tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לשדה הנדרסון, נבנו עוד שני מסלולי טיסה למטוסי קרב בלונגה ושדה תעופה למפציצים בקולי.
בגוודלקנל, בטולאגי ובאיי פלורידה נבנו בסיסי צי ומתקני לוגיסטיקה, והמעגן בטולאגי הפך לנמל חיוני לספינות מלחמה וספינות תובלה שהשתתפו במערכה באיי שלמה.
כמו כן, שימש גוודלקנל אזור היערכות לכוחות הקרקע שיצאו להילחם בשאר איי שלמה.
לאחר המערכה בגוודלקנל עברו היפנים למגננה באוקיינוס השקט.
הלחץ המתמשך לתגבר את גוודלקנל פגע במאמצים היפנים באזורי לחימה אחרים, ותרם במידה רבה להצלחת המתקפה האמריקאית-אוסטרלית על הבסיסים היפנים בבונה וגונה בראשית 1943. בעלות הברית נטלו את היוזמה האסטרטגית, ולא ויתרו עליה עד לסיום המלחמה.
ביוני פתחו בעלות הברית במבצע גלגלון, בו נקבעה סופית האסטרטגיה לפיה לא יתקפו בעלות הברית ברבאול אלא יבודדו את הבסיס בו וינתקו אותו מקווי התקשורת ליפן.
הבידוד המוצלח של רבאול הביא להפרדה בין זירת דרום מערב האוקיינוס השקט תחת פיקודו של דאגלס מקארתור לבין זירת האוקיינוס השקט תחת פיקודו של צ'סטר נימיץ, ושתי הזרועות המשיכו בהתקדמותן לעבר יפן באופן נפרד.
שאר ההגנות היפניות בדרום האוקיינוס השקט בודדו או הושמדו על ידי בעלות הברית ככל שהתקדמה המלחמה.
לאחר קרב מידוויי הצליחו האמריקאים לבסס שוויון כוחות ימיים באוקיינוס השקט, אך עובדה זו לבדה לא תרמה לשינוי התקדמות המלחמה.
רק לאחר ניצחונות בעלות הברית בגוודלקנל ובגינאה החדשה נעצרה ההתקדמות היפנית והיוזמה האסטרטגית נטתה לכיוון בעלות הברית.
המערכה בגוודלקנל חיסלה את כל ניסיונות ההתפשטות של היפנים והציבה את בעלות הברית בעמדת יתרון.
למעשה, ניתן לומר שניצחון בעלות הברית בגוודלקנל היה הראשון בשרשרת ניצחונות באוקיינוס השקט שהובילה לבסוף לכניעת ולכיבוש יפן.
מדיניות "אירופה תחילה", בה נקטה ארצות הברית בתחילה, איפשרה רק מגננה כנגד ההתפשטות היפנית, על מנת לרכז את המשאבים בהבסת גרמניה.
טיעוניו של אדמירל קינג בזכות הפלישה לגוודלקנל, וכן ביצועה המוצלח, סייעו לשכנע את הנשיא רוזוולט שניתן לעבור למתקפה גם באוקיינוס השקט.
עד סוף 1942 היה ברור שהאימפריה היפנית הפסידה במערכה בגוודלקנל, ושהתבוסה היוותה מכה קשה לתוכניות האסטרטגיות להגנת האימפריה.
הניצחון הפסיכולוגי במערכה בגוודלקנל היה שווה ערך לניצחון הצבאי.
ברמת היחידות בשטח, ניצחו חיילי בעלות הברית את הטובים שבחיילי יפן, על הקרקע, בים ובאוויר.
לאחר גוודלקנל התייחסו חיילי בעלות הברית לחיילים היפנים בהרבה פחות יראת כבוד מבעבר.
לאחר סיום המלחמה הצהירו מספר מנהיגים צבאיים ופוליטיים ביפן שהמערכה בגוודלקנל הייתה נקודת המפנה במלחמה.
אדמירל-משנה ראיזו טנאקה אמר ש"אין ספק שגורלה של יפן נחתם עם סיום המאבק בגוודלקנל".
קרב גוודלקנל היה אחת המערכות הממושכות ביותר במלחמה באוקיינוס השקט, במקביל למערכה באיי שלמה, ושתיהן דרשו מאמץ לוגיסטי אדיר מהמדינות שהשתתפו בהן.
מבחינת צבא ארצות הברית, הניב המאמץ פיתוח של יכולת תובלה אווירית לראשונה בתולדותיו.
כישלונם של היפנים להשיג עליונות אווירית אילץ אותם להסתמך על תובלה ימית באמצעות דוברות, משחתות וצוללות, בתוצאות פחות טובות מאלה של האמריקנים.
בראשית המערכה סבלו בעלות הברית ממחסור במשאבים והתקשו להחליף את אבדותיהם, משום שהתעשייה האמריקאית נמצאה עדיין בתקופת מעבר והסבה לכלכלת מלחמה.
התבוסה במערכה בגוודלקנל פגעה ביפן מבחינה אסטרטגית אך עלתה גם במחיר יקר מבחינת אובדן משאבים וכוח אדם.
כ-25,000 חיילים יפנים נהרגו במהלך המערכה, והמשאבים שהופנו אליה תרמו ישירות למפלות היפניות בגינאה החדשה.
האימפריה היפנית איבדה את שליטתה באיי שלמה הדרומיים ואת היכולת לנתק את דרכי הקשר והאספקה של בעלות הברית לאוסטרליה, והבסיס היפני הגדול ברבאול הפך לקו החזית ונחשף למתקפות אוויריות של בעלות הברית.
התבוסה בקרב הייתה מכה קשה לצי הקיסרי היפני, ובעיקר לזרוע האוויר שלו.
אמנם התעשייה היפנית באותה עת הצליחה לעמוד בקצב ייצור המטוסים הדרוש, אך ליפן לא הייתה היכולת להחליף את אבדות טייסיה בקצב מספק ובאיכות דומה.
הטייסים ואנשי הצוות שהשתתפו בקרב גוודלקנל היו המנוסים והמיומנים ביותר ביפן, זאת לאור העובדה שצברו ניסיון קרבי רב בשנים שקדמו לקרב.
כך צנחה הרמה המבצעית של טייסי הצי היפני, בעוד הרמה של הטייסים בצד האמריקני, שקיבלו הכשרה ארוכה ומקיפה, עלתה בקצב מהיר.
ההבדל במשאבי שני הצדדים ניכר גם בתפוקת התעשיות שלהם, בשנת 1942 ייצרה ארצות הברית 49,445 מטוסים, לעומת 8,861 בלבד שייצרה האימפריה היפנית.
כמו כן, בתקופת הקרב, השיקו האמריקנים 87 אוניות חדשות, בהן נושאות מטוסים ואוניות מערכה, לעומת 22 אוניות בלבד שהשיקה יפן.
כך, בנוסף לאבדות הכבדות שספגו יחידות הקרקע, וזרועות הים והאוויר של הצבא והצי היפני, התקשו היפנים להחליפן ביחידות איכותיות אחרות, ובוודאי שלא יכלו לעמוד בתחרות כנגד המשאבים העדיפים של ארצות הברית.
בשל העובדה שקרב גוודלקנל היה הניסיון הראשון של בעלות הברית לכבוש טריטוריה מידי האימפריה היפנית, ומשום שבתחילתו טרם החלה מעורבות בעלות הברית באירופה ובצפון אפריקה, זכה הקרב לסיקור תקשורתי נרחב בארצות הברית, ואופיו ההפכפך והמותח משך את תשומת לבו של הציבור האמריקני.
מאמצם של החיילים והנחתים העלה אותם לדרגת גיבורים בעיני הציבור, והניצחון בקרב נסך בקרב בעלות הברית תחושת ביטחון שהייתה נחוצה להן באותה עת.
אירועי הקרב היו בסיס למספר רב של ספרים.
ספרו של העיתונאי ריצ'רד טרגסקיס יומן גוודלקנל (Guadalcanl Diary), בו תיאר הסופר את התקופה שבילה עם הנחתים בגוודלקנל מהנחיתות ועד ספטמבר, היה לרב-מכר, ולאחר מכן זכה לעיבוד קולנועי בכיכובם של אנתוני קווין וריצ'רד ג'אקל.
ספרו של הסופר ג'יימס מיצ'נר סיפורי דרום הפסיפיק (Tales of the South Pacific) הוא אסופת סיפורים קצרים על תקופת שירותו בצי ארצות הברית באזור גוודלקנל במהלך הקרב, ועבורו זכה מיצ'נר בפרס פוליצר בשנת 1948. הספר היה בסיס למחזמר ולשני סרטים.
הספר הקו האדום מתאר את חוויותיו האישיות של כותבו, ג'יימס ג'ונס, כרובאי בדיוויזיה ה-25 במהלך הקרב.
הספר זכה להצלחה, והיה בסיס לסרט בעל שם זהה בשנת 1998 בכיכובם של שון פן, ג'יימס קאביזל וג'ון קיוזאק.
קרב גוודלקנל היה השראה גם למספר סרטים.
מלבד סרטים שהתבססו על ספרים מאותה תקופה, ב-1945 יצא הסרט גאוות הנחתים (Pride of the Marines), בכיכובם של ג'ון גארפילד ואלינור פארקר, שתיאר את קורותיו של נחת הנפצע בקרב.
בשנות ה-60 שודרה הדוקו-דרמה השעות האמיצות (The Gallant Hours), בכיכובו של ג'יימס קאגני בתפקיד אדמירל הלסי.
הסרט נחתים מעופפים (Flying Leathernecks), בכיכובו של ג'ון ויין, מתאר את המאבק האווירי בשמי גוודלקנל.
ב-1955 הופק הסרט "זעקת הקרב" בבימויו של ראול וולש לפי רב-מכר בשם זה מאת לאון יוריס שהשתתף בקרב זה.
בשנת 2010 עלתה לשידור המיני-סדרה הפסיפיק המתמקדת בחיל הנחתים האמריקני, ובפרט בסיפוריהם של שלושה נחתים (יוג'ין סלדג', רוברט לאקי וג'ון בזילון) במהלך הקרבות באוקיינוס השקט.
שני הפרקים הראשונים של הסדרה עוסקים בקרב גוודלקנל: הראשון עוסק בנחיתה ובקרב טנרו, והשני עוסק בקרב על שדה הנדרסון.
מכיוון שהאימפריה היפנית נחלה תבוסה בגוודלקנל, לא זכה הקרב להנצחה רבה.
עם זאת, הקרב הפך לסמל לכוח עמידה, והקרבתם של חיילי הצבא הקיסרי זכתה להערכת האומה היפנית.
השפעתו הרבה ביותר של קרב גדוולקנל על היפנים לאחר המלחמה הייתה דווקא על קציני הצי היפני, שיחסו לקרב חשיבות רבה ביותר ודנו בו רבות.
לאחר המלחמה שבו היפנים לגוודלקנל כדי לאסוף את עצמות מתיהם, והקימו אנדרטה בהר אוסטן.
קרב גבעת בנקר היה קרב במלחמת העצמאות של ארצות הברית שחל ב-17 ביוני 1775 בגבעת בריד, במסגרת המצור על בוסטון.
גנרל ישראל פטנאם (Israel Putnam) פיקד על הכוחות המהפכניים האמריקאיים, ומייג'ור גנרל ויליאם האו פיקד על כוחות הצבא הבריטי.
היות שרוב הלחימה לא התרחשה בגבעת בנקר עצמה, הקרב נקרא לעיתים נדירות (אך באופן מדויק יותר) קרב גבעת בריד.
תוצאת הקרב הייתה ניצחון פירוס עבור הבריטים.
הם ספגו את מספר האבדות הגדול ביותר במהלך המלחמה כולה: 226 הרוגים ו-828 פצועים.
המתיישבים הצליחו להחזיק מעמד ולהדוף את 2 המתקפות הראשונות.
במתקפה השלישית אזלה התחמושת של המתיישבים, והכוחות הבריטים הצליחו לכבוש את ביצורי האדמה בגבעות בריד ובנקר.
לאחר מכן הגנרל הבריטי הנרי קלינטון העיר ביומנו ש"עוד כמה ניצחונות כאלה יביאו לבטח לקץ השלטון הבריטי באמריקה".
המטרה המיידית של גנרל האו הושגה, אבל לא השפיעה על המצור; עם זאת היא הדגימה את העובדה שהמתיישבים היו מוכנים לעמוד בקרב קשה.
מקובל שאת הפקודה המפורסמת "אל תירו עד שתראו את הצבע הלבן בעיניהם (של הבריטים)" נתן הקולונל ויליאם פרסקוט אך יש היסטוריונים החולקים על כך.
לזכר הקרב הוקמה בבוסטון אנדרטת גבעת בנקר.
קרב גארני או קרב גארניסי (בגאורגית: გარნისის ბრძოლა) היה קרב שנערך בשנת 1225 בין הגאורגים בראשות רוסודן מלכת הממלכה הגאורגית המאוחדת לבין הכוחות הח'ווארזמים בהנהגת ג'לאל א-דין מנכּוברני , שנרדף בידי המונגולים.
הקרב נערך בגארני (כיום בארמניה), ונסתיים בתבוסת הגאורגים.
בעקבותיו העתיקו הגאורגים את בירתם מטביליסי לכותאיסי.
קרב גזאלה (26 במאי –21 ביוני 1942) היה אחד הקרבות החשובים במסגרת המערכה במדבר המערבי.
בקרב זה הביסו הכוחות הגרמנים-איטלקיים בפיקודו של ארווין רומל את הארמייה השמינית של חבר העמים הבריטי, בפיקודו של ניל ריצ'י – אשר החזיקה במערך עמדות מבוצר, שנודע בשם קו גזאלה – ולאחר מכן כבשו את נמל טוברוק האסטרטגי שבחוף המזרחי של לוב.
למרות שהכוחות הבריטיים נהנו מעדיפות כמותית ואיכותית ניכרת על כוחותיו של רומל, הם ספגו במהלך הקרב את תבוסתם הקשה ביותר במהלך המערכה בזירת הלחימה של צפון אפריקה, ואיבדו עשרות אלפי חיילים, מתוכם למעלה מ-40 אלף שבויים.
ערב הקרב החזיקה הארמייה השמינית בקו הגנה מבוצר שכונה בשם "קו גזאלה" ממערב לנמל טוברוק, לאחר שנאלצה לסגת מרוב שטח בליטת קירנאיקה בראשית שנת 1942. ב-26 במאי התקיפו כוחותיו של רומל מהמערב.
בשלב הראשון של הקרב איגפו הכוחות הניידים של רומל מדרום את קו ההגנה הבריטי, אך תוך זמן קצר מצאו עצמם מנותקים מדרגי האספקה שלהם בעקבות התקפת נגד בריטית.
תיבת ביר חכים, בקצה הדרומי של מערך ההגנה הבריטי, בה החזיקו כוחות צרפת החופשית בפיקודו של הגנרל פייר קניג, הדפה התקפות חוזרות ונשנות של כוחות הציר, והחזיקה מעמד עד 11 ביוני.
רומל ארגן מחדש את כוחותיו הניידים ממזרח למרכז קו ההגנה הבריטי, באזור שנודע בשם הקלחת, ולאחר שחידש את הקשר עם כוחותיו ומאגרי האספקה שלו ממערב לקו גזאלה, חידש את המתקפה שלו והנחיל שורת תבוסות לכוחות המשוריינים של הארמייה השמינית.
ב-14 ביוני נאלצו הבריטים לפנות את "קו גזאלה", והחלו לסגת מזרחה לעבר גבול מצרים, אולם כוח גדול הושאר מאחור להגן על נמל טוברוק.
במהלך הימים הבאים השתלטו כוחותיו של רומל על השטח עד לגבול מצרים, וב-21 ביוני פתחו במתקפה על מצודת טוברוק, כבשו אותה תוך זמן קצר, ושבו כ-30 אלף מהמגינים.
לאחר כיבוש טוברוק פלשו כוחות הציר למצרים, והמשיכו במרדף אחרי הכוחות הנסוגים של הארמייה השמינית.
הארמייה השמינית נערכה מחדש הרחק מזרחה, בקו הגנה מבוצר, שנודע בשם "קו אל-עלמיין", ובמסגרת קרב אל-עלמיין הראשון, שהתקיים ביולי 1942, הצליחה לבלום את צבאו של רומל.
מערכת גזאלה, והנסיגה הבריטית שבאה בעקבותיה, כמו גם נפילת טוברוק, והתקדמות כוחות הציר אל מעבר לגבול המצרי, היוו ניצחון גדול של רומל על הארמייה השמינית.
רומל קודם לדרגת גנרל-פלדמרשל בעקבות הישגיו, ואילו ניל ריצ'י, שפיקד על הארמייה השמינית, הודח, ואוקינלק לקח לידיו את הפיקוד על הארמייה באופן אישי.
ניצחונו זה של רומל עורר את החשש כי יביס את הכוחות הבריטים במצרים, וימשיך מזרחה, לארץ ישראל, חשש שהביא את אנשי היישוב בארץ לתכנן תוכניות מגננה נואשות, בתקופה שכונתה מאתיים ימי חרדה.
חשש זה הוסר רק בחודש נובמבר 1942, עת הובס רומל בקרב אל-עלמיין השני.
התקדמות כוחותיו של רומל מאל-עגילה
בעקבות ההצלחה של מבצע צלבן בשלהי 1941, הדפה הארמייה השמינית את כוחות הציר מקירנאיקה ואילצה את רומל לסגת לעמדות ההגנה החזקות שהכין באל עגילה.
אולם 800 הקילומטרים שעברו כוחות חבר העמים הבריטי מתחו את קווי האספקה שלהם, ובינואר 1942 הם דלדלו את מספר חייליהם בחזית על מנת שאלו ייבנו קווי תקשורת ואספקה שיאפשרו את המשך הדחיפה מערבה לעבר טריפוליטניה.
בינתיים קיבל רומל תגבורת של חיילים וטנקים, וב-21 בינואר שלח שלושה טורי שריון שמטרתם לבצע סיור טקטי.
לאחר שהסיור נתקל בקווים מדוללים, החליט רומל לתקוף, וב-28 בינואר כבש את בנגזי וב-3 בפברואר את טימימי, והמשיך קדימה לעבר הנמל המבוצר של טוברוק על חוף הים התיכון.
התחפרות הארמייה השמינית בקו גזאלה
בין גזאלה וטימימי (מעט מערבה לטוברוק) הצליחה הארמייה השמינית לרכז את כוחותיה באופן מספיק כדי להסתובב ולהילחם.
ב-4 בפברואר נעצרה ההתקדמות של רומל, וקו החזית שהשתרע מגזאלה על החוף (48 ק"מ מערבה לטוברוק) עד המבצר הטורקי העתיק בביר חכים, כ-80 ק"מ דרומית לגזאלה, התייצב.
"קו גזאלה" התבסס על שורת מתחמים מבוצרים (שכונו "תיבות"), שחוברו זה לזה באמצעות שדות מוקשים עמוקים.
אורכו של הקו היה כ-72 קילומטרים, הנקודה הצפונית בו הייתה גזאלה על חוף הים, והדרומית הייתה "תיבת" ביר חכים שאוישה על ידי כוחות צרפת החופשית.
במהלך אביב 1942 עסקו הצבאות היריבים בצבירת אספקה ובתגבור הכוחות המשוריינים שלהם, כאחד מהלקחים של הלוחמה במדבר בשנתיים שחלפו.
הארמייה השמינית קיבלה מארצות הברית כמות ניכרת של טנקי M3 גרנט בעלי תותח בקוטר 75 מ"מ, שהותקן בצד התובה, ושיפרה את יכולתה לתקן במהירות כלי רכב משוריינים, שנפגעו במהלך הלחימה, בסדנאות שדה ניידות, תחום בו הצטיינו בדרך כלל הגרמנים.
מלבד זאת, הבריטים גם ניסו לשפר את התיאום בין החי"ר לארטילריה, ומפקד חיל האוויר במזרח התיכון ארתור טדר אימץ אסטרטגיה חדשה שהתמקדה בסיוע לכוחות הקרקע, במקום בהשמדת כוחות האוויר של האויב.
במקביל החל רומל לשפר את מצבו הלוגיסטי ולהקים מצבורי אספקה לקראת חידוש המתקפה על כוחות חבר העמים הבריטי במדבר המערבי.
לקראת סוף מאי היה רומל מוכן לתקוף את קו גזאלה הבריטי.
מולו ניצבו בקו גזאלה הדיוויזיה הדרום-אפריקאית הראשונה סמוך לחוף הים התיכון, דיוויזיית הח"יר ה-50 (נורת'מברלנד) מימינה, החזיקה במרכז קו הביצורים של הארמייה השמינית, ואילו הבריגדה הראשונה של צבא צרפת החופשית החזיקה בתיבת ביר חכים בקצה הדרומי של הקו.
דיוויזיות השריון הבריטיות ה-1 וה-7 ושתי בריגדות טנקים עצמאיות (מצוידות בטנקי רגלים כבדים) המתינו מאחרי קו ההגנה הראשי כעתודה ניידת לביצוע התקפות נגד.
הדיוויזיה הדרום אפריקאית השנייה שימשה כחיל המצב בטוברוק ואילו הדיוויזיה ההודית ה-5 (שהגיעה באפריל כדי להחליף את דיוויזיית חיל הרגלים ההודית ה-4) הוחזקה בעתודה.
תוכנית המתקפה של רומל, שקיבלה את שם הקוד מבצע ונציה, הייתה לבצע תנועת איגוף עמוקה סביב קו גזאלה עם כוחותיו הניידים מדרום לתיבת ביר חכים.
דיוויזיית השריון האיטלקית אריאטה, באגפו השמאלי, נועדה לנטרל את תיבת ביר חכים.
מימינה ינועו דיוויזיות השריון הגרמניות ה-21 וה-15 צפונה, מאחורי קווי ההגנה של הארמייה השמינית, יתקפו וישמידו את השריון הבריטי, וינתקו את דיוויזיות הרגלים שהחזיקו בקו גזאלה מעורפן.
באגף הימני הקיצוני נועדה הדיוויזיה הקלה ה-90 לנוע לכיוון אל-אדם, מדרום לטוברוק, במטרה לתקוף את קווי האספקה הבריטיים, ולבלום הגעת תגבורות בריטיות מאזור טוברוק לקו גזאלה.
במקביל נועדה הדיוויזיה השנייה של הקורפוס ה-20 הממונע האיטלקי, הדיוויזיה הממונעת ה-101 "טרייסטה", ליצור פרצה בשדות המוקשים הבריטיים סמוך לתיבת סידי מופתח, מצפון לתיבת ביר חכים, כדי ליצור נתיב אספקה קצר לכוחות הניידים הגרמניים.
רומל גילה אופטימיות רבה, וציפה שבתום היום הראשון למתקפה, כוחותיו יכבשו את אל-עדם, אל-דודה וסידי רזג וכן את תיבת "גשר האבירים", כ-40 קילומטרים צפונית-מזרחית לביר חכים, ויציבו אותו בעמדה נוחה לתקוף למחרת מהעורף את הכוחות הבריטיים בקו גזאלה, ולחבור לקורפוסים ה-10 וה-21 האיטלקיים, שיתקפו את קו גזאלה ממערב.
בשעה 14:00 ב-26 במאי, פתחו הקורפוסים ה-10 וה-21 האיטלקים בהתקפת הסחה חזיתית על החלק הצפוני של קו גזאלה, לאחר הרעשה ארטילרית כבדה.
בניסיון להטעות את בעלות הברית צורפו למתקפה גם יחידות ניידות גרמניות ואיטלקיות, כדי ליצור רושם שכל כוחות הציר מעורבים במתקפה.
אולם באותו ערב, בחסות החשיכה, שבו הכוחות הללו לאזורי הריכוז שלהם מדרום לטריק קאפוצו.
בשעות הלילה של 26/27 במאי, הוביל רומל את האלמנטים הניידים של ארמיית השריון אפריקה – קורפוס אפריקה הגרמני, הקורפוס הממונע ה-20 האיטלקי, והדיוויזיה הקלה ה-90 הגרמנית – בתנועת איגוף סביב הקצה הדרומי של מערך ההגנה הבריטי, ואם שחר הגיעו כוחותיו לאזור שמדרום לתיבת ביר חכים.
בשלב זה החלה תוכניתו של רומל להשתבש.
התקדמות דיוויזיות "אריאטה" התעכבה לאחר שנתקלה בבריגדה הממונעת ההודית ה-3 (מהדיוויזייה המשוריינת השביעית), שהתחפרה בתיבה מאולתרת, כ-6 ק"מ דרומית-מזרחית לתיבת ביר חכים, והיא ספגה אבדות ניכרות לפני שהכריעה את התנגדותה.
תיבת ביר חכים, שאוישה על ידי הבריגדה הראשונה של צבא צרפת החופשית תחת פיקודו של מארי-פייר קניג, התבררה כבעיה קשה מששיער רומל, ודיוויזיית אריאטה כשלה בכיבושה תוך שהיא סופגת אבדות כבדות מתותחי ה-75 מ"מ הצרפתיים.
הבריגדה נסוגה לעבר אל-עדם והעבירה את הלילה ליד בסיס האספקה בלחמד ממזרח לאל-עדם.
דיוויזיית הפאנצר ה-21 תקפה את הבריגדה המשוריינת ה-22, בעת שהאחרונה נעה דרומה לעזרת הדיוויזיה המשוריינת ה-7, הפתיעה אותה וגרמה לה אבדות כבדות.
עד שעות הבוקר המאוחרות התקדמו יחידות קורפוס אפריקה צפונה למרחק כ-40 ק"מ בעורפו של קו גזאלה, אולם בשעות אחר הצהריים תקפו הבריגדה המשוריינת ה-2 (של הדיוויזיה המשוריינת ה-1) ובריגדת הטנקים העצמאית ה-1 את שני האגפים שלהן.
למרות שהתקפות הנגד של השריון הבריטי לא היו מתואמות, הן גרמו אבדות כבדות ליחידות הרגלים המוסעות של שתי דיוויזיות הפאנצר הגרמניות, פיזרו את דרגי התובלה שלהם, ואילצו אותן לעבור למגננה.
יחידות קורפוס אפריקה, שנותקו מדרגי האספקה שלהן, סבלו ממחסור בדלק ובתחמושת.
מצד שני, הטנקים הבריטיים ספגו אף הם אבדות ניכרות, בעיקר מאש תותחי הנ"ט הגרמניים.
באגף הימני של כוחות הציר, תקפה הדיוויזיה הקלה ה-90 את הבריגדה הממונעת ה-7 בתיבת רטמה (Retma) ואילצה אותה לסגת מזרחה לעבר ביר אל-גובי.
לאחר שיחידות הדיוויזיה חידשו את התקדמותן לעבר אל-עדם, הן נתקלו במפקדה הקדמית של הדיוויזיה המשוריינת ה-7 ליד ביר-ביוד (Bir Beuid), הפיצו את אנשיה ושבו מספר קצינים בכירים, כולל מפקד הדיוויזיה, בריגדיר פרנק מסרווי, וקצין האג"מ שלו, שהצליחו להימלט מאוחר יותר.
הפגיעה במפקדת הדיוויזיה גרמה לכך שהיא נותרה ללא פיקוד למשך היומיים הבאים.
כמתוכנן, הדיוויזיה הקלה ה-90 הגיעה לאזור אל-עדם בשעות הבוקר וכבשה מספר בסיסי אספקה.
בעלות הברית הגיבו באיטיות אך בשעות הצהריים הייתה לחימה כבדה.
למחרת היום נשלחה הבריגדה המשוריינת ה-4 לאל-עדם והניסה את הדיוויזיה הקלה ה-90 חזרה לדרום-מערב.
קרב השריון המשיך להתחולל עוד כשלושה ימים ויחד עם עמידתם של המגינים בביר חכים, ארמיית השריון אפריקה מצאה עצמה לכודה באזור הנקרא "the Cauldron", עם ביר חכים מדרום, טוברוק מצפון, שדות המוקשים הנרחבים של בעלות הברית ממערב, ותקיפות מצד השריון של בעלות הברית מצפון וממזרח.
מצב האספקה של רומל בערב 31 במאי נהיה לנואש.
דיוויזיית הפרשים המשוריינת "אריאטה", שתפקידה היה להגן על עורף הגרמנים, הדפה התקפות חוזרות ונשנות של הבריגדות הבריטיות המשוריינות ב-29 במאי, ובמשך השבוע הראשון של יוני.
מתוך תיאור גרמני של הקרבות:
"במהלך עשרת הימים הראשונים להתקפתנו כנגד הצרפתים הבריטים נשארו רגועים בצורה מדהימה.
דיוויזיית 'אריאטה' לבדה הותקפה על ידיהם ב-2 ביוני, אולם היא הצליחה להגן על עצמה בעקשנות.
לאחר מתקפת נגד מידי דיוויזיית הפאנצר ה-21 המצב שם חזר להיות שקט".
ארמיית הפנצר אפריקה שומרת על היוזמה ב"קלחת"
כשהוא מוצא עצמו לכוד בין שדה המוקשים נרחב ובין התנגדות בריטית עקשנית, ומנותק מקווי האספקה שלו, מצבו של רומל החל להיות מסוכן.
אולם, מוקדם ב-29 במאי הצליחו הדיוויזיות האיטלקיות "אריאטה" ו"טרייסטה" לפרוץ נתיב בשדות המוקשים מצפון לביר חכים, ולהעביר דרכו אספקה חיונית לכוחות הציר הלכודים בקלחת, תחת אש ארטילרית בריטית כבדה.
ב-30 במאי תקפו כוחותיו של רומל בקלחת את מערך ההגנה הבריטי מעורפו, במטרה לחבור אל אלמנטים מהקורפוס האיטלקי ה-10, שהיו עסוקים בטיהור נתיב בשדה המוקשים, וליצור נתיב אספקה מאובטח לכוחות הציר, שהחזיקו בשטח "הקלחת" ממזרח למרכז מערך ההגנה הבריטי.
במהלך התקפותיו מערבה ביומיים הבאים, השמיד רומל את בריגדת החי"ר ה-150 מהדיוויזיה ה-50 הבריטית בתיבת סידי מופתח, וכתוצאה נוצרו שני פערים בשדה המוקשים שפתחו לו נתיב אספקה ישיר ופיצלו את חזית בעלות הברית לשניים.
בערב 1 ביוני, שלח רומל את הדיוויזיה הקלה ה-90 ואת דיוויזיית "טרייסטה" דרומה כדי לחדש את המתקפה על ביר חכים שממנה יצאו קבוצות פשיטה שהטרידו ללא הרף את קווי האספקה שלו.
גם המתקפה הזו נכשלה והמאבק על ביר חכים עתיד היה להימשך למשך 10 ימים נוספים.
אוקינלק מצדו, שלא היה מודע לבעיות האספקה הקשות של רומל אך נתמך על השערות מודיעיניות אופטימיות מדי על מספר האבדות בשריון שהוסבו לגרמנים, דחק בריצ'י לנצל את היעדרותו של השריון הגרמני ולשגר התקפת נגד לאורך החוף כדי להבקיע לטמימי ולמחילי.
אולם ריצ'י היה מודאג עקב החשיפה של טוברוק והתרכז בהבאת תגבורות לתיבת אל-אעדם וביצירת תיבות הגנה חדשות למול הפערים שנוצרו בשדה המוקשים.
ב-5 ביוני, הארמייה השמינית שיגרה סוף כל סוף את מתקפת הנגד שלה אך ליריביה היו מספר ימים להתכונן לכך ובצפון הקורפוס ה-13 נעצר בלי שהתקדם כלל.
ההתקפה שבוצעה על ידי הדיוויזיות ה-7 וה-5 באגף המזרחי של "הקלחת" הצליחה תחילה, אולם מרכזי ההגנה של כוחות הציר היו מערבה משציפו וכך כשהבריגדה המשוריינת ה-22 ניסתה להתקדם היא נתקלה באש כבדה ונבלמה.
עם שחר הצטרפה בריגדת הטנקים ה-32 למתקפה כשהיא מתקדמת מצפון, אך גם עליה הונחתה אש כבדה שחיסלה כ-50 מתוך 70 הטנקים שלה.
בשעות הצהריים המוקדמות של 5 ביוני, החליט רומל לתקוף מזרחה עם 'אריאטה' ודיוויזיית הפאנצר ה-21 וצפונה לעבר התיבה בגשר האבירים בעזרת אלמנטים מדיוויזיית הפאנצר ה-15. הדחיפה מזרחה לעבר ביר אל-חאטמט פיזרה את מטה הפיקוד הטקטי של שתי הדיוויזיות הבריטיות וכמו כן גם את מטה הפיקוד של הבריגדות ה-9 וה-10 ההודיות.
הפיקוד והשליטה של הכוחות התמוטט לחלוטין.
הבריגדה המשוריינת ה-22, אשר איבדה 60 מסך 156 טנקיה, נאלצה לסגת משדה הקרב בעקבות התקפות מחודשות מדיוויזיית הפאנצר ה-15. מההתקפה של בעלות הברית נותרו ב"קלחת" שלושה גדודי חי"ר הודים, רגימנט סיור וארבעה רגימנטי ארטילריה.
ללא גיבוי מצד השריון הן נדרסו על ידי האויב בזו אחר זו.
רומל המשיך לשמור על היוזמה, בנה את כוחו בקלחת ושלח התקפות כנגד נקודות כוח של האויב.
בין 6 ל-8 הוא שלח התקפות נוספות על ביר חכים, אך למרות שהמתחם ההגנתי צומצם הצליחו המגינים הצרפתים להחזיק מעמד ולגבות מחיר כבד מהאויב בעזרת תותחיהם ובסיועם של יחידות מהבריגדה הממונעת ה-7 והבריגדה ההודית ה-29, אשר הטרידו פעם אחר פעם את קווי התקשורת של האויב.
כשהם מתוגברים בקבוצות קרב נוספות, כוחות הציר תקפו פעם נוספת ב-9 ביוני, כשהם מבקיעים סוף סוף את ההגנות למחרת היום.
באותו זמן הורה ריצ'י לכוחות הצרפתיים להתפנות מעמדותיהם שבהם לא ניתן היה להחזיק יותר.
למרות שהיה מכותר, הצליח גנרל קניג למצוא פערים בעמדות האויב דרכם הוא נסוג, ואחר כך חבר אל יחידות תובלה מהבריגדה הממונעת ה-7 כ-8 קילומטרים מערבה.
כ-2,700 (כולל 200 פצועים) מתוך 3,600 החיילים שהיו בחיל המצב הצליחו להגיע לביר חכים.
כשהשתלטה הדיוויזיה הקלה ה-90 על העמדה ב-11 ביוני, היא שבתה רק 500 צרפתים, רובם פצועים אשר נבצר מהם לנוע.
ב-11 ביוני ביצע רומל דחיפה לעבר אל-אעדם בעזרת דיוויזיית הפאנצר ה-15 והדיוויזיה הקלה ה-90 ולמחרת היום אילץ את בריגדת המשמר ה-201 לסגת מתיבת גשר האבירים לעבר טוברוק.
הבריגדה ה-29 ההודית הדפה התקפה על תיבת אל-אעדם ב-12 ביוני, אך משמאלה הבריגדות המשוריינות ה-2 וה-4 נדחפו 6.5 קילומטר אחורנית על ידי דיוויזיית הפאנצר ה-15 ונאלצו לנטוש את טנקיהם הפגועים בשדה הקרב.
ב-13 ביוני, דיוויזיית הפאנצר ה-21 התקדמה ממערב כדי להצטרף לתקיפה, כשהיא נתקלת בבריגדה המשוריינת ה-22. פעם נוספת הציג קורפוס אפריקה את העליונות הטקטיקת שלו בשלבו במתקפה טנקים ותותחי נ"ט.
רומל, שהסתייע רבות במודיעין שנמסר לו על ידי יירוט שדרי הרדיו של בעלות הברית, שלח התקפות שריון כנגד יחידות הקוראות לעזרה.
בסוף היום, כוח הטנקים הבריטי הדלדל מ-300 טנקים ל-70, וקורפוס אפריקה שלט על קו עמדות דומיננטי שהיווה איום חמור לא רק על טוברוק אלא גם על ניתוק הקורפוס ה-8 בקו גזאלה.
בתום יום הקרבות ב-13 ביוני, בריגדת המשמר נטשה את תיבת גשר האבירים שהייתה למעשה מוקפת.
בעקבות התבוסות הללו, 13 ביוני נודע ברחבי הארמייה השמינית כ"יום שבת השחור".
הארמייה השמינית נסוגה מקו גזאלה
ב-14 ביוני אישר אוקינלק לריצ'י לסגת מקו גזאלה.
עמידתם של המגינים באל-אעדם ובשתי התיבות השכנות הייתה איתנה והדיוויזיה ה-1 של דרום אפריקה הצליחה לסגת דרך כביש החוף ללא פגע.
מאחר שהכביש לא יכל להכיל שתי דיוויזיות במקביל נאלצו שתי בריגדות מהדיוויזיה ה-50 למצוא דרך חלופית.
הם לא יכלו לסגת ישירות ממזרח בגלל נוכחות שריון האויב, לכן הם תקפו דרום מערב כשהם פורצים דרך קווי הדיוויזיות האיטלקיות "ברשיה" ו"פאביה" ומשם נעו דרומה לעבר המדבר לפני שפנו מזרחה ונעו חזרה לשטחים ידידותיים.
היה זה ברור לאוקינלק כי לונדון לא תשקול נסיגה לעמדות ההגנה החזקות מסביב לגבול מצרים-לוב.
לכן הורה לריצ'י ב-14 ביוני להחזיק בקו המשתרע מדרום מזרח לאקרומה (מערבה מטוברוק) דרך אל-אעדם וביר אל-גובי.
אולם, בערב 15 ביוני העמדה בנקודה 650 נדרסה ולמחרת היום המגינים בנקודה 187 אולצו להתפנות בגלל מחסור באספקה.
במהלך היום היו גם התיבות באל-אעדם ובסידי רזג נתונות ללחץ כבד מידי קורפוס אפריקה, וב-17 ביוני ננטשו שניהם, ובכך אבד הסיכוי למנוע את כיתור טוברוק בידי כוחות הציר.
ריצ'י, אשר הורה לארמייה השמינית לסגת מעמדות ההגנה במרסא מטרוח, כ-160 קילומטרים מזרחית לקו החזית, הותיר את
טוברוק להחזיק מעמד ולאיים על קווי התקשורת של כוחות הציר, בדומה לשהתרחש ב-1941.
מפקדו של הקורפוס ה-13, ויליאם גוט, מינה את מפקדה של הדיוויזיה הדרום האפריקנית השנייה הנדריק קלופר למפקד חיל המצב בטוברוק.
אוקינלק מצדו, לא ראה חשיבות בהחזקת טוברוק וכבר אמר לריצ'י כי הוא לא מתכוון להחזיק בה בכל מחיר.
יתרה מזאת, בפברואר 1942 הגיעו הצבא, חיל הים ומפקד חיל האוויר בקהיר להחלטה כי אל לטוברוק לעמוד במצור נוסף.
ב-21 ביוני 1942, נפלה טוברוק עת נכנעו 35,000 חיילי הברית לכוחות הציר.
מיד לאחר כיבוש טוברוק קודם רומל לדרגת פילדמרשל.
לעומתו, ריצ'י, שעמד בראש הארמייה השמינית הודח בעקבות ההפסד בגזאלה ונפילת טוברוק, כשאוקינלק לוקח לידיו את הפיקוד על הארמייה באופן אישי.
משכבשה את טוברוק, התקדמה ארמיית הפנצר אפריקה לעבר מצרים.
אוקילנק הרוויח זמן בכך שנמנע מעימות ישיר עם רומל, ובמקום זאת הטריד את כוחות הציר בעזרת קבוצות קרב קטנות אך חזקות.
הוא גמר אומר לנטוש את העמדה במרסה מטרוח מאחר שאגפה הימיני הפונה לדרום היה חשוף.
הוא החליט לסגת עוד כ-160 קילומטרים מזרחה ליד אל-עלמיין, היכן שהמדרונות התלולים של שקע קטארה פסלו אפשרות של תנועת שריון באגפו הדרומי.
על אף הניצחון, לא היה תחליף לאבדות השריון של כוחות הציר.
היחלשות דיוויזיות הפנצר בתום הקרב פגעו קשות בקורפוס אפריקה.
כתוצאה, רומל לא היה מסוגל לנצל את ניצחונו.
יתרה מזאת, האספקה הניכרת של טנקים אמריקאים הבטיחה לבריטים עליונות מספרית למשך שארית המערכה בצפון אפריקה.
רומל ביצע מספר התקפות על קו עלמיין בין 30 ביוני ל-1 ביולי במה שנודע כקרב אל עלמיין הראשון, אך התקפותיו נבלמו.
על אף הצלחתו של אוקינלק בעצירת התקדמות כוחות הציר בעלמיין, צ'רצ'יל איבד את אמונו בו.
הוא אומנם הציג יכולת טובה כמפקד ארמייה, אך מינה מספר קצינים בכירים שהוכחו כבלתי מתאימים לתפקידם.
מצבם של כוחות הציר לאחר קרב גזאלה לא נעלם מעיניו של רומל.
האחרון כתב ביומנו ב-4 ביולי: "כוחותינו תשושים".
ב-5 ביולי תיאר רומל את המצב כקריטי; ב-17 ביולי אמר, "האויב, אשר לו עליונות בעיקר בחי"ר, בולע יחידה איטלקית בזו אחר זו.
הגרמנים חלשים מכדי להגן על עצמם.
בחודש אוגוסט הוחלף אוקינלק על ידי הגנרל הרולד אלכסנדר כראש פיקוד המזרח התיכון, וכראש הארמייה השמינית מונה במקומו מפקד הקורפוס ה-13 של הארמייה השמינית, הגנרל ויליאם גוט.
לאחר שגוט נהרג בתאונה אווירית בדרכו לקחת פיקוד על הארמייה, מונה במקומו הגנרל ברנרד מונטגומרי.
בליל 13–14 בספטמבר 1942 נעשה ניסיון נחיתה אמפיבי בטוברוק על ידי כוחות בריטים, ניו-זינלדים ורודזים (מבצע הסכמה).
מטרת המבצע הייתה לשחרר לא פחות מ-16,000 חיילים בריטים שבויים מידי האיטלקיים, שבעלות הברית האמינו כי לא יתנגדו יתר על המידה.
כוח הפשיטה כשל לנוכח אש כבדה שנורתה מסוללות החוף האיטלקיות שהטביעו את המשחתת סיק (HMS Sikh), ולנוכח ההתנגדות של הגדוד האיטלקי שהוצב במקום.
משהחל המבצע להתמוטט וכוח הפשיטה נסוג, הטביעו מפציץ גרמני מסוג יונקרס Ju 88 את הסיירת הקלה קובנטרי ומטוס קרב איטלקי מדגם C.200 את המשחתת זולו.
סך הנפגעים של הכוח התוקף הבריטי במהלך המבצע כללו 280 אנשי חיל הים, 300 נחתים ו-160 חיילים הרוגים, פצועים ושבויים.
הדיוויזיה הדרום אפריקנית הראשונה (דן פינאר)
בריגדת החי"ר הדרום אפריקנית ה-1
בריגדת החי"ר הדרום אפריקנית ה-2
בריגדת החי"ר הדרום אפריקנית ה-3
הדיוויזיה הדרום אפריקנית השנייה (הנדריק קלופר)
בריגדת החי"ר הדרום אפריקנית ה-4
בריגדת החי"ר הדרום אפריקנית ה-6
הדיוויזיה המשוריינת ה-1 (הרברט למסדן)
הדיוויזיה המשוריינת ה-7 (פרנק מסרווי)
הבריגדה ה-1 של צבא צרפת החופשית (קניג)
הבריגדה ה-2 של צבא צרפת החופשית
'''ארמיית השריון אפריקה (ארווין רומל)
דיוויזיית הפאנצר ה-15 (גוסטב פון ורסט – נפצע ב-29 במאי)
דיוויזיית הפאנצר ה-21 (גאורג פון ביסמרק)
הדיוויזיה הקלה ה-90 (אולריך קלימן)
דיוויזיית חיל הרגלים ה-60 האיטלקית 'סברתה'
הדיוויזיה הממונעת ה-102 האיטלקית 'טרנטו'
דיוויזיית חיל הרגלים ה-17 האיטלקית 'פאביה'
דיוויזיית חיל הרגלים ה-27 האיטלקית 'ברשיה'
בריגדת הרובאים ה-15 הגרמנית (הופרדה מהדיוויזיה הקלה ה-90)
קרב גזר היה קרב שנערך ליד תל גזר בשנת 1177 בין הצבא הצלבני של ממלכת ירושלים בראשות בלדווין הרביעי, מלך ירושלים לצבא המצרי בראשות צלאח א-דין.
הקרב היה חלק מסדרת מערכות שהתחוללו בין הנוצרים למוסלמים בשטחי ארץ ישראל וסוריה על גורלה של ממלכת ירושלים הצלבנית, והסתיים בתבוסה מצרית מוחלטת אף על פי שהצבא הצלבני היה מזערי בגודלו ביחס לצבא המצרי ואף על פי שתחילת הקרבות הציבה את הצבא הצלבני בעמדת נחיתות טקטית קשה.
קרב גזר עומד בצילו של קרב קרני חיטין שחרץ את גורלה של ממלכת ירושלים, אך למעשה מדובר בתמונת תשליל של קרני חיטין.
קרב גזר היה קרב תנועה במהלכו השתמשו הצלבנים באלמנטים של הפתעה על מנת לנצל נקודות תורפה במערכת הצבאית המצרית ובמהירות על מנת לבתר את הצבא המצרי להוציא אותו משווי משקל ולהביא להתפוררותו המוחלטת.
שנות השבעים של המאה ה-12, מציינות הבשלה ושילוב של מספר תהליכים ששינו את פני המזרח התיכון בכלל ומקומה של ממלכת הצלבנים על לוח המשחק הגאו-פוליטי.
האימפריה האיובית החלה לקרום עור וגידים בתהליך שהביא לאיחוד של הנסיכויות המוסלמיות במזרח התיכון, איחוד שמעמיד אויב אדיר מול ממלכת ירושלים.
במקביל, ממלכת הצלבנים נאלצה להתמודד מול תהליכי התפוררות פנימיים.
המלך באלדוין הרביעי התיישב על כיסא המלוכה בגיל 13 וממלכת ירושלים נשלטה על ידי עוצר שזהותו התחלפה בסדרת תככים ורציחות.
ביום 17 בספטמבר 1176 הובס והושמד הצבא הביזנטי בקרב מיריוקפאלון, אירוע קטסטרופלי זה הציב את כלל הנוצרים במזרח התיכון בעמדת נחיתות בהיות הביזנטים איום - מרומז, וכוח צבאי של ממש ששימש כמשקל נגד וסכנה קבועה לטריטוריות המוסלמיות מצפון לארץ ישראל.
מותו של המלך אמלריך הראשון העלה לשלטון את בנו מנישואים ראשונים בלדווין הרביעי שבילדותו אובחנה אצלו מחלת הצרעת.
בגיל ההתבגרות החריפה המחלה והופיעה בצורה החריפה ביותר שלה.
על רקע תמונה קודרת זו יש מקום להערכה לכוחות הצלבניים שבניגוד למקביליהם בממלכת עכו לא פנו להגנה פאסיבית
אלא נקטו מדיניות אקטיבית של תקיפה וחדירה אל תוך הטריטוריה המוסלמית במטרה לשבש את מהלכי הצבא המוסלמי ואת מעמדו של צלאח א-דין.
עם ההחמרה במצבו הבריאותי של מלך ירושלים והמלחמות הפנימיות נשללה מהצלבנים אפשרות למדיניות אחידה וקוהרנטית נוכח המצב.
תפקיד מיוחד במערכת הצבאית של ממלכת ירושלים תפסו המסדרים הצבאיים, שענו על הצורך הייחודי של ממלכת ירושלים בכוח צבאי מגויס תמידית שימלא תפקיד של צבא קבע.
מאידך גיסא, עם התגברות תלות המדינה הצלבנית במסדרים החל משקלם הפוליטי, ואי-תלותם במוסדות המדינה הצלבנית, להביא את המסדרים לניהול מדיניות עצמאית, שלא תמיד תאמה את האינטרסים של הממלכה.
המסדרים נקטו ככלל בקו אגרסיבי, שעיקרו - מלחמה בלתי פוסקת ובלתי מתפשרת במוסלמים, והם יצרו לעצמם שם של לוחמים ללא חת המוכנים להקרבה עצמית.
בשנים שקדמו לקרב, מאז תפס צלאח א-דין את השלטון במצרים (במצוות נור א-דין ב-1169) היו פעולותיו העיקריות מכוונות למטרה של השגת עצמאות מאדונו נור א-דין, הוא העמיק את אחיזתו במצרים - ובסדרת מהלכים מחושבים העביר את משרות השלטון הבכירות לידי בני משפחתו.
במרחב של ממלכת הצלבנים נערכו מספר רב של פעולות מלחמה, שכללו מצור על מבצרי מפתח והתקפות לעומק השטח הצלבני; יוזמות התקפיות אלו, ששכיחותן הלכה וגדלה, לא הגיעו לכלל התמודדות מכרעת.
בשלב זה העדיף צלאח א-דין שממלכת ירושלים תשמש כחיץ בינו לבין נור א-דין מחד, וכן כמוקד המרכז את המאמצים הצבאיים של נור א-דין ומהווה גורם מאחד בין סוריה למצרים - מאידך גיסא.
כך הופכת כל פעולה מלחמתית של אחד מהמחנות המוסלמיים למבצע משולב דו-ראשי.
הפלישה הראשונה נערכה ב-1170 וכוונה אל המבצרים הדרומיים של ממלכת הצלבנים - מבצר דרום (לטינית: Darum) ועזה; ההתקפה נהדפה בקרבות מרים עם הופעת המנהיג הצלבני אמלריך הראשון, מלך ירושלים עם כוח קטן של 250 אבירים.
חרף גודלו העצום של צבא המוסלמים, ועמדת הנחיתות הקשה של הצלבנים, העדיף צלאח א-דין לסגת משדה הקרב, במחיר אבדות קשות.
ב-1174 הצליח צלאח א-דין לסכל קשר חתרני כנגד שלטונו.
הקשר, שאיחד כוחות מצריים פנימיים שהתנגדו לשליטת השושלת האיובית ואורגן בחלקו על ידי הצלבנים (באמצעות שגרירם בחצר המצרית) נכשל, וראשי הקושרים נאסרו ונידונו להוצאה להורג.
באותה שנה הצליח צלאח א-דין להדוף התקפה נוצרית על העיר דמיאט של צי אניות קרב סיציליאני וביסס את שלטונו המוחלט בתוך מצרים.
איחוד זה, המהווה אירוע גאו-פוליטי ראשון במעלה במהלך המאה ה-12 באזור הסהר הפורה הביא בסופו ליצירת אימפריה איובית ממצרים עד מדבריות ערב ועד לתימן.
אחד הרעיונות המרכזיים שאיפשרו איחוד והתפשטות זו היה רעיון הג'יהד שהופנה בעיקר כנגד ממלכת ירושלים - רעיון שנוסח ויושם לראשונה בהצלחה על ידי עמאד א-דין זֶנגִי, המוכר יותר בשם זֶנגִי - מצביא סלג'וקי, אביו של נור א-דין.
משהושרש רעיון הג'יהד כוון כל הפוטנציאל האנושי, הכלכלי והצבאי של האימפריה האיובית למימוש רעיון השמדת הנוכחות הצלבנית בארץ הקודש ובמרחב כולו.
הפיקוד המוסלמי העליון היה נתון בידי צלאח א-דין, כשמספר כלל לוחמיו של צלאח א-דין לא ידוע בוודאות.
בניגוד לצלבנים, שלחימתם התבססה על שיתוף פעולה הדוק בין רגלים לפרשים, חיילי הרגלים של צלאח א-דין לא השתתפו כמעט בקרב ואיכותם נפלה מאיכות הרגלים הצלבנים.
צבאו של צלאח א-דין בקרב גזר הורכב בעיקרו מלוחמים מצרים ויחידות העילית הורכבו מהפרשים הממלוכים המעולים.
המחוזות הצפוניים של האימפריה האיובית תרמו לצבא המוסלמי את הפרשים הכבדים וכן גדודי פרשים קלים נוספים.
גודלו המדויק של הצבא המוסלמי, כאמור, איננו ידוע, אך לדעת החוקר הצרפתי חבר האקדמיה הצרפתית למדעים רנה גרוסה (צרפתית: René Grousset) הצבא המוסלמי מנה כ-30,000 חיילים - רגלים ופרשים.
קרב גזר נערך בשדה קרב שנבחר על ידי הצבא הפולש – הצבא המצרי, ונגזר מתוכנית הפעולה המוסלמית שנסמכה על בידוד המבצרים הצלבניים הגדולים בדרום הארץ (אשקלון בראשם) וחדירה עמוקה תוך תנועה לאורך הדרכים הראשיות צפונה, למרכז הארץ.
עיקר המאמץ המוסלמי כוון כלפי מישור שפלת החוף, התחום - ממזרח - על ידי קו של גבעות המפרידות בין השפלה להרי ירושלים, וממערב - על ידי הדיונות הטובעניות של חולות החוף.
שפלה זו נחתכת לאורכה על ידי הדרך המובילה ממצרים צפונה ומקבילה לדרך הים (בלטינית Via Maris, וִיאָה מָרִיס), הנמתחת במקביל לה דרך החולות והביצות של החוף.
דרכים אלו נחתכות ממזרח למערב על ידי דרך היורדת מירושלים אל כוון נמל יפו (הנמל העיקרי של ממלכת ירושלים) ונשלטת על ידי שורה של ביצורים קטנים שתפקידם שיטור ושליטה; העיקריים שבהם היו המגדל שברמלה ובסמוך לו הקתדרלה המבוצרת של לוד.
שדה קרב זה ראה מספר רב של מפגשים צבאיים בין צבאות מצריים לצבא הצלבני, שהדרמטיים ביניהם היו קרבות רמלה.
מביצורי העיר רמלה הצלבנית או גזר (מונטג'יזר בשמה הצלבני) לא נותר אלא מעט, שלא מאפשר לשחזר את היקפם ומיקומם, ומניחים שביצורים אלו היו לא יותר מטוריס - מגדל פשוט, שאפיין מיצדים - ביצורי דרך צלבניים קטנים.
מיצדים אלו היו בדרך כלל מבנים קטנים ומרובעים, לרוב עם שתי קומות, שאיפשרו תצפית למרחוק ואבטחת דרכים סמוכות.
במגדל כזה שהה חיל מצב קטן ששימש ככוח שיטור ואבטחה לזרוע המנהלית.
הלחימה מתוך המגדל נערכה דרך חרכי ירי ועמדות על הגג, ואולם המבנה לא נועד לעמוד במצור שיטתי או הרעשה כבדה.
בראשית 1177 נעשה מאמץ נוסף מצד ממלכת ירושלים לתקוף את צלאח א-דין, לשבש את תוכניותיו ולפצל את כוחותיו.
תקוות הצלבנים הייתה לייצר מומנטום חזק דיו לעורר כוחות איסלמיים המתנגדים לצלאח א-דין (שפעלו כל העת מתחת לפני הקרקע) להתקומם כנגד הסולטאן המצרי ולאפשר שבירת טבעת החנק שהתהדקה סביב ממלכת ירושלים.
וכך, בתחילת חורף 1177 הופיע צבא מצרי שחצה את מדבר סיני בגבולה הדרומי של מדינת הצלבנים, המטען הכבד של הצבא הושאר במחנה זמני באל עריש, וכוח פלישה מוסלמי נכנס לארץ ישראל באזור מבצר דרום (דיר אל-בלח של היום).
מסדר אבירי הטמפלרים שהחזיק במבצר עזה הצליח להזרים לתוך המבצר תגבורת לחיל המצב הקטן ששהה בעיר, כשבמקביל עלה בידי מלך ירושלים להכריז על גיוס כללי ולהגיע לעיר אשקלון, המבצר העיקרי של ממלכת ירושלים בדרום.
ב-24 בנובמבר הגיע הצבא המצרי לחומות העיר אשקלון ולכד את צבא הצלבנים בתוך חומות העיר, אך בהיעדר מכונות מצור - לא התאפשר ניהול מלחמת מצור של ממש.
גדודים של הצבא המצרי נעו צפונה תוך שהם זורעים הרס ביישובים צלבניים בדרכם, כפי שעשו גם בעבר - במהלך קרבות רמלה נעו המצרים לאורך מישור החוף, תוך ריכוז המאמץ המלחמתי בערים האסטרטגיות - לוד ורמלה.
העיר רמלה לא הייתה מבוצרת, כשמגדל בודד איבטח את העיר.
כל לוחמי רמלה גויסו על ידי המלך ויצאו עמו דרומה, מעט התושבים שנותרו נמלטו למבצר מיראבל (Mirabel: יפה נוף, היום - מגדל אפק), והעיר רמלה עצמה הועלתה באש על ידי המוסלמים שהמשיכו משם ללוד וכבשו גם עיר זו, כשתושביה ניסו למצוא מחסה בכנסייה המקומית - כנסיית סנט ג'ורג.
גדודים נוספים הגיעו לפאתי העיר קלקיליה, וכוחות מוסלמיים אחרים נעו מזרחה לכוון ירושלים; תושבי העיר שנותרה אף היא ללא לוחמים נכנסו לפאניקה, חלקם צבאו על שערי מגדל דוד ותפילות נואשות נישאו בכנסיות העיר להצלה מידי האויב שבשער.
עיקר הצבא המצרי, בפיקודו של צלאח א-דין, התנהל במאסף ונע לאיטו במישור שבין תל צפית בואכה תל גזר - שם עמד מבצר צלבני קטן בשם מונז'יסר (צרפתית: Montgisard).
ברם, בשלב זה עשה צלאח א-דין שגיאה קריטית והסיר את המצור מעל אשקלון ומעל מבצר דרום, בלא שהשאיר שם תצפיות, ומבלי לחסום את הדרכים המובילות משם צפונה - ובכך חשף את צבאו להתקפה מאחור.
בספרו "אמנות המערכה", הדן בטקטיקה ואסטרטגיה של צבאות מודרניים, מנתח ההיסטוריון והוגה הדעות שמעון נוה את הדינמיקה שנוצרה: "נקודת תורפה מערכתית פירושה זיהוי של מצב מסוים שנוצר על ידי הצטברותן של נסיבות מערכתיות מסוימות, המעודד הנחתת מהלומה המבטלת יכולתה של המערכת המובסת לבצע את משימתה המקורית."
טעות זו נוצלה מיד על ידי הצלבנים: הצבא הנוצרי בלווית קומץ אבירים טמפלרים מעזה יצא את חומות העיר ואץ צפונה לאורך דרך הים.
על פי ספרו של פרופסור יהושע פראוור "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל", התיאורים הצלבניים של הקרב משאירים את שאלת הפיקוד מעורפלת; לפי מסקנות של חוקרים, המפקד הראשי של צבאות הצלבנים, בפועל, היה רינו משאטיון.
בסיוע מודיעין ותוך התבססות על אלמנט ההפתעה ומהירות תנועתם, הדביקו הצלבנים את הגוף המרכזי של הצבא המצרי.
המצרים לא היו מודעים לנקודת התורפה שנוצלה על ידי הצלבנים עד לשלב המגע, והיו עיוורים לחלוטין לכוח הנחוש הרודף אחריהם.
שמעון נוה מציין בספרו כי מצב בו "המערכת הסבילה אינה מודעת כלל לחולשותיה שלה, לא חשה שהיריב זיהה את פגיעותה וחסרה כל מודעות למערכה המתנהלת נגדה" - הוא נדיר ביותר ומתרחש מתוך "בורות יוצאת דופן" - במקרה דנן בורותו של צלאח א-דין.
שני הצבאות נפגשו באזור תל גזר (מונטז'יסר); מלכתחילה היו יחסי הכוחות בלתי שקולים - מול עשרות אלפי חיילים מצרים עמד צבא נוצרי של מספר מאות לוחמים.
הצבא המצרי הופתע, מפקדיו ניסו לארגן מחדש את הכוחות, להפנות אותם לכוון הכוח התוקף וסימנו את התל כציר, כבסיס להתארגנות וכיעד משוער לספיגת אימפקט ההתקפה הנוצרית.
בתוך כך הצלבנים הידקו את שורות הפרשים ותקפו את הצבא המצרי, כשהכוח המוביל בפיקודם של האחים בלדווין ובליאן מרמלה - זכות השמורה להם בהיותם אדוני האחוזה עליה נערך הקרב.
מעוצמת ההתקפה נשברו שורות הצבא המצרי, ולאחר קרב קצר החלו המצרים להתפזר ולברוח דרומה, כשבעקבותיהם גדודי צלאח א-דין בעוד הצלבנים דולקים אחריהם תוך שהם ממשיכים את המרדף דרומה אל חולות סיני.
הקרב נחשב לנקודת שיא בהיסטוריה של מסדר אבירי הטמפלרים; חלקם בקרב היה מכריע, למרות מספרם הזעום:
הצבא המצרי איבד כל יכולת של ארגון או התנגדות, רוב המצרים ניסו לברוח ברגל תוך שהם זורקים מעליהם שריון וכלי נשק, כדי להקל על הבריחה.
בדרכם דרומה הם נתקלו בבדואים משבטים מקומיים שהרגו בהם על מנת לשדוד את המעט שעוד נותר עימם.
מטען המחנה באל עריש נפל אף הוא בידי הבדואים, שהרגו את חיל המצב המצרי שנותר במחנה עם קבלת הידיעה על תוצאות קרב גזר.
צלאח א-דין עצמו ניצל בקושי רב, מלווה בשומרי ראשו הוא חצה את מדבר סיני והגיע לקהיר ב-8 בדצמבר.
המפלה בקרב גזר, שנקראה בפי ההיסטוריונים המוסלמים "יום רמלה" הייתה מושלמת, הצבא המצרי הושמד כולו בתבוסה הקשה ביותר שספג צלאח א-דין מאויב נוצרי או מוסלמי.
הצלבנים, שלא האמינו לגודל ניצחונם, ראו אותות ומופתים בשמיים ובארץ: גאורגיוס הקדוש (סנט ג'ורג) נצפה משתתף בלחימה לשחרור כנסייתו שחוללה בלוד, הצלב האמיתי שנישא לשדה הקרב גדל לממדים אדירים וראשו נגע בשמיים, בעוד בסיסו בידי הפטריארך של בית לחם.
גם במבט מפוכח ניצחון הצלבנים היה לא פחות מנס, שנקנה באבדות כבדות, הן של האוכלוסייה האזרחית ביום שלפני הקרב המכריע והן במהלך הקרב.
אף שמספרים מדויקים לא ידועים הרי שדוח תקופתי המתייחס לבית החולים ההוספיטלרי הגדול בירושלים (המוריסטן) מציין כי לאחר הקרב הגיעו לבית החולים לטיפול רפואי 750 פצועים.
למרות האבדות הכבדות, ואף שבריחתו משדה הקרב לא תרמה להאדרת שמו ככובש, לא היה בקרב זה משום הכרעה פוליטית או מדינית על המשך דרכו של צלאח א-דין.
אחיזתו בעולם המוסלמי במזרח התיכון הייתה חזקה ועמוקה, ותבוסה צבאית אחת לא ערערה את מעמדו.
לאחר תקופת התאוששות מסוימת, שב צלאח א-דין וגייס צבא תוך שהוא נשען על משאביו הבלתי נדלים של העולם המוסלמי תחת שלטונו, כשהוא חוזר למדיניות של מלחמת קודש כנגד מדינת הצלבנים.
יום הקרב שניטש ב-25 בנובמבר הוא יומה של קתרינה הקדושה לפי הלוח הנוצרי, ובאתר הקרב הקימו הצלבנים כנסייה על שמה: (בצרפתית) Sainte Katerine de Mongisart.
כנסייה זו מוזכרת במסמך המתאר את נכסי הכנסייה של המדינה הצלבנית; עם זאת, בחפירות שנערכו בתל-גזר לא נחשפו שרידים של מבנים צלבניים.
במישור המעשי - הצלבנים, מתוך הבנה כי הניצחון בתל גזר לא יביא להקלה בלחץ המוסלמי, חתמו על הסכם שביתת נשק עם צלאח א-דין, ופנו לנצל את ההפוגה לביצור נקודות מפתח בממלכתם.
ביצורי ירושלים זכו לטיפול יסודי אחרי שהוזנחו במהלך השנים וחלקם היו על סף התפוררות.
לביצוע משימה זו הוטל מס כללי על תושבי המדינה שהכנסותיו יועדו לשיקום ביצורי ירושלים.
עד אותו זמן היה נטל תחזוקת מבני הציבור בעיר מוטל על אוצרו הפרטי (המדולדל) של מלך ירושלים; מעתה הוחלט כי אין המלך חייב לממן את ניהול המדינה וביצורי עיר הבירה, ומימון זה הוא חובת כל האזרחים.
במקביל חוזק מבצר נטוש על הדרך לדמשק, מתחת לבניאס המוסלמי - מבצר שטונף (הונין) וביחד עם מבצר תבנין חוזק הגבול הצפוני של ממלכת ירושלים.
בנוסף נבנה מבצר קטן -שסטלה, המבצר ממוקם לגדות נהר הירדן, כקילומטר אחד דרומית לגשר בנות יעקב כדי לאבטח את הגשר החוצה את נהר הירדן, עליו עברה הדרך הראשית בין טבריה לדמשק.
מבצר זה עמד במרכז העימות הבא שהתפתח בין ממלכת ירושלים לצבאות צלאח א-דין, קרב מרג' עיון, שתוצאתו הייתה שונה לחלוטין.
קרב גנגוט היה קרב ימי שהתרחש ב-7 באוגוסט 1714 בין הכוחות של רוסיה הצארית לבין כוח שוודי כחלק של מלחמת הצפון הגדולה.
קרב זה היה הניצחון הראשון של הצי הרוסי.
הוא אפשר לרוסים פעילות חופשית בים הבלטי.
לקראת אביב 1714 דרום ומרכז פינלנד היו בשליטה רוסית.
הרוסים שאפו לקבל מוצא חופשי לים הבלטי, אולם הים היה בשליטה שוודית, ואלו לא אפשרו לרוסים גישה בצורה שהרוסים שאפו אליה, לכן הגיעו הרוסים למקנה שיהיה עליהם להכניע את השוודים.
בסוף יוני 1714 התכנס הצי הרוסי במזרח פינלנד במטרה להנחית תגבורת לחיזוק הכוח הרוסי בעיר טורקו, הנמצאת כ-100 ק"מ מערבית לאזור.
אספקת תגבורות ביבשה לכוח הרוסי שישב באזור לא הייתה אפשרית ולכן הוחלט להעביר את התגבורת והאספקה דרך הים.
הצי השוודי חסם את הצי הרוסי להמשך המסע שלו ליעד.
בשלב זה, פקד פטר הגדול על הצי להתארגן להעברת חלק מהספינות דרך לשון יבשתית שאורכה כ-2.5 ק"מ לצד השני של חצי האי.
בהיוודע המהלך, פוצל הצי השוודי.
החלק הראשון, בפיקוד נילס ארנשולד, החל בתנועה למקום בו צפויות היו הספינות הרוסיות לחזור לים, החלק השני החל בהכנות למתקפה על הצי הרוסי שנשאר במקום.
פיוטר הגדול החליט לנצל את הפיצול בכוח השוודי.
בבוקר 6 באוגוסט לא הייתה רוח כלל.
כתוצאה מכך, התקשו ספינות המפרש השוודיות לנוע בים.
כוח רוסי, שהורכב מ-20 ספינות משוטים, החל לעבור דרך הכוח השוודי אך במרחק גדול מספיק ממנו כדי לא להיות חשוף לכוח האש.
לאחר הצלחת המהלך, ביצע כוח נוסף, בהיקף של 15 ספינות, את הפריצה.
השוודים היו בדעה ששאר הכוח הרוסי ימשיך במהלך דומה והחליטו להחזיר את הכוח שקודם לכך נשלח למקום הנחיתה הצפוי של הרוסים.
הרוסים ניצלו את יכולתם לנוע בעזרת משוטים וכוח בהרכב של 23 ספינות תקף את השוודים.
תחילה השוודים עמדו יפה במתקפה, אך ההתקפה השלישית, בה השתתפו ספינות בכמות גדולה בהרבה, הייתה מוצלחת והרוסים הצליחו להשתלט על עשר ספינות שוודיות, כולל ספינת הדגל של מפקד הכוח, נילס ארנשולד, שנלקח בשבי.
שאר הספינות עזבו לכיוון האי אלנד.
הניצחון בקרב אפשר לרוסים לנוע בחופשיות במפרץ הפיני ובמפרץ הבוטני ולתת תמיכה משמעותית לכוח היבשה בפינלנד.
קרב ג'וליס במלחמת העצמאות נערך ב-10 ביולי 1948 בכפר ג'וליס בדרום, בין כוחות הגדוד השישי של צבא מצרים ובין כוחות גדוד 53 של חטיבת גבעתי.
הכפר הערבי ג'וליס שכן צפונית-מערבית לקיבוץ נגבה, על צומת דרכים אסטרטגית (כיום - צומת הודיה).
כדי לייצב את הצד המערבי של החזית באזור נגבה נכבש מחנה ג'וליס הגדול בערפה של נגבה בליל 28 במאי 1948 על ידי גדוד 51 של חטיבת גבעתי.
לקראת ההפוגה הראשונה כבש גדוד 51 של חטיבת גבעתי את ג'וליס בליל 10–11 ביוני 1948. בכפר היו כוחות מקומיים בלבד והוא נכבש על נקלה ותושביו נמלטו.
הכוחות התבצרו בכפר ונבנו מספר מוצבים מחלקתיים מסביב.
עם פתיחת קרבות עשרת הימים החלו המצרים בתוכניתם לסגור על נגבה בתנועת מלקחיים גדולה ואחר כך לכבשה.
ממזרח - כיבוש בית עפה ועיבדיס וממערב - כיבוש בית דראס וג'וליס.
לאחר שנכשלו בעיבדיס ובית דראס החליטו לתקוף את ג'וליס.
המשימה לכבוש את ג'וליס הוטלה על הגדוד השישי שנכשל בניסיון קודם לכבוש את קיבוץ נירים.
עם שחר החלה הפגזה מצרית מכיוון מג'דל.
בחסותה נעו שתי פלוגות שמאחוריהן מספר נושאי ברן.
לוחמי גבעתי הניחו להם להתקרב עד לטווח הפעיל של נשקם ואז פתחו במכת אש שהצמידה את המצרים ארצה ולאחר מכן הם פתחו בנסיגה מהירה.
בשעות אחר הצהרים המוקדמות חזרו המצרים בכוחות רבים יותר.
אנשי סוללת תותחי הנ"ט הניחו לנושאי הברן המצרים להגיע לטווח של 200 מטר ואז פתחו באש מדויקת.
תוך זמן קצר הם פגעו בחמישה כלי רכב ובמשאית נושאת תחמושת שהתפוצצה ופגעה במצרים סביבה.
החלה נסיגה מבוהלת של המצרים.
שתי כיתות של לוחמי גבעתי ביצעו איגוף של המצרים מכיוון דרום-מזרח וזינבו בנסוגים.
לאחר הסתלקותם נצפו במקום 30–40 הרוגים.
שני נושאי ברן ראויים לשימוש, מרגמות, רובים ותחמושת רבה.
מלוחמי גבעתי לא נפגע איש.
בקרב זה השתתף גמאל עבד אל נאצר כקצין שלישות של הגדוד השישי.
בזכרונותיו הוא כותב על קרב זה כי באמצע ארוחה במטה הגדוד קיבלו הקצינים הודעה ממטה החטיבה כי "הגדוד השישי יכבוש מחר, 10 ביולי את ג'וליס".
הקצינים היו המומים כי לא ניתנו להם כל פרטים על כוחו וביצוריו של האויב כמו שהיה בהתקפה על דנגור (נירים).
בעת ההתקפה היה נאצר צמוד למפקד הגדוד והתווכח איתו על אופן ניהול הקרב.
בתום ההתקפה חש נאצר שהצבא המצרי מפסיד במערכה.
לאחר המלחמה הוקם על אדמות ג'וליס מושב הודיה.
בתי ג'וליס פוצצו ובמקומם הקימה הקרן הקיימת לישראל, חניון פיקניק (חניון הודיה).
במקום - שלט הסבר על קרבות ג'וליס ושרידי בית הבאר של הכפר.
קרב גומבינן (התרחש ב-20 באוגוסט 1914 ליד גומבינן שבשטחי פרוסיה המזרחית) היה המתקפה הראשונה של צבא הקיסרות הגרמנית על כוחות האימפריה הרוסית בחזית המזרחית של מלחמת העולם הראשונה.
ההססנות הגרמנית בפתיחת המתקפה גרמו לכישלונה ולנסיגה גרמנית אחורה אל עבר קווי נהר הוויסלה.
ב-4 באוגוסט 1914 פרצה מלחמת העולם הראשונה עם פלישת גרמניה לשטחי בלגיה.
בפתיחת המלחמה ניצבו מצד אחד צרפת, בריטניה ורוסיה (שכונו מדינות ההסכמה) ומהצד השני גרמניה ואוסטרו-הונגריה (שכונו מעצמות המרכז).
מבחינה גאוגרפית, גרמניה גבלה בצרפת במערב וברוסיה במזרח.
מצב זה בו גרמניה נאלצת להילחם בשתי חזיתות עשוי היה להחליש משמעותית את כוחה הצבאי שכן היה צריך להתפצל לשתי החזיתות במקום לרכז את הצבא בחזית אחת.
על מנת להימנע מהמצב הנ"ל, הגה המטה הכללי הגרמני תוכנית מלחמה שנקראה תוכנית שליפן.
לפי תוכנית זו, גרמניה צריכה להביס את צרפת במהירות (כפי שהיה במלחמת צרפת–פרוסיה) לפני שהרוסים יספיקו לארגן את צבאם ולצאת למתקפה מאסיבית על שטחי פרוסיה המזרחית (שם עבר הגבול בין רוסיה לגרמניה).
בעוד עיקר הצבא הגרמני מרוכז בחזית המערבית שם ציפו להכרעה מהירה כנגד צרפת, הושארה הארמייה הגרמנית השמינית להגן על שטחי פרוסיה המזרחית כנגד התקפות רוסיות.
ההוראות שקיבלה הארמייה הגרמנית השמינית, עליה פיקד הגנרל מקסימיליאן פון פריטוויץ, הייתה שלא לצאת למתקפה כנגד הרוסים.
בנוסף הארמייה נדרשה להגן על שטחי פרוסיה המזרחית ככל שניתן, ורק במידה קיימת סכנה ממשית שהארמייה תובס בקרב מול הצבא הרוסי אז הארמייה צריכה לסגת אל עבר קווי נהר הוויסלה ובכך להשאיר את אזור פרוסיה המזרחית לידי הרוסים.
לאחר שנפתחה מלחמת העולם הראשונה, הרוסים החליטו שלא לחכות עד שכל צבאם יתארגן וייצא למלחמה אלא לשלוח את הארמיות שכבר היו מאורגנות, הארמייה הרוסית הראשונה (בפיקודו של פאול פון רננקמפף) והארמייה הרוסית השנייה (בפיקודו של אלכסנדר סמסונוב), למתקפה על פרוסיה המזרחית.
התוכנית הייתה שהארמייה הראשונה תפלוש מצפון-מערב והארמייה השנייה מדרום ובכך תאגף את הארמייה הגרמנית השמינית.
הכוחות הרוסים נכנסו לשטחי פרוסיה המזרחית בליל 13 באוגוסט ובכך החלה הפלישה הרוסית לפרוסיה המזרחית.
הארמייה הגרמנית השמינית הייתה בגומבינן (32 קילומטר מערבית לגבול עם רוסיה) ולא יצאה להתקיף את הכוחות הרוסים עם פלישתם ולכן הארמיות הרוסיות לא נתקלו בהתנגדות כאשר החלו לצעוד בשטחי פרוסיה המזרחית.
ב-16 באוגוסט הגיעה הארמייה הרוסית הראשונה אל העיר שטלופנן (כיום נסטרוב) ושם נעצרה, כנראה במטרה לחכות לארמייה הרוסית השנייה שתדביק את הקצב וביחד יוכלו לפתוח במתקפה משולבת על הארמייה הגרמנית השמינית.
מפקד הגיס הראשון בארמייה השמינית, גנרל הרמן פון פרנסואה, החליט שעל הגרמנים לקחת את היוזמה ולתקוף את הארמייה הרוסית הראשונה ולא לחכות עד שהכוחות הרוסים יאגפו את הארמייה הגרמנית.
פרנסואה לקח את הגיס הראשון ובניגוד להוראות מפקדיו יצא למתקפה על הארמייה הרוסית הראשונה ב-17 באוגוסט.
הקרב, שזכה לשם קרב שטלופנן, הסתיים בערב אותו יום.
כוחותיו של פרנסואה הצליחו לגרום לארמייה הראשונה לסגת כמה קילומטרים לאחור ולשבות כ-3,000 חיילים רוסים.
הארמייה הרוסית הראשונה לא נעצרה והמשיכה להתקדם אל עבר הארמייה הגרמנית השמינית למרות הפגיעה הקלה שספגה בקרב שטלופנן.
לאחר ניצחונו בקרב שטלופנן, דחק גנרל פון פרנסואה במפקדו פריטוויץ לקחת את היוזמה ולצאת למתקפה על הארמייה הרוסית הראשונה.
כוחות הארמייה השמינית הצליחו ליירט תשדורות שנשלחו מהכוחות הרוסים אל המפקדה.
פריטוויץ ידע, על פי תשדורות אלה, שהארמייה הרוסית הראשונה נעצרה במטרה לחכות לארמייה הרוסית השנייה שצפויה להשלים את הפער שנוצר תוך יום.
כמו כן ידע פריטוויץ שהאספקה והתחמושת של הארמייה הראשונה נמוכה מאוד והיא לא תוכל להחזיק קרב במשך זמן רב.
פריטוויץ החליט לצאת למתקפה על הארמייה הרוסית הראשונה למרות שההוראות שקיבל מהפיקוד היו שלא ליזום התקפה כנגד האויב הרוסי.
ב-20 באוגוסט עם שחר החלה המתקפה של הארמייה הגרמנית השמינית על הארמייה הרוסית הראשונה.
הארמייה הגרמנית השמינית הייתה מורכבת מ-4 קורפוסים - הקורפוס ה-1 (מפקדו היה הרמן פון פרנסואה), הקורפוס ה-17 (בפיקודו של אוגוסט פון מקנזן), קורפוס המילואים ה-1 (בפיקודו של אוטו פון בלוב) והקורפוס ה-20 (בפיקודו של פרידריך פון שולץ).
בנוסף הייתה מסופחת לארמייה דיוויזיית פרשים.
ב-4:00 לפנות בוקר תקף הגיס הראשון של הארמייה הגרמנית השמינית את הדיוויזיה ה-28 של הרוסים.
כשהחל הקרב הארטילריה הרוסית פעלה במרץ אך מהר מאוד יצאה מכלל שימוש לאחר שנגמרה התחמושת לארטילריה.
הדיוויזיות הרוסיות נותרו בחסדי הארטילריה הגרמנית ונאלצו לסגת כ-8 קילומטר בשעות הצהריים אותו יום.
דרומה יותר, הקורפוס ה-17 של מקנזן וקורפוס המילואים של בלוב לא היו מאורגנים לצאת להתקפה בעת שניתנה ההוראה.
הקורפוס ה-17 בפיקודו של מקנזן יצא לקרב מול הקורפוס הרוסי ה-3 בשעה 8:00 בבוקר, אך קורפוס המילואים בפיקודו של בלוב לא יכל להצטרף לקרב עד לשעות הצהריים המוקדמות.
הדיוויזיות הרוסיות הדרומיות שמעו את הפגזות הארטילריה הגרמנית של כוחותיו של פרנסואה צפונית מהם ולכן ידעו הרוסים שבקרוב תפתח גם עליהם מתקפה.
בזמן זה נכנסו הרוסים למגננה תוך העברת הארטילריה קדימה.
כשהגיס של מקנזן תקף, הדיוויזיות הרוסיות שציפו לכך זרעו הרס בקרב השורות הגרמניות.
ברברה טוכמן בספרה "אוגוסט 1914" מתארת זאת כך: "באחד מהמקרים הנדירים של שנת 1914, היו הגרמנים בצד שמתגונן מהארטילריה הכבדה.
חיל הרגלים היה מרותק לקרקע, עם פנים כלפי מטה ולא העז להרים את הראש.
קרונות תחמושת התפוצצו, סוסים דהרו ללא רוכבים".
לאחר שעות ספורות של קרב נאלץ מקנזן (ואיתו גם בלוב) להורות על נסיגה אל עבר קווי אינסטרבורג-אנגרבורג תוך השארת 6,000 שבויים לידי הרוסים.
צפונית משם, פרנסואה נאלץ גם הוא להורות לכוחותיו לסגת מפני שכעת עמד בסכנה ששאר הארמייה הרוסית הראשונה תאגף את הקורפוס שלו.
בכך הסתיימה המתקפה הכושלת של הגרמנים על כוחות הארמייה הרוסית הראשונה.
בתום קרב גומבינן, ב-20 באוגוסט בערב, החליט פריטוויץ להורות על נסיגה כללית משטחי פרוסיה המזרחית.
פריטוויץ נתקף בפאניקה שמה הארמייה הרוסית הראשונה תחליט לרדוף אחרי הכוחות הנסוגים ובכך תשמיד את כל הארמייה הגרמנית השמינית.
למרות שהארמייה הרוסית הראשונה לא יצאה למרדף אחר הכוחות הנסוגים החליט פריטוויץ להורות על נסיגה.
התכנון היה להסיג את הכוחות אל קווי נהר הויסלה ובכך להשאיר את שטחי פרוסיה המזרחית לידי הרוסים.
יומיים לאחר מכן ב-22 באוגוסט שמע הלמוט פון מולטקה הצעיר, רמטכ"ל צבא גרמניה, על הנסיגה משטחי פרוסיה המזרחית הורה מיידית להחליף את פריטוויץ.
במקום פריטוויץ נשלחו לחזית הגנרל (שחזר פרישה) פאול פון הינדנבורג ביחד עם אריך לודנדורף (שהוכיח את יכולותיו בקרב לייז' שבועיים לפני כן) שייקחו פיקוד על הארמייה הגרמנית השמינית.
למזלם של הינדנבורג ולודנדורף, הארמייה הגרמנית השמינית לא הספיקה להשלים את נסיגתה.
הארמייה התבצרה ליד כפר בשם טננברג.
ב-26 באוגוסט תקפו הגרמנים את הארמייה הרוסית השנייה של סמסונוב במה שנודע כקרב טננברג.
בקרב זה הגרמנים זכו לניצחון מוחץ שהשמיד את הניסיונות הרוסיים לכבוש את פרוסיה המזרחית.
השפעתו העיקרית של קרב גומבינן על המשך המלחמה הייתה אם כן שבגללו הוחלט להחליף את הפיקוד הגרמני בחזית המזרחית בפיקוד מנוסה יותר.
קרב ג'יוליאנצ'נג (ביפנית: 鴨緑江作戦) היה קרב במלחמת סין–יפן הראשונה שנערך ב-24 באוקטובר 1894 בין כוחות האימפריה היפנית לבין כוחות האימפריה הסינית.