tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ואן קאסל צייר גם ציור תקרה לארמונו של ויליאם השלישי מאורנז' בברדה.
פרדיננד פאוולס היה צייר היסטוריה בלגי, שחי ועבד בגרמניה.
בשנים 1842–1850 הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות (אנטוורפן), אצל גוסטב וופרס שם הפך לאמן מצטיין.
בשנת 1852 זכה בפרס דה רומא (בלגיה) על ציורו "קוריולנוס ברומא" והצליח לבלות ארבע שנים בלימודים באיטליה.
בין השנים 1862 עד 1872 הוא היה פרופסור לציור היסטורי בבית הספר לאמנויות בויימאר.
ליאון פוהל, מקס ליברמן וקרל רודק היו בין תלמידיו שם.
תקופה זו הייתה פרודוקטיבית במיוחד עבורו והוא השלים שבעה ציורי קיר גדולים בוירטבורג, המתארים את חייו של מרטין לותר.
לאחר שהות קצרה בבלגיה, חזר לגרמניה שם הפך לפרופסור באקדמיה לאמנויות של דרזדן.
תלמידיו שם כללו את לודוויג פון הופמן, אוסמר שינדלר, פול תומן.
בתקופה זו הוא ביצע גם שישה ציורי קיר היסטוריים גדולים במיסן.
בין השנים 1870–1881, הוא הפיק את מה שנחשב ליצירתו הגדולה ביותר: שנים עשר ציורי קיר בחלקו העליון של בניין מסחרי בעיר איפר, אשר הותחלו על ידי שארל דה גרוקס.
הם תיארו סצנות מההיסטוריה של איפר בין השנים 1187 עד 1383.
עבודות אלה (ורוב הבניין) נהרסו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 2000, העיר איפר רכשה שישה ציורים של פאוולס עבור המוזיאון העירוני לאמנות שלהם ב־80,565 אירו)
בשנת 1930 קראה העיר אקרן רחוב לכבודו והתקינה לוח זיכרון.
פרדיננד יוליוס כהן היה ביולוג גרמני ממוצא יהודי.
כהן נולד ברובע היהודי של ברסלאו בפרובינציית שלזיה בפרוסיה (כיום ורוצלב, פולין).
אביו, אייזיק כהן, היה סוחר ויצרן מצליח.
שלמה ניסן היה קרוב משפחתו.
בגיל 10 פרדיננד סבל מירידה בשמיעה מסיבה לא ידועה.
החל מגיל 16 למד בוטניקה אצל היינריך גופרט באוניברסיטת ברסלאו.
בשל הרקע היהודי של כהן נמנע ממנו מלהיבחן בבחינות התואר האחרונות בברסלאו.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בגיל 19, בשנת 1847, קיבל תואר בבוטניקה בברלין.
הוא המשיך ללמוד בוטניקה בברלין עוד שנתיים, שם בא במגע עם רבים מבכירי המדענים של זמנו.
בשנת 1849 חזר לאוניברסיטת ברסלאו שם נשאר למשך שארית דרכו כמורה וחוקר.
כאשר חזר לברסלאו בתחילת שנות העשרים לחייו, אביו קנה לו מיקרוסקופ גדול ויקר מתוצרת סיימון פלוסל.
מיקרוסקופ זה, שלא היה קיים באוניברסיטת ברסלאו ובמרבית האוניברסיטאות, היה כלי המחקר העיקרי של פרדיננד כהן בשנות ה-50 של ה-19. בתקופה זו הוא חקר את הגדילה והחלוקה של תאי הצמח.
בשנת 1855 הוא פרסם חיבורים בנושא המיניות של אצות ירוקות מסוג Sphaeroplea annulina ומאוחר יותר globator Volvox.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הרחיב את השכלתו בפיזיולוגיה של צמחים.
משנת 1870 ואילך הוא למד בעיקר על חיידקים.
כהן ביסס את השימוש בתרביות סטריליות וגילה מחדש את הגן הבוטני של לורנץ שולץ פון רוזנאו בברסלאו.
הוא פרסם למעלה מ-150 דוחות מחקר במהלך חייו.
אוניברסיטת ברסלאו הפכה למרכז חדשני לפיזיולוגיה של צמחים ולמיקרוביולוגיה בזמן שהותו בה.
כהן היה הראשון שסיווג אצות כצמחים, והגדיר מה מבדיל אותם מצמחים ירוקים.
סיווג החיידקים שלו לארבע קבוצות על פי צורה (כדורים, מוטות קצרים, חוטים וספירלות) נמצא בשימוש עד היום.
בין השאר כהן היה הראשון שהראה שבצילוס יכול לעבור למצב נבג כאשר הוא נתון לסביבה מזיקה.
בשנת 1885 זכה במדליית לוונהוק.
פרדיננד מקסימיליאן ברוקוף (בצ'כית: Ferdinand Maxmilián Brokoff; 1688, אוסטי נד לבם – 1731, פראג) היה פסל צ'כי של תקופת הבארוק.
פרדיננד מקסימיליאן ברוקוף בן למשפחה של פסלים.
יצר פסלים בגשר קארל, ביניהם פסלי ברברה הקדושה, מרגרט מסקוטלנד, ואליזבת מתורינגיה בעבודה משותפת עם אביו: יאן ברוקוף ואחיו מיכל יאן יוסף ברוקוף.
סביב שנת 1714 החל בעבודה עם יוהאן ברנהרד פישר פון ארלך ועבר לווינה, בו זמנית המשיך ליצור עבור פראג.
בהמשך חיו התרכז בעיצוב פסלים כאשר הביצוע בפועל בוצע על ידי עוזרים, עד לפטירתו בפראג.
פרדיננד עמנואל רומואלדז מרקוס הבן, או פרדיננד מרקוס ג'וניור, , המכונה בדרך כלל בונגבונג מרקוס (BBM), הוא פוליטיקאי פיליפיני המכהן כנשיא הפיליפינים החל מ-30 ביוני 2022. כיהן כסנאטור מ-2010 עד 2016.
מרקוס הוא הילד השני והבן היחיד של הנשיא לשעבר, הדיקטטור והקלפטוקרט פרדיננד מרקוס האב והגברת הראשונה לשעבר אימלדה רומואלדז מרקוס.
בשנת 1980 הפך פרדיננד מרקוס ג'וניור בן ה-23 לסגן המושל של אילוקוס נורטה, לאחר שהתמודד ללא יריבים מטעם מפלגתו של אביו, ששלט בפיליפינים תחת ממשל צבאי באותה עת.
לאחר מכן הוא הפך למושל אילוקוס נורטה בשנת 1983, וכיהן בתפקיד זה עד שמשפחתו הודחה מהשלטון ונמלטה לגלות בהוואי בפברואר 1986. לאחר מות אביו בשנת 1989, הנשיאה קורסון אקינו הרשתה בסופו של דבר לבני משפחת מרקוס הנותרים לחזור לפיליפינים כדי לעמוד לדין בהאשמות שונות.
הוא ואמו עומדים כעת בפני פקודת מעצר בארצות הברית ובשטחיה בגין התנגדות לצו בית משפט לתשלום פיצויים בסך 353 מיליון דולר לקורבנות התעללות בזכויות אדם בזמן הדיקטטורה של אביו.
מרקוס נבחר כנציג של מחוז ההצבעה ("מחוז קונגרסי") של אילוקוס נורטה בין השנים 1992 ל-1995. בונגבונג מרקוס הורשע ב-1995 בהעלמת מס בעודו מכהן במשרה ציבורית.
בתגובה, מרקוס הגיש ערעור בבפני בית הדין לבחירות לנשיאות.
עתירתו נדחתה מאוחר יותר פה אחד לאחר שספירת הפיילוט מחדש של הקולות במחוזות ההצבעה נגרוס אוריינטל, אילואילו וקמארינס סור הביאה לכך שרוברדו הרחיבה את ההובלה שלה ב-15,093 קולות נוספים.
בשנת 2021, הודיע מרקוס כי יתמודד לנשיאות הפיליפינים בבחירות הקרובות ב-2022. הקמפיין שלו ספג ביקורת מצד בודקי עובדות וחוקרי דיסאינפורמציה, שמצאו שהקמפיין שלו מונע על ידי שכתוב ההיסטוריה שמטרתו לחדש את המותג "מרקוס" ולהכריע את יריביו.
מחנהו הואשם גם בטיוח של הפרות זכויות אדם וגזל שהתרחשו בתקופת נשיאותו של אביו.
הוושינגטון פוסט ציין כיצד המשיכו עיוותי ההיסטוריה בתעמולתם של בני מרקוס מאז שנות ה-2000, בעוד הניו יורק טיימס ציטט את הרשעותיו בהונאת מס, כולל סירובו לשלם את מיסי העיזבון של משפחתו, ומצג השווא לגבי לימודיו באוניברסיטת אוקספורד.
מרקוס ניצח בבחירות לנשיאות הפיליפינים, שנערכו ב-9 במאי 2022 ברוב מוחץ של 59% מהקולות.
הוא החל לכהן כנשיא הפיליפינים ב-30 ביוני 2022. כסגניתו נבחרה שרה דוטרטה, בתו של הנשיא הקודם, רודריגו דוטרטה שזכתה ברוב גדול אף יותר ממנו, 61.5% מהקולות.
פרדיננד פּוֹרְשֶׁה היה מהנדס רכב גרמני, יליד האימפריה האוסטרו-הונגרית.
פיתח, בין היתר, את ה"חיפושית" המקורית ואת אב הטיפוס של הטנק טיגר I.
בנו של פרדיננד פורשה הוא פרי פורשה ששמו נקשר למכוניות הספורט "פורשה", אשר התבססו על תכנון מכונית הפולקסווגן.
לאחר מלחמת העולם השנייה נאסר פורשה בצרפת למשך מספר חודשים בעקבות קשריו עם המשטר הנאצי.
בין היתר שימש יועץ - על של משרד החימוש הנאצי בראשות אלברט שפר.
הוא הראה כישרון מכני כבר מגיל צעיר, והצטרף למפעל הכרכרות , אשר החל בייצור מכוניות בשנת 1896. הרכב הראשון מתוצרתם שנקרא "לוהנר-פורשה היברידי מעורב" היה כרכרה בעלת מנוע בעירה פנימית שהניע מנועים חשמליים שהוצמדו לגלגלים.
רכב זה הוצג בתערוכה העולמית של פריז בשנת 1900. בזכות מהירותו הגבוהה, 56 קמ"ש, זכה רכב זה במספר גביעים בתחרויות מהירות באוסטריה.
בשנת 1906 שכרה חברת אוסטרו-דיימלר את פורשה כמהנדס הראשי שלה.
הדגם המוכר ביותר שהוא תכנן עבורה נודע בכינויו "הנסיך הנרי", על שם המרוץ שבו קטף הדגם את כל שלושת המקומות הראשונים.
חברת אוסטרו-דיימלר עסקה בעיקר בפיתוח כלי רכב צבאיים: משאיות, תותחים מתנייעים ומנועי מטוסים.
פורשה התמנה בה לתפקיד דירקטור מנהל בשנת 1916 וקיבל דוקטורט של כבוד מאוניברסיטת וינה ב-1917. פורשה המשיך לתכנן עבורה גם מכוניות מרוץ שזכו במרוצים רבים, אך בשנת 1923 פרש מאוסטרו-דיימלר עקב חילוקי דעות באשר לאופיין של המכוניות העתידיות שלה.
בינואר 1931 ייסד פורשה חברה משלו בשטוטגרט, עם מהנדסים עמם עבד בעבר ועם בנו, פרי פורשה.
פורשה החליט לתכנן מכונית חדשה בעצמו, ואת הכסף למימון התכנון השיג בהלוואה כנגד ביטוח החיים שלו.
חברות שונות הצטרפו בתחילה למימון הפרויקט, אך נטשו משהסתברו העלויות הגבוהות של העבודה.
פורשה הצליח להשיג חוזה רק לבניית שלושה אבות טיפוס, אשר הושלמו בחורף 1936. דיימלר-בנץ בנתה עוד 30 יחידות, במפעל שהוקם לשם כך בעיר חדשה "אוטושטאדט" שמה.
ב-1933 הכריז קנצלר גרמניה - אדולף היטלר על רצונו לבנות את "מכונית העם" .
חזונו של היטלר תאם לזה של פורשה והשניים נפגשו לצורך תיאום רעיונות.
היטלר שרטט בפניו את קווי המתאר של "מכונית העם".
מכיוון שפורשה היה צ'כי, עם שנחשב לתת-אדם על-פי תאוריית הגזע הנאצית, קיבל פורשה אזרחות גרמנית ב-1934 בהליך מזורז, הצטרף אל המפלגה הנאצית כחבר מספר 5,643,287 ואף קיבל דרגה סמלית באס אס.
לצורך בניית מכונית העם הוקמה עיר חדשה ובה הוקם המפעל.
העיר, הנקראת בימינו וולפסבורג, משמשת עד היום כעיר המטה של קונצרן פולקסווגן.
פרדיננד פורשה העביר את תכנון מכוניות המרוץ לבנו, בעודו מתמקד בבניית המפעלים בוולפסבורג (בין היתר באמצעות עובדי כפייה) ובהגדלתם, ובמיזמים נוספים שקיבל מהרייך השלישי, כגון תכנון טנקים, מנועים ואת הפרויקט המפורסם מכולם - המכונית העממית "פולקסווגן" שכונתה "חיפושית".
במהלך מלחמת העולם השנייה התבקש לתכנן טנק כבד.
פורשה הציג את ה"טייגר P", אולם לבסוף נבחר הדגם של חברת הנשל ונכנס ליצור כטנק הטיגר.
100 יחידות שיוצרו למקרה של תקלה בלתי צפויה בייצור הדגם של הנשל הוסבו למשחיתי טנקים מסוג אלפנט, אשר נודעו גם בשם "פרדיננד" על שמו של פורשה.
עם תום המלחמה התבקש פרדיננד פורשה להמשיך בייצור הפולקסווגן על ידי שלטונות צרפת, ולהעביר לשם את מפעליו כפיצוי על נזקי המלחמה.
חילוקי דעות בממשלת צרפת והתנגדות עזה של יצרני הרכב המקומיים טירפדו תוכנית זו עוד בטרם יושמה.
פורשה, פיך (חתנו של פורשה) ובנו של פורשה, פרי, נאסרו כפושעי מלחמה ב-15 בדצמבר 1945. פרי שוחרר, אך פיך ופורשה נכלאו ללא משפט בדיז'ון לעשרים חודשים.
בעוד פרדיננד בכלא הצרפתי, ניסה בנו להפיח חיים בחברה והחל לתכנן דגם חדש, פורשה 356, הראשונה לשאת את השם "פורשה".
החברה עדיין שכנה אז בגמונד, אוסטריה, לשם הועבר המפעל בעקבות הפצצות בעלות הברית על שטוטגרט.
בניית הפורשה 356 החלה במנסרה ישנה בגמונד, שם יוצרו 49 יחידות, כולן בעבודת יד.
פורשה נשכר על ידי פולקסווגן לייעוץ, וקיבל תמלוגים על כל פולקסווגן שנבנתה, דבר שאפשר לו לחזור לשטוטגרט ב-1949, שם המשיך את ייצור הפורשה 356 עם גוף פלדה במקום אלומיניום, כפי שנבנה בגמונד.
הוזלת העלויות הביאה למכירות מרשימות של 78,000 יחידות במהלך 17 שנות יצורה.
בנובמבר 1950 ביקר פורשה בפעם הראשונה לאחר המלחמה במפעלי פולקסווגן בוולפסבורג, שם כבר יוצרה ה"חיפושית" בייצור המוני.
כמה שבועות לאחר מכן לקה בשבץ ולא החלים ממנו עד למותו ב-30 בינואר 1951.
פרדיננד פוֹש היה מצביא צרפתי במלחמת העולם הראשונה, מרשל צרפת (1918), פילדמרשל בריטניה (1919) ומרשל פולין (1923).
פרדיננד פוש נולד ב-2 באוקטובר 1851 בעיר טארב (Tarbes) בחבל דרום-פירנאים שבדרום מערב צרפת.
בני משפחתו היו, מזה דורות, פקידי מדינה.
בנעוריו למד במכללה הישועית בסנט אטיין ואחר כך, במכללה הישועית במץ.
בעודו תלמיד במץ, בשנת 1870, במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, התנדב לצבא הצרפתי, ושירת בחיל הרגלים.
לאחר סיום המלחמה, בה לא השתתף באופן פעיל, חזר ללימודיו במכללה במץ (עיר שעמדה להיספח לרייך הגרמני כתוצאה מהמלחמה).
ב-1871, בשאיפתו לקריירה צבאית, הוא התקבל לאקול פוליטקניק.
בשל מחסור בקצינים זוטרים, שנגרם עקב המלחמה, פוש הוצב לחיל התותחנים, בשנת 1873, לפני תום תקופת הלימודים.
עם הצבתו, הוענקה לו דרגת סגן, והוא נשלח לשרת ברגימנט תותחנים מס' 24. ב-1878, הוענקה לו דרגת סרן.
בעת שהוצב בעיר רן נישא.
בשנת 1885 התקבל לאקדמיה צבאית, שאותה סיים בהצטיינות בשנת 1887. בעקבות פרשת דרייפוס קידומו עוכב, בגלל שהיה קתולי אדוק.
בשנים 1895–1901 לימד טקטיקה והיסטוריה באקדמיה הצבאית.
בשנת 1901 חזר שוב לתפקידים פיקודיים.
ב-1903 קיבל דרגת קולונל והיה מפקד רגימנט התותחנים ה-35, וב-1905, התמנה לתפקיד ראש מטה הגיס החמישי באורליאן.
בשנת 1907 הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד האקדמיה הצבאית École supérieure de guerre.
בשנת 1911, נתמנה לתפקיד מפקד האוגדה ה-13 בשומון, ובשנת 1913 מונה למפקד הקורפוס ה-20 בננסי.
בסדרת הרצאותיו הנודעות באקדמיה ובספריו "עקרונות המלחמה" (1903, Les Principes de la guerre) ו"ניהול המלחמה" (1905, La Conduite de la guerre), העלה פוש על נס את הרצון לנצח כמפתח לניצחון.
עקרון שנוסח בפתגמו "הניצחון הוא הרצון" (Victoire c'est la volonté).
מתוך עיקרון זה נובעים הצורך בעידוד מורל הלוחמים, רוחם ההתקפית בכל תנאי ויכולתם לחשוב ולאלתר.
בניגוד לאבי תורת הלחימה הגרמני קלאוזביץ, האמין פוש שלחייל בקרב חייב להיות מרחב תמרון מחשבתי שיחרוג מהתכנון.
הוא לא זלזל בנוהל קרב מסודר אך הטיף לקציניו שעליהם ללמוד לחשוב, ליזום ולהתכונן לבלתי צפוי.
זאת יכולים לעשות רק מי שבטוחים בניצחון, מאמינים בו ומשתוקקים לו.
קצין שדיווח לז'ורז' קלמנסו על שיעוריו של פוש טען ש"הקצין הזה מלמד מטפיזיקה מעורפלת".
ואכן, רעיונות אלה, להם היו שותפים נוספים בפיקוד הצרפתי, הובילו למרחץ דמים איום בהתקפות הנגד הצרפתיות באוגוסט 1914, בגבולה עם גרמניה, עם זאת, רוח ההתקפה והנכונות ליזום באה לידי ביטוי בהתקפה הצרפתית אשר הובילה למפנה ולבלימת הצבא הגרמני בקרב הראשון על המארן שנודע כ"נס על המארן".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה פיקד פוש על הקורפוס ה-20 שהיה חלק מהארמייה השנייה בקרבות נגד הצבא הגרמני בלורן.
לאחר מכן פיקד על הארמייה התשיעית בקרב הראשון על המארן.
בשנת 1915 מונה למפקד קבוצת הארמיות הצפונית איתה השתתף בקרב על הנהר סום.
בשנת 1917 מונה פרדיננד פוש לתפקיד ראש המטה הכללי של הצבא הצרפתי.
ב-26 במרץ 1918 מונה לתפקיד המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באירופה.
באוגוסט 1918 הוענקה לו דרגת מרשל של צרפת.
בשיתוף עם הפילדמרשל הבריטי דאגלס הייג תכנן פוש את המתקפה הגדולה של בעלות הברית על גרמניה, אשר החלה ב-26 בספטמבר 1918 והביאה להתמוטטות האימפריה הגרמנית ולסיום מלחמת העולם הראשונה.
לאחר תום המלחמה היה פרדיננד פוש יועץ צבאי של צבא פולין בעת המלחמה הפולנית-סובייטית.
על תפקיד זה הוענק לו בשנת 1923 תואר מרשל פולין.
הוא ביקר את חוזה ורסאי על כך שלטענתו הקל מדי עם גרמניה, והעריך כי זהו "אינו שלום, אלא הסכם הפסקת אש ל-20 שנה".
מילותיו היו ממש נבואיות: מלחמת העולם השנייה החלה 20 שנים ו-65 ימים לאחר מכן.
פרדיננד פוש נפטר ב-20 במרץ 1929 בפריז.
הוא נקבר באינווליד, לצד נפוליאון ומצביאים צרפתים מפורסמים אחרים.
פרדיננד אדולף אוגוסט היינריך גראף פון צפלין (גרמנית: Ferdinand Adolf Heinrich August Graf von Zeppelin; 8 ביולי 1838 – 8 במרץ 1918) היה מהנדס שייסד את חברת ספינות האוויר 'צפלין' בפרידריכסהאפן.
הוא נולד בעיר קונסטנץ בדוכסות הגדולה של באדן, היום חלק ממדינת באדן-וירטמברג שבגרמניה.
פון צפלין החזיק בתואר אצולה גרמני, גראף, הדומה במעמדו לתואר רוזן, ומכאן שמו המקובל "גראף צפלין".
צפלין היה צאצא למשפחת אצולה ששורשיה במאה ה-15 בפומרניה.
עיר מוצאם של בני המשפחה היא צפלין, קהילה קטנה הסמוכה לעיר בואצוו.
צפלין היה בנו של שר בממשלת וירטמברג, הופמרשל פרידריך ג'רום וילהלם קרל גרף פון צפלין (1807–1886) ואשתו אמלי פרנסואז פאולין (נולדה בשם מרסייר ד'הוגו) (1816–1852).
צפלין גדל עם אחותו ואחיו באחוזת גירסברג ליד העיר קונסטנץ, בה רכש את השכלתו בעזרת מורים פרטיים.
הוא חי בה עד יום מותו.
ב-7 באוגוסט 1869 נישא בברלין לאיזבלה פריין פון וולף מבית האצולה אלט-שווננבורג (ממשלת ליבוניה).
אחיינו של צפלין, הברון מקס פון גממינגן, התנדב בתחילת מלחמת העולם הראשונה אף על פי שעבר את גיל הגיוס, כדי לשמש כקצין צוות כללי הממונה על ספינת האוויר LZ 12 סכסן.
הגנרל הנאצי הרמן גרינג היה צאצא של משפחת צפלין.
בשנת 1853 התקבל הרוזן צפלין ללימודים במכון הטכנולוגי של שטוטגרט, ובשנת 1855 הפך לצוער בבית הספר הצבאי בלודביקסבורג, בה החל את הקריירה כקצין צבאי בצבא וירטמברג.
בשנת 1858 הועלה לדרגת לוטננט, ושוחרר זמנית ללימודי מדעים, הנדסה וכימיה בטיבינגן.
לימודיו נקטעו בשנת 1859 עקב הצטרפותה של פרוסיה למלחמת אוסטריה-סרדיניה בה שימש כמהנדס צבאי בעיר אולם.
בשנת 1863 יצא צפלין לחופשה כדי לשמש כמשקיף עבור הכוחות הצפוניים של ארמיית הפוטומק במלחמת האזרחים האמריקנית מול קונפדרציית המדינות של אמריקה, ומאוחר יותר לקח חלק במשלחת עם רוסים ואינדיאנים למקורות נהר המיסיסיפי וביצע את טיסתו הראשונה בכדור הפורח הצבאי של ג'ון שטיינר.
בשנת 1865 מונה כשליש צבאי של צ'ארלס הראשון מלך וירטמברג וכקצין במלחמת שבעת השבועות של 1866 וזכה בצלב אבירות של מסדר השירות המכובד של וירטמברג.
לחימתו במלחמת צרפת–פרוסיה בשנים 1870–1871 הפכה אותו למפורסם בגרמניה.
משנת 1882 ועד 1885 צפלין פיקד על חיל הפרשים ה-19 באולם, ולאחר מכן שימש כציר של וירטמברג בברלין.
בשנת 1890 פורסמה עליו ביקורת כמפקד, אשר הובילה לפרישתו מצבא וירטמברג, בדרגת גנרל לוטננט, הדרגה הגבוהה ביותר.
הופעתו הבולטת הראשונה של צפלין בזירה הציבורית הייתה במחנה הכדורים הפורחים של פרופסור תאדאוס ס.
לווי בעת "קרבות חצי האי" בווירג'יניה (הידועים בשם "המערכה הפנינסולרית") בשנת 1862, כחלק ממלחמת האזרחים האמריקנית.
הגישה לכדורים הפורחים במחנה זה הוגבלה לגורמים צבאיים בלבד ולכן לווי לא יכול היה לספק את סקרנותו של צפלין.
תחת זאת, הוא שלח אותו למחנה אחר לכדורים פורחים, שם היה ביכולתו של האווירונאוט הגרמני ג'ון שטיינר לסייע יותר לצפלין הצעיר.
בשנות השבעים של המאה ה-19 שב צפלין לאמריקה כדי לפגוש את פרופסור לווי המנוסה וללמוד ממנו על טיסה בכדור פורח.
החל משנת 1880 עסק צפלין ברעיון של כדורים פורחים מונחים.
כבר בשנת 1874 שירטט את המבנה הכללי, וכתב למלך וירטמברג על כך שגרמניה מפגרת אחר צרפת ורק ספינות אוויר גדולות יהפכו ישימות לשימוש צבאי.
בשנת 1899 הוא החל לבנות את ספינת האוויר הקשיחה הראשונה שלו בפרידריכסהאפן (אשר הייתה מבוססת על עיצוב מוקדם יותר של דויד שוורץ), שבה טס שלוש פעמים מעל אגם קונסטנץ.
טיסותיו הצליחו יותר ויותר ועוררו התלהבות ציבורית רבה, שאפשרה לו להמשיך בפיתוח כלי הטיס.
הגרסה השנייה של ספינת האוויר מומנה כולה מכספי הציבור אשר נאספו ממכירת כרטיסי הגרלת לוטו.
פריצת הדרך הכלכלית של המפעל באה רק לאחר שספינת האוויר צפלין LZ4 התרסקה ליד אכטרדינגן בשנת 1908. ההתרסקות עוררה את התעניינות הציבור בפיתוח ספינות האוויר.
במבצע לגיוס כספים לאחר האירוע נאספו למעלה משישה מיליון מארקים גרמניים, ובכסף מומנה הקמתה של חברת "Luftschiffbau Zeppelin GmbH" ונוסדה "קרן צפלין".
באותה שנה רכש צבא גרמניה את ספינת הצפלין LZ3 ושינה את שמה ל-Z1. החל משנת 1909 נכנסו הצפלינים לשימוש גם בתעופה האזרחית.
עד שנת 1914 הטיסה חברת DELAG הגרמנית כמעט 35,000 נוסעים בכ-1,500 טיסות ללא כל תקלה.
צפלין מת בשנת 1917, בטרם הסתיימה מלחמת העולם הראשונה.
בתום המלחמה נסגר מפעל צפלין בהתאם לתנאי הסכם ורסאי, והחברה זכתה לתחייה מחודשת בהנהגת יורשו הוגו אקנר.
נושאת מטוסים גרמנית מתקופת מלחמת העולם השנייה (אשר בנייתה לא הושלמה), נקראה על שמו "גראף צפלין", וכך גם ספינות האוויר LZ-127 ו-LZ-130 שטסו בשמי ארץ ישראל בשנים 1929 ו-1931.
פרדיננדו ברטוני (באיטלקית: Ferdinando Bertoni; 15 באוגוסט 1725 - 1 בדצמבר 1813) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי.
ברטוני נולד בסאלו והחל ללמוד מוזיקה בברשה, לא רחוק מעיר הולדתו.
בסביבות 1740 יצא לבולוניה, שם למד עד 1745 אצל תאורטיקאי המוזיקה הנודע ג'ובאני בטיסטה מרטיני.
מבולוניה עבר לוונציה ושם התמנה, בשנת 1752, לנגן עוגב ראשון בקתדרלת סן מרקו.
משנת 1755 עד 1777 היה מנצח מקהלה ב"אופספדאלה דאי מנדיקנטי", גם הוא בוונציה.
בתקופה שבין 1778 ל-1783 שהה בלונדון, שם חיבר אופרות לתיאטרון המלכותי.
בשנים אלה מילא את מקומו תלמידו, ג'ובאני בטיסטה גראציולי.
הוא שב לוונציה בשנת 1784 ובשנה שאחריה החליף את בלדאסארה גאלופי כמנצח המקהלה בסן מרקו, שם נשאר עד פרישתו ב-1808. הוא מת בדזנצאנו דל גארדה.
ברטוני, מלחין פורה של מוזיקה כנסייתית, חיבר גם 70 אופרות, שכולן, פרט ל"אורפיאו" (ונציה, תיאטרון סן בנדטו 1776), נשכחו מלב.
"אורפיאו" כתובה לאותו לברית מאת קלצאביגי של "אורפיאו ואורודיצ'ה" של גלוק, אשר הוצגה בבורגתיאטר בווינה ב-1762. ברטוני כתב אופרה זו במיוחד לידידו, זמר הקסטרטו גאטנו גואדאני, שביצע אותו תפקיד באופרה של גלוק.
ברטוני התעלם באופן כללי מחידושיו של גלוק וכתב את היצירה בסגנון הישן של אופרה סריה.
יצירותיו של ברטוני כוללות לפחות 200 יצירות קודש, בהן כ-50 אורטוריות, קנטטות, יצירות אינסטרומנטליות ומוזיקה קאמרית.
גנרל-פלדמרשל פרדיננד שרנר היה המפקד האחרון של צבא היבשה של גרמניה הנאצית (ה-OKH) במלחמת העולם השנייה.
ידוע באכזריותו הרבה כלפי פקודיו.
שרנר נולד ב-12 ביוני 1892 במינכן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1911 התגייס שרנר לצבא הגרמני הקיסרי, והתגייס לרגימנט המשמר הבווארי, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה בחזיתות השונות.
ב-29 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת לויטננט, ובאביב 1915 הועבר לרגימנט האלפיני הבווארי, שבו מונה ב-15 בספטמבר 1916 למפקד פלוגה.
באוקטובר 1917 השתתף בקרב קפורטו שבו הנחיל צבא אוסטרי - גרמני, תבוסה קשה לצבא האיטלקי שנאלץ לסגת 100 ק"מ עם אבדות כבדות בהרוגים ופצועים.
על השתתפותו בקרב זה קבל שרנר ב-5 בדצמבר 1917 את העיטור הגבוה ביותר בצבא הגרמני בעת ההיא - פור לה מריט, וב-15 במרץ 1918 הועלה לדרגת אובר לוטננט.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי הפור לה מריט, צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף שרנר לפרייקור, ולאחר מכן הצטרף לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי הדרכה ומטה.
ב-1 במרץ 1937 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-12 באוקטובר 1937 מונה למפקד הרגימנט ההררי ה-98. במהלך הגיוס לקראת מלחמת העולם השנייה הועלה שרנר ב-27 באוגוסט 1939 לדרגת אוברסט.
בפרוץ המלחמה היה שרנר מפקד הרגימנט ההררי ה-98, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין כחלק מקבוצת ארמיות דרום.
ב-1 ביוני 1940 מונה שרנר למפקד הדיוויזיה ההררית ה-6, ופיקד עליה במהלך המערכה על צרפת כעתודת הארמייה השביעית.
ב-1 באוגוסט 1940 הועלה שרנר לדרגת גנרל מיור, ובמהלך הקרב על יוון לחם עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-18 במסגרת הארמייה ה-12. ב-20 באפריל קיבל שרנר את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל על חלקו בפריצת "קו מטאקסס", שאותו לא הצליחו האיטלקים לחדור קודם לכן.
במהלך מבצע ברברוסה לחם שרנר עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מארמיית נורווגיה, שתקפה את הרוסים מכיוון פינלנד.
ב-15 בינואר 1942 מונה למפקד הקורפוס ההררי ה-19 שהיה חלק מארמיית נורווגיה שהפכה בהמשך לארמייה ההררית ה-20, והשתתף עמו בהתקפה הכושלת הגרמנית - פינית על מורמנסק.
ב-27 בינואר 1942 הועלה שרנר לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 ביוני 1942 הועלה לדרגת גנרל הכוחות ההרריים.
ב-15 בנובמבר 1943 מונה למפקד קורפוס הפאנצר ה-40, שהיה חלק מארמיית הפאנצר הראשונה ולאחר מכן חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום בחזית המזרחית, וב-17 בפברואר 1944 קיבל על פעולותיו בקרבות תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 במרץ 1944 הועלה שרנר לדרגת גנרל-אוברסט, וב-2 במרץ מונה למפקד הארמייה ה-17 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות A.
ב-31 במרץ מונה שרנר למפקד קבוצת ארמיות דרום אוקראינה, וב-23 ביולי מונה למפקד קבוצת ארמיות צפון שלחמה באזור הארצות הבלטיות.
ב-28 באוגוסט 1944 קיבל שרנר תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, על הצלחתו במניעת כיתור קבוצת ארמיות צפון.
לאחר מכן לחם שרנר עם קבוצת הארמיות בקורלנד, ועל הצלחתו בקרבות קיבל ב-1 בינואר 1945 תוספת יהלומים לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-17 בינואר 1944 מונה שרנר למפקד קבוצת ארמיות A שהפכה ב-25 בינואר לקבוצת ארמיות מרכז שלחמה נגד הצבא האדום בצ'כוסלובקיה ולאורך חלקו העליון של נהר האודר.
שרנר היה נאצי מושבע ומעריץ נלהב של היטלר.
הוא הנהיג בכוחותיו משמעת נוקשה.
סיסמתו הייתה "עוצמה באמצעות פחד".
הוא היה מרוצה רק כאשר פקודיו פחדו מן העונשים שיטיל עליהם יותר מאשר מהאויב.
חיילים שנמצאו מחוץ ליחידותיהם ללא מסמך כתוב, נידונו במקום למוות בתלייה.
גופותיהם נתלו על עמודי חשמל במקום בולט למען יראו וייראו ולגופותיהם הוצמדו כתובות כמו: "מי שנלחם עלול למות, מי שבוגד במולדתו חייב למות".
כמו שהיה שנוא על פקודיו, היה חביבם של היטלר וגבלס, וב-4 באפריל 1945 הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
הוא הצליח לשכנע את היטלר שהמתקפה של הרוסים מכוונת כלפי פראג ולא כלפי ברלין.
היטלר קבל את דעתו והורה להעביר שלוש דיוויזיות שריון מקבוצת ארמיות ויסלה שנועדו להגן על ברלין, לפיקודו של שרנר.
זו הייתה השגיאה החמורה ביותר של היטלר בשלב האחרון של המלחמה.
ב-25 באפריל 1945 הוזמן שרנר לבונקר של היטלר בברלין.
היטלר הטיל עליו לארגן את המבצר הלאומי (Alpenfestung) באזור הרי טירול.
זאת הייתה תוכנית יומרנית של הנאצים שהייתה יותר מיתוס ממעשי.
הוסבר לו כי אזור זה שהוא קשה לכיבוש, יבוצר ויאויש בטובי הלוחמים ומיועד להיות המבצר האחרון לא נגד בעלות הברית אלא נגד הבולשביזם.
אזור דומה היה אמור לקום על ידי קרל דניץ באזור תעלת קיל בצפון.
כאשר יהיה צורך להיכנע למערב יהיו אזורים אלה מבוצרים ונשלטים חזק ואייזנהאואר יתיר לראשי המטה הגרמנים להוסיף ולקיים בידיהם את הפיקוד עליהם.
כאשר ייווכחו בעלות הברית כי ברית המועצות משתלטת על מזרח אירופה הם יבקשו מהכוחות המאומנים האלה לעזור להם במלחמתם נגד הצבא האדום.
היטלר מינה בצוואתו את שרנר למחליפו כמפקד על הוורמאכט (ה-OKH) אך המינוי הזה היה חסר משמעות כי לא היה לו שום מטה לפקד עליו, מינוי זה נבע מחוסר הבנתו של היטלר את מצב המלחמה בחזית ועד כמה קרובה התבוסה הגרמנית ממה שחשב.
ב-8 במאי 1945 עזב שרנר את חייליו וטס לאזור טירול לארגן את "המבצר הלאומי".
פקודיו האשימו אותו כי נטש אותם באמצע הקרבות.
הם היו האחרונים שנכנעו לצבא האדום ב-11 במאי 1945.
שרנר נוכח כי כל התוכנית של "המבצר הלאומי" הייתה רק על הנייר וב-18 במאי 1945 הוא הסגיר את עצמו לאמריקאים.
שרנר הוסגר לברית המועצות שם נשפט על פשעי מלחמה ונדון ל-25 שנות מאסר.
באפריל 1952 קוצר מאסרו לשתים עשרה וחצי שנים.
בדצמבר 1954 הועבר לגרמניה המזרחית וב-1958 הורשה לעבור לגרמניה המערבית.
בגרמניה המערבית נאסר שוב באשמת הוצאות להורג בלתי חוקיות של חיילים שהואשמו בעריקה.
הוא נידון לארבע וחצי שנות מאסר.
שרנר שוחרר ב-1963 וחי באלמוניות במינכן עד למותו ב-2 ביולי 1973.
פרדיננד שצ'ביל היה היסטוריון אמריקאי.
ב-1889 סיים שצ'ביל לימודי תואר ראשון באוניברסיטת ייל וב-1892 השלים את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת פרייבורג בגרמניה.
הוא כיהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת שיקגו בשנים 1892–1924 ובשנים 1930–1937, ונחשב למומחה בהיסטוריה של מערב אירופה החל מראשית הרנסאנס וכלה בעת החדשה.
התמחותו העיקרית הייתה בהיסטוריה של פרוסיה, ערי המדינה באיטליה, האימפריה העות'מאנית ומדינות הבלקן.
ב-1924 פרש שצ'ביל מהוראה פעילה כדי להתמסר לכתיבה, אך כעבור שש שנים חזר ללמד עד לפרישתו לגמלאות.
גם לאחר פרישתו הוסיף שצ'ביל לחקור, לכתוב ולהרצות מעת לעת.
ב-1948, בשנתו השמונים, נסע ביחד עם קבוצת פרופסורים מאוניברסיטת שיקגו למסע הרצאות בעיר פרנקפורט.
שצ'ביל התמחה גם בכתיבת היסטוריוגרפיה וביוגרפיות, ובהן ביוגרפיה שכתב ב-1917 על גיסו, הפסל קרל ביטר.
שצ'ביל חיבר מאמרים, מחקרים וספרים שונים.
פרדיננדאה (באיטלקית: Ferdinandea) הוא אי געשי שנוצר על ידי התפרצות של הר הגעש אמפדוקלס ביולי 1831, 30 ק"מ דרומית לסיציליה.
האי שוכן בים התיכון בין סיציליה לתוניסיה, באזור של געשיות פעילה.
אף שכיום שקוע האי בתוך הים, התפרצויות גרמו לו לעלות מעל פני הים מספר פעמים בעבר, אך סחיפה גרמה לו לרדת אל מתחת לפני הים.
לאחר התפרצותו האחרונה ב-1831, נוצרה מחלוקת על הריבונות עליו (בין איטליה, צרפת והממלכה המאוחדת), מחלוקת שלא נפתרה עד שהאי נעלם מתחת לגלים שוב בתחילת 1832. האי הראה סימני פעילות בשנים 2000 ו-2002, אך נכון ל-2006 הוא נותר בעומק של 6 מטרים מתחת לפני הים.
הברון פרדיננד פאול וילהלם פרייהר פון ריכטהופן היה גאוגרף, שחקר בעיקר את המזרח הרחוק, מגלה ארצות ואיש מדע גרמני.
ריכטהופן טבע את המונח "דרך המשי", לנתיב הסחר העתיק מן המזרח הרחוק למערב דרך מרכז אסיה.
פרדיננד פון ריכטהופן נולד בבאד קרלסרוהה (Bad Carlsruhe) שבשלזיה הפרוסית (כיום פוקוי (Pokój) בדרום מערב פולין), ולמד רפואה בברסלאו (Breslau, כיום וורוצלב) ובברלין.
ריכטהופן סייר בצעירותו באלפים של טירול ובקרפטים בטרנסילבניה.
בשנת 1860 הוא הצטרף למשלחת אוילנבורג (Eulenburg), משלחת פרוסית אל המזרח הרחוק, שסיירה ביפן, סין, סיאם, ציילון, טאיוואן, ג'אווה, סלבס, הפיליפינים ובורמה.
רוב התיעוד על ממצאיו במסע זה, אשר הסתיים ב-1862, אבד.
שאיפתו של ריכטהופן לחקור את סין באופן מעמיק יותר, לא יכלה להתגשם באותה עת בשל מרד טאיפינג.
בשנים 1862 עד 1868 עבד ריכטהופן כגאולוג בארצות הברית וגילה שדות זהב בקליפורניה.
לאחר מכן הגשים את שאיפתו משכבר, וערך כמה מסעות לסין.
כמו כן, הוא סייר ביפן, בבורמה ובג'אווה.
במסעותיו לסין איתר, בין היתר, את ימת לופ נור.
בשנת 1875 ריכטהופן מונה לפרופסור לגאולוגיה באוניברסיטת בון, אם כי בשל מחקריו בסין, הוא החל למלא בפועל את תפקידו רק ב-1879. שנה קודם לכן, ב-1878, ריכטהופן זכה במדליית המייסדים היוקרתית מטעם החברה הגאוגרפית המלכותית.
ב-1883 הוא מונה לפרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטת לייפציג וב-1886 מונה לפרופסור לגאוגרפיה באוניברסיטת פרידריך-וילהלם (Friedrich-Wilhelms-Universität) בברלין (כיום אוניברסיטת הומבולדט), תפקיד אותו מילא עד מותו.
להרצאותיו נמשכו סטודנטים רבים, שבחלקם הפכו לגאוגרפים חשובים לאחר מכן.
הבולט שביניהם היה החוקר השוודי סוון הדין.
כן שימש ריכטהופן כנשיא החברה הגאוגרפית הגרמנית וייסד את המכון ההידרוגרפי בברלין.
ביטוי מפורסם שריכטהופן טבע הוא "דרך המשי" (Seidenstraße).
כן חידש את השימוש במושגים כורולוגיה וכורוגרפיה שמשמעותם חקר ותיאור, בהתאמה, של מכלול התופעות הגאוגרפיות באזורים קטנים.
ריכטהופן הלך לעולמו בברלין ב-1905. אחיינו היה מנפרד פון ריכטהופן, "הברון האדום", טייס מפורסם ושיאן הפלות מטוסים במלחמת העולם הראשונה.
על שמו של ריכטהופן נקרא בעבר רכס ההרים בצפון סין ששמו כיום רכס קיליאן.
כן נקרא על שמו "הר ריכטהופן", הפסגה הגבוהה ביותר ברכס הרי נוור סמר, חלק מהרי הרוקי, בפארק הלאומי הרי הרוקי וגובהו 3,946 מטר.
כמו כן נקרא על שמו מעבר ריכטהופן, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
פרדיננד פון קוואסט , היה גנרל גרמני, שפיקד על כוחות בחזית המערבית.
פון קוואסט נולד ב-18 באוקטובר 1850 לפרדיננד פון קוואסט שהיה שר התרבות הפרוסי ולמריה לבית פון דיאסט שהייתה בתו של הגנרל הפרוסי היינריך פון דיאסט, ברנדסלבן שהשתייכה לממלכת פרוסיה.
ב-1870 התגייס לצבא הפרוסי ולחם במלחמת צרפת–פרוסיה, וקיבל את עיטור צלב הברזל.
לאחר מכן מילא בצבא תפקידי פיקוד ומטה, בשנת 1910 מונה למפקד הדיוויזיה ה-36, ומעט לאחר מכן מונה למפקד הדיוויזיה ה-6, ובשנת 1913 מונה למפקד הקורפוס ה-9.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון קוואסט מפקד הקורפוס ה-9 שהיה חלק מהארמייה הראשונה ולחם בחזית המערבית, ונטל חלק בקרבות מונס, לה קאטו ובקרב על המארן.
ב-11 באוגוסט 1916 קיבל פון קוואסט את העיטור פור לה מריט על חלקו בלחימה בקרב על הסום, וב-24 בינואר 1917 מונה פון קוואסט למפקד קורפוס המשמר במקום קרל פון פלטנברג.
ב-9 בספטמבר 1917 מונה פון קוואסט למפקד הארמייה השישית במקום אוטו פון בלוב שעבר לפקד על הארמייה ה-14. ב-9 באפריל 1918 תקף פון קוואסט את הכוחות הבריטיים בפלנדריה בקרב איפר הרביעי כחלק ממתקפת האביב הגרמנית, ובתחילה זכה להצלחה מרובה, אך לבסוף נבלמו כוחותיו על ידי הבריטים.
ב-10 באפריל 1918 קיבל פון קוואסט תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט, וב-7 במאי קיבל את עיטור המסדר הצבאי של סנט היינריך ממלך סקסוניה.
באוגוסט 1918 הותקפה הארמייה שבפיקודו על ידי כוחות מדינות ההסכמה במסגרת מתקפת מאה הימים, ונאלצה לסגת מעמדותיה.
ב-18 בינואר 1919 לאחר שביתת הנשק, מונה פון קוואסט למפקד פיקוד הגבולות הצפוני.
ב-7 ביולי 1919 פרש משירות צבאי.
פון קוואסט נפטר בפוטסדם ב-27 במרץ 1939 והוא בן 88 שנים.
מסדר העיט האדום עם עלי אלון וכוכבים
המסדר הצבאי של סנט היינריך
גנרל פרדיננד שאל היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שאל נולד ב-7 בפברואר 1889 בפרייבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1908 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הדרגונים ה-22 (באדן ה-3 - הנסיך קרל), ולחם בשורותיו בפרוץ מלחמת העולם הראשונה.
ב-27 בינואר 1915 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-25 בנובמבר 1915 הועבר לדיוויזיה ה-115. ב-18 באפריל 1917 הועלה לדרגת ריטמייסטר, ובמרץ 1918 מונה למפקד גדוד ברגימנט המילואים ה-40, באוגוסט 1918 מונה למפקד הגדוד ה-3 ברגימנט הרגלים ה-463, הוא היה ובתחילת אוקטובר 1918 נפצע במהלך הקרבות בחזית המערבית.
לאחר המלחמה נשאר שאל ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1925 מונה שאל למפקד פלוגה 3 ברגימנט הפרשים ה-15 (הפרוסי), וב-1 בנובמבר 1928 הועלה לדרגת מיור.
ב-1 באפריל 1929 מונה לקצין מטה במשרד המלחמה, וב-1 באוקטובר 1931 מונה לקצין אג"ם באגף כוח אדם של הרייכסווהר.
ב-1 באפריל 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוגוסט 1934 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1934 מונה למפקד רגימנט הפרשים ה-16, וב-15 באוקטובר 1935 מונה למפקד חטיבת הפאנצר ה-1. ב-1 בינואר 1938 הועלה שאל לדרגת גנרל מיור, ב-1 באפריל 1939 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-1 באוגוסט 1939 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-10.
עם פרוץ המלחמה היה שאל מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-10 שהייתה בעתודת קבוצת ארמיות צפון, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין.
במהלך המערכה על צרפת לחם שאל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-19 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט והשתתף במצור המוצלח על קאלה, ובשלב השני לחם כחלק מהקורפוס הממונע ה-14 במסגרת הארמייה הרביעית, ועל פעולותיו בקרבות קיבל שאל ב-13 ביולי 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
במהלך מבצע ברברוסה לחם שאל עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-46 במסגרת ארמיית הפאנצר השנייה, וב-1 בספטמבר 1941 מונה למפקד הקורפוס ה-34, שהיה חלק מהארמייה השישית במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ב-13 בספטמבר 1941 מונה שאל למפקד הקורפוס הממונע ה-56 שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון, ולאחר מכן פיקד עליו במהלך הקרב על מוסקבה כחלק מארמיית הפאנצר השלישית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, וב-1 באוקטובר 1941 הועלה שאל לדרגת גנרל חיל השריון.
ב-21 בינואר 1942 הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה התשיעית, וב-1 במרץ 1942 הוסב הקורפוס ה-56 לקורפוס פאנצר.
ב-8 במרץ 1942 קיבל שאל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-2 במאי הועבר הקורפוס תחת פיקוד הארמייה הרביעית.
ב-15 ביולי 1943 הועבר הקורפוס שוב תחת פיקוד הארמייה התשיעית, וב-1 באוגוסט פרש שאל מתפקידו.
ב-1 בספטמבר 1943 מונה שאל למפקד המחוז הצבאי של בוהמיה ומוראביה.
ב-20 ביולי 1944 לאחר ניסיון החיסול של היטלר ביצע שאל את פקודות "מבצע ולקיריה", ובשל כך נעצר למחרת על ידי קרל הרמן פרנק בפקודת הימלר.
שאל נכלא בבית כלא באוסטריה, אך לא הוצא להורג, וב-28 באפריל 1945 נפל בשבי צבא ארצות הברית.
שאל שוחרר מהשבי כבר באוגוסט 1945. לאחר שחרורו התגורר שאל בבאדן-באדן עד למותו ב-9 באוקטובר 1962.
פרדיננד אוגוסט פרידריך פון סמרן-פרנקנג היה בריגדפיהרר באס אס, פושע מלחמה שאחראי בין השאר על שליחת כרבע מיליון יהודים למחנה ההשמדה טרבלינקה, הודח מפיקוד על הכוחות הגרמניים בתחילת מרד גטו ורשה עקב כישלונו ההתחלתי בחיסול הגטו וחוסל על ידי פרטיזנים יוגוסלביים מאוחר יותר.
סמרן-פרנקנג נולד בעיר גריסקירכן (Grieskirchen), שב, כבנו של שופט מקומי.
הוא התגייס לצבא האוסטרו הונגרי בשנת 1915, ולחם במלחמת העולם הראשונה בחזית האיטלקית.
הוא נפל בשבי האיטלקי בנובמבר 1918, ושוחרר רק בספטמבר 1920. עם שחרורו עזב את הצבא, והשלים בשנת 1922 תואר דוקטור למשפטים.
הוא שימש כעורך דין הוא נישא ונולד לו בן.
בדצמבר 1932 הצטרף לאס אס, והיה חבר במפלגה הנאצית האוסטרית.
הוא הואשם בפעילות חתרנית והושלך לכלא, אולם שוחרר בשנת 1938 בעקבות סיפוח אוסטריה בידי גרמניה הנאצית ("האנשלוס").
הוא הועלה לדרגת אוברפיהרר (מקביל לאלוף-משנה בצה"ל), וביולי 1942 מונה כמושל גטו ורשה.
עוד באותו חודש הופקד על הפעלת "האקציה הגדולה", נגד יהודי הגטו.
במהלך חודשיים, בין 254,000 ל-265,000 אסירי הגטו, גברים נשים וטף, נשלחו למחנה ההשמדה טרבלינקה, שבו חוסלו מעל ל-300,000 בני אדם.
הגירושים והרציחות שבוצעו בימי "האקציה הגדולה".
ב-9 בינואר הגיע היינריך הימלר בעצמו לגטו, והצהיר שבא לבדוק האם הגטו הושמד עד הסוף.
כאשר שמע שעדיין נותרו בגטו עוד 40,000 יהודים, טען שהמספר גבוה מדי, והורה לפרנקנג לשלוח למחנות ההשמדה עוד 8,000, ולשלוח עוד 16,000 לעבודות כפייה.
עוד לפני כן התפתח סכסוך בינו לבין הימלר, שתיאר אותו כ-"איש חיל הפרשים, נחמד ואדיב, אך בשום אופן לא מתאים לתפקידו".
עתה עמד בפניו מבחן, והימלר שלח אחד מאנשיו לוודא שפרנקנג מבצע את הפקודות במלואן.
מועד חיסול הגטו נקבע ל-19 באפריל, פרנקנג והימלר רצו להעניק את חיסול הגטו כמתנת יום הולדת להיטלר, שיום הולדתו חל ב-20 באפריל.
ב-18 באפריל זימן פרנקנג את קציניו, ופרש בפניהם את תוכניתו לחיסול הגטו.
במהלך הישיבה התפרץ לחדר יירגן שטרופ, חביבו של הימלר ויריבו של פרנקנג.
נוכחותו הביכה את פרנקנג, אולם שטרופ קיבל את הצעותיו.
אולם להפתעת הגרמנים, כאשר ב-19 באפריל נכנסו כוחותיו של פרנקנג לגטו, פתחו היהודים במרד גטו ורשה.
ככל הנראה פרנקנג ידע עוד לפני כן שהיהודים מתכננים מרד, אולם התבייש להודות בכך בפני הממונים עליו.
פרנקנג הטיל למערכה טנק ושתי שריוניות, אולם היהודים ארבו לטנק, הטילו בו בקבוק מולוטוב שהעלה אותו בלהבות וגם השריוניות נפגעו.
בעקבות זאת הורה פרנקנג לסגת.
עוד באותו היום נכנס פרנקנג למשרדו של שטרופ, והודיע לו שלדעתו המצב אבוד.
הוא התכוון לבקש הפצצה אווירית מקרקוב, אולם שטרופ ביקש להמתין מעט.
לאחר זמן מה התקשר פרידריך-וילהלם קריגר, וקיבל דיווח משטרופ, קריגר זעם וכינה את פרנקנג "האידיוט הטרולי המטומטם הזה".
קריגר דרש שכל החיילים הגרמנים יחזרו לקרב תוך שעתיים, ותבע שפרנקנג יודח מתפקידו ויוחלף בשטרופ.
פרנקנג הועמד למשפט צבאי בעוון "הגנה על יהודים", אולם זוכה.
באפריל 1943, מונה למפקד המשטרה בעיר אוסייק שבקרואטיה.
ביולי 1944 הועלה לדרגת בריגדפיהרר (מקביל לתת-אלוף בצה"ל).
בספטמבר של אותה שנה נקלע פון סמרן-פרנקנג למארב שהטמינו לו פרטיזנים יוגוסלביים באזור באניה לוקה ונהרג.
הוא נקבר בבית הקברות המקומי באוסייק.
פרדיננד קונשצ'אק (בקרואטית: Ferdinand Konščak, בספרדית: Fernando Consag; 2 בדצמבר 1703 – 10 בספטמבר 1759) היה מיסיונר ישועי, מגלה ארצות וקרטוגרף קרואטי.
קונשצ'אק נולד בוואראז'דין שבקרואטיה, ולמד בבית הספר היסודי ותיכון בעיר.
בגיל שש עשרה סיים את לימודיו והתקבל כפרח כמורה למסדר הישועים בטרנצ'ין שבסלובקיה, שם שהה שנתיים.
הוא נשלח אז ללאובן שבשטיריה על מנת ללמוד לימודים קלאסיים, תורת הסגנון ורטוריקה.
בהמשך למד פילוסופיה בגראץ, ובשנים 1726-1725 הרצה על יסודות הדקדוק באקדמיה הישועית בזאגרב שבקרואטיה.
בשנים 1727-1726 לימד לימודים קלאסיים בתיכון בבודה בהונגריה.
ב-1728 פרסם אסופת שירים שכותרתה Nagadia versibus latinus, השמורה בבודפשט.
בין 1727 ל-1729 למד תאולוגיה באוניברסיטת גראץ.
ב-1729 הפליג קונשצ'אק מקדיס בספרד לאמריקה הצפונית שם פעל כמיסיונר בחצי האי באחה קליפורניה שהיה שייך אז למלכות המשנה של ספרד החדשה (כיום חלק ממקסיקו), מ-1732 ועד מותו ב-1759. מרכז פעילותו היה במיסיון בסן אינגנסיו (כיום במדינת באחה קליפורניה הדרומית).
מ-1748 הוא פעל כאב המיסיון, ומאוחר יותר ב-1758, כמפקח על כל המיסיונים בחצי האי קליפורניה.
קונשצ'אק דיבר בכמה ניבים של קוצ'ימי (הילידים של באחה קליפורניה).
הוא ניהל ופיקח על בניית מיסיונים חדשים, מובילי מים, סוללות, תעלות ניקוז, ומכרות הכסף הראשונים.
קונשצ'אק פיקד על שלוש משלחות (ב-1746, 1751 ו-1753), כשהוא חוקר בצורה שיטתית חלקים בלתי מוכרים בחצי האי.
ביוני וביולי 1746 הוא הפליג לקצה מפרץ קליפורניה במטרה לחקור את השאלה הנתונה במחלוקת האם באחה קליפורניה היא אי או חצי אי.
באותה תקופה הייתה עדיין שכיחה תפיסה מוטעית שעל פיה נקרא חצי האי באחה קליפורניה בשם האי קליפורניה.
אף על פי שעקב בקפדנות אחרי קו החוף והגיע לנהר קולורדו, המשיך הנושא להיות שנוי במחלוקת במשך שלושה עשורים נוספים.
מסע המחקר השני שלו היה חציה של חצי האי עד חוף האוקיינוס השקט.
במסע השלישי הוא נע לאורך החוף המערבי של חצי האי, עד קו הרוחב 30 בסמוך לבאהיה סן לואיס גונסגה (Bahía San Luis Gonzaga).
במהלך מסעותיו רשם קונשצ'אק מידע על הטופוגרפיה, המשאבים הטבעיים והילידים שלא היו מוכרים אז.
על בסיס המידע שהשיג הכין קונשצ'אק מפה מדויקת של באחה קליפורניה (1748) ומפה של מפרץ קליפורניה (סביב 1750).
המפות שצייר של האזורים אותם חקר היו פופולריים בזמנם והועתקו ונעשה בהן שימוש פעמים רבות.
דני דידרו וז'אן לה רון ד'אלמבר השתמשו בחלקם בכתיבת האנציקלופדיה הגדולה, שבו שמו מצוטט כ"P.
אלכסנדר פון הומבולדט השתמש במפות בספרו Carte generale...
גם בספרו "מפת אמריקה" (Map of America), שיצא לאור בלונדון ב-1805 השתמש ארוסמית במפות של קונשצ'אק.
יומניו הודפסו בימי חייו על ידי מיגל ונגס (Miguel Venegas), ואחרי מותו תורגמו יומניו לשפות רבות.
עותק של כתב היד שלו מ-1761 מצוי במוזיאון הבריטי.
עותקים של כתב היד של Carta del P.
שמו של קונשצ'אק נקשר גם לשני דיווחים אנונימיים של באחה קליפורניה, הראשון: Descripción compendiosa de lo descubierto y conocido de la California והשני Adiciones, השלמות לדיווח הראשון.
הומר אשמן (Homer Aschmann) ב-1966 ודמיר זוריץ' (Damir Zorić) בשנת 2000 העלו השערה שקונשצ'אק היה המחבר של הדיווח השני, בעוד שמיגל לאון-פורטייה (Miguel León-Portilla) העלה השערה ב-1988 שהוא כתב את הראשון.
אי סלעי קטן סמוך לסן פיליפה (San Felipe) בצפון מפרץ קליפורניה קרוי "רוקה קונסאג" (Roca Consag – בספרדית "סלע קונשצ'אק").
קונשצ'אק גילה מעיינות רבים ולכן יש חנויות ומוסדות אחרים בקליפורניה הנושאים את שמו כדוגמת חנות המשקאות האלכוהוליים "Licores Konsag", ו-"Konsaqua" (מים מטוהרים).
פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י (באיטלקית: Ferdinando I de' Medici; 30 ביולי 1549 - 3 בפברואר 1609) היה הדוכס הגדול של טוסקנה מה-19 באוקטובר 1587 ועד מותו.
פרדיננדו, יליד פירנצה, היה בנם החמישי של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ואשתו לאונור דה טולדו (Eleonora di Toledo; (1522 – 1562), בתו של דון פדרו אלוורז, שליט נאפולי.
על אף תארו כחשמן, לא כיהן פרדיננדו מעולם ככומר בפועל.
עם מות אחיו פרנצ'קסקו ללא יורשים, נקרא פרדיננדו, בגיל 38, לשוב לפירנצה ולרשת אותו כדוכס הגדול.
בניגוד לאחיו, שלא היה פעיל מבחינה שלטונית, והותיר במידה רבה את שלטון בדוכסות לידי והמנגנון הפקידותי היציב שהקים אביו, ביקש פרדיננדו לשלוט בפועל ולקדם מיזמים רבים לרווחת תושבי הדוכסות ולפיאור שמה ושמו של בית מדיצ'י, שבתקופתו הקים סניפים של הבנק המשפחתי ברחבי אירופה.
בין היתר הורה פרדיננדו על ייבוש ביצות, נטיעת עצי תות לאורך הדרכים עבור תעשיית המשי, סלילת דרכים ופיתוח הנמל בליבורנו.
פרדיננדו כרת בריתות עם מדינות שכנות על ידי נישואיו לכריסטינה מלורן, בתו של דוכס לורן והשאת אחותו, מארי דה מדיצ'י לאנרי הרביעי, מלך צרפת.
ב-1608 תמך פרדיננדו במשלחת לחופי גיאנה הצרפתית של ימינו, בשם "משלחת ת'ורנטון", שאף ניסתה להקים באזור מושבה טוסקנית, אך מותו הפתאומי עצר את הניסיון.
קוזימו השני (1590–1621), בנו ויורשו, הושא למריה מגדלנה, ארכידוכסית אוסטריה מבית הבסבורג
קתרינה, מושלת סיינה (1593–1629), נישאה לפרדיננדו גונזאגה, דוכס מנטובה
קרלו (1595–1666), הועלה לדרגת חשמן על ידי פאולוס החמישי ב-1615, מת ברווקותו
מריה מגדלנה (1600–1633), הייתה נכה ומתה ברווקותה
קלאודיה, עוצרת אוסטריה, התחתנה עם פדריקו דלה רוברה, דוכס אורבינו ולאחריו עם לאופולד החמישי, ארכידוכס אוסטריה
פרדיננד פיליפ, דוכס אורליאן היה בנו הבכור של לואי פיליפ, מלך הצרפתים, ואביו של הטוען לכתר מבית אורליאן - הנסיך פיליפ, רוזן פריז.
פיליפ נולד ב-3 בספטמבר 1810 בפאלרמו, לשם ברחו הוריו בעקבות המהפכה הצרפתית, ללואי פיליפ השלישי, דוכס אורליאן ולמריה אמליה מנאפולי וסיציליה, בתם של פרננדו השלישי, מלך סיציליה ומריה קרולינה מאוסטריה.
בשנת 1814 ביקר פרדיננד פיליפ עם הוריו לראשונה בצרפת, במהלך הרסטורציה, ובשנת 1817 השתקעה המשפחה סופית בצרפת.
פרדיננד פיליפ התחנך בבית ספר עממי, ובשנת 1819 הצטרף לצבא הצרפתי, שם שירת ברגימנט ההוסרים ה-1, ובשנת 1824 קיבל דרגת קולונל.
במהלך מהפכת יולי 1830 פיקד פרדיננד פיליפ על חיל המצב בז'ואיני, והוביל אותו במהירות לפריז, על מנת לסייע למרד.
ב-9 באוגוסט הוכתר אביו כלואי פיליפ, מלך הצרפתים, ופרדיננד פיליפ קיבל את התואר "דוכס אורליאן".
בשנת 1831 נשלחו פרדיננד פיליפ ואחיו לואי, דוכס נמור לבלגיה, תחת פיקודו של מרשל אטיין מוריס ז'ראר.
בנובמבר 1831 נשלח פרדיננד פיליפ יחד עם מרשל ניקולא סולט לדכא את מרידות קאנוט, אותם דיכאו במהירות וללא שפיכות דמים.
בשנת 1832 נשלח פרדיננד פיליפ בראש חטיבה לסייע למורדים הבלגים, ונחל הצלחה במשימתו.
בשנת 1835 התלווה פרדיננד פיליפ למרשל ברטראן קלאוסה לאלג'יריה, להילחם נגד עבד אל-קאדר אל-ג'זאירי, ואף נפצע בקרב חברה.
לאחר מכן השתתף פרדיננד פיליפ בכיבוש הערים מסקארה ותלמסאן, ולאחר מכן חזר לפריז.
בשנים 1839 ו-1840 הגיע פרדיננד פיליפ שוב לאלג'יריה, וטיפל שם בניהול הממשל הצרפתי.
פרדיננד פיליפ היה מיועד להתחתן עם לואיז מארי תרז, נסיכת ארטואה, אולם לאחר מהפכת יולי 1830 ביטלה משפחתה את ההתקשרות ביניהם.
בשנת 1835 נעשה ניסיון לשדכו עם מריה תרזה מאוסטריה, בתו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, אולם ניסיון זה לא צלח, עקב התנגדותם של מטרניך וסופי, נסיכת בוואריה - אמו של פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה.
לאחר מכן הוצעו לו ז'נואריה, נסיכת ברזיל, בתו של פדרו הראשון, קיסר ברזיל, ואיזבלה, נסיכת ספרד, בתו של פרנסיסקו דה פאולה, אחיו של פרננדו השביעי, מלך ספרד, אולם שתיהן נדחו על ידו.
בהמשך אף הוצעו לו נסיכות פרוטסטנטיות, ביניהם לואיזה, נסיכת הסן-קאסל, מריה מסקסוניה-אלטנבורג וויקטוריה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה, אך עם אף אחת מהם לא השתדך לבסוף.
בסופו של דבר התחתן פרדיננד פיליפ ב-30 במאי 1837 עם הלנה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וקרולינה לואיזה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנה היו לו שני ילדים.
פרדיננד פיליפ אהב מאוד מדע, ספרות ואמנות, ואף השקיע ממון רב בקניית חפצי אמנות ועתיקות.
ב-13 ביולי 1842 יצא פרדיננד פיליפ בכרכרה פתוחה, לסקור את חיילי הצבא באזור המארן.
באמצע הדרך התהפכה המרכבה מסיבה בלתי ידועה, ופרדיננד פיליפ נחבט קשות בגולגולתו, וכעבור כמה שעות מת.
ב-30 במאי 1837 התחתן פרדיננד פיליפ עם הלנה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתם של פרידריך לודוויג, נסיך הכתר של מקלנבורג-שוורין וקרולינה לואיזה, נסיכת סקסוניה-ויימאר-אייזנך, ממנה היו לו שני ילדים:
פרדיננדו הראשון נולד בממלכת אראגון ב-2 ביוני 1423, והיה בנם של אלפונסו החמישי, מלך אראגון ופילגשו גירלדונה קרלינו.
על מנת לחזק את כוחו של פרדיננדו, השיא אותו אביו אלפונסו בשנת 1444 לאיזבל מקלרמון, בתם של טריסטאן דה קלרמון וקתרינה מטרנטו, רוזנת קופרטינו, שהייתה בעלת טענות ירושה לדרום איטליה, ואף בעלת טענה על ממלכת נאפולי.
בשנת 1458 מת אביו אלפונסו הראשון, מלך נאפולי, ופרדיננדו עלה לשלטון במקומו בממלכת נאפולי.
האפיפיור קליקסטוס השלישי לא הכיר בזכותו של פרדיננדו, והכריז על הממלכה כנחלת הכנסייה.
אולם קליקטוס השלישי מת תוך זמן קצר, ויורשו פיוס השני הכיר בזכותו של פרדיננדו לכתר.
בשנת 1459 פרץ מרד כנגד שלטונו של פרדיננדו, והאצולה הציעה את הכתר לז'אן השני, דוכס לורן, בנו של רנה מאנז'ו.
ז'אן הצליח לכבוש כמה עיירות בקמפאניה, ואף הביס את צבאו של פרדיננדו, אולם לא מיהר לכבוש את נאפולי.
בשנת 1462 הביסו כוחותיהם של פרדיננדו ודודו חואן השני, מלך אראגון את הצי של ז'אן, ובשנת 1465 הובס ז'אן סופית ופרדיננדו חזר לשלוט בנאפולי.
בשנת 1465 מתה אשתו הראשונה איזבל מקלרמון, ובשנת 1476 התחתן פרדיננדו עם בת דודתו חואנה מאראגון, מלכת נאפולי, בתם של חואן השני, מלך אראגון וחואנה אנריקס.
בשנת 1478 לחם פרדיננדו יחד עם האפיפיור סיקסטוס הרביעי נגד לורנצו דה מדיצ'י, אולם לבסוף הגיע דה מדיצ'י לנאפולי, וכרת ברית עם פרדיננדו.
בשנת 1480 כבשו כוחות האימפריה העות'מאנית בראשות מהמט השני את אוטרנטו, וטבחו את רוב תושביה, אולם שנה לאחר מכן כבש בנו של פרדיננדו - אלפונסו, דוכס קלבריה את העיר מחדש.
בשנת 1482 נטש פרדיננדו את בריתו עם האפיפיור, ולחם לצד פרארה ומילאנו נגד האפיפיור והרפובליקה של ונציה.
בשנת 1485 מרדה האצולה הנאפוליטנית בפרדיננדו, אולם המרד דוכא על ידו, ועל אף שהבטיח חנינה כללית לכל האצילים, הוציא אותם להורג לאחר כניעתם.
בדצמבר 1491 ביקר פרדיננדו קבוצת צליינים שהונהגה על ידי וילהלם הראשון, רוזן הסן, בשובם מארץ הקודש.
בשנת 1493 החל שארל השמיני, מלך צרפת להכין את פלישתו לאיטליה לצורך כיבוש ממלכת נאפולי, בעידודו של לודוביקו ספורצה.
פרדיננדו ניסה להזהיר את הנסיכים האיטלקיים ואת האפיפיור אלכסנדר השישי, באסון הנורא שיקרה אם שארל השמיני יפלוש לאיטליה, אולם לא הצליח לשכנעם.
ב-25 בינואר 1494 מת פרדיננדו מותש מרוב חרדה, ובנו אלפונסו השני, מלך נאפולי עלה לשלטון במקומו, אולם עד מהרה הודח אלפונסו על ידי שארל השמיני שכבש את הממלכה.
בשנת 1444 התחתן פרדיננדו עם איזבל מקלרמון, בתם של טריסטאן דה קלרמון וקתרינה מטרנטו, רוזנת קופרטינו, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
אלאונורה מנאפולי, דוכסית פרארה (1450–1493), התחתנה עם ארקולה הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה
ביאטריצ'ה מנאפולי (1457–1508), התחתנה עם מתיאש הראשון, מלך הונגריה, ולאחריו עם ולדיסלב השני, מלך הונגריה ובוהמיה
בשנת 1476 התחתן פרדיננדו עם חואנה מאראגון, מלכת נאפולי, בתם של חואן השני, מלך אראגון וחואנה אנריקס, ממנה נולדו לו שני ילדים:
ג'ובאנה מנאפולי (1478–1518), התחתנה עם פרדיננדו השני, מלך נאפולי
פרדיננדו השני נולד בנאפולי בירת ממלכת נאפולי, ב-26 באוגוסט 1469, והיה בנם של אלפונסו השני, מלך נאפולי ואיפוליטה מריה ספורצה, בתם של פרנצ'סקו ספורצה, דוכס מילאנו וביאנקה מריה ויסקונטי.
ב-23 בינואר 1495 ויתר אביו אלפונסו השני, מלך נאפולי על כסאו, ופרדיננדו עלה לשלטון במקומו.
עד מהרה נכבשה הממלכה על ידי כוחותיו של שארל השמיני, מלך צרפת, ופרדיננדו נסוג לטירת דל'אובו.
מכיוון שמפקד הטירה שהגיע להסכם עם הצרפתים התנגד לכניסת פרדיננדו לטירה, הרג אותו פרדיננדו והטיל את גופתו לים.
לאחר מכן חצה פרדיננדו את מצרי מסינה לסיציליה, והצטרף לצבאו של פרננדו השני, מלך אראגון וסיציליה.
עד מהרה התגבשה קואליציה נגד צרפת, שכללה את מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, האפיפיור אלכסנדר השישי, הרפובליקה של ונציה, דוכסות מילאנו וספרד.
עד מהרה נסוגו הכוחות הצרפתיים, וב-7 ביולי 1496 חזר פרדיננדו לנאפולי, והתקבל על ידי תושבי העיר בהתלהבות מרובה.
בעזרת הגנרל הספרדי הגדול גונזלו פרננדז דה קורדובה, הצליח פרדיננדו לטהר את הממלכה לחלוטין מהכוחות הצרפתיים, זמן קצר לפני מותו.
באוגוסט 1496 התחתן פרדיננדו עם דודתו למחצה – ג'ובאנה מנאפולי, בתם של פרדיננדו הראשון, מלך נאפולי וחואנה מאראגון, מלכת נאפולי, ולאחר החתונה יצא עמה לעיר סומה וזוביאנה.
בהגיע הזוג המלכותי לסומה וזוביאנה נפגע פרדיננדו ממחלה, וב-7 בספטמבר 1496 מת ודודו פדריקו, מלך נאפולי עלה לשלטון במקומו.
פרדיננד קוסאק היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם הראשונה.
קוסאק נולד ב-23 במרץ 1856 בעיר בורגשטיין שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
בשנת 1877 הוא התגייס ליחידות המילואים של הצבא האוסטרו-הונגרי.
ב-1881 הוא הועבר ליחידת הנדסה בלמברג ושרת שם עד 1884. בינואר 1883 הועלה לדרגת לוטננט.
ב-1886 מונה לשליש גדודי, וב-1887 הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
ב-1890 הועבר למשרד התכנון הצבאי וב-1892 השתתף בבניין המבצר ביוזפשטט.
ב-1893 הועלה לדרגת האופטמן ומונה למפקח הצבאי של מחוז קרקוב והחזיק בתפקיד במשך שנה אחת.
ב-1894 מונה למורה באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט.
ב-1898 מונה למפקח על הביצורים במחוז פשמישל, וב-1899 הועלה לדרגת מיור.
ב-1900 מונה למורה בבית הספר לקצינים של הקורפוס השלישי, וב-1903 קודם לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-91. ב-1904 מונה להיות מנהל התכנון בקרקוב, וב-1906 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1908 הוא מונה למפקד המצודה בסרייבו, וב-1901 מונה למפקח על בניין המבצרים באזור.
ב-1911 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור ומונה למפקד הבריגדה ה-50.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, מונה קוסאק למפקד הדיוויזיה ה-27. הדיוויזיה שלו נכללה כחלק מהקורפוס השישי אשר היה חלק מהארמייה הרביעית.
הוא השתתף בקרב גליציה, ובכלל זה בקרב קומרוב וקרב רווה.
בדצמבר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת לוטננט פלדמרשל.
במהלך שנת 1915 הוא השתתף במתקפת הקרפטים, מתקפת גורליצה-טרנוב והנסיגה הגדולה.
בהמשך הועברה הדיוויזיה שלו תחת הארמייה השנייה, אשר במסגרתה לחמה בהדיפת מתקפת ברוסילוב ב-1916, ומתקפת קרנסקי ב-1917. במאי 1918 קודם לדרגת גנרל חיל הרגלים ומונה למפקד הקורפוס הראשון.
הקורפוס שלו לחם בחזית האיטלקית כחלק מהארמייה ה-11. הוא לחם בקרב הנהר פיאווה וקרב ויטוריו ונטו.
קוסאק פרש מהצבא עם סיום המלחמה, ונפטר בעיר גראץ ב-29 במאי 1932 בגיל 76.
פרדיננדו, דוכס פארמה (באיטלקית: Ferdinando di Borbone; 20 בינואר 1751 - 9 באוקטובר 1802), דוכס פארמה בין השנים 1765–1802.
פרדיננדו נולד בפארמה ב-20 בינואר 1751, לפליפה, דוכס פארמה, ולואיז אליזבת, נסיכת צרפת, בתם של לואי החמישה עשר, מלך צרפת ומריה לשצ'ינסקה.
בצעירותו היה פרדיננדו מועמד להתחתן עם מריה ביאטריצ'ה ד'אסטה, דוכסית מאסה, בתו של ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה, אולם ההצעה לא יצאה אל הפועל, משום שהיא התארסה בגיל צעיר ללאופולד, ארכידוכס אוסטריה, ולבסוף התחתנה עם אחיו הצעיר הארכידוכס פרדיננד, דוכס ברייזגאו.
בשנת 1765 מת במפתיע אביו פליפה, דוכס פארמה, ופרדיננדו עלה לשלטון במקומו.
ב-27 ביוני 1769 התחתן פרדיננדו על ידי שליח עם מריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם השמינית של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה, וב-19 ביולי נחגג טקס הנישואים בפארמה.
בשנת 1769 התחתן פרדיננדו עם מריה אמליה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה, ממנה היו לו 9 ילדים:
פרדיננד קרל ויקטור, ארכידוכס אוסטריה-אסטה (20 ביולי 1821 – 15 בדצמבר 1849), היה בנו של פרנץ הרביעי, דוכס מודנה, ואביה של מריה תרזה, מלכת בוואריה.
פרדיננד קרל ויקטור נולד ב-20 ביולי 1821 במודנה, לפרנץ הרביעי, דוכס מודנה ולמריה ביאטריצ'ה, נסיכת סבויה בתם של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה.
בצעירותו התגייס פרדיננד קרל ויקטור לצבא האוסטרי, והשתתף במסעות הצבאיים בהונגריה ובאיטליה, ולבסוף אף הועלה לדרגת פלדמרשל-לוטננט.
ב-4 באוקטובר 1847 התחתן פרדיננד קרל ויקטור עם בת דודתו מדרגה שנייה אליזבת פרנציסקה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של הארכידוכס יוזף, פלטין הונגריה ומריה דורותיאה, דוכסית וירטמברג.
בשנת 1849 נולדה בתם היחידה מריה תרזה מאוסטריה-אסטה, וב-15 בדצמבר אותה שנה מת פרדיננד קרל ויקטור מטיפוס.
בשנת 1854 התחתנה אלמנתו שוב עם קרל פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה, בנו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן.
בשנת 1868 התחתנה בתו עם לודוויג, נסיך בוואריה, ובשנת 1913 הוכתרה למלכת בוואריה.
הרב שרגא פיש 'פרדיננד' רוזנטל (Ferdinand Rosenthal, 10 בנובמבר 1839 קאפושוואר – 5 במרץ 1921 ברסלאו) היה רבה האורתודוקסי של ברסלאו (ורוצלב בשמה המודרני).
נולד בקאפושוואר שבהונגריה למשפחת רבנים, בנם של וולף ורלה רוזנטל.
למד בישיבות שונות אצל המהר"ם שיק ואברהם שמואל בנימין סופר ובאוניברסיטאות לייפציג וברלין והשלים תואר דוקטור בתחום ההיסטוריה של עם ישראל.
נישא לקתרינה, בתו של הרמן הירש אוסטרליץ מווינה.
בשנת 1867 התמנה לרב בבוטן (ביטום בפולין המודרנית) שבשלזיה.
בתקופת רבנותו בבוטן נפטרה אשתו, בגיל 31. בשנת 1887 התמנה לרבה של ברסלאו וכיהן בתפקידו עד מותו, בשנת 1921.
חתנו היה שמואל צבי מרגליות.
ספר המכבים הראשון, לייפציג, 1867
גזירות הקיסר וה-"senatus consultum" ב"יוספוס פלביוס", ברסלאו, 1879
ארבעה ספרים אפוקריפיים מתקופתו ובית מדרשו של רבי עקיבא, לייפציג, 1885
מהדורה של ספר הישר, מאת רבנו תם
פרדיננד קרל יוזף, ארכידוכס אוסטריה-אסטה , היה ארכידוכס אוסטרי מבית הבסבורג, וגנרל בצבא האוסטרי במהלך המלחמות הנפוליאוניות.