tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גגות המבנה מכוסים, בתבנית עדינה בצורת האות הרומית V, ב-1,056,006 רעפים מתוצרת שוודיה בצבעים לבן-מבריק וקרם עמום, אף שבמבט מרוחק הגג כולו נראה לבן אחיד.
אולם הקונצרטים נמצא בחלק המערבי של קבוצת הקונכיות, ואילו תיאטרון האופרה בחלק המזרחי.
גובה הקונכיות נקבע כדי לאפשר תקרה גבוהה באולמות המופעים, עם פתחי כניסה נמוכים יחסית, המתרוממים בהדרגתיות מעל שורות הכיסאות אל עבר תקרת הבמה.
האולמות הקטנים, אולם התיאטרון, אולם המחזות והסטודיו, ממוקמים מתחת לאולם הקונצרטים.
מתחת לקבוצה של קונכיות נמוכות יותר, לצד המבנה המרכזי, נמצאת מסעדת בנלונג.
אף שבדרך כלל מתייחסים לגג בית האופרה של סידני בכינויו "קונכיות", הן אינן דומות למעשה למבנה קונכיות שבטבע, אלא בנויות ממספר גדול של לוחות בטון טרומי נפרדים, המחוברים בצלעות בבניה טרומית.
להוציא את הגגות המצופים ברעפים ואת קירות המסך מזכוכית באולם הכניסה, חלקיו החיצוניים של המבנה מצופים ברובם בלוחות גרניט ורודה שנחצבה בניו סאות' ויילס.
הקירות הפנימיים במבנה הם בחלקם בטון מעובד, ובחלקם מצופים בלוחות עץ שדר אוסטרלי לבן, ובלמינציה של עדעד עצי (Lophostemon confertus).
בית האופרה של סידני מכיל כ-1,000 חדרים.
יש בו 5 תיאטרונים, 5 אולפני חזרה, 2 אולמות ראשיים, 4 מסעדות, 6 בארים, והרבה חנויות למזכרות.
בבית האופרה של סידני נמצאים אולמות המופעים הבאים:
אולם הקונצרטים ובו 2,678 מושבים.
האולם הוא משכנה הקבוע של התזמורת הסימפונית של סידני ומתקיימים בו מופעים מוזיקליים רבים אחרים.
באולם נמצא העוגב הגדול בעולם (ובו 10,000 צינורות).
תיאטרון האופרה, הוא תיאטרון קשתי ובו 1,507 מושבים.
התיאטרון הוא משכנה של האופרה אוסטרליה והבלט האוסטרלי.
באולם נערכים אף מופעי מחול ותיאטרון אחרים.
אולם התיאטרון הוא תיאטרון קשתי ובו 544 מושבים.
האולם משמש כמשכנו הקבוע תיאטרון סידני ומארח מופעי מחול ותיאטרון אחרים.
אולם המחזות, ובו 398 מושבים.
הסטודיו, שהוא אולם בעל שימושים מגוונים ובו ניתן להושיב עד 400 איש.
חדר אוטזון, הוא אולם קטן לשימושים מגוונים ובו ניתן להושיב עד 210 איש.
המבואה, שטח תחת כיפת השמיים ובו ניתן לנהל אירועים שונים, ואף לנצל את המדרגות הגדולות למושבי צופים.
שטח זה משמש למופעים קהילתיים מגוונים.
תוכניות לבנית בית אופרה בסידני החלו בסוף שנות ה-40, כאשר יוג'ין גוסנס, מנהלו של הקונסרבטוריון הלאומי למוזיקה של ניו סאות' ויילס, ניסה לגייס תמיכה בבניית מבנה שיארח מופעים גדולים.
באותה עת לא היה בסידני אולם מופעים גדול דיו לצורכי האוכלוסייה.
בשנת 1954 זכה גוסנס לתמיכת ראש ממשלת ניו סאות' ויילס, ג'וזף קהיל, אשר ביקש הצעות אדריכליות לבית אופרה.
גוסנס אף עמד על כך שהמבנה יבנה באתר המשקיף על הנמל, בו עומד היום בית האופרה, אף שקהיל רצה לבנות במיקום אחר בעיר.
ב-13 בספטמבר 1955 הכריז ראש הממשלה קהיל על תחרות אדריכלית.
אדריכלים מ-32 מדינות שונות בעולם הגישו 233 הצעות התקבלו לתחרות.
הקריטריונים לעיצוב המבנה כללו אולם גדול ובו 3,000 מושבים ואולם קטן ובו 1,200 מושבים, כל אחד מהם מיועד לשימושים שונים, כולל במת אופרה בגודל מלא, במת תזמורת ומקהלה, מקום לכינוסים גדולים, הרצאות, מופעי בלט ואירועים אחרים.
בשנת 1957 הוכרז הזוכה בתחרות, האדריכל הדני יורן אוטזון (Jørn Utzon) (בשיתוף עם המהנדס הבריטי אובה ארוף) וזכה בפרס בגובה 5,000 ליש"ט.
באותה שנה, ביקר אוטזון בסידני כדי להתחיל בפיקוח על הפרויקט.
הוא העתיק את משרדו לסידני בחודש פברואר 1963.
תחנת הרכבת הקלה פורט מק'קוורי אשר שכנה באתר בית האופרה בעת שהוחלט על בנייתו, נהרסה בשנת 1958, ובאופן רשמי החלה בניית בית האופרה בחודש מרץ 1959. המבנה נבנה בשלושה שלבים.
בשלב הראשון (1959–1963) נבנה המסד, כולל רצפת המבנה והבמה הגבוהה.
בשלב השני (1963–1967), נבנה הגג המורכב מקונכיות.
בשלב השלישי (1967–1973) נבנה גימור הפנים של המבנה.
ב-2 במרץ 1959 החלו עבודות בניית המסד לבית האופרה של סידני.
ממשלת ניו סאות' ויילס הפעילה לחץ לתחילת העבודות מוקדם ככל האפשר מחשש שמא יתעוררו קשיי מימון, או שדעת הקהל תפנה כנגד תוכנית המבנה.
אולם, האדריכל אוטזון טרם השלים את תכנונו הסופי של המבנה ושאלות מהותיות באשר לאופן בניית המבנה עדיין חיכו לפתרון.
ב-23 בינואר 1961 כבר הייתה הבניה בפיגור של 47 שבועות לעומת לוח הזמנים המתוכנן, בעיקר עקב קשיים בלתי צפויים באתר הבניה (מזג אוויר סוער, בעיות של ניקוז מי גשמים, תחילת בנייה בטרם השלמת תוכנית סופית, ושינויים בתוכניות המקוריות).
בחודש פברואר 1963 הושלמה בניית הבמה עליה ניצב המבנה.
תחילת הבנייה בטרם הושלמו תוכניות סופיות למבנה, הובילה בשלב מאוחר יותר לשורת בעיות, אחת המרכזיות שבהן הייתה שעמודי התמיכה שנבנו לתוך הבמה, לא היו חזקים דיים כדי לתמוך במבנה הגג, והיה צורך לצקת אותם מחדש.
קונכיות הגג, שהן המאפיין הבולט ביותר במבנה בית האופרה, היו בעלות גאומטריה בלתי מוגדרת בתוכניותיו של אוטזון שהוגשו לתחרות, אולם, בשלב מוקדם של התכנון הסופי, הקונכיות תוכננו כסדרת פרבולות הנתמכות בצלעות בטון טרומי.
אולם מהנדסי הבניין, אובה ארופ ושותפיהם, לא הצליחו למצוא פתרון לבנייתן.
יצירת תבניות ליציקת הגג באתר הבנייה נפסלה כאפשרות יקרה מדי, זאת מכיוון שעל פי התוכנית המקורית לא נמצאה כל תבנית חזרתית במבנה הגג, וכל אחת מן התבניות הייתה צריכה להיבנות באופן מיוחד ונפרד.
בין השנים 1957–1963 שקל הצוות המתכנן של הבניין לפחות 12 תוכניות שונות ליצירת מבנה הקונכיות של הגג, בחיפוש אחר תוכנית שתאפשר את בניית הגג בתקציב סביר.
עבודות התכנון על מבנה בית האופרה היו מן העבודות הראשונות בתחום האדריכלות והנדסת בניין אשר בהן נעשה שימוש במחשבים לצורך ניתוח מבני ולהבנת הכוחות המורכבים שיופעלו על מבנה הקונכיות.
באמצע שנת 1961 אותר פתרון הנדסי לבעיה: כל הקונכיות יורכבו מחלקים מתוך ספירה אחת.
פתרון זה מאפשר ליצוק קשתות באורך שונה מתוך תבניות זהות, תוך חיבור מספר קטעים מן הקשתות, בעלי אורך זהה, זה לצד זה, כדי ליצור מקטע ספירי.
קיימת מחלוקת באשר לזהות הוגה הרעיון אשר פתר את בעיית עיצוב הגג ובנייתו.
בתחילה יוחס הפתרון לאדריכל אוטזון.
מהנדס הבניין אובה ארופ, במכתב שכתב לוועד המנהל של בית האופרה של סידני, קבע: "אוטזון בא עם הרעיון שניצור את כל הקונכיות בעקמומיות זהה בכל הגג ובשני הצדדים." פיטר ג'ונס, מחבר הביוגרפיה של ארופ, כתב: "האדריכל ותומכיו זוכרים רגע ברור של התגלות...
המהנדסים וכמה מעוזריהם זוכרים שיחה במרכז לונדון ובביתו של אובה, באותה מידת שכנוע." ספק אם מחלוקת זו תיושב אי-פעם, אולם ברור כי האדריכל אוטזון, מהנדס הבניין ארופ וצוותיהם, שתפו פעולה ונטלו חלק מהותי בפיתוח הפתרון החדשני לבעיית עיצוב הגג.
לצורך בניית הגג נוצקו 2400 צלעות, ו-4000 חלקים קשתיים, בבנייה טרומית, במפעל שהוקם באתר הבנייה.
הפתרון חסך השקעה רבה ביציקות בטון על הגג.
ההערכה שניתנה ב-6 באפריל 1962 הייתה כי הבניין יושלם בין אוגוסט 1964 עד מרץ 1965.
העבודה על בניית פנים המבנה החלה עם העתקת משרדו של אוטזון לסידני בפברואר 1963. אולם, בשנת 1965 הוחלפה ממשלת ניו סאות' ויילס, וראש הממשלה החדש רוברט אסקין הכריז כי הפרויקט יהיה מעתה תחת משרד העבודות הציבוריות.
החלטה זו הובילה בשנת 1966 להתפטרותו של אוטזון מעבודתו בפרויקט בית האופרה.
עלות הפרויקט, נכון לחודש אוקטובר 1966, הייתה רק 22.9 מיליון דולר, פחות מרבע מן העלות הסופית (102 מיליון דולר).
אולם, העלויות החזויות באותו שלב לצורך גימור עיצוב הפנים של המבנה היו משמעותיות ביותר.
בעת שאוטזון הגיש את התפטרותו התקדם השלב השני בבנייה לקראת השלמתו.
את משרתו מילא פיטר הול, שעיקר אחריותו הייתה בעיצוב הפנים.
לאחר התפטרותו של אוטזון, הודיע היועץ האקוסטי למבנה, לותר קרמר, כי על פי התכנון המקורי של אוטזון, ניתן לבנות רק 2,000 מושבים באולם המרכזי, וכי הגדלת מספר המושבים ל-3,000, בהתאם לדרישות התחרות, תהא הרת אסון מבחינה אקוסטית.
שינויים משמעותיים בתוכניתו של אוטזון
האולם המרכזי אשר תוכנן במקור לשמש אף כאולם להופעות אופרה, הפך לאולם קונצרטים בלבד.
האולם המשני, אשר תוכנן במקור לשמש כאולם להצגות תיאטרון ומופעי במה, עוצב מחדש כדי לשמש אף כאולם להופעות אופרה ובלט ונקרא בשם תיאטרון האופרה.
כתוצאה משינוי זה, במת תיאטרון האופרה אינה מתאימה להצגות אופרה ובלט גדולות.
בעיצוב הפנים החדש אף הוספו אולם תיאטרון, אולם להקרנת סרטים וספריה.
בשלב מאוחר יותר שונה אף עיצובם של שני אולמות להצגות תיאטרון ואולם נוסף קטן יותר.
היום, אלה הם: אולם התיאטרון, אולם המחזות והסטודיו.
שינויים אלה באו בעיקרם לתיקון פגמים בדרישות המקוריות של תחרות העיצוב, בהן לא פורטו דיים השימושים המיועדים לבית האופרה בכללותו.
פריסת האולמות בתוך המבנה שונתה, כמו גם מכונות הבמה, אשר ברובן כבר הותקנו בבניין לפי תכנונו המקורי של אוטזון.
מכונות אלה הוצאו מן המבנה ורובן נזרקו כפסולת.
מחוץ למבנה נבנה חיפוי לרחבה שעליה ניצב המבנה (בתוכנית המקורית לא היה חיפוי לרחבה עד לקו המים).
קירות מסך מזכוכית נבנו בפתחי הקונכיות.
בוטל עיצוב המסדרונות מצופי דיקט וכן תוכניות המושבים באולמות לפי תכנונו של אוטזון והיועץ האקוסטי לותר קרמר.
העיצוב החדש, שבו הוגדל מספר המושבים באולם המרכזי הפחית את איכותו האקוסטית של האולם.
בתיאטרון האופרה, בור התזמורת הוא צר ממדים והתהודה בו רבה.
בית האופרה נחנך רשמית ב-20 באוקטובר 1973 בנוכחות המלכה אליזבת' השנייה.
בטקס הפתיחה ניגנה התזמורת הסימפונית של סידני את הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
בית האופרה המלכותית הוא בית אופרה ואתר אמנויות הבמה בלונדון.
לפעמים מתייחסים אליו בשם "קובנט גארדן" בלבד, על שם השכונה הלונדונית שבה הוא ממוקם .
הבניין משמש כמשכן לאופרה המלכותית, הבלט המלכותי ותזמורת בית האופרה המלכותית.
המבנה הנוכחי הוא התיאטרון השלישי באתר.
החזית, הפואייה והאולם קיימים משנת 1856, אבל כמעט כל שאר היסודות במערך המבנים הנוכחי מקורם בשחזור שנעשה בשנות ה-90 של המאה ה-20. באולם יש 2,174 מושבים והוא מורכב מארבעה נדבכים של תאים ויציעים והגלריה של האמפיתיאטרון.
ייסוד בית האופרה המלכותית מקורו בכתב הרשאה שמסר המלך צ'ארלס השני לסר ויליאם דאווננט בשנת 1660, כתב שאישר לדאווננט להפעיל אחת משתי להקות התיאטרון היחידות ("להקת הדוכס") בלונדון.
כתב ההרשאה נשאר ברשות בית האופרה עד זמן קצר לאחר מלחמת העולם הראשונה, אז נמכר לספרייה של אוניברסיטה בצפון אמריקה.
בשנת 1728 הזמין ג'ון ריץ, שחקן ומנהל תיאטרון, את אופרת הקבצנים אצל ג'ון גיי.
הצלחת המיזם סיפקה את ההון להקמת התיאטרון המלכותי הראשון (בתכנונו של אדוארד שפרד) באתר, שנפתח ב-7 בדצמבר 1732.
במשך כמאה השנים הראשונות של תולדותיו שימש התיאטרון בעיקר להצגת מחזות; כתב ההרשאה של צ'ארלס השני נתן לקובנט גארדן ולתיאטרון דרורי ליין זכויות בלעדיות, למעשה, להצגת דרמה מדוברת בלונדון.
היצירות המוזיקליות הרציניות הראשונות שהושמעו בקובנט גארדן היו האופרות של הנדל.
משנת 1735 עד מותו בשנת 1759 העלה שם עונות אופרה באופן סדיר, ורבות מן האופרות והאורטוריות שלו נכתבו בשביל קובנט גארדן או שהופעתן הראשונה בלונדון נערכה שם.
הוא הוריש את העוגב שלו לג'ון ריץ', והוא הוצב במקום בולט על הבימה.
העוגב היה בין פריטים יקרי ערך רבים שאבדו בשרפה אשר הרסה את התיאטרון בשנת 1808.
הבנייה החלה בדצמבר של אותה שנה, ובתיאטרון המלכותי השני, קובנט גארדן (תוכנן על ידי רוברט סמירק) נפתח ב-18 ביוני 1809 בהצגת מקבת' ואחריה מופע בידור מוזיקלי בשם "הקווייקר".
ההנהלה העלתה את מחירי המושבים כדי לעזור במימון עלות הבניה מחדש, אבל צעד זה לא היה מקובל על הקהל, שחולל מהומה בהצגות - חבט במקלות, שרק, קרא קריאות בוז ויצא במחולות.
המהומות להחזרת המחיר הקודם נמשכו מעל חודשיים, ובסופו של דבר נאלצה ההנהלה להיענות לדרישות הקהל.
בזמן זה היו סוגי הבידור מעורבים: היו הצגות אופרה ובלט, אך לא באופן בלעדי.
בשנת 1843 בא חוק התיאטראות ושם קץ למונופול התיאטראות על דרמה.
אותו זמן היה תיאטרון הוד מלכותה בהיימרקט המרכז הראשי לבלט ואופרה, אולם לאחר סכסוך עם ההנהלה ב-1846 העביר
מייקל קוסטה, מנצח בתיאטרון הוד מלכותה, את נאמנותו אל קובנט גארדן, ולקח עמו את מרבית הלהקה.
האולם עבר שיפוץ, שבמהלכו שונה כל עיצובו, והתיאטרון נפתח מחדש בשם "האופרה האיטלקית המלכותית" ב-6 באפריל 1847 בהצגת "סמיראמיס" של רוסיני.
ב-5 במרץ 1856 שוב כילתה שרפה את התיאטרון.
העבודה על התיאטרון השלישי והנוכחי (בעיצובו של אדוארד מידלטון בארי) החלה לבסוף בשנת 1857 והבניין החדש נפתח ב-15 במאי 1858 בהצגת ההוגנוטים של ג'אקומו מאיירבר.
התיאטרון היה ל"בית האופרה המלכותית" בשנת 1892 וחלקן של היצירות הצרפתיות והגרמניות ברפרטואר גדל.
התקיימו בו עונות חורף וקיץ של אופרה ושל בלט.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוחרם התיאטרון על ידי משרד העבודה לשימוש כמחסן רהיטים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הוא היה לאולם ריקודים.
הייתה אפשרות, שהוא יישאר כך לאחר המלחמה, אבל לאחר משא ומתן ממושך, רכשה הוצאת המוזיקה בוזי את הוקס את זכויות החכירה של הבניין.
דייוויד ובסטר מונה למנהל הכללי, ובלט סדלרס וולס הוזמן להצטרף כלהקת הבלט של הבית.
הוקמה קרן האופרה של קובנט גארדן, שהציגה תוכניות "לבסס את קובנט גארדן כמרכז הלאומי לאופרה ובלט, שיעסיק אמנים בריטיים בכל המחלקות, כל זמן שאין הדבר סותר את קיומן של אמות המידה הגבוהות ביותר האפשריות..." (ציטוט מרוזנטל)
בית האופרה המלכותית נפתח מחדש ב-20 בפברואר 1946 בהצגת היפהפייה הנמה בהפקת פאר חדשה, בעיצובו של אוליבר מסל.
ובסטר, עם המנהל המוזיקלי שלו קרל רנקל, התחילו מיד להקים להקה קבועה.
בדצמבר, 1946, חלקו את הפקתם הראשונה, "מלכת הפיות" של הנרי פרסל, עם להקת הבלט.
ב-14 בינואר 1947, נתנה להקת האופרה קובנט גארדן את ההצגה הראשונה שלה, כרמן של ביזה.
שיפוצים בשנות ה-90 של המאה ה-20
כמה חידושים התרחשו בחלקים מן הבניין בשנות ה-60, ביניהם שיפורים באמפיתיאטרון ושלוחה בירכתיים, אבל יותר ויותר התברר, שבית האופרה זקוק לשיפוץ כללי יסודי.
בשנת 1975 הקצתה ממשלת הלייבור קרקע צמודה לבית האופרה המלכותית לצורך שכלול, שיפוץ והרחבה, שהיו דרושים זה מכבר.
עד שנת 1995 הצליחה להקת האופרה לגייס כספים במידה שתאפשר לה להתחיל בעבודות שיפוץ וחידוש מקיפות בבניין.
אלה התבצעו בין 1996 ל-2000 והיו כרוכות בהריסת כל האתר כמעט, מלבד האולם עצמו, ועוד כמה מבנים סמוכים, כדי לפנות מקום להרחבה ניכרת של תשלובת הבניינים.
במונחי היקף, למעלה ממחצית התשלובת היא בנייה חדשה.
האתר החדש משמר את צורת הפרסה המסורתית של האולם, כמקודם, אבל ברמה משופרת לאין ערוך במתקנים הטכניים, באולמות החזרות, במשרדים ובחדרי ההוראה, עם תיאטרון סטודיו חדש הנקרא, תיאטרון לינברי" ושטחים ציבוריים גדולים פי כמה.
הכללתו של שוק הפרחים השכן, שהיה לפנים חלק משוק קובנט גארדן הישן אבל הוזנח במשך שנים רבות, בבית האופרה עצמו יצרה אזור התכנסות ציבורי חדש ורחב ידיים.
האתר כיום, לטענת האופרה המלכותית, הוא התיאטרון המודרני ביותר באירופה.
אופרה בבית האופרה המלכותית מאז 1946
האופרה המלכותית היא להקת האופרה העשירה והמפורסמת ביותר בלונדון ובממלכה המאוחדת כולה.
ככלל, היא גם החשובה ביותר מבחינה אמנותית, אם כי כמה מהפקותיה מאכזבות ולהקות אופרה בריטיות אחרות זוכות לעיתים לביקורות טובות יותר.
בשנים הראשונות לאחר המלחמה, להקת האופרה קובנט גארדן (כפי שנקראה במקור) תכננה להציג רק אופרות באנגלית ולהשתמש בכשרונותיהם של זמרים בריטיים ותושבי חבר העמים הבריטי.
עם זאת, בתקופת כהונתו של רפאל קובליק כמנהל מוזיקלי התגלו לא מעט זמרים בריטיים.
משנת 1958, יובל המאה לתיאטרון הנוכחי, לאחר ההצלחה שקצרה ההפקה הבינלאומית הגדולה של לוקינו ויסקונטי לדון קרלוס של ורדי, עם זמרים ברמתם של טיטו גובי, בוריס כריסטוף ופדורה ברביירי ובניצוחו של קרלו מריה ג'וליני, יש לקובנט גארדן מקום של כבוד בעולם האופרה הבינלאומי.
מריה קאלאס הופיעה עוד קודם לכן, אבל חזרה בשנת 1957 בלה טרוויאטה, בשנת 1959 ב "מדיאה" ובשנים 1964 ו-1965 בטוסקה.
סתרלנד עשתה לה שם עולמי, וכמוה ויקרס ואוונס.
בשנת 1961, כאשר גאורג שולטי היה למנהל המוזיקלי, הוא טען שאינו יודע דבר על מטרותיה המקוריות של הלהקה ובראיון במגזין "אופרה", פסק, ש"סדלר'ס וולס לקחה על עצמה, לפי כל הסימנים, את המשימה להיות להקת האופרה הלאומית והיא ממלאת תפקיד זה בהצלחה רבה" (מצוטט אצל רוזנטל).
האופרה המלכותית שותפה ל"תזמורת בית האופרה המלכותית", שהיא תזמורת סימפונית מלאה, עם הבלט המלכותי.
יש לה מקהלה קבועה עם יותר מארבעים וחמישה זמרים.
בקבוצה שלישית של מוזיקאים מקבלי משכורת נמצאים זמרים בתוכנית הכשרה לצעירים, העוברים השתלמות מקצועית מתקדמת.
אין מדובר בסטודנטים במובן המקובל של המילה, כיוון שרובם כבר הופיעו באופן מקצועי בבתי אופרה ידועים קודם לכן, אבל התוכנית מכוונת לקדם את הקריירות שלהם על ידי רכישת ניסיון באחת מלהקות האופרה המובילות בעולם.
רוב המשתתפים הם זמרים, אבל יש ביניהם גם מנצחים, מדריכים ומנהלי במה.
מנהלים מוזיקליים של האופרה המלכותית
יאקוב הרושה, 2025 - ממשיך
בית האחוזה הוא מעונו הרשמי של הלורד ראש העיר של לונדון.
המבנה גם משמש את עיריית לונדון לצרכים שונים, בין היתר עבור הנאום השנתי של שר האוצר הבריטי (Chancellor of the Exchequer), העוסק במצבה של הכלכלה הבריטית.
תוכנית לבניית מבנה רשמי שישמש לצורכי מגוריו ועבודתו של לורד ראש העיר וגם לצרכים טקסיים של העירייה תוכננה לאחר השרפה הגדולה ב-1666. מסיבות שונות הבנייה התעכבה עד 1739.
בית האחוזה נבנה בין השנים 1739 - 1752 בסגנון פלדיאני שהיה אופנתי באותם ימים.
המשימה לתכנון המבנה הוטלה על המודד והאדריכל של עיריית לונדון, ג'ורג' דאנס האב.
בית האחוזה כולל שלוש קומות, הבנויות מעל מרתף.
בחזית המבנה פורטיקו מרשים, הכולל שישה עמודים קורינתיים.
מארק טוויין הזכיר את המבנה בספרו ינקי מקונטיקט בחצר המלך ארתור.
בית האחוזה הוא מבנה היסטורי רב חשיבות, אך הוא אינו פתוח לציבור באופן חופשי.
יש אפשרות לערוך סיור מודרך במקום, בתיאום מראש בלבד.
בית האצילים הוא ספר מאת ג'יימס קלאוול אשר פורסם בשנת 1981, ומתרחש בהונג קונג בשנת 1963. בספר זה מתואר המשך עלילות חברת בית האצילים - חברת סחר וספנות חזקה שתוארה בספר קודם של קלאוול - טאי פאן.
בית האצילים מציג עלילה מורכבת וסבוכה, העוסקת במסחר ובכלכלה הסבוכים של הבורסה המערבית והסינית בהונג קונג, על רקע ניסיונה של חברה אמריקאית להיכנס לעסקים שם.
בית האצילים מתרחש בראשית שנות השישים של המאה העשרים, כאשר איאן סטרואן דאנרוס מקבל לידיו את מנכ"לות חברת בית האצילים - אחת מחברות הסחר והספנות החזקות ביותר בהונג קונג.
מנכ"ל החברה עדיין מכונה טאי פאן, כפי שכונו כל מנכ"ליה מאז דירק סטרואן, ועדיין נחשב לבכיר סוחרי הונג קונג.
הספר עוסק במאבקי הכוח הנוצרים כאשר מנכ"ל חברה אמריקאית, לינק בארטלט, עם סגניתו קייסי צ'ולוק, מגיעים להונג קונג במטרה לקנות לעצמם דריסת רגל בכלכלת הונג-קונג, בכל דרך, ומאלצים את דאנרוס, וסוחרים אחרים, להילחם על המשך קיומם העצמאי.
סביב קו העלילה המרכזי מתנהלים מאבקים כלכליים בינלאומיים, פרשיית ריגול ומאבקים אישיים שהם ספיחי האיבה בין סטרואן לברוק מראשית ימיה של הונג-קונג, כפי שתוארו בספר טאי פאן.
בסופו של דבר, כמו בספר טאי פאן, רק איתני הטבע הם שמכתיבים את המנצחים והמפסידים במאבק.
הספר עובד בשנת 1988 למיני-סדרת טלוויזיה, בכיכובו של פירס ברוסנן.
בית האמנים תל אביב ע"ש יוסף זריצקי מכיל מספר אולמות וגלריות בהן מוצגות תערוכות מתחלפות.
כן כולל המבנה סדנאות ציור והדפס, משרדי אגודת הציירים והפסלים לתל אביב והמרכז וחנות למכירת חומרי אמנות.
במהלך השנים אמנים ישראלים מוכרים רבים הציגו תערוכות בבית האמנים.
בית האמנים שוכן ברחוב אלחריזי 9 ופועל בחסות ובמימון חלקי של עיריית תל אביב-יפו.
המנהל והאוצר הראשי הוא אריה ברקוביץ'.
תחילתו של המבנה בשנות ה-20 של המאה ה-20. המבנה שוקם ושופץ על ידי קומץ שחקנים שהקימו בו תיאטרון שוליים בשם תיאטרון אלחריזי.
בראש הקבוצה עמדה השחקנית-זמרת בת-שבע צייזלר שניהלה את התיאטרון.
הפסנתרן יונתן זק ניהל את התוכנית המוזיקלית.
הבמה הגדולה שנשתמרה בין הגלריות של בית האמנים משמשת תזכורת לתקופה זו של המבנה.
בהמשך זכתה אגודת האמנים והפסלים בישראל להקים את מרכזה במבנה.
לאחר מותו של יוסף זריצקי נקרא בית האמנים על שמו.
ב-13 בינואר 1975 נחנך המבנה המחודש של בית האמנים, שכלל אולם תצוגה וסדנה להדפס.
בית האלוהים (The House of God) הוא ספר סאטירי מאת סמיואל שם (שם עט של הפסיכיאטר היהודי סטפן ברגמן), יצא לאור בשנת 1978 באנגלית.
הספר מתאר את הנזק הפסיכולוגי שנעשה למתמחים תוך כדי התמחותם ברפואה בשנות ה-70 המוקדמות בשל המפגש המתמיד עם מוות וכאב.
הספר מכניס את הקורא אל החוויה הזו של המתמחה שמנסה לעשות את הדברים לפי הספר ובצורה הכי מקצועית שניתן, ומגלה לבסוף פרקטיקה חדה וצינית שבבוא היום תהפוך אותו לרופא מקצועי.
בית האלוהים היווה השראה לסדרה הקומית סקראבס שמדגימה את ההתרחשות בספר - שילוב של סיפורים אנושיים עם הומור שחור של מתמחים ורופאים.
מושג מפתח בספר: GOMER = Get Out of My Emergency Room או בעברית עחמ"ש ("עוף מחדר המיון שלי"), משמש את הרופאים הצעירים לתיאור חולים במחלות שאינן ניתנות לריפוי המתאשפזים לעיתים קרובות בשל סיבוכים שכיחים.
מושג נוסף הוא "שפץ והקפץ" שמתאר את הטיפול המינימלי שמספיק להעביר חולה למחלקה אחרת.
ההתמודדות של המתמחים עם כל הכאב שנגלה לעיניהם וההבנה שרק הצעירים באמת מתים ואילו העחמ"שים תמיד נשארים בחיים כדי לקלל ולהאריך את המשמרות, גורמת להם לפתח אדישות כלפי הנושא ולברוח יותר ויותר אל עולם רווי יצרים ותשוקות שמחפה על הצורך הנואש לברוח ולמצוא נחמה רגעית.
בית האם מרים (בטורקית: Meryem Ana Evi) הוא אתר קדוש נוצרי ומוסלמי, השוכן בראשו של "הר הזמיר" (Bülbüldağı) בגובה של 401 מטרים מעל פני הים, כשלושה קילומטרים מדרום לשרידי אפסוס שבמערב טורקיה.
לפי גרסה אחת, הרווחת בעיקר בקרב הקתולים, נלקחה הבתולה למקום זה על ידי יוחנן בן זבדי, והתגוררה בו עד עלייתה לשמים.
המסורת המייחסת את מקום מגוריה האחרון של הבתולה לבית ליד אפסוס, חדשה יחסית.
היא תיארה מבנה אבן מלבני, ובו אח ואפסיס, וכן מעיין שנבע לידו.
עוד תיארה מערה ליד המבנה שבה הונח ארון הקבורה של הבתולה, ואשר נמצא ריק זמן קצר לאחר שגופה הארצי הונח בו.
בעקבות חזיונותיה של אמריך, התגלה מבנה אבן קטן על הר הזמיר בשנת 1881, אך תגלית זו לא זכתה להכרה של ממש.
המבנה "התגלה" פעם נוספת ב-27 ביוני 1891 על ידי שני נזירים לזריסטים ושני פקידים קתולים, אשר מצאו במקום שרידי קפלה הרוסה ופסל של הבתולה.
הנזירים החלו עולים לאתר לרגל בכל שנה בחג עליית מרים החל ב-15 באוגוסט.
הפעם המסורת התבססה וצברה מעמד כגרסה חלופית לזו המזהה את קבר הבתולה בקבר מרים בירושלים.
המקום הפך ליעד פופולרי לעליה לרגל, במיוחד בחג עליית הבתולה.
בשל חוסר בראיות של ממש לנכונות המסורת, הכנסייה הקתולית לא אשרה מעולם את הדבר באופן רשמי, אך יחסה לגרסה זו היה אוהד.
האפיפיור פיוס השנים עשר קבע בשנת 1951 כי האתר הוא "מקום קדוש", ומספר אפיפיורים בקרו במקום - פאולוס השישי ב-1967, יוחנן פאולוס השני ב-1979 ובנדיקטוס השישה עשר בשנת 2006.
המקום קדוש גם למוסלמים הרואים בבתולה קדושה, ולפי המסורת, למעיין הנובע באתר יש סגולות מרפא.
המבנה באתר מתוארך למאה ה-6 או ה-7, אך חלקים מיסודותיו הוקמו במאה ה-1, כמו גם שרידי פחם שנמצאו במקום.
הקפלה הנוכחית היא תוצר של עבודות שחזור מאמצע המאה ה-20, וקו אדום מבחין בין החלקים המקוריים של המבנה לבין אלה המשוחזרים.
המבנה קטן למדי ובו חלל מרכזי, חדר שלפי המסורת שימש כחדר השינה של הבתולה ומטבח.
בחלל המרכזי ניצב מזבח פשוט ומעליו פסל הבתולה.
האתר מתוחזק על ידי נזירים לזריסטים, ובכל יום נערכת בו מיסה.
בית האופרה המלכותי (במלטית: It-Teatru Rjal, באנגלית: Royal Opera House) היה בית אופרה ששכן ברחוב הרפובליקה בעיר ולטה, בירת מלטה, סמוך לשער העיר.
המבנה הוקם בין השנים 1862–1866 לפי תוכניתו של האדריכל הבריטי אדוארד בארי (Edward Middleton Barry), אשר תכנן, בין היתר, את מבנה התיאטרון בקובנט גרדן בלונדון.
אורכו של המבנה היה 63 מטרים ורוחבו 34 מטרים, והוא יכל להכיל 1,095 צופים יישובים ו-200 נוספים בעמידה.
בית האופרה נחנך ב-9 באוקטובר 1866. פנים הבניין נפגע באופן קשה במהלך שרפה שארעה ב-25 במאי 1873, אך הוא שופץ ונחנך בשנית ב-11 באוקטובר 1877, עת הועלתה בו האופרה אאידה.
ב-7 באפריל 1942 במהלך הפצצת מטוסי הלופטוואפה על מלטה, המבנה חרב כמעט לחלוטין.
ההריסות פונו מהאתר, אך מבנה חדש לא הוקם במקום, בשל עבודות בנייה ושיקום חשובות יותר שנדרשו ברחבי מלטה לאחר ההרס שנגרם לאיים במהלך המלחמה.
מאז, מדי פעם עלתה שאלת ייעודו של השטח הריק לדיון במלטה.
ב-1953 הוגשו שש הצעות אדריכליות להקמת המבנה, ונבחרה הצעה זוכה.
אולם חילופי השלטון עצרו את המשכו של התהליך בשל הטענה כי ישנם פרויקטים נדרשים חשובים יותר, ותקציב בסך 280,000 לירות שטרלינג שיועד לעניין בשנים 1955–1956 הופנה למטרות אחרות.
בשנות ה-80 פנתה ממשלת מלטה אל האדריכל רנצו פיאנו, ואישרה את תוכניתו לשיקום המבנה ושער העיר הסמוך לו בשנת 1990, אך גם תוכנית זו נגנזה.
ב-1996 ננקטה יוזמה נוספת בעניין, וגובשה תוכנית להפיכת האתר למרכז תרבות ומסחר שמתחתיו חניון תת-קרקעי, אך מחלוקת ציבורית מנעה שוב את הוצאת התוכנית לפועל.
לאחרונה, בשנת 2006, הציעה הממשלה תוכנית להקים במקום בית פרלמנט חדש, שיחליף את אולם הפרלמנט הנוכחי השוכן בארמון הגראנד מאסטר במרכז העיר.
גם תוכנית זו נתקלה בהתנגדות ציבורית, אך ב-1 בדצמבר 2008 הודיע ראש ממשלת מלטה לורנס גונצי (Lawrence Gonzi), כי יקצה לה תקציב בסך 80 מיליון אירו.
שירותיו של פיאנו נשכרו בשנית, אך הוא הציע שלא להקים במקום מבנה חדש לפרלמנט, ותמך בהקמת תיאטרון פתוח תחתיו.
פיאנו נימק את הצעתו בשטח הקטן, ובכך שלאחר שישים שנים בהן נותרו שרידי המבנה הישן במקום, הוא זכה למעמד של מונומנט היסטורי.
הצעתו התקבלה ובשנת 2013 נחנך במקום תיאטרון פתוח שזכה בשם "כיכר התיאטרון המלכותי" (Pjazza Teatru Rjal), המנציח את שמה של האופרה המלכותית.
בד בבד החלה הקמת מבנה הפרלמנט החדש מערבית לאתר.
בית האופרה של קהיר , הוא חלק ממרכז התרבות הלאומי בקהיר ומשמש אולם מרכזי להופעות חיות בבירת מצרים.
בבית האופרה של קהיר מופיעים ההרכבים המוזיקליים הבולטים במצרים.
בית האופרה נמצא ברובע זמאלכ, על האי ג'זירה בנהר הנילוס, מערבית לעיר התחתית של קהיר.
בית האופרה נחנך ב-10 באוקטובר 1988. המימון להקמתו היה תרומה של האומה היפנית לעם המצרי בעקבות ביקור נשיא מצרים חוסני מובארכ ביפן, באפריל 1983. העבודות להקמת המבנה החלו בשנת 1985 ונמשכו שלוש שנים.
בחודש אוקטובר 1988 נחנך הבניין במעמד נשיא מצרים חוסני מובארכ, והנסיך טומוהיטו ממיקסה, בן דודו של אקיהיטו קיסר יפן.
הייתה זו הפעם הראשונה שתיאטרון קבוקי יפני הציג ביבשת אפריקה, או בארצות ערב.
בינואר 2007 פתחה התזמורת הפילהרמונית המלכותית את מסע הופעותיה במזרח התיכון ובאפריקה, בהופעה בבית האופרה בקהיר.
לפני כן היה בית אופרה נוסף שלבסוף נחרב.
בשנת 1869 ציווה אסמאעיל פאשא על הקמת בית אופרה לכבוד החגיגות לפתיחת תעלת סואץ.
בית האופרה המלכותי נקרא על שם אסמאעיל פאשא ונועד להיות בית לאמנויות הבמה.
בניין האופרה הוקם במרכז קהיר, בעיצוב אדריכלים איטלקים, והושלם בשישה חודשים.
ההופעה הראשונה בבניין הייתה יצירתו של ג'וזפה ורדי, ריגולטו.
בניגוד לדעה הרווחת, האופרה אאידה לא נוצרה לכבוד חנוכת בניין האופרה המלכותי בקהיר ולא לכבוד חנוכת תעלת סואץ, ובוצעה לראשונה בשנת 1871. בבניין האופרה המלכותי בקהיר הוצגו, לראשונה ביבשת אפריקה, יצירות בולטות לאופרה ולתזמורת פילהרמונית.
למעלה ממאה שנים לאחר שהוקם, ב-28 באוקטובר 1971, הוחרב בניין האופרה המלכותי עד היסוד בשריפה שפרצה בו.
לאחר כ-20 שנה נחנך בית האופרה הנוכחי.
האולם הראשי: 1300 מושבים בארבעה מפלסים, כולל מושבי התזמורת, שלושה מפלסי קהל ותא נשיאותי.
באולם נערכות בעיקר הופעות אופרה, תזמורות פילהרמוניות ובלט.
האולם הקטן: 500 מושבים במפלס בודד.
לעיתים הוא משמש שאולם לקבלות פנים באירועים חשובים.
תיאטרון קיץ: תיאטרון ובו במה אקוסטית מרובעת ו-600 מושבים.
בית האמנות תכלס היה מרכז אמנות בברלין, בירת גרמניה, ברחוב אורניינבורגר שבאזור המיטה (Mitte).
הבניין, שנקרא תחילה "פרידריכסשטאטפסאז'ן" (Friedrichsstadtpassagen), נבנה על מנת לשמש כחנות כלבו ברובע היהודי בברלין, ליד בית הכנסת שברובע.
המקום שימש את המשטר הנאצי כמתקן כליאה, ולאחר מכן נהרס חלקית.
לאחר נפילתה של חומת ברלין בשנת 1989, נכנסה למקום קבוצה של אמנים, אשר פתחה בו סטודיו לאמנות, סדנאות, בית קולנוע ומועדון לילה.
שמו הנוכחי של המקום לקוח מן המילה "תכל'ס" ביידיש, שנפוצה גם בעגה העברית.
הבניין נבנה תוך 15 חודשים בשנים 1907 ו-1908, בפיקוח משרד הבנייה הקיסרי.
המתחם שימש כפסאז' (מעבר) שחיבר בין רחוב אורנייבורגר (Oranienburger Straße) לרחוב פרידריך (Friedrichstraße), שהיו מן הרחובות ההומים בברלין.
הוצאות הבנייה הסתכמו בסך של כ-7 מיליון מארקים גרמניים.
הבניין בן חמש הקומות נבנה מבטון מזוין.
משני צדדיו של הבניין פעלו באותו הזמן עסקים קטנים.
במקום הותקנה מערכת שפופרות אוויר שאפשרה העברה מהירה של מכתבים וחפצים שונים בין חלקי הבניין.
החל משנת 1928 שימש הבניין את חברת התעשייה הגרמנית AEG כאולם תצוגה, ושמו שונה ל-Haus der Technik.
באולם התצוגה היו 20 תיבות תצוגה גדולות.
אחת מתשדורות הטלוויזיה הראשונות בגרמניה הוצגה לראווה במקום בשנות ה-30 של המאה ה-20.
שימוש על ידי המפלגה הנאצית
בשנות ה-30 המוקדמות החל הבניין לשמש את חברי המפלגה הנאצית.
לאחר מספר שנים, חזית העבודה הגרמנית, איגוד העובדים של המפלגה הנאצית, הקים בבניין משרדים ולבסוף רכש את הבניין בשנת 1941. באותו הזמן החל הבניין לשמש גם את האס אס הגרמני כמשרד מרכזי.
הבניין נפגע במהלך קרבות מלחמת העולם השנייה בברלין, אך חלק גדול ממנו נותר ללא פגע.
בשנת 1948 עבר הבניין לידי ה-Freier Deutscher Gewerkschaftsbund, פדרציית איגודי העובדים של גרמניה המזרחית (FDGB), ומצבו הלך והידרדר במהלך השנים הבאות.
מספר קמעונאים ובעלי מלאכה העתיקו מקומם לתוך הריסות המבנה.
בית הקולנוע "קמרה" (Camera) הוקם בבניין, מצדו של רחוב פרידריך, אך נאלץ להיסגר בשנת 1958 בשל ההידרדרות במצבו של הבניין.
לאחר שהבניין עבר שיפוצים קלים, נפתח בית הקולנוע מחדש בשם אחר, ובשנת 1972 שונה שמו בחזרה ל"קמרה".
על אף שהבניין סבל נזק מועט יחסית במלחמת העולם השנייה, ונעשה בו שימוש תדיר, הוא נועד להריסה על ידי הרשויות בעקבות שתי חוות דעת של מהנדסים מ-1969 ו-1977. תוכנן להרוס את המבנה וליצור רחוב חדש שיקשר בין רחוב פרידריך לרחוב אורניינבורגר.
בשנת 1980 החל תהליך הריסת המבנה.
כיפת המבנה פורקה ובית הקולנוע נסגר.
לפי תוכנית הריסת המבנה, שאר המבנה יועד להיהרס באפריל 1990.
ב-13 בפברואר 1990, חודשיים בלבד לפני הריסת המבנה המתוכננת, קבוצה בשם "יוזמת האמנים תכלס" (Künstlerinitative Tacheles) נכנסה לבניין והשתלטה עליו.
קבוצת האמנים ניסתה למנוע את הריסת הבניין על ידי הרשויות באמצעות רישומו כאתר היסטורי, אולם הריסת המבנה לא בוטלה עד הרגע האחרון.
קבוצת האמנים הזמינה חוות דעת הנדסית חדשה באשר לחוזקו של המבנה.
המחקר שנעשה מצא כי הבניין נמצא באופן מפתיע במצב טוב, וכתוצאה המקום נרשם כאתר היסטורי.
בימיו הראשונים סיפק בית האמנות הן מקום לינה והן מרחב עבודה לאמנים שגרו בו.
בשנת 1991 פרצה שרפה בבית המגורים המשותף.
בין האמנים הראשונים שהציגו את עבודתם בתכלס נמנים האמן מרק דיבו (Mark Divo), קבוצת Mutoid Waste Company, הקבוצה המוזיקלית Spiral Tribe, קבוצת התיאטרון DNTT, האמן לני לי (Lennie Lee), הרקדנית והכוריאוגרפית סשה וולץ (Sasha Waltz) ורבים אחרים.
בתחילת הדרך הייתה מידה רבה של חוסר הסכמה בין האמנים מגרמניה המזרחית לבין האמנים מגרמניה המערבית, בשל דעותיהם הסותרות ורעיונותיהם השונות באשר לתפקיד של בית האמנות, אולם סכסוכים אלה לא מנעו מתכלס להפוך לסמל תרבות ומוקד מרכזי בסצנות האמנות והאקטיביזם בברלין ובגרמניה כולה.
הבניין נצבע בצבעים בהירים ובחצר הגדולה שמאחורי הבניין מוקמו פסלים שנבנו מחלקי הריסות, חצץ, חלקי מכוניות וחלקים נוספים.
במקום נפתחו בית קפה, בית קולנוע, אולם להופעות, סדנאות ואולם תצוגה.
תכלס הפך למוקד אמנות יחיד במינו ולמקום עלייה לרגל לתיירים בברלין.
בסוף שנת 2008 הגיע לסיומו חוזה השכירות של קבוצת האמנים עם בעל הנכס וכתוצאה לא היה ברור מה עתידו של הבניין.
ב-4 באפריל 2011 תכנן הבנק הגרמני HSH נורדבנק, כיום בעלי הבניין, לפנות את הבניין מיושביו, אך הפינוי לא הוצא לפועל.
ביום שלמחרת הפינוי שבוטל, צוותי בית הקולנוע ובית הקפה עזבו את הבניין מרצונם, בתמורה לתשלום של מיליון יורו ממקור אנונימי.
כשמונים אמנים נשבעו להישאר במקום למרות מאמצי הבנק לפנותם.
לאחר כשבוע בנה צוות המעקלים מטעם הבנק קיר בגובה 3 מטרים שהפריד בין חצר הבניין לרחוב אורניינבורגר.
בתחילת שנת 2012 נשלחו על ידי הבנק מאבטחים לפנות את הבניין, אך האמנים התבצרו בבניין ונעלו את השערים והפינוי כשל.
ב-4 בספטמבר פונה המבנה מיושביו.
הבנק מעוניין להרוס את הבניין ולהקים במקומו בניין דירות מפואר.
בית האופרה הלאומי של בודפשט (בהונגרית: Magyar Állami Operaház) הוא מבנה בסגנון הנאו-רנסאנס המשמש כבית האופרה הלאומי של הונגריה וביתה של האופרה ההונגרית.
בית האופרה שוכן בשדרת אנדראשי שבלב בודפשט.
מבנה האופרה תוכנן על ידי מיקלוש איבל, אדריכל הונגרי מהמאה ה-19, ובנייתו נמשכה מ-1875 עד 1884 ומומנה על ידי עיריית בודפשט והקיסר האוסטרו-הונגרי פרנץ יוזף.
בית האופרה המלכותי של בודפשט (כפי שנקרא אז) נפתח לציבור ב-27 בספטמבר 1884.
אורחים רבים מפורסמים וחשובים הוזמנו לאופרה, כמו גוסטב מאהלר, המלחין שהיה מנצח בבודפשט מ-1887 עד ל-1891 ואוטו קלמפרר, מנצח בהונגריה שלוש שנים מ-1947 עד 1950.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 ביקשה הנהלת האופרה מממשלת הונגריה לממן שיפוץ נרחב שהתחיל ב-1980 והסתיים ב-1984. הפתיחה מחדש התרחשה בדיוק 100 שנים לאחר הפתיחה המקורית, ב-27 בספטמבר 1984.
המבנה מעוטר בעושר רב ונחשב לאחת מיצירות המופת של האדריכל.
הוא נבנה בסגנון הנאו-רנסאנס עם אלמנטים מהבארוק.
המבנה כולל פסלים ותמונות של גדולי האמנים ההונגרים באותה תקופה, כמו ברטלאן סקיי, וקארוי לוץ.
מבחינת גודל וקיבולת, בית האופרה הוא לא מהבולטים אך מבחינת יופי ואקוסטיקה הוא נחשב אחד מבין הראשונים מכל בתי האופרה בעולם.
אולם האופרה עוצב בצורת פרסה ומכיל 1,261 מושבים.
על פי מדידות שנעשו בשנות ה-70 על ידי כמה מהנדסים, האולם הוא השלישי באיכות האקוסטיקה באירופה, אחרי לה סקאלה שבמילאנו וההאופרה גרנייה שבפריז.
למרות העובדה שבתי אופרה רבים נבנו מאז בנייתו, בית האופרה ההונגרי עדיין נחשב בין הטובים ביותר בתנאי האקוסטיקה.
בחזית המבנה עומד פסל של פרנץ ארקל, מלחין המנון הונגריה – היצירה הראשונה שנוגנה בבית האופרה לאחר שנפתח.
בנוסף להלחנת ההמנון, הקים ארקל את התזמורת הפילהרמונית של בודפשט.
הפסל השני הוא של פרנץ ליסט, המלחין ההונגרי המפורסם ביותר.
בכל שנה נמשכת עונת המופעים מספטמבר עד סוף יוני, ופרט להופעות אופרה, משמש בית האופרה גם כמשכנו של .
במקום ניתן להזמין סיורים במבנה בשש שפות (אנגלית, הונגרית, צרפתית, איטלקית, גרמנית וספרדית) כמעט כל יום.
המקום יכול להכיל עד 1,300 אנשים.
"בית האמנים" שבמרכז העיר ירושלים הוא ביתה של אגודת הציירים והפסלים של ירושלים.
ראשיתו של בית האמנים היא ב"ביתן האמנים", שהוקם בשנת 1948 ב-"קלוב הקצינים" של הצבא הבריטי ששכן בשטח על יד מלון המלך דוד.
המבנה ניתן לאגודת האמנים על ידי המושל הצבאי של ירושלים דאז, משה דיין.
במחצית שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, שקיבלה באותה עת בחזרה שטחים באזור מידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים, בתביעה להשיב אל ידיה את השטח עליו עמד הביתן.
עיריית ירושלים, בראשות מרדכי איש שלום, פעלו בשנות ה-60 במטרה למצוא לאגודת האמנים משכן קבע.
הזדמנות לכך הגיע עם פינויו של בית הנכות הלאומי בצלאל, שעבר בשנת 1965 אל שטח מוזיאון ישראל החדש.
הבניין משמש מרכז לתערוכות מתחלפות, שבהן מציגים אמנים ישראלים בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות.
מ־2001 מתקיימת במקום הביאנלה הישראלית לרישום.
בית האופרה העירוני בשיקגו הוא בית אופרה הממוקם ברחוב ווקר דרייב 20 צפון, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
בית האופרה העירוני מהווה חלק מגורד שחקים בעל 45 קומות בחלקו המרכזי ו-22 קומות באגפים הצדדיים שלו, המוכר בשם בניין האופרה העירוני.
הבניין תוכנן בסגנון האר דקו ונפתח לציבור ב-4 בנובמבר 1929.
בית האופרה העירוני מכיל 3,563 מושבים ובזכות כך הוא אולם האופרה השני בגודלו באמריקה הצפונית.
כיום מהווה את ביתה הקבוע של האופרה הלירית של שיקגו.
בית האופרה של ציריך הוא בית אופרה בעיר ציריך שבשווייץ בכיכר Sechseläuten.
הבניין משמש את האופרה של ציריך משנת 1891 ובנוסף הוא גם משכנם של תיאטרון ברנהרד והבלט של ציריך.
בית התיאטרון הראשון בציריך, ה-Aktientheater, נוסד בשנת 1834 והיה מרכז היצירה של ריכרד וגנר בזמן שהוגלה מגרמניה.
בשנות השבעים בית האופרה נזקק לשיפוץ, והיו שחשבו שאין טעם בשיקום ויש לבנות מבנה חדש.
בעקבות ההשקעה בשיפוץ נערכה במאי 1980 הפגנה גדולה של צעירים בעיר שטענו כי התמיכה העירונית בבניין האופרה גבוהה מדי ובאה על חשבון השקעה בתרבות הצעירים בעיר.
ההפגנות נקראו: "הפגנות הצעירים" ותועדו בסרט השווייצרי "באותו השם".
הבניין המשוקם נחנך עם יצירתו של וגנר אמני השירה מנירנברג ובבכורה עולמית של האופרה "גן הדובדבנים" של רודולף קלטרבורן המבוסס על ספרו של אנטון צ'כוב.
חזיתו של התיאטרון המשוקם מקושטת באבן אפורה עם פסלים של ובר, וגנר, מוצארט, שילר, שייקספיר וגתה.
האודיטוריום נבנה בסגנון ניאו רוקוקו ויכול להכיל 1,200 איש.
בית האופרה המלכותי שוכן בעיר מסקט בירת עומאן.
הוא בית האופרה הראשון בחצי האי ערב.
בית האופרה נבנה בפקודתו של הסולטאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד.
המבנה והמתחם סביבו, המשתרעים על פני מספר מפלסים, מתוארים כמשלבים אדריכלות איסלאמית וקלאסית.
מצויים בהם אולם מופעים בקיבולת של 1,100 צופים וכן אודיטוריום, מרכז אמנות, שטחים מסחריים וגנים.
בניית בית האופרה החלה בשנת 2007 והוא נחנך ב-12 באוקטובר 2011 בהפקת האופרה טורנדוט בכיכובו של הזמר פלסידו דומינגו.
מאז הוקם בית האופרה הופיעו בו אמנים ולהקות מהעולם הערבי ומארצות חוץ שונות, לרבות אנדראה בוצ'לי, רנה פלמינג, יו-יו מה, התזמורת הפילהרמונית של לונדון ולהקת הבלט מרינסקי.
בית האילמת הוא סרט קולנוע קצר המציג בניין בעיר העתיקה של חברון אשר ננטש על ידי תושביו הפלסטינים, למעט אשה חירשת שנשארה להתגורר בו עם בנה היחיד בן ה-8, יוסף.
הסרט מציג את האינטראקציה שנוצרה ביניהם, באמצעות שפת סימנים, ואת נקודת מבטו של הבן אשר נע בין אזור היישוב היהודי בחברון, בו נמצא הבניין, לבין החלק שבשליטת הרשות הפלסטינית.
הסרט הוא פרויקט גמר של תמר קיי בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
מועמד לסרט התיעודי הטוב ביותר; הסרט נמנה עם עשרת המועמדים לפרס אוסקר בשנת 2017 בקטגוריית הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר.
פרס חבר השופטים בפסטיבל אידפא באמסטרדם.
פרס דרקון הזהב לסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל קרקוב.
פרס ראשון לסרט התיעודי הקצר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
פרס הסרט התיעודי הקצר בפסטיבל סנט לואיס.
פרס סרט הסטודנטים הטוב ביותר בפסטיבל דוקאביב.
פרס ראשון בתחרות לסרטי סטודנטים בפסטיבל Full Frame, צפון קרולינה.
פרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל Early Bird בסופיה.
פרס החדשנות ב-"פסטיבל הסטודנטים מונטפלטרו" שבפנבילי (רימיני, איטליה).
ציון לשבח בפסטיבל Flickerfest שבאוסטרליה.
בית האמנים בנגב הוא מרכז גלריות וסדנאות אמנות בעיר העתיקה בבאר שבע.
המרכז כולל בתוכו 7 גלריות ומספר סדנאות ציור הפועלות בימי שישי.
בית האמנים שוכן ברחוב האבות 55 והוא מנוהל על ידי חברת כיוונים ומתוחזק בהתנדבות על ידי עמותת "היוצרים בנגב".
בית האמנים בנגב נפתח בשנת 2005. תחילה פעלו בו בהתנדבות פחות מעשרה אמנים שישבו באזור באר אברהם.
אל הבית הוזמנו רק אמני הנגב במטרה לקדם את האמנות הדרומית.
באותה שנה, לאחר קשיים רבים, העניק ראש העיר לשעבר יעקב טרנר לקבוצת האמנים את משכנה הנוכחי.
לקראת כניסתם של האמנים לבית הוא שופץ במימון חברת "מכתשים".
בבית הוקמה ועדה לקבלת אמנים שטיפחה את האמנים המקומיים.
המבנה הוקם בתקופת המנדט הבריטי.
בשנת 1935 מסר אותו יהושע חנקין לידי ד"ר ראובן מאיר ולאשתו יהודית, כדי שיקימו בו מרפאה שתעניק לבדואים שירות רפואי ללא עלות במטרה להפגין רצון טוב של היישוב היהודי בארץ.
ד"ר מאיר, שלא ידע ערבית, נעזר באשתו ילידת הארץ שתקשרה עם המטופלים בערבית, והמקום הפך מרכז חברתי עבור בדואים ויהודים.
בשנת 1936 החלה הסתה נגד היהודים בעיר, מספר המטופלים ירד וד"ר ראובן מאיר ויהודית עזבו את הבית ואת באר שבע.
ב-1939 התגייס ראובן מאיר לצבא הבריטי.
לאחר עזיבתם התגוררו בבית יהודים נוספים, אך גם הם עזבו במהרה, בשל המצב הביטחוני.
בזמן העלייה ממרוקו, הבתים באזור חולקו לעולים, ומבנה זה היה אחד מהם.
כיום ניתן למצוא בחצר הבית גן פסלים אותו יצרו וקישטו אמני הבית.
בגן נמצאים גם עצים שנכרתו ונתרמו על ידי חברת "מכתשים", מתוך כוונה שאמני הבית ישלבו אותם ביצירותיהם, לקישוט החצר.
בית הבאר הוא מתחם של מבנים ומתקני פרדס שהוקמו ב בחלקה הדרומי של העיר יפו, בתחום הכפר הערבי תל א-ריש, על גבול שטחי החולות הגדולים עליהם נבנתה לימים העיר חולון.
האתר נמצא בין הרחובות: הפרדס, סביון, המצודה והתאנה, והוא כולל את המתקנים החקלאיים הטיפוסיים למבני ביארה, כולל מבנה מגורים.
המתחם הוגדר על ידי עיריית חולון כמבנה לשימור.
במחצית המאה ה-19 התפתחה מאוד תעשיית הפרדסנות בשטחים החקלאיים שסביב העיר יפו.
הצורך בהשקאת הפרדסים רחבי הידיים הוביל לחפירת בארות רבות ולהקמת מתקנים נלווים הדרושים לשם השקיית העצים.
סביב כל אחת מן הבארות הוקמו בהדרגה מתחמים בנויים אשר נודעו בשם הערבי "ביארה".
בספרו "מעין גנים - הלכות נטיעות גנים ופרדסים באה"ק", שנכתב בשנת 1891, פירט אהרון לייב פלמן את מקור שמם של בתי הפרדס ואת חשיבותם:
מתחם הביארה, שראשיתו מתקן חקלאי מובהק, קיבל משמעות נוספת והפך לבית עשירים גדול ומפנק לשימוש עשירי העיר יפו.
שלבי ההתפתחות של הקמת המבנים במתחם הביארה
כאמור, ניתן לזהות במתחמי הבאר שהוקמו סביב העיר יפו מספר שלבים אופייניים בהקמת המבנים השונים המרכיבים את הביארה:
בית הבאר החל להיבנות במועד לא ידוע במהלך המאה ה-19, ובמהלך המחצית הראשונה של המאה ה-20 נבלע בהדרגה על ידי הכפר הערבי תל א-ריש.
מאחר שטרם נערך במקום סקר יסודי וטרם הוכן עבורו תיק תיעוד מפורט, לא ידועים בשלב זה פרטים אודות בעלי המקום ושלבי הפיתוח וההקמה של המתקנים השונים הנמצאים בו.
מן הסקר הראשוני עולה כי רבים מן המרכיבים הטיפוסיים למבנה הביארה, דוגמת הבאר, החומה ההיקפית והסביל לא נפגעו והם ניתנים לשימור.
בשנת 2012 פורסמה על ידי עיריית חולון "תוכנית מתאר מקומית חולון 2030" במסגרתה נסקרו אתרי המורשת בעיר המיועדים לשימור.
בתוכנית הוגדר כי השטח עליו עומד בית הבאר הוא "בעל חשיבות לשימור והוא מוכרז כאתר עתיקות".
הקרקע היא בבעלות מדינה ונדרשת "הכנת תיק תיעוד לפני ביצוע כל שינוי ובחינתו על ידי מהנדס העיר".
ערכו האדריכלי של המתחם נגזר מהיותו יחידה שלמה של בית באר טיפוסי "בעל טיפולוגיה ייחודית הכוללת מספר רב של מרכיבים ייחודים כגון: סביל (רהט), באר, בריכת מים ומבני מגורים שמטרתם לספק את המשק החקלאי ההיסטורי".
על פי חוות דעתם של מחברי הדוח "למבנן חשיבות רבה להבנת ההיסטוריה והגאוגרפיה של האזור בתקופה שקדמה להקמתה של העיר חולון".
בית האלמנה הבוכייה (באוקראינית: Будинок вдови, що плаче) או אחוזת ארשבסקי הוא מבנה בקייב, אנדרטה ארכיטקטונית מקומית, שנמצאת ברחוב לוטראנסקה 23 (פינת רחוב הבנק).
המעון משמש את הנשיא לקבל את פניהם של נתינים זרים.
הוא נבנה ב-1907 על ידי האדריכל אדוארד ברדטמן.
שם הבניין נובע מכך שבימי החורף, כשהגשמים מכים על פני פסל האישה שבחזית, מפלי המים הזורמים מעיניה נדמים כדמעות.
הבניין נבנה בקיץ 1908 על פי פרויקט של האדריכל אדוארד ברדטמן בסגנון מודרניסטי מוקדם עבור סוחר מפולטבה מהגילדה השנייה סרגיי ארשבסקי.
הבעלים הראשון עדיין נזכר במונוגרמה "SA" בחזית הבניין.
תוכנית הקומה הייתה דירה נפרדת בת 10 חדרים.
הבתים כוללים: מטבח, מזנון, מרתף יין, מקרר, חדר כביסה.
בתחילה היה לאחוזה גינה סמוכה בגודל 569 מ"ר.
בשנת 1913 נרכשה האחוזה על ידי הסוחר מקייב מהגילדה הראשונה טובי אפשטיין.
במקרה, ראשי התיבות של בני אפשטיין (שלמה ושמואל) חפפו במקביל למונוגרמה המקורית "SA".
בשנת 1918 הוחרם המבנה על ידי הממשלה הסובייטית (במהלך הלאמת הרכוש הלאומי).
איגוד הקבוצות הזרות תחת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הוקם בבניין זה, שאכלס גם חטיבה מיוחדת של הצבא ואת האיחוד המקצועי של הרכבת הדרום-מערבית במערך מסילות הברזל של אוקראינה הסובייטית.
שלוש שנים לאחר שקיבלה אוקראינה עצמאות, מאז 1994 הפכה האחוזה לאחד מבתי המגורים הרשמיים של נשיא אוקראינה.
הבניין אירח את פסגת אוקראינה-האיחוד האירופי.
בית האזרח על שם משה ל.
מרון הוא מבנה ציבור המהווה כיום מרכז פעילות אזרחים ותיקים ברמת-גן ומוגדר כמבנה לשימור.
הבית ממוקם על יד כיכר רמב"ם, ברחוב ביאליק 42.
הבניין תוכנן על ידי ד"ר אינג' א.
ויינשטוק, ונבנה בשנים 1936–1944. בחלק מתקופה זו עמד נטוש עקב חוסר תקציב, עד השלמתו.
חלקו הקדמי של הבניין היה לבית האזרח, ובחלקו האחורי נוסדה בשנת 1945 הספרייה הציבורית הראשונה ביישוב, ספריית דביר ביאליק.
בית האזרח הוקם כדי לשמש מרכז חברתי תרבותי לתושבי רמת גן.
הבית משמש לקיום הרצאות בנושאים פוליטיים, דתיים וספרותיים, וכן לפעילויות של ארגוני נוער.
מאז נבנה הבניין, התרחבה הפעילות בו ונבנו תוספות רבות לבניין המקורי.
מבנה בית הספר העממי הוא מבנה נוסף אשר שכן בירכתי המגרש של בית האזרח.
המבנה שצורתו האות ח', נבנה בשנים 1930–1931. הוא כלל חדרי כיתות, חדר מנהל, חדר מורים וחדר אחות.
בית הספר שימש למעשה כמרכז החיים של המושבה.
לאחר מכן שימש בית הספר כבית המשפט של רמת גן וכיום נמצא על מגרש בית הספר חניון עירוני.
בית האזרח תוכנן והוקם על ידי המהנדס ד"ר אינג' א.
ווינשטוק בתקופה שבה הוקמה רמת גן כעיר כפרית, המבוססת על עבודה עברית.
הבניין הוקם על ידי אגודת "דביר ביאליק – מרכז לתרבות עברית ברמת גן" בשיתוף עם המועצה המקומית.
המבנה המקורי תוכנן בסגנון הבינלאומי המאוחר, כמבנה בעל שתי קומות.
מבנה זה היה קטן מדי עבור צורכי העיר שהתפתחה במהירות, ובמשך השנים נוספו לו תוספות בנייה.
היום, מאכלס הבניין את המחלקה המשפטית של עיריית רמת גן, מרכז פעילות לאזרחים הוותיקים, אגף מרכזות מידע ואת לשכת חברי המועצה של רמת גן.
המבנה המקורי תוכנן כמבנה בן שלוש קומות.
קומת הקרקע מכילה מבואה וחלל מרכזי, קומת מרתף בנויה בצורת ח', וקומה עליונה הבנויה כקומת גלריה.
התוכנית יצאה לפועל בצורה חלקית – החזית שמרה על התכנון המקורי, בעוד המבנה נבנה כמפלס אחד.
המבנה תוכנן בסגנון הבינלאומי המאוחר.
סגנון אדריכלי זה נובע מתוך הסגנון הבינלאומי שהתפתח באירופה ובארצות הברית במהלך שנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. הסגנון מאופיין בתכנון פונקציונלי, יעיל, השם דגש על קווים פשוטים וישרים, נמנע מקישוטים מיותרים, שימוש חסכוני של חומרי בנייה ושומר על אופי מופשט וצנוע.
המאפיינים הבולטים של הסגנון הזה הם: תצריף רצועות אנכיות טיפוסיות לאורך חזית המבנה, מסה הבנויה בצורה אורתוגונלית, טיח המשמש כחומר גמר, גג שטוח, ומבנה המורכב ממסה אחת בעלת מראה סטטי ללא חלוקה לגושים או לנפחים.
המבנה בצורתו הנוכחית עבר שינויים רבים מאז הקמתו, אשר באו לענות על צורכי העיר המתפתחת.
בחלקו המערבי של המבנה נוספו שתי קומות, בחלקו המזרחי – נוסף אגף, ובחלק הפונה לצד דרום נוסף מחסן.
כיום בנוי המבנה כמסה עיקרית אחת עם הרחבות.
ווינשטוק, על בסיס מבנה מוקדם בתכנון רפאל מגידוביץ' שהיה מהנדס המועצה.
פיתוח השטח בו ניצב המבנה כולל את "גן יעקב" שנמצא צפונית לבית האזרח.
המבנה ניצב על מגרש שטוח, ובעל חזית מונומנטלית לכיוון רחוב ביאליק.
כיכר רמב"ם היא הכיכר המרכזית של העיר רמת גן ובה נמצא פסל ביאליק.
הכיכר מופיעה במפת עיר גנים משנת 1921 של האדריכל ריכרד קאופמן, ומהווה נקודת ציון חשובה כחלק מציר ראשי המכיל את מבני הציבור וחוצה את הוואדי שבין גבעות רמת גן.
סביב הכיכר הוקמו קולנוע אורדע, בית העירייה, בית הכנסת הגדול ובית האזרח.
רחוב ביאליק הוא הרחוב הראשי ברמת גן עוד מהקמתה.
הרחוב נקרא על שמו של חיים נחמן ביאליק, שהיה מגדולי המשוררים העבריים והתגורר ברמת גן.
בית האופרה של המארקגראף הוא בניין תיאטרון מהמאה ה-18 בעיר ביירוית, השוכנת במחוז המנהלי פרנקוניה עילית במדינת בוואריה בגרמניה.
מכיוון שביירוית הפכה לעיירת מחוז לא משמעותית לאחר סיום תקופת השלטון של המארקגראפים באזור לקראת סוף המאה ה-18, הצליח הבניין לשרוד את התקופה שלאחר מכן כמעט ללא שינוי.
הודות לאיכות האמנותית ולמצב השימור, בית האופרה של המארקגראף הוא אחד משני בנייני התיאטרון החשובים ביותר שנבנו לפני המהפכה הצרפתית ושהשתמרו, יחד עם בוויצ'נצה.
בביירוית מכונה המבנה "בית האופרה" בלבד, ואילו בית הפסטיבלים של ביירוית (בית אופרה) שבנה ריכרד וגנר נקרא "פסטשפילהאוס" (Festspielhaus).
לאחר שנסיכות ביירוית נמכרה לממלכת בוואריה בשנת 1810, נקרא הבניין "בית האופרה המלכותי" (Königliches Opernhaus).
ב-30 ביוני 2012 נוסף בית האופרה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
בהחלטה להוסיף את בית האופרה לרשימה נכתב: .
בשנת 1714 בנה בית נשפים על רחוב מינצגאסה, ולידו "בית אופרה".
נבנה בשנת 1759 באתר בית הנשפים הראשון - ארבע שנים לאחר מכן הוקם הנוכחי במפגש הרחובות מינצגאסה ואופרנשטראסה.
הארקדות של תאי בית האופרה הישן נראו עדיין על קיר בית הכנסת בשנת 1946. הבמה הייתה ממוקמת בין בית הנשפים הישן לחדש, ממש ליד בית האופרה של ימינו.
עם זאת, בניין זה לא עמד בדרישותיה של וילהלמינה מפרוסיה, מרקיזת ברנדנבורג-ביירוית (משנת 1735 עם בעלה שליטי נסיכות ביירות).
בית האופרה של המארקגראף נבנה בשנים 1744–1750 והוא אחד התיאטראות ובתי האופרות המקוריים הבודדים של אותה תקופה באירופה.
ביוזמת בני הזוג המארקגראף פרידריך ואשתו וילהלמינה הוא נועד להעביר למבקרים מסר של תחילת עידן החוכמה והשלום.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל הצרפתי ז'וזף סן פייר (Joseph Saint-Pierre; 1709-1754), פנים הבית תוכנן על ידי המעצבים האיטלקים ובנו קרלו בסגנון הבארוק המאוחר של איטליה.
רק מסך הבמה המקורי חסר - הוא נגנב על ידי חיילים מצבא נפוליאון בונפרטה, כשעברו דרך ביירוית בדרכם לרוסיה במאי 1812.
תיאטרון התאים עשוי כולו מעץ.
שלושת המפלסים של התאים מוקצים לשלוש המעמדות של החברה.
אולם מה שבולט הוא העובדה שהתא המלכותי כמעט ולא שימש את המארקגראף ואשתו.
באמצע השורה הראשונה היו כורסאות מוזהבות, שמהם ניתן היה לראות את הפעולה על הבמה ממרחק קצר.
ציור התקרה של "אפולו ותשע המוזות" נוצר על ידי יוהאן בנימין מילר מדרזדן.
סצנות מיתולוגיות מהמטמורפוזות של אובידיוס מתוארות בתמונות העגולות על מסגרת התקרה.
מבנה הגג, שהוא כנראה יצירתו של נגר החצר אדולף אדם פולנר (Adolf Adam Feulner) והגדול מסוגו, מעורר השתאות.
ארגון הייעוץ ICOMOS (הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים) של אונסקו ראה את הגג כבעל ערך מיוחד וסיווג אותו כחלק מהמורשת העולמית.
עם מפתח של 25 מטר, הגג נטול העמודים הוא בקצה אורך הבנייה האפשרי.
העץ למבנה הגג הושג ככל הנראה בחורף 1746–1747 מהיערות העיקריים של וזנקט יוהאניס (Sankt Johannis), ומהיערות של , לינדהנהרדט (Lindenhardt) ורוהרנהוף (Röhrenhof) ובמחלקת היערות של הימלקרון.
לאחר הקמת הקירות החיצוניים נאלצו נגרי החצר להקים את הגג במהירות האפשרית כדי לאפשר לביבינה לסיים את הפנים מבלי חשש מגשם.
המבנה שלא היה לגמרי מלבני מושלם אילץ את הסתרת חריגות הבנייה והקשה על הקמת מבנה גג עם רכס גג ישר.
על מנת לפצות על רוחב שונה מלפנים ומאחור - הגג קוזז בעד 40 סנטימטרים - פולנר בנה ארבעה קורות גג על פי אותו עיקרון וחיבר אותם יחד.
העץ שהושט בנהרות הותקן כשהוא עדיין לח.
על מנת לסיים מהר יותר, היו לפולנר שני חלקים של הקמת הגג שהתנהלו במקביל זה לזה: האחד הגיע מהבמה לכיוון מרכז הבניין, והשני מקדימה.
ביבינה לא הגיע לביירוית כדי להתקין את התאים רק בשנת 1747, כאשר מבנה הגג היה במקום ואתר הבנייה היה יבש.
בפתיחה, לחזית הרחוב עדיין היה סוף ישר.
הגג המשופע בצד הרחוב לא נבנה עד 1750 עם תוספת הפרוזדור.
בית האופרה נחנך בסוף ספטמבר 1748 לרגל נישואיה של , בתם של המארקגראף ואשתו, לקרל השני אויגן, דוכס וירטמברג.
החזית טרם הסתיימה עם חנוכת המבנה.
במסגרת פסטיבל של אופרות איטלקיות הוצגו האופרות "ארתחשסתא" ו"אציו" של המלחין יוהאן אדולף האסה.
בניית הבניין שעל עלותו נאלצו לשלם בסופו של דבר נתיני המארקגראף הכניסה את נסיכות ביירוית למשבר כספי.
המרקיזה וילהלמינה, אחותו של פרידריך השני, מלך פרוסיה, מתה עשר שנים לאחר חנוכת הבית.
היא הייתה מלחינה ולברתיסטית מחוננת של אופרות ומחזות מוזיקליים שהוצגו בביירוית.
במהלך ניהול האופרה שלה, שנמשך כ-20 שנה (משנת 1737), היא העניקה לתיאטרון המוזיקה שלה אופי אישי ועצמאי, שהגיע לשיאו בבניית בית האופרה של המארקגראף.
לאחר מותה הצטמצם התיאטרון הרגיל, ולאחר מותו של המארקגראף פרידריך חמש שנים לאחר מכן (1763) הוא הופסק זמנית.
היסטוריונים רואים בכך סיבה לכך שבית האופרה עשוי עץ זה לא נפל קורבן לשריפה כמו האחרים בתקופתו.
נרות או עששיות, שעלולים היו לגרום לשריפה, הודלקו שם לעיתים רחוקות יותר.
מכאן ואילך, כבר לא היו לביירוית אנסמבל שחקנים משלה; העלויות והרפרטוארים התאימו למה שהיה בר השגה לעיירה פרובינציאלית.
בשנת 1769 עברה לראשונה לבניין קבוצת אמנים נודדת (Wanderbühne).
של לסינג, רומיאו ויוליה של שייקספיר והקמצן של מולייר היו באותה תקופה בתוכנית.
המחזה מזימה ואהבה של שילר פתח כנראה מחדש בסוף 1780 פצעים מדממים באוכלוסייה עם הדיווח על חיילים שנשלחו לאמריקה.
בשנת 1777 הכריח יותר מ-2,300 גברים משטחי ביירוית ונסיכות אנסבך לשרת בשלוש עשרה המושבות תוך איום בעונשי מוות, מתוכם שבו רק 1,379. באותה תקופה חיו בעיר כ-10,000 איש.
בית האופרה היה גדול מדי לדרישות הצנועות של האזרחים ולא ניתן היה לחמם אותו.
לכן, החל משנת 1785 ואילך, אנשים עברו לעיתים קרובות לתיאטרון קטן ומחומם יותר, שנבנה באורוות לשעבר של המארקגראף בשנת 1762.
בשנת 1794 הושמעה לראשונה האופרה חליל הקסם של מוצרט בבית האופרה, אך "הלהיטים של הקהל" היו אופרטות ומחזות מוזיקליים.
הזמרים היו לרוב רק שחקנים בלא הכשרה בשירה, נגני התזמורת הגיעו מלהקת התיאטרון וגם מהתזמורת הצבאית שהובאו כדי לחזק אותם.
המחברים המועדפים בדרמה היו אוגוסט פון קוצבו ו, רבים משחקני המחזות ההיתוליים (Posse mit Gesang) ביצעו מחזות משעשעים כמו "היפה מביירוית בווינה" (Die schöne Bayreutherin in Wien).
בשנים 1792–1793 הופיע פרנץ אנטון פון ובר (Franz Anton von Weber) בהופעות אורח עם להקתו, כולל בנו קרל מריה, בבית האופרה של המארקגראף.
בזמן משנת 1806 הופסקו ההופעות בבית האופרה.
לאחר שביירוית נמכרה לממלכת בוואריה על ידי נפוליאון בונפרטה בשנת 1810, נוהל בית האופרה על ידי פקידי ממשל בווארים שלא השתמשו בבית רק למטרות תרבות.
"אין מקום הגון לייבוש הקמח למחסני הצבא, ויש להשתמש בבית האופרה במשך 14 יום" נכתב במכתב ממשלתי משנת 1814. בשנות המלחמה היה הבניין בעיקר משאב לשימוש צבאי, מצבו הידרדר.
דו"ח של רשויות הבנייה בבוואריה ציין: "גג הצפחה של בית האופרה המלכותי במצב גרוע.
מי גשמים חודרים דרך המעטפת ויוצרים בריכות שלמות בקומת הקרקע, שאותן ניתן לראות במשך ימים".
הופעות אורח קיבלו צורות יציבות יותר במאה ה-19. בית האופרה שימש באופן קבוע את התיאטראות הקבועים בערים השכנות קובורג, נירנברג ובמברג, אם כי לא התעלמו מאירועים מקומיים.
הוצגו יצירות של תאודור קרנר, הגיבור הלאומי שנהרג בקרב, ו"קתי פון היילברון" (Das Käthchen von Heilbronn) של קלייסט.
הוצגה אפילו התערוכה הפירוטכנית "האש של מוסקבה" למרות סכנת השריפה לבית האופרה העשוי מעץ.
בשנת 1822 - שנה אחת בלבד לאחר הצגת הבכורה – התקבל המחזה "הקלע החופשי" (Der Freischütz) של קרל מריה פון ובר בסערות של מחיאות כפיים.
האופרה היחידה של בטהובן פידליו הייתה בתוכנית בשנת 1834. היו גם הצגות תיאטרון קלאסיות במאה ה-19. במחצית השנייה של המאה ה-19 בכל עונה הציג "אנסמבל תיאטרון החצר" (Hoftheater-Ensemble) אופרטות בבית האופרה.
גם כוכבי תעשיית הבידור המתהווה היו שם.
קוסמים, אקרובטים וספורטאים הופיעו, קופים מאומנים הראו את הטריקים שלהם.
בית האופרה של המארקגראף שימש כאתר מופעים יומיומי עד שנות השלושים של המאה העשרים, לפני שהנאציונל-סוציאליסטים הסבו את זירת הרכיבה של המארקגראף לשעבר (משנת 1965: בית העירייה) לתפקיד זה.
בית האופרה של המארקגראף היווה אטרקציה גם עבור המלחין ריכרד וגנר, שבחר בביירות כמיקום לפסטיבל.
ב-30 ביוני 1860 התקיימה הופעת האופרה שלו טנהויזר בביצוע האופרה של קובורג בנוכחות מקסימיליאן השני, מלך בוואריה.
זה היה שיאה של חגיגה שנמשכה שלושה ימים לרגל חמישים שנה לסיפוחה של העיר ביירוית לבוואריה, וההופעה הראשונה של אופרת וגנר בעיר.
במהלך ביקורו של לודוויג השני, מלך בוואריה בנובמבר 1866, בוצעו קטעים מטנהויזר בבניין, שהואר אז לראשונה באמצעות גז והועלתה האופרה לוהנגרין של וגנר.