tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסינגל "עץ ירוק מפלסטיק" שכתב אמרגנה באותה העת, אסף אטדגי והלחין יוני אמבר, הפך ללהיט והיה מועמד סופי בתחרות "קליפ העשור" של ערוץ המוזיקה הישראלית.
סינגלים נוספים שיצאו מתוך האלבום הם "סרט ישן" ו-"צועקת אליך", שזכו להשמעות יפות ברדיו והצליחו במצעדי הפזמונים.
בשנת 2010 החלה להגיש יחד עם גל אוחובסקי את התוכנית "גל ומרגול" בערוץ 24. באוקטובר 2010 יצא הסינגל "הלילה" שזכה להשמעות מרובות בתחנות הרדיו והיה להיט גדול ברחבות הריקודים.
בשנת 2011 יצא אלבום גרסאות כיסוי בשם "שני צדדים למטבע", ובו גרסתה של צנעני לשירו של מיכה שטרית "אינתי עומרי".
באותה השנה הוציאה גם את הסינגל "למחוק את הזמן".
באוקטובר 2011, הוציאה לאור את הסינגל "ילד" שנכתב בעת מעצר הבית שבו הייתה, ותקופת פסק הדין.
באפריל 2013 הוציאה את הסינגל "מה אתה רוצה?", בלדה בסגנון בלוז רוק.
בהמשך אותה השנה, באוגוסט הוציאה לראשונה דואט עם הזמרת זהבה בן בשם "קול העולם".
שיתוף הפעולה בין השתיים הוביל באותה השנה לסיבוב הופעות משותף.
השתיים בנוסף, הוציאו סינגל חדש בשם "אהבה גדולה", ועוד שני חידושים לשירים "עלם חמודות", ו"הוא פגע בי אמא".
עוד בשנת 2013, צנעני החלה להגיש יחד עם אלון גל את התוכנית "חי בבוקר עם מרגול ואלון גל" בערוץ 24.
אחרי סיבוב ההופעות של מרגול וזהבה בן, יצא ביוני 2014 השיר "מי אתה בכלל" בשיתוף פעולה עם המפיק אסי טל.
ב-21 באוקטובר 2014 הוציאה צנעני ביחד עם ליין המסיבות הגאות אריסה, את שיר המחאה "פה זה לא אירופה", שכתב והלחין דורון מדלי.
בקליפ לשיר זה השתתף האומן אוריאל יקותיאל.
שנה לאחר מכן, ב-18 בינואר 2015, יצא השיר "עוד יום" דואט משותף עם איתי לוי, ובאותו הזמן, עלתה התוכנית ברדיו לב המדינה, בשם "פה זה לא אירופה!" בהגשת הני זובידה ומרגול.
כמה חודשים לאחר מכן, ב-27 ביולי, השתתפה בפרק אחד בסדרה הדרמה קומית "שחקן זר" של הזכיינית קשת ששודרה בערוץ 2 בתפקיד כוכי, שפית אישית שמבשלת לשחקן אדיר מיוחס, אותו מגלם מאור שוויצר.
בסמוך לכך, צילמה צנעני קליפ פרודיה עם גורי אלפי לשיר "Hello", של הזמרת אדל לתוכנית "היום בלילה עם גורי אלפי".
שנה לאחר מכן, ב-28 ביוני 2016, הוציאה את השיר "רחוק מכאן" שכתב והלחין בנה אסף צנעני.
בדצמבר 2018, הוציאה את "יאמה", למילים של עמוס נוי, לחן של דודו טסה, והפקה מוזיקלית של דודו טסה וניר מימון.
באותה שנה, החלה בסיבוב הופעות משותף עם הזמר אבנר גדסי.
החל מיולי 2021 צנעני שופטת בתוכנית הריאלטי "אקס פקטור ישראל", למציאת נציג ישראל באירוויזיון 2022, לצד נטע ברזילי, אביב גפן, מירי מסיקה ורן דנקר.
במסגרת זו, משמשת צנעני כמנטורית של "נבחרת הבוגרים והלהקות" של התכנית, יחד עם מירי מסיקה.
ב-16 באוגוסט 2011, נעצרו צנעני ובנה אסף למשך שבועיים וחצי, בחשד שניסו להיעזר בעבריינים מיכאל חזן ובן כהן כדי לגבות כספים מאמרגנהּ לשעבר אסף אטדגי.
במסגרת הסדר טיעון שנחתם בנובמבר 2011 צנעני הודתה והורשעה בסחיטה באיומים של אטדגי, ונגזרו עליה שישה חודשי מאסר בעבודות שירות.
ב-10 בינואר 2017 אירע פיצוץ ברכבה של צנעני במסגרתו לא נפגע איש.
בהטמנת המטען הואשם העבריין אבנר הררי, שעל פי הנטען אחראי לפיצוץ ברכבה לאחר שסירבה להשמיע את שירו בעת ששידרה בתחנת "רדיו לב המדינה".
ב-1977 נישאה צנעני למורדי לביא, ולשניים בן, המלחין והמפיק המוזיקלי אסף לביא צנעני.
מרגלית הר-שפי (נולדה ב-1975) היא ישראלית שנמנתה עם מכריו של יגאל עמיר, לפני שרצח את יצחק רבין, והורשעה לאחר הרצח באי-מניעת פשע, בנימוק שידעה אודות כוונותיו של הרוצח ולא דיווחה עליהן למשטרה.
מאסרה קוצר, לאחר שריצתה שני שלישים מגזר הדין, בחנינה מטעם נשיא המדינה, לאחר שהתייעץ עם ראשי השב"כ לשעבר כרמי גילון ועמי אילון שאמרו לו שהיא לא ידעה על כוונת הרוצח.
מרגלית הר-שפי היא בתם של דב הר-שפי, בעל מפעל לאריזות קרטון בבית-אל, לימים חבר מרכז הליכוד מטעם חטיבת "מנהיגות יהודית", וד"ר בטחה הר-שפי, מרצה בכירה בהיברו יוניון קולג' (אחותה של הסופרת אמונה אלון).
סבה, אביה של בטחה, היה פרופסור פנחס פלאי.
בתחילת שנות התשעים היא הייתה קומונרית בסניף בני עקיבא יד אליהו בתל אביב.
בשנה שקדמה לרצח רבין הייתה מרגלית הר-שפי סטודנטית בשנתה הראשונה ללימודי משפטים באוניברסיטת בר-אילן, ופעילה בארגון "שבתות-תמיכה" לחיזוק התנחלויות נגד הסכמי אוסלו המתהווים.
בתחילת לימודיה באוניברסיטה, בהיותה כבת 19, התוודעה לעמיר.
השניים נפגשו בקמפוס לעיתים תכופות, ואף נסעו יחד עם סטודנטים אחרים להשתתף באחת מן ההפגנות ב"יד ושם" שהייתה אמורה להתקיים (ולבסוף בוטלה) נגד מדיניות הממשלה.
בפגישותיהם שוחחו הר-שפי ועמיר על נושאים אישיים ונושאים פוליטיים.
כחודשיים לאחר שפגשה בו לראשונה, ויותר מחצי שנה לפני רצח רבין, החלה הר-שפי לשמוע הכרזות חוזרות ונשנות מצד עמיר, שניתנו הן בפומבי והן בשיחות פרטיות, כי רבין "בוגד" וכי "יש להורגו".
בעקבות כך החלה הר-שפי לרופף בהדרגה את הקשר האישי ביניהם, עד שהוא הופסק כליל כחצי שנה לפני הרצח.
בפסק הדין במשפטה של הר-שפי תיאר השופט מישאל חשין את שיחותיהם של עמיר והר-שפי בעניין דין רודף, שהתקיימו כתשעה חודשים לפני הרצח:
דבריו של עמיר בעניין דין רודף הטרידו את הר-שפי, ובעקבותיהם פנתה לרב שלמה אבינר ושאלה אותו האם ישנם נימוקים הלכתיים שבאמצעותם היא תוכל לשכנע אחרים כי על רבין לא חל דין רודף.
בעדותה במשפטם של האחים עמיר אמרה הר-שפי כי היא שאלה אותו האם יש לשקול לדווח לרשויות על אדם המכריז כי דין זה חל על רבין, כשם שיש לשקול להושיב "תחת הסגר – כלב בעל נביחות מבהילות שאינו נושך".
לדבריה, הרב השיב כי אין דין רודף חל על רבין, ומאחר שהיא מתרשמת שאותו אדם הטוען אחרת – רק מדבר, אזי אין צורך לדווח עליו לרשויות.
בליל הרצח, לאחר ששודר כי ראש הממשלה נרצח בידי צעיר מהרצליה לאחר תום עצרת תמיכה בתהליך אוסלו, וניתנו פרטים מזהים נוספים, התקשרה הר-שפי לחברתה ושתיהן הביעו הלם הדדי מן האפשרות המסתברת והולכת שעמיר הוא הרוצח.
עוד התקשרה לביתו של עמיר עצמו, לברר האם הוא הרוצח.
לאחר הרצח נעצרה הר-שפי פעמיים על ידי חוקרי השב"כ, יחד עם מעצרם של מכרים אחרים של עמיר.
החוקרים ניסו לבדוק האם היה להר-שפי קשר ישיר למעשה הרצח.
תוצאות החקירה שללו אפשרות זו, והיא שוחררה ממעצר.
במהלך החקירה כתב יגאל עמיר מכתב למרגלית הר-שפי, ובו משפטים כמו "תספרי כל מה שאמרתי לך אי פעם" ו"הם יודעים הכל, ממילא לא יקרה לך כלום." לאחר שהתברר כי מכתב זה נכתב להר-שפי בעקבות בקשת חוקריו של עמיר – הוא נפסל בבית משפט השלום כראייה.
כשנה לאחר הרצח החליטה פרקליטת המדינה עדנה ארבל להעמיד את הר-שפי לדין באשמת אי מניעת פשע, בטענה שהר-שפי ידעה מראש על כוונת עמיר לבצע את הרצח, אך לא עשתה דבר כדי למונעו ואף לא דיוחה על כך לרשויות.
זאת בניגוד לגרסת הר-שפי, אשר העידה בחקירותיה בשב"כ כי ראתה בעמיר "פנטזיונר" ו"שחקן" נטול יומרה מעשית לבצע התנקשות, וכי הרצח עצמו הפתיע אותה.
משפטה התנהל בשנים 1997–2001. בעקבות שני ערעוריה, היא נדונה בכל שלוש הערכאות, ונפסק בהן שידעה על כוונותיו של עמיר לרצוח את רבין, ולכן הורשעה בעבירה של אי מניעת פשע.
הייתה זו הפעם השנייה בתולדות מדינת ישראל בה הורשע אדם בעבירה זו.
עוד נפסק כי נמנעה מלהיענות לבקשת עמיר להעניק לו מידע-אמת אודות הנשקייה במקום מגוריה, זאת (על-פי עדותה) מתוך שיקול של מניעת מידע ביטחוני רגיש מאוזניים זרות של אדם בלתי מוסמך – כפי שנתפס עמיר בעיניה עד הרצח.
השאלה העיקרית שעמדה להכרעתו של בית המשפט, הייתה האם – מתוך ההצהרות המילוליות שיצאו מפיו של עמיר – באה הר-שפי לכלל "ידיעה" על יומרה מעשית של עמיר לרצוח את רבין.
השופטת דבורה ברלינר בעלת דעת-המיעוט בבית המשפט המחוזי, הציעה לקבל את טענת הר-שפי, מחמת הספק.
עמדת השופטת ברלינר לא התקבלה על דעת שאר עמיתיה להרכב, וגם לא בבית המשפט העליון.
בפסק הדין של בית המשפט העליון פסק השופט חשין כי דברי הר-שפי, שהכרזותיו האלימות של עמיר לא עוררוה להחשיבו כבעל יומרה מעשית לבצע התנקשות, ראויים להידחות "כְגִרְסָה בלתי סבירה".
ב-21 במרץ 2001, יותר מחמש שנים לאחר רצח רבין, החלה הר-שפי לרצות את מאסרה.
בפועל, ימי שהותה בכלא היו מחצית מתשעת חודשי המאסר שנגזרו עליה, וביחד עם ימי מעצרה (כולל הקדמה מינהלית סטנדרטית של השחרור מטעם הנהלת הכלא) – הם עלו לשני שלישים בדיוק מתקופה זו.
ועדת השחרורים של שירות בתי הסוהר סירבה לנכות את השליש הנותר ממאסרה של הר-שפי בנימוק שעל אף "התנהגותה המופתית" בכלא ועל אף הבעת הצער מצידה על "הטעות בראיית המציאות" כלשונה, היא נמנעה מלהביע מפורשות "חרטה על מעשיה", בהמשיכה לכפור בפסק הדין המרשיע שיוחס לה על ידי רוב השופטים.
נשיא המדינה משה קצב החליט לחנון אותה, בנכותו שליש מתקופת מאסרה, בין השאר לאור המלצתם של ראשי השב"כ לשעבר האחראים לחקירתה, עמי אילון וכרמי גילון, שאמרו כי הר-שפי לא ידעה מראש על תוכנית הרצח.
בחודש אוגוסט 2001 שוחררה הר-שפי מהכלא.
פרשת הר-שפי עוררה סקרנות ציבורית וסערת רגשות בשני קצות הקשת הפוליטיים: בצד הימני של המפה הפוליטית יש שראו בה שעיר לעזאזל וקורבן של ציד מכשפות; בצד השמאלי של המפה יש שראו בה שותפה לפעילות שקדמה לרצח.
ויכוחי ימין-שמאל בעניינה לובו על ידי הלהט הציבורי הכללי בפרשת רצח יצחק רבין.
מיד לאחר הרצח הודלפו לעיתונות פרטים שונים מחקירתה של הר-שפי בשב"כ.
בין השאר, טען חוקרה של הר-שפי כי בחקירתה היא סרבה לעמוד דום בצפירה לזכר רבין וכי היא סירבה להוסיף את הביטוי ז"ל לשמו; ההד אשר לו זכתה טענה זו חיזק בקרב רבים בשמאל את הדימוי השלילי שהיה להר-שפי אצלם, כ"יהירה ומתנשאת".
מאידך, הר-שפי עצמה הכחישה את הסיפור שייחס לה חוקרה, ואף טענה כי בחקירתה הוא שיבש דברים שאמרה והתנכל לה על רקע דעותיה הפוליטיות הנחרצות נגד הסכמי אוסלו; טענות הר-שפי חיזקו בקרב רבים בימין את הדימוי שהיה לה אצלם, כנרדפת על לא עוול בכפה.
בעקבות הרשעתה בבית משפט השלום כתב המשפטן פרופ' אליאב שוחטמן:
שבועות מעטים לפני שניתן פסק הדין הסופי בעניינה, גויסה לעבוד כמורה בפסגות; המינוי פורסם וביקורת עליו הביאה לפיטוריה, בהוראה של ראש הממשלה וממלא מקום שר החינוך, אהוד ברק.
החלטת נשיא המדינה לחון את הר-שפי גרמה לסערת רגשות חדשה ולתרעומת רבה בקרב השמאל בישראל.
חבר הכנסת איתן כבל עתר לבג"ץ כנגד החלטת הנשיא, אך עתירתו נדחתה על ידי נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, אשר הבהיר כי שיקולי החנינות של נשיא-המדינה אינם שפיטים, וכי לכן "קצרה ידו של בית המשפט מלהושיע".
מאז שחרורה נעלמה מרגלית הר-שפי מהתודעה הציבורית.
היא למדה תקופת מה במכללת "אור חיה" של חב"ד ושבה לאלמוניות.
ב-10 באפריל 2007 השתתף ח"כ עמי אילון בכנס פעילי מפלגת העבודה באשקלון, וכשנשאל מדוע תמך במתן חנינה להר-שפי השיב: .
בכיר שב"כ נוסף שהביע תמיכה באפשרות חפותה של הר שפי הוא מנחם לנדאו, בעברו ראש אגף בשב"כ, שאמר ב-20 באוקטובר 2010: .
בעקבות דבריהם של גילון ושל איילון, מתח הרב יעקב מדן ביקורת חריפה על פסק הדין בעניינה וכתב כי:
הרב מדן אף יצא בקריאה לערוך להר-שפי משפט חוזר, שישיב לה את שמה הטוב.
הוא ראה במשפט הר-שפי סמל לשסע שנפער בין השמאל הציוני לציבור הדתי-לאומי: פנייתו של הרב מדן בעניין זה ליועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, נדחתה.
פנייה נוספת נעשתה באוקטובר 2010 על ידי קבוצת ח"כים ואישי ציבור מהציונות הדתית שקראו ליועץ המשפטי לממשלה לפתוח בהליך משפטי שיוביל למחיקת הרשעתה של הר-שפי ונדחתה אף היא על ידי פרקליט המדינה, תוך שהוא מציין כי עדיין פתוחה בפני הר-שפי עצמה הדרך לבקש משפט חוזר.
בפברואר 2011 התפרסם ריאיון עם ראש השב"כ בתקופת הרצח כרמי גילון במקומון "ידיעות ירושלים" שבו הוא אמר
הר-שפי היא מורה ומחנכת בבית ספר בירושלים.
היא נישאה ב-2010, למרדכי דהן חסיד חב"ד.
ארבע שנים וחצי לאחר נישואיה היא התגרשה.
אחיה הוא המשורר אבישר הר-שפי.
מרגלית ש.א רכב בע"מ היא חברת תחבורה ציבורית והסעות.
החברה הוקמה בשנת 1983 על ידי בני הזוג, אלה ודן שבי, בעיר באר שבע כחברת הסעות.
החברה הפעילה משנת 1997 עד 2007 את התחבורה הציבורית במודיעין-מכבים-רעות.
החל משנת 1997 הפעילה החברה את שירות התחבורה העירוני במודיעין ואת השירות הבינערוני ממנה אל ירושלים, תל אביב, פתח תקווה, רמלה, ראשון לציון וחשמונאים.
בסוף שנת 2006, היו בבעלות החברה מעל 125 אוטובוסים, מוסך עצמאי מרכזי בבאר שבע ושני מרכזים לוגיסטיים בבאר שבע ובמודיעין.
באוגוסט 2007 עבר שירות התחבורה הציבורית במודיעין לחברת ויאוליה.
בסוף 2017 נפסקו לחברה בבית המשפט העליון פיצויים של כ-9 מיליון שקלים על כך שהמדינה לא הקימה מסוף תחבורה ציבורית במודיעין, כפי שהוצג במסמכי המכרז, ובעקבות זאת קווי האוטובוס הבינעירוניים עברו בתוך העיר.
מרגלי קיימברידג' סדרת דרמה בריטית בת ארבעה פרקים העוסקת בחייהם של חברי רשת קיימברידג' משנת 1934 ועד לעריקתם של גאי ברג'ס ודונלד מקלין לברית המועצות.
הסדרה נוצרה בשנת 2003 בבימויו של טים פייוול ובהפקת ה-BBC.
את התסריט כתב טים פייוול .
טובי סטיבנס בתפקיד קים פילבי
רופרט פנרי-ג'ונס בתפקיד דונלד מקלין
סמואל וסט בתפקיד אנתוני בלאנט
טום הולנדר בתפקיד גאי ברג'ס
פטריק קנדי – ג'וליאן בל
ג'וליאן פירת' – הנסיך מוויילס
אנתוני אנדרוז – המלך ג'ורג' השישי
ג'ון לייט - ג'יימס אנגלטון
רונלד פיקאפ – קולונל וינטר
אנה-לואיז פלאומן – מלינדה, אשתו של דונלד מקלין
ג'יימס פוקס – לורד האליפקס
סיימון וודס – צ'ארלס גיבנס
בנדיקט קמברבאץ' – אדוארד הנד
אימלדה סטונטון – אליזבת, המלכה האם
מרסל לורס - ארנולד דויטש
מרגלית פינקלברג (נולדה ב-1947) היא פרופסור אמריטה בחוג ללימודים קלאסיים שבאוניברסיטת תל אביב וסגנית נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
היא כלת פרס רוטשילד לשנת ה'תשע"ב (2012) בתחום מדעי הרוח.
מרגלית פינקלברג נולדה במינסק שבברית המועצות, עשתה תואר ראשון ושני באוניברסיטת מוסקבה בלימודים קלאסיים.
עלתה לישראל עם בעלה אריה בשנת 1975 ועשתה דוקטורט בלימודים קלאסיים באוניברסיטה העברית.
נושא העבודה היה: "תורת השירה בפואטיקה היוונית שלפני אריסטו", אותו עשתה תחת הדרכתו של פרופסור מרסל דיבואה וקיבלה את תואר הדוקטור ב-1986. החלה ללמד ב-1987 באוניברסיטה העברית ומ-1991 מלמדת באוניברסיטת תל אביב.
עמדה בראש החוג ללימודים קלאסיים באוניברסיטה בין השנים 2006-2002. שימשה כעמיתת מחקר ב-All Souls College שבאוניברסיטת אוקספורד, ובמכון ללימודים מתקדמים שבפרינסטון, הוזמנה לתת הרצאות כבוד באוניברסיטת מישיגן ובאוניברסיטת ממוריאל של ניופאונדלנד ולברדור.
מרגלית פינקלברג זכתה בשנת 1991 בפרס גילדרסליב מהוצאת הספרים של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, עבור המאמר הטוב ביותר שפורסם בכתב עת American Journal of Philology לשנת 1990. ב-1994 זכתה בפרס מקרן רוזה אטינגר (ירושלים) עבור תרגום מיוונית עתיקה לרוסית של מלחמות היהודים ליוסף בן מתתיהו (יוספוס פלביוס), שראה אור במוסקבה.
תרגמה לעברית מודרנית את המשתה של אפלטון; תרגומה לפיידרוס של אפלטון ראה אור ב-2010.
ב-2011 נבחרה לנשיאת האגודה לקידום הלימודים הקלאסיים בישראל.
החל מא' בתשרי תשפ"ב היא סגנית נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
מחקריה של מרגלית פינקלברג מתמקדים ביוון העתיקה ומשתרעים על פני קשת רחבה של נושאים: ספרות יוון, במיוחד שירת הומרוס, פרה-היסטוריה אגאית, תורת השירה, השפה היוונית העתיקה, מסורת מיתולוגית, דת ומוסר ביוון, ועוד.
הכתב הקווי A והשפות האנטוליות
מרגלית פינקלברג היא אחד מהאנשים המעטים בעולם העוסקים בכתבים האגאיים.
באלף השני לפנה"ס, האגן המזרחי של הים התיכון, ובכלל זה הים האגאי, היה למקום היווצרותם של שיטות כתב חדשות, שלא היו זהות לכתב היתדות או לכתב ההיירוגליפי שהיו נפוצים באותה תקופה באזורים הסמוכים של המזרח הקרוב ומצרים.
במחקר המודרני קיבלו כתבים אלה שם משותף של "כתבים אגאיים", או "כתבים ליניאריים (קויים)".
היו אלה כתבים הברתיים, דהיינו, כל סימן ייצג הברה אחת, עיצור ותנועה ביחד, ולכל אחת מן התנועות היה גם סימן נפרד משלה.
בשנות החמישים של המאה העשרים פענח מייקל וונטריס הבריטי את אחד משני הכתבים שנתגלו באי כרתים, הכתב הקווי B) Linear B),
בעוד הכתב השני, הכתב הקווי A) Linear A) נותר לא מפוענח.
פינקלברג הציעה דרך לפיענוח כתב זה, וגם זיהתה את השפה העומדת מאחוריו כשייכת לקבוצת השפות האנטוליות (השפה של הכתב הקווי B הייתה יוונית).
זיהוי זה של השפה המינואית, היא השפה העתיקה של האי כרתים, מקובל כיום על ידי חלק מהחוקרים.
עקב מחקריה בכתבים האגאיים, פינקלברג חקרה גם את יחסי הגומלין בין השפות האנטוליות (חיתית, לוויות, ואחרות) ושאר השפות ההודו-אירופיות, והגיעה למסקנה כי השפות האנטוליות משתייכות לרובד העתיק ביותר של קבוצת השפות ההודו-אירופיות.
ב-2003 רואיינה בנושא זה על ידי העיתון Science.
ספרה זה של פינקלברג, שראה אור בהוצאת קלרנדון שבאוקספורד, עוסק בתורת השירה ביוון.
הספר דן בתהליכים בתרבות והגות של יוון הארכאית והקלאסית שהביאו להופעתה לראשונה במסורת המערבית של ספרות יפה כתחום תרבותי ייחודי.
התזה של הספר היא שבתקופה הקדומה, השירה לא נחשבה לפרי יצירתו של המשורר אלא לפועל יוצא מהשראה אלוהית, בדומה לנבואה שמגיעה מן האלים, וכתוצאה מכך התקבלה על ידי כל כדוברת אמת.
מצב זה השתנה עקב התמורות שחלו בתקופה הקלאסית (המאה החמישית לפני הספירה), כאשר שירה התחילה להתפרש כאחת ממיומנויות טכניות שמקורם לא באלים אלא באומן עצמו.
מעמדה משתנה בהתאם, ומאמת אלוהית היא הופכת לבדייה שבכוחה ליצור מציאות חלופית אשר אינה נתפסת במונחים של "אמת" ו"שקר".
ספרה זה של פינקלברג ראה אור בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' הוא מחקר רב-תחומי, העורך עימות בין ממצאים ארכאולוגיים, ממצאים בלשניים ומסורת מיתולוגית, המתייחסים לסוף תקופת הברונזה ביוון ובאגן המזרחי של הים התיכון (סוף האלף השני לפני הספירה), ושם למטרה לשחזר את התמונה האתנית, התרבותית והחברתית של אותה תקופה.
התזה העיקרית של הספר היא שהיוונים החלו את דרכם ההיסטורית כקבוצה רב-לאומית, אשר כללה גם את השבטים שפלשו ליוון בסוף תקופת הברונזה וגם את שרידי אוכלוסייתה המקורית ושזהותם הלאומית החדשה נוצרה מתוך המרכיבים הללו.
תקופה מכרעת זו בהיסטוריה של יוון הונצחה במסורת היוונית באמצעות המיתוס המכונן על אודות מלחמת טרויה, שהונצח בשירת הומרוס ושימש כאחד הגורמים המרכזיים ליצירת זהותם הלאומית של היוונים.
זהו ספר שערכה פינקלברג ביחד עם גדליהו סטרומזה ויצא בהוצאת בריל.
הספר הוא פרי עבודתה של קבוצת מחקר שהייתה פעילה במכון ללימודים מתקדמים שליד האוניברסיטה העברית בשנים 1999–2000. זהו ספר על הספרים הקאנוניים בעולם העתיק.
עמוד התווך שלו, כפי שמראה הכותרת, הוא גם הומרוס, שאינו טקסט דתי במובן המקובל של המילה, וגם טקסטים דתיים מובהקים, כמו התנ"ך והברית החדשה.
גם אלה וגם אלה שימשו כטקסטים מכוננים, שעמדו במרכז החיים הציבוריים, נלמדו בבתי הספר ושוננו מגיל צעיר, ועל ידי כך יצרו זהות משותפת לקהל קוראיהם.
עד היום נכתב הרבה מצד אחד על התנ"ך ומצד שני על הומרוס, אך רק לעיתים נדירות נבחנים שני הטקסטים הללו זה לצד זה.
פינקלברג וסטרומזה ישמו את הטענה שהגורם המכריע בקביעת מעמדו הקאנוני של טקסט זה או אחר זהו אינו דבר היותו טקסט דתי אלא תפקידו בתוך הקהילה.
פינקלברג ערכה את האנציקלופדיה להומרוס, פרויקט בינלאומי רב היקף, שהוא הראשון בסוגו.
האנציקלופדיה כוללת שלושה כרכים, כ-400 עמודים כל אחד, ומקיפה את כל ההבטים של השירה ההומרית, כולל את התקבלותה ותולדות המחקר במשך כ-2500 שנה.
האנציקלופדיה יצאה לאור בהוצאת ויילי-בלאקוול.
ניתוח נרטולוגי מקיף של הדיאלוגים של אפלטון.
הומרוס, ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, תשע"ד 2014.
המשתה / אפלטון ; תרגום מיוונית, מבוא והערות: מרגלית פינקלברג, עם מאמרים מאת ורד לב כנען וחגי כנען, צחי זמיר ; עורך: דן דאור; תל אביב : הוצאת חרגול, תשס"א 2001.
פיידרוס / אפלטון ; תרגום מיוונית, מבוא והערות: מרגלית פינקלברג ; עם מסות מאת ורד לב כנען וחגי כנען ומאת אהרן שבתאי.
מרגמה 52 היא כלי ירי קצר קנה בקוטר 52 מ"מ, נטען לוע ותלול מסלול לטווחים קצרים יחסית.
היא שייכת למשפחת המרגמות הקלות יחד עם מרגמה "2 הבריטית ומרגמת ה-60 מ"מ האמריקנית מתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1934 החליטה מפקדת ארגון ההגנה לפתח מרגמה בקוטר 52 מ"מ שתהיה עותק של מרגמת ה- "2 הבריטית.
המשימה הוטלה על דוד ליבוביץ שהיה מורה לחינוך טכנולוגי בבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
דוד הפך את בית המלאכה לתחזוקת ותיקוני המכונות החקלאיות השונות למפעל לפיתוח וייצור כלי נשק עבור ארגון ההגנה.
תכנון התחמושת הוטל על ישראל יוסף שהפך מאוחר יותר לאחד המומחים של תע"ש בתחום יציקות מתכת.
יוסף התמחה בביצוע העתקות והתאמות של מוצרים אזרחים במפעל ליציקות מתכת בשם "פעמון" בו עבד.
ייצור המרגמה היה לאבן דרך בדרכה של תע"ש.
בפעם הראשונה סיפקה ההגנה ליחידותיה נשק אפקטיבי.
המרגמה סופקה ליישובים וליחידות ההגנה והפלמ"ח הניידות ברחבי הארץ.
הניסיון והידע שנרכשו בתע"ש בייצור מרגמת ה- "2 פתח אופקים חדשים והיווה יסוד לפיתוח ויצור מרגמת 81 מ"מ שהייתה הנשק הכבד ביותר של ההגנה בשנות המרד הערבי הגדול, 1936-1939 וכן בתקופת מלחמת העצמאות.
עם הקמת המדינה והפיכת תע"ש למפעל חוקי, המשיכו לייצר את המרגמות והתחמושת באופן סדור ותקני כולל סוגי תחמושת נוספים כאשר המרעום העיקרי שהותקן בפצצות הנפיצות ואלה עם מילוי זרחן היה מרעום הקשה בשם: "מ.י.12" שהיה העתק של המרעום הבריטי המקורי.
עם השנים המרעום הוחלף במרעום גרמני מתקדם יותר גרמני בשם "דיל 111".
המרגמה יוצרה בשתי גרסאות בסיסיות:
דגם בסיס את לשימוש בתנועה.
דגם בסיס לוח (רגל ברווז) לשימוש בעמדות מגן ובכלי רכב.
לאחר מלחמת העצמאות הופסק ייצור המרגמות עם רגל הברווז ונמשך יצורן עם רגל את שהייתה קלה, פחות מסורבלת וניידת יותר.
רדיוס פעולת פצצת חנ"מ - 8 מטר.
טווח הרסיסים עלול להגיע עד 150 מטר.
מתחלקת לחמישה חלקים עיקריים: בסיס, קנה, קפיץ המקור, מקור וסגר המקור.
תוצאות טובות דורשות אימון רב.
הפצצות לסוגיהן השונים נראו אותו הדבר מבחינת צורתן וגודלן.
ההבדל היחיד הוויזואלי היה הצבע השונה.
כמו כן גם משקלן היה שונה
רסס, משקל -, צבע - ירוק
עשן, משקל -, צבע אפור
תאורה, משקל - צבע צהוב.
זרחן לבן, משקל -, צבע
תרגול (מולאה בשעווה), צבע- תכלת.
הפצצות נישאות באריזות כאשר בכל תיבה 6 פצצות.
הפעלת המרגמה בוצעה בשני מצבים: מצב שכיבה ומצב כריעה.
מספר שתים מכניס פגז לקנה.
מספר אחד האוחז את הקנה ביד שמאל, מסובב את גלגל הירי קדימה.
הטווח המקסימלי מושג בזווית של 45 מעלות.
את הטווח מפחיתים על ידי הנמכת הקנה או הגבהתו.
לפי זה מכנים את האש בשם: "נמוכת זווית" או "גבוהת זווית".
יש לשים לב שהזווית תכונן תמיד ביחס למישור האופקי.
על מנת לקבל דיוק מרבי יש לקחת בחשבון שירי בזווית גבוהה נתון להשפעות הרוחות יותר מאשר ירי בזווית נמוכה.
לצורך שימוש בעשן נדרש מערך לימוד מיוחד ומפורט.
הנוקר מופעל בעזרת גלגל פליז שבו יש 3 נוקרים.
בדיקת הנוקר לתקינות לאחר הרכבה: הצבת מטבע עליו וביצוע נקירה.
נוקר תקין מקפיץ את המטבע.
הירי מפעיל על בסיס המרגמה לחץ של 500 ק"ג.
בשבת השחורה ב-1946, נתגלה אחד הסליקים המרכזיים של ההגנה בקיבוץ יגור על ידי השלטונות הבריטים.
בין שאר כלי הנשק נמצאו והוחרמו למעלה מ-100 מרגמות 52 מ"מ.
ארגון ההגנה חילק את מרגמת ה-52 מ"מ ליישובים רבים, כנשק ארטילרי צמוד ונייד ערב פלישת צבאות ערב.
כך למשל בדרום הייתה מרגמה אחת לקיבוץ ניצנים, שלוש מרגמות בקיבוץ נגבה, ושתי מרגמות ביד מרדכי.
בתקופה זאת היוותה מרגמת ה-52 את הנשק הארטילרי היותר נפוץ בחזית ההגנה, בעיקר בחודשי הלחימה הראשונים.
ביישובים רבים היוותה את הנשק הארטילרי הכבד היחיד.
בנגבה למשל היו ביוני 1948 גם מרגמות בריטיות מסוג "2 וגם מרגמות תוצרת תע"ש מסוג 52 כאשר הרוב היו "2. ביולי השתמשו כבר באופן בלעדי בתחמושת מתוצרת תע"ש ורוב המרגמות כבר היו ישראליות מסוג 52 מ"מ.
למרגמות היו מספר פגמים שתוקנו בהמשך.
כ- % 20 מהתחמושת הישראלית הייתה פגומה.
מלחמת ההתשה: 1969-1970 (חיילי המוצבים שלאורך ובצמוד לתעלת סואץ הפעילו כנגד מוצבים ועמדות מצריות הסמוכות לקו המים).
מרגלית הבלשית היא סדרת הנפשה קנדית מצליחה לילדים.
הפרקים מבוססים על ספרי המסתורין שכתב רוברט קוואקנדבוש.
הסדרה הופקה בשנת 2000 על ידי הערוץ הקנדי Teletoon בשיתוף פעולה עם חברת ההפקה Cinar (היום נקראת Cookie Jar Entertainment).
הסדרה שודרה לראשונה בישראל ב-2002 ושודרה בערוץ הופ!.
נכון לשנת 2020, היא משודרת בערוץ WIZ!.
עלילת הסדרה עוקבת אחר מרגלית מלרד, ברווזה החוקרת יחד עם אחיינה יואב בר-ברווז תעלומות בארץ הברווזים.
מרגלית מאלארד (Miss Marjorie Mallard) - ברווזה מואנשת ובלשית מצטיינת.
חובבת סריגה ונושאת תיק שמכיל את כלי הסריגה שלה וחפצים נוספים אחרים כמו: קטעי עיתונות.
יואב בר ברווז (Willard Widgeon) - אחיינה של מרגלית וגם העוזר שלה, עובד במשטרת שווייץ ומצליח לתפוס את הפושעים בקלות.
רב פקד אדמוניהו (Chief Inspector Bufflehead) - הבוס הרגזן של יואב ממשטרת שווייץ, יואב מפחד ממנו מאוד.
הוא רואה במרגלית את "הדודה החטטנית" של יואב ולא מקשר בינה ולבין שמה של מרגלית (שעליה הוא רק שמע).
ד"ר רשע - נבל שתמיד עוטה מסכה.
מזוהה עם המשפט: "אתם מ-שו-ג-עים!".
הוא ראש העיר התת-ימית בוורזופוליס והבעלים של חברת פלסטיק.
דון ברווזו - אומן ולוחם בפשע שחובש מסכה.
פרופ' ברוונשטיין - מדען וחבר של מרגלית.
יואב בר לב - פקד אגמוניהו ודמויות שונות
מרגלית שילה (נולדה ב-1942) היא היסטוריונית ישראלית, פרופסור אמריטוס במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה ע"ש מרטין זוס באוניברסיטת בר-אילן.
אביה הוא הכימאי פרופ' אהרן בונדי, חתן פרס ישראל לחקר החקלאות (1984).
שילה למדה בבית ספר תחכמוני ובתיכון הדתי ברחובות עד כתה י וסיימה את לימודיה בתיכון הדתי צייטלין בתל אביב.
שרתה בשרות לאומי ושימשה כמורה בבית הספר "מעגלים" בנגב.
ב-1961 החלה את לימודיה בהיסטוריה של עם ישראל וספרות עברית באוניברסיטה העברית ובה סיימה ב-1976 בהצטיינות את התואר השני בהיסטוריה של עם ישראל.
נושא עבודת המוסמך: "חוות הלימוד של המשרד הארץ ישראלי 1908 – 1914" בהנחיית פרופ' שמואל אטינגר.
בשנת 1979 קבלה מלגה מיד בן צבי לכתיבת מחקר המשך אודות חוות הפועלות בכנרת 1911 – 1917. המחקר פורסם בקתדרה 14 בשנת 1980 וב 1981 בתרגום לאנגלית בכתב העת : The Jerusalem Cathedra, Vol.
I, Jerusalem,1981. עבודת הדוקטור שלה נכתבה בהנחיית פרופ' אביתר פריזל באוניברסיטה העברית, נושאה: "מדיניות ההתיישבות של המשרד הארץ ישראלי 1908 – 1914" ואושרה בשנת 1985.
החל משנת 1986 החלה שילה ללמד באוניברסיטת בר-אילן וכן במספר מוסדות להשכלה גבוהה: בית הספר לתלמידי חו"ל, האוניברסיטה העברית; טורו קולג'; נווה שכטר; מכללה ירושלים; מכון אבשלום.
בשנת 1992 מונתה למרצה בכירה והחלה, לראשונה בארץ, להוביל קורסים בתולדות נשים ביישוב ולהנחות עשרות תלמידות מחקר בנושאים אלה.
הנחייתה הולידה שנים עשר ספרי מחקר שיצאו לאור על ידי תלמידותיה.
ב-2002 מונתה לפרופסור חבר וב 2010 פרשה לגמלאות ומאז הקדישה את עיקר זמנה למחקר, לעשייה ציבורית ולהרצאות בנושאי נשים ביישוב.
חקר ראשית ההתיישבות: ספרה הראשון: "ניסיונות בהתיישבות: המשרד הארץ ישראלי 1908 – 1914 ", פרי הדוקטורט, יצא לאור בהוצאת יד בן צבי, 1988, וזכה בפרס רופין באותה שנה.
המחקר עוסק בדמותו ובחזונו של ארתור רופין, במפת ההתיישבות, במדיניות רכישות הקרקע ובתכנון צורות התיישבות חדשות: חוות הכשרה, קבוצה, מושב, קואופרציה, כפר תעשייתי; יחס המוסדות הציוניים להתיישבות העירונית היהודית ולמיגזר הפרטי; יחס המוסדות לעלייה לארץ ישראל ובשאלה: מה קודם: טובת העם או טובת הארץ?
וכן: לנוכח התוכנית להעלאת העדה התימנית לארץ - בסוגיה העדתית.
העיסוק בראשית ההתיישבות בארץ הוליד קורסים, מחקרים ומאמרים בסוגיות מרכזיות נוספות: תפיסת ההתיישבות של אנשי העלייה הראשונה; צמיחת התרבות העברית החדשה וחשיבותה של מלחמת השפות; ראשית ההתעוררות של 'הבעיה הערבית' ומודעות המוסדות כלפיה; יחסה של התנועה הציונית לירושלים; מבט חדש להבנת העשור של העלייה השנייה כמוביל תפיסה יישובית ממלכתית.
חקר נשים ביישוב: שילה היא החוקרת הראשונה שפרצה לחקר היסטוריה של נשים ביישוב, כפי שציינה פרופ' דבורה ברנשטיין במאמר פותח של חוברת קתדרה 118, תשס"ו, בו התייחסה למאמרה של שילה על חוות הפועלות: "המאמר הראשון בכתב עת אקדמי אשר עסק במעמדן, בבעיותיהן ובהתנסויותיהן על נשים [ביישוב]".
למאמר זה חברו כששים מאמרים נוספים ושמונה ספרים שעוסקים בתולדותיהן של נשים ביישוב במאה השנים שקדמו להקמת המדינה, וכן בעשייתן בכנסת הראשונה.
שניים מספריה ועשרות מבין מאמריה יצאו לאור גם בתרגום בכתבי עת באנגלית וגרמנית.
הספר מבוסס על מקורות תורניים מגוונים וכן על מקורות ארכיוניים רבים שקובצו בארץ ובארצות אירופה, תוך בחינת ספרות היסטורית מיגדרית תאורטית מגוונת.
הקול הנשי הירושלמי, כתבי למדניות מן המאה התשע עשרה, הוצאת דינור של האוניברסיטה העברית, תשס"ד.
מבוא מפורט ובו דיון באוריינות ובידע התורני של נשות ירושלים מובא בהקדמה למהדורת צילום של שלוש חוברות שנכתבו ביידיש על ידי שלוש נשים בשלהי המאה התשע עשרה בעיר הקודש.
הטקסטים הם סוגה ייחודית: רסיסי אוטוביוגרפיות; פרשנות נשית לתנ"ך ולתורה שבעל פה שמדגימה את תפיסת הכותבות בשלל נושאים כבריאת האדם, העולם והבורא; וכן צוואה רוחנית חינוכית לקוראים ולבני משפחותיהן של הכותבות.
אתגר המיגדר, נשים בעליות הראשונות, ספריית הילל בן חיים, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 2007, הספר הוא אסופה של עשרה מאמרים העוסקים בחיי נשות היישוב לאורך שלושת העשורים הראשונים של ההתיישבות הציונית.
הכותבת אורגת לראשונה את ספור חיי נשות המתיישבים בשתי העליות הראשונות לתוך הסיפר היישובי ויוצרת נרטיב חדש המשלב את הספירה הפרטית בזירה הציבורית, מציג את חוויית העלייה הנשית ואת תרומתן של נשים להתפתחות היישוב ולמעמדן בחברה.
המאבק על הקול: נשות היישוב וזכות הבחירה 1917 – 1926, הוצאת יד בן צבי ואוניברסיטת בן-גוריון, תשע"ג.
הספר משרטט ומנתח את מאבקן של נשות היישוב למען זכות הבחירה לאספת הנבחרים, הגוף שייצג בשנות המנדט את היישוב היהודי בארץ.
הדיון מעוגן בתיאוריות פמיניסטיות של מגדר, משפט וחברה, ומעניק פרספקטיבה רחבה לבחינת ההתרחשויות היסטוריות וחושף את צמיחתו של הפמיניזם הציוני ואת דמויותיהן של מנהיגות המאבק.
מאבק זה הבטיח את זכאותן של אזרחיות מדינת ישראל להשתתפות בכנסת.
נשים בונות אומה: הפרופסיונליות העבריות בארץ ישראל המנדטורית, 1918 – 1948, פרשנות ותרבות, סדרה חדשה, כרמל, ירושלים, 2020. הספר פורס במבט-על את עשייתן והישגיהן של נשות היישוב ברפואה, סיעוד, חינוך, רווחה, אומניות וכן את חדירתן לעולם המשפט והאקדמיה.
עולה ממנו תמונה חדשה המשרטטת את הישגיהן יוצאי הדופן של נשות היישוב בכל הנוגע לשדרוג חברת היישוב בארץ בשנות המנדט.
ראשית ההתיישבות הציונית בארץ ישראל ומבט מגדרי נוסף, הוצאת מכון שוקן, ירושלים, 2022. אסופת מאמרים זו מקבצת שמונה עשר ממאמרי שילה המוקדשים לראשית ההתיישבות עד מוצאי מלחמת העולם הראשונה.
לספר שלושה חלקים: הראשון עוסק באידיאלים ומתווים בתחילת הדרך, ובו, לדוגמה, השוואה בין המושבה החקלאית הראשונה שייסדו חובבי ציון בראשון לציון, לבין המושבה החקלאית היהודית בלואיזיאנה שייסדו חברי תנועת עם עולם, באותה עת.
החלק השני, מבט חדש לעבר העשור המרתק של העלייה השנייה, מציג את הישגי ההתיישבות הלא חקלאית באותה עת.
החלק השלישי דן ביחס המורכב של המוסדות הציוניים לעלייה לארץ.
בכל אחד מחלקי הספר מובא מאמר שעוסק גם בניתוח מיגדרי של נושאים אלה.
המחוקקות הראשונות ומעמד האשה בראשית המדינה 1949 - 1951 הוצאת מאגנס, 2025. פורס את מטרותיהן והישגיהן של שתים עשרה הח"כיות הראשונות בכהונת הכנסת הראשונה שנמשכה כשנתיים וחצי.
עיון בפרוטוקולים של מליאת הכנסת וועדותיה, בעיתוני התקופה ובמחקרים רבים, שופך אור על סוגיות אלה, ובייחוד על תפיסת מעמד האשה בראשית המדינה.
המחקר בוחן במיוחד את הדיונים שעוררה החקיקה של חוקים אלה: חוק גיל הנישואין, שניתן לכנותו 'חוק לקידום הנערה'; פקודת מס הכנסה שמהווה ראי למעמד האשה הנשואה; חוק שירות ביטחון, שהוא מעין נייר לקמוס להבנת אופיה של החברה; וחוק שיווי זכויות האשה תשי"א, שחקיקתו חתמה את פעולת הכנסת הראשונה.
בספר שבעה עשר מאמרים שנכתבו על ידי משפטנים והיסטוריונים.
שילה זכתה בפרסי לימודים מטעם האוניברסיטה העברית; בפרס מטעם יד בן צבי על שם רחל ינאית בן-צבי 1982 ; במלגת בתר-דוקטור 'עמית הרצל' מטעם האוניברסיטה העברית לשנים תשמ"ו - תשמ"ז.
ספרה "ניסיונות בהתיישבות: המשרד הארצישראלי 1908 – 1914", יד בן-צבי, ירושלים תשמ"ח, זכה בפרס רופין, תשמ"ח.
ספרה השני: "נסיכה או שבוייה?
החוויה הנשית של היישוב הישן בירושלים 1840 – 1914", אוניברסיטת חיפה וזמורה ביתן, תשס"ב, זכה בפרס בהט לשנת תש"ס.
ספרה: נשים בונות אומה: הפרופסיונליות העבריות בארץ ישראל המנדטורית, 1918 – 1948, זכה בפרס ראשון מטעם המרכז לחקר האשה ביהדות על שם פניה הלר, אוניברסיטת בר-אילן.
שילה היא אלמנתו של המשפטן פרופ' שמואל שילה.
היא אם לחמישה, וביניהם נפתלי שילה, שופט בבית המשפט המחוזי בתל אביב, ד"ר אלחנן שילה, מרצה לפילוסופיה ורחל ברלין, מבעלי משרד עו"ד abs בירושלים.
המחוקקות הראשונות ומעמד האשה בראשית המדינה 1951-1949 ירושלים הוצאת מגנס, 2025
ראשית ההתיישבות הציונית בארץ ישראל ומבט מגדרי נוסף, ירושלים מכון שוקן למחקר היהדות, 2022
נשים בונות אומה – הפרופסיונליות העבריות 1948-1918, ירושלים, הוצאת כרמל, 2020
המאבק על הקול: נשות היישוב וזכות הבחירה 1926-1917, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי; שדה בוקר: אוניברסיטת בן-גוריון בנגב - מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, 2013
אתגר המיגדר: נשים בעליות הראשונות, בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2007
הקול הנשי הירושלמי: כתבי למדניות מן המאה התשע-עשרה, ירושלים: מרכז דינור, האוניברסיטה העברית, 2003
נסיכה או שבויה?: החוויה הנשית של היישוב הישן בירושלים, 2001 - זכה בפרס בהט
רופין והקרן הקימת לישראל: מי התווה את דרכי הפעולה בארץ-ישראל (1907-1914)?
רופין והקרן הקימת לישראל, ירושלים: הוצאת קרן קיימת לישראל, 1991
ניסיונות בהתיישבות: המשרד הארצישראלי - 1908-1914, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, 1988 - זכה בפרס רופין להיסטוריה.
חוות הלימוד של המשרד הארץ-ישראלי 1908-1914, 1977 - עבודת MA, האוניברסיטה העברית.
אבי – פרופסור אהרן בונדי, משפחתו ואבות אבותיו, ירושלים, תשע"ד, הוצאה פרטית, 104 עמ'.
להיות אשה יהודייה, דברי הכנס הבינלאומי הראשון: אשה ויהדותה, ירושלים, תש"ס
להיות אשה יהודייה, קובץ ב', דברי הכנס הבינלאומי השני אשה ויהדותה, ירושלים תשס"ג
(עם רות קרק וגלית חזן-רוקם), העבריות החדשות: נשים ביישוב ובציונות בראי המגדר, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, 2001
(עם רות הלפרין-קדרי ואיל כתבן), חוקה אחת ומשפט אחד לאיש ולאישה, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 2010
(עם גדעון כ"ץ), מגדר בישראל: מחקרים חדשים על מגדר ביישוב ובמדינה, קריית שדה בוקר: מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות - אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, 2011
מרגלית יוסף (1926 ה' בסיוון ה'תרפ"ו – י"ט באב ה'תשנ"ד, 27 ביולי 1994) הייתה אשתו של הרב עובדיה יוסף.
הייתה מעורבת בפועלו הרבני והפוליטי.
לאחר פטירתה נקראו על שמה רחובות ומוסדות רבים.
נולדה בחַלַבּ שבסוריה לזכייה ולרב אברהם פטאל שהיה שדכן מוכר.
היא הייתה הבת הצעירה מתוך חמישה ילדים.
בשנת תרצ"ד-1934 נפטרה אמה, כשהייתה בת 8. שנתיים מאוחר יותר בשנת תרצ"ו-1936 עלה אביה איתה ועם אחותה לארץ ישראל באמצעות אישורים מיוחדים שהשיג מרופא מוסלמי.
הם הגיעו לארץ ישראל ברכבת מדמשק לקוניטרה שם עברו את הגבול לחמי טבריה כאשר שאר בני המשפחה הצטרפו מאוחר יותר.
בישראל כיהן אביה כרב בירושלים והתחתן בשנית.
לאחר מספר שנים, על רקע מתחים עם אמה החורגת, חזרה לחלב ועבדה אצל משפחת ספרא במשך שלוש שנים, ובסופן שבה לארץ ישראל.
בט"ו בשבט ה'תש"ד (1944), בהיותה בת 17, התארסה לרב עובדיה יוסף שהיה בן 24 וכיהן באותה עת כרב צעיר בירושלים.
לאחר לידת ילדם השלישי עברה יחד עם בעלה לגור במצרים, בעקבות עבודתו שם כרב.
לאחר שלוש שנים שבו לארץ ישראל דרך איטליה.
מרגלית הייתה ידועה כבעלת חסד, וביתה היה פתוח לכל נצרך.
מאז נישואיה הייתה צמודה לרב יוסף בכל תחנות חייו, השפעתה עליו הייתה רבה ולעיתים היא אף לקחה חלק פעיל בהחלטות שהיו קשורות לחייו הציבוריים.
כך למשל, הניאה אותו בראשית שנות ה-50 מלקבל הצעת מינוי לתפקיד ראש הבד"ץ של העדה החרדית הספרדית.
עוד בזמן כהונתו של בעלה כרב ראשי, דחקה בו להקים מפלגה, ומנעה מרבני אגודת ישראל להיכנס לביתו ולשכנעו.
לאחר הקמתה של ש"ס הייתה מסננת את היוצאים והבאים לחדרו, על פי שיקול דעתה.
ב-1990 ניסתה לאחות את הקרע שנוצר בין בעלה לרב שך בעקבות "התרגיל המסריח" ומאוחר יותר ניסתה לשכנע את בעלה לנתק את יחסיו עם אריה דרעי.
מרגלית יוסף נפטרה בשנת ה'תשנ"ד (1994) והותירה אחריה את בעלה ואחד עשר בנים ובנות.
סמוך לפטירתה ערכה משפחתה לוויה פרטית ולאחר מכן יצאה לוויה ציבורית מישיבת פורת יוסף, והיא נקברה בבית הקברות סנהדריה.
בעלה ספד לה בין השאר במילותיו של רבי עקיבא "שלי ושלכם - שלה הוא".
בני משפחתה טענו שההפגנות מול ביתם נגד הסכמי אוסלו החישו את פטירתה.
על אף שהציעו לרב יוסף שידוכים שונים, הוא נמנע מכך בשל אהבתו לאשתו.
לאחר פטירתה נקראו על שמה רחובות בערי ישראל, בהן ירושלים, ביתר עילית, קריית מלאכי פתח תקווה, ועוד.
ב-2006 בקריית מלאכי נקרא רחוב על שמה רחוב מרגלית יוסף במעמד בעלה הרב עובדיה יוסף.
בשכונת עמישב בפתח תקווה, ישנו רחוב הרבנית מרגלית יוסף.
בתי ספר וסמינר 'בית מרגלית' ברשת מעיין החינוך התורני.
סניף גמ"ח "מרגלית אם בישראל".
"נצח מרגלית" עמותה לסיוע רפואי.
מרגלית קציר, באשר תלך - קורות חייה של הרבנית מרגלית יוסף, הוצאת ירושלים: מכון מאור הראשונים, 2007
אברהם אוחיון, אשת המאור הגדול, הוצאת ספרי הרב אוחיון, 2014
משפחתה מציינת את זכרה באירועים מדי שנה.
בתה עדינה בר-שלום הקימה את המכללה החרדית האקדמית הראשונה.
בנה הרב יעקב יוסף, נפטר בתשע"ג, 2013. היה ראש ישיבת "חזון יעקב".
היה נשוי לנצחיה, בתו של הדיין הרב עמרם אזולאי.
בנה הרב אברהם יוסף, הרב הראשי של חולון
בתה יפה כהן שימשה מנהלת לשכתו של אריה דרעי בהיותו שר הפנים.
בנה הרב יצחק יוסף - הראשון לציון, מחבר ספרי "ילקוט יוסף", נשיא ישיבת חזון עובדיה.
בתה רבקה, נשואה לרב יעקב צ'יקוטאי, רב העיר מודיעין-מכבים-רעות.
בתה שרה, תאומתה של רבקה היא ציירת.
שרה נשואה לרב מרדכי טולידאנו, ראש בית מדרש "יביע אומר" ואב בית דין בירושלים.
בנה הרב דוד יוסף הוא הראשון לציון הרב הראשי לישראל, ראש כולל "יחוה דעת", ומחבר ספרי הלכה ברורה.
בתה לאה, נשואה לרב אהרן בוטבול, רב אזורי חבל מודיעין.
בנה הרב משה יוסף משמש כראש מכון "מאור ישראל" וראש בד"צ "בית יוסף".
נשוי ליהודית, בת הרב אברהם סודרי.
מרגלית מתתיהו (נולדה ב-1935) היא משוררת דו-לשונית בשפות עברית-לאדינו, פרסמה 15 ספרי שירה.
מרגלית מתתיהו, נולדה בתל אביב להורים ילידי סלוניקי.
מתתיהו למדה ספרות עברית ופילוסופיה באוניברסיטת בר-אילן.
עוסקת במחקר העיתונות הספרדית-יהודית והשירה, שראתה אור בסלוניקי בין השנים 1940-1860. מאמריה התפרסמו בעברית ובלאדינו בארץ וברחבי העולם.
כותבת טור קבוע בכתב העת "על הדרך" לספרות, אמנות ותרבות עכשווית.
מתתיהו פרסמה כמה ספרי שירה בעברית ובלאדינו.
מתתיהו, ממייסדי דור ההמשך להנצחת קורבנות השואה מבין יהודי יוון, יצרה את הסרט "טולדו – הסוד החבוי", המספר על חייהם המלאים והעשירים של יהודי טולדו בספרד, בטרם הגירוש ב-1492.
מרגלית הייתה חברת הוועד של אגודת הסופרים העברים, שימשה כמזכ"ל התאחדות אגודות הסופרים בישראל.
היא חברה באקדמיה העולמית לשירה מטעם אונסקו בוורונה, איטליה ומשמשת כנשיאת כבוד של אגודת הסופרים כותבי ספרדית בישראל AIELC.
מרגלית מתתיהו זכתה בפרסים הבאים:
בשנת 1995 בפרס המקסיקני הבינלאומי לספרות ע"ש פרננדו חינו
בשנת 1996 בפרס ספרותי לשירה "אטיניאו דה חאין" מטעם העיר חאין באנדלוסיה, ספרד
בשנת 1999 בפרס "היצירה ע"ש ראש הממשלה"
בשנת 2003 בפרס "השירה" מהאקדמיה "מזרח-מערב" של קורטיאה דה ארג'ס רומניה
בשנת 1997 הוקמה אנדרטה לזכר היהודים תושבי השכונה "פואינטה קאסטרו" של העיר לאון, בספרד, בה נחקקו שורות מאחד משיריה.
בשנת 2002 נקראה על שמה ככר בפארק ברובע "פואינטה קאסטרו" שבעיר לאון בספרד.
מבעד לשמשה: שירים (תל אביב: הוצאת טרקלין, 1976)
קלפים לבנים: שירים (תל אביב: עקד, תשמ"ג)
חצר חרוכה: שירים (תל אביב: עקד, תשמ"ח 1988), מכיל 31 עמודים
אלגריקה: שירים (תל אביב: עקד, תשנ"ב 1992)
מדרגות של חצות: שירים (תל אביב: תג, תשנ"ה 1995)
להעיר את השתיקה: שירים (תל אביב: עקד, תשס"ד 2003)
הספק: סיפורים קצרים (תל אביב: בת אור, 2010)
מרגלית ספיר עקביא (2 בפברואר 1918 – 21 באפריל 2001) הייתה אתלטית, מחנכת, מורה לחינוך גופני, ממציאת ומלקטת משחקים ישראלית.
אלופה ושיאנית ארץ ישראל הראשונה בקפיצה לגובה וחברת המשלחת הארצישראלית למשחקים העולמיים לנשים (לונדון 1934).
מרגלית ספיר, בת דב, נולדה ב-2 בפברואר 1918, וב-1924, כשהייתה בת שש, עלתה לארץ ישראל מפולין (באונייה שבה הפליגה הגיע גם המשורר חיים נחמן ביאליק).
כבר מילדותה אהבה משחקים וספורט, התחרתה בירושלים והתאמנה בקבוצת מכבי רחובות.
ספיר זכתה לצעוד בטקס הפתיחה של המשחקים העולמיים לנשים שנערכו בלונדון באוגוסט 1934 כחברה במשלחת הארץ ישראלית, אך לבסוף לא השתתפה בשום תחרות.
באליפות האתלטיקה הראשונה של ארץ ישראל שנערכה בסוף דצמבר 1935 זכתה ספיר ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב, בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.25 מטר, לפני עדה יהודאית ממכבי עתיד תל אביב (1.25 מטר) וויקטוריה לרנר ממכבי תל אביב (1.20 מטר).
מדליות כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 30.8 שניות, אחרי רחל סלונימסקי ממכבי עתיד תל אביב (30.5 שניות) ולפני עדה עבוד ממכבי עתיד תל אביב ובהטלת כידון בתוצאה של 19.85 מטר, אחרי ויקטוריה לרנר (25.27 מטר) ולאה לדרמן ממכבי תל אביב (23.38 מטר).
שיאנית ארץ ישראל הראשונה בקפיצה לגובה
בתחרות שנערכה ב-4 בינואר 1936 קבעה ספיר שיא ארץ ישראל בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.36 מטר.
שיא זה החזיק מעמד כ-3 שנים ונשבר על ידי אסתר חכם (1.41 מטר).
משנות ה-30 פעלה כמורה להתעמלות.
לימדה בבתי ספר, בסמינר לוינסקי ובמכללה לחינוך גופני בתל אביב.
היא ביקשה להשתמש בשיעוריה במשחקים, ומאחר שלא היו ספרים בעברית בנושא, החליטה לכתוב אותם בעצמה.
ספרה הראשון, "משחקים לתלמידים", ובו כ-60 משחקי קריאה וכתיבה, חשבון, ידיעת הארץ, טבע, היסטוריה ועברית, הופיע בהוצאת יזרעאל בשנת תש"א-1941.
המשחקים והלימוד באמצעותם היו לעניין המרכזי בחייה.
במרוצת חצי מאה פרסמה 18 ספרים בנושא משחקים, שניים מהם עם בעלה אוריאל עקביא.
בהקדמה לספרה השני, "ילקוט משחקים", כתב יוסף מיוחס, מנהל לשכת הנוער במחלקת החינוך של הוועד הלאומי, כי ראוי שילדים ישחקו במשחקיה של עקביא, היודעת "ליצור מצב רוח מרומם ולהפוך את המוני הילדים המשתתפים במשחק לחברה מלוכדת, שמחה, מתפרצת, ואף על פי כן מרוסנת".
עקביא הציעה משחקים בתחומים לימודיים שונים – ובספריה ובמספר עיתונים.
בין ספריה: "הבה נשחקה", שתורגם לערבית על ידי מחמוד עבאסי (תרגום ששלחה לנשיא מצרים אנוור סאדאת).
בשנות ה-60 כתבה להזמנת צה"ל ספר ובו משחקי חברה לגיבוש יחידתי.
באותה תקופה שידרה ב"קול ישראל" תוכניות של משחקים, חידונים ובילוי חברתי.
ב-1972 הציעה משחקי חברה בתוכנית "למשפחה" בטלוויזיה הישראלית בערבית.
בשנת תשי"ד-1954 זכתה בפרס הוז לספורט על חוברותיה למשחקי תנועה לילדים, בהן "אחת!
עקביא הרבתה להנחות קורסים במשחקים ובפעילות גופנית במסגרת שונות, בהן אוניברסיטת תל אביב ואוניברסיטת בר-אילן, בית הספר למדריכי תיירות, אקי"ם והסתדרות המורים.
בנוסף לפרסום משחקים, היא עסקה גם ברקע העיוני של המשחק, כתבה בנושא זה ("המישחק: ערכיו ובעיותיו", תשכ"ז) והשתתפה בסימפוזיונים בחו"ל.
על פי אורי דרומי, "גאוותה הייתה על כך שהצליחה לשכנע את עמיתיה בישראל ומחוצה לה לא להוציא אף פעם ילד ממשחק".
ב-1981, לאחר פרישתה מהוראה, ייסדה את "המרכז החינוכי למשחקים בישראל" ושימשה כמזכ"לית שלו.
המרכז מקיים חוגים וסדנאות, בהן סדנאות לקשישים הלומדים לשחק עם נכדיהם.
מרגלית עקביא הייתה נשואה לפסיכולוג והמחנך אוריאל עקביא, עד למותו ב-1997. בני הזוג היו הורים לשלושה: רני, נעמן ועדן.
מרגלית ספיר (אספה וערכה), משחקים לתלמידים, תל אביב: יזרעאל, תש"א.
ילקוט משחקים; ציירה: איזה הרשקוביץ, תל אביב: נ' טברסקי, תש"ט.
(מהדורה ג: תשי"ז 1957; מהדורה ד מורחבת: שרטוטים: עודדה בן יהודה-שגיא, 1978)
מרגלית ואוריאל עקביא, משחקי לִמוד; ציורים ועטיפה: פרץ וינרייך, תל אביב: יזרעאל, 1949. (מהדורה ג מורחבת: תשכ"ה)
שלוש!: משחקי תנועה לכל הגילים; ציורים: גרשון אפפל, תל אביב: יזרעאל, תשט"ז.
(מהדורה ג מתוקנת ומורחבת: תש"ל 1969)
מרגלית עקביא (אספה ועִבדה), תבונת כפים: ...
משחקים, שעשועים, חפצי נוי ותועלת, עשה לך במו ידיך חפצים וכלים ..., תל אביב: נ' טברסקי, תשי"ז 1956. (מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: 1964)
הבה נשחק, חבריא!, תל אביב: מטכ"ל – קצין חנוך ראשי – ענף הווי ובידור, [תשכ"-].
(מהדורה ג: תל אביב: טלמור, תש"ל)
הבה נשחקה!, מהדורה ו, תל אביב: מטכ"ל – קצין חנוך ראשי – ענף הווי ובידור; משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1963. (הספר הופיע במהדורה שלישית מורחבת.
תורגם לערבית על ידי מחמוד עבאסי.)
המישחק: ערכיו ובעיותיו, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ז.
מרגלית עקביא, שבח ויס, שמואל לירן, ברוכים הבאים: כל-בו לעורכי מסיבות; ציורים: ריקי בן-ארי, תל אביב: יזרעאל, תשכ"ז.
מרגלית ואוריאל עקביא, שחק בעברית: מישחקים ללימוד העברית ללא קריאה וללא כתיבה; איורים: פרץ ויינרייך, תל אביב: יזרעאל, תשל"ב.
מרגלית ואוריאל עקביא, משחקים עברית: מישחקים ללימוד העברית ללא קריאה וללא כתיבה, פתח תקווה: לילך, 1991. (מהדורה מעודכנת ומחודשת)
מישחקים סביב העולם; ציורים: תמי בצלאלי, ירושלים: ספרי כתר, 1977.
יהושע אלוף, מרגלית עקיבא [=עקביא], מ.ל.א.
– מה, למה, איך: ספר עזר לגננות ולמורות כוללות המטפלות גם בחינוך הגופני, תל אביב: המחברים, תש"ל.
(מהדורה ג מתוקנת: נתניה: מכון וינגייט לחינוך גופני ולספורט בסיוע רשות הספורט והחינוך הגופני במשרד החינוך והתרבות, תשל"ז)
האוצר: משחקי חברה והעשרה, תל אביב: דביר; ספרי רשפים, תשמ"א 1980.
מרגלית עקביא (ליקטה ועיבדה), משחקים משחקים, ירושלים: כתר, 1988.
מעתקת: מושגיה: פעילויות לילדים ..., נתניה: מייזר, תש"ן.
משחקים לכל עת, פתח תקווה: לילך, 1991.
מסיבה: שעשועים ומישחקים לגילאי 3 ומעלה, רמת גן: פרולוג, 1994.
משחקי שירקוד: משחקי שירה וריקוד; מגישה: מרגלית עקביא; הפקה: אריה בודיאן; איורים: מיכל רון, חולון : ויזארט, 2010. (משתתפים: ציפי שביט, דודו זכאי, דורית ראובני, עוזי מאירי, איציק בן מלך, אופירה גלוסקא וריקי מנור)
מרגלים ותיקים הוא ספר מאת הסופר, העיתונאי ואיש ה-CIA האמריקני צ'ארלס מק'קרי.
עלילת הספר נפתחת כאשר פול כריסטופר, איש מבצעים לשעבר בשורות ה"ארגון", כפי שמכונה בספר סוכנות הביון של ארצות הברית, וקודם לכן לוטננט בחיל הנחתים, אשר לחם במלחמת העולם השנייה בקרב אוקינאווה ועוטר בכוכב הכסף ולב הארגמן, נעלם מביתו.
זמן מה לאחר מכן נמסר אפרו לקונסוליה האמריקנית בבייג'ינג.
אולם בן דודו, הוראס האבארד, אף הוא איש מבצעים ב"ארגון" אשר שירת קודם לכן בחיל הנחתים, מסרב להאמין כי כריסטופר אכן מת.
הוא מגייס ארבעה מחבריו הוותיקים לשירות ב"ארגון" במטרה לחקור את נסיבות היעלמותו של כריסטופר.
עד מהרה מתברר לצוות כי כריסטופר יצא למסע במטרה לעצור טרוריסט ערבי בשם אבן עוואד, שנחשב למת, מלהניח את ידו על פצצות גרעין, ובמקביל לאתר את אמו, לורי, שנעלמה בגרמניה בשנת 1940. על הצוות לאתר את כריסטופר, לגלות מה אירע לאמו ולמנוע מאבן עוואד להגשים את תוכניתו.
מרגלית פרץ היא ספורטאית פאראלימפית לשעבר בתחום הסיוף בכיסאות גלגלים וחברה בנבחרת הנשים בכדורסל כיסאות גלגלים.
בנעוריה החלה להתאמן במרכז הספורט לנכים והתמקצעה בסיף.
התחרתה במשחקי סטוק מנדוויל ובתחרויות ארציות ועולמיות לנכים בסיף.
ב זכתה במדליית זהב עם נבחרת הנשים בסיף ובמדליית ארד עם נבחרת הנשים בכדורסל.
דורגה במקום השישי בתחרות סיף אישית.
ב זכתה במדליות זהב עם נבחרת הנשים בסיף ועם נבחרת הנשים בכדורסל כיסאות גלגלים.
בנוסף דורגה במקום הרביעי בתחרות סיף אישית.
ב זכתה במדליות כסף עם נבחרות הנשים בסיף ובכדורסל וזכתה במדליית ארד בתחרות סיף אישית.
ב זכתה במדליית כסף עם נבחרת הנשים בסיף.
ב זכתה במדליית ארד עם נבחרת הנשים בסיף והתחרתה בשתי תחרויות סיף אישיות בהן הגיעה לשלבים מתקדמים ללא מדליה.
מרגלת הוא סרט קומדיה-פעולה משנת 2015 שכתב וביים פול פייג ובכיכובם של מליסה מקארתי, ג'ייסון סטיית'האם, רוז ביירן, מירנדה הארט, בובי קנאבלי, אליסון ג'ני וג'וד לאו.
הסרט עוקב אחרי הפיכתה של סוזן קופר (מליסה מקארתי), אנליסטית מגושמת ב-CIA למרגלת שטח שמנסה לסכל מכירה של פצצה גרעינית ניידת בשוק השחור.
הסרט הופק על ידי פייג וג'סי הנדרסון, פיטר צ'רנין וג'ונו טופינג.
הסרט הוצג לראשונה ב-South by Southwest ב-15 במרץ ויצא לאקרנים ב-5 ביוני 2015. הוא קיבל שבחים ממבקרי הקולנוע והיה להצלחה בקופות.
הוא הועמד לשני פרסי גלובוס הזהב: פרס גלובוס הזהב לסרט הטוב ביותר - קומדיה או מוזיקלי ופרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי עבור מליסה מקארתי.
סוזן קופר (מליסה מקארתי) היא אנליסטית בת 40 העובדת ב-CIA.
תפקידה לסייע מרחוק לשותפה, סוכן השטח בראדלי פיין (ג'וד לאו) במשימותיו השונות.
באחת ממשימותיו פיין הורג בשוגג את טיהומיר בויאנוב, טרוריסט בעל פצצה גרעינית ניידת כאשר הוא מתעטש וכתוצאה מכך הוא יורה בו בעת שניסה לחלץ ממנו מידע בקשר למיקום מזוודה ובה הפצצה הגרעינית אותו הוא מתכוון למכור בשוק השחור לכל המרבה במחיר.
סוזן חושפת ראיות לכך שריינה (רוז ביירן), בתו של בויאנוב, יצרה קשר עם סרג'יו דה לוקה (בובי קנאבלי), ברוקר החשוד בקשרים עם ארגוני טרור מה שמוביל את פיין לחדור אל ביתה של ריינה.
במהלך ההסתננות לביתה של ריינה היא יורה בפיין בעוד סוזן צופה בחוסר אונים בחיסולו דרך המצלמה הנסתרת שאותה נשא על גופו.
לאחר הירייה הראשונה בפיין, ריינה מגלה לסוזן (מבלי שהיא יודעת כיצד סוזן נשמעת או נראית) כי היא יודעת את זהותם של שאר סוכני השטח של ה-CIA, ביניהם ריק פורד (ג'ייסון סטיית'האם) וקרן ווקר (מורנה בקארין) ולאחר מכן יורה פעם שנייה לשם וידוא הריגה.
סוזן, שזהותה אינה ידועה לריינה, מתנדבת לעקוב אחריה (היא הייתה סוכנת מתלמדת לפני יותר מעשור).
קופר מנסה לשכנע את הבוס שלה, איילין קרוקר שתאשר לה לצאת למשימת איתור ודיווח באירופה.
זו מסכימה לכך בעל כורחה בעוד פורד מודיע על עזיבתו מה-CIA בטענה כי שליחתה של קופר לשטח היא תת-רמה וחציית גבול אדום מבחינתו, זאת מכיוון שקופר היא אישה.
ננסי (מירנדה הארט), חברתה הטובה ביותר מתלווה אל סוזן באוזניה למשימת איתור ודיווח בפריז.
באותו לילה, פורד מופיע בבית המלון בו סוזן משתכנת ואומרה לה שהיא תיכשל במשימה מחמת חוסר ניסיונה.
למחרת הבוקר סוזן מגלה כי המשרד של דה לוקה נשרף.
היא מוצאת בטלפון של אחד מעובדי המקום תצלום של גבר עומד ליד המשרד בעת השרפה.
סוזן נכנסת לבית קפה ששכן בקרבת מקום במטרה להתייעץ עם ננסי מה לעשות, אך היא פוגשת שם את פורד שמתווכח ומעליב אותה ולאחר יוצא בזעם מבית הקפה.
סוזן רואה את האיש שנראה בתצלום עוקב אחרי פורד ומחליף את תיק הגב שלו עם תיק גב אחר זהה לחלוטין המכיל פצצה בזמן שדעתו מוסחת.
סוזן מזהירה פורד, אך ללא הצלחה.
הוא נכנס להמולת אנשים שצפו בהופעת רחוב של ורקה סרדוצ'קה.
סוזן עולה לבמה ומפריע למהלך ההופעה של סרדוצ'קה ומצליחה להזהיר את פורד מהפצצה שעומדת להתפוצץ.
לאחר שפורד משליך את הפצצה למים, סוזן רודפת אחרי האיש לתוך בניין נטוש.
במהלך הקרב, הוא נופל אל מותו.
לאחר סוזן חוזרת אל המלון, שם היא בודקת את מצלמת הווידאו של האיש, ודרך המצלמה סוזן מבינה כי דה לוקה נמצא ברומא.
ברומא, סוזן פוגשת את איש הקשר שלה, אלדו (פיטר סרפינוביץ').
היא עוקבת אחר דה לוקה לקזינו, שם היא מצילה את חייה של ריינה לאחר שמישהו מכניס לה סם אונס למשקה במטרה למוסס את גרונה.
כאות הוקרה לכך, ריינה מכניסה את סוזן למעגל הפנימי שלה ולוקחת את סוזן לבודפשט במטוסה הפרטי.
באמצע הטיסה, דייל האוויר הורג את שומר הראש של ריינה ואת שני הטייסים, אולם סוזן מכניעה אותו.
ריינה סבורה שסוזן היא סוכנת CIA, אבל סוזן משכנעת אותה כי היא נשכרה על ידי אביה המנוח כמאבטחת פרטית שמטרתה לשמור על חייה של ריינה.
בבודפשט פוגשת סוזן את ננסי, שנשלחה על ידי קרוקר.
אחרי שריינה, סוזן וננסי נורות מתוך מכונית, סוזן מנהלת מרדף אחר המתנקש הכושל.
בסופו של דבר מתברר כי קארן ווקר היא זו שמכרה לריינה את שמות סוכני השטח האחרים.
היא מנסה לירות בסוזן, אבל צלף אלמוני הורג אותה.
סוזן, ננסי ואלדו מלווים את ריינה למסיבה כדי לפגוש את קונה הפצצה הניידת של ריינה.
מתברר כי הקונה היא ליה (נארגיס פאקרי), האישה שהסיחה את דעתו של פורד בפריז ובגללה הוטמנה פצצה בתיק הגב שלו.
ננסי יוצרת הסחה שתסב את תשומת לבה של ריינה (על ידי העמדת פנים שהיא מעריצה משוגע של שחקן של 50 סנט) ובכך סוזן יכלה לעצור את ליה מבלי שריינה תיחשף לזהותה האמיתית.
לאחר מאבק אלים בין השתיים ידה של ליה על העליונה והיא כמעט הורגת את סוזן אך היא נורתה על ידי פיין, שמתגלה כי הוא בחיים והוא זייף את מותו כדי להיות המאהב של ריינה.
ריינה כולאת את אלדו וסוזן בבונקר.
מאוחר יותר, פיין מגלה לסוזן שהוא לא באמת סוכן כפול אלא מנסה לזכות באמונה של ריינה כדי לאתר את הפצצה הניידת, והוא היה זה שהרג את קארן.
באחוזה של דה לוקה הנמצאת באגם בלטון, פיין וריינה מחכים לסולסה דודייב (ריצ'רד ברייק), קונה הפצצה וראש ארגון טרור של אל-קאעידה.
סוזן מתפרצת למקום ומשכנעת את ריינה שאף על פי שהיא עובדת עבור ה-CIA, היא תעשה כל דבר כדי להגן על פיין ומודה לראשונה בפניו כי היא אוהבת אותו.
דודייב נותן לדה לוקה מזוודה מלאה ביהלומים שסכומים הוא 100 מיליון אירו בעוד ריינה מוציאה את הפצצה מהמסתור.
דה לוקה יורה בדודייב ובאנשיו ומגלה את תוכניתו האמיתית - למכור את הפצצה לקונה אחר (אם כי הם מתכוונים להטמין את הפצצה בלב ניו יורק סיטי) שהרבה במחיר יותר מדודייב.
דה לוקה מתכוון לירות בריינה.
פורד מתפרץ למקום ומסיח את דעתו ובכך מאפשר לסוזן להרוג את אנשיו.
דה לוקה בורח למסוק שלו עם הפצצה והיהלומים, אבל סוזן תופסת את המסוק לפני הוא ממריא.
במאבקים מתמשכים בין סוזן לדה לוקה היא משליכה את היהלומים והפצצה לתוך מעמקי האגם.
דה לוקה מנסה לירות סוזן, אבל ננסי, שמגיעה עם מסוק שני מנטרלת את דה לוקה ומחסלת אותו.
בעודה מטיסה את המסוק, דה לוקה תופס את השרשרת של סוזן (שקיבלה מתנה מפיין) ומתכוון להרוג אותה, אך סוזן משחרר את השרשרת מצווארה ומפעילה את דה לוקה מהמסוק אל מותו.
לאחר מותו של דה לוקה הפצצה נלקחת על ידי ה-CIA וריינה נעצרת.
פורד, להפתעתה של סוזן, מחמיא לה על עבודתה ומשבח אותה.
קרוקר מספרת לסוזן כי היא תישאר סוכן שטח וכי במשימתה הבאה היא תסתנן לרשת הברחת סמים בפראג.
פיין מזמין סוזן לארוחת ערב, אבל במקום להיענות להזמנתו היא בוחרת לצאת לערב בנות עם ננסי.
למחרת בבוקר, סוזן מתעוררת במיטה ליד פורד וצורחת.
משתמע שהם ישנו יחד, ופורד אומר שהוא אהב את זה.
מליסה מקארתי - סוזן קופר, הפרוטגוניסטית בסרט
רוז ביירן - ריינה בויאנוב, בתו של ראש תא טרור.
בולגרייה מפונקת ועשירה והדמות השנייה בחשיבותה
ג'ייסון סטיית'האם - ריק פורד, סוכן חשאי שנוהג להקצין כל דבר ועניין והדמות השלישית בחשיבותה
ג'וד לאו - בראדלי פיין, מגדולי המרגלים ב-CIA
מירנדה הארט - ננסי ארטינגסטול, החברה הטובה ביותר של סוזן.
מאופיינת בגובהה הרם ובמבטאה הבריטי
בובי קנאבלי - סרג'יו דה לוקה, האנטגוניסט הראשי של הסרט.
ברוקר המוכר פצצה גרעינית ניידת לארגון טרור
אליסון ג'ני - איילין קרוקר, המשנה לראש ה-CIA והבוס של סוזן
פיטר סרפינוביץ' - אלדו, סוכן MI6 שמחזה לגבר איטלקי סוטה במסגרת עבודתו כסוכן מורנה בקארין - קרן ווקר, סוכנת כפולה ששיתפה פעולה עם האויב
ריצ'רד ברייק - סולסה דודייב, מנהיג בארגון הטרור אל-קאעידה שמתכוון לקנות מדה לוקה את הפצצה הגרעינית
נארגיס פאקרי - ליה, עובדת עם דה לוקה
ביורן גוסטפסון - אנטון, מאבטח שוודי של ריינה
50 סנט - בתפקיד עצמו
ורקה סרדוצ'קה - בתפקיד עצמה
ויל יאן לי - טימותי קראס, סוכן CIA
קרלוס פאנס - מת'יו רייט, סוכן CIA
מייקל מקדולנד - פטריק, האחראי על הציוד הטכני של ה-CIA
מרגלית זוננפלד (26 בנובמבר 1925 – 2 בנובמבר 2017) הייתה מאמנת שחייה, מחלוצות ספורט נכים בישראל.
זוננפלד נולדה בברנו שבצ'כוסלובקיה, בתם של קארל זוננפלד ואירמה לבית לוונטל.
אחות צעירה ללוטה ואחות תאומה לרות.
בגיל חמש החלה לשחות והייתה חברת מועדון השחייה של אגודת בר כוכבא בעיר ברנו.
לאחר שאביה נאסר ב-1939, הוא הסדיר לה ולאחותה רות, אישור הגירה לארץ ישראל במסגרת תנועת מכבי העולמית.
זוננפלד עלתה לארץ בשנת 1940, לאחר פלישת הנאצים לצ'כוסלובקיה, במסגרת עליית הנוער, והוריה ניספו בשואה.
כנערה צעירה היא נשלחה לפנימיית כפר הנוער מאיר שפיה ומשם להכשרה בקבוצת גבע.
בהמשך, נשלחה להדריך בתנועת הנוער "גורדוניה – מכבי צעיר" בפתח תקווה.
בשנת 1945, הצטרפה עם חברי ההכשרה לקבוצת חמדיה שבעמק בית שאן, ויצאה מטעמם ללימודי חינוך גופני בסמינר הקיבוצים בתל אביב.
במהלך לימודיה התמחתה זוננפלד בהידרותרפיה ונחשפה לתרומה הייחודית של המים והשחייה לשיקום וטיפול בנכים.
בשנת 1957, עזבה את קיבוץ חמדיה עברה לגור בתל אביב, והחלה ללמד חינוך גופני בסמינר הקיבוצים.