tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלימות תרבותית - ערכים בסיסיים ומודלים אפיסטמיים המעניקים לגיטימציה לאלימות ישירה ומבנית
עלות הסכסוך היא כלי המנסה לחשב את מחירם של סכסוכים למין האנושי.
הרעיון הוא לבחון את העלות הזו, לא רק במונחים של מקרי המוות, הנפגעים והעלויות הכלכליות של האנשים המעורבים, אלא גם בעלות החברתית, ההתפתחותית, הסביבתית והאסטרטגית של סכסוך.
הגישה לוקחת בחשבון עלויות ישירות של סכסוך, למשל מוות של בני אדם, הוצאות של האוכלוסייה, הרס תשתיות פיזיות והרס קרקעות; כמו גם עלויות עקיפות המשפיעות על חברה, למשל הגירה, פליטים, השפלה, עליה בקיצוניות והעדר חברה אזרחית.
Strategic Foresight Group, צוות חשיבה מהודו, פיתחה סדרת עלויות סכסכוך (Cost of Conflict) עבור מדינות ואזורים המעורבים בסכסוכים ממושכים.
כלי זה נועד להעריך עלויות בעבר, בהווה ובעתיד בהסתכלות על מגוון רחב של פרמטרים.
המטרות הנורמטיביות של לימודי השלום הן שינוי של סכסוכים ופתרון סכסוכים באמצעות מנגנונים כמו שמירת שלום, בניית שלום (למשל, התמודדות עם פערים בזכויות, במוסדות ובחלוקת העושר העולמי) ועשיית שלום (למשל, גישור ופתרון סכסוכים).
שמירת השלום נופלת בתחום של "שלום שלילי", בעוד מאמצים לשלום חיובי כוללים מרכיבים של בניית שלום ויצירת שלום.
הוראת לימודי שלום וסכסוך לצבא
אחת ההתפתחויות במחקרי שלום וסכסוך היא מספר אנשי הצבא הלומדים או מבצעים מחקרים בתחום זה.
דבר זה מייצר מספר אתגרים, שכן הצבא הוא מוסד המחויב באופן גלוי ללחימה.
במאמר "Teaching Peace to the Military", שפורסם בשנת 2007 בכתב העת Peace Review, טוען ג'יימס פייג' כי יש לעמוד בחמישה עקרונות בבסיס התחייבות בלימודים כאלה:
לכבד אך לא להעניק פריבילגיה לניסיון צבאי,
ללמד את "תאוריית המלחמה הצודקת",
לעודד את התלמידים להיות מודעים למסורת ולטכניקות של אי-אלימות,
לעודד את התלמידים לפרק ולעשות דה-מיתולוגיזציה,
להכיר בחשיבותה של סגולה צבאית (military virtue).
מחקרי שלום וסכסוכים קריטיים: היברידיות, שלום טרנס-רציונלי
חוקרים הפועלים בתחומי השלום והסכסוך תרמו תרומה משמעותית למדיניות המשמשת ארגונים לא ממשלתיים, סוכנויות פיתוח, מוסדות פיננסיים בינלאומיים ומערכת האו"ם.
מדיניות זו נוגעת לתחומים כמו יישוב סכסוכים ודיפלומטיה אזרחית, פיתוח, פוליטיקה, רפורמה חברתית וכלכלית, שמירת שלום, תיווך, התרעה מוקדמת, מניעה, בניית שלום ובניית-מדינה.
דבר זה ייצג שינוי במדיניות מגישות ניהול סכסוכים המכוונות לכיוון "שלום שלילי" לגישות ליישוב סכסוכים ובניית שלום המכוונות ל"שלום חיובי".
היבט זה בא לידי ביטוי בתום המלחמה הקרה, ונכלל בדו"ח משנת 1992 של מזכ"ל האו"ם דאז, בוטרוס בוטרוס-ראלי, אג'נדה לשלום.
חלק ניכר מהמנגנון של מה שמספר חוקרים מכנים "בניין שלום ליברלי" וחוקרים אחרים מכנים "בניית מדינה", מבוסס במידה רבה על העבודה שבוצעה בתחום זה.
עם זאת, חוקרים רבים בתחום דוגלים בצורה יותר "משחררת" של בניית שלום, המבוססת על " אחריות להגן" (R2P), ביטחון אנושי, בעלות מקומית והשתתפות בתהליכים כאלה, הדבר התחזק בעקבות ההצלחה המוגבלת וכישלונות של בניית שלום ליברלי/בניית מדינה במקומות מגוונים כמו קמבודיה, מדינות הבלקן, מזרח טימור, סיירה לאון, ליבריה, נפאל, אפגניסטן ועיראק.
אג'נדה מחקרית זו נמצאת בתהליך של ביסוס אג'נדה מדויקת יותר לבניית שלום המתחברת גם לעבודה המקורית, בעלת אוריינטציה איכותית ונורמטיבית שהופיעה בבתי הספר לחקר השלום והסכסוכים של שנות ה-60 ועוד רעיונות ביוקרתיים לגבי בניית שלום שהתפתחו לאחרונה בחוגי אקדמיה ומדיניות רבים במדינות אירופה ובמדינות לא מערביות.
מספר חוקרים הצביעו על התוצאות ההיברידיות שנוצרו בפועל, המצביעות הן על הפוטנציאל והן על הבעיות של צורות היברידיות של שלום, שמצביעות על הופעתה של מסגרת פוסט-ליברלית.
בשנת 2008 הקתדרה לחקר השלום של אונסק"ו באוניברסיטת אינסברוק, אוסטריה הציעה סיווג מבוסס תרבות של פרשנויות שלום: גישות אנרגטיות, מוסריות, מודרניות, פוסט-מודרניות וטרנס-רציונליות.
הגישה הטרנס-רציונלית מאחדת את היחסים והפרשנויות הרוחניות הקיימות בחברה נתונה עם השיטות המכניסטיות של השלום המודרני.
מכאן שאסכולה זו מעדיפה את השיטה ההתייחסותית והמערכתית למהדרין של טרנספורמציה מעוררת קונפליקטים (ג'ון פול לדרך) על פני הגישות המקובלות של פתרון סכסוכים מודרניים.
מספר רב של ביקורות מבוססות כוונו ללימודי שלום וסכסוכים, לעיתים קרובות מצד גורמים חוץ לתחומי המערכת האוניברסיטאית.
הטענות הן כי לימודי שלום:
נגועים בצביעות מכיוון שהם "תומכים בשתיקה או בגלוי בטרור כאסטרטגיה מותרת ל'חסרי סמכות' כדי לתקן תלונות אמיתיות או נתפסות נגד החזקים" (כלומר מושגים אידאולוגיים אנטי-מערביים שפותחו על ידי מדענים חברתיים כמו יוהאן גלטונג, אשר ניתן לטעון שמוסיפים תחושה של קבילות בלתי מוצדקת המשמשת לתמיכה ברדיקליזם);
יש תוכניות לימודים שהן (לפי פעילת זכויות האדם קרוליין קוקס והפילוסוף רוג'ר סקרוטון) "בלתי קוהרנטיות מבחינה אינטלקטואלית, רצופות משוא פנים ואינן ראויות למעמד אקדמי."
מכילים קווי מדיניות שהוצעו במטרה ל"חסל את הגורמים לאלימות" ומהווים מדיניות שמאלנית, ולאו דווקא מדיניות שתמצא הסכמה רחבה בקרב מדעני חברה.
ב-2009 ברברה קיי, בעלת טור ב"נשיונל פוסט", מתחה ביקורת על דעותיו של הפרופסור הנורווגי יוהאן גלטונג, שנחשב למוביל בחקר השלום המודרני.
קיי כתבה שגלטונג כתב על ה"פשיזם המבני" של דמוקרטיות "עשירות, מערביות, נוצריות", כי הוא מעריץ את פידל קסטרו, התנגד למרד ההונגרי נגד הפלישה הסובייטית ב-1956, ותיאר את אלכסנדר סולז'ניצין ואנדריי סחרוב כ"דמויות עילית נרדפות.".
לדבריה גלטונג גם שיבח את מאו דזה-דונג על כך ש"שחרר" את סין וכי גלטונג גם הצהיר כי ארצות הברית היא "מדינה רוצחת" שאשמה ב"טרור מדינה נאו-פשיסטי".
לדבריה הוא גם השווה את ארצות הברית לגרמניה הנאצית על רקע הפצצת קוסובו במהלך הפצצת נאט"ו על יוגוסלביה ב-1999.
במהדורת קיץ 2007 של סיטי ג'ורנל, מתח הסופר והפרשן ברוס באוור ביקורת חריפה על לימודי השלום.
הוא טען שתוכניות רבות ללימודי שלום באוניברסיטאות אמריקאיות מנוהלות על ידי פרופסורים מרקסיסטים או כאלה ששייכים לשמאל קיצוני.
באופן רחב יותר, הוא טען שחקר השלום נשלט על ידי האמונה ש"אמריקה...
היא מקור הבעיות של העולם" וכי בעוד פרופסורים ללימודי שלום טוענים לדבריו "שעמדות טרור ראויות לכבוד ליד שולחן המשא ומתן", הם לרוב לא סובלניים כלפי דעות חלופיות וכי "מחקרי השלום, ככלל, דוחים הטלת ספק באידאולוגיה המנחה את עצמם."
לביסוס טענתו שחוקרי השלום תומכים באלימות במרדף אחר אידאולוגיה שמאלנית, באוור ציטט ציטוט מתוך Peace and Conflict Studies ספר לימוד בשימוש נרחב משנת 2002 שנכתב על ידי צ'ארלס פ.
ברש אשר שיבח את ולדימיר לנין משום שהוא "שמר על כך שרק מהפכה - לא רפורמה - יכולה לבטל את הנטייה של הקפיטליזם לאימפריאליזם ומשם למלחמה".
הסופר דייוויד הורוביץ טען שספרם של וובל וברש תומך באופן מרומז באלימות למטרות סוציאליסטיות, וציין כי בספר נכתב "המקרה של קובה מצביע על כך שמהפכות אלימות עשויות לעיתים להביא לשיפור כללי של תנאי החיים של אנשים רבים".
הורוביץ גם טען כי הספר "מתייחס לברית המועצות כאל נותנת חסות לתנועות שלום, ולארצות הברית כאל המעצמה המיליטריסטית והאימפריאליסטית שתנועות השלום מנסות לשמור עליהן" וכי "המחברים מצדיקים מדיניות ופעולות קומוניסטיות תוך יציקת אלה.
של אמריקה והדמוקרטיות המערביות באור שלילי".
הורוביץ גם טען כי המחברים דנים במשבר הטילים בקובה מבלי להזכיר את סיבתו (כלומר הצבת הטילים הסובייטים בקובה) ומאשימים את ג'ון פ.
קנדי תוך שבחים לראש ממשלת ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב על כך ש"היה מוכן לסגת".
לבסוף, הורוביץ מתח ביקורת על השימוש של המחבר בסופרים מרקסיסטים, כמו אנדרה גונדר פרנק ופרנס מור לאפה, כבסיס היחיד שעליו ניתן ללמוד "עוני ורעב כגורמים לסכסוך אנושי".
קיי ובאוור גם מתחו ביקורת ספציפית על פרופסור גורדון פלמן, יו"ר התוכנית לחקר השלום, הסכסוך והדו-קיום של אוניברסיטת ברנדייס, שלטענתם הצדיק פיגועי התאבדות פלסטינים נגד ישראלים כ"דרכים לנקום באויב שנראה שאינו מסוגל או לא מוכן להגיב לתחנונים רציונליים לדיון ולצדק".
קתרין קרסטן, שהיא עמית בכירה במכון החשיבה השמרני במיניאפוליס, מרכז הניסוי האמריקאי, מאמינה שתוכניות לימודי השלום "נשלטות על ידי אנשים בעלי נטייה אידאולוגית מסוימת, ולכן קשה להתייחס אליהם ברצינות".
רוברט קנדי, פרופסור ללימודים קתוליים וניהול באוניברסיטת סנט תומאס, מתח ביקורת על תוכנית לימודי השלום של האוניברסיטה שלו בראיון ל-Minneapolis Star Tribune ב-2002, וקבע כי התוכנית מעסיקה כמה פרופסורים נלווים "שהכישורים האקדמיים שלהם אינם כה חזקים.
כפי שהיינו מחפשים בדרך כלל"
דעות כאלה זכו להתנגדות נחרצת מצד חוקרים הטוענים שביקורות אלה ממעיטות בפיתוח של מחקר בין-תחומי, תאורטי, מתודולוגי ואמפירי מפורט על הסיבות לאלימות ולדינמיקה של שלום שהתקיים תודות לרשתות אקדמיות ומדיניות ברחבי העולם.
גב' קיי מנסה להציג את תומכי השלום כתמימים ואידיאליסטים, אך הנתונים מראים כי הרוב הגדול של הסכסוכים המזוינים בעשורים האחרונים הסתיים באמצעות משא ומתן, לא פתרונות צבאיים.
בעולם העכשווי, אלימות פחות יעילה מדיפלומטיה בסיום סכסוך מזוין.
הם מציינים כי הפיתוח של מדיניות האו"ם והתורמים העיקריים (כולל האיחוד האירופי, ארצות הברית ובריטניה, כמו גם מדינות רבות אחרות כולל יפן, קנדה, נורווגיה וכו') כלפי במדינות סכסוך ופוסט סכסוך, הושפעו בצורה משמעותית מוויכוחים כאלה.
מגוון מסמכי מדיניות ותגובות מפתח פותחו על ידי ממשלות אלה בעשור האחרון ויותר, ובתיעוד של האו"ם (או ארגונים קשורים) כגון "אג'נדה לשלום", "אג'נדה לפיתוח", "אג'נדה לדמוקרטיזציה", יעדי פיתוח המילניום, אחריות להגנה ודוחות פאנל ברמה גבוהה.
הם גם היו משמעותיים לעבודה של הבנק העולמי, סוכנויות פיתוח בינלאומיות ומגוון רחב של ארגונים לא ממשלתיים.
מאגרי מידע מרכזיים נוצרו על ידי עבודתם של חוקרים בתחומים אלה.
בנוסף, דיונים על מחקרי שלום וסכסוך בדרך כלל אישרו, ולא ערערו, הסכמה רחבה (במדינות מערביות ומחוצה להן) על החשיבות של ביטחון אנושי, זכויות אדם, פיתוח, דמוקרטיה ושלטון החוק (אם כי קיים דיון ער בנושא הווריאציות של הקשרים והיישומים של מסגרות אלה).
יחד עם זאת, תחום המחקר מאופיין במספר אתגרים ובהם המתח שבין "המטרה של ביצוע מחקר ביקורתי לבין להיות בעל רלוונטיות מעשית".
לימודי מדונה (הנקראים גם מלגת מדונה, מדונה-לוגיה או תופעת המדונה) הוא חקר יצירתה וחייה של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה תוך שימוש בגישה בינתחומית המשלבת לימודי תרבות ולימודי מדיה.
במובן כללי, הדבר מתייחס לכל לימודים אקדמאים שהוקדשו לה או נלמדים אודותיה.
לאחר הופעת הבכורה של מדונה ב-1983, המוסדות להשכלה הגבוהה הגדילו להרחיב את תחומי המחקר ואפשרו להיכנס ללימודים נלווים אודות הזמרת; התחום הופיע לראשונה באמצע שנות ה-80, ובעשור העוקב זכה לפופולריות ואהדה רבה.
המחנך דייוויד בקינגהאם תיאר את נוכחותה בחוגים אקדמאים בתור .
ההשקפה האקדמאית הרטורית באותה העת, בעיקר במובן של פוסטמודרניזם, תיארה אותה בדרך כלל בתור , ולכן היא מובנת באופן שונה וכאמצעי לפתיחת סוגיות.
במאה ה-21, מחקרים אקדמאים על מדונה נותרו והתפתחו בהיבטים רבים.
בשיא התפתחות התחום, מחברי הכתבים האקדמאים הללו כונו לעיתים "החוקרים של מדונה" או "מדונולוגים", וגם אי.
אן קפלן וג'ון פיסק הוגדרו כמבשרים.
במסגרת המחקרים הללו נותחו מספר נושאים; הדומיננטיים שבהם עוסקים במגדר, פמיניזם, גזע, רב-תרבותיות, מיניות ותקשורת ההמונים.
המחקרים הרבים שפורסמו בנושא התבססו בחלקם על הסרטים, השירים, ההופעות החיות, הספרים, הראיונות או הווידאו קליפים שלה.
הן לימודי מדונה והן חוקריה של הזמרת סוקרו לעיתים קרובות באקדמיות ובכלי התקשורת וזאת, בנוסף לביקורות הרבות שהופנו כלפיהם.
עם זאת, היו שמתחו על כך ביקורת.
לימודי מדונה מילאו תפקיד מרכזי בהכוונה של לימודי תרבות ארצות הברית, והביאו את אמני הפופ לקדמת תשומת הלב המדעית.
הפרסומים האקדמאים כמו גם כנסים, כתבי עת, קורסים, תזות, ספרים, סמינרים וספרי לימוד שפורסמו או עסקו במדונה, הפכו אותה באופן רשמי לחלק מהשיח האקדמי כפי שהייתה בתקשורת הפופולרית, כתוצאה מהשפעתה על עולם המוזיקה.
מעבר לכך, הסמיוטיקה של מדונה הייתה מגוונת כמעט בכל הרבדים התאורטיים לפי החוקרים שלה, שלכל אחד מהם הייתה גישה משלו לתפקידה בחברה ובתחומי החיים השונים.
לאור אותם הדברים, מדונה הפכה לזמן מה, לאמן הפופ או האמן הנחקר ביותר באוניברסיטאות ובמכללות הלימוד ככלל.
התחום נקרא בדרך כלל לימודי מדונה, והביטוי הזה צץ בסוף שנות ה-80 לפי הסופרת מאורה ג'ונסטון .
על אף שאקדמאים רבים כמו דייוויד גונטלט השתמשו במונח הזה, החוקרות ג'ניס רדוויי וסוזנה דנוטה וולטרס והעיתונאית מורין אורת' כינו זאת בתור מדונה-לוגיה, או מדונלוגיה.
קבוצה אחרת של אקדמאים כמו אי.
אן קפלן כינו זאת בתואר "תופעת המדונה" (MP), בעוד שאחרים השתמשו במונח מלגת מדונה.
הספרות האקדמאית אודות מדונה, ו"התעשייה הקשורה אליה", כונתה בתור "תעשיית מדונה", "עסקי מדונה" או "מדונה בום" על ידי מגוון חוקרים כמו סיימון פרית' ומייקל ברובה ועיתונאים כמו ג'ון פארלס.
מבקרים כמו רוברט כריסטגאו הנמנה בין מבקרי המוזיקה המוכרים, הנערצים והמשפיעים ביותר כינו את התחום בתור "Madonnathinking" () וציינו את המונח בתור פרשנות לתחום האקדמאי הזה.
חוקר הספרות לואיס קרקמו-הואצ'נטה מאוניברסיטת הרווארד מציב את מקורם של לימודי מדונה בחישנות הקאמפ עם המושג שהציעה סוזן סונטג בשנות ה-60, עם רמיזה ולמה שמדונה יצרה והוציאה בצורה מחזורית בקנה מידה תעשייתי ופלנטרי.
הפרופסורית-חברה דיאן פקנולד בספרה (2006) ציינה גם היא את הקאמפ והוסיפה שבמשך רוב המאה ה-20, חוקרים אמריקאים חתמו על הרעיון של קאנון אובייקטיבי ועולמי ואקדמאים שונים החלו לתאר מדונה באותן הצורות.
בהמשך לכך, הוסיף וטען שברוח זו פרחו "לימודי מדונה" עד שהחלו להיות מלומדים בצורה מסדורת במוסדות אקדמאים שונים.
בספרה "מדונה: ביוגרפיה" (2007), מרי קרוס טוענת כי .
לדברי פרופסור סנטיאגו פוז-הרננדס, מחבר הספר (2004), שפע העבודה הביקורתית על האמנית היה כמעט בוודאות חלק מהתפתחויות רחבות יותר במגמות מתודולוגיות באקדמיה: חקר התרבות הפופולרית עבר כברת דרך מאז.
דייוויד ריזמן תיאר זאת ב-1960 כ"תחום חדש יחסית במדעי החברה האמריקאים".
מדונה הגיעה לגדולה לראשונה באמצע שנות ה-80. במגזין D דיברו על "מלגת מדונה" ב-1986. רוברט מיקליטש, פרופסור חבר באוניברסיטת אוהיו, התאים את תחילת לימודי מדונה לשנת 1987 ו-Rocking Around The Clock: Music Television, Postmodernism & Consumer Culture מאת אי.
בשלב זה, חוקרים כמו קפלן וג'ון פיסק ייצגו את מדונה בפני הקהל האקדמאי שלהם כרגע שבו התרבות הפופולרית מחקה תאוריות ביקורתיות של היסטוריה, ידע וזהות אנושית.
עבורם, מדונה היוותה במהירות "כלי לפתיחת נושאים", והיא הוצבה במרכז הדיון במאה ה-20 של התרבות הגבוהה והפופולרית.
אקדמאים שונים ציטטו את נקודת המבט של סטיבן אנדרסון מווילג' ווייס: .
במובנים רבים, מדונה נתפסה כדמות רב-ערכית, במיוחד בתפקידי נשים.
, כתב מורי סטיב בספרו "המדריך הקורא למוזיקה" (2013).
לפי דיווחים נוספים, פרופסור מייקל ברובה, תהה מדוע דווקא היא זכתה להצלחה זו (הוא ציטט את מטאליקה, בתור דוגמה מקבילה ופוטנציאלית).
בהמשך לכך, טען שהדבר אירע בעקבות כך שרוב אזרחי המדינות הדמוקרטיות המערביות המתקדמות נוטים להיות מעורבים יותר ומעודכנים יותר על מדונה או לחלופין, סרטים שוברי קופות.
בסיכום הדברים, נאמר שמדונה מתגלה לא רק ככוכבת פופ אלא בתור .
העיתונאית והסופרת אן האל סיכמה את המחקר סביב הזמרת וטענה שזו הפכה .
בסופו של דבר כתבה פקנולד כי .
לימודי מדונה הם שם כולל של למידה והוראה בינתחומית ולימודי תרבות, וכן לימודי מדיה ותקשורת.
הפרופסורים אנדי בנט (אוניברסיטת גריפית') וסטיב וקסמן (מכללת סמית'), בספרם (2014) העירו כי .
אן האל שכותבת עבור טמפה ביי טיימס תיארה זאת כתחום .
מיקליטש הגדיר זאת בתור .
עבור סוזן מק'לארי כל המחקרים הללו נכתבו מנקודת מבט איקונוגרפית, ועבור הסופר דייוויד צ'ייני, כתבים אקדמאים אלה .
פרופסור פמלה רוברטסון ויצ'יק מאוניברסיטת נוטרדאם העירה כי .
בהקשר זה, האל הזכירה שהכול .
בסקירה שנדלתה מתוך המאמר האקדמאי (2008), נכתב כי "מלגת מדונה" התמקדה באופן בלעדי בפוליטיקה של זהויות באמצעות קריאה פורמליסטית של טקסטים תרבותיים וקבלתם, במטרה לחקור את ההשפעה של ההקשרים הפוליטיים הכלכליים, ההיסטוריים והתרבותיים הגדולים יותר של החברה הקפיטליסטית.
במסגרת לימודי מדונה נחקר מגוון רחב של שיח מדעי ונושאים חברתיים בתחומי חיים שונים.
קת'י שוויכטנברג, פרופסורית מאוניברסיטת ג'ורג'יה ועורכת של The Madonna Connection, טענה שישנו שימוש בנושאי מוסר, מיניות, מגדר, זכויות הומוסקסואלים, רב-תרבותיות, פמיניזם, גזע, גזענות, פורנוגרפיה וקפיטליזם, אם הייתה צריכה לציין זאת.
המחברות של (2011) הוסיפו לקשת הנושאים גם את הניכוס התת-תרבותי, פוליטיקת הייצוג, תרבות הצריכה, המבט הגברי (פטריארכיה, בין היתר), שינוי הגוף, תורת הקבלה ופוסט-מודרניזם.
בדומה למשקיפים אחרים, גם הפרופסור למוזיקה אנטוני פיזה פרוהאנס תיאר את הכתיבה האקדמאית שנידונה על מדונה ותיאר אותה .
בין אותם נושאים, הוא הוסיף, גלובליזציה, זכויות מהגרים, זכויות מיעוטים או שחרור מיני.
משקיף נוסף, ריקרדו באקה הוסיף את נושאי הדת והמחזה בתור תחומים שנחקרו במסגרת לימודי מדונה והפרסומים האקדמאים אודותיה.
בנוסף לכך, המבקר דניאל האריס סיפק סקירה כללית של התגובה האקדמאית והגישות למחקרי מדונה בטענה הדנה בהשפעתה על מוזיקה, פמיניזם, מיניות ועוד עשרות נושאים אחרים.
חוקריה של הזמרת הקיפו גם קשת רחבה של משאבים, כולל יצירותיה של מדונה כדוגמת וידאו קליפים, הופעות, מוזיקה, סרטים וראיונות.
שימוש זה נודע גם כ"טקסטים" בענף לימודי התרבות.
+סקירה כללית של גישות הנחקרות במסגרת לימודי מדונה ספקטרום המחשה של נושאים הנחקרים במסגרת לימודי מדונהלימודי נשיםאסטרטגיה שיווקיתלימודי מגדרלימודי גזעלימודים אתנייםתאוריה קוויריתתאוריה ביקורתיתפמיניזםתרבות הצריכהפוסטמודרניזםרב-תרבותיותתרבות פופולריתלימודי ידועניםלימודי קולנועגלובליזציהמיניות+סמל של מדונה
דוגמאות להמחשה של עבודות עיוניות
לימודי מדונה התפתחו בכנסים אקדמאים, כתבי עת, קורסים, סמינרים, תזות וספרים (כולל ספרי לימוד).
המאמרים המדעיים הראשונים אודותיה פורסמו לראשונה ב-1985, שנתיים ספורות מתחילת הקריירה שלה (1983) והפכו לפופולריים בתחילת שנות ה-90. לדברי האקדמאית לורי אואלט, .
סיימון פרית', התייחס לזה בתור .
אוניברסיטאות אמריקאיות גדולות הקדישו שיעורים לזמרת ברחבי המדינה, בעיקר בשנות ה-80 וה-90. סטטיסטית, היה מספר רב יותר של שיעורים אודותיה בארצות הברית מאשר בשאר המדינות ברחבי העולם.
בהקשר זה, כתב האקדמאי הצרפתי ז'ורז'-קלוד גילברט בספרו "מדונה כמיתוס פוסטמודרני" (2002), שפרינסטון, הרווארד, קליפורניה בלוס אנג'לס, אוניברסיטת קולורדו וראטגרס היו הראשונות שהציעו קורסים "על" מדונה.
מכללות לאמנויות ליברליות כדוגמת 7 אחיות מעבירות קורסים הבוחנים את השפעתה של מדונה בתרבות.
פרופסור מת'יו דונהיו מרצה על מדונה ברבים משיעוריו במחלקה לתרבות פופולרית (המחלקה הראשונה לתרבות פופולרית בארצות הברית) של אוניברסיטת באולינג גרין סטייט.
בשאר רחבי העולם, העורכת האמריקאית אנלי ניויץ העירה כי .
באוניברסיטת אמסטרדם בהולנד, נוצרה הדיסציפלינה האקדמאית לבחירה, "מדונה: המוזיקה והתופעה", במסגרת המחלקה למוזיקולוגיה.
בפינלנד, רוסי לינה-מאייג'ה מהלסינגין סנומט הודיעה ב-1995 כי .
סיימון ריינולדס ציין את הדוגמה של חוקרים מפרנקפורט, והמחנך דייוויד בקינגהאם מאוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 2015, אירע תקדים כאשר קבוצת חוקרים הקדישה קורס למדונה באוניברסיטת אוביידו; זו הייתה הפעם הראשונה שאמנית נלמדה שם.
ב- (1995), סוזנה דנוטה וולטרס החזיקה בכתבים אקדמאים, מהם הונפק טקסט שהוקדש למדונה.
לפי הדיווח של אריק וייסברד , רק ספרי לימוד של מדונה היו נפוצים בשנות ה-90 (לעומת מוזיקאים כמו מייקל ג'קסון ופרינס), ורובם נלמדו אצל קבוצה חדשה של אקדמאים ללימודי תרבות, בעיקר נשים.
לדברי הפרופסורית שילה ג'פריס , .
הפרופסורית ג'יין דזמונד מאוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין קבעה כי במחקרי מדונה, וציינה את קת'י שוויכטנברג (The Madonna Connection), ליסה פרנק ופול סמית' (Madonnarama) שפרסמו שני ספרים ב-1993. ספר נוסף מאותה השנה הוא Deconstructing Madonna (פראן לויד) המציג את מדונה בפרספקטיבה תרבותית בריטית ולא אמריקאית.
אקדמאים החל מתומאס פרארו ועד סנטיאגו פוז-הרננדס עסקו בטקסטים מקוריים אודותיה, כמו Madonna, Bawdy & Soul של קרלין פיית' (1997) והאחרים שצוינו קודם לכן בידי דזמונד.
הפרופסורית פמלה רוברטסון וויצ'יק סברה ששלושת הספרים הללו שפורסמו ב-1993, .
וייסברד שם לב כיצד ביבליוגרפיה מסוימת על מדונה מערבבת ביקורת מוזיקה עם מחקרים אקדמאים ("צלעות אקדמאיות"); הוא ציין את הספר "מדונה: כמו אייקון" מאת הסופרת הבריטית לוסי או'בריאן כדוגמה להמחשת דבריו.
בכתיבה הפופולרית המשלבת גם ביקורות וגם מחקרים אקדמאים על מדונה, פוז-הרננדס העיר שהשיח האקדמי אודותיה .
עבור פרארו, הספר האחרון היה .
Bitch She's Madonna, ספר שיצא לאור ב-2018 על ידי קבוצת אקדמאים, קודם כספר התרבות הספרדי הראשון על מדונה, וכהרחבה של לימודי מדונה בספרד.
באותה שנה, עוזר הפרופסור מנאב ראטי מאוניברסיטת סולסברי, שכותב עבור Journal of American Studies פרסם מאמר על ספרה "סקס" וכינה אותו הרחבה של .
תזות מסוימות זכו לחשיפה תקשורתית ואזכורים, כדוגמת "מדונה, כמו תפילה: ביקורת של ביקורת על דור הגריטול" מאת צ'יפ וולס.
"חוקרי מדונה" היה השם שניתן לאקדמאים שעבדו על מחקרים אודות מדונה, אך כינוי מקביל היה "מדונולוגים".
לדברי האקדמאי הצרפתי ז'ורז'-קלוד גילברט, הם עבדו בעיקר על תחומי התאוריה התרבותית, לימודי תרבות, קולנוע, לימודי תקשורת, פמיניזם, מגדר ולימודים אודות הומואים ולסביות.
לטענתו, לימודיה בדרך כלל משתייכים לשמאל בפוליטיקה, העוסק באנטי-גזענות רדיקלית, פמיניזם קיצוני והומופוביה כלפי להט"בים.
בשנת 1986, צוות מגזין D ציין כי .
בשנת 1992, ברברה סטיוארט מאורלנדו סנטינל דיווחה על בארצות הברית מפרופסורים לאנגלית, אנתרופולוגים או אנשי תקשורת.
אחד החוקרים הראשונים של מדונה שזוהו כ"מלומדי מדונה" היה ג'ון פיסק.
חוקרים שונים של מדונה ברחבי העולם ספגו ביקורות מעורבות ושליליות הן מהאקדמיה והן מהתקשורת המרכזית וחלקם ראו בהם "קבוצה שולית".
אואלט עקבה אחר הביקורת המתפתחת הזו באמצעות המקבץ האקדמאי The Madonna Connection והוסיפה כי .
בשלב זה, מאמרים שלמים שהוקדשו לאותם החוקרים פורסמו בכתבי עת כדוגמת The Nation, אינסייד והראלד טריביון.
בהתנגדות נוספת שעלתה נטען .
במובן של כתיבה אינטלקטואלית אקדמאית וציבורית, בל הוקס נודעה כמתנגדת של לימודי מדונה והקורסים ככלל.
אן האל העירה בצורה אירונית: .
הסוציולוג הספרדי אנריקה גיל קלבו מאוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד הרגיש כי .
בנוסף, ציין האריס כי .
סטיוארט תהתה מדוע רבים ממבקריה האקדמאים בחרו להסתכל רק על הניצחונות שלה ולא על הכישלונות שלה.
סטיוארט ממשיכה ומציעה שהאקדמאים בסביבתה שלמדו על מדונה, .
עם זאת, סיכמה שמדונה מעוררת בעייתיות מסוימת בעקבות כך , תוך שהיא מצטטת את סוזן מקלרי שטענה שמדונה היא .
ברוח זו, מספר רב של אקדמאים ופמיניסטיות הואשמו כלוקות בתסמונת מדונה וונאבי , לפי מאמר שכתבה קרלה פרצ'רו בהוצאת אוניברסיטת דיוק.
לפי ג'ון סקאו שציין תסמונת זו בשער מגזין טיים שפורסם במאי 1985 מדובר בנשים שהיו רוצות להיות כמו מדונה.
בניגוד לסטיוארט, גילברט סבר שמספר חוקרי מדונה ("מדונולוגים"), .
כיוון שרוב החוקרים של מדונה היו נשים, עלה קונצנזוס שהדבר פופולרי בקרבן כתוצאה מאפליה מינית באקדמיות.
כלומר, הייתה הזדהות עם הזמרת בעיקר מטעם נשים, בעת שגברים הזדהו עם דברים אחרים.
בשלב ראשון, לורי שולץ מאוניברסיטת דנוור גורסת: .
יתר על כן, שוויכטנברג סברה כי .
אן קפלן, אחת הראשונות שעסקו בלימודי מדונה, הופתעה והודאגה מתגובות הנגד כלפי חוקרי מדונה שלדעתה היא די שמרנית ואמרה שזה צוין בכתב עת התומך בשמאל הפולטי.
קפלן האמינה שזה קשור לתגובת האנטי-פמיניסטיות באותה תקופה.
צ'יפ וולס, חוקר מדונה נוסף שזכה לתשומת לב מהתקשורת, הגיב למבקרים מטעם אינסייד ואמר: .
הוא המשיך והעיר וסיכם כי .
בהמשך לכך, תוארה "רשת" חוקריה של מדונה בתור "יחידה מלוכדת".
בעניין זה, וולס העיר .
עם זאת, אחרים מתחו על דבריו ביקורת וראו את ההחלפות וההשוואות הללו כמו .
בתגובה להאשמות בגין ניתוח מוטה מטעם מעריצים, אמרה עוזרת הפרופסור ליסה הנדרסון, כי .
שולץ, הקדישה מאוחר יותר מאמר בהשראת The Velvet Light Trap ב-1999, שבו תיעדה באופן מקיף את המחלוקת סביב לימודי מדונה והתגית שהם קיבלו בתור בידי העיתונות הפופולרית השמאלית בפוליטיקה.
לימודי מדונה פילגו את העולם האקדמאי.
בהתייחסות לכך, הסוציולוגית הספרדייה מריה אנחלס דוראן קבעה כי מדונה הייתה נושא למחקרים רבים ומגוונים אך .
צ'ארלס טי באנר-היילי, פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קולגייט אישר זאת גם הוא, ואמר כי .
באגודת נשיונל ג'יאוגרפיק כינו את לימודי מדונה בתור .
עבור מבקרי תרבות משמאל ומימין בפוליטיקה, לימודי מדונה ייצגו את , ברבריות פוליטית הופנתה לפלג השמאלי, בעוד התרבותית הופנתה לפלג הימני.
בשיאו של אותו הדיון, הוצג הנושא סביב מדונה בתור והיא תוארה בתור בידי מדריכי הזרם המרכזי, בעוד שאקדמאים התומכים בראייה פופוליסטית גרסו .
כנושא בעל עניין תקשורתי רחב, בספרייה הבין-לאומית לספרות מוזיקלית סקרו אותו לפי מה שפורסם בעיתונות הפופולרית וציינו את .
כמו כן, בהתחשב בעובדה שעבודתה של מדונה העסיקה את האקדמאים החל משנת 1983 ולאורך כל שנות התשעים, אליזבת טיפנס מרולינג סטון ב-1990 תהתה .
דוגמה דומיננטית נוספת למאמרים שלמים המוקדשים לענף מהתקשורת, כוללת את המשרד Knight Ridder, שכן פורסם מטעמו מאמר בשנת 1991 בנושא בשם "מדונה שנויה במחלוקת אפילו עבור חוקרים", תוך ציטוט הערות של כמה פרופסורים ואישים אחרים.
הפרופסור רוברט מיקליטש תיאר את הענף כתופעה .
הוא המשיך והסביר שישנן שתי עמדות "פוליטיות" בפרט שהוצמדו באופן תדיר למחקרי מדונה ולזמרת בפרט: הזכות להפלה מלאכותית וקמפיינים למין בטוח המעודדים שימוש בקונדומים.
בשנת 1994, ג'ון פארלס מניו יורק טיימס חקר את מחשבותיה של מדונה לגבי הלימודים האקדמאים, והיא השיבה .
בריאיון לגארי גושגריאן שכותב עבור ואניטי פייר, היא השיבה תשובה דומה: .
מחקרי מדונה עוררו כמות גדולה של ביקורות בקרב חוקרים ופרשנים אחרים, אם כי הביקורות נגד המחקרים היו דומות במובנים רבים.
סטיבן בראון מאוניברסיטת אולסטר העיר כי .
התחום ספג ביקורת כיוון שהוא נטה .
הוקעה של הענף והמיצגים הפמיניסטיים וההומוסקסואלים שהוא כולל במסגרת הלימודים, מתנגדת .
קמיל פאליה, כינתה את התחום בתור וציינה דוגמאות של מונחים כמו .
רוברט כריסטגאו האמין שחלק רב מהכתיבה האקדמאית אודות מדונה מרגישה מתורגמת מדי.
הוא ציין את הניגוד בין הקליפים ה"עשויים יתר על המידה" ו"המלאים מדי" שלה לשירי הפופ ה"לא מתאמצים" שלה.
בדומה לכריסטגאו, מחברי הספר "תורת התקשורת והתרבות" (2010) מצאו שהבעיה בלימודי מדונה מנקודת המבט של תחום המוזיקולוגיה היא .
בנושא זה, גרסה אנדרו בלייק שיש בעיה בין שילוב לימודי תרבות ומוזיקה יחד.
מתוך תחושה חינוכית, מספר מבקרים התעכבו על השאלה האם מדונה צריכה לקבל מקום בתוכניות הלימודים לצד מקצועות מבוססים וקנוניים יותר, תוך טענה שהיא .
פרשנים שונים תיארו זאת בתור הן עבור פרופסורים והן עבור סטודנטים.
התחום ספג ביקורת נוספת על כך שהוא לא הוסיף דבר לסיכויי התעסוקה של סטודנטים.
מבקר אחר אמר כי .
רוג'ר קימבל , האשים את נוכחותה של מדונה בכיתת הלימודים וטען שמדובר .
על דבריו הוסיפה קמיל פאליה, אחת מהפרשניות הראשונות של התחום: .
מדריכים כמו רוברט וולסר הסבירו שסטודנטים היו סקפטיים בכל הנוגע למדונה, בטענה שהם .
שנים רבות לאחר מכן, קת'רין מרפי-ג'ודי, פרופסורית חברה לצרפתית באוניברסיטת וירג'יניה קומונוולת' ציינה את הבעיה של ספרי לימוד מיושנים.
בסוף שנות ה-90, ההיסטוריונית והפמיניסטית האוסטרלית ברברה קיין דחתה את התחום ואמרה: .
באמירה דומה הסביר היסטוריון האמנות האמריקאי דאגלס קרימפ: .
רוברט קליי, פרופסור לאנגלית באוניברסיטת פלורידה כינה אותם בתור .
אקדמאים רבים, בעיקר סטודנטים ללימודי מדונה, דיברו בעד התחום.
אחת ההצדקות הללו הייתה החשיבות של חקר התרבות המודרנית.
צ'ארלס סייקס ממגזין מילווקי אמר כי .
הפרופסור תומאס פרארו מאוניברסיטת דיוק תיאר את התחום בתור .
בשנת 1997, בשיחה עם וול סטריט ג'ורנל, מאט ריי טען שבאותה תקופה התחום , אך הוסיף ואמר, .
בשיא הפולמוס הזה, ג'סי נאש, פרופסור לאנתרופולוגיה באוניברסיטת לויולה, אמר, .
כמו כן, ההיסטוריונית מרילין בי יאנג הזכירה .
נאש ממשיך ומציע שדמות כמו מדונה היא .
ההשוואות עם דמויות היסטוריות ושל תקופות קודמות היו קבועות.
בשלב ראשון, מספר חוקרים אמרו שמדונה .
ליסה הנדרסון, עוזרת פרופסור חשבה .
יאנג סיכמה כי היא מרגישה .
לין לייטון מאוניברסיטת הרווארד העירה גם היא: .
בניגוד לדאגותיהם של חלק מהסטודנטים, גארי בארנס ואליזבת קיזר ב- (1990) ציינו .
בשיעור שהוקדש למדונה בשנת 2008, אמר הכלכלן והאקדמאי רוברט מ.
בהתייחס לביקורות על התחום ומחבריו, אואלט הציעה כי .
במחקרים שונים, לימודי מדונה יצרו השפעות בלתי צפויות.
לפי העיתונאי והחוקר אית'ן בראון, הם והאשים את קמיל פאליה במחלקות הסמיוטיקה באוניברסיטאות.
בעקבות תיאורו של בראון, בתחילת המאה ה-21, הצטמצמה לראשונה כמות הביקורות על מדונה.
פרופסור ג'ים מק'גוויגן מאוניברסיטת לאפבורו ציין כי במחקרי התרבות, המקרה של מדונה היה כל כך עד שהוא הגיע למעמד של תופעה בין-לאומית, כפי שקרה בבתי הספר הישנים עם הבעיה ההיסטורית על הגורמים למלחמת העולם הראשונה.
יותר ממחבר אחד הציע שלימודי מדונה הם לא רק על מדונה, אלא מונעים גם על ידי גורמים מקצועיים בתוך האקדמיה; במיוחד, על ידי רצונם של אקדמאים רבים להוכיח את הרלוונטיות החברתית שלהם.
בשלב זה, צמיחתה של "תופעת מדונה" (MP) שיקפה שינויים שהתרחשו בתפיסת האמנות הפופולרית, לא רק בקרב אקדמאים אלא גם בקרב מבקרי פופ מהמיינסטרים.
באותו נושא, השוו את התופעה לאימפריאליזם תרבותי.
נשיא CBS News, פרד ו.
פרנדלי, היה ביקורתי לגבי לימודי מדונה, אך גם הציע .
קבוצה אחרת הציגה פרספקטיבה של כתיבה אקדמאית, בעוד קפלן הציע כי .
כמו קפלן, המלומד דאגלס קלנר הסכים עם הנקודה הזו והוסיף:
התחום שימש באופן אנלוגי הן להגנה או ביקורת על מגמות אקדמאיות אחרות, והן תחומי משנה, בעיקר מהעידן שלאחר לימודי מדונה.
הפרופסור הדני אריק שטיינסקוג, השתמש בו בניסיון להגן על הקורסים שהוצעו לביונסה.
ההיסטוריון והפרופסור דייוויד רודיגר ציין שבנובמבר 1997 לעגו במגזין הניו יורק טיימס למחקרי האדם הלבן וקראו וכינו אותו בתור .
עוד בשנות ה-2000, מייקל ברובה הסביר את דברי המבקרים וההשוואות הקשורות, ואמר כי .
בכתיבה עבור The Chronicle of Higher Education, ברובה שם לב שמאז ייבוא לימודי התרבות לארצות הברית, התחום .
ברוח זו, סטיוארט הול, אחד מהסופרים המשפיעים ביותר במחקרי התרבות, העיר: הסופרת האמריקאית ג'וליה קלר התייחסה גם היא להשפעת הלימודים.
ב- (2006), הסופרת השוודית מריה ויקסה מאוניברסיטת סטוקהולם ציינה כי , אך הוסיפה וקבעה כי .
עבור הפרופסורית חברה דיאן פקנולד, לימודי מדונה .
חוקר התקשורת ההולנדי יאפ קואימן, העיר כי לפני לימודי מדונה, .
בקנה מידה רחב יותר, .
הסופרת הבריטית אמה ברוקס ציינה שעידן לימודי הפוסט-מדונה בעל השפעה מבוססת.
היא המשיכה ואמרה שאוניברסיטת הרווארד הייתה מהחלוצות שסיפקו את הלימודים הללו בתחילת שנות ה-90.
בתחילת שנות ה-90, ציינה מורין אורת' כי האקדמאים נהרו ללמוד את התחום.
ועל אף הביקורות השליליות, האקדמאים רכשו מספר כלים ששימוש אותם בהמשך, כאשר הופיעו בתוכניות אירוח, והוצגו בשערי עיתונים ומגזינים לאומיים ובין-לאומיים.
בשנת 2001, הכתב והעיתונאי האנגלי אנדרו מורטון שפרסם את הביוגרפיה על דיאנה, נסיכת ויילס, הצהיר: .
השפעה על הקריירה של מדונה
במרוצת השנים, השפעתה של מדונה על האוניברסיטאות לא עצרה.
חוקר התקשורת דייוויד בקינגהאם ראה בכך תרומה .
לדברי הפרופסורית והעורכת האמריקאית מרי קרוס, היא הפכה .
בשיא התפתחותו של התחום שאירע בשנות ה-90, הפרופסור גרגורי אולמר מאוניברסיטת פלורידה הגדיר את מדונה בתור .
אליזבת טיפנס מרולינג סטון הגיבה בנושא בשנת 1992 ואמרה כי .
אנדראס האגר מהאוניברסיטה האקדמית של אובו ציטט את דבריה של שוויכטנברג והוסיף: .
החשיבות הסמיוטית והמשמעותית של התחום נותחה על ידי מומחים שונים, שלכל אחד מהם היה תפקיד משלו בחברה מכל הנושאים שנדונו במסגרת הלימודים.
הוא הרחיב את הרעיון הזה תוך ציטוט מודל ה"מדונה הלקאניאנית" (התייחסות לפסיכואנליזה הלאקאניאנית) בסקירה של מרג'ורי גרבר , מודל ה"מדונה הפוקודיאנית" לפי צ'ארלס וולס, מודל ה"מדונה הבודרילאדית" לפי קת'י שוויכטנברג, ומודל ה"מדונה הפרוידיאנית" של סינדי פאטון ומודל ה"מדונה המרקסיסטית", מאת הפרופסורית חברה מלאני מורטון.
מחברים אחרים כמו הסופר הקולומביאני חוסה יוניס , לולה גלן מאל פאיס וקרוליין פון לוצוב מ-Süddeutsche Zeitung הסתמכו על דבריו של האריס ופרסמו מספר מחקרים בהתבסס עליהם.
פון לוצוב ציינה שהדבר גרר פרודיה על הפרשנויות המרובות הללו ותיארה זאת בתור: .
ברוח זו, הציע מבקר הספרות הצ'יליאני, אוסקר קונטרדו , שהפרסומים האקדמאים שהזמרת הייתה בהם מוקד, התרבו, ושברו את הסמיוטיקה של .
המחקרים הביקורתיים על מדונה חושפים אותה כסמל, תדמית ומותג בעל קשר ישיר לחקר גישות עכשוויות.
אומדן הספרות האקדמאית של מדונה
במרוצת השנים, קבוצת מבקרים אמדה את נתוני המחקר והספרות אודות הזמרת בעולם האקדמאי.
הסופר דייוויד צ'ייני העיר .
הפרופסורית פמלה רוברטסון ויצ'יק העירה .
דעה דומה נהגתה בידי פוז-הרננדס ב- (2004), כשציין .
ההיסטוריונים האוסטרלים רוברט אולדריץ' וגארי וות'רספון כינו את מדונה בתור .
ב-(2013), מחברים תיארו את מדונה בתור .
אלינה סימון, מחברת "מדונהלנד" (2016), העירה בזמן שעבדה על ספרה: .
לימודי מזרח אסיה הם תחום מחקר ולימוד אקדמי רב-תחומי המקדם הבנה רחבה של מזרח אסיה בעבר ובהווה.
התחום כולל חקר תרבות האזור, השפות, ההיסטוריה והמוסדות הפוליטיים של האזור.
לימודי מזרח אסיה ממוקמים בתחום הרחב יותר של לימודי אסיה והם בינתחומיים באופיים, המשלבים אלמנטים של מדעי החברה (אנתרופולוגיה, כלכלה, סוציולוגיה, פוליטיקה ועוד) ומדעי הרוח (ספרות, היסטוריה, אמנות, קולנוע, מוזיקה וכו').
התחום מעודד חוקרים מדיסציפלינות מגוונות להחלפת רעיונות בהתייחסות לחוויה במזרח אסיה ולחוויה של מזרח אסיה בעולם.
בנוסף, התחום מעודד חוקרים לחנך אחרים להבנה עמוקה יותר של כל מה שהוא מזרח אסיה, ולקדם אינטגרציה אנושית ברחבי העולם.
חוגים ללימודי מזרח אסיה פועלים באוניברסיטאות רבות בעולם, וכתבי עת מדעיים אחדים מוקדשים לתחום.
בישראל מתקיימים לימודי מזרח אסיה באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת חיפה ובמכללה האקדמית תל-חי.
לימודי סין: תת-תחום המוקדש לסין, היסטוריה של סין, תרבות סינית, ספרות סינית ושפות סיניות.
לימודי יפן: תת-תחום המוקדש ליפן, תרבות יפן, היסטוריה של יפן, ספרות יפנית והשפה היפנית.
ייסוד האגודה האסיאתית של יפן ביוקוהמה בשנת 1872 היה אירוע חשוב בפיתוח לימודי יפן כדיסציפלינה אקדמית.
לימודי קוריאה: תת-תחום המוקדש לקוריאה, תרבות קוריאה, היסטוריה של קוריאה, ספרות קוריאנית והשפה הקוריאנית.
המונח לימודי קוריאה החל לשמש לראשונה בשנות ה-40 של המאה ה-20, אך לא השיג התייחסות נרחבת עד שקוריאה הדרומית עלתה לבולטות כלכלית בשנות ה-70. בשנת 1991 הקימה ממשלת דרום קוריאה את קרן קוריאה לקידום לימודי קוריאה.
לימודי מונגוליה: תת-תחום המוקדש למונגוליה, תרבות מונגולית, ספרות מונגולית והשפה המונגולית.
לימודי מונגוליה מוצגים גם כתת-תחום של חקר אסיה הפנימית (בניגוד למזרח אסיה).
המרכז האמריקאי ללימודי מונגוליה נוסד ב-2002.
באוניברסיטאות ברחבי ארצות הברית, כחלק מההתנגדות למלחמת וייטנאם בשנות ה-60, סגל צעיר וסטודנטים לתארים מתקדמים מתחו ביקורת על התחום שאותו ראו כאימפריאליזם אמריקאי.
בפרט, ועדת חוקרי אסיה דנה ופרסמה גישות חלופיות שאינן מרוכזות בארצות הברית או ממומנות, כפי שהיו תוכניות אמריקאיות רבות, על ידי הממשלה האמריקאית או קרנות גדולות.
בעשורים הבאים, מבקרים רבים קיבלו השראה מספרו של אדוארד סעיד "אוריינטליזם" משנת 1978, בעוד שאחרים, שכתבו מנקודת המבט של מדעי החברה הכמותיים או התאורטיים, ראו בלימודי שטח בכלל ובמחקרי מזרח אסיה בפרט כלימודים אמורפיים חסרם קפדנות.
ביקורות עלו גם מנקודות אחרות בספקטרום הפוליטי.
מצגר, שני חוקרים המבוססים ב השמרני בדרך כלל, טענו כי "פרדיגמת ה'מהפכה' מאפילה יותר ויותר על פרדיגמת ה'מודרניזציה'" ו"הכשל הזה הפך לאינטגרלי בחלק גדול מהכתיבה על ההיסטוריה הסינית המודרנית", תוך הכפשה או התעלמות מגורמים אחרים בהיסטוריה של סין המודרנית.
באירופה, חוקרים בולטים של לימודי מזרח אסיה קיבלו מזמן משרות פרופסור באוניברסיטאות בולטות בבריטניה, גרמניה, הולנד, צרפת ואיטליה, בעוד שפרסומים אחרונים מראים גם כי "מדינות נורדיות מציעות כמה תרומות ייחודיות בתחום לימודי מזרח אסיה."
לימודי תקשורת, או חקר התקשורת המכונים גם לימודי מדיה הם דיסציפלינה ותחום לימודים העוסקים בתכנים, בהיסטוריה והשפעות של אמצעי תקשורת שונים; בפרט, תקשורת ההמונים ובשנים האחרונות גם רשתות חברתיות.
לימודי תקשורת עשויים להסתמך על מסורות הן ממדעי החברה והן ממדעי הרוח, אך הם שואבים בעיקר מדיסציפלינות הליבה של תקשורת המונים, תקשורת, מדעי התקשורת (Communication studies).
חוקרים עשויים גם לפתח ולהפעיל תיאוריות ושיטות מדיסציפלינות שונות כולל לימודי תרבות, רטוריקה (כולל רטוריקה דיגיטלית), פילוסופיה, תיאוריה ספרותית, פסיכולוגיה, מדעי המדינה, כלכלה פוליטית, כלכלה, סוציולוגיה, אנתרופולוגיה, תיאוריה חברתית, תולדות האמנות וביקורת, תאוריות קולנוע, ותורת המידע.
לימודי עבודה הם תחום ידע אקדמי בינתחומי העוסק בחקר העבודה, העובדים והיחסים החברתיים, הכלכליים והפוליטיים המעצבים והמתעצבים בשוק העבודה והתעסוקה.
תחום זה עוסק בין היתר בזכויות עובדים, תנאי ומבני העסקה, העדפות עובדים, פיריון עבודה, צורות ניהול, אי-שוויון, הגירת עבודה, השפעת שינויים טכלולוגיים על עולם העבודה, אבטלה ועוד.
תחום זה מסייע בגיבוש מדיניות תעשייתית וציבורית.
כמו תחומים בינתחומיים אחרים באקדמיה, כמו לימודי מגדר או לימודי מוגבלות, התחום שואב ממגוון דיסציפלינות כגון סוציולוגיה, כלכלה, היסטוריה, משפטים ופוליטיקה, ומיישם אותם בשדה של מחקר יחסי העבודה ושוק העבודה.
בהתאם, תוכניות הלימודים כללו הכשרה לפעולה איגודית, לימודי כלכלה, היסטוריה, התפתחות תנועת העבודה, לימודים פוליטיים ולעיתים גם לימודים מקצועיים.
בתקופת השפל הגדול בסוף שנות ה-20 ותחילת שנות ה-30, על רקע חולשת איגודי העובדים האמריקנים, נסגרו רבות ממסגרות החינול לעובדים.
עם זאת, במהלך שנות ה-30 ותקופת ה'ניו-דיל' חלה חקיקה שחיזקה את מעמדם של איגודי העובדים בארצות הברית ומספר החברים בהם עלה, תוך איגוד תעשיות חדשות שלמות בשוק העבודה האמריקני.
בהתאם הממשלה הפדרלית החלה להיות מעורבת יותר לצד האיגודים במסגרות החינוך לעובדים שכונו בתקופה זו Labor Education.
בהתאם, תוכניות הלימודים קיבלו אופי תועלתני יותר להכשרה למילוי תפקידים באיגוד, ופוליטי פחות - דוגמת הכשרות בתחום המנהיגות ולימודי ניהול משא ומתן, כתיבה וניהול של הסכמי עבודה והכרות עם חוקי העבודה.
בתקופה זו הרחיבו האוניברסיטאות את מעורבותן בתחום, וכך גם החל לעסוק בו ארגון העבודה הבינלאומי.
לאחר מלחמת העולם השנייה ובעיקר משנות ה-60 ואילך התפתחה הגישה המוכרת כיום כלימודי עבודה (Labor Studies), מתוך תנועת החינוך לעובדים וה-Labor Education.
בתקופה זו, שהתאפיינה בחיזוק הקשרים בין משולש בעלי העניין בשוק העבודה: המדינה, המעסיקים וארגוני העובדים, התפתחו מסגרות לימודיות ששילבו גם לימודים מתחום ניהול משאבי האנוש ופסיכולוגיה ארגונית.
האוניברסיטאות החלו לעסוק גם בסוגיות כמו אפליה על רקע גזעי ומגדרי, ולשלב אותן בתוך תוכניות הלימודים.
נושאים נוספים שנכנסו לתוכניות הלימודים הם התפתחויות טכנולוגיות וגלובליזציה והשפעתם על שוק העבודה, והסתכלות אינטר-דיסיפלינרית על עולם העבודה דרך ניתוחים סוציולוגיים, פסיכולוגיים, כלכליים, היסטוריים, פוליטיים וכו'.
תוכניות הלימודים החלו לעבור תהליכי אקדמיזציה והפכו לתוכניות המסמיכות לתארים אקדמיים בפקולטות למדעי הרוח, דבר שהגביר את כוח המשיכה שלהם.
שינוי זה נדחף גם על ידי איגודי העובדים שרצו להציע לחבריהם מסלולים שיקלו עליהם לרכוש תארים אקדמיים שהפכו לנחוצים יותר בשוק העבודה.
גם ארגון העבודה הבין-לאומי, המורכב מנציגי איגודי עובדים, איגודי מעסיקים וממשלות, תרם לפיתוח תחום הדעת של לימודי העבודה.
ב-1993 הקימו האוניברסיטה הקתולית של לוביאן שבבלגיה, אוניברסיטת ווריק באנגליה ואוניברסיטת טולוז למדעים בצרפת את תוכנית התואר השני האירופית ביחסי עבודה שכוללת כיום 13 אוניברסיטאות אירופיות.
ב-2002 הוקמה אוניברסיטת העבודה העולמית (Global Labour University) - רשת של אוניברסיטאות, איגודי עובדים, וארגוני חברה אזרחית ללימודי עבודה, הנתמכת על ידי ארגון העבודה העולמי.
ב-2008 הוקם המכון המרכז אירופי ללימודי עבודה בברטיסלבה.
בשנות ה-60 וה-70, בתקופה בה ההסתדרות והעבודה המאורגנת הקיפה חלקים נרחבים יותר משוק העבודה, כללו מוסדות אקדמאיים רבים בישראל תוכניות בלימודי עבודה.
תוכניות שכאלו היו קיימות באוניברסיטת חיפה באוניברסיטת תל אביב, בטכניון, ובמכללת תל חי המרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות בשיתוף עם האוניברסיטה המשודרת ואוניברסיטת תל אביב יזמו סדרת הרצאות ששודרה ברדיו בנושאי עבודה.
משרד החינוך אף בחן שילוב תוכנית לימודים בתחום העבודה בבתי הספר התיכוניים.
האגודה הישראלית לחקר יחסי עבודה נוסדה בשנת 1969 והצטרפה לאגודה הבינלאומית ליחסי עבודה (IIRA) שקמה באמצע שנות ה-60. האגודה הישראלית פועלת עד היום בשיתוף פעולה עם ארגון העבודה העולמי, ארגוני עובדים ומעסיקים וגופים ממשלתיים המעורבים בתחום יחסי העבודה דוגמת אגף השכר באוצר ומשרד העבודה.
מאז שנת 1958 מפעילה ההסתדרות את המכון הבינלאומי למנהיגות עובדים בבית ברל כבית ספר לוועדי עובדים ואנשי איגוד מקצועי, המכשיר בתחומי ניהול משא ומתן, דיני חברות ודיני עבודה, הניהול הכספי של וועדים, ייצוג עובדים, פנסיה ושכר לצד תוכניות כמו קורס גישור, קורס דירקטורים והכשרות בתחום התקשורת הבינאישית ועמידה מול קהל.
החוג ללימודי עבודה בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב שהוקם בשנת 1964, היה במשך שנים ארוכות החוג האוניברסיטאי היחיד בישראל בתחום לימודי העבודה.
בעבר התמקד החוג בלימודי תואר שני ואילו כיום הוא מלמד לתארים ראשון ושני המשלבים גם לימודי משאבי אנוש.
בשנת 2018 פתחה גם האוניברסיטה העברית מסלול לתואר ראשון בלימודי עבודה.
בשנת 2025 נפתח מסלול אקדמי ללימודי משפטים עם התמחות ביחסי עבודה, למשפטנים ולמי שאינם משפטנים, במכללה למינהל בשיתוף עם ההסתדרות ועם פורום ארלוזורוב.
לימודים קלאסיים הוא שם התחום העוסק בלימוד השפה, הסִפְרוּת, ההיסטוריה, האָמנוּת, והיבטים אחרים של יוון העתיקה ושל רומא העתיקה, ערש תרבות המערב בעת העתיקה.
הלימודים הקלאסיים היוו תמיד נושא מרכזי במדעי הרוח, והעוסקים בהם נקראים לעיתים הומניסטים.
במדינת ישראל פועלות שלוש מחלקות אקדמאיות ללימודים קלאסיים: באוניברסיטת תל אביב, באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטה העברית בירושלים.
לימודי יסוד בנושאים הללו מתקיימים גם באוניברסיטת חיפה ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, אך אין בהן חוג או מחלקה המוקדשים לנושא.
לימוז' היא עיר במרכז צרפת.
לימוז' הייתה בירתו של חבל לימוזן, עד אשר התאחד החבל בשנת 2016 לחבל אקיטן החדשה.
בעיר מתגוררים כיום כ-130,000 תושבים, ויחד עם פרבריה היא מונה כ-280,000 תושבים.
העיר מפורסמת בתעשיית הפורצלן, אומנות הוויטראז', ובחביות עץ האלון המשובחות שלה, המשמשות בעיקר לאחסון קוניאק.
העיר הוקמה במאה העשירית לפני הספירה על ידי הגאלים, ונקראה בראשית ימיה אוגוסטוריטום.
בתקופה הרומית היא הייתה מפורסמת במרחצאות שלה, ושימשה עיר מסחר חשובה בשל מיקומה על דרך המסחר ויא אגריפה ועל דרך המסחר אואריקום-טולוסה המוליכה מבורג' לטולוז.
הרומאים בנו בעיר מבנים חשובים כמו תיאטרון, היפודרום, רציף נהר, גשר ואקוודוקט, אך עם נפילתה של רומי הוזנחה העיר מאוד וירדה בחשיבותה.
במאה הרביעית הגיע לעיר בשליחות האפיפיור הבישוף הראשון של לימוז', סאן מרשל, וניצר את תושבי העיר.
סאן מרשל נחשב לאחד מאבות העיר, והמנזר שנבנה על שמו הוא מהמבנים החשובים בה.
בעיר שכנה גם ספרייה גדולה מאוד, שנייה בגודלה רק לספריית מנזר קלוני.
במאות ה-12 וה-13 התפרסמו יצירות הוויטראז' של העיר, שיוצאו לכל אירופה ועיטרו את הכנסיות והארמונות.
במאה ה-19 התפרסמה לימוז' בזכות כלי הפורצלן שלה, שזכו לביקוש רב באירופה וגם בארצות הברית.
גם כיום נודעת לימוז' בפורצלן המשובח שלה ובאומנות האמאל – כלים מצופים אמייל מבריק.
כבר בשנת 1768 נתגלו סביב לימוז' מרבצי קאולין, המשמש לייצור פורצלן, וב-1774 נוסד המפעל הראשון לפורצלן וציפוי אמייל בעיר לימוז' (Faience).
בעת המהפכה הצרפתית נפגע קשה ייצור הפורצלן וכלי החרס המעוטרים בעיר S'evres (סבר), הסמוכה לוורסאי, שהייתה עד אז המובילה בייצור כלים אלו והייתה ספקית עיקרית לבתי המלוכה בצרפת ויתר אירופה.
לימוז' תפסה את מקומה ומפעליה זכו למוניטין רב בצרפת ולשם עולמי.
בעיר נמצאת קתדרלת סנט אטיין הגותית שנבנתה בשנים 1273–1888 וידועה בזכות מגדל הפעמונים המתומן שלה, הגג שלה, מסך העץ על בית המקהלה ומספר פסלים מהרנסאנס.
כיום העיר היא עיר תעשייה ומסחר אפורה למדי.
בעיר ממקום מטא של חברת "לגרנד".
מתקופת ימי הביניים, יש בה ספרייה חשובה – ספריית המולטימדיה של השפה הצרפתית, וכן נערך בה פסטיבל השפה הצרפתית.
קבוצת הכדורסל של העיר סרקל סנט-פייר לימוז', היא בעלת הישגים ותארים רבים, ובעונת 1992/1993 הייתה אלופת אירופה.
לימון (שם מדעי: Citrus × limon) הוא מין של עץ מסוג ההדרים, שמגדלים באופן חקלאי בעבור פירותיו הקרויים באותו השם.
הלימונים משמשים בעיקר לשם הפקת מיץ, אך גם החרצנים, הציפה והקליפה משמשים בבישול, באפייה ובשימורים.
מיץ הלימון מכיל כחמישה אחוזים חומצה ציטרית.
רמת החומציות שלו (PH) היא בין 2 ל-3, ועל כן טעמו של פרי הלימון חמוץ.
מקורו של עץ הלימון הוא צפון מזרח הודו או סין, לפני כמה אלפי שנים.
תפוצתו הורחבה לכל אגן הים התיכון, ובשנת 1493 הגיע ליבשת אמריקה על ידי כריסטופר קולומבוס שלקח אותו להיספניולה.
מחקרים גנטיים גילו שהלימון הוא הכלאה בין חושחש לאתרוג.
עץ הלימון הוא עץ קטן, המתנשא עד לגובה מקסימלי של 6 מטרים.
הענפים מחודדים ומסודרים בצורת כתר.
צורת העלים היא אליפסה מחודדת, וצבע הפרחים לבן וצהוב.
ענפיו של העץ מעט קוצניים.
מוצאו בצפון מזרח הודו או סין.
לפרי הלימון שימוש נרחב מאוד במטבחים רבים ברחבי העולם במתכונים מסוגים שונים.
בין היתר, תוספת לתבשילים ומאפים מחזקת את יכולת השימור שלהם לזמן רב יותר.
גרידת קליפת לימון משמשת כתבלין במאכלים שונים.
בגרידת הלימון מצויים שמנים אתריים בעלי ניחוח וטעם בולטים.
נוהגים בדרך כלל להכניס גרידת לימון בתוך בלילות של מאכלים מטוגנים וגם באפייה.
את הפירות המיובשים, בצבע אפרפר - שחור, ניתן למצוא בדוכני חנויות התבלינים בשווקים.
לימון או ליים (Citrus × latifolia) שיובש באופן טבעי עד להיעלמות הנוזלים ולהצטמקות הפרי מכונה לימון פרסי ובקרב יוצאי פרס בישראל לימו עומאני והוא משמש ב לתיבול מרקים ותבשילים נוספים.
הייבוש נעשה במטרה לשמר את התמציות הארומטיות ובאמצעות ניקוב הקליפה משחררים את ריכוז התמציות הארומטיות הלימוניות לתוך התבשיל.
יש הטוחנים את הלימון לאבקה.
לימון כבוש הוא קונדימנט העשוי מלימונים חתוכים וכבושים.
לימונים כבושים משמשים כתוספת לצד המנה או עליה.
לחלופין ניתן לקצוץ אותם דק או לטחון אותם לשימוש כמרכיב במתכון אחר, למשל כממרח לימון כבוש.
השימוש הנפוץ בלימונים נעשה במיץ הפרי.
מיץ לימון טרי נסחט מלימונים לקראת הבישול.
מיץ לימון משומר הוא מוצר תעשייתי הנמכר במרכולים.
מיץ לימון נפוץ כמרכיב ברטבים המשמשים לסלטים, במשרות, ולמניעת השחמה של פירות וירקות חתוכים.
לימון הוא תוספת נפוצה לתה חם ולתה קר בתרבויות רבות.
מיץ לימון הוא חמוץ למדי ולרוב לא נהוג לשתות אותו כפי שהוא.
אך ישנם משקאות רבים המכילים מיץ לימון מדולל.
משקה לימון נפוץ הוא הלימונדה: משקה מיץ לימון מדולל במים וממותק בסוכר או בתחליפי סוכר.
לימונענע הוא משקה דומה, המכיל נענע בנוסף.
משקאות הלימונדה והלימונענע פופולריים לרוב בקיץ כשחם ומרעננים אותם עם קוביות קרח.
משקאות אלכוהוליים עם מיץ לימון
קיימים קוקטיילים רבים מאוד המכילים כמויות שונות של מיץ לימון.
לדוגמה בלאדי מרי, ויסקי סאוור או קוסמופוליטן.
פלח לימון הוא עיטור קוקטיילים נפוץ.
מקליפת הלימון מייצרים את הלימונצ'לו - ליקר לימונים מתקתק.
את הקליפות משרים באלכוהול, ולאחר זמן מסננים את הנוזל ומערבבים אותו עם סירופ העשוי ממים וסוכר.
מקורו של המשקה בדרום איטליה, במיוחד באזור מפרץ נאפולי וחופה של אמאלפי.
באיטליה ובסיציליה נהוג להגיש לימונצ'לו ביתי קר בתום הארוחה.
נהוג להגיש את הלימונצ'לו קר מאוד.
"לימוזינה" הייתה תוכנית ראיונות בהגשת גיל ריבה ששודרה בערוץ ישראל 10 בין השנים 2002–2005.
התוכנית עלתה לשידור עם עליית ערוץ 10, ושודרה בין השנים 2002 ו-2003, בשתי עונותיה הראשונות, בליווי הדוגמנית גלית גוטמן.
בשנת 2005 החליט מנהל התוכן בערוץ, שי אביבי, להחזיר את התוכנית לעונה נוספת.
בכל תוכנית מנהל ריבה שיחה, תוך כדי נסיעה בלימוזינה, עם מרואייניו, אושיות אקטואליות ומוכרות לציבור הרחב.
במהלך הראיון מתווספים קטעי דיבור וטקסטים של ריבה ותגובות שונות של הנוגעים בדבר.
התוכנית ידועה בסאטיריות, ציניות וסארקסטיות של המנחה בשאלותיו השונות.
בתוכנית אחת קרא נועם פדרמן לגירוש ערבים, והועמד על כך לדין.
לימוזינה היא מכונית סלון מפוארת, הכוללת תא ארוך במיוחד לנוסעים.
המונח מתייחס בדרך כלל גם לשירות המתלווה למכונית.
בלימוזינה נוהג לרוב נהג שכיר, והחלק האחורי בו יושבים הנוסעים כולל בדרך כלל מושבי עור מפוארים, בר משקאות ופינוקים נוספים.
הלימוזינה, שמגיעה כמעט תמיד בצבעים שחור או לבן, נחשבת לרכב יוקרתי במיוחד.
לימוזינות מוחזקות לרוב בבעלות של חברות פרטיות (לצורך הסעת מנהלים בכירים), מדינות וארגונים (לצורך הסעת אח"מים), וכן חברות השכרת רכב המציעות שירותי הסעה ברכב הפאר.
לימוזינות נמצאות גם בבעלותם של אנשים פרטיים, לצרכיהם האישיים.
בשנות ה-30 של המאה העשרים כבר מופיעה המשמעות של "מכונית מפוארת" באופן כללי, והחל משנות השישים הצטמצמה המשמעות למשמעות של רכב פאר, ארוך מן הרגיל.
דוגמאות ללימוזינות שהיו/נמצאות בשימוש מנהיגים בעולם
לימוניט (Limonite או Ferric Hydroxide) הוא מינרל צהבהב-חום וכבד, שנוסחתו FeO(OH) · nH2O.
נוסחה זו לא מדויקת ולימוניט מכיל לעיתים כמויות משתנות של תחמוצות לעומת הידרוקסילים.
יחד עם המטיט ומגנטיט, לימוניט הוא אחד מתחמוצות הברזל.
לימוניט הוא לא מינרל "אמיתי", אלא תערובת של מינרלים אחרים כמו HFeO2 ו-KFe3(OH)6(SO4)2. לימוניט נמצא בעיקר בתוך או ליד ברזל מחומצן או מרבצי מתכות אחרות.
מקור השם לימוניט הוא במילה היוונית ל"אדמת מרעה", מכיוון שהוא מופיע לעיתים באחו ומרחבים אחרים.
לימוניט הוא מינרל פסאודומורפי, כלומר, הוא יכול להתגבש בתבנית של מינרל שקדם לו (פיריט לדוגמה) ולהישאר בצורה הגבישית החיצונית שלו.
במקרים רבים גביש לימוניט נערך בצורת תחמוצות ברזל אחרות כמו המטיט, מגנטיט, פיריט או סידריט.
בסולם מוס, קשיחותו של לימוניט נעה בין 4-5.5. צפיפותו נעה בין 2.9-4.3 .
חומר סופג בתהליכי עיבוד כימיים.
לימונדה היא משקה העשוי מרכז לימונים או מיץ לימון, מים ותוספת סוכר.
המשקה מוגש קר, לעיתים בתוספת קוביות קרח.
בדרך כלל, החברות שמוכרות לימונדה מוסיפות חומרים משמרים וצבעי מאכל.
לימונדה עם עלי נענע זכתה לכינוי לימונענע.
כינוי זה נולד כאשר פוגל-לוין, חברה לפרסום על דופנות אוטובוסים, החליטה לעורר עניין בשירותיה בקמפיין למוצר שלא היה קיים.
הקמפיין זכה להצלחה ועורר דרישה למוצר, דבר שהוביל מספר חברות משקאות לאמץ את המשקה ולייצרו.
באוסטרליה, בניו זילנד ובשווייץ מוכר משקה הספרייט כלימונדה.
לימונדה מוזכרת בציטוט מפורסם מפי דייל קרנגי: "אם החיים מחלקים לך לימונים - הכן מהם לימונדה", שמשמעותו - גורל האדם בידיו וביכולתו לשפר את נסיבות החיים.
בטבלה להלן מוצגים ערכים תזונתיים של לימונדה.
כל הכמויות הן ב-100 גרם של משקה.
מרכיב כמות קלוריות 40 שומן 0 מיליגרם כולסטרול 0 מ"ג נתרן 4 מ"ג אשלגן 15 מ"ג פחמימות 10 גרם סיבים תזונתיים 0 גרם סוכר 10 גרם חלבון 0.1 גרם
הבדרן וכוכב הילדים יובל שם טוב (יובל המבולבל) כתב והלחין שיר בשם "לימונדה".
חבל לימוזן היה אחד מחבלי צרפת.
הוא נכלל בחבל אקיטן החדשה בעקבות הרפורמה המנהלית משנת 2016. החבל כולל את האזור שסביב בירתו, העיר לימוז' במרכז צרפת, עם כ -140,000 תושבים.
החבל מחולק לשלושה מחוזות: קורז, קרז, וויין עילית (אוט-ויין).
שם החבל נובע משמו של שבט קלטי שהיה חי באזור, הלמוביקים.
לימוזן נמצא בלב המסיב המרכזי, ויש בו מזג אוויר יבשתי וקר בחורף.
הדבר גורם לכך שלמרות שטחו הנרחב (16,942 קמ"ר), מתגוררים בחבל רק כ-725,000 נפש, והוא נחשב לאחד הדלים באוכלוסין בצרפת.
בתוך החבל עובר נהר הויין.
הנוף הוא הררי ונמצאים בו רמת מילוואש הגבוהה והר לימוזן.
הלימוזין הוא בעיקר אזור של גבעות ועמקים והרים נמוכים - בין גבהים של 200 מטר ו -1000 מטרים.
חבל לימוזין הכפרי הוא ארץ של יערות ושדות נשירים במערב ובצפון-מערב, של אדמות מרעה של כבשים בצפון, ואזור מעלה של יערות אשוחיות ואדמות מרעה ברמת דה מילבאצ'ס במזרח.
בדרום מערב גובל האזור עם חבל דורדון.
הנהר דורדון עצמו חוצה את דרום מערב האזור, ולאחר מספר קילומטרים הוא מהווה את הגבול עם האזור השכן של אוברן.
שמה של הלימוזינה נובע משם החבל, ונטען כי סוג המכוניות נקרא כך על שם צורת המגבעות שהייתה פופולרית אצל תושבי האזור ודמתה לצורת מכונית הלימוזינה.
לימודי תרבות הוא שדה מחקר אקדמי בינתחומי המשלב כלכלה פוליטית, סוציולוגיה, ספרות, תקשורת, קולנוע, תרבות אינטרנט, אנתרופולוגיה, פילוסופיה, תאוריה של האומנות וביקורת על מנת ללמוד תופעות תרבותיות בחברות שונות ובהקשרים שונים.
החוקרים בלימודי התרבות מתרכזים בשאלה כיצד תופעות שונות מתייחסות לנושאי אידאולוגיה, לאומיות, אתניות, מעמד ומגדר.
שלושה מושגים מרכזיים אשר חוזרים ומופיעים בגלגולים שונים בתאוריות אלה הם: מושג ה'אידאולוגיה' במחשבה המרקסיסטית, מושג 'הסובייקט' במחשבה הפסיכואנליטית, ומושג 'השפה' שפותח על ידי דה-סוסיר ככלי לייסוד הסמיוטיקה (מדע הסימנים).
מאז שנות ה-20 של המאה ה-20 המונח לימודי תרבות מתייחס למסגרת של מחקר ותאוריה שמעוגנת במסורת החשיבה המרקסיסטית ומיישמת אותה במחקר התרבות בת זמננו.
הדגש ההתחלתי של לימודי תרבות היה בתחום התרבות הפופולרית והמדיה, אך בהמשך הוא התרחב לתחומים כגון תפיסת הגוף ודימוייו, סביבה, זיכרון ועוד.
בעקבותיה נעשו לימודי התרבות תחום ידע שנשזר אל תוך דיסציפלינות קיימות במדעי החברה והרוח, תוך אתגור מסגרות חשיבה קיימות.
הנחת היסוד של הגישה המרקסיסטית לחקר החברה בת זמננו היא שהמשטר הקפיטליסטי המאפיין את העידן המודרני מושתת על יחסים של כוח וניצול ועל היגיון של צבירה מתמדת של הון, שמניב מצבים מחריפים והולכים של תחרותיות והישגיות.
תוצאה מרכזית של מצב זה היא הכפפה של בני אדם למצב שבו תכליתנות ותועלתנות מכתיבות את הבנת המציאות.
מנקודת מבט זו המציאות הקפיטליסטית נתפסת כבעייתית, הן מבחינה מוסרית והן מבחינת יכולתם של בני אדם רבים ככל האפשר לממש חיים של חופש, שוויון ואושר.
החתירה לשינוי המציאות של המשטר הקפיטליסטי היא אחד היסודות המגדירים גם את הגישה הנאו-מרקסיסטית, השונה מן המרקסיזם המסורתי בדגש הרב שהיא שמה על חקר התרבות.
גישה זו מייחסת לתרבות ולאמנות שני תפקידים מנוגדים: אישוש (קונפירמציה) - דהיינו שעתוק המציאות החברתית, הצגתה כמובנת מאליה, ראויה, לגיטימית ומוצדקת, או לחלופין ביקורת על המציאות החברתית - הצגה וחשיפה של הכוחניות, חוסר הצדק וחוסר השוויון, ושימוש בתרבות ככלי חתרני.
הדיון הנאו-מרקסיסטי מנסה לספק ניתוחים המבהירים מתי וכיצד התרבות פועלת כגורם המשעתק את המציאות החברתית או לחלופין גורם ביקורתי החותר תחתיה.
משמעותה של החתירה לשינוי המציאות היא שתפקידו של המבקר הוא תפקיד מהפכני בהכרח.
עמדה זו השפיעה באופן ישיר על תפיסת האקטיביזם של לימודי התרבות.
במאה ה-20, ובעיקר במחציתה השנייה, היו לדיון הנאו-מרקסיסטי בתרבות ואמנות שלושה כיוונים תאורטיים-מחקריים עיקריים:
מפעלה של מסגרת ההגות והמחקר הידועה בשם "אסכולת פרנקפורט", המזוהה לרוב עם המושג "תאוריה ביקורתית"
המסגרת הידועה בשם "אסכולת בירמינגהם", המזוהה לעיתים עם המושג "תאוריה של תת-תרבויות"
ההקשר הבין-תחומי שקיבל את השם "לימודי תרבות"
מקורה של אסכולת פרנקפורט הוא המכון למחקר חברתי שהוקם באוניברסיטת פרנקפורט ב-1923. אסכולה זו שילבה לתוכה היבטים מרקסיסטיים, פורמליסטיים ופסיכואנליטיים.
החוקרים יוצאי אסכולה זו הצביעו על דכאנותה של התרבות המערבית, ובעיקר של תרבות ההמונים ותוצריה - "חרושת התרבות".