tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2013 ערכה המחלקה להנדסת מערכות מידע של אוניברסיטת בן-גוריון כנס לרגל פרישתו לגמלאות.
פרצ'ה (בהונגרית: Perecse) הוא כפר זעיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בפרצ'ה חיו לתקופת זמן מוגבלת מעט יהודים
פרץ קורנפלד-דגן (4 בדצמבר 1892 - 2 ביוני 1963) היה עיתונאי, סופר ופעיל ציוני.
נולד בבוקרשט, רומניה בן ראשון לאחר אחותו הבכורה להוריו אריה לייב ושרה קורנפלד.
את חינוכו היסודי קיבל במושבות הגליל העליון בבתי הספר בהם לימד אביו.
המשך לימודיו היה בביירות שם התפרנסה המשפחה מלימוד עברית של האב.
את פעילותו הציונית התחיל כסטודנט בביירות והמשיכה בקהיר אליה הגיע בזמן מלחמת העולם הראשונה.
עם כיבוש הארץ על ידי הבריטים, חזר לארץ ישראל ועבד בשירות המנדט הבריטי וקישר בינו לבין היישוב היהודי.
במקביל היה פעיל בהנחת יסודות ההגנה והאצ"ל בתחילת המאה ה-20.
פרץ קורנפלד נולד בבוקרשט בירת רומניה לאביו אריה לייב קורנפלד ואמו שרה לבית קורסונסקי.
אביו הושפע מפעילי "חיבת ציון" ברומניה ואף נכח בוועידה בעיר פוקשאן שהתקיימה בשלהי 1881. תוך פחות משנה מהוועידה עלה בגפו בשנת 1882 לזמארין (זכרון יעקב).
תושבי זאמרין חוו קשיים רבים.
אריה לייב קורנפלד חזר לרומניה ב-1883 לדווח על קשיי המתיישבים בהיותו עיתונאי ופעיל ציוני.
בדרכו לרומניה התעכב במצרים, שם נישא לשרה.
בשנים 1890–1897 ערך אריה לייב קורנפלד את שבועון תנועת "חובבי ציון" ברומניה והיה העורך והמו"ל של העיתון הציוני "אידישעס וואכהבלאט".
ב־1897 חזר אריה לייב קורנפלד לארץ ישראל, נשוי ובעל משפחה, ולאחר שהייה קצרה בחיפה התיישבה המשפחה במשמר הירדן.
פרץ קורנפלד החל לימודיו בבית הספר בראש פינה וסיים את בית הספר היסודי במטולה.
בשנת 1906 עקרה המשפחה לביירות על מנת להנחיל לפרץ ואחיו השכלה על יסודית.
פרץ למד לימודי תיכון ב"קולג' הפרוטסטנטי הסורי" שלימים הפך ל"אוניברסיטה האמריקאית בביירות", וסיים ב-1907 .
הוא המשיך את לימודיו וקיבל תואר ראשון בכלכלה מדינית בשנת 1912.
במהלך לימודיו הצטיין בספורט והיה בשנים 1911-1908 מזכיר אגודת "קדימה" בביירות.
בתום לימודיו נסע למצרים ועבד כמורה לספורט בבית הספר היהודי בקהיר שם הכיר את אשתו רחל לבית סווידר ששימשה כמורה לצרפתית באותו מוסד.
באותה תקופה בקהיר, היה גם מרצה בספרות אנגלית ושימש כמזכיר כללי של "המכבי"
לאחר הצהרת בלפור ב-1917 שימש כמזכירו של דוקטור חיים ויצמן ששהה בקהיר בהמתנה לכיבוש הבריטי של ארץ ישראל ועמד בראש "ועד הצירים" מטעם ההנהלה העולמית של ההסתדרות הציונית.
לאחר שהבריטים כבשו את ארץ ישראל, בהמלצתו של דוקטור חיים ויצמן, התמנה פרץ קורנפלד בתחילת 1918 למזכירו היהודי של המושל הצבאי של ירושלים רונלד סטורס.
בשנת 1920 הסתיים הממשל הצבאי ומונה ממשל אזרחי.
כאשר סטורס התמנה למושל מחוז ירושלים, פרץ קורנפלד קיבל את תפקיד סגן קצין המחוז בירושלים-היהודי הראשון בתפקיד זה.
בשנת 1923 התמנה לעוזר קצין המחוז ביפו.
בשנה זו התקיימה "סולחה" בין איכרי פתח תקווה לבדואים משבט אבו קישק.
הסולחה נדרשה על ידי האכרים מאחר שהנציב העליון ביקש לשחרר מנהיגים, יהודים וערבים, שנעצרו אחרי התקפת בדואים משבט אבו קישק על איכרי פתח תקווה במאורעות תרפ"א.
פרץ, שהיה עוזר קצין המחוז נטל חלק פעיל בתיווך בין הצדדים לקיום ה"סולחה".
עוד בשנת 1919 היה ממייסדי קבוצת "הסולל"קבוצה זו הייתה מורכבת מילידי הארץ בני מושבות וערים שקנו מגרש ברחוב יפו בירושלים והקימו עליו בית דפוס בו הוציאו את העיתון "דואר היום".
כאשר עזב את הממשל המנדטורי בשנת 1923 הצטרף למערכת "דואר היום" והיה גם העורך של המוסף השבועי באנגלית ה"פלסטין וויקלי" בשנים 1923–1929. באותן שנים החל להשתמש בשם דגן כשם-עט.
בירושלים היה פעיל ב"מכבי" והיה מעורב פוליטית.
בשנת 1925 נשלח כציר מטעם הציונים הכלליים לקונגרס הציוני ה-14שנערך בווינה.
בשנת 1929 הוזמן לדרום אפריקה למסע הרצאות לקידום הרעיון הציוני.
לאחר סיום המסע הוזמן לכהן כמנכ"ל הפדרציה הציונית של דרא"פ.
תנאי להסכמתו היה הצטרפות משפחתו, אשתו וחמשת ילדיהם אליו לדרום אפריקה, מסע באוניה שנמשך חודש ימים.
בשנים 1927–1928 היה ראש תנועת "המכבי" בארץ ישראל.
בשנים 1930–1935 היה יושב ראש סניף "המכבי" בירושלים - שנים בהם עסק בארגון המכביה הראשונה, בעיקר בענף הטניס.
ענף בו היה שופט בתחרויות שהתקיימו במגרשי הטניס ברחובות.
בשנים 1933–1934 היה חבר הנשיאות העולמית של "המכבי".
פרץ קורנפלד היה פעיל בפעולות ביטחון והגנה ביישוב היהודי מראשית ימי המנדט.
"ועד הצירים" (הנציגות הציונית הבכירה בארץ) אישר הקמת שירות מודיעין ("משרד ידיעות") שאסף מודיעין בכל הארץ למען הגנת היישוב.
ידיעות בדבר נשק שהיה בידי הערבים או מבוקשים נמסרו ישירות לבולשת הבריטית (C.I.D).
בחבורת "הסולל" שייסדה את העיתון "דואר היום" היו עוד אנשים שהיו קשורים ל"משרד הידיעות".
פרץ, אף על פי שהיה מזכירו של המושל הצבאי, או אולי בגלל זה, היה פעיל ב"משרד הידיעות" באיסוף מודיעין על פעילות הערבים.
פעילותו ב"המכבי" הביאה אותו לפעילות בארגון "ההגנה" בראשית ימיה, יחד עם זאב ז'בוטינסקי ורחל ינאית.
אחרי מאורעות תרפ"ט התנועה הרוויזיוניסטית פרשה מההסתדרות הציונית העולמית והקימה הצה"ר (ההסתדרות הציונית הרוויזיוניסטית) וחברי הימין בהגנה פרשו והקימו את ארגון ב'.
לאחר שובו מהשליחות בדרום אפריקה נמנה עם חברי המפקדה של ארגון ב' בירושלים.
פרץ היה מעורב בפיצולים התכופים בציונים הכלליים.
כאשר מאיר גרוסמן, שהיה סגנו של זאב ז'בוטינסקי ב"הצה"ר" פרש, הצטרף אליו להקמת סיעת הציונים הכלליים ב' בהסתדרות הציונית.
לאחר רצח ארלוזורוב ב-1933 גבר המתח בין תנועת הפועלים לרוויזיוניסטים.
תנועת הפועלים האשימה את הרוויזיוניסטים ברצח.
אף על פי שההגנה הייתה אמורה להיות ארגון על מפלגתי, היא אספה חומר נגד החשודים ברצח.
עקב ההסתה ירד כוחם של הרוויזיוניסטים בקונגרס הציוני ה-18 שנערך בפראג.
פרץ נשלח לקונגרס הציוני ה-18 שנערך בפראג כיו"ר ועד ארגון האצ"ל בירושלים.
שם יזם הקמת "הוועד המפקח" שיפקח על ארגון האצ"ל.
ועד זה הוקם על ידי תנועת הבית"ר ופעל תחת חסותו.
הוועד כלל נציגים ממפלגות שונות: (הצה"ר, ה"מזרחי" והציונים הכלליים) ודן בעניינים פוליטיים עקרוניים.
ל"ועד המפקח" הייתה השפעה רבה על התפתחות ארגון האצ"ל.
כשפרצו מאורעות תרצ"ו פעל פרץ לאיחוד ההגנה וארגון ב' בירושלים שעד אז פעלו בנפרד ולעיתים לכל ארגון הייתה עמדה על אותו גג בית.
הוקמה מפקדה ארצית בה נציגים מתנועת העבודה ומ"הגוש האזרחי".
במלחמת העולם השנייה היה חבר בהנהלת "כופר היישוב"-מס שהוטל על כל המצרכים והשירותים של היישוב היהודי לצורכי הגנה על היישוב.
כמו כן, נרתם פרץ לפעילות הציבורית שעסקה בגיוס לצבא הבריטי היה חבר ב"ועדה להטלת משמעת" למניעת השתמטות מגיוס.
הקמת ועדה זו הביאה להתקפות של מגויסים על גברים צעירים שנראו ברחובות.
תגובה זו גרמה להתפטרות נציג ההסתדרות ומאוחר יותר להתפטרותו של פרץ.
בעקבות התרחשויות אלו התקבלה החלטה שכל מגויס, שאינו במדים, יענוד סיכה "מגויס".
פרץ ערך וכתב מחקרים מיוחדים בהתאם להזמנת ממשלות ארצות הברית ובריטניה.
כמו כן, כתב ופרסם מאמרים שונים בעיקר בתחום הכלכלי.
פרץ קורנפלד, ששינה את שם משפחתו, באופן רשמי, ל"דגן" בשנת 1949, כתב ביוגרפיות על פרנקלין דלאנו רוזוולט ויאן סמאטס וכן תרגם ביוגרפיות של מוצרט, טולסטוי ובטהובן.
ערך באנגלית את הספר "Who's Who" לארץ ישראל שיצא במהדורות שנתיות.
כמו כן, כתב מחזה "ממערכה למערכה" על רקע הבריגדה היהודית וספר באנגלית בשם " אנסמבל המזרח התיכון" שלא יצאו לאור ונשארו בגדר טיוטות.
נפטר בתל אביב במאי 1963 לאחר התמודדות עם מחלת הסרטן ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
פרץ קרינת רדיו מהיר או FRB (ראשי תיבות של: Fast Radio Burst) הוא מונח ברדיו-אסטרונומיה המתאר פולס של קרינת רדיו במשך של בין שברירי מילישנייה למספר מילישניות, הנגרם על ידי תהליך אסטרופיזיקאי עתיר אנרגיה שאינו מובן למדע כיום.
אף שפרץ האנרגיה רב עוצמה במקורו, האות המגיע לכדור הארץ כה חלש, עד שתואר כ"אלפית מעוצמת האות שירגיש טלפון סלולרי סטנדרטי כשהוא על הירח".
ה-FRB הראשון שנצפה תועד על ידי דנקן לורימר וסטודנט שלו, דייוויד נרקביץ', בשנת 2007 כאשר עברו על נתוני פולסר מוקלטים, וכיום מכונה בשם "פרץ לורימר" (Lorimer Burst).
מאז תועדו פרצים רבים, כולל שלושה שחוזרים על עצמם.
אף שמקורם של פרצי FRB אינו מוסבר, חוקרים מעריכים בסבירות כמעט ודאית כי מקורן הוא אקסו-גלקטי.
כאשר FRB הוא מקוטב, הדבר מצביע על כך שהוא נפלט ממקור בעל שדה-מגנטי חזק.
אך מקור זה, כאמור, עדיין בגדר תעלומה.
מספר הצעות הונחו על השולחן כדי לנסות להסביר את מקור הקרינה, בהן כוכב נייטרונים, חור שחור וישות תבונית כלשהי שאינה מוכרת לנו.
FRB שתועד בשנת 2012, שהוא אחד משלושת הפרצים אשר חוזרים על עצמם, כונה בשם FRB 121102, והוסיף מידע לגבי סווג מקור הקרינה.
FRB 121102, ככל הנראה מזוהה עם גלקסיה במרחק של כ-3 מיליארד שנות אור מכדור הארץ, ונראה שהוא ארוג בסביבה קיצונית.
המקור הגלקטי הראשון שזוהה עבור FRB לא מחזורי, FRB 180924, זוהה בשנת 2019 והוא מגלקסיה גדולה, בערך כגודל שביל החלב.
באוגוסט 2019, אסטרונומים דווחו על תיעוד של 8 FRB מחזוריים נוספים.
במהלך מעקב שנמשך מנובמבר 2019 ועד אפריל 2020 מצאו אסטרונומים עדות לארבעה פרצים נוספים, הודות למידע מטלסקופ החלל האבל.
"פרצופים" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
השיר יצא לאור ב-22 באפריל 2021, בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
השיר נכתב והולחן על ידי דודי בר דוד, צליל קליפי וג'וני גולדשטיין, אשר גם הפיק את השיר.
נכון לדצמבר 2025 יש לשיר למעלה מ-22 מיליון צפיות ביוטיוב.
קליפ השיר צולם בדובאי ובוים על ידי ג'מיל עסדוב.
לצד אדם שיחקה הדוגמנית הסלובנית מאיה מלנר.
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי כתב כי חרסונסקי העניק לשיר 2.5 כוכבים מתוך חמישה.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורעולם22 באפריל 2021הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתNMC
רחוב פרצ'יסטנקה הוא רחוב במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה ברובע חמובניקי.
פרצ'יסטנקה ביחד עם רחוב אוסטוז'נקה הוא אזור הדיור היקר ביותר של מוסקבה, המכונה מייל הזהב.
הרב פרץ ציוני (כ"א בניסן ה'תש"ו, 22 באפריל 1946 – י"ט בניסן ה'תשס"ו, מרץ 2006) היה רב ישראלי שכיהן כרבה האשכנזי של עפולה מ-1975 ועד מותו.
נולד לאביו הרב מנחם מאיר ציוני, אב בית דין בתל אביב (בנו של הרב ניסן בן-ציון) ולשפירנצא תקוה בת הרב פרץ סג"ל.
למד בישיבת פוניבז' לצעירים, בישיבת חברון בירושלים וישיבת בית יהודה של הרב יחיאל מיכל פיינשטיין בתל אביב.
לאחר נישואיו ב-1969, התגורר בבני ברק.
ב-1972 נבחר לרב מושב שדה אילן בגליל התחתון.
ב-1975 נבחר לרבה של עפולה (במקום הרב אשר קרשטיין שנפטר באותה שנה).
לצדו כיהן הרב הספרדי יהודה שטרית ולאחר פטירתו הרב שמואל דוד.
יזם את פרויקט "אדם לאדם אדם", במסגרתו מתקיימים מפגשים בין דתיים לחילונים.
בעפולה פרצה מחלוקת עזה בינו לבין ראש המועצה הדתית, ובגינה אף נמנע ממנו להגיע ללשכתו.
בשנת 1988 הוחלט בהתכנסות משותפת של הרבנים הראשיים לישראל ונציגי משרד הדתות, כי במשך חצי שנה לשכת הרב ציוני תפעל בביתו, וכספי האגרות שנגבו בעבור רישום נישואין יופקדו בחשבון ייעודי.
בשנת 1995 הועמד לדין בחשד שהוציא מן הכספים שהפקיד בחשבון הבנק לצרכיו הפרטיים, וכן שהעניק כשרות למפעלי מזון מחוץ לתחום השיפוט של עפולה.
הוא הורשע בגניבה בידי נפקד, בהפרת אמונים בידי עובד ציבור ובקבלת שוחד.
הרב ציוני ערער לבית המשפט העליון בטענה שמעשיו נעשו בתום לב.
בית המשפט קיבל חלקית את ערעורו, ומחק חלק מסעיפי האישום, בעודו מותיר חלק מאישומי השוחד והגניבה.
עונשו נקבע ל-6 חודשי עבודות שירות, שנתיים מאסר על תנאי וקנס של 80,000 שקלים.
לאחר ההרשעה, הגיש סגן שר הדתות קובלנה כנגד הרב ציוני לבית דין משמעתי של רבני העיר, וזה החליט לא להעבירו מתפקידו אלא לאסור עליו לעסוק בכשרות ורישום נישואין.
היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין עתר לבג"ץ בדרישה להעבירו מתפקידו.
נפטר ב-2006 ונקבר בבית הקברות פוניבז' בבני ברק.
היה נשוי לוויטל בת הרב חיים אבלסון, מורה ורכזת בנות שירות לאומי של האגודה להתנדבות בעפולה, שנבחרה לאחת הנשים פורצות הדרך בעפולה ב-2022. לזוג נולדו תשעה ילדים.
גיסיו היו הרב יעקב יוסף אויערבך, רבה של רמת חן והרב שמחה זיסל שפירא ראש ישיבת תפארת ישראל.
הרב יהודה זרחיה סגל ומנחם ציוני היו בני-דודיו, והרב יוסף שלום אלישיב היה בן-דודו של אביו.
פרצלציה היא הפעולות הנדרשות לשם חלוקת קרקע לחלקות רישום.
להבדיל מהליך תכנוני של איחוד וחלוקה מחדש, שמבוצע במסגרת מוסדות התכנון, הליך הפרצלציה מתייחס להפיכת המגרשים שנקבעו על ידי מוסדות התכנון, לקדסטר.
דהיינו, הליך הפרצלציה מכוון לשלב שבו המגרשים שנקבעו על ידי מוסדות התכנון, הופכים לחלקות רישום בפנקסי רשם המקרקעין (ב"טאבו").
המילה פרצלציה היא עברות של המילה האנגלית parcelization - חלוקה ל-parcels, כלומר חבילות או צרורות, המשמשת בנדל"ן בעולם במובן של חלקות קרקע.
פרצלציה רצונית הוא הליך רישום תשריט חלוקה שאושר בהתאם להוראות פרק ד' לחוק התכנון והבניה.
הפרצלציה מסוג זה מכונה "רצונית" משום שהיא מבוצעת ביוזמת בעלי הקרקע ולא ביוזמת הרשויות והיא תלויה ברצונם של הבעלים ליזום את אותה חלוקה חדשה.
אישור תשריט החלוקה כשלעצמו אינו מביא מביא לשינוי במערך הזכויות בקרקע.
אם יבקשו הבעלים להביא לשינוי במערך הזכויות לצד רישום החלוקה החדשה, יהיה עליהם להגיש מסמכים נוספים כדוגמת שטרות עסקה.
הליך של פרצלציה לא-רצונית מתייחס לרישום תוכנית איחוד וחלוקה שאושרה לפי סימן ז' בפרק ג' לחוק התכנון והבניה.
רישום התכנית ויצירת חלקות הרישום החדשות מכוחה מכונה פרצלציה לא-רצונית, וזאת מכיוון שההליך והרישום אינו ביוזמת הבעלים, אינו תלוי בהסכמתם והוא תוצאה של הליכים שלטוניים.
תוכנית שמאושרת על ידי רשויות התכנון, תירשם גם על ידי הרשויות.
רישום התכנית נעשה תוך תיקון הבעלויות בפנקסי המקרקעין בהתאם לטבלת האיזון וההקצאה שבתוכנית.
תצ"ר (תוכנית לצורכי רישום) הוא תשריט שנערך על ידי מודד מוסמך בהתאם לרגולציה המפורטת והקפדנית שנקבעה מכח פקודת המודדים.
התצ"ר נערך בהתאם לתשריט חלוקה שאושר על יד הוועדה המקומית (בפרצלציה רצונית) או בהתאם לתוכנית שאושרה במוסדות התכנון (במקרה של פרצלציה לא רצונית).
התצ"ר מוגש גם כן לרשם המקרקעין, עם השלמת הליך הרישום, התצ"ר הופך לחלק מפנקסי המקרקעין.
החלקות הסופיות הן אלו שסומנו בתצ"ר שאושר והוגש.
פרצ'ן (בהונגרית: Perőcsény; בסלובקית: Perovčany) הוא כפר בהונגריה (כ-350 תושבים) במחוז פשט, בנפת סוב על גבול הונגריה סלובקיה.
היישוב שוכן בעמק למרגלותיו הצפון-מערביים של הרי הברז'ן.
כביש 1201 וכביש 12 המשרתים את הכפר טשה (כ-90 תושבים) עוברים לאורך החלק הצפוני של גבולו המנהלי.
שם הכפר בא כנראה מהמילה הסלאבית Prečani שפירושה "אנשים שחיים בגדה השנייה".
בסוף המאה ה-13, האזור הכפרי הזה היה רכוש משפחת הרוזן צֶ'סְנֶקִי כחלק של טירת אִיפוֹיוִויסְק.
לראשונה מוזכר הכפר במסמך מסוף המאה ה-14, שתומלל ב-1398. התעודה מזכירה אותו כ-Peruchean, אך מסמכים מימי הביניים מזכירים אותו גם כ-Preuchan ו-Preuchen.
ב-1419 מוזכר היישוב כמקום שוק.
בשנת 1592, כבר הייתה בכפר קהילה קלוויניסטית, הכומר של הכפר באותה תקופה היה אליאס קורווין.
במהלך הקונטרה-רפורמציה ב-1674, הכומר פאל סוקולאי, שהוזמן בפני בית הדין שעסק ברדיפת הפרוטסטנטים בפוז'ון, כנראה לא נענש שם, שכן לפי מסמך מאוחר יותר הוא היה עדיין מנהיג הקהילה הקלוויניסטית ב-1680. הכנסייה קלוויניסטית הוחרמה בשנת 1700. בתחילת המאה ה-18, רוב תושבי הכפר היו הונגרים ושליש עד רבע סלובקים.
שורת המרתפים ליד הכביש המוביל לכפר.
הכנסייה מימי הביניים שלה מתוארכת למאה ה-17. היה שייך לרפורמים.
האנדרטה לזכר קורבנות מלחמת העולם הראשונה של הכפר נמצאת ליד הכנסייה.
האנדרטה לזכר קורבנות שתי מלחמות העולם, הניצבת בכיכר המרכזית, נמסרה ב-1994.
מיהאי פוטי, (במקור מיקשה פישמן, 1896 – 1975) היה רופא רדיולוג, היסטוריון רפואה,
פִּרְצָה קוֹרֵאת (במקור:קוראה) לַגַּנָּב הוא ביטוי עברי שמקורו בתלמוד.
משמעות הביטוי היא שיש מצבים של חוסר שמירה שבעקבותיהם נגרמת גנבה.
הביטוי תולה את האשמה בפרצה שהיא 'הזמינה' את הגנב, דהיינו שאין להטיל את כל האשמה על הגנב, אלא על התנאים שהביאו לגנבה.
הביטוי מוזכר בתלמוד במסכת סוכה:
במקור זה הדיון הוא בהלכות ישיבה בסוכה.
נאמר ששומרי הפרדסים והגינות פטורים מישיבה בסוכה, ורבא הסביר שהם לא יכולים לשבת בסוכה שיבנו בפרדס, כי בצורה כזו של שמירה ידעו הגנבים להגיע בצורה שבה השומר לא יבחין בהם.
שימוש בביטוי בהקשרים נוספים נעשה כבר בתקופת הראשונים.
בפירוש רש"י לתורה מובא על נערה המאורסה:
גם בעברית המודרנית נעשה שימוש בביטוי.
פרצ'ין (בפרסית: پارچین) הוא בסיס צבאי איראני, הממוקם כ-30 קילומטרים דרומית-מזרחית לטהראן.
בבסיס, שמוגדר כבסיס סודי, מפותחות טכנולוגיות טילים וכטב"מים מתאבדים, לצד טכנולוגיות גרעין.
לפי הערכות, פרצ'ין הוא האתר העיקרי שבו עוסקת איראן בפיתוח הנשק הגרעיני עצמו.
בתחילת פעילותו, בסיס פארצ'ין היה מפעל לכימיקלים וחומרי נפץ, שהוקם על ידי הגנרל מחמוד מיר-ג'לאלי.
המפעל הוקם על ידי מפעלי סקודה מצ'כוסלובקיה בשנת 1935, כחלק מיוזמה לבניית תעשייה מקומית לייצור ארטילריה וטנקים.
בתחילת 1997 דווח כי המכון האווירו-הידרודינמי המרכזי של רוסיה חתם על חוזה לבניית מנהרת רוח במקום, עבור מתכנני טילים איראנים ורוסים, בכדי לשפר את טיל השיהאב-3.
ב-13 בינואר 2005 פקחי הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) הורשו לבקר בפרצ'ין, כצעד בונה אמון.
בנובמבר 2005 הם ביקרו במקום שוב.
בנובמבר 2007 אירע פיצוץ במחסן שבבסיס.
לוחמי אש כיבו את השרפה שפרצה.
בסוף שנת 2011, הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית מסרה כי באתר מתקיימות עבודות גינון נרחבות, ועבודות הריסה ובנייה.
בנובמבר 2011 הודיעה הסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית כי בידיה מידע אמין לפיו בפרצ'ין מתבצעות פעילויות שמטרתן פיתוח נשק גרעיני.
בפברואר 2012 ביקשה סבא"א לבקר שוב בפארצ'ין, אך איראן סירבה לאפשר זאת.
ב-8 במרץ 2012, ארצות הברית, בריטניה, צרפת, גרמניה, רוסיה וסין קראו לאיראן לאפשר לפקחי האו"ם לבקר בפרצ'ין.בתחילת אוקטובר 2014, דיווח הניו יורק טיימס על חששות לחבלה כתוצאה מפיצוץ שהתרחש באתר, בו נהרגו שני אנשים.
ביולי 2015, הועלו טענות כי במתחם הצבאי התקיימה פעילות הקשורה לנשק גרעיני, בתגובה, משלחת איראן באו"ם טענה כי לא מתקיים ייצור נשק גרעיני באתר.
ב-20 בספטמבר 2015 מנכ"ל סבא"א יוקיה אמאנו ביקר בפרצ'ין, יחד עם מנהל הבטיחות טרו ורג'ורנטה, כדי לקבל הבהרות בנוגע לפעילות הגרעינית באתר.
למחרת, אמאנו הצהיר כי התוצאות מהדגימות שנלקחו על ידי האיראנים והועברו לסבא"א "משביעות רצון".
מומחי סבא"א לא נכחו פיזית במהלך הדגימה, אך אמאנו אמר כי ההליך עומד ב"קריטריונים מחמירים של הסוכנות" המבטיחים את "שלמות תהליך הדגימה ואת האותנטיות של הדגימות".
ביוני 2016 חוקרי סבא"א דיווחו ל"וול סטריט ג'ורנל" כי מצאו בדצמבר 2015 עקבות של אורניום במתקן פארצ'ין, ובכך קבעו את העדות הפיזית הראשונה לתוכנית של ייצור נשק גרעיני באתר.
בשעות הבוקר המוקדמות של ה-26 ביוני 2020, אירע פיצוץ סמוך לבסיס הצבאי בפארצ'ין.
לדברי דובר משרד ההגנה דאווד עבדי, הסיבה הייתה "דליפת גז" ב"מתקן אחסון גז" ליד הבסיס.
בחדשות שפורסמו למחרת על ידי סוכנות הידיעות AP, פורסמו תצלומי לוויין המראים סימנים של אזור שחור המשתרע על פני שטח גדול, בגבעות הממוקמות ליד מתקן התחמושת ומפעל טילי השיוט בבסיס הטילים חוג'יר, וכן עדות לפיצוץ ואש שהאירו את שמי הלילה לפני כן בטהראן.
ב-29 ביוני, האשים הניו יורק טיימס את ממשלת איראן בשקר וטען כי הפיצוץ התרחש בפרצ'ין, משום שצילומי לוויין מראים כי הפיצוץ התרחש במתקן טילים סמוך.
בתקיפה הישראלית באוקטובר 2024 הבסיס נפגע.
ביוני 2025, דווח כי המתחם נפגע בתקיפות צבאיות שהתקיימו במסגרת מבצע עם כלביא.
פרצ'ארוסה (באיטלקית: Frecciarossa, בתרגום לעברית: "חץ אדום") היא רכבת מהירה של חברת הרכבות הלאומית האיטלקית, טרנאיטליה.
השם הוצג לראשונה בשנת 2012, אחרי ששמה של הרכבת היה ידוע בעבר כ"יורוסטאר איטליה".
רכבות פרצ'ארוסה מגיעות למהירות תפעולית של עד 300 קמ"ש.
פרצ'ארוסה היא שירות הרכבות המהירות המתחרה של חברת Italo הפרטית.
טרנאיטליה מפעילה גם את דגמי הרכבות המקבילים Frecciargento ו-Frecciabianca לשירותים איטיים יותר.
רכבות פרצ'ארוסה נוסעות על מסילות רכבת מהירות, ולעיתים גם על מסילות רגילות עם מהירות מקסימלית נמוכה יותר.
על פי מגבלות המהירות הנוכחיים, הרכבות מתופעלות במהירות מקסימלית של כ-300 קמ"ש, על אף שהדגם המתקדם מסדרת הרכבות, ה-ETR 1000, מגיע למהירות מקסימלית של כ-400 קמ"ש.
רכבות ה-Frecciarossa מתפעלות את הקווים הבאים:
טורינו – מילאנו – רג'יו אמיליה AV – בולוניה – פירנצה – רומא – נאפולי – סלרנו.
חלק מקווי Frecciarossa הורחבו מ־מילאנו לברשיה וברגמו, מפירנצה לארצו ופרוג'ה, מרומא לקזרטה, בנבנטו, פוג'יה, בארי ולצ'ה, ומסלרנו לרג'יו קלבריה או לפוטנצה וטרנטו.
ונציה – פדובה – בולוניה – פירנצה – רומא – נאפולי – סלרנו, עם שירותים מורחבים מוונציה לאודינה וטריאסטה, מרומא לשדה התעופה פיומיצ'ינו, מסלרנו לקלבריה ומפאולה לסיבארי.
ונציה – פדובה – ויצ'נזה – ורונה – ברשיה – מילאנו.
חלק מהקווים הורחבו ממילאנו לטורינו או לגנואה, מוורונה לבולצנו, ומוונציה לאודינה וטריאסטה.
רומא – פירנצה – בולוניה – ורונה.
שירותים מורחבים ממשיכים גם לבולצנו או לברשיה/ברגמו.
מתוכננים גם הרחבות מבולוניה למודנה מנטובה.
טורינו – מילאנו – בולוניה – רימיני – אנקונה – פוג'יה – בארי – לצ'ה/טרנטו וונציה – פדובה – פררה – בולוניה – רימיני – אנקונה – פוג'יה – בארי – לצ'ה.
רומא – פירנצה – פיזה – לה ספציה – רפאלו – גנואה
רומא – נאפולי אפרגולה – סלרנו – פאולה – למציה – רוסרנו – רג'יו קלבריה
בנוסף, הדגם המתקדם ביותר מסדרת הרכבות, ה-ETR 1000, מתופעל גם בקו הרכבת מילאנו-פריז, עם שני קווים:
מילאנו – טורינו – ברדונקיה (עונתית) – מודן – שאמברי-שאלס-לה-או – ליון-פרט-דיו – פריז גאר דה ליון
ליון-פראש – ליון-פרט-דיו – פריז גאר דה ליון
לסדרת רכבות פרצ'ארוסה קיימים ארבעה דגמים:
ETR 500 – רכבת לא רוכנת, הדגם הקלאסי בסדרה, הרכבת מורכבת מאחד עשר קרונות נוסעים (אחד עם שירות בית קפה/מסעדה) בהם 574 מושבים המונעים על ידי שני קטרים E.404, במהירויות של עד 300 קמ"ש.
ETR 600 – רכבת רוכנת, בעלת שבעה קרונות נוסעים (אחד עם שירות בית קפה/מסעדה) בהם 432 מושבים, עם מהירות של עד 250 קמ"ש.
ETR 700 – רכבת לא רוכנת, המורכבת מ-8 קרונות נוסעים (אחד עם שירות בית קפה/מסעדה) בהם 497 מושבים, עם מהירות של עד 250 קמ"ש.
ETR 1000 – רכבת חשמלית לא רוכנת המורכבת משמונה קרונות נוסעים (אחד עם שירות בית קפה/מסעדה) בהם 457 מושבים, עם מהירות של עד 400 קמ"ש.
בפברואר 2020, רכבת פרצ'ארוסה מדגם ETR 1000, ירדה מהפסים סמוך לעיר לודי, וגרמה למותם של שני בני אדם.
פרצרתריום (שם מדעי: Paraceratherium; מילולית: "קרוב לאצרתריום".
בעבר כונה גם כאינדריקותריום ובאלוקיתריום) הוא סוג של יונק ענקי דמוי-קרנף מהמשפחה הנכחדת הירקודונתיים, שנחשב ליונק היבשתי הגדול ביותר מעולם.
מאובנים של הפרצרתריום התגלו בחלקים רבים של אסיה: קזחסטן, פקיסטן, הודו, מונגוליה וסין.
הסוג התקיים מאמצע תקופת האוליגוקן ועד תחילת תקופת המיוקן, פחות או יותר לפני 30 עד 20 מיליון שנה, כאשר אזור אסיה היה מכוסה בצמחייה סובטרופית עשירה.
הפרצרתריום הוא היונק היבשתי הגדול ביותר הידוע למדע, ככל הנראה גדול אפילו מהמינים הגדולים ביותר של ממותה (אם כי ייתכן שהמינים הגדולים יותר של ממותה, כמו ממותת הערבה, התקרבו אליו בגודל ובמשקל).
גובהו של בוגר עד הכתף מוערך ב-5–5.5 מטר, גובה הראש כשהוא מורם כ-, אורכו הכולל כ-8 מטר ואורך הגולגולת 1.35 מטר.
קיימות הערכות שונות לגבי משקלה של החיה, אך ההערכות הריאליסטיות והאמינות ביותר נעות ממעל 10 טונות ועד כ-20 טונות.
הפרצרתריום היה אוכל עשב, כאשר היה מסיר עלים מעצים באמצעות שיניו העליונות דמויות החטים, שהיו מכוונות כלפי מטה והסתירו את שיניו התחתונות, אשר היו מכוונות לפנים.
גולגולתו הייתה ארוכה, נמוכה וחסרת קרן, מצוידת בעצמות אף ומצח קמורות.
שיניו הקדמיות הצטמצמו לכדי זוג יחיד של שיניים חותכות בכל אחת מהלסתות, אשר גודלן וצורתן החרוטית שיוו להן מראה של חטים קטנים.
שפתו העליונה הייתה ללא ספק בעלת כושר תנועה גדול.
הצוואר היה ארוך מאוד וחזק והגפיים דמויות העמודים היו ארוכות ועבות.
כל התכונות הללו מצביעות על כך שהוא היה נוהג ללחך עלים וענפים קטנים של עצים ושיחים גדולים.
משמעות השם Paraceratherium הוא "חיה כמעט בעלת קרן" ביוונית עתיקה, והוא מציין את העובדה שהחיה אמנם הייתה ללא קרן, אולם היא מקורבת לקרנף.
השם Indricotherium קשור ליצור מיתולוגי רוסי בשם "אינדריק", שנחשב ליצור החזק ביותר ואבי כל החיות.
משמעות השם Baluchitherium הוא "החיה של בלוצ'יסטן" (כיום בפקיסטן), כיוון שבחבל ארץ זה הוא התגלה לראשונה.
למרות הבחנה די ברורה ברמת המין, קיימים חוסר ודאות וחוסר הסכמה באשר לרמת הסוג.
הפרצרתריום תואר לראשונה על ידי פורסטר קופר (Forster Cooper) בשנת 1911, אשר תיאר את הסוג Baluchitherium לראשונה בשנת 1913. הסוג Indricotherium תואר לראשונה על ידי בוריסיאק (Borissiak) בשנת 1915.
עם זאת, הייתה מחלוקת בשאלה האם Indricotherium הוא סוג מובחן מ-Paraceratherium.
לוקאס (Lucas) וסובוס (Sobus), בסקירתם משנת 1989 על תת-המשפחה Indricotheriinae , טוענים שמדובר במילה נרדפת, ומתייחסים אל ההבדלים בין השניים כהבדלים ברמת המין לכל היותר, וייתכן אף שהם תוצאה של דו-צורתיות (dimorphism) בתוך מין יחיד, כשה-Indricotherium הגדול והחסון יותר הוא כנראה הזכר וה-Paraceratherium הרזה יותר, הוא למעשה הנקבה.
עם זאת, חוקרים אחרים מטילים בכך ספק, בעיקר בשל פירוש ההבדלים בצורת הגולגולת.
אף אם יסתבר שאכן מדובר בשני סוגים שונים, עדיין הם יהיו דומים מאוד בגודל ובמראה.
אם מחשיבים את השניים כסוג אחד, הרי ש-Indricotherium יהפוך לכינוי זוטר של Paraceratherium, משום שלפי עקרון הבכורה של מיון עולם הטבע, הפרסום הראשון, ולכן השם התקף הישן ביותר, מקבל עדיפות.
לוקאס וסובוס מזהים ארבעה מינים נפרדים של Paraceratherium.
Paraceratherium bugtiense &רלמ;(Pilgrim, 1908), מתחילת תקופת המיוקן בפקיסטן, הוא המין המאפיין (הראשי) של הסוג Paraceratherium.
הוא נמצא לראשונה בתצורות צ'ירווטה (Chitarwata) בגבעות בוגטי (Bugti) אשר בבלוצ'יסטן (Balochistan), שעל שמה הוא קרוי.
זה המין הידוע והנפוץ ביותר.
ידוע שחי מתקופת האוליגוקן האמצעית ועד המאוחרת בקזחסטן, במונגוליה ובמונגוליה התיכונה שבצפון סין.
Paraceratherium zhajremensis &רלמ;(Osborn, 1923) מסוף האוליגוקן או תחילת המיוקן במזרח קזחסטן.
שיניו גדולות לפחות ברבע מאלה של P.
הוא ידוע מאמצע ועד סוף האוליגוקן משינג'יאנג, אשר בצפון מערב סין.
יונק זה מופיע בסדרה ללכת עם חיות ובמשחק עולם היורה: המשחק.
פרק (בלועזית: אפיזודה – פרק מסדרת טלוויזיה, או צ'פטר – פרק מספר) הוא חלק מובחן של העלילה בסיפור, בין אם הוא מיוצג בספרות, בסדרת טלוויזיה או בתסכית רדיו.
אף על פי שבמקרים רבים הפרק חופף לאירוע עלילתי מסוים, שמתחיל ומסתיים, אין לבלבל ביניהם.
בסדרות טלוויזיה רבות, למשל, נהוג לסיים פרק ברגע שבו הסיבוך העלילתי עדיין לא נפתר.
המצב ההפוך שכיח אף הוא, פרקים יכולים להתחיל באמצע האירועים, כלומר ייצוג העלילה אינו מתחיל ברגע ההתחלה האמיתי שלה.
פירוש הדבר הוא שניתן לסמן התחלה וסיום של פרק לא רק באמצעות העלילה, אלא גם באמצעים נוספים.
מלבד ההתחלה והסיום של הטקסט (במובנו הרחב, גם אם הוא "טקסט קולנועי"), ניתן לסמן את גבולות הפרק באמצעות תמה, מוטיב חוזר, מעבר מסיטואציה מסוימת לסיטואציה אחרת, וכן הלאה.
במובנו העברי פרק משמש גם לחלוקת ספר למקטעים מובחנים מסיבות שונות.
פרצת אבטחה היא פגם בעיצוב, מימוש או פעולה של מערכת דיגיטלית, אותו ניתן לנצל על מנת להפר את מדיניות האבטחה שלה.
בתוכנה או באתר אינטרנט היא בעיה הנובעת מעצם צורת כתיבת התוכנה או מאילוצים שונים המאפשרים להאקר להשיג שליטה חלקית או מלאה על המחשב עליו מורצת התוכנה או אתר האינטרנט.
ישנן שלל סיבות מדוע נוצרות אותן פרצות אבטחה ולא מסולקות על ידי המתכנתים שלהן.
למשל: רצון להוציא גרסה חדשה של תוכנה עד מועד אחרון מסוים ובשל כך להימנע מבדיקת מצבי שגיאה לא צפויים שונים, חוסר ידע מספיק של המתכנת או חוסר תשומת לב למצב שגיאה מסוים.
פרצות אבטחה היו מאז ומעולם בכל תוכנה, אלא שמאז ההתפתחות המהירה של האינטרנט המאפשרת להגיע לאתרים ולתוכנות בקלות, העלו מאוד את כמות ניצול אותן פרצות ואיתן את מודעות הציבור לתופעה.
אמנם ישנם מומחי אבטחה המועסקים על ידי חברות גדולות, שכל תפקידם הוא לנסות ולמצוא את הפרצות הנמצאות במוצריהן או באתרי האינטרנט שלהן וכך יוכלו לתקנן מבעוד מועד.
אולם כנגדם ישנן קבוצות האקרים (המכונים "האקרים בעלי כובע שחור") המנסים להשיג לדוגמה מידע חסוי על לקוחות של חברה גדולה לצורך מכירת המידע למתחרה שלהן.
כסיוע למומחי האבטחה ישנם גם האקרים (המכונים בעלי "כובע לבן") שאף הם מנסים למצוא פרצות אבטחה, בתמורה לתשלום או לפרסום, אך בניגוד לעמיתיהם הם מודיעים באופן מסודר לחברה, החשופה לפרצות, על אופי הפרצות ומיקומן כך שיוכלו לתקן אותן לפני שינוצלו על ידי גורמים עוינים.
בחודש יולי 2003 תקף הווירוס Blaster מיליוני מחשבים בכל רחבי העולם אשר היו מחוברים לאינטרנט.
הווירוס אשר נכתב לאחר שנמצאה פרצה בפרוטוקול RPC (Remote Procedure Call – פרוטוקול קריאה לפרוצדורה מרחוק) הנמצא בשימוש על ידי רכיבי תוכנה המתקשרים דרך הרשת.
הפרצה מתאפשרת לאחר שה-RPC אינו בודק נכון נתונים המועברים אליו, כך אם נעביר נתון מסוים אשר ידוע שיגרום לקריסה של רכיב תוכנה אחר שהוא בתורו מבצע את שאר הפקודות הנמצאות לאחר הנתון השגוי.
על ידי כך שהקוד מבוצע ניתן להשיג שליטה מלאה על המחשב המותקף.
ב-2 בפברואר 2005 הודיעה חברת אבטחה על פרצת אבטחה במוצריה של חברת סימנטק, אשר מוצר הדגל שלה הוא נורטון אנטי וירוס אשר מגן על מיליוני מחשבים.
פרצת האבטחה אפשרה לכותב וירוסים לשלוח וירוס בדחיסה מסוימת, והאנטי וירוס במקום לבדוק את תוכן הקובץ המכווץ, יפעיל אותו.
כך ניתן להשיג שליטה מלאה על המחשב על ידי החדרת סוס טרויאני.
ב-17 ביוני 2005 הודיעה חברת MasterCard כי פרטיהם של 40 מיליון כרטיסי אשראי הגיעו לידי אלמונים, לאחר שהצליחו להחדיר תוכנה למחשבים של חברת סליקה אשר אחסנה את מספרי כרטיסי האשראי במחשביה בניגוד להוראות.
בדצמבר 2004 אתר Setup חשף פרצות באתרי קניות שאפשרו גישה למסדי הנתונים שלהם.
ביוני 2020 אופיר מוסקוביץ' חשף בעיית אבטחה באתר אינטרנט של אכ"א שאיפשרה מתקפת brute force להתחברות לאתר וככל הנראה אפשרה השגת מידע אישי על כלל החיילים בצה"ל ושהיו בו בעבר.
הפרק הראשון של חוקת ארצות הברית הוא הפרק הארוך ביותר בחוקה, ומגדיר את סמכויותיו של הקונגרס של ארצות הברית ואת מבנהו.
הוא קובע שהקונגרס מורכב מבית הנבחרים ומהסנאט, מגדיר את מגבלות סמכותו, וקובע מספר מגבלות על כוחו של הממשל ושל המדינות המרכיבות את האיחוד.
החלק הראשון מעניק את סמכויות החקיקה לקונגרס, ועל כן הוא מהותי ליישום עקרון הפרדת הרשויות בשיטת הממשל האמריקאית.
החלק השני והחלק השלישי מגדירים את מבנה בית הנבחרים והסנאט, בהתאמה, ומפרטים לגבי הרכבם, תפקידים בתוך כל אחד מהבתים, תפקידם בהליכי הדחה והיבטים שונים של פעולתם.
יחד, שני חלקים אלה מגדירים את אופי הרשות המחוקקת של ארצות הברית כפרלמנט דו-ביתי (ביקמרליזם).
החלק הרביעי מפרט לגבי הליך הבחירות לבתי הקונגרס.
הוא מעניק את האחריות לניהול הבחירות למדינות השונות באיחוד, אך מאפשר לקונגרס לחוקק כללים אחידים בנושא.
החלק החמישי קובע כללים לגבי עבודת הבתים.
הוא מחזק את עצמאות כל אחד מהבתים, בכך שהוא מעניק לחברי כל בית את האחריות לקביעת כללי הבית, בחינת תוצאות הבחירות, סילוק וענישה של חברי הבית.
גם החלק השישי מחזק את עצמאות המחוקקים על ידי קביעת כללים לגבי שכר, פריווילגיות ואיסור על כהונה של חברי הבתים תחת רשויות ממשל אחרות.
החלק השביעי מתאר את תהליך החקיקה, משלב הצעת החוק ועד חתימה על החוק בידי נשיא ארצות הברית, כולל קביעת כללים לגבי כוח הווטו של הנשיא והדרכים לעקיפתו.
חלקים 8–10 חשובים להגדרת התחומים שנמצאים תחת סמכות הקונגרס, ובכך הם מהווים חלק חשוב בהגדרת הפדרליזם בארצות הברית.
החלק השמיני מונה את הסמכויות שמוענקות במפורש למחוקקים.
על דרך השלילה, הוא מותיר תחומים אחרים בסמכות המדינות, אף שעל פי חלק מהפרשנויות קיימות גם סמכויות משתמעות שאינן מוזכרות בחלק זה במפורש.
החלקים התשיעי והעשירי קובעים מגבלות ואיסורים על הממשל הפדרלי ועל המדינות, בהתאמה.
המשמעות של חלק מהסעיפים בפרק נמצאת תדיר במחלוקת.
לתקדימים של בית המשפט העליון של ארצות הברית יש תפקיד חשוב בפירוש סעיפים אלה.
ישנם פרשנים שמדגישים את המשמעות המילולית של הטקסט (טקסטואליזם), אחרים מדגישים את הכוונה המקורית של מנסחי החוקה (אוריג'ינליזם), שיקולים פרגמטיים או מבניים, התפתחות היסטורית של פרקטיקה ופרשנות, או עקרונות מוסריים שעולים מהחוקה.
חלק ראשון: סמכות החקיקה בידי הקונגרס
החלק הראשון מעניק לקונגרס את כל סמכויות החקיקה הפדרלית.
יחד עם פסקאות דומות בפרקים השני והשלישי של החוקה, אשר מעניקים את סמכויות הרשות המבצעת לנשיא ואת סמכויות הרשות השופטת לבית המשפט העליון ולערכאות שיפוטיות הכפופות לו, חלק זה מגדיר את הפרדת הרשויות בשיטת הממשל של ארצות הברית.
ג'יימס מדיסון, מהחשובים שבמנסחי החוקה, הסביר שהעיקרון שהנחה את הנציגים בוועידת החוקה הוא עיקרון הפרדת הרשויות שניסח מונטסקייה; אך עיקרון זה לא דורש הפרדה מוחלטת או היעדר בקרה של רשות אחת על רשות אחרת.
בהתאם, החוקה מעניקה את סמכויות החקיקה בידי הקונגרס, אך לנשיא, שחותם על החקיקה ויכול להטיל עליה וטו, יש יכולת להשפיע על חקיקת הקונגרס, והרשות השופטת יכולה לייעץ למחוקק.
בנוסף, חלק זה מגדיר את מבנה הקונגרס כמורכב משני בתים, בית הנבחרים והסנאט.
גם בעניין זה הייתה למונטסקייה השפעה על מנסחי החוקה.
בספרו רוח החוקים כתב מונטסקייה שבית מחוקקים יחיד יטה לשחיתות ולפגיעה בחירות.
הוא הציע למתן את הסכנה על ידי חלוקה של הרשות המחוקקת לשני בתים, אחד אריסטוקרטי ואחד שמייצג את העם.
אלכסנדר המילטון, ממנסחי החוקה, הסביר שהניסיון מראה שיש צורך לרכז כוח רב בידי המחוקק הפדרלי, אך כדי למנוע שימוש לרעה בכוח זה יש לחלק את הרשות המחוקקת לשני בתים שיאזנו זה את זה.
מדיסון הסביר שהחלוקה של הרשות המחוקקת לשני בתים באה למתן את השפעתם של נציגים שמתוך אמביציה אישית עשויים לשכוח את מחויבותם למיוצגים.
קיומו של הסנאט בנוסף לבית הנבחרים "מכפיל את הביטחון של העם, על ידי דרישת ההסכמה של שני גופים נבדלים למזימות של תפיסת כוח או מעילה באמון".
עקרונות אלה השפיעו על מנסחי החוקה, אך סיבה מרכזית נוספת לחלוקה של הרשות המחוקקת לשני בתים היא הצורך שהתעורר בוועידת החוקה בפשרה פרגמטית בין מדינות גדולות, שהעדיפו ייצוג פרופורציונלי לאוכלוסייה, למדינות קטנות, שהעדיפו יצוג שווה לכל מדינה.
החוקה לא מעניקה לקונגרס סמכות חקיקה בלתי מוגבלת, אלא סמכויות חקיקה ספציפיות שמוגדרות בחלקים הבאים ("כל סמכויות החקיקה המוענקות להלן").
בהקשר זה, החלק השמיני בפרק זה לחוקה הוא חשוב ביותר, משום שהוא מגדיר באלו נושאים רשאי הקונגרס לחוקק.
עם זאת, ההיקף המדויק של סמכויות הקונגרס הוא נושא שנמצא תדיר במחלוקת, שכן מקובל לפרש שמעבר לסמכויות שמוענקות לקונגרס במפורש, ישנן גם סמכויות משתמעות, שנובעות מהצורך להוציא לפועל את הסמכויות המפורשות.
באופן כללי, עד תקופת הניו דיל שלטה פרשנות מצמצמת יחסית.
מאז הניו דיל, ולפחות עד שנות ה-80 של המאה ה-20, נטה בית המשפט העליון לפרשנות רחבה יותר של סמכויות הקונגרס.
קיימת הסכמה על כך שחלק זה מאציל את "כל סמכויות החקיקה" לקונגרס, ובכך מבהיר שהרשויות האחרות לא יכולות לקחת לעצמן את סמכויות החקיקה.
שאלה מורכבת ומעוררת מחלוקת יותר היא האם אותו הביטוי גם שולל מהקונגרס את הכוח להאציל ביוזמתו סמכויות חקיקה על רשויות וגופים אחרים.
שתי הגישות בנושא זה מכונות "דוקטרינת אי-ההאצלה" (Nondelegation Principle), לפיה לקונגרס אסור להעביר סמכויות חקיקה לגופים אחרים, ו"עיקרון ההאצלה" (delegation principle) או "דוקטרינת ההאצלה הבלעדית" (exclusive delegation principle), לפיה רק לקונגרס מותר להעביר סמכויות חקיקה.
נשיא בית המשפט העליון ג'ון מרשל קבע בפסק דין ווימן נגד סת'רלנד משנת 1825, שהקונגרס יכול להאציל סמכויות לרשויות פדרליות אחרות.
אולם, מרשל טען גם שישנו קו מבחין בין "נושאים חשובים, שחייבים להיות מוסדרים על ידי המחוקקים בלבד" לבין נושאים "בעלי עניין פחות", שבהתייחס אליהם יכול הקונגרס להאציל סמכויות.
בשנת 1935 פסל בית המשפט שני חוקים בטענה שהקונגרס לא רשאי להאציל את סמכויות החקיקה שלו לרשות המבצעת.
אלה היו שתי הפעמים היחידות שבהן פסל בית המשפט חוק שעבר בקונגרס בהסתמך על הפרשנות לפיה חלק זה אוסר על האצלת סמכויות חקיקה.
באופן כללי נטה בית המשפט לגישה מחמירה פחות, שמאפשרת האצלה.
החלק השני מגדיר את מבנה בית הנבחרים וקובע שחבריו יבּחרו מדי שנתיים על ידי בעלי זכות הבחירה במדינה אותה הם מייצגים.
סעיף 1: הרכב בית הנבחרים ובחירות
חברי בית הנבחרים נבחרים לתקופה של שנתיים.
החלטה זו הייתה פשרה בין נציגים בוועידת החוקה שהעדיפו תקופת כהונה קצרה של שנה לבין אלו שהעדיפו תקופת כהונה של שלוש שנים.
הסעיף קובע שהבחירה תיעשה "על ידי העם במדינות השונות".
חלק מהנציגים בוועידה העדיפו שהבחירה תיעשה על ידי בתי המחוקקים של המדינות, אך לבסוף התקבלה העמדה של מדיסון, שבחירה ישירה על ידי "העם" הכרחית על מנת ליצור קשר בין העם לנציגיו.
אולם, ההגדרה של גוף הבוחרים נותרה בידי המדינות.
החוקה המקורית קבעה כי מי שיש לו זכות בחירה לבית המחוקקים הגדול ביותר של המדינה שלו, תהיה לו גם זכות בחירה בבחירות לבית הנבחרים של האיחוד.
קביעת הקריטריונים לקבלת זכות בחירה לבתי המחוקקים של המדינות הייתה בידי המדינות עצמן, כך שלמדינות הותר שיקול דעת רחב גם בהקצאת זכות הבחירה לבית הנבחרים.
התיקונים ה-15, ה-19, ה-24 וה-26 צמצמו את כוחן של המדינות להגביל את זכות הבחירה של אזרחיהן.
בפרט, תיקונים אלה אוסרים על המדינות למנוע את זכות הבחירה מאזרחים על בסיס גזע, צבע עור, עברו של אדם כעבד, מין, תשלום מס, או גיל מעבר ל-18 שנים.
סעיף 2: תנאים מקדימים לחברות בבית הנבחרים
על חברי בית הנבחרים להיות מעל גיל 25, אזרחי ארצות הברית שבע שנים לפחות ותושבים במדינה שאותה הם מייצגים.
אין חובה שהנציגים יהיו תושבים של המחוז אותו הם מייצגים, אף על פי שברוב המקרים זהו המצב.
McCormick מ-1969 קבע בית המשפט העליון שהמגבלות המצוינות בסעיף זה הן בלעדיות; כלומר, המדינות ובית הנבחרים לא יכולים להטיל מגבלות כלשהן על הזכות להיבחר לבית הנבחרים מעבר לאלה שמצוינות בפסקה זו.
המקרה הנידון בפסיקה היה זה של אדם קלייטון פאוול , נציג בבית הנבחרים מניו יורק, אשר היה מעורב בשערוריות שונות.
בעקבות בחירתו מחדש, עברה בבית הנבחרים החלטה לפיה פאוול מנוע מלהיבחר לקונגרס ומושבו התפנה.
בפסק הדין, שנכתב על ידי ארל וורן, נשקלה כוונת מחברי החוקה, תוך התייחסות לעובדה שהחוקה מאפשרת לכל בית נבחרים לשפוט את חבריו ולסלק נציג בעקבות הצבעה של שני שלישים מחברי הבית .
מסקנת בית המשפט היא שמחברי החוקה ראו את מגבלות הגיל, האזרחות והתושבות במדינה כמגבלות בלעדיות, שאינן ניתנות להרחבה מבלי לתקן את החוקה.
סילוק של נבחר מכל סיבה אחרת מחייב החלטה של שני שלישים מחברי הבית ולא יכול להיעשות לפני שהנציג תופס את מקומו.
במקרים אחרים אסר בית המשפט על המדינות לקבוע מגבלות על מספר הכהונות האפשרי של נציג.
עם זאת, מותר למדינות לקבוע קריטריונים סבירים שעל מועמד למלא על מנת ששמו יופיע על פתקי הצבעה, כגון הגשת עצומה שעליה חתמו מספר מינימלי של בעלי זכות בחירה.
סעיף 3: הקצאה של מושבים בבית הנבחרים ומיסים
סעיף זה עוסק בהקצאה של מושבים בבית הנבחרים ובנטל המס של המדינות השונות.
נקבע בו שמספר המושבים של כל מדינה בבית הנבחרים יוקצה באופן פרופורציונלי, על פי גודל האוכלוסייה של המדינה.
המשפט הראשון בסעיף זה בוטל למעשה על ידי התיקונים ה-14 וה-16:
נושא הקצאת המושבים היה גורם מרכזי למחלוקת בין מדינות הצפון למדינות הדרום בוועידת החוקה.
מדינות הדרום, בהן היו יותר עבדים, רצו שעבדים ייספרו במניין התושבים, על מנת שיגדל מספר הנציגים מהמדינה בבית הנבחרים.
מדינות הצפון רצו שאזרחים חופשיים בלבד ייחשבו במניין התושבים, כדי שמספר הנציגים ממדינות הדרום יהיה קטן יותר.
הפשרה אליה הגיעו הנציגים בוועידה היא שלצורך הקצאת המושבים בבית הנבחרים ייספר כל אדם חופשי כאדם שלם וכל אחד מ"האנשים האחרים", כלומר מהעבדים, ייספר כשלוש חמישיות אדם.
בנוסף, אינידיאנים שלא חויבו לשלם מיסים לא נכללו במניין התושבים.
התיקון ה-14 לחוקה (1868) ביטל את פשרת שלוש החמישיות וקבע שכל אדם ייספר כאדם שלם.
עם זאת, גם בתיקון זה נקבע שאינדיאנים שלא משלמים מיסים לא ייספרו.
חוק האזרחות לאינדיאנים משנת 1924 הכיר בכל האינדיאנים כאזרחים ובכך ביטל למעשה את ההגבלה על ספירתם לצורך הקצאת מושבים.
המשפט קובע גם שבית הנבחרים מוסמך לגבות מיסים מכל מדינה, אך הוא מחויב לעשות זאת באופן פרופורציונלי, כך שהיחס בין מס של מדינה אחת לאחרת יהיה זהה ליחס בין גודל אוכלוסיותיהן.
כלל זה בוטל בתיקון ה-16 לחוקה (1913), שהסמיך את הקונגרס לגבות מיסים "מכל מקור שהוא, מבלי לחלקו בין המדינות החברות בברית, ובלי להתחשב בכל מפקד או ספירת אוכלוסין".
בהמשך הסעיף נקבע שלצורך הקצאת המושבים ייערך מפקד אוכלוסין שלוש שנים לאחר הכינוס הראשון של הקונגרס, ומידי עשור לאחר מכן:
מנסחי החוקה לא קבעו מה יהיה מספר המושבים בבית הנבחרים, ורק הגבילו מספר זה למקסימום של מושב אחד על כל 30,000 תושבים, ובלבד שלכל מדינה יהיה לפחות מושב אחד.
עם הזמן גדל מספר המושבים בבית הנבחרים בקצב נמוך בהרבה מהעלייה בגודל האוכלוסייה: ב-1793 היה מושב אחד לכל 34,400 אנשים (כולל ספירה של אוכלוסיית העבדים במלואה); ב-2017 היו יותר מ-747,000 אנשים על כל מושב.
החוקה קובעת גם את מספר הנציגים בקונגרס הראשון, שהתכנס לפני מפקד האוכלוסין הראשון: 10 לווירג'יניה, 8 לפנסילבניה ומסצ'וסטס, 6 לניו יורק ומרילנד, 5 לקונטיקט, צפון קרוליינה ודרום קרוליינה, 4 לניו ג'רזי, 3 לג'ורג'יה וניו המפשייר ונציג אחד לדלאוור ורוד איילנד.
סעיף 4: טיפול במושבים פנויים ובחירות מיוחדות
סעיף זה עוסק בבחירת נציגים אשר ימלאו מושבים פנויים בבית הנבחרים, כגון מושבים שהתפנו עקב פרישה, סילוק, או מוות של נציג.
במקרים כאלה הרשות המבצעת של המדינה מחויבת לערוך בחירות מיוחדות.
החוקה לא קובעת כללים לגבי מינויים זמניים עד לקיום הבחירות.
בנוסף, אין בחוקה כללים לגבי מועד הבחירות המיוחדות.
כתוצאה מכך, מועד הבחירות המיוחדות שונה ממדינה למדינה, ובמקרים רבים הן מתקיימות יחד עם הבחירות הרגילות, במיוחד אם התפנה מושב קרוב לתהליך הבחירות.
סעיף 5: יושב ראש, תפקידים אחרים ואישומים לצורך הדחה מתפקיד
לבית הנבחרים יש סמכות לבחור בעצמו את יושב ראש בית הנבחרים ובעלי תפקידים אחרים בבית הנבחרים.
בנוסף, לבית הנבחרים סמכות בלעדית להאשים נושאי משרה ציבורית.
עם סמכות זו מקבל בית הנבחרים תפקיד בהליכי הדחה, כגון הדחה של נשיא או סגן נשיא.
בתוך תהליך זה תפקיד בית הנבחרים הוא אנלוגי לתפקיד של הבאת אישומים בפני חבר מושבעים גדול; בעוד שהסנאט, על פי החלק השלישי של פרק זה, מנהל את המשפט ומשמש כמעין חבר מושבעים שבסמכותו להרשיע או לזכות.
אין בחוקה פירוט לגבי תהליך האישום בבית הנבחרים.
כל אחד מחברי הבית יכול ליזום את התהליך.
כיום, לאחר שמתחיל התהליך, הוא עובר לוועדת המשפט של בית הנבחרים, שאחראית על ניהול החקירה והשימועים.
לאחר מכן, מצביעה מליאת בית הנבחרים על כל אחד מסעיפי האישום שנוסחו בוועדה.
המקרים הידועים ביותר של שימוש בכוח זה הם אלה של נשיאים שהואשמו על ידי בית הנבחרים - אנדרו ג'ונסון בשנת 1868, ביל קלינטון בשנת 1998 ודונלד טראמפ בשנים 2019 ו-2021. הסמכות המוקנה בחלק זה של החוקה כוללת הבאת אישומים כנגד בעלי תפקידים אחרים, כגון שופטים פדרליים, מזכירי מחלקות הממשל וכדומה.
רק ב-21 מהמקרים האשים בית הנבחרים את בעל התפקיד ורק ב-8 מקרים (כולם של שופטים פדרליים) הרשיע הסנאט את הנאשם.
החלק השלישי של הפרק הראשון לחוקה מגדיר את מבנה הסנאט, אופן בחירת חברי הסנאט וסמכויות הסנאט.
סעיף 1: מבנה הסנאט ובחירת הנציגים
במקור קבעה החוקה שהסנאטורים ייבחרו על ידי בתי המחוקקים של המדינות.
התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, שהתקבל בשנת 1913, קבע שהסנאטורים יבּחרו ישירות על ידי האזרחים בכל מדינה.
הסעיף קובע שהסנאט מורכב משני נציגים מכל מדינה באיחוד ושלכל נציג קול אחד, כך שבניגוד לבית הנבחרים קיים בסנאט ייצוג שווה לכל מדינה, מבלי להתחשב בגודל המדינה.
הסדר זה, לפיו בבית הנבחרים יהיה הייצוג פרופורציונלי לאוכלוסייה ובסנאט יהיה ייצוג שווה לכל מדינה, הוא תוצאה של פשרת קונטיקט, במחלוקת בין נציגי המדינות הגדולות לנציגי המדינות הקטנות בוועידת החוקה.
סעיף זה בחוקה הוא מוקד לביקורת, משום שמשמעותו היא שהיחס בין מספר הנציגים בקונגרס למספר האזרחים שהם מייצגים הוא קטן יותר במדינות בעלות אוכלוסייה גדולה.
כך למשל, ב-2010 שני הסנאטורים מוויומינג ייצגו 580,000 אזרחים; לעומת זאת, שני הסנאטורים מקליפורניה ייצגו יותר מ-38 מיליון אזרחים.
ששת הסנאטורים משלוש המדינות הגדולות ביותר ייצגו את אותו מספר אנשים כמו 62 הסנאטורים מ-31 המדינות הקטנות ביותר.
ישנם מומחים למשפט חוקתי שסבורים כי ניתן לתקן את הסעיף הזה בחוקה, בהנחה שניתן לתקן קודם את הפרק החמישי, או בהנחה ששופטי בית המשפט העליון יהססו להכריז על תיקון לחוקה כלא חוקתי.
סעיף 2: חלוקת הסנאטורים לקבוצות ובחירות מיוחדות
החלק הראשון של הסעיף עוסק בחלוקה של סנאטורים לשלוש קבוצות, כך שכל שנתיים מתקיימות בחירות לכשליש מהמושבים בסנאט:
לאחר הבחירות הראשונות לקונגרס נחלקו הסנאטורים בהגרלה לשלוש קבוצות.
בקונגרס הראשון הוחלט גם על כלל לפיו לא ישתייכו שני סנאטורים מאותה המדינה לאותה קבוצה.
בכל פעם שנוספה מדינה לארצות הברית, נוספו הסנאטורים שלה לאחת משלוש הקבוצות, תוך שמירה על כך שהקבוצות יהיו שוות בגודלן ככל האפשר.
באופן זה, התחלפות המושבים בסנאט היא הדרגתית, ובכל שנתיים עומדים כשליש מהמושבים לסנאט לבחירה לתקופת כהונה של שש שנים.
החלק השני של הסעיף מתייחס למקרה שבו התפנה מושב בסנאט מסיבות שונות, כגון מוות או התפטרות של סנאטור, והוא בוטל למעשה על ידי התיקון ה-17 לחוקה.
במקור קבעה החוקה, שבמקרה שבו התפנה מושב תבחר הרשות המחוקקת של המדינה הרלוונטית נציג חלופי, ועד אז ימנה מושל המדינה נציג זמני.
התיקון ה-17 קובע שבמקרה שבו התפנה מושב בסנאט, על מושל המדינה להוציא צו לקיום בחירות מיוחדות למציאת מחליף.
כלומר, הנציג החדש נבחר על ידי כל בעלי זכות הבחירה במדינה, ולא על ידי הרשות המחוקקת.
בנוסף, התיקון ה-17 משאיר בידי בתי המחוקקים של המדינות את הזכות להעביר חוקים שיאפשרו למושל למנות נציגים זמניים עד לקיום הבחירות המיוחדות (בניגוד למקור, שבו הזכות למנות באופן זמני ניתנה למושלים מייד וללא התערבות המחוקקים).
אם המחוקקים במדינה לא מאפשרים למושל לבחור נציג זמני, נשאר המושב פנוי עד לקיום הבחירות המיוחדות.
החוקה לא קובעת כיצד ייבחרו הנציגים הזמניים, והרשויות המחוקקות של המדינות רשאיות לקבוע חוקים בנושא זה.
נכון ל-2020, במקרה שבו התפנה מקום בסנאט, ב-37 מדינות הבחירות המיוחדות מתקיימות יחד עם המחזור הבא של הבחירות הרגילות, והמושלים מוסמכים למנות נציג זמני עד הבחירות.
מתוך מדינות אלה, ב-6 מדינות קבעו המחוקקים שהמינוי הזמני יהיה מאותה מפלגה של הסנאטור שמושבו התפנה.
ב-13 המדינות הנותרות על המושל להוציא צו לבחירות מיוחדות לפני המחזור הבא של הבחירות הכלליות, ומתוכן ב-5 מדינות (דקוטה הצפונית, אוקלהומה, אורגון, רוד איילנד וויסקונסין) לא מורשה המושל למנות נציג זמני, והמושב נשאר פנוי עד לבחירות המיוחדות.
סעיף 3: מגבלות על הזכות להיבחר לסנאט
בעת השבעתם לתפקיד, חייבים הסנאטורים להיות מעל גיל שלושים, אזרחי ארצות הברית למשך תשע שנים לפחות ותושבי המדינה שאותה הם מייצגים.
מגבלות אלה פורשו על ידי בית המשפט כבלעדיות, כך שבתי המחוקקים של המדינות והסנאט עצמו לא יכולים להוסיף מגבלות מעבר לאלה המצוינות בחוקה.
למרות מגבלת הגיל, שלושה סנאטורים נכנסו לתפקיד לפני שמלאו להם 30: ג'ון הנרי איטון הושבע לתפקיד ב-1818 כשהיה בן 28 שנים, 4 חודשים, ו-29 ימים; ארמיסטיד מייסון הושבע ב-1816 כשהיה בן 28 שנים, חמישה חודשים ו-18 ימים; והנרי קליי הושבע ב-1806 כשהיה בן 29. בהמשך החל הסנאט להקפיד על המגבלה.
ב-1935 נבחר ראש הולט כנציג וירג'יניה המערבית לסנאט, שבעה חודשים לפני שמלאו לו 30 שנים.
הולט הבטיח שהוא לא יישבע לתפקיד לפני שימלאו לו 30, וכך הוא עשה.
חברי הסנאט ניהלו חקירה, בהתאם לכוח שניתן להם לשפוט את כשירות חברי הבית.
לבסוף הם החליטו לאפשר להולט לכהן, על בסיס הטענה שמגבלת הגיל תקפה לזמן שבו סנאטורים מושבעים לתפקיד ולא לזמן שבו הם נבחרו.
סעיף 4: סגן הנשיא כנשיא הסנאט
החוקה קובעת שסגן נשיא ארצות הברית הוא נשיא הסנאט.
זוהי האחריות הרגילה היחידה שהחוקה נותנת לסגן הנשיא, מלבד החובה לקבל לידיו את ספירת קולות האלקטורים בהצבעה של חבר האלקטורים לנשיאות ארצות הברית.
הסעיף קובע שסגן הנשיא יכול להצביע בסנאט רק במקרה של שוויון קולות.
בנוסף, הוא לא מורשה לדבר בפני הסנאט, אלא בהסכמת הסנאטורים.
בעבר היה לסגני הנשיאים תפקיד פעיל בעבודת הסנאט.
הם היו מנהלים ישיבות של הסנאט ואחראים על מינוי סנאטורים לוועדות ועל שמירת הסדר בסנאט באופנים שונים.
אולם, תפקידים אלה לא מוגדרים בחוקה, וכיום סגני נשיאים לא ממלאים אותם באופן שוטף.
סעיף 5: נשיא זמני לסנאט ותפקידים אחרים
מנסחי החוקה הכירו בכך שסגן הנשיא לא יהיה פנוי תמיד למלא את תפקידו כנשיא הסנאט; לכן הם איפשרו לסנאט לבחור נשיא סנאט זמני, שימלא את תפקיד נשיא הסנאט כאשר סגן נשיא ארצות הברית נעדר או ממלא את מקומו של נשיא ארצות הברית.
במקור התכוונו מנסחי החוקה שתפקיד זה יהיה זמני ויידרש רק כאשר נעדר נשיא הסנאט.
עם הזמן הפך תפקיד זה לקבוע, כאשר הנשיא הזמני נבחר בתחילת כל קונגרס.
החוקה לא מפרטת מי זכאי להיבחר כנשיא זמני, ובאופן עקרוני הנשיא הזמני לא חייב להיות סנאטור, אך הנוהג הוא שהנשיא הזמני הוא סנאטור מכהן, ומאז תום מלחמת העולם השנייה מתמנה לתפקיד הסנאטור הוותיק ביותר ממפלגת הרוב.
בשנים 1792–1886 היה הנשיא הזמני במקום השני בסדר הירושה של נשיא ארצות הברית, אחרי סגן נשיא ארצות הברית.
בשנים 1886–1947 לא היה הנשיא הזמני חלק מסדר הירושה.
מאז 1947 ועד היום הנשיא הזמני נמצא במקום השלישי בסדר הירושה, אחרי סגן הנשיא ויושב ראש בית הנבחרים.
בנוסף לבחירת נשיא הסנאט הזמני, מסמיכה החוקה את הסנאט לבחור את כל בעלי התפקידים האחרים בסנאט.
סעיף 6: משפטי הדחה מתפקיד
לפי סעיף זה, לסנאט סמכות בלעדית לנהל משפט של נושאי משרות ציבוריות שהואשמו על ידי בית הנבחרים.
השאלה למי תהיה הסמכות להרשיע נושאי משרה ציבורית, ובכלל זה את הסמכות להרשיע נשיא, הייתה נושא במחלוקת בזמן ועידת החוקה ותהליך אשרור החוקה.
אלכסנדר המילטון היה קול בולט בעד מתן סמכות זו לסנאט ונגד הרעיון שהסמכות תינתן לבית המשפט העליון.
בכתבי הפדרליסט מספר 65, הגן המילטון על גישה זו.
משפטי הדחה של אישי ציבור נוגעים לנושאים שבמהותם הם פוליטיים ומעוררי מחלוקת.
שיקולים אלה, לפי המילטון, מחייבים שהטריבונל שישפוט במקרים של הדחת איש ציבור יהיה מורכב מאישים רבים.
הסנאט נבחר כפורום המתאים ביותר משום שמנסחי החוקה חשבו שחברי הסנאט יהיו אנשים מכובדים ורמי מעלה, ושמטבעו של המוסד יהיו הסנאטורים עצמאיים יותר ומחויבים פחות להלכי הרוח בעם.
נכון לפברואר 2021 דן הסנאט בסך הכל בהדחתם של 20 נושאי משרה ציבורית.
ב-8 מקרים נמצאו בעלי המשרה אשמים.
בכלל זה דן הסנאט באישומים נגד הנשיא אנדרו ג'ונסון, באישומים נגד הנשיא ביל קלינטון ופעמיים באישומים שהוגשו נגד דונלד טראמפ.
בארבעת המקרים הסנאט נמנע מלהרשיע את הנשיאים.
בפסק דין ניקסון נגד ארצות הברית (1993), שעסק בהדחה של השופט הפדרלי וולטר ניקסון, פירש בית המשפט העליון באופן מחמיר את הקביעה של החוקה שסמכות זו נתונה לסנאט בלבד, כך שהרשעה או זיכוי של הסנאט לא נתונה לביקורת שיפוטית.
ההחלטה בעניינו של ניקסון התקבלה פה אחד, אך בשאלת הביקורת השיפוטית נחלקו השופטים בדעותיהם.
נשיא בית המשפט ויליאם רנקוויסט קבע שהמילה "בלבד" (sole) בחוקה יכולה להתפרש רק כמתן סמכות בלעדית, "באופן עצמאי וללא עזרה או התערבות", לסנאט.
לפיכך, החוקה אינה מאפשרת לבית המשפט לבקר החלטה של הסנאט להרשיע או לזכות.
בעתירתו התעכב ניקסון גם על המשמעות של המילה "לשפוט" (to try).
הוא טען שהשימוש במילה זו דורש מהסנאט לערוך משפטים באופן דומה או זהה לאלה המתנהלים בבתי המשפט, ובהתאם נדרש שהחלטת הסנאטורים תהיה נתונה לביקורת שיפוטית.
רנקוויסט דחה את הפרשנות הזו.
הוא הסביר שבעת ניסוח החוקה היו למילה "try" משמעויות שונות מאלה המקובלות כיום וקבע שמלבד שלוש הדרישות הברורות בסעיף זה, לא מפרטת החוקה לגבי הליך המשפט, אלא מותירה את ההחלטות לגבי אופן ניהולו בידי הסנאט עצמו.
חמישה שופטים הצטרפו לרנקוויסט, ושלושה שופטים הסכימו עם ההחלטה, אך הביעו חשש שאם יבטל בית המשפט לחלוטין את האפשרות לביקורת שיפוטית, יהיה בכך פתח להחלטות שרירותיות.
אחת השאלות שעולות מסעיף זה היא האם מותר לסנאט לשפוט אדם שהחזיק בעבר במשרה ציבורית, אך כבר לא מחזיק בה בזמן המשפט.
השופט ג'וזף סטורי קבע בטקסט המשפיע "הערות על החוקה של ארצות הברית", שהסמכות של בית הנבחרים להאשים והסמכות של הסנאט לשפוט בעלי משרה תקפה רק עבור בעלי תפקידים מכהנים.
עם זאת, משפטנים אחרים דחו את הטיעון של סטורי.
בשנת 1876 האשים בית הנבחרים את מזכיר המלחמה של ארצות הברית לשעבר ויליאם בלקנאפ, לאחר שבלקנאפ התפטר מתפקידו, והסנאט החליט לנהל משפט בעניינו על אף שכבר לא כיהן בתפקיד.
שני בתי המחוקקים ניהלו דיונים וחקירה בנושא והגיעו למסקנה שהחוקה מתירה להם לפעול בעניין נושא משרה שהתפטר.
עם זאת, לא הושג הרוב הדרוש בסנאט כדי להרשיע את בלקנאפ, והנושא מעולם לא נבחן על ידי בית המשפט העליון.
השאלה הפכה לרלוונטית לאחר האשמתו השנייה של הנשיא דונלד טראמפ, זמן קצר לפני סיום כהונתו.
סעיף 7: גזר דין במקרה של הדחה
העונשים היחידים שיכול הסנאט להטיל על נושא משרה שהורשע הם הדחה ופסילה מכהונה במשרות ציבוריות בעתיד.
על פי כללי הסנאט, כאשר מורשע אדם על ידי שני שלישים מחברי הסנאט לפחות, עונש ההדחה מתפקיד הוא אוטומטי ולא דורש הצבעה נוספת.
לאחר מכן יכולים חברי הסנאט לבחור להטיל גם עונש פסילה מכהונה עתידית, אך אין חובה לעשות זאת.
כדי להעניש בפסילה מכהונה עתידית נדרש רוב פשוט.
לאחר הרשעה והדחה ניתן להעמיד את המודח לדין בבתי המשפט, ככל אזרח אחר.
השאלה האם הסנאט מחויב לנהל משפט הדחה במקרה שבו האשים בית הנבחרים נושא משרה עלתה מייד עם האישום הראשון.
בית הנבחרים האשים ב-1799 את הסנאטור ויליאם בלאונט, אך יום לאחר מכן סילק הסנאט את בלאונט מתפקידו.
לאחר סילוקו דחה הסנאט את האישומים בטענה שכבר אין לו סמכות שיפוטית בנושא.
השאלה מהן העבירות שבגינן מותר לסנאט להדיח נושא משרה נענית בחלק הרביעי של הפרק השני לחוקה.
חלק זה מגביל את הכוח של הסנאט להדיח למקרים של הרשעה ב"בגידה, שוחד, או פשעים ועוונות חמורים אחרים".
עם זאת, הביטוי "פשעים ועוונות חמורים אחרים" מותיר פתח רחב לפרשנות ומחלוקת.
מחלוקת מסוג זה התעוררה כבר במקרה הראשון שבו הורשע והודח נושא משרה - מקרה הדחתו של ג'ון פיקרינג, שופט מחוזי פדרלי, בשנת 1804. מצבו הנפשי של פיקרינג התערער, והנשיא תומאס ג'פרסון כתב בעניינו לבית הנבחרים.
באותה תקופה הממשל הדמוקרטי-רפובליקני של ג'פרסון היה בעימות עם הרשות השופטת, שרוב השופטים בה היו פדרליסטים.
בית הנבחרים האשים את פיקרינג בשכרות, חילול הקודש על כס המשפט, וסרוב לעקוב אחרי תקדימים משפטיים, והמשפט בעניינו בסנאט התקיים בלי נוכחותו.
על אף שהסנאטורים ידעו שמצבו הנפשי של פיקרינג מעורער, הם ייחסו לו "כוונה מרושעת" ו"מוסר רופף".
לפי לין טרנר "עבור המדיחים, היה זה הכרחי, כמובן, להשתמש בשפה כזו, על מנת להוכיח ביצוע 'פשעים ועוונות חמורים', אבל ביחסם את האישומים האלה לאדם משוגע וחסר ישע הם רוקנו את המושגים מכל משמעות".
החלק הרביעי עוסק בבחירות לקונגרס, באחריות של המדינות בעניין הבחירות ובסמכות הקונגרס לחוקק בנושאים הקשורים לניהול הבחירות.
כמו כן, הוא עוסק במועד כינוס הקונגרס.
סעיף 1: זמן, מקום ואופן בחירת הנציגים לקונגרס
"סעיף הבחירות" מקנה לבתי המחוקקים של המדינות את הסמכות לקבוע כללים וחוקים לגבי המקום, הזמן ואופן בחירת הנציגים לקונגרס של ארצות הברית.
עם זאת, הסעיף מסמיך את הקונגרס לחוקק חוקים לגבי ניהול בחירות, שיהיו אחידים עבור כל המדינות.
במקרה שבו חוק של מדינה מסוימת אינו עולה בקנה אחד עם החוק הפדרלי שהתקין הקונגרס, החוק הפדרלי הוא עליון.
בכך יוצר הסעיף היררכיה, שנותנת לקונגרס בכורה בקביעת כללי הבחירות, אך מאפשרת למדינות לקבוע כללים בנושאים שבהם לא התערב הקונגרס.
בכך קיוו מנסחי החוקה שיתאפשר לקונגרס למנוע מהמדינות לקבוע נוהלי בחירות לא הוגנים או לחבל בסמכות הקונגרס על ידי מניעת קיום הבחירות.