tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן הוא סיפר שהוא זומן על ידי אוטה להכין את הפיהרר אדולף היטלר לפגישה עם מוסוליני.
לפי סיפורו הוא הובא בזהות בדויה לא-יהודית לאוברזלצברג, אלא שלבסוף הוא לא הגיע לפגישה עם היטלר.
הוא תכנן להתנקש בחייו של היטלר בדקירה על ידי סכין מטבח, שאותה כבר השיג מידי סוכנת הבית פאני הובר, אבל לבסוף הוא ברח על אופניים והמתין במסתור עד בוא האמריקנים.
חבריו ועמיתיו לעבודה מתחילים לחשוד בשל היעדרויותיו התכופות וברמן מספר להם על החשדות נגדו.
כל בני החבורה סבלו רבות במלחמה.
בני משפחותיהם מתו במחנות ריכוז והם עצמם עברו התעללויות.
גם הוריו של ברמן ואחיו מתו במחנה הריכוז.
אחד החברים איבד עין כשהוכה על ידי נאצי.
אחר חשב שזיהה את הנאצי שעינה אותו בדמותו של מוכר עיתונים בדוכן מקומי.
לכן הם מעלים באש את הדוכן בלילה כ"נקמה יהודית".
עיתון מקומי מדווח למחרת כי האש עלתה בחייו של אדם חף מפשע ואז החבר של ברמן מחליט להתאבד.
זמן קצר לאחר מכן מתברר כי האדם החף מפשע, היה בכל זאת איש האס-אס שהחבר זיהה, שאימץ לעצמו את זהותו של אחד מקורבנותיו היהודים.
החוקרת שרה סימון נוטה להאמין לברמן; אבל היא רוצה לוודא את סיפוריו.
היא מזמנת את אוברשטורמבאנפיהרר אוטה להתעמת עם ברמן, אך ברמן מתכעס ותוקף את הנאצי, מה שמאשש את סיפורו על כך שברמן היה מספר בדיחות במחנה.
למחרת, שרה מבקרת את ברמן בחברה שלו ומודיעה לו שהוא נוקה מהחשך לשיתוף פעולה עם הנאצים.
המתח הארוטי בין ברמן ושרה סימון, שנבנה במהלך החקירה, מוצא פורקן בסצנת נשיקה ביניהם, ומאוחר יותר, השניים שוכבים.
כשהם ביחד, שרה רוצה לדעת מה באמת קרה.
דוד בוכה ואומר שהוא היה "הליצן של רוצחי אחיו" והיא מאמצת אותו לחיקה.
כעבור זמן מה כולם מהגרים לאמריקה, חוץ מדוד ברמן, שנשאר בפרנקפורט ופתח מחדש את עסק הטקסטיל המשגשג של הוריו בפרנקפורט.
מוריץ בלייבטרוי - דוד ברמן
אנטייה טראואה - הסוכנת מיוחדת שרה סימון
להתראות, אללה הוא רומן ישראלי מאת לי-אור אמיר העוסק בשירות בצה"ל ביהודה ושומרון ובסכסוך הישראלי-פלסטיני מעיניהם של לוחמי חיל הרגלים, מסתערבים ואנשי חמאס.
הספר ראה אור בהוצאת כנרת, זמורה-ביתן דביר בדצמבר 2017, זכה בפרס קרן קק"ל ע"ש גולדברג והיה מועמד לפרס ספיר לשנת 2018 בקטגוריית ספר ביכורים.
בנוסף, הספר והמחברת היו מועמדים לפרס שרת התרבות בתחום היצירה הספרותית לשנת 2018.
הספר מבוסס בחלקו על חוויות השירות הצבאי של המחברת, שלה גם תואר בלימודי המזרח התיכון.
לאחרונה חשפה המחברת בטור ב"מאקו" שאחד מהאירועים בספר, ירי מחבלים לעבר כוח צה"ל במחנה פליטים, הוא שחזור מדויק של היתקלות בה הייתה נוכחת.
המחברת העידה כי הרושם שהותיר בה תפקוד החיילים באותה היתקלות היה המניע העיקרי לכתיבת הספר.
זוהי אחת היצירות הישראליות הראשונות העוסקות בשירות הצבאי, אשר נוצרו על ידי נשים ומעמידות נשים במרכזן.
קדמו לה הספר עם הנצח לא מפחד והסרט אפס ביחסי אנוש, שניהם משנת 2014. המחברת עסקה בסוגיית היעדרה של יצירה נשית בנושא השירות הצבאי בפודקאסט "עוד מעט נהפוך לספר" בהנחייתה, יחד עם אורית מרלין שספרה לגנוב את השמש מבוסס על חוויותיה מקורס מדריכות חי"ר.
אריאל, גיבורת הספר, מוצבת בחמ"ל גדודי באזור יהודה ושומרון.
בחלקו הראשון של הספר, עבודתה בחמ"ל והקשר המתפתח בינה לבין גיל, מפקד מחלקה בפלוגה לוחמת, שופכים אור הן על השגרה המבצעית של צה"ל ביהודה ושומרון, והן על השפעתו של שירות אינטנסיבי ושוחק זה על הלוחמים ועל יקיריהם.
לדברי המחברת, חשוב היה לה לחשוף את הקוראים למציאות המורכבת באזור, בה רוב החיילים והמפקדים מנסים בכל כוחם לשמור על התנהגות מוסרית.
כבר בתחילת הספר מעורר מעצר לילי שהשתבש את חשדה של אריאל, ועד מהרה מסיט את חייה ממסלולם הצפוי.
עקב בצד אגודל היא מגלה כי חלק מאנשי הגדוד חברים בכוח מסתערבים אשר אוסף מידע ומסמן מטרות בלב האוכלוסייה הפלסטינית.
הערבית בפיה של אריאל כמעט מושלמת לאחר שגדלה כל חייה בביתו של איש מוסד.
בילדותה אף חיה תקופה בזהות בדויה במסגרת אחת מ"שליחויותיו".
למרות כל זאת, המשימה שמוצעת לה, או נכפית עליה, נועזת במיוחד - לאמץ זהות פלסטינית תפורה למידותיה, ולהתחיל חיים חדשים בלב העיר הפלסטינית שבגזרת הגדוד, קרוב ככל האפשר למנהיגי חמאס שצה"ל מעוניין ללכוד.
יש לאריאל סיבות רבות לסרב, וסיבה איומה אחת להסכים, שדוחפת אותה ברגע האמת למשימה בלתי מוגבלת בזמן, שהסיכוי לחזור ממנה בחיים קלוש.
שותפה במשימה הוא אוהד, קצין בגדוד שאף הוא דובר ערבית.
הם מתחזים לאח ואחות פלסטינים אמידים החוזרים מגלות ארוכה, והופכים לחבריו הקרובים של טארק עזאם, מנהיגם הצעיר והכריזמטי של לוחמי חמאס בעיר.
חברות זו יוצרת עבורם מציאות כמעט מתמדת של סיכון חיים ושל מעשים קשים שמונעים מהצורך לא להיחשף - ואולי גם משיקולים נוספים.
במקביל, הקשר של השניים עם ישראל הולך ומצטמצם ככל שהם מעמיקים חדור לשורות חמאס.
בצל הסכנה והמצוקה ובמתח שבין זהות למציאות, מתפתח בין השניים קשר אינטימי מורכב וטעון.
כשיום הדין מתקרב יהיה עליהם, ביחד ולחוד, לבחור צד בפעם האחרונה - וכלל לא בטוח שיהיה זה אותו צד.
רומן זה הוא בין יצירות המקור היחידות המתארות חיי שגרה של גדוד לוחם בשטחי יהודה ושומרון.
זוהי גם היצירה היחידה בה יש ייצוג משמעותי לחוויית תומך הלחימה, כפי שהיא נראית מחמ"ל גדודי.
כמו כן, זוהי אחת היצירות הישראליות הבודדות בנושא השירות הצבאי שנכתבו אודות אישה ועל-ידה.
לדברי המחברת, חלק גדול מעלילת הספר מבוסס על השירות הצבאי שלה עצמה ועל אירועים אמיתיים שהתרחשו ביהודה ושומרון.
במאמר על רקע צאת הספר היא טוענת כי למרות ריבוי הנשים בגופי הביטחון ובחוגים אקדמיים רלוונטיים, מקומן בשיח הצבאי מוגבל, ודעותיהן בנושאי צבא וביטחון זוכות לרוב ליחס מזלזל.
לדבריה, היכולת לתאר נאמנה את השירות הצבאי ביהודה ושומרון אינה שמורה לגברים בלבד: "מחזורים רבים של חיילים – לוחמים ותומכי לחימה – עוברים שם את אותם דברים.
לכל אחד מהם יש עיניים ואוזניים – חיילות וחיילים כאחד.
אחדים משתמשים בהם יותר מאחרים.
בריאיון ל"מעריב" סיפרה המחברת כי לבחירה באישה כדמות ראשית יש ערך מוסף בעלילה הנעה בין שתי חברות גבריות מאוד - צה"ל וחמאס.
דרך עיניה של הגיבורה אריאל נחשף המקום המורכב של נשים בחברות אלו, שהפרדה בין המינים היא עקרון מרכזי בהן.
אריאל אינה משלימה עם הצרת צעדיה, נאבקת להשמיע את קולה גם בין גברים, וקונה את מקומה אפילו בין גברי החמאס באמצעות הרגשות שהיא מעוררת בטארק, מנהיגם וחברם האהוב.
הספר העברי הטוב ביותר שקראתי זה חמש שנים.
העמודים האחרונים אפילו העצימו את ההערכה שלי.
גם הם היו מושלמים ויותר מזה.
לסופרת יש כל המילים בעולם לכתיבה, אני נשארתי חסר מילים וחוזר כמו תוכי על שתיים: איזה ספר!
העלילה עוצרת נשימה, וזה לא ספר מתח.
הסיפור הוא עלינו, על הפלסטינים, על הרוע, ועל מי שעומדים בינינו לבין המציאות: הצעירים הטובים ביותר שלנו.
ספר שמתאר סוף־סוף את האמיתות העמוקות ביותר, ואת הצעירים שאנחנו חבים להם את חיינו.
איזו אמת שאנחנו מנסים להתכחש אליה.
קשה לי להבין איך ספר כזה לא זכה להתייחסות של אלפי מילים משבחות ולתוכניות טלוויזיה ורדיו.
אם ספר כזה עובר בשקט, אין ספק שמשהו לא זורם נכון בתרבות."
איטו אבירם: "בתום שניים-שלושה עמודים התמלאתי הערצה אל הכותבת הצעירה משתי סיבות: הראשונה – יש לה כישרון כתיבה, היא שופעת תיאורים ודימויים, כתיבתה מהירה ומסקרנת, ואף שמדובר בעלילה מותחת ונמרצת, היא איננה גולשת לרמה טלה-נובלית.
הדמויות עדיין מאופיינות נכון, יש לגיבורה אופי וזווית ראייה ייחודית והסיפור אינו נכתב בשחור/לבן, אלא יש בו גוני משנה."
שרה מלול: "יהיה לכם קשה להניח מהיד את הספר.
אתם תצללו לתוך העלילה כבר מהשורות הראשונות.
גם אם אין לכם רקע צבאי תוכלו להבין ולהישאב פנימה.
הכתיבה משובחת, מלאה דימויים, שוטפת, חושנית וסוחפת.
זהו סיפורם של צעירים בני "דור האנתפאדות" משני צדי הגדר, ישראלים ופלסטינים כאחד, אשר אינם מכירים מציאות חיים אחרת מלבד זו של סכסוך אלים.
הוא עושה זאת על ידי הצגה נרחבת של המציאות בשטחים משתי נקודות מבט מנוגדות - זו של חיילי צה"ל וזו של האוכלוסייה הפלסטינית, ובפרט של חמושים הפועלים נגד ישראל.
החשיפה לאורח חיי החמושים והדילמות המלוות אותו הולכת וגוברת ככל ששהותם של הגיבורים בעיר מתארכת.
הספר נוגע ביחסם המורכב של חמושי ארגון חמאס לדת, לישראל, למנהיגי הארגון, לרשות הפלסטינית ולארגון היריב פת"ח, וכן בהתמודדות עם אובדן בחוג החברים והמשפחה, ושאיפותיהם של הצעירים לחיים נורמליים יחסית.
לדברי המחברת, הספר "מבקש לפתוח שער לעולם שלמרות קרבתו הגאוגרפית לישראל, הוא זר למרבית הישראלים".
הספר מלווה את גיבוריו בתהליכי טרנספורמציה משמעותיים: אריאל הופכת בהדרגה מחיילת "רגילה" למסתערבת בעלת שתי זהויות המצויות בקונפליקט מתמיד.
אוהד, אשר מתחיל את הסיפור כמסתערב מיומן וקר רוח, מפגין רמות מסוכנות של הזדהות עם דמותו הבדויה ועם טארק ההופך לחברו.
ואילו טארק מתנער אחת-אחת מאשליות ומוסכמות-יסוד שהפכו אותו לרב-מחבלים בשירות מנהיגי חמאס.
כתב "מעריב" מאיר עוזיאל כינה אותו "הספר העברי הטוב ביותר שקראתי זה חמש שנים" וסיכם: "הסיפור הוא עלינו, על הפלסטינים, על הרוע, ועל מי שעומדים בינינו לבין המציאות: הצעירים הטובים ביותר שלנו.
איזו אמת שאנחנו מנסים להתכחש אליה."
הספר, המתאר שני עולמות המתקיימים במקביל ביהודה ושומרון, משלב סלנג, שפת קשר והווי צבאיים עם חילופי דברים בערבית, ציטוטים מהקוראן ואלמנטים נוספים מדת האסלאם ומהתרבות הערבית - כולם מתורגמים ומוסברים בהערות שוליים או לחלופין מובנים מההקשר.
מקומה של השפה הערבית במרחב הציבורי בישראל ויחסו של הציבור היהודי אליה היו נושא לדיון ער בעת יציאת הספר, בעקבות כרזות הפרסומת לסדרת הטלוויזיה "פאודה", שעשו שימוש בשפה הערבית.
חלקן אף הוסרו כיוון שנתפסו כמאיימות על ידי תושבים שאינם דוברי ערבית.
בניגוד לכרזות אלו, השימוש בשפה ב"להתראות, אללה" נעשה בתעתיק פונטי ובתרגום.
כך, דוברי עברית יכולים לא רק לקרוא ולהגות נכונה את הדברים, אלא גם להבין את משמעותם ולפתח היכרות עם השפה הערבית המדוברת.
למרות ההשוואה המתבקשת לספרים ישראליים אחרים העוסקים ביחסי ישראלים-פלסטינים, המחברת מציינת דווקא את "גדר חיה" מאת דורית רביניאן כספר שעורר, בעיניה, מהומה רבה על לא דבר.
המחברת הודיעה כי צפוי ספר המשך ל"להתראות, אללה", אשר יעסוק בקורותיה של אריאל כאישה בוגרת.
לוּ הוא רומן שכתב אורי רדלר ויצא לאור בפברואר 2018 בהוצאת סלע מאיר.
הרומן עוסק בהיסטוריה חלופית של מדינת ישראל, לו הייתה המפלגה הליברלית (הציונים הכלליים) זוכה בבחירות לכנסת השנייה בשנת 1951, ומקימה ממשלה שאינה כוללת את מפא"י בהנהגת דוד בן-גוריון.
הנחת היסוד של הספר היא כי שלטונם המתמשך של בן-גוריון ומפא"י עיצב את דמותה של ישראל מבחינה חברתית, תרבותית וכלכלית ברוח התפישות הסמכותניות והסוציאליסטיות של מפא"י, כשלתפישות שהושרשו בישראל היו ויש השלכות על המציאות עד היום.
הרומן מניח כי אילו היו פני הדברים שונים, ומדינת ישראל הייתה צומחת ומתעצבת על בסיס תפישות ליברליות היו פניה שונים במובנים רבים.
ברומן נפרשת יריעה רחבה של אירועים ואנשים, חלקם בדיוניים (כמו ראשי הממשלה אריה שיינהויז או נעמה סינוואני), ואחרים לקוחים מן המציאות (אריאל שרון, שמעון פרס, יוני נתניהו, אפרים קישון), המספרים באמצעות תעודות, איורים, עדויות, תקצירי סרטים, מחקרים ובדרכים אחרות על התפתחותה של ישראל הליברלית לאורך השנים.
לו מתווה את התפתחותה של מדינת ישראל לו משלו בה רעיונות הליברליזם הקלאסי, בלי חריגה מהם.
כך, לדוגמה, הממשל הצבאי על ערביי ישראל מתבטל כבר בתחילת שנות החמישים ואילו עיירות הפיתוח אינן מוקמות כלל, משום שלפי עקרונות הליברליזם לא צריכים להיות למדינה עניין או סמכות להכתיב את התנהגותם, מקום מושבם ועיסוקם של אזרחיה.
במטבע דומה, ההתנגדות של הליברליזם לקולוניאליזם דוחפת להקמת מדינה פלסטינית כבר בשנות השישים של המאה הקודמת ומביאה להפיכת זנות, הימורים וסמים קלים לחוקיים.
לצד אלו, מעלה הספר כמה רעיונות מקוריים לאופן בו יכולה הייתה מדינת ישראל הליברלית להתמודד עם כמה מהבעיות הטורדות אזרחי כל מדינה, ובהן הנטייה לאנטרופיה, תפיחה תקציבית ושחיתות, התגברות גישות סמכותניות והגברת מעורבות המדינה בחיי אזרחיה.
כך, לדוגמה, מעלה הספר רעיון ליצירת לולאת היזון-חוזר שתביא להליכי ייעול מתמשכים בשירות הציבורי, באמצעות הפיכת משרתי הציבור לשותפי רווח הנהנים מהייעול; או מענק שנתי לכל תושב, על בסיס עודף תקציבי, ההופך את תושבי המדינה שותפים פעילים לדחיפה לייעול המנגנון הממשלתי בכללו.
יצחק פלדמן בביטאון החרדי "בקהילה" הגדיר את הספר "לא פחות מיצירת מופת" של "דמיון פורה, מעט פרוע, כמו מחזה, שבו דמויות, אירועים ותקופות שכולם נחצבו מתוך כור ההיתוך הישראלי.
אבל אף פעם לא באמת היו שם, לפחות רובם".
ישי פלג במדור ספרות של המוסף מוצ"ש של העיתון מקור ראשון מציב את "לו" בין יצירות היסטוריה חלופית אחרות, ובהן "האיש במצודה הרמה" של פיליפ ק.
דיק ו"הקנוניה נגד אמריקה" של פיליפ רות וגורס כי "רדלר, לעומתם, פנה לדרך שלישית: הוא החליט לחלום על מדינת ישראל אחרת לחלוטין....
ובשום שלב גם לא משיב את הרכבת למסלולה".
פלג מחמיא לכותב וטוען כי "דרושה כתיבה מיומנת כדי להחיות את דמותה המופשטת של "מדינה" ברומן מוזר כזה, ורדלר פיצח את הסוד." בסיום דבריו מציין הכותב כי "רדלר מכיר [בכך שהוא כותב אגדה]...
אך כמו שמדינת היהודים יודעת, לאגדות יש כוח לפרוץ אל המציאות, אם רוצים".
גם איתמר מרילוס בביקורת הספר ב"שביעי" מעלה את "הקנוניה נגד אמריקה" בהקשר זה, וקובל על כך שהספר אינו מתאר את ההיסטוריה המדומינת "מנקודת מבט חווייתית" כמו ספרו של רות, אך קובע כי על אף זאת הספר "מאתגר את המחשבה האינטלקטואלית לא פעם, ומהבחינה הזאת שווה לקרוא אותו."
דוד טל באתר "מידה" גורס כי מדובר ב"ספר ייחודי, מהנה ומעורר מחשבה" וסבור כי יש בו "רוחב יריעה מרשים שמעיד על מחקר חכם ומעמיק, אך הספר עדיין נקרא בצורה קולחת יחסית".
עם זאת, גורס טל, למרות כוונותיו הטובות בבירור של רדלר...
הוא גולש לעיתים לכתיבה אוטופיסטית וגם בנסיבות המקלות והאופטימיות ביותר, חלק מתיאוריו לא נשמעים סבירים...
לעיתים תיאור המציאות הוורוד יגרום גם לליברלים מושבעים להרים גבה".
ביקורת בכיוון שונה במקצת השמיע בני ציפר בפינתו בתוכניתה של רבקה מיכאלי ב-103fm.
לפי ציפר, "מה שמעניין בספר הוא לא התוצאה הסופית (החזון של הכותב)… אלא הדמיון שלו… ספר מענג… מה שזה מזכיר לי הכי הכי זה [את הספר "כניעה"] של הסופר הצרפתי מישל וולבק… רק שפה החזון חיובי".
גישה נוספת, ושונה במקצת, מבטא ערן בר-טל ב"ישראל היום".
הספר של רדלר נועד לכל מי שמכיר את ההיסטוריה ויידע להבחין בין החלופה המוצעת לבין המציאות...
הייתי שמח לו נכתבו ספרים דומים על ידי סופרים בעלי דעות שונות.
בהחלט נכון להשתמש ברטוריקה משוחררת יותר, שמתחילה היכן שרוצים וכוללת הרבה "לו"."
להתראות שם למעלה (בצרפתית Au Revoir La-Haut) דרמה צרפתית משנת 2017, על פי רומן מאת פייר לֵמֶטְר .
הסרט נפתח במרוקו ב-1920 כשאלבר מאיאר (אלבר דיפונטל) נאזק בתחנת משטרה מקומית ונחקר על ידי מפקח משטרה צרפתי.
הוא מגולל את סיפורו המתחיל בנובמבר 1918, לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה.
ערב הפסקת האש, ניצבים זה מול זה כוח צרפתי וכוח גרמני ומנהלים ביניהם מלחמת חפירות אכזרית.
בסצנת הפתיחה של הסרט מקבל מפקד הכוח הצרפתי סגן פראדל האכזר והמיליטנטי פקודה בדבר הפסקת אש.
סגן פראדל יוזם תקרית ירי מבוימת ובחסותה פוקד על חייליו להסתער על הקו הגרמני.
במהלך ההסתערות, אדואר פריקור, חייל שהוא צייר חובב ובנו של פוליטיקאי פריזאי אמיד מהרובע השמיני (נילס ארסטרופ) מציל את חייו של חברו לנשק, אלבר מאיאר.
מיד לאחר שפריקור מציל את מאיאר הוא נפצע קשה בפניו.
מאיאר מלווה את פריקור הפצוע שאיבד את יכולת הדיבור ומסייע לו בשלבי החלמתו בבית חולים שדה, שם הפצוע מתמכר למורפיום.
פריקור שפניו הושחתו, מבקש ממאיאר לאמץ זהות חדשה ולהודיע למשפחתו על מותו.
וזאת, בשל יחסיו העכורים עם אביו, שהחמיר עמו במשך כל ילדותו ונעוריו וסירב לקבל את נטייתו לאמנות.
סגן פראדל מגלה את התרמית אך מסייע למאיאר להסתירה כשמדלן, אחותו של אדואר, מגיעה לשדה הקרב ומבקשת לראות את קברו.
פראדל נישא למדלן ומשתלב בעסקיו של אביה.
לאחר סיום המלחמה, מאיאר, שמתקשה למצוא עבודה בעיסוקו כמנהל חשבונות, גר בעליית גג דלה ומקיים בקושי את עצמו ואת פריקור.
הוא שודד מורפיום מנכי מלחמה אחרים כדי להזריק לפריקור.
לואיז, ילדת אומנה משכונתם, מסייעת להם.
היא מתחברת אל פריקור והיא היחידה המסוגלת לתרגם את נהמותיו למילים ולמשפטים.
פריקור מתחיל ליצור מסכות אמנותיות המסתירות את פניו שהושחתו.
פריקור מתחיל לייצר ציורים של דגמים ליצירת אנדרטאות לחללי המלחמה ויחד עם לואיז הם יוצרים קטלוג של הצעות לאנדרטאות כשמאיאר מפיץ את הקטלוג.
במקביל, מאתר אביו של פריקור את מאיאר, כחברו הטוב של בנו לפני שנהרג, ומזמינו לארוחת ערב בביתו המפואר.
מאיאר רואה את סגן פראדל בבית ומבין כי יאלץ להתעמת איתו שוב.
הוא מתוודע גם אל פולין, המשרתת היפה בבית פריקור ומתאהב בה.
מכאן מתפתחת העלילה שוב אל העימות שבין מאיאר ובין פראדל.
הסרט משתמש באלמנטים קרניבלים, תוך שימוש במסיכות ובשאר אביזרים חזותיים דרמטיים.
בספטמבר 2023 ראה אור לראשונה בעברית הספר "להתראות שם למעלה" מאת פייר למטר, שעליו מבוסס הסרט, בתרגומה של דורית שילה בהוצאת בבל.
אלבר דיפונטל - אלבר מאיאר
נהואל פרז ביסקיארט - אדואר פריקור
לורן לאפיט - סגן פראדל
נילס ארסטרופ - מרסל פריקור (אביו של אדואר)
אמילי דקן - מדלן פריקור (אחותו של אדואר)
מלאני טיירי - פולין (משרתת בבית פריקור)
אלואיז בלסטר - לואיז (הילדה המשמשת כמתורגמנית לפריקור)
פיליפ אושאן - לאבורדן (ראש הרובע השמיני)
אנדרה מרקון - מפקח המשטרה במרוקו
מישל וילרמוז - ז'וזף מרלן (פקיד ממשלה)
קיאן חוג'נדי - דופרה (עוזרו של פראדל)
לו"ז אונס הוא מושג בתאוריה הפמיניסטית המתאר את האופן בו נשים חשות צורך להציב הגבלות או לבצע שינויים באורחות החיים ובהתנהגויות היומיומיות שלהן כתוצאה מפחד מתמיד מתקיפה מינית.
השינויים האלו יכולים להיות במודע או שלא במודע.
המונח הופיע לראשונה בשנת 1998 במאמר של דיאן הרמן, "תרבות אונס".
הוא זכה מאוחר יותר לפופולריות מוגברת דרך ספרה של ג'סיקה ולנטי, ''Full Frontal
מאז הוזכר הקונספט ונדון על ידי חוקרות פמיניסטיות בכל התחומים והדיסציפלינות, כולל על ידי הקרימינולוגית ג'ודי מילר, עורכת הדין קתרין מקינון, והפילוסופית סוזן גריפין.
חוקרות אלו העלו השערות על ההשפעה של לו"ז האונס על חופש האישה, גישה לזכויות, יחסים עם אחרים, וערך עצמי.
ניתוח סטטיסטי המבוסס על דיווח קורבנות יכול לשמש כדי להדגים את השכיחות של תקיפה מינית בארצות הברית.
על פי סקר הפשיעה הלאומית לשנת 2015, בממוצע, 321,500 אנשים בגילאי 12 ומעלה נאנסים או מותקפים מדי שנה.
בקרב אוכלוסייה זו, נשים נאנסות יותר מאשר גברים: 1 מתוך 6 נשים יחוו אונס או ניסיון לאונס בחייהן, לעומת 1 מתוך 33 גברים.
91% מקורבנות אונס ותקיפה מינית הן נשים.
פריווילגיה היא זכות או יתרון שניתנת לאוכלוסייה מסוימת ושאינה ניתנת לאחרים.
במודל סוציולוגי, פריווילגיות חברתיות מהוות קווי מתאר לדרכים שבהן היתרונות המוקנים הם תוצאות של מערכות חברתיות גדולות יותר, ומסמנות אי-שוויון חברתי.
אפשר להבחין בפריווילגיה חברתית דרך עדשות של זהות מגדרית, מעמד, מיניות, גזע, גיל, בריאות (לעומת חולי או נכות), דת, עיסוק, סטטוס אזרחי, היסטוריה קולוניאלית, ועוד.
ניתן להשתמש בעדשות אלו כדי לבחון את לו"ז האונס.
למשל, ג'ודי מילר מציינת שעובדות מין לא יכול לדבוק בלו"ז אונס כי זה ישאיר אותן במצב של חוסר יכולת לעבוד.
לפיכך, החשיפה המוגברת של זונות לאונס הוא היעדר פריבילגיה, והיכולת של נשים בעיסוקים אחרים לשלוט יותר בהלך היום שלהן, היא פריווילגיה.
בדומה, אחת הסיבות הנמנות ביותר לאונס היא תחושת זכאות גברית, בעיקר לעומת נשים, ובמיוחד הכעס שעולה בקרבם של גברים שמרגישים שהזכאות הזו לא נענתה על ידי נשים.
במובן הזה, הקרבה הכמעט-אוניברסלית בין נשים וגברים מהווה חוסר-פריווילגיה לנשים, שאינן יכולות לדעת מי מבין הגברים עלול לנסות לאנוס אותה, ופריווילגיה לגברים שאינם חיים מתוך אותו החשש.
על פי החוקרות לאניוס והאסל, סמן לפריווילגיה היא "היעדר הצורך לחיות את החיים סביב לו"ז אונס".
הפחד מפני תקיפה מינית קיים בקרב אנשים רבים בחברה, בייחוד בקרב נשים.
לו"ז האונס משמעו כי פחד זה לעיתים קרובות גורם לנשים לבצע שינויים בחיי היומיום שלהן, כמו שינויים של שגרות כדי שלא יוכלו לארוב להן או לעקוב אחריהן, הגבלת הפעילות כדי לא לבלוט בשטח ולהפוך לקורבן, הימנעות מהסתובבות לבד, או בשעות מסוימות (בעיקר בחושך), או באזורים מבודדים.
במקרים מסוימים, נשים מוותרות על מסלול קריירה שלם בתחומים שונים כמו רפואה וסיעוד, חינוך והדרכה, ספורט, ענפים ביטחוניים, דוגמנות אופנה וכו'.
לפעמים מדובר במתח מוגבר כאשר גבר פוסע אחרי האישה ברחוב, מדבר בלחש על דמות נסתרת, נועץ מבטים או נמנע מקשר עין בצורה בולטת.
דוגמה נוספת היא חזרה הבייתה בשעות מסוימות, נקיטת אמצעי בטיחות מוגברים בבית, אי פתיחת הדלת בפני זרים, השלמת תוכנית בטיחות עם חברות בבליינד דייט, ועוד מגוון התנהגויות שהן תוצאה מפחד או מניסיון ונועדו להגנה מפני אלימות.
נשים לעיתים משתמשות באמצעי הגנה ותוכניות גיבוי אלה גם כשעליהן להיעזר באיש מקצוע שהוא גבר, למשל טכנאי, מאמן, או רופא.
כמובן שככל שלאישה ישנה שגרה נוקשה יותר (סידורים ויציאות מהבית שאפשריים רק בשעות החשכה) ונמצאת בסביבה בעלת סיכון כמו מגורים בשכונת מצוקה, אלימות מינית במשפחה או ממכר אחר, כך הלו"ז נעשה נוקשה יותר.
בכל מקרה, לו"ז האונס הוא תוצאה מהפחד להיאנס, אך גם יכול להיות גורם לפחד מוגבר בשל העיסוק המתמיד בנושא.
בשנת 1974, הוטבע המונח תסמונת טראומה בעקבות אונס בשנת 1974 על ידי האחות אן וולברט ברג'ס (Ann Wolbert Burgess, ) והסוציולוגית לינדה ליטלה הולמסטרום (Lynda Lytle Holmstrom), בעקבות עבודתן עם נפגעות ונפגעי תקיפה מינית במרכז ייעוץ שהקימו בבית החולים העירוני של בוסטון.
הן הראו את החיבור בין אונס לתסמינים נפשיים, אך האבחנה שהציעו לא התקבלה על ידי הממסד הפסיכיאטרי ולא נכנסה למדריכים הפסיכיאטריים המרכזיים, דוגמת ה-DSM וה-ICD.
בהמשך שנות השבעים, הוצעה והתעצבה האבחנה הפרעת דחק פוסט-טראומטית (PTSD), שבסופו של דבר נכנסה ב-1980 למדריך ה-DSM השלישי, וכיום נעשה בה שימוש כדי לתאר את מי שחווה תסמיני חרדה, עוררות יתר וניתוק בעקבות טראומות מסוגים שונים - ובין היתר בעקבות מקרי אונס ופגיעות מיניות אחרות.
לדברי דין ג' קילפטריק מהמרכז הלאומי לחקר מניעת אלימות כלפי נשים, 31% מכלל קורבנות אונס מפתחות צורה כלשהי של PTSD בשלב כלשהו בחיים, וקורבנות אונס הן בסיכון גבוה לחוות אפיזודה דיכאונית משמעותית, וכן בסיכוי מוגבר בהרבה להתמודדות עם בעיות אלכוהול וסמים.
בגלל השלכות חמורות אלה, נשים דבקות ללו"ז אונס לא רק כדי להימנע מהאלימות הפיזית, אלא כדי להגן על עצמן מפני השלכות נפשיות שיכולות להיות לכל החיים.
התוצאה הרגשית והנפשית של לו"ז האונס יכולה להיות תחושה של חוסר אונים, שבתורה עלולה להשפיע לרעה על הערך העצמי של נשים.
כל סוג, צורה ומידה של לו"ז אונס ודבקות בו, לא מבטיחים בטיחות מפני תקיפה מינית.
למרות אמצעי הזהירות, תחושת הפגיעות היא כמעט אוניברסלית אצל נשים.
במאמרה "הסיוט הגרוע ביותר של אישה", כתבה מרי דיקסון על סקר בלתי רשמי, בו דיווחו רוב הגברים שהם לא מרגישים פחד כשהם הולכים ברחוב.
אחד כתב, "כגבר, אני מפחד מעט מאוד".
לעומת זאת, באותו סקר, נשים פירטו דברים רבים מהם הן מפחדות.
אחת הנשים השיבה: "אני תמיד פוחדת במצב שבו יש מישהו שיכול להכניע אותי בקלות.
אני נועלת את הדלתות שלי, חונה באזורים מוארים, לא רצה באזורים חשוכים." סקר זה מצביע על כך שנשים חשות פגיעות רבה יותר מגברים.
באירוע אחר, הפעיל, יוצר הסרטים ומנחה הקבוצות ביירון הרט כתב על קבוצה שהנחה ג'קסון כץ בנושא אנטי-אלימות מגדרית.
הוא שאל את הגברים הנוכחים, "מה אתם עושים ביומיום כדי להימנע מאלימות מגדרית?" הגברים שתקו, עד שאחד הרים ידו וענה, "כלום".
אחר כך, הוא שאל את הנשים הנוכחות את אותה השאלה, וכמעט כולן הרימו יד ותיארו מגוון דברים שהן עושות כל יום.
עד מהרה, הצד שלהם בלוח הכיתה היה מלא, והצד של הגברים נותר ריק.
הנוכחות של הסיכון/תחושת הפגיעות של נשים הודגמה באופן שהיה עבור הכותב הארה ששינתה את יחסו לחיים ובחירת קריירה באקטיביזם נגד אלימות.
אוניברסיטאות בארצות הברית זוהו כמקום בעל סיכון מיוחד עבור נשים (סטודנטיות בין הגילאים 18–24 נאנסות בשיעור של פי שלושה משיעור האונס עבור כל הגילאים).
בתגובה לסכנה זו, קיימות פעילויות למען בטיחותן של נשים, בעיקר על ידי קבוצות פמיניסטיות בקמפוסים, שמיועדות להתמודדות ספציפית עם לו"ז האונס.
מגזין הסטודנטיות הפמיניסטי Feminist Campus מצביע על כך שהנהלות הקמפוסים אכן מתייחסות לנושא הסיכון לתקיפה מינית, אך בדרך כלל מצביעים על האופנים שנשים יכולות להגן על עצמן (קרי, לו"ז האונס), ולא מתמקדות במבצעים.
תנועת צעדת השרמוטות, שהפכה לתנועה בינלאומית רחבה, נולדה מתוך מצב דומה, כאשר שוטר הגיע לקמפוס אוניברסיטת יורק בטורונטו, קנדה, כדי לדבר עם קבוצת נשים על אונס לאחר סדרת תקיפות ברחבי הקמפוס, ואמר להן, "אם לא תתלבשו כמו שרמוטות, לא תיאנסו".
סוניה ברנט והת'ר ג'ארוויס, שהיו באירוע זה, הכריזו על מחאה, ובחרו להשתמש במילה slut ("שרמוטה"), דווקא בגלל הקונוטציה השלילית שהיא מעוררת, כדי להמחיש את האשמת הקורבן הרווחת בכל ההתייחסות לאונס.
בניגוד למחאות אחרות שהן בעיקר "נגד אלימות מינית", צעדת השרמוטות מבקשת להאיר זרקור על תרבות אונס ובמיוחד על חוויית האשמת הקורבן, כולל לו"ז האונס הכופה הגבלות על נשים - שלא הן עשו מעשה אלים, ואילו אינו מגביל את מבצעי הפשעים.
מאז צאת הספר של ולנטי ב-2007, השיח בקמפוסים, וכן מחוץ להם, הפך לשיח נשים, בהיעדר התייחסות רשמית לנושא.
נשים צעירות רבות הזדהו עם מה שוולנטי כתבה:
לאניוס והאסל מציעות מודל אחר, המעביר את האחריות לקבוצה הדומיננטית להתנהל באופן שייצור קהילות, מקומות עבודה ובתים בטוחים יותר, ושחברי קבוצה זו יקראו תיגר בעצמם על פרקטיקות ומסרים שמנציחים את האשמת הקורבן, ונשיאת האחריות על ידי קורבנות האלימות המינית למניעתה.
להתראות כריסטופר רובין הוא סרט דרמה ביוגרפי בריטי משנת 2017 על חייו של הסופר אלן אלכסנדר מילן, יוצר הדמות פו הדב, ועל בני משפחתו, בעיקר בנו כריסטופר רובין.
את הסרט ביים סיימון קרטיס וכתבו פרנק קוטרל-בויס וסיימון ווהן.
מככבים בו דונל גליסון, מרגו רובי וקלי מקדונלד.
הקרנת הבכורה בממלכה המאוחדת הייתה ב-29 בספטמבר 2017. הוא קיבל ביקורות מעורבות, וההכנסות היו בסכום של 7.2 מיליון דולר.
תחילת הסרט בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה.
אלן אלכסנדר מילן, המכונה בפי בני משפחתו וחבריו "בלו", ואשתו דפנה מקבלים לביתם מברק מצער.
העלילה עוברת לשנת 1916 בזמן מלחמת העולם הראשונה כשבלו נלחם בקרב על הסום.
הוא חוזר לאנגליה וממשיך בחייו עם דפנה, אבל סובל מהלם קרב, ומדי פעם יש לו פלאשבקים מאירועים בקרבות.
היא קיוותה ללדת בת, והתאכזבה שנולד לה בן.
שמו של הילד הוא כריסטופר רובין מילן, אבל כולם קוראים לו "בילי מון".
הם מעסיקים אומנת בשם אוליב, שבילי מכנה אותה "נו".
בלו מתקשה לחזור לכתיבה הרגילה שלו – הוא רוצה לכתוב מסה כנגד המלחמה – ועובר לגור עם משפחתו בבית בכפר ובסמוך יש שטח מיוער.
דפנה מתנגדת למעבר וחוזרת ללונדון לתקופה ממושכת.
אחר זמן מה אוליב הולכת לטפל באימה החולה, וגם הטבחית עוזבת באותה עת.
בלו ובילי נאלצים להסתדר בעצמם.
בתחילה בחוסר רצון בלו לוקח את בילי לסיורים ביער, וממציא סיפורים על הרפתקאותיו של הילד עם חיות הצעצוע שלו, שקנו לו הוריו.
בלו מזמין את ידידו המאייר ארנסט להצטרף אליהם בבית, ויחד הם מתחילים לפתח את ספרי פו הדב.
דפנה חוזרת הביתה אחרי שבלו שולח לה שיר שכתב "Vespers", והיא מפרסמת אותו במגזין Vanity Fair.
אוליב חוזרת אחרי מות אמה.
כש"פו הדוב" הופך להצלחה גדולה, הם הופכים לידוענים ודפנה מתחילה לנהל את חייהם בהתאם.
בילי, מרבה להופיע בפני הציבור בדמות כריסטופר רובין, והדבר מבלבל ומתסכל אותו.
כשבילי מגלה שלאוליב יש מחזר, אלפרד, הוא מספר להוריו.
דפנה מרגישה נבגדת ומתעמתת עם אוליב ברשעות.
אוליב, שמתחילה לכעוס על בלו ודפנה, מתפטרת מתפקידה, ומוכיחה אותם על מה שהם מעוללים לבילי.
בלו מחליט להפסיק לכתוב על הילד ועל חבריו הדמיוניים.
בלו מפסיק את הופעותיו הפומביות של בילי ורושם אותו לפנימייה.
אבל התלמידים מתעמרים ב"כריסטופר רובין" וכשהוא מסיים את בית הספר, הוא רוחש טינה לאביו.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא נפסל בבדיקות רפואיות ולא גויס, אבל דרש מאביו – שחשש לשלומו של בנו – שיפעיל את השפעתו כדי שיתקבל לצבא.
בילי עוזב לקראת הגיוס שלו ומפנה את גבו אל אביו ומתכחש לספרים ולכסף שהם מביאים.
הפעם עם הסבר שבילי נעדר ונחשב למת.
הוריו מוסרים את החדשות הרעות לאוליב.
עם זאת בילי שרד את המלחמה וחוזר לבית בכפר ללא הודעה מוקדמת.
בלו ובילי מתפייסים ובסצנת הסיום הם מהלכים יחד בתוך היער, כשרואים את בילי כילד וכאיש צעיר לסירוגין.
מרגו רובי – דפנה דה סילינקור, אשתו של א.א.
קלי מקדונלד – אוליב / נו, האומנת של כריסטופר רובין
ויל טילסטון – כריסטופר רובין מילן בילדותו
אלכס לות'ר – כריסטופר רובין מילן המבוגר
פיבי וולר-ברידג' – מרי בראון
סטיבן קמפבל מור – ארנסט שפארד
ג'רלדין סאמרוויל – ליידי או
פיתוח הסרט החל ב-2010, עם המפיקים סטיב כריסטיאן ונואלה קווין-ברטון, ובהמשך דניאל ג'ונס.
סיימון ווהן כתב את התסריט.
באפריל 2016 לוהק דונל גליסון לככב בתפקיד א.
ביוני 2016 אושר שבסרט יככבו גליסון ומרגו רובי, בתפקיד דפנה אשתו.
בהמשך לוהקה קלי מקדונלד לגלם את דמותה של אוליב, האומנת של כריסטופר רובין.
צילומי הסרט החלו בספטמבר 2016.
הקרנת הבכורה בממלכה המאוחדת הייתה ב-29 בספטמבר 2017. בארצות הברית הוקרן הסרט לראשונה ב-13 באוקטובר 2017.
פרסתאריך הטקס קטגוריה זוכים ומועמדים תוצאה הערות פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי 10 בדצמבר 2017 שחקנית המשנה הטובה ביותר קלי מקדונלד פסטיבל הסרטים של הרטלנד 20 בנובמבר 2017 פרס Truly Moving Picture"להתראות כריסטופר רובין" פסטיבל הסרטים של מיל ואלי 16 באוקטובר 2017 Audience Award — World Cinema
לו ) היא זמרת גרמנייה.
הופמן נולדה בבאדן-וירטמברג למשפחה בת שישה ילדים, לאחר התיכון עבדה תקופה כעוזרת רוקח.
בתחילת הקריירה שלה כזמרת הייתה חברה בלהקת "Party Gang".
ב-2001 השתתפה בתחרות הבוחרת את נציג גרמניה לאירוויזיון הנקראת "Countdown Grand Prix" שם עלתה לגמר אך סיימה במקום השלישי.
ב-2003 נענתה להצאה של המלחין ראלף סיגל להשתתפות בשנית בתחרות זו עם השיר "Let's Get Happy" וזכתה במקום הראשון.
באירוויזיון 2003 הייתה במקום ה-11 עם 53 נקודות.
היא הוציאה מספר סינגלים גם בגרמנית וגם באנגלית.
ב-2007 ביצעה סיבוב הופעות ברחבי גרמניה.
בנוסף למוזיקה היא עבדה תקופה גם כשחקנית בתיאטרון.
דויד לובגה (נולד ב-13 באפריל 1975), הידוע בשם הבמה לו בגה, הוא זמר גרמני הידוע בחידוש שביצע לשיר Mambo No.
סגנונו של בגה משלב אלמנטים מוזיקליים משנות ה-40 וה-50 של המאה ה-20 לצד מקצב מודרני וגרוב.
בגה נולד במינכן, שבמערב גרמניה לאם מסיציליה ואב מאוגנדה.
עד גיל שש גר רוב זמנו עם אמו באיטליה, ולאחר מכן חזרו להתגורר בגרמניה.
בגה היה חבר בצעירותו בהרכב ראפ.
כשעבר למיאמי, שבפלורידה גילה את המוזיקה הלטינית.
כשחזר לגרמניה הכיר את מנהלו, גואר ביסנקמפ, ואת המפיקים "פרנק ליאו" ו"דונלד פאקט" (וולפגאנג פון ובנאו) ואיתם גיבש את הקונספט לחידוש השיר Mambo No.
הסינגל הראשון של בגה, "Mambo No.
5 (A Little Bit of...)" היה ללהיט בינלאומי בשנת 1999 והגיע למקום הראשון בבריטניה, איטליה ואוסטרליה בעוד בארצות הברית הגיע למקום השלישי במצעד הבילבורד הוט 100. גם בגרמניה, הולנד ושוודיה ומדינות אירופאיות נוספות הצליח השיר ודורג במקום הראשון.
ביולי 1999 הוציא בגה את אלבום הבכורה שלו "A Little Bit of Mambo".
את האלבום השני שלו "Ladies and Gentlemen" הוציא במאי 2001. האלבום לא הצליח כפי שהצליח האלבום שקדם לו.
האלבום השלישי שהוציא בגה יצא במאי 2005 ואלבומו הרביעי Free Again יצא במאי 2010 אך גם הוא לא זכה להצלחה.
את האלבום החמישי הוציא בגה ביוני 2013. הוא נקרא בשם A Little Bit of 80's.
באלבום זה חידש להיטים כגון Karma Chameleon של Culture Club, ואת השיר Red Red Wine של ניל דיימונד.
בגה שר את שיר הנושא בסדרת האנימציה ברנדי ומר וויסקרס שיצא בשנת 2004. הוא הוציא וידאו קליפ בשיתוף חברת "דיסני" בשם Disney Mambo #5 שכלל אזכור של דמויות דיסני.
להתחיל מחדש הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 1979 בבימויו של אלן ג'יי פאקולה, עם ברט ריינולדס, ג'יל קלייבורג וקנדיס ברגן בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת דן וייקפילד משנת 1973 והוא על גבר גרוש הנקרע בין יחסיו לגרושתו ולאהובתו החדשה.
ג'יל קלייבורג הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
קנדיס ברגן הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ולפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
ברט ריינולדס היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
קנדיס ברגן שרה בסרט את השירים: "Easy for you", ""Starting Over", ו-"Better than ever" שהיה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר.
פיל פוטר (ברט ריינולדס) נפרד מאשתו הזמרת וכותבת הפזמונים ג'סיקה (קנדיס ברגן), עוזב את ניו יורק ונוסע לבוסטון שם יש לו דירה ושם גר אחיו הפסיכיאטר מיקי (צ'ארלס דרנינג) ואשתו מארווה (פרנס סטרנהגן).
הוא מרגיש בודד ובבית אחיו הוא מכיר את מרילין הולמברג (ג'יל קלייבורג) שעובדת כגננת ועושה עבודת מאסטר בחינוך.
הוא מוצא עבודה חלקית בהוראה ומגיע מדי פעם לפגישות בכנסייה עם גברים גרושים כמוהו כדי לשוחח על מצבם.
הוא יוצא פעם אחת לבליינד דייט עם מארי (מרי קיי פלייס), גרושה עם שני ילדים אבל פרט לקיום יחסים מייד בפעם הראשונה, אין לזה המשך.
הוא ממשיך לחזר אחרי מרילין ויחסיהם מתהדקים עד שהיא מסכימה לגור אצלו.
העניינים מסתבכים כאשר לפתע מגיעה ג'סיקה בהפתעה ומתחילה לחזר שוב אחרי פיל.
לאחר זמן הוא נכנע לה ועובר בחזרה לניו יורק.
מיקי מכיר בינתיים למרילין שחקן כדורסל גבוה מהבוסטון סלטיקס.
כעבור זמן מתחילים שוב החיכוכים בין פיל לג'סיקה והוא מחליט לחזור לבוסטון.
ביחד עם חברו הגרוש פול (אוסטין פנדלטון) הוא מגיע לאולם הכדורסל שם צופה מרילין באימון, מבקש ממנה לחזור אליו ומציע לה נישואין.
לאחר היסוס היא מסכימה והם יוצאים מהאולם לצלילי מרש החתונה של מנדלסון.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותברט ריינולדספיל פוטרג'יל קלייבורגמרילין הולמברגקנדיס ברגןג'סיקה פוטרצ'ארלס דרנינגמיקי פוטרפרנסס סטרנהגןמארווה פוטראוסטין פנדלטוןפולמרי קיי פלייסמארי
להתחיל מחדש - מקלט שיקומי לבעלי חיים היא חווה שמשמשת מקלט לבעלי חיים, שחולצו מהזנחה ומהתעללות.
החווה פועלת כעמותה ללא מטרות רווח למען רווחת בעלי חיים.
היא הוקמה על ידי שרון כהן בשנת 2017, ושוכנת במושב חרות.
בחווה שוכנים כמעט 2,000 בעלי חיים, מתוכם כ 1000 חמורים, כ-100 סוסים, וכן פרות, עזים, כבשים, חזירים, בעלי כנף, ארנבים, חתולים וכלבים.
בישראל חמורים הם נטולי הגנה משום שאינם חיות מחמד, אינם חיות משק ואינם חיות בר מוגנות.
בנוסף לכך, בסין קיים ביקוש לעורותיהם לצורך ייצור תכשיר מסורתי.
לשם כך חמורים נשלחים מישראל דרך רצועת עזה למצרים, שם יפשטו את עורם וימכרו לסין.
לדברי סוחרים, מספר החמורים בישראל הידלדל והגיע למאות בודדות.
החווה שמה לה למטרה להעביר את כל אוכלוסיית החמורים בישראל למקלטים באירופה, ומאז שנת 2022 הטיסה מעל 500 חמורים למקלטים בצרפת ובבלגיה.
העמותה פועלת בשיתוף פעולה עם משטרת ישראל והרשויות המקומיות, ובשטחה מרכז חינוכי.
כהן טיפלה בכלבים וחתולים בחצר ביתה ברמת השרון.
בחורף 2017 נקראה לעזרה לעׅירׇה קטנה שהייתה קשורה בסופת גשם באתר בנייה, לבדה וללא אוכל.
היא הביאה אותה לחצר ביתה, וזו הייתה לאתון הראשונה בחמורי "להתחיל מחדש".
עם התגברות זרם הפניות על חמורים וסוסים במצוקה, החצר לא הספיקה, וכהן הקימה מקלט במושב גאולי תימן בעזרת "קרן יעל גולדשטיין" שציוותה את כספה לעמותה.
כשמספר בעלי החיים עלה, וגם מקלט זה היה צר מלהכיל אותם, הם הועברו למקלט גדול שכהן הקימה במושב חרות.
החווה שוכנת על שטחים שכורים בשטח כולל של 38 דונם.
החמורים מחולקים למתחמים לפי מצבם וצרכיהם.
מתחם "בית אבות" מיועדת לחמורים זקנים וחלשים, "בית יולדות" לאתונות בהריון מתקדם ולעיירים שנולדו להן.
בחווה עצמה אין ריבוי של בעלי חיים, אך הרבה מהאתונות שמחולצות מגיעות בהריון.
מתחם נוסף מיועד לאימהות ועיירים קצת יותר גדולים ובנוסף מתחם לעיירים יתומים.
לחמורים המשוקמים שהבריאו יש שלושה מתחמים גדולים.
אחד משלושת המתחמים הוא מתחם "הרווקים" ובו נמצאים זכרים שסורסו בגיל יחסית מאוחר, הם מציקים לנקבות ואי אפשר לשכן אותם יחד.
לסוסים שהשתקמו יש שני מתחמים, ובנוסף מתחם לסוסים עיוורים או נכים.
כמו כן יש מתחמים לפרות, לכבשים ועיזים, ומבנה לחתולים.
בחווה עובדים 12 אנשי צוות בשכר, מהם ארבעה בצוות הרפואי.
בנוסף להם עשרות מתנדבים בניקיון, האכלה, תחזוקה, הובלה, ומשימות אחרות.
מתנדבים מהמגזר הערבי עוסקים במיוחד בחילוץ והובלה של חמורים וסוסים.
נכון לסוף 2022 עלות התפעול של החווה היא כ-400 אלף ש"ח לחודש.
המימון מגיע מתרומות של אנשים פרטיים.
העמותה נתמכת בידי המשרד להגנת הסביבה בתמיכה שעמדה בשנת 2021 על 155 אלף ש"ח.
למעלה ממחצית מהוצאות החווה הן על מזון לבעלי החיים.
ההוצאות לתשלום לבית החולים הן של עשרות אלפי שקלים בחודש.
משרד החקלאות והמשטרה מעבירים לחווה בעלי חיים פצועים או נטושים, אך אינם מתקצבים אותה.
חמורים מהווים את רוב האוכלוסייה בחווה, נכון לאוגוסט 2025, לאחר שהוטסו מעל 500 חמורים למקלטים בצרפת ובבלגיה, חיים היום בחווה כ-900 חמורים.
זרם החמורים הזקוקים למקלט הוא מתמיד, והרבה מהאתונות מגיעות למקלט בהריון ומגדילות עוד יותר את אוכלוסיית החמורים.
רוב החמורים מגיעים מהמגזר הערבי והבדואי שם הם משמשים לסחיבת עגלות.
קריאות לעזרה מגיעות מאזרחים יהודים וערבים, משוטרים ומחיילים שנתקלו בחמור או סוס במצוקה ונשארים לשמור עליהם עד שיגיע קרון החילוץ.
לעיתים פקחי המחלקה הווטרינרית של ירושלים מפקיעים חמור במצוקה מבעליו, והמחלקה מובילה אותו בעצמה בקרון אל החווה.
רוב החמורים מגיעים במצב של רזון קיצוני, עם פציעות ונכויות, צלקות ופצעים פתוחים על החוטם מהשלשלאות שבהם רותמים אותם לעגלות, ופצעים נרחבים על הרגליים האחוריות, שנגרמים גם הם מהריתמה.
פגיעות שכיחות נוספות הן נמק בכפות הרגליים בגלל מנהג לקשור אותם בקרסוליים על מנת שלא יברחו.
במקרים כאלה אין ברירה אלא לקטוע את כף הרגל.
בעלי חיים עם שברים או פציעות קשות במיוחד, או כאלה שזקוקים לניתוח מטופלים בתשלום בבית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי בבית דגן.
בנוסף לפגיעות הגופניות החמורים מגיעים במצב נפשי ירוד, מפוחדים וחרדים ממגע אנושי, והשיקום הנפשי אורך זמן רב.
חמורים יוצרים חברוּיוֹת לכל החיים ובמקלט מקפידים לא להפריד ביניהם, ומשום כך חמורים חברים עוברים יחד לעדר אחר או למקלט אחר.
המסחר בעורות חמורים, והטסת חמורים לצרפת
בשנים האחרונות התפשט מסחר בחמורים לצורך ייצור תכשיר סיני שנקרא אג'יאו ומופק מהעור שלהם.
המחיר הגבוה של העורות מתמרץ סוחרים ישראלים ופלסטינים לסחור בהם.
החמורים עוברים מישראל לרצועת עזה, משם למצרים, שם הורגים אותם ומוכרים את עורותיהם לסוחרים סינים.
הדבר נודע לראשונה בישראל בשלהי 2021, כשגבר עזתי התקשר לווטסאפ של המקלט, אותו חשב בטעות ליצואן חמורים, ובצעקות "חראם" (אסור), תיאר את הנעשה.
ארגון בינלאומי בשיתוף פעולה עם עמותה ישראלית הוציא חוקרים פרטיים שחקרו את נושא העברת הסוסים והחמורים מישראל לרצועת עזה במשך חודשים.
משרד החקלאות ניסה לעצור משאית כזאת במעבר כרם שלום, ללא הצלחה משום שאין חוק שאוסר זאת.
המקלט מנסה לעצור משלוחים אלה ולפדות את החמורים בכסף, בשנת 2022 פדה המקלט כ-400 "חמורי עזה".
סוחרים דיווחו שבעקבות המשלוחים לרצועת עזה נותרו בגבולות ישראל רק כמה מאות חמורים, ולנוכח זאת החווה שמה לה למטרה למגר כליל את השימוש בחמורים לעבודה ואת המסחר בהם.
מאחר שהיא מתקשה להתמודד עם זרם החמורים, הוחלט לשלוח חמורים למקלטים בחו"ל.
מקלט "לה טאנייר" (La Tanière) שבצרפת, נרתם לעזרה והציע לקבל 200 חמורים מישראל.
המקלט הקצה לחמורים בין 400 ל-500 דונם של שטחים ירוקים, לעומת 38 דונם של חוות "להתחיל מחדש", המחולקים בין כל בעלי החיים.
מבצע ההטסה הגדול והיחיד מסוגו בעולם, נערך בין יוני לאוקטובר 2022, בארבע הטסות במטוסי תובלה חכורים, 50 חמורים בכל טיסה, בתוך קרוניות מרווחות, כשבעה חמורים בכל קרונית.
ההטסות שנפסקו לתקופת החורף התחילו מחדש ב-29 באפריל 2023, ובתוך שנה מתחילת המבצע הוטסו 310 חמורים.
במקביל כ-400 חמורים נוספים חולצו ושוכנו בחווה.
כמו החמורים, גם הסוסים מגיעים לחווה אחרי שנוצלו ונזנחו למות, ומישהו ראה אותם.
למשל סוסה שהרביעו אותה שוב ושוב עד שנגרם לה קרע בוגינה ולא היה בה חפץ יותר.
בחווה יש מספר סוסים עיוורים מנוקדים מגזע אפלוסה.
סוסים אלה מתעוורים בסביבות גיל 15 בגלל פגם גנטי (סוס יכול לחיות מעל 30 שנה).
בכל זאת יש המרביעים אותם והם נמכרים בגלל יופיים, ולאחר שהם מתעוורים הם לעיתים ננטשים.
לסוסים יש שלושה מתחמים, שניים מהם לעדרים שהשתקמו ואחד לסוסים עיוורים או נכים.
כ-300 חתולים במבנה החתוליה, שבו מתחם מיוחד לחתולים נכים או עיוורים.
מתחם לארבע פרות ופר מתעשיית המזון מהחי, שכל אחד מהם ניצל בדרך אחרת.
הפר סנואו נפל ממשאית כשהיה עגל יילוד וחיילים אספו אותו.
מתחם עם כעשרים כבשים ועיזים, חלק מהם הובאו על ידי השירות הווטרינרי של ירושלים.
שני צבי ענק שניצלו מעוטף עזה אחרי טבח שבעה באוקטובר
בשטח החווה שוכן "מרכז חירות ללימודי חדשנות וקיימות" על שם אגם לוי, בת המושב שנספתה באסון נחל צפית.
המרכז הוקם ומנוהל על ידי אורלי וילנאי וניצן מייזליס.
מטרת המרכז היא ללמד לחמלה כלפי בעלי חיים דרך היכרות ועבודה למענם, מתוך אמונה שילד שמתאכזר לבעלי חיים יהיה מבוגר שמתאכזר לבני אדם.
המרכז נמצא בתכני גפ"ן של משרד החינוך המומלצים לבתי הספר, ומשרת מסגרות חינוכיות שונות, ביניהן בתי ספר מהמגזר הבדואי, מיישובים ערביים ויהודיים, ומסגרות לנוער בסיכון.
המרכז מעביר הרצאות ואחראי על הסיורים בחווה וארגון קבוצות מתנדבים.
"לו באת – נשים שרות שם טוב לוי" הוא אלבום הופעה משותף שהוקלט על ידי שם טוב לוי, קורין אלאל, דיקלה, לאה שבת ויהודית רביץ.
את האלבום הוציאה בשנת 2006 לאור חברת התקליטים התו השמיני לאחר שהוקלט באביב 2003 בהופעה חיה שנערכה בפסטיבל ימי זמר בחולון.
לכל זמרת שמשתתפת באלבום יש דואט עם לוי ושיר נוסף כסוליסטית.
שני סינגלים יצאו מתוכו: "לב ים" בביצוע דיקלה ו"יכול להיות שזה נגמר" בביצוע אלאל ולוי.
"להתחתן שנית" הוא סרט דרמה קומית-פנטזיה אמריקאי משנת 1986 בבימויו של פרנסיס פורד קופולה ובכיכובם של קת'לין טרנר וניקולס קייג'.
הסרט עוסק בנושאים של זמן, חרטות ובחירות חיים, ומספר על אישה בת 43 שחוזרת אחורה בזמן לתקופת התיכון לאחר שהיא מתעלפת בפגישת מחזור.
הסרט זכה להצלחה קופתית וקיבל ביקורות חיוביות מהמבקרים.
הוא היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר: השחקנית הטובה ביותר (טרנר), הצילום הטוב ביותר ועיצוב התלבושות הטוב ביותר.
בנוסף, טרנר הייתה מועמדת לשחקנית הזרה הטובה ביותר בטקס פרסי סנט ג'ורדי .
שם הסרט ושמה של הדמות הראשית מתייחסים לשיר באדי הולי משנת 1959 באותו שם, המושמע על כתוביות הפתיחה של הסרט.
הסרט עוקב אחרי פגי סו בודל (קת'לין טרנר), אישה שנמצאת בעיצומו של תהליך גירושין מבעלה צ'ארלי (ניקולס קייג').
במהלך פגישת מחזור בבית הספר התיכון, פגי סו מתעלפת ומתעוררת בשנת 1960, כשהיא שוב תלמידת תיכון.
כעת, יש לה הזדמנות לחיות מחדש את חייה ולעשות בחירות שונות במקומות בהם הרגישה חרטה.
הסרט עוסק בשאלות של גורל, חרטות ובחירות שאנו עושים בחיים.
במהלך הסרט, פגי שוקלת אם להיפרד מצ'ארלי מוקדם יותר ממה שעשתה בחייה המקוריים, מה שיכול לשנות את עתידם ואת חיי ילדיהם.
קת'לין טרנר בתפקיד פגי סו
ניקולס קייג' בתפקיד צ'ארלי בודל, בעלה של פגי
ג'ואן אלן בתפקיד מרגרט, חברתה הקרובה של פגי
ג'ים קארי בתפקיד וולטר גץ, חברם מהתיכון
הלן האנט בתפקיד בתה של פגי סו
הסרט זכה לשבחים על ההופעה המרשימה של קת'לין טרנר, שקיבלה מועמדות לפרס אוסקר על תפקידה.
המבקרים שיבחו את השילוב בין קומדיה לדרמה ואת הדרך בה הסרט עוסק בנושאים רגשיים עמוקים.
הבימוי של פרנסיס פורד קופולה גם זכה להערכה, אם כי חלק מהמבקרים טענו שהעלילה לעיתים מעט צפויה.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט זכה לציון של 87% מצד המבקרים, על סמך 47 ביקורות, מה שמעיד על שבחים כלליים.
באתר Metacritic, הוא קיבל ציון של 74 מתוך 100, המבוסס על 15 ביקורות, שמשקף ביקורות חיוביות.
להתחיל עם למה הוא ספר מאת סַייְמוֹן סִינֵק שיצא לאור בשנת 2009, ובעברית על ידי הוצאת אופוס במרץ 2020, בתרגומה של כנרת היגינס-דוידי.
בספר ישנם 252 עמודים והוא כולל ארבעה עשר פרקים בשישה חלקים.
בתמצית, הספר מנסה לפענח את סוד ההצלחה בחיים, את העובדה שמנהיגים מסוימים בולטים בהשראה שהם מייצרים, שחברות שהם מייסדים מדברות יותר ללקוחות, גם אם המוצרים שלהן לא הטובים ביותר או הזולים ביותר בשוק, ואת השאלה האם כל אדם מסוגל לעשות זאת.
הספר מנסה לפענח את שאלת הצלחתן של חברות שונות (כמו אפל או הרלי-דייווידסון) על פני חברות אחרות, וכמו גם לעמוד על ההבדל בין מנהיג 'מעורר השראה' ובין כל השאר.
סינק טוען כי ישנו הבדל בין הפעלת מניפולציה על אדם, גם אם היא יעילה לעיתים - כגון באמצעות מבצע במחירו של המוצר או שכנוע באמצעים אחרים, ובין שכנוע אמיתי של האדם לעשות את המתבקש, באמצעות השראה והבנת עומק שמשיגות גם נאמנות.
סינק מדמה את פיצוח המהות של כל חברה, מוצר או הנהגה, לשלושה מעגלים המקיפים זה את זה, כשהחיצוני הוא שאלת ה'מה', שאלה פשטנית המתמקדת רק בהיבטים החיצוניים והטכניים יותר, כמו פיצ'רים חדשים או מחיר מוזל.
לפי סינק, המעגל הזה שימושי תמיד.
המעגל האמצעי הוא ה'איך', מעגל שהוא שימושי לעיתים והחותר מעט יותר לעומק כדי להבין מדוע משתמשים בתהליך מסוים (כמו מחיר מוזל), והעיגול הפנימי והחשוב מכולם הוא הפנימי - שאלת ה'למה'.
שאלה זו אמורה לעסוק בעומקו של הדבר ולהבין מה המטרה הפנימית האמיתית של החברה, המותג או המוצר.
לפי סינג, חברות שהצליחו לפצח את השאלה הזו, הן אלו שמצליחות יותר מכל.
באופן מפורט יותר: שאלת ה'למה' מבטאת את האמונות והערכים שבבסיס התפיסה של האדם, שאלת ה'איך' מבטאת את הפעולות הננקטות לצורך קידום האמונה והערכים הללו, ושאלת ה'מה' מתייחסת לתוצאות של אותן פעולות.
עקביות ערכית של אדם מצביעה על כך שהוא מודע לשאלת ה'למה' הפנימית יותר.
בחברה, הדבר אמור להתבטא באופן היררכי: את ה'למה' מגדיר מנהל או מייסד החברה שמספק את ההשראה והערכים, את ה'איך' מגדירה קבוצה מצומצמת של מנהלים או עובדים בדרגות בכירות שקובעים את הדרכים לפעול בהתאם לערכים וההשראה, ואת ה'מה' יוצרים שאר העובדים, שמונעים על ידי הערכים הללו בהתאם לקו שהותווה.
סינק גם מבדיל בין מנהיגים שמספקים לעובדים או למעריצים שלהם רק 'אנרגיה', שהיא סוג של תמריץ חיצוני שמתמקד בשאלת ה'מה' ומהווה סוג של מניפולציה, ובין מנהיגים שנהנים מ'כריזמה', שהיא ההשראה העמוקה יותר שעונה לשאלת ה'למה'.
לטענתו, גם לוגו של חברה או קמפיין פרסומי אמורים לשקף את רעיון העומק שלה, אחרת הם מחמיצים את סיבת קיומם.
סינק גם עורך השוואה למוח האדם, וטוען כי יש חפיפה בין המעגלים האלו למעגלי מערכת קבלת ההחלטות במוח, כשהמעגל הפנימי הוא המערכת הלימבית השולטת על הרגשות וזו שקשה להסביר במילים, אך היא זו שנוגעת בשאלת העומק של 'למה', לעומת המערכת החיצונית יותר של קליפת המוח המשפיעה על שאלת ה'מה'.
למשל, אם אדם יישאל מדוע בחר בבת זוגו, הוא ידע לענות על שאלת ה'מה' (היא חכמה, היא יפה), אף שזו לא התשובה המלאה והעמוקה יותר, אותה הוא יתקשה לנסח במילים, אבל היא שאלת ה'למה'.
לפי סינק, הפער בין מי שפועל רק לפי שאלת ה'מה' למי שפועל לפי שאלת ה'למה' מתבטא גם בעובדה שהראשון מסתפק בהישגים, מכובדים ומוצלחים ככל שיהיו, ואילו האחרון יכול לשאוף להצלחה, שהיא רף גבוה יותר מהישגיות.
חלק ראשון: עולם שלא מתחיל עם למה (פרקים 1–2)
חלק שני: נקודת מבט אלטרנטיבית (פרקים 3–5)
חלק שלישי: מנהיגים צריכים מישהו להוביל (פרקים 6–7)
חלק רביעי: איך ללכד את אלה שמאמינים (פרקים 8–10)
חלק חמישי: האתגר הגדול ביותר הוא ההצלחה (פרקים 11–12)
חלק שישי: לגלות למה (פרקים 13–14)
"לו באת" הוא שיר מאת יונתן רטוש.
לשיר יש שני לחנים: של שם טוב לוי, שבוצע לראשונה על ידי להקת ששת, בה היה חבר, ושל יגאל גורדון שבוצע על ידי חוה אלברשטיין.
השיר בנוי משתי מקבילות טרגיות: הראשונה עוסקת בבואה של האהובה, והשנייה במותה.
הדובר מביע אהבה ללא תנאים, כזו שהיה מוכן לתת לה בחיים או במוות, כפי שהיא, ללא צורך בשינוי.
אך החזרה על "אחרת – הן לא באת" ו"אחרת – הן לא מת!" שוברת את הרצף הפשוט, וחושפת כאב עמוק: היא לא באמת באה, היא לא באמת מתה, כי היא שונה מכפי שדמיין.
זו תפיסת אהבה נכזבת, אולי אשליה שהתנפצה.
יש כאן משחק צורב בין משאלה לבין מציאות, בין תמימות לקור החוויה, כשהפשטות הפואטית עוטפת סערה רגשית עצומה.
להקת ששת הוציאה את הקלטת השיר לאור בשנת 1977 דרך חברת התקליטים CBS ישראל עם שאר רצועות אלבום הבכורה של הלהקה, "ששת".
על-אף שלא נכנס למצעדי הפזמונים השבועיים בישראל, זכה "לו באת" למספר גרסאות כיסוי .בשנת 1998 ביצעו הזמרים אסתר עופרים ויוני רכטר את "לו באת" בהופעה חיה בהמבורג שבגרמניה.
באביב 2003 הקליטה יהודית רביץ את השיר כדואט עם המלחין שם טוב לוי.
בשנת 2006 גרסתם נכללה באלבום "לו באת – נשים שרות שם טוב לוי".
ביוני 1982 הופיע השיר בלחנו של יגאל גורדון באלבום "קולות" של חוה אלברשטיין.
"להתחתן איתי" הוא שיר פופ ישראלי שהוקלט על ידי הזמרים שחר טבוך ונועם קלינשטיין.
השיר יצא לאור ב-20 באפריל 2025 על ידי חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט, ונכתב והולחן על ידי טבוך, קלינשטיין ואופיר יוגב, שגם הפיק מוזיקלית את השיר.
"להתחתן איתי" הוא שיתוף פעולה ראשון בין טבוך לקלינשטיין, שנוצר מתוך חברות אישית ורצון ליצור יחד.
השיר נכתב מנקודת מבט הומוריסטית-ביקורתית על מערכות יחסים, ומתאר את הדיסוננס בין תכונות אישיות מורכבות לבין הרצון של אחרים להתחייב.
קלינשטיין סיפרה כי הרעיון לשיר נולד לאחר פרידה, כאשר כתבה משפטים על תכונותיה האישיות והופתעה מהתגובות של הסובבים לה.
טבוך הזדהה עם התוכן, והשניים החליטו לפתח את הרעיון לשיר משותף.
השיר משלב אלמנטים של פופ עם נגיעות של ג'אז ישראלי נוסטלגי.
הוא מאופיין במבנה דואט, שבו כל אחד מהזמרים מציג את נקודת מבטו האישית, תוך שילוב שמות פרטיים שמרמזים על חוויות זוגיות מהעבר.
הטקסט מתאפיין בשפה יומיומית ובשילוב של הומור עצמי.
הקליפ לשיר, בבימויו של עומר אלוני, מציג עולם צבעוני והומוריסטי, עם אסתטיקה המזכירה תוכניות ילדים כמו "פרפר נחמד" ו"רחוב סומסום".
הקליפ צולם בחסות מותג הפרחים של BuyMe, ומשלב בובות ואנימציה.
עם יציאתו, השיר זכה להצלחה מיידית, והגיע למקום הראשון במצעד ההשמעות של מדיה פורסט, כשהוא עוקף שירים פופולריים אחרים.
הביקורות התייחסו לשיר כקליט, משעשע ומקורי, והדגישו את הכימיה המוזיקלית בין טבוך לקלינשטיין.
השיר זכה לחשיפה נרחבת ברשתות החברתיות ובתחנות הרדיו.
אופיר יוגב – כתיבה, הלחנה והפקה מוזיקלית
נועם קלינשטיין – כתיבה והלחנה
עמרי בר – קלידים ותכנותים
שחר טבוך – כתיבה והלחנה
לסטר לואיס אדלר או בשמו המוכר: לוּ אדלר; הוא מפיק סרטים ומפיק מוזיקלי יהודי-אמריקאי ובעליו למחצה של מועדון הרוקסי שבמערב הוליווד, קליפורניה.
אדלר הפיק וקידם אמנים בתעשיית המוזיקה, ביניהם להקת שורשי העשב, להקת "האמהות והאבות", להקת "Jan and Dean" וקרול קינג.
אלבומה של קרול קינג Tapestry, בהפקתו של אדלר, זכה בפרס גראמי לאלבום השנה לשנת 1972, וכונה אחד מאלבומי הפופ הגדולים בכל הזמנים.
אדלר הפיק בפועל את הסרט "מופע הקולנוע של רוקי" והפיק אלבומי קומדיה וסרטים עבור הצמד הקומדי צ'יץ' וצ'ונג.
בשנת 2006 הוענק לו כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד על הישגיו במוזיקה.
בשנת 2013 נכנס אדלר להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
אדלר נולד למשפחה יהודית, למני וג'וזפין (אלפרט) אדלר, בשיקגו, אילינוי, בשנת 1933. בילדותו גדל בשכונת בויל הייטס, לוס אנג'לס, קליפורניה.
הקריירה המוזיקלית של אדלר החלה כמנהל משותף, לצד הרב אלפרט, מלהקת Jan & Dean.
אדלר ואלפרט עברו מניהול הלהקה לכתיבת שירים, והלחינו את השירים "River Rock" בשנת 1958, ואת "Wonderful World" בשיתוף פעולה עם הזמר סם קוק.
לאחר שהפיק את "מונטריי פופ" , אדלר וג'ון פיליפס חברו יחד כדי להפיק את הסרט "Brewster McCloud" של רוברט אלטמן משנת 1970.
בשנת 1975, שימש אדלר כמפיק בפועל של הקלאסיקה "מופע הקולנוע של רוקי".
לאחר שצפה במחזמר "מופע האימים של רוקי" בבית קולנוע בלונדון, אדלר קנה את הזכויות האמריקאיות לסדרה, הציג אותה בשידור חי בלוס אנג'לס, והפיק בפועל את גרסת הסרט (תוך הוספת הכיתוב "Picture" לכותרת).
הסרט נחשב לבין סרטי הפולחן הגדולים ביותר בהיסטוריה.
בשנת 1978, ביים אדלר את הסרט "גלגל אותה" , בכיכובם של צ'יץ' וצ'ונג, שגם כן הפך לסרט פולחן, אך לא בממדיו של "מופע הקולנוע של רוקי".
בשנת 1981, הפיק את הסרט "Shock Treatment", כסרט המשך ל"מופע הקולנוע של רוקי".
להתחרט עלייך הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי, שבוים על ידי ג'וש בון על פי תסריט מאת סוזן מק'מרטין.
הסרט מבוסס על רומן באותו שם מאת הסופרת קולין הובר, אשר יצא לאור בשנת 2019.
בכורת הסרט התקיימה בברלין, גרמניה, ב-12 באוקטובר 2025. הסרט עלה לאקרנים בישראל ב-23 באוקטובר 2025; ובארצות הברית, ב-24 באוקטובר 2025, בהפצת סרטי פרמאונט.
עלילת הסרט עוקבת אחר מערכת היחסים המורכבת בין אם ובתה, מורגן וקלרה גרנט, בעקבות טרגדיה משפחתית שמשנה את חייהן לנצח.
בזמן שעליהן להתמודד עם אבל, בגידה ואהבות חדשות, השתיים נאלצות לבחון מחדש את הקשר ביניהן ואת הדרך בה הן בוחרות לחיות את חייהן.
אליסון ויליאמס – מורגן גרנט
מקנה גרייס – קלרה גרנט.
את דמותה של קלרה בצעירותה מגלמת אוברי ברוקוול.
דייב פרנקו – ג'ונה סאליבן
מייסון ת'יימז – מילר אדמס
וילה פיצג'רלד – ג'ני דייווידסון
סקוט איסטווד – כריס גרנט, בעלה המנוח של מורגן ואביה המנוח של קלרה.
קלנסי בראון – האנק "סבא" אדמס, סבו של מילר
באוגוסט 2024 הוכרז כי עיבוד קולנועי לרומן "להתחרט עליך" נמצא בפיתוח, וכי על בימוי הסרט יופקד הבמאי ג'וש בון.
במקביל נמסר על ליהוקם של אליסון ויליאמס, מקנה גרייס, דייב פרנקו ומייסון ת'יימז לתפקידים הראשיים.
במרץ 2025 נמסר על ליהוקם של וילה פיצג'רלד וסקוט איסטווד, ובהמשך החודש הצטרפו קלנסי בראון, סם מורלוס ואית'ן קוסטנילה לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו במרץ 2025 באטלנטה, ג'ורג'יה.
מרק קלארק ורוב סאליבן שימשו כעורכי הסרט.
את הפסקול הלחין נת'ניאל וולקוט, ששיתף פעולה בעבר עם הבמאי בון בסרטים "כותבים, סיפור אהבה" (2013) ו"אשמת הכוכבים" (2014).
בכורת הסרט התקיימה בברלין, גרמניה, ב-12 באוקטובר 2025. הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-24 באוקטובר 2025.
להתראות, ג'וּן הוא סרט דרמה משפחתית בריטי משנת 2025 בבימויה של קייט וינסלט (עבודת בימוי ראשונה) שגם משחקת בתפקיד ראשי לפי תסריט שנכתב על ידי בנה, ג'ון אנדרס .
העלילה היא על משפחה שמתאספת ערב חג המולד סביב מיטתה של אם המשפחה הגוססת.
הסרט מופץ על ידי נטפליקס.
ג'וּן צ'שר (הלן מירן) ובעלה ברנרד/ברני (טימוטי ספול) גרים בצ'לטנהאם, בריטניה.
הם הורים לשלוש בנות ובן.
הבת הבכורה הלן (טוני קולט) היא רווקה שעוסקת בספיריטואליזם ומצוייה בהריון מגבר שהסכים לבקשתה לאחר שחתמה לו שאינו מחויב לילד שייוולד.
הבת השנייה ג'וליה (קייט וינסלט) היא היציבה במשפחה.
הקימה משפחה, עובדת קשה ותומכת כספית בכולם.
היא נמצאת במתח ובריב בלתי פוסק עם הבת השלישית, מולי (אנדראה רייסבורו) שגם לה יש משפחה.
הבן הצעיר קונור (ג'וני פלין) גר עם ההורים ועדיין לא מצא את מקומו בעולם.
ג'וּן סובלת מסרטן בשלב מתקדם לאחר שהטיפול הכימותרפי לא עזר.
היא מתמוטטת בבית וקונור מפנה אותה לבית החולים.
האב ברני הוא נכה וסובל מצליעה קשה וכאילו אינו מודע למצב המשפחה בכלל ולאשתו בפרט.
לקראת חג המולד מורע מצבה של ג'וּן והמשפחה מתרכזת סביב מיטתה.
ג'ולי ומולי משלימות וכולם מעלים מחזה לחג המולד כשג'ון צופה בנחת ונרדמת לעולמים.
שם השחקן שם הדמות הערותהלן מירןג'וּן צ'שרקייט וינסלטג'וליאנדראה רייסבורומוליטוני קולטהלןג'וני פליןקונורטימותי ספולברנרד צ'שרפיסאיו אקינאדהאנג'ליאח סיעודיג'רמי סוויפטד"ר טיפורדרופאראזה ג'אפריד"ר סימון קאלרופאסטיבן מרצ'נטג'ריבעלה של מולי
לוּ ריד היה זמר ופזמונאי רוק יהודי אמריקאי.
יצירתו של ריד זכתה לראשונה להכרה בזכות פעילותו כגיטריסט, הסולן וכותב השירים המרכזי של "הוולווט אנדרגראונד".
הלהקה זכתה לתשומת לב מועטה יחסית במשך תקופת קיומה (1965–1973), אך נחשבת כיום לזרע ממנו נבטו להקות רוק אלטרנטיבי רבות.
כמה מן השירים שכתב ריד ל"הוולווט אנדרגראונד" עסקו בנושאים שנחשבו לטאבו, כמו סאדו מאזו ("Venus in Furs"), טרנסווסטיטים ("Sister Ray") וטרנסקסואליות ("Lady Godiva's Operation").
כגיטריסט הוא השתמש בדיסטורשנים פרועים, בפידבקים רועשים ובכיווני גיטרה לא מקובלים.