tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגרמניה ושוודיה המוסדות הקרויים "בתי חינוך עממיים" קשורים יותר למוסדות אקדמאיים ולמעשה מהווים מעין "אוניברסיטה עממית", בעוד בדנמרק ונורווגיה קיימים גם מוסדות הקשורים לאוניברסיטאות וגם מוסדות שהם חלק ממסורת חינוכית עממית נפרדת.
קיימות עוד מדינות שהושפעו מרעיונות "החינוך הפופולרי" של גרונטוויג.
במספר מדינות באפריקה, בארצות הברית, בהודו ואף בישראל הוקמו מספר בתי חינוך לפי עקרונות אלו.
גרונטוויג נחשב להוגה רעיון בתי החינוך העממיים.
הוא הושפע בעת ביקוריו באנגליה מהחינוך הפנימייתי האנגלי, אך ברעיונותיו שם דגש רב על מה שהגדיר כ"חינוך פופולרי" ו"נאורות".
הרעיון המרכזי היה לשפר את החינוך בשכבות האוכלוסייה החלשות, בדגש על התפתחות אישית.
גרונטוויג האמין בחינוך מילולי מאוד וברעיון "המילה החיה".
בתי החינוך העממיים עסקו בעיקר בתחומי השפה וידיעת קרוא וכתוב, היסטוריה של המולדת, החוקה והחקלאות המקומית, בשילוב עם שירי עם וחינוך בעל אופי נוצרי.
בית החינוך הראשון הוקם בשנת 1844 בעיירה הדנית רודינג (Rødding).
עם זאת הוא קיבל אופי "אריסטוקרטי" למדי משום שרוב נרשמיו היו בני האיכרים והפקידים העשירים במקום.
אדם נוסף שהיה שותף לייסוד רעיון בתי החינוך העממיים הוא המורה כריסטיאן קולד , שדרכו החינוכית הבלתי-מקובלת באותה תקופה, נתנה לבתי החינוך העממיים יסודות דמוקרטיים חזקים בהשוואה להתמקדותם הדתית הראשונית.
הלימודים נערכו בחודשים נובמבר עד מרץ משום שבשאר חודשי השנה היו הלומדים עובדים בחוות החקלאיות.
הרעיון של קולד היה שהלומדים ישובו ללימודיהם מספר חורפים להשלמת הלימודים.
בתחילה למדו רק גברים בקורסים אולם בשנת 1861 החל לימוד קיץ לנשים בחודשי מאי עד יולי, הגברים המשיכו ללמוד בחורף.
בתי החינוך העממיים המודרניים השתנו באופן משמעותי.
למרות שחלקם עדיין בעלי זיקה דתית, רובם היום חילוניים.
בתי החינוך עדיין "גרונטוויגיים" בכך שהם ממשיכים להתמקד בנושאים נאורות, אתיקה, ודמוקרטיה, ומשלבים מקצועות ייחודיים כהתעמלות וכושר גופני, עיתונאות, כתיבה ספרותית, אמנות ומוזיקה.
כיוון שבתי החינוך אינם מעניקים תעודות או דיפלומות - אופן הלימוד הוא בדרך כלל חופשי, נינוח ובלתי פורמלי.
רוב בתי החינוך הסקנדינביים פועלים במתכונת פנימייתית, בה החניכים מגיעים לשהות של 2 עד 6 חודשים ובאפשרותם להישאר עד שנה, לפחות בנורווגיה.
גרונטוויג נלחם למען בתי ספר עם חינוך פופולרי כמטרה ראשונית.
תנועת בתי החינוך העממיים היו תנועת נגד לחינוך המסורתי המקובע.
התנועה התנגדה ללימודים מתוך ספרים המנוכרים לנוער, הכתובים בדרך כלל בשפה שאינו מבין, שבסופם הנער נבחן ומוערך באופן קבוע מראש ועל פי פרמטרים צרים.
התנועה נלחמה גם למען חינוך ציבורי איכותי כאלטרנטיבה לאליטה האקדמאית.
בית החינוך העממי אמור לסייע לרוצים ללמוד "למידה לשמה" ולעזור לאנשים ליטול את חלקם בחברה.
בתי החינוך העממיים השתנו - באופן טבעי, לעיתים שינויים מהותיים, לאורך השנים, אבל רבים מרעיונות הליבה של גרונטוויג מצויים בהם גם באופן פעולתם היום.
בין הגורמים המשפיעים עליהם היום אפשר למנות התפתחויות בתרבות הפוסט מודרנית, בתפיסות הלאום הבינלאומיות והגלובליזציה וכו'.
אחד המושגים אותם ניתן עדיין למצוא בבתי החינוך העממיים הוא מושג ה"חיים של למידה".
בתי הספר לפי תפיסה זו אמורים לחנך לכל החיים על ידי העלאת שאלות בסיסיות המקיפות את חיינו כחברים בחברה וכאינדיבידואלים.
בתי החינוך הוקמו מתוך גישה השוללת מבחנים וציונים, ומקדמת שיח ערכי וחינוכי.
תפיסה זו באה לידי ביטוי בסיפור על אחד מתלמידיו של כריסטיאן קולד, ממיסדי תנועת בתי החינוך, שבא אליו לאחר השיעור, התנצל ואמר כי השיעורים מעניינים אותו אך אינו מצליח לזוכרם.
תשובתו של קולד הייתה כי כאשר מטמינים צינורות ניקוז יש לסמן היכן הם טמונים - אולם כאשר זורעים חיטה אין צורך בסימון כיוון שהיא צומחת ועולה מעצמה - וכך גם הלימוד החי - בה לידי ביטוי בחיים עצמם.
מטרתו של גרונטוויג הייתה לסייע לחניכים לקבל מושג של "טוב" משותף תוך התמקדות במציאות חייהם כפי שהיא.
משום כך הוא לא דגל בגישה דוגמטית, ולא שירטט קווים צורניים ל"בית החינוך האידיאלי", משום שהבין שבית החינוך צריך להתאים עצמו לסביבה בו הוא עובד.
החיים בבית החינוך, והדמויות המרכיבות אותו, מחנכים וחניכים כאחד, מהווים את הרכיב המשמעותי של הבית.
התהליך החינוכי קורה בשיח, בהצפת עמדות והפגשתן, והוא פועל הדדית בין המחנך והמתחנך.
על אף ההבדלים בין בתי החינוך במדינות השונות, רוב בתי החינוך מקיימים את התכונות הבאות:
מגוון רחב של נושאים משוחחים ונלמדים.
דגש על התפתחות אישית של הפרט.
חופש פדגוגי וגישה חינוכית ליברלית.
קורסים הנמשכים בין כמה חודשים לשנה.
בתי החינוך הם לרוב פנימיתיים, ומציעים קורסים לגילאי 18-30 (בייחוד במדינות שאינן דוברות גרמנית).
האומה האם של בתי החינוך.
בית החינוך הראשון ברודינג נפתח ביוזמתו של כריסטיאן קולד בשנת 1844. מטרת בתי החינוך הדניים הייתה מתן חינוך למי שלא הצליח לרכשו בנעוריו, לעניים ולאנשים שמרבית זמנם מוקדש לעבודה.
בין בתי החינוך הוותיקים של דנמרק ניתן למנות את "אסקוב הויסקול" (Askov Højskole) ביוטלנד, ואת "וולקילד הויסקול" (Vallekilde Højskole) בזילנד, שניהם הוקמו ב-1865.
נכון לשנת 2008 בדנמרק 79 בתי חינוך עממיים.
נושאי הלימוד העיקריים הם בתחומים הומניים ואומנותיים ובחלקם גם ספורטיביים.
לגלובליזציה השפעה מרובה על בתי החינוך הדניים בהם נפתחים קורסים מעורבים למהגרים ולדנים.
חלק מהקורסים כולל גם טיולים ומסעות לארצות אחרות במהלכן החניכים לומדים ומתנדבים כחלק מתוכנית הלימודים.
בספרו "עם ועולם" כותב מרטין בובר על בתי החינוך העממיים הדניים את הדברים הבאים :
בית החינוך הראשון בנורווגיה, סגטון (Sagatun), נוסד בשנת 1864. נכון לשנת 2015 קיימים בנורווגיה 77 בתי חינוך עממיים, מתוכם כ-30 בעלי אוריינטציה נוצרית.
בתי החינוך מציעים הזדמנות לחינוך כללי, בעיקר עבור מבוגרים "צעירים" בגילאי ה-20 לחייהם.
בתי החינוך שונים מתיכונים וההשכלה העל תיכונית.
בדומה לכל מערכת החינוך בנורווגיה, אין כל תשלום עבור שכר לימוד, כולל לסטודנטים זרים.
העלות היא רק עבור המגורים בפנימייה.
כל בתי החינוך קשורים לסוג כזה או אחר של ארגון או עמותה.
התוכניות הן למשך שנה אקדמית אחת ומבוססות המבוסס על הרעיון של למידה לכל חיים.
בית החינוך הראשון בשוודיה נוסד בשנת 1868. נכון לשנת 2008 בשוודיה קיימים כ-150 בתי חינוך עממיים.
בתי החינוך מפוזרים ברחבי המדינה בעיקר בספר ובמקומות רחוקים.
הלימוד הוא בחינם, והתלמידים זכאים לתמיכה כלכלית עבור הוצאות כגון מקומות לינה ועלויות אחרות של בית הספר.
אחרי גמר הקורסים התלמידים זכאים ללמוד באוניברסיטה.
כמה מבתי החינוך דוגמת "סודרה ולטרביגדנס פולקוסקולה" (Södra Vätterbygdens Folkhögskola) ליד ינשפינג (Jönköping) מקיימים קשרים ושיתופי פעולה עם בתי ספר בארצות אחרות, ותוכניות חילופי סטודנטים.
בתי חינוך עממיים בגרמניה ואוסטריה בדרך כלל מוקמים ברמה המקומית ומספקים קורסים לא אקדמאיים למבוגרים בתחומים:
גרמנית כשפה שנייה (בייחוד עבור מהגרים)
הכנה ותגבור לקראת בחינות הבגרות ובחינות הקבלה למוסדות השכלה גבוהה.
מוסדות אלה נפוצים בגרמניה, וחלקם מעניקים גם חינוך משלים למבוגרים שלא סיימו את לימודיהם.
בגרמניה קיימים גם בתי חינוך עממיים הפועלים כמסגרת פנימייתית.
בשנת 1866, בתקופת הקיסרות השנייה, ייסדה ג'ין מסה (Jean Macé) את "הליגה להוראה" (Ligue de l'enseignement) שהוקדשה להוראה פופולרית.
למרות הפיצול בין האנרכיסטים והמרקסיסטים בקונגרס האג, חינוך פופולרי נותר רעיון חשוב של תנועת העובדים, ובייחוד של הזרם האנרכו-סינדיקליסטי.
במסגרת חוקים שהתוו את אופייה של הרפובליקה הצרפתית השלישית נקבע כי יש להקים מערך חינוך ציבורי, חילוני הניתן בחינם.
בנוסף, מורים רבים היו מתומכיו של דרייפוס במשפטו בשנות ה-90 של המאה ה-19, ולאחר סיום המשפט קבוצת מורים החלה לתת הרצאות חינוכיות ללא תשלום בנושאים הומניים על מנת להילחם בהתפשטות האנטישמיות בצרפת.
בעקבות הבחירות לנשיאות בשנת 1981, נתמנתה אלן סבארי (Alain Savary) לשרת החינוך ותמכה ביוזמתה של ג'ין לוי (Jean Lévi's) להקמת בית ספר שיעניק תעודות בגרות אבל יתבסס על שיטת הניהול העצמי.
ה-LAP היה מושפע כמה בתי ספר קודמים : ויטרוב (Vitruve) שהוקם בשנת 1962 ברובע העשרים של פריז (והיה עדיין פעיל), בית הספר החוויתי באוסלו שנפתח בשנת 1967 בנורווגיה, ובית הספר החווייתי של סנט נזייר (Saint-Nazaire) שנפתח 6 חודשים לפני ה-LAP.
Campbell) יליד אינדיאנה בשנת 1867, גדל בוויסקונסין ולמד חינוך ותאולוגיה בניו-אינגלנד.
בחילופי המאות, הייתה דרום ארצות הברית שדה פורה למשימות חינוכיות וחברתיות.
בשנים 1908-1909 ערך ג'ון יחד עם כלתו הטריה אוליב דאם (Olive Dame) ממסאצ'וסטס מחקר על התנאים החברתיים בהרים.
לאחר מותו של ג'ון ב-1919 אוליב וחברתה מרגרט באטלר (Marguerite Butler) נסעו לאירופה ללמוד על בתי החינוך העממיים בדנמרק שוודיה ומדינות נוספות.
בשנת 1925 הן הקימו את בית החינוך העממי ע"ש ג'ון ס.
קאמפבל בעיירה בראסטאון (Brasstown) שבצפון קרולינה.
התלמידים למדו אומנויות ומלאכות יד אמריקאיות מסורתיות כקרמיקה, תכשיטנות, אפיה, ריקוד ומוזיקה.
מיילס הורטון (Myles Horton) שהקים את בית חינוך "היילנדר" (Highlander ) בעיירה ניו מרקט, בטנסי ב-1932, הושפע אף הוא מתנועת בתי החינוך העממיים הדנית.
במושבה טיילר שבמינסוטה, נוסד בית חינוך עממי דני בשם "דנבוד" (Danebod).
רבים מ הישראלית וההסתדרות, פעלו במתכונת של בתי חינוך, ושמו דגש על למידה ערכית וחווייתית יותר מאשר על ציונים ותעודות.
דוגמאות לתפיסות אלו ניתן למצוא בבתי החינוך לילדי עובדים, בתי הספר ערב לבני נוער עובדים ובתי הספר הקיבוציים (בהם לא היה מקובל להיבחן לבגרויות) ומוסדות להשכלת מבוגרים כדוגמת האוניברסיטה העממית בתל אביב שהוקמה ביוזמת מרטין בובר וברל כצנלסון.
מגמה זו השתנתה עם הזמן והדרישה להוצאת תעודות בגרות וללימודים אקדמאיים ולימודי דיפלומה גברה עם השנים.
אולם, גם היום ישנם מספר בתי חינוך ברוח זו, דוגמת בתי החינוך של רשת "דרור בתי חינוך" הקשורה לתנועת דרור ישראל, המפעילה גם את פעילויות הבתים למדע ועמדה ברוח בתי החינוך העממיים.
בתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל הוקמו על ידי שלטונותיה על מנת שיהוו את מקום קבורתם של חללי מערכות ישראל.
קיימים בישראל 43 בתי קברות צבאיים.
בנוסף, בכ-120 בתי קברות אזרחיים הוקמו חלקות צבאיות לקבורתם של חללי מערכת הביטחון.
בבתי הקברות הצבאיים טמונים כ-15,900 חללים, שהם כ-62 אחוזים מכלל כל 25,540 חללי מערכות ישראל.
הקמת בתי הקברות הצבאיים ועיצובם
בשנת 1949, לאחר הקמת המדינה ובסיומה של מלחמת העצמאות, הוחל בהקמתם של בתי קברות צבאיים שבהם יובאו לקבורה אלפי חלליה של מלחמה זו.
לצורך כך קיבלה הכנסת את חוק בתי קברות צבאיים, התש"י-1950. על פי רוב הוקמו בתי הקברות הצבאיים ביישובים השונים בצמוד לבתי קברות אזרחיים, או ממש בתוכם.
מקצת בתי הקברות הוקמו באתרים מיוחדים שבהם נקברו חללים במהלך מלחמת העצמאות – דוגמת בית הקברות הצבאי בקריית ענבים ובתי הקברות הצבאיים בצפת, ראש פינה, דגניה א' ונגבה.
בית הקברות הצבאי בהר הרצל הוקם במיקום חדש, שלא היו בו קבורות בעבר, וזאת בין השאר בזכות הבחירה להעביר את עצמות חוזה המדינה הרצל לקבורה בראש אותו הר.
מלכתחילה נקבע כי הקבורה בבתי הקברות הצבאיים תהיה שוויונית, וללא הקצאת חלקות מיוחדות לקצינים בכירים או לקצינים ובעלי דרגות אחרות בכלל.
בתי הקברות הוקמו על פי דפוסים אחידים בעיצוב חלקות הקבורה והגינון בהם.
עיצובם נקבע בעקבות תחרות לאדריכלים שנערכה מטעם הממשלה באביב 1949 לעיצוב בתי הקברות הצבאיים נחלת יצחק שבתל אביב ובעפולה.
בתחרות זו נבחרה תוכניתו של האדריכל ד"ר אשר חירם (מתוך 18 תוכניות שהוגשו), אשר הסתמכה בחלקה על התפיסה האדריכלית של בתי הקברות הצבאיים הבריטיים בארץ ישראל.
התבנית הבסיסית של תוכנית זו הועתקה בהמשך ליתר בתי הקברות הצבאיים הישראליים, תוך התאמתה לתנאיו של כל אתר.
חירם גם היה לאדריכל הבית של המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון (אחר כך שונה שמה ליחידה להנצחת החייל), ובתפקידו זה מילא תפקיד מרכזי בעיצוב בתי הקברות הצבאיים, כמו גם בעיצוב אנדרטאות שונות שבנתה המחלקה.
עד שנת 1954 נבנו בישראל 14 בתי קברות צבאיים, ובמהלך השנים הוקמו והוכרזו בישראל בסך הכל 43 בתי קברות צבאיים.
האחרון שבהם הוקם בכפר הדרוזי בית ג'ן, שרבים מבניו נהרגו במהלך שירותם הצבאי.
בכל אחד מבתי הקברות נבנתה רחבת טקס - רחבה פתוחה ובה קיר זיכרון, שלמרגלותיו נערך מדי שנה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ופעולות האיבה טקס אזכרה לנופלים.
בנוסף להקמת בתי הקברות הצבאיים, ובעקבות מסירת זכות הבחירה של מקום קבורת הנופל בידי קרוביו , הוקמו עם השנים חלקות צבאיות בתחומיהם של כ-120 בתי קברות אזרחיים ביישובים בישראל.
רבים מהם הם יישובים שהוקמו והתפתחו לאחר קום המדינה.
כך למשל, בשנת 2001 נפתחה חלקה צבאית בעיר קריית מלאכי, ובשנת 2006 נפתחה חלקה צבאית בעיר מודיעין.
החלקות הצבאיות נבנו לרוב על פי אותם העקרונות העיצוביים שקבעו את תכנונם ומראם של בתי הקברות הצבאיים, אם כי לא בכל חלקה צבאית יש רחבת טקס.
למעשה, ההבדל בין מקצת בתי הקברות הצבאיים והחלקות הצבאיות איננו רב, והראשונים נקראים בתי קברות צבאיים משום שהוכרזו ככאלו על פי החוק.
בתי הקברות הצבאיים והחלקות הצבאיות מנוהלים ומתוחזקים על ידי היחידה להנצחת החייל, הפועלת במסגרת אגף משפחות והנצחה במשרד הביטחון.
בסיום מלחמת העצמאות נטה משרד הביטחון לתפיסה, שהמדינה היא זו שתקבע היכן ייקבר חלל של צה"ל, ולא קרוביו של הנופל.
גישה זו נדחתה במסגרת נוסחו של חוק בתי קברות צבאיים, ומאז נקברים חללי הצבא, המשטרה ומערכת הביטחון באחד מבתי הקברות הצבאיים או החלקות הצבאיות על פי בחירת שארי בשרם הקרובים, וללא תלות במקום מגוריו של הנופל ערב מותו.
בנוסף, במאות בתי קברות אזרחיים בישראל שאין בהם חלקה צבאית נקברו חללים של צה"ל ומערכת הביטחון, וזאת על פי בחירת קרוביהם, אך מצבה צבאית נבנתה על קברם אם רצו הקרובים בכך.
בחלק מבתי הקברות הצבאיים הובאו נופלים לקבורה בקברי אחים.
במרבית המקרים היו אלו חללים, אשר נהרגו בקרבות מלחמת העצמאות.
ככלל, אין נקברים בבתי הקברות הצבאיים אזרחים, אלא רק מי ששירתו בעת מותם בשירות סדיר, שירות קבע או שירות מילואים בצה"ל או ששירתו בשירות פעיל במשטרה או באחת מזרועות מערכת הביטחון.
עם זאת, במקרים בודדים בעבר התירו שרי הביטחון את קבורתם של אזרחים בבתי הקברות הצבאיים.
הדבר היה בדרך כלל כאשר מתו יחד - ומשום כך בנסיבות טראגיות חריגות - שני בני משפחה (זוגות נשואים או אחים) שאחד מהם היה איש צבא.
חריג לכלל זה הוא זכותם של ראשי המטה הכללי של צה"ל או אלופיו בעבר - וכן של מפכ"לי המשטרה וניצביה בדימוס - להיקבר בבית קברות צבאי.
מצבה בתבנית אחידה - מסגרת מלבנית, אבן כרית וכיתוב שעליה, הכולל את פרטיו של הנופל - מוצבת על קברי כל החללים הטמונים בבתי הקברות הצבאיים.
היא הונהגה בצורתה הנוכחית בשנת 1951, לאחר תהליך עיצוב שנעשה על ידי המועצה הציבורית להנצחת החייל.
הוא נשען מראשיתו על העקרונות של אחידות ושוויון בין הנופלים, והיה נתון במשך השנים לדיונים רבים ולמחלוקות משמעותיות, בעיקר בנוגע לתוכן הכיתוב שעל המצבה.
בעקבות מאבק ציבורי הורשו קרובי הנופלים החל בשנת 1997 לבקש להוסיף על המצבה כיתוב אישי, ככל שרצו בכך.
בית הקברות הצבאי המרכזי של מדינת ישראל, והגדול ביותר מבחינת מספר חללי מערכות ישראל הקבורים בו, הוא בית הקברות בהר הרצל בירושלים.
בית קברות זה הוקם ב-1949 במורדותיו הצפוניים של ההר, שעל פסגתו נטמן חוזה המדינה בנימין זאב הרצל, ומכאן שמו.
נקברו בו חללים רבים שנהרגו בירושלים וסביבותיה במהלך מלחמת העצמאות, ובהם אנשי מחלקת הל"ה וחללי קרבות גוש עציון.
כמו כן, עם השנים נקברו בו - על פי בקשת קרוביהם – חיילים רבים אחרים שלא היו תושביה של ירושלים.
רבים מאלו נהרגו בקרבות בירושלים במלחמת ששת הימים.
בבית הקברות גם הוקמו אנדרטת חללי פעולות האיבה לזכר חללי פעולות הטרור, ולאחרונה - האנדרטה לזכר יהודי אתיופיה שמתו בדרך העלייה לישראל במהלך שנות ה-80 וה-90.
בבית הקברות נערך מדי שנה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ופעולות האיבה טקס האזכרה הממלכתי המרכזי לנופלי צה"ל ומערכת הביטחון, במעמד נשיא המדינה, ראש הממשלה, יושב ראש הכנסת, נשיא בית המשפט העליון והרמטכ"ל.
בית הקברות הוא גם אתר טקס האזכרה הממלכתי המרכזי לחללי פעולות האיבה, הנערך באותו יום.
בשנת 2004 הוקם בבית הקברות "גן הנעדרים" – האתר המרכזי להנצחת זכרם של חללי צה"ל ומערכת הביטחון, שמקום קבורתם לא נודע.
בו מתקיים מדי שנה הטקס לזכרם, ביום ז' באדר – יום מותו של משה רבנו.
בגן מצויה גם מצבת זיכרון לזכר המרגל הישראלי אלי כהן שנשפט וניתלה בדמשק.
גן הנעדרים בא במקומה של חלקת ההנצחה לחללי צה"ל הנעדרים.
היכל הזיכרון הממלכתי לחללי מערכות ישראל הוא מיזם של משרד הביטחון להנצחת זכרם של כל חללי מערכות ישראל בהגנה על הארץ ומחוצה לה מאז שנת 1860 ועד היום.
ההיכל נבנה בכניסה הראשית אל בית הקברות הצבאי מצפון, לכניסה הראשית אל הר הרצל.
ונחנך בערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל בשנת 2017.
שמונת בתי הקברות הצבאיים הראשונים בישראל הוקמו במהלך מלחמת העצמאות וסמוך לאחריה במקומות אלו: ראש פינה, נהריה, עפולה, חיפה, נתניה, תל אביב, ירושלים וכפר ורבורג.
להלן פרטי כל בתי הקברות הצבאיים שהוקמו בישראל:
במקומות בודדים בישראל קיימים בתי קברות צבאיים קטנים וסגורים לקבורה - למעשה חלקה קטנה או קבר אחים - שבהם נקברו חללים אשר נהרגו בקרב שהתנהל במקום (אך נקברו תחילה במקום אחר).
כאלו הם אתר גשר א-זיב ומצודת כ"ח.
במהלך מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים הקימה הרבנות הצבאית בתי קברות צבאיים ארעיים לשם קבורת חירום של חללי הקרבות.
במלחמת סיני, במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים הוקם בית קברות צבאי ארעי מצפון-מזרח לקיבוץ בארי שבנגב המערבי, ובו נקברו חללי הקרבות בסיני.
לאחר כל אחת משלוש המלחמות הועברו החללים, בתוך שנה ממועד נפילתם, מבית קברות זה למקום קבורתם הקבוע, שנקבע לפי בחירת בני משפחותיהם, ובית הקברות פורק.
באתר מוצבת כיום אנדרטה לזכר הנופלים שנקברו בו.
במלחמת יום הכיפורים נערכה קבורה ארעית בחזית הדרום גם בבאר שבע ובמשמר הנגב.
במהלך מלחמת ששת הימים נקברו חללי הקרבות בצפון הארץ באופן ארעי בחלקה בבית הקברות הצבאי בעפולה.
לאחר המלחמה ניתנה הברירה לבני משפחותיהם להציב מצבות קבע על קברותיהם בעפולה, או להעבירם משם לבית קברות אחר.
כך נעשה במלחמת יום הכיפורים בבתי הקברות הצבאיים בעפולה ובנהריה, ובנוסף להם הוקם בית קברות ארעי ליד קיבוץ לוחמי הגטאות.
בתי ורשה (או: וורשא) הייתה חווה חקלאית טמפלרית לצד ראשיתה של דרך סלמה ביפו, כיום מטה מחוז תל אביב של משטרת ישראל.
מ-1907 ועד 1940 הייתה מתחם בבעלות יהודית ששימש למגורים, חקלאות ותעשייה קלה.
ארגון השמירה 'בר גיורא' הוקם ב-1907 בחדרו של יצחק בן צבי, במתחם.
המתחם שרד את פרעות תרפ"א, חצרותיו נשרפו במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט וב-15 באוגוסט 1947 חרב עד היסוד בשריפה שמקורה בהצתת מחסני עץ גדולים בבעלות יהודית ברחוב סלמה על ידי ערבים.
הגרמני-טמפלרי יוהאן גאורג קאפוס הזקן (1905-1826; Johann Georg Kappus senior) חווה בפאתי המושבה האמריקאית-גרמנית ביפו.
לאחר שזקנו זקן הציע יוהאן גאורג קאפוס הצעיר (1928-1855) את החווה למכירה.
את המקום קנה בשנת 1907 שאול יצחק פניגשטיין, חסיד גור, שעלה מוורשה שבפולין בשנת 1905. פניגשטיין פיתח את המקום, ולצד חקלאות השכיר את המקום ליהודים שפתחו מפעלי תעשייה זעירה כמו מפעל שמן, פקקים, מאפייה ועוד.
גם בית כנסת פעל בחצר ושרת את דיירי החצר, אורחים מזדמנים ושכנים.
כן השכיר חדרים למגורים פרטיים.
אחד הדיירים במקום היה יצחק בן-צבי.
חדרו שימש מרכז לצעירים אחרים חברי פועלי ציון.
בחדר זה הם התקינו בשנת 1907 מכונת דפוס קטנה, שבה הדפיסו בהסתר מהשלטונות העות'מאניים עיתון ביידיש בשם דער אונפאנג "(ההתחלה").
בחדר זה התאספו ב-29 בספטמבר 1907 עשרה צעירים, וייסדו בחשאי את ארגון בר גיורא, שנוסד במטרה לכבוש את השמירה במושבות היהודיות מידי הערבים והצ'רקסים.
בזיכרונותיו מתאר בן צבי את הכינוס החשאי בחצר ורשה:
גירוש יפו ב-1917 לא פסח על משפחת פניגשטיין.
בהיעדר המשפחה נשמרה החווה בזכות שכן ערבי.
בפרעות תרפ"א תקפו ערבים את המקום וניסו לפרוץ אל פנים המתחם אבל הונסו על ידי חיילים בריטים מהגדוד העברי שהוזעקו ליפו בפיקודו של אליעזר מרגולין.
ברבות השנים עזבו בני המשפחה את המקום, והמקום הושכר ליהודים שהפעילו בתי מלאכה זעירים.
המקום הותקף גם בשנת 1936. בשנת 1940 נפטר פניגשטיין, והמקום נמכר לערבים.
במהומות שפרצו בגבול יפו–תל אביב לאחר הרצח בגן הוואי הותקף המקום ב-15 באוגוסט 1947 בידי פורעים ערבים, נשרף ונחרב עד היסוד.
בזמן שלטון המנדט הבריטי הוקם במקום בניין המשטרה הבריטית - יפו שבו פעלה שלוחה של המטה הארצי של משטרת ישראל לאחר קום המדינה.
בשנת 2000 נהרס בניין המשטרה הבריטית לצורך הקמת בניין משטרה חדש על חלקו של השטח.
2005 נחנך במקום בניין תחנת משטרת תל אביב ע"ש רב ניצב דוד קראוס.
לציון בתי ורשה הוקם בחזית הבניין עמוד ובו תולדות המקום ותבליט של בתי ורשה.
בתי הקברות לחללי אויב הם מספר אתרי קבורה, הנמצאים בחזקתו ובאחריותו של צה"ל.
הם משמשים לקבורת גופות של חיילי אויב מצבאות סדירים ושל מבצעי פעולות טרור אשר נהרגו בקרבות עם חיילי צה"ל.
אתר הקבורה הראשון הוקם ליד גשר אדם בבקעת הירדן בשלהי שנות ה-70. נקברו בו גופות של מחבלים מן השטחים ומסתננים שחדרו מירדן ונהרגו על ידי צה"ל.
בין השאר נקברו בו המחבלים שביצעו את פיגוע כביש החוף במרץ 1978. אתר הקבורה השני הוקם ליד גשר בנות יעקב שבגליל העליון.
בו נקברו גופות לוחמי אויב שנהרגו בקרבות עם צה"ל ברצועת הביטחון בלבנון.
בשנת 2000 הועתק האתר מאזור גשר בנות יעקב לתחומי מחנה צה"ל בעמיעד.
אתר זה הוא שטח מגודר ומסומן בשלט.
אדמתו חשופה ואין נעשות בו עבודות גינון סדירות.
הקברים בו אינם מסומנים במצבות קבע אלא בשלטים.
שם נקברו בין היתר גופות של אנשי חזבאללה שנהרגו במלחמת לבנון השנייה.
הטיפול בגופות חללי האויב וקבורתן נתון בידי אגף כוח האדם בצה"ל והרבנות הצבאית הראשית.
הוא נעשה בהתאם להוראותיה של פקודת מטכ"ל בנושא זה.
הקבורה היא ארעית, מתוך הנחה כי גופותיהם של חללי האויב יוחזרו לארצותיהם בעתיד.
הקבורה נעשית ללא טקס, בארון עם מספר סידורי, לאחר תיעוד כל פרט הקשור לזיהוי הגופה.
אתר הקבורה בצפון ישראל הוזכר בתקשורת פעמים אחדות על רקע עסקאות חילופין שנערכו במהלך השנים בין ישראל לבין חזבאללה.
במהלכן הוציאה ישראל מקבריהן שם גופות של אנשי הארגון והשיבה לו אותן בתמורה להשבת חטופים וחללים ישראלים מלבנון.
ב-2017, לאחר הפסקה של מספר שנים, חזרה ישראל לקבור מחבלים מיהודה ושומרון בבית הקברות ליד גשר אדם.
בית הקברות הסמוך לעמיעד הוא בית הקברות הנמצא בתוך בסיס צה"ל בעמיעד ובו כ-500 קברים של חיילים ומחבלים פלסטינים ולבנונים, שרובם נהרגו במלחמת לבנון הראשונה או לאחריה.
בית הקברות ליד גשר אדם בבקעת הירדן הוא בית קברות מוקף חומה הממוקם בסמוך לגשר אדם שבבקעת הירדן, ש בו יותר מ-100 קברים, ועל הקברים הללו יש מספרים סידוריים מ-"5003 – 5107" והם אינם משקפים את המספר האמיתי של הגופות המוחזקות בידי ישראל.
בית העלמין "רבידים" נמצא גם הוא בבקעת הירדן.
בית העלמין שחיטה ממוקם בכפר ואדי אל-חמאם, מצפון לעיר טבריה.
מרבית הגופות בו הן נהרגי הקרבות באזור בקעת הירדן בשנות ה-60 ושנות ה-70. בבית קברות זה יש כ-349 גופות.
בתי ויטנברג היא שכונה חרדית קטנה בשולי מאה שערים, סמוך לכיכר השבת, בין רחוב 'חיי אדם' לרחוב 'אבן יהושע' (סמוך לרחוב שטראוס).
השכונה נוסדה בשנת 1885 בתרומת הנדיב משה ויטנברג ונקראת גם שערי משה.
משה ויטנברג היה נשיא חסידי חב"ד בירושלים, סוחר עשיר מוויטבסק, שבהיותו חשוך ילדים החליט להשקיע את הונו בהקדשים בירושלים.
הוא רכש בתחילה בתים ברובע המוסלמי (בהם "בית ויטנברג" ברחוב הגיא, שלימים נרכש על ידי אריאל שרון).
השכונה היא "שכונת הקדש", שכל ההכנסות מן השכירות בה מוקדשות למימון מוסדות צדקה וחסד.
בשכונה נבנו בשלב הראשון 39 בתים המושכרים במחיר נמוך למעוטי יכולת מקרב בני העדה החרדית כמו כן הוקמו בית מדרש ובית כנסת בשם "תפילה למשה", המתפרנסים מן ההקדש, בהם ביקש ויטנברג לכלכל עשרה תלמידי חכמים שילמדו כל היום תורה ויקנו לשכונה מעמד של עיר.
מאוחר יותר נוספה לבתים קומה שנייה ונבנו דירות נוספות.
השכונה בנויה בתבנית ריבוע סביב חצר ובה בור מים.
בכניסה לשכונה נקבע שער אבן ועליו המילים:
דוד ילין, ברשימותיו בעיתון השקפה, תיאר את פועלו של ויטנברג במסגרת הספד לאחר מותו:
השכונה הוזנחה במשך שנים בשל סוגיות של בעלות על הקרקע, שמנעו שיקום של השכונה בצורתה המקורית.
ב-2019 החלו עבודות פינוי ובינוי של השכונה.
הרב יעקב אשר גרייבסקי - מחבר הספר "ברית הלוי".
הוא היה גאון ידוע בירושלים.
הרב מנדל כהן - כיהן כרב השכונה שנים מאוחרות יותר.
בקיר המזרח של בית הכנסת בשכונה, ישנה מצבה על הקיר בה נכתב "כאן היה מקומו של הגאון מלובלין בעל תורת חסד".
בתי ורשה (נקראת גם נחלת יעקב) היא שכונה חרדית בשולי מאה שערים, סמוך לכיכר השבת.
השכונה מורכבת משני טורי בתים דו-קומתיים מקבילים הנמתחים במקביל לרחוב מאה שערים בין רחוב שטראוס לרחוב "חיי אדם".
השכונה הוקמה ביוזמת כולל ורשה בהנהגת האדמו"ר מלעלוב רבי דוד בידרמן עבור תלמידי חכמים עניים ובכך הפכה לשכונת "כולל" ראשונה מחוץ לחומות.
למרות שהמגרש אותר כבר בשנת 1884, קשיים בגיוס כספים עיכבו את הקמת השכונה.
גיוס הכסף לבניית השכונה החל ב-1885 והקרקע נרכשה בשנת 1891 על ידי יהושע הלפמן.
אולם אז אזל הכסף ולא נותר ממון להקמת הבתים.
בשנת 1894 תרם הנדבן יעקב טננוורצל מלובלין את הכסף הדרוש והבתים נקראו על שמו "נחלת יעקב".
בידיעה בעיתון החבצלת מיום 13 במאי 1898 נאמר שבשכונה 65 בתים המושכרים לכל משפחה לחמש שנים, שלאחריהן עליה לפנות את הדירה לאחרת ו"הבתים טובים ונהדרים, גדולים ורחבי ידיים ונחמדים למראה פנימה והחוצה ומשמחים לב כל איש".
ב-1924 תרם הנדבן דוד וינגרטן להרחבת השכונה ולהוספת קומה שנייה.
ברשומות הטאבו מופיע הנכס כ"הקדש בידרמן".
לצד שער הכניסה לשכונה חקוקה בטבלת אבן הכתובת:
בין שני טורי בתי השכונה נחפרו שלושה בורות מים, אך בניגוד לשכונות רבות אחרות בירושלים, לא הספיקו מי הבורות לספק את תצרוכת המים של השכונה ותושביה נאלצו לרכוש מים מערבים או משכונת כרם אברהם.
כיוון שכולל ורשה כלל גם חסידים וגם פרושים, נבנו בשכונה שני בתי כנסת, "בית יצחק פרושים" ו"אוהל שמואל" החסידי.
החדרים מתחת לבית כנסת זה תוכננו על ידי יעקב טננוורצל לשמש כתלמוד תורה ומשהושכרו למגורים נגרם קרע בין הכולל לבין הנדבן.
תושבי השכונה הם בעיקר חרדים מפלגים כמו העדה החרדית ונטורי קרתא.
בשנת 2011 גברו המתחים בשכונה בין כמה מחסידי גור, השולטים בוועד השכונה ומעוניינים לשכן בה חסידי גור, מחמת היותם צאצאי יוצאי פולין, לבין תושבים אחרים בשכונה המתגוררים בה כיום.
המתחים הביאו לתקריות אלימות, הפצת פשקווילים ואף לתביעות בבתי משפט של מדינת ישראל.
בתי הרגליים (תרג'ול הוא הכינוי הרווח בשפה התימנית) הם החלק הרקום של שיפולי המכנסיים שלבשו הנשים בתימן, בחלק שנמצא מן הברכיים ומטה.
זהו החלק המכסה את השוקיים והקרסוליים, משיפולי השמלה אשר מתחתיה הם נלבשים.
כבר בתקופת המקרא הייתה הרקמה מוכרת ונחשבה לאמנות רבת יוקרה, רקמה בחוטים צבעוניים ובזהב, היו בתקופות קדומות סמלי מעמד ושמשו ללבוש מלכות ואצולה.
במשך הדורות התרחבו אפשרויות ייצור החומרים והשגתם והשימוש בחוטים, באריגים צבועים ואף בחומרים יקרים התפשט לשכבות רחבות.
כך, התפתחה לצדה של רקמת היוקרה, הרקמה העממית באזור המזרח התיכון והשפיעה על אופייה של הרקמה המוסלמית ובעקבותיה על הרקמה היהודית בתימן.
מסורת עבודת מחט זו, סמליה והעושר החומרי הועברו על ידי הנשים.
העבודה לעיתים נעשתה על ידן ולעיתים נקנתה בהתאם למעמד, הייתה חלק מהנדוניה והעידה על אופיין ומקומן בחברה, המסורת נשמרה והועברה מדור לדור, כאשר בתפיסה התרבותית של העדה התימנית, נדמה כי הייתה קיימת מאז ומעולם.
בתי הרגליים יועדו לשימוש יום יומי, נגזרו ונרקמו בנפרד ואז נתפרו לשולי המכנסיים כחלק המעוטר ביותר בלבושה של האישה היהודייה בתימן.
מטעמי צניעות, יוצאי תימן נמנעים מלהגות את המילים המציינות מכנסיים ולכן, פריטי לבוש אלו קיבלו כינויים שונים המתייחסים לבתי הרגליים.
כינויים אלו משתנים בהתאם למקום, לאופיו העירוני או הכפרי, לגיל ולעדה ממנה מגיעה הלובשת.
ניתן להבחין במספר כינויים בולטים אשר טומנים בחובם גם את המשמעות הסימבולית של בית הרגליים המדובר.
ניתן להצביע על עניין המשתקף מפריטים אלה, בהיבט האומנותי כיצירת אומנות עממית מתוחכמת, אך גם כערך המייצג תרבות חומרית ייחודית וביטוי לדפוסי החברה והתרבות שאליה הם משתייכים.
בתי הרגליים כוללים טיפוסים רבים שלהם אפיונים צורניים, בעלי תוכן סימבולי שנבע מהיותה של החברה מסורתית ומגובשת בהיבט הסוציו-תרבותי.
משמעות פריטים אלו בלבושה של האישה טמונה במספר מישורים:
בידול האישה מלבוש הגבר אשר עליו חל איסור לבישת מכנסיים ולכן, ברוב העדות בתימן, היו הגברים לובשים מעין גלביות.
בידול, אל מול האישה המוסלמית, אשר שיפולי מכנסיה היו מוסתרים על ידי רדיד שעטף אותן לגמרי.
ניתן לראות הבדל נוסף בצבעוניות של כחול וסגול מעומעם בבתי רגליהן של הנשים המוסלמיות, אל מול התרג'ול האדום העז ברובו, של הנשים היהודיות.
תפקוד פונקציונלי - הגנה במלאכת היום יום המוטלת על האישה, ניתן גם לראות בהם סימבול להאדרת הצניעות, וסימון השיוך העדתי והחברתי על מנת ליצור בידול בין הלובשת היהודייה לזו המוסלמית, בין העירונית לבין הכפרית ובין המבוגרת לצעירה.
גזרתן של בתי הרגליים השונים זהה.
כולם גזורים בצורת טרפז המחובר לאורך צדדיו הצרים.
חיבור שני הקצוות נעשה לאחר שנרקם העיטור, כשהאריג עדיין פרוס.
לאחר החיבור בקצוות נוצר פריט לבוש, מעין חותלות, המתרחב כלפי מעלה לכיוון הברכיים.
תפר החיבור נעשה בחלק הפנימי של השוק, מעוטר לרוב ברקמה ייחודית ומשתנה לפי הטיפוסים השונים של בתי הרגליים וחומריותם.
תכונה נוספת, המשותפת לכל מגוון הטיפוסים של בתי הרגליים, היא תוספת בטנה לחיזוק הרקמה.
בטנה זו מחוברת אל האריג בתכי הרקמה עצמה ובמרבית הטיפוסים העירוניים, החיבור הוא לאורך השוליים התחתונים על ידי פתיל קלוע ושמו קיטאן, או על ידי תכים עיטוריים כפולים.
סיומת זו שימשה לחיזוק האמרה בשוליים, שהם האזור בו מתבצע החיכוך הרב ביותר בזמן ההליכה.
מבחינת התפיסה העיטורית הכללית והקומפוזיציה ישנן תכונות ומושגים משותפים כמעט לכל בתי הרגליים היום יומיים.
בשונה מאלה אשר נלבשו על ידי הכלה ביום חתונתה או מאלה אשר יועדו לחג או חלק מלבוש האישה המבוגרת.
החלק העליון, המוסתר בחלקו על ידי שיפולי השמלה, עשוי בד שחור הנקרא זהרי, עליו ישנם עיטורים מעטים בלבד.
גדלה: החלק העוטף את השוקיים אשר עשוי בד סריג או אריג בעל פסים, לרוב אנכיים בצבעים של שחור ואדום.
בחלק הפנימי של השוקיים היה מעוטר לרוב בפסים בצבעים של ירוק, לבן, צהוב ואדום.
בקצה התחתון, תפור בד שחור לעיתים מבריק, ומעוטר ברקמה.
רוחב הרקמה כ5 ס"מ והיא מכילה מוטיבים וצבעים המופיעים בסדר קבוע:
תנביטה: הרקמה התחתונה כוללת כשתי שורות מקבילות של תך פשוט בצבע לבן.
ברדה: רקמה פשוטה של קבוצת פסים אופקיים בצבעים כתום וירוק ומעליהם המוטיב המרכזי של הרקמה התחתונה, נמצאת בין שתי שורות התנביטה.
מיערוד: חלק זה רקום כקו זיגזג לבן היוצר משולשים אשר מכילים בתוכם רקמה בצבעים של ירוק וכתום לסירוגין.
השבכה: תוחמת את המערוד משני צידיו דומה לרשת וצבעה לבן בלבד.
עיקר העיטור מופיע על החלק המכסה את הקרסוליים.
עיצוב הרקמה הכללי קבוע כמעט בכל הטיפוסים ומקיים שורות של רצועות אופקיות הרקומות כחישוקי עיטורים חוזרים או מתחלפים בקצב קבוע.
קרוט: שורה של עיגולים שמהם נמשך פס קצר ומאונך כלפי מטה, המזכיר בצורתו תליונים.
מתסועה (הידוע גם כ'בנת'): קבוצת נקודות המסודרת בצורת מעוינים, ממוקמת מעל לקרוט מסביב לשוקיים.
גם ה'קרוט' וגם ה'מתסועה', נרקמו לרוב בלבן.
נכלאת: שלוש יחידות של דוגמה המזכירה שרשרת הרקומות מעל ה'קרוט' וה'מתסועה'.
בקצה השרשרת, רקום דגם המזכיר את פרח הלוטוס וממנו יוצאת ה'מתסועה'.
ייעודם של מכנסי הנשים, ובפרט של החלק העליון המוסתר, הוא אישי ואינטימי במהותו.
בתוך כל זאת, בתי הרגליים מעוטרי הרקמה מתקיימים כחלק הגלוי לעיני כל.
הנראות החזותית של בתי הרגליים, או ה'תרג'ול', מסמנת שני תפקודים ראשיים: הראשון, הוא בהיבט הפונקציונלי בקיומו של הפריט, הנוגע לכל בתי הרגליים, ללא קשר לעיטורים השונים, השני, מתייחס לאלמנט הנ"ל כחלק מהחינוך לצניעות.
התפקוד השלישי, מתייחס להיבט התקשורתי ובו ניתן לראות את ההבדלים בין הסוגים השונים ומשמעות הרקמה, החומרים ממנה נעשתה והסמלים על גבי בתי הרגליים השונים.
ניתן לראות את קיומו של הפריט, כהגנה על שוקי האישה מפגיעה.
במאמר מאת אביבה מולר- לנצט, מוזכר תפקוד ההגנה, הלקוח מפרסומיה של דומיניק שאמפו, חוקרת צרפתייה אשר שהתה רבות באזורים הכפריים של תימן וחקרה את העבודות המוטלות על נשים בחיי היום יום שלהן.
שאמפו, התייחסה לחשיבות שיפוליהם הרקומים של מכנסי הנשים כמגנים מפני פגיעת קוצים וצמחייה בעבודות השדה ובשאר המלאכות שהוטלו על האישה בתימן.
ניתן לראות תיאור של מלאכות אלה גם בספרו של יעקוב ספיר, הנוסע היהודי במאה ה-19: "מנהג המדינה...הנשים מלקטות עצים מן השדות ומן היערים, ומביאות מסע לעייפה על ראשיהן...אחר כך נושאות כדן ויורדות אל המעיין, ועם רב הדרך בהר ובעמק..." .
שאמפו, מחזקת את טענתה על ידי תיאור קיומה של תפירת הבטנות, הקיימת במרבית טיפוסי ה'תרג'ול'.
שיטת תפירה זו נועדה להוסיף ריפוד וחיזוק לרקמה ובו זמנית להגן על הרגל החשופה מפני הצמחייה.
בנוסף ניתן להבחין כי הרקמה המתבצעת מעל מספר שכבות במקביל, אכן מחזקת ומקשיחה את האריג בפריטים הנ"ל.
תפקוד זה קשור במיקום התרג'ול בחלק התחתון של המכנס והשוני הצבעוני שלו משאר הבגד.
בגדי היהודים בחוצות תימן, בעיקר בהרים, שם חויבו להבדל בלבושם מן המוסלמים, היו שחורים או כחולים כהים מאחר שנצטוו להקפיד על הופעה צנועה בלכתם ברחוב.
הנשים, הסתירו את ראשן וכתפיהן כך שכל הנגלה לעין היו שמלתן השחורה ובתי הרגליים הבולטים בצבעוניותם, מה שהסיט את מבטי העוברים כלפי מטה.
המשמעות התקשורתית של פריטים אלו, הבאה לידי ביטוי בשוני של דיגום וצבע.
כל רקמה משדרת את המידע על תפקידה הייחודי למשל, לאיזה יום בשבוע בתי הרגליים מיועדים, כמו גם כיצד משתמעת השתייכותה המעמדית או העדתית של האישה ומצבה המשפחתי.
כבר ממבט ראשון, בתי הרגליים שלבשה, אשר עליהם רקמה מסוג זה ולא אחר, העידו האם היא רווקה או נשואה ומהו המעמד החברתי שבו היא נמצאת.
לרכיבים בעל הערך הקמיעי, הייתה משמעות מעמדית, להבחנה בין עשירים לעשירים פחות.
ילדה שמכנסיה היו עמוסי קישוטים רבים הייתה ראויה לשידוך טוב יותר, מאחר שהצהירו בגלוי כי לאביה יש ממון המאפשר לו לציידה בנדוניה משמעותית.
כמות הרקמה, העבירה גם מסר במישור המעמדי.
ככל שהאישה הייתה עשירה יותר, היה החלק של רקמת הכסף והמשי, רחב יותר.
כך גם בהבדל שבין צעירות למבוגרות.
נשות העדה בארץ ידעו לציין כי אישה זקנה, אשר סיימה את תקופת הפוריות שלה, לא הייתה לובשת את סוג ה'מחרר' (העשוי משי אדום) משום שהיה משויך לנשים הצעירות אשר עודן בגיל הפוריות.
באופן כללי, ניתן לראות כי הסימולים הטמונים בחומריותה ובסוגיה של הרקמה, הותאמו למטרתו של התרג'ול בחיי הלובשת.
כלומר, הייתה הבחנה ברורה בין בתי רגליים פשוטים יחסית המיועדים ליום יום (כמו הבסטה, סוג פשוט יחסית וכמעט נטול רקמה או ה'מחרר', עשוי המשי והכותנה לנשות העשירים) ובין בתי הרגליים אשר יועדו לימי שבת וחג (לדוגמת ה'מכותם' בעל הרקמה היקרה, העשוי חוטי המתכת).
הבדל נוסף הוא באיכותה של הרקמה.
רקמות ישנות ובלויות העידו על היותה של האישה כשייכת למעמד נמוך עליו מוטלות עבודות השדה הקשות ועמל רב או על עוני גדול.
אישה עשירה לבשה גם בשעות שמילאה עבודותיה וחובותיה, מחרר חדש ומטופח.
בנוסף, מספר חוקרים ומדענים מציינים שבחלק מאזורי תימן, בזמן ימי הנידה, היה תרג'ול כדוגמת ה"בסטה", אותו היו פורמות הנשים בקצה העליון, המוסתר על ידי שיפולי שמלתן, מתוך עניין אינטימי בין הלובשת לבין עצמה, כמעין סיוע בשמירת ההלכה החשובה בתחום דיני הטהרה.
החתונה נתפסה כשיא חייה של האישה והודגשה על ידי סוג בתי הרגליים המפואר ביותר, הוא ה-'לאבס כביר' ("מכנסיים גדולים"), אשר יועדו לכלה ביום חתונה ובו ניתן לראות את מרב העושר החומרי והצורני של עיצוב בתי הרגליים ביהדות תימן.
מקורו של 'הכביר'(כינוי נוסף לפריט זה), הוא בסוג ה-'מכוכב' העתיק בעל רקמה טקסית ביהדות צנעא.
המכוכב, אשר כלל רקמה של פאטרן דמוי כוכבים וממנה נבע שמו, התגלגל במרוצת הזמן, למה שהפך להיות ה'כביר'.
בגלגולו האחרון גדלה צורת הכוכבים ונעשתה מחוטי כסף המוחזקים בעזרת חוטי משי כאשר בניגוד למכוכב, התווספו שתי שורות התוחמות את כוכבי הכסף והמשי ושמן "החותמות" או ה"כאתם", בשפה התימנית.
שימוש בבדים כבסיס ללבוש האישה בתימן
לבניית בסיס המכנסיים אליהם חוברו בתי הרגליים, כמו המצע עליו נבנתה הרקמה המסורתית, השתמשו נשות תימן במגוון של בדים מהם היו תופרות את בגדי היום יום שלהן, כמו גם את בגדי הכלולות והחג.
באזור הצפוני של תימן היה קיים מגוון הבדים העשיר ביותר, בייחוד בסביבת עיר בירת הצפון, סעדה.
בבסיס המסורת, כל בד שימש לתפירתו של פריט לבוש ספציפי.
בין אם ל'זנה', שמלת היום יום, ל'תוב' (או 'בשט', במקומות מסוימים), שהיא שמלת הכלה, בין התרג'ול הכולל את בתי הרגליים ובין כרדיד המכסה את הראש ושמו 'פוטה' או 'שאש'.
משנות הארבעים ובמיוחד בשנות החמישים (הזמנים בהם החלה העלייה הגדולה של יהודי תימן ארצה), החל שינוי בתפיסת הבדים וגבר השימוש במגוון של בדים עשויים כותנה, משי ולעיתים גם צמר, גם ביצירת התרג'ול, אשר במקור נעשה מבד ה'זהרי' השחור, תוך שמירה על כינויים מקוריים בשפה התימנית.
ממתאז: הוא בד עשוי כותנה הנפוץ ביותר לשימוש יום יומי.
תכונתו המרכזית טמונה בעוביו היחסי לשאר.
בד זה היה מעוטר בפסים דקים, בשחור-לבן, כשהפסים הלבנים מנוקדים בנקודות אדומות.
זהרי: עשוי כותנה או צמר, הבד עמו היו תופרים לרוב את שמלת הכלולות, בד שחור ועבה בעל עמידות גבוהה.
עמרי: הוא כינויו של בד סאטן העשוי לרוב מכותנה, בעל פסים בצבעים של כתום, חרדל שחור ולבן שעוביים משתנה.
שימש בעיקר כתוספת קישוט לשמלות החגיגיות ולתרג'ול החגיגי ובשנים האחרונות בתימן, אף לתפירת שמלת הכלה.
משרוק: בד כותנה, מעוטר בפסים דקים שרוחבם אחיד בצבעים של כחול וצהוב.
שמשמי: בד סאטן עשוי משי או כותנה, בצבע חרדל ועליו פסים דקים, כחולים.
קלמי: בד כותנה עבה, בעל פסים שווים ברוחבם בצבעים של שחור-לבן, או אדום יין ושחור.
כחלי: בד פסים בצבעי כחול בהיר ולבן, עשוי כותנה או משי.
בתי הרגליים והרקמה התימנית בישראל
מאז החלו יהודי תימן לעלות ארצה, זוהתה בחברה המתגבשת בארץ ישראל, דמות היהודייה "בת תימן" על פי המראה הצנעאני.
כך, טושטשו הגבולות שבין צנעא לשאר אזורי תימן.
לתלבושת הצנענית, על שלל סוגי בתי הרגליים ניתן ייצוג בלעדי, בעוד קיומן של תלבושות מסורתיות אחרות הלך ונשכח בתודעה הציבורית.
בתי הרגליים היו הפריט המסורתי היחידי שיהודיות תימן הכפריות (וחלק מהעירוניות), הוסיפו ללבוש בארץ.
זאת לאחר שפשטו בהדרגה את השמלות שייחדו אותן וכן את כיסויי הראש המיוחדים של הנשים הזקנות, שהוחלפו במטפחות חלקות, רובן לבנות.
המעבר ארצה, גם אצל המעטות שהמשיכו להלך במכנסיים המסורתיים, גרם לבתי הרגליים לאבד את משמעויותיהם והסמליות המקורית שטמנו בחובם.
למרות זאת, המשיכו נשים, בעיקר מבוגרות, ללבוש בארץ מכנסיים ששוליהן רקומות, על אף שנעלם הצורך להבדיל בין אישה מעדה זו או אחרת וודאי, מהמוסלמית ליהודיה.
המשמעות היחידה ששרדה, כנראה, נושאת בחובה את עניין הצניעות שבלבישת מכנסיים מתחת לחצאית.
כך, שהנשים שהוסיפו ללבוש את מכנסיהן הרקומות בארץ ישראל, נדמה שעשו זאת כהכרזה על השייכות לעדה התימנית והנאמנות לאופייה ובכך יצקו להן משמעות מחודשת.
מתוך רצון להתערות בחיים החדשים בארץ ישראל, ויתרו רבות מעולות תימן על בגדיהן המסורתיים, ביניהם, התרג'ול.
אך במקביל, עוררו סקרנות והערכה רבה אצל נשות האופנה הישראליות שמקורן באירופה.
נשים אלו, החלו משנות החמישים המאוחרות לעטר את בגדיהן העדכניים ברקמה התימנית ובתכיה, כפי שנראו על גבי בתי הרגליים המסורתיים.
הרקמה התימנית שמייצגת מסורת בת שנים, תרמה את חלקה בניסיון לגבש סגנון ישראלי ייחודי בתחום האופנה, כך על פי ספרה של נורית בת יער "שכרון עיצובים", העוסק בהתפתחות האופנה הישראלית, התימנים נתפסו כשבט יהודי קדמוני, אשר שימר מסורות ומלאכות יד אותנטיות מימי המקרא.
עם הקמת "משכית", בית האופנה אשר ייוסד על ידי רות דיין ובשיתוף הפעולה עם מעצבת האופנה פיני לייטרסדורף, בשלהי שנות החמישים, אומצו כישורי הרקמה של העדה התימנית.
התכים והחוטים הצבעוניים, שולבו במערכות לבוש שלמות, ביניהם מכנסיים, טוניקות ושמלות, כאשר על מלאכת המחשבת היו אמונות העולות מתימן, שזכו לחזות בשילובה של המסורת בתוך שפת העיצוב המודרני של אותן השנים.
בתי יהודים היו בתים, שבהם אולצו היהודים בגרמניה הנאצית וכן באוסטריה המסופחת להתגורר בעיקר מתחילת 1942 אך גם מוקדם יותר.
צעד זה החריף את מצוקתם של יהודי גרמניה ונמשך לאורך השואה ועד תום תקופת שלטונה של המפלגה הנאצית בגרמניה.
ערב ליל הבדולח ביקש הרמן גרינג להחריף את בידוד היהודים בגרמניה ולהקים גטאות בגרמניה.
ריינהרד היידריך התנגד בטיעון שהגטו יישא אופי פלילי ויתפתחו בו מגפות.
כאמצעי ביניים נוצרה התפיסה של "בתי יהודים" שבהם חויבו לגור יהודים, ורק יהודים, במגבלות רבות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, וביתר שאת לאחר תחילת הפצצות בעלות הברית על גרמניה, הוחרף משבר הדיור ועל כן זורז סילוק היהודים מדירותיהם וריכוזם בבתי היהודים.
למשל, בקיץ 1940 רוכזו יהודי ויסבאדן בבתי יהודים.
בנובמבר 1941 היו בברמן לפחות 20 בתי יהודים.
מקומות מגוריהם של היהודים נרשמו, וכן היהודים.
מהלך זה סייע לגירוש היהודים למזרח, החל מסוף 1941. במועד זה החלו הגרמנים לצרף לגירוש גם יהודים בני שישים ומעלה, כנראה כדי לרוקן את "בתי היהודים" ולפנותם עבור גרמנים-נוצרים.
בתחילת 1942 הצטוו היהודים בגרמניה לתלות ציור או תו של מגן דוד שחור על נייר לבן בכניסה לבית.
בהמשך הוקמו שיכוני יהודים מיוחדים, כהכנה לגירוש למזרח.
בין היתר הוקמו שיכונים כאלה באזור מינכן, דרזדן, קלן ובמקומות נוספים.
בתחילה לא אולצו יהודים למחצה לעבור ל"בתי יהודים".
משנת 1942 קובצו גם הם בבתים נפרדים, אך רובם שרדו בשואה.
יהודים שהיו נשואים ללא יהודים, לא אולצו להיכלא בבתים אלה (למשל ויקטור קלמפרר שהיה נשוי לנוצרייה).
בתי הקברות הלאומיים של ארצות הברית הם מערכת של 151 בתי קברות, שהוקמו בתחומיה של ארצות הברית לשם קבורתם של חללי הכוחות המזוינים שלה, ותיקי כוחות אלו ובני משפחותיהם.
רבים מאתרים אלו הוקמו לשם קבורת חיילי צבא האיחוד שנפלו במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית.
בתי הקברות הלאומיים נוצרו במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית ועל רקע הצורך לתת קבורה נאותה לחללים הרבים של מלחמה זו.
ב-1862 חוקק הקונגרס חוק שהסמיך את הנשיא לרכוש קרקע שתשמש לבתי קברות לאומיים לחיילים שיפלו בשירות ארצם.
בתי הקברות הוקמו באתרי שדות קרב, מחנות צבא, מחנות שבויים, בתי חולים וצמתי מסילות רכבת.
חלקם היו בתי קברות שנוסדו עוד לפני חקיקת החוק מ-1862. אחדים מהאתרים שהוכרזו כבתי קברות לאומיים שימשו לקבורת חללי הקונפדרציה של מדינות הדרום, שלחמו במלחמת האזרחים נגד מדינות האיחוד, ובאחרים נקבעו חלקות לחללי הקונפדרציה.
ב-1867 חוקק הקונגרס חוק נוסף, אשר הסדיר את שיפור פני בתי הקברות הלאומיים.
ב-1862 הוקמו 14 בתי הקברות הלאומיים הראשונים.
ב-1863 נחנך בית הקברות בשדה הקרב של גטיסברג וב-1864 נוסד בית הקברות הלאומי המפורסם ביותר, בארלינגטון שליד וושינגטון הבירה.
עד 1872, על רקע המאמץ להביא לקבורה את כל חללי מדינות האיחוד במלחמה, גדל מספרם של בתי הקברות הלאומיים ל-74. דמויות מפתח בהקמתם בשנים אלו היו קצין האפסנאות הראשי של צבא האיחוד מונטגומרי מיגס (Montgomery Meigs) ופקודו אדמונד ברק ויטמן (Edmund Burke Whitman).
עד 1873 נקברו בבתי הקברות הלאומיים רק חללי קרבות.
באותה שנה הורחבה הזכאות לקבורה בהם גם לוותיקי מלחמה, שמתו מוות טבעי.
מאז המאה ה-19 גדל בהדרגה מספרם של בתי הקברות הלאומיים על מנת לספק מקומות קבורה לוותיקי הכוחות המזוינים של ארצות הברית ולחלליה בשתי מלחמות העולם.
כך, ב-1948 הוקם בהוואי בית הקברות הלאומי של האוקיינוס השקט לזכר הנופלים.
גם כיום מוקמים בתי קברות לאומיים חדשים.
ב-1973 העביר הקונגרס כ-80 בתי קברות לאומיים מאחריות מחלקת הצבא של ארצות הברית לאחריות מינהל ותיקי המלחמה (Veterans Administration, הגוף שהפך לימים למחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית).
בבתי הקברות הלאומיים מוצבות בדרך כלל מצבות בתבניות אחידות, לרוב מצבות לוח זקופות או אופקיות.
בחלקם הוצבו אנדרטאות לזכר חללי מלחמת האזרחים, שהוקמו ביזמת יחידות צבא וארגונים שונים.
מספר הקברים ברוב בתי הקברות הלאומיים עומד על אלפים אחדים ועד רבבות.
במקצת בתי הקברות שהוקמו באתרים היסטוריים מצויים עשרות קברים בלבד.
בבית הקברות ארלינגטון, המבוקש ביותר לקבורה, נקברו כבר כ-300 אלף איש.
למעלה ממחצית בתי הקברות הלאומיים סגורים לקבורה, אם משום היותם אתרים היסטוריים או משום שאזלו מקומות הקבורה בהם.
בתי הקברות הלאומיים ממוקמים ב-40 ממדינות ארצות הברית ובמחוז קולומביה.
המדינה בה נמצא מספר בתי הקברות הגדול ביותר (19) היא וירג'יניה, וכמעט כולם הוקמו באתרי מלחמת האזרחים בה.
רבים מבתי הקברות הלאומיים הוכללו במרשם הלאומי של אתרים היסטוריים של ארצות הברית.
זכאותו של אדם להיקבר בבית קברות לאומי נקבעת כיום על פי כללי זכאות מפורטים.
ככלל, הזכאים הם ותיקי הכוחות המזוינים של ארצות הברית ששירתו תקופה מינימלית, זכו לשחרור בכבוד ולא הורשעו מעולם בפשע חמור.
זכאים לקבורה גם בנות זוגם והתלויים בהם, שהם אזרחים.
הקבורה והקמת המצבה נעשות במימון הממשלה הפדרלית.
בבית הקברות ארלינגטון ובחלק מבתי הקברות הלאומיים האחרים נקברים גם אזרחים רמי מעלה שזכו למעמד ציבורי בולט או נשאו במשרות ציבוריות חשובות, לרבות נשיאים של ארצות הברית.
בתי הקברות הלאומיים מנוהלים על ידי שלושה גופים ממשלתיים:
מינהל בתי הקברות הלאומיים, הכפוף למחלקה לענייני חיילים משוחררים של ארצות הברית, מנהל 135 בתי קברות לאומיים וכן 33 חלקות בבתי קברות אחרים.
נקברו בהם למעלה מ-4 מיליון איש ואשה.
מחלקת הצבא של ארצות הברית, הכפופה למחלקת ההגנה, מנהלת שני בתי קברות ובכללם את בית הקברות ארלינגטון
שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית מנהל 14 בתי קברות, המצויים בתחומי אתרים היסטוריים ושדות קרב.
105 בתי קברות מדינתיים לוותיקי הכוחות המזוינים ממוקמים בתחומי 47 מדינות וטריטוריות של ארצות הברית ומנוהלים על ידיהן.
הוועדה האמריקנית למצבות קרב מנהלת מחוץ לתחומי ארצות הברית 24 בתי קברות צבאיים, שבהם נקברו בעיקר חללי שתי מלחמות העולם.
בתי ורנר או בשמה הרשמי, שכונת אהלי משה (אלכסנדר), היא שכונה בירושלים, בין שכונת מאה שערים ובתי ורשה.
השכונה נבנתה בשנת ה'תרס"ב, 1902, ונקראת על שם הנדיב משה אלכסנדר שמעיזבונו נבנתה כשכונת הקדש בידי קרוב משפחתו הרב משה מנחם מנדל ורנר שעם שמו היא מזוהה בציבור.
יהודי ניו יורקי אמיד בשם ר' משה בר' אשר לעמיל אלכסנדר שכבר בחייו תמך כספית ב"כוללים" הירושלמיים, הורה לבניו לפני מותו להפריש סכום של 15,000 דולר לוועד המשותף של כל הכוללים בירושלים כדי להקים בתים למעוטי יכולת, לתקופות מגורים של שלוש שנים בחינם.
בפועל, בשל עלויות חלוקת הירושה החליטו היורשים לקצץ את הסכום ל-10,000 דולר.
מתוכם שלחו שלושה מהיורשים בקיץ ה'תרס"א את חלקם, בסך הכל 7,500 דולר, שאפשרו את תחילת הבנייה בחורף ה'תרס"ב.
הבנייה ארכה כשנה ובסופה עמדה השכונה ובה "עשרים בתים, בור גדול, מרתפים ובית מדרש הנקרא גם כן בשם 'אהלי משה'".
מאז 1996 מתנהלת עמותת "אהלי משה אלכסנדר בבתי ורנר" שמטרותיה הרשמיות: מתן דיור ועזרה בדיור לעניי חכמי האשכנזים בירושלים מבני השכונה קיבלו תוספת בנייה משמעותית, נוספו להם קומות שתי נוספות ופני השכונה חודשו, אך שמרו על הצביון המקורי של שכונת חצר.
בתי זיבנברגן (לעיתים: זיבנבירגן; ביידיש: זיבנבערגער הייזער) ובשמה המלא: בתי זיבנברגן וסילאדי הייתה שכונה יהודית בירושלים, בין שכונת בתי אונגרין לשכונת שמעון הצדיק.
השכונה הוקמה בידי כולל זיבנברגן וסילאדי בסמוך לבית מנדלבאום ולקתדרלת סנט ג'ורג', על מגרש בן 3,450 אמות שנרכש במחיר שני פרנק לאמה בשנת ה'תרס"ח, 1908, ונבנו בה שלושים דירות שנועדו לשם מגורים זמניים עבור חברי הכולל מחוסרי היכולת.
לשם מימון הרכישה, מכר הכולל "מניות" במחיר של בין 20 ל-3,000 כתרים.
מי שתרם 3,000 כתר זכה לרשום דירה שלמה בשכונה על שמו וזכאי היה לגור בה אם יעלה בעצמו לארץ ישראל וירצה בכך.
כלפי חלק מן התורמים התחייב הכולל, לפי דרישתם, לארגן קבוצה של עשרה אנשים ללימוד משניות מדי יום במשך שלושים הימים שלאחר פטירת התורם.
עשר הדירות הראשונות נחנכו כבר בשנת ה'תרע"א, 1911. בניין יתר בתי השכונה נמשך לאורך עשרים השנים הבאות.
את שירותי הקהילה והדת קיבלו התושבים בשכונת האם בתי אונגרין, עד לשנת 1938, אז הוקם בשכונה בית כנסת עצמאי.
השכונה ננטשה בתקופת מלחמת העצמאות ותושביה נמלטו למערב העיר.
לאחר מלחמת ששת הימים נהרסו בתי השכונה בידי גורמים ישראליים.
בתי הקברות היהודיים בפאפה (בהונגרית: Pápai zsidó temetők) הם בין הערכים התרבותיים וההיסטוריים הידועים יחסית של העיר פאפה.
שני בתי הקברות היהודיים בעיר ממוקמים באזור מבודד למדי ומקומיים רבים לא מודעים לקיומם.
בית הקברות הישן מוסתר בבתים ובגנים, החדש ממוקם ליד בית הקברות הנוצרי המרכזי בעיר התחתית, על מגרש מוקף חומה ומוסתר מעוברי אורח.
הקהילה היהודית המקומית הגדולה בעבר הושמדה כמעט לחלוטין במהלך השואה, רצח העם היהודי של המאה העשרים, ולאחר מכן שארית הפליטה היגרה מהעיר, אולם מבקר שמגיע מוצא על פי רוב קברים נאים ומטופחים, במיוחד בבית הקברות החדש.
מספר גדול של יהודים חיו בפאפה מאמצע המאה ה-18. בהתחלה נקברו מתיהם בחלקה נפרדת של בית הקברות הכללי דאז "קאלוואריה".
לאחר מכן, כאשר הקהילה גדלה, היא קנתה חלקת אדמה בגבולה הדרומי של העיר למטרות קבורה.
אלה שנקברו בקאלוואריה נחפרו קבריהם שוב ועצמותיהם הובאו ונקברו שוב במקום החדש.
זה מסביר מדוע מוצאים שם קברים ישנים יותר מגיל בית הקברות.
אל בית הקברות היהודי הישן ניתן להיכנס דרך חצר הבית בדרך וֵספְּרֵמִי 38 (Veszprémi út 38).
ליד השער עמד פעם בית לוויות שקירותיו היו מעוטרים בעבודות של הצייר דוד הרץ.
הציורים תיארו את עלייתו לשמיים של אליהו הנביא במרכבות אש ואת חזונו של הנביא יחזקאל, חזון העצמות היבשות, לתחיית המתים.
בית הלוויות, על הציורים שהיו בו, נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה.
בית הקברות היה במצב מוזנח במשך תקופה ארוכה.
כל שטחו היה מכוסה בעשבים שוטים ורבים מהמצבות, האובליסקות והאותיות העבריות נפלו.
בית הקברות הוכרז כל ידי המדינה כאנדרטה וכמבנה לשימור בשנת 1993. בשנת 1994, בתמיכתם הכספית של הקהילה המקומית, העירייה וצאצאי היהודים מפאפה שחיו בניו יורק, בוערה הצמחייה, תוקנו הקברים וחומת האבן שנפלה, והוצב לוח זיכרון בהונגרית ובעברית ליד השער.
בסוף המאה ה-19 בית הקברות הישן היה כבר מלא, ולכן הקהילה רכשה חלקה נוספת באזור ליד בית הקברות הנוצרי של העיר התחתית.
ניתן להגיע לבית הקברות דרך גינת הבית בכתובת דרך וספרמי 27 (27 Veszprémi út).
בחלק העליון של בית הקברות ניצב בית הלוויות עם הכיתוב העברי בחזית: "זכרו: הם יעזבו את קבריהם בבוא אליהו", תרנ"ט כלומר שנת הקמת בית הקברות הייתה: 5659 (בית הקברות נפתח אם כן בין ספטמבר 1898 לספטמבר 1899 על פי הלוח הגריגוריאני).
על החומה הוצב לוח זיכרון בשנת 1974 ל-2,800 הקורבנות היהודים של פאפה בשואה ובסמוך לבניין הוקמה אנדרטת שואה בשנת 1990.
בית הקברות מלבני מוארך בצורתו הנוכחית.
במקור הוא היה ברוחב כפול, אך קבורות נערכו תחילה במחצית אחת בלבד ואחרי מלחמת העולם השנייה הקהילה היהודית מכרה את החלק הריק של החלקה לעירייה, כיוון שהפך למיותר.
גם בבית קברות זה (כמו בישן) יש מצבות רבות עם כתובות בעברית בלבד, אך - כאות לשאיפות ההטמעה התרבותית (התבוללות) של היהודים המקומיים ושל הונגריה בכלל - רוב המציבות דו לשוניות או רשומות רק בהונגרית (עם זאת, מועד הפטירה מצוין לעיתים קרובות על פי לוח השנה העברי).
יש גם קברים חדשים; בני הקהילה היהודית המקומית הנוכחית (שהולכים ומתמעטים) קבורים שם עד היום.
בבית הקברות החדש נמצאים קברי כמה סוחרים ובעלי מפעלים שמילאו פעם תפקיד חשוב בחיי העיר.
בין הקבורים הידועים יותר: הרבנים משה אריה רוט ושמואל גוטליב ראשי הישיבות המפורסמים לשעבר של פאפה.
אחד מראשי הקהילה אדולף לוינשטיין, אשר הקים קרן בצוואתו, כדי לארח מתוך רבית הקרן, כל שנה, עשרה אזרחים קתולים, עשרה פרוטסטנטים ועשרה יהודים עניים ואת הסוחר היהודי בעל תואר האבירות מיקלוש לאסלו, גיבור מלחמת העולם הראשונה.
לאסלו נרצח לבסוף בפאתי העיר בשנת 1944 יחד עם בנו בן הארבע עשרה על ידי אנשי מפלגת צלב החץ.
(היום נקרא רחוב על שמו בפאפה).
בקצה התחתון של בית הקברות נקברו ספרי התורה שחוללו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתי וילארד הוא מבנה היסטורי השוכן בשדרת מדיסון שברובע מנהטן שבניו יורק.
הבתים תוכננו במקשה אחת על מנת לדמות אחוזה רחבת ידיים בסגנון נאו-רנסאנס איטלקי, אם כי בפועל היו אלה שישה בתים פרטיים נפרדים המקיפים חצר פנימית.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 נבנה במתחם גורד שחקים מודרני - מלון לוטה ניו יורק פאלאס.
מבחינה חיצונית בתי וילארד שומרו כמעט בשלמותם.
הנרי וילארד, איש עסקים אמריקאי יליד ממלכת בוואריה, יזם את בנייתם של בתי וילארד בעת שכיהן כנשיא חברת התחבורה המסילתית נורת'רן פסיפיק ריילוויי.
וילארד רכש חלקת אדמה בשדרת מדיסון במידטאון מנהטן, בין הרחובות 50 ו-51, מול קתדרלת פטריק הקדוש (המשתרעת על פני גוש בניינים שלם וכניסתה הראשית מצויה ברחוב המקביל – השדרה החמישית).
הבעלים הקודמים של הקרקע קידמו תוכנית להקמת בית דירות בן תשע קומות, אך וילארד החליט להקים מקבץ של בתים פרטיים גדולים הבנויים סביב חצר פנימית הפתוחה לשדרה.
ולס, אדריכל ממשרד האדריכלים שהיה חדש באותה עת, "מק'קים, מיד ווייט", הופקד על תכנון המבנה.
הבתים היו גדולים ומפוארים, נבנו בסגנון נאו-רנסאנס והתנשאו לגובה של 5 קומות.
הם נבנו מאבנים בצבע חום כפי שהתעקש וילארד.
בין אנשי המקצוע ששקדו על עיצוב הפנים של בתי וילארד היו האמן ג'ון לה פארגה, הפסל אוגוסטוס סנט גאודנס והצייר מייטלנד ארמסטרונג.
מבחינה חיצונית המבנה היה סימטרי (במבט מהחזית), אך הבתים היו בגדלים שונים (חמש תוכניות שונות), אחד מהם גדול במיוחד - זה שהיה מצוי בפינת רחוב 50, ומיועד עבור וילארד.
הנרי וילארד הכריז על פשיטת רגל זמן קצר לאחר השלמת הבנייה, ב-1884. הוא התגורר במקום חודשים ספורים ואז נאלץ לעזוב.
ביתו נמכר לאליזבת מילס ריד, רעייתו של איל העיתונות וייטלאו ריד.
ריד התגוררה בבית, שנודע כבית ריד, עד מותה ב-1931. בשנים 1943 עד 1945 בית ריד שימש כמועדון לנשות הצבא, לאחר שעבר את ההתאמות הנדרשות ואירח נשים בעלות של 50 סנט ללילה.
הבעלות על בתי ויליארד החליפה ידיים פעמים רבות במהלך המאה ה-20. בשנים 1948 עד 1949 הארכידיוקסיה של ניו יורק רכשה את הבתים בזה אחר זה.
היא מיקמה את משרדיה במקום והחזיקה בחמישה מהבתים.
הבית השישי, זה המצוי בשדרת מדיסון פינת רחוב 51, היה בבעלות בית ההוצאה לאור רנדום האוס ושימש כמשרד – הוא נרכש מידי ג'וזף קנדי, אביו של ג'ון קנדי, ב-1946. משפחת קנדי רכשה את הבית לשם מגורים, אך לא עברה להתגורר בו מעולם.
ב-1968 הוועדה לשימור אבני דרך בעיר ניו יורק הכריזה על המתחם כמבנה לשימור, ללא התנגדות של הבעלים.
ב-1971 רכשה הארכידיוקסיה של ניו יורק את הבית השישי והאחרון – בית רנדום האוס.
הרכישה התאפשרה בזכות תרומה של 2.25 מיליון דולר שהתקבלה מהנרי גייזמן.
כשלוש שנים קודם לכן מפתח המקרקעין הארי הלמסלי, החל בניהול משא ומתן עם הארכידיוקסיה על רכישת המתחם כולו.
הארכידיוקסיה מכרה את המתחם להלמסלי ב-1974 – למעשה, היא החכירה לו את הקרקע והמצוי מעליה בחוזה ל-99 שנים.
המתחם כלל גם חלקת אדמה אחורית, בין הרחובות 50 ו-51. ב-1975 צורף המבנה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בארצות הברית.
הקמת מלון במתחם ובתי וילארד בהווה
הארי הלמסלי ראה בבתי וילארד מיקום מושלם להקמת מלון פאר בשל מיקומם בלב מנהטן וכך היה.
על תכנון המיזם הופקדו משרדי האדריכלים "אמרי רות ובניו" וכן "הארדי הולצמן פייפר".
בתי ויליארד שומרו מבחינה חיצונית, כאשר רק ה"גיבנת" - חלק משני הבתים העורפיים שבכיוון הנגדי לשדרת מדיסון - נהרסה (על מנת לאפשר הקמת מגדל בתכנון מלבני לכל גובהו) ולאחר הריסתה נותר מבנה בצורת האות חי"ת, כמעט כל המבנה המקורי.
בצמוד למבנה נבנה מלון בן 51 קומות עשוי מתכת וזכוכית.
בתי וילארד שומרו מבחינה חיצונית ונעשה מאמץ לשמר אותם גם מבחינה פנימית, אם כי חלק הארי של השטח הוקצה לשימוש המלון.
הכניסה הראשית למלון מוקמה בשדרת מדיסון ואילו המעבר אליה נקבע דרך החצר הפנימית והדלתות המובילות אליה מצויות במקום בו שכנו בעבר שני הבתים העורפיים.
הבנייה החלה ב-1977. בשטחים הנותרים נעשה שימוש מסחרי, כאשר בפינת רחוב 50, במקום בו היה מצוי בית רנדום האוס, התמקמה עמותה לשימור מבנים – האגודה לאמנות מוניציפלית של העיר ניו יורק (נוסדה ב-1893) – כחלק מעסקה שנרקמה בין הלמסלי לכוחות שפעלו לשימור המבנה.