tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על הפעולה שתינקט להתמקד בראש ובראשונה בצרפת ובגרמניה.
לשם כך ממשלת צרפת מציעה לפעול לאלתר בתחום מוגבל אך מכריע.
ממשלת צרפת מציעה להעמיד את כלל תוצרת הפחם והפלדה הצרפתית והגרמנית תחת רשות עליונה ומשותפת, במסגרת ארגון שיהיה פתוח להשתתפות מדינות אירופיות אחרות.
שיתוף תוצרת הפחם והפלדה יבטיח לאלתר יצירת בסיס משותף לפיתוח כלכלי, צעד ראשון לפדרציה אירופית, וישנה את גורלם של אותם אזורים שהתמסרו זמן רב לייצור כלי מלחמה, שהם היו קורבנותיהם הקבועים ביותר.
הסולידריות שתכונן כך בתחום הייצור משמעה שכל מלחמה בין צרפת לגרמניה לא זאת בלבד שלא תעלה על הדעת, אלא תיעשה בלתי אפשרית מבחינה חומרית.
הקמת יחידת ייצור רבת עוצמה, שתהיה פתוחה לכל המדינות שירצו להשתתף בה ובסופו של דבר תספק לכל המדינות המאוגדות בה את מרכיבי היסוד של התוצרת התעשייתית באותם תנאים, תניח יסודות ממשיים לאיחודן הכלכלי.
תוצרת זו תוצע לעולם כולו ללא הבחנה וללא יוצא מן הכלל כדי לתרום להעלאת רמת החיים ולקידום מפעלי שלום.
בעזרת משאבים מוגברים תוכל אירופה לפעול להגשמת אחת ממשימותיה העיקריות: פיתוח יבשת אפריקה.
כך יוגשם בפשטות ובמהירות מיזוג האינטרסים ההכרחי לייסוד קהילה כלכלית, שתשמש גרעין לקהילה רחבה ועמוקה יותר של מדינות שזמן רב היו יריבות מכוח פילוגים עקובים מדם.
באמצעות שיתוף של תוצרת יסוד וכינון רשות עליונה חדשה, שהחלטותיה יחייבו את צרפת, את גרמניה ואת המדינות שיצטרפו אליה, תניח הצעה זו את היסודות המוחשיים הראשונים לפדרציה אירופית, שהיא הכרחית לשמירת השלום.
כדי לפעול להגשמת היעדים שהוגדרו כך, ממשלת צרפת מוכנה לפתוח במשא ומתן המושתת על היסודות שלהלן.
המשימה המוטלת על הרשות העליונה המשותפת היא להבטיח בהקדם האפשרי את המודרניזציה של הייצור ואת שיפור איכותו; את אספקת הפחם והפלדה בתנאים זהים לשוק הצרפתי ולשוק הגרמני וכן לשוקי המדינות החברות; את פיתוח היצוא המשותף אל מדינות אחרות; את השוויון בשיפור תנאי החיים של העובדים בתעשיות אלו.
כדי להשיג את היעדים הללו מתוך התנאים הנבדלים מאוד שבהם שרוי כיום הייצור במדינות החברות, יש לנקוט באופן זמני כמה צעדים, ובהם יישום תוכנית ייצור והשקעה, כינון מנגנונים לאיזון מחירים ויצירת קרן הכשרה שתסייע לרציונליזציה של הייצור.
תנועת הפחם והפלדה בין המדינות החברות תהיה פטורה לאלתר מכל מכס ולא תושפע מעלויות הובלה דיפרנציאליות.
בהדרגה ייווצרו התנאים שיבטיחו באופן ספונטני את חלוקת הייצור הרציונלית ביותר ברמת הפריון הגבוהה ביותר.
שלא כקרטל בין-לאומי, הנוטה לחלוקה ולניצול של השווקים הלאומיים באמצעות הסדרים כובלים ושמירה על רווחים גבוהים, הארגון המתוכנן יבטיח את מיזוג השווקים ואת הרחבת הייצור.
העקרונות וההתחייבויות העיקריות שהוגדרו לעיל יפורטו באמנה שתיחתם בין המדינות ותוגש לאשרור הפרלמנטרים.
המשא ומתן הנחוץ כדי לקבוע את צעדי היישום יתנהל בסיוע בורר שימונה בהסכמה משותפת; על הבורר יהיה מוטל לדאוג לכך שההסכמים יעלו בקנה אחד עם העקרונות, ובמקרה של מחלוקת ללא מוצא יחליט איזה פתרון לאמץ.
הרשות העליונה המשותפת, הממונה על ניהול התוכנית כולה, תורכב מאנשים עצמאיים שימנו הממשלות על יסוד ייצוג שווה; יושב ראש ייבחר בהסכמה משותפת בין הממשלות; החלטות הרשות יהיו מחייבות בצרפת, בגרמניה ובשאר המדינות החברות.
צעדים הולמים יגדירו את דרכי הערעור על החלטות הרשות העליונה.
על נציג של האומות המאוחדות ברשות יהיה מוטל להגיש דוח פומבי לאומות המאוחדות פעמיים בשנה, ובו יסקור את פעילות הארגון החדש, בעיקר בנוגע למילוי מטרותיו בתחום שמירת השלום.
מוסד הרשות העליונה אינו מחליט מראש כלל מה תהיה שיטת הבעלות על המפעלים.
בביצוע משימתה תתחשב הרשות העליונה בסמכויות הרשות הבין-לאומית לחבל ובהתחייבויות מכל סוג החלות על גרמניה, כל עוד יישארו בתוקף".
הצהרת שומאן גררה הדי תגובות רבים מצד האירופים ומצד העולם.
המתנגדים להצהרה, שרובם היו עובדי מכרות ומפעלי הפלדה, טענו כי ראו בהצהרה כהסכם בין פוליטיקאים אירופים ואילו מנגד, הקומוניסטים ראו בהצהרה זו צעד ראשון למלחמה מול הגוש הסובייטי.
לעומת המתנגדים, אשר היו קבוצה קטנה יחסית, התגובות של רוב האוכלוסייה האירופית היו חיוביים לגבי הצהרת שומאן, וזאת גם כאשר מטרות ההצהרה לא היו ברורות באותם הימים ומה יהיו השלכות ההצהרה על האזרחים והמדינות.
כאשר החלה להתגבש התוכנית להקמת אירופה מאוחדת, מדינות רבות לא רצו להיות רק צופות מהצד, אלא גם להיכנס ולחתום על ההצהרה.
ולכן, במישור הדיפלומטי ולמרות הקשיים הטכניים הרבים, המדינות אשר פנו אליהן, נכנסו והסכימו עם ההצהרה.
דגם 094 (קוד דיווח נאט"ו: סדרה ג'ין) היא סדרת צוללות טילים בליסטיים שפותחה על ידי סין עבור כוח הצוללות של חיל הים של צבא השחרור העממי.
דגם 094 יורש את הצוללות מסדרה 092 וקודם לצוללות מסדרה 096 שנמצאות בפיתוח.
ה-094 זוהתה לראשונה בשנת 2006 בתמונות לוויין מסחריות של בסיס הצוללות שיאופינגדאו.
שתי צוללות מסדרה 094 נצפו במספנת בוהאי במאי 2007, אם כי לא היה ברור אם אלה כללו את זו שזוהתה ב-2006.
סין מעוניינת להגביר את יכולות הטילים הבליסטיים הבין יבשתיים שלה עם באמצעות צוללות טילים בליסטיים וזאת על מנת לשפר את כוח ההרתעה הגרעיני שלה.
סיורי הרתעה גרעיניים החלו בדצמבר 2015.
התכנון של דגם 094 מבוסס כנראה על צוללת תקיפה גרעינית מסוג 093. הצוללות מהסדרה חמושות ב-12 טילי JL-2, כל אחת עם טווח מוערך של 7,400 קילומטרים.
כל טיל נושא ראש נפץ אחד.
ה-094 בשילוב JL-2 מהווים את ההתרעה הגרעינית הימית הראשונה של סין.
דגם 094 רועש יותר מצוללות עכשוויות.
בשנת 2004, חוקר סיני דיווח כי לצוללות מהסדרה יש חתימה אקוסטית של 120 דציבלים, הדומה לצוללות מסדרת לוס אנג'לס.
הַצְהָרָתוֹ שֶׁל רַנְדּוֹלְף קַרְטֶר הוא סיפור קצר מאת הסופר האמריקאי ה.פ.
הסיפור נפתח כעדות מפיו של רנדולף קרטר, אשר נעצר בידי המשטרה לאחר שנמצא משוטט לבדו באדמת ביצה בשעת בוקר מוקדמת כשהוא אחוז טירוף ואינו מגיב לסביבתו.
חוקריו מתשאלים אותו לפשר גורלו של חברו הטוב, הארלי וארן, שבחברתו נראה צועד לכיוון בית הקברות המקומי בליל אמש כשבידיהם עששיות חשמליות ואתי חפירה, אולם קרטר טוען להגנתו שזוועות שטבען אינו ידוע הפילו ענן שחור על מחשבתו, ומציע לשחזר את האירועים היחידים שהוא עדיין זוכר.
לדבריו, וארן והוא הכירו איש את רעהו זמן-מה לפני כן, וחברותם סבבה את עניינם המשותף בתורת הנסתר והעל-טבעי.
וארן נטה לשקוע לעיתים תכופות בלימודיו המשונים, והחזיק בבעלותו אוסף נרחב של ספרים נדירים אודות נושאים אסורים שנשכחו זה מכבר, בהם נטה קרטר לקרוא ולעיין, לפחות באלו שנכתבו בשפות בהן שלט.
רבים מהם נכתבו בערבית, אולם כרך מסוים אותו נשא וארן בכיסיו באותו הלילה בו הגיעו שניהם לבית הקברות נכתב בתווים זרים בהם לא נתקל קרטר מעולם, וכאשר שאל לפשרו סירב חברו להרחיב אודותיו, למעט שנשלח אליו מהודו כחודש לפני כן.
קרטר טוען כי לא ידע דבר אודות מטרה ברורה או תכלית כלשהי שלשמן הגיעו לבית הקברות העתיק תחת מעטה החשכה, למעט שהדבר היה קשור לספר האסור אותו הביא וארן עמו, ולתיאוריה שהגה כי גופות מסוימות אינן נרקבות לעולם, אלא נותרות שלמות בארונות המתים שלהן במשך אלפי שנים.
כך הגיעו השניים אל חלקת הקבורה זמן-מה לאחר חצות, באישון לילה ותחת אורו הלבן של הירח החצוי, וגילו כי המצבות העתיקות והמתפוררות היו מכוסות בדשא וטחב שהצטברו מסביבן במשך שנים רבות.
לאור העששיות החשמליות שהביאו עמם החלו השניים לנקש ולנקות את השטח מעשביה, עד שלבסוף עלה בידיהם לחשוף שלושה לוחות אבן גדולים שסתמו כגולל את מאורות הקבורה שנחפרו תחתיהם.
וארן מיהר להשתמש באת החפירה בתור לום כדי להרים את אחד מהם, מתחתיו נחשף בור שחור משחור שמתוכו נפלטו אדי מיאזמה חריפים.
אור העששיות חשף לעיניהם גרם מדרגות צר אשר הוביל מטה וקירות לחים עליהן התגבשו נוזלים ריריים כלשהם.
בנקודה זו פונה וארן אל קרטר ומשוחח עמו ארוכות, מפציר בו שלא לבוא בעקבותיו אל תוך בטן האדמה, .
הוא מבטיח, עם זאת, לעדכן אותו בכל המתרחש, בעזרת חוט טלפון ארוך אותו הביא עמו.
השניים פורסים את החוט ולוחצים ידיים בפעם האחרונה, בטרם מתיישב קרטר לצדה של אחת המצבות וצופה בחברו יורד אל תוך הבור החשוך.
אור העששית שלו דועך כמעט מיד, ככל הנראה בשל פנייה חדה בגרם המדרגות הצר.
בדממה הארוכה שנותרה לאחר עזיבתו נתקף קרטר בחרדות ומתחיל לדמיין כי הצללים האורבים בחשכה נעים במעין טקס משונה מסביבו, כאשר לפתע נשמע קול מתוך הטלפון, .
קרטר הנדהם אינו מצליח להגיב אולם קולו של וארן ממשיך להישמע מבעד לשפופרת, .
הלה מרים לבסוף את הטלפון ושואל בהתרגשות לפשר הדבר, אולם לחישותיו של חברו הופכות במהרה לצרחות אימים, .
לבסוף נהפכות הפצרותיו הצעקניות לכדי בכי שמסתיים במילים, .
קרטר המשותק מרים את השפופרת פעם נוספת על מנת לשאול בפחד תהומי לשלומו של וארן, אולם אינו מקבל כל מענה.
רק לאחר כמה שניות נשמע רעש התקתוק של השפופרת מצדו השני של הטלפון, כאשר לפתע פורץ מתוכו קול חלקלק, מרוחק ולא אנושי, אשר מפלח את אוויר הלילה בזמן שקרטר צופה בבעתה בצללים המתגבשים לנגד עיניו לדמויות מחרידות הרוקדות תחת אור הירח, .
רנדולף קרטר – מלומד הבקיא במספר רב של שפות ומעביר את ימיו בקריאת טקסטים עתיקים וספרים המכילים ידע אסור בענייני תורת הנסתר והעל-טבעי.
מתואר כבעל מזג רגיש ביותר, והסיפור נמסר כעדות מפיו לאחר שנמצא משוטט באדמת ביצה מרוחקת כשהוא אחוז טירוף.
דמותו מוזכרת בסיפורים אחרים של לאבקרפט, ולעיתים נתפש הלה כאלטר אגו של הסופר עצמו.
הארלי וארן – מלומד, מדען ואיש מחקר אשר הקדיש את חייו לפיתוח תיאוריות אודות המוות והחיים שאחריו.
מחזיק באמתחתו ספרייה רחבה המלאה בספרים עתיקים בעלי ידע נשכח ואסור.
וארן שובה בקסמו את קרטר, החובר אליו הן מתוך פחד הן מתוך עניין.
הסיפור מבוסס כמעט לחלוטין על חלום שחלם לאבקרפט בסביבות דצמבר 1919, במהלכו הוא וחברו יצאו לטייל בבית קברות עתיק, בטרם נפל לאבמאן לגורל אכזר ולא ידוע לאחר שירד אל תוך אחד הקברים.
דמותו של קרטר מוזכרת מספר פעמים בסיפוריו השונים של לאבקרפט, ומזוהה, כאמור, בתור האלטר אגו שלו.
בדומה לרבים מסיפוריו, וכיאה למנהגו, כתב לאבקרפט את העלילה בתור עדות בגוף ראשון מפיו של רנדולף קרטר, הדמות הראשית, המתארת את חווייותיה בפני חוקריה, לאחר שנעצרה בידי המשטרה בשעת בוקר מוקדמת כאשר שוטטה אחוזת טירוף באדמת ביצות נידחת.
בניגוד ליצירות אחרות, עם זאת, בהן מגולל המספר את דבריו בפני קהל יעד לא מוגדר, או במילים אחרות, בפני כלל קוראי הסיפור באשר הם, נפתח הסיפור הנוכחי באמירה המופנית בפרט כלפי חוקרי המשטרה, , ומכאן נגזר גם שמו של הסיפור, קרי הצהרה רשמית או כזו הנעשית בפני גורמים רשמיים.
נקודה נוספת להשוואה היא זו שעדויות רבות הפותחות את סיפוריו של לאבקרפט מתארות חוויות טראומתיות אשר הובילו לטירוף ולאיבוד הדעת.
על אף שקרטר אכן חווה ניסיון קשה מהסוג הזה לקראת סוף העלילה, תיאור מצבו מתמקד בעיקר בחוסר יכולתו לשחזר את האירועים המדויקים שחווה, ובפערים גדולים בזיכרונו שנגרמו, לטענתו, בשל דבר אפל שבשמו הוא אינו מסוגל לנקוב.
שתי הדמויות המרכזיות בסיפור, זו של רנדולף קרטר וזו של הארלי וארן, חוזרות להופיע מספר פעמים נוספות לאורך יצירותיו של לאבקרפט, על אף שזו הפעם הראשונה בה הן מוזכרות.
דמותו של קרטר מביעה כמה מתכונות האופי של לאבקרפט עצמו ואף מזוהה, כאמור, בתור האלטר אגו שלו, והיא מופיעה שוב בסיפורים זה שאין לנקוב בשמו, משימת החלום של קאדאת' האבודה, מפתח הכסף, המקרה של צ'ארלס דקסטר וארד ודרך שערי מפתח הכסף.
דמותו של וארן, מנגד, מזוהה עם חברו הקרוב של לאבקרפט, , ומופיעה רק בשניים מאותם סיפורים שהוזכרו לעיל, קרי מפתח הכסף ודרך שערי מפתח הכסף.
מבחינה כרונולוגית מתרחשת עלילת הסיפור לאחר זו של משימת החלום אך קודם לזו של זה שאין לנקוב בשמו, למרות שהיא נכתבה ב-1919 ופורסמה כשנה לאחר מכן, מספר שנים לפני כל שאר היצירות, אשר ראו אור רק במחציתן של שנות ה-20 של המאה ה-20.
רנדולף קרטר מתאר את חברו, הארלי וארן, בתור מלומד בעל ספרייה גדולה המלאה בספרים נדירים העוסקים בנושאים אסורים, שאת חלקם קרא.
כמו כן הוא מזכיר ספר מסוים אותו מביא עמו וארן למסעם לבית הקברות, שאודות טבעו הוא מסרב להרחיב, למעט כך שהלה קיבל אותו כחודש קודם לכן, ושהגיע מהודו.
משיכתו העזה של לאבקרפט לנושא המוות באה לידי ביטוי ברבים מסיפוריו, ופעמים רבות באמצעות תיאורים מצמררים אודות בתי קברות.
הסופר כינה את הסיפור בתור על אף שלצורך כתיבתו השתמש לאבקרפט ברטוריקה מוגזמת.
מבקר הספרות כינה את הסיפור בתור מעשיית אימה אשר הושפעה רבות מאדגר אלן פו.
להקת הוציאה את השיר "חתיכת טיפש, וארן מת!" באלבומה "הדוכסים מאלהזרד" מ-2017. שמו של השיר נלקח מהשורה האחרונה בסיפור, בו קול מחריד הנשמע מתוך שפופרת הטלפון אומר לרנדולף קרטר כי חברו, הארלי וארן, מת.
סרט הקולנוע עדותו של רנדולף קרטר בבימויו של אנדרו לימן ובכיכובם של דריל טיילר ושון בראני מ-1987 מבוסס על הסיפור.
סרט הקולנוע בבימויו של ובכיכובם של וצ'ארלס קלאוסמאייר מ-1993 מבוסס על הסיפור, וכמו כן מהווה המשך ישיר לסרט המבוסס על סיפור אחר בעל שם זהה מאת לאבקרפט.
הסרט הקצר 13:de mars 1941 בבימויו של רוברט פ.
אולסון ובכיכובם של אולסון עצמו ורוברט ג'והאנסון מ-2004 מבוסס על הסיפור.
הסיפור פורסם לראשונה במגזין "המשוטט" במאי 1920. לאחר מכן הודפס בשנית ופורסם בעשרות מהדורות שונות, וכמו כן תורגם לחמש שפות: צרפתית, הולנדית, פורטוגזית, גרמנית, ואיטלקית.
לאבקרפט: חלומות של אימה ומוות; ספרי בלנטיין, ניו יורק, אוקטובר 1995; עמודים 30–35 ()Lovecraft, Howard Phillips; The Dream Cycle Of H.P.
לאבקרפט: סיפורים; ספריית אמריקה, ניו יורק, פברואר 2005; עמודים 1–7 ()Lovecraft, Howard Phillips; Straub, Peter; H.P.
Lovecraft: Tales; The Library Of America, New York, February 2005; Pages 1–7 ()לאבקרפט, הווארד פיליפס; ג'ונס, סטפן; אדוארדס, לס; נקרונומיקון: הסיפורים המוזרים הטובים ביותר של ה.פ.
Lovecraft: The Fiction; Barnes & Noble, London, 2008; Pages 76–80 ()לאבקרפט, הווארד פיליפס; מקם, ניל; מקם, לי; כתביו המוזרים של ה.פ.
לאבקרפט הולך לקולנוע; הוצאת פול ריבר, ניו יורק, אוקטובר 2011; עמודים 101–108 ()Lovecraft, Howard Phillips; Kelahan, Michael; H.P.
Lovecraft Goes To The Movies; Fall River, New York, October 2011; Pages 101–108 ()לאבקרפט, הווארד פיליפס; ג'ושי, סונאנד טריאמבק; דימיאנוביץ', סטפן; ה.פ.
Lovecraft: Great Tales Of Horror; Fall River Press, New York, 2012; Pages 124–128 ()לאבקרפט, הווארד פיליפס; קלינגר אס, לזלי; מור, אלן; ביאור חדש לכתביו של ה.פ.
לאבקרפט: סיפורים קלאסיים של אימה קוסמית; הוצאת ארקטורוס לימיטד, לונדון, הממלכה המאוחדת, 2016; עמודים 60–64 ()Lovecraft, Howard Phillips; The H.
לאבקרפט; סיפוריו של רנדולף קרטר; הוצאת ארקטורוס לימיטד, לונדון, הממלכה המאוחדת, 2017; עמודים 122–128 ()Lovecraft, Howard Phillips; The H.
הצוללות מסדרת S של הצי המלכותי תוכננו ונבנו במקור במהלך המודרניזציה של כוח הצוללות בתחילת שנות ה-30 כדי לענות על הצורך של צוללות קטנות יותר לפטרל במים המוגבלים של הים הצפוני והים התיכון, והחליפו את הצוללות מסדרת H.
כחלק מהבנייה הימית הגדולה עבור הצי המלכותי במהלך מלחמת העולם השנייה, סדרת ה-S הפכה לקבוצת הצוללות הגדולה ביותר שנבנתה אי פעם עבור הצי המלכותי.
בסך הכל 62 צוללות נבנו במשך תקופה של 15 שנים, כאשר 50 מסדרת S "משופרת" הושקו בין השנים 1940 ו-1945.
הצוללות פעלו במים סביב הממלכה המאוחדת ובים התיכון, ולאחר מכן במזרח הרחוק לאחר שהותקנו עליהן מכלים נוספים.
לאחר המלחמה, צוללות מסדרת S המשיכו לשרת בצי המלכותי עד שנות ה־60. הצוללת המבצעית האחרונה בצי המלכותי הייתה Sea Devil, שהושקה ב-1945 ונגרטה בפברואר 1966. Springer הייתה בשירות חיל הים הישראלי כאח"י תנין והוצאה משירות ב-1972.
כמה צוללות מסדרת S נמכרו או הושאלו לציים אחרים:
ישראל 2. (Springer בתור אח"י תנין (S71), הנחיתה אנשי קומנדו ונלחמה עם ספינה מצרית במלחמת ששת הימים)
גרסה שונה הוזמנה על ידי הצי הטורקי בשנת 1939 כסדרת Oruç Reis.
מתוך 12 הצוללות מסוג S שהיו בשירות ב-1939, רק שלוש שרדו כדי לראות את סוף מלחמת העולם השנייה, שיעור אובדן שהיווה השראה לשיר "Twelve Little S-Boats", המבוסס על שיר ילדים שנכתב במקור על ידי ספטימוס וינר בשנת 1868.
הצוללות ששרדו, שנותרו ריקים בחריזה הפטליסטית, היו HMS Sealion (טובעה), HMS Seawolf (נגרטה), ו-HMS Sturgeon (נמכרה).
הקבוצה הראשונה של צוללות מסדרת S כללה ארבע צוללות.
הם היו קטנות ואיטיות יותר מסדרות מאוחרות יותר, ונשאו פחות חימוש, אך יכלו להיות מאוישות על ידי פחות אנשי צוות.
כל הארבע נבנו במספנת צ'טם, בין 1930 ל-1932. במהלך המלחמה הם פעלו במימי הבית, במיוחד בתעלת למאנש, ומול חופי סקנדינביה.
לקבוצה השנייה והשלישית המאוחרות יותר של צוללות מסדרת S הורחבו קיבולת הדלק שלהן כדי לאפשר להן לפעול עוד יותר ולהתגבר על מגבלה זו.
שיעור האובדן של צוללות מוקדמות אלו היה גבוה במיוחד.
רק אחת, HMS Sturgeon, שרדה עד סוף המלחמה.
שתיים הוזמנו במסגרת תוכנית הבנייה של 1929:
שתיים הוזמנו במסגרת תוכנית הבנייה של 1930:
הקבוצה השנייה של צוללות מסדרת S כללה שמונה צוללות.
הם היו גדולות יותר מהקבוצה הראשונה הקודמת ודרשו יותר אנשי צוות אך נשאו חימוש דומה.
הבנייה חולקה בין מספנת צ'טם, לבין המספנות של סקוטס, מגרינוק או קאמל לירד אנד קו לימיטד, מבירקנהד.
כל הצוללות נבנו בין 1934 ל-1937. במהלך המלחמה הם, כמו הצוללות של הקבוצה הראשונה, פעלו בעיקר במימי הבית, ונעו עד למפרץ ביסקאיה ולחוף הסקנדינבי.
אחת, HMS Sunfish, הוקצתה לצי הסובייטי (בשם V-1) והוטבעה על ידי מטוסים ידידותיים בנתיב ההעברה מדנדי למורמנסק.
אחוז גדול מהצוללות הללו אבדו גם במהלך המלחמה.
רק שתיים, HMS Sealion ו-HMS Seawolf, שרדו עד סוף המלחמה.
שתיים הוזמנו במסגרת תוכנית הבנייה של 1931:
שתיים הוזמנו במסגרת תוכנית הבנייה של 1932:
אחת שהוזמנה במסגרת תוכנית הבנייה של 1933:
שתיים הוזמנו במסגרת תוכנית הבנייה של 1934:
אחת שהוזמנה במסגרת תוכנית הבנייה של 1935:
הקבוצה השלישית והגדולה ביותר של צוללות מסדרת S כללה 50 צוללות.
הם היו הגדולות והחמושות ביותר בסדרת S ודרשו יותר אנשי צוות.
הם היו מהירות יותר בקשר אחד על פני השטח, אבל שני קשרים יותר איטיות כשהיו בצלילה.
רוב הקבוצה נבנו במספנות של סקוטס, מגרינוק או קאמל לירד אנד קו לימיטד, מבירקנהד, עם קומץ שנבנה בצ'טהאם, או על ידי Vickers Armstrongs Ltd, מבארו-אין-פורנס.
הבנייה בוצעה לאורך כל המלחמה, במיוחד בין 1941 ל-1945. מצוידות בקיבולת דלק גדולה יותר מקודמותיהם, הם פעלו הרבה יותר רחוק, בים התיכון ובאוקיינוס השקט.
הראשונות היו צוללות בהדחק של 842 טון, הכוללות את אלו שהוזמנו במסגרת תוכניות חירום המלחמה של 1939, 1940 ו-1941 (למעט Sea Devil ו-Scotsman), בתוספת Sturdy ו-Stygian של התוכנית של 1942; אלה נשאו צינור טורפדו ירכתיים חיצוני בנוסף לששת צינורות החרטום.
ספינות רבות ששרדו נותרו בשירות לאחר המלחמה.
Sportsman, שהועבר כעת לצי הצרפתי, אבדה מול טולון ב-1952 ו-Sidon טבעה לאחר תקלת טורפדו ב-1955.
חמש צוללות הוזמנו במסגרת תוכנית החירום המלחמתית של 1939.
עשרים צוללות הוזמנו במסגרת תוכנית 1940. אלה נבדלו מהחמישייה הראשונית בכך שהותקנו צינור טורפדו חיצוני בירכתיים, כמו כן הותקן תותח נ"מ אורליקון 20 מ"מ ומכ"ם התרעה אווירית.
HMS P222 שאבדה לפני שניתן היה להקצות לה שם.
שבע הצוללות הנוספות האחרונות (P81 עד P87) שהוזמנו במסגרת תוכנית 1940, כולן מוויקרס-ארמסטרונגס, בוטלו במהלך 1943 (ומעולם לא הונחו ולא נקראו).
15 צוללות הוזמנו במסגרת תוכנית 1941.
13 צוללות הוזמנו במסגרת תוכנית 1942.
HMS Springer – נמכרה לישראל, הופעלה מחדש באוגוסט 1959 כאח"י תנין, השתתפה במלחמת ששת הימים
שמונה צוללות הוזמנו במסגרת תוכנית 1943, אך רק ארבע הושלמו.
ארבע הצוללות האחרות בוטלו לאחר סיום המלחמה ב-1945, והן הפכו לעודף לדרישות של ימי שלום.
HMS Sanguine – נמכרה לישראל, הופעלה מחדש באוגוסט 1959 כאח"י רהב
כמה צוללות מסדרת S נמכרו או הושאלו לציים אחרים.
בשנת 1943 הועברה HMS Sturgeon לצי ההולנדי המלכותי כ-Zeehond.
בשנת 1944 הועברה HMS Sunfish לצי הסובייטי (ושמה שונה ל-V-1); היא הוטבעה באירוע שריפה ידידותית בזמן העברה למורמנסק.
ב-1948 הועברו שלוש צוללות לפורטוגל
בשנת 1952 הועברו ארבע צוללות לצרפת ונודעו כסדרת ספיר
HMS Sportsman הפכה לסיביל אך אבדה בתאונת צלילה בספטמבר 1952
בשנת 1959 נמכרו שתי צוללות לישראל
HMS Springer הפכה לאח"י תנין ולחמה במהלך מלחמת ששת הימים
HMS Sanguine הפכה לאח"י רהב
סדרת הצוללות אסטיוט היא סדרה של חמש צוללות צי גרעיניות (SNN) של שירות הצוללות של הצי המלכותי הבריטי.
צוללות האסטיוט הן צוללות התקיפה (צוללות צי) העיקריות של הצי המלכותי הבריטי ומהוות כמחצית מכלל שירות הצוללות של הצי המלכותי.
הן הוכנסו לשירות בהדרגה החל משנת 2010 כתחליף לצוללות מסדרת טרפלגר (שנמצאות בשירות הצי מאז 1983).
נכון לתחילת 2024, מתוך שבע צוללות שהוזמנו, ארבע הוכנסו לשירות מבצעי, אחת נמצאת בשלבי קליטה (צה"מ אנסון) ושתיים נוספות בשלבי בנייה (צה"מ אגממנון וצה"מ אגינקורט).
עד סוף 2026 עתידות כלל הצוללות להיכנס לשירות מבצעי במקביל להוצאה משירות של צוללת הטרפלגר האחרונה (צה"מ טריומף).
צוות - 98 אנשי צוות, אפשרות להכיל עד 109 אנשי צוות
טווח מבצעי - ברמה הטכנית לצוללת טווח בלתי מוגבל, אך כוללת אספקה ל-90 ימים בלבד
כור גרעיני רולס-רויס PWR 2 ליבה H עם מערכת סילון ימי
מנועי סולר 600 קילוואט MTU
הצוללות כוללות שישה צינורות לשיגור של עד 38 טורפדו ו/או טילי שיוט:
2 תרנים אופטים תאלס CM010
דבר שהיווה חידוש משפטי חשוב במשפט הבינלאומי.
בהמשך עשו זאת 55 מדינות, דבר שהיה בלתי אפשרי בתקופה כה קצרה, לולא החידש.
הדבר היווה צעד גדול בגלובליזציה של המשפט הבינלאומי.
המטרה העיקרית של צרפת ובריטניה הייתה לבטל את הפרייבטינג, חלק מהלוחמה הימית ושוד ימי לפיה צד לוחם נתן אישור רשמי לספינות בבעלות פרטית לתפוס ספינות אויב באמצעות מכתבי יפוי כוח .
על ידי שיבוש המסחר, פריבטירים יכולים להיות יעילים נגד אויבים התלויים במסחר ולאלץ אותם לפרוס את ספינות המלחמה שלהם כדי להגן על ספינות הסוחר שלהם.
בדרך זו, מדינות ימיות יכולות לנהל מלחמה נגד מעצמות יבשתיות גדולות יותר על ידי הרס המסחר שלהן.
הצהרת פריז קבעה מדיניות בינלאומית הקשורה לשייט נייטרלי ולוחמני בים הפתוח, והציגה כללים חדשים ל"פרסי מלחמה" , חלק מרכוש אויב שנתפס על ידי צד לוחם במהלך מלחמה או קרב, או לאחריהם, בדרך כלל בים.
הנציגים הסכימו על שלוש נקודות עיקריות: ספינות חופשיות מייצרות סחורות חופשיות, מצור אפקטיבי, וללא פריבטירים.
בתמורה לוויתור על הנוהג של תפיסת סחורות נייטרליות על ספינות אויב, התעקשה צרפת על נטישת חוק המלחמה הבריטי מ-1756 שאסר על בריטניה לסחור עם מדינות נייטרליות שסחרו גם עם האויב.
הצהרת ריו על סביבה ופיתוח, המכונה בקיצור הצהרת ריו, היא מסמך קצר שנכתב ב"ועידת האומות המאוחדות לסביבה ופיתוח" (UNCED) ב-1992, הידועה באופן בלתי פורמלי בשם פסגת כדור הארץ.
הצהרת ריו כללה 27 עקרונות שנועדו להנחות מדינות לפיתוח בר-קיימא עתידי, ונחתמה על ידי למעלה מ-175 מדינות.
בהתייחסות ל"טבע האינטגרלי והתלות ההדדית הקיימת בכדור הארץ, "הבית שלנו"", מכריזה הצהרת ריו על 27 עקרונות.
העיקרון הראשון קובע שפיתוח בר קיימא חשוב בעיקר לבני אדם, הזכאים לחיות חיים בריאים ופרודוקטיביים בהרמוניה עם הטבע.
סעיף 11 מבקש שמדינות יחוקקו חקיקה סביבתית.
סעיפים נוספים כוללים ניסוחים של עיקרון הזהירות המונעת, שאמור להיות "מיושם באופן נרחב על ידי מדינות בהתאם ליכולותיהן" (עקרון 15), ושל עקרון "המזהם משלם" אשר מדינות מתבקשות לאמץ כאשר זה תואם את האינטרס הציבורי ולא משבש את הסחר וההשקעות הבינלאומיות (עיקרון 16).
העיקרון האחרון מבקש את מימוש העקרונות האחרים מתוך רוח של רצון טוב.
הצוללות הגרעיניות מסדרת ניצחון הן סדרת צוללות גרעיניות המשרתות בצי הצרפתי.
בסדרה 4 צוללות טילים בליסטיים המצוידות בטילים גרעיניים.
הצוללות מסדרה זו הן הגדולות ביותר בצי הצרפתי.
4 צוללות הטילים הבליסטיים נושאות כמחצית מכלל ראשי הנפץ הגרעיניים של צרפת.
הצוללות פותחו בסוף המלחמה הקרה כחלק מהשילוש הגרעיני של הטלת פצצות גרעיניות ממטוסים, שיגור מהקרקע ושיגור מהים.
הצוללות מהוות חלק חשוב ביותר מיכולת ההרתעה של צרפת.
סדרת הצוללות מסדרת ניצחון תוכננו ונבנו במספנות שרבורג של תאגיד DCNS.
הצוללת הראשונה הושקה ביולי 1993 ונכנסה לשירות בשנת 1997. הצוללת השנייה, Le Temeraire (S617), נכנסה לשירות בינואר 2000. השלישית, Le Vigilant (S618), הושקה באפריל 2003 והוזמנה בשנת נובמבר 2004. הצוללת הרביעית והאחרונה בסדרת ניצחון, Le Terrible (S619) הוזמנה באוקטובר 2000. הצוללת הושקה במרץ 2008 ונכנסה לשירות מבצעי בספטמבר 2010.
מערכות החימוש והטילים של הצוללות מסדרת ניצחון כוללים 16 טילי M45 או M51 בעלי שישה עד עשרה ראשי נפץ גרעיניים בעוצמה של כ-75 קילוטון וארבעה צינורות טורפדו בקוטר 533 מילימטר.
ב-3 בפברואר או ב-4 בפברואר 2009 במהלך פעילות סיור באוקיינוס האטלנטי, התנגשה הצוללת Le Triomphant בצוללת הצי המלכותי HMS Vanguard.
כתוצאה מהתנגשות בעומק האוקיינוס לצוללת הצרפתית נגרם נזק לכיפת הסונאר בחזית הצוללת.
משרד הכוחות המזוינים מסר כי האירוע לא גרם לפציעות בקרב הצוות ולא סיכן את הבטיחות הגרעינית בכל עת.
הסרט חוקר את חייהם האישיים והמקצועיים של האסטרונאוטים הראשונים, תוך דגש על המאמצים הפיזיים והנפשיים שהם נאלצו להתמודד איתם.
הסרט היה כישלון קופתי שהכניס כ-21 מיליון דולר מול תקציב של 27 מיליון דולר.
למרות זאת, הוא זכה לשבחי ביקורת נרחבים, והיה מועמד לשמונה פרסי אוסקר בטקס האוסקר ה-56, מתוכם זכה בארבעה.
הסרט זכה להצלחה גדולה בשוק הווידאו הביתי.
בשנת 2013 נבחר הסרט לשימור במרשם הסרטים הלאומי של ארצות הברית על ידי ספריית הקונגרס כ"משמעותי מבחינה תרבותית, היסטורית או אסתטית".
הסרט דורג במקום ה-19 בסרטים מעוררי ההשראה של מכון הסרטים האמריקאי.
הסרט מתחיל בשנות ה-50, כאשר טייסי ניסוי, בראשות צ'אק ייגר (בגילומו של סם שפרד), פורצים את מחסום הקול, וממשיך עד לשנות ה-60, אז בוחרת נאס"א שבעה טייסים לשמש כאסטרונאוטים בתוכנית מרקורי, בהם ג'ון גלן (אד האריס), גורדון קופר (דניס קווייד) ואלן שפרד (סקוט גלן).
הסרט מציג את ההכנות הקשות שעוברים האסטרונאוטים ואת המאבק על המוניטין האישי והלאומי, כאשר ארצות הברית נמצאת במרוץ חלל מול ברית המועצות.
אד האריס בתפקיד ג'ון גלן
סם שפרד בתפקיד צ'אק ייגר
סקוט גלן בתפקיד אלן שפרד
דניס קווייד בתפקיד גורדון קופר
ברברה הרשי בתפקיד גלניס ייגר
לאנס הנריקסן בתפקיד וולטר שירה הבן
פרד וורד בתפקיד וירג'יל גריסום
הצוות המובחר זכה לשבחים רבים מצד המבקרים על בימויו, משחקו של צוות השחקנים, והצילום המרשים.
הסרט הפך לקלאסיקה ונחשב לאחד הסרטים המצליחים ביותר שנעשו על תוכנית החלל האמריקאית.
הוא זכה בארבעה פרסי אוסקר, כולל על העריכה והאפקטים הקוליים.
באתר "Rotten Tomatoes" קיבל הסרט ציון של 96% על סמך 53 ביקורות, מה שמעיד על הערכה רחבה מצד המבקרים.
ב-"Metacritic" קיבל הסרט ציון של 91 מתוך 100, המצביע על ביקורות חיוביות ביותר.
הצוללות מדגם VII הייתה סדרת צוללות גרמנית ששימשה את הקריגסמרינה במהלך מלחמת העולם השנייה.
סדרת VII הייתה סדרת הצוללות הנפוצה ביותר בשירות גרמני, ועם סך של 709 צוללות מדגם זה, היא גם סדרת הצוללות הנפוצה ביותר שאי פעם נוצרה.
דגם VII התבסס על דגם ה-II ושיפר משמעותית את הטווח המבצעי, שרידות הצוות וכוח האש.
רוב הצוללות כללו ארבעה צינורות שיגור טורפדו 533 מ"מ בקדמת הצוללת ואחד בירכתיים (עם 11 או 14 טורפדות), תותח סיפון 88 מ"מ ומקלע נ"מ.
צוללות ה-VII כללו מערך הנעה ששילב שני מנועי דיזל לשימוש על פני המים, ושני מנועים חשמליים לשימוש במצב צלילה.
דגם VIIA פותח בשנים 1933–1934 כדגם הראשון של סדרת הצוללות החדש, רוב הצוללות מדגם זה נבנו במספנת דשימג AG וסר בברמן, למעט ארבע שנבנו במספנות פרידריך קרופ גרמניאורפט בקיל.
למרות הצפיפות היחסית בצוללות אלו, הדגם החדש היה פופולרי בקרב הצוותים בשל מהירות הצלילה הטובה שלהן, מה שנחשב כמספק לצוות שרידות רבה יותר אל מול התקפות אויב לעומת דגמים גדולים ואיטיים יותר.
כמו כן, הסיבולת הנמוכה של הצוללות החדשות פירושה שהסיורים המבצעיים היו קצרים יותר.
צוללות VIIA כללו חימוש התקפי רב יותר עם ארבעה צינורות שיגור טורפדו בחרטום הצוללת וצינור נוסף בירכיתיה, הן נשאו לרוב כ-11 טורפדות וכללו בנוסף מקלעי נ"מ ותותח 88 מ"מ על גבי הסיפון.
במצב שלילה הצוללות הונעו על ידי שני מנועים חשמליים דו-פעמיים מסוג Brown, Boveri & Cie (BBC) GG UB 720/8, שהעניקו סך של 750 כוחות סוס (560 קילוואט) ב-322 סל"ד.
עשר צוללות מסוג VIIA נבנו בין השנים 1936 ו-1937. מלבד שתיים (ה-U-29 וה-U-30), כל הצוללות האלו הוטבעו במהלך מלחמת העולם השנייה.
משום קיבולת הדלק המוגבלת בדגם הראשוני, 24 הצוללות שנבנו בין 1936 ל-1940 מדגם VIIB, כללו תוספת של 33 טונות של דלק במכלי "אוכף" חיצוניים, מה שהוסיף לטווח הצוללת עוד 2,500 מייל ימי (כ-4,600 ק"מ) של טווח במהירות 10 קשר.
מנועים חזקים יותר הפכו את צוללות דגם B למהירות מעט יותר והן כללו שני הגים לזריזות רבה יותר.
חימוש הטורפדו שופר על ידי הזזת הצינור האחורי לחלק הפנימי של הסירה.
דגם ה-B איפשר לשאת טורפדו אחורי נוסף מתחת לציפוי הסיפון של חדר הטורפדו האחורי (ששימש גם כחדר המנועים החשמליים) ושני תאים אטומים למים מתחת לסיפון העליון יכלו להכיל שני טורפדות נוספים, מה שאיפשר לצוללות לשאת בסך הכל 14 טורפדות.
היוצא מן הכלל היחיד היה U-83, שלא כלל צינור שיגור טורפדו ירכתיים ונשא רק 12 טורפדות.
צוללות מדגם VIIB כללו רבות מהצוללות המפורסמות ביותר במלחמת העולם השנייה, כולל U-48 (המוצלחת ביותר), U-47 בפיקודו של גינתר פרין, U-99 בפיקוד אוטו קרצ'מר ו-U-100 בפיקודו של יואכים שפקה.
על פני השטח הונעה הצוללת על ידי שני מנועי דיזל, 6 צילינדרים 4 פעימות M6V 40/46 דיזלים (למעט מספר צוללות שהונעו על ידי שני מנועי דיזל מסוג גרמניאורפט 6 צילינדרים 4 פעימות F46) שהעניקו סך של 2,800–3,200 כוחות סוס (2,100–2,400 קילוואט) ב-470 עד 490 סל"ד.
במצב צלילה, הצוללת הונעה על ידי שני מנועים חשמליים AEG GU 460/8-276 (למעט מספר צוללות שעשו שימוש במנועים החשמליים של ה-VIIA), שהעניקו סך של 750 כוחות סוס (550 קילוואט) ב-295 סל"ד.
דגם VIIC היה הדגם הנפוץ ביותר מבין דגמי הצוללות, עם השקתן של 577 צוללות בין 1940 ל-1945. הדגם היה כמעט זהה ל-VIIB; אך כלל מערכת סונאר אקטיבי, מספר שיפורים מכנים קלים, ובנוסף היה ארוך בכ-60 ס"מ וכבד בכ-8 טון.
דגם ה-C הנפוץ הפך לפלטפורמה למספר ניסיונות ותתי-דגמים לאורך המלחמה, בהם ניתן למנות את דגם "צוללת נ"מ" (U-flak) שפותחה כאשר תקיפות גוברות של מטוסים ימיים הובילה לרעיון של הפיכת מספר צוללות מדגם VIIC לפלטפורמות נ"מ.
שתי כנות נ"מ מרובעות 20 מ"מ (4 מקלעים סך הכל) ותותח אוטומטי ניסיוני בקוטר 37 מ"מ הותקנו על גבי סיפון הצוללות, ולעיתים נוספו למערך שני מקלעי 20 מ"מ נוספים.
צוללות אלו נשאו רק חמש טורפדות, שהוטענו מראש בצינורות השיגור כדי לפנות מקום לצוות התותח הנוסף.
הצוללות השתלבו לצד צוללות אחרות ונתנו להן מטריית הגנה אווירית, אך תוך מספר שבועות חיל האוויר המלכותי התאים את טקטיקות התקיפה שלו ותרומתן של צוללות הנ"מ דעכה, עד כדי שהפרויקט נזנח והצוללות שהומרו הומרו חזרה לחימוש הסטנדרטי.
גרסה משופרת פותחה על בסיס לקחים מבצעיים שנלמדו אל מול מאמצי לוחמת הצוללות של בעלות הברית.
הגרסה הזו, שנקראה VIIC/41, הצליחה להוריד כ-11.5 טון ממשקל הצוללת הכולל על ידי התקנת ציוד קל יותר אך עם זאת גוף הצוללת עובה מ-18.5 מ"מ ל-21 מ"מ מה שאיפשר הגדלת עומק הצלילה המקסימלי ל-250 מטר במחיר תוספת של 10 טון.
במטרה לשפר את ביצועי השיט של הצוללת, החרטום הוגדל ב-13 ס"מ והסיפון הקדמי הורחב מעט - תצורה שזכתה לכינוי "חרטום אטלנטי" ואפיינה גם את אניות המערכה שרנהורסט וגנייזנאו.
סך הכל 88 צוללות מגרסה זו הושלמו, כאשר האחרונה בהן הייתה ה-U-1308 שהושקה ב-17 בינואר 1945.
שיפורים נוספים למהירות ועומק הצלילה תוכננו בגרסה VIIC/42, זו כללה עיבוי נוסף של דפנות הצוללת, שיפור המנועים לכדי 2,200 כ"ס (ב-530 סל"ד) והגדלה במידות הצוללת.
שינויים אלו איפשרו הגדלה משמעותית בעומק הצלילה לכדי עומק מקסימלי של 500 מטר ויכולת אחסון של יותר דלק מה שהרחיב את הטווח המבצעי של הצוללת.
תוכננו להיבנות 174 צוללות מגרסה זו, אך לבסוף הפרויקט נזנח בספטמבר 1943 לטובת דגם XXI החדש.
גרסה נוספת שהוצעה (ולא הגיעה לכדי מימוש) הייתה ה-VIIC/43, שתוכננה להתבסס על מפרט ה-VIIC/42 אך עם תוספת משמעותית של חימוש; עם שישה צינורות שיגור קדמיים וארבעה צינורות שיגור טורפדו אחוריים.
דגם VIID, שתוכנן בשנים 1939 ו-1940, היה גרסה מוארכת ב-10 מ' של דגם ה-VIIC לשימוש כצוללת מקשת.
המוקשים נישאו ושוחררו משלושה מפלסים של חמישה צינורות אנכיים שמוקמו מאחורי צריח הניתוב.
גוף הספינה המורחב גם איפשר אחסון של אספקה ודלק רבים יותר.
צוללת אחת בלבד מדגם זה (ה-U-218) הצליחה לשרוד את המלחמה; חמשת האחרים הוטבעו, וכל אנשי הצוות שלהם נהרגו.
דגם VIIF פותח בשנת 1941 כצוללות אספקה לחימוש מחדש של צוללות בלב ים.
לשם כך הוא כלל גוף מוארך מה שהפך אותו לגדול והכבד ביותר מבין דגמי ה-VII.
הם היו חמושים באופן זהה לשאר דגמי ה-VII, אלא שהוגבלו לעד 39 טורפדוים ולא היו להם רובי סיפון, מבחינת הנעה מנועי דגם VIIF היו זהים ל-VIID.
רק ארבע צוללות מדגם VIIF נבנו.
שניים מהם, U-1062 ו-U-1059, נשלחו לסייע לכוח מונסון במזרח הרחוק; U-1060 ו-U-1061 נשארו באוקיינוס האטלנטי.
שלושה הוטבעו במהלך המלחמה והצוללת היחידה ששרדה נמסרה לבעלות הברית עם כניעת גרמניה, היא הושמדה והוטבעה על ידי הצי המלכותי.
הצי המלכותי הנורווגי - 3 צוללות שלל שירתו בצי הנורווגי; אלו היו: U-926, U-1202 ו-U-995, שהפכו לצוללות הנורווגיות "קיה", "קין" ו-"קאורה".
- הצוללת U-570 נתפסה ב-1941 והוכנסה לשירות הצי המלכותי בשם "צה"מ גראף" במהלך המלחמה.
הצי הספרדי - הצוללת U-573 נמכרה לספרד ב-1942 אחרי כשנה בשירות הקריגסמרינה, בשירות ספרדי נקראה G-7, ב-1961 שונה שמה ל-S-01 והיא הוצאה משירות לבסוף ב-1970.
הצהרת קמבון הייתה הצהרה מ-4 ביוני 1917, שמסר הדיפלומט הצרפתי ז'יל קמבון במכתב למדינאי הציוני נחום סוקולוב, ואשר לפיה ממשלת צרפת תומכת בהתיישבות יהודית בארץ ישראל.
זו הייתה הצהרת התמיכה הראשונה של מעצמה בעד התנועה הציונית; היא קדמה להצהרת בלפור במספר חודשים ועודדה את קבלתה.
משרד החוץ הצרפתי היה מודע כבר בתחילת מלחמת העולם הראשונה לשאיפות של יהודים ציונים להתיישב בארץ ישראל וייחס חשיבות מסוימת לסוגיה זו.
חלק מהדיפלומטים הצרפתיים סברו שלדעת הקהל של יהודים בארצות הברית יכולה להיות השפעה על המאמץ לשכנע את ארצות הברית להצטרף למלחמה.
הנחתם הייתה שיהדות ארצות הברית היא ציונית בהרבה מיהדות צרפת.
הנחה נוספת הייתה שליהודים יש זיקה חזקה לתרבות הגרמנית, בין השאר משום שיידיש היא שפה גרמאנית.
בסוף 1915 נשלח נחום סלושץ כנציג לא רשמי של צרפת בקהילות היהודיות בארצות הברית; סלושץ העביר באופן עקבי מסרים שמטרתם לעודד את ממשלת צרפת לאמץ עמדה התומכת בציונות.
מאמציו הצליחו במידה מוגבלת – ב-1915 העבירה ממשלת צרפת מסר חשאי לוועד היהודי-האמריקאי שהצורך להגן, להרחיב, ולשמור על החירות של הקהילות היהודיות בפלשתינה "לא נשכח בצרפת ובאנגליה".
עם זאת, עד 1917 אימצו הצרפתים עמדה אמביוולנטית כלפי הציונות.
צרפת בחרה להתעלם ממברק ששלח אדוארד גריי במרץ 1916, שבו הוא הציע לרוסים ולצרפתים ששלוש מדינות ההסכמה יפרסמו הצהרת תמיכה משותפת בציונות.
בסוף 1915 ותחילת 1916 ניהלו צרפת ובריטניה משא ומתן על הסדר עתידי במזרח התיכון, שהוביל להסכם סייקס–פיקו.
במסגרת הסכם זה, שנערך עוד לפני שנכבש הלבנט מידי האימפריה העות'מאנית, הוחלט שרוב שטחה של פלשתינה יהיה תחת שלטון בין-לאומי.
שני הצדדים להסכם לא היו מרוצים מהסדר זה, שלמעשה הכין את הקרקע לדרישות טריטוריאליות סותרות; הן הבריטים והן הצרפתים האמינו שהשליטה בפלשתינה תיקבע בהמשך, ולא על פי ההסכם.
הנציג הבריטי, מארק סייקס, סבר שתמיכה צרפתית בשאיפות התנועה הציונית תשפר את עמדתה של בריטניה במשא ומתן עתידי על השליטה בפלשתינה.
כדי לקדם זאת, הוא שאף ליצור קשר ישיר בין נחום סוקולוב, שהיה חבר הוועד הפועל הציוני המצומצם (ההנהלה הציונית של התקופה), לבין הממשלה הצרפתית.
המגעים בין סוקולוב לצרפתים החלו בפגישה עם שארל פרנסואה ז'ורז'-פיקו, שהתקיימה בפברואר 1917 ביוזמת סייקס.
בפגישה זו הבהיר סוקולוב לפיקו, שההנהגה הציונית מעוניינת בשלטון בריטי לאחר סילוק האימפריה העות'מאנית.
פיקו מצידו הדגיש שצרפת לא תהיה מוכנה לוותר על דרישותיה בפלשתינה.
הוא ייעץ לסוקולוב לא להעלות את הנושא בצרפת, משום שהצרפתים אינם תומכים בציונות ולא יהיו מוכנים לוויתורים בפלשתינה.
עם זאת, הוא הבטיח להביא את נושא השאיפות הציוניות לידיעת הממשלה הצרפתית בנימה אוהדת.
על אף שהפגישה בפברואר לא הובילה להתפתחות משמעותית, ייעץ סייקס לסוקולוב להיפגש שוב עם הצרפתים בפריז בתחילת אפריל.
סוקולוב הציג לפיקו ולדיפלומטים צרפתים אחרים, בכללם קמבון, תוכנית ליישוב יהודים בפלשתינה, שלדבריו כבר אושרה על ידי אישים בריטים מסוימים.
ה"תוכנית" הייתה לקיים בפלשתינה משטר "סוזרני", שבמסגרתו ישות מדינית יהודית תהיה כפופה למרותה של מעצמה.
המטרה של סוקולוב, בעידודו של סייקס, הייתה להציג את הציונים כמי שמתלבטים עדיין לגבי העדפתם, לשלטון בריטי או צרפתי, וזאת על מנת לדחוק בצרפתים להכריז על תמיכתם בציונים.
ישנן גרסאות שונות לגבי תגובת הצרפתים, וסוקולוב עצמו חשב שהתגובה של פיקו הייתה צוננת.
ב-9 באפריל התקיימה פגישה נוספת, שבה השתתפו פיקו, המזכיר הכללי של משרד החוץ הצרפתי, ז'יל קמבון, אחיו, השגריר בלונדון פול קמבון, והדיפלומט פייר דה מז'רי, שכיהן כמנהל האגף המדיני במשרד החוץ.
השיחה נסובה בעיקר על ההשפעה האפשרית של תמיכה בציונות על יהדות ארצות הברית ורוסיה.
המדינאים הצרפתים הגיעו למסקנה שהתוצאה תהיה חיובית ותעזור לגייס תמיכה בבעלות הברית.
הם החליטו לאפשר לסוקולוב לשלוח מברק לארגונים הציוניים בשתי המדינות, דרך ערוץ תקשורת צרפתי, שבו הוא יאשר כי פריז נוטה לתמוך בתוכנית הציונית.
באותה פגישה ייעצו הצרפתים לסוקולוב לנסוע לרומא ולוותיקן כדי להשיג את תמיכתן של הכנסייה הקתולית וממשלת איטליה.
סוקולוב נפגש בסוף אפריל עם מספר אישים, ביניהם ראש ממשלת איטליה פאולו בוזלי והאפיפיור בנדיקטוס החמישה עשר.
הפגישות נחשבו להצלחה, והוא השיג הבעת תמיכה מהאפיפיור ומהאיטלקים.
בינתיים, מספר התפתחויות חיזקו את הנטייה של הצרפתים להביע תמיכה בשאיפות הציוניות.
ראשית, שמועות הגיעו לממשלה הצרפתית מהאג ומקופנהגן לגבי כוונה של הגרמנים להכריז באופן מיידי על תמיכתם בציונות.
שמועות אלה הגבירו את החשש שהגרמנים יצליחו לזכות בדעת הקהל היהודי בעולם.
מספר ימים לפני שחזר סוקולוב לפריז, הכין קמבון מזכר שלפיו הכרזה גרמנית עשויה להביא לתמיכה של "דעת הקהל היהודי והממון היהודי בכל העולם" בגרמניה.
התפיסה שלפיה היהודים מהווים כוח בין-לאומי רב עוצמה והשפעה הובעה במכתב אחר שכתב קמבון לפייר דה מרז'רי ב-7 במאי 1917. במכתב הוא טען שהכמיהה של היהודים בפולין וברוסיה לארץ ישראל אינה קשורה לסוציאליזם או לשאיפה לאומית, אלא היא "בבסיסה תלמודית, כלומר כמיהה דתית".
בנוסף, הוא כתב, "הודות לעושרם [של היהודים], לנכסים שהם שומרים בינם לבין עצמם, ולפעולותיהם המרשימות מנהיגים בורים, הם מייצגים כוח בין-לאומי...
מדיניות חכמה חייבת, אם כן, לאפשר ליהודים לצפות להתאגדות בפלשתינה, אבל בתוך המסגרת של הלאומים הקיימים, לא כאומה עצמאית".
שנית, הממשלה הצרפתית עקבה בדאגה מסוימת אחר המתרחש במסגרת המהפכה הרוסית והשלכותיה של מהפכת פברואר.
בנוסף, ארצות הברית הכריזה בתחילת אפריל על הצטרפותה למלחמה לצד מדינות ההסכמה.
בהקשר זה, הצרפתים חשבו שחשוב לשמור על אהדת היהודים, הן בארצות הברית והן ברוסיה, ולהימנע ממצב שבו הם מתנגדים למלחמה.
בהגיעו לפריז טען סוקולוב שבכוונתו לנסוע לכנס של יהדות רוסיה בפטרוגראד.
הצרפתים ביקשו שסוקולוב ישתמש בהזדמנות זו כדי להשפיע על דעת הקהל היהודית, וסוקולוב השיב שהוא יזדקק למסמך רשמי שעליו הוא יסתמך כדי לגבות את הצהרותיו לגבי נכונותם של הצרפתים לתמוך בהתיישבות הציונית.
המסמך שסיפקו הצרפתים הוא ההצהרה של קמבון בשם הממשלה הצרפתית במכתב לסוקולוב.
קמבון לא הצהיר במכתבו על תמיכה בגוף מדיני-יהודי, אך הוא הביע תמיכה בתוכנית להרחבת היישוב היהודי ולתחייה מחדש של הלאומיות היהודית בארץ ישראל:
ההצהרה הצרפתית זירזה את נכונות הבריטים למסור הצהרה רשמית בדבר תמיכתם בכינון בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
באמצע יוני 1917 פנו רוברט ססיל ורונלד גרהאם , שניהם תומכים של הציונות, לארתור ג'יימס בלפור, בטענה שהגיעה העת להצהרה דומה מצד הממלכה המאוחדת.
בלפור הסכים והזמין את חיים ויצמן להשתתף בניסוח ההצהרה, שלאחר חודשים של עבודה הפכה להצהרת בלפור.
על פי בני מוריס, הצרפתים קיוו שהצהרת קמבון תחזק את עמדתם במשא ומתן על השליטה בפלשתינה, אך "באופן אירוני, ההצהרה הצרפתית סללה את הדרך לזו של בריטניה, וזו סייעה לבריטניה להבטיח את הדרת הצרפתים מהארץ המובטחת".
הצוללות מדגם 209 הן משפחה של צוללות תקיפה דיזל-חשמליות מתוצרת גרמניה, שפותחו במספנות הוואלדטסוורקה-דויטשה ורפט בקיל, ויוצאו למספר רב של מדינות ברחבי העולם.
בין שנות ה-70 ועד תחילת המאה ה-21 נבנו 61 צוללות מדגם זה, כאשר רבות מהן הורכבו במספנות מקומיות תחת רישוי, בהן בברזיל, הודו, דרום קוריאה וטורקיה.
הצי הטורקי הפך למפעיל הגדול ביותר עם 14 צוללות, והדגם שירת גם בציים של יוון, דרום אפריקה, אינדונזיה, הודו, קולומביה, פרו, צ'ילה, קוריאה הדרומית, מצרים ואחרות.
סדרת הצוללות של חיל הים הישראלי דולפין מבוססת גם היא על גרסה ייחודית ומוגדלת מעט של הדגם 209.
ההזמנה הראשונה נחתמה ב-1967 מול יוון, וב-1971 נכנסה לשירות הצוללת הראשונה.
בניגוד לסדרות קודמות (כמו דגם 206), צוללות מדגם 209 מעולם לא הופעלו על ידי הצי הגרמני עצמו, אלא יועדו מראש לייצוא, עובדה יוצאת דופן שתרמה להפיכתן לדגם הצוללות הקונבנציונליות הנפוץ ביותר במערב.
עיצוב הצוללת התבסס על מבנה גוף יחיד פשוט ויעיל, עם פריסה שאפשרה ראות לאורכה מקדמת הצוללת ועד חדר המכונות בירכתיים.
שילוב של ארבעה מנועי דיזל, מנוע חשמלי בהספק 5,000 כוחות סוס ומערך סוללות גדול העניק לה מהירות תת-ימית של מעל 20 קשר ויכולת הפלגה ממושכת בשקט יחסי.
במהלך השנים פותחו גרסאות שונות במשפחה: 1100, 1200, 1300, 1400 ו-1500, אלו כללו שיפורים במערכות ההנעה, האלקטרוניקה והחימוש.
כולן צוידו ב-8 משגרי טורפדות בקוטר 533 מ"מ, עם אפשרות לשיגור מוקשים וטילי הרפון נגד ספינות.
צוללות מדגם 209 נטלו חלק גם בזירות מבצעיות, כך למשל הפעיל אותן הצי הארגנטינאי במלחמת פוקלנד.
הצוללות עברו במהלך השנים שדרוגים רבים במערכות הנעה, סונאר, בקרת אש וחימוש, כדי להתאים לאיומים משתנים ולאריכות ימים מבצעית.
אחת המוכרות שבהן, KRI ננגלה האינדונזית, נבנתה ב-1978 ועברה השבחות בגרמניה ובהמשך בדרום קוריאה, עד שאבדה בתרגיל ימי ב-2021.
נכון לעשור השלישי של המאה ה-21, רבות מהצוללות ממשיכות לשרת בציים שונים, גם לאחר כניסת מחליפתן המתקדמת יותר מדגם 214. היכולת לשלב עלות נמוכה יחסית, חמקנות, טווח פעולה גדול וגמישות תפעולית הפכו את ה-209 לאבן דרך בהתפתחות הצוללות הקונבנציונליות, ולדגם מכונן בהיסטוריה הימית המודרנית.
גל הוא השם שניתן בחיל הים הישראלי לסדרת צוללות מדגם 540 של חברת ויקרס (Vickers) הבריטית.
שלוש צוללות מדגם זה, אח"י (ראשי תיבות של אוניית חיל הים) גל, אח"י תנין ואח"י רהב, שירתו בחיל הים הישראלי משנות השבעים, עד לסוף התשעים.
לאח"י "תנין" ואח"י "רהב" מדגם גל קדמו צוללות באותו שם, אשר היו מסדרה S והיו הצוללות הראשונות בחיל הים, לפני שהוצאו מן השרות בשנות השישים המאוחרות.
מקור שמות שתי הצוללות האחרונות בשמות שתי מפלצות המתוארות בספר ישעיהו – "רהב" ו"תנין": .
הצוללות הקודמות של חיל הים מסדרת T סיימו את שירותן בשנת 1974, ורק כעבור כשנתיים חודשה פעילות הצוללות, עם כניסתן לשירות של הצוללות מסדרת גל.
הצוללות מסדרת גל נבנו עבור חיל הים במספנות ויקרס בבריטניה על פי תכנון גרמני שהיה מבוסס במידה רבה על דגם 206 הגרמני.
הפעיל אותן צוות מצומצם, שליש מגודלו של הצוות שהפעיל את צוללות ה-T.
טווחי הסיור הוקטנו והותאמו למלחמה באויבים השוכנים בימים ובחופים קרובים.
למרות גודלן הקטן צוידו צוללות "גל" במיטב כלי הנשק, התצפית, ההאזנה והאלקטרוניקה של אותה תקופה, ובהם מגלה שידורי מכ"ם מתוצרת "אלביט".
הצוללת הראשונה, אח"י גל בפיקודו של רס"ן ישראל לשם, הגיעה לארץ ב-21 בדצמבר 1976. הצוללת השנייה שהושקה, אח"י תנין בפיקודו של רס"ן דורון עמיר הגיעה לנמל חיפה ביולי 1977. אח"י רהב בפיקודו של רס"ן עמירם עינת הגיעה לחיפה בדצמבר 1977.
בסוף 1979 החלה התקנתה של מערכת לשיגור טילי "הרפון" בכל אחת מצוללות גל, והמערכת הפכה למבצעית ב-1983.
הצוללות מסדרת גל השתתפו בלחימה מול חופי לבנון במהלך מבצע שלום הגליל.
אח"י רהב הוצאה משרות ב-1997 ונגרטה.
אח"י תנין הייתה האחרונה לצאת מהשרות.
בטקס שנערך בחיפה ב-2002 הורד נס שירות פעיל מהצוללת ובכך הסתיימה הפעלת הדגם בחיל הים.
אח"י תנין וגל הובלו לאחר תקופת אחסנה בנמל חיפה למספנה בגרמניה שם הן המתינו לאיתור קונה.
הצופה היה יומון ישראלי בעל אופי דתי-לאומי שיצא לאור במשך 71 שנה, מ-1937 ועד 2008, אז התמזג עם העיתון מקור ראשון.
העיתון נוסד בכ"ו באב תרצ"ז (3 באוגוסט 1937) על ידי הרב מאיר בר-אילן כביטאונה של תנועת המזרחי.
בראשית דרכו הוא הופיע שלוש פעמים בשבוע בירושלים, ובתאריך י"ג בטבת תרצ"ח (17 בדצמבר 1937) החל להופיע מדי יום ביומו ובמקביל מערכת העיתון עברה לתל אביב.
במשך ימי השבוע העיתון נמכר למנויים בלבד, ומהדורת סוף השבוע נמכרה גם בדוכנים.
מערכת העיתון ישבה בתל אביב, ברחוב הרצל ולאחר מכן ברחוב המסגר.
במשך שנים רבות היה ביטאונה של המפד"ל, ובמאי 2003 נמכר לאנשי העסקים שלמה בן צבי ורון לאודר.
מאז שרר ערפל סביב עתידו, עקב תוכניות של בן צבי למזגו עם השבועון מקור ראשון, ולהפכו למוסף שבועי בתוך מקור ראשון.
ב-25 באפריל 2007 מוזג העיתון היומי עם "מקור ראשון".
עיתון סוף השבוע המשיך להופיע עד 26 בדצמבר 2008 ואז נסגר סופית.
11 מעובדיו פוטרו ו-18 עברו למקור ראשון.
העיתון זקף לזכותו מספר הישגים עיתונאיים כמו חשיפת פרשת העמותות של ראש ממשלת ישראל דאז אהוד ברק, וההבטחות לכאורה שנתן בזמנו הנשיא עזר ויצמן לשחרר עצירים ביטחוניים.
העיתון פרסם מאמרים על תאוריות הקשר על רצח רבין, והוביל את המאבק הציבורי להעמדתו לדין של אבישי רביב.
גיליונות העיתון בין השנים 1937–1969 זמינים באתר עיתונות יהודית היסטורית.
העיתון כלל בתחילה רק 'מעטפת' חדשותית, מגזין שבועי, 'השבוע', ויומן חדשותי שבו נכלל גם מוסף ספרות.
לאחר רכישת העיתון בידי שלמה בן-צבי ב-2003 נעשה ניסיון לעשות שינוי בעיתון אולם מחאת הקוראים הביאה לביטול רוב השינויים, למעט הכללת המוסף 'דיוקן' (מבית מקור ראשון) בגיליון יום שישי.
חלקי העיתון בתקופה שלפני סגירתו היו:
מעטפת חדשותית - ידיעות חדשותיות, מאמר המערכת, מדורי כלכלה, מדע, ספורט ומודעות וכן טור על הנעשה במזרח התיכון.
השבוע - מוסף שבועי ובו כתבות, ראיונות וטורים אישיים.
עורכת המוסף הייתה לימור גריזים-מגן.
המוסף - מוסף אקטואליה שבועי שנערך על ידי לירון נגלר-כהן וכלל טורים קבועים בנושאי פוליטיקה ומאמרים פובליציסטיים שונים וכן את מדור הספרות וההגות 'ספרים וסופרים' (בעריכת חיותה דויטש).
מדור הספרות וההגות היה במה לדיונים חשובים בציונות הדתית.
מעל דפיו התנהל הוויכוח על שיטת הרבדים, תנ"ך בגובה העיניים ועוד.
כן כלל המוסף את טורו הוותיק של העיתונאי מאיר עוזיאל - "שיפודים" שעבר אליו ממעריב לאחר פרישתו של עוזיאל מהעיתון.
המדור המפורסם ביותר בטור זה היה 'פינת השלולית'.
דולפין הוא שמה של סדרת צוללות דיזל ברשות חיל הים הישראלי.
שלוש צוללות מדגם זה מהוות את עיקר צי הצוללות של החיל.
מחירן כ-340 מיליון דולר כל אחת.
הצוללות בסדרה הן אח"י דולפין, אח"י לויתן ואח"י תקומה.
הצוללות פותחו בישראל אך בנייתן נעשתה בגרמניה במימון גרמני וישראלי.
על פי הערכות הצוללות מותאמות לשיגור טילי שיוט שפותחו בישראל (על פי פרסומים שונים מדובר בטילי פופאי), אותם ניתן גם לחמש בראשי קרב גרעיניים לטווח של 1,500 ק"מ, ובכך מעניקות לישראל יכולת "מכה שנייה" גרעינית, למקרה שתותקף בנשק להשמדה המונית.
ישראל וגרמניה דנו בבניית הצוללות מאז תחילת שנות ה-80, והן נבנו בגרמניה במידה רבה בגלל העדר אפשרות לבנות צוללות לא גרעיניות בארצות הברית.
כדי להרגיע את דעת הקהל בגרמניה ובישראל ולספק עבודה למספנות הגרמניות, החליט הקאנצלר הלמוט קוהל כי גרמניה תממן את עלות שתיים וחצי מהצוללות.
הצוללות מדגם ה"דולפין" נבנו במספנות הוואלדטסוורקה-דויטשה ורפט (HDW) בגרמניה, על בסיס התאמות שנעשו לצוללות מדגם 209 שפותח אף הוא במספנות.
בצוללת קיים תא רטוב/יבש לשיגור צוללים בעת צלילה.
שלוש הצוללות נכנסו לפעילות בהדרגה בין 29 במרץ 1999 לבין 26 ביולי 2000.
לאחר שנת 2000 חיל הים הזמין שלוש צוללות נוספות, מסדרת דולפין AIP.
הצוללות החדשות הן בעלות מערכות טכנולוגיות חדישות יותר ואפשרות לשהייה ארוכה יותר מתחת למים עם מערכות הנעה לצוללות ללא תלות באוויר חיצון.
שתיים מהן משרתות בחיל הים והשלישית בבנייה.
ב- 20 בינואר 2022 חתמה ישראל על הסכם נוסף עם חברת טיסנקרופ הגרמנית לרכישת שלוש צוללות נוספות מסדרת דקר במחיר של כ-3 מיליארד אירו.
צוללות אלה יחליפו את הצוללות המתיישנות מסדרת דולפין.
לפי ההסכם, הצוללת הראשונה צפויה להגיע בתוך כ-9 שנים.
ב-30 ביוני 2009 פורסם כי לפחות צוללת אחת השתתפה בתמרון ימי שנערך בים סוף בשיתוף כלי שיט שונים של חיל הים.
ב-14 ביולי 2013 נטען שצוללת ישראלית מסדרת דולפין תקפה מחסן טילי יבשה-ים בלטקיה שבסוריה.
במחצית הראשונה של 2021 דווח על נוכחות של צוללת מסדרת דולפין בים סוף ובנמל אילת, לאחר שעברה בתעלת סואץ.
הצופים החלוציים הייתה תנועת נוער שהוקמה במאי 1951 על ידי יוצאי תנועת הצופים העבריים, בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד והקמת איחוד הקבוצות והקיבוצים.
המועצה הארצית ה-16 של תנועת הצופים העבריים, שהתכנסה בירושלים בחול המועד סוכות תשי"א (אוקטובר 1950), הוכנה מראש בלי שיתופם של נציגי המפעלים אנשי מפ"ם, במטרה להביא לידי הכרעה.
הרצאות הפתיחה, הדיונים וניסוח ההחלטות נועדו להעמיד סוף סוף את עקרונות התנועה על דיוקם החד-משמעי, שיחייב גם מסקנות מעשיות.
הכוונה הברורה הייתה לשלול מהבוגרים אנשי מפ"ם את האפשרות להדריך בתנועת הצופים מבלי להתכחש ל"אני מאמין" שלהם, שכלל שלילה מוחלטת של הדמוקרטיה ה"בורגנית" ותמיכה במפלגה הקומוניסטית שבראשות סטלין.
החלטות המועצה היו טעונות אישור של ההנהגה הראשית.
בישיבה ביום 11.10.1950, שהתכנסה לדון בהחלטות המועצה ולהנחות את ועדת המדריכים, עשו נציגי המפעלים - יוסי כהן ממעגן מיכאל, ברנדי ובוכסי מבארי ויעקב ורסנו מפלמחים - ניסיון נוסף לשנות את הגזירה.
בנימוקים שונים, פורמליים ומוסריים כאחד, תבעו מן המרכז שלא לראות את החלטות המועצה - היא הגוף העליון של התנועה - כמחייבות, לא להפעילן, או לכל הפחות לפרשן באופן שלא ישלול מהם את הזכות להדריך בתנועה.
טענתם העיקרית הייתה שהשקפות פוליטיות של מדריכים אינם מעניינה של תנועת-הנוער ויש להתאחד סביב המשותף, הוא החינוך להגשמה חלוצית.
אולם רוב חברי המרכז ובראשם אריה כרוך, חמדה אסיאו, הלל ברזל וחיים אדלר, לא האמינו עוד ברצונם או ביכולתם של החברים הללו להינתק מן האידאולוגיה הסטליניסטית, בה דבקה מפ"ם אותה עת, בעת מילוי תפקידם החינוכי.
לאחר החלטת המרכז, יצאו אנשי המפעלים למלחמה גלויה בהם.
תחילה ארגנו כינוס מחאה של קיבוצי הצופים, אך זה הוחרם על ידי אנשי חצרים ותל קציר.
אחר-כך הביאו את הנושא לבירור בפני החניכים בשכבות המתבגרים.
התסיסה שעורר הפולמוס בקרב הצופים אילצה את המרכז לנקוט באמצעים נגד המדריכים "המורדים" ולמנוע מהם את הגישה אל החניכים.
כ- 200 צופים בתל אביב וכ- 800 בחיפה - אחוז לא מבוטל בתנועה בת 7,000 חברים - התייצבו לימין מדריכיהם המודחים.
הם הצהירו על הזדהותם עם מפעלי הצופים ועל התנגדותם להחלטות המועצה ובכך הוציאו את עצמם משורות הסתדרות הצופים.
בפסח תשי"א (אפריל 1951) כונסה בירושלים המועצה הארצית ה-17, בלא שהוזמנו אליה הצופים הללו ונציגי חמשת המשקים: מעגן מיכאל, בארי, פלמחים, יראון, ותל רעים.
פילוגה של תנועת הצופים היה לעובדה.
ב-2 במאי 1951 פרסמה "קבוצת מדריכים שהוצאה מן התנועה" גילוי-דעת בעיתון דבר ל"פרשת הפילוג בהסדרות הצופים".
לאחר שגוללו את השתלשלות העניינים מנקודת מבטם והטילו את האחריות לפילוג על יריביהם בהנהגת התנועה, הודיעו על החלטתם להקים תנועת נוער חלוצית עצמאית שתמצא את משענתה החינוכית והציבורית במפעלי ההתיישבות של הצופים.
"תנועת הצופים החלוציים", כפי שקראה לעצמה, הגדירה את עצמה מיד לקיבוץ המאוחד ולא עבר זמן רב עד שהצטרפה אל אחותה, תנועת המחנות העולים.
היה זה תהליך מתבקש מאליו לאור הזהות האידאולוגית בין שתי התנועות והדמיון הרב במקורותיהן ובהתהוותן.
זמן מה נקראה התנועה החדשה "המחנות העולים - הצופים החלוציים" עד ששינתה את שמה ל"דרור - המחנות העולים".
הצומח הים-תיכוני בישראל הוא בִּיּוֹמָה (חברה אקולוגית המשתרעת על פני אזור טבעי נרחב), הכולל את כלל חברות הצומח באזור ההר המרכזי, במישור החוף מהצפון עד לאשקלון, בגליל, בגולן ובמורדות החרמון - עד לגובה של כ-1500 מטר.
הצומח, באופן כללי, מושפע ממספר רב של תנאי סביבה.
בין הגורמים החשובים, ניתן להצביע על האקלים, התנאים האדפיים (תנאי הקרקע) - הכוללים את הקרקע, המסלע, המפנה והרום, והאדם, הגורם לשרפות, כריתה, רעייה ועיבוד חקלאי.
האקלים האופייני לכלל האזור הים-תיכוני בארץ הוא חורף קצר, קר ולח, וקיץ ארוך, יבש וחם.
ממוצע הטמפרטורה השנתית הוא 19oC.
בשל הקרבה למדבר בחלקו הדרומי של האזור הים-תיכוני, קיים מפל בלחות מצפון לדרום, וכן ממערב למזרח - בשל הירידה הטופוגרפית במזרח, והקרבה לים במערב.
למעשה האקלים הים-תיכוני בארץ משתנה בין מישור החוף - החם והלח, דרך ההר - הקר יחסית והלח, סְפַר המדבר החם והיבש וכלה בחרמון - הקר והיבש.
המסלע ממנו בנוי הקטע ההררי של האזור הים-תיכוני הוא סלעי משקע ימיים, בעיקר גיר, דולומיט, חוואר, קירטון, חרסית ונארי, בני תקופות הקרטיקון התחתון עד האאוקן.
אזור הגליל מכוסה בסלעים וולקניים צעירים מן הנאוגן.
החרמון בנוי מסלע דומה לזה של אזור ההר, אלא שהוא עתיק יותר - בן תור היורה.
למסלע של החרמון, השפעה רבה מאוד על האקלים.
הסלע הקשה של החרמון קרסטי מאוד, המים מחלחלים לעומק רב, ועל אף כמויות המשקעים הגדולות, אקלימו של החרמון יבש בקיץ.
הקרקעות באזור הים-תיכוני בישראל עוצבו בעיקר על ידי שלושה גורמים:
שטיפה ובליה של הסלע המקומי על ידי מים.
השקעה של סחף איאולי (הנסחף על ידי הרוח) מהמדבר.
סחיפת הקרקע הקיימת על ידי מים.
הקרקעות האופייניות לחבל הים-תיכוני בארץ ישראל הן:
טרה רוסה - קרקע אדומה או חומה, מכסה גיר או נארי.
תגובת הקרקע בסיסית, ובסוגים מסוימים נייטרלית.
מצויה בהרים בצפון הארץ ומרכזה.
רנדזינה בהירה - קרקע חומה-אפורה, מכסה קירטון או חוואר באזור האקלים הים-תיכוני וגיר ודולומיט באזור האקלים הערבתי, בינונית בעומקה, מרקמה חרסיתי עד סייני-סילטי, התגובה בסיסית.
רנדזינה חומה - קרקע חומה, מכסה גיר, קירטון ונארי, רדודה.
מכילה כמויות גדולות של הומוס (שרידי חומר צמחי מפורק).
מצויה בגבעות בצפון הארץ ומרכזה.
גרומוסול בזלתי - קרקע חומה כהה או חומה אפורה, עמוקה, עשירה במונטמורילוניט (מינרל חרסיתי הסופג מים רבים).
ללא חתך מוגדר, קרקע הנסדקת בקיץ - דבר הגורם לערבוב מתמיד של שכבות הקרקע.
פרוטוגרומוסול - קרקע חומה כהה, מכסה בזלת, רדודה, תגובה נייטרלית.
תופחת ומתכווצת לפי רמת הלחות.
מצויה במקומות נמוכים בגולן ובגליל.
הרעייה גורמת להשמדת צמחים הרגישים לשן הבהמות, ולהתפתחותם של מינים החסינים בפני הרעייה.
המינים שאינם רגישים לרעייה, מתחלקים לשלושה מאפיינים, על פי צורות ההגנה שלהם.
התאמה מורפולוגית - עלי הצמח, שהם המזון העיקרי של הבהמות, קשים או קוצניים.
התאמה ביוכימית - חומרים רעילים בעלים, או רפידים - מעין מחטים מיקרוסקופיות הבנויות מגבישים של אוקסלט הסידן.
התאמה התנהגותית - בעיקר פיתוח יחסי סימביוזה עם חרקים הדוחים בעלי חיים כגון מיני פשפשאים.
שרפות גורמות להשמדת צמחים הרגישים להן, ויוצרת חברות העמידות להן באופן יחסי.
הצורות העיקריות של ההתאמה לעמידות בפני שרפות הן:
עמידות על ידי צמצום החלקים היבשים בצמח, ויצירת קליפה עבה המגנה עליו.
צמחים הנוטים למנוע התפשטות של האש, על ידי השארת רווחים גדולים בין הגזעים - יוצרים חברה של צמחים רחבי צמרת.
החקלאות משפיעה על צומח הבר במישרין ובצורה עקיפה.
ההשפעה הישירה מתבאת בריבוי צמחים המועילים לאדם, העברתם ממקום למקום באותו אזור פיטוגאוגרפי, ויבוא צמחים גרים מאזורים אחרים לגמרי - מינים פולשים.
ההשפעה העקיפה מתבטאת בבירוא צמחייה מקומית, דבר המאפשר כניסה של צמחים ממקומות אחרים.
יבוא זרעים ממקומות רחוקים גורם לעיתים להתפשטות זרעים של צמחים שהתערבו בהם.
נטישת השטחים החקלאיים, גורמת להתפשטות צמחי באשה.