tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהיותו טרף לבעלי חיים ימיים גדולים, הרי שהנצנוץ הצבעוני והזוהר שיוצרת הלהקה מכלל הפרטים המרכיבים אותה, מבלבלת את ציידי הים, משום שאלה מתקשים להתמקד בפרט אחד.
עונת הרבייה מתחילה בקיץ ונמשכת עד בוא הסתיו.
הנקבה מטילה ביצים הצפות על פני המים, והזכר מפיץ את תאי הזרע בקרבתן.
הביצים הצפות נסחפות בזרם המים, וכעבור יומיים-שלושה בוקעים הדגיגים ויוצרים מייד להקות.
הם מגיעים לבגרות מינית בגיל 4 שנים.
האנשובי הוא מרכיב עיקרי ברוטב ווסטרשייר.
בישראל העפיין הוא דג מאכל מבוקש המוכר בשם אנשובי ונמכר בקופסאות שימורים.
במדינות אחרות ניתן לקנותו בשווקים.
שילוב דג זה ברוטב לסלט קיסר ובכמה רטבים איטלקיים לפסטה או פיצה נפוץ.
מינים אחרים במשפחה, בעיקר מאלה המצויים בפרו ובצ'ילה, ניצודים למטרות אחרות כגון ייצור קמח עצמות, חומרי דשן, שמנים ואף מזון לבעלי חיים.
העפיין עלול להכיל ריכוז של חומצה דומואית (Domoic acid), אשר גורמת ל"הרעלת רכיכות אמנזית" בבני אדם, יונקי ים וציפורים.
בנוסף, העפיין מכיל חומצת שתן בדרגה גבוהה, שיכולה לגרום לדלקת הנקראת "שיגדון" (פודגרה).
העפיין הנמכר בישראל בשם "אנשובי" מכיל כמות גבוהה של מלח.
עפו אגבאריה הוא פוליטיקאי ערבי-ישראלי.
כיהן כיושב ראש מפלגת חד"ש וכחבר הכנסת מטעמה, וד"ר לרפואה.
עפו אגבאריה נולד באום אל-פחם ב-13 במאי 1949 והוא משתייך לחמולת אגבאריה.
הוא סיים את בית ספר תיכון באורט עפולה ונשלח מטעם רק"ח ללמוד רפואה באוניברסיטת לנינגרד שבברית המועצות, שם גם למד רוסית.
בשנת 1977 חזר אגבאריה לאום אל-פחם והיה לרופא הראשון שם מילידי המקום.
בין השאר עבד בבית חולים מאיר ובית החולים הלל יפה וניהל את המרפאה המקצועית באום אל פחם.
אגבאריה התמודד לראשות עיריית אום אל-פחם בבחירות ב־1998 והפסיד.
אגבאריה היה חבר הלשכה הפוליטית של מק"י וחבר הנהגת חד"ש.
ב-14 בינואר 2006 נבחר לעמוד במקום הרביעי ברשימת חד"ש לבחירות לכנסת השבע עשרה.
בבחירות זכתה המפלגה בשלושה מנדטים ואגבאריה לא נכנס לכנסת.
ב-20 בדצמבר 2008 נבחר בשנית למקום הרביעי ברשימה, לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה, ונבחר לכהן כחבר הכנסת.
במהלך מבצע עופרת יצוקה היה פעיל במחאות נגד המבצע, ולאחר סיום המבצע נכנס כשליח ארגון רופאים לזכויות אדם לרצועת עזה על מנת לסייע בטיפול הרפואי בפצועים הרבים בעזה.
במהלך מבצע שובו אחים ובעקבות מעצר רוצחו של ניצב-משנה ברוך מזרחי אמר אגבאריה בריאיון לערוץ הכנסת שחמאס איננו ארגון טרור אלא "ארגון שחרור".
במהלך כהונתו בכנסת יזם תיקון לפקודת הרוקחים שדחה את תחילת תוקפו של תיקון אחר, שקבע שינויים בנוסח הכיתוב על אריזות תכשירים.
בינואר 2015 במהלך ועידת חד"ש, הודיע כי לא יתמודד בבחירות לכנסת ה-20. הוצב במיקום סמלי ברשימה המשותפת בבחירות לכנסת העשרים.
ב-25 בנובמבר 2017 נבחר לתפקיד יו"ר מפלגת חד"ש.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב אגבאריה במקום הלפני אחרון הסמלי ברשימת חד"ש-תע"ל לכנסת.
לקראת הבחירות המקומיות באום אל פחם שהתקיימו אחרי דחייה ב-2024 הוצב אגבאריה במקום ה-24 והאחרון ברשימת חד"ש למועצת העיר.
עפולה אקספרס הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויה של ג'ולי שלז משנת 1997, עם צביקה הדר ואסתי זקהיים בתפקידים הראשיים.
עם יציאתו התמודד הסרט במספר רב של קטגוריות בטקס פרסי אופיר, וגרף שישה פרסים, בהם לשחקנית הראשית (אסתי זקהיים), השחקנים המשניים (אורלי פרל ואריה מוסקונה), המלחין הטוב ביותר ושני הפרסים הנחשקים על הבימוי הטוב ביותר (עבור ג'ולי שלז) והסרט הטוב ביותר.
לאחר השתתפותו בטקס, זכה הסרט בפרס וולג'ין בפסטיבל ירושלים והשתתף בפסטיבלים בארצות שונות, כמו צ'כיה, הונג קונג, טקסס ופסטיבל ברלין הנחשב.
פסקול הסרט כלל גרסת כיסוי בביצוע אלי לוזון לשיר "גשם" מאת להקת "בנזין", שהפכה ללהיט גדול.
דוד (צביקה הדר) ובתיה (אסתי זקהיים), בני-זוג מעפולה, עוברים להתגורר בתל אביב במטרה להגשים את חלום ילדותו של דוד (שעבד בתור חשמלאי רכב) להיות קוסם.
מסע הגשמת החלום נקטע, בתיה מתחילה לפרנס את השניים כקופאית בסופר-מרקט ודוד מתלווה לחברו, שמעון (אריה מוסקונה), קוסם לשעבר, אך נכשל בכל הזדמנות הניתנת לו.
למרות זאת, דוד מסרב להיכנע, ומסרב להודות כי הוא אינו מוכשר בקסמים, ובשל כך בתיה מציבה לו אולטימטום ועוברת לגור עם נערה בשם ויקי (אורלי פרל), זמרת מתחילה.
העלילה עוברת תפנית כשדוד ושמעון מתחילים לצבור פופולריות במופע קסמים מצליח תחת השמות "חזיז ורעם", והיחסים בין דוד ובתיה מקבלים כיוון חדש.
עֲפִיצוּת היא תחושת יובש או חספוס בפה הנגרמת מאכילת מזונות או שתיית משקאות המכילים עפצן (טאנין), כמו יין אדום ותה.
הרוק המופרש מבלוטות הרוק שבלסת התחתונה ומהבלוטות שמתחת ללשון מכיל גליקופרוטאין (חלבון אליו קשורות קוולנטית מולקולות סוכר) הנקרא מוצין (mucin).
המוצין מקנה לרוק צמיגות ו"שמנוניות" המאפשרת תנועה חלקה של הלשון בחלל הלוע.
כאשר טאנינים (אשר מקורם במקרה של יין בקליפת הענב) מגיבים עם המוצין שבפה, החלבון שאמור לצפות את החך מתכווץ ונוצרים גושים הניתקים מפני השטח.
הרוק מאבד מצמיגותו והלשון מרגישה חיכוך מוגבר שהמוח מפרש כ"יובש".
אחת המטרות של טועם יינות כשהוא מגלגל את היין בפיו היא להבחין במידת העפיצות של היין על פי הקלות בה נעה הלשון בפה.
כיוון שהפה אינו יבש באמת, שתיית מים לא מפחיתה מיד את תחושת היובש והחספוס בפה.
העפיצות מבדילה בין יינות אדומים (עפיצים) ללבנים (חסרי עפיצות ולכן "קלים" יותר).
עפצים הם נגעים המופיעים לעיתים על גבי צמחים, אשר יצירתם נגרמת משום גירוי שלילי על ידי אורגניזמים שונים, בעיקר חרקים, בשלבי פגית או נימפה וכן על ידי בקטריות ממינים שונים (כגון Agrobacterium).
האורגניזם המעורר את התופעה מפריש מגופו הורמונים מעוררי גידול הגורמים לגדילת העפצים בצמח.
חרקים היוצרים עפצים יהיו לרוב ספציפיים לסוג הצמח הפונדקאי.
עפצים עשירים בחומרי הזנה, שונים מורפולוגית מדגם הצמיחה הרגיל של הצמח ומוגדרים כתוצר פעילות טפילים.
עפצים נוצרים על כל אברי הצמח – שורשים, גבעולים, עלים, פקעות, תפרחות, פירות, וזרעים.
עפצים יכולים להתפתח בכל רקמה צמחית, ובכך הם מייצגים את שליטת המין הטפיל על הפונדקאי.
המגמה במבנה העפץ היא לקראת הגדלת יכולת ההשפעה על הצמח הפונדקאי, קבלת חומרי הזנה רבים יותר, ולבסוף קצב רבייה גבוה יותר של האורגניזם.
רוב העפצים כיום (80%) נמצאים על גבי העלים.
מאובנים מראים כי עפצים פרימיטיביים התפתחו על גבי הגבעולים והפטוטרת.
בשנות האלפיים התבסס בישראל מזיק חדש של עצי אקליפטוס.
מדובר בצרעת עפצים אוסטרלית הפוגעת בצימוח צעיר של אקליפטוס.
הצרעה קטנה, צבעה שחור, אורכה כ-2 מ"מ.
הצרעה שייכת למשפחת Eulophidae מתת-משפחת Tetrastichinae.
הצרעה היא מזיק ראשוני אשר תוקף את הלבלוב הצעיר של עצים מגילים שונים, תוך העדפה ברורה של עצים צעירים.
הצרעה פוגעת גם בשתילים רכים במשתלות.
במהלך השנתיים האחרונות התפשטה הצרעה ברוב הנטיעות של האקליפטוס בישראל, והיא מצויה כיום בכל המרחב שבין דרום רמת הגולן לנגב המערבי.
על ידי בישול עפצי עץ אלון במים מקבלים מי עפצים המשמשים להכנת דיו סת"ם ולעבוד גויל ועור.
בין הפוסקים הראשונים יש מחלוקת אם מותר או אסור להשתמש בעפצים להכנת דיו סת"ם.
בגמרא נזכרים העפצים כחומר גלם לייצור דיו סת"ם וצבע ולעבוד קלף ועור.
אין בגמרא רמז באיזה סוג עפצים מדובר.
בהלכה מופיעה התייחסות ל"תמרה", שהוא עפץ שעל שיח הצלף, בהקשר לברכות וערלה.
עפעפיים (TA: Palpebrae) הם קפלי עור דקים המכסים את העיניים ומגנים עליהן.
העפעפיים מגנים על הקרנית מפציעה ומלחחים אותה, הם גם מצמצמים כניסת אור לעין.
סגירת העפעפיים ופתיחתם המהירה (מצמוץ), מסייעים בסילוק גורמים מגרים מפני העין.
מצמוץ מתרחש באופן רפלקסיבי גם בתגובה לאור חזק או לקרבה מאיימת של חפץ לעין.
הדגים, מפאת חוסר עפעפיים, אינם מסוגלים לעצום את עיניהם ועל-כן הם ישנים תמיד בעיניים פקוחות.
לכל עין שני עפעפיים, העפעף העליון (Palpebra superior) והעפעף התחתון (Palpebra inferior).
העפעף העליון גדול יותר ונע יותר מהעפעף התחתון.
כל עפעף בנוי ממספר שכבות, כאשר החיצונית עשויה עור והפנימית היא לחמית העפעפיים (Tunica conjunctiva palpebrarum).
בין השכבות נמצא מִרְדַּד העפעפיים (Tarsus), רצועת רקמת חיבור צפופה ברוחב של כשני סנטימטר וחצי התומכת בעפעף ושומרת על צורתו.
בין המרדד לעור עוברים סיבי שריר העין החוגי.
בתוך מרדד העפעפיים נמצאות בלוטות המרדד (Glandulae tarsales), סוג של בלוטות חלב המפרישות לשפת העפעף חומר שומני המונע התאדות ונזילה של הדמעות ומהעפעפיים להידבק זה לזה.
עוד בשפת העפעף נמצאים הריסים (Cilia), וכן בלוטות הריסים (בלוטות חלב).
מקום מפגש העפעפיים בצדדים מכונה שְׁלִיבַת העפעפיים התיכונה (Commissura medialis palpebrarum) ושליבת העפעפיים הצידית (Commissura lateralis palpebrarum), וקו מפגש העפעפיים הסגורים מכונה סדק העפעפיים (Rima palpebrarum).
בדרך כלל סדק העפעפיים הוא אופקי.
בשליבת העפעפיים התיכונה נמצא אגם הדמעות (Lacus lacrimalis) ובתוכו תלתול הדמעות (Caruncula lacrimalis), צידי להם קמט הלחמית הסהרוני (Plica semilunaris conjunctivae), קפל שהוא שריד לעפעף שלישי שנעלם עם אבולוציית האדם.
צידי לקמט הסהרוני נקודות הדמעות (Punctum lacrimale), אחת בעפעף העליון ואחת בתחתון.
נקודות הדמעות הן פתחים לצינוריות הדמעות ודרכן מפונות הדמעות לשק הדמעות ובהמשך לחלל האף.
עפיפונים הוא ספר מאת הסופר היהודי-צרפתי רומן גארי, שנכתב בשנת 1980. הספר הוא רומן היסטורי שעלילתו מתרחשת בימי מלחמת העולם השנייה והמערכה על צרפת.
הספר תורגם לעברית על ידי אביטל ענבר, ויצא לאור בהוצאת עם עובד ב-1983.
העלילה מספרת את סיפור אהבתו האובססיבית של נער צרפתי מכפר קטן בנורמנדי בשם לודו (לודוביק) ללילה - נערה פולנייה בת למשפחת אצילים שמתגוררת באחוזה בנורמנדי המשמשת למשפחה כמעון קיץ.
האחוזה נקראת "אחוזת האווזים" והיא בנויה בסגנון טורקי.
לילה גרה בה יחד עם הוריה, אחיה טאד ובן המשרת ברונו, שמחונן בכישרון מוזיקלי יוצא דופן ומנגן בפסנתר.
משפחתה של לילה באה לנורמנדי בקיצים, ולודו, שחונן בזיכרון מופלא, ממונה למנהל החשבונות של סטאס ברוניצקי, אביה של לילה.
לפני מלחמת העולם השנייה מתפצלות דרכיהם כשהיא נשארת בפולין והוא בצרפת.
לודו נוסע באביב 1939 לגרודק שבפולין, שם הוא מתאחד עם אהובתו.
בעקבות ריב עם הנס, בן דודה הגרמני של לילה, הוא חוזר לצרפת זמן מועט לפני פרוץ המלחמה.
לודו מאבד את הקשר עם לילה, ואינו יודע מה עלה בגורלה.
הוא מצטרף לתנועת ההתנגדות הצרפתית אליה הוא מוזמן על ידי מאדאם ז'ולי אשפינוזה, יהודייה בעלת בית בושת, שעם כניסת הגרמנים לצרפת מתחזה לרוזנת אסטרהאזי - בת אצולה פריזאית שנישאה לאחד מאחייניו של אדמירל הורטי, ופעילה בסתר בתנועת ההתנגדות.
תפקידו העיקרי של לודו במחתרת הוא החבאת טייסים של בעלות הברית שהופלו מעל לנורמנדי.
בנוסף הוא משמש כאיש קשר, מאחר שהשיג אישורים רפואיים מזויפים להיותו משוגע וכך אינו מעורר את חשד הגרמנים.
אמברואז נעצר, נשלח לבוכנוואלד, ומשם לאושוויץ, שם אובדים עקבותיו.
במהלך המלחמה פוגש לודו בלילה, שחזרה יחד עם הנס, בן דודה שנעשה לקצין בוורמאכט, לנורמנדי.
לילה מספרת ללודו על מה שקרה לה מאז פרידתם.
לילה, שלה השפעה רבה על הנס ועל הגנרל פון טילה, מפקד הכוחות הגרמניים באזור, משכנעת אותם לנסות לסייע לניסיון התנקשות בהיטלר, שנכשל.
פון טילה מתאבד לאחר שהוא נתפס על ידי הגסטאפו, ולודו מסתיר את הנס, שנאלץ אף הוא להתאבד בעקבות דרישתו של מנהיג המחתרת באזור.
לילה בורחת בעקבות אזהרתו של לודו, המקבל מידע על הסכנה האורבת לה ממאדאם ז'ולי, אך עקבותיה נעלמים, ורק כעבור זמן מה היא מצליחה לחזור ללודו, שמנסה לעזור לה להשתקם לאחר כל הטלטלות שחוותה.
בזמן הנחיתה של בעלות הברית בנורמנדי, לודו הולך לעזור לחבריו למחתרת בפעולות החבלה בעורף, ומשאיר את לילה בכפר, תחת השגחתו של מארסלן דופרה.
כאשר לודו חוזר הוא מתחתן עם לילה, וכעבור זמן מה דודו של לודו, אמברואז פלרי, שהצליח לשרוד את אושוויץ, חוזר גם הוא לקלרי.
עלילת משנה נוספת מתארת את מאבקו של השף מארסלן דופרה, בעליה של מסעדת "קלו ז'ולי", לשמור על כבוד המטבח הצרפתי.
דופרה אמנם משרת את הקצונה הנאצית שבאה לסעוד אצלו, אך הוא רואה את עצמו כ"שומר על הגחלת" של גדולתה של תרבות צרפת.
העלילה רצופה באנקדוטות על אירועים אמיתיים שהתרחשו במהלך המלחמה, כגון הפרק בו נוסע אמברואז פלרי לכפר לה שמבון-סור-ליניון ועוזר לתושבי הכפר ולמגדה ואנדרה טרוקמה להציל יהודים.
העלילה שואלת גם מהי שפיות ומהו טירוף כאשר אמברואז פלרי ולודו נחשבים בתחילת המלחמה למשוגעים כאשר הם מצטרפים למחתרת ונחשבים לפניה למשוגעים זה בגלל תחביב העפיפונים וזה בגלל עודף הצלחה בחישובים.
היחיד שלומד להעריך את שגעונותיהם בזמן ההוא הוא המורה למתמטיקה של לודו שהפך למנהיג במחתרת ולפני המלחמה ראה בלודו המחונן צרה.
כשלודו מתרחק מלילה הוא עצמו חש שהוא משתגע ומצליח להוציא אישורים רפואיים לשגעונו שמאפשרים לו להלך בשדות ולהעביר ידיעות עבור המחתרת באין מפריע.
אביה של לילה מאבד את שפיותו עם פרוץ המלחמה וזו חוזרת לו, כבדרך נס, עם סופה.
לודו בטוח שהאיש פשוט לא יכול לשאת בדאגות או בחובות המלחמה.
לודו - גיבור הסיפור, לוחם חופש צרפתי בעל זיכרון פנומנלי.
לילה ברוניצקי - אהובתו הפולנייה של לודו.
אמברואז פלרי - דודו ואפוטרופסו של לודו, בנאי עפיפונים ולוחם חופש צרפתי.
מאדאם ז'ולי (גברת אסטרהזי) - בעלת בית בושת יהודייה, פעילה מאוד בתנועת המרי.
הנס - בן דודה של לילה, שנלחם מול לודו על אהבתה.
קצין בצבא הגרמני שניסה להתנקש באדולף היטלר.
מארסלן דופרה - בעלי מסעדת היוקרה 'קלו ז'ולי' שממשיך בעיסוקו זה למרות שלטון הנאצים בצרפת.
דמותו מבוססת על השף הצרפתי פול בוקיז.
ישנם קווי דמיון רבים בין השניים, ואף אמירות משותפות.
גנרל פון-טילה - קצין גרמני בכיר שפיקד על אזורים נרחבים בצרפת, דודו של הנס ובין מארגני ניסיון ההתנקשות בהיטלר, חברו של מארסלן דופרה.
אחת התובנות העולות מספרו של רומן גארי היא הקשר שבין היזכרות לתקווה.
תקווה היא יצר החיים טעם החיים, החירות להרגיש, כמיהה לחופש, כמיהה לאהבה.
כדי להחיות את הזיכרון, כדי לממש את האהבה שלנו או להחזיר את האהוב לחיינו, עלינו לזכור היטב מה אהבנו, לזכור מה נכון לנו.
לצורך מימוש שאיפתנו ואהבתנו, ראשית, עלינו להזכר, שנית, עלינו להתנגד להווה ולהיאבק בו, שלישית, עלינו לממש את התקווה או האהבה.
הזיכרון או ההיזכרות הם תנאי בסיסי וחיוני למאבק בהווה ויצירת תקווה, התקווה שלנו מורכבת תמיד מהחייאת זיכרון או משאיפה להחזיר אדם או ערך מוכר ואהוב לחיינו.
על פי רומן גארי, הזיכרון המשפחתי של משפחת פלרי ומרסלן דופרה הוא המפתח ליצירת תקווה לעם הצרפתי הכבוש בידי הנאצים, ההיזכרות בצרפת של פעם בערכים האהובים ובאנשים האהובים היא הבסיס לתקווה ולשאיפה לעתיד טוב יותר.
לצורך הגשמת התקווה נאבקים הצרפתים בכיבוש הנאצי כל אחד בדרכו.
פלרי בונה עפיפונים, מרסלן דופרה מבשל אוכל צרפתי, המורה הכפרי ובעלת בית הבושת מצטרפים למחתרת, ולודו חולם על אהובתו לילה.
כל הדמויות של רומן גארי משתמשות בהיזכרות לצורך מאבקן בהווה ובכיבוש הגרמני, ורובן ממשות את תקוותם ואהבתם.
למרות האופטימיות השופעת מספרו, עם סיום כתיבתו ב-2 בדצמבר 1980, נטל הסופר רומן גארי את חייו.
עַפְעַפִּית (שם מדעי: Kickxia Dumort) היא סוג של צמחים עשבוניים או בני שיח במשפחת הלחכיים.
הסוג במובנו כולל כ־24 מינים, מהם 7 מינים תועדו כצמחי בר בארץ ישראל, ועוד 4 מינים שהועברו לסוג נפרד Nanorrhinum אך עדיין נכללים ברשימות המקומיות המקובלות.
תחום התפוצה הטבעי של הסוג משתרע מאירופה עד מרכז אסיה וההימלאיה, וכן כולל את מקרונזיה, הסהרה והסאהל ועד לחצי האי ערב.
נוסף על כך, מינים אחדים התאזרחו מחוץ לתחום תפוצתם הטבעי – בין היתר באמריקה הצפונית והדרומית, באיים הקריביים, באיי האוקיינוס השקט, בטסמניה (אי השוכן דרומית לאוסטרליה ואשר שייך לה) ובניו זילנד.
הסוג מאופיין בהלקט הנפתח למראית עין כשני עפעפיים – ומכאן שמו העברי.
בפועל, מדובר במכסה יחיד הניתק מעל שתי המגורות.
ייתכן שהשם העברי 'עפעפית' אינו מתייחס לצורת פתיחת הפרי, אלא נגזר מהמראה של שני עלי הכותרת העליונים, המזכירים לעיתים זוג עפעפיים.
בספרות הבוטנית העברית הוותיקה הופיע הסוג בשם "קיקסיה", ושויך למשפחת הלועניתיים.
הסוג הקטן, הכולל כ־24 מינים, עבר תהפוכות טקסונומיות.
הוא מאופיין בכותרת דו-שפתנית ברורה בעלת צינור ברור, כאשר פתח הכותרת חסום בבליטה הצומחת מהשפה התחתונה.
לכותרת דורבן ארוך, המאבקים צמודים זה לזה, וההלקט נפתח באמצעות קשוות צדדיות דמויות מכסה, כעין עפעפיים.
סוג זה קרוב לסוג פשתנית (Linaria), ולמעשה נחשב בעבר לחלק ממנו עד שהופרד כסוג עצמאי בשנות ה־70 של המאה ה־20. ההבדל העיקרי בין הסוגים הוא באופן פתיחת הפרי.
בפשתנית נפתח ההלקט ב-4 או שש קשוות אורך או בשניים.
עבודות פילוגנטיות מצביעות על כך שהסוג חסרף (Anarrhinum) הוא קבוצת אחות הקרובה ביותר לעפעפית.
מספר מינים שתוארו בעבר כמשתייכים לעפעפית הועברו, על פי מיון עדכני, לסוג חדש בשם Nanorrhinum.
בין מינים אלו נמנים עפעפית אשונה (Kickxia acerbiana), עפעפית סיני (Kickxia macilenta), עפעפית יהודה (Kickxia judaica) ועפעפית אדומית (Kickxia petrana).
את שני האחרונים תיאר לראשונה למדע הבוטנאי הישראלי אבינעם דנין.
לפי מיון זה, נותרו כיום בישראל שבעה מינים תקפים של עפעפית.
עם זאת, ברשימות הבוטניות הנהוגות בישראל (נכון ל־2025) ממשיכים לכלול גם את המינים שהועברו, ולפיכך מופיעה ברשימותיהם 11 מינים.
מיני הסוג נפוצים באגן הים התיכון, באזור הסהרו-ערבי והסודאני.
ארץ ישראל מהווה מוקד התמיינות חשוב עבור הסוג, כפי שניכר במספר הרב של המינים הגדלים בה, ובנוכחותם של מינים אנדמיים.
הסוג נקרא על שמו של הבוטנאי והחוקר הבלגי ז'אן-ז'אק קיקס (Jean Jacques Kickx, 1842–1887).
בספרות העברית הישנה נקרא הסוג קיקסיה – תעתיק שמו המדעי.
שמו העברי הוא עפעפית, המרמז על מראה הפרח הפחוס, הדומה לעפעף העין.
זהו אחד מחידושי השמות של ועדת השמות לצמחים של האקדמיה ללשון העברית.
Cancerwort – פירוש מילולי: עשב הסרטן.
הסיומת wort (מן האנגלית התיכונה, מגרמנית עתיקה wurtz) פירושה "צמח מרפא" או "עשב".
המילה cancer מתייחסת למחלה הידועה, ולכן cancerwort הוא שם שניתן לצמחים שבעבר שימשו ברפואה עממית לטיפול במחלת הסרטן או בגידולים, גם אם לא הייתה לכך יעילות מוכחת.
זהו שם מסורתי פחות שכיח, המופיע בעיקר במקורות אמריקאיים ועממיים, ומשויך בעיקר לעפעפית שרועה (Kickxia elatine).
Fluellin – שם עממי מסורתי במקורות בריטיים, המשמש בעיקר לציון עפעפית שרועה (Kickxia elatine) ולעיתים גם לעפעפית עגולת-עלים (Kickxia spuria).
מקור השם לוט בערפל, אך מקובל שהוא נגזר משיבוש של שם לטיני עתיק או שם מקומי (ככל הנראה וולשי או נורמני).
שמו המדעי של הסוג Nanorrhinum, שהופרד מן הסוג עפעפית (Kickxia) בעקבות מחקרים מולקולריים (למשל Yousefi et al., 2016), מורכב מהמילה היוונית nanos (ננס) ומהסיומת -rrhinum (לוע/אף), ומרמז על פרחים דמויי לוע־הארי בצמחים קטני ממדים.
כך למשל, פרחיה של עפעפית אשונה קטנים במיוחד (5 עד 7 מ"מ), בניגוד למינים מדבריים אחרים שלה, כגון עפעפית רבת-פרחים ועפעפית גדולת-פרחים, שפרחיהם גדולים בהרבה.
צמחים עשבוניים חד-שנתיים או רב-שנתיים, או בני-שיח נמוכים.
העלים מסורגים (למעט התחתונים ביותר), רובם בעלי פטוטרת.
הפרחים בעלי עוקץ, דו-מיניים, ערוכים בתפרחות אשכוליות המלווים בחפים, או בודדים בחיק העלים.
הגביע מחולק עמוקות לחמש אונות כמעט שוות, משתייר לאחר הפריחה.
הכותרת דו-שפתנית ברורה בעלת 5 אונות, צינור כותרת ודורבן צר ומחודד, ארוך יחסית לאורך הכותרת; השפה העליונה בת שתי אונות, זקופה; השפה התחתונה בת שלוש אונות.
לוע הכותרת חסום (personate), כלומר הפתח, הלוע, בין השפה העליונה לשפה התחתונה חסום על ידי בליטה או כרית בשפה התחתונה, כך שהכותרת נראית "סגורה" או "אטומה" במבט קדמי.
תכונה זו מאפיינת פרחים המסתמכים על מאביקים מסוימים שיכולים לפסק את השפתיים ולהגיע לצוף שבדורבן (למשל דבורים גדולות).
תכונה זו נפוצה לא רק בלחכיים, אלא גם במשפחת הלועניתיים.
האבקנים 4, בשני זוגות לא שווים (שניים מהם ארוכים מהאחרים), מעורים צינור הכותרת וחבויים בו.
השחלה עילית הנושאת עמוד שחלה אחד.
הפרי הוא הלקט יבש, כדורי פחות או יותר או דמוי ביצה, ובו שתי מגורות שוות.
הוא נפתח באמצעות מכסה יחיד סמוך לקצהו העליון: חלקו העליון של ההלקט ניתק עם ההבשלה לאורך סדק טבעתי (פתיחה היקפית – circumscissile), והזרעים נפלטים מתוך שתי המגורות דרך הפתח המחויץ שנוצר בראשו.
בסוג פשתנית (Linaria), שממנו הופרד הסוג עפעפית, ההלקט נפתח לרוב בארבע עד שש קשוות ארוכות יותר, המתפצלות מראש ההלקט כלפי מטה.
הזרעים לרוב רבים, דמויי ביצה או מוארכים, בעלי פני שטח מגוממים, מקומטים או גבשושיים.
כל שבעת המינים של עפעפית (במובנה הצר) פורחים באביב ובקיץ, וחלקם ממשיכים לפרוח אף אל תוך הסתיו.
יוצאות דופן הן עפעפית גדולת-פרחים ועפעפית מצרית, שפריחתן מוקדמת במיוחד – התאמה לסביבת גידול צחיחה – והיא מתחילה כבר בסוף דצמבר או ינואר ומסתיימת בתחילת מאי.
שלושה מהמינים הם בני-שיח נמוכים הגדלים בבתי גידול יובשניים – במדבר או בבתות ספר – ופרחיהם צהובים ולעיתים קרובות בעלי גוון קרמי קל: עפעפית מצרית, עפעפית גדולת-פרחים, שפרחיה גדולים יחסית, ועפעפית רבת-פרחים, צורתה לעיתים שרועה, בניגוד לשאר מיני הקבוצה שהם זקופים ומצטיינת בפרחים צפופים וקטנים.
ארבעת המינים הנותרים הם חד-שנתיים, לרוב שרועים, ופרחיהם צהובים עם גוון סגול, בייחוד על פני השפה העליונה של הכותרת.
יוצאת דופן היא עפעפית הקנוקנות, שצבעיה נוטים לסגלגל-כחלחל, והיא מין גר בישראל.
עפעפית צמירה אינה גדלה בתחומי ישראל אלא בירדן.
ההבדל הבולט ביותר בין עפעפית שרועה לעפעפית עגולת-עלים (שני המינים התאזרחו באמריקה הצפונית) הוא בצורת העלים: בעפעפית שרועה העלים דמויי חץ או רומח ולעיתים משוננים, בעוד שבעפעפית עגולת-עלים העלים עגולים–ביציים ושפתם תמימה.
הבדל נוסף – אך כזה המחייב צפייה בזכוכית מגדלת – מצוי בצורת אונות הגביע: אלו סרגליות עד אזמליות בעפעפית שרועה, לעומת אונות דמויות ביצה עם בסיס דמוי-לב בעפעפית עגולת-עלים.
עפעפית גדולת-פרחים (Kickxia pseudoscoparia, שם קודם: Kickxia spartioides) היא בן-שיח נמוך וקירח, בגובה 25 עד 60 ס"מ, המסועף מהבסיס.
הגבעולים נוקשים וקירחים, אך התפרחות לעיתים שעירות.
הענפים נוקשים, דלים בעלים, מפושקים ומסובכים זה בזה; הענפים הבוגרים קוצניים.
רוב העלים נושרים לאחר הגשם והגבעולים ממלאים את תפקיד ההטמעה.
העלים התחתונים של הנצרים דמויי מרית, באורך עד 3 ס"מ, מתחדדים לפטוטרת ארוכה, תמימים; עלי הגבעול האחרים והעלים המלווים את הפרחים באורך 1 עד 2 ס"מ, דמויי סרגל, מחודדים, מעט בשרניים ובעלי פטוטרת קצרה.
התפרחות אשכולות רופפות; עוקצי הפרחים נימיים, באורך 7 עד 30 מ"מ, ארוכים פי שניים או יותר מהגביע.
הגביע קירח או עם שערות בלוטיות, אורכו כ-4 מ"מ; האונות דמויות ביצה, מחודדות, מעט בשרניות ובעלות שוליים קרומיים.
הכותרת צהובה, גדולה, באורך 15 עד 25 מ"מ (כולל הדורבן מאונקל וארוך).
ההלקט באורך הגביע בערך, קירח או עם מעט שערות בלוטיות, נפתח באיחור באמצעות שני מכסים משתיירים.
הזרעים כדוריים וזעירים, 30 עד 60 במספרם, וכל שטח פניהם מכוסה גבשושים מחודדים.
תחום תפוצתו העולמי מצומצם לערוצים ובסלעים במדבריות חמות בישראל וירדן, סיני וערב הסעודית, סודן, ודרום סודן.
בישראל הוא מצוי בנגב ובקעה הדרומית.
עפעפית גדולת-פרחים שויכה בעבר למין Kickxia spartioides, אך כיום, עם הרביזיות שבוצעו, השם המדעי התקף של המין הנמצא בישראל הוא Kickxia pseudoscoparia.
המין Nanorrhinum scoparium ובשמו החדש Kickxia spartioides הוא בן-שיח הגדל באיים הקנריים ובאזורים צחיחים בצפון-מערב אפריקה, ואינו מצוי בישראל.
עפעפית הקנוקנות (Kickxia cirrhosa) היא צמח עשבוני חד-שנתי, ים-תיכוני נדיר, שרוע, שעיר ובעל גוון אפרפר.
מאפייניה הבולטים הם: כותרת בצבע כחלחל.
כל העלים – כולל העליונים ביותר – דמויי רומח.
הגבעולים מכוסים שערות מפושקות ארוכות ושערות בלוטיות קצרות, אך עוקצי הפרחים נימיים, דקים ותמיד קירחים.
אונות הגביע בפרי דמויות אזמל.
תקופת הפריחה נמשכת מסוף מרץ ועד תחילת נובמבר.
וליתר פירוט, עפעפית הקנוקנות היא צמח חד-שנתי שעיר.
הגבעולים דקיקים ומשתפלים (procumbent) – כלומר, קצותיהם נוטים כלפי הקרקע, אך אינם משרישים מהמפרקים.
אורכם 30–50 ס"מ ולעיתים יותר, והם מכוסים שערות בלוטיות קצרות לצד שערות ארוכות הרבה יותר, מפושקות ואינן בלוטיות.
העלים התחתונים ביותר דמויי ביצה מוארכת; שאר עלי הגבעול וכל העלים המלווים את הפרחים דמויי חנית עד דמויי חץ, משולשים־אזמליים, והם הולכים וקטנים כלפי מעלה ועל הענפים הצדדיים.
עוקצי הפרחים מפושקים, קירחים למעט סמוך לקצה, נימיים, ארוכים מאוד, ולעיתים דמויי קנוקנת.
הם כפופים כלפי מעלה מתחת לגביע.
הגביע באורך 2 עד 3 מ"מ, מכוסה זיפים דקים; אונותיו דמויות ביצה־אזמל ומחודדות.
הכותרת באורך שאינו עולה על 10 מ"מ (כולל הדורבן), שעירה ובצבע כחלחל.
ההלקט באורך 2 עד 2.5 מ"מ, קטן מזה של עפעפית שרועה, רחב מעט מאורכו, מכוסה שערות בלוטיות ולעיתים קרח.
תחום תפוצתה הטבעי כולל את האיים האזוריים (Azores) ואת מערב ומרכז אגן הים התיכון – מפורטוגל וספרד, אל צרפת ואיטליה (כולל האיים סרדיניה, סיציליה וקורסיקה), ומחופי מרוקו ואלג'יריה בצפון אפריקה.
מין זה התאזרח רק בארץ ישראל.
בישראל היא גדלה בעיקר בחורש וביער ים-תיכוני ומצויה בכרמל, ונדירה בגליל העליון; נדירה מאוד בגליל התחתון, בבקעת כינרות, בשרון ובשומרון.
עפעפית מצרית (kickxia aegyptiaca) היא בן-שיח בן-קיימא הגדל בבתות יובשניות ובבתות-ספר.
הוא זקוף, מסועף מאוד, מעוצה בבסיסו, וגובהו 20 עד 25 ס"מ.
הצמח כולו מכוסה לרוב בצפיפות בשערות ארוכות, המעורבות בשערות בלוטיות קצרות.
הפריחה נמשכת מסוף ינואר ועד תחילת יולי.
הגבעולים מרובים, מפושקים ואשונים (נוקשים), המבוגרים יותר מוארכים ודוקרניים במקצת.
הם ניצבים זה לזה, חלקם ירוקים ולוקחים חלק בתהליך ההטמעה, כאשר רוב עלי החורף נושרים.
העלים בעלי פטוטרת, ודו-צורתיים: עלי החורף באורך של 1.2 עד 2 ס"מ, דמויי חץ או רומח; עלי הקיץ קטנים יותר, פשוטים וללא האוזניות שבבסיס העלה.
עוקצי הפרחים מפושקים, נוקשים, שעירים, וארוכים פי 1.5 ואף יותר מהגביע ולעיתים גם מהעלים שמחיקם הם יוצאים.
סמוך לקצה הם כפופים כלפי מעלה.
עוקצי הפרחים של השנה הקודמת נעשים דוקרניים.
הגביע אורכו 4 עד 5 מ"מ, ואונותיו דמויי אזמל וחדות.
הכותרת שעירה, אורכה (כולל הדורבן) 12 עד 15 מ"מ, רחבה וצהובה; החיך מנוקד בסגול; הדורבן דק, קמור מעט, ואורכו כרבע מהכותרת.
ההלקט כדורי, שעיר ונשיר, מכיל 2 עד 4 זרעים.
לעפעפית מצרית שישה תת-מינים, מתוכם שניים מצויים בישראל:
aegyptiaca) הוא בן שיח הגדל בעיקר בבתי גידול מדבריים ובערבות-שיחים צחיחות.
נדיר מאוד בישראל, מצוי בכיסי סלע ובערוצי ואדיות בנגב הדרומי ובאזור אילת.
תחום תפוצתו הטבעי חופף לזה של המין כולו – מדרום וממזרח הים התיכון ועד סהרה המזרחי וחצי האי ערב.
מאופיין בשערות בלוטיות מפושקות בכל חלקיו.
palaestina) הוא בן-שיח אנדמי לישראל ולירדן, הנפוץ במדרונות של חגורת הספר ואזור יתיר.
הצמח מכוסה בצפיפות בשערות ארוכות הכפופות לאחור, וביניהן מעט שערות בלוטיות.
גונו אפור, ועוקצי הפרחים שלו ארוכים.
תחום תפוצתה הטבעי של עפעפית מצרית על כל ששת תת-המינים שלה כולל בתי גידול: מדבריים וערבות-שיחים צחיחות מדרום וממזרח הים התיכון, דרך סהרה המזרחי ועד חצי האי ערב.
היא מצויה בטבע במערב סהרה, מאוריטניה, צפון אפריקה, דרומה לניז'ר וצ'אד, ומשם מזרחה לסודאן, דרום סודאן, ערב הסעודית, מצרים, סיני, ישראל וירדן.
עפעפית עגולת-עלים (Kickxia spuria) מיוצגת בישראל על ידי תת-המין 'תמימה'.
זהו צמח עשבוני חד-שנתי, ים-תיכוני, הגדל בבתות, ובבתי גידול לחים, בשדות בור ובקרקעות סחף.
הפריחה נמשכת מסוף מאי ועד תחילת אוקטובר.
הצמח מסתעף מאוד, מכוסה שערות רכות, הכוללות שערות בלוטיות וגם שערות שאינן בלוטיות – שתיהן ארוכות ומפושקות.
הענפים רכים, מרובים, ומשתפלים (procumbent) – כלומר, קצותיהם נוטים כלפי הקרקע אך אינם משרישים מהמפרקים.
אורכם 50 ס"מ או יותר.
העלים שעירים מאוד, יושבים או בעלי פטוטרת קצרה, צורתם עגולה עד דמוית ביצה, בסיסם מעוגל או דמוי לב, שוליהם תמימים או, בעלים התחתונים, משוננים קלות.
עוקצי הפרחים ארוכים, דקיקים ורכים, מכוסים שערות רכות, כמעט כאורך העלים המלווים או ארוכים מהם.
הגביע באורך 4 עד 5 מ"מ, משתייר ומתארך לאחר ההפריה; אונותיו דמויות ביצה, מחודדות בקודקודן ובעלות בסיס דמוי לב.
הכותרת באורך 9 עד 13 מ"מ (כולל הדורבן), צהובה, ועל שפתה העליונה כתם סגול כהה; היא מכוסה שערות קצרות.
הדורבן מעוקל קלות, חד בקצהו, ואורכו כמעט כאורך הכותרת.
ההלקט באורך 3 עד 4 מ"מ, קצר מעט מהגביע, ונפתח באמצעות מכסה נושר.
אונות הגביע בפרי דמויות ביצה, מחודדות בקודקודן, דמויות לב בבסיסן, ורוחבן בשלב הפרי 1.5 עד 2 מ"מ.
הזרעים באורך כ-1 מ"מ, ופני שטחם מגוממים.
תחום תפוצתו משתרע ממקרונזיה, דרך אגן הים התיכון ועד מערב איראן.
בישראל הוא נפוץ בשפלה, בהר, בעמק יזרעאל ובגולן.
עפעפית צמירה (Kickxia lanigera) היא צמח עשבוני חד-שנתי, משתרע או זוחל, שמוצאו מאזור הים התיכון.
תפוצתו משתרעת מאיי מקרונזיה ואיי הים התיכון, מפורטוגל במערב, דרך צפון אפריקה, ועד לירדן, ומשם צפונה עד טורקיה האירופית.
מין זה נעדר ממצרים, מסיני ומישראל, אך מצוי בירדן, ממזרח לים המלח ובאזור אדום והיא נאספה גם מחלקו הסורי של רכס מול-הלבנון, בין ראשייה לחצביה.
תקופת הפריחה נמשכת מיוני עד נובמבר.
הצמח משתרע או זוחל, ומכוסה שערות ארוכות, לבנות, מפושקות ומקורזלות, לצד שערות קצרות, בלוטיות ודביקות.
הגבעולים משתפלים ולעיתים מזדקפים, נוקשים למדי, ואורכם עשוי להגיע עד מטר.
עלי הגבעול והעלים המלווים את הפרחים נושאים פטוטרת קצרה או כמעט חסרת פטוטרת.
העלים עגולים עד דמויי ביצה, בסיסם מעוגל עד דמוי לב, וקודקודם מסתיים בחוד קצר אך בולט.
שפת העלה תמימה, ולעיתים מספר עלים משוננים קלות בבסיסם.
עוקצי הפרחים שעירים, קצרים מהעלים המלווים, באורך כשל הגביע או ארוכים ממנו עד פי שלושה.
הגביע באורך 3 עד 4 מ"מ; אונותיו צרות, דמויות אזמל וחדות.
הכותרת באורך 8 עד 9 מ"מ (כולל הדורבן), צהבהבה, בעלת שפה עליונה סגולה.
הדורבן מעוקל במקצת, חד בקצהו, ואורכו כאורך הכותרת או קצר ממנה.
צבעי הכותרת משתנים לעיתים: השפה העליונה נעה בין סגול לסגול כהה, ואילו התחתונה לבנה עד קרמית, לעיתים עם כתמים סגולים, בדומה לדגם הצבעים האופייני לפרחי "עפעפית הקנוקנות".
ההלקט באורך כ-3 מ"מ, קצר מן הגביע, ונפתח באמצעות מכסה נושר.
הזרעים בעלי שטח פנים מגומם.
עפעפית רבת-פרחים (Kickxia floribunda) היא בן-שיח מדברי, בגובה 10 עד 50 ס"מ, המסתעף מבסיס מעוצה.
הצמח אפרפר ומכוסה בצפיפות בשערות רכות.
הפריחה נמשכת מסוף פברואר עד סוף יוני, ושיאה בין מרץ למאי.
הגבעולים רכים ושעירים מאוד, שרועים על הקרקע, אינם משרישים מהמפרקים, וקצותיהם מתרוממים כלפי מעלה.
הם מסועפים ונושאים עלים דמויי רומח לכל אורך השנה, ומסתיימים בתפרחות אשכוליות צפופות וארוכות למדי.
עלי הגבעול מתייבשים מוקדם, בעלי פטוטרת, מוארכים עד מעוינים, מחודדים בבסיסם, תמימים או בעלי שתי שיניים צדדיות.
העלים המלווים את הפרחים קטנים בהרבה, כמעט דמויי סרגל, בעלי שן אחת או שתיים או תמימים, דמויי יתד בבסיסם, ולרוב ארוכים מהפרחים.
הפרחים מרובים ומסודרים בצפיפות רבה לאורך הגבעולים.
עוקצי הפרחים נימיים, קצרים מהגביע.
הגביע שעיר, אורכו 4 עד 5 מ"מ; אונותיו צרות-אזמליות וחדות.
הכותרת משתיירת לאחר הפריחה וצבעה משתנה ללבן, ועוטפת את ההלקט.
אורכה 11 עד 15 מ"מ (כולל הדורבן), צבעה צהוב ולעיתים קרם, עם חיך שעיר.
היא ארוכה בערך פי שניים מהגביע; צינור הכותרת רחב ולבנבן; הדורבן מעוקל כקרס.
ההלקט קצר מהגביע המשתייר, וחבוי בתוך הכותרת המשתיירת.
בית הגידול כולל ערוצי ואדיות חצציים בערבות ובמדבר הקיצוני, מתחת לקו גשם של 10 מ"מ.
תפוצתה העולמית מצטמצמת מדרום ישראל וירדן, ומסיני עד מזרח מצרים.
בישראל היא מצויה במדבר יהודה, בצפון ובמרכז הנגב, בבקעת הירדן התחתונה, באזור ים המלח, בבקעת הערבה ובאדום.
עפעפית שרועה תת-מין סיבר (Kickxia elatine subsp.
sieberi) היא צמח עשבוני חד-שנתי, אפור ושרוע, המסתעף מאוד מהבסיס.
הצמח שעיר בדרגות שונות, ולעיתים קרובות נושא גם שערות בלוטיות.
העלווה מתפתחת בתחילת מרץ ונמשכת עד תחילת נובמבר.
הפריחה נמשכת מאפריל עד אוקטובר.
הפצת הזרעים מאמצע יוני עד אמצע דצמבר.
הגבעולים מרובים ושרועים, לרוב ארוכים מאוד (עד 50 ס"מ ואף יותר).
העלים בעלי פטוטרת קצרה; עלי הגבעול דמויי ביצה, מעוגלים או קטומים בבסיסם, תמימים או לרוב משוננים במחציתם התחתונה, או חלקם דמויי חץ; העלים שמחיקם יוצאים הפרחים לרוב דמויי חץ, ואילו העלים של הגבעולים העליונים והצדדיים דמויי ביצה, תמימים וקטנים מאוד.
במילים אחרות, לפחות אחדים מהעלים משוננים, דמויי רומח או דמויי חץ ולעולם לא דמוי סרגל.
הפרחים רבים; עוקצי הפרחים נימיים ועדינים, משתנים באורכם ובשערותיהם, ובהמשך מתקרחים.
הגביע שעיר, אורכו 3 עד 4 מ"מ; אונותיו דמויות סרגל עד אזמל חד.
הכותרת נושרת, אורכה 8 עד 9 מ"מ (כולל הדורבן), מעט שעירה, צהובה או כחלחלה עם כתם סגול בשפה העליונה; הדורבן קמור מעט, אורכו כאורך הכותרת.
ההלקט כמעט קירח, קצר מהגביע.
הזרעים בקוטר כ-1 מ"מ, בעלי פני שטח מגוממים.
בית גידול: שדות של גידולי קיץ או בשדות מוּבָרים (שדות שהונח ללא עיבוד) וכרמים.
תחום התפוצה בשרון, בדרום מישור החוף, בגליל העליון והתחתון, בעמק יזרעאל, בשומרון, בשפלה, בהרי יהודה, בעמק החולה, בעמקי הירדן העליון והתחתון וברמת הגולן.
טווח התפוצה הטבעי של תת-מין 'סיבירי' משתרע מהאזור הים-תיכוני מזרחה עד מערב ההימלאיה ודרומה עד צפון סומליה.
זן משיי (bombycina): צמח קירח-מוכסף, שעיר במיוחד בשערות משי ארוכות ובעיקר בעלים.
עוקצי הפרחים בפרי לרוב אינם מגיעים לאורך של 1.5 ס"מ.
צמחים שזוהו בטעות כעפעפית צמירה, שייכים לרוב לעפעפית שרועה זן משיי שמאופיינת בעוקצי פרחים הקצרים מהעלים המלווים את הפרחים, בניגוד לזן הטיפוסי של עפעפית שרועה, שפרחים נישאים על עוקצים ארוכים.
מוכר בחוף הכרמל, בשרון, בדרום מישור החוף, בגליל עליון, בשומרון, בשפלה ובהרי יהודה.
Nanorrhinum הוא סוג של צמחים עשבוניים או בני-שיח במשפחת הלחכיים (Plantaginaceae), שתואר במובנו הנוכחי בעקבות פיצול טקסונומי מן הסוג Kickxia.
אף בשל העובדה שרק חלק מהמינים הישראליים הועברו לסוג זה והשאר לא נבדקו מולקולרית שבספרות הבוטנית בישראל לא התקבל הפיצול, אף על פי שהוא מופיע במאגרים בין-לאומיים.
תחום תפוצתו הטבעי של הסוג Nanorrhinum משתרע מהסהרה והסאהל שבאפריקה, דרך מזרח היבשת (עד קניה), חצי האי ערב, מזרח הים התיכון, ועד מרכז אסיה ומיאנמר.
הסוג כולל כ־29 מינים, מהם ארבעה מדבריים שתוארו גם בישראל ובסביבתה.
הפרי של Nanorrhinum שונה מזה של Kickxia: ההלקט נפתח בצדדיו באמצעות אחת עד שלוש (ולעיתים נדירות עד שש) קשוות קצרות דמויות שיניים הפונות החוצה ויוצרות חתכים רדיאליים (פתיחה קשוותית – valvate dehiscence), או נותר סגור ואינו נפתח כלל (indehiscent).
בניגוד לסוג Kickxia, ההלקט של Nanorrhinum אינו נפתח באמצעות מכסה (operculum) – תכונה זו נחשבת כיום לסימן טקסונומי מובהק המבחין בין שני הסוגים.
במאמר טקסונומי מקיף שפרסם Ghebrehiwet בשנת 2001, נבחנו עשרות דגימות של מיני Nanorrhinum מאזורים שונים בצפון אפריקה ובמערב אסיה.
אף שלא נכללו בו דגימות מישראל, המחקר מצא שההבדלים בין מינים שתוארו בישראל ובסביבתה, כמו מידת השעירות, גודל וכיוון הפרחים, אורך עוקץ הפרח, וצורת הפרי והזרעים – התבררו כווריאציות המשתנות בהדרגה בין אוכלוסיות בהתאם לתנאי בית הגידול, ולא כמאפיינים ברורים המבדילים מינים נפרדים.
איחוד זה לא מקובל באזורנו, בשל העובדה ש 4 המינים הללו שונים במורפולוגיה, אקולוגיה וגאוגרפיה שלהם.
לכן אתרי POWO (Plants of the World Online) ו"צמחיית ישראל וסביבתה" (Flora of Israel Online) ממשיכים להתייחס אליהם כמינים עצמאיים.
עפעפית אדומית (Nanorrhinum petranum) היא בן שיח אנדמי לירדן הגדל בסלעי גיר קשים ובאבני חול קשות בשיחיות יובשניות ובמדבר שבאדום.
עפעפית אשונה (Nanorrhinum acerbianum) הוא צמח עשבוני חד-שנתי או רב-שנתי, שפרחיו הצהובים דומים במראם ללוע-ארי, אך קטנים יותר ובניגוד ללוע-ארי, יש להם דורבן.
הוא גדל בעיקר בבתי גידול מדבריים ובערבות שיחים צחיחות.
תחום תפוצתו הטבעי משתרע מלוב ועד חצי האי ערב ופקיסטן, והוא מצוי בטבע בלוב, במצרים, בסיני, בישראל ובירדן, בערב הסעודית, בתימן ובפקיסטן.
למין זה שני תת-מינים והמשך המאמר עוסק בתת-מין 'טיפוסי' בלבד.
acerbianum) – הנפוץ ברוב תחום התפוצה, למעט חצי האי סיני.
montanum) – תת-מין בלעדי לאזור ההררי של סיני.
תת-מין 'טיפוסי' הוא צמח עשבוני רב-שנתי, זקוף ומעוצה בבסיסו, שגובהו וקוטרו נעים בין 15 ל־22 ס"מ.
העלים, הגבעולים והתפרחות מכוסים שערות מפושקות וכן שערות בלוטיות דביקות.
רוב חודשי השנה הצמח ערום מעלים כמעט לחלוטין.
המופע של הצמח משתנה בהתאם לתנאי בית הגידול ולעונה: לעיתים הגבעולים רבים, מסועפים בצפיפות, זקופים, שרועים או משתלשלים; ולעיתים הם מעטים, ארוכים, דלי עלים ובעלי מראה כמעט רותמי, כשהם ממלאים כמעט לחלוטין את תפקיד ההטמעה במרבית ימות השנה.
הענפים בצבע ירוק כהה ואשונים – כלומר קשים, חדים ונשברים בקלות בקול מפץ חלש.
העלים תמימים; העלים התחתונים דמויי ביצה, ולעיתים דמויי לב או דמויי חץ, באורך 2 עד 2.5 ס"מ ובעלי פטוטרת ארוכה; העלים המלווים את הפרחים קטנים בהרבה, באורך 2 עד 5 מ"מ, דמויי ביצה עד אזמל, בעלי חוד קצר ופטוטרת קצרה.
הפרחים ערוכים באשכולות רופפים; עוקצי הפרחים שווים לאורך הגביע או קצרים ממנו ופונים כלפי מעלה.
הפרחים דמויי לוע-ארי, בעלי דורבן, וצבעם צהוב.
קוטר הכותרת קטן, 5 עד 7 מ"מ בלבד.
הגביע באורך 3 עד 4 מ"מ, מכוסה שערות בלוטיות או קירח; האונות דמויות אזמל וחדות, ובשלב הפרי הן הופכות לקרומיות-לבנות, עם עורק ראשי עבה וירוק.
הכותרת שעירה, באורך 7 עד 8 מ"מ (כולל הדורבן); צינור הכותרת לבנבן; השפה התחתונה צהובה; השפה העליונה סגלגלה; הדורבן דק, באורך 3 מ"מ וחד בקצהו.
הפרי הלקט כדורי עד דמוי ביצה, קצר מהגביע, מכוסה שערות בלוטיות ובהמשך נעשה קירח.
הזרעים רבים, קוטרם כ-0.5 מ"מ, פניהם מכוסים גבשושיות-יבלות קטנות.
זהו מין מדברי מובהק, תרמופילי (אוהב חום), הגדל במפוזר, כפרטים בודדים, על מצוקים ומדרונות אבניים, בכיסי סלעים ובסדקים של דרגשי גיר קשים הפונים דרומה ומזרחה, באזורים שמקבלים פחות מ־100 מ"מ גשם בשנה.
תפוצתו העולמית זהה לתפוצת המין כולו למעט סיני ובישראל הוא נפוץ בצפון הנגב, הר הנגב ודרום הנגב, במדבר שומרון, במדבר יהודה, בבקעת ים-המלח ובערבה.
ממזרח לנהר הירדן הוא מצוי גם במואב ובאדום.
בן-עפעפית אשונה נפוצה במיוחד במצוקי מדבר יהודה, וקניונים של הנגב המרכזי.
מצפון לעין גדי ועד עוג'ה מחליפה בן-עפעפית יהודה שהיא מין אנדמי למדבר יהודה הצפוני ולה עוקצי פרחים ארוכים, לעומת עפעפית אשונה שפרחיה חסרי עוקצים.
הפריחה מתחילת פברואר ועד אמצע יוני, ושיאה באביב בחודשים מרץ ואפריל.
עפעפית יהודה (Nanorrhinum judaicum) היא בן-שיח רב-שנתי, מעוצה בבסיסו, זקוף ומסועף מאוד, המכוסה בצפיפות שערות בלוטיות.
ענפיו בעלי מראה רותמי, ישרים ומפושקים.
עליו בעלי שיניים, לעיתים דמויי רומח או דמויי חץ.
הכותרת צהובה, דמוית לוע-ארי, ואינה נשארת בתפרחת לאחר תום הפריחה.
עוקצי הפרחים ארוכים פי 1.5 ולעיתים אף יותר מאורך הגביע.
ההלקט מכיל 30 עד 80 זרעים, שאינם נשירים, והוא נפתח עם ההבשלה באמצעות מכסים מוארכים שאינם נושרים.
מין זה אנדמי לישראל וגדל אך ורק במדבר שומרון ובמדבר יהודה.
הוא מצוי בעיקר בצוקים זקופים של גיר ודולומיט, במחשופים של סלעים קשים, ובערבות שיחים יובשניות.
על אף נדירותו היחסית, הוא עשוי לשלוט בכתמים מסוימים של בית הגידול.
עפעפית סיני (Nanorrhinum macilentum) זהו בן-שיח הגדל על סלעים בעיקר במדבריות או בערבות שיחים צחיחות.
טווח התפוצה הטבעי משתרע מישראל ועד צ'אד.
תפוצתו הטבעית כוללת מלבד ישראל וסביבתה וסיני גם את צ'אד, סודאן ודרום סודאן.
העלים, והגבעולים, קירחים, אך התפרחות שעירות לפעמים.
הזרעים פחוסים ומגובששים רק בשפתם.
עוקצי הפרחים אינם נימיים ואורכם כ-3 מ"מ.
עפירו או עֲפֵרִים (באוגריתית: 𐎓𐎔𐎗𐎎 – עפרם, במצרית קדומה: 𓂝𓊪𓂋𓅱𓀀𓏥 – עפרו), הידועים גם בהגייה האכדית חַֿבִּירוּ או ח'בירו (באכדית: 𒄩𒁉𒊒 – ḫa-bi-ru, בשומרוגרמות: – SA.GAZ), הם אנשים מסטטוס חברתי שהיה קיים במזרח הקרוב הקדום, בעיקר בכנען בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת מהמאה ה־18 עד המאה ה־12 לפנה"ס.
השם התגלה לראשונה באכדית, בצורה ḫa-bi-ru.
העיצור השמי צפון־מערבי ע' מתועתק לאכדית כ־ḫ וקיימים בה חילופי ב' ופ', ועל כן ממצאים באוגריתית ובמצרית הוכיחו כי שורש המילה הוא בוודאות ע־פ־ר, וצורת הקריאה הנכונה היא עפירו.
לעיתים מתחלף המונח "עפירו" באכדית בשומרוגרמות SA.GAZ.
מילונים אכדיים לשומרוגרמות הוסיפו ל־SA.GAZ את הגלוסה "חַֿבַּתֻ" (בוזז), ועל כן היו ששערו שכך יש לקרוא את השומרוגרמות.
אולם, במכתבי אל־עמארנה נמצא הכתיב SA.GA.AZ, ובכתבי אוגרית נמצא הכתיב SAG.GAZ, דבר המצביע שהשומרוגרמות נקראו ככתבן והן בכלל אינן אידאוגרמות.
המילה האכדית היחידה שיכלו לבטא היא "שַׁגַשֻׁ" – רוצח או ברברי.
אולם צירוף גלוסה למילה אכדית מעלה אף היא תהיות, ומשמעות המילים "רוצח" ו"בוזז" לא תואמת את מהות העפירו.
לכן, נראה שיש למצוא גם את משמעות ה־SA.GAZ בשפות שמיות צפון־מערביות – כמו במילה הארמית שגש ובמילה הערבית סַגִ'סַ, שמשמען עכור, חסר מנוחה.
לפי פירוש זה, יש לפרש את חַֿבַּתֻ לא כבוזז אלא כהֶלֶךְ, כך שגם משמעות מילה זאת תתאים לעפירו.
חלק מאפיון העפירו מתבסס על המקור הלשוני של המונח.
בהתבסס על השורש ע־פ־ר, בלשנים כגון עדיה חורון וציפורה כוכבי־רייני סוברים כי משמעות המילה "עפירו" נגזרת מהמילה עפר.
חורון סובר כי המונח קשור לעפר־הארץ, וה"עפירים" היו כפריים שוכני שדה ומדבר, בניגוד ליושבי הערים.
אחת ממשמעויות המונח, לסברתו, היא טכנית בין־לאומית: "שכיר מבין נערי־השדה", מכל העמים והלשונות (בדומה ללאנדסקנכט).
כוכבי־רייני טוענת כי מדובר בכינוי גנאי לאנשים שאיבדו את זכויותיהם בערי כנען ובאזורים השכנים ואינם חלק מהתרבות הממוסדת.
העפִרו לסברתה היו פליטים ועריקים, ללא זהות אתנית או לאומית מאוחדת, שנאלצו לברוח מהשלטונות והפכו לשכירי חרב לשליטים מקומיים בהרי הלבנון ובאזור שכם ולשלטון המצרי.
העפרו היו מוכרים ברחבי כל המזרח הקרוב הקדום.
השם עפִרו הוא במשקל השמי qatilu (בעברית קָטֵל).
לפי כוכבי־רייני המשקל מציין מצב, ו"עפִרו", לפירושה, הוא איפוא "מעופר, מכוסה עפר".
התנאים בהם התהוו העפירו לא ברורים לחלוטין.
תחילת הופעתם בתעודות ההיסטוריות היא בשיא ההגירה האמורית למסופוטמיה, וייתכן שתחילתו של המעמד באמורים מחוסרי רכוש וקרקע.
ההצעה מתבססת גם על המקור השמי הצפון־מערבי של המושגים הקשורים בעפירו.
אופיים של העפירו משתנה בין זמן לזמן ובין מקום למקום.
נראה כי יש קשר בין אופי השלטון המרכזי להתנהלות העפירו – תחת שלטון האימפריה החתית המרכזית והחזקה אין סימן לעצמאות ותוקפנות מצד העפירו.
בדומה לכך, תחת הממלכות היציבות של חֿמורבי ורים־סין היו העפירו יחידות צבאיות המתבססות על הסמכות המדינית.
לעומת זאת, תחת האימפריה המצרית, ששלטונה אופיין בבלגן ובהפקרות, היו העפירו גורם מפריע.
כך היה גם בתקופת הממלכות הקטנות היריבות באזור מרי.
שמות העפירו מתעודות נוזי וכן מבבל, אללחֿ ואשור מעידים על מוצא מעורב והרכב אתני מגוון ביותר בתעודות נוזי הם מוצגים כעבדים למחצה במצב תלות, ובאללחֿ נמצאו ביניהם שודדים, רוצחים, עבדים ואף כהנים.
המאפיין המשותף להם הוא מעמד החברתי הנמוך.
במקומות אחרים הם מקורבים לשכבות הגבוהות – באלישר היו עבדי המלך, בלרסה אורגנו ביחידות צבאיות מטעם השלטון, בחתושש במאה ה־19 לפנה"ס היוו חיל־משמר, ליד מרי נמצאו כחילות־עזר לנסיכים מקומיים, ובסביבות אללחֿ במאה ה־15 לפנה"ס נערכו ביחידות צבאיות סדירות.
גם בכנען תחת מצרים בתקופת אל־עמארנה הטרדות השליטים לא מבטלות את עובדת היותם מאורגנים בחילות השליטים המקומיים והמצריים.
בסיפור כיבוש יפו, נכתב בחלק מקוטע של המגילה כי ג'חותי שר צבא פרעה אמר: .
חלק מהמתרגמים תיעתקו לאותיות לטיניות כ־Aper, וחלק Apir.
טקסטים של חתושיליש השלישי שנמצאו באוגרית מעלים שיחסי אוגרית והעפירו הגיעו עד למלך אוגרית ומלך החתים.
מלך החתים הצהיר באחד ממכתביו שאם משרת של מלך אוגרית, או אוגריתי, או משרת של משרת של מלך אוגרית, יברח ל"עפירו של השמש" או ימרוד וייכנס לגבולם, הוא לא יקבל זאת ויחזירו למלך אוגרית.
אז הוא ישב עם "" (לוחמי העפירו) שבע שנים, בהן ביצע פעולות פולחניות לניבוי.
בשנה השביעית נענו, לדבריו, תפילותיו לאל הדד והוא יצא באניות להר חזו, ובהמשך עלה למלכות באללחֿ.
המחקר המזרחני האירופאי נהג לראות, בעבר, את העפירו כמין בדואים נוודים.
כיום ברור שמדובר היה בהנחה לא מבוססת ומוצא העפירו היה מארץ נושבת.
בתעודות חתיות ואגריתיות מוזכרים יישובים של העפירו, כמו למשל "חֿלב עפרם" – רובע העפירו בעיר חלב.
ייתכן שגם במקומות אחרים בהם היו בחבורות גדולות שימשו להם רבעים משלהם.
במכתבי אל־עמארנה מוזכר כי נסיך אחד נתן עיר לעפירו – לפי המחקר היה זה כדי לשכן את חיל העזר העפירו של אותו נסיך.
בנוזי ובאללחֿ, תעודות המפרטות את מוצאם מאשרות שכולם, ללא יוצא מן הכלל, הגיעו מערים מוכרות ולא כנודדי־מדבר.
העפירו מוזכרים בכתובות משומר, ממצרים העתיקה, מאכד, מהאימפריה החתית, ממיתני, מכנען ומאוגרית.
לראשונה מוזכרים העפירו בתעודות אכדיות מהמאות 17–18 לפנה"ס, שבהן הם מתוארים כחבורות צבאיות מאזור קפדוקיה שבאנטוליה, מלכות לרסה, בבל, מארי וסביבותיה.
בתעודות מהמאה ה־15 הם מוזכרים שוב כיחידות צבאיות מאזור אללח'.
בתעודות נוזי הם מתוארים כבני חסות של המדינה וכמעמד של עבדים או אנשים מאומצים.
בתעודות חיתיות מהמאות ה־13–14 לפנה"ס הם מתוארים כנתינים משועבדים.
במכתבי אל־עמארנה (מאמצע המאה ה־14 לפנה"ס) הם מוזכרים כחילות עזר לשליטים יריבים וגורם מפריע בכנען.
בתעודות אוגרית מוזכר שמם בהקשר "עפירו של השמש" (מלך חת), או "חֿלב עפרם" (רובע העיר "חלב" של העפירו).
בתעודות מצריות מהמאות 12–15 לפנה"ס הם מוזכרים כשבויים וכעבדים מאזור ארץ ישראל וסוריה.
מתעודות ממרי מהמאות 14–15 לפנה"ס הם מוזכרים כחבורות שודדים.
בתיאור שני מסעותיו של אמנחותפ השני לארץ ישראל נטען כי חלק ניכר מהאוכלוסייה מהווים העפירו שהיו נודדים למחצה.
במכתבים, המוכרים גם כ"מכתבי אל־עמארנה", יש פניות של מושלי ערים אל מלך מצרים לשלוח צבא כדי לדכא תוקפנות של מושלים אחרים, במכתבים אלה מוזכרים גם העפירו שהיו חסרי זהות אתנית ומילאו תפקיד בסכסוכים שבין הערים השונות והעבירו את נאמנותם על פי שיקוליהם.
סתי הראשון שחי במאה ה־13 לפנה"ס ערך שלושה מסעות לארץ ישראל ולסוריה.
לזכר ניצחונו הציב שתי מצבות בבית שאן שהתגלו בחפירות ארכאולוגיות שנערכו במקום.
באחת המצבות מתואר ניצחונו של סתי הראשון על העפירו ב"הר יַרְמְתוּ" (רֶמֶת שבנחלת שבט יששכר).
החֿבירו (לפי הכתיב האכדי) התפרסמו לראשונה ב־1888 במכתבי אל־עמארנה, באכדית בצורה ḫa-bi-ru, שם מוזכרים כמטרידים את שליטי כנען.
בשל המעתק הידוע של העיצור השמי צפון־מערבי ע' לאכדית כ־ḫ, הלהט אחר ראיות חיצוניות לסיפורי המקרא הביא חוקרים בסוף המאה ה־19 לשער כי למושג זיקה אטימולוגית (בחילופי חֿ'־ע' ובשמירה על הב') והיסטורית לעברים המקראיים.
השערות אלה התבססו על ההקבלה בין הטרדת שליטי כנען לסיפור ההתנחלות המקראי.
מזהי הקשר נחלקו בין זיהוי מלא בין החֿבירו לעברים כמושגים אתניים, דרך זיהוי מלא בין המושגים כמונחים חברתיים־מעמדיים, ראייה של העברים המקראיים כחלק מהחֿבירו, ועד שלילת הזיהוי כליל.
הגילויים במצרית עתיקה ובאוגריתית, שהראו שהשורש המקורי של המילה הוא ע־פ־ר, סיבכו את העניין, וכיום מקובל שאין כל קשר אטימולוגי בין העפירו לעברים.
עם הִתרבות המידע על העפירו, נעשה ברור כי העפירו הם קבוצה חברתית ממוצאים אתניים מגוונים, וכיוון שהמונח עברי נחשב ליסוד אתני המתייחס על עבר בן שלח, המונח "עפירו" מנותק לחלוטין מהמונח עברי גם אטימולוגית וגם עניינית.
כאמור לעיל, משקל המילה עפירו הוא qatil.
ציפורה כוכבי־רייני הדגישה כי משקל זה מציין מצב, בעוד המונח "עברי" הוא במשקל של ייחוס (נִסבֶּה) כמו המילה יהודי, מצרי.
אולם, בלי קשר הכרחי לאטימולוגיה של השם, הוצע כי גם המונח עברי אינו יסוד אתני של עם ישראל הקדום, אלא משקף מעמד חברתי הדומה לזה של העפירו.
לפי הצעה זו אזכורי העברים בספר שמואל א משקפים בחלקם קבוצות של פליטי חברה מתוך בני ישראל, דהיינו עפירו מבני ישראל, בין שיש קשר אטימולוגי בין המונחים ובין שלא, או ככינוי גנאי בפי הפלשתים לכלל בני ישראל, שכולם כביכול ממעמד חברתי נחות.
אזכורי העברים בשאר ספרי המקרא נכתבו בתקופה מאוחרת יותר, כאשר המציאות החברתית השתנתה וקבוצות כאלה כבר לא התקיימו, אולם עדיין כל האזכורים הם לגבי בני ישראל או אבותיהם שהם בסטטוס של מהגרים או של עבדים.
עפיפון מדבר הוא מתקן ששימש לציד המוני של עדרי חיות בר, שהיה נפוץ במדבריות דרום הלבנט.
המחקרים שנעשו מאז גילוי עפיפוני המדבר בתחילת המאה ה-20 מעריכים כי הציד היה בעיקר של עדרי בר של צבי החול.
תיארוך העפיפונים בעייתי כי לא השתמרו בהם ממצאים רבים.
כיום ההערכות בקרב החוקרים הן כי השימוש בעפיפונים מתוארך לסוף התקופה הנאוליתית ואילך, כלומר, הם נכנסו לשימוש האדם החל מהאלף השישי לפנה"ס.
העפיפון העתיק ביותר אשר ידוע כיום נתגלה בירדן, ותוארך לתקופה הנאוליתית (8,300-4,500 לפנה"ס).
עפיפוני המדבר ידועים היום בארבעה מוקדים מרכזיים במזרח התיכון: עפיפוני הנגב, הערבה וחצי האי סיני; עפיפוני מזרח ירדן; עפיפוני ערב הסעודית; ועפיפוני המדבר הסורי.
עפיפוני הנגב, הערבה וסיני קטנים יחסית בממדיהם, בעוד שעפיפוני ירדן וסוריה גדולים מאוד ונבנו לרוב בשרשראות.
בעפיפוני סוריה וערב הסעודית ניתן למצוא מספר בורות הריגה בעפיפון אחד.
מאז גילוי העפיפונים, בתחילת המאה העשרים, הם נחקרים במגוון תחומים: ארכאולוגיה, זואולוגיה ואקולוגיה.
כיום, לאחר מספר מחקרים בנושא, אנו יודעים, ככל הנראה, את מטרתם של המתקנים הללו, כמו גם את אופן תפעולם.
לאחר איתור של עדר צבאים, הבריחו הציידים את העדר כולו וכיוונו אותו לאזור הפתוח שבין הזרועות.
לאחר מכן, הם כינסו את העדר לכיוון הקודקוד, שם הם נפלו או נכלאו.
לאחר מכן היו הורגים את החיות, ומביאים את הטרף למחנה או לכפר.
עפיפון המדבר מורכב מגדרות אבן נמוכות ואין לו שום קשר לתעופה או אווריריות.
המונח העברי "עפיפון מדבר" השתרש כתרגום שגוי ל-Desert Kite שפירושו דלתון מדבר.
עפיפוני המדבר הם מתקנים במגוון של גדלים, צורתם משולשת, והם בנויים מאבנים.
עפיפוני המדבר מורכבים משני קירות אבן נמוכים המהווים שתי זרועות ארוכות שמתכנסות לעיגול המוקף בקודקוד.
קוטרו של העיגול בקצה הזרועות נע בין מטרים בודדים ועד לכמאה מטר, והזרועות פרושות החל מכמה מאות מטרים, ועד מספר קילומטרים.
בנוסף, ניתן לראות כי גובה הקירות, כמו גם עוביים משתנה, ואינו אחיד בין העפיפונים, לעיתים גם אם הם מחוברים.
עפיפוני הנגב, הערבה וסיני נסקרו בעיקרם, וחלקם הקטן אף נחפר, באופן חלקי או מלא.
בסקר ארכאולוגי שהתקיים בשנת 1967, באזור הנגב, סיני והערבה, התגלו לראשונה עפיפונים אלו, שנים עשר במספר, כאשר רובם היו במדבר סיני.
עם גילוי מתקנים אלו, שייכו החוקרים את העפיפונים לתופעת עפיפוני המדבר שהייתה ידועה עוד קודם מאזור סוריה וירדן, וטענו כי הם שימשו לאותה המטרה, ציד המוני של עדרי חיות בר, ובעיקר צבאים.
במהלך הסקרים והחפירות שנעשו על העפיפונים באזורים אלו, מיפו את העפיפונים, חיפשו שרידים ועדויות לציד ולאורח החיים באזור, בהקשר לציד חיות הבר ועוד.
עפיפוני המדבר של הנגב, הערבה וסיני הם קטנים ומבודדים יחסית לעפיפונים נוספים המצויים במזרח התיכון, הם לא חוברו בשרשראות ענק, וככל הנראה שימשו לציד של פרטים מעטים, ולא עדרים של עשרות ואף מאות פרטים.
הבדל נוסף משמעותי המבדיל את עפיפונים אלו משאר העפיפונים במזרח התיכון הוא כי הם, ככל הנראה, לא שימשו לציד של חיות במהלך נדידתם, אלא הוקמו באזורים של מעיינות, נאות מדבר או לחלופין שינויים, ולא קטנים מאוד, באקלים.
למרות השונות הגדולה של עפיפוני הנגב, הערבה וסיני, מעפיפוני סוריה וירדן, עפיפוני סמר, הנמצאים מעט צפונית לאילת, מראים מעט דמיון בין השניים.
עפיפוני חולות סמר ייחודיים באזור זה, בעקבות אופן סידורן של המלכודות בשטח.
בדומה לשאר עפיפוני האזור, הם נמצאים באזור בו ישנם מעיינות רבים, עקב מי תהום גבוהים, ולכן ממוקמים באזור אסטרטגי.
יחד עם זאת, עפיפוני סמר הם למעשה שלושה עפיפונים, אשר נבנו בשיטות בניה ותוכניות דומות, ואולי אף זהות.
המאפיין העיקרי של שלושת עפיפונים אלו, שזרועותיהם כמעט נושקות אחת לשנייה, וייתכן כי היו ניסיון ליצור שרשרת עפיפונים כמו בעפיפוני ירדן וסוריה, אך בקנה מידה קטן הרבה יותר.
עפיפוני ירדן, נכון להיום, הם הקדומים ביותר אשר תוארכו.
במהלך התיארוך, נמצא כי חלק ממתקני צייד אלו נכנסו לשימוש כבר בתקופה הנאוליתית (4,400-8,300 לפנה"ס), ולאחר שנמצא מקדש בסמוך להן, דווח בפברואר 2022, שהאזור נבנה כבר לפני 9000 שנה.
העפיפונים באזור זה הם רבים ומגיעים לכדי עשרות, אם לא מאות, והם גדולים מאוד.
לרוב, ניתן לראות כי עפיפוני המדבר של מזרח ירדן מרכיבים שרשראות ארוכות המתפרסות על פני עשרות קילומטרים, כלומר מספר עפיפונים המחוברים יחד ומופיעים בצפיפות גבוהה יחסית.
על פי המחקרים האחרונים של עפיפוני האזור, ניתן להסיק כי שרשראות מלכודות אלו הוכנו, בראש ובראשונה, לציד של עדרים של צבי החול.
זאת ניתן להסיק בעיקר עקב מיקומם של העפיפונים במרכז נתיב הנדידה של צבי החול, אותו הוא עובר, בעדרי ענק, מאזור הרבייה בדרום לאזור ההמלטה בצפון.
ההשערה הרווחת כיום בקרב הארכאולוגים החוקרים את הנושא היא כי העפיפונים בשרשראות ענק אלו פעלו במקביל.
אך יש גם הטוענים אחרת, כלומר שמלכודות ציד אלו פעלו לסירוגין ולא כולן יחד.
עפיפוני ערב הסעודית מושכים היום תשומת לב גדולה בקרב ארכאולוגים החוקרים מתקנים אלו.
הם בדרך כלל נבנו כשרשראות של מספר עפיפונים מחוברים, אך בשונה משרשראות העפיפונים בירדן וסוריה, ניתן לראות מגוון גדול מאוד של טיפוסי עפיפונים.
ניתן למצוא עפיפונים במגוון רחב של גדלים, שרשראות בצורות שונות, ומספר משתנה של בורות הרג.
יחד עם השונות הגדולה הקיימת בין העפיפונים השונים, ניתן לראות גם דמיון במספר דברים.
על פי המחקרים כיום, כל העפיפונים שימשו למטרת ציד המוני.
כמו כן ניתן לראות כי כל העפיפונים נבנו מאבנים מקומיות ופשוטות.
דמיון נוסף הוא כי כל העפיפונים הכילו את אותם המרכיבים, אשר בסופו של דבר גרמו לחוקרים להגדירם כעפיפוני מדבר.
עפיפוני המדבר הסורי מזכירים מאוד את העפיפונים של מזרח ירדן.
אלו הם עפיפונים גדולי ממדים יחסית כאשר זרועות העפיפון יכולות להגיע גם עד לאורך של כמה מאות מטרים.
לרוב, העפיפונים יוצרים שרשרת מלכודות, המסוגלות להגיע, כל אחת, אפילו לכמה עשרות קילומטרים.
מטרתן של מלכודות אלו, בדומה לאלו הנמצאות בירדן, היא תפיסה של עדרי בר ענקיים של צבאים חוליים.
העפיפונים ממוקמים על ציר הנדידה העונתית של צבאים אלו, וניצודים בשרשראות המלכודות, לעיתים אף במאות.
בחלק מהעפיפונים ניתן לראות מספר בורות הרג, אשר יוצרים תחושה של מכלאה, ויש הטוענים כי אולי לכך אף שימשו.
בשנת 2021 כשמדענים הפעילו מערכת סונאר רב־אלומות למיפוי קרקע הים, התגלתה בים הבלטי סמוך לגרמניה שורה של אבנים בעומק 21 מטרים ובאורך של כמעט קילומטר.
הקיר תוארך לתקופת האבן, לפני כ-10,000 שנה.
ייתכן שהוא שקע עם עליית פני הים בתום עידן קרח, לפני כ–8,500 שנה.
הקיר בנוי משורה של 10 גושי אבן באורך של עד 3 מ' וביניהם 300 אבנים גדולות ו-1400 קטנות.
המדענים משערים שהוא עזר בציד של עדרי איילים וייתכן שקיר נוסף קבור לידו.
תחילה, עפיפוני המדבר היו ידועים רק מעדויות אתנוגרפיות מסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. למעשה העדויות הארכאולוגיות הראשונות על קיומם של מתקנים חקלאיים אלו הגיעו על ידי טייסי חיל האוויר המלכותי הבריטי.
במהלך טיסה בשמי המדבר המזרחי של ירדן, לפני כמאה שנה, גילו הטייסים תופעה זו.
לאחר שזיהו את המתקנים הללו, הם קבעו את המונח "Desert Kite" שפירושו "דלתון מדבר", בעקבות צורתם של המתקנים המזכירה דלתון.
בעברית השתרש התרגום השגוי "עפיפון מדבר".
לאחר מכן, במשך כעשרים שנה, נמצאו עפיפונים נוספים ברחבי המזרח התיכון, הם נחקרו, ברזולוציות שונות, צולמו ותועדו, כמו גם ניסיונות רבים לתארך מתקנים אלו, או לחלופין להסביר ולהבין את תפקודם ומקומם בתרבות העת העתיקה.
כיום, לאחר גילוי של עפיפונים נוספים, ידועים ארבעה מוקדים עיקריים של מתקנים אלו: האזור המדברי של ירדן, סוריה, ערב הסעודית ואזור הנגב, סיני ומצרים.
משחר מחקר עפיפוני המדבר, היו מספר ויכוחים על פירושם ומחקרם.
ויכוחים אלו נוצרו לרוב בעקבות מחסור בממצאים היכולים לספק פרטים מלאים על עברו של האתר, והממצאים המעטים שנמצאו, לרוב לא נתנו אינדיקציה על תיארוכם או תפקודם.
ראשונים להעלות השערות לשימוש והגדרת העפיפונים היו טייסי חיל האוויר הבריטי.
שתי ההשערות אשר הוצעו באותה העת, נכונות גם היום לדיון בנושא.
פרסי מייטלנד (Percy Maitland) הציע כי העפיפונים שימשו כמלכודות ציד, בעוד שליונל ריז (Lionel Wilmot Brabazon Rees) פירש אותם כמתקנים ששימשו לכלוא ולהגן על עדרים מבויתים בזמן סכנה.