tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחת המטרות העיקריות שלו הייתה לשמור על לחץ חזק בציר של צפון אפריקה ואיטליה, על מנת לאפשר לספינות של כוחות הברית גישה לים התיכון, ולשמש כנקודת פתיחה לפלישה יבשתית כאשר הגרמנים ייחלשו מספיק.
אף על פי שברוק קיבל הבטחה מצ'רצ'יל שיינתן לו הפיקוד על פלישת בעלות הברית למערב אירופה, בעקבות לחץ של הנשיא האמריקאי פרנקלין רוזוולט לאחר ועידת קויבק הראשונה באוגוסט 1943 מונה דווייט אייזנהאואר לתפקיד.
בינואר 1944 קודם ברוק לדרגת פילדמרשל.
במהלך שנותיו כראש המטה הכללי הקיסרי, היו לברוק יחסים סוערים עם וינסטון צ'רצ'יל.
ברוק היה פעמים רבות מתוסכל מההרגלים ושיטות העבודה של ראש הממשלה, מהיחס שלו כלפי הגנרלים ומהתערבותו הבלתי פוסקת בעניינים אסטרטגיים.
בו בזמן ברוק העריץ את צ'רצ'יל על הדרך בה עורר השראה בקרב בעלות הברית, ועל עמידתו בנטל הכבד שהוטל עליו כמנהיג בזמן מלחמה.
בפיסקה אופיינית אחת ביומניו של ברוק צ'רצ'יל מתואר כ"גאון מעורב עם אדם בעל חוסר חזון משווע".
למרות הקושי של ברוק לעבוד עם צ'רצ'יל הוא כתב ביומנו שלא היה מחמיץ את ההזדמנות לעבוד איתו בעד שום הון שבעולם.
כאשר הרעיונות האסטרטגיים של צ'רצ'יל התנגשו עם האסטרטגייה הצבאית, אלן ברוק התנגד נחרצות לעמדתו של ראש הממשלה.
צ'רצ'יל בתגובה קרא לו "מהגר אירי קשה עורף".
יש מי שמייחסים חלק מגדולתו של צ'רצ'יל לעובדה שמינה את ברוק בתור ראש המטה הכללי ושמר אותו בתפקיד למשך כל המלחמה.
תלונה כללית של ברוק הייתה שצ'רצ'יל דוגל בהטייה ובפיצול של הכוחות, בעוד המטה הכללי העדיף לרכז אותם.
ברוק התרגז במיוחד עקב הרעיון של צ'רצ'יל לכבוש את חלקה הצפוני של סומטרה.
אבל בחלק מהמקרים ברוק לא ראה את הסיבות הפוליטיות לפעולותיו של צ'רצ'יל.
לדוגמה, המטה הכללי התנגד להתערבות צבאית של הצבא ביוון בסוף 1944, מתוך אמונה שצעד זה ידלל את הכוחות במרכז גרמניה.
אך צ'רצ'יל העדיף להעביר כוחות ליוון על מנת למנוע את הפיכתה למדינה קומוניסטית, מתוך מחשבה שהמערכה בגרמניה כמעט הוכרעה והזזת כוחות לא תשנה את עובדת ניצחון בעלות הברית.
כאשר בשנת 1943 אדמירל אנדרו קנינגהם החליף בתפקיד את אדמירל דאדלי פאונד כמפקד חיל הים הבריטי, ברוק הרוויח בעל ברית נוסף במטה הכללי בוויכוחיו עם צ'רצ'יל.
בעקבות זאת התרחש העימות החריף ביותר בין ראש הממשלה והמטה הכללי, בנושא ההכנות של בריטניה לצעדים האחרונים של המלחמה בפסיפיק.
ברוק ויתר המטה הכללי רצו להקים את הכוחות באוסטרליה בעוד צ'רצ'יל העדיף להשתמש בהודו כבסיס למאמצי בריטניה.
זה היה ויכוח עליו המטה הכללי היה מוכן להתפטר מתפקידו, אולם בסוף הצדדים הגיעו לפשרה.
אלן ברוק כתב יומן במהלך מלחמת העולם השנייה.
במקור היומן נכתב עבור אשתו, בניטה, אך מאוחר יותר, בשנות ה-50, הוסיף להם הערות.
היומנים מכילים תיאורים על ההתנהלות היומיומית של מאמצי הצבא הבריטי.
היומנים הפכו לפופולריים בעיקר בעקבות ההערות והביקורות הרבות על וינסטון צ'רצ'יל.
אף על פי שביומנים ברוק לעיתים מביע הערכה והערצה כלפי צ'רצ'יל, הם משמשים גם כפורקן לתיסכולו בקשר לעבודתו עם ראש הממשלה.
היומנים מספקים דעה קשה על מנהיגים בכירים אחרים של בעלות הברית.
הגנרלים האמריקאיים דווייט אייזנהאואר וג'ורג' מרשל מתוארים כאסטרטגים גרועים, והפילדמרשל הבריטי הרולד אלכסנדר מתואר כטיפש.
לעומת זאת דאגלס מקארתור, פילדמרשל ג'ון דיל ויוסיף סטלין זוכים לדעות חיוביות.
ברוק העריץ את סטלין על חשיבתו המהירה ויכולת התפיסה האסטרטגית שלו.
אבל לא היו לו אשליות לגבי סטלין, והוא תיאר אותו כ:"איש בעל פרצוף לא נעים, קר, ערמומי ומת".
הוא טען שכאשר הוא מסתכל על סטלין הוא יכול לדמיין איך הוא שולח אנשים למותם מבלי שזה בכלל 'יזיז' לו.
אף על פי שהיומנים נכתבו למטרות אישיות בלבד, ברוק החליט לפרסמם מכיוון שסבר שבספר הזכרונות שפרסם צ'רצ'יל לא נתן מספיק קרדיט לתרומתו של המטה הכללי בראשותו להצלחת המלחמה.
לטענתו, צ'רצ'יל הציג את רעיונותיהם כאילו היו שלו.
היומנים פורסמו בשני חלקים: הראשון ב-1957 והשני ב-1959, לאחר שנערכו על ידי היסטוריונים ועברו צנזורה.
ב-2001 יומני המלחמה יצאו לאור במהדורה לא מצונזרת ומשכו שוב תשומת לב לדמותו של אלן ברוק.
בשנת 1946 פרש ברוק משירות פעיל.
ברוק חזר לאחוזתו בהמפשייר, עסק בטיפול בנכי מלחמה, ובנוסף, חזר לצפרות, תחביבו משכבר הימים.
לאחר פרישתו מהצבא שירת בתפקיד שר המשטרה בזמן הכתרת המלכה אליזבת השנייה ב-1953. וכמנכ"ל של בנק מידלנד.
אלן ברוק נישא בשנת 1914, לאחר שש שנות אירוסין, לג'יין ריצ'רדסון (Richardson), אף היא ממחוז פרמנה.
שישה ימים לאחר הנישואין, בעוד הזוג בירח דבש, נקרא אלן לשירות פעיל עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1925, בעת שירותו בקימברלי, נהרגה אשתו של אלן ברוק בתאונת דרכים, בעת שאלן נהג במכוניתם.
בשנת 1929, ברוק נישא בשנית, זו הפעם לבניטה ליס (Lees), אלמנה ובת למשפחת אצולה בריטית, וגם ממנה נולדו לו שני ילדים: בת, קתלין (Kathleen), ובן.
שני בניו המשיכו בדרכו ושירתו בצבא הבריטי.
האחד שוחרר כנכה בעקבות פציעה.
ביתו קתלין נהרגה ב-1961 בתאונת רכיבה.
ב-17 ביוני 1963, לקה ברוק בליבו ומת בשקט במיטתו כאשר אשתו לצידו.
באותו היום היה אמור להיות נוכח במסדר גארתר (Garter Service) בכנסיית ג'ורג' (George's Chapel) שבווינדזור.
תשעה ימים לאחר מכן נערכה הלווייתו בווינדזור והוא נקבל בבית הקברות שליד כנסיית סנט מארי, קרוב לביתו בהארטלי וינטני, שם בנו הצעיר, היורש האחרון לשושלת האצולה, חי עד מותו בשנת 2018.
אלן ג'פרי אנדרסון הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
אנדרסון החל את קריירת המכללות שלו במדי מישיגן סטייט, בה שיחק במשך ארבע עונות.
בעונתו השנייה הוא קלע 13.2 נקודות, קלט 5.5 כדורים חוזרים ומסר 1.5 אסיסטים למשחק, ובשל יכולת זו נבחר לחמישיית העונה של ה-NCAA.
בנוסף להישג האישי הוא הוביל את קבוצתו לפיינל פור של אליפות ליגת ה-NCAA, בו סיימה הקבוצה במקום השלישי.
אנדרסון סיים את קריירת המכללות שלו כעבור ארבע עונות שבסיומן דורג שמיני בהיסטוריית האוניברסיטה בזריקות עונשין (81.3%, 265 זריקות מוצלחות מתוך 326 ניסיונות).
אנדרסון החל את הקריירה המקצוענית שלו כשחתם במדי שארלוט בובקאטס מה-NBA בשלהי אוגוסט 2005. ב-28 בנובמבר 2006, שחררו הבובקאטס את אנדרסון מהקבוצה, והוא חתם שם בשנית ב-17 במרץ 2007 למשך השנה בלבד.
בחוזה שעליו חתם הוסכם כי הוא ישחק בטולסה סיקסרס, קבוצת הבת של הבובקאטס המשחקת ב-NBDL.
אנדרסון השתתף ב-19 משחקים במדי הבובקאטס, בהם קלע 15.8 נקודות בממוצע.
ב-13 בספטמבר 2007 חתם אנדרסון בוודויצ'י בולוניה מליגת העל האיטלקית, ולאחר עונה אחת בלבד עזב והצטרף לטריומף ליוברצי.
ב-31 בדצמבר 2008 הוא עזב את ליוברצי, ועבר לציבונה זאגרב, לה סייע לזכות באליפות ובגביע המקומיים, לאחר שבגמר הגביע נבחר כשחקן המצטיין כיוון שקלע 24 נקודות וקלט 11 ריבאונדים.
כמו כן, הוא הוביל את ציבונה להעפלה לשלב הבתים השני של היורוליג.
ב-25 ביולי 2009 חתם אנדרסון במכבי תל אביב.
הוא זכה בתואר ה-MVP של החודש ביורוליג בפברואר 2010, וסייע למכבי להעפיל לשלב רבע הגמר של הטורניר, לאחר שקלע פעמיים מהעונשין וניצח את משחק החוץ מול ריאל מדריד.
בינואר 2011 חתם אנדרסון בברצלונה, ועזר לקבוצה לזכות בדאבל-אליפות וגביע, ואף נבחר לMVP של הגביע הספרדי.
בסיום העונה עזב את הקבוצה ועבר לשחק בקבוצה מליגת הכדורסל הסינית.
ב-26 במרץ חתם אנדרסון על חוזה זמני עם המועדון הקנדי טורונטו ראפטורס מליגת ה-NBA, ולאחר שהרשים במשחקי הקבוצה הוארך החוזה עד תום העונה.
ב-30 ביולי 2013, חתם אנדרסון על חוזה לשנתיים בקבוצת ברוקלין נטס.
אלן וולף ארקין היה שחקן, במאי וסופר יהודי-אמריקאי.
זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר ופרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה על משחקו בסרט "מיס סנשיין הקטנה".
ארקין נולד בברוקלין שבניו יורק, לביאטריס וורטיס, מורה במקצועה, ולדייוויד איי.
ארקין, צייר וסופר שעבד בעיקר בתור מורה.
ארקין גדל במשפחה יהודית אשר לא שמה דגש על דת.
משפחתו עברה ללוס אנג'לס שבקליפורניה בהיותו בן 11.
ב-1955 נישא לאשתו הראשונה, ג'רמי יאפה, והם התגרשו בשנת 1960. להם שני ילדים, אדם ארקין ומתיו ארקין, שגם הם שחקנים.
ב-16 ביוני 1964 נישא ארקין לאשתו השנייה, ברברה דאנה, שחקנית ותסריטאית במקצועה.
להם בן, והם התגרשו ב-1994. בשנת 1996 נישא לפסיכולוגית סוזן נולאנדר, ומאז 2007 ועד למותו של ארקין הם גרו בעיר קרלסבד בקליפורניה.
ארקין נפטר מבעיות בלבו ב-29 ביוני 2023 בביתו.
ארקין החל ללמוד משחק כבר בגיל 10, ולמד במגוון רחב של אקדמיות לדרמה, בהן אחת שאותה ניהל תלמיד של קונסטנטין סטניסלבסקי, שלימד את ארקין גישה פסיכולוגית במשחק.
ארקין היה אחד משמונת השחקנים היחידים שקיבלו מועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית השחקן הטוב ביותר על הופעת המסך הראשונה שלהם (את מועמדותו קיבל על תפקידו בסרט "הרוסים באים, הרוסים באים" בשנת 1966).
ארקין קיבל מועמדות שנייה לפרס, שנתיים אחר כך, על תפקידו בסרט "צייד בודד הוא הלב".
ארקין נודע בעיקר מתפקידים בסרטי קומדיה ודרמה.
על משחקו בסרט זה זכה גם בפרסי באפט"א, גילדת שחקני המסך ואינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 1979 שיחק בסרטו של מנחם גולן "הקוסם מלובלין", עיבוד קולנועי לספרו של יצחק בשביס-זינגר "עושה הנפלאות מלובלין".
בשנת 1987 כיכב בסרט "הבריחה מסוביבור", הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע ירושלים, ביולי 1987, בנוכחות הבמאי ג'ק גולד.
בשנת 2007 לוהק ארקין לתפקיד קטן בסרט "חקירה מעבר לקווים".
ב-2008 שיחק בסרט "שחק אותה סמארט", וב-2009 השתתף בסרטים: "סאנשיין בע"מ", "חייה הפרטיים של פיפה לי" וסיטי איילנד".
בשנת 2017 שיחק בסרט "פורשים בסטייל".
הסרט הוא קומדיה שחורה בבימויו של זאק בראף ובכיכובם של מורגן פרימן ומייקל קיין.
בשנת 2018 החל לשחק בסדרה "שיטת קומינסקי" שהופקה על ידי נטפליקס.
ארקין זכה בפרס טוני על משחקו בהפקות של ברודוויי, "Enter Laughing" ו-"Luv", וביים את ההפקה של "נערי הזריחה".
צ'ארלס בורק אלבריק ברזיל מה קרה בגטקה?
אלן אלדה הוא שחקן קולנוע, במאי ותסריטאי אמריקאי זוכה שישה פרסי גלובוס הזהב ושישה פרסי אמי.
היה מועמד לשלושה פרסי טוני ולפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2005 על תפקידו בסרט "הטייס".
נולד בשם אלפונסו ג'וזף ד'אברוזו (Alphonso Joseph D'Abruzzo) ברובע הברונקס בניו יורק שבארצות הברית, למשפחה קתולית.
הוריו הם "מיס ניו יורק" לשעבר ג'ואן בראון והשחקן-זמר רוברט אלדה.
בגיל שבע חלה במחלת שיתוק ילדים.
בסיוע פיזיותרפיה אינטנסיבית החלים ממרבית התסמינים של המחלה.
אלדה למד ב"תיכון ארכיבישוף סטפינק", ולאחר מכן עבר ללמוד באוניברסיטת פולדהאם.
בנעוריו למד אלדה גם בפריז, שיחק במחזה מקומי ברומא והופיע עם אביו באמסטרדם.
לאחר שסיים את לימודיו שירת אלדה בצבא ארצות הברית כתותחן והוצב בקוריאה.
את קריירת המשחק שלו החל אלדה בתחום הטלוויזיה באמצע שנות ה-50 כשהופיע במספר סדרות מקומיות ובראשן בסדרה הקומית זוכת 8 פרסי אמי "המופע של פיל סילברס".
ב-1966 פנה אלדה לתחום התיאטרון ושיחק בתפקיד ראשי במחזמר המוזיקלי "עץ התפוח".
הוא קיבל על הופעתו הראשונה על בימת ברודוויי מועמדות לפרס טוני.
את קריירת הקולנוע שלו החל אלדה ב-1963 בדרמה הקומית "אבדו הימים ההם" לאחר מכן, ב-1968, שיחק בקומדיית הספורט "נמר של נייר"; על משחקו בסרט היה אלדה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
ב-1972 זכה בתפקיד הראשי בסדרת המלחמה הקומית "מ.א.ש".
בסדרה גילם אלדה את הוקאיי פירס, הדמות היחידה שהופיעה בכל פרקי הסדרה, לא מעט בזכות הפרק "הוקאיי", שהיה, למעשה, מונולוג ארוך שלה.
פירס, המכונה "הוקאיי" על שם דמות מתוך המוהיקני האחרון, הוא הרופא הראשי במחנה, מנתח, פציפיסט ורודף-שמלות.
ב-1973 היה אלדה מועמד לפרס אמי על תפקידו בסדרה ומועמד לפרס גלובוס הזהב.
בשנה שלאחר מכן זכה בשני פרסי אמי בקטגוריות שחקן השנה בסדרה והשחקן הראשי בסדרה קומית על תפקידו, וכן היה מועמד בפעם שלישית לפרס גלובוס הזהב.
ב-1975 זכה אלדה לראשונה בפרס גלובוס הזהב ובמועמדות כפולה לפרס אמי על תפקידו בסדרה, וב-1976 קיבל אלדה את פרס גלובוס הזהב השני שלו ובמועמדות כפולה נוספת לפרס אמי.
ב-1977 קיבל אלדה שלוש מועמדויות לפרס אמי, שמהן זכה באחת.
כמו כן קיבל מועמדות חמישית לפרס גלובוס הזהב.
ב-1978 קיבל אלדה 4 מועמדויות לפרס אמי, שאחת מהן הייתה על תפקידו בסדרת הדרמה הביוגרפית "הרוג אותי אם תוכל".
כמו כן קיבל מועמדות שישית לפרס גלובוס הזהב.
בשנה זו חזר אלדה לככב בתחום הקולנוע ושיחק בדרמה הרומנטית מועמדת 4 פרסי האוסקר "פעם בשנה, באותו מקום"; על משחקו קיבל אלדה מועמדות שביעית לפרס גלובוס הזהב.
כן הופיע אלדה בדרמה הרומנטית "חליפת קליפורניה".
ב-1979 זכה אלדה בפרס אמי הרביעי שלו ובמועמדות נוספת לפרס גלובוס הזהב.
בשנה שלאחר מכן זכה אלדה בפרס גלובוס הזהב השלישי שלו ובשתי מועמדויות לפרס אמי.
ב-1981 קיבל אלדה את פרס גלובוס הזהב הרביעי שלו וכן קיבל שתי מועמדויות נוספות לפרס אמי.
ב-1982 זכה אלדה בפרס אמי החמישי שלו ובפרס גלובוס הזהב החמישי שלו.
בנוסף קיבל אלדה בשנה זו שתי מועמדויות על תפקידו בדרמה הקומית "ארבע העונות".
ב-1983, בעונתו האחרונה בסדרה מ.א.ש, זכה אלדה על תפקידו בפרס גלובוס הזהב השישי שלו ובשתי מועמדויות לפרס אמי.
ב-1989 שיחק אלדה בדרמה הקומית מועמדת 3 פרסי האוסקר של וודי אלן, "פשעים ועבירות קלות".
ב-1993 השתתף אלדה בסרט נוסף של וודי אלן, קומדיית הפשע "תעלומת רצח במנהטן".
ב-1994 קיבל אלדה את המועמדות ה-28 שלו לפרס אמי, על תפקידו בסרט "והלהקה מנגנת".
בשנה שלאחר מכן קיבל את מועמדות פרס גלובוס הזהב ה-15 שלו, על תפקידו בדרמת הספורט "המייל הלבן".
ב-1996 שיחק אלדה בסרט שלישי מבית היוצר של וודי אלן, הקומדיה המוזיקלית "כולם אומרים אני אוהב אותך".
ב-2000 קיבל אלדה מועמדות לפרס אמי על תפקיד האורח בו הופיע בסדרה המצליחה "ER".
בנוסף שיחק בשנה זו בתפקיד ראשי בקומדיית הפנטזיה המצליחה "מה נשים רוצות"; בסרט גילם את דן וואנמייקר, מנהלו של גיבור הסרט ניק מרשל (מל גיבסון) שמחליט לפטר אותו ולהעסיק במקומו את דרסי מק'גווייר (הלן האנט).
ב-2001 קיבל אלדה את מועמדותו ה-30 במספר לפרס אמי, על תפקידו בסרט Club Land.
ב-2004, כשהוא בן 68, הגיע אלדה לשיא מבחינה קולנועית, כשקיבל מועמדות לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על גילום דמותו של הפוליטיקאי האמריקאי, סנאטור אואן ברוסט, שניהל מאבק ציבורי נוקב עם הטייס הווארד יוז (לאונרדו דיקפריו) בדרמה הביוגרפית זוכת 5 פרסי האוסקר של מרטין סקורסזה, "הטייס".
על תפקידו קיבל אלדה בנוסף גם מועמדות שנייה לפרס באפט"א.
באותה שנה החל אלדה לשחק בסדרת הדרמה הפוליטית "הבית הלבן", בה גילם אלדה את דמותו של הסנאטור מטעם קליפורניה ארנולד ויניק; על תפקידו בסדרה קיבל אלדה שתי מועמדויות לפרס אמי, ב-2005 וב-2006 זכה בפרס שחקן המשנה הדרמטי הטוב ביותר.
ב-2005 זכה אלדה להערכה בתחום התיאטרון בו היה פעיל למעלה מ-40 שנה, וקיבל את "פרס דרמה דסק" על הופעתו במחזה "גלאנגארי גלאן רוס".
ב-2009 קיבל אלדה את מועמדותו ה-33 לפרס אמי, על תפקיד האורח שביצע בסדרה הקומית "רוק 30".
ב-2014 כיכב לצד טום הנקס במותחן והדרמה ההיסטורית "גשר המרגלים", סרט שבוים על ידי סטיבן ספילברג ונכתב על ידי מאט צרמן והאחים כהן.
ב-2019 זכה בפרס גילדת שחקני המסך על מפעל חיים.
באותה שנה גם שיחק בסרט "סיפור נישואים".
ב-2025 שיחק במיני-סדרה "ארבע העונות".
מאז 1957 נשוי לשחקנית האמריקאית-יהודייה, ארלין וייס, ולזוג נולדו 3 בנות ביניהן השחקניות אליזבת אלדה וביאטריס אלדה.
אלדה הוא חבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ביולי 2018, במהלך ריאיון לתוכנית הבוקר של CBS, אלדה חשף כי בשנים האחרונות הוא מתמודד עם מחלת פרקינסון.
אלן ארווין בול הוא תסריטאי, במאי ומפיק אמריקאי, אשר התפרסם כתסריטאי סרט הקולנוע "אמריקן ביוטי".
בול זכה לביקורות חיוביות על עבודתו בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה, וכן בפרסים רבים, בהם פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב ופרס אמי.
בול נולד באטלנטה שבג'ורג'יה, בנם של מרי, עקרת בית, ושל פרנק בול, מפקח טיס.
הוא למד באוניברסיטת ג'ורג'יה ובאוניברסיטת המדינה של פלורידה תיאטרון, ולאחר שסיים את לימודיו החל לעבוד כמחזאי בתיאטרון בסרסוטה שבפלורידה.
בול הוא הומוסקסואל מוצהר, ונחשב לאחד הקולות הבולטים בקהילת הלהט"ב.
סרט הקולנוע "אמריקן ביוטי" (1999) - תסריטאי
סדרת הטלוויזיה "עמוק באדמה" (2001–2005) - יוצר, מפיק בפועל ובמאי במספר פרקים.
סרט הקולנוע "ערבושית" (2008) - במאי, תסריטאי ומפיק.
סדרת הטלוויזיה "דם אמיתי" (2008–2014) - יוצר, תסריטאי, מפיק בפועל ובמאי במספר פרקים.
סדרת הטלוויזיה "כאן ועכשיו" (2018) - יוצר, תסריטאי, מפיק בפועל ובמאי.
סרט הקולנוע "דוד פרנק" (2020) - במאי, תסריטאי ומפיק.
2000 - פרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר (אמריקן ביוטי)
2000 - פרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר בסרט דרמה (אמריקן ביוטי)
2000 - פרס גילדת התסריטאים של אמריקה לתסריט המקורי הטוב ביותר (אמריקן ביוטי)
2002 - פרס גילדת הבמאים של אמריקה להישג הבימוי הטוב ביותר (עמוק באדמה)
2002 - פרס אמי לבימוי יוצא מן הכלל בסדרת דרמה (עמוק באדמה)
2004 - פרס גילדת המפיקים של אמריקה לסדרת דרמה (עמוק באדמה)
2000 - פרס באפט"א לתסריט המקורי הטוב ביותר (אמריקן ביוטי)
2004 - פרס גילדת הבמאים של אמריקה להישג הבימוי הטוב ביותר (עמוק באדמה)
2006 - פרס אמי לבימוי יוצא מן הכלל בסדרת דרמה (עמוק באדמה)
2006 - פרס אמי לתסריט יוצא מן הכלל בסדרת דרמה (עמוק באדמה)
אלן בּוּבְּלִיל הוא לבריתן יהודי-צרפתי, הידוע בעיקר בגין עבודותיו המשותפות עם קלוד-מישל שנברג.
בובליל נולד למשפחה יהודית בתוניסיה, והיגר לפריז בגיל 18. בשנת 1978 החל לעבוד עם שנברג על הפקת גרסת במה מוזיקלית לספרו של ויקטור הוגו "עלובי החיים".
המחזמר עלה לראשונה בפריז בשנת 1980, ולאחר מכן הועלה בגרסה אנגלית בלונדון בשנת 1985 ובברודוויי בשנת 1987. ההפקה בברודוויי הייתה מועמדת לתריסר פרסי טוני וזכתה בשמונה (לרבות פרס המחזמר הטוב ביותר).
בשנת 1989 הועלה בלונדון המחזמר של בובליל ושנברג "מיס סייגון".
הפקת המחזמר בברודוויי שברה את השיאים במכירת כרטיסים מראש (24 מיליון דולר לפני הצגת הבכורה ב-11 באפריל 1991).
המחזמר היה מועמד לעשרה פרסי טוני.
בשנת 1997 העלו בובליל ושנברג את המחזמר "מרטן גר" על בימות לונדון.
אלן אספה הוא פיזיקאי העוסק בתורת הקוונטים, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2022 וחתן פרס וולף בפיזיקה לשנת 2010.
ידוע בעיקר בשל ניסויים שערך בשנת 1981. תוצאות הניסוי היוו אישוש למשפט בל ולתורת הקוונטים ושללו את טענתם של אלברט איינשטיין, בוריס פודולסקי ונתן רוזן לפיה תורת הקוונטים אינה שלמה ויש להחליפה בתאוריות משתנים חבויים לוקליים.
התוצאות הראו שלכאורה הפרדוקס של איינשטיין-פודולסקי-רוזן אכן מתרחש במציאות.
אספה נולד ב-1947, בעיר אז'ן שבדרום-מערב צרפת.
הוא למד לתואר ראשון ב'אקול נורמל סופרייר' בקשאן שבדרום פריז ולתואר שני באוניברסיטת אורסיי.
עם סיום התואר בשנת 1969 הוא לימד שלוש שנים בקמרון כשרות לאומי ובשנת 1975 החל את לימודי הדוקטורט ב'אקול נורמל סופרייר' בקשאן במקביל לעבודתו שם כמרצה זוטר.
בזמן לימודיו ביצע את הניסויים שהפרו את אי-שוויון בל והיוו ראיה לנכונותו של משפט בל.
עם סיום לימודיו בשנת 1985 עבר לעבוד בקולז' דה פראנס, שם יחד עם קלוד כהן-טנוג'י חקר קירור באמצעות לייזרים.
ב-1992 מונה לחוקר בכיר במרכז הלאומי למחקר מדעי של צרפת ומאז הוא חוקר נושאים הקשורים בעיבוי בוז-איינשטיין ומלמד באקול פוליטקניק בפריז.
אספה הוא חבר באקדמיה הצרפתית למדעים ובאקדמיה הצרפתית לטכנולוגיה.
בשנת 2010 זכה בפרס וולף בפיזיקה יחד עם פרופסור ג'ון פ' קלאוזר ופרופסור אנטון ציילינגר.
חבר השופטים העניק להם את הפרס "על ההישגים הקונספטואליים והעבודה הניסויית שתרמו ליסודות הפיזיקה הקוונטית, ובמיוחד על ניסויים שהלכו והשתכללו בבחינת הנכונות של אי-שוויונות בֶל או הרחבותיהם תוך כדי ניצול של מצבים קוונטים שזורים".
בשנת 2013 זכה הן במדליית הזהב הבינלאומית ע"ש נילס בוהר והן במדליית נילס בוהר של אונסק"ו.
בשנת 2013 הוענק לו גם פרס בלצן לעיבוד מידע ותקשורת קוונטית.
כוכב הלכת המינורי נקרא על שמו.
אלן בּוּקַן הוא גנרל של קורפוס (Général de corps d'armée, מקביל ללוטננט גנרל) בדימוס בצבא צרפת.
היה מפקד לגיון הזרים הצרפתי מ-1 ביולי 2009 עד 1 בספטמבר 2011. סיים את שרותו ב-2015.
בוקן סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית סן-סיר בשנת 1980. שרת כשנה ברגימנט הזרים הרביעי, ותשע שנים ברגימנט הזרים המוצנח השני, במהלכן היה מפקד מחלקה, מפקד פלוגה, וקצין מבצעים והדרכה.
בהמשך שרת שנה במפקדת הקורפוס השלישי.
בשנים 1991–1995 למד בקורס לפיקוד ומטה (מחזור 107) ובמכללת ההגנה הבין-זרועית (Collège interarmées de Défense).
בהמשך שרת במטכ"ל הצרפתי ובמטה הכוחות הצרפתיים בג'יבוטי.
בשנים 2000–2002 פיקד על רגימנט הזרים המוצנח השני, ובהמשך הדריך במכללת ההגנה הבין-זרועית.
בשנים 2005–2009 מילא תפקידים שונים במטה הכללי.
ב-1 באוגוסט 2008 קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
מ-1 ביולי 2009 ועד 1 בספטמבר 2011 היה מפקד לגיון הזרים.
ב-1 באפריל 2011 קודם לדרגת גנרל של דיוויזיה (מקבילה למייג'ור גנרל).
ב-2013 מונה לתפקיד המפקח על צבא היבשה (inspecteur de l'armée de terre) וקודם לדרגת גנרל של קורפוס.
סיים את שרותו הצבאי בשנת 2015.
בוקן נשוי ואב לשישה ילדים.
אלן רונה בארקין היא שחקנית יהודייה-אמריקאית זוכת פרס אמי ומועמדת שני פרסי גלובוס הזהב ופרס טוני.
בארקין נולדה ברובע הברונקס, ניו יורק למשפחה יהודית ממעמד הביניים, בתם של אוולין וסול בארקין.
למדה היסטוריה ודרמה ב"מכללת הנטר" ומשחק בבית ספר "אולפן השחקנים".
בארקין פרצה לתודעה בדרמה הקומית של בארי לוינסון "דיינר" (1982), בתפקיד בת', חברתו של לורנס שרייבר.
הצליחה להרשים באודישן שעשתה לדרמה "רגעים קטנים של חסד" (1983) וקיבלה את תפקיד סו אן, בתו של הנווד האלכוהוליסט מאק סלדג' (רוברט דובאל).
שנה אחר כך שיחקה בדרמה "הארי ובנו", שאותה ביים, כתב, הפיק ושיחק פול ניומן.
כן השתתפה לצידו של רנדי קוויד בדרמת הפשע "שחיתות בגדול" (1986), בסרטו העצמאי של ג'ים ג'ארמוש "נרדפי החוק" (1987) ובקומדיה הבדיונית "בוקארו באנזיי".
ב-1989 הופיעה בתפקיד הראשי במותחן הפשע "ים של אהבה", בתור הלן קרוגר, חשודה בפרשת רצח אותה חוקר הבלש פרנק קלר (אל פצ'ינו).
ב-1991 הייתה בארקין מועמדת לפרס גלובוס הזהב על הופעתה בקומדיה של בלייק אדוארדס, "יחי ההבדל הקטן", בתור אמנדה ברוקס, הזהות החדשה של הנרצח סטיב ברוקס.
ב-1993 גילמה את קרוליין, אשתו המוכה של דוויט הנדסן (רוברט דה נירו) ואמו של טוביאס וולף (לאונרדו די קפריו), בדרמה הביוגרפית "כך הייתי".
ב-1996 שיחקה במותחן האלים של טוני סקוט "המעריץ".
ב-1997 זכתה בארקין בפרס אמי על הופעתה בתור אישה מוכה ואלכוהוליסטית בהפקת הטלוויזיה "לפני שלנשים היו כנפיים".
ב-1998 גילמה בארקין את המלצרית בעיבוד הקולנועי של טרי גיליאם לספר "פחד ותיעוב בלאס וגאס".
ב-1999 גילמה את אנט, אמה של אמבר אטקינס (קירסטן דנסט), המתמודדת בתחרות מלכת יופי בקומדיה "יופי מקומי".
ב-2001 השתתפה בקומדיה "מישהו כמוך" בתור מנחת תוכנית הטוק שואו דיאן רוברטס שבהפקתה של ג'יין גודייל (אשלי ג'אד).
ב-2004 שיחקה בסרטו של ספייק לי "ב", בתור אחת הלקוחות של ג'ק ארמסטרונג (אנתוני מאקי).
באותה שנה גם שיחקה בדרמה "פלינדרום" שביים טוד סולונדז
בארקין הופיעה בתור אביגיל ספונדר, העוזרת של המלונאי המצליח וילי בנק (אל פצ'ינו), בסרט הפשע המצליח "אושן 13".
ב-2010 שיחקה בדרמת הפשע "רחובות ברוקלין", בתור הסוכנת הפדרלית סמית', הפועלת עם הבלש הסמוי טנגו באטלר (דון צ'ידל).
בנוסף הפיקה בארקין באותה שנה את הקומדיה הרומנטית "מכתבים לג'ולייט".
את הופעת הבכורה של על בימת ברודוויי עשתה ב-2011 במחזה "הלב הנורמלי" וזכתה בפרס הטוני.
בשנת 2014 שיחקה בקומדיה "הסנדלר".
בשנים 2012־2013 שיחקה בסדרה "הנורמלים החדשים" בתור ג'יין, סבתה השמרנית וההומופובית של גולדי, הפונדקאית בסדרה.
בשנת 2016 שיחקה בדרמת האגרוף "ידי האבן" לצידם של רוברט דה נירו, אדגר רמירס, אשר, וג'ון טורטורו.
ב-1988 נישאה לשחקן האירי גבריאל ביירן.
לזוג נולדו שני ילדים משותפים.
בשנת 2000 נישאה לאיש העסקים והמיליארדר האמריקאי-יהודי רונלד פרלמן, אך הם התגרשו בשנת 2006. לאחר הגירושין מכרה 103 תכשיטים שנתן לה תמורת כ-20 מיליון דולר.
רגעים קטנים של אושר (2015)
אָלַן דאדלי בּוּש היה מלחין ופסנתרן בריטי.
כקומוניסט מושבע, הציב לעיתים את הפוליטיקה במרכז יצירותיו.
אלן בוש נולד בדאלוויץ', לונדון.
בשנים 1918 עד 1922 למד באקדמיה המלכותית למוזיקה, אצל פרדריק קורדר (הלחנה) וטוביאס מאטאי (פסנתר).
בהמשך למד מוזיקולוגיה ופילוסופיה אצל יוהנס וולף ופרידריך בלומיין באוניברסיטה של ברלין (1929 - 1931), וכן, בשנים 1927 עד 1932, קיבל שיעורים בהלחנה מג'ון איירלנד.
בוש השתלם בנגינה בפסנתר אצל בנו מויסייביץ' וארטור שנאבל.
בשנת 1931 נשא לאישה את ננסי הד, אחותו הצעירה של חברו ללימודי ההלחנה, מייקל הד.
ננסי הד כתבה לבריות לשלוש מארבע האופרות שלו באורך מלא, שלוש אופרות לילדים ויצירות אחרות.
בין השנים 1925 ל-1978 לימד בוש באקדמיה המלכותית למוזיקה.
בין יצירותיו בתקופה זו הייתה "מנחה לוויליאם שטרנדייל בנט".
במהלך לימודיו האקדמיים, בייחוד בברלין, יצר קשרים עם אמנים סוציאליסטים ממסורות שונות, כדוגמת ברטולט ברכט, קורט וייל והנס אייזלר.
באפריל 1940 ניצח בוש על הבכורה הבריטית של הקונצ'רטו לפסנתר ברה במול מז'ור מאת אראם חאצ'טוריאן עם הפסנתרנית מורה לימפאני.
לימפאני, הסכימה לבצע את היצירה לאחר שקליפורד קרזון סירב להצעתו של המנצח אדוארד קלארק, וזאת אף על פי שהפרטיטורה הייתה עדיין בכתב יד והיה לה רק חודש אחד ללמוד את היצירה.
קלארק היה מנצח ולשעבר מפיק רב-השפעה בבי.בי.סי., אולם במקרה זה פעל כחבר באגודה לקשרי תרבות עם ברית המועצות.
בוש היה מיודד מזה כמה שנים עם קלארק, שהיה גם הוא בעל השקפות שמאלניות אך לא הזדהה כקומוניסט בדומה לבוש.
בשנת 1930 הקדיש בוש את יצירתו "אוברטורה למחול" לתזמורת צבאית לאדוארד קלארק.
קונצ'רטו לפסנתר שכתב בוצע לראשונה על ידי התזמורת הסימפונית המודרנית בשנת 1954.
בוש נודע בתמיכתו הגלויה ועזת-הפנים במרקסיזם.
הוא כיהן כמנצח המקהלה של מפלגת הלייבור הלונדונית וב-1936 היה שותף לייסוד אגודת המוזיקה של הפועלים, ובהמשך נשיא האגודה.
בוש חיבר את המוזיקה למקהלה ב"חזיון העבודה" (Pageant of Labour) בקריסטל פאלאס באוקטובר 1934 וניצח עליה..
השפעה זו ניכרת בעוד רבות מיצירותיו, לרבות האופרות "ואט טיילר" (1948-50) ו"אנשי בלקמור" (1954-55), ובקונצ'רטו לפסנתר, הכולל דקלום טקסט קומוניסטי בפי מקהלת גברים בפרק האחרון.
אמברגו שידור שהוטל על חותמים לוועידה העממית בשנת 1941 וכלל את בוש הוביל לסירובו של רלף ווהן ויליאמס לתת זכויות שידור ליצירה חדשה כפעולת מחאה, אף כי לא היה שותף להשקפותיה הפוליטיות של הקבוצה.
יצירותיו כוללות גם ארבע סימפוניות (מס' 1 בדו מז'ור; מס' 2 "הנוטינגהם"; מס' 3, "סימפוניית ביירון" ומס' 4, סימפוניית לאסקו"); "וריאציות, נוקטורן ופינאלה על שיר ים אנגלי", אופוס 60, לפסנתר ותזמורת; ו"שירי הנידונים".
בין תלמידיו ידועי השם, ניתן למנות את מייקל ניימן.
אלן בוש מת בווטפורד בשנת 1995 לאחר מחלה קצרה.
אלן בייקר (Alan Baker; נולד ב-7 בדצמבר 1947) הוא משפטן ודיפלומט ישראלי.
כיהן כשגריר ישראל בקנדה וכיועץ המשפטי למשרד החוץ.
משמש כמנהל המכון לדיפלומטיה ציבורית במרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
בייקר נולד וגדל בלידס שבצפון אנגליה במשפחה מסורתית.
לאחר גירושי הוריו, עבר בגיל 14 עם אמו ללונדון.
הוא למד משפטים באוניברסיטת לונדון וכיהן כיושב ראש איגוד הסטודנטים היהודים בבריטניה וצפון אירלנד.
ב-1969 סיים את לימודיו ועלה לישראל.
ב-1971 השלים תואר שני במשפט בינלאומי באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1973 התגייס לצה"ל במסגרת תוכנית שירות מקוצר לעולים אקדמאים.
הוא שובץ בחיל התותחנים ושירותו התארך בשל מלחמת יום הכיפורים במהלכה לחם במסגרת סוללת תותחנים שהוצבה במעוז בודפשט בחזית המצרית.
לאחר המלחמה הצטרף לפרקליטות הצבאית בשירות קבע.
שירת כתובע הצבאי הראשי ברצועת עזה וצפון סיני, וכיועץ משפטי במחלקת הדין הבינלאומי.
בסוף שנות השבעים הצטרף לשירות החוץ.
עסק במשא ומתן במסגרת הסכם השלום בין ישראל למצרים ולאחר מלחמת לבנון הראשונה במשא ומתן להסכם בין ישראל ללבנון.
בשנים 1985 עד 1988 כיהן כנציג ישראל בתפקיד משפטן בכיר בלשכת היועץ המשפטי של מזכירות האומות המאוחדות.
הוא היה חבר המשלחת הישראלית לוועידת מדריד והשתתף במשא ומתן להסכם אוסלו ב'.
ב-1989 מונה לנציג ישראל בבית הדין הקבוע לבוררות.
בשנים 1996 עד 2004 שימש כיועץ המשפטי וסמנכ"ל משרד החוץ.
בתחילת 2004 ריכז את פעילות הצוות המשפטי הישראלי לקראת דיון בבית הדין הבינלאומי לצדק בנושא גדר ההפרדה.
ב-2004 מונה לשגריר ישראל בקנדה וכיהן בתפקיד עד 2008. לאחר שירותו במשרד החוץ הצטרף כשותף למשרד עורכי הדין משה, בלומפילד, קובו, בייקר ושות'.
כמו כן כיהן כנשיא לשכת המסחר ישראל-קנדה.
ב-2012 כיהן כחבר בוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון.
מכהן כראש היחידה הבינלאומית בפורום המשפטי למען ארץ ישראל וכמנהל המכון לדיפלומטיה ציבורית של המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה.
בייקר נשוי לדליה ואב לשלושה ילדים.
אלן בייקר , היה מתמטיקאי אנגלי, זוכה מדליית פילדס לשנת 1970.
הקריירה האקדמית של בייקר התחילה כתלמיד של הרולד דוונפורט בקולג' האוניברסיטאי של לונדון ומאוחר יותר באוניברסיטת קיימברידג'.
היה חוקר אורח במכון למחקר מתקדם בסתיו 1970. עמית בטריניטי קולג'.
בשנת 1970 זכה במדליית פילדס.
בייקר נודע בזכות עבודתו בשיטות יעילות בתורת המספרים, בעיקר בשיטות בתורת הטרַנסצֶנדֶנטִיוּת .
בשנת 2012 הפך לשותף באגודה האמריקאית למתמטיקה.
אלן סטפנסון בויד היה עורך דין אמריקאי ומנכ"ל מספר תאגידים גדולים בתחום התחבורה.
שירת גם בממשל ארצות הברית בתפקידים שונים הקשורים לתחבורה.
הוא היה מזכיר התחבורה הראשון של ארצות הברית (מונה על ידי לינדון ג'ונסון).
בנוסף, הוא שימש בתפקידים בכירים במנהל התעופה האזרחי האמריקאי, מחלקת המסחר של ארצות הברית, והיה נשיא תאגיד אמטרק.
בויד נולד ב-20 ביולי 1922, בג'קסונוויל, פלורידה, בנם של קלארנס ואליזבת סטיבנסון בויד.
הוא סיים את לימודיו בבית ספר תיכון בשנת 1939. קיבל תואר בוגר באוניברסיטת פלורידה בשנת 1941. הוא הצטרף לחילות האוויר של צבא ארצות הברית בשנת 1942 ונשאר שם עד סוף מלחמת העולם השנייה.
בויד התחתן עם פליבל חואניטה טאונסנד ב-3 באפריל 1943. נולד להם בן אחד בשם מארק בויד.
הוא סב לשני נכדים, הת'ר ואלן, כאשר הנכד האחרון נקרא על שמו.
לאחר שעזב את השירות בשנת 1945, חזר בויד לקולג' וקיבל תואר ראשון במשפטים מהפקולטה למשפטים באוניברסיטת וירג'יניה בשנת 1948. בויד עסק בעריכת דין בפלורידה, והיה חבר בוועדה לבחינת הרגולציה בענף התחבורה.
בשנת 1959 מונה למנהל התעופה האזרחי האמריקאי על ידי נשיא ארצות הברית, דווייט אייזנהאואר, והועלה לדרגת יו"ר מועצת המנהלים על ידי הנשיא ג'ון קנדי.
הוא עזר לתעשיית התעופה על ידי תקנון הפחתת דמי נסיעה ועל ידי אישור סובסידיות ממשלתיות על-מנת לעודד חברות תעופה לטוס לערים קטנות יותר.
הוא מונה לתת-מזכיר המסחר לענייני תחבורה בשנת 1965 על ידי לינדון ג'ונסון.
הוא היה לא פופולרי בקרב מנהיגי הפועלים כאשר דגל בצמצום ההגבלות הממשלתיות על התעשייה הימית, וכאשר הוא גינה את "עשיית העבודה" שבוצעה על ידי עובדי הרכבת.
בויד היה חבר בשדולה ליצירת מחלקת התחבורה של ארצות הברית, על ידי איגוד סוכנויות ממשלתיות רבות הקשורות לענף התחבורה תחת קורת גג אחת.
בויד מונה למזכיר התחבורה הראשון של ארצות הברית בנובמבר 1966. במסגרת התפקיד הוא עסק בתחומים רבים: שדות תעופה, מערכת בקרת התנועה האווירית, בטיחות רכב, חינוך תעבורתי, אלכוהוליזם ותוכנית ייפוי הכבישים.
אחד ממקורות כוחו היה השליטה במימון של מערכת הכבישים הבין-מדינתיים.
כאשר ריצ'רד ניקסון מונה לנשיא ארצות הברית בינואר 1969, בויד עזב את מחלקת התחבורה.
הוא מונה לנשיא מסילת הברזל המרכזית של אילינוי, תפקיד בו החזיק עד שנת 1972. הממשל הפדרלי חקר פוטנציאל לניגוד עניינים, מכיוון שהחברה קיבלה סיוע ממחלקת התחבורה של ארצות הברית בראשותו של בויד עוד לפני שהוא התפטר, אבל לא נמצא כי בוצע עוול.
בויד היה מאוחר יותר נשיא חברת אמטרק עד 20 ביוני 1982, וכן נשיא חברת איירבוס.
בשנת 1979 הוא מונה ליו"ר חברת Warner Blue & Mahan, משרד ייעוץ העובד על מיזמי טכנולוגיה חדשים.
בשנת 1994, בויד קיבל את פרס טוני ג'אניס על תרומתו לתעופה המסחרית.
הוא גם קיבל בשנת 2009 את פרס פיליפ ג'קלאס על מפעל חיים משבועון התעופה וטכנולוגיות החלל.
נפטר בסיאטל, וושינגטון ב-18 באוקטובר 2020.
אלן אור הוא גנטיקאי אבולוציוני המכהן כפרופסור לביולוגיה באוניברסיטת רוצ'סטר בניו יורק.
הוא זוכה מלגת גוגנהיים ומדליית דרווין-וולאס .
לאור תואר ראשון בביולוגיה ובפילוסופיה מקולג' ויליאם ומרי, אוניברסיטה בווירג'יניה, ודוקטורט מאוניברסיטת שיקגו.
בשיקגו למד אור אצל ג'רי קוין.
את הפוסט דוקטורט עשה באוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.
מחקרו של אור מתמקד בגנטיקה של ספציאציה ובגנטיקה של אדפטציה, בייחוד בבסיס הגנטי של עקרות בקרב בני כלאיים.
מחקרו עוסק בין השאר בנושא כמות הגנים השונים הנדרשת לשם היווצרות מחסום רבייה בין מינים (מה שלמעשה מגדיר מין – אי יכולת להתרבות זה עם בני מינו של זה).
הוא בודק מה תפקידיהם של גנים אלה ואילו כוחות אבולוציוניים הניעו אותם לקראת התפלגות, שונות ולבסוף ספציאציה.
אור חוקר נושאים אלה על ידי אנליזה גנטית של מחסומי רבייה בזבובי דרוזופילה.
אור חוקר את החוקים או הדפוסים שעשויים לאפיין את גנטיקת האדפטציה של אוכלוסיות.
הוא חוקר דפוסים אלה על ידי שימוש בתאוריה של גנטיקה של אוכלוסיות ועל ידי ניסויים.
עבודתו המוקדמת על הדרוזופילה ביססה את קווי המחקר הנוכחי על ספציאציה ותרמה להבנת האופן שבו מתחולל שינוי בשושלות על פני תקופת זמן, שינוי שמביא להיווצרותם של מינים חדשים.
בספרו ספציאציה (Speciation), שנכתב בשיתוף עם ג'רי קוין, בדק אור את ההנחה שחקר הספציאציה קשור במישרין עם חקר הבידוד הרבייתי, וחקר את התנאים להיווצרותם של מחסומי רבייה.
בהמשך לארנסט מאייר טענו אור וקווין שספציאציה נוצרת בדרך כלל במקומות שבהם אוכלוסיות מבודדות זו מזו באופן גאוגרפי (ספציאציה אלופטרית).
הם הציגו ראיות לשכיחותה הרבה יותר של ברירה מינית או טבעית על פני סחף גנטי בתור גורם לספציאציה.
אותות לברירה נמצאו בקרב גנים המעורבים בבידוד האורגניזם לאחר שלב הזיגוטה וחלבונים הקשורים ברבייה.
אור וקווין מצאו עדות ניסויית, הן במעבדה (אין ויטרו) והן בטבע (אין ויוו), לקשר בין אדפטציה וברירה מינית לבין בידוד רבייתי.
השניים מצאו ראיות לאמיתותו של מודל דובז'נסקי-מולר בדבר הקשר בין האבולוציה של הבידוד הרבייתי הפוסט זיגוטי לבין הגנטיקה של אי תאימויות בקרב בני כלאיים.
אור כותב לעיתים סקירות על ספרים המנסים לקשור בין דת למדע או בין דת לפילוסופיה.
לטענתו "מדענות, הגישה לפיה כל האמיתות הן בבסיסו של דבר מדעיות", היא גישה נאיבית, מלאת היבריס ושגויה.
הוא ביקורתי כלפי הניסיון לשאוב הכללות או מסקנות פילוסופיות מעובדות מדעיות.
הוא מבקר גישות בריאתניות המנסות לגזור גזרה שווה בין תוכנת מחשב המיועדת להשיג מטרה מסוימת לבין התהליך הדרוויני האבולוציוני, שלא חותר להגיע לשום מטרה, לא במודע ולא באופן לא מודע.
אור טוען שבריאתנים המפגינים ידע בביוכימיה חסרים, עם זאת, ידע חיוני בפרטים הטכניים של אבולוציה.
אור מבקר גם רבים מטיעוניהם של סטיבן פינקר, ריצ'רד דוקינס ודניאל דנט, וכן את טיעון אי החפיפה (Non-overlapping magisteria) של סטיבן ג'יי גולד, לפיו אין קשר בין "ממלכת" החקירה והידע לבין "ממלכת" הערכים.
הוא מצביע על כך שרבים מהחוקרים המובילים במאה העשרים במדעי הטבע היו גם אנשים דתיים, בהם תאודוסיוס דובז'נסקי ורונלד פישר, וכן מיסטיקנים כג'ון הלדיין וטוען שהדת לא עוסקת רק בערכים; שאלה המפגינים ומקיימים ערכי דת לא חולקים תמיד אותן מטרות וערכי מוסר; ושישנם מדענים דתיים שמנסים לגזור מסקנות דתיות
הוא טוען שההגדרה של גולד לדת בתור מבנה תודעתי שעוסק רק בערכי מוסר אינה ההגדרה שרוב הדתיים עצמם מתכוונים לה, בדברם על דת.
הוא טוען – בדומה לטיעונו של צ'ארלס פרסי סנואו במאמרו שתי התרבויות (The Two Cultures) – שדרכו של גולד בעייתית, אם כי יש בה יתרון על החלופה, שהיא ניתוק בין עולמות התודעה והמחשבה של הדת והמדע.
סר אלן אייקבורן הוא מחזאי, סאטיריקן ובמאי תיאטרון אנגלי.
הוא מחברן של מעל שבעים קומדיות שהוצגו בסקרבורו ובלונדון ובשנים 2009-1972 היה המנהל האמנותי של תיאטרון סטיבן ג'וזף בסקרבורו.
ההצלחה המהדהדת הראשונה שלו היה המחזה "Relatively Speaking" ("באופן יחסי") שהוצג ב-1969 בתיאטרון הדוכס מיורק.
למעלה מ-40 מבין מחזותיו הוצגו בבכורה בווסט אנד, בתיאטרון המלכותי הלאומי וברויאל שייקספיר קומפני.
הרבה מיצירותיו זכו בפרסים, לרבות 7 פרסי "לונדון איוונינג סטנדרד".
הן תורגמו ל-35 שפות, כולל בעברית, והוצגו על הבמה ובתחנות טלוויזיה ברחבי העולם.
10 ממחזותו הופקו בברודוויי, עליהם הוא זכה בפרס טוני אחד והיה מועמד פעמיים לפרס טוני.
אלן אייקבורן נולד בהמפסטד, לונדון, כבנם של הוראס אייקבורן, מוזיקאי ששימש כסגן מנהל התזמורת הסימפונית לונדון, ושל אייריני לבית וורלי, עיתונאית שכתבה במגזינים פופולריים לנשים.
בגיל 5 הוריו התגרשו והוא נשאר עם אמו, שנישאה בשנית למנהל בנק ועברה לגור באזור כפרי בסאסקס.
נישואיה השניים של אמו לא צלחו, וילדותו של אייקבורן לא הייתה מאושרת.
אייקבורן נשלח לפנימיות שונות ובגיל 12 קיבל מלגת לימודים לבית ספר ציבורי יוקרתי בהיילסברי.
בזכות מורה בשם אדגר מתיוס, בבית ספר זה גילה אייקבורן את משיכתו לתיאטרון.
בגיל 17 החליט להיות שחקן תיאטרון והפך חבר בכמה להקות שחקנים, לא רק כשחקן - אלא גם כמנהל במה.
בשנת 1957 החל אייקבורן לעבוד בלהקת סטיבן ג'וזף בסקרבורו, שהיה סוג של תיאטרון ניסיוני שהתמחה בשיטות משחק "מחתרתיות".
הוא שיחק בעיקר בתפקידים זוטרים ועבד כעוזר מנהל במה.
סטיבן ג'וזף, מנהל התיאטרון, הבחין בכישורי הכתיבה שלו ודרבן אותו לכתוב מחזות.
כפי שפורסם מאוחר יותר, ג'וזף אמר לו שאם ירצה תפקידים טובים יותר, מוטב שיכתוב מחזות מתאימים לעצמו.
ואכן הוא כתב אז, בשנת 1959, שני מחזות: The Square Cat (החתול המרובע) ו- Love After All (אהבה אחרי הכל), אותם לא פרסם תחת שמו.
בעת עבודתו בסקרבורו, הוא כתב גם את המחזות Dad's Tale ("סיפורו של אבא") ו- Standing Room Only.
בשנת 1961 אייקבורן עזב את סקרבורו כדי להקים להקה משלו - Victoria Theatre Company בסטוק-און-טרנט.
בשנים 1965–1970 הוא עבד גם כמפיק דרמות ב-BBC.
במקביל, המשיך לכתוב מדי פעם מחזות לתיאטרון סטיבן ג'וזף.
בשנת 1969 נחל הצלחה על במות לונדון עם המחזה-פארסה שכתב - Relatively Speaking ("באופן יחסי"), ושכותרתו המקורית הייתה Meet My Father ("הכר את אבי").
כבר במחזה זה, הצטיין בחושו המיוחד לדיאלוג וכושר ההמצאה למצבים ולעלילות מורכבים ומצחיקים.
מיד אחרי "באופן יחסי", הציג בווסט אנד את הקומדיה "How the Other Half Loves" על תסבוכות בחיים הזוגיים.
בשנת 1970 חזר אייקבורן לתיאטרון בסקרבורו, אך הפעם כמנהל אמנותי.
הבמה בסקרבורו שימשה לו הפעם כזירת ניסוי למחזותיו החדשים, שהוצגו לאחר מכן בווסט אנד הלונדוני.
בשנת 1972 כתב את "Absurd Person Singular (שלוש מסיבות) - קומדיה שחורה על ניסיון התאבדות של בחורה.
המחזה "כיבושי נורמן" The Norman Conquests, שכתב ב-1973, מורכב משלושה מחזות הקשורים זה בזה אשר מתרחשים בו זמנית בשלושה מרחבים סמוכים.
טרילוגיה זו זכתה בפרס המחזה הטוב ביותר של שנת 1974 בתחרות של "לונדון איוונינג סטנדרד".
אייקבורן הוכר כאחד המובילים שבמחזאי בריטניה.
כמה מבקרי תיאטרון השוו אותו לניל סיימון האמריקאי.
בשנת 1974 הפיק אייקבורן שתי קומדיות חדשות ומצליחות -Absent Friends ("עם חברים כאלה...") ו-Confusions שגרמו להכתרתו ל"מחזאי השנה 1974" על ידי מועדון ורייטי של בריטניה.
בשנות ה-1970 ושנות ה-1990 כתב אייקבורן לפחות מחזה אחד בשנה.
היצירה החשובה ביותר בתקופה זו הייתה A Chorus of Disapproval לפיה הופק בשנת 1989 סרט עלילתי.
כל מחזותיו הוצגו בבכורה בסקרבורו ואחר כך בווסט אנד של לונדון.
החל משנת 1985 פרסמה הוצאת פאבר סדרות של מחזות פרי עטו.
ב-1997 עלה בהצלחה רבה המחזה Things We Do For Love.
אלן אייקבורן היה נשוי לכרסטין הלן רולנד.
1974: פרס איוונינג סטנדרד (למחזה הטוב ביותר: «The Norman Conquests»)
1977: פרס איוונינג סטנדרד (למחזה הטוב ביותר: «Just Between Ourselves»)
1981: תואר דוקטור לשם כבוד בספרות, מאוניברסיטת (Doctor of letters, Litt.
1985: פרס איוונינג סטנדרד (לקומדיה הטובה ביותר: «A Chorus of Disapproval»)
1986: פרס לורנס אוליבייה (לקומדיה הטובה ביותר: «A Chorus of Disapproval»)
1987: פרס איוונינג סטנדרד למחזה הטוב ביותר, עבור A Small Family Business
1987: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קיל (Keele)
1987: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לידס
1987: תואר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (CBE)
1989: פרס איוונינג סטנדרד (לקומדיה הטובה ביותר עבור Henceforward
1990: פרס איווינינג סטנדרד לקומדיה הטובה ביותר עבור Man of the Moment
1998: דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה של אנגליה
2008: הכתרה בהיכל התהילה של התיאטרון האמריקאי
2009: פרס מיוחד ע"ש לורנס אוליבייה
2009: פרס מעגל המבקרים לשירות נכבד לאמנות
2011: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת יורק סנט ג'ון
אלן אייקבורן כתב כ-80 מחזות ו20 ספרים לילדים.
Jeeves (1975, מחזמר עם מוזיקה מאת אנדרו לויד ובר ב-1996, כתוב מחדש בשם «By Jeeves»)
1993 - Smoking/No smoking - סרט בבימויו של אלן רנה- עם תסריט מאת אנייס ז'אווי וז'אן-פייר בקרי המבוסס על שישה מתוך שמונת הסיפורים שבמחזהו של אייקבורן Intimate Exchanges (1982).
2006 - לבבות - Coeurs בבימויו של אלן רנה, על תסריט של ס'אן-מישל ריב, לפי המחזה Private Fears in Public Place (2004) - בימוי הסרט זכה ב"אריה הכסף" בפסטיבל הסרטים בוונציה
2014 - Aimer, boire et chanter (חיי ריילי) בבימוי אלן רנה, על תסריט מאת תוראן ארבייה ואלכס רוואל, לפי המחזה Life of Riley (2010).
הסרט זכה בפרס אלפרד באואר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין ב-2014.
אלן ארמסטרונג הוא שחקן אופי אנגלי.
ארמסטרונג גדל במחוז דרהאם שבצפון-מזרח אנגליה.
הוא התחיל להתעניין במשחק כשהופיע במחזות שייקספיריים בבית הספר.
מתחילת הקריירה שלו בשנות השבעים לדבריו הוא מגלם את "מלוא הספקטרום של דמויות מגרוטסקי ועד מחזות זמר...
אני תמיד משחק דמויות צבעוניות מאוד, לעיתים קרובות קצת מטורפות, רודניות, פסיכוטיות".
הקרדיטים הרבים שלו כוללים דמויות בעיבודים לכמה מספרי צ'ארלס דיקנס והבלש התמהוני בריאן ליין בסדרה "תחבולות חדשות" .
ארמסטרונג הוא גם שחקן תיאטרון מוכשר והופיע במשך תשע שנים עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
הוא גילם את תנרדייה בהפקה המקורית בלונדון של המחזמר "עלובי החיים".
על הופעתו בתפקיד הראשי במחזמר "סוויני וד" זכה ארמסטרונג בפרס אוליבייה.
אלן ארמסטרונג נולד באנפילד פליין קרוב לסטנלי שבמחוז דורהאם.
אביו היה כורה פחם ושני הוריו היו מטיפים מתודיסטים.
הוא למד בבית הספר באנפילד פליין, אחר כך בבית ספר בקונסט, שם עודד אותו המורה לנסות לשחק.
בכיתה השישית הוא הופיע בתפקיד פטרוצ'יו במחזה "אילוף הסוררת" תפקיד שיגלם בעתיד עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
ב-1964 השתתף בבית ספר קיץ של התיאטרון הלאומי לנוער, אבל הרקע שלו והמבטא הצפוני שלו גרמו לו שירגיש חוסר שייכות.
ארמסטרונג נבחן לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה אבל לא התקבל.
הוא למד אמנות באוניברסיטת ניוקאסל.
אבל גילה שהקורסים יומרניים וחש שאינו מתאים.
אחרי שנתיים הוא סולק מהאוניברסיטה כי לא נכח בשיעורים.
ארמסטרונג עבד כבנאי וכקברן לפני שהחליט לנסות שוב את המשחק.
הוא התחיל לעבוד כעוזר מנהל במה בתיאטרון האמנויות בקיימברידג'.
אחר כך הצטרף ללהקת תיאטרון בחינוך המזוהה עם התיאטרון הרפרטוארי של שפילד ושיחק בהפקות דרמה רדיופוניות בערוץ הרדיו Radio 4.
ב-1971 הופיע ארמסטרונג לראשונה בקולנוע בסרט "תפוס את קרטר".
הוא כתב מכתב לחברת ההפקה MGM כשגילה שהם מפיקים סרט בניוקאסל, והוזמן לפגוש את הבמאי מייק הודג'ס שהיה להוט ללהק שחקנים מקומיים.
ארמסטרונג הופיע במספר סרטי קולנוע לרוב בתפקידי משנה.
ב-1977 שיחק בתפקיד קטן בסרט "גשר אחד רחוק מדי" וגילם את אחד מחיילי הכוחות הבריטיים בקרב על ארנהם.
ב-1983 שיחק בסרט "המצור על יבשת קרול" בתפקיד מנהיג השודדים, טורקוויל.
ב-1992 שיחק ארמסטרונג בסרט "משחקים פטריוטים" בתפקיד קצין SO-13. בסרט "לב אמיץ" מ-1995 הופיע בתפקיד האציל הסקוטי מורניי שבגד בוויליאם וולאס.
ב-2001 שיחק בתפקיד מנהיג הכת המצרית באלטוס חאפז בסרט "המומיה חוזרת", וב-2004 גילם את דמותו של פטרוס הקדוש במבטא ג'ורדי בסרט "מיליונים".
עוד שיחק בתפקידים קטנים בסרט "סליפי הולו" (1999), "ואן הלסינג" (2004), "אוליבר טוויסט" של רומן פולנסקי (2005) ובתפקיד הדוד גארו בסרט "אראגון" (2006).
במהלך הקריירה שלו שיחק ארמסטרונג ביותר משמונים תפקידים שונים בהפקות טלוויזיוניות.
בשנות השבעים של המאה העשרים הופיע בסדרות טלוויזיה אחדות בהן בפרקים של , "פורידג'" והסדרה "The Sweeney".
ארמסטרונג לוהק בשתי סדרות שעסקו בכורי פחם בצפון-מזרח אנגליה.
הוא גילם את ג'ו גאולן במיני-סדרה "כוכבים מציצים ממרום" (1974) המבוססת על רומן מאת ארצ'יבלד ג'וזף קרונין, והופיע בדרמה "Days of Hope" בבימויו של קן לואץ' משנת 1975, המתרחשת במחוז דרהאם.
בראיון ב-2007 אמר ארמסטרונג כי הדרמה "Days of Hope" הייתה המועדפת עליו: "אהבתי אותה כי זאת דרמה על ההיסטוריה והרקע שלי, ואין דבר יותר טוב מזה".
בסדרה הקומית "A Sharp Intake of Breath" גילם ארמסטרונג דמויות שונות המסבכות את חייו של הדמות הראשית בגילומו של דייוויד ג'ייסון.
ב-1988 הופיע בתפקיד סגן המנהל הקשוח במחזה הטלוויזיוני "Our Day Out" מאת וילי ראסל , העוסקת בקבוצת תלמידים מעוטי יכולת שיוצאים ליום טיול.
ב-1981 כיכב בדרמה "Get Lost" של רשת יורקשייר טלוויז'ן.
ארמסטרונג גילם דמויות אחדות מספריו של צ'ארלס דיקנס.
במחזה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" הפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית של הרומן "ניקולס ניקלבי" הוא שיחק בתפקיד ווקפורד סקווירס ומר ווגסטאף.
הוא גם הופיע בשתי גרסאות של הרומן "אוליבר טוויסט", ב-1999 שיחק בתפקיד קפטן פלמינג, אביה של אגנס פלמינג במיני-סדרה "אוליבר טוויסט", ובסרט משנת 2005 בבימויו של רומן פולנסקי גילם את השופט פאנג.
ב-1999 שיחק בתפקיד דניאל פגוטי במיני-סדרה "דייוויד קופרפילד", ב-2005 גילם את המפקח באקט בסדרת הטלוויזיה "בית קדרות" בעיבוד לרומן באותו שם.
ב-2008 שיחק בתפקיד כפול של האחים ג'רמיה ואפרים פליטוויץ' בסדרה "דוריט הקטנה", וב-2012 הופיע בתפקיד חירם גרוגיוס בסרט "תעלומת אדווין דרוד".
ארמסטרונג היה מעריץ של דיקנס מאז שקרא בקול את הספר "דייוויד קופרפילד" בבית הספר.
הוא זכר במיוחד את בית הסירה של דן פגוטי, וכדי לשחק בתפקיד זה דחה הצעה להשתתף בסרט "צייד לבן, לב שחור" של קלינט איסטווד.
ב-1996 שיחק ארמסטרונג בסדרת הטלוויזיה "ידידינו בצפון" בתפקיד אוסטין דונהיו, דמות המבוססת על הפוליטיקאי ט.
ב-1999 גילם את דמותו של הנרי פוקס, פוליטיקאי מהמאה ה-18, במיני-סדרה של ה-BBC "אריסטוקרטים".
ב-2000 שיחק בתפקיד ג'ורג' אולדפילד בסרט הטלוויזיה "This Is Personal: The Hunt for the Yorkshire Ripper", וגילם דמות של שוטר במשטרת מערב יורקשייר.
ב-2002 שיחק בעונה השנייה של הסדרה "Bedtime" בתפקיד אלמן המודאג מהתנהגותו החשודה של בנו.
ב-2003 כיכב לצדה של ברנדה בלתין במיני-סדרה "בין הסדינים" שגילמו זוג נשוי בטיפול מיני.
בעיבוד של הספר "המלחמה של קארי" שיחק ארמסטרונג בתפקיד איש קפדן שבאי רצון מקבל לביתו שני ילדים שפונו לוויילס בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ארמסטרונג ידוע מהופעתו בתפקיד בריאן ליין בסדרה "תחבולות חדשות" על קבוצה של בלשי משטרה לשעבר שעוזרים בפענוח מקרי פשיעה ישנים במשטרת המטרופולין של לונדון.
באוגוסט 2010, אחרי עשר עונות בסדרה הודיע ארמסטרונג שהוא עוזב את הסדרה.
אחר כך ביקרו השחקנים בראיון ב"רדיו טיימס" את הכותבים של הסדרה,
בתקופה ששיחק ב"תחבולות חדשות" המשיך ארמסטרונג להופיע גם בהפקות אחרות.
ב-2004 כיכב בסרט הטלוויזיה "כשאהיה בן 64" על אודות מורה בגמלאות שמתחיל מערכת יחסים עם גבר אחר.
הוא קיבל את התפקיד למרות חששותיו מצילום סצנת אהבה עם השחקן פול פרימן, כי הוא חשב שזה סיפור יפה ומעורר מחשבה.
ב-2006 כיכב בדרמה "The Girls Who Came to Stay" על אודות זוג בריטי שמקבל לביתו שתי נערות שהיו חשופות להשפעות של אסון צ'רנוביל.
ב-2008 שיחק בדוקודרמה "Filth" בתפקיד בעלה של הפעילה החברתית מרי וייטהאוס .
מ-2009 ועד 2011 שיחק ארמסטרונג בתפקיד ג'ון סאותהאוס, המנטור של ויליאם גארו, בסדרת הדרמה התקופתית "Garrow's Law".
ב-2012 גילם את רוזן נורת'מברלנד בעיבוד למחזה "הנרי הרביעי, חלק ראשון וחלק שני" בסדרת ה-BBC "הכתר החלול".
בנו ג'ו ארמסטרונג שיחק בתפקיד הוטספור הבן של נורת'ברלנד.
ב-2014 הופיע ארמסטרונג בסדרת האימה של שואוטיים "פני דרדפול" בתפקיד וינסנט ברנד, השחקן שמעסיק את המפלצת של פרנקנשטיין.
ב-2014 הופיע בתפקיד אורח בספיישל חג המולד של סדרת הדרמה התקופתית "אחוזת דאונטון".
בנוסף לעבודתו בקולנוע וטלוויזיה ארמסטרונג שיחק בהפקות תיאטרון רבות.
אחד מתפקידיו הראשונים היה בילי ספנסר במחזה "The Changing Room" מאת דייוויד סטורי שהועלה בשנת 1971 בתיאטרון רויאל קורט בבימויו של לינדזי אנדרסון.
ב-1975 גילם את טאצ'סטון במחזה "כטוב בעיניכם" בבימויו של פיטר גיל בתיאטרון נוטינגהאם פלייהאוס.
בין השנים 1979 ל-1988 הופיע ארמסטרונג עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
בשנים 1979–1980 שיחק בסיבוב הופעות ובדונמאר ורהאוס בתפקיד דוגברי במחזה "מהומה רבה על לא דבר" ובתפקיד אצדק ב"מעגל הגיר הקווקזי".
ב-1981 הצטרף ארמסטרונג לצוות השחקנים של ההפקה הבימתית "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" שאורכה שמונה שעות, עיבוד לרומן "ניקולס ניקלבי" מאת צ'ארלס דיקנס, וגילם את ווקפורד סקווירס.
המחזה הוצג בסיבוב הופעות ואחר כך בתיאטרון פלימות' בברודוויי.
ב-1982 צולמה ההצגה לטלוויזיה בהופעה בתיאטרון אולד ויק.
בהפקות של תיאטרון רויאל שייקספיר, תיאטרון רויאל בניוקאסל ובתיאטרון ברביקן שיחק ארמסטרונג בתפקיד טרינקולו במחזה "הסערה" ובתפקיד פטרוצ'יו במחזה "אילוף הסוררת" לצדה של שינייד קיוזאק בתפקיד קייט.
ב-1983 הופיע בתפקיד ראלף טרפדור במחזה "The Roaring Girl" בכיכובה של הלן מירן.
ב-1984 שיחק בתפקיד לאונטס במחזה "אגדת חורף" ואת ג'ון פרוקטור במחזה "ציד המכשפות" בסיור הופעות לאומי שכלל הופעות בכנסיית כרייסט בסטפיטלפילדס , וב-1985 בסיור הופעות בפולין.
בעונה של 1985–1986 הופיע בתפקיד תרסיטס במחזה "טרוילוס וקרסידה".
בסתיו 1985 לוהק ארמסטרונג לתפקיד, שהוא כנראה הידוע ביותר שלו בתיאטרון, תנרדייה בהפקה המקורית בלונדון של המחזמר "עלובי החיים".
תנרדייה ואשתו, בגילומה של סוזן ג'יין טאנר, מנהלים פונדק שעסקיהם המפוקפקים מתגלים בשיר "בעל הפונדק".
ארמסטרונג תיאר את תנרדייה כ"דמות נתעבת וקומית".
ארמסטרונג היה אחד הראשונים שלוהקו למחזמר, יחד עם חבריו ללהקה השייקספירית המלכותית, סו ג'יין טאנר ורוג'ר אלאם.
הוא עזר לעבות את הדמות במיוחד בשיר במערכה השנייה "כלב אוכל כלב".
הוא הופתע מהצלחת "עלובי החיים" ואמר "זה היה שונה ממחזות זמר אחרים.
הוא מושר לכל אורך ההצגה וגם בסגנון מעט אופראי; לא חשבתי שהוא יהיה מאוד פופולרי".
אחרי שנה עזב את ההפקה כי התחיל להשתעמם ורצה לעסוק בדברים אחרים.
הוא שר בהקלטה של המחזמר עם צוות השחקנים הלונדוני המקורי.
באוקטובר 1995 חזר וגילם את התפקיד, לצדה של ג'ני גאלוויי בתפקיד גברת תנרדייה בקונצרט של "עלובי החיים" באלברט הול, הופעה שצולמה והופצה על גבי DVD.
הוא גם השתתף בקונצרט לציון 25 שנה למחזמר, אולם הפעם מאט לוקאס גילם את תנרדייה.
ב-1985 היה ארמסטרונג מועמד לשני פרסי אוליבייה: האחד להופעה מצוינת של שחקן במחזמר על תפקידו ב"עלובי החיים" והשני בקטגוריית שחקן השנה על הופעתו במחזות "ציד המכשפות" ו"אגדת חורף".
ב-1988 היה שוב מועמד לפרס אוליבייה על גילום הדמות ברבאס בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית למחזה "היהודי ממלטה", ובתפקיד קפטן בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי למחזה "האב" מאת יוהאן אוגוסט סטרינדברג.
ב-1989 ו-1990 שיחק ארמסטרונג בתפקיד איימבל קסטגנט בהפקה קצרת הימים של המחזמר "אשת האופה" בתיאטרון פניקס.
ההפקה בבימויו של טרוור נאן זכתה לביקורות חיוביות אבל לא משכה את קהל הצופים וירדה אחרי 56 הצגות.
על הופעתו במחזמר היה ארמסטרונג מועמד לפרס אוליבייה להופעה המצוינת של השנה במחזמר.
ב-1994 זכה ארמסטרונג בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר על תפקידו במחזמר "סוויני טוד" בהפקה המחודשת בלונדון בתיאטרון הלאומי.
המחזה זכה גם בפרס "ההפקה המחודשת של מחזמר הטובה ביותר", וג'וליה מקנזי שכיכבה לצדו זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר במחזמר.
ב-1995 גילם ארמסטרונג את דמותו של אלברט איינשטיין במחזה "Insignificance" מאת טרי ג'ונסון, וב-1996 שיחק בתפקיד חאם במחזה "סוף משחק" מאת סמואל בקט.
בשנים 1996 ו-1997 כיכב בתפקיד וילי לומן בהפקה של התיאטרון הלאומי למחזה "מותו של סוכן".
ב-1997 ו-1998 הופיע בקומדיה "The Front Page" בבימויו של סם מנדס בתיאטרון דונמאר ורהאוס.
ב-2002 קיבל בהתראה קצרה תפקיד ראשי במחזה "Mappa Mundi" מאת שלה סטיבנסון כמחליפו של איאן הולם שפרש בשל מחלה.
ב-2006 חזר להופיע על במת התיאטרון לככב בהפקה של טרוור נאן למחזה "The Royal Hunt of the Sun" בתיאטרון הלאומי.
ב-2012 שיחק במופע הפרומס בתפקיד אלפרד דוליטל בהפקה של "גבירתי הנאווה" בכיכובם של אנלין ביצ'י ואנתוני אנדרוז.
ב-2014 שיחק בקומדיה השחורה "המלך הולך למות" מאת אז'ן יונסקו בסטודיו יוסטינוב של התיאטרון המלכותי.
לאלן ארמסטרונג ולאשתו סו יש שלושה בנים: טום, ג'ו ודן.
ג'ו ארמסטרונג אף הוא שחקן.
האב ובנו שיחקו גרסה צעירה ומבוגרת של אותה דמות בדרמה "A Passionate Woman" של ה-BBC משנת 2010, וב-2012 הם גילמו את נורת'מברלנד ובנו הוטספור בעיבוד של ה-BBC למחזה "הנרי הרביעי".
דן ארמסטרונג הוא מוזיקאי וחבר בלהקת האינדי רוק קלוק אופרה .
אלן ארמסטרונג הופיע בווידאו קליפ של שירם "The Lost Buoys".
ביולי 2009 הוענקו לארמסטרונג שני תוארי כבוד על תרומתו לתחום האמנות.
הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת איסט אנגליה , ודוקטורט לשם כבוד מאוניברסיטת סנדרלנד .
הוא אוהד נלהב של מועדון הכדורגל AFC Wimbledon , כמו הדמות שהוא מגלם בסדרה "תחבולות חדשות".
נוויל קיטון 1981 One in a Thousand דיק הייז דרמה דוקומנטרית 1982 חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי The Life and Adventures of Nicholas Nickleby ווקפורד סקווירס / מר וגסטאף הפקה בימתית שצולמה לטלוויזיה 1983 Mr.
אלן פרננד באדל היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
קולו נחשב לבעל מרקם עשיר שתואר במילים "צליל של דמעות".
באדל נולד בראשולם שבמנצ'סטר, ולמד בבית הספר התיכון ברונייג'.
במלחמת העולם השנייה הוא לחם בצרפת ובגרמניה, ושירת כצנחן ב-D-Day.
בתחילת הקריירה שלו שיחק באדל בתפקידים ראשיים בהם רומיאו והמלט עם להקת התיאטרון אולד ויק ולהקת התיאטרון של סטרטפורד.
הופעתו הראשונה של באדל בקולנוע הייתה בתפקיד יוחנן המטביל בגרסה של המחזה "סלומה" משנת 1953 בכיכובה של ריטה הייוורת'.
בגרסה זו שונה הסיפור כך שסלומה הפכה לנוצרייה שרוקדת עבור הורדוס אנטיפס כדי להציל את יוחנן.
ב־1955 גילם באדל את דמותו של ריכרד וגנר בסרט הביוגרפי "Magic Fire".
ב־1963 שיחק בתפקיד האמרגן קארל דני בסרט "קציר מר".
באותה תקופה הופיע לצדה של ויוויאן מרצ'נט בגרסה טלוויזיונית של המחזה "המאהב" מאת הרולד פינטר, ובדמות אדמונד דנטס בעיבוד לרומן "הרוזן ממונטה כריסטו" מאת אלכסנדר דיומא האב (1964).
ב־1966 שיחק באדל בתפקיד הנבל נג'ים בשראווי בסרט "ערבסק" בכיכובם של גרגורי פק וסופיה לורן.
ב־1973 גילם את שר הפנים הצרפתי במותחן הפוליטי "נשיא על הכוונת", שעוסק בניסיון התנקשות בנשיא שארל דה גול.
ב־1976 הופיע באדל בדרמה הפוליטית "ביל ברנד" בתפקיד דייוויד לסט, חבר פרלמנט שקודם ל"ספסלים הקדמיים" אחרי שלושים שנה בבית הנבחרים הבריטי.
ב־1980 שיחק בתפקיד ברון ניקולס דה גונסבורג בסרט "ניז'ינסקי" בהפקת סרטי פרמאונט.
ב־1982 גילם באדל את הרוזן פוסקו בעיבוד טלוויזיוני של ה־BBC לרומן "האישה בלבן" מאת וילקי קולינס.
ב־1942 התחתן באדל עם השחקנית איבון אוון.
הם היו נשואים עד למותו.
בתם שרה באדל היא שחקנית.
באדל נפטר ב־19 במרץ 1982 בצ'יצ'סטר מהתקף לב.
אלן הארווי בייבל היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נבדה במשך עשרים שנה.
קודם לכהונתו בסנאט היה התובע הכללי של נבדה.
אלן בייבל נולד בלוברלוק שבנבדה, מושב המחוז של מחוז פרשינג, בנם של ג'ייקוב הארווי ואיזבל (לבית וולש).
שורשי משפחתו בגרמניה, ועם הגעתה לארצות הברית התיישבה במדינת וירג'יניה.
סבו של בייבל עבר לאוהיו לפני מלחמת האזרחים האמריקנית ונלחם אחר כך בצבא האיחוד.
אביו היה חֶנְוָנִי, שניהל מכולת וחוות בקר מחוץ לעיר, ואילו אמו עבדה כמורה בבית ספר.
המשפחה התגוררה בחווה החקלאית של אביו עד שנת 1919, אז שרפה כילתה את ביתם.
בעקבות זאת הם עקרו לפאלון, שם למד בייבל בבית הספר אוטס פארק ובבית הספר התיכון של מחוז צ'רצ'יל.
במהלך לימודיו התיכוניים הוא היה פעיל באירועי דיבייט וכיהן כנשיא הכיתה שלו.