tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משהבין כי זה יהיה בלתי אפשרי להמשיך בשטח עוין כזה עם כוח מוגבל, בחר ואלדיביה לחזור לסנטיאגו זמן קצר לאחר מכן, לאחר מציאת אתר עבור עיר חדשה, היכן שנמצאת כיום פנקו, שהייתה למקום מושבה הראשון של העיר קונספסיון.
ועדיין, ואלדיביה הצליח להכניע את האזור שבין סנטיאגו לנהר מאולה.
כדי להבטיח קבלת סיוע נוסף ולאשש את עובדות הכיבוש בשטח, חזר ואלדיביה לפרו ב-1547 והשאיר במקומו את פרנסיסקו דה וייאגרה כמושל.
בפרו חיפש ואלדיביה משאבים וגברים על מנת שיוכל להמשיך את הכיבוש.
כשהחל המרד של גונסאלו פיסארו בפרו ניסו המורדים להעביר ללא הצלחה את ואלדיביה לצד שלהם.
עם זאת, בתחילת 1548 הצטרף ואלדיביה לצבא המלכותי של המשנה למלך פדרו דה לה גאסקה, וניסיונו הצבאי נסמך בעיקר על הניצחון בסאקסאיוומאן שבקוסקו, בתשעה באפריל באותה שנה.
למרות האמור לעיל רצו רבים בצ'ילה שוואלדיביה יישפט בלימה באשמת עריצות, גנבת כספי ציבור ושחיתות.
כמו כן, אחת מהטענות נגדו הייתה אחזקת הפילגש אינס דה סוארס והחיים עמה כזוג לכל דבר, כאשר הוא היה נשוי.
בתמורה לשחרורו ולקבלת תואר מושל מלכותי, הסכים לוותר על סוארס, ושיביאו לו את אשתו המקורית, מארינה אורטיס דה חאטה, שהגיעה לצ'ילה ב-1554, רק לאחר מותו של ואלדיביה.
בסופו של דבר חיתן את סוארס עם שובו לצ'ילה ב-1549, עם אחד מהקפטנים שלו, רודריגו דה קירוגה.
לבסוף, כהוקרה על שירותיו, מונה לאדלנטאדו, וזכה לתואר מושל צ'ילה, שאליה חזר עם יוקרה ועדנה מחודשת.
בשנים 1549–1553, לאחר חזרתו לסנטיאגו, שוב תכנן ואלדיביה לכבוש את דרום צ'ילה, אבל נתקל בהתנגדות עזה מהאוכלוסייה המקומית.
הוא נתקל באראוקנים מעבר לנהר ביו ביו ב-1550 והביס אותם, אך רק לאחר קרב עיקש ביותר, התעקשות שגברה כאשר הקים ואלדיביה התנחלויות בשטחים שלהם.
למרות ההתנגדות העזה בקרב פנקו, ייסד בשנת 1550 את העיר קונספסיון.
מאוחר יותר ייסד את הכפרים הדרומיים יותר: ואלדיביה, ויאריקה ואנגול בשנים 1551–1552.
לאחר שהות קצרה בסנטיאגו שב ואלדיביה לדרום בדצמבר 1552. כדי לשמור על קשר פתוח בין קונספסיון וההתנחלויות הדרומיות בנה מספר מבצרים על רכס קורדיירה דה נאוולבוטה.
ואלדיביה החליט לתקוף שוב את האראוקנים ב-1553, ובנה מבצר בטוקאפל.
בעצתו של קולוקולו קאסיקה ריכזו האראוקנים את מאמציהם בבחירת גנרל ראשי (טוקי), הלוחם המפורסם קאופוליקאן.
ואלדיביה התיידד עם לאוטרו, צעיר אראוקני שהפך לחתנו.
לאוטרו נשאר בסתר נאמן לאנשיו, והציג לקאופוליקאן את נקודות התורפה של ואלדיביה.
לקראת סוף 1553 התקומם העם תחת לאוטרו ונתקל בכוחות ספרדיים מורחבים בדרום.
אחד מסימני המרד הראשונים היה ההתקפה על המצודה טוקאפל, שם הם הצליחו להרוס את המצודה ב-2 בדצמבר 1553. ואלדיביה היה בקונספסיון כאשר הוא קיבל הודעה על האירוע הזה, והאמין כי יוכל לחסל את ההתקוממות בקלות.
הוא מיהר דרומה עם 40 גברים בלבד כדי לדכא את המרד.
ליד חורבות המבצר נתקל ואלדיביה במארב, לפני שהגיע ליעדו.
קרב טוקאפל היה הקרב האחרון של ואלדיביה.
תחילה הדפו הספרדים את ההתקפות ולאוטרו שלח כוחות נוספים, עד שכל המשלחת הספרדית חוסלה.
ואלדיביה נתפס כשעודו בחיים, על ידי בני המפוצ'ה.
מותו של פדרו דה ואלדיביה
ישנן גרסאות רבות בנוגע לצורת הריגתו של ואלדיביה.
על פי חרונימו דה ויוואר, סופרת בת זמננו, קאופוליקאן הורה באופן אישי להוציא את ואלדיביה להורג, וההוצאה להורג בוצעה באמצעות חנית, וראשיהם של ואלדיביה ושותפיו הושמו בתצוגה.
הקונקיסטאדור הספרדי אלונסו דה גונגורה מרמולחו טען כי ואלדיביה הציע ככופר לפנות את כל ההתנחלויות הספרדיות על אדמות המפוצ'ה, ולתת לתושביו עדרי חיות גדולים, אך הם דחו את הצעתו, כרתו את זרועותיו, צלו אותן, ואכלו אותן לנגד עיניו, לפני שהרגו אותו ואת הכומר שליווה אותו.
פדרו חואקין גלבאן (בספרדית: Pedro Joaquín Galván; נולד ב-18 באוגוסט 1985) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
גלבאן החל את הקריירה שלו בשנת 2003 בקבוצת חימנסיה לה פלאטה כשהיה בן 18. בצעירותו, שיחק פדרו גלבאן בנבחרת ארגנטינה עד גיל 20 ואף בישל לליונל מסי את השער הראשון שלו בנבחרת ארגנטינה.
בשנת 2006 הצטרף לסן מרטין דה סן חואן וב-2007 עבר לסנטרו דפורטיבו אולמדו.
בינואר 2008 חזר לקבוצתו הקודמת סן מרטין דה סן חואן.
לאחר שירד ליגה עם סן מרטין, הגיע גלבאן לישראל, וחתם בקבוצת בני יהודה תל אביב בקיץ 2008. בעונתו הראשונה בקבוצה כבש 10 שערי ליגה, ובעונת 2009/2010 כבש 12 שערי ליגה, והגיע עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, בו הפסידה הקבוצה 1–3 להפועל תל אביב.
בשתי העונות שלאחר מכן סיים כמלך השערים של הקבוצה, עם 16 שערי ליגה בכל אחת מהן.
ביוני 2013 עזב גלבאן את ישראל, לאחר שכבש 65 שערי ליגה במהלך חמש עונות בבני יהודה, וחתם בקבוצת אטלנטה מליגת העל המקסיקנית, אך לבסוף נקלעה הקבוצה לקשיים כלכליים וגלבאן שוחרר עוד בטרם הצטרף למועדון.
באוגוסט 2013 חזר לישראל וחתם לעונה אחת במכבי פתח תקווה.
ב-23 בפברואר 2014 שבר גלבאן את שיאו של ג'ובאני רוסו, והפך למלך שערי ליגת העל בכל הזמנים מבין הכדורגלנים הזרים ששיחקו בישראל.
ב-7 באוגוסט 2014 חזר גלבאן לבני יהודה, לאחר שירדה לליגה הלאומית, וחתם על חוזה לשנתיים במועדון.
בעונת 2014/2015 כבש 22 שערים בליגה הלאומית, נבחר לשחקן המצטיין של הליגה והוביל את הקבוצה בחזרה לליגת העל מהמקום הראשון.
את עונת 2015/2016 סיים גלבאן כמלך השערים והבישולים של הקבוצה עם 15 שערים ו-10 בישולים בכל המסגרות, ובסופה עזב את המועדון.
ב-28 באוגוסט 2016 חתם גלבאן בהפועל אשקלון, העולה החדשה לליגת העל, ובמדיה ערך 8 הופעות בליגה, ואת שערו היחיד במדיה כבש במשחק מול קבוצתו לשעבר מכבי פתח תקווה, שהסתיים בתיקו 1-1. ב-11 בינואר 2017 חזר גלבאן לבני יהודה, וחתם עד לסוף העונה.
ברבע גמר גביע המדינה כבש גלבאן שער מול מועדון ספורט אשדוד, ובתום העונה זכה בגביע עם קבוצתו, אך לא שותף במשחק הגמר מול מכבי תל אביב.
בליגה כבש עד תום העונה שני שערים, ובסך הכל לזכותו 123 שערים במדי בני יהודה בכל המסגרות, ו-86 שערים בליגת העל, במדי שלוש קבוצות שונות.
ב-30 במאי 2017 חתם גלבאן לעונה אחת בהפועל תל אביב, לאחר שירדה לליגה הלאומית.
ב-12 בספטמבר 2017 כבש גלבאן את שערו הראשון במדי הפועל תל אביב, בפנדל בניצחון 2–0 על בית"ר תל אביב רמלה.
בסך הכל ערך גלבאן 21 הופעות בכל המסגרות במדי הפועל תל אביב, בהן כבש שני שערי ליגה ושער אחד בגביע המדינה.
לאחר מינויו של קובי רפואה למאמן הקבוצה התערער מעמדו של גלבאן, וב-24 בינואר 2018 הושאל להפועל מרמורק עד תום עונת 2017/2018, ובמדיה ערך 17 הופעות בליגה הלאומית וכבש שישה שערים.
בקיץ 2018, לאחר שאשרת השהייה שלו הסתיימה והוא לא מצא קבוצה לקראת העונה החדשה, נדרש גלבאן לעזוב את ישראל בטרם יגורש, אך ב-24 בדצמבר הוחתם בהפועל ראשון לציון מהליגה הלאומית עד לתום העונה.
בתום העונה שוב נדרש לעזוב את ישראל, ולאחר מאבק ארוך החליט שלא להמתין להחלטת בית המשפט, וחזר לארגנטינה.
ב-22 ביולי 2019 חתם באולימפו מליגת המשנה הארגנטינאית.
גלבאן נשוי ואב לארבע בנות.
הקדוש פדרו דה סן חוסה בטאנקור (בספרדית: Pedro de San José Betancur; 21 במרץ 1626 – 25 באפריל 1667) היה מיסיונר ספרדי וקדוש של הכנסייה הקתולית.
נולד בטנריפה שבאיים הקנריים למשפחה חקלאית.
בגיל 23 עזב את ארצו והפך למיסיונר בגואטמלה, שם הקים את "מסדר גבירתנו של בית לחם" ובתי חולים.
עבודת הצדקה שלו התפשטה במהירות ברחבי מרכז אמריקה.
הוא קודש על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני בשנת 2002 כקדוש הראשון של האיים הקנריים, גואטמלה ואמריקה המרכזית.
עקב העבודה המיסיונרית שלו הוא ידוע בכינוי "פרנציסקוס מאסיזי האמריקאי".
קברו נמצא בכנסיית סן פרנסיסקו, אנטיגואה גואטמלה.
בטנריפה יש מערה בדרום האי הקשורה לפדרו דה סן חוסה ושמהווה מקום עלייה לרגל.
פדרה מאוהבת או "אהבתה של פדרה" הוא מחזה פרי עטה של שרה קיין.
תיאטרון גייט בלונדון הזמין משרה קיין מחזה בהשראת טקסט קלאסי של אוריפידס.
הצגת הבכורה של המחזה, בבימויה של שרה קיין, נערכה ב-15 במאי 1996.
היפוליטוס הנסיך יושב בחדרו משועמם וצופה בטלוויזיה.
פדרה המלכה (המבוססת על דמותה של פדרה הקלאסית) ואמו החורגת של היפוליטוס פונה לרופא ומבקשת עזרה בקשר למצבו הנפשי של היפוליטוס, שכל היום סגור בחדרו, צופה בטלוויזיה ומזמין אליו אנשים לקיים יחסי מין.
פדרה משוחחת עם בתה סטרופי ומגלה שפדרה נמשכת מאוד להיפוליטוס, אינה מסוגלת לחשוב על שום דבר אחר ואינה מתפקדת.
סטרופי אומרת לה שזה אסור בגלל קרבת המשפחה ואם אנשים ישמעו על כך זה ימיט עליהם אסון ופדרה מסכימה איתה.
היפוליטוס בחדרו: צופה בטלוויזיה, משחק במכונית על שלט ואוכל בו זמנית.
פדרה נכנסת, מסדרת את חדרו.
היא מספרת לו שהיא אוהבת ומעריצה אותו, מציעה לו לשכב איתה.
הוא אומר לה שלא כדאי לה, שהיא תשנא אותו אחר-כך.
לבסוף היא מבצעת בו מין אוראלי והוא גומר בחוסר עניין.
היפוליטוס מספר לה ששכב עם הבת שלה, היא המומה.
היא אומרת לו שהיא נשרפת מבפנים, הוא מגלה כלפיה אדישות והיא עוזבת את חדרו.
סטרופי נכנסת לחדרו של היפוליטוס ומבקשת ממנו להתחבא, כי פדרה תלתה את עצמה והשאירה פתק בו היא מאשימה אותו באונס והעם יעשה בו לינץ'.
היא שואלת אותו אם עשה את זה, אם לא עשה היא תהיה בעדו ואם כן, היא תצטרף לעם.
אחרי שיחה ארוכה הוא אומר שלא, ובכל זאת הולך להסגיר את עצמו.
היפוליטוס יושב בתא הכלא, נכנס הכהן בשביל לערוך לו וידוי.
הם מנהלים דיון פילוסופי על מהות החיים והאמונה ובסופו הכהן מבצע בהיפוליטוס מין אוראלי.
גופתה המכוסה של פדרה מונחת על המוקד, תזאוס המלך מצית אותו.
המון מתקהל מחוץ לארמון, ביניהם תזאוס וסטרופי מחופשים.
אנשים בקהל (ביניהם גם תזאוס המחופש) משוחחים ביניהם שצריך להוציא להורג את היפוליטוס ולא לחוס עליו בגלל מעמדו הרם.
היפוליטוס מובל, הקהל מגדף אותו וזורק עליו אבנים.
היפוליטוס נחלץ מהשומרים, בורח לקהל, בו נמצא תזאוס המחופש, תזאוס מנשק אותו ואומר להם להרוג אותו, שני אנשים מהקהל חונקים אותו והנשים בועטות בו.
סטרופי המחופשת אומרת להם לא להרוג אותו, הקהל כועס עליה שהיא מגינה על האנס.
תזאוס שאינו מזהה אותה, אונס אותה וחותך את גרונה.
לפני מותה היא מספרת לו שהיפוליטוס חף מפשע.
מפשיטים את היפוליטוס, חותכים את איברי מינו ומשליכים אותם למנגל.
תזאוס מבתר את גופו של היפוליטוס, מוציא את מעיו ומשליך אותם למנגל.
בועטים בהיפוליטוס, סוקלים אותו באבנים ויורקים עליו.
תזאוס מזהה באימה שהרג את סטרופי, הוא חותך את גרונו.
"פדרה מאוהבת" מבוסס בצורה רופפת על המחזה "פדרה", מאת המחזאי הרומאי סנקה, אבל מיקמה אותו בעולם המודרני.
זהו חידוש של המיתוס על אהבתה הנואשת של פדרה לבנה החורג היפוליטוס, וזהו התנהגותו האכזרית של היפוליטוס, יותר מאשר פדרה, שמניעה את העלילה.
אכזריותו של היפוליטוס דוחפת את פדרה להתאבד.
קיין שינתה את המחזה הקלאסי בכך שהראתה, יותר מאשר תיארה פעולות אלימות שמתרחשות על הבמה.
קיין תיארה אותו כהקומדיה שלי.
המחזה עלה לראשונה בישראל ב-28 בינואר 2007, בתיאטרון תמונע, תל אביב.
יוצרים: תרגום – יותם בנשלום, במאית ודרמטורגית – לילך דקל-אבנרי, מעצבת תפאורה – איריס מועלם, הלחנת מוזיקה – נעם רותם, כתיבת יצירה קולית - ריף כהן, עיצוב תלבושות – אלקסה רזניק, עיצוב תאורה - איריס מועלם.
שחקנים: פדרה – לני שחף (ומאוגוסט 2007 מאיה גרינברג), היפוליטוס – ישי גולן, סטרופי – מאיה מרון, מקהלה – נעם רותם ויעל צפריר (מאוגוסט 2007 החליפה מיכל ויינברג את צפריר).
לני שחף זכתה בפרס קיפוד הזהב לשנת 2007 על תפקידה בהצגה.
בשנת 2016 עלה המחזה תחת השם "אהבתה של פדרה" בהפקה של החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב (במאי: לוקאס צ'ך)
בשנת 2021 עלה עיבוד למחזה תחת השם "אהבה" בהפקת קבוצת סמרטוט בתיאטרון נוצר, בתרגום ובבימוי מעין אבן ובהשתתפות אפרת ארנון, שם הלוי, נעמה מנור ורביע חורי.
המחזה בעברית בתרגומו של יותם בנשלום, באתר תיאטרון תמונע
פדרו הספרדי או פדרו מספרד היה מחברו של ספר הלימוד המרכזי בלוגיקה באוניברסיטת פריז ובאוניברסיטאות ימי הביניים בכלל עד המאה ה-17, ה-Summulae logicales magistri Petri Hispani (ענייני הלוגיקה של מאסטר פטרוס הספרדי) או ה-Tractatus ("הדיון", מילולית: משא ומתן).
לפיכך, הדעה הרווחת היא שיש לזהות את "פדרו הספרדי" האלמוני, שהיה סמכות נכבדה בדורו, עם פדרו ז'ולינו מליסבון, שהיה לאפיפיור יוחנן העשרים ואחד.
בנוסף לספר הלימוד הבסיסי ללוגיקה באוניברסיטאות בכל ימי הביניים, ה-Tractatus (אותו חיבר בין 1235 ל-1245) חיבר גם את המשכו, ה-Syncategoreumata.
כן חיבר סקירות פילוסופיות-מדעיות על ספרו של אריסטו, De anima ("על החי") בשם Scientia libri de anima (הידע של "על החי"), De morte et vita ("על המוות והחיים") ו-De sensu et sensato ("על החושים והשכל").
כן מיוחסים לו 15 ספרי רפואה, הידוע שבהם Thesaurus pauperum ("אוצר עני"), שייתכן שנכתבו על ידי יוחנן העשרים ואחד (אם יש הבדל בין השניים), שלמד רפואה.
בקומדיה האלוהית מאת דנטה אליגיירי מזכיר אותו הדובר בקנטו 12 של "העדן", בונוונטורה הקדוש, כשרוי בגן העדן של התאולוגים והפילוסופים יחד עם מלומדי דורו איג מסן-ויקטור, פטרוס קומסטור, אנסלם מקנטרברי, יוחנן כריסוסטומוס, יואכים מפיורה ותומאס אקווינס.
פֶדְרוּ דה אֶשְקוּבָּר (בפורטוגזית: Pedro de Escobar; סביבות 1465 – לאחר 1535), הידוע גם בשם פדרו דו פורטו, היה מלחין פורטוגזי מתקופת הרנסאנס, שעיקר פעילותו היה בספרד.
הוא היה אחד המלחינים הראשונים והמיומנים ביותר בכתיבה פוליפונית בחצי האי האיברי, שיצירותיהם שרדו עד ימינו.
דה אשקובר נולד בפורטו, ממלכת פורטוגל, אבל דבר אינו ידוע על חייו עד שהחל לעבוד בשירות איזבלה הראשונה, מלכת קסטיליה בשנת 1489. שם משפחתו קסטיליאני במקורו, ואפשר שנולד למהגרים קסטיליאנים או לצאצאיהם, שהתיישבו בפורטו, אבל בני קסטיליה ראו בו פורטוגזי.
דה אשקובר היה זמר בקאפלה הקתולית של המלכה במשך עשר שנים, וברור שעבד גם כמלחין בתקופה זו; נוסף לכך היה החבר היחיד בקאפלת המלכה שהוזכר ברשומות הקאפלה כפורטוגזי.
בשנת 1499 חזר לפורטוגל מולדתו, אבל בשנת 1507 קיבל הצעת עבודה, שלה נענה בחיוב, כמאסטרו דה קאפילה בקתדרלה בסביליה.
בתקופת כהונתו בקתדרלה היה ממונה על נערי המקהלה, משרה שכללה השגחה על מגוריהם וארוחותיהם של הנערים נוסף ללימודי הזמרה; הוא התלונן על שכרו הנמוך, ובסופו של דבר התפטר.
בשנת 1521 עבד בפורטוגל, כמסטרה דה קאפלה אצל הנסיך דום אלפונסו, הנסיך-קרדינל של פורטוגל, בנו של מנואל הראשון, מלך פורטוגל.
קריירה זו הסתיימה, ככל הנראה, בכי רע, כיוון שהאזכור האחרון לחייו שם היא רשומה במסמך משנת 1535, לפיו הידרדר לאלכוהוליזם וחי בדלות מחפירה.
שתי מיסות של אשקובר שרדו בשלמותן, אחת מהן רקוויאם (מיסה פרו דפונקטיס - מיסה למתים), המוקדמת ביותר מאת מלחין מחצי האי האיברי.
במכלול יצירתו המוכר גם מגניפיקט, 7 מוטטים (בהם "סטבאט מאטר" אחד), 4 אנטיפונים, 8 שירי קודש ו-18 וילאנצ'יקוס, אבל סביר מאוד להניח, שבשלל היצירות האנונימיות שבכתבי היד הפורטוגזיים והספרדיים קיימות לא מעט יצירות נסתרות משלו.
המוזיקה שלו הייתה פופולרית, כפי שאפשר ללמוד מהופעתם של העתקים במקומות רחוקים; לדוגמה, כותבים ילידים העתיקו שניים מכתבי היד שלו בגואטמלה.
המוטט שלו Clamabat autem mulier Cananea נהנה במיוחד משבחי בני תקופתו, ושימש מקור ליצירות אינסטרומנטליות מאת מלחינים מאוחרים יותר.
פדרה (בצרפתית, בעקבות יוונית עתיקה: Phèdre או Phèdre et Hippolyte) הוא מחזה (טרגדיה) מאת ז'אן רסין.
המחזה בחמש מערכות, הכתוב כולו בחרוזים אלכסנדרוניים, הועלה לראשונה בהוטל דה בורגון (Hôtel de Bourgogne) ב-1 בינואר 1677 ונחשב ליצירת המופת של רסין בפרט ושל הדרמה הצרפתית בכלל ולאחת מאבני היסוד של התיאטרון העולמי.
את עלילת המחזה טווה רסין לפי טרגדיה של אוריפידס והיא מגוללת את סיפורה של פדרה, בתו של מינוס ורעייתו השנייה של תזאוס.
פדרה מתאהבת עד כלות בבנו של תזאוס מנישואיו הראשונים (ובנה החורג) היפוליטוס.
היפוליטוס עצמו מאוהב באריקיה, בת שליט אתונה הקודם הכלואה בארמונו של תזאוס, ואינו שם לב כלל לאהבתה של אמו החורגת.
פדרה מתנכלת לקשר של היפוליטוס עם אריקיה, מה שגורם רק להתמרמרות מצד היפוליטוס כלפי אמו החורגת.
תזאוס נמצא במלחמה ואל פדרה מגיעה ידיעה על מותו בקרב.
היא ממהרת להתוודות בפני היפוליטוס על אהבתה, אך מיד לאחר מכן מתברר כי הידיעה הייתה שקרית ותזאוס עומד לשוב לאתונה.
עם שובו של תזאוס לארמון מתגלה מערכת היחסים.
הוא מקלל את היפוליטוס, שבורח עם אריקיה, בת-לווייתה של פדרה מתאבדת ופדרה עצמה עומדת על סף מות.
אז מגיעה ידיעה על מותו של היפוליטוס.
פדרה מתוודה בפני תזאוס על חטאיה ומתה על הבמה.
היפוליטוס, בנו מנישואיו לאנטיופה מלכת האמזונות
אריקיה, בת שליט אתונה הקודם
תרמנס, מורהו הפרטי של היפוליטוס ואיש סודו
איסמנה, חברתה ואשת-סודה של אריקיה
כמחזה בעל שורשים קלאסיים שאף הומחז על ידי סנקה (במחזה "פדרה" פרי עטו) כל הדמויות במחזה שייכות לעולם נעלה ונשגב.
השפה מליצית מאוד, פיוטית, קשה ועשירה והדיאלוגים והמונולוגים ארוכים ונפתלים.
כל המחזה מחורז וכתוב במשקל חרוז אלכסנדרוני.
דבר זה הקשה מאוד על תרגום המחזה לשפות זרות.
ב-1733 חיבר ז'אן-פיליפ ראמו אופרה בשם "איפוליט ואריסי" (Hippolyte et Aricie) המבוססת על המחזה.
ב-1830 חיבר יוהאן סימון מאייר אופרה נוספת על סמך המחזה, בשם "פדרה".
המשורר הבריטי טד יוז חיבר עיבוד חופשי למחזה פרי עטו.
ספרו של אמיל זולא La Curée ("המחצבה") מבוסס באופן רופף על עלילת "פדרה".
את המחזה תרגם נתן אלתרמן לפי הזמנת תיאטרון הבימה ב-1945. רוב תרגומי המחזה עד אז ניסו לשמר את החרוז האלכסנדרוני הקשה, למעט המתרגם לרוסית ולרי בריוסוב.
אלתרמן החליט לוותר על החרוזים (פרט לחלקים מסוימים) ולמעשה כתב מחדש את המחזה בעברית על פי סגנונו, תוך שהוא מקפיד על יכולת השחקנים לבטא את הטקסט הקשה והארוך באופן ברור ומבלי להתעייף ולעייף את הקהל.
במאי המחזה היה צבי פרידלנד, חנה רובינא שיחקה בתפקיד פדרה, אהרן מסקין גילם את תזאוס, שמעון פינקל את היפוליטוס, פאני לוביץ' את אריקיה, אינה גובינסקה את אנונה, יהושע ברטונוב את תרמנס ושושנה דואר את איסמנה.
אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' חיבר את המוזיקה וישי קולביאנסקי יצר את התפאורה.
הצגת הבכורה התקיימה ב-28 באפריל 1945 וקצרה שבחים רבים.
פדרו מריה ארטולה אורוטיה (בספרדית: Pedro María Artola Urrutia, נולד ב-6 בספטמבר 1948 באנדואאין שבספרד) הוא כדורגלן עבר ספרדי-בסקי ששיחק בעמדת השוער.
ארטולה החל את הקריירה שלו במדי ריאל סוסיאדד בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. ב-1975 עבר לברצלונה, בשורותיה שיחק במשך 9 שנים וזכה עמה פעמיים בגביע המחזיקות ו-3 פעמים בגביע הספרדי.
ארטולה נכלל בסגל נבחרת ספרד ליורו 1980, אך לא ערך אף הופעה במדיה.
ארטולה נודע בכינוי "פיו" (Pello) ארטולה, הגרסה הבסקית לשם פדרו.
ארטולה נולד באנדואאין, עיירה בחבל הבסקים.
בילדותו שיחק במחלקת הנוער של לנגוקואק, קבוצה מהעיר סן סבסטיאן, לפני שהצטרף למחלקת הנוער של ריאל סוסיאדד.
ב-1967 קודם ארטולה לקבוצת המילואים של ריאל סוסיאדד, ששיחקה באותן שנים בליגה השלישית.
בעונת 1968/1969 החל להיכלל בסגל הקבוצה הבוגרת למשחקיה בליגה הראשונה, אך נותר על ספסלה ולא שותף במשחקים.
את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבוגרת ערך ארטולה ב-13 בדצמבר 1970, בדרבי הבסקי מול אתלטיק בילבאו, אז ניצחה סוסיאדד 2-1. הוא פתח בשני משחקים נוספים ושב לספסל הקבוצה.
בתקופה זו המשיך לשחק בקבוצת המשנה של המועדון, ולעיתים שימש שוער גיבוי לחוסה רמון אסנאולה, עד שהלה עבר לריאל בטיס ב-1973. לאחר מכן, בעונת 1973/1974, שימש שוער גיבוי לחבייר אורוטי.
בעונת 1974/1975 הפך לשוער הראשון בקבוצה והוא פתח ב-27 מחזורי ליגה מתוך 34. ארטולה סייע לקבוצתו להגיע למקום ה-4 בליגה ובזכות כך להעפיל בפעם השנייה בתולדותיה לגביע אופ"א.
באותה עונה ספגה 32 שערים, הכמות השנייה הנמוכה ביותר בליגה, אחרי סלמנקה.
יכולתו הטובה של ארטולה בשערה של סוסיאדד משך את תשומת לבן של הקבוצות הבכירות בספרד, וב-11 בספטמבר 1975, לאחר תחילת העונה בספרד, חתם ארטולה בברצלונה.
בעונתו הראשונה בברצלונה חילקו מאמני הקבוצה הנס וייסוויילר ולאוראנו רואיס את עמדת השוער בינו לבין פרה ולנטי מורה - ארטולה שיחק בעיקר בחציה הראשון של העונה ומורה בשני.
בעונתו השנייה אימן את ברצלונה רינוס מיכלס ההולנדי, שהעניק למורה לשחק ברוב משחקי הקבוצה באותה עונה, וארטולה פתח ב-9 משחקי ליגה בלבד.
בעונת 1977/1978 הפך ארטולה לשוער הראשון בקבוצה, ובזכות כך שספג רק 25 שערים ב-29 משחקי ליגה, זכה בפרס ריקרדו זאמורה, המוענק לשוער שספג את כמות השערים הנמוכה ביותר באותה עונה.
ארטולה הוא שוער ברצלונה החמישי בהיסטוריה שזוכה בתואר, אחרי אנטוני רמלייטס, חוסה מנואל פסודו, סלבדור סדורני ומיגל ריינה.
אמנם באותה עונה ברצלונה לא זכתה באליפות אלא הגיעה למקום ה-2, היא הצליחה לזכות בגביע הספרדי, אם כי ארטולה לא שותף במשחק הגמר בו ניצחה ברצלונה את לאס פאלמס.
מנקודה זו המשיך ארטולה לאייש את עמדת השוער של ברצלונה בעקביות.
בעונת 1978/1979 היה שותף לזכייתה של ברצלונה בגביע מחזיקות הגביע, תוך שהוא פותח בכל משחקי הקבוצה בטורניר.
בגומלין חצי הגמר נגד בוורן, בבלגיה, לאחר שברצלונה ניצחה 1-0 בקאמפ נואו, מנע מהיריבה להבקיע שער עם מספר רב של הצלות.
הוא סייע לקבוצתו לנצח 1-0 ולהעפיל לגמר.
במשחק הגמר שנערך בבזל שבשווייץ, גברה ברצלונה על פורטונה דיסלדורף בתוצאה 4-3 בהארכה.
בעונת 1979/1980 ספג 24 שערים ב-28 משחקי ליגה, אך הפסיד את פרס זאמורה ללואיס ארקונדה, שספג 20 שערים בלבד.
בעונה שלאחר מכן זכה עם ברצלונה בגביע הספרדי, כשהפעם הוא פותח במשחק הגמר מול ספורטינג חיחון, בו ניצחה ברצלונה 3-1.
בעונת 1981/1982 הוסיף להיות השוער הבכיר של הקבוצה, הוא פתח ברוב משחקי הקבוצה בליגה ובגביע המחזיקות, אך החל מאפריל 1982 ועד סוף העונה פתח במקומו חבייר אורוטי.
ברצלונה זכתה בגביע המחזיקות הודות לניצחון 2-1 על סטנדרד לייז' בגמר שנערך בקאמפ נואו.
עונה זו, עם אודו לאטק כמאמן, זכורה בשל אובדן אליפות ספרד לריאל סוסיאדד.
בתחילת אפריל הייתה ברצלונה במקום הראשון, אך ברצלונה לא הצליחה לנצח במחזורים האחרונים, כשבין היתר הפסידה לריאל מדריד 3-1, כשבמקביל סוסיאדד ניצחה, תפסה את המקום הראשון ובזכות כך זכתה באליפות.
את עונת 1982/1983 החל כשוער הראשון של ברצלונה, הוא פתח ב-16 משחקי ליגה וב-4 נוספים בגביע המחזיקות, אך באמצעה תפס את מקומו אורוטי.
עם אורוטי בשערה זכתה ברצלונה בגביע המלך ובגביע הליגה.
בעונת 1983/1984 המשיך אורוטי להיות השוער הראשון של ברצלונה.
ארטולה השתתף ב-2 משחקי ליגה ו-3 נוספים בגביע המחזיקות, ולכן בסוף העונה פרש ממשחק, כשהוא בן 35. ב-11 בספטמבר 1984 ערך המועדון פרידה רשמית מארטולה ואנטוני אולמו, חברו לקבוצה באותן שנים, במשחק מול אתלטיק בילבאו.
ב-9 שנותיו בברצלונה ערך ארטולה 187 הופעות בליגה הספרדית ומעל ל-300 בסיכום כל המסגרות.
ארטולה לא ערך אף הופעה במדי נבחרת ספרד.
הוא נכלל בסגל הנבחרת ליורו 1980, משמש שוער שלישי אחרי לואיס ארקונדה וחבייר אורוטי.
פדרו הראשון, מלך פורטוגל (בפורטוגזית: Pedro I de Portugal; 8 באפריל 1320 – 18 בינואר 1367) היה מלך פורטוגל בין השנים 1357–1367.
פדרו נולד בקוימברה בפורטוגל ב-8 באפריל 1320, לאפונסו הרביעי, מלך פורטוגל וביאטריס מקסטיליה, בתם של סנצ'ו הרביעי, מלך קסטיליה ומריה דה מולינה.
בעקבות נישואיו של פדרו בשנת 1354 עם אינש דה קסטרו שלא הייתה ממשפחת אצולה, הסתכסך עמו אביו.
בשנת 1355 כלא אביו אפונסו הרביעי את אינש דה קסטרו, ובשנת 1357 הורה על רציחתה.
בעקבות כך מרד בו פדרו, ועלה בראש צבא חזק על ליסבון.
זמן קצר לאחר מכן מת אפונסו, ופדרו עלה לשלטון במקומו.
לאחר עלותו לשלטון נקם פדרו באכזריות באצילים שהתנגדו לו, הלאים נכסים רבים של הכנסייה, וצמצם את זכויות הכנסייה בממלכה.
פדרו חיזק מאוד את העירוניים, עודד את המסחר הלאומי והבינלאומי, ותרם רבות להתפתחות הערים.
ב-18 בינואר 1367 מת פדרו הראשון בליסבון, ובנו פרננדו הראשון, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1340 התחתן פדרו עם קונסטנסה מנואל, בתם של חואן מנואל, נסיך ויאנה וקונסטנס מאראגון, נסיכת ויאנה, ממנה היו לו 3 ילדים:
לפדרו היו גם 4 ילדים מאינש דה קסטרו, בתו של פדרו פרננדס דה קסטרו, שלא ברור אם נישאה לו או לא:
בנוסף היה לפדרו בן מפילגשו תרזה לורנסו:
פדרו השלישי נולד בליסבון ב-5 ביולי 1717, לז'ואאו החמישי, מלך פורטוגל ומריה אנה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואלאונורה מגדלנה מנויבורג.
בשנת 1777 מת אחיו ז'וזה הראשון, מלך פורטוגל, ופדרו הומלך יחד עם אשתו מריה הראשונה, מלכת פורטוגל, בתו של ז'וזה.
פדרו לא השתתף כמעט בניהול הממלכה, והעביר את רוב זמנו בציד.
פדרו הגן על האצולה הבכירה בפורטוגל, והתייחס באופן מתון לישועים.
ב-25 במאי 1786 מת פדרו השלישי בקלוז, ואשתו מריה הראשונה, מלכת פורטוגל תפסה את השלטון לבדה.
בשנת 1760 התחתן פדרו עם מריה הראשונה, מלכת פורטוגל, ממנה היו לו 7 ילדים:
פדרו החמישי, מלך פורטוגל (פורטוגזית: Pedro V de Portugal; 16 בספטמבר 1837 - 11 בנובמבר 1861) היה מלך פורטוגל בין השנים 1853–1861.
פדרו החמישי נולד בליסבון ב-16 בספטמבר 1837, לפרננדו השני, מלך פורטוגל ומריה השנייה, מלכת פורטוגל, בתם של פדרו הראשון, קיסר ברזיל ומריה לאופולדינה מאוסטריה.
בשנת 1853 מתה אמו מריה השנייה, מלכת פורטוגל, ופדרו עלה לשלטון במקומה, אולם בשנתיים הראשונות אביו שלט כעוצר במקומו.
פדרו היה מלך חרוץ, אשר תחת הדרכת אביו ביקש לעשות מודרניזציה רדיקלית במדינה ובתשתיות הפורטוגזיות.
תחת שלטונו נסללו כבישים ומסילות ברזל, נמתחו קווי טלגרף, ונעשו שיפורים במערך הבריאות.
הפופולריות שלו גדלה כאשר במהלך מגפת כולרה בין השנים 1853–1856, ביקר פדרו חולים, חילק מתנות וניחם חולים.
בשנת 1858 התחתן פדרו עם סטפני, נסיכת הוהנצולרן, בתם של קרל אנטון, נסיך הוהנצולרן ויוזפינה, נסיכת באדן, אך לא היו לבני הזוג ילדים.
ב-11 בנובמבר 1861 מת פדרו החמישי בליסבון כתוצאה ממגפת כולרה, שממנה מת גם אחיו פרננדו, נסיך פורטוגל, ואחיו לואיש הראשון, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
פדרו, דוכס קלבריה (בספרדית: Pedro de Borbón-Dos Sicilias; נולד ב-16 באוקטובר 1968), הוא הטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות משנת 2015.
פדרו נולד ב-16 באוקטובר 1968 במדריד, לקרלוס, דוכס קלבריה ולאן, נסיכת אורליאן, בתם של אנרי, רוזן פריז ואיזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה.
פדרו למד הנדסה באוניברסיטת קסטיליה-לה מנצ'ה, ולאחר מכן שירת במשמר המלכותי הספרדי.
בשנת 1992 הכיר פדרו את סופיה לאנדלוסה אי מלג'רחו, בתם של חוסה מנואל לאנדלוסה אי דומינגז ובלאנקה מלג'רחו אי גונזאלז, ובשנת 1993 אף נולד להם בן, חיימה.
אביו התנגד לקשר ביניהם, אולם עם הזמן התרכך, וב-30 במרץ 2001 התחתנו השניים במדריד, ולאחר מכן נולדו להם עוד 6 ילדים.
בשנת 2015 מת אביו, ופדרו ירש את תאריו והפך לטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות, אם כי טענה זאת נמצאת במחלוקת בינו לבין הנסיך קרלו, דוכס קסטרו.
מכל מקום, ככל הטוענים היעקוביטים מאז הנרי התשיעי והראשון, הוא אינו עושה דבר כדי להשיגו.
ב-30 במרץ 2001 התחתן פדרו עם סופיה לאנדלוסה אי מלג'רחו, בתם של חוסה מנואל לאנדלוסה אי דומינגז ובלאנקה מלג'רחו אי גונזאלז, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
הנסיך חיימה, דוכס נוטו (נולד ב-1993)
חואן, נסיך בורבון-שתי הסיציליות (נולד ב-2003)
פאבלו, נסיך בורבון-שתי הסיציליות (נולד ב-2004)
פדרו, נסיך בורבון-שתי הסיציליות (נולד ב-2007)
סופיה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (נולדה ב-2008)
בלאנקה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (נולדה ב-2011)
מריה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות (נולדה ב-2015)
פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה (בפורטוגזית: Pedro de Alcântara de Orléans e Bragança; 15 באוקטובר 1875 - 29 בינואר 1940), היה בנה של איזבל, נסיכת ברזיל, וחמיהם של אנרי, רוזן פריז ודוארטה נונו, דוכס ברגנסה.
פדרו נולד בפטרופוליס ב-15 באוקטובר 1875, לגאסטון, רוזן אה ולאיזבל, נסיכת ברזיל, בתם של פדרו השני, קיסר ברזיל ותרזה כריסטינה, נסיכת שתי הסיציליות, ועם לידתו קיבל את התואר "נסיך גראו-פארה".
בשנת 1889 בוטלה המונרכיה בברזיל, והוקמה הרפובליקה הברזילאית הראשונה, ופדרו ומשפחתו יצאו לגלות בצרפת.
לאחר מכן עבר פדרו להתגורר בווינה, ואף התגייס לצבא האוסטרו-הונגרי, ושירת בו כקפטן ברגימנט האולנים ה-4.
בשנת 1891 קיבל פדרו את התואר "הנסיך הקיסרי של ברזיל", ובשנת 1893 פרצו בברזיל מרד הצי הברזילאי ומהפכת הפדרציה הפדרלית, ופדרו התבקש לחזור לברזיל כפדרו השלישי, קיסר ברזיל, אולם אמו התנגדה לכך, והרעיון לא יצא אל הפועל.
בשנת 1900 נפגש פדרו עם אלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ, בתם של יאן, רוזן דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ והרוזנת אליזבת קוטולינסקי, וב-14 בנובמבר 1908 התחתן עמה בוורסאי.
לאחר מותם של הורי אשתו עברו פדרו ומשפחתו להתגורר בבתיהם באיל סן לואי ובבולון-ביאנקור.
פדרו ערך טיולים עם משפחתו בנאפולי, בקונסטנטינופול, ברודוס, בסמירנה, בלבנון, בסוריה, בקהיר, בארץ ישראל ובירושלים.
בשנת 1920 בוטל חוק הגירוש על בני המשפחה הקיסרית בברזיל, ובעקבות כך עברו בני המשפחה להתגורר בפטרופוליס, ברזיל, אולם במהלך המסע לברזיל מת אביו גאסטון, רוזן אה.
ב-29 בינואר 1940 מת פדרו בפטרופוליס, כתוצאה ממחלה נשימתית.
ב-14 בנובמבר 1908 התחתן פדרו עם אלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ, בתם של יאן, רוזן דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ והרוזנת אליזבת קוטולינסקי, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
פדרו ברוגדה טראדליאס (בקטלאנית וספרדית: Pedro Brugada Terradellas , נולד ב-11 באוגוסט 1952 בז'ירונה) הוא רופא קרדיולוג ספרדי קטלאני החי ופועל בבלגיה.
הוא הצטיין בתחום האלקטרופיזיולוגיה הקרדיולוגית.
יחד עם אחיו ז'וזפ ברוגדה תיאר את תסמונת ברוגדה, הפרעה לרוב מולדת של תעלות היון בלב הגורמת לדום לב פתאומי אצל אנשים בריאים לכאורה, לעיתים קרובות בגיל צעיר.
פדרו ברוגדה נולד בשנת 1952 בעיר ז'ירונה בקטלוניה בממלכת ספרד בבן הבכור מבין 4 ילדיהם של רמון ברוגדה (1999-1925), בעל חווה לגידול עופות, ושל פפיטה לבית טראדליאס.
בשנים 1975-1969 הוא למד בהצטיינות רפואה באוניברסיטת ברצלונה והתמחה ברפואה פנימית בבית החולים בן פבלו אי סנטה טקלה בטרגונה, אחר כך עבד במסגרת הרפואה הציבורית והתמחה בקרדיולוגית בבית החולים הקליני (Hospital Clinico) של אוניברסיטת ברצלונה.
בשנים 1980-1979 עבד כחוקר אורח בתחום האלקטרופיזיולוגיה קרדיולוגית באוניברסיטת לימבורג במאסטריכט בהולנד.
בשנת 1982 סיים שם דוקטורט באלקטרופיזיולוגיה קרדיולוגית.
בשנים 1990-1982 ניהל ברוגדה את המעבדה לאלקטרופיזיולוגיה של בית החולים האוניברסיטאי במאסטריכט.
ב-1991 הוא עבר לעבוד באלסט בבלגיה וניהל שם עד שנת 2006 את המחלקה לאלקטרופיזיולוגיה של בית החולים הקתולי "גבירתנו" (Onze-Lieve-Vrouwziekenhuis)
החל משנת 2006 הוא מנהל את המרכז לטיפול בהפרעות קצב הלב של בית החולים האוניברסיטאי בבריסל, ללא סימנים קליניים אחרים של מחלת לב.
בשנת 1992 תיארו האחים ברוגדה שמונה מטופלים שאחרי דום לב עברו החייאה בהצלחה ושלכולם נתגלה תרשים אלקטרוקרדיוגרפי אופייני של חסם צרור הולכה ימני.
פדרו ברוגדה פרסם בעיתון New England Journal of Medicine מחקר שבו איתר לראשונה את מיקום היווצרות פרפור פרוזדורים.
יחד עם שני אחיו, ז'וזפ ורמון וחוקרים אחרים גילו את האופי הגנטי של תסמונת ברוגדה במאמר שפורסם בכתב העת Nature.
ברוגדה פעיל במפלגה הליברלית הדמוקרטית הפלמית.
25 באוגוסט 2012 - מדליית הזהב של החברה האירופית לקרדיולוגיה
2017 - היה לחתן הראשון של הפרס לואיג'י לוצ'יאני לאלקטרופיזיולוגיה
2018 - אות הצטיינות מטעם הקהילייה הפלמית בבלגיה
פדרו אוצ'ורו גונזלס אלונסו לופז (בספרדית: Pedro Ochoro González Alonso Lopez; נולד ב-21 ביוני 1971) הוא שחקן, סופר ואמן ספרדי, המוכר בעיקר בשל גילום דמותו של ברלין בסדרת הטלוויזיה הספרדית "בית הנייר".
אלונסו למד משחק בבית הספר המלכותי לאמנויות דרמטיות (RESAD) ולמד גם בתיאטרון דה לה דנסה.
אלונסו השתתף בכמה מחזות בתיאטרונים כמו לה פורה דלס באוס וקלאסיקו נסיונל, בנוסף הוא גם הקים תיאטרון משלו וקרא לו גרופו דום.
הוא הפך לשחקן פופולרי בספרד בזכות כמה מופעים מעיר הולדתו גליסיה שעבורם מילא תפקידים שונים.
עם זאת, הוא הופיע גם בסדרות טלוויזיה שהופקו מחוץ לגליסיה.
בשנת 2016 שיחק פבלו וילאר בסדרת הדרמה הספרדית "השגרירות" של רשת הטלוויזיה Antena 3.
בשנת 2017 הוא הופיע גם בעונה הראשונה והיחידה של הסדרה "בגידה" (Traición), בה גילם את תפקיד רוברטו פואנטס, אך עם זאת, ההצלחה העולמית שלו הגיעה בהמשך השנה בזכות סדרת הטלוויזיה של נטפליקס "בית הנייר", שם הוא גילם את ברלין, חבר בצוות השודדים.
בשנת 2023 שב לגלם את דמותו של ברלין בסדרה "ברלין" מבית נטפליקס, ספין-אוף של הסדרה המצליחה "בית הנייר".
באותה שנה שיחק במותחן המדע הבדיוני הספרדי-אמריקאי "אוורנס" (אנ') בשירות הסטרימינג של פריים וידאו.
פדרו אריקו סוארס (בספרדית: Pedro Arico Suarez; 5 ביוני 1908 – 18 באפריל 1979) היה כדורגלן ארגנטינאי, ששיחק בעמדת הקשר אחורי.
סוארס נולד בסנטה בריגידה (בגראן קנריה) שבספרד והיגר עם הוריו לארגנטינה בגיל צעיר.
הוא החל את הקריירה שלו בשנת 1926 במועדון פרו קאריל אואסטה ועבר לבוקה ג'וניורס בשנת 1930. בעונתו הראשונה עם בוקה סוארס זכה באליפות ארגנטינה.
במהלך העשור שלאחר מכן זכה בארבע אליפויות נוספות בשנים 1931, 1934, 1935 וב-1940. הוא גם זכה בגביע קופה איברגורן בשנת 1940. במהלך העשור בו שיחק סוארס בבוקה ג'וניורס ערך 335 הופעות בכל המסגרות, וכבש שער אחד בתיקו 2–2 נגד פלטנסה ב-6 באוגוסט 1933.
בנבחרת ארגנטינה ערך סוארס 12 הופעות וכבש שער אחד בין השנים 1930–1940. את הופעת הבכורה שלו ערך במונדיאל 1930, המונדיאל הראשון בהיסטוריה, והגיע בטורניר זה עד לגמר אותו הפסידו בתוצאה 2–4 לאורוגוואי.
פֶּדְרוֹ הראשון, מלך קסטיליה (בספרדית: Pedro I de Castilla; 30 באוגוסט 1334 – 23 במרץ 1369), אשר נודע בכינויו "האכזר" (el Cruel) ו"הצודק" (el Justo) היה מלך ממלכת קסטיליה וממלכת לאון בין השנים 1350–1369. אחרון שליטי בית איבריה.
פדרו ירש את אביו, אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, בגיל 15, וז'אן השני, מלך צרפת ראה סיכוי להכניס את ממלכת קסטיליה לברית צבאית נגד ממלכת אנגליה במסגרת מלחמת מאה השנים.
מעשה זה שבר את הברית הפרנקו-קסטיליאנית עוד בצעירותה.
בבית התמודד פדרו מיד עם שורה של אחים למחצה לא לגיטימיים אשר טענו לכתר, בראשות אנריקה מטרסטמרה (לימים אנריקה השני, מלך קסטיליה), שכדי לזכות בתמיכה בשאיפותיו הלא מוגדרות, הכריז על עצמו כמגן על פריבילגיות האצולה.
לאחר שהוביל כמה מרידות שפדרו ריסק במהרה, אנריקה, שלא הצליח לזכות באהדה פופולרית כלשהי, נמלט לצרפת בשנת 1356 והציע לשרת את הכתר הצרפתי כנגד אחיו.
פדרו היה תומך נלהב של יהודי ספרד, ואף החזיק פילגש יהודייה.
ואנריקה השתמש בתמיכתו ביהודים בשביל להרים את חמתם של הקתולים הרדיקלים בחצי האי האיברי.
משנת 1356 ועד 1366 פדרו השתתף במלחמה מרה עם ממלכת אראגון, שמלכהּ, פדרו הרביעי, תמך בחזקתו של אנריקה לכס קסטיליה.
במהלך המלחמה צלח פדרו במערכות רבות נגד אראגון, בעוד שתעמולה נגדו לא הצליחה לערער את הנאמנות הקסטילית כלפיו.
עם הזמן החלו להתערב בנושא המעצמות ושארל החמישי, מלך צרפת, האפיפיור אורבנוס החמישי ופדרו הרביעי איחדו כוחות - כדי להציל את אראגון מלהספח לידי קסטיליה - שכירי חרב צרפתים ותיקים, ובראשם ברטרנד דו גיסקלין, נעו לספרד להפיל את פדרו, ולהסדיר במקומו את אנריקה.
פדרו ברח לגסקוניה וביקש עזרה אנגלית אשר הושלמה תחת הברית האנגלו-קסטיליאנית ב-22 ביוני 1362. תומכי אנריקה ובעלי בריתם הצרפתים הותקפו במהלך 1367 בידי כוח משלחת אנגלית תחת אדוארד, הנסיך השחור אשר הסדיר מחדש את פדרו לכס.
שארל החמישי שלח את אנריקה חזרה לספרד עם עוד חיילים צרפתים, והתפתחה מלחמת אזרחים ארוכה.
בסופו של דבר פדרו הובס והוצא להורג.
פדרו אנטוניו פריירה גונסלבש (בפורטוגזית: Pedro António Pereira Gonçalves; נולד ב-28 ביוני 1998 בוידאגו שבפורטוגל) הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת ספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית.
גונסלבש גדל במחלקות הנוער של מספר מועדונים, ביניהם ספורטינג בראגה, ולנסיה ווולברהמפטון וונדררס.
ב-28 באוגוסט 2018 ערך גונסלבש את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–2 על שפילד ונסדיי במסגרת הסיבוב השני של גביע הפוטבול ליג.
זו הייתה הופעתו היחידה במדי המועדון.
ב-2 ביולי 2019 חתם גונסלבש בפמליקאו, העולה החדשה לליגת העל הפורטוגלית.
ב-3 באוגוסט 2019 ערך גונסלבש את הופעת הבכורה שלו במדי המועדון, בהפסד 2-0 לספורטינג קוביליה במסגרת הסיבוב השני של גביע הליגה הפורטוגלית.
ב-10 באוגוסט 2019 ערך גונסלבש את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית, בניצחון 0–2 על סנטה קלרה במסגרת המחזור הראשון.
ב-14 בספטמבר 2019 הבקיע גונסלבש את שער הבכורה שלו במועדון, השער הרביעי בניצחון 0–4 על פאסוס די פריירה במסגרת המחזור החמישי בליגה.
בעונתו היחידה במועדון ערך גונסלבש 33 הופעות ליגה, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-18 באוגוסט 2020 חתם גונסלבש בספורטינג ליסבון, גם היא מליגת העל הפורטוגלית.
ב-1 באוקטובר 2020 ערך גונסלבש את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 1–4 לל.א.ס.ק.
לינץ במסגרת פלייאוף ההעפלה לליגה האירופית לעונת 2020/2021. ב-28 באוקטובר 2020 ערך גונסלבש את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית במדי המועדון, בניצחון 1–3 על ז'יל ויסנטה במסגרת המחזור הראשון בליגה, ובמשחק זה הבקיע גם את שער הבכורה שלו במועדון.
בעונתו הראשונה במועדון ערך גונסלבש 32 הופעות ליגה, בהן הבקיע 23 שערים, וזכה בתואר מלך השערים של ליגת העל הפורטוגלית.
עם זאת, בעונה שלאחר מכן כבש שמונה שערי ליגה בלבד.
ב-4 ביוני 2021 ערך גונסלבש את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל, כשהחליף את ז'ואאו פליקס במשחק ידידות נגד נבחרת ספרד, אשר נגמר בתוצאה 0-0.
גונסלבש זומן לסגל נבחרת פורטוגל לקראת טורניר יורו 2020.
פדרו דה מדרסו (בספרדית: Pedro de Madrazo; 11 באוקטובר 1816 – 20 באוגוסט 1898) היה צייר, משפטן, סופר, מתרגם ומבקר אמנות ספרדי.
הוא נולד למשפחה של אמנים.
אביו היה הצייר חוסה דה מדרסו ואמו, איזבל קונץ ולנטיני, הייתה בתו של הצייר הפולני, תדיאוש קונצה.
שניים מאחיו, פדריקו דה מדרסו ולואיס דה מדרסו היו גם ציירים.
אחותו, קרלוטה, נישאה לעורך כתב העת El Artista, אאוחניו דה אוצ'ואה.
הוא ואחיו פדריקו נולדו ברומא, בזמן שאביהם למד שם במענק מהמלך קרלוס הרביעי.
השכלתו היסודית החלה במדריד, בבית ספר נוצרי שהופעל על ידי הישועים.
לאחר מכן, המשיך לימודי משפטים בטולדו ובאוניברסיטת ואיאדוליד.
ב-1837, הוא ופדריקו נסעו לפריז, וחזרו לרומא.
זמן קצר לאחר מכן הוא נישא למנואלה רוסלס, בתו של הצייר, אדוארדו רוסלס.
בתקופה זו עבד כמורה לאמנות.
שם, הוא, אחיו פדריקו וגיסו לעתיד, אוצ'ואה, יצרו את המגזין, El Artista, שמילא תפקיד מרכזי בביסוס הסגנון הרומנטי בספרד.
הוא גם תרם לפרסומי התרבות של אותם ימים - כולל הרנסאנס הספרדי, האיריס, הצלב והאיור הספרדי והאמריקאי.
מאוחר יותר, שימש כעורך של El Domingo, שם פרסם פסוקי תהילים ותרגומים מהתנ"ך.
הוא שילב את הקריירה העיתונאית שלו עם שירות משפטי - כעוזר ותובע.
במסגרת תפקידו עבד במועצת המדינה הספרדית ב-1860. בין השנים 1870 ל-1871 ושוב בין 1875 ל-1880, הוא היה המזכיר הכללי של ארגון זה.
בשנת 1888, הוא היה שר ב"טריבונל דה לו קונטנסיוסו אדמיניסטרטיבו".
הוא פרש מפעילותו המשפטית ב-1897. הוא היה מתקדם במידה רבה בצעירותו, אך נעשה שמרן יותר בהתבגרותו, ובמהלך הרסטורציה, השתייך למפלגה השמרנית (PLC) של אנטוניו קאנובס דל קסטיו.
בתפקידו כמבקר אמנות והיסטוריון, הוא קידם את האמנות הגותית כסגנון המייצג ביותר והציג את מושג האמנות כמורשת היסטורית.
הוא גם עמד בראש ועדה לשימור מונומנטים היסטוריים פרובינציאליים וכתב את הקטלוגים למוזיאון פראדו.
ככותב, העדיף שירה לירית עם דגש מוסרי מבחינה דתית, ומדי פעם גם שירה פטריוטית.
הוא גם כתב שתי יצירות תיאטרליות, מספר לוחות מנהגים וכמה קטעי מסע.
בחייו המאוחרים, הוא הפך למנהל המוזיאון לאמנות מודרנית במדריד (.M.
M) ובשנת 1894 ירש את אחיו פדריקו כמנהל האקדמיה המלכותית לאמנויות יפות של סן פרננדו (RABASF), בה היה חבר מאז 1851. הוא גם היה חבר באקדמיה המלכותית הספרדית (RAE) ובאקדמיה המלכותית להיסטוריה (RAH), שם שימש כמזכיר.
פדרו דה פיליפה (בספרדית: Pedro de Felipe; 18 ביולי 1944, מדריד – 12 באפריל 2016, מדריד) היה כדורגלן ספרדי ששיחק בעמדת הבלם במספר קבוצות בספרד.
פדרו דה פיליפה נולד במדריד והגיע לקבוצת ריאל מדריד בשנת 1964 בגיל 20. כבר בעונתו הראשונה הוא שולב במשחקי הליגה העלוניה וזכה באליפות הליגה.
בספטמבר 1967 אחרי ששיחק שלושה משחקים בעונה החדשה הוא נפצע וחזר להרכב רק לאחר ניתוח.
הוא המשיך לשחק עבור ריאל עד לשנת 1972 כאשר עבר לאספניול ממנה פרש בגיל 34.
דה פיליפה היה שחקן קשוח בהגנה.
בשנת 1969 לאחר התקלות איתו, מיגל אנחל בוסטייו שהיה כוכב המשחק עזב את המגרש ולמעשה לא הצליח להתאושש מהפציעה.
בהיותו בריאל, דה פיליפה זכה באליפות 5 פעמים ובעונת 1965/66 זכה בגביע אירופה.
דה פיליפה ערך הופעה בודדת במדי נבחרת ספרד במשחק ידידות נגד טורקיה.
פדרו אוביאנג (בספרדית: Pedro Obiang; נולד ב-27 במרץ 1992) הוא כדורגלן ספרדי-משווני המשחק בעמדת הקשר במונצה ובנבחרת גינאה המשוונית.
אוביאנג נולד באלקלה דה אנארס והחל לשחק בקבוצות מקומיות, ממנה הצטרף לקבוצת הנוער אתלטיקו מדריד.
בשנת הצטרף לזו של סמפדוריה האיטלקית.
ב-12 בספטמבר 2010 אוביאנג חתם על חוזה לחמש שנים בקבוצה הבוגרת ובאותו יום ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 3-3 ליובנטוס.
ב-16 בדצמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בזירה האירופית 0–2 לדברצן.
ב-10 ביוני 2015, אוביאנג חתם לארבע שנים בווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג.
ב-15 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 ללסטר סיטי.
ב-4 בפברואר 2017, אוביאנג כבש את שער הפרמייר ליג הראשון שלו במשחק הליגה נגד סאות'המפטון.
ב-20 במרץ 2017, נפצע בקרסול וסיים את העונה.
שער הליגה שלו נגד טוטנהאם הוטספר באותה עונה, נבחר לשער העונה של וסטהאם.
ב-24 ביולי 2019, אוביאנג חתם בססואולו מהסרייה א'.
הוא אובחן כסובל ממחלת סימפונות ריאה באוגוסט 2021 והושמט מכל פעילות ספורטיבית כאמצעי זהירות.
באוגוסט אובחנה אצלו דלקת סימפונות, ונאסר עליו לעסוק בפעילות ספורטיבית.
ב-2 באוקטובר 2022 חזר לשחק כדורגל בניצחון 0-5 נגד סלרניטנה.
ב-5 ביוני 2025 חתם במונצה מהסרייה ב'.
בצעירותו, אוביאנג שיחק בנבחרות הצעירות של ספרד.
בזכות מוצאו הפנגי, זכה להתעניינות גם מגבון וגינאה המשוונית, ממנה הגיעו סבו וסבתו.
אוביאנג זומן לסגל נבחרת גינאה המשוונית לקראת גביע אפריקה לאומות 2012, אך אוביאנג דחה את ההצעה.
באפריל הביע את רצונו לייצג את המדינה וב-7 בנובמבר 2018 זומן לראשונה לסגל הנבחרת.
11 ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–1 ל.
ב-22 במרץ 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–4 נגד .
פדרו דמיאנו (בפורטוגזית: Pedro Damião; באיטלקית: Damiano ובלטינית: Damianus; 1480 – 1544) היה שחמטאי ורוקח פורטוגזי.
הוא נולד בעיר אודמירה בפורטוגל.
דמיאנו כתב את הספר "Questo libro e da imparare giocare a scachi et de li partiti", שפורסם ברומא, איטליה, ב-1512; לספר יצאו שמונה מהדורות במאה ה-16. הוא מתאר את כללי המשחק, מציע עצות אסטרטגיות, מציג מבחר של בעיות שחמט ומספק ניתוחים של מספר פתיחות.
זה הספר העתיק ביותר שלפיו ניתן לראות כי הריבוע בצד ימין של השורה הקרובה לכל שחקן חייב להיות בצבע לבן.
דמיאנו מספק גם עצות הנוגעות לשחמט עיוור, המתמקד בעיקר בצורך לשלוט בסימונים המבוססים על מספור המשבצות מ-1 עד 64. אף על פי שספרו של דמיאנו היה לרב מכר, הוא עצמו אינו נחשב לשחקן הבולט בכישוריי המשחק שלו.
בספר זה דמיאנו הציע כי שחמט הומצא על ידי חשיארש הראשון, וזו תהיה הסיבה לכך שהוא היה ידוע בפורטוגזית כ-"שאדרש" ("xadrez") ובספרדית כ-"אחדרש" ("ajedrez").
אך למעשה תאוריה זו הופרכה ונמצא כי המילים שאולות מהשפות סנסקריט ופרסית.
ספרו של דמיאנו הוא גם המקור למימרה הידועה "אם אתה רואה מהלך טוב, נסה למצוא אחד טוב יותר", המיוחסת לעיתים בשוגג ללסקר ולסופרים אחרים; אמרות דומות הביע אל-סולי לגבי שאתראנג', הווריאציה הפרסית הקודמת לשחמט.
בניתוח הפתיחה שלו, דמיאנו הציע שאחרי 1.ה4 ה5 2.פ-ו3 המענה 2...פ-ג6 הוא המהלך הטוב ביותר ו-2...ד6 (שנקרא כעת הגנת פילידור) לא כל כך טוב.
הוא גינה בצדק את 2...ו6 כמהלך נחות בבירור, וציין שמוטב ללבן לשחק 3.פ:ה5 ולזכות ביתרון; עם זאת, אף על פי גינויו, מאוחר יותר פתיחה זו קיבלה את השם הגנת דמיאנו.
הוא קבע כי המהלכים 1.ה4 ו-1.ד4 הם המהלכים הראשונים הטובים היחידים וש-1.ה4 עדיף.
הוא סיקר את הפתיחה האיטלקית, הפתיחה הרוסית וגמביט המלכה הנרצה.
מרבית מניתוחיו הופרכו או הוצגו כלא מדויקים בעת האסכולה המודרנית בשחמט.
פדרו גילרמה אבראו דוס סנטוס (בפורטוגזית: Pedro Guilherme Abreu dos Santos; נולד ב-20 ביוני 1997) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת פלמנגו מליגת העל הברזילאית ובנבחרת ברזיל.
פדרו נולד בריו דה ז'ניירו שבברזיל וגדל במחלקות הנוער של פלמנגו, דוקקסיאסנסה, ארטסול ופלומיננסה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של פלומיננסה במסגרת ליגת העל הברזילאית, במדיה ערך 70 הופעות ליגה והבקיע 26 שערים.
ב-2 בספטמבר 2019 חתם פדרו על חוזה לחמש עונות בפיורנטינה מהסרייה א'.
ב-3 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 נגד פארמה במסגרת המחזור ה-11 בליגה לעונת 2019/2020. בסך הכל ערך ארבע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-23 בינואר 2020 הושאל פדרו לפלמנגו מליגת העל הברזילאית.
ב-9 בדצמבר 2020 חתם על חוזה קבוע במועדון.
זכה בתואר כדורגלן השנה באמריקה הדרומית לשנת 2022.
ב-13 בנובמבר 2020 ערך פדרו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ברזיל, בניצחון 1-0 על נבחרת ונצואלה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-27 בספטמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 5-1 על נבחרת תוניסיה במשחק ידידות.
פדרו השלישי, מלך אראגון (באראגונית: Pero III d'Aragón; בקטלאנית: Pere el Gran; 1240 – 11 בנובמבר 1285), היה מלך אראגון ורוזן ברצלונה מ-1276 ועד מותו, ומ-1282 מלך גם בסיציליה כפטרו הראשון, מלך סיציליה.
פדרו נולד בערך בשנת 1240, והיה בנם הבכור של חיימה הראשון, מלך אראגון ויולאנטה מהונגריה, בתו של אנדראש השני, מלך הונגריה.
ב-13 ביוני 1262 התחתן פדרו במונפלייה עם קונסטנצה מסיציליה, בתו של מנפרד פון הוהנשטאופן ונכדתו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1276 מת אביו ופדרו עלה לשלטון במקומו בממלכת אראגון.
מיד לאחר עלייתו לשלטון, הוא נאלץ להדוף התקוממות מצד האוכלוסייה המורית של ולנסיה ומסע של רוזני פואה.
בשנת 1278 הוא הכריח את אחיו חיימה השני, מלך מיורקה להישבע לו שבועת אמונים.
כיורש לבית הוהנשטאופן בסיציליה, הוא תמך בהתקוממות הסיציליאנים בסיציליה של 1282. פדרו השלישי נחת ליד טרפאני ב-30 באוגוסט, לאחר שקיבל הודעה מפלרמו בבקשה לעזרה במאבק נגד המלך הלא אהוב שארל מאנז'ו במערכה ליד תוניס.
הוא קיבל את הכתר שהציעו לו אצילים סיציליאנים והוכרז כפטרו הראשון, מלך סיציליה בפלרמו ב-4 בספטמבר.
כדי לעמוד בעלויות המלחמה, הוא נאלץ עד מהרה להגדיל את זכויות האצילים האראגוניים, אך הצליח להתייצב מול צרפת ונאפולי בסיוע קסטיליאני ויווני.
מאחר שהאפיפיור היה בצד של שושלת אנז'ו הצרפתית ופדרו השלישי.
השתייך למפלגה האנטי-אפיפיורית הגיבלינית של השטאופנים, הוא הוחרם ב-18 בנובמבר 1282 על ידי האפיפיור מרטינוס הרביעי, חרם שנותר כמאה שנה עבור סיציליה ושליטיה.
בשנה שלאחר מכן הדיח האפיפיור את פדרו והכתיר במקומו את שארל, רוזן ולואה, בנו של פיליפ השלישי, מלך צרפת.
בתמיכת האפיפיור, פיליפ הוביל מסע צלב נגד פדרו בשנים 1284–1285, שהסתיים ללא הצלחה.
כדי ליישב סכסוכים בין יהודים מקהילות ספרדיות שונות, פנה פדרו לרשב"א, אז רבה של ברצלונה.
פדרו השלישי מת ב-11 בנובמבר 1285 ונקבר בקבר מלכותי במנזר הציסטרסיאני Reial Monestir de Santa Maria de Santes Creus במחוז טרגונה.
בנובמבר 2009, מדענים מהמוזיאון הקטאלני להיסטוריה (Museu d'Història de Catalunya) הצליחו להוכיח שקברו לא נשדד באמצעות מצלמת אנדוסקופיה.
מנישואיו עם קונסטנצה פון הוהנשטאופן נולדו לו הילדים הבאים:
איזבל מאראגון, מלכת פורטוגל (1271–1336), התחתנה עם דיניש, מלך פורטוגל
לפדרו הייתה מערכת יחסים עם אינס זפאטה בין השנים 1275–1280 ממנה היו לו את הילדים הבאים:
פדרו מאראגון, התחתן בפורטוגל עם קונסטנסה מנדש דה סילבה
בנוסף, היו לו 3 ילדים לא חוקיים ממריה ניקולאו:
חיימה פרס מאראגון (נפטר ב-1285)
פדרו גרגוריו ארמנדריז הייסטינגס (בספרדית: Pedro Gregorio Armendáriz Hastings; 9 במאי 1912 – 18 ביוני 1963) היה שחקן מקסיקני-אמריקאי.
ארמנדריז נולד לאב מקסיקני ולאם אמריקאית במקסיקו סיטי.
מאוחר יותר עברה המשפחה ללארדו שבטקסס.
לאחר שהוריו נפטרו ב-1921 החל דודו לגדל אותו.
הדבר אפשר לו ללמוד כלכלה ועיתונאות בקליפורניה.
לאחר שסיים את לימודיו בהצלחה ב-1931 שב למקסיקו סיטי ועבד תחילה כמהנדס רכבות, מוכר ביטוח וכמורה דרך.
ב-1935 התגלה על ידי הבמאי כשדקלם, בעבודתו כמורה דרך, את המונולוג מתוך "המלט" של ויליאם שייקספיר בפני תיירים אמריקאים בבית קפה.
בתחילת הקריירה שלו שיחק בעיקר בסרטים רומנטיים.
בשנים 1947 ו-1948 שיחק בשלושה סרטים בבימויו של ג'ון פורד: "הנמלט" , "מבצר האפאצ'ים" ו-"".
ב-1956 קיבל תפקיד בסרט "", שצולם ליד אתר הניסויים נבדה.
שלוש שנים קודם לכן פוצצה באתר פצצת ביקוע גרעיני במסגרת ניסוי.
הדבר גרם לנשורת הגרעינית הגרועה ביותר שאירעה כתוצאה מניסוי בנשק גרעיני ביבשת אמריקה.
במהלך השנים הבאות חלו 91 מאנשי הצוות של הסרט בסרטן, בהם גם ארמנדריז עצמו.
כשנודע לו על כך במהלך צילומי הסרט "מרוסיה באהבה" מסדרת סרטי ג'יימס בונד ב-1963, החליט לשים קץ לחייו לאחר סיום הצילומים.
בנו, פדרו , היה גם כן שחקן, וכמו אביו הופיע בסרט "רישיון להרוג" מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
פדרו דיאס פנחול (בספרדית: Pedro Díaz Fanjul; נולד ב-5 ביוני 1998) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר המרכזי בראיו ואייקאנו מהלה ליגה.
דיאס, יליד סיירו שבאסטוריאס, הוא בוגר מחלקת הנוער של ספורטינג חיחון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים ב-8 במרץ 2015 במסגרת הליגה הספרדית השלישית.
ב-6 בספטמבר 2017, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון במסגרת גביע המלך.
ב-8 במרץ 2021, לאחר שהפך לשחקן הרכב קבוע, הוא חידש את חוזהו עד 2025.
ב-3 באוגוסט 2023, ספורטינג חיחון הודיעה שהגיעה לסיכום על העברתו של דיאס לז'ירונדן דה בורדו מליגת המשנה הצרפתית.
ב-5 באוגוסט 2024, חתם דיאס על חוזה לשלוש שנים בראיו ואייקאנו מהלה ליגה.
פדרו ביגאס ריגו (בספרדית: Pedro Bigas Rigo; נולד ב-15 במאי 1990) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדות הבלם והקשר באלצ'ה, בה הוא גם משמש כקפטן.
ביגאס הוא יליד פלמה שבאיים הבלאריים.
הוא החל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של לה סאלה ומיורקה.
ערך את הופעת הבכורה שלו כבבוגרים במונטווירי בשנת 2009, במסגרת הליגה הספרדית הרביעית.
ב-9 ביולי 2010 הוא חתם באתלטיקו בלייארס מהליגה הספרדית השלישית.
ביגאס הצטרף למיורקה ב-20 ביוני 2011, והוצב בתחילה בקבוצת המילואים של המועדון, ששיחקה גם היא בליגה השלישית.
ב-1 באוקטובר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת ובלה ליגה, כשפתח בהרכב בתיקו 2–2 מול אוססונה.
ב-28 באוגוסט 2012, חידש ביגאס את חוזהו עד 2015, קודם באופן קבוע לקבוצה הראשונה וקיבל את חולצה מספר 17. ב-22 באוקטובר הוא כבש את שערו המקצועי הראשון, כשהבקיע את השער הראשון בהפסד 3–2 לסביליה.
הוא שימש לעיתים כקשר הגנתי במהלך עונת 2012/2013, בעונה שבה קבוצתו ירדה ליגה.
ב-13 ביולי 2015, חתם ביגאס על חוזה לשנתיים בלאס פאלמאס, ששיחקה בליגה הבכירה.
הוא כבש שיא קריירה של ארבעה שערים בעונת 2016/2017, בה הקבוצה סיימה במקום ה-14.
ב-31 ביולי 2018, לאחר שירד ליגה עם לאס פאלמאס, הושאל ביגאס לאייבר ששיחקה בלה ליגה, עם סעיף רכישה.
במאי 2019, הוא הצטרף לקבוצה באופן קבוע.
ב-7 ביולי 2021, אלצ'ה הגיעה לסיכום עם אייבר על העברתו של ביגאס, שחתם בקבוצה על חוזה לשנתיים.
דום פדרו השני, קיסר ברזיל (בפורטוגזית: Pedro II do Brasil; 2 בדצמבר 1825 – 5 בדצמבר 1891) היה הקיסר השני והאחרון של האימפריה הברזילאית.
פדרו השני שלט בברזיל במשך 49 שנים, כשליט ליברלי ואהוד.
שלטונו אופיין במעורבות נרחבת בפיתוח תעשייתי וכלכלי כמו גם בפוליטיקה היבשתית והשתתפות בסדרת מלחמות שהובילו לעליית סמכותה האזורית של ברזיל.
פדרו הנהיג לצד פיתוחים נרחבים של המדינה, כולל הבאת בשורת המהפכה התעשייתית, סדרת מלחמות שבהן הייתה מעורבת האימפריה הברזילאית לאורך שלטונו.
תחילה השיגה ברזיל תחת הנהגתו הגמוניה בהשפעתה האזורית לאחר ניצחון במהלך מלחמת הפלטה נגד הקונפדרציה הארגנטינאית.
מאוחר יותר הייתה ברזיל השותפה המרכזית בין בעלות הברית במהלך מלחמת הברית המשולשת נגד פרגוואי.
לאחר המלחמה הייתה הקיסרות הברזילאית בשיא יוקרתה הבינלאומית והחלה צמיחה תעשייתית נרחבת שנמשכה עד לסוף שלטונו.
לקראת סוף שלטונו החלו להתערער מרכזי התמיכה של הקיסרות, אלו היו המגזר הדתי והכפרי.
התמיכה של הכנסייה הקתולית התערערה לאחר משבר משפטי ופוליטי שסבב אודות התערבות במדיניות קבלת ההחלטות של הכנסייה.
התמיכה של המגזר החקלאי והכפרי כולו התערערה לנוכח ביטול העבדות בברזיל עם חתימת חוק הזהב בידי איזבל, נסיכת ברזיל, בתו של פדרו השני.
לאחר הדחתו בהפיכה צבאית בשנת 1889, והכתרתו של דאודורו דה פונסקה לנשיאה הראשון של ברזיל הסתיימה תקופת האימפריה הברזילאית והחלה תקופת הרפובליקה הישנה.
פדרו השני נולד ב-2 בדצמבר 1825 בריו דה ז'ניירו, לאביו, פדרו הראשון לבית ברגנסה (בית המלוכה הפורטוגזי והברזילאי), לאחר שבזמן מלחמות נפוליאון עקר בית המלוכה הפורטוגזי מליסבון לריו דה ז'ניירו, וב-1822 הוכרז פדרו הראשון כקיסר ברזיל במסגרת הכרזת עצמאות ברזיל והקמתה של האימפריה הברזילאית.
אמו של פדרו השני הייתה מריה לאופולדינה מאוסטריה, בתם של פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה מנאפולי וסיציליה, בתו של פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות.
פדרו השני היה לשליטה הראשון של ברזיל שנולד על אדמתה.
שמו ותוארו המלא של פדרו השני היה:
כאשר היה פדרו השני אך בן חמש, באפריל 1831, ויתר אביו למענו על כתר קיסר ברזיל, שכן מאורעות השעה בפורטוגל הכריחו אותו לשוב לארץ זו.
עזיבתו את הכתר לוותה במחאות כנגדו, ובטענות כי אינו מנהל היטב את ענייני הקיסרות, וכל עניינו בפוליטיקה הפנימית בפורטוגל, ובהבטחת כתר פורטוגל לבתו הקטינה, מריה השנייה, אחותו הגדולה של פדרו השני.
כתוצאה מכך, בשנת 1834 שלטה בפורטוגל מריה, כשהיא בת 15, ובברזיל שלט פדרו שהיה בן 9. בפועל, תקופת העוצרות סומנה בשלטון האוליגרכיה הברזילאית מעל האימפריה, אשר לעיתים ראתה את האינטרסים האזוריים של מנהיגיה כמועדפים על האינטרסים הלאומיים.
בין 1831 ל-1832 פרצו מרידות בריו דה ז'ניירו עצמה בין תומכי פדרו הראשון לבין החוגים הפוליטיים הליברלים.
ב-7 בינואר 1835 הסתערה קבוצת בעלי קרקעות, בעלי מלאכה, חיילים ואיכרים על בלם, בירת אזור האמזונאס.
מרד זה התרחש בתקופת טלטלה חברתית בכל ברזיל.
באותו יום ראשון שוחרר בעל קרקעות בולט, פליקס מלשר, מהכלא והוכרז בתור הנשיא החדש של רפובליקת פארה הריבונית מברזיל בתמיכה עממית.
המרד בפארה נגד שלטון האימפריה היה הראשון מני רבים.
יער האמזונאס היה במרחק מספר אלפי קילומטרים מהבירה ריו דה ז'ניירו, ומיקומו בפריפריה של האימפריה הברזילאית העצומה הקשה על הממשל הריכוזי שהיה מעורער בכל מקרה.
החשוב שבעוצרים היה פדרו דה אראוג'ו לימה, מרקיז מאולינדה, שהיה בעל תפקיד מפתח בשימור יציבות שלטונית.
בצעירותו למד פדרו השני סיף ורכיבה מקצין בצבא הקיסרי הברזילאי, לואיש אלבש דה לימה אה סילבה, אשר לעתיד מונה בידי פדרו השני עצמו לתואר "דוכס קשיאס".
המרד בפארה הופל בתוך שנה לאחר מלחמה ממושכת בערים המעטות שישבו על גדות נהר האמזונאס.
בעוד שהמורדים איבדו בהדרגה עיירות ומאהלים כפריים מבוצרים, הם מעולם לא הובסו מבחינה צבאית מלאה והביעו את כניעתם.
ההתקפות המאורגנות נמשכו עד שניתנה חנינה כללית לכל המורדים על ידי הקיסר פדרו ב-2 ביולי 1840. עוד באותו החודש קיבל פדרו את סמכויות השלטון ופוזרה אספת העוצרים.
במקור היה פדרו אמור לקבל את סמכויות השלטון שלוש שנים מאוחר יותר, אך פלג ליברלי בפרלמנט שהתנגד לעוצרות השמרנית קרא להקדמת גיל הבגרות וירושת הסמכויות של פדרו ל-14. את הארץ זעזעה מלחמת אזרחים, שפרצה במדינת ריו גראנדה דו סול, והגיעה עד להכרזת רפובליקה נפרדת בשם "ריו גראנדי" .
בהיותו עלם צעיר, ב-4 בספטמבר 1843 נישא פדרו השני לנסיכה תרזה משתי הסיציליות (1822–1889), בתו הצעירה של מלך סיציליה.
ב-3 בספטמבר 1843, נחתה תרזה כריסטינה בריו דה ז'ניירו, כדי להינשא באותו יום.
תרזה כריסטינה ופדרו השני חיו חיי נישואים שנחשבו לשמחים וארוכים.
לזוג נולדו ארבעה ילדים - אלפונסו, איזבל, נסיכת ברזיל, לאופולדינה ופדרו אלפונסו.
בשנת 1842 פרצו בברזיל מרידות ליברליות אשר קראו לסיום המונרכיה ולהקמתה של רפובליקה.
המרידות הופלו בכוח הצבא אך מאוחר יותר בשנת 1848 פרצו מרידות ליברליות נוספות בהשראת אביב העמים באירופה.