tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שחקן דמות תיאור הדמות הוביטים מרטין פרימן בילבו בגינס הוביט צעיר שאולץ לצאת להרפתקה עם תריסר גמדים בראשות ת'ורין צינת־אלון ובליווי גנדאלף, כ"פורץ", על מנת לסייע להם להשיב לידיהם את ממלכתם.
היוזם והמסייע לחבורת הגמדים במסעם אל ההר הבודד.
חי ביער-אופל והראשון לגלות את תחיית סאורון בדמות "בעל האוב".
אלפים קייט בלאנשט הגבירה גלדריאל הנאווה והאדירה שבאלפים.
לי פייס ת'רנדויל מלך האלפים ואדון יער-אופל.
אורלנדו בלום לגולאס ת'רנדוילין נסיך יער אופל; בנו של ת'רנדויל.
אוונג'לין לילי טאוריאל אלפית מיער-אופל.
הגמדים ריצ'רד ארמיטאג' ת'ורין צינת-אלון בנו של ת'ראיין, נכדו של ת'רור והטוען לכס מלכות ארבור, "בטן ההר".
גראהם מק'טאוויש דאולין גמד־דודו של ת'ורין, ואח באלין.
קן סטוט באלין גמד - דודו של ת'ורין, ואח דאולין.
איידן טרנר קילי גמד - אחיין של ת'ורין, ואח פילי.
דין או'גורמן פילי גמד - אחיין של ת'ורין, ואח קילי.
מארק הדלו דורי גמד - אח של נורי ואורי.
ג'ד ברופי נורי גמד - אח של דורי ואורי.
אדם בראון אורי אח של נורי ודורי ג'ון קאלן אואין גמד - בן דודו של ת'ורין, ואח גלואין.
פיטר המבלטון גלואין גמד - אביו של גימלי, בן דודו של ת'ורין, ואח אואין.
ויליאם קירצ'ר ביפור גמד - בן דודו של במבר ובופר.
ג'יימס נסביט בופר גמד - בן דודו של ביפור, ואח במבר.
סטיבן האנטר בומבור גמד שמן למדי - בן דודו של ביפור, ואח בופר.
לורנס מקור (אנ') בולג בנו של אזוג וגם הוא צד אחר ת'ורין וחבורתו.
יצורים אחרים בנדיקט קמברבאץ' "בעל האוב" דמות מסתורית ואפלה אשר העלה מן המתים את המלך המכשף מאנגמר שמתגלה כסאורון שחזר וכעת מאיים על הארץ התיכונה בשנית ולצדו אזוג, האורק החיוור המרושע, בעל האוב הוא הנבל המשני של טרילוגיית סרטי "ההוביט".
סמאוג דרקון גדול אדום וענק וחזק במיוחד המסוגל לדבר בעל כנפיים עבות וענקיות וציפורניים גדולות כלהב מצפון הארץ התיכונה שהשתלט על ההר הבודד ועל אוצרות הזהב שבו ומאיים על עיר הגמדים ארבור.
סמאוג הוא הנבל הראשי של הסרט ושל טרילוגיית סרטי "ההוביט" ולצד סמאוג, בעל האוב המתגלה כסאורון שכלל וכלל אינו משתף פעולה עם הדרקון אבל נחשב לנבל תומך כמו אזוג ובולג.
מייקל פרסברנדט ביאורן "משנה־עור" שיכול לשנות צורתו לדב גדול ממדים.
לוק אוונס בארד הקשת מאנשי אסגארות', מסייע להביס את הדרקון סמאוג.
סטיבן פריי אדון עיר האגם ראש "עיר האגם".
עריץ מושחת שנוטש את תושבי העיר לעוני וגונב את כספם.
משתף פעולה עם ת'ורין ברצון לקחת מהזהב של ארבור.
פיטר ג'קסון סיפק פרטים ראשונים אודות הסרט השני בסדרה, בהצצה לאירוע בשידור חי שנערך ב־24 במרץ 2013. קוד הגישה לשידור החי צורף למהדורות ה־DVD של "ההוביט: מסע בלתי צפוי" שיצאו ב־19 במרץ 2013. באירוע שידור החי, חשף פיטר ג'קסון פרטים מעלילת הסרט.
לדבריו, טאוריאל המגולמת על ידי אוונג'לין לילי, היא דמות של אלפית פשוטה חברה במשמר האלפים של היער ושומרת ראש של מלך האלפים, ת'רנדויל, והוא חשף גם סצנה מתוך הסרט ובה נראים גנדלף ורדגסט החום, כשהם תרים אחר בעל האוב בדור גולדור ומגלים כי רפאי הטבעת שוחררו מקברם.
ביוני 2013, פיטר ג'קסון פרסם פוסטר וטריילר רשמי ראשון ובאוקטובר יצא הטריילר השני.
הסרט הכניס 73 מיליון דולר בסוף השבוע הראשון להקרנתו.
אולפני האחים וורנר הוציאו את הגרסה הקולנועית של הסרט בבלו־ריי, בבלו־ריי 3D וב־DVD ב־8 באפריל 2014 שכללה גם 4 סרטוני הפקה של פיטר ג'קסון במהלך צילומי הסרט.
ב־21 באוקטובר 2014 המהדורה המורחבת הפכה לנגישה להורדה דיגיטלית ב־iTunes וכללה 25 דקות צילום נוספות לסרט.
אתר הסרטים Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 74% על פי ביקורות מפי 214 גולשים.
ביקורת באתר עין הדג טענה לבעיות רבות בסרט, אך למרות זאת הוסיפה ש"אי אפשר לוותר על 'ההוביט 2'".
אורון שמיר בעכבר העיר כתב: "'ההוביט: מפלתו של סמאוג' מוקפד ברמות על ויפייפה חזותית, אבל סובל מתחושה כללית של העברת זמן בדרך לסרט הבא, שיסיים את הטרילוגיה".
ההד היה ירחון בעל אופי דתי/חרדי לאומי, שראה אור בירושלים בשנים 1925–1953.
את כתב העת מימן האגף החרדי של קרן קיימת לישראל.
העורך הראשון היה הרב חנוך הניך בורנשטיין, ולאחריו שימש בתפקיד במשך כעשרים וחמש שנים הסופר ואיש הרוח ר' בנימין, שאף כתב לא מעט מן הכתובת והמאמרים שהופיעו בעיתון בשנים הראשונות.
אופיו של הירחון היה ייחודי, והוא עסק בו בזמן בסוגיות דתיות, לאומיות, יישוביות ופוליטיות.
אחת ממטרותיו העיקריות הייתה לקרב את הציבור היהודי האורתודוקסי לעשייה הציונית והלאומית בארץ ישראל, ומסיבה זו תמכו בהפקתו קרן קיימת לישראל וקרן היסוד.
הגיליונות הראשונים הודפסו במכונת כתיבה פשוטה.
בהמשך החל להיות מודפס בבתי דפוס בירושלים.
בשנת 1932 גדל מספר העמודים ל-32 בגיליון והעטיפה הוחלפה לאיכותית יותר ועליה גם פרסומות.
בשלב מסוים הובטחה לחותמים על כתב העת מתנה מיוחדת - אחד מספריו של רבי בנימין.
המאמרים שפורסמו בכתב העת הוקדשו לדמויותיהם של רבנים ואישי ציבור שהזדהו עם התנועה הלאומית היהודית ועם מטרותיה; לתיאור הקמתם של מוסדות דת, חינוך ומדינה בארץ ישראל; לדיונים אידאולוגיים בנושא השפה העברית, התנועה הציונית הדתית, המעש ההתיישבותי הציוני בארץ ישראל ועוד.
בין הכותבים היו אישים דוגמת הרב אברהם יצחק הכהן קוק וש"י עגנון.
תפוצתו של ההד הייתה בחלק מן השנים רחבה למדי, והוא הופץ גם בקהילות יהודיות באירופה, בארצות הברית ובדרום אמריקה.
ההוביט: קרב חמשת הצבאות הוא סרט קולנוע ניו זילנדי־אמריקאי מסוגת פנטזיה והרפתקאות אפי משנת 2014 והסרט השלישי והחותם בזיכיון סרטי הפנטזיה מאת פיטר ג'קסון על פי ספרו של ג'.ר.ר.
טולקין, "ההוביט" (1937), והוא סרט ההמשך לסרטים "ההוביט: מסע בלתי צפוי" ו"ההוביט: מפלתו של סמאוג", הסרט מהווה הקדמה לסרטי "שר הטבעות" ולעיבוד הקולנועי האחרון של ספרות טולקין, זאת לאחר שכריסטופר טולקין ופיטר ג'קסון הגיעו להסדר משפטי לפיו לא ייעשה כל עיבוד נוסף לספרי טולקין לאחר סרטי "ההוביט".
הסרט יצא לבכורה בבתי הקולנוע בארצות הברית ב־17 בדצמבר 2014 ועד מהרה הפך לסרט שובר קופות, כשכבר בסוף השבוע הראשון להקרנתו נצמד לראש טבלת שוברי הקופות והכניס למעלה מ־90 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, לאחר שהוקרן במהלך השבוע ברחבי העולם וגרף בסך הכול בשבוע הבכורה, למעלה מ־200 מיליון דולר.
סך הכול גרף הסרט כ־955 מיליון דולר מהכנסות ברחבי העולם והפך לאחד הסרטים המכניסים ביותר לשנת 2014. היה מועמד לפרס אוסקר על עריכת הסאונד הטובה ביותר ולפרס האקדמיה הבריטית לקולנוע בקטגוריית האפקטים הוויזואליים הטובים ביותר.
הסרט הצליח בקופות והכניס כ־956 מיליון דולר, ואף יצא לאקרנים ב־3D (תלת־ממד), IMAX, דו־ממד ו־HFR 3D.
תחילה, נקרא הסרט "ההוביט: לשם ובחזרה", ובכך שם הסרט היווה זיקה לספר שהותיר בילבו בגינס עבור אחיינו, פרודו בגינס: "לשם ובחזרה, סיפורו של הוביט", וכך גם נקרא הספר במקור "ההוביט, או לשם ובחזרה".
ב־24 באפריל החליט היוצר פיטר ג'קסון לשנות את שמו ל"קרב חמשת הצבאות", אשר מתרחש בסרט בדומה לשאר סרטי הסדרה, הוא מתבסס באופן רופף על הספר והנספחים מתוך "שר הטבעות", הסרט עצמו מתבסס על החלק האחרון בספר "ההוביט".
אירוע הבכורה נערך בלונדון ב־1 בדצמבר 2014, על פי הסכם שנחתם בין האחים וורנר לניו ליין סינמה, לפיו אירועי הפרמיירה של שלושת סרטי "ההוביט" ייערכו בוולינגטון, לוס אנג'לס ולונדון, בהתאמה.
בדומה לשני הסרטים הקודמים בסדרה, הוא צולם בטכנולוגיית צילום של 48 פריימים לשנייה.
הסרט מתמקד במאורעות שמתרחשים באזור ממלכת ארבור, לאחר שהגמדים העירו מרבצו את סמאוג הדרקון שיוצא להשמיד את עיר האגם ואנשיה, זאת על רקע התקרבותם של האורקים לקראת קרב חמשת הצבאות.
לאחר המאבק מול הגמדים בהר הבודד, סמאוג יוצא לתקוף את עיר האגם, בעוד צבא אורקים מדול גולדור מונהג בידי אזוג ובולג יוצא למלחמה בבני האדם, בגמדים ובשבטי האלפים, בני הלילית.
בילבו בגינס, תורין וחבורת הגמדים עודנם בתוככי ההר הבודד, כאשר סמאוג הדרקון יוצא לתקוף את עיר האגם.
בארד מצליח להימלט מכלאו ולהרוג את סמאוג בעזרת חץ שחור, כאשר אדון העיר מנסה להימלט עם מלאי זהב באמתחתו, אך גופתו של סמאוג נופלת עליו והוא מת.
בארד אומר לאנשי העיר כי עקב הרס עיר האגם עליהם להתמקם בעיירה דייל הנטושה.
קילי מתוודה באוזני טאוריאל על אהבתו ויוצא בסירה אל ההר הבודד.
בהגיעם לשם הם לומדים מבילבו שתורין צינת־אלון איבד את שיקול דעתו בעודו מגלה את הזהב ובחפשו אחר אבן הנזר ארקנסטון הנחשבת לתכשיט המלך וסמל המלוכה של ארבור.
טירופו מובילה אותו להורות לגמדים לחסום את השערים ולמנוע מכל אחד מלהיכנס או לעזוב.
בילבו יודע על טירופו, ויודע שאם הארקנסטון יגיע לידיו - הטירוף רק יחמיר.
לכן, הוא מחביאה בכיסו, כשמתברר שהוא הצליח להשיגה עוד קודם לכן וחשש מלהביאה לתורין.
גנדלף, הכלוא במבצר דול גולדור מחולץ על ידי חברי המועצה הלבנה: גלדריאל, אלרונד וסארומן, שמבריחים את רפאי הטבעת.
כאשר סאורון מנסה לפתות את גלדריאל היא מצליחה להבריחו יחד עם רפאי הטבעת מן המבצר.
אף שאלרונד מאמין שיש להזהיר את האנשים החופשיים משיבת הרוע, סארומן אומר לו לקחת את גלדריאל למקום מבטחים בעוד הוא עצמו ינסה לבוא בחשבון עם סאורון.
בדיעבד, באירועי הסרטים הבאים, מתברר שהוא לא נלחם בו אלא כרת עמו ברית.
אזוג מגיע לארבור כשהוא לומד מפי בולג שצבא האלפים של ת'רנדויל מגיע אף הוא.
אזוג מפקד על בולג לצאת לגונדאבד ולהכין צבא נוסף.
בהגיעו לשם, טאוריאל ולגולאס מבחינים בו ובצבא עטלפים הכפוף אליו.
כאשר צבאו של ת'רנדויל מגיע אל דייל הוא חובר לבארד במטרה לתקוף את ההר הבודד ולהשיב לעצמו תכשיטים שנגנבו בידי הגמדים לפני זמן רב.
בעת ניסיונותיו של בארד לנהל משא ומתן עם תורין, הגמדים מסרבים לשמוע לו וביום המחרת בילבו נותן לבארד את אבן הארקנסטון במטרה שזה יציע אותה לתורין תמורת הזהב שהובטח לאנשי דייל והתכשיטים של האלפים, ובכך למנוע מלחמה בין האלפים לגמדים.
כאשר תורין מגלה זאת הוא כמעט שהורג את ההוביט, אך שאר הגמדים מחזיקים במנהיגם בעוד בילבו נמלט מההר אל גנדלף.
חבורת גמדים מגבעות הברזל בהנהגת דיין השני "רגל הפלדה" מגיעים אל ההר ומתכוננים לתקוף את האלפים במחנהו של ת'רנדויל אך אזוג מגיע עם צבאו ותוקף את הגמדים.
נוכח האויב המשותף הגמדים והאלפים משלבים כוחות ונלחמים ביחד באורקים.
אזוג מורה לצבאו לתקוף את דייל.
בארבור, בעקבות הרהורים בלתי פוסקים על התוכחות ששמע מחבריו ומסמאוג, תורין צינת־אלון מתפכח מטירופו ויוצא אל גבעת העורבים עם דוואלין, פילי וקילי כדי להתמודד מול אזוג ולסייע לצבאו של דיין.
במקביל, לאחר שטאוריאל נדחית על ידי ת'רנדויל בשל אהבתה לקילי, היא מגיעה לגבעת העורבים על מנת להזהיר את בילבו והגמדים מהגעת צבא תגבורת של אורקים.
אך בילבו עד מהרה מאבד הכרתו כאשר תורין נאבק באזוג בעודו נוקם את מותם של פילי וקילי וכשהוא מגן על טאוריאל מפני בולג.
לאחר שלגולאס הורג את בולג, מגיעים רדגאסט החום, הנשרים הגדולים וביאורן, שמשתלטים על צבא האורקים ומתגברים עליהם.
כאשר בילבו מתעורר ושב להכרתו הוא מגלה שתורין מתבוסס בדמו לאחר שהצליח להרוג את אזוג והוא נפטר מיד לאחר מכן בעודו מבקש סליחה מההוביט.
מעט לאחר מכן ואחרי הקרב, לגולאס עוזב את אביו ויוצא לפגוש את אחד מהדונדאיין, בילבו נפרד מהגמדים הנותרים וחוזר יחד עם גנדלף אל הפלך, אך בהגיעם לגבולות הפלך גנדלף לומד שבילבו מחזיק ברשותו את אחת מטבעות הכוח ולמעשה את הטבעת האחת.
סיפורו של בילבו מסתיים עם הגיעו אל מעון באג כשהוא מוצא בני סאקביל־בגינס חומסים את רכושו.
הסרט מסתיים ביום הולדתו ה־111 של בילבו, עם בואו של גנדלף לביקור, בדיוק בזמן שסיים לכתוב את הספר "ההוביט: לשם ובחזרה".
שחקןדמות תיאור הדמות מרטין פרימןבילבו בגינס הצעיר הוביט צעיר שיצא להרפתקאה עם שלושה עשר גמדים בראשות ת'ורין צינת־אלון ובליווי גנדאלף, כ"פורץ", על מנת לסייע להם להשיב לידיהם את ממלכתם.
איאן הולם הזקן דודו של פרודו, עסוק בכתיבת ספר המתאר את הרפתקאותיו השונות ודמות המספר.
איאן מקלןגנדאלף האפור מיא טוב לב, אשר הגיע מארץ האלים בדמות קוסם זקן וחכם (אחד מבין חמשת האיסטרי).
כריסטופר ליסארומן הלבן המיא החזק ביותר, שבא מארץ האלים, בדמות קוסם ישיש וחכם (אחד מבין חמשת האיסטרי).
סילבסטר מקוירדגאסט החום מיא שבא מארץ האלים, בדמות קוסם ישיש וחכם (אחד מבין חמשת האיסטרי).
קייט בלאנשטהגבירה גלדריאל הנאווה והאדירה שבאלפים.
לי פייסת'רנדויל מלך האלפים ואדון יער־אופל.
אורלנדו בלוםלגולאס ת'רנדוילין נסיך יער־אופל; בנו של ת'רנדויל.
אוונג'לין ליליטאוריאל אלפית מיער־אופל, המצויה במשולש אהבה עם הגמד קילי ולגולאס.
הוגו ויבינגהאדון אלרונד חצי־אלף שבחר בחיי האלמוות (בשונה מאלרוס אחיו).
ריצ'רד ארמיטאג'תורין צינת־אלון בנו של ת'ראיין, נכדו של ת'רור והטוען לכס מלכות ארבור, "בטן ההר".
קן סטוטבאלין גמד ונאמנו של ת'ורין.
איידן טרנרקילי גמד, דודנו של ת'ורין.
דין או'גורמןפילי גמד, דודנו של ת'ורין.
סטיבן האנטרבומבור גמד שמן למדי.
בילי קונולידיין השני, רגל־הפלדה גמד.
ממנהיגי צבא הגמדים שבאו מגבעות הברזל על מנת לסייע לת'ורין וחבורתו בקרב חמשת הצבאות.
מנהיג האורקים, ומי שצד אחר תורין צינת־אלון וחבורתו.
ג'ון טויבולג בנו של אזוג בנדיקט קאמברבאץ'"בעל האוב" דמות מסתורית ואפלה אשר העלה מן המתים את המלך המכשף של אנגמר.סמאוג דרקון גדול אדום וענק וחזק במיוחד המסוגל לדבר.
הוא בעל כנפיים עבות וענקיות וציפורניים גדולות כלהב שהגיע מצפון הארץ התיכונה והשתלט על ההר הבודד ועל אוצרות הזהב שבו ומאיים על עיר הגמדים ארבור.
מייקל פרסברנדטביאורן משנה עור, הוא יכול להחליף את צורת גופו החיצונית לצורת חייה, ובדרך כלל הופך מגבר לדוב.
לוק אוונסבארד הקשת מאנשי אסגארות'.
הפקת סרטי הטרילוגיה כולה נעשתה בלוח זמנים מאוד מקוצר והם הופקו אחד אחרי השני, כאשר הצילומים החלו במאי 2012 והושלמו ביולי 2012. במרץ 2013 נעשו צילומי השלמה נוספים והצילומים עבור "ההוביט: מפלתו של סמאוג" ו"ההוביט: קרב חמשת הצבאות" הושלמו סופית ביולי 2013. הליכי פוסט־פרודקשן והעיבוד הממוחשב הושלמו ב־19 בנובמבר 2014.
כאמור, הסרט נקרא תחילה "ההוביט: לשם ובחזרה".
באפריל 2014 פיטר ג'קסון הצהיר כי לאחר צפייה עם מפיקי אולפני האחים וורנר בגרסה לא־ערוכה של הסרט השלישי בסדרה, הוחלט לשנות את שם הסרט ולקרוא לו "ההוביט: קרב חמשת הצבאות".
בכנס קומיקון 2014, שנערך ביולי 2014, נחשף הטיזר טריילר לסרט.
כמו כן, פורסמו שתי כרזות רשמיות לסרט.
בדומה למה שאירע לשני הסרטים הקודמים בסדרה, עותק בגרסת DVDScreen כבר היה לנגיש להורדה פיראטית החל מתחילת ינואר 2015, מעט יותר מחודש לאחר עליית הסרט לאקרנים, מה שהפך אותו לסרט הראשון שהודלף באיכות סבירה לרשת בשנת 2015.
באוקטובר 2015 הסרט הוקרן בקולנוע שוב בגרסה המורחבת שלו באירוע שאורגן על ידי Fathom Events.
גרסה זו כללה תוספות חדשות, טון אפל יותר וסיווג R בסך כולל של 20 דקות נוספות.
הגרסה הקולנועית של הסרט בבלו־ריי, בבלו־ריי 3D וב־DVD פורסמה במרץ 2015, כאשר באוקטובר 2015 יצאה המהדורה המורחבת.
בהתאם לחוזה חתום, הווארד שור נטל חלק בהלחנת הפסקול, לאחר שכבר הלחין את הפסקול לסרטי "שר הטבעות" והסרטים הקודמים בסדרת "ההוביט".
הפסקול לסרט מתחלק לשני חלקים וכולל את הגרסה התקנית והגרסה המיוחדת.
הפסקול הוקלט בקונסרבטוריון של אוקלנד, באוקלנד שבניו זילנד בסיוע התזמורת הסימפונית של ניו זילנד.
את שיר הנושא "פרידה אחרונה" הלחין וביצע בילי בויד, שביצע גם אחד משירי הנושא ("קצה הלילה") ל"שר הטבעות: שיבת המלך".
הסרט זכה בפרס הסרט המרגש ביותר בפסטיבל הסרטים בהארטלנד (Heartland Film Festival) והיה מועמד לפרס אוסקר על עריכת הסאונד הטובה ביותר ולפרס האקדמיה הבריטית לקולנוע בקטגוריית האפקטים הוויזואליים הטובים ביותר.
הסרט היה מועמד לפרס אמפייר בחסות מגזין הקולנוע אמפייר בקטגוריות הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר לריצ'רד ארמיטייג' וסרט המדע הבדיוני/פנטזיה הטוב ביותר.
הסרט גם היה מועמד לפרס סאטורן בשבע קטגוריות שונות:התסריט הטוב, סרט הפנטזיה הטוב ביותר, שחקן המשנה ושחקנית המשנה, המוזיקה הטובה ביותר, האיפור והאפקטים הוויזואליים הטובים ביותר וזכה בשניים מהם: סרט הפנטזיה הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר.
הגליות המוניות מוזכרות בכתובים של מלכים שונים מהאלף השני לפנה"ס (בבלים, חתים, מצרים ועוד).
האשורים לא היו הראשונים שנקטו במדיניות ההגליות, אולם האשורים נקטו במדיניות זו בהיקף גדול וגרמו לשינויים בהרכב האוכלוסייה, בכל רחבי הממלכה שלהם.
מטרת ההגליות הייתה לבטל את הזהות הלאומית והדתית של העמים הנכבשים, לשלב אותם בעם האשורי, וכך להגדיל את כוחה של האימפריה האשורית.
שלמנאסר הראשון (1234-1263 לפנה"ס) נלחם נגד מרד שהתחולל בחניגלבת שבצפון מסופוטמיה, ולקח בשבי לארצו 14,400 איש מצבא האויב, לאחר שהעניש אותם בניקור עיניהם.
תוכולתי-נינורתה הראשון (1197-1233 לפנה"ס) נלחם נגד החיתים וניצח אותם בקרב ניחריאה (עיר באזור נהר חידקל).
בעקבות ניצחונו, הוגלו מתוך השטח הכבוש 28,000 איש, והועברו לתוך אשור.
לעיתים נועדה ההגליה לפתור את בעיית חוסר הביטחון באזורי הגבול, על ידי העברת קבוצות נוודים אל תחומי הממלכה.
תגלת פלאסר הראשון נקט במדיניות זו, לאחר ניצחונו על הפריגים שפלשו לארצו מאנטוליה.
הוא הגלה 6,000 איש מביניהם והושיבם בתחומי ממלכתו.
לאחר מכן הוא הכה קבוצות אחרות של נוודים שהגיעו מתחומי האימפריה החתית החרבה, והגלה מהם 4,000 איש לארצו.
ההגליות לתחומה של אשור מתרבות ב מאה ה-9 לפנה"ס.
בכתובותיו של שלמנאסר השלישי (824-858 לפנה"ס), נזכרים גולים רבים ממסעות המלחמה שלו - סך כל הגולים הנזכרים הוא 167,500 איש.
מטרת ההגליות הייתה לאכלס ערים ויישובים בתוך אשור, תוך החלשה מכוונת של ארץ האויב שממנה נלקחו הגולים.
דוגמה לכך, אכלוס העיר כלח (נמרוד), עיר הבירה החדשה שנוסדה על ידי אשורנצירפל השני (859-883 לפנה"ס).
בכתובת שהוקדשה לתיאור בנייתה של העיר, כתוב כי העיר מנתה 16,000 איש שהיו נתונים לפיקוחם של 1,500 פקידים.
אשורנצירפל מספר בכתובותיו, שהוא הושיב בעיר גולים "מארץ סוחו, מארץ לקה, מהעיר סירקו, מארץ זמואה, מארץ בית עדן, מארץ חתי ומארץ פתינה".
לפיכך ברור שהבירה החדשה אוכלסה בגולים שהביא השליט ממסעות הכיבוש שלו.
בשנים הבאות נמשכה מדיניות זו, כך שאשורנצירפל ויורשו שלמנאסר השלישי, הגדילו בהדרגה את מספר תושבי העיר.
האשורים גם העבירו יחידות מצבאות הממלכות שנכבשו, וצרפו אותן לצבאם, עם נשקם וארגונם.
בדרך זו, הגדילו בהדרגה את עוצמתם הצבאית.
לעיתים הועברו אשורים למרכזי פחוות חדשות, שמלכי אשור ייסדו באזורי שוליים, כדי לחזק את האחיזה במרכזים החדשים.
על מדיניות זו, נכתב גם בכתובת מישע מלך מואב, והיא אינה ייחודית לאשורים.
המערכת הארגונית של הגליית המונים, פותחה ושוכללה במיוחד בימי תגלת פלאסר השלישי (727-745 לפנה"ס), ובדרך זו המשיכו גם יורשיו, סרגון השני (722–705 לפנה"ס) וסנחריב (705–681 לפנה"ס).
ענישה הבאה לידי ביטוי בשבירת מסגרות לאומיות קיימות.
לשם כך עקרו ממקומן קבוצות אוכלוסייה גדולות, והעבירו אותן לאזורים מרוחקים.
במקומם הושיבו גולים ממקומות אחרים, שלא היה להם שום קשר קודם לתושבים הוותיקים, והם היו תלויים לחלוטין, בביטחונם ובפרנסתם, בשלטון האשורי.
דילול חבלים שהיה בהם ריכוז גבוה של יסודות נוודים או נוודים למחצה.
מדיניות זו התבצעה בעיקר באזור בבל והמפרץ הפרסי.
האשורים עקרו מאזורים אלה עשרות אלפי תושבים ארמים וכשדים, והגלו אותם לכל רחבי האימפריה.
תגלת פלאסר השלישי הגלה 155,000 איש משבטי הכשדים.
סרגון השני, בעת מלחמתו נגד מראדך בלאדן, הגלה מבבל 90,580 איש.
סנחריב הגלה, בעת מסעו הראשון לבבל, 208,000 איש.
(המספרים שנמסרו הם בוודאי מוגזמים, אך הם משקפים את מגמות השליטים האשורים)
שיקום חבלים שנפגעו קשה בעת מסעות הכיבוש האשוריים שנערכו במאות ה-9 וה-8 לפנה"ס.
אכלוס עריה המרכזיות של אשור, אשר נבנו והורחבו על ידי מלכי אשור (בעיקר נינוה ודור שרוכין).
ההגליות בימי תגלת פלאסר השלישי
אזור דרום סוריה וארץ ישראל נכבש על ידי תגלת פלאסר במהלך מסעותיו לאזור בשנים 732-734 לפנה"ס.
חלק מן השטח סופח לאשור, וחלקו נשאר במעמד וסאלי משועבד.
ההגליות האלה היו שלב בתהליך הפיכתם של החבלים הנכבשים לפחוות אשוריות.
אין אזכור ישיר של סיפוח הגליל והגלעד, אבל באחת הכתובות של תגלת פלאסר ניתן להשלים כך: "ארץ בית עמרי אשר במסעותי הקודמים הפכתי את כל עריה (לעיי חורבות) ואת העיר שומרון לבדה השארתי".
מכיוון שגם דמשק, שכנתה הצפונית של ישראל, סופחה באותה תקופה למערכת הפחוות האשוריות, אפשר להניח שעיקר שטחה של ממלכת ישראל סופח לתחומה של אשור, ורק חבל ההר שמסביב לעיר שומרון, נשאר בשלטונו של מלך ישראל האחרון.
באחת ממהדורות האנאלים של תגלת פלאסר, מופיע התיאור הבא: "13,520 איש על רכושם בקרם וצאנם לקחתי בשבי".
כל המקומות הנזכרים בכתובת, נמצאים באזור הגליל התחתון ושולי עמק יזרעאל: דברה היא דברת לרגלי הר תבור, שמעון נמצאת בשוליים הצפוניים מערביים של עמק יזרעאל, מרום בתל קרני חיטין, חנתון יטביתה וארומה - בבקעת בית נטופה.
זהו מרחב מצומצם למדי, ואם אכן הוגלו ממנו 13,520 איש, הרי מדובר בהגליה של חלק ניכר מאוכלוסיית האזור.
נתוני הסקרים הארכאולוגיים תואמים את הכתובות האשוריות: אזור הגליל התחתון התרוקן באופן משמעותי מיושביו בסוף המאה השמינית לפנה"ס, ובמשך המאה השביעית ואולי גם במאה השישית היה האזור שומם.
גם בחפירות חצור וכנרת (עיר עתיקה בצפון מערב הכנרת), יש עדויות על חורבן כבד שהתרחש בשתי הערים וכן חלה ירידה משמעותית באוכלוסייה או אף עזיבת המקום לתקופה ארוכה.
תגלת פלאסר השלישי ויורשיו לא ערכו הגליות לחבלי הגליל שסופחו - כנראה הדבר נובע ממעמדו השולי של האזור במסגרת האימפריה האשורית וכן מהפוטנציאל הכלכלי הדל של חבל הגליל התחתון.
מגידו, בירת הפחווה, נבנתה מחדש והוקמו בה ארמון המושל ורבעי מגורים מתוכננים, והובאו אליה גולים.
האשורים, כנראה נהגו כך גם במקומות נוספים - בתחום קיבוץ איילת השחר, ליד תל חצור, התגלה מבנה שלטוני אשורי.
עם זאת, רוב שטחי הגליל נותרו שוממים, והאשורים הסתפקו בהגליית תושביהם שעשויים היו להתמרד ולגרום קשיים לממלכתם.
שמו המקורי היה אולוליו, אך שמו המלכותי היה שלמנאסר.
בימי אביו שימש כמושל זימירה שבפניקיה.
עלה לשלטון בכ"ה בטבת בשנת 727 לפנה"ס.
בשנת 725 לפנה"ס שלמנאסר ערך מסע נגד צור.
לעזרתו באו מלכי צידון, עכו, ואושו (צור היבשתית), שהיו כפופים לאשור.
אנשי צור גברו עליו בקרב ימי ולקחו 500 איש בשבי, ומאוחר יותר הוציאו את כולם להורג.
ניצחון הצורים וירידת קרנו של שלמנאסר, היו כנראה הסיבה לכך שהושע בן אלה מלך ישראל החליט אף הוא למרוד במלך אשור בשנת 724 לפנה"ס, וכרת ברית עם סוא מלך מצרים והפסיק להעלות מס למלך אשור.
המצרים לא באו לעזרת הושע ושלמנאסר עלה לשומרון והחריבה סופית בשנת 722 לפנה"ס.
שלאמנאסר הגלה את תושבי שומרון לאשור, זאת לאחר שחלק מתושבי ממלכת ישראל כבר הגלה תגלת פלאסר.
בזמן דיכוי המרד שלמנאסר מת מוות טבעי, או הורעל בי"ב טבת לפי המקורות האשורים ועל כסאו עלה סרגון השני.
עם עלייתו של סרגון לשלטון באשור (705-721 לפנה"ס), פרצו מרידות ברחבי הממלכה, ובמרד השתתפו רוב המדינות שבשטחי סוריה וארץ ישראל.
לאחר שביסס את שלטונו באשור, ונכשל בניסיונו להכניע את בבל, יצא סרגון בשנת 720 לפנה"ס, לדכא את המרד בחבלים המערביים של האימפריה.
במהלך מסעו הוא ניצח ברית של ממלכות סוריות בהנהגת מלך חמת, ואז פנה דרומה, וליד רפיח הוא ניצח את צבא מצרים, שיצא לעזרתו של מלך עזה.
בעקבות הניצחון, הגלה סרגון את המלך המורד, ולאחר מכן "את העיר רפיח הרסתי, החרבתי ושרפתי באש.
9,033 איש עם רכושם הרב לקחתי בשבי".
המספר הגבוה של הגולים, מצביע שוב על כך שלא מדובר בהגליית תושבי עיר אחת, אלא בתושבי המחוז, שנאספו והוגלו מארצם.
בהמשך מסע זה, סרגון כבש את שומרון, שהצטרפה לממלכות שמרדו באשור, וסיפח אותה לממלכתו.
על גבי מנסרה שנמצאה בכלח, נכתב: "השומרונים, אשר (ליבם) זעם על מלך (שקדם) לי, שלא להשתעבד ולא להעלות מס, והתייצבו לקרב, בכוח האלים הגדולים אדוני לחמתי עמהם, ונשאתי כשלל 27,280 איש על מרכבותיהם והאלים המסייעים להם.
200 מרכבות גייסתי מהם למשמר המלכותי שלי, ואת שאריתם הושבתי בארץ אשור.
הכפלתי את העיר שומרון יותר משהייתה קודם.
אנשים מן הארצות שכבשתי, הושבתי בתוכה.
קצין שלי הצבתי עליהם כפחה, ומניתי אותם עם בני אשור".
לפי המקרא () הועברו הגולים מישראל ויושבו "בחלח ובחבור נהר גוזן וערי מדי".
חלח שוכנת מצפון לנינוה, נהר חבור נמצא בצפון מסופוטמיה, מדי נמצאת ברמה האירנית, באזור שאליו סרגון השני ערך מסעות מלחמה בשנים 713-716 לפנה"ס.
מכיוון שמדובר בגולים רבים, 27,280 איש, יש לשער שמוצאם איננו רק מהעיר שומרון, אלא מחבלי הארץ שנכבשו במהלך המסע.
בשנת 712 לפנה"ס יצא הצבא האשורי שוב לחוף פלשת, הפעם כדי לדכא את מרידתו של ימני מלך אשדוד.
בכתובת הסיכום של סרגון נכתב: "הטלתי מצור על הערים אשדוד, גת ואשדוד ים, ולכדתי (אותן).
לקחתי שלל את אלוהיו, נשיו, בניו, בנותיו, חפצי רכושו, אוצרות ארמונו, יחד עם אנשי חצרו.
שיקמתי את הערים הללו והושבתי בהן אנשים מן הארצות אשר לכדתי, אשר מקרב (מחוזות) המזרח.
הפקדתי עליהן את קציני, מניתי אותם עם בני אשור וישאו את עולי".
לתיאורי הכיבוש והסיפוח של שומרון ואשדוד, יש מכנה משותף.
בשני המקרים נכתב באופן מפורש על הגליה דו-סיטרית ועל הפיכת האזור למרכז שלטון אשורי.
סרגון השני ערך מסע מלחמה לרמה האירנית בשנת 716 לפנה"ס, ופרטי מסע זה ידועים ממהדורת האנלים מארמונו בדור שרוכין וכן משתי מנסרות שנתגלו בנינוה ובאשור וכן מאסטלה שנכתבה במהלך המסע ונתגלתה בנאג'אפהאבאד שבאירן.
לפי המתואר בכתובות אלה, עבר סרגון במהלך מסעו במספר ממלכות ששכנו בשוליים המערביים של הרמה האירנית, כבש אותן וסיפח את חלקן לאשור.
הוא שיקם את מרכזי הפחוות החדשות (כרלה, כיששים, ח'רח'ר), והושיב בהן גולים שמוצאם לא נכתב.
המסע לרמה האירנית היה מלווה בהגליה דו סיטרית, מאזורים שונים ברחבי האימפריה (כולל מערי שומרון, שהרי "ערי מדי" נזכרות כאחד ממקומות ההגליה של גולי ישראל ב: ) לחבלים שסופחו.
גולים נוספים הובאו לאזור הגבול עם מצרים, שגם משם הוגלו תושבים.
תיאור ההגליה לנחל הבשור, בסיום המסע בשנת 716 לפנה"ס, כפי שהובא בשתי המנסרות, משקף את הנוהג של העברת תושבים מן הגבול המזרחי של האימפריה, מאזור מדי, אל הקצה הדרום מערבי.
ההגליה לאזור נחל הבשור בשנת 716 לפנה"ס, הייתה רק הראשונה בשורת הגליות לארץ ישראל שנערכו בימי סרגון.
בכתובת האנאלים של סרגון שנמצאה בח'ורסבד, נאמר: "בעזרת האל אשור אדוני הכיתי את בני תמוד איבדידי, מרסימני ועיפה, בני ערב הרחוקים יושבי המדבר, שאינם יודעים (מרות) מפקח ופקיד-ממונה ואשר טרם העלו מנחה לאף מלך (מקודמי).
את שאריתם הגליתי והושבתי בעיר שומרון".
כתובת זו נכתבה בשנת 715 לפנה"ס, ולכן מתברר שקבוצת הגולים הראשונה הובאה לשומרון חמש שנים לאחר סיפוחה לאשור בשנת 720 לפנה"ס.
אשדוד סופחה לאשור בשנת 712 לפנה"ס, אך מסעות הכיבוש לרמה האירנית נערכו בשנים 713-716 לפנה"ס.
מסתבר, שהגליית תושבי אזורים אלה לאשדוד, התבצעה לאחר מסע המלחמה האחרון שהתקיים בשנת 713 לפנה"ס.
ההגליה לאשדוד הייתה חלק מתהליך של פיתוח וחיזוק האחיזה האשורית באזור הגבול עם מצרים.
מגמה זו קשורה גם לייסוד היישוב ברוקייש ליד דיר אל-בלח, בין נחל הבשור לרפיח.
במרוצת הזמן, התפתח האתר ואוכלס בצפיפות, והוא הפך להיות מרכז סחר חשוב בחוף פלשת הדרומי.
על ההגליה העיקרית לשומרון, מסופר ב: "ויבא מלך אשור מבבל ומכותה ומעוא ומחמת וספרוים וישב בערי שמרון תחת בני ישראל וירשו את שמרון וישבו בעריה".
מוצאן של כל הקבוצות הללו, מבבל ומחבלים שמצפון-מזרח לה.
בבל וכותה הן ערי קודש בבליות ידועות; עוה שכנה על נהר אוקנו, בגבול בבל עם עילם; חמת הוא שמו של שבט ארמי ושל עיר שמקומה לא רחוק מעוה; ספרוים הוא שמו של יישוב בתחום השבט הכשדי, בית אמוכני.
כל המקומות האלה שוכנים בשטחים שאליהם הגיע סרגון השני במסעותיו בשנים 709-710 לפנה"ס, בעת מלחמותיו נגד מראדך בלאדן הכשדי.
לפיכך, ההגליה העיקרית לערי שומרון, התבצעה כ-10 שנים לאחר סיפוחה לאשור.
במסורת התלמודית נשמר המונח כותים כשמן של אותן קבוצות גם מאות שנים אחר כך.
ברשימת ערי בנימין ב, יש עדות להושבת גולים במחוז בית אל.
אחת הערים נקראת "העוים"; המנהג לכנות מקום על שמה של קבוצת אוכלוסין שישבה בו, היה מקובל במזרח הקדום, (כמו השם יבוס לירושלים), ונראה שהמקום כונה על שמם של העוים שהושבו במקום זה.
אולם ייתכן גם שמדובר בעוים של חוף פלשת () או בעוים אחרים.
גם מהסיפור על הגולים בשומרון ב - מסתבר כי חלק מהגולים הושבו בסמוך לבית אל.
מקום אחר באותה רשימה נקרא כפר העמני, אולי על שם גולים שהובאו מארץ עמון.
גם הכפר כסדיה, הנזכר בכתובת מבית הכנסת מהיישוב רחוב, ומזוהה כחירבת כשדה שמדרום-מערב לטובאס, נקרא על שם כשדים שהוגלו למקום.
ההגליות בימי סנחריב ובימי יורשיו
בשנים 712-713 לפנה"ס, אשור מכניעה את המרד של ערי פלשת.
חזקיהו מלך יהודה, לא מצטרף למרד ומביע את כניעתו הוואסאלית לאשור על ידי שיגור מנחה מתאימה.
בתקופה שבין שנת 712 לפנה"ס עד שנת 701 לפנה"ס, סרגון השני עסוק בהכנעת מרידות בבבל, והממלכות בארץ ישראל מתארגנות למרד כנגד אשור.
חזקיהו פועל לחיזוק ממלכתו, ומחדש את עבודת ה' שלוותה בטקסים חגיגיים ורבי משתתפים.
חג הפסח מתקיים יחד עם עולי רגל מהצפון, משבטי ישראל שנכבשו בידי אשור.
בחגיגות משתתפים בני אפרים ומנשה, וגם בני יששכר וזבולון שישבו צפונית לעמק יזרעאל.
טיפוח הקשרים עם שבטי הצפון, נועד להגביר את הזיקה לירושלים ולבית דוד, ולהגיע לאחדות השבטים ולחיזוק הממלכה.
בדרום, מתחזקת הממלכה בעקבות נדידת משפחות משמעון לארץ גרר ולעבר הר שעיר.
חזקיהו נלחם בערי פלשת, וכבש חלק מהן, ופעל להקמת ברית של מדינות האזור בתמיכת מצרים, כנגד אשור.
בשנת 701 לפנה"ס, יצא סנחריב למסע מלחמה, שבמהלכו נכבשו ערים פיניקיות.
אשדוד, עמון, מואב ואדום נכנעו בפניו.
גם צבא מצרים נהדף על ידי האשורים, וצבא אשור כובש 46 ערים ביהודה.
מסיבות בלתי ברורות הפסיק סנחריב את פעילותו בארץ ישראל.
חזקיהו משלם מס כבד, וכעונש הוא נדרש לשלוח לנינוה גם את בנותיו, פילגשיו, מנגנים ומנגנות וחלק מצבאו.
חלקים מממלכת יהודה מועברים לידי: אשדוד, עקרון ועזה.
בכתובת של סנחריב נאמר: "הוצאתי מתוכן (מהערים הכבושות) 200,150 נפש, מקטון ועד גדול, איש ואשה, סוסים, פרדים, חמורים, גמלים, בקר וצאן עד אין ספור ומניתי עם שלל (י)".
בחפירות שנערכו, נתגלו עדויות לחורבן ולהרס כבד.
אתרים מרכזיים שחרבו במסע זה, לא יושבו מחדש (בית שמש, תל עיטון, תל בית מירסים), ובאתרים אחרים ניכרת ירידה באיכות הבנייה ובעוצמת הביצורים (לכיש).
מספר הגולים שמצוין בכתובת - 200,150 - הוא כנראה מוגזם, אולם הוא משקף את המאמץ האשורי להחליש את ממלכת יהודה.
יהודה לא הייתה מעולם פחווה אשורית, ולכן לא היה לאשורים עניין בשגשוגה וצמיחתה.
מעניין לציין, שבמקרא ובספרות התורנית לא מוזכרת כלל הגליה מארץ ישראל בתקופת סנחריב, אם כי מוזכרת מלחמה ביהודה בספר ישעיהו, ובחז"ל נאמר "כבר עלה סנחריב מלך אשור ובלבל (=ערבב) את כל האומות".
תנופה מחודשת בהתפשטות האשורית, חלה בימיו של אסרחדון (669-681 לפנה"ס).
הוא חידש את המסעות לדרום ארץ ישראל, נלחם עם מצרים, חצה את חצי האי סיני וכבש חלקים ממצרים - את הדלתה של הנילוס ואת העיר ממפיס.
מדיניות זו נמשכה גם בראשית ימיו של בנו אשורבניפל (631-669 לפנה"ס).
ב בספר עזרא, יש עדויות על הגליות לארץ ישראל, שבוצעו על ידי יורשי סנחריב.
מקורם של גולים אלה איננו ידוע.
בהמשך הפרק, בפסוקים ט-י כתוב כי אסנפר (אשורבניפל) הגלה בבלים (בני ארך ובבל) ועילמים (בני שושן), והושיב אותם בערי שומרון.
הגליית הבבלים התרחשה כנראה לאחר כישלון המרד בבבל בשנת 648 לפנה"ס, והגליית העילמים נעשתה לאחר שנת 646 לפנה"ס, שבה נחרבה העיר שושן על ידי האשורים.
מתברר, שגם עשרות שנים לאחר הגליית בני ישראל בשנת 720 לפנה"ס, נמשך התהליך של הגליית קבוצות אוכלוסין לארץ ישראל.
ההד היהודי (בפולנית: Echo Żydowskie; בכתיב יידי: עכאָ זשידאָווסקיע; בתעתיק עברי: אֶכוֹ ז'ידובסקיֶיה) היה שבועון, ביטאון תנועת "אגודת ישראל" בשפה הפולנית שראה אור במשך תקופה קצרה ובהפסקות במחצית הראשונה של שנות ה-30 של המאה ה-20 בוורשה, פולין.
העיתון נועד להביא את עמדותיה של המפלגה גם לפני הקהל הדובר פולנית, בעוד ביטאוניה העיקריים היו ביידיש או בעברית.
העיתון נדפס במשך חצי שנה ב-1932 ובמשך שלושה חודשים מסוף דצמבר 1933 עד סוף מרץ 1934. בסך הכל ראו אור 39 גיליונות.
מוספים שנכללו בעיתון: "הפינה לנשים" (Kącik dla Pań) ו"הד הצעירים" (Echo Młodych).
ההגדה לבית פורסייט היא סדרת טלוויזיה של ה-BBC משנת 1967, עיבוד לסדרת הספרים באותו שם מאת ג'ון גולסוורתי וסדרת ספרי ההמשך "קומדיה מודרנית".
הסדרה מגוללת את סיפור חייה של משפחת פורסייט, משפחה מהמעמד הבינוני גבוה.
מככבים בה אריק פורטר בתפקיד סומס, קנת' מור בתפקיד ג'וליון הצעיר וניירי דון פורטר בתפקיד אייריני.
דונלד וילסון עיבד והפיק את הסדרה לטלוויזיה.
השידור המקורי היה ב-26 פרקים ששודרו בערוץ BBC Two במוצאי שבת מ-7 בינואר ועד 1 ביולי 1967. באותה עת היו מקלטי טלוויזיה רק לחלק קטן מהאוכלוסייה, ולא רבים קלטו את הערוץ.
לכן שודרה הסדרה בשידור חוזר בימי ראשון בערוץ BBC1 החל מ-8 בספטמבר 1968, וכך הסדרה הגיעה לקהל רחב יותר, ובפרק האחרון ב-1969 צפו בסדרה ב-18 מיליון מקלטי טלוויזיה.
בארצות הברית שודרה הסדרה בטלוויזיה הציבורית וכן שודרה בכל רחבי העולם.
"ההגדה לבית פורסייט" הייתה הסדרה הראשונה של ה-BBC שנמכרה לברית המועצות.
דונלד וילסון רצה בתחילה להפיק סדרה בת 15 פרקים לפי העיבוד של קונסטנס קוקס משנת 1959. אבל זכויות היוצרים לרומנים היו בידי מטרו גולדווין מאייר, שעיבדו בשנת 1949 את הרומן הראשון בסדרה "בעל נכסים" לסרט הקולנוע "האישה לבית פורסייט".
ב-1965 אחרי שהוסכם על הסדר הפצה עם MGM, פותחה הסדרה, בפורמט פורץ דרך של 26 פרקים, המתארת את קורותיה של משפחת פורסייט בין השנים 1879 ל-1926.
"ההגדה לבית פורסייט" הייתה סדרת הדרמה האחרונה שצולמה בשחור-לבן, על אף של-BBC היה כבר ציוד לשידור בצבע.
בריאיון לקראת צאת ה-DVD של הסדרה, הודה וילסון שהוא היה רוצה שהסדרה תצולם בצבע, אבל העיכוב בהפקה היה מצריך ליהוק מחדש והוא חש שצוות השחקנים שנבחר הוא מושלם.
הפקת הסדרה הייתה הימור עבור ה-BBC מכיוון שהתקציב של כל פרק היה 10,000 ליש"ט.
נעימת הפתיחה והסיום של כל הפרקים לקוחה מהפרק הראשון ב-"Halcyon Days" מהסוויטה "The Three Elizabeths" מאת אריק קואטס Eric Coates, שלא קיבל קרדיט בסדרה.
הסדרה מבוססת על ספריו של ג'ון גלסוורתי, שלושה רומנים ושני קטעי ביניים, סדרת ההגדה לבית פורסייט: "בעל נכסים" (1906), "שלהי קיץ" (1918), "בקולר" (1920), "יקיצה" (1920), ו"עומד לשכירה" (1921); כמו גם על הטרילוגיה "קומדיה מודרנית" מאת גלסוורתי.
בסדרה השתתפו שחקני אופי ידועים שהמפורסם בהם היה כוכב הקולנוע קנת' מור.
טרנס אלכסנדר - מונטגיו 'מוני' דארטי
ג'ון ברקרופט - ג'ורג' פורסייט
ג'וּן בארי - ג'וּן פורסייט
ג'ון בנט - פיליפ בוסיני
ג'ונתן בורן - ואל דארטי
פיי קומפטון - הדודה אן פורסייט
קארין פרנלד - אן פורסייט לבית וילמוט
סוזן המפשייר - פלר מונט לבית פורסייט
אורסולה האוולס - פרנסס פורסייט
מרטין ג'רוויס - ג'וליון (ג'וֹן) פורסייט
סיריל לוקהם - סר לורנס מונט
קנת' מור - ג'וליון פורסייט הצעיר
לנה מוריס - הלן הילמר
סוזן נב - הולי דארטי לבית פורסייט
נורה ניקולסון - הדודה ג'ולי סמול
ג'וזף או'קונור - ג'וליון פורסייט הזקן
דליה פן - אנט פורסייט לבית לאמוט
ניקולס פנל - מייקל מונט
רובין פיליפס - וילפריד דסרט
אריק פורטר - סומס פורסייט
ניירי דון פורטר - אייריני פורסייט לבית הרון
קינסטון ריבס - ניקולס פורסייט
פאני רו - אמילי פורסייט
נורה סווינברן - הדודה הסטר פורסייט
מרגרט טייזאק - ויניפרד דארטי
ג'ון ולש - ג'יימס פורסייט
מייקל יורק - ג'וליון (ג'ולי) פורסייט
הסדרה כללה 26 פרקים ששודרו במוצאי שבת החל מ-7 בינואר ועד 1 ביולי 1967 בערוץ BBC2. כל פרק שודר בשידור חוזר ביום שלישי העוקב באותו ערוץ.
המטרה הייתה לעודד צופים לעבור לערוץ BBC Two שהושק בשנת 1964. בכל זאת הסדרה שודרה שוב בערוץ BBC1 החל מ-8 בספטמבר 1968 ובכך הבטיחה את הצלחתה ובפרק האחרון הוקרנה הסדרה ב-18 מיליון מקלטי טלוויזיה.
גם בעלי הפאבים וגם אנשי הכמורה בבריטניה התלוננו שהשידורים בימי ראשון גוזלים מהם את הלקוחות ואת המאמינים.
סופר גם שמועד תפילת הערב שונה כדי למנוע התנגשות עם זמן השידור.
בעקבות ההצלחה בבריטניה, שודרה הסדרה בארצות הברית בערוץ הטלוויזיה הציבורית PBS, ושודרה גם ברחבי העולם.
זו הייתה הסדרה הראשונה של ה-BBC שנמכרה לשידור בברית המועצות.
קהל הצופים ברחבי העולם נאמד בכ-160 מיליון איש.
הסדרה זכתה במדליית כסף של "Royal Television Society", ובפרס באפט"א לסדרת הדרמה הטובה ביותר.
בעקבות השידור באירלנד בערוץ RTE בשנת 1967, זכתה ההפקה של ה-BBC בפרס ג'ייקובס (פרס הטלוויזיה האירית) בטקס השנתי שנערך בדבלין.
הצלחת הסדרה עודדה חברות נוספות להשקיע בהפקת סדרות דרמה דומות, וכתוצאה הופקו סדרות כמו "משפחת פאליסר" ו"על אדונים ומשרתים".
ב-1992 יצאה הסדרה בבריטניה בסט של 8 קלטות וידאו ובשנת 2004 הופצה הסדרה בפורמט DVD.
הסדרה שודרה בטלוויזיה הישראלית מדי ערב שבת החל מנובמבר 1969. הסדרה רתקה את קהל הצופים בישראל, ושודרה מאוחר יותר בשידור חוזר באמצע השבוע לדרישת הציבור הדתי.
בעקבות שידור הסדרה יצאה לאור בהוצאת רמדור בשנת 1970 סדרת ספרים בעברית של 12 כרכים בשם "ההגדה לבית פורסייט" בתרגומו של פנחס דנציגר.
ההגירה לחבש , המכונה גם ההג'רה הראשונה, היא אירוע בהיסטוריה המוקדמת של האסלאם.
בשנת 613 או 615 לספירה (שנה 7- או 9- לפי לוח השנה המוסלמי) קבוצת התומכים הראשונה של הנביא מוחמד, צחאבה, נמלטה ממכה בשל רדיפות מצד שבט קורייש וחיפשה מקלט בממלכת אקסום הנוצרית, הידועה גם בשם חבש (כיום אזור אתיופיה ואריתריאה).
המלך האקסומי שקיבל אותם לממלכתו היה הנגוס אסחאמה אבן אבג'אר, המזוהה על ידי היסטוריונים מודרניים כארמה, מלך אקסום או כאלה צחם.
חלק מהגולים שבו למכה והשתתפו בהג'רה לאל-מדינה ביחד עם מוחמד בשנת 622, ואילו האחרים נשארו בחבש והגיעו לאל-מדינה בשנת 628.
לפי המסורת האסלאמית, הרדיפות שסבלה הקהילה המוסלמית במכה בראשית דרכה גרמו למוחמד לעודד את המוסלמים לחפש מקלט בחבש.
העדות המוקדמת ביותר לכך, השייכת להיסטוריון המוסלמי אבן אסחאק, מספרת שהנביא מוחמד הציע לתומכיו לחפש מקלט זמני בחבש בשל היותה מעצמה עולמית ומרכז הסחר העולמי בזמנו.
היסטוריונים מוסלמים טוענים שהתבצעו שתי הגירות לחבש, אך התאריכים שנויים במחלוקת.
קבוצת המהגרים הראשונה כללה אחד עשר גברים וארבע נשים, ובשנת 613 או 615 (לפי מקורות שונים) זכתה למקלט משליט ממלכת אקסום, אסחאמה אבן אבג'אר.
עות'מאן בן מזעון נבחר על ידי מוחמד להנהיג את הקבוצה, אשר כללה בין היתר את עות'מאן בן עפאן, לימים הח'ליפה השלישי של האסלאם.
לאחר שנה בחבש, הגולים שבו למכה בעקבות שמועות ששבט קורייש קיבל על עצמו את האסלאם, אך לאחר שהתבדו עשו את דרכם חזרה לחבש בשנת 616 (או 615 לפי מקורות אחרים).
בפעם השנייה, קבוצת המהגרים מנתה 83 גברים ו- 18 נשים.
היסטוריונים מערביים כגון לאון קייטני וויליאם מונטגומרי וואט העלו ספקות באשר להתרחשותן של שתי הגירות.
למרות שאבן אסחאק מספק שתי רשימות של שמות המהגרים בהן חלק מהשמות חופפים, הוא אינו מציין כי קבוצת המהגרים הראשונה עזבה את חבש ושבה אליה פעם נוספת.
וואט טוען שהמילה בה משתמש אבן אסחאק לתיאור ההגירות העוקבות וסדר השמות ברשימותיו מרמזים על כך שייתכן שההגירה התבצעה במספר קבוצות קטנות ולא בשני גלים גדולים.
הוא ממשיך וטוען כי קיומן של שתי הרשימות מבטא את המחלוקות שהיו סביב דרגת הבכירות של אישים שונים במסמכים רשמיים בתקופת הח'ליפה השני, עומר בן אלחטאב.
האירועים שהתרחשו בחבש מתוארים על ידי אבן אסחאק.
כשבני שבט קורייש שמעו שתומכיו של מוחמד מקיימים את דתם בביטחון בחבש, הם החליטו לשלוח משלחת למלך חבש כדי לדרוש את הסגרתם.
הם בחרו שני שליחים ונתנו להם מתנות עבור המלך ומצביאיו.
השליחים פנו למצביאים בטענה שהמהגרים המוסלמים הם "צעירים שוטים" שהמציאו דת חדשה, שונה מכל דת שמוכרת לאנשי מכה או לאנשי חבש, ושבני משפחותיהם מבקשים את החזרתם.
המלך קיבל את פני השליחים, אך סירב להסגיר את המוסלמים שביקשו את הגנתו עד אשר ישמע את גרסתם.
המוסלמים הובאו בפני המלך והבישופים שלו, וג'עפר בן אבי טאלב, מנהיג הגולים, נשא דברי הגנה בשמם.
הוא תיאר למלך את דרך חייהם לפני האסלאם, את משימתו הנבואית של מוחמד ואת הדברים שלימד אותם.
ג'עפר סיפר גם על הרדיפות שחוו המוסלמים מצד שבט קורייש.
המלך שאל את המוסלמים אם יש בידיהם דבר מה שמקורו באל, וג'עפר השיב בחיוב וציטט פסקה מתוך סורת מרים.
לאחר ששמע את הקטע, המלך בכה, קבע כי הטקסט שהוקרא לו ומסריו של ישו בהכרח נובעים מאותו מקור, והבטיח שלעולם לא יסגיר את המוסלמים.
אחד השליחים ממכה, עמר אבן אל-עאץ, הגה תוכנית אחרת להסגרת המוסלמים.
הוא שב אל מלך חבש וסיפר לו שהמוסלמים אמרו דבר נורא על ישו.
המלך זימן את המוסלמים בשנית כדי לשאול אותם מה עמדתם בנוגע לישו, והם מצידם ניסו למצוא תשובה דיפלומטית ולבסוף החליטו להשיב בהתאם לאמונתם.
ג'עפר השיב למלך כי הם מחשיבים את ישו כמשרתו של האל, נביאו, רוחו ודברו שהוטל על הבתולה מרים.
כאשר המלך שמע את הדברים הללו, הוא הצהיר כי ישו אכן אינו מעבר למה שג'עפר תיאר.
לאחר מכן, הוא פנה למוסלמים ואמר להם שהם בטוחים בארצו, השיב לשליחים ממכה את המתנות שהביאו לו ושילח אותם לדרכם.
רבים מהגולים בחבש שבו למכה בשנת 622 והשתתפו בהג'רה של מוחמד לאל-מדינה, ואילו גל שני של מהגרים הגיע לאל-מדינה כשש שנים מאוחר יותר, בשנת 628.
קבוצת המהגרים הראשונה, על פי אבן אסחאק, כללה את האנשים הבאים:
רוקאיה בנת מוחמד - אשתו של עות'מאן
סהלה בנת סוהייל - אשתו של אבו חודייפה
אבו סלמה עבדאללה בן עבד אל-אסד
אום סלמה - אשתו של אבו סלמה
עות'מאן בן מזעון - מנהיג הקבוצה
לילה בנת אבי אסמח - אשתו של עאמר
ההוביט הוא סרט הנפשה שיצא בשנת 1977 המבוסס על הספר "ההוביט לשם ובחזרה".
בסרט מסופר על הוביט בשם בילבו בגינס שיוצא להרפתקה בעלת סכנות עם קוסם ושלושה-עשר גמדים.
שחקן דמות תיאור הדמות הוביטים אורסון בין בילבו בגינס הצעיר הוביט היוצא להרפתקה עם גנדלף הקוסם ובחברת 13 גמדים, כדי לתור אחר אוצר שנגנב על ידי סמאוג הדרקון, היושב בהר הבודד..
קוסמים ג'ון יוסטון גנדאלף האפור מיא טוב לב, אשר הגיע מארץ האלים בדמות קוסם זקן וחכם (אחד מבין חמשת האיסטרי).
אלפים סיריל ריצ'רד האדון אלרונד חצי-אלף שבחר בחיי האלמוות (בשונה מאלרוס אחיו).
גמדים האנס קורניד ת'ורין צינת-אלון בנו של ת'ראיין, נכדו של ת'רור והטוען לכס מלכות ארבור, "בטן ההר".
ג'ק דה לאון דאולין אחיו של באלין.
דון מסיק באלין אחיו של דאולין.
ג'ק דה לאון קילי אחיו של פילי.
ג'ק דה לאון פילי אחיו של קילי.
ג'ון סטיבנסון דורי אח נורי ואורי.
ג'ק דה לאון נורי אח דורי ואורי.
ג'ק דה לאון אורי אח נורי ודורי.
ג'ק דה לאון אואין אח גלואין.
ג'ק דה לאון גלואין אבי גימלי ואח אואין.
ג'ק דה לאון ביפר אח במבר ובן דוד בופר.
ג'ק דה לאון בופר בן דוד במבר וביפר.
ג'ק דה לאון במבר גמד שמן למדי, בן דוד בופר ואח ביפר.
בני אדם פול פריס לאונרד ברד הקשת בן לשושלת גיריון.
בילבו בגינס, יושב הפלך הרגוע והשליו, נדחף למסע הרפתקאות על ידי הקוסם גנדלף, המצרף אותו לחבורה של 13 גמדים, הכוללת את דאולין, באלין, פילי, קילי, דורי, נורי, אורי, אואין, גלואין (אביו של גימלי), ביפר, בופר, במבר ובראשם תורין צינת-אלון, היוצאים אל ממלכתם העתיקה.
בילבו מתוודע לסיפורם העגום של עם הגמדים: בשנת 2770 לעידן השלישי תקף סמאוג הדרקון האדום והעלה באש את ממלכת ארבור - שהייתה הממלכה הכבירה של הגמדים בני עם דורין לאחר חורבן מוריה - ואת ממלכת דֵייל לרגלי ההר, שבה חיו בני-אדם.
בתקיפתו החריב את הממלכות, וגירש משם את הגמדים ובני-האדם שחיו לפני-כן בשכנות וביחסי-גומלין.
לאחר מכן, סמאוג אסף סביבו את כל אוצרות גמדי-ארבור לכדי מיטת-אוצרות, ונח עליה בשלווה באולם המרכזי של ארבור למשך שנים רבות.
בילבו מצורף לחבורה בתפקיד 'פורץ' אשר תפקידו יהיה, לאחר הגעתם, לפרוץ את הדרך ולהתגנב אל ביתו של הדרקון במערות הממלכה אשר בהר.
גנדאלף טוען בפני הגמדים כי יש בו, בהוביט הנראה מבולבל וחסר ישע, אומץ לב ותושיה אשר יתגלו לקראת הסוף.
טבעת זו משמשת את בילבו מאוחר יותר בספר לעשיית מיני מעשים בהחבא ובעזרתה מטפח בילבו דימוי של גנב מעולה אשר מסוגל לעבור דרך הדרוכים והמוכשרים שבצופים.
לאחר מכן מתגלה ערכו הרב של ההוביט, והטבעת מסייעת לו להיות לעזר.
בין השאר הוא עוזר לגמדים להימלט מעכבישי ענק שלוכדים אותם בעת מעבר ביעראופל ומצליח למלט אותם מכלאם של אלפים.
בני החבורה מגיעים לעיר האגם, אסגרות שמה, אשר הקימו בני האדם לאחר חורבן דייל.
לאחר שהגיעו בני החבורה אל ההר, הם חדרו אליו בעזרת מעבר סודי שנבנה על ידי מלכי ההר הקדומים - אבותיו של תורין.
עקב התגרות זו, יוצא הדרקון לתקוף את עיר האגם בגלל חשדותיו (שנתעוררו על ידי דבריו של בילבו) כי הם עזרו לחבורת הגמדים בדרכם.
ברד הקשת, לוחם נועז ומפקד פלוגת קשתים במשמר העיר, אשר היה נצר לשושלת מלכי דייל, ירה חץ לעבר סמאוג וקטל אותו.
התגבורת המיוחלת של צבא גמדים בראשות דֵּין הגיעה וגרמה לתורין לזנוח את ההסכם.
קרב עמד להתפתח, אולם ממש באותה העת הותקפו הן הצרים והן הנצורים על ידי צבאו של בולג (בנו של אזוג) מנהיג האורקים בהרי הערפל.
העימות המתפתח מכונה קרב חמשת הצבאות, ובמהלכו התאחדו כוחות בני האדם האלפים והגמדים כנגד האורקים והווארגים, זאבי הענק שלהם.
אף על פי שבתחילה נראה היה כי הכוחות של העמים החופשיים יעמדו מול כוחות האופל, המספרים העצומים של חייליו של בולג כמעט וגברו בסופו של דבר על הברית המשולשת.
רק עזרה של העיטים שהגיעה באיחור, יחד עם ביורן (דמות אגדית שהגמדים נפגשו עימה קודם לכן) היטתה את הכף כנגד האורקים שספגו תבוסה ונאלצו להימלט.
במהלך הקרב הנהיג תורין את חבורת הגמדים אשר לו בהסתערות אמיצה כנגד האורקים.
תורין נפצע אנושות בקרב וחולץ בידי ביורן, אשר הצטרף לקרב בדמות דוב אימתני והרג את בולג, מנהיג האורקים.
בתום הקרב, בעודו מוטל על ערש דווי, התפייס תורין עם בילבו, עליו כעס בעקבות גנבת אבן החן, והתפכח מתאוות הבצע בה לקה בעקבות ההשתלטות על האוצר.
לאחר מות תורין היה דֵּין רגל ברזל למלך הגמדים שבבטן- ההר.
מלך האלפים הניח על חזהו של תורין את אבן החן שבילבו גנב, ועל קברו שבהר הבודד הוצבה חרבו "אורקריסט", אשר זוהרת בחשיכה בעת שאורקים ויצירי רשע נוספים קרבים, ובכך תמיד ניתנה לגמדים התרעה בהתקרב אויב לממלכתם אשר בבטן ההר.
בילבו חזר להוביטון וחי בעושר רב אשר צבר בהרפתקאותיו.
לצורך הסרט נעשו התאמות מרובות בעלילה: בסרט הגמדים הגיעו בבת אחת יחד עם גנדלף - בספר הם מגיעים בקבוצות, בסרט בילבו רואה את במבר ולוקח למחנה הפצועים שם רואה את תורין - בספר אדם שנשלח על ידי גנדלף מוצא את בילבו ולוקח אותו למחנה הפצועים.
בסרט תורין ושות' מסתערים ישר על האלפים ובני האדם - בספר תורין ושות' עדיין על פסגת ההר הבודד בזמן שגמדי גבעות הברזל בפיקוד דיין רגל ברזל מתקיפים.
ההגמוניה הספרטנית הוא כינוי לתקופה בהיסטוריה של יוון העתיקה, בה נשלטה מרבית יוון בידי עיר המדינה ספרטה.
ההגמוניה הספרטנית מתחילה עם סיום המלחמה הפלופונסית בשנת 404 לפנה"ס, ומסתיימת באזור שנת 371 לפנה"ס עם תבוסתה של ספרטה בידי תבאי בקרב לאוקטרה.
לאחר ניצחונן של ערי המדינה היווניות על הממלכה האחמנית במלחמת פרס–יוון, התהוו ביוון שתי ליגות עוינות של ערי מדינה שהתחרו זו בזו על השלטון: הליגה הפלופונסית בהנהגת ספרטה, והליגה האטית-דלית בהנהגת אתונה.
החיכוך הראשון בין שתי המעצמות הגיע בשנת 460 לפנה"ס, בדמותה של המלחמה הפלופונסית הראשונה.
בשנת 446 לפנה"ס חתמו שני הצדדים על שלום שלושים השנים, ששם קץ למעשי האיבה.
במהלך המלחמה, הכירה למעשה אתונה כי הספרטנים הם השולטים ביבשה, בעוד ספרטה הכירה בכך שאתונה שולטת בים.
מצב עניינים זה היה נוח מאוד לשני הצדדים.
אתונה מצדה ניצלה את הסכם השלום במלואו, ועד מהרה, בהנהגתו של פריקלס, הפכה למעצמה קולוניאלית בעלת צי חזק ועתודות כסף בלתי נדלות.
בשנת 431 לפנה"ס הכריזה ספרטה מלחמה על אתונה, ופתחה בכך את המלחמה הפלופונסית השנייה.
במשך תקופה ארוכה התנדנדה המלחמה ללא הכרעה, עד שהמצביא הספרטני ליסנדרוס הנחיל לצי האתונאי תבוסה מוחצת בקרב אייגוספוטמוי, ובמרץ 404 לפנה"ס נכנעה אתונה לאחר מצור קצר.
הספרטנים לא שעו לתחנוניהם של חלק מבעלי בריתם להחריב את אתונה כליל, והסתפקו בתנאי שלום נוקשים שנועדו להבטיח שאתונה לא תוכל עוד לתקוף ערים אחרות.
אתונה ויתרה על כל האימפריה שלה פרט לאטיקה וסלמיס, הצי האתונאי פורק, וכל האזרחים שהוגלו מהעיר הוחזרו אליה.
לאחר שקיבלו האתונאים את תנאי הכניעה באפריל 404 לפנה"ס, נכנס הצי של ליסנדרוס לפיראוס, והחומות הארוכות נותצו לצלילי חלילים.
ליסנדרוס ביטל את הדמוקרטיה האתונאית, וייסד במקומה משטר פרו-ספרטני (שלטון השלושים).
את הריק השלטוני שהותירה מאחוריה אתונה כמעצמה אימפריאלית, מיהרה ספרטה לתפוס.
במסגרת חוזה שחתמה ספרטה עם פרס בשנת 411 לפנה"ס, עברו כל שטחיה של אתונה באסיה לידי פרס.
הליגה האטית-דלית פורקה, וכל שטחיה של אתונה ביוון ובאיים "שוחררו".
הספרטנים הבטיחו תמיד לשחרר את יוון מעריצותם של האתונאים ולהעניק "חירות", אולם בפועל התברר עד מהרה שהיוונים רק החליפו אדון.
ספרטה מעולם לא הכינה תוכנית ערוכה מראש כיצד לנהוג בשטחים כבושים ונגררה על פי המאורעות.
כל השטחים שנכבשו במהלך המלחמה, עברו, כמובן מאליו, באופן "זמני" לשליטת ספרטה.
הספרטנים ביטלו את המשטרים שהיו עד אז בערי המדינה, והחליפו אותם באוליגרכיות פרו-ספרטניות.
בראש כל אוליגרכיה כזו הועמדה מועצה בת 10 אנשים שנקראה "דיקארכיה".
על פי רוב, הספרטנים לא הסתפקו בכך ובכל עיר הועמד נציב ספרטני מיוחד שנקרא "הרמוסטס" (ἁρμοστής).
במקרים מסוימים (כמו אתונה) אף הושאר בעיר חיל מצב ספרטני.
מיותר לציין שכל הערים שילמו מס לספרטה.
לאחר המלחמה, הפך ליסנדרוס לשליט הלא רשמי של כל שטחיה של ספרטה מחוץ לפלופונסוס.
כל הערים שנכבשו באופן זמני בידי ספרטה במהלך המלחמה, והובטחה להן חירות לאחריה, נותרו בשליטת ספרטה, וליסנדרוס עבר מעיר לעיר ונתן הוראות לדקארכיות וההרמוסטסים.
התעמולה שלו דאגה להבליט את ניצחונו המרשים על האתונאים בשירי תהילה שחוברו לכבודו, ובפסלים בדמותו שהוצבו בדלפי.
בסאמוס שונו החגיגות לאלה הרה לחגיגות לכבוד ליסנדרוס ("ליסנדריאה").
ליסנדרוס הקים לעצמו חצר בסאמוס, ומשם ניהל את האימפריה.
רק באיחור מה קלטו הספרטנים שלמעשה האימפריה החדשה היא לא האימפריה של ספרטה, אלא האימפריה של ליסנדרוס.
האוליגרכים, שהיו בעלי קרקעות, נטו פחות להרפתקאות מלחמתיות ונטו לשמור על השלום, בניגוד למשטרים דמוקרטיים.
באמצעות כך קיוותה ספרטה לשמור על שלטונה בצורה יציבה.
עם זאת, השיטה הספרטנית נידונה לכישלון, משטרים האוליגרכים לא החזיקו מעמד.
ספרטה הטילה מס כבד על הערים היווניות אותן "שחררה" מהשלטון האתונאי וגרמה למרמור רב בקרבם.
וגם בעלות בריתה לשעבר לא נטו לה חסד וביקשו להצר את דרכיה.
בשנת 403 לפנה"ס הגולים הדמוקרטים בהנהגתו של תרסיבולוס תקפו את אתונה האוליגרכית.
הם השתלטו על פיראוס, ומאז כונו "אנשי פיראוס".
האתונאים שנותרו נאמנים למשטר הספרטני זכו לכינוי "אנשי העיר".
תרסיבולוס הביס את "אנשי העיר" בקרב מוניכיה, ומנהיגם של אלו האחרונים, קריטיאס נהרג בקרב.
'השלושים' ביקשו עזרה מספרטה, וליסנדרוס תמך בצורה נלהבת בבקשתם.
הוא השיג עבורם הלוואה של 200 טלנטים כסף.
אחיו ליביס הטיל מצור עם הצי על פיראוס, והוא עצמו הגיע עם כוחות רגליים של הופליטים מספרטה.
עם זאת, עד מהרה סר חינו בעיני השלטונות, ובאוגוסט של אותה שנה המלך פאוסניאס מונה כמפקד החדש, כביכול כדי לסייע לליסנדרוס, אולם בפועל כדי לצמצם את כוחו.
פאוסניאס הביס אמנם את "אנשי פיראוס" בקרב, אולם העדיף להגיע לפשרה, שהתאימה לרצונותיה של ספרטה ונגדה את תוכניותיו של ליסנדרוס.
הונח לתרסיבולוס לחזור לאתונה ולחדש בה את הדמוקרטיה, בתנאי שיישאר נאמן לספרטה, בעוד האוליגרכים הפרו-ספרטנים קיבלו את אלווסיס שהוכרה כעיר נפרדת מאתונה.
בהמשך השתלטו הדמוקרטים גם על אלווסיס, אולם ספרטה שתקה על כך.
הפעולה הצבאית הראשונה שנקטה ספרטה לאחר המלחמה הפלופונסית הייתה פלישה לאליס (חבל ארץ בצפון מערב חצי האי פלופונסוס), בשנת 401 לפנה"ס.
הסיבות לפלישה נעוצות בהסתלקותה של אליס מהליגה הפלופונסית לאחר שלום ניקיאס, אם כי ייתכן אפילו שהסיבות היו אימפריאליסטיות גרידא ונגעו לרצון הספרטני לספח חלק משטחי חבל ארץ זה.
אליס לא יכולה להתנגד לעצמה הספרטנית ולאחר הפלישה הסכימה לדרישות הספרטניות.
בפועל, ספרטה המנצחת הפסידה מהמלחמה לא פחות מאתונה המנוצחת.
ליסנדרוס הביא עמו ממלחמותיו סכום כסף גדול, וכסף רב נוסף זרם מהערים הכבושות.
עד אז השתמשו הספרטנים במטבעות מיוחדים עשויים ברזל, אשר לא היו קבילים מחוץ לספרטה.
עד אז הספרטנים היו רגילים בהסתפקות במועט, אולם כעת הכסף הזר הפך חלק מהתושבים לעשירים, בעוד אחרים איבדו את ההכנסות מאחוזותיהם ונאלצו למכור אותן.
על פי החוקים הספרטנים, אזרח ספרטני היה חייב להחזיק בחלקת אדמה ברשותו ולהיות זמין לשירות בצבא.
אלה שלא עמדו בדרישות אלו, סולקו מהסיסיטיה (מועדוני החיילים שהיוו את הבסיס החברתי של האזרחים הספרטנים), ובכך איבדו למעשה את מעמד האזרחות שלהם.
כך התמעט בהדרגה מספר האזרחים בספרטה.
מספר הספרטנים ירד משיא של כ-9,000 במאה ה-7 לפנה"ס לכ-1,000 בשנת 330 לפנה"ס, עד שבתקופה ההלניסטית כללה ספרטה רק כמה מאות אזרחים.
המצב החדש התנקם בספרטה לראשונה בשנת 397 לפנה"ס.
צעיר ספרטני בשם קינדון, שהיה אחד אותם רבים שאיבדו את מעמדם, קשר קשר עם צעירים רבים במצב דומה ועם מספר רב של הלוטים, ותכנן להרוג את כל הספרטנים.
אחד מהשותפים למזימה סיפר על כך לאפורים, שהצליחו בעורמה להביא למעצרו של קינדון.
קינדון לא עמד בחקירה, והסגיר את כל שותפיו.
בשנת 448 לפנה"ס הגיעה אתונה להסכם שלום עם פרס (שלום קאליאס), וספרטה הגיעה להסכם כזה בשנת 411 לפנה"ס.
לאחר המלחמה הפלופונסית, קיבלה פרס מידיה של ספרטה את כל נחלותיה של אתונה באסיה.
בשנת 401 לפנה"ס, מרד הנסיך הפרסי כורש הצעיר בשלטונו של אחיו ארתחששתא השני.
לכורש היו קשרים מעולים עם היוונים, והוא הכיר היטב את יתרונותיהם כלוחמים.
למזלו, המלחמה הפלופונסית הותירה יוונים רבים מובטלים, והללו היו נכונים להשכיר עצמם כשכירי חרב לכל המרבה במחיר.
עד מהרה קיבץ כורש צבא של 12,000 שכירי חרב יוונים בפיקודו של קלארכוס, לשעבר ההרמוסטס הספרטני של ביזנטיון.
אף ספרטה שלחה לעזרתו 700 לוחמים.
כורש הובס בקרב קונקסה, וחייליו היוונים מצאו עצמם ללא פרנסה וללא פיקוד.
היות שנותרו מנותקים בארץ זרה ועוינת, בחרו לצאת למסע ארוך במטרה לעבר הים כדי להגיע לשטחים יוונים, מסע שנודע בעברית בשם "מסע הרבבה".
בטווח הקרוב, השפעתו של מסע הרבבה הייתה מעטה, אולם הוא שינה לחלוטין את דעות היוונים בנוגע לפרסים.
רבבת יוונים, ללא מורי דרך, כסף או מזון, הצליחו לחצות את פרס תוך שהם מקיימים את עצמם ולהגיע בשלום.
עם זאת, הערים היווניות שתמכו בכורש, חששו מפני נקמה, והם פנו לספרטה בבקשה לעזרה.
בתגובה, שיגרו הספרטנים בסתיו 400 לפנה"ס או בראשית 399 לפנה"ס צבא שכלל כ-5,000 חיילים רגלים ו-400 פרשים בראשותו של המצביא תיברון.
על הצבא הפרסי בזירה זו פיקד הסטראפ טיספרנס, אשר נחשב למצביא ומדינאי מוכשר.
תיברון הובס בידי טיספרנס, וגורל דומה פקד את מחליפו דקרילידס.
בשנת 398 לפנה"ס החליט אגסילאוס השני מלך ספרטה לצאת בעצמו לאסיה עם 8,000 חיילים נוספים.
אלא שאז נתנה הרודנות הספרטנית לראשונה את אותותיה, כאשר תבאי אתונה וקורינתוס סירבו להשתתף במסע המלחמה.
התבנים הגדילו לעשות, וכאשר אגסילאוס רצה להקריב לארטמיס על אדמתם קודם יציאתו, הם הפכו את המזבח עם הקורבנות עליו.
אגסילאוס לא סלח על העלבון.
אגסילאוס הביס את טיספרנס בקרב והגיע עד סרדיס.
ומחליפו טיתראוסטס הצליח לשכנע את אגסילאוס לנוע צפונה אל הסטראפיה של אויבו פרנבזוס.
פרנבזוס הבין שאגסילאוס לא יעזוב את אסיה מרצונו הטוב, אך גם ידע שיקשה עליו לנצח אותו.
לפיכך, הוא שלח את טימוקרטס מרודוס אל יוון, כדי שיעניק מתנות כסף לערי יוון לצורך מרד בספרטה.
ואכן, עד מהרה החלו קורינתוס, ארגוס ואתונה לנקוט במדיניות אנטי-ספרטנית.
העילה המיידית למלחמה הייתה סכסוך שולי בין פוקיס ללוקריס.
תבאי תמכה בלוקריס, וספרטה מיהרה לנצל זאת כדי להכריז עליה מלחמה.
תבאי שיגרה משלחת לאתונה, שמיהרה להתייצב לימינה של תבאי.
הספרטנים הובסו בשנת 395 לפנה"ס בקרב הליארטוס (שבו נהרג גם ליסנדרוס), ועקב כך מיהרו להצטרף לברית האנטי-ספרטנית גם קורינתוס וארגוס, ועוד כמה ערים קטנות יותר.
הספרטנים הזעיקו את אגסילאוס מאסיה, והוא מצדו אמר שהפרסים גירשו אותו באמצעות "אלף קשתים" (על המטבעות הפרסיים באותה תקופה הייתה מוטבעת דמות של קשת).
בעלות הברית, בסיוע כסף פרסי, הקימו צי גדול והביסו את הספרטנים בקרב קנידוס.
לאחר הקרב עברו האתונאים בין הערים הספרטנים באיוניה, גירשו את ההרמוסטסים וחידשו את המשטרים הקודמים.
לספרטנים נותרו רק שני בסיסים באזור ההלספונטוס, אבידוס וססטוס.
הדבר לא הטריד את ספרטה יתר על המידה, שכן כוחה תמיד היה בצבא היבשה ולא בצי.
מנגד הספרטנים ניצחו בקרבות נמאה וקורונאה.
באמצעות הכסף הפרסי, אתונה שיקמה מחדש את החומות הארוכות, שחיברו את העיר עם נמל פיראוס.
במשך רוב המלחמה נותרו הספרטנים כשידם על העליונה ביבשה אך חלשים בים.