tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוער הגבעות (נווה צור, ליאור משיח ועמית מורשת) (עונה 2): שלושה נערי גבעות שמסרבים לדבר עם רב הכלא בטענה שהוא נאצי.
תלמידיו ומעריציו של הרב פוריש, שאף ניצל אותם מינית.
השירים הדתיים כביכול שהם שרים מרמזים על מעלליו של הרב.
הרב צייגר (מוטי גלעדי) (עונה 2): רב היושב בכלא על בעילה אסורה.
נותן עצות רפואיות לאסירים, הפוסלות דעות של רופאים ומפנות את האסירים לקבלת ברכות, אף על פי שבפועל מעדיף בעצמו לקבל טיפול רפואי סטנדרטי, מבלי להודות בכך בפה מלא.
דמותו מבוססת על אליעזר ברלנד.
ליפא (אילן רוזנפלד) (עונה 2): עוזרו של הרב צייגר.
מיקמיק (מאיר אסרף) (עונה 1): יוצר חולצות עם סיסמאות מחוכמות לחתונות.
הסיסמאות מצחיקות חלק מהאנשים, אך מעצבנות אחרים עד כדי רצון לרצוח אותו.
נרצח על ידי נורדאו לאחר שחולצותיו עצבנו אותו.
חצי (אורי זלצמן) וקלאץ' (יובל ינאי) (עונה 1): שני אמנים שעושים הפעלות במסיבות באמצעות מופע אימפרוביזציה.
מביאים את גולוזנוב לירות בהם.
אליהוד מלאכי (יניב ביטון): אליהוד נמצא בכלא אחרי שהורשע בעבירות של אונס, ניצול, פוליגמיה והונאה של מספר נשים שהיו חברות בכת שאותה ייסד.
הוא כריזמטי, מניפולטיבי ובעיקר לא מבין למה לא נותנים לו להגשים את החלום שלו – לעבור לכלא נשים.
נוהג לבצע מניפולציות על כל מי שמשוחח איתו, ומשכנע אותו שהוא סובל מחוסר ביטחון עצמי.
דמותו מבוססת על גואל רצון.
מאיר כהן (יניב סוויסה): אסיר ורוצח סדרתי, אשר מתעלל פיזית ומינית באסיר מבוגר בשם פינקי, ומרבה לבקש מרב בית הכלא ומהעובדת הסוציאלית בקשות מוזרות הקשורות רובן בסיוע להתעללות בפינקי, כל זאת במעטה של רצון להתחזק מבחינה דתית-יהודית.
בעונה השנייה רוצה להכניס את פינקי להריון, אך רוצח אותו במהלך העונה ומחליף אותו באסיר המגולם על ידי משה פרסטר.
פינקי הראשון (שמוליק לוי): אסיר מבוגר מאוד, החווה התעללות מצד מאיר.
כמעט שאינו מדבר או נע, אך מפעם לפעם כותב מסרים באמצעות דם, המבטאים את זעקת מצוקתו.
בפרק האחרון מתגלה כי פינקי הוא אנס, מה שהופך את הקשר שלו עם מאיר לאירוני.
נרצח במהלך העונה השנייה ומוחלף בידי אסיר המגולם על ידי משה פרסטר.
אילן ברקן (יאיר פיש): נכנס לכלא לאחר שחנה בחניית נכים ולא היה לו כסף לשלם את החוב.
לאחר שעורך דין מטעם הסניגוריה הציבורית מתבלבל בינו לבין פדופיל בשם בני, אף אחד לא מאמין לו שהוא לא פדופיל אלא רק צריך לשלם דו"חות.
שוב ושוב הוא מנסה להסביר שהוא לא פדופיל אך שוב ושוב לא מאמינים לו.
באחד הפרקים נטען כי הוא סובל מפיצול אישיות ואילן הוא למעשה אישיות נוספת של בני.
נהרג בפרק 5 של העונה השנייה עקב מנת יתר של תרופה שכלל לא התאימה למצבו הרפואי (סכין שנתקעה בידו).
אנטון מורדוב (עודד סמו): אסיר שנשפט על מעשה מגונה.
חביבו של ד"ר ליאב בסדנאות הטיפול.
אבי לוי (אורי הוכמן): שותפו לתא של אילן ברקן.
דרור צדיק (דני קרפל): מכונה "רוצח הפטיש", כיוון שרצח את שתי נשותיו באמצעות פטיש.
פסיכולוג הכלא מאפשר לו להחזיק פטיש בתאו כ"חפץ מעבר", והוא רוצח באמצעותו את שותפו לתא, ותוקף בעזרתו סוהר לעיני הסנגורית שלו.
למרות הראיות החד משמעיות נגדו, תוכנית טלוויזיה סנסציונית מטילה ספק בהרשעותיו.
בסוף העונה הראשונה הוא משוחרר על ידי ועדת השחרורים לאחר שהוא מתיש אותם כדי שייתנו לו להשתחרר.
חוזר לכלא בעונה השנייה לאחר שרצח גם את אשתו השלישית.
עמד להינשא ברביעית בכלא וויתר על כך לאחר שלא ניתן לו אישור לצאת לירח דבש.
עובדיה (אסף פריינטא): מתמחה בקעקועים לאסירים האחרים על פי הפשעים שביצעו.
משמש גם כמגיש בתחנת הרדיו של הכלא.
יושב בכלא מפני שרצח את אשתו.
מני (גיא גורביץ'): כלוא על חשיפה מגונה בפומבי.
בטוח שמירי העובדת הסוציאלית מתה.
גרגורי אברמוב (יפים ריננברג) (עונה 1): האקר היושב בבידוד תקופה ארוכה בשל פשעי סייבר חמורים.
מקבל הקלות באמצעות פתרון בעיות מחשב בעלות השלכות על ביטחון המדינה, שמתגלות כבעיות טריוויאליות.
מורדי (אורי גבריאל) (עונה 1): אסיר מבוגר שנתפס כקשוח ומשמש בורר בכלא, אך מדבר בסלנג של בן נוער ומתגלה כבעל גינונים הומוסקסואליים.
חיליק אטדגי (חי מאור) (עונה 1): עציר החשוד ברצח אשתו.
החוקר המופקד על התיק רוצה להכניס לתאו מדובב.
אליעזר (אלי גורנשטיין) וקאי (אלברט כהן) (עונה 1): שני אסירים קשישים השמחים להיות כלואים ולהנות מהתנאים בכלא, לעומת התנאים המחכים לקשישים מחוצה לו.
ציקי (אלעד צפני) (עונה 1): אסיר טרנסג'נדר, נכה ונמוך קומה, הרודה באסירים אחרים על ידי איומים שיעליל עליהם שקראו לו בכינויים חסרי תקינות פוליטית.
שמוליק (יואב ברתל) (עונה 1): ישב בכלא 13 שנה על שוד 7 מיליון שקלים ממשאית ברינקס שאותם החביא וסירב להחזיר, והם לא נמצאו על ידי המשטרה.
ביום שחרורו הוא מקבל את חפציו האישיים שאוחסנו בכלא ומתברר שביניהם החביא את הכסף.
תומר נבו (דרור טייכנר): יושב בכלא על רצח אשתו.
מקווה לקבל הקלות בתנאיו בשל אבחונים שונים של תסמינים בהם הוא לוקה לכאורה בסיוע של אמו.
שימי דבח (גיא מזיג): זמר מזרחי היושב בכלא על העלמת מס נרחבת.
משמיע את שיריו ברדיו הכלא.
בעוד הוא טוען שהוא קורבן תמים שהורשע על לא עוול בכפו, כמוזיקאי שאינו מבין בענייני מס, הרי שמילות שיריו מראות הבנה עמוקה בדיני המיסוי ובמציאת פרצות בהם, כמו גם בפעילויות פליליות נוספות כגון הדחת עדים.
במהלך ביצוע שירים (אישה נאמנה, אהבה אסורה) במערכון בעונה השנייה מתברר שאשתו עבדה בתור זונה ושבנוסף הוא בוגד בה עם מעריצה.
יחיא (גבי עמרני) (עונה 2): רצח שתי נשים.
מתהדר בתואר "הרוצח הסדרתי הראשון בישראל", זאת אף על פי שרצח רק שתי נשים ולכן אינו נחשב לרוצח סדרתי.
שרון מוצפי (יוסי טרבלוס) (עונה 2): "איש הרב-קו" - רוצח סדרתי של אנשים שמסכנים אחרים בגלל רכיבה פראית על כלי רכב עירוניים.
למרות מעלליו נתפס כגיבור עממי על ידי חלק מהציבור הרחב, שמרגישים שמוצפי "מנקה את הרחובות" ועושה מה שראוי לעשות.
מאור קציר (דניאל סבג) (עונה 2): כלוא בשל היותו מעליב סדרתי של עובדי ציבור.
משמש השראה למעליבי עובדי ציבור אחרים החוזרים על מעשיו.
בני (אורן פפיסמדוב) (עונה 2): נוכל, יזם-כביכול, שנטפל למאנש ומוכר לו תוך הפעלת לחץ מוצרי ביטוח ושותפות ביוזמות חסרות משמעות כחלק מלקיחת פרוטקשן.
ממונה על ידי האסירים האחרים ליושב ראש הוועד של עובדי המטבח ומכריז על שביתה.
מנש (אור בן מלך) (עונה 2): אסיר שפוט ל-20 שנה שנופל קורבן לנוכלויות של בני.
איציק (הרצל טובי) (עונה 2): חבר במשפחת הפשע חלוואני.
ודים יגורוב (אלכסנדר סנדרוביץ') (עונה 2): יושב 10 שנים בגין רצח התלמידה תהל שריקי בבית הספר בו שימש אב בית, וטוען לחפותו.
דמותו מבוססת על רומן זדורוב, שהיה במשך שנים החשוד העיקרי ברצח תאיר ראדה.
בוסקילה (קובי מאור) וברקוביץ' (רון ריכטר) (עונה 2): שני אסירים שיוזמים פעולות שונות כגון שוד בנשקייה או בריחה מהכלא, ורבים על הקרדיט לפעולה.
שחר אזולאי (יואב לוי): עורך דין מהסנגוריה הציבורית.
חסר כישורים וחסר יכולת הקשבה.
מגן על אילן ברקן אך גורם לו שוב ושוב נזק ומחמיר את מצבו.
השופט (אורי גוטליב) (עונה 1): שופט הדן בעניינו של אילן ברקן.
כמו עורך הדין מהסנגוריה הציבורית המגן על ברקן הוא שטחי ועצלן, חסר כישורים, מקבל אוטומטית את היותו של ברקן פדופיל כביכול, ומכור לסמים (כנראה קוקאין).
השופט פנחסוב (אריה צ'רנר) (עונה 2): שופט בבית המשפט העליון שהתמנה לתפקידו כיוון שאשתו שיחדה מינית את אלי רסיוק.
הוא גם השופט במשפטו של רסיוק ומזכה אותו מיידית כיוון שרסיוק סוחט אותו.
מלכה שמש (תמרה קלינגון) (עונה 2): שופטת בית משפט מחוזי שהתמנתה לתפקידה בעקבות שוחד מיני שנתנה לאלי רסיוק.
אינה מוכנה להודות בטעויות גם כשהן מובילות לשחרור אסירים מסוכנים..
אלי רסיוק (גיא לואל) (עונה 2): עורך דין בכיר, יושב ראש לשכת עורכי הדין וחבר הוועדה למינוי שופטים, הנאשם בעבירות צווארון לבן חמורות.
בעזרת קשריו וכוחו הרב הוא סוחט את השופט במשפטו (שהתמנה אחרי שאשתו שיחדה מינית את רסיוק) המזכה אותו מיידית, את פרקליט המדינה המבטל את אישומיו, ואת עורכות הדין השונות הנקרות בדרכו כולל התובעת במשפטו המוכנה לשחד אותו מינית כדי להתמנות לשופטת בבית המשפט המחוזי.
דמותו מבוססת על אפי נוה.
התובעת (ורד פלדמן) (עונה 2): התובעת במשפטו של אלי רסיוק.
למרות כוונותיה הטובות, היא נתקלת פעם אחר פעם בכוחו של רסיוק המסרס את המשפט והופך אותו לפארסה.
לבסוף נכנעת גם היא ומציעה לרסיוק שוחד מיני כדי להתמנות לשופטת בבית המשפט המחוזי.
כרמל הכהן הכהן (מירב שירום) (עונה 1): עורכת דין בכירה.
רוצה לייצג את אילן ברקן פרו בונו עקב הפרופיל התקשורתי של זיכויו האפשרי, אך מוותרת כשהיא מבינה שהוא אינו פדופיל אלא רק חנה בחניית נכים, כפי שטען.
רב פקד אהרון פינקלשטויצברגר (אריה צ'רנר) (עונה 1): קצין חקירות במשטרה שפענח רצח אותו ביצע אסיר בכלא.
בראיון לרדיו הכלא הוא מתאר את תהליך החקירה וטכניקות החקירה השונות עד להודאה שנגבתה, אך מתברר שטכניקות החקירה כולן מסתכמות בהפעלת לחץ פיזי על הנחקר.
החוקר (יוסי עיני) (עונה 1): חוקר משטרתי המופקד על תיק הרצח בו חשוד חיליק אטדגי
הודה (הדר רצון רותם) (עונה 1): אחת מנשותיו של אליהוד ואמו של הודאל.
הודאל (עידן שקרוקה) (עונה 1): בנו של אליהוד.
מעוניין לצאת לחיים רגילים ולא לעמוד בראש כת פוליגמיסטית, למורת רוחו של אביו.
אליס (דורין קריו) (עונה 2): בת זוגו של ליעוז ובהריון ממנו.
נורית נבו (נתי קלוגר) (עונה 2): אמו של תומר.
ממעיטה בערך הפשע בו הורשע (רצח אשתו) ופועלת על מנת לקבל עבורו הקלות בתנאי מאסרו בטיעונים שונים.
ניתאי הראל (מעיין בלום): בעלה של עדי, ניתאי היה מנהל חשבונות ממוצע שראה את אשתו מתקדמת בסולם הדרגות בעוד הוא נשאר תקוע במשרה זוטרה יחסית.
בשל חוסר היכולת לקבל את הסיבה האמיתית שבגללה הוא לא קודם (חוסר כישרון, חוסר השקעה ושלל חוסרים נוספים), ניתאי מחליט שהוא לא מצליח לפרוח רק כי הוא תקוע בתפקיד שהוא לא הייעוד האמיתי שלו.
שילוב של משבר אמצע החיים עם כתבה שראה בתוכנית בערוץ האוכל מובילים אותו למסקנה שייעודו האמיתי הוא להכין שוקולד.
הוא חסר כל יכולת ולא מסוגל לבצע שום דבר בבית מבלי להתקשר לעדי בזמן שהיא בעבודה.
אליעזר שטיינהוף (מיכאל הנגבי) (עונה 1): יועץ התקשורת המצליח ביותר בישראל.
שטיינהוף הוא איש עקרונות והעיקרון הכי חשוב שלו הוא שהוא עובד בשביל מי שמשלם לו הכי הרבה בלי לשאול שאלות.
שטיינהוף מסמל את הזן החדש של יועצי התקשורת, זה שמשחק בעיתונאים, נמצא כמה צעדים לפניהם ולא בוחל בשום אמצעי כדי להשיג את המטרה שלו.
עם התקדמות הסדרה מאבד שטיינהוף בכל פרק איבר אחר לאחר שפוטרוך אוכל אותו.
רונן בורלא (יובל סגל) (עונה 1): כתב המשפטים של ערוץ 16. מראיין בחופזה את אילן ברקן "הפדופיל".
תוך כדי הראיון מתבצעים קיצוצים בערוץ, כך שבורלא מקבל עוד ועוד תחומים שעליו לכסות ועבודתו נעשית חפוזה ושטחית עוד יותר, והוא מערבב בין התחומים השונים עליהם הוא מדווח.
המדובב (ירון ברובינסקי) (עונה 1): תלמיד למשחק ב"בית צבי".
בלית ברירה, כיוון שאין בנמצא מדובבים אסירים, הוא מוכנס כמדובב לתאו של חיליק אטדגי כדי לדובב אותו - אך הוא רואה לנגד עיניו בעיקר את בניית הדמות והאתגר האמנותי.
יהודית (שני קליין) (עונה 2): פעילה באגודת "אפרת".
שי תמרי (אוהד קנולר) (עונה 2): מכור לשעבר שנגמל מסמים.
משתתף כמרצה אורח בסדנה של ד"ר ליאב.
נטע בן רובי (אורי לייזרוביץ') (עונה 2): מדריך טיולים בוטה שמעביר סיורים מודרכים בכלא.
ליטל (משי קלינשטיין) (עונה 2): משתתפת בסיור של נטע בן רובי ומוחה כנגד הדרכתו.
הרב פוריש (צחי גראד) (עונה 2): הרב של שלושת האסירים מנוער הגבעות, שגם מנצל אותם מינית.
כשרב הכלא מאיים לחשוף אותו, פוריש מתעמת איתו ומנצל מינית גם אותו.
דמותו מבוססת על מוטי אלון.
הרב מנחם שיינמן (שראל פיטרמן) (עונה 2): רב מהרבנות הראשית.
מגן על הרב פוריש ומעלליו.
"השיר החלופי" הוא השיר המלווה את כותרות הסיום בכל פרק, בגרסתו המופצת באתר יוטיוב (להבדיל מזו המופצת באתר "כאן", ובזמן השידור הטלוויזיוני המקורי של הפרק), שהפך לפופולרי בקרב צופיה של הסדרה.
הוא נכתב, הולחן ומבוצע על ידי כותב המוזיקה של הסדרה, גיא מזיג.
כל מילותיו מדברות על כך שהוא שיר חלופי, שנעשה בו שימוש בלית ברירה כדי לחסוך בעלויות השימוש בשיר שיועד ללוות את כותרות הסיום במקור, כיוון שהשיר המקורי מוגן בזכויות יוצרים.
ב-29 לאוקטובר 2020 יצא ספר שמע (אודיו) הכולל בתוכו משתי העונות הראשונות של הסדרה.
השירים בספר מבוצעים בידי גיא מזיג.
הספר כולל בתוכו מספר שירים בולטים בסדרה ביניהם- שיר חלופי , איש הרב קו ומספר שירים שבוצעו במערכונים במסגרת הדמות שאותה מגלם מזיג בסדרה - שימי דבח .
בשנת 2021, הסדרה נמכרה לוורנר מדיה העולמי, שצפויה להפיק לה גרסה אמריקאית, אשר תשודר בערוץ TNT במהלך שנת 2023.
בנובמבר 2019 שב"ס הוכרזה כמועמדת לפרס הקומדיה הטובה ביותר בטקס "ורד הזהב" (Rose d'Or) היוקרתי.
במרץ 2020 הסדרה הוכרזה כמועמדת לפרס תוכנית הסאטירה והמערכונים הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה לטלוויזיה.
בספטמבר 2020 הוכרזה כמועמדת לפרס שושנת הכסף היוקרתי.
שבאז בוזי נייפייר הוא כדורסלן אמריקאי, בעל אזרחות פוארטו ריקנית, המשחק בקבוצת באיירן מינכן, בעמדת הרכז.
זכה פעמיים באליפות טורניר המכללות כשחקן אוניברסיטת קונטיקט, בעונות 2011 ו-2014.
נייפייר נולד בבוסטון שבמסצ'וסטס, לאב אפרו-אמריקאי ואם פוארטו ריקנית.
בשנת 2010 החל ללמוד באוניברסיטת קונטיקט, ולשחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן ג'ים קלהון.
בעונתו הראשונה בליגת המכללות שימש כמחליפו מהספסל של הרכז קמבה ווקר, והיה הקלעי הרביעי של הקבוצה עם 7.8 נקודות בממוצע למשחק.
במשחק חצי גמר טורניר אליפות המכללות, בעת שקבוצתו הייתה ביתרון של שתי נקודות מול אוניברסיטת קנטקי, קלע נייפייר שתי זריקות עונשין גורליות אשר העניקו לקבוצתו את הניצחון.
במשחק הגמר גברה קונטיקט על אוניברסיטת באטלר בתוצאה 53–41, וזכתה באליפות המכללות השלישית בתולדותיה.
בעונתו השנייה הפך נייפייר לרכז הפותח של הקבוצה וקלע 13.0 נקודות בממוצע למשחק, ובעונה העוקבת שיפר את תפוקתו לממוצע של 17.1 נקודות למשחק.
בעונת 2013/2014, האחרונה שלו בקונטיקט, זכה בתואר שחקן העונה של מחוז ה-ACC ונבחר לחמישיית העונה בליגת המכללות כולה (First-team All-American), לאחר שהוביל את קבוצתו לזכייה באליפות המכללות עם ממוצעים של 18.0 נקודות, 5.9 ריבאונדים ו-4.9 אסיסטים למשחק.
בטורניר ה-NCAA הוביל נייפייר את קונטיקט לניצחונות על קבוצות סנט ג'וזפס (24 נקודות), וילאנובה (25), איווה סטייט (19) ומישיגן סטייט (25) בדרך למעמד הפיינל פור.
במשחק חצי הגמר גברה קונטיקט על פלורידה על אף משחק חלש של נייפייר (12 נקודות), ובמשחק הגמר מול קנטקי הוא חזר להצטיין כשהוביל את קלעי קבוצתו עם 22 נקודות בניצחון 60–54. בסיום המשחק נבחר לשחקן המצטיין של הפיינל פור.
נייפייר ושניים מחבריו לקבוצה – נילס גיפאי וטיילר אולנדר – הם השחקנים היחידים אי פעם אשר זכו בטורניר אליפות המכללות בכדורסל הן בשנת ה והן בשנת ה שלהם.
בעת עזיבתו את הקבוצה ניצב נייפייר במקום השני בתולדות הקבוצה בסך חטיפות (251) ושלשות (260), במקום השלישי באסיסטים (646) ובמקום הרביעי בנקודות (1,959).
בדראפט ה-NBA 2014 נלקח נייפייר בבחירה ה-24 על ידי שארלוט הורנטס, ומיד הועבר בטרייד למיאמי היט.
באותו הקיץ עזב את הקבוצה לברון ג'יימס, ובלעדיו סיימה מיאמי את העונה הסדירה מחוץ לפלייאוף ה-NBA, עם מאזן שלילי 37–45. נייפייר עצמו שותף ב-51 משחקים וקלע 5.1 נקודות בממוצע למשחק.
כמו כן, במהלך העונה נשלח מספר פעמים לקבוצת הבת של ההיט בליגת הפיתוח, סו פולס סקייפורס, ובארבעת משחקיו בקבוצה קלע 19.5 נקודות למשחק.
ביולי 2015 הועבר נייפייר לאורלנדו מג'יק, בתמורה לבחירת דראפט עתידית.
לקראת עונת נשלח בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, בתמורה לפיצוי כספי.
ב-10 באפריל 2017 קלע שיא קריירה של 32 במשחק מול סן אנטוניו ספרס.
בשתי עונותיו בפורטלנד הודחה הקבוצה בסיבוב הפלייאוף הראשון, מול גולדן סטייט ווריורס וניו אורלינס פליקנס, בהתאמה.
ביולי 2018 חתם על חוזה לעונה אחת בברוקלין נטס.
באותה עונה שיפר את שיאו האישי כאשר קלע ממוצע של 9.4 נקודות למשחק, כמחליפו מהספסל של דיאנג'לו ראסל.
ב-7 ביולי 2019 הועבר נייפייר לגולדן סטייט ווריורס כחלק מהטרייד אשר שלח לברוקלין את קווין דוראנט, וביום העוקב נשלח בטרייד נוסף למינסוטה טימברוולבס.
בפברואר 2020 הועבר לדנוור נאגטס במסגרת טרייד בין ארבע קבוצות, בו השתתפו גם אטלנטה הוקס ויוסטון רוקטס, ומיד נשלח בטרייד המשך לוושינגטון ויזארדס תמורת ג'ורדן מקריי.
ביולי 2021 חתם בזניט סנקט פטרבורג מהליגה המאוחדת של VTB והיורוליג.
ברם, במהלך אימון הוא נפצע והושבת ממשחק פעיל לחודשים ארוכים.
בחודש פברואר 2022, עזב את הקבוצה, על רקע פלישת רוסיה לאוקראינה באותה עת.
ב-4 בנובמבר 2022, נייפייר הופיע בסגל קבוצת קפיטנס דה סיודד דה מקסיקו.
ב-28 בינואר 2023, חתם נייפייר בקבוצת אולימפיה מילאנו מהליגה האיטלקית בכדורסל המשחקת גם ביורוליג.
ב- 4 בספטמבר 2024, חתם נייפייר בקבוצת באיירן מינכן מהליגה הראשונה בגרמניה.
שב עלי והתחמם הוא מיקרו-ביוגרפיה של יחסי יוסף חיים ברנר ואורי ניסן גנסין מאת מנחם פרי.
הספר יצא לאור בשנת 2017, בסדרת הספריה החדשה של ספרי סימן קריאה והוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר מתאר את יחסיהם המורכבים של שני הסופרים לאורך עשר שנים, תוך התמקדות במתח ההומוארוטי ביניהם.
בלב פרשנותו של פרי ליחסי השניים עומד שירו של ביאליק, "ביום קיץ, יום חום", שהשניים קראו יחדיו בחדרו של גנסין בוורשה בספטמבר 1900 והוסיף להיות מוקד ביחסיהם במשך השנים.
באמצעות בחינה של שלל טקסטים ומסמכים, וקישורם יחדיו תחת מערכת היפותזות שממַשמַעת אותם, מתאר פרי את התחנות המרכזיות בדרמה של יחסי השניים, עד לנתק המוחלט ביניהם בשנותיו האחרונות של גנסין.
אבנר הולצמן כתב על הספר:
הספר נתקל בלא מעט ביקורת שערבבה בין הומוארוטיות להומוסקסואליות (עפרי אילני, אריק גלסנר, אורין מוריס, יהודה ויזן ואחרים).
יהודה ויזן עסק במניעיו לכאורה של פרי בכתיבת הספר:
שבבית בררנית (שם מדעי: Squamarina cartilaginea) היא חזזית קשקשנית מהמשפחה Stereocaulaceae הנפוצה באירופה, אסיה, אפריקה ובאמריקה הצפונית ומקסיקו, על אבנים ועל האדמה.
הפטריה יוצרת סימביוזה עם ירוקיות מהסוג טרבוקסיה או כלורלה.
גוף החזזית, התאלוס, עשוי קשקשים צפופים בגודל 1–5 מ"מ, מהודק בצורה רופפת למסד.
המושבת מעוגלות או חסרות צורה.
רוחב העונות החיצוניות הוא 1–2 מ"מ.
צבע התאלוס נע בין צהוב-ירוק לירוק ועד חום, לפעמים יש לו כיסוי קמחי.
מבני פרי בצורת אפותציות נמצאות חלק מהזמן, צבעם חום.
מבחן-כתם של החזזית מאפיין שלושה זנים עיקריים של המין- תגובה חיובית של המדולה אם פארא-פנילנדיאמין בצבע צהוב, תגובה שלילית ותגובה בצבע אדום.
החזזית גדלה על אדמה קלה, סלעים גירניים ועל טחבים.
קליטת מזהמים גם עלולה לפגוע ברכיכות ועיזים האוכלים את החזזית.
שבבית בררנית נפוצה מאוד בכל חלקי הארץ.
שבּ חסני היה מוזיקאי אלג'ירי פורה, זמר מוזיקת ראיי פופולרי מאוד ברחבי המגרב, שהגיע לשיא הקריירה שלו בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
חסני היה ידוע בעיקר בשירי האהבה שיצר, אך הוא עסק גם בשירים שנחשבו לטאבו בחברה שבה פעל, ובכך הצליח להרגיז גם פונדמנטליסטים איסלאמיסטים פנאטים.
לאחר שנרצח בשנת 1994, היו שהצביעו על התוכן השנוי במחלוקת שאותו שר כסיבה לרצח.
נולד כחסני שקרוּן למשפחה ממעמד הפועלים באוראן שבאלג'יריה.
מגיל צעיר הוא התעניין במוזיקה ובהופעות.
ההופעה המשמעותית הראשונה שלו הייתה בחתונה מקומית, לצד האחים נאווי, שהיו ידועים במדינה.
הם התרשמו מקולו, והזמינו אותו להופיע בקברט הידוע La Guinguette.
נקודת הפריצה המשמעותית השנייה בקריירה שלו הייתה כאשר התבקש להקליט שיר עם אמנית הראיי שאבה זאהוואניה.
במהלך קיץ 1987 הקליט הזוג שיר פרובוקטיבי ביחס לסטנדרטים האלג'יריים, בשם "Beraka" ("הצריף").
השיר זכה לתשומת לב רבה, ונושאי השיר השנויים במחלוקת הפכו אותו לפופולרי בקרב בני הנוער במדינה, עם מכירות של כמיליון עותקים.
עם ההצלחה של השיר, שהפכה את חסני למפורסם, הוא הפך לשנוי במחלוקת גם בקרב פונדמנטליסטים קנאים.
בשל העוצר והמגבלות המוזיקליות שהיו באותה עת באלג'יריה, גם חסני בילה זמן רב יותר בהופעות מחוץ למדינה מאשר באלג'יריה עצמה.
הוא הופיע בעיקר בפריז ובמרסיי שבצרפת, בבוסטון ובוושינגטון די.
שבארצות הברית, בתוניס שבתוניסיה, בקזבלנקה שבמרוקו, בטוקיו שביפן ועוד.
ההופעה האחרונה של חסני באלג'יריה הייתה ב-5 ביולי 1993, לרגל חגיגות העצמאות של אלג'יריה, עם 150,000 משתתפים.
חסני הפך לאחד מהאמנים הפוריים ביותר בסצנת הראיי.
הוא הקליט במהלך חייו כ-100 קסטות.
סגנונו הייחודי, שנקרא "Raï love" גרר אחריו חיקויים, כמו שב נסרו שהחל את הקריירה שלו בשנת 1988.
הפרסום והנושאים השנויים במחלוקת שבהם עסק בשיריו הביאו עליו מתנגדים פונדמנטליסטים אסלאמיים קיצונים שאף איימו על חייו באמצעים שונים.
ב-29 בספטצבר 1994 נרצח ביריות אקדח בסמוך לבית הוריו ברובע גמבטה שבאוראן.
מותו בא על רקע פעולות אלימות נוספות נגד אמני מוזיקת ראיי.
מספר ימים לפני הרצח, נחטף הזמר לונס מטוב על ידי ארגון הטרור הקבוצה האסלאמית המזוינת.
שנה לאחר מכן גם נרצח באוראן מוזיקאי הראיי רשיד באבא אחמד.
חסני ממשיך להיות מוערץ בקרב חובבי הראיי גם עשורים אחרי מותו.
גרסאות כיסוי לשיריו זוכות למיליוני צפיות.
שב"ל - חינוך לסובלנות בציבור הדתי הוא ארגון הידברות והסברה הפועל למען קבלתם של בני נוער להט"בים בחברה הדתית.
לפי המפורסם באתר העמותה, מתנדבי שב"ל למדו במסגרת חינוך דתית והם מכירים מקרוב את החברה הדתית, ומטרתם היא "יצירת דיאלוג, העלאת מודעות והזמנה למפגש של הקהילה הדתית איתנו - להט"בים בני ובנות החברה הדתית".
משמעות השם שב"ל הוא שהכל ברא לכבודו, אחת משבע הברכות המבורכות בחתונה ולאחריה.
ארגון שב"ל פועל משנת התשס"ז (2007) מול אנשי חינוך, טיפול והדרכה בחברה הדתית.
הארגון מספק ייעוץ ומפתח דו-שיח שמסייע ותומך בחברי קהילת הלהט"ב מהחברה הדתית ופועל למען קידום ערבות הדדית להט"בית ושינוי היחס כלפי קהילת הלהט"ב בתוך החברה הדתית.
בשנת 2016, הרבנים בני לאו, מאיר נהוראי יו"ר ארגון בית הלל, ואשת הציבור מלכה פיוטרקובסקי, ורבנים דתיים לאומים ליברלים נוספים, השתתפו בפרויקט של שב"ל והתנצלו בפני קהילת הלהט"ב על הביטויים הקשים כלפי הקהילה הגאה מצד החברה החרדית והדתית.
שְׁבַּאם היא עיירה במחוז עמראן שבתימן, כ-20 ק"מ ממזרח לצנעא.
העיירה שבאם היא עיירה עתיקה במחוז עמראן שבתימן.
העיירה ממוקמת כ-35 ק"מ צפונית מערבית מצנעא, למרגלות הר שעליו שוכנת העיירה כוכבאן.
העיירה נמצאת על הדרך הראשית בה נסעו הסוחרים מחודיידה לצנעא.
כיום העיירה אוחדה עם העיירה כוכבאן הסמוכה, ויחד הן נקראות שבאם-כוכבאן.
הקהילה היהודית בשבאם נזכרת לראשונה במסוודה, בשנת ה'תקכ"ה (1765).
היהודים התגוררו בשכונה נפרדת מהתושבים הערבים, שנקראה "עד'ר".
השד"ר ר' יעקב ספיר שביקר בעיירה בשנת ה'תרי"ט (1859), כתב שיש בה כ-80 משפחות יהודיות.
היהודים בעיירה התפרנסו ממסחר וכבעלי מלאכה, ומצבם הכלכלי היה טוב.
תקופה מסוימת במאה ה-19 התגוררה בעיירה קהילה יהודית מיהודי צנעא שהיגרו לשבאם.
בשנים ה'תרס"ג-ה'תרס"ה (1903-1905), בעקבות המצור והרעב חוזת אלנפר, ברחו רבים מתושבי צנעא, ויהודים רבים הגיעו לשבאם.
בתקופה זו, נפתח בעיירה בית מדרש בבית הכנסת של משפחת מגארי, על ידי מארי יחיא גיאת, פליט מצנעא.
בתחילת המאה ה-20 מנתה הקהילה כ-150 משפחות.
בשנת ה'תש"ז (1947) נשדדה השכונה היהודית על ידי הערבים.
לקראת העלייה לארץ מנתה הקהילה כ-100 משפחות, כ-300 נפשות.
השבאקים (בכורדית: شەبەک، Şebek; בערבית: الشبك, תעתיק מדויק: אַלשַבַּכּ) הם בני מיעוט אתנו-דתי בעיראק, המשתייכים כולם לדת האסלאם, אך נחלקים בין 70% שיעים ו-30% סונים, אף כי דתם נוטה לסינקרטיזם והם אימצו מנהגים דתיים שונים ממקורות לא אסלאמיים.
השבאקים מרוכזים במחוז נינוה, בקרבת העיר מוסול.
מסמכים עות'מאניים התייחסו אל השבאקים כאל קבוצה דתית מובחנת מאז המאה ה-16 לספירה.
בני הקהילה מדברים בניב כורדי ייחודי, שאוצר המילים שלו מכיל תערובת גדולה של מילים טורקיות וערביות.
השבאקים היו נתונים להתנכלויות ולרדיפות בתקופת שלטונו של סדאם חוסיין, ומי שזוהה במפקד האוכלוסין של 1987 כבן לקהילה השבאקית וסווג ככורדי, היה נתון להריסת ביתו ולגירוש בכפייה לאזורים שונים בכורדיסטן העיראקית או לאזורים אחרים בעיראק.
גם לאחר תקופת שלטונו של סדאם המשיכו הרדיפות, והגיעו לשיא בתקופת הפלישה של ארגון המדינה האסלאמית לעיראק.
עיקר קהילת השבאקים חיה במחוז נינוה, באזור המכונה "מישור נינוה", הנפרש בין נהרות הזב הגדול והחידקל, בקרבת העיר מוסול.
על פי סקר משנת 1925 חיו בעיראק כ-10,000 שבאקים, ובמפקד האוכלוסין שנערך במדינה בשנת 1960 מנתה אוכלוסייתם 15,000 אנשים, שחיו ב-35 כפרים.
השבאקים רואים את עצמם כעם או כשבט, בשל העובדה שקהילתם פרושה על פני שטח מוגבל וכל חלקיה קרובים אלה לאלה.
עם זאת, המבנה השבטי שלהם שונה מזה הערבי או הכורדי, היות שההיבט האידאולוגי והעדתי, והמחויבות הדתית, מעצבים את קהילתם, ומכאן שסמכותם של אנשי הדת חזקה יותר מסמכותו של ראש השבט, וגם אם הם מתייחסים לעצמם כאל שבט, מחוץ לתחומי קהילתם הם אינם נתפסים כך.
מקורות רבים נכתבו על שפת השבאקים, ניב כורדי שאוצר המילים שלו מכיל תערובת גדולה של מילים שמקורן טורקי וערבי, ויש אומרים שגם במילים ממקור פרסי.
שפת השבאקים מדוברת בשני דיאלקטים עיקריים – הדיאלקט השבאקי והדיאלקט הבג'לאני.
לנוכחותה של השפה הערבית בשפת השבאקים יש שתי סיבות: הראשונה היא עובדת היותם מוסלמים הקוראים את הקוראן, והשנייה היא שהם חיו בשכנות לאוכלוסיות דוברות ערבית והתמזגו איתן משך מאות שנים.
מקורו של אוצר המילים הטורקי בשפתם בהשפעת השלטון העות'מאני.
השבאקים התקשו לקבל הכרה בייחודיותה של השפה מטעם המדינה בעיראק, משום שהחוק קובע כי ערבית היא השפה הסטנדרטית הנהוגה במסמכים רשמיים בעיראק, ובאילו שבחבל הכורדי השפה הנהוגה היא הכורדית.
השבאקים משתייכים לדת האסלאם, ונחלקים בין שיעים למוסלמים סונים: 70% מהשבאקים מזהים עצמם כשיעים- ו-30% הנותרים מגדירים עצמם כסונים, והזרם הדומיננטי ביניהם הוא זה של השיעה התרי-עשרית הג'עפרית.
אף על פי כן, לקהילת השבאקים יש ספר קדוש בשם כתב בשפה הטורקמנית ונקרא "בּוּיְרוּק" (بویوروق; Buyruk) או "כתאב אל-מַנאקִב" ("ספר מעשי המופת").
הספר מציג דו-שיח בין השייח' ספי א-דין ארדבלי ובנו השייח' סדר א-דין.
נוסף על כך, השבקים מקדשים גם מסורות יזידיות ויארסאניות מקומיות שונות ועל אף השתייכותם לאסלאם על האסכולות השונות בו, נדמה כי המסורות הדתיות הקהילתיות הסינקרטיסטיות משמעותיות לחיי הקהילה לא פחות מן ההשתייכות לאסלאם.
השבאקים סבלו משך השנים בשל השתייכותם הדתית הייחודית ונחשבו ברוב המקרים שיעים מול הכורדים הסונים וכורדים מול הערבים השיעים.
עוד מימי שלטון האימפריה העות'מאנית ננקטו נגדם צורות קשות של דיכוי ורדיפה, משום שנחשבו כפלג שיעי.
בראשית ימי שלטון הבעת' בעיראק, עשה המשטר העיראקי ניסיונות רבים ושונים ומגוונים לשלב את אוכלוסיות המיעוטים בחברה העיראקית – את הכורדים בראש ובראשונה, את הטורקמנים שהם בעלי בריתה של טורקיה, את היזידים והנוצרים, וגם את השבאקים.
הניסיון של לשלב את המיעוטים בחברה העיראקית, נעשה במטרה לנסות לבסס את השליטה באזור הצפוני והעשיר בנפט של עיראק, אך לא האריך ימים.
כבר בשנת 1987, במפקד אוכלוסין שנערך תחת שלטונו של סדאם חוסיין, ניתנו לשבאקים שתי אפשרויות לרישום אתני: כורדי או ערבי.
שבאקים שבחרו להירשם כערבים גויסו לצבא עיראק ונשלחו לחזית במלחמת איראן-עיראק, ומי מביניהם שבחרו להירשם ככורדים היו נתונים לאיום של הריסת בתיהם ושל העברה בכפייה לאזורים שונים בכורדיסטן העיראקית או באזורים אחרים של עיראק.
במבצע אל-אנפאל, שהתרחש בשלבים האחרונים של מלחמת איראן-עיראק, נרצחו רבים מבני העם הכורדי ואוכלוסיות אחרות שאינן ערביות, ביניהם שבאקים רבים, על-ידי כוחותיו של סדאם חוסיין ותחת פיקודו של עלי חסן אל-מג'יד.
במבצע זה, גורשו רבים מהשבאקים ממקום מגוריהם והועברו לכפרי-ריכוז קולקטיביים , בשטח ההררי של כורדיסטן העיראקית.
כ-1,160 שבאקים נהרגו באותה תקופה.
בנוסף, ממשלת עיראק הפעילה מגוון לחצים ואיומים על השבאקים: התבוללות כפויה, ערביזציה ורדיפה דתית.
גם לאחר נפילת משטרו של סדאם, השבאקים באזור נינוה התמודדו עם רדיפות מצד כמה פעילים כורדים שטענו כי השבאקים הם כורדים במקור, כדי לחזק את תביעותיהם הטריטוריאליות במחוז נינוה.
השבאקים נמנו על קורבנות האלימות של תקופת מלחמת האזרחים בעיראק לאחר הפלישה האמריקאנית למדינה, במהלכה נהרגו לפי הערכות שונות כ-1,300 שבאקים בין השנים 2003–2014. התושבים השבאקים של מחוז נינוה ושל מוסול בפרט היו לעיתים קרובות מטרה לפגיעות מצד מיליציות חמושות.
עם פלישת המדינה האסלאמית (דאעש) לעיראק בשנת 2014, נפלו השבאקים, כמו קבוצות מיעוט אתניות ודתיות אחרות, קורבן לרדיפות מצד הארגון.
רבים מבני הקהילה נהרגו או נחטפו, וכמה מהם שלא מילאו את פקודות דאעש נשפטו והוצאו להורג.
השבאקים השיעים סבלו במיוחד משום שהם היו מטרה של דאעש, לוחמי המדינה האסלאמית הרגו שבאקים שיעים רבים, המדינה האיסלאמית סווגה את רכוש השבאקים (בתיהם) כ"שלל מלחמה", שחולק מאוחר יותר ללוחמי הארגון.
עם השתלטותו של הארגון על העיר מוסול, פקדו אנשיו על השבאקים שחיו בה לעזוב אותה בתוך 72 שעות או שיושמדו.
בעקבות פקודה זו, עזבו למעלה מ-1500 משפחות של שבאקים את העיר (לפי משרד החוץ האמריקני).
במחוז נינוה נמנו 49 אחוזים מכלל העקורים בעיראק.
רבים מבני המיעוטים העקורים יושבו מחדש במחוזות שונים, והשבאקים השיעים, כמו גם הטורקמנים השיעים, הועברו לערים לנג'ף וכרבלא בדרום עיראק.
כתוצאה מהעקירה קטן מאוד מספרן של קבוצות המיעוט במחוז נינוה.
משך תקופת שליטתו על מחוז נינוה, הצליח ארגון המדינה האסלאמית להשתלט על כ-60 כפרים של בני הקהילה בסך הכל ועל פי דיווחים שונים נהרגו בתקופת שליטתו של הארגון באזור 117 משפחות שבאקיות.
כיום, מעדיפים שבאקים רבים לצאת לפליטות בחיפוש אחר מקלט בטוח בשל הרדיפות, והאיומים וההרג המתמשכים באזורי מחייתם המקוריים.
שבאנה מחמוד היא עורכת דין המכהנת כשרת הפנים בקבינט של קיר סטארמר.
קודם לכן כיהנה כלורד צ'נסלור בקבינט.
מחמוד ואחיה התאום נולדו ב-1980 בברמינגהאם להורים פקיסטנים מקשמיר.
אביה, מחמוד אחמד, הוא מהנדס שעבודתו בתחום התפלת מים הובילה את המשפחה להתגורר בשנים 1981–1986 בעיר טאיף בערב הסעודית.
עם שובם לברמינגהאם רכשו הוריה של מחמוד חנות מכולת שכונתית ואימה של שבאנה, זובידה, עבדה בה.
כנערה חלמה מחמוד להיות עורכת דין, אך החלה להיות מעורבת בפוליטיקה מקומית כשאביה אחמד נבחר לעמוד בראש הסניף המקומי של מפלגת הלייבור, והיא סייעה לו בהתמודדות בבחירות המקומיות.
מחמוד סיימה ב-2002 תואר ראשון באוניברסיטת אוקספורד, וקיבלה ב-2003 מלגה כדי להשלים את הכשרתה כעורכת דין, עם התמחות בשיפוי מקצועי.
לקראת הבחירות הכלליות ב-2010 הציגה מחמוד את מועמדותה לפרלמנט מטעם הלייבור במחוז הבחירה ברמינגהאם ליידיווד, במקומה של חברת הפרלמנט קלייר שורט שהודיעה על פרישה מהחיים הפוליטיים.
בבחירות עצמן נבחרה מחמוד ברוב של 55.7% מהקולות.
היא וחברות הפרלמנט רושנרה עלי ויסמין קורשי היו חברות הפרלמנט המוסלמיות הראשונות בבריטניה.
במהלך כהונתו של אד מיליבנד כיושב ראש האופוזיציה היא כיהנה בממשלת הצללים שלו כשרה לענייני בתי הסוהר, שרה לענייני השכלה גבוהה ושרת כספים במשרד האוצר.
מחמוד נבחרה מחדש בבחירות הכלליות של 2015 עם רוב של 73.6% מהקולות, ומונתה בקבינט הצללים כשרה בכירה במשרד האוצר.
בבחירות להנהגת מפלגת הלייבור שנערכו באותה שנה היא תמכה במועמדותה של איווט קופר, ולאחר שזו הפסידה במירוץ לג'רמי קורבין הודיעה מחמוד על פרישה מממשלת הצללים על רקע אי הסכמתה עם מדיניותו הכלכלית של יושב הראש הנבחר.
ב-2016 נבחרה מחמוד נבחר לייצג את סיעת הלייבור בוועד הפועל של המפלגה, וסירבה שוב לתפקיד בממשלת הצללים של קורבין.
בהמשך אותה שנה היא תמכה באוון סמית' בניסיון הכושל להחליף את קורבין בהנהגת הלייבור.
מחמוד שמרה על מקומה בפרלמנט גם בבחירות הבזק של 2017, עם רוב של 82.7% מהקולות, ושוב בבחירות הכלליות של 2019 עם 79.2% מהקולות.
בסבב המינויים בממשלת הצללים שנערך במאי 2021 מונתה מחמוד כמנהלת ארצית של הקמפיין של מפלגת הלייבור, במקומה של אנג'לה ריינר.
בספטמבר 2023 מינה קיר סטארמר את מחמוד לתפקיד שרת המשפטים בממשלת הצללים, ובאותו חודש היא נכללה ברשימת 20 אנשי השמאל המשפיעים ביותר בבריטניה של הניו סטייטסמן.
ב-5 ביולי 2024 עת ניצחה המפלגה בבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת, מונתה ללורד צ'נסלור.
לאחר שמונתה לשרת הפנים, הציגה תוכנית לצמצום ההגירה לממלכה.
בנובמבר 2025, ממשלת הלייבור הודיעה על רפורמה במדיניות ההגירה בבריטניה, שתפגע בזכויות שמקבלים פליטים ותשים סוף להטבות האוטומטיות של מבקשי המקלט.
שבאב אל אהלי הוא מועדון כדורגל מקצועי של איחוד האמירויות הערביות בדובאי, המשחק בליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
זהו אחד המועדונים המצליחים ביותר באיחוד האמירויות.
שבאב אל אהלי זכתה ב-9 אליפויות ליגה, שיא של 10 תוארי גביע הנשיא של איחוד האמירויות, 6 תוארי גביע על של איחוד האמירויות, 5 תוארי גביע ADIB, סופר קאפ אחד של האמירויות-מרוקו וליגה משולבת אחת.
זכה בסך הכל ב-32 תארים, מה שהופך אותם לצוות השני הכי מצליח באיחוד האמירויות.
בדירוג האחרון של הפדרציה הבין-לאומית להיסטוריה וסטטיסטיקה של הכדורגל, שבאב אל אהלי הוא המועדון ה-7 הטוב באסיה ומדורג במקום ה-110 בעולם.
בשנת 2017, דובאי CSC ואל שבאב התמזגו בתוך Al Ahli FC והפכו את Shabab Al Ahli FC.
שבוע הוא יחידת זמן בת שבעה ימים.
השבוע מהווה יחידת זמן מחזורית בין המחזור היומי למחזור החודשי.
השבוע משמש כמחזור מקובל בעולם כולו לצורכי עבודה ועסקים, ובפרט משמש כמחזור לקביעת ימי עבודה ומנוחה (לרוב יומיים של מנוחה).
שבוע הוא יחידת זמן מלאכותית (להבדיל מיממה, למשל, שהיא יחידת זמן טבעית), משום שמספר ימי השבוע הוא מספר שרירותי; ואכן, בתקופות שונות ובמקומות שונים בעולם היו הגדרות שונות לשבוע.
מחזור רציף של שבעה ימים שאינו תלוי במחזוריות הירח הונהג כנראה לראשונה ביהדות, לכל המאוחר במאה ה-6 לפני הספירה, ועל פי מסורת ישראל – החל מהמאה ה-14 לפני הספירה.
ישנן מספר השערות בנוגע למקורו של המחזור השבועי.
פרידריך דליטש ואחרים הציעו שהשבוע מגיע ממחזור קדום שהוא חלוקת-משנה של המחזור החודשי, המבוסס על הירח.
לפי הצעה זו, בשלב מסוים השבוע נותק ממקורו החודשי והפך ליחידה בלתי תלויה.
בבבל העתיקה אכן ציינו את הימים השביעיים בחודש (7, 14, 21, 28) כימים חסרי מזל.
ימים חודשיים מיוחדים צוינו גם בתרבויות קדומות אחרות.
לעומת זאת, נילס-אריק אנדריסן , יעקב חיים טיגאי ואחרים הציעו שהשבת מוזכרת גם בשכבות קדומות מאוד בתנ"ך, ומצאו שהדמיון לשיטה הבבלית חלש.
בבבל אין תיעוד על שמות מיוחדים לימים, והמשמעות של הימים המיוחדים לא ברורה מספיק.
לכן הם הציעו שהמחזור בן שבעת הימים משקף מסורת ישראלית עצמאית.
טיגאי כותב,"הדבר ברור שבעמים שכנים שהיו בעמדה להשפיע על ישראל – ואכן השפיעו במגוון תחומים – אין מקבילה לשבוע השבת הישראלי.
זה מוביל למסקנה ששבוע השבת, שהוא ייחודי לישראל כמו השבת ממנה הוא נובע, הוא יצירה ישראלית עצמאית."
בתרבויות שונות נהגו מחזורים אחרים דמויי-שבוע.
ברומא העתיקה נהג מחזור עסקי בשם נונדינה באורך שמונה ימים.
במצרים העתיקה נהג מחזור של 10 ימים.
בסין ויפן העתיקות נהג מחזור של 10 ימים בשם שׂוּ'ן.
במרכז אמריקה הפרה-קולומביאנית נהג שבוע בן 13 ימים ().
בשבטים ותרבויות שונות אחרות נהגו שבועות בני 4, 5, 6 או 9 ימים.
בצרפת שאחרי המהפכה היה ניסיון לייסד שבוע בן עשרה ימים, ובברית המועצות הקומוניסטית היה ניסיון קצר לייסד שבוע בן חמישה ימים.
בתחילת המאה ה-1 לספירה, בימי אוגוסטוס קיסר, מוזכרים לראשונה ימות השבוע ברומא העתיקה, שם הם נקראים על שמות הכוכבים כמו באנגלית של ימינו.
תחילת אימוץ השבוע בן שבעת הימים באימפריה הרומית הייתה ככל הנראה מטעמים אסטרולוגיים עוד לפני התחזקות הנצרות שם, ואולי גם בהשפעת הקהילות היהודיות שחיו באימפריה.
עם התחזקות הנצרות, שאימצה את השבוע היהודי, התחזק מעמד השבוע בן שבעת הימים ברחבי האימפריה הרומית.
ומאוחר יותר התפשט משם לכל העולם עם התפשטות הנצרות והאסלאם.
הרעיון של מנוחה ביום השביעי, או שבת, הוא אחד הרעיונות המרכזיים בתנ"ך.
הוא חוזר בכל אחד מחמשת חומשי התורה.
בפרט, השבת מופיעה בעשרת הדיברות.
בנוסף, השבת מוזכרת בכמה מספרי הנביאים (למשל ישעיהו נ"ו, ירמיהו י"ז, יחזקאל כ') והכתובים.
התורה מזכירה כמה נימוקים לשמירת השבת:
בעשרת הדיברות בחומש שמות, הטעם לשמירת השבת הוא חיקוי האל: כשם שאלוהים ברא את העולם בשישה ימים ונח ביום השביעי (לפי סיפור בריאת העולם בחומש בראשית), כך האדם מצווה לנוח ביום השבת.
לעומת זאת בעשרת הדיברות בחומש דברים הנימוק מבוסס על יציאת מצרים ולא על בריאת העולם, והטעם הוא סוציאלי – למען מנוחת העבדים וכלל משק העבודה.
ההיסטוריון היהודי יוסף בן מתתיהו התייחס אל חלוקת השבוע הנהוגה אצל היהודים בספריו, שנכתבו במאה ה-1 לספירה ביוונית לטובת קהל קוראים יווני-רומי: "מספר הקנים (של המנורה) היה שבעה לכבוד שבעת ימי השבוע אשר ליהודים".
רבי יהודה הלוי רואה ביחידת הזמן של השבוע רמז על היות מוצא האנושות כולה מאדם אחד.
"השמעת על אומה החולקת בדבר השבוע המוכר לכולנו, המתחיל ביום ראשון ונשלם ביום השבת?
וכיצד הודו בזה אנשי סין ואנשי איי המערב?
סיבת הדבר בהיות כל האנשים בנים לאדם או לנח וקביעת השבוע נמסרה להם בקבלה מאביהם הראשון".
כיום ידוע לנו שריה"ל טעה שכן היו בעבר, ואפילו בזמנו, תרבויות שבהן לא הכירו את השבוע בן שבעת הימים, והשתמשו בשבועות בעלי אורך אחר.
הסברת המחזור השבועי ביהדות כמחזור טבעי (ולא מלאכותי) הטבוע במציאות
כשטורנוסרופוס לא מקבל הוכחה זו (כי אינו מכיר את הנהר האגדי), מביא לו רבי עקיבא הוכחה מהעלאה באוב כפעולה שאינה אפשרית בשבת.
ואכן לפי האגדה טורנוסרופוס מנסה בשבת להעלות באוב את אביו ולא מצליח.
הנוצרים, שקיבלו על עצמם את הברית הישנה, רואים את עצמם מחויבים גם הם לשבוע בן שבעת הימים.
הנוצרים הראשונים שמרו את יום השבת, אבל בתהליך הדרגתי במאות הראשונות לספירה עברו רוב הנוצרים לציין את יום ראשון כיום המנוחה.
החלוקה הנוצרית של התנ"ך לפרקים (המקובלת גם על היהודים, לצורכי ייחוס) מפסיקה את פרק א' של בראשית בסיום היום השישי, לטשטש את יחודו של יום השבת.
באסלאם, יום המנוחה הוא יום שישי בשבוע, המכונה "יום ההתכנסות" , והוא היום המוקדש לתפילה ציבורית חגיגית במסגד.
במדינות מוסלמיות מקובל יום שישי כיום המנוחה השבועי לעובדים, על-פי הדגם של יום ראשון בארצות נוצריות, או שבת בישראל.
המסורת היהודית-נוצרית שעל-פיה שבת האל ממלאכתו בתום בריאת העולם אינה מקובלת באסלאם, והיא נתפסת במסורת המוסלמית כהאנשה מיותרת של האל.
בפועל, ממליצים אנשי דת מוסלמיים על הפסקת העבודה בימי שישי כדי לאפשר למוסלמים לקיים את המצוות הקשורות ביום זה.
בתקן ISO 8601 יום שני הוא הראשון בשבוע, מכיוון שהוא היום הראשון בשבוע העבודה באירופה.
בישראל שבוע העבודה מתחיל ביום ראשון שהוא היום הראשון בשבוע בשפה העברית והערבית.
בלוח השנה הקומראני השבוע של כל משמרת כהונה מתחיל ביום השבת שבו היא נכנסת לעבודה ומסתיים ביום שישי.
בארצות הברית, קנדה, ברזיל, יפן ומדינות נוספות – השבוע מתחיל ביום ראשון והוא גם יום המנוחה.
בעברית ובערבית שמות ימות השבוע הם לפי מספרם הסודר, כמופיע בסיפור הבריאה בבראשית פרק א'.
זאת פרט ליום השביעי שעוד בתנ"ך קיבל שם ייחודי – שבת.
בשפות האירופיות וההודיות ימי השבוע נקראו על שם שבעת כוכבי הלכת שהיו מקובלים בעולם העתיק ובימי הביניים.
שיטת שמות זו נמשכה לצד מסורת כנסייתית של מספור הימים בלטינית כנסייתית החל עם דומיניקה (יום האדון) בתור היום הראשון.
האלים היווניים-רומיים הקשורים לכוכבי הלכת הקלאסיים הוצגו בשלב מסוים במהלך האימפריה הרומית המאוחרת, והניבו את המסורת הגרמאנית של שמות המבוססים על אלוהויות ילידיות, כמו באנגלית בימינו.
הסדר שנקבע לשמות ימי השבוע לא היה הסדר הקלאסי המקובל של כוכבי הלכת בעת העתיקה (לפי סדר המרחק המשוער שלהם מכדור הארץ).
במקום זאת, השתמשו ברעיון האסטרולוגי של מערכת השעות הפלנטריות שהביא לידי כך שימים עוקבים נקראו על שם כוכבי לכת המרוחקים שלושה מקומות זה מזה ברישום המסורתי שלהם באופן מחזורי.
הסדר המסורתי של כוכבי הלכת (לפי מה שחשבו שהוא סדר המרחקים שלהם מכדור הארץ) היה (מהרחוק לקרוב): שבתאי, צדק, מאדים, השמש, נוגה, כוכב חמה, הירח.
שְׁבוֹ הוא כתב עת ספרותי ישראלי, המיועד בעיקר לשירה עברית ומתורגמת וכן למאמרים קצרים בענייני שירה.
כתב העת נוסד על ידי הוצאת הספרים הביבליופילית "אבן חושן" בשנת 1994, ועד שנת 2015 הופיעו 30 גיליונות.
כל חוברת מאוירת או מלווה ביצירות אמנות מתחום הציור, הרישום, הצילום וטכניקות ההדפס השונות של אמן מלווה יחיד.
המייסד והעורך הוא עוזי אגסי, בעליה של הוצאת הספרים "אבן חושן".
הספרים היוצאים בהוצאה מועטים, ממוספרים וחתומים, בדומה לנהוג ביצירות אמנות פלסטית.
חוברות כתב העת מעוצבות כיצירות אמנות כשלעצמן, עם אמן מלווה לכל חוברת.
"שבו" הוא כתב העת הביבליופילי היחיד היוצא לאור בעברית ובישראל.
בין משתתפי כתב העת נמנים משוררים רבים, צעירים ומבוגרים, מוכרים ושאינם מוכרים.
שבוי הוא חייל, לוחם או אזרח, המוחזק על ידי האויב לאחר שנתפס במהלך מעשי איבה בין מדינות.
תולדות ההתייחסות לשבויים בחוק הבינלאומי
נורמות תרבותיות שונות קבעו את היחס לשבויי מלחמה לפני התקופה המודרנית.
היו חברות וזמנים בהם נהגו להרוג את השבויים מיד עם תפיסתם או לאחר זמן, ובזמנים ומקומות אחרים נהוג להשתמש בשבויי ככוח עבודה או לכלוא אותם.
היו גם תקופות, למשל בימי מלחמות נפוליאון, בהם היה נהוג להעניק לשבויים חופש לנוע במדינה השובה, תמורת הבטחתם שלא יברחו.
נוהג זה כונה "פרול" (parole).
היו גם מקרים בהם השבויים שוחררו באופן מלא, לעיתים תמורת כופר.
טיוטת הסכם ראשון להסדרת הטיפול בשבויים אושר בבריסל בשנת 1874, אולם ההסכם לא אושרר על ידי המדינות שהיו שותפות לגיבושו.
רק בשנת 1899 אשררו מעצמות אירופה את אמנת האג הראשונה, שהותוותה על סמך עקרונות הסכם בריסל.
על פי האמנה, הותר להעביד שבויים חוגרים תמורת תגמול כספי.
השכר המגיע להם ישמש להטבת תנאי כליאתם והעודף ישולם להם עם השחרור.
האמנה אוסרת על עינוי שבויים.
עוד קובעות האמנות כי כל חייל חייב לשאת עמו "פנקס שבי" שבו כלולים פרטיו האישיים והערות לגבי מצבו הרפואי, וכן דסקית זיהוי שעליה מוטבעים שמו ומספרו האישי.
הצלב האדום מפקח על יישום האמנות, אך כוחו מוגבל, כיוון שהוא זקוק לשיתוף הפעולה של המדינות הלוחמות.
חלק ניכר מהמדינות, גם בין אלה החתומות על אמנות ז'נבה, אינן משתפות פעולה באופן מלא, ואינן מקפידות על קיום האמנות - כאמור, גם לאחר ניסוחן של אמנות ז'נבה השלישית והרביעית, עדיין מקרים שבהם שבויים עוברים עינויים קשים אינם נדירים.
אמנות בינלאומיות קובעות כי אין לפגוע בחייל בצבא אויב שנכנע וחדל להוות איום, וכן אין להעמידו למשפט בגין מעשים שעשה טרם נשבה.
אמנות ז'נבה נועדו, כאמור, להסדיר יחס הוגן אל שבויי מלחמה, בהסתמך על מוסכמות שהיו מקובלות עוד בטרם כתיבתן (כך לדוגמה יוסף טרומפלדור, שהיה חייל בצבא רוסיה במהלך מלחמת רוסיה יפן, ונפל בשבי, סיפר שיחס יפן אל השבויים היה טוב, ולשבויים היהודים אף ניתן לקיים עיתון ושירותי דת).
עם זאת, גם לאחר עיגונם הרשמי, לא תמיד מקוימים עקרונות האמנה, ולעיתים לוחמים שנופלים בשבי עוברים עינויים קשים.
לעיתים קרובות השובים מענים את שבוייהם כדי לקבל מהם מידע צבאי סודי, כמו גם לשם נקמה בצבא האויב, או אף סתם מתוך סדיזם.
מעבר להתעללות פיזית, נפוצה גם התעללות נפשית בשבויים, המתבטאת בהסתרת מידע לגבי עתידם ומניעת יצירת קשר עם העולם שבחוץ.
במקרים בהם מוחזקת קבוצה גדולה של שבויים במקום אחד, למניעת המידע מהשבויים יש משמעות טקטית מבחינת השובים - דיכוי מורלי של השבויים, אשר ימנע מהם לנסות למרוד או לברוח.
במקומות שונים בעולם ישנן יחידות או בעלי תפקיד (לרוב בהקשר מודיעיני) שתפקידם הוא חקירת שבויים.
מקרים רבים של יחס מחפיר לשבויים היו במלחמת העולם השנייה: כך למשל, היפנים (שיחסם לשבויים השתנה לבלי היכר מאז מלחמת רוסיה-יפן) הקימו בסינגפור (שהייתה תחת כיבוש יפני) מחנה שבויים עצום בשם צ'אנגי, בו הוחזקו רבבות שבויים מקרב צבאות בעלות הברית בתנאים של רעב, זיהום ואי-מתן טיפול רפואי.
בכל מחנות השבויים שלהם, השתמשו בשבויים לעבודות פרך, ואפילו כמטרות חיות לאימוני זריקת כידון.
בנוסף, קצינים יפנים ערכו הוצאות להורג (-עריפת ראשים על ידי חרב) לראווה מול חייליהם ומול אוכלוסייה נכבשת.
אחד השבויים בצ'אנגי היה הסופר ג'יימס קלאוול (שהיה אז לוחם בצבא האמריקני), אשר חוויותיו במחנה השבויים היוו את הבסיס לספרו מלך עכברוש.
מקרים נוספים של התעללות בשבויים היו למול חיילי צה"ל במהלך מלחמות ישראל.
לוחמים שנפלו בשבי המצרי או הסורי מעידים כי הוחזקו בחדרים חשוכים ומזוהמים והוכו קשות בידי שוביהם, לעיתים עד לאובדן הכרה.
בעקבות מקרים כגון אלו, בארגוני ביטחון שונים בעולם ובפרט בצה"ל, בעלי תפקיד בסיכון של נפילה בשבי ובמיוחד בעלי תפקיד שנחשפו למידע רגיש (לרוב טייסים) עוברים כחלק מתהליך ההכשרה שלהם סדנאות כדי להתכונן למקרה של נפילה בשבי ועינויים.
הטקטיקה שננקטת מצד השבויים היא לרוב ניסיון להציג זהות בדויה של בעל תפקיד אחר או למסור מידע כוזב או פחות רגיש.
כמו כן, מצמצמים למינימום את החשיפה למידע סודי על ידי מידור.
בניגוד למקרים של יחס מחפיר והתעללות, במהלך שהייתם בשבי של כ-5,500 שבויי מלחמה מצרים שנפלו בשבי הישראלי במבצע סיני (קדש) ב-1956, הוחלט להראות להם את פניה של ישראל.
התיירות הייתה בשפל, ולא היה מחסור באוטובוסים של תיירים – וכך זכו חיילים מצרים בסיורים חופשיים ברחבי ישראל.
קצינים מצרים, במיוחד אם היו דוברי אנגלית, זכו לטיפול מיוחד.
הם שוחררו ממחנה השבויים והוצמדו למשפחות ישראליות שהסכימו לארח אותם.
כל מארח בחר לעצמו מסלול סיורים עם הקצין השבוי במכוניתו הפרטית.
אף קצין שבוי לא ניסה להימלט אף על פי שלא הייתה כל שמירה עליהם.
משפחת אלפרט מחיפה הייתה אחת מאלה שזכו להשתתף במיזם זה.
אל המשפחה הוצמד מייג'ור אלעפיפי, שהיה המזכיר של המושל הצבאי המצרי בעזה.
כל התהליך נעשה בעל פה.
העדות היחידה שנמצאה בכתב היא חתימתו של המייג'ור בספר האורחים המשפחתי.
הקצינים לבשו מדי צבא אך לא נשאו סימני זיהוי.
התוכנית הסתיימה בסוף ינואר 1957 כששבויי המלחמה הוחזרו למצרים במסגרת עסקת חילופי שבויים.
יחס המדינה והחברה לחייליה השבויים
לרוב לא נחשבת הנפילה בשבי לאות קלון, והמדינה אשר בשליחותה לחם השבוי נוקטת צעדים למען ההבטחת שלומו וחזרתו לביתו.
לעומת זאת, במהלך מלחמת העולם השנייה התייחס שליט ברית המועצות סטלין לנפילה בשבי או לכניעה כאל בגידה, כיוון שהחיילים לא נלחמו עד המוות, לכן רובם של שני מיליון השבויים הסובייטיים שנשלחו בחזרה לברית המועצות אחרי סוף המלחמה נשלחו לגולאג לאחר הגיעם.
כך גם היחס לשבי ביפן - לוחמים נמנעו מכניעה ואף התאבדו.
הצד השני של אותו מטבע הוא שהיפנים התייחסו באכזריות ידועה לשמצה לשבויים שנפלו בידם, משום שהיו מוכנים ליפול בשבי.
לצורך הערכת המידע שנחשף על ידי השבוי, במדינות שונות ובפרט בישראל, עובר השבוי חקירה לאחר חזרתו מהשבי.
לאחר מלחמת יום כיפור שבויים רבים עברו חקירות כגון אלו (לדוגמה במתקן החקירות בזכרון יעקב), שלעיתים נמתחה עליהן ביקורת בשל התחושות הקשות שעוררו לאחר השהות בשבי האויב.
בעשורים האחרונים, בעקבות העלייה במודעות לתסמונת פוסט טראומה, נלקח הדבר בחשבון, במקביל להיערכות לטיפול פסיכולוגי בשבוי.
בתום מלחמות ולעיתים גם במהלכן, נערכות "עסקאות" של חילופי שבויים, שבמסגרתן משחררת כל מדינה את השבויים שנתפסו על ידה בתמורה לשחרור חייליה שנשבו במדינות אחרות.
מדינת ישראל ידועה בהסכמתה לשלם מחירים גבוהים בעבור חייליה השבויים, כמו גם בעבור גופותיהם של חיילים שנפלו בקרב.
בעיה קשה שהפכה נפוצה בסוף המאה ה-20 היא שבי בידי ארגונים חמושים שאינם כפופים למדינה כלשהי.
הצלב האדום וארגוני סיוע אחרים, מתקשים לפקח על מצבם של חיילים שנשבו בידי ארגונים כאלה, ומתקשים לתווך במשא ומתן בין הארגונים החמושים לבין המדינות שחייליהן נשבו.
בעיה אחרת היא מעמדם של אנשי הארגונים החמושים כשהם נתפסים בידי מדינה הלוחמת בהם.
לא ברור אם על המדינה להעמידם למשפט או להחזיקם כשבויים, ולא ברור מול מי היא צריכה לשאת ולתת על שחרורם.
כך לדוגמה, מדינת ישראל אינה מכירה באנשי ארגוני טרור הפועלים נגדה (חמאס, הג'יהאד האסלאמי, חזבאללה וכדומה) כחיילים, ולפיכך אינה מכירה בהם כשבויים כשהם נתפסים בידי חיילי צה"ל.
בשנת 2002 חוקקה הכנסת של מדינת ישראל– את – שנועד להסדיר את העניין בחוק.
שבבניק הוא כינוי סלנג בציבור החרדי לנער שוליים חרדי.
לרוב מדובר בנער שנפלט ממסגרות החינוך וחדל להתנהג על פי נורמות החברה החרדית.
כינויים נוספים המשמשים בקהילה החרדית בהקשר דומה הם: נוער נושר, נוער שוליים, שייגעץ (מיידיש: "שקץ"), "פרחח", "מקולקל" ו"פושטק".
בלשון תקינה פוליטית מועדף לעיתים הכינוי "נוער מתמודד".
מבחינה אטימולוגית, השם הוא שילוב של המילה הערבית שבאב شباب, שפירושה נוער, והסיומת הסלאבית והיידית ניק.
יש המתייחסים לשם כראשי תיבות בדיעבד של הפסוק מקהלת: .
עד לאמצע המאה העשרים נשלחו לישיבות בעיקר תלמידים מוכשרים, והשאר עבדו וסייעו למשפחתם.
עם התגבשות אורח החיים החרדי המוכר היום החלו כל בני הנוער להישלח לישיבות.
נערים רבים עוזבים את הישיבות בין מרצונם ובין שלא מרצונם.
חלקם אינם עומדים בדרישות החברתיות הנוקשות של הישיבות או מתקשים ללמוד תלמוד לאורך כל שעות היום, אחרים חפצים לפתח את כישוריהם בתחומים נוספים שאינם מתאפשרים בישיבות שאותן הם עוזבים ויש העוזבים את הישיבה משום שתרבות המערב ואורח החיים החילוני קורצים להם.
חלק מן הנפלטים מפסיקים לשמור מצוות ויוצאים בשאלה, אולם רובם ממשיכים לראות עצמם כחלק מהחברה החרדית.
לעיתים מתקבצים הנפלטים בחבורות אשר פונות לפעמים לכיוונים שליליים כמו תגרות רחוב והצקה לבחורות ובמקרים מסוימים אף לעבירות פליליות.
לעיתים נאלצים הנפלטים לישון ברחוב במשך תקופה ארוכה.
שבבניקים שהשתתפו בתחקיר עיתונאי שסקר את התופעה אמרו שחלקם מגיעים לכדי מחשבות אובדניות.
ממחקר שפורסם ב-2009 עולה שכ-30% מבני הנוער החרדים בגילאי חטיבת הביניים והתיכון הם בגדר "נושרים סמויים" - רשומים במוסדות החינוך אך אינם לומדים.
בעבר ראתה החברה החרדית בנערים אלו יחידים הפורצים גדר.
החל משנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להיעשות מאמצים לטיפול בשבבניקים כתופעה.
הוקמו מסגרות המיועדות להם, כגון ישיבת שערי יושר של הרב משה גולדשטיין, ישיבת דרך השם של הרב ברוך צבי גרינבוים וישיבת רש"י של הרב חייקל מילצקי, שלושתן בירושלים, וישיבת נחלת שלמה של הרב אברהם ארלנגר בבני ברק.
ישיבה מסוג זה מכונה "ישיבת נושרים".
פוסקים רבים קובעים שיש לסלק נער חרדי מהישיבה, ולעיתים אף ממשפחתו, אם הוא חוצה קו אדום מסוים של התנהגות, כמו שימוש בסמארטפון.
הנימוק לכך הוא שהנער עצמו כבר "מקולקל", ואם יישאר בחברה החרדית הוא עלול לקלקל את האחרים שסביבו ולהביאם לידי חטא.
כמה רבנים מעודדים את גיוסם לגדוד נצח יהודה, שהשירות בו מהווה מסגרת דתית.
אחרים, כמו הרב גרשון אדלשטיין, סוברים שיש להשאיר את הנער או הנערה בבית בכל מחיר, ולא לגרשם.
במקרים רבים שבהם משפחה חרדית מסלקת מביתה נער שבבניק, היא אינה מוותרת עליו לחלוטין, ועושה ניסיונות להחזירו לחיי החברה החרדית.
לעיתים ניסיונות אלו מצליחים, ונערים שסולקו מביתם חוזרים לחברה החרדית, ובמקרים מסוימים הם חיים כאנוסים, אשר מקיימים כלפי חוץ את נורמות החברה החרדית, ובתוך ביתם פועלים על פי נורמות אחרות.
ב-2017 עלתה ב-HOT הסדרה "שבאבניקים" בכיכובים של ישראל אטיאס, דניאל גד, עומר פרלמן ואורי לייזרוביץ', העוסקת בתלמידי ישיבה חרדים מרדנים.
התופעה מתוארת גם בספרה של נועה ירון-דיין "שירה גאולה" שיצא ב-2016.
שְׁבוֹ היא האבן השנייה בטור השלישי בחושן של הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבט נפתלי או לשבט גד.
תרגום אונקלוס מתרגם טרקיא, כלומר טורקיז
בתרגום ירושלמי מתורגמת שבו לכירזלין''.
ככל הנראה שם זה הוא שיבוש של השם הארמי כדכודין, כלומר כדכוד שזהותה אינה ברורה.
יוסף בן מתתיהו בוחר לתרגמה דווקא כאמתיסט.
בשמות רבה מופיע התרגום אגט.
תרגום המלך ג'יימס גורס אף הוא אגט.
גם בתרגום התנ"ך של ה-Jewish Publication Society of America משנת 1917 מתורגמת שבו לאגט.
מכון המקדש מזהים את האבן עם אגט אפור.
אבני חן ומינרלים המיוחסים לשבו
שבויי צה"ל הם חיילי צה"ל שנפלו בשבי של צבא אחר.
חיילי צה"ל (וגם אזרחים) שמוחזקים כבני ערובה בידי ארגוני טרור או מיליציות, קרויים בישראל "חטופים", אם כי מבחינה מעשית, ישראל נושאת ונותנת על שחרורם כאילו היו שבויים.
במלחמת העצמאות נפלו בשבי מגיניהם של יישובים אחדים, שנאלצו להיכנע למצרים ולירדן.
בין השאר נפלו בשבי מגיני גוש עציון ומגיני הרובע היהודי.
תגובה יוצאת דופן ניתנה לנפילתם בשבי של מגיני ניצנים.
בדף קרבי של חטיבת גבעתי כתב קצין התרבות של החטיבה, אבא קובנר תחת הכותרת "נפילת ניצנים כישלון":
במלחמת יום הכיפורים נפלו בשבי מדינות ערב 301 שבויים, 232 חיילים נפלו בשבי המצרים, 65 בשבי הסורים ו-4 בידי הלבנונים, בעיקר בשלב הראשון של המלחמה, שבו הצליחו צבאות סוריה ומצרים לכבוש מוצבים ישראליים לאורך קווי הפסקת האש.
בידי הסורים נפלו גם 6 אזרחים ישראלים: שלושה בדואים תושבי טובא-זנגרייה, שעסקו בהובלת חבילות חציר מדרום הגולן לקיבוץ איילת השחר ביום כיפור, ונלכדו במהלך הפגזות בתחילת המלחמה, שני שומרים דרוזים ששמרו על מבנים בבנייה במושב נוב, שנכבש על ידי הסורים במהלך התקדמותם, ורועה צאן דרוזי שנלכד בסמוך לקוניטרה.
החיילים והאזרחים הישראלים דיווחו לאחר שחרורם כי תנאי החזקתם היו קשים, וכי הם הוכו קשות בידי שוביהם, לעיתים עד לאובדן הכרה.
רבים מהם דיווחו כי נחקרו בעינויים.
אחד השבויים הדרוזים מת במהלך שביו בעקבות חקירה אלימה שעבר והזנחה רפואית.
חיילי צה"ל שנתפסים בידי ארגוני טרור סובלים מיחס קשה במיוחד, ולעיתים קרובות שחרורם מתעכב שנים רבות, עקב הקושי לנהל משא ומתן עם ארגוני הטרור.
ניכרים הבדלי הטרמינולוגיה בין הצדדים – בעוד התקשורת הישראלית מתייחסת לחיילים האלה כ"חיילים חטופים", בתקשורת הערבית הם מכונים "שבויים".
הנחיות צה"ל לחייליו הן כי על השבוי להימנע לחלוטין ממסירת מידע לשוביו, מלבד פרטי הזיהוי הבסיסיים שלו.
עם זאת, רוב שבויי צה"ל אינם מחזיקים מעמד בחקירתם בשבי, בניגוד לדימוי השכיח בתרבות הישראלית.
לדברי ראובן ירדור, מראשי אגף המודיעין במלחמת יום הכיפורים, הנחת העבודה הייתה שכל מה שידוע לשבוי הופך לידוע לשוביו.
לפרסום רב זכו סיפוריהם של שבויים אחדים:
רב"ט אורי אילן, לוחם בחטיבת גולני שנפל בשבי במבצע צרצר התאבד בשבי הסורי בשנת 1955, והותיר פתק שבו כתב "לא בגדתי, התאבדתי".
סא"ל אבי לניר, טייס קרב שנפל בשבי הסורי במלחמת יום הכיפורים, ומת בשבי תוך שהוא נמנע מלמסור סודות לשוביו.
לאחר מותו הוענק ללניר עיטור העוז.
בתיאור הסיבות לעיטור נאמר: "סא"ל אברהם לניר עונה למוות על ידי חוקריו ולא חשף כל מידע.
במעשיו אלה גילה סא"ל אברהם לניר ז"ל אומץ לב, נאמנות והקרבה עילאית".
רב"ט יצחק נגרקר, שנפל בשבי הסורי במלחמת יום הכיפורים, טען-קשר מגדוד שריון של חטיבה 188, שביצע מעשה גבורה בקרב תל סאקי שברמת הגולן, יצא והסגיר את עצמו לסורים על מנת להציל את כל החיילים שהיו בתוך הבונקר של תל סאקי.
בגלל שלבש סרבל חסין אש, הסורים חשבו שהוא טייס ולכן שבו אותו במטרה להוציא ממנו מידע על צה"לֹ.
סגן עמוס לוינברג, קצין בינה רשתית שנפל בשבי הסורי בתחילת מלחמת יום הכיפורים, ומסר לשוביו מידע רב מאוד שהיה בידיו ועקב כך כונה "הקב"ר המזמר".
סג"ם אברהם וייס הוא קצין מודיעין שנפל בשבי בתחילת מלחמת יום הכיפורים וקיבל ציון לשבח מקצין מודיעין ראשי על התנהגותו בשבי.
במסגרת שירותו בסיירת מטכ"ל, לאחר שחזר מהשבי, השתתף וייס בבחינה מקיפה שחשפה שגיאות ועיוותים בהתייחסות לשבי בצה"ל:
לכידת בני ערובה כדי להאיץ שחרור שבויים
במקרים אחדים יצא צה"ל לפעילות יזומה של לכידת בני ערובה, כדי להאיץ שחרורם של שבויים:
מטרה משנית של מבצע כנרת הייתה לשבות חיילים סורים שישמשו כקלף מיקוח בתמורה לשחרורם של ארבעה חיילים שנפלו בשבי הסורי כשנה קודם למבצע, בעת פעולה של תחזוקת מתקן ציתות לקו טלפון בשטח סוריה.
כארבעה חודשים לאחר המבצע אכן נערכה עסקת חילופי שבויים.
ב-21 ביוני 1972 פעלה סיירת מטכ"ל בסביבות הכפר עייתא א-שעב שבלבנון, ולכדה חמישה קציני מודיעין סורים בכירים, כדי שישמשו קלף מיקוח לשם השבתם של טייסים ישראלים מהשבי הסורי (מבצע ארגז).
מטרה משנית של מבצע תרנגול 53, בעת מלחמת ההתשה, הייתה לכידת שבויים מצריים, שישמשו כקלפי מיקוח לשם שחרור טייס שנפל בשבי.
חטיפתם של שייח עובייד ומוסטפא דיראני, לשם שחרור הנווט השבוי רון ארד, לא הביאה את התוצאות המקוות.
שני החטופים לא היו מקריים, הם היו קשורים קשר הדוק בשבייתו של ארד.
היו מקרים שבהם כלאה ישראל אזרחים לבנוניים שלא היו מעורבים בלחימה.
אזרחים אלה הוחזקו על-פי צווי מעצר מנהליים בטענה שהם "קלפי מיקוח" לשם שחרורו של הנווט רון ארד.
רובם שוחררו לבסוף בהוראת בית המשפט העליון.
כאשר התאפשר הדבר, יצא צה"ל לפעולת חילוץ צבאית:
ניסיון החילוץ הכושל של נחשון וקסמן ב-14 באוקטובר 1994, שבו הוא נהרג ביחד עם ניר פורז, אחד המחלצים.
במלחמת חרבות ברזל, במהלך פשיטה קרקעית על רצועת עזה בליל 29 באוקטובר, חולצה התצפיתנית טוראי אורי מגידיש שנשבתה במוצב נחל עוז בטבח שבעה באוקטובר.