tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשטר בקהיר זכה ליוקרה ואשראי כמי שהצליח להשתחרר מהשפעות המערב, לאחר שהצליח להפוך תבוסה צבאית מול ישראל, בריטניה וצרפת במלחמת סיני לכדי הישג מדיני.
תוניסיה, מרוקו וסודאן השתחררו משליטה קולוניאלית עד 1955 ובאלג'יריה התנהלה מלחמת שחרור מן השלטון הקולוניאלי הצרפתי.
הנאצריזם קיבל רוח גבית ככוח כמעט בלתי עציר.
שתי תמורות התרחשו בתנועת הקומוניסטית העולמית – הקמת הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949 ומותו של יוסיף סטלין ב-1953. סין העממית שהשתייכה למדינות העולם השלישי, המדינות הבלתי מזוהות במלחמה הקרה, סיפקה למרקסיסטים הערבים חלופה ודגם עדיף למהפכה חברתית לדגם של ברית המועצות.
מות סטלין חולל שינויים משמעותיים במדיניות החוץ הסובייטית כלפי מדיניות בורגניות ובלתי-מזדהות כמו מצרים, סוריה, עיראק והודו וכלפי תנועות לאומיות בעולם השלישי.
הקרמלין הפך אוהד יותר לתנועת שחרור ערביות.
לקומוניזם קם מתחרה – הפופוליזם, שיצא נגד שחיתות וקרא לפרוגרסיביות כללית ולשינוי.
ב-14 ביולי 1958 בוצעה הפיכה צבאית בעיראק ונפתח דף חדש בדברי ימיה.
חברי בית המלוכה ההאשמי וראש הממשלה הוותיק נורי א-סעיד נרצחו והממשלה הופלה; לאחר שהקולונל עבד אל-כרים קאסם, שנשלח בראשו של כוח תגבורת צבאי לבית המלוכה ההאשמי של ירדן, שהייתה בפדרציה עם עיראק, פנה עם חייליו לבגדאד והשתלט עליה.
קאסם עמד בראש קבוצת קצינים שתכננה מבעוד מועד להפיל את המשטר המלוכני ולאחר ביצוע ההפיכה הכריז על עצמו כראש ממשלה.
עבור מק"ע זו הייתה הזדמנות פז: המפלגה תמכה בקצינים וזכתה לראות את חבריה שנכלאו בידי ממשלות קודמות משוחררים מכלאם.
בצורה יוצאת דופן בהיסטוריה המפלגתית, יכלו חברי המפלגה להתכנס כולם בלא חשש לרדיפה, כשבראש המפלגה עמד חוסיין א-ראדי, שנודע בכינוי "סלאם עאדל".
הצורך המיידי של המשטר החדש במוקדי כוח אזרחיים שיחזקו ויעזרו לו, יצר חיבור טבעי עם מק"ע שלאנשיה ניתנו מינויים ומשרות לכל שדרת הממשל העיראקי.
הקרבה בין המפלגה לבין קאסם התבטאה גם בהידוק הקשרים בין עיראק לבין ברית המועצות.
בזירה האזורית, ממשל קאסם סירב להכפיף עצמו למרותו של נאצר ולהצטרף תחתיו לרפובליקה הערבית המאוחדת, שלבסוף הייתה איחוד קצר ימים בין מצרים וסוריה בלבד.
בפברואר 1963 הודח קאסם מהשלטון, בהפיכה אלימה שבוצעה בידי בעל בריתו לשעבר, עבד א-סלאם עארף, שחבר למפלגת הבעת'.
בין פברואר לנובמבר של שנה זו ידעה עיראק תקופה סוערת, עד שעארף בגד באותם קושרים מהבעת' ששיתפו עימו פעולה וייצב את השלטון.
הקומוניסטים, שהתנגדו להפיכת הבעת', היו גם הראשונים לסבול מהצלחתה.
מנהיגי המפלגה, בכלל זה המזכ"ל א-ראדי – הוצאו להורג, עשרות מתו.
פלג בהובלת עזיז אל-חאג' פרש ופנה להתנגדות מזוינת, שלא על דעת הרוב.
ב-1973 חתם מזכ"ל המפלגה, עזיז מוחמד, על הסכם לכינון 'חזית לאומית-פאוגרסיבית' משותפת עם הבעת' בראשות נשיא עיראק, אחמד חסן אל-בכר.
למפלגה הותר לפעול, לפרסם מנשרים, ורדיפתה פסקה.
בלחץ ראש הממשלה הסובייטי, אלכסיי קוסיגין, המפלגה זכתה בשני מושבים בממשלה.
ברית-המועצות ראתה בעיראק נכס אסטרטגי במסגרת מאבקה הגיאואסרטגי בארצות-הברית, ובמפלגה הקומוניסטית העיראקית כצינור ישיא להשפעה בבגדאד.
ב-1978, פתח סדאם חוסיין במסע רדיפה מחודש נגד המפלגה.
חברי מפלגה רבים הוצאו להורג.
ב-1979, נתקה המפלגה הקומוניסטית כל קשר עם הממשלה העיראקית.
באותה שנה, השתלט סדאם על מפלגת הבעת' ועל הנהגת עיראק.
במהלך שנות השמונים, מצאה עצמה המפלגה תחת רגלי הבעת' מזה ומוסקבה מזה.
כל תפקידה היה לשמש כלי משחק בידי אחרים.
עזיז מוחמד, מנהיג המפלגה, לא הקפיד לכנס את מוסדות המפלגה, ולקיים פעילויות.
קבוצה, ולא בפעם הראשונה, פרשה בשם האידאולוגיה המרקסיסטית-לניניסטית.
במהלך אותו עשור, יצא מרכז המפלגה נגד מדיניות החוץ של סדאם חוסיין, בדגש על ההשתתפות במלחמת איראן-עיראק.
המפלגה תיארה את הבעת' כמשרתת האינטרסים של הבורגנות הפקידותית, הפרזיטית והאנטי-עממית.
המלחמה, לדידה, יצגה את אופי המשטר הבעתי'סטי הריאקציוני, לשיטתה.
עם סיום המלחמה הקרה, המפלגה איבדה משמעותית מכוחה – הפלג הכורדי התפצל, והפך למפלגה נבדלת.
עזיז מוחמד, כורדי בעצמו, עזב את השליטה במפלגה המאוחדת.
מוחמד ניסה לעצב נרטיב שיסביר את נפילת המפלגה בימיו, והאשים את שתי המלחמות - איראן-עיראק, ומבצע 'סופה במדבר', בכך.
מהפלת סדאם חוסיין ועד ימינו
מק"ע התנגדה לפלישת ארצות הברית לעיראק ב-2003. עם זאת, בחרה המפלגה לפעול בממסד העיראקי החדש - המזכ"ל חמיד מג'יד מוסא מונה למועצה הזמנית של הקואליציה.
בבחירות הראשונות ב-2005, הובילה מק"ע את רשימת "איחוד העם", ובהמשך הצטרפה ל'רשימה הערבית הלאומית' של איאד אל-עלאווי.
בבחירות 2018, הצטרפה המפלגה ל"סאירון – הברית לכינון רפורמות" של איש הדת מוקתדא א-סדר, שהייתה לרשימה הגדולה ביותר בפרלמנט העיראקי.
למפלגה הקומוניסטית 13 מושבים מתוך 54 לסאירון, ו-329 בכלל.
במסגרת שותפות זו נכנסה הרשימה גם כשותפה לממשלה.
המפלגה הקומוניסטית של אוסטריה היא מפלגה קומוניסטית באוסטריה שהוקמה בשנת 1918.
המפלגה הוקמה בנובמבר 1918 בעקבות מהפכת אוקטובר ברוסיה.
ב-12 בנובמבר 1918 המפלגה ניסתה לבצע הפיכה, אך בלי קבלת עזרה ממשית מרוסיה הסובייטית, ניסיון זה נכשל.
המפלגה השתתפה במערכות בחירות, אך נכשלה להשיג תמיכה ממשית.
בשנת 1933 פעילות המפלגה נאסרה.
אומנם לאחר דיכוי מרד של רפובליקנישר שוצבונד מספר חברי המפלגה גדל באופן משמעותי.
בשנת 1939, בעקבות הסכם מולוטוב-ריבנטרופ, מספר חברי מפלגה ששהו בברית המועצות הוסגרו לשלטון הנאצי.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, שטח של אוסטריה היה תחת שלטון משותף של מדינות המנצחות, לרבות ברית המועצות.
ממשלת אוסטריה הראשונה כללה מספר שרים חברי המפלגה והיא קיבלה לידיה תפקיד של סגן-קנצלר.
לקראת בחירות שנערכו בשנת 1945 ראשי המפלגה הבטיחו לראשי המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות לזכות כ-30% מהקולות, אך מעשית זכו ב-5.4% בלבד וקיבלו 4 מקומות בפרלמנט (מ-165).
בשנת 1959 המפלגה זכתה ב-3.3% מהקולות ולא עברה אחוז החסימה.
מאז היא לא הצליחה לקבל ייצוג ברמה ארצית.
מספר חברי המפלגה ירד בהדרגה מ-150 אלף מייד לאחר מלחמת העולם השנייה לכ-35 אלף במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20.
לאחר סיום קיום של גרמניה המזרחית, התברר שחברה Novum הייתה צינור להעברת סכומים משמעותיים למפלגה הקומוניסטית האוסטרית.
גרמניה, כיורשת של גרמניה המזרחית פעלה בסדרת משפטים נגד חברת Novum ופיני שטיינדלינג.
בסופו של דבר המפלגה חויבה להחזיר לגרמניה 250 מיליון יורו.
כתוצאה מכך היה צורך לפטר עובדי המפלגה ולסגור את העיתון Volksstimme.
בתחילת המאה ה-21 המפלגה זכתה במספר הצלחות ברמה אזורית.
בבחירות 2005 בשטיריה היא זכתה ב-20.75% מהקולות.
זו הייתה הפעם הראשונה שמפלגה זכתה בייצוג בשלטון המקומי משנת 1970. ברמה ארצית המפלגה לא מצליחה להשיג תמיכה של ממש - בבחירות שנערכו בשנת 2019 היא זכתה ב-0.7% מהקולות.
המפלגה הקומוניסטית של הודו ) היא מפלגה קומוניסטית בהודו.
המפלגה הייתה מפלגת האופוזיציה העיקרית בהודו בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים.
על פי ההיסטוריה הרשמית שלה, המפלגה הקומוניסטית של הודו הוקמה ב-26 בדצמבר 1925, באספה שהתכנסה בקאנפור.
מוקדם יותר באותו עשור נעשו ניסיונות נוספים להקים מפלגה קומוניסטית הודית, וכבר ב-1920 פורסם בטשקנט מניפסט קומוניסטי-הודי בידי , לימים ממייסדי המפלגה.
מקורות אחרים טוענים כי המפלגה הוקמה כבר ב־17 באוקטובר 1920 בטשקנט, כגוף הקשור לקומינטרן, וב-1925 נעשה ניסיון להקים מפלגה קומוניסטית בהודו, שלא תהיה קשורה לקומינטרן ולבולשביזם הרוסי.
הממשל הבריטי בהודו אסר על קיום פעילות קומוניסטית, ואסר חלק ממנהיגי המפלגה ב-1929. בשלהי 1933 עד תחילת 1934 הוכרה הנהגת מרכזית אחת למפלגה, אך שליטתה בפועל על המפלגה הייתה מוגבלת.
האיסור על פעילותה הכביד על התארגנות המפלגה, שהמשיכה להתקיים במחתרת.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב באוגוסט 1939 התנגדו פעילי המפלגה למלחמת העולם השנייה, בה ראו "מלחמה אימפריליסטית", ויזמו תוכניות לפגוע ביצור הצבאי ובכלכלה על מנת לפגוע בכלכלת המלחמה, דבר שהוביל מעצר רבים מהם.
ב-1942, בעקבות מבצע ברברוסה והצטרפות ברית המועצות למלחמת העולם השנייה לצד בעלות הברית, שינו פעילי המפלגה את טעמם, והפכו לתומכים של המלחמה.
האסירים שוחררו והמפלגה הותרה רשמית לראשונה.
הקומוניסטים ניצלו את היות מרבית מתנגדיהם הפוליטיים במעצר או במחתרת עקב מעורבותם בתנועת צאו מהודו, והשתלטו על קונגרס איגודי העובדים הכלל הודי.
תום מלחמת העולם השנייה הפכה את המפלגה למבודדת ומורחקת בהודו.
השליטה באיגודי העובדים נשמטה מידה בעקבות שחרור פעילי המפלגות האחרות, ותומכיה השונים נטשו אותה.
לאחר עצמאות הודו ב-1947 הפכה המפלגה למפלגת האופוזיציה העיקרית לקונגרס הלאומי ההודי.
המפלגה תבעה שוויון חברתי לנשים, הלאמת התעשייה שבבעלות פרטית, רפורמות אגרריות, צדק חברתי לבני הקאסטות הטמאות וחופש ההפגנה.
ב-1948 ו-1949, בהשפעת הוראות מברית המועצות והניצחון הקומוניסטי במלחמת האזרחים הסינית, החלו פעילי המפלגה לקיים מרידות ו"פעולות שחרור" במטרה להקים משטר קומוניסטי.
המוקד הבולט של מרידות אלו היה באזורי טלנגאנה של מדינת היידראבאד, וממשלות היידאבאד, מדראס ומערב בנגל הוציאו את המפלגה הקומוניסטית מחוץ לחוק.
בינואר 1950 שינתה ברית המועצות את גישתה כלפי המדינות העצמאיות באסיה, והורתה לפעילים הקומוניסטים לתמוך ביציבות ממשלת הודו, ולחתור לאחדות עם המעמדות העובדים והעניים במטרה להאבק ב"אימפריאליזם האנגלו-אמריקאי" ונגד ה"בורגנים הגדלים הריאקציונרים והנסיכים הפידואלים המשלבים ידיים עימו".
בעקבות כך קיבל הפולטיברו של המפלגה החלטה דומה, ופנה למאבק פרלמנטרי ופעילות ליגאלית.
ב-1951 החליפה המפלגה את דרישתה להקמת דמוקרטיה עממית בדרישה להקמת "דמוקרטיה לאומית".
המפלגה זכתה בבחירות ב-1957 לאספה המחוקקת של קרלה, והקימה את הממשלה הראשונה בהודו העצמאית שאינה בשליטת הקונגרס.
הזכייה הושפעה ממעורבות המפלגה במאבק לעיצובם מחדש של גבולות טרוונקור-קוצ'ין על בסיס לשוני, שהביאו ב-1956 להקמת קרלה כמדינת דוברי מלאיאלם.
עם התחממות המתיחות בגבול הודו–סין באוגוסט 1959, נוצר עימות פנימי במפלגה בין תומכי הודו הלאומיים ותומכי סין הקומוניסטית.
הוויכוח, שהשתלב בפיצול הסיני–סובייטי, הפך לפולמוס על טקיטת הפעולה כלפי מפלגות אחרות ובראשן הקונגרס, כשפלג אחד סבור כי יש לשתף פעולה עם הקונגרס, פלג שני התייאש מפעולה דמוקרטית וגרס כי יש לשוב למלחמת מעמדות ומאבק אלים, ופלג שלישי שביקש לשתף פעולה עם יריבי ההקונגרס.
העימות נמשך במשך מספר שנים, עד שבאפריל 1964 הגיעה הרתיחה בין הצדדים לשיאה, והמפלגה התפצלה כאשר הפלג הפרו-סיני הקים את המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית).
באפריל 2023 איבדה המפלגה את מעמדה כמפלגה לאומית, ומעמדה הפך למפלגה מדינתית.
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) (בהינדי: भारत की कम्युनिस्ट पार्टी (मार्क्सवादी); באנגלית Communist Party of India (Marxist) (CPI(M)) היא מפלגה קומוניסטית בהודו.
המפלגה נוצרה כפלג שפרש מהמפלגה הקומוניסטית של הודו, ונכון לדצמבר 2023 היא מפלגת השלטון בקרלה.
המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) הוקמה בעקבות פיצול המפלגה הקומוניסטית של הודו.
באוגוסט 1959 החל משבר פנימי במפלגה, בעקבות סכסוך הגבולות ההודי–סיני שפרץ, כפעילי המפלגה נחלקים בין תומכי הרפובליקה העממית של סין הקומוניסטית לתומכי הודו.
תומכי הודו הלאומיים ותומכי סין הקומוניסטית.
העימות נמשך במשך מספר שנים, עד שבאפריל 1964 הגיעה הרתיחה בין הצדדים לשיאה, והפעילים הרדיקליים הפרו-סינים עזבו את המפלגה והקימו מפלגה קומוניסטית מתחרה.
המפלגה נקראה בתחילה "המפלגה הקומוניסטית השמאלית" או "המפלגה הקומוניסטית של הודו (שמאל)", ובבחירות לאספה המחוקקת של קרלה ב-1965 החליטה המפלגה להתמודד כ"המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית)", שהפך לשמה הרשמי.
ב-1967 החליטה המפלגה להצטרף לקואליציות בקרלה ומערב בנגל.
ההחלטה, שלוותה בהתנגדות של חלק מחברי המפלגה, גרמה לפרישת פלג קיצוני שהתנגד להחלטה לחבור למפלגות לא קומוניסטיות להביא לפריצת מרד הנקסליטים שביצעו פעולות טרור במטרה לערער את ממשלת מערב בנגל הקומוניסטית.
מרכז הפעולות היה בצפון מדינת מעקב בנגל, באזור נקסלברי ובסמוך למעבר הצר לשבע האחיות.
הממשלה הקומוניסטית נאלצה לבסוף לדכא את המרידה, ופעילי המפלגה הרדיקלים החלו פורשים ממנה.
ב-1969 הקימו הפורשים את המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית-לניניסטית).
בבחירות לאספה המחוקקת של מערב בנגל ב-1977 זכתה המפלגה לראשונה לרוב מוחלט באספה, והיא שלטה במדינה במשך 34 שנים, עד להבסתה בבחירות ב-2011 בידי הטרינמול קונגרס.
המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה (ביידיש: פאַלעסטינישע קומוניסטישע פרטײַ, בראשי תיבות: פ.
או פק"פ; בערבית: الحزب الشيوعي الفلسطيني) הייתה המפלגה הקומוניסטית הראשונה בארץ ישראל.
הוקמה בשנת 1919, על ידי פורשים מהאגף הרדיקלי של הציונות הסוציאליסטית, דגלה בעקרונות הקומוניזם וצידדה באינטרנציונליזם יהודי-ערבי.
פק"פ הייתה אחת מגלגוליה הראשונים של המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
המפלגה הקומוניסטית בארץ ישראל נוסדה בשנת 1919, שנתיים לאחר המהפכה הרוסית, בתור "מפלגת פועלים סוציאליסטית עברית" (מפס"ע), על ידי קבוצת המיעוט השמאלני של מפלגת פועלי ציון שלא רצו להצטרף לאחדות העבודה.
השתתפה בשם "מפלגת פועלי ציון השמאלנים" בוועידת היסוד של ההסתדרות (1920).
בשנת 1922 שינתה את שמה לפק"פ – פאַלעסטינישע קומוניסטישע פרטײַ (יידיש: המפלגה הקומוניסטית הפלסטינית).
בחירת השפה לא הייתה מקרית - היא נבעה משלילת הציונות, שתחיית הלשון העברית הייתה אחד מעיקריה.
מאז היווסדה ראתה המפלגה בציונות תנועה ריאקציונית ולא תנועת שחרור.
ב-1923 אימץ קונגרס המפלגה הצעה שגינתה את הציונות כ"תנועת בורגנים יהודים המשרתים את האימפריאליזם הבריטי", והביעה תמיכה בתנועה הלאומית הערבית שנלחמת בו.
עקב כך זכתה המפלגה בחברות בקומינטרן (איגוד המפלגות הקומוניסטיות הבינלאומי שנשלט על ידי ברית המועצות).
המפלגה התמודדה בבחירות להסתדרות, בשנת 1923, וקיבלה 426 קולות מתוך 6,326 קולות בסך-הכול, כ-13% מהקולות.
בשנת 1924 הוצאה המפלגה משורות ההסתדרות הכללית וצורפה לקומינטרן (הארגון העולמי של המפלגות הקומוניסטיות) כסקציה של הארגון בפלשתינה.
המפלגה הייתה מורכבת, באותה תקופה, בעיקר מיהודים דבר שהתנגש עם מטרתה לקדם מהפכה סוציאליסטית בארץ בה, באותה התקופה, רוב תושביה היו ערבים.
בשל הפערים התרבותיים והאידאולוגיים בין הנהגת המפלגה, היהודית ברובה, לאוכלוסייה הערבית בארץ התקשתה המפלגה לגייס חברים ערבים רבים לשורותיה.
הקומינטרן דרש מן המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה לעבור תהליך של "ערביזציה", כינוי לתהליך שמטרתו הייתה לשנות את הרכב חברי הפק"פ כדי שישקפו טוב יותר את הרכב האוכלוסייה בארץ.
דרישה זו לא הייתה ייחודית, אלא דרישה גלובלית שהופנתה גם כלפי התנועה הקומוניסטית במצרים שמקורה היה נעוץ במיעוט היווני במדינה, כלפי הקומוניסטים האלג'יראים שגרעינם היה צרפתי וכלפי תנועות קומוניסטיות נוספות ברחבי העולם.
חרף מאמציה לא הצליחה המפלגה עד סוף שנות ה-20 לחדור לרחוב הערבי, ורק קומץ ערבים הצטרף אליה.
ביניהם היה מוחמד נג'אתי צדקי בין מובילי הסניף בחיפה שהועלה למשפט בשנת 1930 ובסופו של דבר נאלץ לעזוב את האזור ועבר למוסקבה.
משבר קשה פקד את המפלגה בעקבות מאורעות תרפ"ט.
מנהיגיה וחבריה הסתייגו ממעשי האלימות שכוונו נגד יהודים.
הנהגת היישוב, הנהגת ההסתדרות הכללית והנהגות המפלגות הציוניות, נידו את חברי המפלגה.
שלטונות המנדט הבריטי נקטו נגדם בצעדי ענישה של מאסרים והגליות מן הארץ.
ב-1935, בהתאם למדיניות ה"ערביזציה" שנדרשה מהמפלגה, מינה הקומינטרן את רדואן אל-חילו ("מוסא"), ערבי-פלסטיני תושב הארץ שזה עתה שב מלימודים במוסקבה, לתפקיד מזכ"ל המפלגה במקומם של מייסדיו היהודים.
בין השנים 1936–1939 תמכה הפק"פ במרד הערבי הגדול (שכונה ביישוב בשם מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט).
פק"פ התנגדה לאלימות כנגד היהודים, אך טענה שהמאבק בכללו צודק.
בתגובה למרד, קראה ליצירת הבנות שיתבססו על הקמת ממשלה דמוקרטית נבחרת שתבטיח שיווי זכויות ליישוב היהודי עם ויתורו על כל מחשבת כיבוש, שמירה על היחס המספרי הקיים בין הערבים והיהודים בארץ, וחקיקת חוקים אשר יבטיחו הגנה על אדמות הפלאחים וישמרו על זכויות האריסים.
מהלך זה גרם לפרישתם של יהודים רבים.
חלק מן היהודים שנשארו במפלגה התארגנו בסקציה יהודית שנקראה קבוצת אמת והייתה תחת הנהגתו של שמואל מיקוניס, סקציה זו התנגדה לעמדת ההנהגה של המפלגה, דרשה להכיר באינטרסים היהודים, צידדה בשיתוף פעולה עם כוחות ציוניים "מתקדמים", ותמכה בעלייה יהודית "מטעמים הומניטריים".
בשנת 1940 חל פילוג של ממש במפלגה בין הסקציה היהודית לבין ההנהגה הערבית על רקע הסכסוך היהודי-ערבי בארץ ישראל.
סיבה נוספת לקרע הייתה הסכם ריבנטרופ–מולוטוב משנת 1939 שבעקבותיו הנחה סטלין את המפלגות הקומוניסטיות לשמור על נייטרליות במלחמת העולם השנייה.
קבוצת אמת התקשתה לעכל הנחיה זו.
אחת ממנהיגות הפק"פ, שמחה צברי, יהודייה ממוצא תימני, שהייתה בת זוגו של המזכ"ל רדואן אל-חילו, אף הנהיגה פעולות חבלה נגד הבריטים ומוסדות ציוניים ב-1936. בין הפעולות היו הטלת שתי פצצות בחיפה והצתת דוכן ביריד המזרח.
בפעולות אלה לא תמכה ההנהגה הפלסטינית של הפק"פ, שכנראה אף התנגדה להם.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה המפלגה התנגדה לגיוס תושבי ארץ ישראל למאמץ המלחמה בגרמניה הנאצית, אולם בשנת 1941, עם פלישת הנאצים לברית המועצות, מצאה עצמה המפלגה עומדת בשורה אחת עם היישוב כולו בתמיכה בברית המועצות, והמפלגה הוחזרה אל שורות ההסתדרות הכללית.
בשנת 1943 שוב חל משבר בקרב המפלגה.
העילות לפילוג הפעם היו עמדות המפלגה בעניין הגיוס לבריגדה היהודית ובעניין שיתוף הפעולה עם ההסתדרות בשביתות והפגנות, שהוביל לסילוק המפלגה מהקומינטרן.
מאיר וילנר אף חתם על מגילת העצמאות.
חברי המפלגה הערבים, ובראשם אמיל חביבי, תופיק טובי, אמיל תומא ובולוס פרח, ייסדו בשנת 1943 את הליגה לשחרור לאומי.
בעקבות שינוי עמדתה של ברית המועצות משלילת מדינה יהודית לתמיכה בהקמתה, שבאה לביטוי בנאום גרומיקו באו"ם ב-1947, שינו פק"פ והליגה לשחרור לאומי את עמדתם ותמכו בהקמת שתי מדינות דמוקרטיות ועצמאיות, ערבית ויהודית, זו לצד זו.
התנועה הקומוניסטית הכירה בכך שהארץ הפכה לדו לאומית ולכן לכל עם זכות להגדרה עצמית.
בשנת 1948, במהלך מלחמת העצמאות, הקימו המנהיגים הקומוניסטים הערבים שנשארו בישראל יחד עם הפק"פ היהודית את מק"י - המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
המפלגה הרפובליקנית היא אחת משתי המפלגות הגדולות בארצות הברית.
מפלגה זו דוגלת בליברליזם כלכלי, והיא ימנית ושמרנית יותר ובפרט ביחס למתחרתה, המפלגה הדמוקרטית.
המפלגה הרפובליקנית נוסדה בוויסקונסין ב-20 במרץ 1854 כמפלגה מודרנית המבוססת על רפובליקניזם ומתנגדת לעבדות בארצות הברית, מה שהוביל 7 שנים לאחר מכן למלחמת האזרחים (בה המפלגה הרפובליקנית הנהיגה את מדינות האיחוד, והמפלגה הדמוקרטית הדרומית את מדינות הקונפדרציה).
הוועידה הראשונה של המפלגה נערכה ב-6 ביולי 1854 בג'קסון שבמישיגן.
הנשיא הראשון מטעם המפלגה הרפובליקנית היה אברהם לינקולן, והאחרון נכון לשנת 2025 הוא דונלד טראמפ.
בדמותה הנוכחית, העקרונות העיקריים של המפלגה כוללים מדיניות של ממשלה קטנה, שוק חופשי, קפיטליזם, ערכים מסורתיים, מדיניות ביטחון לאומי נוקשה, לחימה בטרור העולמי, הפרטה של שירותים ממשלתיים ושמרנות חברתית שלעיתים כוללת תמיכה במכר כלי נשק לאזרחיה, והתנגדות להפלות.
סמל המפלגה הרפובליקנית האמריקנית הוא פיל.
הסמל הופיע לראשונה בקריקטורה שפורסמה במגזין "הארפר'ס ויקלי" ב-7 בנובמבר 1874. בראשית המאה ה-20 במספר מדינות סמל המפלגה היה עיט (אינדיאנה ואוהיו) כניגוד לסמל התרנגול של המפלגה הדמוקרטית במדינות אלה.
מאז ליל הבחירות ב-2000 הצבע האדום הוא זה המזוהה עם המפלגה הרפובליקנית.
זאת לעומת רוב מדינות העולם, בהן אדום מזוהה עם השמאל הפוליטי דווקא.
ג'ון פרימונט היה המועמד הראשון של המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ארצות הברית ב-1856. אף שהפסיד בבחירות גברה השפעתה של המפלגה במדינות הצפוניות, ובבחירות הבאות (1860) נבחר המועמד הרפובליקני - אברהם לינקולן.
כך הגיע לקיצו שלטונה של המפלגה הדמוקרטית אשר תמכה בעבדות.
לאחר תום מלחמת האזרחים האמריקנית נרצח לינקולן, וסגנו אנדרו ג'ונסון, סנטור דמוקרטי מטנסי שצורף לכרטיס ב-1864 למען האחדות הלאומית, ירש את מקומו.
בין ג'ונסון לבין אנשי המפלגה הרפובליקנית התגלעו סכסוכים קשים בנוגע לשיקום הדרום (הרקונסטרוקציה).
הרפובליקנים זעמו על יחסו המקל למורדים, ועל כך שהטיל וטו על חוקים שנוגעים לזכויות אדם.
לבסוף בית הנבחרים העלה את ג'ונסון למשפט הדחה בסנאט, בו היה חסר קול אחד בשביל להדיחו.
פרויקט שיקום הדרום נמשך גם בתקופת נשיאותו הכפולה של יוליסס גרנט.
בתקופה זו המפלגה הצליחה להשתלט לזמן קצר על הפוליטיקה במדינות הדרום, היות שממרבית המורדים נמנעה זכות ההצבעה, ולעומת זו היא הוענקה לעבדים המשוחררים.
הרפובליקנים העבירו רפורמות במדינות הדרום ומינו עבדים משוחררים לתפקידים בממשלים המדינתיים.
כמו כן, המפלגה דגלה בתקופתו של גרנט בעידוד המסחר, התעשייה, ושמירה על זכויות החיילים המשוחררים.
תקופת שיקום הדרום הסתיימה עם הבחירות השנויות במחלוקת של 1876, בהן נבחר רתרפורד הייז אף על פי שיריבו הדמוקרטי זכה במרב הקולות, ורק בזכות פסילת קולות מסיבית בארבע מדינות דרומיות זכה הייז לרוב בחבר האלקטורים.
בפשרה שהושגה אחרי הבחירות הכירו הדמוקרטים בנשיאותו של הייז תמורת מספר דרישות, ביניהן סיום תקופת "שיקום הדרום": נסיגת הכוחות הפדרליים, והחזרת השלטון במדינות לממשלים שמבוססים על תושבי הדרום הלבנים המקוריים, בניגוד לממשלים בהם שלטו צפוניים שהגיעו לדרום, ובהם שותפו עבדים משוחררים.
בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 המאבקים על הנשיאות בין הרפובליקנים לדמוקרטים היו צמודים ובשניים מהם (ב-1884 וב-1892), זכה המועמד הדמוקרטי גרובר קליבלנד.
בחירתו של ויליאם מקינלי הרפובליקני בשנת 1896, בזכות תרומות רבות מתעשיינים, סימנה את הפיכת המפלגה ל"מפלגת העסקים".
עם הרצחו של מקינלי החליף אותו תיאודור רוזוולט, שהיה שייך לאגף הפרוגרסיבי של המפלגה.
מדיניותו לשבירת המונופולים עמעמה את זיהוי המפלגה עם העסקים.
רוזוולט לא רץ לקדנציה נוספת בשנת 1908 ותמך בוויליאם טאפט, שנבחר במקומו.
אולם בתקופת כהונתו של טאפט חל קרע בין האגפים השמרניים והפרוגרסיביים במפלגה, והאגף הפרוגרסיבי, בראשותו של רוזוולט פרש ורץ בבחירות לנשיאות ב-1912 בנפרד.
רוזוולט קיבל יותר קולות ויותר אלקטורים מאשר טאפט, אולם הפיצול גרם לבחירתו של המועמד הדמוקרטי וודרו וילסון.
בתקופת ממשלו של וילסון, שהוביל את ארצות הברית להצטרפות למלחמת העולם הראשונה, בלטה המפלגה הרפובליקנית כמפלגה התומכת בבדלנות - עמדה בה נקטה עד תחילת המלחמה הקרה, ובמידה מסוימת גם עד סוף המאה העשרים.
המפלגה זכתה בנשיאות בשנות ה-20, על מצע של "לסה פר" (בתוך המדינה) ובידוד ממדינות העולם.
מטעם המפלגה נבחרו לנשיאות וורן גמליאל הרדינג ב-1920, ג'ון קלווין קולידג' ב-1924 והרברט הובר ב-1928. אולם השפל הכלכלי הגדול הוביל לבחירתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט הדמוקרטי לארבע קדנציות, ולשלושה עשורים של דומיננטיות כמעט מוחלטת בפוליטיקה האמריקנית של קואליציית ה"ניו דיל" הדמוקרטית.
בשנות החמישים והשישים זכתה המפלגה בבחירות לנשיאות רק בשתי הקדנציות של דווייט אייזנהאואר, אך הקונגרס, ובייחוד בית הנבחרים, היה בשליטה דמוקרטית.
אולם המפלגה עברה בתקופה זו שינוי פנימי מרחיק לכת, שהוביל לדומיננטיות שלה בפוליטיקה בעשורים הבאים:
הבסיס הרפובליקני המסורתי, בצפון מזרח המדינה, שדגל בבדלנות, בשמרנות כלכלית, ובליברליזם חברתי, החל להתערער.
מולו עלו גורמים חדשים: ניצים, שתמכו במדיניות תקיפה כלפי ברית המועצות, ותומכי השמרנות החברתית.
את מגמה זו סימלה יותר מכל בחירתו למועמדות המפלגה לבחירות ב-1964 של בארי גולדווטר, כנגד נלסון רוקפלר שייצג זרם ליברלי יותר.
גולדווטר הובס מול הנשיא המכהן לינדון ג'ונסון, אך ניצח דווקא ברוב מדינות הדרום - פעם ראשונה למועמד רפובליקני.
תוצאה זו סימנה את המעבר של הלבנים בדרום למפלגה הרפובליקנית, בשל תמיכת המפלגה הדמוקרטית בתנועת זכויות האזרח ושוויון הזכויות לאפרו-אמריקנים.
ב-1968 נבחר לנשיאות הרפובליקאי ריצ'רד ניקסון, בזכות "האסטרטגיה הדרומית" של התבססות על גורמים לבנים שמרניים במדינות הדרום.
ניקסון התפטר באמצע כהונתו השנייה בעקבות פרשת ווטרגייט הוחלף על ידי סגנו ג'רלד פורד.
פורד נכשל בבחירות של 1976 בהן זכה הדמוקרט ג'ימי קרטר, לאחר שהצליח לגרוף את קולות מדינות הדרום.
אולם ב-1980 חזרה המפלגה לזכות בנשיאות עם רונלד רייגן.
בחירתו של רייגן סימלה את התחזקות האגף שדגל בשמרנות חברתית.
רייגן סחף איתו את מה שנקרא "הדמוקרטים של רייגן": לבנים, עובדי צווארון כחול שבעבר תמכו במפלגה הדמוקרטית בשל מדיניותה החברתית, אך עברו אל הרפובליקנים בשל השמרנות החברתית שלהם, אל מול הליברליות החברתית של הדמוקרטים.
רייגן נודע במדיניותו הניאו ליברלית.
הרפובליקאים שמרו על השלטון גם בבחירות 1988 בהן ניצח ג'ורג' בוש.
את הרצף הרפובליקני בנשיאות קטעה ב-1992 בחירתו של ביל קלינטון, מושל ארקנסו.
עם זאת, ב-1994 הצליחה המפלגה הרפובליקנית להשתלט בפעם הראשונה אחרי 40 שנה על בית הנבחרים, בזכות "החוזה עם אמריקה" של ניוט גינגריץ'.
בשנת 2000 חזרה המפלגה לבית הלבן עם ג'ורג' ווקר בוש.
תקופת כהונתו בה התרחשו פיגועי 11 בספטמבר ובעקבותיהם מלחמת עיראק פוררה את הקו הבדלני של המפלגה, כאשר את השינוי הובילו הנאו שמרנים בממשל, אשר דגלו במדיניות ניצית של התערבות ארצות הברית ברחבי העולם.
בנובמבר 2006, בעקבות בחירות אמצע הכהונה לקונגרס, איבדה המפלגה הרפובליקנית את שליטתה בשני בתי הקונגרס ל.
בבחירות לנשיאות בשנת 2008 איבדה גם את הנשיאות עם בחירתו של ברק אובמה שכיהן שתי כהונות רצופות.
עם זאת, לאחר הבחירות לקונגרס ב-2010 היה למפלגה שוב רוב בבית הנבחרים ולאחר הבחירות ב-2014 גם רוב בסנאט.
עם הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, שמרו הרפובליקאים על הרוב בקונגרס של ארצות הברית וכן זכו במוסד הנשיאות עם בחירתו של המועמד הרפובליקני דונלד טראמפ.
יריבתו הדמוקרטית הילרי קלינטון קיבלה כמעט 3 מיליון קולות יותר מהנשיא הנבחר, וזו הייתה הפעם החמישית בהיסטוריה שבה הזוכה במניין האלקטורים לא זכה ברוב קולות המצביעים.
בבחירות אמצע הכהונה של 2018, איבדו הרפובליקנים את השליטה בבית הנבחרים לדמוקרטים אך הגדילו את הרוב שלהם בסנאט ל-53 מושבים.
דונלד טראמפ, וסגנו מייק פנס ייצגו את המפלגה במערכת הבחירות לנשיאות בשנת 2020. טראמפ ופנס הפסידו ליריביהם מהמפלגה הדמוקרטית, סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ו ביידן ועמיתתו למירוץ הסנאטורית קמלה האריס.
בעקבות בחירות 2020, 27 מתוך 50 מושלי המדינות הנבחרים בארצות הברית הם מהמפלגה הרפובליקנית.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2024, דונלד טראמפ וסגנו ג'יי.
ואנס ייצגו את המפלגה הרפובליקנית.
טרמאפ וואנס זכו בבחירות, כשמולם מהמפלגה הדמוקרטית התמודדו קמלה האריס, מי שהייתה סגן נשיא ארצות הברית של הנשיא היוצא, ג'ו ביידן, ועמיתה טים וולז שהיה מועמד להיות סגן הנשיא.
בבחירות ב-2024, נבחרו 27 מתוך 50 מושלי המדינות מטעם המפלגה הרפובליקנית, בסנאט נבחרו 53 מתוך 100, ובקונגרס 220 מתוך 435, מה שמקנה שליטה רפובליקנית בכל אחד מבתי הנבחרים, וברוב המדינות השונות.
בישראל פועלת מאז תחילת שנות ה־90 שלוחה רשמית של המפלגה הרפובליקנית במסגרת Republicans Overseas.
בראש השלוחה עומד עו"ד מארק צל, ולצדו פועלים פעילים נוספים ובהם אריאל סנדר ומעיין יעקב.
הארגון מרכז את פעילותם של כ־700 אלף אזרחי ארצות הברית המתגוררים בישראל, ומקיים קשר שוטף עם הנהגת המפלגה בארצות הברית.
במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב־2024 פעלה המפלגה הרפובליקנית בישראל לעידוד הצבעה בקרב אזרחים אמריקאים החיים בישראל, תוך הקמת מטה שטח נרחב והפעלת עשרות מתנדבים.
19 מתוך 46 נשיאי ארצות הברית כיהנו מטעם המפלגה הרפובליקנית.
שם דיוקן מדינה תקופת כהונה מספר אברהם לינקולן אילינוי 1861–1865 הנשיא השישה עשר יוליסס ס.
המפלגה הרדיקלית הסרבית (בסרבית: Српска радикална странка, Srpska radikalna stranka) היא מפלגה לאומית ימנית בסרביה.
היא הוקמה ב-1991 כתוצאה מאיחודן של המפלגה העממית הרדיקלית עם תנועת הצ'טניקים של סרביה.
תנועת הצ'טניקים נוסדה ב-1990 אחרי פילוג במפלגה הסרבית החדשה, והיא תומכת בהרחבת סרביה, כלומר ברעיון סרביה הגדולה.
המפלגה הרדיקלית הסרבית תומכת בהחלטה 1244 של האו"ם המאפשרת לסרביה לשלוח כוחות צבא לצורך הגנה על האזרחים הסרבים בקוסובו.
המפלגה הרדיקלית הסרבית הייתה שותפה לממשלתו של נשיא יוגוסלביה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, סלובודן מילושביץ' שעמד בראש המפלגה הסוציאליסטית הסרבית.
בהמשך, היא עברה לאופוזיציה ורק בין השנים 1998 עד 2000 היא חזרה לקואליציה.
מייסד המפלגה ונשיאהּ הוא ווייסלב ששל, אשר מאז שנת 2007 עומד לדין בבית הדין הפלילי הבינלאומי ליוגוסלביה לשעבר, על אישומים בפשעי מלחמה בתקופת מלחמות יוגוסלביה.
כיום, סגן נשיא המפלגה ומנהיגהּ בפועל הוא טומיסלב ניקוליץ'.
ניקוליץ' זכה ב-50 אחוזים מהקולות באחת ממערכות הבחירות האחרונות לנשיאות שהוכרזה כלא-חוקית.
בבחירות לנשיאות בשנת 2004, קיבל ניקוליץ' 30 אחוזים מהקולות בסיבוב הראשון, אך הפסיד בסיבוב השני לבוריס טאדיץ' כשקיבל 45 אחוזים.
בבחירות לפרלמנט ב-2007 זכתה המפלגה הרדיקלית הסרבית ב-81 מושבים מתוך 250. ב-2012 זכה ניקוליץ' בבחירות לנשיאות סרביה.
המפלגה השמרנית (שמה הרשמי: "המפלגה השמרנית והיוניוניסטית" - באנגלית: Conservative and Unionist Party; מכונה עממית "טורים", Tories, מונח פוליטי שמקורו במחלוקת פוליטית באנגליה במאה ה-17) היא מפלגת ימין שמרנית בריטית.
זוהי המפלגה השנייה בגודלה בבית הנבחרים הבריטי והמפלגה השנייה בגודלה בממלכה המאוחדת מבחינת מספר החברים.
המפלגה היא השנייה הוותיקה ביותר מבין המפלגות הפעילות בעולם, אחרי המפלגה הדמוקרטית של ארצות הברית, והוותיקה באירופה.
המפלגה השמרנית היא ממשיכת-דרכה של המפלגה הטורית, שהתקיימה במאות ה-18 וה-19 (נוסדה בשנת 1834).
חברי המפלגה עדיין נקראים טורים בשפת היום-יום וגם המפלגה עצמה נקראת לעיתים קרובות המפלגה הטורית.
המפלגה השמרנית הייתה בממשלות בריטניה שני שלישים מהזמן במאה ה-20, אך הייתה באופוזיציה בשנים 1997–2010.
באופן מסורתי, המפלגה ממקמת את עצמה בימין-מרכז של המפה הפוליטית.
מנהיגתה הנוכחית של המפלגה השמרנית היא קמי בדנוק, שנבחרה לתפקיד ב-2 בנובמבר 2024, לאחר 3 סבבי הצבעה.
בדנוק היא ילידת ניגריה, והאישה השחורה הראשונה שמנהיגה את המפלגה.
המוסד הראשי של המפלגה הוא מטה הקמפיין השמרני (הלשכה המרכזית השמרנית, לשעבר).
המטה הוא שמגבש את מדיניות המפלגה ואחראי על ענייני כספים וההכנה לבחירות.
יחד עם זאת, למטה הקמפיין תפקיד שולי בבחירת המועמדים של המפלגה לבית-הנבחרים, שמהם צומחת המנהיגות.
הסיבה לכך היא התאגדותם של הבוחרים השמרנים במחוזות הבחירה השונים לקבוצות פוליטיות שורשיות.
קבוצה כזאת, שמתארגנת למסגרת אזורית או קהילתית (תלוי בצפיפות-האוכלוסין במחוז הבחירה), מנצלת את שיטת הבחירות האזורית בבריטניה כדי להכריע מי יהיה הנציג המקומי בבית-הנבחרים.
הקבוצה הממוסדת חותרת לכך, שעתידו הפוליטי של המועמד יהיה תלוי בקשר הרציף שלו עם בוחריו הישירים ובעמידתו בציפיותיהם.
בדרך זו, הקבוצה השורשית מחזקת את כוחם הפוליטי של הבוחרים השמרנים מול המנגנון של המפלגה השמרנית; המפלגה לא יכולה לבחור מועמד מקומי על דעת עצמה בלבד ולצפות, שהבוחרים השמרנים יצביעו עבורו רק בגלל שיוכו המפלגתי.
המפלגה נחשבת לחזקה בעיקר באזורים הכפריים של בריטניה, בעוד שהלייבור חזקה בעיקר בערים הגדולות.
כיום יש לה רק חבר פרלמנט אחד מסקוטלנד.
בתחילת דרכה, ייצגו השמרנים את האריסטוקרטיה, בעלי האדמות והכנסייה האנגליקנית.
עם השנים השתנו סדרי העדיפויות של המפלגה.
כיום היא עדיין נתמכת על ידי ההון הגדול בבריטניה.
היא תומכת בזכויות סוציאליות אך בשוק חופשי, הקטנת הוצאות הממשלה ומיסוי נמוך.
בנוסף, קולות מסוימים במפלגה תומכים בנישואים חד מיניים ובזכויות ליברליות נוספות.
השמרנים הצעירים (Young Conservatives) הם ארגון הנוער הרשמי של המפלגה השמרנית הבריטית.
הוא נוסד לראשונה בשנת 1923 ומטרתו העיקרית היא לקדם את הרעיונות והערכים של המפלגה השמרנית בקרב הנוער והצעירים הבריטיים.
פעילות הנוער של המפלגה השמרנית החלה עוד בטרם מלחמת העולם השנייה אך עם התחלתה שיבשה את שגרת החיים בממלכה מה שהביא לפירוק פעילות הנוער.
ב-1945 עם תום המלחמה וניצחון בעלות הברית בהובלת בריטניה, הוקמה מחדש פעילות הנוער במפלגה אך הפעם מוסדה כארגון ממוסד ונקרא "השמרנים הצעירים".
עם הקמתו צבר תאוצה בקרב בני הנוער הבריטיים ומאז ועד היום נחשב ארגון הנוער של המפלגה כתנועת הנוער הפוליטית הגדולה ביותר בממלכה.
פעילות הארגון מתפרסת על פני מחוזות גאוגרפיים ועשרות סניפים פעילים ברחבי הממלכה המאוחדת.
המפלגה הרקסיסטית הייתה מפלגה פשיסטית שפעלה בבלגיה מ-1935 ועד 1945 בהנהגת הסופר לאון דֶגְרֶל.
המפלגה דגלה באנטישמיות, קורפורטיזם, אנטי-קומוניזם, אנטי-ליברליזם ובערכים קתולים.
שורשי המפלגה נעוצים באידאולוגיה קתולית בשם כריסטוס רקס (המקבילה הלטינית של "מלך המשיח") שקראה לשילוב הדת הקתולית במדינה.
כמו כן, המפלגה הושפעה מהאידאולוגיה הפשיסטית ושאלה ממנה רעיונות כגון קורפורטיזם והתנגדות לדמוקרטיה ולקומוניזם.
המפלגה הרקסיסטית נוסדה בולוניה שבבלגיה בשנת 1930 על ידי לאון דגרל, ציבור המצביעים שלה היה בעיקר וולוני אך המפלגה התמודדה גם בפלנדריה וגם בולוניה, אך כאמור מעולם לא השיגה הצלחה רבה מחוץ לולוניה ובריסל.
אחרי עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה ב-1933 החלה התקרבות אידאולוגית של הרקסיזם לנאציזם.
בהשראת המפלגה הנאצית, החלו הרקסיסטים לשלב אנטישמיות בתעמולתם וקיבלו סיוע כספי מגרמניה הנאצית.
כמו כן, ההתקרבות לנאציזם גרמה לדחיקת האלמנטים הקתולים עד היעלמותם המוחלטת.
בבחירות לפרלמנט שנערכו ב-1936, זכתה המפלגה הרקסיסטית ב-12 מושבים בסנאט ו-21 מושבים בבית הנבחרים, אולם כוחה החל להיחלש, ובפרוץ מלחמת העולם השנייה היו לה רק ארבעה נציגים בבית נבחרים ואף לא נציג אחד בסנאט.
עם הפלישה הגרמנית לבלגיה בשנת 1940 פרצו חילוקי דעות במפלגה בין הפלג הקתולי שהיה מעוניין להתנגד לגרמנים לבין הפלג הפרו-נאצי שהיה מעוניין בשיתוף פעולה איתם על בסיס הזדהותם האידאולוגית.
מנהיג המפלגה דגרל נעצר בחשד לשיתוף פעולה.
לאחר שהגרמנים כבשו לחלוטין את בלגיה וצרפת, דגרל חזר למולדתו ובנה מחדש את המפלגה הרקסיסטית כמפלגה נאצית-לאומנית-אנטישמית וחבריה היו משתפי פעולה עם שלטונות הכיבוש הנאצים.
הוא אף הקים את הלגיון הוולוני שנלחם בחזית המזרחית במסגרת הוואפן אס אס.
עם כניעת גרמניה הנאצית ושחרורה של בלגיה בשנת 1945 חדלה המפלגה מלהתקיים.
המפלגה הקומוניסטית של סין (בסינית מפושטת: 中国共产党, בסינית מסורתית: 中國共產黨, פין-יין: Zhōngguó Gòngchǎndǎng) היא
המפלגה המייסדת והשלטת ברפובליקה העממית של סין.
המפלגה היא הגוף השליט העיקרי בסין, וביחד עם 8 גופים מפלגתיים נוספים היא משתייכת לחזית המאוחדת .
המפלגה נוסדה בשנת 1921 על ידי צ'ן דושיו, לי דאג'או וחברים נוספים תוך קבלת סיוע מהנק סנבליט כנציג הקומינטרן.
לאחר ייסודה גדלה המפלגה במהירות, ובשנת 1949 ניצחה את מפלגת הקוומינטנג במלחמת האזרחים הסינית וייסדה את הרפובליקה העממית של סין.
המפלגה היא הגדולה בעולם ובשנת 2017 היו חברים בה 89.45 מיליון בני אדם.
המפלגה הקומוניסטית של סין מבוססת על עקרונות של צנטרליזם דמוקרטי, אחד מעקרונות היסוד של הלניניזם.
הגוף השלט במפלגה הוא הקונגרס הלאומי, אשר מתכנס כל חמש שנים.
כאשר הקונגרס הלאומי לא במושבו, הוועדה המרכזית היא הגוף השולט, אך מכיוון שהלז מתכנס רק פעם בשנה, רוב החובות והאחריויות מוטלות על הפוליטביורו ועל ועדת הקבע של הפוליטביורו .
ראש המפלגה מחזיק גם במשרת המזכיר הכללי (אשר אחראי לתפקידים האזרחיים במפלגה), יושב ראש ועדת הצבא המרכזית (אשר אחראי לעניינים הצבאיים) ונשיא המדינה (תפקיד סמלי בעיקר).
דרך תפקידים אלה, ראש המפלגה הוא שליט המדינה הראשי.
ראש המפלגה הנוכחי הוא שי ג'ינפינג אשר נבחר בקונגרס הלאומי ה-18 בשנת 2012.
בעוד רשמית המפלגה הקומוניסטית של סין עדיין נאמנה לאידאולוגיה הקומוניסטית, הדעה הרווחת היא כי המפלגה חסרת-אידאולוגיה.
לפי חוקת המפלגה, המפלגה הקומוניסטית של סין פועלת על פי עקרון המרקסיזם-לניניזם, עיקרון המאואיזם, סוציאליזם עם מאפיינים סיניים , תאוריית דנג שיאופינג , שלושת המייצגים והמבט המדעי על פיתוח .
הסיבה הרשמית לרפורמות הכלכליות בסין היא כי סין נמצאת בשלב הראשוני של הסוציאליזם, שלב התפתחותי אשר דומה למצב הייצור הקפיטליסטי.
הכלכלה המתוכננת אשר נוסדה תחת מאו דזה-דונג הוחלפה בכלכלת השוק הסוציאליסטי (השיטה הנוכחית) על בסיס העיקרון "ניסיון הוא הקריטריון היחיד לאמת".
מאז נפילת הגוש המזרחי בשנת 1989 והתפרקות ברית המועצות בשנת 1991, המפלגה הקומוניסטית של סין חיזקה את קשריה עם המפלגות השלטות במדינות הסוציאליסטיות הנותרות.
בעוד שהמפלגה מחזיקה בקשרים עם מפלגות קומוניסטיות בלתי-שולטות, מאז שנות ה-80 המפלגה חיזקה את קשריה עם מפלגות בלתי-קומוניסטיות אחדות, בעיקר מפלגות שולטות של מדינות חד-מפלגתיות, מפלגות דומיננטיות במדינות דמוקרטיות ומפלגות סוציאל-דמוקרטיות.
ייסוד המפלגה והיסטוריה מוקדמת (1921–1927)
למפלגה הקומוניסטית של סין יש שורשים בתנועת הארבעה במאי של שנת 1919 בה אידאולוגיות רדיקליות כגון האנרכיזם והקומוניזם עלו לשיח האליטה האינטלקטואלית בסין.
לי דאג'או היה אחד מראשוני האינטלקטואלים הסינים אשר תמך פומבית בלניניזם ובמהפכה עולמית.
בשונה מצ'ן דושיו, לי לא הוקיע השתתפות בענייני הרפובליקה של סין.
שניהם ראו במהפכת אוקטובר הרוסית כאירוע פורץ-דרך והאמינו כי המהפכה פתחה שער למדינות מדוכאות בכל רחבי העולם.
המפלגה הקומוניסטית של סין יוסדה על מודל תאוריית המפלגה החלוצה של לנין.
מעגלי למידה היו, על פי צאי הא-סאן: "היסודות הראשוניים [של המפלגה]" מעגלי למידה כאלו נוסדו במהלך תנועת התרבות החדשה, אך .
הקונגרס הלאומי הראשון של המפלגה הקומוניסטית של סין נערך ב-23–31 ביולי שנת 1921. בעוד שהתכנון המקורי היה לקיים את הקונגרס בזיכיון הצרפתי בשאנגחאי, אך כוחות המשטרה הפריעו לקיום הפגישה ב-3 ביולי.
בגלל הפרעה זו, מקום הקונגרס שונה לסירה תיירותית באגם הדרומי, ג'יאהשינג, מחוז ז'הג'יאנג.
רק 12 נציגים הגיעו לקונגרס, בנוסף לכך שצ'ן ולי לא יכלו להגיע לקונגרס, אך צ'ן שלח נציג אישי אל הקונגרס.
הצעות ההחלטה אשר התקבלו בקונגרס קראו להקמת מפלגה קומוניסטית (כחלק מהאינטרנציונל הקומוניסטי) ובחרו בצ'ן כראש המפלגה.
הקונגרס הלאומי השני, אשר נערך ב-16–23 ביולי 1922 אימץ חוקה מפלגתית חדשה וקראה לפרולטריון להשתתף בתנועה הלאומית-מהפכנית של מפלגת הקוומינטנג.
הנק סנבליט, נציג הקומינטרן בקונגרס הלאומי השני הציע כי חברים אחדים יצטרפו לקוומינטנג מתוך כוונה ליצור "חזית דמוקרטית מאוחדת".
בעוד הקונגרס הלאומי השני העביר הצעת החלטה אשר קראה חברים אחדים מהמפלגה להצטרף לקוומינטנג, רוב חברי הקונגרס היו סקפטיים לרעיון.
הקונגרס הלאומי השלישי, אשר נערך ב-12–20 ביוני 1923, חזר על ההצעה להצטרף לקוומינטנג מתוך כוונה לגרום למהפכה בו.
לעומת זאת, הקונגרס הלאומי השלישי העביר הצעת החלטה אשר קראה לחברי המפלגה לעצור את גיוס הפרולטריון לקוומינטנג, מכיוון שהלז "יצור את הסכנה של בלבול במחשבות הפרולטריון".
הקומוניסטים השתלטו על מחנה השמאל בקוומינטנג, ונלחמו על כוח מפלגתי עם מחנה הימין.
כאשר מנהיג מפלגת הקוומינטנג, סון יאט-סן מת במאי 1925, החליף אותו איש ימין מהמפלגה, צ'יאנג קאי שק, אשר ביצע תקדימים להוציא את הקומוניסטים לשולי המפלגה.
אחרי הצלחת המסע הצפוני אשר נערך על מנת להביס את המצביאים אשר שלטו באזור, צ'יאנג קאי-שק התחיל להילחם בקומוניסטים, אשר מספרם כבר הגיע לרבבות ברחבי סין.
בהתעלמות מצווי השלטון המרכזי של הקוומינטנג בווהאן, צ'יאנג קאי-שק צעד אל תוך שאנגחאי אשר נשלטה אז על ידי מיליציות קומוניסטיות.
הקומוניסטים בירכו את פני צ'יאנג קאי-שק, אך הלז טבח ב-5,000 אנשים בעזרת "הכנופיה הירוקה".
צ'יאנג קאי-שק המשיך וצעד אל תוך ווהאן, אך לא צלח בהשתלטות על העיר בגלל התנגדות של הגנרל הקומוניסטי יה טינג וצבאו.
צ'אנג קאי-שק ובני בריתו תקפו קומוניסטים; בבייג'ינג, 19 קומוניסטים בכירים נהרגו על ידי ג'אנג דזוו-לין, ובצ'נגשה, כוחותיו של הא ג'יאן הרגו בירי מאות חיילי מיליציות כפריות.
בחודש מאי, 1925, רבבות קומוניסטים ובני בריתם נהרגו על ידי לאומיים.
המפלגה הקומוניסטית איבדה 15,000 מתוך 25,000 חבריה.
המפלגה הקומוניסטית של סין המשיכה בתמיכתה בשלטון הקוומינטנג שבווהאן, אך ב-15 ביולי 1927, השלטון בווהאן סילק את כל הקומוניסטים מהקוומינטנג.
המפלגה הקומוניסטית של סין הגיבה בכך שהקימה את צבא הפועלים והחקלאים האדום של סין, אשר נודע בשם "הצבא האדום", על מנת להילחם בקוומינטנג.
גדוד אשר הובל על ידי גנרל ז'ו דה צווה להשתלט על העיר נאנצ'אנג ב-1 באוגוסט 1927 במה שנקרא לאחר מכן מרד נאנצ'אנג; המרד צלח בהתחלה, אך הכוחות הקומוניסטים הוכרחו לסגת לאחר חמישה ימים, בצעדה חזרה אל שנטואו, ומשם אל יערות פוג'יין.
מאו דזה-דונג מונה כמפקד הצבא האדום, והוביל ארבע חטיבות אל תוך צ'נגשה במרד קציר הסתיו, בתקווה לעורר מרידות של חקלאים ברחבי חונאן.
תוכניתו הייתה לתקוף את צ'נגשה אשר נשלטה על ידי הקוומינטנג משלושה כיוונים ב-9 בספטמבר, אך החטיבה הרביעית נטשה את החזית הזו והתחילה לתקוף את החטיבה השלישית.
הצבא של מאו הגיע לצ'נגשה אך לא הצליח להשתלט עליה.
מאו קיבל על עצמו את ההפסד בקרב, ושב עם 1,000 ניצולים בצעדה מזרחה אל הרי ג'ינגאנג בג'יאנגשי.
מלחמת האזרחים הסינית ומלחמת העולם השנייה (1927–1949)
המהפכה הסינית, אשר הובילו מאו דזה-דונג והמפלגה הקומוניסטית של סין, הביאה להקמת הרפובליקה העממית של סין ב־1949. המפלגה הקומוניסטית של סין נוסדה על עקרונות מרקסיסטים-לנינסטים, או ליתר דיוק, הסיניזציה של המרקסיזם-לניניזם (אשר ידועה רשמית כמחשבת מאו דזה-דונג, או מאואיזם).
בשנות ה-60 וה-70, המפלגה הקומוניסטית של סין התנתקה אידאולוגית מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
כבר בזמן ההוא, מאו החל לומר כי "המהפכה הממושכת תחת הדיקטטורה של הפרולטריון" קובעת כי אויבי העם ימשיכו להתהוות אף כי המהפכה הסוציאליסטית כבר נגמרה, והוביל אל מהפכת התרבות.
לאחר מותו של מאו ב-1976, נוצר מאבק כוחות בין מזכ"ל המפלגה חואה גוופנג ודנג שיאופינג.
דנג ניצח במאבק הכוחות והפך למנהיג העליון של המפלגה.
דנג, יחד עם צ'ן יון ולי שיה-ניאן, קידמו את המדיניות הרפורמה והפתיחות, והוציא לפועל את רעיון הסוציאליזם עם סממנים סיניים.
כשביטל את המדיניות "השמאלנית" של מאו, טען כי המדינה הסוציאליסטית יכולה להשתמש בכלכלת השוק מבלי להפוך לקפיטליסטית בעצמה.
השינוי במדיניות הביא לצמיחה כלכלית משמעותית.
אומנם, שני צדי הקשת הפוליטית הטילו ספק באידאולוגיה החדשה – מאואיסטים וליברלים.
הקונפליקט הגיע לשיאו בהפגנות כיכר טיין-אן-מן בשנת 1989. החזון הכלכלי של דנג המשיך לצאת לפועל, ובשנות ה-90 המוקדמות הוצע רעיון כלכלת השוק הסוציאליסטי.
ב-1997, מכלול רעיונותיו של דנג, הנקראים תאוריית דנג שיאו-פינג הוכנסו לחוקת המפלגה הקומוניסטית של סין.
ג'יאנג דזה-מין החליף את דנג כמנהיג העליון של המפלגה כשנות ה-90, והמשיך את רוב מדיניויותיו.
כחלק ממורשתו האישית של ג'יאנג, המפלגה הקומוניסטית של סין הכניסה את עיקרון "שלושת הייצוגים" אל תוך חוקת המפלגה המחודשת של שנת 2003, כ"אידאולוגיה מנחה" לעודד את המפלגה לייצג "כוחות יצרנים מתקדמים, הנתיב המתקדם של התרבות הסינית והאינטרסים הפונדמנטליים של העם".
התאוריה נתנה לגיטימציה לכניסת בעלות פרטית על עסקים ואלמנטים בורגנים אל תוך המפלגה.
חו ג'ינטאו, מחליפו של ג'יאנג דזה-מין מונה למנהיג העליון של המפלגה בשנת 2002. בשונה מאו, דנג וג'יאנג, חו שם דגש על מנהיגות קולקטיבית והתנגד לאוטוקרטיות בפוליטיקה.
ההתעקשות להתמקד בהגדלת הכלכלה הוביל למגוון רחב של בעיות חברתיות משמעותיות.
על מנת לפתור את הבעיות הללו, חו הציג שני עקרונות אידאולוגיים מרכזיים: "המבט המדעי על פיתוח" ועקרון "החברה הסוציאליסטית ההרמונית".
חו התפטר מתפקידו כמזכ"ל המפלגה ויושב ראש הוועדה הצבאית המרכזית בקונגרס הלאומי ה-18 אשר נערך בשנת 2012, והוחלף בשני התפקידים הללו על ידי שי ג'ינפינג.
כיום, הזיכיון בו משתמשים על מנת לקחת את כוח האינדיבידואל הוא מנהיגות קולקטיבית.
רעיון זה מביע את הטענה כי החלטות צריכות להילקח תוך קונצנזוס, והוא נהפך לאידיאל במפלגה הקומוניסטית של סין.
לרעיון יש שורשים בלנין ובמפלגה הבולשביקית הרוסית.
ברמת הנהגת המפלגה המרכזית, משמעות הדבר היא שלכל חברי ועדת הקבע של הפוליטביורו יש כוח שווה (לכל חבר ישנה זכות הצבעה אחת).
חברי ועדת הקבע של הפוליטביורו מייצגים פעמים רבות מגזרים; בתקופת שלטון מאו, הוא שלט בצבא שחרור העם, קנג שנג שלט במנגנון הביטחון ודז'ואו אנ-לאי שלט במועצת המדינה ובמשרד החוץ.
דבר זה נחשב כוח בלתי-רשמי.
מאידך גיסא, המפלגה הקומוניסטית של סין נוהגת על פי עיקרון של מנהיג בלתי-רשמי בו כל מנהיגות קולקטיבית מונהגת על ידי גרעין, שהוא המנהיג העליון; אדם אשר מונה למזכ"ל המפלגה, מזכיר הוועדה הצבאית ונשיא המדינה.
לפני שלטון ג'יאנג דזה-מין, גרעין המפלגה והמנהיגות הקולקטיבית היו חסרי הבדל.
בפועל, הגרעין לא היה אחראי למנהיגות הקולקטיבית.
לעומת זאת, בזמן שלטונו של ג'יאנג, המפלגה החלה לקדם מערכת אחריות אשר מופנה בכתבים רשמים כ"הגרעין של המנהיגות הקולקטיבית".
העיקרון הארגוני של המפלגה הקומוניסטית של סין הוא צנטרליזם דמוקרטי (אשר משמעותו דומה במקרה זה ל"דמוקרטיה סוציאליסטית").
זה היה העיקרון הארגוני המרכזי אשר הנחה את המפלגה מאז הקונגרס הלאומי ה-5 אשר נערך ב-1927. כפי שכתוב בחוקת המפלגה, "המפלגה היא גוף אינטגרלי המאורגן תחת תוכניתו וחוקתו על בסיס עקרון הצנטרליזם הדמוקרטי".
מאו טען כי הצנטרליזם הדמוקרטי הוא "בו-זמנית דמוקרטי ובו-זמנית צנטרליסטי [ריכוזי], כאשר שני ההפכים לכאורה מתאחדים לתוך צורה מובהקת".
מאו טען גם כי העליונות של הצנטרליזם הדמוקרטי מצוי בתוך הסתירות הפנימיות שלו, בין דמוקרטיה לריכוזיות, בין חופש למשמעת".
כיום, המפלגה הקומוניסטית של סין טוענת כי "הדמוקרטיה היא חבל ההצלה של המפלגה, חבל ההצלה של הסוציאליזם".
אך על מנת שהסוציאליזם ייושם ויפעל כראוי, ישנו צורך לצנטרליזציה.
דמוקרטיה בכל צורה, טוענת המפלגה, צריכה צנטרליזם מכיוון שללא צנטרליזם לא יהיה בסדר.
לפי מאו, צנטרליזם דמוקרטי הוא "ריכוזי על בסיס הדמוקרטיה ודמוקרטי על בסיס הריכוזיות.
שיטת שיתוף הפעולה הרב-מפלגתי והייעוץ הפוליטי אשר על פיה עובדת המפלגה הקומוניסטית של סין מובעת בשיתוף הפעולה והייעוץ בתוך 8 המפלגות אשר מהוות את "החזית המאוחדת".
הייעוץ נערך תחת ההנהגה של המפלגה הקומוניסטית של סין, עם ארגונים המוניים, מפלגות החזית המאוחדת ו"נציגים מכל תחומי החיים".
הייעוצים הללו תורמים, לפחות תאורטית, למערך המדיניות הבסיסית של המדינה בתחומים הפוליטיים, הכלכליים, התרבותיים והחברתיים.
מערכת היחסים של המפלגה הקומוניסטית של סין עם מפלגות אחרות מבוססת על עקרון של "דו-קיום לטווח ארוך עם השגחה הדדית תוך התייחסות אחד לשני בכנות מלאה".
זהו תהליך אשר ממוסד בתוך "הוועדה הפוליטית הייעוצית של העם הסיני".
כל המפלגות אשר בתוך החזית המאוחדת תומכות בנתיב הסוציאליסטי של סין, ומחזיקות איתן להנהגה של המפלגה הקומוניסטית של סין.
למרות כל זאת, הוועדה הפוליטית הייעוצית של העם הסיני הוא גוף חסר כוח, דה פקטו.
בעוד דיונים אכן מתקיימים, כולם מושגחים על ידי המפלגה הקומוניסטית של סין.
הקונגרס הלאומי הוא הגוף העליון ביותר במפלגה.
הוא נערך כל חמש שנים (בעבר היו מרווחים ארוכים בין כל קונגרס, אך מאז הקונגרס ה-9 בשנת 1969, הם נערכו באופן סדיר).
לפי חוקת המפלגה, קונגרס לא יכול להידחות אלא אם כן ישנם "תנאים יוצאי-דופן".
קונגרס יכול להיערך לפני התאריך המתוכנן אם הוועדה המרכזית מחליטה כך, או אם "שליש מארגוני המפלגה ברמה המחוזית מבקשים כך".
תחת שלטון מאו, נציגים הקונגרסים מונו; לעומת זאת, מאז שנת 1982 נציגי הקונגרס נבחרו, מתוך החלטה כי צריכים להיות יותר מועמדים ממושבים.
בקונגרס הלאומי ה-15 בשנת 1997, למשל, כמה מבני או בנות בכירי מפלגה לא צלחו בניסיון להיבחר לוועדה המרכזית ה-15; ביניהם היו צ'ן יואן, וואנג ג'ון ובו שי-לאי.
למרות זאת, הגישה לתפקידים מסוימים אינה דרך הצבעה; במקום, הוועדה המרכזית "ממליצה" בחירות מסוימות לכלל הבוחרים.
האנשים המומלצים הם בדרך כלל חברים בכירים בהנהגת המפלגה, או אורחים מיוחדים.
לדוגמה, בקונגרס הלאומי ה-15, 60 מושבים ניתנו לחברים אשר הצטרפו למפלגה לפני שנת 1927, וכמה מהם ניתנו לחברים היוצאים מהוועדה המרכזית לפיקוח המשמעת (CCDI) ה-15 ולחברי הוועדה המרכזית ה-15.
חוקת המפלגה מטילה על הקונגרס הלאומי 6 אחריויות:
בחירת הרשויות המבצעות והמחוקקות של המפלגה, אשר מיוצגות על ידי הוועדה המרכזית;
בחירת הרשות השופטת של המפלגה אשר מיוצגת על ידי ה-CCDI;
בחינת דו"חות הוועדה המרכזית היוצאת;
דיון ויישום של מדיניויות המפלגה;
למרות זאת, זוהי תופעה נדירה כי הנציגים יתדיינו בנוגע לסוגיות באופן מעמיק בקונגרס עצמו; רוב הדיונים נערכים לפני הקונגרס, בתקופת ההכנה לקונגרס עצמו.
על פי הספר אותו הוציאה המפלגה הקומוניסטית של סין, "היסטוריה תמציתית של המפלגה הקומוניסטית של סין", החוקה הראשונה של המפלגה אומצה בקונגרס הלאומי הראשון.
מאז, חוקות אחדות נכתבו, לדוגמה החוקה השנייה אשר אומצה בקונגרס הלאומי השביעי.
החוקה מפקחת על חיי המפלגה, וה-CCDI אחראית על השגחה על המפלגה כך שהחוקה תוצא לפועל.
החוקה אשר בתוקף כיום היא החוקה אשר אומצה בקונגרס הלאומי ה-12. יש לחוקה זו זיקה רבה לחוקת המדינה, ושתיהן בדרך כלל מתוקנות בקונגרסים הלאומיים או זמן קצר אחריהם.
המבוא לחוקת המדינה מועתק במידה רבה מ"התוכנית הכללית" (ההקדמה) של חוקת המפלגה.
חוקת המפלגה נוטלת לידי הוועדה המרכזית את הסמכות ליישם מדיניויות בזמן שבין הקונגרסים הלאומיים.
דה יורה, הוועדה המרכזית נבחרת על ידי הקונגרס הלאומי, אך במציאות דה פקטו החברות בו נקבעת על פי החלטת הנהגת המפלגה המרכזית.
הסמכות הניתנת לוועדה המרכזית גדלה בשנים האחרונות, כאשר המנהיגים כמעט ולא אם בכלל מתנגדים לוועדה המרכזית והחלטותיה, דבר אשר קרה פעמים רבות בשנים המוקדמות של הרפובליקה העממית של סין.
הוועדה המרכזית מחויבת להתכנס לפחות פעם בשנה; למרות זאת, בשנים המוקדמות של הרפובליקה העממית של סין, היו פעמים רבות בהן היא לא התכנסה כלל וכלל; 1951, 1960, 1963–1965, 1967, 1971, 1974 ו-1976.
בעוד הוועדה המרכזית היא הגוף הגבוה ביותר בין זמני הקונגרסים הלאומיים, ישנן מעט הצעות החלטה אשר היא העבירה.
במקום, רוב הצעות ההחלטה מיושמות על שם "מרכז המפלגה הקומוניסטית", דרך בלתי-ישירה לשימור הכוחות והצעות ההחלטה אשר נכתבות על ידי הפוליטביורו וועדת הקבע של הפוליטביורו והמזכירות הכללית.
דרך זו מגינה על הנהגת המפלגה המרכזית מגופים ברמה נמוכה יותר, מכיוון שהיא מצמצמת אחריויות בכך שהיא מונעת מאותם גופים ברמות הנמוכות מלדעת איזה גוף העביר איזו הצעת החלטה.
בניגוד לוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם, לוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של סין אין את הסמכות לפטר מזכ"לים או בכירים אחרים, למרות העובדה כי חוקת המפלגה נותנת לוועדה המרכזית את הסמכויות הללו.
כאשר המפלגה הקומוניסטית של וייטנאם פיטרה את מזכ"לה – דו מואוי, היא כינסה ישיבה מיוחדת של הוועדה המרכזית שלה, וכאשר בחרה מזכ"ל חדש, היא כינסה מליאה נוספת של הוועדה המרכזית.
לעומת זאת, בסין, כאשר המפלגה הקומוניסטית של סין פיטרה את חו יאו-באנג בשנת 1987 ואת דז'או דזי-יאנג בשנת 1989, היה זה הפוליטביורו – לא הוועדה המרכזית אשר כינסה ישיבה מיוחדת.
לא רק עצם הישיבה הפרה מנהגים חוקתיים, מכיוון שחוקת המפלגה קוראת בבירור לישיבה של הוועדה המרכזית חייבת להיקרא במקרים אלו, אך הפגישה גם כללה חברים ותיקים של המפלגה אשר לא היו חברים רשמיים של הפוליטביורו או של הוועדה המרכזית.
לסיכום, הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית הסינית, היא כפופה לגופים הגבוהים במפלגה (הפוליטביורו וועדת הקבע של הפוליטביורו), בעוד בווייטנאם הגופים הגבוהים במפלגה כפופים לוועדה המרכזית.
הוועדה המרכזית לפיקוח המשמעת (CCDI) אחראית על בקרה והענשת חברי מפלגה אשר מנצלים את כוחם לרעה, הם מושחתים או באופן כללי גורמים עוול.
מנגנוני ה-CCDI קיימים בכל רמה של ההיררכיה המפלגתית.
ה-CCDI הוא המחליף לוועדת הבקרה, אשר בוטלה בשנת 1968 – בשיא מהפכת התרבות.
אומנם ה-CCDI תוכנן על מנת להחזיר מורל ומשמעת אל המפלגה, היא לקחה תפקידים רבים מוועדת הבקרה הישנה.
ה-CCDI נבחרת על ידי הקונגרס הלאומי, אשר נבחר כל חמש שנים.
עת ייסוד המפלגה בשנת 1921, צ'ן דושיו נבחר כמנהיג המפלגה, ומונה למזכיר הלשכה (ביורו) המרכזית.
ככל שגדלה המפלגה, התואר שונה מספר פעמים לאורך 3 השנים הבאות, עד שאומץ התואר מזכיר כללי בשנת 1925. התואר מזכיר כללי היה בשימוש עד 1943, כאשר מאו דזה-דונג נבחר ליושב ראש הפוליטביורו.
בשנת 1945, מאו נבחר כיושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה הקומוניסטית של סין – התואר בו החזיק עד סוף חייו.
תפקיד המזכיר הכללי חזר בשנת 1956 בקונגרס הלאומי ה-8, אך הוא שימש כתפקיד מינורי יותר, אשר היה אחראי לתפקיד יושב הראש של המפלגה.
בישיבה מפלגתית בשנת 1959, הסביר מאו את מערכת היחסים בין יושב הראש ובין המזכיר הכללי: "כיושב ראש, אני המפקד; כמזכיר כללי, דנג שיאופינג הוא סגן המפקד".
תפקיד יושב ראש המפלגה בוטל בשנת 1982 והוחלף בתפקיד המזכיר הכללי.
לפי חוקת המפלגה, המזכיר הכללי חייב להיות חבר בוועדת הקבע של הפוליטביורו, והוא אחראי לישיבות של ועדת הקבע של הפוליטביורו, ובו-זמנית להשגיח על עבודת המזכירות.
הפוליטביורו של הוועדה המרכזית "מפעיל את הפונקציות והכוחות של הוועדה המרכזית כאשר אין מליאה אשר יושבת ברגע נתון".
רשמית, הפוליטביורו נבחר בישיבה הראשונה של כל ועדה מרכזית חדשה.
המציאות דה פקטו היא שהחברות בפוליטביורו מוחלטת על ידי הנהגת המפלגה המרכזית.
בתקופת שלטונו, מאו עצמו חבר את חברי הפוליטביורו.
דה פקטו, הפוליטביורו היה הגוף בעל הכוח הרב ביותר עד הקונגרס הלאומי ה-8, כאשר ועדת הקבע של הפוליטביורו הוקמה.
הכוחות אשר ניתנו לוועדת הקבע נלקחו על חשבון הפוליטביורו.
הפוליטביורו מתכנס לפחות אחת לחודש, והמזכיר הכללי אחראי לכינוס הפוליטביורו.
משנת 2003 ואילך, הפוליטביורו העביר דו"ח עבודה לכל מליאת הוועדה המרכזית, על מנת לשמר על הסטטוס של הפוליטביורו כבר-סמך לוועדה המרכזית.
בנוסף, מהקונגרס הלאומי ה-16 ואילך, המפלגה הקומוניסטית של סין מדווחת על פגישות הפוליטביורו, ועדת הקבע של הפוליטביורו ומחקריהם.
לעומת זאת, הדו"חות אומנם מכילים את כל המידע אשר דיינו בו בפגישות; הסוף של כל דו"ח בדרך כלל מציין כי "עניינים אחרים" נדונו בפגישה.
בפוליטביורו, החלטות עוברות לפי קונצנזוס ולא על פי הצבעה.
במקרים אחדים, הצבעות שווא משומשות על מנת למנות כמה חברים תומכים או מתנגדים במקרה מסוים (להצבעות השווא אין השפעה על ההחלטה הסופית).
לכל חבר ישנה הזכות להשתתף בדיון הקולקטיבי.
המזכיר הכללי של המפלגה הוא בעל התפקיד לכנס את הפוליטביורו, והוא קובע את סדר היום לישיבה.
סדר היום נאמר לכל חבר הפוליטביורו קודם לכן, והמזכיר הכללי מספק חומרים על הנושא על מנת שהחברים יהיו מוכנים לקראת הדיונים.
האדם הראשון בעל זכות הדיבור בפגישה הוא החבר אשר הציע את האג'נדה לפגישה.
לאחר מכן, אלו היודעים על הנושא, או שעבודתם קשורה ישירות בנושא, רשאים לדבר.
אחר מכן, אלו הסקפטיים או המתנגדים לאג'נדה רשאים לדבר, ולבסוף המזכיר הכללי מדבר, בדרך כלל בתמיכה באג'נדה (מכיוון שהוא הציע כי היא תעלה לדיון ראשונה).
כאשר המזכיר הכללי מסיים את דבריו, הוא קורא להצבעה.
אם ההצבעה עוברת (או כמעט מתקבלת) בפה אחד, הצעת ההחלטה מתקבלת.
אם ההצבעה עוברת כמעט בפה אחד, אך חברים אשר עבודתם קשורה ישירות לנושא מתנגדים לה, הסוגיה נדחית.
כאשר הפוליטביורו מעוניין בהעברת הצעת החלטה ללא הסכמת כל החברים, החברים התומכים באג'נדה מנסים לתמוך במתנגדי ההצעה.
במובנים רבים, מדיניות קבלת ההחלטות של הפוליטביורו דומה מאוד לזו של הפוליטביורו של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות אחרי פיטרו ניקיטה חרושצ'וב.
ועדת הקבע של הפוליטביורו היא הגוף הגבוה ביותר במפלגה הקומוניסטית של סין כאשר הגופים הבאים: הפוליטביורו, הוועדה המרכזית או הקונגרס הלאומי אינם בישיבה.
ועדת הקבע מתכנסת לפחות אחת לשבוע.
הוועדה הוקמה בקונגרס הלאומי ה-8, בשנת 1958, על מנת להשתלט על תפקיד קביעת המדיניויות ובכך להחליף את התפקיד שהיה אז בידי המזכירות.
ועדת הקבע של הפוליטביורו היא "הגוף הראשי לקיבעת מדיניויות, אומנם ישנן ראיות אשר לפיהן ועדת הקבע אחראית יותר לגבי קביעת ההסכמיות הקולקטיבית של כלל הפוליטביורו".
למרות קיומם של חוקים רשמיים אשר מציינים כי חבר ועדת הקבע של הפוליטביורו מחויב לשרת תקופה מסוימת בפוליטביורו לפני כניסתו לתפקיד בוועדת הקבע, החוק הופר פעמיים, תחילה בשנת 1992 כאשר חו ג'ינטאו מונה לוועדת הקבע ושוב בשנת 2007 כאשר שי ג'ינפינג ולי קה-צ'יאנג מונו לה.
במציאות – ועדת הקבע אינה כפופה לוועדה המרכזית – ולעולם לא הייתה כפופה לה.
מזכירות הוועדה המרכזית מונהגת על ידי המזכיר הכללי והיא אחראית להשגחת ארגוני המפלגה המרכזיים: מחלקות, ועדות, עיתונים וכדומה.
בנוסף, המזכירות אחראית ליישום ההחלטות אשר עברו בפוליטביורו ובוועדת הקבע של הפוליטביורו.