tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר מתאר כיצד אגם מתאהבת בגבר שעונה על כל דרישותיה בזכות אל האהבה והתשוקה מהמיתולוגיה היוונית, ארוס הידוע בכינויו "קופידון".
הקליפ נוצר במסגרת שיתוף פעולה בין בוחבוט לסמסונג ישראל וזהו הקליפ הראשון אותו מפיקה החברה לאגם.
הוא בוים על ידי רומן בוצ'אצקי ומונה מעל לכ-5 מיליון צפיות ביוטיוב.
הקליפ מתאר סיטואציות הומוריסטיות מתוך השיר כאשר בתפקיד קופידון משחק כוכב הרשת עידן שלווה.
קופינג (מלטינית: cope, capa - כיסוי; בעברית: "נדבך ראש" או "נדבך עליון") הוא שכבת הכיסוי העליונה בראש רכיב אדריכלי כדוגמת מעקה, קיר או מסביב לגג.
הקופינג מונע הצטברות מים בראש הרכיב, משמש כשכבת האיטום העליונה ומהווה פרט גמר אדריכלי.
כיסוי עשוי להיות עשוי מאבן (אבן קצה), לבנים, חימר או טרקוטה, בטון או , אריחים, צפחה, עץ, סכך או מתכות שונות, לרבות אלומיניום, נחושת, נירוסטה, פלדה ואבץ.
בכל המקרים יש לשפע אותו (בעל משטח עליון משופע או מעוקל) כדי לנקז את המים.
באדריכלות רומנסקית בוצעו קופינגים פשוטים, שטוחים ובולטים ממישור הקיר כדי ליצור סגנון ייחודי.
בעבודות אדריכליות מאוחרות יותר בוצעו שיפועים תלולים (בעיקר בצד החיצוני), שהחלו בחלק העליון כ; בסגנון גותי מקושט היו שתיים או שלוש הופעות; ובסגנון גותי ניצב המאוחר עוצבו אלה בצורת חתך גלי, ו הקופינג נמשכו מסביב לצדדים, כמו גם בחלק העליון והתחתון, כשהם מחוברים ב, כמו ברבים ממבני הקולג'ים באוניברסיטת אוקספורד.
קופידון מתיר את חגורתה של ונוס הוא ציור שמן על בד מאת הצייר הבריטי סר ג'ושוע ריינולדס.
הציור נוצר בין השנים 1784–1788 בשלוש גרסאות שונות, ומהווה דוגמה מרכזית לשילוב של מיתולוגיה קלאסית, אידיאל יופי נשי, וסמליות ארוטית מעודנת באמנות התקופה.
בציור מתוארת ונוס, אלת האהבה והיופי, כשהיא ישובה לבושה שמלת משי לבנה שקופה עם סרטים כחולים.
ידה הימנית מסתירה חלקית את פניה, בתנועה המובנת כרמז לביישנות או כהסתרה מהצופה.
קופידון, בעל תווי פנים ילדותיים, מושך בקצה הסרט שבמותניה, ומביט בה בתשומת לב על מנת לצפות בתגובתה.
וילון אדום גדול תלוי מאחור, תורם לאווירה של הדר וקסם.
התנועה של קופידון והתגובה של ונוס יוצרים סצנה טעונה: מצד אחד, קשר תמים של אם ובן; מצד שני, משחקי פיתוי.
זהו אחד ההיבטים המרכזיים של היצירה — השילוב בין אהבה אימהית לארוטיקה אלגורית, במעטפת מיתולוגית שמעניקה לגיטימציה חברתית לדימוי החושני.
הלבוש של ונוס והפרטים הסובבים אותה מרמזים על עושר ומעמד גבוה.
שמלת המשי, סרטי הבד, הווילון האדום ורכות התאורה יוצרים רושם של חיים מפוארים, אשר, על פי פרשנויות מסוימות, מצביעים על כך שהדמות חיה בסביבה של יוקרה ואצילות.
הציור מציג את קופידון וונוס לא רק כאלי אהבה, אלא גם כבן ואם.
הילד מתואר ברוך, עם תלתלים זהובים ולחיים סמוקות, כשהוא משחק לכאורה בסרטי לבושה של האם.
עם זאת, תנועת ההסתרה והחיוך של ונוס יוצרים מימד נוסף של מתח – בין אימהות לפיתוי, ובין תום לארוטיקה.
המודל שעל פיה צוירה ונוס הייתה ככל הנראה אמה הארט, לימים ליידי המילטון.
היא הייתה דוגמנית מבוקשת באותה תקופה, והופיעה בציוריהם של אמנים רבים, בהם ג'ורג' רומני.
בשנת 1788, עת צוירה הגרסה השלישית של היצירה, כבר הייתה אהובתו של סר ויליאם המילטון, ולימים גם של הלורד נלסון.
נוכחותה בציור כדמות מיתולוגית אפשרה לה לגלם את ונוס כאלת האהבה והיופי, מבלי לעורר התנגדות מוסרית בעידן בו עירום נשי היה מקובל רק בהקשר קלאסי.
במהלך השנים כונתה היצירה בשמות מגוונים, בהתאם לזוויות פרשנות שונות.
גרסת 1784 – A Nymph and Cupid (טייט בריטניה, לונדון)
הגרסה הראשונה צוירה בשנת 1784 על פי הזמנת לורד קאריספורט.
היא נחשבת לגרסה המקורית של הדימוי ומכונה A Nymph and Cupid.
הציור הוצג לראשונה בשנת 1784 ונרכש על ידי גלריית טייט בשנת 1871.
גרסת 1785 – מוזיאון סר ג'ון סואן, לונדון
הגרסה השנייה נוצרה בשנת 1785 ונרכשה על ידי סר ג'ון סואן בשנת 1821 ממכירה פומבית של אוסף מרקיזת תומונד, אחייניתו של ריינולדס, תמורת £535.10.0. כיום שמורה היצירה באוסף מוזיאון סואן.
ג'ון בריטון, מבקר וחוקר בן התקופה, תיאר את היצירה ככזו שיש בה "את כל הטונים העשירים והעמוקים של טיציאן, אך עם יופי נשי שאינו קיים ביצירותיו של הצייר הוונציאני".
גרסת 1788 – מוזיאון ההרמיטאז', סנקט פטרבורג
בשנת 1788 יצר ריינולדס גרסה שלישית של היצירה לבקשת לורד קאריספורט, אשר העניק אותה כמתנה לנסיך גריגורי פוטיומקין.
זו גרסה אוטוגרפית (צוירה על ידי ריינולדס בעצמו), והיא מתארת את ונוס כעלמה צעירה המסתירה את פניה מ"מבטים חסרי צניעות", בעוד קופידון מושך ברצועה שבמותניה.
היצירה נכנסה לאוסף מוזיאון הארמיטאז' בשנת 1792.
החגורה שמשחרר קופידון נחשבת כסמל לצניעות או לשליטה עצמית, והתרתה מייצגת שחרור או גילוי של יופי וחשק.
השם Half Consenting ששקל ריינולדס להשתמש בו, מחזק את הפן הדו־משמעי של התגובה הנשית – שאינה דוחה, אך גם לא נענית באופן ברור.
הציור מתפקד כאלגוריה של מיניות מרומזת, עטופה בהקשר מיתולוגי קלאסי שמעניק לגיטימציה אמנותית לתוכן החזותי.
ג'ון בריטון השווה את הציור לסגנונו של טיציאן, במיוחד מבחינת השימוש בטונים עמוקים ובצבעוניות עשירה.
לדעתו, ריינולדס הצליח להציג "יופי נשי" שהצופה לשווא מחפש ביצירותיו של האמן הוונציאני הדגול.
נימפה וקופידון (A Nymph and Cupid) היא הגרסה הראשונה והמוקדמת ביותר של הדימוי שיצר סר ג'ושוע ריינולדס.
היצירה צוירה בשנת 1784 והוזמנה על ידי לורד קאריספורט.
היא מוצגת כיום בגלריית טייט בלונדון.
גרסה זו כהה ומאופקת יותר בהשוואה לגרסאות המאוחרות, עם תאורה רכה יותר ודמויות עטופות בצל.
היא שימשה בסיס ישיר לגרסאות הבאות של הציור, וכוללת את אותם אלמנטים קומפוזיציוניים – דמות נשית, קופידון צעיר, וחגורת משי כחולה.
דיוקן של אמה הארט (Portrait of Emma Hart) מאת ג'ורג' רומני
המודל לדמותה של ונוס בציורו של ריינולדס מזוהה עם אמה הארט (ליידי המילטון).
בטקסטים שסופקו מופיעה השוואה בין הופעתה ביצירה זו לבין הפורטרטים שצייר לה האמן ג'ורג' רומני.
אחד הפורטרטים הידועים, דיוקן של אמה הארט (Portrait of Emma Hart), נוצר בסביבות 1784 ונמצא כיום במוזיאון לאמנויות היפות בבוסטון.
הדמיון בין הבעת הפנים, החיוך והעמידה מחזק את הזיהוי שלה עם הדמות המיתולוגית של ונוס בציור של ריינולדס.
קופידון ופסיכה הוא ציור מאת הצייר האקדמי הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו, הנמצא באוסף הקבוע של המוזיאון והגלריה לאמנות של טסמניה.
הציור נחשב לאחד מהידועים והאהובים ביותר באוסף, והוא מוצג במקום דרך קבע כבר למעלה מחמישים שנה.
היצירה מתארת את קופידון (אהבה, על פי שמו היווני ארוס) ואת פסיכה (נפש), ברגע של איחוד לאחר מסכת תלאות, בדרכם לסעודת הנישואין אצל יופיטר, אל האלים.
מדובר ברגע של ניצחון האהבה, המתבטא באיחוד הגופים והנשמות של השניים.
הציור נוצר בשלב המאוחר של הקריירה של בוגרו, שהתפרסם בציור דמויות מיתולוגיות ודתיות, לרוב בעירום חלקי או מלא.
הוא הצטיין ביכולתו לרקום בעבודותיו תיאור ריאליסטי ועשיר של גוף האדם, תוך דגש על מרקם העור והאור החודר דרכו.
פסיכה מוצגת בציור בגוונים בהירים ושקופים, ואילו קופידון מוצל בגוונים כהים יותר – ניגוד המשקף את הדואליות של נשמה ואהבה, זכר ונקבה, אקטיביות ופסיביות.
קומפוזיציית הציור שואפת להרמוניה תוך שימוש בניגודים חזותיים – קופידון מתואר כדמות אנרגטית, צעירה ובעלת תנועה, בעוד פסיכה מוצגת כדמות חושנית, רכה וכנועה.
הוא מרים אותה כלפי מעלה, מצביע לשמיים, בעוד אצבעותיו נוגעות בגופה והיא מגיבה בהתמסרות, בראשה הנטוי לאחור ובשערה הארוך המתנופף ברוח.
מבטה המופנה כלפי מעלה וידה המונחת על לבה מדגישים את הסערה הרגשית שבתוכה.
היצירה נושאת אופי ארוטי מובהק, בהתאם לרוח התקופה ולנושא המיתולוגי שבו היא עוסקת.
עירומה המלא של פסיכה צויר על פי מודל חי, ובוגרו אף נהג להציב את המודלים שלו בתנוחות מורכבות, תוך הסתייעות בחבלים לתמיכה.
הציור הוצג לראשונה בסלון של פריז בשנת 1889, ולאחר מכן באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון בשנת 1909. בשנת 1949 נתרם למוזיאון והגלריה לאמנות של טסמניה על ידי סר תומאס נטלפולד.
טכניקת הביצוע היא שמן על בד, ומידותיו: 200 × 100 ס"מ.
מעבר לחשיבותו באוסף הטסמני, הציור זכה לחשיפה רחבה, ואף שימש להמחשת ערכים בנושא "קופידון ופסיכה" באנציקלופדיות ובמקורות מידע שונים.
קופידון ופסיכה הוא הציור המיתולוגי היחיד ששרד מתקופת עבודתו של הצייר הפלמי אנתוני ואן דייק כצייר החצר של צ'ארלס הראשון.
ייתכן כי הציור היה חלק מסדרה של בדים שתיארו את סיפורם של קופידון ופסיכה, שהוזמנו עבור ארמון המלכה בגריניץ'.
בפרויקט זה השתתפו גם יאקוב יורדאנס ופטר פאול רובנס, אך הוא לא הושלם – דבר שעשוי להסביר את היעדר המסגרת והגימור בציור.
לחלופין, ייתכן כי היצירה נוצרה כחלק מחגיגות הנישואין של הנסיכה מרי וויליאם באפריל–מאי 1641. אהובתו של ואן דייק, מרגרט למון, עשויה הייתה לשמש כמודל לדמות פסיכה.
במיתולוגיה הקלאסית, ונוס קינאה ביופייה של פסיכה והטילה עליה סדרת משימות.
המשימה האחרונה הייתה להביא חלק מיופייה של פרוסרפינה מהשאול בתיבה סגורה.
פסיכה, שנכנעה לסקרנותה, פתחה את התיבה, אך מתוכה יצאה לא יופי אלא שינה, שממנה העיר אותה קופידון.
פסיכה מייצגת יופי ארצי, וקופידון מייצג תשוקה המתעוררת לנוכח יופייה.
אזורים מסוימים בציור מעובדים ברמת גימור גבוהה, כמו הקפלים המתנועעים של הבד ומסת העץ, ואילו אחרים נצבעו במכחול דק ודליל – לדוגמה, תלתליו של קופידון ונוצות כנפיו המסומנות בנגיעות קלות.
עבודת המכחול החופשית והאופן הפיוטי שבו סופר הסיפור המיתולוגי משקפים את השפעתו של טיציאן על ואן דייק, אמן שצ'ארלס הראשון אסף את יצירותיו בשקיקה.
האינטימיות והמתח בין הדמויות נובעים מניגודים פשוטים אך בולטים: חמימות גוני הבשר והבדים של קופידון לעומת קרירות עורה וגלימתה של פסיכה; תנועתו המהירה כאשר רגליו כמעט אינן נוגעות בקרקע, מול כובד גופה השרוי בשינה עמוקה.
קופידון נכנס כמעין מלאך מבשר תקווה, בעוד שפסיכה דומה לישו מת בציור קינה.
האלכסונים של גופם נמשכים בעצים המתוארים ברקע האחד יבש והאחר ירוק ומדגישים את רעיון נגיעתו של קופידון המחזירה חיים למתים.
הציור צויר עבור צ'ארלס הראשון, תועד בגלריה הארוכה בארמון וייטהול בשנת 1639, ונמכר מבית וימבלדון לרוברט הוטון ב־8 באוקטובר 1651 תמורת 110 ליש"ט.
לאחר השבת המלוכה הושב לאוסף המלכותי ונרשם בחדר השינה של המלך בארמון וייטהול בשנת 1666.
קופיפים (שם מדעי: Tarsiiformes) תת-סדרה בסדרת הפרימטים הכוללת משפחה אחת, קופיפיים (Tarsiidae).
בעבר נחשבה תת-הסדרה לחלק מתת-סדרת טרום קופים, אך כיום נהוג למקמה כתת-סדרה עצמאית, השייכת לקבוצת פשוטי האף, אך אינה שייכת לקבוצת האנתרופואידים.
מצד אחד, לבני תת-הסדרה מאפיינים של טרום קופים - פעילי לילה, גוף קטן, לסת תחתונה אינה מחוברת, אוזניים גדולות, רחם דו קרני וטופר גירוד.
מאידך, יש להם גם מאפיינים של קבוצת פשוטי האף - אפיהם יבשים, חורי עיניהם סגורים ועשויים עצם, הסידור הכרומוזומלי שלהם דומה וכך גם סדר איבריהם הפנימיים.
בנוסף לאלה, יש להם גם כמה מאפיינים ייחודיים: עיניים גדולות (כל אחת גדולה יותר מהמוח) חסרות יכולת תנועה.
הקופיפים הם הקדומים ביותר מבין פשוטי האף ששרדו - מאובן בן 50 מיליון שנה של המין הנכחד Xanthorhysis tabrumi נמצא בסין.
ראיות מאובנות מראות שבני תת-הסדרה היו נפוצים כמעט בכל רחבי העולם.
נראה שהם, כמו שאר חברי קבוצת פשוטי האף, התפתחו מיצורים החיים ביום, שכן הם חסרים את הקרום מחזיר-האור שניתן למצוא בעיניהם של הטרום קופים.
על אף שכיום בתת-הסדרה משפחה יחידה קופיפיים, בתקופת האאוקן והאוליגוקן התקיימה משפחה נוספת, אומומידיים, בתת-סדרה זו.
גם במשפחת הקופיפיים התקיים בעבר סוג נוסף Xanthorhysis.
משפחה אומומידיים (Omomyidae) - נכחדה
קוֹפִיקוֹ היא סדרת ספרי ילדים מאת תמר בורנשטיין-לזר העוסקת בקורותיו של קוף בשם קופיקו הגר עם משפחה ישראלית בשכונת עין גנים שבפתח תקווה.
קופיקו הוא קוף חצוף ושובב, עוסק תמיד במתיחות, התחזויות ופריקת עול.
סדרת קופיקו מחזיקה בשיא של הסדרה מאריכת הימים בשפה העברית.
קופיקו הופיע לראשונה כדמות בסיפור בדבר לילדים בשנת 1951. בסיפור המקורי, "הקוף שהתחפש", הגיבורה הייתה ילדה בשם אפרת שדודה הביא לה את קופיקו במתנה.
דמותו של קופיקו התפתחה וכמה חוברות מאוחר יותר הוא החל גם לדבר בסיפור "גם קופיקו מביא ביכורים".
בשנת 1957 יצא הספר הראשון בסדרה, "קופיקו האורח".
נכתבו גם כמה ספרים בסדרה על קופיקו שנקראה "האנציקלופדיה העליזה של קופיקו".
הסדרה גם דומה לסדרה "קופיקו אולי תדע".
בשנת 2015 יצא קופיקו בגרסת עלילון ונקרא "קופיקומיקס".
מספר רב של דמויות בסדרה התבססו על אנשים מסביבתה הקרובה של ברנשטיין לזר.
ארבעה מהם, יניב ליטני, צביקה שינדל, יוני פרידמן ואמיר בנימיני, נספו במערכות ישראל.
במהלך השנים כתבה לזר יותר מ-165 ספרים שגיבורם היה קופיקו.
רוב הספרים אוירו על ידי מ.
בעוד הספרים עצמם זכו לפופולריות רבה, חלקם זכו לביקורות שליליות מסוימות מצד מורים ומבקרים ספרותיים ובראשם אוריאל אופק, עקב מה שכונה בפיהם "רמת כתיבה נמוכה".
הסדרה עצמה שודרה בשידורים חוזרים בערוץ הילדים וערוץ 2 בשנים 1994–1997. בעקבות הצלחת הסדרה התחילו להימכר מוצרים רבים של קופיקו כמו בובות, מחברות, תיקים, גביעי גלידה, ופלים, כדורים מאוירים, משחקי קופסה ומחשב, פוג של קופיקו במסגרת פוגים של "הורוספוג" ועוד.
ב-2009 חברת YES העלתה את ההפקה הטלוויזיונית החדשה והעכשווית ל"קופיקו" ללקוחותיה ב-YES VOD.
דמותו של קופיקו אף הוסרטה, בסרט Going Bananas שביים בועז דוידזון ב-1987. הפכה דמותו של קופיקו מהסדרה החדשה לכוכב ילדים והשתתף בהצגות ובמופעים שונים.
דמותו של קופיקו מדובבת ומגולמת בהווה על ידי ליאור דטאוקר, ובעבר על ידי גני תמיר ומיקי מוכתר.
במקביל לקורותיו של קופיקו, פרסמה לזר גם סדרת ספרים על קוף נוסף, צ'יפופו, בן דודו של קופיקו, קוף בלש הנודד ברחבי העולם ועוזר לילדים במצוקה, שחלק רבים מקווי האופי שלו עם בן דודו הספרותי, אולם הרקע להרפתקאותיו היה לרוב מחוץ לארץ ישראל.
קופלה (k'op'ala; בגאורגית: კოპალა) הוא גיבור עם מיתולגי, חצי אל, לוחם רב עוצמה (קשת), ומשמיד שדים, אורגים.
מסופר עליו כי פשט על כאג'אווטי (מדינת הכאג'ים), וחזר עם אישה סאמדזימרי ואחיותיה.
מוכר בפנתאון ההררי של צפון גאורגיה (חבסורתי, פשאבי) מכונה גם גיאורגי "יאקסר (Iaqsar)".
קופליה (Coppélia) הוא בלט קומי-סנטימנטלי.
את המוזיקה לבלט כתב ליאו דליב, הלִבְרִית מאת שארל נוטייה וארתור סן-לאון שגם יצר את הכוריאוגרפיה.
הבלט מבוסס על הסיפור הקודר "איש החול" מאת א.ת.א.
הופמן, אשר פורסם בשנת 1815 (הסיפור שולב גם באופרטה סיפורי הופמן).
הבלט הוצג לראשונה ב-25 במאי 1870 בתיאטרון האקדמיה הצרפתית למוזיקה, עם ג'וזפינה בוצאקי בתפקיד הראשי.
הצלחתו הראשונית של הבלט הופרעה עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה והמצור על פריז, אך לאחר המלחמה הוא הפך לבלט האהוד ביותר, או בעל מספר ההופעות הרב ביותר, באופרה גרנייה.
עלילת הבלט נסובה סביב דוקטור קופליו, ממציא מסתורי ואף שטני משהו, אשר המציא בובה מרקדת בגודל אדם.
הבובה הייתה כה אמיתית למראה, עד שפרנץ, בן הכפר, מתאהב בה וזונח את אהובתו האמיתית, סוונילדה.
אהובתו האמיתית של פרנץ מראה לו במערכה השנייה את סכלותו בכך שהיא מתלבשת כבובה ומעמידה פנים שהיא מתעוררת לחיים.
היא מרקדת והורסת את יצירותיו של הזקן אך בבוקר היום, הזקן עצר את החתונה וביקש שישלמו לו על מעשי אהובתו של פרנץ.
אסטרואיד שהתגלה על ידי מקס וולף ב-1916, נקרא על שם הבלט והדמות קופליה.
ב-2010 עלתה הפקה חדשה של הבלט עם ליברית ועיצוב תפאורות ותלבושות מאת המאייר הרוסי מיקהאיל שמיאקין, וכוריאוגרפיה מאת קיריל סימונוב.
בדומה לשאר עיבודי הבלטים של שמיאקין ("מפצח האגוזים" ו"אגוז הקסמים", אשר מבוססים שניהם על אגדת מפצח האגוזים של הופמן), גם הליברית שכתב ל"קופליה" התקרבה ככל האפשר לעלילת "איש החול" של הופמן.
קופלט זהו מבנה שירי בן שתי שורות, אשר לרוב חרוזות (עם זאת, לא בהכרח, הקופלט ניתן להפרדה גם על ידי רווחים).
קופלט יכול להיות הן שיר נפרד (ואז מדובר בסוגה שירית), הן בית בשיר והן יחידה, שהיא חלק מבית בשיר.
המבנה בן שתי השורות, בו הרעיון והצורה נקלטים מהר (במקרים רבים גם החריזה תורמת לכך), מתאים מאוד להעברת רעיונות בצורה מרשימה או עוקצנית.
מקורה של המילה "קופלט" במילה הלטינית, copula, שמשמעותה חיבור או קשר.
בהמשך, המילה התגלגלה למילה הצרפתית (צרפתית עתיקה), cople או couple (בספרדית: copla).
החל מהמאה ה-12 קיבלה המילה "קופלט" את המשמעות של בית בשיר.
אצל הטרובדורים, בשירה הקופלטית קיבלה המילה את המשמעות של צמד חרוזים.
מבנה החריזה הפשוט, המצלצל והנקלט טוב, גרמו לשימוש נפוץ בקופלטים בשירת הטרובדורים.
כך הפך הקופלט למבנה בסיס נפוץ בבלדות.
לדוגמה, בנויה הבלדה האנגלית-סקוטית, "שתי האחיות" (כאן קטע מתוך הבלדה בתרגומו של נתן אלתרמן).
כפי שכבר הוזכר לעיל, מבנהו הקצר והקולע של הקופלט, המלווה בדרך כלל בחרוז מצלצל, הופך את הקופלט לכלי מתאים להעברת רעיונות באופן עוקצני או מרשים.
כך, בתקופה יותר מאוחרת, על בסיס הקופלט התפתח ז'אנר האפיגרמה הפואטית - ביקורת עוקצנית על אישיות כלשהי בשתי שורות הקופלט.
מבין האפיגרמות העתיקות והמפורסמות, היא האפיגרמה (במבנה של קופלט לא חרוז) של מרטיאליס, משורר מהמאה ה-1 (כאן בתרגומו של אריה סתיו).
אפיגרמה עתיקה נוספת, פרי עטו של אובידיוס, העוקצת אותו עצמו, שנכתבה על ידו כפתיחה לשכתוב העצמי ל-"אהבים" (במקור: Amores), נכתבה דווקא בקופלט כפול, שני קופלטים עוקבים היוצרים בית בן ארבע שורות (כאן בתרגומו של אריה סתיו)
קופיקו היא סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים המבוססת על סדרת ספרי הילדים הישראלית קופיקו מאת הסופרת תמר בורנשטיין-לזר.
העונה הראשונה של הסדרה החלה את שידוריה בשנת 1993 בערוץ הילדים.
מרבית מצילומי החוץ התקיימו בפתח תקווה וצילומי האולפן בחלקם צולמו באולפני מימד.
ב-2003 העונה הראשונה שודרה בשידורים חוזרים באותו ערוץ.
ב-2 באוגוסט 2009, כ-16 שנים לאחר ששודרה העונה הראשונה, החלו שידורי העונה השנייה, שהופקה עבור ערוץ ג'וניור ו-yes וכללה שחקנים חדשים ודמויות חדשות.
לסדרה נוצרו חמש סדרות ספין-אוף, ובינן קופיקו חוקי הג'ונגל (2010), קופיקו המנהל (2018), קופיקו במשטרה (2018), וקופיקו בספרייה (2022) וקופיקו: אתגר הבישול (2024).
לאורך השנים יצאו לשוק בישראל כל פרקי הסדרה המקורית והמחודשת בקלטות וידאו וב-DVD על ידי חברות ההפצה קלסיקלטת ופליי רקורדס.
הסדרה גם זכתה למוצרי מזון שונים מביניהם נמנים: ארטיק קופיקו מבית שטראוס, ארטיק הבננה של קופיקו מבית נסטלה, מיני חלווה קופיקו מבית אחוה ודגני בוקר המכונים "קופיקו לומד חשבון" בצורת מספרים מבית תלמה.
בשנת 2008 יצא DVD של "קופיקו", שנקרא "קופיקו – שעת סיפור" בקולה של תמר בורנשטיין־לזר שמקריאה את הסיפורים "מעשה בשואב אבק", "איזו הקלטה", "החופש נגמר", "קופיקו האורח", "חולים חולים" ו"הכלב חולה".
בובת קופיקו בסדרה המקורית, שונה במעט מהבובה ששימשה את הסדרה וההצגות שהחלו בשנת 2009, מחידוש הסדרה בעונה השנייה בתור כוכב ילדים.
העלילה עוסקת בקוף מדבר בשם קופיקו, החי בבית משפחת לזר בשכונת עין גנים בפתח תקווה, לאחר שניתן כמתנת יום הולדת לנגה, הילדה הצעירה במשפחה.
הקוף ניתן לנגה על ידי דוד אבי, אח של תמר אשר הביא את קופיקו מהאי "חונטוזה" שלא נמצא על המפה.
קופיקו הוא קוף מזן מיוחד - "ימפמפוז".
הסדרה מספרת על מעלליו של קופיקו, ומראה את החברות המיוחדת בין הקוף המיוחד לבין אורנה, יורם ונגה, שלושת האחים שאליהם הגיע קופיקו.
בכל פרק מנסה קופיקו לעזור למשפחת לזר ולמכריו בכל מיני דרכים, אולם תמיד נכשל בכך ומסבך את העניינים עוד יותר.
השכנים של משפחת לזר, בני הזוג שושנה ואברוּם תפוחי, שונאים את קופיקו מפני שהם נפגעים לעיתים קרובות ממעלליו, והם מנסים כל הזמן להיפטר ממנו.
העונה הראשונה הופקה עבור חברות הכבלים ושודרה ב"ערוץ הילדים" ובשידורים חוזרים ב"ערוץ 2" ובערוץ ג'וניור.
בעונה זו מצטרף לסדרה דובי, בנם של שושנה ואברום, אשר הופך גם הוא ליריב של משפחת לזר בעונה זו.
בעונה זו קופיקו מתעדכן והופך לעכשווי יותר, הן מבחינת המראה והן מבחינת מעלליו שהפכו לחינוכיים יותר.
יתר הדמויות גם הן התעדכנו והחל מעונה זו גולמו על ידי שחקנים אחרים, צעירים יותר.
בסוף העונה קופיקו בורח עם אברום בכדור פורח על מגדלי עזריאלי ושר איתו את השיר "יש לנו תיש".
העונה השנייה הופקה עבור yes ושודרה גם ב"ערוץ ג'וניור".
בעונה זו ממשיך קופיקו לבצע תעלולים והצקות לשושנה, כגון החלפת אברום לחמור, התחפשות לפסיכולוגית לטלוויזיות, והפעלת הקרוסלה בלונה פארק במהירות מופרזת כמו כן, כאשר ימימה המכשפה אומרת לשושנה למכור את הבית ולעבור דירה למטולה, האישה שרצתה לקנות את הדירה, הייתה הראשונה שגרמה לקופיקו לברוח בהיסטריה.
קופיקו, אברום ויורם מגלים מכשיר ניווט ימי עתיק שהיה שייך לפיראט בשם "כחול השפם" ובתוך המכשיר הייתה מגירה בה הוחבאה מפת אוצר מקוללת.
קופיקו רוצה להיות בלש והולך לחקור מי גנב לשלומק'ה את המחשב ומגיש תלונה על גניבת המחשב.
הוא יוצא לשטח לאסוף ראיות ובטעות הופך את שלומק'ה עצמו למבוקש על ידי המשטרה.
יורם, החמוש בתוכנה סלולרית מתוחכמת, יוצא עם קופיקו ותמר לפצח את התעלומה.
משפחת תפוחי מגיעים לישון אצל הלזרים בגלל ריסוס בביתם, שושנה מתעוררת בבוקר עם כתמים של חלב על הכותונת ומכחישה את השמועות שהיא הולכת מתוך שינה.
קופיקו הסקרן נשאר ער בלילה כדי לעקוב אחרי שושנה הסהרורית ומגלה דבר מפתיע שהיא מאכילה חתולים חמודים ומטפלת בהם במסירות נפש.
קופיקו מקבל ערכת כישוף של רופאי אלילים מדודו קופיקנגה השאמן בחונטוזה.
אברום מעמיד פני חולה כי נמאס לו מהמטלות של שושנה, ויחד הם מאחדים כוחות והופכים את אברום לחמור.
שושנה נאלצת לחיות עם אברום בצורת חמור עד שתלמד לשנות את דרכיה.
תמר מקבלת חופשה בספא כמתנת יום הולדת.
כשאברום ושושנה מחליטים להצטרף, ידוע שהחופשה עתידה להיהרס.
קופיקו מתגייס להבטיח שתמר ושלומק'ה ייהנו מהפינוק בספא וששושנה תהנה מתעלוליו כגון: להתחפש למסאז'יסטית ולהשתמש בסלעים במקום אבנים חמות, הצקה לשושנה במכון שיזוף בהתזה ונעילת הדלת עליה.
שלומק'ה ושושנה מתחרים בדרך הביתה על מקום החנייה, שלומק'ה מועמד לעונש על נהיגה במהירות מופרזת בכניסה לעין גנים ואברום הסנגור מנסה לחלץ אותו בשיטות מפוקפקות.
רגע לפני גזר הדין קופיקו מגיע להציל את המצב.
בעונה זו אברום ודובי מתרככים ומתחברים יותר ויותר למשפחת לזר, ודובי אף הופך לחבר טוב של יורם וקופיקו.
לעומת זאת, רק שושנה שונאת את קופיקו ואת משפחת לזר יותר ויותר ככל שהעונות מתקדמות.
אבל הקוף טוב הלב גם מציל ועוזר: למשל, הוא מציל את התרנגול מגניבה; מציל ברווז משחיטה מידיו של חיים התרנגול; אוסף, עם נגה ויורם, כסף מתושבי עין גנים לשיפוץ הגינה הציבורית; ואף עוזר למנשה הסנדלר בעזרתם של נגה ודובי כמו בספר "הסנדלר והגמדים".
בסוף כל פרק בעונה זו קופיקו שולח מכתב וידאו להורים שלו בחונטוזה, ומסביר להם על מה שהוא למד על בני האדם ועל מה שקורה לו ביום-יום.
העונה השלישית הופקה עבור yes ושודרה ב"ג'וניור"
בעונה זו התחרה קופיקו מול שושנה בבישול, שיתף פעולה עם ראש הממשלה בכנסת, חלם שהוא מאוהב בשושנה, הוחלף בגוף של שושנה ושושנה בגוף שלו, התחפש להומלס, לחייזר, חיפש נפט והשתמש בקוף שמאן כדי לסלק את רגינה (סבתא של שושנה).
בפרק הראשון שושנה מגלה שתמר ושלומק'ה נסעו לצימר במדבר בלי להודיע להם.
שושנה מודיעה לאברום שהם נוסעים למדבר לחפש את שלומק'ה ותמר ולנפוש איתם.
קופיקו, אורנה ונגה, שחוששים ששושנה תפריע להורים בחופשה, מקימים אוהל בסלון של שושנה ואברום, ונוסעים כל הדרך לצימר כלומר לביתם.
עד ששושנה מבינה שזה קופיקו וזה היה סתם הצגה.
קופיקו בונה מגדל מכיסאות וחפצים ותמר חושבת שאם קופיקו מתעניין בארכיטקטורה, שלומק'ה צריך לקחת אותו ליום במשרד של ארכיטקט.
קופיקו מקבל הזדמנות להוכיח את כישרונו כשזוג אקסצנטרי במיוחד מגיע למשרד של שלומק'ה.
נחום חבר של אברום, הממציא הבלתי נלאה, מופיע אצל אברום עם ההמצאה החדשה שלו – מכונת זמן.
שושנה רוצה לחזור חמש שנים לעבר, ליום שקופיקו הגיע, לשנות את ההיסטוריה וע"י כך להיפטר מקופיקו וממשפחת לזר לתמיד אך התוכנית שלה לא הצליחה עד הסוף.
בתוכה נמצאת מפה סודית שמראה את הדרך לחונטוזה.
קופיקו פוחד להחזיק את המפה בבית, ובעצת אברום מפקיד אותה בכספת בבנק ופטרוזיליה רוצה לגנוב את המפה.
בעונה זו חזר גם אויבו של קופיקו פטרוזיליה שרוצה לפרוץ לכספת של הבנק כדי ללכוד את קופיקו ולבסוף הוא ועוזרו נשלחו לכלא.
בסוף העונה הרביעית שושנה ואברום נכנסו לכלא בגלל נמר שהסתובב בעין גנים.
העונה הרביעית הופקה גם היא עבור yes, ושודרה ב"ערוץ ג'וניור" וב"yes VOD".
מספר הפרק(בסדרה) מספר הפרק(בעונה) שם הפרק תאריך שידור661צימר במדבר25 בנובמבר 2012672הארכיטקט26 בנובמבר 2012683מכונת הזמן27 בנובמבר 2012694התלמידה שושנה28 בנובמבר 2012705שודדי המפה2 בדצמבר 2012716שבת אחים3 בדצמבר 2012727הבובה
קופיקו (יובל בר און, קרן וייס; קול - גני תמיר (עונה 1), טל לוי, יעל ברקמן; קול: מיכל מוכתר (עונה 2), טל לוי, יעל ברקמן.
קול: ליאור דטאוקר (עונות 3–4) – קוף מדבר אשר גר עם משפחת לזר בשכונת עין גנים שבפתח תקווה.
קופיקו הוא החבר הטוב ביותר של נגה.
הוא ושושנה השכנה שונאים זה את זה כאשר מצד אחד קופיקו עושה שטויות שגורמות לשושנה להתעצבן עליו ומהצד השני שושנה עושה הכל כדי להחזיר אותו לחונטוזה שבאפריקה.
קופיקו הוא קוף מאוד שובב אך עם זאת, חכם.
בתחילת העונה השלישית התגלתה יכולתו להפנט.
בין עונות 2–3 שימש כשופט בסדרת אינטרנט בה שופט אנשים שבאים אליו כדי לבקש עזרה בסכסוך שנקלעו אליו אך קופיקו עושה זאת בדרך המיוחדת שלו.
קופיקו שונא סדר וחוקים ובמהלך העונות כאשר נאמר לו להתנהג בצורה מנומסת, סותר זאת קופיקו באמירות מנוגדות לפי חוקי חונטוזה, המדינה ממנה הגיע.
שלומק'ה לזר (דור צויגנבום - עונה 1; יוסי מרשק – עונות 2–4) – בעלה של תמר ואביהם של אורנה, יורם ונגה, עובד כארכיטקט.
מרבה להתחרות באברום בדברים מטופשים.
מעריץ את קבוצת הכדורגל הפועל תל אביב, בחור ציני שאוהב מאוד סדר ודיוק.
תמר לזר (דורית פלד הרפז - עונה 1; עידית נוידרפר – עונות 2–4) – אשתו של שלומק'ה ואמם של אורנה, יורם ונגה.
תמר היא מורה ומחנכת בישראל אשר מתוארת כאישה מאוד מוכשרת וחכמה.
אישה חמה ולבבית, חייכנית ורכה.
באחד הפרקים ב"קופיקו חוקי הג'ונגל" נודע כי תמר היא רחוקת משפחה של שושנה.
אורנה לזר (דפנה אילן – עונה 1; הילה לוזיה - עונות 2–4) – בתם הבכורה של שלומק'ה ותמר ואחותם של יורם ונגה.
מנגנת בלהקה על חליל צד.
אורנה היא נערה מתבגרת קלאסית.
יורם לזר (יותם שאו – עונה 1; מעיין אלוני – עונות 2–4) – בנם של שלומק'ה ותמר ואחיהם של אורנה ונגה.
לומד באותה כיתה עם דובי, בו הוא מרבה להתחרות.
מחבב ספורט, ואף גם הוא מעריץ את הפועל תל אביב בכדורגל.
נגה לזר (נדיה רוזנברג – עונה 1; בר מיניאלי – עונות 2–4) – בתם הצעירה של שלומק'ה ותמר, ואחותם של יורם ואורנה.
חברה הטוב ביותר הוא קופיקו שמקבלת אותו כמתנת יום הולדת מדודה אבי אח של תמר.
צ'יקיטה לזר (הכלב-עונות 1–4) – כלבתם של משפחת לזר, צבעה שחור ולבן.
אברום תפוחי (ערן בן זאב – עונה 1; רודי סעדה – עונות 2–4) – בעלה של שושנה ואביו של דובי.
מקנא בכל דבר ששלומק'ה עושה, ומרבה להתחרות מולו.
ממלא את כל עבודות הבית, מבשל, שוטף, מכבס ומוריד את הזבל.
מפחד משושנה ורוצה שתיתן לו קצת שקט.
בפרק ה-19 בעונה השלישית אברום מעמיד פני חולה כי נמאס לו מהמטלות של שושנה וקופיקו "הופך את אברום לחמור".
בסיום העונה הרביעית נכנס לכלא יחד עם שושנה בגלל נמר שהסתובב בעין גנים.
שושנה תפוחי (אסתר ברעד פורים – עונה 1; טלי אורן - עונות 2–4) – אשתו של אברום ואמו של דובי.
היא שונאת את קופיקו מהיום הראשון שהגיע מאפריקה לעין גנים, ועושה הכל כדי להחזיר אותו לאפריקה, אך תמיד נכשלת.
מקנאה בכל דבר שתמר עושה.
נוהגת להידחף לכל מקום ששלומקה ותמר נוסעים אליו.
מרבה בכל סוף פרק לצעוק בקול רם את המילה "קופיקו".
באחד הפרקים ב-"קופיקו חוקי הג'ונגל" נודע כי היא קרובת משפחה של תמר.
מעבידה את אברום וגורמת לו לעשות את כל עבודות הבית.
בסיום העונה הרביעית נכנסה לכלא יחד עם אברום בגלל נמר שהסתובב בעין גנים.
דובי תפוחי (אסף אבידר עונה 1, דניאל ליטוין, עונות 2–4) – בנם של שושנה ואברום.
לומד באותה כיתה עם יורם.
מתנגד לכל דבר שאימו שושנה עושה כדי להחזיר את קופיקו לאפריקה וחבר של קופיקו.
לעיתים דובי מקנא במה שיורם עושה ואפילו מתחרה מולו.
מר סלחוביץ' (יניב חיים) (עונה 2, אורח בעונה 4) – מנהל בית הספר בו לומדים אורנה, יורם, נגה, דובי וחיים "תרנגול".
הופיע גם בפרק אחד ב"חוקי הג'ונגל".
והופיע בדמות אורח בעונה הרביעית פרק 4 "התלמידה שושנה".
בעונה 2 מוזכר שהוא ידיד טוב, של שושנה.
ימימה (שרון מלכי שמש) (אורחת בעונות 2–3) – שרלטנית אשר משקרת לשושנה ואברום שהיא מגדת עתידות וקוראת בקפה, המכשפה.
בסוף העונה השנייה חזתה שקופיקו ואברום טסים בכדור פורח.
בפרק השישי של העונה השלישית אמרה לשושנה לעבור דירה למטולה.
בפרק 19 שושנה התקשרה אליה כדי לברר מה קרה לאברום כי הוא לא אוכל, לא ישן ולא מנקה.
חיים סלע "תרנגול" (איתי סלהוב) (עונות 3–2) – תלמיד בריון הלומד בבית הספר עין גנים.
כולם קוראים לו חיים התרנגול משום שהוא כל הזמן אומר "קוקוריקו".
גונב לתלמידים את רכושם ללא רשות.
בעונה שנייה בתפקיד משני, ובעונה השלישית הופיע בפרקים "תרנגול בריון" (פרק 14) ו"הברווז" (פרק 23).
פטר אוזיליה "פטרוזיליה" (ניר רון) (אורח בעונות 2 ,4) – פושע הרוצה לתפוס את קופיקו ולצרף אותו למופע החיות שלו.
בעונה הרביעית חוזר ופורץ לכספת של הבנק כדי ללכוד את קופיקו.
אך התוכנית שלו לא מצליחה והמשטרה תפסה אותו.
עוזרו של פטרוזיליה (זבולון מושיאשווילי) (אורח בעונות 2 ,4) – עוזרו הטיפש של פטרוזיליה.
אך לא מצליח והמשטרה תפסה אותו.
נחום (יונתן גרופר) (אורח בעונה 4) – מדען מטורף עם פאה חומה (בגלל התקרחות), חבר של אברום מהתיכון, שושנה שונאת אותו כמו שהיא שונאת את קופיקו, הוא גם ממציא מכונת הזמן (בפרק "מכונת הזמן") ומכשיר החלפה (בפרק "ההחלפה") בסוף שני הפרקים שהופיע שושנה מגרשת אותו מדירתה.
לסדרה הופקו חמש סדרות ספין-אוף:
"קופיקו – חוקי הג'ונגל" (2010) – סדרת ספין אוף של העונה השנייה.
הסדרה מבוססת על התנהגות שופט בבית המשפט.
בכל פרק קופיקו משתמש בפטישים מוזרים ומשונים.
בפרק השני נגה נותנת לקופיקו תחפושת שופט וכך בכל הפרקים העלילה מתחילה להסתבך.
בכל פעם שני אנשים נכנסים למשפט, אחד מהם טוען משהו לגבי האחר ולפעמים מגיעים גם עדים.
נגה היא העוזרת של קופיקו ומופיעה לעיתים קרובות מאוד בפרקים, ובסופם קופיקו מחליט מי האשם ומי הנאשם או שמציעים פתרון שיוסכם בין שני הצדדים.
לעיתים בסדרה את נגה מחליפים דמויות אחרות כמו: תמר, יורם ואברום.
כמו כן, הייתה שבירה של הקיר הרביעי שבו הדמויות היו מודעות לכך שהן מופיעות בסדרת רשת ובאחד הפרקים תמר ושושנה (כל אחת בנפרד) פנו למנהלי האתר על מנת לעשות סדרת רשת משלהן.
הסדרה הופקה עבור האתר וואלה וכללה עשרים פרקים.
"קופיקו המנהל" (2018) – בסדרה המנהל סלחוביץ יוצא לטיול חילוף מנהלים בחונטוזה.
תמר ושושנה רבות מי מהן תחליף אותו, ובינתיים הוא ממנה את קופיקו למנהל החדש לחודש, מכיוון שהמנהל המחליף מחונטוזה לא היה יכול להגיע.
קופיקו נותן חופשה לחנה המזכירה וממנה את אברום למזכיר החדש.
כל פרק עוסק ביום אחר בבית הספר בזמן שקופיקו מנהל אותו.
הסדרה הופקה עבור yes, שודרה בערוץ ג'וניור וכללה 30 פרקים.
"קופיקו במשטרה" (2018) – עלילת הסדרה מספרת על קופיקו שמתחיל לעבוד בתחנת המשטרה, ומנסה לפתור בעיות שונות שמגיעות אליו.
הסדרה נוצרה במטרה להציג את המשטרה באור חיובי וללמד על הסמכויות המוקנות לה.
כל פרק עוסק ביום אחר ובבעיות שהמשטרה מטפלת בהן.
הסדרה הופקה עבור משטרת ישראל, שודרה בערוץ ג'וניור ללקוחות כל החברות וכללה עשרה פרקים.
"קופיקו בספרייה" (2022) – עלילת הסדרה מספרת על קופיקו שמספר את סיפוריו לילדים בספריה יחד עם השומר שלה (אוראל צברי) וממשיך לעשות שטויות גם שם, הסדרה שודרה בערוץ ג'וניור החל מה-18 בדצמבר והוקדשה לזכרה של תמר בורנשטיין-לזר סופרת סדרת הספרים של קופיקו שנפטרה ב-16 ביוני 2020.
"קופיקו ואתגר הבישול" (2024) - עלילת הסדרה מספרת על תחרות בישול טלוויזיונית שבה קופיקו נרשם עם שושנה אליה ושם היא מגלה שהיא מתחרה מול בעלה אברום ובלוגרית הבישול האהובה עליה, דבש.
לסדרה המקורית שהופקה ב-1993 הולחנה מוזיקת פסקול מקורית על ידי שמוליק נויפלד.
גם קטע הפתיחה והסיום של הסדרה הולחנו על ידי נויפלד.
לסדרה ששודרה ב-2009–2013 הולחנה מוזיקה מקורית על ידי אסף אבידר, ונעימת הפתיחה, המשמשת גם כנעימת הסיום, מזוהה עם ההפקות החדשות.
כמו כן, נעשה שימוש במוזיקת הפקות שנוצרה על ידי המלחין האמריקאי קווין מקלאוד.
המוזיקה של מקלאוד לא קיבלה קרדיט בסדרה.
קופיקאט היא דמות בדיונית של נבלת-על מוטאנטית שהופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
קופיקאט היא האלטר אגו של ונסה ג'רלדין קרלייל, מוטאנטית המסוגלת לשנות את צורתה ולחקות כל אדם או חיה.
תחת פיקודו של טוליבר - יריבם של קייבל ווולברין, קופיקאט הסתננה לקבוצת אקס-פורס בדמותה של דומינו, בזמן שזו הייתה אסירה.
המשימה שלה הייתה לפוצץ את מטה הקבוצה כדי להרוג את קייבל, אך היא נקשרה לחברי הצוות ונכשלה במשימתה.
טוליבר שלח את דדפול כדי לאלץ אותה להפעיל את הפצצה או לשים את הפצצה במקומה במידה ותסרב.
דדפול גילה לאקס-פורס את הכיסוי של קופיקאט, והשאיר אותם למות לאחר הפיצוץ מבלי לדעת כי האקס-פורס כבר ברחו.
למשך תקופה קצרה, ונסה התחבאה תחת הזהות השקרית של התאומה של אחת מחברותיה, טינה ולנטינו.
דדפול וסלוגו שותפו חשבו שהרגו את ונסה אך הרגו במקומה את טינה.
קופיקאט עברה לגור עם גאריסון קיין בסן פרנסיסקו עד שקייבל מצא אותם.
כולם עברו אל יקום כיס, שם לחמו בפסיכו-מן.
מאוחר יותר, היא נפרדה מקיין וחזרה כדי להתגורר עם דדפול.
אולם, רגשותיו של דדפול כלפי סיירין גדלו, ולכן קופיקאט לקחה את זהותו כדי לתקוף את סיירין מתוך מטרה לחבל במערכת היחסים.
כעבור זמן, קופיקאט נתפסה על ידי פרויקט "נשק אקס".
הטיפולים שנעשו בה גרמו לאובדן זיכרונה, והיא שכחה את משימתה.
סייברטות' גייס את דדפול להרוג את קופיקאט, אך הוא ניסה להזהיר אותה, ולכן "נשק אקס" שלחו את קיין להרוג את שניהם.
באמצעו של קרב, דדפול השאיר את קופיקאט בגן חיות מקומי כשהיא לכודה בצורת גורילה יחד עם הגורילות האחרות כדי להילחם בקיין.
כשדדפול חזר, הגורילות האחרות היו מתות וקופיקאט גססה מפצעיה שנגרמו על ידי סייברטות'.
בסרט הקולנוע "אקס-מן 2", שמה של קופיקאט מופיע כאשר מיסטיק עוברת על הקבצים במחשב של ויליאם סטרייקר.
השחקנית מורנה בקארין גילמה את דמותה של ונסה קרלייל בסרט הלייב אקשן "דדפול" שיצא ב-2016, ושבה לגלם אותה בסרט ההמשך "דדפול 2" (2018).
קופיפליירינג (ידוע גם בשמות: קופי פלייר, בריסטה פלייר ובריסטה פליירינג) הוא מופע ראוותני של הכנת משקאות קפה חמים או קרים, על פי רוב מבוססי אספרסו תוך כדי הטלתם באוויר ותפיסתם של: ידיות קפה, דוחסני קפה, כוסות קפה, תחתיות לכוסות קפה, כפיות, מפיות, שייקרים, כדי הקצפת חלב, קרח ובקבוקים שונים.
מבחינה זו, קופיפליירינג הוא פליירינג של עולם הקפה.
בדרך כלל נקשר קופיפליירינג עם להטוטנות.
צורת הגשת המשקאות בקופיפליירינג חשובה אף היא.
משקאות קפוצ'ינו מוגשים עם לאטה ארט ומשקאות קפה קרים שואבים השראה מקוקטיילים.
קופיפליירינג היא תופעה יחסית חדשה ומקורה בקרבה שיש בין מקצועות הבר השונים.
על פי רוב, מוזגים רבים שעובדים בברים ומסעדות מתמחים בהכנת קוקטיילים, מבינים ביין ובהכנת קפה כחלק מניסיון בית העסק להציע מבחר גדול של משקאות ולמקסם רווחים.
מוזגים רבים מתעניינים בפליירינג ותופעה זו זלגה גם לתחום הכנת הקפה.
ישנן כמה תחרויות קופיפליירינג בעולם, המאורגנות על ידי חברות הקפה וחברות המיצרות מוצרים משלימים לקפה.
השיפוט מושפע ממספר הפעמים שהמתחרה הפיל כלי כלשהו, שפיכת נוזלים, כמות האלמנטים בהם השתמש המתחרה, עמידה בזמן, קושי התרגילים אותם ביצע וסגנון אישי.
קופיקס גרופ בע"מ, המוכרת כמותג קופיקס , היא רשת בתי קפה, ברים ומרכולים ישראלית, שהוקמה בחודש נובמבר 2013. ייחודה של הרשת היה במחירון האחיד והקבוע שלה, שבשנותיה הראשונות היה 5 שקלים חדשים לכלל המוצרים הנמכרים בסניפי הרשת כולה.
הרשת פועלת בשיטת איסוף עצמי, באפריל 2018 היא הגיעה ל-156 סניפים ברחבי ישראל, מתוכם 127 בתי קפה וקופיקס בר ו-29 מרכולים.
נכון לשנת 2024 המחירים בקופיקס אינם עוד 5 שקלים, אלא מתומחרים במחירים שונים – אם כי עדיין נמוכים מבתי קפה אחרים.
הרשת הוקמה על ידי אבי כץ ובני פרקש בשנת 2013. ביוני 2015 החלה החברה להיסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
באפריל 2018 רכשה רשת רמי לוי שיווק השקמה 20% ממניות החברה ובחודש יולי השלימה את רכישת מניות הרוב והפכה לבעל השליטה ברשת.
בספטמבר 2025 רכשה רשת רמי לוי שיווק השקמה את מניות המיעוט והביאה למחיקת החברה מהמסחר בבורסה.
את הרעיון לרשת קופיקס הגה היזם ואיש העסקים אבי כץ, שייסד את קבוצת 'בי קמעונאות' - מקימת "כפר השעשועים", "הכל בדולר" ורשת חנויות כלי הבית "ששת" והבעלים של "ורדינון" ו"נעמן פורצלן" הציבוריות.
הרעיון עלה כשכץ רכש קפה ועוגה ביותר מ-50 ש"ח ובאותו רגע הבין שאנשים נמנעים מלקנות קפה ומוצרים נלווים בעיקר בשל המחיר.
המחיר הנמוך משך תשומת לב רבה, בייחוד לאור המחאה החברתית בשנת 2011.
ביוני 2015 רכשו בעלי הרשת את השלד הבורסאי "אגרי", מיזגו לתוכו את פעילות הרשת ושינו את שם החברה ל"קופיקס גרופ".
ב-15 ביוני החל המסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב בחברה המאוחדת.
במאי 2016 התקשרה החברה בהסכם עם קבוצת משקיעים מקומיים להקמת רשת בתי קפה במחיר אחיד תחת המותג Cofix ברוסיה.
התוכנית היא להגיע ל-1,000 סניפים ברחבי רוסיה.
שם המחיר עומד על 50 רובל (כ-3 שקלים).
הסניף הראשון נפתח ב-10 באוקטובר 2016 בקניון "Ohotniy Riad" שבכיכר האדומה במוסקבה.
המיזם ברוסיה יוחזק בעקיפין על ידי שלושת המשקיעים (61.56%), קופיקס הישראלית (36.44%) ומשקיע נוסף (2%).
בפברואר 2017 עלה המחיר האחיד ברשת ל-6 ש"ח לפריט.
ברבעון השלישי של השנה עברה הרשת להפסד של כ-820 אלף שקלים.
הדבר הוביל לשינוי במדיניות התמחור האחיד.
חלק מהמוצרים הוחזרו למחיר של 5 שקלים, אך לצידם הושקו מוצרים אחרים במחירים גבוהים יותר.
באפריל 2018 רכשה רשת רמי לוי שיווק השקמה 20% ממניות החברה ובחודש יולי הגדילה את החזקותיו ל-50.01% והפכה לבעלת השליטה ברשת.
במאי 2020 הגדיל לוי את אחזקותיו בקופיקס גלובל, החברה המרכזת את הפעילות של הרשת ברוסיה ל-42%.
הסניף הראשון של הרשת נפתח במהלך חודש נובמבר 2013 ברחוב אבן גבירול בתל אביב, ועד סוף אותה שנה נפתחו שלושה סניפים נוספים.
בשנת 2014 פתחה הרשת 40 סניפים חדשים, ובשנת 2015 נוספו עוד 74 סניפים.
נכון לסוף שנת 2020 לרשת 70 סניפים אשר רובם מנוהלים בזכיינות.
במרץ 2014 נפתח הסניף הראשון של תת-הרשת "קופיקס בר", שבו נמכרים (בנוסף למוצרים הנמכרים בסניפי הרשת) גם יינות ומשקאות אלכוהוליים.
בדומה לרשת בתי הקפה, "קופיקס בר" אמורה לתת מענה דומה לתחום הברים ומציעה משקאות אלכוהול במחיר אחיד של 5 ש"ח.
בסוף שנת 2015 החזיקה הרשת ב-14 סניפי "קופיקס בר", אך מספרם הצטמצם ובסוף שנת 2020 נותרו 2 סניפים.
כניסתה של הרשת לענף הקפה עוררה סערה שגרמה להורדת מחירים משמעותית ברשתות מתחרות, ובתי קפה נוספים ברחבי ישראל החליטו בתגובה להוריד גם הם את המחירים ל-5 שקלים.
אחת הרשתות, שנסגרה בינתיים, מכרה את הקפה במחיר נמוך אף יותר, 4 שקלים, ולרשת קמה רשת מתחרה בשם "קופיז", שמכרה גם היא מוצרים ב-5 שקלים.
לרשת המתחרה היו בשיאה 32 סניפים בפריסה ארצית.
כיום עלו המחירים גם ברשת קופיז.
פתיחת הרשת הובילה לבדיקה של הממונה על ההגבלים העסקיים בנושא תיאום מחירים בין רשתות בתי הקפה.
בנובמבר 2014, הרשת נכנסה לתחום המרכולים ובתחילה הודיעה על כוונתה לפתוח חמישה סניפים בתל אביב שבהם יימכרו כ-600 מוצרים במחיר אחיד של 5 ש"ח.
בתחילת יוני 2015 נפתח המרכול הראשון של הרשת בתל אביב, בסוף 2020 מנתה הרשת 35 סניפים.
על מנת לעמוד במגבלת המחיר האחיד, חלק מהמוצרים ברשת נמכרו במחיר נמוך ממחירם המקובל בחנויות אחרות, ואילו חלק מהמוצרים יוצרו במיוחד עבור הרשת כך שיתאימו למחיר הקבוע.
ירקות נמכרים ארוזים באריזות במחיר האחיד.
כמו כן, הרשת משתמשת בסניפים ששטחם קטן יותר בהשוואה למרכולים אחרים כדי להקטין את העלויות ולהגדיל את כמות סוגי הסניפים.
בתחילת 2017 החלו הסניפים למכור גם מוצרים שמחירם גבוה מהמחיר האחיד, צעד שאיפשר להגדיל את מגוון המוצרים המוצע לצרכן.
בעקבות העברת השליטה ברשת לרמי לוי היא נטשה כליל את גישת המחיר האחיד ובהמשך החלה הסבת סניפי הרשת לסניפים של "רמי לוי בשכונה".
במסגרת השינויים שנעשים כדי להעביר את הרשת לפסי רווחיות חלק מהסניפים מועברים לסניפי שירות עצמי - צעד שכולל גם שינוי עיצובי.
ויטרינת התצוגה המקורית בעיצוב הקרון שהשיק מייסד הרשת אבי כץ והפכה לסימן ההיכר שלה, הוחלפה במקררי התצוגה בשירות עצמי.
ב-2020 רכשה קופיקס את רשת חנויות הממתקים שווייצריה הקטנה.
מספר מותגים נפתחו כדי להציע מוצרים שונים למספר קהלים:
במותג בתי הקפה קופיקס פונה בעיקר לשני פלחים – צעירים ומבוגרים, ופחות לגילי הביניים.
בנוסף, בתי הקפה מספקים לאוכלוסייה הטבעונית אפשרות למנות טבעוניות.
קופיקס פונה גם לפלח הבליינים באמצעות סניפי קופיקס בר.
לאחר שפתחה מספר סניפים בבני ברק בהכשר בד"צ בית יוסף, החברה השיגה ב-2016 הכשר מטעם בד"צ העדה החרדית לסניפים אלו וסניפים בערים נוספות עם ריכוז חרדים גבוה, שכן הכשר זה, הוא המקובל על רוב קהל היעד באזורים אלו.
קופיקס הכשירה אף את מפעל הייצור שלה, כדי לקבל כשרות זו גם על תפריט הקייטרינג שלה.
בראשית אפריל 2019 הסיר בד"צ העדה החרדית את הכשרות מסניפי קופיקס וממפעל הייצור, ושבוע לאחר מכן נודע כי הרשת תקבל את כשרות בד"צ מהדרין.
פלחי היעד של סופר קופיקס לא שונים מהותית מפלחי היעד של בתי הקפה, אך פונה גם לפלח יעד עם סגנון חיים המאופיין בצריכת כמויות קטנות ורכישה לפי הצורך, כגון משפחות קטנות או זוגות ללא ילדים.
באמצעות המפעל שפתחה, קופיקס החלה לפתוח שירות חדש של קייטרינג Cofix Food Factory שמספק ארוחות ואירועים.
יאקוב אדוארד קופיק קלייסט (בגרינלנדית: Jakob Edvard Kuupik Kleist; נולד ב-31 במרץ 1958) הוא פוליטיקאי גרינלנדי שכיהן כראש הממשלה הרביעי של גרינלנד בין 2009 ל-2013. הוא חבר במפלגת אינואיט אטקטיגיט, הוא היה ראש הממשלה הגרינלנדי הראשון שאינו ממפלגת סיומוט.
קלייסט נולד ב-1958 לאב דני ואם גרינלנדית בקושׂיסאט, הוא למד בבית ספר יסודי בקושׂיסאט משנת 1966 עד שנת 1972 כאשר קושׂיסאט ננטשה.
לאחר מכן הוא למד בבית הספר התיכוני הנמוך בסיסימיוט עד 1975. כשהיה בן 17, הוא נשלח לדנמרק, לבד וללא ידע מוקדם בדנית.
הוא למד בבית הספר הממלכתי של בירקרד, דנמרק משנת 1975 עד 1978. קלייסט בוגר אוניברסיטת רוסקילה בשנת 1983 עם תואר שני בעבודה סוציאלית.
הוא לימד עיתונאות בנוק משנת 1988 עד לשנת 1991.
בשנת 1996, קלייסט התמנה למנהל במשרד החוץ של גרינלנד.
הוא היה חבר בפרלמנט הדני מ-20 בנובמבר 2001 ועד 13 בנובמבר 2007, הוא ייצג את מפלגת אינואיט אטקטיגיט.
מאז 2007, הוא היה המנהיג של אינואיט אטקטיגיט, מפלגה פוליטית שמאלנית שפועלת למען אוטונומיה מלאה וסופית של גרינלנד מדנמרק.
המפלגה קיבלה את רוב הקולות בבחירות 2009 וקלייסט נבחר להיות ראש הממשלה ה-4 של גרינלנד.
ממשלתו של קלייסט נתנה את התחייבותה להתמקד בנושאים חברתיים כגון אלכוהוליזם, אלימות במשפחה ושיעור התאבדות גבוה.
קופישוק (בליטאית: Kupiškio rajono savivaldybė , קופישקיס) הוא אחד מ-60 מחוזות משנה של ליטא.
מחוז-המשנה קופישוק משתרע על פני 1,080 קמ"ר, ואוכלוסייתו מנתה בשנת 2014, למעלה מ-19,000 תושבים.
העיר קופישוק (קופישקיס) היא העיר הגדולה ביותר במחוז-המשנה, ומשמשת כמרכז המנהלי שלו.
במחוז המשנה שתי עיירות גדולות: עיירת המחוז קופישוק, וסובאצ'יוס (סובוטש).
שבע עיירות קטנות: אליזאווה, אנטשווה, פלייבניי, סלמייסטיס, סקופישוק, סנאסיס סובאצ'יוס ושימוניס; ו-400 כפרים קטנים וחוות.
קופיצ'ינצה (באוקראינית: Копичинці, קופיצ'ינצי; בפולנית: Kopyczyńce; ביידיש: קאפיטשיניץ) היא עיירה במחוז טרנופול שבמערב אוקראינה.
העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1340, ובשנת 1564 הוענקו לה זכויות עיר.
בין השנים 1672 ו-1699 נשלטה העיירה בידי האימפריה העות'מאנית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בשטח פולין הקונגרסאית.
יהודים ישבו בעיירה מהמאה ה-17. בסוף המאה ה-19 הקים בה האדמו"ר יצחק מאיר השיל את חסידות קופיטשניץ.
בשנת 1920 פרעו ביהודי העיירה גייסותיו של סימון פטליורה, תוך רצח מספר יהודים ואונס נשים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,600 יהודים, כשליש מתושביה, ופעלו בה מוסדות חינוך ותרבות יהודיים, תוך פעילות ציונית ערה.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות גוברות והולכות מצד שכניהם האוקראינים.
ב-7 ביולי 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ולמחרת ביצעו האוקראינים מעשי השפלה, התעללות ורצח ביהודיה.
כעבור מספר ימים הוטלו על יהודי העיירה גזירות שונות, ובהן חובת ענידת סרט זרוע, וכן הועלו באש בתי הכנסת בעיירה.
מסתיו 1941 נלקחו יהודי העיירה לעבודות כפייה במחנות עבודה, ובתחילת 1942 הובאו לעיירה יהודים נוספים מיישובי הסביבה, עד שמספר יהודיה הגיע לכ-3,120 איש.
ב-30 בספטמבר 1942 ערכו שוטרים גרמנים ואוקראינים אקציה אלימה בעיירה, בה כ-50 יהודים נרצחו במקום, כ-70 הועברו למחנה ינובסקה וכ-1,000 שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לאחר מכן רוכזו יהודי העיירה הנותרים בגטו שהוקם בה, אליו הובאו יהודים רבים מיישובי הסביבה, ואשר מספר יושביו הגיע לכ-2,900 איש.
ב-15 באפריל 1943 נרצחו כ-400 יהודים מהגטו בבורות ירי ביער סמוך.
לאחר מכן, צומצם שטח הגטו שבעיירה, ובד בבד, הובאו אליו יהודים נוספים מהסביבה.
באקציה נוספת, בת מספר ימים, שנערכה בגטו בתחילת יוני 1943, נרצחו רוב יושביו בבורות ירי בידי שוטרים גרמנים.
מספר יהודים הצליחו להימלט מהטבח בסיוע פרטיזנים מקומיים.
ב-12 ביוני 1943 הועברו כ-400 יהודים מהגטו שבעיירה לגטו צ'ורטקוב, ושם נספו עם יתר יהודי המקום.
כ-600 יהודים שנותרו בגטו שבעיירה ובחוות חקלאיות בסביבתה נרצחו ב-20 ביולי 1943, תוך עריכת מצוד קפדני אחר יהודים מסתתרים בעיירה.
לאחר שחרור העיירה בידי הצבא האדום שבו אליה כ-20 יהודים, אך אלו עזבו אותה במהרה, עקב איומים מצד אוקראינים לאומנים.
קוּפּישוק (מיידיש: קופּישאָק; בליטאית: , קוּפּישקיס; בפולנית: Kupiszki) היא עיר קטנה במחוז פוניבז' שבליטא, בירת מחוז המשנה קופישוק, השוכנת על גדות הנהרות לבואו (Lėvuo) וקופה (Kupa), בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
אתרה של קופישוק היה מיושב מהמאה ה-3 לפנה"ס.
קופישוק עצמה נזכרת בכתובים לראשונה במחצית השנייה של המאה ה-15, והיא נמצאה על הדרך הראשית בזמנו שבין וילנה וריגה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,500 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות של הסיעות החרדיות ושל המפלגות הציוניות, תוך קיום בית ספר עברי ובית ספר יידי.
עם סיפוח ליטא לברית המועצות ביוני 1940 הולאמו עסקי היהודים בעיר.
ב-26 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ובד בבד, הגיעו אליה פליטים יהודים רבים מיישובי הסביבה.
עד מהרה החלו הליטאים המקומיים בביצוע מעשי התעללות ורצח ביהודי העיר, תוך הוצאה להורג של 25 מהם.
באמצע יולי 1941 רוכזו יהודי העיר בגטו צפוף שהוקם בה, ובתחילת אוגוסט 1941 רצחו הליטאים קבוצה גדולה של יהודים מהגטו.
יתר יושבי הגטו נרצחו בהמשך בשלוש קבוצות - שתיים בעיר עצמה, והשלישית ביער סמוך - ועד ספטמבר 1941 אותרו ונרצחו כל היהודים שהסתתרו בעיר.
מספר היהודים שנרצחו בעיר מוערך בכ-3,000 איש.
בין רבני העיר נמנה הרב אלכסנדר סנדר קפלן, מחבר "שלמי נדרים" על מסכת נדרים.
קופל גורבין (28 בדצמבר 1923 – 18 באפריל 1990) היה אמן שטיחי קיר, צייר וגרפיקאי ישראלי.
קופל (קופ'קה) גורבין (גורוויץ') נולד וגדל בווילנה, בירת ליטא.
אביו מרדכי עבד כסנדלר ואמו מלכה עבדה במשק בית.
קופל ואֶחיו – משה (משה'קה) שהיה גדול ממנו בשנתיים וחצי, וחוה (חווה'לה) שהייתה צעירה ממנו בארבע שנים – דיברו בבית יידיש אך במקביל למדו עברית בבית הספר של רשת החינוך "תרבות".
קופל היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר".
בשנות ה-30 של המאה ה-20, בהיותו נער, סייע קופל להוריו בפרנסת הבית ועבד בבית מלאכה להכנת חליפות, שם התוודע למלאכת התפירה.
עם כניסתם של הגרמנים לווילנה במלחמת העולם השנייה נכלאו היהודים במחנות ובגטאות.
קופל ואחיו משה הופרדו מהוריהם והועסקו במכרות פחם וכבול.
הוריו של קופל נלקחו למחנה הריכוז שטוטהוף, שם הם נפטרו בהפרש של חודש זה מזו ממחלת הטיפוס.
אחותו של קופל חווה בת ה-12 הוסגרה בידי משפחה פולנית לגרמנים ונרצחה.
האחים נעצרו על ידי הגרמנים, אך ניצלו בזכות קשריה של נינה גרשטיין, מורתו לדרמה של קופל.
הסתתרו בעליית גג עד שהתגלו, נמלטו ועברו לריגה, שם נתפסו נשלחו למחנה הריכוז שטוטהוף, בו היו כלואים עד סוף המלחמה.
הם נלקחו לעבודות ניקיון ותחזוקה של רכבות ואף השתתפו באחת מצעדות המוות.
ביולי 1946 הפליגו קופל ומשה להלסינגבורג בשוודיה, במסגרת מבצע "פולקה ברנדוט", בו קלטה שוודיה ניצולים חולים לשיקום.
לאחר שהחלים עבד קופל בבית דפוס ובהמשך מונה למנהל סניף תנועת "החלוץ" המקומית.
בשנת 1950 קופל ומשה עלו לישראל.
קופל עבד כמודד בחברה למדידות ארץ ישראל.
בשנת 1951 התגייס לחיל הקשר ושירת כשרטט צבאי, שם זכה בפרס עבור עיצוב שער לעלון חיל הקשר.
עם שחרורו מהצבא בגיל 29 החל ללמוד לימודי ציור וגרפיקה באקדמיה לאמנות ועיצוב "בצלאל" בירושלים.
בין מוריו היו איזידור אשהיים, שלמה ויתקין, יוסי שטרן ויעקב שטיינהרט.
בסוף שנת הלימודים הראשונה זכה קופל בפרס הצטיינות בלימודי כתב על שם ראובן ושרה ליף.
בנוסף זכה בעת לימודיו במספר פרסים נוספים: ב–1956 זכה בפרס ראשון מטעם קרן "לתם" מקליפורניה על ציור כרזות.
מאוחר יותר באותה שנה, זכה קופל ב"פרס הרמן שטרוק" עבור רישומו בנושא ירושלים.
ב–1957 זכה בפרס ראשון נוסף מטעם קרן "לתם" ובפרס שני מטעם החברה להדפסה "אורצל" בעד ציור לכרטיס ברכה לראש השנה.
בשנת 1958 זכה בפרס ראשון עבור עיצוב כרזה לשנת היובל של תל אביב.
כעבור שנתיים זכה בשלושה פרסים נוספים: פרס ראשון ושלישי עבור עיצוב כרזת יום העצמאות לציון 12 שנים למדינת ישראל.
כמו כן זכה קופל באותה שנה בפרס ראשון עבור כרזה לציון הקונגרס הציוני ה-25.
בשנת 1964 ניגש לתחרות כרזת יום העצמאות בנושא העלייה וזכה בפרס ראשון ושני.
כעבור ארבע שנים ניגש שוב לתחרות בנושא כרזת 20 לעצמאות ישראל וזכה במקום הראשון.
הכרזה דמוית פרוכת ובמרכזה שני אריות ומנורה.
כרזה זו הודפסה על עטיפת הספר "אמנות ותרבות יהודית" (Jewish art and civilization) בעריכת ג'פרי ויגודר,
וכן על כריכת התקליט "קולות 20 שנה" תש"ח-תשכ"ח בעריכת יוסי גודארד.
באפריל 1971 זכה בפעם הרביעית בפרס הראשון בתחרות כרזת יום העצמאות.
עם תום לימודיו בבצלאל עבר קופל לתל אביב והתקבל לעבודה בסטודיו לגרפיקה ועיצוב של שמואל גרונדמן.
גרונדמן לקח אותו עמו לאירופה כדי לעצב ולפקח על הקמת ביתני תערוכה ישראליים.
את הלֶבֶד הסיבי שממנו יצר את רוב שטיחיו גילה בעת עבודתו אצל גרונדמן.בתערוכת יריד המזרח 1964 השתמש לראשונה בלֶבֶד מודבק על פנלים מעץ.
שטיח הלֶבֶד הראשון שהכין קופל יועד למרכז התרבות האמריקאי בירושלים, ונושאו היה מגילת העצמאות של ארצות הברית.
השטיח שגודלו 2.85 X 1.85 מטר הודבק על לוח עץ.
קופל הזמין גלילי לֶבֶד מצרפת והחל לעבוד על הכנת שטיחים על פי סיפורי התנ"ך.
הוא השתמש במחט, ותפר בתפירת יד תפרים קטנים ושווים, בחוט רקמה שחור שמִסגר והבליט כל פרט בעבודה והשתמש באפליקציה ().
כל שטיח הורכב משלושה אלמנטים מרכזיים: הסיפור, הקישוט (האורנמנטיקה) והכתב העברי, שלרוב היה ממסגר את העבודה.
הכתב עוצב מאותיות ריבועיות שהיוו ניגוד לקליגרפיה התנ"כית המקובלת.
מעצבת הפנים אלופה קולקר-עילם, קישרה בינו לבין רות דיין שניהלה את החנות משכית ויזמה את הקמתה של הגלריה "משכית שש".
ב–10 בספטמבר 1967 השיק תערוכת יחיד ראשונה בגלריה "משכית שש", בה הוצגו 12 שטיחים.
בעקבות התערוכה ב"משכית שש", מאירה גרא, מנהלת פעולות האמנות של קרן התרבות אמריקה-ישראל, ארגנה תערוכה נוספת של עבודותיו באולם התערוכות של הקרן בניו יורק.
התערוכה עוררה הד עיתונאי רב,
והוצגה במשך כמה חודשים גם במוזיאון היהודי של ניו יורק.
משם היא נדדה ברחבי ארצות הברית.
בעקבות תערוכה בגלריה דלסון-ריכטר, ביפו העתיקה,
שהוצגה בהמשך גם בתיאטרון ירושלים,
בשנת 1974 קיבל קופל פנייה מנשות קהילת בית הכנסת "בית שלום" (Sisterhood) שבקנזס סיטי ארצות הברית, בבקשה שיתכנן שטיח קיר בגודל 5.40 X 2.70 מטר.
הכוונה הייתה לשטיח שנשות הקהילה יהיו מעורבות בעשייתו.
קופל תכנן את העבודה לכל פרטיה ושלח הוראות ביצוע מדויקות לשטיח שתוכנן בטכניקת הגובלן סביב נושא גן העדן.
לאחר אישור הסקיצה, קיבל גורבין 50 חתיכות בד "קנווה" מיוחד לרקמת גובלנים, וכן קטלוג חוטי צמר בן כ-200 גוונים.
הוא חיבר את היחידות לשטיח גדול, הגדיל את הסקיצה והכין הוראות עבודה מדויקות לכל רוקמת.
אז פירק את השטיח ליחידות ושלח את חתיכות הבד לנשות הקהילה.
70 נשים השתתפו בתפירת השטיח והשלימו ביחד 2 מיליון תפרים במשך שנתיים.
במאמר על הפרויקט, כתבה ברברה ג'אקל מיילר, שהייתה קודם לכן עורכת בעיתון "הטיימס":
שטיח נוסף, במידות 4.0 X 2.0 מטר, תלוי בכנסיית "השומרוני הטוב" במיאמי.
נושא השטיח היה "שבעת ימי הבריאה".
כל ימות הבריאה נכתבו באותיות אנגליות למעט היום השביעי, בו סיים קופל במילה "הללויה" בעברית.
בשנת 1978 הודפס שטיחו של קופל "עת הזמיר הגיע" על כרטיס ברכה של עמותת יוניסף ובשנת 1981 הודפס בשנית.
בשנת 1979 הוקמה חברת "קול התור בע"מ" שמטרתה הייתה לעסוק בייצור, שיווק ומכירה של "מוצרי אמנות מבַּד".
השירות הבולאי הוציא שלושה בולים המבוססים על שלוש פרוכות שלו ובול אחד נעשה לפי כרזת יום העצמאות שעיצב.
יצירותיו של קופל מעטרות מספר רב של בתי-כנסת, מיבני ציבור, בתי מלון ואוספים פרטיים שנרכשו בארץ ובעולם.
הם עיטרו בין השאר את קירותיהם של מלון המלך דוד בירושלים, חדר האח"מים בנמל התעופה בן-גוריון, תיאטרון כפר סבא ומלון פלזה תל אביב.
בסוף שנות השישים הכיר קופל את חנה גורבין (ברוקס), שעסקה בעיצוב טקסטיל לתעשייה וארגה אריגים אמנותיים למעצבי אופנה.
השניים השתתפו במספר פרויקטים אומנותיים לבתי מלון ומבני ציבור.
בשנת 1980 עברו להתגורר בבית ינאי.
קופל גורבין נפטר בהיותו בן 67 כתוצאה ממחלת לב, והובא למנוחות בבית העלמין האזורי המשותף לכפר ויתקין, חופית ובית ינאי .
הוא השאיר אחריו את אשתו חנה, ושני ילדיהם, בועז ושירה.
קופיצניים (שם מדעי: Sternoptychidae) היא משפחה של דגים מסדרת סטומיי תהומות החיים במצולות האוקיינוס.
הקופיצניים הם דגים בעלי צידיים בולטים ומוארים ועיניים גדולות מאוד הקולטות אור חלש המגיח לתחתית האוקיינוס.
אורכם מאורך 2 ס"מ לאורך 12 ס"מ.
הם שקופים מנצנצים אך יודעים לשנות את הצבע לפי כמות האור מעליהם.
הם יכולים לצלול לעומק של 3,600 מטר.
דגים אלה חיים בלהקות וניזונים מיצורים קטנים ובעיקר סרטנאים שונים - חסילונים, שטרגליים, שטצדאים, קרילאים וצדפונאים.
הם משתמשים בעיניהם הגדולות כדי לקלוט טרף ובלילות עולים אחריו לפני הים.
קופיקאט הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת מותחן פסיכולוגי משנת 1995. עלילת הסרט, בבימויו של ג'ון אמייל , עוסקת במשחק מוחות בין רוצח סדרתי לבין שני בלשי משטרה ומומחית לרוצחים סדרתיים המנסים לאתרו.
ד"ר הלן הדסון (סיגורני ויבר) היא פסיכיאטרית המתמחה ברוצחים סדרתיים.
לאחר שהיא נושאת הרצאה בתחום מומחיותה, היא ניגשת להתפנות בתא השירותים ובו דריל לי קולום (הארי קוניק ג'וניור) מנסה לרצוח אותה באמצעות חניקה.
לאחר ניסיון הרצח, היא פיתחה אגורפוביה והתקפי חרדה וחיה מסוגרת לחלוטין בביתה עם ידידה ההומוסקסואל, אנדי, (ג'ון רוטמן ) שמטפל בה.
לאחר שסדרת רציחות מתבצעות ומתפרסמות בתקשורת, ד"ר הדסון מתקשרת באנונימיות למחלקת הרצח האזורית כדי למסור את חוות דעתה.
השוטרים במחלקה מתייחסים אל המתקשרת האנונימית בזלזול, ומכנים אותה 'תמהונית', אולם לאחר 14 שיחות טלפון שהיא מבצעת למשטרה, מספר הטלפון שלה מזוהה על ידי המשטרה, והחוקרת אמ.
מנהם (הולי האנטר) מבינה במי מדובר ומחליטה להתייחס אל דבריה ברצינות.
החוקרת מנהם והחוקר ראובן גץ (דרמוט מולרוני) מגיעים לביתה של ד"ר הדסון ומבקשים את עזרתה בפענוח הרציחות.
הדסון בוחנת את הראיות ומגלה כי מדובר ברוצח סדרתי שמחקה רוצחים סדרתיים מהעבר במטרה להתפרסם.
הרוצח הסדרתי (ויליאם מק'נמרה ) מתחיל לעקוב אחרי ד"ר הדסון (מתצפת עליה) ואף שולח לה רמזים ומסרים דרך המייל לגבי הרציחות הבאות, וכך מתחיל מאבק מוחות בין הרוצח הסדרתי לבין הפסיכיאטרית והבלשים שמנסים לאתרו.
פרס בחירת הקהל לבמאי ג'ון אמייל במסגרת פסטיבל סרטי המשטרה בקוניאק, צרפת , (1996).
פרס לשחקנית סיגורני ויבר במסגרת פסטיבל סרטי המשטרה בקוניאק, צרפת, (1996).
פרס לשחקנית הולי האנטר במסגרת פסטיבל סרטי המשטרה בקוניאק, צרפת, (1996).
קופיקו המנהל הייתה סדרת טלוויזיה ישראלית לילדים המהווה ספין אוף לסדרה "קופיקו".
הסדרה ששודרה בין 1 ביולי עד 31 ביולי 2018 בערוץ ג'וניור לצופי yes.
קופיקו (ליאור דטאוקר) - קוף מדבר.
הופך למנהל החדש במקרה לאחר שסלחוביץ יוצא לטיול בחונטוזה, וממנה את אברום למזכיר שלו לאחר שנתן לחנה חופשה.
שושנה כל הזמן מנסה להחליף אותו בתפקיד המנהל ונכשלת כל פעם מחדש.
המפקח ברונטהיים אוהב את שיטת הלימוד שלו.