tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יום למחרת, ב-11 בינואר, אירעה מתקפה דומה, כאשר שתי מחבלות מתאבדות, גם הן כבנות עשר, התפוצצו בשוק בעיר פוטיסקום, שבמדינת יובה.
בפיגוע נהרגו שלושה בני אדם.
ב-12 בינואר נהרגו 143 לוחמי בוקו חראם וחייל אחד מצבא קמרון במהלך מתקפה של הארגון על העיירה קולופאטה שבצפון קמרון.
ב-17 בינואר שלח צבא צ'אד חיילים לקמרון.
יום למחרת, ב-18 בינואר, נחטפו כ-80 בני אדם, מרביתם ילדים, על ידי לוחמי בוקו חראם בפשיטה על כמה כפרים בצפון קמרון.
שלושה בני אדם נוספים נהרגו במתקפה.
יום למחרת, ב-19 בינואר, הצליח צבא קמרון לשחרר 24 מהחטופים כשרדף אחרי חמושי בוקו חראם שחצו את הגבול בחזרה לניגריה.
120 לוחמי בוקו חראם נהרגו בקרבות, ואילו צבא צ'אד איבד שלושה חיילים בלבד.
ב-4 בפברואר פשטו לוחמי בוקו חראם על העיירה פוטוקול בצפון קמרון והרגו עשרות אנשים.
באותו יום, צבא צ'אד טען כי הרג כ-200 חמושים ואיבד תשעה חיילים במהלך המבצע לשחרור העיירה גמבורו אנגלה שבצפון-מזרח ניגריה.
יומיים לאחר מכן, ב-6 בפברואר, תקפו לראשונה לוחמי בוקו חראם את ניז'ר.
כוחות הארגון פשטו על הכפרים בוסו ודיפה, אך כוחות הביטחון של ניז'ר, בסיוע צבא צ'אד, הצליחו להדוף את המתקפה.
5 חיילים מצבא ניז'ר נהרגו במתקפה לצד 109 לוחמי בוקו חראם.
ב-7 בפברואר הודיעה ניגריה על דחיית הבחירות הכלליות במדינה בשישה חודשים כדי לאפשר לכוחות הביטחון להשתלט מחדש על האזורים שבהם שולט בוקו חראם.
ב-9 בפברואר פשטו כוחות בוקו חראם על בית כלא בעיירה דיפה בניז'ר, אך נהדפו בידי כוחות הביטחון.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-12 בפברואר, כוחות הביטחון של ניגריה, בסיוען של קמרון, צ'אד וניז'ר, חדרו ליער סמביסה שבמדינת בורנו, שנחשב למעוז הארגון.
במהלך המתקפה נהרגו עשרות מורדים.
יום למחרת תקפו לוחמי בוקו חראם לראשונה את צ'אד, כאשר 30 לוחמים חצו את אגם צ'אד בסירות ממונעות ותקפו את העיירה אנגובואה.
ההתקוממות של בוקו חראם הפכה מסכסוך מקומי לעימות בעל משמעויות אזוריות בעקבות חטיפת הנערות בעיירה צ'יבוק בחודש אפריל 2014. ממשלת ניגריה קיבלה סיוע בינלאומי נרחב, כשארצות הברית, בריטניה, צרפת וישראל הודיעו על שליחת צוותים של מומחים בלחימה בטרור כדי לסייע לה להתמודד עם בוקו חראם ולנסות להשיב את הנערות החטופות.
ב-21 בינואר 2015 שוחח נשיא ארצות הברית ברק אובמה עם נשיא צרפת פרנסואה הולנד על הבחירות לנשיאות ניגריה והם הסכימו לפעול יחד עם הקהילה הבינלאומית כדי לסייע לניגריה לערוך בחירות אמינות ושלוות, ולתמוך באסטרטגיה האזורית נגד בוקו חראם.
ב-30 בינואר קרא האיחוד האפריקני להקמת כוח אזורי של 7,500 חיילים שיילחמו בבוקו חראם.
ב-31 בינואר בירך מזכ"ל האו"ם באן קי מון על ההחלטה: "הם ביצעו פשעים שלא יתוארו.
האיום של הטרוריסטים הללו צריך להיענות באמצעות שיתוף פעולה אזורי ובינלאומי".
ההתקוממות בבורקינה פאסו הייתה התקוממות גדולה שנערכה בשנת 2014 נגד הנשיא בלז קומפאורה, במטרה למנוע ממנו להיבחר לנשיא פעם חמישית, דבר המנוגד לחוקה של בורקינה פאסו.
בעקבות ההתקוממות תפס את השלטון לוטננט קולונל יאקובה איזאק זידה.
הוקם שלטון מעבר בראשות נשיא זמני, הדיפלומט מישל קפאנדו, כשאיזאק זידה התמנה לראש הממשלה ושר הביטחון.
בנובמבר 2015 נבחר לנשיא רוק מארק כריסטיאן קאבורה.
בשנת 1987 ביצע בלז קומפאורה הפיכה צבאית בבורקינה פאסו ותפס את השלטון.
השלטון החדש הבטיח להחזיר את המדינה ל"נתיב הנכון" ולתקן את טעויותיו של תומא סנקרה הנשיא הקודם.
חוקת בורקינה פאסו מאפשרת לנשיא להיבחר למשך 5 שנים.
אולם מגבילה את מספר הפעמים שנשיא יכול להיבחר ל-4. אולם קמפוארה רצה לנצח גם בבחירות של 2015 ולהישאר נשיא עד 2020. קמפוארה עמד להעביר הצעת חוק בפרלמנט שתאפשר את שינוי החוקה כך שיוכל להיות נשיא שוב.
צעד זה התקבל באופן שלילי ביותר בידי האזרחים הצבא והאופוזיציה, שהיו גם מודאגים מנחיתותה הכלכלית של בורקינה פאסו.
ב-28 באוקטובר פרצו קרבות רחוב נגד המשטרה, והאופוזיציה קראה להטיל מצור על הפרלמנט.
ב-29 באוקטובר התקיימה עצרת המונים נגד שינוי החוקה, וקרבות הרחוב נגד השוטרים החריפו.
ב-30 באוקטובר המונים זועמים תקפו את הפרלמנט בעיר ואגאדוגו.
המשטרה השתמשה בגז מדמיע כדי להרחיק את ההמון, ובהמשך השוטרים ירו כדורי גומי.
אולם ההמונים פרצו את קווי המשטרה הציתו את הפרלמנט השמידו מסמכים חשובים וגנבו מחשבים וציוד.
בהמשך אף הותקף ביתו של פרנסואה קמפוארה אחי הנשיא, השוטרים פתחו באש על התוקפים והרגו שלושה בני אדם.
המפגינים הציתו את בתיהם של עוד כמה מחברי הפרלמנט, השתלטו על בניין הטלוויזיה הלאומית.
שדה התעופה הבינלאומי ואגאדוגו נסגר לטיסות וכל הטיסות בוטלו עד להודעה חדשה, וראש הממשלה הודיע על השעיית התיקון בחוקה.
הצבא תפס את השלטון במדינה ודאג להשלטת סדר ברחובות.
הצבא הכריז על הקמת ממשלת מעבר עד לבחירות ב-2015. קומפאורה הודיע תחילה כי יישאר בתפקידו עד לבחירות, אולם לאחר שמפגינים רבים יצאו לרחובות, ולא נראה היה כי הוא זוכה לגיבוי בינלאומי, הוא הודיע על התפטרותו.
"אני מכריז על פינוי התפקיד על מנת לאפשר את חילופי השלטון, שעליהם להוביל לבחירות חופשיות ושקופות בתוך 90 יום לכל היותר", מסר בהצהרה כתובה שהוקראה בתחנות הרדיו והטלוויזיה המקומיות.
קמפוארה נמלט בשיירה חמושה אל חוף השנהב.
נשיא צרפת פרנסואה הולנד שלח את ברכתו על המהפכה.
ההמונים רקדו והריעו ברחובות ואגאדוגו לאחר שידור הצהרתו של קומפאורה.
הגנרל הונורה טראורה לקח לידיו את השלטון.
על פי החוקה של בורקינה פאסו, נשיא האספה הלאומית מחליף את הנשיא במקרה של התפטרות.
"בהתחשב בצורך הדחוף להציל את האומה, החלטתי כי אקח מיום זה את האחריות כראש המדינה", אמר טראורה במסיבת עיתונאים.
"אני מקבל על עצמי את ההתחייבות הרצינית להמשיך ללא עיכוב את ההתייעצות עם כל המפלגות במדינה, כדי להתחיל בתהליך של חזרה לסדר החוקתי מוקדם ככל הניתן".
אולם יום לאחר מכן ב-1 בנובמבר הכריז לטננט קולונל יאקובה איזאק זידה הפופולרי, בהודעה שהקריא ב"רדיו אומגה" שהוא מבטל את הכרזת טראורה על הפיכתו לנשיא המדינה.
נטילת השלטון על ידי טראורה, אמר נאמן לנשיא המודח קומפאורה, זכתה להתנגדות רבה בקרב המפגינים וקציני הצבא הצעירים.
"מהיום אני נוטל את הסמכויות של ראש המעבר השלטוני ושל ראש המדינה", אמר זידה בהודעה שמסר בערוץ הטלוויזיה BF1. "אני מצדיע לזכר קדושי ההתקוממות הזו ומשתחווה להקרבות שעשה העם שלי".
טראורה לא היה פופולרי מלכתחילה וזידה מונה לבסוף לראש ממשלת המעבר..
שלטון מעבר אזרחי החל מ-21 בנובמבר 2014
האיחוד האפריקאי דרש מההנהגה הצבאית להעביר את השלטון לגוף אזרחי תוך שבועיים.
איש מחברי שלטון המעבר לא יוכל להציג מועמדותו בבחירות בסוף שנת 2015.
ב-23 בנובמבר הכריז זידה על הקמת שלטון מעבר זמני עד הבחירות בנובמבר 2015 בראשות הנשיא מישל קפאנדו וזידה כראש ממשלה.
גורמים צבאיים עומדים בראשות שישה משרדים ממשלתיים מתוך 26 המשרדים הקיימים..
ב-15 ביולי 2015 הנשיא קפאנדו לקח את תיק הביטחון מזידה אך השאירו בתפקיד ראש הממשלה.
ההתפרצות המינואית הייתה התפרצות פליניאנית של הר הגעש סנטוריני, שהתרחשה באי סנטוריני (תירה) בים האגאי בתקופת הברונזה, סביב שנת 1600 לפני הספירה.
ההתפרצות המינואית הייתה בין ההתפרצויות ההרסניות ביותר בעשרת אלפי השנים האחרונות.
התיארוך המדויק של ההתפרצות המינואית עדיין שנוי במחלוקת במחקר הגאולוגיה והארכאולוגיה, אך מוסכם כי התרחשה במאות ה-16 או ה-17 לפנה"ס.
האי תירה, המוכר היום כסנטוריני, הוא הדרומי שבקבוצת האיים הקיקלאדיים ומשתרע על שטח של 76 קמ"ר, בחלקו הדרום-מזרחי של הים האגאי.
במאה ה-16 או ה-17 לפנה"ס התרחשה באי תירה אחת מהתפרצויות הר הגעש ההרסניות ביותר ב-10,000 השנים האחרונות.
אי זה הוא מושא לחקירה, בשל השפעתן של תופעות הטבע, שהתרחשו בו על מהלך ההיסטוריה והתרבויות באזורו.
חקירתו עשויה להביא למציאת תשובות רבות על חידות, הקיימות בנוגע להיעלמותן של תרבויות בתקופת הברונזה, בהן שקיעתה של התרבות המינואית.
לפי המחקר הגאולוגי התפרץ הר געש חרוטי באי פעמים רבות במשך כמה מאות אלפי השנים שקדמו להתפרצות המינואית.
כתוצאה מכך צמח האי עד שקוטר בסיסו בגובה פני הים היה כ-12 ק"מ, וגובהו כ-1500-700 מ'.
ההתפוצצות הגעשית האדירה נוצרה, ככל הנראה, עקב התחממות והצטברות של גזים בבטן ההר, שיצרו לחץ גבוה, עד שהרסו את המכסה המוצק שסגר עליהם.
בן-רגע הפך כל החומר הגעשי לפירורים של אש, אפר געשי ומאגמה.
ההתפרצות של חומרים אלה, תוך כדי ההתפוצצויות, ריסקו ופוררו את הר הגעש, ויחד עם חלקים גדולים מההר עצמו נפלטו לאוויר בפטריית פיצוץ ענקית, שהתנשאה לגובה של כ-36 קילומטר.
ההתפרצות האדירה וההתרוקנות מנפח רב כל כך של חומר הביאה באחת לקריסתו של ההר, מה שיצר חלל ענק במרכזו.
חללים מסוג זה בתוך הרי געש מכונים במחקר הגאולוגי קלדרה (קדרה).
הקלדרה של האי תירה מיוחדת בכך שקרקעיתה הייתה כ-400 מ' מתחת לפני הים, מכיוון שהיא נוצרה באי, ובבת אחת נשפכו לתוך חללה כ-25 מיליארד מטרים מעוקבים של מי ים.
כתוצאה מכך התמוטטו צלעות הר הגעש בקטעים שונים, והאי הגעשי התפרק למספר איים קטנים, המקיפים את הקלדרה.
איים אלה ידועים כיום כאיי סנטוריני.
החלק שנותר מן האי התכסה בשכבת אפר געשי עמוקה.
האפר הגעשי שנפלט לאטמוספירה נישא ברוח למרחק של עד כ-1,200 ק"מ, וכתוצאה מכך שררה אפלה כבדה למשך זמן מה באזורי ההתפרצות.
מחקר על ידי משלחת בינלאומית של מדענים ב-2006 גילה שההתפרצות המינואית הייתה רבת עוצמה אף יותר משהיה מקובל עד אז.
בשנת 1967 החל הארכאולוג היווני ספירידון מארינאטוס את החפירות הארכאולוגיות באי תירה במטרה להוכיח שהיעלמותה של התרבות המינואית התרחשה כתוצאה מההתפרצות הגעשית בתירה.
ההשערה הועלה כ-30 שנים קודם לכן, אך לא זכתה לאהדה ולתמיכה רבה בקרב שאר החוקרים בתחום.
החפירות הארכאולוגיות חשפו רבעים שלמים של עיר משגשגת ששמה המודרני אקרוטירי (לא ידוע מה היה שמה הקדום) שנקברה תחת שכבה של כ-15 מטר טוף געשי.
השרידים שנמצאו נשמרו היטב הודות לאסון הטבע (ממש כמו בעיר פומפיי אלף חמש מאות שנים מאוחר יותר).
בעקבות השימור הטוב נחשפה עיר מתוכננת להפליא, בה ניכר בבירור סגנון האדריכלות של כרתים המינואית מן הזמן ההוא.
חלק ניכר מבתי העיר נשתמרו עד לגובה הקומה השנייה או השלישית, ואף נתגלו שרידים רבים של ציורי קיר בסגנון מינואי-מיקני.
מבין נושאי הציורים שנחשפו כוללים ציורי ארמונות, נסיכים, נשים מפוארות, וציורים המתארים צי שלם של כלי שיט וכוח צבאי הפועל בים.
תיאור זה משתלב היטב עם תיאוריו של תוקידידס על צמיחתה של התרבות המינואית, שלפיו מינוס היה המלך הקדום שבנה לו צי ואף השתלט על רובו של הים ההלני.
בין החוקרים היו במשך השנים חילוקי דעות רבים אודות תארוך ההתפרצות.
עקב התפוצה הרבה של האפר התאריך המדויק יכול לפתור בעיות תארוך של מאורעות ברחבי העולם.
שנים רבות השתמשו ארכאולוגים בתאריך 1500 לפנה"ס.
שימוש בטכניקות של תיארוך פחמן-14 של ענפי עץ זית שנמצא בחפירות אקרוטירי הוביל לתיארוך של סוף המאה ה-17 לפני הספירה (בין 1627 ל-1600 לפנה"ס).
ואולם תיארוכים אחרים בפחמן-14 עדיין נותנים תאריכים במחצית הראשונה של המאה ה-16, כנראה עקב סטייה מקומית של פונקציית הכיול.
בשילוב שיטות תיארוך מליבות קרח ומדנדרוכרונולוגיה מוסכם כיום במחקר כי למרות שולי הטעות הרחבים, התפרצות סנטוריני אירעה בשנת 1530 לפנה"ס לכל המאוחר.
בנוסף על גל הצונמי שיצרה ההתפרצות המינואית, הוצע שהיו לה גם השפעות אקלימיות, בעיקר כתוצאה מכמויות האפר הגעשי הדק שהתפשט באטמוספירה, ואולי גרם להצללה שהקטינה את כמות קרינת השמש המגיעה לפני השטח.
מחקרים רבים נערכו על השפעות אלו בשיתוף פעולה של ענפי מדע שונים (גאולוגיה, ארכאולוגיה, היסטוריה), שאלה מרכזית היא מה היה חלקה של ההתפרצות הגעשית כגורם לשקיעתה של התרבות המינואית, ולהשתלטותה של שושלת זרה (מיקנית) על קנוסוס, בירת כרתים, באמצע המאה ה-15 לפנה"ס.
יש הטוענים, שמה שהביא להחרבתה הסופית של התרבות המינואית, היה גל הצונמי שפקד את האי אחרי רעידת האדמה.
גל זה הרס מבנים רבים ואוניות רבות שהיו בקרבת מקום.
השערה זו מתמזגת עם דעה מקובלת כי הממלכה המינואית הייתה מעצמה ימית.
ואולם ההשערה הפכה סבוכה יותר בעקבות הקדמת תיארוך ההתפרצות מן המאה ה-15 למאות ה-16 או ה-17 לפנה"ס.
במחקר שפורסם בשנת 2019 לא נמצא קשר ישיר בין ההתפרצות לבין קריסת הממלכה המינואית בכרתים, אך לא נפסלה האפשרות שגל הצונמי והשפעות אטמוספיריות פגעו בספנות, במסחר ובחקלאות באי, ובכך החלישו את יכולת הממלכה לעמוד באיומים, וסייעו לקריסתה כמה דורות מאוחר יותר.
קשר לסיפורי יציאת מצרים ואטלנטיס
ספירידון מארינאטוס היה הראשון להציע כי ההתפרצות יכולה לספק הסבר טבעי לסיפורי יציאת מצרים ולסיפור אטלנטיס, אך לא עסק במחקר ממשי בנושאים אלו.
הצעותיו הורחבו במשך השנים לתאוריות פופולריות רבות, בעיקר בספרות הלא-מדעית, בסרטי טלוויזיה תעודיים ובאינטרנט, שעליהן נמתחה ביקורת מצד חוקרים בתחומי המדע.
בין השאר הציעו התיאוריות הפופולריות שגל הצונמי הוא זה שגרם לקריעת ים סוף המתוארת בספר שמות במקרא, ושהשפעות האפר גרמו לחלק או לכל מכות מצרים.
התאוריה היחידה מסוג זה שפורסמה בפורומים מדעיים הוצגה בספר "The Parting of the Sea" בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון של הגאולוגית האמריקאית ברברה סיוורטסן מאוניברסיטת שיקגו.
בספר זה מציעה סיוורטסן שהיו למעשה שתי יציאות מצרים.
הראשונה מביניהן בתאריך המקובל יותר כיום להתפרצות המינואית בשלהי המאה ה-17 לפנה"ס.
לפי הצעתה גרם ענן האפר של ההתפרצות לחלק ממכות מצרים, וגל הצונמי הוא שהטביע את צבא המרכבות המצרי שרדף אחר היוצאים.
יציאת מצרים נוספת אירעה לדעתה בתקופה המקובלת יותר במחקר של אמצע המאה ה-15 לפנה"ס, והיא נגרמה כתוצאה מגל צונמי עקב התפרצות מאוחרת יותר של הר-געש אחר, תת-ימי.
על ספרה של סיוורטסן, כמו גם על תאוריות דומות פחות מדעיות, נמתחה ביקורת מצד גאולוגים, ארכאולוגים וחוקרי מקרא, בין השאר בטענה שהן נוטות לקטסטרופיזם, ועקב כך תלויות מאוד בצירופי מקרים שהסיכוי להתרחשותם נמוך ביותר, עד כי אין בהן יתרון רב על הסברים נסיים ובלתי-טבעיים של אותם סיפורים.
כמו כן הוצע בתאוריות פופולריות לא-מדעיות שתירה היא האי אטלנטיס ששקע בים לפי סיפורו של אפלטון, ושציורי הקיר שנחשפו באקרוטירי מתארים את "ספינות המסחר המרחיקות שוט" של התרבות האבודה.
זאת למרות שלא ידועות במחקר עדויות ממשיות לקיום ממלכת אטלנטיס, ומקובל במחקר שהסיפור אינו עובדתי, אלא משל שנועד לחזק נקודה בפילוסופית המדינה של אפלטון.
ההתקוממות הצבאית בחוף השנהב היא מרי צבאי שהחל ב- 12 במאי 2017, והתבצע על ידי יחידות של צבא חוף השנהב, להן סכסוך כספי וחילוקי דעות, עם שלטונות חוף השנהב באשר למשכורות החיילים.
ההתקוממות כללה חסימת רחובות בעזרת רכבים צבאיים, ויריות לכל עבר במספר ערים בחוף השנהב, בתוכן הבירה המסחרית אביג'אן.
בין השנים 2002–2011 שרר סכסוך אזרחי בחוף השנהב.
סכסוך זה החל בהפיכה שלא צלחה, לאחריה חולקה המדינה, לשניים בחלק הצפוני המוסלמי, שלטו המורדים שלא קיבלו עליהם את שלטונו של הנשיא דאז, (לוראן גבאבו) ובדרום המדינה נמצא השלטון הרשמי של המדינה.
בנובמבר 2010 התקיימו במדינה בחירות, בהן ניצח אלאסן ואטארה, את הנשיא המכהן גבאגבו, אך האחרון סירב לפנות את כסאו.
ואטארה זכה לתמיכת מיליציית המורדים המוסלמים ששלטו בצפון המדינה, ואילו גבאבו קיבל את תמיכת הדרום, בו מרוכזת עיקר הפעילות הכלכלית של רפובליקת חוף השנהב.
במהרה הפך המשבר הפוליטי לסכסוך מזוין, בעל אופי אתני, שתבע את חייהם של 3,248 בני אדם.
במהלך הקרבות, הבטיח ואטארה למורדים, סכומי כסף גבוהים בתמורה לתמיכתם בו.
המלחמה הוכרעה בהתערבות צבאית של צרפת, ובעקבותיה עלה לשלטון הנשיא המכהן אלאסן ואטארה.
מאז נמשכים בחוף השנהב חילוקי דעות עמוקים המקבלים ביטוי במיוחד בצבא המדינה המורכב מצבא המורדים, ומנאמניו של הנשיא הקודם גבאבו.
ב- 6 בינואר 2017, פרשו מן הצבא הרפובליקני, חיילים שהיו שייכים בעבר לצבא המורדים, ובאופן מאורגן פתחו ביריות מנשק קל במספר ערים במדינה.
לטענתם, כספים אשר הובטחו להם על ידי אלאסן ואטארה, עם סיום המלחמה ב-2011, טרם שולמו עד היום.
לדבריהם ל-8,400 חיילים, מגיעים סכומים של עד 17 מיליון CFA, כל אחד.
המהומות שכחו לאחר שבדיונים עם המתקוממים, הובטחו להם התשלומים, ואף נקבעו מועדי תשלום.
ההתפשטות הגרמנית מזרחה הוא מושג מהמאה ה-19 המבטא את רעיון התפשטות העם הגרמני לאדמות העמים הסלאבים.
הרעיון הפך למוטו של התנועה הלאומית הגרמנית בסוף המאה ה-19. הרעיון משלב התיישבות גרמנית במרכז ומזרח אירופה בימי הביניים (בייחוד במאות ה-12 וה-13), משלחות צבאיות כמו מסעי הצלב הצפוניים ומדיניות הגרמניזציה של המדינות הגרמניות המודרניות, כמו אלו ששיקפו את תפיסת מרחב המחיה של הנאציזם.
בפולין, נעשה שימוש במונח "התפשטות מזרחה" בתיאור תוכנית הגרמניזציה של פולין, ואילו בגרמניה הסיסמה הייתה חלק מהסכמה רחבה יותר על רעיון העליונות הגרמנית.
הרעיון היה מרכיב ליבה בבסיס הלאומיות הגרמנית והאידאולוגיה הנאצית.
בהתאם לכך אמר אדולף היטלר ב-7 בפברואר 1945 "מזרחה, אך ורק ותמיד מזרחה, שומה על עורקי גזענו להתפשט.
זה הכיוון שהטבע עצמו קבע להתפשטות העמים הגרמניים".
הפעם הראשונה בה נשמע המונח הזה מיוחסת לעיתונאי הפולני יוליאן קלצ'קו מ-1849, אם כי לא ידוע באופן מוחלט האם אכן הוא זה שהמציא את המונח מאחר שהשתמש בו בעת ציטוט.
מכיוון שהמונח משמש אך ורק בצורתו הגרמנית, ישנה הסכמה כי מקורו הוא גרמני.
רעיון ההתפשטות מזרחה קשור להתפשטות דומה שהתרחשה בימי הביניים.
קולוניזציה זו שהתרחשה מיוחסת להתפשטות התרבות, השפה המדינות וההתיישבות הגרמנית בצפון ומזרח אירופה שיושבו על ידי סלאבים והעמים הבלטים.
הגידול באוכלוסייה בימי הביניים הביא לתנועת אוכלוסייה מהריין, פלנדריה וסקסוניה לאזורים פחות מאוכלסים בפולין.
רוב ההתיישבות הזו התרחשה על חשבונם של העמים הפגאניים והסלאבים כחלק ממסעות הצלב הצפוניים.
שורשי מדינת פרוסיה היו טמונים בעיקר בתנועות האלו.
אחרי חלוקת פולין בידי פרוסיה, אוסטריה והאימפריה הרוסית בסוף המאה ה-18 פרוסיה השתלטה על חלק גדול ממערב פולין.
הפרוסים, ובהמשך הגרמנים, עסקו בגרמניזציה של שטחי פולין.
רוסיה ושוודיה לעומתם כבשו בסופו של דבר את האדמות שכבשו האבירים הטבטונים באסטוניה וליבוניה.
המונח הפך למרכזי בתוכניותיה של התנועה הלאומית הגרמנית ב-1891, וזכתה לתנופה מחודשת עם עליית הנאצים ובעת משבר הסודטים, כשהצ'כים בחבל תוארו כ"מכשול סלאבי נגד הדחף מזרחה."
למרות מדיניות ההתפשטות מזרחה, לאורך השנים היה גם תהליך הפוך, שכונה "הבריחה מהמזרח", במהלכו בני המעמדות הנמוכים במזרח נמשכו לאזורים המתועשים של מערב גרמניה והיגרו לשם.
לאומנים גרמנים קראו, בעיקר אחרי מלחמת העולם הראשונה ל"התפשטות מערבה", אחרי שחבלי ארץ נרחבים כמו פוזנן, פרוסיה המערבית ושלזיה עילית נמסרו לידי מדינת פולין החדשה.
עם התפתחות הרומנטיקה כחלק מהתנועות הלאומיות במאה ה-19 החלו אינטלקטואלים פולנים ורוסים להתייחס להתפשטות מזרחה הגרמנית בשמה המקורי.
האימפריה הגרמנית והאוסטרו-הונגרית ניסו באותן שנים להתרחב מזרחה, גרמניה על ידי השפעה בשנים בהן האימפריה העות'מאנית הלכה ונחלשה, ואוסטרו-הונגריה על ידי השתלטות על שטחים בבלקן (כמו בוסניה והרצגובינה).
אדולף היטלר קרא להשתלט על שטחים למען העם הגרמני על חשבון מדינות מזרח אירופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ערכו גרמניה ובעלות בריתה מספר מערכות במזרח, שכללו את פלישת גרמניה הנאצית לפולין, מבצע ברברוסה ומבצעים נוספים שנערכו אחריו.
במהלך כיבושים אלו ערכו הנאצים את תוכנית-האב למזרח שכללה ביצוע רצח עם וטיהור אתני בשטחים שכבשו במטרה להחליף את בני המקום בגרמנים.
תוכנית זו הייתה פגומה במידה רבה בשל העובדה כי היה מחסור בגרמנים שהיו מעוניינים לגור במזרח.
היישובים שהוקמו אוכלסו בעיקר על ידי גרמנים שהתגוררו במזרח עוד קודם לכן.
בכל אופן, עד 1943 התהפכה המגמה וב-1945 הובסה גרמניה ותמה התקופה הנאצית במדינה.
גירוש גרמנים בתום מלחמת העולם השנייה
לאחר מלחמת העולם השנייה החל גירוש המוני של גרמנים מהמזרח שחיסלה את השאיפות להקים התיישבות גרמנית רחבה במזרח אירופה.
בשלוש השנים שלאחר המלחמה גורשו הגרמנים לקו אודר-נייסה על בסיס החלטות ועידת פוטסדאם ופרוסיה המזרחית חולקה מחדש ורוסיה, פולין וליטא קיבלו את שטחיה.
קו אודר-נייסה התקבל על ידי הקהילה הבינלאומית כגבול גרמניה המזרחית לאחר המלחמה, וכן כגבולה של גרמניה המאוחדת.
ההתעוררות הגדולה הוא מונח המתייחס למספר תקופות של תחייה דתית בהיסטוריה הנוצרית האמריקאית.
מקורן של ההתעוררויות היה נוכחותו של מטיף כריזמטי שחיזק בקרב המאזינים את תחושת האשמה הנוצרית האישית, את תחושת חטאם ואת הצורך בכך שייוושעו בידי המשיח.
בין האנשים המשפיעים בתקופות ההתעוררות הגדולה היו ג'ורג' וייטפילד, ג'ונתן אדוארדס וג'ילברט טננט, וחלק מהקבוצות המשפיעות במהלך ההתעוררות הגדולה היו "האורות החדשים והאורות הישנים".
ההתעוררות הגדולה רחקה מריטואלים ומטקסים והפכה למוקד את החוויה הדתית האישית ואת הקשר הישיר בין המטיף הכריזמטי לבין המאמין.
ההתעוררות הגדולה הפכה את הדת לאישית, וטיפחה באדם הממוצע תחושה עמוקה של שכנוע רוחני בדבר חטאו האישי והצורך בגאולה אישית, כמו גם עידוד התבוננות פנימית ומחויבות לאמות מידה חדשות של מוסר אישי.
חלק מגלי ההתעוררות הגדולה היו כרוכים בהבאת הנצרות לאפרו-אמריקאים המשועבדים והיו אירועים מרכזיים בשינוי הדתי בניו אינגלנד, שינוי שבמהלכו קראו מטיפים כריזמטיים תיגר על הסמכות הדתית המסורתית.
ההתעוררות יצרה פילוג בין מטיפים וממסדים מסורתיים וותיקים שהתעקשו על חשיבותם המתמשכת של הפולחן המסורתי והוראת הטקסטים הדתיים, לבין מטיפי ההתעוררות וחסידיה, שעודדו מעורבות רגשית ומחויבות אישית.
הייתה לכך השפעה רבה על עיצובה מחדש של הכנסייה הקהילתית, הכנסייה הפרסביטריאנית, הכנסייה הרפורמית ההולנדית והעדה הרפורמית הגרמנית, כמו גם על חיזוק העדות הבפטיסטיות והמתודיסטיות הקטנות, אם כי השפעה קטנה בלבד על האנגליקנים והקוויקרים.
בשונה מההתעוררות הגדולה השנייה, שהחלה בערך בשנת 1800 והגיעה אל אלה שלא היו נוצרים, ההתעוררות הגדולה הראשונה התמקדה באנשים שכבר היו חברי כנסייה.
היא שינתה את הטקסים שלהם והגדילה את אדיקותם ואת מודעותם העצמית.
ההתעוררות הגדולה הראשונה החלה בשנות ה-30 של המאה ה-17 ונמשכה בערך עד שנת 1740, אם כי אירועי תחייה התרחשו גם בשנים קודמות, במיוחד בכנסייתו של סולומון סטודארד, סבו של ג'ונתן אדוארדס.
קהילתו של אדוארדס הייתה מעורבת בתחייה שכונתה מאוחר יותר "תחיות חזית הגבול" באמצע שנות ה-30 של המאה ה-17, אם כי זו דעכה בשנת 1737. כפי שציין ההיסטוריון הדתי האמריקני סידני א.
אלסטרום, עתידה של ההתעוררות הגדולה "עוד היה לפניה, וזו קרתה על ידי ההגירה הגדולה" [מאירופה לאמריקה הצפונית] של צאן מרעיתו של האוונגליסט הבריטי ג'ורג' וייטפילד.
וייטפילד הגיע לג'ורג'יה בשנת 1738 וחזר בשנת 1739 לביקור שני במושבות.
הוא ערך "מסע ניצחון מפילדלפיה לניו יורק וחזרה לדרום".
בשנת 1740 ביקר בניו אינגלנד, והשפעתו הייתה רבה בכל אתרי ביקורו.
ראשי קהילות פרוטסטנטיות אוונגליסטיות שונות תמכו בהתעוררות הגדולה.
במושבות האמצעיות השפיע וייטפילד לא רק על הכנסיות הבריטיות, אלא גם על ההולנדים והגרמנים.
בנוסף, סגנונות ההטפה החלו להשתנות.
בתקופה הקולוניאלית המאוחרת (לפני הכרזת העצמאות, ברבע השלישי של המאה ה-18), רוב הכמרים קראו את דרשותיהם, שהיו מבוססות באופן צמוד על התאולוגיה וקידמו טיעון או פרשנות תאולוגית מסוימת.
בכך שפתחה מרווחי פרשנות רחבים יותר של הטקסטים הדתיים ואפשרה ביטויים גמישים יותר של החוויה הדתית, מילאה התנועה האוונגליסטית של שנות ה-40 של המאה ה-17 תפקיד מפתח בפיתוח המחשבה הדמוקרטית במושבות הבריטיות בצפון אמריקה, כמו גם בפיתוח חופש העיתונות וחופש המידע.
ההתעוררות הגדולה הראשונה התאפיינה בדרך הטפה מסוימת, שמאז זוהתה עם הכתות הפרוטסטנטיות האמריקאיות לסוגיהן, דרך שיש לה מגוון דפוסים ואסטרטגיות תקשורתיות, דרך שמתאפיינת ב"הפיכת לב" (התחזקות דתית) והתחדשות רוחנית בקרב קהלן של ההטפות.
התפישות שעוצבו בהתעוררות הגדולה היו התשתית התאולוגית, החברתית והרטורית שהובילה את המהפכה האמריקאית.
סגנון הטפה זה, וכן התפיסה שמאחוריו, בדבר חופש הפרשנות הדתי, תרם ליצירת דרישה לחופש דת.
ההתעוררות הגדולה הייתה הגל ההמוני הראשון של אימוץ הנצרות על ידי אפריקאים אמריקאים.
בסוף המאה ה-18 הגיעה ההתעוררות הגדולה למושבות האנגליות נובה סקוטיה, ניו ברנזוויק ואי הנסיך אדוארד.
ההתעוררות הגדולה השנייה (המכונה לפעמים בפשטות "ההתעוררות הגדולה") הייתה תנועת תחייה דתית שהחלה בארצות הברית בסוף המאה השמונה עשרה ונמשכה עד אמצע המאה התשע עשרה.
היא התרחשה בכל חלקי ארצות הברית, אך בלטה במיוחד בצפון מזרח ובמערב התיכון.
התעוררות זו חרגה מהאליטה המשכילה של ניו אינגלנד לכיוונם של אלה שהיו פחות אמידים ופחות משכילים.
מרכז התחייה היה במערב ניו יורק.
אזור בו נוצרו עשרות כתות חדשות, חברות קהילתיות ותנועה רפורמית דתית.
בין עשרות העדות החדשות הללו היו כנסיות של שחורים חופשיים, שנוהלו ללא תלות בקהילות קיימות, בהן הייתה דומיננטיות לבנה.
בין המהפכה האמריקאית לאמצע המאה ה-19, ירדה בחדות המעורבות השחורה בכנסיות לבנות, עד להיעלמות כמעט מוחלטת של נוכחות שחורה בכנסיות לבנות ערב מלחמת האזרחים.
אחת ההנחות היא שהדבר נבע בעיקר מאפליה גזעית בתוך הכנסייה.
אפליה זו התבטאה בבידוד פיזי של השחורים בכנסייה, בהרחקת מקומות הישיבה שלהם ממקומות ישיבתם של הלבנים, ולעיתים בהכרחתם לעמוד בקצה הכנסייה גם אם עדיין היו בה מקומות ישיבה ללבנים.
על אפרו-אמריקאים נאסר להצביע בענייני כנסיות או למלא תפקידים בהנהגה בכנסיות לבנות רבות.
הכומר ריצ'רד אלן, מייסד הכנסייה האפיסקופלית המתודיסטית האפריקאית, תיאר אירוע של אפליה גזעית בכנסייה לבנה ברובה בפילדלפיה, בה נאמר למטיף עמית שהיה עבד לשעבר מדלאוור אבשלום ג'ונס לעזוב את דוכן המטיף, ומקומו נתפס על ידי מטיף לבן, וזאת בעיצומה של התפילה.
להתעוררות הגדולה השנייה נקשרו תנועות רפורמיות אחרות כמו תנועת ההתנזרות משתייה, ביטול העבדות וזכויות הנשים.
תנועת ההתנזרות עודדה אנשים להימנע מצריכת משקאות אלכוהוליים על מנת לשמור על הסדר המשפחתי.
תנועת זכויות הנשים צמחה מנשים שתמכו בביטול העבדות וניסו ליישם את המחאה בנושא העבדות למלחמה על זכויותיהן הפוליטיות.
הרפורמות נגעו בהיבטים רבים בחיי היומיום, כמו הגבלת השימוש בטבק וכן רפורמות תזונה ולבוש.
התנועה לביטול העבדות הגיחה בצפון מההתעוררות השנייה, הגדולה יותר, שבין 1800-1840.
ההתעוררות הגדולה השלישית התרחשה במחצית השנייה של המאה ה-19. היא התאפיינה בעדות וכתות חדשות, בעבודה מיסיונרית פעילה, ובגישה של יישום דבריהם של כתבי הקודש (הגוספל) בנושאים חברתיים.
YMCA (שנוסד בשנת 1844) מילא תפקיד מרכזי בטיפוח ההתעוררות בערים בשנת ההתעוררות 1858 ואחריה.
מההתעוררות של 1858 צמחה הנהגה שמתוכה יצאו מטיפי דת בצבאות הצדדים השונים במהלך מלחמת האזרחים.
ההתעוררות הגדולה הרביעית היא מושג שנוי במחלוקת, בשונה משלוש הראשונות.
יש הטוענים שזו קרתה בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 של המאה ה-20. תנועת ישו היא אחד התוצרים של התעוררות זו, והיא יצרה שינוי בסגנונות המוזיקה הכנסייתית.
העדות הפרוטסטנטיות הראשיות נחלשו בחדות הן בהצטרפות והן בהשפעה, בעוד שהעדות הדתיות השמרניות ביותר (כמו הבפטיסטים הדרומיים והלותרנים) צמחו במהירות, התפשטו ברחבי ארצות הברית, אך במהרה פקדו אותן מאבקים תאולוגיים פנימיים חמורים ופילוגים.
עם זאת, מאורעות אלה לא מנעו את הפיכתן של תנועות אלה לכוחות חזקים מבחינה פוליטית.
הרעיון של "התעוררות" מרמז על תרדמת או פסיביות בתקופות חילוניות או פחות דתיות.
"התעוררות" היא מונח שנבע בעיקר מנוצרים אוונגליסטים, מונח אותו אימצו אלה לעיתים קרובות.
בתקופה האחרונה מקדמים אוונגליסטים אמריקאים שמרניים את רעיון ה"התעוררות" כמרכזי בהיסטוריה של ארצות הברית.
ההתפטרות הגדולה היא מגמה כלכלית מתמשכת כיום ובה עובדים מתפטרים בהמוניהם ממקומות העבודה שלהם.
המגמה החלה ב-2021 והיא בולטת בעיקר בארצות הברית.
הסיבות האפשריות להתפטרות ההמונית כוללות קיפאון בשכר על אף העלייה ביוקר המחיה, חופש כלכלי שהתאפשר דרך התמריצים ששולמו במהלך מגפת הקורונה, חוסר שביעות רצון מתמשך מהעבודה ודאגות בריאותיות בשל המגפה.
מספר כלכלנים רואים את המגמה הזו כשביתה כללית.
המושג נטבע על ידי אנתוני קלוץ, פרופסור למנהל באוניברסיטת טקסס A&M, אשר חזה התפטרות המונית במאי 2021.
בשני העשורים שקדמו לפברואר 2021, כשנה אחרי תחילת השפעת מגפת הקורונה ברחבי העולם, שיעור ההתפטרות החודשי בארצות הברית לא עלה על 2.4% מכוח העבודה הכולל.
שיעור גבוה של התפטרות מצביע על אמון העובדים ביכולתם למצוא משרות מתגמלות יותר בקלות.
שיעור זה עולה בדרך כלל עם יציבות כלכלית גבוהה, כמות גדולה של עובדים ושיעורי אבטלה נמוכים.
לדוגמה, במהלך השפל הגדול, ירד שיעור המתפטרים מ-2% ל-1.3%, ושיעור ההעסקה של עובדים ירד מ-3.7% ל-2.8%.
בתחילת מגפת הקורונה, שיעורי ההתפטרות בארצות הברית עקבו אחר דפוס זה.
במרץ ובאפריל 2020 נשבר שיא הפיטורים עם 13 ו-9.3 מיליון עובדים שפוטרו בכל חודש בהתאמה (8.6% ו-7.2% מכוח העבודה), ושיעור ההתפטרות ירד ל-1.6%, שפל של שבע שנים.
חלק ניכר מההתפטרות ומהפיטורים כלל נשים, בשל העובדה שענפים כמו החינוך, הטיפול בילדים והשירותים אשר בהם שיעור גבוה של נשים נפגעו מהמגפה.
עם זאת, ככל שהמגפה נמשכה, החלו אחוזי ההתפטרות לעלות.
זאת על אף מחסור מתמשך בכוח אדם ואבטלה גבוהה.
מגפת הקורונה אפשרה לעובדים לחשוב מחדש על הקריירה, תנאי העבודה והיעדים ארוכי הטווח שלהם.
שעה שמקומות העבודה ניסו להחזיר את עובדיהם למשרדים, העובדים החלו לדרוש את החופש של עבודה מרחוק וכן גמישות בלוח הזמנים, דבר שהיה הסיבה העיקרית לחיפוש אחרי עבודה חדשה באוגוסט 2021. בנוסף, עובדים רבים, בדגש על צעירים, מנסים ליצור איזון טוב יותר בין העבודה לחיים האישיים.
מיליוני אנשים גם מושפעים מהמגבלות הממושכות בשל הקורונה, ויכולתם או רצונם לעבוד משתנה.
מסעדות ובתי מלון, ענפים הדורשים אינטראקציות פנים-אל-פנים, נפגעו בצורה הקשה ביותר מגלי ההתפטרות.
תשלומי התמריצים כחלק מההתמודדות עם הקורונה והעלאת דמי האבטלה אפשרו לאלה המשתכרים שכר נמוך להישאר בבית, אם כי מקומות בהם הורדו דמי האבטלה לא ראו חזרה משמעותית לעבודה.
מנגד, עובדים רבים שאינם מרוצים מעבודתם מדווחים כי אינם יכולים להתפטר מעבודתם בשל חסמים כלכליים, רבים מהם שחורים.
לפי מחקר שערכה חברת אדובי, את העזיבה מובילים עובדים מדור ה-Y ומדור ה-Z.
יותר ממחצית מהעובדים בני דור ה-Z דיווחו כי הם מתכננים לחפש עבודה חדשה במהלך 2021 ו-2022. לפי ממצא אחד, בין הגילאים 30–45 הייתה העלייה הגדולה ביותר בהתפטרות.
מסמך של קרן המטבע הבינלאומית התמקד בסיבות לעזיבת מקום העבודה בארצות הברית ובבריטניה בהשוואה לרמות שלפני המגפה.
במסמך נמצא שאין מתאם בין התחומים בהם הכי הרבה אנשים מחפשים עבודה לעומת התחומים בהם קיימת הדרישה הכי גדולה לעובדים.
השפעת המגפה על נשים מהווה כ-16% מסך המחסור בעבודה בארצות הברית, אך זניח בבריטניה.
בנוסף, המחברים של המסמך מצאו כי 35% מהמחסור בעובדים בבריטניה ובארצות הברית משויך לעובדים מבוגרים (55–74) אשר יוצאים משוק העבודה.
מן הצד השני, דווח כי שיעורי ההתפטרות ירדו בגילאי 60–70 לעומת 2020.
באפריל 2021, בזמן שאחוזי ההתחסנות בארצות הברית עלו, החלו להצטבר עדויות לעזיבה המונית של מקומות העבודה.
באותו חודש נרשם שיא של 4 מיליון אמריקאים שעזבו את עבודתם.
ביוני אותה שנה כ-3.9 מיליון עזבו את עבודתם.
מבחינה גאוגרפית, האזור בו שיעור העזיבה הוא הגבוה ביותר הוא הדרום (2.9%) ואחריו המערב התיכון (2.8%) והמערב (2.6%).
לעומתם, צפון-מזרח ארצות הברית הוא האזור היציב ביותר, בו התפטרו בחודש יוני 2% מהעובדים.
באוקטובר 2021 דיווחה הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של ארצות הברית כי שיעורי העזיבה בענף שירותי המזון עלו ל-6.8%, מעל הממוצע של 4.1% ב-20 השנים האחרונות וגבוה מהשיאים של 2006 ו-2019, אז נרשמו 5%.
תעשיית הקמעונאות הייתה השנייה באחוזי העוזבים, עם 4.7%.
בנוסף, מתחילת המגפה עד נובמבר 2021 התפטרו חמישית מעובדי הבריאות.
הגידול בשכר זינק; בדצמבר 2021 הגיעה הצמיחה בשכר ל-4.5%, הגבוהה מאז יוני 2001. המגזר הציבורי בארצות הברית ספג עזיבה נמוכה יותר לעומת המגזר הפרטי, בעיקר בשל הטבות גדולות יותר וחופשת לידה בתשלום.
בתוך גל ההתפטרות, החל גל שביתה המכונה "Striketober", כשלמעלה מ-100 אלף עובדים התכוננו או השתתפו בשביתה.
סקר שנערך בקרב 5,000 אנשים בבלגיה, צרפת, בריטניה, גרמניה והולנד על ידי חברת משאבי האנוש SD Worx הראה כי העובדים בגרמניה היו אלה שעזבו הכי הרבה את מקום העבודה שלהם בעקבות הקורונה, עם 6% התפטרות.
אחריהם הגיעה בריטניה עם 4.7%, בהולנד 2.9%, בצרפת 2.3% ובלגיה עם 1.9% התפטרות בלבד.
בסין התעוררה תנועת מחאה חברתית המכונה טאנג פינג, אשר התחילה בסמוך להתפטרות הגדולה באפריל 2021. יש במחאה זו דחייה של הלחצים החברתיים לעבודת יתר שבאה לידי ביטוי לדוגמה בלוח משמרות 996. אלה הבוחרים לקחת חלק במחאה מעדיפים "לנוח ולתת למכות לעבור" באמצעות גישה אדישה יותר לחיים.
הודו חוותה עזיבה נרחבת של עובדים את מקומות העבודה שלהם במגזרים רבים.
ענף ה-IT חווה עזיבה מאסיבית של עובדים, כשלמעלה ממיליון התפטרו ב-2021.
גם באוסטרליה התרחשה התפטרות גדולה של עובדים המחפשים עבודות בעלות שכר גבוה יותר ותנאים משופרים.
ב-IT השכר זינק ב-10% למשרות רבות.
בישראל נצפתה עלייה מ-109 אלף מתפטרים באפריל 2021 ל-142 אלף בספטמבר אותה שנה, שיא במהלך המגפה.
כך למשל הייתה עלייה של פי שניים במספר המתפטרים במשטרה, ותופעה זו מתרחשת בכל הענפים.
לפי ההערכות, בשנת 2021 עמד שיעור המתפטרים מכלל דורשי העבודה על 22.6%, בהשוואה ל-16.1% ב-2019.
סקר שערכה בישראל חברת דלויט מצא ש-86% מהמשתתפים, רובם בני 31–50 ציינו כי הקורונה הייתה רכיב משמעותי ביותר בחייהם.
76% מהנשאלים ענו שבמהלך השנה האחרונה יחסם לקריירה השתנה, 74% אמרו ששקלו להחליף עבודה, ו-57% ענו כי הם שוקלים להחליף את תחום העיסוק לחלוטין.
ההתנקשות בראשי הערים הפלסטינים התרחשה ב-2 ביוני 1980 והייתה פיגוע הטרור היהודי הראשון של המחתרת היהודית, שבו מילכדו חברי המחתרת מכוניות של שלושה ראשי ערים, חברי אש"ף ו"הוועדה להכוונה לאומית".
הפיגועים נעשו כנקמה על הפיגוע בבית הדסה, שנעשה חודש קודם לכן.
ב-2 ביוני 1980 הניחו חברי המחתרת היהודית מטעני חבלה במכוניותיהם של ראש עיריית שכם בסאם א-שכעה וראש עיריית רמאללה כרים חלף, ובדלת המוסך של ראש עיריית אל-בירה איבראהים טאוויל.
כתוצאה מפיצוץ המטענים במכוניות, א-שכעה וחלף נפצעו קשה: שתי רגליו של א-שכעה נכרתו, ונכרתה כף רגלו של חלף.
טאוויל התקשר בעקבות האירועים לממשל הצבאי ששלח לביתו חיילים, בהם חבלן מג"ב סלימאן חירבאווי.
כאשר פתח חירבאווי את דלת המוסך של טאוויל התפוצץ מטען החבלה.
חירבאווי נפגע בשתי עיניו והתעוור.
שניים מקציני הממשל הצבאי, שלמה לויתן ואהרון גילה, קיבלו מידע מאנשי המחתרת על הימצאות המטען, אך לא הסגירו זאת, ולא מנעו את ההתנקשויות ואת פציעתו של חירבאווי.
כך תואר חלקם של לויתן וגילה:
חברי המחתרת תכננו לפגוע גם בד"ר חמזה נטשה מבית לחם ובאיברהים דקאק מוואדי ג'וז וערכו הכנות לכך, אך תוכנית זו לא יצאה לפועל.
כארבע שנים לאחר ההתנקשות, לאחר פיגועים נוספים של המחתרת היהודית וחקירה של השב"כ, נעצרו 29 חברי המחתרת ב-27 באפריל 1984 ובימים שלאחר מכן.
בתכנון הנחת המטענים ובביצוע הנחתם הואשמו מנחם לבני, יהודה עציון, יצחק גנירם, בן ציון הנמן, חיים בן-דוד, משה זר, חגי סגל, יצחק נוביק ונתן נתנזון.
לבני יזם את הפגיעה בראשי הערים, השתתף בתכנונה והביא את מטעני החבלה, אך לא השתתף בביצוע הפגיעה.
לדבריו: "בהתייעצות עם החברים הוחלט להשתמש בכמות קטנה של חנ"מ כדי לפצוע וכן למקם אותה במקום כזה שתוצאת הפעולה תהיה פציעה וזאת מתוך שיקול למנוע את הפיכת הנפגעים ל'קדושים'." הוא הורשע בעברה של גרימת חבלה חמורה וניסיון גרימת חבלה חמורה ובעברה של החזקת נשק.
לבני גייס למשימה את עציון, וזה גייס חברים נוספים ותדרך אותם.
על פציעתו של חירבאווי אמר עציון "אינני מנסה לחמוק מחלקי ומאחריותי במחדל זה.
נקיפות לב בעניין זה תלווינה אותי כל ימי".
הוא הורשע בעברה של גרימת חבלה חמורה והחזקה ונשיאה של נשק שלא כדין בעברה של פעילות בארגון טרור.
חגי סגל מילכד את מכוניתו של ח'אלף ואת דלת המוסך של טאוויל, והורשע בעברות של גרימת חבלה חמורה, החזקת נשק ופעילות בארגון טרור.
נתן נתנזון מילכד, יחד עם אדם נוסף, את מכוניתו של שקעה.
הוא הורשע בגרימת חבלה חמורה והחזקה ונשיאת נשק שלא כדין.
עוד הורשעו, בגרימת חבלה חמורה או ניסיון גרימת חבלה חמורה, יצחק גנירם, בן ציון הנמן, חיים בן-דוד ויצחק נוביק.
משה זר הורשע בניסיון פגיעה ברכוש שלא כדין וישועה בן-שושן הורשע בעברה של אי מניעת פשע.
שני קציני צה"ל, סרן אהרון גילה ורס"ן שלמה לויתן, שלא מנעו את ההתנקשויות, הועמדו לדין אף הם.
במשפטו סיפר לויתן: "לאחר הפיגוע בראשי הערים ביהודה ושומרון היה בממשל הצבאי משתה יום טוב.
קצינים ומושלים השיקו כוסות לרגל האירוע ורוב הקצינים התבטאו, כי חבל שרק פצעו את ראשי הערים ולא הרגו אותם." גילה הורשע בהפרת אמונים, אי-מניעת פשע וגרימת חבלה ברשלנות ונדון ל-15 חודשי מאסר.
לויתן הורשע בהפרת אמונים ובאי-מניעת פשע ונדון לשלושה חודשי מאסר.
ההתערבות הסיבירית הייתה אחת מההתערבויות של ההסכמה המשולשת (אנטנט) במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
במבצע בין 1918 לבין 1922, הגיע כוח של מאות אלפי חיילים ממדינות האנטנט (רובם מהאימפריה היפנית) כדי לכבוש את אזור פרימוריה ולעזור לרוסים הלבנים להילחם נגד הצבא האדום הבולשביקי.
למרות שהחיילים ספגו אבדות לא משמעותיות בהשוואה למספרם, הם עזבו את האזור ב-1920, למעט היפנים.
הצבא היפני הקיסרי, לעומת זאת, הוצב באזור עד 1922, ולאחר מכן הוא נאלץ לפנות את אזור החוף עקב לחץ של ארצות הברית של אמריקה והצלחות צבאיות סובייטיות.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917, הבולשביקים לקחו את השלטון ברוסיה ועשו שלום נפרד (חוזה ברסט-ליטובסק) עם הרייך הגרמני.
למהלך זה הייתה השפעה רצינית מאוד על מדינות ההסכמה המשולשת, שכן הגרמנים, שנאלצו להילחם במלחמה דו-חזיתית, יכלו כעת לשלוח חיילים וחומרי מלחמה לחזית המערבית.
בנוסף, הגרמנים שמו את ידם על כמויות גדולות של אספקה רוסית שנאגרה במורמנסק, ארכנגלסק, ולדיווסטוק.
יתר על כן, הלגיונות הצ'כוסלובקיים של מעצמות ההסכמה, שמנתה יותר מ-50,000 איש, מצא את עצמו לפתע בשטח האויב ויכול היה להגיע למזרח הרחוק רק על ידי לחימה בצבא האדום והתקדם דרך שטח האויב.
לאחר מכן החליטו ממשלות בריטניה וצרפת להתערב ברוסיה כדי להפיל את הממשלה הבולשביקית.
היו להם שלוש מטרות עיקריות שקיוו להשיג באמצעות ההתערבות הצבאית:
למנוע מהאספקה הרוסית ליפול לידי הגרמנים.
חילוץ ופריסה מחדש של הלגיונות הצ'כוסלובקיים באירופה.
הקמת "ממשלה לבנה" שתצטרף מחדש למלחמת העולם הראשונה.
מכיוון שלמעצמות ההסכמה המשולשת עדיין חסרו חיילים, הם העלו את הרעיון שארצות הברית של אמריקה, שהצטרפה לאחרונה למלחמה, צריכה לשלוח חיילים למערכה בצפון רוסיה ולמערכה בסיביר.
ביולי 1918, ועל אף התנגדויות מחלקת המלחמה, הסכים הנשיא וודרו וילסון לשלוח 5,000 חיילים אמריקאים לצפון רוסיה ו-10,000 לסיביר.
במקביל, ממשלת הרפובליקה של סין (סין היבשתית) קיבלה את בקשת הרוסים ושלחה 2,000 חיילים עד אוגוסט.
הסינים כבשו גם את מונגוליה החיצונית ואת טובה ושלחו חיילים למערכה הצפונית.
הבריטים, שכל כוחותיהם היו מרותקים למתקפה הגרמנית המתקרבת, יכלו לגייס רק 1,500 חיילים לצבא ההתערבות.
חיל המשלוח הסיבירי הקנדי הוקם באוגוסט 1918 בפיקודו של מייג'ור גנרל ג'יימס ה' אלמסלי ו-4,192 חיילי היחידה נשלחו עד מהרה לוולדיווסטוק כדי להכין את המתקפה של מדינות ההסכמה שם בשיתוף הכוחות הלבנים.
היחידה חזרה לקנדה בין אפריל ליוני 1919. החיילים ששירתו שם לא ראו הרבה לחימה ורק 100 מהם שירתו באומסק, סמוך לקו החזית, כצוות מנהלי של הכוחות הבריטיים.
רוב הקנדים היו בעיר ולדיווסטוק וביצעו מטלות שגרתיות ושיטור.
חיל המשלוח האיטלקי של המזרח הרחוק באיטלקית "Corpo di Spedizione Italiano in Estremo Oriente") היה יחידה שאומנה על ידי ז'נדרמים (carabinieri), שכללה 2,500 אנשי לגיון ראדנטה האיטלקי, שכמו החיילים הדרום טירוליים (כיום טרנטינו-אלטו אדיג'ה באיטליה) של האימפריה האוסטרו-הונגרית, היו בעבר שבויי מלחמה ברוסיה בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
למרות שהיחידה האיטלקית הייתה קטנה מאוד במספר, היא עדיין מילאה תפקיד חשוב במהלך המערכה.
אזור הפעילות שלה כלל את הסביבה של אירקוטסק, חרבין ולדיווסטוק.
המשימה שלהם, בלחימה משותפת עם הלגיון הצ'כוסלובקי, הייתה לשלוט על קו הרכבת הטרנס-סיבירי ולהבטיח את פעולתו.
קולונל פוסיני קאמוסי (Fossini Camossi) היה מפקדם וכוח המשלחת כלל ארטילריה אלפינית ומשטרה צבאית (carabinieri).
היפנים הוזמנו ב-1917 על ידי צרפת להתערב ברוסיה, דבר שהיא דחתה בזמנו.
אולם לאחר נפילת המשטר של הצאר הגיע המטה הכללי היפני להחלטה שניתן לעצור את איום הבולשביזם אם יכבוש את המזרח הרחוק הרוסי וייצור בו מדינת בובה.
לכן ממשלת יפן שדחתה תחילה את כל הבקשות לצבא משלחת, עהסכימה לבסוף עקב התפתחות האירועים ב-1918 לשנות את מדיניותה הקודמת.
ביולי 1918 ביקש הנשיא וילסון מממשלת יפן לשלוח 7,000 חיילים לתמוך בכוח ההתערבות בן 25,000 איש כדי לחלץ את הלגיון הצ'כוסלובקי ולמנוע מהאספקה המאוחסנת שם ליפול לידיים גרמניות.
לאחר דיון עם הפרלמנט, הסכים ראש הממשלה מסטאקה טראוצ'י לספק 12,000 חיילים למבצע, אך בתנאי שהם יישארו בשליטה יפנית לאורך כל הדרך.
ראש היחידה הפך ליואי מיצואה, שהחל מיד לבצע את תפקידו ולתכנן את המבצע.
על 7,950 הקצינים והאנשים של חיל המשלוח האמריקני פיקד מייג'ור גנרל וויליאם ס.
היחידה כללה מתנדבים מגדודי חי"ר 27 ו-31, מגדודי חי"ר 13 ו-62 וכמה מחברי הגדוד ה-12.
למרות שגרייב לא הגיע לאזור עד ספטמבר 1918, 3,000 חברי היחידה כבר הוזמנו לשם בין ה-15 ל-21 באוגוסט, ועד מהרה ביצעו משמרות שמירת קו הרכבת בין ולדיווסטוק לאוסוריסק.
בניגוד לחברות הקונפדרציה שלו, גרייבס האמין שמטרת המבצע בסיביר היא להגן על נכסים אמריקאים ולפנות את הלגיון הצ'כוסלובקי, ולא להילחם בבולשביקים.
הוא קרא כל הזמן לאיפוק, ולכן התעמת לעיתים קרובות עם קצינים בריטים, צרפתים ויפנים, שעודדו את הכוחות האמריקאים לקחת תפקיד פעיל יותר.
ההתערבות של כוחות ההסכמה החלה באוגוסט 1918. היפנים הצעידו כ-70,000 חיילים דרך ולדיווסטוק וגבול מנצ'וריה.
בגלל הכוח הצועד העצום, הפכו בעלות הברית חשדניות לגבי המטרות היפניות האפשריות.
ב-5 בספטמבר פגשו הכוחות היפנים את מוצבי הלגיון הצ'כוסלובקי.
בימים לאחר מכן הצטרפו אליהם הכוחות הבריטיים, האיטלקים והצרפתים כדי לדחוק לאחור ביחד את הכוחות הבולשביקים אל מעבר להרי אורל ולהפיל את שלטון האדומים.
הכוחות היפנים, תוך התחשבות במטרותיהם, סירבו להתקדם ממערב לימת באיקל והאמריקאים, שמצאו את התנהגותם של היפנים חשודה, נשארו מאחור כדי לפקח עליהם.
עד נובמבר, היפנים כבשו את כל החוף ואת העיר צ'יטה בסיביר.
בקיץ 1918, היפנים עזרו ללא הרף ללבנים ברוסיה.
במסגרת זו, דיוויזיית הרגלים היפנית ה-5 יחד עם יחידותיו של גריגורי סמיונוב פלשו לשטח טרנסבייקליה והקימו שם ממשלה אנטי-מהפכנית קצרת מועד.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה הגיעו מנהיגי האנטנט להחלטה להתערב במלחמת האזרחים הרוסית עם כוחות גדולים יותר ולסייע לכוחות הלבנים להילחם בבולשביקים.
הממשלה שבסיסה היה באומסק, בראשות האדמירל אלכסנדר קולצ'ק, הוכרה כהנהגה הלגיטימית של רוסיה.
אולם במהלך תקופה זו המשיכו היפנים לתמוך ביריבים של קולצ'אק, כמו גריגורי סמיונוב ואיבן קלמיקוב.
בשנת 1919, הממשלה הלבנה קרסה כאשר הלגיון הצ'כוסלובקי מסר את האדמירל קולצ'אק לידי הצבא האדום.
הנוכחות הצבאית היפנית גרמה לחשודה בארצות הברית של אמריקה.
האמריקאים חששו שליפן יש תוכניות התיישבות לסיביר.
ראש הממשלה קאטו טומוסאבורו הוציא את החיילים היפנים מהאזור באוקטובר 1922 עקב הלחץ האמריקאי והבריטי הגובר, כמו גם ההתנגדות מקומית עקב הפסדים והעלויות.
ההתנקשות בסאלח אל-עארורי, סגן מנהיג הלשכה המדינית של חמאס ואחד מהאחראים על טבח שבעה באוקטובר, התרחשה על ידי מדינת ישראל ב-2 בינואר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, באמצעות תקיפה אווירית ברובע הדאחייה של ביירות, לבנון, והייתה בולטת בין הסיכולים הממוקדים במהלך המלחמה.
בנוסף לאל-עארורי, נהרגו בתקיפה שישה פעילי חמאס נוספים.
ההתנקשות התרחשה יום קודם ליום השנה הרביעי לחיסולו של מפקד כוח קודס, קאסם סולימאני.
סאלח אל-עארורי שימש במשך שנים רבות כבכיר בארגון חמאס.
הוא פיקד בעצמו על הרבה מפעולות הטרור נגד ישראל, ביניהן ידוע במיוחד רצח שלושת הנערים שאל-עארורי הודה בפומבי בביצועו.
באוקטובר 2017 מונה לסגן ראש הלשכה המדינית של חמאס, ובנובמבר 2018 הציעה ארצות הברית פרס כספי של חמישה מיליון דולר על ראשו של אל-עארורי והוא הוכרז כ"טרוריסט בין-לאומי".
בבוקר 7 באוקטובר 2023, פתחו ארגוני הטרור ברצועת עזה בהובלת חמאס במתקפת פתע רחבת-היקף שכללה חדירת אלפי מחבלים ליישובי עוטף עזה ורצח אזרחים תוך ביצוע פשעים נגד האנושות.
יום אחרי המתקפה הצטרפה חזבאללה ללחימה והחלה לירות רקטות מונחות ופגזי ארטילריה לעבר יישובים ומוצבים ישראליים.
לפי צילומי טלוויזיה במעגל סגור שפורסמו ב-MTV לבנון, התקיפה התרחשה בסביבות השעה 17:41 (שעון מקומי) לעבר דירה אשר שימשה למשרדי חמאס.
צילומים שהתפרסמו ברשתות חברתיות מראים שלפחות מכונית אחת עלתה בלהבות מול בניין מגורים שנפגע, כאשר עשרות מתאספים באזור מיד לאחר הפיצוץ.
דיווחים מוקדמים אמרו כי ארבעה אנשי חמאס נהרגו אך המספר עלה לשישה מאוחר יותר.
ערוץ אל-אקצא, המזוהה עם חמאס, הודיע כי ראש המבצעים של חמאס בלבנון, סמיר פנדי ועזאם אל-אקרע נהרגו שניהם במתקפה לצד אל-עארורי.
מאוחר יותר זיהה אסמאעיל הנייה שלושה אנשי חמאס נוספים שנהרגו.
לפי פרסומים זרים, מטוס קרב של חיל האוויר הישראלי הטיל 6 פצצות ברד-חד על היעד וכך הרגו את אל-עארורי ומחבלי החמאס ששהו עימו.
לפי פרסומים אחרים, התקיפה בוצעה באמצעות כלי טיס בלתי מאויש וחלק אף טענו שנעשה שימוש בכטב"ם מתאבד.
שני בכירים אמריקאים אמרו כי ישראל אחראית לתקיפה.
רשימת ההרוגים שבסופו של דבר הוכרזו על ידי חמאס:
שם תפקיד מקור סאלח אל-עארורי סגן יו"ר הלשכה המדינית של חמאס סמיר פנדי מפקדים בגדודי עז א-דין אל-קסאם עזאם אל-אקרע מוחמד א-רייס פעילי חמאס אחמד חמוד מוחמד בשאשהפעילי אל-ג'מאעה אל-אסלאמיה מחמוד זכי שאהין
ממשלת ישראל לא לקחה אחריות על התקיפה שהרגה את אל-עארורי.
מארק רגב, יועצו של ראש ממשלת ישראל, אמר בראיון כי ישראל "לא לקחה אחריות על התקיפה הזו.
אבל מי שעשה את זה, זה חייב להיות ברור - זו לא הייתה מתקפה על מדינת לבנון...
מי שעשה את זה ביצע תקיפה כירורגית נגד הנהגת חמאס".
ב-11 במרץ 2024 אמר ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, "חיסלנו כבר את מספר 4 בחמאס ו-3, 2, ו-1 בדרך", ויש המפרשים זאת כאישור שישראל הרגה את אל-עארורי.
ראש ממשלת לבנון נג'יב מיקאתי תיאר את ההתנקשות כ"פשע ישראלי חדש" שנועד "לגרור את לבנון לשלב חדש של עימות".
חסן נסראללה התבטא כמה פעמים כי חזבאללה יגיב על רצח אל-עארורי.
בהמשך, חזבאללה תקף את ישראל מספר פעמים, בסוגי נשק שונים.
איש חמאס, עיזאת א-רישק, הצהיר כי אל-עארורי נהרג ב"התנקשות פחדנית" על ידי ישראל, והוסיף כי "זה מוכיח שוב את כישלונו החמור של האויב הזה להשיג כל אחת ממטרותיו האגרסיביות ברצועת עזה".
נשיא איראן אבראהים ראיסי אמר כי ההתנקשות היא פשע.
שר ההגנה האיראני הזהיר את ארצות הברית מפני ההשלכות של ההתנקשות באל-עארורי.
דובר משרד החוץ האיראני גינה את ההתנקשות וטען כי ישראל ותומכיה יישאו באחריות להשלכות של "הרפתקה חדשה זו".
דוברת האו"ם פלורנסיה סוטו נינו אמרה לאחר התקיפה כי "המזכ"ל אנטוניו גוטרש קורא לכל הצדדים לנהוג באיפוק מרבי ולנקוט בצעדים דחופים להורדת המתיחות באזור".
נשיא צרפת עמנואל מקרון דחק בישראל "להימנע מכל יחס הסלמה, במיוחד בלבנון" בשיחה עם השר בני גנץ.
ראש ממשלת קטר מוחמד בן עבד א-רחמן בן ג'אסם אאל ת'אני, נפגש עם בני משפחה של חטופים (5 בינואר 2024) ואמר ש"חיסולו של...
סאלח אל-עארורי על ידי ישראל הקשה על קידום המשא ומתן על מתווה חדש לשחרור החטופים שמוחזקים בעזה".
, הרשות הפלסטינית, הכריזו על שביתה כללית בשלושה בינואר, יום לאחר ההתנקשות.
מייד לאחר האישור על מותו של אל-עארורי, התקיימו הפגנות רבות:
בעיר רמאללה, סמוך לעיר הולדתו של אל-עארורי, שם קראו המפגינים "נלך בעקבותיך" ו"נקמה, נקמה, קסאם!".
הפגנות נערכו בכל הערים הערביות של יהודה ושומרון והחיסול הוזכר בדרשות יום השישי במסגדים.
הפגנות נערכו במחנות הפליטים הפלסטינים ובערים שונות בלבנון כולל מחנה הפליטים בדאווי בטריפולי.
בתגובה חזבאללה שיגר ב-6 בינואר מטח של עשרות רקטות לעבר הגליל המערבי והר מירון ותקף את יב"א 506 בהר מירון ברקטות ו-טילי נ"ט וגרם לנזק, אבל לא לאבדות בנפש.
זמן לא רב לאחר ההתנקשות באל-עארורי נעצרו ביהודה ושומרון אחיותיו דלאל ופאטמה בחשד לשיתוף פעולה עם חמאס.
דלאל סאלימן נעצרה בינואר 2024 על ידי כוחות מג"ב בעיירה עארורה.
בפברואר 2024 הוגש נגדה כתב אישום בגין ביצוע שירות עבור התאחדות בלתי מותרת, הסתה ותמיכה בארגון עוין, כיוון שהעבירה כספים לחמאס, והשמיעה דברי הסתה בריאיון ב-7 באוקטובר.
לפי החשד הכספים אותם העבירה לחמאס שימשו את אחיה ובכירים אחרים בארגון למטרות טרור.
משפטה יתרחש בבית המשפט הצבאי יהודה.
ההתנקשות בפואד שוּכְּר היא תקיפה אווירית שביצע חיל האוויר הישראלי בביירות שבלבנון ב־30 ביולי 2024, בסביבות השעה 19:00, כחלק מזירת לבנון במלחמת חרבות ברזל.
בהתנקשות נהרג פואד שוכר, מפקד בכיר בארגון חזבאללה.
זו הייתה המתקפה הישראלית הראשונה בביירות מאז ההתנקשות בסאלח אל-עארורי בינואר 2024, והפעם השנייה שבה ישראל תקפה בביירות מאז מלחמת לבנון השנייה ב־2006.
ב-23 באוקטובר 1983, שתי משאיות תופת התפוצצו בבסיסי הכוח הרב-לאומי בביירות, וגרמו למותם של 305 אנשים - ביניהם 241 אמריקאים.
פואד שוכר נטל חלק משמעותי בפיגוע.
ממשלת ארצות הברית הציעה 5 מיליון דולר למי שימסור מידע שיוביל להעמדתו לדין.
ב-27 ביולי 2024 פגעה רקטת "פלק 1" איראנית במגרש כדורגל במג'דל שמס.
מהפיצוץ נהרגו 12 ילדים ונערים, ונפצעו 34, רובם בין הגילאים 10 ל-16. הייתה זו המתקפה הקטלנית ביותר על אוכלוסייה אזרחית בישראל מאז טבח 7 באוקטובר.
דובר צה"ל בשפה הערבית, אלוף-משנה אביחי אדרעי, אמר כי מתקפת הרקטות שוגרה על ידי עלי מוחמד יחיא, מפקד באתר שיגור רקטות בשבעא.
ישראל וארצות הברית מסרו כי חזבאללה ביצע את הפיגוע, וחברי הממשלה הודיעו על תגובה ישראלית נחרצת.
ב־30 ביולי 2024 ערכו מטוסי קרב צה"ליים סיכול ממוקד בפרוור הדרומי של שכונת חארת חריכ בביירות, ליד מועצת השורא של חזבאללה.
בתקיפה נהרג פואד שוכר, המפקד הצבאי הבכיר בארגון הטרור "חזבאללה".
לצד שוכר נהרגו המאהבת שלו, יועץ צבאי השייך למשמרות המהפכה האסלאמית ושני ילדים.
משרד הבריאות בלבנון הודיע כי בתקיפה 85 אנשים נפצעו.
לפי "וול סטריט ג'ורנל", כמה שעות לפני התקיפה קיבל שוכר שיחת טלפון מגורם לא ידוע שביקש שיעלה ממשרדו בקומה השנייה, לדירתו, שנמצאת בקומה השביעית.
בסביבות השעה 19:00, מטוסי קרב של חיל האוויר הישראלי תקפו את הקומה השביעית ואת שלוש הקומות תחתיה.
בעקבותיה קרס חצי מהבניין, ונזק קל נגרם לבית חולים הסמוך.
לאחר התקיפה התגודדו מפגינים בסמוך לאתר תוך קריאות תמיכה בחזבאללה.
מספר שעות לאחר התקיפה נהרג בבית הארחה בטהראן יושב ראש הלשכה המדינית של חמאס, אסמאעיל הנייה.
איראן וחמאס האשימו את ישראל בהתנקשות.
בחזבאללה נשבעו לנקום את מותו של פואד שוכר ובאיראן את מותו של הנייה, ודווח שהצדדים שוקלים לממש זאת במתקפה סימולטנית משתי החזיתות.
ההתנקשות בפואד שוכר היוותה תפנית בלחימה בחזית הצפונית, בשל רצונו של נסראללה לנקום על ההתנקשות, ומספר מתקפות מנע של צה"ל כדי לסכל את מבצעי הנקמה.
ב-25 באוגוסט 2024 הוציא חיזבאללה לפועל את "מבצע יום הארבעין" כנקמה על חיסול פואד שוכר.
התוכנית כללה ירי של מאות רקטות לצפון להסחת דעת, בזמן שנחילי כטב"מים ניסו לפגוע בבסיסי המודיעין והאוויר במרכז הארץ (גלילות ועין שמר).
צה"ל שיבש את מרבית המתקפה באמצעות מתקפת מנע רחבת היקף ("זה הרגע") כחצי שעה לפני תחילתה, לאחריה דיווח נסראללה על סיומה של הנקמה על מותו של פואד שוכר, 40 יום לאחר ההתנקשות.
נוסף על כך, ההתנקשות בפואד שוכר סימנה את תחילת המגמה של ההתנקשות בבכירי הארגון, מגמה שהגיעה לשיאה במבצע סדר חדש עם חיסולו של מנהיג הארגון חסן נסראללה.
המהפכה הסורית הייתה מחאה המונית ולאחריה התקוממות אזרחית נרחבת בכל רחבי סוריה, שכללה תגובה אלימה מצד משטר הבעת'.
המהפכה נמשכה בין השנים 2011 ל-2024, והיא הייתה חלקה העיקרי של מלחמת האזרחים בסוריה והגורם העיקרי לפריצתה.
המהפכה החלה כחלק מהאביב הערבי – סדרה של מחאות ענק ברחבי העולם הערבי, ודרשה את סיום שלטון משפחת אסד על המדינה.
ראשיתה של המהפכה היה כהפגנות קלות במהלך ינואר 2011, אשר הפכו במרץ למחאות כלל-ארציות גדולות.
לאחר שהמשטר הפעיל אלימות משטרתית וצבאית נגד המפגינים, וביצע מעצרים המוניים ודיכוי אכזרי, החלו קבוצות רבות במדינה למרוד בשלטון המרכזי.
השלטון שרד 13 שנים לאחר מכן במלחמת אזרחים עקובה מדם, אך בסופו של דבר נפל והוחלף ב-2024 לאחר מתקפה נרחבת של המורדים.
עם תחילת האביב הערבי ב-2011, נחשבה סוריה, שהייתה באותה העת תחת שלטון מפלגת הבעת', למדינת משטרה שההגבלות בה הן הקשות ביותר מבין ארצות ערב, ובין היתר היו במדינה מערכת .
לפני תחילת המרד המזוין במדינה, היו המחאות בה יחסית שקטות ביחס לגל המחאות הנרחב בעולם הערבי.
עד מרץ של אותה שנה מחשבה סוריה ליציבה יחסית, לאחר עשרות שנים של שקט, בעיקר בשל פחד האוכלוסייה מהמשטרה החשאית שהייתה עוצרת אזרחים אשר הביעו ביקורת כלפי המשטר.
מרד קודם במדינה, שכוון נגד השליט הקודם חאפז אל-אסד, דוכא באכזריות אשר הגיעה לשיאה בטבח חמה, 1982, בו נרצחו למעלה מ-40,000 אזרחים.
לאחר מותו של חאפז אל-אסד בשנת 2000, ירש בנו בשאר את כס הנשיאות במדינה, ובהמשך זכה בבחירות לנשיאות של 2007 עם 99.82% מהקולות החוקיים.
בשאר, בתקופת שלטונו, הרבה לדכא התנגדות פוליטית לו במדינה, וממשלתו הרחיבה את איסורי הנסיעה נגד מתנגדי משטר, ומנעה מהם ומשפחותיהם לנסוע מחוץ למדינה.
על פי הדיווחים, בתקופה שלפני פרוץ המהפכה הוגבלו למעלה מ-400 על ידי איסורי הנסיעה המשטר.
במהלך תקופה זו, ממשלת אסד עצרה עיתונאים רבים וסגרה מרכזי עיתונות עצמאיים ו.
מחאות זעירות שקראו לרפורמות ממשלתיות במדינה החלו בינואר ונמשכו עד מרץ.
לשם השוואה, באותה תקופה התקיימו מחאות ענק בקהיר נגד נשיא מצרים חוסני מובארכ.
המחאות ברחבי המדינה עלו שלב ב-6 במרץ בעיר דרעא שבדרום המדינה, בעקבות כליאתם ועינויים של 15 סטודנטים צעירים ממשפחות בולטות שנעצרו בגין כתיבת גרפיטי בעיר שכוון נגד השלטון, בו נכתב: "" – "" – סיסמה המזוהה עם האביב הערבי.
בעקבות מעצרם על ידי כוחות המשטר ליותר מחודש, החלו מחאות ענק במחוז דרעא והן התפשטו במהירות גם למחוזות אחרים.
על פי עדויות, המחאות בתחילה היו שלוות ובמהלן נשאו מפגינים ענפי זית.
למרות זאת, צבא הערבי הסורי נפרס באזור והחל לדכא את המחאות באלימות, ואזרחים באזור הקימו תנועת התנגדות עממית והחלו להילחם במשטר.
בהתאם, זכתה דרעא לימים בכינוי "ערש המהפכה הסורית".
ב-15 במרץ קיימו המפגינים, באותה תקופה הורכבו בעיקר מפעילים פרו-דמוקרטיים וקבוצות אופוזיציה, יום זעם, במסגרתו צעדו מאות מהם בדמשק הבירה ודרשו להפיל את השלטון.
בדרעא, מפגינים התעמתו עם המשטרה המקומית, והעימותים הסלימו ב-18 במרץ לאחר תפילות יום שישי, כאשר כוחות הביטחון תקפו מפגינים שהתאספו במסגד עומארי באמצעות תותחי מים וגז מדמיע, ולאחר מכן ירו באש חיה לתוך הקהל, ורצחו ארבעה מפגינים.
יומיים לאחר מכן שרף המון זועם את מטה מפלגת הבעת' ומבני ציבור אחרים באזור.
כוחות הביטחון הגיבו בירי לעבר ההמונים.
באותם יומיים נהרגו שבעה שוטרים ו-15 מפגינים.
בינתיים, החלו מחאות זעירות במקומות אחרים במדינה, במסגרתן דרשו מפגינים את שחרורם של אסירים פוליטיים, את ביטול חוק החירום שהמדינה אשר היה בתוקף 48 שנים, את הרחבת חירויות האזרח ואת סיום השחיתות הממשלתית הנרחבת.
המשטרה הגיבה באלימות גם אליהן.
ב-23 במרץ הסתערו יחידות של הדיוויזיה הרביעית בראשותו של מאהר אל-אסד על התקהלות במסגד סוני בדרעא, ורצחו חמישה אזרחים.
בין הקורבנות היה רופא שטיפל בפצועים.
הכעס על הטבח גבר באופן אקספוננציאלי במחוז וברחבי המדינה כולה.
המשטר ניסה להרגיע את המחאות על ידי הכרזה על קיצוצי מיסים והעלאות שכר למחרת, אולם עשרות אלפי אנשים השתתפו בהלוויות הנרצחים וקראו: "אנחנו לא רוצים את הלחם שלכם, אנחנו רוצים כבוד".
פסלים ושלטי חוצות של משפחת אסד נהרסו.
ההפגנות התפשטו ברחבי המדינה לאחר תפילות יום השישי.
לפחות עשרים מפגינים נהרגו על ידי כוחות הביטחון באותו יום, ולאחר מכן המחאות התפשטו לערים נוספות, כולל חומס, חמה, בניאס, ג'אסים, חלב, דמשק ולטקיה.
דווח על למעלה מ-70 מפגינים שנהרגו בסך הכל.
כוחות הממשלה השתמשו בבנייני מפלגת הבעת' כבסיס לארגון כוחות הביטחון ולירי על מפגינים.
הם הפעילו כוח קטלני נגד המפגינים, אשר כלל ירי צלפים, מקלעים כבדים ופגזים.
אנשי הביטחון שסירבו לירות נורו בעצמם על ידי השביחה מאחור.
מיליציה זו, שהורכבה מעלווים בני דתו של אסד, הנאמנים למשטר, קיבלו פקודה לבצע התקפות עדתיות על המפגינים, לענות מפגינים סונים ולפעול באופן .