tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעולם המודרני, קשה לאנשים, במיוחד לגברים, לדבר על הרגשות האמיתיים שלהם - זה לעיתים קרובות מתבלבל עם חולשה.
חאיט מספר ש"כאן רציתי להראות את הגיבור מהצד הזה: הוא בכנות אוהב, יודע שהוא טעה, מודה בזה ומוכן להיכנע לה - רק אם היא תגיד מילה.
לגבי המוזיקה, היה לי חשוב שהיא תישמע חמה, חיובית, אפילו כמו של ריקוד.
אני מאמין שאם תיתן למאזין את מה שהוא צריך - נינוחות וקלילות - הוא יתחיל להקשיב ביותר תשומת לב למה שעומד מאחורי המילים."
אינדי פופ הוא סגנון מוזיקלי ותת־תרבות המשלבים מוזיקת פופ רוק עם גישת DIY.
מקור האינדי פופ בפוסט-פאנק הבריטי של שנות השבעים המאוחרות.
בהשוואה לאינדי רוק, האינדי פופ הוא מלודי יותר.
תת-סגנון של אינדי פופ המאופיין בפשטות ובתמימות מורגשת.
בין הסממנים המגדירים תת-סגנון זה ניתן למנות הרמוניות של קולות זכריים ונקביים, מלודיות קליטות ומילים העוסקות באהבה.
סגנון יפני משנות ה-90 של המאה ה-20 אשר אומץ על־ידי חובבי אינדי פופ.
מבין כל הלהקות בסצנת הShibuya-kei, הלהקה Pizzicato Five הייתה הקרובה ביותר להשגת הצלחה במיינסטרים האמריקאי.
צ'אמבר פופ הוא תת-סגנון של אינדי פופ המשלב תזמורים עשירים.
הצ'אמבר פופ מאופיין בשימוש מתוחכם תזמורת ובקולות.
להקת הצ'אמבר פופ הפופולרית ביותר בעידן הבריטפופ הייתה The Divine Comedy.
עם זאת, סירוב הקונגרס לאשר אוניות מערכה גדולות יותר החזיק את ההדחק שלהן קרוב לגבול אמנת וושינגטון של 35,000 טונות ארוכות (36,000 טונות).
הדרישה לשריין את האוניות כנגד אותו קליבר של תותחים כפי שהם נשאו, בשילוב עם הגבלת ההדחק, הביאו לאוניות צפופות.
הצפיפות החריפה על ידי שינויים בזמן המלחמה שחיזקו במידה ניכרת את סוללות הנ"מ שלהם והגדילו משמעותית את הצוותים שלהם.
אינדיאנה נכנסה לשירות באפריל 1942, אז ארצות הברית הייתה מעורבת במלחמת העולם השנייה, והאונייה נשלחה מיד לפעולה בזירת האוקיינוס השקט נגד יפן.
הקרב הראשון שלה הגיע בסוף 1942 כאשר תמכה בנחתים שנלחמו במהלך המערכה בגוודלקנל.
במהלך שלוש השנים הבאות, היא פעלה בשני תפקידים עיקריים: תמיכה בירי ימי בהתקפות אמפיביות ברחבי האוקיינוס השקט והגנה נגד מטוסים עבור כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות.
היא הפגיזה עמדות יפניות במהלך קרב טאראווה בנובמבר 1943 וקרב קווג'לין בפברואר 1944. במהלך המבצע האחרון, היא התנגשה באוניית המערכה וושינגטון ונאלצה לסגת לצורך תיקונים.
לאחר שחזרה לצי באפריל 1944, היא השתתפה במערכה על איי מריאנה ופלאו, הפגיזה את סאיפאן ועזרה להגן על הצי במהלך קרב ים הפיליפינים.
בעיות מנוע מנעו ממנה להשתתף בקרב פלליו בספטמבר, אך היא נכחה בקרבות איוו ג'ימה ואוקינאווה ב-1945. בפעולה האחרונה, היא הפילה מספר קמיקזות.
לאחר הכניעה היפנית באוגוסט, היא תרמה חיילים לכוח הכיבוש לפני שחזרה לארצות הברית בספטמבר.
לאחר שיפוץ אחרון, היא הוכנסה למילואים ונותרה לא פעילה בעתודת הצי עד 1962, אז נמחקה מרשימות הצי ונמכרה לגריטה בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1936, בעקבות החלטת יפן לנטוש את מערכת ההסכמים, צי ארצות הברית החליט להפעיל את "סעיף המדרגות הנעות" באמנה שאפשרה להדחק לעלות ל-45,000 טונות ארוכות (46,000 טונות) ולהגדיל את החימוש כדי להגדיל לתותחי 16 אינץ' (406 מ"מ).
התנגדויות הקונגרס להגדלת גודל האוניות החדשות אילצו את צוות התכנון לשמור על תפוסה קרובה ל-35,000 טונות ככל האפשר תוך שילוב התותחים והשריון הגדולים מספיק כדי להביס תותחים באותו קליבר.
הדחק האונייה היה 37,970 טונות ארוכות (38,580 טונות) בתפוסה סטנדרטית ועד 44,519 טונות ארוכות (45,233 טונות) במעמס קרבי מלא.
האונייה הונעה על ידי טורבינות קיטור של ג'נרל אלקטריק עם ארבעה צירים ושמונה דוודי Babcock & Wilcox המופעלים על ידי נפט בדירוג של 130,000 כוחות סוס (97,000 קילוואט), שהעניקו לה מהירות מרבית של 27.5 קשרים (50.9 קמ"ש).
היא נשאה שלושה מטוסים ימיים מסוג ווט OS2U קינגפישר לסיור אווירי, אשר שוגרו על ידי זוג מעוטים על הגוחה שלה.
הצוות שלה בזמן השלום מנה 1,793 קצינים ומלחים אך במהלך המלחמה גדל הצוות ל-2,500.
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של תשעה תותחי 16 אינץ'/45 קליבר Mark 6 בשלושה צריחי תותחים משולשים על קו האמצע, שניים מהם הוצבו בזוג ירי-על מקדימה, כשהשלישי מאחורה.
הסוללה המשנית כללה 20 תותחים דו-תכליתיים 5 אינץ' (127 מ"מ) /38 קליבר מותקנים בצריחים תאומים מקובצים באמצע האונייה, חמישה צריחים משני הצדדים.
חגורת השריון הראשית הייתה בעובי 12.2 אינץ' (310 מילימטרים), בעוד הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי עד 6 אינץ' (152 מילימטרים).
בצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי 18 אינץ' (457 מילימטרים), והם הותקנו על גבי ברבטות שהיו בעובי 17.3 אינץ' (439 מילימטרים).
במגדל הניווט היו דפנות בעובי 16 אינץ' (406 מ"מ).
אינדיאנה קיבלה סדרה של שינויים במהלך הקריירה המלחמתית שלה, המורכבת בעיקר מתוספות לסוללת הנ"מ שלה וסוגים שונים של מערכות מכ"ם.
התוספת הראשונה הייתה התקנת מכ"ם חיפוש אווירי SC, שהוזמן ב-1941, שהותקן בתורן הקדמי.
מאוחר יותר הוא הוחלף בסט מסוג SK.
ה-Mark 3 הוחלף במהירות במכ"ם פיקוח אש מודרני יותר Mark 8, ומכ"מים Mark 4 עבור תותחי הסוללה המשניים.
מאוחר יותר היא קיבלה סטים של Mark 12/22 במקום מכ"מי ה-Mark 4. אינדיאנה קיבלה גם משבש TDY.
בשנת 1945 הוחלפו טווחי הזיהוי המסורתיים שלה במערכות מכ"ם מיקרוגל Mark 27.
סוללת הנ"מ הקלה של האונייה הורחבה בהדרגה.
עוד שלושה צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ נוספו בסוף 1942. בינואר 1943 הותקנו לה עוד 18 תותחי 20 מ"מ, מה שהביא את סך הכל ל-53 תותחים.
עוד שני צריחים מרובעים של תותחי 40 מ"מ נוספו בפברואר, ועוד שבעה תותחי 20 מ"מ נוספו מאוחר יותר באותה שנה עבור סוללה כוללת של שישים קנים.
ביולי 1944 הוסרו מאינדיאנה חמישה מתותחי ה-20 מ"מ; שלושה נוספים הוסרו עד סוף המלחמה באמצע 1945.
אוניית המערכה החדשה אושרה ב-27 במרץ 1934 על ידי חוק וינסון-טרמאל, והנשיא פרנקלין ד' רוזוולט אישר את השם אינדיאנה ב-21 בספטמבר 1938. השדרית לאינדיאנה הונחה ב-20 בנובמבר 1939 בחברת ניופורט ניוז לבניית ספינות של ניופורט ניוז, וירג'יניה.
היא הושקה ב-21 בנובמבר 1941, עם ההטבלה שבוצעה על ידי מרגרט רובינס, בתו של מושל אינדיאנה, הנרי פ.
אינדיאנה הושלמה באפריל 1942 והוכנסה לשירות בצי ב-30 באפריל.
מריל היה המפקד הראשון של האונייה.
במהלך טקס כניסתה לשירות, שבו השתתף מזכיר הצי פרנק נוקס, הניפה האונייה את הדגל מאוניית המערכה הישנה אינדיאנה ששימשה במהלך קרב סנטיאגו דה קובה ב-1898.
עבודת האבזור נמשכה בניופורט ניוז עד 20 במאי, ולמחרת יצאה אינדיאנה לניסויים ימיים.
ניסויים ראשוניים נערכו במפרץ צ'ספיק בין 26 ל-29 במאי; ב-31, היא עזבה להמפטון רודס, וירג'יניה.
ניסויי מהירות נערכו לאחר מכן ב-1 ביוני, במהלכם היא לוותה על ידי המשחתות צ'ארלס פ.
ניסויים, אימוני ירי ותרגילים שונים נמשכו עד ספטמבר, וב-29 היא עזבה למפרץ קאסקו במיין לאימוני ירי נוספים.
האונייה הוכרזה כשירה לשירות קרבי ב-9 בנובמבר, והיא יצאה לתעלת פנמה באותו יום.
בשלב זה, ארצות הברית הייתה במלחמה עם גרמניה ויפן במשך קרוב לשנה, והייתה בעיצומה של מערכת גוודלקנל באוקיינוס השקט; אינדיאנה נצטוותה להצטרף לכוחות הלוחמים שם.
ב-14 בנובמבר, אינדיאנה הוקצתה כאוניית הדגל של קבוצת המשימות (TG) 2.6, שכללה את הסיירת הקלה קולומביה והמשחתות דה הייבן וסאפלי.
לאחר מכן המשיכו ארבע האוניות לטונגה, והגיעו אחר הצהריים של 28 בנובמבר.
לאחר תדלוק, אינדיאנה עברה ל-TG 66.6 יומיים לאחר מכן והמשיכה לנומאה, לשם הגיעה ב-2 בדצמבר.
שם השתתפה בתרגילים עם אוניות מכוח המשימה (TF) 64. האונייה שימשה כתחליף לאחותה דקוטה הדרומית, שניזוקה קשות במהלך הקרב הימי השני בגוודלקנל; בזמן פעילותה מול גוודלקנל, אינדיאנה סיפקה תמיכה בירי לכוחות אמריקאים על החוף.
בינואר 1943, הצטרפו לאונייה אוניות המערכה המהירות קרוליינה הצפונית ווושינגטון; שלוש אוניות המערכה קובצו יחד כ-TF 64 תחת אדמירל משנה ויליס לי, והן חיפו על שיירות כדי לתמוך בלחימה באיי שלמה לשנה הבאה.
פעולות אלה כללו חיפוי על קבוצה של שבע אוניות תובלה הנושאים אלמנטים של דיוויזיית הרגלים ה-25 לגוודלקנל בין 1 ל-4 בינואר 1943. במהלך אחד ממבצעי השיירה הללו מאוחר יותר באותו החודש, אוניות המערכה של לי היו רחוקות מדי דרומה מכדי שיוכלו להגיע לכוח הסיירות האמריקאיות במהלך קרב האי רנל.
במהלך הפלישה לניו ג'ורג'יה, כוח אוניות המערכה, שכלל כעת את אינדיאנה, קרוליינה הצפונית ומסצ'וסטס, הוטל לחפות על צי הפלישה מפני התקפות יפניות אפשריות.
אינדיאנה תמכה בכוח המשימה של נושאות המטוסים שפשט על האי מרקוס ב-31 באוגוסט – 1 בספטמבר.
היא השתתפה בפלישה לטאראווה ב-20–23 בנובמבר וסיפקה חלק מהמסך נגד מטוסים עבור נושאות המטוסים של קבוצת משימה 50.2 מול אטול מאקין, כולל אנטרפרייז, בילו ווד ומונטריי.
במהלך פעולות באזור, תותחי הנ"מ של אינדיאנה הפילו את המטוס היפני הראשון שלהם.
ב-8 בדצמבר, אינדיאנה, ארבע אוניות מערכה נוספות ו-12 משחתות הפגיזו עמדות יפניות על נאורו.
חמש אוניות המערכה ירו בסך הכל 810 פגזים בקוטר 16 אינץ' לעבר האי.
ב-1 בינואר 1944, אינדיאנה שובצה ל-TG 37.2, וב-16 בינואר היא השתתפה באימון ירי עם דקוטה הדרומית והמשחתות בארנס, צ'ארט וקונר.
חמש האוניות, שאליהן הצטרפו קרוליינה הצפונית, וושינגטון ועוד שלוש משחתות, יצאו לדרך ב-18 בינואר למבצע האמפיבי הגדול הבא בזירה הפסיפית, המערכה באיי מרשל.
במהלך הדרך, האוניות ערכו אימונים עם סוללות הנ"מ שלהן.
הן נפגשו עם המובילים בנקר היל ומונטריי בים, ולאחר שהגיעו לפונאפוטי ב-20 בינואר סומנה היחידה מחדש כ-TG 58.1. בשלב זה, הקבוצה גדלה וכללה את נושאות המטוסים אנטרפרייז, יורקטאון, בילו ווד, ועוד כמה סיירות ומשחתות.
אימונים נוספים התקיימו בין 25 ל-28 בינואר, כולל תרגול נוסף נגד מטוסים; אינדיאנה שימשה גם מטרה לתקיפות אוויריות מדומות ממטוסי נושאות המטוסים.
במהלך המבצע, אינדיאנה שימשה כאוניית הדגל של פלגת אוניות המערכה ה-8 (BatDiv), בפיקודו של אדמירל משנה גלן בי דייוויס.
בסוף ינואר, אינדיאנה השתתפה בפעולות הכנה לפלישה לקווג'לין באיי מרשל.
ב-29 בינואר, האונייה תקפה את מאלולאפ אטול, יחד עם וושינגטון ונושאות המטוסים אנטרפרייז ויורקטאון, ולמחרת החלו האוניות להפגיז את קווג'לין כדי לרכך את ההגנות היפניות.
ב-30 בינואר, אינדיאנה, מסצ'וסטס ווושינגטון, בליווי ארבע משחתות, נותקו כדי להפגיז את קווג'לין כחלק מהפגזת הפלישה.
הן הגיעו לעמדות הירי שלהם מוקדם למחרת בבוקר ואינדיאנה פתחה באש בשעה 09:56; היא ושאר האוניות הטביעו אונייה נגד צוללות וחמש ספינות שמירה שעגנו באטול.
סוללות ארטילריה יפניות ירו לעבר האוניות האמריקאיות, אך אינדיאנה לא נפגעה.
היא המשיכה להפגיז עמדות יפניות ברחבי האי עד 14:48 לפני שיצאה ב-17:15 כדי לחזור לנושאות המטוסים.
היא ירתה כ-306 פגזים מהסוללה הראשית שלה ו-2,385 פגזים מתותחי ה-5 אינץ' שלה.
אינדיאנה נסוגה לאחר מכן כדי ללוות את כוח המשימה של נושאות המטוסים בן לילה.
בזמן שפעלה מחוץ לאיים בשעות המוקדמות של 1 בפברואר, אינדיאנה התנגשה בוושינגטון.
האוניות הואפלו כדי למנוע מתצפיתנים יפנים להבחין בהן, ובחושך, אינדיאנה פנתה מול וושינגטון.
אינדיאנה נפגעה קשות, כאשר ציר ההנעה הימני נהרס ונגרם נזק משמעותי לחגורת שריון ולמערכת ההגנה מפני טורפדו.
באונייה היו כ-200 רגל (61 מטר) של ציפוי שריון שנקרע מהגוף שלה, ולוושינגטון נקרע חלק באורך 20 רגל (6.1 מ) מהחרטום שלה ונכנס לצידה של אינדיאנה.
בתאונה נהרגו שלושה אנשי צוות ונפצעו שישה נוספים על סיפון אינדיאנה, שאחד מהם מת מאוחר יותר.
חקירה שלאחר מכן על התאונה הטילה את האשמה על אינדיאנה, והאשימה את הצוות שלה בכך שלא הודיע לשאר האוניות ביחידה על שינויי המסלול שלה.
דייוויס העביר את דגלו לכלי שיט אחר וב-2 בפברואר יצאה אינדיאנה למג'ורו לתיקונים זמניים לפני שהמשיכה לפרל הארבור ב-7 בפברואר, יחד עם המשחתת המלווה רמי ומלווה המשחתת בארדן ר.
ארבעה ימים לאחר מכן הצטרפו לקבוצה שתי משחתות נוספות שהגיעו לפרל הארבור ב-13 בפברואר.
אינדיאנה עגנה למחרת לצורך תיקונים שנמשכו עד 7 באפריל.
לאחר מכן היא ערכה ניסויים ימיים וירתה לשם ניסוי בסוללה הראשית שלה כדי לוודא שלא נותרו בעיות מבניות מההתנגשות.
היא בילתה את השבועיים הבאים באימון צוותי התותחים שלה לפני שיצאה בסוף אפריל כדי להצטרף מחדש לצי למבצע הבא במרכז האוקיינוס השקט.
אינדיאנה הגיעה לנמל סידלר, מאנוס איילנד ב-26 באפריל ודייוויס חזר אל אוניית הדגל שלו יומיים לאחר מכן.
באותו יום, היא יצאה לדרך יחד עם מסצ'וסטס וארבע משחתות להצטרף ל-TF 58 למבצע מבצע כדור ברד, המתקפה הגדולה על אטול טרוק שנערכה במהלך 29–30 באפריל.
ב-1 במאי, אינדיאנה השתתפה במתקפה על פונפיי באיי סניאבין, והפגיזה את האי במשך כשעה לפני שניתקה מגע לאחר שהתקשתה לאתר מטרות מתאימות.
שלושה ימים לאחר מכן הגיע הצי האמריקאי למג'ורו, שם החל בהכנות לפלישה לכמה איים באיי מריאנה.
הצי התייצב ב-6 ביוני כדי לצאת לשלב הראשון של המערכה, הפלישה לסאיפאן.
אינדיאנה, וושינגטון וארבע משחתות מלוות סומנו כיחידת משימה (TU) 58.7.3, יחידת ההפגזות המערבית; במהלך ההפגזה שלפני הפלישה שהחלה ב-13 ביוני ונמשכה יומיים, אינדיאנה ירתה 584 פגזים מהסוללה הראשית שלה.
מאוחר ב-15 ביוני, לאחר שכוחות הקרקע עלו לחוף, תקיפות אוויריות יפניות כוונו לצי הפלישה.
אינדיאנה החלה בתרגילי התחמקות כדי להימנע מהתקיפות, כולל מפציץ טורפדו ששיגר טורפדו לעבר האונייה בסביבות השעה 19:10 שלא הצליח להתפוצץ.
תותחי הנ"מ שלה הפילו את המטוס, יחד עם מפציץ נוסף שלוש דקות לאחר מכן.
האונייה לא נפגעה בהתקפות ונשארה בעמדה.
התקפת נגד יפנית משמעותית יותר הגיעה בדמות הצי הנייד הראשון, כוח הפגיעה העיקרי של נושאות המטוסים.
קרב ים הפיליפינים שלאחר מכן בין 19 ל-20 ביוני סיפקה אינדיאנה תמיכה נגד מטוסים לצי נושאות המטוסים האמריקאיות.
היא ודקוטה הדרומית דיווחו על הגל הראשוני של מטוסים יפניים מוקדם ב-19 ביוני, ובשעה 10:48 תותחני הנ"מ שלה פתחו באש, והפילו במהירות מטוס יפני אחד.
האונייה נאלצה לבצע תמרוני התחמקות בסביבות השעה 11:50, כאשר מפציץ טורפדו תקף אותה; הטורפדו התפוצץ ללא פגע מאחורי האונייה.
כשמטוס קרב יפני התקרבה להפציץ את אינדיאנה, התותחים שלה ירו בזנבו של המטוס בשעה 12:13, וגרמו לו להתרסק לים.
מזלה של האונייה אזל זמן קצר לאחר מכן, כאשר מפציץ טורפדו בוער נקג'ימה B5N2 התנגש בצד הימני שלה, והטיל פסולת בוערת מעל הסיפון.
האונייה לא נפגעה בהתרסקות ואינדיאנה נותרה בעמדה.
במהלך הקרב היא ירתה 416 פגזים מהתותחים המשניים שלה, 4,832 פגזים של 40 מ"מ ובסביבות 9,000 פגזים 20 מ"מ; היא ספגה חמישה נפגעים, כולם נפצעו מרסיסי פגזים מתותחי נ"מ של אוניות אחרות.
ב-4 ביולי, אחד מממטוסי הקינגפישר של אינדיאנה אסף שני אנשי צוות מנושאת המטוסים לקסינגטון לאחר שהמטוס שלהם הופל.
אינדיאנה נשארה מחוץ למריאנה עד תחילת אוגוסט, אז נותקה לאניווטוק כדי לחדש תחמושת ואספקה.
היא יצאה לדרך ב-30 באוגוסט עם TF 34 ופגשו את TG 38 ב-3 בספטמבר, שהיה אמור לתקוף את איי פלאו מאוחר יותר באותו חודש.
עם זאת, אינדיאנה פיתחה בעיות במנוע, והיא נשלחה לנמל סידלר לתיקונים שנמשכו בין 21 בספטמבר ל-4 באוקטובר.
במהלך תקופה זו, דייוויס העביר את דגלו למסצ'וסטס.
לאחר מכן הצטרפה אינדיאנה לאוניית המערכה איידהו ולסיירות אינדיאנפוליס וקליבלנד למסע לפרל הארבור.
הם הגיעו לשם ב-14 באוקטובר, ויומיים לאחר מכן אינדיאנה ואיידהו, בליווי שתי משחתות, יצאו למספנת הצי של פיוג'ט סאונד לשיפוץ יסודי שהושלם ב-30 בנובמבר.
לאחר סבב נוסף של ניסויים ימיים, אינדיאנה עזבה ב-6 בדצמבר, לכיוון פרל הארבור, שם ערכה אימונים ותיקונים נוספים שנמשכו עד סוף השנה.
אדמירל משנה אוסקר סי באדג'ר השני, מפקד TU 12.5.2, הניף את דגלו על סיפון האונייה ב-8 בינואר 1945, והיא עזבה את פרל הארבור יומיים לאחר מכן יחד עם המשחתת בורי והמשחתת-מקשת גווין.
האוניות שייטו לאניווטוק, ומשם המשיכו לסאיפאן, שם הצטרפה לשאר יחידתה ב-20 בינואר.
היחידה יצאה ב-22 בינואר, פנתה לאיוו ג'ימה והגיעה לשם יומיים לאחר מכן.
בהגיעם, אינדיאנה, שלוש סיירות כבדות, שבע משחתות וגווין הפגיזו את האי כהכנה לפלישה לאי חודש לאחר מכן.
בשעה 13:17, מפציץ טורפדו נקג'ימה B6N תקף את האוניות, אך הופל באש נ"מ כבדה.
אינדיאנה ירתה בסך הכל 200 פגזים מהסוללה הראשית שלה לפני שראות לקויה אילצה אותה להפסיק את האש בשעה 15:55. היא עזבה את האזור למחרת בבוקר ויצאה לאוליטי, לשם הגיעה ב-26 בינואר.
לאחר מכן עבר באדג'ר לאוניית המערכה ניו ג'רזי ואינדיאנה העסיקה את עצמה באימונים נגד מטוסים למשך שארית החודש.
האונייה יצאה לדרך שוב ב-10 בפברואר כחלק מ-TG 58.1 עבור פשיטה על טוקיו, יפן; קבוצת נושאות מטוסים פתחה בתקיפות אוויריות על מטרות באזור ב-16 בפברואר, ולאחריהן סדרה של תקיפות על מטרות שונות באיי בונין (כולל איוו ג'ימה), ולאחר מכן ערכו תקיפה שנייה באזור טוקיו ב-25 בפברואר.
בנוסף לאספקת הגנה נגד מטוסים עבור נושאות מטוסים, אינדיאנה גם השתמשה לעיתים קרובות במטוסי הקינגפישר שלה כדי לאסוף צוותי אוויר שהופלו, וב-1 במרץ אחד מהמטוסים שלה אסף את הצוותים של שני מטוסים כאלה.
הצי חזר לאוליטי ב-3 במרץ לצורך מילוי מחדש.
ב-14 במרץ, אינדיאנה התייצבה עם דקוטה הדרומית, מסצ'וסטס, קרוליינה הצפונית ווושינגטון, המכונה כעת TU 58.1.3, לתמיכה בסבב נוסף של תקיפות ביפן שנערך שלושה ימים לאחר מכן.
היא הפילה מטוס יפני בשעות המוקדמות של 19 במרץ לפני שנושאות המטוסים תקפו נקודות שונות באי קיושו.
מאוחר יותר באותו יום, הצי הפליג לתקוף את מספנת הצי בקורה.
נושאות המטוסים ואספ ופרנקלין נפגעו קשות מהתקפות אוויריות יפניות ונאלצו לסגת.
ב-23 במרץ יצאה אינדיאנה לאוקינאווה כדי להצטרף להפגזת ההכנה על האי.
היא ירתה 180 פגזים מתותחי הסוללה העיקריים למחרת ולאחר מכן הצטרפה מחדש לצי.
היא חידשה את תפקידה בהגנה האווירית במשך הימים הבאים בזמן שנושאות המטוסים פתחו בפשיטות על האי.
במשך רוב אפריל, אינדיאנה ושאר TG 58.1 סיפקו תמיכה לנחתים ולחיילים שנלחמו בקרב אוקינאווה.
ב-7 באפריל, היפנים פתחו במתקפת נגד גדולה על כוחות הצי של בעלות הברית, כולל התקפות קמיקזה בקנה מידה גדול ומבצע טן-גו עם אוניית המערכה יאמטו, אך הם נהדפו עם אבדות כבדות.
פשיטות הקמיקזה נמשכו לאורך כל החודש, וב-12 באפריל שני מטוסי קרב - מיצובישי A6M זירו ונקג'ימה Ki-43 - ניסו להתרסק לתוך אינדיאנה, אך אש הנ"מ הכבדה שלה הפילה את שניהם לפני שהספיקו לפגוע בה, למרות ששבר מאחד הקמיקזות פגע בסיפון האונייה.
יומיים לאחר מכן, היא הפילה שלושה מטוסי Ki-43 נוספים.
היא פתחה בטעות באש על זוג מטוסי גרומן F6F הלקט אמריקאים ב-15 באפריל, אך לא גרמה להם נזק.
מאוחר יותר באותו יום, היא נפגשה עם מכלית לצורך תדלוק.
האוניות של פלגת אוניות המערכה ה-8 עזבו את אוקינאווה בסוף החודש וחזרו לאוליטי, שם נשארו בין 1 ל-9 במאי.
לאחר מכן יצאה אינדיאנה שוב לדרך כדי ללוות נושאות מטוסים לסדרה נוספת של תקיפות על קיושו שהחלה ב-12 במאי.
יומיים לאחר מכן, היא הפילה קמיקזה A6M וסייעה בחילוצו של טייס F6F שהופל מאש יפנית.
ב-27 במאי, הצי השלישי החליף את הצי החמישי כמפקדה המבצעית, וכל כוחות המשימה והיחידות הכפופות של הצי הוחזרו לסדרות של 30, והחזירו את אינדיאנה ל-TG.
38.1. בתחילת יוני נוצר ציקלון רב עוצמה בים הפיליפיני ועבר צפונה לכיוון אוקינאווה; הוא פגע בצי השלישי ב-5 ביוני דרומית לאי.
אינדיאנה רשמה רוחות של עד 80 קשרים (150 קמ"ש), אשר קרעה את אחד מהמטוסים שלה מהמעוט שלו והשליכה אותו לים.
הרוחות גם העיפו מי ים לתוך פתחי האוורור של חדר המכונות, קיצרו את המרכזייה שלה והשביתו את בקרות ההיגוי שלה למשך כארבעים דקות.
שלושים ושש אוניות מהצי נפגעו מהסערה, אם כי אינדיאנה נפגעה רק באופן שטחי.
הצי חידש את פעילותו הרגילה לתמיכה בקרב אוקינאווה ב-7 ביוני, כולל תקיפות אוויריות בשדות תעופה יפניים בקיושו למחרת בהם תמכה אינדיאנה.
בליווי של חמש משחתות ב-9 ביוני, אינדיאנה, אלבמה ומסצ'וסטס נשלחו להפגיז מתקנים יפניים באי מינאמי דייטו ג'ימה; הן חזרו על המתקפה למחרת.
אינדיאנה נותקה לאחר מכן כדי לחדש תחמושת ואספקה אחרת במפרץ סן פדרו בפיליפינים, והגיעה לשם ב-11 ביוני.
אינדיאנה יצאה לדרך שוב בתחילת יולי וחזרה ל-TF 38. היא תמכה בתקיפות נושאות מטוסים על אזור טוקיו ב-10 ביולי והשתתפה בהפגזה הראשונה של איי הבית היפנים על ידי אוניות ראשה במהלך המלחמה.
עבור המתקפה, שהתרחשה ב-14 ביולי, אינדיאנה שובצה ל-TU 34.8.1, שכלל את מסצ'וסטס ודקוטה הדרומית, הסיירות הכבדות שיקגו וקווינסי ותשע משחתות.
היעד העיקרי היה מתחם תעשייתי בקמאישי שכלל את חברת הברזל היפנית ואת מפעלי הפלדה קמאישי.
אינדיאנה ירתה 271 פגזים מתותחי ה-16 אינץ' שלה, אבל עשן הפריע למאמצים של מטוסי התצפית שלה לצפות בהשפעות הירי, אם כי משחתת חזרה למחרת ודיווחה כי שריפות עדיין בוערות.
לאחר מכן, אינדיאנה חידשה את תפקידי תמיכת הנ"מ שלה עם כוח המשימה של נושאות המטוסים המהירות עד לניתוק למבצע הפגזה נוסף עם TU 34.8.1 ב-29 ביולי.
מתקפה זו, שנעשתה בתיאום עם ה-TF 37 הבריטית - שנבנתה סביב אוניית המערכה קינג ג'ורג' החמישי - כוונה נגד מתקנים תעשייתיים בהממאצו.
אינדיאנה ירתה 270 פגזים במהלך ההפגזה.
ב-1 באוגוסט, פלגת אוניות המערכה ה-8 נותקה ליצירת יחידת תמיכה 38.1.2; האוניות המשיכו בהתקפותיהן על ערי החוף יחד עם TF 37. אחד מהמטוסים של אינדיאנה התרסק בטעות בים ב-7 באוגוסט והצוות שלו נהרג.
אוניות פלגת אוניות המערכה ה-8 ערכו מתקפה שנייה על קמאישי ב-9 באוגוסט, כאשר אינדיאנה ירתה בסך הכל 270 פגזים בין 12:46 ל-14:45. ראות לקויה שוב הקשה על המשקיפים, אם כי זו התבררה כמבצע ההתקפי האחרון של האונייה.
יפן הסכימה להיכנע ללא תנאי ב-15 באוגוסט בזמן שאינדיאנה הייתה בדרך לחוף כדי לתמוך בגל נוסף של תקיפות נושאות מטוסים.
במקום אמצעי לחימה, הועלו מזון וציוד רפואי על מטוסי נושאות המטוסים כדי להפיל אותם למחנות שבויים.
אינדיאנה תרמה פלוגת נחיתה שנשלחה לחוף ב-30 באוגוסט, שהייתה חלק מכוחות הכיבוש הראשוניים.
לאחר הכניעה הרשמית ב-2 בספטמבר, אינדיאנה נכנסה לתוך מפרץ טוקיו ב-5. במהלך השבוע הבא, אינדיאנה עגנה בנמל ושימשה לטיפול בשבויים, כולל 54 אנשי הצי, 28 נחתים, 64 אזרחים, ומספר חיילים של צבא ארצות הברית וקנדה.
ב-15 בספטמבר היא יצאה לדרך יחד עם המשחתת מנספילד, לכיוון קליפורניה.
היא נאלצה להפליג במהירות של 18 קשרים (33 קמ"ש) מכיוון שהציר מספר 3 שלה ננעל ולא ניתן היה להשתמש בו.
בדרך ערך הצוות שלה מגוון תרגילי ירי.
שתי האוניות הגיעו לפרל הארבור ב-22 בספטמבר לפני שאינדיאנה המשיכה למחרת לסן פרנסיסקו, אליה הגיעה ב-29 בספטמבר, שם היא הורידה 1,013 נוסעים.
אינדיאנה נכנסה מיד למבדוק יבש במספנת הצי האנטרס פוינט לצורך תיקונים שנמשכו עד 31 באוקטובר.
משם היא עברה לפיוג'ט סאונד, שם פורקו ממנה התחמושת וחומרים דליקים אחרים.
לאחר מכן היא נכנסה למבדוק היבש ב-15 בנובמבר כדי להיות מוכנה לנטרול.
ב-29 במרץ 1946 הכריז הצי על תוכנית מספר שתיים שלאחר המלחמה, אשר פירטה את הפחתות הכוח הנחוצות כדי להחזיר את הצי למצב של ימי שלום; אינדיאנה הייתה אמורה להיות מועברת לצי העתודה השקט יחד עם אלבמה.
תוכניות גובשו במהלך התקופה שבה הייתה במילואים לחדש את אינדיאנה ואת שאר אוניות הסדרה שלה אם יהיה צורך בהן לשירות פעיל עתידי.
במרץ 1954, תוכנית לצייד את ארבע האוניות בסוללות משניות המורכבות מעשר תותחים תאומים בקוטר 3 אינץ' (76 מילימטרים) הוצעה, אך התוכנית לא יצאה לפועל.
תוכנית נוספת להסב את האונייה לאוניית מערכה עם טילים מונחים עלתה בשנים 1956–1957, אך עלות ההסבה התבררה כמדי יקרה.
היא הייתה מסירה את כל שלושת צריחי הסוללה הראשיים ומחליפה אותם במשגר טילי RIM-8 Talos כפול מקדימה, שני משגרי RIM-24 טרטר מאחור, נשק נגד צוללות וציוד לטיפול במסוקים.
עלות הפרויקט הסתכמה ב-120 מיליון דולר.
האוניות נותרו מונחות בברמרטון, וושינגטון, עד תחילת שנות ה-60; ב-27 ביוני 1961, אדמירל ארלי בורק, ראש המבצעים הימיים, קבע את ארבע אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית ככשירות לסילוק, וב-1 במאי 1962 המליץ פרד קורת', מזכיר הצי, להוציא אותה מהצי.
רישום כלי השיט ייכנס לתוקף ב-1 ביוני.
לאחר מכן היא נמכרה לגרוטאות ב-6 בספטמבר 1963 ונגרטה.
התורן והתותחים נתרמו על ידי הצי בשנת 1966, אך חלק החרטום שלה נשמר בקליפורניה עד 2013, אז הועבר לאוניברסיטת אינדיאנה.
20 חברי צוות האונייה השתתפו בטקס החנוכה בספטמבר 2013. חלק מהפלדה בעלת הרקע הנמוך שהרכיבה את גוף האינדיאנה מוחזרה ליצירת תא ספירת הרקע הנמוך במתקן הרדיואסיי והמחקר של Vivo (IVRRF) במעבדה הלאומית של צפון מערב פסיפיק.
"אינדיאנה" (BB-1) הייתה אוניית מערכה קְדַם-דְּרֶדְנוֹט של צי ארצות הברית, הראשונה בסדרת "אינדיאנה" הנקראת על שמה.
בנייתה אושרה ב-1890 והיא הוכנסה לשירות פעיל חמש שנים אחר כך.
"אינדיאנה" השתתפה במלחמת ארצות הברית–ספרד (1898) כחלק מהשייטת הצפון אטלנטית.
היא נטלה חלק בהסגר הימי על סנטיאגו דה קובה ובקרב סנטיאגו דה קובה, שהתרחש כאשר הצי הספרדי ניסה לפרוץ את ההסגר.
למרות שלא יכלה להצטרף למרדף אחר הסיירות הספרדיות הנמלטות, היא הייתה אחראית חלקית להשמדת המשחתות הספרדיות "פלוטון" ו"פורור".
לאחר המלחמה, היא התיישנה במהירות - למרות מספר מודרניזציות - ושירתה ברוב הזמן כאוניית אימונים או בצי המילואים, כאשר הופעלה בפעם האחרונה שלה במהלך מלחמת העולם הראשונה כספינת אימונים לצוותי תותחים.
היא הושבתה בפעם השלישית והאחרונה בינואר 1919 וזמן קצר לאחר מכן סווגה מחדש כ"אוניית מערכה חופית מס' 1" על מנת שניתן יהיה לעשות שימוש חוזר בשם "אינדיאנה".
היא הוטבעה במים רדודים כמטרה בניסויי הפצצה אווירית ב-1920, והגוף שלה נמכר לגריטה ב-1924.
מאפייני המבנה והחימוש של "אינדיאנה", בשינויים מסוימים, נוסחו ב-1889 על ידי הוועדה המייעצת לצי במסגרת הצעתה השאפתנית לבנות 33 אוניות מערכה ו-167 אוניות מלחמה קטנות יותר.
הקונגרס ראה בתוכנית המוצעת ניסיון להביא לסיומה של מדיניות אי-ההתערבות של ארצות הברית ולא אישר אותה, אבל שנה לאחר מכן אישר תקציב לבנייתן של שלוש אוניות מערכה להגנת החופים: "אינדיאנה" ואחיותיה לסדרה "מסצ'וסטס" ו"אורגון".
האונייה הייתה חמושה בסוללה ראשית של ארבעה תותחי 13 אינץ' / 35 קליברים (קוטר 330 מ"מ, אורך הקנה 11.5 מ') בשני צריחים דו-קניים על קו האמצע האורכי, אחד לפני המבנה העילי ואחד מאחוריו.
הסוללה המשנית מנתה שמונה תותחי 8 אינץ' / 35 קליברים שהוצבו בארבעה צריחים דו-קניים לאורך הדפנות.
עליה נוספו שישה תותחי 6 אינץ' / 40 קליברים בבתי-תותח משוריינים באמצע האונייה.
כמקובל באוניות ראשיות בתקופה זו, נשאה "אינדיאנה" גם צינורות טורפדו בקוטר 18 אינץ' (457 מ"מ) על הסיפון.
חגורת השריון העיקרית של "אינדיאנה" הייתה בעובי משתנה: מעל מחסני התחמושת וחדרי המכונות היה עובייה 18 אינץ' (457 מ"מ), והוא הלך ופחת בהדרגה עד 4 אינץ' (102 מ"מ) בחרטום ובירכתיים.
בניית האוניות אושרה ב-30 ביוני 1890, והחוזה עבור "אינדיאנה" - לא כולל תותחים ושריון - נמסר לחברת William Cramp & Sons מפילדלפיה, שהציעה לבנות אותה תמורת 3,020,000 דולר.
העלות הכוללת של האונייה הייתה גבוהה כמעט פי שניים, כ-6,000,000 דולר.
החוזה קבע שהאונייה תיבנה בשלוש שנים, אבל אספקה איטית של לוחות שריון ותותחים גרמה לעיכוב.
הבנייה החלה ב-7 במאי 1891, ו"אינדיאנה" הושקה ב-28 בפברואר 1893, בהשתתפות כ-10,000 אנשים, כולל הנשיא בנג'מין הריסון, כמה מחברי הקבינט שלו ושני הסנטורים של אינדיאנה.
במהלך ההצטיידות שלה בתחילת מרץ 1894, האונייה ערכה הפלגת מבחן כדי לבדוק את מהירותה ומכונותיה.
בשלב זה עדיין לא הותקנו שריון הצד שלה, התותחים, הצריחים וצריח הניתוב, והפלגת המבחן הרשמית לא התקיימה עד אוקטובר 1895 עקב העיכובים במשלוחי השריון.
"אינדיאנה" הוכנסה לשירות פעיל ב-20 בנובמבר 1895 תחת פיקודו של קפטן רובלי ד' אוונס.
לאחר ניסויים נוספים, האונייה הצטרפה לשייטת הצפון-אטלנטית בפיקודו של אדמירל משנה פרנסיס מ.
באנס, אשר ערכה אימונים לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית.
בסוף 1896, שני הצריחים הראשיים השתחררו מהמלחציים שלהם בים סוער.
מכיוון שהצריחים לא היו מאוזנים במרכז, הם התנדנדו מצד לצד עם תנועת האונייה, עד שהם אובטחו בחבלים כבדים.
הותקנו מלחציים כבדים יותר, אך בפברואר 1896, בעת ביצוע תמרוני צי עם השייטת הצפון אטלנטית, "אינדיאנה" נתקלה במזג אוויר גרוע יותר והחלה להיטלטל בכבדות.
הקפטן החדש שלה, הנרי קליי טיילור, הורה לה לחזור לנמל מחשש שהמלחציים ישברו שוב.
אירוע זה שכנע את מהנדסי הצי להתקין סנפירי ייצוב ל"אינדיאנה" ולשאר אוניות הסדרה כדי להפחית את הטלטולים.
הסנפירים לא הותקנו מלכתחילה במהלך הבנייה, משום שלא איפשרו לאונייה להיכנס לרוב המבדוקים היבשים בארצות הברית.
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד באפריל 1898, "אינדיאנה" הייתה בקי וסט עם שאר השייטת הצפון-אטלנטית, באותה תקופה בפיקודו של אדמירל משנה ויליאם ט.
השייטת שלו נשלחה לנמל הספרדי של סן חואן בניסיון ליירט ולהשמיד את השייטת הספרדית של אדמירל סרוורה, שהייתה בדרך לאיים הקריביים מספרד.
הנמל היה ריק, אבל "אינדיאנה" ושאר השייטת הפגיזו אותו במשך שעתיים ב-12 במאי 1898 לפני שהבינו את טעותם.
השייטת חזרה לקי וסט, שם הגיעו ידיעות כעבור שלושה שבועות כי השייטת הנודדת של קומודור שליי מצאה את סרוורה וכעת חוסמת אותו בנמל סנטיאגו דה קובה.
סמפסון חיזק את שליי ב-1 ביוני וקיבל את הפיקוד הכללי.
בניסיון לשבור את הקיפאון, הוחלט לתקוף את סנטיאגו מהיבשה.
שיירת תובלה הורכבה בקי וסט, ואינדיאנה נשלחה בחזרה להוביל אותה.
כוח המשלחת, בפיקודו של מייג'ור גנרל ויליאם רופוס שפטר, נחת מזרחית לעיר ותקף אותה ב-1 ביולי.
סרוורה ראה שמצבו נואש וניסה לפרוץ את המצור ב-3 ביולי 1898, וכתוצאה מכך התקיים קרב סנטיאגו דה קובה.
הסיירות "ניו אורלינס" ו"ניוארק" ואוניית המערכה "מסצ'וסטס" יצאו יום קודם לכן כדי לחדש את מלאי הפחם שלהן במפרץ גואנטנמו.
גם אוניית הדגל של אדמירל סמפסון, הסיירת "ניו יורק", הפליגה מזרחה מוקדם יותר באותו בוקר לפגישה עם הגנרל שאטר, והותירה את קומודור שליי בפיקוד.
זה הותיר את יחידות ההסגר הימי חלשות ובלתי מאוזנות ביום הקרב, שכן שלוש אוניות מערכה מודרניות ("אינדיאנה", "אורגון" ו"איווה") והיאכטה החמושה "גלוסטר" שמרו במזרח, בעוד שבמערב הגנו רק אוניית המערכה מדרג ב' "טקסס", הסיירת "ברוקלין" והיאכטה החמושה "ויקסן".
כשהיא תופסת את העמדה המזרחית הקיצונית של המצור, "אינדיאנה" ירתה לעבר הסיירות "אינפנטה מריה תרסה" ו"אלמירנטה אוקנדו" כשיצאו מהנמל, אך, עקב בעיות במנוע, לא הצליחה להשיג את הסיירות הספרדיות שברחו מערבה.
כאשר הגיחו המשחתות הספרדיות "פלוטון" ו"פורור", "אינדיאנה" הייתה סמוך לכניסה לנמל ויחד עם "איווה" היא סייעה ליאכטה החמושה "גלוסטר" להשמיד את ספינות האויב המשוריינות קלות.
לאחר מכן היא קיבלה הוראה להמשיך ולהטיל הסגר על הנמל למקרה שספינות ספרדיות נוספות יצאו, ולכן לא מילאה תפקיד במרדף ובטביעתן של שתי הסיירות הספרדיות הנותרות, "ויסקאיה" ו"כריסטובל קולון".
לאחר המלחמה, "אינדיאנה" חזרה לאימונים עם השייטת הצפון אטלנטית.
במאי 1900, הועברו "אינדיאנה" ו"מסצ'וסטס" לצי המילואים בשל מחסור חמור בקצינים והצורך להכניס לשירות פעיל את אוניות המערכה החדשות מסדרות "קירסיירג'" ו"אילינוי".
שתי אוניות המערכה הוחזרו לשירות פעיל חודש לאחר מכן כניסוי באיזו מהירות ניתן לעשות זאת, אך "אינדיאנה" שובצה בצי המילואים באותו חורף.
במרץ 1901, הוחלט להשתמש בה באותו קיץ לשייט אימון לפרחי קצונה, וזו תהיה פעילות הקיץ הקבועה שלה לשנים הקרובות, בעוד שבשאר הזמן היא תשמש כאוניית הכשרה.
היא הושבתה ב-29 בדצמבר 1903 כדי לעבור שיפוץ ומודרניזציה: דודי Babcock & Wilcox חדשים, משקולות איזון לצריחי התותחים הראשיים, ומנגנוני צידוד חשמליים לצריחים שלה.
היא הופעלה מחדש ב-9 בינואר 1906 ואוישה על ידי הצוות לשעבר של אוניית האחות שלה "מסצ'וסטס", כולל מפקד האונייה, קפטן אדוארד ד.
"מסצ'וסטס" הושבתה יום קודם לכן כדי לעבור מודרניזציה דומה.
במהלך תקופת שירותה השנייה, "אינדיאנה" בילתה את רוב זמנה בצי המילואים, ומדי פעם השתתפה בהפלגות אימון.
בינואר 1907, היא עזרה לספק סיוע לאחר רעידת האדמה בקינגסטון ב-1907. בשנת 1908, תותחי ה-6 אינץ' (152 מ"מ) ורוב התותחים הקלים יותר הוסרו כדי לפצות על משקולות האיזון שנוספו לצריחי התותחים הראשיים ומכיוון שאספקת התחמושת לתותחים נחשבה לבעייתית.
שנה לאחר מכן, 12 תותחי 3 אינץ' / 50 קליברים (76 מ"מ) נוספו באמצע האונייה ובדוכניות הירי העליונות.
במקביל, נוסף לה תורן מִסְבָּךְ.
בתחילת 1910, הותקן לה בלם מהירות ניסיוני של לקוסט, שייפרס מהצד של גוף האונייה כדי לשמש כבלם חירום; הניסויים לא היו חד משמעיים.
עד שנת 1913 עלתה הצעה שהאונייה תשמש בקרוב לתרגול מטרה, אך במקום זאת, האונייה הושבתה ב-23 במאי 1914. לאחר כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, "אינדיאנה" הופעלה בפעם השלישית ושימשה כספינת אימונים לצוותי תותחים ליד טומפקינסוויל, סטטן איילנד ובנהר יורק, והושמה תחת פיקודו של ג'ורג' לנדנברגר.
ב-31 בינואר 1919, היא הושבתה בפעם האחרונה, וחודשיים לאחר מכן, שונה שמה ל"אוניית מערכה חופית מס' 1" על מנת שניתן יהיה להקצות את השם "אינדיאנה" לאוניית המערכה "אינדיאנה" (BB-50), שהוזמנה לאחרונה - אך מעולם לא הושלמה.
אוניית המערכה הישנה הובאה למים רדודים במפרץ צ'ספיק ליד שרידיה של אוניית המטרה "סן מרקוס" (לשעבר אוניית המערכה "טקסס").
כאן היא הייתה נתונה לניסויי הפצצה אוויריים שערך הצי.
היא נפגעה בפצצות דמה מכלי טיס, ומטעני נפץ הופעלו בעמדות בהן פגעו הפצצות.
הבדיקות היו תגובה לטענות של בילי מיטשל - בזמנו עוזרו של ראש שירות האוויר צ'ארלס ט.
מנוהר - שהצהיר בפני הקונגרס ששירות האוויר יכול להטביע כל אוניית מערכה.
המסקנות שהסיק הצי מהניסויים שנערכו ב"אינדיאנה" היו שונות מאוד, כפי שקבע קפטן ויליאם ד' לייהי בדו"ח שלו: "הניסוי כולו הצביע על חוסר הסבירות שאוניית מערכה מודרנית תושמד או תוצא מכלל פעולה עם פצצות מהאוויר".
הנושא נותר עניין של מחלוקת בין מיטשל לצי, ונערכו מספר ניסויי הפצצה נוספים עם אוניות מערכה אחרות שהוצאו משירות, שהגיעו לשיא בטביעת אוניית המערכה הגרמנית לשעבר "אוסטפריזלנד".
למרות מסקנות הצי, "אינדיאנה" טבעה במהלך הניסוי ושקעה במים הרדודים, שם נשארה עד ששרידיה נמכרו לגריטה ב-19 במרץ 1924. כאשר הצי האמריקני אימץ קוד סיווג לאוניותיו (hull number) ב-1920, ל"אינדיאנה" הוקצה רטרואקטיבית הקוד "BB-1".
אינדיבידואליזם (מילולית, "בלתי ניתן לחלוקה".
בעברית: יְחִידָנִיוּת) הוא עמדה מוסרית, פילוסופיה פוליטית, אידאולוגיה והשקפת עולם חברתית שמדגישה את הערך הפנימי של הפרט וריבונותו על חייו.
אינדיבידואליסטים מקדמים את מימוש מטרותיו ורצונותיו של האדם, מעריכים עצמאות וסמכות עצמית, ותומכים בכך שאינטרס הפרט צריך לגבור על זה של המדינה או של קבוצה חברתית, תוך התנגדות להתערבות חיצונית באינטרסים האישיים מצד החברה או מוסדות כמו הממשלה.
מקור האינדיבידואליזם בפילוסופיה פוליטית שנהגתה בתקופת הרנסאנס המדגישה את ערכו של הפרט, ועל פיה הפרט נתפס כיחידה העומדת בפני עצמה; הוא ייחודי, אוטונומי ועצמאי.
אחת משאלות היסוד העיקריות במחשבה המדינית מאז ומעולם, דרך הרנסאנס, דרך הנאורות ועד ימינו היא שאלת מהות היחסים בין היחיד לחברה, בין האינטרסים האנוכיים של היחידים לאתיקה ולפרקטיקה הציבורית.
השאלה כיצד, מצד אחד, כל אחד מהיחידים ימלא אחר רצונותיו האינדיבידואליסטים, ומצד שני כיצד המרחב הציבורי לא יהפוך לג'ונגל.
חברה אזרחית היא שקלול של המניעים האנוכיים של היחידים החיים בה.
קיומה של חברה אזרחית פעילה וחופשית הוא סוד קיומה של הדמוקרטיה.
הגישה המנוגדת לאינדיבידואליזם מכונה קולקטיביזם.
פילוסופיה אינדיבידואליסטית מנתחת תופעות חברתיות באופן אוניברסלי כיחסי גומלין בין פרטים בעלי רצון חופשי.
אינדיבידואליזם אינו בהכרח שולל את חברותו של אדם בהתאגדות מסוימת, אך לא יראה את בחירות הפרט כמוכתבות משייכות זו.
גישות ליברליות שוללות את הכפפת טובתו של היחיד למען "טובת הכלל", אך מגבילות את חופש הפרט למעשים שאינם פוגעים בפרטים אחרים.
דוגמה לפילוסופיות אינדיבידואליסטיות הן הליברליזם והאגואיזם האתי.
דוגמה לפילוסופיות המתנגדות לאינדיבידואליזם הן הסוציאליזם, הלאומנות ורוב סוגי האנרכיזם (למעט אנרכיזם אינדיבידואליסטי וקפיטליסטי).
שאלת השפעת האינדיבידואליזם על רמת האושר של החברות שאימצו אותו מציגה תמונה בעייתית.
מחקרי האושר מעלים ברובם כי דווקא הפרטים בחברות שבהן קיימת שייכות קבוצתית חזקה מאושרים יותר.
בנוסף, קיימת טענה שחברות אינדיבידואליסטיות פגיעות יותר למשברים.
ניתן לחלק את האינדיבידואליזם לכמה סוגים:
אינדיבידואליזם חברתי: האינדיבידואליזם החברתי מדגיש את מעמדו של הפרט בתוך החברה ואת זכותו לחיות בהתאם לערכים, מטרות וזהות אישית גם כאשר הם אינם תואמים לנורמות המקובלות.
בחברות אינדיבידואליסטיות שמים דגש על הישגים אישיים, זכויות אדם וחירות מחשבה, בעוד שבחברות קולקטיביסטיות שייכות, נאמנות וקהילתיות מודגשות יותר.
יתרונו של האינדיבידואליזם החברתי הוא קידום יצירתיות, עצמאות ואחריות אישית; חסרונו האפשרי הוא ניכור, פירוק קהילות והיחלשות הסולידריות החברתית.
אינדיבידואליזם פוליטי: האינדיבידואליזם הפוליטי מתייחס למערכת היחסים בין האדם למדינה.
ג'ון לוק טען כי הפרט נולד עם זכויות טבעיות: לחיים, לחירות ולרכוש, שהמדינה קיימת כדי להגן עליהן.
ג'ון סטיוארט מיל הדגיש את חופש הביטוי, חופש המחשבה וזכותו של האדם לחיות כרצונו כל עוד אינו פוגע באחרים.
אנרכיסטים אינדיבידואליסטים במאה ה־19 (כגון בנג'מין טאקר) הרחיקו לכת וטענו שהמדינה עצמה מגבילה את החירות האישית ועל כן אין בה צורך.
במחשבה הדמוקרטית המודרנית (אלכסיס דה טוקוויל) חיפשו איזון: שימור חירות הפרט בצד טיפוח עמותות אזרחיות שימנעו בדידות וניכור.
טוקוויל ראה בדמוקרטיה מיזם המאזן בין חירות לשוויון, בין הדאגה ליחיד ובין הדאגה לקהילה.
אינדיבידואליזם פילוסופי: האינדיבידואליזם הפילוסופי עוסק בשאלה: מהו ערכו של האדם כאינדיבידואל?
למשל, לפי קאנט, האדם הוא מטרה בפני עצמו, לעולם לא אמצעי.
האוטונומיה של התבונה היא יסוד המוסר.
לפי רוסו, הרצון הכללי נועד לשמור על חירותו של הפרט באמצעות חוק אוניברסלי, ולאפשר לו להתעלות מעל יצריו.
אינדיבידואליזם כלכלי: האינדיבידואליזם הכלכלי מבוסס על חירותו של הפרט לפעול בשוק לפי שיקוליו האישיים.
על פי אדם סמית, החתירה לרווח אישי משרתת גם את טובת הכלל באמצעות "היד הנעלמה".
הקפיטליזם הקלאסי הדגיש יוזמה אישית, קניין פרטי וחופש בחירה בשוק.
במאה ה־20–21: עליית הנאו-ליברליזם הדגישה עוד יותר את חירות השוק, אך ספגה ביקורת על פגיעה באיזון החברתי והעמקת פערים כלכליים.
לעומת זאת, כלכלנים וסוציאל-דמוקרטים טענו שיש לשלב חירות אינדיבידואלית עם אחריות קולקטיבית ורשתות ביטחון חברתיות.
אִינְדִּיגוֹ הוא צבע של אור בעל אורך גל בתחום שבין 420 ננומטר ל־440 ננומטר, גוון בין סגול לכחול.
האינדיגו אינו צבע יסוד ואינו צבע יסוד הופכי.
באופן יחסי העין האנושית אינה רגישה לתדירות של האינדיגו, וישנם אנשים רבים בעלי ראייה חדה שאינם מבחינים בין האינדיגו לבין הכחול או הסגול.
השם אינדיגו ניתן על ידי אייזק ניוטון כאשר הוא חילק את הספקטרום הנראה לשמות.
הוא בחר בשבעה צבעים כדי לקשר לשביעיות אחרות: כוכבי לכת (שהיו ידועים עד אז), שבעה ימים בשבוע ושבעה תווים במוזיקה.
החוקרים סבורים שהצבע שאייזק ניוטון קרא לו אינדיגו הוא הצבע שהיום מקובל לקרוא לו כחול, והצבע שאייזק ניוטון קרא לו כחול הוא הצבע שהיום מקובל לקרוא לו ציאן.
הצובען אינדיגוטין (Indigotin) נמצא במספר סממני צביעה שמהם הפיקו צבע כחול בתקופה העתיקה: צמח האיסטיס (Isatis tinctoria), מיני אינדיגו (Indigofera) ומיני חלזונות הארגמן (Murex).
הפיגמנט הטבעי ניחן ביציבות רבה, אינו נשחק ואינו דוהה בקלות ונצמד היטב לסיבי טקסטיל, למעשה היה זה הפיגמנט היציב ביותר בעולם העתיק ובימי הביניים.
לפי מסורת הזיהוי מתקופת הגאונים ולפי מספר חוקרים, ניתן לזהות את הצבען אינדיגו שהופק מהצבעים המכילים צבען זה, עם 'קלא אילן' הנזכר בספרות חז"ל.
התהליך המסורתי להפקת הצבע מן הצמח היה ארוך ומסורבל והתקיים הרחק מאירופה, בעיקר בהודו ובצפון אפריקה.
לפיכך היה הצבע יקר המציאות לפני העת החדשה.
נוסף על כך, הפקת הצבע הייתה תהליך מצחין, הן בשל ריחו של צמח האינדיגו עצמו בעת מעיכתו והתססתו והן בשל שימוש בשתן על מנת להפוך את הפיגמנט ליציב.
העבודה אף צבעה את חלקי גופם, שיערם וציפורניהם של העוסקים במלאה בכחול יציב, שלא נשטף בקלות.
הדבר הפך את הפועלים שעסקו בהפקת הפיגמנט למנודים והעוסקים במלאכה נחשבו לקאסטה טמאה.
צבע האינדיגו מסמל את הצ'אקרה השישית, הכוללת, לטענת המאמינים, את העין השלישית.
נטען כי צ'אקרה זו אחראית לאינטואיציה וללוגיקה.
על שם הצבע הזה נטבע המונח ילדי אינדיגו המכוון, לפי אמונות ניו-אג'יות, לקיומם של ילדים בעלי יכולות על טבעיות ויכולת לנבא את העתיד.
מונח זה נטבע מאחר שלטענת המאמינים בכך, ילדים אלה מוקפים בהילה בצבע אינדיגו.
באירועי הלילה האפל ביותר של חוברות הקומיקס גרין לנטרן מופיעים שבעה חילות פקחים שונים, השואבים את כוחם מתוך הספקטרום הרגשי.
אחד מאותם חילות הוא שבט אינדיגו, הפועל לפי רגש החמלה.
אינדיאנה פייסרס היא קבוצת כדורסל מהעיר אינדיאנפוליס שבאינדיאנה, ארצות הברית, המשחקת בליגת ה-NBA.
הקבוצה משובצת בבית המרכזי שבאזור המזרח, ומארחת את משחקיה הביתיים באולם גיינברידג' פילדהאוס.
אינדיאנה פייסרס נוסדה בשנת 1967 כחברה בליגת ה-ABA, בה היא זכתה בשלוש אליפויות.
בשנת 1976 עברה לשחק בליגת ה-NBA.
הפייסרס העפילו לגמר ה-NBA פעמיים, ומעולם לא זכו באליפות.
בתחילת שנת 1967, קבוצה של שישה משקיעים (ביניהם עורך הדין ריצ'רד טינקהם, ג'ון ד'בו, צ'אק ד'בו, סוכן הספורט צ'אק בארנס ובוב קולינס) אספו את חסכונותיהם כדי לרכוש מועדון בליגת ה-ABA.
במשך שבע השנים הראשונות, שיחק המועדון באינדיאנפוליס סטייט פיירגראונד קולסאום, שעתה נקרא פפסי קולסאום.
בשנת 1974 עבר המועדון לאולם המפואר מרקט סקוור ארנה בעיר התחתית באינדיאנפוליס, שם שיחקה הקבוצה את משחקיה הביתיים במשך 25 שנה.
בשלב מוקדם בעונתם השנייה של הפייסרס הפך מאמנה הבולט של אינדיאנה הוזרס, בוב לאונרד, למאמן הראשי, והחליף את לארי סטברמן.
הקבוצה נעזרה בכמה שחקנים משפיעים: מל דניאלס, ג'ורג' מקגיניס, בוב נטוליקי, ריק מאונט ורוג'ר בראון.
הפייסרס הפכו לקבוצה המצליחה ביותר בתולדות ליגת ה-ABA, כשזכו בשלוש אליפויות בארבע שנים.
בסך הכל הופיעו הפייסרס בחמש סדרות גמר ליגת ה-ABA במשך תשע שנות קיומה של הליגה, הישג אליו לא הגיע אף אחד ממועדוני הליגה האחרים.
1976–1987: המאבקים בשנות ה-NBA הראשונות
הפייסרס היו אחד מארבעת המועדונים שהצטרפו לליגת ה-NBA במיזוג ה-ABA וה-NBA בשנת 1976. בעונת 1976/1977 הצטרפו אל הפייסרס במהלך זה המועדונים ניו יורק נטס, דנוור נאגטס וסן אנטוניו ספרס מליגת ה-ABA.
מבחינה כלכלית היו הפייסרס בעמדה הנחותה ביותר מבין ארבעת המועדונים החדשים פליטי ה-ABA.
הם אף היו חלשים כלכלית מקבוצת ה-ABA האחרונה שנותרה מחוץ למיזוג, קנטקי קולונלס.
הצרות הכלכליות של הפייסרס החלו עוד בתקופת ימי הזוהר של המועדון בליגת ה-ABA.
כבר בשלב זה, בעונה האחרונה של הליגה, הם החלו למכור כמה מכוכביהם.
בנוסף, הם נפגעו כלכלית עקב המחיר הגבוה שאותו נאלצו לשלם כדי להצטרף ל-NBA.
הליגה דרשה סכום של 3.2 מיליון דולר כדמי כניסה מכל אחד ממועדוני ליגת ה-ABA לשעבר.
כיוון שליגת ה-NBA הסכימה לקבל רק קבוצות ליגת ABA במהלך מיזוג ליגות ה-NBA-ABA, הפייסרס ושלושת המועדונים האחרים ששרדו נאלצו לפצות כלכלית את שני המועדונים הפעילים האחרונים מליגת ה-ABA שלא נטלו חלק בתהליך המיזוג.
ממועדוני ה-NBA החדשים נמנעו גם תמלוגי הטלוויזיה למשך ארבע העונות הראשונות.
הקבוצה קיבלה תרומה של 100,000 דולר מקבוצה של אנשי עסקים מקומיים כדי להמשיך את קיומו של המועדון לאורך חודש יוני 1977. המועדון הודיע כי אם היקף מכירות הכרטיסים לא יגיע ל-8,000 עד לסוף חודש יולי 1977, המועדון ימכר לבעלים שעלול להוציא אותו מהעיר.
רשת הטלוויזיה WTTV, שהייתה תחנת הדגל בשידור משחקיה של אינדיאנה פייסרס באותו הזמן, ערכה משדר התרמה בליל ה-7 ביולי 1977, ולאורך יום המחרת, 10 דקות לפני שהמשדר היה אמור לרדת מהאוויר, הוכרז כי המועדון הצליח להגיע לכמות של 8,000 כרטיסים.
הפייסרס סיימו את עונת הפתיחה שלהם בליגת ה-NBA עם מאזן של 36:46. כוכבי הקבוצה בילי נייט ודון ביוז ייצגו את המועדון במשחק האולסטאר.
למרות זאת, עונה זו הייתה אחת מנקודות האור הבודדות במהלך 13 העונות הראשונות של המועדון בליגה.
במהלך תקופה זו הצליח המועדון לסיים רק שלוש עונות במאזן חיובי, והיו לו שתי הופעות בלבד בפלייאוף.
בעשור הבא המועדון גילה חוסר עקביות מתמשכת ביכולתו ובהישגיו, וזאת לאחר שהעבירו את נייט ובוס לפני תחילתה של עונת 1977/1978. המועדון רכש את אדריאן דאנטלי בתמורה לנייט, אך דאנטלי (שהשיג ממוצע של כמעט 27 נקודות למשחק) הוחלף בחודש דצמבר, בעוד הקלע המוביל השני של הפייסרס, ג'ון ויליאמסון, הועבר בחודש ינואר.
בשנותיו הראשונות של המועדון בליגת ה-NBA התברר כי עשה טעויות גדולות בשניים מהטריידים שמתוארים כ"חד-צדדיים" בהיסטוריה של הליגה.
בשנת 1980 הפייסרס העבירו את אלכס אינגליש לדנוור נאגטס וקיבלו בתמורה את כוכב ה-ABA לשעבר ג'ורג' מקגיניס.
מקגיניס היה הרבה מעבר לשיאו, ותרם תרומה שולית במהלך שתי שנות חזרתו לקבוצה.
לעומת זאת אינגליש הפך לאחד מהקלעים הגדולים ביותר בתולדות ליגת ה-NBA.
שנה לאחר מכן הם העבירו את בחירת הדראפט שלהם לשנת 1984 לפורטלנד טרייל בלייזרס תמורת הסנטר תום אוונס.
אוונס שיחק רק עונה אחת במועדון עם השפעה שולית.
טרייד זה נראה הרסני יותר שלוש שנים מאוחר יותר.
את עונת 1983/1984, סיימו הפייסרס עם המאזן הגרוע ביותר באזור המזרח, שנתן להם את זכות הבחירה השנייה בדראפט, בחירה שאותה ניצלו הבלייזרס כדי לבחור את סם בואי, בעוד מייקל ג'ורדן עדיין היה פנוי.
כתוצאה מהטרייד בעבור אוונס נותרו הפייסרס כצופים מהצד על אחד מהדראפטים העמוקים ביותר בתולדות ליגת ה-NBA – דראפט שכלל בתוכו כמה מהכוכבים העתידיים של הליגה, בהם האקים אולאג'ואן, סם פרקינס, צ'ארלס בארקלי וג'ון סטוקטון.
בדראפט של שנת 1982 נבחר קלארק קלוג על ידי הפייסרס והראה ניצוצות של הבטחה גדולה, כשהוא מסיים במקום השני בהצבעה על רוקי השנה, אך הפייסרס סיימו את עונת 1982/1983 עם המאזן הגרוע ביותר בתולדותיהם 20:62, וניצחו רק 26 משחקים בעונה שלאחר מכן.
לאחר שניצחו 22 משחקים בעונת 1984/1985 ו-26 משחקים בעונת 1985/1986, החליף ג'ק רמזי את ג'ורג' אירווין כמאמן הקבוצה והוליך את המועדון, בעונת 1986/1987, למאזן 41:41 ולהופעת הפלייאוף השנייה בלבד של המועדון כקבוצת NBA.
צ'אק פרסון, שכיונויו היה "רובאי" עקב יכולתו הקליעה שלו מטווח רחוק, הוביל את הקבוצה בנקודות בעונת הרוקי שלו וזכה בפרס רוקי השנה.
ניצחון הפלייאוף הראשון בהיסטוריית המועדון הושג בסיבוב הראשון במשחק הרביעי בסדרה של הטוב מחמישה משחקים, מול אטלנטה הוקס, אך היה זה ניצחונם היחיד בפלייאוף, כאשר אטלנטה גברה על הפייסרס בחמישה משחקים.
רג'י מילר נבחר על ידי הפייסרס בדראפט של שנת 1987, והתחיל את הקריירה שלו כגיבוי לג'ון לונג.
אוהדים רבים לא הסכימו עם בחירתו של מילר והעדיפו את כוכבה של קבוצת המכללות אינדיאנה הוייזרס סטיב אלפורד.
בחודש פברואר 1989 הצליח המועדון לערוך טרייד שהשתלם בסופו של דבר: הם העבירו את הרב ויליאמס הוותיק לדאלאס מאבריקס תמורת מי שלימים יהפוך לשחקן השישי של העונה, דטלף שרמפף.
לארי בראון הוחתם לעמדת המאמן לעונת 1993/1994, והג'נרל מנג'ר של הפייסרס, דוני וולש, השלים טרייד (שספג בקורות רבות באותו הזמן) בו שלח את דטלף שרמפף לסיאטל סופרסוניקס בתמורה לדריק מקי וג'רלד פאדיו.
אך הפייסרס, שהחלו את העונה באופן ממוצע, צברו תאוצה במהלך חודש אפריל, ניצחו בשמונת המשחקים האחרונים לעונה וסיימו במאזן שיא למועדון בליגת ה-NBA, כשניצחו ב-47 משחקים בעונה הסדירה.
הפייסרס חלפו בסערה בסיבוב הראשון של הפלייאוף על אורלנדו מג'יק עם שאקיל אוניל, שהעניק למועדון ניצחון ראשון בתולדותיו בסדרת פלייאוף.
הפייסרס גרמו להפתעה גדולה כאשר גברו על אטלנטה הוקס, המדורגת ראשונה, בחצי גמר המזרח.
היה זה במהלך סדרת גמר המזרח של שנת 1994 שהפייסרס – ובמיוחד רג'י מילר – הפכו לשם דבר במזרח.
כאשר הסדרה הייתה בשוויון 2:2 יצאו הפייסרס למשחק חמישי בניו יורק, מילר הציג את אחד ממשחקיו הרבים שהפכו לאגדה בליגת ה-NBA.
כאשר הפייסרס נקלעים לפיגור של 15 נקודות נגד הניקס במהלך הרבע הרביעי, קלע מילר 25 נקודות, כולל חמש שלשות.
באופן שזכה לפרסום רב, סימן מילר סימן של חניקה, לעברו של האוהד המפורסם ביותר של הניקס, ספייק לי, כאשר הוא מוביל את הפייסרס לניצחון.
בסופו של דבר התאוששו הניקס וניצחו בסדרה בשבעה משחקים, אך רג'י מילר הפך לכוכב NBA בין לילה.
מילר היה לאחד הקפטנים והקלע המוביל של נבחרת ארצות הברית באליפות העולם בכדורסל 1994.
מארק ג'קסון הצטרף אל המועדון בטרייד עם לוס אנג'לס קליפרס, נותן לפייסרס יציבות בעמדת הרכז, שהייתה חסרה לקבוצה בשנים הקודמות.
הפייסרס נהנו בעונת 1994/1995 ממאזן של 52:30, שנתן למועדון את אליפות הבית המרכזי לראשונה בתולדותיהם ואת עונת 50+ הניצחונות לראשונה מאז ימי ליגת ה-ABA.
הקבוצה הביסה את אטלנטה הוקס בסיבוב הראשון של הפלייאוף, לפני שנפגשו שוב עם יריבתה הגדולה, ניו יורק ניקס, בחצי גמר המזרח.
שוב סיפק רג'י מילר את הזיקוקים לסדרה.
הפעם נקלעו הפייסרס לפיגור של 6 נקודות כאשר נותרו 16.4 שניות לסיום המשחק הראשון, מילר קלע 8 נקודות ב-8.9 שניות והבטיח ניצחון בשתי נקודות.
הפייסרס הצליחו לגבור על הניקס בשבעה משחקים ולעלות לגמר המזרח, שם פגשו את אורלנדו מג'יק אותה הצליחו למשוך לשבעה משחקים לפני שהודחו.
בעונת 1997/1998 בחרו הפייסרס את לארי בירד כמאמן הקבוצה.
תחת הדרכתו הם שברו את שיא הניצחונות של המועדון כאשר סיימו את העונה במאזן של 58:24, שיפור דרמטי של 19 ניצחונות לעומת עונת 1996/1997. כריס מאלין הצטרף למועדון במהלך הפגרה, ומייד הפך לבורג מרכזי בקבוצה ולסמול פרוורד הפותח.
עוזר המאמן ריק קרלייל, שהיה אחראי על ההתקפה, ודרק הארטר שאימן את ההגנה, היו המפתחות להוצאת המיטב מסגל שחקני הקבוצה, דוגמת דייל דייוויס, אנטוניו דייוויס ודריק מקי.
רג'י מילר וריק סמיתס הגיעו לסגל נבחרת האולסטאר של המזרח באותה עונה, ובפלייאוף, גברו הפייסרס על קליבלנד קאבלירס ועל ניו יורק ניקס לפני שנוצחו על ידי שיקגו בולס בגמר המזרח בסדרה של שבעה משחקים.
עונת 1998/1999, שהייתה מקוצרת עקב שביתת שחקנים, זכו הפייסרס שוב באליפות הבית המרכזי עם מאזן של 33:17 וגברו על בשתי סדרות הפלייאוף הראשונות על מילווקי באקס ופילדלפיה 76' בהתאמה, לפני שנוצחו על ידי ניו יורק ניקס בגמר המזרח בשישה משחקים.
בעונת 1999/2000 הפייסרס העבירו את הפאוור פורוורד הפופולרי אנטוניו דייוויס לטורונטו ראפטורס בתמורה לבחירת הסיבוב הראשון ג'ונתן בנדר, שנחשב עד היום כטרייד שנוי במחלוקת בקרב אוהדי הפייסרס.
אך בפלייאוף, לאחר מאזן של 56:26 במהלך העונה הרגילה, ניצחו הפייסרס את השלב הראשון של הפלייאוף מול מילווקי באקס העקשניים, גברו על פילדלפיה 76' בסיבוב השני ולבסוף הצליחו לשבור את מחסום גמר ה-NBA, לאחר שגברו על ניו יורק ניקס בשישה משחקים בגמר המזרח.
הופעתה הראשונה בגמר ליגת ה-NBA הפגישה את אינדיאנה פייסרס עם לוס אנג'לס לייקרס.
הלייקרס ניפצו את תקוות האליפות של הפייסרס לאחר שגברו עליהם בשישה משחקים.
אך הפייסרס הצליחו לגרום לתבוסת הפלייאוף הגדולה ביותר בתולדות לוס אנג'לס לייקרס, לאחר שגברו עליהם בפער של 33 נקודות במשחק החמישי בסדרה.
בעונת 2001/2002 ערכו הפייסרס טרייד ענק עם שיקגו בולס, ששלח את ג'יילן רוז וטרוויס בסט לשיקגו בתמורה לבראד מילר, רון ארטסט, קווין אולי ורון מרסר.
בראד מילר ורון ארטסט הפכו בשנים הבאות לשחקני אולסטאר.
הטרייד הפיח רוח חיים חדשה בפייסרס המדשדשים, והקבוצה הצליחה לחזור אל משחקי הפלייאוף, שם גררו את המדורגת ראשונה במזרח, ניו ג'רזי נטס, לחמישה משחקים, כאשר במשחק החמישי והמכריע הפסידו לאחר 2 הארכות.
באותה העונה ערך ג'רמיין אוניל הופעה ראשונה מיני רבות במשחק האולסטאר, מוחק את הספקות שליוו את הטרייד שהעביר אותו לאינדיאנה מפורטלנד תמורת סוס העבודה הוותיק, דייל דייוויס.
ב-19 בנובמבר 2004 נערך משחק בין אינדיאנה פייסרס לדטרויט פיסטונס באולם הפאלאס של אובורן הילס שבדטרויט.
לקראת סיום המשחק, כאשר הפייסרס היו בדרכם לניצחון, ביצע שחקן פייסרס, רון ארטסט, עברה קשה על בן וולאס.
וולאס הגיב במכה חזקה לעברו של ארטסט והדבר התדרדר לתגרה מלאה בין שחקני שתי הקבוצות, כאשר גם כמה אוהדים נוטלים בה חלק.
בעוד ארטסט שוכב על שולחן המזכירות, השליך אוהד הפיסטונס, ג'ון גרין, ספל בירה לעברו, פעולה שגרמה לארטסט להסתער אל עבר היציעים.
סטיבן ג'קסון התלווה אל ארטסט בפריצה אל היציעים בעוד ג'רמיין אוניל חבט באוהד שהתפרץ אל הפרקט.
המשחק הופסק כאשר נותרו 46 שניות לסיום ושחקני הפייסרס ירדו מהפרקט כאשר הם זוכים למקלחת של בירה ושאר משקאות קלים שהומטרו לפרקט מהיציעים.
כמה מהשחקנים המעורבים ספגו עונשי השעיה מקומישינר הליגה, דייוויד סטרן.
ארטסט הושעה עד לסוף העונה הרגילה וכן ממשחקי הפלייאוף, ובסך הכל 73 משחקים, ההשעיה הארוכה ביותר שספג שחקן לתקרית שהתרחשה בתחומי המגרש בהיסטוריה של הליגה.
השעיות אחרות כללו את סטיבן ג'קסון שהושעה מ-30 משחקים, ג'רמיין אוניל שהושעה מ-25 משחקים, בן וולאס שהושעה מ-6 משחקים ושחקן הפייסרס אנתוני ג'ונסון שהושעה מ-5 משחקים.
השעייתו של אוניל קוצרה לאחר מכן ל-15 משחקים על ידי הבורר רוג'ר קפלן, החלטה שהושארה על כנה על ידי השופט המחוזי ג'ורג' דניאלס.
נגד אוניל הוגשו שני כתבי אישום בגין תקיפה והכאה, בעוד נגד ארטסט, ג'קסון, ג'ונסון, ודייוויד האריסון הוגש כתב אישום אחד.
לאחר התגרה, וההשעיות שבעקבותיה, נפגע מאזנם של הפייסרס.
הם הפכו מקבוצה המועמדת לאליפות לקבוצה של מסביב ל-50% הצלחות.
הפיסטונס הפכו בסופו של דבר לאלופי הבית המרכזי.
למרות הקשיים מההשעיות ומכמה פציעות, השיגו הפייסרס את הכרטיס לפלייאוף המזרח עם מאזן של 4:38. סיבה מוצקה לסיום החזק של העונה הייתה חזרתו לקבוצה של דייל דייוויס ששוחר על ידי ניו אורלינס הורנטס לאחר שהועבר לשם מגולדן סטייט ווריורס.
הוא השתתף ב-25 המשחקים האחרונים של העונה הרגילה ובכל משחקי הפלייאוף, ותרם נוכחות חזקה בעמדת הסנטר.
חתימתו המחודשת של דייוויס בקבוצה חפפה את פציעתו של ג'רמיין אוניל, שהותירה אותו מחוץ למגרש למשך כל העונה הרגילה.
המשחק הראשון ממנו נעדר אוניל היה גם המשחק הראשון בו הופיע מחדש דייוויס במדי הקבוצה.
למרותה הצרות אותן עבר המועדון הצליחו הפייסרס בעונת 2004/2005 להעפיל לפלייאוף בפעם השלוש עשרה בארבע עשרה השנים האחרונות.
בסיבוב הראשון של הפלייאוף, גברה אינדיאנה על אלופת הבית האטלנטי, בוסטון סלטיקס, בשבעה משחקים, כאשר הם מנצחים במשחק השביעי בבוסטון בהפרש משמעותי 97:70. הפייסרס התקדמו לסיבוב השני בו פגשו את דטרויט פיסטונס, בשחזור של גמר אזור המזרח שנה אחת קודם לכן.
הסדרה החזירה את הקבוצות לאולם הפאלאס של אובורן הילס בדטרויט, שהיה זירת ההתרחשות לתגרה שרבים העריכו כי סיימה את העונה עבור הפייסרס.
למרות מאמצו של מילר, הפייסרס הפסידו, שולחים את מילר לפרישה מבלי שזכה בתואר אליפות במהלך 18 שנות הקריירה שלו במדי הפייסרס.
חולצתה של מילר ועליה המספר 31 הוצאה לגמלאות על ידי הפייסרס ב-30 במרץ 2006 כאשר הפייסרס שיחקו נגד פיניקס סאנס.
למרות חסרונו של מילר, הסגה של ארטסט, ופציעות מפתח מרובות, הצליחו הפייסרס להגיע אל הפלייאוף בשנת 2004 בפעם ה-14 ב-15 עונות.
הפייסרס גם היו לקבוצת החוץ היחידה שניצחה את משחק מספר 1 בסיבוב הראשון.
אך ניו ג'רזי ניצחה במשחק השני ואיזנה את הסדרה לפני שהקבוצות נפגשו באינדיאנה.
במשחק מספר 3 בסדרה קלע ג'רמיין אוניל 37 נקודות והפייסרס חזרו להוביל 2:1 בסדרה.
אך הנטס ניצחו את משחקים 3 ו-4 ועלו ליתרון 3:2 בסדרה.
במשחק השישי שנערך בניו ג'רזי קלע אנתוני ג'ונסון 40 נקודות, אך תצוגה זו לא סייעה לפייסרס שהפסידו במשחק 96:90.
עונת 2006/2007 הייתה אחת העונות הגרועות ביותר בתולדות המועדון.
הפייסרסנ סיימו את העונה הרגילה במאזן 35:47. נקודת המפנה של העונה הייתה 11 הפסדים רצופים שהחלו בסביבות פגרת האולסטאר.
פציעות של ג'רמיין אוניל ומרקיז דניאלס, חסרונו של פויינט גארד שיגבה את הפציעות, טרייד שנערך במחצית העונה ושינה את הכימיה בתוך הקבוצה, יכולות הגנתיות ירודות, והיותה קבוצת ההתקפה הגרועה ביותר בליגה, היו הסיבות העיקריות להחלשותה של הקבוצה.
ההפסד ב-15 באפריל לניו ג'רזי נטס חיסל את סיכויי העפלה לפלייאוף של הפייסרס, לראשונה מאז עונת 1996/1997.
ב-25 באפריל 2007, הודיע המועדון על פיטוריו של המאמן ריק קרלייל, כאשר מאזן סיום העונה השלילי, לראשונה מזה עשור, היה אחת הסיבות המרכזיות לפיטוריו.
נשיא המועדון, לארי בירד, הודיע כי לקרלייל הייתה ההזדמנות להישאר במועדון בתפקיד אחר.
מאוחר יותר בחר קרלייל לעזוב ולקח את תפקיד הפרשן ברשת ESPN לפני שחזר לתפקיד מאמן דאלאס מאבריקס בשנת 2008. ב-31 במאי 2007 מונה ג'ים אובראיין ליורשו של קרלייל.
אובראיין הבהיר כי מטרתו היא להחזיר את הפייסרס אל הפלייאוף בעונת 2007/2008, אך הוא כשל במטרה זו לכל אורך כהונתו.
כמו כן, הוא הודיע כי הוא מעדיף משחק קצבי ובעל מהלכים מהירים, בניגוד לקודמו קרלייל שהעדיף סגנון אימון איטי, קפדני, ומדויק.