tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסיום עונה זו האריך את חוזהו במועדון עד ליוני 2016.
בעונת , תחת המאמן קרלו אנצ'לוטי, זכה ארבלואה עם ריאל בליגת האלופות, אף על פי שלא שותף במשחק הגמר, וכן באליפות העולם לקבוצות, כשנכנס כמחליף ל-17 דקות בניצחון על סן לורנסו בגמר, ובגביע הספרדי, למרות שלא שותף בניצחון בגמר 1–2 על ברצלונה.
בעונת זכה ארבלואה עם ריאל פעם נוספת בליגת האלופות, אם כי גם הפעם לא שותף במשחק הגמר.
בסוף העונה הסתיים חוזהו בריאל והוא עזב את הקבוצה.
ב-31 באוגוסט 2016 חתם בווסטהאם יונייטד מהפרמייר ליג.
ב-24 ביוני 2017 הודיע על פרישה מכדורגל.
ארבלואה זומן לראשונה לנבחרת ספרד ב-1 בפברואר 2008, אך נגרע מהסגל עקב פציעה.
את משחק הבכורה שלו ערך כחודשיים אחר כך, ב-26 במרץ, בהפסדה של ספרד 0–1 ל במשחק ידידות.
למרות שערך רק שתי הופעות במדים הלאומיים, הוא נכלל בסגל הנבחרת ליורו 2008, ואף פתח בהרכב הנבחרת במשחק השלישי בשלב הבתים, בו ניצחה ספרד את בתוצאה 1–2. הייתה זו הופעתו היחידה של ארבלואה בטורניר בו זכתה נבחרתו.
בזכות מגוון התפקידים בהם יכול השחקן לתפקד, הוא נכלל בסגל הנבחרת לגביע הקונפדרציות 2009 בו סיימה ספרד רביעית.
ארבלואה זומן לסגל הסופי של נבחרתו למונדיאל 2010, בו השלימה ספרד זכייה ראשונה בתולדותיה.
ארבלואה שותף פעם אחת בלבד במהלך הטורניר, כשרשם 14 דקות כמחליף בניצחון 0–2 על בשלב הבתים.
ארבלואה הוסיף להיות בסגל הבכיר של נבחרתו גם לטורניר יורו 2012. הפעם, תחת המאמן ויסנטה דל בוסקה ובהיעדרו של הבלם הקבוע קרלס פויול, הפך ארבלואה לשחקן הרכב, ולא החמיץ ולו דקת משחק אחת במהלך הטורניר, בו זכתה ספרד בפעם השנייה ברציפות, תוך שהיא סופגת שער אחד בלבד בכל ששת משחקיה.
בטורניר גביע הקונפדרציות 2013 הגיע ארבלואה עם נבחרתו עד לגמר, בו הובסה 0–3 על ידי , ולאחר שלא נכלל בסגל ספרד לטורניר מונדיאל 2014, החליט לפרוש מהנבחרת.
ארבלואה רשם 56 הופעות בחמש שנים במדי נבחרת ספרד.
ב-12 בינואר 2026 מונה ארבלואה למאמן ריאל מדריד, לאחר פיטוריו של צ'אבי אלונסו.
אלברו בורחה מוראטה מרטין (בספרדית: Álvaro Borja Morata Martín; נולד ב-23 באוקטובר 1992) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת החלוץ והקיצוני בקומו מהסרייה א' בהשאלה ממילאן, ובנבחרת ספרד, בה הוא גם משמש כקפטן.
מוראטה החל את הקריירה שלו כילד וכנער בקבוצת אתלטיקו מדריד טרם עבר ליריבה העירונית, ריאל מדריד ב-2008. הוא סיים את החוזה שלו אך המשיך לשחק בקבוצת הנוער של המועדון.
לאחר עונה מוצלחת עם קבוצת הנוער, עמה זכה ב-2 אליפויות והבקיע 34 שערים, קודם החלוץ לריאל מדריד קסטיליה.
בקיץ 2008, מאמן הקבוצה הראשונה של המועדון, ז'וזה מוריניו, לקח את השחקן לצד 4 חבריו לקבוצה למשחקי הקדם עונה של הקבוצה בארצות הברית.
ב-15 באוגוסט 2010 ערך מוראטה את הופעת הבכורה שלו במדי ריאל מדריד קסטיליה במשחק ידידות נגד אלקורקון, הוא הבקיע את השער היחיד במשחק.
בינואר 2011 לאחר פציעתו של גונסאלו היגוואין התקשורת הספרדית ציפתה שמוראטה יהיה המחליף של הארגנטינאי בסגל, אולם המאמן מוריניו דחה את האפשרות ואמר: "הוא לא מוכן לפתוח בהרכב הרשמי של ריאל מדריד הוא צריך להתבגר ולסיים את ההתפתחות שלו בריאל מדריד קסטיליה".
ואכן, לאחר זמן קצר הוחתם עמנואל אדבאיור במועדון על מנת לאייש את עמדת החלוץ.
ב-13 בפברואר 2011 מוראטה הבקיע את השלושער הראשון בקריירה שלו, בניצחון 7:1 על דפרטיבו לה קורוניה ב'.
הוא סיים את העונה הראשונה שלו כבוגר עם 14 שערי ליגה אבל ריאל מדריד קסטיליה לא הצליחה להעפיל לפלייאוף.
ב-11 בנובמבר 2012, מוראטה הבקיע את השער הרשמי הראשון שלו בהרכב הראשון של ריאל מדריד הוא נכנס לשחק בדקה ה-83 של המשחק נגד לבאנטה והבקיע את שער הניצחון, 2:1, לאחר 60 שניות בלבד.
הפעם הראשונה שפתח בהרכב הקבוצה הבכירה הייתה נגד ראיו ואיקאנו ב-17 בפברואר 2013, הספרדי הבקיע שער לאחר שלוש דקות, אך לאחר 30 דקות הוא הוחלף בראול אלביול בעקבות הרחקתו של סרחיו ראמוס.
ב-2 במרס 2013 שיחק מוראטה משחק שלם נגד ברצלונה ואף בישל שער לקארים בנזמה.
ב-18 במרץ 2014, הבקיע מוראטה את שערו הראשון בליגת האלופות, מוראטה כבש את השער השלישי בניצחון קבוצתו 1–3 על שאלקה 04 בשלב שמינית הגמר.
ב־17 במאי, במשחק האחרון בקמפיין הליגה, הוא כבש שני שערים מאוחרים נגד אספניול כדי לעזור לריאל לניצחון ביתי 3-1. החלוץ שותף גם בניצחון הקבוצה בגמר ליגת האלופות נגד אתלטיקו מדריד, כשעלה כמחליף 10 דקות לפני מועד הזמן החוקי כאשר הקבוצה בפיגור שהפך בסופו של דבר לזכייה בתואר.
מוראטה סיים את העונה, עונת 2013/2014, עם שמונה שערי ליגה.
ב-19 ביולי 2014 חתם מוראטה בשורותיה של יובנטוס האיטלקית, לחמש שנים, תמורת 20 מיליון אירו.
ריאל מדריד הבטיחה לעצמה את האפשרות להחזיר אותו אליה בעתיד חזרה כשהוסיפה לעסקה סעיף "רכישה בחזרה", אם תרצה להחזיר את מוראטה לשורותיה בסיום העונה הראשונה, היא תצטרך לשלם 30 מיליון אירו, ואם תרצה להחזירו בעונה השנייה, תצטרך לשלם 35 מיליון אירו.
את הופעת הבכורה בקבוצה, ערך ב-13 בספטמבר במשחק הליגה נגד אודינזה, וב-27 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה במועדון, בניצחון קבוצתו 0–3 על אטאלנטה.
במסגרת ליגת האלופות, מוראטה ויובנטוס פגשו את קבוצתו לשעבר, ריאל מדריד, כבש מוראטה שני שערים בשני המפגשים ועזר לקבוצתו להדיח את קבוצתו לשעבר מהמפעל, במשחק הגמר נגד ברצלונה כבש מוראטה שער שוויון זמני, אך לבסוף הפסידה יובנטוס בתוצאה 1:3. ב-10 בדצמבר 2015 חתם מוראטה על הארכת חוזה ביובנטוס, עד 2020.
ב-21 ביוני 2016 הפעילה ריאל מדריד את סעיף ה"רכישה בחזרה" שבחוזהו של השחקן, והוא חזר לשורותיה לאחר שנתיים ביובנטוס.
בעונת 2016/2017 הבקיע מוראטה 20 שערים ב-43 הופעות בכל המסגרות והיה חלק מזכייתה של ריאל מדריד בליגה הספרדית לאחר 5 שנים עקרות, ובליגת האלופות שנה שנייה ברציפות.
ב-21 ביולי 2017 מוראטה חתם על חוזה לחמש שנים בצ'לסי, תמורת סכום של 60 מיליון, והפך לשחקן היקר בתולדות המועדון.
מוראטה ערך את הופעת הבכורה התחרותית שלו במשחק מגן הקהילה נגד ארסנל כשעלה כמחליף בדקה ה-74. בהופעתו הראשונה במסגרת הפרמייר ליג, ב-12 באוגוסט, כבש ובישל בהפסד קבוצתו 2–3 לברנלי.
ב-23 בספטמבר, כבש החלוץ שלושער בניצחון החוץ 4:0 נגד סטוק סיטי.
זה הפך אותו לשחקן ה-17 של הבלוז שכובש שלושער במועדון.
מוראטה סיים את העונה, עונת 2017/2018, עם 15 שערים בכל המסגרות.
ב-28 בינואר 2019 חזר מוראטה לאתלטיקו מדריד לאחר 12 שנה, בהשאלה לעונה וחצי.ב-6 ביולי של אותה שנה, הגיעה אתלטיקו לסיכום עם צ'לסי לגבי המשך השאלתו של מוראטה גם לעונת 2019/2020 והעברתו לשורותיה בסיום העונה.
ב-6 בפברואר ערך את הופעתו הראשונה במועדון בהפסד קבוצתו 0–1 לריאל בטיס.
את שער הבכורה שלו במועדון כבש ב-24 בפברואר ב-0–2 של אתלטיקו על ויאריאל.
ב-22 באוקטובר, כבש שער בכורה במסגרת ליגת האלופות, בניצחון 0–1 על באייר לברקוזן.
בשער הזה הפך מוראטה לשחקן הראשון בהיסטוריה שכובש שער במסגרת ליגת האלופות גם עבור ריאל מדריד, וגם עבור היריבה העירונית, אתלטיקו מדריד.
ב-22 בספטמבר 2020 הושאל מוראטה מאתלטיקו מדריד ליובנטוס לעונה אחת תמורה 10 מיליון אירו, עם אפשרות רכישה בסיומה של 45 מיליון אירו.
ליובנטוס ניתנה אפשרות להאריך את תקופת ההשאלה בעוד עונה עבור 10 מיליון אירו נוספים, ובמקרה כזה ירד סכום הרכישה ל-35 מיליון אירו.
מוראטה ערך את הופעת הבכורה המחודשת שלו ביובנטוס ב-27 בספטמבר, בתיקו 2-2 מול רומא, כשבמשחק הליגה הבא כבר כבש מול קרוטונה, שלושה ימים מאוחר יותר כבש צמד מול דינאמו קייב במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
מוראטה סיים את העונה עם 11 שערים ותשעה בישולים בליגה והוסיף 6 שערים בליגת האלופות.
ב-15 ביוני הודיעה יובנטוס שהחלוץ ישחק במועדון עונה נוספת כמושאל לאחר מימוש האופציה בחוזה.
ב-19 ביולי 2024 חתם מוראטה במילאן תמורת 13 מיליון אירו.
ב-13 באוגוסט 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק הידידות נגד מונצה, שהסתיים בתוצאה 3-1 לטובת קבוצתו, וארבעה ימים מאוחר יותר, במחזור הראשון של הסרייה א', כבש את שער הבכורה שלו בתיקו 2-2 נגד טורינו.
ב-2 בפברואר 2025 הושאל לגלאטסראיי מליגת העל הטורקית עד לסוף העונה.
מוראטה זומן לנבחרת ספרד עד גיל 17 במסגרת גביע העולם בשנת 2009 בניגריה.
הוא שיחק 4 משחקים והבקיע 2 שערים.
בהמשך, שיחק בנבחרת עד גיל 19 בטורניר שנערך ביפן, הוא עזר לנבחרתו לסיים במקום השני, לאחר המארחים-היפנים.
בשנת 2013 זומן מוראטה לשחק בנבחרת ספרד עד גיל 21 באליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה בישראל.
בהופעת הבכורה שלו בנבחרת, כבש את שער הניצחון מול רוסיה בדקות הסיום כאשר עלה כמחליף, גם במשחקו השני, מול גרמניה, הבקיע גם כן את שער הניצחון, בדקה ה-86, ובמשחקו השלישי, נגד הולנד, כבש את השער הראשון בניצחון 3:0. בסופו של דבר, זכתה ספרד באליפות, ומוראטה, סיים כמלך השערים של התחרות.
מוראטה ערך את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת של ספרד ב-15 בנובמבר 2014 בניצחון 3:0 נגד בלארוס במסגרת מוקדמות יורו 2016, באותו קמפיין, כבש גם את שער הבכורה שלו במדים הלאומיים בניצחון 0–1 על אוקראינה, במשחק שנערך במרץ 2015.
ב-10 בדצמבר 2016, התארס מוראטה עם אליס קמפלו האיטלקייה, וב-17 ביוני בהמשך אותה השנה, נישאו השניים בוונציה.
ב-29 ביולי 2018 נולדו לזוג תאומים, אלסנדרו ולאונרדו, ולכבוד התאריך, שינה את מספר חולצתו, מ-9 ל-29. ב-29 בספטמבר 2020 נולד בנו השלישי אדוארדו, ובשנת 2023 נולדה לזוג בת, בלה.
מוראטה הוא בנם של לסוסנה מרטין ואלפונסו מורטה, אביו מעורב מאוד במשא ומתן של בנו עם המועדונים בהם שיחק, לצד סוכנו, חואנמה לופז.
במרץ 2014, גילח מוראטה את ראשו לאות סולידריות עם ילדים חולים, ואמר "ילדים עם סרטן רוצים להסתפר אבל הם לא יכולים, אז עשיתי לעצמי כמו אותו הדבר".
באוגוסט 2024 ולאחר 8 שנות זוגיות אלברטו מוראטה ואשתו אליס קמפלו הודיעו על גירושים
• הסופר קאפ האיטלקי: 2025
עד גיל 21 – אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 שנת 2013
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 19 – מלך השערים בשנת 2011
אליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21 – מלך השערים בשנת 2013
אלבר מריוס סובול היה היסטוריון צרפתי, התמחה בהיסטוריה של המהפכה הצרפתית ותקופת נפוליאון בונפרטה.
כיהן כפרופסור בסורבון ומופקד הקתדרה לחקר המהפכה הצרפתית באוניברסיטה זו.
נולד באלג'יר וגדל במחוז ארדש בדרום צרפת.
לאחר מות אביו ב-1922 חי עם אמו אצל דודתו בעיר נים.
את לימודיו סיים בתיכון לואי הגדול בפריז.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס ליחידת ארטילריה.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית והיה פעיל בתנועת ההתנגדות הצרפתית.
תחת הנחייתו של ז'ורז' לפבר כתב את הדיסרטציה שלו על הסנקילוטים של פריז בשנה השנייה למהפכה.
לאחר קבלת תואר הדוקטור החל ללמד באוניברסיטת בלז פסקל בקלרמון-פראן.
ב-1967, לאחר שנים של מחקר והוראה, קיבל את הקתדרה לחקר המהפכה הצרפתית בסורבון.
במשך שנים ערך את כתב העת Annales historiques de la Rèvolution française והיה לחוקר הצרפתי הבולט ביותר בתחום מחקר ההיסטוריה של המהפכה.
גישתו הייתה מרקסיסטית והוא הדגיש את מלחמת המעמדות כבסיס להבנת המהפכה, סיבותיה, התפתחותה ותוצאותיה, זאת על אף שהוא עצמו הגדיר את עצמו כהיסטוריון מהמסורת הקלאסית של אלכסיס דה טוקוויל, ז'אן ז'ורס ולפברה.
מחקריו מרובים בפרטים ונתונים מתך חיי היום-יום, ששפכו אור בעיקר על מעמד הסנקילוטים ("המון העם") כמעמד בעל חשיבות וכליבה של המהפכה (בצד, ואף יותר מן הבורגנות).
על עמדה זו ספג ביקורת מהיסטוריונים רוויזיוניסטים שטענו שתיאור הסנקילוטים כפרולטריון מוקדם הוא אנכרוניזם ושלסנקילוטים לא הייתה תודעה מעמדית אלא שהיו המון מוסת, בער ונפשע שמניעיו שנאה וקנאה בבני מעמדות האצולה וההון ורצון לנקום בהם ולהחליפם.
כמו כן בולט ניתוחו את שלטון הטרור כנובע מהמאבק המהפכני כנגד כוחות שקמו עליה להחריבה מבפנים ומבחוץ ומתוך ההקשר הכלכלי.
גם על גישה זו ספג ביקורת קשה מההיסטוריונים הרוויזיוניסטים, בעיקר פרנסואה פירה.
המהפכה הצרפתית 1789-1799, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה בתרגום לני יחיל
אלברו נגרדו סאנצ'ס (בספרדית: Álvaro Negredo Sánchez; נולד ב־20 באוגוסט 1985 במדריד) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ.
נגרדו היה שחקן נבחרת ספרד, עמה זכה ביורו 2012.
נגרדו נולד במדריד, והחל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל המקומי ראיו ואיקנו.
לאחר ששיחק בקבוצת הנוער ובקבוצת המשנה של המועדון, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בשנת 2005 בליגה הספרדית השנייה.
בקיץ של אותה השנה עבר לריאל מדריד ושיחק והתאמן בקבוצת המשנה של המועדון – ריאל מדריד קסטיליה.
בעונת כבש 18 שערי ליגה במדי ריאל מדריד קסטיליה.
אך אלו לא הצליחו למנוע את ירידת קבוצתו לליגה השלישית.
הוא הצליח לצוד את עינו של מאמן הקבוצה הראשונה, פאביו קאפלו, ונכלל בסגל הקבוצה במספר משחקים במסגרת גביע המלך הספרדי אך נשאר על ספסל המחליפים.
ביולי 2007 נמכר לאלמריה מהליגה הראשונה כשבחוזה ההעברה נשארת לריאל מדריד אפשרות לרכוש אותו מחדש.
בעונת כבש חמישה שערים בששת המשחקים הראשונים של הקבוצה, בתוכם שער ניצחון בתוספת הזמן נגד רקראטיבו ולבה ב-28 בספטמבר 2008. את העונה הוא סיים עם 19 שערים וריאל מדריד בחרה לממש את זכותה ולרכוש אותו מחדש תמורת חמישה מיליון יורו.
הוא חזר להתאמן בריאל מדריד בקיץ 2009 והשתתף במשחקי ההכנה של הקבוצה אך לא המשיך במועדון בעונת .
נגרדו החליט לעבור לסביליה בה חתם על חוזה לחמש שנים.
סביליה שילמה עליו 15 מיליון יורו, וכמו במקרה אלמריה, ריאל מדריד סיכמה מראש על אפשרות לרכישתו בחזרה בשנתיים הבאות.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בסביליה ב-31 באוגוסט 2009 במשחק נגד ולנסיה ועלה כמחליף בדקה ה-37 בהפסד חוץ 0–2. כעבור שבועיים כבש שער בכורה במשחק חוץ נגד אוסאסונה בניצחון 0–2. בעונתו הראשונה בסביליה, עונת , התחרה על עמדת החלוץ עם לואיס פביאנו ופרדי קאנוטה.
בסך הכול כבש 11 שערים בעונה זו והיה שותף לזכיית הקבוצה בגביע המלך.
בעונת ביסס את מקומו כחלוץ הפותח של סביליה כשכבש 27 שערים בכל המסגרות, 20 מתוכם בליגה, וזכה בגביע זארה המוענק מדי עונה לכדורגלן הספרדי שהבקיע הכי הרבה שערים בליגה (מלך השערים בעונה זו היה כריסטיאנו רונאלדו הפורטוגזי).
בעונת כבש 25 שערים וזכה שוב בגביע זארה.
ב-19 ביולי 2013 נמכר תמורת 20 מיליון אירו למנצ'סטר סיטי וחתם על חוזה לארבע עונות.
את הופעת הבכורה שלו במדי מנצ'סטר סיטי הוא ערך ב-19 באוגוסט 2013, כשעלה כמחליף בניצחון 0–4 על ניוקאסל באצטדיון סיטי אוף מנצ'סטר.
את שערו הראשון כשחקן הסיטי כבש במשחק הבא, בנגיחה בהפסד 2–3 מול העולה החדשה קרדיף סיטי.
בסך הכול כבש בעונתו הראשונה תשעה שערי ליגה ו-23 בכל המסגרות, והיה שותף לזכיית הקבוצה באליפות אנגליה, בגביע הפוטבול ליג ובהעפלתה לשמינית גמר ליגת האלופות.
ב-1 בספטמבר 2014 הושאל לוולנסיה.
ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה ב-25 באוקטובר בניצחון 1–3 על ויאריאל.
הבקיע את שערו הבכורה בקבוצה נגד אספניול בפנדל בניצחון 1–2 בגביע.
בקיץ תמה השאלתו, אך הוא הועבר באופן מלא לוולנסיה.
בשתי עונותיו בקבוצה הבקיע 18 שערים בכל המסגרות.
ב-20 ביולי 2016 הושאל למידלסבורו.
ב-13 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בתיקו 1-1 נגד סטוק סיטי בו הבקיע את שערו הראשון.
נגרדו כבש תשעה שערים בליגה אך קבוצתו ירדה בסיום העונה.
ב-3 באוגוסט 2017 חתם בבשיקטש עבור 2.5 מיליון אירו לשלוש שנים.
ב-13 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בקבוצה בניצחון 0–2 על אנטליהספור.
ב-28 באוקטובר הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–2 על אלניהספור.
לאחר עונה עבר לא-נסר מליגת העל באיחוד האמירויות.
ב-23 ביולי 2020 חזר לספרד וחתם בקדיס לעונה אחת.
ב-8 בפברואר 2024 חתם בריאל ואיאדוליד עד לסוף העונה.
נגרדו נכלל בסגל נבחרת ספרד מ-6 באוקטובר 2009 וערך את הופעת הבכורה שלו במוקדמות מונדיאל 2010 בניצחון 1–2 על נבחרת ארמניה.
ארבעה ימים לאחר מכן כבש נגרדו צמד בניצחון 2–5 על נבחרת בוסניה והרצגובינה.
הוא זומן לסגל הנבחרת ליורו 2012 ושיחק פעמיים בטורניר, מול פולין ואוקראינה.
הוא שיחק בחצי הגמר במשחק נגד נבחרת פורטוגל.
המשחק הסתיים ללא שערים ובדו-קרב בעיטות עונשין החטיא פנדל שלא מנע מנבחרתו לנצח 2–4. הוא נכלל בסגל המורחב של 30 השחקנים שפורסם לקראת מונדיאל 2014 אך נופה כשהסגל צומצם ל-23 הסופיים.
מלך השערים של גביע הפוטבול ליג: 2014 (6 שערים)
אלברו דה סאבדרה סרון (בספרדית: Álvaro de Saavedra Cerón; ?
– אוקטובר 1529) היה מגלה ארצות ספרדי, הראשון שהפליג מערבה מיבשת אמריקה, שחקר את איי האוקיינוס השקט.
תאריך ומקום הולדתו המדויקים אינם ידועים, אך מניחים שנולד בשנותיה האחרונות של המאה ה-15 או בתחילת המאה ה-16 בספרד.
דה סאבדרה היה אחיינו של הקונקיסטאדור הרנן קורטס והתלווה אליו במסעו למקסיקו (ספרד החדשה) ב-1526.
תוכניותיו של הרנן קורטס לחקר חלקו הצפוני של האוקיינוס השקט השתנו בהתאם לצו מלכותי של קרלוס הראשון, מלך ספרד ביוני 1526. קרלוס הראשון היה להוט לשמוע חדשות על משלחת לואאיסה, אך נישואיו לנסיכה איזבלה מפורטוגל הפכו את הוצאת משלחת סיוע מספרד לבעייתית מבחינה פוליטית.
הפתרון לבעיה נמצא בהוצאת המשלחת מספרד החדשה, שקורטס השלים לא מכבר את כיבוש חופה המערבי.
שלוש ספינות נבנו בהוראת קורטס וב-1527 הקים משלחת ומינה את אחיינו, אלברו דה סאבדרה, למפקדה.
מטרתה העיקרית של המשלחת הייתה הגעה אל איי התבלינים ומטרתה המשנית הייתה חיפוש ניצולים ממשלחתו של פרדיננד מגלן באזור סבו שבפיליפינים של ימינו.
קורטס תכנן להפוך את איי התבלינים למוצב חוץ של ספרד החדשה (כפי שהפיליפינים הפכו להיות בסופו של דבר) והוא הורה לדה סאבדרה להחזיר עמו מגוון של צמחי תבלינים יחד עם הוראות כיצד לגדלם.
ב-31 באוקטובר 1527 הפליגו שלוש ספינות, שתיים מסוג קרוולה - ספינת הדגל הפלורידה והסנטיאגו, ואחת מסוג בריגנית - האיספיריטו סאנטו מנמל סיוואטנחו (Zihuatanejo); תפוסתן המשותפת לא עלתה על 120 טונות ועל סיפונן היו 110 אנשי צוות, כאשר 50 מתוכם על הפלורידה.
הנווט הראשי היה פורטוגזי, אשר שירת על הסנטיאגו, אחת מספינות משלחת לואאיסה שאבדה בדרכה והגיעה לחוף המערבי של מקסיקו, אך הוא מת לפני שהגיעה המשלחת לאזור איי מריאנה של היום.
לאחר כשבוע של הפלגה החלה הפלורידה לדלוף, אך דה סאבדרה דחה את ההצעות לעבור לספינה אחרת, החלטה שהתבררה כנכונה, כאשר שתי הספינות האחרות אבדו לבלי שוב ברוחות עזות באמצע דצמבר.
בימים הראשונים של שנת 1528 גילה דה סאבדרה ארבעה איים קטנים שהשתייכו לארכיפלג של איי מרשל.
לנתיב בו בחר דה סאבדרה היו מספר יתרונות: הפלגה בקווי הרוחב הנכונים (בין 10 ל-13 מעלות צפון) כדי לנצל את רוחות הסחר בתזמון נכון, הביאה להתחמקות מהריכוז המסוכן של שרטונות איי האלמוגים של איי מרשל העיקריים, בהם כמעט לא ניתן היה להבחין עד שהספינה כבר הייתה קרובה מדי.
נתיב זה גם הבטיח נחיתה באי גואם, אשר באורך של כ-50 ק"מ מנגד לנתיב ההפלגה ובגובה של כ-400 מטרים, הקל מאוד על זיהויו מרחוק.
לאחר הפלגה בת חמישה חודשים מספרד החדשה הגיעה משלחתו של דה סאבדרה אל איי התבלינים בסוף מרץ 1528. הפורטוגזים אותם פגשה המשלחת באזור טענו כי לא נותרו ספרדים באיים, אך דה סאבדרה הצליח לחבור לבני ארצו ששרדו ממשלחת לואאיסה באיים ג'ילולו (הלמהרה של ימינו) ובטידורה, בקצה הצפוני של איי התבלינים.
לאחר השמחה הראשונית נערכה מועצה ובה הוחלט להפליג עם 700 הקילוגרמים של התבלינים שכבר נאספו בחזרה לספרד החדשה ולהשיג בכך סיוע נוסף למאבק על השליטה באזור כנגד הפורטוגזים ובעלי בריתם המקומיים מהאי השכן, טרנאטה.
דה סאבדרה הפליג במטרה לשוב לספרד החדשה ב-14 ביוני 1528 על גבי הפלורידה, הקיף את ג'ילולו לכיוון צפון וב-24 בחודש גילה את קבוצת איי סשוטן (Schouten Islands), צפונית לפפואה, ונחת באי יאפן (Yapen).
הספרדים כינו את קבוצת האיים "איסלאס דה אורו" ("האיים המוזהבים"), המשיכו לאורך חופי צפון גינאה החדשה של ימינו, גילו את איי האדמירליות (חלק מארכיפלג ביסמרק) ונחתו באי העיקרי, מאנוס (Manus).
לאחר מכן הפליגו צפונה וגילו את איי נומואי (חלק מארכיפלג איי קרוליין).
אז נקלעה הספינה אל תוך רוחות הסחר המזרחיות שהסיטו את הספינה בחזרה לאיי התבלינים והפלורידה עגנה בחזרה בטידורה ב-19 בנובמבר 1528.
המפקד הספרדי במקום, ארננדו דה לה טורה, הציע הפלגה מערבה דרך כף התקווה הטובה, נתיב ידוע בו כבר עבר חואן סבסטיאן אלקנו ב-1522, אך דה סאבדרה החליט לנסות בשנית וב-3 במאי 1529 יצא פעם נוספת, כשהפעם בחר בנתיב שייט דרומי יותר.
פעם נוספת הגיע למאנוס ומשם פנה צפונה, גילה שני איים נוספים המשתייכים לאיי קרוליין - פונפיי והאטול אנט (Ant) (חלק ממיקרונזיה של ימינו).
ב-21 בספטמבר התגלה אטול אוג'לאנג (Ujelang), המערבי שבאיי מרשל, אשר כונה "לוס פינטאדוס" ("הצבועים"; בשל צבעי הקעקועים של תושביו).
ב-10 באוקטובר התגלה האטול אנווטאק שכונה "לוס חארדינס" ("הגנים"; בשל יופיו של האי ואופיים הידידותי של תושביו).
זמן קצר לאחר מכן מת דה סאבדרה, וכמפקד התמנה פדרו לאסו.
אז הפליגו הספרדים עד קו הרוחב 31 צפון, אך נכשלו במציאת רוחות מערביות ולאחר מותו של לאסו הוחלט לשוב לג'ילולו, אליה הגיעה הפלורידה ב-8 בדצמבר 1529.
22 הספרדים אשר שרדו את מסעו האחרון של דה סאבדרה והגיעו לג'ילולו גילו כי המצב באיי התבלינים השתנה בהיעדרם: הפורטוגזים הגבירו את נוכחותם באזור והפעילו לחץ על הספרדים בטידורה.
כמו כן, היו המקומיים באיים טידורה וטרנאטה היו על סף התקוממות בשל נוכחות הספרדים והפורטוגזים, בהתאמה.
המבצר הספרדי הקטן שבטידורה נכנע בפני הפורטוגזים חמישה שבועות לפני חזרתה של הפלורידה, אך לספרדים נותר כוח משמעותי באי הגדול הסמוך, ג'ילולו.
בין הספרדים לפורטוגזים הושג הסכם הפסקת אש, כאשר הספרדים העבירו מזון לידי הפורטוגזים שהיו באותה עת תחת מצור בטרנאטה על ידי המקומיים.
כאשר הצליחו הפורטוגזים לדכא את המרד, הפנו את מאמציהם לעבר ג'ילולו.
הספרדים שמרו על נייטרליות מכיוון שלא היו מסוגלים לסייע רבות לבני בריתם על האי: כאשר כבשו הפורטוגזים את ג'ילולו נותרו בחיים רק שבעה-עשר ספרדים.
חוזה סרגוסה אשר נחתם בין ספרד לפורטוגל ב-5 באפריל 1529 קבע שהזכויות על איי התבלינים יועברו לחזקת פורטוגל בתמורה לפיצוי כספי.
בפברואר 1534 הועברו הספרדים המעטים ששרדו בספינה פורטוגזית להודו.
אנדרס דה אורדאנטה וספרדי נוסף נותרו פרק זמן באיים כדי להמתין למטען של ציפורן שכבר הוזמן, אך הפורטוגזים מנעו זאת.
דה אורדאנטה ועמו קומץ ספרדים חזרו לבסוף לליסבון באמצע שנת 1536.
מבחינת ספרד, היה היגיון רב בחתימה על החוזה ובוויתור על האזור לפורטוגל: במהלך עשר שנים שלחו הספרדים 15 ספינות מספרד ומספרד החדשה לעבר איי התבלינים ורק אחת (הוויקטוריה בפיקודו של אלקנו) שבה, לאחר מסע מסוכן ביותר ותוך התחמקות מהפורטוגזים ששמרו על הנתיב שסביב כף התקווה הטובה.
המחיר ששולם בכוח אדם ובכסף כדי לשמור על הנוכחות הספרדית היה גבוה מידי.
לפורטוגזים היה יתרון לוגיסטי ניכר, בשל שליטתם על תחנות סחר והנתיב דרך הודו, והיכרותם המוקדמת והמעמיקה עם אזור האיים ונתיבי המסחר והפוליטיקה המקומית, לעומת הספרדים שבאותה תקופה לא הצליחו לפתור את בעיית ההפלגה בחזרה מזרחה לספרד החדשה.
הצלחתם היחסית של הספרדים להחזיק מעמד באזור למרות קווי התקשורת הרעועים שלהם, נבעה בעיקר מחוסר המשמעת ורדיפת הבצע של המנהיגים הפורטוגזיים המקומיים, שדאגו יותר לעושרם האישי ופחות לאינטרסים של ארצם ומלכם.
המצב באיי התבלינים חזר לתקופה שלפני מסעו של פרדיננד מגלן.
ספרד הפרה את חוזה סרגוסה כאשר שבה לאזור והשתלטה על הפיליפינים, אך רק כעבור 30 שנה, כאשר בסיס היציאה בספרד החדשה התחזק, ובעיקר כאשר נפתרה בעיית החזרה עם גילוי נתיב הגליאון של מנילה על ידי דה אורדאנטה ב-1565.
אלבר שרל היה בלשן ופילולוג צרפתי, מומחה בעיקר בשפות רומאניות, כיהן כפרופסור לספרות צרפתית באוניברסיטת בורדו.
נודע בין השאר בספרי הלימוד שלו לשפות ובתרומתו לתולדות ההגות הצרפתית במאה ה-17–18.
אלבר שרל נולד באמבר, במחוז פווי דה דום בחבל אוברן במשפחתם של לוסיין שרל ושל וירז'יני שרל לבית רוֹש.
הייתה לו אחות אחת בשם מרסל.
אלבר שרל סיים בשנת 1907 מבחני ההסמכה להוראה agrégation בתחום הספרות והיה למורה בבתי ספר תיכון בבורז' (1909-1907) ובאנז'ר (1914-1911).
שירת במלחמת העולם הראשונה עם דרגת לוטננט מאז'ר ברגימנט 71 של חיל הרגלים הצרפתי.
סיים תארים שני ודוקטורט (1918) באוניברסיטת סורבון בפריז עם עבודות על חייו ותרומתו של פנלון:"פנלון במאה ה-18 בצרפת, מוניטיו, השפעתו 1820-1715" (פריז 1917) וערך את "מאמרי איסי" של פנלון- פירוש למאמרי איסי" (פריז 1915).
בשנים 1920-1916 לימד שרל ספרות צרפתית בפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת פריבור בשווייץ והחל משנת 1920 ועד 1943 היה פרופסור לספרות צרפתית באוניברסיטת בורדו.
בשנים 1940-1930 ערך שרל את כתב העת Famille d'Aquitaine ובשנים 1943-1945 כיהן כרקטור האקדמיה של פואטייה.
שרל נבחר בשנת 1934 לחבר בהתכתבות של האקדמיה למדעים הפוליטיים והמוסר של המכון הצרפתי וזכה באות לגיון הכבוד של צרפת בדרגת קצין.
שרל פרסם ספרים מוערכים על חייו והגותו של פנלון, בין השאר דן בהשפעת קלוד פלרי על חשיבתו הפדגוגית של פנלון.
אלבר שרל היה נשוי למרגריט, לבית דרואה די רור ולזוג נולדו 14 ילדים.
הוא נפטר בגיל 82 בטארב, במחוז הפירנאים העליונים.
רנה קאסין (קאסן) נאם את נאום ההספד לזכרו באקדמיה למדעים הפוליטיים ושל המוסר
1934 - חבר בהתכתבות של האקדמיה למדעים פוליטיים ושל המוסר (ב"מכון הצרפתי")
1936 - פרס האקדמיה הצרפתית - על "מחשבת מקיאבלי בצרפת"
1938 - פרס האקדמיה הצרפתית
1940 - פרס גנרל מיטו - על "הפרוזה הפואטית הצרפתית"
(על "פירוש אמרות הקדושים על החיים הפנימיים" מאת פנלון)
(היסטוריה של הספרות הצרפתית הקלאסית)
André-Michel Ramsay (הרפתקן דתי במאה ה-18:אנדרה-מישל רמזי)
Jean Calvet) ב"היסטוריה של הספרות הצרפתית, בעריכת ז'אן קאלווה)
קובץ אנתולוגי - La Famille française דפים מובחרים ממיטב סופרינו מהמאה ה-18 ועד 1924
אלבר קלוד היה דוקטור לרפואה וחוקר תאים בלגי-אמריקאי.
קלוד זכה בשנת 1974 ביחד עם כריסטיאן דה דוב וג'ורג'ה אמיל פאלאדה בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על גילוייהם המתייחסים לתפקיד ולמבנה הארגוני של המרכיבים בתא בעזרת פיתוח השיטות העיקריות של הפרדה וניתוח מרכיבים של תאים חיים.
אלבר קלוד נולד בלונגלייה שבבלגיה.
הוא היה הילד הצעיר לאביו פלורנטין ז'וסף קלוד ולאימו מרי-גלדיס ואטריקואן.
כשהיה בן שבע אימו נפטרה מסרטן השד והמשפחה שהייתה בקשיים כלכליים עברה לעיר אטוס (Athus), עיר משגשגת בייצור פלדה.
כשהיה בן 12, קלוד עזב את בית הספר והלך לעבוד במפעל פלדה, דבר שהיה נפוץ באותה התקופה.
שנה לאחר מכן, התבקש ללכת לעזור לדודו אשר סבל מדימום מוחי.
הרופא שבא לבקר לעיתים קרובות הרשים את קלוד הצעיר בידע הרחב שלו והטביע בקלוד את חלומו להיות רופא.
ב-1916, בזמן מלחמת העולם הראשונה, שירת במודיעין הבריטי ובמהלך שירותו נאסר ועונה במחנות הגרמנים.
לאחר ששוחרר קיבל את מדליית בעלות הברית.
אף על פי שלא היה בעל תעודת סיום בית ספר תיכון, ב-1922 התקבל לאוניברסיטת לייז' (Liege) במסלול מיוחד ליוצאי צבא.
כשש שנים לאחר מכן, סיים קלוד את התואר הרפואי שלו והדיסרטציה שכתב זיכתה אותו במלגה מהממשלה במכון לסרטן בברלין וכך את החורף שבין 1928–1929 עבד במעבדה של פרופסור אלברט פישר בחקר תרביות של רקמות.
בקיץ של 1929 הצטרף לאוניברסיטת רוקפלר ונשאר בקשר עם המוסד בכל המשך חייו.
קלוד התחתן והתגרש מג'וליה גילדר והם הולידו ילדה בשם פיליפה, שבמשך השנים הפכה לחוקרת מוח.
לפני עבודתו של קלוד היו שתי אפשרויות ללקיחת דגימה מתאים: הראשונה, לכתוש את התאים והשנייה להשתמש במיקרוטום, מכשיר לחיתוך רקמות.
אמנם בשתי השיטות הללו לא ניתן להפיק תמונה מלאה של הסידור התוך-תאי ברזולוציה של מיקרוסקופ אלקטרונים.
לכן הניחו כי פנים התא הוא מסה כאוטית של חומר ולא הייתה תמונה ברורה של פנים התא, היה כמעט בלתי אפשרי לעסוק בחקר התאים,
קלוד אשר הבין את חשיבות הפענוח פנים התא, בנה מכשיר שבעזרת צנטריפוגה (centrifugation) הצליח לשבור ולטוות תאים נגועים כדי לבודד את הגורמים שלהם.
בעזרת שיטה זאת גילה את המבנה התוך תאי ואת תפקידי האברונים שבו.
על גילויים אלה זכה קלוד ב-1974 בפרס נובל לרפואה או פיזיולוגיה ביחד עם שותפיו כריסטיאן דה דוב וג'ורג'ה אמיל פאלאדה.
בין השנים 1949 עד 1970 עבד כמנהל במרכז הרפואי ולמחקר אונקולוגי על שם ז'ול בורדה בבריסל.
שנתיים לאחר שסיים תפקיד זה התמנה למנהל של המעבדה לחקר ביולוגיה תאית ואונקולוגיה באוניברסיטה הקתולית בלונדון.
אלבר קַלְמֶט או בשמו המלא לאון שארל אלבר קלמט היה רופא ובקטריולוג צרפתי.
קלמט התפרסם בזכות פיתוח חיסון נגד שחפת, לצד הווטרינר והאימונולוג קאמי גרן.
החיסון הקרוי על שמם Bilié Calmette-Guérin (ידוע בראשי תיבות: BCG), פותח בין השנים 1908–1921.
אלבר קלמט נולד בשנת 1863, בעיר ניס, כבנו של גיום, עורך דין וראש אגף בפרפקטורה.
אמו, אדל, מתה כשהיה בן שנתיים, ואז אביו התחתן עם אישה בשם מריה קינה.
אחרי לימודים בבית ספר יסודי קלמט למד במספר בתי ספר תיכוניים בקלרמון-פראן, ובברסט, שם חלה בטיפוס הבטן, ובהמשך, בתיכון "סן שארל" בסן בריאק ואחר כך בתיכון "סן לואי" בפריז.
בשנים 1883-1881 הוא למד בבית הספר לרפואה של חיל הים בברסט, בו היה לתלמידו של ארמאן קור (Armand Corre) שהדריך את עבודת הגמר שלו.
קלמט נשאר עם קור הקשר התכתבות לאורך שנים רבות
התחלת הקריירה כרופא וחוקר במושבות שמעבר לים
משנת 1883 עבד כרופא בהונג קונג במסגרת יחידת הרפואה של הצי.
השתתף במסע של האדמירל קובר לסין .הוא נשלח בהמשך למערב אפריקה, בגבון וב"קונגו הצרפתית".
באזורים tהוא חקר את המלריה, גם את מחלת השינה והפלגרה.
בעבודת הדוקטורט חקר את האטיולוגיה והפתוגניה של המחלות הטרופיות המיוחסות לפילריה של הדם.
ב-1888 הוא התחתן עם אמיל דה לה סאל.
נאלץ לעזוב את עיניינו בארצות הטרופיות ובאותה שנה ועד 1890 עבר לאיי סן-פייר ומיקלון בצפון האוקיינוס האטלנטי, קרוב לטרה נובה, שם חקר מחלה של דג הבקלה ("האדום של הבקלה" - rouge de la morue)
הוא בודד מיקרוקוק שגרם לבקלה המלוחה להפוך לאדומה בעת הובלתהבים.
הוא מצאאת מקור החיידק במלח ותיאר את התנאים שבהם התפתחה המחלה ומצא פתרון בהוספת כמות זעירה של נתרן היפוסולפיט שמונע את התרבות החיידק.
באותה עת החליט לעזוב את הקריירה הימית ולהתגייס לצוותים של גיס הרפואה של המושבות., שהפך מאוחר יותר לגיס הסניטרי של הכוחות הקולוניאליים שנועד להקים וולפתח שירותי רפואה במושבות של צרפת.
הוא ביקש לנצל הזדמנות זו על מנת להמשיך לחקור מחלות טרופיות.
הוא המשיך לשתף פעולה עם ארמאן קור והשניים כתבו ביחד ספר לימוד לגאוגרפיה רפואית.
בשנת 1890 הורשה לשוב לפריז והשתלם במעבדתו של אמיל רו בפריז.
בהיותו שותף למחקרים של פסטר, הוטל עליו להקים את מכון פסטר בעיר סייגון.
הוא ארגן בשלוחה שהקים מעבדה לייצור חיסונים נגד הכלבת ונגד אבעבועות שחורות.
כמו כן התמסר למחקרים בתחום הטוקסיקולוגיה, ענף מדעי שהתפתח לא מכבר, בחיבור ישיר אל האימונולוגיה
בית החולים של קלמט שהיה המצויד ביותר בסייגון שיתף פעולה עם בית החולים שו-קואן שהוקם על ידי התושבים.
בבית החולים שלו בין המאושפזים שלטו הדיזנטריה, השלשולים הכרוניים והקדחות, בעוד שבבית החולים השני בלטו מחלות העור, האבעבועות השחורות, הכולרה, הכלבת, והצרעת.
אחרי כישלון חרוץ בניסיונות לטפל בצרעת בעזרת הזרקות טוברקולין ("הלימפה של קוך") פנה קלמט לחקור את הארס של הנחשים והדבורים ואת הרעלים שבצמחים ובקוררה.
במקביל חקר את הכולרה, הדיזנטריה ואת תסיסת האופיום והאורז.
פעילותו התאפיינה בהצמדת העזרה הרפואית למחקר במעבדה, אז דבר חדשני במושבות.
ב-1894 שב קלמט לצרפת וייצר את הנסיובים הראשונים נגד הכשת נחש באמצעות נסיובים שנלקחו מסוסים שעברו חיסון ועל ידי שיטות אימוניזציה אחרות (הנסיוב על שם קלמט).
מחקרים אלה נמשכו מאוחר יותר במכון בוטנטן בסאו פאולו על ידי הרופא הברזילאי ויטל ברזיל שיצר נסיובים שונים נוספים נגד ארס נחשים, עקרבים ועכבישים.
קלמט השתתף גם בפיתוח הנסיוב המחסן הראשון נגד הדבר, ביחד עם אמדה בורל ואלכסנדר ירסן (1943-1863) שהיה בין מגלי חיידק מחולל המחלה, Yersinia pestis.
הוא נסע לעיר פורטו בפורטוגל כדי לחקור מגפת דבר שפרצה שם ולעזור במיגורה.
בשנת 1895 פסטר ואמיל רו הטילו עליו את ניהול המכון פסטר החדש בעיר ליל והוא החל מ-1899 פעל כמנהלו במשך 25 שנה.
בינואר 1901 הקים קלמט את מרפאת "אמיל רו" (שבימינו נקראת על שמו - "מרפאת קלמט") ששימשה דגם לסוג השירותים הרפואיים שנדרש להקים בצרפת לפי החוק ע"ש לאון בורז'ואה שנחקק בשנת 1916 לצורך המאבק בשחפת.
עסק בחקר האנקילוסטומיאזיס ובטיהור המים המתוקים.
ב-1904 הוא הקים את הליגה הצפונית למאבק בשחפת, הקיימת עד ימינו.
ב-1905 יחד עם אדואר אמבו נמנה עם חבריו המייסדים של האיגוד הכללי של המהנדסים, האדריכלים, התברואנים והטכנאיים העירוניים שהפך מאוחר יותר לאיגוד הכללי של התברואנים והטכנאים העירוניים (A.G.H.T.M.) ואחר כך לאיגוד המדעי והטכני לענייני מים וסביבה (A.S.T.E.E).
ב-1908 נמנה עם מייסדי החברה לפתולוגיה אקזוטית ובשנת 1909 השתתף גם בהקמת שלוחה באלג'יר של מכון פסטר.
בימי מלחמת העולם הראשונה התמנה קלמט לסגן מנהל שירותי הרפואה באזור הצבאי 1 בליל, אך לא הצליח להגיע לעיר שנכבשה על ידי הכוחות הגרמנים.
הוא עסק בארגון מתקני עזר צבאיים לאשפוז.
המחקר המדעי העיקרי שהביא לו תהילה עולמית והנציח את שמו בתולדות הרפואה עסק ביצירת חיסון נגד השחפת, מחלה שכונתה גם "הדבר הלבן" ושעשתה שמות בקרב בני האדם באותה תקופה.
ב-1882 גילה המיקרוביולוג הגרמני רוברט קוך את החיידק האחראי למחלה: Mycobacterium tuberculosis או :המתג על שם קוך".
התגלית עוררה את עניינו של פסטר.
ב-1906 קאמי גרן, רופא וטרינר ואימונולוג קבע שיכולת החיסון נגד השחפת קשורה לחיידק החי בדם.
תוך שימוש בשיטות של פסטר, שאף קלמט לדעת אם כושר חיסוני זה יתפתח אצל בעלי חיים בעקבות הזרקת באצילים מוחלשים של שחפת הפרות.
סוג זה של חיסון נקרא על שם שני ממציאיו, קלמט וגרן.
חיסון זה הושג על ידי גידול הבאצילים בתרבית שכללה מרה, לפי רעיון של חוקר נורווגי בשם כריסטיאן פייר אנדוורד (1934-1855), לפיכך שמו המלא הוא חיסון "קלמט-גרן מרתי" (Bilié Calmette Guérin), בקיצור BCG.
בשנים 1921-1908 עמלו גרן וקלמט על גידול זני באצילים פחות ופחות אלימים, תוך כדי שימוש בשורה של תרביות שונות.
לבסוף, ב-1921 השתמשו בהצלחה ב-BCG אצל ילודים בבית החולים שאריטה בפריז.
תוכנית החיסונים קיבלה מכה רצינית כשבשנת 1930 72 ילדים בעיר הגרמנית ליבק שקיבלו חיסון לקו בשחפת.
חקירת המקרים הוכיחה שמכון פסטר סיפק זנים מתאימים ושהרופאים האחראים בליבק היו רשלנים בצורה פושעת: הרופאים נידונו לעונשי מאסר בפועל ואילו מכון פסטר נמצא חסר אשמה.
דבר השערורייה מליבק פגע מאוד בבריאותו של קלמט שנפטר במכון פסטר בפריז שנה לאחר מכן.
אחרי שנת 1932 חיסונים מסיביים של ילדים נגד שחפת חודשו ביתר שאת בארצות רבות, תוך שימוש בשיטות ייצור בטוחות יותר.
אלבר קלמט היה אחיו הצעיר של גסטון קלמט (1914-1858), שהיה בשנים 1903–1914 העורך הראשי של העיתון "לה פיגרו" ונרצח ב-1914 על ידי אנרייט קאיו, אשת שר האוצר הסוציאליסטי ז'וזף קאיו.
1919 - נבחר לחבר באקדמיה הלאומית לרפואה
15 במאי 1921 - חבר בחברה המלכותית של לונדון
1922 - חבר באקדמיה למדעים לענייני המושבות שמעבר לים
1927 - חבר באקדמיה למדעים של צרפת
חבר האקדמיה המלכותית לרפואה של בלגיה
רחובות, מוסדות חינוך ורפואה מרובים בצרפת ובמושבות צרפתיות לשעבר נושאים את שמו
כמו כן קיבלו את שמו:
2009 - גשר בעיר הו צ'י מין סיטי, קרוב ליציאה ממנהרת תו תיים
תחנת חשמלית (tramway) בעיר גרנובל
מרכז אשפוז אזורי אוניברסיטאי בעיר ליל
בית חולים בפנום פן, בירת קמבודיה
בית ספר תיכון בעיר ניס
בניין במתחם בית החולים אלבר שנווייה בקרטיי.
דיוקנו הופיע בבולי הדואר של בלגיה (1953), ברית המועצות ושל סן פייר ומיקלון (1963)
אלבר סממה, נודע כאלבר סממה-שיקלי, היה צלם ובמאי קולנוע ויזם יהודי-תוניסאי, הנחשב ליוצר הסרטים העלילתיים הראשון בתוניסיה ולאחד מחלוצי הקולנוע בעולם הערבי ובאפריקה.
אלבר סממה נולד בשנת 1872 בתוניס למשפחה יהודית אמידה.
אביו היה בנקאי מצליח ששימש כעוזרו של הביי של תוניס, מוחמד השלישי א-צדיךּ (1881-1852).
אלבר, שהתוודע לחיי החברה הגבוהה בחצר הביי, התחנך בתוניס בבתי ספר של האבות הלבנים המיסיונרים מיסודו של האב שארל לוויז'רי, ואחר כך בבית ספר ישועי במרסיי, בצרפת.
כבעל אישיות נמרצת ונונקונפורמיסטית, זמן קצר אחרי מות אביו, הפסיק סממה את לימודיו והיה לימאי.
הוא ערך מסעות רבים וארוכים בעולם, כולל לאיי האנטילים (בגיל 16), לכף הורן, לסין ולאוסטרליה (בגיל 17).
כינויו "שיקלי" נלקח משמו של האי הקטן שיקלי שב"אגם תוניס", שמבצרו נרכש על ידי אביו ושבו נהג סממה הצעיר לארגן מסיבות של חבורה עליזה שנקראה "אגודת הכבאים של שיקלי".
הוא הפך את שקלי ל"נסיכותו" ונהג להציג את עצמו כ"צלם מעוטר מדליות של נסיכות שיקלי" או כ"צלם של הביבר הגדול מאסריני".
לפי שמועות הוא התאהב באלג'יריה במאלפת בעלי חיים שעבדה בגן חיות וכמחווה אליה התנצר בשנת 1893 בטקס מפואר לפי הפולחן הרומי-קתולי.
סממה התעניין בכל החידושים של הטכנולוגיה מזמנו.
בגיל 20 היה לחובב מושבע של אמנות הצילום ושל האופניים והיה בראשונים שהביא כלי נסיעה זה לתוניסיה.
על אופניו המצוידים בצמיגי מישלן ארגן סיור בדרום אלג'יריה ולדבריו הרחיק עד ביסקרה שבנווה המדבר טוגורט, סובב אחר כך את אגמי השוט במדבר עד לגאפסה ושב לתוניס דרך גאבס.
בהמשך הפך סממה גם לחובב מכוניות.
שנה אחרי המצאת הרדיולוגיה על ידי רנטגן, סממה, שהתלהב מהתגלית,
היה הראשון שהביא מכשיר צילומי הרנטגן לתוניסיה.
ב-1897 פתח בביתו ברחוב סידי סופיאן בתוניס "אולם לרדיוסקופיה ולרדיוגרפיה" ובנוסף ליישומיו הרפואיים השתמש בו גם למופעי צילום רנטגן לקהל הרחב.
בהמשך צייד במכשיר מסוג זה את בית החולים של העיר.
צלם מקצועי של תמונות וסרטונים
למד לצלם במצלמה לפחות משנת 1891. התצלום הראשון שנמצא מאותה שנה מראה גופת אדם שנמצא טבוע בתעלת לה גולט.
בשנת 1894 קיבל דיפלומת כבוד בתערוכת הצילומים הרביעית של החברה הקיסרית הפוליטכנית הרוסית.
באותה שנה צילומיו קיבלו את הציון "טוב" בתערוכת האמנות של תוניס.
במקביל למצלמה נחשף סממה גם להתחלת הקולנוע.
מחקרים בשנות ה-2000 גילו כי את המקרן הראשון של סרטים הביא לתוניסיה צלם ותיק בתוניס בשם ס.
אלבר, שהקים בית ראינוע בשם "סינמה אלבר".כנראה בגלל השם הזהה, נוצר מאוחר יותר בקרב החוקרים בלבול בין ס.
אלבר לאלבר סממה-שיקלי, ובטעות יוחסה לאיש השני את בכורת הקרנות הראינוע בתוניסיה, שהתקיימה בסביבות 29 באוקטובר 1896. מופע הבכורה התקיים באולם של ס.
לאלבר מצטרפים מקריני סרטים נוספים - ראינוע "גאריג" ואחר של מגזין "פריז-תוניס" ובהמשך נציג האולפנים של האחים לומייר, אלכסנדר פרומיו, ביקור הראינוע פארו ממרסיי, סיורי הראינוע של "פרופסור" דוד ואחרים.
כך התוודע הקהל התוניסאי לסרטונים עם מראות מארצם, עם תמונות של הביי או של סלברטאים אחרים, ובו זמנית ליצירות מבית היוצר של אולפני לומייר כמו "היציאה ממפעלי לומייר" ו"הרכבת מגיעה לתחנה"
סממה-שיקלי הצטרף למגמה והקים בסביבות שנת 1900 ראינוע נייד משלו Cinemato Chikli שהתארח בסביבות שנת 1903 בתיאטרון העיר ספאקס וב-1905 בקזינו של תוניס.
בתחילת המאה ה-20 צילם סממה-שיקלי תמונות ראשונות של תוניסיה מהאוויר:בשנת 1908 מתוך כדור פורח שכונה "לה שיקלי" הוא קלט במצלמתו את הנופים בין חמאם ליף לגרומבליה.
בשיתוף פעולה עם ה"אווירונאוט" הצרפתי ואלר לקונט, צילם סממה מלמעלה גם מראות של פריז ושל בריסל.
באותה שנה תיעד בסרט תמונות מרעידת האדמה במסינה ובשנת 1909 עשה צילומים מתחת למי הים מתוך סוג של צוללת שכונתה "בו-קורן" ושנבנתה מעץ כמה שנים קודם לכן (ב-1903) לפי תכנונו של האב ראול, ויקריוס הקתדרלה של תוניס,.
צוללת זו נועדה במקור לדיג ספוגיים.
ב-1910 תיעד סממה את דיג הטונה בתוניסיה בשביל נסיך מונקו, אלבר הראשון.
בהמשך יצר סממה סרטי תעודה וכתבות מצולמות בנוגע לאירועים שהתרחשו בתוניסיה בעבור החברות פאטה וגומון (יומני חדשות) ועבור העיתונים "לה מאטן" ו"ל'אילוסטרסיון".במסגרת פעילות זו צילם, למשל, כתבות על חצר הביי בתוניס, לרבות מראה כניסתו החגיגית של הדי ביי בשערי הארמון ברדו ותמונה היסטורית של הלוויה של נאצר ביי.
בשנת 1911 כיסה סממה לצורכי יומני החדשות באולמי הראינוע את הקרבות במלחמת איטליה-טורקיה בשטח טריפוליטניה.
כמו כן יצר תמונות תיעודיות כמו "דיג הספוגים" ו"סחר הנשק בים של דווארה".
צילומיו במלחמה בין איטליה לטורקיה עוררו זעם בעיתונות האיטלקית מפני שקלטו כמה מראות לא מחמיאים על התנהגות הכוחות האיטלקים.
כך למשל הסרטון שהנציח את השתלטות החיילים האיטלקים על האונייה "קרתגו" שהייתה חשודה כמובילה אווירון אל הכוחות העות'מאנים
בימי מלחמת העולם הראשונה התגייס סממה לשירות מחלקת הצילום והקולנוע של צבא צרפת ונמנה עם תריסר הכתבים בראשות אבל גאנס שצילמו את מלחמת החפירות בקרב ורדן (1916).
בשנות ה-1920 עם התפתחות התיירות, החל סממה-שיקלי ליצור צילומים וסרטונים עבור מגזינים וספרי הדרכה לתיירות.
בשנת 1922 עבד כצלם בהפקת הסרט האילם "אלף לילה ולילה" של הבמאי הרוסי ויקטור טורז'נסקי.
עוד לפני מלחמת העולם ניסה ליצור מעין אנציקלופדיה בתמונות של החיים במולדתו.
לשם כך נסע לאזורים הכפריים ושהה שבועות רבים בחיק האוכלוסייה הכפרית.
בשנת 1922 צלים את "זוהרה", סרט עלילתי שנמשך כנראה במקור כשעה (אך נותרו ממנו רק קטעים הנמשכים כ-10 דקות)
, הסרט העלילתי התוניסאי הראשון, המספר על ניצולה צרפתית של תאונת מטוס, שמצאה מקלט אצל משפחה בדואית תוניסאית וחיה זמן מה בקרבם.
היא למדה איתם לגזוז את צמר הכבשים, לבשל קוסקוס, להשיג מים ועץ לצורכי היום יום.
בתפקיד הראשי שיחקה בתו של סממה, היידה שיקלי, לימים טמזלי (1998-1906) שהפכה לשחקנית ולתסריטאית של סרטיו, ככל הנראה שחקנית הקולנוע הראשונה בעולם הערבי וביבשת אפריקה.
היצירה, שהוקרנה לראשונה ב-21 בדצמבר 1922 בבית הקולנוע "נונס" בתוניס, זכתה בהצלחה גדולה.
לאחר מכן הפיק את הסרט "ליקוי הירח" ובשנים 1923–1924 את "עין אל ר'זל" או "בת קרתגו.
ההפקה הנ"ל נהנתה מתמיכת הביי מוחמד אל-חביב שנכח בצילומים בתוניס, העמיד לרשות סממה את ארמונו וגנו ואת הניצבים הדרושים.
הסרט, בעל אופי מלדורמתי, סיפר על אהבתם הבלתי אפשרית בין המורה טאלב לצעירה עין אל ר'זל שאביה הבטיח את ידה לבן של השייח.
אלבר סממה-שיקלי שעישן, נחשף בצעירותו לקרינות רנטגן וייתכן כי נפגע בראותיו בגז לחימה בעת צילומיו במלחמת העולם הראשונה, לקה בשנותיו האחרונות בסרטן ראות.
הוא נפטר בעוני בתוניס בשנת 1933. והובא לקבורה בבית העלמין בורג'ל בתוניס.
באפיטף על קברו חרותות המלים:
.סממה-שיקלי שלט היטב בצרפתית, ערבית ואיטלקית.
למרות התנצרותו הפורמלית בגיל 22, היה סממה חילוני לחלוטין, היה חופשי בדעותיו ואף השתייך לארגון "החשיבה החופשית".
.החל משנת 1905 היה נשוי לביאנקה פררו.
סממה היה חבר ב"מכון קרתגו", שאיגד אנשי רוח של תוניסיה וחבר ב"חוג האירופי של תוניס".
לסממה הייתה גם אזרחות צרפתית, שהוענקה עוד לאביו על ידי הקיסר נפוליאון השלישי.
אלמנתו, המוזיקאית איטלקייה ביאנקה פררו ובתם, היידה שקלי-טמזלי, התאסלמו לצורך נישואים.
1900 - מדליה גדולה של ארד על צילומיו בתערוכה העולמית בפריז.
עיטור צבאי של ממשלת צרפת על צילומיו בקרב ורדן
1996 - הבמאי מחמוד בן מחמוד יצר סרט תעודי תוניסאי-צרפתי קצר על חייו ומפעלו של אלבר סממה-שיקלי (בהפקת Alif Productions)
2015 תערוכה של צילומיו וסרטיו בסינמטק של בולוניה, אורגנה בעזרת נכדתו,ג'ווידה טמזלי ווהן ובעלה, פול אדיראן ווהן.
אלבר פר הוא פיזיקאי צרפתי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2007 (יחד עם פטר גרינברג).
פר נולד בקרקסון שבמחוז אוד בצרפת.
הוא סיים את לימודיו באקול נורמל סופרייר בשנת 1962. שנה לאחר מכן קיבל תואר דוקטור של המעגל השלישי ואת הדוקטורט שלו במדעים.
שני תארים אלה הוענקו לו מטעם אוניברסיטת פריז.
בשנת 2004 נבחר לשמש כחבר האקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-2006 הוענק לפר פרס וולף הישראלי, בתחום הפיזיקה.
בשנת 2007 זכה יחד עם פטר גרינברג, ממכון המחקר יוליך, בפרס נובל לפיזיקה, על גילוי תופעת ההתנגדות המגנטית העצומה.
באותה השנה זכה גם בפרס יפן.
אלברו סולר (בספרדית: Álvaro Tauchert Soler; נולד ב-9 בינואר 1991) הוא זמר ספרדי-גרמני.
סולר נולד בברצלונה, ספרד לאם ממוצא ספרדי-בלגי ולאב ממוצא גרמני.
בגיל 10 עבר עם משפחתו ליפן, בה התגוררו עד שהיה בן 17. בילדותו למד לנגן על פסנתר.
בשנת 2010, לאחר שחזר להתגורר בספרד הקים להקה שנקראה Urban Lights, יחד עם אחיו הצעיר ושניים מחבריו.
סגנון הלהקה היה מורכב מפופ בריטי, אינדי פופ ומוזיקה אלקטרונית.
ב-2013 השתתפה הלהקה בתוכנית טלוויזיה בספרד בשם "Tú sí que vales" הכוללת תחרות שירים.
הלהקה זכתה במקום ה-8. הלהקה הוציאה חומרים משלה והקליטה אלבום בהפקה עצמית.
סולר למד בזמן זה עיצוב תעשייתי, ב-Escuela de Grafismo Elisava והיה רשום בסוכנות דוגמנות בברצלונה.
בשנת 2014 החליט סולר לפרק את הלהקה ולעבור לברלין.
הוא הוציא את הסינגל "El Mismo Sol" שכתב הוא עצמו עם עלי זוקובסקי (Ali Zuckowski) וסימון טרייבל ( Simon Triebel) והופק על ידי טרייבל.
השיר הגיע למקום הראשון באיטליה ובשוויץ, וזכה להצלחה גם בגרמניה, צרפת, בלגיה, אוסטריה והולנד.
גרסה בספרדית ואנגלית לשיר בשיתוף ג'ניפר לופז הוקלטה לשימוש בארצות הברית, בריטניה ושאר העולם.
בשנת 2015 הוציא את אלבום הבכורה שלו "Eterno Agosto" שהוקלט ביוניברסל מיוזיק גרופ.
בשנה זו זכה בפרס תגלית השנה לזמרים השרים בספרדית, בתחרות "Los Premios 40 Principales" שמארגנת תחנת הרדיו "Los 40" המשדרת בספרדית בדרום ומרכז אמריקה.
בשנת 2016 השתתף כשופט בגרסה האיטלקית לתוכנית The X Factor.
בשנה זו היה מועמד לפרס תגלית השנה בתחום הפופ/רוק לזמרים, ועם "El Mismo Sol" לשיר השנה בתחום הפופ/רוק לביצוע המשותף עם לופז, אך לא זכה בפרס.
בשנה זו שיתף פעולה עם הזמרת הפולניה מוניקה ליוצ'וק, והוציא איתה דואט לשירו "Libre".
שיר נוסף שהוציא והצליח "Sofia", זכה להצלחה במצעדים באירופה, והגיע למקום הראשון באיטליה, פולין ושווייץ.
ב-2017 הוציא שיר עם הלהקה הקולומביאנית מוראט, וביצע איתה שיר שנכלל בפסקול הסרט "Despicable Me 3" (גנוב על העולם).
ב-2018 הוציא שיר בשם la cintura שצולם בקובה.
ב-17 באוגוסט יצא השיר ELLA שיהיה כלול באלבום שייצא ב-7 בספטמבר.
ב-24 אוגוסט הוציא Alvaro שיר חדש "Lo mismo" עם הראפר Maitre Gims.
ב-7 בספטמבר יצא האלבום השני של סולר, mar de colores.
ב-25 בינואר 2019 הוציא סינגל חדש הנושא את השם Loca.
ב-7 במאי 2019 התחיל Alvaro soler את סיבוב ההופעות שלו (mar de colores).
ב-10 במאי 2019 יצא הסינגל שלו La libertad.
היום 5 במרץ שנת 2021 יצא השיר MAGIA שזה השיר הראשון של האלבום השלישי העתיד לצאת בקיץ של אותה שנה.
ב-31 במרץ 2021 אלברו וחברתו לשעבר סופיה אלר העלו פוסט באינסטגרם שם הם הודיעו על פרידתם לאחר 5 שנים של זוגיות.
אלברו סולר ובת זוגו מלאני התחתנו ב-23 במאי 2023.
סולר דובר ספרדית, גרמנית, אנגלית ואיטלקית ובמידת מה גם צרפתית ויפנית.
אַלְבַרוֹ מוֹרְטֶה (בספרדית: Álvaro Morte; נולד ב-23 בפברואר 1975) הוא שחקן ובמאי תיאטרון ספרדי.
ידוע בשל דמותו של סרחיו מרקינה ("הפרופסור"), אותה גילם בסדרת הטלוויזיה הספרדית "בית הנייר".
מורטה נולד בחבל אנדלוסיה בספרד.
תפקידו הראשון היה תפקיד אורח בסדרה "בית חולים מרכזי" בשנת 2002.
תפקידו הראשי הראשון היה דמותו של ריי בסדרה "פלאנטה 25" בשנים 2007–2008, בה הופיע ב-65 פרקים.
בשנת 2008 אובחן כחולה סרטן, לאחר שברגלו התפתח גידול.
מורטה מחשיב את תקופת מחלתו לאחד האירועים המכוננים בחייו, וכאמרתו בעקבותיו החליט "לנצל כל יום בחיים".
בשנת 2012 שב אל עולם התיאטרון, והקים את החברה "300 Pistolas" והחל לעסוק כבמאי מחזות.
בשנת 2014 החל לשחק בעונה החמישית של אופרת הסבון "סוד הגשר" (אנ'), בתור לוקאס מולינר, ושב עם תפקידו גם לעונה הרביעית.
בשנת 2015 שיחק בפרק אחד מתוך סדרת הפשע "ויקטור רוס" של ערוץ La 1.
בשנים 2021-2017, שיחק את הדמות, "אל פרופסור" (סרחיו מרקינה), בסדרת הטלוויזיה "בית הנייר", שנרכשה על ידי נטפליקס.
הסדרה הפכה ל"סדרה שאינה דוברת אנגלית" הנצפית ביותר בחברה.
מורטה היה מועמד על תפקידו בסדרה למספר פרסים.
בשנת 2018 שיחק בסרט הספרדי "מיראז'" שהופק על ידי נטפליקס.
בשנת 2019 החל לככב בסדרת הדרמה "המזח" בתפקיד אוסקר לצידה של ססיליה רות.
את הסדרה יצר אלכס פינה (היוצר של "בית הנייר") לשירות של פריים וידאו, ובשנת 2020 שב עם תפקידו לעונה השנייה.
בשנת 2020 שיחק בסדרת הטלוויזיה "The Head", מותחן פסיכולוגי של רשת HBO Asia, לצדם של השחקנים ג'ון לינץ' וריכרד זאמל.
בשנת 2021 שיחק מורטה בסדרת הפנטזיה האמריקאית "מחזור כישור הזמן", אשר מבוססת על הספר מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן, ועלתה בשירות הסטרימינג של פריים וידאו.
בשנת 2022 שיחק בסרט המותחן "אבידות ומציאות", אודות סחר בבני אדם בהפקה ספרדית-ארגנטינאית לצדה של אאוחניה סוארס.
באותה השנה שיחק במיני-סדרה "Boundless", סדרה היסטורית ספרדית בה גילם מורטה את מגלה הארצות חואן סבסטיאן אלקנו.
בשנת 2024 שיחק מורטה בסרט האימה האמריקאי "טהורה", בין היתר לצד השחקניות סידני סוויני ובנדטה פורקרולי.
בשנת 2025 כיכב במיני-סדרת המתח "שני קברים" שעלתה בשירות הזרמת המדיה "נטפליקס", על שתי נערות נעלמות באורח מסתורי מעיירת חוף שלווה.
מורטה נשוי לסטייליסטית בלנקה קלמנטה, ואב לזוג תאומים.
אלברו דויד מונטרו פראלס (בספרדית: Álvaro David Montero Perales) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת השוער בקבוצת ולס סארספילד.
החל לשחק כדורגל בבית הספר וייקלוב שבוויידופאר ולאחר מכן עבר להתגורר במדיין ושיחק באקדמיה של אתלטיקו נסיונל ואף עבר בקבוצות הצעירות של מיונאריוס ולנוס שבארגנטינה.
את הקריירה המקצוענית החל בברזיל כשהצטרף לקבוצת סאו קייטנו ושותף ב-17 משחקים בעונת 2013, אך בעונה שלאחר מכן לא שיחק באף משחק.
ב-2015 נרכש על ידי סן לורנסו ב-200,000 דולר תמורת 80% מכרטיס השחקן שלו והצטרף לבן ארצו, מריו יפס.
הוא חתם לארבע שנים אך לבסוף שוחרר באוקטובר 2016. בינואר 2017 חתם בקוקוטה דפורטיבו, אך גם שם לא הצליח לבסס את מעמדו ובינואר 2018 עזב לדפורטס טולימה.
הוא שימש כמחליף לשוער הפרגוואי, ג'ואל סילבה, אך באמצע טורניר האפרטורה 2018 החליף אותו בשער עקב פציעתו של סילבה וגילה יכולת טובה מאוד, שהיקנתה לו את המקום בהרכב גם בשלב הפלייאוף.
הוא היה מהבולטים בקבוצה, שהשיגה את האליפות השנייה בתולדותיה בניצחון בגמר על אתלטיקו נסיונל בדו-קרב פנדלים, כאשר מונטרו הצטיין.
מונטרו היה חלק מהנבחרת הצעירה ששיחקה בסודאמריקנו 2015. הוא היה השוער הראשון ועזר לנבחרתו להעפיל לגביע העולם 2015 בניו זילנד.
הוא שיחק בכל ארבעת המשחקים וספג 5 שערים, כשקולומביה הודחה בשמינית הגמר.
לאור יכולתו המצוינת במדי דפורטס טולימה, זומן מונטרו לראשונה לסגל הנבחרת הבוגרת ב-29 באוגוסט 2018 לצמד משחקי הידידות מול ו על ידי המאמן הזמני, ארתורו רייס.
ב-31 במאי זומן על ידי המאמן קרלוס קיירוש לסגל הסופי לטורניר הקופה אמריקה 2019. את הבכורה ערך כמחליף ב-3 ביוני במשחק הידידות מול .
אליפות קולומביה: 2018 אפרטורה, 2021 אפרטורה
אלברו דה מנדניה (בספרדית: Álvaro de Mendaña y Neira; 1 באוקטובר 1542 - 18 באוקטובר 1595) היה מגלה ארצות ספרדי, הידוע בעיקר בזכות שני מסעות הגילוי שהוביל לאוקיינוס השקט בשנת 1567 ו-1595 בחיפוש אחר "טרה אוסטרליס".
דה מנדניה נולד בקונגוסטו, בחבל לאון שבצפון ספרד, היה אחיינו של לוֹפֶּה גרסיה דה קסטרו, מושל פרו.
ההצעה הועלתה בפני המושל, לופה גרסיה דה קסטרו, ומצאה חן בעיניו כי תאמה את האמונה הספרדית הרווחת בדבר קיומה של ארץ עשירה בדרום.
ההיסטוריונית מרים אסטנסן טוענת שדה קסטרו ראה בכך דרך לשמור על שלום וסדר במושבות הספרדיות.
תושבים שונים באמריקה הספרדית רצו להצטרף למסע חקר כזה כדי שיוציאם מהחברה הקולוניאלית.
הפיתוי להתעשרות עתידית הפכה את המשלחות הללו ליעד עבור אנשים שהיו לעיתים קרובות מהשכבות העניות ביותר של החברה.
עם זאת, סרמיינטו דה גמבואה התאכזב מרה שלא התמנה למפקד הכללי של המשלחת.
במקום זאת, ניתן הפיקוד לאחיינו של המושל קסטרו, אלברו דה מנדניה דה נירה הצעיר והלא מנוסה יחסית.
סרמיינטו היה אמור להיות "קוסמוגרף".
סרמיינטו מונה למפקד ספינת הדגל והיה לפחות באותה רמת חשיבות כמו הנווט הראשי והנווט הרננדו גאלגו.
בעוד שסרמיינטו ראה במטרת המסע האפשרות לצבור זהב ואוצרות אחרים, העדיפות של מנדניה הייתה דתית - המרת העמים החדשים לנצרות.
מחלוקות עמוקות נוצרו בשרשרת הפיקוד הספרדי עוד לפני שיצאה המשלחת.
שתי הספינות, לוס רייס (200 טונות) (ספינת הדגל) וטודוס סנטוס (140 טון) (הספינה המשנית) יצאו מנמל קייאו בפרו ב־20 בנובמבר 1567, עם כ-150 מלחים, חיילים, כמרים ועבדים על הסיפון.
לאחר שגילו אי קטן באמצע חודש ינואר, הם ראו גם שטח יבשתי גדול יותר ב־7 בפברואר 1568. היה זה האי סנטה איזבל , שם הם עגנו מספר ימים לאחר מכן.
המשלחת גילתה את איי שלמה.
הספרדים באו מיד במגע עם תושבי איי שלמה.
עם זאת, הצורך של המשלחת הספרדית במזון טרי ובמים הוביל במהירות למתיחות וסכסוכים.
תושבי איי שלמה חיו בכלכלת קיום שלא הצליחה לספק אספקה רציפה של מזון לספרדים.
הוויכוח הגדול היה על החזירים - הספרדים היו זקוקים לבשר, אבל החזירים היו חיוניים לכלכלת התושבים המקומיים.
במקרה אחד מפורסם, הספרדים נחרדו כשהציעו להם תושבי האי לאכול בשר אנושי, ואילו תושבי האי נעלבו כאשר הספרדים סירבו.
לאחר בניית ספינה קטנה, נבדקו האיים שמסביבם - מלאיטה, גוודלקנל, מקירה (שנקראה סן קריסטובל) והאי צ'ויסול.
עם זאת, ניסיונות השגת מזון הובילו לאי הבנות.
אחריהם הגיעו לפיוס מדי פעם או למעשי שוד ונקמה אלימה.
לבסוף, בישיבת מועצה של קברניטים, הנווטים, החיילים והמלחים ב־7 באוגוסט 1568, התקבלה ההחלטה לחזור לפרו.
מנדניה רצה להפליג דרומה יותר, בעוד סרמיינטו דה גמבואה וכמה חיילים דחקו ללא הצלחה להקמת מושבה במקום.
שתי הספינות הפליגו צפונה ואז מזרחה, עברו את איי מרשל ואת האי ויק, לפני שהגיעו לחוף מקסיקו בסוף ינואר 1569. זו הייתה הפלגה ארוכה וקשה, עם מספר מקרי מוות כתוצאה ממחלת הצפדינה.
התוצאה העיקרית של המשלחת הייתה גילוי איי שלמה וטובאלו.
הנווטים צברו ניסיון שיט יקר עבור ספרד, במיוחד במעבר מפרו לדרום האוקיינוס השקט.
תגליות אלה הובילו למסעות רצופים בחיפוש אחר טרה אוסטרליס, הן על ידי מנדניה עצמו והן על ידי פדרו פרננדש דה קיירוש.
באותה התקופה "ארץ הדרום" הגדולה עוד לא התגלתה על ידי האירופאים.
האיים שהתגלו נקראו איי שלמה, וזאת בשל האמונה כי הם-הם ארץ אופיר הנזכרת במקרא שממנה הביא שלמה המלך את אוצרותיו.
באיים אלה לא חשפו יותר מכמה סימנים לזהב.
לא היו בהם שום תבלינים והאנשים לא המירו דתם לנצרות.
משלחת גדולה ויקרה יותר תוכננה בראשית שנות ה-1590, לאחר שמנדניה בילה שנים רבות בעבודה לטובת מדריד ולימה.
ארבע אוניות ו-378 אנשים, נשים וילדים הצטרפו אליה, הם היו אמורים להקים מושבה באיי שלמה.
מנדניה שוב עמד בראש המשלחת, בליווי אשתו דונה איסבל בארטו, שלושת אחיה ואחותה.
הנווט הראשי אמור היה להיות פורטוגזי צעיר בשירות ספרדי, פדרו פרננדש דה קיירוש.
פדרו מרינו מנריקה נבחר לתפקיד מפקד החיילים, והוא גרם למחלוקות עוד לפני שהצי אפילו עזב.
ארבע הספינות – סן חרונימו (אוניית הדגל, ה"קפיטנה"), סנטה איסבל (אוניית האדמירל, ה"אלמירנטה"), הפריגטה הקטנה סנטה קטלינה והגאליוט סן פליפה – הפליגו מקייאו ב־9 באפריל 1595. מצב הרוח היה מרומם בחודש הראשון.
מנדניה הכין מפות עבור קברניטיו שהראו רק את פרו ואת איי שלמה.
ב־21 ביולי 1595 הגיעו הספינות לאי פאטו היווא בקבוצת איי מרקיז בפולינזיה שם פגשו ארבע מאות איש בסירות קאנו.
הספרדים העריצו את "צורתם החיננית" ואת גוון העור "הכמעט לבן", מערכת היחסים עם הילידים הידרדרה מאוחר יותר.
כשעזבה המשלחת כשבועיים לאחר מכן, קיירוש העריך כי 200 מתושבי האי נהרגו.
למרות אמונתו של מנדניה כי איי שלמה נמצאים בקרבת מקום, רק ב-8 בספטמבר הם ראו שוב יבשה, הפעם את האי ננדו, אותו כינו "סנטה קרוז".
אולם האי סנטה איזבל נעלם מעיניהם, ולמרות חיפושים עם שני כלי השיט הקטנים יותר, לא הצליח למצוא אותו.
בהגיעם למפרץ גרוססה הם החל להקים את היישוב.
היחסים עם תושבי האי המקומיים ומנהיגם התחילו בצורה טובה - הם קבלו אספקת מזון וסיוע בבניית מבנים.
עם זאת, המורל בקרב הספרדים היה נמוך והמחלות (כנראה מלריה) היו נפוצות.
מנריקה (מפקד המחנה) נרצח בהוראת מנדניה, וזמן קצר לאחר מכן, נהרג על ידי החיילים מלופ מנהיג הילידים.
היחסים עם תושבי האי התדרדרו במהרה.
המשלחת סבלה מסכסוכים פנימיים ומספר מקרי מוות הלך וגדל, מה שגרם להתפרקות ההתנחלות.
מנדניה עצמו נפטר ב־18 באוקטובר 1595, והשאיר את אשתו כיורשת ובתפקיד מושל.
אחיה לורנצו היה הקפטן הכללי.
ב־30 באוקטובר התקבלה ההחלטה לנטוש את היישוב.
כשיצאו שלוש הספינות ב־18 בנובמבר 1595, מתו עוד ארבעים ושבעה אנשים במהלך חודש אחד.
בזכותו של הנווט הראשי, פדרו פרננדס דה קיירוש, הגיעה שארית המשלחת בבטחה לפיליפינים, ללא מפות מדויקות, וספינותיה עגנו הספינות במפרץ מנילה ב־11 בפברואר 1596. למעלה מחמישים איש מתו במסע שנמשך 12 שבועות מסנטה קרוז, בין השאר בגלל המחסור באספקת המזון, בעיקר מים.
קיירוש סיפר שדונה איסבל סירבה לחלוק את מלאי המזון הפרטי שלה עם אחרים.
הפריגטה שנשאה את גופתו של מנדניה נעלמה במהלך ההפלגה, בעוד שהגאליוט סן פליפה הגיעה לקצה הדרומי של מינדנאו מספר ימים לאחר הגעתה של סן חרונימו לאי לוזון.