tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-18 במאי כבשו הסורים את צמח, ואז נפלה ההחלטה על פינוי הנשים והילדים לחיפה.
התינוקות והפעוטים הוסעו דרך ואדי פיג'אס (נחל יבנאל).
הילדים והנוער הוסעו דרך קבוצת כנרת, תחת הפגזה סורית מצמח, אותה עברו בשלום.
היו להם 21 רובים, כמה תתי-מקלעים ושני מקלעים.
מפקד המקום היה מיכאל צימרמן, חבר הקיבוץ.
לא היה כל כוח תגבור נוסף.
למשך כמה ימים עברו החברים "לגור" בעמדות, ספגו הפגזות, ובין לבין העמיקו את תעלות הקשר ומתחו גדרות חוטי-תיל בציפייה לטנקים הסורים.
אך הסורים ניגפו בשערי דגניה א' ב-21 במאי.
בזאת הוכרע הקרב על עמק הירדן, ובית זרע והעמק כולו יצאו מכלל סכנה.
הכפר הערבי עובדייה שכן על תל קדום סמוך לבית זרע.
מיד לאחר התבוסה הסורית עזבו תושבי עובדייה את כפרם והלכו אל מעבר לירדן, אל מרגלות הגלעד.
יחסיו של הקיבוץ עם תושבי עובדייה היו מתוחים למדי מראשית העלייה על הקרקע.
היו התנכלויות שונות מצד תושבי הכפר, בעיקר בשטחי החקלאות, ואף ירי לעבר הקיבוץ.
בשנת 1951 הגיעה לקיבוץ מחלקת הנח"ל הראשונה.
בשנת 1963 הוקם מפעל "ארקל" למוצרי פלסטיק.
באותה שנה הגיעה לקיבוץ חברת הנוער האחרונה, "עופרים".
בשנת 2008 החל בקיבוץ תהליך הפרטה.
נכון ל-2017 קיימת בו הפרטה כמעט מלאה, תוך שמירה על ערכי הליבה שלו לערבות הדדית בנושאי בריאות, חינוך, סיעוד ועזרה לבעלי מוגבלויות וחסרי יכולת התפרנסות.
כל זאת באמצעות קרנות ייעודיות.
חברי הקיבוץ מתפרנסים מחקלאות (מטעים, גידולי שדה, כרם, רפת), תעשייה ("ארקל מוצרי פלסטיק" ו"ארקל מערכות סינון"), תיירות ועסקים קטנים.
חלקם עובדים גם מחוץ לקיבוץ, ברחבי עמק הירדן, במפעלים, מכללת עמק הירדן, תיירות ועוד.
עד גיל בית ספר: פועלים בקיבוץ בית תינוקות, פעוטונים וגנים.
בתי ספר: כיתות א'-ח' לומדות בבית הספר האזורי באפיקים, "אפיקי ירדן"; כיתות ט'-י"ב לומדות בבית הספר האזורי "בית ירח".
חינוך בלתי פורמלי: בקיבוץ פועלות מסגרות של חינוך בלתי פורמלי (חוגים, תנועת נוער ועוד) בכל ימי השבוע, לאחר שעות בית הספר, וגם בימי שישי וחופשים.
לאורך שנים ייצגה את הקיבוץ קבוצת הכדורעף הפועל בית זרע.
הקבוצה השתתפה בליגת העל בכדורעף וזכתה באליפות ובגביעים וחדלה מלהתקיים בתחילת שנות ה-90. בשנים האחרונות נערך בקיבוץ טורניר כדורעף אזורי לזכרו של חבר הקיבוץ המנוח חיים בורר, ששיחק בנבחרת ישראל בכדורעף בשנות החמישים.
הקיבוץ, כמו שאר הקיבוצים בארץ, התגייס גם למשימות לאומיות.
שתי תרומות בולטות היו קליטה של קבוצות נוער ו"אירוח" גרעינים כהכנה להתיישבות במקום הקבע.
תרומה נוספת הייתה "אימוץ קיבוץ צעיר", שהיה נהוג בתנועה הקיבוצית.
קיבוץ ותיק ומבוסס, יחסית, היה מאמץ קיבוץ צעיר ומגיש לו עזרה מסוגים שונים, כולל שליחת משפחות צעירות לתקופה מסוימת לשם חיזוק חברתי וכלכלי.
הוועדה שעקבה אחר התהליך הייתה מחליטה מתי הקיבוץ הצעיר כבר אינו זקוק, או פחות זקוק, ל"אימוץ" והייתה מעבירה את הקיבוץ הוותיק לאימוץ חדש.
באופן זה אימץ בית זרע את קיבוץ חורשים ואחריו את קיבוץ סאסא.
הקיבוץ קלט קבוצות נוער, ששהו בו בדרך כלל עד גיל 18. לכל קבוצה הוקצה דיור וצוות חינוכי-מטפל.
הייתה לה מערכת לימודים מסודרת, מותאמת לצרכיה, והיא קבלה את כל מה שקיבלו ילדי הקיבוץ.
לכל חניך הייתה גם "משפחה מאמצת".
ב-1936, שנתיים לאחר האיחוד עם הליטאים, כבר אירח הקיבוץ את קבוצת הנוער הראשונה.
להלן רשימת קבוצות הנוער שעברו קליטה חינוכית בבית זרע:
1939 - קבוצת נוער ג מאוסטריה, גרמניה צ'כיה.
זו הייתה חברת הנוער האחרונה בבית זרע.
הקיבוץ המשיך לתרום לחברה הישראלית בפרויקטים של "בית ראשון במולדת" (קליטת העלייה הרוסית) בשנות ה-90 וגרעיני צבר (קליטת נוער יהודי מחוץ לישראל שנה לפני הגיוס) בשנות ה-2000.
תל עובדיה - אתר פרהיסטורי הנחשב לאחד האתרים הקדומים ביותר בעולם ובעל חשיבות רבה בקנה מידה עולמי להבנת האבולוציה של האדם.
בית זנדל (Sandel) הוא מבנה חד קומתי בעל חזית מרשימה המצוי במושבה הגרמנית בירושלים, ברחוב עמק רפאים 9, ותוכנן על ידי תיאודור זנדל בסוף המאה ה-19. הבניין מקושט בפסל אריה שהוא סמלה של משפחת זנדל בונת הבית.
מעל שער הבית קשת הנתמכת על ידי עמודים בסגנון נאו-קלאסי.
האדריכל תיאודור זנדל שהתגורר בבית תכנן בניינים רבים בירושלים, בהם כנסיית דורמיציון על הר ציון; בית הספר למל בשכונת זיכרון משה; בניין בית החולים שערי צדק ברחוב יפו, וכן את הדרך מיפו לירושלים בעבור השלטון העות'מאני.
בזכות פועלו קיבל זנדל את תואר הכבוד בָּאווּרָת (Baurath) מקייזר גרמניה וילהלם השני.
המשורר יהודה עמיחי התגורר במבנה בשנות השישים של המאה העשרים, בעת שבעלי הבית שהו בחו"ל בשליחות דיפלומטית.
בית וסקס הידוע גם בתור סרדיקינגאס (באנגלית עתיקה: Cerdicingas ובאנגלית: House of Cerdic) היה שושלת מלוכה אשר שלטה בממלכות שונות באנגליה במשך תקופה של למעלה מחמש מאות שנה, בין ראשית המאה ה-6 לשלהי המאה ה-11. בתחילה שלט בית המלוכה בממלכת וסקס הקדומה, אשר שכנה בדרום-מערב אנגליה של ימינו.
במהלך המאה ה-9, השתלטה וסקס באופן הדרגתי גם על ממלכות אחרות אשר התקיימו באנגליה באותה התקופה, ולזמן קצר בית המלוכה מלך גם על הממלכות מרסיה וקנט, אשר מאוחר יותר סופחה לוסקס.
לבסוף, השתלטה ממלכת וסקס על רובה של אנגליה, ייסדה תחתיה את ממלכת אנגליה, והייתה למשפחת המלוכה השלטת בה למשך תקופה של כמאה שנה.
בית חב"ד הוא מרכז אזורי של חסידות חב"ד המנוהל על ידי שליח חב"ד.
מטרת בתי חב"ד לעזור ולתמוך ביהודים בתחומים מגוונים, בעיקר בענייני יהדות ברחבי העולם ובישראל.
בתי חב"ד הראשונים הוקמו בשנת 1950 (ה'תש"י).
כיום פועלים כ 7,000 בתי חב"ד, בכ־1,000 ערים השוכנות בכ-100 מדינות בעולם 1,279 מתוכם פועלים בישראל.
מטרת בית חב"ד, כפי שהוגדרה על ידי יוזם הרעיון, רבי מנחם מנדל שניאורסון "הרבי מלובביץ'", היא שיהיה "בית שמגדלים בו תורה, תפילה, וגמילות-חסדים", לסייע לכל יהודי בכל מקום בו הוא נמצא, הן בענייני דת ורוחניות והן בצרכים שונים בגשמיות.
את בית חב"ד מנהל ברמה הארגונית והפיננסית שליח חב"ד המקומי.
פעמים רבות פועלים תחת בית חב"ד המקומי בתי כנסת, מקוואות, בתי ספר ומדרשיות, חנויות תשמישי קדושה ומזון כשר, מרכזי הזנה, גני ילדים ועוד.
ארגון הגג של בתי חב"ד בישראל הוא צעירי אגודת חב"ד.
הארגון דואג לשליחת השלוחים למקומות חדשים, ובנוסף, מסייע לשלוחים בפעילות השוטפת, בעיקר באספקת מוצרים נחוצים במחיר מסובסד ובייעוץ והכוונה.
באופן פורמלי, הגוף העליון שתחתיו פועלים בתי חב"ד בארצות הברית ובשאר העולם הוא המרכז לענייני חינוך.
אף שסגנון מרכזי הפעילות החב"דית הנוכחי החלו להתקיים בשנות ה-50 של המאה ה-20, את הכינוי "בית חב"ד", טבע הרבי מחב"ד רק בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 בבית חב"ד בלוס אנג'לס, קליפורניה של הרב שלמה קונין, ובשם זה קרויים סניפי חב"ד בעולם.
בית חב"ד הראשון שידוע שהוקם, היה בקזבלנקה שבמרוקו.
הפעילויות המתקיימות בבית חב"ד משתנות בין השלוחים השונים, כאשר יש המרכזים את פעילותם בתחומים שונים.
באופן כללי נחלקות הפעילויות לפעילות קבועות ופעילויות עונתיות.
הפעילויות הקבועות שמקיימים השלוחים הן בעיקר מבצעי הרבי מחב"ד: הנחת תפילין, קביעת מזוזות בבתי התושבים, הכשרת מטבחים, חלוקת ערכות נרות שבת להדלקה, וכן שיעורים והרצאות בענייני יהדות, תורה ומדע, ושיעורים שונים.
כן מפעילים בתי חב"ד רבים, גני ילדים ובתי ספר של רשת אהלי יוסף יצחק.
הפעילויות העונתיות שמקיימים השליחים, הן בדרך כלל בסמיכות לחגי ישראל ובתקופות שונות.
כלומר תקיעת שופר במקומות ציבוריים בראש השנה, נטילת לולב ואתרוג בחג הסוכות, הדלקת נרות חנוכה בחנויות ובמקומות ציבוריים, חלוקת משלוחי מנות בחג הפורים לאנשים שונים, למשפחות שכולות ומשפחות נפגעי טרור, לכוחות הביטחון, ולחולים הנמצאים בבתי חולים ולבסיסי צבא, וכן קריאת עשרת הדיברות לילדים בכל בית כנסת בחג השבועות.
כמו כן יש פעילויות קיץ כגון קייטנות, מועדוני של"ה (שיעורי לימודי הדת) וגני ילדים.
בנוסף לפעילות שמטרתה השפעה דתית, עוזרים השלוחים ליהודים בישראל ובעולם גם בתחומים שאינם קשורים ליהדות, בהתאם להשקפה החב"דית שעזרה גשמית חשובה לא פחות מעזרה רוחנית.
כך למשל נפוצים בתי חב"ד המפעילים בתי תמחוי ומפעלי חסד אחרים עבור נזקקים.
בתי חב"ד באזורי תיירות מסייעים ליהודים במקרי חירום.
השירותים שנותנים בתי חב"ד משתנים ממקום למקום, ופעמים רבות הם כוללים בין השאר:
בתי חב"ד בעולם פועלים אמנם למען אותה מטרה, אך קיימים גם בתי חב"ד שמתאפיינים בפעילות מסוג מסוים או לקהל יעד ספציפי:
בית חב"ד המפעיל סביבו קהילה יהודית מקומית.
חב"ד בקמפוס - באוניברסיטאות ובמכללות, הפועלים בקרב סטודנטים יהודים.
קיימים בארצות הברית, באירופה ובישראל
בית חב"ד למטייל - מתמקדים בסיוע לתרמילאים יהודיים במהלך הטיול.
אלו נפוצים בעיקר במזרח הרחוק ובדרום אמריקה.
בית חב"ד המיועד לאוכלוסיות מקומיות, הדוברות שפה שאינה מקומית, כגון בית חב"ד בישראל לדוברי השפות רוסית או צרפתית.
לב חב"ד - במרכזים רפואיים
חב"ד לנוער (בשפה האנגלית: cteen) רשת בתי חב"ד המקיימים פעילויות בקרב בני הנוער בארץ ובעולם באמצעות שיעורים, מועדוניות נוער, ופעילויות במעגל השנה במוסדות החינוך העל יסודיים.
בֵּית חַגַּי (שם רשמי: חַגַּי) הוא יישוב קהילתי בהר חברון על כביש 60 מדרום ובסמוך לעיר חברון.
היישוב מנוהל על ידי "חגי - אגודה שיתופית חקלאית להתיישבות קהילתית".
ביישוב מבני קבע לבית כנסת מרכזי, בית כנסת ספרדי, כולל אברכים דיינות, גני ילדים, פעוטון, מרפאה, מקווה, אולם שמחות, סניף בני עקיבא ועוד.
היישוב הוקם בשנת 1983 כהיאחזות נח"ל.
עם אזרוח המקום התיישבו בו בוגרי ישיבת ניר קריית ארבע.
היישוב עלה לקרקע בשנת 1984, ביום י"ט תמוז ה'תשמ"ד.
הגרעין המקים הורכב מחבריהם של הנרצחים, מהישיבה, מהצבא ואף מבני משפחה, מכירים ומוקירים.
עם הזמן נקלטו ביישוב משפחות נוספות ונבנתה שכונת הקבע הראשונה.
רב היישוב הוא הרב משה אליעזר רבינוביץ'.
בשנת 1989 הקימו התושבים את כפר הנוער ביישוב, הנותן מענה לנוער בסיכון בגילאי 12–18.
בשנים 2001–2007 הוכפל מספר המשפחות המתגוררות ביישוב.
בקיץ 2006 קלט היישוב גרעין משפחות ממפוני כפר דרום שבגוש קטיף.
המשפחות נכנסו לשכונה חדשה בת 15 מבנים בתוך תוכנית המתאר של היישוב.
כמו כן ביחד עם המשפחות החדשות הוקם כולל אברכים ללימודי דיינות "אור יוסף" על שם יוסי שוק - תושב היישוב שנרצח בפיגוע סמוך ליישוב.
כמו כן הוקם מצפור לזכרו של יוסי שוק בגבעת רחבעם (ע"ש רחבעם זאבי) הסמוכה ליישוב.
בשנות האינתיפאדה השנייה (2000–2005) בפיגועי ירי, בכביש 60 בין קריית ארבע לבית חג"י, נרצחו שלושה מתושבי היישוב.
רינה דידובסקי יחזקאלי, מורה, נרצחה עם נהג הסעת המורים אליהו בן עמי תושב עתניאל, בפיגוע שאירע בדרכם לאסוף מורות נוספות ללמד בקרית ארבע ואילו אביחי לוי ואביעד מנצור נרצחו סמוך לכניסה לבית חגי בחזרם מטיול.
באותה נקודה נרצחו במארב ירי, כמה שנים קודם לכן במוצאי שבועות ה'תשנ"ד (1994) בעת תהליך אוסלו רפאל יאירי ומרגלית שוחט, בדרכם חזרה לקריית ארבע מסמינר לגרים במלון נווה דקלים.
בכסלו תשס"ה 2005, נרצח יוסי שוק ביריות ממכונית עוקפת, בעת חזרתו מעבודתו בקריית ארבע.
בקיץ 2010 נרצח השוטר יהושע סופר תושב באר שבע בסמוך לבית חגי, בפיגוע ירי נגד רכב הסעות שהסיע שוטרים לעבודתם בחברון.
כחודשיים לאחר מכן, ערב פתיחת המשא המתן בין ישראל לפלסטינים, נרצחו ארבעה מתושבי היישוב: יצחק וטליה איימס, כוכבה אבן חיים ואבישי שינדלר בפיגוע ירי בכביש 60 בצומת בני נעים הסמוכה לקריית ארבע.
ביולי 2016 נרצח מיכאל מרק ליד היישוב בפיגוע הירי ליד בית חגי ונפצעו עוד 3 מבני משפחתו, פלסטיני שסייע למשפחה בעת הפיגוע ברח לישראל וקיבל אזרחות ב-2021.
באוגוסט 2023 נרצחה בת שבע ניגרי בפיגוע הירי בצומת הכבשים, איתה נפצע קשה אדם נוסף.
הקהילה שומרת על הקשר עם משפחות הנופלים ובכל שנה בשבת פרשת אמור מציינים ביישוב את "שבת חגי" בה מתארחים ביישוב משפחותיהם ויקיריהם של הנופלים.
כלכלת התושבים מתבססת בעיקר על מקומות עבודה בקריית ארבע והר חברון וכן בסביבה הרחוקה יותר - ירושלים בצפון ובאר שבע בדרום.
רבים מהתושבים עוסקים בתחום החינוך וחלקם במקצועות חופשיים או בעלי עסקים עצמאיים ביישוב ומחוץ לו.
ברשות היישוב מחצבה המרוחקת כ-20 קילומטר ממנו, בקרבת הקו הירוק.
ליישוב הוענק ב-1991 זיכיון ל-49 שנים לכרות בשטחי המחצבה, השלישית בגודלה בארץ.
התמלוגים מהמחצבה מוערכים ביותר ממיליון שקל בשנה, מהווים 80 אחוז מהכנסות בית חגי ומשמשים לפיתוח היישוב, לפיתוח כפר הילדים והכולל ולתרומות שונות.
ביישוב פועל מוסד טיפולי לנוער.
כ-50 חניכים בגילאי 11–18 חיים בחמישה משפחתונים, בהם נערים הסובלים מליקויי למידה, הפרעות קשב וריכוז, והפרעות רגשיות/נפשיות אשר חיים בצוותא, באורח חיים דתי, בניהולה של משפחה ומתארחים בבתיהם של תושבי בית חגי.
הנערים לומדים בבית ספר מפת"ן שבכפר ורובם לומדים מקצוע (נגרות, מסגרות, חקלאות וגינון).
בקהילת בית חגי יש כ-15 אברכים אשר לומדים בכולל לדיינות, אור יוסף, שביישוב.
בחלקו הדרומי של היישוב נמצאת גבעה הקרויה "גבעת רחבעם" על שם שר התיירות לשעבר, רחבעם זאבי.
מן הגבעה ניתן לצפות על יישובי דרום הר חברון, העיר חברון ופרבריה.
על הגבעה הוקמו פינות ישיבה ומרפסת תצפית "מצפור יוסי" הקרויה ע"ש יוסי שוק והוקם על ידי חבריו.
בעלייה לגבעת רחבעם הוקמה בריכת שכשוך מלאכותית "השכשוכית", לצידה פינות ישיבה לפיקניק וצילייה.
בֵּית זַיִיד הוא מושב על גבעות שייח' אבריק, הנושק לקריית טבעון ונמצא בתחום השיפוט של המועצה האזורית עמק יזרעאל, בה הוא היישוב המערבי ביותר.
ב-1926, לאחר שגורש עם משפחתו מכפר גלעדי, התיישב אלכסנדר זייד, מוותיקי ארגון השומר, עם רעייתו ציפורה זייד ועם ארבעת ילדיהם על הגבעות עליהן שמר בשם "הקרן הקיימת".
יזם את החפירות הארכאולוגיות שערך פרופ' בנימין מזר בעתיקות בית שערים וסייע להתיישבותו של קיבוץ אלונים הסמוך.
ב-11 ביולי 1938, בדרכו לפגישה עם אנשי אלונים, נרצח אלכסנדר זייד על ידי קאסם אל טאבש, בדואי משבט ערב אל-חילף.
על שמו הוקם היישוב גבעות זייד, בו חיו בני משפחתו עד שעזבו בשנת 1951 והקימו את בית זייד במקום בו התגוררו לפני כן.
סמוך ליישוב ניצבת אנדרטת אלכסנדר זייד של דוד פולוס המראה את אלכסנדר זייד, רכוב על סוסתו, משקיף על מרחבי העמק.
הפסל חובל והופל ממקומו באוקטובר 2007 ולאחר תקופה קצרה שוקם והושב למקומו.
בתי זאנאדו הם סדרה של שלושה בתי מגורים נסיוניים שנבנו בארצות הברית בשנות ה-80 של המאה ה-20 במטרה להדגים כיצד ניתן לשלב מחשוב ואוטומציה באדריכלות הבניין.
הבתים נבנו בקיסימי שבפלורידה, בוויסקונסין דלז שבוויסקונסין וגאטלינבורג שבטנסי.
הבתים הפכו לאתרי תיירות במהלך שנות ה-80, ובמבנה בקיסימי, שתוכנן על ידי רוי מייסון ביקרו כאלף מבקרים ביום.
הייחוד הידוע ביותר של הבתים היה בנייתם מפוליאוריתן ולא מבטון, דבר שאפשר הקמה זולה ומהירה שלהם.
המבנים בוויסקונסין דלז ובגאטלינבורג נהרסו בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20. המבנה בקיסימי נסגר בשנת 1996 ונהרס באוקטובר 2005.
הרעיון להקמת בית זאנאדו היה רעיונו של בוב מאסטרז, שהיה חלוץ בהקמת בתי מגורים מחומרים פלסטיים מבודדים.
לפני הקמת בית זאנאדו מאסטרז תכנן בתים הבנויים מבלונים מתנפחים, בהשראת בית קסינגר שבדנוור קולורדו (בניין בתכנון האדריכל סטאן נוריס).
מאסטרז האמין בהקמת בתים מחומרים פלסטיים ורצה להדגים את קלות הקמת הבתים על ידי בניית מספר דירות לדוגמה ברחבי ארצות הברית.
שותפו העסקי של מאסטרז - טום גוסל בחר את השם "זאנאדו" עבור הבתים.
זאנאדו היה ארמון הקיץ של הקיסר המונגולי קובלאי חאן; הארמון מתואר בשירו של המשורר סמואל טיילור קולרידג' "קובלא ח'אן".
זאנאדו הוא גם שמו של הארמון בסרט "האזרח קיין".
בית זאנאדו הראשון נבנה בוויסקונסין דלז.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל סטיוארט גורדון בשנת 1979 והוקם על ידי בוב מאסטרז.
שטח המבנה 371 מטרים רבועים.
בשנה שלאחר הקמת המבנה ביקרו בו 100,000 מבקרים.
בית זאנאדו הפופולרי ביותר שנבנה היה בית זאנאדו השני, שתוכנן על ידי האדריכל רוי מייסון.
מאסטרז פגש את מייסון בכנס עתידנים בטורונטו בשנת 1980 והציג לו את הפרויקט.
מבנה זה נבנה בקיסימי שבפלורידה.
מייסון עבד קודם לכן על פרויקט דומה של מבנה בית ספר ניסיוני במדינת וירג'יניה והתלהב מהרעיון של מאסטרז.
מייסון האמין כי בית זאנאדו ישנה את השקפת העולם של האנשים שיראו את המבנה.
קודם לכן ראו את בית המגורים כמגן פאסיבי מפני איתני הטבע, ובעתיד יראו את בית המגורים כיצירה שלמה שמטרתה לקיים אינטראקציה עם המתגוררים בו.
מייסון טען שלבית יכולה להיות אינטליגנציה, כמו גם לכל אחד מחדריו.
עלות ההקמה המתוכננת של בית במתכונתו הרחבה הייתה $300,000, ובמתכונת מצומצמת יותר - $80,000 - עלויות הפחותות מהקמת בית מגורים רגיל בארצות הברית.
הבית במתכונת המצומצמת מעולם לא נבנה בפועל.
בשנת 1982 הקימה חברת וולט דיסני את אפקוט - מרכז המיועד להיות קהילה ניסיונית עתידנית.
בעקבות פתיחת אפקוט החליט מייסון להקים את ביתו בקרבת מקום - בקיסימי המצויה מספר קילומטרים מאפקוט.
שטח המבנה היה כ-650 מטרים רבועים - שטח הגדול משטח בית מגורים רגיל בשל היותו בית לתצוגה.
בשיא הפופולריות, באמצע שנות ה-80, ביקרו במבנה למעלה מאלף מבקרים ליום.
בית זאנאדו השלישי נבנה בגאטלינבורג שבטנסי זמן קצר לאחר בניית המבנה בקיסימי.
בשנות ה-90 איבדו בתי זאנאדו מהפופולריות שלהם, כיוון שהטכנולוגיות החדשניות שהציעו הפכו מהר מאוד למיושנות.
בית זאנאנדו שבקיסימי תפקד עד סגירתו בשנת 1996 כאתר תיירות.
הבתים האחרים נהרסו קודם לכן.
בשל תחזוקה לקויה סבל הבניין מרטיבות רבה ומאחר ולא נמצא לו קונה (המחיר שנדרש היה שני מיליון דולרים) ניזוק הבית והפך ללא ראוי למגורים.
לאחר תקופה ארוכה ששימש כמחסן ואף התנחלו בו חסרי בית, נהרס הבית באוקטובר 2005.
המבנה תוכנן באופן ארגונומי - קירותיו היו מעוגלים, ורצפות הבטון שלו היו מצוירות על מנת לדמות שטיחים.
במרכז המבנה, בחדר המגורים, היה עץ מלאכותי שתמך בתקרה ושימש חלק ממערכת החימום של המבנה.
המבנה הוקם על ידי יציקת רצפת בטון, ועליה הושם בלון ויניל שעליו הותז מבפנים קצף פלסטי המתייבש במהירות, ליצירת קירות ותקרות הפלסטיק.
לאחר שהפלסטיק התקשה הוצא הבלון ונשמר לשימוש חוזר, ונחתכו דלתות וחלונות.
בתי זאנאדו השתמשו במערכת מחשבים מתוצרת קומודור עסקי מכונות לתפעול הבית.
בבית היו 15 חדרים שמהם חדרי האמבטיה, המטבח, חדר המסיבות, הספא וחדרי השינה הופעלו על ידי מחשבים, לדוגמה - האמבטיה התמלאה מים שהגיעו לטמפרטורה מסוימת בשעה שנקבעה מראש.
בחדר המשפחה מסכים רבים הציגו גרפיקה ממוחשבת, ובבית היו מערכות אזעקה וכיבוי אש ממוחשבות.
הרעיונות שעמדו בבסיס האוטומציה של המבנה נוצרו בשנות ה-50, ומטרת המבנה הייתה להראות כי הרעיונות האלה בני יישום.
חדר המשפחה כלל מערכת טלוויזיות, וידאו, משחקי מחשב, ואמצעי שמיעת מוזיקה חשמליים.
מספר הטלוויזיות הרב נועד לאפשר לכל אחד מבני הבית לצפות בתחנה הרצויה לו.
המטבח היה מסוגל לנהל את כמות המצרכים השמורים בו ולהזמין בטלפון מצרכים חסרים.
המטבח כלל "שף אוטומטי" עם תוכנה המסוגלת לתכנן ארוחות מאוזנות מבחינה בריאותית.
הארוחות בושלו על ידי השף הרובוטי, והיו מוכנות במועד שנקבע מראש.
המצרכים נקנו מחנויות בסביבה או, בהתאם להיצע, נלקחו מחממה השייכת לבית זאנאדו ומהווה חלק ממנו.
המחשב במטבח ידע אף לנהל את החשבונות של הבית.
חדר ה"משרד" שבבית, נועד לאפשר למתגוררים בו לנהל את עסקיהם מהבית תוך שימוש במחשבים ובדואר אלקטרוני.
המחשב בחדר השינה אפשר שליטה בשאר החדרים - כך למשל יכלו המתגוררים בבית להורות למטבח להכין קפה מבלי לצאת מהמיטה, או לחלופין לכבות את מיחם הקפה אם שכחו אותו דולק.
בחדר הילדים היו "חלונות וידאו" שאפשרו לקבוע את הנוף הנשקף מהחדר (על ידי הצגת תמונה ממוחשבת).
"החדר הגדול" - המרכזי בחדרי הבית כלל מזרקה, טלוויזיה קטנה ומקרן וידאו שאפשר הקרנת סרטים.
חדר זה היה מחובר לחדר האוכל שבו היה חלון על פני קיר שלם של הבית שאפשר אכילה תוך צפייה על הנוף בגינה.
במבנה היה גם ספא שאפשר להירגע בסאונה ובג'קוזי וכלל מכשירי אימון גופני.
מערכת האזעקה של הבית ידעה להשמיע רעשים ואף להשמיע קולות שיחה של אנשים על מנת להרתיע פורצים.
אחת הדאגות העיקריות שהייתה מפני הקמת מבנים מסוג זה הייתה צריכת החשמל הגבוהה שלהם - מאחר שמחשבי הבית פעלו כל שעות היום, כל ימות השנה.
מייסון תכנן את המבנה באופן שבו מחשב מרכזי ישלוט בכל המחשבים המקומיים וימנע בזבוז אנרגיה שלא לצורך.
רבים חששו משימוש במחשבים בבית - בעיקר חשש מאירועים של כשל במחשבים היכולים לנעול את המתגוררים בתוך המבנה מבלי יכולת לצאת או להיכנס - ומבלי יכולת אפילו להתרחץ.
אחרים סברו שמחשוב היתר במבנה יפגע ביחסים החברתיים של המתגוררים במבנה שלא יצאו מהבית.
בשל העיצוב הארגונומי של המבנה, המבנה לא עורר חששות רבים מחדשניותו, אולם רבים סברו כי מבנה מסוג זה אינו אפשרי בשטחים עירוניים צפופים, וראו בו ארכיטקטורה חובבנית.
אחרים חשו קלסטרופוביה בחדרים המעוגלים בעלי התקרות הנמוכות.
הספר "זאנאדו: הבית הממוחשב של המחר יכול להיות שלך היום" נכתב על ידי רוי מייסון, ליין ג'נינגס ורוברט אוונס ופורסם בהוצאת אקרופוליס בנובמבר 1983. הספר מפרט כיצד מחשבים יכולים לשמש בבית, וכיצד ניתן לשלבם במכשירים אחרים - שילוב המבוצע במערכות הבידור הביתיות.
הספר מתאר את הקמת בתי זאנאדו ומחבריו ראיינו את בוב מאסטרז.
בתי זאנאדו הפכו לפארודיה במסגרת סדרת ההנפשה הטלוויזיונית רן וסטימפי תחת הכינוי "הבית של יום שלישי הבא".
בסרט הקולנוע הבדיוני בחזרה לעתיד 2 בבית משפחת מקפלי העתידני שובצו מאפיינים רבים של בית זאנאדו כגון חלון התמונה הממוחשב, הדלתות הממוחשבות ומספר מסכי הטלוויזיה הרב בחדר אחד.
בית חאנוּן הייתה העיר הצפונית ביותר ברצועת עזה, שמנתה, טרם מלחמת חרבות ברזל, כ-35,000 נפש.
בעיר עוברת דרך סלאח א-דין החוצה בציר אורך את כל רצועת עזה ממעבר ארז ועד רפיח.
בתוך העיר עובר נחל חנון.
משמעות שמה ומקורו עלומים, אולם לפי המסורת המקומית, היא קרויה על שמו של , שחי במאה ה-8 לפנה"ס והאשורים בהנהגת סרגון השני לחמו בו, כמסופר בכתובותיהם בכתב היתדות.
במרכז העיר עמד מסגד אום א-נסר (שפירושו: "מסגד הניצחון").
המסגד הוקם לזכר ניצחון המוסלמים על הצלבנים בקרב בית חאנון שנערך בשנת 1239.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1922, נמנו בבית חאנון 885 תושבים, כולם מוסלמים.
בסוף 1922 נמסרה הודעה על התחלת מדידת הקרקעות באזור בית חאנון.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1931 נמנו 849 תושבים, עדיין כולם מוסלמים, ב-194 בתים.
באותה שנה דווח על מכירת שטח מאדמות הכפר שהיה שייך למשפחת שאואה מעזה, ליהודים.
על שטח זה הוקם קיבוץ ניר עם בשנת 1943.
באזור בית חאנון היו פרדסים רבים ותושבי האזור פעלו להביא את בעלי הפרדסים להעסיק בפרדסים את תושבי המקום.
ביוני 1936 הוטל על הכפר עונש קיבוצי בגלל שותפות בהתפרעויות של המרד הערבי הגדול.
בשנת 1939 חתמה חברת הנפט העיראקית חוזה עם בן משפחת א-שוא על חיפוש נפט באדמות בית חאנון.
בשנת 1940 נכלל בית חנון באזורים שנאסר למכור בהם קרקעות ליהודים.
בסקר הכפרים של 1945 הוערכה אוכלוסיית בית חאנון בכ-1,680 מוסלמים.
שטח האדמה היה 20,025 דונם, מתוכם 15,868 דונם שטח של ערבים וקרוב ל-2000 דונם היו שייכים לניר עם.
השטח הבנוי היה 39 דונם של ערבים, ו-20 דונם של ניר עם.
במרץ 1947, בעקבות קטטה בכפר, הוקמה במקום תחנת משטרה.
על פי תוכנית החלוקה אמור היה הגבול בין המדינה היהודית למדינה הערבית לעבור בין אדמות ניר עם לבין אדמות בית חאנון.
במהלך מלחמת העצמאות נכבשה בית חאנון בידי חטיבת יפתח באוקטובר 1948 במהלך יצירת טריז בית חאנון (כחלק ממבצע יואב).
לאחר הסכמי שביתת הנשק נמסרה בית חאנון לידי מצרים..
בעקבות פינוי כוחות צה"ל מבית חנון דווח שתושבי המקום שבו לבתיהם.
אולם על פי דיווח אחר הכפר נותר מפורז בלא תושביו עד לתחילת 1950 אז חולק האזור המפורז בין ישראל ומצרים.
בשל היותה השטח העירוני הצפוני ביותר ברצועת עזה שימשה כבסיס נוח להתקפות רקטות פלסטיניות על ישראל מרצועת עזה בידי ארגוני הטרור הפלסטיניים ובראשם חמאס.
בתקופת האינתיפאדה השנייה שוגרו ממנה רקטות קסאם רבות לעבר שדרות, ורוב ירי הרקטות מרצועת עזה באותה תקופה נורה ממנה.
בנובמבר 2006 נערך בעיר מבצע ענני סתיו, שמטרתו הייתה פגיעה בתשתיות ייצור הרקטות ובמחבלים פלסטינים.
במבצע נהרגו בעיר 57 אנשים, מרביתם מחבלים.
ב-7 בנובמבר 2006 ירו תותחים של צה"ל לעבר אזורים שמהם נורו רקטות קסאם לאשקלון.
הירי פגע בשכונת מגורים בבית חאנון, וגרם למותם של 19 אזרחים ולפציעתם של 40.
במבצע עופרת יצוקה בית חאנון הייתה בין הערים הראשונות שצה"ל נכנס אליהן על מנת לנטרל את ירי הרקטות על ישראל.
במבצע צוק איתן בשנת 2014, הופצצו מבנים רבים בבית חאנון.
על פי ניתוח של תמונות לוויין, 214 מבנים נהרסו, 122 ניזוקו באופן קשה ו-103 נפגעו באופן פחות חמור.
כן נגרם נזק לתשתיות הכבישים.
במבצע גם פשטו כוחות של חטיבת הנח"ל, גדוד 601 של חיל ההנדסה הקרבית, ושריון מגדוד 46 על העיירה, נטרלו את איום המנהרות ההתקפיות ואת ירי הטילים לעבר יישובי הדרום והרגו חוליות רבות של מחבלי חמאס.
בקרבות בעיירה נהרגו שלושה מלוחמי גדוד 931. במהלך הפשיטה גולחו צירים כדי לאפשר את הכניסה.
באוקטובר 2023 התגוררו בבית חאנון כ-35,000 תושבים.
במתקפת הפתע על ישראל של מחבלי החמאס והג'יהאד האסלאמי, יצאו חלק מהמחבלים למתקפה מבית חאנון, ובשלב הראשון של מלחמת חרבות ברזל, תקף צה"ל מבנים רבים בבית חאנון מהאוויר.
בליל 27 באוקטובר 2023, עם תחילת התמרון הקרקעי, כבש צה"ל את העיר.
רוב תושבי בית חאנון עזבו במהלך ההפצצות מהאוויר, והשאר עזבו עם תחילת הקרב.
בבית חאנון נותרו מחבלי חמאס.
במהלך הקרב ולאחריו איתרו חיילי צה"ל בבית חאנון מחילות תת-קרקעיות, נשק, תחמושת ומטענים רבים.
ב-18 בדצמבר 2023 הודיע דובר צה"ל על סיום פעילות אוגדה 252 במרחב בית חאנון והעברת האחריות על האזור לידי אוגדת עזה.
במהלך המלחמה נהרסו בתים רבים בבית חאנון, חלק מאזורי העיר שוטחו בשלמותם.
שנה לאחר מכן, בדצמבר 2024, שב צה"ל לפעול בבית חאנון, כחלק מקרב ג'באליה השלישי.
במלחמה נהרסה העיר כמעט כליל.
ב-3 באפריל 2025, נהרג ראש עיריית בית חאנון, מוחמד נאזכ אל-כפרנה, בתקיפת צה"ל בשכונת א-תופאח בעזה.
ב-7 באוגוסט 2025 צה"ל הכריז כי גדוד בית חאנון של חמאס חדל מלתפקד ככוח צבאי מאורגן - הפלוגות שהרכיבו אותו אינן פעילות עוד, ורובם המוחלט של המחבלים שפעלו במרחב נפגעו.
בית זית הוא מושב בהרי יהודה, כ-7 ק"מ מערבית לירושלים, וכ-1 ק"מ דרומית למוצא.
שייך למועצה אזורית מטה יהודה.
המושב נוסד בשנת 1949 ואוכלס בעולים מיוגוסלביה וממצרים.
הוא נועד לשמש כחלק מפרוזדור ירושלים - סדרת יישובים שהוקמו בתפיסה שגרסה כי יישובים לאורך הציר לירושלים יאבטחו אותו.
היישוב נועד להתבסס על חקלאות ולתושבים הוקצו שטחי מטעים וכרם וכן מטילות.
ב-1956 הורחב היישוב עם יחידות של תושבים ותיקים, רובם עובדי סוכנות ומוסדות.
כך הוא הפך למושב הגדול ביותר בהרי יהודה.
היישוב הורחב במחצית שנות התשעים בבנייה במגרשים לבני המקום באופן שלא ייצור הפרדה בין היישוב הוותיק לחדש, כך שהרחבת היישוב בוצעה מסביב ליישוב הוותיק.
בני המושב שבנו את ביתם לצד הוריהם שותפים היום לניהול המוניציפלי של היישוב ותרומתם בתחומים אלה בולטת.
בבחירות 2009 בלט שיתוף הפעולה בניהול היישוב בין ועד האגודה החקלאית לוועד המקומי.
שיתוף הפעולה והירתמות התושבים הביא לכך שלא התקיימו בחירות לוועד המקומי והוסכם בין הגורמים על רשימה אחת שתנהל את היישוב תוך שיתוף פעולה של כל חברי הוועד.
במהלך השנים נכשלו ענפי החקלאות במושב, עד שרוב האוכלוסייה הפסיקו לעסוק בחקלאות, והיישוב אינו נחשב יישוב חקלאי.
תקופת מה פרח במושב ענף הקיט (צימרים), אך עם ירידת כדאיותו פסק גם זה בשנות ה-90.
בקיץ 2009 ניטעו בשטחי בית זית כ-150 דונם כרם באמצעות אגודת הפלחה האזורית ובשותפות עם יקבי כרמל מזרחי.
בשנת 1962 נתגלתה, בחצר המשק של משפחה במושב, שכבת סלע קדומה ובה כ-200 עקבות שזוהו כעקבות דינוזאורים בני כ-120 מיליוני שנים.
האתר נחקר על ידי הפלאונטולוג משה אבנימלך.
לא ניתן לדעת מה הייתה הצורה המדויקת של הדינוזאור שעבר במקום, אולם ניתן להקיש כמה מאפיינים על מבנה גופו.
ייתכן שהעקבות הן של דינוזאורים מסוג סתרותיומימוס ומסוג אלפרוזאורוס.
חיות אלו מזכירות בצורתן יען, והן היו בעלות יכולת ריצה על שתי רגליים.
זהו האתר היחידי בישראל ואחד הבודדים בעולם שבו נתגלו עקבות דינוזאורים וחשיבותו מבחינה מדעית גבוהה.
ממערב ליישוב נמצא מאגר בית זית.
זהו מאגר שנוצר על ידי סכר בערוץ נחל שורק.
אורכו כקילומטר, רחבו עד 70 מטר וצורתו כבננה.
עומקו בשיאו כמעט 20 מטר.
מצידו המזרחי של המאגר ישנו שביל אופניים ופינות חמד למטיילים.
בית זיקוק הוא מתקן תעשייתי העוסק בתהליכים של עיבוד נפט גולמי ומחצבים ביטומניים או מוצרי מזון הזקוקים לעיבוד כגון: כוהל ושמן (מתייחסים בעיקר למשאבי טבע).
תהליך זה חשוב ליצירת מוצרי נפט רבים כמו בנזין, סולר, אספלט וקרוסין.נפט גולמי משמש לייצור חומרי גלם לתעשיית הפלסטיק, התרופות והכימיה.
בית זיקוק נקרא כך על שם התהליך הראשוני והמרכזי בעיבוד הנפט הגולמי הכולל זיקוק רב שלבי להפרדת הנפט הגולמי המורכב ממספר רב של חומרים שונים.
בבתי הזיקוק מבצעים תהליכי עיבוד נוספים לתוצרים השונים שהתקבלו מתהליך הזיקוק.אף כי תהליך הזיקוק הוא העיקרי, בבתי זיקוק של נפט משתמשים בתהליכי הפרדה נוספים, כמו הפרדה צנטריפוגלית, שיקוע וריאקציות כימיות שאינן זיקוק.
בישראל, ישנם בתי זיקוק בחיפה (בבעלות חברת בתי זיקוק לנפט בע"מ) ובאשדוד (בבעלות פז בית זיקוק אשדוד בע"מ).
מזקקה היא מתקן שבו מתקיים תהליך זיקוק מפריט.
זה הוא תהליך פיזיקלי שבו מפרידים בין חומרים שונים בתערובת או בתמיסה על סמך הבדלים בנקודות הרתיחה שלהם.
תהליך הזיקוק מתבצע בדרך כלל באמצעות חימום התמיסה, אידוי החומרים בעלי נקודת הרתיחה הנמוכה יותר ועיבוי האדים בחזרה לנוזל.
תהליך זה משמש לייצור משקאות אלכוהוליים, תרופות, כימיקלים ועוד.
מזקקות קיימות במגוון גדלים וסוגים, החל ממזקקות ביתיות קטנות ועד למזקקות תעשייתיות גדולות.
סוג המזקקה המתאים תלוי בסוג התערובת שיש לזקק ובכמות המוצר הסופי הרצויה.
העיקרון המשותף לכל תהליכי הזיקוק הוא הפרדה של גזים על-ידי חימום ואידוי מנוזל או מוצק.
הפרדה של מוצקים נעשית בדרך כלל על-ידי התכה – העברת המוצק למצב נוזלי ללא אידוי.
סוגים שונים של מתקני זיקוק
זיקוק נפט – לתעשיית הדלק, שמנים למכונות, לתעשיית הפלסטיק ולחומרי איטום.
מוצרי זיקוק של נפט גולמי משמשים בתעשייה הכימית לייצור מגוון רחב של תרכובות המבוססות על פחמימנים.
בנוסף לתהליך הזיקוק משתמשים בתהליכים נוספים כמו פיצוח פחמימנים, לשרשרות קצרות המתאימות לבנזין (יצור אוקטן) ולחומרי גלם לתעשיית הפולימרים.
הוספת תוספים לדלק כמו עופרת ועוד.
זיקוק גז טבעי – להסקת תנורים תעשייתיים וביתיים ולייצור חשמל בתחנות כוח.
משתמשים בעיקר בבוטן, פרופן ומתן,
זיקוק מתכות – למרבית המתכות טמפרטורת רתיחה גבוהות מאוד ולכן זיקוק מתכות נעשה בדרך כלל במצב של תרכובת שקל להעבירה למצב גזי, למשל בהפרדת תרכובת אורניום 238 (אורניום מומר לגז אורניום הקסה-פלואורידי (UF6)) והאיזוטופ אורניום 235, שהוא רדיואקטיבי, כאשר ההבדלים במסה המולקולרית מאוד קטנים.
ההפרדה נעשית באמצעות צנטריפוגות, הפרדה מגנטית או בזיקוק.
התהליך מעשה בשלבים כשבכל שלב רמת ההעשרה באיזוטופ גבוהה יותר.
יש מתכות שניתן להפריד למצב גזי בתהליך הנקרא המראה, כמו כספית ויוד.
מזקקה לחומרי גלם בתעשיית מוצרי מזון ותרופות.
זיקוק שמן – השמן המופק מזרעים או חלקי צמחים מופרד לפי הפרקציות (נגזרות כימיות המופרדות בזיקוק) המתאימות לתעשיית שמן למאכל, בישול ולייצור תוספי מזון ותרופות.
בייצור שמן מזוקק ממסים את השמן הגולמי בפחמימנים נדיפים כמו אצטון ובנזין או בפחמן דו-חמצני נוזלי ולאחר ההמסה מאדים את הממס במזקקה ומקבלים שמן נקי.
תהליך זה נעשה גם בייצור קפה נמס.
זיקוק סוכר – סוכר פירות (פרוקטוז) מופק בתעשייה מסלק סוכר או מקנה סוכר.
הפרדת הסוכר מהתמיסה נעשית בדרך כלל בגיבוש מפריט של הסוכר המסיס ולא באידוי.
זיקוק כהל – לייצור משקאות: הכהל אתנול, המשמש לתעשיית המשקאות מופק מתסיסה של סוכרים בתנאים אל-אווירניים על-ידי חיידקים ושמרים.
הזיקוק מאפשר קבלת ריכוז גבוה והפרדה מהמתנול שהוא רעיל ומשתחרר גם הוא בתהליך התסיסה.
בית זלמן שוקן (נקרא גם וילה שוקן) הוא מבנה ברחוב סמולנסקין 7 בשכונת רחביה בירושלים, שתוכנן על ידי האדריכל אריך מנדלסון עבור זלמן שוקן ומשפחתו והמשתרע על פני 5.75 דונם.
בשנים 2013–2022 היה הבית חלק מהמתחם המאובטח של מעון ראש הממשלה.
בית זלמן שוקן הוקם בין השנים 1935–1939 כבית משפחתו של שלמה זלמן שוקן, ציוני משכיל ואיש עסקים מגרמניה, שעלה לארץ בשנת 1934, ונודע בעיקר בזכות הוצאת שוקן שהקים, ועיתון "הארץ" שרכש.
המבנה הוקם על פי תכנונו של האדריכל אריך מנדלסון, אחד האדריכלים החשובים במאה ה-20 ומאבות הסגנון הבינלאומי, אשר עיצב גם את רהיטיו ואת הגינה שבו, ובין השאר עיצב גם את מבנה ספריית שוקן, הסמוך.
הבית תוכנן בסגנון הבינלאומי וכלל מבנה מרכזי בן שתי קומות, ופרגולה בקומה השלישית.
בכך מזכיר המבנה צורת אונייה האופיינית לסגנון.
במבנה מרפסת קטנה בצורת חצי סהר - אף היא אלמנט האופייני לסגנון הבינלאומי בכלל ולמבנים שתכנון מנדלסון בפרט.
בקומת הקרקע בתוך חצר פנימית הייתה בריכת שחייה ולידה פרגולה המהווה הד צורני לזו שנבנתה על הגג.
מנדלסון הקפיד מאוד על פרופורציות הבית ובגמר הבנייה, כאשר ראה שאחד הקירות בלט ב-2.5 סנטימטר הרס אותו על חשבונו ובנה אותו מחדש.
הדרו של הבית המקורי ניכר בעיצוב הפנים.
חדרי המבנה עוטרו ברצפות שיש בצבע חום בהיר שהובאו מן הכרמל ושיש ירוק שהובא מעמק הירדן.
בגינת הבית תכנן מנדלסון מתקן מיוחד לצליית בשר.
בבית שובצו חומרים ופרטי בנין שהובאו מגרמניה במסגרת הסכם העברה.
המבנה נחנך בשנת 1939 עת שנערכו בו קבלת פנים חגיגית לרגל פתיחת בית החולים הדסה הר הצופים.
זלמן שוקן ומשפחתו גרו בבית שנה אחת בלבד, בטרם עזבו לארצות הברית.
בימי המנדט הושכרה הוילה למשך תקופה מסוימת לשלטונות הבריטים, ושוכנו בה מפקדים של הצבא הבריטי בישראל.
בשנים 1946–1947 התגורר בבית הגנרל אוולין יו בארקר, המפקד הבריטי הצבאי שבארץ.
לאחר קום המדינה, ממשלת ישראל גילתה עניין בוילה המפוארת, במחשבה להפוך אותה למשכן נשיאי ישראל, וערכה משא ומתן עם משפחת שוקן, לרכישת הבית בסכום של 200,000 דולר.
הרעיון נדחה על ידי רחל ינאית ונשיא המדינה יצחק בן-צבי שסירבו להתגורר בבית כה הדור, והעדיפו להישאר בביתם הצנוע, בדירת שני חדרים, בקומת הקרקע בבית דירות ברחוב אלחריזי, שבשכונת רחביה.
בשנת 1957, האקדמיה למוסיקה על שם רובין בירושלים רכשה את המבנה, והתאימה אותו לצרכיה לפי תוכניות של האדריכל יוסף קלרוין.
בחזית הבניין נבנה אגף גדול בן שתי קומות שמסתיר את הבניין המקורי, וכן נבנתה קומה שלישית במבנה המרכזי, וכך שונתה לגמרי צורתה המקורית של וילה שוקן.
המבנה הוגדר כמבנה לשימור, והוא מתוחזק בהתאם לתוכנית שימור המבנים בירושלים.
בשנת 1985 עברה האקדמיה למוסיקה ולמחול מבית שוקן אל קמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית.
לאחר פינוי הווילה על ידי האקדמיה, נמכר המבנה לקבוצת רוכשים בשם איגדה בע"מ הכוללת יהודים מאוסטריה, שווייץ ובלגיה יחד עם היזם הלל לייבוביץ'.
הקבוצה ביקשה להרוס את הווילה ולהקים במקומה מגדל מגורים רב-קומות.
אולם ב-2003 בוטלה התוכנית עקב התנגדות ועד פעולה שקם לצורך העניין, שכלל בין היתר את המועצה לשימור מבנים ואתרים, אדריכלים ותושבים במקום.
באותה השנה הושכר המבנה לרשת החינוך "שובו" למשך שנה אחת, ולאחר מכן המבנה נותר נטוש.
בשנת 2004 הציעה המדינה לרכוש את הוילה מידי הבעלים הפרטיים, ולהשתמש בה לטובת גנזך המדינה.
מנכ"ל משרד ראש הממשלה באותה עת, אביגדור יצחקי מסר ליזם הלל ליבוביץ הצע לרכוש את הוילה בתמורה ל-4.5 מיליון דולר.
קבוצת הבעלים הפרטיים סירבה להצעה בטענה שהיא נמוכה מדי, ובשנת 2008 הציעה את המבנה למכירה ונקבה בתג מחיר של 12 מיליון דולר.
ככל הידוע, המבנה נמצא בבעלות קבוצת המשקיעים הפרטית עד היום.
בשנת 2013 סופחה "וילה שוקן" למתחם המאובטח של מעון ראש הממשלה.
המקום שופץ ונחסם למעבר ולכניסה.
מאז, המבנה הוא חלק מהמתחם המאובטח של בית ראש הממשלה, ואיננו נגיש לציבור.
רחוב סמולנסקין נחצה לשניים כשחציו הקרוב יותר לבית ראש הממשלה סגור לכניסה, מגודר ומאובטח.
בזמן כהונת בנימין נתניהו כראש הממשלה, בית זלמן שוקן שימש אותו ואת משפחתו לצרכים שונים.
כך למשל, בשנת 2013 שוכנה בו פמלייתו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
במהלך דיון בתביעת הדיבה של מני נפתלי נגד הליכוד ומקורביו של בנימין נתניהו, בבית משפט השלום בהרצליה, הציג יועץ ראש הממשלה לשעבר, ניר חפץ, תמונות של נתניהו ומקורביו מכונסים ב"וילה שוקן".
עוד נטען בדיון כי המקום זכה לכינוי "החמ"ל נגד מני נפתלי".
ב-20 במרץ 2019, במהלך מערכת הבחירות לכנסת ה-21, נאם נתניהו בשידור חי מתוך הווילה, אודות פריצה אפשרית לטלפון הנייד של בני גנץ.
בחודש אפריל 2020 הגישה התנועה לטוהר המידות תלונה רשמית למשרד ראש הממשלה, על הנעשה בווילה שוקן, בתוספת בקשה לחשיפת כל המידע הרלוונטי, על פי חוק חופש המידע.
בעקבות התלונה הורתה היועצת המשפטית למשרד ראש הממשלה שלומית ברנע פרגו על ביצוע ביקורת בווילה שוקן ובמתחם המאובטח כולו.
באוגוסט 2022 הוצא הבית ממתחם מעון ראש הממשלה.
בית וַרדַנִיסדזֶה (בגאורגית: ვარდანისძე) הייתה משפחה אריסטוקרטית בגאורגיה של ימי הביניים, בדרגת האצולה הגבוהה – דִידֵבּוּלִי .
הסברה המקובלת היא שמקורה של משפחת ורדניסדזה הייתה מענף של משפחת אצילים בולטת אחרת בגאורגיה הפיאודלית, מַארוּשִיסדזֶה ().
הסברה נובעת מעובדת הימצאם של רבים מבית ורדנישווילי שנשאו את שם המשפחה מַארוּשִיאנִי (მარუშიანი).
אבי המשפחה וַרדַן , שהוא לכל הדעות מייסד השושלת, היה האריסתווי של סוואנתי, מהמחצית השנייה של המאה האחת עשרה.
מעמד האצולה של האריסתווי (או אריסתוות-אריסתווי ) בקרב הסוואנים עבר בירושה לצאצאיהם והתגלגל בסופו של דבר כורדניסדזה (ורדן בתוספת "יס"=של, "דזה"=בן) כלומר בן ורדן.
האצילים מבית ורדניסדזה מילאו תפקידים חשובים בחצר המלוכה הגאורגית, ובכללם הגזבר הראשי , החצרן הראשי והמנדטור הראשי של לִיחתִימֵרֵתִי .
המשפחה הייתה גם בית אב לשתי ענפי משפחות אצילים חשובות בגאורגיה: דאדיאני מסמגרלו וגוריאלי מגוריה.
בסוואנתי הם הוחלפו בידי בית גֵלוֹבַאנִי .
בית זיקוק אשדוד בע"מ היא החברה המפעילה את בית הזיקוק באשדוד.
שטחו הכולל של בית הזיקוק באשדוד כ-1,000 דונם, והוא בעל כושר זיקוק של כ-4 מיליון טון נפט גולמי בשנה.
בית הזיקוק מייצר 40% מהדלק הנצרך בישראל ושיעור דומה של גז בישול (גפ"מ), והוא מעסיק 400 עובדים.
בשנת 1962 תכננה חברת פז להקים בית זיקוק באשדוד, אולם הדבר לא יצא אל הפועל בגלל שלבתי הזיקוק בחיפה היה כושר ייצור עודף.
בשנת 1966 הודיע יגאל אלון על תוכנית להקים בית זיקוק באשדוד לאור הגעת בתי הזיקוק בחיפה למיצוי כושר הייצור שלהם.
בשנת 1967 חברת פז העלתה שוב את בקשתה להקים בית זיקוק חדש באשדוד.
בסוף 1969 החליטה ממשלת ישראל להקים בית זיקוק באשדוד בנוסף לבית הזיקוק הוותיק שבחיפה, וזאת הן לשם פיזור הסיכונים, ובעיקר בגלל הקרבה לחוות המכלים של קו צינור אילת-אשקלון (קצא"א).
ב-1973 הופעלו המתקנים בבית הזיקוק באשדוד.
בית זיקוק זה ובית הזיקוק בחיפה פעלו שניהם במסגרת חברת בתי זיקוק לנפט בע"מ.
ב-1 באוגוסט 2006 רכשה חברת פז מבתי זיקוק לנפט בע"מ (בזן) את בית הזיקוק באשדוד תמורת 3.25 מיליארד שקל, וזה הפך לחברה בשם פז בית זיקוק אשדוד בע"מ.
בינואר 2013 נהרגו שני עובדים באתר משאיפת גז רעיל.
על פי מדד ההשפעה הסביבתית של המשרד להגנת הסביבה, המתפרסם מדי שנה ומדרג את השפעתן הסביבתית של חברות ציבוריות וממשלתיות, בשנת 2016 דורג בית הזיקוק פז אשדוד במקום הראשון כמפעל המזהם ביותר בישראל.
בשנת 2017 ירד בית הזיקוק למקום השלישי, אולם על פי המדד לשנת 2018 עלה אל המקום השני עם עליה של 19% בניקוד בהשוואה לשנה שלפניה.
בשנת 2018 הוצא צו מנהלי למפעל עקב חריגות בפליטות חומרים מזהמים לאוויר ובוצע הליך אכיפה עקב אי עמידה בדרישות ביצוע הדיגומים.
בנוסף תועדו הפרות בתחומי התשתית, תחזוקה לקויה וניטור שלא עומד בדרישות.
באוגוסט 2023 פוצלה החברה מחברת פז בדרך של חלוקת מניותיה לבעלי המניות של פז, ובעקבות זאת שונה שמה לבית זיקוק אשדוד בע"מ.
בשנת 2024 הטיל המשרד להגנת הסביבה על החברה קנס בסך 7 מיליון ש"ח בגין הפרות של תנאי היתר הפליטה.
המפעל מחולק לגזרות ותת הגזרות הבאות:
כ-60 מכלים עבור הנפט הגולמי (Crude Oil), עבור תוצרי הביניים ועבור התוצרים הסופיים.
מתקני זיקוק גלם: 2 מתקני זיקוק הנפט הגולמי.
בתהליך פיזי מופרד הנפט הגולמי לתזקיקים (מכונה מז"ג - מתקן זיקוק גלם)
מתקני אשפרה המיועדים לשיפור איכות התזקיקים על ידי הוצאת תרכובות הגופרית (מכונים גם מה"ג - מתקני הדחת גופרית):
מתקן הפקת גופרית מתוצרי המה"גים (מכונה SRU - Sulphur Recovery Unit)
מתקני שיפור תפוקות המיועדים לטפל ולהעלות את הערך של הפרקציה הכבדה של תהליך הזיקוק (מוצר בעל ערך מסחרי נמוך מאוד):
מתקן שבירת צמיגות המפרק את הפרקציה הכבדה בעזרת חימום לטמפרטורה גבוהה (מכונה גם מש"צ - מתקן שבירת צמיגות)
מתקן פיצוח קטליטי המפרק את הפרקציה הכבדה בחום ובסיוע קטליזטור ובטכנולוגיית מצע מרחף (מכונה Fluodized Catalitic Cracker -FCC - פיצוח במצע קטליטי מרחף)
מתקן אלקילציה המיועד לייצור פרקציה קלה ממתאן ואתאן
תחנת כוח המופעלת בגז ומספקת קיטור וחשמל לצריכת המפעל
בית הזיקוק פועל ללא הפסקה (למעט תקופות שיפוץ).
צוות התפעול נחלק בין מפעילי השטח ומפעילי חדר הבקרה.
קיים חדר בקרה מרכזי המשרת את כל המפעל ובו מותקנת מערכת בקרה מרכזית של חברת האניוול וכן בקרים מתוכנתים מתוצרת חברות שונות המשמשים למערכות חירום והשמטה וכן לבקרת מערכות עצמאיות (למשל מערכת טיפול במים, בקרת מדחסים ועוד).
צוות התפעול נתמך על ידי צוות תחזוקה של המפעל.
בית זבולון הוא בניין דו קומתי ברחוב אוסישקין 9 תל אביב, הניצב על גדתו הדרומית של נחל הירקון.
חלק מהבניין משמש את מועדון ספורט השיט של "אגודת יורדי ים זבולון" ומשרד האגודה, כמו גם מחלקות נוער של עיריית תל אביב.
'ביתה המחודש' של התנועה הימית הראשונה "אגודת יורדי ים זבולון" ובית הספר הימי זבולון של התנועה, נבנה בשנת 1963 בתרומת אשת העסקים האנגליה הנרייטה דיאמונד על המגרש ההיסטורי בו פעלה האגודה בצריפים מאז שנת 1930.
את המגרש בן 2.5 הדונמים הסדיר לאחר תלאות רבות, חיים לייבוביץ התעשיין ומי שהיה מנכ"ל אגודת זבולון וממייסדיה עם מאיר גורביץ ועמנואל טובים.
דיאמונד שמעה על האגודה ומטרותיה עת ביקרה בארץ ישראל בשנת 1930. היא פנתה לחיים לייבוביץ שיהיה איש הקשר בינה לבין התנועה הימית והבטיחה שתגייס כספים לסייע לאגודה שאך הוקמה לבסס את בית הספר הימי בבניין.
עת ביקרה שוב כתיירת בחוף תל אביב בכ"ג באייר 1932, צפתה במפגן הנוער ביום הים.
אז, החליטה לראות את ייעודה בהקמת צי עברי בארץ ישראל.
דיאמונד הקימה ושימשה יו"ר סניף זבולון אנגליה ומונתה כנשיאת תנועת זבולון העולמית.
היא פעלה ללא הרף להשגת מימון מיהדות העולם עבור בית הספר הימי הראשון זבולון, ולמען הקמת צי עברי בארץ ישראל.
בצוואתה מסרה את הסכום הדרוש להקמת המבנה הדו קומתי על גדת נחל הירקון במקום המבנה המיושן, ברחוב אוסישקין 9 תל אביב.
כיום משמש בית זבולון שנבנה בכספה ובכספי בנה השופט האנגלי בשנת 1963, את מועדון הספורט הימי של אגודת זבולון ומחלקות נוער של עיריית תל אביב.
בשנת 2021 עיריית תל אביב דרשה מאגודת יורדי ים זבולון להתפנות מהבניין ולאתר כתובת חלופית.
העירייה פנתה לבית המשפט המחוזי שפסק בעדה, האגודה ערערה על ההחלטה לבית המשפט העליון ופסק הדין הסופי יתקבל בדצמבר 2022
אנשי עמותת "זבולון יורדי ים" שביקשו להכירם כדייר מוגן ברחוב אוסשקין 9 נדחו על ידי מספר ערכאות.
בג"ץ החליט כי עליהם לפנות את המקום ב-19 ביולי 2023
בית ון אטוולדה (הולנדית: Hotel van Eetvelde, צרפתית: Hôtel van Eetvelde) הוא בית עירוני שעוצב ב-1895 על ידי האדריכל ויקטור הורטה עבור אדמונד ון אטוולדה, שהיה המזכיר הכללי של מדינת קונגו החופשית.
הבית שוכן בשדרת פלמרסטון מספר 4 בבריסל.
בניית הבית החלה ב-1897; האגף המערבי הושלם ב-1900 והמזרחי ב-1901. לאחר מותו של ון אטוולדה ב-1920 הבית חולק לשני חלקים.
הבניין המקורי והאגף המזרחי (שדרת פלמרסון מספר 4) נמכרו למשפחת פופה דה קטני (Pouppez de Kettenis) שהתגוררה בו במשך 30 שנים.
הבית נמכר ב-1950 לארגון FIGAZ, שהשתמש בו למטרות תצוגה.
בתקופה מאוחרת יותר הוסף לבית מוסך, וב-1966 נבנתה מערכת משרדים.
FIGAZ החלו ב-1988 לשפץ את הבית באמצעות האדריכל ז'אן דלהיי, תלמידו לשעבר של הורטה, ובאמצעות ברברה ון דר וי.
האגף המערבי של הבית חובר לבניין הפינתי ב-1920. כאשר משפחת ניקולאידיס-הופמן רכשה את הבית ב-1926 היא רצתה להרוס את החיבור הזה, אך לא קיבלה היתר לעשות כן.
לאחר מכן הבית נרכש על ידי דלהיי כבית המגורים האישי שלו.
הבית מורכב מארבעה חלקים: הבניין הראשי, האגף המזרחי בשדרת פלמרסטון מספר 4, האגף המערבי בשדרת פלמרסטון מספר 2, ובית שכור השוכן בכיוון מערב.
הבית הוא חלק מקבוצת בתי מגורים שפתחו תקופה חדשה באדריכלות, ונבנו על ידי הורטה לפני 1900. הבתים האחרים הם בית טאסל, בית סולווה ובית הורטה שהיה בית המגורים והאטליה האישיים של האדריכל.
השימוש הנראה בחומרים תעשייתיים כגון פלדה וזכוכית היה סמל לבית מגורים יוקרתי באותה תקופה.
חזית הבית נבנתה בין השאר באמצעות פלדה תלויה, והיא עשויה מאבן חול המסותתת בקפדנות.
פנים הבית היה מואר באמצעות טרקלין מרכזי שהיה מכוסה בכיפה העשויה מזכוכית צבועה.
ב-1898 הורטה עיצב הרחבה לבית.
בשדרת פלמרסטון מספר 2 נבנתה כניסה נפרדת בעקבות התוספות השונות לבית.
צורתו של הבניין המרכזי היא מלבן, והאגף המערבי והבית השכור יוצרים ביחד איתו צורת משולש.
החלק המרכזי של בניין זה משמש כאזור המקשר בין חלקי הבית השונים, ובין השאר נמצא בו גרם המדרגות המוביל מהרחוב אל הקומה הראשונה, ומאחוריו גרמי המדרגות המשמשים את המשפחה והמשרתים.
בקומה הראשית נמצא חדר המגורים הגדול הפונה אל הרחוב, וחדר אוכל הפונה אל הצד האחורי של הבית.
בקומה זו יש מעבר שדרכו ניתן להגיע אל הסלון ואל חדר הביליארד שבאגף המזרחי, ואל המשרד הנמצא באגף המערבי.
ההיסטוריון האנגלי ג'ון יוליוס נוריץ' תיאר את הבית כך:
בית ועד הקהילה הממוקם ברחוב יבנה פינת שדרות רוטשילד 42 בתל אביב, הוא אחד ממבני הציבור הראשונים של העיר העברית הראשונה.
המבנה שימש כבית ועד הקהילה, ובו הרבנות הראשית, בית הדין הרבני, חברה קדישא ושאר מוסדות הדת.
המבנה תוכנן על ידי האדריכל דב הרשקוביץ בשנת 1924, כאשר המגרש ניתן בחצי מחיר על ידי חברת גאולה.
המבנה נבנה בן קומה אחת, עם עליה לגג, עליו נערכו תחת כיפת השמיים רוב החתונות של שנות העשרים ותחילת שנות השלושים.
עם השנים נוספו לבניין חדרים על הגג, עד אשר בשנות החמישים נוצרה למעשה קומה שנייה מלאה.
בשנת 1958, עברו משרדי המועצה הדתית לצפון העיר, והמדינה מכרה את הנכס לעיריית תל אביב.
העירייה מכרה את הנכס ב-1965 לבנק פרטי, ומאז היותו רכוש פרטי נעשה בו שימוש כלכלי בהתאם לאזור המע"ר בו הוא נמצא.
חברת כלל, שרכשה את המגרשים הסמוכים, מיקמה בו את משרדיה הראשיים.
בשנת 1991 הוכרז הבניין לשימור בתוכנית בניין עיר נקודתית.
בשנות ה-2000 עבר המבנה שימור במסגרת פרויקט מגדל הבינלאומי שנבנה בצמוד אליו והוא משמש כיום כחלק מהסניף הראשי של הבנק הבינלאומי.
בית ח'ליפה היא המשפחה השלטת בבחריין.
אבי המשפחה, אחמד אבן מוחמד אבן ח'ליפה אאל ח'ליפה, היה שליט קטר ובחריין במהלך המאה ה-18. בשנת 1865 פרצה מלחמת קטר-בחריין בין בית ח'ליפה לבין בית ת'אני על השליטה בחצי האי קטר.
בית ת'אני הקטרי הנחיל תבוסה לבחריינים.
אך הסכסוך לא נגמר, היו איונים בין בחריין, קטר, וערב הסעודית שכל אחת מהמדינות תבעה עליהם ריבונות ואיי חוואר שהיו כ-100 שנה בשליטה קטרית עברו עם הכרזות העצמאות לידי בחריין.
אחמד אבן מוחמד אבן ח'ליפה אאל ח'ליפה – חכים בחריין ה-1
עבדאללה בן אחמד אאל ח'ליפה – חכים בחריין ה-2
סלמאן בן אחמד אאל ח'ליפה – חכים בחריין ה-3
ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה – חכים בחריין ה-4
מוחמד בן ח'ליפה אאל ח'ליפה – חכים בחריין ה-5, 6, 8
עלי בן ח'ליפה אאל ח'ליפה – חכים בחריין ה-7
מוחמד בן עבדאללה אאל ח'ליפה – חכים בחריין ה-9
עיסא בן עלי אאל ח'ליפה – חכים בחריין ה-10
חמד בן עיסא אאל ח'ליפה – חכים בחריין ה-11
סלאמן בן חמד אאל ח'ליפה – חכים בחריין ה-12
עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה – חכים בחריין ה-13, אמיר בחריין ה-1
חמד בן עיסא אאל ח'ליפה – אמיר בחריין ה-2, מלך בחריין ה-1
בית זוסמן הוא מרכז לחירשים וכבדי שמיעה המופעל על ידי עיריית ירושלים.
בית זוסמן החל לפעול ב-2005, והיה המרכז הראשון מסוגו בישראל, ומאז הוא מספק שירותים מגוונים למתמודדים עם חירשות וירידה בשמיעה.
היוזמה להקמת המרכז הייתה של פורום ארגון לקויי השמיעה ולקוחות ובשיתוף מחלקת שיקום באגף הרווחה בעיריית ירושלים.
הם מצאו שקיים מחסור רב בשירותים ובמענה מקצועי לקבוצת החרשים וכבדי השמיעה הבוגרים בעיר, לכן הוחלט שמטרת המרכז תהיה לענות על מחסור זה ולפתח כלים נוספים.
ליוזמה זו חברו הקרן לירושלים והמוסד לביטוח לאומי – הקרן לפיתוח שירותים לנכים, אשר גייסו תרומות שאפשרו בניית שני מרכזים לחרשים וכבדי שמיעה: במערב העיר (בית זוסמן) ובמזרחה.
בית זוסמן הוקם תודות לתרומתם של לארי ולאונור זוסמן, עיריית ירושלים – המנהל לשירותי קהילה, מחלקת שיקום באגף הרווחה, הקרן לירושלים, המוסד לביטוח לאומי ומשרד הרווחה.
בית זוסמן החל לפעול בספטמבר 2005 ובשנתו הראשונה הגיעו 450 לקוחות לקבל שירות.
חרשים וכבדי שמיעה ובני משפחותיהם נתקלים בקשיים רבים בחיי היום יום: בתחום החברתי, רגשי, משפחתי ותעסוקתי.
לקות שמיעה גורמת לבדידות רבה, ומקשה על ההתמודדות עם משימות החיים.
המצב אף יותר קשה ובעייתי כאשר ישנה הכחשה רבה בתוך האוכלוסייה לגבי הלקות.
הדרכים הרגילות לקבלת סיוע אינן זמינות לחלק גדול מהאוכלוסייה בגלל העדר הנגשה מתאימה, וגם עקב הבנה מוטעית של המאפיינים הייחודיים של אוכלוסיית לקויי שמיעה מצד האוכלוסייה הכללית.
מטרת המרכז היא לתת מענה לאותם קשיים, תוך התחשבות והתאמה למאפיינים הייחודיים של אוכלוסיית לקויי שמיעה.
בית זוסמן וכל השירותים הניתנים בו, מונגשים באופן מלא: חדרים אקוסטיים, אביזרי עזר שונים (מערכות הגברה ייחודיות), תמלול, תרגום לשפת סימנים.
שיפור ההתמודדות האישית והמשפחתית עם הירידה בשמיעה.
שילובם של חרשים וכבדי שמיעה בקהילה.
שיפור איכות החיים באמצעות שימוש באבזרי עזר.
ייעוץ סוציאלי אישי, משפחתי וקבוצתי – בבית זוסמן עובדות סוציאליות המתמחות בלקות שמיעה.
הן נותנות ייעוץ אישי המתמקד בהתמודדות עם הלקות שמיעה והשפעותיה על תחומי החיים השונים, ומסייעות במתן מידע ובמיצוי זכויות.
כמו כן, ניתנים שירותי ייעוץ להורים, ופועל בבית זוסמן מרכז להורים וילדים, שכולל משחקיה, הרצאות, קבוצות ופעילויות חווייתיות להורים ולילדים.
בנוסף, קבוצה לעזרה עצמית מתקיימת בבית זוסמן.
הקבוצה מנוהלת ומונחת על ידי כבדות שמיעה, בהתנדבות וללא נוכחות של אנשי מקצוע.
המפגשים מתקיימים באווירה תומכת ואינטימית, במהלכם חולקים המשתתפים זה עם זה חוויות, קשיים ומידע.
ייעוץ תעסוקתי – בית זוסמן שם לו למטרה לעסוק במיצוי זכויות תעסוקתיות עבור הלקוחות, מיפוי פרטני של צורכי האוכלוסייה, זיהוי מגמות וצרכים בתחום התעסוקה, וכן הפניה לשירותי שיקום וליווי תעסוקתי בסיוע המוסד לביטוח לאומי ותוכניות התעסוקה שמפתח משרד הרווחה.
הנגשת מידע ומיצוי זכויות – במרכז למיצוי זכויות יסייעו מתנדבים למי שדרוש לו תיווך טלפוני לגורמים שונים, בעזרה במיצוי זכויות מול גורמים שונים בקהילה ובליווי פרטני של הפונה עד למיצוי זכויותיו.
בנוסף, בית זוסמן בשיתוף פעילים מקימים דוכני מידע והסברה בנושא ירידה בשמיעה במקומות שונים בירושלים ומעביר הדרכות לאנשי מקצוע ונותני שירות בנושא זה.
פעילות קהילתית חברתית - בבית זוסמן מתקיימים חוגים, הרצאות, מופעי תרבות, מסיבות, סדנאות ועוד.
כולן מונגשות באמצעות תמלול, תרגום לשפת סימנים, ואביזרי עזר לשמיעה.
בפורים נערכת קריאת מגילה נגישה, הראשונה מסוגה בארץ, אירוע שעם השנים צבר פופולריות רבה ולוקחים בו חלק גם רבים שאינם כבדי שמיעה.
בנוסף, קיימת קבוצה של צעירים חרשים וכבדי שמיעה בני 20–35 המארגנת אירועים חברתיים בבית זוסמן וכן אירועים להעלאת מודעות בקרב האוכלוסייה הכללית.
קבוצת "בית ונחלה" היא חברה שעסקה בקנית שטחים חקלאיים בארץ ישראל על מנת להקים מושבות עיר גנים ליהודים שומרי מצוות.
הקבוצה נוסדה בתקופת העלייה הרביעית על ידי קבוצת חסידים בוורשה שבפולין בראשותו של ר' יצחק גרשטנקורן.
הקבוצה הקימה בעידודו של הרב אברהם מרדכי אלתר האדמו"ר של חסידות גור את המושבה החרדית בני ברק שהפכה אחר כך לעיר, על אדמות שנקנו באמצעות חברת 'גאולה בע"מ' מהכפר הערבי הסמוך "אבן איברק" שהחליף את שמו לאל חירייה כדי לבדלו מהמושבה היהודית.
לאחר חג פסח שנת 1924 יציאה המשלחת הראשונה של חברי "בית ונחלה" שמנתה עשרים וחמש משפחות מפולין לארץ ישראל, בראשותו של המייסד ר' יצחק גרשטנקורן והתיישבה בבני ברק.
רק חלק מחברי הקבוצה באו להתיישב בארץ.
ביום העצמאות בשנת 1950 נחנך גן ציבורי הראשון בבני ברק ונקרא על שם הקבוצה "בית ונחלה".
אדמות אנשי הקבוצה המתגוררים בחו"ל
במשך השנים חייב ועד "בית ונחלה" את בעלי האדמות שנשארו בחו"ל בתשלום מיסים.
בשנת 1926 פרצה סערה ציבורית כאשר נתפרסם בעיתונים דבר והיינט שוועד "בית ונחלה" מפקיע מרשת חברי הקבוצה שנשארו בחו"ל את אדמותיהם ומוכרם כדי לכסות את חובות הוועד המסתכמים בכשבעת אלפים חמש מאות לא"י.
ועד "בית ונחלה" מהר לשלוח תגובה "כל החברים שקנו אדמה בחברת 'בית ונחלה', חלקיהם שמורים אצלנו ונמצאים מוכנים בשבילם".
בא כוחו של רושם החברות הממשלתי נשלח לעיין בספרי החברה אך נתקל בקשיים משום שהאדמות היו רשומות על שם החברה ולא על שמות בעליהם.
ב-1935 הושג הסכם פשרה בבית המשפט המחוזי בירושלים על פיו כל מי שקנה קרקע בבני ברק יקבל 24% מהשטח ששלם עליו.
בשנות ה-50 נוהלה החברה על ידי יזהר הררי כמפרק, אשר תבע מחברת גאולה למסור לידי "בית ונחלה" קרקעות שהחזיקה עבורה בנאמנות.
בֵּית חָגְלָה הייתה עיר מקראית בנחלת שבט בנימין, ממזרח ליריחו, אשר המשיכה להתקיים גם בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד.
על שם העיר קרואים המנזר דיר חג'לה וההתנחלות בית חגלה.
העיר נזכרת לראשונה בתיאור גבול נחלת שבט יהודה: .
כמו כן, נזכרת בתיאור גבול נחלת שבט בנימין: .
בנוסף, נזכרת כאחת מערי שבט בנימין: .
בתחילת המאה ה-4 לספירה נזכרה העיר באונומסטיקון של אוסביוס כיישוב שהיה נושב בתקופתו, הנמצא במרחק של שלושה מיל מיריחו ושני מיל מנהר הירדן, תוך שאוסביוס מקשר בינה ובין האתר "גֹּרֶן הָאָטָד" הנזכר בתנ"ך.
שם העיר מופיע גם במפת מידבא, תוך ציון כי המדובר ב"גורן האטד" המקראית.
שמה של העיר השתמר לפי הסברה המקובלת, שציין החוקר יהוסף שוורץ עוד בראשית המאה ה-19, במנזר העתיק "דיר חַגְ'לֶה" שממזרח ליריחו ובמעיין "עין חַגְ'לֶה" הסמוך אליו, לצד כביש "עוקף יריחו" כיום, ואפשר שהעיר הקדומה שכנה באחת החורבות באזור זה.
בית זינאתי הוא אתר מורשת בפקיעין.
אתר המורשת מספר על ההיסטוריה היהודית של פקיעין, ועל משפחת זינאתי, אשר על פי לפי רשימות יוחסין מקורה מהישוב היהודי בכפר חנניה, ולפי גרסה אחרת היא מתגוררת בפקיעין מתקופת חורבן בית שני.
סביב אתר המורשת נמצאים, בין היתר, מערת הרשב"י, בית הכנסת העתיק של פקיעין, הקשורים לסיפור המקום.
במרכז המבקרים מתקיימות פעילויות רבות, כגון סיורים לכל המשפחה, מסיק זיתים והצגת תיאטרון.
אתר המבקרים עורך סיורים מוזיקליים ביישוב פקיעין.
היישוב העתיק ובו תושבים דרוזים, נוצרים, מוסלמים, ויהודים.
במהלך הסיורים של האתר, המבקרים עוברים בכיכר המעיין של היישוב, ובמרכז קהילתי.
בסיור מדברים גם על הקשר החזק בין המקום לבין מורשתו של יצחק בן-צבי.
על פי המסורת, בית הכנסת העתיק של פקיעין, הוקם במקום בית מדרשו של רבי יהושע בן חנניה.
בבית הכנסת התגלו שני לוחות הנחרטו סמוך לימי בית שני.
הבניין שופץ ב-1873 מתרומתו של רפאל לוי.
כיום, בית הכנסת העתיק נמצא תחת השגחתה של משפחת זינאתי, ששומרת ומתחזקת את המקום.
מרכז המבקרים, הנקרא גם בית רחל ינאית בן-צבי, היה בעברו מחסן.
בשנים האחרונות, הוצאו משם חפצים רבים המיועדים לשימור.
בין החפצים תמונות ישנות, כלי עבודה ישנים, ואביזרים.
כל אלה מתארים את תולדותיהם של היהודים בפקיעין לאורך השנים.
כיום במרכז המבקרים ישנו מוזאון.
במקום ניתן לצפות גם במיצג אורקולי, ובהצגה של מרגלית זינאתי ואוריאל רוזנבאום.
מרגלית זינאתי היא "שומרת הגחלת היהודית".
מרגלית היא האחרונה ממשפחת זינאתי שעדיין גרה במקום.
היא מספרת את סיפורה לקהל המבקרים במקום.
בשנת 2018, השנה ה-70 למדינת ישראל, נבחרה זינאתי להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות המסורתי, ואף זכתה לעיטורי כבוד מנשיא המדינה ובפרס ירושלים.
בית וֶלְף היא שושלת אצולה אירופאית, הענף הבכיר של בית אסטה, ממנו צמחו דוכסי דוכסות בראונשווייג-לינבורג, מהם צמח בית הנובר, בית המלוכה הבריטי.
צורת הביטוי האיטלקי של השם, "גואלף" (בכתיבים שונים: Guelph, Guelf, Guelfo), הפכה לשם המפלגה הימי-ביניימית שתמכה באפיפיורות ובעצמאות הנסיכויות ועדי המדינה האיטלקיות כנגד האימפריה הרומית הקדושה - מפלגת הגואלפים (גם אם בית ולף עצמו נטה לחילופי נאמנויות תכופים).
החבר המוכר הראשון של המשפחה הוא אדלברטו, מרקיז איטליה (אדלברט), אביו של אוברטו הראשון, מרקיז מילאנו (912–975).
ב-1138 ירש היינריך הגאה גם את דוכסות סקסוניה.
ביריבות בין מדינת האפיפיור לקיסרות, נטה בית ולף לצד האפיפיור.