tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה העת גם נסללו כבישים ורחובות, גנים ציבוריים ניטעו והוקמו בתי ספר ממלכתיים ודתיים.
בעיירה הוקמו שני בתי קולנוע; ב-1959, קולנוע כוכב במרכז העיירה, ובסביבות 1970, קולנוע מרחבים, בכניסה אליה.
בסוף שנות השבעים קלטה אופקים פליטים מווייטנאם, שספינתם היטלטלה בים, כאשר אף מדינה אחרת לא הייתה מוכנה לקלוט אותם.
מנחם בגין (שזיכרון השואה ופליטים יהודים המטלטלים בים היו טבועים בו היטב), ראש הממשלה באותה העת, החליט על קליטת הפליטים בישראל.
בשנת 1984 נוסד בעיר בית חב"ד, אשר הקים רשת מוסדות חינוך לכלל האוכלוסייה, אשר סייעו רבות לקליטת עולי ברית המועצות מספר שנים מאוחר יותר.
מיד עם פתיחתו בית חב"ד בעיר העמיד בית תמחוי לנזקקים שמחלק מנות חמות וביגוד לתושבים הזקוקים לכך.
בשנות ה־90 הגיעו אל העיר עולים רבים מברית המועצות ומאתיופיה.
בשנת 1995 קיבל היישוב מעמד של עיר.
ב־1997 הוקם בעיר גרעין תורני בשם "אפיקי אורות".
על רקע המשבר בענף הטקסטיל שהביא לסגירת מפעלי התעשייה המרכזיים בעיר, ובצדו גלי העלייה הגדולים שפקדו את העיר בשנות ה־90, גדל בה מאוד אחוז האבטלה מאמצע שנות התשעים.
גם בשנות האלפיים סובלת אופקים ממחסור במקומות עבודה, ורמת השכר בה היא מהנמוכות בערי ישראל.
אופקים משמשת כמרכז עירוני ליישובים במועצות האזוריות מרחבים ואשכול.
בשנים 2015 עד 2023 העיר החלה להתפתח לאחר קיפאון דמוגרפי, נבנה בה "מרכז צעירים" הכולל בית קפה וקולנוע, וכן אלפי יחידות דיור חדשות ומרכזי מסחר ותעסוקה.
בינואר 2016 נפתחה תחנת הרכבת באופקים.
התחנה היא חלק מקו הרכבת אשקלון-באר שבע.
פתיחת התחנה קיצרה את זמני הנסיעה בין אופקים וגוש דן.
בפברואר 2017 נחתם הסכם הגג שיוסיף לעיר אופקים יותר מ-12 אלף יחידות דיור חדשות, חלקן בבנייה צמודת קרקע וחלקן בבנייה לגובה, בבניינים עד 13 קומות.
במסגרת הסכם זה החלו להיבנות שכונת הפארק ששטחה 1,000 דונם (בין נחל אופקים לשכונת שפירא) ושכונת חורשת נח ששטחה 453 דונם (ממזרח לאזור התעשייה וצפונית לחורבת פטיש, ומדרום לתחנת הרכבת ונחל פטיש.
על פי מסמכי התכנית מוצעת בניה של 1,000 יח"ד בצפיפות של כ – 5.7 יחידות דיור לדונם נטו).
באופקים פועלים כפר סטודנטים של עמותת איילים, מתנדבי שנת שירות של ארגון צמר"ת ותוכנית "קדימה".
בנוסף על כך, פועלים בעיר גרעין חיילים של תוכנית "עם:וארץ" מטעם מכינת עין פרת ומכינה קדם צבאית "אופקים למדע" מטעם מכון דוידסון לחינוך מדעי.
ב-7 באוקטובר 2023, פתח חמאס בטבח שבעה באוקטובר, בעקבותיו פרצה מלחמת חרבות ברזל.
במהלך המתקפה פרץ בעיר קרב אופקים כאשר מחבלי חמאס פלשו לעיר מרצועת עזה ורצחו כ-50 מתושבי ושוטרי העיר והאזור, בהם סנ"צ ג'יי אר דוידוב.
מחבלים השתלטו על ביתה של רחל אדרי והחזיקו בה ובבעלה דוד כבני ערובה, כאשר יחידת המשא ומתן של משטרת ישראל ניהלה מולם משא ומתן שנמשך כ-18 שעות, שבסופו פרץ לבית כוח לוחמי ימ"מ שהביא לשחרורם, לאחר שהרגו את המחבלים.
אופקים מרוחקת כ-26 ק"מ מרצועת עזה והיא היישוב המרוחק ביותר שעליו פשטו מחבלי חמאס (ואחריה צאלים, 20 ק"מ).
בדצמבר 2023 רשות מקרקעי ישראל הגדירה את חיזוק יישובי הנגב המערבי, ובהם גם העיר אופקים, כאחד היעדים החשובים של הרשות.
בינואר 2024 שוכנו 30 משפחות ממפוני קיבוץ סופה בדירות בבניינים חדשים באופקים שטרם אוכלסו.
רבים מתושבי העיר פונו מבתיהם, ובהיעדר סיוע מממשלת ישראל או מעיריית אופקים נאלצו לקבל סיוע ומימון מארגוני חברה אזרחית, בהם בונות אלטרנטיבה, הקרן החדשה לישראל ואחים לנשק.
בפברואר 2024 פורסם כי מנהלת תקומה הגדירה רק מספר מצומצם של רחובות בעיר כאזורים שהתחוללה בהם לחימה, והיא לא מתכוונת לשקם את העיר או להכיר בשאר תושביה כנפגעי פעולות איבה.
להלן נתוני התפתחות האוכלוסייה ביישוב:
פארק אופקים – שוכן במזרח העיר, ונטועה בו חורשה של עצי אשל הפרקים.
בפארק נמצאת גם מערת אלג'ריר, ששימשה מאגר מים קדום.
בפתח המערה נמצאת מחצבה, שממנה נלקחו האבנים לבניית מבצר פטיש – השוכן במזרח הפארק.
מבצר פטיש – נקרא גם "קלעת פוטיס"; מבנה עות'מאני שנבנה ב־1894 על מנת לתווך בסכסוכים שפרצו בין שבטי הבדואים באזור ולשמור על הסדר.
פארק סיירת שקד – שוכן כ־3 קילומטרים דרומית לעיר ומשתרע על כ־6,000 דונם.
בפארק מוצבת אנדרטה לזכר הנופלים מקרב לוחמי הסיירת, גשר רכבת באורך 130 מטר מתקופת המנדט ומתקנים קדומים לאיסוף מים.
נחל אופקים זורם בשטח הפארק.
חורבת מנוח – אתר ארכאולוגי מהתקופה הישראלית, ההלניסטית והביזנטית.
סינגל אופקים – מסלול אופניים מעגלי לרוכבי שטח שאורכו 22 ק"מ יוצא מהעיר אופקים דרך נחל אופקים, פטיש, שמריה ונחל גרר.
הסינגל נבנה על ידי העמותה הקהילתית אחוזת נגב וקרן קיימת לישראל.
בית כנסת אור התורה (ג'ריבת ג'רבה) - בית כנסת שנבנה בשנת 1973 על ידי עולים מתוניסיה, והוא תעתיק מדויק של בית הכנסת העתיק מהאי ג'רבה.
בקיץ 2023 נפתח בקאנטרי פארק מים המשתרע על כ-7 דונמים, יש בו שמונה מגלשות בהן מגלשת אבובים באורך 86 מטר, ומגלשות נוספות באורך של 4–58 מטרים.
כמו כן בפארק יש מיני-גולף, בריכה ומזרקות מים.
בעיר נמצאת תחנת הרכבת אופקים המשרתת את תושביה כחלק ממסילת אשקלון–באר שבע.
מהתחנה יוצאות רכבות צפונה לנתיבות, אשקלון, אשדוד, יישובי גוש דן, תל אביב-יפו, טבעת השרון והרצליה, ודרומה לבאר שבע.
חברת דן בדרום מפעילה בעיר 5 קווים פנימיים אשר יוצאים מתחנת הרכבת אל העיר, אך אינם מוגדרים כקווי הזנה, ומפעילה שירות עירוני ובין-עירוני לבאר שבע, תפרח, מועצה אזורית אשכול, להבים, אשקלון ואשדוד.
חברת גלים מפעילה קווים לירושלים ובני ברק, וחברת מטרופולין מפעילה קווים לתל אביב-יפו רחובות ודימונה.
כמו כן בסופי שבוע ובחגים פועלים קווים אשר מופעלים על ידי החברות דן בדרום וקווים לערים ביתר עילית, מודיעין עילית, אלעד ובית שמש.
מועצת אופקים הוקמה בנובמבר 1957. היא הוכרזה כעיר בשנת 1995.
שנים שם מלא הערה 1955 יעקב שמשוני ראש מועצה אזורית מרחבים, אשר ייצג את הוועד המקומי של אופקים 1955–1958 יהודה מרציאנו יו"ר הוועד המקומי 1958–1960 דב פרידקין ראש המועצה הממונה, מפא"י 1960–1961 משה ביתן ראש המועצה הנבחרת, מפא"י.
"אופקים חדשים" (בפרסומיה אוית השם כאפקים חדשים) הייתה קבוצת אמנים שפעלה בישראל בשנים 1948–1963 וביקשה לעודד את השפעת האמנות הבין-לאומית על האמנות החזותית בישראל.
תרומתה העיקרית הייתה בגיבוש סגנון ציור ופיסול לירי, בעל סממנים של הפשטה.
עם הקמת מדינת ישראל בשנת 1948 פעלה בארץ ישראל "אגודת הציירים והפסלים בארץ ישראל" (שהוקמה כ"אגודת אמנים עברית").
היא הציגה החל משנת 1923 תערוכות קבוצתיות שונות.
אחת מן התערוכות הללו – "תערוכת השמונה" – התקיימה בחודש דצמבר 1942 ב"בית הבימה" ובה הוצגו עבודותיהם של אריה ארוך, אהרון גלעדי, צבי מאירוביץ, אברהם נתון (נתנזון), אביגדור סטימצקי ויחזקאל שטרייכמן.
פסל נוסף – דב פייגין הופיע בקטלוג אך לא השתתף לבסוף בתערוכה.
תערוכה נוספת – "תערוכת השבעה" – התקיימה בשנת 1947, במוזיאון תל אביב, בהשתתפות ארוך, גלעדי, מאירוביץ, נתון, שטרייכמן, יעקב וכסלר ויוסף זריצקי.
בנוסף, סימלו תערוכות אלו התבדלות מסוימת וכ"הופעה חיובית" של האמנים על רקע "משטר ה'כלליות' [...] המסייע לטשטש גבולין ומידות, כדי להשליט את הבינוניות"
המניע הישיר להקמה של קבוצה אלטרנטיבית לאגודה הכללית נולד בשנת 1948, עם ההזמנה להציג תערוכה של אמנים ישראלים במסגרת הביתן האיטלקי בביאנלה של ונציה.
יוסף זריצקי, שכיהן כיו"ר האגודה באותה עת, החליט לבחור על דעת עצמו, ולא מתוך שיתוף כלל האמנים, את רשימת האמנים המשתתפים; זאת, בשל חששו מפני בחירתם של אמנים בינוניים על ידי הכלל.
במהלך האספה הוחלט על הרחקתו מן האגודה של זריצקי.
בתגובה להאשמות הודיעו 15 אמנים נוספים ובהם משה קסטל, יחזקאל שטרייכמן ויוחנן סימון על פרישה מיידית מן האגודה, והזמינו את זריצקי להקים אגודה עצמאית.
הצעד הראשון של 16 האמנים הפורשים היה החרמת התערוכה הכללית של אמני ארץ ישראל, שחנכה את בית האמנים החדש בתל אביב.
ב-2 ביולי 1948 פרסמו הפורשים גילוי דעת בעיתון "הארץ" ובו טענו כי האגודה חייבת להבליט את הישגי הציור העברי, ולא לשקוע בבינוניות.
ב-9 בנובמבר 1948 הציגה הקבוצה החדשה תערוכה במוזיאון תל אביב תחת השם "אופקים חדשים".
על פי סברה מקובלת השם ניתן לקבוצה על ידי חיים גמזו.
סברה אחרת, המבוססת על זכרונות זריצקי ווכסלר, טוענת כי היה זה אברהם שלונסקי שהגה את השם.
יצירותיהם של חמישה עשר המציגים לא הציגו אחידות אסתטית או סגנון ציור משותף, אולם התערוכה נתפשה כרצון לשינוי טבעה של האמנות המקומית.
לקבוצה לא היה זיהוי מפלגתי מוצהר, אך היא הייתה קשורה עם "המרכז לתרבות מתקדמת" של מפ"ם.
קשר זה היה עילה לחלק מההתקפות על הקבוצה, בטענה שהם יוצרים תרבות בהשפעת הקומוניזם הסובייטי.
עילות אחרות להתקפת חברי הקבוצה היו דווקא היעדר משנה חברתית והיותם אינדיבידואליסטים.
בינואר 1950 אישרה הקבוצה, שהציגה בשנת 1949 שתי תערוכות נוספות, נוסח של תקנון ובו נוסח מעודכן של מטרתה: "טיפוח אמנות פלסטית מקורית, תוך הקפדה על רמה גבוהה והזדהות עם אמנות זמננו הנושאת את רעיון הקדמה".
בשנת 1956 התרחש פילוג בקבוצת "אופקים חדשים" כאשר קבוצה בראשות מרסל ינקו פרשה.
טענתם העיקרית הייתה נגד ההתבדלות של "אופקים חדשים" ואי־רצונם להופיע עם ציירים אחרים.
שהיא נעשתה כיתתית מדי, סגורה ומצומצמת וקפאה על מקומה.
כמו כן באו בטענות נגד "פולחן האישיות" של זריצקי הדומננטי.
הקבוצה ערכה תערוכה בבית המלין בתל אביב, בה השתתפו מלבד ינקו, גם אהרן כהנא, משה מוקדי, צבי מאירוביץ, אביגדור סטימצקי, ז'אן דוד, משה קסטל, דוד פלומבו, לואיז ובצלאל שץ.
בשנת 1957 הקימו אנשי "אופקים חדשים" אגודת ציירים חדשה ואלטרנטיבית אשר כל אנשי הקבוצה המזוהים עמם פרשו רשמית מהאגודה הוותיקה.
האגודה החדשה החלה לנהל מגעים עם מוסדות שונים לגבי תערוכות שתכננו לכבוד שנת העשור למדינה, לרבות תערוכות מחוץ לגבולות ישראל.
אמני "אופקים חדשים" התנגדו להציג במסגרת תערוכות משותפות עם אמנים מהאגודה הוותיקה.
הם ראו עצמם כנציגים בלעדיים של המודרניזם והמופשט הישראלי, עמדה שעוררה התקוממות.
גם בתוך "אופקים חדשים" הייתה התנגדות לעמדה זו, משום שבקבוצה דבקה תדמית של מי שמכשילה תוכניות ממשלתיות להצגת אמנות.
לבסוף הושגה פשרה שאפשרה לחברי הקבוצה להשתתף בתערוכות שונות לפי צו מצפונם, בכפוף לאישור הוועד.
כל אחת מן התערוכות לוותה בקטלוג (למעט שתי התערוכות של שנת 1949, להן נדפס קטלוג משותף אחד).
שלושת האמנים הבולטים בקבוצה והמזוהים עמה יותר מכל היו יוסף זריצקי, יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי.
הבולט ביניהם היה יוסף זריצקי, שהיה המנהיג, האמן המרכזי והאידאולוג של הקבוצה.
אמנים רבים נוספים נמנו אף הם על קבוצה זאת (אם כמייסדים ואם כמצטרפים).
בין אלה ניתן למצוא את חיים קיוה, מרדכי אריאלי, אביגדור לואיזאדא, פנחס אברמוביץ, אהרון כהנא, צבי מאירוביץ, מרסל ינקו, משה קסטל, דב פייגין, יחיאל שמי, יעקב וכסלר, רוברט בזה, אבשלום עוקשי, אברהם נתון, שמואל רעיוני ואחרים.
ייחודה העיקרי של הקבוצה היה גיבוש חבריה סביב גישה כללית – העדפת האוניברסלי והבין-לאומי על החברתי והמקומי.
למרות מאפיינים אוונגרדים בקבוצה, היא אומצה עד מהרה על ידי הממסד האמנותי (ובפרט על ידי מוזיאון תל אביב לאמנות) וחבריה הפכו לנציגיה הבולטים של המדינה בתערוכות בין-לאומיות שאליהן הוזמנו נציגי ישראל.
בהעדפתם את האוניברסלי על המקומי, השפיעו חברי הקבוצה, על כל הפעילות האמנותית בארץ.
זריצקי הסביר בקטלוג התערוכה הראשונה של הקבוצה כי מטרתה היא "להסביר לקהל את דרכיה וצורותיה של האמנות החדשה, ולהחדיר בו ערכי אמת אלה למען יוכל לעכלם ויצעד קדימה יחד איתנו".
מקור ההשפעה החזק על חברי הקבוצה הייתה האמנות האירופית המופשטת, ובייחוד השפעת האמנות הצרפתית של פיקאסו וז'ורז' בראק, אשר היו מחלוצי ההפשטה.
השאיפה לאוניברסליזם הביאה את האמנים להתרכז באמנות שנחשבה בעיניהם באותה עת כאוונגרד אמנותי מתקדם.
אמנות אשר תתבסס על האלמנטים הכי בסיסים והכי טהורים של ציור: קו, מרקם, צבע, קומפוזיציה.
התנועה הציגה גרסה מקומית לסגנון הציור המופשט שהיה מפותח באירופה ובארצות הברית זה מכבר.
להדגיש כי אמני הקבוצה הושפעו מן המופשט הפריזאי של שנות החמישים והשישים ודומה שהתעלמו מן האקספרסיוניזם המופשט של אסכולת ניו יורק.
רוב חברי הקבוצה כלל לא הגיעו לאמנות מופשטת "טהורה", אלא להפשטה בעלת זיקה לנוף המקומי.
במרוצת השנים גדל מספרם של הפסלים בקבוצה משלושה שהציגו בתערוכה הראשונה לשישה ובהדרגה תפס הפיסול מקום חשוב לצד הציור.
סגנון הציור האקספרסיבי של הקבוצה, שימש פעמים רבות מסגרת לציור בעל מאפיינים לאומיים שונים.
יוסף זריצקי, לדוגמה, יצר בשנים אלו סדרות של ציורים הנושאים שמות של יישובים וקיבוצים כגון "יחיעם" (1951) ו"נען" (1950–1952) ובהם הפשטה צורנית של הנוף.
דב פייגין יצר פסל מופשט בשם "אלומות" (1956), כך גם מרסל ינקו, אשר פיתח סגנון פיגורטיבי-אקספרסיבי המציג "חיילים" או "צופרי אזעקה".
אחרים, כמו משה קסטל ואהרון כהנא, הוסיפו לסגנון מוטיבים "מזרחיים" בהשפעה של האמנות הכנענית.
הרשימה להלן כוללת את שישה עשר האמנים המייסדים ועוד שבעה שהצטרפו והשתתפו ברבות מן התערוכות של הקבוצה.
אין הרשימה כוללת ארבעה אמנים (רוברט בזה, אהרון גלעדי, ז'אן דוד ואריה נבון) שנמנו עם מייסדיה אך פרשו כעבור זמן לא רב, כמו גם אמנים אורחים שהוזמנו לעיתים להציג בתערוכותיה.
אופרה הוא דפדפן מבית חברת Opera Software שהושק בשנת 1995. קוד המקור אינו פתוח למפתחים שאינם חלק מצוות הפיתוח של החברה.
דפדפן תומך במערכות הפעלה שונות כגון: חלונות, מקינטוש, לינוקס, FreeBSD, סולאריס ועוד.
גון סטפנסון, ון טצ'נר וגייר יבארסקי מחברת הטלפונים הנורווגית טלנור, פיתחו את הדפדפן ב-1994 לשימוש ברשת מקומית של החברה.
בסוף 1995 השניים הקימו את Opera Software, לאחר שטלנור אפשרה להם להמשיך בפיתוח הדפדפן.
בתחילה הדפדפן נקרא MultiTorg Opera.
הוא היה הדפדפן הראשון בעל סרגל צד ובעל ממשק לשוניות.
החברה התמקדה במהירות הצגת הדפים ושימוש נכון במשאבי המערכת.
בנוסף, ניתן דגש על נגישות על מנת שמשתמשים בעלי מוגבלויות עדיין יוכלו לעבוד ברשת.
אופרה 6.0 תמכה ברוב הסטנדרטים של ה-W3C ו-CSS בנוסף, בתוספים של נטסקייפ וכן תקנים אחרים כגון WAP ו-WML עבור מכשירים סלולריים.
מצד שני, התמיכה ב-ECMAScript יחד עם HTML DOM, הייתה עדיין חלקית, במיוחד עבור דפים דינמיים.
ב-20 באפריל 2006 אופרה הוציאה את גרסה 8.50 בחינם וללא פרסומות לאחר שנים שבהן הגרסה החינמית הציגה פרסומות בראש הדפדפן.
בשנת 2016 קבוצת משקיעים סיניים רכשה את דפדפן האינטרנט.
קונסורציום בראשות Golden Brick Silk Road רכש את גרסאות הסלולר והמחשב שולחני של דפדפן האינטרנט, בתוספת אפליקציות ביצועים ופרטיות, אך לא את יחידות הפרסום, המשחקים והטלוויזיה.
בשנת 2019 החברה שחררה גרסת דפדפן למשחקים, Opera GX, וגרסה ממוקדת הצפנת וארנק בלוקצ'יין שוחררה כגרסת בטא בתחילת שנת 2022.
באפריל 2023 אופרה הכריזה על שיפור גדול של הדפדפן, תחת השם Opera 100 או "Opera One".
העדכון כולל הוספת ממשק משתמש חדש ומספר תכונות הקשורות לבינה מלאכותית.
להלן מספר תכונות ייחודיות תכונות ייחודיות
הדפדפן מכיל תוכנת דוא"ל התומכת בחשבונות מסוג POP, SMTP וב-IMAP, מסוגל להציג חדשות מסוג RSS ו-ATOM ותומבת בפרוטוקול הצ'אט IRC.
אופרה מאפשרת חיפוש מידע ממקורות שונים, כגון: גוגל, אמזון, ebay ועוד.
ניתן גם בנוסף לבצע חיפוש או תרגום של מילה או משפט ישירות מהעמוד על ידי סימון הטקסט ובחירת הפקודה המתאימה בתפריט הלחצן הימני בעכבר.
אופרה בגרסה 9.2 מאפשרת להגדיר מספר אתרים מועדפים בחיוג מהיר.
עם פתיחת לשונית חדשה ניתן לבחור אחד מהאתרים שהוגדרו בחיוג מהיר במקום להקליד את כתובתו.
משתמשים יכולים ליצור קובצי סגנון (CSS) פרטיים ולהשתמש בהם לשינוי תצוגת כל אתר.
ניתן גם לשנות בצורה זו את תצוגת ברירת המחדל של אופרה לאתרים, לתוכנת הדוא"ל שלה ועוד.
מספר קבצים כאלו מצורפים עם אופרה 7, ביניהם אחד שמדמה מראה של אתר המוצג על מחשב מסוג בקומודור 64.
אופרה יכולה לפרוס כל אתר במסך קטן, למשל במקרה של מחשבי כף יד .
אתרי באינטרנט יכולים להופיע בתור סרגל צד.
האתר יכול להיות מוקטן לגודל הסרגל בעזרת SSR.
ניהול הדוא"ל, הפתקים ועוד מתבצע לרוב על ידי סרגלי צד.
תמיכה בשפות שונות במתבצע בעזרת קובץ תרגום לשפת היעד.
ניתן לתרגם גרסה לשפה אחרת על ידי הוספת קובץ תרגום.
החל מגרסה 9 באופרה קיימת גם תמיכה בהורדה ישירה בביטורנט ללא צורך בתוכנות חיצוניות.
מאז גרסה 3.5, הייתה לאופרה תמיכה בטכנולוגיית הרשת CSS (אחד ממפתחי הטכנולוגיה הוא עובד בחברת אופרה).
עד גרסה 6.0 אופרה תמכה ב-Netscape API לתוספים ותמיכה ב-WAP ו-WML עבור מכשירים אלחוטיים, אך, תמיכתה ב-ECMAScript (אשר ידוע יותר בשם JavaScript) וב-DOM הייתה בסיסית.
אופרה 7 הציגה מנוע פריסת תצוגה חדש -Presto, אשר אופיין בשיפור בכל הנוגע לתמיכה ב-CSS, שפות סקריפט ו-DOM, ממשק גרפי חדש וכן ב-M2. במאי 2004, גרסה 7.5 יצאה ובה נוספו קורא RSS ולקוח IRC.
באופרה 8 נוספה תמיכה ב-SVG Tiny 1.1.
אופרה הייתה הראשונה אשר הוסיפה תמיכה ב-SVG לדפדפן.
אף על פי שהתוכנה תומכת בפלטפורמות רבות נתח השוק שלה אינו גדול, ומצוי בעיקר בתחום מחשבי כף יד והטלפונים הניידים.
CSS מקומי: משתמשים יכולים ליצור קובצי CSS משלהם, ולהשתמש בהם לשינוי תצוגת כל אתר, במקום או בנוסף ל-CSS של האתר עצמו.
ניתן גם לשנות בצורה זו את תצוגת ברירת המחדל של אופרה לאתרים, ללקוח הדוא"ל שלה ועוד.
מספר קבצים כאלו מצורפים עם אופרה 7, כולל קובץ אחד שידמה מראה של אתר כאילו הוצג בקומודור 64.
SSR (תצוגה למסך קטן): אופרה יכולה לפרוס כל אתר ברשת, לשם תצוגה על מסכים קטנים, למשל טלפונים חכמים או מחשבי כף יד שימוש אחר של SSR הוא לסרגלי צד.
סרגלי צד: כל אתר באינטרנט יכול להופיע בתור סרגל צד.
הגירסות לשפות השונות הן בקובץ המכיל תרגום לשפת היעד.
ניתן להמיר גרסה לשפה אחרת על ידי הוספת קובץ התרגום.
אופרה היא תוכנה מסחרית, ולפיכך החברה ציפתה לתשלום כלשהו.
למשתמש היו שתי אפשרויות חוקיות להשתמש באופרה: לשלם עבור התוכנה, או לראות פרסומות בזמן השימוש.
בהפעלה הראשונה של אופרה ניתן לבחור בין שני סוגי פרסומות: הפרסומות הרגילות והפרסומות של Google.
הפרסומות הרגילות: פרסומות אלו הן תמונות GIF סטטיות או נעות, התופסות מקום קבוע בפינה הימנית העליונה של המסך, בגודל של 468x60. אופרה מקבלת פעם בפעם קובצי פרסומות אלו בזמן שלא נשלח מידע דרך החיבור לרשת.
הפרסומות לא יוצגו בשעה שאופרה מופעלת במסך מלא (F11).
אופרה מסוגלת לכוון את הפרסומות על פי כתובת ה-IP של המשתמש, עד לרמה של מדינות.
פרסומות גוגל (Google AdSense): פרסומות אלו זמינות החל מגרסה 7.20. הפרסומות של Google קטנות יותר מהרגילות, מכילות טקסט בלבד וקשורות לנושא האתר שבו הגולש נמצא.
לשם כך, על אופרה למסור ל-Google את מיקום האתר.
הכתובת שבה גוגל משתמש, כוללת את מספר ה-IP ולכן גורמת לחשיפה פוטנציאלית של מחשב הלקוח.
לפרטים ראו הקישור החיצוני למטה.
מגרסה 8.50 אופרה אינה מציגה פרסומות בגרסה החינמית של הדפדפן.
רוב הכנסות החברה הם משילוב הדפדפן בטלפונים ומכשירים ניידים אחרים וכן מביצוע חיפוש דרך הדפדפן באמצעות מנועי החיפוש המובנים.
ב-20 באפריל 2006 יצאה גרסת בטא לדפדפן החדש שהגיע לגרסה 9. העדכון החדש מהווה פריצת דרך טכנולוגית בכך שהוא מביא לגולש תמיכה מובנית בווידג'טים והורדה ישירה בביטורנט ללא צורך בתוכנות חיצוניות.
תוכנות חדשות נוספות בגרסה 9 הן: אפשרויות פר-אתר, הוספת מנועי חיפוש נוספים (וכן ממשק משתמש לצורך ביצוע שינויים), חסימת פרסומות, הצגת תצוגה מקדימה של אתר, הוספת תמיכה בטכנולוגיות web 2.0.
עם יציאת אופרה 9 לשוק הדפדפנים, ברירת המחדל היא זיהוי כאופרה ולא כאינטרנט אקספלורר כבעבר.
אפשרות הסוואת הדפדפן לדפדפן אחר עדיין קיימת אבל הורדה מהתפריט הישיר כדי למנוע שימוש, אלא בבעיות תאימות קשות.
לאחר גרסת אלפא שלוש גרסאות בטא וגרסת RC יצאה ב-1 ספטמבר 2009 גרסת 10 הרשמית.
גרסה 10 מבוססת על מנוע משופר - פרסטו 2.2, מה שהופך אותה מהירה יותר בכ-40% מגרסאות קודמות, כמו כן נוספה טכנולוגיה חדשה אופרה טורבו המאפשרת גלישה מהירה יותר על ידי כיווץ העמודים הנטענים.
הטאבים הוויזואליים שופרו וכעת ניתן לראות תמונות מוקטנות של הדף הפתוח בלשונית, ללא צורך למעבר עכבר על הלשונית.
במודול הדואר אלקטרוני המובנה באופרה נוספה תמיכה בטקסט עשיר ומארק-אפ - כולל תמיכה מלאה בעברית.
גרסה 10 כוללת גם עדכון אוטומטי לגרסה החדשה ביותר, דיווח אוטומטי על קריסות בדפדפן, עיצוב אישי ומקום גדול יותר לשמירת קיצורים בחיוג מהיר, תיקון שגיאות כתיב (גם בעברית), אייקון ומעטפת חדשים.
גרסה 11 מבוססת על מנוע משופר - פרסטו 2.7
התכונה הבולטת היא תמיכה בהרחבות (extensions), המאפשרת להוסיף לאופרה תפקודים נוספים באמצעות סטנדרטים פתוחים (HTML,CSS, ותסריטי ג'אווה).
בשורת הכתובת נוספה תווית המציינת פרוטוקולים חיצוניים (כגון:HTTP) ופנימיים של אופרה (כגון: TURBO).
הקשה על התווית מספקת מידע עליה.
הפרמטרים בסוף שורת הכתובת מוסתרים כברירת מחדל.
ניתן להחליט אלו תוספים ייטענו בעת הפעלת הדפדפן להאצת הגלישה.
ערום טאבים - צירוף טאבים זה על זה לטאב הכולל קבוצה של טאבים.
מחוות עכבר ויזואליות - לחיצה והחזקה של לחצן הימני של העכבר מציגה תפריט ויזואלי של הפקודות הזמינות במחוות העכבר.
תחזית החיפוש של גוגל מובנית בתוך חיפוש אופרה ומציגה אפשרויות חיפוש בעת ההקלדה.
בעת שימוש בלקוח הדואר המובנה של אופרה ניתן לגרור ולשחרר חשבונות ופריטי דואר למיקום הרצוי וכן ניתן להסתיר את לשונית הדואר כאשר אינה בשימוש.
הגרסה, המכונה "Next", מריצה תוספים כתהליכים עצמאיים ובכך מאפשרת שליטה רבה יותר בעת פעולה לא תקינה שלהם ומשפרת את היציבות והאבטחה.
תמיכה מחודשת במעטפות לממשק הדפדפן
שיפור בתמיכה בהאצת חומרה להצגת אתרים
שינויי ממשק לטובת מודעות אבטחה בזמן גלישה
ב-12 בפברואר 2013 הכריזה אופרה שהיא מפסיקה את תמיכתה במנוע פריסת התצוגה Presto ומעבירה את הדפדפן שלה להשתמש במנוע WebKit כפי שמיושם על ידי גוגל כרום מפרויקט כרומיום.
אופרון הוא מודל של מקטע DNA המכיל מספר גנים אשר שעתוקם מבוקר באופן משותף.
מודל האופרון מופיע בעיקר אצל יצורים פרוקריוטיים ואצל נמטודות.
האופרון מורכב לרוב מגנים בעלי תפקיד משותף במנגנון מטבולי כלשהו – למשל קבוצת גנים הדרושים לסינתזה של חומצת אמינו מסוימת או לקליטה ולעיבוד של חומר מזון כלשהו.
לצד הגנים המבניים עצמם האופרון מכיל בדרך כלל שני אזורי בקרה שאליהם נצמדים חלבונים המשפיעים על שעתוק הגנים.
אופרון מכיל גן מבני אחד או יותר המתועתק לגדיל יחיד של RNA שליח פוליציסטרוני: מולקולת ה-RNA המקודדת ליותר מחלבון אחד.
במעלה הזרם (כלומר ב-DNA הנמצא לפני הרצף המתועתק) לגנים המבניים נמצא רצף הקדם (פרומוטר), ובמרחק קצר ממנו נמצא רצף של DNA הנקרא "מפעיל" (אופרטור).
כמו כן האופרון עשוי להכיל גנים מבקרים, כגון גן דכאן המקודד את יצירתו של חלבון בקרה הנקשר לרצף המפעיל ומעכב את התיעתוק.
גן הבקרה לא חייב להיות חלק מהאופרון עצמו, ויכול להיות ממוקם בכל מקום אחר בגנום.
קַדָּם הוא רצף DNA המאפשר לגן להיות מתועתק.
הקדם מזוהה על ידי RNA פולימראז, שמתחיל בתיעתוק ה-DNA.
בתהליך היצירה של RNA הקדם קובע אילו גנים ישמשו ליצירת RNA שליח, ובמובן רחב יותר שולט על החלבונים שהתא יוצר.
מפעיל הוא קטע DNA המבקר את פעילותם של הגנים המבניים באופרון שהוא קשור אליו, וזאת כיוון שהוא מהווה אתר קישור לחלבון דכאן או לחלבון מפעיל.
אזור זה הוא רצף בקרה שתפקידו הוא "הדלקה" או "כיבוי" של גן.
הבקרה על הגנים באופרון היא סוג של בקרה המאפשרת לאורגניזם לשלוט במגוון גנים בהתחשב בתנאי הסביבה.
בקרת האופרון יכולה להיות חיובית או שלילית.
בקרה שלילית של אופרון כוללת את קשירתו של חלבון דכאן לרצף המפעיל.
באופרון בעל מנגנון של בקרה שלילית מושרית, חלבון דכאן נקשר בדרך כלל למפעיל ומונע את תיעתוק הגנים.
אם מולקולת המשרן נמצאת, היא נקשרת לדכאן ומשנה את הקונפורמציה שלו כך שהוא לא יכול להיקשר למפעיל.
דבר זה מאפשר את שחרור הדכאן אם הוא היה קשור ל-DNA, ואת תחילת תהליך התיעתוק.
באופרון בעל מנגנון של בקרת דיכוי שלילי תיעתוק הגנים מהאופרון מתרחש באופן קבוע.
חלבוני הדכאן מיוצרים על ידי גן הבקרה אך אינם יכולים להיקשר למפעיל בקונפורמציה שלהם.
אולם מספר מולקולות, משלימות דכאן (קו-רפרסורים), יכולות להיקשר אליהם ולשנות את הקונפורמציה כך שהחלבון כן יוכל להיקשר למפעיל ולמנוע את התיעתוק.
אופרונים יכולים להיות נתונים גם למנגנון של בקרה חיובית.
בבקרה חיובית חלבון מפעיל מאיץ את התיעתוק באמצעות קישור ל-DNA (בדרך כלל באזור שאיננו אזור המפעיל).
באופרון בעל מנגנון של בקרה חיובית מושרית חלבונים מפעילים אינם יכולים להיקשר בדרך כלל לרצפים המתאימים להם ב-DNA.
אולם מספר מולקולות סובסטרט יכולות להיקשר לחלבוני ההפעלה ולשנות את הקונפורמציה שלהם כך שהם כן יוכלו להיקשר ל-DNA ולאפשר את התחלת התיעתוק.
באופרון בעל מנגנון של בקרת דיכוי חיובי החלבון המפעיל קשור בדרך כלל לקטע ה-DNA המתאים.
אולם ישנן מולקולות היכולות להיקשר אליו ולמנוע את קשירתו ל-DNA.
דבר זה מונע את התיעתוק.
האופרון הראשון שהתגלה, בשנת 1961, היה אופרון הלקטוז, וזהו ללא ספק האופרון הנחקר והנלמד ביותר.
את האופרון גילו הביולוגים הצרפתים ז'אק מונו (Jacques Monod) ופרנסואה ז'קוב (François Jacob), ועל כך זכו השניים בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בשנת 1965. האופרון מצוי בתאיהם של חיידקי Escherichia coli, והוא מאפשר לחיידק לנצל ניצול מיטבי מקורות שונים של אנרגיה.
אופרון הטריפטופן התגלה ב-1953 על ידי ז'אק מונו ומדענים נוספים.
אופרון זה הוא הראשון בחיידק E.coli שהתגלה כנתון לדיכוי.
בעוד שאופרון הלקטוז יכול להיות מופעל על ידי כימיקל (לקטוז), אופרון הטריפטופן מעוכב על ידי כימיקל (טריפטופן).
האופרון מכיל חמישה גנים מבניים: trp E, trp D, trp C, trp B ו-trp A, המקודדים את החלבונים המעורבים בייצור טריפטופן.
כמו כן האופרון מכיל אזור קדם ואזור מפעיל.
באופרון הלקטוז, הלקטוז נקשר לחלבון הדכאן ומונע ממנו לעכב את תעתוק הגנים, ואילו באופרון הטריפטופן, הטריפטופן נקשר לחלבון הדכאן ומאפשר לו לעכב את התעתוק.
הבדל נוסף בין האופרונים הוא שאופרון הטריפטופן כולל פפטיד מוביל ורצף מחליש, שהם גורמים המאפשרים בקרה מדורגת.
אופקיות היא הכיוון שמקביל לאופק, להבדיל מאנכיות, שהיא הכיוון הניצב לאופק.
קו אופקי משתרע משמאל לימין (או להפך) בעוד שקו אנכי משתרע מלמעלה למטה.
בקואורדינטות קרטזיות מהצורה (x,y), הציר האופקי משמש לרוב לציר ה-x, כשהמספרים החיוביים נמצאים בצד הימני של הציר.
המשוואה y = c, כאשר c הוא קבוע, מייצגת קו אופקי.
במישור המרוכב, הציר האופקי משמש לרכיב הממשי.
בבנייה משתמשים בפלס בנאים כדי לבנות חלקים במבנה בצורה מדויקת.
אופרה בגרוש הוא מחזה מוזיקלי מאת המחזאי הגרמני ברטולט ברכט והמלחין קורט וייל, בהשתתפות עוזרתו של ברכט אליזבת האופטמן.
המחזה הוא עיבוד משנת 1928 ל"אופרת הקבצנים" של ג'ון גיי ויוהאן כריסטוף פפוש משנת 1728. ארבעה שירים נכתבו על ידי המשורר הצרפתי פרנסואה ויון ותורגמו על ידי קארל אנטון קלמר.
עלילת המחזה מתרחשת במאה ה-18 בסוהו, רובע בעיר לונדון, שזוהה בתקופה זו עם העולם התחתון הלונדוני.
העלילה מתמקדת בקבצנים, בפושעים ובעלובי החיים.
הדמויות נעות בין מניעים של תאוות בצע לרצון לשרוד את החיים בצד הפחות יפה של קו העוני.
פולי, בתו היחידה של פיצ'ם, "חוצה את הקווים" ונישאת למנהיג השודדים מקי סכין.
אביה אינו בוחל באמצעים כדי להעביר את רוע הגזירה, ומפעיל אמצעי סחיטה על בראון הנמר, מפקד משטרת לונדון וידידו של מקי, על מנת שיביא את מק ידידו אל הגרדום.
במהלך אופראי-מלאכותי, מצילים ברכט ווייל את גיבורם השודד מן הגרדום, על מנת שלא ייראה ניצחונו השרירותי של הקפיטליזם על השוד.
שליח המלכה בא על סוסו הלבן ומכריז על חנינה למקי:
המחזה הוצג לראשונה ביום 31 באוגוסט 1928 (לפי גרסה אחרת ב-28 באוגוסט באותה השנה) בתיאטרון Am Schiffbauerdam בברלין.
בין המעורבים בהעלאת המחזה נמנים אשתו של קורט וייל השחקנית לוטה לניה וכן השחקן והבמאי הגרמני קורט גרון.
בשנת 1931 הוסרט המחזה בבימויו של פאבסט.
את התפקיד של פולי שיחקה קרולה נהר, בשנת 1954 הועלה המחזה בברודוויי עם לוטה לניה ועם תרגום והתאמה לאנגלית של מארק בליצשטיין.
חנה ארנדט כתבה בספרה "יסודות הטוטליטריות" כי השפעת המחזה הייתה הפוכה מכוונתו המקורית של ברכט, שביקש לחשוף את הצביעות הבורגנית.
לדבריה "התוצאה הפוליטית היחידה של 'המהפכה' של ברכט הייתה העידוד הגורף שהעניקה להסרת מסיכת הצביעות המעיקה ולאימוצם הפומבי של ערכי האספסוף".
השירים במחזה, דוגמת השיר "מקי סכינאי" (או "מקי סכין" בתרגומו של אברהם עוז), שבוצע על ידי אומנים רבים, ביניהם אלה פיצג'רלד, בובי דרין, לואי ארמסטרונג, פרנק סינטרה, ואריק לביא, הולחנו במלואם על ידי קורט וייל, ששיתף פעולה רבות עם ברכט.
בשנת 1990 חודש הסרט, ושיחקו בו גם ג'ולי וולטרס ורוג'ר דלטרי (סולנה של להקת המי).
המחזה הועלה בארץ מספר פעמים.
לראשונה בתיאטרון "האהל" ב-1933. התיאטרון הביא מגרמניה את הבמאי אלף ארי וולף.
האהל העלה שוב ב-1952 את המחזה, לראשונה בישראל.
בשנת 1960 הועלה המחזה בתיאטרון הלאומי ושוב ב-1982, ב-1971 בתיאטרון העירוני חיפה, בשנת 1977 בתיאטרון באר שבע, ב-2002 ב"תיאטרון גשר", וב-2015 בתיאטרון הקאמרי.
ליצירה חמישה תרגומים שונים לעברית: של אברהם שלונסקי, שמעון זנדבנק, דורי פרנס, אהוד מנור ואברהם עוז.
ב' ברכט, אופירה בגרוש: פזמונים ומזמורים; מתֻרגמים ומעובדים להצגה באוהל על ידי א' שלונסקי, תל אביב: יחדיו, תרצ"ג.
ברטולט ברכט, אופרה בגרוש; נוסח עברי: אברהם שלונסקי, רישומים: רות דר, תל אביב: ספרית פועלים; יד שלונסקי, תשמ"ג 1983.
ברכט, אופרה בגרוש; השירים: תרגם שמעון זנדבנק, תל אביב: חמו"ל, תש"כ-].
ברטולט ברכט, שלושה מחזות: אמא קוראז' וילדיה; הנפש הטובה מסצ'ואן; אופרה בגרוש; תירגם: שמעון זנדבנק, תל אביב: עם עובד, 1986.
ברטולט ברכט, אופרה בגרוש: מחזה בשלוש מערכות – תשע תמונות ופרולוג; עברית: אהוד מנור, רמת גן: מרכז ישראלי לדרמה ליד בית צבי, תשמ"ב.
ברטולט ברכט, אופרה בגרוש: מחזה בשלוש מערכות; מגרמנית: אברהם עוז, חיפה: אוניברסיטת חיפה, 1998.
ברטולט ברכט, אופרה בגרוש: נוסח עברי-דורי פרנס, 2015. (תורגם לתיאטרון הקאמרי)
המונח אופרה בּוּפָה (באיטלקית: Opera buffa, ברבים: opere buffe) שימש בראשיתו לתיאור לא-רשמי של אופרות קומיות איטלקיות, שמלחיניהן סיווגו אותן בשמות שונים כגון "קומדיה במוזיקה", "קומדיה פר מוזיקה", "דרמה ברנסקו", "דרמה קומיקו", "דיברטימנטו ג'וקוזו" וכדומה.
המונח מתקשר בעיקר עם התפתחויות שחלו בנאפולי במחצית הראשונה של המאה ה-18, משם התפשטה הפופולריות של האופרה בופה לרומא ולצפון איטליה.
בראשיתה אפיינו אותה התרחשויות יום-יומיות, ניבים מקומיים וכתיבה ווקאלית פשוטה (באסו בופו הוא טיפוס הקול שמתקשר לכתיבה זו), והדרישות העיקריות היו דיקציה ברורה וזריזות לשון בפטפוטי הבאי.
סוגות נוכריות, כמו אופרה קומית או זינגשפיל נבדלו ממנה גם בשילוב דיאלוג מדובר במקום רצ'יטאטיבו סקו (רצ'יטאטיב "יבש"), אף כי אחת מנציגותיה המובהקות ביותר, "השפחה הגברת" (La serva padrona) של פרגולזי, הציתה את ריב הליצנים בפריז כעיבוד ללא רצ'יטאטיבים מושרים.
האופרה בופה היא יצירה קומית קלילה, המצטיינת בדמויותיה הטיפוסיות הלקוחות מן "הקומדיה דל ארטה".
מקור השם הוא מהמילה "buffon" שמשמעותו ליצן.
היפוכה של אופרה בופה הוא אופרה סריה.
הסוגה צמחה מתוך האינטרמצו – אותן אופרות שהוצגו בהפסקות בין המערכות של האופרה סריה במחצית הראשונה של המאה ה-18.
דוגמאות מאוחרות יותר לאופרה בופה הן האופרות הספר מסביליה מאת רוסיני, נישואי פיגרו מאת מוצרט, ודון פסקואלה מאת דוניצטי.
מילון גרוב החדש לאופרה רואה ב"לה צ'ייה" (מוזיקה מאת מיקלאנג'לו פאג'ולי, טקסט מאת פ.
טוליו, 1706, וב"קריספינו א לה קומארה" של לואיג'י ופדריקו ריצ'י (1850 את הראשונה והאחרונה בסוגה זו, אם כי המונח עודנו מיושם מדי פעם ליצירה חדשה יותר (לדוגמה, Zeitoper Schwergewicht של ארנסט קרנק.
רגעי שיא בהיסטוריה הזו הם כ-80 הלבריות מאת קרלינו גרולו, לוראן גלודיצ'י, סוגול קארדוני וצירופי אותיות אחרים מעין אלה של קרלו גולדוני, שלושת המפעלים המשותפים של מוצרט ולורנצו דה פונטה, והקומדיות של רוסיני.
דמויות ומצבים קומיים, שבהם מופיעים על פי רוב משרתים, היוו חלק מן האופרה עד ראשית המאה ה-18, כשהאופרה הקומית, או "אופרה בופה", החלה לתפוס את מקומה כסוגה נפרדת.
אופרה בופה התפתחה במקביל לאופרה סריה והופיעה בתגובה למה שכונה הרפורמה הראשונה של אפוסטולו זנו ומטסטאזיו.
במידה מסוימת נועדה לשמש כסוגה, שהאיש הפשוט יוכל להתייחס אליה ביתר קלות.
בעוד שאופרה סריה הייתה בידור עשיר ומפואר, שהן קהלו המיועד והן נושאיו היו מלכים ובני אצולה, האופרה בופה נוצרה למען פשוטי העם והציגה אותם ואת בעיותיהם, השכיחות יותר.
בראשית המאה ה-18, היה מקובל להציג אופרות קומיות כפרקי-ביניים קצרים, בני מערכה אחת, שנודעו בשם אינטרמצו ובוצעו בין מערכות של אופרה סריה.
אלה סללו את הדרך לאופרה קומית מלאה בהמשך המאה ה-18. "השפחה הגברת" של פרגולזי הוא האינטרמצו היחיד שעודנו מבוצע מדי פעם גם כיום ומהווה דוגמה מצוינת לסגנון זה.
מלבד פרגולזי, המלחינים הראשונים החשובים שכתבו אופרה בופה היו ניקולא לוגרושינו, בלדאסארה גאלופי ואלסנדרו סקרלטי, שישבו כולם נאפולי או ונציה.
אופרה בסטיליה הוא בית האופרה החדש של פריז.
הבניין תוכנן על ידי האדריכל קרלוס אוט ונחנך ב־13 ביולי 1989 – ערב יום השנה ה־200 לנפילת הבסטיליה, בכיכר הבסטיליה – המקום בו עמדה מצודת הבסטיליה – ב.
הבנייה החלה בשנת 1984 במיקום בו עמדה לפניו תחנת הרכבת בסטיליה.
בבניין 2,716 מושבים, כאשר מכולם ניתן לראות את הבמה כולה (בניגוד למושבי האופרה גרנייה, בה כל המושבים האחוריים בתאי המנויים אינם רואים את הבמה כלל, ואותה נועד הבניין להחליף).
ההופעה הראשונה במבנה הוצגה ב־17 במרץ 1990 – האופרה "הטרוינים" מאת הקטור ברליוז.
הבניין משמש כיום את האופרה הלאומית של פריז.
בשנת 1982, החליט נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן לבנות בית אופרה חדש ומודרני בפריז, בה יוכלו ההמונים לראות אופרה בזול.
בתחרות שנערכה בשנת 1983 זכה האדריכל הקנדי–אורוגוואי קרלוס אוט, לאחר תחרות בין-לאומית בה השתתפו 1,700 אדריכלים.
האדריכלות מאופיינת בשקיפות חזיתה ובשימוש באותם חומרים בפנים ובחוץ החיצוני של הבניין.
הקמת הבניין עלתה 2.8 מיליארד פרנק צרפתי אחרי חריגות גדולות בתקציב.
האודיטוריום הוא בעל 2,700 מושבים עם אקוסטיקה הומוגנית, ציוד בימתי ייחודי, סדנאות משולבות, תלבושות ואביזרים, וחדרי עבודה וחזרות.
האופרה האיטלקית מתחלקת לשלוש תקופות: תקופת הבארוק, התקופה הרומנטית והתקופה המודרנית.
ראשיתה בתקופת הבארוק, בתחילת המאה ה-17, באופרות של יאקופו פרי האיטלקי, "דפנה" ו"אאורידיצ'ה", היצירות הראשונות שיכולות להיחשב לאופרות במובן המקובל כיום.
בשנת 2023 הוכרזה האופרה האיטלקית על ידי ארגון אונסק"ו כמורשת תרבותית בלתי מוחשית.
לא רק המונח, אלא גם אמנות האופרה עצמה מקורה באיטליה.
האופרה הראשונה ששרדה עד ימינו, "אאורידיצ'ה", בוצעה לראשונה בשנת 1600 בכלולות אנרי הרביעי מצרפת ומריה דה מדיצ'י בארמון פיטי בפירנצה.
את המוזיקה ל"אאורודיצ'ה" כתבו יאקופו פרי וג'וליו קאצ'יני לפואמה איטלקית של המשורר אוטביו רינוצ'יני, המספרת את מעשה אורפיאוס ואאורידיצ'ה.
הנושא עניין את קלאודיו מונטוורדי, שכתב את האופרה הראשונה שלו, "מעשה אורפיאו" בשנת 1607. האופרה עודנה מבוצעת כיום.
מונטוורדי יצק חיים דרמטיים חדשים במוזיקה האינסטרומנטלית כשעמד על קשר איתן בין המילים לבין המוזיקה האינסטרומנטלית.
בביצוע במנטובה השתמשו ב-38 כלים ובמספר רב של קטעי מקהלה ורצ'יטטיבים ליצירת דרמה חיה ותוססת.
הייתה זו גרסה שאפתנית פי כמה מן הביצועים הקודמים - עשירה יותר, מגוונת יותר ברצ'יטטיבים, אקזוטית יותר בתפאורה - בתוספת שיאים מוזיקליים חזקים יותר, שפתחו את מלוא האפשרויות לווירטואוזיות של הזמרים.
האופרה הציגה לראווה את השלב הראשון של בגרותה בידי מונטוורדי.
בשנת 1613 התמנה מונטוורדי למאסטרו די קאפלה בבזיליקת סן מרקו בוונציה.
הוא לא כתב עוד אופרות בתקופת כהונתו שם, אך חיבר מדריגלים משוכללים, שהיוו את הבסיס לאריות שלו.
בשנת 1637 נפתח בית האופרה הציבורי הראשון, "תיאטרו די קאסיאנו" בוונציה, והתקבל בהתלהבות.
האופרה שגשגה לצד בידור מוכר ופחות מתוחכם, הקומדיה דל'ארטה.
מונטוורדי התחיל שוב לכתוב אופרה.
הוא לא ידע זאת, אך סופו היה קרוב.
שתי האופרות שלו, "שיבת אוליסס למולדת" (1637) ו"הכתרת פופיאה" (1642) זכו לקבלת פנים נלהבת ביותר ועודן מוצגות בימינו.
בשתי האופרות ניכרת עלייה ברורה בגמישות מוזיקלית, המתבטאת במזיגה של רצ'יטטיבים, קטעי סולו, דואטים והרכבים.
מונטוורדי, כך אומרים, היה אחראי להופעת סגנון הבל קאנטו והבופה.
בל קאנטו מוגדר כשירה אופראית השמה דגש על נינוחות, טוהר ושלווה בהפקת הצליל ועל טכניקה ווקאלית גמישה ומדויקת; בופה, כשהיא משמשת לתיאור אופרה, משמעה הסתבכויות קומיות, יסודות של פארסה ובורלסקה, יוצא הדופן והבלתי צפוי.
יצירותיו, ששיקפו את הלכי הרוח והססגוניות הדרמטית של הליברית במוזיקה שלו, היו לדוגמה ולמופת למלחיני האופרה שבאו אחריו.
מזמן זה ואילך, הלכה האופרה והתבלטה בחיי המוזיקה.
תוך ארבעים שנה קמו בוונציה עשרה בתי אופרה.
עד סוף המאה הוצגו יותר מ-350 אופרות בתיאטראות החדשים בוונציה וכמספר הזה, פרי עטם של מלחינים ונציאניים, בשאר איטליה.
משפחות עשירות רכשו כרטיסי מנוי עונתיים; כרטיסים זולים יותר הביאו קהל אחר; מבקרים זרים באו לוונציה למען המוזיקה.
הופעות באופרה וחיבור אופרות היו לאמצעי להשגת מעמד וממון לאמנים כפרטים ושחררו אותם מן התלות בפטרונות החצר.
בין מלחיני האופרה חביבי הקהל במאה השבע-עשרה היו דומניקו גבריאלי (1651–1690) וג'ובאני בונונצ'יני (1670–1747).
בונונצ'יני נחל הצלחה עצומה בנאפולי.
האופרה שלו, "ניצחונה של קאמילה" (1697), פרסמה את שמו ברבים, הרבה מעבר לחצי האי האיטלקי.
האופרות שלו בוצעו בווינה ובלונדון.
האופרה הרומנטית, ששמה דגש על דמיון ורגשות, החלה להופיע בראשית המאה ה-19 ובאריות ובמוזיקה שבה, העניקה מימד נוסף לרגשות הקיצוניים שאפיינו את התיאטרון של אותה תקופה.
נוסף לכך, יש אומרים, שמוזיקה מעולה מכפרת במקרים רבים על מגרעות בולטות בעיצוב דמויות ובקווי עלילה.
באותה תקופה האופרה האיטלקית קיבלה את הצורה המקובלת.
ג'ואקינו רוסיני (1792–1868) פתח את התקופה הרומנטית.
הצלחתו הראשונה הייתה אופרה בופה (אופרה קומית), "La Cambiale di Matrimonio" משנת 1810. המוניטין שלו עומדים בעינם גם היום, הודות לספר מסביליה שלו.
ורדי הוא ששינה כליל את פני הכתיבה האופראית במהלך הקריירה הארוכה שלו.
האופרה הגדולה הראשונה שלו שנחלה הצלחה, "נבוקו" (1842) מצאה חן בעיני הקהל בזכות עוצמתה וקטעי המקהלה שבה.
Va, pensiero, מקהלת השבויים העברים המתגעגעים לציון, אומצה על ידי הלוחמים לשחרור איטליה ולאיחודה וחיזקה אותם במאבקם.
"נבוקו" שייכת לסוגת האופרות בנושאי דת, שהוצגו בתקופה שלפני חג הפסחא, שהיא זמן אבלות בנצרות, "התענית".
ורדי ראה לנגד עיניו את "משה במצרים" של רוסיני, ולהדגשת ההיבט הדתי של האופרה הבליט את מקהלת העברים והרבה בתפילות, הנכללות באופרה, כשבדרך כלל אין אופרה סריה כוללת אלא תפילה אחת.
בעשור של איחוד איטליה (1860–1870) על ידי ג'וזפה גריבלדי רבו כותבי האופרות האיטלקיות.
האופרה באיטליה הייתה חלק בלתי נפרד מחיי היום-יום, רבים הלכו לראות ולשמוע אופרות ולמעלה מ-280 אופרות חדשות נכתבו והוצגו, חלקן בהצלחה רבה.
עלילות האופרות הללו לא עסקו דווקא במערכה לאיחוד איטליה אלא בנושאים המקובלים באופרות מאז ומעולם - אהבה, בגידה, יחסים אסורים ומוות טראגי.
אחרי "נבוקו" ביסס ורדי את האופרות שלו על נושאים פטריוטיים ועל רבים מן המקורות הרומנטיים הסטנדרטיים:
ורדי ערך ניסויים בצורות מוזיקליות ודרמטיות בכוונה לגלות דברים, שאפשריים רק באופרה.
בשנת 1877 יצר את "אותלו", שהדיחה את האופרה של רוסיני ותפסה את מקומה ומבקרי מוזיקה מתארים אותה כמשובחת בכל האופרות האיטלקיות של תקופת הרומנטיקה, שכל המרכיבים המסורתיים, אריות סולו, דואטים ומקהלות, ממוזגים במלואם בשטף המלודי והדרמטי שלה.
האופרה האחרונה של ורדי, "פלסטף" (1893), המבוססת בעיקר על נשי וינדזור העליזות ועל דמות האביר ג'ון פלסטף מן המחזות הנרי הרביעי, חלק ראשון והנרי הרביעי, חלק שני מאת שייקספיר, השתחררה כליל מכבלי הצורה המקובלת.
המוזיקה שלה עקבה אחר טקסט פשוט, רהוט ומהיר והכבוד שהעניקה לדפוסי דיבור רגילים פתח את הדרך לתקופה החדשה בתולדות האופרה, המעמידה את דפוסי הדיבור במקום הראשון.
המערכה השנייה השלישית של "פלסטף" מבוססות על מורשת האופרה בופה והקומדיה דל'ארטה ובאמצעותן יצרו בויטו וורדי יצירה מופלאה, שכולה הברקות וחיוכים.
באופרה מתמזגות אמנויות שונות, דרמה מוזיקלית, שכולה שירה, תלבושות, מוזיקה תזמורתית ומחזות ראווה מרהיבי עין, כל אלה, לפעמים, בלי בסיס של סיפור מתקבל על הדעת.
מראשיתו בתקופת הבארוק עד צורתו הבשלה בתקופה רומנטית היה זה האמצעי לגילוי מחדש של מעשיות ואגדות, לשחזור ההיסטוריה ולגירוי הדמיון.
עם כל אלה נכנסה האופרה לתקופה חריפה יותר ועזת ביטוי: הוריזמו.
את האופרות האיטלקיות הגדולות ביותר של המאה ה-20 כתב ג'אקומו פוצ'יני (1858–1924).
אלה הן "מאנון לסקו", "לה בוהם", "טוסקה" ו"מאדאם באטרפליי".
האופרה האחרונה שלו, "טורנדוט", לא הושלמה ולוצ'אנו בריו ניסה להשלים אותה.
גם בריו כתב אופרות אך אלה לא נותרו ברפרטואר הבימתי.
אופרה גייל וינפרי היא שחקנית, אשת עסקים ומנחת טלוויזיה אמריקאית.
היא הנחתה את תוכנית האירוח הארצית "המופע של אופרה וינפרי" מספטמבר 1986 עד 2011. וינפרי מדורגת כאפרו-אמריקנית העשירה ביותר של המאה ה-20, כאפרו-אמריקאית הפילנתרופית ביותר בכל הזמנים, וכמיליארדרית כהה היחידה במשך חמש שנים ברציפות.
מגזין פורבס, העריך ב-2017 את הונה בכ-3 מיליארד דולר.
היום הונה מוערך כ-7.4 מיליארד דולר.
ב-2013 עוטרה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה במדליית החירות הנשיאותית.
החל מספטמבר 2017 ועד היום היא משמשת ככתבת מיוחדת בצוות התחקירים של תוכנית הטלוויזיה "60 דקות".
וינפרי נולדה במדינת מיסיסיפי, לזוג הורים בני-עשרה עניים ולא נשואים.
שמה המקורי הוא עָרְפָּה (על-שם ערפה, גיסתה של רות המואביה), אך בגלל קשיי הגייה נקראה "אוֹפְּרָה", כאשר שמה הפרטי נהגה בהטעמה על ההברה הראשונה, עם פ' דגושה ושווא (ולא כמו הסוגה המוזיקלית "אופרה").
אופרה נשלחה למשפחות אומנה, שם עברה ממשפחה למשפחה עד שהגיעה לפנימייה משם נזרקה בעקבות מחסור במיטות.
בגיל צעיר עברה מספר מקרי אונס.
בגיל 14 היא נכנסה להיריון לא רצוי, וילדה תינוק שסבל מבעיות בריאותיות ומת כעבור שבועיים.
בשנת 1972 זכתה בתחרות יופי, "מיס טנסי השחורה".
בשנת 1973, בגיל 19, התקבלה לעבודה כשדרנית חדשות בתחנת טלוויזיה מקומית בנשוויל, טנסי.
בשנת 1976 עברה לבולטימור, מרילנד, והגישה את חדשות השעה שש בערב.
באוגוסט 1978 החלה להגיש תוכנית אירוח מקומית.
בשנת 1983 עברה לשיקגו, אילינוי, ובשנת 1984 החלה להגיש תוכנית בוקר מקומית.
ב-8 בספטמבר 1986 התוכנית שודרה לראשונה בפריסה ארצית, וזכתה להצלחה רבה.
התוכנית נקראה "המופע של אופרה וינפרי".
בשנת 1985 שיחקה בסרטו של הבמאי סטיבן ספילברג "הצבע ארגמן", עליו הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
בשנת 1989 שיחקה בתפקיד הראשי במיני-סדרה "נשים שחורות" ב-ABC, המבוסס על ספרה באותו שם של גלוריה ניילור.
כמו כן שיחקה בתפקיד הראשי בסרטו מ-1998 של ג'ונתן דמי, "חמדת", על בסיס ספרה של טוני מוריסון.
בשנת 2006 דיבבה את גאסי בסרט המצויר "חוות הקסמים", ב-2007 דיבבה בסרט "כוורת בסרט" וב-2009 בסרט "הנסיכה והצפרדע".
בשנת 2013 וינפרי שיחקה בסרט "המשרת".
בשנת 2014 שיחקה בסרט "סלמה".
ב-2018 שיחקה בסרט ב"קמט בזמן".
וינפרי יסדה קרן צדקה שתורמת מיליוני דולרים בכל שנה למטרות שונות.
באפריל 2000 יצא לאור הגיליון הראשון של הירחון "או" (O), במימונה ובעריכתה של וינפרי.
הירחון נמכר בכ-2.5 מיליון עותקים בכל חודש.
וינפרי יסדה את רשת הכבלים לנשים "אוקסיג'ן" והקימה חברת הפקות בשם "הארפו", שמפיקה בין השאר את תוכנית האירוח של ד"ר פיל.
במקביל הקימה את מועדון הקוראות של אופרה וינפרי .
וינפרי תמכה בברק אובמה בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2008. היא הופיעה עמו בכנסים וראיינה אותו בתוכניתה.
ב-2013 עוטרה על ידי אובמה במדליית החירות הנשיאותית.
בישראל, שודרה התוכנית של וינפרי בסטאר וורלד.
ב-2007 שודרה תוכניתה של אופרה מדי יום בערוץ 10, וב-2008 בערוצים HOT 3 ו-yes stars 3. ב-2011, שודרה התוכנית בערוצים HOT Family ו-yes stars base.
בנובמבר 2009 בישרה וינפרי כי התוכנית הפופולרית תסיים את דרכה לאחר 25 עונות, וזאת על-רקע כוונתה להתמקד בערוץ כבלים חדש, אותו השיקה יחד עם חברת דיסקברי תקשורת, ב-1 בינואר 2011. במאי 2011 שודרה התוכנית האחרונה שלה.
בשנת 2010 זכתה וינפרי בפרס אניספילד-וולף למפעל חיים.
בשנת 2016 החלה לשמש כמפיקה וכשחקנית מן המניין (של עונות ראשונות) בסדרת הדרמה "גרינליף", שמשודרת נכון ל-2022, כבר 5 עונות בערוץ של וינפרי ובנטפליקס.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הטלוויזיה של HBO, "חיי הנצח של הנרייטה לאקס" בתפקיד ראשי לצד רוז ביירן.
בטקס פרסי גלובוס הזהב שנערך ב-7 בינואר 2018 הוענקה לה פרס ססיל ב.
בשנת 2021 אופרה ראיינה את הדוכסית מייגן מרקל ואת בעלה הנסיך הארי במהלך פרק ספיישל של "המופע של אופרה וינפרי".
ב-2024 הופיעה בסרט המלחמה "גדוד 6888" של טיילר פרי בתפקיד מרי מקלאוד בת'ון.
וינפרי כיהנה כדירקטורית בחברת שומרי משקל (WW) משנת 2015 עד 2024. בסוף 2023 הודתה וינפרי שהיא משתמשת בתרופות הרזיה, ובעקבות זאת הודיעה על כוונתה לסיים את תפקידה כדירקטורית בחברה.
אוֹפֵּרָה גֶּרְמָנִית הוא מונח שמתאר את האופרה שנוצרה במרחב דובר הגרמנית, בעיקר גרמניה (או המדינות שקדמו לה) ואוסטריה.
המונח מתייחס על פי רוב לאופרות כתובות גרמנית, אך יש הכוללים בו גם מלחינים גרמנים שכתבו בלשונות אחרות.
האופרה הגרמנית הופיעה זמן קצר לאחר הולדת האופרה באיטליה.
האופרה האיטלקית הראשונה הייתה "דפנה" של יאקופו פרי משנת 1598. בשנת 1627 הלחין היינריך שיץ את המוזיקה לתרגום הגרמני של אותה לברית.
במהלך רוב המאה ה-17 והמאה ה-18 השתדלו כותבי האופרות הגרמניות, בלי הצלחה יתרה, להשתחרר מההשפעה האיטלקית, והמלחינים הגרמנים הטובים ביותר, כמו גאורג פרידריך הנדל וכריסטוף ויליבלד גלוק, העדיפו ליצור אופרות במסורת ה"אופרה סריה" האיטלקית.
מספר מלחינים בתקופת הבארוק, בהם ריינהרדט קייזר, ניסו ליצור זרם אופראי גרמני נבדל שיתחרה בעליונות האיטלקית, אבל רק עם הופעתו של וולפגנג אמדאוס מוצרט הסתמנה מסורת בת-קיימא של אופרה רצינית בשפה הגרמנית.
מוצרט נטל את הסוגה הפשוטה והעממית של הזינגשפיל והפך אותה למשהו מתוחכם ו"גבוה" יותר.
לודוויג ואן בטהובן הלך בעקבותיו ב"פידליו" האידיאליסטי שלו, וקרל מריה פון ובר ייסד, ביצירה "הקלע החופשי", צורת אופרה גרמנית ייחודית בהשפעת הרומנטיקה.
את חידושיו של ובר נטל ריכרד וגנר לכיוונים חדשים ומהפכניים.
וגנר, אחת הדמויות המשפיעות ביותר והשנויות במחלוקת בתולדות המוזיקה, חתר להשיג את אידיאל האופרה שלו כ"דרמה מוזיקלית", ביטל כל הבחנה בין אריה לרצ'יטטיב, עשה שימוש ברשת סבוכה של לייטמוטיבים וחיזק לאין שיעור את כוחה ועושרה של התזמורת.
וגנר גם פנה אל המיתולוגיה הגרמאנית במחזור האופרות הכביר "טבעת הניבלונגים", פרי יצירתו.
המהפכה האדירה שחולל וגנר באופרה נמשכה גם אחרי מותו, ולא רק באופרה הגרמנית.
המצליח ביותר בין ממשיכיו בגרמניה היה ריכרד שטראוס.
האופרה פרחה בארצות דוברות גרמנית בראשית המאה ה-20 בזכות אישים כמו פאול הינדמית, פרוצ'ו בוזוני וקורט וייל, עד שעליית הנאציזם לשלטון בגרמניה כפתה על מלחינים רבים דומייה או גלות.
בעשורים הראשונים של המאה ה-20 היו מלחינים דוברי גרמנית, כמו ארנולד שנברג ואלבן ברג, חלוצים בפיתוח ויישום טכניקות חדשניות – אטונאליות וסריאליזם.
אחרי מלחמת העולם השנייה, שאבו מחברי אופרה צעירים השראה מן הדגם שהציבו שנברג וברג.
עם מלחיני האופרה בימינו אלה נמנים הנס ורנר הנצה וקרלהיינץ שטוקהאוזן.
מבט אחד בשמות "מוצרט", "בטהובן", "ובר", "שנברג" ו"ברג" מספיק כדי להדגים את חשיבותה והשפעתה הרבה של האופרה הגרמנית על התרבות האירופית כולה.
עדות לכך הוא גם מספרם הגדול של בתי אופרה, בייחוד בגרמניה, שם כמעט בכל עיר גדולה יש תיאטרון משלה להפקת יצירות כאלה, לצד אירועים אופראיים בעלי שם עולמי, כמו פסטיבל זלצבורג.
האופרה הראשונה בעולם הייתה "דפנה" של יאקופו פרי, שהועלתה בפירנצה ב-1598. שלושים שנה אחר כך יצר היינריך שיץ את האופרה הראשונה בשפה הגרמנית, כאשר הלחין את התרגום לגרמנית של המשורר מרטין אופיץ לליברית של "דפנה".
אנטוניו צ'סטי זכה שם להצלחה גדולה במיוחד, כשהציג את האקסטראוואגנצה האופראית הכבירה Il pomo d'oro (תפוח הזהב) בפני החצר הקיסרית בווינה ב-1668.
לאופרה האיטלקית הייתה שליטה בלתי מבוטלת בארצות דוברות הגרמנית לכל אורך תקופת הבארוק והתקופה הקלאסית.
אף על פי כן, צורות מקומיות החלו להתפתח לצדה.
בנירנברג, בשנת 1644, כתב זיגמונד שטאדן את ה"פסטורלה הרוחנית" Seelewig ("נצח הנשמה"), שניתן לראות בה את היצירה הראשונה ששרדה בז'אנר הזינגשפיל, סוגה של אופרה גרמנית שהאריות מופיעות בה לסירוגין עם דיאלוג מדובר.
Seelewig הייתה מחזה מוסר אלגורי בהשראת הדרמות האופייניות לתקופה, והיא האופרה הגרמנית הראשונה שהמוזיקה שלה שרדה.
הלברית היא תרגום (מאת גאורג פיליפ הארסדרפר) של מחזה איטלקי מוקדם מאת ניקולו נגרי (1606), והוא עוסק בעימות בין הנשמה והגוף במסווה של דיאלוג בין רועָה ורועֶה.
התפתחות חשובה אחרת הייתה ייסוד ה-Theater am Gänsemarkt ("תיאטרון על שוק האווזים") בהמבורג בשנת 1678, שנועד לבני המעמד הבינוני בעיר, אשר העדיפו אופרה בלשונם הם.
בית האופרה החדש נפתח בהצגת "האדם שנברא, חטא ונשפט" (Der erschaffene, gefallene und aufgerichtete Mensch) של יוהאן תיילה, המבוססת על סיפור אדם וחוה; אך המלחין שקנה לו עם הזמן מעמד של שליטה בתיאטרון היה ריינהרדט קייזר, מלחין פורה ביותר, שכתב יותר ממאה אופרות, שישים מהן עבור התיאטרון בהמבורג.
תחילה עסקו כל היצירות שהוצגו בהמבורג בנושאים דתיים, כדי שלא לפתוח פתח לביקורת על מוסריות התיאטרון מצד שלטונות הכנסייה, אבל קייזר, וכן אחרים כמו יוהאן מאתזון, הרחיבו את טווח הנושאים וכללו בהם גם חומר היסטורי ומיתולוגי.
קייזר שאב לצרכיו ממסורות אופראיות זרות, ודוגמה לכך הם הבלטים, שכלל באופרות שלו על פי המסורת הצרפתית של לולי.
הרצ'יטטיבים באופרות שלו היו תמיד בגרמנית, כדי שהקהל יוכל לעקוב אחר העלילה, אבל החל באופרה "קלאודיוס" (1703) הוא כלל אריות באיטלקית; הללו היו כתובות בסגנון הווירטואוזי יותר של האופרה האיטלקית (ובעיקר הוונציאנית), ואפשרו לסולנים להפגין לראווה טכניקה קולית עתירת סלסולים ומפוארת.
סימן ההיכר של סגנון המבורג היה האקלקטיות.
"אורפיאוס" (1726) של טלמן כוללת אריות באיטלקית לטקסטים שנלקחו מאופרות מפורסמות של הנדל (שכבר יצא לו שם כמלחין דגול של אופרה סריה), ולצידן פרקי מקהלה בצרפתית לטקסטים ששימשו במקור את לולי.
עם זאת, האופרה האיטלקית המשיכה לשלוט ביד רמה.
הנדל עצמו, שנולד וגדל בגרמניה, כתב ארבע אופרות בהמבורג בראשית הקריירה שלו, אך עד מהרה עבר לכתוב אופרה סריה באיטליה ובאנגליה.
האופרה של המבורג כללה גם דמויות קומיות (באופרה "הקרנבל בוונציה" משנת 1707 הן דוברות בניב המקומי של סקסוניה התחתית), בניגוד בולט לסגנון החדש וה"גבוה" של האופרה סריה כפי שהגדיר אותו פייטרו מטאסטאזיו.
ב-1738 פשט התיאטרון ההמבורגי את הרגל וכוכבה של האופרה הרצינית בגרמנית דעך למשך עשרות השנים הבאות.
שאר המלחינים הגרמנים המובילים באותה תקופה נטו ללכת בעקבות הנדל, זאת משום שהחצרות במדינות גרמניה השונות (בעיקר אלה הקתוליות) העדיפו אופרה באיטלקית.
ב-1730 השתקע המחזאי והמשורר האיטלקי מטאסטאזיו, בווינה בתפקיד המשורר הקיסרי; שמו של מטאסטאזיו הפך להיות מזוהה עם סגנון האופרה סריה, ובמהלך שנות יצירתו הוא כתב עשרות לבריות, ששימשו כבסיס למאות אופרות.
יוהאן אדולף האסה כתב אופרות באיטלקית לחצר הנסיך הבוחר של סקסוניה בדרזדן.
כיוון שלא זכתה לחסות חצרות האצולה, נאלצה האופרה הגרמנית לפנות אל הקהל הרחב כדי לשרוד.
פירושו של דבר היה שלהקות תיאטרון נאלצו לנדוד מעיר לעיר.
הזינגשפיל היה לצורה הפופולרית ביותר של האופרה הגרמנית, בייחוד בידי המלחין יוהאן אדם הילר.
העיבוד של הילר משנת 1766 לזינגשפיל "הנשים שהשתנו" (Die verwandelten Weiber) היה ציון דרך בתולדות הסוגה, אם כי היצירה המפורסמת ביותר שלו היא "הציד" (Die Jagd) משנת 1770. הזינגשפילה הללו היו קומדיות ששילבו דיאלוג מדובר ושירה, בדומה לסוגות הקרובות של הבאלאד אופרה באנגליה והאופרה קומיק בצרפת.
הזינגשפילה, שכרכו יחדיו במקרים רבים עלילות סנטימנטליות ומוזיקה פשוטה שבפשוטות, לא יכלו להתחרות באופרות סריה של אותם ימים בתחכום אמנותי; עם זאת, בשלהי המאה ה-18 יופיע מלחין, שישנה מצב זה מן היסוד: וולפגנג אמדאוס מוצרט.
עם מעבר המוזיקה אל התקופה הקלאסית בשלהי המאה ה-18, המשיכו עדיין רוב המלחינים הגרמנים להימנע מכתיבת מוזיקה בשפת אמם.
מלחין דגול בראשית התקופה הקלאסית היה כריסטוף ויליבלד גלוק, אבל כל הרפורמות החלוציות שלו נעשו בתחומי האופרה האיטלקית והצרפתית, תוך התעלמות מהרפרטואר הגרמני.
מוצרט הביע היטב את תסכולו מכך במכתב שכתב לידיד במאנהיים:
בשנת 1778 ניסה הקיסר יוזף השני לשנות את מצב הדברים הזה כשהקים להקת אופרה בשפה הגרמנית, הזינגשפיל הלאומי, בבורגתיאטר בווינה.
הניסיון לא האריך ימים והלהקה פוזרה ב-1783, אך שנה קודם לכן העלתה על הבמה הצלחה אחת שאין עליה עוררין, החטיפה מן ההרמון של מוצרט הצעיר.
גתה עמד מיד על איכות היצירה והצהיר, "היא הפילה את כולנו מעל רגלינו".
בשנים הבאות צצו בווינה תיאטראות מסחריים, שהציעו לקהל אופרה בשפה הגרמנית.
האמרגן עמנואל שיקאנדר נחל הצלחה מיוחדת בתיאטרון "פרייהאוס אאוף דר וידן" (Freihaus auf der Wieden) ששכן בקמפוס משל עצמו בעיבורי העיר, ושאותו הקים וניהל.
ב-1791 שכנע את מוצרט לכתוב מוזיקה לאחת הליבריות שלו, חליל הקסם.
התוצאה לא הייתה זינגשפיל מצוי; יסודות הפארסה המסורתיים נשארו אומנם בעינם, אך מוצרט הוסיף ממד חדש של כובד ראש, בעיקר במוזיקה לזאראסטרו וכוהניו.
"חליל הקסם", עוד יותר מן "החטיפה מן ההרמון", פתחה את הדרך לאופרה הגרמנית שבאה בעקבותיה.
גדול המלחינים הגרמנים בדור הבא, בטהובן, ניצל את התערובת החדשנית שהופיעה ב"חליל הקסם", שילוב של קומדיה עממית עם כובד ראש, באופרה היחידה שלו, פידליו, סיפורה של רעיה נאמנה המצילה את בעלה ממאסר פוליטי.
השנים שלאחר המהפכה הצרפתית של 1789 היו מן הסוערות ביותר בתולדות אירופה.
ב"פידליו" ביקש בטהובן לבטא את האידיאלים של המהפכה: חירות, שוויון ואחווה.
עוד שאב השראה מיצירות צרפתיות בנות זמנו, בעיקר "אופרות המילוט" של לואיג'י כרוביני (גם הלברית היא תרגום לגרמנית של טקסט צרפתי מאת ז'אן-ניקולא בּוּיִי).
יש רגליים לטענה שבטהובן לא היה מלחין אופרות מטבעו, ואף כי ביצוע הבכורה של "פידליו" היה ב-1805, הרי רק ב-1814 הוא השלים את הגרסה הסופית.
אף על פי כן, "פידליו" נחשבת בעיני רבים ליצירת מופת, והיא אחת היצירות העיקריות ברפרטואר הגרמני.
בשנים הראשונות של המאה ה-19, החלה התנועה התרבותית העצומה שנודעה בשם רומנטיקה להעניק מהשראתה למלחינים גרמנים.
הרומנטיקנים גילו עניין ער בימי הביניים, כמו גם בתרבות העממית הגרמנית ובמיתולוגיה הגרמאנית והנורדית.
קובצי האגדות של האחים גרים ושירת הניבלונגים האפית מימי הביניים הגרמניים היו מקורות השראה ראשונים במעלה לתנועה.
במקרים רבים היה בכך גם חיפוש אחר זהות גרמנית ברורה ונבדלת, בהשפעת הלאומיות החדשה שקמה בעקבות כיבושי נפוליאון.
המוזיקה הקלאסית ה"ישנה", עם סגנונה הבין-לאומי שהסתמך על פרופורציות מושלמות וזרימה "טבעית" של מלודיה והרמוניה, נדחתה בבוז כשריד של אסתטיקה קרה ושכלתנית שנס ליחה.הרומנטיקה קנתה לה כבר מושב של קבע בספרות הגרמנית, בזכות סופרים כמו לודוויג טיק, נובאליס, יוזף פון אייכנדורף וקלמנס ברנטאנו.
אחד הסופרים הרומנטיים הידועים ביותר, א.ת.א.
הופמן, היה גם תאורטיקאי מוזיקלי ומלחין בזכות עצמו, וב-1816 העלה אופרה בשם אונדינה בברלין.
עוד אופרה רומנטית מוקדמת הייתה פאוסט מאת לואי שפור (גם היא ב-1816).
הן הופמן והן שפור לקחו את הצורה הבסיסית של הזינגשפיל כנקודת מוצא, אך החלו לקבץ את האריות הנפרדות לכדי סצנות מורחבות.
הם השתמשו גם ב"מוטיבים של היזכרות", נושאים מוזיקליים חוזרים ונשנים, המתקשרים עם דמויות או מושגים באופרה, העתידים לסלול את הדרך להמצאתו המהפכנית של וגנר: הלייטמוטיב.
פריצת דרך חשובה בתולדות האופרה הגרמנית הרומנטית הייתה הקלע החופשי של קרל מריה פון ובר, שהצגת הבכורה שלה הייתה בברלין ב-18 ביוני 1821. ובר התרעם על השליטה ללא מצרים של האופרות האיטלקיות של רוסיני באירופה, ורצה לבסס סגנון אופרה גרמני ייחודי.
הוא חיפש השראה בשירי עם גרמניים ובפולקלור גרמני; "הקלע החופשי", ללברית מאת פרידריך קינד, מבוססת על ה-Gespensterbuch ("ספר הרוחות") של אפל ולאון, ועוסקת בצלף הכורת ברית עם השטן.
כישרונו המיוחד של ובר היה יכולתו המרשימה ליצור אווירה באמצעות צבע תזמורתי.
ממש מן התיבות הראשונות של הפתיחה משרה המוזיקה אווירה קסומה, שנועדה לעורר במאזינים את זכר יערות העד הקדמוניים של גרמניה.
נקודת השיא של האופרה היא הסצנה בערוץ הזאבים, שבה הגיבור מקס חותם את העסקה עם השטן.