tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בוצע ב-1975 בניצוח ג'ואן פרנקס-ויליאמס עם אמילי ברנדסן, מצוסופרן, שרה פוסקון-הימן - פסנתר, מרק דרבינסקי - צ'לו, יוסי מר-חיים - אורגן, יהודה כהן - כלי הקשה, והמלחין בסינתסייזר.
היצירה ייצגה את ישראל ב"במה הבינלאומית של המלחינים"רוסטרום" של אוסק"ו בפריז.
1975 - סובלימציו לחליל, צ'לו, שני פסנתרים, כלי הקשה וסרט מגנטי - הוזמנה על ידי קול ישראל - בוצע בבכורה על ידי בוריס ברמן ב"מגוון מוזיקלי" - השתמשה בהרמוניות ובקאדנצות מסורתיות
1974 - נוטורנו לפסנתר וסרט מגנטי (כולל מובאה משופן)
1975 - קריאות ולחישות לתזמורת ולסרט מגנטי - הוזמנה על ידי המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות לרגל חגיגות יובל המאתיים של ארצות הברית - בוצע בבכורה בשיקגו ב-24 בינואר 1976 על ידי נגני מוזיקה קאמרית בת זמננו בניצוחו של ראלף שייפי
1976 - אפוקליפסה מחזור שירים עם סרט אלקטרוני - בוצע על ידי אמילי ברנסדן-שזכתה בגינו בפרס הביצוע מטעם המועצה הציבורית לתרבות ולאמנות
1976 - האופרה עין כחולה, עין חומה - בוצעה בבכורה בתל אביב ב-29 ביולי 1976 בפסטיבל ישראל בניצוח יצחק שטיינר ועם כוריאגרפיה מאת רונית לנד - הוזמנה על ידי הקרן תל אביב לספרות ולאמנות - לברית מאת המלחין, לפי סיפור מאת צפרירה לוין-גור.
השתתפו במופע הזמרת אמילי ברנדסן, השחקן שמואל עצמון, והטנור מנשה חג'ס, פנטומימה מאת לאה ברפמן וצבי סרפר
1976 - מוזיקה יהודית עתיקה לתזמורת
1976 - איריס - לחליל, אבוב, קלרנית, פסנתר, כינור, צ'לו - על ידי הרכב שכלל את ונדי אייזלר, אליהו טורנר, ישראל זוהר, עדית צבי, אברהם מלמד, שולמית לורן- בניצוחה של ג'ואן פרנקס-ויליאמס
1977 - פראנה (Pranah) לכינור ולסרט מגנטי - הוזמן על ידי הכנר המקסיקני מנואל אנריקס ; בכורה ברדיו המערב גרמני בקלן
1977 - מחקר התנ"ך - כתוב על תמליל מאת יעקב הסינג ומבוסס על שלוש מובאות מן התנ"ך - בוצע בבכורה על ידי אורזולה מאייר-ריינך - אלר, ריצ'רד לסר - קלרנית, וכינורות, תחת השרביט של סמואל סיסר
1978 - שירת הכוכבים (Sternenge-sang) לתזמורת קאמרית - הוזמנה על ידי קרן תל אביב לספרות ולאמנות בעבור התזמורת הקאמרית הישראלית בניצוחו של רודולף ברשאי (1979)
מבוססת על מוטיב קצר המורכב מארבעה צלילים
1979 - סינגוגליה Sinagogalia - לאורגן וסרן מגנטי - משתמש בפרקי חזנות של המסורת היהודית פורטוגזית ובבלית.
בוצע בבכורה על ידי נגן העוגב ולרי מאיסקי.
הוזמנה על ידי הפסטיבל למוזיקה לאורגן בדיסלדורף.
1978 - ספר ספירות (The Book of Emanations) למצוסופרן או בריטון ולתזמורת גדולה - על טקסט מהקבלה, הוזמנה על ידי התזמורת הסימפונית של סיאטל לרגל חגיגות ההשלושים של מדינת ישראל
1978 - Ein Stuck aus der Nacht קטע מתוך הלילה לשחקן ומוזיקה אלקטורנית
1979-1981 - טונוס - לסינתטייזר קוודרפוני (בנויה על אקורד בעל 39 לילים).
1981 - סינדרלה לצ'לו ופסנתר
1982 - Seelenkalender (לוח השנה של הנשמות) למצוסופרן ופסנתר
1983 - The Book of Changes (ספר השינויים) לפסנתר
1983 - Stück-Mund-Stück (קטע פיה) לטרובמון, צלילי מחשב וסרט וידאו
1983 - קטע פיקולו לפיקולו וצלילי מחשב
1984 - Rainbow Music (מוזיקת קשת וענן) ל 6 חלילי צד בכורה בבון
1984 - Trioirtrio לכינור, צ'לו ופסנתר
1988 - זמן מחשב לכינור, צ'לו ופסנתר
מִיכָאֵל גֶאוֹרְג קוֹנְרַד היה פילוסוף וסופר גרמני מהזרם הספרותי של הנטורליזם.
הוא היה המייסד והעורך של כתב העת הספרותי החשוב "".
קונרד היה בנו הבכור של איכר מ (כיום מחוז ) ליד .
הוא למד במכללה להכשרת מורים ב כדי ללמוד פדגוגיה.
מאוחר יותר נוספו מקצועות הפילוסופיה והפילולוגיה המודרנית.
קונרד עבר מאוחר יותר לאוניברסיטאות ז'נבה, נאפולי ופריז.
הוא השלים את לימודיו וקיבל תואר דוקטור לפילוסופיה ב-1868.
באותה שנה נסע לז'נבה לשנתיים כדי ללמד שם כמורה בבית הספר הגרמני-לותרני.
שם הוא התקבל ללשכת הבונים החופשיים "L'union des coeurs" בפברואר 1870. ב-1870/71 הוא התיישב באיטליה, וחי עד 1878. גם שם הוא היה פעיל כמייסד שותף ומנהל לשכת הבונים החופשיים Pestalozzi של דוברי הגרמנית.
בשנת 1878 עבר לפריז, שם שהה חמש שנים ועבד כמרצה במכון פוליגלוט (Institut Polyglotte).
בשנה האחרונה לשהותו בצרפת עבד בעיקר במשרד הפריזאי של פרנקפורטר צייטונג.
בשנת 1883 הוא עבר למינכן.
כאן הפך קונרד עד מהרה לדמות מרכזית בתנועה הנטורליסטית.
ב-1885 ייסד את כתב העת הנטורליסטי הספרותי החשוב "".
בשנת 1891 נבחר קונרד למועצת המנהלים של "" שהגה יוליוס שאומברגר (Julius Schaumberger).
הוא גם היה אחראי על העיתון של המועדון "עלים מודרניים" (Moderne Blatter) ועל כתב העת "במה חופשית" (Freie Bühne).
כתבי עת אלו השלימו את כתב העת "החברה", שלה תרם מסות רבות, מאמרי מערכת וסקירות בעיקר עבור ספרות גרמנית מחודשת במובן של ריאליזם ונטורליזם, אך גם עבור החברה.
הוא היה הפטרון של אמנים שונים, כולל , שניהם נשארו קשורים לאורך כל חייהם.
הוא היה מקורב לצייר והפעיל החברתי קרל וילהלם דיפנבאך, שלמענו ערך קמפיין נמרץ במספר הזדמנויות, וכן תמך ב, המייסד השותף של ההתיישבות האוטופית (הנטושה כיום) בשווייץ.
מיכאל קונרד השתמש לעיתים קרובות בשמות בדויים: ארתור פלדמן, הנס פרנק, פריץ האמר, איגנטוס, אריך שטאל, ארווין שטורם וולט.
ב-1887 נשא קונרד לאישה את שחקנית החצר והסופרת של מינכן מארי רמלו, שגם פרסמה תחת השם מארי קונרד-רמלו.
בשנים 1893–1898 היה חבר הרייכסטאג הגרמני של מפלגת העם הגרמנית כחבר במחוז הבחירה של פרנקוניה התיכונה.
מיכאל גאורג קונרד נפטר ב-20 בדצמבר 1927 במינכן בגיל 81. קברו נמצא בבית הקברות של גנודשטאט.
יצירה אוטופית גרוטסקית המתרחש בשנת 3000 ושבה הטכניקה משתלטת על הטבע.
מיכאל גטמן (נולד ב-1978) הוא רקדן וכוריאוגרף ישראלי.
גטמן נולד בישראל לדורה קרולין וזכריה גטמן, עולים חדשים מלנינגרד שבברית המועצות שהתיישבו בבאר יעקב.
הם עלו לארץ אחרי "מבצע חתונה", ניסיון לחטיפת מטוס אזרחי ריק במטרה להימלט מברית המועצות לישראל, שאירע ב-1970. למרות שהניסיון לחטיפת המטוס נכשל, הוא עורר מודעות בנושאי איסורי העלייה מברית המועצות לישראל והפגיעה בזכויות האדם שהתרחשה שם, דבר שתרם לגל העלייה מהמדינה לארץ בשנות ה-70.
כשהיה בן 5 גטמן החל לרקוד בהדרכת סבתו בחדר קטן בביתה.
בהמשך למד טכניקת בלט אצל המורה רוזלין קאסל (סובול) באולפן מחול בת דור תל אביב, בניהולה של הגברת ז'נט אורדמן.
בין מוריו לקלאסי ומודרני היו לנה בר מאיר, מיכל חסון ברדס, ז'נט בולדינג ו יגאל ברדיצ'בסקי.
בשנת 1996 הוזמן על ידי נעמי פרלוב לרקוד באנסמבל בת שבע (הלהקה הצעירה).
לאחר שנה הוא הוזמן על ידי אוהד נהרין להצטרף ללהקה הבוגרת של בת שבע, שם רקד כשנתיים.
בשנת 1997 הכוריאוגרפית אמנדה מילר הגיעה ליצור עבור הלהקה.
בעקבות העבודה המשותפת עם גטמן, הוא הוזמן על ידה לרקוד בלהקתה "Pretty Ugly Ballet Freiburg", שבגרמניה ב-1999. במהלך שנות עבודתו כרקדן, בישראל ובגרמניה, עבד גטמן עם וביצע יצירות מאת היוצרים אוהד נהרין, אמנדה מילר, מרגרט דונלון, אנז'לן פרלז'וקאז', ייז'י קיליאן וויליאם פורסיית'.
בשנת 2007 החל גטמן ליצור עבודות כוריאוגרפיה ופרויקטים במחול.
ביצירותיו הוא מבקש לחקור את הקשר והמתח שבין שפה לבין תנועה, תגובות קוגניטיביות, הפרטיקולרי והמופשט, היכולת להגיב למצבי קיצון בקשת רגשות רחבה, והקשרים היסטוריים ותרבותיים הקשורים בגוף האדם.
עבודותיו מוצגות על במות ופסטיבלים בישראל ובאירופה.
עבור יצירתו Ramifications שהוצגה בתחרות הכוריאוגרפיה הבינלאומית בקופנהגן בשנת 2007, זכה בפרס שני לכוריאוגרפיה ופרס ראשון לביצוע.
בשנת 2010 הצטרף לעמותת הכוריאוגרפים, ובשנת 2014 זכה בפרס ראשון לכוריאוגרפיה עבור יצירתו Face To Face בתחרות No Ballet בגרמניה.
גטמן נתמך כיוצר ממשרד התרבות וזוכה למענקים ומלגות מקרן יהושוע רבינוביץ, מפעל הפיס בתרבות, קרן Mart.
בשנת 2022 יצר את "Songs&Borders", פרויקט רב-תרבותי שאיגד שש נשים פעילות ולוחמות, כל אחת בדרכה, מצפון הארץ: הגליל העליון (אלג'ליל אלאעלא ألجلیل ا على) והגולן (אלג'ולאן الجو ن).
כל אחת מהן ייצגה את התרבות המקומית השונה ממנה היא באה.
היצירה הוצגה ברומא (Teatro Bibliote Quarticciolo) ובפסטיבל עכו לתיאטרון אחר 2023.
גטמן בעל תואר שני M.A.
התזה שלו התעמקה בשימוש במילים, מחוות והמשגות בפרקטיקות כוריאוגרפיות, תוך התמקדות בקשר של אלה עם גישתו הפילוסופית של ברוך שפינוזה.
נוסף להיותו כוריאוגרף ורקדן, גטמן גם עוסק בהוראת מחול במוסדות ומרכזי מחול שונים בישראל ובעולם.
2014 -תחרות No Ballet, גרמניה - פרס הכוריאוגרפיה
מיכאל הכהן בְּרָוֶר (לעיתים ברוור או בראוור; 27 בנובמבר 1862, ה' בכסלו ה'תרכ"ג – 6 בינואר 1949, ט' בטבת ה'תש"ט) היה סופר יהודי גליציאני.
נולד לבריינא ומשה בקאלוש, התחנך אצל תלמידי רבי יעקב לורברבוים, והיה תלמיד חבר לרבי אריה לייבוש הורוביץ מחבר ספר הרי בשמים.
עיקר לימודו היה בספרי קודש וחסידות אך התעסק גם עם ספרות ההשכלה.
החל מ-1893 ניהל מבשלת שיכר לפרנסתו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד בתנועת המזרחי.
חינך את משפחתו בסגנון תורה עם דרך ארץ.
היה נשוי ללאה לבית ציימר והיה אב לחמישה ילדים, שלושה בנים ושתי בנות, ארבעה מתוכם בעלי תואר דוקטור מאוניברסיטת וינה, והחמישית רופאת נשים.
הבולט מבניו הוא הסופר והמחנך אברהם יעקב ברור.
בזקנתו חיבר שני ספרים לתולדות רבני חסידות זידיטשוב.
שני מאמרים נוספים שלו פורסמו כספרים.
בנו פרסם בהוצאת מוסד הרב קוק את זכרונותיו יחד עם זכרונות עצמו.
עלה לישראל ב-1925. נפטר בט' בטבת תש"ט.
ספד לו בין היתר ר' בנימין.
פאר יצחק, תולדות רבי יצחק אייזיק מזידיטשוב, דפוס מרגליות, לבוב תרפ"ח; סטמאר תרצ"ח; ירושלים תשכ"ה; ניו יורק תש"י; ירושלים תשכ"ח; ניו יורק תשל"ו; בית הלל, ניו יורק תשמ"ט; עתיקה, ניו יורק תשס"ו; תפארת אבות, ניו יורק תשע"ו.
צבי לצדיק, דברי תורה ותולדות רבי צבי הירש מזידיטשוב, וינה תרצ"א; ירושלים תשל"ב; ניו יורק תשל"ב, תשל"ו, תשמ"ט, תשס"א, תשס"ו.
על סדר השנה, ירושלים תר"פ.
אבן שתייה : או אבן הטועים: חקירה מדעית ע"ד מקום המקדש וכותל המערבי, ירושלים דפוס צוקרמן תר"צ (בספר תוקף את הטענה שאבן השתייה נמצאת בכיפת הסלע)
לשנויי נוסחאות בישראל, עלים לבטוי, תל אביב 1929
מיכאל הלפרן (1860 – 3 בדצמבר 1919, י"ב בכסלו תר"ף) היה מחנך ופעיל ציוני, איש העלייה הראשונה, ממייסדי מפלגת "פועלי ציון", יזם של ארגוני הגנה יהודית בארץ ישראל ובמזרח אירופה, יזם תעשייה והתיישבות ותועמלן השפה העברית.
היווה השראה למייסדי ארגון "השומר".
הלפרן נולד בעיר וילנה שבליטא, אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית.
אמו, פרידה מאירוֹבְנה, הייתה בתו של פרשן התנ"ך הרב מאיר ליבוש וייזר (מלבי"ם), שנחשב לאחד מחשובי הרבנים בתקופתו.
אביו של מיכאל, ר' אליהו חריף הלפרן, היה נשוי בנישואין ראשונים לשרה סוניה לבית רטנר (נישאה לאחר גירושיה למהרי"ל דיסקין ונודעה בירושלים בכינויה "הרבנית מבריסק").
האב החזיק מגילת יוחסין שהגיעה עד דוד המלך.
למיכאל הייתה אחות אחת, אמליה.
אביו נפטר קודם שמלאו למיכאל 14, והוריש לו הון רב.
אמו עברה לסמולנסק, שהייתה מחוץ לתחום המושב היהודי ברוסיה, ונישאה שם לעשיר יהודי בשם זליקין.
בווילנה למד בישיבה, ובסמולנסק למד בגימנסיה הממלכתית הרוסית.
בנעוריו הצטרף לאחד מתאי-הנוער המהפכני, לתנועת "נרודניה ווליה" .
הצטרפותו הייתה אופיינית לרבים מבני הנוער היהודי ברוסיה, ושיעור היהודים בארגונים מהפכניים היה גדול פי כמה משיעורם באוכלוסייה.
הארגון היה אחראי, בין השאר, לרצח הצאר הרוסי אלכסנדר השני ב-1881. בעקבות כך, פרצו פרעות קשות ביהודים ברוסיה במשך השנים 1881–1882, אשר כונו "הסופות בנגב".
פרעות אלו כללו רצח המוני של יהודים, מעשי אונס, אלימות ושוד על ידי כנופיות חמושים.
שר הפנים החדש איגנאטייב, יזם מסר להמונים שהתפרצותם האלימה היא "זעם העם" כנגד "הניצול היהודי", ובעקבות זאת, נוסחו "תקנות זמניות", שנקראו "חוקי מאי", שאסרו על היהודים שורה של פעילויות במסחר ברוסיה ואף ב"תחום המושב"; בהמשך התפשטו הפרעות לוורשה ולבאלטה (כ-150 ק"מ מצפון לאודסה), הקצוות המערביים של האימפריה הרוסית.
בעקבות שרשרת האירועים הקשים, החל הלפרן להתעניין בגורלו של העם היהודי וברעיונות התנועה הציונית.
הלפרן נדד בערים ובעיירות שבהן שכנו הקהילות היהודיות המוכות.
הוא ניסה לארגן קבוצות חמושות של יהודים, במסגרת פעולות "הגנה עצמית" של הקהילות היהודיות, אך "נתקל בהתנגדות קשה מצד פרנסיהן של הקהילות היהודיות וגבאיהן", אשר חששו מהמשטרה החשאית, האוכרנה.
בבית הכנסת הגדול של וילנה קטע הלפרן את הרצאתו הפייסנית של הרב הראשי של העיר, והכריז בניגוד לדבריו על יום "צום ותפילה" קרא:
בגיל 19 נישא לבבה פאפירנא, בתו היחידה של יוסף פאפירנא, יהודי עשיר ושומר מסורת בן העיר וִיטֵבְּסְק; אולם נישואים אלה לא עלו יפה, והם התגרשו כעבור שנתיים.
הלפרן הקים את האיגוד המקצועי היהודי של פועלים ופועלות הראשון בווילנה.
ארגון זה נקט באמצעי השביתה להטבת תנאי העובדים, להעלאת שכרם ולהקטנת מספר שעות עבודתם ביום.
הוא הרצה על ציונות סוציאליסטית באיגוד שהקים, וכן במפגשי "חברת שש"י" ("שאלו שלום ירושלים"), ולהרצאותיו נהר קהל רב.
בשנת 1885 ביקר הלפרן לראשונה בארץ ישראל שהייתה נתונה תחת השלטון העות'מאני, ביקור שנמשך כחצי שנה.
בראשית שנת 1887 שם פעמיו בשנית לארץ.
בדרכו פגש את ליליינבלום ופינסקר, אשר שכנעוהו לתרום 5,000 רובלים לרכישת קרקעות בארץ ישראל.
בתרומה זו נקנו קרקעות המושבה יסוד המעלה.
הלפרן הקים בחייו מספר מפעלים עבריים, שרובם כשלו כעבור זמן מה.
הוא ראה בפיתוח תעשייה עברית בארץ ישראל יעד לאומי חשוב.
הוא התייחס למפעליו כסדנאות התנסות והכשרה וכמקום בו העובדים יתחנכו על רעיונות הציונות והסוציאליזם.
בהקשר זה, הקים הלפרן בית חרושת לסבון - תעשיית הסבון הייתה מפותחת אז בארץ בעיקר במגזר הערבי - אך במפעל שלו העסיק רק פועלים יהודים, על פי עקרון "עבודה עברית" כדי לעודד יהודים בארץ שראל.
הלפרן רצה לאמן גדודי חיילים יהודים חמושים, אשר יחיו יחדיו ויתפרנסו מרעיית צאן, כפי שהיה מקובל בשבטי הבדואים הערבים.
משימתם העיקרית, על פי גישתו, תהיה לשוטט בערבות הנגב ובעבר הירדן ולהגן על היישוב העברי מפני התקפות הבדואים הערבים.
הלפרין ומספר בחורים ערכו טיול ארוך בירושלים ובעבר הירדן, כדי להכיר את הארץ.
כרבים מבני דורו, התרשם הלפרן מאוד מהשבטים הבדואים שהתוודע אליהם בארץ.
זמן קצר לאחר בואו ארצה התיידד ידידות אמיצה עם השייך הבדואי של חוסון מעבר הירדן המזרחי, שהעניק לו כאות ידידות סייח אציל.
אולם למעשייה זו קמו עוררין שסתרו אותה.
במושבה ראשון לציון ייסד את איגוד הפועלים העברי הראשון בארץ, והתסיס את אנשיה כנגד שלטונו של יהושע אוסוביצקי, פקיד המושבה מטעם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד.
באפריל 1887 הגיע העימות בין מחנה אוסוביצקי, שהתארגן בשם "אגודת רעים", לבין מחנה המתנגדים לו, "אגודת רודפי שלום", לשיא; שבסופו גורש אוסוביצקי מהמושבה.
הברון רוטשילד הגיב על המאורע בהפסקת התמיכה הכלכלית למושבה כולה.
רק לאחר שעזבו ראשי המורדים את המושבה, ושאר האיכרים חתמו על חוזה אשר הכפיף אותם ואת רכושם לרוטשילד ופקידיו, הוא החזיר את תמיכתו במושבה.
הפרשייה עוררה פולמוס גדול ביישוב היהודי החדש בפרט ובקרב שוחרי התנועה הציונית בכלל.
תחת מסווה של הקמת איגוד פועלים, ניסה הלפרן, בעזרת מתיישבי רחובות, להקים בה ארגון חשאי צבאי למחצה, בשם "אגודת העשרות".
הוא רכש קרקעות בוואדי חנין מראובן לרר, והתכוון להקים בהן יישוב בשם נס ציונה.
הוא הוציא מעל 60,000 רובלים לרכישת הקרקעות ולהכשרתן, כדי להקים בהן "מושבת פועלים" - משק שיתופי של חקלאים - רעיון חדש בארץ באותה תקופה, אך לא הצליח לפרוע במועד את כל חובו ללרר, ועקב כך בוטלה בעלותו על הקרקעות.
זמן קצר לאחר ייסוד המושבה נס ציונה, התחתן הלפרן עם שרה קלמנוביץ.
הלפרן וחותנו קלמנוביץ השתתפו ברכישת קרקעות חדרה.
בנס ציונה הקים הלפרן גדוד עברי בשם "מחנה יהודה".
המנונו היה השיר "שאו ציונה נס ודגל", שיר עברי ידוע שהושר כבר באותם ימים.
לטקס חנוכת המושבה, שהתקיים בכ"א בטבת תרנ"א (1 בינואר 1891), הגיע הלפרן רכוב על הסוס אשר קיבל מן השייך הבדואי מעבר הירדן, ובידו הניף דגל עברי, הדומה לדגל אשר הונהג במדינת ישראל.
הלפרן הכשיר את לבותיהם של צעירים רבים בארץ ומזרח אירופה בשיחות אישיות, בהרצאות ובנאומים בהם נשא את עקרונות הריבונות והצבא העברי, שעמדו בבסיסו של "בר גיורא", שהוקם ב-1907 כארגון חשאי.
אחת מזרועותיו של 'בר-גיורא' הייתה ארגון "השומר" שהוקם ב-1909, ונועד להיות ארגון צבאי ציוני בארץ ישראל.
בין מקימיו נמנו יצחק בן-צבי, מניה שוחט, ישראל שוחט ואלכסנדר זייד.
בשנת 1892 נסעו הלפרן ורעייתו שרה לרוסיה, שם נולדו שלושת ילדיהם: שולמית (מיטה), אריה (ליובה) וירמיהו.
הלפרן השתתף בקונגרס הציוני השלישי ב-1899 כציר מטעם מפלגת "פועלי ציון".
בהיותו בוורשה, הקים הלפרן, בתמיכת קבוצת עסקנים ציונים אמידים בני המקום, חברת מניות להפצת יין ארץ-ישראלי מיקבי ראשון לציון בתפוצות הגולה, בשם: חברת "כרמל".
הלפרן נמנה בין בעלי המניות הראשונים בחברה זו.
הוא יסד במינסק את סניף מפלגת "פועלי ציון" כדי שתשמש כמסגרת ארגונית ציונית לפועלים היהודים, ותהיה בבחינת משקל שכנגד לתנועות ולמפלגות הסוציאליסטיות והקומוניסטיות, שמשכו אליהן המוני פועלים יהודים ובני משכילים ואמידים.
הלפרן השתתף בקונגרס הציוני השישי ב-1904, שנקרא בדיעבד בשל הפולמוס שפרץ בו "קונגרס אוגנדה", והביע התנגדות עזה לתוכנית אוגנדה.
באותן שנים, תבע הלפרן בבית משפט את אמו על שסירבה להעביר לידיו את האפוטרופוסות על הרכוש הרב שהוריש לו אביו.
הוא הפסיד במשפט לאחר שבית המשפט קבע, כי הוכיח במעשיו שאינו שפוי בדעתו.
ב-1904 נפטרה אמו של הלפרן.
את הונה הפקידה בידי אפוטרופוסים, שהיו שולחים לו סכומי כסף למחיה עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-1905 חזר הלפרן בגפו לארץ ישראל.
אשתו וילדיו הצטרפו אליו כעבור מספר שנים.
בשובו ארצה, החליף הלפרן את נתינותו הרוסית לעות'מאנית.
זמן קצר לאחר מכן, התקשר עם מנהיגי "הטורקים הצעירים", והחל לפעול במחתרת המפלגה "אחדות וקידמה" בתכנון המהפכה נגד משטרו של עבדול חמיד השני.
לאחר המהפכה, זכה הלפרן בדרגת "יוז-בש" (מקבילה לסרן), והוחלט להעניק לו אות הצטיינות גבוה; לחגיגת ה"חוריה" שהתקיימה בכיכר ליד בית הסראייה ביפו, הגיע הלפרן רכוב על סוס לבן ובידו הדגל הציוני; הוא נשא נאום בדבר הקמת מדינה עברית בארץ, שבסיומו הריעו לו נציגי השלטון והקהל.
מנהלו הציב אתגר למתנדבים אמיצים להיכנס לזמן קצר לכלוב האריות.
הלפרן התנדב, ובעומדו בכלוב נשא נאום למען תחיית העם היהודי בארצו, ופרץ בשירת "התקוה" בליווי שאגות האריות.
מאורע זה התפרסם בעיתונות העולמית.
הלפרן נסע לאתיופיה לעשות נפשות אצל הפלשים ("ביתא ישראל") לרעיון תחיית המדינה העברית בארץ אבות, ולגייסם לשירות בצבא שחרור יהודי בארץ ישראל.
הוא נעצר כעבור זמן מה על ידי המיליציה החבשית, הואשם בריגול, ובהתערבות הנציגות הבריטית באדיס אבבה גורש מאתיופיה.
במלחמת העולם הראשונה וראשית תקופת העלייה השלישית - 1914–1919
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה בקיץ 1914, פסקה להישלח אליו הקצבה הכספית, שהיה מקבל מן האפוטרופוסים שהפקידה אמו על שארית ירושתו, בשל שיבושי הדואר וסגירת הבנקים.
רכושו הרב ברוסיה הוחרם לאחר עלייתם לשלטון של הקומוניסטים הבולשביקים בנובמבר 1917. בחמש שנות חייו האחרונות נותר הלפרן כמעט ללא מקורות קיום.
השמירה הפכה למקור פרנסתו העיקרי.
בהיותו שומר בגימנסיה הרצליה בתל אביב נורה בחזהו ונפצע קשה, אך החלים וחזר למשמרתו.
הלפרן תמך בצד העות'מאני בראשית מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף, גויס בנו לצבא העות'מאני, ונפל בקרב בפאתי עזה בשנת 1917. בעקבות יחסם הקשה של השלטונות העות'מאניים ליישוב היהודי ורדיפתם את הציונות בשנות המלחמה, וגם בעקבות הטבח ההמוני בארמנים בפיקודו של ג'מאל פאשה, השליט הטורקי במזרח הקרוב, שינה הלפרן את עמדתו ועבר לתמוך בבריטים.
הלפרן עמד לצד אנשי מחתרת ניל"י בתקופת גילויה בתשרי תרע"ז ספטמבר 1917, כנגד עמדת רוב היישוב אז.
הוא נתן מקלט בצריפו ליוסף לישנסקי כשנמלט למטולה מפני הבולשת הטורקית ואנשי "השומר", שרדפו אחריו וניסו להתנקש בחייו.
כאשר נכנס הצבא הבריטי לארץ בשנת תרע"ח 1917, היה הלפרן מהראשונים שהצטרפו אל תנועת ההתנדבות והגיוס של הגדוד העברי הארץ-ישראלי, שנערכה ביוזמתם של "האקטיביסטים", רובם ממפלגת "פועלי ציון", וזאב ז'בוטינסקי.
אולם הוא נדחה מפאת גילו.
לקראת סוף 1919, בתקופת מאורעות תל חי, הגיע הלפרן אל הגליל העליון.
הוא נפטר בבית החולים בצפת ממחלות הצהבת והקדחת, ממנה סבל שנים רבות.
כשהיה מטופל בבית החולים הורע מצבו אף יותר לאחר שהאחות שטיפלה בו התבלבלה ונתנה לו תרופה שגויה, אך הוא דרש ממנהל בית החולים שהיא לא תפוטר מעבודתה בשל כך.
הוא נטמן בחורשת האקליפטוסים על שם בורוכוב במושבה מחניים.
בשנת 1920, בימי הפורענות שלפני נפילת תל-חי וכפר גלעדי, ננטשה מחניים על ידי תושביה.
לוח העץ שהוצב על קברו של הלפרן הוסר, כדי למנוע חילולו על ידי הפורעים.
רק בשנת 1941 הקימו אנשי ארכיון העבודה של "הסתדרות העובדים הכללית" מצבה על קברו, לאחר שנגבו עדויות על אתר הקבר מפי ותיקים.
בנו התנדב יחד עם חבריו מן הגימנסיה העברית הרצליה לצבא הטורקי בשנת 1915. הוא נהרג בקרבות כנגד הצבא הבריטי בחזית עזה בדרום הארץ ב-1917.
בתו שולמית (מיטה) היגרה לאחר מות אביה לצרפת.
בנם, רנה (ליאון) אוואר (René Havard) , היה לשחקן קולנוע ותסריטאי.
הוא כתב את התסריט לסרט "מונית לטוברוק" ("Un Taxi pour Tobrouq") משנת 1960. רנה הוא נכדו היחיד שהאריך ימים.
בנו ירמיהו (ירמה) היה מלח ורב חובל, מפקד בתנועת הנוער בית"ר והתנועה הרוויזיוניסטית וממייסדי הימאות העברית.
לאחר פטירתו התייחסו הכותבים אל מעשיו החריגים.
כך למשל, בהודעה על פטירתו בכתב העת קונטרס של מפלגת הפועלים "אחדות העבודה" מטעם מערכת העיתון שבראשה עמד ברל כצנלסון:
בגיליונות העוקבים, הופיעה מודעה שפרסם משה אלוני תושב ירושלים: וכן, הצעתו של אחד מקוראי קונטרס:
רוב כתביו, ובכלל זה יצירות ספרותיות מפרי עטו, נשרפו בשני אירועים: ארכיונו ברוסיה כלה בדליקה שהציתו בביתו אנשי "המאות השחורות".
כתביו שנשמרו בארגזים בתל חי, עלו באש בתקופת מאורעות תל חי לאחר מותו.
אבי מיכאל הלפרן, היא ביוגרפיה שכתב בנו ירמיהו הלפרין; ראתה אור בשנת (תשכ"ד 1964) בהוצאת הדר.
בעיר נס ציונה פסל לזכרו.
על שמו שכונת גבעת מיכאל בנס ציונה ושמות רחובות בישראל.
דיוקנו מתנוסס על בול בערך של שבעה שקלים, שהונפק על ידי השירות הבולאי ב-15 במרץ 1984 (באותו תאריך הונפקו גם בולים לזכרם של יגאל אלון ואורי צבי גרינברג).
בשנת 1975 הוציאה להקת גייסות השריון שיר על חייו בשם "הלפרין", במסגרת תוכניתה 'מן המזרח הפרוע'.
מיכאל גרוס הוא שחיין עבר ממערב גרמניה.
אלוף אולימפי בעל 6 מדליות מהן 3 זהב, אלוף עולם בעל 13 מדליות מהן 5 זהב, אלוף אירופה בעל 19 מדליות מהן 13 זהב ושיאן עולם בעבר במשחים ל-200 מטר חופשי, 400 מטר חופשי, 100 מטר פרפר ו-200 מטר פרפר ובמשחים ל-100 מטר חופשי ו-800 מטר חופשי בבריכת 25 מטר.
גרוס שלט במשחים ל-200 מטר פרפר ול-200 מטר חופשי משנת 1981 ועד 1988. הוא כמעט ולא הפסיד במשחים אלו.
בשניהם, הוא שבר ארבע פעמים את שיא העולם, זכה בשתי אליפויות עולם ובמדליית זהב אולימפית אחת.
גרוס כונה "האלבטרוס" בזכות מוטת זרועותיו (2.13 מטר) וגובהו (2.02 מטר).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), זכה גרוס ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 1:47.44 דקות, לפני מייקל הית' מארצות הברית (1:49.10 דקות) ותומאס פרנר חברו לנבחרת (1:49.69 דקות) ובמשחה ל-100 מטר פרפר בשיא עולם חדש של 53.08 שניות, שיפור לשיא העולם בן החודש של פאבלו מוראלס מארצות הברית (53.38 שניות).
שני סיים מוראלס (53.23 שניות) לפני גלן ביוקנן מאוסטרליה (53.85 שניות).
כשחיין אחרון הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:46.89 דקות.
גרוס פרש משחייה תחרותית ב-1991.
בסך הכל זכה גרוס ב-6 מדליות אולימפיות (3 זהב), ב-13 מדליות באליפויות העולם (5 זהב) וב-17 מדליות באליפויות אירופה (13 זהב).
גרוס נבחר לשחיין השנה בעולם בשנת 1985.
בשנת 1995 זכה גרוס להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
5 פעמים ברציפות נבחר גרוס לשחיין השנה באירופה 1982–1986.
מיכאל דקל (1 באוגוסט 1920 – 20 בספטמבר 1994) היה חבר הכנסת וסגן שר בממשלת ישראל מטעם הליכוד, שהורשע בשוחד ובמרמה והפרת אמונים.
דקל נולד ב-1 באוגוסט 1920 בשם מיכאל דייקסל בפינסק שהייתה אז חלק מפולין.
בילדותו קיבל חינוך דתי וגם למד ברשת החינוך "תרבות" עד גיל 14. לאחר סיפוח פינסק לברית המועצות לפי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, הוגלה דקל עם משפחתו לסיביר ואחר כך גויס ל ולאחר מכן לצבא הפולני.
לאחר המלחמה היה מפקד קן בית"ר במחנה עקורים בעיר האליין, וחבר מפקדת האצ"ל באוסטריה.
דקל היה אחד מאנשי האצ"ל שהשתתפו בניסיון השתלטות, ב-30 באוקטובר 1947, על מחנה העולים גנדנוואלד ליד אינסברוק שבאוסטריה (מחנה של תנועת הבריחה), שהוקם כדי לסייע בהעברת היהודים בשבילי האלפים לאיטליה.
בתקרית נהרג מירית אקדח איש ההגנה איתן אבידוב (בנו של יעקב אבידוב).
זמן קצר לאחר התקרית נתפס יחד עם שותפו על־ידי השלטונות הצרפתיים באזורי הכיבוש באוסטריה ונדון לתקופת־מאסר של חצי שנה.
על פי עדתו של מפקד המחנה סמי לוי, התקיפה הייתה נקמה על כך שאנשי ההגנה ניסו למנוע מדקל וחבריו להבריח עולים תמורת תשלום, שלא במסגרת הפעילות הרשמית של תנועת הבריחה.
בעזרת קשרים של האצ"ל, שוחררו דקל ושותפו ממאסר לאחר זמן קצר.
עם זאת נדחתה עלייתו לישראל, עקב חשש למעשה נקם על הרצח.
בשנת 1949 עלה לבסוף לישראל, והיה לחבר מושב נורדיה מ-1950. במושב היה בעל רפת וגידל ירקות.
במשך תקופה שימש גם כמזכיר המושב.
לאחר שהחל להיות פעיל בארגוני המושבים והחקלאים, החליט להשלים את לימודיו בגיל 35, וללמוד בתיכון אקסטרני בנתניה לבחינת בגרות באנגלית ומתמטיקה.
אחר כך השלים גם בגרות ברוסית (שפת אמו), תנ"ך וגאוגרפיה וקיבל תעודת בגרות מלאה בגיל 40. מייד אחר כך החליט ללמוד באוניברסיטת תל אביב מדע המדינה וסוציולוגיה והשלים תואר ראשון ב-1971.
דקל היה חבר ההנהלה ומרכז תנועת החרות משנת 1966. בתחילת שנות ה-70 מונה למזכיר התנועה.
בשנת 1977 לקראת הבחירות לכנסת התשיעית שובץ במקום ה-16 ברשימת תנועת החרות,
ועם הקמת הליכוד שובץ במקום ה-35 ונבחר לראשונה לכנסת.
הוא כיהן ברציפות עד הכנסת ה-11. והיה חבר בוועדות הכנסת השונות.
בין השאר מונה עם היבחרו לכנסת לוועדת הכלכלה, והיה חבר בלובי החקלאי הבין מפלגתי.
בנוסף היה תומך נלהב של מפעל ההתנחלות, ובתוכנית שהציג השר אריאל שרון להתיישבות של מיליון איש ביהודה ושומרון עד שנת 2000.
עם כינון ממשלת ישראל התשע עשרה מונה כסגן שר החקלאות תחת השר שמחה ארליך, במשותף עם פסח גרופר.
עם כינון ממשלת ישראל העשרים ואחת, בדצמבר 1984, ביקש ראש הממשלה יצחק שמיר למנות את דקל לסגן שר הביטחון תחת השר יצחק רבין.
אך קבוצה של חברי כנסת של תנועת החרות התנגדה למינוי.
דקל מונה לתפקיד שנה אחר כך, ושימש בו שלוש שנים.
זמן קצר לפני תחילת האינתיפדה הראשונה הקצין את דעותיו וקרא לטרנספר של הערבים מהשטחים.
בתוקף תפקידו כסגן שר החקלאות, קיבל דקל את האחריות לפיתוח ההתנחלויות ב.
דקל פעל באותן השנים במיוחד לסייע ליזמים פרטיים שרכשו קרקעות מפלסטינים, להתגבר על הקשיים המדיניים והבירוקרטים, ולהקים התנחלויות חדשות.
באותה עת גם שימש סגן יו"ר ועדת השרים להתיישבות.
בשנת 1982, סייע לסוחר הקרקעות משה זר להקים את ביתו על אדמה פרטית, שמאוחר יותר נכללה בשטח השיפוט של המועצה המקומית קרני שומרון.
בנוסף, זר טען שרכש קרקעות נוספות בסמוך, בשטח 762 דונם.
את הקרקעות הללו הוא מכר לקבלנים משה ויגאל גינדי.
בתחילת 1983 החלו האחים גינדי לשווק מגרשים ובתים ביישוב שתוכנן לקום במקום, בשם "כרמים" או "כרמי שומרון".
לאחר מבצע שיווק מוצלח, עשרות משפחות רכשו בתים ביישוב המתוכנן.
לאחר שנטען שליישוב המיועד כרמים אין אישור של ועדת השרים להתיישבות, הציגו האחים גינדי אישור שסיפק להם אבי צור, עוזרו של דקל.
בסוף 1985 נפתחה חקירת משטרה בחשד שהמכתב השקרי הוצא תמורת שוחד.
אבי צור טען במהלך משפטו כי דקל נתן את ההוראה לספק את המסמך המזויף.
אך המשטרה פקפקה בטענה זאת ויחזקאל קרתי טען שדקל ככל הנראה לא קשור לפרשה.
בנוסף דקל היה מקורב לאיש העסקים שמואל עינב, שהיה מעורב בהקמת שורה של התנחלויות, בהן כפר האורנים, שערי תקוה, שכונת מתתיהו מזרח במודיעין עילית, שכונת הר שמואל בגבעת זאב, ורמת קדרון, יוזמה להקמת התנחלות כ-6 ק"מ מזרח לבית לחם, שנתגלתה כהונאה.
באוגוסט 1985, נחקר עינב ב"פרשת הקרקעות", חקירת משטרה שבדקה חשדות להונאה ומרמה במספר יוזמות להקמת התנחלויות על יד יזמים פרטיים ביהודה ושומרון.
באחת מהעדויות סיפר על פגישה משולשת בינו לבין ראש הממשלה יצחק שמיר וסגן שר החקלאות דקל, שבה הוא העלה את הבעיות העומדות לפני סוחרי הקרקעות ביהודה ושומרון, ושמיר הבטיח לבדוק את העניין עם שר המשפטים, בעוד דקל הסביר לו בנוכחות שמיר את המצב הקשה מבחינה כספית של הליכוד לפני הבחירות.
כמן כן העיד כי נפגש עם מיכאל דקל ועם עוזרו אבי צור עשרות פעמים.
באחת הפגישות שקדמו לבחירות לכנסת בשנת 1984 שאלו אותו צור ודקל אם יהיה מוכן לעזור לתנועת החרות ולליכוד, ואם יהיה מוכן לעזור להם בהתרמת יזמים שעסקו בקרקעות ביהודה ושומרון.
עינב סיפר בעדותו גם על הפגישה במשרד ראש הממשלה בירושלים עם סוחרי קרקעות ויזמים וביניהם שותפו, סוחר הקרקעות אחמד עודה (שאחר כך היה עד מדינה).
בפגישה נכחו מיכאל דקל ואבי צור.
כל אחד מהיזמים והסוחרים העלה את בעיותיו, שמיר שמע ולדברי עינב, הבטיח שיעזור ויטפל בצורה כללית בכל הנושאים ששמע.
לאחר מכן, יצא שמיר עם דקל, ואילו צור קבע פגישות עם האנשים בנפרד בעניין התרומה למפלגה, וחלק מהסוחרים אכן תרמו.
עודה, על פי עדותו, תרם 50,000 דולר לליכוד.
במהלך משפטו של עינב העיד יצחק שמיר.
זו הייתה הפעם הראשונה שראש הממשלה בישראל העיד במשפט פלילי.
עינב הורשע בתיווך לשוחד ושותפו אחמד עודה הורשע במתן שוחד ונידון לארבע וחצי שנות מאסר.
לאחר שערער לבית המשפט העליון על הרשעתו, הורשע עינב בעבירת שוחד נוספת.
דקל עצמו העיד במשפט של עינב כעד הגנה, את העדות נתן בביתו בפני השופט אליהו מצא בפברואר 1987, מאחר שהתאושש מניתוח ולא יכול היה להגיע לבית המשפט.
לאחר דיונים של מספר שנים, אישר היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש באפריל 1989, להגיש כתב אישום נגד דקל בעבירות של דרישה ולקיחת שוחד ובהפרת אמונים.
משפטו החל, בבית־המשפט המחוזי בתל אביב, במרץ 1990. ביוני 1993 הורשע בשוחד, מרמה והפרת אמונים, ונקנס ב-50 אלף שקל.
עוזרו אבי צור נידון לשנת מאסר.
דקל פגש את אשתו צביה בתום מלחמת העולם השנייה, הם פעלו יחד באוסטריה במסגרת האצ"ל ובישראל נולדו להם שלושה ילדים.
דקל סבל ממחלת לב, ובשנת 1983 עבר ניתוח לב פתוח.
בינואר 1986 בתקופת חקירותיו בפרשת מכירת הקרקעות ביהודה ושומרון, אושפז דקל בבית החולים תל השומר והיה בין הראשונים בישראל שעברו הליך צנתור לב.
מיכאל דקל נפטר ב-20 בספטמבר 1994 בגיל 74, והובא למנוחות במושב נורדיה בו התגורר .
מיכאל דרוקס (1940 – 22 באפריל 2022) היה אמן ישראלי, אשר פעל מאז תחילת שנות ה-70 בלונדון, והמשיך להציג בישראל.
דרוקס נולד בירושלים בשנת 1940 וגדל בתל אביב.
הוריו, יחזקאל ושרה, עלו מפולין.
בנעוריו נשלח להתחנך בפנימייה הדתית "כפר בתיה".
לאחר שירותו הצבאי התגורר ביפו ועבד בבית חרושת לאריגה.
במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20 היה דרוקס פעיל ב-"קבוצת +10" ועסק גם בתיאטרון.
בשנת 1972 היגר עם משפחתו.
בתחילה התגורר בהולנד ולאחר מכן התיישב בלונדון, אנגליה.
במחצית שנות ה-80 של המאה ה-20 נישא בשנית.
עבודותיו המוקדמות של דרוקס, ממחצית שנות ה-60 של המאה ה-20, הושפעו מן הפופ ארט והכילו מגוון של חומרי רדי מייד.
בין היתר עשה דרוקס שימוש במודעות שקולפו מלוחות מודעות.
בראשית שנות ה-70 הציג דרוקס עבודות בעלות תוכן מושגי.
רבות מהן עסקו בדימוי הזהות הישראלי.
לצד תצלומים מבוימים יצר דימויים של מפות, כגון "דרוקסלנד" (1975) הבוחנות עירוב של גבולות פוליטיים עם דימוי עצמי.
בסדרת עבודות נוספת משנות ה-70 יצר דרקוס פעולות אמנותיות שתועדו בצילומים ובהם הסתיר או "צנזר" דימויים טלוויזיוניים או דמויות של מנהיגים ישראלים.
סדרת עבודות ידועה נוספת היא סדרת ההדפסים "אדון זאב" (1980), שנוצרה בשיתוף עם חנוך לוין.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 חזר לעסוק בציור מסורתי, תוך אימוץ סגנון מופשט.
נפטר ב-22 באפריל 2022 בביתו בלונדון.
1959 ציור, אצל אברהם ישכיל וצבי מאירוביץ, חיפה
1965 בית הספר הגבוה לציור ("קלישר"), תל אביב-יפו
מיכאל דרוקס, "מסעות בדרוקסלנד, רטרוספקטיבה".
מיכאל דרוקס, "דברים פרק א' תמונות בפרק ב'" הוצאת גלריה יאיר לאמנות, 2009
יוהאן מיכאל היידן (; 14 בספטמבר 1737 - 10 באוגוסט 1806) היה מלחין אוסטרי, אחיו הצעיר של יוזף היידן.
מיכאל היידן נולד בכפר האוסטרי רוהאו, סמוך לגבול ההונגרי.
אביו, מטיאס היידן, יצרן גלגלים לעגלות שכיהן גם בתפקיד "מרקטריכטר", משרה מקבילה לראש הכפר.
אמו של היידן, ששם נעוריה היה מריה קולר, עבדה כטבחית בארמונו של הרוזן האראך, האריסטוקרט בעל הנחלות ברוהראו.
בני הזוג היידן לא ידעו לקרוא תווים, אך מטיאס היה חובב נלהב של מוזיקה עממית, למד בכוחות עצמו לנגן בנבל בתקופת נדודיו כשוליה וייחס חשיבות לכך שילדיו ילמדו לשיר.
את הדרך לראשית הקריירה המקצועית של מיכאל סלל אחיו הבכור יוזף, שמיומנותו בזמרה הקנתה לו משרה כזמר סופרן במקהלת הנערים של קתדרלת שטפאן הקדוש בווינה, בניצוח קרל גיאורג רויטר.
הסופר אלברט כריסטוף דיאס מראשית המאה ה-19, המסתמך על זכרונותיו של יוזף בשלהי חייו, אומר את הדברים הבאים:
אותו מקור מעיד, כי מיכאל הצטיין בלימודיו יותר מיוזף וכי הייתה זו שירתו של מיכאל (בייחוד כשיוזף הגיע לגיל, שבו התקשה לשמור על קול הסופרן שלו), שזכתה להתפעלות הרבה ביותר.
זמן קצר אחרי שעזב את המקהלה, התמנה מיכאל לקאפלמייסטר בגרוסוורדיין ואחר כך, ב-1762 בזלצבורג.
במשרה זו שירת במשך ארבעים ושלוש השנים הבאות, במהלכן כתב יותר מ-360 יצירות לכנסייה ומספר רב של יצירות חילוניות.
הוא התוודע למוצרט, שהתרשם מאוד מעבודתו והיה מורם של ובר ודיאבלי.
הקרבה בין מיכאל ליוזף נמשכה לכל אורך חייהם.
יוזף העריך אותו מאוד וסבר, שהמוזיקה הדתית של מיכאל עולה על זו שלו.
מיכאל היידן מת בזלצבורג בגיל 68.
מקובל לראות ביצירות הכוראליות הכנסייתיות של מיכאל היידן את החשובות ביצירותיו המוזיקלית.
בין אלה ה"רקוויאם למות הארכיבישוף זיגמונד" בדו מינור, שהשפיע במידה רבה על הרקוויאם של מוצרט, "מיסה היספניקה", מיסה ברה מינור, "שבחי ציון" וקובץ שירי מעלות, שארבעים ושניים מהם נכללו בהדפסה מחודשת ב"אקליזאסטיקון" של דיאבלי.
היידן היה מלחין פורה גם של מוזיקה חילונית, כולל שלושים סימפוניות ופרטיטות, מספר רב של קונצ'רטי ומוזיקה קאמרית לרבות חמישיית מיתרים בדו מז'ור, שנחשבה בעבר בטעות לפרי עטו של אחיו יוזף.
במשך שנים נחשבה סימפוניה מס' 25 של מיכאל היידן לסימפוניה מס' 37 של מוצרט וקיבלה את מס' 444 ברשימת קכל.
הטעות נבעה מגילוי של כתב יד חתום של סימפוניה, שבו כתוב הפרק הפותח בכתב ידו של מוצרט ויתר הפרקים בכתב יד שונה.
כיום סבורים, שמוצרט חיבר פרק פתיחה איטי חדש מסיבות שאינן ידועות, אבל את שאר היצירה כתב בבירור מיכאל היידן.
כל עוד סברו שמדובר בסמפוניה של מוצרט, הרבו לבצע אותה, אך מאז התגלית המשייכת אותה למיכאל היידן, בשנת 1907, פחתה הפופולריות שלה במידה ניכרת.
במקרה ידוע אחר, חלה מיכאל היידן ולא היה מסוגל לעמוד בהתחייבותו להשלים שישה דואטים לכינור ולוויולה שהוזמנו אצלו, והספיק לכתוב רק ארבעה מהם.
מוצרט נחלץ לעזרתו וכתב שני דואטים נוספים (423 ו-424 ברשימת קכל), וכל השישה התפרסמו בשמו של מיכאל היידן.
כיום שני הדואטים פרי עטו של מוצרט מוכרים יותר.
מיכאל היידן לא ערך מעולם קטלוג של יצירותיו על פי נושאים וגם לא פיקח על התקנתו של קטלוג כזה.
הקטלוג המוקדם ביותר נערך בשנת 1808 על ידי ניקולאוס לאנג בשביל 'Biographische Skizze'.
בשנת 1907 ערך לותאר פרגר קטלוג של היצירות התזמורתיות של מיכאל היידן בשביל 'Denkmäler der Tonkunst in Österreich', הנחשב למהימן הרבה יותר.
בשנת 1915 לקח עליו אנטון מריה קלאפסקי משימה דומה ביחס למוזיקה הכנסייתית ווקאלית של מיכאל היידן.
חלק מיצירות היידן מסומנות במספרים של פרגר, על פי הקטלוג התימאטי של יצירותיו בעריכת לותאר פרגר משנת 1907.
דונלי תומאס, יוהאן מיכאל היידן, (1737-1806), קטלוג כרונולוגי-תימאטי של יצירותיו.
סטיווסנט, ניו יורק: הוצאת פנדרגון (1993)
דיאס, אלברט כריסטוף (1810) רשימות ביוגרפיות של יוזף היידן, וינה, תרגום לאנגלית ורנון גוטוולס, בהיידן: שני דיוקנאות בני דור, מילווקי: הוצאת אוניברסיטת ויסקונסין
רוזן, צ'ארלס (1997) הסגנון הקלאסי.
מיכאל דשא (כ"ג בסיוון תרע"ה, 5 ביוני 1915 – כ"ח באלול תשנ"ח, 18 בספטמבר 1998) היה סופר ומשורר עברי למבוגרים ולילדים, מחנך וחקלאי ישראלי.
מיכאל דשא נולד ב-1915 בבוברויסק שברוסיה הלבנה (רוסיה; כיום בבלארוס), בנם של מלכה (1881–1970; לבית נחמצ'יק), רופאת שיניים במקצועה, ושכנא אייזנשטדט (1877–1966) שלאחר עלייתו לארץ ישראל היה חקלאי.
בהיותו בן חמש עברה המשפחה, בעקבות עבודת אביו, לכפר בגבול רוסיה-לטביה, ובהיותו בן עשר עלה לארץ ישראל עם הוריו ועם אחותו הגדולה חנה ואחיו הצעיר שאול.
תחילה התיישבה המשפחה בחיפה, וכעבור שנה עברה לבאר טוביה.
דשא נשלח לבית הספר החקלאי "מקוה ישראל", בו סיים את לימודיו בשנת 1930. בפרוץ מאורעות תרפ"ט ופינוי באר טוביה הישנה (1929) התפנתה משפחתו עם יתר תושביה לרחובות.
לאחר כשנה וחצי השתקעה משפחתו במושבה פרדס חנה.
דשא הצטרף למשפחתו ועסק בעבודה חקלאית ובפרדסנות.
בפרדס חנה החל גם בפעילות במסגרת תנועת הנוער העובד והלומד, שבה היה מדריך במשך שנים, ולאחר מכן היה חבר בהכשרה שהתיישבה בשדות ים (קיסריה) כשנה וחצי.
בשנת 1938 הוסמך להוראה בסמינר בית הכרם.
הוא עבד בהוראה עד צאתו לגמלאות, ולאורך כל שנות עבודתו הקדיש את זמנו לכתיבה.
בשנת 1941 פרסם את ספרו הראשון, "שחרית", ובמהלך השנים פרסם 28 ספרי שירה, סיפורת וספרות ילדים.
בשנות ה-40 נישא ליעל, שאותה הכיר כחניכתו בתנועה, בתם של ירחמיאל צימבל וזהבה לבית רוז'נסקי.
בשנת 1946 נשלח מטעם הסוכנות היהודית וצבא ארצות הברית, בשיתוף עם ארגון הג'וינט, למחנה העקורים דורנשטדט שבגרמניה, וכשנה וחצי עסק בהוראת ילדים ניצולי השואה והכנתם לעלייה לארץ.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת אלכסנדרוני, ולאחר קום המדינה סיים את קורס הקצינים הראשון של צה"ל.
עם חבריו לקורס היה בין מקימי המושב לימן.
דשא סיים לימודי ספרות ומקרא באוניברסיטה העברית בירושלים ולימד בגימנסיה רחביה.
לאחר מכן עבר עם רעייתו ושני ילדיהם לבאר שבע, בה לימד 12 שנים בבית הספר התיכון המקיף והיה מפקח משרד החינוך במחוז דרום.
באותה עת היה מיוזמי המקומון הראשון בארץ, "מה מנגב".
בשנות ה-60 יצא עם משפחתו לשליחות בת שנתיים מטעם הסוכנות היהודית בדטרויט שבמישיגן ולימד בבתי ספר עבריים.
במהלך תקופה זו השלים לימודי תואר שני בספרות ילדים באוניברסיטת המדינה של וויין .
בבאר שבע חיו כעשור, ובשנת 1965 עברה המשפחה למושב שדמה.
דשא הקים משק חקלאי במושב והמשיך לעסוק בכתיבה ובהוראה במסגרת התיכון האזורי בגדרה, במכללת אחווה ובאוניברסיטת בן-גוריון.
לאחר מלחמת ששת הימים הצטרף לתנועה למען ארץ ישראל השלמה, היה ממקימי תנועת "התחייה" ותמך באנשי תנועת ההתנחלות.
הוא נפטר בשדמה בשנת 1998, בגיל 83. נטמן בבית העלמין של המועצה האזורית גדרות.
הותיר את אשת נעוריו, יעל, בן, בת ונכדים.
אורים בלב ים, תש"ו, הוצאת יבנה
עד הירח הזה: צרור שירי אהבה, תרצ"ז-תש"י, תשי"א, הוצאת קריית ספר
עולת ימים האדמה: שירים תש"ד-תשי"ח, תשי"ח, הוצאת מסדה
יפה מכל שיר: צרור שירי אהבה, תשכ"ב, הוצאת זימזון
כמו אור ואויר, תשל"ג, הוצאת עקד
שבע ביום: שירים תש"ל-תשל"ח, תשמ"א, הוצאת תג"א
כל שעה: מבחר שירים תרצ"ט-תשמ"ד, תשמ"ו, הוצאת עקד
ספורים ולקחם, תשי"ד, הוצאת המרכז להדרכה
דע את הנגב, תשי"ח, הוצאת קריית ספר
באר שבע, 1962, החברה לפיתוח באר שבע
חינוך לקריאה טובה: על ספרות ילדים ועל בעיות הקריאה החופשית, תשכ"ט, הוצאת עם עובד
עבודת עץ ואבן: רשימות, תשנ"א, הוצאת ירון גולן
יערות הילדות: זכרונות ילדות ברוסיה הלבנה, תשנ"ד, הוצאת רשפים
אורית מספרת, תשי"ד, הוצאת קריית ספר
לדוכיפת לא אכפת, תשי"ח, הוצאת ספרי גדיש
מי מדליק את הברק?, תשי"ט, הוצאת יבנה
אילת וחבצלת, תשל"ה, הוצאת יזרעאל
כל פרח הוא שיר, תשל"ט, הוצאת יזרעאל
טוסו בועות למרום, תש"מ, הוצאת יסוד
אבא, תן לי יד!, תשמ"ה, הוצאת דביר
חרשת הספורים: שירים על ילדה חולמנית ושמה שחר, תשמ"ו, הוצאת כתר
הנר והשמש, תשט"ז, הוצאת עמיחי
רון משומרון, תשכ"ד, הוצאת יבנה
אלכסנדר איש המדבר, תשכ"ט, הוצאת זימזון
זוהר וזכייה, תש"ל, הוצאת מסדה
החמריה והינשוף השחור, תשל"ה, הוצאת מסדה
מהומה בחצר, תשל"ז, הוצאת יזרעאל
ארנון מבאר שבע, תשמ"ג, הוצאת יבנה
מיכאל גרוס (1920 – 4 בנובמבר 2004) היה צייר ופסל ישראלי, חתן פרס ישראל.
גרוס נולד ללאה וחיים בעיר טבריה, בן למשפחה בת שני ילדים מ"היישוב הישן", דור שישי בארץ ישראל.
בגיל שנה עבר עם הוריו למשק בפאתי המושבה מגדל שעל שפת הכנרת, שם גדל.
אביו היה מראשוני המתגייסים היהודים למשטרת המנדט הבריטי, ושימש כראש מחלקת החקירות בטבריה.
בנעוריו היה חבר בתנועת "המחנות העולים".
עלה לירושלים ב-1936 כשסבל ממלריה.
בפרוץ המרד הערבי הגדול באותה שנה תקפו פורעים ערבים את משק הוריו, למרות קשריהם הטובים עם הכפריים הערבים ועם המוכ'תר של הכפר השכן, מג'דל, שדדו את העדר, עקרו את המטעים והעלו את הבית באש.
עקב כך עברו הוריו לדירה שכורה בטבריה.
דודו מצד אביו נרצח בהתקפה של פורעים על השכונה היהודית בטבריה.
בשנים 1935–1940 למד גרוס בסמינר למורים "מזרחי" בירושלים.
מורו הראשון לציור שם, היה הפסל זאב בן-צבי.
לאחר סיום לימודיו עבר לחיפה ועבד כמורה כללי בבית הספר העממי א' שם.
בהמשך שירת כנוטר במשטרת היישובים.
לאחרי קום המדינה לימד מתמטיקה ופיזיקה בבית חינוך תיכון בחיפה.
לאחר מכן השלים שתי שנות לימוד באדריכלות בטכניון ולמד פיסול וציור בהדרכתם של הפסל משה ציפר, מנחם שמי ואמנים אחרים.
בשנים 1951–1954 למד פיסול וציור באקול נסיונל סופרייר דה בוזאר בפריז.
סמוך לשובו שובו ארצה הצטרף לכפר האמנים עין הוד.
ב-1962 עבר לחיפה, אולם המשיך להחזיק סטודיו בעין הוד.
עבודתו האמנותית שילבה טכניקות יצירה וחומרים שונים.
לצד עיסוקיו באמנות שימש מורה לפיסול באקדמיה "בצלאל" (1957-1960) ובמכון לאמנות של סמינר "אורנים" (1960-1985).
החל משנות החמישים, עם שובו ארצה מלימודי פיסול באקדמיה לאמנויות של פריז, פיתח מיכאל גרוס גישה אמנותית שעיקרה תמצות המציאות הנראית בעזרת משטחי צבע ספורים, תוך הבלעת הפרטים הטפלים מבחינתו.
הוא ביקש להציג את התרשמותו מן המהותי שבקטע המציאות שאליו התייחס.
בגישתו היה קרוב לאמן אחד שלמד איתו בפריז - אורי רייזמן.
בשלהי שנות השישים ובשנות השבעים יצר ציורים מופשטים שהייתה להם זיקה למופשט האמריקאי (בייחוד ליצירתו של בארנט ניומן).
אלא שהצורות הכאילו-מופשטות היו אצל גרוס קשורות תמיד למציאות, לביטוי תחושת מפגש עם איכויות של נוף.
לא ארגון עצמאי של משטחים, לא פורמליזם, אלא דיאלוג סובייקטיבי עם הסביבה באמצעות האיכויות ההבעתיות של הצורה והחומר.
"המטרה היא להעביר ביצירה תחושה אנושית מסוימת.
המינימליזם אינו מטרה אלא התחלה.
אמצעי להגיע לשיא של תמצות", אמר.
כך בציור וכך גם בפיסול.
גם הפיסול שלו בתחום הציבור, בטבע, נענה לאותו ציווי.
הפסל שלו בגן סימון בוליבר בירושלים, למשל, מקיים דיאלוג נמשך עם הנוף הקרוב והרחוק שסביבו.
אינטרפרטציה ייחודית זו של המינימליזם האמריקאי עושה את יצירתו לציון-דרך באמנות הישראלית.
בשנות השמונים נוספו לציוריו רכיבים פיגורטיביים.
הוא יצר אז סינתזה, שוב ייחודית, בין מופשט לפיגורציה.
גרוס היה בין חברי קבוצת האמנים אקלים, שנוסד על ידי רחל שביט-בנטואיץ ואליהו גת לאחר מלחמת יום הכיפורים.
יצירותיו של גרוס מוצגות באתרים ובתערוכות ברחבי הארץ ובעולם, בהם: מוזיאון ישראל, המוזיאון היהודי בניו יורק, מוזיאון תל אביב, קמפוס אוניברסיטת תל אביב, גן העצמאות בירושלים, מתחם הטכניון, בסיס חיל האוויר תל נוף, אוניברסיטת סאו פאולו בברזיל, מוזיאון גוגנהיים ומקומות רבים אחרים.
תערוכות יחיד שלו מוצגות בקביעות משנת 1981 בגלריית דביר בתל אביב.
בתאריך 11 בפברואר 2003, דאר ישראל הנפיק בול דאר שעליו הופיע ציור של מיכאל גרוס שהנציח את מתקפת הטרור של מחבלי אל - קאעידה על מגדלי התאומים בניו יורק שארעה ב-11 בספטמבר 2001. האמן יצחק גרנות עיצב את הבול.
דאר ישראל מכר 768,020 של בול זה עד להפסקת המכירה.
גרוס היה נשוי לאמנית אביבה דלסקי.
מיכאל גרוס נפטר בגיל 84 באבן יהודה, והובא למנוחות בבית העלמין המקומי .
אלמנתו, אביבה דלסקי-גרוס, תרמה למכללת אורנים יצירה מעיזבונו וכן את אוסף השקופיות שבהן תיעד לאורך השנים את יצירותיו.
אדריכלות, הטכניון, חיפה 1943–1945 פיסול אצל משה ציפר
1974 "מבנה בבטון לבן" גן סימון בוליבר, קריית היובל, ירושלים.
1980 "פינת זיכרון" עבודה סביבתי, קיבוץ מסילות.
1985 "אתר הנצחה" אוניברסיטת תל אביב.
1993 "טריו" - רחבת מוזיאון תל אביב לאמנות
1964 - פרס שטרוק, עיריית חיפה
1967 - פרס דיזנגוף, לאמנות הציור והפיסול עיריית תל אביב-יפו
1971 - מדליית זהב מטעם הביאנאלה של סאן פאולו, ברזיל
1977 - פרס סנדברג לאמנות, מוזיאון ישראל, ירושלים
1987 - פרס שר החינוך והתרבות לציור ופיסול תשמ"ז
1995 - פרס גמזו, מוזיאון תל אביב
2000 - פרס ישראל לציור ופיסול, תש"ס
פריץ שיף, מיכאל גרוס: ציורים ופסלים, מוזיאון חיפה לאמנות, 1964.
מיכאל גרוס, גלריה דביר אינטרטור, 1988.
גבריאל תדמור, מיכאל גרוס - פסלים, ציורים, רישומים, הדפסים, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה, 1989.
מרדכי עומר, מיכאל גרוס, הגלריה האוניברסיטאית לאמנות ע"ש גניה שרייבר, בשיתוף עם מוזיאון תל אביב לאמנות, 1993.
מיכאל גרוס: מפגש, גלריה דביר, 1995.
יגאל צלמונה, מיכאל גרוס: עבודות מאוחרות, מוזיאון ישראל, ירושלים, 2002.
מיכאל ארתור יוזף יקוב הייניש היה פוליטיקאי אוסטרי שכיהן כנשיא אוסטריה השני, לאחר נפילתה של המונרכיה של האימפריה האוסטרו-הונגרית בסיומה של מלחמת העולם הראשונה.
הייניש החל את דרכו כעורך דין וכפקיד בכיר במשרד האוצר ובמשרד החינוך, אך לאחר מכן פרש לאחוזותיו באוסטריה תחתית ובשטיריה, שם הוא עסק בחקלאות, היה למנהיג של האגודה הפביאנית של וינה ולאחד ממייסדי הספרייה העממית המרכזית.
בשנותיו האחרונות הוא עבר מסוציאליזם רדיקלי לשמרנות אגררית.
פעילות מפלגתית לא הייתה חביבה על הייניש.
הוא נבחר להיות נשיא בשל דמותו הסמכותנית, אף על פי שהוא לא היה חבר הפרלמנט.
בבחירות לנשיאות הוא התמודד כמועמד עצמאי.
ב-1920 הוא החל לכהן כנשיא ונשאר בתפקידו למשך שתי תקופות כהונה עד 1928. הייניש נשא לאישה את אמיליה פיגדור, בת למשפחה יהודית מתבוללת.
אביה של אמיליה, גוסטב, היה חבר מועצת העיר וינה.
כנשיא, עמל הייניש קשות לשפר את מצבה הקשה שאוסטריה מצאה את עצמה לאחר המלחמה.
הוא עשה רבות לפתח את המגזר החקלאי, עודד את חשמול מערכת הרכבות וניסה לפתח את התיירות, במיוחד בהרי האלפים.
הוא גם עודד את תנועת הסחר עם הארצות השכנות, כמו גרמניה.
הייניש היה המגן של המסורות והתרבות המקומיים והוא יזם את חקיקתו של החוק להגנת אנדרטאות.
הוא גם היה חבר של כבוד באקדמיה למדעים.
ב-1928 העלו המפלגות הראשיות הצעה לתקן את החוקה כדי לאפשר את בחירתו של הייניש לתקופת כהונה שלישית.
הקנצלר איגנץ זייפל הציע שהייניש יכהן כנשיא שנה אחת נוספת, אך הייניש דחה את ההצעה.
לאחר סיום תפקידו כנשיא הוא כיהן כשר המסחר מ-1929 ועד 1930.
בצעד שנוי במחלוקת, תמך הייניש ברעיונות הפאן גרמניים ומאוחר יותר תמך באנשלוס, סיפוחה של אוסטריה לגרמניה הנאצית ב-1938, כמו רבים מבני ארצו.
מיכאל הייניש מת ב-1940, שנה לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מיכאל הד (Heyd; 14 במרץ 1943 – 24 בפברואר 2014) היה פרופסור מן המניין בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, יושב ראש החברה ההיסטורית הישראלית וממייסדי כתב העת "היסטוריה".
מיכאל הד נולד בירושלים וחי בה רוב חייו.
מיכאל הד למד במגמה הספרותית-יהדותית בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית.
בין המורים שהשפיעו עליו במיוחד היו יוסף בן-שלמה, שפרה קולת ורות קלינברגר.
הד למד לתואר ראשון בהיסטוריה ופילוסופיה בשנים 1963–1966 ולתואר שני היסטוריה בשנים 1966–1970. הוא היה תלמיד מובהק של פרופ' יעקב טלמון ושימש גם כעוזר הוראה שלו.
נושא עבודת התזה שלו, שנכתבה בהדרכת פרופ' שאול פרידלנדר, היה: "לאומנות, מיליטריזם וקתוליות בצרפת ערב מלחמת העולם הראשונה: הרומנים של ארנסט פסיכארי כמשקפים מגמות ראקציוניות בקרב צעירים צרפתים בתחילת המאה ה-20".
בשנים 1967–1970 הוא לימד גם היסטוריה ופילוסופיה בתיכון ליד האוניברסיטה.
מיכאל הד עשה את לימודי הדוקטורט בשנים 1970–1974 בחוג להיסטוריה שבאוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית.
הד חזר ללמד בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בשנת הלימודים תשל"ה (1974-75), ובשנת 1980 התמנה כמרצה בכיר עם קביעות.
ב-1987 התמנה לפרופסור חבר וב-1995, לפרופסור מן המניין.
ב-1982 הוא הקים באוניברסיטה העברית את התוכנית להיסטוריה ופילוסופיה של המדע ועמד בראשה בשנותיה הראשונות.
בשנים 1988–1992 הוא עמד בראש החוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית.
בשנים 1988–1992 הוא גם שימש כרכז אקדמי של "תוכנית עמיתי רוטשילד" מטעם "יד הנדיב", משרד החוץ והאוניברסיטה העברית, תוכנית שנועדה לתגבר את הכשרתם והשכלתם הכללית של צוערי משרד החוץ.
בראשית שנות ה-90 קיבל על עצמו הד לרכז את מפעל תולדות האוניברסיטה העברית שיזם פרופ' יורם בן-פורת.
הוא ערך את הכרך הראשון יחד עם ד"ר שאול כ"ץ והיה חבר מערכת של המפעל גם לאחר שפרופ' חגית לבסקי קיבלה על עצמה את ריכוז הפרויקט שעד כה פורסמו חמישה כרכים שלו.
בשלהי שנות ה-90 שימש הד כיו"ר ועדת מקצוע ההיסטוריה בחינוך הממלכתי.
באותן שנים ריכז פרויקט של שילוב ההיסטוריה של עם ישראל בהוראת ההיסטוריה האירופית באוניברסיטאות בעולם, במסגרת "המרכז להוראת תרבות ישראל באוניברסיטאות בעולם" שליד המכון למדעי היהדות באוניברסיטה העברית.
הד כיהן כיו"ר החברה ההיסטורית הישראלית בשנים 2000–2007. היה מהיוזמים של כתב העת "היסטוריה" (בהוצאת החברה ההיסטורית) ואחד מעורכיו מאז היווסדו בשנת 1998.
הד שימש כנציג הישראלי באספה הכללית של הארגון ההיסטורי הבינלאומי (Comite international des sciences historique, CISH), מאז שנת 1987, ומאז שנת 2000 כיהן כחבר הנהלת הארגון (בה כ-12–13 חברים).
בשנת 2011 פרש הד כפרופסור אמריטוס.
להד נולדו שתי בנות עינת הד-מצוינים פרופסור בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון, ורונית הד, סגנית נשיא מכון הרטמן ומנהלת המרכז לזהות ישראלית ויהודית.
בת זוגו של הד הייתה שלומית ביטרן להמן.
מיכאל הד נפטר ב-2014, בגיל 71. הוא נקבר בהר המנוחות בירושלים.
אחיו, דוד הד, הוא פרופסור אמריטוס בחוג לפילוסופיה באוניברסיטה העברית.
גיסתו מילי הד, היא פרופסור לאמנות מודרנית ואמנות עכשווית באוניברסיטה העברית.
מחקריו של הד עוסקים בשורשי החילון והנאורות בעת החדשה המוקדמת ובתולדות ההשכלה הגבוהה והתרבות המדעית.
בין אורתודוקסיה לנאורות: ז'אן רוברט שואה וכניסת המדע הקארטזיאני לאקדמיה של ז'נבה
זהו שם ספרו הראשון של הד שראה אור בשתי מהדורות והוא עיבוד של עבודת הדוקטורט שלו.
הספר עוסק באקדמיה של ז'נבה אותה ייסד קלווין במאה ה-16 והייתה ממוקדי הנאורות במאה ה-18. פרופסור ז'אן-רוברט שואה היה פרופסור לפילוסופיה באקדמיה של ז'נבה.
הוא האיש שהכניס את המדע הקארטזיאני לאוניברסיטה, תוך שימוש בשיח הסכולסטי המסורתי ותוך הבחנה בין דת למדע או בין תאולוגיה לפילוסופיה ומשום כך לא נתקל בהתנגדות רצינית.
הוויכוחים הגדולים באותו דור היו בנושאים תאולוגיים של פרה-דסטינציה והחסד האלוהי.
הד גילה שלא היה ניגוד או קונפליקט של ממש בין דת למדע באותה תקופה אלא התקיים מעין מודוס ויונדי.
זאת בניגוד לגישה שהייתה מקובלת בהיסטוריוגרפיה עד שנות ה-50 של המאה ה-20 שגרסה שיש קונפליקט כזה.
הד גם תיאר את תהליך החילון באירופה באקדמיה של ז'נבה שעברה ביוזמתו של שואה רפורמה אקדמית שהפכה את האקדמיה מסמינר תאולוגי במידה רבה למשהו שיותר קרוב לאוניברסיטה המודרנית המושכת תלמידים שאינם חושבים להכשיר עצמם ככמרים דווקא.
כל זאת ערב תקופת הנאורות.
להיות מפוכח והגיוני: ביקורת ההתלהבות במאה ה-17 וראשית המאה ה-18
זהו שם ספרו השני של הד
הספר עוסק בביקורת ההתלהבות הדתית בעת החדשה.
אין המדובר בהתלהבות במובן המקובל בימינו, אלא הכוונה להשראה אלוהית ישירה.
"המתלהבים" היו אנשים שנתפשו או טענו כלפיהם שהם מתיימרים להתנבא, לדבר בשם האל ולבשר את בוא המשיח.
ספרו של הד עסק בתגובות הנגד להם במאה ה-17 וראשית המאה ה-18.
התזה המרכזית של הספר היא שתגובת הנגד (הראקציה) להתלהבות דתית היא אחד הגורמים החשובים לחילון של התרבות ערב הנאורות.
לא חילון במובן האנטי-דתי, אלא "חילון" של המחשבה הדתית עצמה: דגש על התבונה האנושית, המדע החדש, ועל גישה ביקורתית.
שינויים אלה של התודעה הדתית, תודעה הנעשית תבונית, סובלנית ופתוחה יותר להתפתחויות מדעיות, הם, טוען מיכאל הד, הביטוי המובהק ביותר לתהליכי החילון באותה תקופה.
בשנותיו האחרונות שקד הד על כתיבתו של ספר בנושא השינוי ביחס לחטא הקדמון ובמקומו של החטא הקדמון בתודעה הפרוטסטנטית ערב הנאורות.
זהו נושא המתקשר אף הוא לתהליך החילון שבתוך התודעה הפרוטסטנטית עצמה.
בעוד שבשביל קאלווין וממשיכיו האדם נולד בחטא, הוא מושחת מיסודו כתוצאה מחטא האדם הקדמון, הרי שבשביל הוגי הנאורות, ובראש וראשונה, עבור רוסו שנולד אף הוא בז'נבה והתחנך בילדותו כקאלויניסט - האדם מטבעו הוא טוב, וטהור.
הציוויליזציה היא זו שמקלקלת אותו.
יש אכן טרנספורמציה מרחיקת לכת בתוך המסורת הפרוטסטנטית בתקופה שבין הרפורמציה לנאורות.
בעוד שטענה היסטוריוגרפית מקובלת, בה החזיקו מקס ובר, כמו גם היסטוריונים ליברלים - ופרוטסטנטיים הצביעה על קו ישיר כביכול המוביל מהרפורמציה הפרוטסטנטית למודרניות, מדגישים חוקרים בימינו את ההבדלים העמוקים בין המסר המקורי של הרפורמציה והערכים המודרניים של ליברליזם, קפיטליזם ורציונליות מדעית.
עם זאת, אין להתעלם מהפוטנציאל הטרנספורמטיבי שבמסורת הפרוטסטנטית, פוטנציאל שהצביעו עליו גם סוציולוגים כשמואל נח אייזנשטדט.
הד בחן את הטרנספורמציה הגדולה ביותר שחלה במסורת הפרוטסטנטית, זו הנוגעת לתפיסת טבע האדם כפי שבאה לידי ביטוי בשינוי מעמדו ומקומו של החטא הקדמון, נושא שפחות נתנו עליו את הדעת במחקר.
את מחקרו אודות השינוי ביחס לחטא הקדמון בחברה הפרוטסטנטית ביקש מיכאל הד לעגן גם בתחום מחקר חדש – ההיסטוריה של הרגשות.
הנושא הפך לפופולרי בעולם המחקר החל משנות התשעים של המאה ה-20. הד ריכז יחד עם פרופ' יוסף קפלן קבוצת מחקר בנושא זה כבר בסוף שנות התשעים במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית.
עיסוקו שלו מתמקד בעיקר ברגש האשמה ובמעבר מתחושות של אשמה קולקטיבית לאשמה אינדיבידואלית.
זהו שינוי מאוד משמעותי בתודעה האירופית על סף הנאורות.
לצורך כך המקורות העיקריים הם אלו המכונים "אגו-דוקומנטים" - אוטוביוגרפיות, יומנים וזיכרונות.
שמואל אלמוג ומיכאל הד (עורכים), רעיון הבחירה בישראל ובעמים, ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"א.
שאול כ"ץ ומיכאל הד, תולדות האוניברסיטה העברית: שורשים והתחלות (ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשס"א
עמנואל אטקס, תמר אלאור, מיכאל הד וברוך שוורץ (עורכים), חינוך ודת, סמכות ואוטונומיה, הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשע"א 2011.
"כריזמה וממסד: משבר הרפורמציה והשפעתו על יחסי דת ומדינה" בתוך כהונה ומלוכה: עיונים ביחסי דת ומדינה, עורכים י.
מוצקין (ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשמ"ז)
"שורשים נוצריים לביקורת על רעיון הבחירה ערב תקופת ההשכלה", בתוך רעיון הבחירה בישראל ובעמים, עורכים, שמואל אלמוג ומיכאל הד (ירושלים: מרכז זלמן שזר, תשנ"א), עמ' 237–250.
מיכאל הד ואסף בן-טוב, "חינוך לדוגמהטיות או חינוך למחשבה ביקורתית?
ויכוח סכולסטי מן המאה הי"ז על קיומו של הריק", עיון, רבעון פילוסופי, כרך נ"ז (תשרי תשס"ט), 350-323.
מיכאל גריילסאמר (נולד ב-30 במאי 1981) הוא זמר, כנר ויוצר ישראלי.
מיכאל גריילסאמר נולד ב-1981 בירושלים למרים ולאילן גריילסאמר אשר עלו מצרפת ומבלגיה, שניהם פרופסורים באוניברסיטה.
כשהיה בן 5 החליט גריילסאמר כי הוא מעוניין ללמוד לנגן בכינור.
בילדותו נחשב לילד פלא, ובטרם גילה את הרוק והרגאיי, למד מוזיקה קלאסית בישראל ומחוץ לה.
גריילסאמר למד בתיכון הרטמן בירושלים.
הוא בן למשפחה מסורתית בת חמישה ילדים העוסקים כולם במוזיקה.
אחיו הגדול, דוד גריילסאמר, הוא מנצח ופסנתרן בעל שם עולמי.
בגיל 16 קנה מיכאל את הגיטרה הראשונה שלו, והחל לכתוב שירים פרי עטו.
בגיל 18 התגייס לצה"ל שם שירת במפקדת התיאום והקישור בעזה.
בשנת 2007 התחתן עם היוצרת והזמרת שמרית דרור גריילסאמר, איתה נולדו לו שלושה ילדים.
בשנת 2012 אימץ אורח חיים טבעוני בעקבות חוויה מטלטלת של לידת בנו: "משהו בחווית הלידה ממקום כל כך קרוב, כל כך ראשוני, לא איפשר לי לאכול אוכל מהחי.
אותו ולד חי שהחזקתי בידיי הזכיר לי כמה צריך לכבד את כל מי שחי על כדור הארץ".
מיכאל גריילסאמר החל את הקריירה המוזיקלית שלו בשנת 2002 בלהקת "קטיפה שחורה", להקה ישראלית המנגנת מוזיקה קלטית.
הלהקה זכתה להצלחה גדולה בארץ.
גריילסאמר היה כנר הלהקה במשך ארבע שנים, והיווה חלק מרכזי בהצלחת הלהקה.
בשנת 2006 הוזמן להקליט באלבומו של מוש בן ארי, "מסע ומתן" (בין השאר בשיר "אנצל") ולקח חלק בהצלחת האלבום.