tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לדברי סגן הרמטכ"ל לשעבר, האלוף במיל' דן הראל: "הבנו ב-7 באוקטובר שהצבא קטן על המדינה ושחייבים להגדיל אותו.
הפתרון שמשרד הביטחון נוקט בו הוא של הגדלת העומס על חיילים סדירים ואנשי מילואים וללכת למקום הידוע ולנסות להעמיס עוד יותר, לעומת זאת ישנה מגמה של גידול בנוער החרדי שלא באמת כולו יושב ולומד תורה".
תמיר פרדו, ראש המוסד לשעבר, מסר כי: "ללא שוויון בנטל, האיתנות הביטחונית של מדינת ישראל בסכנה.
המלחמה הממושכת בעזה מלמדת אותנו על הצורך הקריטי בהרחבת מעגלי הגיוס לכל חלקי החברה הישראלית.
שוויון בנטל זו לא סיסמה, זה צורך ביטחוני אסטרטגי והדרישה הזו לשוויון אמיתי בהתגייסות אמורה להישמע מפי כל מי שהמדינה הזו יקרה לליבו".
במהלך מסיבת עיתונאים שכינס "פורום לוחמים.ות לשוויון בנטל" וארגון "אחים לנשק" ציין האלוף במיל' נעם תיבון כי "בתרחיש של שתי חזיתות, חסרות לצה"ל שלוש אוגדות, 10,000 חיילים.
לא ניתן להסכמים שקשורים להישרדות פוליטית לפגוע בביטחון ישראל.
אני קורא לחברי הכנסת מכל הסיעות לפעול למען ביטחון ישראל ולגיוס חרדים לצה"ל עכשיו כפי שדורש שר הביטחון".
בציבור החרדי רואים בחומרה כל ניסיון לגיוס בני ישיבות.
רבנים חרדים מובילים הצהירו לאורך השנים שחובה למסור את הנפש ולא להתגייס.
רבנים ופוליטיקאים חרדים איימו שבני הישיבות, או כלל הציבור החרדי, יעזבו את הארץ אם יגייסו את בני הישיבות, והיה אף מי שהתיר לחלל שבת כדי לברוח מן הגיוס.
אנשי העדה החרדית וכן אנשי הפלג הירושלמי הקימו ארגונים למניעת גיוס חרדים.
בין הבולטים שבהם מרכז ההצלה.
הארגונים מספקים סיוע משפטי למי שאיבדו מעמד בן ישיבה בגין אי התייצבות וכדומה.
קבוצות אלו יוזמות עצרות מחאה והפגנות נגד מה שהם מכנים "גזירת הגיוס".
בשנת 2013, בעקבות היוזמה לחקיקת חוק לגיוס בני הישיבות, הועלה קמפיין שנועד לבזות חרדים שהתגייסו לצה"ל ולערער את הלגיטימציה שלהם בציבור, כדי ליצור לחץ חברתי שימנע מחרדים מתלבטים להתגייס לצה"ל.
במסגרת זו הוצמד לחיילים אלה כינוי הגנאי "חרדקים", המתפרש הן כראשי תיבות של חרדים קלי דעת והן כהלחם של "חרקים" ו"חיידקים", מילים הנושאות קונוטציות שליליות.
הקמפיין מפורסם באמצעות פשקווילים (מודעות רחוב) ועלונים.
לדברי יוזמי הקמפיין, "אנחנו לא מפזרים פשקווילים אלא מחלקים לציבור ניירות בעלי ערך המסייעים לשמור על היהדות בטהרתה.
החרדקים מסכנים את עתידם של אלפי ילדי ישראל הטהורים.
אם לא נעצור את התופעה בזמן מי יודע להיכן נגיע".
בעקבות הקמפיין פנה צה"ל למשטרה לפעול נגדו, בטענה להסתה.
הקמפיין גרר גל של גינויים.
בתגובה לקמפיין יזמו צעירים חרדים עמוד תמיכה ברשת החברתית המקוונת פייסבוק תחת הכותרת "חרדקים מצייצים".
ב-9 ביולי 2013 הותקף חייל בשכונת מאה שערים בירושלים.
בימים שלאחר מכן, הותקף חייל נוסף, פיזית ומילולית.
האירועים גררו גינויים מרוב הסיעות בממשלה.
כמו כן מקרים נוספים של אלימות נגד לובשי מדים כללו אלימות מילולית וצעקות, הפיכת פחי זבל בסמוך לרכב, השלכת ביצים וחפצים ויריקות.
ראש חטיבת תכנון ומיצוי כוח אדם בצה"ל, תת-אלוף גדי אגמון, טען כי "מדובר בהוקעה של ממש שכוללת גם תקיפות פיזיות, חיתוך צמיגים, ריסוס של כתובות גרפיטי על קירות, יריקות ועוד".
יו"ר מפלגת ש"ס, אריה דרעי, גינה את הפגיעה בחיילים חרדים ואמר: "דרכם לא דרכנו".
חבר הכנסת ישראל אייכלר מיהדות התורה אמר כי "פעולות אלו משחקות לידי אויבינו", וגם בכירים בעדה החרדית גינו את התקיפות.
הרב גרשון אדלשטיין, ראש ישיבת פוניבז', אמר: "מי שעשה את המעשה הזה גרם נזק גדול לעולם התורה.
הם לא רק פרחחים כי אם גם שוטים".
גם ראשי ישיבות 'מטה אהרון' ו'דושינסקי' גינו את המעשים.
בחודש פברואר 2014, לאור התקדמות חקיקת חוק גיוס חדש הכולל אפשרות של סנקציות פליליות כנגד חלק מבני ישיבות שלא יתגייסו, התכנסו בבני ברק חברי מועצות גדולי וחכמי התורה של אגודת ישראל, דגל התורה וש"ס לכינוס משותף נדיר.
חברי המועצות דרשו לעצור את החוק המתגבש וקראו לבני הישיבות לא להיכנע "לפיתויים ולאיומים" ולא להתגייס לצה"ל.
כמו כן קראו להשתתף בעצרת תפילה המונית.
עצרת זו התקיימה בכניסה לירושלים בראש חודש אדר ב', והשתתפו בה מאות אלפי חרדים אשר מחו על החוק החדש.
החל משנת 2014 החלו אנשי הפלג הירושלמי להפגין תחת הסיסמה "נמות ולא נתגייס".
ב-2023 הואשם מנהל תלמוד תורה בירושלים בכך שכחלק מהמחאה נגד הגיוס קרע דגל ישראל.
התנגדות לגיוס בני ישיבות נוצרה גם ב-2024, בעקבות פסיקת בג"ץ ומאמצים שעשה משרד הביטחון באוגוסט 2024 להביא לגיוס חלקי של תלמידי ישיבות.
פעולות ההתנגדות כללו הפגנות המוניות בירושלים.
המחאה האזרחית למען שוויון בנטל הגיוס לצה"ל פועלת להגברת המודעות לנושא בקרב הציבור ולקידום חקיקה ופעולה משפטית באמצעות הפגנות ופניות לחברי הכנסת והממשלה.
משנת 1999, במהלך הבחירות לכנסת החמש עשרה, ובתחילת שנות האלפיים, הוליכה את המחאה מפלגת שינוי.
בשנת 2000 החלה מחאה עממית כאשר הוקמה תנועת "התעוררות" על ידי בחורים צעירים יוצאי יחידות לוחמות, ביניהם איתי בן חורין ובועז נול, מתוך התנגדות למתווה הדחייה והפטור משירות שהוליכה ועדת טל.
ביולי 2000 קיימו אף שביתת רעב בת 8 ימים מול משרד ראש הממשלה במחאה על הכוונה לעגן בחוק את מסקנות ועדת טל.
בסיום שביתת הרעב הודיעו כי מאבקם לא הסתיים ויציעו הצעה אלטרנטיבית שתביא לשוויון בנשיאה בנטל.
השר מתן וילנאי אמר כי במהלך הכנת החוק לקריאה שנייה ושלישית יילקחו בחשבון הצעות השובתים.
בשנת 2007 הוקם "הפורום לשוויון בנטל" במטרה לפעול נגד חוק טל ולקדם חלוקה שוויונית של נטל השירות במדינת ישראל, בין היתר באמצעות קידום שירות אזרחי כחלופה לשירות צבאי וקידום תגמול ראוי לכל המשרתים.
בשנת 2009 הוקמה עמותת חדו"ש לחופש דת ושוויון שאחת ממטרותיה היא שוויון בנטל וקידום יציאתם של גברים חרדיים לשוק העבודה.
בשנים 2012–2015 התקיימו פעילויות מחאה רבות ביוזמת "הפורום לשוויון בנטל", לאחר פסילת חוק טל ובעקבות חקיקת חוק השוויון בנטל שהחל בדחיית ההחלטה על גיוס חרדים בארבע שנים.
חלק מהפעילויות התבצעו תחת הכותרת "מחאת הפרייארים" או "מאבק הפרייארים".פעילויות הפורום קיבלו תמיכה מחברי כנסת ממפלגות שונות.
תרומתו של איש העסקים דאז ניר ברקת סייעה להניע את פעילויות הפורום בתחילת דרכו.
בנוסף, יואב קיש החל את דרכו הציבורית כאחד מראשי מאבק המילואימניקים לשוויון בנטל והשתתף כנציג הציבור בדיוני ועדת פלסנר.
במהלך המחאות נגד "הרפורמה המשפטית" ב-2023 התקיימו מספר הפגנות בבני ברק בקריאה "לא נאפשר כפייה דתית, הדרת נשים ואי שוויון בנטל בחסות ההפיכה".
באותה שנה הוקם גם ארגון "אימהות בחזית", הקורא לשוויון בנטל.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל הוקם "מטה המילואימניקים לשירות שווה" על ידי יאיא פינק ו"פורום לוחמים.ות לשוויון בנטל" בראשות האלוף במיל' נעם תיבון.
על רקע פקיעת הסדרים קודמים לפטור וכוונות לחוקק חוק חדש בנושא, התחדשו פעולות המחאה.
בפברואר 2024 התקיימה בכנסת ישיבה בנושא שירות חרדים בצה"ל של הוועדה לביקורת המדינה ובה הייתה הסכמה של כל הנוכחים (בהיעדרות חברי כנסת מהקואליציה) על הצורך בגיוס חרדים הן מהסיבה הכלכלית והן מהנימוק של שוויון בנטל.
בישיבה זו נשא דברים מנכ"ל עמותת נצח יהודה, סמג"ד בחי"ר יוסף לוי שאמר ששילוב חרדים בצה"ל לא התקדם בעשור האחרון ופחות מ-10% משנתון חרדי מתגייס לצה"ל.
עוד אמר שעד כה לא הייתה תוכנית ממשלתית אחת רצינית לשילוב חרדים בצה"ל.
באותו מועד הוציא פורום ההייטק למען ישראל בכנסת נייר עמדה הפונה לחברי קבינט המלחמה וקורא לשוויון בנטל.
במרץ 2024 כינסו "פורום לוחמים.ות לשוויון בנטל" וארגון "אחים לנשק" מסיבת עיתונאים שאחריה התקיימה הפגנה למען שוויון בנטל בהשתתפות מעל 10,000 משתתפים.
בתחילת אפריל 2024, קבע בג"ץ כי העתירות בעניין חוק הגיוס יישמעו ב-2 ביוני 2024, בהרכב של תשעה שופטים.
לעתירת התנועה לאיכות השלטון, הצטרפו כ-400 קצינים ובכירים לשעבר במערכות הביטחון בצה"ל, בשב"כ, במוסד ובמשטרה ביניהם ראש המוסד לשעבר תמיר פרדו, רמטכ"לים לשעבר ואלופי צה"ל במיל' ביניהם משה (בוגי) יעלון שר הביטחון לשעבר ודן חלוץ, המפכ"לים לשעבר דודי כהן, משה קראדי ואסף חפץ וראש השב"כ לשעבר כרמי גילון.
בנוסף הצטרפו לעתירות גם אחים לנשק וקבוצת אימהות לחיילים.
בפברואר 2025, החלה מחאה פנימית במפלגת הליכוד תחת הכותרת "הליכוד מתגייס" שקוראת לגבש מתווה גיוס פרקטי, "אשר יענה על כלל הצרכים השוטפים של צה"ל ויענה על הצרכים הביטחוניים של מדינת ישראל".
בכנס שהתקיים יצאו בכירים בליכוד כולל יו"ר ועדת חוץ וביטחון שבה מתנהלת ההכנה לקריאה שנייה ושלישית בביקורת חריפה נגד הניסיון של הקואליציה לקדם בפועל מנגנון שיביא להשתמטות חרדית ודרשו חוק גיוס משמעותי.
גיור קטנים הוא הליך הגיור של ילד או ילדה שטרם הגיע לבגרות.
כלומר טרם מלאו לו 13 או 12 שנים.
אף כי מבחינה הלכתית קטן אינו נחשב בר דעת ואין תוקף הלכתי למעשיו, ישנה אפשרות של גיור קטנים באמצעות בית הדין.
גיור זה מותנה בהחלטה סופית שתקבע על ידי הקטן בעת הגיעו לבגרות.
גיור קטנים מבוסס על דברי התלמוד במסכת כתובות הדנים בדברי המשנה על ילדה שהתגיירה לפני הגיעה לגיל 3. התלמוד מביא שתי אפשרויות לביצוע גיור של קטן:
"אמר רב הונא: גר קטן מטבילין אותו על דעת בית דין.
דזכות הוא לו וזכין לאדם שלא בפניו".
"בגר שנתגיירו בניו ובנותיו עמו דניחא להו במאי דעביד אבוהון" (=שנוח להם במה שעושה אביהם)
בעקבות זאת, ההלכה מבדילה בין קטן שאביו בא לגייר אותו לבין קטן המתגייר לבד, ללא אביו.
"עובד כוכבים קטן, אם יש לו אב – יכול לגייר (אותו).
ואם אין לו אב ובא להתגייר, או אמו מביאתו להתגייר – בית דין מגיירין אותו, שזכות הוא לו וזכין לאדם שלא בפניו".
הדיעות חלוקות לגבי משמעות ההבדל בין קטן שיש לו אב לבין קטן שאין לו אב.
לפי רוב הדעות, גם קטן שיש לו אב צריך גיור על דעת בית הדין שצריך לקבוע שלא מדובר בנזק לקטן להתגייר.
אך היו שטענו שקטן שיש לו אב בית הדין צריך לגיירו ללא קשר להערכה האם הוא זכות לקטן והאם ישמור מצוות, בעוד קטן שאין לו אב בית הדין צריכים להעריך האם מדובר על זכות לגיירו.
בנוסף, הדעות חלוקות בשאלה מי הוא ה"אב".
ישנם הקובעים שמדובר רק באב המתגייר יחד עם בנו.
אחרים טוענים שגם אב יהודי המבקש לגייר את בנו נחשב אב וישנם המרחיבים גם לאב מאמץ.
הראשונים חלוקים האם גיור קטנים היא בעלת תוקף מדאורייתא או מדרבנן.
גיור קטן הגדל בסביבה לא דתית
הדעות חלוקות האם בית הדין יכול לגייר קטנים הגדלים בסביבה שאינה שומרת מצוות והאם ראוי לנהוג כך.
הרב קוק, והרב יצחק אלחנן ספקטור הרב שאול ישראלי, הרב יוסף שלום אלישיב מוזכרים כמי שסברו שגיור קטן במקרה כזה אינה זכות לו, אלא נזק מכיוון שגורמים לקטן לעבור עבירות ולכן כתבו הרב קוק ואחרים שגיור זה אינו חל אפילו בדיעבד.
לעומת זאת, הרב יצחק שמלקיש, הרב חיים עוזר גרודזנסקי הרב מאיר דן פלוצקי הרב יהודה לייב גרויברט והרב משה פיינשטיין מוזכרים כמי שסוברים שהגירות היא בגדר "זכות" גם במקרה של קטן הגדל בבית שאינו שומר תורה ומצוות.
הרב מאיר דן פלוצקי כתב על הזכות שיש בגיור קטנים אף שלא ישמרו מצוות:
במדינת ישראל, בשונה מגיור של מבוגרים, גיור קטינים אינו דורש מהקטין לימוד או הכנה כלשהי.
המדינה דורשת אישור של שני ההורים לתהליך הגיור.
הרבנות דורשת ממשפחה המבקשת לגייר את הקטין שלא לנסוע בשבת, שתשמור על דיני הכשרות, שתהיה שייכת לבית כנסת אורתודוקסי, ושתשלח את הקטין לבית ספר דתי.
על כן השירות למען הילד מתעדף למסור לאימוץ ילדים לא יהודיים למשפחות דתיות.
כנגד החלטה זאת תלויה ועומדת עתירה לבג"ץ שהוגשה בשנת 2003. בעקבות זאת ישנם הפונים לגיור קונסרבטיבי או רפורמי אשר אינו מעלה דרישות אלו.
על פי ההערכה ישנם בישראל אלפי ילדים, שנולדו כלא יהודים, אומצו על ידי הורים יהודיים ולא עברו גיור אורתודוקסי.
פונדקאות מחוץ לישראל שבה כמעט ואין פונדקאיות יהודיות, בעייתית להורים המעוניינים שילדם יהיה יהודי, אך אינם עומדים בדרישות של גיור קטנים, מכיוון שלפחות על פי חלק מהדעות ילד לאם פונדקאית שאינה יהודייה, אינו נחשב ליהודי.
עם זאת, ישנם מספר אפשרויות להורים מיועדים לגייר את ילדם.
האפשרות הרווחת היא לפתוח תיק בבית הדין לגיור קטינים, ולעבור הליך מזורז, הכולל ברית מילה לבנים וטבילה במקווה.
במסגרת הליך זה, יהיה על ההורים המיועדים להצהיר כי ירשמו את הקטין ללימודים במוסדות החינוך הדתיים ולשמור על השבת.
זוג גברים שהופכים להורים באמצעות תהליך פונדקאות מחוץ לארץ לא יוכלו לגייר את ילדם ולרשום אותו במשרד הפנים כיהודי.
גיוס כפוי לצי הייתה שיטה מקובלת למילוי שורות המלחים באוניות מלחמה בתקופת המפרשים.
הצי המלכותי הבריטי החל לגייס בכפייה אנשים לאוניותיו ב-1664, והוסיף לעשות זאת בעיתות מלחמה, כשהצורך במלחים היה גדול, עד תחילת המאה ה-19. עיקר המגויסים בכפייה היו מקרב מלחי אוניות סוחר ובהם גם מלחים בני אומות אחרות.
אלה נתפסו על ידי שירות הגיוס (Impress Service) של הצי, שאנשיו נשלחו לתור את בתי המרזח והרציפים בערי הנמל, או על ידי חוליית גיוס של האונייה (press gang) בלב ים - לאחר עצירת ספינת הסוחר התמימה באיום תותחים.
מועמדים מתאימים לגיוס היו בדרך כלל בני 18 עד 45 בעלי הכשרה וניסיון ימיים, אך בשעת מחסור לא בחלו גם במי שלא היו ימאים, אם כי מספרם היה מועט יחסית.
הגיוס הכפוי לצי המלכותי של ימאי אוניות סוחר אמריקניות גרם למתיחות רבה בין בריטניה לארצות הברית בשנים שקדמו למלחמת 1812 והיה אחד הגורמים להתלקחותה.
ב-1814, לאחר תבוסת נפוליאון, הפסיקה בריטניה את הנוהג ומאז לא חידשה אותו.
הגיוס והעריקות בצי המלכותי הבריטי
תנאי החיים והעבודה של מלח בצי המלכותי במאה ה-18 היו קשים ביותר על פי הסטנדרטים של ימינו, ובדרך כלל גרועים מאלו ששררו באוניות סוחר בריטיות; שכרו של מלח היה כמחצית השכר ששולם בצי המסחרי ונמוך משכר פועל חקלאי.
עד הנהגת הרפורמות והעלאת השכר במאה ה-19 נודע הצי המלכותי לשמצה כמי שמשלם את שכר המלחים באיחור של עד שנתיים ומחזיק תמיד בידו שכר שישה חודשים כדי להרתיע מפני עריקה.
גודל המשכורות נקבע למעשה ב-1653 והן הועלו רק באפריל 1797, לאחר מרידות המלחים בספיטהד ונור.
הבעיה העיקרית עימה נאלץ הצי להתמודד הייתה מחסור במאים מיומנים בתקופת מלחמה, אז הוא נזקק לתוספת מיידית שבין 20,000 איש (בתחילת המאה ה-18) ל-40,000 (בסוף המאה ה-18).
הפריבטירים, הצי המלחמתי וצי הסוחר התחרו כולם בשעת מלחמה על מאגר קטן של מלחים-פשוטים ומלחים-כְּשִׁירִים, ושלושתם היו בדרך כלל בחֶסֶר.
הרשומות אינן מסבירות מדוע הופרדו המתנדבים לשתי קבוצות, אך קרוב לוודאי שמדובר במגויסים בכפייה שבחרו "להתנדב" כדי לזכות במענק ששולם למתנדבים עם הצטרפותם לאונייה, שכר חודשיים למפרע ומשכורות גבוהות יותר, משום שידוע כי רבים מהם עשו זאת.
זאת ועוד, הסטטוס של מתנדב (volunteer) הגן על המלח מפני בעלי חוב, שכן החוק אסר לגבות חובות שנוצרו לפני הגיוס.
רשומות אחרות מצביעות על אחוזים דומים לכל אורכה של המאה ה-18.
כל שלוש הקבוצות נאלצו להתמודד גם עם שיעורי עריקה גבוהים.
שיעור העריקות באוניות הצי המלחמתי במאה ה-18 הגיע ל-25% בממוצע, עם הבדל קטן בין המתנדבים למגויסים בכוח.
העריקות הרבות ביותר אירעו סמוך לבואם לאונייה, הן התמעטו בצורה חדה לאחר חודשים אחדים, ובחלוף שנה מספרן היה בדרך כלל זניח.
הסיבה היא, כי הצי שילם למלחים את שכרם רק לאחר שירות של חודשים או שנים (in arrears), ועריקה משמעותה הייתה לא רק נטישת חבריך בצוות האונייה, אלא גם אובדן סכום נכבד של כסף שכבר השתכרת.
אם אונייה של הצי תפסה שלל אונייה יריבה, איבד הימאי שערק גם את חלקו בדמי השלל.
בדוח שכתב אדמירל נלסון ב-1803, ובו הצעות לשינויים בצי המלכותי, הוא מציין כי מאז 1793 ערקו למעלה מ-42,000 מלחים.
הצי הפעיל שירות גיוס כדי לאלץ מלחים לשרת באוניותיו.
הבחירה בשירות בים כקריירה מקצועית למי שאינם קצינים לא הייתה קיימת אז, וכל המלחים היו מרותקים לאונייה כל תקופת שירותה הפעיל.
אומנם עודדו אותם להישאר בצי לאחר שהשלימה האונייה את משימתה וצוותה פוזר (pay-off), אך כעת היו רשאים לעזוב את הצי ולחפש תעסוקה אחרת.
הגיוס הכפוי התבסס על סמכותו על פי חוק של המלך לקרוא לאנשים לשירות צבאי ולגייס מתנדבים.
מתנדבים לצי קיבלו עם הצטרפותם מענק כספי (bounty), שנמנע כמובן מן המגויסים בכפייה.
העונש על סירוב לגיוס היה מוות בתלייה, אך הוא הוחלף במרוצת השנים בעונשים חמורים פחות.
בתקופה האליזבתנית (1558-1603) קיבל הגיוס הכפוי תוקף של חוק, ועם אישור חוק הנוודות ב-1597, גויסו לצי גם נוודים (וָגָבּוֹנְדִים).
ב-1703 אושר חוק המגביל את הגיוס בכפייה לגברים מתחת גיל 18 שאינם שוליות.
חוק נוסף מ-1740 העלה את הגיל ל-55. אומנם לא ניתן היה לגייס בכפייה נוכרים, אך אם נישאו לנשים בריטיות או עבדו שנתיים באוניית סוחר בריטית, הרי שאיבדו את הגנת החוק.
ממשלות אחדות, כולל בריטניה, הנפיקו "תעודות הגנה" מפני גיוס כפוי, אותן נדרשו האנשים לשאת עימם, אך בעתות משבר יכלה האדמירלות לצוות על "גיוס חובה" שפירושו כי איש אינו פטור.
הצי המלכותי גייס בכפייה גם ימאים מאוניות סוחר בריטיות שהיו בדרכן חזרה לאנגליה, אך הדבר נעשה רק על ידי אוניות מלחמה אינדיבידואליות ולא על ידי שירות הגיוס של הצי.
הגיוס בכפייה כשלעצמו וחוליות הגיוס (press gangs) באופן מיוחד היו בלתי פופולריים בציבור הבריטי (וגם בקולוניות האמריקניות); פקידי רשות מקומיים פעלו לעיתים קרובות נגדן, עד כדי מאסר של קצינים משירות הגיוס או התנגדות לגיוס בכוח הזרוע.
חוליית הגיוס חיפשה אחר אנשים בגילאי 15 עד 55 בעלי ניסיון בים או בהשטת סירות נהר, אך כישורים אלה לא היו בבחינת הכרח, ולצי גויסו גם חסרי כל ניסיון ימי שנקראו "טירוני-ים" (Landmen, Landsmen).
ב-1740 נחקק חוק הפוטר את טירוני הים מגיוס כפוי, אך בשעת מלחמה לא פסחו גם עליהם, אלא אם היו שוליות או "ג'נטלמנים".
שני טירוני ים היו שווי ערך בעיני הקפטנים למלח כשיר אחד.
טירון ים שוחרר על פי רוב לדרכו אם יכול היה להוכיח לאדמירליות מהו הסטטוס שלו.
אדם שהילך לתומו ברחוב היה מתבקש קודם על ידי חוליית הגיוס להתנדב לשירות בצי, ואם סירב הזמינו אותו לאחד מבתי המרזח והשקו אותו עד שוכרה או פשוט הלמו בראשו באלה והממו אותו ואז גררו אותו לאונייה.
בניגוד לדעה הרווחת, רוב המגויסים בכפייה נאספו מאוניות סוחר בלב ים ולא בנמלים ובעיירות החוף.
הגיוס בים נחשב לחוקי כל עוד הוחלף איש הצוות שנלקח בכוח באיש אחר; קפטנים רבים בצי המלכותי נהגו לבחור את הטובים שבמלחי אוניית הסוחר ולהעביר תמורתם את אנשי המדון או הטירונים חסרי הניסיון מקרב אנשיהם שלהם.
פרקטיקה נפוצה הייתה להשתמש במתנדבים "שניתן לבטוח בהם" כמחליפים; אלה ערקו מיד עם הגעת אוניית הסוחר לנמל ושבו לאוניית המלחמה שלהם.
קצינים ושוליות באוניות סוחר שיצאו לים מאנגליה היו פטורים מגיוס כפוי.
מיד עם פרוץ מלחמה היה הצי פורש אוניות סיור לאורך החופים, מוכנות ליירט כל אוניית סוחר מתקרבת.
רבות מהן היו חומקות אל אירלנד ומורידות שם את טובי אנשיהן קודם ששבו אל אנגליה.
ב-1740 ירתה אוניית סוחר על אוניית סיור של הצי שניסתה לגייס בכפייה אנשים מצוותה; השימוש באלימות מעין זו כדי להימנע מגיוס לא היה בלתי נפוץ, ובמיוחד מצדן של אוניות הודו המזרחית שאנשיהן נעדרו ממשפחותיהם ומביתם תקופה ארוכה.
כשנוצר מחסור חריף באנשים, היה הצי המלכותי מטיל "אמברגו" על החוף לזמן מה; אוניות סוחר נדרשו למסור חלק מאנשי הצוות שלהן ורק אז הורשו להפליג.
באוניות סוחר רבות הותקנו מקומות מחבוא, בהם יכלו להסתתר טובי המלחים עם התקרבותה של אוניית הצי המלכותי.
בנוסף לגיוס בכפייה נהגה באנגליה מ-1795 עד 1815 גם שיטת המכסה (The Quod), לפיה נדרש כל מחוז לספק מספר מסוים של מתנדבים בהתבסס על גודל האוכלוסייה ומספר הנמלים שבו.
שלא כמו הגיוס הכפוי, שיטת המכסה גרמה לעיתים קרובות להעלאת פושעים לאוניות; מחוזות שלא עלה בידם למלא את המכסה הציעו לאסירים לבחור בין השלמת תקופת מאסרם בכלא לבין התנדבות לצי.
לא אחת נדבקו אוניות בריאות במחלות, ובמיוחד בטיפוס, על ידי אנשי המכסה שנשלחו אליהן.
אחת מפעולות הגיוס הכפוי הגדולות ביותר התרחשה באביב 1757 בעיר ניו יורק, בתקופה בה הייתה עדיין תחת השלטון הקולוניאלי הבריטי.
שלושת אלפים חיילים בריטיים כיתרו את העיר וסרקו את כל בתי המרזח ושאר המקומות אותם נהגו מלחים לפקוד.
"בעלי מקצוע מכל הסוגים וכושים" נגררו בכוח לאוניות, כשמונה מאות איש סך הכל.
ארבע מאות מתוכם גויסו בכפייה.
הצי המלכותי עשה שימוש נרחב בגיוס כפוי באמריקה הצפונית הבריטית מ-1775 עד 1815. חוליות הגיוס של הצי עוררו מחאה והציתו מהומות ואנדרלמוסיה פוליטית בערי נמל כמו הליפקס, סנט ג'ונס וקוויבק סיטי.
למרות זאת הרחיב הצי המלכותי את פעולת חוליות הגיוס אל אזורי החוף של אמריקה הצפונית הבריטית בתחילת המאה ה-19. המלחים והתושבים השיבו מלחמה בדרכים שונות.
ההתקוממויות בסנט ג'ונס ב-1794 ובהליפקס ב-1805 הובילו בסופו של דבר לביטול הגיוס הכפוי בערי החוף ברוב שנות המלחמות הנפוליאוניות.
המחאה הגיעה מרוב חלקי הקהילה העירונית, כולל האליטות, ולא רק מן המלחים שנפגעו מן הגיוס, והייתה לה השפעה שלילית משך שנים רבות על היחסים בין האזרחים לצי באזורים שהפכו לימים למדינת קנדה.
הקהילות המקומיות לא עודדו את הצעירים להתנדב לצי המלכותי.
הצי הקונטיננטלי גייס בכפייה אנשים לשורותיו במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
זכור במיוחד המקרה עם פריגטת המפרשים "וירג'יניה".
בתחילת המלחמה אישר הקונגרס הקונטיננטלי לבנות שלוש-עשרה פריגטות וביניהן "וירג'יניה".
האונייה נבנתה בבולטימור שבמרילנד ונמסרה לפיקודו של קפטן ג'יימס ניקולסון.
בנייתה וציודה של האונייה הושלמו ב-1777, והיא נצטוותה להפליג אל מרטיניק, למסור במקום אֶשׁגָרִים (dispatches) ולקחת מטען של רובים ותחמושת עבור הצבא הקונטיננטלי.
רבים מאנשי הצוות של ניקולסון ערקו מן האונייה והצטרפו לפריבטירים, שהשכר בהם היה גבוה יותר והסיכון נמוך יותר.
מאחר שלא עמדו לרשותו די אנשי צוות למילוי משימתו, גייס ניקולסון בכפייה כשלושים מאזרחי בולטימור, בניגוד גמור לחוקי מדינת מרילנד.
מושל מרילנד, תומאס ג'ונסון, תבע את שחרורם לאלתר של המגויסים.
ניקולסון סירב באומרו כי הגיוס הכפוי הוא פרקטיקה מקובלת בפילדלפיה, פנסילבניה ובכמה מהמדינות הצפוניות.
הקונגרס שכנע את ניקולסון לשחרר את האנשים כדי למנוע חיכוך עם מדינת מרילנד, אבל הגיוס הכפוי נמשך במקומות בהם החקיקה המדינתית או המושל אפשרו זאת.
כדי לא להזדקק להסכמת הממשל המקומי, עצר ניקולסון ב-1780 את אוניות הסוחר האמריקניות "הולקר" ו"פייר אמריקן" בעודן בים וגייס בכפייה מאנשיהן לצוותו.
המדינות כשלעצמן לא התנגדו לרעיון הגיוס הכפוי כשהדבר נגע לציים המדינתיים שלהן עצמן, אבל סירבו להעניק זכות זו לקונגרס הקונטיננטלי.
קונספציית הגיוס של אנשים לשירות מלחמתי נותרה שנויה במחלוקת גם לאחר אישור החוקה הפדרלית.
ב-1795 נכנס לתוקפו הסכם ג'יי, שיישב מחלוקות רבות שנותרו ללא פתרון לאחר מלחמת העצמאות האמריקנית ועל ידי כך מנע את התלקחותו של עימות נוסף בין בריטניה לארצות הברית.
אלא שהחוזה התעלם מהטיפול בסוגיית הגיוס הכפוי של מלחים אמריקניים, הן בים הן בערי נמל, שעורר תרעומת והתנגדות רבה בארצות הברית.
בריטניה נמנעה מגיוס כפוי של נתינים זרים, אך לא הכירה בהתאזרחות האמריקנית של כל מי שנולד כנתין בריטי והוסיפה להתייחס אליהם כאילו הם עדיין "בריטים".
על יסוד גישה זו גייס הצי המלכותי בכפייה למעלה מ-9,000 מלחים שטענו כי הם אזרחים אמריקנים.
במהלך המלחמות עם צרפת (1793 עד 1815) תפס הצי המלכותי בכוח מלחים בריטים שערקו לאוניותיהן של מדינות אחרות, הן על ידי עצירה וחיפוש באוניות סוחר הן על ידי חיפוש בערי נמל אמריקניות.
למרות שפעולה זו הייתה בלתי חוקית, התעלם ממנה תומאס ג'פרסון כדי לא לפגוע ביחסים עם בריטניה בעודו נושא ונותן על רכישת שתי הפלורידות.
המצב השתנה ב-1805, כאשר הבריטים החלו תופסים אוניות סוחר אמריקניות שסחרו עם איי הודו המערבית, מכריזים עליהן ועל מטענן כשלל ימי ומגייסים בכוח את אנשיהן.
חוק מלחמת 1756 הבריטי אסר על ניהול מסחר ימי, בזמן מלחמה, בין מעצמה אירופית נייטרלית לבין קולוניה בריטית אם לא התקיים קודם לכן, בימות השלום.
האמריקנים מצאו דרך לעקוף זאת על ידי "הורדה לרציף" של המטענים מאירופה ומארצות הברית וניפוק אישורים כי המיסים עליהם שולמו כחוק.
האונייה הייתה יוצאת אז לדרכה, כשהמטען מעולם לא נפרק ממנה וגם מכס לא שולם למעשה בעבורו, כאילו מדובר בסחר בתום-לב בין ארצות הברית הנייטרלית לבין איי הודו המערבית.
הבריטים התוודעו לשיטה זו במהלך משפט שעסק בתפיסת האונייה "אסקס".
בית המשפט פסק כי המטען של "אסקס" מעולם לא היה מיועד לשוק האמריקני ולכן ההפלגה לא "נקטעה" ונחשבת הפלגה רציפה.
התוצאה הייתה הטלת הסגר ימי על נמל ניו יורק בידי שתי פריגטות בריטיות, "קמבריאן" ו"ליאנדר", פעולה שעוררה מחאה ציבורית נרחבת.
בשנה שלאחר מכן, שנת 1806, הלך וגדל מספר האוניות האמריקניות שהוכרזו כשלל על ידי בתי המשפט של האדמירליות, וכמוהו גם מספר המלחים האמריקנים שנתפסו וגויסו בכפייה לצי המלכותי.
המתיחות הגיעה לשיאה בתחילת קיץ 1807, כאשר שלושה ימאים מן הפריגטה הבריטית "מלמפוס", שעגנה במפרץ צ'סאפיק, ערקו והצטרפו לצוותה של הפריגטה האמריקנית "צ'סאפיק".
לאחר חיפוש ב"צ'סאפיק" נתברר כי העריקים, דייוויד מרטין, ג'ון סטרקן ויליאם וייר, הם ילידי אמריקה שגויסו בכוח בטעות.
לרוע המזל נסתבר גם, שאיש צוות אחר שהצטרף לאונייה, ג'נקין רטפורד, הוא עריק בריטי, אך החיפושים אחריו עלו בתוהו.
הדבר עורר את חמתו של אדמירל ברקלי, והוא הורה לכל מפקדי האוניות בתחנת הצי בצפון אמריקה לעצור ולערוך חיפוש ב"צ'סאפיק" אם ייתקלו בה בלב ים.
שמונה מייל דרומית-מזרחית לכף הנרי יירטה אותה סירת השירות של הפריגטה הבריטית "ליאופרד", אך מפקדה, קומודור ברון, סירב להרשות לקצינים הבריטים לבדוק את הרשימות השמיות של צוותו.
"ליאופרד" החלה מתקרבת ומפקדה קרא בקול והזהיר את האונייה האמריקנית, אך ברן השיב לו "איני שומע את דבריך".
אז ירתה "ליאופרד" שני כדורי תותח לפני חרטומה של "צ'סאפיק" ומיד אחר כך שילחה לעברה מטח דופן, ומבלי ש"צ'סאפיק" תשיב אש ירתה לעברה מטח נוסף.
שלושה אנשי צוות נהרגו ושמונה-עשר נפצעו.
צוות ההשתלטות הבריטי לא הסתפק במאסר העריק הבריטי, אלא תפס גם שלושה אמריקנים.
תקרית צ'ספיק-ליאופרד עוררה תרעומת ובעקבותיה נשמעה קריאה מכל חלקי הציבור האמריקני למלחמה נגד בריטניה.
ג'פרסון ציווה על מושלי המדינות להכין את המיליציות שלהם, אך בסופו של דבר הסתפק בהעברת חוק האמברגו של 1807, שהורה על סילוקן של כל אוניות המלחמה הבריטיות ממימי ארצות הברית ואסר לקיים קשר עימן אם נשארו ולא עזבו.
הגיוס בכפייה ותפיסת האוניות גרמו למתיחות דיפלומטית חמורה בין שתי המדינות, היטו את דעת הקהל האמריקנית נגד בריטניה, והיו אחד הגורמים להתלקחותה של מלחמת 1812. התנהלותה של בריטניה פגעה בכבודה של ארצות הברית, משום שלא היה בכוחה להגן על אוניותיה ומלחיה.
הגיוס הכפוי הבריטי הסתיים למעשה, אך לא על פי חוק, לאחר 1814, בסוף המלחמות הנפוליאוניות.
מאז, במשך מאה שנים, שלט הצי המלכותי ללא עוררין בימים ובאוקיינוסים, ולא נדרש לנהל מלחמות ימיות ארוכות ורחבות-היקף.
במלחמת העולם הראשונה נהגה כבר שיטת הגיוס הרגילה בכל זרועות הכוחות המזוינים - הצבא, חיל האוויר והצי המלחמתי.
חוקי הגיוס הכפוי לצי בבריטניה
החוק הראשון שהעניק תוקף משפטי לגיוס הכפוי לצי נחקק על ידי הפרלמנט האנגלי ב-1563 בתקופת שלטונה של המלכה אליזבת.
הוא נקרא "חוק הנוגע לשיקולים הפוליטיים בדבר החזקת הצי המלחמתי", ועודכן פעמים רבות עד שנת 1631. חוק הנוודים של 1597 מנה שורה של אנשים שניתן היה לגייסם בכפייה לשירות בצי.
חוק הגיוס של 1703, שנועד "להגדיל את מספר הימאים, לעודד את הספנות ולהגן על סחר הפחם", העניק לרשויות הקהילתיות את הסמכות לשלוח שוליות לאוניות ואישר מחדש את גיוסם בכפייה של נוודים (וגבונדים) ומשוטטים בני בלי-בית.
ב-1740 הוגבל הגיוס הכפוי לגברים בני שמונה-עשרה עד ארבעים וחמש וכמו כן נפטרו ממנו נוכרים.
החוק האחרון נחקק ב-1835 ואישר מחדש את סמכות המדינה לגייס אנשים בכפייה לצי.
הוא הגביל את אורך השירות של המגויסים לחמש שנים והוסיף תנאי, כי לא ניתן לגייס אדם בכפייה פעמיים.
בריטניה זנחה אומנם את פרקטיקת הגיוס הכפוי ב-1815, אך הוא נותר בתוקף עד תחילת המאה ה-20; חוקים שונים, המאשרים לגייס בכפייה לצי, מעולם לא בוטלו.
ב-1708 אישר הפרלמנט האנגלי חוק האוסר על גיוס בכפייה במימי אמריקה, מבלי שיקבע בצורה ברורה האם הוא נוגע רק לצי המלחמתי או גם לרשויות האזרחיות, והאם הוא מתייחס רק למלחמה שניטשה באותו זמן או למלחמות בעתיד.
שני פרקליטי המדינה של בריטניה הגדולה, האחד ב-1716 והשני ב-1740, קבעו בחוות דעת כי חוק שנת 1708 אינו תקף עוד, אך מתיישבים אמריקנים רבים לא היו שותפים לדעתם.
בשל הספקות בעניין חוקיות הגיוס הכפוי במימי אמריקה העביר הפרלמנט הבריטי ב-1746 חוק חדש, שקבע כי הגיוס בכפייה אסור באיי הודו המערבית אך מותר באמריקה.
כתוצאה מכך נתלקחו שנה לאחר מכן מהומות בבוסטון, שפשטו אל הקולוניות ובמיוחד אל ניו אינגלנד, שכלכלתה התבססה על ספנות ומסחר ימי.
גיור-מושון-שופרון (בהונגרית: Győr-Moson-Sopron) הוא מחוז בצפון-מערב הונגריה.
בצפונו זורם נהר הדנובה, המהווה גם את הגבול הבינלאומי עם סלובקיה, ממזרח הוא גובל עם מחוז קומארום-אסטרגום, מדרום עם מחוז וספרם, מדרום-מערב עם מחוז ואש וממערב עם אוסטריה.
בירת המחוז היא העיר גיור.
במחוז גיור-מושון-שופרון עוברים נתיבי התחבורה הראשיים שמחברים את מרכז אירופה למערבה.
הכביש המהיר (M1), בין בודפשט לווינה ומסילת הברזל בין שתי ערי הבירה עוברים דרכו.
עורק תחבורה חשוב נוסף שעובר בגבולו הוא נהר הדנובה.
בהג'שהלום (Hegyeshalom) שבתחום המחוז נמצא מעבר הגבול היבשתי העמוס ביותר בהונגריה.
בנוסף לעיר גיור, שמשמשת כבירת המחוז, גם העיר שופרון שבמחוז מפורסמת בזכות הרקע ההיסטורי והתרבותי שלה.
במחוז 12 ערים ובסך הכל 183 יישובים.
שם המחוז שונה מגיור-שופרון לגיור-מושון-שופרון ב-1990. שטחו הנוכחי נקבע ב-1950 במסגרת הגדרה מחודשת של המחוזות בהונגריה.
הוא נוצר על ידי איחוד חלקים מהמחוזות ההיסטוריים: גיור , מושון ושופרון , שנוסדו בתקופת ממלכת הונגריה.
ב-1921, בעקבות הסכם טריאנון, הועברו החלקים המערביים של המחוזות ההיסטוריים מושון ושופרון לאזור בורגנלנד שבאוסטריה.
נכון לשנת 2022 במחוז התגוררו 465,945 תושבים, מה שמביא לצפיפות של 110.7 נפש לקמ"ר.
גיור כהלכה היא רשת בתי דין אורתודוקסיים פרטיים לגיור, המנוהלת על ידי הרב ארי סילברמן ופועלת תחת חסותה של עמותת עתים.
הוקמה בישראל באוגוסט 2015 על ידי רבנים מהציונות הדתית, בשיתוף עם עמותת עתים, בית מורשה ואור תורה סטון, ובתמיכת הסוכנות היהודית והפדרציה היהודית של ניו-יורק.
הרשת מיועדת לישראלים שהם אינם יהודים אך הם צאצאים ליהודים.
הגיור ברשת מאפשר רישום היהדות במרשם האוכלוסין אך אינו מוכר לצורך נישואים על ידי הרבנות הראשית.
הקמת בית הדין לוותה בביקורת חריפה מצד מרבית הרבנים בישראל, הן בשל מחלוקות בהלכות גיור, והן בשל פגיעה לדעתם בממסד הגיור של הרבנות הראשית.
הרב נחום אליעזר רבינוביץ' השיב למבקרים: "יש המנסים להציג אותנו כמקלים אך למען האמת אנחנו מחמירים.
אנחנו מחמירים בשלמות העם ובקדושת העם.
ראוי לציין כי זוהי הדרך בה הלכו גדולי הרבנים בכל הדורות".
במדינת ישראל חיים כ-580 אלף עולים וצאצאיהם שהגיעו לארץ מתוקף חוק השבות, כלומר להם או לבן זוגם יש אב או סב יהודי, אך הם אינם יהודים על פי ההלכה.
רבים מהם מבקשים להיות מוכרים כיהודים.
רשת בתי הדין מציעה להם מערכת גיור שהיא מגדירה כתהליך "נגיש, אישי ומכבד" לקטינים ומבוגרים.
הבדל בולט בין הרשת לבין בתי הדין הממלכתיים הוא שהדיינים ברשת מאפשרים גיור של ילדים מתחת לגיל בר/ בת מצווה שאמם אינה מתגיירת עמם.
כמו כן, אינם דורשים שהילד המתגייר יתחנך בבית ספר דתי.
בתי הדין הממלכתיים מסרבים לגייר ילדים כאלה, בנימוק שלאור הניסיון צפוי שברוב המקרים הם לא יתמידו בשמירת מצוות.
מדיניות הרשת מתבססת על הערכה שלילד אשר גדל בישראל, כחלק מחברה ישראלית-יהודית, זהות ושייכות יהודית, ודי בזה כדי לאפשר את גיורו.
המסלול קיים עבור ילדים לזוגות מנישואי תערובת, ילדים מאומצים וכאלה שנולדו מהליך פונדקאות או תרומת ביצית שנעשו באופן שעורר ספק על יהדותם של הילדים.
בראש רשת בתי הדין עמד עד לפטירתו הרב נחום אליעזר רבינוביץ'.
היום חברים ברשת 'גיור כהלכה' כשישים רבנים, המשמשים בפועל כדייני גיור בבתי הדין של הרשת.
ביניהם: הרב שלמה ריסקין, הרב דוד סתיו, הרב רא"ם הכהן, הרב חיים אמסלם, הרב יעקב מדן, הרב אליעזר מלמד, הרב יהודה גלעד, הרב שלמה וילק, הרב שאול פרבר, הרב אורן דובדבני, הרב יהושוע רייך.
בתי הדין של הרשת מתכנסים באזור ירושלים, המרכז והצפון.
הגיור ברשת אינו מוכר על ידי הרבנות הראשית לצורך רישום נישואין.
בחודש ספטמבר 2018 פסק לראשונה בית המשפט כי על משרד הפנים לרשום במרשם האוכלוסין כיהודייה, ישראלית שהתגיירה ברשת, בהתייחס לנסיבות המיוחדות של אותו מקרה ובהיעדר התנגדות של משרד הפנים.
מאז מאות ממתגיירי הרשת נרשמו כיהודים בסעיפי הדת והלאום במרשם האוכלוסין.
מאז הוקם מערך "גיור כהלכה" באוגוסט 2015 ועד אוגוסט 2025 התגיירו במסגרתו 2,500 מתגיירים.
שיעורן של נשים בקרב המתגיירים ב"גיור כהלכה" עומד על 60% לאורך השנים, ושיעור הילדים מתחת לגיל מצוות עומד על 52% מהמתגיירים.
גיור האדומים היה תהליך ייהודם של בני העם האדומי בתקופת ממלכת החשמונאים.
בשנת 125 לפנה"ס השלים השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס הראשון את מלחמתו באדומים, כבש את נחלתם וגייר אותם.
קיימת מחלוקת בקרב חוקרים האם התבצע גיור זה בכוח או שמא היה זה תהליך שנבע מרצון.
כמו כן, עלתה דיעת יחיד בדברי חז"ל שהיה זה גיור לשם עבדות ולא גיור רגיל (אם כי אין תיעוד היסטורי על שעבוד האדומים).
בימי בית שני (או כבר בסוף ימי בית ראשון) היגרו האדומים לדרום הר חברון הריק מיהודים, בשל לחצם של הנבטים על ארצם העתיקה.
בתקופה ההלניסטית עברו האדומים, כמו כל העמים באזור, תהליך של התייוונות.
תחת שלטון מצרים התלמיית התקיימה בדרום יהודה יחידה מנהלית שנקראה "אִידוּמיאָה".
זמן מה התעוררו חיכוכים בין תושביה החדשים של דרום יהודה לבין היהודים הוותיקים, הצבא הסלאוקי הסתייע בהם בדיכוי מרד החשמונאים, ויהודה המכבי אף נלחם בהם.
בשנת 129 לפנה"ס, בעקבות המלחמה של אנטיוכוס השביעי נגד הפרתים או לאחר מותו במסע זה, יצא יוחנן הורקנוס למסע כיבושים גדול בארץ ישראל שבמהלכו כבש גם את אידומיאה.
יוסף בן מתתיהו מספר על כיבוש אדום בתקופה החשמונאית:
לפי יוספוס, לאחר שכבש את אדוריים ומרשה, הערים הגדולות של אדומיאה, דרש הורקנוס מן האדומים שנכבשו להימול ולהיעשות יהודים.
אלה שמילאו את הדרישה הזאת הורשו להישאר בארצם, ואלו שלא אולצו לגלות מנחלתם.
באופן דומה מתאר זאת ההיסטוריון פטולמאיוס (שלהי המאה ה-1 לפנה"ס):
"האדומים לעומת זאת, לא היו במקורם יהודים, אלא פיניקים וסורים, אך מאחר שהוכנעו על ידם ונאלצו לקיים את המילה, באופן שנמנו עם העם (היהודי) וקיימו אותם המנהגים, הם נקראו יהודים".
אלא שהגאוגרף היווני סטראבון אינו מזכיר את הגיור בכוח: "האדומים הם נבטים שגלו מארצם בגלל מרד ונתחברו אל היהודים והשתתפו עמהם באותם החוקים עצמם".
ישנן עדויות נוספות על בואם של אדומים לממפיס במצרים.
מכיוון שמדובר באותה תקופה, ניתן לומר כי היו אלו אדומים שדבקו בדתם המסורתית או בתרבות היוונית ועזבו את ארצם כתוצאה מהכיבוש היהודי.
הממצאים הארכאולוגיים מאשרים את כיבושיו של יוחנן הורקנוס כפי שמספר יוספוס, כאשר ערים רבות בארץ נמצאו עם סימני שרפה: בשומרון, בהר גריזים, ובבית שאן.
מרשה, בשונה מאזורים אלו, לא נהרסה באש, והדבר מאשר את האפשרות שאכן הוצעה לאדומים אפשרות להישאר במקומם אם ייכנעו לתכתיבים החשמונאים.
המבנים, המטבעות של הורקנוס והמקוואות שנתגלו במרשה מלמדים שאף כי חלה נטישה, התקיים במקום יישוב בעל אופי יהודי מובהק.
כמו כן, החפירות מלמדות על הרס מקדשים בערים שונות באדום בתקופה זו.
עם השנים, השתלבו והתערו האדומים שנותרו בארץ בתוך החברה היהודית.
הצאצא המפורסם ביותר של הגיור האדומי הוא הורדוס, מלך יהודה, אשר שנאת הפרושים ורבים מהעם כלפיו וכלפי רומא, לפי חלק מהדעות, היא המקור לאמרה "אדום היא רומי".
אולם למעשה, בניגוד למשמעות של הביטוי, בימי הרומאים רוב האדומים היו חלק מן החברה היהודית באופן מלא.
ישנן עדויות כי אדומים רבים היו מתלמידי בית שמאי וחלקם אפילו הסתופפו תחת דגלם של מנהיגי הקיצוניים כיוחנן מגוש חלב ושמעון בר גיורא.
לאחר המרד הגדול ברומאים (בו השתתפו האדומים, ואף תמכו ברובם בקנאים שונאי רומי), נעלמו האדומים כליל כישות אתנית-גאוגרפית.
בעבר שלטה במחקר הדעה הרווחת שגיור האדומים אכן נעשה בכפייה.
כיום ישנם היסטוריונים הסוברים שהאדומים התגיירו מרצונם לאחר הכיבוש החשמונאי, והם מבססים את דעותיהם על הטיעונים הבאים: ראשית, המקורות מהם שאב יוספוס את עדותיו נגועים בשנאת בית חשמונאי, דברי פטולומיאוס (שהם מהעדויות המוקדמות) הם דוגמה מובהקת לעמדה העוינת ולמגמת התעמולה האנטי יהודית שרווחו בספרות ההלניסטית.
דווקא מסטראבון, שהביע שנאה גלויה לבית חשמונאי, היה מצופה שיזכיר עניין זה, ועניין זה מעלה ספק אם אכן התבצע גיור בכפייה.
שנית, האדומים והיטורים היו נוודים וספגו תרבויות רבות מרצונם.
הממצאים הארכאולוגיים מלמדים על בליל תרבויות: הלניזם, יהדות, ותרבות אדומית הדומה לתרבות הכנענית הקדומה.
שלישית, סביר להניח שלא היה צורך לכפות את ברית המילה, אלא רק לחדש מנהג קדום.
האדומים, כמו רבים מעמי הלבנט, היו מלים את עצמם מדורי דורות.
רביעית, גיור כפוי נוגד לגמרי את המקובל במסורת היהודית, חמישית, ישנן דוגמאות של גיור מרצון, כמו של משפחת המלוכה בחדייב.
כנגד עמדה זו, יש הטוענים כי הגיור אכן נעשה בכפייה, מהטיעונים הבאים: ראשית, כל הדוגמאות על גיור מרצון מאוחרות לתקופה החשמונאית, הגיור בחדייב עורר התנגדות בקרב העם ומדובר היה רק על בני המלוכה.
שנית, ישנן דוגמאות נוספות לכפיית מילה ובכך כבר החלו מתתיהו הכהן ואנשיו, שכתוב שהביסו את הפושעים והחוטאים ומלו בכוח את הילדים הלא נימולים.
תאודוטוס, באפוס על שכם, מזכיר ביצירתו מילה בכפייה ויוספוס מספר על מפקד רומי (מטיליוס) בתחילתו של המרד הגדול, שחייו ניצלו לאחר שהבטיח לשוביו הקנאים שיתייהד ויעבור ברית מילה.
שלישית, יוספוס התגאה במוצאו החשמונאי, ולכן אין זה סביר שיכתוב דבר רק כדי להשחיר את מוצאו ולמצוא חן בעיני הרומים.
פעמים רבות הוא מאיר באור חיובי את היהודים כדי למצוא חן, אבל אינו עושה הפוך.
רביעית, ההלכה האוסרת גיור בכפייה התגבשה אחרי בית שני, כאשר בתקופת בית שני לא היה הדבר מוסכם.
חמישית, יחסי עוינות שררו בין אדומים ליהודים עוד מימי שיבת ציון ועד הדור הראשון של החשמונאים, ולפיכך אין לצפות שתזנח האוכלוסייה את מנהגיה ותעבור באופן חופשי ורציני לאמץ את הדת היריבה.
אוריאל רפפורט טוען כי מלבד המעמד העירוני המיוון העליון, האוכלוסייה בארץ ישראל הייתה עוינת את הפולייס ההלניסטיות, ולכן מלחמתם של החשמונאים בערים ההלניסטיות הפכה אותם לנושאי דגל שחרור הארץ מעול היוונים, שהיה חיובי גם בעיני אוכלוסייתה הלא יהודית.
שחרור זה העלה את קרנם של היהודים ואהדה זו אפשרה את הצלחת הגיור.
אריה כשר משער כי האדומים התגיירו במסגרת ארגונם החברתי השבטי: כאשר מנהיגיהם הסכימו לקבל על עצמם את היהדות, הלכו בעקבותיהם גם בני היחידות השבטיות שהנהיגו.
תופעה דומה התרחשה גם בקרב שבטים ערביים שהתנצרו ומאוחר יותר התאסלמו.
גיוֹר (בהונגרית: ETO FC Győr) הוא מועדון כדורגל מקצועני הונגרי, מהעיר גיור שבהונגריה.
המועדון נוסד בשנת 1904, וההישג הגדול ביותר שלו הוא הגעה לחצי גמר ליגת האלופות בעונת 1964/1965.
הקבוצה משחקת את משחקי הבית שלה באצטדיון ETO פארק בגיור.
אחד משחקניו הבולטים היה אַרְפַּאד אוֹרְבַּאן (בהונגרית: Orbán Árpád) יליד העיר, (1938–2008) היה כדורגלן נבחרת הונגריה הונגרי-יהודי, זוכה מדליית זהב אולימפית באולימפיאדת טוקיו (1964).
גיון מוהארמיי (; נולד ב-29 ביוני 1998) הוא זמר שווייצרי הידוע בעיקר בשם הבמה גיונס טירס.
גיונס טירס נבחר לייצג את שווייץ באירוויזיון 2020 עם שירו "Répondez Moi".
בעקבות ביטול התחרות באותה שנה, הוא ייצג את שווייץ בשנת 2021 עם השיר "Tout l'univers", איתו הגיע למקום השלישי.
גיון מוהארמיי נולד ב-1998 בקנטון פריבור שבשווייץ לאם אלבנית מטירנה ולאב קוסוברי-אלבני מפרישטינה.
בשנת 2010 התחרה מוהארמיי בעונה הראשונה של גוט טאלנט אלבניה.
בשנת 2019 הוא התחרה בדה וויס צרפת והגיע לשלב חצי הגמר.
ב-4 במרץ 2020 נחשף כי נבחר לייצג את שווייץ באירוויזיון לשנת 2020 ברוטרדם, הולנד.
בעקבות מגפת הקורונה בוטלה התחרות באותה שנה, אך רשת הטלוויזיה השווייצרית הודיעה לזמר כי נבחר לייצג את שווייץ גם באירוויזיון 2021 עם שיר חדש.
ב-10 במרץ 2021 פורסם שירו לאירוויזיון, "Tout l'univers".
ב-20 במאי 2021, טירס ביצע את השיר בחצי הגמר השני של התחרות, והעפיל לגמר.
בגמר קיבל 432 נקודות וסיים במקום השלישי.
גיוֹקוּרוֹ (ביפנית: 玉露, "טל- אבן חן") הוא סוג מובחר של תה ירוק יפני המיוצר משיחים המוצללים לפני הקטיף.
קרוב בטעמו ובדרך העיבוד לסנצ'ה.
את רוב הגיוקורו מגדלים באוג'י שליד קיוטו, יאמֵה במחוז פוקואוקה, אוֹקָבֵּה ואסאהינָה במחוז שיזואוקה.
מקורו של תה הגיוקורו הוא במחצית הראשונה של המאה ה -19, כאשר יָמאמוֹטוֹ קאהֵיי השישי, הבעלים של חברת התה יאמָמוֹטוֹיאמָה, החל בניסויים עם טכניקות הצללה, בדומה לשיטות המשמשות לייצור טֵנצָ'ה (המשמש כחומר גלם של מאצ'ה).
הוא ראה שהצללת השיחים במשך 1–3 שבועות לפני הקטיף הניבה טעם רך יותר.
הוא נתן לתה החדש את השם טאמָה-נוֹ-צוּיוּ (יפ.
玉の 露, "טל של אבן יקרה") ; היום תה כזה נקרא קאבּוּסֵצָ'ה.
בשנת 1834 הוא פרסם את "הספר הקטן על סנצ'ה", בו תיאר את תוצאות הניסויים שלו, ובשנת 1835 התה החדש יצא לשוק.
בסביבות 1841 הטכניקה שוכללה בידי מגדל התה אֵגוּצ'י שיגֵג'וּרוֹ מאוג'י, הוא גם נתן לתה את שמו הנוכחי.
זמן קצר לאחר המצאת הגיוקורו תה עלים ביפן נהיה נפוץ יותר מאשר מאצ'ה.
עד סוף תקופת אדו שתו את גיוקורו רק השכבות העליונות של החברה היפנית.
הגיוקורו מיוצר מהקטיף הראשון (סוף מאי - תחילת יוני).
כשלושה שבועות לפני הקטיף השיחים מוצלים ברשת (בשיטה המסורתית הרשת עשויה קש, כיום בדרך כלל סינתטית); בעשרת הימים הראשונים חוסמים כ-60% מהאור, ובזמן הנותר - עד 98% מהאור.
עקב הירידה בפוטוסינתזה, תכולת הכלורופיל בעלים עולה וחילוף החומרים משתנה.
תהליכים אלה מגדילים את תכולת חומצות האמינו (תיאנין) והקפאין בעלים תוך הפחתת תכולת הקטכין (היוצר את המרירות בתה), דבר היוצר טעם מתוק יותר.
זמן הקטיף תלוי באזור וזן שיח התה.
רק כעשרה ימים בשנה מתאימים לקטיף הגיוקורו המובחר.
עבור גיוקורו רק העלים הצעירים נקטפים ידנית.
עלי התה מאודים במשך 15–20 שניות על מנת לשמור על צבעם, מגולגלים ומיובשים בצורת מחטים.
טעמו של גיוקורו הוא בעל יותר אומאמי מאשר טעם הסנצ'ה.
צבע החליטה הוא ירוק חיוור.
כדי שלא לאבד את הריח והטעם, הוא נחלט במים בטמפרטורה של 50–60 מעלות צלזיוס.
כאשר המים חמים מדי, התה מקבל טעם מריר.
גיוס חובה באיראן הוא הליך בו כל גבר איראני בריא בגילאי 18 עד 26 מתייצב לשירות חובה בצבא איראן או במשמרות המהפכה האסלאמית למשך 18 חודשים בעיתות שלום.
נשים פטורות משירות צבאי, אך הן יכולות להתנדב.
גיוס חובה הונהג באיראן החל מהרפורמה הצבאית שהונהגה באיראן בשנת 1925 על ידי רזא שאה פהלווי.
לפני כן, צבא איראן היה מורכב בעיקר ממתנדבים ומיליציות שבטיות.
גיוס חובה עזר ליצור צבא מודרני ומסודר יותר, שהיה חיוני למודרניזציה של איראן.
לאחר המהפכה האסלאמית בשנת 1979 גיוס חובה נשמר אך שונה מעט.
משמרות המהפכה האסלאמית, כוח צבאי אידאולוגי שהוקם על ידי המהפכנים, גייסו גם הם חיילים באמצעות גיוס חובה.
בממוצע נשלחים לצבא 800,000 מתגייסים מדי שנה, וכמעט 20% מהם נשואים ויש להם בעיות משלהם.
אמנם אין מערכת מיוחדת להכרזה על מספר החיילים, אולם על פי הערכות כיום יש כמעט 1.4 מיליון איראנים בצבא.
מאז ימי קדם, הצבא האיראני היה מורכב תמיד משתי קטגוריות של חיילי קבע שהיו תמיד בשירות צבא המלך וחיילי מילואים שנקראו לשירות רק בעת הצורך.
בממלכות האחמניות, הפרתיות והסאסניות, שתי הקבוצות הללו התקיימו תמיד עד לתקופת הזנדיים, ומושלי הסטראפיות והפרובינציות שלחו את כוחותיהם הקבועים והזמניים לשירות המלך בכל מלחמה ותקרית.
הקבוצה הזמנית תישאר בשירות רק עד תום המלחמה, אך הקבוצה הקבועה תחזור לצריפים.
בשנת 1925 חולל הקצין האיראני רזא שאה פהלווי.
הפיכה צבאית ועלה לכס השלטון.
ב-16 ביוני אושר חוק בן 36 סעיפים שכותרתו "חוק שירות צבאי חובה" במושב ה-178 של הישיבה החמישית של הפרלמנט האיראני, וביטל את "חוק החובה" שאושר ב-1916. על פי הסעיף הראשון בחוק, כל גבר מעל גיל 21 היה חייב לשרת בצבא במשך שנתיים.
בעלי תעודת בגרות או השכלה גבוהה יותר שירתו שנה אחת בלבד.
החוק קבע את משך השירות הצבאי הכולל לכל גבר איראני ל-25 שנה וחילק אותו לשלושה שלבים: שירות צבאי פעיל במשך 6 שנים (2 שנים בשירות פעיל ו-4 שנים במילואים), מילואים 13 שנים (6 שנים מילואים קדמי ו-7 שנים מילואים שני), ושירות ביטחון פנים 6 שנים.
כמו כן, בחוק זה נשקלו פטורים לחולים, מוג'טהידים סטודנטים ללימודי דת, יחידים במשפחה וחיילים בשירות מילואים.
עריקים נשפטו בבית משפט צבאי.
ב-23 באוגוסט 1931 חוקק הפרלמנט האיראני חוק ענישה לפושעים בענייני שירות צבאי במטרה להחמיר את העונש על אלו המנסים לקבל פטור משירות צבאי בדרכים לא חוקיות או מסייעים להם בכך.
עם גיוסם של כל הגברים הצעירים באיראן לשירות צבאי, צומצם משמעותית השימוש בקשרים אישיים לצורך קבלת פטור משירות.
באותה תקופה, כיוון שמיליון גברים עמדו בתנאי הגיוס, בעוד צורכי הצבא הסתכמו ב-100 אלף חיילים בלבד, הוחלט שרק אחד מכל 10 מגויסים ישרת בצבא, והדבר ייקבע בהגרלה.
החוק קבע את כללי ההגרלה, כולל מספר המשתתפים בכל אזור.
בנוסף, בוטל השימוש בשיטת "בניצה" (מערכת גיוס שהתבססה על חלוקת גברים לפי גיל), למעט באזורים בהם עדיין לא יושמה מערכת רישום האוכלוסין.
חוק גיוס החובה נתקל בהתנגדות מצד אנשי דת באיראן, שראו בו סתירה לשריעה.
כתוצאה מכך, התרחשו הפגנות אלימות בערים קום ומשהד.
בתגובה הורה רזא שאה לפזר את ההפגנות בכוח ואף באלימות.
ב-29 ביוני 1938, חוקק הפרלמנט האיראני את החוק המקיף ביותר בנושא שירות צבאי, הידוע בשם "חוק שירות צבאי".
חוק זה כלל 19 פרקים ו-166 סעיפים, וקבע את אופן גיוס החיילים, פטורים רפואיים ולימודיים, גיוס חירום, עונשים לחיילים וקנסות על נפקדים.
משך השירות הצבאי נקבע ל-2 שנים בשירות פעיל, 4 שנים במילואים, 14 שנים במילואים ראשון ו-5 שנים במילואים שני.
גיל הגיוס נקבע ל-21. בניגוד לחוק משנת 1925, לא התקיימה הגרלה לקביעת מי ישרת.
טקסים לגיוס חיילים התקיימו בפומבי והיו פתוחים לקהל.
על פי חוק זה, איראנים תושבי חוץ היו צריכים להתייצב בפני נציגים פוליטיים וקונסולריים של איראן בגיל הגיוס.
נציגים אלו היו מחויבים לנהל רשימה של גברים ברי-גיל, הכוללת את פרטיהם האישיים.
בתחילת כל שנה פרסית, הם היו מזמינים את המגויסים באותה שנה להתייצב בשגרירות או בקונסוליה.
אלו שנקבעו כשירים לשירות צבאי היו צריכים לנסוע לאיראן עם מכתב הפניה.
כל מי שלא שירת עד גיל 46 וחזר לאיראן היה חייב להתייצב לשירות פעיל.
נעדרים משירות צבאי נענשו באופן הבא: בפעם הראשונה, שירות חוזר עם תוספת של 6 חודשים.
בפעם השנייה, שירות חוזר עם תוספת של שנה.
בפעם השלישית, 4 שנות שירות ובפעמים הבאות 6 שנות עבודות בנייה וכבישים.
במהלך תקופת העונש, קיבלו הנעדרים משכורת דומה לשאר החיילים.
מי שהשתמט משירות צבאי במשך יותר מ-5 ימים בזמן מלחמה, נגזר עליו עונש מאסר של 6 עד 15 שנים עם עבודות פרך.
בקו החזית, העונש היה עונש מוות.
מי שהעסיק ביודעין ובאופן מכוון מגויסים, נגזר עליו עונש מאסר של 10 עד 30 יום (ניתן לרכוש חנינה).
על פי החוק, כל רכושם של נעדרים ושל אלו שנסעו לחו"ל ולא חזרו למקום שירותם תוך שנה אחת, הוחרם.
ב-20 ביולי 1953, ממשלת מוחמד מוסאדק העבירה חוק המאפשר פטור משירות צבאי בתשלום סכום קטן, עבור ילידי השנים 1927–1932. אלו לא גויסו לשירות פעיל בשל חוסר צורך, ומצבם נותר בלתי מוגדר.
סכום הפטור עבור עניים נקבע ל-1000 ריאל.
בשנת 1956 הועברה האחריות לגיוס חיילים מצבא איראן למשרד הפנים.
עם זאת, יישום החוק נדחה עד ספטמבר 1962 בשל חוסר מוכנות מצד משרד הפנים.
חוק גיוס החובה נותר ברובו ללא שינוי עד המהפכה האסלאמית בשנת 1979.
בשנת 1979 עברה איראן מהפכה אסלאמית שהובילה להקמת משטר חדש בראשות האייתאללה חומייני.
המשטר החדש ראה צורך דחוף בכוח צבאי חזק נאמן לו, שיוכל להגן על המדינה מפני אויבים פנימיים וחיצוניים.
הסיבה לכך נעוצה במספר גורמים, ביניהם: חוסר האמון במערכת הצבאית הקיימת, שהייתה מזוהה עם משטר השאה המודח, חשש מפני ניסיון הפיכה מצד גורמים קונטרה-רבולוציונריים ורצון להפיץ את האידאולוגיה האסלאמית ברחבי העולם.
כתוצאה מכך, הוקמו משמרות המהפכה האסלאמית (פסדראן) ככוח צבאי מיוחד, לצד צבא איראן (ארטש) שהיה קיים עוד לפני המהפכה.
משמרות המהפכה גויסו מתוך חוגי תומכי המהפכה, וקיבלו הכשרה אידאולוגית וצבאית אינטנסיבית.
כוחם גדל במהירות, והם הפכו לכוח הצבאי החזק ביותר באיראן.
על מנת להבטיח גיוס כוח אדם מספיק למשמרות המהפכה ולצבא, הוחלט להנהיג גיוס חובה לכל גבר בריא בגילאי 18 עד 27. גיוס החובה נועד להבטיח אספקה קבועה של חיילים חדשים, וכן לחזק את הלגיטימיות של המשטר החדש בקרב הציבור.
בנוסף, גיוס החובה נתפס ככלי יעיל לחינוך והכשרה של צעירים, ולהטמעת ערכים לאומיים ופטריוטיים.
בשנת 1984, בהתחשב בתנאי המלחמה במדינה, חוקק הפרלמנט האיראני חוק שירות צבאי בן 67 סעיפים ו-57 סעיפי משנה ביום ראשון, 29 בספטמבר 1984. החוק קבע כי משך השירות הצבאי באיראן הוא 30 שנה.
השירות מחולק לארבעה שלבים: שירות פעיל (2 שנים), מילואים (8 שנים), מילואים ראשון (10 שנים),מילואים שני (10 שנים) ובזמן שלום, ניתן לקצר את משך השירות הצבאי ל-18 חודשים.
כל גבר איראני בן 18 מקבל זימון להתייצב בלשכת גיוס.
שם, הוא עובר בדיקות רפואיות ופסיכולוגיות כדי לקבוע את כשירותו לשירות צבאי.
גברים שאינם כשירים לשירות צבאי מלא יכולים לקבל שירות חלופי, כגון שירות לאומי או שירות אזרחי.
גברים כשירים לשירות צבאי מלא מוצבים לאחת מיחידות הצבא השונות על פי הצורך של הצבא באותו הזמן.
על פי רוב, הסגל הכללי של הכוחות המזוינים בוחר היכן צריכים הזכאים לשרת, והזכאים עצמם אינם יכולים לבחור את מקום שירותם.
אורך השירות הצבאי באיראן הוא שנתיים.
לאחר סיום השירות הסדיר, גברים עוברים למילואים.
הם צפויים להיקרא לשירות מילואים מספר פעמים במהלך חייהם.
נשים פטורות משירות צבאי באיראן.
עם זאת, על פי סעיף קטן 1 לחוק שירות הצבאי הכללי, נשים יכולות להתנדב ולהשתתף באימונים צבאיים.
בהתאם לעיקרון 151 לחוקה, יחידת "בסיג' המוכשרים" של משמרות המהפכה האסלאמית מחויבת לספק, בהקדם האפשרי, אפשרויות אימון צבאי לנשים אזרחיות הרפובליקה האסלאמית של איראן, תוך שמירה על כל ההלכות הדתיות.
בקרב הציבור האיראני שוררת ביקורת משמעותית מצד בני הנוער והמשפחות על גיוס החובה במדינה.
הביקורות מתבססות בעיקר על המספר הגבוה של התאבדויות של מתגייסים, בזבוז זמן של צעירים, אבטלה, אפליה מגדרית, דיכאון כתוצאה משירות ושלילת זכויות אזרחות במקרה של היעדרות צבאית.
מסיבה זו גדל מספר הנעדרים מהצבא.
בחוקי איראן, קבוצת אנשים פטורה לחלוטין משירות צבאי חובה בשל פטורים מיוחדים מסוימים, כמו יכולת כלכלית טובה לקנות שירות צבאי או שיש להן מכסות חיילים משוחררים.
אישור ויישום של חוקים אלה והפטור של אנשים מסוימים נדונו מאז ומתמיד.
מנגד, המצדדים בשירות הצבאי רואים בקורס חובה זה מעבר ל"גבריות" ו"אחריות".
במהלך מלחמת חרבות ברזל התרחשו בישראל עשרות פרשיות ריגול, בהם הופעלו ישראלים רבים על ידי סוכנים איראנים במטרה להשיג מידע מודיעיני, להפיץ מסרים אנטי-ישראלים, לפגוע בלכידות החברתית, לפגוע בתשתיות, לזרוע הרס ולהתנקש באזרחים ובבכירים.
הגורמים האיראניים יצרו קשר עם הישראלים דרך רשתות חברתיות שונות, והעבירו להם תשלומים דרך מטבעות מבוזרים.
לפי ניתוח המקרים עד אוקטובר 2024, הסיק ד"ר בני סבתי, חוקר איראן במכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS), ש"לא מדובר באנשי שוליים, אלא אנשים שלא קיבלו על עצמם את המרות של מדינת ישראל באופן מלא".
דביר קריב, איש שב"כ לשעבר, משרטט את הפרופיל של המרגל הפוטנציאלי כיום כאדם עם בעיות כלכליות, בעוד הלאומיות שלו לא קבועה וניתן לשלם לו כסף כדי שיעשה מעשה פוליטי כמו לסכסך בין ימין לשמאל.
רבים מהאזרחים שגויסו לריגול היו מודעים לכך שהם פועלים עבור איראן.
המפעיל האיראני נתן למגויסים שורת משימות ריגול תמורת תשלום.
מי שגויס לריגול נדרש להוכיח לסוכן האיראני כי ביצע את המשימות שהוטלו עליו.
לשם כך הוא התבקש לצלם את הפעולה ולשלוח את התמונות והסרטונים לסוכן.
עם הזמן הייתה עלייה בחומרת המשימות, ולצד זאת גם עלייה בסכומי הכסף שהמבצע קיבל לאחר כל משימה.
השלבים הראשונים כללו פעולות כמו ריסוס גרפיטי ותליית שלטים מעוררי פילוג והתססה וצילום בתי ח"כים.
בהמשך נדרשו המגויסים לבצע משימות חמורות יותר, כגון מעקב אחר מדענים, צילום מתקנים ואתרים שמערכת הביטחון הגדירה כרגישים, התקנת מצלמות מעקב, גרימת נזק לרכוש ולסמלי שלטון, הצתת יערות ומכוניות ורכישת או העברת כלי נשק וחומרי נפץ.
המקרים הקיצוניים ביותר היו תכנון פגיעה בבכירים במערכת הביטחון, במדענים, בבעלי תפקידים בדרג המדיני ובראשי רשויות מקומיות, כולל תכנון של רצח.
מפרוץ המלחמה ועד יולי 2025 סיכל שב"כ מעל 20 פרשיות ריגול חמורות של ישראלים עבור גורמי המודיעין של איראן והוגשו יותר מ-30 כתבי אישום.
ביולי 2024 הוגש כתב אישום נגד אלימלך שטרן, חרדי תושב בית שמש על כך שבהכוונת סוכן זר תלה כרזות ובהן מודעות עם כף יד שטופת דם וכתובות באנגלית נגד ישראל.
עם הסוכן האיראני הוא תקשר דרך רשת הטלגרם, כאשר הסוכן מתחזה לאישה בשם "אנה".
הגורם האיראני שילם לשטרן במטבעות דיגיטליים תמורת ביצוע משימות שונות.
יונתן נחומקה קיבל תשלום מאלימלך שטרן על כך שעזר לו לתלות מודעות נגד ישראל.
נחומקה אף רכש טלפון במטרה ליצור קשר עם "אנה" ולקבל תשלומים על ביצוע המשימות.
בין היתר, התבקש שטרן לבצע משימות להשחתת רכוש בזמן הפגנות ושליחת מסר מאיים לשגריר ישראל בסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית.
שטרן נחקר על ידי השב"כ והודה בחקירתו שהבין שהוא למעשה מופעל על ידי סוכן עוין לישראל.
בספטמבר 2025 הורשע במגע עם סוכן חוץ וקשירת קשר לאיומים.
בפברואר 2026 גזר עליו בית המשפט המחוזי בירושלים שלוש שנות מאסר וקנס של 10,000 ש"ח
ב-5 באוגוסט 2024 נעצר עדן דבס, תושב רמת גן אחרי שקיים מגע עם סוכן איראני.
הסוכן הדגיש כי הוא איראני, וביקש מדבס לרכוש טלפון וסים ייעודי לתקשורת איתו.
דבס ביצע עבור איראן, הדפסת ותליית כרזות המעודדות הפיכה צבאית, וקידום קבוצת טלגרם שמטרתה גיוס אזרחים ישראלים נוספים, והקמת 2200 פרופילים ברשתות החברתיות.
מנגד משימות שונות הונה את מפעיליו כי ביצע אך לא ביצע בפועל בהם הצתת מכוניות והנחת ראש בובה כרות בסמוך לביתו של איש מערכת הביטחון.
על מעשיו קיבל תגמול 12 אלף דולר.
נגד עדן דבס הוגש כתב אישום באשמת מגע עם סוכן זר.
אמו נעצרה אף היא אך לא הוגש נגדה כתב אישום.
בנוסף, הואשם עדן דבס בסחר בסמים.
בספטמבר 2024 פורסם כי אזרח ישראלי, תושב אשקלון בעל עבר פלילי בשם מרדכי (מוטי) ממן, גויס על ידי הביון האיראני כרוצח שכיר להתנקש בבכירים בישראל.
ממן הגיע מספר פעמים דרך טורקיה לאיראן, שם הוא נפגש עם גורמי ביטחון איראניים.
הסוכנים האיראניים ביקשו מממן לקדם בין היתר התנקשות בראש הממשלה, שר הביטחון ובכירים נוספים.
לאחר סירובו, נידונה האפשרות להתנקש בראשי רשויות מקומיות, להתנקש בנפתלי בנט או ביצוע פעולות טרור.
תמורת ביצוע המשימה דרש ממן מיליון דולרים כמקדמה, אותה הוא לא קיבל.
במפגשיו עם האיראנים, הם הציעו לממן מספר משימות, שכללו הטמנת מזומנים לסוכנים אחרים, יצירת קשר עם גורמים רוסיים, ואמריקנים, ואף גיוס איש מוסד כסוכן כפול.
כתב האישום נגדו כלל סעיפים של ביצוע עבירות נגד ביטחון המדינה של מגע עם סוכן חוץ וכניסה למדינת אויב ללא היתר.
בני שגיא נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע בפועל, הרשיע את ממן וגזר עליו 10 שנות מאסר בפועל, על סמך הודאתו בעבירות מגע עם סוכן חוץ וכניסה למדינת אויב ללא היתר.
באוקטובר 2024 פורסמה פרשה לפיה בני הזוג, ולדיסלב ויקטורסון (קוקלין) ואנה ברנשטיין, גויסו על ידי איראן דרך רשת חברתית.
על פי פרטי הפרשה, בקיץ 2024 השניים ביצוע מספר עבירות פליליות בהכוונת סוכנים איראניים.
החל מחודש אוגוסט 2024, עמד ויקטורסון בקשר ברשתות החברתיות עם גורם בשם "Mari Hossi", אשר הכווין אותו לביצוע משימות של ריסוס כתובות גרפיטי, תליית כרוזים, הטמנת כספים, הצתת כלי רכב באזור פארק הירקון, שבירת כספומטים והצתת יערות, תמורת 5000 דולרים במצטבר.
בהמשך הסכים ויקטורסון להתנקש בחייה של אישיות בכירה ולהשליך רימון יד לעבר מבנה.
לשם כך הוא פעל להשגת אמצעי לחימה.
לצורך ביצוע המשימות ויקטורסון נעזר בבת זוגו אנה ברנשטיין.
בני הזוג נעצרו ימים ספורים לאחר קבלת משימת הרצח.
ולדיסלב קוקלין הוא בעל עבר פלילי וב-2015, בגיל 21, הורשע בביצוע עבירות מין בקטינות במתחם הדיזנגוף סנטר ונידון לשנתיים מאסר, שלאחריהם החליף את שם משפחתו מ"קוקלין" ל"ויקטורסון".
באוקטובר 2024 פורסמה פרשה בה הופעל תושב תל אביב, ולדימיר ורחובסקי, על ידי סוכנים איראניים למשימות שונות, ביניהם ריסוס כתובות בגנותו של בנימין נתניהו, צילום של הפגנות נגד הממשלה, הטמנת מכשירי מעקב, השגת אקדח ולבסוף משימת רצח של מדען ישראלי.
על משימת הרצח הובטח לורחובסקי תשלום של 100 אלף דולר וסיוע בהימלטות לרוסיה.