tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, נראה כי הרעיון של קמפוס פרברי עודנו קיים, מכיוון שממשלת הפדרציה הרוסית החליטה למסור את אחוזת מיכאילובקה לאוניברסיטה כדי לשפץ ולשחזר אותו ולאכלס בו את הקמפוס של בית הספר למינהל.
בשל נוכחותם הנרחבת של מתקני מחקר, השייכים בעיקר לאוניברסיטת סנקט פטרבורג, נבחר פטרהוף להיקרא נאוקוגרד בשנת 2005.
המפעל הוותיק ביותר ברוסיה הוקם על ידי פיוטר הגדול בשנת 1721 תחילה כמפעל שנועד לסייע בבניית ארמונות פטרהוף אך גם ארמונות אחרים בסנקט פטרבורג.
המפעל החל לייצר ציוד וחלקים לתעשיית השעונים בשנות העשרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה החל המפעל לייצר שעונים שלמים תחת שם המותג פובדה ומשנת 1961 תחת המותג Raketa.
בשנת 1985 היו במפעל 7,500 עובדים ונוצרו 5 מיליון שעונים מכניים בשנה.
כיום זהו מפעל השעונים האחרון ברוסיה המייצר את תצורתו מא' ועד ת', אם כי הייצור קטן בהרבה מכפי שהיה בעבר.
את העיירה משרתים שלוש תחנות רכבת (נובי פטרהוף, סטארי פטרהוף ותחנת האוניברסיטה).
ארמונות פטרהוף נגישים דרך הים באמצעות הידרופולים הממוקמים בסמוך לארמון החורף בסנקט פטרבורג.
ניתן להגיע בקלות אל הארמון בתחבורה ציבורית ושירותי ואן פרטיים שמבצעים נסיעות קבועות מהעיר לפטרהוף.
הגישה לגנים העליונים היא בחינם, אך הכניסה לגנים התחתונים מחייבת רכישת כרטיסים (לא כלולה בתשלום הסירה למבקרים המגיעים באמצעות הידרופויל).
הארמונות עצמם והקפלה נגישים רק כחלק מסיורים מודרכים.
העיר מהווה מחוז מוניציפלי בתחומי העיר סנקט פטרבורג.
גוף השלטון המקומי היא המועצה המוניציפלית (Муниципальный Совет) שפועלת מאז 1998 כגוף עירוני מחוקק.
בבחירות 2014 נבחרו 19 חברי המועצה, 18 מהם חברי מפלגת השלטון רוסיה המאוחדת ונציג אחד מטעם המפלגה הקומוניסטית.
ראש המועצה המונציאפלית של פטרהוף מאז 2016 היא סבטלנה מאליק.
הגוף הביצועי העליון היא העירייה ובראשה עומד אלכסנדר שיפמן.
בעיר פועלים בתי ספר לספורט ומועדון הספורט "סובול" הכולל מספר מתקני אימונים והתעמלות.
מועדון ההוקי קרח סק"א סנקט פטרבורג מפעיל בעיר את מועדון ההוקי לילדים סק"א פטרהוף.
פטרה מורזה היא שחקנית אוסטרית.
מורזה נולדה בקלגנפורט כפטרה קוגלניק.
היא למדה משחק באוניברסיטת גראץ למוזיקה ואומנויות הבמה (Universität für Musik und darstellende Kunst Graz), לאחר מכן הופיעה במספר תיאטראות באוסטריה.
היא שיחקה בסרט הרימו עוגן מסדרת סרטי אסקימו לימון בתפקיד דנה, הבחורה בה בנצי מתאהב.
ב-2004 גילמה אחות המעורבת בתאונת דרכים בסרט "Antares" שהיווה את הנציג האוסטרי לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר.
ב-2007 שיחקה בסרט של הבמאי אולריך זיידל "Import/Export" שהיה מועמד לפרס דקל הזהב.
ב-2008 שיחקה בסרט הגרמני "Nordwand" העוסק באירוע אמיתי של ניסיונם של שני מטפסי מטפסים להגיע לפסגת הר האייגר.
ב-2009 גילמה את אמה של הרוזנת אנה פלוכל (Anna Plöchl) בסרט אודות בית לורן של רשת הטלוויזיה הגרמנית "ZDF"
ב-2010 הופיעה בסרט הטלוויזיה "Die Spätzünder" של ORF.
בנוסף היא שיחקה במגוון סדרות טלוויזיה.
יש לה בן ובת ממערכת יחסים עם השחקן סטפן מטוש.
פטרה הולטגרן (בשוודית: Petra Hultgren; נולדה ב-21 באפריל 1972) היא שחקנית שוודית.
הולטגרן נולדה בורמדה שבמחוז סטוקהולם, ולה שני אחים ואחות.
היא נבחרה למיס שוודיה 1995. בתחרות מיס תבל 1995 ייצגה את שוודיה וזכתה בפרס של מיס פוטוגניק.
מ-1997 ועד 1999 שיחקה ב-"Vita lögner", אופרת הסבון של ערוץ TV3 העוסקת בחייהם של צוות בית חולים.
ב-2005 סיימה את לימודי המשחק שלה בסטוקהולם, בשנה זו הופיעה בסרט "Wallander – Afrikanen" העעוק בתעלומת רצח.
ב-2006 שיחקה תפקיד קטן בסרט "Att göra en pudel", קומדייה על ספרית כלבים.
ב-2008 שיחקה תפקיד קבוע ב-"Andra Avenyn", אופרת סבון של SVT אודות מספר משפחות החיות בגוטנבורג.
בשנה זו שיחקה גם בסרט המתח "Guldkalven".
ב-2011 שיחקה בסדרה המשטרה הגרמנית "Tatort".
בשנים 2015 - 2022 גילמה את נורה בסדרת סרטי הפשע הגרמנית "Neben der Spur" אשר שודרה בערוץ ZDF.
הפורמט הופסק לאחר כשמונה פרקים.
היא שיחקה בתיאטרון בסטוקהולם ובאופסלה.
היא נשואה ואם לשני בנים, מתגוררת בהמבורג.
פטרה דה סוטר (בלועזית: Petra De Sutter; נולדה ב-10 ביוני 1963) היא גינקולוגית ופוליטיקאית בלגית מטעם המפלגה הירוקה המשמשת גם כסגנית ראש ממשלת בלגיה, אלכסנדר דה-קרו מ-1 באוקטובר 2020. בתפקיד זה היא מפקחת על הממשל הציבורי בבלגיה.
בעבר הייתה גם חברה בפרלמנט האירופי.
דה סוטר היא השרה הטרנסג'נדרית הראשונה באירופה.
בבחירות 2014 לפרלמנט האירופי מטעם בלגיה, מוקמה דה סוטר במקום השני ברשימת הפלגה הירוקה הפלמית.
לאחר שהמפלגה לא קיבלה מספיק קולות בשביל שני מושבים, נותרה דה סוטר מחוץ לפרלמנט.
אף על פי כן, נבחרה על ידי מפלגתה לשבת בסנאט הבלגי.
בכך הפכה לאישה הבלגית הראשונה שנכנסה לפרלמנט מטעם המפלגה.
בנוסף לתפקידה בסנאט, שימשה דה סוטר כחברת המשלחת הבלגית לאספה הפרלמנטרית של מועצת אירופה משנת 2014 עד 2019. כחברה בקבוצת הסוציאליסטים, הדמוקרטים והירוקים , הייתה חברה בוועדה לענייני הגירה, פליטים ועקורים בוועדה לכללי נוהל, חסינות ועניינים מוסדיים, בוועדת המשנה לבריאות הציבור ופיתוח בר קיימא ובוועדת האתיקה.
היא שימשה ככתבת האספה בנושא זכויות ילדים ביחס להסדרי פונדקאות ועל תנאי הקליטה של פליטים ומהגרים.
מתחילת הקריירה פוליטית שלה, נלחמת דה סוטר על נושאים חשובים דוגמת הסדרי פונדקאות בבלגיה ובאירופה וכמו כן נלחמת רבות על זכויות להט"ב.
ב-15 בספטמבר 2018 הוכרז כי דה סוטר תתמודד על מקום במפלגה הירוקה האירופית , לאחר ששני המועמדים המובילים לבחירות לפרלמנט האירופי לשנת 2019 החליטו שלא להתמודד.
לאחר שהצטרפה לפרלמנט, היא עמדה בראש הוועדה לשוק הפנימי והגנת הצרכן, היא הייתה הפוליטיקאית הירוקה הראשונה בתפקיד זה.
בשנת 2020 הצטרפה גם לוועדה המיוחדת לטיפול בחולי סרטן.
בנוסף, כחלק מעבודת המפלגה הירוקה, הייתה דה סוטר חלק מהמשלחת של הפרלמנט ליחסים עם מדינות דרום אסיה (בנגלדש, בהוטן, האיים המלדיביים, נפאל, פקיסטן וסרי לנקה).
ב-1 באוקטובר 2020 הושבעה דה סוטר כאחת משבעה סגני ראשי הממשלה בממשלתו של ראש ממשלת בלגיה אלכסנדר דה-קרו, והפכה לפוליטיקאית הטרנסג'נדרית הבכירה ביותר באירופה.
בזמן מלחמת חרבות ברזל, לאחר תגובת ישראל לטבח שערך החמאס, קראה להטיל על ישראל סנקציות בינלאומיות, וגינתה גם את חמאס: "זהו ארגון טרור.
טרור עולה כסף וחייבות להיות סנקציות על החברות והאנשים שמממנים את חמאס".
גם בספטמבר 2024 היא גינתה את ישראל וכינתה את התפוצצות זימוניות חזבאללה "מתקפת טרור" ו"הסלמה אכזרית של אלימות".
פטרה ולובה (בסלובקית: Petra Vlhová; נולדה ב-13 ביוני 1995) היא גולשת סקי אלפיני סלובקית, אלופה אולימפית בסלאלום מאולימפיאדת בייג'ינג (2022).
אלופת עולם, בעלת ארבע מדליות כסף ומדליות ארד באליפויות העולם בסקי אלפיני.
ולובה, זכתה ב-19 ניצחונות במסגרת גביע העולם, בגביע העולמי בסלאלום בשנת 2020 ובגביע העולם ב-2021.
ולובה נולדה בליטובוסקי מיקולאס, השוכנת בנהר ואה.
באליפות העולם שנערכה באורה בפברואר 2019 היא זכתה בשלוש מדליות, אחת מכל צבע.
מדליית זהב בסלאלום ענק לפני ויקטוריה רבנסברג מגרמניה ומיקיילה שיפרין מארצות הברית מדליית כסף במשולב אחרי ונדי הולדינר משווייץ ולפני ראגנהליד מונוונקל מנורווגיה ומדליית ארד בסלאום אחרי מיקיילה שיפרין מארצות הברית ואנה סוון לארסון משוודיה.
באליפות העולם שנערכה בקורטינה ד'אמפצו בפברואר 2021 היא זכתה בשתי מדליות כסף במשולב אחרי שיפרין ולפני מישל גיסין משווייץ ובמדליית הכסף בסלאלום אחרי קתרינה לינסברגר מאוסטריה ולפני שיפרין.
פטרו רארש (כונה בדיעבד במאה ה-19 גם פטרו הרביעי, בערך 1483 – 3 בספטמבר 1546) היה פעמיים שליט נסיכות מולדובה: בין 20 בינואר 1527 ל-18 בספטמבר 1538 ומ-19 בפברואר 1541 ועד למותו.
היה בן מחוץ לנישואים של השליט שטפאן הגדול, ודמה לו בכמה מתכונותיו: שאפתנות, עוז וגבורה, אמונה דתית וטעם לאמנות.
היה אחד השליטים הרומנים האחרונים שהעז להתנגד להתפשטות העות'מאנית.
פטרו רארש נולד (אולי בחרלאו) כבן מחוץ לנישואים של השליט שטפן הגדול.
לפי המסורת אמו הייתה מריה רארשואיה, אשתו של בויאר מבוסס וסוחר דגים שכונה "רארש" (שם זה הוסבר במובן של "בעל שערות נדירות", כלומר קירח).
אין עדות היסטורית על אמיתות פרטים אלה, כולל על זהות אמו.
המסורת לגבי היותו בן של אישה בשם "מריה רארשואיה" מוזכרת בכרוניקות של גריגורה אורקה (Letopisețul Țării Moldovei) ושל יון נקולצ'ה וכן ב"תיאור מולדובה" (Descriptio Moldaviae) מאת דימיטריה קנטמיר.
במקורות אלה מציינים שלפני שעלה לשלטון עסק פטרו בניהול בריכות הדגים באזור גאלאץ.
ההיסטוריון קוטנסטנטין רזאקביץ' תמך בהשערה שאמו של רארש לא הייתה אישה פשוטה אלא השתייכה למשפחת בויארים, אולי למשל משפחתו של איסאיה הלוגופט מבאיה שעל יד סוצ'אבה.
בעלה של מריה רארשואיה היה צאצא של בויאר בשם ברלה מחרלאו שהייתה מיוחסת למטרופוליט גריגוריה רושקה.
ייתכן שלא לחינם הקים פטרו רארש כנסיות ומנזרים ותרם למוסדות דת בבאיה, חרלאו ולמנזר וורונץ שהיו קשורים למשפחת ברלה.
ידועים מעט פרטים על חייו של פטרו רארש לפני שעלה לשלטון.
יש מספרים שבילה תקופה בצעירותו בפולין, ושם טיפח שאיפות לרשת את כס הנסיכות של מולדובה.
הכרוניקן יון נקולצ'ה סיפר שהוא היה סוחר דגים באזור גאלאץ במולדובה.
כיוון שהוביל את סחורתו בעגלות גדולות שנקראו măji (מז') המשוכות על ידי ארבעה או חמישה שוורים פטרו כונה גם פטרו מז'רול (Petru Măjerul) או מז'אריול (Măjariul).
ככל הנראה עסק בניהול בריכות הדגים באזור גאלאץ ואגם בראטש בעקבות נישואיו למריה, בת הבויאר צ'רנאט.
פטרו רארש עלה לשלטון בעזרת האצולה הקטנה, הסוחרים והאיכרים החופשיים (ה"רזש"ים) וגם לפי המלצת קודמו שטפניצה וודה, שכפי שציין הכרוניקן גריגורה אורקה :"בהיותו חולה בחוטין, השאיר מסר שאם ילך למות שלא יעלו אחר במקומו אלא את פטרו מז'אריול, המכונה רארש".
בינואר 1527 "הבויארים ו (תושבי) הארץ" (למעשה הבוחרים בפועל - הדרגטורים שבמועצת החצר), התחשבו ברצון השליט המנוח (שנרצח ב-14 בינואר 1527) ובהוכחות שמדובר ב"יוצא חלציו של שטפאן הגדול", ובחרו בפטרו רארש כשליט מולדובה.
טקס משיחתו והכתרתו ב-20 בינואר 1527 התקיים במצודת סוצ'אבה.
פטרו רארש המשיך בקו המדיני של שטפאן הגדול שריכז את השלטון בידיו והתנגד לנטיית האצולה הגדולה להרחיב את אחוזותיה על חשבון בעלי האדמות הקטנים ולרצונה לשעבד את האיכרים החופשיים.
הוא סמך על האצולה הקטנה והבינונית שאיישה את רוב התפקידים בצבאו.
בהתחלת שלטונו גילה יחס מפייס כלפי הבויארים הגולים והשיג חזרתם של כמה מהם למולדת.
פטרו הצליח לגייס מספר גדול של חיילים וקצינים שאפשרו לו פעילות צבאית נמרצת.
הסופר וההוגה הרוסי איוואן פרסבטוב יעץ לנסיך הגדול של מוסקבה איוואן האיום ללמוד מסגנונו הסמכותני של פטרו רארש.
בהגיעו לשלטון חתם פטרו רארש על הסכם סחר והסכם הגנה עם פולין (1527) במקרה של התקפה טורקית.
גם עם הונגריה - המחנה של יאנוש זאפויה, הגיע להסכם ששמר על בעלות השליט המולדובי בשתי אחוזותיו בטרנסילבניה.
ניהל יחסים טובים גם עם נסיכות ולאכיה והשיא את אחת מבנותיו, אנה, עם השליט ולאד שכונה לימים "הטובע".
בינתיים התרחשו בטנסילבניה אירועים חשובים שלא יכלו להשאיר אדיש את מנהיגה של מולדובה.
אחרי קריסת הצבא ההונגרי בקרב מוהאץ' פרץ סכסוך על כתר הונגריה (החלק שלא נכבש עדיין על ידי הטורקים העות'מאנים) בין ווייבוד טרנסילבניה, יאנוש זאופיה, שנתמך על ידי הטורקים, לבין פרדיננד מהבסבורג, אחי הקיסר הגרמני קארל החמישי.
הסכם עם ההונגרים נתן גושפנקה להמשך בעלותו של פטרו רארש על שתי האחוזות של שליטי מולדובה בטרנסילבניה.
פטרו רארש סבר שבשל הזמן להתערב בטרנסילבניה הקרועה במלחמות בין שני הטוענים לכתר, כדי לחזק את אחיזתו בשטחים שירש שם משטפאן הגדול (מצודת צ'יצ'או וצ'טאטיה דה באלטה) ואף להרחיבה.
בהתחלה הייתה ידם של תומכי פרדיננד על העליונה.
בקיץ 1529 פלש רארש עם כוחותיו לטרנסילבניה והטיל מצור על העיר ביסטריצה, שיחד עם ערים סקסוניות אחרות ובראשן קרונשטאט והרמנשטאט צידדו בפרדיננד.
ב-21 באוקטובר 1529 במריינבורג או פלדוואר נחל פטרו רארש ניצחון מזהיר על צבאו של פרדיננד מהבסבורג.
בהזדמנות זו הצליח לשבות גם 50 תותחים גדולים מברזל יצוק.
לאחר מכן כפה על תושבי בראשוב פיצויי מלחמה בשווי 4000 פלורינים, סכום גדול מאוד באותה תקופה, והשתלט סופית על ביסטריצה.
יאנוש זאופיה הבחין שכל המסע הזה של פטרו רארש בטרנסילבניה לא היווה תמיכה מספקת במאבקו על כתר הונגריה ונועד יותר להרחיב את האחוזות של נסיכות מולדובה באזור, וכן דרש מרארש לעזוב את טרנסילבניה ואיים עליו במעשי תגמול מצד בני בריתו העות'מאנים.
פטרו רארש נסוג מטרנסילבניה, אמנם עם שלל מלחמה רב.
תחילה ניהל רארש יחסים טובים עם פולין ובשנת 1527 כרת איתה ברית הגנה למקרה של מתקפה טורקית וכמן כן הסכם סחר.
בהמשך לא רווה נחת מסירובה של פולין לאמץ עמדה אנטי-עות'מאנית, ומתוך רצון לחזק את מעמד נסיכותו במזרח אירופה בסוף שנת 1530 תקף את פולין וכבש את פוקוציה מידיה.
היה מדובר בשטח של 8,000 קמ"ר מצפון למולדובה שהיה מאוכלס באוקראינים וגם ברומנים.
פרשת פוקוציה התחילה בסוף המאה ה-14 כששליט מולדובה פטרו מושאט (1375–1391) הלווה למלך פולין ולדיסלב השני יגיילו 3,000 רובל כסף (סכום שהיה שווה 52 ק"ג של זהב או 538 ק"ג כסף עדין).
כערבון השאיר המלך ולדיסלב למולדובה את העיר הליץ' ואת כל חבל פוקוציה.
כיוון שסכום ההלוואה לא הוחזר במלואו פרץ סכסוך ממושך בין המדינות.
פטרו רארש נחל תחילה כמה ניצחונות וכבש כמעט את כל שטח פוקוציה, אולם לבסוף בקרב אוברטין ב-22 באוגוסט 1531 נוצח על ידי הצבא הפולני בפיקוד ההטמאן יאן טרנובסקי.
הניצחון יוחס לטקטיקה החכמה של טרנובסקי ולתותחניו המשוכללים.
רארש איבד את התותחים ששבה בקרב מריינבורג ונמלט למולדובה, כשהוא פצוע שלוש פציעות
בתחילת שלטונו המשיך פטרו רארש, בתור "טאבי" (בן חסות) לשלם את המס (חאראץ') ל"חכים" (הריבון) הסולטאן העות'מאני, כפי שהתחייב עוד אביו, שטפאן הגדול.
בשנת 1529 הוא שלח את המס עם שליח אחרי שובו של הסולטאן סולימאן המפואר מווינה.
ב-1530 פטרו בעצמו הביא לסולטאן באיסטנבול את המס השנתי שכלל 4,000 דוקאטים, 40 סוסות ו-20 סייחים.
לאחר זמן מה הפסיק רארש לשלם את המיסים, נכנס למשא ומתן חשאי עם פרדיננד מהבסבורג, שידיעות על קיומו הגיעו לאוזני הסולטאן, ותקף את פולין בניגוד להסכם העות'מאני-פולני שאסר על פעולות צבאים של מולדובה והטטרים מקרים נגד פולין.
מדיניותו העצמאית של פטרו רארש עוררה זעם בשער הנשגב בתקופה שהטורקים העות'מאנים היו בעיצומה של התפשטות אל מרכז אירופה.
בשנת 1533 שלחו הטורקים לטרנסילבניה את ההרפקתן הוונציאני אלואיזיו גריטי כדי לתווך בין יאנוש זאפויה לפרדיננד ולהשליט באזור "סדר עות'מאני".
ווייבוד טרנסילבניה, אישטוואן מאילאט, והאצולה המקומית כפו על גריטי הסגר בעיר מדיאש.
בשנת 1534 קיבל פטרו פקודה מהסולטאן לעזור לשחרור שליחו ולצורך משימה זו שלח בטרנסילבניה את הלוחם הורו (Huru).
אך הורו, במקום לסייע לגריטי, פיתה אותו לצאת ממצודת מדיאש שבה היה סגור ומסר אותו לאויביו, תומכי פרדיננד.
גם שני בניו של גריטי, שאביהם הועיד אותם להיות שליטי מולדובה וולאכיה, הובאו למולדובה והוצאו להורג בפקודת פטרו רארש.
העות'מאנים שהיו עסוקים במסע נגד הפרסים (1536-1532) ובסכסוך עם ונציה לא יכלו להתנקם מיד, ובזמן הזה המשיך פטרו בתככיו בין פרדיננד לזאפויה.
ב-1535 הוא הגיע להסכם עם פרדיננד ואישר את קבלת חסותו.
ובנוסף ב-1538 נחתם הסכם בנאג'ואראד בין פרדיננד ליאנוש זאפויה, מה שהגדיל את הסיכוי להתארגנות קואליציה אנטי-עות'מאנית גדולה.
באותה שנה, 1538 ניסו הפולנים לשווא להדיח את פטרו רארש ודרשו מהסולטאן להענישו.
בנסיבות אלה ביקש הסולטן סולימאן המפואר לשים קץ למזימות האנטי-עות'מאניות של רארש, ובמאי 1538 יצא למסע צבאי נגד שליט מולדובה, מסע המכונה בטורקית Gazây-i Kara Boğdan - גזאי קארא בוגדאן - "מלחמת הקודש במולדובה".
בהגיעו לדרום דוברוג'ה באוגוסט 1538, שיגר סולימאן מכתב אולטימטום לפטרו, באמצעות המתאסלם סינאן צ'לבי, ודרש בו ששליט מולדובה יבוא ויישבע אמונים בפניו.
אף על פי שהבויארים ייעצו לו להיכנע, דחה פטרו רארש את דרישת הסולטאן והחליט להיאבק בו לבד, ללא בני ברית.
הצבא העות'מאני, שמנה כ-150,000 לוחמים, כולל 3,000 לוחמים מוולאכיה שנשלחו על ידי השליט ראדו פאיסיה, התקדם בתוך מולדובה ווב-9 בספטמבר 1538 קרוב ליאש התאחד עם כוחות של הטטרים של קרים -בסך הכל 50,000 לוחמים - בפיקוד הח'אן סאחיב גיראי.
רארש התכונן לקרב ובחר לעצמו מקום אסטרטגי בגבעות המיוערות שבדרקשאן, על ידי בוטושאן.
אולם הקרב המכריע לא התקיים, כי הבויארים הבכירים שחששו מעוצמתם של העות'מאנים, בגדו בו.
מיד אחרי העימותים הראשונים, שוער סוצ'אבה, מיכו, שהיה מפקד הצבא, הלוגופט טרוטושאנו ואחרים נטשו את פטרו וודה ונסוגו עם לוחמיהם למחנה בדאוץ, סוצ'אבה .
הם שיגרו בחשאי שליחים לסולטאן עם בקשה להחליף את פטרו רארש בשליט מולדובי אחר.
על מהלך זה של הבויארים דיווח ורנאטיוס מחצרו של פרדיננד בווינה.
הם ביקשו מהסולטאן שלא לגעת בנכסיהם ובנכסי ארצם והסכימו לחדש את תשלום המיסים והמתנות (tributa et dona) לאימפריה העות'מאנית תוך כדי שמירת זכויות מולדובה לאוטונומיה פוליטית ודתית.
בהתחלה חשב רארש להתבצר במצודת חוטין, אבל לבסוף החליט להימלט לטרנסילבניה.
בבריחתו עבר דרך פיאטרה ניאמץ (אז פיאטרה לוי קרצ'ון), וכפי שציין הכרוניקן יון נקולצ'ה, גורש משם ואף ירה חץ אל כומר אחד שאיים על חייו.
משם שם פעמיו אל מנזר ביסטריצה.
לימים תיאר פטרו רארש את בריחתו זו באגרת משנת 1546 בעת מלוכתו השנייה:
אכן פטרו רארש עמד בדברו ובשנים 1541–1546 שיקם את מנזר ביסטריצה מיסודו ובנה בו מגדל בכניסה למנזר, וכן קפלה (פאראקליס) שהוקדשה לניקולאוס הקדוש ממירה, בנה חומות מחושקות, כוכים חדשים לנזירים וכן "בית מלכות".
הסולטאן שלח בעקבות פטרו כוח שכלל אקינג'ים מסמנדריה, טטרים מקרים ו-300 חיילים ולאכים.
תוך כדי בריחתו חמק פטרו מרודפיו - שהקיפו את המנזר, והחל מ-18 בספטמבר למשך שישה ימים חצה את הרי ניאמץ בקרפטים המזרחיים, כשהוא רעב ומותש.
בהגיעו למקומות לא בטוחים, השאיר את סוסו ופגש דייגים סקלרים מהם חשש בהתחלה.
אולם אלו הוציאו אותו בשלום אל חבל טרנסילבניה ופטרו הגיע בריא ושלם למצודת צ'יצ'או-ב-28 בספטמבר לפי הלוח הגרגוריאני.
ב-17 בספטמבר 1538 נכנס הסולטאן סולימאן המפואר לסוצ'אבה.
את מפתחות העיר קיבל ממשלחת בויארים.
בעזרת מלשינים מצא סולימאן במקומות מסתור את אוצרה של מולדובה, כולל את זה של פטרו וודה עצמו.
הוא לקח אותם איתו כשלל: את חרבו של שטפאן הגדול וכמות גדולה של דברי ערך, כולל אבנים טובות, מטבעות, כלי נשק משובצים בזהב, כלי שולחן, תלבושות ממשי, כלי קודש, ספרי אוונגליון מקושטים בזהב.
חלק מהם נשמרים במוזיאון הסאראי בארמון טופקאפי באיסטנבול.
בהמשך כבש את כל מולדובה.
הוא כינס בסוצ'אבה את הדיוואן של מולדובה ומינה כשליט את שטפאן "צ'טינה" שנודע מאוחר יותר כ"החגב" בגלל פלישת חגבים שהתרחשה בימי שלטונו.
לפי וראנטיוס אימץ שטפאן החגב מנהגים מוסלמיים באת שהותו הממושכת באיסטנבול.
הסולטאן השאיר בסוצ'אבה משמר עות'מאני (מוחפיז) מורכב מ-500 יניצ'רים.
כתוצאה מכך גברה תלותה של הנסיכות בשער הנשגב: לראשונה בתולדותיה, נכפה עליה שליט בהחלטה חד צדדית של הסולטאן העות'מאני, ותנאי השלום לא נכללו בהסכם כלשהו, כמו בעבר, אלא ב"בראט" - תעודה של הסולטאן.
בתעודה זו חויבה מולדובה בהכפלת המס לסולטאן (עד 30,000 צהובים) ונדרשה לוותר על חבל ארץ - הגדה הימנית של הנהר דנייסטר (טיגינה) עם עוד 18 כפרים, שבו הקימו הטורקים את הסנג'ק של צ'טאטיה אלבה או אקרמן ואת ראית בנדר ובהמשך הסנג'ק בנדר.
"ראית בנדר" התקיימה עד למאה ה-19 והבטיחה פיקוח עות'מאני באזור.
כתובת טורקית בכתב ערבי בעיר טיגינה (בנדר) מציינת את תבוסת שליט מולדובה, ש"נדרס מתחת לרגלי הסוסים של הסולטאן"
במצודת צ'יצ'או חיכו לפטרו אשתו, אלנה, עם ילדיו - איליאש, שטפאן ורוקסנדרה.
היה זכאי לחופש תנועה ומשפט.
תעודות מעידות כי ביקר ב-25 בינואר 1539 בעיר טורדה וכי העיר ביסטריצה שילמה לו מיסים.
נמצא בקשר עם כמה מהבויארים שתמכו בו במולדובה, אף עם מלך פולין, זיגמונט הראשון (נובמבר 1538) ועם הקיסר קארל החמישי, ששלח אליו ב-7 בנובמבר את הארכיבישוף מלונד.
לבסוף השתכנע שאין סיכוי שיחזור לשלטון בתמיכתם של יאנוש זאפויה, פרדיננד הראשון או זיגמונט הראשון, כיוון שהסולטאן סולימאן הפעיל פיקוח הדוק על המצב במולדובה.
שטפאן לקוסטה ("החגב") שלט רק בצורה פורמלית, בעוד שהסולטאן שלט בפועל במדינה.
פטרו הסיק שהוא זקוק למחילת הסולטאן ולתמיכתו.
בתחילת 1540 יצא רארש מצ'יצ'או, ואחרי שב-25 בינואר 1540 השיג היתר מעבר מהסולטאן, בפברואר 1540 הגיע לאיסטנבול.
בבירת האימפריה הוציא כסף רב על מנת להבטיח את עלייתו בחזרה לכס הנסיכות.
תקוותיו התחזקו אחרי ששטפאן החגב נרצח בדצמבר 1540 בידי הבויארים ללא ידיעת הסולטאן.
הקושרים העלו לשלטון את אלכסנדרו קורניה, שטען כי הוא בנו של השליט בוגדאן העיוור (השלישי).
בנסיבות אלה, אחרי ששילם סכומי עתק לטורקים והבטיח שיכבד את התנאים שנכפו בזמנו על שטפאן החגב, התקבל פטרו אצל הסולטאן סולימאן וקיבל ממנו את דגל ההסמכה כשליט מולדובה.
הסולטאן דרש ממנו לשלם מס בשווי 12,000 צהובים בשנה והסכים להישארותו של המשמר של 500 יניצ'רים בקרבתו ולשליחת אחד מבניו לאיסטנבול כבן ערובה.
ב-9 בינואר 1541 הפליג פטרו למולדובה.
בויארים באו לקבל את פניו בנמל בראילה.
בהמשך בגאלאץ הוא עצר את אלכסנדרו קורניה והוציא אותו להורג.
גם הבויארים שבגדו בו ב-1538, מיכו, טרוטושאנו, קראסנש וקוזמה, נלכדו במצודת רומאן וב-11 במרץ 1541 הוצאו להורג.
את ראשיהם שלח רארש לסולטאן.
שלטונו השני במולדובה, שהתחיל בפברואר 1538, היה שלו יותר, ללא אירועים צבאיים מיוחדים.
הוויבוד כיבד את כוחה של האימפריה העות'מאנית שהייתה בשיאה ונמנע מלהתעמת עם שתי המעצמות, הטורקית והאוסטרית.
אחרי הניסיון המר שצבר, בטח פטרו פחות במלחמות, במיוחד כשקשריו עם ולאכיה התרופפו אחרי שחתנו, השליט ולאד וינטילה נרצח, אחרי שהפסיד לידי הטורקים את חבל בוג'אק ואחרי שאחוזותיו בטרנסילבניה - צ'יצאו וצ'טאטיה דה באלטה - איבדו את חומותיהן שנהרסו בפקודת המושל החדש של טרנסילבניה, הבישוף ג'יירג' מרטינוצי.
ב-1541 בפקודת הסולטאן חדר פעמיים לטרנסילבניה - ב-1541 וב-1542 - כדי לחזק שם את שלטונו של התינוק יאנוש ז'יגמונד, בנו של יאנוש זאפויה שנפטר.
גם בהוראת הסולטאן עצר פטרו בעיר פגראש את הוויבוד של טרנסילבניה, אישטוואן מאילאט, ושלח אותו לאיסטנבול.
ב-1542 ניסה שוב ללא הצלחה לכבוש את ביסטריצה.
על אף היחסים הידידותיים שנוצרו עם הסולטן, שפרש עליו את חסותו, ניסה פטרו עדיין לתמוך בכל פעילות אנטי-עות'מאנית שנראתה בעלת סיכוי.
חבר בחשאי לתוכניתם של נסיכים גרמנים למסע צלב לבודה נגד העות'מאנים ובמטרה זו הלווה כ-200,000 פלורינים לראש הנסיכים, יואכים השני, הנסיך הבוחר מברנדנבורג.
בסתיו 1542 כבש הסולטאן את בודה והתוכנית נפלה, גם הכסף שהושקע ירד לטמיון
כאדם חדור אמונה נוצרית, הקדיש פטרו רארש אנרגיה והון בחיזוק הכנסייה האורתודוקסית.
הקים את המנזרים פרובוטה (שבו נמצא עד היום קברו) ורשקה, ושיפץ את המנזרים מולדוביצה וביסטריצה.
כמו כן תרם סכומים נכבדים למנזרים בהר אתוס.
פטרו רארש סיים את חייו ב-3 בספטמבר 1546 ביום שישי בחצות.
שלטונו, אחד הארוכים ביותר בתולדות נסיכות מולדובה, (בסך הכל 16 שנים) היווה תקופה חשובה בדברי הימים של מדינה זו.
הוא זכור כשליט שביקש להגן על עצמאות ארצו כלפי האימפריה העות'מאנית, מה שהצליח פחות, וכלפי פולין.
הכרוניקן גריגורה אורקה תיאר אותו במילים אלה:
לפי המסורת שאביו, שטפן הגדול, פטרו רארש הקים מנזרים וכנסיות חשובים.
ביוזמה זו הסתייע כגם באשתו השנייה, אלנה.
1532 -כנסיית עליית מריים בבאיה
כנסיית דמטריוס הקדוש בחרלאו (ספנטול דומיטרו)
רארש שיפץ את המנזרים מולדוביצה (1537), ביסטריצה - ניאמץ, מנזר הומור (1535) ואת מנזר קראקאלו בהר אתוס.
בעת מלכותו השנייה הוחל ביצירת הציורים החיצוניים בכמה כנסיות במולדובה, כולל בכנסיית המנזר וורונץ.
השליט נועץ במפעל זה במטרופוליט גריגורה רושקה, שהיה בן דודו.
פטרו רארש השאיר צאצאים רבים, (לפי חישובים אחדים - שנים עשר), חוקיים ומחוץ לנישואים.
עם מריה, הבת של הבויאר צ'רנאט (שמתה ב-28 ביוני 1529): בן אחד ו-3 בנות
אנה (מתה ב-1545), לימים אשתו של שליט ולאכיה, ולאד הטובע.
מריה (מתה ב-1614), אשתו של הבויאר ראדו באליקה או איסאק באליקה, אחר כך של יואן מובילה מהודשט.
היא הייתה אמם של שליטי מולדובה וולאכיה ירמיה מובילה וסימיון מובילה.
קיאז'נה - אשתו של שליט ולאכיה, מירצ'ה הרועה ("מירצ'ה צ'ובאנול").
אלנה-אקתרינה לבית ברנקוביץ', (1502 - נהרגה בחניקה ב-1552) נסיכה סרבית, בתם של הדספוט יובאן ברנקוביץ' ושל ילנה יאקשיץ'.
התחתנה עם פטרו רארש ב-1530. איתה - נולדו ארבעה ילדים שלושה בנים ובת):
איליאש או איליה רארש, שליט מולדובה (יליד 1531).
שטפאן רארש (יליד 1532), שליט מולדובה.
רוקסנדרה (מתה ב-1570) - ארוסתו של השליט יואן ז'ולדיה, אחר כך אשתו של השליט אלכסנדרו לפושניאנו.
קתרינה, אישה סקסונית מבראשוב: בן אחד
יאנקו הסקסוני (Iancu Sasul - יאנוקו סאסול), שליט מולדובה
עפ אישה אלמונית: בן אחד
בוגדאן קונסטנטין (מת ב-1573), טוען לכתר מולדובה.
פטרו רארש הוא הגיבור הראשי של המחזה ההיסטורי "Luceafărul" (כוכב השחר) מאת המחזאי והסופר בארבו שטפנסקו דלווראנצ'ה,
פסל שלו מאת הפסל יון גמצ'אנו הוא חלק מאנדרטת שליטי מולדובה בעיר יאש.
פסל פרוטומה שלו מאת הפסל גאורגה קובלסקי הוצב בפארק "פרופסור יואן נמש" בסוצ'אבה.
פסל פרוטומה של פטרו רארש נמצא גם במתחם מנזר מולדוביצה.
לזכרו נקראים מספר מוסדות חינוך ברומניה: המכללה הלאומית "פטרו רארש" בסוצ'אבה, המכללה הלאומית "פטרו רארש" בעיר פיאטרה ניאמץ ובית הספר לקצינים זוטרים לז'נדרמים בעיר פלטיצ'ן.
(גאורגה דרגולין - " האמונה חיזקה את השליטים בשעת נדודיהם" - בעיתון "לומיה" 2010)
(ניקולאיה יורגה - תולדות הרומנים עבור העם הרומני (לפי תולדות הרומנים, 1908)), איחוד הסופרים, קישינב, 1992
(כרונולוגיה בקורתית של השליטים בוולאכיה ובמולדובה כרך א 1324–1381)
סטון-ווטסון - עם תרגום והערות מאת קונסטנטין ארדליאנו - היסטוריה של הרומנים - מהתקופה הרומאית ועד להשלמת האיחוד)
(אלכסנדרו דימיטריה קסנופול - תולדות הרומנים בדאקיה טראיאנית)
פטרו "הפיסח", נרשם לפעמים על ידי היסטוריונים רומנים מאוחרים כ"פטרו השישי" (ברומנית: Petru Șchiopul; 1537 – 1 ביולי 1594) היה שליט מולדובה במשך ארבע כהונות לא רציפות: הראשונה בין 1574 ל-1577, השנייה בין 1577 ל-1578, השלישית בין 1578 ל-1579 והרביעי בין 1582 ל-1591.
הכינוי "פיסח" דבק בו עקב לקות גופנית שממנה סבל.
ב-1579 פרסם פטרו הפיסח צו המורה לגרש את סוחרים יהודים בממלכתו, עקב הגידול הרב במספרם ותלונות חוזרות ונשנות מצד מקומיים, כי היהודים פוגעים בהם כלכלית.
ב-1591 ויתר פטרו הפיסח על השלטון מחמת גילו.
פטרו אלכסנדרס טארלו (בפולנית: Petras Aleksandras Tarlo; נפטר ב-1649) היה הווֹיֶווֹד (שליט) של לובלין החל מ-1630. החל מ-1618 ועד היבחרו כיהן בדרגה יותר נמוכה בעיר לובלין.
טארלו רכש את השכלתו, בין השאר, בשטרסבורג ובאוניברסיטת ז'נבה.
לאחר שחזר לפולין הוטבל לנצרות הקתולית.
כחלק מכהונתו בלובלין, התיר טארלו ב-1631 ליהודי העיר לנהל משפטים בקרב יהודים בבית הדין המקומי.
עם זאת, טארלו עדיין חייב את היהודים להתייצב בבית המשפט האזרחי במחלוקות בין יהודים ללא-יהודים.
לאחר מותו ב-1649 ירש בנו של פטרו טארלו, יונאס טארלו, את אביו בתפקיד המושל.
עד 1744 החזיקו רבים מבני משפחת טארלו במשרות ציבוריות ברחבי פולין.
לטארלו היו, בסך הכל, 8 ילדים משתי נשים שונות.
פטרו (פיוטר) סנייביץ' (בלועזית: Petro Sanevich; 16 ביוני 1924 – 19 בדצמבר 2018) היה בנאי גגות אוקראיני מחסידי אומות העולם, שהציל יהודים במלחמת העולם השנייה וקשר את גורלו עם מדינת ישראל.
פטרו סנייביץ' גר עם אימו, אנה, אביו, איוואן, ואחיותיו טטיאנה, דריה וסטפאניה.
הם היו נוצרים אוונגליסטים והתגוררו בכפר יורובקה במחוז ז'יטומיר שבאוקראינה.
ב-22 ביוני 1941 במסגרת מבצע ברברוסה הנאצים פלשו לתחומי ברית המועצות.
פטרו היה עד לטבח של יהודים על ידי נאצים בקרבת ביתו.
בנובמבר 1941, מצאה אימו, אנה סנייביץ', שני ילדים יהודים, אח ואחות, בוז'יה ופישל שמייגר.
הילדים היו מורעבים ובגדיהם מלאים כינים.
אנה לקחה את הילדים לביתה שם המשפחה הסתירה אותם במשך שלושה חודשים.
בזמנם הפנוי פטרו לימד את פישל טכניקות חקלאיות.
בפברואר 1942 הצליח אביו של פטרו, איוואן להשיג עבור שני הילדים מסמכי זהות אוקראיניים.
ולמחרת בוז'יה ופישל עזבו (תחת השמות הבדויים אנה ודימיטרי) את בית משפחת סנייביץ'.
בסוף מלחמת העולם השנייה, בוז'יה ופישל שמייגר התאחדו מחדש וגרו יחד בליובר.
בוז'יה ואחיה פישל שרדו את המלחמה ובשנות ה-90 עלו עם ילדיהם ונכדיהם לישראל.
הקשר ביניהם לבין פטרו נותק לאחר עזיבתם.
במשך כ-50 שנה פטרו לא ידע מה עלה בגורלם.
הקשר חודש ב-1993 בעזרת שגריר ישראל באוקראינה.
בשנת 2003 עלה פטרו עם משפחתו לישראל.
פטרו, אשתו אולגה ובתם רוזה התגוררו בבאר שבע, סמוך לביתו של בוז'יה שמייגר.
פטרו נפטר ב-17 בדצמבר 2018, ונקבר בבית העלמין הישן בבאר שבע.
ב-19 ביולי 1994 הכיר יד ושם בפטרו סנייביץ' ובאחיותיו טטאינה ודריה כחסידי אומות העולם.
הוריו, איוואן ואנה סנייביץ', הוכרו קודם לכן ב-28 בפברואר 1993. שמות כל חברי המשפחה מונצחים בקיר הכבוד בגן חסידי אומות העולם ביד ושם בירושלים.
במסגרת מיזם "חסד אחרון" (מיזם משותף ל"יד ושם" ושב"כ שנערך במהלך 2021, ובמסגרתו אותרו קבריהם של חסידי אומות העולם שגרו ונקברו בישראל ונאסף אודותם מידע רב), נחקר גם סיפורו של פטרו סנייביץ', ואותר קברו בבית העלמין בבאר שבע.
פְטֶ֫רָה (באלבנית: Fterrë) הוא כפר בדרום אלבניה, במחוז ולורה, שהיה חלק מהקומונה לשעבר לוקובה.
במהלך רפורמת הממשל המקומי בשנת 2015, הפך לחלק מהעירייה הימרה.
הכפר ממוקם בעמק צדדי של הריביירה האלבנית, באזור קורוולש, כ-10 ק"מ צפונית-מזרחית לעיירה בורש (Borsh).
פטרה ממוקם בגובה של 200 עד 250 מטר מעל פני הים, במדרון המערבי של הר לייתי (Lajthi) שגובהו כ-1,418 מטר.
הפסגה הגבוהה ביותר באזור הכפר היא גשניקושי (1,478 מטר - Gjeshnikoshi) והנמוכה ביותר היא פסגת לֵקָה (315 מטר - Leka).
באזור ישנם מעיינות קארסטיים רבים ושש מערות.
כביש מבורש לוולורה עובר דרך הכפר.
פטרה הוזכר לראשונה בשנת 1431, ב-Sûreti defter-i sancak-i Arvanid, דפטר (רישום מס של האימפריה העות'מאנית) של הסנג'ק (יחידה אדמיניסטרטיבית) האלבני.
באותה תקופה, הכפר שתים-עשרה משפחות.
בשנת 1583, הוזכר הכפר בדפטר עות'מאני נוסף בשם Ifteran עם 24 עד 29 משפחות מורחבות, ובשנים מאוחרות יותר נמנו בו 45 משפחות מורחבות.
בתקופה העות'מאנית המוקדמת, היה חלק מהנאהיה (יחידה אדמיניסטרטיבית) של סופוט, ובמאה ה-16 שולב בקאזא (יחידה אדמיניסטרטיבית) של קורוולש.
במהלך מרד אלבניה בשנת 1910, היחידה הצבאית (צ'טה) מפטרה הובלה על ידי אדם בשם לזו קופינה.
בשנת 1914, נהרס הכפר במהלך התקדמות צבא ממלכת יוון.
התושבים, שברחו לאזור וולורה, בנו מחדש את הכפר בשנת 1916, כאשר הצבא היווני נסוג מאלבניה.
בסתיו 1916, נבנה מחדש גם בית הספר של הכפר, וסלים ג'וניקה הפך למורה הראשון בו.
במלחמת וולורה בשנת 1920, השתתפה יחידת פטרה תחת הנהגתו של ג'אפר שהו.
במלחמת העולם השנייה, נהרס חלק מהכפר על ידי אש תותחים איטלקית במהלך המלחמה היוונית-איטלקית.
בשנת 1942, הוקמה המועצה הראשונה של תנועת השחרור הלאומית בכפר, ופלוגת המתנדבים שלה נוסדה תחת היקמט צ'אלו.
בסך הכל, במהלך מלחמת העולם השנייה, נהרגו שישה חיילים מתנדבים מפטרה, וארבעים בתים ניזוקו ונהרסו.
בתקופת השלטון העות'מאני התיישבה בכפר משפחה יהודית, ככל הנראה צאצאים ליהודיות ספרדיות.
באזור עדיין נפוצים מספר שמות משפחה יהודים המרמזים על התיישבות יהודית שככל הנראה נטמעה באוכלוסייה.
פטרוזאוריה (שם מדעי: Pterosauria) היא סדרה נכחדת של זוחלים מקבוצת ארכוזאוריה.
קבוצה זו התקיימה במשך עידן המזוזואיקון, בין 228 ל-66 מיליון שנה לפני זמננו, אך לא שרדה עד הפלאוקן.
פטרוזאוריה היו החולייתנים המעופפים הכבדים ביותר הידועים לאנושות.
הפטרוזאורים היו בעלי חיים נפוצים מאוד בעולם בתקופתם, וכן בעלי החוליות הראשונים שפיתחו יכולת תעופה, בהקדימם את העופות והעטלפים בעשרות מיליוני שנים.
משמעות השם Pterosaur היא "לטאה מכונפת".
השם הוא הלחם של המילה ptero, שפירושה "כנף" ומקורה במילה היוונית πτερόν, ומהמילה "saur", שפירושה "לטאה" ומקורה במילה היוונית "σαῦρος".
הפטרוזאורים שלטו בשמי עידן המזוזואיקון (בין 245 ל-65 מיליוני שנים לפני זמננו) במשך פרק זמן משוער של כ-150 מיליוני שנים.
אך כיוון שהם מופיעים לראשונה בתיעוד המאובנים של תור הטריאס בצורה מפותחת, נראה שמקורם היה קדום אף יותר.
בתקופת קיומם חיו הפטרוזאורים לצד הדינוזאורים, אך הסברה הרווחת בציבור שהפטרוזאורים הם דינוזאורים – שגויה, ולמעשה אלו שתי סדרות נבדלות הכלולות יחדיו בקבוצת הארכוזאוריה.
מאז תור היורה התקיימו הפטרוזאורים לצידם של חברים מעופפים נוספים מקבוצת הארכוזאוריה – העופות, אך אין הם אבותיהם של אלה; אצל העופות התפתחה התעופה באופן עצמאי, ובמבנה שונה של הכנף.
היבטים רבים בנושא אבולוציית הפטרוזאורים ומיונם לוקים בחסר ושנויים במחלוקת.
באופן מסורתי סדרת הפטרוזאורים מחולקת לשתי קבוצות: פטרוזאורים קדומים – ומאוחרים.
על אף היותה מיושנת, הגישה מתארת באופן כללי את ההבדלים בין הקדמונים לצאצאיהם המאוחרים, המפורטים בפסקאות הבאות (מאפיינים הקשורים לתעופה ותנועה נכללו בסעיפים נפרדים).
המינים הקדמוניים היו קטנים יותר, זנבם הארוך היה נוקשה, לסתותיהם היו בעלות שיניים, וראשם היה קצר, קטן ורחב יותר, ונראה כבולט ממרכז הגוף.
בנוסף, הם התקשו בתנועה קרקעית, כנפיהם היו קצרות ורחבות יותר, ואצבע רגלם החמישית השתרבבה כלפי חוץ, ותמכה בחלק מקרום התעופה שלהם.
לעומתם, בחלוף עשרות מיליוני שנים, הפטרוזאורים הפכו לגדולים יותר, זנבם קטן או אף נעלם לגמרי וכך גם האצבע החמישית ברגלם; כנפיהם הפכו צרות יותר, ראשם התארך וצווארם בדרך כלל התמתח והתעקל קמעה לצורה המזכירה את זו של העופות בני ימינו.
כמו כן, הם הסתגלו לחיים קרקעיים, וכרבולותיהם הפכו מפוארות יותר.
מיני הפטרוזאורים השונים הופיעו במגוון גדלים: חלקם היו קטנים כציפורים, ואילו אחרים גבוהים כג'ירף, והיו המעופפים הגדולים ביותר שהתקיימו אי פעם.
אף שקשה להסיק על אופי שריריהם בשל השתמרותם הגרועה, ניתן לעשות זאת באמצעות השוואתם לבעלי חיים אחרים ובחינת הראיות המשניות לקיומם – כגון חללים בשלד.
ממחקרים כאלה עולה כי כתפיהם, גפיהם הקדמיות וצווארם היו שריריים ביותר, בניגוד לשחזורם השגוי בעבר כבעלי חיים עדינים.
אחד מהמאפיינים המוכרים ביותר של יצורים אלה הייתה כרבולתם, שאף היא הופיעה במגוון גדלים וצורות ולרוב גם הייתה מפוארת למדי.
לכרבולת הוצעו מספר תפקידים אפשריים, כשההשערה המקובלת ביותר מייחסת לה תפקיד בתקשורת.
הפטרוזאורים היו מעופפים טובים, בניגוד לדעה שהייתה מקובלת בעבר שראתה אותם כדואים מגושמים.
בדומה לכך, הם לא היו שבריריים וקלי משקל כפי ששוער בעבר, אלא בעלי עצמות ושרירים חזקים.
מנגנוני האבולוציה הפעילו לחץ כבד על הפטרוזאורים להתאים עצמם לתעופה, מה שניכר במיוחד בשוני הרב בין שלדם לזה של אבותיהם.
יצורים אלה נעו באוויר באמצעות קרום עור שנתמך על ידי עצמות הכנף וסיבים עמידים, בסיוע כתפיים וגפיים קדמיות שהיו שריריות וגדולות מספיק כדי לאפשר תעופה באמצעות חבטות כנפיים.
קצב חילוף החומרים המהיר שלהם איפשר להם לנוע באופן כזה במשך זמן רב, אך מסת גוף גדולה יותר משמעה ניצול אנרגיה מוגבר, כך שסביר להניח שהמינים הגדולים התעייפו מהר יותר מקרוביהם הקטנים מהם.
בשל כך, אלה האריכו את תעופתם בעזרת מקורות כוח עילוי חיצוניים, כגון זרם אוויר חם, או על ידי "חבטה-דאייה-לסירוגין", כלומר תנועה מבוססת על חבטות כנפיים שביניהן מפרידים פרקי זמן של דאייה.
כאמור, היה גיוון רב בין המינים, ובשל כך כנראה השוני התבטא באופני תעופה שונים, בהם דאייה בדומה לעופות הים, או תעופה הדומה לזו של עופות טורפים במעופם.
בנוסף לתעופה, הפטרוזאורים יכלו לנוע גם באופנים אחרים – כגון טיפוס, שחייה ואולי גם צלילה.
למעשה, אף שהתעופה הייתה אחד המאפיינים המזוהים איתם ביותר, מחלוקת עיקרית בנוגע אליהם נגעה לאופן תנועתם הקרקעית.
דעות רבות הוצעו, ביניהן הילוך מתנודד בדומה לפינגווין או גרירת גוף חסרת ישע.
ברם, עם התקדמות המחקר התגלה כי הפטרוזאורים לא היו מוגבלים לתנועה אווירית, ובפועל נעו די בקלות על גבי הקרקע, תוך הילוך על ארבע גפיהם.
יתרה מזאת, נראה כי מינים אחדים ואולי אף קבוצות מסוימות, העדיפו להעביר את מרבית חייהם על גבי הקרקע.
רבים מהפטרוזאורים ביססו את תפריטם על דגים, אולם אחוז לא קטן מהם העדיפו מזונות אחרים, כפירות, זרעים, חרקים ואף דינוזאורים.
ממצאים שונים מצביעים על כך שמינים מסוימים, אם לא רובם, היו חברתיים למדי.
דוגמה לכך היא מקבצי הענק של מאובני המין פטרודאוסטרו (Pterodaustro guinazui).
לעיתים הפטרוזאורים עצמם היו לטרף, מסקנה שעולה לדוגמה ממאובני פטרוזאורים בהם נעוצים שברי שיניהם של טורפים שונים, כגון האיריטייטור קרובו של הספינוזאורוס והכריש סקואליקורקס.
במהלך האבולוציה שלהם התפתחו הפטרוזאורים במגוון גודלי גוף.
חלקם היו קטני גוף יחסית, כדוגמת אוכלי החרקים סורדס (Sordes), שמוטת כנפיו הגיעה לכ-60 ס"מ, ואנורוגנתוס (Anurognathus) שמוטת כנפיו הגיעה לכחצי מטר ומשקלו הוערך בכ-35 גרמים.
להוציא מאובני פטרוזאורים צעירים שאך בקעו, המין הקטן ביותר שנתגלה הוא הנמיקולופטרוס (Nemicolopterus crypticus) מתקופת הקרטיקון התחתון של סין, שמוטת כנפיו הייתה כ-25 ס"מ.
הפרט במאובן שנמצא אמנם אינו בוגר לחלוטין, אך החוקרים הסיקו משלב ההתגרמות של השלד כי זהו מתבגר, ולא צעיר שאך בקע.
אמנם הפלאונטולוג דארן נייש (Darren Naish) הטיל ספק בכך בבלוג המפורסם שלו Tetrapod Zoology, שכן פטרוזאורים התבגרו ועזבו את הקן תוך זמן קצר , מה שכולל התגרמות עצם בגיל מוקדם למדי.
משום כך, הוא העלה את הסברה שהנמיקולופטרוס הוא למעשה פרט צעיר מן הסוג סינופטרוס (Sinopterus).
מינים רבים היו בעלי גודל גוף בינוני, כגון הקריפטודרקון (Kryptodrakon) שמוטת כנפיו הייתה כמטר וחצי.
לעומתם, אחרים היו בעלי החיים המעופפים הגדולים ביותר הידועים למדע, בהם הפטרנודון (Pteranodon) שמוטת כנפיו הגיעה לכשישה מטרים, הקוואצלקואטלוס (Quetzalcoatlus) שמשקלו מוערך ב-250 ק"ג, ודומיו הענקיים לא פחות ההטצגופטריקס (Hatzegopteryx) והארמבורג'יאניה (Arambourgiania).
מוטת כנפיהם המשוחזרת של שלושת האחרונים מוערכת ב-10 עד 12 מטרים, וגובהם כאשר עמדו על הקרקע בארבעה עד חמישה מטרים.
בכמה ממאובני הפטרוזאורים השתמרו לא רק השלד אלא גם רקמות רכות, תופעה נדירה המצריכה תנאי התאבנות מיוחדים.
מאובנים כאלו מראים קשקשים, עור חשוף, רפידות בכפות הרגליים, קצות לסת עשויי חלבון, "נדנים" לטפרים (Claw sheaths) ואף מאפיין חריג לזוחלים – סיבים דמויי "שיער".
הידע לגבי הרכב מבני העור השונים שלעיל לוקה בחסר, אך קרוב לוודאי שהמרכיב העיקרי היה קרטין – חלבון רב-תכליתי הנפוץ בקשקשים, טפרים, שיער, נוצות ומקורים בחולייתנים.
מעצם היותם זוחלים, גם הפטרוזאורים עטו קשקשים, אך אלו נמצאו רק על סוליות רגליהם, והיו קטנים, עגולים ובלתי-חופפים.
קשקשים לא נמצאו באזורים אחרים בגוף הפטרוזאורים.
האצבעות ברגליים הקדמיות והאחוריות היו מצוידות בטפרים עטויים בנדנים ארוכים ומעוקלים בעלי קצה מחודד.
רבים מן המינים, ובכלל זה בעלי השיניים, ניחנו בתוספות קרטיניות בקצות לסתותיהם כמעין "מקור" קטן.
הפטרוזאורים היו עטויים בסיבים דמויי שיער, שלתאורם הומצא בשנת 2009 המונח pycnofibres.
על קיום "שיער" בכמה מאובני פטרוזאורים דווח לראשונה כבר בשנים 1831 ו-1927, ואף שדיווחים אלו עוררו בזמנם מחלוקות, מקובל כיום על הפלאונטולוגים שמרבית או כל מיני הפטרוזאורים היו מכוסים בו .
ה"שיער" היה בדרך-כלל קצר, כחמישה עד שבעה מילימטרים אורכו בפרטים מסוימים, ושונה במבנהו משיער היונקים – הוא צמח מפני השטח של העור ולא משכבה עמוקה שלו.
הדעות חלוקות בנוגע למידת צפיפותו: האם היה דליל בדומה לשיער הצומח על יד האדם או פרוותי כמו אצל מרבית היונקים.
נראה כי ההשערה האחרונה יותר מדויקת, שכן מספר מאובני פטרוזאורים השתמרו עם סבכים צפופים של שיער כזה.
אצל חלקם (ואולי רובם) הוא צמח בעיקר על פניהם, אך לא על לסתותיהם.
הוא צמח גם על שאר הגוף, ובמאובנים מסוימים היה ארוך למדי בצוואר.
אף שקשה להעריך זאת בבעל חיים נכחד, משוער כי שיער זה היה דומה בתפקידיו לכסות היונקים והעופות.
לדוגמה, קרוב לוודאי שאף הוא מגוון בצבעיו, ותפקד כעזר תקשורתי לזיהוי מינים, למשיכת בני-זוג אפשריים, להרתעת מתחרים וכדומה.
עם זאת, הסברה הנפוצה היא שתרומתו הראשונה במעלה הייתה בידוד מפני שינוי טמפרטורה חיצוניים, מה שבתורו תרם לוויסות הטמפרטורה ואיפשר קצב חילוף החומרים מהיר.
על מנת לשמור על טמפרטורת גוף יציבה, היונקים והעופות בעלי הדם החם מוציאים אנרגיה בקצב מהיר פי עשרה בערך מבעלי הדם הקר, מה שמצריך "תדלוק" תדיר במזון.
לפיכך, כדי לשמור על חום הגוף ולמנוע איבודו לסביבה, עופות ויונקים פיתחו נוצות ופרווה.
כסות מבודדת דומה אינה מוכרת אצל בעלי דם קר, ובשל כך נראה כי "שיער" הפטרוזאורים מעיד על יכולתם לשמור על טמפרטורת גוף יציבה.
הועלתה השערה נוספת שתפקידו העיקרי של שיער הפטרוזאורים היה הפחתת החיכוך בין העור לאוויר על מנת להפחית את הגרר בתעופה, ואולם נראה שהשערת וויסות החום סבירה יותר, בשל העדויות על אורח החיים הנמרץ וקצב הגדילה המהיר של הפטרוזאורים, המצריכים וויסות טמפרטורה שכזה.
נראה כי "שיער" הפטרוזאורים התפתח בנפרד ובאופן בלתי-תלוי משיער היונקים ומנוצות העופות – תופעה הידועה כאבולוציה מתכנסת שבה בקבוצות שונות של בעלי חיים מתפתח פתרון דומה לבעיה דומה.
עם זאת, הועלתה גם השערה כי סיבי שיער אלו הם נוצות קדומות ההומולוגיות לאלו של הדינוזאורים התרופודים.
משמעות השערה כזו היא שהאב הקדמון המשותף של הפטרוזאורים והדינוזאורים כבר היה בעל נוצות.
בחינה מדוקדקת של שיער הפטרוזאורים הצביעה על כך שמבנהו אינו מזכיר כלל את זה של הנוצות הקדומות ביותר במאובני דינוזאורים.
עם זאת, מספר מאובני דינוזאורים שנחשפו במאה ה-21 רומזים שמבני עור דמויי נוצה לא היו מוגבלים לקבוצת הדינוזאורים התרופודים קלורוזאוריה שבקבוצת הטטנורים , וייתכן שהיו נפוצים גם בקבוצות דינוזאורים אחרות.
בשל כך, טענת המוצא המשותף של נוצות הדינוזאורים ושיער הפטרוזאורים לא נפסלה לחלוטין, וייתכן שתגליות עתידיות יתמכו בה.
בדומה לעופות, עצמות הפטרוזאורים היו חלולות ומחוברות לכיסי אוויר שהיו חלק מדרכי הנשימה.
בנוסף, על פי צורת השלד, כגון השתלבות הצלעות עם עצם החזה, הוסק כי הפטרוזאורים נעו באופן דומה לזה של העופות.
שתי תכונות אלו מצביעות על דמיון כללי למערכת הנשימה של העופות, שהיא בעצמה יעילה למדי יחסית לזו של זוחלים אחרים ויונקים (חוץ מהעטלפים).
לעופות מערכת נשימה חד-כיוונית בה אוויר עשיר בחמצן נכנס במסלול אחד דרך כיסי האוויר אל הריאות, ויוצא דליל מחמצן דרך מסלול אחר.
לעומתם, ליונקים וזוחלים בני-ימינו יש מערכת נשימה המערבבת אוויר עשיר עם דליל בכל נשימה.
יונקים משתמשים בכלוב צלעות המסוגל להתרחב ושריר נשימה (סרעפת), אולם צורת השלד של מרבית הזוחלים אינה מאפשרת תנועה כזו, ומשום כך משתמשים בשרירי הבטן כדי לעשות כן.
מערכת העיכול מורכבת מרקמות רכות ומכילה חיידקים רבים וחומרים כימיים, כך שהשתמרותה אינה סבירה.
אף על פי כן, אפשר ללמוד עליה בעקיפין באמצעות ממצאים המספקים ראיות לא ישירות.
אחד מאלו הוא מאובן קטן של רמפורינכוס (Rhamphorhynchus muensteri) שבתוכו נמצא דג
כמעט שלם באורך של כ-60% מאורך הבטן כולה.
בנוסף, נראה שלרוב הפטרוזאורים לא היו בעלי גרון דמוי שק היכול להכיל טרף כה גדול, וכן שהם לא לעסו את מזונם, כך שהדרך היחידה לבלוע אותו היא באמצעות ושט היכול להתרחב מאד.
קרוב לוודאי שבדומה לארכוזאורים אחרים לבטן היו שני "מדורים": קיבת הבלוטות, שהיא החלק הקדמי אליו המזון מגיע ראשון, העובדת באופן דומה לקיבה האנושית בכך שהיא מעכלת מזון על ידי תהליכים כימיים; וקיבת השרירים, שהיא החלק האחורי המשמש לטחינת המזון.
ארכוזאורים אחדים, בהם התנינאים וחלק מהעופות, נוהגים לבלוע גסטרוליתים ("אבני קורקבן") כדי לסייע לקיבת השרירים שלהם לטחון את מזונם.
קיומו המשוער של מבנה כזה נחזה על פי מערכת היחסים האבולוציונית האפשרית שלהם, אך גם הפך מבוסס לראשונה על ידי גילוי אבני קורקבן בחלל הבטן של המין פטרודאוסטרו (Pterodaustro guinazui).
לסתותיהם של רוב הפטרוזאורים היו מוארכות וצרות.
הם ירשו את שיניהם מאבותיהם חסרי המעוף, אך עם התפתחותם אלו קטנו או אף נעלמו לגמרי, דבר המופיע לראשונה בתור הקרטיקון אצל הפטרנודו].
הגיוון בצורתן, גודלן ומספרן רב, ומשום כך מיפוי של מערכת השיניים מאפשר לפלאונטולוגים לזהות מינים שונים: אצל חלקם השיניים הופיעו רק בקדמת הלסת, ואילו אצל אחרים הן פנו החוצה במידה ניכרת וכו'.
לדוגמה, שיניו של הקולובוריינקוס (Coloborhynchus) היו ארוכות וחסונות, בעוד שאלו של האנהגוארה היו קצרות ודקות יותר.
כמו כן, מינים אחדים היו בעלי מספר שיניים מועט, ואילו אחרים היו אף בעלי מאות ואלפי שיניים.
מעצם היותם זוחלים, מספר השיניים גדל ומערכת השיניים הוחלפה ברציפות במשך חייהם, אבל בשונה מארכוזאורים אחרים, השן המחליפה הופיעה מאחורי קודמתה ולא ישר מתחתיה.
מגוון השיניים ומאפיינים דומים היו קשורים קשר הדוק לסוג הטרף ואופן לכידתו.
הדסונגריפטרוס למשל היה פטרוזאור שככל הנראה ביסס את תפריטו על מאכלי ים.
החוקרים הסיקו זאת מכיוון שלסתו מלאת שיניים קצרות אך גדולות למדי, אשר בשונה מפטרוזאורים אחרים הפכו גדולות ככל שהתקרבו ללוע.
מאפיין זה מעיד על מזון קשה במיוחד – קרוב לוודאי צדפות וסרטנאים – שכן צורת השיניים נועדה לשבירה ולא לחיתוך, ומיקומן של הגדולות מביניהן עמוק וקרוב יותר לשרירי הלסת מגדיל את עוצמת הנשיכה.
החלק הקדמי של הלסת היה חסר שיניים, וסביר להניח שהוא שימש לאחיזת הטרף.
הלסת לא יכלה להיסגר לחלוטין, שכן הלסת התחתונה הייתה רחבה יותר מזו שמעליה, מה שגרם לחלק מהשיניים לבלוט אך סייע למין להחזיק בבעלי חיים מעוגלים כצדפות.
על אף שפתחי הגולגולת שלו היו קטנים, המרכזי מביניהם היה יוצא מן הכלל ובו עברו שרירי הלסת, מה שרומז על שרירי לסת גדולים וחזקים.
יתר על כן, המבנה הפנימי של עצמות הגולגולת של מין זה היה צפוף מזה של מינים אחרים, כך שיכל לספוג את זעזועי נשיכת טרף קשה מבלי להזיק לעצמותיו.
דוגמה להסתגלות אבולוציונית נוספת הקשורה לתזונה מופיעה אצל המין פטרודאוסטרו (Pterodaustro guinazui).
מלבד שיניים בעלות מראה רגיל, הלסת התחתונה שלו הייתה מצופפת בשורות שיניים גדולות ואנכיות, המזכירות את מזיפות הלוויתן.
מין זה היה מסנן מזון מהמים באמצעות מאפיין דמוי מטאטא זה, ובכך לוכד טרף קטן כחסרי חוליות.
חוקרים מצאו כי שרירי הלסת שלו היו מפותחים, ועל כן נשיכתו הייתה חזקה יחסית לפטרוזאורים אחרים.
אחד מהמאפיינים בהם ניחנים המינים הקדומים קשור לתלולית השן, שהוא שמן של הבליטות בקצה השן (cusp).
רובם של המינים המאוחרים ניחנו בשיניים בעלות קצה יחיד, אולם אצל אבותיהם לחלק מהשיניים היו תלוליות נוספות – אחת מרכזית גדולה ושתיים קטנות יותר –תופעה הנקראת רב תלוליות (multicuspid), שבדרך כלל מסייעת בחיתוך רקמות קשות של הטרף, ובכך גם מאפשרת עיכול יעיל וקל יותר.
תכונה זו נעלמה מתיעוד המאובנים עם חלוף תקופת טריאס עליון, אך שוער כי הייתה שימושית לפני כן לדוגמה, רב-תלוליות של מין האודימורפודון Eudimorphodon ranzii ככל הנראה שימשה אותו בפיצוח או ניקוב מעטה הקשקשים הקשה של מיני הדגים ממשפחת ה-Pholidophoridae, שכן קשקשיהם נמצאו בתוך כלוב הצלעות של פטרוזאור זה.
על כן, שוער כי תכונה זו אפשרה להם לבסס את תפריטם על דגים, סרטנאים, חרקים גדולים ובעלי חיים דומים אחרים עם שריון חיצוני קשה.
עם זאת, דעה אחרת מצביעה על כך שלא ניכר בבירור שינוי במקור המזון אצל הפטרוזאורים מהתקופות הבאות, אשר כאמור לא ניחנו ברב תלוליות.
יתרה מזאת, נראה כי רב התלוליות של מינים אחרים, בהם הפטיינוזאורוס (Peteinosaurus), אינה אלא שריד אבולוציוני מאבותיהם, שכן היא מנוונת ולא שימושית לחיתוך.
הגוף עצמו (גו) קטן יחסית, רחב בחלקו הקדמי ומתחדד לקראת קצהו האחורי.
ככל הזוחלים, עמוד השדרה שלהם מחולק לארבעה: חוליות הצוואר (cervical vertebrae), חוליות הגב (dorsal), חוליות העצה או המותן (sacral) וחוליות הזנב (caudal).
מספר החוליות נע בין כ-30 לכ-70, בעיקר בגלל היעלמות הזנב אצל המינים המאוחרים.
כאמור בסעיף נשימה, עצמותיהם היו חלולות, אולם אין בכך להעיד על משקל גוף נמוך, שכן למעשה משקלם דמה לזה של בעלי חיים בסדר גודל דומה.
אפשר לדמות את העצמות לבלון: הבלון שוקל פחות או יותר אותו הדבר כשהוא ריק מאוויר או מנופח.
בשל "התנפחותן" הרבה, חלקן החיצוני (רקמת העצם הצפופה) של העצמות היה דק, ולעיתים קרובות עוביו היה קטן ממילימטר.
עובדה זו אינה מצביעה על עצמות עדינות ושבירות, שכן עצמות מסוג זה עמידות יותר להתעקמות מעצמות מלאות בעלות חלק חיצוני עבה.
בנוסף, עצמותיהן נתמכו על ידי מבנים דמויי מסבך שהגבירו את עמידותן.
למעשה, כפי שעולה מממצא אחד, עצמותיהן היו כה חזקות עד ששיני דינוזאורים טורפים נשברו כשניסו לנשוך אותן .
החלק הצווארי כולל תשע חוליות: שבע "חופשיות" ושתיים המשתלבות עם החלק הגבי.
בדרך כלל, חוליות אלו הן הגדולות המורכבות והארוכות מבין כולן.
צווארם של הפטרוזאורים המאוחרים היה ארוך באופן משמעותי מזה של המינים הקדומים.
התארכות הצוואר לא נוצרה על ידי הופעת חוליות חדשות, אלא שבעת החוליות הקיימות התמתחו בעצמן.
למעשה, במקרים קיצוניים אורך חוליה יחידה היה עשוי להיות גדול פי שמונה מרוחבה, ולהגיע לכמטר אחד.
משוער כי צווארם של רוב המינים היה גמיש באופן סביר, אולם נראה כי אחדים מהמינים אורכי הצוואר היו מוגבלים קמעה.
צורת ומיקום החוליות מרמזת על כך שהפטרוזאורים היו מסוגלים לקשת את צווארם כלפי מעלה ביתר קלות מאשר כלפי מטה.
חוליות הגב בדרך כלל שוות למדי בגודלן וצורתן.
קשה לקבוע היכן מסתיים החלק הגבי ומתחיל החלק המותני, מכיוון שלעיתים אצל פטרוזאורים מבוגרים החוליות באזור זה מתמזגות אחת עם השנייה.
אצל מספר פרטים גדולים ובוגרים, התמזגו חוליות הגב הראשונות עם הצלעות לכדי מבנה הנקרא notarium, אשר אצל המבוגרים ביותר מביניהם כלל אף שבע חוליות.
מבנה זה מופיע גם אצל העופות, ותומך בשלד כנגד הכוחות שנוצרים על ידי הכנפיים.
חלק עליון: מבנה השלד של פטרונדון.
חלק תחתון: מימין, מבנה הכנף של דוריגנתוס (Dorygnathus banthensis).
משמאל, השוואה בין צורת הכנף של הפטרוזאור (1), העטלף (2) והעוף (3).
חוליות עצם העצה מאוחדות לגמרי וממוקמות בין עצמות האגן.
בדרך כלל הן מונות שלוש–ארבע חוליות, אך אצל פרטים מבוגרים השתלבו חוליות הגב האחרונות עם הראשונות של המותן, כך שהמספר היה גבוה יותר.
כמו כן, אצל פרטים אצלם ה-notarium היה מפותח למדי, נראה גם מבנה דומה לו מעל חוליות המותן.
אלו לא התחברו ביניהם, כך שכארבע חוליות גב היו "חופשיות".
צורת, אורך וגודל הזנב היו מגוונים בין המינים השונים, ודוגמה לכך הוא מספר חוליות הזנב שנע בין 10 לכ-50. זנבם של הפטרוזאורים הקדומים היה ארוך ונוקשה, זאת בגלל מבנים דמויי מוט שהתארכו במקביל לחוליות, אך היה מסוגל להתגמש ולחזור לצורתו הקודמת.
בקצהו גדלה תוספת עשוית עור, מעין "דגל" (vane) שאולי והיה צבעוני, אשר צורתו השתנתה בין המינים.
תוספת זו הייתה פרושה תמיד הודות לחיזוק גרמי בבסיסה, עמדה אנכית לזנב, וככל הנראה סייעה בהיגוי בזמן התעופה.
אצל הפטרוזאורים המאוחרים מספר החוליות קטן עם הזמן, מה שקיצר את הזנב, והמבנים דמויי המוט נעלמו, מה שהפך את הזנב לגמיש.
הפיזיולוגיה והמורפולוגיה של הכנפיים שונים מאלו של בעלי חיים מעופפים אחרים.
עם התפתחותם, הופיעו אצל הפטרוזאורים שתי צורות כנף.
הראשונה, זו של המינים הקדומים, הייתה כנף רחבה הדומה בצורתה הכללית לזו של העטלף, אשר התחברה בקרום התעופה שלה לקרסול הרגל.
הצורה המאוחרת הייתה כנף צרה שקרום התעופה שלה התחבר למפרק הברך.
משום כך, קרום התעופה, ומבנה הכנפיים בכלל, השתנה בצורתו בין המינים: לדוגמה, אצל הקוואצלקואטלוס (Quetzalcoatlus northropi) הוא היה קטן יחסית, ולהפך אצל הקולובוריינקוס (Coloborhynchus).
על אף שקשה להסיק על אופי שריריהם בשל השתמרותם הגרועה, ניתן לעשות זאת באמצעות השוואתם לבעלי חיים אחרים ובחינת הראיות המשניות לקיומם (כגון חללים בשלד).
מחקרים כאלו נעשו בעיקר לגבי גפיהם הקדמיות ולסתותיהם, וכן לגבי גפיה האחוריות אם כי במידה פחותה יותר.
מאלו עלה שכנראה כתפיהם, גפיהם הקדמיות וצווארם היו שריריים ביותר, זאת בניגוד לשחזוריהם בעבר כבעלי חיים עדינים.
כפי שאפשר לראות בתמונות בטבלה המוסתרת שלהלן, לכנף ארבע אצבעות (לניקטוזאורוס Nyctosaurus רק אצבע אחת), כאשר עצמות האצבע הרביעית מוארכות מאוד ומאפשרות לה לתמוך בקרום הכנף (Patagium), המחולק לשלושה חלקים עיקריים.
ה-brachiopatagium (או chiropatagium), שהוא החלק הגדול מביניהם, אשר נמתח עד לאזור התחתון של הגפיים האחוריות; אפשר להבחין בו בבירור אצל מינים שמאובניהם השתמרו טוב (כגון Sordes pilosus).
החלק השני הוא ה-propatagium: חלק קטן שנמתח משורש כף היד ועד בסיס הצוואר, ונתמך על ידי עצם ייחודית לחיות אלו שאף נקראה על שמם, עצם ה-pteroid.
קרום שלישי, המופיע בעיקר אצל המינים הקדמונים, נמתח בין הגפיים האחוריות לזנב, ונקרא uropatagium אם הוא התחבר לרגליים או לבסיס הזנב ו-cruropatagium אם התחבר בהמשכו (אצל חלק מהמינים הוא נתמך על ידי אצבע חמישית ברגלם).
אצל המינים הראשוניים עצמות המסרק של היד היו קצרות מאלו של הבאים אחריהם.
בניגוד לעטלפים, אצלם הקרום הגדול נתמך באצבעות מוארכות נוספות, אצל הפטרוזאורים הוא נתמך על ידי סיבים עבים (actinofibrils).
סיבים אלו העניקו קשיחות חלקית לקרום התעופה, כך שקימור הכנף היה קל, ומנעו ממנו להקרע או להתנופף כדגל ברוח.
בנוסף, הם הקלו על קיפול הכנף כשבעלי חיים אלו נחו.
רוב שרירי התעופה עוגנו בשני מבנים עיקריים: הראשון היא עצם החזה, והשני היא חגורת הכתפיים (Pectoral girdle), אשר בדומה לבעלי חיים מעופפים אחרים הייתה גדולה וחסונה.
בשונה מהעופות, החלק העיקרי של השרירים שהניעו את הכנף עוגנו בחגורת הכתפיים ולא בעצם החזה, וכן מספר השרירים שהשתתפו בפעולה היה רב יותר מהשניים הגדולים של העופות.
כאמור, בעבר שוער כי משקלם של הפטרוזאורים היה נמוך מאוד, אפילו יותר משל העופות, אולם עם התקדמות המחקר תפיסה זו השתנתה לגמרי.
נראה כי משקלם היה גבוה יותר יחסית לזה של העופות, מה שלכאורה יכול להוות בעיה בהמראה.
בנוסף, בעבר גם שוער כי המראתם דרשה תנאים מסוימים כדי להתרחש, בהם זינוק מצוקים ומקומות גבוהים אחרים, זרמי אוויר חזקים וריצה במדרונות.
אם נכון הדבר, פטרוזאורים שוכני חופים התקיימו בסביבה מתאימה יותר להמראה, שכן הייתה משוננת בצוקים וסלעים וסחופת רוח.
אולם, סברה זו מתנגשת עם תיעודם של מינים רבים בפנים היבשה, בהם הגדולים ביותר כגון הקוואצלקואטלוס (Quetzalcoatlus), שעל פי הסברה הצריכו תנאים קיצוניים שלא יכלו למצוא בסביבה זו.
הבלבול הרב בנושא נבע בעיקר מחוסר המידע לגבי שלושה נתונים המהותיים למחקר תעופתי כלשהו: מסת גוף, מוטת כנפיים ועומס כנף.
עם הזמן, נאספו והתחברו פיסות מידע רבות שגרמו למחקר לשנות את תפיסותיו בנושא.
בניגוד למה שנחשב בעבר, הפטרוזאורים לא המריאו כמו העופות, תוך עמידה על שתי גפיהם האחוריות ודחיפת הגוף באמצעותן.
אצל העופות ההולכים על שתיים, הרגליים האחוריות גדלות במהירות בתחילת חייהם, אפילו יותר מהכנפיים.
לעומתם, ממאובני הפטרוזאורים עולה כי הגפיים האחוריות לא היו מפותחות ביותר אצלם, וכנראה היו חלשות מכדי לשמש אותם לקבלת תנופה הדרושה להמראה.
למעשה, החלק המפותח של בעלי חיים אלו היה גפיהם הקדמיות, במיוחד באזור הכתפיים.
כפי שעולה ממחקרים, אלו היו מספיק חזקות כדי להניף ולהזניק מעמידה יצור במשקל כפול מבעליהן.
בכלל, מעופפים ההולכים על ארבע, מסוגלים לנצל כוח רב יותר להמראה מאשר אלו ההולכים על שתיים, מה שהתבטא בגודלם הרב של הפטרוזאורים שאין דומה לו אצל העופות.
לשם השוואה, העופות הידועים הגדולים ביותר הם הארגנטוויס והמין P.
ככל הנראה, שניהם היו בעלי מוטת כנפיים של כשבעה מטרים, ומלבד שגודל זה היה קטן מאלו של הפטרזאורים הגדולים, קרוב לוודאי ששני מינים אלו יכלו בקושי להמריא ולעוף.
שני חוקרים, Mike Habib ו-Jim Cunningham, הציעו מודל שתיאר את ההמראה באופן הבא: ראשית, פטרוזאור המתעתד להמריא כורע אחורנית עם גופו ומרכין את ראשו.
שנית, בעל החיים דוחף עצמו קדימה בעזרת גפיו האחוריות, תוך שהוא נשען על אלו הקדמיות.
שלישית, הוא מזנק מעלה בעוצמה באמצעות גפיו הקדמיות השריריות.
בתחילת השלב השלישי קצות הכנפיים נפרשים, לאחר מכן הפטרוזאור חובט חלקית בכנפיו ולבסוף פורש לגמרי את כנפיו ומתחיל לעופף.
כל התהליך מתרחש במהירות רבה, ואף המינים הגדולים ביותר יכלו לעשות כן ברגע קט.
מודל זה הוא המקובל ביותר על החוקרים, ונתמך בהליכתם על ארבע של הפטרוזאורים, ובאופן ההמראה הדומה של הולכים על ארבע אחרים – העטלפים.
מכיוון שעטלפים קטנים מסוגלים לנסוק כמעט אנכית, וכן בשל העובדה שזווית הנסיקה קטנה מ-90 מעלות ככל שהיצור הממריא גדול וכבד יותר, נראה כי מיני הפטרוזאורים הגדולים לא יכלו לחיות ביערות סבוכים, אלא נזקקו למרחב פתוח כדי להמריא.