tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תיאורמה אגרגיום הוא תוצאה יסודית בגאומטריה דיפרנציאלית שהוכחה על ידי קרל פרידריך גאוס ב-1828 ועוסקת בעקמומיות של משטחים.
המשפט קובע כי עקמומיות גאוס של משטח יכולה להיקבע באמצעות מדידת זוויות ומרחקים על המשטח עצמו, ללא תלות באופן שבו המשטח משוכן במרחב האוקלידי המקיף אותו.
לכן עקמומיות גאוס היא תכונה פנימית של המשטח.
בשפה מתמטית מודרנית: עקמומיות גאוס של משטח היא אינווריאנטית תחת איזומטריה מקומית.
המשפט הוא "יוצא דופן" משום שהגדרת עקמומיות גאוס של המשטח עושה שימוש ישיר באופן שבו המשטח משוכן במרחב.
לכן זה מפתיע מאוד שהתוצאה הסופית אינה תלויה בשיכון שלו, ונשמרת אם מעקמים או מפתלים את המשטח.
אינטואיטיבית, גאוס גילה שמידת העקמומיות של משטח (כמו פני כדור הארץ) היא תכונה פנימית– כלומר, אפשר לחשב אותה רק על סמך מדידות שנעשות על פני השטח עצמו, בלי לדעת איך הוא שוכן במרחב.
אחת התוצאות של המשפט המופלא היא שלא ניתן להציג את כדור הארץ על גבי מפה ללא עיוות (כלומר שינוי של תכונות כגון זוויות, מרחקים או שטחים).
תוצאה ראשונה בכיוון הזה הוכחה על ידי פרדיננד מיינדינג ב-1839, שהראה שכל המשטחים בעלי עקמומיות גאוס קבועה ושווה הם איזומטריים זה לזה (משפט מיינדינג).
לספירה בעלת רדיוס יש עקמומיות גאוס קבועה ששווה ל-: עקמומיות גאוס מוגדרת כמכפלה של מידת העקמומיות לאורך שני צירים מאונכים (מסוימים), ובנקודה על הספירה העקמומיות בכל כיוון היא .
למישור, לעומת זאת, יש עקמומיות גאוס ששווה לאפס: העקמומיות בכל כיוון היא אפס.
גם לגליל יש עקמומיות אפס, משום שבכל נקודה עליו יש כיוון שבו העקמומיות היא אפס (שבו ניתן למצוא על פניו קו ישר); עקמומיות שכזו נקראת עקמומיות מדומה.
כמסקנה מן התיאורמה אגרגיום נובע שלא ניתן ליצור מנייר שטוח ספירה, מבלי לקרוע אותו.
לחלופין, פני השטח של כדור אינם ניתנים לפרישה אל מישור מבלי שהמרחקים על המשטח יתעוותו.
בשפה מתמטית, הספירה והמישור אינם איזומטריים, אפילו לא מקומית.
לעובדה זו יש חשיבות עצומה בקרטוגרפיה; נובע ממנה שלא ניתן להכין מפה מישורית מושלמת של פני כדור הארץ, אפילו לא של חלק ממנו - כל הטלה קרטוגרפית בהכרח מעוותת במקצת את הגדלים המקוריים שעל פני כדור הארץ.
אכן, יישומים לגאודזיה היו אחת המוטיבציות המרכזיות של גאוס למחקריו בגאומטריה דיפרנציאלית.הקטנואיד וההליוקואיד הם שני משטחים שונים מאוד למראית עין.
למרות זאת, כל אחד מהם ניתן לעיוות רציף אחד אל השני: הם איזומטריים באופן מקומי.
מן התיאורמה אגרגיום נובע שתחת העיוות הזה עקמומיות גאוס של כל שתי נקודות מתאימות על שני המשטחים היא תמיד זהה.
דוגמה זו מראה שהעיוות מעקם ומסובב את המשטח, בלי ליצור קפלים או קרעים; לכן הוא גם אינו משנה את המתיחות או הלחצים בתוך המשטח.
ניתן לראות יישום של התיאורמה אגרגיום כאשר עצם שטוח מתקפל או מתכופף לאורך קו מסוים, מה שיוצר קשיחות בכיוון שניצב לקו הכיפוף.
לתופעה זו יש שימושים מעשיים בבנייה, וגם באסטרטגיית אכילת פיצה נפוצה: ניתן לראות בפרוסת כמשטח בעל עקמומיות גאוס אפס.
אם כך, עיוות של הפרוסה חייב לשמר את העקמומיות הזו.
אם מעקמים כעת את הפרוסה סביב ציר רדיאלי (קו מהיקף העיגול אל המרכז), נוצרת עקמומיות חיובית לאורך השפה, ובכך מאולצת העקמומיות בכיוון המאונך לה (כיוון הציר) להישאר אפס.
הפעולה יוצרת קשיחות בכיוון הרדיאלי, כך שהפרוסה אינה יכולה להתקפל בכיוון זה בלי להיקרע, וכך ניתן להרים אותה בבטחה.
אותו עיקרון מיושם לצורך הקשחה יעילה של משטחים מחומרים בעלי חוזק מוגבל, מהם המוכרים ביותר הם קרטון גלי ופח גלי.
תוצאה נוספת של המשפט היא הקשר בין סכום הזוויות של משולש גיאודזי לבין שטח המשולש על פני משטח עקום.
בפרט, על פני כדור או כל משטח בעל עקמומיות גאוס חיובית, סכום הזוויות של משולש יהיה תמיד גדול מ־, וההפרש בזוויות יהיה פרופורציונלי לשטח של המשולש.
משפט גאוס-בונה מכליל את הקשר בין עקמומיות גאוס לזוויות/שטח למשטחים שלמים, ולא רק למשולשים.
קבוצת התיאטרון "ORTO-Da" היא קבוצת תיאטרון ישראלית, שנוסדה בשנת 1996 על ידי ינון צפריר, מנהלה האמנותי של הקבוצה, בשיתוף עם יפעת זנדני צפריר ואבי גיבסון בר-אל.
בשנת 2005 הצטרף אל הקבוצה הכוריאוגרף והפנטומימאי הבינלאומי דניאל זעפרני.
התיאטרון פועל בין השאר על פי שיטת "המעגל הפתוח", אשר חוקרת את התנועה בין ההיסטוריה הבימתית לחוויה האישית של השחקן, מתוך שאיפה ליצור הרמוניה אמנותית.
הקבוצה יוצרת בסגנון ייחודי, ומקצינה את ההתנהגות האנושית, תוך שימוש בדימויים חזותיים, פנטומימה, מיומנויות קרקס, תהלוכות, תוך שימת דגש מיוחד לחקירת ההתנהגות האנושית ושפת הגוף.
המופע "מטרבין" היה הראשון שהופק על ידי אורתו-דה, בעקבות רצח ראש ממשלת ישראל יצחק רבין.
מקור השם אורתו-דה, שהוא חיבור בין מושגים מנוגדים היוצרים ביחד משמעות חדשה; המילה אורתו – נגזרת מהמונח "אורתודוקסי", שמשמעותו שמרני, המחזיק בדעה הממוסדת, והמילה "דה" - נגזרת משמו של הזרם האמנותי אוונגרדי הדאדאיזם שקרא תיגר על האמונות והמוסכמות עד להופעתו.
בין המופעים שנוצרו בעקבות "מטרבין": "מעפילים" (1997), "כפיית טובה" (1998), "חיילים בחיתולים" (1999, צולם לכתבה על ידי BBC טרם היציאה מלבנון בשנת 2000) ו"המכונית" (2004, בבימויו של אמיר אוריין).
ב-2002 הוצג המופע "להיות או לא" בפסטיבל עכו וכלל אירוע תיאטרלי אלטרנטיבי לצד החומות, המשלב בין טקסטים מתוך "המלט" של שייקספיר ובין ההגדה של פסח.
ב-2006, יצרה קבוצת אורתו-דה את המופע "אבנים".
מאז 2003 ניהלה אמנותית הקבוצה פסטיבלי רחוב ופנים שונים בישראל, בהם: תיאטרון הרחוב בפסטיבל עכו (2007, 2009) פסטיבל בציר חדש ביבנה (2011), פסטיבל קצת אחרת בשיתוף תיאטרון בית ליסין (2018) ואת מתחם האוויר הפתוח בפסטיבל חיפה הבינלאומי, אותו היא מנהלת יחד עם צוות תיאטרון חיפה, עד היום.
בשנת 2008 יצר תיאטרון "אורתו-דה", בשיתוף עם תיאטרון ארצי לנוער, את המופע "צו הלב" - סיפורה של הצנחנית חביבה רייק.
ההצגה הועלתה לראשונה בסוף שנת 2008 ונכתבה ובוימה על ידי יפעת זנדני צפריר (ממייסדי אורתו-דה) ושלומית ארנון.
בסוף 2011 העלתה הקבוצה את המחזה "העלמה והמוות", שכתב המחזאי היהודי-צ'ילאני אריאל דורפמן.
מחזה המותח ביקורת על משטרושל הדיקטטור הצ'יליאני אוגוסטו פינושה, אותו ביים אבי גיבסון בר-אל, בייעוצו האמנותי של אמיר אוריין.
ההצגה הייתה מועמדת לפרס ההצגה הטובה ביותר בפרס קיפוד הזהב.
בספטמבר 2014 יצרה הקבוצה את האופרה האלקטרונית "אי שפיות".
זו אופרה אלקטרונית מדוברת, בהשתתפות יובל סטוניס, הממשילה את מדינת ישראל לאנייה, אשר קברניטה מוביל אותה בים רדיואקטיבי מדומה, לשום מקום..
בשנת 2019, יצרה הקבוצה את "מעגל הגיר", תיאטרון רחוב המציג את המשפט המפורסם הנערך בסיום מחזהו של ברטולט ברכט, "מעגל הגיר הקווקזי".
בשנת 2021 יצרה הקבוצה את ההצגה שתי חברות וסוס אחד, "דרמה אנושית מרגשת ומצחיקה מפגישה בין עולמות של עבר והווה, דת וחילוניות, אהבה ומוסר והבטחה אחת גדולה".
המופע בחיתוליו היה מורכב משחקנים ולא- שחקנים, כולם מתנדבים שביקשו להביע את הזעזוע ממעשה רצח רבין ומתרבות הפולחן שנלוותה אליו.
היצירה נוצרה בהשראת פסלו של נתן רפופורט (1911-1987).
המופע, האורך כ-17 דקות הוצג בפסטיבל הבינלאומי לתיאטרון רחוב 2005 בת-ים ואחר-כך בפסטיבלים נוספים בישראל :פסטיבל עכו 2005, סתיו תיאטרוני בסוזן דלל וחנוכת יוצרים ב בכיכר דיזנגוף.
בשנת 2004 ניהל לראשונה תיאטרון "אורתו-דה" את מתחם תיאטרון הרחוב הבינלאומי בפסטיבל חיפה להצגות ילדים, ומאז 2013, ממשיך זאת גם עד היום.
בשנים 2007 ו-2009 נבחר תיאטרון אורתו-דה לנהל אומנותית את כל מתחם תיאטרון הרחוב של פסטיבל עכו, שכלל כ-40 קבוצות תיאטרון מהארץ ומהעולם.
תיאטרו מאסימו ויטוריו אמנואלה (באיטלקית: Teatro Massimo Vittorio Emanuele, ידוע בשמו המקוצר – תיאטרו מאסימו) הוא בניין אופרה בפלרמו, איטליה.
זהו בניין האופרה הגדול ביותר באיטליה והשלישי בגודלו באירופה (אחרי האופרה הלאומית של פריז והאופרה של וינה).
התיאטרון מכיל 1,387 מושבים וידוע בזכות האקוסטיקה המצוינת שבו.
בשנת 1864 מועצת העיר פלרמו הכריזה על תחרות בין-לאומית לבניית בניין אופרה.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל האיטלקי ג'ובאן בטיסטה פליפה באזילה בשנת 1874 אך הופסקה בשנת 1882 למשך שמונה שנים, עד 1890. שנה לאחר מכן מת ג'ובאן באזילה 1891 והפרויקט הועבר לידי בנו, ארנסטו באזילה .
הבניה הושלמה בשנת 1897. ב-16 במאי באותה שנה, 22 שנים אחרי ששמו את אבן הפינה נחנך בניין האופרה בהפקת פלסטף של ורדי.
ג'ובאן באזילה קיבל השראה מהאדריכלות הסיציליאנית הקלאסית.
חלקו החיצוני של הבניין נבנה בסגנון ניאוקלאסי וכלל אלמנטים מהאדריכלות היוונית.
המבנה תוכנן להכיל 3,000 מושבים אך כיום מכיל 1,387 מקומות.
בשנת 1974 נסגר לצורך שיפוצים על מנת לעמוד בתנאי הבטיחות המודרניים אך בגלל העלות הגבוהה של השיפוץ, שחיתות ומאבקים פוליטיים גרמו לדחיה של 23 שנים.
תיאטרו מאסימו נפתח שוב רק בשנת 1997.
הסצנה האחרונה של הסנדק 3 צולמה בתיאטרון.
המנהל המוזיקלי של התיאטרון הוא המנצח הישראלי עומר מאיר ולבר.
תיאטרון אבי (באירית: Amharclann na Mainistreach היגוי אפרוקסימטיבי:"אווארקלן מה מונישטרך", באנגלית: Abbey Theatre) הוא התיאטרון הלאומי בדבלין, אירלנד.
תיאטרון אבי הוקם בשנת 1903 על מנת להציג יצירות של מחזאים אירים, או בעלות נושאים קשורים לאירלנד ולתרום לקידום הזהות התרבותית של ארץ זו.
עם מייסדיו נמנו הליידי אוגוסטה גרגורי, המשורר ויליאם בטלר ייטס והלאומן האירי אדוורד מרטין.
ההצגה הראשונה הועלתה על בימתו ב-27 בדצמבר 1904. הוא נוסד על בסיס התיאטרון הספרותי האירי (1899) והחברה הדרמטית הלאומית האירית של וילי פיי.
השטח שעליו נבנה נרכש ברחוב Old Abbey בדבלין בתמיכתה של אני הורנימן.
בשנותיו המוקדמות שם התיאטרון נקשר מאוד לסופרים של התחייה האירית והתחייה הקלטית ושימש אכסניה למחזאים ושחקנים אירים רבים.
על במת תיאטרון אבי הוצגו מחזות בכורה של סופרים אירים כמו ויליאם בטלר ייטס, איזבלה גרגורי, ג'ון מילינגטון סינג, ג'ורג' ויליאם ראסל ושון או'קייסי.
המוסד התפרסם במיוחד בהפקות של מחזות מן המאה ה-20 המוקדמת.
בשנים האחרונות של המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 התיאטרון מקדם דורות צעירים של מחזאים ושחקנים.
התיאטרון מאחסן גם במה ניסיונית, "תיאטרון פיקוק", עם אולם של 157 מקומות, שעל במתו משחקים תלמידי בית הספר למשחק של הבית.
בנוסף להקתו ערכה סיורי מופעים בחו"ל, במיוחד בצפון אמריקה.
החל משנת 1925 הוא זכה למימון מממשלת אירלנד והפך לתיאטרון הממלכתי המסובסד הראשון שבעולם שהוא דובר אנגלית.
גם בימינו הוא מקבל סבסוד שנתי מהמועצה לתרבות של אירלנד.
אחרי שנהרס בדליקה בשנת 1951 להקת התיאטרון אבי נאלצה להתארח בבניין התיאטרון קווינ'ס.
בשנת 1966 נבנה מחדש לפי תוכנית האדריכל מייקל סקוט ואולמו מכיל כיום 628 מושבים.
עד שנת 2006 נוהל התיאטרון על ידי חברה שנשאה את השם "חברת התיאטרון הלאומי בע"מ".
תיאטרון אבי מציג גם מחזות בשפה האירית.
תיאורמת הילד הרע היא תאוריה בתחום כלכלת המשפחה, שהגה הכלכלן, זוכה פרס נובל, גארי בקר.
בקר ניסה ליצור מודל כלכלי פורמלי המתאר כיצד האלטרואיזם במשפחה מוביל להתנהגות מאורגנת ומתואמת.
לפי המודל, בראש משק הבית עומד גבר, שהתנהגותו היא אלטרואיסטית בחלקה, באופן שמסביר את ההתנהגות המאורגנת במשפחה שנועדה למקסם פונקציית תועלת יחידה.
זוהי תיאורמת הילד הרע, לפיה לא משנה עד כמה המוטב הוא אנוכי, התגובות של האלטרואיסט יכולות לגרום לו להפנים את ההשפעות של פעולותיו על ההכנסות ועל הצריכה של האלטרואיסט.
תיאטרון ברודוויי , אשר בדרך כלל נקרא פשוט ברודוויי, הן אוסף ההצגות (ברובן, מחזות זמר) שהוצגו באחד מ-41 אולמות התיאטרון המקצועיים, הכוללים 500 מושבים או יותר, הממוקמים ברובע התיאטראות ובמרכז לינקולן לאורכו של רחוב ברודוויי, ברובע מנהטן של העיר ניו יורק.
יחד עם התיאטראות בווסט אנד של לונדון, תיאטראות ברודוויי נחשבים כמייצגים את הרמה הגבוהה ביותר של תיאטרון מסחרי בעולם הדובר אנגלית.
רק שלושה מהתיאטראות נמצאים ברחוב ברודוויי עצמו: תיאטרון ווינטר גרדן, תיאטרון פאלאס ותיאטרון ברודוויי.
יתר התיאטראות נמצאים ברחובות הסמוכים.
רובע התיאטראות של ברודוויי הוא אטרקציה תיירותית פופולרית בעיר ניו יורק.
תיאטראות הווסט אנד הוא מונח פופולרי עבור הזרם המרכזי של התיאטרון המקצועי המבוים בתיאטראות הגדולים של "התיאטראות" של לונדון, אשר ברובע וסט אנד.
יחד עם התיאטרון בברודוויי בניו יורק, תיאטרון הווסט אנד נחשב בדרך כלל כמייצג של הרמה הגבוהה ביותר של תיאטרון מסחרי בעולם הדובר אנגלית.
צפייה בהופעה בווסט אנד היא פעילות תיירותית נפוצה בלונדון.
לראשונה, סך כל הצופים בהופעות וסט אנד בשנה קלנדרית עלה על 12 מיליון בשנת 2002, ועלה על 13 מיליון בשנת 2007, ובכך נקבע שיא חדש עבור הווסט אנד.
מאז סוף 1990 חלה עלייה במספר שחקני מסך מפורסמים על הבמה בלונדון.
תיאטרו מאסימו בליני (באיטלקית: Teatro Massimo Vincenzo Bellini, על פי האתר הרשמי: Teatro Massimo Bellini) הוא בית אופרה ותיאטרון בקטניה שהוקם בין 1888 ו-1890 לפי תוכניותיו של האדריכל קרלו סדה בסגנון אר-נובו.
סגנון הבנייה הזכיר את סגנון של האדריכל יאקופו סנסובינו בכיכר סן מרקו בוונציה.
תיאטרו קומונאלה די בולוניה (באיטלקית: Teatro Comunale di Bologna) הוא בית אופרה בבולוניה, איטליה, אחד מאולמות האופרה החשובים באיטליה.
כרגיל, עולות בו שמונה אופרות, שש הצגות לכל אחת, במהלך העונה שבין נובמבר לאפריל.
בבולוניה היו תיאטראות שונים שהעלו אופרות מאז ראשית המאה ה-17, אך כולם נזנחו או עלו באש.
עם זאת, מאז ראשית המאה ה-18, העלה "תיאטרו מרסיליי-רוסי" יצירות אופראיות של מלחינים פופולריים בני התקופה, בהם ויוואלדי, גלוק וניקולו פיצ'יני.
"תיאטרו מלווצי", שנבנה בשנת 1651 ובו הוצגה לראשונה בבולוניה אופרה של גלוק, "דמופואונטה", נשרף כליל בפברואר 1745. אירוע זה האיץ את בנייתו של תיאטרון ציבורי חדש, ה"נואובו תיאטרו פובליקו", כפי שנקרא התיאטרו קומונאלה בעת פתיחתו ב-14 במאי 1763.
האדריכל אנטוניו גאלי ביביינה זכה בתחרות על תכנון התיאטרון, על אף התנגדות מצד כמה ממגישי התוכניות שהפסידו בה, וחנוכת הבניין צוינה בהצגת "Il trionfo di Clelia" של גלוק, שנכתבה לכבוד האירוע.
האולם בצורת פעמון, שכלל ארבעה נדבכי תאים בתוספת תא מלכותי ויציע קטן, שתקרתו המצוירת יצרה רושם שהוא פתוח לשמיים, נבנה בעיקר מאבן, כהגנה מפני שרפה.
אלא שחלק גדול מן העבודה לא הושלם, בייחוד החזית, שבנייתה לא הסתיימה עד 1936. גם רבים מן המתקנים מאחורי הקלעים, שנועדו לאפשר הצגות אופרה, נשארו באמצע העבודה והושלמו רק תחת איום בתחרות מתיאטרון אחר בשנת 1805.
הנואובו תיאטרו פובליקו, ובהמשך תיאטרו קומונאלה, היה בית האופרה הגדול הראשון שנבנה במימון הציבור והיה רכוש העיר ואזרחיה.
אף כי 35 מתוך 99 תאי התיאטרון נמכרו לשימוש פרטי, תנאי הבעלות היו ייחודיים בהיותם מוגבלים "לזכות השכירות המתמדת", בניגוד לבעלות ושליטה מוחלטת.
החוזה הקנה לרוכש זכות מתמדת לתא שנבחר מראש, לו ולמשפחתו, אך רק ליצירות הרואיות או לדרמה פר מוזיקה בימתית.
זאת, יחד עם הדרישה מבעלי התאים לתת מימון נוסף ליצירות משני סוגים אלה, הביאו לחילוקי דעות משפטיים חוזרים ונשנים במשך השנים.
שיפוצים שונים התבצעו בין 1818 ל-1820 ושוב ב-1853–1854. אחרי ששרפה כילתה את רוב שטח הבמה בשנת 1931, נסגר התיאטרון ונפתח שוב מחדש רק ב-14 בנובמבר 1935. בשלב זה פינה האולם הפעמוני המקורי את מקומו לאולם בצורת פרסה, שהכיל 1,034 מושבים.
אופרות שהוצגו בבית האופרה ואנשים שהיו קשורים אליו
במשך המאה ה-19 הוצגו באולם עשרים אופרות מאת רוסיני, ושבע מעשר האופרות של בליני הוצגו שם בשנות ה-30' של המאה.
יצירות מאת ורדי וכן, בשנת 1871, הבכורה האיטלקית של "לוהנגרין" מאת וגנר, שלטו ברפרטואר התיאטרון כשהמאה ה-19 התקדמה לקראת סופה.
למעשה, בולוניה הייתה לאתר הצגתן של עוד כמה ביצועי בכורה איטלקיים של אופרות מאת וגנר, שהידועים בהם הם "ריאנצי", בנוכחות המלחין, ופרסיפאל ב-1 בינואר 1914.
עוד אישיות בולטת שהייתה בקשר עם תיאטרו קומונאלה מ-1894 ואילך היה המנצח ארטורו טוסקניני, שהעלה שם את "פלסטאף" של ורדי בשנה זו והמשיך לנצח שם עד מלחמת העולם השנייה.
תיאטראות ישראל בע"מ היא חברה ישראלית העוסקת בהפעלת רשת בתי קולנוע, תחת המותג "רב חן", וכן מגה בתי קולנוע תחת המותג "פלאנט", ובהפצה בישראל של סרטי קולנוע באמצעות חברת פורום פילם.
החברה נמצאת בשליטת משפחת גרידינגר מיום הקמתה.
חברת תיאטראות ישראל החלה את דרכה בשנת 1930, כאשר משה גרידינגר (סבו של המנהל הנוכחי) הקים את קולנוע עין דור בחיפה.
בשנת 1935 יזם את בנייתו של בית קולנוע נוסף, גם הוא בחיפה, קולנוע ארמון שברחוב הנביאים.
הוא תוכנן על ידי האדריכל שמואל רוזוב ששילב את הסגנון הבינלאומי ואר דקו.
בשנת 1958 רכשה החברה את קולנוע חן שבכיכר דיזנגוף בתל אביב.
בשנת 1982 הוסב קולנוע חן, שבו אולם גדול יחיד, לקולנוע רב חן דיזנגוף, שבו אולמות אחדים, קטנים יותר.
לאחר מכן נפתחו בתי קולנוע נוספים תחת השם רב חן, חלקם שעברו הסבה מבתי קולנוע ישנים וחלקם שנבנו מלכתחילה כמרובי אולמות.
החל משנת 1989 הפעילה החברה בקניון עופר השרון בנתניה אולמות קולנוע מרשת "רב חן" גם בשבתות.
תיאטראות ישראל עתרה לבג"ץ, שפסק שמאחר שחוק העזר הנתנייתי מתיר "פעילות תרבות וחינוך" בשבת, לא ניתן להורות על סגירתו של בית הקולנוע, שכן הוא עוסק בפעילות תרבות.
בשנת 1997 החברה התרחבה למרכז אירופה עם פתיחת רב קולנוע בבודפשט בירת הונגריה, תחת השם סינמה סיטי אינטרנשיונל , בהמשך נפתחו בתי קולנוע נוספים בצ'כיה, בפולין, ברומניה, בבולגריה ובסלובקיה, ורשת סינמה סיטי הפכה למפעילת הקולנוע הגדולה במרכז ובמזרח אירופה.
בשנת 2002 פתח המתחרה של משפחת גרידינגר, משה אדרי, מתחם קולנוע בצומת גלילות ונתן לו את השם סינמה סיטי, כשם החברה הבת של תיאטראות ישראל בחו"ל, צעד שמנע מהחברה להשתמש בשם הרשת שהקימו גם בישראל.
בשנת 2006 הנפיקה תיאטראות ישראל את חברת הבת סינמה סיטי אינטרנשיונל בבורסת ורשה שבפולין.
החברה הנפיקה מניות בהיקף של 106 מיליון דולר (מתוכם 65 מיליון דולר זרמו לקופה), לפי שווי חברה של 343 מיליון דולר.
ההנפקה אפשרה לבעלי המניות, ובראשם משפחת גרידינגר, לממש אחזקות.
חברת תיאטראות ישראל מכרה מניות תמורת 33 מיליון דולר, במסגרת ההנפקה, ונותרה עם אחזקה של 65%.
בשנת 2014 מיזגה קבוצת תיאטראות ישראל את עסקי הקולנוע שלה בישראל ובאירופה עם רשת בתי הקולנוע המובילה בבריטניה ואירלנד Cineworld Group plc ().
הרשת הממוזגת היא הרשת השנייה בגודלה באירופה עם 1,858 מסכים ב-202 בתי קולנוע בשמונה מדינות.
לאחר המיזוג משפחת גרידינגר, בעלת השליטה בתיאטראות ישראל, מחזיקה 29% ממניות חברת סינוורלד.
מניות החברה נסחרות בבורסת לונדון ומוקי (משה) גרדינגר משמש כמנכ"ל החברה.
בפברואר 2018 רכשה סינוורלד את רשת האמריקאית, תמורת 2.7 מיליארד ליש"ט.
בכך הפכה סינוורלד לרשת בתי הקולנוע השנייה בגודלה בעולם, עם כ–9,500 מסכים.
בדצמבר 2021 חויבה סינוורלד לפצות את רשת בתי הקולנוע הקנדית Cineplex ב-1.24 מיליארד דולר קנדי, על ביטול עסקת המיזוג בין החברות.
מוקי גרידינגר, בעל השליטה בפורום פילם, הורשע ביוני 2022 במסגרת הסדר טיעון בעבירות על חוק התחרות הכלכלית (אחריות נושא משרה ואי קיום תנאי מיזוג), לאחר שהודה בסירוב לספק שמונה סרטי ילדים לבית קולנוע לב דיזנגוף תל אביב, המתחרה של רשת הקולנוע רב חן שבבעלות גרידינגר.
מגפת הקורונה פגעה קשה ברשת "סינוורלד", הובילה לירידה תלולה בשער המניות של החברה, ובאוגוסט 2022 פורסם שהחברה נערכת לבקשה של פשיטת רגל בבריטניה ובארצות הברית.
במסגרת הסדר עם נושיי החברה נימחקו חלק מהחובות, החברה נמחקה מהמסחר בבורסה של לונדון והבעלות בחברה עברה לידי הנושים.
תיאטר דואיסבורג שוכן בדואיסבורג, גרמניה והוא אחד משני בתי האופרה שבהם מופיעה הדויטשה אופר אם ריין.
השני הוא אופרנהאוז דיסלדורף בדיסלדורף.
התיאטרון המקורי נבנה ב-1912, נהרס במלחמת העולם השנייה, ונבנה מחדש ב-1950. מחמת השיפוצים שנערכו בבית האופרה של דיסלדורף (שנבנה ב-1956), התקיימו חגיגות היובל להתחדשות הלהקה אחרי המלחמה בדואיסבורג, ב-28 בספטמבר 2006, בביצוע "אלקטרה" של ריכרד שטראוס, שביצוע הבכורה שלה על ידי להקת האופרה היה ב-29 בספטמבר 1956.
תֵיאַטֶר אָם קֵרְנְטֶנְרְטוֹר היה תיאטרון יוקרתי בווינה במהלך המאה ה-18 וה-19. שמו הרשמי היה "תיאטרון החצר הקיסרית והמלכותית של וינה".
התיאטרון נבנה ב-1709 על פי תוכניות של אנטוניו בדוצי, על מגרש סמוך לשער הקארינתי לשעבר, בשטח של מלון זאכר הנוכחי.
בהוצאות בניית התיאטרון נשאה עיריית וינה, והוא יועד "לשמש את אוכלוסיית וינה מכל המעמדות".
עם זאת, בהוראת הקיסר, ההצגות הראשונות היו של אופרות איטלקיות, צורת בידור לבני המעמדות העליונים.
בשנת 1711, שונה ייעודו של התיאטרון למלא את תכליתו המקורית, כשיוזף סטראניצקי התמנה למנהלו והעלה מגוון מופעי בידור, שהציגו לא פעם גרסה גרמנית של הקומדיה דל'ארטה האיטלקית.
בשנת 1728 התמנו אמני החצר בורוסיני וזלירס, שהופיעו באינטרמצו הן בגרמנית והן באיטלקית, למנהלי התיאטרון.
משנת 1742 עד 1750 הוחכר התיאטרון לזלירס לבדו.
ואולם, ב-1752 ביטלה מריה תרזה את החסות הקיסרית, והעמידה את התיאטרון תחת פיקוחם הישיר של שופטי בית משפט השלום הווינאי.
התיאטרון הראשון עלה באש בשנת 1761 ונבנה מחדש בתכנונו של אדריכל החצר ניקולו פאקאסי; כעבור שנתיים נפתח התיאטרון מחדש, גם הפעם מוגן בחסות, כתיאטרון החצר הקיסרית והמלכותית של וינה (Kaiserliches und Königliches Hoftheater zu Wien).
מראשית המאה ה-19, נוספו בלטים לרפרטואר, כמו גם אופרות איטלקיות וגרמניות.
משנת 1811 עד 1814, כיהן איגנץ פרנץ קסטלי כמשורר תיאטרון החצר (Hoftheaterdichter).
מ-1821, צירף האמרגן האיטלקי דומניקו בארבאיה את האולם לשרשרת התיאטראות שבניהולו והציג בו אופרות איטלקיות.
ב-1861 החלה בניית בית האופרה של החצר הווינאית (כיום האופרה של וינה) על החלקה השכנה; הבנייה הסתיימה ב-1869 וב-1870 נהרס התיאטרון הקודם עד יסודותיו ובמקומו נבנה בית הדירות, שהיה למלון זאכר.
הקברט של גרהרד ברונר, stadtTheater walfischgasse, השתמש בשם "התיאטרון החדש ליד קרנטנרטור" (Neues Theater am Kärntnertor) בין 1959 ל-1973, לפני שאימץ את שמו הנוכחי.
הצגות ראשונות של אופרות ויצירות אחרות
בתור הזהב של התיאטרון, ניצחו כמה מלחינים על התזמורת, בהם פרנץ לכנר הצעיר ופרדיננדו פאאר.
1753 (ייתכן 1751): אופרה קומית מאת יוזף היידן הצעיר, "השטן החיגר" ("Der krumme Teufel").
האופרה, שאבדה מאז, ביססה את המוניטין שלו בראשית דרכו.
1764 |(18 באוקטובר): "ל'אולימפיאדה" מאת פלוריאן ליאופולד גסמן
1766 (25 במאי): "Il viaggiatore ridicolo" מאת פלוריאן ליאופולד גסמן
1774 (4 באפריל): "תאמוס מלך מצרים", מחזה מאת טוביאס פיליפ, הברון מגבלר, מוזיקה מאת וולפגנג אמדיאוס מוצרט
1795 (14 באוקטובר): "פלמירה, מלכת פרס" מאת אנטוניו סליירי
1799 (3 בינואר): "פלסטף" מאת אנטוניו סליירי
1799 (28 בפברואר): "קמילה" מאת פרדיננדו פאאר
1800 (2 ביוני): "קיסר בפרמאקוזה" מאת אנטוניו סליירי
1800 (2 בספטמבר): "ג'ינברה מאלמיירי" מאת פרדיננדו פאאר
1800 (22 באוקטובר): "ל'אנג'ולינה" מאת אנטוניו סליירי
1800 (18 בדצמבר): "Poche ma buone" מאת פרדיננדו פאאר
1801 (6 ביוני): "אקילה" מאת פרדיננדו פאאר
1814 (23 במאי): פידליו מאת לודוויג ואן בטהובן (גרסה סופית כפי שהיא מבוצעת בימינו)
1822 (4 בדצמבר) "ליבושה" מאת קונרדין קרויצר
1823 (25 באוקטובר) "אוריאנתה" מאת קרל מריה פון ובר
1824 (7 במאי): הסימפוניה התשיעית של בטהובן
1829 (11 באוגוסט) הבכורה הווינאית כפסנתרן של פרדריק שופן
1837 (9 במרץ): "מחנה לילה בגרנדה" מאת קונרדין קרויצר
1842 (19 במאי): "לינדה די שאמוני" מאת גאטנו דוניצטי
1843 (5 ביוני): "מריה די רוהאן" מאת גאטנו דוניצטי
1845 (13 בנובמבר): "דום סבסטיין מאת גאטנו דוניצטי (גרסה מתוקנת)
1845 (20 בדצמבר) "Der Tempelritter" מאת אוטו ניקולאי
1847 (25 בנובמבר): "מרתה" מאת פרידריך פון פלוטו
1864 (4 בפברואר): "L'es Fées du Rhin" מאת ז'אק אופנבך
תיאטרון אאכן הוא תיאטרון ובית אופרה בעיר אאכן בגרמניה.
הוא האולם הראשי בעיר המארח אופרות, קונצרטים, מחזות זמר ומחזות תיאטרון.
מ-2012 הוא אולם הבית של התזמורת הסימפונית של אאכן (Sinfonieorchester Aachen)
הוחלט על הקמתו ב-16 בנובמבר 1822 אחרי יובל ה-25 להכתרתו של מלך פרוסיה, פרידריך וילהלם השלישי.
התוכנית המקורית של הבניין תוכננה על ידי יוהאן פטר קרמר שונתה מאוחר יותר על ידי קארל פרידריך שינקל.
בניית המבנה התחילה ב-1822 והוא נפתח לקהל ב-15 במאי 1825. סגנונו הוא נאו-קלאסי אלגנטי עם פורטיקו עמודים בחזית.
בימי מלחמת העולם השנייה הפגזה אווירית של בעלות הברית הרסה את הבניין.
אחרי המלחמה הוא נבנה מחדש ונחנך במראה הנוכחי, עם 944 מושבים, ב-23 בדצמבר 1951 עם הצגת האופרה המייסטרזינגר מנירנברג מאת ריכרד וגנר.
תאוריית הקונספירציה בדבר גניבת הבחירות היא אמונה רווחת וחסרת בסיס בקיומה של הונאת בחירות נרחבת.
תאוריית הקונספירציה נולדה מתוך קמפיינים פוליטיים המקדמים תפיסות אלו במטרה לערער את אמון הציבור במוסדות המפקחים ובתוצאות הבחירות ולהביא לביטולן.
קונספירציות בדבר קיומה של הונאת בחירות כוללות בין היתר טענות כזב על הצבעה כפולה, התחזות בוחרים, קניית קולות, זיוף תוצאות, היעדר פיקוח על הבחירות ועוד.
הפצה מכוונת של דיסאינפורמציה ותיאוריות קונספירציה בדבר הונאת בחירות נחשבת כסוג של הטיית בחירות, ובמקרים מסוימים כסוג של הונאת בחירות בפני עצמה.
לעיתים תיאורית הקונספירציה מופצת במשך תקופה ארוכה שבמהלכה מוטל ספק מראש בתוצאות הבחירות, כהכנת הקרקע לסירוב להכיר בתוצאות האמת בבחירות עתידיות.
הכחשת תוצאות בחירות בלתי רצויות עלולה להחליש את אמון הציבור בטוהר הבחירות ובלגיטימציה של הממשל, להצדיק פעולות של דיכוי הצבעה והפיכת תוצאות הבחירות באמצעים לא כשרים, ובמקרים קיצונים אף לקריסת שלטון החוק והפיכת התוצאות באמצעים אלימים.
בבחירות הכלליות בפרו ב-2021, המועמד לנשיאות קייקו פוג'ימורי טען להונאה ואי סדרים בספירת הקולות, טענות אשר הופרכו על ידי רשויות הבחירות ומשקיפים בינלאומיים.
בישראל מאז 2019 הפיצו גורמים בליכוד טענות כזב בדבר גניבת הבחירות, שכללו טענות לזיופים בחברה הערבית, הטלת ספק במהימנות ספירת מעטפות כפולות, ערעור הלגיטימציה של ועדת הבחירות המרכזית והגשת עתירות לבתי המשפט.
סקר המכון הישראלי לדמוקרטיה מ-26 באוקטובר 2022 מצא שכ-39 אחוז מהציבור בישראל אינו מאמין שתוצאות הבחירות כפי שיפורסמו יישקפו היטב את תוצאות האמת.
יו"ר ועדת הבחירות המרכזית, השופט יצחק עמית, הביע חשש מפני התערבות של גורמים זרים בבחירות לכנסת, וחשש גדול יותר מפני דה-לגיטימציה לתוצאות הבחירות מגורמי פנים.
מנכ"לית ועדת הבחירות, אורלי עדס, הזהירה כי מאז הבחירות לכנסת ה-21 מזוהים מאמצים לפגוע באמינות ועדת הבחירות ובכך ליצור דה-ליגיטימציה לתוצאות הבחירות.
האנליסט כריס סאוטר טוען כי לתיאורית הקונספירציה בדבר גניבת הבחירות ישנם מקורות עוד משנות ה-60, במאבק בדיכוי ההצבעה של בוחרים שחורים בדרום ארצות הברית וחקיקת חוק זכות ההצבעה (1965).
במשך עשורים פוליטיקאים בולטים מהמפלגה הרפבוליקאית הביעו חששות בדבר טוהר הבחירות, ומבקריהם טוענים כי החשש מופץ כהצדקה לנקוט באמצעי דיכוי הצבעה.
דיכוי ההצבעה נעשה מתוך הבנה במפלגה הרפובליקאית כי הם סיכויהם לנצח בבחירות נוטה לעלות ככל שאחוז ההצבעה יורד.
ציטוט בולט בהקשר זה מגיע מפול וייריך, מייסד שותף של ההריטג' פאונדיישן (The Heritage Foundation) השמרנית, שאמר בנאום בשנת 1980, "אני לא רוצה שכולם יצביעו...
בכנות, היתרון שלנו בבחירות עולה ככל שאוכלוסיית המצביעים יורדת".
החוקרים פרופ' אנדרו סמולר וד"ר ג'פרי קבסרוויס טוענים שתנועת הכחשת הבחירות החלה עם תנועת מסיבת התה לאחר בחירתו של ברק אובמה לנשיאות ארצות הברית והתייחסו לתאוריית הקונספירציה הגורסת כי אובמה לא נולד בארצות הברית, כמסייעת בפירוק האמון במוסדות הממשלתיים ובאמת האובייקטיבית.
חוקרים אחרים העלו טענות כי התנועה החלה בשנים 2012, 2016 ו-2020.
בארצות הברית תאוריית הקונספירציה בדבר גניבת הבחירות (המכונה גם "Stop the Steal") הגיעה לשיאה לאחר שדונלד טראמפ הפסיד בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2020, אך הופצה עוד קודם לכן.
במהלך הבחירות המקדימות של הרפובליקנים ב-2016, לאחר שטראמפ הפסיד לטד קרוז במהלך הוועידה הרפובליקנית של איווה.
במהלך הדיבייט האחרון שלו נגד הילרי קלינטון, טראמפ הטיל ספק אם הוא יקבל את תוצאות הבחירות במידה ויפסיד, ואמר, "אני אשמור אתכם במתח".
הדבר נחשב הפרה של עקרונות יסוד שהתקיימו בארצות הברית במשך מעל 200 שנה.
במהלך הקמפיין לבחירות 2020 הושק מחדש קמפיין "Stop the Steal".
טראמפ ציין בפוסטים בטוויטר, בראיונות ובנאומים, שהוא עלול לסרב להכיר בתוצאות הבחירות אם יובס; טראמפ טען בצורה שקרית שהבחירות יזויפו נגדו.
יהיה המשך." בספטמבר 2020, ראש ה-FBI, כריסטופר ריי, שמונה על ידי טראמפ, העיד בשבועה כי ה-FBI "לא ראה, היסטורית, שום סוג של מאמץ לאומי מתואם של הונאת בוחרים בבחירות גדולות, בין אם זה בדואר ובין אם בצורה אחרת".
בעזרת טענות חסרות בסיס אלו, טראמפ סירב לקבל את ההפסד, והוא ושותפיו ניסו לבטל את בחירתו של ג'ו ביידן בשנת 2020. הוא הכריז כי "הבחירות הללו רחוקות מלהסתיים" וטען להונאת בחירות מבלי לספק ראיות.
טראמפ הבהיר כי יגיש תביעות משפטיות במדינות מפתח, אך רוב התביעות נדחו על ידי בתי המשפט.
הוא הפעיל לחץ על מושל ג'ורג'יה והן על מזכיר מדינת ג'ורג'יה "למצוא" קולות שיבטיחו את ניצחונו ולבטל את זכייתו של ביידן בחקיקה, ולחץ דומה הופעל על יו"ר בית הנבחרים של מדינת פנסליבניה.
כ-300 מחוקקים רפובליקנים התבקשו למצוא לחפש דרכים להפוך את תוצאות הבחירות.
מספר רפוליקנים בסנאט ובקונגרס, וכמו כן סגן הנשיא מייק פנס הכריזו כי יקדמו דיונים בשאלה אם לאשר את תוצאות חבר האלקטורים.
קודמה גם תיאוריה כוזבת כי בסמכותו של סגן הנשיא לדחות את אישור התוצאות.
פעילי ימין ובני ברית של טראמפ – כולל מייקל פלין, סידני פאוול ולין ווד – הציעו שטראמפ יוכל להשעות את החוקה, להכריז על ממשל צבאי ו"להריץ מחדש" את הבחירות.
ב-18 בדצמבר ערך טראמפ פגישה עם יועציו בבית הלבן, לאחריה נוסחו צווים נשיאותיים הקוראים לפנטגון ולמחלקה לביטחון לאומי להשתלט על מכונות הצבעה, שנטען באופן כוזב שזויפו, ולמינוי חוקר מיוחד מטעמם לחקר זיופי הבחירות.
בהוראת טראמפ נעשו ביררורים אם הצווים יוכלו לצאת לפועל, אך בכירים במחלקה לביטחון לאומי ובמשרד המשפטים דחו את האפשרות.
שורה של מומחים משפטיים, בכירים בצבא ארצות הברית וכל מזכירי ההגנה לשעבר שעודם בחיים פרסמו הצהרות המזהירות מהאפשרות להפיכה צבאית.
לקראת מועד אישור תוצאות הבחירות ב-6 בינואר 2021 נערכו פגישות בין טראמפ למחוקקים רפובליקנים לתכנן כיצד לבטל את אישור התוצאות.
פותחה תוכנית המסתמכת על התיאוריה המשפטית הכוזבת כי לסגן הנשיא מייק פנס סכמות חד-צדדית לדחות קולות אלקטורים.
התיאוריה הפכה לויראלית בקרב תומכי טראמפ.
טראמפ ובני בריתו הפעילו לחץ פומבי על פנס לדחות את הקולות האלקטורלים.
פנס לבסוף הודיע כי אין בסמכותו לנקוט בפעולה.
ב-6 בינואר 2021, יום אישור התוצאות, התכנסו מפגינים לעצרת מחאה על תוצאות הבחירות.
בעצרת חזרו טראמפ ומקורביו בנאומים על תיאורית הקשר בדבר גניבת הבחירות וקראו לסגן הנשיא פנס לבטל את אישור התוצאות.
סביב השעה אחת ובטרם הסתיימו הנאומים, החלו מאות מפגינים לצעוד לעבר הקפיטול (משכן הקונגרס) ולהסתער עליו אל מול הכוחות המזוינים של הקפיטול.
באירוע נהרגו חמישה אנשים וכ-115 שוטרים ומאות אזרחים נפצעו.
טראמפ ואחרים הואשמו באישומים פדרליים ומדינתיים הקשורים להטיית בחירות.
אך האישומים נגד טראמפ בוטלו או הוקפאו בעקבות ניצחונו בבחירות 2024. יותר מ-1500 איש שהיו ממעורבים בעלילות, כולל ההסתערות על הקפיטול ב-6 בינואר 2021, הורשעו, הואשמו או נמצאים תחת חקירה בגין פשעים כגון המרדה.
ביומו הראשון כנשיא אחרי ניצחונו ב-2024 חתם טראמפ על חנינה מקיפה לכל הנאשמים.
טענותיו השקריות של טראמפ נודעו כ"שקר הגדול" שלו.
מאז תמך טראמפ רק במועמדים רפובליקנים שמסכימים שהנשיאות נגנבה ממנו בבחירות 2020, ולא התחייבו לקבל את תוצאות בחירות 2024, במידה ויפסיד.
טענות חסרות בסיס נגד טוהר הבחירות בברזיל הושמעו על ידי ז'איר בולסונארו החל מ-2015, אז היה חבר בבית הנבחרים וקידם בהצלחה חוק המחייב מכונות הצבעה להדפיס רישומי הצבעה בטענה כי ההצבעה האלקטרונית מועדת לזיופים.
משרד התובע הכללי של ברזיל ערער על החוק בטענה שהוא פוגע בעקרון ההצבעה החשאית, ובית המשפט הפדרלי העליון השעה את החוק ביוני 2018.[
במהלך הבחירות ב־2018, בהן נבחר בולסונארו לנשיאות, הוצפו כמה פלטפורמות מדיה חברתית בטענות כוזבות שלפיהן פתקי ההצבעה האלקטרוניים הוגדרו כך שייטיבו עם מועמדים אחרים מלבד בולסונארו, וכי הוא לכאורה ניצח בבחירות לנשיאות כבר בסיבוב הראשון.
לאחר חקירת הטענות, קבעו הרשויות ומומחים לזיהוי פלילי כי לא הייתה כל הונאה בהצבעה, והסיקו כי חלק מהסרטונים שהופצו ברשת עברו מניפולציה ועריכה במטרה להפיץ את ההאשמות הללו.
כנשיא, בולסונארו המשיך להתעקש על טענות לזיוף בבחירות ודחף לביצוע חקירה של הבחירות, אף שמכונות ההצבעה כבר עברו ביקורת וספירת הקולות הייתה זמינה לציבור לצורך אימות.
הוא הוסיף כי חוסר האמון בהצבעה הוא שעמד, לדבריו, מאחורי ההסתערות על בניין הקפיטול האמריקאי, וכי על ברזיל לחזור לשימוש בפתקי הצבעה מודפסים כדי למנוע הונאה.
רשויות הבחירות ובית המשפט העליון של ברזיל הורו על פתיחת חקירה בנוגע לקמפיין שהוא מנהל נגד מערכת ההצבעה.
בתגובה טען בולסונארו כי המדינה נמצאת "תחת מתקפה", וכי הוא מסרב להיות מאוים על ידי החקירה.
בתחילת אוגוסט 2021 איים בולסונארו להגיב בצעדים בלתי חוקתיים לחקירה, בטענה שהחקירה עצמה אינה חוקתית.
החקירה אושרה בידי שופט בית המשפט העליון הברזילאי.
באמצע אוגוסט 2021 הזהיר בולסונארו מפני "קרע מוסדי" אפשרי, תוך שהוא קורא לסנאט הברזילאי להעמיד לדין את השופט שאישר את פתיחת החקירה ושופט נוסף, העומד בראש בית הדין לבחירות.
עוד הצהיר שלא יתקיימו בחירות ב־2022 אלא אם כן תעבור המערכת שיפוץ יסודי.
טענות אלו הובילו לכך שאלפי מפגינים יצאו לרחובות לתמוך בשינוי מערכת ההצבעה האלקטרונית.
שופטים בכירים ברחבי המדינה דחו את טענותיו של בולסונארו וציינו כי המערכת נקייה מהונאות מאז הנהגתה בשנת 1996.[114] מבקריו של בולסונארו האשימו אותו בניסיון לעורר חוסר אמון בקרב אזרחי ברזיל לקראת הבחירות ב־2022.
ב-30 באוקטובר 2022 הפסיד בולסונארו ליריבו לואיז אינסיו דה סילבה (לולה) בסיבוב השני בבחירות לנשיאות.
לקראת הבחירות ביולי 2022 פנה בולסונארו לעשרות דיפלומטים זרים והעלה בפניהם שורה של טענות בדבר חולשות במערכת ההצבעה האלקטרונית של המדינה.
בעקבות המצגת פרסמה רשות הבחירות הודעה שבה הפריכה כמה מהטענות שהעלה בולסונארו.
ב־28 בספטמבר, ארבעה ימים לפני הסיבוב הראשון של הבחירות, פרסמה המפלגה הליברלית של בולסונארו הודעה שלפיה דו"ח מפלגתי מצא כי קיימים "מספר ליקויים" בהליך הבחירות שנוהל בידי בית הדין העליון לבחירות, והוסיפה, מבלי להציג ראיות, כי בית הדין עמד רק ב־"5% מכלל הדרישות להסמכה תקינה של בחירות".
בית הדין דחה את הטענות כ"שקריות ומטעות שנועדו לשבש את ההליך האלקטורלי", והורה על פתיחת חקירה נגד מחברי הדו"ח המפלגתי.
בולסונארו לא הודה בפומבי מיד בתבוסתו או התייחס לתוצאות הבחירות, דבר שעורר חששות כי הוא עלול לדחות את התוצאה, בדומה לדונלד טראמפ בארצות הברית ב־2020. לאחר הבחירות פרצו מחאות במדינות רבות בברזיל, כאשר תומכיו של בולסונארו טענו לזיוף וחסמו צירי תנועה מרכזיים, תוך דרישה להתערבות צבאית.
בחלק מהמקרים המשטרה לא התערבה.
בשעות המאוחרות של 31 באוקטובר הורה בית המשפט למשטרת הכבישים הפדרלית לפנות את כל הכבישים הפדרליים.
ב־1 בנובמבר חסמו מפגינים גם את הדרכים לנמל התעופה הבינלאומי סאו פאולו/גוארוליוס, אך פונו בידי משטרת הכבישים הפדרלית.
במסיבת עיתונאים שנערכה בארמון אלבוראדה ב־1 בנובמבר, בולסונארו לא הכיר בתוצאות הבחירות, אך הצהיר כי הוא "יפעל בהתאם לחוקה".
באשר למחאות תומכיו, הוא תיאר אותן כ"פרי של זעם ותחושת אי־צדק בנוגע לאופן שבו התנהל ההליך האלקטורלי", תוך שהוא קורא להם להישאר שלווים ולא לחסום כבישים.
זמן קצר לאחר נאומו הצהיר בית המשפט הפדרלי העליון כי בעצם אישורו לתהליך העברת השלטון הוא הכיר בתוצאות, ובכך נסללה הדרך למעבר השלטון יומיים לאחר שלולה הוכרז כנשיא הנבחר.
ביום שלאחר מכן פנה בולסונארו ישירות לתומכיו המפגינים וביקש מהם להסיר את החסימות בכבישים, תוך שהוא מברך על החלטתם למחות נגד תוצאות הבחירות אך מבקש שיעשו זאת באמצעים אחרים.
ב־22 בנובמבר בולסונארט ומפלגתו ערערו רשמית על תוצאות הבחירות, בטענה שבדיקה שנערכה בהזמנת המפלגה העלתה כי מכונות הצבעה אלקטרוניות שיוצרו לפני 2020, שהיוו 59% מהמכונות ששימשו בבחירות 2022, חסרו מספרי זיהוי ביומנים הפנימיים שלהן.
הם ביקשו מבית הדין העליון לבחירות לפסול את הקולות שנרשמו במכונות אלו, צעד שהיה מוביל לבחירתו של בולסונארו.
עם זאת, מומחים טענו כי תקלה שכזאת לא תשפיעה על תוצאות הבחירות, והצביעו על כך שמספרי הזיהוי כן הופיעו ברישומי ההצבעה הפיזיים שהודפיסו המכונות.
למחרת דחה בית הדין את הבקשה והטיל על המפלגה קנס של 22.9 מיליון ריאל (כ־4.3 מיליון דולר) על הגשת תביעה בחוסר תום לב.
ניצחונו של לולה אושר רשמית ב־12 בדצמבר.
באותו יום תקפו תומכי בולסונארו את מטה המשטרה הפדרלית בברזיליה, לאחר מעצרו של אחד המפגינים בחשד להסתה לאלימות במטרה למנוע את השבעתו של לולה.
בנדיטו גונסאלבש, המפקח הכללי של בית הדין העליון לבחירות, פתח בחקירה נגד בולסונארו, וולטר בראגה נטו ובעלי בריתם, בחשד שניסו לערער את אמינות תוצאות הבחירות בעקבות תלונה של קואליציית המפלגות התומכת בלולה.
בולסונארו עזב את ברזיל לארצות הברית ב־30 בדצמבר כדי להימנע מהשתתפות בטקס השבעתו של לולה.
בנאומו האחרון לפני עזיבתו התלונן כי הבחירות לא היו הוגנות, אך גינה את האלימות סביב תוצאותיהן.
ב־8 בינואר פרצו תומכיו של בולסונארו לבנייני הקונגרס הלאומי, ארמון הנשיאות ובית המשפט הפדרלי העליון בניסיון הפיכה.
שלושת המבנים פונו בהמשך, ולמעלה מ־1,500 בני אדם נעצרו, מהם 684 שוחררו מאוחר יותר.
ב־10 בינואר טען בולסונארו בסרטון כי לולה הפסיד בבחירות, אך מחק אותו זמן קצר לאחר מכן.
משרד המשפטים הודיע כי המשטרה מצאה טיוטת צו המתירה לבולסונארו לבטל את הבחירות, במהלך חיפוש בביתו של שר המשפטים שלו, אנדרסון טורס.
ב־13 בינואר אישר בית המשפט לכלול את בולסונארו בחקירה בנוגע למהומות.
בחקירות נקבע כי בולסוראנו, בשיתוף רשת של שותפים בממשלתו ובכירי צבא, תכננו להוציא לפועל הפיכה צבאית בניסיון להשאיר את בולסוראנו בשלטון.
ב־21 בנובמבר 2024 האשימה המשטרה הפדרלית רשמית את בולסונארו ועוד 36 בני אדם בניסיון להפיל את המוסדות הדמוקרטיים של ברזיל, לרבות מזימה להתנקש בחייו של לולה, בסגן הנשיא הנבחר ז'ראלדו אלקמין ובשופט בית המשפט העליון דה מוראיס.
ב־18 בפברואר 2025 הגיש התובע הכללי פאולו גונט רשמית כתב אישום נגד בולסונארו ועוד 34 נאשמים בגין ניסיון להפיכה צבאית.
ב־26 במרץ קיבל בית המשפט העליון את כתב האישום.
המשפט התקיים בין 2 ל־11 בספטמבר 2025 בפני ההרכב הראשון של בית המשפט הפדרלי העליון, והסתיים בהרשעת כל הנאשמים, כאשר ז'איר בולסונארו נידון ל־27 שנים ושלושה חודשי מאסר.
טענות כזב להונאת בחירות ותיאוריות קונספירציה בדבר גניבת הבחירות החלו לתפוס תאוצה בישראל מהבחירות לכנסת ה-21 שהתקיימו באפריל 2019. ביום הבחירות הציב הליכוד כ-1200 משקיפים עם מצלמות נסתרות בקלפיות ביושבים ערביים, בטענה שהמהלך נועד למנוע זיופים.
במהלך קמפיין הבחירות לכנסת ה-22 טענו בנימין נתניהו והליכוד שהבחירות הקרובות יגנבו, וטענו בלי הוכחות שאם בבחירות הקודמות היו נמנעים זיופים, מפלגת בל"ד לא הייתה עוברת את אחוז החסימה וגוש הימין היה מנצח.
לאחר הבחירות לכנסת ה-23, שהתקיימו במרץ 2020, נמנעה מפלגת הליכוד בהצבעה על אישור תוצאות הבחירות.
לצד זאת הופצו טענות חסרות בסיס, בין היתר על ידי יאיר נתניהו, בדבר זיופים במעטפות הכפולות שלכאורה העבירו מנדטים מגוש הימין לרשימה המשותפת.
בתקופת ההיערכות לבחירות לכנסת העשרים וארבע, במרץ 2021, חשפו פייק ריפורטר כי יאיר נתניהו, ארגון אם תרצו וגורמים נוספים בליכוד קידמו תאוריית קונספריציה חסרת בסיס על תכנון לקיים זיוף הבחירות נרחב.
לפי התאוריה ועדת הבחירות המרכזית, כולל השופטים עוזי פוגלמן וניל הנדל שעמדו בראשה, קשרו קשר להעביר קולות מגוש המפלגות בראשות נתניהו למחנה השני.
כחודשיים לפני הבחירות לכנסת העשרים וחמש חשפו פייק ריפורטר קמפיין תעמולה נוסף נגד ועדת הבחירות המרכזית, שהחל לפעול ביוני 2022 ותיאר את השופט יצחק עמית כשמאלן רדיקלי שינסה לזייף את תוצאות הבחירות.
בין מפיצי התאוריה היו פעילי ליכוד בולטים שטענו כי גם הבחירות הקודמות זויפו וכי הליכוד הפסיד בהן רק בגלל זיופים אלה.
התיאטרון האפי הוא תיאטרון סיפורי-לירי המבקש לשמש בסיס לדיון פוליטי.
הסוגה פרחה בגרמניה בתקופה שבין רפובליקת ויימאר לשלטון הנאצי ומטרתו של ברכט הייתה להביא את הצופה למודעות חברתית שתוליד בקרבו את הצורך בשינוי.
כתוצאה מכך, האדם הרגיש מנוכר לחייו ויצירתו ומדוכא- ומכאן ברכט הפעיל את התיאטרון האפי, שהניכור הוא אמצעי הכרחי בו.
הרעיון של הניכור במחזותיו ובהצגותיו נועד לגרום לצופים לקום ולעשות מעשה לאחר הצפייה בהצגה.
לקום ולשנות את המציאות הקיימת.
אולם, נוסף על הניכור, יש להדגיש כי ברכט ניסה ליצור תחושת חמלה ואמפתיה אצל הצופים כדי שהם יזדהו עם הדמויות.
למעשה, ברכט ניסה ללכת על חבל דק שבין ניכור לתחושות חמלה ואמפתיה כדי לשאוב את הצופה אל תוך הסיפור, אך תוך כדי לעורר אצלו חשיבה פעילה שבסופה הוא יגיע למסקנה שבאחריותו ומחובתו לשנות את המצב הקיים.
המחזות ה"אפים" ניכרים בסגנון המנוכר המוצהר שלהם, סגנון המשועבד ליצירת תחושת ניכור וריחוק בין הקהל וההתרחשות התיאטרונית על הבמה.
באופן זה מקווה יוצרה לאלץ את הצופה להפעיל את המחשבה ולא להשאירו מונע על ידי מנגנוני הרגש.
ברכט קיווה שבאמצעות המחשבה ייווצר אצל הצופה הרצון לשינוי ופעולת השינוי, וכן, ניסה, באמצעות התיאטרון האפי, לקדם את התפיסה הסוציאליסטית (שהיה מתומכיה וממקדמיה הנלהבים בגרמניה שלפני מלחמת העולם השנייה).
התיאטרון האפי מכוון את הצופה להקשיב לדברים, לחבר ולהפעיל את הדעת ואז לנקוט עמדה לוגית מתוך שיפוט הגיוני, אף שלא ניתן להתעלם מההכוונה של היוצר לתפיסת עולם מסוימת אותה הוא מבטא במחזה באופן שאיננו משתמע לשני פנים.
רוב הנושאים בהם עוסק התיאטרון האפי הם חוסר בשוויון המעמדי/הכלכלי, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה החל ברכט להשתמש בתיאטרון האפי לקריאה כנגד המלחמה ואף לפציפיזם, כל זאת ללא שזנח את האידאולוגיה הסוציאליסטית השמה את המרכיב הכלכלי במרכזה.
האמצעים בהם נקט התיאטרון הברכטיאני למען השגת המטרה
היסטוריפיקציה: מיקומן של הדמויות והעלילה באזורים או זמנים מרוחקים מהצופה (או הקורא).
על מנת ליצור כביכול זרות וניכור, כך למשל "הנפש הטובה מסצ'ואן" מתרחשת בסין, "מעגל הגיר הקווקזי" באזור הקווקז, "אופרה בגרוש" באנגליה ו"אמא קוראז' וילדיה" במלחמת שלושים השנים.
ברכט רצה שהקהל יראה את העוולות המתרחשים במקום ובזמן רחוק מזמנו, ויוכל להבין שאותם הדברים קורים גם בחייו כעת, ועל ידי כך יקום וינסה לפעול כנגדם.
זמן ועלילה: פריסת העלילה לאורך זמן (בניגוד לריאליזם, הפונה אל הרגש), כך שיהיה זה קשה לקהל לקחת חלק בחיי הדמויות ולהתרגש יחד איתן.
במרבית ממחזותיו ישנם קפיצות בזמנים, כך שלקהל קשה לעיתים לעקוב אחר ההתרחשויות.
מלבד עלילתה המקוטעת של ההצגה, ישנו גם גילוי העתיד לבוא בכל רגע, כדי שהצופה לא יופתע ויתרגש כשהמקרה יקרה.
כך, למשל, במחזה "אמא קוראז' וילדיה", נאמר לקוראים עוד בתחילת המחזה שאמא קוראז' עומדת לאבד את כל ילדיה.
שירים: שילוב של שירים במהלך העלילה, שוברים את אחדות הדרמה, קוטעים את ההתרגשות שמתחילה להיווצר אצל הצופה ברגעים מכריעים בהצגה.
הדמויות הראשיות: הדמויות הראשיות במחזאות האפית הן לעיתים רבות דמויות שקשה להזדהות איתן.
ברכט דאג שגם גורלן הטרגי ביותר של דמויותיו יהיה באשמתן.
אמא קוראז', למשל, איבדה את שלושת ילדיה עקב תאוות בצע ולכן קשה לקורא להתחבר לסבלה, כאשר היא מתאבלת על אחד מילדיה, ומנסה להתמקח על כספה באותו הזמן.
מספר: פעמים רבות הופיע מספר בהצגה או במחזה, והפך לעיתים לאחת מהדמויות.
הפיכתה של דמות למספר הועילה ליצירת תחושת הניכור בכך שהקהל ראה את השחקן יוצא מהדמות והופך לחיצוני ומנוכר להתרחשויות.
המספר עשה זאת לעיתים רבות באמצעות שירה.
הדמויות פנו לקהל ושברו את הקיר הרביעי ובכך את אשליית האמת.
ברכט נתן לצופים להתחיל להזדהות עם הדמות אך קטע הזדהות זו במהרה, על מנת "להזכיר" לצופה שאין מדובר בחיים האמיתיים.
התיאטרון בישראל התפתח והתמסד עם השנים, מהצגות חובבניות שהעלו תלמידי בתי הספר שבמושבות ארץ ישראל עוד מסוף המאה התשע-עשרה, ועד לתיאטראות הגדולים והממוסדים של מדינת ישראל כיום.
מסגרת התיאטרון המאורגנת הראשונה שידועה הייתה בשנת 1905, אז חלוצים מהעלייה השנייה ארגנו תיאטרון חובבים ביפו בשם "חברת חובבי האומנות הדרמטית".
עוד לפני כן, בסוכות 1890, הציג דוד ילין בבית הספר למל בירושלים את ההצגה "זרובבל" מאת משה לייב ליליינבלום.
בחול המועד פסח 1894 העלתה חבורת חלוצים חובבנית את המחזה "שולמית" מאת אברהם גולדפדן בבית החרושת של ליאון שטיין ביפו.
בין חברי "חברת חובבי האומנות הדרמטית" נמנו כמה ממייסדי תל אביב, בהם אבא נאמן ויהודית הררי.
המחזות שהוצגו היו בעלי הקשר יהודי-היסטורי כגון אוריאל ד'אקוסטה מאת קארל גוצקוב, "החשמונאים", "בת יפתח" מאת אליעזר בן-יהודה ו"אסתר" מאת ז'אן רסין.
כן הוצגו מחזות מתורגמים מיידיש.
תיאטרון זה זכה לפופולריות ופעל עד לגירוש תל אביב במלחמת העולם הראשונה.
התיאטרון היה אחת החזיתות במלחמת השפות ביישוב, קבוצות התיאטרון ביקשו לבסס תרבות עברית ולאומית.
אפילו תיאטרון הבימה, שנוסד במוסקבה ב-1917 חרת על דגלו הצגה בעברית בניגוד לתיאטרון הבונד שהציג ביידיש וטיפח תרבות יידיש.{{הערה|שם=waitz|1=שוש וייץ, התיאטרון והחברה בישראל: זיקת גומלין, סקירה חודשית 7, 1986 }}
בשנת 1920 ייסד דוד דוידוב את התיאטרון העברי הראשון בתל אביב בשם "התיאטרון העברי בא"י".
בין השחקנים נמנו מרים ברנשטיין-כהן, ארי קוטאי ומאיר תאומי.
בהמשך התחלף שמו ל"התיאטרון הדרמטי" בניהולה של מרים ברנשטיין-כהן.
התיאטרון נכשל בהעלאת מחזות קלאסיים ונאלץ לעבור לבידור קל.
בשנת 1923 פרשו חמישה מהשחקנים של התיאטרון הדרמטי, נסעו לגרמניה ולמדו את אמנות משחק התיאטרון אצל מקס ריינהרדט.
כאשר שבו ארצה בשנת 1926, ייסדו את "התיאטרון הארץ ישראלי" בעזרתו של הבמאי מנחם גנסין.
בשנת 1927 עזבו כמה שחקנים את "התיאטרון הארץ ישראלי" וייסדו את התיאטרון הסאטירי "הקומקום" בניהולו של אביגדור המאירי.
התיאטרון הציג מערכונים בנושאים אקטואליים וחברתיים.
בשנת 1925 נוסד בידי משה הלוי תיאטרון הפועלים ההסתדרותי "האהל", שייעודו היה להביא הצגות איכותיות בפני ציבור הפועלים ולהציג מחזות בעלי זיקה סוציאליסטית-חלוצית-ציונית כולל מחזות בעלי רקע מקראי, המציגים מחזות מקראיים כמחזות מוסר סוציאליסטיים, למשל "ירמיהו" מאת שטפן צווייג ו"יעקב ורחל" מאת קרשנניקוב (שהועלה ב-1928 בתרגום אברהם שלונסקי).
התיאטרון פעל עד לשנות ה-60, כשבין הצגותיו הידועות היה "החייל האמיץ שוויק" בכיכובו של מאיר מרגלית (1935).
עוד נמנו עם שחקני האהל אברהם חלפי ויעקב איינשטיין.
אחד מן המחזאים הבולטים שמחזותיהם המקויים הועלו ב"האהל" היה נחום בנארי.
נתן אלתרמן התקין עבור האהל תרגומי מחזות מהשפה הצרפתית, בהם "החולה המדומה" ו"גם הוא באצילים" מאת מולייר.
על חשיבות התיאטרון בחיי הרוח של הפועלים מעיד נאומו של שלונסקי בפתיחת תערוכת האמנות בצריף "האהל" ב-14 בינואר 1926: "אני מציע תחליף לאלוהים: ...
צריך שימצא בית כנסת חדש, היינו שבמקום אלוהים נעמוד אנחנו...
'האוהל' יכול לשמש לנו תחליף של אלוהים לבית-הכנסת של אמנות [ההדגשה אינה במקור]".
הד לדברים נשמע עד ימינו, למשל פרופ' דן אוריין: "לדעתי, התיאטרון בארץ היום הוא מעין בית-כנסת חילוני" או יוסי יזרעאלי: "תיאטרון הוא בית כנסת חילוני".
התיאטרון ניכר בהשפעת שיטת סטניסלבסקי ובמבטא הרוסי המודגש של שחקניו.
הקרקע שהכינו קבוצות התיאטרון המקומיות השתלבה עם הצלחתה הבינלאומית של הבימה ותרמה להצלחת התיאטרון.
הבימה העלתה מחזות קלאסיים ומתורגמים ואף עודדה יצירה מקומית ובמסגרתה פעלו המחזאים אהרן אשמן וש.
שלום שהעלו מחזות מחיי החלוצים בארץ ישראל.
מסורת זו הגיעה לשיאה בהצגת "בערבות הנגב" מאת יגאל מוסינזון (1949).
ממלחמת העולם השנייה ועד קום המדינה
בשנות השלושים, ימי העלייה החמישית, פרחו בארץ ישראל עשרות מסגרות במה, רובן קטנות וקצרות-חיים, בשל עלייתם לארץ של שחקנים ובמאים רבים מן העולם הדובר-גרמנית וקהל להצגות ברוח התיאטרון הגרמני, מן הבמה הדרמטית הקלאסית ועד הקברטים.
חלק מתיאטראות אלה ניסה לייצר בארץ ישראל מסורת המבוססת על הבימוי ואופי המשחק הגרמני/אוסטרי במקום על התיאטרון הרוסי.
שנות מלחמת העולם השנייה יצרו צורך באסקפיזם ופתחו כר לפעילותם של קברטים בידוריים.
בשנת 1944 ייסד משה ואלין את התיאטרון הקומי "לי-לה-לו" שהעלה הצגות רוויו - שורת שירים ופזמונים וביניהם קטעי קישור קלים.
את מרבית הפזמונים לתיאטרון כתבו אברהם שלונסקי ונתן אלתרמן, וביצעו אותם מספר זמרות יוצאות תימן, בהן שושנה דמארי, כן המשיך להתקיים תיאטרון המטאטא.
בשנת 1945 אסף הבמאי יוסף מילוא חבורת שחקנים צעירים (בהם יוסי ידין וחנה מרון שהופיעו יחדיו במסגרת להקת "מעֵין זה", להקת הזמר והבידור של הבריגדה היהודית) והקים את התיאטרון הקאמרי.
מטרת התיאטרון הייתה להציג מחזות ברוח צעירה ובעברית "צברית" טבעית ומדוברת, בניגוד למכובדות הקלאסית של "הבימה" ולמבטא הרוסי הכבד שאפיין את שחקניה.
ההצגות "הוא הלך בשדות" מאת משה שמיר, שהעלה התיאטרון במלחמת העצמאות ו"הם יגיעו מחר" מאת נתן שחם, שהועלה ב-1950 ביטאו רוח זו.
בין היתר ביימו בקאמרי לצד מילוא הבמאים פיטר פריי, שמואל בונים והיי קיילוס, שתרמו לרוח המודרניזם שאפיינה את התיאטרון בשנות החמישים.
הקאמרי התבונן אל עולם התיאטרון האנגלוסקסי, לא לעולם הרוסי של הבימה מזה ולא לעולם מחזות המוסר האירופאים שאפיין את "האהל" מזה.
כן פנה התיאטרון במוצהר לטעם הקהל ולא ביקש לחנך אותו.
המדינה בראשיתה המשיכה את תפיסת התיאטרון כשופר ליצירת קונצנזוס אידאולוגי ואתוס משותף, לקליטת עליה ולבניין החברה.
שלושת המחזות החשובים שהוצגו בשנים 1948–1950, "הוא הלך בשדות", "בערבות הנגב" ו"הם יגיעו מחר", נכתבו בידי אנשי "דור בארץ" (דור תש"ח או דור הפלמ"ח) ועסקו בעיצוב הזהות הלאומית ואתוס הצבר, יפה הבלורית והתואר, הלוחם האמיץ אך הרגיש, סמל שלילת הגולה וההתחלה החדשה.
אתוס שמחזאי שנות השישים, השבעים והשמונים יעסקו בניפוצו בכל דרך אפשרית.
המחזה המקורי בשנות החמישים (והשישים) לא עלה על כשליש מהרפרטואר.
המחזאים הבולטים והדומיננטיים בשנות החמישים בישראל היו ברובם מחזאי דור הפלמ"ח המכונה "דור בארץ".
המחזות שהוצגו - חלקם חברתיים, חלקם מחזות הווי או קומדיות, היו רובם ככולם מחזות אקטואליים שהתייחסו לסוגיות לאומיות-חברתיות שונות בשנים שלאחר מלחמת השחרור, כגון קליטת עלייה, תמורות חברתיות ודמוגרפיות, והמעבר מיישוב למדינה.
המחזאות הישראלית המקורית של התקופה הסתמכה אפוא על מסורת "ישר מן החיים": מילת המפתח הייתה רלוונטיות ולוקאליות, במובן שבו המחזה צריך לומר דבר מה המתקשר לחיי הארץ.
במהלך שנות החמישים הופיעו על בימות "הבימה" ו"האהל" לבדם כשלושים מחזות מקוריים, זאת לעומת כשלושה-ארבעה בלבד אשר הוצגו במהלך שנות הארבעים.
בתקופה זו נוצרו פחות אלגוריות מקראיות, שהיו נפוצות בעיקר בתיאטרון האהל, הבולטת שבהן היא "אכזר מכל המלך" (נסים אלוני, הבימה, 1953).
נושא השואה כמעט ולא עלה.
חריגים לעניין זה היו המחזות "בעלת הארמון" (לאה גולדברג, הקאמרי, 1955) ו"חשבון חדש" מאת נתן שחם, אשר עסק בשאלת היחס למשתפי פעולה בתקופת השואה.
ב-1956 הוצגו לראשונה "לוחמים עייפים", אנטי-הרואיים ב"מחזה רגיל" מאת יורם מטמור (הקאמרי, 1956).
כך חוללו שנות החמישים מהפך משמעותי בתפיסת חשיבותו ומקומו של הרפרטואר המקורי.
התיאטראות הקומיים המשיכו להתקיים במקביל: "המטאטא" הוותיק פעל עד 1954; ב-1957 הקימו השחקנים גדעון זינגר, יעקב בן-סירא, ראובן שפר ושמעון בר והבמאים שמואל בונים ושרגא פרידמן את "מועדון התיאטרון", ששילב משחק, תנועה סאטירה ושירה.
תיאטרון סמבטיון נוסד אף הוא באותה שנה.
שנות השישים (עד מלחמת ששת הימים)
ראשית שנות השישים היו שנים של פריחה ושגשוג.
תיאטראות רבים יותר נפתחו והציעו מגוון גדול יותר לצופה.
ב-1961 הקים מילוא את התיאטרון העירוני חיפה ששם דגש על מחזות ישראליים מקוריים.
ב-1961 נפתח ביפו מועדון החמאם והקאמרי עבר למשכן חדש ברחוב דיזנגוף.
ב-1964 פתח גיורא גודיק את "אלהמברה" והציג מחזות זמר עתירי תפאורה ותלבושות "כמו בברודוויי".
באותה שנה ייסד יעקב אגמון את תיאטרון בימות.
במקביל לתיאטראות הגדולים נפתחו במות ניסיוניות כגון "זווית", "פרסה", "זירה" ו"תיאטרון צוותא" בסגנון "אוף ברודוויי", שראו אף הן הצלחה גדולה והביאו לישראל את מחזות האבסורד מאת ברטולט ברכט, סמואל בקט, אז'ן יונסקו ואדוארד אלבי.
מחזות אלה (מחכים לגודו, מי מפחד מווירג'יניה וולף?, רשומון) עברו לא פעם מהבמה הקטנה אל התיאטרון הרפרטוארי הציבורי וזכו להצלחה מפתיעה.
באותה תקופה החל להתבלט אחד מגדולי מחזאי ישראל ומן המקוריים שבהם, נסים אלוני, במחזות מקוריים ששאבו את השראתם מעירוב ייחודי של עברית וישראליות עם רוח האבסורד, בהם "בגדי המלך" (הבימה, 1961), "הנסיכה האמריקאית" (תיאטרון העונות, 1963), "הכלה וצייד הפרפרים" (בימות, 1967), "הדודה ליזה" (הבימה, 1969) ו"הצוענים של יפו" (הבימה, 1971).
לא רק חידושים בדרמה, גם חידושים צורניים כבמה ריקה מתפאורה, שימוש באביזרים סמליים וכדומה, נקלטו בישראל במהירות מפתיעה.
כדברי שוש וייץ: "לא פעם מוצג מחזה באוף-אוף-ברודוויי בתחילת השנה ובאוף-תל אביב בסופה".
החשיפה לחו"ל, ריבוי האולמות וצמאון הקהל העמידו בפני המחזאי הישראלי של התקופה נורמות חדשות ואתגר איכותי שקידם את המחזאות הישראלית.
ההצלחה הקופתית הגדולה ביותר של התקופה הייתה הפקת המחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מאת סמי גרונמן ב-1964 בקאמרי בבימויו של שמואל בונים, בתרגומו של נתן אלתרמן, עם 12 שירים פרי עטו, שהולחנו בידי סשה ארגוב ועם השחקנים אילי גורליצקי, יונה עטרי ורחל אטאס.
ההצלחה הגדולה הביאה ליצירת המופע "שוק המציאות", עם צוות דומה.
על פי רוב, הגולה והשואה לא תפסו מקום במחזאות הישראלית של התקופה, פרט לשני יוצאי דופן בולטים: "פעמונים ורכבות" מאת יהודה עמיחי (תיאטרון הקיבוץ, 1962) ו"ילדי הצל" מאת בן-ציון תומר (הבימה, 1962).
ב-1964 ניסה תיאטרון "הבימה" להעלות את מחזהו של רולף הוכהוט "ממלא המקום" אודות אי-ההתערבות של האפיפיור פיוס ה-12 בשואה.
משרד החוץ הפעיל את כובד משקלו על מנת למנוע את הצגת המחזה סמוך לביקור האפיפיור פאולוס השישי בישראל ונעילת ועידת ותיקן השנייה, אך הנהלת התיאטרון עמדה על עצמאותה ולאחר כחצי שנת דיונים הועלתה הצגת הבכורה בבימויו של אברהם ניניו ובעיבודו (יחד עם חנה בן-ארי).
ניסיון ראשוני להתחבר אל התרבות היהודית, לוותר על "שלילת הגלות" ולהתחבר ליצירה היהודית המסורתית הסתמן בשנת 1966 במחזמר "המגילה" לפי שירי איציק מאנגר.
המחזמר הוצג במועדון "החמאם" של הצברים המובהקים חיים חפר ודן בן אמוץ והתקבל בתחילה בתמהון הן מצד הקהל המבוגר והמצומצם של תיאטרון היידיש והן מצד הקהל ה"צברי" של "החמאם".
רק לאחר ביקורות מצוינות, העלו על נס את האיכויות האמנותיות של המחזה והוא הפך להצלחה.
בראי המחקר ההיסטורי, עשור שנות השישים היה עידן של מעבר בין דור המאבק ומחזאי תש"ח למחזאות דור המדינה.
שנים אלו קטעו את הרצף ההיסטורי-כרונולוגי של תרבות התיאטרון הישראלית: הן העמידו בפני המחזאי הישראלי אתגר, להציב נורמות חדשות, איכותיות, של מחזאות ישראלית מקורית.
עוד בעשור זה החלו את פעילותם במאים בולטים בתיאטרון הישראלי, אשר הציגו את מה שהכירו מתוך ניסיונם האישי.
המחזאים נסים אלוני, נתן אלתרמן, יוסף בר יוסף וחנוך לוין עיצבו, כל אחד בדרכו, נורמות אסתטיות ורעיוניות של מחזאות ישראלית חדשה.
כל אחד מהם העמיד דפוס ארכיטיפי של דרמה ישראלית בת זמננו.
חלקם הציג מודל להמשך ולחיקוי וחלקם נותר כאפיזודה שלא השפיעה כמעט על הדרמה הישראלית במהלך שנות השבעים והשמונים.
מלחמת ששת הימים ב-1967, מלחמת יום כיפור ב-1973 והזעזוע והמחאה שבאו אחריה כמו גם הפגנות הפנתרים השחורים גרמו לשינויים ברפרטואר התיאטרוני וליצירה קדחתנית וחסרת תקדים בתחום התיאטרון המקורי.
מאז ואילך התאפיינה המחזאות בחיפוש זהות מורכבת ואישית (בניגוד ל"אנחנו" הקולקטיבי), בתגובה מהירה ורגשית לאירועים אקטואליים.
התיאטראות הממסדיים החלו לטפח את המחזאות הצעירה באופן יזום על ידי הקמת מסגרות כגון "המעבדה למחזאות מקורית" של תיאטרון חיפה (יהושע סובול, נולה צ'לטון), "מעבדת התיאטרון-במת השחקנים" (עודד קוטלר, אמנון מסקין, לאורה ריבלין, אילן תורן), "סדנה למחזה מקורי" של הבימה (פנינה גרי), "צוותא: במה 2" ועוד.
בראשית שנות השבעים הוקמו התיאטראות העירוניים תיאטרון באר שבע ותיאטרון החאן בירושלים.
בשנת 1978 הקימה ההסתדרות את תיאטרון בית ליסין.
אל הרס המיתוסים הצטרפו גם מחזאים וותיקים כגון יגאל מוסנזון ב"שמשון - רקוויאם לארץ פלשתים" (הבימה, 1969).