tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קהילת העבריים בישראל מורכבת מאפרו־אמריקאים שהיגרו לישראל החל משנות ה־60 של המאה ה־20, מתוך תפיסה רוחנית ותרבותית הרואה עצמם כחלק מהעם העברי.
חברי הלהקה אינם גוף רשמי של הקהילה, אלא מוזיקאים מתוכה, המופיעים במסגרת להקה מוזיקלית עצמאית.
המוזיקה של העבריים מאפריקה נשענת על מסורות של גוספל, סול, R&B ומוזיקה אפרו־אמריקאית קלאסית, בשילוב הרמוניות קוליות עשירות, שירה מקהלתית ומסרים רוחניים וחברתיים.
חלק מן היצירות עוסקות בנושאים של שלום, אמונה, זהות ושייכות.
הלהקה מופיעה בהרכבים מגוונים הכוללים זמרים, נגנים ולעיתים גם רקדנים.
פעילותה כוללת הופעות באירועי תרבות, טקסים רשמיים, פסטיבלים ואירועים פרטיים, וכן שיתופי פעולה עם אמנים ומפיקים ישראלים.
הניהול והייצוג של ההרכבים נעשים במסגרת הפקה מוזיקלית ישראלית.
העד האחרון הוא ספר לנוער מאת הסופרת הישראלית עמי גדליה.
הספר עוסק במלחמתם של בני נוער נגד הכחשת השואה.
הספר מבוסס על מקרה אמיתי שאירע בשווייץ.
הספר יצא לאור 1989 בהוצאת כרטא ומאז פורסם בעשרות הוצאות ומהדורה חדשה.
הספר זכה בפרס זאב לספרות ילדים ונוער בשנת 1990, הוא נלמד בבתי הספר בארץ ובעולם וקטעים ממנו הומחזו לטלוויזיה.
אריק לרסון, הוא תלמיד תיכון שוודי, נאה מאוד, שחקן כדורסל, מוקף חברים ואהוד על הבנות.
אריק חי בעיירה קטנה במרכז שודיה.
אמו נפטרה כשהיה צעיר והוא גר עם אביו המובטל והשתיין, מה שמאלץ את אריק לצאת לעבודה לפרנסתם.
בזמן שיעור היסטוריה, כשהכיתה לומדת על מלחמת העולם השנייה, מעלים התלמידים את נושא השואה.
המורה, בירגיטה, אומרת שהנושא שנוי במחלוקת ואין עדות חד משמעית על התרחשותה של השואה.
היא עצמה מאמינה שהשואה היא המצאה, או הגזמה, יהודית, אמריקאית ובולשוויקית, מזכירה שמות של מכחישי שואה ידועים ומפנה את התלמידים לקרוא חומר נוסף שמעלה את שני הצדדים.
הוא קורא כל מה שהוא מוצא בנושא השואה ומחליט לעשות עבודה גדולה על "ילדים בשואה" בה הוא מפרט את תוכניות הנאצים להשמדת הילדים היהודים.
אבל כשאריק מקריא את עבודתו בכיתה טוענת המורה שכל המקורות בהם אריק השתמש מוטים לטובת היהודים, ומכחישה את השואה לגמרי.
היא קוראת לעברו, בזלזול, כי רק אם יביא בפניה עֵד אחד, לא יהודי, שהיה עד לשואה, היא תהייה מוכנה לשקול שוב את דעותיה בנושא.
אֵריק מסתלק מהכיתה בטריקת דלת.
בני הכיתה יוצאים מהשיעור כשהם מזועזעים מדברי המורה כנגד השואה.
הם מתווכחים ביניהם, דורשים לדווח על כך להנהלה, אבל מהר מאוד שוכחים מן הנושא.
אריק מחליט לצאת למאבק נגד המורה, נגד הכחשת השואה, נגד התעלמות מזכר השואה, וכנגד האדישות של חבריו: "אני לא יכול להילחם בעולם כולו, אבל אני יכול לנער אתכם, החברים שלי.
אני רוצה שיהיה לנו אכפת, שלא נתעלם מהנושא החשוב הזה.
אתם מבינים, השואה התרחשה מפני שהייתה אפשרית, מפני שהעולם התעלם, מפני שנתנו לה לקרות, ואם נחזור לשקוע באדישות היא עלולה לקרות שוב – במלחמת עולם, ברצח עם, או בשואה גרעינית."
חבריו של אריק מסכימים לעזור לו למצוא 'עד אחד, לא יהודי, שהיה עד לשואה', כפי שהמורה ביקשה.
והם אכן מוצאים אדם כזה, במקרה.
אריק וחבריו פוגשים בהנריק, רופא פולני, פליט, שעבר לחיות בעירם הקטנה.
אריק רואה את המספר שעל ידו של הרופא ומבין שהיה במחנות.
אבל הנריק לא רוצה לדבר על מה שהיה 'שם', באוושויץ, במקום בו היה אמור לטפל בגופות שהוצאו מתאי הגזים.
אריק מגייס לעזרתו את בת כיתתו, אן-מרי, פליטה מפולין של ימי ההתקוממות בקומוניזם, (הספר מתרחיש בשנות השמונים של המאה הקודמת).
אן-מרי מצליחה לשכנע את הנריק להגיע לכיתתם ולספר על השואה, כפי שהוא ראה אותה, אבל המורה לועגת לאריק ומסרבת להקשיב לעדותו של העד ומגרשת את אריק מהכיתה.
התלמידים פונים להנהלת בית הספר.
המנהל מקשיב להם אבל מסרב להאמין שבירגיטה, המורה להיסטוריה, מכחישה את השואה ומתנגד לבדוק את הנושא.
רק כשאריק וחבריו גורמים למהומה בדרישה לפיטורי המורה והסיפור מתפרסם בעיתונות של האזור, מוכן מנהל בית הספר לבדוק את תלונתם של התלמידים ונוכח בצדקתם.
מרגע שהסיפור מתפרסם מגיעים אל הנערים עדויות רבות של בני האזור שהיו עדים לשואה ושל קהילת היהודים מהעיר הסמוכה.
במקביל למאבקו של אריק נגד הכחשת השואה וניסיונותיו להתקרב לאביו, מתפתחת ידידות יפה בין אֵריק לרופא הפולני הזקן ואהבה עמוקה לאן-מרי, הפליטה מפולין.
אֵריק וחבריו מארגנים תערוכה גדולה בנושא השואה.
לפני פתיחת התערוכה מודיע המנהל כי מאבקם זכה בהצלחה והמורה פוטרה ממערכת החינוך.
הסיפור מבוסס על מקרה אמיתי שאירע בבית ספר בשווייץ בשנת 1987 ודווח בעיתון מעריב ב-11 במרץ 1987 על ידי העיתונאית בז'נבה שרי רובר.
העברית היא להקת רוק ישראלית שחבריה הם ערן פרץ (גיטרה ושירה), אורון שרי (גיטרה ושירה), יוני ליפשיץ (תופים), הורי יצחקי (בס) ואורי מילשטיין (קלידים).
בעבר היו חברים בה עמית הראל, יוסי שהינו (תופים), עלם שליט (באס), וגיל וינשטוק (קלידים).
הלהקה הוקמה כאשר אורון שרי ועמית ארבל נפגשו בהפגנה, והחלו לנגן כשאליהם מצטרף בהמשך ערן פרץ.
תחילה, שם הלהקה היה The Blush, ולאחר מכן Blush.
תחת השם הזה הקליטה הלהקה ב־2004 גרסת כיסוי בעברית לשיר "Waiting for the miracle" במסגרת פרויקט "שיר זר" של מגזין המוזיקה "השרת העיוור".
הפרויקט, ביוזמת המגזין ובהפקתו של דויד פרץ, יצא באלבום וכלל אוסף שירים של אמנים אלטרנטיביים ישראלים שהקליטו גרסאות משלהם לשירי לאונרד כהן בתרגום לעברית.
באלבום השתתפו, בין היתר, גבריאל בלחסן, שרון מולדאבי, רותם אור ואמנים נוספים; האלבום היה זמין להורדה מהאתר בחינם, אך הפצתו נאסרה עקב בעיית זכויות יוצרים.
בהמשך שונה שם הלהקה ל-Blush and Lure.
הלהקה הופיעה והקליטה מוזיקה לסרטי סטודנטים והופיעה במועדונים באירופה ובישראל (בין היתר, בערב מחווה ללהקת פייבמנט בתל אביב בשנת 2004) וגם ברדיו.
הם הקליטו אלבום שכל שיריו היו באנגלית, והחליטו לגנוז אותו.
בסוף שנת 2005 הלהקה שינתה את שמה ל"העברית", עברה לשיר בשפה העברית בלבד והתמקדה בסגנון של מועדוני רוק ישראלים משנות ה-80, כגון הפינגווין.
הלהקה הוציאה את אלבומה הראשון "חיי הזוהר של תל אביב" ב־12 בדצמבר 2006 באתר Imusic (ר' נענע דיסק) וב־1 בינואר בשנת 2007 האלבום הופץ לחנויות על־גבי תקליטור.
האלבום הנפיק את הלהיט "מסיבת כיתה" (שהיה להיטה היחיד).
הלהקה הייתה מועמדת לפרס עמ"י בקטגוריית "תגלית השנה" של 2007.
בשנת 2008 עברה הלהקה שינוי נוסף כאשר הצטרפו אליה גיל וינשטוק ועלם שליט.
עמית ארבל עזב את הלהקה ובמקומו הצטרף יוסי שהינו.
בתאריך ה-18 בפברואר אותה שנה פורסמה הודעה קצרה בעמוד ה-Myspace של הלהקה, בו נאמר שהם מקליטים גרסת כיסוי נוספת - הפעם לשירה של נורית גלרון "זה הגשם" לטובת פרויקט "עבודה עברית 2".
בהמשך יצא האלבום ללא השיר.
עוד צוין כי הלהקה עובדת על אלבום שני.
בחודש אפריל 2009, במסגרת המדור "שיר בחזרה" באתר וואלה!, עלה וידאו לשיר חדש של הלהקה, אותו ביצעה עד כה רק בהופעות - "עוד סימן".
הווידאו מציג את הלהקה מבצעת את השיר בחדר חזרות.
השיר נכלל באלבומה השני של הלהקה.
בחודש מאי 2009 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות קצר בפולין, שכלל הופעות בערים ורשה, קרקוב וטרנובסקה גורה.
ב-8 ביוני 2011 יצא אלבומה השני של הלהקה, רגשות מודרניים.
בדצמבר 2012 הודיעו חברי הלהקה בעמוד הפייסבוק שלהם כי הם חוזרים לעבוד על האלבום השלישי.
ביוני 2016 יצא לאקרנים הסרט "ברש", שירם של הלהקה "מסיבת כיתה" היה שיר הנושא של הסרט, ונשמע בטריילר שלו.
העברית בתקופת בית שני היא שלב בלשון העברית הנמצא מבחינה כרונולוגית בתווך בין העברית המקראית לבין לשון חז"ל.
לעברית מתקופה זו קווי לשון המאפיינים אותה במובהק ומבדילים אותה מתקופות העברית שלפניה ואחריה.
עם זאת, יש מחלוקת בקרב החוקרים האם היה דיבור של ממש בניב זה, או שהוא משקף שפה ספרותית-מלאכותית ששימשה רק לכתיבה.
חלק מן הקושי בחקר העברית בתקופה זו נובע מכך שטקסטים מתקופת בית שני מועטים יחסית.
למעשה קיימות שתי קבוצות עיקריות של חיבורים, שהם כמעט הטקסטים היחידים שנותרו בעברית מאותה תקופה:
ספרי המקרא המאוחרים, רובם מן התקופה הפרסית, שאת לשונם מכנים גם בשם עברית מקראית מאוחרת;
מגילות מדבר יהודה, שאת לשונן מכנים לשון המגילות הגנוזות, ותעודות נוספות (ספרים חיצוניים כגון ספר בן סירא ותעודות ארכאולוגיות), רובן מן התקופה היוונית ואף הרומאית.
טקסטים שנכתבו בעברית בימי בית שני
כאמור, הקורפוס הלשוני של העברית מימי בית שני איננו גדול.
מלבד ספרי המקרא שנכתבו באותה תקופה והמגילות הגנוזות כמעט שאין ממצאים אפיגרפיים בעברית מן התקופה, וזאת בניגוד לתקופת בית ראשון, שממנה יש כמה וכמה תעודות ארכאולוגיות.
זהו מצאי החיבורים המאפשרים אפיון של העברית של תקופת בית שני:
ספרי המקרא המאוחרים - ספרי המקרא שתוכנם מעיד על שיוכם לתקופת בית שני הם עזרא ונחמיה, מגילת אסתר, דניאל, דברי הימים וספרי תרי עשר המאוחרים: חגי, זכריה ומלאכי.
לגבי עוד כמה ספרי מקרא מקובל במחקר להניח שנכתבו באותה תקופה, אם כי יש דעות שונות לגבי זמנם: קהלת, שיר השירים, יונה, חלק ממזמורי תהילים, ואולי גם ספר איוב.
ספר יחזקאל נכתב בתקופת הגלות שבין הבית הראשון לבית השני.
לא כל ספרי הבית השני משקפים באותה מידה את מאפייני הלשון של העברית המקראית המאוחרת; חלקם כתובים בסגנון דומה מאוד לעברית המקראית הקלאסית.
המגילות הגנוזות - הרבה מן המגילות מכילות את ספרי המקרא, ובאלה אפשר לבחון את מידת הדמיון בין נוסח המגילות לנוסח המסורה המוכר לנו, וכן שינויים בכתיב ואפילו בדקדוק.
לצדן יש מגילות שנתחברו בידי אנשי כת מדבר יהודה, כגון מגילת המקדש, מגילת הסרכים ומלחמת בני-אור בבני-חושך, ושללשונן קווי דמיון רבים לעברית המקראית המאוחרת.
בן סירא - מן הספרים החיצוניים המעטים שיש נוסח עברי שלהם.
טקסטים מוקדמים של לשון חז"ל - מספר קטעים במשנה ובתלמוד שיש בהם סימנים לקדמותם.
מעט תעודות וממצאים ארכאולוגיים, בעיקר ממדבר יהודה, חלקם בארמית.
טקסטים נוספים בארמית מתקופת בית שני - למשל מכתבי יב, תרגום אונקלוס ושאר תרגומי המקרא.
מכיוון שהארמית השפיעה השפעה רבה על העברית בימי בית שני, אפשר ללמוד רבות מטקסטים בארמית שנכתבו בידי יהודים בתקופה זו.
השימוש בעברית בימי בית שני
לאור המאפיינים הייחודיים שלה העברית של ימי בית שני היא מצב לשון קיים ונפרד ממצבי הלשון שלפניו (לשון המקרא) ושלאחריו (לשון חז"ל); במצב הלשון הזה נעשה שימוש לצורך כתיבת ספרי המקרא המאוחרים ותעודות נוספות.
השאלה העיקרית העומדת בפני החוקרים היא האם הייתה שפה זו מדוברת, או ששימשה לצורך הכתיבה בלבד.
היום מוסכם על דעת רוב החוקרים שבמשך תקופת בית שני הייתה מדוברת בארץ ישראל לשון חז"ל או שלב קדום שלה; וככל הנראה, לשון חז"ל הייתה קיימת כבר בתקופת המקרא כניב מדובר עממי.
הדיון הוא האם בזמן בית שני המשיכה העברית המקראית לשמש בדיבור לצד לשון חז"ל, או שהדיבור בעברית מקראית פסק לחלוטין והוחלף בדיבור בלשון חז"ל, ומה שנראה לנו כעברית מקראית מאוחרת הוא למעשה שימוש ספרותי-ארכאי בלשון שכבר לא התקיימה כלשון דיבור.
הסיעה העיקרית (שבה אוחזים בין השאר אבא בנדויד, חיים רבין ואבי הורביץ) סבורה שהעברית המקראית המאוחרת הייתה בשימוש כלשון ספרותית בלבד.
הדיבור בעברית מקראית פסק עם גלות בבל, והוחלף בלשון חז"ל אצל היהודים שנשארו בארץ ובארמית אצל גולי בבל.
גם לאחר שיבת ציון וחזרת מקצת גולי בבל לארץ לא התחדש השימוש בעברית מקראית, והתושבים דיברו בלשון חז"ל בלבד.
אמנם, כשביקשו לכתוב חיבורים ספרותיים - כגון ספרי המקרא והמגילות הגנוזות - השתמשו במסורת הספרותית שהחזיקו בה, של כתיבה בעברית מקראית.
אולם זו הייתה מושפעת מן השפות שהיו בפי הכותב - ארמית ולשון חז"ל - ומשום כך חדרו אל העברית המקראית המאוחרת קווי הלשון המבדילים אותה מן העברית המקראית הקלאסית.
לדעת הסיעה השנייה (שמחזיקים בה, בווריאציות שונות, שלמה מורג, אלישע קימרון ודוד טלשיר) היו לשון חז"ל ועברית מקראית מדוברות זו בצד זו בארץ ישראל בראשית ימי בית שני, והחלוקה בין הניבים הייתה סוציולוגית או גאוגרפית.
היהודים שנשארו בארץ אחרי חורבן בית ראשון דיברו בניב העממי, הוא לשון חז"ל.
לעומתם היהודים שחזרו מגלות בבל שימרו את הדיבור בעברית מקראית, שאף היא הושפעה מן הארמית ומלשון חז"ל והפכה לעברית מקראית מאוחרת.
לערך בתקופת החשמונאים הכריע הדיבור בלשון חז"ל את הדיבור בעברית מקראית והוא פסק, אבל אנשי כת מדבר יהודה השתדלו ככל שעלה בידם לכתוב את חיבוריהם בלשון המקראית, ומכאן לשון המגילות על מאפייניה הייחודיים.
מאפייני העברית של ימי בית שני
כאמור, לעברית של ימי בית שני היו קווי לשון שייחדו אותה משלבי הלשון שלפניה ולאחריה.
התחום שבו מתבטא במיוחד ייחודה של העברית המקראית המאוחרת הוא תחום אוצר המילים.
בתקופה זו נקלטו מילים רבות, בהן מילים מן הארמית, כגון "זמן", "כְּתָב", "מאמר" ועוד, ואפילו מילים מן הפרסית, כגון "דת", "גנזך", "גזבר" ואחרות.
יש גם מילים רבות שמאפיינות את לשון חז"ל, שמזדמנות לראשונה בספרי המקרא המאוחרים, למשל "עתיד", "רצון", "תלמיד" ו"איגרת".
על מאפיינים דקדוקיים של לשון ימי הבית השני קשה יותר לעמוד, משום שבהרבה פעמים הם מוסתרים על ידי כתיב היסטורי.
אף על פי כן ניתן לזהות כמה וכמה מאפיינים כאלה, כגון:
ביטול ההבחנה בין זכרים ונקבות בריבוי (מגילת אסתר: "וכל הנשים יתנו יקר"; שיר השירים: "השבעתי אתכם בנות ירושלים אם תעירו ואם תעוררו", במקום "אתכן", "תתננה", "תערנה" ו"תעוררנה").
ביטול העבר והעתיד המהופכים: "בצלו חימדתי וישבתי", ולא "ואשב"; וכן ביטול הצורות המוארכות והמקוצרות: כנגד הצורות "אפולה", "יֵדעון", באות בפסוקים המקבילים בדברי הימים הצורות "אפול", "יֵדעו".
שימוש בש' הזיקה, ולא ב"אשר" המקראית: בספר יונה, "הקיקיון...
סדר המילים במשפט מושפע מן הארמית: בנחמיה מופיעה הפנייה "המלך לעולמים יחיה", תרגום של "מלכא לעלמין חיי" הארמי, במקום הצורה "יחי המלך לעולם" המופיעה למשל בספר מלכים.
כנגד הכתיב החסר יחסית של לשון המקרא, שבו מצוינות יחסית מעט אמות קריאה, הרי נכתבת העברית בימי בית שני בכתיב מלא.
תכונה זו בולטת במיוחד בלשון המגילות, הכתובות בכתיב מלא.
כך, למשל, מופיעות במגילות הצורות "לוא" (=לא), "כיא" (=כי), ו"בקוראכה" (=בקראך).
גם הכתיב של ספרי המקרא המאוחרים הוא מלא יותר מזה של המוקדמים: שמו של דוד המלך, הנכתב חסר ברוב המקרא, מופיע בדברי הימים בצורה "דויד".
העברת כספים אלקטרונית (EFT - ראשי תיבות של Electronic Funds Transfer) היא פעילות של העברת כספים ממשלם למקבל בצורה אלקטרונית, באמצעות תקשורת בין מערכות מידע, ללא העברה פיזית של ניירת.
במשמעות רחבה יותר נכללת במושג זה גם העברת כספים באמצעות כרטיס אשראי או כרטיס חיוב אחר, שאין בה מעורבות של שטרות כסף או המחאות.
העברת כספים באמצעות תקשורת בין מערכות מידע
לעסקים גדולים, המבצעים מספר גדול של פעולות תשלום, נוח להעביר כספים באמצעות הוראה ממערכת המידע של העסק למערכת המידע של הבנק.
שיטה זו חוסכת את המאמץ הכרוך בכתיבת המחאות לכל אחד מהמוטבים, או בהדפסת דו"חות מפורטים בבית העסק והקלדתם בבנק.
דוגמאות למצבים שבהם משמשת טכניקה זו:
תשלום משכורות לעובדים באמצעות העברה בנקאית אלקטרונית של הנטו לתשלום מחשבון הבנק של המעביד לחשבונות הבנק של העובדים.
תשלום לספקים באמצעות העברה בנקאית אלקטרונית של הסכום לתשלום מחשבון הבנק של הלקוח לחשבונות הבנק של הספקים.
בישראל עוסק בפעילות זו גוף הקרוי מס"ב – מרכז סליקה בנקאי, שבבעלות הבנקים הגדולים.
במסגרת השירותים הניתנים באתרי האינטרנט של הבנקים נכלל שירות של העברת כספים מחשבון הבנק של הלקוח לחשבון בנק אחר.
העברת כספים אלקטרונית מבוססת כרטיס
עסקה בכרטיס אשראי או בכרטיס חיוב היא דרך נוספת של העברת כספים אלקטרונית.
עסקה זו מתבצעת באמצעות מסירת הכרטיס של הקונה למוכר בנקודת מכירה (point of sale), או באמצעות מסירת פרטיו בלבד, במקרים כגון רכישה באמצעות הזמנה בדואר, הזמנה טלפונית או דרך האינטרנט.
העברת כספים אלקטרונית באמצעות כרטיס, ממומשת לרוב על ידי שימוש בתקן ISO 8583.
בפעולה השגרתית, של מכירה, בעל הכרטיס משלם עבור מוצרים או שירותים.
לעיתים זרימת הכסף היא בכיוון הפוך, כאשר הסוחר מחזיר כסף בגין תשלום קודם אשר בוצע על ידי בעל הכרטיס.
לצורך ביצוע העברת כספים אלקטרונית נדרשת תקשורת בין מספר גורמים.
כאשר משתמשים בכרטיס לביצוע פעולה דרך סוחר או כספומט, הפעולה מנותבת לחברת סליקה, ודרך מספר רשתות תקשורת למנפיק הכרטיס אשר מנהל את חשבונו של הלקוח.
פעולה יכולה לקבל אישור במצב נתק (offline) על ידי כל אחד מהגורמים, בהתאם להסכם מוגדר מראש.
ניתן להשתמש באישור כזה כאשר אין תקשורת זמינה, או כאשר מעוניינים לחסוך בזמן ו/או עלות תקשורת.
אישור במצב נתק תלוי בכך שסכום הפעולה נמוך מגבול מסוים.
הגבול מחושב על פי הסיכון המוגדר לפעולה מסוג זה, ולכן תלוי בסוחרים ובסוגי כרטיסים.
ניתן לבצע פעולות אבטחה נוספות כגון בדיקת מספר הכרטיס ברשימה שחורה (של כרטיסים גנובים), הגבלת מספר הפעולות במצב נתק אשר מותרות לביצוע על ידי בעלים של כרטיס ועוד.
פעולת העברת כספים אלקטרונית יכולה להיות משולבת עם אמצעים לזיהוי הכרטיס ובעליו.
לדוגמה, אישור ידני לחתימת ידו של בעל הכרטיס על ידי הסוחר.
כרטיסי EMV הם כרטיסי תשלום חכמים אשר תומכים במספר שיטות לביצוע הזדהות חכמה.
העגורים של איביקוס הוא ביטוי שלפי פירושו מענישים האלים את העבריינים בדרכים שאין אדם יכול לצפותן מראש.
לפי האגדה, המשורר היווני איביקוס (תעתיק: Ibykos) שחי במאה ה-6 לפנה"ס, הותקף בדרך על ידי שודדים שפצעוהו פצעי מוות.
בו בזמן חלפה מעליו להקת עגורים, ובטרם נפח את נשמתו קרא בקול חיוור: "נקום ינקמו העגורים את נקמתי".
השודדים עזבוהו שם בלא לייחס לדבריו האחרונים כל חשיבות.
חלפו שבועות אחדים, והנה בשבתו בתיאטרון הפתוח בקורינת, הבחין אחד הרוצחים בעגורים המתקרבים, ומתוך סערת נפש, ואולי בגלל ייסורי מצפון, זעק: "אלו הם הנוקמים ששלח איביקוס".
הרוצח הודה באשמתו, והסגיר לרשויות גם את שמות שאר חברי הכנופיה.
האגדה הפכה במרוצת הדורות למטבע לשון, ואף שימשה יסוד לאחד משיריו של פרידריך שילר, "Die Kraniche des Ibykus" .
העד הוא סרט דרמת-פשע אמריקאי משנת 1985, שביים פיטר ויר, בכיכובם של האריסון פורד וקלי מקגיליס.
זוהי גם הופעתו הראשונה בתפקיד משמעותי של ויגו מורטנסן.
הסרט הוא מותחן שתסריטו מתמקד בבלש המגן על ילד מקהילת האמיש שהיה עד לרצח בפילדלפיה.
כאשר מסתבר שהרוצחים הם שוטרים מושחתים, נאלץ הבלש להסתתר אצל בני הקהילה, ולהתחזות לאחד משלהם.
על אף שהסרט הוא מותחן, עלילת המתח משולבת במבט אל הסתירה בין חייהם השלווים של בני הקהילה, המתפרנסים מחקלאות ונמנעים משימוש בטכנולוגיה של המאה ה-20, ובין חייו האלימים של השוטר, המייצג את הזרם העיקרי בתרבות האמריקאית של המאה ה-20, על הטוב והרע שבה.
הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר בשנת 1986 וזכה בשניים - פרס אוסקר על העריכה, שהוענק לתום נובל, ופרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר שהוענק לפאמלה ואלאס, ארל וו.
האריסון פורד קיבל על תפקידו בסרט זה את מועמדותו היחידה לאוסקר בקטגוריית השחקן הראשי.
המוזיקה של מוריס ז'אר זכתה בפרס באפט"א.
מספר ימים לאחר הלוויית בעלה, יוצאת האלמנה הצעירה מקהילת האמיש, רייצ'ל לאפ (קלי מקגיליס) ביחד עם בנה הצעיר סמואל (לוקאס האס) לבולטימור, לשהות אצל אחותה.
בתחנת הרכבת בפילדלפיה נכנס הילד לבדו לשירותי הגברים, ושם הוא צופה ברצח אכזרי של קצין המשטרה זנוביץ' (טימות'י קארהארט).
הילד נחקר על ידי שוטר בשם ג'ון בוק (האריסון פורד), ומספר לו כי הרצח בוצע על ידי שניים, אך ביכולתו לזהות רק אחד מהם, שהוא אפרו-אמריקני מוצק.
בוק ושותפו אלדן קרטר לוקחים את סמואל אל תחנת המשטרה על מנת לזהות חשודים אפשריים, ולהפתעתם הוא מזהה את הרוצח בתמונה המוצבת בתחנה של לייטננט ג'יימס מקפי (דני גלובר).
בוק חושד במקפי, וזוכר כי בעבר היה זה מעורב בפשיטה שכשלה על סוחרי סמים, שלאחריה הועלה חשד כי מישהו התריע מראש על הפשיטה.
בוק חושד כי בפשיטה נתפשו כימיקלים לייצור סמים אך הם נעלמו וכי מקפי מכר אותם לסוחרי הסמים.
קצין המשטרה זנוביץ' נרצח על ידי מקפי מכיוון שחקר את היעלמות הכימיקלים.
בוק נפגש עם מפקדו, פול שייפר (ג'וזף סומר) ומספר לו על חשדותיו, אך אינו יודע כי שייפר הוא שהורה למקפי לבצע את הרצח, וכי הוא ומקפי שותפים לפשע.
מיד לאחר מכן מתעמתים מקפי ובוק, ובוק נורה במתניו.
בוק הפצוע מבין כי שרשרת הפיקוד שמעליו מושחתת, וכי עליו להיעלם.
הוא יוצר קשר עם קרטר, ומבקש ממנו להשמיד את תיק החקירה על מנת שלא לחשוף את מיקום ביתו של סמואל.
הוא מסיע את סמואל ורייצ'ל אל ביתם בחווה במחוז לנקסטר הכפרי בפנסילבניה, בו מתגוררת קהילת האמיש.
כאשר רייצ'ל וסמואל הגיעו לביתם, מתעלף שם בוק מאובדן דם.
חמה של רייצ'ל, איליי (יאן רובס) מסכים בחוסר רצון לשכן בביתו את "האנגלי" (הכינוי בו משתמשים האמיש, דוברי הגרמנית, לגבי מי שאינו בקהילתם), עד שזה יחלים מפצעיו, ודואג לטפל בו בשיטות המסורתיות המקובלות על בני הקהילה, הדוחים את הטכנולוגיה של המאה ה-20.
בוק מחלים מפצעיו בקהילת האמיש, וזאת תוך שהוא לובש את מלבושיהם, ומתערה בחברתם, על מנת להסתתר מרודפיו.
בינתיים מתפתח בינו ובין רייצ'ל רומן.
תוך שהוא מתקן את מכוניתו ושומע רדיו, מנגן הרדיו שיר אהבה ישן של סם קוק "What a Wonderful World".
רייצ'ל, שההאזנה לרדיו ולמוזיקת רוק'נרול אסורה עליה, מגיעה למקום ונשבית בקסמו של השיר, ובוק יוצא עמה בריקוד.
אך שניהם מבינים כי המדובר באהבה אסורה, שאין לה עתיד.
איליי מזהיר את רייצ'ל כי אם תמשיך ביחסיה עם הזר, תנודה על ידי הקהילה.
בוק, מצידו, נגר חובב (וזהו גם מקצועו של האריסון פורד במציאות), משתלב בחיי הקהילה, יוצר לסמואל צעצועים מעץ, ומשתתף בהקמת אסם.
הוא יוצר מעין יריבות עם גבר מקומי, דניאל הוכלייטנר (אלכסנדר גודונוב) החפץ בחברתה של רייצ'ל, אך חש במשיכתה לבוק.
בינתיים, בפילדלפיה, נרצח שותפו של בוק, קרטר, על ידי השוטרים המושחתים.
בוק שומע על כך, יוצר קשר עם שייפר, ומזהיר אותו כי הוא יבוא עמו חשבון.
כאשר יוצא בוק לעיירה הסמוכה, בחברת כמה מבני האמיש, הוא נקלע לתקרית בה מציקים כמה מבני העיירה לבני האמיש ולועגים ללבושם ולמנהגיהם.
האמיש, הדוגלים בפציפיזם מנועים מלהגיב, ומקבלים את הלעג ואת ההטרדות באופן פאסיבי.
אך בוק אינו יכול לעמוד מן הצד, והוא מכה במטרידים מכות נמרצות.
אירוע זה נצפה על ידי אזרח, המדווח למשטרה שמי שהכה את הצעירים היה גבר מקהילת האמיש שהיה בחברת איליי לאפ.
בוק מבין שהוא נחשף, ומכין עצמו לעזוב את החווה.
כאשר הוא מדבר על כך עם רייצ'ל השניים חולקים רגע של חיבוק אינטימי, נואש.
בטרם יספיק בוק לעזוב את החווה, יוצאים בעקבותיו שלושת הרוצחים, שייפר, מקפי, ופרגי, שהיה האדם הנוסף שביצע את הרצח בתחנת הרכבת.
בוק שאינו חמוש, מצליח להרוג את פרגי בכך שהוא מטביע אותו בתירס אותו הוא שופך עליו מסילו, ולאחר מכן מצליח להרוג את מקפי ברובהו של פרגי.
שייפר מצליח להכניע את בוק, אך סמואל מזעיק את כל בני הקהילה, באמצעות פעמון החווה, ומשהם מגיעים, מבין שייפר כי לא יוכל לצאת בשלום ממעשה רצח נוסף, ונכנע.
לאחר מכן, כאשר יוצא בוק את החווה בפעם האחרונה, הוא חולק רגע של שקט עם סמואל, ולאחר מכן מבט אוהב עם רייצ'ל.
כאשר הוא נוסע הרחק מחוות לאפ, הוא רואה ממול לאורך הדרך, את הוכלייטנר, חפשי כעת להמשיך בחיזורו אחר רייצ'ל.
האריסון פורד - ג'ון בוק
קלי מקגיליס - רייצ'ל לאפ
לוקאס האס - סמואל לאפ
דני גלובר - ג'יימס מקפי
ג'וזף סומר - מפקד המשטרה שייפר
ברנט ג'נינגס - אלדן קארטר
יאן רובס - איליי לאפ
אלכסנדר גודונוב - דניאל הוכלייטנר
ויגו מורטנסן - מוזס הוכלייטנר
הסרט הופק ביזמתו של המפיק אדוארד ס.
פלדמן, שקיבל לידיו את התסריט והתלהב.
פלדמן פנה אל הבמאי פיטר ויר שזכה למוניטין באוסטרליה עם סרטים כגליפולי ושנה בצל הסכנה אך טרם הפיק סרט בארצות הברית.
ויר קיבל על עצמו את הבימוי, ועבודת הצילום החלה בפילדלפיה ובעיירות האמיש של מחוז לנקסטר בפנסילבניה - אינטרקורס, לנקסטר, סטרסבורג ופרקסבורג.
הסרט הוצג מחוץ לתחרות הרשמית בפסטיבל קאן בשנת 1985. הסרט היה מועמד לשמונה פרסי אוסקר, וזכה בשניים, על העריכה ועל התסריט המקורי.
כן היה הסרט מועמד לשבעה פרסי באפט"א, וזכה בפרס על המוזיקה המקורית.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי גלובוס הזהב, אך לא זכה בהם.
בשבוע הראשון להקרנתו הוצג הסרט ב-876 אולמות בארצות הברית, וגרף 4,539,990 דולר.
בסופו של דבר הכניס הסרט בארצות הברית 68,706,993 דולר.
השפעת הסרט על בני קהילת האמיש
הסרט הפך את מחוז לנקסטר בפנסילבניה לאחד מיעדי תיירות הפנים האהובים בארצות הברית.
בשנת 2007 ביקרו במקום 11 מיליון תיירים, שהוציאו בו 1.8 מיליארד דולר.
למעלה מ-40,000 מתוך 470,000 תושבי המחוז עוסקים בתיירות באופן ישיר או עקיף.
יש הסבורים כי ההצלחה המסחרית שהביאה עמה התיירות שינתה את פניה של קהילת האמיש, וכי הקהילה "התמסחרה", וערכיה השתנו.
העד הוא מותחן אך הוא גם מבט אנתרופולוגי כמעט אל חייהם של בני קהילת האמיש, מבעד לעיניו של ג'ון בוק, האמריקאי הנורמטיבי.
חייהם השלווים של בני הקהילה מתוארים באופן אוהד, כאנשים שעבורם הזמן קפא מלכת, ואשר כניסתו של השוטר, איש העיר הגדולה, הגורר אחריו את האלימות ממנה נמנעים בני הקהילה, מפרה את שגרת חייהם, ומעמתת אותם עם האידיאלים הבסיסיים בהם הם מאמינים.
תהליך דומה עובר גם על השוטר, הבוחן מחדש את החברה בה הוא פועל, אל מול החברה בה מצא עצמו, ולבסוף מחליט לחזור למקומו, ולהשאיר מאחוריו את רייצ'ל, אהובתו.
קובי ניב, הרואה בסרט דוגמה לתסריט הוליוודי בעל מבנה קלאסי, כותב: "העלילה הראשית של הסרט, עלילת הרצח המשטרתית...
אבל עלילת המשנה, סיפור האהבה היפה והבלתי אפשרי בין האישה מקהילת האיימיש לבין הגבר החילוני מהעיר המודרנית, הסיפור הזה הוא חדש ורענן, והוא שעושה את "העד" לסרט מיוחד, וזה גם מה שהצופים אוצרים בזכרונם מהסרט הזה".
הביקורות אהדו בדרך כלל את הסרט.
כך, למשל, כתב רוג'ר איברט, מבקר הקולנוע הידוע של השיקגו סאן-טיימס, שהעניק לסרט ארבעה כוכבים, כי: "ראשית, יש כאן סיפור אהבה מחשמל ומסעיר.
רק לאחר מכן נראה כי זהו סרט על הבחירות שאנו עושים בחיים, והבחירות שאחרים עושים עבורנו.
ורק לאחר מכן זהו מותחן שאלפרד היצ'קוק היה מתגאה ליצור".
העברית הוא כתב עת לענייני השפה העברית בהוצאת האקדמיה ללשון העברית, המופץ כארבע פעמים בשנה.
כתב העת פונה אל הקורא העברי המשכיל, ובכך הוא משמש מעין מקבילה עממית יותר ל"לשוננו", כתב העת המדעי לחקר הלשון העברית, גם הוא בהוצאת האקדמיה ללשון העברית.
כתב העת החל לצאת לאור בשנת תש"ה, ועד לשנת תש"ע נקרא לשוננו לעם.
קדם לו מדור שבועי בשם זה מטעם ועד הלשון שהתפרסם בשנת תרצ"ג בעיתונים "דאר היום" ו"הארץ", ובשנים תרצ"ה עד תש"ח ב"הארץ" לבדו.
הקונטרס הראשון של כתב העת "לשוננו לעם", שיצא לאור בתמוז תש"ה, כלל טקסטים שהודפסו בחודשים שבט עד ניסן תש"ה במדור "לשוננו לעם" ב"הארץ".
עם עורכי כתב העת נמנו יצחק פרץ; עלי איתן ומאיר מדן; שושנה בהט, יוסף עופר, דוד טלשיר; חיים א' כהן; משה פלורנטין; לובה חרל"פ (תשע"ג–תשע"ו); אריאל שוה (תשע"ז–תשפ"ב).
בכל גיליון של "העברית" מתפרסמים מאמרים אחדים בנושאי השפה העברית.
לעיתים הגיליון מוקדש לנושא יחיד, כגון חוברת נט/א-ב (תשע"א) שהוקדשה לאליעזר בן־יהודה.
חוברות מיוחדות הוקדשו לכללים שקבעה האקדמיה:
במדעי המחשב, העברת מסרים היא צורת תקשורת המשמשת בחישוב מקבילי, בתכנות מונחה-עצמים, ובתקשורת בין תהליכים.
במודל זה, תהליכים או אובייקטים יכולים לקבל ולשלוח מסרים (המורכבים מאפס או יותר בתים, מבני נתונים מורכבים, או אפילו קטעי קוד) אל תהליכים אחרים.
על ידי המתנה לקבלת מסרים, ניתן גם לסנכרן תהליכים.
העברת מסרים היא פרדיגמת תקשורת בה מסרים נשלחים מהשולח אל נמען אחד או יותר.
מסרים יכולים לבוא בצורה של קריאות להפעלת פרוצדורות מרוחקות, סיגנלים, וחבילות נתונים.
כאשר מתכננים מערכת העברת מסרים יש לבחור בין מספר אפשרויות:
האם המסרים יועברו בצורה אמינה (reliably).
האם העברת המסרים לפי הסדר היא מובטחת.
האם המסרים מועברים בצורה של יחיד-ליחיד (unicast), יחיד-לרבים (multicast או broadcast), או רבים-לרבים (all-to-all).
האם התקשורת תהיה סינכרונית או א-סינכרונית.
מערכות מבוזרות ומערכות להפעלת פרוצדורות מרוחקות כגון, NET Remoting., JMS, Java RMI, DCOM, CORBA ו-SOAP הן דוגמאות לטכנולוגיות המשתמשות בהעברת מסרים.
העברת מסרים סינכרונית לעומת העברת מסרים א-סינכרונית
מערכות סינכרוניות להעברת מסרים דורשות שהשולח והמקבל ימתינו האחד לשני לצורך העברת המסר.
כלומר, השולח לא ימשיך כל עוד הנמען לא קיבל את המסר.
לתקשורת סינכרונית יש שני יתרונות: היתרון הראשון הוא בכך שהלוגיקה של התוכנית יכולה להיות פשוטה יותר מכיוון שקיימת נקודת סינכרון בין השולח למקבל בזמן העברת המסר.
היתרון השני הוא שאין צורך בשמירה של מסרים בחוצץ (buffering).
המסר תמיד יכול להישמר בצד המקבל, מכיוון שהשולח לא ימשיך לפני שהצד המקבל שוב מוכן.
מערכות אסינכרוניות להעברת מסרים מעבירות מסרים מהשולח למקבל, מבלי לחכות שהמקבל יהיה מוכן.
היתרון של תקשורת א-סינכרונית הוא בכך שהשולח והמקבל יכולים לעבוד במקביל מכיוון שהם לא מחכים האחד לשני.
ניתן לממש תקשורת סינכרונית על גבי מערכת א-סינכרונית על ידי שימוש באלגוריתם סינכרון (synchronizer algorithm).
לדוגמה, אלגוריתם מסוג Alpha synchronizer דואג שהשולח תמיד יחכה להודעת אישור קבלה (acknowledgment) מהנמען.
השולח ישלח את המסר הבא רק לאחר שקיבל acknowledgement.
החוצץ (buffer) שנדרש בתקשורת א-סינכרונית יכול לגרום לבעיות כאשר הוא מתמלא.
כאשר נגמר המקום בחוצץ של המקבל יש להחליט האם לחסום את השולח או האם להתעלם מהודעות חדשות.
אם השולח נחסם, זה יכול להוביל לקיפאון (deadlock) בלתי צפוי.
ואילו אם מסרים נזרקים, זה הופך את התקשורת לבלתי אמינה.
ניתן להשתמש בהעברת מסרים בתור אמצעי לבקרה על גישה למשאבים במערכת מקבילית או א-סינכרונית.
אחת האלטרנטיבות העיקריות היא מניעה הדדית (mutual exclusion) או נעילה (locking).
דוגמה למשאב יכול להיות זיכרון משותף, קובץ השמור על הדיסק או חלק ממנו, טבלה בבסיס נתונים או מספר שורות שלה.
בשימוש בנעילה, המשאב הוא משותף ותהליכים שרוצים לקבל גישה אליו (או לחלק ממנו) חייבים קודם לקבל מנעול (lock).
ברגע שהתקבל המנעול, תהליכים אחרים חסומים מלגשת למשאב, ובכך מובטח שלא תתרחש השחתה של המשאב על ידי כמה תהליכים שכותבים אליו בו זמנית.
לאחר שהתהליך שקיבל מנעול סיים לטפל במשאב, הוא משחרר את המנעול.
בפתרון המשתמש בהעברת מסרים, מניחים שהמשאב אינו חשוף, ושכל השינויים בו נעשים על ידי תהליך מנהל (handler) המקושר אליו, כך שהמשאב עצמו מוכמס (encapsulated).
תהליכים המעוניינים לקבל גישה למשאב שולחים מסר בקשה ל-handler.
אם המשאב (או חלק ממנו) זמין, ה-handler מבצע את השינוי המבוקש כפעולה אטומית.
כלומר, בקשות מתנגשות לא מבוצעות עד שהבקשה הראשונה לא הושלמה.
אם המשאב אינו זמין, הבקשה נשמרת בדרך כלל בתור של בקשות.
התוכנית השולחת יכולה להחליט האם לחכות להשלמת הבקשה או לא.
העגורים עפים הוא סרט סובייטי משנת 1957 על מלחמת העולם השנייה.
הסרט מתאר את אכזריות המלחמה - בעורף ובחזית - ואת הנזק שנגרם לנפש הסובייטית כתוצאה ממלחמת העולם השנייה (הידועה בברית המועצות כמלחמה הפטריוטית הגדולה).
הסרט הופק במוספילם על ידי הבמאי הסובייטי יליד-גאורגיה מיכאל קאלאטוזוב בכיכובם של אלכסיי בטלוב וטטיאנה סמוילובה.
התסריט עובד על ידי ויקטור רוזוב על-פי המחזה שלו בעל אותו השם.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב פסטיבל הקולנוע בקאן ב-1958, הסרט הסובייטי היחיד שזכה בפרס.
העגלה הירוקה הוא רומן מאת הסופר הסובייטי א.
קוזאצ'ינסקי, שהביא לו את תהילתו.
הרומן נכתב בשנת 1938 לבקשת חברו, הסופר המפורסם יבגני פטרוב.
העלילה מבוססת על אירועים אמיתיים, ההשראה לדמויות הראשיות היו א.
קוזאצ'ינסקי ויבגני פטרוב (סופר נודע מהצמד אילף ופטרוב ).
בערב חורפי בשנת 1931, מועדון סופרים התארגן בעצמו בסנטוריום של העיר גגרה, בראשות הסופר המפורסם פטריקייב.
ד"ר בויצ'נקו, חברו הטוב של פטריקייב, מציג את סיפורו בפני בית המשפט של מועדון, המספר על חיי מחלקת החקירות הפלילית באודסה בתחילת שנות העשרים, וממשיך לקרוא את עבודתו.
הסיפור מתרחש במחוז אודסה שלאחר מלחמת האזרחים.
ראש מחלקת המשטרה, תלמיד תיכון לשעבר, וולודיה, בן שמונה עשרה, מגיע לעיירה שנקראת סוורינובקה.
הוא ממונה לתפקיד על ידי ראש אגף המבצעים במשטרת אודסה, כדי להילחם בפשע הגואה בעיירה וסביבותיה.
הוא מקבל תחת פיקודו שני אנשים (שניהם תושבי העיירה) - השוטר הזוטר גרישצ'נקו וסוכן מהדרגה השנייה שסטקוב (שלפני שהתגייס למשטרה עבד כפועל בבית דפוס).
ביחד הם מנסים לתפוס גנבי סוסים, מבריחים, ספסרים וייצרני אלכוהול בלתי חוקיים.
אבל וולודיה חולם על קריירה של שרלוק הולמס ובכל דרך מיישם את שיטותיו בחקירת כל העבירות הקטנוניות הללו.
אך במהרה חלומו מתגשם - הוא מתחיל לחקור את הפשעים שבוצעו על ידי כנופיה שבראשה עומד פושע המכונה "צ'רוון" (יוני באוקראינית).
החיפושים אחרי הכנופיה מובילים את וולודיה אל גנב סוסים המכונה "יפיוף".
כאשר הוא מצליח לתפוס אותו - מתגלה שזהו חברו של וולודיה לקבוצת הכדורגל מתקופת התיכון.
סיפורו של אלכסנדר קוזאצ'ינסקי התבסס על סיפור הנעורים של יבגני קטאייב (פטרוב) (מחבר משותף של הרומנים שנים עשר הכיסאות ועגל הזהב) וקוזאצ'ינסקי.
קטאייב (פטרוב) היווה השראה לוולודיה פטריקייב, וקוזאצ'ינסקי - לגנב הסוסים המכונה "יפיוף".
אלכסנדר קוזאצ'ינסקי שירת כבלש בנפת בלטה שבמחוז אודסה.
הוא עזב את השירות, וחטף יחד עם גאורג פך (תושב האזור ממוצא גרמני, שהיה עריק מהצבא האדום, עגלת משא עם תבואה, שנועדה לשחד את מפקד משטרת העירבאלטה.
לאחר מכן הוא ארגן כנופיה, שכללה תושבים מקומיים ממוצא גרמני וחיילים לשעבר בצבא הלבן .
בכנופיה היו חברים כ-20 איש.
היא התמקמה במושבה לוסטדורף מערבית לאודסה.
שתושבי המושבה, שהחזיקו בדעות האנטי-סובייטות נתנו מחסה לחברי הכנופיה.
בהנהגתו של אלכסנדר קוזאצ'ינסקי ביצעה הכנופיה מעשי שוד במשרדי ממשלה, רכבות וחנויות.
במעשים אלו קנה לעצמו קוזאצ'ינסקי שם של פושע נועז והיה חביב הנשים.
בשנת 1922, נפל קוזאצ'ינסקי, יחד עם כמה מחברי כנופייתו, למארב משטרתי.
כאשר ניסו למכור סוסים גנובים (נגנבו מיחידת רפואה של הצבא האדום) באחד השווקים של אודסה.
במהלך מרדף, מלווה בחילופי יריות, נתקל קוזאצ'ינסקי מטווח קרוב באחד השוטרים.
הוא מיד זיהה שמדובר ביבגני קטאייב (פטרוב), חברו לספסל הלימודים בגימנסיה.
לכן הוא נכנע והסגיר את עצמו למשטרה.
הסיפור פורסם לראשונה בשנת 1938 באלמנאך "שנה XXII" (גיליון 14).
הרומן ראה אור שלוש פעמים במהלך חיי המחבר (בשנים 1938–1943).
יתר על כן, הספר הודפס מחדש פעמים רבות.
המהדורה האחרונה יצאה בשנת 2012.
העגלה הירוקה (סדרת טלוויזיה, 1983)
העגלה הירוקה (סדרת טלוויזיה, 2020)
העגלה הירוקה היא סדרת טלוויזיה רוסית, המשך למיני-סדרה "העגלה הירוקה" משנת 1983. הסדרה צולמה בשנת 2018 והקרנת הבכורה התקיימה ב-3 בינואר 2020 בערוץ הראשון.
את התפקיד הראשי של וולודיה פטריקייב גילם שוב דמיטרי חרטיאן, גם יקטרינה דורובה, שנפטרה ב-13 בדצמבר 2019, הספיקה לגלם את דמותה של קטקה-ז'אר.
שנת 1946, באותה אודסה, 20 שנה לאחר האירועים שתוארו בסרט הטלוויזיה באותו שם.
ולדימיר פטריקייב שמצא את עצמו בכלא בשנת 1939, ואז עבר את המלחמה בגדוד המודיעין במהלך התקדמות הכוחות מסטלינגרד לברלין, ולדימיר פטריקייב חוזר למולדתו אודסה.
לאחר ההרעלה ההמונית באלכוהול באיכות נמוכה, ראש המשרד לחקירות פליליות באודסה מזמין את הבלש הזקן לעזור לסמל הצעיר יסגני קרסאווין לחקור את המקרה.
העגלה הירוקה הוא מיני-סדרת טלוויזיה סובייטית בעל שני חלקים המבוסס על סיפור באותו שם מאת א' קוזאצ'ינסקי, שצולם על ידי אולפן הקולנוע של אודסה בשנת 1983 בהוראת הוועדה הממלכתית לרדיו וטלוויזיה של ברית המועצות.
הסרט מתרחש באודסה שלאחר המהפכה ובסביבתה.
הבן של פרופסור ולדימיר פטריקייב, סטודנט לשעבר, הופך לראש המשטרה באודסה ובהוראת ראש אגף המבצעים, יחד עם השוטר גרישצ'נקו, הוא נלחם בכפר עם הפושעים המקומיים, גנבי סוסים וברמאים.
חלומו על קריירה כשל שרלוק הולמס, החלוץ לשעבר של קבוצת הכדורגל בגימנסיה מנסה להשתמש בשיטות ובטכניקות משלו בפתרון פשעים.
אך עליו לאתגר את צ'רבן עצמו - הסמכות הפלילית הבכירה בעיר שמטילה את אימתה על כולם.
דמיטרי חראטיאן - השוטר וולודיה פטריקייב
אלכסנדר דמיאננקו - השוטר ויקטור שסטאקוב
בוריסלב ברונדוקוב - מיקולה גרישצ'נקו, שוטר החקלאים
אלכסנדר סובולייב - גנב הסוסים אלכסנדר "הנאה"
רגימנטאס אדומאייטיס - צ'רבן, פושע נודע
קונסטנטין גריגורייב - ראש המחלק לחקירות פליליות
אדוארד מרצביץ' - פרופסור לפילולוגיה, אלכסיי פטריקייב
יקטרינה דורובה - קטקה-ז'אר (חברתו לכיתה של פטריקה, אשתו של אלכסנדר "נאה")
הסרט צולם ממאי עד ספטמבר 1983 באודסה ובכפר סוורינובקה, אזור אודסה.
יש גרסה שרק מותו בטרם עת של ולדימיר וויסוצקי מנע ממנו מלהיות לבמאי הסרט, שהיה אמור להיות מושק בהפקה באולפן הקולנוע של אודסה בסתיו 1980. ואכן, ויסוצקי, שהשתתף במחזה הרדיו "העגלה הירוקה", התכוון לראשונה להצטרף כבמאי קולנוע בסרט זה.
אבל כבר באפריל הוא הודיע לאיגור שבצוב, איתו עבד על התסריט, כי בכוונתו לנטוש תוכניות הקשורות להפקה: "בכל זאת, הם לא ירשו לצלם את מה שרצינו".
בתחילה, הניחו שכל השירים יבוצעו על ידי ולרי לאונטייב.
הבמאי אלכסנדר פבלובסקי במשך כמה חודשים סירב לעבוד על הסרט, תוך שהוא מאמין שלא משנה איך הוא יעשה את הסרט, הם עדיין ישוו זאת למה שוויסוצקי תכנן, אך הוא הסכים לבסוף, אחרי שהושעה מעבודה על סרט אחר.
בפונדק, ויקטור פרוקופייביץ' שסטקוב קורא קטעים משירו של אלכסנדר בלוק "שנים עשר".
כל השירים והמוזיקה לסרט הוקלטו באוקטובר 1983 על ידי מהנדס הקול ליאוניד סורוקין באולפן הרדיו פולטבה.
בסרט זה דמיטרי חרטיאן, שגילם את הדמות הראשית, שר לראשונה.
בשנת 2019 צולמה סדרת המשך - העגלה הירוקה.
העגולה הירוקה הוא סרט עלילתי סובייטי בבימויו של היינריך גבאי על פי הרומן באותו השם מאת א.
קוזאצ'ינסקי, שצולם בשנת 1959 באולפן הקולנוע של אודסה.
בשנת 1983 צולם העיבוד השני לסיפור, שזכה להמשך בשנת 2020.
עלילת הסרט מתרחשת בשנת 1920. לאחר חילופי כוחות תכופים הגיע הצבא האדום לבסוף לאודסה.
למיליציית האיכרים החדשה לא היה ניסיון בעבודה.
לפיכך, בשורותיה היו אזרחים, לרוב, ביניהם סטודנט בגימנסיה, הצעיר וולודיה קוזאצ'נקו, בחור ממשפחה אינטליגנטית, בוער מתוך רצון לעזור למשטר הסובייטי.
ולדימיר קולוקולצב - וולודיה קוזאצ'נקו
ניקולאי וולקוב - אביו של וולודיה
ויקטור מיזיננקו - ויקטור שוסטאקוב
אולגה ליסנקו - מארוסיה צימבאליוק
וסילי וקשין - "הנאה", האנטגוניסט הראשי
העברת טכנולוגיה היא תהליך העברה או הפצה של ידע טכנולוגי שנמצא ברשותו של אדם או ארגון ומועבר לאחזקתו של אדם או של ארגון אחר.
העברת טכנולוגיה מבוצעת בדרך כלל מאוניברסיטאות, בין ארגונים, בין עסקים, בין אנשים ובנוסף מאוניברסיטאות לארגונים וממשלות לעסקים.
לעיתים קרובות העברת טכנולוגיה מתרחשת על ידי חלוקת מיומנויות ידע טכנולוגיה, שיטת ייצור, דגימות ייצור ומתקנים בקרב מוסדות וארגונים.
העברה טכנולוגית לובשת צורות שונות בהתאם למוטיבציות וצרכי האדם, העברה טכנולוגיה יכולה להיות שונה מאוד בן תחום לתחום כמו במכונים הלאומיים לבריאות (NIH) בהשוואה לנאס"א או למחלקת ההגנה.
העברת טכנולוגיה מבטיחה כי פיתוחים מדעיים וטכנולוגיים יהיו נגישים למגוון רחב יותר של משתמשים.
לעיתים מתרחשת העברת טכנולוגיות בנושא פיתוחים, מוצרים, תהליכים, יישומים, חומרים או שירותים חדשים.
בנוסף קיימים ארגונים ממשלתיים המעודדים העברת טכנולוגיות מהאקדמיה לתעשייה המתבססת על שיתוף פעולה דואלי בין קבוצת מחקר מהאקדמיה לבין חברה תעשייתית.
מדינות מפותחות כדוגמת גרמניה, ארצות הברית, יפן, סין מעודדים העברת טכנולוגיות בין חברות בעולם על ידי הכנת תערוכות מובנות (בדרך כלל אחת לשנה) לפי סוג הנושא.
העברת טכנולוגיה מבוצעת גם בתוך הארגון, למשל מחלקת מחקר ופיתוח, מפתחת טכנולוגיה חדשה ומעבירה ליחידות הייצור בתוך הארגון, מקרה זה נקרא העברה טכנולוגית אנכית.
לעומת זאת, אם הטכנולוגיה מועברת מיחידה אחת לשנייה מקרה זה נקרא העברת טכנולוגיה אופקית.
כיום העברת טכנולוגיות מתבצעת בעיקר בצורה אופקית.
בדרך כלל העברת טכנולוגיה אנכית מבוצעת על ידי אוניברסיטאות שמעבירות טכנולוגיה לארגונים ועסקים ממשלתיים.
קבוצות כמו Ewing Marion Kauffman Foundation ואיגוד מנהלי הטכנולוגיה האוניברסיטאיים, ותחרויות כמו "אתגר" המאורגנות על ידי ארגונים כמו המרכז למחקר חדשנות (Center for Advancing Innovation) במרילנד, אלו הם דוגמאות לעידוד העברת טכנולוגיות.
מתווכי טכנולוגיות (Technology brokers) הם אנשים העוסקים בגישור בין ארגונים על מנת לקדם ולפשט תהליכים טכנולוגים.
בעוד שהעברת טכנולוגיה יכולה להיות כרוכה בהפצת טכנולוגיה מורכבת מאוד ממקורות עתירי הון (לדוגמה היי-טק) למקבלי הון נמוך, היא יכולה גם להיות כרוכה בטכנולוגיה מתאימה, דבר היכול להוביל לאיתנות ועצמאות של מערכות.
חברות רבות, אוניברסיטאות וארגונים ממשלתיים מחזיקים כיום במשרד להעברת טכנולוגיה שתפקידו לאתר מחקרים שבהם אינטרס מסחרי ואסטרטגיות פוטנציאליות.
לדוגמה, תוצאה מחקרית עשויה להיות בעלת עניין מדעי ומסחרי, אך בדרך כלל מונפקים פטנטים רק לתהליכים מעשיים, ולכן מישהו - לאו דווקא החוקרים - צריך להקים תהליך מעשי ספציפי.
שיקול נוסף הוא ערך מסחרי.
התהליך לניצול מסחרי כרוך בהסכמי רישוי או הקמת מיזמים משותפים ושותפויות כדי לחלוק את הסיכונים והיתרונות בהבאת טכנולוגיות חדשות לשוק.
לעיתים קרובות גישות אלה קשורות לגיוס הון סיכון כאמצעי למימון תהליך הפיתוח, נוהג שכיח יותר בארצות הברית מאשר באיחוד האירופי, שיש לו גישה שמרנית יותר למימון.
חברות ספינ-אוף מחקריות הן כלי מסחור פופולרי בקנדה, ושיעור הרישוי של מחקר אוניברסיטאי קנדי נותר הרבה מתחת לזה של ארצות הברית.
משרדי העברת טכנולוגיה עשויים לעבוד בשם מוסדות מחקר.
כאשר חברות הזנק הם הלקוחות, במקרה זה מוותרים לפעמים על עמלות מסחריות במקום חלק מההון עצמי בעסק.
כתוצאה מהמורכבות הפוטנציאלית של תהליך העברת הטכנולוגיה, ארגוני העברת טכנולוגיה כוללים כלכלנים, מהנדסים, עורכי דין, משווקים ומדענים.
הדינמיקה של תהליך העברת הטכנולוגיה משכה תשומת לב בפני עצמה, וישנן כמה חברות וכתבי עת ייעודיים לשם.
הגנה על הקניין הרוחני נעשה על ידי אנשי מפתח וזה תחום ההתמחות שלהם, כך שניתן יהיה ניתן לקבל חידושים יקרי ערך אלה ברישיון ולמסחור ולהביא אותם לטובת החברה.
העברת טכנולוגיה מחייבת גישה פרו אקטיבית המעודדת מעורבות חוקרים, שותפים תעשייתיים פוטנציאלים להשתמש בטכנולוגיה, זו פועלת להשלמת מחקרים אקדמיים על ידי הצגתם לשותפים בתעשייה שפתחו אותם לכלל הציבור.
רישיון הוא חוזה בן בעל הרישיון (למשל פטנט)לבין בעל רישיון (למשל שותף)הכולל מספר תנאים שעל הצד השלישי למוד בהם.
משרד העברה הטכנולוגית רשאי להעניק רישיונות בלעדיים או לא בלעדיים תהליך העברת המידע הוא מאוד קריטי בהעברה טכנולוגית, ולאחר שארגון בסס בעלות על טכנולוגיה, יש לו מספר מנגנונים משפטיים או חוזיים להגן עליו: רישוי – החלפת מיומנות ומידע מחברה אחת לאחרת על ידי הזרמת מזומנים.
רישוי חוצה – הסכם בן חברות המאפשר להם שימוש או גישה לטכנולוגיה ספציפית שהחברה פתחה.
הסכם ספק אסטרטגי – חוזה אספקה לטווח ארוך, כולל ערבויות לרכישות בעתיד ושילוב פעילות.
מחקר במו"פ – הסכם בו חברה או ארגון מבצעים מחקר ספציפי עבור חברה.
רישוי הוא עסק בפני עצמו בשנת 2002 חברות אמריקאיות קבלו מעל 66 מיליארד דולר תשלומים על רישיונות טכנולוגיה מארגונים אחרים, מתוכם 58 מיליארד דולר מקומיים.
מנגנון העברה טכנולוגית הוא בעל ערך גבה לתעשייה, הוא מאיץ את פעולת החדשנות ומקבל יתרון על ידי שיתוף הפעולה, מעודד את הצמיחה הכלכלית, מסייע ומקל על פיתוחים חדשים ונותן הגנה לאוניברסיטאות על השקעותיהן באמצעות פטנט על טכנולוגיות חדשות.
למרות התמריצים להעביר מחקר לייצור, לעיתים קשה לבצע זאת בפועל.
הניסיון להאיץ את המחקר (אב טיפוס) לייצור (שנבדק במלואו בתנאים מגוונים, אמין, בר-קיימא וכו ') נוטה להיות יקר יותר וגוזל זמן רב מהצפוי.
מפתח לאבות טיפוס ופיתוחים המשנים את החיים, דרך להפצת רעיונות שאינם ניתנות לרישום כפטנט, כמו אפליקציות, יצירת בריתות בן אקדמיות לתאגידים, לשם פרויקטים ומחקרים פורצי דרך זאת נעשה על ידי ביצוע תהליך מסחור טכנולוגי – העברת מידע טכנולוגי מארגון בו מפותחת טכנולוגיה שונה מהארגון שמביא אותה לשוק.
העברה טכנולוגית חשובה כמשאב לשגשוג משותף, הטכנולוגיה משמשת כתמרי לסחר בינלאומי תחרותי ובריא.
גם מבחינה עסקית העברת טכנולוגיה בן ארגונים היא מהירה יותר וזולה יותר, קל יותר בעזרתה לפתח מוצרים או לקדם תהליכים המבוססים על טכנולוגיה שמשהוא אחר כבר המציא.
למעבדות ממשלתיות ואוניברסיטאות קיימת מוטיבציה קצת שונה, הן רשאיות להעביר מידע רק אם זה למטרה ספציפית ומוגדרת וכן אם זו תוסיף ערך לטכנולוגיה שהממשל או האוניברסיטה מקווים להעביר, בדרך כלל מעבירות מידע מהסיבה הכלכלית כמו יצירת מקומות עבודה והכנסות מקומיות.
"העברית החדשה" (מעוצב כ-"העVרית Aחדשה") הוא שיר שכתב והלחין עמרי גליקמן, סולן להקת "התקווה 6", וביצעה הלהקה.
השיר יצא לאור בשנת 2019.
השיר יצא במאי 2019 כסינגל מתוך אלבומה השביעי של הלהקה, "מפה לשם".
הוא עובד והופק מוזיקלית על ידי פילוני.
השיר עוסק בחדירת מושגים ומילים מן השפה האנגלית ומשפות אחרות אל השפה העברית, כאשר לעיתים יש להם אלטרנטיבה בשפה העברית ולעיתים, במילים הקשורות לטכנולוגיה, אין להם חלופה.
באופן אירוני, מילות הפזמון החוזר בשיר הן
עומרי גליקמן סיפר על כתיבתו: "השיר הזה נולד כשפתאום שמתי לב שחצי מהמילים שאני משתמש בהן בכלל לא בעברית.
אנחנו כל הזמן משלבים מילים באנגלית שנשמעות לנו כבר חלק מהעברית, וזה מרגיש לנו כל כך טבעי.
עלה לי רעיון לרכז את כל המילים האלה ולכתוב שיר.
ככה אנחנו מדברים, זו העברית החדשה.
אני חושב שאנחנו מאבדים מילים בעברית, וזה משהו שאנחנו צריכים לשמר, לפחות לנסות.
בסופו של דבר זו השפה שלנו ואנחנו צריכים לחזור טיפה לעברית האמיתית, לשמר אותה.
בתור ישראלי בנשמה, חובב השפה העברית ומי שכותב בשפה הזאת - לפעמים חסרות לי מילים".
בשיר מוזכרות מילים משפות זרות בעיקר מאנגלית, שחדרו לשפה העברית, לדוגמה ג'ט לג (בעברית: יעפת), אימייל (דואר אלקטרוני), האשטאג (תג הקבצה), רילוקיישן (עיתוק), הנגאובר (חמרמורת), סטרס (דחק) ופלשבק (הבזק לעבר).
העגורים הוא שיר עברי שנכתב על ידי דן אלמגור ללחן של שיר ברוסית, שהולחן על ידי אדוארד קולמנובסקי (1923–1994).
השיר בוצע לראשונה בשנת 1971 על ידי אמנון ברנזון במסגרת המופע השטן ואשת האיכר.
דן אלמגור העיד כי כתב את השיר יומיים לפני הצגת הבכורה של מופע השטן ואשת האיכר, לאחר שקיבל קלטת ובה שני שירים רוסיים.
היה זה זמן קצר לאחר תחילת עליית ראשוני מסורבי העלייה מברית המועצות לישראל.
נאמר לו שאחד השירים עוסק בעגורים והוא חיבר לו מילים עבריות ברוח זו.
לדברי אלמגור הוא כתב את המילים בהשראת השיר אל הציפור מאת חיים נחמן ביאליק.
הדובר בשירו של אלמגור מייחל לעוף ולצאת בהמונים כמו העגורים, אך בשונה מן הציפור בשירו של ביאליק, השבה למקומה מארצות החום, מסתיים השיר בשורה "אנחנו, אם נצא - כבר לא נחזור".
אפשר שבכך התכוון אלמגור למסורבי העלייה המייחלים שתתגשם תקוותם לצאת את ברית המועצות.
לימים התברר כי מילות השיר המקוריות ברוסית שונות לחלוטין מהמילים שחיבר אלמגור ואף אין נזכרים בהן עגורים.
המילים נכתבו על ידי יבגני דולמטובסקי (1915–1994), שהיה יהודי כמו המלחין קולמנובסקי.
הוא כתב את השיר בעקבות חוויותיו במלחמת העולם השנייה, שבה שירת ככתב צבאי ואף נפל בשבי הגרמני, שממנו נמלט.
קולמנובסקי חיבר את הלחן למילות השיר בשנת 1958.
השיר של דולמטובסקי נקרא ידיד יקר (טובאריש מוי - Товарищ мой).
מילותיו עוסקות באחוות רעים שחושלה בקרב ובקשר בין ותיקי המלחמה עם חלוף השנים:
העד הבלתי נראה (באיטלקית: Il testimone invisibile) הוא סרט מותחן איטלקי משנת 2018 בבימויו של סטפנו מורדיני על פי תסריט שכתב עם סטפנו מסימיליאנו קטוני.
הסרט, בכיכובם של ריקרדו סקאמרצ'ו, מרים ליאונה, פבריציו בנטיבוליו ומריה פיאטו, הוא גרסה מחודשת לסרט הספרדי אורח בלתי נראה משנת 2016 בבימויו של אוריול פאולו, שהופקה על ידי החטיבה האיטלקית של אולפני האחים וורנר.
אדריאנו דוריה הוא איש עסקים עשיר ומפורסם שמואשם ברצח פילגשו, לאורה ויטאלה.
כדי לעזור לעורך דינו, הוא מזמן עורכת דין פלילי ידועה, וירג'יניה פררה, שצריכה לדעת את האמת כדי להעלות קו הגנה בבית המשפט.
כך מספר דוריה שהוא הלך לחדר במלון עם ויטאלה, לפגישה עם סחטן, שאיים עליהם לחשוף את מערכת היחסים הסודית שלהם, אך כאן האיש מותקף לפתע וכשהוא מתעורר הוא מוצא את האישה הנרצחת ומוקף בכספי הסחיטה.
המשטרה הגיעה מיד ועצרה את האיש.
זו הגרסה של אדריאנו דוריה, אבל וירג'יניה רוצה לדעת אילו קשרים יש לסיפור הזה עם מותו של דניאל גארי, שהתרחש זמן מה קודם לכן ואז מתחיל סיפור נוסף, בו אדריאנו ולאורה, במהלך בריחה משותפת, דרסו והרגו את הצעיר בטעות והסתירו את גופתו.
רגשות האשמה וחוסר הביטחון ייסרו את אדריאנו אך לא את לאורה, שהוא שופט, בדאגה, כרגועה וקרה מדי.
האיש מנסה להטיל את האשמה על רצח גארי בלאורה.
הטריילר הראשון של הסרט שוחרר ב-13 בנובמבר 2018.
הסרט יצא לאקרנים בבתי הקולנוע האיטלקיים החל מ-13 בדצמבר 2018.
מועמדות לשחקן הטוב ביותר לריקרדו סקאמרצ'ו
מועמדות לשחקנית המשנה הטובה ביותר למריה פיאטו
העברת מים בין אגנים או הטיית מים חוצת אגנים הם מונחים המתארים מובילי מים מעשה ידי אדם המעבירים מים מאגן ניקוז של נהר אחד שבו הם זמינים, לאגן אחר שבו המים זמינים פחות או ניתנים לניצול טוב יותר להתפתחות האדם.
מטרתם של מיזמי הנדסת משאבי מים כאלה יכולה להיות אספקת מים לאגן הקולט, ייצור חשמל, או שניהם.
לעיתים נדירות, כמו במקרה של שהטה מים מהחידקל לנהר הפרת בעיראק המודרנית, בוצעו העברות בין אגנים למטרות מדיניות.
קיימות דוגמאות עתיקות לאספקת מים.
הפיתוחים המודרניים הראשונים בוצעו ב באוסטרליה, הודו וארצות הברית, וסיפקו מים לערים גדולות כמו דנוור ולוס אנג'לס.
מאז המאה ה-20 בוצעו עוד הרבה מיזמים דומים במדינות אחרות, כולל ישראל והרפובליקה העממית של סין, ותרמו ל ולפיתוח אנרגיית מים בקנדה.
מכיוון שהולכת מים בין אגנים טבעיים מתוארת הן כחיסור במקור והן כתוספת ביעד, עלולים מיזמים מסוג זה להיות שנויים במחלוקת במקומות מסוימים ולאורך זמן; הם עשויים גם להיראות כשנויים במחלוקת בשל קנה המידה, העלויות וההשפעות הסביבתיות או ההתפתחותיות שלהם.
בטקסס, למשל, דו"ח של מועצת פיתוח המים של טקסס (Texas Water Development Board) משנת 2007 ניתח את העלויות והיתרונות של מיזמי העברת מים בין אגנים בטקסס, והגיע למסקנה שעל אף שחלקם חיוניים, החסמים לפיתוחם כוללים עלות, התנגדויות לבניית מאגרים חדשים והשלכות סביבתיות.
אך למרות העלויות וחששות אחרים הכרוכים בכך, יש למיזמים של העברת מים בין אגנים תפקיד חיוני באופק תכנון המים של המדינה ל-50 השנים העתידיות.
מתוך 44 מיזמים מומלצים להובלה והעברה של מי תהום ונגר עילי שנכללו בתוכנית המים של מדינת טקסס 2012, 15 הסתמכו על העברת מים בין אגנים.
בעוד שמדינות מפותחות ניצלו לעיתים קרובות את האתרים הרווחיים ביותר מבחינה כלכלית שכבר יש בהם תועלות רבות, הוצעו תוכניות הטיה/העברה בקנה מידה גדול במדינות מתפתחות כמו ברזיל, מדינות אפריקה, הודו וסין.
העברות מודרניות יותר אלו הוצדקו בשל היתרונות הכלכליים והחברתיים הפוטנציאליים שלהן באזורים מאוכלסים יותר, הנובעים מביקוש מוגבר להשקיה, אספקת מים לתעשייה ולתושבי הערים ומתוך הרצון לנצל אנרגיה מתחדשת.
מיזמים אלה הוצדקו גם בגלל שינויי האקלים האפשריים והחשש מירידה בזמינות המים בעתיד; לאור זאת, נוטים מיזמים אלה להכין את הכלכלה לאירועי הבצורות ולביקוש הגובר למים.
מבחינה כלכלית, מיזמים המעבירים מים בין אגנים הם לרוב גדולים ויקרים, וכוללים תכנון ותיאום תשתיות ציבוריות או פרטיות גדולות.
במקרים מסוימים בהם הזרימה הרצויה אינה מסופקת על ידי כוח הכבידה בלבד, נדרש שימוש נוסף באנרגיה לשאיבת מים אל היעד.
מיזמים מסוג זה עלולים להיות מסובכים גם במונחים משפטיים, שכן זכויות המים באגן המוצא נפגעות; זה נכון במיוחד כאשר אגן המוצא של נהר חוצה מדינות.
יתר על כן, להעברות אלו יכולות להיות השפעות סביבתיות משמעותיות על מערכות אקולוגיות באגן המוצא.
במקרים מסוימים יכולים אמצעי ביעד להפוך את העברות המים הללו לפחות נחוצות כדי להקל על , לעכב את הצורך בבנייה של מתקנים להעברת מים או לצמצם את הגודל והעלות הראשונית שלהם.
המוביל הארצי בישראל, מעביר מים מהכנרת (אגן נהר הירדן) לאזור חוף הים התיכון ומעלה מים מעל 372 מטר.
מימיו משמשים הן לחקלאות והן לאספקת מים עירונית.
מוביל המים מאגם נאצר על הנילוס ועד למיזם תושכא במדבר המערבי של מצרים
פרויקט העברת המים דרום-צפון בסין.
תעלת צפון קרים (אוקראינה), המובילה מים מנהר הדנייפר לחצי האי קרים.
מוביל המים של נהר הקולורדו שנבנה בשנים 1933–1941 כדי לספק מים לדרום קליפורניה
התעלה הכול-אמריקנית שנבנתה בשנות ה-30 של המים ה-20 כדי להביא מים מנהר הקולורדו לעמק אימפריאל בדרום קליפורניה
מיזם קולורדו-ביג תומפסון, שנבנה בין 1938 ל-1957, מטה מים מאגן נהר הקולורדו העליון מזרחה מתחת לקו פרשת המים של אמריקה אל אגן סאות פלאט.
מיזם מרכז אריזונה (CAP) בארצות הברית אינו העברה בין אגנים כשלעצמו, אם כי הוא חולק מאפיינים רבים עם העברות בין אגנים שכן הוא מעביר כמויות גדולות של מים למרחקים ארוכים והפרשי גובה.
ה-CAP מעביר מים מנהר הקולורדו למרכז אריזונה הן לחקלאות והן לאספקת מים עירונית במקום מי התהום המדולדלים.
עם זאת, המים נשארים בתוך אגן הניקוז של נהר הקולורדו, אם כי הועברו אל תת-האגן של הנהר חילה.
מכיוון שנהרות הם בית גידול של מערכת מורכבת של מינים והאינטראקציות ביניהם, עלולה העברת מים מאגן אחד למשנהו לגרום להשפעה רצינית על המינים החיים בהם.
העוגן הוא קיבוץ מזרם הקיבוץ הארצי הממוקם דרומית לחדרה ומשתייך למועצה אזורית עמק חפר.
גרעין קיבוץ העוגן נוסד בשנת 1939 על ידי עולים יוצאי צ'כוסלובקיה ומהונגריה.
בזמן זה הגיעו 45 ממייסדי הקיבוץ באניית המעפילים "אטראטו" לחוף שפיים.הגרעין שהה כ-8 שנים במחנה ליד גן חיים, על הדרך בין כפר סבא לרמת הכובש.בשנת 1941 נוסד מפעל הגומי בכפר סבא.
באוגוסט 1945 הצטרפו לקיבוץ 10 מגולי מאוריציוס.
הקיבוץ עלה על הקרקע ב-28 באוגוסט 1947. מקור השם סמלי: "הטלנו עוגן במולדת".
למיקום הקיבוץ הייתה חשיבות רבה בתקופת מלחמת העצמאות שפרצה כמה חדשים לאחר מכן, בהיותו נקודת משמר על כביש השרון, שהיה אחד מעורקי החיים החשובים של היישוב היהודי.
במשך השנים הצטרפו חברים רבים מארצות שונות כולל הונגריה, אוסטריה, איטליה, ילידי הארץ ועוד.
במחנה הזמני הוקם מפעל לייצור ותיקון צמיגים.
עם המעבר ליישוב קבע הוקם מפעל הפלסטיק "העוגנפלסט" שייצר פלסטיק ופי.וי.סי.
ארבעה מבנים בקיבוץ הוכרזו כמבנים לשימור: מגדל המים (שעדיין ממלא את ייעודו); מבני הסילו/ממגורות הישן (ללא שימוש); מבנה המרפאה ובית הילדים הראשון (שימש גם את ארכיון הקיבוץ).
מבנים מיוחדים- מבני ציבור, חדר אוכל, חדר תרבות, מעוטרים בידי שרגא וייל.
בשנותיו הראשונות הקיבוץ הקים מפעל לחידוש צמיגים ועבודות גומי.
לאחר קום המדינה הורחב הייצור לצינורות וצמיגי אופניים והוקמה מעבדה למחקר ופיתוח.
הקיבוץ היה הבעלים של מפעל "העוגנפלסט" המייצר יריעות PVC, המשמשות בין היתר לאיטום בריכות מים וגגות, לריצוף, לציפוי דלתות פלדה ופרופילי אלומיניום לחלונות, ועוד.
בדצמבר 2021 נמכר המפעל לחברת קאפ הגרמנית תמורת 150 מיליון ש"ח, מהם קיבל הקיבוץ 63 מיליון ש"ח על חלקו בבעלות.
כיום הקיבוץ בהפרטה כמעט מלאה.
יחד עם זאת, ישנה רשת ביטחון עבור הזקוקים לכך.
קיים ועד מנהל ומינהלת קהילה אשר מטפלים בנושאי משק וחברה.
החינוך מופרט ובתי הילדים עד גיל בית ספר פתוחים עבור ילדי הסביבה.
הקיבוץ מחזיק ברפת חפר יחד עם מעברות, ושותף בגד"ש חפר (גידולי שדה שונים: כותנה, תירס, חיטה ועוד) יחד עם משמר השרון ומעברות.
בקיבוץ קיימת הרחבת בנים המיועדת לבני המקום
רפאל בנשלום – דיפלומט ישראלי, מראשי תנועת החלוץ והשומר הצעיר בהונגריה וסלובקיה בימי השואה, היה ממקימי הקיבוץ.
יעקב גוטרמן – חבר הקיבוץ.
מרדכי רוזמן – היה חבר בהנהגת השומר הצעיר בוילנה, ממובילי תנועת הבריחה, ומנהיג מעפילי האונייה "אקסודוס".
דויד קורן, ספורטאי פאראלימפי עולמי, הוא חבר הקיבוץ.
שרגא וייל – אמן שהיה חבר בקיבוץ.
העדה החרדית היא אגד קהילות חרדיות שונות הכפופות לבית הדין של העדה החרדית ומקבלות את מרותו.
אנשי העדה החרדית מחשיבים עצמם כממשיכי דרכם של בני היישוב הישן, בשל קיום אורח חיים מתבדל וסגור, ושימור מנהגים ייחודיים כמו הלבוש הירושלמי-חרדי.
חלק מקהילות העדה החרדית מתאפיינות בהתנגדותן החריפה לציונות ולשיתוף פעולה עם מדינת ישראל ומוסדותיה.
יש קושי להעריך את גודלן של קהילות שנימנות על העדה החרדית עקב העדר רישום פורמלי כלשהו, טשטוש הגבולות בינה לבין קבוצות אחרות בחברה החרדית בישראל, והצטרפותם ועזיבתם של יחידים ומשפחות מתוכה.
לפי הערכות, "העדה החרדית" בישראל מונה בין 15 אלף נפש ל-40 אלף נפש.
רוב אנשי העדה החרדית מתגוררים בשכונת מאה שערים שבירושלים, בני ברק, וברמת בית שמש ב', אך רבים מתגוררים במקומות אחרים.
העדה החרדית מפורסמת גם בשל גוף הכשרות שלה, "בד"ץ העדה החרדית", שהוא מערכת הכשרות הפרטית הבולטת ביותר בישראל.
בשנת 1918, לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים הוקם "ועד העיר האשכנזי", ובשנת 1919 התמנו הרבנים יוסף חיים זוננפלד ויצחק ירוחם דיסקין לעמוד בראשו.