tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-Pattetrns of Culture מביעה בנדיקט את אמונתה ביחסיות תרבותית.
היא שואפת להראות שלכל תרבות יש את הצווים המוסריים שניתן להבינם רק אם מישהו יחקור את התרבות כמכלול.
היא חשה כי תהיה זו טעות להמעיט בערכם של המנהגים או הערכים מתרבות השונה מזו של הבוחן אותה.
למנהגים אלו משמעות לאנשים המקיימים אותם ואל לנו לפוטרם כלאחר יד או לקחתם כמובן מאליו.
אסור לנו להעריך אנשים לפי הסטנדרטים שלנו בלבד.
היא טוענת כי המוסר יחסי לערכי התרבות שבה האדם פועל.
היא תיארה את ה-Kwakiuts של החוף הצפון-מערבי (בהתבסס על עבודת השדה של המנטור שלה פרנץ בועז), הפואבלוס של ניו מקסיקו (שבקרבם היא חיה לצורך מחקרה), העמים של הערבות הגדולות, ותרבות ה-Pobu של גינאה החדשה (בהקשר להם היא נסמכה על עבודת השדה של מיד).
היא הבחינה שערכיהם, אפילו כשהם נדמו מוזרים, נקל להבינם במונחים של העקביות של המערכות התרבותיות שלהם ויש להבינם ולכבדם.
מבקריה של בנדיקט הביעו התנגדות לרמת ההפשטה וההכללה הטבועה בגישת "תרבות ואישיות".
כמה מהם טענו שהתבניות הייחודיות שהיא מצאה הן רק חלק ממערכת או תת-מערכת של התרבות בכללותה.
לדוגמה דייוויד פרנד אברל כתב שייתכן שהפואבלו הם רגועים, עדינים ונוהגים בטקסיות כשהם נתונים למצב רוח מסוים ובנסיבות מסוימות, אך הם עלולים להיות חשדנים, נקמנים ומחרחרי ריב בהינתן נסיבות אחרות.
אף על פי כן, תאוריה האלגנטיים של בנדיקט הם תוססים, קריאים ונגישים.
דורות חדשים של תלמידים ממשיכים לגלות עניין רב במחקריה, אפילו שאנתרופולוגים נטשו ככלל את אסכולת "תרבות ואישיות".
ב-1936 היא מונתה לפרופסור חבר באוניברסיטת קולומביה.
בנדיקט הייתה בין האנתרופולוגים החברתיים המובילים שגייסה ממשלת ארצות הברית למחקר ולייעוץ הקשורים למלחמה, לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה.
אחת מעבודותיה הפחות ידועות היא עלון בשם The Races of Mankind, אותו חיברה ביחד ג'ין וולטפיש, עמיתה מהמחלקה לאנתרופולוגיה של אוניברסיטת קולומביה.
עלון זה יועד לחיילי צבא ארצות הברית והוא נכתב בשפה פשוטה ואויר בקריקטורות, על מנת להביע טיעון מדעי כנגד האמונה הגזענית.
"העולם מתכווץ", פתחו בנדיקט וולטפיש, "שלושים ושבע אומות התאחדו למטרה משותפת והיא ניצחון על מדינות הציר התוקפניות והשמדתו הצבאית של הפשיזם".
הם ממשיכים: "האומות התאחדו נגד הפשיזם ובהן "טיפוסים של אנשים השונים זה מזה בתכלית במראם".
הכותבים מספקים בחלק אחר חלק הטיעונים הטובים ביותר שהם יכולים להביא בעד שוויון בני האדם.
הם מעוניינים לעודד את כל סוגי בני האדם לחבור יחדיו ולא להילחם ביניהם.
הם מציינים כי "אנשי הארץ הם משפחה אחת.
לכולנו יש כל כך הרבה שיניים, עצמות ושרירים – כך שכולנו מגיעים ממערכת אחת של אבות קדומים.
לה משנה מה צבענו, גודל ראשנו, מרקם שערנו"..."גזעי האנושות הם מה שהתנ"ך אומר שהם – אחים"...
בגופות אלה מוצפנת קרבת הדם שלהם".
הסביבה משפיעה על תכונותינו הפיזיות.
למשל, עור כהה מאפשר לבעליו הגנה מפני שמש טרופית יוקדת.
אולם מה שלא יהיו קווי המתאר הפיזיים שלנו, בלי להתייחס לצורה או לגודל של ראשנו, אנו אינטליגנטים במידה שווה.
"המדענים המעולים ביותר אינם מסוגלים להסיק על פי בחינת המוח לאיזו קבוצה של אנשים משתייך בעליו...
לכמה מן האנשים המבריקים ביותר בעולם יש מוחות קטנים מאוד.
מצד שני המוח הגדול בעולם שייך לאימבציל".
הסביבה היא בעלת השפעה רבה יותר על האינטליגנציה מאשר התורשה והדבר כולל כמה כסף מוציאים על בתי ספר.
"לבנים דרומיים", לדוגמה, מצליחים פחות מ"שחורים צפוניים" במבחני מנת המשכל שנערכו לחיילי ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה.
וההוצאות פר-נפש על בתי ספר בדרום היו רק חלקיק מאלו שבמדינות הצפוניות ב-1917. "ההבדל ניכר מחמת פערי הכנסה, חינוך, יתרונות תרבותיים, והזדמנויות אחרות".
לא רק שהאינטליגנציה של בני האדם היא זהה, בסך הכול, אלא שהדם הוא בעל אותו הרכב כימי.
אין לאנשים שונים דם שונה – "לכל גזעי האדם יש כל סוגי הדם" – והם יכולים לקבל עירויי דם זה מזה על מנת להציל חיים.
כל האנשים הם פרי ערבוב גזעים, שנוצרו כתוצאה מ"תנועת האנשים על פני כדור הארץ...
ידע זה חותר לפעול כנגד עליונות, אותה מביע אדם באומרו: "אני נולדתי בן לגזע העליון"...
דעה קדומה "גזענות", כותבים המחברים, הופכת אנשים לאכזריים.
זהו מחקר של הסוציולוגיה והתרבות של יפן, שפורסם ב-1946, והוא פרי מחקריה בתקופת המלחמה.
הספר הוא דוגמה של גישת אנתרופולוגיה ממרחקים: מחקר תרבות באמצעות הספרות, דרך גזירי עיתונות, סרטים, הקלטות וכדומה, והוא היה בשימוש אנתרופולוגים שסייעו לארצות הברית ובעלות בריתה במלחמת העולם השנייה.
היות שלא היה באפשרותם לבקר בגרמניה הנאצית או ביפן תחת הקיסר הירוהיטו, עשו אנתרופולוגים שימוש בחומרים תרבותיים שהופקו במרחקים.
הם ניסו לתהות על קנקנן של התבניות התרבותיות שיש להניח שעוררו את התוקפנות הטבועה בתרבויות הללו.
עבודתה של בנדיקט מתקופת המלחמה כללה מחקר מקיף, שחלק הארי שלו הושלם ב-1944, ומטרתו הייתה להבין את התרבות היפנית, שלא עלה בידי האמריקנים לתהות על פשרה.
לדוגמה, האמריקנים ראו כטבעי למדי ששבויי מלחמה ירצו שמשפחותיהם ידעו שהם בחיים ומילאו את פיהם מים כשנשאלו על תנועות כוחות צבא.
החיילים היפנים בניגוד לכך שחררו את חרצובות פיהם ולא ניסו ליצור מגע עם משפחותיהם.
נשאלת גם השאלה מדוע אנשים אסיאתיים לא התייחסו ליפנים כאל משחרריהם מהקולוניאליזם המערבי, ולא קיבלו את היפנים כעליונים עליהם.
בנדיקט שיחקה תפקיד מרכזי בהבנת מקומו של קיסר יפן בתרבות היפנית הפופולרית, ובניסוח ההמלצות לנשיא פרנקלין רוזוולט, שהתירו את המשכיותו של שלטון הקיסר והכללתו כחלק מהצעת הכניעה הסופית שהגישה ארצות הברית ליפן.
מבקר אחד כתב: "הוא מעורר חוסר אמון, מאחר שלבנדיקט לא היה כל ניסיון ישיר ביפן", ותיאר אותו: "יש להחשיבו כרדוד וגזעני".
בניגוד לכך הצהיר השגריר היפני בפקיסטן בנאום פומבי: "ב-1946 פרסמה רות בנדיקט, אנתרופולוגית אמריקאית בעלת שם, ספר על יפן המכונה The Chrysanthemum and the Sword, המהווה קריאת חובה לסטודנטים רבים של לימודי יפן.
לפי דברי מרגרט מיד הרי שיפנים נוספים שקראו עבודה זו, מצאו אותה די מדויקת, אם כי "מוסרית".
חלקים מן הספר הוזכרו בספרו שכתב Takeo Doi ושמו The Anatomy of Dependence, כשהוא נעזר ברעיונותיה על מנת להרחיב את תפישותיו, והוא גם ביקר חלק מהמושגים אותם כיסה ספרה.
היא המשיכה בהוראתה לאחר מלחמת העולם השנייה, והגיעה לדרגת פרופסור מן המניין חודשיים בלבד טרם מותה, ונפטרה ב-17 בספטמבר 1948. בול דואר של ארצות הברית הונפק לכבודה ב-20 באוקטובר 1995.
בניין באוניברסיטת SUNY Stony Brook מכונה קולג' בנדיקט, על שמה של רות בנדיקט.
רות בלוי (נולדה כלוּסֵט מדלן פיריי (Lucette Madeleine Ferraille), שמה לפני נישואיה: רות בן דוד; 20 ביוני 1920 – 10 בינואר 2000, ג' בשבט ה'תש"ס) הייתה גיורת שנודעה ביחס לשתי פרשיות שגרמו לסערה במדינת ישראל בשנות ה-60:
כמי שסייעה בשנת 1961 בהסתרתו ובהברחתו לחוץ לארץ של הילד יוסל'ה שוחמכר.
בנישואיה בשנת 1965 למנהיג נטורי קרתא עמרם בלוי, נישואים שעוררו תדהמה והתנגדות עזה בקהילה החרדית.
בלוי נולדה כ"מדלן לוסט פיריי" בקאלה שבצרפת, בת יחידה להורים קתוליים לא אדוקים.
כשהייתה בת שלוש עברה משפחתה לפריז.
התחתנה לראשונה בגיל 19 עם חייל בצבא צרפת, שהיה מבוגר ממנה בשנתיים, והתגרשה כעבור שלוש שנים.
לבני הזוג נולד בן, קלוד, שמאוחר יותר התגייר איתה ושינה את שמו לאוריאל.
בשנת 1943 השלימה לימודי מוסמך בהיסטוריה ובגאוגרפיה באוניברסיטת טולוז והחלה ללמד בבית ספר תיכון.
איסר הראל ואחרים כתבו שבתקופה זו שימשה כרקדנית "באחד מבתי השעשועים בפריז", אך בלוי הכחישה טענה זו.
במלחמת העולם השנייה שימשה כסוכנת כפולה במודיעין הצרפתי והשתתפה בפעילות המאקי (המחתרת האנטי-נאצית בצרפת).
אחר המלחמה למדה באוניברסיטת טולוז ובסורבון.
בגיל 31 גוירה בפריז בידי הרב שמואל יעקב רובינשטיין.
בתקופה זו ישבה במשך חודשיים בכלא לאחר שהורשעה בפרשת מרמה בכספים אשר התגלתה בחברה שהיא ניהלה.
מאוחר יותר עלתה לישראל והצטרפה לעדה החרדית בירושלים, כמה שנים לפני שפגשה את עמרם בלוי.
פרשת יוסל'ה שוחמכר החלה בשנת 1958, כשהוריו אידה ואלתר, עולים חדשים מברית המועצות, מסרו אותו להשגחת סבו נחמן שטרקס, יהודי חרדי משכונת מאה שערים.
ב-1959, משהתייצב מצבם הכלכלי, הם ביקשו להחזירו לידיהם, אבל שטרקס סירב.
הוא טען כי בתו וחתנו רוצים לרדת לרוסיה ולהמיר את דתם, והודיע כי לא ייתן להם להוציא את נכדו לתרבות רעה.
בית המשפט העליון הורה לסב להחזיר את יוסל'ה עד 15 בפברואר 1960, אך שטרקס התעקש ולא נשבר, גם כאשר נעצר ונכלא.
שנתיים וחצי אחרי שנעלם, בחודש מרץ 1962, קרא ראש הממשלה דוד בן-גוריון לממונה על השב"כ ועל המוסד איסר הראל, והטיל עליו את האחריות למציאת הילד.
בשלב זה יוסל'ה כבר לא היה בארץ, שכן אחרי שהעבירו אותו בין כמה מקומות מסתור, הוא הוברח במטוס לאירופה.
בן דוד, שהייתה שייכת לקהילתו של הרב איציק'ל האדמו"ר מפשעווארסק שבאנטוורפן, קיבלה עליה את ביצוע משימת ההברחה.
היא ניצלה את כישוריה מימי המחתרת וזייפה במיומנות בדרכונה את רישום שמו של בנה מ-"Claude" לשם "Claudine", וכך הערימה על אנשי ביקורת הגבולות שציפו לאתר ילד שנחטף.
בן דוד הפליגה לג'נובה ב-10 במאי, חזרה ארצה עם "בתה" קלודין (ילדה מרוקאית שפגשה על האניה "בדרך נס", להגדרתה), ויצאה שוב מנמל התעופה ב-21 ביוני 1960 מלווה ב"בתה" קלודין בדרך לרומא.
קלודין (בפעם הזאת) לא הייתה אלא יוסל'ה, מחופש לילדה.
עשרות אנשי המוסד חיפשו אחר הילד באירופה, אך לשווא.
לבסוף הגיעו דיווחים בעניין מעורבותה של בן דוד.
איסר הראל הורה לבצע מעקב צמוד אחריה ובהמשך לעצור ולחקור אותה, במבצע "כירורגי" מבלי להסתבך עם השלטונות הצרפתיים.
בן דוד ניסתה אז למכור את ביתה שבעיר אורליאן שעל שפת נהר הלואר.
עד מהרה היא מצאה קונה: סוכן המוסד יוסף פורת (בעלה של השחקנית אורנה פורת), שהתחפש לאיש עסקים אוסטרי ששמו מר פורבר.
אחרי שנפגש עם בן דוד, הציע לה פורבר שילכו לדבר עם "עורך הדין" שלו כדי לסכם את פרטי העסקה.
השניים נסעו לעיירה הסמוכה, שאנטיי, לבית ששכר המוסד לצורך כך.
בן דוד סירבה לשתף פעולה עם חוקריה.
במקביל אותר בנה החייל אוריאל בישיבת באר יעקב, ובעזרתו הופעל לחץ על בן דוד, שנשברה בתמורה להבטחת חסינות לה ולבנה וגילתה את מקום מסתורו של יוסל'ה בברוקלין בניו יורק.
איסר הראל התרשם ממקצועיותה ב"קרב המוחות" מול אנשיו והציע לה להצטרף לשירותי הביטחון.
בן דוד סירבה בשל האידאולוגיה האנטי ציונית שלה.
לאחר סיום הפרשה, התארסה בן דוד, וכעבור זמן (ארוך מהמקובל) נישאה לבסוף, בשנת 1965, לעמרם בלוי שהיה אז כבן שבעים.
הנישואים לגיורת, קתולית לשעבר ובשנות הארבעים לחייה, גרמו להתנגדות חריפה בקרב אנשי נטורי קרתא והעדה החרדית.
תלמידיו ובניו ראו במעשה זה פחיתות כבוד למעמדו.
למרות הסכמתו של האדמו"ר מסאטמר, רבי יואל טייטלבוים, התנגדו רבני העדה החרדית לנישואי הזוג גם מסיבה הלכתית, משום שאסור לאדם מבוגר לשאת אישה צעירה.
לאור זאת, הם הטילו עליו חרם.
בעקבות כך, נאלץ לעזוב את עיר הולדתו ירושלים ולהעתיק את מגוריו לתקופה מסוימת לבני ברק.
למרות מחאות חריפות על שהוא אינו שומע בקול בד"ץ העדה החרדית, נישאו השניים בו' באלול ה'תשכ"ה, בטקס קצר וצנוע לאחר חצות.
חרף גילו המבוגר של בעלה הרתה רות אך העובר לא שרד.
רות בלוי כתבה מספר ספרים, בהם "שומרי העיר", המספר בפירוט את קורות חייה והפרשיות שהייתה מעורבת בהן.
רות ארנון (נולדה ב-1 ביוני 1933) היא ביוכימאית מומחית לאימונולוגיה, פרופסור מן המניין במכון ויצמן למדע, נשיאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים בין השנים 2010–2015 וכלת פרס ישראל למדעי הרפואה לשנת ה'תשס"א (2001).
רות ארנון, בתם של אלכסנדר ושרה ארז (רוזנברג), נולדה בתל אביב ב-1933 וגדלה בשכונת נווה צדק, אביה היה מהנדס חשמל ואמה מורה.
בבית הספר היסודי הוקפצה כיתה ובגיל 13 החלה לימודיה בגימנסיה הרצליה, לאחר שמשפחתה שכנעה את מנהל הגימנסיה, ברוך בן-יהודה, לקבלה בגיל כה צעיר.
היא הייתה חברה בתנועה המאוחדת ורצתה להמשיך עם בני מחזורה לגרעין נח"ל, אולם מפאת גילה לא הסכים הצבא לגייסה.
ארנון פנתה ללימודים אקדמאים והחלה ללמוד כימיה באוניברסיטה העברית.
לאחר שנת הלימודים הראשונה, הצטרפה לעתודה האקדמית, המשיכה לתואר שני בביוכימיה אותו סיימה ב-1955 ושירתה כקצינה בצה"ל.
ב-1957 הייתה לסטודנטית הראשונה של דוקטור מיכאל סלע במכון ויצמן למדע וקיבלה את תואר הדוקטור ב-1960. עבודת הדוקטורט שלה עסקה בתכונות אימונולוגיות של חלבונים.
את הפוסט-דוקטורט עשתה באוניברסיטת רוקפלר בניו יורק, ולאחר מכן חזרה למכון ויצמן, מונתה לחוקרת בכירה ב-1966 ולפרופסור מן המניין ב-1975.
במהלך השנים שימשה במגוון תפקידים במכון: הייתה ראש המחלקה לאימנולוגיה כימית, מנהלת המרכז לביולוגיה מולקולרית, דיקן הפקולטה לביולוגיה וסגנית הנשיא.
במקביל שימשה בתפקידים ציבוריים בכירים בישראל ובעולם, בהם נשיאת האגודה הביוכימית הישראלית, חברה בוועדת ההיגוי של ארגון הבריאות העולמי (WHO), וחברה בוועדת מומחים לחומרים ביולוגיים של אונסק"ו, הייתה נשיאת הפדרציה האירופית של האגודות האימונולוגיות, ומזכ"ל הארגון הבינלאומי לאימונולוגיה.
ב-1991 מונתה לחברה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ומשנת 1995 משמשת כראש החטיבה למדעי הטבע באקדמיה וסגנית הנשיא.
בשנת 2000 מונתה לסגנית הנשיא של איגוד האקדמיות למדעים באסיה, ומשמשת גם כיועצת לנשיא המדינה לענייני מדע וטכנולוגיה.
ב-21 ביוני 2010 נבחרה ארנון באספה הכללית של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים לנשיאת האקדמיה, וכיהנה בתפקיד מספטמבר 2010, אז סיים מנחם יערי את כהונתו, עד יוני 2015. ארנון הייתה הנשיאה התשיעית של האקדמיה והאישה הראשונה שכיהנה בתפקיד זה.
ארנון היא ממייסדות המועצה המדעית של בריטניה וישראל וב-2017 מונתה ליו"ר-משותפת שלה לצד פרופ' לורד רוברט וינסטון.
בנוסף, מכהנת כדירקטורית מדעית במכון לביומתמטיקה רפואית שנוסד על ידי צביה אגור.
ארנון פרסמה קרוב ל-400 מאמרים בכתבי עת מדעיים ופרקים בספרים.
עבודתה המדעית עסקה בתחומי פיתוח תרכיבי חיסון מלאכותיים, הכוונה של תרופות וחקר תגובת החיסון נגד הטפיל הגורם לבילהרציה.
במשך שנים רבות עסקה במחקר בתחום פיתוח תרופה למחלת הטרשת הנפוצה, עליו עבדה יחד עם מיכאל סלע ודוקטור דבורה טייטלבאום.
המחקר הביא לפיתוחו של החומר קופולימר 1, פולימר סינתטי, שהיה הבסיס לתרופה פורצת הדרך, הקופקסון, המיוצרת על ידי חברת טבע משנת 1995. בשנת 1998 זכתה בפרס וולף יחד עם מיכאל סלע, על גילויים מכריעים בתחום האימונולוגיה, בפרט על הראשוניות בשימוש בפוליפפטידים סינתטיים בחקר תורת החיסון, ובפוליפפטידים ליניאריים ומסועפים כאנטיגנים.
נכון לשנת 2023 ממשיכה במחקר בנושא הקשור למחלת אלצהיימר.
ביוני 2023 ציינה האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים את יום הולדתה ה-90 בערב עיון מיוחד שנערך לכבודה.
ב-2007 הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב חברת ביונדווקס שעסקה בפיתוח חיסון לנגיף השפעת בהובלת ארנון, באוקטובר 2020 החברה הודיעה על כישלון מוחלט בניסוי וזנחה את פיתוח החיסון.
רות ארנון הייתה נשואה עד לפטירתו לד"ר אוריאל ארנון ואם לשני ילדים - מיכל ויורם.
פרסים ואותות עיקריים בהם זכתה
פרס רוברט קוך למחקר בתחום הביו-רפואי - 1979
פרס חימנס דיאס בספרד - 1986
אות לגיון הכבוד הצרפתי - 1994
פרס וולף לרפואה - 1998 (יחד עם מיכאל סלע)
פרס רוטשילד לביולוגיה - 1998
פרס ישראל למדעי הרפואה - 2001 (יחד עם מיכאל סלע)
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון - 2007
עמיתת כבוד זרה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים -2017
תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן - 2022
ארנון תרמה רבות בתחומי החינוך המדעי, הבריאות והתרבות.
ביניהם סייעה לבית החולים איכילוב בהקמת מחלקה פנימית גריאטרית ובחידוש ציוד למערך הקרדיולוגי, תרמה לתזמורת הקאמרטה הישראלית, לאופרה הישראלית החדשה, לעמותת ארתור רובינשטיין ולהקמת המשכן החדיש של מרכז שוורץ/רייסמן, מרכז עירוני ללימודי בגרות בפיזיקה ובכימיה, הנותן שרות ל-14 תיכונים ברחובות ובנס ציונה.
רות אלמגור-רמון (נולדה ב-28 בספטמבר 1944 בירושלים) היא בלשנית ישראלית, חברת האקדמיה ללשון העברית, משמשת יועצת לשון בתאגיד כאן, ולפני כן ברשות השידור מאז 1983, ועורכת הפינה "רגע של עברית".
אלמגור-רמון נולדה בירושלים להדסה לבית שוּר ולגדעון אלמגור (בנו של ד"ר עמנואל אולסבנגר).
למדה בבית הספר בית הכרם בירושלים ובבית הספר שליד האוניברסיטה.
אחר כך עברה עם הוריה לנהלל, ולמדה שנתיים בבית הספר החקלאי בנהלל, ובו לימדו גם הוריה.
ב-1962 סיימה את לימודיה התיכוניים בקריית טבעון במגמה ביולוגית.
בתקופת בית הספר התיכון הייתה מדריכה בגדנ"ע אוויר בתחום התאוריה של התעופה, ובשנת 1961 סיימה קורס דאייה.
ב-1964 סיימה שירות צבאי בתזמורת צה"ל, והחלה בלימודים אקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1967 סיימה תואר ראשון בלשון עברית ובסטטיסטיקה, וב-1973 סיימה תואר שני בלשון עברית.
עבודת הגמר שלה, בהנחיית פרופ' זאב בן-חיים, עסקה בדרכים סטטיסטיות לזיהוי צירופי לשון באמצעות המחשב.
בד בבד עם לימודיה האקדמיים הייתה מורה לקלרינט בתזמורת הנוער של ירושלים, מורה במכינה הקדם-אקדמית של האוניברסיטה העברית בירושלים, ועוזרת מחקר במפעל מסורות הלשון של עדות ישראל.
עם סיום לימודיה החלה לעבוד במפעל המילון ההיסטורי ללשון העברית, שניהל בראשונה פרופ' בן-חיים.
עבודתה המדעית במילון נמשכה יותר מעשור, ובמרוצתה התמנתה ליועצת הלשון של הטלוויזיה הישראלית ואף לימדה תחביר ולשון העיתונות בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1977 הצטרפה לבן-זוגה, שהיה בשליחות בדרום אפריקה, נישאה לו שם, וכעבור כשנתיים שבו השניים לארץ.
בדרום אפריקה לימדה במחלקה לעברית באוניברסיטת ויטווטרסראנד ביוהנסבורג ובמחלקה ללשונות שמיות באוניברסיטת דרום אפריקה בפרטוריה.
שם גם כתבה ספר דקדוק עברי לדוברי אנגלית.
עם שובה ארצה חזרה לעבודתה בטלוויזיה הישראלית, וב-1983 התבקשה למלא את מקומו של אבא בנדויד בקול ישראל לאחר שזה פרש מתפקידו, והתמנתה ליועצת הלשון של רשות השידור מטעם האקדמיה ללשון העברית.
כיום משמשת אלמגור-רמון מרצה בלימודי עריכת לשון בחוג ללשון העברית באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים לעריכה לשונית באוניברסיטאות ובמכללות, בבתי-ספר להכשרת עיתונאים וקריינים, ובגופים אחרים העוסקים בהוראת העריכה ובהוראת התקשורת.
היא גם מרכזת פורום יועצי הלשון של רשות השידור ושל הרשות השנייה.
בפברואר 2014 הוענק לה פרס ראש הממשלה ללשון העברית ע"ש אליעזר בן-יהודה.
רגע של עברית, הוצאת צבעונים, ירושלים תשס"א
הלועזית שבעברית - שם המשחק: חשיבה, מידה וטעם, זמן אוויר, מגזין עובדי רשות השידור, גיליון מס' 2, ניסן תש"ס, 15, 25
מאבא בנדויד עד שינקין - תמורות בתקנת לשון הפרסומת המשודרת, פנים, כתב עת לתרבות, חברה וחינוך, מס' 7, סתיו 1998, 75-17
רגע של עברית - הד החינוך, מינואר 97 - אפריל 97, ינואר 99 ואילך
רגע של עברית - לשוננו לעם מח תשנ"ז, 84, תשנ"ו 184, ועוד (פינות)
לקסיקון לועזי עברי - הוצאת פרולוג 1996 - חבֵרת מערכת
מה נשתנה בלשון השידור - על מדוכת הלשון, לשוננו לעם מג תשנ"ב, א, 37-30
על אבא בנדויד - מחקרים בלשון ב-ג תשמ"ז (לכבוד אבא בנדויד)
רצוי ומצוי בלשון הפרסומת - אקדם 8 תשנ"ו (תקציר של הרצאה שניתנה באותה שנה במכון מזי"א)
לבעיית אחדותו של ספר ישעיהו (ביקורת על מאמריו של יהודה רדאי) - לשוננו לו תשל"ב, 66-15
השעבוד התחבירי כמודד הקריאות, בלשנות עברית חפ"שית 3, תשל"א, 104-8
רחל רות במברגר (Ruth Rachel Bamberger) (ה' באב תר"ע, אוגוסט 1910 – י"ז בחשון תשל"ז, נובמבר 1976) הייתה ציירת ישראלית.
היא למדה באקדמיה לאמנות בציריך, ובאקדמיה לאמנות במינכן (1926–1930).
היא עלתה לישראל בשנת 1934 והתגוררה ברחוב החבשים בירושלים.
בארץ ישראל היא למדה אצל הציירים יעקב שטיינהרדט, איזידור אשהיים ומרדכי ארדון (1934).
במברגר עבדה עם הציירת מרילין דינטנפס בירושלים בשנת 1966
בשנים 1966–1967 לימדה בבצלאל ציור ובטיק.
עבודותיה מוצגות באוסף של קתרין יוכלסון במרכז להיסטוריה יהודית שבניו יורק, כמו גם במוזיאון ישראל.
במברגר נפטרה ב-1976 בירושלים, הותירה אחריה את בן זוגה אורי במברגר, ובתה היחידה, תמר כרמי, אדריכלית.
1946 - גלריה יונס, ירושלים
1951 - תערוכת ציורי ילדים
1953 - בית האמנים, ירושלים
1954 - גלריה נורה, ירושלים
1957 - בית האמנים, ירושלים
1959 - מוזיאון דיזנגוף, תל אביב
1959 - גלריה לובל, ציריך, שווייץ
1961 - גלריה שוויג, סטלואי, ארצות הברית
1961 - בית האמנים, ירושלים
1962 - גלריה נורה, ירושלים
1963 - גלריה רוס, קונטיקט, ארצות הברית
1966 - גלריה ספראי, ירושלים
1968 - שגרירות שווייץ, תל אביב
1972 - בית האמנים, ירושלים
1987 - תערוכת זיכרון, גלריה נורה, ירושלים
1973 - נחמני גלריה לאמנות, חיפה
1975 - גלריית ערמון, ירושלים
1955-75 - כל התערוכות הקבוצתיות, בית האמנים, ירושלים
רות בַּקי-קוֹלוֹדְנִי (נולדה ב-27 באוקטובר 1939) היא סופרת, עיתונאית, שדרנית, מחנכת וחוקרת תולדות היישוב.
רוב ספריה הם רומנים היסטוריים וביוגרפיות, ובעיקר ביוגרפיות של דמויות בולטות בתולדות היישוב.
כמו כן עבדה במשך ארבעה עשורים ב"קול ישראל".
כלת פרס ראש הממשלה ליצירה לשנת תש"ס (1999).
רות בקי נולדה בחיפה למשפחת חלוצים ציונית.
בת למלכה לבית פיש ולמשה קולודני.
סבה מצד אביה הוגלה לסיביר בימי הצאר האחרון, וסבה מצד אמה היה בעל טחנת קמח בכפר הורודץ (בוויקיפדיה האוקראינית) – הטחנה הראשונה בסביבה שפעלה בקיטור.
אחי אביה שמריהו קולודני היה מראשוני חוות ההכשרה בקלוסובה, ואחי אמה, ברל פיש, שימש בקלוסובה ראש צוות עבודת מחצבות ונספה שם.
אח אחר של אמה, לייב פיש, היה ממנהיגי הקהילה היהודית בעיר המחוז קובל, ואף נשלח מטעם התנועה הציונית לייצג את פלך ווהלין בטקס הקמת האוניברסיטה העברית בהר הצופים ב-1925.
הוריה עלו ארצה ב-1936 ועבדו תחילה בקטיף הדרים בחוות קלמניה ליד צופית, זאת למרות שאמה קבלה תואר מבית הספר הלאומי הגבוה למהנדסים בקן (ENSICAEN) שבצרפת כמהנדס כימאי (1933).
לאחר מות אביה בהיותה בת שנתיים וחצי, שימשה אמה מחנכת ומורה לכימיה וטבע.
תחילה לימדה במשק הפועלות בשכונת בורוכוב ולאחר מכן, בימי מלחמת העצמאות ולאחריה - בחולדה.
בימי מלחמת העצמאות הקיבוץ שימש בסיס ליציאת שיירות לירושלים והופגז לא מעט, ואז פונו כל הנשים והילדים לתל אביב.
במהלך השנים העמידה אמה מלכה קולודני אלפי תלמידים ברחבי הארץ ונחשבת לאחת המורים הראשונים בישראל (רישיון הוראה מטעם משרד החינוך מס' 22).
סיימה בית ספר עממי בנווה שאנן, (1954) ו"תיכון חדש" שברחוב שבתאי לוי בחיפה (1957).
בזמן לימודיה בבית הספר היסודי כתבה רשימות קצרות במדור "קוראינו כותבים", ב"דבר לילדים", ואף התכתבה מעל דפי העיתון עם אליעזר שמאלי על אהבת הטבע והארץ.
בשנות נעוריה הייתה פעילה בתנועות נוער, שבאותן שנים הדריכו להגשמה, צניעות ואהבת הארץ בסיסמה "עלה נעלה ויכול נוכל".
בכל חופשת לימודים השתתפה במחנות עבודה בקיבוצים שחינכו לחריצות, עבודת שדה ואהבת הארץ.
ב-1956, בתקופת קליטת העליות הגדולות והקמת עיירות הפיתוח, זכתה במקום ראשון בתחרות חיבורים ארצית מטעם "רוטרי" בנושא קליטת עלייה, עבור החיבור "גשר" שבו כתבה כי בני הנוער חייבים להוות את הגשר לקליטת העולים.
לאחר מכן למדה באוניברסיטה העברית בירושלים ספרות עברית ואנגלית, וסיימה לימודי מוסמך ותעודת הוראה ב-1965. תוך כדי הלימודים עברה קורס "עורכי תוכניות רדיו" והחלה לעבוד ב"קול ישראל".
בשנים 1965–2005 הייתה שדרנית תוכניות תעודה ב"קול ישראל".
תוך כדי עבודתה כמנהלת "מרכז ההדרכה" של רשות השידור, ולאחר שנוכחה בחשיבות התיעוד בעל פה כמקור להכרת השינויים הדרמטיים והדינמיים של עם ישראל משואה לתקומה – החלה לכתוב רומנים היסטוריים וביוגרפיות.
רוב ספריה עוסקים בביטוי ההגשמה הציונית בצורה חווייתית-סיפורית המיועדת להנחיל את הסיפור הציוני גם לדור הצעיר.
מ-2005 לאחר צאתה לגמלאות מתנדבת בקליטת עולים מאתיופיה במרכז הקליטה "מבשרת ציון", ומקיימת קשר פרטני עם תלמידים המתקשים בלימודים ועם בני משפחותיהם.
החל מ-2024 מפרסמת בקי-קולודני את המדור "מכתב" במוסף תרבות וספרות של עיתון הארץ.
המדור מביא את סיפורם של מכתבים שנשלחו על ידי דמויות מפתח בתנועה הציונית ובתנועת ההתישבות ואנשים עם סיפורים בעלי עניין לציבור.
בקי- קולודני תרמה את ארכיונה האישי לספרייה הלאומית בשנת 2017.
"להתחיל מבראשית" - סיפורי ראשונים בארץ, ביניהן בולט חלקן של הנשים בעליות הראשונות (משרד הביטחון ההוצאה לאור, 1988)
"רולטה רוסית" - רומן דוקומנטרי מחיי מניה שוחט ברוסיה, (כנ"ל, 1992).
ספרה זה זיכה אותה בפרס יצחק שדה לספרות צבאית 1993.
"תיק יוזפינה" - רומן מחיי החיילות העבריות בצבא הבריטי.
"אם תלכי עמי" - קורות חייה של אולגה חנקין.
"הכניסיני תחת כנפך" – מסע בעקבות אירה יאן" ("הוצאת הקיבוץ המאוחד", 2003), (תרגומי מכתבים מרוסית מאת פטר קריקסונוב, ויקטור רדוצקי, אהרן אורמיאן), דמותה וחייה של הציירת העברייה הראשונה, שהייתה ממקימי "הגימנסיה העברית רחביה" בירושלים.
"אני יוסף אחיכם" - חייו של ד"ר ג'ו שווארץ – מפעל הצלה של איש אחד.
"שורשים אדומים" - סיפוריהם של פורצי דרך בחברה ובתרבות העברית.
רות בקי הייתה שדרנית משדרי תעודה ב"קול ישראל" במשך כארבעים שנה, בשנים 1965–2005. המשדרים שיקפו את התפתחות המדינה באמצעות הסיפור האישי והחברתי.
עם בני ראשונים – ראשוני ההתיישבות העובדת או צאצאיהם: (יצחק חנקין, איש "השומר" ו"ההגנה", רחל סלוצקי מראשוני דגניה ונהלל, אסתר לויט הבת הראשונה במטולה ו"אם החיילים", אנה שוחט בתם של מייסדי "השומר" מניה וישראל שוחט ועוד).
קהילות בישראל- יוצאי ארצות מזרח ומערב על הכמיהה לציון וקשיי התגשמותה – בהם יוצאי עיראק, מרוקו (הרי האטלס) רוסיה (יקטרינוסלב), פולין, (סאנוק), תימן (חבן), ושרידי שואה.
סדרה זו שודרה בשנות ה-60 תוך כדי התאקלמות העליות הגדולות בישראל.
ארץ מולדת - סיפורי היאחזות בארץ, בהם מקימי נהלל ועין-חרוד, בני המושבות הראשונות מטולה, ראש פינה, פתח תקווה, רחובות, ותיקי יבנאל, סג'רה כפר תבור ודמויות כמו רבקה גובר "אם הבנים", יעקב מיימון אב המתנדבים, צאצאי משפחת זייד, הלל יפה, עבריה וטוביה לישנסקי ועוד.
כמו כן הובאו סיפורי אתרים, מורשת קרב, לוחמים ומפקדים, פעילי מחתרות, רכש נשק בתקופת ה"הגנה", וסקר ספרים בנושאי ארץ-ישראל.
בית הורי – זיכרונות ילדות של ותיקים ועולים, יוצאי מזרח ומערב, על ילדותם, בית הוריהם, וחבלי התאקלמותם כאן.
התוכניות שודרו אחת לשבוע בשנים 1995–2005 (ונמשכו ברשת א' גם לאחר פרישתה, בעריכה אחרת).
רוב המשדרים עסקו ב"עמך" אך חלקם בדמויות ידועות בתרומתן למפעל הציוני ביניהן חיים גורי, משה שמיר, גאולה כהן, לובה אליאב, רחל רבין-יעקב (לאחר רצח יצחק רבין), בניו של יצחק שדה, משפחת יפה.
מאמרים שפורסמו בעיתונות וכתבי עת
רשימת כתבות ומאמרים בעיתונות היומית ובכתבי עת, המתארים בדרך חווייתית- סיפורית דמויות ומעשים של יוזמה ציונות ומחירה, מהפכנות בהרגלי עבודה וחיים, התיישבות תוך התגברות על קשיים, אמונה בעתידו של עם ישראל בישראל.
לבדה – דרכה של אשה משוחררת מראשית המאה – כסניה פמפילובה, מוסף "הארץ", 17 ביוני 1988
אבי אבות הסקופים – בנציון כץ, קשר, הוצאת המכון לחקר העיתונות היהודית (אז בהקמה) אוניברסיטת ת"א, חוברת 7 מאי 1990 – מאמר המתאר את מאבקיו והצלחתו של ב.צ כץ לפרסם את "בעיר ההרגה" של ביאליק בעיתון "הזמן" שבעריכתו, דבר שסייע להתעוררות ההגנה העצמית ברוסיה
שייכת ולא משתייכת, עת־מול, גיליון 150, כרך כ"ה חוברת, 4 מאי 2000 - סיפור חייה של מרים זינגר מדגניה, שעלתה לארץ בעקבות פגישות בפראג עם א.ד.
ברגמן, וחייתה של שישים שנה, הסופרת שכתבה (בגרמנית, בדגניה) את סיפור הילדים הראשון על השואה "דן ויאן והחסידות".
מחיר האמהות – כסניה פמפילובה מהפכנית רוסיה, שעלתה לארץ ישראל בהשפעת ברל כצנלסון ומשה בילינסון, חייתה שנים בנען וכתבה בקביעות במוספי "דבר" ו"דבר הפועלת".
כתב העת "שדמות" שהוקדש לנושא "מהפכה!?
אתמול, היום ומחר" (שדמות, חוברת קי"ז, אביב תשנ"א 1991)
- על פרשת האהבה של רחל המשוררת עם מיכאל ברנשטיין, שיש בה כדי להאיר באור חדש כמה משיריה.
- על חייה של אולגה אשתו של יהושע חנקין, וחברה קרובה של מניה שוחט, האשה שסייעה לחנקין במשימותיו הקרקעיות.
ובלבבי יש ספוג – על התאבדות פסיה אברמסון, אשתו של מאיר ספקטור מהנועזים באנשי "השומר" – סיפור חלוצי ופמיניסטי.
נפש יהודית – אסתר לוויט במלאת שנה למותה של "אם החיילים" במלחמת לבנון הראשונה –, כלת פרס ישראל 1977 עבור שרות–חיים למופת, אחת הבנות הראשונות במטולה - האשה שהביאה מים ליוסף לישנסקי בבריחתו והכירה את טרומפלדור.
רק לתת - מניה וישראל שוחט בעיני בתם אנה - על ההתמסרות לרעיון במקום למשפחה, על קשיחות החינוך בכפר לגלעדי, על סגפנותה וצניעותה של מניה ונדודיה בענייני השומר, הקיבוץ והתנועה.
עולה הגרדום שנשכח – פרשת מרדכי שוורץ – עולה הגרדום של "ההגנה", שהרג שוטר ערבי שהתגרה בו והבריטים שפטו אותו לעונש מוות.
בדווים לבנים - הסאגה של משפחת חנקין יחזקאל וחיה-שרה חנקין, מראשוני ההגנה העצמית בהומל – עלילות הבן יצחק בכיבוש קרקעות ובהתנקשות ברוצחו של אלכסנדר זייד.
– על מעשיו הנועזים של יהודה ארזי ברכש נשק, בהתגרות בבולשת הבריטית, בהעפלה מאיטליה, האיש שלא השתייך לשום מפלגה כי אם "למפלגת עם ישראל".
"סופשבוע" מעריב, 12 באוקטובר 1990
, – על רצח ברנר בבית משפחת יצקר בפרדס ביפו, רעיונותיו של צבי שץ בדבר קומונה קטנה כתחליף למשפחה, התכתבותו עם טרומפלדור, רצח והתאבדות בעין חרוד.
במדינה שהייתה ונשארה מאצ'ואיסטית – כתבה על הספר "העבריות החדשות" – נשים ביישוב ובציונות בראי המיגדר.
"ספרות וספרים" מעריב, 9 באוגוסט 2002
המורה מלכה במשק הפועלות בורכוב ו"הבנות הסוריות", עת־מול, חוברת 206, אוגוסט תשס"ט
בין ז'בוטינסקי למניה שוחט מהשומר, האומה, חוברת 180 חורף תשע"א, רבעון בהוצאת המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי
היהודי מתחום המושב שהיה הנשר של המהפכה הרוסית 1905, האומה", חוברת 182 קיץ תשע"א 2011, חורף תשע"א, רבעון בהוצאת המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי
המהפכניות הרוסיות העבריות החדשות, האומה, חוברת 188 חורף תשע"ג 2012, רבעון בהוצאת המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי
בן אדם ובן חווה מסעירים את היישוב, האומה, חוברת 182 קיץ תשע"ג 2013, רבעון בהוצאת המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי
הקשר האתיופי הפתלתל עם "מלך המלכים, ארי יהודה, רבעון "האומה", גיליון 208
פרס גבתון להישג עיתונאי מיוחד 1979
פרס זיו לעיתונאים מטעם צדק-מדות-מוסר 1983
פרס זאב לספרות ילדים ונוער 1998
פרס "עת־מול" להפצה והנחלה של ידיעת הארץ ותולדות העם היהודי בציבור, יד יצחק בן-צבי, 2015
רות בן-מאיר (נולדה ב-1947) היא חוקרת ומרצה במחשבת ישראל ופרשנות המקרא.
עמדה בראש המדרשה לנשים ובראש המסלול להכשרת מורים לתנ"ך בבית הספר לחינוך באוניברסיטת בר-אילן.
נולדה בשנת 1947 בצ'כוסלובקיה ליעקב גרשון ומינדל בש, ניצולי השואה.
בשנת 1949 עלתה לישראל עם הוריה והמשפחה התיישבה בחיפה.
סיימה תואר ראשון במכללה בירושלים.
בתום לימודיה החלה ללמד באולפנת צפירה בצפריה, וכן לימדה שנים רבות במכון גולד.
בסוף שנות ה-60 נישאה לרב יהושע בן-מאיר.
באמצע שנות ה-70 נסעה עם בעלה לשליחות בארצות הברית, שם למדה לתואר שני במחשבת ישראל בישיבה-אוניברסיטה בניו יורק.
כששבה לישראל השלימה תואר שלישי באוניברסיטה העברית, בנושא "פירוש רלב"ג לקהלת, ניתוח וטקסט".
באמצע שנות ה-80 הצטרפה לצוות המרצים במדרשה לנשים בבר-אילן, שבאותה עת היה מורכב ממרצים גברים בלבד.
תחומי התמחותה והוראתה הם מחשבת ישראל ופרשנות המקרא.
כעבור זמן הצטרפה גם לצוות המורים בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1996 התמנתה לעמוד בראש המסלול להכשרת מורים לתנ"ך בבית הספר לחינוך בבר-אילן.
בשנת 2007 מונתה לסגנית ראש המדרשה לנשים, ובשנת 2011 מונתה לעמוד בראש המדרשה.
בן-מאיר היא חברת הוועדה האקדמית המייסדת של האתר "גיליונות נחמה".
ד"ר בן-מאיר סבורה כי משרד החינוך צריך להפוך את לימודי התנ"ך לאטרקטיביים ומאתגרים.
תפקידו של המורה הוא לגרום לתלמיד לאהוב את המקרא ולא רק להכיר את החומר הנלמד.
לדעתה, השינון בעל פה, למרות שיש לו ערך מסוים של זכירת החומר, משעמם את התלמידים.
בן-מאיר ובעלה הרב יהושע בן-מאיר מתגוררים בירושלים ולהם שבעה ילדים.
בנם אלי בן-מאיר היה ראש חטיבת המחקר באגף המודיעין, בדרגת תת-אלוף, וכיום מנכ"ל עמידר.
בתם, דסי בארי, היא ראש האגף לחינוך על-יסודי במשרד החינוך (אשת הרב משה בארי).
חמיה היה הרב ישראל שלמה בן-מאיר, שהיה חבר הכנסת מטעם המפד"ל, וגיסה היה יהודה בן-מאיר, שהיה אף הוא חבר כנסת ממפלגה זו.
רות בורשטיין (נולדה ב-9 בספטמבר 1945) היא בלשנית עברית.
עוסקת בתחביר עברית המקרא והעברית החדשה; בחקר השיח; בחקר הדיאלוג; בלשון, תרבות וחברה; בניסוח ועריכה; בחינוך לשוני ובפיתוח החשיבה באמצעות הוראת הלשון.
בורשטיין נולדה בתל אביב, דור שביעי בארץ, בת למנוחה (לבית סלונים; ילידת חברון) ואברהם אפשטיין, ממייסדי חברת 'הכרם' בת"א.
למדה בתיכון עירוני ד' במגמה מתמטית-פיזיקלית.
קיבלה תואר ראשון בהצטיינות בלשון העברית ובמקרא, ותואר שני בהצטיינות בלשון העברית מאוניברסיטת תל אביב.
בורשטיין עשתה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת בר-אילן, בהנחיית פרופ' מאיה פרוכטמן.
בעת לימודיה לתואר שני ואף אחרי כן, לימדה בחוג ללשון עברית בסמינר הקיבוצים.
בשנים 1975–1984 עבדה ברשות השידור עם אבא בנדויד ורות אלמגור-רמון בקורסי הדרכה בעברית לקריינים, שדרים, עורכים וכתבים.
משנת 1976 עד 2017 לימדה המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין.
בשנת 1984 הייתה יו"ר הוועדה להתוויית הנחיות לכתיבת 'עבודה סמינריונית בחינוך' במכללה.
בשנים 1995 – 2008 הייתה ראש החוג ללשון העברית.
משנת 1997 עד שנת 2005 הייתה חברה בוועד המנהל של עמותת המכללה.
משנת 1997 חברה בעמותה של המכללה.
בשנת 1997 חברה בוועדה לבדיקת מעמדה של הלשון העברית במכללות השונות ולחיבור תוכנית לימודים בלשון למכללות.
משנת 1995 עד 2008 חברה בפורום רכזי הלשון העברית במכללות של מכון מופ"ת.
בשנת 2000 ייסדה את המגמה לעריכת לשון במכללה והיא עמדה בראשה עד 2017. משנת 2000 עד 2019 הייתה חברה בוועדת המקצוע – לשון עברית – במשרד החינוך וחברה במועצת איל"ש (האגודה הישראלית לבלשנות שימושית).
בשנים שניהל איתי זמרן את המכללה (1988–2003) הייתה שותפה לכמה תוכניות לימוד חדשניות, ניסוין וגיבושן: (א) השיעור הפתוח – ניסוי בדידקטיקה חלופית; (ב) טיפ"ה בים (טיפוח פרחי הוראה בירושלים) – למידת חקר שבבסיסה העניין האישי; (ג) סמינריון רפלקטיבי בגישה מחקרית.
על תוצאות ניסויים אלו כתבו ב-2003 איתי זמרן, נתן גובר, רות בורשטיין, חוה גיא ודורון נידרלנד את "אפשר גם אחרת – פדגוגיה ביקורתית ופדגוגיה המחנכת לביקורת", סדרת ניירות דיון בעריכת ורדה שרוני, מכון מופ"ת, תל אביב.
בשנים 2001–2011 הייתה יועצת מדעית של האתר "לשונט" של משרד החינוך באינטרנט.
בשנים 2003 - 2006 הייתה יו"ר פורום רכזי הלשון במכללות במכון מופ"ת של משרד החינוך.
במסגרת פעילות זו ייסדה מסורת של ימי עיון בלשון העברית של המרצים במכללות להכשרת מורים.
בשנים 2005 - 2006 הייתה חברה בוועדת היגוי (בראשות פרופ' רפאל ניר) מטעם המרכז לבחינות והערכה – מיסודן של האוניברסיטאות – לחיבור מבחן מיון בלשון (מבחן לש"ם) למתעתדים ללמוד במכללות להוראה.
בשנים 2005 - 2013 הייתה חברה במערכת האתר 'אוריינות ושפה' במרשתת.
בשנים 2005 - 2011 ערכה את כתב העת 'חלקת לשון' לבלשנות עיונית ושימושית מטעם האגודה הישראלית לבלשנות שימושית בשיתוף המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין .
בשנים 2007–2010 הייתה מזכירה-גזברית של החוג הישראלי לבלשנות ע"ש חיים רוזן.
משנת 2008 חברה בצוות החשיבה – כתיבה אקדמית – של מכון מופ"ת.
משנת 2014 חברת מערכת בעיתון JOKOPOST ומובילת תחום החינוך בו.
כתבה עשרות מאמרים שפורסמו בכתבי עת מוכרים ובספרי יובל לחוקרי לשון וחינוך וחיברה שני ערכים (אחד על משפטי שאלה ואחד על כינויי שאלה) the Encyclopedia of Hebrew Language and Linguistics.
חברה במערכת כתבי העת "חלקת לשון" ו"ספרות ילדים ונוער".
נשואה לאברהם בורשטיין ואם לשתי בנות.
'ספר איתי זמרן' לכבודו של ד"ר איתי זמרן עם צאתו לגמלאות (2005).
המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, ירושלים.
הספר כולל 32 מאמרים; 630 עמודים.
שער קובץ מאמרים לזכרו של פרופ' שלמה מורג (2003 (בתוך 'במכללה' 14–15, המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, ירושלים.
אסופת מאמרים לזכרו של ד"ר ראובן סיוון (1996).
'במכללה' 8, המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, ירושלים.
ספר לכבודו של ד"ר יצחק שלזינגר "חלקת לשון" 38-37.
ספר לכבוד פרופ' חוה בת־זאב שילדקרוט "חלקת לשון 43–44.
באוקטובר 2021 יצא לאור ספרה "משפטי השאלה ומשפטי התשובה בעברית בת־ימינו" בהוצאת מכון מופ"ת.
הספר הוא המשך לעבודת הד"ר, 460 עמודים.
רות אַריוֹן (17 ביוני 1912 – 15 בנובמבר 1998) הייתה ציירת ישראלית ויוצרת באמייל, ממייסדי כפר האמנים עין הוד.
עבודותיה משקפות את ההתרחשויות שחוותה בנדודיה בארץ ישראל משנות השלושים של המאה העשרים ועד סוף שנות התשעים.
אריון נולדה כאוולינה גרינטל בברסלאו שבגרמניה (כיום בפולין), בשנת 1912. אביה, ליאו גרינטל, היה מעצב אופנה ובעליו של בית אופנה בעיר.
ב-1931 למדה אמנות באוניברסיטה בעירה, במקביל ללימודי רפואה.
בשנת 1933, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלתה לארץ ישראל, בגיל 22. תחילה התגוררה בחיפה, שם למדה אצל הקרמיקאית הדוויג גרוסמן והפסל רודי להמן.
לאחר מכן הצטרפה לקיבוץ גשר, ומשם עברה לקיבוץ משמר העמק, ואחר-כך לחיפה ולירושלים.
בשנים 1938–1948 השלימה את לימודי האמנות שלה באקדמיה לאמנות בצלאל בירושלים, שם למדה אצל לודוויג יונס, יעקב שטיינהרט ומרדכי ארדון.
כמו כן למדה בירושלים אצל הצייר אדוארד מטושק.
החל מסוף שנות הארבעים התגוררה ביפו.
ב-1948 למדה רישום אצל מרסל ינקו.
בהשראת תפיסתו, לפיה אמנות צריכה להיות משולבת גם במלאכת האמנות, החלה ללמוד עבודה באמייל והייתה הראשונה בארץ לצייר ציורים אבסטרקטיים באמייל.
עבודות האמייל שלה עיטרו מוסדות חינוך ברחבי הארץ.
אריון הייתה נשואה לעיתונאי והעורך חובב האמנות משה דגן (1909–1973) עד מותו.
בשנת 1958 הצטרפה לקבוצת האמנים בראשות מרסל ינקו שהקימה את כפר האמנים עין הוד, שם גרה עד יום מותה.
ב-1960 השתלמה בעבודה תעשייתית עם אמייל במפעל גוסטבסברג שבשוודיה.
ב-1970 נבחרה על ידי משרד החינוך להתארח ב-Cite Internationale des arts בפריז, שם למדה קליגרפיה וציור בשיטת סומי אצל האמן הקוריאני אונג-נו-לי.
אריון הציגה לאורך השנים בתערוכות יחיד רבות בישראל ומספר תערוכות ברחבי העולם.
נפטרה בעין הוד ב-1998 בגיל 86, והובאה למנוחות בבית העלמין שדה יהושע בחיפה.
1961 - בית העיתונאים (בית סוקולוב) תל אביב (תערוכת האמייל הראשונה בישראל)
1963 - גלריה וודסטוק, לונדון, אנגליה (אמייל ושמן)
1964 - גלריה רודין, קייפטאון, דרום אפריקה
1969 - גלריה סגה מולין, הלהגרדן, שוודיה (צבעי מים)
1970 - גלריה נורה, ירושלים
1971 - גלריה יפו העתיקה, יפו
1974 - סיטה אינטרנציונאלה דה ארטס, פריז, צרפת
1987 - ווילה קלמנטיין, וויסבאדן, גרמניה
1988 - גלריה וולדרסדורף, טרייר, גרמניה
1990 - גלריית אמני עין-הוד
1996 - מוזיאון ינקו-דאדא, עין הוד
1999 - גלריית אמני עין הוד
1975 - אמנים ישראלים, פרנקפורט, גרמניה
1976 - תערוכה בינלאומית, סן דייגו, ארצות הברית
1978 - הביאנלה לאמייל, לימוז', צרפת
1978 - הטריאנלה לאמייל, טוקיו, יפן
רות אשל (1942 בחיפה) היא רקדנית, חוקרת מחול, כוריאוגרפית ומבקרת מחול.
רות אשל נולדה בחיפה ב-1942, היא בתו של ג'נקה רטנר חתן פרס ביטחון ישראל.
היא בוגרת בית הספר הריאלי העברי וקונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה (1960).
תלמידה של ולנטינה ארכיפובה-גרוסמן לבלט קלאסי (1953–1960).
למדה נגינה בפסנתר אצל חיים אלכסנדר באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בירושלים (1961-1962).
השתלמה בבלט בפריז (1964–1967) אצל אולגה מורוזובה וכן אצל פיליס בדלס בלונדון שם עברה את בחינות האקדמיה המלכותית (לונדון) לבוגרים ברמת "אלמנטרי" ו"אינטרמדיאט" (1965, 1966).
נפצעה קשה בתאונת דרכים בבלגיה (1967) כשכף רגלה התרסקה והבהונות נקטעו.
חזרה לארץ ב-1967. בעקבות התאונה התמקדה במחול מודרני.
תלמידה של רינה גלוק, לינדה הודס, נורית כהן, ג'ין היל-סאגאן, קנט גוסטפסון (מחול מודרני וג'אז) וכן של ליה שוברט וקאי לוטמן (בלט קלאסי).
הגישה תלמידות לבחינות האקדמיה המלכותית בסניף ישראל (1971) ולימדה במרכז למחול של שוברט ולוטמן בבית רוטשילד בחיפה.
לימדה בלט באולפן געתון אצל יהודית ארנון (1967-1969).
תלמידה של רות זאפורה בברקלי, קליפורניה בתיאטרון-תנועה.
סיימה תואר ראשון במדעי הרוח בארצות הברית, במכללה החדשה בקליפורניה, תואר שני בלימודי תיאטרון באוניברסיטת קוויבק במונטריאול בנושא "מחול ביישוב והאספקטים התאטרליים שלו", קנדה (1990), ותואר שלישי מאוניברסיטת תל אביב (2001), החוג לאמנות התיאטרון בנושא "תיאטרון-תנועה בישראל 1976-1991".
מאז שנות ה-70 של המאה ה-20 הופיעה בלהקות שונות.
רקדנית ואסיסטנטית של להקת אשרה אלקיים בחיפה (1968), מייסדת ורקדנית של "להקה קאמרית למחול חיפה" (1969), רקדנית סולנית ב"בימת מחול" של שוברט ולוטמן (1971–1975).
השתתפה במחזמר "טיפות הגשם" של המלחין ברט בכרך ובסרט "קזבלן", בבימויו של מנחם גולן.
רקדנית בהרכב הראשון של להקת "בת-שבע 2" (1976) וכן רקדה בלהקת האם.
ב-1977 הופיעה ברסיטל ראשון בסגנון "מחול אחר" לריקודים שיצרו עבורה הדה אורן, רות זיו איל, רונית לנד ורחל כפרי.
ייסדה את "תיאטרון מחול רות אשל" שבין השנים 1977–1987 העלה מדי שנה תוכנית חדשה בכוריאוגרפיה של אשל ובשיתוף עם הפסלים אברהם אופק ודליה מאירי.
מוזיקה מקורית לריקודים כתבו יוסף דורפמן וציפי פליישר.
תוכניותיה אלה נחשבו לאוונגרדיות לזמנן.
בשנים 88–1978 הייתה מהרקדניות/יוצרות הראשונות שיצרו והופיעו בתוכניות לבתי ספר במסגרת נוער מוזיקלי בישראל.
במהלך המחקר על ספרה "לרקוד עם החלום" שהתפרש בין השנים 1987–1991 אספה את הארכיונים הפרטיים של מרבית חלוצי המחול בתקופת היישוב והקליטה ראיונות איתם.
החומרים נמסרו לספרייה הישראלית למחול לצורך הקמת ארכיון המחול בישראל ומהווים את עיקר התיעוד מתקופת היישוב.
בשנים 1991–1995 תיעדה את מחול העדה האתיופית עבור הספרייה הישראלית למחול.
החל מ-2001 החלה להרצות באוניברסיטת חיפה בחוג ללימודים רב-תחומיים והעבירה את הקורסים, "מחול בישראל", "קומפוזיציה בתנועה" ו"מחול במאה העשרים".
ב-1996 ייסדה באוניברסיטה את להקת "אסקסטה" עם סטודנטים ממוצא אתיופי שפעלה עד 2005. באותה שנה עזבה אשל את ההוראה באוניברסיטה, ועם קבוצת רקדנים מלהקת "אסקסטה" לשעבר, ייסדה את להקת "ביתא" הפועלת עד היום בניהולה של דגה פדר במתנ"ס נווה יוסף, בלב שכונה עם אוכלוסייה גדולה של קהילת ביתא ישראל.
בהמשך הקימה את האתר "יומני מחול" המשמש אכסניה לכתבי העת "שנתון מחול בישראל", "רבעון מחול בישראל" ו"מחול עכשיו".
ב-2013 הוענק לרות אשל פרס משרד החינוך והתרבות על מפעל חיים בתחום המחול האמנותי.
ב-2017 הוענק לרות אשל פרס מפעל חיים של אמ"י - איגוד אמני ישראל.
ב-2021 הוענק לרות אשל עמית כבוד של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
ב-2024 הוענק לרות אשל פרס מפעל חיים - פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה - עיריית תל אביב
ריקודי סולו שיצרו כוריאוגרפים לרקדנית סולנית רות אשל (1967-1986)
פסיביות (1967) מאת אשרה אלקיים-רונן
הרהור בקווים שבורים (1977) מאת הדה אורן, מוזיקה: רגה הודית
מרחב פנימי וחיצוני (1977) מאת הדה אורן, מוזיקה מקורית: משה קילון
דיוקן של דמגוג (1977) מאת רחל כפרי, עריכה מוזיקלית: יוסי מר-חיים
הדחליל (1977) מאת רות זיו-אייל, תלבושות: אבישי אייל
אנשים כמו קווים (1977) מאת רונית לנד, מוזיקה: לוצ'אנו בריו
מוטו פרופריאו (1978) מאת רונית לנד, מוזיקה מקורית: יוסף דורפמן
מיתר (1981) מאת הדה אורן, במסגרת תוכנית קול ומחול, מוזיקה מקורית: יוסף דורפמן
נעליים (1982) מאת רונית לנד, מוזיקה: טיבטית
אמזונה קומפקטית (1986) כוריאוגרפיה ועיצוב תלבושת: אלי דור כהן
ריקודים שיצרה רות אשל ל "תיאטרון מחול רות אשל" (1977–1987)
אופוס ג'אז (1975), כוריאוגרפיה: רות אשל, מחרוזת ריקודים שליוותה את סיור רביעיית גולדן גייט מארצות הברית, רקדנים:רות אשל, ליסו ברודצקי ומשה אסטרוגנו
מחרוזת ריקודים לתוכנית הטלוויזיה "עלם ועלמה" בבימוי ג'ק גורן (1975), כוריאוגרפיה: רות אשל, רקדנים: רות אשל, ורדה למברסקי ומשה אסטרוגנו
חלומות (1978), כוריאוגרפיה: רות אשל, מוזיקה: משה קילון, רקדנים: להקת בת שבע 2
מסכות (1978), כוריאוגרפיה: רות אשל בשיתוף עם נירה נאמן, רקדנית סולו: רות אשל, עיצוב המסכות: אורה שווארץ, מוזיקה מקורית: יוסף דורפמן
תוכניות לבתי ספר (1987 – 1989) - ריקוד ואביזרים, יצירתיות במחול, מחול ומוזיקה, כוריאוגרפיה וריקוד סולו: רות אשל
אנשים בתנועה (1979)- אירוע תנועתי במוזיאון חיפה לאמנות לתערוכת המון של רוני בן-צבי, קבוצת רקדניות חיפאיות
גלימה לסקילה עצמית (1980), כוריאוגרפיה: רות אשל בשיתוף אברהם אופק, יוצר הגלימה: אברהם אופק, מוזיקה: יוסף דורפמן, ריקוד סולו: רות אשל
ענפים מחותלים (1983), כוריאוגרפיה: רות אשל בשיתוף דליה מאירי, פסלים: דליה מאירי, מוזיקה מקורית: יוסף דורפמן, רקדניות יוצרות: רות אשל, מיה דונסקי, נאוה נסט ועמליה רובינשטיין
תוכנית בובות (1984), כוריאוגרפיה: רות אשל, רקדניות יוצרות: רות אשל ואריאלה קימחי
מיתוס, או צמר וברזל (1986), כוריאוגרפיה וריקוד סולו: רות אשל, אביזרים: דליה מאירי, מוזיקה מקורית: ציפי פליישר
זמנים (1986), כוריאוגרפיה וריקוד סולו: רות אשל, אביזרים: אברהם אופק, מוזיקה מקורית: ציפי פליישר
האלה ענת (1994), כוריאוגרפיה: רות אשל, מוזיקה מקורית: ציפי פליישר, אביזרים: דליה מאירי, ביצוע: דורית אטיאס
טבילה, תפילה, טבילה (1994), כוריאוגרפיה: רות אשל, מוזיקה מקורית: ציפי פליישר, תלבושות: דליה מאירי, ביצוע: תלמידי מגמת המחול בתיכון ויצו חיפה
משפט שלמה (1996), כוריאוגרפיה: רות אשל, מוזיקה: אופרה לילדים של המלחינה ציפי פליישר, ביצוע: מקהלת "קנטביל"
ריקודים שיצרה רות אשל ללהקות המחול האתיופיות "אסקסטה" ו"ביתא" (1996–2009)
ליתורגיה (1966) – העמדה תנועתית למקבץ נבחר של תפילות ביתא-ישראל
זכרונות מהכפר (1996), תלבושות: טלי יצחקי, מוזיקה: מסורתית
חיזורים (1996), תלבושות: טלי יצחקי ובהמשך נוגה וייס, מוזיקה: תיפוף מסורתי
מהארו או כיסופים (1998), תלבושות: טלי יצחקי, קולאג' מוזיקלי
ריקודי שבטים אתיופיים (2000), בשיתוף אבדו נגאש, תלבושות: נוגה וייס, מוזיקה: מסורתית
אופוס כתפיים (2001), מוזיקה מקורית: דגנית אליקים, תלבושות: נוגה וייס
אופוס ראשים (2002), תלבושות: נוגה וייס, מוזיקה: אסתר אווקה
נפאס (2003), תלבושות: נוגה וייס, מוזיקה מקורית: עודד זהבי
מה שהכתפיים זוכרות (2006), תלבושות: נוגה וייס, מוזיקה מקורית: עודד זהבי
חגיגה (2007), תלבושות: נוגה וייס
תזי-תזה (2008), תלבושות: נוגה וייס, מוזיקה מקורית: משה אפרתי
בלהט הגורגה (2009), תלבושות: נוגה וייס, מוזיקה אתיופית
דיוקן 2, כוריאוגרפיה אורי לנקינסקי בעקבות הסולו דיוקן של דמגוג שיצרה רחל כפרי לרות אשל בשנת 1977. רוקדות: אורי לנקינסקי, וידאו של אשל משנת 1977 ובהשתתפות אשל.
גלימת האבן 2017, כוריאוגרפיה וביצוע: רות אשל.
עיצוב הגלימה: אברהם אופק, עיצוב השמלה: עדי גולדשטיין.
הועלה בבכורה בפסטיבל בין שמיים לארץ, נובמבר 2017
לא דף לבן - מפגש בין-דורי ובין תרבותי בין רות אשל ודגה פדר, בכורה בתיאטרון תמונע, פברואר 2018
זמנים וגלימות - מפגש עם רות אשל המופיעה ומספרת על עבודות שיצרה עם הצייר אברהם אופק, מאי 2018, בכורה: מוזאון תל אביב במסגרת התערוכה על הצייר אברהם אופק: "גוף, עבודה", אוצרת: גליה בר-אור
רות אשל היא תחקירנית ומנחה של עשרה סרטים תיעודיים על מחול בישראל (56 דקות) בהפקת ערוץ הסרטים האקדמי – אוניברסיטת חיפה
אביזרים במחול בישראל (1999) בהשתתפות רנה שינפלד, עידו תדמור ורות זיו-איל.
מגדר במחול בישראל (1999), בהשתתפות נאווה צוקרמן, אשרה אלקיים-רונן ונועה דר.
מחול בתנ"ך בהשתתפות ירדנה כהן וגילה טולדנו.
להקת ורטיגו 1999 בהשתתפות נועה ורטהיים ועדי שעל.
תפילות ביתא-ישראל (2000), בהשתתפות מרגרט אוחיון ורון אתר.
משה אפרתי – להקת קולדממה (2000), בהשתתפות משה אפרתי.
הכוראוגרפית מירל'ה שרון (2001), בהשתתפות מירל'ה שרון.
הרקדן והכוריאגורף עידו תדמור (2002) בהשתתפות עידו תדמור.
הרקדנית טליה פז (2002), בהשתתפות טליה פז.
הכוראוגרפית יסמין גודר (2002) בהשתתפות יסמין גודר.
במאית הסרט כתפיים רוקדות (2010/11) - סרט תיעודי באורך 52 דקות על מפעל חיים במחול עם בני העדה האתיופית בלהקות "אסקסטה" ו"ביתא".
הסרט נבחר באתיופיה לפתוח את פסטיבל הסרטים הדוקומנטריים הבינלאומי באדיס אבבה.
מבקרת המחול של עיתון הארץ (החל מינואר 1991 ועד ספטמבר 2017).
מייסדת ועורכת שותפה עם גיורא מנור של הרבעון מחול בישראל (1993 עד 1997).
עורכת מייסדת של כתב העת מחול עכשיו החל מ-2001 ואילך (גיליונות 14–18 בשיתוף עם הניה רוטנברג).
לרקוד עם החלום – ראשית המחול האמנותי בארץ ישראל 1920- 1964, הוצאת ספרית פועלים והספרייה למחול בישראל, 1991.
מחול פורש כנפיים: יצירה ישראלית לבמה 1920-2000, רות אשל, הוצאת יומני מחול, 2016. www.israeldance-diaries.com
רומן היסטורי בהשראת חיי אביה ג'נקה רטנר.
"המלך בדרך לקפלן?" (יוני 2025, הוצאת רימונים).
נכתב בהשראת ההפגנות בקפלן כשהספר לוקח למסע היסטורי לסיפור התנכ"י על שאול המלך.
חכם, אנושי, מורכב משכבות של זמן" (נאוה צוקרמן)
האנציקלופדיה העברית, הערך "מחול בישראל".
הקדמה לספר אחוזת מחול - יהודית ארנון ולהקת המחול הקיבוצית -פרקי חיים.
" המחול", מתוך הספר אתיופיה - קהילות ישראל במזרח במאות התשע-עשרה והעשרים (עורכת: הגדר סלמון), הוצאת מכון בן-צבי, תשס"ח, עמ' 11–118.
"תשעים שנות מחול לבימה בישראל (1920-2008)", מתוך רב-קוליות ושיח במחול בישראל (עורכות: הניה רוטנברג ודינה רוגינסקי), רסלינג, 2009, עמ' 61–94.
"שרה לוי-תנאי: הרחבת לקסיקון תנועה 'מתוכה ומגופה'", מתוך שרה לוי-תנאי: חיים של יצירה, עורכות: הניה רוטנברג ודינה רוגינסקי, הוצאת רסלינג, 2015, עמ' 28–306 .
"הפטרונית בת-שבע דה רוטשילד ' מה נחוץ עכשיו'?".
בתוך בת-דור: סיפורה של להקה, עורכת: הניה רוטנברג, 2020, עמ' 109-146. הוצאת רסלינג
"צמתים של חיבור ופירוד בין המחול לבמה לבין המחול האתני בישראל", מחול עכשיו מס' 15, 2009.
"נזיריות, נהנתנות ווירוס: מפתחות להבנת יצירתו של אוהד נהרין", מחול עכשיו מס' 18, 2010, עמ' 3–10.
"השפעתם של מרס קנינגהאם והמחול הניסיוני האמריקני על מחול 'המחול האחר' בישראל", מחול עכשיו מס' 20, 2011, עמ' 27- 35.
רות אנדרסון הייתה מלחינה, מתזמרת וחלילנית אמריקאית, שיצירתה הושפעה מחקר הזן שבו עסקה.
רות אנדרסון נולדה בקליספל, מונטנה.
היא הייתה תלמידתו של דריוס מיו.
מאז פרישתה ממכללת האנטר בשנת 1989 ועד למותה, היא התגוררה בניו יורק במשך החורף ובמונטנה בחודשי הקיץ.
אנדרסון הייתה מלחינה אלקטרונית ידועת-שם, שיצירותיה יצאו לאור בחברת אופוס אחד ובתקליט האנתולוגיה החלוצי "מוזיקה חדשה לתקשורת אלקטרונית ומוקלטת" של צ'ארלס אמירחאניאן (1977).
הפואמה הקולית (Sound poem) שלה, "מתוך שנתך אני באה" (עובדה והוקלטה על "סינופה" 1997 XI) הייתה מורכבת מצלילי דיבור בשירה של לואיז בוגן "לובליה קטנה".
המלחינה הסבירה: "רמה דינמית חרישית מאוד היא רכיב אינטגרלי של היצירה הזו.
חשוב להאזין לה בדרך שבה הולחנה, סמוך לסף השמיעה." יצירת הקולאז' שלה SUM (State of the Union Messag) כלולה ב"אוסף המלחינות הלסביות האמריקאיות" (1989 CRI:780).
SUM ו-[DUMP [5 ׁ (1970), גם היא קולאז' צלילי, הן יצירותיה הידועות ביותר.
היא הגדירה את לימודי הזן שלה, שאותם החלה בשנת 1990, "שלוחה טבעית של המוזיקה שלי," והציבה כמקורות השפעה, בייחוד על עניינה במוזיקה ובריפוי, את המלחינות פולין אוליברוס ואניאה לוקווד.
אנדרסון קיבלה תואר בחליל ובהלחנה באוניברסיטת וושינגטון ובהמשך למדה אצל דריוס מיו ונדיה בולאנז'ה בשנות ה-50 של המאה ה-20. כן למדה חליל אצל ז'אן-פייר רמפל, ואצל ולדימיר אוסצ'בסקי ופריל סמיילי בשנות ה-60 במרכז למוזיקה אלקטרונית של קולומביה-פרינסטון.
היא כתבה, שלאחר חשיפתה לתפעול סרט הקלטה נפתחה לפוטנציאל של "כל הצלילים...
היא הצטרפה לסגל המורים במכללת האנטר בניו יורק בשנת 1966 והקימה שם את המרכז למוזיקה אלקטרו-אקוסטית אחרי שפוטרה ונשכרה מחדש לעבודה באתר החדש של מכללת האנטר ב-1968, שם לימדה תאוריה של המוזיקה והלחנה עד 1989.
תואר ראשון במדעי הרוח בהצטיינות יתרה, אוניברסיטת וושינגטון - 1949
תואר שני במדעי הרוח, אוניברסיטת וושינגטון - 1951
לימודים בבית הספר מנהטן למוזיקה - 1951
בית הספר למוסמכים של אוניברסיטת פרינסטון (האישה הראשונה שהתקבלה) - 1963-1962
אולפן מוזיקה אלקטרונית של אוניברסיטת קולומביה - 1965, 1966, 1969
סינתזה ממוחשבת של מוזיקה באוניברסיטת ניו יורק - 1967
רות בֵּיידֶר גינסבורג הייתה משפטנית יהודייה-אמריקאית שכיהנה כשופטת בית המשפט העליון של ארצות הברית מאז שמונתה על ידי הנשיא ביל קלינטון באוגוסט 1993 ועד לפטירתה.
היא הייתה האישה היהודייה הראשונה והאישה השנייה שכיהנה בבית המשפט העליון (אחרי סנדרה דיי או'קונור).
לפני מינויה לבית המשפט העליון, כיהנה גינסבורג כפרופסורית באוניברסיטת קולומביה, הייתה ממייסדות פרויקט הנשים של האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות, שימשה כעורכת דין במספר תיקים שהגיעו לבית המשפט העליון, וכיהנה כשופטת בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה.
גינסבורג נולדה בשם ג'ואן רות ביידר (Joan Ruth Bader) בברוקלין, ניו יורק, למשפחה יהודית-קונסרבטיבית.
אביה, ניית'ן, היגר לארצות הברית מאודסה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
אמה, סליה (לבית אמסטר) היגרה לארצות הברית מקרקוב, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרית.
כשהייתה בת 14 חודשים נפטרה אחותה בת ה-6 מדלקת קרום המוח.
המשפחה השתייכה למרכז היהודי הקונסרבטיבי הגדול בברוקלין, East Midwood Jewish Center, ובגיל 13 הייתה גינסבורג פעילה כ"רב המחנה" במחנה הקיץ היהודי Che-Na-Wah שבעיירה מינרבה, בצפון מדינת ניו יורק.
אמה הייתה מעורבת מאוד בהשכלתה ולקחה אותה לביקורים תכופים בספרייה.
גינסבורג למדה בבית ספר תיכון "ג'יימס מדיסון" בברוקלין (לימים, בכהונתה כשופטת, קראה המחלקה למשפט בבית הספר אולם על שם גינסבורג).
האם נאבקה במחלת הסרטן כאשר גינסבורג הייתה בתיכון, ונפטרה יום לפני סיום לימודיה.
ב-23 ביוני 1954 סיימה גינסבורג את לימודיה לתואר ראשון בלימודי ממשל באוניברסיטת קורנל שבאית'קה, ניו יורק.
ימים ספורים לאחר מכן נישאה למרטין גינסבורג (1932–2010), לימים עורך דין בעל מוניטין בינלאומי בדיני מיסים ובהמשך פרופסור למשפטים.
בסתיו 1956 החלה בלימודי משפטים באוניברסיטת הרווארד, והייתה אחת מתשע נשים מבין 500 התלמידים בשנת לימודיה.
כשקיבל בעלה משרה בעיר ניו יורק, עברה ללמוד באוניברסיטת קולומביה.
ב-1959 קיבלה את התואר במשפטים, ראשונה בכיתתה באוניברסיטת קולומביה.
בשנים 1961–1963 שימשה כחוקרת-שותפה ומאוחר יותר מנהלת-שותפה בפרויקט של בית הספר למשפטים באוניברסיטת קולומביה בנושא סדר דין בינלאומי.
היא אף למדה שוודית על מנת לכתוב ספר עם אנדרס ברזליוס בנושא סדר דין אזרחי בשוודיה.
בשנים 1963–1972 כיהנה כפרופסור למשפטים באוניברסיטת ראטגרס.
בשנת 1970 הייתה ממייסדי כתב העת הראשון למשפט לזכויות נשים בארצות הברית, Women's Rights Law Reporter.
בשנים 1972–1980 לימדה באוניברסיטת קולומביה, והייתה לאישה הראשונה שקיבלה קביעות כפרופסור.
במקביל לימדה באותן שנים משפטים באוניברסיטת טוליין בתוכנית ללימודי חוץ בסמסטר קיץ.
גינסבורג הייתה שותפה לניסוח החוק המתייחס לאפליה על בסיס מגדרי.
בשנים 1977–1978 הייתה חלק מסגל ההוראה במרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות באוניברסיטת סטנפורד.
גינסבורג ביקרה ונתנה הרצאות באוניברסיטאות בכל העולם: בבית הספר למשפטים בהרווארד (סתיו 1971), באוניברסיטת אמסטרדם (קיץ 1975), בסמינר ללימודי אמריקה בזלצבורג (קיץ 1984).
למרות המלצה של דקאן בשנת 1960 מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת הרווארד נדחתה בקשתה להיות עוזרת משפטית עקב היותה אישה.
למרות זאת, מאוחר יותר באותה שנה החלה לעבוד כעוזרת משפטית לשופט אדמונד ל' פאלמיירי בבית המשפט המחוזי של המחוז הדרומי של ניו יורק.
ב-1972 הייתה גינסבורג שותפה בהקמה של פרויקט זכויות הנשים במסגרת האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות (ACLU), ובשנת 1973 הפכה ליועצת המשפטית של האיגוד.
היא הובילה את הפרויקט והגישה מספר עתירות לבית המשפט העליון של ארצות הברית שבהן נטען כי חקיקה המפלה נשים דורשת בדיקה קפדנית (Strict Scrutiny) ושינוי.
כעורכת הדין הראשית של הפרויקט הופיעה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית (וזכתה) במספר פסקי דין תקדימיים כגון ריד נגד ריד (1971), שבו הרחיב בית המשפט לראשונה את תחולתו של החוק להגנה משפטית שוויונית לנשים.
המשפט האחרון שלה כעורכת דין, לפני מינויה לשופטת, היה דיורן נגד מיזורי (1978).
ב-30 ביוני 1980 מינה נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר את גינסבורג לשופטת בבית המשפט הפדרלי לערעורים במחוז קולומביה, תפקיד שבו כיהנה במשך 13 שנה.
במשך תקופת כהונתה השתמשה גינסבורג בשירותיהם של 57 עוזרים משפטיים, מתמחים ומזכירים.
מאוחר יותר, כאשר הייתה מועמדת לשופטת בית המשפט העליון, נטען כלפיה שאף לא אחד מהם היה ממוצא אפרו-אמריקני – מעשה שרמז על אפליה על רקע גזענות – טענה שהוכחשה בתוקף על ידי גינסבורג.
בשנת 1993 מינה הנשיא ביל קלינטון את ביידר גינסבורג לשופטת בבית המשפט העליון של ארצות הברית, במקומו של השופט ביירון וייט, שפרש לגמלאות.
הממליצה לקלינטון על גינסבורג הייתה התובעת הכללית, ג'אנט רינו.