tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לוּס המשיך לעבוד בשירות המלך במקום גלותו בבנדרי, בעיקר בעיבוד הרשמים והרישומים שהביא עימו ממסעו.
ב-1714 ליווה את סטניסלאב לשצ'ינסקי, מלך פולין המודח, בעל בריתה של שוודיה, לגלותו באלזס הצרפתית.
הוא עצמו הוצב בנחלת הכתר השוודי בדרום-מערב גרמניה, שם היה ממונה שנים אחדות על הקמת ביצורים.
ב-1717 חזר לשוודיה וב-1718 הועלה בדרגה ומונה לסגן קצין לוגיסטיקה ראשי.
ב-1721 נשלח לוּס לנהל את הרחבת הביצורים של שטרלזונד שלחוף הים הבלטי, בפומרניה השוודית , ובתוך כך עסק בבניית ארמון המושל השוודי שם .
הצבתו בשטרלזונד נותרה בעינהּ במשך 15 השנים הבאות.
מניחים שלוּס הורחק אחרי הכתרתו ב-1720 של פרדריק הראשון, מלך שוודיה, בגלל השתייכותו לסיעה שתמכה בתביעת אחיינו של קרל ה-12, קרל פרידריך, לירושת הכתר השוודי.
עם זאת, לוּס הועלה לדרגת אלוף-משנה ב-1734, ובמרס 1736 פרש משירותו בצבא שוודיה בדרגת מאיור-גנרל.
הוא השתקע בעיר ההנזה המבורג, שבה הופקד על ביצורי העיר ועל חיל המצב שלה.
עוד ב-1721 נשא לאישה את מרגריתה-אליזבת, אלמנת חבר מועצת העיר המבורג, וב-1731 אישר מלך שוודיה את הורשת השם ותואר האצולה של לוּס לבנהּ של רעייתו, ששירת אף הוא כקצין בצבא שוודיה.
לוּס מת בהמבורג ב-1738 ונקבר בה.
במהלך מסעו בלבנט ביצע לוּס רישומים ומפות וטרח על עיבודם בשובו למחנה המלך ב-1711. נוסף על כך העתיק כתובות וליקט מאות מטבעות עתיקים, אבני-חן מגולפות ופסלונים.
עמיתיו למשלחת אספו מיני צמחים, ציירו תלבושות מזרחיות ורכשו ציורים ומזכרות (בהן תבנית קבר ישו).
השלושה אף חרתו קעקועים על זרועותיהם כאות לצליינותם.
שרפה שפרצה בפברואר 1713 במגורי המלך בבנדרי, בעת ההתכתשויות עם חיל המצב העותמאני המקומי , כילתה תיבות שבהן נשמרו עבודותיו של לוּס, ויומניו בכללן.
חלק מהציורים אבדו בדרכם חזרה לשוודיה.
מתוך כ-250 הרישומים של לוּס שרדו 42 בלבד, רובם נופי איסטנבול ואתריה, והם מהווים תיעוד בעל ערך לחוקרי העיר.
הציורים המפורטים של איה סופיה שימשו את המשחזרים והמשמרים באתר בשנות החמישים של המאה ה-20. הביצוע המוקפד והדקדקני של הציורים מיוחס הן לגישתו של לוּס כאדריכל והן לשימוש שעשה, ככל הנראה, בקמרה אובסקורה.
מציורי ארץ ישראל נותר ציור בודד של היכלית קבר ישו בכנסיית הקבר בירושלים, אך נטען שהוא מועתק מציור דומה של הפרנציסקני ברנרדינו אמיקו שפורסם ב-1620. בציור פלמירה ששרד מכלל ציורי לוּס תועדו מבנים שאינם קיימים עוד ובכך ערכוֹ למחקר ההיסטורי והארכאולוגי.
עם זאת נראה שהציור הועתק מזה של הצייר ההולנדי קורנליס דה ברוין שביקר באתר שלושים שנים קודם לכן.
בין היתר ניצלה מכליה מפה של ארצות אגן הים התיכון המזרחי, שבה שרטט לוּס את גבולות מחוזות המינהל העותמאניים, ציין אתרי עתיקות וכן הציג מידע אקטואלי על ביצורים.
על המפה סימן את תוואי מסעו ורשם בשני טורים, משני עברי המפה, בשוודית ובצרפתית, תיאור תמציתי של המסע.
ייחודה של המפה בתקופתו הוא בהצגת פרטים מן המציאוּת, בניגוד לרוב מפות הנוסעים שהתמקדו בגאוגרפיה המקראית.
לוּס לא היה קרטוגרף במקצועו, והוא הסתמך על מפות של אחרים.
ב-1978, לרגל מלאת שלושים שנה להקמת מדינת ישראל, הוצגה המפה בספרייה הלאומית בסטוקהולם במסגרת תערוכה שהוקדשה ל"אלף שנים למסעות שוודים בארץ הקודש".
ציוריו של לוּס עובדו כתחריטים ובפרסומם זכו לעניין רב.
דפי הציורים המקוריים של לוּס אצורים במוזיאון הלאומי בסטוקהולם.
ב-1985 התקיימה שם תערוכת ציוריו של לוּס ממסעו בלבנט, ובשער הקטלוג הוצג הרישום של מאגר ירבאטאן.
ב-2019 ראה אור בהוצאת מכון המחקר השוודי באיסטנבול קובץ מאמרים בעריכת החוקרת קארין אַדַהל (Karin Ådahl) שהוקדשו לציוריו של קורנליוס לוּס באיסטנבול.
קורנליס דה האוטמן (בהולנדית: Cornelis de Houtman; 2 באפריל 1565 – 1 בספטמבר 1599), אחיו של פרדריק דה האוטמן, היה חוקר הולנדי שגילה מסלול ימי חדש מאירופה לדרום-מזרח אסיה ובכך החל את סחר התבלינים ההולנדי.
באותה תקופה החזיקה האימפריה הפורטוגלית מונופול על סחר התבלינים, וההפלגה הייתה ניצחון סמלי עבור ההולנדים, אף על פי שההפלגה עצמה הייתה אסון.
האוטמן היה גם מרגל, לאחר שפעל נגד הפורטוגלים והביא להולנד מידע ימי חשוב שהושג במהלך שהותו בפורטוגל.
בשנת 1592 נשלח דה האוטמן על ידי סוחרי אמסטרדם לליסבון לגלות מידע רב ככל האפשר על איי התבלינים.
פורטוגל וספרד, אז התאחדו, סגרו את נמליהן לספינות הולנדיות בשנת 1585, במסגרת מלחמת השמונים.
האוטמן בילה כשנתיים בפורטוגל; הפורטוגלים היו זקוקים לעזרה ולא הבינו שההולנדים מהווים סיכון.
כשחזר האוטמן להולנד הוא הביא עימו מידע יקר ערך אודות הימים והארצות של המזרח: החופים, השוניות, זרמי הים, הרוחות, ציוני הדרך, הציפורים המקומיות, עמים ידידותיים ואויבים ממש.
כמו כן הביא הערכות על ההעוצמה והחולשה של הפורטוגזים.
באותה עת חזר ג'אן הויג'ן ואן לינשוטן מהודו לאמסטרדם.
הסוחרים קבעו כי נמל אנטם (באינדונזיה) מספק את ההזדמנות הטובה ביותר לקנות תבלינים.
בשנת 1594 ייסדו שני הסוחרים את החברה ואן ואר, וב-2 באפריל 1595 עזבו את אמסטרדם ארבע אוניות: אמסטרדם, הולנדיה, מאוריציוס ודייפקן.
מחלת הצפדינה פרצה לאחר שבועות ספורים בלבד, בגלל אי הספקה מזון טרי.
במדגסקר, שם תוכננה עצירה קצרה, היה צורך לקבור שבעים איש.
המפרץ המדגסקרי בו הם עגנו המכונה בית הקברות ההולנדי.
לאחר מותו של אחד מרבי החובלים פרצו מריבות בין החובלים והסוחרים, אחד נכלא על הסיפון והשני נכלא בבקתה שלו.
ביוני 1596 הגיעו סוף סוף הספינות לבנטן, נמל צפון-מערבי בג'אווה.
ג'אן הויגן ואן לינשוטן אמר להם לא לעבור במצר מלאקה, שבשליטת הפורטוגזים, אלא דרך מצר סונדה.
דה האוטמן התוודע לסולטאן מבנטן, שחתם מיד על הסכם חסות עם ההולנדים, וכתב "אנו מסתפקים באמנה קבועה של ברית ידידות עם הוד מעלתו הנסיך מוריס מנסאו, מהולנד." הסוחרים הפורטוגזים המקומיים השתוממו מאוד כאשר דה האוטמן לא קנה שום פלפל שחור, ורצה לחכות לקטיף הבא.
לרוע המזל, דה האוטמן לא היה דיפלומט והעליב את הסולטאן, וסולק בגלל "התנהגות גסה", מבלי שהיה מסוגל לקנות תבלינים כלל.
לאחר מכן הפליגו האוניות מזרחה למדורה, אך הותקפו על ידי שודדי ים בדרך.
במדורה הם התקבלו בשלום, אך דה האוטמן הורה לאנשיו לתקוף באכזריות את האוכלוסייה האזרחית בנקמה בגלל התקפת הפיראטים עליהם, שלא הייתה קשורה למדורה.
לאחר מכן הפליגו האוניות לעבר באלי ונפגשו עם מלך האי.
הם הצליחו להשיג כמות מסוימת של פלפל ב -26 בפברואר 1597. שניים מאנשי הצוות נשארו באי.
אחת הספינות "אמסטרדם" הועלתה באש, והצוות התחלק בין שלוש הספינות האחרות.
כשהספנים היו מותשים מההפלגה הארוכה, הוחלט לקצר את הנסיעה ולחזור להולנד.
באותו ערב נפטר עוד אחד מרבי החובלים.
דה האוטמן הואשם בכך שהרעיל אותו.
אוניות פורטוגזיות מנעו מהן לקחת מים ואספקה בסנט הלנה.
מתוך 249 אנשי הצוות, רק 87 חזרו, שהיו חלשים מכדי לעגן את ספינותיהם בעצמם.
המסע היה אסון הומניטרי, אך הוא היווה ניצחון סמלי.
אפשר לראות בו את התחלת הקולוניזציה ההולנדית של אינדונזיה.
בתוך חמש שנים הפליגו 65 ספינות הולנדיות נוספות מזרחה כדי לסחור במזרח.
עד מהרה, ההולנדים השתלטו באופן מלא על סחר התבלינים באוקיינוס ההודי ובסביבתו.
בנסיעתו השנייה למזרח, עבור חברה אחרת, נקלעו דה האוטמן וכוחותיו לעימות באצ'ה - ממלכה בצפון האי סומטרה.
בגלל מזגו הגס רוח, עד מהרה ניהל קרבות עזים עם חיל הים האצ'ני.
במהלך הקרבות נהרג דה האוטמן.
בעקבות אותו אירוע, המלכה אליזבת הראשונה, מאנגליה, החליטה לשלוח שליח לסולטאן של אצ'ה בבקשת רשות להיכנס למצר מאלקה.
קורנליוס שוט (בהולנדית: Cornelis Schut; 13 במאי 1597 באנטוורפן – 29 באפריל 1655 באנטוורפן) היה צייר פלמי, חרט ומעצב שטיחים שהתמחה בסצנות דתיות ומיתולוגיות.
ישנה ההערכה שהוא התמחה אצל רובנס.
הוא טיפל בנושאים נגד הרפורמציה בסגנון הבארוק המאוחר.
לאחר שהות באיטליה עבד בעיקר באנטוורפן שם היה אחד מציירי הנושאים ההיסטוריים המובילים במחצית הראשונה של המאה ה-17.
קורנליוס שוט נולד באנטוורפן כבנם של וילם שוט וסוזנה שרנילה.
אין רישומים על הכשרתו האמנותית.
הוא מוזכר לראשונה כתלמידו של פיטר פול רובנס על ידי ההיסטוריון מהמאה ה-18 ג'ייקוב קמפו ויירמן.
אף שהרלוונטיות של מקורותיו של וויירמן לא ברורה, עדיין מניחים כי שוט היה תלמידו של רובנס מאחר שרובנס היה פטור מרישום תלמידיו בגילדת האמנים באנטוורפן.
יצירותיו המוקדמות של שוט קרובות יותר לסגנון של צייר מוביל אחר בהיסטוריה של אנטוורפן אברהם יאנסנס, וייתכן והיה קשר כלשהו עם הסדנה שלו.
שוט הפך לחבר בגילדה באנטוורפן בשנת 1618.
שוט נסע לאיטליה לאחר 1618. כשהיה ברומא היה חבר מייסד בנטפוכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמיים שעבדו ברומא.
שם היה נהוג לאמץ כינוי בנוסף לשם הרשמי, שוט קיבל את הכינוי "ברודזק" (שקית לחם).
מ־13 בינואר 1627 עבד על ציורי קיר בווילה "קזינו פסקאטורה" שנמצא בפרסקטי, בבעלות ג'ורג'יו פסקאטורי בנקאי איטלקי עשיר ופטרון ממוצא פלמי.
הוא שיתף פעולה בפרויקט זה עם הצייר ההולנדי וגם חבר הבנטפוכלס טימן ארנץ קרכט.
משימה זו סייעה לביסוס הקריירה של שוט באיטליה, שכן פסקאטורי היה איש עשיר ובעל השפעה, ונלהב לסייע לבן ארצו באיטליה.
פטרון חשוב נוסף ברומא היה הבנקאי האיטלקי האצילי ואספן האמנות וינצ'נזו ג'וסטיניאני שהזמין ממנו שתי יצירות דתיות גדולות.
חסות זו הראתה בבירור את ההערכה ממנה נהנה שוט ברומא.
הוא גם משך את תשומת ליבו של פוסין הצעיר שהתגורר אז ברומא במעונו של הפסל הפלמי פרנסואה דוקזנוי.
עבודותיו המוקדמות של פוסין השאילו כמה מוטיבים מיצירותיו של שוט שנעשו עבור וינצ'נזו ג'וסטיניאני.
תוכניותיו של שוט ברומא הופרעו כאשר ב־16 בספטמבר 1627 הוא נכלא בגין הרג של אמן בשם ג'וסטו.
זמן הכלא שלו היה קצר שכן ב־2 באוקטובר הוא כבר שוחרר בזכות התערבותה של האקדמיה די סן לוקה, אגודת האמנים ברומא.
לאחר מכן עזב את רומא והיה בשנים 28–1627 בפירנצה.
ידוע כי הוא עיצב שטיחי קיר עבור מפעל השטיחים החשוב ביותר באיטליה שנוסד בשנת 1546 בפירנצה על ידי הדוכס הגדול מדיצ'י קוסימו הראשון.
קורותיו לאחר זמן זה אינן ברורות.
הוא מוזכר שוב בספטמבר 1631 באנטוורפן כאשר הופיע בפני נוטריון לעריכת חוזה נישואים.
ב־7 באוקטובר 1631 נשא קורנליוס שוט את קתרינה ג'נסינס, שהייתה ממשפחה אמידה.
אשתו נפטרה ב־29 בספטמבר 1637 והותירה את האמן עם שלושה ילדים, שניים מהם מתו צעירים.
האמן נישא בשנית בשנה לאחריה עם אנסטסיה סקליארס איתה נולדו לו שני בנים ושתי בנות.
שוט נהנה מהצלחה אמנותית עם שובו לאנטוורפן שם ייצר בעיקר יצירות לכנסיות המקומיות.
הוא צייר בסגנון הבארוק שהפך לפופולרי אז בפלנדריה.
במיוחד גדולתו הייתה לייצר קישוטים לתקרה בסגנון האיטלקי המונומנטלי, יכולת קישוט שנחשבה מאוד על ידי פטרונים במולדתו.
דוגמה לכך היא הקתדרלה באנטוורפן.
שוט מילא תפקיד בולט בפרויקט הדקורטיבי לרגל הכניסה המלכותית של הקרדינל אינפנטה פרדיננד בשנת 1635 לאנטוורפן ובגנט.
(אירוע בו היה רובנס אחראי על העיצוב האמנותי הכולל).
הוא שיתף פעולה עם גספארד דה קרייר, ניקולא רוזה, יאן סטאדיוס ואחרים בפרויקטים אלה.
בגנט שוט צייר את כל הקישוטים שנעשו לכניסה המלכותית לעיר.
שוט סיפק יותר ממאה תחריטים עבור משימה זו.
בשנת 1643 הכריזו ראשי המיליציה האזרחית באנטוורפן, על תחרות למזבח חדש בקתדרלת אנטוורפן.
שוט ותומאס וילבוארטס בוסצ'רט הוזמנו להגיש לתחרות זו ציור בנושא מות הקדושים של סנט ג'ורג'.
שתי העבודות הוצגו ולבסוף פסק צוות של שישה שופטים אמנים לטובת שוט.
שוט נפטר באנטוורפן ב־29 באפריל 1655 זמן קצר לאחר מות אשתו השנייה.
הוא נקבר ב -1 במאי 1655 בכנסיית סנט וויברורד באנטוורפן בקבר שחולק עם אשתו השנייה.
הקבר וכיסוי השיש שלו עדיין קיימים בכנסייה.
שוט היה אמן רב גוני שהפיק ציורי שמן, פרסקו, חריטות, רישומים.
בעיקר היה צייר סצנות היסטוריות של נושאים דתיים ומיתולוגיים.
בעבודתו המוקדמת רואים את השפעתו של אברהם יאנסנס.
בשהייתו ברומא במהלך 1624 ופירנצה בשנת 1627, הוא אימץ אלמנטים מסגנון הבארוק של פייטרו דה קורטונה, גרוצ'ינו.
סגנון זה מאופיין בין היתר בתחושה חזקה של פאתוס, שבה אור וצבע ממלאים תפקיד חשוב.
בסגנונו של שוט, המאופיין על ידי עיצובים חזקים, ישנם ניגודים חדים של אור והבעות פנים קיצוניות.
יש זיקה מסוימת ליצירתו של פדריקו בארוצ'י, שמילא תפקיד מרכזי בהתפתחות הציור הבארוקי.
הדבר בולט במיוחד בעבודתו באנטוורפן החל משנת 1630 (או אולי קודם לכן), שם ניתן לזהות את הסגנון של בארוצ'י בהשפעות המרחביות, בתנוחות הבלתי יציבות והרגשניות של הדמויות ובאפקטים של האור.
הסגנון של שוט כמעט ולא השתנה בקריירה המאוחרת שלו, אלא שהצבעים שהשתמש בהם נעשו פחות אינטנסיביים ועבודות המברשת שלו מעט יותר משוחררות.
מלבד כמה מוטיבים וסידורי קומפוזיציה, עבודתו של שוט מציגה מעט דמיון סגנוני לזה של רובנס.
מיומנותו של שוט בפרשנות הנושאים של הרפורמציה הובילה לקבלת משימות רבות בכנסיות ובמנזרים באנטוורפן, בריסל, גנט, ברוז' וקלן.
שוט יצר כמה עיצובים מלאי דמיון בנושאים מיתולוגיים ואלגוריים בציורים שלו לסדרת שטיחי קיר בנושא שבע האומנויות.
הסדרה כללה שמונה שטיחים, שבעה שהוקדשו לכל אחת מהאמנויות ועוד אחת המתארת את יכולת השילוב שלהן.
ניתן לפרש את הסדרה כאלגוריה של מלחמה ושלום.
דוגמה לשטיחים בסדרה היא האלגוריה למוזיקה.
במרכז הגבול העליון של שטיח קיר זה נמצא פס עם הכיתוב בלטינית: "מלחמה מדכאת את האומנויות התומכות בה".
השטיח תוכנן גם על ידי קורנליוס שוט.
הציורים נשזרו בברוז' בין השנים 1655–1675. וגם נארגו בסדנאות בריסל.
כפי שהיה מקובל באנטוורפן של המאה ה-17, שוט לעיתים קרובות שיתף פעולה עם אמנים אחרים שהיו ציירים מומחים.
הוא הוסיף דמויות לקומפוזיציות של צייר פנים הכנסיות פיטר נייף הזקן.
שוט שיתף פעולה עם ציירי פרחים כמו דניאל שג'רס ופרנס ייקס על מה שנקרא 'ציורי זר' (גרלנד).
ציורים אלה הם סוג של טבע דומם שהומצא באנטוורפן על ידי יאן ברויגל האב.
ציורים אלה מראים בדרך כלל זר פרחים סביב תמונה או דיוקן.
ציורי גרלנד היו בדרך כלל מתבצעים בשיתופי פעולה בין אמנים המומחים לטבע דומם ובין צייר דמויות.
דוגמה לשיתוף פעולה בין שוט לצייר פרחים על ציור זר הוא הקומפוזיציה "לידת השושנה האדומה" בה צוירו הדמויות במרכז על ידי שוט וזר הפרחים נצבע על ידי פרנס ייקס.
יצירותיו בוצעו על ידי חרטים מובילים באנטוורפן ובהם הנס ויטדוק, ונסלאוס הולאר ולוקאס וורסטרמן, אף שהיה בעצמו תחריטן מוכשר.
קורנליוס עשה תחריטים לעבודותיו שלו.
הוא יצר סדרת תחריטים בנושא האומנויות הליברליות הדומות לעיצובים שלו בציורים באותו נושא.
הוא גם יצר תחריטים קטנים דקורטיביים רבים של ילדים.
קורנליוס פלוריס או קורנליוס (השני) פלוריס דה ויברט (בהולנדית: Cornelis Floris de Vriendt; נולד בשנת (1514 – ונפטר בשנת 20 באוקטובר 1575) היה פסל, אמן ואדריכל פלמי.
הוא פיתח סגנון חדש, שהושפע על ידי המסורות הפלמיות, הרנסאנס האיטלקי מהמאה ה-16 ואולי גם האסכולה של פונטנבלו.
החידושים שלו התפשטו בכל צפון אירופה, שם השפיעו רבות על התפתחות הפיסול והארכיטקטורה במאות ה-16 ותחילת המאה ה-17.
קורנליוס פלוריס השני נולד בשנת 1514 כבכור מבין ארבעת בניהם של קורנליוס הראשון ומרגרטה גוס.
האבות הקדומים המוכרים של משפחת פלוריס דה ויברט, עדיין נקראו רק 'דה ויברט', היו תושבי בריסל שם הם התאמנו במלאכת הסתתים מסורת שהועברו מאב לבן.
אחד מאבות אבותיו של קורנליוס הפך בשנת 1406 לאדון בגילדת הבנאיים בבריסל.
בן משפחה, יאן פלוריס (קיצור של פלוריסון, כלומר בנו של פלוריס) דה ויברט, עזב את עיר הולדתו בריסל והתיישב באנטוורפן באמצע המאה ה-15. שמו הפטורונימי "פלוריס" הפך לשם המשפחה של הדורות הבאים.
עם זאת, השם המקורי 'de Vriendt' נמצא במסמכים רשמיים עד סוף המאה ה-16.
הוא כנראה עבד בבית המלאכה של אביו שהיה סתת.
הוא נסע לארצות אחרות ולפי הדיווחים שהה באיטליה כשאביו נפטר בשנת 1538. לאחר מכן שב לאנטוורפן כדי לטפל באמו ואחיו הצעירים.
בשנת 1539 הוא הפך לאדון בגילדת לוקאס הקדוש.
בסביבות 1540, הוסיפו לשם הגילדה גם ראשי תיבות גרוטסקיים שעוצבו על ידי קורנליוס.
המניעה להוספתם, היה בהשראתם של מודלים דומים איטלקיים, אשר בתורם התבססו על ממצאים ארכאולוגיים ברומא, והפכו למאפיין חשוב של סגנון פלוריס ושימשו אותו (כמו גם את אחיו פרנס) ביצירותיהם האחרות.
בשנת 1550 התחתן פלוריס עם אליזבת מאצ'ילס וקנה בית באנטוורפן ששיפץ בסגנון משלו.
קורנליוס פלוריס השני נפטר ב־20 באוקטובר 1575 לאחר קריירה עשירה.
בתחילת הקריירה שלו, הרנסאנס רק התחיל להופיע בהולנד.
לא היה זה העתק פשוט של הדוגמה האיטלקית, שכן אמנים כמו פלוריס החדירו את הסגנון ברגישות לסגנון המקומי של ארצות השפלה.
אחיו של קורנליוס הפכו גם הם לאמנים מצוינים.
המפורסם ביותר הוא פרנס, שהיה מראשוני הציירים החשובים, בזמן שג'ייקוב היה צייר ויטראז' ויאן היה קדר.
לקורנליוס היו תלמידים רבים, שחלקם הפכו לאמנים מבוססים בפני עצמם.
הם כללו את וילם ואן דן בלוקה, גרט ואן איגן, גיליס דה וייט, פיליפ ברנדין, רוברט קופנס, היינריך הגארט והירונימוס ואן קסל.
קורנליוס פלוריס היה אמן רב-גווני.
הוא היה פעיל בעיקר כארכיטקט ופסל, אך גם עבד כחרט.
כפסל הוא ידוע בעיקר בזכות עבודותיו על אנדרטאות זיכרון.
בשנת 1549 הוא קיבל את המשימה לעצב אנדרטת זיכרון שתוצב בקתדרלת קניגסברג עבור דורותיאה, אשתו של אלברט, הדוכס מפרוסיה ובתו של המלך הדני פרדריק הראשון.
זו הייתה תחילתן של עבודות רבות למונומנטים לקברים עבור בני משפחת המלוכה הדנית.
אלה כללו את קברו של אלברט, הדוכס בפרוסיה בקתדרלת קניגסברג, המאוזוליאום של המלך כריסטיאן השלישי מדנמרק ושל פרדריק הראשון בקתדרלת שלזוויג.
האנדרטאות היו בדרך כלל בשיש עם פסלו של המנוח.
בעיר מולדתו יצר בשנת 1522 עבור כנסיית סנט לאונרד, מבנה אבן בצורת מגדל בגובה 18 מטר עם תשעה מפלסים.
המגדל עשוי אבן אבנסנס לבנה שנשלחה בחלקים מבית המלאכה של פלוריס באנטוורפן לכנסייה.
עבודה זו משלבת עדיין אלמנטים גותיים.
הוא יצר מבנה נוסף לכנסיית סנט קתרינה בז'ורבמדה (חלק מגלבייק) בשנים 1555–1557, בסגנון רנסאנס טהור.
הוא גם עשה פסלים לקתדרלת נוטרדאם בטורנאי ואת מצבת הקבר של ז'אן השני דה מרודה בכנסיית סנט דימפנה בגהל.
רצף זה של משימות חשובות מצביע על בית מלאכה גדול עם מספר לא מבוטל של עובדים.
קורנליוס פלוריס פעל בעיקר כמארגן ומתכנן.
תלמידיו ועוזריו נסעו למקומות השונים (בדרך כלל בצפון אירופה), שם היו אמורים להתקין את האנדרטאות שתוכנן על ידי פלוריס.
רבים מהם נשארו לחיות ולעבוד בצפון אירופה, שם הקימו סדנאות משלהם.
הם הסתמכו על קשריו של פלוריס כדי למצוא את המשימות שלהם, ולעיתים קרובות המשיכו לסייע בביצוע עיצובים לפלוריס ממקום מגוריהם.
חלק מהאמנים האלה, כמו וילם ואן דן בלוקה וגרט ואן אגן, הפכו לאמנים שעבדו בחצר מלוכה מקומית וסייעו להתפשטות סגנון אומנותו פלוריס בצפון אירופה.
מסוף שנות ה-50 של המאה ה-16 פעל קורנליוס פלוריס כמתכנן מבנים.
הוא מופיע בין היתר כאדריכל בית העירייה באנטוורפן.
ישנן השקפות שונות בדבר תפקידו המדויק של קורנליוס פלוריס בעיצוב הבניין ובנייתו, מכיוון שהיה זה מבצע משותף אשר כלל מספר רב של אדריכלים ופסלים, כולל, בין השאר, וילם ואן דן ברוק, האנס הנדריק, ויאן דאמס.
תרומתו לא הוגבלה לשיתופי פעולה בעיצוב.
נראה שהיה לו גם תפקיד חשוב בביצוע המעשי.
הוא ביקר במחצבות לבחירת האבן ובאותה עת החזיק בית מלאכה גדול ברחוב אוורדיג' ובו תריסר עוזרים שהיו עסוקים בעיקר בעבודות שקשורות לבניית בית העירייה.
פעילותם התמקדה ככל הנראה בפסלים של הפנים והחזית.
בית העירייה באנטוורפן הפך לדוגמה ראשונה של סגנון הרנסאנס החדש באדריכלות בהולנד.
אולמות בתי העירייה של פליסינגן והאג בהולנד ובעיצוב בניין העירייה אמדן.
כמו כן השפיע על עיצוב בית העירייה בקלן (1557) בגרמניה, והשער הירוק בגדנסק שבפולין.
שניהם קיבלו השראה מהסגנון החדש הזה.
קורנליוס פלוריס עיצב באנטוורפן את בניין הגילדה, ואת בית אחיו פרנס (1562–1565).
שני הבניינים כבר לא קיימים.
קורנליס דה פוס (בהולנדית: Cornelis de Vos; 1584 – 9 במאי 1651) היה צייר פלמי וסוחר אמנות.
הוא היה אחד מציירי הדיוקנאות המובילים באנטוורפן, וידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו הרגישים, בעיקר של ילדים ומשפחות.
הוא הצליח גם בז'אנרים אחרים, כולל היסטוריה, ציור דתי וז'אנר.
הוא שיתף פעולה קבוע עם רובנס.
הוא נולד בהולסט ליד אנטוורפן, במחוז זיילנד ההולנדי.
אביו עבר עם משפחתו לאנטוורפן בשנת 1596. קורנליס ואחיו הצעירים פול ויאן (או הנס) למדו אצל הצייר דייוויד רמאיוס (1559–1626).
בשנת 1599 מוזכר דה פוס כתלמידו של רמאיוס ואילו ב־8 במאי 1604 מכנים אותו כעוזרו הראשי של רמיוס.
ב־29 באפריל 1604 עתר דה פוס למועצת עיריית אנטוורפן לחוק שיאפשר לו לנסוע.
זה היה נוהל הכרחי עבור אמנים שרצו להתאמן מחוץ למדינה.
לא ידוע אם האמן אכן עזב את העיר.
דה פוס הצטרף לגילדת לוקאס הקדוש בשנת 1608 בגיל 24. כאשר הפך לאזרח אנטוורפן בשנת 1616, הוא רשם את עיסוקו כסוחר אמנות.
קורנליס דה פוס התחתן עם ציירת הנוף, סוזנה קוק, אחותו למחצה של הצייר יאן וילדנס ב־27 במאי 1617. לזוג נולדו 6 ילדים.
אחותו מרגרטה התחתנה עם צייר החיות הבולט פרנס סניידרס.
נישואים אלה אישרו וחיזקו את תפקידו של דה פוס בחיי האמנות של אנטוורפן.
בשנת 1619 שימש דה פוס כדיקן גילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן.
באותה שנה עתר למועצת העיר אנטוורפן בבקשה לקבל אישור להיות בשוק סן ז'רמן בפריז כסוחר אמנות.
בשנת 1620 נבחר דה פוס לדיקן כבוד של גילדת לוקאס הקדוש כהוקרה על מעמדו בעיר.
בשנת 1620 צייר את דיוקנו של הצייר אברהם גרפיוס.
הוא העביר את העבודות לחדר הציירים של גילדה סנט לוק.
הוא גם עבד עבור מוסדות דת.
בשנת 1628 הוא צייר את הנוף הידוע היחיד שלו, "נוף של האולסט", אותו תרם לעיר הולדתו שם היא מוצגת עדיין בבניין העירייה.
בתקופה זו של פעילות עמוסה כצייר דה פוס המשיך להפעיל סוכנות למכירת יצירות אמנות.
הוא גם יצר יצירות ספציפיות לייצוא, בעיקר לספרד.
קורנליס דה פוס היה אחד האמנים שעבדו על הקישוטים לאנטוורפן לבואו של המושל החדש הקרדינל אינפנטה פרדיננד להולנד ההבסבורג בשנת 1635. רובנס היה האחראי הכללי על פרויקט זה.
דה פוס יצר ציורים דקורטיביים לאחר שעוצבו על ידי רובנס.
אחד התבליטים בכותרת של קשת הניצחון, מעל רחוב הוידטטרס, נשמרה ומיוחסת לסטודיו של דה פוס.
בתקופת 1636–1638 קיבל בית המלאכה של רובנס עבודה גדולה להכין קישוטים מיתולוגיים לביתן הציד טורה דה לה פרדה של מלך ספרד פיליפ הרביעי ליד מדריד.
לפרויקט זה דה פוס, יחד עם מספר ציירים נוספים מהחוג של רובנס, ציירו את התמונות לאחר רישומי שמן מאת רובנס.
דה פוס נפטר באנטוורפן, שם נקבר בקתדרלה.
בין תלמידיו היו יאן קוסיירס, אלכסנדר דאמפס וסימון דה פוס (ללא קשר משפחתי).
קורנליס דה פוס צייר בז'אנרים שונים.
תחילה צייר בעיקר דיוקנאות וסצנות מיתולוגיות, מקראיות והיסטוריות.
הוא גם יצר בסוף שנות ה -20 של המאה ה-17, כמה ציורי ז'אנר מונומנטליים.
עבודתו המוקדמת מראה על השפעה ברורה של רובנס מבחינת הנושא, המוטיבים והשפעות קראווג'יות.
עבודתו מצטיינת בלוח צבעים חם ועיבוד מעודן של בדים ותכשיטים נוצצים.
הוא השתמש בטכניקה של צבע דליל ושקוף והשתמש במשיכות מברשות עדינות.
בעבודותיו המאוחרות יותר משנות השלושים הוא צייר בטכניקה רופפת יותר, ציורית יותר והיה פחות מדויק בפרטים כפי שנראה ב"דיוקן אישה צעירה "(אמצע 1630), הטכניקה הכללית שלו נותרה רכה ועדינה.
דה פוס הצליח ביותר כצייר דיוקנאות פרטניות וקבוצתיות, ז'אנר בו פיתח סגנון משלו.
לאחר עזיבתו של אנטוני ואן דייק לאנגליה בשנת 1621 והיעדרויותיו של רובנס מאנטוורפן במשימות דיפלומטיות ואמנותיות, הפך דה פוס לצייר המוביל של החברה הבורגנית באנטוורפן.
דיוקנאותיו מראים את השפעתו של ואן דייק.
הוא הציב את הנושאים שלו בתוך חלל פנימי מוגבל אך עשיר בפרטים וצורות.
הוא הצליח להשיג תיאור רגיש של הדמויות המצוירים ומרקמים מגוונים של בגדיהם באמצעות שימוש באור בהיר.
הוא החל לצייר רק דיוקנאות באורך מלא לאחר שובו של ואן דייק לאנטוורפן בשנת 1627. בתמונות אלה הדמות ממוקמת בדרך כלל מול מבנים ונוף פתוח.
הוא היה מיומן במיוחד בציור דיוקנאות קבוצתיות כמו גם דיוקנאות של ילדים.
[6] דיוקנאותיו של דה פוס מציגים זרם חדש של סגנון ציור וספונטניות בתיאור ילדים.
דיוקנאותיו של דה פוס מסוגלים לעורר חיבה אנושית רגועה וחמה.
בתיאורו ילדים הוא היה ממלא בביטוי את האישיות האסרטיבית והאנרגתית שלהם.
הדבר הקנה לו את ההכרה בקרב פטרונים שהזמינו מספר דיוקנאות של ילדים או דיוקנאות משפחתיים הכוללים ילדים.
הוא ייצר כמה דיוקנאות בולטים ואינטימיים של ילדיו שלו.
[2] בפורטרט של בתו סוזנה (1617) הוא צייר את בתו סוזנה באופן מאוד לא פורמלי.
ממבט ראשון נראה שהתמונה היא ציור ז'אנר ולא דיוקן של ילד מסוים.
ברור שהציור נועד לשימוש אישי בכך שהוא תיאר את בתו בסביבה אינטימית מאוד.
בציור שני ילדיו הגדולים מגדלנה ויאן-בפטיסט, דה פוס הציג אותם לא במרחק אלא מקדימה קרוב לצופה.
מגדלנה מביטה לאחור אל הצופה מעבר לכתפה ונראית שהיא מזמינה את הצופה פנימה בזמן שיאן-בפטיסט רוכן קדימה בראש מוטה וגם בוהה בצופה.
כפות רגליו נמתחות וסוליות נעליו נראות.
ברבים מדיוקנאותיו כלל דה פוס פירות כסמל למצוירים.
בדיוקן שני ילדיו הגדולים, מגדלנה מחזיקה דובדבנים בידה הימנית ואפרסק בידה השמאלית.
אפרסקים ודובדבנים הם סמלי נעורים כמו גם פוריות.
דיוקנאות משפחתו מדגישות את הרעיון של אושר משפחתי, כשנישואין ומשפחה הקרובה הם ערכי הליבה.
מכיוון שהפטרונים של דה פוס היו בעיקר מהבורגנות באנטוורפן ולא מהאצולה, הוא נלחץ פחות להגדיל את מצויריו כפי שנהג לעשות בתמונותיו ואן דייק.
הישגיהם של מצויריו מוצגים דרך לבושם המפואר והפנים המעוטרים בהרחבה ואילו הישיבה עצמה מייצרת תחושת ביטחון סולידי, חביב ושקט.
בעוד שקורנליס דה פוס היה אחד מציירי הדיוקנאות המובילים של אנטוורפן במחצית הראשונה של המאה ה -17, הוא היה גם צייר מבוקש של יצירות היסטוריה.
במיוחד לאחר 1635, דה פוס היה גם סוחר אמנות מצליח, שמימש ככל הנראה את הביקוש הגובר לציורים היסטוריים בשוק המקומי והבינלאומי.
מאותו תאריך ואילך הוא מכר וצייר ציורים היסטוריים במגוון גדול יותר של נושאים.
ציורי ההיסטוריה של דה פוס הסתמכו על קומפוזיציות של רובנס כהשראתם הראשונית.
ציור זה חוזר על ציור אבוד של רובנס עם אותה קומפוזיציה בנושא זה, הידוע רק באמצעות עותק באוסף פרטי בז'נבה.
משנת 1624 ואילך נטש קורנליס דה פוס את משיכות המכחול ועבר לסגנון ציור בהיר יותר והציג נופים ברקע.
שינוי זה ככל הנראה קרה בהשפעת רובנס.
החל מסביבות 1630, יצירותיו נעשו פחות דמויי תבנית קבועה ודמויותיו נראות יותר מציאותיות.
הנוף זכה בהדרגה לתשומת לב רבה יותר בעוד הבעות הפנים התגברו והארכיטקטורה ברקע התפתחה יותר.
שינויים אלה עקבו אחר התפתחויות בסגנון הבארוק.
פחות ידועים הם ציורי הז'אנר של קורנליס דה פוס.
אלה דומים לקומפוזיציות שהושפעו על ידי קאראווג'ו ובני דורו ותלמידיו כמו יאן קוססירס, סימון דה פוס ותאודור רומבוץ.
דוגמה לכך היא הציור "משחק הקלפים", המתאר שחקנים במשחק קלפים, נושא שהיה מאוד פופולרי בקרב עוקביו הפלמיים של קרוואג'ו.
הקומפוזיציה ידועה גם באמצעות חריטה שנעשה על ידי אלכסנדר פואט בשנות ה -30 של המאה ה -19, המזהה בבירור את קורנליס דה פוס כמחבר הציור המקורי.
קומפוזיציה ז'אנרית נוספת בה מעורבים שחקני שש-בש, המכונה משחק השש-בש (בערך 1630) מיוחסת לקורנליס דה פוס.
קורנליס דה פוס שיתף פעולה לעיתים קרובות עם עמיתים-אמנים כפי שהיה מקובל באנטוורפן באותה תקופה.
הוא צייר את הדמויות בציורים של "הטבע-דומם" בעבודות של גיסו פרנס סניידרס, ובתמורה צייר גיסו את הפירות, בעלי החיים, צלחת הכסף והשריון בעבודתו שלו.
יאן וילדנס, גיס נוסף, סייע בציורי נופים ברבות מיצירותיו.
דה פוס היה משתף פעולה תכופות של רובנס.
בסביבות שנת 1617 הוא צייר שתי תמונות, "הערצת הרועים" ו"מבט מבית המקדש", שהיו חלק מסדרת ציורים בו ציירים מקומיים אחרים, בניהם רובנס (שפיקח על הפרויקט), ואן דייק וג'ייקוב ג'ורדנס השתתפו בו.
שני הציורים של דה פוס הצטרפו ל -13 הציורים שציירו ציירים אחרים בכנסיית סנט פול של אנטוורפן, והצטרפו לעבודות של קארווג'ו שהיו בה.
בעוד שעבודות המופת של קרוואג'יו שהיו בכנסייה הזאת נגנבו אחר כך על ידי השליטים האוסטרים של דרום הולנד, עבודותיו של דה פוס עדיין נמצאות בכנסיית סנט פול.
דה פוס סייע לרובנס בעבודות הגדולות של בית המלאכה בשנות ה-1630. הוא עבד אצל רובנס בקישוט אנטוורפן לכבוד הקרדינל אינפנטה פרדיננד.
הוא צייר עבורו שתים עשרה דיוקנאות מלכותיים לאחר שעוצבו על ידי רובנס.
בין 1636 ל־1638 הוא, יחד עם אחיו פול ואמנים רבים אחרים באנטוורפן, סייעו לרובנס בקישוט ביתן הצייד של פיליפ הרביעי מספרד ליד מדריד.
קורנליס תרם ארבעה ציורים על נושאים מיתולוגיים לסדרה שנעשתה לביתן זה: ניצחון באכחוס, הולדת ונוס, אפולו והפיתון, ודפנה שנרדפת על ידי אפולו.
העבודות הללו נמצאות כעת באוסף של מוזיאון פראדו.
הם התבססו על עיצובים של רובנס שנשמרו גם הם.
הדבר מאפשר להשוות בין העיצובים של רובנס לבין העבודות שהושלמו על ידי קורנליס דה פוס.
המכחול של דה פוס פחות אנרגטי וחופשי מזה שמוצג בסקיצה של רובנס.
הטיפול של דה פוס בפרצופים שונה גם בכך שהם פחות אקספרסיביים ודרמטיים מאשר בסקיצה.
שיתופי הפעולה של דה פוס עם רובנס בפרויקטים בשנות ה-1630 לא השפיעו על סגנונו, אבל הם כן השפיעו על הטכניקה שלו.
קורנליוס קול היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן בבית הנבחרים ובסנאט של ארצות הברית.
הוא הגיע לגיל המבוגר ביותר מבין הסנאטורים לשעבר של ארצות הברית.
קורנליוס קול נולד ב-17 בספטמבר 1822 בעיירה לודי (Lodi) שבמדינת ניו יורק.
הוא למד משפטים באוניברסיטת וסליאן שבקונטיקט וב-1848 התקבל כחבר בלשכת עורכי הדין של מדינת ניו יורק.
ב-1849 העתיק את מקום מגוריו לקליפורניה ולאחר תקופת עבודה קצרה ככורה זהב עסק בעריכת דין שם, תחילה בסן פרנסיסקו ולאחר מכן בסקרמנטו.
ב-1856 ייסד קול את הסניף הקליפורני של המפלגה הרפובליקנית ושימש כמזכירו.
באותה שנה ייסד את העיתון קצר הימים דיילי קליפורניה טיימס (Daily California Times).
הוא התמודד מטעם מפלגתו בבחירות לתפקיד פקיד בית המשפט בסקרמנטו, אך לא נבחר.
ב-1858 נבחר לתפקיד פרקליט מחוז סקרמנטו.
ב-1862 עבר לגור בעיר סנטה קרוז שבמפרץ מונטריי.
בנובמבר 1862 נבחר קול לכהן בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן בו במשך תקופת כהונה אחת, מ-1863 ועד 1865. במהלך מלחמת האזרחים הוסמך לקצין בצבא האיחוד.
בהמשך נבחר לכהן כסנאטור מטעם קליפורניה, גם כן לתקופת כהונה אחת (1867-1873) ושימש כיושב ראש ועדת ההקצבות של הסנאט.
לאחר מכן שב לעבודתו כעורך דין בסן פרנסיסקו ואחר כך בלוס אנג'לס.
בשנת 1880, עם פרישתו מעריכת דין, עבר קול לגור בנחלה באזור לוס אנג'לס, באתר המוכר כיום כהוליווד.
ב-1908 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו.
קול היה נשוי לאוליב קולגרוב (Olive Colegrove), שנפטרה בשנת 1918 בגיל 85. נולדו להם חמישה ילדים.
אחיו ג'ורג' שירת בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים והגיע לדרגת מייג'ור גנרל.
קול מת בקליפורניה ב-3 בנובמבר 1924, בגיל 102 שנים ו-47 ימים.
מספר רחובות באזור מגוריו לשעבר של קול בהוליווד קרויים על שמו ושמות בני משפחתו.
גם היישוב קולוויל שבמזרח קליפורניה נקרא על שמו.
קורנליוס גאלוס היה משורר ופוליטיקאי בתחילת תקופת הפרינקיפט.
קורנליוס גאלוס נולד למשפחה לא אצילה וגדל ברומא העתיקה.
הוא היה בין תומכיו של אוגוסטוס קיסר וקיבל ממנו מעמד הפרשים.
עוד בהיותו בחור צעיר התחבר עם ורגיליוס וגאיוס ולריוס קאטולוס.
הוא לקח חלק פעיל במלחמות האזרחים ברפובליקה הרומית.
הוא מונה למפקד הכוחות באפריקה ופלש למצרים.
הכוחות בפיקודו כבשו את מרסא מטרוח והיו להם הצלחות נוספות.
על תרומתו במלחמה קורנליוס גאלוס מונה לפרפקט הראשון של מצרים.
בניגוד לאזורים אחרים, הוא היה כפוף ישירות לאוגסטוס ולא לסנאט הרומי.
הוא השלים את כיבוש מצרים.
בכל רחבי האזור הוקמו פסלים עם דיוקנו.
ככל הנראה אוגוסטוס התחיל לחשוד בנאמנותו וקורנליוס גאלוס איבד את משרתו תוך הלאמת כל רכושו.
הוא חזר לרומא והתאבד במטרה למנוע את תחילת משפטו.
הוא היה נחשב למשורר ונואם בולט.
עד היום שרדו רק שני נאומים שלו.
ידוע שהוא פרסם מספר ספרי שירה.
קיימות ביקורות חיוביות רבות, אך השירים עצמם לא שרדו.
בשנת 1978 נמצא פפירוס עם קטע של שיריו.
בשנת 1501 פורסמו שירים ששויכו לקורנליוס גאלוס, אך בהמשך התברר שהם נכתבו על ידי מכסימיאנוס.
קורנליוס וארלי היה צייר צבעי מים אנגלי ויוצר מכשירים אופטיים.
הוא המציא את הטלסקופ הגרפי ואת המיקרוסקופ הגרפי.
וארלי נולד בהאקני, אז כפר מצפון ללונדון, ב-21 בנובמבר 1781. הוא היה אח צעיר של ג'ון וארלי, צייר צבעי מים ואסטרולוג, וחבר קרוב של ויליאם בלייק.
הוא התחנך על ידי דודו, יצרן מכשירים מדעיים, ואצלו רכש ידע במדעי הטבע.
בסביבות 1800 הצטרף לאחיו בסיור בויילס והחל בחקר האמנות.
עד מהרה עסק בהוראת רישום.
בין השנים 1803–1859 הציג בצורה מזדמנת באקדמיה המלכותית לאמנויות וגם תרם באופן קבוע לתצוגות האגודה לצבעי מים, אשר בשנת 1803 הוא היה אחד ממייסדיה, ובה הוא היה חבר עד 1821.
הוא נפטר בהמפסטד ב-2 באוקטובר 1873.
עבודותיו האמנותיות של וארלי מורכבות בעיקר מנושאים קלאסיים שצייר אותם בקפידה, עם פריטים אדריכליים ודמויות.
הוא פרסם סדרת תחריטים של סירות ומלאכות אחרות על נהר התמזה.
הוא היה האדם הראשון שיצר תמונת טלפוטו.
חייו כאמן היו קשורים עמוק לעיסוקיו המדעיים והטכניים.
המצאותיו האופטיות היו שיפורים בקמרה לוסידה ובקמרה אובסקורה, ששימשה אמנים זמן רב ואפשרה לו לצייר גם נופים וגם לעשות מחקרים מיקרוסקופיים בפירוט ברור.
הוא גם רשם פטנט ומכר את המצאותיו.
אגודת האמנויות העניקה לו מדליות כסף בשנת 1831 וב-1833, ובמדליית הזהב של איזיס בשנת 1841 על שיפורים במיקרוסקופים.
החידושים שלו כללו שלבים הנשלטים על ידי ידית ותאורת משנה.
וארלי המציא את הטלסקופ הגרפי בשנת 1809, ורשם פטנט עליו בשנת 1811. מאחר שלא הצליח למצוא יצרן שייצור אותו, הוא התחיל לייצר בעצמו; זה היה עיסוקו העיקרי משנת 1814 ואילך.
הוא הציג את הטלסקופ הגרפי בתערוכה הגדולה, וזכה במדליה, בשנת 1851. משרדו ייצר גם ציוד טלגרפי ומכשירי בדיקה.
בשנת 1845 הוציא חוברת הסבר על הציוד האופטי והאמנות.
קורנליוס קופר "קורני" ג'ונסון היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי (ברלין 1936), 5 פעמים ברציפות אלוף ארצות הברית (1932–1936) ושיאן עולם בקפיצה לגובה.
ג'ונסון נולד וגדל בלוס אנג'לס, קליפורניה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפאלו אלטו באמצע יולי 1932 ושימשה את המבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לוס אנג'לס זכה ג'ונסון במדליית זהב ביחד עם ג'ורג' שפיץ ובוב ואן אסדל בתוצאה של 1.99 מטר.
במשחקים עצמם הוא סיים במקום רביעי בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.97 מטר.
שלושת הזוכים במדליות קבעו אף הם תוצאה של 1.97 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשיקגו, אילינוי ב-30 ביוני 1933 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אליפות חדש של 2.007 מטר.
תוצאה זו דירגה אותו בסוף השנה במקום שני בעולם.
באליפות ארצות הברית שנערכה במילווקי, ויסקונסין ב-30 ביוני 1934 הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב ביחד עם ולטר מארטי בשיא אליפות חדש של 2.048 מטר.
בתחרות שנערכה בסנטה ברברה ב-27 באפריל 1935 הוא קבע בקפיצה לגובה תוצאה של 2.032 מטר.
תוצאה זו דירגה אותו בסוף השנה במקום ראשון בעולם.
באליפות ארצות הברית שנערכה בלינקולן, נברסקה בתחילת יולי אותה שנה הוא זכה בפעם הרביעית ברציפות במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.00 מטר.
באליפות ארצות הברית שנערכה בפרינסטון, ניו ג'רזי בתחילת יולי 1936 זכה ג'ונסון בפעם החמישית ברציפות במדליית זהב בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.03 מטר.
שבוע לאחר מכן, במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ברלין (1936) שנערכו בניו יורק באמצע יולי הוא זכה במדליית זהב ביחד עם דייב אלבריטון בשיא עולם חדש של 2.076 מטר.
חודש לאחר מכן, במשחקים האולימפיים עצמם הוא זכה במדליית זהב בקפיצה לגובה בשיא אולימפי חדש של 2.03 מטר, לפני דייב אלבריטון (2.00 מטר) ודלוס ת'רבר (2.00 מטר), שניהם מארצות הברית.
באליפות ארצות הברית שנערכה במילווקי בתחילת יולי 1937 הוא זכה במדליית כסף בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.00 מטר, אחרי דייב אלבריטון.
בתחרות שנערכה בפריז ב-7 בספטמבר אותה שנה הוא קבע תוצאה של 2.01 מטר, שדירגה אותו במקום רביעי בעולם בסוף השנה.
בתחרות באולם שנערכה בברוקלין, ב-8 בינואר 1938 הוא ניצח בקפיצה לגובה בתוצאה של 2.03 מטר.
לאחר שפרש מספורט תחרותי עבד ג'ונסון בשירות הדואר של ארצות הברית בלוס אנג'לס.
בשנת 1945 הצטרף לצי הסוחר האמריקאי.
בשנת 1946, בזמן שעבד כאופה בספינה "סנטה קרוז", חלה ג'ונסון בדלקת ריאות.
בדרך מהאוניה לבית החולים בקליפורניה הוא נפטר בהיותו בן 32 בלבד.
בשנת 1994 זכה ג'ונסון להיכלל בהיכל התהילה של האתלטיקה בארצות הברית.
קורנליוס רוסט (; 27 במרץ 1919, קופשטיין, אוסטריה – 18 באוקטובר 1983, מינכן, גרמניה המערבית) היה חייל בצבא הגרמני הנאצי במלחמת העולם השנייה שנודע בשל בריחתו מהגולאג הסובייטי בכף דז'נב, חצי האי הצ'וקצ'י, סיביר.
הסיפורים והחוויות של רוסט היוו בסיס לספר, סדרת טלוויזיה וסרט.
סיפוריו של רוסט שנויים במחלוקת, ולא ידוע אם התרחשו במציאות.
קורנליוס רוסט נולד ב-27 במרץ 1919 בקופשטיין שבחבל טירול, אוסטריה.
רוסט חי במינכן בזמן פריצת מלחמת העולם השנייה, הוא התגייס לוואפן אס אס ונפל בשבי הסובייטי.
על פי הצהרתו של רוסט, ב-1942 הוא החזיק בדרגת טוראי, ולמרות זאת, בדמותו בסיפור שכתב הוא מוצג כקצין ורמאכט ובשם בדוי – קלמנס פורל.
על פי משרד הרישום הגרמני בעיר מינכן, חזר רוסט משבי המלחמה ברוסיה ב-28 באוקטובר 1947. ב-1953 התחיל לעבוד בהוצאה לאור של פרנץ אהרנווית' במחלקת ההדפסה.
לאחר שהרס מספר כריכות של ספרים, רוסט אמר כי הוא עיוור צבעים בעקבות תקופתו במכרה עופרת בשבי הסובייטי.
אהרנווירת' ביקש הסבר, וכך למד על תקופתו של רוסט בשבי הסובייטי לפרטי פרטים.
אהרנווית' הרגיש כי מדובר בסיפור מעניין וביקש מרוסט לכתוב את הסיפור שלו.
התוצרים שרוסט הכין היו כתובים בצורה גרועה, אך אהרנווית' התעניין עד מאוד בסיפור ושכר כותב מקצועי, ג'וזף מרטין באואר, שיכתוב את סיפורו של רוסט.
רוסט פחד מציד הרשויות של בעלות הברית אחריו, אז הסכים לראיון בעל פה, ולשימוש בשם "קלמנס פורל" כשמדובר בו.
באואר עיבד את הראיון המוקלט בן שמונה השעות לספר So weit die Füße tragen (רחוק ככל שישאו הרגליים).
בשנות השישים המוקדמות, רוסט השתמש בעדויות של עצמו על מנת לכתוב את הספר Unternehmen Konterbande אך זה לעולם לא הודפס ולא יצא לאור.
ספרו של באואר, לעומת זאת, תורגם לחמש עשרה שפות וממשיך לצאת מדי פעם במהדורות חדשות.
ב-1959 הספר לסדרה בת 6 פרקים, וב-2001 עובד הספר שנית לסרט.
רוסט נפטר ב-1983 ונקבר בבית העלמין המרכזי של מינכן.
כמעט כ-20 שנים לאחר מותו של רוסט, חשף בנו של אהרנווית', מרטין, כי זהותו האמיתית של קלמנס פארל היא קורנליוס רוסט.
חשיפה זו התקיימה בפני שדר הרדיו ארתור דיטלמן שחיפש את מקור הסיפור בסימן מאה שנה להולדתו של באואר.
בחלוף השנים החלו היסטוריונים רבים לפקפק באמיתות סיפוריו של רוסט, בעקבות סתירות רבות בין סיפוריו של זה לתיעודים היסטוריים חדשים שנחשפו.
ביניהם, למשל, אי קיומו של מחנה שבויים בכף דנז'ב שבחצי האי הצ'וקצ'י שבמזרח הרחוק הרוסי.
קורנליוס קריגהוף היה צייר הולנדי-קנדי מהמאה ה-19. קריגהוף מפורסם ביותר בזכות ציוריו של נופים קנדיים וחיי קנדה בחיק הטבע, שהיו מבוקשים בתקופתו.
הוא מפורסם במיוחד בזכות סצנות החורף שלו, שאת חלקן צייר במספר גרסאות.
כשקורנליוס היה ילד, אביו עבר לגרמניה ועבד אצל וילהם סאטלר להקמת מפעל טפטים.
משפחתו התגוררה בשלוס מיינברג, טירה מהמאה ה-12 בבעלות סאטלר, הממוקמת על נהר מיין.
בתחילה לימד אותו אביו, בסביבות 1830 הוא נכנס לאקדמיה לאמנויות יפות בגרמניה.
הוא עבר לניו יורק בשנת 1836, והתגייס לגדוד הראשון של ארטילריה בצבא ארצות הברית בשנת 1837. בעודו בצבא, הוא עשה רישומים של קרבות.
הוא שוחרר מהצבא בשנת 1840.
קריגהוף נסע לפריז בשנת 1844, שם העתיק יצירות מופת בלובר בהנחיית מישל מרטין דרולינג (1789–1851).
יחד עם אשתו אמיליה גוטייה, הוא עבר למונטריאול בסביבות 1846. הוא השתתף בסלון האמנים של מונטריאול.
שם התיידד עם המוהוקים שחיו בשמורת האינדיאנים ועשה רישומים רבים מהם הפיק מאוחר יותר ציורי שמן.
בשנת 1847 הוא הוזמן להשתתף בתערוכה הראשונה של אגודת האמנים בטורונטו.
הוא ומשפחתו עברו לעיר קוויבק בשנת 1853. הוא חזר לאירופה בשנת 1854, ביקר באיטליה ובגרמניה.
בשנת 1855 שב לקנדה, ושוב עזב לאירופה בין השנים 1863 ל-1868 ואז עבר לשיקגו כדי לפרוש.
הוא נפטר בשיקגו ב-5 במרץ 1872 בגיל 56 ונקבר בבית העלמין גרייסלנד בשיקגו.
עשור לאחר מכן, ב-8 ביוני 1881, השריפה הגדולה בקוויבק השמידה רבים מהשרטוטים שעשה בזמן שירותו בגדוד הראשון של התותחנים בפלורידה.
האוספים הציבוריים המחזיקים עבודות מאת קורנליוס קריגהוף הם הגלריה לאמנות של המילטון (המילטון, קנדה), הגלריה לאמנות של אונטריו (טורונטו, קנדה), הגלריה לאמנות ביברברוק (פרדריקטון, קנדה), מוזיאון ברוקלין (ניו יורק), מוזיאון גלנבוב (קלגרי, קנדה), ועוד.
ב-29 בנובמבר 1972 הוציא דואר קנדה בול 'קורנליוס קריגהוף, צייר, 1815–1872' שתוכנן על ידי ויליאם רוטר על פי ציור "המסגרייה" (1871), מאת קורנליוס קריגהוף בגלריה לאמנות באונטריו, טורונטו, אונטריו.
ב-7 ביולי 2000 הוציא דואר קנדה בול נוסף - "האמן בניאגרה, 1858, קורנליוס קריגהוף" ביצירות המופת של סדרות האמנות הקנדיות.
את הבול עיצב פייר-איב פלטייה על פי ציור שמן "האמן בניאגרה" (1858) מאת קורנליוס קריגהוף בגלריה לאמנות באונטריו, טורונטו, אונטריו.
קורנליוס ניוטון בליס היה סוחר, פוליטיקאי ואספן אומנות אמריקאי, שכיהן כמזכיר הפנים של ארצות הברית בממשלו של הנשיא ויליאם מקינלי וכגזבר הוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית בארבע מערכות בחירות רצופות.
קורנליוס בליס נולד בפול ריבר שבמסצ'וסטס.
הוא היה בנם של עשהאל ניוטון ושל אירן בורדן (לבית לותר) בליס.
משפחתו הייתה ממוצא אנגלי ואבי המשפחה היה תומאס בליס, שהיגר מבלסטון שבדבונשייר, אנגליה לניו אינגלנד ב-1635. אביו של בליס נפטר כאשר הוא היה תינוק ואמו נישאה בשנית לאדוארד ס.
ב-1840 עברה המשפחה לניו אורלינס.
כבר בגיל צעיר הוא נכנס למשרד הנהלת החשבונות של אביו החורג.
ב-1849 שב בליס למסצ'וסטס, והיה לפקיד ובסופו של דבר לשותף זוטר בבית מסחר מרכזי בבוסטון.
בהמשך הוא עבר לניו יורק, שם הוא הקים סניף של החברה.
החברה, שבמקור נקראה "רייט ווייטמן", והפכה ב-1874 ל"רייט, בליס ופביאן", לאחר מותו של השותף הבכיר ג'ון ס.
עם מותו ב-1881 של איבן רייט, הפכה החברה ל"בליס, פביאן ושות'", ובשם זה היא המשיכה לפעול אל תוך המאה ה-20. החברה הייתה לאחת מחברות הסיטונאות למכירת מוצרי בית הגדולות ביותר בארצות הברית.
כמי שתמך בעקביות בהטלת מכסי המגן, היה בליס אחד מהמארגנים של "הליגה אמריקאית למכסי מגן" ובמשך שנים רבות שימש כנשיאה.
בפוליטיקה הוא היה פעיל במפלגה הרפובליקנית והיה יושב הראש של ועידת המפלגה של מדינת ניו יורק בשנים 1887–1888, ותרם רבות להצלחתו של בנג'מין הריסון בניו יורק בשנה שלאחר מכן.
בליס היה הגזבר של הוועידה הארצית של המפלגה בין השנים 1892–1904.
בליס דחה הצעה להתמנות כמזכיר האוצר בממשלו של הנשיא ויליאם מקינלי, אך בסופו של דבר הוא כיהן כמזכיר הפנים בקבינט של מקינלי בשנים 1897–1899. בבחירות לנשיאות של 1900 הוצע לו להתמודד כשותפו למרוץ של מקינלי, אך הוא דחה את ההצעה.
ב-1859 נשא בליס לאישה את מרי אליזבת פלמר, בתו של אברי פלמר מבוסטון.
לזוג נולדו ארבעה ילדים, מתוכם רק שניים הגיעו לבגרות: לילי פ.
בליס, שנמנתה עם מייסדי המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, וקורנליוס ניוטון בליס הבן, איש עסקים בולט.
בריאותו של בליס החלה להתדרדר ב-1910. את קיץ 1911 הוא בילה בבית הקיץ שלו שברמסון, ניו ג'רזי, בלווית רופאו, ארתור ו.
בספטמבר אותה שנה הוא שב לניו יורק בשל חולשתו.
את השבועיים הבאים הוא בילה בביתו שבניו יורק.
קורנליוס ניוטון בליס נפטר כתוצאה ממחלת לב ב-9 באוקטובר 1911. הוא נטמן בבית הקברות וודלאון שבניו יורק.
בליס היה אספן של אמנות יפה.
בבעלותו היו עבודות של ארתור דייוויס, וכן התמונה "הצוק באטרטט" של קלוד מונה, שכיום מוצקת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
קורנליס יעקובוס סניידרס (בהולנדית: Cornelis Jacobus Snijders; 29 בספטמבר 1852 – 26 במאי 1939) היה גנרל הולנדי אשר שימש כמפקד העליון (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של הולנד במהלך מלחמת העולם הראשונה.
סניידרס נולד בנווה-טונגה ב-29 בספטמבר 1852. ב-1869 התגייס לחיל ההנדסה של צבא הולנד ולמד באקדמיה הצבאית המלכותית בברדה.
ב-1873 נשלח לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים וב-1875 חזר להולנד והחל לשרת בחיל ההנדסה ההולנדי.
ב-1876 הועבר לשמש כמורה באקדמיה הצבאית המלכותית עד 1880. בשנים הבאות פיקח על בניית מצודות החוף של הולנד.
בין השנים 1887–1894 שימש כראש תחום ההנדסה באקדמיה המלכותית.
ב-1906 מונה סניידרס לסגן ראש המטה הכללי.
ב-1910 מונה לראש המטה הכללי.
ב-31 ביולי 1914, לנוכח מלחמת העולם הראשונה שנערכה על גבולות הולנד, מונה סניידרס למפקד העליון של כל הכוחות המזוינים ההולנדיים.
בניגוד לעמדתם של כמה פוליטיקאים הולנדים שרצו להצטרף למלחמה לצד מדינות ההסכמה, סניידרס נקט במדיניות עיקשת של נייטרליות.
בשלב מסוים הוא אף הצהיר שיעדיף להצטרף למלחמה לצד מעצמות המרכז מאשר לצד מדינות ההסכמה.
ראש הממשלה פיטר קורט ואן דר לינדן החליט לפטר את סניידרס, אולם המלכה וילהלמינה סרבה לאשר את הפיטורים.
באווירה המתוחה ששררה בהולנד באותה תקופה, נעשה ניסיון להפיכה סוציאליסטית שנודע בכינוי "השבוע האדום".
ב-9 בנובמבר 1918 פרש סניידרס מהצבא והוחלף בתפקידו בידי וילם פופ.
ב-1933 הצטרף למפלגת הברית לשיקום לאומי ונבחר מטעמה לחבר בבית הנבחרים של הולנד.
עם זאת זמן קצר לאחר מכן הוא פרש מהפוליטיקה וב-26 במאי 1939 נפטר בהילברסום ונקבר בהאג.
קורנליוס קסטוריאדיס היה פילוסוף, כלכלן ופסיכואנליסט יווני-צרפתי.
נודע גם בזכות ספרו "המוסד הדמיוני של החברה".
כתביו בנושאי אוטונומיה ומוסדות חברתיים בעלי השפעה הן בחוגים האקדמיים והן בחוגי האקטיביזם.
קורנליוס קסטוריאדיס (קרוי על שם קורנליוס הקדוש) נולד ב-11 במרץ 1922 בקונסטנטינופול (איסטנבול), בנם של קיסר וסופיה קסטוריאדיס.
ביולי 1922 משפחתו עברה מקונסטנטינופול לאתונה לאחר שאביו חש שהצבא היווני הולך להפסיד במלחמה נגד טורקיה (מלחמת יוון-טורקיה).
בגיל 13 התחיל לפתח תשוקה לפילוסופיה לאחר שרכש עותק של הספר "תולדות הפילוסופיה" (Ιστορία της Φιλοσοφίας, 1933, 2 vols.) מאת ההיסטוריון ניקולאוס לובריס.
במקביל לכך הוא פיתח עניין בפילוסופיה מרקסיסטית לאחר שרכש עיתון מרקסיסטי ללא ידיעת הוריו.
מעורבותו הראשונה בפוליטיקה התרחשה במהלך משטר מטקסס (1937), כאשר הצטרף לנוער הקומוניסטי האתונאי (Κομμουνιστική Νεολαία Αθήνας, Kommounistiki Neolaia Athinas), שלוחה של הליגה הקומוניסטית הצעירה של יוון.
ב-1941 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של יוון (KKE) לאחר שהתחבר עם פעילים קומוניסטים באוניברסיטת אתונה, שנה אחת לאחר מכן הוא עזב כדי להפוך לטרוצקיסט בעקבות חוסר הסכמה אידאולוגית עם הרוב הסטליניסטי במפלגה.
בזמן מלחמת העולם השנייה למד מדע המדינה, כלכלה, ועריכת דין, באוניברסיטת אתונה.
ב-1945 לאחר שסיים את התואר בכלכלה, מדע המדינה, וכלכלה.
זכה וקיבל מלגה לכתיבת עבודת פוסט דוקטורט בפילוסופיה בסורבון בפריז, בפריז הוא הצטרף לענף הצרפתי של המפלגה הטרוצקית.
ב־1948 הקים קסטוריאדיס יחד עם עמיתו קלוד לפורט את הקבוצה וכתב העת הליברטריאני-סוציאליסטי "סוציאליזם או ברבריזם" בין 1948–1970 הוא עבד ככלכלן בארגון לשיתוף פעולה ופיתוח כלכלי (OECD), ב־1970 קיבל אזרחות צרפתית.
כתביו לפני תאריך זה פורסמו בשם בדוי מכיוון שהיה חסר אזרחות צרפתית, כגון "פייר שאוליו", "פול קרדן", "ז'אן-מארק קודרי" וכו'.
ב-1968 נשא קסטוריאדיס לאישה את פיירה אולנייה, פסיכואנליטיקאית צרפתייה.
ב־1973 3 שנים לאחר שקיבל אזרחות צרפתית החל לעבוד כפסיכואנליסט מורשה.
הוא המשיך לעסוק בפסיכואנליזה עד מותו.
ובשנת 1975 הוא פרסם את שני ספריו "המוסד הדמיוני של החברה" ו"צומת דרכים במבוך" ב-1980, הוא הצטרף לפקולטה של ה-École des Hautes Études en Sciences Sociales בתור מנהל, קריירת ההוראה שלו ב-EHESS נמשכה שש עשרה שנים.
ב-1980 הוענק לו תואר דוקטור מטעם אוניברסיטת ננטר; הכותרת הסופית של התזה שלו הייתה L'Élément imaginaire de l'histoire (האלמנט הדמיוני בהיסטוריה).
בשנת 1984, קסטוריאדיס ואולאנייה התגרשו.
בשנת 1989 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד במדעי החברה על ידי אוניברסיטת פנטיאון וב-1993 תואר דוקטור נוסף במדעי החינוך על ידי אוניברסיטת דמוקריטוס של תרקיה.
ב-1992 הצטרף כסופר לכתב העת הסוציאליסטי הליברטריאני Society and Nature.הוא מת ב-26 בדצמבר 1997 מסיבוכים בעקבות ניתוח לב.
קסטוריאדיס האמין כי הדמיון הוא הכוח המניע העיקרי של ההיסטוריה.
הוא טען כי חברות אינן נוצרות כהכרח היסטורי, אלא כתוצאה מרעיונות חדשים וקיצוניים.
רעיון זה שאותו כינה "הדמיון הקיצוני", הוא הבסיס לתרבויות ולשונות ביניהם.
קסטוריאדיס הבחין בין דמיון קיצוני לבין דמיון רגיל.
דמיון רגיל הוא פשוט היכולת להעלות מחשבות חדשות.
לעומת זאת, דמיון קיצוני הוא היכולת ליצור מציאות חדשה.
הוא מאפשר לאנשים ליצור ערכים, חוקים, ומוסדות.
קסטוריאדיס טען כי הדמיון הקיצוני הוא א-רציונלי, כלומר הוא אינו ניתן להסבר באמצעות תבונה בלבד.
כי הוא נובע מהתשוקה האנושית ליצירתיות ולחידוש.
לפי קסטוריאדיס החברות הקדומות היו מבוססות על דמיון קיצוני.
חברות קדומות פיתחו מיתולוגיות יצירתיות כדי להסביר את מקורות העולם והחברה.
מיתולוגיות אלו היוו את הבסיס לערכים, החוקים והמוסדות של החברה.
לדוגמה, ליהודים יש דמיון שלפיו העולם נברא מרצון של ישות רציונלית, אלוהים או ה` בתנ"ך.
קורנליוס קסטוריאדיס האמין כי האוטונומיה היא המטרה העליונה של החברה האנושית.
הוא הגדיר אוטונומיה כ"יצירת חוק עצמית", כלומר היכולת של אנשים לקבוע את החוקים שלהם בעצמם.
קסטוריאדיס הבחין בין שני סוגים של חברות: חברות אוטונומיות וחברות הטרונומיות.
חברות אוטונומיות הן חברות שבהן האנשים קובעים את חוקיהן בעצמם.
לעומת זאת חברות הטרונומיות הן חברות שבהן האנשים אינם קובעים את חוקיהן בעצמם, אלא כפופים לסמכות חיצונית אשר הם השליכו על עצמם, כגון אלוהים או חוק טבע.
קסטוריאדיס האמין כי יוון העתיקה הייתה דוגמה לחברה אוטונומית.
ביוון העתיקה, העם היה שותף בתהליך קבלת ההחלטות, וחברי הקהילה היו מודעים לכך שהם קובעים את חוקי חייהם בעצמם.
קסטוריאדיס טוען שהאוטונומיה התפתחה ביוון העתיקה מכיוון שה"דמיון" היווני האמין שהעולם נובע מ"כאוס", שאותו תרגם מיוונית ככלום.
זה אפשר להם ליצור מוסדות כמו דמוקרטיה מכיוון שהעולם נוצר מכאוס, האדם יכול לעצב אותו ואת עצמו איך שירצה.
קורנליוס פרסונס קומיגיז היה פוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הפדרליסטית ובהמשך המפלגה הוויגית, שלחם במלחמת 1812, וכיהן כחבר בית הנבחרים של דלאוור בשנים 1811–1817 ובשנים 1830–1831, וכמושל דלאוור ה-31 בשנים 1837–1841.
קורנילויוס קומיגיז נולד ליד העיירה צ'סטרטאון שבמחוז קנט שבמרילנד, כבנם של קורנליוס והאנה פרסונס קומיגיז.
אבות המשפחה התיישבו על גדות נהר צ'סטר במאה ה-17, ואביו שירת ברגימנט של ג'ון האזלט במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
קומיגיז גדל והלך לבית ספר בבולטימור, ובערך ב-1800 עבר לעיירה ליטל קריק שבדלאוור, שם הוא נשא לאישה את אן בלאקיסטון, שנפטרה שנה לאחר הנישואים, כנראה במהלך לידה.
ב-1804 הוא נשא לאישה את רוהמה מָרִים, ולשניים נולדו 12 ילדים.
הם ירשו את חוותה של מרים, "שֶרבורג", שכיום נמצאת בנפת דובר המזרחית, ליד ליטל קריק, ושם קבעו את מגוריהם.
במלחמת 1812 התגייס קומיגיז למיליציה המדינתית של דלאוור, וקיבל מנוי של לוטננט קולונל.
בעת שעסק בחקלאות בחוות שרבורג, הוא הכניס את עצמו למיזמים עסקיים נוספים.
כסוכן של הטוחנים של נהר ברנדיווין, הוא תיווך בעסקת מכירת חיטה שקרסה וכמעט המיטה עליו חורבן פיננסי.
הוא המשיך לעסוק בספנות ובעסקי סחר נוספים.
לזמן מה הוא היה מנהל של הבנק המסחרי בסמירנה, וקופאי בבנק החוואים של דובר ב-1818.
בשנים 1811–1816 כיהן קומיגיז בבית הנבחרים של דלאוור, ושוב בשנים 1830–1831. בארבע השנים הראשונות לכהונתו הוא כיהן גם כיושב ראש הבית.
במשך 13 שנים הוא גם כיהן כגזבר של דלאוור.
ב-1836 נבחר קומיגיז כמושל דלאוור לאחר שהביס את המודד של סמירנה, נחמיה קלארק, שהיה מועמד המפלגה הדמוקרטית.
הוא כיהן כמושל מ-17 בינואר 1837 ועד 19 בינואר 1841, והיה ראשון מושלי דלאוור שכיהן תקופת כהונה מלאה של ארבע שנים.
כמו מושלים אחרים בתקופתו, עסק קומיגיז בעיקר בשיפור החינוך הציבורי וברפורמות במערכת הענישה.
כפי שתואר על ידי קרול הופקר בספרו "דמוקרטיה בדלאוור", היה קומיגיז "אדם שצוין בשל חוסר רצונו לעסוק בקוד המשפטי, ואמר לאספה הכללית ב-1839, 'אני לא יכול להאמין שענישה גופנית ועמוד הקלון תואמים את הכישרון של אנשי התקופה'.
המושל לא הצליח לשכנע את הרוב בבית המחוקקים לשנות את החוק, אך עשה שימוש בסמכות החנינה שלו כדי לבטל כמה עונשים גופניים שהוטלו על אנשים שהורשעו בעבירות גניבה קטנות.
רחמנותו עוררה את זעמם, לא את הערצתם, של חברי האספה הכללית, שכמה מהם הגישו הצעת החלטה להגביל את סמכות המושל להעניק חנינה על בסיס הטענה ש'שימוש תכוף בסמכות החנינה היא...
עוולה ציבורית גדולה, שמאיימת ברצינות להתערב בניהול המשפט הראוי והסדיר'".
שנתיים לאחר מכן, ניסה קומיגיז שוב לפנות לדעת הקהל, באומרו לאספה הכללית, "החוקים הפליליים שבספר החוקים שלכם הם, על פי דעת הקהל, הבל ורעות רוח".
הוא אתגר את האספה הכללית להסיר את "הכתם של אכזריות וברבריות" מספר החוקים של המדינה.
באף אחד מהחוקים אז לא בוצע שינוי, ורק ב-1972 נמחק עונש המלקות מספר החוקים של דלאוור.
בפועל, הונהג עונש זה עד 1952.
במהלך תקופת כהונתו של קומיגיז כמושל, נפתח המקטע האחרון של מסילת הברזל פילדלפיה-וילמינגטון-בולטימור, שהיה לנתיב התחבורה המרכזי בין בולטימור לבין פילדלפיה.
בין השאר, נתיב זה, שעקף את העיר ניו קאסל, ועבר דרך וילמינגטון, גרם לזו האחרונה להיות מרכזית יותר.
קורנליוס קומיגיז נפטר בדובר ב־27 בינואר 1851. הוא נטמן בבית הקברות המתודיסטי הישן שבעיר.
בנו, בנג'מין, היה נשיא הבנק הלאומי של פילדלפיה, ובן אחר שלו, ג'וזף פ.
קומיגיז, היה נשיא בית המשפט של דלאוור וסנאטור.
קורנליוס ואן נס נולד בעיירה קינדרהוק שבמדינת ניו יורק למשפחה של אמריקאים ממוצא הולנדי.
אביו היה השופט פיטר ואן נס, שבבעלותו הייתה רוב הקרקע שמאוחר יותר רכש הנשיא מרטין ואן ביורן לבניית אחוזת לינדנוואלד.
קורנליוס ואן נאס היה אחיהם של ויליאם ואן נס שהיה שופט פדרלי במדינת ניו יורק, ושל ג'ון פיטר ואן נס שהיה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק וראש עיריית וושינגטון די.
ואן נס למד בסמינר וושינגטון שבקלאוורק שבמדינת ניו יורק, וב-1800 החל ללמוד משפטים במשרד עורכי הדין של אחיו ויליאם בניו יורק.
ארבע שנים לאחר מכן הוא התקבל ללשכת עורכי הדין, וב-1806 עבר לעיר סנט אלבנס שבוורמונט.
ב-1809 הוא עבר לברלינגטון כאשר הוא מונה כתובע פדרלי למחוז ורמונט.
ב-1813 הוא מונה כגובה המכס של מחוז ורמונט, וב-1816 מינה אותו הנשיא ג'יימס מדיסון כאחד מחברי הוועדה הפדרלית שניהלה את המשא והמתן עם ועדה מהממלכה המאוחדת להסדרת תוואי החלק הצפון-מזרחי של גבול ארצות הברית – קנדה.
כמי שהיה חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ומאוחר יותר המפלגה הדמוקרטית, נבחר ואן נס לבית הנבחרים של ורמונט, וכיהן בו בשנים 1818–1822. בשנים 1821–1823 הוא כיהן כנשיא בית המשפט העליון של ורמונט.
ב-1823 הוא נבחר כמושל ורמונט.
הוא נבחר לתפקיד פעמיים נוספות וכיהן בו עד 1826, אז הוא דחה אפשרות של התמודדות לכהונה נוספת ושב לעיסוקו בעריכת דין עד 1829, אז הוא מונה כשגריר ארצות הברית בספרד.
לקראת תום כהונתו כשגריר, מונה במקומו ויליאם ברי, שנפטר בליברפול בדרכו לספרד.
הנשיא אנדרו ג'קסון מינה אז את ג'ון איטון, ובדצמבר 1836 סיים ואן נס את תפקידו.
בשנים 1844–1845 היא ואן נס גובה המכס הפדרלי של נמל ניו יורק.
ואן נס היה נשוי פעמיים.
אשתו הראשונה הייתה רודה סאבג', שאיתה הוא הביא לעולם חמישה ילדים, ביניהם, מרסיה, שנישאה לדיפלומט בריטי בשם ויליאם גור אוסלי, ג'יימס, שהיה ראש עיריית סן פרנסיסקו, וקורנליה, שנישאה לג'יימס רוזוולט, שהיה חבר ב וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעמה.
רודה נפטרה ב-1834 כאשר ואן נס כיהן בשגריר בספרד, ומאוחר יותר התחתן ואן נס עם אישה ספרדייה, מדלנה (או מגדלנה) אלוס, שהאריכה ימים אחריו.
קורנליוס ואן נס נפטר במלון בית גירארד שבפילדלפיה ב-15 בדצמבר 1852. הוא נטמן במאוזוליאום של משפחתו בוושינגטון הבירה לצד אחיו ג'ון.
קורנליוס קורנליוסן סקונמייקר היה פוליטיקאי אמריקאי אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק.
סקונמייקר נולד ביוני 1745 בשוונגנק (כיום וולקיל), במחוז אלסטר שבפרובינציית ניו יורק.
הוא קיבל השכלה מוגבלת, עבד כמודד קרקעות ועסק בחקלאות.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית היה חבר בוועדות הפיקוח והביטחון.
סקונמייקר נפטר בשוונגנק שבניו יורק בפברואר 1796, ונקבר בבית העלמין של כנסיית שוונגנק הישנה בברוינסוויק, בשוונגנק.
חבר בית הנבחרים של ארצות הברית (1811–1894) היה נכדו.
קורס חובלים של חיל הים הישראלי הוא קורס קצינים התנדבותי, ייעודי לקציני ים, המתקיים בבית הספר לקצינים, בבה"ד חיל הים.