tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדרך השלישית (הרשות הפלסטינית) היא מפלגה פוליטית פלסטינית קטנה שנחשבת במרכז הפוליטיקה הפלסטינית.
המפלגה, שנוסדה ב-16 בדצמבר 2005, מנוהלת על ידי סלאם פיאד וחנן אשראווי.
בבחירות בינואר 2006, היא קיבלה 2.4% מהקולות וזכתה בשניים מ-132 המושבים של המועצה המחוקקת הפלסטינית.
המפלגה מציגה את עצמה כאלטרנטיבה למערכת הדו-מפלגתית של חמאס ופתח.
המפלגה הלאומית היחידה שמחשיבה את עצמה כמפלגת מרכז בספרד היא מפלגת האזרחים (ספרד).
בשנת 1981, רוי ג'נקינס , דייוויד אוון, שירלי וויליאמס וביל רודג'רס , השיקו את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
הם היו אנשי מרכז שערקו ממפלגת הלייבור בעקבות השמאל הקיצוני.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התמזגה עם המפלגה הליברלית ב-1988 ויצרה את מפלגת המרכז הליברל-דמוקרטית.
באמצע שנות התשעים המאוחרות, הלייבור, בהנהגתו של טוני בלייר, החלה להתמרכז לכיוון הדרך השלישית.
ההתמרכזות הסתיימה כאשר יורשו של בלייר גורדון בראון הפסיד בבחירות 2010 לשמרנים.
יורשו של בראון, אד מיליבנד, החזיר את המפלגה שמאלה.
בשנת 2011, ניק קלג, אז מנהיג הליברל-דמוקרטים וסגן ראש ממשלת בריטניה, הצהיר כי מפלגתו שייכת למרכז.
באמצע עד סוף שנות ה-2000, דייוויד קמרון הניע את המפלגה השמרנית לכיוון המרכז ולאחר הבחירות הכלליות של 2010, הקים קואליציה עם הליברל-דמוקרטים .
בבחירות 2015 השמרנים השיגו רוב, והליברל-דמוקרטים איבדו את רוב המושבים שלהם.
הם החזירו לעצמם מספר קטן של מושבים בבחירות 2017. עם מינויה לראש ממשלה, מחליפתה של קמרון, תרזה מיי, הצהירה על רצונה להתמודד עם אי-שוויון חברתי ואימצה חלק מהמדיניות של אד מיליבנד, כמו הסדרת חברות אנרגיה.
בעקבות משאל העם על הברקזיט, הפוליטיקה בבריטניה נתפסה ככזו שחזרה לפוליטיקה מקוטבת מסורתית של "שמאל וימין".
לאחר מלחמת העולם השנייה, המרכז היה דומיננטי בארצות הברית, אך לא הייתה מפלגה כזו והדו-מפלגתיות המסורתית נשארה.
הארי טרומן, שכיהן כנשיא ארצות הברית מ-1945 עד 1953, נחשב כדמוקרט מרכז, בעוד דווייט אייזנהאואר נחשב כרפובליקני מרכזי.
סקר של גאלופ בסוף 2011 על עמדותיהם של אמריקאים לממשלה דיווח כי 17% הביעו דעות שמרניות, 22% הביעו דעות ליברטריאניות, 20% הביעו דעות קומוניטריות, 17% הביעו דעות מרכז ו-24% הביעו דעות ליברליות.
ברק אובמה זוהה כנשיא דמוקרטי מרכזי, וכך גם ג'ו ביידן.
מרכז-שמאל היא מרכז בפוליטיקה הנוטה לשמאל בקשת הפוליטית.
המרכז-שמאל מאמין בעבודה בתוך המערכות לשיפור הצדק החברתי.
המרכז-שמאל מקדם שוויון חברתי באמצעות קידום שוויון הזדמנויות.
במרכז-שמאל מדגישים כי השגת השוויון מחייבת אחריות אישית באמצעות יכולותיו וכישרונותיו של האדם ואחריות חברתית בתחומים שאינם בשליטת האדם.
המרכז-שמאל מתנגד לפער רחב בין עשירים לעניים ותומך בצעדים מתונים לצמצום הפער הכלכלי, כגון מס הכנסה פרוגרסיבי , חוקים האוסרים על העסקת ילדים, חוקי שכר מינימום, חוקים המסדירים את תנאי העבודה, הגבלות על שעות עבודה וחוקים להבטחת זכותם של העובדים להתארגן.
השמאל-מרכז טוען בדרך כלל ששוויון מוחלט אינו אפשרי.
באירופה, המרכז-שמאל כולל סוציאל-דמוקרטים, פרוגרסיבים, הירוקים והשמאל הנוצרי המתון.
כמה סוגי ליברליזם, במיוחד ליברליזם חברתי, הם מרכז-שמאל.
באמריקה, במדיניות כלכלית, המרכז-שמאל תומך גם בפרוגרסיביות כלכליות ודמוקרטיה נוצרית.
בישראל, מפלגת המרכז-שמאל העיקרית כיום היא העבודה.
המרכז-שמאל הישראלי תומך ברובו במדינת רווחה, סוציאל-דמוקרטיה, פרוגרסיביזם, ליברליזם חברתי ופתרון שתי המדינות לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
ממשלות מרכז-שמאל בישראל, כולל ממשלת רבין השנייה וממשלת ברק, קידמו את תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
האידאולוגיות העיקריות של השמאל-מרכז הן סוציאל-דמוקרטיה, ליברליזם חברתי, פרוגרסיביזם ופוליטיקה ירוקה .
המרכז-שמאל תומך בדרך כלל ב:
כלכלה מעורבת המורכבת מתוכניות מסובסדת של חינוך, שירותי בריאות אוניברסליים ושירותים חברתיים לכל האזרחים.
מערכת ביטוח לאומי, במטרה לצמצם את השפעות העוני.
גופים ממשלתיים המסדירים יזמות פרטית למען האינטרסים של עובדים וצרכנים על ידי הבטחת זכויות עבודה וצרכנים.
מערכת של מיסוי פרוגרסיבי הכוללת הקלות מס וסובסידיה.
מס ערך מוסף למימון הוצאות הממשלה.
השקעות והוצאות ממשלתיות, למשל בעבודות ציבוריות וכלכלה קיינסיאנית.
לפעמים המונח משמש לעמדות בנושאי סביבה, דת ומדינה ועוד, אך לרוב מפלגות מרכז-ימין נוקטות עמדות דומות בנושאים אלו.
מפלגת מרכז-שמאל עשויה לתמוך יותר בנושאי סביבה מפלגת מרכז-ימין.
בישראל, מפלגות מרכז-שמאל נוקטות עמדות גם בנושאי ביטחון ודת ומדינה.
המונח "מרכז-שמאל" הופיע בצרפת בין הרסטורציה הצרפתית (1814–1830) להמונרכיה של יולי (1830–1848).
בתקופה זו, השמאל-מרכז כלל בעיקר את המפלגה הליברלית ומפלגת התנועה .
במהלך תקופה זו הובילו את המרכז-שמאל אדולף טייר ואודילון ברוט .
השמאל-מרכז היה אורליאניסט, אבל תמך בפרשנות ליברלית של האמנה של 1830 , יותר כוח לפרלמנט, זכות בחירה לכולם ותמיכה בלאומיות האירופית.
אדולף טייר כיהן כראש ממשלת צרפת בתקופת המלך לואי פיליפ הראשון פעמיים (ב-1836 וב-1840), אך אז המרכז-שמאל איבד את השפעתו.
בתקופת הרפובליקה הצרפתית השנייה והקיסרות השנייה לא הייתה השפעה למרכז-שמאל.
בשנת 1871 נפלה האימפריה השנייה כתוצאה מהתבוסה הצרפתית במלחמת צרפת-פרוסיה ואדולף טייר הקים מחדש את המרכז-שמאל לאחר ייסוד הרפובליקה הצרפתית השלישית.
במהלך הרפובליקה השלישית, המרכז-שמאל הונהג על ידי דמויות פוליטיות ואינטלקטואליות כמו ז'ול דופאורה , אדואר רנה דה לאבולאי , שארל דה רמוסאט , לאון סיי , ויליאם הנרי ודינגטון, ז'אן קזימיר-פרייה, אדמונד אנרי אדולף שרר וג'ורג' פיקו .
במקומות אחרים באירופה הופיעו תנועות מרכז-שמאל משנות ה-60, בעיקר בספרד ובאיטליה.
באיטליה, השמאל-מרכז נוצר כחיבור בין הליברל קמילו בנסו די קאבור והפרוגרסיבי אורבנו רטאצי.
בשנות ה-1900, עמדות שמאל-מרכז באו לידי ביטוי על ידי אנשים ומפלגות שהאמינו בסוציאל-דמוקרטיה ובסוציאליזם דמוקרטי, אך גם כמה ליברלים ונוצרים-דמוקרטים היו בעמדות שמאל-מרכז.
כיום, מפלגות המרכז-שמאל באירופה מאוחדות במפלגת הסוציאליסטים האירופאים והאקולוגית מפלגת הירוקים האירופית .
ליברליזם חברתי, יחד עם סוציאליזם מתון, נחשבים לאידאולוגיה שמייצגת כיום את המרכז-שמאל.
רשימת מפלגות המרכז-שמאל העיקריות לפי מדינה
אנה דראווידה מונטרה קזגאם הכלל הודית
פוליטיקת מרכז-ימין היא פוליטיקה הנוטה לימין הקשת הפוליטית, אך קרובה יותר למרכז.
משנות ה-80 של המאה ה-18 ועד שנות ה-80 של המאה ה-19 חל שינוי ב של מבנה המעמדות החברתיים והכלכלה, שהתבטא בהתרחקות מהאצולה והמרקנטיליזם, לעבר הקפיטליזם.
השינוי הכלכלי לעבר הקפיטליזם השפיע על תנועות מרכז-ימין, שעברו לתמוך באידאולוגיה הכלכלית החדשה.
אידאולוגיות המאופיינות כמרכז-ימין כוללות שמרנות ליברלית וכמה גרסאות של ליברליזם ודמוקרטיה נוצרית.
ההיבטים הכלכליים של המרכז-ימין המודרני הושפעו מהליברליזם הכלכלי, בדרך כלל תמיכה בשוק חופשי, הוצאות ממשלתיות מוגבלות ומדיניויות אחרות המקושרות לנאו-ליברליזם.
הימין המתון בכללותו אינו שמרן מבחינה חברתית מחד ואינו ליברלי מבחינה תרבותית מאידך, ולעיתים קרובות משלב את שתי האמונות עם תמיכה בזכויות אזרח ובמרכיבים של מסורתיות.
דוגמאות היסטוריות לאסכולות מרכז-ימין כוללות את השמרנים ב, הטורים האדומים בקנדה והרפובליקנים של רוקפלר בארצות הברית.
הדמוקרטים החדשים בארצות הברית, שנציגם הבולט היה הנשיא ביל קלינטון, אימצו גם כמה היבטים של מדיניות המרכז-ימין, כולל תקציבים מאוזנים, סחר חופשי ורפורמה ברווחה.
פלגים אידאולוגיים אלו מנוגדים למדיניות הימין הרדיקלי והפופוליזם הימני.
הם גם נוטים לתמוך יותר בליברליזם תרבותי ושמרנות ירוקה מאשר מפלגות ימניות יותר.
על פי מחקר משנת 2019, למפלגות המרכז-ימין היו כ-27% מהקולות ב-21 דמוקרטיות מערביות שנבדקו ב-2018. זו ירידה מ-37% שנמדדו ב-1960.
המהפכה הצרפתית עד מלחמת העולם השנייה
ההשראה הבולטת לפוליטיקת המרכז-ימין (במיוחד בבריטניה) הייתה השמרנות המסורתית של אדמונד ברק, שהייתה מתונה יותר מהשמרנות היבשתית שפיתח ז'וזף דה מסטר בצרפת.
עם המהפכה הצרפתית גינה דה מסטר לחלוטין את הסטטוס קוו שהיה קיים לפני המהפכה (בניגוד לברק), וחיפש מהפכת נגד ריאקציונרית שתפרק את כל החברה המודרנית ותחזיר אותה לחברה דתית למהדרין.
בעוד שברק גינה את המהפכה הצרפתית, הוא תמך ב, אותה תפס כמהפכה שמרנית.
ברק טען שהאמריקאים התקוממו מאותה סיבה בעטיה מרדו האנגלים במהלך המהפכה המהוללת, כשבשני המקרים חרגה המלוכה מתפקידיה.
ברק טען שהמהפכה האמריקאית הייתה מוצדקת מכיוון שג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת חרג מזכויותיו המקובלות בכך שהטיל מיסים על המתיישבים האמריקאים ללא הסכמתם.
ברק התנגד למהפכה הצרפתית מכיוון שהוא התנגד לאנטי-מסורתיות שלה ולשימוש שלה ברעיונות מופשטים, כמו הצהרת זכויות האדם והאזרח והשוויון האוניברסלי.
בבריטניה מיוצגת התנועה השמרנית המסורתית במפלגה השמרנית.
דיזראלי אמר כי הוא תמך באומה בריטית מאוחדת תוך הצגת המפלגות האחרות המייצגות את המעמד הגבוה או המעמד הנמוך.
דיזראלי התנגד לסחר חופשי והעדיף פטרנליזם אריסטוקרטי ואת קידום האימפריאליזם.
עם זאת, עם תחיית התנועה הסוציאליסטית בעליית מפלגת הלייבור לשלטון והיחלשות המפלגה הליברלית, עברה המפלגה השמרנית לתמוך בקפיטליזם ולהתנגד לסוציאליזם.
תנועת ימין-מרכז נוספת שקמה בצרפת בתגובה למהפכה הצרפתית הייתה תנועת הדמוקרטיה הנוצרית, בה קיבלו הקתולים השמרנים המתונים את המרכיבים הדמוקרטיים של המהפכה הצרפתית.
המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הראשונה נוסדה באיטליה בשנת 1919 על ידי לואיג'י סטורצו, אך היא דוכאה על ידי המשטר הפשיסטי האיטלקי ונאלצה לצאת לגלות בצרפת.
בגלות הקים סטרוצו תנועה בין-לאומית שתמכה ביצירת שוק אירופי אחיד ואיחוד אירופה למניעת מלחמה.
בין חברי הקבוצה היו קנצלר גרמניה לעתיד קונראד אדנאואר, ראש ממשלת איטליה לעתיד אלצ'ידה דה גספרי ורובר שומאן.
באירופה, לאחר מלחמת העולם השנייה, קמו מפלגות מרכז-ימין נוצריות-דמוקרטיות כתנועות פוליטיות חזקות, בעוד שהתנועות המסורתיות הקתוליות באירופה נחלשו בעוצמתן.
תנועות נוצריות דמוקרטיות הפכו לתנועות מרכזיות באוסטריה, בנלוקס, גרמניה ואיטליה, שכולן סבלו קשות מנזקי מלחמת העולם.
הנאו-ליברליזם צמח כתאוריה כלכלית שהגה מילטון פרידמן, שגינתה את ההתערבות הממשלתית בכלכלה שנקשרה לסוציאליזם ולקולקטיביזם.
הנאו-ליברלים דחו את הכלכלה הקיינסיאנית שלטענתם דוגלת בדגש רב מדי על הפחתת האבטלה בתגובה ל, וראו את הבעיה האמיתית באינפלציה, איתה שאפו להתמודד באמצעות מוניטריזם.
הכלכלה הנאו-ליברלית אושרה על ידי ראש ממשלת הממלכה המאוחדת מהמפלגה השמרנית, מרגרט תאצ'ר, אשר התאימה אותה כחלק משמרנות השוק החופשי הקרובה יותר להתפתחויות בשמרנות האמריקאית, בעוד שהשמרנות המסורתית הפכה פחות משפיעה בתוך המפלגה השמרנית הבריטית.
תאצ'ר תמכה בפומבי בפוליטיקת מרכז-ימין ותמכה בהפצתה במזרח אירופה לאחר תום המשטרים המרקסיסטים-לניניסטים בסוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90. לאחר קריסת הקומוניזם במזרח אירופה קמו שם מגוון מפלגות מרכז-ימין, כולל רבות התומכות בנאו-ליברליזם.
בארצות הברית אימץ הנשיא רונלד רייגן (1981–1989) מדיניויות רבות הנובעות מהתאוריות הכלכליות של מילטון פרידמן.
בעוד שהשמרנים החברתיים ועלייתו של הימין הנוצרי תרמו רבות להקמת קואליציית רייגן, הנשיא זכה גם לתמיכה של נאו-ליברלים כלכליים מהמרכז-ימין.
תוך שימוש בתאוריות הנאו-ליברליות של פרידמן, ממשל רייגן הוריד את מס ההכנסה השולי מ-70% ל-28% והאט את גידול ההוצאות הממשלתיות מ-10% ב-1982 ל-1% ב-1987, ובכך הפחית את האינפלציה מ-13.5% ל-4.1% ואת האבטלה מ-7.6% ל-5.5% מכוח העבודה לאורך כהונתו.
בישראל, יש המשייכיים את מפלגות תקווה חדשה הימין הממלכתי, כחול לבן - המחנה הממלכתי ויש עתיד בתור מפלגות "מרכז-ימין".
במפלגות העבר של הפוליטיקה של ישראל ניתן היה למנות את שלומציון שהקים אריאל שרון, מפלגת המרכז הליברלי, הציונים הכלליים ולאחר מכן גם המפלגה הליברלית הישראלית כמפלגות מרכז-ימין.
מרכז אוקספורד ללימודי עברית ויהדות הוא מרכז עצמאי מוכר של אוניברסיטת אוקספורד שבאנגליה.
עמיתי המחקר מלמדים במגוון תארים לתואר ראשון ושני במזרחנות.
המרכז מוציא לאור את "כתב העת למדעי היהדות".
המרכז נוסד בשנת 1972 על ידי ד"ר דייוויד פטרסון, כדי לסייע בשיקום מדעי היהדות באירופה לאחר השואה.
כיום הוא ממוקם במכון קלרנדון, רחוב וולטון, אוקספורד, OX1 2HG, לאחר שעבר מאחוזת יארנטון ב-2014. זהו ארגון צדקה רשום וחברה מוגבלת בערבות המאוגדת באנגליה, לפי החוק האנגלי.
כיום, זהו אחד המרכזים האקדמיים המובילים ללימודי יהדות באירופה.
עמיתיו ומרצים מעבירים קורסים בלימודי עברית ויהדות לבוגרי תואר ראשון ושני עד לרמת דוקטורט בפקולטות רבות באוניברסיטת אוקספורד.
המרכז מקדם גם לימודי יהדות המבוססים על האוספים העבריים והיהודיים של הספרייה הבודליינית על ידי תמיכה במחקר, על ידי פרויקטי פיתוח ועל ידי צוות משותף עם ספריית הזיכרון לאופולד מולר של המרכז.
ספריית הזיכרון של ליאופולד מולר
ספריית המרכז נקראת ספריית הזיכרון לאופולד מולר.
היא שוכנת במרתף של מכון קלרנדון.
היא מהווה את אחד האוספים החשובים ביותר של ספרים וכתבי עת במדעי היהדות באירופה ומשמשת משאב עבור חוקרים, סטודנטים ועמיתים אורחים של המרכז.
ליבת הספרייה מורכבת מכמה אוספים וארכיונים נדירים; בין אלה ניתן למצוא אוסף גדול של חומרים שנתרם על ידי הרב לואי ג'ייקובס, אוסף קונטרסים של Loewe מאת הרברט לווה ובנו הבכור, ספריית יעקב ה.
קופנגן (1913–1997), ארכיון גצל קרסל, אוסף פויל-מונטיפיורי (המשלב את ספרייתו של ליאופולד צונץ), ארכיון ליפסון-שנדל ומשה מונטיפיורי של תיעוד נדיר לגבי חייו ופעילותו של סר משה מונטיפיורי, אחד האוספים הגדולים ביותר של ספרי יזכור באירופה – הוא מונה למעלה מ-800 כרכי זיכרון לקהילות שנספו בשואה, וארכיון הרב הוגו גרין.
בין המפעלים האחרונים של הספרייה ניתן למנות את פרויקט ספריית ההשכלה הדיגיטלית והתערוכה הדיגיטלית של ארכיון רפאל לווה.
כבר מסוף שנות ה-60 הקים פטרסון, ששימש כפרופסור בסנט קרוס קולג' באוניברסיטת אוקספורד, קרן מלגות שמימנה את שהותם של סופרים ישראלים באוקספורד.
חלק מהסופרים ומהמשוררים החשובים בישראל זכו לתקופות שהייה באווירה הכפרית והשקטה של המקום ויכלו להתמסר ליצירתם.
ביניהם: אהרון אפלפלד, עמוס עוז, ט.
כרמי, יהושע קנז, עמליה כהנא כרמון, דליה רביקוביץ וא.ב.
גם לאחר הקמת המרכז ביארנטון, נמשכה התוכנית.
חלק מהסופרים הישראלים הוזמנו למקום מספר פעמים.
בין הסופרים הנוספים שהוזמנו ליארנטון נמנים: גדעון תלפז, יונת ואלכסנדר סנד, בנימין תמוז, יהושע סובול, יצחק לאור, בן ציון תומר, מוטי לרנר, נורית זרחי, שולמית הראבן, ישעיהו קורן, עודד פלד, דורית פלג, חיים באר, אהרן אמיר, סמי מיכאל, אשר רייך, יגאל בן-אריה וסמי ברדוגו.
מרכוס שף הוא מנכ"ל המכון לניטור שלום וסובלנות תרבותית בחינוך בית ספרי, מנהל תקשורת ועיתונאי לשעבר.
שף נולד בווייטפילד שבקרבת מנצ'סטר באנגליה למשפחה יהודית.
אביו המנוח, אלן, היה רופא שיניים ונשיא הקהילה היהודית של וייטפילד.
אמו, סילביה, קיבלה את אות ההוקרה של מעמד חבר במסדר האימפריה הבריטית, והובילה קמפיין לעליית יהודי ברית המועצות, הבולט שבהם הוא נתן שרנסקי.
שף למד בבית הספר היהודי בפרסוויץ', הידוע כיום בשם Yesoiday Hatorah' וכן בבית הספר בולטון.
מאוחר יותר, למד באוניברסיטת לידס וסיים תואר ראשון במדעי המדינה ויחסים בין-לאומיים .
הוא מילא מספר תפקידים באיגוד הסטודנטים, כמו כן שימש כמזכ"ל של איגוד אוניברסיטת לידס ב-1984 ובוועדה נגד גזענות של איחוד הסטודנטים הלאומי ב-1985.
בגיל 23 עלה שף לישראל.
שם, הוא נכנס לעולם הפוליטי לאחר שהצטרף לעיתון בשפה האנגלית The Nation ככתב.
מאוחר יותר, כאשר The Nation נסגר, הוא הצטרף ל"ג'רוזלם פוסט" ושם עבד בשנתיים הבאות כעורך.
בשנת 1990 שף ייסד את חברת התקשורת האסטרטגית, The Word Shop, ולאחר שמכר אותה עשור לאחר מכן, עבד בתקשורת אסטרטגית עבור חברות גלובליות.
משנת 2007 עד 2014 שף היה המנכ"ל של פרויקט ישראל.
לפני שהצטרף לפרויקט ישראל, היה מנכ"ל אינטרמדיה.
בשנת 2020 נכלל שף ברשימת 100 היהודים המובילים של אלגעמיינער זשורנאל.
שף הוא המנכ"ל הנוכחי של המכון לניטור שלום וסובלנות תרבותית בחינוך בית ספרי (IMPACT-se).
במהלך כהונתו, IMPACE-se הגיש דוחות נרחבים להערכת תוכנית הלימודים של ספרי הלימוד במדינות ברחבי העולם, במיוחד מדינות המזרח התיכון, כולל ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, קטר, תימן והרשות הפלסטינית, קרא להם לבצע רפורמה בספרי הלימוד שלהם.
במקרים רבים, ההצעות התקבלו, וספרי הלימוד המדוברים עברו רפורמה ונעשו מתונים יותר.
שף הוא רב-סרן במילואים בדובר צה"ל.
מרכז אוכלוסייה הוא מושג בגאוגרפיה בדמוגרפיה, מרכז (ה)אוכלוסייה של אזור הוא נקודה גאוגרפית, המתארת נקודת מרכז של אוכלוסיית האזור.
למעשה מדובר במיקום המרחבי הממוצע של מאפיינים מבוזרים באוכלוסייה.
מבחינה מושגית, מדובר בנקודה שבה מפה תתאזן, אם כל המאפיינים במערך הנתונים שקולים ב"משקל" זהה.
ישנן מספר דרכים להגדיר "נקודת מרכז" כזו, כל אחת מובילה למיקום גאוגרפי שונה.
מרכז הכובד הממוצע, המכונה גם צנטרואיד או מרכז הכובד.
מרכז החציוני, שהוא נקודת החיתוך של קו האורך החציוני וקו הרוחב החציוני.
חציון גאומטרי, המכונה גם נקודת ובר , נקודת פרמה-ובר , או נקודת התנועה המצטברת המינימלית.
סיבוך נוסף נגרם על ידי הצורה הכדורית של כדור הארץ.
נקודות מרכז שונות מתקבלות בהתאם לשאלה האם המרכז מחושב במרחב תלת-ממדי, או מוגבל למשטח המעוקל, או מחושב באמצעות היטל מפה שטוח.
מרכז הכובד, או הצנטרואיד, הוא הנקודה שבה מפה קשיחה וחסרת משקל, תתאזן בצורה מושלמת, אם פרטי האוכלוסייה מיוצגים כנקודות בעלות מסה שווה.
מבחינה מתמטית, הצנטרואיד הוא הנקודה שאליה לאוכלוסייה יש את הסכום הקטן ביותר האפשרי של מרחקים ריבועיים.
ניתן למצוא אותו בקלות על ידי לקיחת הממוצע האריתמטי של כל קואורדינטה.
אם המרכז מוגדר במרחב תלת-ממדי, הצנטרואיד של נקודות על פני כדור הארץ נמצא למעשה בתוך כדור הארץ.
לאחר מכן ניתן להטיל נקודה זו בחזרה אל פני השטח.
לחלופין, ניתן להגדיר את הצנטרואיד ישירות על גבי הטלה שטוחה של מפה.
זוהי, למשל, ההגדרה שבה משתמשת לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
המרכז החציוני הוא נקודת החיתוך של שני קווים ניצבים, שכל אחד מהם מחלק את האוכלוסייה לשני חצאים שווים.
בדרך כלל שני קווים אלה נבחרים כמקביל (קו רוחב) ומרידיאן (קו אורך).
במקרה זה, המרכז מאותר בקלות על ידי חישוב בנפרד של חציוני קואורדינטות הרוחב והאורך של האוכלוסייה.
ג'ון טוקי כינה זאת חציון חוצה.
החציון הגאומטרי הוא הנקודה שאליה האוכלוסייה מגיעה עם סכום המרחקים הקטן ביותר האפשרי (או באופן שווה, המרחק הממוצע הקטן ביותר).
בשל תכונה זו, היא ידועה גם כנקודת התנועה המצטברת המינימלית.
הוא מחושב בדרך כלל באמצעות שיטות איטרטיביות.
בחישוב מעשי, מתקבלות תוצאות גם על רמות גסות של נתוני האוכלוסייה, בהתאם לדפוסי צפיפות האוכלוסין, או לגורמים אחרים.
שימושים מעשיים לאיתור מרכז האוכלוסייה, כוללים איתור אתרים אפשריים לבירות עתידיות, כגון ברזיליה, אסטנה או אוסטין, ובאותו קו, להקל על גביית המיסים.
בחירה מעשית של אתר חדש לבירה היא בעיה מורכבת, שתלויה גם בדפוסי צפיפות האוכלוסייה וברשתות התחבורה.
כאשר מתמודדים באיתור המרכז של העולם כולו, חשוב להשתמש בשיטה שאינה תלויה בהטלה דו-ממדית.
במחקר של המכון הלאומי ללימודים דמוגרפיים בצרפת , מתודולוגיית הפתרון עוסקת רק בכדור הארץ.
כתוצאה מכך, התשובה אינה תלויה בהטלת המפה שבה נעשה שימוש, או היכן ממוקם המרכז.
המיקום המדויק של מרכז האוכלוסייה יהיה תלוי הן ברמת הפירוט של נתוני האוכלוסייה שבהם נעשה שימוש, והן במדד המרחק.
כדי לאתר את מרכז האוכלוסייה העולמי, השתמשו במרחקים גיאודזיים כמדד, ובפירוט של 1,000 קילומטרים (600 מייל).
כלומר, שני מרכזי אוכלוסייה בטווח של 1000 ק"מ זה מזה, המטופלים כחלק ממרכז אוכלוסייה משותף גדול יותר במיקום ביניים.
בשיטה זו, נמצא שמרכז האוכלוסייה העולמי נמצא "בצומת דרכים בין סין, הודו, פקיסטן וטג'יקיסטן", עם מרחק ממוצע של 5,200 קילומטרים (3,200 מייל) לכל בני האדם.
הנתונים המשמשים במקור, תומכים בתוצאה זו בדיוק של כמה מאות קילומטרים בלבד, ולכן המיקום המדויק אינו ידוע.
ניתוח נוסף, תוך שימוש בנתוני אוכלוסייה ברמת העיר, מצא שמרכז האוכלוסייה העולמי קרוב לאלמטי, קזחסטן.
מרכז האוכלוסייה של אוסטרליה נמצא במרכז ניו סאות' ויילס.
היא זזה רק 1.4 ק"מ צפונה בשנת 2022 לעומת השנה הקודמת ובשנת 2023 זזה 1.9 ק"מ מערבה בהשוואה לשנת 2022, כשהיא ממוקמת 40 ק"מ מזרחית לאיבנהו .
מחקר משנת 1986 קבע את נקודת התנועה המצטברת המינימלית מצפון לטורונטו בעיר ריצ'מונד היל , ונע מערבה בקצב של כ-2 מטרים ביום.
מרכז האוכלוסייה של סין נדד בתוך דרום חנאן בין השנים 1952 ל-2005. סין גם משרטטת את המרכז הכלכלי שלה או מרכז הכלכלה/תמ"ג, אשר גם הוא נדד, וממוקם בדרך כלל בגבולות חנאן המזרחיים.
בגרמניה, מרכז האוכלוסייה ממוקם בספאנגנברג , הסן, קרוב לקאסל.
מרכז האוכלוסייה בבריטניה הגדולה לא זז באופן משמעותי במאה ה-20. בשנת 1901 הוא היה ברודסלי , דרבישייר ובשנת 1911 בלונגפורד .
בשנת 1971 הוא היה בניוהול, סוואדלינקוט , דרום דרבישייר ובשנת 2000 הוא היה באפלבי פרווה, לסטרשייר.
באמצעות מפקד האוכלוסין של 2011 ניתן לחשב את מרכז האוכלוסייה בסנרסטון , סוואדלינקוט.
מרכז האוכלוסייה בפדרציה הרוסית חוּשב על ידי א.
מרכז האוכלוסייה הממוצע של ארצות הברית (באמצעות הגדרת הצנטרואיד) חושב עבור כל מפקד אוכלוסין בארצות הברית מאז 1790. במהלך שתי המאות האחרונות הוא התקדם מערבה, ומאז 1930, דרום-מערבית, דבר המשקף את נדידת האוכלוסייה מערבה.
לדוגמה, בשנת 2010, מרכז האוכלוסייה הממוצע היה ממוקם ליד פלאטו, מיזורי , בחלק הדרומי-מרכזי של המדינה, ואילו בשנת 1790 הוא היה במחוז קנט, מרילנד , 76 ק"מ מזרח-צפון-מזרחית לבירה הפדרלית העתידית, וושינגטון הבירה.
מרכז אירופה הוא כינוי קיבוצי לקבוצת מדינות באירופה, השוכנות בין מזרח אירופה למערב אירופה.
במהלך המלחמה הקרה, שחילקה את אירופה למזרח ולמערב, חולק מרכז אירופה לשני צידי מסך הברזל.
סה"כ מספר התושבים במדינות מרכז אירופה הוא כ-160 מיליון איש.
השטח של האזור הוא למעלה ממיליון קמ"ר.
מרכז אקסא אשר נקרא במקור "מרכז אקוויטבל" הוא גורד שחקים שגובהו 229 מטרים המצוי בשדרה השביעית מספר 787, ברובע מנהטן של העיר ניו יורק במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
במבנה בן 54 הקומות, אודיטוריום ומספר מסעדות.
במבואה של המבנה מצוי ציור קיר של האמן רוי ליכטנשטיין שצויר בשנת 1986.
מרכז אסיה הוא חבל ארץ ביבשת אסיה שהגדרתו משתנה בהתאם להקשרים פוליטיים, היסטוריים ותרבותיים.
הגישה הרווחת כיום מזהה את האזור עם הרפובליקות הסובייטיות לשעבר השוכנות בין הים הכספי לסין, אזור המאופיין בהיותו כלוא בתוך היבשה, ללא מוצא ישיר לאוקיינוסים.
בעוד שהממשל הסובייטי הגדיר רשמית רק את אוזבקיסטן, טג'יקיסטן, טורקמניסטן וקירגיזסטן כחלק ממרכז אסיה, השימוש המודרני והנפוץ כולל בתוכו גם את קזחסטן כיחידה אינטגרלית מהאזור.
לצד ההגדרות המדיניות, קיימת הגדרה רחבה יותר של ארגון אונסק"ו המתייחסת למרכז אסיה כמרחב גאוגרפי ותרבותי החורג מגבולות פוליטיים עכשוויים.
לפי תפיסה זו, האזור כולל גם שטחים נרחבים ברוסיה, מונגוליה, סין, הודו, פקיסטן, אפגניסטן ואיראן.
הגדרה זו נשענת על מאפיינים פיזיים דומים, זיקה בין קבוצות אתניות ותרבויות מקבילות, וכן על ההיסטוריה המשותפת של עמי האזור לאורך הדורות.
מרכז בֶּגין-סַאדאת למחקרים אסטרטגיים (בֶּסַ"א) הוא גוף אקדמי עצמאי ישראלי השואף לתרום לקידום הביטחון והשלום במזרח התיכון באמצעות מחקרים בנושאי ביטחון לאומי במזרח התיכון.
המרכז פועל ליד המחלקה למדע המדינה של אוניברסיטת בר-אילן, ונחשב לבעל אוריינטציה ימנית.
מנהלו של המרכז הוא פרופ' איתן שמיר, מרצה בכיר במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
מרכז בס"א נוסד בשנת 1993 על-ידי פרופ' אפרים ענבר ובתמיכתו של ד"ר תומאס הכט, ממנהיגי הקהילה היהודית הקנדית, כמכון מחקר עצמאי ולא-מפלגתי המסונף לאוניברסיטת בר-אילן.
שמו של המרכז נבחר לזכרם של מנחם בגין ואנואר סאדאת, שבמאמציהם להביא שלום לאזור הניחו את אבן הפינה לתהליך פיוס היסטורי בין ישראל לבין שכנותיה הערביות.
בשלושים השנים האחרונות הפיק מרכז בס"א אלפי מחקרים וניירות עמדה מקוריים וכעשרים וחמישה ספרים.
המרכז ערך מאות ימי עיון וכינוסים בין-לאומיים עבור מומחים במערכת הביטחון, אנשי מודיעין, מומחים למדיניות חוץ, דיפלומטים, אנשי עסקים, אנשי אקדמיה ופוליטיקאים.
ב-14 ביוני 2009 בחר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, במתחם המרכז כאתר הסכמתו לפתרון שתי המדינות בנאום בר-אילן.
מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים (מרכז בס"א) עורך מחקרים מכווני מדיניות בנושאים אסטרטגיים – במיוחד בנושאים הקשורים לביטחון הלאומי של ישראל ולמדיניות החוץ שלה – ובסוגיות אזוריות במזרח התיכון.
פרסומיו של מרכז בס"א מכוונים אל מקבלי ההחלטות הישראלים הבכירים במערכת הפוליטית, בממסד הביטחוני ובשירות החוץ של ישראל, וכן אל הסגל הדיפלומטי, התקשורת, הקהילה האקדמית, מנהיגי הקהילות היהודיות ברחבי העולם והקהל המשכיל באופן כללי.
המרכז מקיים כנסים בין-לאומיים, הרצאות ותדרוכים המיועדים לקהל בין-לאומי ומקומי.
באירועים אלה משתתפים מומחים מובילים בתחומם מן האקדמיה ואנשי מעשה מהארץ ומחו"ל.
מרכז בס"א פיתח שיתופי פעולה פוריים עם מכונים מובילים בתחום המחקר האסטרטגי בכל רחבי העולם, ועם גופי הביטחון והממשלה השונים.
חוקרי המרכז היו הראשונים שהעלו בפרסומים מלומדים בין-לאומיים חשובים כדוגמת "Survival" או כתב העת למחקרים אסטרטגיים ("The Journal of Strategic Studies") את הדיון בהיבטיה הבעייתיים של המדינה הפלסטינית.
זמן רב לפני שהוזכר ברבים האיום מעיראק, מסוריה, מלבנון ומאיראן, פרסמו חוקרי המרכז מחקרים מפורטים, שהתרו על הסכנה הגלומה בהימצאות טילים וכלי נשק כימיים וביולוגיים בידי מדינות ערב.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, מרכז בס"א החליט למקד את מחקרו ביחסיה של ישראל עם מדינות-מפתח כגון טורקיה והודו.
סכנותיו של האסלאם הקיצוני, מיתוס הדמוגרפיה הפלסטינית, השימוש לרעה במוסדות בין-לאומיים כדי לבצע דה-לגיטימציה לישראל – כל הנושאים הללו הוצבו על סדר היום הציבורי על-ידי חוקרי בס"א.
כיום (2024) מוביל המרכז ניסיון להביא לחשיבה יצירתית לאיתור חלופות לפרדיגמת שתי המדינות המקובלת, ויוזם ניסיונות לקדם את היחסים בין ארצות הברית לבין ישראל.
בכנסיו ובפעילויות המחקר שלו משתף מרכז בס"א פעולה עם מרכזים מובילים למחקרים אסטרטגיים בעולם.
מומחי מרכז בס"א רואיינו אלפי פעמים ביותר מ-150 עיתונים ופרסומים איכותיים בתחום הביטחון הלאומי בכל רחבי העולם, דוגמת "ניו יורק טיימס" וה-"וושינגטון פוסט" וכלה ב-"Jane's Defence Weekly" ו"ג'רוזלם פוסט".
מדיניות חוץ ופנים של הרשות הפלסטינית
דעת הקהל בישראל על ביטחון לאומי
יחסי ישראל – ארצות הברית
היחסים האסטרטגיים בין ישראל וטורקיה
גיאו אנרגיה ומדיניות האנרגיה של ישראל
מרכז בס"א מפיץ מספר סדרות של פרסומים:
+ מנהלי מרכז בגין-סאדאת למחקרים אסטרטגיים שם תמונה שנות פעילות פרופ' אפרים ענבר 1993 – 2016 פרופ' אפרים קארש 2016 – 2021 פרופ' איתן שמיר 2021 – נוכחי
מרכז אריאל למחקרי מדיניות הוא מכון מחקר ישראלי, שהוקם כעמותה בשנת 1997 ועוסק בנושאים שונים של הביטחון הלאומי בישראל, במיוחד כאלה המושפעים מהסכמי אוסלו (כך על פי אתר האינטרנט של המרכז).
המרכז נוצר מתוך כתב העת "נתיב", שהופיע מ-1987, ועורכו, אריה סתיו, היה למנהל המכון.
גזבר העמותה, במשך שנים רבות היה צבי אופיר.
המרכז פרסם מונוגרפיות בנושאי עיסוקו של המרכז, ניירות עמדה וספרים.
אחד הספרים שיצא לאור ביוזמת המרכז הוא "טילים בליסטיים, איום ומענה", בעריכת אריה סתיו, העוסק בהיבטים הטכנולוגיים והאסטרטגיים של מערכות להגנה מפני טילים בליסטיים.
המכון הציע פתרון מדיני לסכסוך הישראלי-פלסטיני בשם "פתרון מדינת האפס".
העמותה של המרכז נמחקה בתחילת 2024.
מחוז מרכז אנטוליה (בטורקית İç Anadolu Bölgesi - "מחוז פנים אנטוליה") הוא אחד משבעה מחוזות בטורקיה.
המחוז שוכן במרכז אסיה הקטנה ומחולק ל-13 נפות כדלקמן:
מרכז אילן רמון לנוער שוחר פיזיקה הוא מרכז מדעי ומצפה כוכבים לנוער השוכן בבניין המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בבאר שבע.
המרכז הוקם על ידי קרן רש"י באמצעות תוכנית "מדערום" לפיתוח מוקדי מצוינות במדעים ומנוהל על ידי משרד החינוך.
המרכז מאפשר לימודים יישומיים בפיזיקה לתלמידי מחוז הדרום הניגשים לבגרות בפיזיקה ב-5 יחידות לימוד.
במקום קיים גם מרכז אסטרונומי לנוער ולקהילה ובו פלנטריום, טלסקופ רובוטי, טלסקופים ניידים וטלסקופ שמש.
המרכז מקיים לימודים בבוקר ובערב, בפיזיקה ואסטרונומיה בדגש על לימוד חווייתי והתנסות מדעית, ומחנות מדע בקיץ.
המרכז נמצא בבניין פיזיקה באוניברסיטה והוא המוקד של תוכניות מדערום.
המרכז מעודד תלמידים לכתיבת עבודות גמר והגשת פרויקטים, מאתר תלמידים מחוננים בתחומי הפיזיקה ומסייע להם להרחיב ולהעמיק את לימודיהם והתעניינותם בפיזיקה.
הפעילות האסטרונומית במרכז אילן רמון מתקיימת ביום ובלילה וכוללת שימוש בציוד מגוון:
פלנטריום מדגם E-5 מתוצרת חברת GOTO
טלסקופ רובוטי בקוטר "16 (40 ס"מ) תוצרת חברת MEADE
טלסקופ לצפייה בשמש בקווי פליטה של מימן מיונן (Halpha) של חברת corronado
טלסקופ רובוטי נייד בקוטר 200 מ"מ של חברת MEADE
טלסקופ דובסוני נייד בקוטר 250 מ"מ של חברת MEADE
טלסקופ רובוטי נייד בקוטר 125 מ"מ של חברת MEADE
בשנת 2009 הכריז האיגוד האסטרונומי הבינלאומי על "שנת האסטרונומיה העולמית", במלאת 400 שנים לשימוש הראשון שנעשה בטלסקופ על ידי גלילאו גלילי.
במסגרת שנה זו ערך המרכז חידון אסטרונומי לתלמידי בתי ספר יסודיים.
החידון המשיך להיערך כמה שנים לאחר מכן.
בשנת הלימודים 2012 ביקרה קבוצה של 15 תלמידי תיכון במאיץ החלקיקים ה-LHC שב-CERN במסגרת לימודיהם במרכז אילן רמון.
מרכז אפריקה הוא אזור גאוגרפי במרכז יבשת אפריקה.
המדינות הנכללות בהגדרות השונות לאזור זה הן:
חלוקת העולם לאזורי משנה גאוגרפיים על ידי האו"ם מגדירה את אפריקה התיכונה כשטח שנמצא דרומית למדבר סהרה, מזרחית לאפריקה המערבית ומערבית לשבר הסורי-אפריקני.
האזור נשלט טופוגרפית על ידי נהר הקונגו ופלגיו אשר מנקזים את השטח השני הגדול בעולם אחרי נהר האמזונאס.
לפי האו"ם תשע המדינות של אפריקה התיכונה הן:
כל המדינות באזור המשנה של האו"ם יחד עם בורונדי ורואנדה מרכיבות את "הקהילה הכלכלית של מדינות מרכז אפריקה" (ECCAS).
הפדרציה המרכז אפריקאית (1963-1953), הנקראה גם הפדרציה של רודזיה וניאסלנד, הורכבה מהמדינות מלאווי, זמביה, וזימבבואה של ימינו.
מדינות אלו נחשבות כיום כחלק מאפריקה הדרומית או ממזרח אפריקה.
רוב החוף האטלנטי של אפריקה מאופיין בלחות גבוהה ובטמפרטורות גבוהות.
אקלים זה מקיים יערות גשם טרופיים צפופים.
דרומית וצפונית לנהר הקונגו, נמצאים אזור רחבים של סוואנה טרופית.
אזורים אלו חמים כל השנה, אבל הם בעלי עונות רטובות ויבשות מוגדרות.
ההרים המזרחיים מאופיינים באקלים רמתי.
בדרום האזור ניתן למצוא ערבות יבשות ומדבריות.
מרכז בעלי מלאכה היא שכונה קטנה בלב תל אביב, אשר הוקמה בשלבים החל מהשנים 1912–1913 בשם "מחניים", מצפון לאחוזת בית, על ידי חברת "מרכז בעלי מלאכה".
בשנת 1913, נמכרו חלק מאדמות "חברה חדשה" (34.2 דונם) לחברת "מרכז בעלי מלאכה", אשר הקימה את שכונת המגורים "מחניים" (מרכז בעלי מלאכה א').
בתחילה הוקמו בשכונה 25 בתים, אולם, בעקבות הגידול במספר חברי "מרכז בעלי מלאכה", נרכשו 34.2 דונם נוספים ועליהם הוקמה שכונת מרכז בעלי מלאכה ב', וכך גדל השטח והגיע ל-40,000 פיק.
שטחה של השכונה, השתרע בין "נחלת בנימין" ו"חברה חדשה".
הקרקעות לבניית השכונה נרכשו בסיועם של יהודה גרזובסקי ומנחם שיינקין.
בעלי סדנאות קטנים ובתי חרושת משפחתיים קטנים שבראשם עמדו מתתיהו וינוקור, מנחם שיינקין, משה רחמן ואברהם קריניצי יזמו את ההתיישבות במקום.
שמותיהם של רחובות השכונה הותאמו לסוג האוכלוסייה - ראשוני המייסדים ובוניה.
שני רחובות נקראו על שמם של יהודה גרזובסקי (השם הוסב ל"מרכז בעלי מלאכה") ומנחם שיינקין.
רחובות נוספים (מרכז בעלי מלאכה ב'), שקרקעותיהם נרכשו מאוחר יותר בעיקר ביוזמת יהודה מינינברג, נקראו בשמות תנאים ואמוראים המסמלים את העבודה שיש עמה תורה: "רבי יוחנן הסנדלר", "רבי יצחק נפחא", "העבודה".
בתחום שכונת "מרכז בעלי מלאכה" נכללו השכונות, שהפכו מאוחר יותר לרחובות: ברנר, שיינקין, העבודה, יצחק נפחא, יוחנן הסנדלר, יוסף הנשיא ומרכז בעלי מלאכה.
שלב בניית הבתים החל לאחר מלחמת העולם הראשונה.
בחודש אוגוסט 1922 (אלול תרפ"ב), נספרו בשכונה 57 בתים, שהתגוררו בהם 488 נפשות; 7 צריפים, שהתגוררו בהם 25 נפשות; 100 אוהלים, שהתגוררו בהם 616 נפשות.
הצריפים והאוהלים היו ממוקמים בשכונת ברנר, ושימשו כמחנות ארעיים, עד לבניית בתי הקבע.
נוסף לכך, הוקם בשכונה בית-כנסת וניטע גן ציבורי.
בשנת 1921, פורסמה בעיתון הרשמי של ממשלת המנדט, פקודת המועצות המקומיות, שאושרה על ידי הנציב העליון.
הפקודה כללה, נוסף על ההכרה בכינון "מועצה עירונית בתל אביב", גם צירוף מספר שכונות, ביניהן שכונת "מרכז בעלי מלאכה".
בשנת 1923, החל לנוע בתל אביב קו האוטובוס העירוני הראשון, שבמסלולו עבר ברחובות: יהודה הלוי, הרצל, נחלת בנימין והסתיים במרכז בעלי מלאכה.
יתרה מכך, נפתח בשנה זו, גם אחד ממטבחי הפועלים ברחוב ברנר.
הואיל, וברחוב זה, שמשו הצריפים והאוהלים מחנה ארעי לתושבים.
בשנת 1924, התקיימו הבחירות הראשונות למועצת העיר תל אביב, ומשכונת "מרכז בעלי מלאכה" נבחרו שלושה נציגים.
בראשית שנות ה-20 של המאה הקודמת, היו רוב בתיה של תל אביב בניינים בני קומה אחת או שתיים, וכך היה גם בשכונת "מרכז בעלי מלאכה".
מבני השכונה דמו לבתים במושבות החקלאיות, בעלי צורה פשוטה, משופעי גגות, שהיוו המשך לסגנון הבנייה, שאפיין את "תל אביב הקטנה" לפני מלחמת העולם הראשונה.
במשך השנים, הוקמו לאורך רחוב שינקין, בתים בני שתיים עד שלוש קומות, ובמפלס הקרקע נפתחו חנויות רבות.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20, החלה בעידוד העירייה, נהירת צעירים לסביבות רחוב שינקין ולשאר רחובות השכונה, והתהליך הביא לשינוי פני הרחוב, לפתיחת עסקים בעלי אוריינטציה צעירה וליצירת מרכזי פנאי ותרבות.
מנחם שיינקין, האמין שהשכונה חייבת להישאר פרבר שקט, אולם במשך השנים, הפך הרחוב הנושא את שמו, לסמל ומושג לעיר ההומייה.
מרכז קהילתי לב אביב (בעלי מלאכה 16)
המרכז משמש בית לתוכניות חברתיות וקהילתיות.
במרכז שפע אירועי תרבות וחוגי העשרה, אומנות, מוזיקה, ספורט ומחול לכל שכבות הגיל.
בנוסף, משמש המרכז בית עבור להקת המחול "תמי" ולהקת התיאטרון "המרתף המטורף".
במרכז הספורט הנלווה - "לב תל אביב", מועדון כושר, אולם ספורט וסטודיו אימונים רב תכליתי.
בית כנסת גאולת ישראל (בעלי מלאכה 16)
בית-הכנסת הוקם בשנת 1927, ביוזמתם של תושבי השכונה: שמואל הורביץ, משה לוינסון, נתן רוסנר ומנחם שושני.
ב-10 השנים הראשונות פעל בית-הכנסת בצריף, ובשנת 1937, נחנך מבנה הקבע.
צביון בית-הכנסת היה אשכנזי - ציוני כללי, והתפללו בו תושבי השכונה מכל הפלגים: מסורתיים, דתיים, חילוניים וחרדים.
גבאי בית-הכנסת היה שנים רבות פנחס כץ.
בשנת 2009 שופץ הבית על ידי אנשי חסידות חב"ד.
בית-הכנסת נכלל היום במתחם "בית תמי".
שינקין 15, חנות החיות הראשונה בארץ בבעלותו של ד"ר משה שורנשטיין.
שינקין 30 פינת יוחנן הסנדלר, "בית הורביץ".
שינקין 57, קפה תמר, היה אחד מבתי הקפה הראשונים בתל אביב.
בית הקפה הוקם בשנת 1941, על ידי קרוביהם של אברהם ושרה שטרן ובשנת 1956, הועבר לבעלותם עד לסגירתו בקיץ 2017, אחרי 74 שנות פעילות.
בית הקפה שימש כמעין בית לאמנים רבים ואנשי רוח.
ביוני 2017, זמן מה לפני סגירתו, כינס ראש העיר תל אביב, רון חולדאי, את ישיבתה האחרונה של מועצת העיר בבית הקפה.
שינקין פינת הגלבוע 1, "בית רבינסקי", נבנה בשנת 1935, על ידי האדריכל לוצ'ן קורנוולד.
זהו בית מגורים בהשראת מבנה אנייה, בסגנון הבאוהאוס.
גינת שינקין (גן המלאכה או גן מרדכי), שטחה כ-3 דונם, התחום כיום בין רחובות יוחנן הסנדלר, שינקין, ר' יצחק נפחא ומרכז בעלי מלאכה.
זהו הגן העירוני השלישי שניטע בעיר.
יוחנן הסנדלר 18 מול גינת שינקין שנקראה קודם נורדיה שכנה גימנסיה נורדיה משנת 1930.
בית שולמית ושמעון קורן, (בעלי מלאכה 20)
רקע: בית קורן תוכנן על ידי האדריכל אריה שטרימר בסגנון הבינלאומי.
המבנה נבנה בשנת 1933, ושימש כבית מלון עד שנת 1975. למבנה שלוש קומות, בכל קומה, על פי התכנון המקורי, נבנו ארבעה חדרי שינה בהם מספר מיטות אורחים, מטבח ושירותים מרכזיים.
תיאור הפרויקט: המבנה תוכנן מחדש כבית דירות, תוך שימור ושיחזור מלא של החזיתות וחדר המדרגות.
מספר יחידות הדיור גדל מ-3 ל-7. לבניין לא הוספו תוספות בנייה חדשות.
בתכנון הפנים שולבו אלמנטים חדשים, שתוכננו בהתאם לסגנון ורוח התקופה בה הוא נבנה במקור.
רקע: בשנת 1935 החל תהליך התכנון של המבנה, עבור אליעזר רובינסקי על ידי האדריכלים ל.
מרקוספלד החתומים על התוכניות, ואילו אודות אדריכל קורנגולד (לו מיוחס התכנון, כנראה בטעות) לא נמצאו מסמכים.
אולם, אין הדבר גורע מהיותו של הבניין אחד הבניינים החשובים והבולטים של הסגנון הבינלאומי בתל אביב.
אישור התוכניות לווה במאבק לגבי התנגדות העירייה לבנייה על עמודים, עד אשר זו השתכנעה ואף חייבה, כי כל הבניינים בעיר החל מסוף שנות ה-30 ייבנו על עמודים.
הבניין נבנה כבית מגורים משותף עם דירות מרווחות וחדר מדרגות מפואר, אך עיקר פרסומו בא מעיצוב חזיתותיו השונות והנבדלות זו מזו (הן לרחוב הגלבוע והן לרחוב שינקין).
הבניין כולו מחופה טיח מגורד (קרצ-פוץ) בתוספת מינרל מנצנץ האופייני לתקופה ומהווה את אחד מסימני ההיכר של הבניין.
בבניין ניכר, כי אדריכלי הסגנון הבינלאומי בתל אביב נהגו לעטר את הבניינים שלהם בעיטורים מהסגנון המודרני, דבר שנגד לחלוטין את רוח מייסדי הבאוהאוס והתקופה.
ניתן להבחין בפרגולות, חלונות עגולים, מרפסות מעוגלות, קורות בטון זיזיות ומרזבי ניקוז אשר משמשים יותר כ"עיטורים", מאשר כממלאי פונקציות שימושיות.
תיאור הפרויקט: הבניין נרכש בשנת 2006 על ידי חברה יזמית, אשר ביקשה לשמרו במסגרת תוכנית בניין עיר "לב העיר", וכן להוסיף דירת גג חדשה, באופן אשר לא תבלוט לעין במבט מן הרחוב.
מעטפת הבניין החיצונית נשמרה, בכך שכללה שימור ושיחזור רוב האלמנטים בבניין.
כל המרפסות שנסגרו במשך השנים שוחזרו ונפתחו מחדש.
עינת יקיר, "מרכז בעלי מלאכה" - רומן, המתרחש בתל אביב, על שלל מוסדותיה התרבותיים והאמנותיים.
דמות הגיבור ברומן היא רפאל קלמן, צייר, המשחזר במהלך יממה וחצי את הנסיבות ואת רצף אירועי העבר שהובילו אותו אל הרגע הנוכחי של חייו.
"גרה בשיינקין, שותה בקפה תמר", להקת מנגו.
מרכז בעלי מלאכה היה התארגנות (נקרא גם "התאחדות" גם "חברה" ו"הסתדרות") של בעלי המלאכה העצמאיים שהתחילה ביפו בשנת 1908. רוב שנותיו היה מרכז בעלי מלאכה ארגון תל אביבי מקומי, עם קום מדינת ישראל התאחד עם גורמים נוספים ל"התאחדות בעלי מלאכה ותעשייה זעירה" אשר לימים ישונה שמה להתאחדות המלאכה והתעשייה בישראל.
מטרת המרכז הייתה לאגד עולים עניים, בעלי מקצועות כסנדלרים, חייטים וכדומה ובעלי סדנאות ומפעלים משפחתיים קטנים לאגודה מקצועית.
רעיון האגודה המקצועית נולד בבתי הכנסת של בעלי המלאכה העניים עוד במזרח אירופה.
הפעילות כללה, כמו בארצות המוצא של החברים, סיוע סוציאלי (גמילות חסדים) כגון סיוע למובטלים, חלוקת בגדים, הענקת הלוואות בריבית נמוכה, סיוע לבעלי מלאכה חולים שנמנע מהם לפרנס את משפחותיהם וחינוך ילדים נזקקים.
ניתן דגש על סיוע לעולים חדשים בראשית דרכם על יד מתן אשראי נוח לפתיחת עסק בארץ, מסגרת תרבותית מוכרת וייעוץ מקצועי ומשפטי.
מקורות המימון הגיעו ממיסים ששילמו חברי המרכז.
הרוח החיה במרכז והאידאולוג שלה היה מנחם שיינקין שראה בבעלי המלאכה חלוצים ציונים לא פחות מהפועלים.
הוא ציין את בעל המלאכה כאדם עמל, רגיל, בינוני ופשוט שאינו מתכחש למסורת ולתרבות היהודית, ממנה הוא שואב את כוחו ואינו מבקש ליצור דמות יהודי "חדש" (בניגוד לציונות הסוציאליסטית).
שיינקין ציין "ארבעה עיקרים" לבעל המלאכה, פשטות, חריצות, זהות יהודית ומקצועיות כלומר ותק במקצוע, גאווה בו, אהבה אליו ובעיקר עצמאות כלכלית וחוסר תלות בתמיכה חיצונית ובעזרה כספית.
"בעלי המלאכה" כתב שיינקין בתזכיר להנהלה הציונית, "המה רובם ככולם בעלי מקצוע מומחים שהתמחו במלאכתם ולא מאלה שנהפכו בן לילה לבעלי מקצוע [רמז לפועלי העלייה השנייה].
בעל המלאכה למד את מלאכתו מנעוריו והזקין בה, ישנם כאלה שהמלאכה היא אצלם בירושה ויש להם כבר מסורת מקצועית ואל יהיה דבר זה קל בעינכם".
במגילת הייסוד של חברת מרכז בעלי מלאכה נאמר שמטרותיה הן:
מרכז בעלי מלאכה פעל להקמת קופת-חולים, קופת-מלווה, רכישת קרקעות ובניין בתים, פעילות חינוך ותרבות (רובה ביידיש) ועוד.
הקמת תל אביב הביאה לגאות במספר המצטרפים להתאחדות ולקשר בינה ובין מפלגת הפועלים הפועל הצעיר שדגלה בעבודה עברית ופעלה להעסקת בעל מלאכה עברי במקום ערבי.
המרכז הפך מאיגוד מקצועי וגוף סוציאלי לארגון לאומי.
ההצגות ביידיש הוחלפו בהצגות והרצאות ציוניות בעברית והחברים נדרשו לתת כתף למיזמים לאומיים כסלילת כבישים.
ערב מלחמת העולם הראשונה שוכנו רוב 150 חברי ההתאחדות בשכונה חדשה שהוקמה עבורם לצד אחוזת בית ונהנו ממעמד כלכלי וחברתי טוב.
רוב מניין החברים כלל בנאים, נגרים, סנדלרים וחייטים.
חלקם הגדול סבל אבטלה בתקופת המשבר הכלכלי של שנת 1926 והסתייע על ידי המרכז.
הארגון היה ארגון תל אביבי, וכדמותו הוקמו ארגונים נוספים בערים נוספות ובמושבות.
למרות שהיה מרכז מקומי, שלח נציגים לאספת הנבחרים, אחד משלושת המוסדות הלאומיים שהוקמו בארץ ישראל בשנות ה-20 (6 לאספה הראשונה 1920-1925 ו- 1 לאספה השנייה 1925-1931).
במהלך שנות העשרים, שהיו שנות הפריחה של המרכז, ניסו חברי מרכז בעלי מלאכה ליצור את דמותו של בעל המלאכה העברי האידיאלי, שמצד אחד מתקיים בכבוד ומצד שני תורם תרומה של ממש להתפתחות היישוב ולהתבססותו.
ניסיונות אלה, בדומה לדפוסי התארגנותו של המרכז, דמו לדרכי הפעולה של ארגוני הפועלים ובראשם (ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, שהביאו ליצירתה של דמות "החלוץ".
בשנת 1923 הם ייסדו את "בנק למלאכה" בתל אביב בראשות יהודה מינינברג שהתקיים לאורך שנות ה-20 וה-30..
המרכז המשיך בפעילות עצמאית גם בשנות השלושים והארבעים.
עם התחזקות ההסתדרות, הקמת מפא"י וחידוד ההבדלים המעמדיים בארץ ישראל, ניתקה הברית עם מפלגת הפועלים ובעלי המלאכה ניצבו כמעסיקים מול תביעות פועלים מאוגדים ושביתותיהם, המרכז השתדל לסייע למעסיקים הקטנים להתמודד מול דרישות הפועלים שאוגדו במועצת הפועלים, אך לא היה גוף בעל משקל רב ופעל בעיקר במישור הסיוע הכלכלי.
בשנות מלחמת העולם השנייה צמח מאוד מעמד בעלי המלאכה והתעשיינים אולם הם לא נזקקו עוד לארגון מאחד ומעמד המרכז לא עלה.
לאחר קום המדינה - התאחדות המלאכה והתעשייה בישראל
עם קום מדינת ישראל אוחד המרכז עם גורמים נוספים ל"התאחדות בעלי מלאכה ותעשייה זעירה" אשר לימים ישונה שמה להתאחדות המלאכה והתעשייה בישראל.
בשנת 1954 הוכר הארגון על ידי ממשלת ישראל כארגון היציג של היצרנים ונותני השירותים הקטנים בישראל.
ב-1977 חוקק "חוק רישוי בעלי מלאכה" הקובע כי על כל מעסיק חלה חובת תשלום דמי טיפול ארגוני לארגון המעסיקים אליו הוא שייך.
בעקבות חוק זה פעולת ההתאחדות בזירת יחסי העבודה במשק והיא שותפה להסכמים קיבוציים הנחתמים עם ההסתדרות.
שכונת "מרכז בעלי מלאכה" בתל אביב
בין השנים 1912–1913 הקים המרכז שכונה קטנה מעט מצפון לאחוזת בית.
השכונה צורפה לתל אביב בשנת 1923.
יוזמי ההשתכנות במקום היו בעלי סדנאות ובתי חרושת קטנים, משפחתיים ובראשם מתתיהו וינוקור ומנחם שיינקין, על שמו נקרא הרחוב הראשי בשכונה, רחוב שינקין.
שמות הרחובות נוספים בשכונה קרויים בשמות הקשורים למלאכה כגון רבי יוחנן הסנדלר, רחוב העבודה ועוד.
שכונת "מרכז בעלי מלאכה" בבני ברק
מלבד שכונת "מרכז בעלי מלאכה" בתל אביב, הקימו פעילי חברת "מרכז בעלי מלאכה" שכונה נוספת באותו שם בדרומה של בני ברק.
לימים נקרא אחד מרחובות השכונה בשם "מתתיהו", על שם מתתיהו וינוקור.
בשנת 1985, לאחר פטירת הרב יעקב ישראל קניבסקי, מגדולי התורה שבדור ותושב בני ברק, הוחלט להסב את שם השכונה ולקראה על שמו - "קהילות יעקב".
מרכז ארצי לבחינות ולהערכה (בראשי תיבות, מאל"ו; באנגלית: Israeli National Institute for Testing and Evaluation או NITE) היא עמותה, שמטרתה הפעלה של מערכת מבחנים לחיזוי ההצלחה בלימודים אקדמיים.
המרכז הוקם בשנת 1983 על פי החלטת ועד ראשי האוניברסיטאות בישראל, על מנת לטפל במרוכז בבחינות הכניסה למועמדים לאוניברסיטאות, לשפר את בחינות הכניסה לאוניברסיטאות ולשרת את כל המוסדות להשכלה גבוהה עם מערך בחינות אחיד.
המרכז בונה את בחינות הכניסה לאוניברסיטאות ולמוסדות להשכלה גבוהה אחרים בישראל.
המרכז בוחן בכל שנה כ-55 אלף מועמדים בבחינת הכניסה לאוניברסיטאות.
המרכז נחשב לאחד מגופי הידע המובילים בעולם בתחום המבחנים והפסיכומטריקה.
מרכז ארצי לבחינות ולהערכה רשום כעמותה.
חברות העמותה הן האוניברסיטאות הציבוריות בישראל.
המרכז פועל בניהולו של הוועד מנהל שבו נציגים שני חברים מכל האוניברסיטאות הציבוריות בישראל.
צוות העובדים במרכז מורכב מאנשי מקצוע ומחוקרים בכירים בתחום הפסיכומטריקה, ובו גם מומחי מחשב ואנשי מנהלה.
את פעילות המרכז מלווה מועצה מדעית שבה אנשי מקצוע נבחרים מישראל ומחוצה לה, ומטרתה לסקור את הפעילות המקצועית, לבקר, לייעץ ולהעמיד את הפעילות על הרמה הגבוהה ביותר.
מטרות המרכז הארצי לבחינות ולהערכה
בנייה והפעלה של מערכות מיון וברירת מועמדים ללימודים במוסדות להשכלה גבוהה
מתן ייעוץ ושירותי מדידה, מיון, הערכה וברירה למוסדות חינוך ולארגונים אחרים כדי לפתח את הידע והניסיון של העמותה
עריכת מחקרים בנושאים הנוגעים למערכות המיון והברירה של המוסדות להשכלה גבוהה ושל הארגונים האחרים לעיל
עריכת מחקרים בנושאים אחרים הנוגעים למוסדות להשכלה גבוהה.
מתן שירותים לחברי העמותה (האוניברסיטאות) על פי החלטת הוועד המנהל ובהתאם למדיניות האספה הכללית
נוסף על מטרות אלו, מאל"ו מבקש לפעול לקידום תחום הבחינות, המדידה וההערכה בישראל.
מרכז ארצי לבחינות ולהערכה מפתח ומקיים את המבחנים הבאים:
הבחינה הפסיכומטרית (מכפ"ל - מבחן כניסה פסיכומטרי לאוניברסיטאות) - הבחינה הפסיכומטרית היא כלי לחיזוי סיכויי ההצלחה בלימודים במוסדות להשכלה גבוהה, והיא משמשת את מוסדות הלימוד במיון מועמדיהם לחוגים השונים.
הבחינה מועברת בארבעה מועדים שונים בשנה, מועד אביב (באפריל), מועד קיץ (ביולי) מועד סתיו (בספטמבר) ומועד חורף (בדמצבר) כאשר בכל מועד מועברים נוסחים שונים של הבחינה.
בזכות העובדה שהבחינה מכוילת ממועד למועד ומנוסח לנוסח היא מאפשרת לדרג את כל המועמדים בסולם הערכה אחיד.
בשל היותה בחינה סטנדרטית, הבחינה נחשבת בהשוואה לאמצעי מיון אחרים כמושפעת פחות מהרקע השונה של כל אחד מהם או ממשתנים סובייקטיביים אחרים.
הבחינה הפסיכומטרית בגרסתה המודפסת (נייר ועיפרון) יש תשעה פרקים.
כל פרק שייך לאחד משלושה תחומים: חשיבה מילולית, חשיבה כמותית ואנגלית.
הפרק הראשון בבחינה מכיל מטלה הבודקת את יכולת ההבעה בכתב.
הזמן המוקצב לביצוע מטלה זו בשפה העברית הוא 30 דקות.
לאחר מכן ישנם 8 פרקים נוספים בבחינה בני 20 דקות כל אחד.
הבחינה מועברת בעברית ובערבית בכל מועד, ובנוסף ברוסית, צרפתית, ובנוסח משולב-אנגלית.
הבחינה נערכת גם במדינות אחדות, באירופה ובדרום אמריקה, בתנאי שיש כמות מינימלית של מעוניינים בבחינה.
טופס ההרשמה לבחינה בחו"ל והתשלום בעבור הבחינה שונים מן הנהוג לבחינות בישראל.
גרסה ממוחשבת ואדפטיבית של הבחינה הפסיכומטרית, הבחינה זהה בתכניה לבחינה הפסיכומטרית וכוללת אף היא מטלת כתיבה.
בחינה זו מועברת לעיתים לנבחנים הזכאים לתנאים מותאמים כמו תוספת זמן וכיוצא בזה.
אורך בחינה זו בממוצע כשלוש וחצי שעות.
בחינת אמירנט - בחינת ידע באנגלית הניתנת באמצעות מחשב ומשמשת כלי מיון במוסדות לימוד אקדמיים.
בחינת אמירנט מיועדת לסטודנטים או למועמדים למוסדות אקדמיים בישראל – אוניברסיטאות, מכללות אקדמיות וכדומה – אשר המוסד שהם לומדים בו או נרשמו אליו מבקש לעמוד על ידיעותיהם באנגלית, אם לשם קבלתם ללימודים ואם כדי למיינם לרמות של קורסי החובה באנגלית או לפטור אותם מהם.
בחינת אמירנט היא בחינה אדפטיבית.
כלומר, שמחשבת לאחר כל פרק במבחן את רמת הידע של הנבחן ובוחרת את הפרק הבאה כך שרמת הקושי שלו תתאים לרמת הנבחן.
באופן זה ניתן לקצר באופן ניכר את מספר השאלות בבחינה.
בחינת ידע בעברית (מבחן יע"ל) - "יע"ל" היא בחינה המיועדת למי שנבחנו בבחינה הפסיכומטרית בשפה שאינה עברית, לצורך הערכת רמת העברית של המועמד ללימודים.
הבחינה אורכת כשעה וחצי, ובה שני חלקים: בחלק הראשון - שאלות ברֵרה, ובחלק השני הנבחנים מתבקשים לכתוב חיבור.
החל מ-2017 קיימת גרסה ממוחשבת ומקוונת של הבחינה - "יעלנט".
הגרסה תואמת בתכניה ובאורכה את בחינת יעל אך מועברת על גבי מחשב.
בחינת קבלה למכינות (מבחן מימ"ד) - בחינת ידע למועמדים למכינות הקדם-אקדמיות.
מוסדות הלימוד משתמשים בציון בחינת מימ"ד ובציוני בחינות הבגרות ככלי למיון המועמדים למסלולי הלימוד השונים במכינות הקדם-אקדמיות.
בחינת מימ"ד היא בחינה ממוחשבת ומקוונת המועברת במוסדות הלימוד המשתמשים בבחינה.
הבחינה מודדת ידע בשלושה תחומים: עברית, מתמטיקה ואנגלית.
הבחינה מורכבת משישה פרקים - שניים מכל תחום.
משך הבחינה כולה כשעתיים וחצי.
בחינה לתארים מתקדמים בפסיכולוגיה (מתא"ם) - החל בשנת הלימודים תשס"א (2000 - 2001) נכלל מבחן ארצי אחיד בתהליך הקבלה לתואר שני בפסיכולוגיה.
הצורך במבחן מסוג זה עלה הן בגלל המספר הרב של המועמדים לתארים מתקדמים בפסיכולוגיה, והן בגלל הצורך בקריטריון אחיד לקבלה ללימודים.
בחינות קבלה לפקולטות לרפואה (נערכות בשיתוף פעולה עם יחידות המיון לרפואה באוניברסיטאות):
מסלולים שש-שנתיים (מו"ר ומרק"ם) - מערכות מיון ללימודי רפואה ורפואת שיניים - מערכות המיון ללימודי רפואה נועדו לאפיין את המועמדים על פי משתנים אישיים שאינם נמדדים בבחינות הבגרות ובבחינה הפסיכומטרית, כגון כישורי תקשורת בין-אישית, מודעות עצמית, בגרות והיכולת להתמודד עם מצבים שונים.
למערכות מו"ר ומרק"ם שני חלקים: מרכז הערכה ושאלונים.
לכל מערכת מרכז הערכה משלה, ואילו חלק השאלונים משותף לשתי המערכות.
מסלולים ארבע-שנתיים (מר"ב) - מערכת מבחנים לקבלה ללימודי רפואה לבעלי תואר - בתי הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בר-אילן מחייבים את המועמדים למסלולים הארבע-שנתיים המיועדים לבעלי תואר בוגר להשתתף בתהליך מיון המורכב משלבים אחדים.
שאלון שאו"ל (שאלון אישיות למיוון) - שאלון אישיות שמטרתו לזהות מועמדים בעלי סיכויי ההצלחה הגבוהים ביותר לתפקיד שבעבורו נערך המיון.
השאלון מעריך מאפיינים אישיותיים והתנהגותיים ומעריך חמישה ממדי אישיות כפי שמקובל בשאלונים דומים בעולם.
השאלון מסייע לגופים למיין מועמדים לתפקידים שונים.
בנוסף, המרכז עורך את הבחינות הבאות גם בתנאים מותאמים: הבחינה הפסיכומטרית, יע"ל מתא"ם.
לשם כך, הוקמה במרכז, "היחידה לבחינות מותאמות" (במו"ת) כדי לתת מענה לקשייהם של נבחנים שיש להם מגבלות פיזיות רפואיות, מגבלות פסיכיאטריות, לקויות למידה או לקויות קשב וריכוז.
לצורך העברת הבחינות הממוחשבות מאל"ו מפעיל ארבעה מרכזי בחינות (בירושלים, תל אביב, חיפה ובאר-שבע).
במרכזי הבחינה ניתן להבחן במבחני אמירנט ויעלנט.
בנוסף מרכזי הבחינה משמשים לעיתים להעברת חלק מהבחינות בתנאים מותאמים.
המבחן הפסיכומטרי ויתר מבחני הנייר ועיפרון מועברים בקמפוסים של מוסדות להשכלה גבוהה במועדים קבועים.
מערכת לאבחון לקויות למידה והפרעת קשב וריכוז (מת"ל) - מערכת ממוחשבת של מבחנים ושאלונים סטנדרטיים שפותחה לצורך אבחון מועמדים למוסדות להשכלה גבוהה ותלמידים הלומדים בהם המבקשים התאמות בבחינות וסיוע בלימודים בשל לקות למידה.
מת"ל פותחה לפני מספר שנים במרכז הארצי לבחינות ולהערכה בסיועם של מומחים ללקויות למידה, לשירות אוכלוסיית לקויי הלמידה ביוזמתה של הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) של המועצה להשכלה גבוהה - ובמימונה.
ועדת ההיגוי של ות"ת בנושא תלמידים לקויי למידה ליוותה את הפיתוח.
המערכת משמשת במכוני אבחון רבים המיועדים להשכלה הגבוהה וכן במכון אלה.
לימודים מתקדמים בפסיכומטריקה (למפ) - מאז שנת 2018 מקיים מאל"ו תוכנית לימודי תעודה בפסיכומטריקה במטרה להכשיר את הדור הבא של פסיכומטריקאים בישראל.
הלימודים כוללים מספר קורסים מקוונים שפותחו על ידי מאל"ו וקורסים נוספים המועברים במוסדות להשכלה גבוהה שונים.
הלימודים מיועדים לתלמידים ובוגרים של תארים שניים ושלישיים המעוניינים לשלב פסיכומטריקה בעבודתם ובמחקרם.
מערכת להערכה ממוחשבת של טקסטים (NiteRater) - מערכת מבוססת על כלים לשוניים ועל רכיבים נוספים המאפשרת הערכה ממוחשבת של טקסטים.
המרכז הארצי לבחינות ולהערכה חבר פעיל בגופים מקצועיים בין-לאומיים בתחום המדידה וההערכה, כגון: AERA, NCME, IAEA, ITC, AERA-EUROPE.
המרכז משתתף במיזמים בין-לאומיים ומשתתף בתדירות קבוע בכנסים בין-לאומיים בתחום הפסיכומטריקה.
מרכז באוהאוס הוא חנות, הוצאה לאור וגלריה פרטית המספקת בין השאר מידע אודות מבני הסגנון הבינלאומי (הנודע גם כסגנון הבאוהאוס) ב"עיר הלבנה" בתל אביב.
העסק נמצא בבעלות פרטית אך משתף פעולה עם גופים ציבוריים כמו הוועד הישראלי לאונסק"ו ועיריית תל אביב-יפו.
המרכז הוקם בשנת 2000 על ידי ד"ר אשר בן שמואל, ד"ר מיכה גרוס ושלומית גרוס, והוא שוכן ברחוב דיזנגוף 77 בתל אביב.
את הצוות המקצועי מובילים האדריכלים שמואל יבין ואלה גורן.
המקימים ביקשו להגביר את התודעה הציבורית אודות המורשת האדריכלית של "העיר הלבנה" וכן לקחת חלק בתיעוד של מורשת זו.
בנוסף, הם ביקשו לתת במה לאסכולת הבאוהאוס ולהדגיש את ייחודה בכך שהיא מחברת בין מדיה אמנותיות רבות וחוצה גבולות ביניהן.
בעבר שכן המרכז בדיזנגוף 99 ובדיזנגוף 155.
פעילות המרכז מתחלקת לארבעה תחומים:
החנות מציעה פריטים שעוצבו על ידי תלמידים ומורים בבית הספר הבאוהאוס בשנות השלושים, מוצרי עיצוב ישראלי וכן ספרות בנושאי עיצוב ואדריכלות.
בספרייה אוסף של ספרים ישנים וחדשים אודות תולדות העיר תל אביב, עיצוב ואדריכלות.
המרכז משמש גם כהוצאת ספרים עצמאית בנושאים אלו והוציא עד היום מעל ל-15 כותרים.
בגלריה מתקיימות תערוכות אדריכלות, עיצוב, ציור, צילום והדפס.
בנוסף, מתקיימות במקום הרצאות ונערכים דיונים אודות נושאים אלו.
בכל שבוע עורך המרכז סיורים רגליים מודרכים בתשלום ב"עיר הלבנה" שבהם נחשפים המבנים החשובים שבה, ההיסטוריה שלהם, האדריכלים שתכננו אותם והסגנון הבינלאומי.
בנוסף מציע המרכז סיורים אדריכליים באזור כיכר דיזנגוף באמצעות מדריך קולי.
מרכז איתור נעדרים (מא"ן) הוא גוף המרכז ושולט במערך איתור נעדרים בצה"ל.
בראש מא"ן עומד קצין בדרגת תת-אלוף.
המערך מבוסס על אנשי מילואים ומתואם על ידי ענף אית"ן באכ"א.
המרכז נפתח ב-23 באוקטובר 1973 כמשרד קשר עם משפחות נעדרי צה"ל במלחמת יום הכיפורים בעקבות ריבוי הנעדרים במלחמה ולחצן של משפחות הנעדרים, שביקשו לדעת מידע על גורל יקיריהן.
הוא מוקם בקומת המרתף ברחוב אבן גבירול 68 בתל אביב, אויש על ידי קציני אגף כוח אדם ושימש למסירת מידע למשפחות ולתשאול שלהן.
הוא נודע בציבור בעיקר בשל התצלומים המוגדלים של חיילי צה"ל השבויים שהוצגו בו בניסיון לזהותם.
תצלומים אלו נלקחו מהעיתונות ומשידורי הטלוויזיה במדינות ערב.
בני המשפחות של הנעדרים התאמצו לזהות את המופיעים בתמונות.
מקצת התמונות היו ברורות, ובימים הראשונים לפעילות המרכז זוהו בהן 50 חיילים נעדרים.
מרביתם של חיילים אלו נשבו בחזית הדרום, והיתר נפלו בשבי הסורי עם נפילת מוצב החרמון.
קושי מיוחד עוררו תמונות שלא היו ברורות, ואירע שמשפחות של נעדרים התווכחו ביניהן אודות זהותם של החיילים שהופיעו בהן.
לאחר שובם של אחרוני שבויי צה"ל ממצרים ומסוריה, בחודש יוני 1974, נסגר המרכז במרתף, והמרכז לאיתור נעדרים המשיך לפעול תחת אחריות אגף כוח האדם, כשבראש המרכז עומד קצין בדרגת סגן-אלוף.
מרכז איתור נעדרים (מא"ן) אורגן מחדש והופקד על צוותי איתור נעדרים (אית"ן) אשר הוקמו באוגדות ובפיקודים המרחביים.
מרכז אקדמי דן היה מכללה אקדמית שהוקם בשיתוף אנשי אקדמיה ואנשי עסקים בישראל ושכן באזור התעשייה קריית מטלון בפתח תקווה.
המוסד קיבל היתר מהמל"ג ללמד לתואר ראשון בשתי תוכניות לימוד: מדעי המחשב (.B.Sc) ומערכות מידע ניהוליות (.B.A), והחל בפעילות הוראה באוקטובר 2011. לאחר מכן נוסף מסלול במנהל עסקים.
באפריל 2013 הודיעה הנהלת המכללה על כשל כלכלי ועל מיזוגה עם המרכז ללימודים אקדמיים ומעברה לאור יהודה, שם נמשכה הפעילות בשם "בית ספר דן ללימודי הייטק" עד לסגירת המרכז ללימודים אקדמיים ב-2019.
מרכז אקדמי דן הוקם על ידי אנשי אקדמיה ומנהלים על מנת ליצור מרכז אקדמי ייחודי המתמחה במקצועות טכנולוגיית המידע ומנהל עסקים, ועובד בשיתוף פעולה עם חברות בתחומים אלו אשר שותפות בהקמת המרכז.
שיתוף זה מהווה את המקור למוטו של המרכז "האקדמיה של החברות".
בשנים שקדמו להקמת המרכז הסתמנה האטה בבוגרים בתחומים טכנולוגיים וכן עלה הצורך של התעשייה בעובדים אקדמאים בתחום.
אחת הסיבות הייתה שרוב המכללות הבלתי-מתוקצבות כלל לא לימדו מקצועות אלו.
לדברי זיו מנדל, מנכ"ל משותף בג'ון ברייס הדרכה ואחד השותפים בהקמת המרכז, מרכז אקדמי דן הוקם כדי לספק לתעשייה בוגרים בתחום, ולהגדיל את כוח האדם בעל השכלה אקדמית בתחומי טכנולוגיית המידע.
על מנת ליישם את השילוב בין לימודים לעבודה מעשית מקשר המוסד בין הסטודנט לחברות השותפות בהקמתו.