tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסדרה מספרת את סיפורה של משפחה ישראלית ממוצא עיראקי שחלק מבניה מתגוררים בארצות הברית, זכתה בפרס האקדמיה על דרמת הטלוויזיה הטובה ביותר לשנת 1996, בביקורות נלהבות ובאהדת הקהל, ונחשבה כחלוצה בהבאה למיין סטרים הישראלי ייצוג מזרחי אותנטי שאינו תלוי נקודת מבט חיצונית.
עיצוב העלילה עשה שימוש באלמנטים מתוך הז'אנר הספרותי של "רומן המכתבים", בו פונות הדמויות ישירות ובגוף ראשון לקורא, ומספרות עבורו חלקים מהעלילה.
מבחינה הבימוי הביאה הסדרה לראשונה לסוגת הדרמה הטלוויזיונית אלמנטים דוקומנטריים דרך שימוש בשחקנים לא מקצועיים, שתרמו חספוס ואלמנטים אוטוביוגרפיים לסיפור.
לסדרה עונת ספין אוף שלישית, שהתמקדה בדמותו של הבן הבכור, דוד, בגילומו של יגאל עדיקא, ונקראה עלילות דוד.
הסדרה זיכתה את מדמוני בפרס "נוצת הזהב לכתיבה טלוויזיונית" של אקו"ם.
בשנת 2000 יצר עם אופק את הסדרה "טייק-אווי" עבור ערוץ 3 בהוט, המספרת את סיפורם של צעירים שליחי פיצה שהגיעו לעיר הגדולה, ומצאו את עצמם בשירות שליחויות אותו מנהל מהגר רוסי, בגילומו של ולדימיר פרידמן, שהשתחרר ממוסד פסיכיאטרי ומחפש גאולה לנשמתו.
בשנת 2001–2002 יצר עם אופק, בהפקת מיכה שגריר, את הסרט העלילתי, "המנגליסטים".
הסרט לא זכה להצלחה מסחרית וקיבל בישראל ביקורות מעורבות, אולם הצליח במסגרות אמנותיות מחוץ לישראל.
הוא השתתף בכ-30 פסטיבלים בינלאומיים וזכה בפרסים, כגון התסריט בפסטיבל "מר דל פלטה" בארגנטינה ופרס הסרט הזר הטוב בפסטיבל יוסטון.
בשנת 2005 כתב וביים עם דוד אופק את הסדרה, "מלנומה אהובתי", שהוקרנה בפסטיבל הקולנוע בירושלים.
הסדרה שסיפרה את סיפורו האמיתי של השחקן יגאל עדיקא - סיפור מותה הידוע מראש מסרטן של רעייתו אורית - זכתה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה לדרמה הטובה ביותר לשנת 2006. גרסת הסרט לסדרה הוצגה בתחרות הרשמית בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי של מונטריאול ובפסטיבל רוטרדאם.
בשנים 2007 - 2008 היה עורך התסריט של הסדרה "לאהוב את אנה" ושל שלוש העונות של הסדרה המצליחה "סרוגים", שגיבוריה הביאו לראשונה למרקע הטלוויזיה בישראל מבט פנימי על בני המגזר הדתי לאומי.
מאוחר יותר, ב-2013, עלתה סדרת הדרמה הטלוויזיונית שגם את תסריטיה ערך, "שטיסל", שהציגה לראשונה מבט על העולם החרדי, מבט שהוא פנימי וחיצוני גם יחד.
בשנת 2009 יצר וכתב בצוותא עם ארז קו-אל את סדרת הטלוויזיה, "חיים אחרים", סיפורו של בן ישיבת הסדר שנקרע בין הדת לאמנותו - המחול.
בשנת 2011 עלה לאקרנים סרט הקולנוע בבימויו, "בוקר טוב אדון פידלמן", על פי תסריט של ארז קו-אל, המציג יחסי אב ובן על רקע הדרום הישן של תל אביב העובר שינויים מואצים.
הסרט זכה בפרס התסריט בפסטיבל סאנדנס 2011, ופרס הסרט הטוב בפסטיבל קרלובי וארי ובפסטיבל ירושלים 2012.
בשנת 2012 עלתה למרקע "30 ש"ח לשעה", סדרת הטלוויזיה שיצר בצוותא עם דוד אופק וחיים שריר והיה התסריטאי הראשי שלה.
הסדרה, שמספרת את סיפורן של שלוש נשים עובדות קבלן בתחום הניקיון המקימות קואופרטיב עצמאי, שודרה בערוץ 1 וזכתה בפרס האקדמיה לסדרת הדרמה הטובה ביותר בשנת 2012, וכן בפרסי הבימוי והתסריט.
הסדרה זכתה בביקורות נלהבות הן על רמת העשייה והן מבחינת תכניה החברתיים והמגדריים.
המבקרים קשרו בין הסדרה לבין המגמה החברתית המהפכנית הצעירה בעשור השני של שנות ה-2000.
בשנת 2014 יצא לאקרנים סרטו "מקום בגן עדן", אותו ביים וכתב, וכמו סרטו הקודם צולם על ידי בועז יהונתן יעקב.
הסרט מספר את סיפורו של איש צבא בגילומו של אלון אבוטבול המוכר את מקומו בגן עדן, ומאוחר יותר, בנו החוזר בתשובה מנסה לבטל את החוזה ולהציל את נשמתו של אביו.
הסרט זכה להצלחה בינלאומית ניכרת כשהשתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל קרלובי וארי, בפסטיבל טורונטו וברבים אחרים, ואף זכה בפרסים בינלאומיים, אם כי הצלחה זו הייתה פחותה מזו של סרטו הקודם.
בישראל קיבל הסרט ביקורות מעורבות שפילגו את המבקרים בין מי שהגדירו אותו כ"מסורבל ולא ממוקד" לבין אלו שהכתירו אותו כ"יצירת מופת".
גם בהתייחסות לדמויותיו הנשיות פילג הסרט את המבקרים, כך שבעוד שמאיר שניצר הגדירו כמבזה את דמות האישה; דווקא הביקורת הפמיניסטית שיבחה אותו על דיון ביקורתי בגבריות הישראלית המדכאת את הנשיות, וכקריאה לנשיות חדשה.
הביקורת בכללותה הגדירה אותו כראשון מסוגו בקולנוע הישראלי בשאיבת סיפורים, דרכי הבעה ותבניות סיפור מארון הספרים היהודי (להבדיל מעיסוק גרידא בעולם ובדמויות דתיות), ובקישור שעשה בין ישראליות עכשווית לבין התנ"ך ולבין מקורות יהודיים נוספים כמו ספרות חז"ל והספרות החסידית.
בשנת 2015 יצר (ביחד עם דוד אופק וליאור שפר) את הסדרה הקומית השחורה "להרוג את הסבתא", אותה גם כתב.
הסדרה מתארת בשילוב של טון ריאליסטי ומקברי את ניסיונות הנפל של בני משפחת זליג, הגרים במתחם פחונים בלב העיר, להרוג את אמם הזקנה והעקשנית, על מנת שיוכלו למכור את הקרקע היקרה עליה הם גרים, ולהיחלץ מחיי העוני.
הסדרה שודרה ב"יס" וזכתה בארבעה פרסי אקדמיה, שניים מהם הוענקו למדמוני - פרס הסדרה הקומית הטובה ביותר ופרס התסריט.
בשנת 2017 היה התסריטאי הראשי של העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "כיפת ברזל" שהתמקדה באירוע חטיפה דרמטי במחלקה של טירונים חרדים בצה"ל בגדוד נצח יהודה (הנח"ל החרדי).
בשנת 2018 סרטם של יוסי מדמוני ובועז יהונתן יעקב, "גאולה", הוצג בפרמיירה העולמית בתחרות הרשמית בפסטיבל קרלובי וארי שם זכה בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר, שהוענק למשה פולקנפליק, וכן פרס מיוחד מטעם ארגונים נוצריים, המחולק ליצירות הנוגעות בשאלות רוחניות.
משם המשיך הסרט לפסטיבלים נוספים, פסטיבל טורונטו, פלם ספרינגס ועוד.
ב-2019 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית על סרט זה.
בסוף שנת 2019 עלתה בתאגיד השידור הציבורי "כאן" הסדרה מתיר עגונות אותה יצר והיה התסריטאי הראשי שלה.
הסדרה מספרת את סיפורו של הרב יוסף מוראד בגילומו של אביב אלוש, רב שתפקידו להתיר נשים מעגינותן.
הסדרה זכתה לביקורות משבחות הן על הצד האמנותי והן על תכניה ולפופולריות רבה בציבור.
הסדרה העלתה את המודעות למצבן של נשים עגונות ולכשלים בטיפול של הרבנות בהן, ולכן ספגה ביקורת מצד הרבנות, ומאידך לחיבוק מארגוני הנשים הפמיניסטיים.
הסדרה קיבלה 12 מועמדויות לפרסי אקדמיה אך הפסידה בכל הקטגוריות לסדרה הנערים.
ב 2023 עלתה בתאגיד השידור הציבורי כאן הסדרה איסט סייד בה היה תסריטאי ראשי ויוצר שותף ליעל רובינשטיין, בכיכובו של יהודה לוי שגילם מתווך קרקעות בטריטוריה הנפיצה של מזרח ירושלים.
יוסי כץ (נולד ב-19 באוגוסט 1949) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה.
כץ עורך דין במקצועו, ושימש כחבר מועצת קריית טבעון וכיועץ המשפטי של ההסתדרות במרחב חיפה.
בשנים 1992–2003 כיהן כחבר הכנסת בכנסות 13 - 15 מטעם העבודה, ישראל אחת והעבודה-מימד.
כץ כיהן כיושב ראש ועדת העבודה והרווחה בכנסת ה-13, כיושב ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה בכנסת ה-14 וכיושב ראש ועדת הכנסת בכנסת ה-15.
כן עמד, במהלך הכנסת ה-15, בראש ועדה מיוחדת לעניין החקיקה הנלווית לאי-חידוש ההכרזה על מצב חירום ובראש הוועדה המיוחדת שגיבשה את חוק דחיית שירות לתלמידי ישיבות שתורתם אומנותם ("חוק טל").
בשנת 2000 החליטה הממשלה למנותו לשגריר בגרמניה, על אף התנגדותה של ועדת המינויים לכך.
ההחלטה ספגה ביקורת קשה, ולבסוף לא מונה כץ לשגריר.
בפריימריז שנערכו לקראת הבחירות לכנסת השש עשרה, ניסה כץ להתמודד על מקום ברשימת המפלגה דרך הרשימה הארצית, ולא דרך המקום המשוריין למחוז חיפה, כפי שעשה עד אז.
כץ לא הצליח להתברג ברשימה, ולא נבחר לכנסת ה-16.
לאחר פרישתו מהכנסת, חזר לעבוד כעורך דין והשתלב כיועץ בכיר במשרד עורכי הדין "ליפא מאיר ושות'".
בתפקיד זה הִרְבָּה כץ לעסוק בדיני עבודה ופנסיה.
בשנת 2009 פרש ממשרד ליפא מאיר, ופתח משרד עצמאי.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הצטרף כץ למפלגת גיל.
הוא הוצב במקום השלישי ברשימתה לכנסת, אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
עקב כך, פרש מהחיים הפוליטיים.
בשנת 2014 עלה שמו כמועמד לשופט בבית הדין הארצי לעבודה, אולם הוא לא זכה בתפקיד.
יוסי לשם (נולד באפריל 1947) הוא אורניתולוג ישראלי, פרופסור בדימוס במחלקה לזואולוגיה באוניברסיטת תל אביב, מייסד ומנהל המרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון.
יוסי לשם נולד בשנת 1947 בחיפה.
הוא למד בבית הספר על שם ליאו בק, והמשיך את לימודיו בישיבת נחלים.
את שירותו הצבאי עשה בנח"ל ובחיל התותחנים.
לשם משרת בהתנדבות בחיל האוויר בדרגת סגן-אלוף, עקב היותו המוביל המקצועי בפרויקט, שמטרתו למנוע תאונות בין מטוסים לעופות.
לשם הקים את ביתו בבית ספר שדה בהר גילה, שם הוא מתגורר עד היום.
הוא נשוי ויש לו ילדים ונכדים.
את הקריירה שלו בתחום ידיעת ארץ ישראל החל כמדריך בבית ספר שדה הר גילה.
לשם עבר לעבוד כמנהל אגף שמירת הטבע בחברה להגנת הטבע ובין השנים 1991–1995 היה למנכ"ל החברה.
במקביל למד ביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא המשיך את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת המוסמך עשה לשם על עיט ניצי, מין שהיה נפוץ בארץ וכמעט נכחד - מתוך 90 זוגות נשארו 18. עבודה זו נעשתה בהדרכת פרופסור היינריך מנדלסון.
לשם התעניין גם במין עוזניית הנגב שממנו נותר בטבע זוג אחד בלבד.
באוגוסט 2008 היה אחד הזוכים ב"אות מפעל חיים להגנה על הסביבה" מטעם המשרד להגנת הסביבה.
בשנת 2017 קיבל פרס מפעל חיים של האגודה הישראלית לאקולוגיה ולמדעי הסביבה.
שיתוף פעולה עם חיל האוויר
הנסיגה מסיני, שהסתיימה בשנת 1982, הביאה לכך שהמרחב האווירי עבור מטוסי חיל האוויר הישראלי הצטמק.
התצפיות הצביעו על כך ש-500 מיליון עופות נודדים עוברים מעל ישראל פעמיים בשנה בסתו ובאביב, כלומר כמיליארד ציפורים נודדות מדי שנה בשמי ארץ ישראל.
בשמי ישראל נצפים 540 מינים של ציפורים.
ולעומת זאת, תנועת מטוסי חיל האוויר, בשמים המצומצמים של ארץ ישראל, לאחר הנסיגה מסיני, אף היא יוצרת עומס רב.מ־1980 עד 2005 נהרגו 3 טייסים, התרסקו 9 מטוסים, 75 תאונות עם נזקים מעל חצי מיליון דולר כל תאונה ואלפי תאונות עם נזקים.
מחקר מקיף ביותר, על נדידת הציפורים נערך במימון חיל האוויר, משרד המדע, החברה להגנת הטבע ואוניברסיטת תל אביב.
במהלך המחקר, שהיה לעבודת דוקטורט (בהדרכת פרופסור יורם יום-טוב), בנה יוסי לשם מפת נדידה בעזרת דאונים, מכ"מים, רשת צופים ומזל"טים.
הוא דאה בדאון במשך 270 יום על מנת להשלים את המעקב אחרי מסלולי התעופה של הציפורים.
בסופו של דבר נקבעה שיטת מעקב ודרכי התרעה לחיל האוויר, כל זה מתבצע היום במרכז הבינלאומי לחקר נדידת הציפורים בלטרון בניהולו של יוסי לשם.
חישובים שנעשו מראים כי לחיל האוויר נחסך עד 2007 סכום של 730 מיליון דולר.
אחד המחקרים של יוסי לשם עסק במעקב אחרי זוג חסידות לבנות בעזרת משדרים נקלטי לוויין.
לאחר שהחסידות שוחררו בגרמניה נמצא כי הזכר נדד לספרד ואילו בת הזוג עפה לדרום אפריקה דרך ארץ ישראל.
כעבור תשעה חודשים חזרו שניהם לאותו קן.
הזכר, שהקדים מעט, הכין את הקן והנקבה הגיעה קצת יותר מאוחר.
תשע שנים רצופות עקבו אחרי הזוג ונמצא שהזוג תמיד הקפיד לחזור ולקנן יחד.
מחקר זה הוא אחד מסדרה של מחקרים העוסקים בזוגיות אצל הציפורים ככלל ואצל חסידה לבנה בפרט.
לשם יזם, בעזרת שר החינוך לשעבר אמנון רובינשטיין את ההחלטה, כי מקצוע הצפרות ישולב בתוכנית חינוכית בבתי הספר.
במימון אמריקאי נוסד פרויקט "הציפורים הנודדות אינן יודעות גבולות", בו משתתפים תלמידים מישראל, הרשות הפלסטינית, ירדן, ארצות הברית ורוסיה.
פרויקט נוסף החל בשנת 1997. במסגרתו חוקרים תלמידים מישראל, רוסיה וארצות הברית את נדידת העופות בעולם.
הפרויקט מתבסס על אתר הצפרות הישראלי.
אחד ממחקריו של לשם עסקו בגידול התנשמת ('הבומה') כמדביר ביולוגי של מזיקים בחקלאות.
הרעיון נכנס לעלילה של העונה השלישית של פולישוק ושם לשם הופיע בתפקיד עצמו והרצה על המחקר.
יוסי לשם ועפר בהט, לטוס עם הציפורים, ידיעות ספרים הוצאה: ספרי חמד החברה להגנת הטבע, 1999. ספרם זה זיכה אותם בפרס יצחק שדה לספרות צבאית לשנת 1994.
יוסי לשם ואמיר עזר, בומה התנשמת: ידידת החקלאי, הוצאת קרן הדוכיפת, 2012
עורכים: יוסי לשם, חיים גורן, חנה עמית, האב ארנסט שמיץ: כוהן דת וזואולוג, הוצאת כרטא, 2018
יוסף (יוסי) לָפֶּר (14 במרץ 1947 – 8 בספטמבר 2002) היה איש צוות טנק מגח במלחמת ששת הימים שניהל לבדו, במשך שמונה שעות רצופות, קרב מתוך טנק פגוע בח'אן יונס בעת שהיה פצוע, עד אשר חולץ.
על מעשהו זה עוטר בעיטור הגבורה.
לפר נולד ב-14 במרץ 1947 כבן זקונים להורים יוצאי צ'כיה, שנמנו על ראשוני מושב תאשור.
לאחר מכן עברו למושב ניר ישראל ושם גדל עד גיוסו לצה"ל לחיל השריון.
למד בבית הספר התיכון החקלאי בכפר סילבר.
בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים כבר היה חייל מילואים והוצב בגדוד 46 של חטיבה 401. גדודו השתתף בקרב רפיח כחלק מהכוח של חטיבת הצנחנים ואיגף את מתחמי רפיח מדרום.
בקרב שהיה בכפר שן נפגע הטנק שלו ואנשי הצוות שנותרו לבדם הצליחו לחבור לכוחות צה"ל.
לאחר מכן, יחד עם חטיבת הצנחנים, הופנו צפונה לכיוון רצועת עזה במאמץ לסייע בכיבוש עזה.
בבוקר 6 ביוני, הטנק בו היה לפר איש צוות, נפגע ממוקש בעת שהיה בלב חן יונס.
ניתנה פקודת נטישה לצוות, אך לפר, שהיה המום, לא שמע אותה ונותר לבדו בטנק שספג בינתיים גם פגיעה במנוע.
משעה 8 בבוקר ועד 4 אחר הצהריים באותו יום תפעל לפר את מערכות הנשק בטנק הפגוע וירה לכל עבר, הן במערכות הנשק שבטנק, והן בנשקו האישי.
במהלך אותן שעות, הוא נפצע ביד ובחזה, אך הצליח להמשיך לתפקד למרות פציעתו הקשה עד אשר חולץ ופונה.
בתום המלחמה הוא קבל צל"ש על פעולותיו ולאחר מכן הוגדר מעשהו כזכאי לעיטור הגבוה ביותר, עיטור הגבורה.
במלחמת יום הכיפורים תפקד כאיש צוות בגדוד 19 ונפצע במתקפת הנגד של 8 באוקטובר לאחר שהטנק בו נלחם נפגע מטיל נ"ט.
ב־1976, בעת שהיה בתעסוקה מבצעית עם יחידת המילואים שלו, השתתף בהתקלות עם מסתננים באזור עינות צוקים וקיבל מכתב הערכה מאלוף פיקוד המרכז על חלקו בקרב.
במלחמת לבנון הראשונה לחם בקרב סולטאן יעקוב כמפקד טנק בגדוד 8132 בחטיבה 645 שנשלח לחלץ את הטנקים הנצורים באזור סולטאן יעקוב.
הגדוד והחטיבה נקלעו לאש סורית באזור הציר העולה לכפר מדוחה , ספגו אבדות רבות, אך בסופו של דבר, בסיוע הארטילריה של צה"ל, הצליחו לגרום לנסיגת הסורים.
בשנים שלאחר שחרורו מהשירות הסדיר למד לפר בפקולטה לחקלאות ברחובות של האוניברסיטה העברית (עד לרמת מוסמך אוניברסיטה) והתמחה בהזנת בעלי חיים ובמיוחד בהזנת בקר לחלב.
לאחר לימודיו עבד כמדריך הזנת בקר לחלב; תחילה בשרות ההדרכה והמקצוע במשרד החקלאות, במכון תערובות של משקי הדרום והנגב ולאחר מכן בחברות פרטיות.
נפטר בראש השנה ה'תשס"ג מדום לב.
הובא למנוחות בבית העלמין של מושב ניר ישראל.
סיפור לחימתו במלחמת ששת הימים הונצח בסרט "כל ממזר מלך" של הבמאי אורי זוהר.
ב־2003 יזמה החברה בה עבד לפני מותו הקמת קרן מלגות על שמו וקיום יום עיון שנתי לזכרו.
יוסי למל (נולד ב-11 בינואר 1957) הוא מעצב גרפי ישראלי העוסק בעיצוב כרזות ובפרסום.
נודע בעולם בעקבות עיצוב כרזות בעלות אופי פוליטי-חברתי, ובהן כרזות לארגון אמנסטי העולמי וכרזות העוסקות בסכסוך היהודי-ערבי.
למל זכה בפרסים רבים על עבודותיו בתחרויות עיצוב גרפי בישראל ובעולם.
למל נולד בירושלים וגדל ברסקו (שכונה).
הוריו היו ניצולי שואה - אימו, בתיה לבית גורפינקל (1928–2012) נולדה בשלזיה ואביו, דב (בני) למל, נולד בעיר בנדין בחבל זגלמביה.
ללמל אחות, אירית רוזנבלום, ואח, צביקה למל.
סיים ב-1983 את לימודיו המקצועיים במגמת עיצוב גרפי בבצלאל.
מאז ניהל סוכנויות פרסום שונות.
בנוסף, הוא ניהל את המחלקה לתקשורת חזותית במכללת אסכולה-מימד.
למל כיהן כדובר וחבר הוועדה המנהלת של אגודת המעצבים הגרפיים בישראל.
למל משתמש בכרזות בפוטומונטז', טכניקה להרכבת תצלומים שונים לתצלום אחד, פעמים רבות תוך יצירת הרושם שהתצלום שנוצר הוא תצלום מציאותי, שנלכד בצורתו זו בעדשת המצלמה.
הטכניקה מיושמת לעיתים קרובות בכרזות פוליטיות.
אחת הכרזות שעיצב למל, הוצגה במוזיאון בהמבורג שבגרמניה בשנת 1995. הכרזה, שרוחבה שישה מטרים, נוצרה לרגל 55 שנים לשחרור אושוויץ, ובה צילום זרוע שעליה מקועקע מספר.
הזרוע היא של אביו של למל, ניצול השואה.
למל עובד עם ארגון אמנסטי אינטרנשיונל מ-1995. כרזותיו עבור הארגון מתארות הפרות של זכויות אדם, מחאה נגד עינויים, טרור בינלאומי ויחסי האיבה בין ישראל והפלסטינים.
כרזותיו, שהוצגו ברחבי העולם וזכו בפרסים רבים, מאופיינות במסרים פרובוקטיביים וישירים.
הוא זכה במקום הראשון בביאנלה לעיצוב גרפי בקוריאה בשנת 2002, ובפרסים נוספים בביאנלות במקסיקו וצ'כיה.
תערוכותיו הוצגו בארצות הברית, גרמניה, סין, קרואטיה, הונגריה, סלובקיה, פולין, פינלנד ועוד.
למל עוסק גם בפעילות פוליטית דרך עבודתו בעיצוב "כרזות פירטיות" - כרזות מחאה אותן הוא תולה ברחבי תל אביב.
הוא מימן עשרות עותקים של פוסטרים אלו.
כמו כן, טכניקת הפוטומונטז', שימשה אותו בפרויקט האדמו"ר האחרון מראדומסק שעסק בסבו של למל, יוסף אשר זליג גרפינקל וגם בפרויקט "הלב שלי" שעסק באימו של למל, בתיה למל
מקום ראשון בתחרות עיצוב גרפי "אותות" בשנת 1993
מקום שני בתחרות עיצוב גרפי "אותות" בשנת 1994
מקום שני בביאנלה ה-16 לפרסום בבלגיה בשנת 1994
פרסים שונים מאת האגודה לעיצוב גרפי בישראל בשנים 1996–2002
מקום ראשון בתחרות הפרסום הישראלית על הקמפיין של שנת 1999.
מקום ראשון בתחרות הלוגו של המשרד להגנת הסביבה בשנת 2000.
מקום ראשון בביאנלה הראשונה לעיצוב גרפי בקוריאה בשנת 2002
מקום ראשון בביאנלה השביעית לעיצוב גרפי במקסיקו בשנת 2002
פרס המבקרים בביאנלה ה-20 לעיצוב גרפי בצ'כיה בשנת 2002.
יוסף (יוסי) לַנגוֹצקי (נולד ב-ח' בשבט ה'תרצ"ד, 24 בינואר 1934) הוא גאולוג ישראלי, יוזם קידוחי הגז בים התיכון של שדות "תמר" ו"דלית".
לנגוצקי נולד בירושלים, בנו של משה (מוֹסיָה) לנגוצקי, ראשון חלוצי ים המלח, שבמשך שנתיים וחצי הפעיל לבדו תחנת ניסיונות ותצפיות בחופו הצפוני של הים לבדיקה ראשונית של האפשרות להפקת אשלג וברום מים המלח, והיה מפקדה הראשון של ההגנה באזור.
אמו פרומה (לבית גושנסקי) עבדה כאחות בבית החולים הדסה.
למד בגימנסיה העברית רחביה, היה חבר ומדריך בתנועת הצופים.
במלחמת העצמאות שימש כנער קשר בהגנה במהלך חודשי המצור על העיר.
לאחר המלחמה למד בבית הספר החקלאי כדורי.
לנגוצקי נשוי לרותי וגר בהרצליה.
לנגוצקי התגייס לצה"ל בשנת 1951 ושירת ב"סיירת 150".
בשירות המילואים שירת בסיירת של חטיבת ירושלים וב-1962 מונה למפקדה.
בתפקידו זה, בדרגת רס"ן, פיקד על הסיירת בקרב על ירושלים במלחמת ששת הימים.
הוא הוביל את היחידה בכיבוש "מתחם ארמון הנציב", מוצבי ה"נקניק" וה"פעמון".
על תפקודו בקרב על מוצב ה"פעמון", מוצב ירדני המצוי בין רמת רחל לכפר צור באהר, זכה לעיטור המופת על כך שהוביל את חייליו בלחימה בתעלות, ולחם לבדו בחלק מהתעלות עד גמר ביצוע המשימה.
לאחר המלחמה קטע לנגוצקי את לימודי הדוקטורט והתנדב לשירות בצה"ל שכלל אימון סיירות המילואים, הסבה לשריון ופיקוד על שני מעוזים בקו בר-לב בתקופת מלחמת ההתשה.
ב-1969 נקרא על ידי אברהם ארנן להקים את ענף המבצעים המיוחדים (ענף המ"מ) במחלקת האיסוף של אגף המודיעין.
לנגוצקי פיקד על היחידה במשך שלוש שנים.
בשנים 1971 עד 1975 פיקד על היחידה הטכנולוגית של אגף המודיעין, שהייתה אחראית גם להפעלתם של האמצעים המיוחדים (מ"מ), הוא שימש בתפקיד גם בתקופה שלפני מלחמת יום הכיפורים שבה סירב ראש אמ"ן אלי זעירא להפעילם.
בתקופת הפיקוד על היחידה זכה פעם בפרס ביטחון ישראל אישי ופעם בפרס ביטחון ישראל יחידתי.
כיהן כראש מחלקת איסוף באמ"ן, בין יולי 1976 לאוגוסט 1979 כיהן כנספח צבאי לענייני מודיעין וצבא היבשה בארצות הברית.
השתחרר בדרגת אלוף-משנה ב-1979. בתקופת מלחמת לבנון הראשונה נקרא לשירות מילואים על מנת לשמש כפרויקטור מיוחד של המצור על מערב ביירות.
ב-2005, בתקופת כהונתו של משה יעלון כרמטכ"ל, התנדב, במילואים, לתפקיד "יועץ הרמטכ"ל לנושא המלחמה באיום המנהרות".
על תרומתו של לנגוצקי אמר הרמטכ"ל גדי איזנקוט: "הוא הציע רעיונות מעשיים, דחף לפתרונות ושיטות טיפול.
הוא שותף להישג מבצעי חסר תקדים שבו נחשפו והושמדו 18 מנהרות חמאס וכן נחשפו והושמדו כלל מנהרות החזבאללה במגן צפוני".
לאחר שחרורו משירות סדיר למד גאולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמהלך השנים 1956–1959 שימש כמזכיר הסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה.
ב-1961 סיים לימודי M.Sc בגאולוגיה ובשנים 1965–1967 היה תלמיד מחקר לתואר דוקטור לגאולוגיה.
בשנות ה-60 לנגוצקי עבד כגאולוג במכון הגיאולוגי לישראל עסק בנושאי מחקר בתחום הנפט, והתקדם לתפקיד סגן מנהל המכון.
עם שחרורו משרות קבע בצה"ל ב-1979, מונה לנגוצקי למנכ"ל חברת חיפושי נפט השקעות (חנ"ה).
שהייתה חברת בת של חברת הנפט הלאומית וביצעה את הקידוחים בפועל.
בשנת 1982, בעקבות ריב סמכויות בין לנגוצקי ואלעזר ברק, מנכ"ל החברה האם, החליט שר האנרגיה, יצחק ברמן, על איחוד החברות ופיטורי לנגוצקי.
מהלך איחוד החברות הוקפא על ידי שר האנרגיה החדש, יצחק מודעי, אך לנגוצקי הודיע על פרישתו מתפקיד מנכ"ל חנ"ה בסוף 1982.
לנגוצקי עבר לכהן כמנכ"ל סיסמיקה חיפושי נפט שבימי הגאות בבורסה לניירות ערך בתל אביב גייסה 4.7 מיליון דולר לצורך קידוחי נפט באזור ים המלח.
לנגוצקי טען שיש סיכוי למצוא בישראל עשרות מיליוני חביות נפט, והגילוי הוא רק עניין של סטטיסטיקה, כלומר יש לבצע מספר גדול של קידוחים עד שימצא הנפט.
החברה הקימה בתחילת 1984 את שותפות "הר סדום" עם פז חיפושי נפט ו"צפון אמריקה ישראל".
אך לא הצליחה לגייס מספיק משקיעים לביצוע הקידוחים ולאחר שנתיים וחצי בהם לא עמדה החברה במחויבותיה, שלל שר האנרגיה משה שחל את רישיון הקידוחים של החברה והיא התפרקה, תוך שהשקעות הציבור בחברה נמוגו.
לנגוצקי עבר בשנת 1986 לייעץ לחברת פאן אם בענייני אבטחה.
בהמשך לנגוצקי היה מנכ"ל של מספר חברות אחרות לחיפושי נפט בישראל ובעולם: שדות נפט, תמר חיפושים, ו-Caribbian Oil Exploration, במסגרתו גילה שדה נפט ימי בקובה.
בשנת 1998 לנגוצקי הקים את "גל חיפושים", ופעל בשליחות ישראמקו לאתר שותף לביצוע חיפושי נפט וגז בים התיכון.
לאחר פגישות עם קרוב למאה חברות שדחו אותו, הצליח לנגוצקי להביא את בריטיש גז להשקיע בישראל.
מיוני 1999 עד ספטמבר 2000 בוצעו 8 קידוחים בים התיכון ובכולם נמצא גז.
לאחר שחברת בריטיש גז עזבה את ישראל גייס ב-2005 את קבוצת דלק ולאחריה ב-2006 את נובל אנרג'י.
לנגוצקי עצמו חבר לאיש העסקים בני שטיינמץ ויחד הקימו שותפות מוגבלת בשם STX אשר החזיקה ב-5% מזכויות מיזם חיפושי הגז.
ביוזמתו של שטיינמץ פרשה השותפות מהקונסורציום לביצוע באוקטובר 2008, חודש וחצי לפני תחילת קידוח "תמר 1", לאחר שסירב להשקיע עוד כסף במיזם.
לנגוצקי לא הצליח למצוא משקיע חלופי ואיבד את זכאותו לחלק ברווחי הקידוח.
בינואר 2009 החיפושים הביאו לתגליות שדות הגז של "תמר" (על שם נכדתו הבכורה) הנמצא במרחק 85 ק"מ מחיפה ו"דלית" (הקרוי על שם בתו) הנמצא במרחק 50 ק"מ מחדרה.
בהליך בוררות, קבע הבורר בועז אוקון כי חברת סקורפיו של שטיינמץ תפצה את לנגוצקי בסך של כ-50 מיליון ש"ח.
קביעה זאת אושרה על ידי בית המשפט.
בשנת 2010 תבע לנגוצקי את חברת רציו בטענה שמאגר הגז לוויתן נתגלה הודות למידע מסחרי סודי שנלקח ממנו, אך הוא משך את תביעתו וחויב בהוצאות של 1.4 מיליון ש"ח.
ערעור על גובה ההוצאות נדחה על ידי בית המשפט העליון.
לנגוצקי נחשב לאחד מראשוני מחפשי הגז והנפט בים התיכון הישראלי.
ב-29 במאי 2013 זכה בחברות כבוד של החברה הגיאולוגית הישראלית; בתעודת הכבוד נאמר: "הוביל את ישראל לתגליות הגז בים העמוק", "הוא היה היחיד והראשון שביקש היתר רשמי לביצוע חיפושי נפט במרחבי הים התיכון העמוק של ישראל".
בביקור שערך בברית המועצות עם אביו ב-1966 הואשמו השניים בהפצת תעמולה ציונית וגורשו מהמדינה.
בשנים האחרונות עוסק לנגוצקי בחקר המערכה על ירושלים במלחמת ששת הימים.
במסגרת זאת הוקם, בהנחייתו, באתר גבעת התחמושת מודל תלת-ממדי הכולל חיזיון אור-קולי של המערכה.
כמו כן גם סיכם את הנושא בשתי מצגות מקיפות.
לנגוצקי מרבה להרצות בהתנדבות בנושאי המערכה לשחרור ירושלים כולל סיורים במסלולי הקרבות, וכן בנושא חיפושי הגז והנפט בים-התיכון כמו גם בנושא חברת האשלג הארץ-ישראלית (1925-1922).
לנגוצקי התנגד לניכוס של שחרור ירושלים בזמן המלחמה בידי חטיבת הצנחנים, במקום לתת את הקרדיט לכלל הכוחות המשתתפים- חטיבת הראל, החטיבה הירושלמית וחיל האוויר.
לנגוצקי נמנה עם מייסדי אלו"ט (האגודה הלאומית לילדים אוטיסטים) בה שימש במשך שנים רבות כחבר פעיל בוועד המנהל של האגודה.
לנגוצקי שימש מספר תקופות כחבר בוועד המנהל של עמותת גבעת התחמושת ועומד בראש עמותת "נאמני מורשת ים-המלח".
במסגרת פעילות זאת יצאו לאור, בהוצאת מאגנס, שבעה שנתוני "מלח הארץ-סדרה למחקרי ים המלח- יד למשה נובומייסקי ומשה לנגוצקי" כוללים 42 מאמרים המסכמים מחקרים הקשורים באזור ים המלח.
יוסי לנגוצקי יזם בשנת 1988 את הקמת אתר המבקרים הלאומי של חברת האשלג בשטח מחנה העובדים הישן שלמרגלות הר סדום.
ב-2013 זכה בתואר אביר איכות השלטון בקטגוריית מפעל חיים.
ב-2014 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-2016 לנגוצקי תרם חצי מיליון ש"ח לאוניברסיטה העברית בירושלים לצורך מימון מלגות לסטודנטים וחוקרים בחוג לגיאולוגיה.
לאחר גילוי שדות הגז תמר ולווייתן לחופי ישראל והסכסוך שהתגלע בינו לבין בעלי המאגרים היה לנגוצקי מהמתנגדים הבולטים לאפשר יצוא גז.
בכנס "עוצרים את מונופול הגז" בכנסת אמר לנגוצקי: "ישראל מהמרת על עתידה האנרגטי.
אין סיכוי לגלות עוד מאגרי גז גדולים".
בשנת 2023 נמנה לנגוצקי עם מתנגדי הרפורמה המשפטית.
בעקבות התייחסות של יעקב ברדוגו לראיון של לנגוצקי בנושא זה, הגיש לנגוצקי תביעת דיבה בסך 474,864 ש"ח נגד ברדוגו ו"עכשיו 14".
בינואר 2024 הגיש ברדוגו כתב הגנה בטענה שדיבר מתוך סערת רגשות.
יוסף (יוסי) מוּסְטָקִי (Joe Moustaki; נולד ב-3 בינואר 1939) הוא מלחין וזמר ישראלי.
התפרסם כמחבר אחד הלחנים לשירה של רחל המשוררת, "זמר נוגה" וכמחבר והמבצע של השיר "ים ושקיעה".
מוסטקי נולד בקהיר שבמצרים, בן ליוצאי קורפו (הוא קרוב משפחה רחוק של הזמר הצרפתי ז'ורז' מוסטקי).
מגיל חמש למד בבית ספר קתולי "סן מארק".
ב-1948, על רקע פרעות ביהודי מצרים בימי מלחמת העצמאות, נמלטה המשפחה למחנה מעבר באוסטיה שליד רומא, וכעבור חצי שנה, לאחר תום המלחמה, עלו לישראל ב-1949. בארץ נמנתה משפחתו עם 500 המשפחות הישראליות הראשונות שיישבו את באר שבע, שם שוכנו באוהל במתחם לעולים חדשים (בשטח שבו פועל היום השוק העירוני).
לאחר שסיים את שירותו הצבאי בנח"ל, היה חבר בקיבוץ רוחמה, ושם החל לחבר לחנים להנאתו למרות שחסר כל חינוך מוזיקלי.
הוא פגש ברוחמה את המוזיקאים שמעון כהן ונחום היימן, ולאחר שאלו שמעו את נגינתו ולחניו, עודדו אותו להמשיך בתחום המוזיקלי.
היימן, שעבד באותה עת עם הפרברים, הביא להם את לחנו של מוסטקי ל"זמר נוגה" והשיר התפרסם בלחן זה ב-1964. לאחר נישואיו עזב את הקיבוץ, שב לבאר שבע והחל להופיע ב"מאהל השייח", מועדון הלילה של מלון נאות מדבר, שנהנה באותן שנים מפופולריות.
לאחר מלחמת ששת הימים פרסם את השיר "הם לפנינו שוב" ("בישראל של שנת שישים ושבע") ללחנו ולמילים של עמוס אטינגר.
באותה השנה הלחין והקליט לראשונה ביצוע לשירה של מרים ילן-שטקליס: ואמרתי לעצב הנני, אך עקב חוסר הסכמתה של האחרונה לא הוקלט השיר כחלק מתקליט.
ב-1969 ראה אור בחברת CBS תקליט אריך-נגן שלו, "באר שבע עירי" ובו השיר "ים ושקיעה" שזכה להצלחה והריקוד "באר שבע עירי" על מלים של יעקב אביצוק.
ב-1975, לאחר זכייתה הראשונה באליפות של קבוצת הכדורגל העירונית, הפועל באר שבע, הקליט מוסטקי יחד עם כדורגלני הקבוצה את שיר הקבוצה שחיבר, "לי הנך תבל ומלואה".
מאז ועד היום ממשיך מוסטקי להתגורר בבאר שבע ומופיע בתוכנית משיריו בה הוא מלווה את עצמו בגיטרה ומלווה שירה בציבור.
בשנת 2010 זכה מוסטקי בתואר יקיר באר שבע.
בנובמבר 2012 קיבל מוסטקי פרס מפעל חיים מאיגוד אמני ישראל (אמ"י) על תרומתו לתרבות הישראלית לאורך השנים.
יוסי לוי (נפטר ב-2018) היה קצין בדרגת ניצב אשר שירת במשטרת ישראל.
לוי שירת 36 שנים בצה"ל ובמשטרת ישראל.
תפקידיו הבכירים במשטרה כללו היותו קצין חקירות מרחבי במחוז הצפון, ומפקד מרחב חיפה בשנים 1988–1991. בתחילת 1991 מונה לראש היחידה הארצית לחקירות הונאה.
בשנים 1993–1996 כיהן כראש אגף החקירות.
בתקופת כהונתו בראש האגף היה מעורב בחקירות סביב טבח מערת המכפלה, רצח רבין, פרשת נמרודי, עוזי משולם ובחקירות ראשונות לבדיקת מימון אנשי ציבור בעידן הפריימריז.
לבקשת השר לביטחון פנים אביגדור קהלני, לוי עיכב את פרישתו לגמלאות ומשנת 1996 נותר לשמש ראש המטה המבצעי של השר.
בתפקיד זה נותר גם בתקופת כהונתו של שלמה בן עמי במשרד לביטחון פנים.
בתפקידו האחרון, תחת השר קהלני, הואשם לוי במסירת מידע לשר שהועבר לעופר נמרודי, במהלך חקירתו.
בשנת 2000 הושגה עסקת טיעון בעניינו, שהביאה להרשעתו בהתרשלות בשמירת מידע מתוקף תפקידו על פי חוק העונשין.
לאחר שחרורו מהמשטרה, שימש לוי מנהל פרויקטים בחברת אבטחה אזרחית, ובשנת 2005 הוזכר כמועמד לראשות המועצה המקומית קריית טבעון, אך נתן תמיכתו למועמד אחר.
לוי היה בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה ובוגר לימודים במכללה לביטחון לאומי ובבית הספר הלאומי למודיעין.
לוי נפטר ב-3 בדצמבר 2018 ונטמן בטקס הלוויה צבאי בבית העלמין של שכונת אלרואי בקריית טבעון השכונה בה גדל והתגורר עד מותו.
יוסי (יוסף) יסעור (נולד ב-6 בינואר 1944) הוא פרופסור למנהל עסקים המתמחה בתחום של תורת ההחלטות.
סיים תואר ראשון בחקלאות מהאוניברסיטה העברית בשנת 1967, תואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת תל אביב בשנת 1972 ודוקטורט במנהל עסקים מאוניברסיטת הרווארד בשנת 1979. בהרווארד למד אצל פרופסור הווארד רייפא ובכך התוודע לתחום תורת ההחלטות.
עד לשנת 2025 לימד קבלת החלטות במרכז האקדמי רופין.
משנת 2025 החל ללמד במכללה האקדמית נתניה.
יסעור השתתף בשנת 2017 כמומחה בתוכנית הטלוויזיה "ההחלטה" ששודרה בערוץ עשר.
נשוי לנעמי ואב לשלוש בנות ומתגורר בכפר ויתקין.
תחום המושב, ספר על קבלת החלטות במושב העובדים בישראל, הוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב, 1990
ההחלטה לרצוח, ספר על תהליכים המובילים לרצח, הוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב, 1995
אשליית האפס, רומן על פשע ועל החלטות, הוצאת זמורה ביתן, 2000
היגיון ורגש בקבלת החלטות ובלקיחת סיכונים, הוצאת רמות - אוניברסיטת תל אביב, 2005
גם לכם לא היו מים חמים?
מדריך למניעת כשלים בקבלת החלטות, מטר, 2010
פיצות, איקאה ודילמת האיש השמן, הוצאת מטר, 2019
החלטות משנות חיים ומוות, הוצאת מטר, 2024
יוסי מדר (נולד ב-7 בספטמבר 1969) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
מדר גדל בשכונת כפר שלם בתל אביב ושיחק במחלקת הנוער של קבוצת בני יהודה תל אביב.
בשנת 1987 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון, ולאחר מכן שיחק בקבוצות רבות, ביניהן שמשון תל אביב, הפועל רמת גן ובית"ר תל אביב.
לקראת עונת 1993/1994 הצטרף מדר להפועל תל אביב.
כבר במחזור הראשון כבש את שער הבכורה שלו במדי הקבוצה, שער ניצחון מול מכבי פתח תקווה באצטדיון רמת גן.
בעונה זו כבש 11 שערים במדי הקבוצה, וכיכב במדיה לצידם של חיים רביבו וחזי שירזי.
מדר כבש גם ברבע גמר גביע המדינה מול הפועל חיפה, וכן בחצי הגמר מול מכבי פתח תקווה, וסייע להפועל תל אביב להעפיל למשחק הגמר באותה עונה, אך בסיומה עבר לשחק בהפועל באר שבע.
מדר שהתחיל את העונה בבאר שבע והמשיך במכבי הרצליה, חזר להפועל תל אביב בקיץ 1995, והיה שותף להופעותיה הראשונות אי פעם בגביע אופ"א.
יחד עם קז'ימיש מוסקאל, הוביל מדר את קישור הקבוצה לאחר עזיבתו של רביבו.
גם בעונה זו כבש את שער הבכורה שלו במשחק מול מכבי פתח תקווה בגביע הטוטו, וכן כבש במחזור הראשון של הליגה, בניצחון 2-3 על הפועל באר שבע.
ב-4 במאי 1996 כבש רביעייה בניצחון 0-5 על הפועל כפר סבא, ובסך הכל כבש 9 שערי ליגה בעונה זו.
בעונת 1996/1997 נקלעה הפועל תל אביב לתחתית הטבלה, ובמחזור ה-25 כבש מדר בדקה ה-85 את שער השוויון במשחק התחתית שנערך בהרצליה מול מכבי הרצליה, שהבטיח כמעט סופית את הישארותה של קבוצתו בליגה.
בעונה זו הבקיע מדר 8 שערי ליגה במדי הפועל תל אביב, ובסיומה עזב את הקבוצה לאחר שהבקיע במדיה 28 שערי ליגה, ובסך הכל 34 שערים בכל המסגרות.
בקיץ 1997 עבר מדר לשחק במכבי עירוני אשדוד, ולאחר עונה אחת חזר לבני יהודה ושיחק במדיה שנתיים נוספות.
לקראת עונת חתם מדר במכבי נתניה, אך במחנה אימון שקיימה הקבוצה לפני פתיחת העונה נכנס מנג'ר הקבוצה, אורי מלמיליאן, לאחד החדרים של השחקנים, ושם מצא את מדר ושחקנים אחרים (משה גלאם, רונן בדש, ועקיבא מגרלשוילי) במהלך משחק קלפים.
מדר, ששוחרר בעקבות האירוע מהקבוצה וחתם בהפועל כפר סבא, פנה למוסד לבוררות ושם נפסק כי נתניה תשלם לו כ-655 אלף שקל כפיצויים.
מדר שיחק כשנה וחצי בכפר סבא, ולאחר שהסתיים הליך הבוררות הוחתם בנתניה ושם שיחק עד תום העונה.
בשנת 2002 עבר מדר לקבוצת הפועל רעננה, ולאחר ששיחק שנתיים במדי הקבוצה עבר למכבי רמת עמידר.
בשנת 2005 עבר לקבוצת עירוני אור יהודה מליגה ב' ובקיץ 2006 פרש ממשחק פעיל.
בסך הכל הופיע מדר ב-271 משחקים בליגה הבכירה בישראל, וכבש 68 שערים.
לאחר פרישתו ממשחק, שימש מדר כמאמן קבוצת הנוער של הפועל כפר שלם.
מדר נשוי ואב לשלושה ילדים, והוא עובד במחלקת התברואה בעיריית תל אביב-יפו.
יוסי כץ (נולד ב-2 ביוני 1953) הוא היסטוריון וגאוגרף ישראלי, חתן פרס ישראל בתחום חקר הגאוגרפיה, חקר הארכאולוגיה וחקר ידע ארץ ישראל, פרופסור אמריטוס במחלקה לגאוגרפיה וסביבה באוניברסיטת בר-אילן.
מכהן גם כראש הקתדרה ללימודי תולדות הקרן הקיימת לישראל ומפעליה באוניברסיטה זו.
תחומי מחקריו הם בגאוגרפיה היסטורית, גאוגרפיה והיסטוריה משפטית, גאוגרפיה והיסטוריה התיישבותית, גאוגרפיה תרבותית וגאוגרפיה מדינית ועיצוב גבולות.
יוסי כץ נולד וגדל בירושלים.
אביו, אברהם יצחק דוד, חניך תנועת הנוער הציוני בברודי, עלה ארצה לבדו בשנת 1933 ונמנה עם מייסדי הקואופרטיב לנגרות "עציון" בירושלים.
אמו, חנה בלה, ילידת ירושלים, דור שישי לעליית תלמידי הגאון מווילנה, ניהלה את ארכיון מינהל מקרקעי ישראל ועסקה בפעילות ציבורית והתנדבותית ענפה בגינן זכתה בעיטור יקירת העיר ירושלים.
כץ התחנך על ברכי הציונות הדתית המתונה.
עם סיום לימודיו בישיבת 'נתיב מאיר' למד מספר חודשים בישיבת 'מרכז הרב.' בצבא שרת כחובש קרבי בסיני.
בתום שירותו הצבאי כץ החל בלימודיו האקדמיים ועבד לפרנסתו כחובש בבית חולים שערי צדק שם פגש את מי שלימים תהיה אשתו, רותי.
את תוארו הראשון בגאוגרפיה וחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים סיים בשנת 1977. במהלך לימודיו התמקד כץ בגאוגרפיה ההיסטורית של היישוב ואף פרסם את עבודתו האקדמית הראשונה על המושבה כנרת.
במקביל, מונה ליועץ מדעי לקראת הקמתו של מוזיאון עמדת בית תורג'מן.
כץ המשיך את לימודיו לתואר שני בגאוגרפיה היסטורית במהלכם שימש כעוזר הוראה במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, במחלקה לגאוגרפיה ובמחלקה ללימודי ארץ-ישראל באוניברסיטת בר־אילן.
עבודת הגמר לתואר השני נעשתה
בהדרכתו של פרופ' יהושע בן אריה והיא עסקה ב"מפעל האחוזות בארץ ישראל בשנים 1917-1908".
את התואר סיים בהצטיינות בשנת 1979. עבודת הדוקטור בנושא, "פעילותן ההתיישבותית של החברות והאגודות הפרטיות בארץ ישראל בשנים 1914-1900" נערכה בהדרכת בן אריה ופרופ' שלום רייכמן ואושרה בשנת 1984. בשנה זו נמנו הוא ומשפחתו עם מייסדי היישוב אפרת בגוש עציון.
בשנים 1982–1983 שימש כיועץ מדעי להקמת מוזיאון העיר ירושלים ולהקמת מוזיאון הרכבל.
בשנת 1987 מונה לחבר במועצה המקומית אפרת ומחזיק תיק החינוך שלה.
בשנה זו מונה גם למרצה בכיר.
בשנים 1988–1989 שהה כץ בשנת שבתון באוניברסיטת יורק (קנדה).
הוא הוזמן להרצות במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטת מניטובה, שם החל עיסוקו במחקר על התיישבותם של ההוטרים בערבות קנדה.
בשנת 1989 מששב לארץ עם משפחתו, החל שיתוף פעולה ארוך שנים עם קק"ל ביוזמה להקמת חוג עמיתי המחקר של קק"ל באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1991, מונה לראש המחלקה לגאוגרפיה כפרופסור חבר.
בשנת 1994 נפצע בראשו באירוע טרור סמוך לאפרת.
בשנת 1996 מונה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 2000–2003 שימש כראש האקדמי של מכללת צפת.
בשנת 2002 הוקמה הקתדרה ללימודי תולדות קק"ל ומפעליה באוניברסיטת בר־אילן וכץ נתמנה לעמוד בראשה.
בתפקיד זה הוא נושא עד היום.
החל משנות ה-2000 הוא משמש כהיסטוריון של קרן קיימת לישראל ושל מינהל מקרקעי ישראל (לימים רשות מקרקעי ישראל).
לצד מחקריו האקדמיים, כץ עוסק בין היתר בכתיבת חוות דעת מקצועיות והופעות בבתי משפט.
בשנת 2008 כץ ומשפחתו עברו לגור בכפר תבור.
בין השנים 2013–2017 הוא שימש כיושב ראש ההוצאה לאור של הוצאת הספרים של אוניברסיטת בר-אילן והמשיך במחקריו החלוציים בתולדות היישוב ובחברויות בעשרות ועדות אקדמיות מקצועיות ציבוריות והתנדבותיות, בגין פעילותו הענפה ומחקריו החלוציים זכה בשנת 2016 בפרס ישראל בתחום חקר הגאוגרפיה, ידע ארץ ישראל והארכאולוגיה.
יוסי כץ נשוי לרותי, נינתו של האדמו"ר נחום מרדכי פרידמן מצ'ורטקוב.
לשניים שישה ילדים ו-27 נכדים.
הם מתגוררים כיום בשכונת רחביה בירושלים.
כץ פרסם שלושים ספרים ולמעלה מ־ 160 מאמרים.
רכוש נספי שואה המצוי בישראל
בשנת 2000 פרסם כץ מחקר פורץ דרך בו חשף פרשה עלומה בתולדות היישוב ובתולדות מדינת ישראל בעל השלכות אקטואליות לעשיית צדק עם קרבנות השואה.
בהתבסס על חומר ארכיוני שנאסף בישראל ומחוץ לה חשף כץ בספרו "רכוש שנשכח: לגורל רכושם של קרבנות השואה המצוי בישראל" שיצא לאור בהוצאת יד ושם כי בשנות העשרים והשלושים של המאה העשרים ביצעו יהודים רבים מאירופה השקעות כלכליות בארץ ישראל.
ההשקעות כללו רכישת בתים, קרקעות עירוניות וחקלאיות וכן השקעות פיננסיות ובנקאיות.
לימים התברר כי רבים מן המשקיעים נספו בשואה.
רבות מן ההשקעות נתפסו בידי "הממונה על רכוש האויב", חלק נתפסו בידי האפוטרופוס הכללי, חלק נותר ככל הנראה בבנקים, חלק נשאר בידי החברות למכירת קרקעות ואת מקצת קרקעות הנעדרים פעלה הקרן הקיימת להעביר לידיה ולידי חברת הבת שלה הימנותא ועל ידי כך לשמרן בידיים יהודיות.
מחקר זה זכה להד ציבורי רב ובעקבותיו להקמתה של ועדת חקירה פרלמנטרית בראשותה של חברת הכנסת לשעבר קולט אביטל.
עורך הדין צבי ברק ופרופסור כץ מונו כיועצי הוועדה.
בעקבות מסקנות ועדת החקירה נחקק ב-2005 חוק הנכסים המורה על הקמת החברה לאיתור והשבת נכסי נספי השואה.
בחזית הקרקע: קרן קיימת לישראל בטרם מדינה
מחקר זה בוחן ומסכם את מדיניותה ואת עשייתה של קק"ל בתפקיד העיקרי שנועד לה – רכישת קרקעות ארץ ישראל והעברתן לבעלות הלאום היהודי – בתקופה שקדמה להקמת מדינת ישראל.
מקום מרכזי בחיבור זה תופסות השנים 1936–1948 בהן ביצעה קק"ל יותר מ-60% מכלל רכישותיה מאז הקמתה בשנת 1901 ועד להקמת המדינה.
כץ מראה כי בתקופת תנופת עשייה זו, בצל אירועי הזמן – המאורעות, הספר הלבן, חוק הקרקעות ועוד, בעוד גורמים אחרים שעסקו ברכישת קרקעות צמצמו עד למאוד את רכישותיהם, הפכה קק"ל לגורם היהודי המוביל והכמעט בלעדי ברכישת קרקעות במגזר היהודי.
לרכישות אלו הייתה חשיבות עליונה לקידום האינטרסים המדיניים של התנועה הציונית בארץ ישראל.
החיבור מתבסס בעיקר על ניתוח דיוני הממשלה, דיוני מליאת הכנסת ודיוני ועדות הכנסת בעניין 'חוק רשות פיתוח', 'חוק נכסי המדינה', חוק יסוד: 'מקרקעי ישראל' ו'חוק מקרקעי ישראל'.
בשנת 2009, לאור כוונת הממשלה לקיים רפורמה במינהל מקרקעי ישראל, ובכללן העברת קרקעות המדינה ממתכונת של החכרה למכירה קבועה, נוצרה חזית שהצליחה לאחד את כל קצוות המפה הפוליטית בהתנגדות להפרטה בין היתר, בשל הניסיון להעביר את הרפורמה דרך חוק ההסדרים.
כץ, שהיה ממובילי המאבק ברפורמה, טען כי היא חותרת תחת חלק ניכר ממהותה היהודית של מדינת ישראל והציע, כפשרה, הרחבה אמנם של מכירת קרקעות עירוניות, אך תוך שינוי חוקתי שיאסור מכירת קרקע לזרים.
היזמה הפרטית בבניין ארץ-ישראל בתקופת העלייה השנייה
מחקרו של כץ בנושא זה חשף לראשונה את חלקה, דרך פעולתה ותרומתה של היוזמה הפרטית הציונית בעשייה היישובית בכפר ובעיר בארץ ישראל, בתקופת העלייה השנייה.
יוזמה זו, שאורגנה בידי אנשים פרטיים במסגרת חברות ואגודות פרטיות, כאגודת נטעים וחברות האחוזה פיתחה קרקעות והקימה יישובים חקלאיים חדשים.
בתחום העירוני היא התבטאה בייסוד שכונות חדשות ליד הערים הוותיקות.
את שיא פעולתה של היוזמה הפרטית ניתן לראות בייסודה של תל אביב.
כץ דן במחקרו באידאולוגית העבודה העברית לעומת זו שדגלה בעבודה מעורבת, הרקע לעידוד ההון הפרטי להשקעות בארץ, יחסי וקשרי היזמה הפרטית עם הגופים הפילנתרופיים והציבוריים-ציוניים, וכמו כן, מנתח לעומק את המוטיבציות והאידאולוגיה של היזמה הפרטית והנוף היישובי אותו יצרה.
מושבות ההוטרים בצפון אמריקה וקנדה
בספר "באמונתם יחיו" שנכתב במשותף עם ג'והן לאר, נחשפו לראשונה קומונות דתיות פרוטסטנטיות לא מוכרות במושבות בעיקר בצפון אמריקה וקנדה ובהן קווי דמיון לקיבוצים בישראל ולקהילות החרדיות הסגורות.
ההוטרים, המהווים כיום את הקהילה השיתופית הגדולה ביותר בעולם מחוץ לישראל, הקפידו על ריחוק מהעולם שבחוץ.
הם עוררו לאורך השנים את סקרנותם של אנתרופולוגים וחוקרים רבים שניסו לחקור את החיים במושבותיהם ללא הצלחה.
כץ ולאר הצליחו לרכוש את אמונם ובספר נגלים פרטים על אורח חייה הייחודי של הקהילה, הדילמות המעסיקות אותה, ומלחמתה מול אתגרי המודרנה.
כמו כן, נחשפו בפני החוקרים, ככל הידוע בפעם הראשונה, ספרים היסטוריים הכוללים תקנות והוראות לקהילה.
כץ הרחיב את המחקר בקהילה הייחודית בספר נוסף אותו כתב עם רעייתו רותי.
הספר "בדרכן ילכו" יוחד לחשיפת עולמן המרתק של נשות הקומונות ההוטריות לרבות מעמדן ביחס לגברי הקהילה וזכויותיהן.
כמו כן, עסקו אחדים ממאמריו בהתיישבויות חלוציות בקנדה – יהודיות, מורמוניות וכיוצא באלה.
1997 - פרס למחשבת הציונות הדתית ע"ש השר חיים משה שפירא לשנת תשנ"ז.
2002 – פרס קרן קיימת לישראל ע"ש שמעון בן שמש כאות הוקרה על עבודתו בחקר הקרן
2012 – פרס הציונות הדתית
2016 – פרס ישראל לחקר הגאוגרפיה, הארכאולוגיה וארץ ישראל
עיר נולדת, סיפורן של תל אביב וארץ ישראל בתקופת העלייה השנייה על פי מכתביו של דוד סמילנסקי, הוצאת משרד הביטחון, ירושלים תשמ"א.
אהל משה – מאה שנה לשכונה ולבית הכנסת שלה, תרמ"ב–תשמ"ב, הוצאת המרכז לאמנות יהודית, ירושלים תשמ"ד.
גאולה תתנו לארץ – חברת גאולה לרכישת קרקעות, הוצאת יד יצחק בן-צבי, ירושלים תשמ"ז.
היזמה הפרטית בבניין ארץ-ישראל בתקופת העלייה השנייה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשמ"ט.
ההתיישבות היהודית בהרי חברון ובגוש עציון, 1947-1940, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשנ"ב.
תורה ועבודה בבניין הארץ: הקיבוץ הדתי בתקופת המנדט, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן תשנ"ו.
רכוש שנשכח: לגורל רכושם של קרבנות השואה המצוי בישראל, הוצאת יד-ושם, ירושלים תש"ס.
מדינה בדרך: התוכניות הציוניות לחלוקת ארץ-ישראל ולהקמת מדינה יהודית, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים תש"ס.
בחזית הקרקע: קרן קיימת לישראל בטרם מדינה, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים תשס"ב.
והארץ לא תימכר לצמיתות: מורשת הקרן הקיימת לישראל והחלת עקרונותיה בחקיקה בישראל, הוצאת הקתדרה לחקר תולדות הקרן הקיימת לישראל ומפעליה באוניברסיטת בר-אילן והמכון לחקר תולדות הקק"ל, רמת גן וירושלים, תשס"ב.
ירושלים – משכונות לעיר חצויה, הוצאת מרכז רנרט לחקר ירושלים, אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן 2003.
לעצור את הדחפור: הקמתם של הכלים המוסדיים לשמירת ערכי הטבע, הנוף והמורשת ההיסטורית של מדינת ישראל, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, רמת גן 2004.
באמונתם יחיו: המושבות ההוטריות בצפון אמריקה 1874–2005, הוצאת יד טבנקין, 2007.
לב ואבן: סיפורה של המצבה בבתי הקברות הצבאים בישראל, 1948–2006, משרד הביטחון – ההוצאה לאור,2007.
על חשבון הקרבנות: עיונים חדשים בהסכם השילומים, הפיצויים האישיים והשבת הרכוש בישראל של קורבנות השואה, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 2009.
מחזון לחוזה: תולדותיו ומורשתו של חוזה החכירה של הקרן הקיימת לישראל עם ההתיישבות העובדת, 1901-1960, ההוצאה לאור של ההסתדרות הציונית העולמית, 2012.
בדרכן ילכו: מסע אל הנשים בקומונות ההוטריות בימינו — עיון ותיעוד, הוצאת יד טבנקין, 2015 (עם רותי כץ).
אל האדמה: הכמיהה הציונית לרכישת קרקעות והתיישבות בארץ ישראל, הקתדרה ללימודי תולדות קק"ל ומפעליה באוניברסיטת בר־אילן, 2019.
פרקי חיים: סביבה, משפחה, חברים, אקדמיה, הוצאת המחבר, ירושלים, 2021.
תבואות הארץ / הרב יהוסף שווארץ ; עריכת המהדורה וכתיבת פתח דבר, מבוא, סוף דבר ונספח א: פרופ' יוסי כץ.
התרומה שלא סופרה: שלמה זלמן שוקן ופועלו בקרן קיימת לישראל, 1922–1947, הקתדרה ללימודי תולדות קק"ל ומפעליה באוניברסיטת בר־אילן, 2023.
יוסף (יוסי) מאיר כהן (נולד בכ"ט באלול ה'תשכ"א, 10 בספטמבר 1961) הוא איש ביון ישראלי שכיהן כראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים בין השנים 2016–2021. כיהן כיועץ לביטחון לאומי וכראש המטה לביטחון לאומי בישראל.
ועדת החקירה לעניין כלי השיט קבעה, במסמך המלווה מכתבי אזהרה שהוציאה, כי בהתנהלותו "סיכן את ביטחון המדינה ופגע ביחסי החוץ ובאינטרסים כלכליים של מדינת ישראל".
כהן נולד בשכונת רחביה בירושלים למשפחה דתית.
נקרא "יוסף" על-שם סבו, ו"מאיר" על-שם דודו, שנהרג בתאונה בצבא.
אימו, מינה (לבית ורקר), הייתה מחנכת ותיקה, מנהלת בית ספר ויקירת העיר ירושלים, דור תשיעי בארץ ובת למשפחה ששורשיה בחברון.
אביו אריה היה איש האצ"ל ובכיר בבנק המזרחי.
כהן היה חניך בתנועת בני עקיבא.
הוא בוגר ישיבת אור עציון.
עם גיוסו לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל דתי, התנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
לאחר השחרור למד באוניברסיטה בלונדון.
בגיל 26, לאחר פעילותו המבצעית הראשונה, יצא בשאלה.
עם זאת, אמר כי הוא עדיין מאמין באלוהים ואף חובש כיפה לעיתים קרובות.
עבר קורס קציני איסוף והיה חובש הכיפה היחיד בקורס זה, אם כי לאחר מכן יצא בשאלה.
כיום הוא חי אורח חיים מסורתי.
שירת כקצ"א והתקדם בסולם הדרגות ב"מוסד" עד שמונה לראש שלוחות "המוסד" באירופה.
ב-1997 השלים בהצטיינות יתרה תואר ראשון במדעי החברה באוניברסיטת בר-אילן במסגרת התוכנית לזרועות הביטחון.
בשנים 2000 עד 2002 שהה בחופשה ללא תשלום מהארגון בין השאר לצורך סיוע למשפחתו בטיפול בבנו בעל הצרכים המיוחדים.
כמו כן עבד בשנים אלו בחברת image id.
ב-2002 שב למוסד, תחת פיקודו של מאיר דגן ומונה לראש המוקד למבצעים מיוחדים של אגף "צומת", מפעיל הסוכנים במוסד.
ב-2003 זכה בפרס ביטחון ישראל יחד עם דוד ברנע, על פרויקט ייחודי.
במהלך פיקודו, זכה צוות מהאגף שבראשותו בפרס ביטחון ישראל.
ב-2011 מונה לסגן ראש המוסד וממלא מקומו וראש מנהלת המבצעים בארגון.
באוגוסט 2013 נבחר על ידי ראש הממשלה, בנימין נתניהו, לתפקיד היועץ לביטחון לאומי לראש הממשלה וליו"ר המטה לביטחון לאומי.
הוא החל לכהן בתפקיד בנובמבר 2013.
לפי תחקיר דה מרקר, בשנים 2013-2012, כאשר שימש כהן כסגן ראש המוסד וכראש המטה לביטחון לאומי, גייס תרומות לבית כנסת שכונתי במודיעין שבו התפלל, מאנשי עסקים בעלי קשרים בינלאומיים.
התרומות כללו 364 אלף ש"ח מרמי אונגר ב-2013, 300 אלף ש"ח ממתי כוכבי ב-2012 ו-348 אלף ש"ח מקרן צדקה המזוהה עם משפחת מירילשווילי.
על פי התחקיר בשנת 2013 התערב כהן בסכסוך עסקי בנוגע לזיכיון יבוא רכבי קיה, שבו היה מעורב אונגר.
בניגוד למקובל, חלק מהתרומות לא זכו לאזכור על לוח התורמים, בעוד כהן עצמו קיבל תואר "יקיר כבוד" על תרומתו להקמת בית הכנסת.
כהן אישר כי יצר קשר טלפוני בין עורך דינו של אונגר לחוקר פרטי במסגרת הסכסוך וסירב להגיב לפרסום בנוגע לתרומות.
ב-6 בדצמבר 2015 הופיע כהן בוועדת הכלכלה של הכנסת והביע את עמדת המל"ל לפיה עיכוב במימוש מתווה הגז עלול לפגוע בביטחון ישראל.
יום לאחר מכן, ב-7 בדצמבר 2015 הודיע נתניהו על מינויו לראש המוסד.
ב-6 בינואר 2016 נכנס לתפקיד ראש המוסד והחליף את תמיר פרדו.
עם כניסתו של כהן לתפקיד בתחילת 2016 העיסוק במודיעין כלכלי ירד דרמטית ובשנת 2017 סגר את יחידת צלצל במועצה לביטחון לאומי, שנועדה לסכל טרור באמצעים כלכליים ופעלה לחיסול התשתיות הפיננסיות של ארגוני הטרור.
ב-2019 ביקר כהן שלוש פעמים בקונגו בחברתו של המיליארדר דן גרטלר, שהיה נתון לסנקציות אמריקאיות בגין חשדות לתשלום שוחד בסכום של 360 מיליון דולר בתמורה לזכויות כריית מחצבים בקונגו.
הביקורים נעשו ללא תיאום מוקדם עם השלטונות המקומיים ובמסגרת משימה שפרטיה נתונים לצנזורה צבאית.
בביקור השלישי גורש כהן מהמדינה לדרישת נשיא קונגו פליקס צ'יסקדי, שחשד כי כהן מקיים קשרים עם יריבו הפוליטי ז'וזף קבילה.
לאחר הביקורים פעל כהן עם השגריר רון דרמר להקפאת הסנקציות על גרטלר בממשל טראמפ, מהלך שבוטל לאחר כניסת ממשל ביידן לתפקיד.
מבצע בולט של "המוסד" בתקופתו, היה השגת מסמכי הארכיון של תוכנית הגרעין האיראנית, מבצע עליו פיקח באופן אישי.
המסמכים הוכיחו שלפני החתימה על ההסכם, איראן פעלה בחשאי לפתח נשק גרעיני, ולא דיווחה באופן מלא על כל יכולותיה בעת שחתמה על ההסכם עם המעצמות.
חשיפת מסמכים אלו הייתה בין הגורמים העיקריים לפרישת ארצות הברית מהסכם הגרעין עם איראן.
בשנת 2020 יוחסו ל"מוסד" שני חיסולי מפתח בטהראן: הריגת עבדאללה אחמד עבדאללה, טרוריסט ומספר 2 באל-קאעדה, והריגת מוחסן פח'רי-זאדה, גנרל במשמרות המהפכה האסלאמית וראש תוכנית הגרעין האיראנית.
בתחילת מגפת הקורונה בישראל המוסד בראשותו סייע ברכש ציוד רפואי.
בפברואר 2020 דווח בעיתון "אינדיפנדנט" בשפה הערבית כי כהן ניסה להיוועד עם ח'אלד משעל בזמן ביקורו בקטר, אך הפגישה לא יצאה לפועל.
בנובמבר 2020 הקים חברה פרטית בשם A.I.
בשנת 2020 השתתף במגעים שהובילו לחתימת הסכמי אברהם בין מדינת ישראל לבין איחוד האמירויות ובחריין.
ב-25 בנובמבר דווח שהשתתף בפגישה חשאית ביחד עם ראש הממשלה נתניהו עם מוחמד בן סלמאן, יורש העצר ושר ההגנה של ערב הסעודית.
כהן היה ממונה על יחסי ישראל–קטר ועסק בהעברת מענק הכסף הקטרי לרצועת עזה.
לאחר סיום הכהונה אמר: "עד מבצע שומר החומות קיווינו שהמעורבות הקטרית והכסף הקטרי יביאו אותנו להסדרה עם חמאס.
ב-21 בדצמבר 2021 נטען בתוכנית "המקור" שבזמן כהונתו כראש המוסד, כהן חשף מידע חשאי בפני דיילת שעמה ניהל רומן, ובפני בעלה גיא שיקר.
שיקר אף טען שזהבית כהן, גיסתו של יוסי כהן ומנכ"לית אייפקס ישראל, אחראית לפיטוריו מתפקידו הבכיר ב"פסגות", הנשלטת בידי אייפקס.
במאי 2024 פורסם תחקיר של הגארדיאן, מגזין +972 ושיחה מקומית - לפיו במהלך תפקידו כראש המוסד איים כהן על התובעת הראשית לשעבר של בית הדין הפלילי בהאג, פאטו בנסודה, במהלך סדרת פגישות חשאיות בהן ניסה ללחוץ עליה לזנוח חקירה על פשעי מלחמה לכאורה מצד ישראל שבוצעו בגדה המערבית.
ב-5 ביולי 2020 החליט נתניהו להאריך את כהונת כהן כראש המוסד בחצי שנה נוספת, עד ל-1 ביוני 2021, מחליפו הוא סגנו, דוד ברנע.
בשבועות שקדמו לפרישתו מהתפקיד, בעודו מנהל קשרים עם מדינות במפרץ, ביניהן קטר וסעודיה, ניהל כהן מגעים עם שר האוצר האמריקאי לשעבר סטיב מנושין, בנוגע לאפשרות הצטרפותו לקרן השקעות שמנושין הקים בשיתוף עם מדינות המפרץ.
לאחר סיום תפקידו כראש המוסד
בין השנים 2021–2025, כהן עמד במספר תפקידים ציבוריים ועסקיים והשתתף ביוזמות חברתיות.
ב-2021 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן, הצטרף לנשיאות תוכנית "גדולים במדים" של עמותת "יד לילד המיוחד", מונה לנציג סופטבנק בישראל, ולדירקטור בחברת אנרגיה מתחדשת השייכת לקבוצת דוראל אנרגיה.
באותה שנה נפתחה נגד כהן בדיקה משטרתית בגין מתנה בסך 20,000 דולר שקיבל מאיש העסקים ג'יימס פאקר מבלי שדיווח על כך.
במהלך 2023 החזיר כהן את הכספים.
ב-15 במרץ 2023 הורתה היועצת המשפטית לממשלה, גלי בהרב-מיארה, על סיום הבדיקה המשטרתית המקדימה כיוון שהיועץ המשפטי של "המוסד" נתן אישור לקבלת הכספים, ומכיוון שחלה התיישנות על העבירה.
בדצמבר 2021 פורסם כי כהן סייע בהעסקת בתו בחברה הקשורה לשייח' טחנון בן-זאייד, היועץ לביטחון לאומי של איחוד האמירויות הערביות, אך הוא הכחיש שפנה אליו בנושא.
ביוני 2023, מונה לנשיא חוג הידידים של ארגון אלמנות ויתומי צה"ל.
ביולי 2023, עם התקדמות חקיקתה של הרפורמה המשפטית והמחאות נגדה, קרא לשמור את המחלוקת מחוץ לגבולות צה"ל וארגוני הביטחון, ולעצירת מהלכי החקיקה ולהגעה להידברות בין הקבוצות השונות, במטרה להגיע לקונצנזוס.
לאחר טבח שבעה באוקטובר, כהן דרש מראש הממשלה בנימין נתניהו לקחת אחריות על הכישלון, והדגיש כי אחריות נלקחת בתחילת התפקיד, לא במהלכו.
הוא חזר על עמדתו זו בספטמבר 2025, וקרא להכריז על תאריך בחירות.
כהן ציין כי קטר היא המתווך היעיל ביותר לשחרור החטופים, והוסיף כי "יש להימנע מביקורת עליהם".
זמן קצר לאחר הטבח הוא ביקר בקטר, ללא ידיעת מערכת הביטחון.
בפברואר 2024 הביע תמיכה ביציאה מרצועת עזה לאחר הקרבות ובהתנתקות ממנה.
בספטמבר 2025 יצא לאור, בהוצאת "ידיעות ספרים", ספרו "בתחבולות תעשה לך מלחמה".
באפריל 2025 פורסם כי כהן מקיים קשרים עסקיים עם קטר, אך בראיון שקיים בערוץ 12 בספטמבר 2025 ציין כי מעולם לא לקח כספים מקטר או עבד איתם.
אזהרת ועדת החקירה הממלכתית לעניין כלי השיט
ביוני 2024 הוזהר כהן על ידי ועדת החקירה הממלכתית לעניין כלי השיט (ועדת גרוניס), שהוקמה בעקבות פרשת הצוללות, כי התנהלותו גרמה "לשיבוש עמוק בתהליכי עבודה ובניין הכוח ולפגיעה במנגנוני קבלת החלטות בשורה של סוגיות רגישות", ומשכך סיכנה את ביטחון המדינה, פגעה ביחסי החוץ של ישראל ובאינטרסים הכלכליים שלה.
בספטמבר 2025 פרסמה הוועדה כי כהן וראש הממשלה נתניהו הסתירו ממערכת הביטחון מגעים עם גרמניה בעניין רכש צוללות ואישור מכירת צוללות למצרים.
הוועדה ציינה כי כהן עסק באופן בלתי זהיר ובלא הניסיון והמומחיות הנדרשים בסוגיות מקצועיות מורכבות וקבעה כי התנהלותו של כהן "סיכנה את ביטחון המדינה ופגעה ביחסי החוץ ובאינטרסים כלכליים של מדינת ישראל".
הוא נשוי לאיה, בתו של העיתונאי שלמה שמיר, ואב לארבעה ילדים.
אחיו הבכור, חיים כהן, כיהן כמנכ"ל דן אנד ברדסטריט בישראל וגיסתו היא זהבית כהן, מנכ"לית אייפקס ולשעבר יו"ר תנובה.
יוסי כהן (נולד בשנת 1949) הוא עורך דין ישראלי המתמחה במשפט מסחרי.
כהן נולד בשכונת נוה צדק שבתל אביב למשפחה דלת אמצעים, להורים מקהילת יהודי חלב.
אביו היה מזכיר בבית המשפט המחוזי בתל אביב ואמו עבדה במשך שנים רבות כמוכרנית.
הוא נפצע קשה במהלך שירותו הצבאי בחטיבת הצנחנים, בעת מבצע חילוץ בבקעת הירדן במהלך מלחמת ההתשה.
כתוצאה מהפציעה שקע בתרדמת ואיבד את רגלו.
בשנת 1986 קיבל תואר ראשון במשפטים ובשנת 1992 השלים תואר שני במשפטים, שניהם באוניברסיטת תל אביב, ולאחר מכן החל שם את לימודיו לתואר דוקטור, אך לטענתו לא סיים את עבודת המחקר הנדרשת, על אף שבפועל מעולם לא התקבל ללימודי דוקטורט באוניברסיטת תל אביב.
את התואר השלישי קיבל, לכאורה, בשנת 2004 מאוניברסיטת ניופורט, שתאריה האקדמיים אינם מוכרים בישראל או במדינות אחרות, ואף ידועה בכך שהיא מאפשרת לקנות תארים אקדמיים ללא שלבי למידה מסודרים ובמהירות גבוהה בשיטת בית חרושת לתארים.
כהן הוא בעל משרד עצמאי, מרצה למשפטים בפורומים שונים ומנחה, לצד שותפו עו"ד רן רייכמן, את התוכנית "שאלה משפטית" בערוץ 2.
הוא מחברו של הספר "דיני חברות" (בארבעה כרכים).
כמו כן, כתב רומן סמי-אוטוביוגרפי בשם "תיבת הכסף", שאף תורגם לגרמנית.
בנוסף לעיסוקו במשפט מסחרי, כהן הוא פרקליטה של שרה נתניהו, ומייצג אותה בין היתר בפרשת מעונות ראש הממשלה ובתביעות בעניין התנהלותה של נתניהו כלפי העובדים במעון ראש הממשלה.
לעיתים קרובות משמש כדוברה של משפחת נתניהו בנושאים שונים.
ב-1 ביוני 2016, בעקבות ההשתלחות של כהן בנשיאת בית הדין האזורי לעבודה בירושלים, דיתה פרוז'ינין, פרסמה הנהלת בתי המשפט הודעה שהביעה סלידה מהדברים והגישה תלונה ללשכת עורכי הדין.
במקביל פרסמה לשכת עורכי הדין הסתייגות מן ההשמצה וההסתה כלפי שופטת בישראל.
בהמשך התנצל כהן על דבריו.
בעקבות פיטורים של עובדת בהיריון, בניגוד לחוק שוויון ההזדמנויות בעבודה ולחוק עבודת נשים וללא שימוע, נדרש כהן לשלם לה 180 אלף ש"ח.
באוגוסט 2021 פסק בית המשפט השלום בהרצליה שכהן ישלם פיצויים בסך 90,000 שקלים למני נפתלי בגין הוצאת לשון הרע בפוסט בפייסבוק.
ב-10 בינואר 2023 בית משפט המחוזי בתל אביב קיבל את ערעור הליכוד ועו"ד יוסי כהן בנוגע לפרסום בפייסבוק על נפתלי לגבי הוצאות מעון ראש הממשלה.
ביטל את קביעת בית משפט השלום בהרצליה בעניינם של כהן והליכוד וקבע שדבריהם אינם לשון הרע, והורה לנפתלי לשלם לליכוד הוצאות בגובה 10,000 ש"ח.
היה נשוי לשופטת איריס לושי-עבודי.
נשוי בשלישית לרננה ואב לחמש בנות.
יוסי לוי (נולד ב-9 באפריל 1948) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כסגן מפקד חיל הים.
התגייס לצה"ל וסיים ב-1969 קורס חובלים.
שירת בשייטת הנחתות ובמלחמת יום הכיפורים פיקד על הנחתת אח"י בת שבע ועל פלגת נחתות הטנקים בזירת ים סוף.
בהמשך שירותו הצבאי פיקד על בית הספר לחובלים ושימש מפקד בסיס אשדוד.
ב-1987 מונה למפקד שייטת ספינות הטילים, פיקד על השייטת במהלך מבצע הצגת תכלית להריגת אבו ג'יהאד ובמהלך תפיסת ספינת המחבלים "אנג'ל" במהלך אימון השייטת בים האדריאטי.
לאחר מכן פיקד על בסיס חיפה וכיהן כסגן מפקד חיל הים בתקופתו של עמי אילון.
כמו כן שירת כנספח צה"ל בצ'ילה.
לאחר שחרורו כיהן כמנכ"ל מִנְהֶלֶת שנת 2000 שעסקה בהיערכות לקראת הגברת התיירות שנצפתה לשנת 2000 לספירת הנוצרים.
כיהן כסמנכ"ל בכיר למינהל ומשאבי אנוש במינהל מקרקעי ישראל, ב-2004 מונה למנכ"ל עיריית נתניה תפקיד בו כיהן במשך מספר חודשים עד התפטרותו.
לאחר מכן שימש סמנכ"ל בכיר בקבוצת אורביט.
לוי בעל תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת חיפה, ובוגר מכללת המלחמה של צי ארצות הברית.