tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשמרקייביץ' הראתה לסקינידר את שכונות העוני של דבלין, היא כתבה: "אני לא מאמינה שיש מקום גרוע מזה בעולם".
הרחוב היה "מלא בשפכים וזבל", והבנייה "מלאה בחורים כאילו ספגה אש".
בהתקוממות, פעלה סקינידר לסירוגין כגששת, קשרית (לעיתים לבושה כבן) וצלפית.
היא לקחה חלק בפעולה נגד הצבא הבריטי שהיה מוצב במכללה למנתחים בסנט סטיבן גרין, תחת
פיקודם של הגנרל מייקל מאלין ומרקייביץ'.
על פי הדיווחים היא הייתה צלפית מצוינת.
היא נורתה שלוש פעמים ונפצעה קשה בעת שניסתה להצית בתים ברחוב הארקורט, כדי לחסום את נסיגתם של החיילים הבריטים שהציבו מכונת ירייה על הגג של כנסיית האוניברסיטה.
עמיתתה בקומן נה מאן, נורה קונולי אובריאן, תארה בכתביה את התפקיד המרכזי ששיחקה סקינידר בקרב, כמפקדת יחידה שיצאה לתקוף קן צלפים.
באוטוביוגרפיה שלה Doing my bit for Ireland ("עושה את חלקי עבור אירלנד") סקינידר תיארה את התפקיד שלה כצלפית בסנט סטפן גרין:
לגבי השתתפותה כאישה בפעולה צבאית היא כתבה:
נשיא שין פיין לשעבר, ג'רי אדמס, ציטט את סקינידר בנאומו לכנס הארצי (Ard Feis) של המפלגה ב-2006.
לאחר פציעתה נעצרה סקינידר, ואז אושפזה בבית חולים למשך מספר שבועות.
בעת שהמתינה לטיפול, היא נמלטה, והצליחה לחזור לסקוטלנד.
סקינידר חזרה לדבלין מאוחר יותר באותה שנה, ומשם נמלטה מפני מעצר לארצות הברית.
משם, היא גייסה כספים עבור המאבק הרפובליקני, וערכה הרצאות יחד עם נשים אחרות שנלחמו במרד הפסחא.
בעת שהותה בניו יורק כתבה ופרסמה את האוטוביוגרפיה שלה.
ב-1917 חזרה לדבלין, וחזרה ללמד.
במהלך מלחמת העצמאות האירית היא נעצרה ונכלאה בכלא קילנמן.
יחד עם עוד עשרות נשים שנכלאו שם, היא מחתה על התנאים הקשים בהם הוחזקו האסירות, אשר לא הובא נגדן כל כתב אישום.
במלחמת האזרחים היא שימשה כאחראית השכר של הצבא הרפובליקני האירי עד ששוב נעצרה ב-1923. בכלא, היא הייתה למנהלת הכשרת האסירות.
היא נפטרה ב-10 באוקטובר 1971 ונקברה ליד הרוזנת מרקייביץ' במתחם הפעילים הרפובליקנים בבית הקברות גלאסנווין, שבדבלין.
מרגרט רות "פגי" קואן הארלו הייתה פסיכולוגית התפתחותית וחוקרת אמריקנית.
הייתה נשואה לפסיכולוג הארי הארלו, ויחד הם ערכו מחקרים בולטים בקופי רזוס, שהפכו לציוני דרך בפילוסופיה של החינוך ופסיכולוגיה התפתחותית.
נולדה בסנט לואיס ב-1918 לאדוארד ס.
קואן ומרגרט א קואן; הבכורה מבין שלושה ילדים (אחיה היה הכלכלן רוברט קואן ואחותה הפיזיקאית האטומית דורותי קואן סטרנס).
את התואר הראשון והשני עשתה באוניברסיטת וושינגטון וב-1944 בהיותה בת 26 סיימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת איווה.
ב-1946 מונתה כפרופסור חבר באוניברסיטת ויסקונסין וגויסה על ידי הארי הארלו לנהל מחקרים עם ילדים כדי להשלים את עבודתו על למידה עם קופים.
היא קיבצה קבוצה קטנה של ילדים עם מנת משכל גבוהה, ומדדה את המהירות שבה למדו לפתור פאזלים תמורת פרסים קטנים.
שנתיים לאחר מכן, ב-1948, הם נישאו.
היא נשארה באוניברסיטת ויסקונסין עד מותה, שם עבדה בצמוד להארלו.
הייתה שותפה למחקרים שלו, בהם מחקרם המפורסם על אם המגבת ואם התיל.
כללים האוסרים נפוטיזם באוניברסיטה גרמו לכך שלא היה לה מעמד של סגל אקדמי במשך רוב זמנה שם, למרות שנשארה שותפה למחקרים עצמם.
לקראת סוף הקריירה שלה, היא גידלה קופים במצבים של משפחה גרעינית, כדי לחקור את ההשפעות של אהבה אבהית.
לבני הזוג נולדו בת ובן, פמלה וג'ונתן.
נייט הייתה ממציאה אמריקאית, הידועה בעיקר בגלל המצאת שקית הנייר שטוחת התחתית.
היא כונתה בעבר "הממציאה המפורסמת ביותר במאה ה-19".
מרגרט נייט נולדה ב-14 בפברואר 1838 בעיירה יורק במדינה מיין בארצות הברית, לאביה ג'יימס נייט ואמה האנה טיל.
לאחר שאביה נהרג, כשהייתה צעירה, היא עברה עם משפחתה למנצ'סטר ניו המפשייר.
היא קיבלה השכלה בסיסית, אך היא ואחיה עזבו את בית הספר כדי לעבוד בחוות כותנה.
בגיל 12 מרגרט הייתה עדה לתאונת עבודה במפעל הכותנה בה עובד נדקר למוות על ידי בוכייר בעל ראש פלדה שעף מנול אריגה.
בעקבות כך, ושבועות ספורים לאחר המקרה, מרגרט המציאה מנגנון בטיחות עבור הנול שלאחר מכן הוטמע בנולים בחוות כותנה אחרות במנצ'סטר.
מרגרט מעולם לא רשמה פטנט על מנגנון הבטיחות ותפקודו המדויק אינו ידוע כיום, אך ככל הנראה זה היה מנגנון אשר היה עוצר את פעולת הנול כאשר הסירה (בוכייר) נשברה או שהמנגנון היה חוסם פיזית את הסירה כאשר אחת הייתה נשברת ועפה.
בעיות רפואיות שהתגלו אצלה מנעו ממנה להמשיך לעבוד בחוות הכותנה ובהמשך שנות צעירותה עבדה במספר עבודות שונות הכוללות גם שיפוץ ביתי, צילום וחריטה.
נייט עברה לעיר ספרינגפילד, מסצ'וסטס בשנת 1867 והועסקה על ידי חברת שקיות נייר קולומביאנית.
בשנת 1868, נייט המציאה מכונה המסוגלת לקפל ולהדביק נייר בצורת שקיות הנייר החומות השטוחות המוכרות לקונים היום.
נייט בנתה מודל מעץ של מכונה זו, אך זה לא הספיק לצורך רישום פטנט על המכונה.
לשם כך, היא הזדקקה למודל מברזל.
צ'ארלס אנן, אשר שהה בחנות של המכונה בזמן שהמודל מברזל היה בבנייה, גנב את המודל של נייט והוציא על מכשיר זה פטנט.
נייט החלה בהליכים משפטיים בנוגע לגנבת פטנט זה והוענק לה פטנט בשנת 1871. בשיתוף פעולה עם איש עסקים ממסצ'וסטס, נייט הקימה את החברה Eastern Paper Bag Co.
במהלך הקריירה שלה, נייט המציאה עוד מספר פטנטים כגון: מנגנון מספור, מנוע סיבובי ועוד.
מרגרט מעולם לא נישאה, ונפטרה בגיל 76 ב-12 באוקטובר 1914. לוח הערכה המכיר במרגרט נייט כ"האישה הראשונה שקיבלה פטנט בארצות הברית" ומכיר בה על החזקת 87 פטנטים בארצות הברית נתלה בעיר מולדתה פרמינגהם.
לאמיתו של דבר, נייט לא הייתה האשה הראשונה לרשום פטנט בארה"ב.
מרי קיז או האנה סלייטר זכו לכבוד זה.
מרגרט פול, רוזנת סולסברי הייתה אצילה אנגלייה.
בתו של ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, אחיהם של המלכים אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי.
מרגרט הייתה אחת משתי הנשים האצילות באנגליה של המאה ה-16, שקיבלו את התואר בזכות עצמן ולא מעצם נישואין לגבר בעל תואר אצולה.
מרגרט הייתה מהשורדים הבודדים של שושלת פלנטג'נט לאחר מלחמות השושנים, היא הוצאה להורג בשנת 1541 בפקודת הנרי השמיני, מלך אנגליה, בנו של בת דודה מדרגה ראשונה אליזבת מיורק, מה שהוביל להכחדתו של בית פלנטג'נט.
האפיפיור לאו השלושה-עשר בירך אותה כקדושה מעונה של הכנסייה הקתולית ב-29 בדצמבר 1886.
מרגרט נולדה בטירת פרליי האנגרפורד שבסאמרסט, בתם היחידה של ג'ורג' פלנטג'נט, דוכס קלרנס, ואשתו איזבל נוויל, דוכסית קלרנס, שהייתה בתם הבכורה של ריצ'רד נוויל, הרוזן מווריק ואשתו אן דה בושם, רוזנת ווריק.
סבה מצד האם של מרגרט נהרג בקרב בארנט כשנלחם בדודה, אדוארד הרביעי, מלך אנגליה.
אביה, שהיה אז דוכס קלרנס, לאחר מכן הפך גם לרוזן ווריק וסולסברי.
אדוארד הרביעי הכריז שאחיה הצעיר של מרגרט, אדוארד, יוכרז כרוזן ווריק כתואר של כבוד, אך מעולם לא קיבל תואר אצולה.
למרגרט הייתה טענה לרוזנות ווריק, אך תואר הרוזנות נכחד עם נישול הנכסים של אחיה אדוארד.
אמא של מרגרט ואחיה הצעיר נהרגו כשהייתה בת שלוש, אביה ושניים ממשרתיו הרגו את מי שחשבו שהרעיל אותם.
ג'ורג' זמם נגד אחיו, אדוארד הרביעי, הוא הואשם בבגידה נושל מנכסיו והוצא להורג; הופסדו אדמותיו ותאריו.
אדוארד הרביעי מת כשמרגרט הייתה בת עשר, ודודה ריצ'רד, דוכס גלוסטר, הכריז כי נישואיו של אדוארד לא היו תקפים, ילדיו לא חוקיים, ושמרגרט ואחיה אדוארד נשללו מהכס במעמד החרמת הנכסים של אביהם.
ריצ'רד נישא לאן נוויל, אחותה הצעירה של איזבל אמא של מרגרט, והכתיר את עצמו למלך כריצ'רד השלישי.
ריצ'רד השלישי שלח את אחייניו לטירת שריף האטון ביורקשייר.
הוא הובס ונהרג ב-1485 בקרב בוסוורת' על ידי הנרי טיודור, שירש אותו כהנרי השביעי.
המלך החדש נישא לבת דודתה של מרגרט אליזבת מיורק, ביתו של אדוארד הרביעי, ומרגרט ואחיה נלקחו לטיפולם.
אדוארד הצעיר, שהיה טכנית מועמד יורקי לכס, הועבר למצודת לונדון.
אדוארד הוצג בפומבי לזמן קצר בקתדרלת סנט פול ב-1487 כתגובה להצגתו של המתחזה למברט סימנל כ"רוזן ווריק" לאצילים האירים.
זמן קצר לאחר מכן, ככל הנראה בנובמבר 1487, הנרי השביעי נתן את ידה של מרגרט לבן דודו, סר ריצ'רד פול, שאמו הייתה אחות למחצה של אמו של המלך, מרגרט בופורט.
כשפרקין וורבק התחזה לבנו של אדוארד הרביעי, ריצ'רד משרוסברי, דוכס יורק, שהיה אז בחזקת-מת ב-1499, אחיה של מרגרט אדוארד הואשם במעורבות במזימה, נושל מנכסיו והוצא להורג.
ריצ'רד פול אחז במגוון תפקידים בממשל של הנרי השביעי, כשהמשמעותי ביותר היה חצרן של ארתור, נסיך ויילס, בנו הבכור של הנרי.
כשארתור נישא לקתרין מאראגון, מרגרט הפכה לאחת החדרניות שלה, אך הפמליה שלה פורקה כאשר ארתור הנער מת ב-1502.
כאשר בעלה מת ב-1504, מרגרט הייתה אלמנה עם חמישה ילדים, כמות מוגבלת של אדמה שירשה מבעלה, ללא משכורת וללא נכסים.
הנרי השביעי שילם על הלווייתו של ריצ'רד.
כדי להקל על המצב, מרגרט מסרה את בנה שלישי רג'ינלד פול לכנסייה, שם הייתה לו קריירה מרובת מאורעות כנציג של האפיפיור ומאוחר יותר כ.
למרות זאת, התרעם על נטישתו מאוחר יותר בחייו.
בנוסף, מרגרט, ללא אמצעים נאותים לתמוך בעצמה ובילדיה, נאלצה לחיות במנזר סיון עם נזירות בריג'טיניות לאחר מות בעלה.
שם נשארה עד שחזרה לטובה עם עלייתו של הנרי השמיני ב-1509.
כשהנרי השמיני הוכתר ב-1509, הוא נישא לקתרין מאראגון בעצמו.
מרגרט שוב שובצה כאחת החדרניות שלה.
ב-1512, הפרלמנט החזיר לה חלק מהאדמות של אחיה מהרוזנות של סולסברי (בלבד), שעבורם שילמה 5,000 מרק.
הנרי השביעי שלט באדמות אלה, תחילה בזמן הקטינות של אחיה ולאחר מכן בזמן מאסרו, והחרים אותן לאחר המשפט שלו.
אותו מעשה החזיר למרגרט את הרוזנות של סולסברי.
האדמות של ווריק וספנסר נשארו כרכוש הכתר.
כרוזנת של סולסברי מרגרט ניהלה את אדמותיה בצורה טובה, ועוד 1538, הייתה האצילה החמישית בעושרה באנגליה.
היא הייתה תומכת ב"למידה החדשה", כמו רבים מבני האצולה ברנסאנס; גנטיאן הרווטוס תרגם את "de immensa misericordia Dei" (הרחמים הגדולים של אלוהים) של ארסמוס מרוטרדם לאנגלית עבורה.
בנה הבכור, הנרי פול, הוכרז כברון מונטגיו, תואר נוסף מהתארים של נוויל; הנרי דיבר בשם משפחתו בבית הלורדים.
לבנה השני, ארתור פול, הייתה קריירה מצליחה כחצרן, והפך לאחד מששת האדונים של "החדר הפרטי".
הקריירה שלו סבלה מנסיגה כשתומכו אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם, הורשע בבגידה ב-1521, אך במהרה חזרה למסלולה.
הוא מת בצעירותו ב-1526, כשנישא ליורשת של רוג'ר לווקנור; הרוזנת ובנה הנרי לחצו על אלמנתו של ארתור להישבע לצניעות נצחית כדי לשמר את הירושה שלה לילדיה ממשפחת פול.
ביתה של מרגרט, אורסולה, התחתנה עם הבן של הדוכס מבקינגהאם, הנרי סטאפורד, לאחר מפלתו של הדוכס, הזוג קיבל רק חלקיקים מהאחוזות שלו.
בנה השלישי של מרגרט, רג'ינלד פול, למד מחוץ למדינה בפדובה; הוא היה דיקן באקסטר, בווימבורן מינסטר, בדורסט וגם קאנון ביורק.
היו לו מקורות פרנסה נוספים, אולם הוא לא הוסמך להיות כומר.
הוא יצג את הנרי השמיני בפריז ב-1529, שם שכנע את התאולוגים של סורבון לתמוך בגירושיו של הנרי מקתרין מאראגון.
בנה הצעיר, ג'פרי פול, נישא לקונסטנס פאקנהאם, בתו של אדמונד פאקנהאם, וירש את אחוזת לורדנגטון בסאסקס.
הייתה לה מחלוקת על אדמה עם הנרי השמיני ב-1518; הוא נתן את אדמת המחלוקת לדוכסות סאמרסט, שהייתה בשליטת סבו, ג'ון בופורט, דוכס סאמרסט הראשון, ושבאותו הזמן היו בשליטת הכתר.
ב-1520 מרגרט מונתה לאומנת לביתו של הנרי, הנסיכה מרי; בשנה לאחר מכן, כשבניה היו מעורבים עם בקינגהאם, היא הוסרה מהתפקיד, אך שבה אליו ב-1525. כשמרי הוכרזה כממזרה ב-1533, מרגרט סירבה להחזיר את צלחת הזהב ותכשיטיה של מרי בחזרה להנרי.
משק הבית של מרי פורק בסוף אותה שנה, מרגרט ביקשה לשרת את מרי על חשבונה, אך לא הותר לה.
השגריר המלכותי, אסטאס שאפווי, הציע שנתיים לאחר מכן שמרי תימסר למרגרט, אך הנרי סירב, וכינה אותה "שוטה ללא ניסיון".
כשמלכתו של הנרי, אן בולין, נעצרה, ולבסוף הוצאה להורג ב-1536, מרגרט הורשתה לחזור לחצר, אולם לזמן קצר.
במאי 1536, רג'ינלד פול סופית ניתק מהמלך.
ב-1531, הוא הוזהר מהסכנות בחתונה עם בולין.
הוא חזר לפדובה ב-1532, וקיבל את משרתו האחרונה בשירות הכנסייה האנגלית בדצמבר של אותה שנה.
שאפווי הציע לקרל החמישי שרג'ינלד יתחתן עם מרי וישלב את תביעות של השושלות שלהם.
שאפווי גם תקשר עם רג'ינלד דרך אחיו ג'פרי.
רג'ינלד השיב לספרים שהנרי שלח עם חוברות משל עצמו, "pro ecclesiasticae unitatis defensione" או "de unitate", אשר דחו את עמדתו של הנרי לגבי נישואין עם אשתו של אח ודחו את העליונות המלכותית.
רג'ינלד דחק בנסיכי אירופה להדיח את הנרי באופן מיידי.
הנרי כתב למרגרט, שבתורה כתבה לבנה מכתב נזיפה על "איווילותו".
ב-1537, רג'ינלד (שעדיין לא הוסמך) הוכרז כקרדינל.
האפיפיור פאולוס השלישי מינה אותו לאחראי על ארגון הסיוע לעלייה לרגל של חסד (ותנועות קשורות), המאמץ לארגן מסע ללונדון כדי להשליט ממשלה קתולית שמרנית במקום הממשל של הנרי שהלך ונטה לצד הפרוטסטנטי.
פרנסואה הראשון, מלך צרפת והקיסר לא תמכו במאמץ זה, וממשלת אנגליה ניסתה להתנקש בו.
ב-1539 נשלח רג'ינלד לקיסר כדי לארגן חרם נגד אנגליה - אמצעי-נגד אשר רג'ינלד הזהיר את הנרי מהאפשרות שלו.
ג'פרי פול נעצר באוגוסט 1538; הוא התכתב עם רג'ינלד, והחקירה של הנרי קורטני, המרקיז הראשון של אקסטר הביאה למעצרו.
ג'פרי ערער לתומאס קרומוול, החוקר שלו.
תחת החקירה, ג'פרי אמר שאחיו הבכור, לורד מונטגיו, והמרקיז היו חלק מההתכתבויות שלו עם רג'ינלד.
מונטגיו, אקסטר, ומרגרט נעצרו בנובמבר 1538.
בינואר 1539, ג'פרי נחנן, אולם הנרי בנה של מרגרט, ברון מונטגיו, ואקסטר הואשמו בבגידה והוצאו להורג לאחר משפט.
במאי 1539, הנרי, מרגרט, אקסטר ואנשים נוספים שהיו קשורים למקרה נושלו מנכסיהם.
משמעות הרשעה זו הייתה איבוד התארים והאדמות - שהיו בעיקר בדרום אנגליה, מקום אסטרטגי ששליטה בו תעזור לפלישה.
כחלק מהראיות עבור שטר הנישול, קרומוול הביא טוניקה שעליה מתוארים חמשת הפצעים של ישו, הדבר הסימל את תמיכתה של מרגרט בקתוליות ובשלטון בנה רג'ינלד ומרי בת המלך הקתולית.
התגלית האמורה התרחשה כשישה חודשים לאחר שהתבצע החיפוש בביתה וברכושה, ככל הנראה מדובר בזיוף ראיות.
היא נידונה למות, וניתן היה להוציאה להורג בהוראת המלך.
כפי שמנוסח כיום, מרגרט פול הוחזקה במצודת לונדון במשך שנתיים וחצי.
היא, נכדה הנרי (בנו של בנה הנרי), ובנו של אקסטר הוחזקו יחד ונתמכו על ידי המלך.
במרץ 1541 מרגרט טופלה בידי משרתים וקיבלה מענק ביגוד גדול.
ב-1540, סר חינו של קרומוול וגם הוא נושל והוצא להורג.
השיר הבא נמצא חרוט על קיר התא בו הוחזקה:
בבוקר של 27 במאי 1541, נאמר למרגרט שנותרה לה שעה לחיות.
היא השיבה שהיא חפה מפשע.
אף על פי כן, נלקחה מרגרט מהתא שלה לרחבה במצודת לונדון שם הוכן בלוק עץ נמוך במקום הפיגום הנהוג.
מאחר שהייתה אצילה, מרגרט לא הוצאה להורג מול ההמון.
שרדו שני תיעודים בכתב להוצאתה להורג של למרגרט, שניהם מעדי ראייה: מאת מרילאק, השגריר הצרפתי; ומאת אסטאס שאפווי, השגריר של הקיסר הרומי הקדוש.
הדיווחים שלהם שונים במקצת: בעדות של מרילאק, שנשלחה יומיים לאחר המקרה, מתועד שההוצאה להורג התרחשה בפינת המצודה ועם נוכחות כה דלה שהוטלו ספקות בחדשות על הוצאתה להורג.
שאפווי כתב שבועיים לאחר ההוצאה להורג ש-150 אנשים היו נוכחים וביניהם ראש העיר של לונדון.
מרגרט נקברה בכנסיית פטרוס הקדוש בשלשלאות שבמצודת לונדון.
בנה, רג'ינלד פול, אמר שהוא "...לעולם לא יפחד לקרוא לעצמו בן של קדושה מעונה".
לאחר מכן היא נחשבה על ידי הקתולים כאחת והיא בורכה ב-29 בדצמבר 1886 על ידי האפיפיור לאו השלושה-עשר.
כשלא הייתה בחצר, מרגרט חיה בעיקר בטירת ווארבלינגטון בהמפשייר ובאחוזת בישם בברקשייר.
היא ובעלה היו הורים לחמישה ילדים:
ארתור פול (1532-1499), אדון אחוזת ברודהורסט בסאסקס נישא לג'יין לווקנור, ביתו של רוג'ר לווקנור ואלינור טוכט, שהיא ביתו של ג'ון טוכט, הברון השישי אודלי ואן אצ'ינגהם.
רג'ינלד פול (1500- 17 בנובמבר 1558), חשמן, נציג האפיפיור במחוזים שונים, ביניהם אנגליה, והארכיבישוף מקנטרברי הקתולי האחרון.
ג'פרי פול (1558-1501), אדון אחוזת לורדנגטון בסאסקס, נחשד בבגידה במלך הנרי השמיני, והואשם בקשירת קשר עם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה; הוא חי בגלות באירופה; נישא לקונסטנס פאקנהאם, הנכדה והיורשת של סר ג'ון פאקנהאם, אב קדמון לאדוארד פאקנהאם, גיסו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון.
אורסולה פול, הברונית סטאפורד (1504 - 12 באוגוסט 1570), נישאה להנרי סטאפורד, הברון הראשון סטאפורד, בנו של אדוארד סטאפורד, הדוכס השלישי מבקינגהאם.
מרגרט מופיעה במחזה מהמאה ה-16, "ריצ'רד השלישי" של ויליאם שייקספיר, בתור הבת הצעירה של הדוכס של קלרנס שנרצח.
הדמות של גברת סולסברי בסדרת הטלוויזיה "שושלת טיודור" של שואוטיים, גולמה על ידי קייט אוטול ב-2007 עד 2009, והיא מבוססת באופן רופף על מרגרט פול.
ג'נט הנפריי מגלמת את מרגרט בפרק 4 ("הרוק של השטן") ב"וולף הול", העיבוד של BBC מ-2015 לספר של הילרי מנטל "וולף הול" מ-2009 ו"להרים את הגופות" מ-2012.
מרגרט היא הדמות הראשית בספר "קללת המלך" מ-2014 של פיליפה גרגורי.
היא גם מופיעה בספרים "הנסיכה הלבנה" ו"בתו של ממליך המלכים" (המדבר על אמא של מרגרט, איזבל נוויל, ודודתה, אן נוויל) של פליפה מ-2013. מרגרט גם גולמה על ידי רבקה בנסון בעיבוד הטלוויזיוני של "נסיכה לבנה".
בסדרת הטלוויזיה "הנסיכה הספרדייה", סדרת המשך ל"נסיכה לבנה", גילמה את דמותה של מרגרט השחקנית לורה קרמייקל.
מרגרט היא הדמות הראשית בספר "בוגדת נאמנה" של סמנתה וילקוקסון מ-2016.
מרגרט קלאפ , הידועה בכינוי אמא קלאפ (Mother Clap), הייתה בעלת בית קפה ששימש כמקום מפגש (בית מולי) עבור אנשי הקהילה ההומוסקסואלית בין השנים 1724 ל-1726 בהוברן, מידלסקס, מרחק קצר מהסיטי של לונדון.
היא התפרסמה משום שבניגוד למקובל אז, היא הפעילה מקום שהיה מיועד לגברים הומוסקסואלים, והיא גם היה מעורבת במאבקים המשפטיים, שנפתחו לאחר שהמשטרה פשטה על המקום, והוא נסגר.
בעוד שלא הרבה ידוע על חייה, היא הייתה חלק חשוב מן התרבות ההומואית של תחילת המאה ה-18 באנגליה.
באותה התקופה מעשי סדום באנגליה נחשבו לעבירה ופשע על פי חוק מעשי סדום של 1533 (Buggery Act 1533), שכלל עונש של קנס, מאסר או עונש מוות.
למרות זאת, במיוחד בערים הגדולות, התקיימה פעילות הומוסקסואלית.
כדי לשרת את הביקוש לפעילות זו, נפתחו מקומות בהם אנשים מכל המעמדות יכלו למצוא בני זוג או סתם למצוא מרחב חברתי מתאים.
מקומות אלו נקראו "בתי מולי", כשהמילה "מולי" היה אז סלנג עבור גבר הומוסקסואל.
ביתה של אמא קלאפ היה בין בתי המולי המפורסמים ביותר.
מרגרט קלאפ ניהלה בית קפה ששימש כבית מולי עבור הקהילה ההומוסקסואלית שהתקיימה במחתרת באנגליה של תחילת המאה ה-18. הבית שלה היה פופולרי מאוד במהלך קיומו הקצר (1724-1726).
היא דאגה ללקוחות שלה, וביתה היה ידוע בתור מקום שמספק "מיטה בכל חדר של הבית", בדרך כלל היו פוקדים את המקום שלושים או ארבעים לקוחות כל ערב, ומספר גדול יותר בערבי ראשון.
קלאפ הייתה נוכחת בכל שעות פעילות הבית, חוץ מאשר בפעמים שיצאה לקנות ללקוחותיה משקאות מן הפונדק ממול.
משום שקלאפ נאלצה לעזוב את המקום כדי לספק אלכוהול ללקוחותיה, הסברה היא כי המועדון התקיים בביתה הפרטי.
שלא כמו בתי מולי אחרים, המועדון שלה לא היה בית בושת.
ייתכן אפילו שכוונותיה של קלאפ היו מבוססות הנאה או חברות יותר מאשר רווח, אם לשפוט לפי רצונה הטוב כלפי הלקוחות.
לדוגמה, לאחד מבתי המקום היא סיפקה מגורים במהלך שנתיים, ולאחר היא סיפקה עדות שקר כדי לקבל לזכות אותו מאשמת מעשה סדום.
הפעולות שלה במהלך האשמות שהובאו נגדה ונגד רבים בקהילה ההומוסקסואלית מאוחר יותר הראו כמה היא הייתה נאמנה לקהילה זו.
בפברואר 1726, נערכה פשיטה של המשטרה על בית המולי של מרגרט קלאפ; כ-40 אנשים נעצרו.
המיקוד על הבית היה כתוצאה ממעקב בן שנה או שנתיים מצד ארגון למען מוסר ציבורי בשם "האגודה לרפורמציה של נימוסים".
נראה כי המעקב החל לאחר שמספר לקוחות לשעבר הפכו למודיעים.
אדם שם מארק פטרידג' חווה אאוטינג על ידי המאהב שלו, וכדי לשמר את פרטיותו הפך בעצמו למודיע של המשטרה.
הוא הוביל את השוטרים אל בתי מולי, והציג את השוטר התורן בתור "בעלו" כדי לאפשר להם גישה לחקור באופן יסודי יותר.
פטרידג' לא נשפט בגין מעשי סדום.
עוד מודיע בולט היה תומאס ניוטון, אשר לעיתים קרובות סייע במלכוד הגברים בבתים, כדי לתת לשוטרים בסיס למעצרם על עבירות מעשי סדום.
רוב הגברים שנלכדו בפשיטה שוחררו, אך שלושה מהם נידונו למוות בתלייה בעוון מעשי סדום.
שלושתם היו ממעמד נמוך, ואילו כל הגברים ממעמד גבוה שוחררו.
ריקטור מציין שבתי המולי היו המקומות היחידים כמעט בהם גברים ממעמדות שונים היו מתערבבים, והחתירה נגד הסדר החברתי בהיבט המעמדי היה מאיים באופן דומה לאיום שבחתירה תחת הסדר המיני והמגדרי שהוביל להפללת ההומוסקסואליות והפשיטה המפורסמת.
האנה מרגרט "מגי" מקנייר מקניל היא שחיינית קנדית, האלופה האולימפית (טוקיו 2020), אלופת העולם (קוואנגג'ו 2019) ושיאנית אמריקה במשחה ל-100 מטר פרפר.
היא אלופת העולם בבריכת 25 מטר (אבו דאבי 2021 ומלבורן 2022) ושיאנית העולם במשחה ל-50 מטר גב (בריכת 25 מטר) ובמשחה ל-100 מטר פרפר (בריכת 25 מטר).
מקניל נולדה בג'וג'יאנג, ג'יאנגשי, הרפובליקה העממית של סין.
כעבור שנה אומצה על ידי משפחתה הקנדית.
היא גדלה בלונדון, אונטריו, קנדה.
היא התאמנה באוניברסיטת מישיגן ועברה להתאמן באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה מקניל ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אמריקה חדש של 55.83 שניות, לפני שיאנית העולם ו-4 פעמים אלופת העולם במשחה זה, שרה שסטרם משוודיה (56.22 שניות) ואמה מקיאן מאוסטרליה (56.61 שניות).
מדליות ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם קיילה סנצ'ז, טיילור ראק ופני אולקסיאק בתוצאה של 3:31.78 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא אליפות חדש של 3:30.21 דקות וארצות הברית שקבעה שיא אמריקה חדש של 3:31.02 דקות.
כשחיינית רביעית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.18 שניות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד קיילי מאס, סידני פיקרם ופני אולקסיאק בתוצאה של 3:53.58 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:50.40 דקות ואוסטרליה (3:53.42 דקות).
כשחיינית שלישית היא קבעה בסגנון פרפר ב"זינוק שליחות" תוצאה של 55.56 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 14 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.28 שניות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 26.14 שניות ובמקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:43.06 דקות.
כשחיינית שלישית היא קבעה בסגנון פרפר ב"זינוק שליחות" תוצאה של 56.74 שניות.
באולימפיאדת טוקיו היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אמריקה חדש של 55.59 שניות, לפני ג'אנג יופיי מהרפובליקה העממית של סין (55.64 שניות) ואמה מקיאן (55.72 שניות).
מדליית כסף במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם קיילה סנצ'ז, רבקה סמית' ופני אולקסיאק בתוצאה של 3:32.78 דקות, אחרי אוסטרליה שקבעה שיא עולם חדש של 3:29.69 דקות ולפני ארצות הברית (3:32.81 דקות), כשחיינית שנייה היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.47 שניות.
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערכה באבו דאבי, איחוד האמירויות הערביות בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-5 מדליות, 4 זהב מהן 2 אישיות ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר גב בשיא עולם חדש של 25.27 שניות
לפני קיילי מאס (25.62 שניות) ולואיז הנסון משוודיה (25.86 שניות), במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 55.04 שניות, לפני לואיז הנסון (55.10 שניות) וקלייר קורזן מארצות הברית שקבעה שיא עולם לנערות של 55.39 שניות, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ובמשחה שליחים משולב 4x50 מטר חופשי.
מדליית כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב, במקום שישי במשחה שליחות 4x50 מטר חופשי ובמקום 15 במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.13 שניות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביוני 2022 היא זכתה ב-3 מדליות, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף, במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם קיילה סנצ'ז, טיילור ראק ופני אולקסיאק בתוצאה של 3:32.15 דקות, אחרי אוסטרליה (3:30.95 דקות) ולפני ארצות הברית (3:32.58 דקות), כשחיינית שלישית היא קבעה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 53.27 שניות ובמשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי לאחר ששחתה בשלב המוקדמות.
מדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם קיילי מאס, רייצ'ל ניקול ופני אולקסיאק בתוצאה של 3:55.01 דקות, אחרי ארצות הברית (3:53.78 דקות) ואוסטרליה (3:54.25 דקות), כשחיינית שלישית היא קבעה בסגנון הפרפר ב"זינוק שליחות" תוצאה של 56.80 שניות.
השחיינית המצטיינת באליפות העולם בבריכת 25 מטר
באליפות העולם בבריכת 25 מטר שנערה במלבורן, אוסטרליה בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-6 מדליות, 3 זהב אישיות ו-3 ארד בשליחים והייתה לשחיינית המצטיינת באליפות.
מדליות ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ו-4x100 מטר מעורב ובמשחה שליחים משולב 4x50 מטר מעורב.
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה שליחות 4x50 מטר מעורב.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023 היא זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף, במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 56.45 שניות, אחרי ג'אנג יופיי (56.12 שניות) ולפני טורי הסק (56.61 שניות).
מדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:54.12 דקות, אחרי ארצות הברית (3:52.08 דקות) ואוסטרליה (3:53.37 דקות), כשחיינית שלישית היא שחתה את סגנון הפרפר ב"זינוק שליחות" בתוצאה של 55.69 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 19 במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 26.33 שניות.
מרגרט פורסטר הייתה סופרת בריטית, היסטוריונית ומבקרת ספרות.
היא התפרסמה בגיל צעיר בזכות רומן שכתבה, בשנת 1965, בשם ג'ורג'י גירל (נערה ושמה ג'ורג'י).
פורסטר נולדה בשכונה של דיור ציבורי בקרלייל, שבצפון מערב בריטניה, למשפחה ממעמד הפועלים.
אביה, ארתור פורסטר, היה מכונאי שעבד במפעל, ואמה, ליליאן (לבית הינד), הייתה עקרת בית שעבדה כפקידה לפני נישואיה.
פורסטר למדה בבית ספר תיכון לבנות בקרלייל (1949–1956), שהיה מוסד חינוכי לתלמידות מצטיינות.
היא זכתה במלגה ללימודי היסטוריה בקולג' לנשים סומרוויל שבאוקספורד וסיימה את לימודיה שם בשנת 1960.
המשרה הראשונה שלה הייתה כמורה לאנגלית בבית הספר לבנות באיזלינגטון שבצפון לונדון, שם היא לימדה במשך שנתיים (1961-1963).
במהלך תקופה זו החלה לכתוב, אך טיוטת הרומן הראשון שלה נדחתה.
הרומן הראשון שכתבה פורסטר פורסם בשנת 1964 בשם "Dames' Delight" (תענוג הגברות, על שם מקום המרחץ על גדות הנהר צ'רוול באוקספורד שבו נשים יכלו לטבול בעירום), והתבסס באופן כללי על חוויותיה באוקספורד.
הרומן השני שלה, "נערה בשם ג'ורג'י", פורסם בשנה שלאחר מכן, והיה לרב מכר.
הספר מתאר את האפשרויות שנפתחות בפני אישה צעירה ממעמד הפועלים בלונדון במהלך שנות השישים.
הספר עובד לסרט קולנוע בשנת 1966 בכיכובם של לין רדגרייב כג'ורג'י, שארלוט רמפלינג, אלן בייטס וג'יימס מייסון.
פורסטר גם כתבה יחד עם פיטר ניקולס את התסריט.
שיר הנושא של הסרט היה ללהיט בביצוע המשחרים, ובהמשך גם דורג בין חמישים השירים הגדולים מבין "500 שירי הפופ הגדולים בכל הזמנים" של המגזין "רולינג סטון".
הספר עובד גם למחזמר בברודוויי, בשנת 1970, והוצג במשך תקופה קצרה מעל במת התיאטרון.
במהלך שנות השישים והשבעים גידלה פורסטר שלושה ילדים, והמשיכה לכתוב ולפרסם.
מאוחר יותר ביקרה היא עצמה את הרומנים המוקדמים שלה, אותם היא תיארה כ"ספרים סנטימנטליים מדי".
לדבריה, רק ברומן שפרסמה בשנת 1974, "The Seduction of Mrs Pendlebury" (הפיתוי של גברת פנדלברי) היא החלה למצוא את קולה האמיתי.
הרומנים המוקדמים שלה הם קלילים והומוריסטיים, והם מונעים קדימה על ידי עלילה חזקה.
יוצא מן הכלל הוא The Travels of Maudie Tipstaff (מסעותיה של מודי טיפסטף, 1967), המתמקד בהבדלים בין-דוריים של ערכים שקיימים במשפחה מן העיר גלאזגו שבסקוטלנד.
הנושא של מערכות יחסים במשפחה הפך לבולט ביצירותיה המאוחרות יותר.
"Mother, Can You Hear Me" (אמא, את יכולה לשמוע אותי?
1979) ו - "Papers Private" (מסמכים אישיים) (1986) הם ספרים בעלי גוון אפל יותר.
פורסטר התמודדה עם נושאים כמו אמהות חד הוריות ועבריינים צעירים ברומן "האם לא מספיק לגברים?" (1989).
בספר אחר היא בוחנת את הטיפול בקשישים ובמחלת אלצהיימר.
הספר נכתב עקב ההתדרדרות במצבה הרפואי של חמותה ומותה כתוצאה מהמחלה.
בשנת 1991, פורסטר ובעלה, האנטר דייוויס, השתתפו בפרק בסדרת הטלוויזיה "When Love Isn't Enough" (כשאהבה לא מספיקה), שגולל את סיפורה של מריון דייוויס, אמו של האנטר.
פורסטר מתחה ביקורת חריפה על מדיניות הממשלה הבריטית בנושא הטיפול בקשישים.
המבקרת ומוציאה לאור, "כרמן כליל", סבורה שהרומן "המשרתת של הגברת" (Lady's Maid - 1990) הוא ספרה הטוב ביותר של פורסטר.
זהו רומן המבוסס על עדויות היסטוריות שאספה פורסטר בזמן שכתבה את הביוגרפיה על אליזבט בראונינג, אך היא בחרה לספר אותו מנקודת מבטה של דמות בדיונית: המשרתת של אליזבת בארט בראונינג.
"יומנה של אישה רגילה" (2003) מסופר במתכונת יומן של אישה בדיונית ,אשר חיה את האירועים המרכזיים של המאה העשרים.
עלילתו מציאותית עד כדי כך שקוראים רבים האמינו כי מדובר ביומן אותנטי.
רומנים מאוחרים יותר של פורסטר כוללים את "תיבת הזיכרון" (1999) ו"האם אפשר לעזור לך?" (2005).
הרומן האחרון שלה, "כיצד מודדים פרה", פורסם במרץ 2016.
פורסטר פרסמה למעלה מ־25 רומנים.
היא הייתה פמיניסטית וסוציאליסטית, ומרבית יצירותיה עסקו בנושאים אלו.
כליל סבורה שתפישת עולמה של פורסטר עוצבה על ידי הרקע המעמדי שלה.
מרבית סיפוריה היו על חיי נשים.
הסופרת ולרי גרוב מאפיינת את הרומנים שלה כספרים שעוסקים בחיי נשים ובשקרים השוררים בקרב משפחות.
יצירתה העיונית של פורסטר כללה 14 ביוגרפיות, יצירות היסטוריות וממוארים.
הביוגרפיות הידועות ביותר שלה הן של הסופרת דפנה דה מוריאה והמשוררת אליזבת בארט בראונינג.
הביוגרפיה שלה על דה מוריאה פורסמה בשנת 1993 והייתה התחקות פורצת דרך אחר מיניותה של הסופרת, כמו גם בחינת הקשר שקיימה עם גרטרוד לורנס.
הביוגרפיה עובדה לסרט "דפנה" של ה-BBC בשנת 2007. בביוגרפיה שכתבה פורסטר על אליזבט בארט בראונינג בשנת 1988, פורסטר הסתמכה על מכתבים ומסמכים שהתגלו זמן קצר לפני כן ושפכו אור על חיי המשוררת לפני שנפגשה וברחה כדי להינשא לרוברט בראונינג.
פורסטר כתבה מחדש את המיתוס של המשוררת הנכה שאביה המאיים שמר עליה מכל משמר, ותיארה אישה מורכבת, פעילה ובעייתית ששיתפה פעולה עם הסגר שהוטל עליה.
פורסטר כתבה גם ביוגרפיות בדיוניות של הסופר ויליאם מייקפיס תאקרי (1978) ושל האמנית גוון ג'ון (2006).
הספר "אחיות משמעותיות" (1984) מתאר את תחילתה של התנועה הפמיניסטית דרך חייהן של שמונה נשים בריטיות ואמריקאיות, שהיו חלוצות בתחום: קרוליין נורטון, אליזבת בלקוול, פלורנס נייטינגייל, אמילי דייוויס, ג'וזפין באטלר, אליזבת קיידי סטנטון, מרגרט סנגר ואמה גולדמן.
הספר "רעיות טובות" (2001) חקר נשים מההיסטוריה ומהתקופה הנוכחית, הנשואות לגברים מפורסמים, כולל מרי ליווינגסטון, פאני סטיבנסון, ג'ני לי ומרגרט פורסטר עצמה.
הכתיבה ההיסטורית שלה כוללת את סיפורו של מפעל הביסקוויטים של קאר בקרלייל (1997).
פורסטר כתבה שני ממוארים המבוססים על הרקע המשפחתי שלה, Hidden Life: A Family Memoir" 1995, ובשנת Precious Lives 1998, וגם יצירה אוטוביוגרפית, "החיים שלי בבתים" (2014).
ספרה "חיים נסתרים" המבוסס על חיי סבתה, שהייתה משרתת שילדה בת בלתי חוקית, זכה לשבחי ההיסטוריונית והמבקרת קלייר טומלין, שתיארה את הספר כ"פלח היסטוריה שיש לזכור בכל פעם שאנשים מקוננים על העולם היפה שאיבדנו".
ספר זה היווה עבור פרנסס אוסבורן השראה להפיכתה לביוגרפית, אשר כתבה כי ספר זה פקח את עיניה וסייע לה לראות "עד כמה ההיסטוריה של נשים מהמציאות בבית הסמוך יכולה להיות מרתקת".
ספר ההמשך,"חיים יקרים" (Precious Lives), עסק בנושא אביה של פורסטר, שלפי הדיווחים לא חיבבה אותו.
פורסטר הייתה חברה בוועדה המייעצת של ה-BBC בנושא ההשפעות החברתיות של הטלוויזיה (1975-1977) ובפאנל הספרותי של מועצת האמנות (1981-1978).
היא כיהנה כשופטת פרס בוקר בשנת 1980. היא הייתה המבקרת העיקרית בנושאי ספרות עיונית בעיתון איוונינג סטנדרט (1980-1977).
היא הופיעה לעיתים קרובות בתוכניות טלוויזיה העוסקות בספרות בטלוויזיה וברדיו 4 של BBC, וגם כתבה בעיתונים ובמגזינים.
בשנת 1994 היא רואיינה על ידי סו לוליי לרדיו 4 וגם לתוכנית "תקליטים לאי בודד" של רדיו 4.
פורסטר נבחרה לעמיתה של החברה המלכותית לספרות בשנת 1975. היא זכתה במספר פרסים על ספרי העיון שלה.
הביוגרפיה על אליזבת בארט בראונינג זכתה בפרס היינמן של האגודה המלכותית לספרות (1988).
הביוגרפיה על דפנה דה מוריאה זכתה בפרס גילדת הסופרים למען הספרות הטובה ביותר (1993) ובפרס הספרים של אגודת פוסט (1994).
הספר על בית החרושת לביסקויטים זכה בפרס לקס של ספרים העסקים העולמים (1998).
"חיים יקרים"זכו בפרס ג'יי.אר אקרלי לאוטוביוגרפיה (1999).
בנעוריה פגשה פורסטר את הסופר, העיתונאי והשדרן האנטר דייוויס בקרלייל, שם התגוררו שניהם.
הם נישאו בשנת 1960, מיד לאחר שפורסטר סיימה את לימודיה בקולג'.
נישואים אלו נמשכו עד יום מותה.
בני הזוג עברו ללונדון, שם מצא דייוויס עבודה.
תחילה הם גרו בשכירות בשכונת המפסטד; לאחר מכן הם קנו ושיפצו בית ויקטוריאני ברחוב בוסקאסל בפארק דארטמות' בצפון לונדון, שנותר מקום המגורים העיקרי שלהם.
לאחר ההצלחה של הרומן "נערה ושמה ג'ורג'י" באמצע שנות השישים, קנתה פורסטר בית לאמה.
לזוג נולדו שלושה ילדים: בן ושתי בנות.
בתם קייטלין דייוויס היא סופרת ועיתונאית.
המשפחה חיה זמן מה באלגארבה בפורטוגל, ואחר כך חזרה ללונדון.
היו להם בתים גם בקלדבק וב-Loweswater ובאזור האגמים.
פורסטר העדיפה לחיות רחוק מאור הזרקורים, ולעיתים קרובות סירבה להשתתף באירועים שיווקיים ובחתימה על ספרים.
על חבריה נמנו השדרן מלווין בראג והמחזאי דניס פוטר.
פורסטר חלתה בסרטן שד בשנות השבעים ועברה שתי כריתות שד.
היא אובחנה שוב בסרטן בשנת 2007. ב-2014 הפכה מחלתה לגרורתית.
מרגרט פורסטר מתה ממחלת הסרטן בפברואר 2016.
מרגרט מקדונלד מקינטוש הייתה אמנית ילידת אנגליה, חברת הזצסיון הווינאי, שחיה ועבדה בסקוטלנד ושעיצוביה הפכו בשנות ה-1890 לחלק מהסימנים המזהים של "אסכולת גלאזגו".
מרגרט מקדונלד, נולדה בטיפטון שליד וולוארהמפטון באנגליה, אביה היה מהנדס ומנהל מכרה פחם, מרגרט ואחותה הצעירה ממנה פרנסס מקדונלד מקנייר, למדו בבית הספר לנערות אורמה שבניו קאסל אנדר ליים בסטפורדשייר.
במפקד האוכלוסין של 1881, מרגרט שהייתה בת 16 נרשמה כמתגוררת בבית של משפחה אחרת והוגדרה כלמדנית.
בשנת 1890 המשפחה עברה לגלאזגו.
עד 1892 לא הורשו נשים בסקוטלנד ללמוד באוניברסיטה.
אבל כבר משנות ה-1850 היו התארגנויות של נשים שדרשו אפשרויות לימוד מקצועות לנשים, אחת האפשרויות שהיו פתוחות לנשים הייתה ללמוד הוראה בבית הספר לאמנויות.
מרגרט ואחותה פרנסס נרשמו כתלמידות יום 'בבית הספר לאמנות של גלאזגו'.
הן למדו קורסים של עיצוב.
מרגרט למדה שם בין היתר עבודות מתכת, רקמה וטקסטיל.
היא התחילה לעבוד בשיתוף פעולה עם אחותה פראנסס וב-1890 הן פתחו את 'סטודיו האחיות'ברחוב הופ בגלאזגו.
היצירות החדשניות שלהן הושפעו מדימויים קלטיים, ספרות, סמליות ופולקלור.
הן יצרו עבודות מתכת, גרפיקה ואיירו ספרים רקימה וטקסטילים.
בשנת 1896 יצירותיהן השתתפו בתערוכה החמישית של תנועת האמנויות והאומנויות בלונדון, והשפיעו על מעצבים רבים.
יותר מאוחר היא שיתפה פעולה עם בעלה הארכיטקט צ'ארלס רני מקינטוש, לו נישאה ב-22 באוגוסט 1900. יצירותיה המפורסמות ביותר הן הלוחות שיצרה לעיצובים פנימיים לבית התה.
החוקרת דר' רוביין קאלוורט (Robyne Calvert) עמיתת מחקר מקינטוש, אמרה שהיו ועדיין יש הרבה השערות לגבי השאלה האם נישואיה של מרגרט תרמו או פגעו בפרסומה כאמנית בפני עצמה.
היא הוסיפה שמרגרט היא דמות מעניינת מאוד, בעיקר אם נזכור שבאופן כללי נשים אמניות שהיו להן יחסי עבודה עם גבר מקביל הועמדו בדרך כלל בצלו, נשים אמניות גם נטו לאבד את הקרירה האמנותית שלהן כאשר נישאו, מבחינה זו מרגרט מסקרנת בכך שהיא לא הלכה לאיבוד.
דר' קאלוורט מוסיפה: שבעלה של מרגרט תמך בה להציג בתערוכות, והיא המשיכה להשתמש בשם נעוריה בתערוכות, כאשר אמניות אחרות באותה התקופה השתמשו רק בראשי התיבות של שמן הפרטי כדי להתקבל לתערוכות.
בין 1895 ל-1924 היא יצרה הרבה והייתה מפורסמת והציגה במעל 40 תערוכות באמריקה ובאירופה.
בריאותה התרופפה וככל הידוע היא הפסיקה ליצור אחרי 1921 נפטרה 5 שנים לאחר מות בעלה.
לא ידוע מתי בדיוק נפגשו האחיות מקדונלד עם צ'ארלס רני מקינטוש וחברו ג'יימס הרברט מקנייר.
נראה שהם נפגשו ב-1892 ב'בית הספר לאמנות של גלאזגו 'שם למדו צ'ארלס והרבט בקורסי ערב.
המנהל פרנסיס ניוברי הכיר ביניהם כי ראה שהם עובדים ויוצרים בסגנונות דומים.
החל מ-1894 הם התחילו להציג את עבודותיהם במשותף בתערוכות הסטודנטים ולעיתים אף הציגו יצירות שייצרו יחד.
היצירות התקבלו ברגשות מעורבים, היו ביקורות שציינו שהיצירות הרזות עם קווי האורך של האחיות הראו השפעה של אוברי בירדסלי היו נתעבות וזיכו אותן בכינוי 'אסכולת רוחות הרפאים' באופן מקומי הם כונו 'הארבעה'.
רוב היצירה המשותפת של מרגרט בשנות ה-90 של המאה ה-19 נעשתה יחד עם אחותה בעיקר לאחר פתיחת הסדנה המשותפת בשנת 1896 חלק מהיצירות שלהן היו משותפות, אבל הן יצרו גם לחוד.
כמו סדרה של ארבעה ציורים המתארים את ארבע העונות, שמרגרט ואחותה פרנסס סיימו ב-8–1897. הן גם יצרו סדרה של איורים ליצירה Deffence of Guenevere של ויליאם מוריס.
כמו כן יצרה מרגרט בשנים אלו יצירות יחד עם אחותה ועם הגיס לעתיד הרברט מקניר, בעיקר בצבעי מים, גרפיקה ומתכות, העיצובים היו מאופינים בצורות אנושיות וצמחים מסוגננים, בקווים מאונכים הרבה פעמים דוגמאות סימטריות של גפיים שלובים, שיער מעורבל ומתולתל.
סיגנונים אלו מראים שהייתה לה מודעות ליצירות של בני דורה כגון יאן טורופ וקארלוס שוואבה .
הם המשיכו להיות מקובלים מאוד בווינה והציגו גם ב'תערוכה הוינאית הבינלאומית' ב-1909.
בשנת 1902 הזוג קבל הזמנה גדולה מפריץ וארנדורפר המממן העיקרי של הסדנה הווינאית שבנה אז מחוץ לוינה וילה חדשה, שבה הציג יצירות של הרבה אדריכלים מקומיים, הופמן וקולומן מוזר כבר עיצבו שניים מהחדרים.
הוא הזמין את המקינטושים לעצב את 'חדר המוזיקה' ,החדר היה מקושט בלוחות של יצירותיה של מרגרט 'האופרה של הרוחות', 'האופרה של הימים' וכמו כן טריפטיכון חדש של מרגרט בגודל של קיר 'שבעת הנסיכות' שנחשב על ידי רבים כמיטב יצירתה.
שיתוף הפעולה ביניהם תואר על ידי מבקרת מהתקופה ההיא כ'אולי יצירתם הגדולה ביותר כייון שניתן להם ליצור כרצונם'.
מקינטוש לא החזיקה ספרי עבודה, מה שמשקף את נטייתה להישען על הדמיון יותר מאשר על הטבע.
היו לה כמה מקורות להשראה, כתבי הקודש, האודיסאה שירים של ויליאם מוריס ושירים של דנטה גבריאל רוזטי והיצירות של מוריס מטרלינק.
יצירותיה כמו גם היצירות המשותפות שלה עם אחותה התריסו כנגד המושגים של בני דורה על אמנות.
בראשית הקרירה האמנותית שלה, ניכרים הרבה שטחי התנסויות, בדרך כל היא ציירה מהדמיון שלה, היא פירשה מחדש נושאים מסורתיים, אלגוריות, וסמלים בצורה יצירתית.
למשל מיד לאחר פתיחת הסדנה עם אחותה, היא הפכה ושינתה רעיונות כמו 'זמן' וקיץ' לצורות אנושיות מסוגננות מאוד, הרבה מיצירותיה משלבות צבעים טבעיים בהירים, צורות אנושיות מוארכות ו משחק עדין בין צורות גאומטריות ומוטיבים טבעיים.
מעל לכל העיצובים שלה מראים משהו מקורי וייחודי שמבדיל אותה מאמנים אחרים בני זמנה.
היצירות היותר אהודות ומקובלות מבין יצירותיה היו לוחות הג'סו שלה "מלכת מאי" אותה יצרה כדי שתשלים את הלוח "הווסייל" (The Wassail) אותם יצרה עבור "בית התה" של העלמה קרנסטון ברחוב אינגרם.
שלושתם מוצגים כעת במוזיאון קלווינגרוב בגלאזגו.
היצירה הכי גדולה שלה היא "שבעת הנסיכות" (Seven Princesses) שלושה לוחות ג'סו בגודל קיר, בהם נראה קטע מתוך מחזה מאת מוריס מטאלינק, היצירה הייתה מאוד אהודה בווינה וחוגי האמנות שבה.
כשווילה ואיירנדורפר (Waerndorfer villa) נמכרה ב-1916 היצירה נעלמה מעיני הציבור לזמן רב.
בשנת 1990 היא נמצאה בארגז במרתף המוזיאון לאמנויות שימושיות בווינה.
היצירה מוצגת מאז באוסף הקבע של המוזיאון.
בשנת 2008 נמכרה יצירתה "הוורד האדום והוורד הלבן" ("The Red Rose and the White Rose") אותה יצרה ב 1902, נמכרה במכירה פומבית בסכום של 1.7 מיליון שטרלינג (אז 3.3 מיליון דולר).
מרגרט אליזבת ריי לבית ולדשטיין הייתה סופרת ומאיירת יהודיה-אמריקאית ילידת גרמניה, שנודע בעיקר בשל סדרת ספרי הילדים "ג'ורג' הסקרן" שיצרה עם בעלה הנס ריי בין השנים 1939–1966.
מרגרט אליזבת ולדשטיין נולדה ב-16 במאי 1906 בהמבורג, הקיסרות הגרמנית.
בתם של גרטרוד (רוזנפלד) ופליקס ולדשטיין.
היא למדה אמנות בבאוהאוס שבדסאו, באקדמיה לאמנות דיסלדורף ובאוניברסיטת מינכן בין השנים 1926 ל-1928 ולאחר מכן עבדה בפרסום.
בשנת 1935 היא עזבה את גרמניה לריו דה ז'ניירו, ברזיל בשל עליית הנאציזם.
בריו פגשה לראשונה את הנס ריירסבאך, איש מכירות יהודי גרמני מהמבורג גם כן, שהיה חבר של משפחתה.
הם נישאו בשנת 1935 ועברו לפריז, צרפת בשנת 1936.
בשל יהודתם, החליטו הזוג ריי לברוח מפריז בטרם יגיעו הנאצים העירה.
מרגרט ובעלה עברו לקיימברידג', מסצ'וסטס, בשנת 1963. לאחר מות בעלה בשנת 1977 המשיכה מרגרט לכתוב, ובשנת 1979 הייתה לפרופסור לכתיבה יוצרת באוניברסיטת ברנדייס בוולת'ם, מסצ'וסטס.
משנת 1980 היא שיתפה פעולה עם אלן שאלק בסדרת סרטים קצרים בכיכובו של דמותה המצוירת, ג'ורג' הסקרן וביותר מעשרים וארבעה ספרים נוספים.
ריי נפטרה מהתקף לב ב-21 בדצמבר 1996 בקיימברידג', מסצ'וסטס.
שרה מרגרט קוואלי היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית.
מרגרט קוואלי נולדה ב-23 באוקטובר 1994 במונטנה.
היא בתה של השחקנית והדוגמנית אנדי מקדואל, והדוגמן לשעבר, פול קוואלי.
יש לה אח גדול, ג'סטין, ואחות גדולה, רייני, שהיא זמרת ושחקנית.
כשנולדה, משפחת קוואלי התגוררה בחווה במיזולה, מונטנה.
הם עברו לאשוויל, קרוליינה הצפונית, כאשר מרגרט הייתה בת ארבע.
הוריה של קוואלי נפרדו כשהייתה בת חמש, והיא חילקה את זמנה באופן שווה בין כל הורה.
במשך שנים רבות התגוררו הוריה במרחק של שלושה קילומטרים זה מזה.
בית משפחתה עם מקדואל נמצא בקרוליינה הצפונית.
היא ואחותה השתתפו, בנשף יציאה לחברה (Débutantes) שהתקיים בפריז.
היא עזבה את הבית בגיל 14 כדי ללמוד בבית הספר לאמנויות בצפון קרוליינה, שם למדה במגמת מחול קלאסי.
היא למדה בלט, ועשתה התמחות בתיאטרון הבלט האמריקאי.
במקביל למדה בבית הספר המקצועי לילדים בניו יורק.
עם זאת, בגיל 16, בעקבות הצעה להפוך למתמחה בחברת תיאטרון המחול בצפון קרוליינה, החליטה קוואלי להתמקד במשחק.
כדי להישאר בניו יורק, היא החלה לעבוד כדוגמנית.
מאוחר יותר השתתפה בתוכנית הקיץ באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה בלונדון.
קוואלי למדה באוניברסיטת ניו יורק, אך עזבה לאחר סמסטר כדי להתמקד במשחק.
לראשונה הופיעה קוואלי כדוגמנית בגיל 16 במהלך שבוע האופנה בניו יורק, בתצוגה של מעצבת האופנה אלברטה פרטי.
היא דגמנה בשבוע האופנה בפריז אביב/קיץ 2012 עבור חברות האופנה ולנטינו ושאנל.
היא שוב צעדה על המסלול בתצוגה של שאנל במהלך תצוגת הסתיו/חורף לשנת 2012 של החברה.
קוואלי הצטלמה למגזינים כמו ווג, וואניטי פייר.
קוואלי הופיעה בפרסומת של ראלף לורן לקולקציה של עונת סתיו/חורף 2016, שצולמה על ידי סטיבן מייזל.
החל משנת 2015 היא חתומה בסוכנויות הדוגמניות IMG Models ו-Uno Models Barcelona.
קוואלי הופיעה לראשונה על המסך בשנת 2013, בתפקיד קטן בסרטה של ג'יה קופולה "פאלו אלטו".
היא קיבלה את התפקיד מכיוון שבמקרה ביקרה את החבר שלה, נאט וולף ששיחק בסרט.
ביוני 2013 לוהקה קוואלי לתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה של HBO, "הנותרים".
קוואלי חזרה לשחק בסדרה בעונות השנייה והשלישית שלאחר מכן של הסדרה בשנים 2015 ו-2017, בהתאמה.
בשנת 2016 שיחקה בסרט "בלשים בע"מ" לצד ראיין גוסלינג וראסל קרואו.
באפריל אותה שנה פורסם כי קוואלי תשחק בסרט "היעלמותה של סידני הול" בבימויו שון כריסטנסן.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל סאנדנס בשנת 2017, לצד סרט נוסף שלה,"אמונה במבחן".
בסרט "אמונה במבחן" קוואלי מגלמת את נזירה צעירה המתחילה לפקפק באמונה כשהיא עוברת הכשרה להיות נזירה.
הסרט יצא לאקרנים ב-27 באוקטובר 2017. באותה שנה כיכבה קוואלי בסרט "מחברת המוות", שביים אדם ווינגארד.
בשנת 2018 הופיעה קוואלי בסרט "דוניברוק", בבימויו של טים סאטון ובכיכובם של ג'יימי בל ופרנק גרילו.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הבינלאומי לקולנוע בטורונטו 2018.
בשנת 2019 שיחקה קוואלי בתפקיד ראשי בסרט המדע הבדיוני של נטפליקס, "איו אחרונה על כדור הארץ".
את הסרט ביים ג'ונתן הלפרט והוא יצא לאקרנים ב-18 בינואר 2019. היא גילמה את סם וולדן, אחת הניצולות היחידות שנותרו בכדור הארץ אחרי אסון קשה מאוד.
בשנת 2019 שיחקה קוואלי בסרט "בן הארץ".
באותה שנה גילמה קוואלי את השחקנית והרקדנית אן ריינקינג (אנ') במיני סדרה "פוסי/ורדון", עליה קיבלה מועמדויות לפרס אמי לשחקנית משנה בסדרה או מיני סדרה.
לאחר מכן היא הופיעה בסרטו של קוונטין טרנטינו, "היו זמנים בהוליווד", בו גילמה בת למשפחת מנסון בשם פוסיקאט.
על הסרט היא הייתה מועמדת יחד עם שאר השחקנים לפרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת דופן על ידי אנסמבל בסרט קולנוע.
קוואלי שיחקה בסרט "סיברג" לצד קריסטן סטיוארט וג'ק אוקונל.
את הסרט ביים בנדיקט אנדרוז.
בשנת 2020 כיכבה קוואלי בסרט "Wake Up", סרט קצר שביימה אוליביה ויילד, ובסרט הדרמה-קומי "השנה שלי עם סלינג'ר", לצד סיגורני ויבר ובבימויו של פיליפ פאלארדו.
הפרק הראשון הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בפברואר 2020.
בשנת 2021 שיחקה בתפקיד ראשי במיני-סדרה של נטפליקס; "עוזרת בית" שם היא מגלמת את אלכס, הבורחת מבן זוגה האלים (ניק רובינסון).
עבור תפקידה זה, הייתה קוואלי מועמדת לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה.
קוואלי תככב במותחן הפסיכולוגי "A Head Full of Ghosts", שיביים סקוט קופר על פי ספרו של ג'ון פול טרמבליי; ובסרט "The Stars at Noon" שביימה קלייר דני ומבוסס על ספר באותו שם מאת דניס ג'ונסון, שם תשחק לצד רוברט פטינסון.
וידאו קליפים, משחקי וידאו ופרסומות
בשנת 2015 הופיעה קוואלי בסרט פרסומי קצר "L'Américaine" של חברת האופנה האמריקאית טורי בורץ'.
קוואלי מופיעה כדמות המרכזית בפרסומת שביים ספייק ג'ונז עבור חברת האופנה KENZO.
לפרסומת הקצרה לשנת 2016 חיבר כריאוגרפיה הכוריאוגרף ריאן האפינגטון.
עם זאת, חלק ניכר מהריקודים אלתרה קוואלי בעצמה.
קוואלי ואחותה רייני הופיעו בקליפ של הסינגל "Sweet Sound of Ignorance" של הזמרת הצרפתייה סוקו.
ב-29 במאי 2019 נחשף כי קוואלי תשחק במשחק "Death Stranding" של פלייסטיישן 4. את המשחק יצר מעצב משחקי הווידאו היפני הידאו קוג'ימה.
היא גם גילמה את דמותה של לוקן, אחותה התאומה של האמא, במשחק.
החל מנובמבר 2019, קוואלי מתגוררת בניו יורק.
קוואלי התגוררה בעבר בלוס אנג'לס עם אחותה רייני, איתה היא חולקת כלב בשם בוקס.
קוואלי תיארה את אחותה כ"אלילה שלי, החברה הכי טובה שלי בעולם כולו".
באוקטובר 2020 החלה לצאת עם השחקן שיה לה-באף לאחר שכיכבו יחד בקליפ לשיר "Love Me Like You Hate Me" של אחותה רייני.
מערכת היחסים של קוואלי ולה-באף הסתיימה בינואר 2021 בעקבות האשמות של חברתו לשעבר, הזמרת FKA Twigs הכוללות פגיעה מינית ותקיפה.
בספטמבר 2021, בראיון למגזין הארפר'ס בזאר, אמרה קוואלי כי היא מאמינה להאשמות נגדו.
באוגוסט 2021 החלה לצאת עם המוזיקאי ג'ק אנטנוף; השניים אף התארסו ב-25 במאי 2022; דבר שהם אישרו בחשבון באינסטגרם שלהם ב-31 במאי 2022. באוגוסט 2023 השניים התחתנו בחתונה שאירחה לא מעט מפורסמים.
שנה סדרה תפקיד הערות 2014–2017 הנותרים ג'יל גארבי תפקיד ראשי (3 עונות); 22 פרקים 2019 פוסי/ורדון אן ריינקינג (אנ') מיני סדרה 2021 עוזרת בית אלכס ראסל תפקיד ראשי; 10 פרקים
מרגרט נילסון ארמסטרונג הייתה מעצבת, מאיירת וסופרת אמריקאית.
היא ידועה בעיקר בעיצובי כריכות הספרים שלה בסגנון אר נובו.
היא כתבה ואיירה גם את המדריך המקיף הראשון לפרחי הבר במערב ארצות הברית (1915).
בחייה המאוחרים כתבה רומני מסתורין וביוגרפיות.
מרגרט נילסון ארמסטרונג נולדה ב־24 בספטמבר 1867, בניו יורק.
היא בתו של הדיפלומט ואמן הויטראז'ים האמריקאי מייטלנד ארמסטרונג, שהיה צאצא של פיטר סטויבסנט.
נילסון ארמסטרונג היא אחייניתו של המילטון פיש.
בין ששת אחיה היו הלן מייטלנד ארמסטרונג (1869–1948), שהלכה בעקבות אביה והפכה לאמנית ויטראז', והמילטון פיש ארמסטרונג, עורך מגזינים.
היא החלה את דרכה כמעצבת בשנות ה־80 של המאה ה־19, עבדה בתחילה אצל א.סי מק'קלורג ובהמשך גם אצל מו"לים אחרים.
היא עיצבה יותר מ־270 עטיפות ספרים וכריכות ספרים, כמחצית מהן מיועדות לסקריבנר.
היא עבדה בסגנון ארט נובו והעדיפה מוטיבים הקשורים לצמחים, צבעים עזים, עיטורי זהב ולעיתים קרובות עיצובים מעט א־סימטריים, שילוב יוצא דופן שעזר להבחין בינה לבני דורה.
בין הסופרים שעיצבה עבורם כריכות נמנים פרנסס הודג'סון ברנט, פלורנס ל.
ברקלי, ג'ורג' וושינגטון צ'ארלס דיקנס, פול לורנס דנבר, רוברט לואיס סטיבנסון, הנרי ואן דייק ומרטל ריד.
היא כונתה "מעצבת הספרים האמריקאית היצרנית והישגית ביותר בשנות ה־90 ותחילת המאה ה־20".
ארמסטרונג זנחה את עיצוב כריכת הספרים בסביבות 1913 כאשר צורת הכריכה השתנתה ונכנסו לאופנה כריכות מבד ופנתה לכתיבת ספרים משלה.
היא הייתה חובבת טבע מושבעת והתעניינה בבוטניקה ובעיקר בפרחי בר.
בין השנים 1911–1914 היא נסעה ברחבי מערב ארצות הברית וקנדה, והפכה לאחת הנשים הראשונות שהגיעו לתחתית הגרנד קניון.
היא גילתה שם כמה מיני פרחים שטרם זוהו על ידי בוטנאים.
היא פירטה על אותם מינים ועוד רבים אחרים במדריך פרחי הבר של מערב ארצות הברית (1915).
בספר היו 550 איורים והוא נחשב למדריך המקיף הראשון בנושא.
בשנות השישים והשבעים לחייה כתבה שלושה רומני מתח שזכו לשבחי הביקורת – רצח בוויטראז' (1939), האיש ללא פנים (1940), ותעלומת הרצח של סנטו (1941) – וכן שתי ביוגרפיות: "פאני קמבל: אישיות ויקטוריאנית" (1938) ו"טרלוני: חיי אדם" (1940).
היא גם השלימה את זכרונותיו של אביה.
ארמסטרונג מתה בניו יורק בשנת 1944.
עבודותיה מיוצגות באוספי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות ובאוספי הגן הבוטני של ניו יורק.
מרגרט שרה קרפנטר הייתה ציירת אנגלייה.
היא ציירה בעיקר פורטרטים בדרכו של סר תומאס לורנס.
היא הייתה חברה קרובה של הצייר ריצ'רד פארקס בונינגטון.
קרפנטר נולדה בסולסברי, אנגליה, בתם של קפטן אלכסנדר גדס, שהיה ממשפחה באדינבורו, והרייט איסטון.
היא למדה אמנות אצל אמן רישום מקומי.
לימודי האמנות הראשונים שלה נעשו מהתמונות בטירת לונגפורד, השייכת לרוזן מרדנור.
ב-1812, אחד מהעתקים של קרפנטר - "ראשו של נער" קיבל מדליה על ידי האגודה לאמנויות, שהעניקה לה מדליה נוספת ב-1813, ומדליית זהב ב-1814. היא נסעה ללונדון ב-1814, ועד מהרה ביססה את המוניטין שלה כציירת דיוקנאות אופנתית.
היא הציגה דיוקן של לורד פולקסטון באקדמיה המלכותית בשנת 1814, ותמונה בשם 'מגיד העתידות' במוסד הבריטי.
היא הציגה באופן קבוע באקדמיה המלכותית בין 1818 ל-1866 .
על ציורה "יהודי פולני", שהוצג במוסד הבריטי ב-1823, כתב מבקר: "רק לעיתים רחוקות קורה שעבודת אמנות כזו מופקת מידה של גברת: הצבע, האור, החוזק והאפקט, והבט האנטומי".
הציור נקנה על ידי המרקיזה מסטפורד, פטרונית אמנות משפיעה, אשר קנתה בעבר את הציור שלה זוכה המדליות משנת 1813. בדצמבר 2013 התמונה עלתה מחדש במכירה פומבית (עם כמה נזקי שריפה) ונרכשה על ידי בן משפחה לשיקום.
בין הדיוקנאות של קרפנטר היו אלה של סר ה.
עבודתה האחרונה הייתה דיוקן של ד"ר וויול.
שלוש מיצירותיה נמצאות באוסף הפרוטרטים הלאומי בלונדון, כולל דיוקנאות של בעלה, בונגטון והפסל ג'ון גיבסון.
יש גם כמה דיוקנאות שלה באוסף במכללת איטון.
הדיוקן שלה של 'הלורד השני בגלימה אקדמית' תלוי בחדר האוכל בבית טבלי.
יש גם אחד מהפורטרטים שלה במכללת פרוון, של הלן לואיזה פרוון ובנה אדוארד.
"דיוקן גברת" שלה תלוי במוזיאון בית ניל-קוקרן באוסטין, טקסס.
ב-1817 היא נישאה לוויליאם הוקהם קרפנטר, אוצר הדפסים ורישומים במוזיאון הבריטי ילדיהם כללו שני ציירים ידועים, ויליאם קרפנטר ופרסי קרפנטר.
היא הכירה לאחותה הרייט את הצייר הצעיר ויליאם קולינס.
בסופו של דבר הם נישאו, מה שהפך את מרגרט לדודה של וילקי קולינס, סופר וחברו של צ'ארלס דיקנס.
עם מות בעלה בשנת 1866, היא קיבלה קצבה שנתית של 100 ליש"ט על ידי המלכה ויקטוריה.
מענק זה התבסס בחלקו על שירותו של בעלה, אך גם כהכרה ביכולותיה האמנותיים.
היא מתה בלונדון ב-13 בנובמבר 1872, בשנתה ה-80, ונקברה עם בעלה בצד המערבי של בית הקברות הייגייט.
בתם הנרייטה נקברה באותו קבר ב-1895.
מרגרט וולטון מייאל הייתה אסטרונומית אמריקאית, מנהלת הארגון האמריקאי של משקיפי כוכבים משתנים (AAVSO) משנת 1949 עד 1973. זכתה בפרס אנני ג'אמפ קאנון לאסטרונומיה בשנת 1958..
בגיל שמונה הביעה לראשונה התעניינות בתחום האסטרונומיה, עת הזמין אותה אביה ללמוד עמו על הכוכבים ולצפות בהם.
החלה ללמוד באוניברסיטת דלאוור לתואר ראשון במתמטיקה ובכימיה.
הדוגמאות מעולם האסטרונומיה של שימוש במתמטיקה שניתנו על ידי ד"ר הארטר גרמו למייאל להתאהב בנושא האסטרונומיה.
לכן, עברה לאחר שנתיים למכללת סווארת'מור ולמדה אסטרונומיה אצל ד"ר ג'ון מילר.
בשנה השנייה במכללה למדה אצל ד"ר לזלי קומרי, שהיה מלא תשוקה לאסטרונומיה, ועזר למייאל להשיג עבודת קיץ במצפה הכוכבים של אוניברסיטת הרווארד.
לאחר שסיימה את לימודיה במכללת סווארת'מור, חזרה למצפה הכוכבים בהרווארד ועבדה תחת אנני ג' קנון .
בשנת 1926 פגשה את רוברט ניוטון מייאל, אדריכל וחבר באיגוד משקיפי כוכבים משתנים.
השניים התחתנו בשנת 1927. בשנת 1928 קיבלה תואר שני ממכללת רדקליף.
את מאמרה הראשון פרסמה בעלון הרווארד ב-1927, והמשיכה לפרסם מאמרים בהרווארד על כוכבים משתנים עד 1954. בשנת 1941, לאחר שנים של עבודה ביחד, מתה דוקטור קנון, דבר אשר הוביל את מייאל להמשיך את עבודתה בסיווג כוכבים בספר שמוכר ככרך הזיכרון לקנון.
עבודתה בסיווג זה נעצרה עקב מלחמת העולם השנייה כשעבדה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בקבוצת כלי נשק מיוחדים.
בשנת 1952 התנתק ארגון ה-AASVO מהרווארד.
מייאל עבדה ללא משכורת מאותו רגע בכדי לתמוך בארגון.
ב-1957 הוקמה תוכנית קיץ במצפה הכוכבים של מריה מיטשל למחקר סטודנטים על כוכבים משתנים, ומייאל עזרה לסטודנטים ופרסמה את מחקריהם ומאמריהם בעלון של AASVO.
מייאל ובעלה פרסמו ותיקנו ספרי אסטרונומיה כדי לעזור לסטודנטים צעירים.
בשנת 1958 קיבלה את פרס אנני ג'אמפ קנון באסטרונומיה.
בין היתר, פיתחה שיטות עיבוד נתונים מודרניות ב-AASVO, עם דגש על מחשוב ומכונות.
מייאל הייתה חברה באיגוד האסטרונומי הבינלאומי (IAU), והשתתפה בשתי עדות: ועדה 27 על כוכבים משתנים, וועדה 29 בנושא כוכבי ספקטרה.
בשנים האחרונות לעבודתה, התעוורה מייאל כמעט לחלוטין.
היא נפורה ב-6 בדצמבר 1995 מאי ספיקת לב.
בעלה נפטר שש שנים לפניה, ללא ילדים.
חודש לאחר מותה של מרגרט מייאל, הקימו לזכרה אנדרטה ביום הולדתה ה-94.
מרגרט פלוי וושבורן , הייתה פסיכולוגית אמריקאית מובילה בתחילת המאה ה-20, שנודעה בעיקר בזכות עבודתה הניסיונית בהתנהגות בעלי חיים ובפיתוח תיאוריה מוטורית.
היא האישה הראשונה בעלת דוקטורט בפסיכולוגיה (1894), האישה השנייה, אחרי מרי וויטון קלקינס, שכיהנה כנשיאת האגודה האמריקנית לפסיכולוגיה (1921); והאישה הראשונה שנבחרה לאגודת הפסיכולוגים הניסויים.
סקר שפורסם בשנת 2002, שנעשה ב"סקירתה של הפסיכולוגיה כללית", דירג את וושבורן במקום ה-88 ברשימת הפסיכולוגים המצוטטים ביותר במאה ה-20, יחד עם ג'ון גרסיה, ג'יימס ג'יי גיבסון, דייוויד רומלהארט, לואי ליאון ת'רסטון ורוברט ס.
וושבורן נולדה בניו יורק וגדלה בהארלם יחד עם אביה פרנסיס, כומר אפיסקופל, ואמה, אליזבת פלוי, שהגיעה ממשפחה ניו יורקית משגשגת.
אבותיה היו ממוצא הולנדי ואנגלי והגיעו כולם לאמריקה לפני 1720. וושבורן הייתה בת יחידה; בילתה את מרבית זמנה עם מבוגרים או בקריאה ולא עם ילדים בני גילה.
היא למדה לקרוא זמן רב לפני שהתחילה את לימודיה בבית הספר; כך תרמה להתקדמותה המהירה כשהחלה ללמוד בגיל 7. בבית הספר היא למדה צרפתית וגרמנית.
כשהייתה בת אחת עשרה, היא התחילה ללמוד לראשונה בבית ספר ממלכתי.
בשנת 1886, היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון, בהיותה בת חמש עשרה בלבד, ובסתיו של אותה השנה, נכנסה למכללת ואסר, בפוקיפסי, ניו יורק, כסטודנטית במכינה.
מעמדה כסטודנטית במכינה ולא סטודנטית מן המניין, נבע מחוסר ידיעתה בשפות לטינית וצרפתית.
במהלך לימודי התואר הראשון שלה במכללת ואסר, וושבורן פיתחה עניין רב בפילוסופיה באמצעות שירה ויצירות ספרותיות אחרות.
היא גם הפכה לחברה באחוות קאפה אלפא תטא, ונחשפה לראשונה לתחום הפסיכולוגיה.
לאחר שסיימה את לימודיה במכללת ואסר ב-1891, וושבורן הייתה נחושה ללמוד אצל ג'יימס מק'ין קטל במעבדה הפסיכולוגית החדשה שהוקמה באוניברסיטת קולומביה.
מכיוון שקולומביה עדיין לא קיבלה סטודנטית אישה לתואר שני, היא התקבלה רק כמבקרת.
למרות הביקורת הקשה וחוסר הקבלה כלפי נשים שרכשו השכלה באותה תקופה, קטל התייחס אליה כאל תלמידה מן המניין והפך למנטור הראשון שלה.
היא למדה בסמינר שלו, השתתפה בהרצאותיו, וכן עבדה במעבדה לצד גברים.