tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנו החל ללוותו כבר בגיל 10. בגיל 12 נכנס לקונסרבטוריון של ורשה וסיים אותו ב-1939. עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט לברית המועצות ובה חי את שארית ימיו.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות, נמלט מזרחה ובסופו של דבר הגיע עד העיר טשקנט, שם כתב עבור האופרה המקומית.
טשקנט הכיר שם את המלחין דמיטרי שוסטקוביץ', שהתרשם ממנו עד מאוד.
ויינברג אמר לימים כי מפגש זה היה עבורו כמו לידה מחדש.
הממסד המוזיקלי הסובייטי לא החרים רשמית את יצירותיו, אך התעלם ממנו כליל.
הוא התפרנס מכתיבת מוזיקה לתיאטרון ולקרקסים.
ואולם, לאחר שנרצח חותנו מיכאלס ב-1948 החלו סוכנים סובייטיים לעקוב אחריו.
ב-1953 נאסר באשמת 'לאומנות יהודית בורגנית', כחלק ממשפט הרופאים.
הוא ניצל בזכות מותו של סטלין, וזכה ל ("רהביליטציה") זמן קצר לאחר מכן.
ויינברג עבר למוסקבה, ניגן בפסנתר והלחין, והתגורר סמוך לשוסטקוביץ'.
שני המלחינים נפגשו והחליפו רעיונות כמעט מדי יום ביומו.
הוא זכה להכרה ויצירותיו נוגנו על ידי מבצעים בולטים בברית המועצות, ביניהם דוד אויסטרך, לאוניד קוגן, מסטיסלב רוסטרופוביץ' ואמיל גיללס, והמנצחים רודולף ברשאי וקיריל קונדראשין.
בשנותיו האחרונות חלה במחלת קרוהן ובעטייה נותר רתוק לביתו.
עם זאת, הוא המשיך ליצור ולהלחין.
על פי עדות אחת, כחודשיים לפני פטירתו ב-1996 הוא המיר את דתו לנצרות אורתודוקסית.
כעשר שנים לאחר מכן הלכה וגברה ההתעניינות בו ברוסיה ומחוצה לה.
ויינברג היה מלחין פורה ביותר.
בין היתר, הוא חיבר 22 סימפוניות, שני קונצ'רטי לחליל (הפרק השני - לארגו - של הקונצ'רטו מס' 2 ראוי לציון מיוחד) וקונצ'רטו לצ'לו, הראוי להיחשב לאחת מפסגות יצירתו.
ראויה לציון גם הפנטזיה שלו לצ'לו ולתזמורת וכן הרפסודיה על נושאים מולדביים.
הוא חיבר מוזיקה קאמרית, ובכלל זה 17 רביעיות מיתרים.
יצירתו כוללת גם שבע אופרות, ביניהן האופרה הנוסעת.
בין יצירותיו יש כמה בעלות נושאים יהודיים: הסינפונטה הראשונה שלו היא 'על נושאים יהודיים', הסימפוניה ה-21 שלו נקראת 'קדיש' וברפסודיה על נושאים מולדביים בולטים מוטיבים מסגנון הכליזמר.
בשנת 1942 התחתן וינברג עם נטליה וובסי (2014-1921), בתו של השחקן הנודע שלמה מיכאלס.
מנישואין אלו נולדה בתו ויקטוריה.
בשנת 1970 התגרש וינברג מנטליה.
באמצע שנות ה-70 עלו נטליה וויקטוריה לישראל.
וינברג התחתן בשנית עם אולגה רחלסקי, בתו של רופא יהודי.
מנישואין אלו נולדה בתו אנה.
מייסלון חמוד , נולדה ב-13 בדצמבר 1981) היא במאית סרטים ותסריטאית פלסטינית-ישראלית, בוגרת מחלקת הקולנוע ב"מנשר לאמנות".
ידועה בעיקר כבמאית הסרט "לא פה, לא שם", אשר עורר בישראל ובעולם שיח ציבורי פורה כשהוא קוטף פרסים ומצד שני מחולל פולמוס בקרב האוכלוסייה הערבית בישראל.
זהו סרטה הראשון באורך מלא.
לפני כן ביימה סרטים קצרים.
הסרט קטף פרסים מרובים, בהם פרס סבסטיאן, הפרס ליבשת אסיה של NETPAC, פרס דני לרנר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, YAPIMLAB, פרס הנוער של EROSKI, ו-IFP.
מייסלון חמוד נולדה בבודפשט בירת הונגריה, למשפחה ממוצא פלסטיני מדיר חנא.
היא בת בכורה, ויש לה שלושה אחים.
הוריה היו באותה התקופה בעלי דעות קומוניסטיות.
אביה של מייסלון למד בהונגריה באותה העת רפואה, ולקראת סיום לימודיו הוא התמקם עם משפחתו בשכונה ד' בבאר שבע ועבד בבית החולים סורוקה כדי להשלים עם התמחותו הרפואית בכירורגיה.
לדברי חמוד, במהלך ילדותה נהגה לדבר עם הוריה בשפה הערבית ואילו עם אחיה בעברית.
היא נהגה לשמוע ניבים שונים של השפה במקום מגוריה המעורב עדתית.
במקום מגוריה סבלה רבות מרמת הפיתוח הנמוכה של השכונה - דבר שהפריע לה בהמשך דרכה.
הוריה שלחו אותה ללמוד בתל שבע על מנת שלא יאבדו את זהותם המשפחתית.
בעת שהייתה בכיתה ח', חזרה משפחתה לדיר חנא.
חמוד מציינת אירוע זה כמשמעותי בילדותה, כזה שהשפיע עליה רבות ואף הסב לה שינוי תרבותי משמעותי לאורח חיים אחר לחלוטין: "הייתי מוזרה, עוף שונה.
זו הייתה סביבה שונה לגמרי ממה שגדלתי.
הייתי יושבת עם חברים בנים בטבעיות או מזמינה אלי גם חברים וגם חברות.
במקומות כאלה, העין של כולם עליך כל הזמן.
אז גם נכנס המשפט 'מה יגידו'".
כשעברה חמוד לתיכון, עברה ליישוב עילבון, הנמצא בקרבת דיר חנא.
האינתיפאדה השנייה, ובפרט אירועי אוקטובר 2000, השפיעו עליה רבות בגיבוש זהותה הפלסטינית.
במשך שנות נעוריה הצהירה חמוד כי סבלה מבעיות אכילה.
בהמשך דרכה למדה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימה את לימודיה עם תואר ראשון.
בעת סיום לימודיה, התפרנסה כמורה פרטית.
בשלב זה חזרו ההשלכות של בעיות האכילה מנעוריה, והיא נזקקה לטיפול רפואי דחוף, שלדבריה, במהלכו חוותה מוות קליני במשך יומיים.
בגיל 25 המשיכה ולמדה בבית הספר לאמנויות מנשר לאמנות בתל אביב והתגוררה ביפו.
בזוגיות עם ערד שאואט, ויש להם בת בשם לילה.
סרטה הראשון של חמוד, "לא פה, לא שם", הוא היצירה הקולנועית הראשונה שחשפה את חמוד בפני העיתונות העולמית.
בישראל הפרס המשמעותי ביותר אותו קבלה היה חלק מפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בנוסף לכך, הסרט הזה הוא היצירה העיקרית אותה כתבה כתסריטאית עד עתה.
על חמוד בהקשר לסרט נאמר: "בעוד שסרטים וסדרות טלוויזיה המדברים על הניסויים והתלאות של חברות העובדות, אוהבות והעובדות בעיר הגדולה הם נפוצים למדי, התסריטאית הערבית-ישראלית מייסלון חמוד מרעננת את הז'אנר עם ההופעה הראשונה והאנרגטית שלה "בין לבין" ("לא פה, לא שם")".
הסרט עצמו משתייך לז'אנר הדרמה-הקומית ועוסק בחייהן של שלוש נשים פלסטיניות-ישראליות הגרות בתל אביב בדירה משותפת.
הן מתמודדות עם השוני בין סדר היום התל אביבי החופשי לבין השמרנות של החברה הפלסטינית שממנה הן מגיעות.
לצד תחושת הניכור שהן חשות כלפי משפחותיהן וסביבתן המקורית, גם החברה היהודית, למרות אופייה המערבי יותר, אינה מקבלת אותן.
הסרט היה מועמד ב-12 קטגוריות בפרסי אופיר לשנת 2017, וזכה בפרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר שקיבלה שאדן קנבורה על משחקה בסרט ובפרס שחקנית המשנה זכתה מונה חווא.
על משחקה בסרט זכתה ב-2017 בפרס תגלית השנה על ידי פורום מבקרי הקולנוע בישראל..
הסרט גם זכה בשלושה פרסים בפסטיבל הסרטים הבינלאומי סן סבסטיאן, פרס ארוסקי לסרט הטוב ביותר מטעם חבר השופטים הצעיר, פרס "מבט אחר" וכן בפרס סבסטיאן.
הסרט "לא פה, לא שם" עורר ביקורת חריפה.
ראש עיריית אום אל-פחם, ח'אלד חמדאן, גינה את הסרט וקרא להחרימו, ואת חמוד עצמה כינה "כופרת".
לטענת עיריית אום אל-פחם, הסרט פוגע בשמה הטוב של העיר ומכאן הצעדים הננקטים כנגדו.
גם בית אלמקדס לא היסס בצעדים וסיווג את הסרט כסותר את ערכי האסלאם כשהוא מייחס את חמוד כמתנגדת לדרכיו.
בצעד נדיר במיוחד, שלא קורה לעיתים קרובות בישראל, הוציאה המועצה האיסלמית העליונה פתווה נגד חמוד וסרטה המגנה את הסרט ורואה בו "פוגעני לאסלאם".
לדברי חמוד, כבר מלכתחילה ידעה כי סרטה החדש עומד לעורר ביקורת ציבורית, אך לא צפתה את עומק ההשפעה שלו והחריפות של הביקורת הציבורית עליה.
בעקבות פרסום הסרט, נמסרו לחמוד איומים על חייה, בגין הישירות שבו "לא פה, לא שם" מציג נושאים כגון סמים ואלכוהול במסיבות ומפגשים חברתיים, הומוסקסואליות ואפילו אונס בחברה הערבית בישראל.
עמדה פוליטית על הסכסוך הישראלי-פלסטיני
מייסלון חמוד עוסקת בין היתר בסכסוך הישראלי-פלסטיני.
נכון לפברואר 2017 היא סבורה כי הוא אינו בתהליכי סיום אלא דווקא מחריף:
"אני רוצה להאמין שכן (ימצא פתרון לסכסוך).
ללא האמונה הזאת גם לא הייתי מאמינה באקטיביזם ובאפשרות לשנות את המציאות.
אמנם כרגע המציאות אומרת אחרת, כי אנחנו לא בכיוון בכלל, להפך: מה שאנחנו רואים מסביבנו זה העמקת הגזענות והתבססות של הדיכוי, הכיבוש, ההפחדה וההסתה.
כל אלה בעיקר ממי ששולטים כאן בעניינים, כלומר: הישראלים".
חמוד סוברת כי ישנם שני פתרונות פרקטיים לסכסוך.
פתרון מדיני: הקמה של קונפדרציות; ופתרון בין-אישי: התבוללות של החברות הפלסטינית והישראלית זו בזו, כלומר התמזגות האוכלוסייה מבחינה משפחתית-תורשתית.
המייפלאואר II היא ספינת-העתק של הספינה המפורסמת המייפלאואר.
ספינה זו הורדה לים בשנת 1956, ושחזרה את מסעה ההיסטורי של המייפלאואר המקורית מנמל פלימות' שבאנגליה לקייפ קוד שבמסצ'וסטס, ארצות הברית.
הספינה היא העתק מדויק של הספינה המקורית, אם כי היא הייתה מצוידת בטכנולוגיה מודרנית, לדוגמה, תאורה חשמלית.
משנת 2013 המייפלאואר II מוצגת לקהל הרחב בפלימות', מסצ'וסטס.
על הספינה עובדים שחקנים הלבושים כנוסעים בספינה, וניתן לשאול אותם שאלות.
המייפלאואר הייתה ספינת מסע אשר העבירה סחורות בין אנגליה, צרפת ומדינות אירופאיות נוספות.
ב-16 בספטמבר יצאה הספינה מנמל פלימות' באנגליה לכיוון צפון אמריקה כשהיא נושאת על גבה 102 נוסעים, ביניהם 19 נשים ו-33 ילדים, כולם פוריטנים, שהתיישבו ב-1608 בליידן שבהולנד.
הסיבה לעזיבתם את אנגליה הייתה הרדיפה הדתית שסבלו ממנה כתות נוצריות אשר לא יישרו קו עם הכנסייה האנגליקנית השלטת.
בהולנד הם זכו אמנם לסובלנות דתית, אך התקשו לשמר את תרבותם ואת צביון קהילתם.
לאחר ויכוחים פנים-קהילתיים, הם החליטו לעזוב את הולנד ולהקים מושבה אנגלית חדשה בצפון אמריקה.
נוסעי המייפלאואר, כמו קבוצות פוריטניות אחרות אשר היגרו אחריהן, לא באו לאמריקה כדי לבנות בה חיקוי לחברה ממנה הם יצאו, אלא כדי להגשים בה חזון דתי וחברתי חדש.
אדיקותם ואמונתם כי האל מנחה אותם, הביאו לביטחונם בכך שמושבתם, להבדיל מהמושבות הראשונות שהקימו האנגלים באמריקה, תצליח ותפרח.
אותות שונים ככוכב שביט שהופיע בשמי אירופה בשנת 1618, ומלחמת שלושים השנים שפרצה באותה שנה, היו מבחינת הפוריטנים סימן מאלוהים שעליהם לעזוב ולהקים את מושבתם באמריקה.
כעבור 65 ימים, ב-11 בנובמבר עגנה ליד קייפ קוד שבמסצ'וסטס.
לאחר שנוסעי הספינה חתמו על "אמנת המייפלאואר" המפורסמת, הם ירדו לחוף וייסדו את מושבת פלימות', שהייתה למושבה הקבועה הראשונה באזור ניו אינגלנד.
אנשי המייפלאואר מכונים עד היום האבות הצליינים (להבדיל מהאבות המייסדים) של ארצות הברית, ומיוחס להם החלת המנהג של חג ההודיה.
מסע המייפלאואר הפך, ברבות השנים, לאחד המיתוסים החשובים בהיסטוריה האמריקנית.
כמו נח ובניו, אנשי המייפלאואר נתפסו כמי שהקימו ציוויליזציה חדשה בארץ ללא תרבות.
בעת מלחמת העצמאות האמריקנית, עשו רבים ממנהיגי המהפכה, במיוחד אלו מניו אינגלנד שימוש במיתוס המייפלאואר כדוגמה וכמופת לאומץ לב, לאורך רוח ולאמונה שלמה באל ובמעשיו.
המייפלאואר הייתה ה"מריאן" של המהפכה האמריקנית, אך במקום דגל הטריקולור, עמדה לנגד עיניהם של האמריקנים ספינת המייפלאואר העוגנת במפרץ, בעוד אנשיה חותמים על אמנת המייפלאואר על סלע פלימות'.
סיפור זה, המהווה חלק אינטגרלי מהמיתוס של המייפלאואר, שונה כנראה בעת הפיכת סיפור המסע למיתוס, שכן החתימה על האמנה הייתה על סיפון הספינה.
בשנת 1956 החליטה קבוצה גדולה של צאצאי נוסעי המייפלאואר לבצע הפלגת שחזור להפלגה המקורית.
הם בנו ספינה בתבנית דומה לחלוטין לספינת המקור (מלבד הוספת אמצעי בטיחות מתבקשים ומעט שכלולים מודרניים), והשיטו אותה מנמל פלימות' באנגליה לקייפ קוד שבמסצ'וסט, ארצות הברית.
בסוף המסע עצרה הספינה בפלימות', מסצ'וסטס, ושם היא מוצגת היום לראווה, כשעל גבה מוצבים שחקנים העונים לשאלות המבקרים.
על מסעה של המייפלאואר לצפון אמריקה הופקו במהלך המאה ה-20 שני סרטים:
מייסור (בקאנדה: ಮೈಸೂರು; באנגלית: Mysore; באופן רשמי: מייסורו, באנגלית: Mysuru) היא עיר גדולה בהודו.
העיר ממוקמת במחוז מייסור שבמדינה ההודית קרנאטקה.
מייסור ממוקמת 763 מטרים מעל פני הים ואוכלוסיית המטרופולין של העיר בשנת 2025 נאמדת בכ־1,346,000 תושבים.
העיר שימשה כבירת ממלכת מייסור במשך כמעט שש מאות שנים, מ-1399 עד 1956.
השם "מייסור" הוא אינגלות של השם המקורי, מאהישורו, שמשמעותו בקאנדה "המשכן של מאהישה".
בסנסקריט, הפירוש המילולי של המילה "מאהישה" הוא תאו (באפלו) אך בפועל מתייחסת המילה לשד הבאפלו האגדי מאהישאסורה מהמיתולוגיה ההינדואית שעל פי האגדה קבע את משכנו בשטח שבו יושבת העיר מייסור כיום, ונקטל על ידי האלה צ'מונדשוורי (שמזוהה לעיתים עם האלה דורגה) שנבנה עבורה מקדש בגבעה הסמוכה לעיר.
הטמפרטורות הממוצעות השנתיות באזור מייסור הן 19.1 מעלות צלזיוס בלילה ו-30.2 ביום.
ההבדלים בין עונות השנה קטנים.
החודש החם ביותר הוא אפריל, עם טווח טמפרטורות ממוצע של 20.9 עד 34.2 מעלות צלזיוס, והחודש הקר ביותר בשנה הוא ינואר, עם טווח טמפרטורות ממוצע של 16.3 עד 32.8 מעלות צלזיוס.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא כ-800 מילימטרים.
החודש הגשום ביותר בשנה הוא אוקטובר, עם ממוצע משקעים של 164.5 מ"מ והחודש היבש ביותר בשנה הוא ינואר, עם ממוצע משקעים של 1.5 מ"מ.
מייפל היסון 205 היא מכונית משפחתית קטנה המוגדרת כמכונית קומפקטית, 5 דלתות הצ'בק מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Shanghai Maple (שם רשמי: Shanghai Maple Guorun Automobile Co., Ltd) אשר יוצרה בין השנים 2004 – 2010 בסין.
שאנגחאי מייפל הייתה חברת בת של יצרנית הרכב הבינלאומית ג'ילי (שם רשמי: Zhejiang Geely Holding Group Co., Ltd).
מטה ומפעל החברה מוקמו בעיר "Fengjing" .
ג'ילי רכשה אחזקה אסטרטגית ב"שאנגחאי מייפל" בשנת 2002. בשנת 2008 "שאנגחאי מייפל" סופחה לחלוטין "לג'ילי" כמותג התקציבי שלהם.
"שאנגחאי מייפל" בוטלה לחלוטין בשנת 2010.
דגם "מייפל היסון 205" דומה מאוד חיצונית לדגמי סיטרואן: "Citroën ZX" ו-"Citroën Fukang" .
דגם "מייפל היסון 205" שווק במקביל לדגם מייפל מארינדו שיוצר בין השנים 2004-2010
מייפל מארינדו (בסינית: 海锋, באנגלית: Maple Marindo, קרוי גם: SMA Huapu Haifeng) היא מכונית משפחתית המוגדרת כמכונית קומפקטית, 4 דלתות סדאן מתוצרת יצרנית הרכב הסינית Shanghai Maple (שם רשמי: Shanghai Maple Guorun Automobile Co., Ltd) אשר יוצרה בין השנים 2004 – 2010 בסין.
חזית הדגם דמתה לחזית דגם אאודי A4 (דור שני), של יצרנית הרכב הגרמנית אאודי.
דגם "מייפל מארינדו" שווק במקביל לדגם מייפל היסון 205 שיוצר בין השנים 2004–2010.
"SMA Huapu Haifeng" - יוצר מאוחר יותר ובו קצות קדמיים ואחוריים משופעים עם פגושים אחוריים חדשים, מכסה תא מטען חדש ותאורה בעיצוב חדשני.
העיצוב של הקצה האחורי נוצר בהשראת דגם "Cadillac CTS" (דור ראשון) של יצרנית רכבי היוקרה האמריקאיים קאדילק.
מייסון טוני מאונט הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר במנצ'סטר יונייטד.
מאונט נולד בפורטסמות' שבהמפשייר ובגיל שש הוא עבר ללונדון כדי להצטרף לאקדמיה של צ'לסי.
הוא עבר בין כל קבוצות הגילאים של צ'לסי והיה אחד מהשחקנים הבולטים בקבוצות הנוער של המועדון.
הוא זכה עם קבוצת הנוער של צ'לסי פעמיים בגביע האנגלי לנוער ובעונת 2015/2016 הוא זכה בליגת האלופות לנוער.
ב-יולי 2017 חתם על חוזה בקבוצה הבוגרת של צ'לסי לארבע עונות.
ב-24 ביולי 2017, כחלק ממדיניות השאלת שחקנים צעירים של צ'לסי, נשלח בהשאלה לעונה אחת לווויטסה ארנהיים מליגת העל ההולנדית.
מאונט הרשים והיה אחד מהשחקנים החשובים בקבוצה, כשכבש 14 שערים בכל המסגרות ורשם שמונה בישולים בעונת 2017/2018.
בקיץ 2018 הושאל שוב על ידי צ'לסי, לקבוצת דרבי קאונטי מליגת המשנה באנגליה.
באותה עונה הרשים תחת המאמן פרנק למפארד, שהיה אחד השחקנים החשובים בהיסטוריה של צ'לסי.
בעונה זו היה אחד השחקנים המצטיינים בדרבי קאונטי ועזר לקבוצה לסיים במקום השישי ולהשיג כרטיס לפלייאוף העלייה לפרמייר ליג.
דרבי העפילה עד לגמר הפלייאוף בו הפסידה 0–1 לאסטון וילה במשחק שנערך באצטדיון ומבלי.
בעונת 2018/2019 רשם מאונט שמונה שערים, כולל שלושער בניצחון 0–4 על בולטון וונדררס.
בקיץ 2019 חזר מאונט לצ'לסי, והאריך את חוזהו במועדון עד קיץ 2024, התאחד עם מאמנו בדרבי קאונטי, פרנק למפארד, והפך לשחקן הרכב.
הוא כבש את שערו הראשון בפרמייר ליג ב-18 באוגוסט 2019 במחזור השני בליגה במשחק מול לסטר סיטי שהסתיים בתוצאה 1-1. ב-31 באוגוסט 2019 הוא כבש את שערו השני במדי הקבוצה בניצחון 2–3 על נוריץ' סיטי.
ב-29 במאי זכה מאונט בליגת האלופות עם צ'לסי לאחר ניצחון בגמר על מנצ'סטר סיטי בתוצאה 0–1. בליגת האלופות תרם באותה עונה שני שערים ב-11 הופעות.
מספר ימים לאחר מכן זכה בתואר שחקן העונה מטעם אוהדי הקבוצה לעונת 2020/2021.
ב-5 ביולי 2023 עזב מאונט את צ'לסי לאחר 18 שנה, וחתם במנצ'סטר יונייטד לחמש שנים.
תמורתו שילמה יונייטד לצ'לסי כ-65 מיליון ליש"ט.
מאונט שיחק בכל הנבחרות הצעירות של אנגליה, וב-2017 הוא זכה עם נבחרת אנגליה עד גיל 19 באליפות אירופה.
באוקטובר 2018, לאחר שהרשים במדי דרבי קאונטי, זומן על ידי המאמן גארת סאות'גייט לסגל נבחרת אנגליה למשחקי ליגת האומות.
ב-7 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של אנגליה לאחר שנכנס כמחליף בניצחון 0–4 על נבחרת בולגריה במסגרת מוקדמות יורו 2020. ב-17 בנובמבר 2019 כבש את שערו הראשון במדי הנבחרת בניצחון 0–4 על נבחרת קוסובו באותו טורניר מוקדמות.
מייסון יואינג בע"מ חברה שהוקמה על ידי מייסון יואינג בשנת 2011, ממוקמת בלוס אנג'לס, ומתמקדת בתעשיית האופנה, הקולנוע, המוזיקה ובפרויקטים בתעשיית הקוסמטיקה והשוקולד.
מייסון יואינג בע"מ בעלת כמה חברות בת כגון Les Entreprises Ewing בצרפת ו- Ewingwood שבקמרון, מתפעלת סניף נוסף בקנדה, וב-2018 תכננה להקים סניף גם בסין.
הפתיחה המתוכננת של הוועדה האדמיניסטרטיבית של החברה תוכננה ל-2017, אך נדחתה.
מנכ"ל החברה הוא מייסדה מייסון יואינג.
החברה דוגלת בראש ובראשונה בתקווה וסובלנות כלפי כל אדם באשר הוא.
סמל החברה היא בייבי מדיסון: פעוט בת 18 חודשים בעל לאומים רבים ומוצאים שונים.
ממציאה של בייבי מדיסון, מייסון יואינג, הסביר כי תינוק לא משקר, לא שופט ואוהב את כולם.
משפט זה מתאר את ערכי החברה - לכולם יש תפקיד בעולם הזה ואין לשפוט אף אדם.
מדיסון היא חלק מהסמל הרשמי של כל אחת מחברות הבת והסניפים.
הפעוט משמש גם כדמות הראשית בסיפורים רבים, לבושה כנגנית גיטרה, לוחמת אש, אתלטית, שפית ועוד.
בית האופנה לבגדי חייטות עילית של מייסון יואינג נוסדה כחברת בת של מייסון יואינג בע"מ, ונותני החסות שלה הם עמנואל פטיט (כדורגלן) ואוליבר לאפידוס (בנו של מעצב האופנה טד לאפידוס).
חולצת טי עם כתב ברייל למען אנשים עם לקות ראייה.
רעיון זה נוצר מכך שיואינג - אדם עיוור בעצמו, הבין שאנשים כמוהו לא יכולים לראות את הצבעים של הבגדים שהם לובשים לכן נאלצים להיעזר באחרים.
כדי שאנשים בעלי לקויות ראייה יהיו עצמאיים, הוא יצר בגדים עם כתב ברייל, שמסבירים מה הציור שעל החולצה.
הציורים בקולקציה כוללים את בייבי מדיסון על סקייטבורד, עם גיטרה, נוהגת במכונית ועוד.
חמישה אחוזים מרווחי הקולקציה נתרמים לתנועה הבינלאומית למדיסון שאחראית על העלאת המודעות לילדים בעלי נכות.
קולקציית קוטור נוצרה בהשראת אמו של מייסון שהייתה תופרת.
דוגמניות ידועות כמו לגריאן טראפני (מיס צרפת 2007) ורבקה איוקו (דוגמנית של איב סן לורן) השתתפו בתצוגות האופנה.
הקולקציה הייתה הצלחה מסחררת והוצגה בתצוגות אופנה בצרפת, קמרון, סנט מרטין ועוד.
הטלוויזיה היא הלהט האמיתי של יואינג והיוותה עבורו דרך להתמודד עם ההתעללות שסבל כילד.
הפרויקטים שיצר מתמקדים בשלום, תקווה ואחדות.
הסרט "Descry" היה נקודת הפתיחה של מייסון בעולם הקולנוע, ומאז החברה יצרה סרטי אנימציה כמו "הרפתקאותיה של מדיסון" ובו מככבת התינוקת מדיסון וחברה ג'ואן.
לאחר מכן הופקה הסדרה "הרפתקאותיהם של פילו ומיסו" שנוצרה כדי להסביר לילדים על חייהם של גברים במאה ה-18, ומגוללת את סיפורו של פילוס בן ה-17 שחי עם אמו ועם סבתו.
החברה הפיקה גם סדרות טלוויזיה לבני נוער במטרה להעביר מסר של העצמת הפרט.
"Mickey Boom" היא סדרת טלוויזיה שהופקה על ידי חברת הבת הצרפתית Les Entreprises Ewing, ובנוסף הופק סרט למבוגרים "Angels of the World" שהוקרן בארצות הברית במטרה להעביר מסרים דומים.
יואינג הפיק סרט גם על המיתולוגיה האפריקאית "Orishas, The Hidden Pantheon" בבימוי של יאן לואיק, וב-2017 הופק החלק הראשון בטרילוגיה של "אלי גרים, הילד המקולל".
ב-2016 החליט סניף של החברה ליצור ספרי אודיו וספרים כתובים לילדים.
בינואר 2017 הוציאה החברה לאור מגזין ששמו "קימי גלוס" העוסק באירועים עכשוויים בעולם הקוסמטיקה והקולנוע ובמעקב אחר חייהם של מפורסמים.
מייסון סיירל אלונג יואינג הוא מפיק, במאי, תסריטאי ומעצב אופנה.
בעל לאום צרפתי, קמרוני ואמריקאי.
החברה שלו, מייסון יואינג, הוקמה בשנת 2011 וממוקמת בלוס אנג'לס.
למרות עיוורונו, מייסון בנה עסק מצליח וקריירה משגשגת כאמן.
אביו של מייסון, פרדריק יואינג, היה איש עסקים אמריקאי שנפטר בנובמבר, שנת 2010. עד גיל 4, חי מייסון בקמרון עם אימו היהודייה מריה פרנצ'סקה אלונג, שהייתה דוגמנית ותופרת, ודרכה נחשף לעולם האופנה.
מייסון בילה איתה את רוב זמנו, בעודה מכינה בגדים לכל ילדיה.
בגיל 4 מתה אמו האהובה במרץ 1986, וסבתא רבתא של מייסון, פילס, טיפלה בו במשך שלוש השנים הבאות.
ב־1989 עבר להתגורר בפריז, אצל דודו לוסיאן ואשתו ג'נט קוואלה.
במהלך מגוריו איתם הוא עבר התעללות קשה, נכלא בחדר בביתם והוכה במשך שנים.
ב־1993, מתוך מצוקה קשה, ברח מייסון מהבית לעיתים תכופות ופנה למשטרה ולשופטים, בבקשה להעביר אותו מחזקתם של דודו ודודתו.
כחלק מהתעללותם במייסון, היו זורקים צ'ילי חריף לתוך עיניו, ובעקבות כך איבד את ראייתו באפריל 1996, ונפל לתרדמת של שלושה שבועות בבית החולים Necker-Enfants malade שבפריז.
הוא שרד בנס והתגלגל לרחובות, ללא בית.
ב-2001 הגיע מייסון לשירותי הבריאות הדחופים של צרפת (SAMU), והתחיל ללמוד פיזיותרפיה.
לאחר מכן, זכה במשפט נגד דודו ודודתו ובית המשפט הטיל עליהם עונש של 5,000 אירו ושנת מאסר על תנאי.
הכסף מעולם לא שולם למייסון.
ב-20 בספטמבר 2006, ארגן מייסון את תצוגת האופנה הראשונה שלו בפריז, בה השתתפו מפורסמים רבים כמו סלין בליטראן (שחקנית קולנוע), לורן פטיטגוילאמה (מנחה רדיו וטלוויזיה) ואוליבר לאפידוס (מעצב אופנה).
בנובמבר 2008, הוא ארגן את התצוגה השלישית שלו על נהר הסיינה.
רייצ'ל לגריאן-טראפאני (מיס צרפת לשנת 2007) סגרה את התצוגה בשמלת כלה.
חברת הקוסמטיקה הענקית לוריאל תמכה במשך שנים בעבודות של מייסון.
ב-2017 הוא עבד עם יצרן השוקולד אנדריי קנייקן כדי ליצור שמלה בשביל תצוגת האופנה של סלון השוקולד שבמוסקבה.
רבקה איוקו (Rebecca Ayoko) שהייתה אחת המוזות האהובות על איב סן-לורן בשנות השמונים, הייתה הדוגמנית הסוגרת של תצוגת האופנה של מייסון יואינג פעמיים ברציפות ב-2017.
גם ספורטאים רבים הביעו תמיכה רבה כמו הכדורגלנ>ים עמנואל פטיט, ברונו בלונה, לוק סונור, אוליבייה דאקור ואליון טור, לואיס פרננדס שגם ניהל קבוצות רבות ואלופת אירופה בכדורסל פאולינה אקאמבי.
לצד הקריירה שלו בעולם האופנה, יואינג יוצר סרטים וסדרות בצרפת ובארצות הברית, כמו סדרות הילדים הרפתקאותיה של מדיסון, ומיקי בום.
ב-2011 הוא עבר לארצות הברית להיות מפיק סרטים והחברה שלו, מייסון אוונג בע"מ, הפיקה מספר פרויקטים כמו הסדרה Eryna Bella והסרט הקצר Descry.
בנוסף לחברה, יש לו גם חברת בת ששמה Les Entreprises Ewing, והחל מאפריל 2015 היא ממוקמת באחד המחוזות הצפוניים של פריז, קלישי.
מייסון הוא גם חבר פעיל באיגוד המפיקים.
אחרי מגורים של כמה שנים בלוס אנג'לס, מייסון שב לצרפת כדי להשקיע את כל מאמציו בסדרת הטלוויזיה המצליחה Mickey Boom, שהשראתה הייתה תוכניות אמריקאיות שמייסון אהב לצפות בהן כמתבגר.
הסדרה שודרה בערוצים צרפתיים וכמו כן בערוצים בינלאומיים.
ההפקה האחרונה של מייסון הייתה סרט קומדיה רומנטית בשם Love in Yaoundé, שהופק בשנת 2019.
מייסון תמך במשך מספר שנים באגודות רבות, כמו האגודה למען העיוורים ולקויי הראייה, הוועדה נגד עבדות מודרנית.
הוא שימש כשגריר ל-Humanity & Inclusion, לאגודה למען הפליטים ולתנועה למען נוער גאה בסיכון.
בשנת 2018, הוענק ליואינג פרס A.I.M על ידי מגזין Afrimpact שבפנסילבניה על פועלו למען הקהילה.
בין תומכיו של מייסון נמנה נשיא השירות למען הגנת הילד אדריאן טקאו.
מייסון צ'מברלין היה צייר פורטרטים אנגלי, שהיה אחד החברים המייסדים של האקדמיה המלכותית לאמנויות בשנת 1768. הוא היה תלמידו של פרנסיס היימן.
הוא זכור בעיקר בזכות דיוקנו של בנג'מין פרנקלין.
צ'מברלין היה תלמידו של פרנסיס היימן.
בשנת 1768 הוא היה אחד החברים המייסדים של האקדמיה המלכותית.
הוא הציג 50 עבודות באקדמיה בין 1769 ל־1786. כולם היו דיוקנאות.
השמות של רובם אינם ידועים בקטלוגים, אך בשנת 1771 הציג ציור באורך מלא של הנסיך אדוארד והנסיכה אוגוסטה, ובשנת 1774 אחד של קתרין מקולאי.
הוא גם הציג 22 יצירות בחברת האמנים ושתים בחברה האמנים החופשית.
צ'מברלין ידוע בזכות דיוקנו של בנג'מין פרנקלין, שהוזמן על ידי בעל אדמות וירג'יני עשיר וחבר של פרנקלין בלונדון, הקולונל פיליפ לודוול השלישי.
צ'מברלין צייר אותו בשנת 1762. הציור מראה את פרנקלין יושב בחדר העבודה שלו וברק מכה מחוץ לחלון ופוגע בכליא ברק שעל ביתו.
פרנקלין מסתכל שמאלה על סט פעמוני הברק (מכשיר שהמציא), שהיה מצלצל כאשר הברק היה פוגע במוט שעל הגג.
פרנקלין יכול היה להשתמש בחשמל על מנת לבצע את הניסויים שלו.מאוחר יותר בשנת 1762 (או בתחילת 1763) נוצר הדפס (אולי כחלק מההסכם בין צ'מברלין ללודוול), על ידי החרט יליד אירלנד אדוארד פישר (1730–1785).
בנו של פרנקלין ויליאם ביקש למכור 100 עותקים של ההדפס באמריקה, מתוכם 18 פרנקלין הפיץ בעצמו, בעיקר לחברים בניו אינגלנד.
זה היה ההדפס המועדף על פרנקלין באותה תקופה, בין השאר בגלל היותו מדויק.
הציור המקורי נמצא בבעלות מוזיאון פילדלפיה לאמנות.
גם בנו של פרנקלין, ויליאם, הזמין העתק של הציור זה, כדי שפרנקלין ייתן לו אותו במתנה לתלייה בחדר האוכל של ביתו החדש – ההנחה היא שהעותק נשלח לאמריקה, אך נעלם.
צ'מברלין נפטר בבנייני בארטלט, הולבורן, ב־20 בינואר 1787.
בנו, שנקרא גם מייסון, היה צייר פורה שהציג 68 נופים בלונדון בין השנים 1780–1827, מתוכם 58 הוצגו באקדמיה המלכותית.
מייסון אנטוני הולגייט הוא כדורגלן ג'מייקני-אנגלי, המשחק בעמדת הבלם בקבוצת אל-ג'ראפה מליגת העל הקטרית בנבחרת ג'מייקה.
הולגייט הצטרף לאקדמיה של בארנסלי בגיל תשע.
הוא קודם לאקדמיה ומשם לקבוצת המילואים שם חתם חוזה מקצועני ראשון עד 2016.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב הפוטבול ליג האנגלית הראשונה עבור בארנסלי ב-2 בדצמבר 2014 ששיחק 90 דקות בתיקו 1-1 מול דונקסטר רוברס.
הוא כבש את שער הבכורה שלו בפוטבול ליג הראשונה במשחק האחרון של עונת 2014\2015 בניצחון 0–5 נגד רוצ'דייל.
בעקבות הצלחתו בעונת הבכורה שלו בבארנסלי, הוא הוכתר לשחקן הצעיר המבטיח של עונת 2014/2015.
ב-13 באוגוסט 2015, חתם על חוזה ל 5 שנים בקבוצת הפרמייר ליג אברטון בסכום של 2 מיליון יורו.
ב-13 באוגוסט 2016, שנה לאחר שחתם על חוזה באברטון ערך את הופעת הבכורה שלו נגד טוטנאהם.
הולגייט ערך 5 הופעות בלבד במדי אברטון לפני שהושאל לוסט ברומיץ'.
ב-29 באוקטובר 2019 פתח בהרכב אברטון נגד ווטפורד במסגרת גביע הפוטבול ליג, ואף כבש את שער הבכורה שלו במדי אברטון בדקה ה-73.
ב 31 לדצמבר 2018 הושאל הולגייט לוסט ברומיץ' עד לסוף העונה.
ב-26 באוגוסט 2023 הושאל לסאות'המפטון מהצ'מפיונשיפ לעונה אחת.
ב-1 בפברואר עזב את סאות'המפטון ועבר אל שפילד יונייטד מהפרמייר ליג.
בסוף העונה ירד ליגה עם הקבוצה.
ב-30 באוגוסט 2024 הושאל שוב לוסט ברומיץ' אלביון.
ב-12 ביולי 2025 חתם באל-ג'ראפה מליגת העל הקטרית.
להולגייט יש שורשים ג'מייקנים מצד סבו וסבתו ויכול לייצג את נבחרת ג'מייקה וגם את נבחרת אנגליה.
הולגייט ייצג את נבחרת אנגליה בכדורגל עד גיל 21 במסגרתה שיחק כמגן ימני באליפות אירופה בכדורגל ב-2017.
בשנת 2024 החל לייצג את נבחרת ג'מייקה.
מייזי האנה פיטרס היא זמרת ופזמונאית אנגלייה.
היא זכתה לפופולריות ביוטיוב, הוחתמה בחברת התקליטים אטלנטיק רקורדס והוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, Dressed Too Nice for a Jacket (2018).
לאחר מכן, הוציאה את המיני-אלבום השני שלה, It's Your Bed Babe, It's Your Funeral (2019).
לאחר שזכתה להצלחה נוספת, הוחתמה בחברת התקליטים ג'ינג'רברד מאן של הזמר אד שירן.
ב-27 באוגוסט 2021, יצא לאור אלבום הבכורה שלה, You Signed Up for This.
בשנת 2017 הוציאה פיטרס את סינגל הבכורה שלה "Place We Were Made" (אוגוסט 2017) ו-"Birthday" (נובמבר 2017).
בשנת 2018, חתמה על חוזה הקלטות עם חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
לאחר מכן, הוציאה את הסינגל, "Worst of You".
כעבור כמה חודשים היא הוציאה את הסינגל, "Best I'll Ever Sing".
ב-1 בנובמבר 2018, הוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, Dressed Too Nice for a Jacket.
בשנת 2019, הוציאה פיטרס את הסינגלים, "Stay Young", ו-"Favorite Ex" ו-"Feels Like This" אשר הופיעו בתוכנית "אי האהבה" , של רשות השידור "ITV".
באוקטובר 2019, יצא לאור המיני-אלבום השני שלה, It's Your Babe Bed, It's Your Funeral.
ב-7 בפברואר 2020, נכלל השיר "Smile" בפסקול, Birds of Prey: The Album, של הסרט "ציפורי הטרף: והארלי קווין המהממת", שיצא על ידי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
באותו החודש הוכרז כי פיטרס תשמש כמופע חימום באירופה בסיבוב הופעות של הזמר נייל הורן, "Nice to Meet Ya Tour".
באפריל 2020, היא הקימה מועדון ספרים מקוון המכונה "MP Book Club".
הספר הראשון יצא בחודש מאי 2020 ונקרא Exciting Times מאת נאואיס דולן.
במאי 2021, הוכרז כי פיטרס כתבה את הפסקול החדש של הסדרה Trying, המשודרת באפל TV פלוס.
הפסקול כולל את השירים המקוריים מהעונה השנייה של הסדרה שכתבה וביצעה פיטרס בעצמה.
לאחר מספר ימים, יצא לאור הסינגל "Funeral", מתוך הפסקול בהשתתפות הזמר הבריטי ג'יימס ביי.
ב-15 ביוני, הוכרז כי פיטרס הוחתמה בחברת התקליטים ג'ינג'רברד מאן של הזמר הבריטי אד שירן.
במקביל להכרזה, הודיעה פיטרס על צאת אלבום הבכורה שלה, You Signed Up for This, שיצא לאור ב-27 באוגוסט 2021.
מייפקינג היא בירת הפרובינציה הצפון-מערבית (מאז 1994) בדרום אפריקה.
מייפקינג ממוקמת קרוב לגבול עם בוטסואנה, 1,400 קילומטרים צפון-מזרחית לקייפטאון ו-260 קילומטרים ממערב ליוהנסבורג.
בשנת 2007 התגוררו בעיר כרבע מיליון איש במטרופולין.
העיירה נוסדה במהלך המאה ה-19. במהלך מלחמת הבורים השנייה בהתרחש מצור על העיר במשך 217 ימים (מאוקטובר 1899 עד מאי 1900).
בשנים 1980–1994 העיר הייתה חלק מבופוטאצוואנה.
לאחר סיום האפרטהייד בשנת 1994, העיר חזרה באופן רשמי לדרום אפריקה כחלק מהפרובינציה הצפון-מערבית.
מייסם ג'לג'ולי היא מנכ"לית של עמותת צופן, ושימשה בעבר כיו"ר נעמת במרחב המשולש הדרומי ויו"ר שותפה של עמותת סיכוי-אופוק.
ממייסדות פורום אימהות למען החיים.
נולדה ב-1972. בשנת 1984, בהיותה בת 12, לקחה חלק בהפגנה נגד גזענות בה אלפי ערבים ויהודים חסמו את הכניסה לאום אל-פחם ומנעו את כניסתו לעיר של מאיר כהנא, שניסה לקדם רעיון של "טרנספר מרצון".
ג'לג'ולי בוגרת תואר ראשון בקרימינולוגיה וסוציולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במנהיגות חינוכית, גם הוא מאוניברסיטת בר-אילן.
פעילה במשך שנים ארוכות במאבקים חברתיים במספר תחומים, בעיקר זכויות עובדים, זכויות נשים, המאבק בכיבוש והמאבק למען חברה משותפת ושוויונית בישראל.
הייתה חברת הנהלה ברשות הלאומית לבטיחות בדרכים ובעמותת "איתך מעכי" – משפטניות למען צדק חברתי.
הייתה יושבת ראש שותפה בוועד המנהל של עמותת סיכוי - לקידום שוויון אזרחי עד ינואר 2023.
ג'לג'ולי פעילה במספר ארגונים חברתיים ופמיניסטיים בחברה הערבית, בין השאר פעלה להגדלת ייצוג הנשים במועצות המקומיות והקמת רשימות נשים עצמאיות שיתמודדו בבחירות ביישובים ערביים.
ג'לג'ולי חברה בוועד המנהל של האגודה לזכויות האזרח בישראל.
בעברה נבחרה לחברה בהנהגת תנועת "עומדים ביחד" וכיום חברה בצוות התיאום הנבחר שלה.
כיהנה בעבר גם כחברת בית נבחרי ההסתדרות.
מתגוררת בטירה, נשואה ואם לשלושה ילדים.
בשנת 2018 נבחרה ליו"ר סיעת חד"ש בנעמת.
מכהנת כיו"ר מרחב משולש דרומי.
ג'לג'ולי פועלת למען שילוב נשים ערביות בשוק העבודה וטיפוח מנהיגות נשית של ועדי עובדים בחברה הערבית.
ג'לג'ולי ייסדה את הארגון "פורום אימהות למען החיים" הפועל למניעת אלימות נגד נשים ורצח נשים בחברה הערבית.
בדצמבר 2018 נאמה בנושא זה במחאת הנשים הגדולה.
במרץ 2019 זכתה באות האיש ההולך על המאבק באלימות במשפחה בחברה הערבית.
באוגוסט 2020 יזמה את צעדת "אימהות למען החיים", שנערכה כמחאה על חוסר הטיפול באלימות ובפשיעה בחברה הערבית.
הצעדה יצאה מחיפה והסתיימה במשכן הנשיא בירושלים.
ג'לג'ולי התייחסה בדבריה לעלייה באלימות בקרב ערביי ישראל: "משפחות הפשע משתלטות על החברה הערבית.
גם ברצח נשים משפחות הפשע מעורבות.
אנשים מזמינים עבריינים לרצוח בנות משפחה, ולדעתי העלייה במספר הנשים הנרצחות קשורה גם לכך.".
בשנת 2021 ארגנה מספר הפגנות של אימהות מול ביתו של השר לביטחון פנים, עומר בר-לב.
במאי 2022 מונתה ג'לג'ולי למנכ"לית משותפת, לצד רביטל דואק, בעמותת צופן, הפועלת לבניית תשתית תעשיית היי-טק בחברה הערבית, ולשילובם של ערביי ישראל בתעשייה זו.
עמותת צופן הוקמה ב-2008 על ידי אנשי היי-טק וכלכלנים ערבים ויהודים.
ביוני 2023, בכנס של העמותה, פרשה ג'לג'ולי את החזון שלה לשילוב עובדים ערבים בתעשייה.
בינואר 2020 התבטאה נגד תוכנית השלום של הנשיא טראמפ, שכללה הצעה להעביר את שטחי ואדי עארה והמשולש לשטחי מדינה פלסטינית עתידית תוך שלילת אזרחותם של הערבים אזרחי ישראל המתגוררים באזורים אלה.
ג'לג'ולי מתנגדת לחוק הלאום, ובהתייחסה למחאה נגד הרפורמה המשפטית אמרה: "אני בעד המחאה, ואני רוצה שכולנו נשתתף, אבל המרחב של המחאה סגור בפנינו – וצריך לפתוח אותו לכולם.
קשה לי למחות כשאני רואה שזו מחאה לאומנית יהודית".
מייסון וייל קוטון הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
קוטון נולד ב-25 ביוני 2002 בסן דייגו, קליפורניה.
בשנת 2008 החל לשחק בסדרת הטלוויזיה עקרות בית נואשות.
הוא גילם את מ.ג'יי דלפינו, בנם של סוזן מאייר ומייק דלפינו.
הוא שיחק בסדרה עד שנת 2012. לאחר מכן המשיך קוטון את הקריירה שלו כשחקן ילד בסדרת הדרמה מד מן בתור בובי דרייפר, תפקיד שזיכה אותו במועמדות בטקס פרסי גילדת שחקני המסך לשנת 2016, בקטגוריית הופעה יוצאת מן הכלל של אנסמבל ב סדרת דרמה כחלק מהקאסט של האנסמבל של הסדרה.
הוא שיחק בסדרה עד שנת 2015.
בשנת 2011 דיבב בסרט האנימציה תזיזו ת'רגליים 2.
בשנת 2015 גילם את מקס בסרט ראסל מדנס ובספין-אוף משנת 2020 ראסל מניאק.
בשנת 2017, הוא דיבב את דיבב את קולה של הדמות ארנולד בסרט הטלוויזיה "היי ארנולד!: סרט הג'ונגל".
2016 - מועמדות: פרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת דופן של אנסמבל בסדרת דרמה, עבור מד מן.
2017 - זכייה: פרס הקול לאנסמבל הקולי הטוב ביותר בטלוויזיה מיוחדת/כותרת ישירה ל-DVD או קצר, עבור "היי ארנולד!
+שנה כותרתתפקיד הערות 2006 חג המולד של דניס האיוםילד ללא קרדיט 2010Radio Free Albemuth עזרא בריידי 2011 תזיזו ת'רגליים 2 קולות שונים 2013Snake & Mongoose טומי (ב-7) 2015 ראסל מדנסמקס 2017Mad Familiesצ'אקל 2017Scales: Mermaids Are Reaמרטין
שנה כותרתתפקיד הערות 2008 מדיום בן גולדמןפרק אחד 2008 ER בריאןפרק אחד 2008–2012 עקרות בית נואשותמ.ג'יי.
דלפינו 54 פרקים 2009Prep & Landing טימי טרוולפ ספיישל טלוויזיוני 2012–2015מד מן בובי דרייפר 33 פרקים 2016הכרישבןפרק אחד 2017 היי ארנולד!
: סרט הג'ונגל ארנולד שורטמן סרט טלוויזיה 2020 ראסל מניאק מקס פרארו 7 פרקים 2023Party Down טוד מיוז פרק מס' 1.6
מייסון ת'יימז הוא שחקן אמריקאי.
הוא ידוע ממשחקו בתפקיד הראשי בסרט האימה של סקוט דריקסון, "בלאק-פון".
ובכיכובו בתפקיד הראשי בעיבוד הלייב אקשן לסרט "הדרקון הראשון שלי".
ת'יימז הופיע לראשונה בשלושה פרקים של העונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "עבור כל האנושות".
בשנת 2021 הוא שיחק בתפקיד הראשי בסרט האימה של סקוט דריקסון "בלאק פון", לצד איתן הוק.
הוא זכה לשבחים על תפקידו, והסרט קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל מהמבקרים.
הוא לוהק שוב לסרט ההמשך.
הוא גם הופיע בתור ווקר הצעיר בשתי העונות הראשונות של סדרת הטלוויזיה "ווקר".
בשנת 2024 הוא כיכב בתפקיד הראשי בקומדיית הנעורים "טתניקים".
ת'יימז לוהק לצד מל גיבסון לתפקיד בסרט "Monster Summer", סרט אינדי בבימויו של דייוויד הנרי.
בשנת 2025 כיכב בעיבוד לייב אקשן של "הדרקון הראשון שלי", לצד ניקו פרקר, שתגלם את אסטריד הופרסון.
באותה השנה גם שיחק בסרט "להתחרט עלייך" המבוסס על הרומן בעל אותו השם מאת קולין הובר, וקיבל שבחים על הופעתו על אף הביקורות הפושרות על הסרט באופן כללי.
+שנהסרטתפקידוהערות 2021בלאק-פון פיני 2024טתניקים בנג' נילסןMonster Summerנואה 2025הדרקון הראשון שליהיקאפ האדוק השלישיבלאק-פון 2פינילהתחרט עליךמילר אדמס2027הדרקון הראשון שלי 2היקאפ האדוק השלישיTBANew Year's Rev
+שנהכותרתתפקיד הערות 2019 עבור כל האנושות דניאל סטיבנס 3 פרקים 2021–2022ווקר ווקר צעיר
מייסי ריצ'רדסון-סלרס היא שחקנית ובמאית בריטית.
היא מגיעה ממשפחה של שחקני תיאטרון.
בשנת 2013 סיימה התואר הראשון במכללת הרטפורד, אוניברסיטת אוקספורד, עם תואר בארכאולוגיה ואנתרופולוגיה.
בזמן שלמדה באוניברסיטה היא השתתפה וביימה מספר מחזות, "כולל מפיסטו" ו-"There Will Be Red".
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטה, ריצ'רדסון-סלרס החלה לעשות אודישנים וקיבלה את תפקידה הראשון בסרט ההמשך של מלחמת הכוכבים: "מלחמת הכוכבים – פרק 7: הכוח מתעורר", בתפקיד קור סלה.
בשנת 2014 היא קיבלה את תפקידה השני בתור רבקה מיקאלסון בסדרת CW "המקוריים".
מאוחר יותר היא גילמה את דמותה של אווה סינקלייר באותה הסדרה.
בתחילת מרץ 2015, הוכרז כי ריצ'רדסון-סלרס תככב בסדרת הדרמה של ABC "של מלכים ונביאים", הסדרה צולמה בדרום אפריקה.
ביוני 2016, דווח שהיא תגלם את אמאיה ג'יווה/ ווקסן בעונתה השנייה של הסדרה CW "אגדות המחר".
אחרי שתי עונות, ריצ'רדסון-סלרס לוהקה לתפקיד החדש של צ'רלי.
ריצ'רדסון-סלרס עזבה את הסדרה "אגדות המחר" ב-2020 בסוף העונה החמישית.
בשנת 2018 היא החלה להצטרף לבמאים ב"אגדות המחר", והתקבלה לתוכנית הבמאים של האחים וורנר.
היא גם ביימה שני פרקים של "אגדות המחר".
במאי 2019, הוכרז כי ריצ'רדסון-סלרס תככב בסרט "דוכן הנשיקות 2" בתור קלואי.
בשנת 2021, ריצ'רדסון-סלרס כיכבה בסרט ההמשך, "דוכן הנשיקות 3".
בשנת 2021, ריצ'רדסון-סלרס הייתה שותפה בכתיבה וביימה את הסרט הקצר "הילד של יום ראשון", שזכה להערכה רבה מפסטיבלי קולנוע רבים.
בשנת 2022, ריצ'רדסון-סלרס כיכבה בדרמה הפוליטית "המלחמה הלא מוכרזת" בבימויו של זוכה ה-BAFTA פיטר קוסמינסקי, לצד מארק ריילנס וסיימון פג.
ביוני 2023, הוכרז כי היא לוהקה לעונה השנייה של "תשעה זרים מושלמים", בכיכובם של ניקול קידמן, מורי ברטלט וליב אולמן.
+שנהפרויקטתפקיד הערות 2015 מלחמת הכוכבים – פרק 7: הכוח מתעורר קור סלה הופעת קמע; 2020 דוכן הנשיקות 2 קלואי ווינתרופ סרט בסטרימינג 2021 דוכן הנשיקות 3 2023 מוח משונן בילי
+שנהפרויקטתפקיד הערות 2021 הילד של יום ראשון במאית, כותבת-שותפה, מפיקה סרט קצר אגדות המחר במאית עונה 6, פרק 14: "There Will Be Brood" 2022 עונה 7 פרק 10: "The Fixed Point"
מייפ (שם מדעי: Maip) הוא סוג של דינוזאור טורף מקבוצת התרופודה וממשפחת המגרפטוריים שחי בתקופת הקרטיקון העליון של המאסטריכט באמריקה הדרומית.
לפי הממצאים המאובנים שלו שכללו שלד חלקי הוא עשוי להיות המגרפטור הגדול ביותר שהתגלה באמריקה הדרומית ואולי גם בעולם.
סוג זה תואר בשנת 2022 בידי אלכסיס רולנדו, אשר גילה את שלדו לראשונה ב-2019 בקרבת העיירה אל קלפטה שבסנטה קרוס, ארגנטינה.
הסוג הכיל מין בודד, Maip macrothorax.
ממצאי הדינוזאור התגלו בארגנטינה בתצורות כורילו (Chorrillo Formation), מתקופת המאסטריכט.
נמצאה מהדינוזאור דגימה חלקית מפורקת של פרט אחד וזו הכילה מספר חוליות גב, זנב, כלוב צלעות שבור, עצמות גסטרליה, עצם השכם ועצם המסרק.
השלד אומנם חלקי אך יחסית למגרפטור נחשב לאחד השלמים ביותר שנמצאו.
השם של הסוג מייפ כבר הוכרז בעיתון "Reference Square" ב-2021, אך העיתון לא עמד בדרישות International Code of Zoological Nomenclature, איתם קובעים שמות מדעיים.
השם תואר בשנית ב-2022 בידי המגלה אלכסיס רולנדו על שם מפלצת של אנשי תהואלצ'ה , הנחשבת ל"צל המוות" ו"ההורגת ברוח קרה".
השם הספציפי פירושו מיוונית: "makrós" - גדול ומהסיומת הלטינית "thorax" - בית החזה, על שם חלל בית החזה הרחב שלו.
דינוזאור זה היה כנראה המגרפטור הגדול ביותר באמריקה הדרומית ואולי אף בעולם כאשר מעריכים את אורכו ב-9 עד 10 מטרים בחיים.
לפי מבנה החזה שלו נראה שהיה בעל רצועות ומערכת נשיפה כשל עופות פחות מאשר אצל זוחלים כמו תנינים.
לפי ההערכות כנראה שהמגרפטורים שחיו באסיה, אוסטרליה ואמריקה הדרומית במהלך הקרטיקון הגדילו את גופם כתוצאה מתחרות ביולוגית לאחר היכחדותם של טורפי-העל הקדומים - הקרכרודונטוזאוריים בתחילת הקרטיקון העליון, מה שגרם להאצת גודלם לאורך השנים, תוך תחרות עם טורפים אחרים כמו האבליזאוריים והיוננלנגיים.
הדינוזאור היה טורף על בבית גידולו וכנראה שהשתמש בגפיו החזקות ובזריזותו כדי לתפוס טרף של זוחלים אחרים ודינוזאורים אחרים.
מייקל (מייק, ביידיש: מאָטעלע) בורשטיין (נולד בכ"א בתמוז התש"ה, 1 ביולי 1945) הוא שחקן קולנוע ותיאטרון, במאי קולנוע וזמר ישראלי-אמריקאי, המשחק ושר בעברית, יידיש, הולנדית ואנגלית.
זוכה פרס כינור דוד לשנת 1977. מוכר יותר מכל בשל גילומו את קונילמל בסרט "שני קוני למל".
מייק בורשטיין נולד בניו יורק למשפחה של שחקנים.
הוריו, פסח וליליאן בורשטיין, היו זמרים ושחקני התיאטרון היידי בניו יורק.
הופעותיו הראשונות של מייק על הבמה היו בגיל שלוש.
הוריו שילבו את מייק ואת אחותו התאומה סוזן במופע שהעלו, והילדים "גנבו את ההצגה" מהוריהם.
המשפחה הופיעה בעיקר בניו יורק אך גם ערכה מסעות רבים בעולם והופיעה לפני קהילות דוברות יידיש.
הנסיעות התכופות הקשו על מייק וסוזן את הלמידה היעילה בבית הספר ואת שמירת הקשר עם חבריהם, אולם הן עזרו להם לפתח שליטה בשפות רבות.
כשהיה בן שבע, עבר עם משפחתו לארגנטינה.
בשנת 1954 עלתה משפחתו לישראל והעלתה את הצגות היידיש שלה, המפורסמת שבהן הייתה "חתונה בעיירה", פרי עטו של ויליאם סיגל (שלימים זכתה גם לעיבוד קולנועי).
לטענת בני המשפחה, גורמים בחברה הישראלית של שנות החמישים התנכלו לתיאטרון היידי.
עקב בעיות כספיות חזרה המשפחה לארצות הברית, ורק בשנת 1962 שבה לישראל והעלתה הצגות בסגנון שבו התמחתה בחו"ל – מלודרמות אידישאיות פרי עטם של כותבים עממיים.
בשנת 1965 החליטה המשפחה לנסות ולהעלות הצגה שכתב סופר מוערך והציגה את "המגילה", פרי עטו של איציק מאנגר, במועדון החמאם ביפו.
לפני הצגת הבכורה נערכו מספר הצגות הרצה מול הקהל הקבוע של המשפחה, אך קהל זה לא התלהב מהתפנית הסגנונית.
בני המשפחה חששו שיאבדו את פרנסתם, אולם בהצגת הבכורה הרשמית האולם היה מלא ונכחו בו שרי הממשלה, הסופר איציק מאנגר שהגיע לארץ לכבוד האירוע, דמויות מפתח מהתיאטרון הישראלי ועיתונאים רבים.
ההצגה זכתה לשבחי הביקורת ולפופולריות בקרב הקהל הרחב.
הקהל האידישאי הישראלי למד להעריך את ההצגה ולהתגאות בה בעקבות הצלחתה בקרב דוברי העברית.
זו הייתה הצגת היידיש בעלת מספר ההופעות הרב ביותר בישראל באותה תקופה (250 הופעות) והיא יצאה גם למסע הופעות בחו"ל שכלל את רובע ברודוויי שבניו יורק.
הביקורות סימנו את מייק בורשטיין ככוכב עולה.
מייק בורשטיין נחל הצלחה קולנועית ראשונה ב-1966 בסרט "שני קוני למל" ונהפך לכוכב בישראל.
הוא גילם את שתי הדמויות המרכזיות של הסרט במקביל בקומדיה של טעויות על רקע העיירה היהודית.
אביו פסח גילם בסרט את העגלון של העיירה.
הסרט כלל שירים וריקודים וידוע במיוחד שירו של קוני למל "אומרים שאני אינני אני..." בביצועו של בורשטיין.
לאחר ההופעה בסרט "שני קונילמל", מיעט מייק להופיע עם בני משפחתו והתרכז בפיתוח קריירה עצמאית.
אחותו סוזן נטשה את מקצוע המשחק והוריו חזרו לניו יורק.
סמוך לפרישתם מהעסק המשפחתי, הקימו מייק וסוזן משפחות משלהם.
בסרט "הקומדיאנטים", טענה ליליאן כי היא ופסח נאלצו לשוב לניו יורק משום שהקהל האידישאי הישראלי חדל לקנות כרטיסים להופעות המשפחה משום שמייק וסוזן לא השתתפו בהן יותר.
פסח נפטר בניו יורק ב-1986 וליליאן נפטרה ב-2005.
בורשטיין זכה להכרה על כשרונותיו כזמר כאשר זכה במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון 1967 עם השיר "מי יודע כמה" למילים של רימונה די-נור, ללחן של יעקב הולנדר ועיבוד של שמעון כהן.
בהמשך הקליט אלבום שירי יידיש יחד עם חוה אלברשטיין.
בורשטיין הופיע בבסיסי צה"ל במהלך שלוש ממערכות ישראל ובעקבות מלחמת ששת הימים העלה מופע לחיילים עם הבדרן דני קיי שביקר בארץ.
בתקופה זו התחיל לפתח קריירה בינלאומית ויצא למסע הופעות נרחב בארצות הברית.
בתחילת שנות ה-70 הופיע בתוכנית יחיד בטלוויזיה הישראלית שבה באו לידי ביטוי כשרונותיו כשחקן, זמר ורקדן.
הוא הוציא אלבום שירי ילדים והשתתף מספר פעמים בפסטיבל שירי הילדים: בסוף 1977 עם השיר "היפו היפי" (שזכה במקום הראשון), בסוף 1978 עם השיר "דונלד דק" (מקום שלישי), בסוף 1979 עם "שולם ברוגז" (מקום ראשון), בסוף 1980 עם השיר "השפן הקטן" וב-1982 עם "שלום על העולם" (מקום ראשון).
ב-1976 הופיע בסרט ההמשך הראשון של "שני קוני למל", "קוני למל בתל אביב" (שמדורג במקום האחת עשרה ברשימת מאה הסרטים הישראליים הנצפים ביותר בכל הזמנים, עם כ-771,000 כרטיסי קולנוע שנמכרו), וב-1983 בסרט המשך נוסף "קוני למל בקהיר".
שלא זכה לאותה הצלחה כמו שני הסרטים הקודמים.
ב-1977 כיכב בסרט "הרשלה" לצידו של אריה אליאס, המתאר את קורות הרשלה, אשכנזי יחיד החי בשכונה מזרחית ומביע ביקורת על פוליטיקאים מושחתים.
הופעותיו של בורשטיין בסרטים ובפסטיבלי זמר הפכו אותו לדמות מוכרת ופופולרית מאוד בישראל של שנות השבעים.
בשנות 1978–1979 הנחה את התוכנית "תן הזדמנות" בטלוויזיה הישראלית.
ב-1981 השתתף ב"שלכם לשעה קלה" תוכנית רדיו בקול ישראל, ושירי התוכנית הופיעו באלבום באותו שם.
באותה שנה השתתף בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "סביב כל העולם" שזכה במקום השישי.
בשנת 2017 השתתף בסדרה הישראלית "ג'ודה" אשר משודרת בהוט.
בשנת 2018 יצא לאקרנים סרטו הראשון כבמאי, "אזימוט", בכיכובם של יפתח קליין וסמי שייק.
בשנת 2020 עלתה לאוויר העונה השנייה של "ג'ודה" בה הוא משתתף.
בשנים 1978 ועד 1981 הופיע בטלוויזיה ההולנדית בתוכנית בידור ואירוח "המופע של מייק בורשטיין" וזכה להצלחה רבה.
התוכנית דורגה בין עשר התוכניות הפופולריות ביותר בהולנד, בלגיה ולוקסמבורג.
במשך הקריירה הארוכה שלו הרבה בורשטיין להופיע במחזות זמר בברודוויי שבניו יורק, כמו "ג'ולסון", "הרוטשילדים", "ברנשים וחתיכות", ב"כנר על הגג" בתפקיד טוביה החולב, ב"לנסקי" בתפקיד איש המאפיה היהודי מאיר לנסקי, וכמו כן גילם את עורך הדין רוי כהן במחזה על המרגלים היהודים יוליוס ואתל רוזנברג.
הצלחתו הגדולה ביותר הייתה כשכיכב במחזמר "בארנום" זוכה פרס הטוני, וחזר על התפקיד בהפקה הולנדית.
בטלוויזיה הופיע בורשטיין בתפקידי אורח בסדרות שונות כגון "כשהעולם מסתובב", "חוק וסדר", "כלב שמירה" ובסדרה הישראלית "אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית".
בשנת 2006, מונה בורנשטיין לנשיא ארגון "ידידי ידידים" בלוס אנג'לס, שלוחה של עמותת "ידידים למען הנוער והחברה" הישראלית.
בשנת 2012 הופיע כאמן אורח בתיאטרון יידישפיל במחזמר "הרשלה" ובשנת 2014 במחזמר "רביזור".
בשנת 2017 החל גם לביים סרטים, כאשר סרטו הראשון כבמאי "אזימוט" יצא בשנת 2018.
בשנת 2024 השתתף בסדרת טלוויזיה גרמנית, בת 6 פרקים, בשם משפחת צוויפלר (או: "הצוויפלרים", "The Zweiflers").
הסדרה עוקבת אחר סיפורה של משפחה יהודית בגרמניה בת-זמננו, ובורשטיין מגלם את אבי המשפחה, שמחה צוויפלר, בעל רשת מעדניות בפרנקפורט, שעשה את הונו עם סיום מלחמת העולם השנייה בתעשיית המין.
ב-1977, זכה בפרס כינור דוד לשחקן הקולנוע, על משחקו בסרט "קונילמל".
ב-1996, הופק הסרט התיעודי "הקומדיאנטים" על בני משפחת בורשטיין, אשר זכה בפרס אופיר.
ב-1997 ציין אחד הסינמטקים בישראל את תרומתו של בורשטיין לקולנוע באירוע מיוחד שנערך לכבודו.
ב-2003, הגיע לישראל והופיע במופע מיוחד לציון חמישים שנותיו על הבמה.
ב-2012 הופיע בורשטיין בוידאו קליפ לשירו של הזמר שי נובלמן, "כל יום משתנה", בתפקיד רב ישיבה וזקנה נרגנת, דוברי יידיש, המהווה מחווה לסרטי "קונילמל".
בורשטיין נשוי ואב לשניים ומתגורר בארצות הברית.
במהלך העשור הראשון והשני של המאה העשרים ואחת, הוא משחק בעיקר בהצגות תיאטרון בברודוויי.
המרגל שמעולם לא היה (1976)
כלב שמירה (1996) Dog Watch
אלביס, רוזנטל והאישה המסתורית (2005)
להציל את גרייס (2010) Saving Grace
אזימוט (2017) - סרטו הראשון כבמאי
זמנים טובים (2019) Happy Times
מייקל "מייק" אינז הוא מוזיקאי רוק אמריקני המוכר בעיקר כבסיסט של להקת הגראנג' אליס אין צ'יינס.
בסוף 1993 החליף את מייק סטאר באליס אין צ'יינס, מיד לאחר הקלטתו של האלבום Dirt.
ב-1995 ניגן בפרויקט-הצד של גיטריסט להקת Guns N' Roses, סלאש, "Slash's Snakepit".
ב-1998 ניגן באלבום Boggy Depot של ג'רי קאנטרל.
ב-2002 הוזכר אינז כאחד מהמועמדים להחלפתו של ג'ייסון ניוסטד במטאליקה.
במשך השנים הקליט מספר שירים במסגרת להקת בלאק לייבל סוסייטי.
ב-2005 התאחד עם ג'רי קאנטרל ושון קיני להופעת התרמה חד-פעמית לנפגעי אסון הצונאמי.
ב-2006 התאחדה הלהקה שוב לשם קיום סיבוב הופעות.
וידוע גם כמוזיקאי שהשתתף בלהקת הרוק האמריקנית "הארט"
בצילום, מייצב תמונה הוא מנגנון המגיב על תזוזות קלות של יד הצלם בזמן החשיפה, ומפצה עליהן, על מנת לאפשר תמונות חדות יותר עבור מהירות תריס נתונה.
קיום מנגנון ייצוב תמונה מוסיף בדרך כלל בין 2 ל-4 סטופים (תחנות תריס) ליכולת ההחזקה ביד של המצלמה, כלומר יכולת להחזיק את המצלמה יציבה בחשיפה ארוכה פי 4 עד 16 ועדיין לקבל תמונה חדה, לעומת מצלמה ללא מנגנון הייצוב.
מנגנוני הייצוב מתחלקים לשלוש טכנולוגיות עיקריות:
מייצב תמונה הפועל על ידי הסטה של אלמנטים אופטיים בתוך העצמית תוך כדי החשיפה.
במצלמות רפלקס, יתרונו של מייצב מובנה בעדשה הוא ההשפעה על התמונה הנראית בעינית, מה שמקל על תכנון התמונה.
מייצב תמונה הפועל על ידי הזזה של החיישן תוך כדי החשיפה.
מנגנון הנמצא בשימוש במצלמות מינולטה בשם המסחרי AntiShake - AS.
יתרון השיטה הזו הוא שהמייצב מובנה במצלמה עצמה, וכך אין צורך במנגנון ייצוב בכל עצמית (במצלמות אשר מאפשרות החלפת עצמיות).
יתרון נוסף של מייצב על גבי החיישן הוא האפשרות לנטרל סוגים נוספים של רעידות - לא רק רעידות זוויתיות, אלא גם תנועות זעירות במישור החיישן, וגם תיקון רעידות סביב ציר החיישן - מה שאינו אפשרי בעזרת מייצב בעדשה
מייצב תמונה אלקטרוני - ללא חלקים נעים.
הייצוב נעשה בתוכנה - שולי התמונה נחתכים והייצוב נעשה על ידי שינוי גודל השוליים בהתאם לתנועה.
שיטה זו אפשרית בעת צילום וידאו בלבד, אך יתרונה הוא שניתן ליישמה גם בשלב העריכה.
מיכאל "מייק" אלדר (נולד ב-26 במרץ 1946) הוא אלוף-משנה לשעבר בחיל הים, היסטוריון וסופר.
ספריו, בהם גם ספרי ילדים, עוסקים בעיקר בחיל הים ובצה"ל.
מיכאל אדלר (לימים – אלדר) נולד ב-26 במרץ 1946 בחיפה.
אביו, סול (שלמה) אדלר, יליד בריטניה, היה בין מקימי ענף הספנות בישראל.
אמו פיי (ציפורה, לבית קהאן), עלתה ארצה מדרום אפריקה.
סבו של אלדר, נחום יצחק אדלר, הגיע לארץ ישראל עם הביל"ויים, סיים את בית הספר מקוה ישראל, ונשלח לקחת חלק בניסיון להקמת התיישבות יהודית בקפריסין.
לימים הגיע לאנגליה והיה חבר בקונגרס הציוני.
דודו של אלדר היה העורך הראשי של העיתון ג'ואיש כרוניקל.
אלדר למד בבית הספר הריאלי העברי בחיפה.
את לימודיו התיכוניים עשה בבית הספר לקציני ים עכו, ועם השלמתם ב-1964 התגייס עם כל בני מחזורו לחיל הים והתנדב לקורס חובלים.
תפקידיו הראשונים של אלדר כקצין היו סגן מפקד נחתת טנקים (נט"ק) בפלגה 922 וסגן מפקד הנחתת פ-61. במלחמת ששת הימים פיקד על נחתת מכוניות (נמ"כ) בכנרת, ובסיומה מונה למפקד בסיס חיל הים בשארם א-שייח'.
במלחמת ההתשה פיקד על נחתת 36 מטר, ולאחריה על אח"י בת שבע, אז הנחתת הגדולה ביותר בחיל.
תפקידו הבא בזירת ים-סוף היה מפל"ג נמל ומפקד אוניית הסוחר החמושה "אח"י בת ים (ת-83)".
בתחילת מלחמת יום כיפור, בעודה עוגנת במפרץ שלמה (שארם-א-שייח), הותקפה האונייה על ידי מטוסים מצריים.
אחד המיגים התוקפים נפגע מאש שנורתה לעברו מתותחי "בת ים" ונחתת נוספת שעגנה בסמוך.
בליל הלחימה הראשון נשלחה האונייה אל מצרי טיראן, ובמהלך המלחמה עסקה בגרירת ספינות דבור שנפגעו בקרבות להספנה באילת.
"בת ים" שימשה כאוניית אם לדבורים באזור ראס סודר, וסייעה להעברת אספקה לכוחות צה"ל שכבשו את נמל אל-אדביה בצפון מפרץ סואץ.
לאחר המלחמה הועלה אלדר לדרגת רס"ן ומונה למפקד פלגה 924, שכללה 3 נחתות 60 מ' והוצבה בבסיס אשדוד.
ב-1975 נמסר לו הפיקוד על בסיס ראס סודר בצפון מפרץ סואץ, ושנה אחר כך – בעקבות העברת הבסיס לידי המצרים במסגרת הסכם הפרדת הכוחות - מונה למפקד פלגת הדבּוּרים 915 של זירת ים סוף.
לאחר לימודים במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה מונה למפקד פלגת השליטה בבסיס חיפה, האחראית על תחנות המכ"ם בגזרת החוף הצפוני.
ב-1980 מונה אלדר למפקד פלגת הנחתות.
היחידה בפיקודו נטלה חלק באספקת ציוד בדרך הים לכוחות הנוצרים בלבנון בהנהגתו של בשיר ג'ומאייל.
בחודשים אפריל ומאי 1981 ביצעה הפלגה 8 מבצעי הובלה והנחתה של רכב קרבי ותחמושת בחוף ג'וניה בצפון לבנון.
בספטמבר 1981 השתתף סא"ל אלדר כמפקד נחתת בחילוצה של ספינת הטילים אח"י געש, שעלתה על חוף ערב הסעודית במהלך הפלגה במפרץ אילת.
פעולות החילוץ, שכללו הבאת ציוד הנדסי כבד והנחתתו בחוף הסעודי, הסתיימו בהצלחה וללא נפגעים.
במבצע שלום הגליל (1982) פיקד אלדר על פלגת הנט"קים 921, אשר נטלה חלק בלחימה בלבנון.
כוח של שלוש נחתות בפיקודו הנחית את חיילי אוגדה 96 בשפך נהר האוולי בלבנון.
במהלך הלחימה העבירו הנחתות גם טנקים, נגמש"ים, תותחים מתנייעים, מובילי תחמושת אלפא, משאיות תחמושת ודלק, דחפורים, סוללות טילי קרקע אוויר, מלגזות וכן כאלף חיילים מחטיבות הצנחנים והשריון.
באוקטובר 1982 הועלה אלדר לדרגת אלוף-משנה.
באותה שנה הגה תוכנית להקמת מפקדת נח"ת (נחיתה, החפה ותובלה), שתכלול נחתות חדישות שיותאמו במיוחד לצרכים המבצעיים של חיל הים.
התוכנית לא יצאה בסופו של דבר לפועל, בעיקר משיקולים תקציביים.
ב-1983 יצא אלדר ללימודים במכללה לביטחון לאומי, וב-1986 השתחרר משירותו הסדיר.
את שירות המילואים שלו עשה בהתנדבות ביחידת דובר צה"ל.
עם סיומו של מבצע שלום הגליל הגישו מפקד בסיס אשדוד אברהם אשור ומחליפו תא"ל עמי אילון למפקד החיל המלצה להעניק ציון לשבח לפלגת הנחתות על חלקה בלחימה.
ועדה שמינה מפקד החיל זאב אלמוג בראשות תא"ל חיים שקד, אז ראש מספן כוח האדם, קיבלה את ההמלצה.
מפקד החיל, בנוהל שנראה לאלדר בלתי תקין, החליט שלא להעניק את הציון לשבח, וזאת למרות השבחים שזכתה היחידה לקבל על פעילותה הן משר הביטחון הן מקצינים בכירים בחילות היבשה.
אלדר, בצעד חסר תקדים, פנה לנציב קבילות החיילים, אלוף דני מט, כדי שיבחן את ההיבט החוקי של מעשי מפקד חיל הים בעניין הציון לשבח.
בסיכומו של דבר קבע נציב קבילות החיילים כי טענת אלוף אלמוג, לפיה "לא הייתה המלצה", לא הייתה נכונה.
בכך קיבל את טענת אלדר שהנוהל לא היה נכון וכי "הייתה המלצה אך לא התקבלה החלטה".
ההמלצה נדונה שנית אצל מפקד חיל הים באותה עת, אברהם בן-שושן, והוא החליט לדחותה.
המאבק להכרה רשמית בתרומתה של פלגת הנחתות הגיע לסיומו בחודש אוגוסט 1993, כאשר פלגת הנחתות פורקה, ומפקד חיל הים האלוף עמי אילון העניק ציון לשבח מטעמו ל"לוחמי פלגות הנחיתה, על גילוי דבקות, נחישות תושייה ואומץ לב".
הצל"ש ניתן, למעשה, לפעולות היחידה משך כל תולדותיה.
מאבקו עם מחלקת ביטחון מידע
בשנים 1996 ו-1997 ראו אור הספרים "שייטת 11" ו"דקר" לאחר שאושרו לפרסום על ידי הצנזורה הצבאית.
חרף זאת הספרים נאסרו לפרסום בהוראת מחלקת ביטחון מידע של צה"ל ושל פרקליטת המדינה.
היות שכבר הופצו, נעשתה פעולה חריגה של איסוף מהחנויות, בנימוק שאלדר לא העביר את ספריו לאישור ועדת השרים למתן היתר לפרסומים, שפעלה בכפוף להוראות סעיף 117 לחוק העונשין.
עוד נטען כי אלדר פרסם מידע "סודי", ועבר בכך על הוראות סעיף 113 לחוק העונשין.
בביתו של אלדר נערכו שני חיפושים, הוחרמו מסמכים ומחשב (שהוחזרו לו עם הזמן) והוא נחקר במשטרה.
במקביל, לאחר שאלדר הוכיח בבית המשפט המחוזי בתל אביב כי אין חובה חוקית להעביר ספרים לוועדה, הוגשה תביעה לקבלת פסק דין הצהרתי, לפיו יש בספריו דברים שנודעו לו בתוקף תפקידו ולפיכך עבר עבירה בפרסומם.
לאחר מאבק משפטי ממושך נסגרו תיקי החקירה.
"דקר" אושר לפרסום מחודש בכפוף לשינויים ו"שייטת 11" אושר ללא צורך בשינויים.
בהמשך פעל אלדר לביטול איסורי הפרסום מתיקי בתי המשפט.
ב-2006 הורה השופט שמואל ברוך מבית המשפט המחוזי בתל אביב לבטל את איסורי הפרסום מתיק 1262/97 שדן בנושא, ונימק זאת בכך שהחומר מופיע ממילא כולו באינטרנט, ונימוקי המדינה להשארת צווי איסור הפרסום על כנם הם "סיסמאות וכותרות" בלבד.
במרץ 2009 כתבה נשיאת בית המשפט העליון, השופטת דורית ביניש, החלטה בעניין התרת פרסום העתירות 198/99 ו-2203/99 ובה, בין היתר: "אין לאפשר למדינה לאחוז בהסכם הפשרה עם המבקש כבקרנות המזבח, כדי להצדיק את הימנעותה מלפעול באורח לא סביר ולא ראוי".
מאבקו של אלדר זכה לתמיכה בכלי התקשורת וארגונים העוסקים בחופש הביטוי.
כך גם בוועדת חוקה חוק ומשפט של הכנסת, בראשותו של ח"כ מיכאל איתן, ובמסגרת זו אף שונו שני החוקים שאפשרו את המאבק באלדר (תיקון 65 לחוק העונשין).
כמו כן פעל ח"כ איתן פעל נמרצות להסרת כל איסורי הפרסום בפרשה, ובכלל זה העילות לאיסור המשך הפצת הספרים.
בשנת 2013 הגיש אלדר תביעת נזיקין נגד המדינה, הצנזור הראשי, ראש מחלקת ביטחון מידע ויו"ר ועדת השרים לפרסומים.
תביעתו נדחתה במלואה, והוא חויב לשלם לנתבעים הוצאות משפט בסך 20 אלף שקל.