tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"סילביה סטאריטה" – אוניית מפרש
סילביה סטאריטה (Sylvia Starita) הייתה אונייה דו-תרנית מדגם סקונר (Schooner), בעלת הדחק של כ-150 טון, ולה שלד וציפוי עשויים עץ.
היא נבנתה באיטליה בתחילת שנות העשרים של המאה ה-20, כאוניית מפרש במספנה בוויארג'ו שבצפון טוסקנה.
בשנות השלושים הותקן בה מנוע דיזל מתוצרת מרצדס בנץ בעל 4 צילינדרים, 2,120 כוח סוס ו-800 סל"ד (בפועל 500), ותרניה הונמכו.
האונייה השתייכה לחברת מריו סטריטה (Mario Starita), והייתה רשומה בנאפולי.
"ל"ה גיבורי גוש עציון" – אוניית מעפילים"
האונייה נרכשה על ידי המוסד לעלייה ב', באמצעות סוכן מקומי באיטליה.
האונייה צוידה בסירת הצלה לשמונה נפש.
בחדר מתחת לחדר ההגה נבנה סליק למכשירים ולתעודות, וכן סליק לבני אדם בחדר שרשרת העוגן.
מקומות הלינה סודרו בקומות במחסן וחולקו לשישה בלוקים של קונסטרוקציה עשויה צינורות ודרגשי עץ.
מפקד האונייה היה יצחק לנדאור (יתרו).
צוות הימאים כלל שלושה מלחים, קפטן, שני מכונאים ותיקים, שהיו כבר בהפלגות העפלה.
המכונאי הראשי, איטלקי, השתתף בהפלגת האונייה "אף על פי כן".
273 המעפילים, כללו 179 גברים ו-88 נשים, מהם 12 ילדים ובני נוער.
רובם מהונגריה ורומניה, חברי תנועות ציוניות: המזרחי – 7, איחוד – 49, השומר הצעיר – 47, גורדוניה – 21, הבונים – 42, דרור – 45.
המעפילים הגיעו ממחנה פליטים באוסטריה ומהאזור האמריקאי בגרמניה.
כמה מיוצאי הונגריה הגיעו משוודיה.
משם הועברו למחנה באיטליה ומשם ברכבת לוונציה.
ב-14 בינואר 1948 הוסעו המעפילים ברכבת לוונציה.
משם הועברו בשעות הלילה בשתי סירות מנוע אל האונייה.
התפקידים האחראיים בחיי היומיום באונייה, כמו תצפית ושמירה על המזון, נמסרו לקבוצות "הבונים", שחבריה היו גם ההגאים.
האונייה עגנה בתעלה באחת הלגונות של ונציה, במרחק כ-12 מיל מהעיר.
שלטונות המכס תפסו את המזון שהובא במכוניות של הג'וינט.
כתוצאה מכך ההפלגה הייתה בסכנה.
בעקבות התערבותה של עדה סרני במשרדי השלטונות ברומא, קיבל מפקד הנמל הוראה לשחרר את המזון ואף אמר לה בטלפון: "אני לפקודתך גבירתי.
מדוע היית צריכה להגיע אלי בעקיפין ולא לפנות ישירות?".
האונייה הפליגה מוונציה ב-17 בינואר 1948 בשעה 05:30.
אוניית גרר הגיעה מוונציה כדי לגרור את האנייה מהתעלה אל מחוץ לנמל.
במהלך הגרירה עלתה האונייה על שירטון.
בצהרים בהתערבות עדה סירני הגיעה גוררת נוספת ובעזרת זרמי הגאות ירדה הספינה מהשרטון והמשיכה בדרכה.
נתיב השיט תוכנן מתעלת פלסטרינה (Pellestrina) בים האדריאטי לאורך החוף המערבי האיטלקי, מפרץ מנפרדוניה (Golfo di Manfredonia), מצר אוטרנטו, הים האגאי, פלופונסוס, איי יוון, מצר קורינתוס, כרתים, קרפאתוס (באיטלקית Scarpanto), כף גאטה , לימסול, ביירות, עד חוף נהריה.
עם זאת, אולם נתיב ההפלגה שונה כמה פעמים בגלל הסערות והיסחפות האונייה.
לפי התוכנית הייתה אמורה להפגש עם אוניית המעפילים "אנצו סרני", כדי להעביר אליה המעפילים ולחזור לאיטליה, אבל הדבר לא התבצע.
בליל 17 בינואר התחוללה סערה קשה בים, והאונייה נכנסה לעגון בנמל אוטרנטו, בקצה ה"מגף" האיטלקי.
למחרת בבוקר הפליגה האונייה שוב לכיוון איי יוון.
גם המשך ההפלגה לא היה רגוע: ב-29 בינואר הייתה סערה נוספת, וב-30 בינואר היו תקלות במנוע.
לכידת האוניה על ידי הבריטים
ב-29 בינואר נשלח לאונייה מברק ממפקדת ההגנה: "אין להתנגד בים, יש להתנגד פאסיבית בנמל, אם הכוונה תהיה גירוש לקפריסין".
ב-31 בינואר, בשעה 10:00, התגלתה האונייה על ידי מטוס סיור בריטי.
באותה עת שהו המעפילים בבטן האוניה.
ב-12:00 חגו מעל האוניה שני מטוסים בריטיים, ומיד אחר כך, בשעה 13:00 בקירוב, הופיעה המשחתת הבריטית אה"מ ציילדרס.
בשעה 14:30, במרחק של כ-80 מיל ימי (כ-74 ק"מ) מחופי הארץ, הניפה האנייה דגל טורקי אך המשחתת הבריטית נשארה צמודה.
בשעה 17:30 נאלצו המעפילים לעלות לסיפון בגלל המחנק ששרר בבטן האונייה.
הם הניפו דגל עברי, ואז שידרו הבריטים בקוד מורס דרישה מהאונייה להפליג לקפריסין.
המעפילים השיבו כי הם מסרבים להוראה וכי הם ממשיכים לחיפה.
הבריטים ענו כי יסכימו להמשך ההפלגה לחיפה בתנאי שיותר להם לעלות לסיפון.
התשובה שניתנה הייתה חיובית, מבלי להתייעץ עם מפקדת "ההגנה" בארץ ישראל, כנראה עקב התנאים הקשים והמנוע שהיה מקולקל.
האונייה המשיכה בהתקדמותה, וללווי הצטרפה משחתת נוספת.
ב-1 בפברואר בשעה 10:15, כאשר האונייה הייתה במרחק 29 מיל (כ-53 ק"מ) מחופי לבנון, חסמה משחתת בריטית את נתיב השיט.
בשעה 11:20, כאשר שתי משחתות חוסמות את דרכה, זינקו 45 מלחים בריטים ושני קצינים ועלו על סיפון האונייה.
המלחים השליכו את אנטנת הקשר לים.
המנוע השתתק והאונייה נגררה לנמל חיפה.
בשעה 14:00 הגיעה האונייה לנמל ונקשרה לסיירת אה"מ פיבי (Pheobe).
המעפילים הועברו למחנה קיץ 55, אחד מתוך מחנות המעצר בקפריסין.
ההוראות למלווים היו להסתתר בסליק ולהתחמק אחר כך.
יצחק לנדאור הסתתר בסליק, אך התגלה והועבר עם המעפילים לקפריסין.
יחיאל אדמוני נשלח אף הוא עם המעפילים לקפריסין, אך כעבור שבועיים הצליח לצאת באמצעות סרטיפיקט על שם אישה, ובנמל חיפה חולץ בידי עובדי הנמל.
הרב כתריאל דוד קאפלין (1931 - י"ד באייר תשס"ו, 2006) היה ר"מ בבית התלמוד לונדון, דיין בבית הדין הרבני בלונדון, ומד"א בשומרי הדת בלונדון ובשנותיו האחרונות ראש ישיבת תורת חכם בישראל.
נולד באנגליה, בנו של הרב נח קאפלין היה שד"ר בבית היתומים בלונדון ונינו של הדרשן ר' נחום מגיד.
מגיד בחורבת רבינו יהודה החסיד ולפני זה מגיד בורשא בלידא היה גיס של החפץ חיים היה גר.
שימש כרב של בית הכנסת "שומרי הדת" בהמפסטד, לונדון.
בשנות ה-60 היה מעורכי כתב העת התורני "הד אליהו" שיצא לאור על ידי תלמידי הרב אליהו אליעזר דסלר.
במשך שנים רבות היה דיין בבית הדין הרבני בלונדון.
בסוף ימיו עלה לישראל והתגורר בשכונת בית וגן.
בישראל כיהן כראש ישיבת תורת חכם.
אחיו הרב נחום קאפלין מצפת בעל מחבר ספר "נחלה ומנוחה" על התורה ושוחט בצפת תובב"א ,בנו הרב שמעון ירחמיאל קאפלין הוא מחבר הספר "צמח דוד".
בנו הראשון הרב ישראיל מאיר קאפלין מג"ש בבית הכנסת קאמרנא.
אחיינו הוא הדיין הרב שמואל סיימונס מבית הדין הרבני בלונדון, מחבר הספר "מעיל שמואל" בן אחותו הוא הרב יעקב דוד שמאל, דיין בבית הדין שומרי הדת באנטוערפען.
נפטר בלונדון בשנת 2006, פסח שני תשס"ו ונקבר בהר הזתים בירושלים.
כתר זהב עדין לא נדפס, בדפוס
כתר דוד על התורה יצא לאור לרגל שמחת נישואי נכדו משה קאפלין בן הרב ישראיל מאיר קאפלין שליט"א
כתריאל צבי שרהזון (ביידיש: קסריאל הרש שרהזאָהן; באנגלית: Kasriel H.
Sarasohn; 1835 – 12 בינואר 1905) היה עיתונאי והמוציא לאור של היומון הראשון ביידיש בארצות הברית.
כתריאל צבי שרהזון נולד בכפר פייזר שליד סובאלק, מערב רוסיה (בצפון-מזרח פולין של ימינו) בשנת 1835. אביו היה הרב והמגיד אליהו שרהזאן מהעיר סובאלק.
בצעירות למד בביתו על מנת להכשיר את עצמו לרבנות, אך נטש את לימודיו ופתח עם שותף בית דפוס.
בשנת 1866, לאחר שלא ראה ברכה בעסקו, היגר כתריאל צבי שרהזון לארצות הברית, שם פנה לענף העיתונות.
בשנת 1872 יסד בניו יורק את השבועון הראשון ביידיש שהופיע בארצות הברית ה"ניו יארקער אידישע צײַטונג".
בשנת 1874, כששבועון זה נכשל לאחר חמישה חודשים ונסגר בהפסד של אלף דולר, יסד, יחד עם גיסו הסופר מרדכי יהלמשטיין (1835–1926), שבועון אחר ביידיש "יידשע גזעטן" שהאריך ימים במשך 54 שנים.
בשנת 1881 כאשר פרצו הסופות בנגב, הכינוי לגל הפוגרומים ביהודי דרום-מערב האימפריה הרוסית עשה שרהזון ניסיון להוציא יומון, ה"טעגליכע גאזעטן", שלאחר שני חודשי הופעה הפך לשבועון.
בשנת 1883 ניסה לחדש את הופעת היומון, אך גם הפעם לא צלח ניסיונו יותר מאשר שלושה חודשים והיומון חזר להיות שבועון.
היה זה הניסיון הראשון בעיתונות היהודית בעולם להוציא יומון יהודי ביידיש.
שרהזון לא חדל ממאמציו ובשנת 1885 התחיל להוציא את היומון "יידישעס טאגעבלאט".
בהוצאת העיתון התגבר שרהזון על הקושי להשיג גופנים באותיות עבריות ועשה מאמצים להופעתו הסדירה.
במרוצת הזמן הפך העיתון להיות פופולרי בקרב היהודים האורתודוקסים בארצות הברית.
בשיאו הגיע העיתון לתפוצה של 70 אלף גליונות ליום.
העיתון השביע את צמאונם של קוראיו, שהיגרו ממזרח אירופה לידיעות על הנעשה במולדתם הישנה.
העיתון סיפק לקוראיו תערובת של נוסטלגיה, סנסציות, בידור וידיעות על הקורה בארץ ישראל והמשיך להופיע במשך שבעים שנים ללא הפסקה.
בזכות פעילותו זכה שרהזון לכינוי "איל העיתונות היהודית באמריקה".
בנוסף לעיתונו ביידיש הוציא שרהזון בין השנים 1892 ל-1902 גם שבועון בשפה העברית בשם "העברי".
כתריאל צבי שרהזון נפטר בניו יורק בשנת 1905 והוא בן שבעים שנה במותו.
בנוסף לפעילותו בעיתונות היה כתריאל צבי שרהזון פעיל בענייני הציבור.
בשנת 1882 הוא יסד מוסד לזקנים בשם "בית המחסה והמעון העברי לזקנים" וכן בית תמחוי בשם "הכנסת אורחים".
הוא נבחר לעמוד בראש אגודת צדקה בניו יורק בשם יורקית "גבאי מחזיקי עניי ארץ־ ישראל".
הוא כיהן כסגן נשיא איגוד קהילות היהודים האורתודוקסים באמריקה, ה-OU , או בשמו המלא: Union of Orthodox Jewish Congregations of America.
בשנות חייו האחרונות היה ציר בקונגרס הציוני הרביעי שהתקיים בלונדון בשנת 1900 וכן היה ציר בקונגרס הציוני השישי שהתקיים בבזל בשנת 1903. כמו כן כיהן כיושב ראש הוועדה לסיוע לנפגעי פרעות קישינב שהתחוללו בשנת 1903.
בשלהי שנות השמונים ובראשית שנות התשעים של המאה ה-19 נתגלעה מחלוקת בקרב בני היישוב הישן והתנהלה מלחמת קונטרסים בין שתי העדות, הספרדים והאשכנזים על חלוקתם, בין מוסדות שתי העדות, של כספי החלוקה.
כספי החלוקה היו כספי מגביות שנוהלו בחו"ל למטרת איסוף תרומות לשם תמיכה בישיבות ובעניים בארץ ישראל.
המחלוקת החריפה בשנת 1893 כאשר פקידי בית החולים האשכנזי ביקור חולים בירושלים עברו לעבוד בבית-החולים הספרדי משגב לדך בירושלים, ונטלו עימם את רשימות התורמים הקבועים בארץ ישראל.
כתוצאה מאירוע זה הנגרמה מבוכה בין התורמים בחו"ל והתמעטו ההכנסות מהתרומות מארצות הברית.
בשל מחלוקת זו שיגרה אגודת "גבאי מחזיקי עניי ארץ ישראל" את כתריאל צבי שרהזון לארץ ישראל כדי שיישב את הסכסוך בין שני בתי החולים וישכין שלום בין שתי העדות.
שרהזון הגיע לירושלים ובסיועם של הרב הראשי, החכם ־ באשי הספרדי יעקב שאול אלישר והרב הראשי האשכנזי שמואל סלנט, כינס שרהזון את הצדדים היריבים וניסה להשכין ביניהם שלום, אך המחלוקת הייתה כה עמוקה שהדבר לא עלה בידו והוא שב ריקם לארצות הברית.
כתריאל פסח שלמון (סלומון; 1 בספטמבר 1914 – 16 במרץ 1967) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה ודיפלומט ישראלי.
שירת כנספח צה"ל בבריטניה ובארצות הברית וציר ישראל בדרום אפריקה וברומניה.
שלמון, בנו של אברהם סלומון, נולד בירושלים.
הוא נכדו של יוחנן דוד סלומון ונינו של יואל משה סלומון.
למד בגימנסיה העברית "הרצליה", ובשנים 1933 עד 1937 למד בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשובו לישראל מונה לעוזרו של פנחס רוטנברג בחברת החשמל לארץ ישראל.
במהלך תפקידו הצטרף לארגון ההגנה והיה איש הקשר להקמת פלוגה של הפו"ש שתפקידה להגן על מתקני ועובדי החברה.
במלחמת העולם השנייה התנדב לשרת בצבא הבריטי, שובץ בחיל התובלה המלכותי, שירת בפלוגת ההובלה 178 ובפלוגת ההובלה 468, לאחר מכן שירת ביחידת תותחנים של הצבא הבריטי והשתחרר בדרגת קפטן.
היה מחברי "החבורה" שעסקה באיתור וסיוע לפליטים יהודים ובההעפלה.
לאחר המלחמה חזר לעבודתו בחברת חשמל, ב-1947 מונה למנהל חברת "קרת", החברה לשיכון ולמשכנתאות.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד גדוד נ"מ בחיל התותחנים, במאי 1948 נפצע כשרכבו עלה על מוקש והוא נפצע ברגלו.
הוא מונה ליועץ הכספי לרמטכ"ל.
השתחרר ב-1949 ומונה למנהל חברת המלח.
בפברואר 1950 חזר לשירות הקבע בצה"ל ומונה לנספח צה"ל הראשון בבריטניה ומאוקטובר 1951 גם בסקנדינביה.
היה איש אמונם של נחמיה ארגוב ודוד בן-גוריון, שראה בו "עילוי".
ב-1951 הציע שלמון לבן-גוריון לבצע "פוטש" בשלטון ולפזר את הכנסת.
ב-1954 מונה לנספח צה"ל בארצות הברית ובקנדה ושירת בתפקיד זה במהלך מלחמת סיני.
לאחר שחרורו עבד במשרד האוצר, באוגוסט 1959 הצטרף למשרד החוץ, שירת כציר בדרום אפריקה, במרץ 1961 מונה לציר ברומניה, הגיש את כתב האמנתו באפריל, תפקיד שמילא עד 1963. שימש ראש מחלקת קליטה במפא"י.
נהרג בתאונת דרכים ב-1967 באיטליה, שם שהה במסגרת פיתוח תעשיית תרכיזים מפרי הדר.
הותיר אחריו בן ובת: אילון וגוני.
כַּתְרִיאֵלִיבְקָה (ביידיש: כתרילעווקע, נהגה: Kasrilevke) הוא שמה הספרותי של עיירת ילדותו של הסופר היידי שלום עליכם, שנקראה וורונקוב (Вороньков).
בתרגומו של י"ד ברקוביץ את ספריו של שלום עליכם, היא נקראת וורונקה.
וורונקוב שוכנת באוקראינה, מדרום לקייב, באזור העיר העתיקה פריאסלאב.
שלום עליכם הפך את וורונקוב, אשר התפרסמה בשם הספרותי שהעניק לה ("כתריאליבקה") לאבטיפוס של העיירות היהודיות הקטנות במזרח אירופה.
עקב הפופולריות הגדולה של המחבר הפך הכינוי "כתריאליבקה" לשם לגלגני המביע קרתנות זעירה בעיירה קטנה או בשכונה נידחת ועלובה, שאנשיה דלים ושקועים בדאגותיהם היום-יומיות הפְּעוּטות.
בפתיחת האוטוביוגרפיה שלו, חושף שלום עליכם את זהותה ומיקומה הגאוגרפי המדויק של כתריאליבקה:
חלק גדול מעלילותיו הרבות של המספר היידי התרחשו בכתריאליבקה, שהייתה בעצם וורונקוב בעיצוב הבדיוני שלה.
מוטל בן פייסי החזן היגר עם משפחתו מכתריאליבקה לאמריקה, שנות ילדותו המאושרות של שלום עליכם עברו עליו בכתריאליבקה, טרם חזר עם משפחתו לפיריאסלב.
אלפרד דרייפוס היה בכתריאליבקה (כנושא לדיונים) מושב זקנים היה בכתריאליבקה, בית מרחץ היה שם ועוד.
כתריאליבקה הפכה במהלך השנים למקום מייצג של ה"שטעטל" היהודי – עיירה יהודית ענייה ובוצית שעל אף דלותה, סביבתה העוינת, ההגבלות על חיי היהודים באימפריה הרוסית – תושביה חיים, עמלים, צוחקים ובוכים, ובעיקר מהווים גיבורים בדיוניים בסיפורי ההווי של שלום עליכם.
בספרו "כתריאלים" עונה שלום עליכם לשאלה המתבקשת: למה נקרא שמה כתריאליבקה?
כישרונו המיוחד של המחבר לדבר על הנושאים הכאובים בבת שחוק, שיש מבקרים שקוראים לה הומור שחור, מאקברי, ויש המכנים אותה "הצד האפל בצחוקו של שלום עליכם" – בולט במיוחד כשהוא מספר על כתריאליבקה, העיירה שסיפקה לשלום עליכם מבחר מגוון של גיבורים עממיים.
דוגמה לכך ניתן למצוא בקטע הבא:
כתריאל עפרוני (30 ביוני 1925 – 26 באוקטובר 2011) היה צייר ישראלי, מורה ומחנך.
התגורר בגשר (קיבוץ), בקריית האמנים בצפת ובת"א.
כתריאל עפרוני נולד בווינה שבאוסטריה.
עלה ארצה בשנת 1938 והיה בין מייסדי גשר (קיבוץ) שבעמק הירדן, שם חי ויצר שנים רבות.
בשנת 1973 עבר להתגורר עם אשתו תמר בעיר צפת.
במקביל לגלריה שפתחו כתריאל ותמר בקריית האומנים שבעיר העתיקה בצפת, היה כתריאל גם מורה ומחנך בבית הספר היסודי ממלכתי א' ע"ש טוביאש.
שם עבדה גם אשתו תמר כמורה לאומנות הקרמיקה.
כתריאל עפרוני למד אצל הצייר ליאו רוט באפיקים ואצל הצייר יחזקאל שטרייכמן במכון אבני בתל אביב.
לאחר מכן השתלם מספר שנים בברזיל ובפריז.
1967 – צ'לסי ארט גלרי, סאו פאולו, ברזיל.
1972 – בית התרבות, אורליאן, צרפת.
1978 – גלריה בלטמן, יפו העתיקה.
1985 – בית ציוני אמריקה, תל אביב.
כתריאל רפפורט (26 בנובמבר 1871, י"ג בכסלו ה'תרל"ב - 1941, ה'תש"ב) היה ראש הוועד ה-11 בראשון לציון, סגן ראש הוועד הפועל, חבר בוועד המושבה החקלאי ומזכיר הוועד החקלאי.
כתריאל רפפורט נולד לרחל בילה וטוביה חיים בעיירה ריבינסק, רוסיה.
הוא קרוי על שם סבו מצד האב.
בשנת 1880 עלה עם הוריו ואחיו לארץ ישראל.
הם התיישבו בירושלים, שם למד רפפורט בתלמוד התורה "עץ חיים".
בשנת 1884 עבר לראשון לציון, שם למד למשך תקופה בבית הספר "חביב", והיה מבין בוגריו הראשונים.
כנער, החל את פעילותו הציבורית במושבה.
בשנת 1905 נבחר למוכתר המושבה.
את זמנו הפנוי העביר באמצעות השתתפות בוועד ערבי הקריאה, בוועד בית הספרים, בוועד השומרים, כיהון כראש ועד בית הספר וניגון באורקסטרה.
רפפורט היה מזכיר המושבה, ולאחר מכן ראש ועד המושבה בשנים 1921-1918 ו-1928. כראש הוועד רכש את אדמת בית דגון ואת אדמות סרפנד-אל-חרב ("אחוזה").
בתקופת כהונתו נסלל כביש חדש מבית הפקידות עד המחנה הצבאי הבריטי "סרפנד" (רחוב ירושלים), נעשו תיקונים סניטריים במושבה, אושרו חוק בניין בתים והתוכנית להקמת שכונת "אביבה", נמסר מגרש בן שני דונמים ל"קרן הגאולה" והוחלפו המשקלים בחנויות למשקלים מדויקים יותר.
מאוחר יותר עבד בתור כורם.
בתפקיד זה, רפפורט הוזמן לבקר שלוש פעמים בארמונו הפרטי של הברון אדמונד דה רוטשילד בפריז.
שלוש פעמים נשלח לתת ביקורת לסניפי היקב באמריקה, קנדה, אירופה, מצרים וסוריה.
שליחותו באמריקה לוותה בהמלצתו של הרב קוק.
הוא כיהן כראש הוועד החקלאי מספר פעמים ובמשך 13 שנים היה לחבר במועצת היקב ואגודת הכורמים של ראשון לציון וזכרון יעקב.
בשנת 1918, השתתף באספה המכוננת ביפו כנציג של ארגונים שונים במושבה.
בשנה זו נמנה עם מייסדי בנק "קופת עם" ביפו ובמשך 20 שנה היה חבר במועצה ובהנהלה של הבנק.
החל משנת 1926, ובמשך שנים רבות, ניהל סניף של חברת ייצור היין "כרמל מזרחי" ביפו יחד עם ראובן סגל.
בשנת 1925, רפפורט סייע להקמתה של הגימנסיה "בנימינה" בראשון לציון.
בשנת 1936, השתתף בטקס הנחת אבן הפינה למוזיאון רוטשילד, אך המוזיאון לא הוקם בסופו של דבר.
לכתריאל היו שלושה אחים, בוריס ברוך ושמעיה סימון ואחיו החורג שלמה יצחק אחאי.
אביו, טוביה חיים רפפורט, היה שוחט ובודק ופוסק.
הוא לימד אותו תורה בהיותו ילד.
רפפורט נשא לאישה את ציפורה טיקולסקי.
נולדו להם ארבעה ילדים: יהודית (רפפורט) שילוני, אבשלום רפפורט, שפרה חיה (רפפורט) דייקן ובלה (רפפורט) מילר.
כתרי דמשק הוא כינוי לאחד עשר כתבי יד (קודקסים או מִצְחָפִים) עתיקים של התנ"ך או חלק ממנו, שהיו שמורים בקהילה היהודית בדמשק.
כיום מצויים אחד עשר כתרי דמשק ב, חוץ מכתר אחד.
קהילת יוצאי דמשק טוענת שכתר אחד נגנב מהקהילה היהודית בדמשק, בזמן כהונת הרב אברהם חמרה כרב ראשי בדמשק.
הספרים כתובים על קלף עם הערות המסורה וחלקם הגדול כולל איורים.
הספרים משמרים את נוסח המסורה הקדום ונחשבים למקור העתקה מהימן.
השם "כתר" (בערבית تاج, תאג'), התייחס במקור לכתב יד מסוים של התנ"ך, שנכתב בארץ ישראל במאה העשירית לספירה ונוקד על ידי אהרן בן אשר, שאף כתב בו את הערות המסורה.
כתב היד הזה קיבל את אישורו של הרמב"ם כמייצג הנוסח המדויק ביותר של המסורה, הגיע בסופו של דבר לרשותה של קהילת חלב, וכונה משום כך כתר ארם צובא.
במשך הדורות הפך השם "כתר" לכינוי כללי למִצְחָף (קודקס) של מקרא או של אחת מחטיבותיו, ובו ניקוד וטעמים, והערות נוסח.
המסורה היא מכלול ההערות המלוות את נוסח המקרא לצורך מסירתו המדויקת.
הערות המסורה המתייחסות לנוסח, לכתיב ולקרי של מילים במקרא.
כללי המסורה נוסחו וגובשו בחלקן הגדול בארץ ישראל במאה השביעית לספירה.
את הערות המסורה ניתן לחלק לשניים: מסורה קטנה ומסורה גדולה.
המסורה הקטנה מנוסחת בקיצור מופלג ורשומה בשוליו של הטקסט המקראי.
לעומת זאת, המסורה הגדולה מפרטת את הערות המסורה הקטנה, בדרך כלל בשוליו של הדף.
בכתבי היד המפוארים של המקרא, בעיקר בתקופה מאוחרת יותר, כאשר מידת השימוש בהערות המסורה הצטצמצם, קיבלו הערות המסורה הגדולה צורה של ציור.
הערות המסורה צוירו באמצעות מיקרוגרפיה, כלומר ציור באמצעות אותיות זעירות היוצרות קווי מתאר של עיטורים.
כתרי דמשק שנמצאים בספרייה הלאומית
קיימים אחד עשר קודקסים (כתרים):
+ כתר דפים שנה הערות תמונה תורה עם ניקוד וטעמים, מסורה גדולה וקטנה 229 המאה ה-י' ידוע בשם כתב יד ששון 507 או חומש דמשק.
כתב יד של התורה עם ניקוד וטעמים, מסורה קטנה וגדולה.
כתוב בשפה עברית בסגנון כתיבה מזרחי.
נוצר בארץ ישראל במאה העשירית.
מתחיל מבראשית פרק ט' פסוק כ"ו.
החלק החסר בו הוא ספר שמות פרק י"ח פסוקים א' עד י"ח ופסוק כ"ג.
בשנת 1914 נרכש הספר על ידי האספן היהודי סלימאן ששון בדמשק.
כתב היד נקרא לפני רכישתו כתב יד Ms.
507. בנובמבר 1975 הוא נרכש על ידי בית הספרים הלאומי האוניברסיטאי במכירה פומבית בלונדון.
תנ"ך עם ניקוד וטעמים מסורה גדולה וקטנה 428 1260 כתב יד של התנ"ך עם ניקוד וטעמים, מסורה קטנה וגדולה.
הכתר הועתק בבורגוס שבספרד בשנת ה'ך' (1260).
כתב היד הגיע לדמשק מתישהו לפני 1886, ומכאן כינויו "כתר דמשק".
הוא נשמר בבית הכנסת שנמצא ב-"חוש אלבאשא אלענאבי" בדמשק.
שם ראו אותו אברהם אליהו הרכבי בשנת תרמ"ו (1886) ואבינעם ילין בשנת תרע"ט (1919).
בשנת 1940 נעלם הכתר מבית הכנסת, והתגלה שוב בשנת 1962 עת נרכש עבור הספרייה הלאומית.
הוא נמכר במכירה פומבית בלונדון ב-1962, ונרכש למען בית הספרים הלאומי האוניברסיטאי בסיועה של קרן תרבות אמריקה ישראל ומר נ"ז ויליאמס.
דף נוסף מסופו של כתב היד נקנה על ידי המוזיאון היהודי בטולדו ב-1987. תורה מגילות והפטרות 503 1300 לערך כתב היד משנת 1300. סגנון הכתיבה הוא אשכנזי (היחיד מבין כתרי דמשק).
נכללים בו התורה, חמש מגילות, הפטרות (בין המגלות) ושאר ספרי הכתובים וספר ירמיהו (חסר רובו).
מצורף גם בתרגום אונקלוס ותרגום ארמי לנביאים אחרי כל פסוק.
בשנת תר"פ כתב-היד היה מוחזק בבית הכנסת שנמצא ב-"חוש אל באשא אלענאבי" בדמשק.
היה שייך לקהילה היהודית בדמשק והגיע לספריה הלאומית בסוף שנות התשעים של המאה העשרים.
כתוב בשפה העברית בסגנון ספרדי.
קצות ראשי הכתר מעוטרים בפנלים העשויים מסגרת זהב ופנימה - דף צבעוני דמוי פיליגרן.
בסוף הכתר שטר מכר בספרדית מהעיר מונזון מכ"ו טבת תקס"ו.
תנ"ך עם ניקוד וטעמים מסורה גדולה וקטנה 360 1300 כתב היד של התנ"ך מספרד עם ניקוד וטעמים מסורה גדולה ומסורה קטנה, המתוארך לשנת 1300. כתב היד כתוב בעברית ובערבית בסגנון כתיבה ספרדי.
בראש ספרי התורה ובראש נביאים ראשונים, נביאים אחרונים וכתובים: מלות פתיחה באותיות זהב בתוך לוחיות ממוסגרות בזהב וממטלאות פיתולי צמחים על רקע ארגמן אפור-ירקרק.
מפינות מסגרות הזהב עולים ענפים ועליהם עלים ופרחים בצבעים ובזהב ודמויות חיות ועופות.
בכתיבה מאוחרת צוינו מספרי הפרקים.
נמצאים כמה ביאורי מילים בעברית ובערבית, בגליונות בכתיבה מזרחית מאוחרת.
בעמודים 1–6 לוח סדרות מניין הפרקים (לפי המניין הנוצרי).
בדף 1א ציון שם בעלים בכתב מזרחי.
יאשי[ה] משה נשיא בן כג"ק צפניה נשיא מ"כ ש[נת] השצ"ה ליצירה" (1635).
כתב היד היה שייך לקהילה היהודית בדמשק והגיע לספריה הלאומית בסוף שנות התשעים של המאה העשרים.
תנ"ך 360 1309 כתב היד של התנ"ך מתוארך לשנת 1309. סגנון הכתיבה הוא סגנון כתיבה ספרדי.
היה שמור בבית הכנסת "שמאע" בדמשק.
תנ"ך עם ניקוד וטעמים מסורה קטנה וגדולה 360 1430 לערך כתב יד של התנ"ך.
מתוארך למאה החמש עשרה (שנת 1430 בערך).
בספר ישנה עדות על האופן בו נקנה הספר.
נכתב כנראה על ידי יהודי ספרדי שעבר לאיטליה.
הספר הועבר לאחר מכן אל ספרד ונראה שהועבר אל האימפריה העות'מאנית על ידי מגורשי ספרד שהגיעו לדמשק .
כתובים 120 המאה ה-י"ד כתב היד נכתב בספרד במאה הארבע עשרה.
כולל את הספרים איוב, משלי, רות, שיר השירים, קהלת, איכה, אסתר ודניאל.
תורה 173 המאה ה-י"ד כתב יד של התורה בשפה העברית עם פירוש רש"י.
כתב היד מאשכנז מהמאה הארבע עשרה.
המקרא והמסורה בכתב אשכנזי מרובע ופרוש רש"י בכתב אשכנזי בינוני.
בעמוד 22א מופיע ציור של סולם יעקב.
תנ"ך עם ניקוד וטעמים מסורה קטנה וגדולה 546 המאה ה-י"ד כתב יד של התנ"ך עם ניקוד וטעמים מסורה קטנה ומסורה גדולה.
נכתב באיטליה, כנראה על ידי גולה מספרד בסוף המאה הארבע עשרה.
המסורה שנמצאת בו נכתבה לעיתים בטכניקת מיקרוגרפיה.
כתב היד הוחזק ונשמר בבית הכנסת "ראקי" בדמשק.
תנ"ך בניקוד וטעמים ומסורה קטנה 324 המאה ה-י"ד נוצר בספרד במאה הארבע עשרה.
כולל גם את ספר השורשים של רבי דוד קמחי (רד"ק).
הוא הוחזק בבית הכנסת "אליהו הנביא" שנמצא בכפר ג'ובר שבפרברי דמשק.
בית הכנסת עצמו בנוי על מערה שמיוחסת לאליהו הנביא ובה לפי המסורת מצא מסתור בבריחתו לדמשק.
סביב כתר זה נקשרו אגדות רבות והוא נחשב למקודש מבין הכתרים.
היה בבעלות של משפחת שולאל.
משפחת שולאל הייתה משפחה שבניה היו ראשי הקהל במצרים בשלהי התקופה הממלוכית.
בסופו של הספר מצויות רשימות משפחתיות של בני משפחת שלאל.
בדפים האחרונים של כתב היד ישנם חתימות של אורחים שונים שהגיעו לבית הכנסת בין השנים 1925–1940.
היחס לכתרי דמשק בקרב חברי הקהילה היהודית היה יחס של קדושה עצומה.
הכתר נתפס כקמע ששומר על הקהילה ועל אחדות הקהילה.
חברי הקהילה האמינו שכתרי דמשק הצילו את הקהילה בתקופת עלילת דמשק.
הכתרים נשמרו בארונות נפרדים, קטנים יותר והם לא היו חלק מארון הקודש בבתי הכנסת.
בתוך הארונות הוקם הדום מיוחד שעליו שמו את הספרים הכתרים נעטפו במטפחות משי וקטיפה.
רק אנשים בודדים בקהילה נחשפו אל ספרי הכתר.
בתשעה באב הייתה מגילת איכה נקראת מאחד מספרי הכתר, וכן היו קוראים בספרי הכתר באירועים מיוחדים.
בשנת 1940 נעלם אחד מה"כתרים, לא ברור אם הכתר נבזז, נגנב או נמכר על ידי אחד מחברי הקהילה.
חברי הקהילה בדמשק התאבלו בעקבות היעלמות אחד מספרי הכתר.
הם קרעו את בגדיהם, וקראו בספר איכה.
שמש הקהילה התאבד בעקבות היעלמות הכתר.
הכתר עצמו נמצא לאחר עשרים שנה בלונדון.
אספן יהודי קנה אותו והעביר אותו אל הספרייה הלאומית.
מאמצי ההצלה של כתרי דמשק כחלק מהצלת יהודי דמשק
בשנות השבעים של המאה העשרים הוחמר מצבם של יהודי דמשק.
בעקבות כך, החלו יהודים ברחבי העולם לדאוג ולעזור ליהדות דמשק.
אחת מן הפעילות שעזרה ותרמה רבות לרווחתם של יהודי סוריה הייתה ג'ודי פלד קאר, מוזיקולוגית מקנדה.
היא יצרה קשרים סודיים עם יהודים בסוריה, וניסתה לעזור להם באמצעות איסוף כסף וסיפוק צורכיהם הדתיים.
היא עזרה ליהודים שרצו בכך להגר מסוריה ושיחדה לשם כך פקידים.
בנוסף לכך, ג'ודי פלד קאר הצליחה להבריח את אחד הכתרים אל מחוץ לסוריה בשנת 1993, ולהעביר אותו אל הספרייה הלאומית.
כתרי דמשק נוספים הוברחו לישראל על ידי הרב אברהם חמרה ובסיועו של המוסד הועברו לספרייה הלאומית.
הסכסוך המשפטי בנוגע לבעלות על כתרי דמשק
בשנת 2014 הגיש הרב חמרה תביעה כנגד הספרייה הלאומית בנוגע לאחזקתם של כתרי דמשק.
הרב חמרה טען כי ניתנה לו הבטחה שלטונית על ידי נציגי המוסד שאם יצליח להוציא את כתרי דמשק מסוריה ויזכה לצאת בעצמו מסוריה, תסייע לו המדינה בהקמת מרכז מורשת יהודי סוריה בראשותו.
במרכז זה אמורים היו לשכון הכתרים.
הספרייה הלאומית לעומת זאת, טענה שמדובר בנכס בעל חשיבות תרבותית והיסטורית, שצריך להיות בבעלותו של העם היהודי ושל הציבור במדינת ישראל.
הספרייה טענה כי הגדרת מטרות הספרייה וכן היכולות החומריות שברשותה מקנים לה את היכולת לשמר את הכתר בצורה מיטבית.
הספרייה תיארה בבית המשפט את תהליך השימור של כתרי דמשק.
במהלך השנים 1993–1995, לאחר שהובאו הכתרים לישראל, הפקידו אותם נציגי המוסד בידי הספרייה הלאומית ומאז הם במשמורת בספרייה.
הכתרים הגיעו במצב תחזוקתי ירוד כשחלקם נגועים במזיקים שונים.
מחלקת השימור של הספרייה הלאומית פעלה להסרת הנגעים ולשימור הכתרים תוך הקפדה על תחזוקתם בתנאים פיזיים מתאימים (טמפרטורה, לחות, תאורה וכו'), באופן שהביא להשתמרותם במצב טוב.
משום כך, הדגישה הספרייה את יכולותיה המתקדמות בשימור והטיפול בכתרים.
כמו כן, הספרייה טענה שעל פי חוק הספרייה הלאומית, מטרתה של הספרייה היא "איסוף, שימור, טיפוח והנחלה של אוצרות ידע, מורשת ותרבות בכלל, ובזיקה לארץ ישראל, למדינת ישראל ולעם היהודי בפרט" (סעיף 3 בחוק).
לדעתה של הספרייה, שימור הכתר בידי הספרייה עולה בקנה אחד עם מטרות אלו.
הספרייה הלאומית ביקשה שבית המשפט יצהיר כי תשעת כתרי דמשק יהיו בבעלות הקדש ציבורי, וכי בית המשפט יקבע את תנאי ההקדש ומטרותיו.
הספרייה הלאומית ביקשה שהיא תהיה נאמן ההקדש, ושתייעץ לה ועדת היגוי שתהיה מורכבת מנציגי הספרייה, נשיא האוניברסיטה העברית, רבנים ונציגים של ארגון יוצאי סוריה ודמשק.
היועץ המשפטי לממשלה , אביחי מנדלבליט, צידד בעמדת הספרייה, וקבע כי "כתרי דמשק – אשר היו בבעלות קהילות ישראל בדמשק אשר חרבו, הוצלו על ידי המוסד לתפקידים מיוחדים ושוקמו בספריה הלאומית – הינם אוצר בעל אופי ציבורי-לאומי.
כתרי דמשק, אינם רכושו הפרטי של איש, ואף לא של הרב חמרה או של מרכז המורשת שהוא מבקש להקים למעלה מעשרים שנים.
לכתרי דמשק אופי "ציבורי-לאומי", וככאלה יש לדאוג כי הם יוותרו בידי המוסדות הלאומיים של העם ולא בידי הפרט".
בית המשפט קיבל את עמדת היועץ המשפטי והספרייה הלאומית וקבע את התנאים להקמת הקדש ציבורי לכתרי דמשק.
מתוך דברי השופט דוד גדעוני: "לאחר שנתתי דעתי לכלל טענות הצדדים סבורני כי יש לקבוע את נאמני ההקדש בהתאם למתווה שהציע היועץ המשפטי לממשלה.
נאמני ההקדש במתווה זה מייצגים קשת ציבורית רחבה.
הם כוללים אנשי תורה והשכלה, נציגים של יוצאי יהדות סוריה, אנשי מקצוע ומומחיות מטעם הספרייה הלאומית.
מדובר בהרכב מאוזן, שיש בו כדי להביא לידי ביטוי את עמדות הגורמים השונים במישור הערכי והמקצועי ולסייע בהגשמת תכלית ההקדש לטובת הכלל.
מינויו של הרב חמרה כנאמן באופן אישי נסמך על פועלו ותרומתו המובהקת להצלת הכתרים וכמי ששימש אחרון רבני דמשק.
לאחר אריכות ימיו, או לאחר שיפנה את מקומו מטעם כלשהו, יבוא תחתיו רב אחר מקהילת יוצאי סוריה בישראל שיאושר על ידי בית המשפט.
כתר שם טוב הוא ספר המלקט את דברי תורתו של מייסד תנועת החסידות רבי ישראל בעל שם טוב.
את הספר חיבר רבי אהרון הכהן שליקט את הדברים בעיקר מספרי בעל ה'תולדות' רבי יעקב יוסף כ"ץ מפולאנה ספר בן פורת יוסף וספר תולדות יעקב יוסף וספר צפנת פענח.
מקורות נוספים לספר מתוך הספר ליקוטים יקרים וספר יושר דברי אמת משולם פֶייבוּש הלוי הֶלֶר מזְבַּרַז.
חלקו הראשון של הספר נדפס בזולקווא בשנת ה'תקנ"ד וחלקו השני נדפס שם בשנת ה'תקנ"ה.
מייחודיותו של ספר זה על שאר ספרי הליקוט שבהם נדפסו תורות מהבעל שם טוב (שבראשם ספר בעל שם טוב על התורה), הוא העובדה שספר זה נדפס סמוך לפטירת הבעל שם טוב ורוב תלמידיו הגדולים של הבעל שם טוב והרב המגיד היו עודם בחיים והכירו את מעלותו של המלקט.
על ספריו האחרים של המלקט ישנן הסכמות מגדולי החסידות, בהם רבי לוי יצחק מברדיטשוב, רבי שלמה מקרלין, רבי ישראל מקוזניץ, החוזה מלובלין ועוד.
במקור הספר הודפסו כל התורות ברצף אחד, בשנת ה'תשל"ג בהוראתו של הרבי מליובאוויטש יצא לאור הספר במהדורה חדשה עם חלוקת התורות לאותיות בהוצאת הספרים החבדי"ת – קה"ת.
מאז יצא במספר מהדורות צילום ובשנת ה'תשנ"ט יצא במהדורה משופרת גם ממהדורה זו נדפסו מספר מהדורות צילום.
בשנת ה'תשס"ד יצא הספר במהדורה חדשה ומיוחדת תחת השם "כתר שם טוב השלם", על ידי הוצאת ספרים קה"ת בעריכת הרב יעקב עמנואל שוחט בהוספת ציונים, מראה מקומות ומפתחות.
בשנת ה'תשע"ז הוציאו מעיינותיך את הספר במהדורה מבוארת בשם "כתר שם טוב המבואר" בשני כרכים עם ביאור מהרב מענדל וועכטער.
בשנת התשפ"ה יצא לאור על ידי מכון אבוקה, בתוספת ניקוד, פיסוק, מקבילות, מראי־מקומות, כותרות ועוד.
בראש הספר מופיעה צוואה בהם דברי הוראות והדרכות להנהגת החסידים.
מקורה של הצוואה הוא מהספר ליקוטים יקרים והצוואה הובאה גם בספר צוואת הריב"ש, אך האדמו"ר הזקן רבי שניאור זלמן מליאדי כתב ש"באמת אינה צוואתו, וגם לא ציווה כלום לפני פטירתו" רק שהם "ליקוטי אמרותיו הטהורות שנלקוטי לקוטי בתר לקוטי, ולא ידעו לכוון הלשון על מתכונתו, אך המכוון הוא אמת לאמיתו".
בדברי הצוואה מבקש הבעל שם טוב: א.
שיעבדו את השם בתמימות ויקבעו שיעור מוסר בכל יום.
לשמור שבת כהלכתו בכל דקדוקיו ופרטיו.
אחר כך מתחיל סדר ליקוט התורות שבראשם מופיע העתק מכתב שכתב לארץ הקודש אל גיסו רבי גרשון מקיטוב, ובמכתב זה הוא מספר לו על עלית נשמה שעשה בראש השנה.
אגרת זו היא יסוד בחסידות, כיון שמסופר בה על המפגש של הבעל שם טוב עם המשיח, בו שאל "אימתי קאתי מר?" והמשיח ענה לו את התשובה המפורסמת – "לכשיפוצו מעינותיך חוצה".
בתורה הבאה מופיעה כוונת המקווה מהבעל שם טוב.
ואז ממשיך להביא תורות רצופות מהבעל שם טוב על פסוקים ועוד.
בחלק השני של הספר מופיעה בראש הספר הסכמה, והמשך ליקוט תורות הבעל שם טוב כמו בכרך הקודם.
במהדורת קה"ת חולקו התורות (בהוראת הרבי מליובאוויטש) לקטעים קצרים להקל על הלומד.
ובסוף הספר הובא חלק ההוספות שבו הודפסה "כוונת המקוה מהבעל שם טוב" כפי שהובאה בספר פרי הארץ של רבי מנחם מנדל מויטבסק ובסידור עם דא"ח של האדמו"ר הזקן.
"תורות ופתגמי הבעל שם טוב" בהם גם 7 תורות שאמר הבעל שם טוב בגן עדן בח"י אלול ה'תרנ"ב ונעתקו מכתבי אדמו"ר הריי"צ ו"מנהגי והנהגות הבעל שם טוב" שנלקטו מתורת אדמור"י חב"ד.
אמרות קודש מאדמור"י חב"ד שנאמרו על הבעל שם טוב תולדותיו ושיטתו.
ביאורי הרבי מליובאוויטש על 7 התורות שאמר הבעל שם טוב בגן עדן.
כתר שם טוב – מהדורה ראשונה, ב' חלקים, זולקווא, ה'תקנ"ד-ה'תקנ"ה
כתר שם טוב – קה"ת – ה'תשל"ג, ברוקלין, ניו יורק, הוצאה שנייה ה'תשל"ד, הוצאה שלישית ה'תשל"ה, הוצאה רביעית ה'תשמ"ז
כתר שם טוב – קה"ת – מהדורה משופרת – ה'תשנ"ט, ברוקלין, ניו יורק
כתר שם טוב השלם – קה"ת – מהדורה חדשה ומתוקנת עם הוספות ומ"מ וציונים, ה'תשס"ד, ברוקלין, ניו יורק, הוצאה נוספת ה'תשע"ח
כתר שם טוב המבואר – רבי מענדל וועכטער, מעיינותך, ה'תשע"ז
שיעורים בספר הקדוש כתר שם טוב, הוצאת 'קול דודי' (ארגון ללימוד חסידות שע"י חסידי תולדות אהרון)
פרשת בר המצווה של ילד שנולד בל' תשרי היא תמיד פרשת נח.
ה'תקי"ח – בתום ויכוח פומבי בין רבני גליציה לפרנקיסטים, פסק מיקולאי דמבובסקי בישוף קמניץ פודולסקי לטובת הפרנקיסטים, והורה לשרוף את ספרי התלמוד במחוז.
ה'תר"פ – גופותיהם של לוחמי ניל"י יוסף לישנסקי ונעמן בלקינד הובאו לקבורה בראשון לציון, לאחר שנתלו בדמשק בא' בטבת ה'תרע"ח.
ה'תשט"ז – במכון ויצמן מופעל ויצק, המחשב האלקטרוני הראשון בישראל ואחד הראשונים בעולם
ה'תשכ"ג – משבר הטילים בקובה מסתיים בשלום
ה'תשפ"ג – רצח שלום סופר: פיגוע דקירה בפונדוק, שבו נדקר יהודי בידי מחבל פלסטיני ונפטר מפצעיו.
ה'תקע"ה – רבי שלמה זאב קליין, רבה של קולמר והקונסיסטוריה של הריין העליון באלזס, ממנהיגי היהדות האורתודוקסית ביהדות צרפת.
ה'תשכ"ד – עידו שמי, אמן רב תחומי
ה'תשל"ח – מירי בוהדנה, דוגמנית, שחקנית ומנחה טלוויזיה ישראלית
ה'תשמ"ב – אורן חזן, חבר הכנסת מטעם הליכוד.
ה'תשמ"ג – מאיה ערוסי, ספורטאית ישראלית
ה'תרט"ז – הרב צבי הירש חיות (מהר"צ חיות), אב בית דין בז'ולקווה ובקאליש ומחבר הגהות על תלמוד בבלי, שהיה מקורב לתנועת ההשכלה.
ה'תר"ף – רבי אלעזר הלוי, ראש הישיבה הגדולה במרקש שבמרוקו.
ה'תרצ"ט – יהושע בוכמיל, פעיל ציוני.
ה'תש"ם – הרב שלום קלזאן, מחכמי עדת התימנים בירושלים וראש ישיבת סוכת שלום.
ה'תשס"א – ברק'ה וולף, דובר חב"ד בישראל.
ה'תשס"ב – רחבעם זאבי, שר (ואלוף בדימוס) נרצח בידי מחבלים.
כ"ט בתשרי – א' בחשוון
תאריך זה קיים רק בשנים שמוגדרות כ"שלמות", כלומר כ-45% של השנים.
בשנים שמוגדרות "כסדרן" או "חסרות", התאריך למחרת כ"ט בחשוון הוא א' בכסלו.
על פי הלוח העברי הקבוע, יום זה לעולם לא יחול בימים שני, רביעי, שישי ושבת.
ד'תתקמ"ט – הפעם האחרונה שזמן שאלת גשמים בגולה התחיל בתאריך זה
ה'תשכ"ז – פעולת סמוע: צה"ל פושט על הכפר א-סמוע שמדרום לחברון בפעולת תגמול.
בפעולה נהרג מג"ד הצנחנים, סא"ל יואב שחם, ההרוג היחיד מכוחות צה"ל בפעולה
ה'תשט"ז – מאיר כהן, שר הרווחה מטעם יש עתיד
ה'ת"ר – הרב חיים הכהן רפפורט, רב באוסטראה שבאוקראינה ומחבר ספר השו"ת "מים חיים"
ה'תר"ז – רבי צבי הירש מרימנוב, האדמו"ר השני בשושלת רימינוב (נולד ב-ה'תקל"ח)
ה'תשמ"ג – הרב בצלאל ז'ולטי, הרב הראשי של ירושלים ומחבר ספר "משנת יעב"ץ"
ה'תשס"ד – שולמית הראבן, סופרת ישראלית (נולדה ב-ה'תר"צ)
ה'תשס"ז – הרב אליעזר וולדינברג, מחבר שו"ת ציץ אליעזר ומגדולי הפוסקים במאה העשרים (נולד ב-ה'תרע"ו)
כ"ט בחשוון – א' בכסלו
ל' בכסלו הוא היום השלושים בחודש השלישי (למניין החודשים מתשרי, שהוא החודש התשיעי למניין החודשים מניסן) בשנה העברית.
תאריך זה קיים בשנים שמוגדרות כ"שלמות" או "כסדרן".
בשנים שמוגדרות "חסרות", שהן כ-25.5% של השנים, התאריך למחרת כ"ט בכסלו הוא א' בטבת.
על פי הלוח העברי הקבוע, יום זה לעולם לא יחול בימים ראשון, רביעי ושישי.
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצוה של ילד שנולד בל' כסלו היא פרשת מקץ אם בר המצוה חל בשנה המתחילה בשבת, ביום שני או ביום שלישי, ופרשת ויגש אם בר המצוה חל בשנה המתחילה ביום חמישי.
ה'תר"ו – טקסס מתקבלת כמדינה ה-28 של ארצות הברית
ה'תרל"ח – תומאס אלווה אדיסון מקליט ומשמיע את הקלטת הקול הראשונה – השיר "Mary Had a Little Lamb", באמצעות הפונוגרף הראשון שהמציא
ה'תשכ"ח – חיים בר-לב מונה לרמטכ"ל השמיני של צה"ל
ה'תשכ"ט – אפולו 8 משוגרת לירח
ה'תשס"ד – 4 הרוגים בפיגוע בתחנת אוטובוס במחלף גהה בפתח תקווה
ה'תשס"ט – פרוץ מבצע עופרת יצוקה ברצועת עזה, כאשר צה"ל תוקף מטרות של חמאס
ה'תקכ"ה – רבי אברהם טיקטין, רבן של לונטשיץ, גלוגא וברסלאו, ידידו של רבי עקיבא איגר.
ה'תרמ"ו – יוסף שפרינצק, פעיל ציוני, פוליטיקאי ישראלי, יושב ראש הכנסת הראשון.
ה'תרנ"ב – מאיר גור אריה, צייר ישראלי יליד רוסיה.
ה'תרס"ג – בנימין עומר (חתולי), מלחין, מעבד, מנצח ומורה למוזיקה, איש קיבוץ משמר העמק.
ה'תרס"ה – הרב דוד אוקס, הרב האחרון של לייפציג ומנהלו הראשון של תיכון צייטלין בתל אביב.
ה'תרס"ו – אליאב ליואי, עורך דין ופוליטיקאי ביישוב ובמדינת ישראל, ראש המועצה המקומית בת ים.
ה'תשי"א – מיכאל כורש, שחקן טלוויזיה, קולנוע ותיאטרון ישראלי.
ה'תשי"ב – יהודה עציון, מחנך ומחבר, פעיל ימין ופעיל הר הבית, חבר המחתרת היהודית, וממייסדי עפרה.
ה'תשכ"ח – ישי לפידות, זמר, מלחין, שחקן וסולן להקת אוף שימחעס, זוכה פרס אקו"ם.
ה'תר"ג – רבי פרץ שמואל זאבל איגר, רב פוסק ואב"ד בעיר בראונשווייג והמחוז בגרמניה.
ה'תרנ"ד – רבי יהודה יצחק פרנקל, אב"ד ומרא דאתרא בסאנוק שבגליציה.
ה'תרע"ח – רבי אברהם חזן, ממנהיגי חסידות ברסלב בארץ ישראל.
ה'תשל"ו – חנה ארנדט, פילוסופית יהודייה גרמניה.
ה'תשס"ו – גד בן-עמי צרפתי, בלשן וחוקר העברית, חבר האקדמיה ללשון העברית וחתן פרס ישראל.
ה'תשע"ו – אבינועם דנין, בוטנאי ואקולוג ישראלי, וחבר המכון למדעי החיים באוניברסיטה העברית.
כ"ט בכסלו – א' בטבת
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בל' שבט היא, ברוב השנים, פרשת תרומה.
אבל אם בר המצווה חל בשנה חסרה המתחילה בשבת (שנה מקביעות זחא או זחג) פרשת בר המצווה היא פרשת משפטים.
א' דראש חודש אדר (ובשנה מעוברת – א' דראש חודש אדר א')
"יום המשפחה" – במדינת ישראל חוגגים את "יום האם" שהורחב ל"יום המשפחה"
ה'תכ"א – טקס הוצאה להורג לאחר המוות נערך לאוליבר קרומוול, 3 שנים לאחר מותו
ה'תקנ"ו – אחרי למעלה מ-60 שנה, יורד קיסר סין, צ'יינלונג, מכס השלטון
ה'תקנ"ז – בנק אנגליה מנפיק את שטר הליש"ט (פאונד) הראשון
ה'תרנ"ו – התפרסם ספרו של בנימין זאב הרצל, "מדינת היהודים"
ה'תש"ו – טריגווה לי נבחר למזכ"ל האו"ם הראשון
ה'תשכ"ז – מאושר התיקון ה-25 לחוקת ארצות הברית, המסדיר את העברת סמכויות הנשיא לסגנו
ה'תשס"ד – 8 הרוגים בפיגוע התאבדות באוטובוס סמוך לגן פעמון הדרור בירושלים
ה'תר"ה – הרב יעקב דוד וילובסקי (הרידב"ז), פוסק הלכה נחשב, ורבן של סלוצק ושל צפת (נפטר בתשרי ה'תרע"ד)
ה'תרכ"ט – אלזה לסקר-שילר, משוררת יהודייה גרמניה (נפטרה ב-ה'תש"ה)
ה'תרצ"ז – הרב אליעזר ולדמן, ראש ישיבת ההסדר "ניר קריית ארבע", ממייסדי ההתנחלות בחברון וחבר הכנסת מטעם התחיה
ה'תש"ם – קלמי סבן, כדורגלן ישראלי
ה'תקפ"ז – רבי מנחם מנדל משקלוב, רב ומקובל, תלמיד הגר"א ומראשי עליית תלמידי הגר"א.
לאחר עלייתו היה מנהיג הפרושים בצפת ובירושלים.
ה'תרנ"ה – הרב שמואל אברהם אבא הגר, אדמו"ר בהורודנקה משושלת חסידות ויז'ניץ.
ה'תרס"ה – רבי אברהם אבא הורוביץ ממעליץ, האדמו"ר הראשון משנדישוב.
ה'תרצ"א – הרב יעקב איסקולסקי, רב ליטאי-אמריקאי
ה'תרצ"ד – הרב ירוחם פישל פערלא, רב בוורשה, ומחבר חיבור מקיף על מניין המצוות שלרס"ג.
ה'תרצ"ד – הרב אהרן הכהן, מחכמי תימן, דיין וראש ישיבת בית שרעבי.
ה'תש"ט – הרב מאיר סטולביץ, רב ליטאי בסוף ימיו בשכונת זיכרון משה בירושלים
ה'תשט"ז – עזריאל קרליבך, עיתונאי ופובליציסט, מייסד ועורך "מעריב".
ה'תשע"ג – הרב פרופ' דוד הרטמן.
ה'תשע"ט – אריק רודיך, מוזיקאי ישראלי.
כ"ט בשבט – א' באדר
ל' באדר א' הוא היום השלושים בחודש אדר א', אשר נוסף ללוח העברי רק בשנה מעוברת.
בשנה פשוטה אין תאריך ל' באדר, והאירועים שאירעו בל' באדר א', מצוינים, על פי רוב השיטות, בתאריך א' בניסן.
א' דראש חודש אדר ב'
ה'תקנ"ט – נפוליאון כובש את יפו
ה'תש"ח – 12 הרוגים בפיצוץ מכונית תופת בבית המוסדות הלאומיים בירושלים
ה'תשמ"ד – העיתון "חדשות" יוצא לאור לראשונה
ה'תשס"ח – 8 הרוגים בפיגוע ירי בישיבת מרכז הרב בירושלים.
ה'תש"ח – אריה לייב יפה, משורר ומנהיג ציוני (נולד ב-ה'תרל"ה)
ה'תש"ו – השבת השחורה, יום מאסרם של מנהיגי היישוב והתנועה הציונית
ה'תשכ"ד – הופעל לראשונה המוביל הארצי, פרויקט המים הלאומי של מדינת ישראל, אשר מזרים את מימי הכנרת עד לנגב
ה'תרצ"ה – שמוליק קראוס, זמר ישראלי (נפטר בה'תשע"ג)
ה'תש"ח – יצחק תשובה, מיליארדר ישראלי
ה'תש"י – אלון אולארצ'יק, זמר ישראלי
ה'תשל"ט – שיפי אלוני, שחקנית ישראלית
ה'תשמ"א – סיון רהב-מאיר, עיתונאית, כתבת ומנחה ישראלית
ה'תשנ"ד – רום שמיר, מנצח תזמורת צה"ל
ה'תרכ"ז – רבי יחיאל יעקב הופשטיין מקוז'ניץ, האדמו"ר הרביעי בשושלת קוז'ניץ
ה'תרכ"ט – הרב שלמה קלוגר, פוסק ודרשן, מגאוני דורו בפולין (נולד ב-ה'תקמ"ו)
ה'תרס"ח – רבי מאיר רוזנבוים מקרעטשניף, האדמו"ר השלישי בשושלת נדבורנא ומייסד חסידות קרעטשניף (נולד ב-ה'תר"ח)
ה'תרצ"ח –שלמה בן-יוסף, ראשון עולי הגרדום, נתלה בכלא עכו על ידי הבריטים
ה'תש"ה – אליהו גולומב, ה"המפקד הבלתי מוכתר" של ההגנה (נולד ב-ה'תרנ"ג)
ה'תשנ"ג – הרב שמואל ברוך ורנר, ראב"ד תל אביב (נולד ב-ה'תרע"א)
ה'תשפ"ב – יהודה משי זהב, עסקן חרדי, פעיל חברתי ישראלי, מייסד ארגון זק"א.
כ"ט בסיוון – א' בתמוז
היום החמישה עשר של ספירת העומר
ה'תרע"ב – פורצות פרעות התריתל נגד היהודים בעיר פאס שבמרוקו
ה'תרצ"ג – נוסד הגסטאפו, המשטרה החשאית של גרמניה הנאצית
ה'תש"ה – מלחמת העולם השנייה – הצבא האדום משחרר את וינה
ה'תרע"ג – שלמה בן-יוסף, לוחם מחתרת ישראלי, ראשון לעולי הגרדום (הוצא להורג ה'תרצ"ח)
ה'תרע"ד – ברנרד מלמוד, סופר אמריקאי יהודי, זוכה פרס פוליצר (נפטר ב-ה'תשמ"ו)
ה'תרפ"ז – עמוס קינן, סופר ועיתונאי ישראלי (נפטר בה'תשס"ט)
ד'תתק"א – רבי יהוסף אבן מיגאש (הר"י מיגאש), תלמידו של הרי"ף ורבו של רבי מיימון הדיין אבי הרמב"ם.
ה'ש"א – רבי יעקב בירב (מהר"י בירב), מחכמי צפת במאה ה-16 ורבם של רבי יוסף קארו והמבי"ט, נודע בניסיונו לחידוש הסמיכה.
ה'ש"ף – רבי חיים ויטאל (המהרח"ו), תלמידו של האר"י ומחבר ספריו.
ה'תקכ"ט – רבי נתנאל וייל, ראש ישיבה בפראג, רב בקרלסרוהה שבגרמניה ומחבר קרבן נתנאל על הרא"ש.
ה'תקל"ו – רבי יעקב עמדין (יעב"ץ), מגדולי הרבנים במאה ה-18.
ה'תר"ג – רבי משולם זלמן אשכנזי, מפוסקי יהדות פולין, ורבה של לובלין.
ה'תרכ"ד – רבי יוסף פיימר, רבה של סלוצק, נחשב לאחד מגדולי הדור
ה'תשס"ו – בן-ציון אורגד, מלחין ישראלי, זוכה פרס ישראל.
ה'תש"ע – הרב ברוך אהרן פופקו, רב ומנהיג רוחני יהודי-אורתודוקסי אמריקאי.
ה'תש"ף – הרב ישעיהו הבר, מייסד וראש עמותת מתנת חיים לתרומת כליה.
כ"ט בניסן – א' באייר
על פי הלוח העברי הקבוע, פרשת בר המצווה של ילד שנולד בל' אב היא לרוב פרשת שופטים.
אבל אם בר המצווה חל בשנה בה פסח, וממילא תשעה באב, הוא בשבת (שנים מקביעויות בשז, גכז, הכז), אז פרשת בר המצווה היא פרשת ראה.
יש נוהגים להתחיל לתקוע בשופר לאחר תפילת שחרית
ה'תש"א – השואה: רצח יהודי טרשקון שבליטא
ה'תש"ב – השואה: רצח יהודי מיר ויהודי לנוביץ בבורות ירי
ה'תשכ"ו – טייס חיל האוויר העיראקי מוניר רדפא עורק לישראל ונוחת במטוס מיג-21 בבסיס חצור של חיל האוויר הישראלי
ה'תש"ל – התנקשות כושלת בחוסיין מלך ירדן מובילה לאירועי ספטמבר השחור
ה'תשע"ד – הפסקת אש במבצע צוק איתן
ה'תרי"ט – רבי חיים יקותיאל בירדוגו, אב"ד רבאט והרב הראשי ליהודי מרוקו.
ה'תרע"ו – הרב מנחם עמנואל הרטום, רב יהודי-איטלקי, מחנך ומתרגם.
ה'תרצ"ג – הרב שאול קוסובסקי שחור, משפטן ותלמיד חכם חרדי, מרבני חוג חזון איש.
ה'תש"ד – מרדכי שפיגלר, כדורגלן ישראלי, מגדולי שחקני נבחרת ישראל בכל הזמנים
ה'תש"ה – אברהם פורז, חבר כנסת מטעם שינוי
ה'תשכ"ג – הרב נתן בוקובזה רב ומקובל, דרשן ומנהיג רוחני, שעסק בפעילות ציבורית תורנית וחברתית (נפטר בי' בניסן ה'תשס"ו)
ה'תרפ"ג – רבי אברהם ביג'אג'ו, דיין ושד"ר, רב בירושלים ובפורטוגל.
ה'תשי"ב – יצחק שדה, מפקדו הראשון של הפלמ"ח ואלוף בצה"ל (נולד בה'תר"נ)
ה'תשכ"ה – יואל רקח, פיזיקאי ישראלי
ה'תשנ"ז – ויקטור פראנקל, פסיכיאטר יהודי אוסטרי, ניצול השואה (נולד בה'תרס"ה)
ה'תשס"ב – הרב פרופ' מאיר שמחה פלדבלום, חוקר תלמוד
ה'תשס"ז – חבר הכנסת פנחס גולדשטיין
ה'תש"ף – הרב זלמן נחמיה גולדברג (הגרז"ן), פוסק ודיין, חבר בית הדין הרבני הגדול ועורך ראשי של האנציקלופדיה התלמודית.
כ"ט באב – א' באלול
ל'אטאלנט הוא סרט צרפתי משנת 1934 שביים ז'אן ויגו, בכיכובם של ז'אן דסטה, דיטה פארלו, ומישל סימון.
הסרט מתחקה אחר קורותיו של ז'אן, הקפטן של הדוברה ל'אטאלנט ואשתו החדשה, ג'וליט (דיטה פארלו).
הם נישאים לאחר שבקושי הכירו זה את זה, בעיירה הפרובינציאלית של ג'וליט.
הסצנה של צעדתם מהחתונה לסירתו של ז'אן מצולם בסגנון מקוטע והוא מבשרו של הגל החדש של הסרטים הצרפתיים.
הם יוצאים לטיול לפריז, מסע המשמש הן להובלת מטען והן כירח הדבש שלהם.
מתח ניצת בקרב הצוות, אשר אינם רגילים להימצאותה של אישה על הספינה.
רוב הקונפליקט נובע מז'אן שמתעוררת בו קנאה זועמת, הוא מנפץ צלחות, ומרים עוגן כל אימת שמזדמן, לאחר שהוא מגלה את ג'וליט ועמיתו ז'ול (מישל סימון) משוחחים בתאו של ז'ול.
כשהם מגיעים לפריז הולכים ז'אן וג'וליט למועדון מוזיקה.
שם הם פוגשים ברוכל המפלרטט עם ג'וליט, דבר המוביל לריב עם ז'אן.
ג'וליט שלא אוהבת את חיי הספינה ונמשכת לאורותיה של פריז, בורחת עם הרוכל.
זאן שננטש מאחור זועם, מותיר אותה מאחור ואחר כך הוא שב לאחר שהחליט לחפש אותה.
הסרט קיבל שבחים בשל סגנונו הריאליסטי-פואטי החוזה את הנולד, אולם הוא גם כלל קטעים סוריאליסטים מפתיעים, כמו התמונה הכפולה של מישל סימון בקטע ההיאבקות והסצנה שבה ז'אן קופץ לנהר.
כפי שצוין הסרט חביב על יוצרים בני הגל החדש בקולנוע הצרפתי, שסרטיהם מכילים רמיזות רבות לעבודותיו של ז'אן ויגו.
המפיצים המקוריים של הסרט צמצמו את משכו בניסיון לעשותו פופולרי יותר והוסיפו לשם הסרט את הכותר Le Chaland Qui Passe, שם שיר בן התקופה, שאף הוכנס לתוך הסרט.
ל'אטאלנט נבחר לסרט העשירי בטיבו בכל הזמנים במשאל של Sight & Sound משנת 1962 ולמקום השישי ב-1992.
הצילום שקצר את ההלל היה של בוריס קאופמן, מאוחר יותר הוא הפליג לצלם סרטים גדולים בהוליווד כמו חופי הכרך.
אף על פי כן, הוא תיאר את עבודתו עם ויגו כ"גן עדן קולנועי".
ל'אוסרווטורה רומאנו (באיטלקית: L'Osservatore Romano, מילולית: "הצופה הרומאי") הוא עיתון "רשמי-למחצה" של הכס הקדוש.
העיתון מסקר את כל פעילויותיו הציבוריות של האפיפיור, מפרסם מאמרי מערכת הכתובים בידי גורמים בכירים בכנסייה הקתולית, וכן מסמכים רשמיים של הוותיקן אשר שוחררו לפרסום.
העיתון מפרסם שני מוטו בלטינית מתחת לכותרת שם העיתון: Unicuique suum ("ללמד את שלו") ו-Non praevalebunt ("לא יגברו").
הגיליון הראשון של ל'אוסרווטורה רומאנו ראה אור ברומא ב-1 ביולי 1861, מספר חודשים לאחר ההכרזה על ממלכת איטליה ב-17 במרץ 1861. מטרתו המקורית של העיתון הייתה כלי תעמולתי המגן על מדינת האפיפיור.
בעקבות תבוסת כוחות האפיפיור ב-18 בספטמבר לצבאו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך פיימונטה, נחלש כוחו של האפיפיור.
אירוע זה עודד אינטלקטואלים קתולים להתייצב ברומא לשירות האפיפיור פיוס התשיעי.
התגייסות זו תמכה ברעיון של עיתון יומי המרים על נס את דעות הכס הקדוש.
את הרעיון לפרסום רשמי-למחצה, אשר יפרסם רעיונות רטוריים, לצד העיתון הרשמי של הוותיקן, Giornale di Roma, העלה עוד בשנת 1860 מרקנטוניו פאצ'לי (סבו של האפיפיור לעתיד פיוס השנים עשר).
בקשה לרשות רשמית מן האפיפיור לפרסום העיתון הוגשה ב-22 ביוני 1861, וארבעה ימים אחר כך, ב-26 ביוני, נתן האפיפיור פיוס התשיעי את רשותו לפרסום.
כותרת הגיליון הראשון הייתה "ל'אוסרווטורה רומאנו - עיתון מדיני וגשמי".
הוספת הסיפא: "עיתון מדיני וגשמי" הופסקה כבר בשנתו הראשונה של העיתון, תחתיה נוספו שני המוטו המופיעים בכותרת שם העיתון עד היום.
החל מ-31 במרץ 1862 נוסף הכיתוב "עיתון יומי" לכותרת העיתון הקבועה.
התפתחות זו נעשתה ברורה במהלך כהונת האפיפיור לאו השלושה עשר, אשר רכש את העיתון ובכך קיבע את מעמדו הרשמי בשנת 1885.
בעשר הראשון של המאה ה-21 העיתון נוקט בקו מערכת אובייקטיבי יותר מאשר בעשורים הראשונים להיווסדו, ומתגאה בכך שהוא "מציג פן אמיתי של הכנסייה ואידיאלים של חירות," זאת בעקבות הצהרה של הקרדינל טרציסיו ברטונה בנאום מחודש אוקטובר 2005, לכבוד תערוכה המתעדת את יסוד העיתון וההיסטוריה שלו.
הקרדינל אף תיאר את העיתון "ככלי להפצת תורתו של ממשיך דרכו של פטרוס וכן למידע על אירועי הכנסייה."
ל'אוסרווטורה רומאנו מתפרסם בתשע שפות שונות (בסוגריים שנת ההוצאה הראשונה):
באיטלקית מהדורה יומית ושבועית (1861/1950)
המהדורה היומית של העיתון באיטלקית מתפרסמת מדי אחר הצהריים, כשהיא נושאת את תאריך היום למחרת, דבר המוביל לעיתים לבלבול.
המהדורה השבועית של העיתון באנגלית, המתפרסמת מאז 4 באפריל 1968, מופצת ביותר מ-129 מדינות בעולם.
טעות נפוצה בקרב עיתונאים ותאולוגים היא לפרש את המאמרים המתפרסמים בל'אוסרווטורה רומאנו כאילו היו בעלי מעמד רשמי, בבחינת תורת הוותיקן.
מאמרים אלה המתפרסמים בל'אוסרווטורה רומאנו אינם יכולים להיות בעלי ערך של תורה רשמית, אלא אם כן נכתבו על ידי בישוף, מחזיק משרה רמה בכנסייה, הכותב בסגנון המחמיר והאופייני לפרסום תורה דתית רשמית, אחרת אינם אלא מאמרי דעה המייצגים השקפה תאולוגית.
ל'אוסרווטורה רומאנו אינו מוסמך לפרסם, או לאשר, אנציקליקות והבעות דעה רשמיות של האפיפיור.
כך לדוגמה, במאמר שהתפרסם בעיתון בשנת 2008 הובעה הדעה כי הוויכוח הדתי בנושא מוות מוחי יפתח מחדש לאור התפתחויות בתחום מדע הרפואה.
לאחר פרסום המאמר מסר דובר רשמי של הוותיקן כי המאמר ייצג דעה אישית של המחבר ולא משקף שינוי בעמדה הרשמית של הכנסייה הקתולית.
לקשימינריאנה סוברמניאם הוא כנר, מלחין, מעבד, מנצח ומורה הודי, ממוצא טמילי.
הוא נודע כאמן של המוזיקה הקרנטית ווירטואוז של הכינור שהקליט בהקשרים הודיים ושל מוזיקת פיוז'ן עם מבצעי מוזיקה קלאסית, ג'אז, מוזיקת עולם ועוד.
לקשימינריאנה סוברמניאם נולד במשפחה של מוזיקאים טמילים.
סוברמניאם היה מוזיקאי ידוע, כנר, זמר ופדגוג, נציג המוזיקה המסורתית הקרנטית מדרום הודו.
אמו סיטלקשמי הייתה מנגנת בווינה, כלי לאומי של תושבי האזור.
גם שני אחים של לקשימינריאנה, ואידיאנטהן ושנקר - הם כנרים.
ל' סוברמניאם גדל בסרי לנקה, בג'פנה, בה לימד אביו במכללה המקומית למוזיקה.
לקשימינריאנה למד לנגן בכינור מילדותו אך בנעוריו נרשם ללימודי רפואה במכללה לרפואה במדרס.
אחרי שסיים עם תואר של רופא, לא עבד במקצוע זה והקדיש את עצמו לעיסוק במוזיקה בלבד.
סיים מאוחר יותר תואר שני במוזיקה קלאסית מערבית במכון לאמנויות בקליפורניה.
ל' סוברמניאם הקליט מעל 150 דיסקים, לרבות הקלטות משותפות עם מוזיקאים ידועים בעולם, כמו יהודי מנוחין, סטפן גרפלי, רוג'יירו ריצ'י, כמו כן לארי קורייל, סטנלי קלארק, הרבי הנקוק, טוני ויליאמס, קרסטן פוגל ומוזיקאי פיוז'ן אחרים, עם מיינרד פרגוסון, יוברט לוס, באד שאנק וכו'.
הוא הלחין קונצ'רטו לכינור, סימפוניות (למשל "הסימפוניה הגלובלית") וקטעי מוזיקה קרנטית.
ה"פנטזיה בנושא שיר ודי" בוצעה על ידי הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של זובין מהטה.
יצירתו "טובולנס" נוגנה על ידי תזמורת סוויס רומאנד והקונצ'רטו לשני כנורות בוצע על ידי הפילהרמונית של אוסלו.
סוברמניאם הלחין גם מוזיקה לקולנוע כמו הפסקול לסרטים "סלאם בומביי!" ו"מיסיסיפי מסאלה".
הופיע ככנר הסולן בסרטו של ברטולוצ'י,"בודהה הקטן" וגם בסרט "קוטון מרי".
הוא כתב גם ספרים על המוזיקה הקרנטית.
2001 - עיטור פאדמה בהושאן
ל'אָוֶונִיר אִילוּסְטְרֶה היה עיתון יהודי בשפה הצרפתית שפעל בקזבלנקה שבמרוקו בין השנים 1926–1940 תחת השלטון הקולוניאלי הצרפתי.
העיתון ראה אור בצרפתית בתדירות משתנה: בשנותיו הראשונות כירחון והחל מ-1929 פורסם כדו-שבועון.
מייסדו ועורכו היה יונתן טורש (Thursz), יהודי אשכנזי יליד פולין שהתחנך בבלגיה והיגר למרוקו בשנת 1923. בין מייסדיו ועורכיו נמנה גם שמואל דניאל לוי, פעיל ציוני יהודי-מרוקאי אשר נהג לפרסם מאמרים רבים, שבין היתר עסקו ביהדות העולם, יהדות מרוקו, הציונות, קמפיין השקל הציוני, ועוד.
על רקע התנגדות השלטונות לפעילויות ציוניות, העיתון לא הכריז על עצמו ככזה, ומרבית חברי המערכת שלו היו נתינים של מעצמות אירופה ונהנו מחסינות יחסית.
ערפולו היחסי באשר לציוניותו היה חלק מהסיבה שהוא הצליח לשרוד זמן רב, לעומת עיתונים אחרים.
העיתון קרא תיגר על הממסד היהודי ופנה לקהל צעיר הבקיא בתרבות מערב אירופה בקרב צעירי מוסדות כל ישראל חברים וקוראי הצרפתית על מנת לעורר פעולה מקרב הקהילה המקומית ולחשוף את קוראיו לחדשות מרחבי העולם היהודי בכלל והמפעל הציוני בארץ ישראל בפרט.
מטרתו הייתה הנחלת ערכים יהודיים לאומיים עבור העילית המצומצמת של הקהילות היהודיות.
בעיתון מידע מפורט על חיי הקהילות במרוקו בתקופתו, הוא מכיל תצלומים והסברים על בעיותיה של החברה היהודית בקזבלנקה, וכמה מראשי העיתונאים היהודיים המקומיים החלו את דרכם בעיתון, ובהם יעקב אוחיון.
ב-1940 סגרה ממשלת משטר וישי את העיתון.
לאחר שנסגר העיתון מילא את מקומו התרבותי כתב העת "נוער" שראה אור בידי קבוצת קרל נטר וארגון כל ישראל חברים.
ל'אוניטה (באיטלקית: l'Unità; מילולית: "האחדות") הוא עיתון יומי איטלקי ואתר חדשות שנוסד ב-1924 כביטאון המפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
נסגר בשנת 2014 ונפתח מחדש בסוף יוני 2015.
העיתון נוסד במילאנו על ידי אנטוניו גראמשי, מייסדה של המפלגה הקומוניסטית האיטלקית והאידאולוג הראשי שלה ב-12 בפברואר 1924 כעיתון לפועלים ולחקלאים.
עם עליית מוסוליני לשלטון והקמת איטליה הפשיסטית ב-1926 נסגר העיתון ותפוצתו נאסרה.
עם זאת נפוץ העיתון באופן מחתרתי ובלתי סדיר בריכוזי פועלים במילאנו, טורינו ורומא ובקרב גולים איטלקים בצרפת.
הדפסת העיתון חודשה באופן סדיר עם שחרור איטליה ב-1944.
בין 1945 ל-1957 יצאו שלוש מהדורות נפרדות של העיתון בטורינו, מילאנו וג'נובה.
ב-1957 אוחדו המהדורות לעיתון יחיד לכל צפון איטליה.
במהלך שנות השישים היה העיתון לעיתון ארצי.
תפוצתו הגיעה לשיא באמצע שנות השבעים, בד בבד עם שיאה של המפלגה הקומוניסטית.
בשנות השמונים חלה ירידה בתפוצת העיתון, שנאלץ להתמודד עם הפופולריות הגואה של מתחרהו, לה רפובליקה.
ב-1991, עם פיזור המפלגה הקומוניסטית, השתנה שמו המשני של העיתון מ"ביטאון המפלגה הקומוניסטית" ל"מייסודו של אנטוניו גראמשי".
העיתון נודע בביקורת התוקפנית שלו על סילביו ברלוסקוני, שהגיב, מצידו בהתקפה על העיתון תוך שהוא מכנה אותו מוטה פוליטית.
במסיבת עיתונאים שערך ברלוסקוני ב-23 בדצמבר 2005 הציג את עמודו הראשון של העיתון מ-1953 המבכה את מותו של סטלין.
העיתון נסגר ב-1 באוגוסט 2014, לאחר הפסדים כספיים רבים.
העיתון החל לצאת מחדש ב-30 ביוני 2015. כשבמניותיו מחזיקים המפלגה הדמוקרטית האיטלקית וגורמים פרטיים.
נכון לאפריל 2017 הוא סובל מהפסדים מתמשכים והמשך קיומו עומד בסימן שאלה.
ל'אוסאנוגרפיק (בספרדית: L'Oceanogràfic) הוא אושנריום (אקווריום ציבורי), הממוקם על ערוץ נהר הטוריה היבש מדרום-מזרח למרכז העיר ולנסיה בספרד, בו מיוצגים בתי גידול ימיים שונים.
הוא משולב בתוך המתחם התרבותי המכונה עיר האמנויות והמדעים ונפתח ב-14 בפברואר 2003.
זהו חלל המוקדש להיכרות עם העולם התת-ימי הכולל אקווריומים ענקיים, מופעי דולפינים ובריכות מים עם בעלי חיים שונים.
זהו אקווריום האוקיינוגרפיה הגדול ביותר באירופה, בשטח של 110,000 מ"ר ו-42 מיליוני ליטרים של מים.
המבנה בנוי בצורת חבצלת מים והוא פרי עבודתו של האדריכל פליקס קנדלה.
ל'אוסאנוגרפיק הוא המתחם הגדול מסוגו באירופה, המשתרע על פני ומחזיק בנפח של של מים, כולל דולפינריום בנפח ומכל בנפח המדמה אוקיינוס עם דמויי כריש, בטאים ודגים אחרים.
בל'אוסאנוגרפיק מתגוררים 45,000 בעלי חיים מ-500 מינים שונים - כולל כרישים, פינגוויניים, דולפינים, אריות ים, סוסי ים, לווייתני בלאוגה, ציפורים, זוחלים וחסרי חוליות - כולם מאכלסים תשעה מגדלים תת-מימיים דו-קומתיים המייצגים את המערכות האקולוגיות העיקריות של כדור הארץ.
האקווריומים משתמשים במי ים שנשאבים מחוף "לה מלווה-רוזה".
הפארק מחולק לעשרה אזורים: האזורים הימיים מסודרים לבתי גידול ים תיכוניים, האוקיינוסים הארקטיים, איים, הטרופיים, הים הממוזג וים סוף.
הפארק כולל גם דולפינריום, על שטח של ביצות מנגרובים וביצות.
במקום גם גינה עם יותר מ-80 מינים שונים של צמחים.
מבנה הקליפה הדק מבטון מזוין בסיבי פלדה תוכנן על ידי האדריכל הנודע פליקס קנדלה, בגיל 87 בשנת 1997, ומהנדסי המבנים אלברטו דומינגו וקרלוס לאזארו.
צורת הפרבולה ההיפרבולית הייחודית של הגג מזכירה את מסעדת לוס מנטיאליס במקסיקו סיטי, אותה תכננה קנדלה בשנת 1958.
ל'אוסאנוגרפיק מופעל כיום בשותפות עם מרכז המדע הימי בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה.
אל ל'אוסאנוגרפיק ניתן להגיע באמצעות מטרו, לרדת בתחנת Alameda או באמצעות קווי האוטובוס מספר 15, 25 ו-95.
ל'אוקסיטן אן פרובאנס היא קמעונאית יוקרה צרפתית, המייצרת ומשווקת מוצרי טיפוח גוף, פנים ושיער; בישום ובישום אוויר לבית; שממוקמת במנוסק שבמחוז האלפים של פרובאנס עילית בדרום מזרח צרפת המטרופוליטנית.