tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בספישל ההמשך (שמתוארך לאחרי המלחמה) רנה נשוי לאיווט והר פליק נשוי להלגה והם באים לבקר בכפר כתיירים, אחד הציורים - כנראה אמיתי - נמצא בתוך זרוע של אנדרטה של רנה (שכאמור עבר הוצאה להורג מבוימת) "גיבור המחתרת".
במטה הגנרל פון קלינקנהוף הגרמני נמצאת מזכירה בשם הלגה, שעובדת עבור הגנרל פון קלינקנהוף נגד הר פליק אך מפלרטטת איתו לכל אורך הסדרה.
ישנו גם קולונל פון-סטרום הצועק "קלופ" במקום להצדיע במועל יד.
להר פליק יש עוזר, שמשפט המחץ שלו מסגיר את שמו - "הר פון שמולהאוזן, גם מהגסטאפו!".
ישנו גם סגן גרובר, שנאמר עליו שהוא "הטנק הקטן של סגן גרובר", וכן שהוא אינו מתעניין ב"אישה מהמין האחר".
מדי כמה פרקים מופיע קפטן ברטולי האיטלקי, שאמור לייצג את העובדה שאזורים בדרום-מזרח צרפת הועברו לאיטליה הפשיסטית (ניסה וסאבויה), אך עיקר תרומתו היא במשפט המחץ שלו "איזו טעויותה לעשותה".
המחתרת הצרפתית מיוצגת על ידי "מישל מהמחתרת", שהיא אשת הקשר המופיעה תדיר במטבח בית הקפה עם הטייסים.
משפט המחץ שלה הוא "תקשיבו לי בזהירות, אומר זאת רק פעם אחת".
מהעונה השנייה נוספת למחתרת דמות שנייה, "השוטר קראבטרי", קצין אנגלי במדי ז'אנדארם שהופך לשוטר המקומי של הכפר, אך הצרפתית שלו איומה (כשהוא מדבר "צרפתית", הוא מדבר באנגלית משובשת במבטא רגיל וכשהוא מדבר אנגלית, הוא מדבר במבטא של המעמד הגבוה בשנות ה-40).
הוא מייצג את הפעילות של מנהלת המבצעים המיוחדים, ארגון מודיעין בריטי אמיתי שפעל באירופה באזורי הכיבוש הנאצי.
הדיאלוג שלו כולל ביטויים כמו "גניחה טובה" במקום בוקר טוב ו"זרג לטווח רחוק" במקום ברווז לטווח רחוק (אמצעי שילוח מסרים במקביל ליוני הדואר והרדיו).
גם המלצרית מימי היא פעילת מחתרת, שאותה מישל שתלה בקפה של רנה.
המחתרת הקומוניסטית היא נפרדת מהמחתרת הצרפתית הרגילה ועל טהרת הנשים, שנחשבות לאכזריות במיוחד.
הטייסים הבריטיים הם דמויות פלקטיות של אנשי המעמד הגבוה מהתקופה, והם אינם דוברי צרפתית, כך שאינם מסוגלים לקבל הוראות והסברים כלשהם מהצרפתים (למעט מישל).
חותנתו הזקנה מרותקת למיטה בחדר שמעל לקפה, שם הותקן הרדיו מתחת למיטה ללא ידיעתה וחלק ניכר מהדיאלוג שלה הוא על האורות והקולות הבוקעים מחדרה, או על כך שכדי להגיע לרדיו יש להרים את מיטתה בזווית.
משפט המחץ של אדית' עצמה הוא "רנה- מה אתה עושה עם האישה הזו" והוא בדרך כלל מכוון להתגפפות קצרה עם איווט, מלצרית בקפה והמאהבת הראשית של רנה.
יש גם את מסייה לקלר (הזייפן שמזייף את הציורים ולפעמים גם מסמכים) המגיח מתחפושות או מקומות מסתור שונים ומשונים בקריאה "זה אני- לקלר" ומסייה אלפונס הקברן.
אלואיס מוּסִיל (Alois Musil; 30 ביוני 1868 – 12 באפריל 1944) היה חוקר, מזרחן ותאולוג אוסטרי-צ'כי.
נולד בריחטרוב (Rychtářov) שליד וישקוב (Vyškov) שבמוראביה למשפחת איכרים ענייה ממוצא אוסטרי (גרמני-מוראבי) והתחנך במסלול לכמורה.
לאחר הפסקה סיים ב-1895 את לימודיו.
אורח חייו הלא בריא גרם לו לחלות במחלת ריאה.
ב-1895 החל ללמוד בבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה בירושלים שאך נפתח והמשיך באוניברסיטת סן-ז'וזף בביירות שבלבנון.
בתקופה זו החל במסעות ברחבי המזרח התיכון.
מוסיל נסע בין אירופה ובין העולם הערבי עד ל-1917 ואסף חומר מדעי רב.
גילויו מחדש של מצודת קסר עמרה בעבר הירדן ב-1902 נמנה עם הישגיו הבולטים.
בין מסעיו המשיך להפיק פרסומים מדעיים ולהרצות.
ב-1902 נתמנה כפרופסור באוניברסיטה לתאולוגיה באולומוץ וב-1909 נתמנה כפרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת וינה.
בנוסף לשליטתו בשפות האירופאיות המודרניות והקלאסיות שלט גם ב-35 דיאלקטים של הערבית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נשלח על ידי מעצמות המרכז למזרח התיכון במטרה לסכל את ניסיונות הבריטים לעורר מרידה כנגד השלטון העות'מאני שהוביל לורנס איש ערב.
לאחר המלחמה, ב-1920 נתמנה לפרופסור באוניברסיטת קארל בפראג למרות קולות מחאה שגינו את קשריו עם שליטי בית הבסבורג שנפל.
הוא סייע בייסוד המכון האוריינטלי באוניברסיטת פראג ב-1927.
מוסיל פרסם בשנים 1922–1923 את תרגום ספריו לאנגלית בשיתוף עם התעשיין האמריקאי צ'ארלס ריצ'רד קריין .
בנוסף לעבודתו המדעית פרסם גם 21 ספרים לקוראים צעירים.
עבד באוניברסיטת קארל עד 1938 אך המשיך להיות פעיל בשדה המחקר עד מותו.
מת ב-1944 באוטריבי (Otryby) שליד צ'סקי שטרנברק (Český Šternberk) כתוצאה מכשל בכליות ומחלת ריאות.
ב-1901 סייר בנגב ופרסם מאוחר יותר מיפוי מפורט, דיווחים כתובים וצילומים אשר היוו את בסיס הידע והמחקר לאזורים מסוימים בנגב במשך עשרות שנים.
מפת הנגב ששרטט ונתפרסמה ב-1907, כללה את תרשימי הנחלים, נחלות השבטים הבדווים וציון מיקומן של חורבות עתיקות כולל שמן ותיאורן.
המפה הייתה הבסיס לכל מפות הנגב עד פרסום המפה של מחלקת המדידות של המנדט הבריטי ב-1924. מפת חבל הבשור ששרטט היא המפה המדעית הראשונה לאזור זה, שחוקרים קודמים למוסיל נמנעו מלהיכנס אליו.
יחוד נוסף של עבודתו היה בכך שתיעד את ממצאיו בתצלומים שהיו בעל ערך מחקרי רב.
מפתו של מוסיל אף היוותה את הבסיס ל"מפת ניוקומב" ששורטטה על ידי הבריטים לפני מלחמת העולם הראשונה על ידי צוות בראשות סטיוארט פרנסיס ניוקומב וכללה בנוסף לתוואי הנחלים מידע לגבי זמינות המים ותוספות אחרות.
מוסיל הרבה לחקור את ערי הנבטים שבנגב ובירדן.
היה הראשון שערך סקר מקיף בממשית (1901), זיהה בה את תבנית העיר ומיפה אותה.
בניצנה ביקר ב-1896 וב-1902 והשאיר תיאור מפורט של שרידי העיר כולל האקרופוליס שבה, שתי כנסיות ומצודה.
בקיץ 1902 ערך סקר מפורט של השרידים בעבדת, ובייחוד של המערות הרבות במדרון המערבי.
הוא גם הראשון שזיהה את המחנה הצבאי בסמוך לעיר ואת בית המרחץ שלמרגלות ההר.
את שבטה סקר וצילם ב-1901.
בשנת 1908 היה הראשון שביקר באתר מודינת א-סליה בעבר הירדן.
מוסיל היה אחד הראשונים לתאר ציד צבאים על ידי עפיפוני מדבר.
אלואיס מוסיל היה דודן מדרגה שנייה של הסופר רוברט מוסיל (סביהם פרנץ ומתיאס היו אחים).
אלו ואלו הוא קובץ סיפורים של ש"י עגנון.
בראשונה ניתן שם זה לקובץ שיצא לאור בשנת 1941, ככרך השמיני בסדרת כל סיפורי ש"י עגנון, שהחלה לצאת לאור בשנת 1931. לאחר מכן יצא לאור ככרך השני במהדורת 1953 של הסדרה כל סיפוריו של ש"י עגנון.
בכרך זה נכללות יצירות אחרות, ולמעשה הוא מקביל לכרך "מאז ומעתה" שבמהדורה הראשונה של כל סיפורי ש"י עגנון.
הקובץ "אלו ואלו" שיצא לאור בשנת 1998
הנדח: סיפור המתרחש על רקע המאבק בין המתנגדים לבין החסידים בגליציה של תחילת המאה ה-19.
והיה העקוב למישור: קורות הזוג חשוך הבנים מנשה חיים וקריינדל טשארני.
נובלה המסתיימת באופן טרגי, כאשר אושרה של האישה מותנה באובדנו של בעלה.
אגדת הסופר, מעלות ומורדות, יתום ואלמנה, מן השמים, עם פטירת הצדיק, גר צדק, כיבוד אב, קול האם, שלוש אחיות, הנגר והתרנגול, כפורים.
באהל ביתי: הדרשה, ש"ס של בית זקני ז"ל, מקטרתו של זקני עליו השלום, הילדה המתה, מנעלים, שכר שתיקה, צפורי, סיפור נאה של סידור תפילתי, שני זוגות, המטפחת, ביער ובעיר, עפר ארץ ישראל, ולא נכשל, חוש הריח, על אבן אחת, עם לבי.
דורות עולמים: אחוזת קבר, תחילת שימושו של השרף, בעל הריחים והטוחן, האדומים החמים, קינוח סעודה, העצה, סייעתה דשמיא.
סיפורים של שבת: שבתי, הפרוטה, כנגד אותם שקובעים ישיבות של שחוק וקלות דעת.
פולין / סיפורי אגדות: קדומות, משומרים לבוקר, גשם, מחולת המוות או הנאהבים והנעימים, הלב והעינים, בית הכנסת הגדול, במצולות, חבית של רבי יוחנן, על השחיטה, מעשה העז, נפלאות שמש בית המדרש הישן, חרב דוביש, אור תורה, מעגלי צדק, מעשה עזריאל משה שומר הספרים, מעשה המשולח מארץ הקדושה ת"ו.
סיפורים נאים של ארץ ישראל: עגונות, מעשה רבי גדיאל התינוק, רבי כתריאל שליח ציבור, כהן אמת, מעשה רבי יוסף או תורה לשמה, ברית אהבה, לבב אנוש, המנין, אבני המקום, תחת העץ, ההדלקה, השנים הטובות, עינינו הרואות, מאויב לאוהב.
בלבב ימים: הסיפור החותם את הכרך משלב היסטוריה ופולקלור בתיאור עלייתם של אנשי בוצ'אץ' לארץ ישראל.
אַלְהֵנָה או γ בתאומים (נקרא לפעמים גם אַלְמֵיסָן) הוא הכוכב השלישי בבהירותו בקבוצת הכוכבים תאומים והוא גם אחד הכוכבים הבהירים בשמי הלילה.
מקור שמו הוא מערבית الهنعه (אל-הנעה) - "הסימון" שמתייחס לסימון הנצרב על צווארו של סוס או גמל לזיהויו.
אלהנה הוא כוכב כפול, אך ניתן להבחין בכך רק באמצעות מדידות ספקטרוסקופיות.
ב-13 בינואר 1991 הוסתר הכוכב על ידי האסטרואיד מירהה 381 שעבר על פניו.
הסתרה זו הייתה ההסתרה של הכוכב הבהיר ביותר על ידי אסטרואיד שנצפתה אי פעם.
תצפיות שנעשו בזמן ההסתרה אפשרו למדוד את גודלו של האסטרואיד (כ-140 קילומטרים) וכן להבחין לראשונה באופן ישיר בבן הזוג אלהנה B.
אלהנה הוא תת-ענק מסוג ספקטרלי A במרחק של כ-105 שנות אור.
רדיוסו גדול פי 5 מרדיוס השמש ומסתו קרובה ל-3 מסות שמש.
היתוך המימן בליבת הכוכב הסתיים וכעת הוא מתבצע בשכבות חיצוניות יותר - תהליך המביא להתנפחות הכוכב ולעליה בבהירותו עד שיהפוך לענק אדום ולאחר מכן לננס לבן.
הכוכב קורן בעוצמה של פי 150 מעוצמת ההארה של השמש וטמפרטורת פניו היא כ-9,200 קלווין.
המדידות הספקטרוסקופיות הראו שבן הזוג העמום יותר מקיף את אלהנה A בזמן הקפה של 12.6 שנים.
בזמן ההסתרה של אלהנה על ידי מירהה 381 ניתן היה להבחין לזמן קצר באלהנה B ישירות ואז הוא זוהה ככוכב הסדרה הראשית מסוג G עם עוצמת הארה ומסה דומות לשל השמש.
המרחק בין הכוכבים נע בין יחידה אסטרונומית ל-19 יחידות אסטרונומיות ובממוצע 8.5 יחידות אסטרונומיות (דומה למרחק של שבתאי מהשמש).
בשל ההבדל העצום בעוצמות ההארה של שני הכוכבים (אלהנה B פולט קצת יותר מחצי אחוז מהקרינה של אלהנה A) והמרחק הקטן ביניהם, לא ניתן להבחין ביניהם בתצפית ישירה.
אלואיז ג'רוויס מקגרו (Eloise Jarvis McGraw; 9 בדצמבר 1915 – 30 בנובמבר 2000) הייתה סופרת אמריקאית, שהתפרסמה בזכות ספרי הילדים והנוער שכתבה; זכתה שלוש פעמים באות ההערכה של ניוברי, הניתן למועמדים המובילים למדליית ניוברי.
אלואיז ג'רוויס מקגרו נולדה ביוסטון טקסס וגדלה באוקלוהמה סיטי, אך היא ואמה בילו תקופות ארוכות בקיץ אצל קרובי משפחה באורגון.
במהלך החופשות אביה, מספר סיפורים, כתב לה סיפורים במקום מכתבים.
כבר מגיל צעיר החלה לכתוב סיפורים בעצמה אך עזבה את הכתיבה לטובת הציור.
ב-1937 היא סיימה תואר ראשון במכללת פרינקיפיה (Principia) שבאלסה (Eisah) אילינוי.
היא המשיכה ללמוד ציור ופיסול באוניברסיטאות אוקלוהמה וקולוקדו והתפרנסה מהוראת רישום וציור דיוקנאות.
במקביל, עזרה למורים אחרים לתקן חיבורים שכתבו סטודנטים, מה שהוביל אותה לנסיונותיה הראשונים בכתיבה עצמאית.
היא החלה להעביר שיעורי כתיבה באוניברסיטה ופיתחה קריירת כתיבה מוצלחת לילדים ונוער.
החל מ-1949 ועד יום מותה הכתיבה הייתה עיסוקה העיקרי.
ב־1940 נישאה לאיש עיתונות ויליאם קורבין מקגרו.
בתם לורן מקגרו, ספרנית וסופרת, עבדה יחד עם אמה על מספר פרויקטים ספרותיים.
מקגרו התעניינה במצרים העתיקה וחלק מספריה הוקדשו לנושא זה.
בין תחביביה הרבים הנוספים - ציור, קרמיקה, עבודות אמייל, תיאטרון, מחול ורכיבה על סוסים.
מקגרו כתבה את הספר ה"רשמי" האחרון, הארבעים במספר, בסדרת ספרי עוץ יחד עם בתה לורן; כמו כן כתבה מספר ספרים נוספים שעלילתם מתרחשת בארץ עוץ.
המו"לים של הסדרה הכתירו את מקגרו בתואר "ההיסטוריונית המלכותית של ארץ עוץ".
בנוסף, כתבה סקירה מקיפה על תולדות הסדרה ויוצרה המקורי, פרנק באום.
קהל היעד שלה תואר כ"ילדים בני 10 עד 14".
שלוש פעמים זכתה באות ההערכה של ניוברי היוקרתי לספרות ילדים מטעם התאחדות הספריות בארצות הברית (בשנת 1952, 1962 ו-1997); בנוסף זכתה בפרס אדגר (ע"ש אדגר אלן פו) מטעם אגודת סופרי המתח בארצות הברית (1977) ובפרס ע"ש פרנק באום לספרות פנטסיה.
אלואיז מקגרו נפטרה מסיבוכים של מחלת הסרטן בשנת 2000 והיא בת 84.
ספרה האחרון, "ילדת הגבעות" (במקור The Moorchild), שיצא באנגלית ב-1997 וזיכה אותה בפרס ניוברי, תורגם לעברית על ידי נורית גולן וראה אור בסדרת מרגנית ב-2001 בהוצאת זמורה ביתן.
אלו"ט - אגודה לאומית לילדים ובוגרים עם אוטיזם היא עמותת הורים לילדים, מתבגרים ובוגרים המאובחנים על הרצף האוטיסטי.
החברות בעמותה פתוחה רק לאפוטרופוסים לילדים על הרצף.
אלו"ט נוסדה בשנת 1974 ופועלת לקידום ילדים ובוגרים על הספקטרום האוטיסטי החל משלב האבחון ועד 120. העמותה מפעילה מעונות יום שיקומיים (אלוטפים), טיפולים בריאותיים מקדמים בגני ילדים, מסגרות פנאי, קייטנות, נופשונים, מרכזי תעסוקה ובתים לחיים (הוסטלים) עבור האוכלוסייה שעל הספקטרום האוטיסטי.
כמו כן, מלווה אלו"ט תלמידים במערכת החינוך, תומכת באנשים על הרצף ובני משפחותיהם ומקדמת את זכויותיהם של המאובחנים על הרצף האוטיסטי בישראל.
במסגרות אלו"ט נעשה שימוש בגישה של ניתוח התנהגות יישומי (שיטת ABA) במודל שהתפתח ושם בבסיס החשיבה והפרקטיקה את הצרכים ההתפתחותיים השונים של הילדים המטופלים, תוך התייחסות לגיל ולמאפיינים האינדיבידואליים בתחומי ההתפתחות השונים של כל ילד.
המודל הטיפולי במסגרות החינוכיות של העמותה הוא המודל הרב מקצועי המשלב אנשי מקצוע מדיסציפלינות שונות, המאפשרים ראיה הוליסטית של הילד וצרכיו.
ילדים אחרים על הרצף נותרו בבית, כל הזמן, בהיעדר מסגרות ייעודיות עבורם.
במרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר התקיימה מסגרת קטנה עבור ילדים על הספקטרום שלא הספיקה לכל הצרכים.
בתחילת 1974 התארגנו הורי ובני משפחות של הילדים על הרצף האוטיסטי, והקימו את אלו"ט במטרה ללחוץ על המדינה להשקיע משאבים בהקמת מסגרות ייעודיות לילדים ובוגרים אוטיסטים, במיוחד למתבגרים.
ההורים פנו ללאה רבין, אשר נרתמה לפעילות למען הילדים בעזרה בהקמת אלו"ט, ובקידום הילדים על הרצף האוטיסטי בישראל.
מאז הקמתה, שימשה רבין כיו"ר האגודה ותרמה לפעילותה, וכן להשגת תורמים נכבדים למימון הפעילות.
האגודה עסקה בראשיתה באיתור משפחות לילדים על הרצף האוטיסטי כדי להביא להכרה ציבורית.
בשנת 1977 הקימה העמותה את בית הספר יחדיו, הראשון מסוגו בישראל לילדים אוטיסטים, המהווה דוגמה לבתי ספר אחרים שקמו אחריו ברחבי ישראל.
כיום אף קיימים בתי ספר במתחמים משולבים לילדים מהחינוך הכללי וילדים אוטיסטים, כגון מתחם נעמן, בו שוכנים בכפיפה אחת בית ספר ממלכתי רגיל - "גוונים", בית ספר ללקויי למידה ברמות שונות ומורכבות - "גלים", ובית ספר לילדים ובוגרים אוטיסטים מכיתה א' ועד גיל 21 - "חורשה", שהצטרף למתחם בשנת 2002.
עם פרישתה של רבין מראשות האגודה, מילאה את מקומה ליאורה אביגדורי, שהייתה ממקימי אלו"ט.
אביגדורי הגבירה את פעולותיה למען אנשים אוטיסטים והפכה זאת למפעל חיים, עקב אסון אישי שאירע במשפחתה.
ב-25 בינואר 1980 נמצאה ביערות הכרמל, גופת בנה עופר אביגדורי (אובחן כאוטיסט) כאשר הוא חבוק ברוצחו, אביה יוסף ברניצקי.
ההנחה הייתה כי הסב רצח את נכדו, ולאחר מכן שם קץ לחייו.
על שמו של עופר אביגדורי הוקם ברמת השרון כפר עופרים, המיועד לבוגרים אוטיסטים ומשמש להם בית לכל החיים, המאפשר חיים של כבוד לכל חבר, תוך שאיפה להביא למימוש את מלוא הפוטנציאל שלו לתפקוד עצמאי, ולמעורבות מרבית בעבודה ובתעסוקה.
בועז אביגדורי, בעלה של ליאורה, הקים ומרכז את אגודת ידידי בית ספר "עופר" לאוטיסטים בחיפה, גם הוא על שם בנם.
משנת 2014 אלו"ט היא גוף מייעץ לאו"ם.
מסגרות שהוקמו על ידי אלו"ט למען האוטיסטים
בית הספר הראשון שהוקם היה "יחדיו".
עם השנים הוקמו בתי ספר מיוחדים לילדים נוספים על הרצף האוטיסטי.
כן נפתחו כיתות לילדים אוטיסטים בבתי ספר בחינוך הרגיל והן קרויות "כיתות תקשורת".
"בית לחיים" הוא מסגרת דיור למתבגרים ובוגרים אוטיסטים, המוקמת בתוך מקומות יישוב ובסמוך אליהם, מתוך כוונה לשלב אותם בקהילה מחד, ולהביא את הקהילה ליתר מודעות לאוטיזם ולצרכיהם המיוחדים מאידך.
בחירת דיירי הבית נעשית בהליך מבוקר ומחושב, על מנת להבטיח התאמה מלאה של הדיירים לבית, ובינם לבין עצמם.
מעבר למגורים עצמם, דואג צוות הבית לדיירים, למסגרת יום חינוכית או תעסוקתית המותאמת לגילם.
כפר עופרים, הבית לחיים הראשון, הוקם ברמת השרון בשנת 1988 עבור 36 דיירים הגרים בו לכל ימי חייהם, ונקרא כך על שם עופר אביגדורי.
אחזקת הבית מומנה עם הקמתו על ידי משרד הבריאות.
כיום ממומנת אחזקת הבית על ידי משרד הרווחה והשירותים החברתיים.
בשנת 2010 מונה הבית 72 דיירים.
אלוטף היא מסגרת לילדים אוטיסטים בגיל הרך, אשר נחיצותה קיבלה דחיפות עם התקדמות היכולות לאבחן אוטיזם בגיל מוקדם ביותר.
האלו"טפים הם מעונות יום שיקומיים המופעלים בהתאם לחוק "מעונות יום שיקומיים, ה"תש"ס-2000", ומתוקצבים על ידי משרד הרווחה והשירותים החברתיים ומשרד הבריאות.
מספר הילדים במעון קטן יחסית, ואילו מספר אנשי הצוות גדול וכולל גננות מקצועיות ואנשי מקצוע פרא-רפואי כגון: פסיכולוגים קליניים, קלינאי תקשורת, מרפאים בעיסוק, מטפלים בתנועה ובמוזיקה ועוד.
בשנת 2014 קיימים אלוטפים בצריפין, כפר סבא, פתח תקווה, הרצליה, רחובות, חולון, ראשון לציון, נתניה, באר שבע, מודיעין וירושלים..
פעילות העמותה מתחלקת למספר תחומי ליבה:
אבחון וטיפול בגיל הרך ובית הספר
אלו"ט מפעילה מרכז אבחון ייעודי לאוטיזם.
המרכז לאוטיזם בבית החולים שמיר, אסף הרופא.
המרכז מעניק שירותי אבחון רב מקצועיים לאנשים על הרצף האוטיסטי בכל שלבי החיים, מילדות מוקדמת ועד בגרות.
פעילות המרכז מבוססת על שילוב של אנשי מקצוע מתחומי הפסיכולוגיה, הפסיכיאטריה, קלינאות התקשורת ותחומים טיפוליים נוספים, ופועלת בהתאם לקריטריונים אבחוניים עדכניים ולידע מחקרי מצטבר בתחום האוטיזם.
הקמת המרכז נועדה לתת מענה לצורך ההולך וגובר באבחון מקצועי ונגיש, על רקע העלייה בשיעור האבחון של אוטיזם בישראל וההכרה בחשיבות האבחון המוקדם להתאמת טיפול ותמיכה לאורך החיים.
אלוטפים הם מסגרות מעונות יום שיקומיים המופעלים על ידי אלו"ט לילדים על הספקטרום האוטיסטי מגיל אבחון ועד 3 שנים.
במסגרת אלוטפים נעשה שילוב של טיפולים פרא-רפואיים וחינוכיים לפי חוק מעונות יום שיקומיים, הכוללים בין היתר טיפולים בקלינאות תקשורת, ריפוי בעיסוק ופסיכולוגיה, וכן הדרכה והכלה למשפחות.
אלוטפים פועלים במספר אתרים ברחבי הארץ, ומטרתם לספק טיפולים מותאמים לצרכים ההתפתחותיים של הפעוטות בשלב מוקדם של החיים, המהווה תקופה קריטית להתערבות התפתחותית ולתמיכה בהמשך שילובם בחינוך ובהמשך חייהם.
המסגרות פועלות בגישה רב מקצועית המשקללת צרכים חינוכיים והתפתחותיים בהתאם להערכות מקצועיות עדכניות.
גני תקשורת הם מסגרות חינוכיות טיפוליות בישראל המיועדות לילדים המאובחנים על הספקטרום האוטיסטי בגילאי 3 עד 6 שנים, ובדרך כלל פועלים במסגרת מערכת החינוך המיוחדת במסגרת משרד החינוך.
במסגרת גני התקשורת ניתנים טיפולים במסגרת יום הלימודים, תוך שילוב של צוות רב תחומי הכולל אנשי חינוך מיוחד וכן אנשי מקצוע פרא רפואיים בתחומים כגון קלינאות תקשורת, ריפוי בעיסוק ופסיכולוגיה, כחלק ממה שנקרא סל טיפול בריאותי מקדם (טב"מ).
לכל תלמיד בגני התקשורת נבנית תוכנית לימודים אישית (תל"א) בתחילת השנה, המותאמת לצרכים ההתפתחותיים והטיפולים האישיים שלו בהתאם לקריטריונים המקצועיים של משרד החינוך ומשרד הבריאות.
פעילות המסגרות נמשכת לאורך שנת הלימודים הרגילה, כולל יום לימודים ארוך יותר מאשר בגן רגיל וכוללת בין היתר הזנה והסעות, במקומות בהם אלו מסופקים.
מרכזי שבילים הם מסגרות טיפוליות המופעלות על ידי אלו"ט ומיועדות לילדים על הספקטרום האוטיסטי בגילאי 3 עד 7 שנים המשולבים במסגרת חינוכית טיפוסית.
במסגרת המרכזים מסופקים טיפולים פרא רפואיים משלימים, כגון קלינאות תקשורת, ריפוי בעיסוק וטיפולים קבוצתיים, במטרה לתמוך בקידום ההתפתחות התקשורתית והחברתית של הילד תוך שילובו במסגרת החינוך הרגילה.
התוכנית טיפולית במרכזי שבילים מותאמת לצרכי הילד בהתאם לרמת התפקוד שלו, וכוללת שיתוף פעולה רציף עם הוריו ועם צוותי החינוך במטרה להנגיש את הטיפול להיבטים של חיי היומיום.
בשנים האחרונות הרחיבה אלו"ט את השירותים במרכזי שבילים וגם לילדים בגילאי בית הספר היסודי, כחלק ממגמה של התאמת המסגרות לצרכים המשתנים של משפחות וילדים על הרצף האוטיסטי.
אלו"ט מפעילה רשת של מסגרות דיור תומכות בקהילה הנקראות "בתים לחיים" (הוסטלים), המיועדות לבוגרים על הספקטרום האוטיסטי מגיל 21 ומעלה.
בתי החיים הם מסגרות מגורים לשירות 365 יום בשנה, ומתמקדים ביצירת סביבה תומכת המאפשרת לדיירים לנהל אורח חיים קהילתי תוך ליווי מקצועי מותאם לצרכים אישיים.
המסגרות פועלות בגישה הוליסטית המתייחסת לצרכיהם הפיזיים, הקוגניטיביים, החברתיים והרגשיים של הדיירים, ומטרתן לשפר את איכות חייהם ולתמוך בכישורי חיים עצמאיים בתוך הקהילה המקומית.
בבתי החיים מתבצעת הערכה מקצועית לצרכיו של כל דייר ומפותחות עבורו תוכניות תמיכה אישיות, הכוללות גם פעילויות תעסוקה, פנאי ושילוב חברתי.
בתי החיים של אלו"ט ממוקמים בשכונות מגורים ברחבי הארץ ומאפשרים שילוב בין חיים בקהילה לבין תמיכה מקצועית ושירותים מתמשכים לאורך החיים.
מרכזי לימוד ותעסוקה, המכונים בחלק מהפרסומים מרכזי יום ותעסוקה או מית"ל, הם מסגרות ייעודיות המופעלות על ידי אלו"ט לתמיכה בבוגרים על הספקטרום האוטיסטי במעבר מילדות לבגרות ולתעסוקה.
המרכזים מיועדים לאנשים מגיל 21 ומעלה, בין אם הם מתגוררים ב"בתים לחיים" של אלו"ט ובין אם הם חיים בקהילה עם משפחותיהם, ומטרתם לספק תעסוקה מוגנת ונתמכת לצד פיתוח מיומנויות תעסוקתיות, חברתיות ואישיות.
במסגרת פעילותם מותאמות תוכניות עבודה ולמידה אישיות ללומדים ולעובדים, הכוללות ליווי של אנשי מקצוע מתחומי השיקום, החינוך והטיפול וכן סדנאות תעסוקה מגוונות המיועדות לחיזוק מיומנויות יום-יומיות ולהגברת העצמאות במסגרת חברה רחבה יותר.
אלו"ט מפעילה במסגרת פעילות הפנאי והקהילה גם נופשונים וקייטנות המיועדים לילדים ובוגרים על הספקטרום האוטיסטי ולבני משפחותיהם.
נופשון הוא מסגרת חוץ ביתית קצרת מועד הכוללת לינה ופעילויות מגוונות, המתקיימת בדרך כלל במהלך סוף שבוע או חופשות הקיץ והפסח, ומיועדת לספק חוויית פנאי ותמיכה חברתית תוך התאמה לצרכים ההתפתחותיים והחברתיים של המשתתפים.
במסגרת הנופשונים מתקיימות פעילויות כגון טיולים, משחקים, פעילויות חווייתיות ותרגול מיומנויות חיים בסביבה תומכת, ולעיתים משתתפות גם משפחות המשתתפים.
קייטנות הן מסגרות יומיות הפעילות בחופשות מערכת החינוך, ובמהלכן ניתנים לתלמידים מגוון של פעילויות פנאי, משחק ויצירה במסגרת מקצועית מותאמת, המיועדות להרחיב את חוויית הפנאי ולעודד גילוי כישורים חברתיים ותחומי עניין.
אלו"ט מפעילה מועדוניות; מסגרות פעילות חברתית להפעלת ילדים ובני נוער על הספקטרום האוטיסטי בשעות אחה"צ וימי חופש.
המועדוניות פועלות בדרך כלל בקהילה המקומית, מציעות פעילויות חברתיות, יצירתיות וחווייתיות ומיועדות לחיזוק קשרים חברתיים, פיתוח מיומנויות בינאישיות והעשרת שעות הפנאי בצורה מותאמת לצרכים ההתפתחותיים של המשתתפים.
הפעילות במועדוניות מתקיימת בליווי אנשי מקצוע המתמחים בתמיכה בילדים ובני נוער על הרצף, וכוללת פעילויות קבוצתיות המשלבות משחק, יצירה, תנועה ועוד.
מועדוניות אלו מהוות מסגרת המשך חוץ-חינוכית לצד פעילות חינוכית רשמית, ומציעות מסגרת יציבה לילדים ובני נוער אחרי שעות הלימודים ובחופשות בית הספר.
אוטיזון (Autizon) הוא שירות של אלו"ט המיועד לאנשים על הספקטרום האוטיסטי מעל גיל 18 בעלי צורכי תמיכה נמוכים עד בינוניים, ומבוסס על עקרונות של העצמה חברתית, פנאי והכנה לקראת תעסוקה.
במסגרת השירות מתקיימים מפגשים קבוצתיים, סדנאות והרצאות העוסקות בפיתוח מיומנויות חברתיות, יצירת קשרים חברתיים, פעילויות פנאי ותחומי עניין שונים, וכן תוכניות הכנה והכוונה לתעסוקה המותאמות לצרכים האישיים של המשתתפים.
הפעילויות מועברות במתכונת של קבוצות חברים, מפגשי בילוי ופעילויות העשרה, בחלקן פנים אל פנים ובחלקן באמצעים מקוונים, ומטרתן לחזק את השייכות לקהילה ולהרחיב את ההזדמנויות החברתיות והמקומיות של אנשים בוגרים על הרצף האוטיסטי.
אלו"ט מפעילה את שירות "אלו"ט למשפחה", מסגרת ייעודית לתמיכה, ליווי וייעוץ למשפחות של ילדים ובוגרים על הספקטרום האוטיסטי.
המרכז מספק ליווי מקצועי אישי וקבוצתי להורים על ידי צוות של עובדות סוציאליות ואנשי מקצוע נוספים, וכן מעניק מידע וכלים להתמודדות עם האתגרים הרגשיים, החברתיים והבירוקרטיים הנלווים לאבחון, להכללה במערכת החינוך ולמיצוי זכויות מול מוסדות המדינה.
המרכז כולל גם תמיכה רגשית במסגרת קבוצות הורים ופעילויות הדרכה, וכן מסייע בהכוונה לשירותי קהילה נוספים וקידום זכויות המשפחות.
אלו"ט פועלת במישור הפרלמנטרי, הממשלתי והמשפטי לקידום חקיקה, להקצאת משאבים ולמיצוי זכויות עבור האוכלוסייה על רצף האוטיזם ומשפחותיהם.
האגודה מפעילה מערך ייעוץ משפטי ומרכז למיצוי זכויות המלווה משפחות מול רשויות המדינה והרשויות המקומיות.
פעילות הסינגור של העמותה כוללת מאבקים ציבוריים לשיפור המענה הממשלתי, כגון המאבק לתיקון המחסור החמור בכוח אדם בחינוך המיוחד ושיפור תנאי ההעסקה של סייעות ומטפלים במקצועות הבריאות.
כמו כן, האגודה פועלת לעדכון חקיקה ותקנות שאינם תואמים את הצרכים המשתנים של הילדים, דוגמת המאבק להסדרת סל טיפולים הולם בגני תקשורת ומניעת צמצום שעות הטיפול הניתנות בהם.
אלו"ט מפעילה בשיתוף עם "מפרשים" (המרכז ללימודים פסיכודינמיים במכללה האקדמית תל אביב-יפו) את תוכנית חופים; מרכז הכשרה המיועד לאנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש.
התוכנית מתמקדת בהכשרת מטפלים (פסיכולוגים, עובדים סוציאליים ומטפלים באמצעות אמנויות) לעבודה טיפולית עם ילדים ונוער על רצף האוטיזם ועם משפחותיהם.
מטרת המרכז היא לגשר על הפער בין הטיפול הדינמי הקלאסי לבין הצרכים הייחודיים של הטיפול באוטיזם, ולהרחיב את מצבת המטפלים המיומנים בתחום זה בישראל.
ליווי בתהליכי הנגשה ושיתופי פעולה
אלו"ט פועלת לקידום מודעות ולפיתוח שירותים מותאמים עבור אנשים על הרצף האוטיסטי ובני משפחותיהם באמצעות שיתופי פעולה עם גופים חברתיים, ציבוריים ועסקיים.
מטרת ליווי זה היא להנגיש את המרחב הציבורי והצרכני, תוך התייחסות למאפיינים חושיים, תקשורתיים וקוגניטיביים הייחודיים לאוכלוסייה זו.
במסגרת זו, מקדמת האגודה מיזמים להנגשת עולם התיירות והפנאי, כגון שיתוף פעולה עם חברת ישראייר" להנגשת חווית הטיסה ופיתוח "החוף השווה" בהרצליה.
במישור הצרכני, האגודה מלווה חברות מסחריות בביצוע התאמות במוצריהן; כך למשל, בשנת 2025 ליוותה אלו"ט את חברת שטראוס בתהליך הנגשת האריזה של שוקולד פרה", שכלל ייעוץ מקצועי למניעת בלבול בקרב צרכנים אוטיסטים עקב שינוי עיצובי והפקת סרטוני תיווך מותאמים.
אלו דיארה הוא כדורגלן עבר צרפתי ממוצא מאלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי, וכיום עוזר מאמן נוער בקבוצת לאנס.
בעברו היה שחקן בנבחרת צרפת, בה ערך 44 הופעות.
דיארה התחיל את הקריירה שלו בלוהאנס-קוז'ו שם שיחק רק 3 משחקים.
בשנת 2000 עבר לגרמניה שם שיחק בבאיירן מינכן.
בקיץ 2002 עבר לליברפול האנגלית לשנתיים, במהלכם הושאל לעונת 2002/2003 לה האבר ולעונה לאחר מכן לבסטיה.
בלאנס שיחק שנתיים בהם שותף כמעט בכל משחקי הקבוצה בהם הרשים מאוד מה שעניין את רומא, אך בסופו של דבר עבר לאולימפיק ליון כמחליפו של מחמדו דיארה.
בליון במהרה מאוד דיארה לא הצליח להשתלב ונהיה ממורמר, אך בכל זאת זכה בעונת 2006/2007 עם הקבוצה באליפות צרפת.
בכך זכה דיארה בתוארו הראשון בקריירת המועדונים שלו, ושני בסך הכל בקריירה.
בקיץ 2007 עבר לבורדו תמורת 7.75 מיליון אירו.
את שערו הראשון במדי בורדו כבש נגד מץ ב-29 באוגוסט 2007. בבורדו זכה דיארה באליפות צרפת ובגביע הליגה הצרפתי בעונת 2008/2009. ב-4 ביולי 2011 חתם דיארה על חוזה לשלוש שנים אצל סגנית אלופת צרפת, מרסיי.
בקיץ 2012 חתם דיארה לשלוש שנים בווסטהאם יונייטד העולה החדשה לפרמיירליג, תמורת 2 מיליון ליש"ט.
לאחר חצי עונה בסטאד רן, חזר לווסטהאם בה שותף בשמונה משחקים.
בסוף העונה עזב את הקבוצה.
ב-23 בפברואר 2015 חתם בצ'רלטון אתלטיק מהצ'מפיונשיפ עד סוף העונה.
דיארה זומן לראשונה לסגל נבחרת צרפת ב-2004. בגמר מונדיאל 2006 נגד איטליה עלה כמחליף במקומו של פטריק ויירה.
דיארה נכלל בסגל הנבחרת לקראת מונדיאל 2010 ובסגל ליורו 2012 שנערך בפולין ואוקראינה.
מונדיאלים: מקום שני במונדיאל 2006
לואי ז'אק נפוליאון ברטראן , המוכר בשם העט אַלוֹאִיזְיוּס ברטראן (Aloysius Bertrand) (20 באפריל 1807 – 29 באפריל 1841), היה משורר, מחזאי ועיתונאי צרפתי, הנחשב לאבי השירה בפרוזה בשפה הצרפתית.
ברטראן נולד בעיירה צ'ווה (Ceva) שבחבל פיאמונטה, ונפטר בבית החולים על שם נֶקֶר (Necker) בפריז.
שמו יצא לתהילה בזכות יצירתו האלמותית "גספאר של הלילה" (Gaspard de la nuit), שראתה אור בשנת 1842, כשנה לאחר מותו.
אביו של לואי, ז'ורז' ברטראן, נולד ב-22 ביולי 1768 בעיירה סולייה (Saulieu) שבחבל בורגונדי למשפחה של אנשי צבא, ושירת בז'נדרמריה בדרגת סגן.
בשנת 1806 נישא בצ'ווה ללוֹרִין-מארי דוויקו (Laurine-Marie Davico, 2 באוגוסט 1782), בתו של ראש העיירה ג'אקומו דוויקו, שם גם נולד בנם הבכור לואי.
בן נוסף, ז'אן בלתזאר, נולד לבני הזוג ב-17 ביולי 1808.
ב-15 במרץ 1812 התמנה ז'ורז' ברטראן לסרן ז'נדרמריה בעיר ספולטו שבחבל אומבריה, שם נולדה ב-23 בדצמבר אחותו האהובה של המשורר, איזבל-קרולין.
ב-3 בספטמבר 1814 הוצב האב בעיר מון-דה-מרסאן (Mont-de-Marsan) שבדרום-מערב צרפת, שם התוודע לעיתונאי והמחזאי פרנסואה-אנטואן ארל (François-Antoine Harel), המושל דאז של מחוז לאנד (Landes).
עם פרישתו לגמלאות בשלהי אוגוסט 1815 עקרה המשפחה לדיז'ון, שם נולד ב-19 במרץ 1816 ילדם הרביעי שארל פרדריק, לימים עיתונאי.
בדיז'ון עבר על ברטראן חלק נכבד מחייו; בשנים 1818-1826 למד בתיכון העירוני (ה"קוֹלֶז' רוּאַיַל דה דיז'ון"), ובעיר זו שאב חלק ניכר מהשראתו אגב שיטוטיו ברחובותיה ובאנדרטאותיה.
בנובמבר 1826 התקבל ל"אגודת הלימודים" בעירו (La Société d'Études de Dijon), חוג פוליטי וספרותי לנוער מלוכני, והציג במסגרת פעילותו בה 55 משיריו.
בדצמבר 1826 התמנה לרשם האגודה, ובשנה שלאחריה נבחר בה לתפקיד סגן היושב ראש.
עם מותו של אביו ב-27 בפברואר 1828 היה ברטראן לראש המשפחה.
דודתו מצד אביו, פרנסואז-מרגֶריט "לוֹלוֹט", שהונה הצנוע כבר איפשר לה בעבר לממן את לימודיו של אחיינה, הושיטה סיוע כספי למשפחת ברטראן, לכל הפחות עד שנת 1833. ב-1 במאי 1828 ראה אור גיליונו הראשון של כתב העת לספרות Le Provincial מטעם "אגודת הלימודים" בדיז'ון ובעריכתו הזמנית של ברטראן.
בעיתון, שנוסד בהשראת כתב העת לספרות Le Globe, ואשר הניב 54 גיליונות בלבד, התפרסמו שיריו הראשונים של המשורר אלפרד דה מיסה.
באותה שנה אהב נערה אלמונית, ואפשר שזו נפטרה.
החוקרים גורסים כי דמותה משתקפת במכלול יצירתו.
ברטראן שאב עידוד ממכתבו המשבח של ויקטור הוגו לכתב העת, בעקבות שיר שהוקדש לו, ומהמחמאות שהעתיר שאטובריאן על העיתון, ונסע בתחילת נובמבר 1828 לפריז.
הוא השתכן במלון נורמנדי שברחוב בולואה (Bouloi), והחל לפקוד עד מהרה את הטרקלין הספרותי של הסופר שארל נודייה בספריית הארסנל (La bibliothèque de l'Arsenal), מוקד משיכה לבולטים שבאמנים ואנשי הספרות הצרפתיים של המאה ה-19, ובהם ויקטור הוגו, המשורר אמיל דשאן (Émile Deschamps) והצייר אז'ן דלקרואה.
בטרקלין התוודע למבקר הספרות והסופר שארל אוגוסטן סנט-בב, וקרא אחדים מקטעי הפרוזה שלו.
עם זאת, תחושת הבושה שנטעו בו עוניו וגאוותו היקשו עליו למצוא את מקומו בחוג הרומנטיקאים של פריז.
בינואר 1829 נפל ברטראן למשכב, ובאביב פגש במוציא לאור סוֹטְלֶה (Sautlet), שהסכים להביא את שיריו לדפוס, אך זה פשט את הרגל, ובאוגוסט עוקלו גיליונות הדפוס של הוצאתו.
בסוף אותה שנה, או בתחילת שנת 1830, השיב לעצמו ברטראן את כתב היד והביאו לסנט-בב.
בשנת 1829 החל לגלות עניין בתיאטרון; הוא כתב מחזות ל"תֵאַטְר דוּ ווֹדְוִיל" (Théâtre du Vaudeville) ול"תאטר דה נוּבוֹטֶה" (Théâtre des Nouveautés) הפריזאיים, אך השניים לא נחלו הצלחה.
עם שובו לדיז'ון ב-4 באפריל 1830 הציע לו ידידו שארל ברוניו (Charles Brugnot) להשתתף בכתיבה לעיתון הליברלי "הצופה" (Le Spectateur), שייסד זה לא כבר.
מקץ 10 חודשים התמנה לעורכו הראשי של "הפטריוט מקוֹט ד'אור" (Le patriote de la Côte-d'Or), עיתון לפוליטיקה, ספרות, תעשייה ומסחר, שראה אור עד שלהי שנת 1832. בעיתון זה נתן ברטראן פומבי להשקפותיו הרפובליקאיות; מאמריו הצטיינו בסגנון פולמוסי יוקד, שעורר עליו את טינתם של רבים מנכבדי העיר.
בתוך כך כתב למגזינים שונים, מקומיים ופריזאיים, ובהם כתב העת להיסטוריה של הרומנטיזם "Les Annales romantiques", "סלון הקריאה" (Le Cabinet de lecture) וכתב העת לספרות מרקור דה פראנס.
ב-30 בנובמבר 1832 הועלה על בימת התיאטרון בדיז'ון מחזהו הקומי-סאטירי "מסייה רובייאר" (בשמו המלא: Monsieur Robillard ou Un sous-lieutenant de hussards), אך הלה התקבל בשריקות בוז.
בשנה ההיא התפרקה אגודת הלימודים של דיז'ון.
בתחילת ינואר 1833 שב ברטראן לפריז והתאכסן במלון "דו קומרס" (Du Commerce) שברחוב בולואה.
כעבור זמן קצר הסכים המו"ל אז'ן רנדואל (Eugène Renduel) להוציא לאור את ספר הפואמות "גספאר של הלילה" (Gaspard de la nuit), ובאוקטובר אף הכריז על כך באופן רשמי.
בה בעת השיג ברטראן, לאחר ניסיונות עקרים, משרת מזכיר בבית החרושת למראות וזכוכית "סן גובן" (Saint-Gobain).
במאי (לפי חוקר הספרות והמבקר מקס מילנר) או באוגוסט (על פי הפרופסור לספרות ז'אק בוֹנִי) הצטרפו אליו אמו ואחותו.
באביב 1834 הכיר ברטראן עלמה בשם סלסטין פ.; הוא ניהל עמה חליפת מכתבים, ואף הבטיח לשאתה לאישה, אך אמו התנגדה לקשר זה, אליבא דז'אק בוני, בעוד שמקס מילנר גורס כי אהבתם לא התאפיינה בהדדיות מלאה.
בשנים 1835-1837 היו משאביו הכספיים מצומצמים, ומקורם אינו ברור.
הביוגרפים משערים כי כתב בעילום שם לעיתונים שוליים, או עסק בעבודות צנועות עוד יותר.
במרץ 1834 הוצעה לו משרה בשוודיה או בדנמרק בשכר חודשי של 200 פרנק, אך הוא נאלץ לדחותה כיוון שסבר כי המשכורת לא תענה על צרכיהן של אמו ואחותו, ואולי גם משום שמיאן להתרחק מסלסטין.
בשנת 1836, בעת שהתגורר ברחוב "לה פוסה דו טמפל" (Rue des Fossés-du-Temple), שילם לו רנדואל 150 פרנק עבור ההדפסה הראשונה של "גספאר", ואולם כתב היד הוסיף לשכון במגירות ההוצאה.
בשנת 1833 כתב ברטראן בפריז את מחזהו "פטר וואלדק, או נפילתו של אדם" (Peter Waldeck ou la chute d'un homme), דרמה מלווה בשירה בשלוש מערכות ושש תמונות, בהשראת סיפורו של וולטר סקוט "הרפתקאותיו של מרטין וואלדק", הלקוח מהפרק ה-18 של ספרו "סוחר העתיקות".
ב-22 באוגוסט 1835 הציע גרסה חדשה של דרמה-בלדה זו ל"תיאטרון התלמידים הצעירים של מ.
Comte), בשמה החדש "מטיל הזהב" (Le Lingot d'or), אך לשווא.
ברטראן ניסה את כוחו בגרסה שלישית, "דניאל" כותרתה, והציעהּ לפרנסואה-אנטואן אַרֶל, מנהלו של ה"תאטר דה לה פורט סן-מרטן" (Théâtre de la Porte-Saint-Martin), אך זה דחה אותה בסתיו 1837.
ברטראן האומלל נקלע למצוקה חומרית קשה, ונאלץ ללוות כספים, בין היתר מאנטואן דה לטור (Antoine de Latour), מורהו הפרטי של הדוכס ממוֹנְפַּנְסְיֶה.
ב-13 בספטמבר 1837 זכה לסיוע מהמלכה מארי-אמלי, כאשר זכה בפרס עבור סונֶטה שכתב; גם הפסל דוד ד'אנזה (David d'Anger), ידידו מאז היכרותם במאי 1836, נחלץ לעזרתו, וכן הממשלה.
ואולם ברטראן לקה באותה עת בשחפת, ואושפז ב-18 בספטמבר 1838 בבית החולים "נוטרדאם דה לה פיטייה" (Notre-Dame de la Pitié).
הוא נשאר במוסד הרפואי עד ה-13 במאי 1839, והועבר לאחר מכן לבית החולים "סנט-אנטואן", שם היה מאושפז עד ה-24 בנובמבר.
בשנת 1839 הסכים המו"ל יליד אנז'ה ויקטור פווי (Victor Pavie) להוציא לאור את "גספאר"; באוקטובר הדפיס עלון מיוחד שבישר על פרסומו הקרוב של הספר, אך המפעל לא הגיע לכלל מימוש בימי חייו של המחבר, כיוון שכתב היד נמצא עדיין ברשותו של רנדואל.
ברטראן, שהאמין כי החלים ממחלתו, החל בשנת 1840 לכתוב שירה, וב-5 באוקטובר ניסה בפעם האחרונה להשפיע על רנדואל שיפרסם את כתב היד, אך המו"ל כבר פרש בינתיים מעסקיו.
התפרצות מחודשת של מחלת השחפת אילצה את ברטראן להתאשפז בשלישית.
ב-11 במרץ 1841 נכנס בשערי בית-החולים על שם נֶקֶר (Necker) בפריז, וכעבור ארבעה ימים פגש שם בדרך מקרה את דוד ד'אנז'ה, שהגיע לבקר תלמיד.
ד'נאז'ה סעד את ידידו ליד מיטת חוליו עד לפטירתו ב-29 באפריל מהמחלה.
הפסל ליווהו גם בדרכו האחרונה, כאשר נטמן למחרת היום בבית הקברות של הכפר ווֹז'יראר (Vaugirard), המהווה כיום חלק אינטגרלי מהרובע ה-15 של פריז.
6 שנים לאחר פטירתו של ברטראן נסגר בית הקברות של הכפר, אשר על כן הועברו שרידיו לבית הקברות מונפרנאס, ונטמנו בחלקת קבר שנרשמה על שם אמו, האלמנה דוויקו.
דוד ד'אנז'ה התלונן לא פעם על העזובה בקבר שבווז'יראר, וסיפר כי בעת שפקד את המקום לא מצא אלא את זר הפרחים שהניח שם בביקורו הקודם.
דוד ד'אנז'ה, שהוכרז כיורשו היחיד של ברטראן, ביטא במעמד זה את זעזועו מהתנהלותה חסרת הרגישות של משפחת המשורר המנוח, טענה שנדחתה בידי אי אלה ביוגרפים.
בניגוד לביוגרפים קודמים טוען ז'אק בוני כי ברטראן נפל קרבן לאם ואחות שתלטניות, ובשונה מארתור רמבו, מעולם לא עמד לו כוחו להשתחרר מלפיתתן.
מחקרו של בוני יכול להסביר מדוע העדיף ברטראן למות בבית החולים עם ניירותיו, ולא לדעוך בחברת משפחתו, שלא חשה לסעוד אותו במיטת חוליו, ואף לא לפקוד את קברו...
לורין דוויקו הוסיפה לחיות 13 שנים לאחר מות בנה.
היא התגוררה אצל בתה, שנישאה בשנת מותו של אחיה ללורן קוארה, מאהבה זה שנים רבות, אשר נסע בעקבות השתיים לפריז, שם העביר את זמנו בוויכוחים אינסופיים עם ברטראן, ואף דרש לפתוח את חלונות ביתו למרות מחלתו של המשורר.
היא נפטרה בשנת 1854. יש לציין כי חרף בקשתה של הבת הפכה חלקת הקבר לקניינה הקבוע של המשפחה רק עם מות האם.
דוד ד'אנז'ה נרתם למלאכת הוצאתו לאור של "גספאר של הלילה", והספר התפרסם לבסוף בנובמבר 1842 בשיתופו של סנט-בב, שחיבר לו הקדמה.
ב-15 בינואר 1843 התפרסם בכתב העת "ירחון שני העולמות" (Revue des deux Mondes) מאמר ביקורת מאת איש הספרות פול דה מולן (Paul de Molènes).
בביקורתו הצביע על קסם מסוים ועל חדשנות, אם כי מדבריו נשקפה גם נימה של ספקנות, בשונה מאמיל דשאן, שהפגין התלהבות כלפי היצירה בסקירתו שהתפרסמה באנציקלופדיה הביוגרפית La France littéraire.
מהדורת הביכורים של "גספאר" הייתה, עם זאת, רצופת שגיאות, אולי משום שהתבססה על עותק משובש במידה כזו או אחרת של כתב היד המקורי, שברטראן הפקיד אצל רנדואל, ואשר הפיקה רעייתו של ד'אנז'ה.
בשנת 1925 נדפסה מהדורה חדשה ומתוקנת בעריכתו של ברטראן גֶגָן (Bertrand Guégan); מהדורה זו התבססה על עותק שהתקין מכתב יד מקורי - לא מן הנמנע שמדובר בכתב היד שמכרה אליזבת ברטראן לסופר וההיסטוריון ז'ול קלרטי (Jules Claretie).
בשנת 1980 הרחיב מקס מילנר את המהדורה של גגן בהוסיפו "קטעים נפרדים", נספחים והערות הסבר מקיפות.
רק בשנת 1992, עת רכשה הספרייה הלאומית כתב יד שהפיק המחבר בכתיבה תמה, הותר לפרסם כרך שענה על דרישותיו של המשורר, הן מבחינת עימוד הטקסט, והן מבחינת האיורים הנלווים לו.
או אז אפשר היה לעמוד על טיבה האמיתי של יצירתו, על דרך ההשוואה למהדורותיה הקודמות והשינויים שנערכו בהן.
"בטבעה הצורני החדשני, באסתטיות יוצאת הדופן שלה ובאיכותה הספרותית הכבירה ראוי ספר זה להיחשב ליצירת אמנות במלוא מובן המילה, המושפעת ממוטיבים דתיים ומיסטיים של ימי הביניים".
בשנת 1862 פתח שארל בודלר את יצירתו "פואמות קטנות בפרוזה" בהקדשה לאיש הספרות ארסן אוּסֶה (Arsène Houssaye):
בשורות אלה עשה בודלר לביסוסו של ברטראן כאבי השירה בפרוזה, בעוד שסופרים אחרים מייחסים תואר זה לסופר והמשורר מוריס דה גֶרַן (Maurice de Guérin) דווקא.
זאת ועוד, בשנת 1868 שכנע ברטראן את איש הספרות והסופר שארל אסלינו (Charles Asselineau) לחבור לביוגרף והמו"ל אוגוסט פּוּלֶה-מלסיס (Auguste Poulet-Malassis), ולהדפיס מהדורה חדשה של "גספאר".
דמות נוספת מעולם השירה הצרפתית של המחצית השנייה של המאה ה-19, תאודור דה באנוויל, הזכיר את ברטראן ובודלר בהקדמה לספרו "פנס הקסם" (La Lanterne magique), וראה בהם מודל לכתיבתו.
עם זאת זכתה יצירתו להכרה רק במאה ה-20. לאחר בודלר היה זה מקס ז'אקוב שפעל במידה המשמעותית ביותר למיקוד תשומת הלב הציבורית בברטראן, והציגו כאבי השירה בפרוזה.
מאוחר יותר עשו הסוריאליסטים רבות למען הפופולריזציה של ברטראן, שתואר בפיהם כ"משורר קבליסטי".
הסופר והמשורר אנדרה ברטון כינהו במניפסט שלו על הסוריאליזם משנת 1924 "סוריאליסט של העבר".
בשנת 1908 הלחין מוריס ראוול שלוש פואמות מתוך "גספאר של הלילה": "אונדין" (Ondine), "הגרדום" (Le gibet) ו"סקרבו" (Scarbo), קטע המתאפיין בווירטואוזיות מסחררת.
בשנת 1922 נקרא בדיז'ון רחוב על שמו של אלואיזיוס ברטראן.
במלאת 200 שנים להולדתו של ברטראן שיקמה עיריית פריז את קברו הרעוע, פרי יוזמה של אגודת מוקיריו.
עבודות השיקום זכו לתמיכה, כספית בעיקר, מטעם אגודת הסופרים הצרפתית, שנרתמה לתחזק את חלקת הקבר גם בעתיד.
גספאר של הלילה: פואמות פנטסטיות ברוח רמברנדט וקלו, עם הקדמה של סנט-בב (1842, פורסם לאחר מותו).
גספאר של הלילה: פואמות פנטסטיות ברוח רמברנדט וקלו, מהדורה חדשה ומתוקנת בעריכת ברטראן גגן (1925).
על החושניות ומבחר כתבים (1926).
כל כתביו, בהוצאת שמפיון, פריז (2000).
אגברט נתניאל דוקינס השלישי ידוע בשם הבמה אלו בלאק "Aloe Blacc", הוא זמר מוזיקת נשמה, פזמונאי ומוזיקאי אמריקאי, מועמד פרס גראמי שהתפרסם בשל שירו "I Need a Dollar" ומהסינגל "Wake Me Up" אותו כתב וביצע יחד עם הדי.ג'יי השוודי אביצ'י.
דוקינס נולד באורנג' קאונטי, קליפורניה לזוג הורים מפנמה.
בלאק התחיל את הקריירה שלו ב-1995 בתור ראפר בלהקת אינדי ראפ שנקראת Emanon.
עד סוף שנות התשעים הוא הפך לנוסע סמוי בסיבוב ההופעות של לוטפאק (להקת היפ הופ אמריקאית) באירופה.
המוזיקה של דוקינס מכילה אלמנטים של ג'אז, רית'ם אנד בלוז, מוזיקת נשמה והיפ הופ.
ב-2010 אפיק רקורדס אישרו שחתמו עם בלאק על חוזה הקלטות בבריטניה ואירלנד.
הוא הקליט גרסה לשיר של ג'ון לג'נד "Ordinary People" בספרדית, השיר נקרא "Gente Ordinaria".
שירו "I Need a Dollar" הוא הפתיח של הסדרה "איך להצליח באמריקה" מ-HBO, השיר קודם ב-iTunes ושבוע לאחר מכן, ב-17 בדצמבר 2010, הוא הופיע ב"תוכנית הלילה של ג'ימי פאלון" ו-"Later...
with Jools Holland" ובתוכנית של קונאן אובריין ב-20 בינואר 2011. אלבומו "Good Things" שוחרר ב-30 בספטמבר 2010. שירו "I Need A Dollar" פורסם בפסקול של משחק האגרוף, "Fight Night Champion" של "EA Sports" ב-2011. באפריל 2011 שירו "I Need A Dollar" קודם בפרסומת של החברה הסלולרית Boost Mobile.
אלו בלאק כתב והלחין את השיר "At All" לאלבום "Good News" של לנה מאיר לנדרט, אחרי שפגש את הזמרת הגרמנייה באחורי הקלעים של תוכנית טלוויזיה.
בשנת 2013 שיתף פעולה עם הדיג'יי אביצ'י בשיר "Wake Me Up", שכבש את המקומות הראשונים ברחבי עולם.
בשנת 2014 שיחק בתפקיד קטן בסרט הביוגרפי "קומו על הרגליים" אודות חיו של ג'יימס בראון, אותו גילם צ'דוויק בוזמן.
בשנת 2019 הופיע גם בתפקיד אורח בסדרת הפשע "הסנדק של הארלם".
ב־4 בספטמבר 2025 הוציא המוזיקאי האלקטרוני הקנדי סיקיק את הסינגל "Lonely Together", שיתוף פעולה עם בלאק ועם יוטיובר ודי־ג'יי אנגלי בשם ויקסטאר.
הרעיון לשיר החל מקולות ומנגינה שבלאק שלח לסיקיק, והוא פותח לאורך יותר מחצי שנה עם כמה גרסאות שונות.
אחת הטיוטות הראשוניות כללה דואט עם סיקיק עצמו, אך לבסוף הוחלט להסתמך בעיקר על ביצועיו של בלאק.
אַלְהַנָה צפריר היא דמות המופיעה בסדרת ספרי הפנטזיה רומח הדרקון (בעיקר בדרקונים של ליל החורף וספרי מלחמת הנשמות).
אלהנה היא בתו של דובר הכוכבים, מלך סילבנסטי, לוראק קלדון.
אלהנה עוברת מספר אירועים טרגיים בחייה, כמו גלות מהעיר בה גדלה, מלחמת הרומח, הרס ממלכתה בידי סיוט גדול, מותו של אביה, אהובהּ, בעלה, ולבסוף גם בנה.
מעט ידוע אודות ראשית חייה.
ידוע כי חונכה להיות דוברת הכוכבים הבאה, וכי אהבה לאסוף ורדים.
לאלהנה שיער שחור ארוך, עור לבן הדומה לחרסינה, עיניים בגוון סגול כהה ולה נטייה לנהוג באדישות כלפי זרים (כולל אלפים שאינם ממולדתה) בתחילה.
עם הגיעה של מלחמת הרומח לפתחה של ממלכת סילבנסטי, החלו שרי הדרקונים במערכה עליה.
לוראק, אביה של אלהנה שלח את בני עמו לדרום יבשת ארגות יחד עם בתו כמנהיגתם.
בהגיעם לשם, בני עמה ניסו להקים את העיר החדשה סִילְבַאמוֹרִי.
כאשר שמעה כי סילבנסטי נפלה לידי צבאות הדרקונים, החליטה אלהנה למחול על גאוותה, ולנסוע לטרסיס המעטירה לבקשת עזרתם של בני האנוש כדי יסייעו לה בשחרור ממלכתה.
בטרם הגיעה לטרסיס, הגיעה אלהנה לפגישת מועצת האבן הלבנה הראשונה.
היא חששה מפני ברית בין בני האדם לאלפי קאלינסטי ואף גמרה אומר לעצור ברית שכזו, לו נכרתה.
כאשר הגיעה לבסוף לטרסיס, לא מצאה אף אדם שהיה מוכן לסייע לאלפים נגד צבאות הדרקונים.
נאמר לה לעזוב את תחומי העיר, וכאשר סירבה לעשות כן - הובאה בפניו של אדון העיר.
בדרכה לשם, נתקלה באביר צעיר לעתיד בשם סער בהיר-להב, אשר לא הסכים לדרך בה התייחס משמר העיר אליה, וסייע לה בלא שידע על זהותה האלפית.
כאשר נפגשו עיניהם, רגשות הדדים עלו בהם.
אלהנה נשלחה אל המעצר ביחד עם סער, תניס חצי-אלף, גילתנאס קנן (בנו של מנהיג קאלינסטי) וחלמיש כור-אש.
בדרך למעצר, שלושה אבירי סולאמניה, בריאן דונר, אראן ארוך-קשת ודרק שומר-הכתר חילצו אותם.
כאשר טרסיס הותקפה על ידי צבא הדרקונים, החבורה התפצלה ואלהנה נסה עם סער ברחובות העיר.
סער מילט אותם בעוד דרקון מכלה את זעמו ברחובות העיר.
מעשה גבורה זה המס את ליבה, והיא העניקה לו את תכשיט הכוכב שלה.
אולם בהמשך התפצלו דרכם - אלהנה המשיכה עם תניס, רייסטלין מאז'ר, קרמון מאז'ר, סהר-פז ומי-נהר על גביהם של גריפונים לעבר סילבנסטי בעוד סער המשיך עם חלמיש, גדילן, לאורנה והאבירים הסולאמניים הדרימו אל חומת קיר הקרח.
כאשר אלהנה ובני לווייתה הגיעו לסילבנסטי, היא פנתה בריצה ישירות אל היער.
שם אחז בה הסיוט של לוראק ודרקון ירוק בשם כַּרְתִּי רועץ-דם ולכד אותה.
הוא הביא אותה אל אביה וניסה לגרום לו להרוג אותה, אולם אביה לא יכול היה לעשות כן.
לבסוף, תניס וחבריו הביסו את הסיוט, וגם שחררו את אלהנה ואביה ממנו, אך כרתי רועץ-דם נמלט.
זמן מועט לאחר מכן נפטר אביה, אשר החליט להעניק את בועת הדרקון בו השתמש בתוך שקיק קסמים מיוחד לרייסטלין.
כאשר תניס וחבריו עוזבים, אלהנה נותרת מאחור וקוברת את אביה למרגלותיו של גזע עץ במגדל הכוכבים.
היא ממשיכה לשהות בסילבנסטי ומחכה לסימן.
היא מקבלת את האות לו היא מצפה כאשר תכשיט הכוכב שלה חדל להבהיק.
היא מבינה מיד כי אהובה, סער, נהרג.
היא פירשה סימן זה כחוסר תקווה מוחלט, ורצה אל מגדל הכוכבים, תוך שהיא חושבת לסיים את חייה.
אולם, היא רואה עץ חי גדל במקום בו קברה את אביה, וידעה כי זהו הזמן לשוב לבני עמה.
היא ממהרת לרכוב על גריפון חזרה לדרום ארגות.
אלהנה מופיעה בשנית מול מועצת האבן הלבנה ומשכנעת את האומות האחרות לשים בצד את המחלוקות הקטנוניות ולהצטרף לברית.
היא אף מציעה לפורתיוס, בנו של דובר השמשות, להצטרף אליה בברית נישואין פוליטית, מתוך מטרה לאחד את שתי אומות האלפים הגדולות, קאלינסטי וסילבנסטי, למרות שליבה נמצא במקום אחר, קבור בצריח הכהונה הראשי.
יחדיו הם יוצרים את צבא האבן-הלבנה ומגרשים את צבאות הדרקונים הרחק מארצותיהם.
לאחר המלחמה, פורתיוס ואלהנה באו בברית הנישואין בשנת 362 אחה"ח לערך, במה שהיה שנודע כצעד פוליטי נועז מצידם.
בעוד שפורתיוס הנהיג את צבאות סילבנסטי לתוך ממלכת האלפים המערבית כדי לטהר אותה מסיוטו של לוראק, אלהנה נשארה בקאלינסטי לשלוט בעם (לאחר שאביו של פורתיוס נפטר, עבר השלטון לידי בנו).
במשך השנים הבאות, נישואיהם הפכו ליותר מכך.
הם התאהבו אחד בשני, ובשנת 382 אחה"ח אלהנה עמדה ללדת את ילדהּ הראשון.
באותה שנה, סנאטורים בשתי אומות האלפים החליטו כי אין הם מעוניינים באומת אלפים אחת מאוחדת וקשרו קשר כדי להסיר את אלהנה ופורתיוס מראשות עמיהם.
אלהנה נכלאה בקאלינוסט, בירת קאלינסטי על ידי הסנאטור האלפי רַשָׁאס ביחד עם שומר ראשה, סַמָאר.
הם שוחררו על ידי דאלאמר ארג'נט וגיבור הרומח תניס חצי-אלף, והוכרזו לאחר הימלטותם כאלפים אפלים.
באותה שנה, פורתיוס ואלהנה, יחד עם נאמניהם הגיעו לעיר העצים, מרגוע.
שם, התקבלו שניהם בברכה על ידי משפחת מאז'ר ואלהנה ילדה את בנה הבכור, סִילְבַנוֹשֵׁי קלדון.
כאשר פרצה מלחמת הכאוס בקרין, אלהנה ירדה למחתרת יחד עם בנה כדי להגן עליו מפני כוחות אומות קאלינסטי וסילבנסטי, כדי למנוע מהם למצוא את ילדהּ ולקחתו ממנה.
פורתיוס הגיע לקאלינוסט כדי לנסות להגן על העיר, הוא נלחם בדרקון אש ונחשב למת לאחר שנצפה מתמוטט בקרב עמו.
אל תוך עידן בני התמותה
אלהנה, שבורת הלב, הובילה את האלפים העריקים שלה לארצות סילבנסטי כדי לנסות לתפוש מחדש את כס השלטון עבור בנהּ.
אולם בני סילבנסטי הרימו מעל ממלכתם את המגן של סילבנסטי כדי למנוע מדרקוני העל לפלוש לארצם ולהחריב אותה (בלא ידיעתם, הם רומו על ידי הדרקון כרתי רועץ-דם).
במשך שנים, ניסו אלהנה וחבורתה למצוא דרך מבעד למגן, ונלחמו בעוגים ויצורי אופל אחרים אשר ניסו להורגם.
היא גילתה כי בעלה שרד את מלחמת הכאוס, אך פניו גופו הושחתו.
אלהנה המשיכה בקשר עמו דרך רצים אלפים אשר נשאו את הודעותיו מקאלינסטי, שם נשאר.
במהלך ההתפתחויות במלחמת הנשמות, המגן של סילבנסטי קרס ונעלם.
היא למדה כי בנה התיישב על כס השלטון בסילבנסטי כשליט בובה, כאשר הופרד קודם לכן מחבורתה.
היא הבינה כי השליטים בפועל הם מינה ואבירי האופל שלה.
היא אף הייתה עדה לנטישת הכס על ידי בנה, שהתאהב עד כדי עיוורון במינה, ועקב אחריה במסעה לסאנקשיין.
אלהנה נפגשה עם אנשיו של גילתאס (שליט קאלינסטי), אשר נמלטו מקאלינסטי שנחרבה כליל לאחר מותה של דרקונית העל הירוקה בריל וחבורתה הצטרפה אליהם.
כצבא אלפי מאוחד, הם צעדו לסאנקשיין לנסות להשיב את בנה, אולם הותקפו על ידי עוגים בדרכם.
הם הצליחו להימלט בעזרתם של דרקוני הטוב אשר חזרו לקרין מכלאם והשמידו את צבא העוגים.
הצבאות הגיעו לבסוף לסאנקשיין והצטרפו למאבק נגד צבאה של האלה האחת.
לאחר שנסתיים, הבינה אלהנה כי בנה נהרג על ידי מינה.
צערה הרב על שאירע לבנה מוטט אלהנה עד כדי שיגעון ולמשך זמן רב.
היא ויתרה על מנהיגות סילבנסטי לחלוטין, העניקה את כתר השלטון של סילבנסטי לגילתאס והחליטה לשוב לארצות קאלינסטי ולהתאחד עם פורתיוס.
לא ידוע מה עלה בגורלם מאז.
אלהאם מאנע (; נולדה ב-19 במרץ 1966) היא יוצרת, כותבת ליברלית ופעילה משפטית מתימן.
היא מרצה למדעי המדינה באוניברסיטת ציריך בשווייץ, היא גם חברת הוועד הפדרלי השווייצרית לזכויות האישה.
אלהאם מאנע נולדה במצרים בעיר אל-מחלה אל-כוברא, לאב תימני ואם מצרייה, ועברה ממקום למקום לפי תנאי עבודתו הדיפלומטית של אביה בין מצרים, תימן, גרמניה, מרוקו וכווית.
את התואר הראשון במדעי המדינה היא סיימה באוניברסיטת כווית בהצטיינות יתרה בין השנים 1985–1989. לאחר מכן היא עברה לתימן ושם עבדה באוניברסיטת צנעא כעוזרת הוראה במחלקה לפוליטיקה ומדעים, ועבדה גם כמזכירת הוועדה לענייני סגל אקדמי בלשכת הרקטור של אותה אוניברסיטה.
בשנת 1993 היא קיבלה מלגה מתוכנית פולברייט מארצות הברית, דבר שאפשר לה להמשיך את לימודיה בארצות הברית, וללמוד תואר שני במדעי המדינה והפוליטיקה ההשוואתית באמריקן יוניברסיטי בארצות הברית בין השנים 1993–1995. לאחר מכן היא עברה לשווייץ למדה באוניברסיטת צירים בין השנים 1996–2000, וקיבלה תואר דוקטורט בהצטיינות.
לאחר מכן, בין השנים 2005–2009, למדה לפוסט-דוקטורט.
מאנע עבדה בתחום העיתונאות שמונה שנים 1997–2005, ברדיו שווייץ ואחר כך באתר סויס-איפו הערבי שהיה שייך לרשות השידור השווייצרית, וקיבלה דרגת סגן רשות השידור בחלקה הערבי של רשות השידור השווייצרית.
בשנת 2005 היא עזבה את עבודתה ברשות השידור והתמנתה למרצה מן המניין באוניברסיטת ציריך למדעי המדינה.
החל משנת 2006 היא החלה בעבודת שטח במדינות ערב בנושא, "פוליטיקה ומין" ובמסגרתו עברה בין מדינות דרום אפריקה, בריטניה, תימן, סוריה וכווית.
בשנת 2010 היא מונתה לחבר השולחן העגול ביוניסיפ , ב-2012 הייתה לחברת הוועד הפדרלי לענייני נשים וב-2014 מונתה לעמיתה במכון החילוני SGI בוושינגטון הבירה.
בשנת 2008 מונתה ליועצת פוליטית בנושא "דת ומין במזרח התיכון" עבור ארגונים ממשלתיים שווייצרים, בנוסף לארגונים לא-ממשלתיים וארגונים בינלאומיים.
ומאז 2014 היא חוקרת בכירה בתוכנית המחקר המשותפת בין שווייץ ודרום אפריקה SSA JRP בנושא "דמוקרטיה, ערכים ואינטרסים".
מאנע ידועה כתומכת נלהבת להפרדת דת ומדינה בארצות האסלאם.
היא פעילה למען חופש הביטוי והאמונה וגם תומכת בהגנה על זכויות האדם, האזרח והאישה, בנוסף לזכויות המיעוטים בארצות המזרח התיכון וצפון אפריקה הערבי.
היא גם ידועה בתור מבקר חריף של האידאולוגיה והמדיניות של התנועות האסלאמיות במזרח התיכון, וניהלה לא מעט ויכוחים עם אנשי דת מוסלמים מארצות ערב, במיוחד במצרים.
אבל אכזבתה הייתה גדולה מאוד, תימן לא השתחררה ונקלעה למלחמת אזרחים קשה.
במאמרה החשוב "אישה חופשית וליברלית", שהתפרסם באותו כתב עת ב-15 במרץ 2015, כתבה מאנע שכל אדם בין אם הוא גבר או אישה, נולד חופשי, ולכל אדם בוגר מגיע את החופש לבחור ולקבל את החלטותיו בעצמו ושאת באחריות עליהם.
היא טוענת שהביטוי "אישה חילונית" אינו קללה ואינו נושא אקטים של כפירה, להפך עלינו להתפאר בחילוניות, אפשר להיות אישה חילונית וגם מאמינה.
לדבריה אין ניגוד בין חילוניות נשית לאמונה בדת.
היא כל הזמן חוזרת ומדגישה שהיא אישה "חילונית ומאמינה" גם בכל מפגשיה עם אנשי דת דוגמת ג'מאל אלבנא ואחרים, והדיאלוגים שהיא מנהלת איתם.
מאנע היא בעלת אזרחות שווייצרית.
אלהאם דווירי תאברי היא סופרת ילדים ונוער ויועצת חינוכית ערביה-ישראלית.
אלהאם דווירי תאברי נולדה בנצרת שבישראל.
היא הילדה השלישית מבין חמישה ילדים במשפחה ערבית שמרנית.
הוריה הם אדיב דחדוח דווירי, מהנדס בניין, ולוריס אסכנדר קעואר, עקרת בית.
למדה בבית ספר הפרנציסקני בנצרת שהיה באותם ימים בית ספר לבנות בלבד.
בילדותה הייתה אלהאם קוראת ספרים באופן קבוע והייתה שואלת ספרים מספרייתו הביתית של דודה המשורר ד"ר ג'מאל קעוואר, מכיוון שבאותה תקופה לא היו ספריות ציבוריות להשאלת ספרים בנצרת וסביבתה.
בשנת 1972 קיבלה תעודת הוראה בפרויקט שהקים משרד החינוך להכשרת מורים בנצרת ובשנת 1986 קיבלה תעודת הוראה (מורה בכיר) להוראת אנגלית לחטיבת הביניים.
תאברי סיימה בשנת 1989 את לימודי התואר הראשון בחינוך ושפה ערבית באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1995 למדה ביבליותרפיה באורנים ושנתיים לאחר מכן, סיימה תואר שני בחינוך מאוניברסיטת לאפבורו (Loughborough University).
תאברי עסקה בהוראה ביו השנים 1972 ל-1997. היא התחילה לכתוב מאמרים בנושאי חינוך בשנת 1994 תוך כדי עבודתה כמורה ורכזת.
היא התחילה לכתוב בראשית דרכה לעיתון כל אל ערב, בתקופה שהמשורר סמיח אל-קאסם היה העורך הראשי של העיתון.
אלהאם כתבה בנושאי חינוך בעוד עיתונים ומגזינים ביניהם: ירחון אל מואכב, מגזין ליידי, אתר בוקרא ועיתון א-סנארה.
ספרה הראשון, "אלביידה", יצא לאור בשנת 1994. עד תחילת 2020, תאברי כתבה והוציאה לאור 62 ספרי ילדים, תשעה ספרים לבני נוער, ושני ספרים מקצועיים בחינוך.
היא יצרה את סדרות הספרים פיראס, הנא וקושקוש.
ספריה יוצאים לאור בהוצאת הספרים דאר אל-אלהאם שהקימה.
משנת 2009 מתקיימים מופעים עם הדמות קושקוש בגנים ובבתי ספר יסודיים, במרכזים קהילתיים, ועל במות תיאטרון בישראל וברשות הפלסטינית.
דווירי תאברי אחראית גם לבימוי ולכתיבת הטקסטים להצגה ולשירים.
כמו כן פיתחה משחקי חשיבה משעשעים תוך כדי שימוש בדמותו של קושקוש.
בשנת 2004 זכתה בפרס היצירה בספרות הערבית מטעם משרד החינוך, התרבות והספורט.
הדמות "קושקוש" שיצרה הפכה לדמות הילדים הפופולרית ביותר במגזר הערבי בישראל.
ספריה נבחרו למצעד הספרים של משרד החינוך בשנת 2010, בשנת 2012, בשנת 2016 ובשנת 2019.
תערוכה נוספת בנובמבר 2019 הציגה את איורי ספרי קושקוש במהלך עשרה ימים בתוך תערוכות שבוע האיור בתל אביב יפו במסגרת אירועי "אוהבים אמנות.
עושים איור" של המחלקה לאמנויות בעיריית תל אביב-יפו
אלהאם כתבה טקסטים לתוכנית הטלוויזיה "עם אמל בשכונה" ששודרה ב-הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
ממאי 2017 היא לוקחת חלק קבוע כאורחת מומחית לחינוך בתוכנית הרדיו של רדיו מכאן של תאגיד השידור הישראלי.
היא משוחחת בה על חינוך ועונה על שאלות ההורים בשידור חי.
אלהאם דווירי תאברי מרצה במכללות ללימודי חינוך לגיל הרך.
לימדה במכללת אורנים ובאוניברסיטה הפתוחה.
היא מקיימת הרצאות אורח במוסדות אקדמיים מול קהל של הורים ועובדי הוראה, בישראל וברשות הפלסטינית.
אלהאם נישאה לאדוארד תאברי, מהנדס במקצועו, והיא אם לשלושה ילדים.
ילדיה ובעלה היו שותפים לכתיבת ספריה: בעלה ובתה סאוסן ביצעו הגהה לספריה, בתה פאתן איירה את ספריה הראשונים, ובנה כמאל אייר את סדרת "קושקוש" וספרים נוספים.
ספריה של אלהאם דווירי תאברי פונים לילדים בגיל הרך עד לבני נוער ומתבגרים.
בנוסף כתבה ספרים טיפוליים לנוער אותם היא איירה.
סדרת פיראס עוסקת בילד בשם פיראס.
חלק מספרי הסדרה הם סיפורי מורשת וחלק עוסקים בהתנסותו של פיראס בחוויות יומיומיות.
סדרת הנא עוסקת בתינוקת בשם הנא, והיא סדרה לגיל הרך.
מטרת הסדרה לטפל ולטפח את הצד הרגשי, המחשבתי ותחושתי אצל תינוקות.
קושקוש הוא גיבור ספריה של אלהאם.
השם "קושקוש" הוא שם בדיוני, ונבחר כדי למנוע הקנטת ילדים בעלי שם זהה.
דמותו של קושקוש בספרים דומה לכל הילדים: היא מצחיקה, לא אידיאלית, שובבה וסקרנית.
אלהאם השתמשה בדמותו של קושקוש גם באמצעות הפעלות בתוך חוברות שמטרתן היא פיתוח הצד השכלי-הרגשי אצל הילד.
אלהאם כתבה ביוגרפיה עצמית בספר "מוכר החבצלות והפרחים", שכלל 10 סיפורים קצרים – שמונה מהם היו ביוגרפיה עצמית, ועוד חמישה ספרים טיפוליים לנוער ולמבוגרים, שהיא עצמה איירה.