר בתוך המערך הסיני, 9 חטיבות ניסו לברוח דרך נהר היאנגצה ומצאו את מותם בסחף הנהר.
היו חיילים שהסגירו עצמם לידי הכוחות היפנים והיו אשר התחבאו בתוך האוכלוסייה האזרחית.
מכל היחידות הצבאיות הגדולות הייתה זו רק הארמייה הסינית השנייה, אשר הכינה 20 כלי שיט סדירים, שחצתה בבטחה ובשלמותה את נהר היאנגצה.
לארמייה נספרו 5,097 אבדות במאבק נגד היפנים אך שאר חייליה, 11,451 איש במספר, צלחו את חציית הנהר למקום מבטחים והחלו לנוע לפנים סין.
שער חשוב נוסף לתוך נאנג'ינג היה שער טאיפינג אשר יחידת צוערים הגנה עליו מפני האגד ה-33 של החטיבה היפנית ה-16, אותו האגד אשר כבש את ההר הסגול לאחר קרב עקוב מדם.
עד לערב 13 בדצמבר נכבש שער טאיפינג והונף עליו דגל יפני כמו גם על כל שעריה העתיקים של העיר, כולם נפלו לפלישה.
בליל 12 בדצמבר עברה ההוראה לכוחות בגואנגחואה לסגת מן העמדות.
הכוחות היפנים שינו טקטיקה, כעת תכננו כיתור רחב אשר יגיע עד אל העיר שיאגואן ממערב לנאנג'ינג אשר עם כיבושה יחתך קו האספקה הסיני כמו גם דרך מוצא הנסיגה שלו.
המערך על שיאגואן היה כאוטי; כוחות סינים נעו דרומה מהעיר כדי לנתק את טבעת הכיתור היפנית ושני הצדדים הופתעו ולא ציפו לפגוש אחד את השני.
הסינים לבסוף נאלצו לסגת לאחר אובדן של 6,000 איש ועברו אל האי ג'יאנגשין, בסמוך לגדה הדרומית של היאנגצה.
הכוחות היפנים השתמשו בכוחם הימי; נעו מצפון וכיתרו את דרך המעבר הסינית מעבר נהר היאנגצה.
השייטת של הצי השלישי בחיל הים היפני בשעה 14:00 אחר הצהריים, 13 בדצמבר, החלה במתח תותחים ומכונות ירייה ממושך על גבי הכוחות הצבאיים והאזרחים הסינים אשר ניסו לחצות את הנהר הגדול.
במסגרת הקרב היפנים אף תקפו שייטות וסירות בריטיות ואמריקאיות ללא הבחנה, דבר שפגע ביחסיהם העתידיים.
בעוד הכוחות היפנים החלו נכנסים לנאנג'ינג עצמה החלו פעולות המוניות של טבח, בייחוד בפריפריה העירונית, ככל הנראה (לפי דעת מרב ההיסטוריונים) כפעולת תגמול על המאבק הסיני העז במהלך הקרב על שאנגחאי.
ב-11 בדצמבר הייתה התנגשות בין כוחות יפנים לבני העיירה ג'יאנגדונג, מערבית לבירה נאנג'ינג ותושב הכפר, ג'ו חואנגחונג נתן מאוחר יותר עדות על שהתרחש:
שגרירויות מחוץ פתחו עצמן לפליטים סינים בעוד הטבח נמשך מעל לחודש.
הנסיגה הסינית הלא מאורגנת הפכה לבריחה ונטישה מוחלטת.
מפקדים רבים פשוט נטשו את כוחותיהם ונמלטו בכוחות עצמם מבלי לתת פקודות לסגת.
מתוך 100,000 מגיני הבירה ואלפי חיילים הסינים נוספים שנמלטו חזרה לבירה מהקרבות באזורים סביב העיר, רק שני גדודים הצליחו לסגת בהצלחה על פי התוכנית המקורית, ושניהם שרדו בשלמותם.
יחידות אחרות שלא נסוגו על פי התוכנית המקורית נפלו קורבן לכוחות היפניים התוקפים.
למרות תמיכתו והגנתו של צ'יאנג קאי שק, האשימו את טאנג בכישלון שגרם לטבח נאנג'ינג שהגיע בעקבותיו של הקרב (נוסף על כך היה חשד כי טאנג היה מסומם, שכן נודע קודם לכן כמכור לאופיום).
טאנג ירד מהקריירה הצבאית ויצא לגמלאות כבודהיסט ואדם דתי.
עם מעבר המרכז השלטוני של צ'יאנג אל ווהאן, הגנרליסימו עקב אחר הצעת יועצו, באי צ'ונג-שי להשתמש באסטרטגיה של תחלופת שטח למען זמן שכן סין הייתה ענקית והיה על הצבא להתכונן לעוד מערכה רצינית.
בכל הנוגע למעורבותו של הקיסר היפני הירוהיטו במתרחש, הדבר נשאר מעורפל גם לאחר המלחמה; ככל הנראה ידע על המתרחש שכן דודו היה בחזית ונתונים על המתרחש זרמו לתוך יפן כאילו היו אירועי ספורט.
הירוהיטו קיווה כי את סין יהיה אפשר להכניע במכה אחת, כזאת אשר נאנג'ינג עלולה להביא.
מטסוי נכנס בצעדה צבאית אל תוך נאנג'ינג והקים ממשלת בובות תחת ואנג ג'ינג-ויי.
ביום הראשון לכיבוש נאנג'ינג הכוחות היפנים הוציאו להורג 24,000 שבויי מלחמה ובכך החלו רשמית את טבח נאנג'ינג כאשר התנקלו לאוכלוסייה האזרחית.
המורל הסיני צנח לאחר הקרב על הבירה ומצבו ימשיך להישאר כזה עד לאירועי קרב חלקין גול והקרב הראשון על צ'אנגשה, בוא ייראו ההפסדים הראשונים של הצבא היפני הקיסרי.
התמיכה הסובייטית בכוח הסיני הלאומי נבעה מחשש כי סין כבושה תהיה למשגר הכוחות היפנים אשר רצו לכבוש את סיביר, לתוך רוסיה.
שיתוף הפעולה הסיני-גרמני אשר היה קיים משנת 1926 וכלל בתוכו סחר בנשק החל להתפוגג בעוד בגרמניה הנאצית, ברלין החלה לנטות בחיבה אל המאבק המלחמתי והאידאולוגי של יפן, דבר אשר לבסוף יביא את האחרונה לחברות במדינות הציר.
מנקודה זו ועד לתחילת מלחמת העולם השנייה באירופה, האימפריה היפנית תפשוט על רחבי סין ותכבוש את כל החוף הצפוני וצפון-מזרח המדינה במסגרת פעולה ממושכת בניסיון להשליט את כל סין תחת ממשלת בובות הנענת לטוקיו לבדה.
המאבק בסין יתפשט לתוך המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט אשר תסתיים עם בעלות הברית מביאות לכניעת האימפריה היפנית לאחר מאבק ממושך ועקוב מדם שיימשך 8 שנים בסך הכל (בחישוב מאז תקרית גשר מרקו פולו).
הציפייה היפנית כי המלחמה תסתיים בכניעת הסינים עם נפילת נאנג'ינג התנפצה כאשר נאם צ'יאנג ב-17 בדצמבר (1937) לעמו:
הקרב על כירכוכ היה מבצע צבאי, שהחל ב-15 באוקטובר 2017 והסתיים שישה ימים לאחר מכן.
במהלך המבצע השתלט צבא עיראק על מחוז כירכוכ, שנשלט לפני כן על ידי הממשל הכורדי.
צבא עיראק פתח במבצע בכירכוכ בעקבות משאל עם שיזמו הרשויות הכורדיות, ותוצאותיו הצביעו על רצונם של הכורדים להתנתק מעיראק ולהקים מדינה כורדית עצמאית.
המשאל נתפס כהתרסה בוטה נגד הרשויות בבגדאד והיווה בעיניהן איום על שלמותה הטריטוריאלית של עיראק.
הדרישה לאוטונומיה כורדית בתוך עיראק עלתה כבר בשנת 1946, כאשר ייסד מוסטפא ברזאני את המפלגה הכורדית הדמוקרטית (KDP).
משנות ה-50 ועד תחילת שנות ה-90 הייתה עוינות אלימה בין הכורדים לממשל המרכזי העיראקי, שנגעה בעיקר למחלוקת על שליטה בשטחים.
בשנת 1991 סדאם חוסיין דיכא התקוממויות כורדיות ושיעיות בתוך עיראק באכזריות רבה, דבר שעורר את תשומת לבה של הקהילה הבינלאומית ודחף להתערבות בעיראק לטובת המיעוטים שבה.
בהובלת ארצות הברית נוצרו בעיראק "אזורים אסורים לטיסה" וכן אסורים להכנסת כוחות צבא עיראקי.
בזכות החסות המערבית החבל הכורדי בעיראק זכה בפעם הראשונה לאוטונומיה בפועל.
פלישת כוחות הקואליציה של מדינות המערב לעיראק ב-2003 והחוקה העיראקית שנוסדה ב-2005 חיזקו אף יותר את האוטונומיה הכורדית.
אלו הביאו לידי הכרה רשמית בממשלה כורדית בחבל כורדיסטן ונקבע סעיף לפיו יש לערוך משאל עם באזורי המחלוקת בו יחליטו התושבים על גורל השטח.
הממשל הכורדי (KRG) המשיך להרחיב את עצמאותו ושליטתו גם באזורי המחלוקת, בנה שדות תעופה, הביא לצמיחת התמ"ג במאות אחוזים, שלח נציגים למדינות ברחבי העולם וחתם על עסקאות נפט עם חברות זרות.
באוגוסט 2014 נשלחו לוחמי הפשמרגה הכורדית להגן על העיר כירכוכ מול דאעש, כשכוחות הצבא העיראקי קרסו.
הפשמרגה הצליחה להכניע את דאעש והממשל הכורדי השתלט על מחוז כירכוכ.
כירכוכ היא עיר עשירה בנפט והיא ביתם של כורדים, טורקמנים, ערבים, אשורים, סונים ושיעים.
כירכוכ איננה חלק מהאוטונומיה הכורדית, אך הכורדים רואים בה את בירתה של כורדיסטן העיראקית.
ההשתלטות הכורדית על האזור לא הייתה מקובלת על הממשל העיראקי בעיקר בשל אובדן הנפט שבמחוז לטובת הממשלה הכורדית.
משאל העם של שנת 2017 ותוצאותיו
ב-25 בספטמבר 2017 קיים הממשל הכורדי משאל עם בקרב תושבי האזור האוטונומי הכורדי ותושבי אזורי מחלוקת בשליטה כורדית, בנוגע לסוגיית ההתנתקות מעיראק והפיכה למדינה כורדית עצמאית.
תוצאות המשאל הראו רוב של כ-93% מההצבעות בעד עצמאות.
אזור המחלוקת החשוב ביותר בו בוצע משאל הוא מחוז כירכוכ.
לאחר חשיפת תוצאות המשאל, חיידר אל-עבאדי, ראש ממשלת עיראק, נקט שורה של צעדים כדי לבודד את החבל הכורדי ואיים על מסעוד ברזאני, בנו של מוסטפא ברזאני ונשיא כורדיסטן העיראקית, שאם ברזאני יתעקש על תקפותו של המשאל, עיראק תפתח בפעולה צבאית כנגד הכורדים.
לממשלה העיראקית, משאל העם נראה כמשקף התרחבות לא מאושרת של האוטונומיה הכורדית וסכנה לשלמותה הטריטוריאלית של עיראק.
ברזאני דבק בחוקיותו של משאל העם ופנה לממשל העיראקי במטרה לפתוח במשא ומתן.
כל פניותיו נענו בדחייה על ידי אל-עבאדי שתבע את ביטול ההכרה הכורדית במשאל ובתוצאותיו.
ב-15 באוקטובר 2017 התקיימה פגישה בין ממשלת עיראק להנהגה הכורדית, בה ברזאני ובכירי ממשלתו המשיכו לדבוק בעמדתם.
לאחר פגישה זו אל-עבאדי הורה להתחיל את המבצע להשתלטות על כירכוכ.
בלילה שבין 15 ל-16 באוקטובר 2017 פתח צבא עיראק, הנתמך במיליציות השיעיות (אל-חשד א-שעבי), במבצע להשתלטות על אזורי המחלוקת ובראשם מחוז כירכוכ.
מרבית כוחות הפשמרגה בעיר נסוגו ממנה ללא קרב.
כעבור מספר שעות השתלט הצבא על שטחים נרחבים במחוז, שכללו את בסיס חיל האוויר K-1, נמל התעופה, תחנת כוח ושדות נפט.
בהמשך הגיעו כוחות מיוחדים עיראקיים בכ-12 האמרים לבניין הממשל בעיר, השתלטו עליו, הורידו את הדגל הכורדי והניפו את דגל עיראק על הבניין.
כך בתוך יומיים השתלט צבא עיראק על העיר ועל שדה הנפט הסמוך לה כמעט מבלי להפעיל אלימות.
הצבא טען כי ההתקדמות נעשתה כלל ללא עימותים עם כוחות הפשמרגה, אולם בכלי התקשורת המקומיים דיווחו על חילופי אש כבדים בדרום העיר.
נראה כי השוני בעוצמת ההתנגדות נבע מפילוג פנימי בפשמרגה הכורדית.
הפילוג משקף את המחלוקת בקרב הכורדים, שכן חלק מהכורדים פעל על פי הנחיות המפלגה הכורדית הדמוקרטית בהנהגת מסעוד ברזאני, וחלק אחר פעל בהשראת האיחוד הפטריוטי הכורדי (PUK) בהנהגת הירו טאלבאני ובנה, בפל.
לטענת ברזאני, קאסם סולימאני, לשעבר מפקד כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית, ואל-עבאדי הגיעו להסכמה עם ראשי האיחוד הפטריוטי על נסיגה של כוחות הפשמרגה המשויכים אליהם.
נסיגה של כוחות הפשמרגה מטעם האיחוד הפטריוטי קרתה ללא תיאום עם ללוחמי הפשמרגה מהמפלגה הדמוקרטית, שהמשיכו להילחם בצבא עיראק.
ב-17 באוקטובר המשיכו הכוחות העיראקיים בהתקדמותם, כשהם משתלטים על ח'אנקין במחוז דיאלא, סנג'אר ובעשיקה בקרבת מוסול.
ב-20 באוקטובר הגיע הצבא העיראקי לעיר אלתון כופרי (Altun Kupri), כ-50 ק"מ מארביל, והשתלט עלייה לאחר קרב קצר.
בנקודה זו אל-עבאדי הורה לצבא לעצור ולא להיכנס לגבולות העיר ארביל.
התוצאה המידית של השתלטות הצבא העיראקי על שטחי מחוז כירכוכ הייתה צניחה בייצוא הנפט של הממשל הכורדי.
הכלכלה הכורדית התבססה בעיקרה על ייצוא נפט ועד ההשתלטות של צבא עיראק על השטח, ייצאה האוטונומיה הכורדית כ-600,000 חביות נפט ביום, רובן מכירכוכ.
במהלך המבצע הממשל המרכזי העיראקי השתלט מחדש על 5 שדות נפט במחוז, שדות שהיוו כ-70% מהייצור הכורדי הכולל.
בנוסף, המבצע הביא לחשיפת המחלוקות העמוקות בהנהגה הכורדית.
לוחמי האיחוד הפטריוטי הסכימו לפנות את העיר לצבא עיראק, לעומת הלוחמים של המפלגה הדמוקרטית שהמשיכו להתנגד לו.
כישלון הפשמרגה ואיבוד כירכוכ העצים את הקרע בין המפלגות והביא להתפטרותו של נשיא החבל, מסעוד ברזאני.
הצלחת צבא עיראק הבהירה כי האופן המפולג בו פועלים הכורדים פוגע ביכולתם להשיג את מטרותיהם.
תוצאה נוספת של המבצע היא יצירת בעיית פליטים.
על פי גורמים כורדים רשמיים כ-100,000 כורדים נמלטו מתחילת המבצע העיראקי מחשש לרדיפות, ביזה ופשעים נוספים.
מרבית הפליטים חיפשו מקלט בארביל וסולימאניה.
אמנסטי אינטרנשיונל וארגונים הומניטריים נוספים דיווחו על מאות נכסים שנבזזו, הועלו באש והושמדו, ועקורים רבים שנזקקו לסיוע.
לאחר סיום ההשתלטות אל-עבאדי הורה לכל הקבוצות המשוריינות מלבד הצבא והמשטרה העיראקית לצאת מכירכוכ והתעקש שהמחוז בטוח לחזרתם של הכורדים.
על אף זאת, חלק מהפליטים לא האמינו להצהרה והחליטו שלא לשוב למחוז.
הפשמרגה הכורדית וצבא עיראק היו מרכיבים חיוניים בקואליציה האמריקאית במאבק כנגד דאעש.
ארצות הברית שיתפה פעולה וסיפקה נשק ואימון לשתי הקבוצות.
מחלקת המדינה האמריקאית הכירה בשאיפות הלאומיות הכורדיות, אבל הדגישה שהיא מתנגדת בתוקף למשאל העם בטענה שהוא עלול להגדיל את הפילוג אתני, להביא להתפרקות עיראק ולחבל במאבק בדאע"ש.
מזכיר המדינה האמריקאי ומזכיר ההגנה האמריקאי ביקשו מהממשלה הכורדית לדחות את המשאל.
לאחר פתיחת המבצע ארצות הברית הבהירה כי היא איננה מתכוונת להתערב בעניינים הפנים-עיראקיים.
במקביל, הסנאט האמריקאי הזהיר את אל-עבאדי מפני השלכות חמורות אם ישתמש כנגד הכורדים בכלי הנשק שוושינגטון סיפקה לבגדד לשם המלחמה בדאע"ש.
ארצות הברית הפצירה בשני הצדדים לשוב למשא ומתן וקראה להימנע מהסלמה ומתיחות.
במהלך המבצע הביע האו"ם את דאגתו בנוגע לבעיית הפליטים הכורדיים הנוצרת ובנוגע לאלימות ולביזה המבוצעת בהם.
האו"ם קרא לעיראק לנקוט צעדים כדי לעצור הפרות של זכויות אדם ולהבטיח את הגנתם של כל האזרחים.
האו"ם הבטיח שימצה את הדין עם מבצעי מעשי האלימות, ההפחדה והעקירה הכפויה של אזרחים.
עד 2013 הייתה כורדיסטן העיראקית שוק היצוא השלישי בגודלו של טורקיה.
למעלה ממחצית החברות הזרות הפועלות באזור הכורדי של עיראק הן טורקיות.
מדינה כורדית הייתה עשויה לטמון בחובה יתרונות פוטנציאליים רבים עבור טורקיה, אך טורקיה הייתה מודאגת מהשפעת העצמאות של הכורדים בעיראק על היציבות והסכסוך האזורי, שכן המיעוט הכורדי בטורקיה היה עשוי לקבל חיזוק ולגיטימציה נוספת ממדינה כורדית עצמאית להמשיך במאבקו.
טורקיה הודיעה כי היא מתנגדת למשאל העם הכורדי ותומכת בצעדי הממשל העיראקי למניעת מימוש השאיפות הלאומיות הכורדיות.
טורקיה סגרה את המרחב האווירי שלה בפני טיסות לחבל הכורדי וממנו, והחלה בהליכים להעברת השליטה על מעבר הגבול בין טורקיה לחבל הכורדי לידי ממשלת עיראק.
איראן, שתמכה בשלמות הטריטוריאלית של עיראק, הצטרפה לממשל העיראקי בגינוי משאל העם.
לאיראן קשר עם השלטון השיעי העיראקי, והיא מספקת תמיכה ונשק למיליציות השיעיות בעיראק.
איראן מתנגדת נחרצות לרעיון של מדינה כורדית פרו-מערבית, בת ברית של ארצות הברית וישראל, על גבולותיה.
הטורקמנים היו המיעוט האתני הגדול ביותר שנקט עמדה ציבורית נגד משאל העם, כאשר מפלגות טורקמניות התחייבו לשמור על נאמנות לממשלה המרכזית בעיראק וקראו להחרמת ההצבעה.
המיעוטים בכירכוכ חלוקים, אפילו בינם לבין עצמם, שכן הם עומדים בין שני כוחות חזקים מהם.
הטורקמניים רואים עצמם כתושבים המקוריים של כירכוכ וכחלק מהלאום העיראקי ומעדיפים יציבות כלכלית ותשתיות קבועות שיסופקו על ידי ממשלת עיראק.
עם כניסת צבא עיראק לכירכוכ, האוכלוסייה הטורקמנית חגגה את חילוף השלטון בנסיעה לצד כלי הצבא, הנפת דגלי עיראק וירי באוויר.
לאחר המבצע העיראקי רבים מתושבי החבל הכורדי יצאו להפגנות ברחובות הערים בדרישה להדיח את ההנהגה המסורתית הכורדית ולרענן את שורות השלטון הכורדי.
המחאה החריפה ביותר נשמעה בעיר סולימאניה, בה מעל ל-30,000 מפגינים כורדים התכנסו כדי למחות כנגד הממשלה האזורית כורדיסטן (KRG) ואף הציתו את משרדי המפלגה הכורדית הדמוקרטית.
המחאה התרכזה בהתנגדות לשחיתות, הסיאוב והמגמות הבדלניות ההרסניות של ההנהגה הכורדית, שהובילו לאובדן כירכוכ.
ממחאה זאת עלו תנועות ומפלגות אופוזיציה כורדיות חדשות, שהחלו לאתגר את ההנהגה הישנה ואף הצליחו להשיג הישגים מרשימים בבחירות שנערכו בחבל הכורדי ובבחירות הכלליות בעיראק.
סקרים שפורסמו בעיראק אחרי המבצע הראו שרוב חסר תקדים של כורדים רואים עצמם עיראקים, מזדהים עם המדינה העיראקית ואינם מעוניינים בעזיבתה של המסגרת העיראקית, למרות התוצאות הסמליות של משאל העם.
הקרב על ווהאן (במנדרינית: 武漢之戰) במלחמת סין–יפן השנייה נמשך מיוני 1938 ועד אוקטובר אותה שנה, בין הצבא הלאומי המהפכני של הרפובליקה הסינית נגד הצבא היפני הקיסרי מצד האימפריה היפנית על גורל העיר ווהאן.
לאחר הקרב על נאנג'ינג בה נפלה העיר, הפכה ווהאן לעיר הגדולה ביותר בסין הלאומנית ומרכז הממשל הגדול ביותר מלבד צ'ונגצ'ינג.
באוקטובר 1938 הכוחות הסיניים נטשו את העיר ונסגו לאחר אבדות קשות של כרבע מיליון איש.
אי-כניעתם של הסינים גם לאחר נפילת העיר הביאה את ההנהגה הצבאית היפנית בטוקיו להבין כי הדרך היחידה להפיל את סין הלאומית היא כיבוש מלא.
הקרב השפיע על האטת הצבא היפני הקיסרי, ולבסוף גם על הניצחון הסיני הראשון במלחמה במהלך הקרב הראשון על צ'אנגשה, בו הכוחות היפנים כבר היו מוחלשים.
בווהאן התגוררו מיליון וחצי אזרחים, היא ישבה על נקודת המפגש בין נהר היאנגצה ונהר ההאן ושימשה כקצה מסילת הברזל מהיאנגצה ועד גואנגג'ואו, על הדלתה של נהר הפנינה לחופי ים סין הדרומי והיא הייתה מהמתועשות בערי סין.
מאז תחילת מלחמת סין–יפן השנייה, התקדמו הכוחות היפניים במהירות למעמקי סין.
במהלך הקרב על נאנג'ינג הם כבשו את הבירה הסינית נאנג'ינג, שהייתה תחת שלטון הקוומינטנג, וערכו בה טבח אכזרי.
הממשלה פונתה לצ'ונגצ'ינג שבמערב סין, הרחק מאזורי הקרב.
משרדי השלטון פוזרו ברחבי המדינה, כאשר צ'ונגצ'ינג הפכה למקום מושבו של נשיא הרפובליקה הסינית, לין סן, ואילו ווהאן, העיר הגדולה ביותר במרכז סין, שימשה כבירתה הזמנית, מרכז חשוב של רשויות השלטון והמתועשת שבערי סין.
בווהאן, ששכנה על חיבור בין נהר היאנגצה לנהר ההאן, גרו מיליון וחצי תושבים, והיא שימשה כמרכז תחבורתי חשוב עם מסילת הברזל מחברת בין היאנגצה לגואנגג'ואו, על דלתא נהר הפנינה, סמוך לים סין הדרומי.
היפנים, אשר הפכו את ממשלת ואנג ג'ינג-ויי לממשלת בובות שלהם במרכז סין (כפי שעשו קודם לכן במדינות החסות של מנצ'וקוו ומנגג'יאנג), סימנו את ווהאן כמטרה מספר אחת.
מלכתחילה פלשו הכוחות היפנים אל נאנג'ינג במטרה להכניע את סין במכה אחת, ווהאן כעת הייתה הפרס הגדול עבורם, והסיכוי היחיד שנותר לממשלה בטוקיו להפיל את כל הממשלה הסינית הלאומית במכה אחת, לפי האסטרטגיה הצבאית של הפלת המרכז השלטוני.
נגד ההתקדמות המסיבית של האימפריה היפנית, הוציאה לפועל הממשלה הסינית קריאה לפיצוץ הסכרים ופירוק התשתיות על גבי הנהר הצהוב הכביר מצפון למרכז הכוחות היפנים באַנחְווֵי.
פעולה זאת הביאה בשנת 1938 לשיטפון בנהר הצהוב בניסיון לבלום את ההתקדמות היפנית.
יחד עם ההאטה הזמנית של היפנים, כ-893 אלף אזרחים סינים נהרגו בשיטפון, וכ-3.9 מיליון פליטים נעקרו מבתיהם ורכושם חרב.
בעוד הכוחות היפנים התקרבו עם 20 אוגדות יפניות אשר כללו 200,000 חיילים, נעמדו נגדם 120 אוגדות אשר כללו בתוכן 1,100,000 חיילים סינים שהוקצו להגנה על ווהאן.
בהנהגת המפקדים הסינים לי דזונגז'ן ובאי צ'ונג-שי נוצרו חמישה קווי הגנה כנגד התקיפה היפנית.
קווי האש הוסדרו במרחק רב מווהאן עצמה ותפקידם הראשי היה לשמור ולהגן על מסילות הברזל הראשיות של סין.
הכוחות היפנים יצאו לתקוף את קווי האש הסינים לקראת תקיפת ווהאן תחילה בעזרת חיל רגלים קודם להגעת חיל שריון.
ג'יוג'יאנג נפלה ב-26 ביולי, אך האוגדה ה-106 עמדה בפני התנגדות נוקשה כאשר המשיכה לצעוד דרומה בצד המערבי של אגם פו-יאנג.
ב-10 באוגוסט תקפה האוגדה, לצד האוגדה ה-9 היפנית, את העיר שבהסתעפות מזרחה מצפון ליאנגצה וכבשה אותה כעבור שבועיים.
ב-24 ביולי תקפה האוגדה ה-6 של קבוצת הארמיות ה-11 היפנית מצפון לנהר היאנגצה את נפת הפריפריה טאיחו דרך מחוז אנחווי, וזו נפלה ב-3 באוגוסט.
לאחר נסיגת הארמייה הרביעית של המחוז הצבאי החמישי, הקימה סין את נקודות המגננה הבאות שלה בערים גואנגג'י וטיאנג'יה.
כמו כן, מספר פלוגות נשלחו לחבל במערך הכוחות היפניים המתקדמים בעזרת לוחמת גרילה, אשר שטחה הכביר של סין והעדר היכולת הלוגיסטית של היפנים הקלה על השימוש בה.
ב-28 באוגוסט פתחו הסינים במתקפה וכבשו מחדש את טאיהו, אך עד מהרה עצרו היפנים את המומנטום הסיני הודות לעליונותם הטכנולוגית שהתעלתה על מספרם של הסינים.
הכוחות הסינים נסוגו חזרה לעיר גואנגג'י, מערבה מטאיהו, שנפלה לידי היפנים יחד עם מספר ערים סמוכות.
העיר טיאנג'יה נפלה ב-29 באוגוסט, ובמהלך הקרב עליה נמחקה קבוצת הארמיות הרביעית הסינית והארמייה ה-87 על ידי היפנים.
העיר חואנגפו הסמוכה לווהאן נכבשה כבר ב-24 באוגוסט, והכוחות היפנים שכבשו אותה החלו צועדים לעבר ווהאן מצפון ליאנגצה.
באמצע אוגוסט 1938 עברה האוגדה ה-106 היפנית דרומה מהיאנגצה לעבר מסילת הברזל נאנשון.
קבוצת הארמיות הראשונה הסינית, קבוצת הארמיות ה-29, הארמייה הרביעית והארמייה השמינית התגוננו נגד היפנים בלושאן, ותחת הנהגת באי צ'ונג-שי הובילו לנסיגת הכוחות היפנים.
ב-20 באוגוסט נפגעו הכוחות היפנים בשנית גם לאחר שתוגברו על ידי האוגדה ה-101 היפנית, ובעקבות זאת נוצר סטטוס קוו למשך חודש.
בסוף ספטמבר, חמישה גדודים מתוך האוגדה ה-106 עלו לאזור העיר וואנג'אלינג מערבה להם בניסיון לסיים את הסטטוס קוו.
הגנרל הסיני שואה יואה הוביל את הארמייה הרביעית, ה-99 וה-77 למתקפת נגד אשר עצרה את ההתקדמות היפנית.
האוגדה ה-27 היפנית ניסתה אז לחזק את חמשת הגדודים המותקפים שלה, אך אלו נפגעו בנסיגתם על ידי הצבא ה-32 הסיני ולא הצליחו להגיע לעמדותיהם המיועדות.
ב-7 באוקטובר פתחו הסינים במתקפה והפתיעו את היפנים.
עד 10 באוקטובר 1938 הושמד חלק מרכזי מהכוחות היפניים אשר ניסו להקיף את הסינים ממערב וחמישה גדודים יפנים נמחקו.
בסוף אוגוסט תקפה קבוצת הארמיות השנייה היפנית את אזור הרי דאבי (ממזרח לווהאן) בשני מערכים; המערך הדרומי ניצח במהירות את הארמייה הסינית ה-77, וכבש את העיר חוושאן.
לאחר מאבק ממושך, שנג סיטי נכבשה ב-16 בספטמבר, והעיר מאצ'נג מאוחר יותר ב-24 באוקטובר.
בכך הגיעו כוחות המערך מערבה להרים.
גם המערך הצפוני הצליח בפועלו, וכבש את העיר לו'אן ב-28 באוגוסט ואת גושי ב-6 בספטמבר.
המערך נעצר במחסומים הטבעיים שיצר נהר היאנגצה, נגד הצבא ה-27 הסיני.
הארמייה ה-59 הסינית הכינה את קו ההגנה הבא, שנותר עומד עשרה ימים לפני שנאלץ לסגת ב-19 באוגוסט.
הכוחות בהרי לושאן נפלו ב-21 בספטמבר לידי האוגדה העשירית היפנית אך בהמשך, ההגנה הסינית העזה מעבר לו עצרה את המומנטום היפני.
היפנים מצאו עצמם בעמדת הגנה במשך מספר ימים עד שהגיעה תגבורת.
ב-6 באוקטובר התחדשה ההתקפה היפנית, וב-12 באוקטובר נכבשה העיר שיניאנג לגדות ההרים.
משם, שני המערכים התכנסו והחלו לנוע דרומה לאורך מסילת פינחאן לעבר ווהאן עצמה.
בעוד ווהאן כמעט מוקפת, המנהיג העליון בפועל של סין הלאומית, צ'יאנג קאי שק, שהוביל באופן אישי את חיל המצב של ווהאן, החליף את האסטרטגיה הצבאית.
במקום להילחם בקרב גדול שני בווהאן כפי שתכנן במקור (הקרב הגדול הראשון היה הקרב על שאנגחאי בשנה הקודמת), הוא החליט לסגת מערבה ודרומה על מנת לשמר את כוחותיו.
כוחות יפניים צעדו אל ווצ'אנג והפילו את העיר ב-26 באוקטובר, הניאנג נפלה למחרת ובכך בוצע כיתור מלא של ווהאן, שנפלה ללא התנגדות.
הניצחון היפני בווהאן הגיע בעלות כבדה של 140,000 נפגעים.
הסינים, אף על פי שסבלו 400,000 הרוגים, האטו את המומנטום היפני באופן משמעותי.
פועלם של הסינים מאחורי קווי האש היפנים בלוחמת גרילה פגעה קשות במערך הלוגיסטי היפני, שעוד קודם לכן היה עליו להתפרש על גבי שטחים עצומים בסין הגדולה.
נסיגת הכוחות של צ'יאנג הגיעה במקביל להכרזה הרשמית על צ'ונגצ'ינג כבירה הזמנית.
אי כניעתם של הסינים גם לאחר נפילת נאנג'ינג וגם לאחר נפילת ווהאן הביאה את ההנהגה היפנית למסקנה כי הדרך היחידה להכניע את כלל סין תהיה בכיבוש מלא ולא בהפלתה של עיר מסוימת.
ב-28 בפברואר 1938, במסגרת המתקפה היפנית על מרכז סין, ביצעו כוחות האוויר הקיסריים של יפן את הפצצת האווירית הראשונה על העיר ווהאן.
למרות ההפצצה, הנזק שנגרם לתשתיות ולתושבים היה מוגבל יחסית.
ב-29 באפריל, התרחש עימות אווירי מעל ווהאן בין חיל האוויר הקיסרי היפני לבין חיל האוויר הסיני.
בקרב זה, הצליחו הטייסים הסינים להפיל 21 מטוסים יפניים, אך איבדו בעצמם 12 מטוסים.
ב-11 ביוני, החיילים יפנים החלו לצעוד קרקעית לעבר ווהאן.
למחרת, הארמייה ה-11 היפנית כבשה את שדה התעופה באנחווי.
ב-13 ביוני, לאחר נסיגה של כוחות סיניים מהעיר, הכוחות יפניים כבשו את אנצ'ינג.
ב-17 ביוני, כוחות יפניים כבשו את תת-מחוז צ'יינשאן באנחווי, על גבול חוביי, וב-24 ביוני הגיעו למדאנג שבמחוז ג'יאנגשי.
ב-26 ביוני, חיילי כוח הנחיתה הימית המיוחדת של יפן נחתו מאחורי הקווים הסיניים במדאנג, וכבשו את העיר יחד עם הכוחות יפניים המלווים את המתקפה מהקווים הסיניים.
ב-4 ביולי, חיילים יפניים כבשו את הוקאו שבמחוז ג'יאנגשי, וב-6 ביולי, חיל הכורים יפני "קמומה" פגע במכרה בנהר יאנגצה מול העיר פנגזה, שבמחוז ג'יאנגשי, והביא לסגירתו לתיקונים.
ב-23 ביולי, קבוצת הארמייה ה-11 יפנית נחתה ממזרח לג'יוג'יאנג שבג'יאנגשי.
ב-24 ביולי, האוגדה השישית של הארמייה ה-11 יפנית תקפה את תת-מחוז טאיהו באנחווי.
ב-26 ביולי, חיילים יפניים כבשו לחלוטין את ג'יוג'יאנג.
ב-27 ביולי, אוגדת 106 יפנית התחילה בצעדה דרומה מג'יוג'יאנג.
ב-3 באוגוסט, האוגדה השישית של הארמייה ה-11 יפנית כבשה את טאיהו.
ב-4 באוגוסט, חיילים יפניים וסינים התנגשו בג'ינג'יאשאן, מא'אנשאן ודטיאנשאן מדרום לג'יוג'יאנג שבג'יאנגשי.
ב-5 באוגוסט, חיילים יפניים כבשו את הערים הואנגדנאו, מנאשאן ולאוהושאן שבמחוז ג'יאנגשי.
ב-6 באוגוסט, התנגשויות נוספות התרחשו בג'ינג'יאשאן, ג'ינגואנקיאו ודנג'יה, כששטחים החליפו ידיים שוב ושוב לאורך כל היום.
ב-7 באוגוסט, חיילים יפניים כבשו את דנג'יה שבמחוז ג'יאנגשי.
ב-8 באוגוסט, כוחות סיניים הצליחו לעצור את התקפות היפניות בשיזישאן, במופאנשאן ובג'יאוג'יאשנקו שבמחוז ג'יאנגשי, ובאותו יום, האוגדה ה-15 של חיל השמיני הסיני כבשה מחדש את העיר דטיאנשאן.
עם רדת החשכה, חיילים יפניים תקפו את מאנשאן שבקרבה לגבול עם חוביי.
ב-10 באוגוסט, פלוגת נמיטה של הארמייה ה-11 יפנית והאוגדה ה-9 יפנית תקפו את העיר ז'וויצ'אנג שבג'יאנגשי, שהוגנה על ידי הארמייה השלישית הסינית והארמייה ה-32 הסינית.
ב-19 באוגוסט, הארמייה ה-27 הסינית וחיל ה-59 הסיני חזרו מקו ההגנה בנהר הואנג שבחוביי, ומחוז ג'יאנגשי ראה את האוגדה ה-101 היפנית מנחיתה כוחות בעיר שינזי.
ב-20 באוגוסט, האוגדה ה-106 היפנית, בפיקוד יאסוג'י אוקאמורה, והאוגדה ה-101 היפנית פתחו במתקפה במחוז ג'יאנגשי, בניסיון לנתק את הכוחות הסיניים במסילת הברזל נאנקסון וונינג.
כוחות סיניים נסוגו משינזי לאחר שקיעת השמש, והחלו בנסיגה לעבר העיר ייקו.
ב-21 באוגוסט, האוגדה העשירית היפנית כבשה את לו שאן ושינזי.
ב-24 באוגוסט, כוחות יפניים כבשו את רויצ'אנג שבג'יאנגשי.
ב-28 באוגוסט, כוחות סיניים כבשו מחדש את הנפה טאיחו באנחווי, ובמחוז חוביי, כוחות הארמייה השנייה של יפן כבשו את העיר ליואן.
ב-29 באוגוסט, כוחות יפניים כבשו את טיאנג'יה שבאנחווי.
ב-6 בספטמבר, כוחות מקבוצת הארמייה השנייה של יפן כבשו את לו'אן שבאנחווי.
ב-16 בספטמבר, כוחות יפניים כבשו את העיר שאנג שבמחוז חוביי.