tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1952 חפר באתר מערת קבורה ברמת גן, כנראה מהתקופה העות'מאנית, וחפירת הצלה של מבנה ביזנטי בכפר סירקין.
עורי חפר בתל מלוט בשנים 1952–1953 יחד עם שמואל ייבין.
בחפירה נמצאו שרידי ישוב מתקופת הברזל 1 הכוללים מספר קירות לבנים ורצפות עפר כבוש.
ב-1953 חפר גם בח'רבת אלרוקדיה, בה נמצאו פסיפסים, כתובות וחרסים.
ב-1954 קיימו ראש הממשלה משה שרת ופמלייתו סיור ייעודי בן שלושה ימים לדרום ולנגב, לצורך היכרות בלתי אמצעית עם בעיות האזור.
עורי אירח אותם בעתיקות אשקלון, הרצה על תולדות החפירות ועל הקושי להתקדם במחקר בהיעדר תקציב מתאים.
ב-1954 חפר עורי חפירת הצלה באתר "ברנע" באשקלון בו התגלתה כנסייה, באל-הדאר בתל אביב, חפירת הצלה בקיבוץ המעפיל וחפירה בתל מור.
באותה שנה חקר ממצא של כתובת שומרונית שהתגלתה באתר אל-עצפיר ברחובות.
נשיא המדינה יצחק בן צבי שעסק במחקרים אודות השומרונים, שילב ממצאים אלו במאמר שפרסם על תולדות השומרונים באזור.
ב-1955 חפר בתל מלחתה, בחפירה נמצאו 148 מטבעות ברונזה.
באותה שנה חפר גם כנסייה בבחן.
בתחילת 1956 ניהל חפירת הצלה באשקלון, באתר בנייה של בית הבראה של ההסתדרות.
במקום התגלה מבנה רומי מהמאה השלישית.
באותה שנה ניהל גם חפירת הצלה באזור מושב עוצם, בה נתגלו שרידי כנסייה ביזנטית.
בנובמבר 1956 ניהל יחד עם יוחנן הוושי חפירת בדיקה באתר קבורה ביזנטי באשקלון.
עזבונו שמור בארכיון רשות העתיקות.
בשנת 1930 נישא לפניה וולך והם התגוררו ברחוב נחמני בתל אביב.
בשנת 1932 נולדה בתם היחידה אביבה, לימים הייתה בין מייסדי קיבוץ ניר יצחק בנגב המערבי, נישאה לחיים (חמי) כלב, להם שלושה בנים, נכדים ונינים.
בשנת 1946 נישא בשנית לכרמלה טננבוים והם התגוררו ברחוב חנקין ברחובות.
נפטר מהתקף לב פתאומי ב-25 בינואר 1957 ברחובות, נקבר בבית הקברות ברחובות.
יעקב סלומון (4 בינואר 1905 – 16 בינואר 1980) היה עורך דין שפעל בארץ ישראל בתקופת המנדט ובהמשך במדינת ישראל, ממקימי משרד עורכי הדין "יעקב סלומון, ליפשיץ ושות'".
יעקב סלומון נולד בירושלים, בן לחיים סלומון ונכד ליואל משה סלומון.
למד משפטים בליברפול שבאנגליה והוסמך ב-1928 כבאריסטר.
שב לירושלים והצטרף למשרד ש.
ב-1930 פתח שלוחה של המשרד בחיפה, שהפכה למשרד "יעקב סלומון, ליפשיץ ושות'".
היה בא כוחן של משפחת רוטשילד וחברת פיק"א.
בשליחותם יצא לסוריה כדי לתקף בעלות על אדמות הברון רוטשילד בחורן, נעצר שם והואשם בריגול, וישב בכלא במשך שלושה חודשים, עד לשחרורו באמצעות שוחד.
עמד בראש יחידת הקשר לממשל הבריטי בחיפה שבראשות יו צ'ארלס סטוקוול, שימש כיועצו של דוד בן-גוריון בחיפה והיה חבר ועדת המצב בעיר.
שימש יועץ משפטי לראשי עיריית בתקופת המנדט.
יחד עם שותפו, עו"ד נפתלי ליפשיץ, והמפקד הצבאי משה כרמל חתם בשם "ההגנה" על הסכם הכניעה של ערביי חיפה בערב פסח תש"ח.
סלומון היה עורך דין בולט, ובין השאר ייצג את כלואי ההגנה בימי "השבת השחורה", את הנאשמים בפרשת סילבסטר, את ראש הש"י איסר בארי, את ראש אמ"ן בנימין גיבלי ("הקצין הבכיר") בפרשת "העסק הביש", את הפיזיקאי שנאשם בריגול קורט סיטה, את יששכר שדמי בפרשת טבח כפר קאסם ועוד.
בתחילת 1948 היה חבר במועצה המשפטית של המוסדות הלאומיים, שתפקידה היה לגבש את מערכת המשפט שתקום לאחר הקמת המדינה.
במסגרת זו היה יושב ראש ועדת חוקי הים והאוויר וחבר בוועדת החוק המסחרי ובוועדת חוק הקרקעות.
בשנת 1955 היה חבר בוועדת רטנר - ועדת חקירה בראשות יוחנן רטנר שבה השתתף גם דניאל אוסטר, שבדקה האם יש לבטל את הממשל הצבאי על ערביי ישראל והחליטה כי אין מנוס מהמשך הממשל הצבאי.
נמנה עם מייסדי החבל הימי לישראל, בית הספר הימי בחיפה, המוזיאון הימי הלאומי, הפנימייה הצבאית לפיקוד בחיפה והמועצה הלאומית למניעת תאונות.
בשנת 1967 נרתם לשיקום בית הכנסת החורבה שבמרכז הרובע היהודי בעיר העתיקה בירושלים, ובהמשך הצליח לעניין את לואי קאהן מפילדלפיה, שנחשב לגדול האדריכלים היהודיים בעולם דאז, לסייע בתכנון המבנה החדש וסביבתו.
היה יושב ראש הדירקטוריון של חברת תעשיות אלקטרוכימיות עם הקמתה.
היה נשוי עד לפטירתו לשרה, שנמנתה עם מייסדי בית הספר חוגים, ולהם שתי בנות.
נפטר ב-16 בינואר 1980 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
בשנת 1980, לאחר מותו, יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "בדרכי שלי".
על שמו נקרא רחוב בשכונת נווה שאנן, חיפה.
רבי יעקב שמשון שבתי סינגאליאה (לפעמים: סיניגאליא; נפטר ב-1840) היה רב ופרשן בסניגליה ובאנקונה שבאיטליה, מחבר ספר שבת של מי.
נולד לרבי רפאל יששכר בסניגליה.
למד את תורתו מפי רבי אברהם ישראל ועבר בשלב מוקדם בחייו לאנקונה, הואיל ושם היה מרכז יהודי גדול.
התכתב עם החיד"א, שאף פגש אותו כשהיה רבי יעקב בחור וכינה אותו "אהובנו" ו"ידידינו" מכתביהן עסקו בענייני הלכה וקבלה.
בשנת ה'תקמ"ז, עת רצה הרב סינגאליאה להוציא לאור את פירושו על ספר פסח מעובין לרבי חיים בנבנישתי, שלח לחיד"א בקשה להסכמה אך מסיבות צדדיות נענה לו האחרון בשלילה.
עסק בהוראה או במשרה רבנית אחרת.
נשא ונתן עם רבי יוסף דוד זינצהיים, שגם נתן הסכמות לספריו.
בשנת ה'תקפ"ו (1826), לאחר פטירת רבי רפאל ישעיה אזולאי בנו של "החיד"א", התמנה במקומו רבי יעקב שמשון שבתי לרב העיר אנקונה.
מלבד זאת, במהלך חייו לא נשא משרה תורנית כלשהי.
כתב חיבורים רבים בתחומים תורניים רחבים.
עסק במסחר, והיה אדם אמיד ובעל נכסים, ואף פרנס חסרי אמצעים וסיפק את צורכיהם.
כתב ספרים רבים מאד ברוב מקצועות התורה.
ספרו "שבת של מי" התפרסם מאד ונדפס פעמים רבות.
מהרי"ץ דושינסקי לא היה מזיז את הספר משלחנו כשלימד את בני ישיבתו מסכת שבת.
סגנון כתיבתו היה ספרותי ועשיר, ונטה גם להיות מליצי; הדבר מובע בעיקר בהקדמותיו לספריו.
רבים מכתביו טרם הובאו לדפוס.
בצוואתו הורה שלא יכתבו על מצבתו כל תואר של כבוד, מלבד "חשקן בתורה".
ספר אביר יעקב (פיסא תקע"א) - חידושים על מסכת כריתות ובסופן קונטריס סימנים דאורייתא מפתחות ותיקוני הטעות והשמטות, קונטרס שומר שבת, השמטות לספרו שבת של מי והגהות לקונטרס מוצאי שבת, עלי חק, השמטות ותיקונים לספרו "יעקב חק" ובסופו מפתח כללי הש"ס ולוח הטעיוות.
ספר נזיר שמשון (פיסא תקע"ג) - חידושים על משניות ובסופו קונטריס זכרונות שופרות - מפתחות לספר.
ספר מתת אלהים (פיסא תקפ"א) - חידושים למסכת מגילה, תענית, תמיד, ובסופו קונטרס לקט שכחה.
ספר "מגד שמים (ליוורנו תר"ד) - שו"ת.
מתן בסתר (ליוורנו תר"ג) - שיטה על מסכת מעילה תמורה ונדה, יצא מחדש בשני חלקים בהוצאת זכרון יהודה (ירושלים תש"ן).
פיסת בר (פיסא תקע"ג) - חידושים על מסכת מנחות עם קונטרס מפתחות בשם פיתחא בקרן זווית וחידושים על מסכת קנים, מדבר צין שני חלקים, חלק א' ליקוטים מפי ספרים, לישני דרבנן דמרגלא בפימייהו, במערכות כסדר א' ב' ובסופו קונטריס מפתחות בשם פיתוחי חותם, חלק ב' - כללי הש"ס.
יצא מחדש בהוצאת מכון ירושלים תשפ"ב.
מכשירי פסחא - דיני הגעלת כלים.
הודפס בשנת ה'תקמ"ז כנספח לספר "פסח מעובין" של רבי חיים בנבנישתי.
כתבים נוספים ממנו הודפסו בכתבי עת שונים.
מטה עֹז - פירוש על מסכתות ערכין וזבחים בתלמוד בבלי, כולל קונטרס מפתח עניינים בשם "מילי דרבנן".
הפירוש על מסכת ערכין הודפס בכתב העת מוריה.
הקשורים ליעקב - חידושים על תהילים, משלי וספר איוב.
זאת נחמתי - פירוש על מדרש תנחומא.
כבושי דרחמנא - פירוש על ספר הזוהר.
חלק א' - ליקוטים מספרים שונים, על מטבעות לשון של חכמי הדורות.
חלק ב' - כללי התלמוד.
עין ראה - רשימות שונות, בעיקר בתחומי הביבליוגרפיה, הביוגרפיה וכללי התלמוד.
סדר המצוות - על תרי"ג מצוות.
וקונטרס צווה ישועות יעקב - צוואות שציווה המחבר לבניו וביניהם שיקברו כתבי היד מספריו שנדפסו עמו בקבר.
עלי עין - על מאמרים מהספר עין יעקב, וחלק ב' מספר נזיר שמשון עם קונטרס "אלה שמות בני ישראל' שהזכירם המחבר.
יעקב (ג'ייק) סלומון הוא פרופסור מן המניין למתמטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נולד בארצות הברית בשנת 1981. סיים תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה בהצטיינות יתירה בישיבה יוניברסיטי בשנת 2000. בשנת 2006 סיים דוקטורט במתמטיקה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
עלה לארץ בגיל 26 ובשנת 2008 מונה למרצה בכיר באוניברסיטה העברית בירושלים, בשנת 2014 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2019 מונה לפרופסור מן המניין.
משמש כעורך הראשי בכתב העת Selecta Mathematica.
תחומי המחקר העיקריים שלו הם גאומטריה דיפרנציאלית, גאומטריה סימפלקטית והיבטים קשורים של פיזיקה.
סלומון מקיים אורח חיים חרדי, נשוי לשולמית, ד"ר למתמטיקה גם היא, אב לשישה ילדים.
יעקב ספרא, היה בנקאי יהודי סורי-לבנוני והפטריארך (אבי המשפחה המורחבת) של משפחת ספרא.
"הספראים", היו בנקאים וסוחרי זהב, שעסקו במימון סחר באימפריה העות'מאנית בין ביירות, חלב, איסטנבול ואלכסנדריה.
משפחת ספרא הייתה במקור משפחת סוחרים יהודית שהחל משנת 1841 התבססה בעיר חלב שבצפון סוריה.
המשפחה הרוויחה את כספה ממימון שיירות במזרח התיכון.
לאחר שהאימפריה העות'מאנית התפרקה ב-1918, בשנות העשרים של המאה ה-20 יעקב ספרא פתח את הבנק המשפחתי Jacob E.
Safra, בביירות, בהתבסס על הניסיון הארוך של בני ספרא בהמרת זהב ומטבעות.
בנק משפחת ספרא היה הבנק המועדף על רבות מהמשפחות היהודיות הספרדיות העשירות שחיו בסוריה ולבנון, הם סמכו על הספראים שינהלו את האינטרסים העסקיים והפיננסיים האישיים שלהם בזהירות ובשיקול דעת.
הבנק עשה עסקים עם סוחרים חקלאיים, עם סוחרי מתכות יקרות והוא הציע גם חשבונות אשראי וגם חשבונות חיסכון.
מאוחר יותר שונה שמו של הבנק ל-Banque de crédit national SAL (BCN) שהוא אחד מחמשת הבנקים הוותיקים בלבנון.
בשנת 1955, יעקב ספרא היגר לברזיל עם ארבעת בניו: אלי, אדמונד, ג'וזף ומואיז ובאותה שנה הם הקימו מוסד פיננסי בסאו פאלו, ברזיל.
לזוג נולדו ארבעה בנים: אלי, אדמונד, ג'וזף ומואיז; וארבע בנות: אוולין, גבי, ארלט ואוגט.
כיכר ספרא בירושלים נקראת על שמו, לכבודו ולכבוד רעייתו.
יעקב סירקין היה כימאי ופיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בתרמודינמיקה וכימיה קוונטית.
יעקב סירקין נולד בשנת 1894 במינסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום בבלארוס) למשפחה יהודית.
בשנת 1912 הוא התחיל ללמוד כימיה באוניברסיטה בננסי.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה הוא חזר לרוסיה והחל משנת 1915 למד באוניברסיטה טכנית של ריגה.
בשנת 1917 כאשר החזית התקרבה לריגה אוניברסיטה פונתה לאיוואנובו בה סירקין סיים את הלימודים בשנת 1919.
סירקין המשיך לעבוד במכון באיוואנובו ובשנים 1925–1930 היה ראש קתדרה ופרופסור.
בשנת 1931 סירקין עבר למוסקבה והתחיל לעבוד באוניברסיטה לטכנולוגיה כימית בה עבד עד לשנת 1974. בשנת 1935 הוא סיים פוסט דוקטורט.
במקביל הוא עבד במכוני מחקר נוספים.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 על פעילותו של סירקין נמתחה ביקורת בעקבת כך שהוא תמך בתאוריית רזוננס כימי.
כמו כן נטען שבמאמר "כימיה פיזית" שהוא כתב ביחד עם אלכסנדר פרומקין עבור אנציקלופדיה הסובייטית הגדולה תפקיד של כימאים רוסים לקידום המדע לא מצא ביטוי שנדרש.
הוא פוטר ממספר מוסדות בהם עבר ורק באוניברסיטה לטכנולוגיה כימית הוא נותר בסגל הודות להגנה ממנהל האוניברסיטה.
בשנת 1957 סירקין היה יכול לחזור לפעילות מלאה ונקלט במכון לחקר כימיה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
על פעילותו בתחום מחקרים כימיים לסירקין הוענקו מספר עיטורים, בשנת 1943 הוא קיבל פרס ברית המועצות ובשנת 1964 הוא התקבל כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
סירקין נפטר בשנת 1974 ונטמן בבית העלמין פראובראז'נסקויה
סירקין היה נשוי למרים ניימן.
לזוג נולדה בת פלורה שעסקה לחקר אמנות ובן אלכסנדר, מומחה לחקר הודו.
בשנת 1977 הוא עלה לישראל ובתמנה לפרופסור באוניברסיטה העברית.
עקב איסאקוביץ' סרבריאנסקי היה קצין יהודי בכיר ביחידת ביון חוץ של או.ג.פ.או.
(ולאחר מכן של נ.ק.ו.ד), אשר פעל בארץ ישראל בשנות ה-20, באירופה בשנות ה-30 וה-40. נחשב לאחד מאבות הכוחות המיוחדים של ברית המועצות.
נולד במינסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית וכיום בבלארוס) ליצחק והניה סרבריאנסקי.
למד בתלמוד תורה ולאחר מכן בבית ספר מקצועי.
בגיל 17 הצטרף אל פעילות מחתרתית של המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
נעצר על ידי המשטרה בשל חברותו במחרת והוחזק במשך שנה במאסר שבסופו גורש ממינסק.
בשנת 1912 גויס לשירות חובה בצבא האימפריה הרוסית.
לחם בקרבות מלחמת העולם הראשונה, נפצע קשה בקרב גומבינן ושוחרר מן השירות בעקבות הפציעה.
לאחר שהחלים נסע לבאקו, שם עבד כחשמלאי במפעל לזיקוק נפט ובמקביל היה פעיל במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
לאחר מהפכת פברואר שירת במנגנון של קומונת באקו מטעם המפלגה.
לאחר נפילת קומונת באקו ביולי 1918 נמלט לפרס.
התגורר עיר רשת במחוז גילאן.
במאי 1920 נכבשה העיר על ידי מורדים איראנים פרו-קומונסיטים, שנתמכו על ידי רוסיה הסובייטית.
יחד עם המורדים הגיעו לעיר גם אנשי השירות החשאי של רוסיה הסובייטית.
אחד מהם, יעקב בלומקין גייס את סרבריאנסקי לשורות צ'קה.
באוגוסט 1920 עזב בלומקין את האזור למוסקבה ולקח את סרבריאנסקי איתו.
בדצמבר 1923 נשלח סרבריאנסקי יחד עם יעקב בלומקין למשימת ריגול בארץ ישראל המנדטורית.
הם הגיעו לארץ במסווה של עולים מפולין, התיישבו ביפו ופתחו מכבסה.
הם עסקו באיסוף מודיעין על פעילות הבריטית והצרפתית במזרח התיכון, כייסו סוכנים בקרב העולים.
כעבור מספר חודשים עזב בלומקין את הארץ ושב לברית המועצות.
סרבריאנסקי נשאר לנהל לבד את רשת הריגול.
בהמשך הצטרפה אליו אשתו פולינה, שהגיעה לארץ ממוסקבה.
בשנת 1925 עזבו בני הזוג סרבריאנסקי את ארץ ישראל ועברו לבלגיה.
יחד איתם עברו לשם גם חלק מהסוכנים שגויסו בארץ.
בהמשך עבר לצרפת, שם עסק בריגול במפעלי התעשייה הצבאית הצרפתית ובמקביל פעל נגד מתנגדי המשטר הקומוניסטי שהתיישבו בצרפת.
סרבריאנסקי הקים כוח משימה מיוחד, שאנשיו עסקו בחיסול פיזי או חטיפה של אויבי המשטר בברית המועצות.
כך, למשל, הוא תכנן והויציא לפועל את חטיפתו של אלכסנדר קוטפוב, ראש הארגון של יוצאי הכוחות המזוינים הרוסים.
לאחר מבצע החטיפה שב לברית המועצות, שם עסק באגון והכשרה של כוחות למשימות מיוחדות (מה שבעתיד יהפוך לספצנז).
בשנת 1933 שב לפעול במערב אירופה.
בשנת 1936 סרבריאנסקי הצליח לשתול סוכנים בסביבתו של לאון טרוצקי, אשר גנבו חלק מארכיון שלו והעבירו לברית המועצות.
סרבריאנסקי תכנן מבצע לחטיפתו של לב סדוב, אחד מבניו של טרוצקי, סדוב נפטר מסיבוכי דלקת התוספתן טרם החטיפה.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בספרד נשלח סרבריאנסקי לשם, לעזור לארגן את שירות הביון של הממשל הרפובליקני.
הוא גם סייע בהברחת נשק לכוחות הרפובליקנים, למשל הצליח לרכוש בצרפת 12 מטוסי קרב ולהעביר אותם לספרד.
כמו הפעיל את אנשי יחידת החיסול שלו כדי לפגוע בספינות משא גרמניות שהובילו נשק ותחמושת לצבאו של גנרל פרנקו.
בקיץ 1938 נקרא סרבריאנסקי לחזור לברית המועצות עם אשתו כדי קבל משימה חדשה.
בשובו נעצרו בני הזוג בהוראתו של לברנטי בריה.
הם הוחזקו במעצר כמעט שלוש שנים, במהלכן עברו חקירות בעינויים.
ביולי 1941 הם נשפטו, באשמת ריגול לטובת בריטניה וצרפת.
יעקב סרבריאנסקי נידון למוות ואשתו פולינה - ל־10 שנות מאסר.
אחד מפקודיו לשעבר של סרבריאנסקי, פאבל סודופלאטוב, הצליח לשכנע את יוסיף סטלין כי יש לשחרר את סרבריאנסקי, כיוון שכישוריו נדרשים כעת בלוחה כנגד גרמניה הנאצית.
סרבריאנסקי ואשתו שוחררו מן הכלא וכל האישומים נגדם בוטלו.
במהלך מלחמת העולם השנייה עסק סרבריאנסקי בניהול פעילות מודיעין וחבלה בעורף הגרמני.
עסק בהכשרת לוחמים שנשלחו ליחידות פרטיזנים שפעלו בבלארוס.
עסק גם בהפעלת רשתות ריגול במערב אירופה.
בתום המלחמה ביקש לפרוש מהשירות בשל בעיות בריאותיות.
בקשתו נענתה חלקית - הוא לא שוחרר מהשירות באופן מלא, אלא הועבר לכוחות המילואים.
לאחר הפרישה עבד כמתורגמן בהוצאה לאור.
במאי 1953 הוחזר על ידי פאבל סודופלאטוב בחזרה לשירות הפעיל.
באוקטובר 1953, במסגרת המאבק בין ניקיטה חרושצ'וב ולברנטי בריה, נעצר פאבל סודופלאטוב.
יחד אתו נעצרו כמה מקציני נ.ק.ו.ד.
יעקב סרבריאנסקי היה אחד מהם.
הוא הוחזק בכלא בוטירקה במשך שנה ללא משפט.
בדצמבר 1954 בוטלה באופן רשמי החנינה, אותה הוא קיבל בשנת 1941 ותיק החקירה משנת 1938 נפתח מחדש.
בית המשפט החליט לתת תוקף לעונש שנגזר על סרבריאנסקי אז.
בסופו של דבר הוחלט להמיר את עונש המוות שלו ב־25 שנות מאסר.
יעקב סרבריאנסקי נפטר ב-30 במרץ 1956 מהתקף לב בכלא בוטירקה.
יעקב סופר (1 בינואר 1901, י"ז בטבת תרס"א – 2 במרץ 1970, כ"ד אדר א' תש"ל) היה חשמלאי ופעיל ציבור, המנהל הראשון של חברת החשמל באזור הדרום.
יעקב סופר נולד בפינסק שבפלך מינסק, רוסיה.
אמו רבקה (לבית ופסי) ואביו מנחם מענדל בן רבי יעקב סופר.
היה הבן היחיד במשפחתו, האמצעי ולו חמש אחיות.
אביו היה פקיד בבית מסחר גדול בעיר ובמקביל ניהל ראינוע.
ב-1908 למד חשמלאות בבית ספר מקצועי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כחשמלאי להפעלת הראינוע של אביו ועסק בהקרנת סרטים עבור חיילים גרמנים, אשר כבשו את פינסק ושהו בה.
הוא התקבל כיהודי היחיד לעבודה בתחנת החשמל של עיריית פינסק, שסיפקה חשמל לצורכי הצבא בלבד, ומונה לחשמלאי הראשי של העירייה.
ב-1917 כבשו הפולנים את פינסק והגרמנים נסוגו, לאחר מכן כבשו הרוסים את העיירה.
כנער חווה את הפוגרומים בעיר שנערכו על ידי כנופיות הבלחוביצים בראשות בולק בלחוביץ אך הוא ומשפחתו ניצלו בגלל היותו חשמלאי יחיד בעיר, מה שהקנה לו תנועה חופשית בעיר.
בהמשך ב-1918 נאסר יחד עם יהודים נוספים ונכלא אך שוחרר על ידי המנהל שלו בעבודה.
בשנת 1921, על רקע הביקוש לחשמלאים בארץ ישראל, הוזמן על ידי גיסו, יצחק פלוטניק, לעלות לארץ.
עם הגעתו השתקע בראשון לציון.
תחילה עבד בעבודות חקלאיות בכרמים, ולאחר מכן התקבל לעבודה ביקב של ראשון לציון כמכונאי, שם יזם הקמת תחנת חשמל תוך שימוש בקיטור.
בשנים 1923–1925 שהה לסירוגין במצרים ובירדן, שם עבד כחשמלאי והתקין חשמל בארמונותיהם של המלך עבדאללה הראשון בעמאן ושל פואד הראשון, מלך מצרים בקהיר.
וכן הקים מתקני חשמל באבו קיר ובאלכסנדריה.
עם שובו לארץ בשנת 1925 החל לעבוד ב"חברת החשמל ליפו".
בשנת 1926 נשלח מטעם חברת החשמל להקים משרד של החברה בראשון לציון, ומונה למפקח אזור ראשון לציון–רמלה–לוד על ידי פנחס רוטנברג, שהיה ידידו הטוב.
במסגרת תפקידו פעל, בין השאר, לחיבור העיר ראשון לציון לרשת החשמל, יעד שהושג בשנת 1927. החיבור לחשמל התקבל בראשון לציון הצעירה בחגיגות שכללו שתיית יין ברחובות ונאומים חגיגיים.
בהמשך חובר החשמל תחת ניהולו לנס ציונה, רחובות, גדרה, מזכרת בתיה ובאר טוביה.
במהלך מאורעות 1929 טיפל בניתוקי חשמל וחבלות של קווי מתח גבוה שנעשו על ידי ערביי ישראל.
בתקופה זו הטילה עליו הנהלת חברת החשמל רכישת קליינטים ערביים לחברה.
הוא יצר קשר עם תופיק ביי מנס ציונה ועבד א-רחמן א-תאג'י שהתגורר על יד כפר אהרון.
סופר יצר יחסי ידידות קרובים עם אל תאג'י וזה הכיר לו בהמשך את ראש עיריית עזה ושייחים וחאג'ים נוספים שהפכו ללקוחות חברת החשמל.
גם במאורעות 1936 טיפל בניתוקי חשמל שנגרמו עקב חבלות של ערבים תוך סכנה ממשית לחייו.
ב-1936 הגיע לעזה וחיבר בתים בה לחשמל.
בתקופת מלחמת העצמאות הוטלו עליו משימות מיוחדות מטעם חברת החשמל.
במסגרת תפקידו הוא נהג להגיע לרמלה ובית דגן ולהעביר מידע מודיעיני לארגון ההגנה מה שסייע בין השאר לפיצוץ מפקדת חסן סלאמה ברמלה ב-1948 במסגרת "מבצע נחשון".
סופר ניהל את חברת החשמל בדרום במשך ארבעים שנה, עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1965.
בנוסף לפעילותו המקצועית עסק בפעילות ציבורית והתנדבותית: ב-1940 נבחר להנהלת אגודה צרכנית שיתופית ראשון לציון.
הוא היה חבר בארגון "בני ברית" וסגן נשיא לשכת בנימין דה רוטשילד.
היה חבר ועדת הביקורת של "קופת מלווה וחיסכון שתופית" של ההסתדרות.
נישא לחסיה סופר לבית פלוטניק (1902–1968), פעילת ציבור.
לזוג נולדו ארבעה ילדים: בתם הבכורה זהבה ליטבין (1922–1984), בתם השנייה עליזה (1926–1931) נהרגה בתאונת דרכים בגיל חמש.
בנם השלישי מנחם (1931–1950) היה לוחם בפלמ"ח ובצה"ל במלחמת העצמאות.
נהרג לאחר סיום המלחמה, עת עלה על מוקש, כאשר עסק בהנחת קווי חשמל בקרבת גבול ישראל- רצועת עזה.
בנם הרביעי הוא פרופסור ארנון סופר (נולד ב-1935).
על שמו נקראו רחוב וגן (באותו הרחוב) בראשון לציון (רחוב יעקב סופר וגן יעקב סופר).
יעקב פיכמן (25 בנובמבר 1881, ג' בכסלו ה'תרמ"ב – 17 במאי 1958, ליל כ"ח באייר תשי"ח) היה משורר, סופר, עורך, מבקר ספרות ומתרגם עברי.
חתן פרס ישראל לספרות יפה לשנת תשי"ז (1957).
יעקב פיכמן נולד בבלץ, בסרביה שבאימפריה הרוסית, לאליהו (סוחר, חוכר־אדמה ומגדל צאן) ולפייגה פיכמן.
למד בחדר וקיבל גם שיעורים מפי יצחק זלוטניק מברסט ליטובסק שהתגורר בבית הוריו.
פיכמן הרבה בלימוד ובקריאה, ובגיל 14 עזב את בית אביו כדי להשלים בצורה מסודרת את לימודיו.
הוא נדד ברחבי חרסון ופודוליה, ובהגיעו לקישינב החל ללמוד רוסית ושפות נוספות, וכן לימודים כלליים כתלמיד חוץ.
בתקופה זו התחיל לכתוב שירים בעברית, ביידיש וברוסית, והתפרנס מהוראה.
כשחזר לבית הוריו, הוא התמסר ללימודי היהדות.
התרכז בתנ"ך, במדרשי חז"ל, ולמד ספרות עברית מתוך כתבי אחד העם ומנדלי מוכר ספרים.
כמו כן הוא הרבה לקרוא ספרות יפה בעברית, ביידיש וברוסית.
בשנת 1901 עבר לעיר אודסה כדי להתקרב לביאליק, לאחד העם, ולש.
בן-ציון שאותם העריץ, וגם כדי להמשיך בלימודיו.
הוא החל לפרסם שירים ב"הדור", כתב עת בעריכתו של דוד פרישמן, ובעיתון לילדים.
וכך נוצר הקשר שלו עם סופרי פולין דוד פרישמן, י"ל פרץ, נחום סוקולוב ועוד.
בשנת 1903 עבר לעיר ורשה, שהייתה בעת ההיא מרכז ספרותי פעיל ותוסס של תחום המושב כולו.
פיכמן החל לפרסם בקביעות שירים ומסות בעיתון "הצופה".
הוא עבד גם בהוצאת הספרים "תושיה", ב"האור" וגם כמזכיר המערכת של "הצופה".
בשנת 1905, לאחר שבעקבות המהפכה נאסרה הוצאת כל העיתונים העבריים, חזר לבסרביה ושהה בקישינב, ולאחר מכן בעיירה לאובה שם עבד בהוראה במשך שלוש שנים והרבה לפרסם ב"המעורר" – כתב העת שהוציא יוסף חיים ברנר.
כאן גם החלה עבודה העריכה שלו, לאחר שהחל לטפל, על פי הזמנת סופרי אודסה, בכינוס ועריכה של יצירותיהם של סופרים שונים, מכיוון שהיה בין הבולטים במשמרת הצעירה של הספרות העברית.
הוא הוזמן לשמש מזכיר "העולם", הביטאון של ההסתדרות הציונית העולמית, שהוצאתו נתחדשה בווילנה בשנת 1908. לאחר ישיבה קצרה בעיר, עבר, לפי הזמנת אלחנן ליב לוינסקי, לאודסה; שם ערך את כתבי יהודה שטיינברג והקדיש להם מבוא מקיף שכלל ביוגרפיה והערכה – מתכונת שאימץ בעריכתו במשך עשרות בשנים.
פיכמן נישא בשנת 1910 לבת-שבע בת יצחק דוב גרינברג (הקימה עם יעל גורדון, בתו של א"ד גורדון, בית ספר לילדות עניות).
באותה שנה החל להשתלם בקורסים להוראה, ועבר להורדנה, אך בקיץ 1910 קיבל עליו את עריכת "הביבליותיקה הגדולה" של הוצאת תושיה, ועבר לוורשה.
בן-אביגדור, עורך ההוצאה, כינס לראשונה את שירתו של פיכמן בספר "גבעולים", ועל כך הכיר לו המשורר תודה גדולה כל חייו.
הסתדרות המורים בישראל הזמינה את פיכמן לארץ בשנת 1912, כדי להחליף את ש.
בן ציון בעריכת הירחון "מולדת".
הוא הצליח לגייס למשימה זו סופרים רבים והעלה את רמתו של הירחון.
אהבתו לנופי ישראל קיבלה חיזוק בעריכת כתב העת והזינה את שירי הנוף הידועים שלו ("אורחה במדבר", "על שפת ים כנרת" ועוד)
בשנת 1914 נשלח לברלין כדי לערוך ירחון עברי שעמד לצאת לאור שם, במטרה להעבירו אחר כך לארץ ישראל, אך נאלץ להישאר במקום, מאחר שפרצה באירופה מלחמת העולם הראשונה.
הוא התגורר באודסה ועבד ב"מוריה".
עם תום המלחמה נדד בארצות אירופה וחזר לארץ ישראל רק באביב 1919.
הוא המשיך בעריכת "מולדת" שהתחדש, ונוסף על כך ערך גם את הירחון "מעברות" שהחל להופיע.
פיכמן גם ערך ספרים בסניף הארץ־ישראלי של הוצאת "שטיבל".
בתקופה זו כתב את מחזורי הסונטות "יהודה" ו"ירושלים" ואת הפואמה "רות".
בשנים 1922–1926 ערך ברוסיה את "התקופה" עבור הוצאת שטיבל.
ערך את המדור הספרותי ב"השילוח" המחודש ואת האנתולוגיה "ספר הארץ".
בשנת 1934 קיבל עליו את עריכת "מאזנים" (עם פישל לחובר).
משנות ה-30 ואילך עסק רבות בחיבור ותיקון של מאמרים על משורריה וסופריה של הספרות העברית החדשה.
בשנת 1944 יצא לאור קובץ שיריו "פאת שדה".
בשנת 1947 זכה בפרס אוסישקין לספרות, וב-1957 זכה בפרס ישראל על יצירתו.
פיכמן נפטר במוצאי שבת, ליל כ"ח באייר תשי"ח, 17 במאי 1958 בשעה 22:30, בבית החולים הדסה בתל אביב,ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
משנת 1964 הוענק מטעם האיגוד העולמי של יהודי בסרביה פרס פיכמן שנקרא על שמו.
על שמו קרויים רחובות בערים בישראל (באר שבע, חולון, חיפה, ירושלים, פתח תקווה ועוד) וכן בית התרבות בקיבוץ שדה נחום (שם היה בנו, יוסף, חבר) ובית לדיור מוגן ברמת אביב ששוכן ברחוב שגם הוא נושא את שמו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון על ביתו ברחוב דיזנגוף 32.
יעקב פיכמן פרסם למעלה מ־300 ספרים: שירה, ביקורת, סיפורת, פזמונאות ותרגומים.
הוא נחשב לאחד מהאבות המייסדים של הספרות העברית החדשה, ומוותיקי המשוררים העבריים בדור שלאחר ביאליק.
ייסד וערך את הירחון החשוב לנוער "מולדת", שדורות ראשונים של בני הארץ דוברי העברית התחנכו עליו.
בין עבודותיו: פרסום ספרי מקראות חינוכיות, כינוסים, עריכות וביוגרפיות של יוצרי הספרות העברית (למשל הביוגרפיה הקצרה של משוררת היידיש הידועה קדיה מולודובסקי, יצירתו של אברהם מאפו, של מיכ"ל, מנדלי, ביאליק ורבים אחרים), כינוס אנתולוגיות לשירה ולסיפורת, ועריכת הירחון "מאזנים" של אגודת הסופרים העבריים.
יעקב פיכמן תרם הרבה לספרות הילדים הן בדברים פרי יצירתו הן בעריכה ואף במסות.
הוא הרבה גם לתרגם מהספרות הכללית, שירה ופרוזה כאחד.
רובה של עבודת התרגום שלו פורסמה בכתבי העת השונים וטרם כונסה, אך יש עבודות שפורסמו בנפרד, כמו "נרקיס וגולדמנד" להרמן הסה, "הורדוס ומרים" מאת פרידריך הבל ועוד.
בשיריו הידועים ביותר: "אגדה" (מוכר יותר כ"על שפת ים כנרת"),שהלחין חנינא קרצ'בסקי, "אורחה במדבר" (מוכר כ"ימין ושמאל"), שהלחין דוד זהבי ו"יום יום אני הולך למעונך" שהלחין ושר מתי כספי.
פיכמן בצניעותו חסה בצילו של ביאליק, ובזמנו שירתו משכה הרבה פחות תשומת לב משירתם של טשרניחובסקי, שניאור, כהן, ושטיינברג.
על שירת פיכמן ויחסה לשירת ביאליק כתב דוד פרישמן: "אם אומר על פיכמאן שהוא משורר ממדרגה ראשונה, משורר ברוך-אלוה לא אמרתי בזה כלום.
פיכמאן אינו נראה כלל במדרגות הראשונות של 'המזרח' הספרותי שלנו מפני שהוא צנוע ונחבא אל הכלים.
בין המעפילים על ההר אין חלקו של פיכמן, אבל אהלו השקט והיפה מתוח זה כבר על הפסגה היותר רמה של השירה העברית.
ערות-הלב, דקות ההרגשה, יצירות מהודרות אפילו למהדרין מן המהדרין – אצל פיכמאן אנו מוצאים את כל זה בכמות גדולה.
לבביות של רחשי תפילה, מוזיקליות פנימית, כמעט דתית, של החרוז, אמנות דקה המגיעה עד לידי התפשטות כל אמנותית, זוך הרגשים וטהרת-בדולח של המילים – כל זה התקבץ אצל המשורר האינדיבידואליסטן של שירתנו.
ביאליק הליריקן לא יכול היה להעמיד תלמיד טוב יותר מפיכמאן, ובו יוכל להתגאות נשיא הספרות.
אבקת הזהב שפיזר הקוסם הגדול שלנו מתוך עשירותו המופלאה בין הכאה והכאה של "פטישו" הפתטי, התגבשה לגבישי זהב טהור אצל תלמידו הצעיר."
שירת פיכמן היא שירת אווירה, ממשית למחצה ואגדתית למחצה, עשירה בצבעים וצלילים, שבמרכזה הלך-הנפש של האדם.
בתחילת דרכו חוט של עצב היה מתוח על שירתו, ולפיכך כינוהו "המשורר הנוגה".
שירתו גדושה באמונה איתנה בכוחה של שירה להכשיר את הלבבות, בכוחה של אהבה לטהר ולקדש את החיים, וביכולת האדם והעולם להתחדש.
שיריו הארץ-ישראלים שופעים אהבה לארץ והם מביעים את הקשר הבלתי-אמצעי והניגוני עם נופיה.
כתב ק"א ברתיני: "אכן, יעקב פיכמן נשאר עד היום בראש-וראשונה בעל-הנוף בשירתנו.
הלא כה דברי עדותו של המשורר עצמו בפתח ספרו 'ימי שמש': 'הנוף היה לי כל ימי גרעינו של עולם ויסודו של עולם'.
אלא שמושג הנוף מתרחב לגביו ומקבל משמעות מיוחדת.
כיוון שאין פיכמן מסתכל סתם, אין הוא קובע דברים על-פי ראייה ושמיעה, אלא הוא מגלה, מפענח, מעמיק עינו ומערטל את הקסם שבבריאה.
ועוד: הנוף לגביו אינו רק הצבע, הדומם והצומח.
יש לו לפיכמן גם הנוף האחר, זה שבנפש.
לכאורה, הכול פשוט ומרהיב עין, אלא שמייד בא הרמז, ובעיקר ההתרשמות.
ברם, אף התרשמות זו קשורה קשר אמיץ בנראה ובנשמע, הסומך על החושים.
הנוף הוא נקודת-המוצא למעיין של שירה, המבּע הפּלאסטי למה שמתרחש בעולם הנפשי, פרשת-חיים עם כל פשט הווייתם ופשרם האמנותי בעת בעונה אחת."
כתב שלום שטרייט: "'הגבעולים' נהפכו ברבות-הזמן לשדה-קמה מזהיב; וה'בבואות', אנדרטות-הסופרים שלו, מתנוססות בשפע בקריית ספרותנו, כצריחי מגדלים בולטים מעברים...
לכאורה נדמו שני הקבצים הללו, שצורות הבעתם הן מאזורים שונים,– לבעלי קצוות מנוגדים.
שירה וביקורת – אקלימים שונים שולטים בהם...
ברם איכות אחת כלולה בשני הקבצים גם יחד.
בשניהם השירה בסיס ומניע היצירה...
כי חכמת-הנפש של הלכי-נפש שונים,– מסגולותיו העצמיות של פיכמן היא, שאר-רוחו המיוחד.
כי הלך-הנפש הוא נשמת יצירתו כולה, בכל פינות אמנותו גם יחד.
שהרי עם נקישת הטכסט הראשון במנגינותיו,– נימת-הנפש שלנו תזועזע מיד.
כי דומה הוא פיכמן לכינור ערוך-מיתרים, שלמגע נשיבת הרוח הקלה ביותר נפלטים ורועפים הצלילים הענוגים...
מבחינה זו הוא נחשב בצדק לאחד מיחידי-הסגולה שבבעלי-הסגנון, שאין כמעט רגבים בשפתו".
כתב פישל לחובר: "הוא אחד הבסמים של ספרותנו, וגם של לשוננו.
המילה, אפילו בפרוזה, אינה באה אצלו לברר רק רעיון או מושג, אלא היא גם זמרה.
היא משפיעה על הלך-הנפש, מגרה ומפתה.
אמנם על-ידי כך לא נמלט פיכמן לפרקים מן הסכנה של לשון 'כשהיא לעצמה' מצל של 'מליצה'.
אבל לרוב שמר גם כאן המבקר על המשורר.
פיכמן היה מבקר הספרות החשוב של דורו.
היה תופס בביקורתו את העיקר, נשמת היצירה, בנימה אוהבת, מתפעלת וגודרת, ייחודית לו.
מגלה עמקותם של דברים בפשטותם.
הוא הרבה לכתוב ביקורות ספרותיות, הן במבואותיו לכתבי הסופרים שבעריכתו, והן בסדרת מסות בענייני ספרות שוטפים.
הוא עצמו היטיב להגדיר את רשימותיו הביקורתיות במילים הבאות, שעליהן חזר בהזדמנויות שונות ובניסוחים שונים:
כתב דניאל פרוכובניק: "המסות (של פיכמן) - יצירות מופת אלו מצוינות בטיבן ובמהותן, אשר פתחו אופקים חדשים לשירה העברית.
אף הן מכבשוני-שירתו של פיכמן הן, סימפוניות ליריות, שנכבשו בדמות מאמרים: לא ביקורת אנליטית, מנתחת ומפוררת את היצירה ליסודותיה...
אדרבה מתוך קרעי-היצירה ונפוצותיה מקים המשורר בכוח-חזונו את דמותה השלמה...
בחושו האינטואיטיבי חודר הוא למסתורי-השירה".
אגדות ושירים, ורשה: מרכז, 1910.
גבעולים: שירים, ורשה: תושיה, 1911.
בבואות: דברי ביקורת, אודיסה: מוריה, 1919.
ערבה: שירי ילדים, פרנקפורט ע"נ מיין-מוסקבה-אודיסה: אמנות, 1922.
ספרים מצוירים לילדים, ורשה: צנטרל, 1923.
יוסי נוסע לארץ-ישראל, ירושלים: הקרן הקימת לישראל ותל אביב: אמנות, 1931.
יוסי בתל אביב, ירושלים: הקרן הקימת לישראל ותל אביב: אמנות, 1931.
מאורעות יוסי וחנן, ירושלים: הקרן הקימת לישראל ותל אביב: אמנות, 1931.
מן הטנא: מבחר שירה ופרוזה לבתי-הספר ולעם, תל אביב: אמנות, 1932.
מגיני שדה-כרם, ירושלים: הקרן הקימת לישראל ותל אביב: אמנות, 1932.
חיים נחמן ביאליק: חייו ומעשיו ליום עשירי בטבט תרל"ג-תרצ"ג (1934-1873), תל אביב: מחלקת החנוך של כנסת ישראל, 1934.
צללים על השדות: שירים, תל אביב: א"י שטיבל, 1935.
יקטן בתל אביב: סיפור, תל אביב: א"י שטיבל, 1936.
אנשי-בשורה: שבע מסות, ירושלים: מוסד ביאליק, 1938.
איילת העמק: סיפורים, תל אביב: אגדת הסופרים על-יד מסדה, 1942.
אביב בשומרון, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1943.
דייגים על הירקון, תל אביב: עם עובד, 1943.
יוסי בגליל: סיפורים, תל אביב: מסדה, 1944.
פאת שדה: שירים, ירושלים ותל אביב: שוקן, 1944.
כלנית: צרור שירי ילדים, ירושלים ותל אביב: שוקן, 1946.
הרצל כותב את מדינת היהודים, תל אביב: מ' ניומן, 1946.
דמויות קדומים: שירה ופרוזה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1948.
דמויות מנצנצות, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1948.
סלעים בירושלים: שירים ומסות, תל אביב: דביר, 1951.
בבית-היוצר: מסות על בעיות הספרות, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1951.
אמת בניין: סופרי אודיסה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1951.
שירת ביאליק, ירושלים: מוסד ביאליק, 1952.
רוחות מנגנות: סופרי פולין, ירושלים: מוסד ביאליק, 1952.
בני דור: מספרים, משוררים, אישים, תל אביב: עם עובד, 1952.
אלופי ההשכלה: אברהם מאפו, יהודה ליב גורדון, פרץ סמולנסקין, תל אביב: נ' טברסקי, 1953.
חיים למופת: סיפורים מחיי אנשים גדולים, תל אביב: מסדה, 1954.
ערוגות: דברי שירה ופרוזה, ירושלים: מוסד ביאליק, 1954.
עם שחר נצאה: שירים לילדים, תל אביב: מסדה, 1957
יום חדש: סיפורים, תל אביב: מסדה, 1959.
אביב בארץ: סיפורים, תל אביב: מסדה, 1959.
אסיף: מבחר יצירתו של יעקב פיכמן בשירה ובפרוזה; ילקוט דברים על המשורר ויצירתו, תל אביב: מסדה, 1959.
בטרם אביב: מסות, תל אביב: מחברות לספרות, 1959.
כתבי יעקב פיכמן: שירים, על יוצרים ויצירה, תל אביב: דביר, 1960.
הסגנון העברי: קורס גבה ללמוד השפה העברית וספרותה, 2 כרכים, ערוכים בידי מגנוס קרינסקי בהשתתפות יעקב פיכמן, ורשה: האור, 1909-1912.
ספר הארץ: אנתולוגיה של ארץ-ישראל, תל אביב: דביר, 1927.
ניסן: מאסף, ורשה: צנטרל, תר"ץ.
ספר ביאליק, תל אביב: הוצאת ועד היובל בהשתתפות הוצאת אמנות, 1934.
לחג הרמב"ם: (800 שנה להולדתו), בעריכת מ.
לחובר ויעקב פיכמן, תל אביב: ארץ, תרצ"ה.
בסער: מאסף - מוגש לחייל ולחיילת העברים מאת סופרי ארץ ישראל, הוצאת איגוד הסופרים העברים בארץ ישראל, 1943
דור דור וסופריו: אנתולוגיה ספרותית לתלמידים ולעם, 2 כרכים, המסדרים: חיים נחמן ביאליק, יהושע חנא רבניצקי, בהשתתפות יעקב פיכמן, תל אביב: דביר, 1955.
מנחה ליעקב פיכמן בן השבעים, תל אביב: נתיב (נכסי תרבות יהדות בסרביה), תשי"ג.
יעקב פּינְס (Pins; 17 בינואר 1917 – 4 בדצמבר 2005) היה צייר ואמן חיתוך עץ ישראלי יליד גרמניה.
נוסף לאמנותו היה פינס אספן נלהב של אמנות יפנית.
על יצירתו זכה בפרס ירושלים לאמנות בשנת 1962.
יעקב אוטו פינס נולד בעיר הקסטר שבגרמניה.
על אף שמשפחתו הייתה דתית, נשלח פינס לבית ספר חילוני.
בנוסף, קיבל חינוך יהודי ממורה פרטי.
בנעוריו התעניין באמנות והחל לצייר, על אף התנגדות משפחתו.
ב-1936, לאחר עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ ישראל בגפו.
הוריו, שלא הצליחו לקבל אישורי הגירה, נשלחו לגטו ריגה ונספו שם.
בארץ ישראל הצטרף פינס ל"שיבולת", קבוצת חלוצים יוצאי גרמניה שפעלה בין השנים 1941-1938. בשנת 1939 חלה בפוליו.
לאחר פירוק הקבוצה התגורר פינס בשדה ורבורג.
בשנת 1941 החל ללמוד בבית הספר הפרטי של יעקב שטיינהרט בירושלים בעזרת מלגה שקיבל מן המחלקה הגרמנית של הסוכנות היהודית.
בירושלים התקרב פינס אל קבוצה של אמנים יוצאי גרמניה, שהיוו את המרכז האמנותי באותה עת בירושלים.
בשנת 1942 יצר לראשונה הדפסים בטכניקה של חיתוך לינולאום.
יצירתו המוקדמת מאופיינת בהשפעת יצירתו של שטיינהרט.
בנוסף, ניכרת גם השפעתו של וינסנט ואן גוך.
במחצית שנות הארבעים החל פינס לפתח סגנון עצמאי, שהתבטא בשימוש בלוחות עץ גדולים, בנטייה לשימוש בקומפוזיציות אקספרסיביות ובשילוב שבין חיתוך עץ ותחריט עץ.
ב-1945 החל להתעניין באמנות יפנית ובמיוחד בהדפסים יפניים ואף החל לאסוף הדפסים אלו.
במהלך שנות החמישים הלכה והתחזקה השפעת אמנות זו על יצירתו.
הדבר התבטא בשילוב צבע בהדפסיו, תוך שימוש בלוחות נפרדים לכל צבע וצבע, בתמצות של המוטיב המרכזי, בשימוש בחללים ריקים בקומפוזיציה ולעיתים ביצירת קומפוזיציות נועזות בפורמטים בלתי שגרתיים.
במהלך שנות החמישים זכה פינס להצלחה בינלאומית.
תערוכה מיצירותיו הוצגה בשנת 1954 בסמית'סוניאן שבארצות הברית והדפסיו נרכשו לאוספי מוזיאונים גדולים כגון המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק והמוזיאון הבריטי.
בתחילת שנות החמישים לימד במכון אבני ובשנת 1956 החל ללמד ב"בצלאל החדש" בירושלים, שם לימד רישום והדפס עד 1977.
מרבית הדפסיו של פינס נוצרו במספר מצומצם יחסית של העתקים, מרביתם על נייר יפני.
בראיון משנת 1971 הסביר פינס כי המהדורות הקטנות של הדפסיו נבעו ממחסור בנייר יפני ומהעובדה כי הוא הדפיס את העותקים בהדפסה ידנית (בדרך כלל באמצעות כף עץ) ולא במכבש דפוס.
בשנת 1979 הוא עשה הדפס "תרנגול לבן".
בנוסף להדפסיו יצר איורים לספרו של היינריך פון קלייסט - "מיכאל קולהאס" (1953) ולספרו של עמוס עוז "עד מוות" (1971).
החל מסוף שנות השבעים הרבה ליצור ציורים בצבעי שמן, המאופיינים בשימוש במשטחי צבע גדולים.
בשנת 1999 היה פינס אחד משני האמנים החיים היחידים שיצירותיהם נכללו בתערוכה הגדולה The Apocalypse and the shape of things to come שנערכה על ידי המוזיאון הבריטי בלונדון לרגל שנת המילניום הממשמשת ובאה; תערוכה אשר סקרה את ייצוג נושא האפוקליפסה באמנות מימי הביניים ועד ימינו.
בתערוכה הוצגו חיתוך העץ "מחול המוות" (1945) ושני חיתוכי עץ מסדרת "האפוקליפסה" (1946) שיצר פינס על רקע סיום מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי אירופה.
פינס נפטר בשנת 2005 בירושלים ונקבר במעלה החמישה.
בעיר הולדתו הקסטר שבגרמניה הוקם מוזיאון לזכרו, אליו הועבר עיזבונו האמנותי.
לוחות ההדפס של פינס שמורים בסדנת ההדפס ירושלים.
את אוסף האמנות המרשים של מזרח אסיה, בדגש על אמנות יפנית של המאות השבע-עשרה והשמונה-עשרה, כמו גם את ספרייתו העשירה בנושא זה, תרם פינס למוזיאון ישראל.
המוזיאון מחלק מדי שנתיים לזכרו את פרס יעקב פינס לאמן הדפס ישראלי לאמן הממשיך את מורשתו.
1957 פרס על שם אוהרה, הביאנלה להדפסים, טוקיו, יפן
1962 פרס ירושלים לאמנות, ירושלים [על חיתוך-העץ "הליצן הצלוב"]
1963 חבר כבוד, האקדמיה לאמנות הרישום, פירנצה, איטליה
1993 פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
1998 עמית כבוד, מוזיאון ישראל, ירושלים
המוזיאון היהודי של ניו יורק
מוזיאון פוג, אוניברסיטת הרווארד, מסצ'וסטס
מוזיאון י"ל מאגנס, ברקלי, קליפורניה
אוסף יעקב פינס, הקסטר, גרמניה
הגלריה הלאומית של ויקטוריה, מלבורן
אלבומים וספרים הכוללים חיתוכי עץ מקוריים של יעקב פינס
יערי, יהודה, שלומיאל מצא צל, הוצאת תרשיש, ירושלים, 1948 (סדרה בת 11 הדפסים, אחד לא נכלל בספר.
הספר ראה אור במהדורה בת 300 עותקים.
כל ההדפסים בספר נעשו מלוחות העץ המקוריים).
הלוחות עצמם נשמדו בשריפה שפרצה בבית הדפוס של הפלסטיין פוסט (לימים הג'רוזלם פוסט) ימים אחדים לאחר שנשלמה שם הדפסת הספר.
פינס הדפיס סט אחד ויחיד של כל חיתוכי העץ טרם שמסר את הלוחות לבית הדפוס.
פון קלייסט, היינריך, מיכאל קולהאס, הוצאת תרשיש, ירושלים, 1953 (12 הדפסים; מהדורת אלבום של 25 עותקים שנדפסו ביד, חתומים וממוספרים.
הספר ראה אור במהדורה בת 1200 עותקים.
רק שתי הוינייטות בעמ' 1 ובעמ' 111 נדפסו מלוחות העץ המקוריים).
סדרת הדפסים בהזמנת חברת ממגורות דגון, חיפה, 1968 (סך הכל שישה חיתוכי עץ.
מהדורת אלבום של 50 עותקים ועוד 100 הדפסים בודדים שהוזמנו על ידי החברה).
עוז, עמוס, עד מוות, עם עובד, תל אביב, 1971 (סדרה בת 9 הדפסים, מהדורה של 40 עותקים.
המהדורה הראשונה של הספר, והיא בלבד, נדפסה מלוחות העץ המקוריים).
Sawers Publishing, לונדון, 1982, חיתוך עץ ("מטריות יפניות בגשם לונדוני".
הודבק בעמוד מול דף השער (Frontispiece) של כל אחד מעותקי הספר.
אמנות המזרח הרחוק באוסף יעקב פינס; [הקטלוג נערך על ידי יעקב פינס], ירושלים: בית הנכות הלאומי בצלאל, 1964.
ספרו בנושא הדפסי עמוד יפניים
יעקב חיים (הַנס) פּוֹלוֹצקי (Polotsky; 13 בספטמבר 1905 – 10 באוגוסט 1991) היה בלשן, מזרחן ופרופסור לאגיפטולוגיה ולשפות שמיות באוניברסיטה העברית.
חתן פרס ישראל במדעי הרוח לשנת תשכ"ו (1966).
פולוצקי נולד בשנת 1905 בציריך בירת שווייץ, בן להורים ממוצא יהודי רוסי מקרים, שעברו לציריך בשל גל הפוגרומים שגאה ברוסיה במהלך מהפכת 1905. אביו היה כימאי ואמו הייתה מורה לשפות.
את רוב שנות ילדותו עשה בגרמניה, ובעיקר בבירתה ברלין.
לדבריו, את הכישרון לשפות ירש מאמו.
כבר מגיל צעיר התעניין פולוצקי בשפות, ועוד בנעוריו למד רוסית, לטינית, צרפתית ואנגלית.
לימים סיפר כי אחת החוויות המעצבות שהובילו אותו ללימודי מצרית הייתה עיון בספר על רומא וימי קדם; בספר הופיע תבליט של קלאופטרה ולצדו שמה כתוב בהירוגליפים.
פולוצקי הוקסם מצורתם ופנה למוזיאון המצרי בברלין, שם רכש את הספר "ההירוגליפים" מאת אדולף ארמן, וזכה להיכרות ראשונה עם קיצור הדקדוק המצרי.
כשסיים את לימודיו התיכוניים כבר היו לו ידיעות במצרית קלאסית, במצרית רעמססית, בקופטית ובסורית.
בשנות העשרים הועסק על ידי האקדמיה למדעים בברלין כמפענח ספרי פפירוס מניכאיים בשפה הקופטית.
בתקופה זו גם כתב את הערך "מניכאיזם" שפורסם באנציקלופדיה לעולם הקלאסי (הידועה גם בשם "פאולי-ויסובה", Pauly–Wissowa).
למד באוניברסיטת ברלין, שם היה תלמידו של קורט זתה, וכעבור שנה עבר לאוניברסיטת גטינגן, שם קיבל תואר דוקטור בשנת 1926. באוניברסיטת גטינגן עסק במחקר והשתתף ב"מפעל תרגום השבעים", אז טיפל בחומר יווני, קופטי, סורי וערבי.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון עלה לארץ ישראל והצטרף לאוניברסיטה העברית בשנת 1934, שם הקים את החוג לבלשנות ולימים כיהן כדקאן הפקולטה למדעי הרוח.
בירושלים חזר לעסוק בשפה המצרית, והתחיל לעסוק גם בשפות השמיות החיות, ובעיקר באקסצנטריות שבהן – הן מבחינתן ריחוקן הגאוגרפי מהמרכז והן מבחינת המבנה הדקדוקי שלהן.
בירושלים גם התחיל ללמוד חבשית עתיקה מפי נזיר חבשי, אשר עודד אותו ללמוד גם אמהרית.
פולוצקי היה מחשובי החוקרים המודרניים של הלשון המצרית והלשונות השמיות.
בשנת 1936 זכה לפריצת דרך מכרעת בתחום הפועל במצרית, שאותה זקף בין היתר לידיעותיו באמהרית.
פריצת דרך זו היוותה תגלית בולטת ומהפכנית ביותר בתחום הדקדוק המצרי, והיא שהובילה לאחד מהישגיו המשמעותיים ביותר של פולוצקי - פרסום "Études de syntaxe copte" בשנת 1944, אשר הניח את יסודותיה של שיטת הניתוח התחבירי-מבני הנקוטה באסכולת ירושלים של חקר הבלשנות המצרית.
פרסום זה הביא לשינוי יסודי ומהותי בבסיס המדעי של הבנת המבנה התחבירי של השפה המצרית העתיקה והשפה הקופטית.
במחקריו עסק בלשונות העברית, היוונית ובלשונות מזרחיות - בראש ובראשונה מצד מבנן התחבירי.
התמחותו המיוחדת הייתה במצרית, קופטית, סורית חדשה וניבים אתיופיים.
בשנת 1962 זכה בפרס רוטשילד במדעי הרוח, בשנת 1966 זכה בפרס ישראל למדעי הרוח וב-1982 בפרס הארווי.
לאחר שפרש לגמלאות המשיך ללמד בביתו עוד כעשר שנים קופטית, אמהרית, ארמית חדשה וטורקית.
פולוצקי הלך לעולמו ב-1991, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
1949: "תואר מצרי לסופר מלומד", ידיעות החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה יד, עמ' 5. (סריקה במאגר DLIR) (מודפס בקובץ מאמריו של פולוצקי (1971), עמ' 319)
90-102. [תעתיק ההרצאה שנשא פולוצקי בסמינר השבועי של קבוצת המחקר ללשונות שמיות חיות ובלשנות שמית משווה ב-7 בנובמבר 1990]
11-48. [מאמר שפורסם על ידי אולגה קפליוק על פי רשימותיו של פולוצקי]
יעקב נח פייטלוביץ (15 בפברואר 1881, לודז', האימפריה הרוסית – 15 באוקטובר 1955, תל אביב) היה מזרחן ישראלי, חוקר של יהדות אתיופיה ותרבותה שתרם לבניית הזהות העצמית החדשה של קהילת "ביתא ישראל".
יעקב היה בנם של רבי משה (מושקה) פייטלוביץ' (נולד ב-1862) ורוזלי (רייזלה, נולדה ב-1861).
מורו של פייטלוביץ', יוסף הלוי יצר את הקשר הראשוני ב-1867 עם קהילת "ביתא ישראל" כחלק משליחותו דרך ארגון כי"ח.
עיסוקו של מורו בנושא הוביל את פייטלוביץ' להתעסקות בנושא מיתוס השבטים האבודים באתיופיה והוא הפך את גאולת הקהילה למפעל חייו.
הוא ערך מספר ביקורים באתיופיה החל משנת 1904. בין שאר פעולותיו אף הקים בית ספר לבנים "ביתא ישראל" באדיס אבבה.
בשובו לאירופה הביא עמו שני נערים מיהודי אתיופיה, גטה ירמיהו ותאמרת עמנואל, על מנת לחנכם על פי המסורת היהודית המקובלת, כדי שיוכלו להדריך בשובם את יהודי אתיופיה.
תאמרת עמנואל חזר בשנת 1923 לאתיופיה, ניהל שם בית ספר להכשרת מורים לילדים היהודיים, היה פעיל בחיי הקהילה, וכמקורב לקיסר אתיופיה היילה סלאסי התערב לטובת היהודים.
כמו כן הצטרף עמנואל לפייטלוביץ' בסיור בארצות הברית, במסגרתו ביקרו את קהילת היהודים השחורים בהארלם בתקווה "למצוא אם הם פלאשים", מפגש שהותיר רושם שלילי על המשתתפים.
פייטלוביץ' למד שפות אתיופיות בסורבון אצל יוסף הלוי.
במסגרת מסע נדודיו נפגש פייטלוביץ' עם חשובי המנהיגים היהודים ועם כל מי שהייתה לו נגיעה בנושא של יהודי אתיופיה כגון דיפלומטים באתיופיה, במצרים ובאירופה.
הוא אף קיבל תמיכה למסעותיו מן הברון רוטשילד ומארגון כל ישראל חברים והמלצות לתמיכה במחקריו מרבני ארץ ישראל.
חקר את מנהגיהם הדתיים של היהודים האתיופיים והצליח להשפיע עליהם להתקרב ליהדות הרבנית, שכן קודם לכן לא הכירו את התלמוד.
בהשפעתו שינו "ביתא ישראל" חלק ממנהגיהם הדתיים.
פייטלוביץ' נפטר ב-15 באוקטובר 1955 בבית החולים בילינסון לאחר מחלה ממושכת ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
לאחר מות אלמנתו מרים נתרם ביתם ברחוב ויתקין 10 בתל אביב לעיריית תל אביב.
ב-1974 נפתחה בבית ספרייה ציבורית שנוהלה על ידי יצחק גרינפלד.
לאחר מכן הספרייה הציבורית נסגרה.
האוסף המדעי שבספרייה הועבר ב-1974 לחזקת הספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי באוניברסיטת תל אביב.
גם שם נוהל האוסף בתחילה על ידי יצחק גרינפלד.
האוסף כלל בין השאר כארבעים כתבי-יד עתיקים, כמו ספר התאזזה סנבת (מצוות השבת).
שניים מתוך שלושת העותקים שהם המקורות העתיקים היחידים בעולם של ספר זה נמצאים באוסף פייטלוביץ'.
עותקים אלה ושאר הספרים העתיקים שבאוסף פייטלוביץ' נמצאים באוסף הספרים הנדירים בספרייה המרכזית ע"ש סוראסקי.
בשנים 2019-2021 עברו כארבעים מכתבי – היד העתיקים דיגיטציה וקוטלגו והיום הם זמינים אונליין למשתמשי האוניברסיטה.
לאחר שבמשך שנים עמד בית פייטלוביץ' נטוש ונעול, בנובמבר 2024 נפתח במבנה המשופץ ת"א תרבות פייטלוביץ' – מרכז עירוני המוקדש לאמנים, יוצרים ויזמי תרבות בני הקהילה האתיופית בישראל.
מפגשים עם בני ביתא ישראל
מדיווחיו של פייטלוביץ' ניתן ללמוד על מנהגי קהילת ביתא ישראל בראשית המאה העשרים.
הוא העיד על קהילות שנספו כארבעים שנים קודם לכן בתקופת הזמן הרע ("קפו קן") ורק שמות המקומות וסיפורי שכניהם מנציחים את זכרם.
פייטלוביץ' הרבה לתאר את מפגשיו עם בני הקהילה שיצאו לשמד בעקבות הזמן הרע, בהשפעת החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים.
מסעותיו של פייטלוביץ' בצפון הרמה האתיופית שיבשו את מאמצי המיסיון לשכנע את יהודי אתיופיה כי כל יהודי העולם מאמינים בישו.
פייטלוביץ' ציטט מדיווחי המיסיונרים ראיות להשפעתו:
הידיעות על מותו הגיעו לאתיופיה כשנה לאחר פטירתו וביתא ישראל ערכו תזכר רב משתתפים בכפר אמבובר.
היה נשוי למארה (מרים) דווידוב נולדה בריגה (כיום בירת לטביה) ב-28 במאי 1903. השניים נישאו בתל אביב ב-11 באפריל 1937. לא היו להם ילדים.
אחיו היו חיים ולאה שהתלוותה אל יעקב במסעותיו באתיופיה ועסקה גם היא בחינוך.
בעלה הראשון היה יהודה ליב אשר גולאק.
ב-1941 נישאה לרב יעקב ברמן.
הייתה עסקנית ציבור, בין השאר ב "נשות המזרחי".
אגרת אחוה / שלוחה מאת יעקב נח בן כמ"ר משה פייטלוביץ (באמהרית: ጦማር ፡ እኀውና ፡ ዘተፈነወ ፡ እምኀበ ፡ ያዕቆብ ፡ ኖኅ ፡ ወልዱ ፡ ለመምህር ፡ ሙሴ ፡ ፋይትሎዊች ፡፡)
אגרת מבשר / שלוחה מאת יעקב נח בן כמ"ר משה פייטלוביץ (באמהרית: ጦማረ ፡ አብሣሪ ፡ ዘተፈነወ ፡ እምኀበ ፡ ያዕቆብ ፡ ኖኅ ፡ ወልዱ ፡ ለመምህር ፡ ሙሴ ፡ ፋይትሎዊች ፡፡)
אגרת פלשים / שלוחה מאת יעקב נח בן כמ"ר משה פייטלוביץ (באמהרית: ጦማረ ፡ ፈላስያን ፡ ዘተፈነወ ፡ እምኀበ ፡ ያዕቆብ ፡ ኖኅ ፡ ወልዱ ፡ ለመምህር ፡ ሙሴ ፡ ፋይትሎዊች ፡፡)
אגרת שלום / שלוחה מאת יעקב נח בן כמ"ר משה פיטלוביץ (באמהרית: ጦማረ ፡ ሰላም ፡ ዘተፈነወ ፡ እምኀበ ፡ ያዕቆብ ፡ ኖኅ ፡ ወልዱ ፡ ለመምህር ፡ ሙሴ ፡ ፋይትሎዊች ፡፡)
אגרת תנחומים / שלוחה מאת יעקב נח בן כמ"ר משה פייטלוביץ (באמהרית: ጦማረ ፡ ናዝዞ ፡ ዘተፈነወ ፡ እምኀበ ፡ ያዕቆብ ፡ ኖኅ ፡ ወልዱ ፡ ለመምህር ፡ ሙሴ ፡ ፋይትሎዊች ፡፡)
ההלכות המשוערות של הפלשים / מאת יעקב נח פייטלוביץ.
לגאולתם של נדחי ישראל / תל אביב: חמו"ל תשי"ב
מסע אל הפלשים / יעקב פיטלוביץ ; עברית מ.
וורמברנד תל אביב: דביר תשי"ט 1959
יעקב פסנתיר או יעקב פסנטיר היה מוזיקאי וההיסטוריון היהודי רומני הראשון.
נמנה עם הכליזמרים החשובים במזרח אירופה באמצע המאה ה-19.
על אף היותו אוטודידקט פסנתיר היה באמצעות מחקריו וספריו חלוץ ההיסטוריוגרפיה של יהדות רומניה.
כונה על ידי לאזר שייניאנו - "הכרוניקן הראשון של יהודי רומניה".
יעקב פסנתיר, נולד בשנת 1820 בבוטושאן, אז בנסיכות מולדובה.
לפי מקורות אחרים נולד בפלטיצ'ן.
אביו, אשר-זיליג, היה זמן-מה מתורגמן בשירותו של השליט סקרלט קאלימאקי, וכונה "הצרפתי" ("פרנצוז") עקב עבודתו כמתורגמן של הקונסול הצרפתי ביאשי.
בשנת 1803 נאבק אזר זליג נגד כמה ספרים אנטישמיים של יהודי מומר שהפיצו עלילות דם והצליח להשיג את איסור הפצתם בשנת 1831, בגיל 11, התייתם יעקב מאביו שנפל קרבן למגפת כולירה.
הוא ולמד בתלמוד תורה ביאשי את קריאת התפילות בעברית, חומש ומבוא לתלמוד ביידיש.
בנוסף, למד את הקריאה והכתיבה בשפה הרומנית עם אותיות קיריליות.
בגיל 13 התחיל יאנקו או יענקל את חניכותו כנגן קובזה ולבסוף הקים בפלטיצ'ן להקה נודדת (ביידיש - "קפלייה") המורכבת מיהודים וצוענים.
הוא ניצח אותה, פרט בקובזה וניגן בצמבל (ברומנית țambal, באנגלית hammer dulcimer) ונגינתו על פני הארצות הרומניות ובסביבה - בבסרביה, קרים, בבולגריה (אז תחת שלטון עות'מאני) וטורקיה סיפקה את פרנסתו.הרפרטאור שלו ושל הלהקה כללה שירי עם יהודיים, רומניים וטורקיים.
בגלל נגינתו בצמבל זכה לכינוי "פסנתיר" שהפך עבורו לשם משפחה.
משפחתו של פסנתיר הייתה בעלת שורשים עמוקים בנסיכות מולדובה ולדברי פסנתיר עצמו היו בסוצ'אבה קברים שהעידו על 200 שנות ותק.
פסנתיר מספר בזכרונותיו שבחגיגת ראש השנה הנוצרי ב-1 בינואר 1855, במנזר באבן, התנהל ויכוח בין בויארים ממולדובה ובין בויארים מוולאכיה על מתן זכויות לצוענים וליהודים.
בני השיח מוולאכיה טענו שיותר מ-90% מהיהודים זה עתה הגיעו מגליציה ורוסיה, לא יודעים את השפה ואת המנהגים המקומיים ואין לתת להם זכויות.
אב המנזר אנניה הציע לקרוא לפסנתיר, שעמד בראש הנגנים ולשאול אותו בעניין היהודים.
אב המנזר (יווני במוצאו) חשב שהוא יהודי טורקי, כי נהג לדבר איתו בטורקית.
פסנתיר סיפר להם על 200 שנות ההיסטוריה של משפחתו במולדובה ואירוע זה יצר בו את הדחף לכתיבת ההיסטוריה של משפחתו ולהוכחת הוותק של יהודי הארצות הרומניות.
בשנת 1866, לאחר הדחת הנסיך קוזה, פרץ מסע תעמולה מחודש נגד היהודים ה"זרים", מסע שבעקבותיו הצטייד פסנתיר באת חפירה ויצא אל בתי הקברות היהודים לחשוף את הקברים העתיקים ולאסוף נתונים.
בין השאר מצא פסנתיר בבית העלמין הישן של יהודי בקאו מצבה משנת 1703 (מצבתו של אהרן בן יוסף).
בבית העלמין הישן ברובע צ'ורקי ביאשי העתיק פסנתיר כתובות מתריסר מצבות של רבנים מהמאה ה-19 בבוקרשט במרכז בית העלמין הישן ברחוב סבסטופול, מצא פסנתיר מצבה משנת 1682 .
באותו בית קברות מצבא גם מצבה משנת 1716. במוינשט מצא מצבה משנת 1748. ובפיאטרה ניאמץ תיאר מצבה מהשנים 1676–1677 של "הארוסה רייזל בת ישראל הלוי" ומצבהמשנת 1688 של "הגבירה ינטע בת אליעזר".
פרט לנתונים מבתי העלמין, ליקט פסנתיר מידע מסיפורי זקני היהודים (למשל מהערים פוקשאן ופיאטרה ניאמץ), ספרי שאלות ותשובות של רבנים, ואף תעודות ישנות.
אף על פי שלא הייתה לו השכלה פורמלית ועבודותיו סבלו מבעיות מתודולוגיה מדעית, וגם מטעויות (כולל בהעתקת הכתובות העבריות) הנתונים שאסף היו הבסיס הראשון של ההיסטוריוגרפיה היהודית הרומנית.
יתר מזו הרבה מהמקורות שחקר נהרסו מאוחר יותר ולכן לעדותו במקרים אלה אין תחליף.
בספרו הראשון על תולדות הארצות הרומניות העלה פסנתיר טענה לקיומם של יהודים בדאקיה במאה השישית לספירה.
עבודתו של פסנתיר זכתה לתהודה רבה בין יהודי רומניה והביאה לפופולריזציה של ההיסטוריה היהודית במחוזות אלה.
הוא היה בשנת 1886 בין מייסדי "החברה ההיסטורית ע"ש יוליו באראש" ובישיבת החברה באותה שנה הוחלט על הדפסת הביוגרפיה שלו כאות תודה על תרומתו להיסטוריה של יהודי רומניה.
הביוגרפיה פורסמה בביטאון החברה על ידי הבלשן והמילונאי לאזר שייניאנו.
בשנת 1879 היה ברשימת 1074 המועמדים לקבלת אזרחות רומנית, אך פועלו וותק משפחתו לא הועילו, בקשתו נדחתה.
יעקב פסנתיר חי בשנותיו האחרונות בעוני רב ואחרי התערבותו של משה שוורצפלד התקבל בבית המחסה "Elisabetheum" (אליזבתאום) שהוא היה בין מייסדיו.
תרומתו ההיסטורית של פסנתיר הוכרה עוד בימי חייו על ידי מלומדים כמו הרבנים מוריץ לזרוס מברלין, ומאיר קייזרלינג מפשט, וברומניה על ידי הרבנים אנטואן לוי ומאיר בק.
פסנתיר ערך והוציא לאור עיתון ביידיש בשם "היועץ".
יעקב פסנתיר היה נשוי שלוש פעמים.
אשתו השנייה, זלאטה וייס, הייתה גרושה כשהתחתן איתה, וילדה לו שני ילדים.
1871 ספר דברי הימים לארצות רומניה הופיע ביאשי, 225 עמודים.
1873 קורות היהודים ברומניה הופיע בלבוב, 168 עמודים.
1875 ספר זכרונות הופיע בבוקרשט, 208 עמודים.(ביידיש)
1877 מזכרת ציון יצא לאור בבוקרשט בתרגומו של א.
- כולל תמצית שני ספריו הראשונים בגרמנית.
המופע השקרי של הקוסמים והמנחשים מראשית ועד ימינו" עם הקדמה של משה גסטר.
הוצאת Philip Lasăr קראיובה (ברומנית)
הסבלנות הדתית ברומניה - לא פורסם
סיפור על ויכוחו בוגע לוותק היהודים ברומניה מופיע ב"דמויות קרובות" מאת איציק מאנגר - בתרגום לעברית מאת אברהם שלונסקי (1941)
משה שוורצפלד ייחד לו פרק ב"ספר הזיכרון" שלו.
יעקב פליקס (ברומנית: Iacob Felix; 6 / 18 בינואר 1832, הורז'יצה – 19 בינואר 1905, בוקרשט) היה רופא רומני יהודי מומר, יליד צ'כיה, חבר האקדמיה הרומנית.
נולד למשפחה יהודית בעיירה הורז'יצה (Horschitz) בצפון בוהמיה.
למד בתיכון בייצ'ין (Jičin) ובפראג.
סיים את לימודי הרפואה בווינה בשנת 1857. התנצר לקראת סוף לימודיו שם והפך לרומנו-קתולי.
עזב את מולדתו ככל הנראה אחרי אירועי חיים כואבים ובחר להתיישב בוולאכיה באוגוסט 1858,
שם שרת תחילה כרופא מחנה ההסגר בעיירה אולטניצה ולאחר מכן כראש שרותי הבריאות במחוז מוסצ'ל.
בעל ידע ותכונות ארגוניות מעולות, ד"ר יעקב פליקס הוזמן לבוקרשט על ידי ד"ר קרול דבילה (Carol Davila), ראש מנהל הבריאות של הנסיכויות המאוחדות (רומניה – בעתיד), כדי להיות פרופסור להיגיינה בבית הספר הלאומי לרפואה, שהיה בהמשך לפקולטה.
מונה ב-1861 לרופא של אחד האזורים בבירה בוקרשט.
שנה לאחר מכן מינה אותו דבילה לסגן מפקח כללי של שרותי הבריאות במדינה, ובשנת 1869 היה לפרופסור להיגיינה בפקולטה החדשה לרפואה בבירת רומניה.
בשנת 1865 יעקב פליקס חקר את מגפת הטיפוס שפשטה על סנקט פטרבורג.
במשך מעל עשרים שנה שימש כרופא ראשי של העיר בוקרשט.
הוא היה בין השנים 1892–1899 מנהל השירות הסניטרי של רומניה, ואחת מהצלחותיו הייתה מיגור מגפת החולירע של שנת 1893. החל משנת 1879 התמנה לחבר המחלקה המדעית של האקדמיה הרומנית.
יעקב פליקס נחשב מייסד האסכולה הרומנית להיגיינה וניהול הבריאות.
הכרך השני לספר הלימוד שלו להיגיינה ציבורית ומנהל הבריאות, שהופיע בשנת 1888 נחשב ספר הלימוד הראשון לאפידמיולוגיה בעולם, שהתבסס על עקרונותיו של לואי פסטר.
פליקס תרם תרומה מכרעת לעריכת חוק הבריאות הראשון של רומניה בשנת 1874 ולאחר מכן לעריכת התקנות הנלוות.
כאות הוקרה נבחר בשנת 1884 כיושב ראש הכנס הלאומי הראשון של הרופאים, הוטרינרים והרוקחים ברומניה.
לא נהג לדבר על מוצאו ועל עברו היהודי, אבל גם לא התבטא מעולם במושגים של דחיית היהדות.
1870 Igiena publică "ההיגיינה הציבורית".
Istoria igienei în România "ההיסטוריה של ההיגיינה ברומניה".
(פדרציית הקהילות היהודיות ברומניה - נ.
תרומת יהודי רומניה לתרבות ולציוויליזציה - פרק רפואה -
ברטסקו - הוצאה לאור "הספר", בוקרשט, 2004
יעקב פלמוני (פולונסקי) (19 באפריל 1897 – 7 בפברואר 1971) היה הוגה, מחנך וחוקר, חבר קבוצת דגניה א' שבבקעת כנרות, שם שנתן לאזור, כמו גם שמות הקיבוצים אפיקים ומעגן.
יעקב פלמוני נולד באביב תרנ"ז (1897) בעיירה הורושקי בפלך ווהלין של האימפריה הרוסית, בן למשפחת חסידים ענפה.
מילדותו התבלט בכישרונותיו, עבד וחסך כסף להגשמת שאיפתו להשלים את לימודי ה"חדר" בלימודים בגימנסיה העברית הרצליה בתל אביב; אך תקוותו נגוזה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, והוא החל ללמוד לימודים כלליים כאוטודידקט.
מלימוד עצמי שלט גם בשפות רבות, בהן ערבית, שבה ראה בסיס תקשורת חיוני לציוני המתעתד לחיות בארץ ישראל.
ברוסיה החל ללמד כמורה עברי.
עם נישואיו למנוחה (לבית פרדמן), בוגרת הסמינר העברי לגננות שבהנהלת יחיאל היילפרין בוורשה, הוזמנו שניהם ללמד בסניף ההסתדרות הציונית בצ'רנוביל, שם נולד ב-1919 בנם עובד (שֵם שניתן לו במגמה שיעבוד את אדמת ארץ ישראל, כפי שאכן עשה).
כחברים בתנועת "צעירי ציון", הם ניהלו את ביתם ואת בית הספר על טהרת העברית, מופת למורי "תרבות", והיו שותפים פעילים למלחמה שניטשה ברחוב היהודי (ואף הוחמרה עם פרוץ מהפכת פברואר) בין העברית ליידיש.
בשנות המהפכה סבלה הקהילה והמשפחה פוגרומים חוזרים.
אף שהיו רשומים לעלייה, הדבר נמנע מהם בגלל המצב הפוליטי ברוסיה ופרעות תרפ"א בארץ.
ב-1923 קבלו את הסרטיפיקטים, הגיעו לארץ ישראל על הספינה "הלואן", והתיישבו בשכונת בורוכוב שליד תל אביב (לימים גבעתיים).
אף שפלמוני הכין עצמו עוד ברוסיה לעבודה בנגרות, על פי סקר המקצועות הנדרשים בארץ, בשנותיו הראשונות בארץ הוא הועסק כמורה וכמתרגם (הוא קרא בשמונה שפות) במערכת עיתון "הארץ".
ב-1925 הוזמן להיות מורה בנהלל, ושם נולדה בתו צפירה.
בנהלל התפרסם בתצפיות טבע וחקלאות, והורה אותן לתלמידיו בעברית מתחדשת.
ב-1932 הוזמן להיות מורה בדגניה.
לאחר שנות הוראה אחדות התבקש לקבל על עצמו את הקמת "בית גורדון", בית לטבע ולחקלאות, לזכרו וברוח ערכיו והגותו של א.ד.
גורדון, שהיה למוזיאון הראשון בתנועה הקיבוצית.
פלמוני הוא שהנחה את עקרונות עיצובו ותכניו החינוכיים והתרבותיים של הבית.