tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברגר זכתה בסך הכל ב-12 מדליות (כולל לוותיקים) במכביות השונות: 5 מדליות זהב, 3 כסף ו-4 ארד, כאשר גם לאחר פרישתה היא שיחקה בעוד 2 מכביות ב"מאסטרס" - במשחקים לגילאי 35 ומעלה.
1989 - המכביה ה-13 – באליפות לנשים ובזוגות המעורבים יחד עם סלע.
2001 - המכביה ה-16 - בזוגות נשים לוותיקות יחד עם ג'וי ארגמן.
2005 - המכביה ה-17 - בזוגות נשים לוותיקות יחד עם יעל ויטלה נדלר, ובזוגות מעורבים לוותיקים עם שלמה גליקשטיין.
אילנה ברגר בלטה בסגנונה ההתקפי, שכלל חבטת הגשה חזקה, משחק רשת איכותי וחבטת גב יד מצוינת.
אולם במהלך שנת 1992, כשהייתה בת 26 ובשיא הצלחתה, נפצעה בכתפה.
לאחר שטיפולים רבים לא פתרו את הבעיה, החליטה לאחר התלבטויות רבות לא לעשות ניתוח ולפרוש מטניס מקצועני.
ברגר פרשה כאלופת ישראל וכמדורגת הישראלית הגבוהה ביותר בעולם באותו זמן.
למרות פרישתה, כעבור שנה בשנת 1993, קיבלה פנייה מאיגוד הטניס להצטרף לשורות הנבחרת לעוד מספר מפגשים כדי לשחק במשחקי הזוגות, קטגוריה בה הצטיינה במיוחד.
מיד עם פרישתה ב-1992 החלה ללמוד באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1994 סיימה תואר ראשון בלימודים כלליים ובספרות עברית.
לקראת סוף התואר הראשון החלה לאמן במועדון הספורט של האוניברסיטה (2002-1994), שם לימדה טניס במסגרת שיעורי "ספורט חובה" של סטודנטים לתואר ראשון.
בתום לימודיה ב-1994, מונתה למאמנת וקפטן נבחרת ישראל למשחקי "גביע הפדרציה" וכיהנה בתפקיד שנה אחת.
בשנת 1997 יזמה והקימה את קבוצת הטניס נשים של אס"א תל אביב.
היא אימנה את הקבוצה ושימשה בה כקפטן ובהתחלה הייתה גם שחקנית פעילה, אך מאוחר יותר הפסיקה לשחק והתרכזה רק בניהול הקבוצה.
בטקס "טניסאית היובל" שנערך באוקטובר 1998, נבחרה ברגר כאחת משלוש הטניסאיות הבולטות ביותר בחגיגות היובל של מדינת ישראל, יחד עם טובה אפשטיין ואנה סמשנובה.
בשנים 1999–2001 עברה קורס מאמני טניס בבית הספר למאמנים ומדריכים ע"ש נט הולמן במכון וינגייט.
בשנת 2012 הפסיקה ברגר לאמן בעקבות שחיקה שהביאה עמה פציעות רבות, ובהן קרע בגיד המרפק ופציעה חמורה בקרסול שמאל.
בין השנים 1995–1997, למדה ברגר לימודי תעודה בעיתונאות באוניברסיטת תל אביב.
באותן שנים הייתה הדוברת ואשת יחסי הציבור של "התאחדות הספורט לבתי הספר".
בין השנים 1996–2001 שימשה ככתבת הטניס במדור הספורט של עיתון "הארץ".
עם עזיבתה את עיתון "הארץ", הייתה במשך חצי שנה כתבת הדסק האולימפי בתוכנית הטלוויזיה "חדשות הספורט" בערוץ הספורט.
לאחר מכן עבדה כעיתונאית פרילנסרית וכתבה וערכה בין השאר באמצעי תקשורת כגון מגזין "מנטה", השבועון "מקור ראשון", מגזין "את" ואתר "ONE".
בין השנים 2008–2012 הייתה ברגר עורכת התוכן של אתר האינטרנט של מרכז הספורט של אוניברסיטת תל אביב וכן של אתר בית הספר להסמכת מדריכים ומאמנים בספורט "קמפוס שיאים".
בשנים 2008–2009 כתבה את הטור "פרשנות טניס" באתר mako.
בשנים 2008–2013 כתבה טורי פרשנות טניס בעיתון "ישראל היום" ומשנת 2009 משמשת פרשנית טניס בערוצי הטלוויזיה "ספורט 1" ו"ספורט 2" של חברת "צ'רלטון".
בשנת 2017 החלה לעבוד כמנהלת ועורכת התוכן של אתר האינטרנט של "הוועד האולימפי בישראל".
בנוסף, היא עובדת כפרשנית טניס מאותה שנה ועד היום בערוצי הספורט של צ'רלטון וגם ככותבת סיפורי חיים ואוטוביוגרפיות.
1998 - פרס "טניסאית היובל" של ישראל מטעם איגוד הטניס בישראל.
2010 – עיטור "מפעל חיים בספורט" – מטעם משרד הגמלאים והתאחדות ספורט וותיקים.
2017 - Fed Cup Commitment Award מטעם איגוד הטניס הבינלאומי (ITF) - פרס הניתן לטניסאיות בכל העולם שייצגו את ארצן ב"גביע הפדרציה".
בשנת 2012 נישאה אילנה ברגר למוזיקאי, הזמר והגיטריסט חבר בצמד הפרברים, אורי הרפז.
היא משמשת כעוזרת ההפקה שלו ועוסקת בניהול הקריירה המוזיקלית שלו, בעיקר בצד השיווקי.
אילנה גוזס (נולדה ב-1 במרץ 1949) היא מדענית ישראלית שמחקריה עוסקים במבנה המולקולרי של המוח, בדגש על מציאת סממנים ביולוגיים ומציאת תרופה לאוטיזם, למחלת אלצהיימר ולסכיזופרניה.
היא פרופסור מן המניין לביוכימיה קלינית, מופקדת (לשעבר) הקתדרה ע"ש לילי ואברהם גילדור לחקר גורמי גידול, ראש המעבדה ע"ש אלטון לנוירואנדוקרינולוגיה מולקולרית, חברה בחוג לגנטיקה מולקולרית של האדם וביוכימיה בפקולטה למדעי הרפואה והבריאות, ובבית הספר סגול למדעי המוח באוניברסיטת תל אביב.
היא העורכת הראשית של העיתון המדעי "Journal of Molecular Neuroscience " העוסק בחקר מערכת העצבים, בעבר שמשה כראש מרכז-על אדמס לחקר המוח באוניברסיטת תל אביב וכנשיאת העמותה הישראלית לחקר המוח.
ב-28 ביוני 2016 מונתה על ידי שר החינוך נפתלי בנט לחברת המועצה להשכלה גבוהה (עד 2022).
ב-2023 נתמנתה לנשיאת מועצת האגודה האירופית לכימיה של המוח .
גוזס נולדה בירושלים ליצחק ואסתר אלון (צאצאית לנחמן נתן קורונל מותיקי היישוב).
בשנת 1973 קיבלה תואר ראשון במדעי החיים באוניברסיטת תל אביב.
את הדוקטורט הישיר השלימה בנוירוביולוגיה בשנת 1978 במכון ויצמן למדע, בהנחיית פרופ' אוריאל ליטואר וד"ר אפרים יבין, ואת הפוסטדוקטורט השלימה בשנת 1980 במכון הטכנולוגי במסצ'וסטס.
יתר על כן, היא הייתה מדענית אורחת במכוני המחקר סאלק וסקריפס בסן דייגו, קליפורניה עד 1982.
משנת 1982 שמשה במכון ויצמן למדע כמדענית בכירה ואחר כך כפרופסור חבר, לאחר 7 שנים היא הוזמנה לשנת שבתון במכוני הבריאות האמריקאים במרילנד.
בשנת 1990 היא הצטרפה לסגל בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, ובשנת 1993 היא כבר הוכרה כפרופסור מן המניין לביוכימיה קלינית.
פרופסור גוזס שימשה כראש החוג לכימיה פתולוגית-ביוכימיה קלינית החל משנת 1993 עד 1995. בנוסף, היא שמשה כראש מרכז אדמס לחקר המוח משנת 2006 עד 2014, וכיהנה כנשיאת העמותה לחקר מדעי המוח בשנים 2008–2010.
מכהנת בוועדות רבות, לאומיות ובינלאומיות העוסקות בעיקר בחקר המוח, הורמונים חלבוניים ומחלת אלצהיימר.
למשל, חברה בוועדה המדעית של עמותת עמדא.
מחקר על פיתוח תרופה למחלת אלצהיימר ולסכיזופרניה
צוות מחקר שבראשו עמדה גוזס גילה שיש דרך להגן על התאים במוח שנפגעים כתוצאה ממחלת אלצהיימר ואפילו להפוך את הנזק שנגרם לתאים עוד לפני הטיפול.
צוות המחקר גילה ש-NAP, קטע של חלבון ADNP שחיוני להיווצרות המוח, יכול להגן על תאי המוח מנזק שגורמות מחלות מבוססות דמנציה וסכיזופרניה.
NAP התפתח לתרופה נסיונית ונקרא davunetide.
מחקריה האחרונים של פרופסור גוזס מראים שהוא מגן נגד פתולוגיה מרכזית במחלת אלצהיימר הנקראת טאופתיה.
מעניין לציין שנשים וגברים מראים הבדלים ביכולות הקוגניטיביות שלהם.
בקשישים הסובלים מהפרעות זיכרון, davunetide מעלה יכולות זיכרון חזותי קצר בגברים וזיכרון שמיעתי בנשים.
כמו-כן במחלה הנדירה Progressive Supranuclear Palsy (PSP) שמראה גם היא טאופתיה כמו מחלת אלצהיימר, davunetide מגן נגד התדרדרות המחלה בנשים (שנראה שמדרדרות יותר מהר מגברים).
חברת ExoNavis מפתחת את davunetide ל-PSP ומחלות דומות.
פרופסור גוזס סגנית נשיא למחקר ופיתוח ב-ExoNavis.
בהתבסס על מחקרה רב השנים של פרופסור גוזס, נתגלה שהגן המקודד ל-ADNP הוא אחד הגנים העיקריים שמוטציות בו גורמות לאוטיזם והפרעות התפתחות.התסמונת האוטיסטית - תסמונת ADNP נחקרת רבות במעבדת פרופסור גוזס, וחברת ExoNavis מתכננת בדיקה קלינית בילדים פגועים בימים אלה.
בהמשך לכתוב למעלה, במעבדתה של גוזס גילו את חלבון ה-ADNP ומצאו שהחלבון חיוני להיווצרות המוח, ומגן על נוירונים שמפסיקים לשדר אותות חשמליים.
כמו כן, במעבדה מצאו קטע מהחלבון שאחראי לבנות מחדש תאי מוח שקיים אצלם מחסור בגלוקוז או באספקת החמצן.
כיום, רשומים על שמה של גוזס 35 פטנטים, רבים מהם קשורים להגנה על תאי העצב ולעיכוב מותם, לשיטות לאבחון מחלות שגורמות להרס תאי עצב, ולדרכים לטיפול ומניעת מחלות מוח.
את ממצאיה החשובים, פרסמה פרופסור גוזס במגוון מאמרים מדעיים (כ-400 מאמרים ו-3 ספרים, ביניהם Neuroprotection in Autism, Schizophrenia and Alzheimer's disease).
בשטח מחקרה Molecular Neuroscience היא המדענית המובילה השלישית במספר בעולם.
על מחקריה הרבים זכתה גוזס במגוון פרסים בהם:
פרס לנדאו לעבודת דוקטורט מצטיינת (1977)
פרס ברגמן של הקרן הדו-לאומית ארצות הברית-ישראל על הצעת המחקר הטובה ביותר בישראל למדענית צעירה (1982–1985)
פרס יולודן על הישג יוצא דופן באחד ממחקריה (1991)
פרס המדען המצטיין של אילמ"ר (האיגוד הישראלי למדעי המעבדה הרפואית) (1997)
פרס נויפלד למחקרים פורצי דרך בשטח הרפואה (2000–2003)
פרס לנדאו נוסף בתחום מדעי החיים (2013)
פרס אלופת התקווה, מדענית מצטיינת - Global Genes (2016)
פרס קטליסט לחיים ארוכים מהאקדמיה הלאומית לרפואה, ארצות הברית (יחד עם מדענים מהונג קונג)
בשנת 2008 זכתה בתעודת הוקרה כמדענית המצטיינת באוניברסיטת תל אביב לשנה קודם לכן.
ב-2023 נתמנתה לנשיאת מועצת האגודה האירופית לכימיה של המוח.
נשואה ליהושע גוזס, גמלאי של המכון למחקר ביולוגי בנס ציונה.
אילנה דבדבני (נולדה ב-30 באפריל 1948) היא פרופסור אמריטה בחוג לעבודה סוציאלית והייתה ראש המרכז לחקר השיקום והתפתחות האדם באוניברסיטת חיפה עד פרישתה בשנת 2015.
אילנה דבדבני נולדה וגדלה בשכונת יד אליהו בתל אביב.
בנעוריה הייתה פעילה בתנועת הנוער והצטרפה לגרעין נח"ל.
לקראת סוף השמינית, בעת אימונים בקפיצה לגובה, נפלה ונפצעה בידה; היא עברה מספר ניתוחים אך ידה לא חזרה לתפקוד מלא והיא נותרה עם נכות.
דבדבני למדה עבודה סוציאלית באוניברסיטת בר-אילן, ועם סיום התואר הראשון התגייסה לשירות בתי הסוהר והחלה לעבוד בכלא תל מונד עם אסירים צעירים (בגילאי 15–21).
בעבודתה נחשפה לסיפורים קשים ולבני נוער משכונות מצוקה שנולדו אל תוך הפשע והסמים.
היא סיירה בישראל במטרה להכיר מקרוב את המשפחות והשכונות של האסירים בהם טיפלה.
לטענתה, לאחר שנוכחה לדעת שרוב האסירים חוזרים לאחר השחרור לבית הכלא, הבינה כי יכולתה להביא לשינוי מוגבלת, ובחרה לעסוק בכיוון אחר - בריאות הנפש.
כאשר הצטרפה לבעלה לשליחות של משרד הביטחון בניו יורק, החלה ללמוד לתואר שני בישיבה יוניברסיטי והשתלמה בכפר טיפולי לגמילה למכורים לסמים (מודל שלא היה קיים בישראל).
חבריה לסגל המטפלים היו נרקומנים לשעבר, ובמפגשים עימם למדה על הכוחות הטמונים באנשים בכל מצב.
כאשר חזרה לישראל, הציעה את הרעיון לגופים שונים, כמו: הוועדה לשיקום שכונות, שירות בתי הסוהר, ושירותי קהילה נוספים, אך היא נתקלה בספקנות והפרויקט לא קרם עור וגידים.
דבדבני הקדימה את זמנה, שכן היום הקהילות הטיפוליות הן המודל המועדף לטיפול בהתמכרויות.
דבדבני קיבלה הצעה מראש בית הספר לעבודה סוציאלית בבר-אילן לנהל מרכז למידה עם שישה סטודנטים במרכז קהילתי לבריאות הנפש ברעננה.
בתוך זמן קצר היא הפכה לחברת סגל במשרה מלאה.
היא לימדה קורסי מתודה ובעיקר קורסים בעבודה עם קבוצות.
פרופ' אריק רימרמן הציע לה להצטרף לתחום השיקום, ולאחר שנה בה לקחה חלק בקורסים שהוא לימד בתוכנית לתואר שני, החלה להתמחות בתחום זה.
דבדבני ורימרמן בנו תוכנית הכשרה בשיקום לכל אנשי המקצוע בארץ שהיו בתפקידים בכירים ללא הכשרה אקדמית בתחום - תוכנית לתואר שני בשיקום, ערכו ימי עיון וסדנאות והיו חלק מהצוות המייסד של מעמד המומחיות בשיקום.
את הדוקטורט שלה עשתה דבדבני ב-Union Institute שבסינסינטי, אוהיו, ארצות הברית.
עבודת הדוקטורט שלה התמקדה במשפחות אומנה לילדים עם מוגבלות שכלית.
לאחר מספר שנים כחברת סגל באוניברסיטת בר-אילן, עברה בשנת 1995 לבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2012 מונתה לפרופסור חבר.
אילנה דבדבני נשואה לשבתי, אם לשלושה ילדים וסבתא לשמונה נכדים.
לאורך עשרות שנותיה באקדמיה, דבדבני לימדה והכשירה אלפי סטודנטים, בעיקר לעבודה עם אנשים בעלי מוגבלויות שונות.
תרומתה היא התיווך בין עולם האקדמיה לבין עובדי השיקום בשטח.
היא עסקה בהפיכת המחקרים והתאוריות בתחום השיקום לנגישים ומובנים עבור עובדי השיקום שלא קיבלו הכשרה אקדמית בתחום, מאחר שלא הייתה התמחות בנושא.
פרסמה את מחקריה בכתבי עת בינלאומיים וישראליים.
הרצתה בעשרות כנסים ברחבי העולם.
לאחרונה ארגנה כנס ראשון מסוגו בארץ על מוגבלות ומיניות.
יזמה ועומדת בראש תוכנית הכשרה לאנשי מקצוע בטיפול מיני לאנשים עם מוגבלויות.
לאורך השנים הייתה חברה בוועדות רבות העוסקות בקידום אוכלוסיות מוגבלות, למשל כיהנה כיו"ר ועדת השיקום במשרד העבודה והרווחה.
לקחה חלק בהקמת החטיבה השיקומית באיגוד העובדים הסוציאליים, וכן בכתיבת המדריך למומחה עבור עובדים סוציאליים המעוניינים בקבלת מעמד מומחה בשיקום.
במשך שנים ארוכות חברה בוועדת המומחיות הקובעת את מעמדו של העובד כמומחה בשיקום.
בשנים 2001–2009 ייצגה את מדינת ישראל באיגוד הבינלאומי למחקר מדעי של מוגבלויות שכליות (IASSID).
דבדבני קיבלה מענקי מחקר מגופים שונים למחקריה על איכות חייהם של מוגבלים שכלית, וכן איכות חיים ותפקוד של אנשים עם מחלות כמו סוכרת וסרטן.
זכתה פעמיים ל"מרצה מצטיינת" על ידי אגודת הסטודנטים (1998, 2007) ובפרס על תרומה מחקרית ואקדמית לקידום תחום השיקום באיגוד העובדים הסוציאליים (2014).
הורות ונכות התפתחותית בישראל עם מאיר חובב, אריק רימרמן, אבי רמות
נכות התפתחותית ופיגור שכלי בישראל עם מאיר חובב, אריק רימרמן, אבי רמות, בשיתוף ג'וינט ישראל, הוצאת מאגנס, 1997
מהדרה להכלה: החיים בקהילה של אנשים עם מוגבלויות בישראל.
עם מאיר חובב, אריק רימרמן, קלרה פלדמן הוצאת כרמל, 2015
אילנד ענק (שם מדעי: Taurotragus derbianus), הידוע גם כאילנד לורד דרבי או כקאנה ענקית, הוא מין פרסתן מעלה גרה גדול החי באפריקה.
האילנד הענק מסווג בתת-משפחת הפרים בשבט סלילני הקרניים ובסוג אילנד, והוא תואר לראשונה בשנת 1847 על ידי ג'ון אדוארד גריי.
האילנד הענק הוא מין האנטילופה הגדולה בעולם, ואחת מהאנטילופות הפופולריות ביותר בקרב ציידים-חובבנים.
כיתר הפריים, האילנד הענק צמחוני וניזון מעשבים, עלים וענפים.
בניגוד לאנטילופות אחרות, אילנדים אלה חיים בעדרים קטנים בהיקף של 15–25 פרטים ומורכבים בעיקר מנקבות, בעוד שזכרים נוטים לחיות בגפם.
האילנדים הענקיים אינם טריטוריאליים, והם מבלים את מרבית זמנם בשטחים קבועים.
הם בעלי חיים ערניים וזהירים, מה שמקשה להתקרב ולהתבונן בהם.
הם יכולים לרוץ במהירות של עד 70 ק"מ לשעה ולהשתמש במהירות זו כהגנה מפני טורפים.
הרבייה מתרחשת כל שנה אך בעיקר בעונת הגשמים.
הם מאכלסים בעיקר סוואנות רחבות עלים, יערות וקרחות יער.
אנטילופות אלה נפוצים באופן ודאי במדינות: קמרון, הרפובליקה המרכז אפריקאית, צ'אד, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, גינאה, מאלי, סנגל, ודרום סודאן, ובעלי נוכחות מוטלת בספק בניגריה, גינאה ביסאו ואוגנדה.
הם נכחדו בוודאות מגמביה, גאנה, חוף השנהב וטוגו.
תת-המינים רשומים בסטטוסי שימור שונים על ידי IUCN.
האילנד הענק תואר לראשונה בשנת 1847 על ידי ג'ון אדוארד גריי - זואולוג בריטי, שכינה אותה "Boselaphus derbianus" (שם שלאחר מכן הודבק לנילגאי).
באותו זמן, שמו הנפוץ היה "אילנד שחור צוואר" ו"ג'ינג'י-גאנגה".
מאוחר יותר קיבל את שמו המדעי הנוכחי -"Taurotragus derbianus" הנגזר משלוש מילים: "Tauros" (פר), "tragos" (תיש) ו-"derbianus".
"טאורוס" הוא שם יווני לפר או שור ומתייחס לגודלו של האילנד; "טראגוס" = תיש ביוונית, ומתייחס לקצוות שיער שגדלות באוזן האילנד ומזכירות זקן תיש.
"דרביאנוס" פירושו בלטינית "שייכת לדרבי" - על שמו של אדוארד סמית-סטנלי, לורד דרבי ונשיא האגודה הזואולוגית בלונדון (כנ"ל לגבי שמו הנוסף "אילנד לורד דרבי"); היה זה הודות למאמצים שעשה ב-1835 על מנת שהאילנד יובא לראשונה לאנגליה.
לורד דרבי התבקש על ידי הבוטנאי הבריטי ג'וזף בורק להביא בעלי חיים אפריקנים לגן חיות; לאחר מאמצים רבים הובאו לאנגליה על ידו האילנדים הראשונים שנחשבו בתחילה כאילנדים מצויים, ומאוחר יותר זוהו כאילנדים ענקיים.
"אילנד" הוא כינוי הולנדי לאייל קורא, והוא הושאל גם לאנטילופות אלה על ידי המתיישבים ההולנדים באפריקה בשל ממדי גופם שהזכירו את האייל שהיה מוכר להם באירופה; בניגוד למשמעות הרווחת, הכינוי "ענק" מתייחס דווקא לקרניו הגדולות ולא בשל היותו האנטילופה הגדולה ביותר.
האילנד הענק ממוקם בשבט סלילני קרניים (Tragelaphini) שבתת-משפחת הפרים (Bovinae).
אף על פי שסיווגו המוכר הוא בסוג אילנד יחד עם האילנד המצוי (Taurotragus orux), ישנם טקסונומיות המחשיבות אותו לחלק מהסוג קודו (Tragelaphus) על בסיס פילוגנטיקה מולקולרי.
עם זאת הדעה הרווחת היא שהאילנדים הם סוג נפרד כיוון שהם נבדלים מהקודואים במספר מאפיינים: גופם עבה ורחב יותר, צווארם רחב וקצר יחסית, זנבם ארוך, קרניהם אינן מסתלסלות, ויש להם דמיון מסוים למיני הבקר.
האילנד הענק והמצוי נחשבים לשני מינים, אך חוקרים מסוימים (בעיקר בעבר) החשיבו אותם למין אחד.
לאילנד הענק שני תת-מינים מוכרים:
derbianus), תואר ב-1847 ומצוי במערב אפריקה.
gigas), תואר ב-1863 ומצוי במרכז אפריקה.
מזיווג מקרי בין אילנד זכר לנקבת קודו גמלוני יצאו וולדות זכרים עקרים, אך למרות זאת הם הפגינו התנהגות גברית.
מחקר של הכרומוזומים שלהם הראה כי כרומוזום מספר-1, 3, 5, 9 ו-11 נבדל מהקריוטיפ של ההורים.
התכונות הבולטות שלהם היו אוזניים מחודדות כמו של האילנד, והם התרחבו קצת בדומה לקודו.
זנבם היה חצי מאורכו של האילנד וציצת השיער בסופו הייתה כשל קודו.
האילנד הענק מתאפיין בזוג קרניים ספירליות ענקיות בצורת האות "V", שמהם בא שמו.
מיקומם הוא מעל העיניים וסמוך לאוזניים, כאשר בבסיסן הן סמוכות אחת לשנייה וככל שהקרן צומחת הן מתרחקות; בקצוות הקרניים למשל, המרחק ביניהן עשוי לעלות על מטר אצל זכרים גדולים.
בניגוד למבט ראשוני, הקרניים דמיות-הבורג של האילנד אינן מסתלסלות כקרני הקודו גמלוני, אך הצמיחה הסיבובית שלהן גורמת להן להיראות כך.
כאשר הקרניים של עגלי האילנד מתחילות לצמוח, בולט בתחילה החוד של הקרן, ולאחר כשנתיים מתחילה הצמיחה הסיבובית של הקרן.
הקרניים צומחות באלכסון אחורנית ולהם שלושה מבנים אופייניים: 1. הקרניים צומחות באלכסון ישר - נפוץ אצל הנקבות בלבד.
2. הקרניים צומחות באלכסון ומתכופפות מעט קדמית (כקרני צבי סוף) או באופן ניכר אחורנית (כקרני ראם) - נפוץ הן אצל הזכרים והן אצל הנקבות.
3. הקרניים צומחות באלכסון לצדדים ובסופם יוצאים שפיצים גדולים לכיוון מעלה - נפוץ אצל זכרים גדולים בלבד.
הצמיחה הסיבובית של קרני האילנד הענק יוצרת טבעות גדולות לאורכם עד תחילת חודי הקרניים; על פי רוב יש 3–4 טבעות ובמקרים מסוימים הן עלולות לעלות על 6 - בעיקר כשהאילנד מזדקן.
מלבד הטבעות יש גם חריצים קטנים עד תחילת החוד, ובמקרים רבים הקרן חלקה לגמרי.
צבע הקרניים נע בין חום אפרפר ל-אפור בהיר\כסוף\כהה, או שחור כחלחל.
הפרווה של האילנד הענק קצרה למדי, מורכבת משערות דקות, ועלולה להיות עבה יותר באזור הצוואר.
צבע הפרווה נע בין חום צהבהב\כתמתם בהיר לחום אדמדם כהה-ערמוני, ובעוד שהרגליים והחלקים האחוריים והתחתוניים של הגוף נוטים לצהבהב בהיר, אלו שקרובים לכתפיים נוטים דווקא להתכהות.
על פי רוב, לנקבות צבע הפרווה בהיר ואחיד, לעומת הזכרים שמתכהים מאוד באזור הכתפיים, ופרוותם באופן כללי מתכהה יותר עם הגיל.
בפלג הגוף העליון יש לאילנדים 8–15 פסים לבנים בולטים, היורדים במאונך מהרעמה שבגב לבטן; הפסים משתרעים בדרך כלל מתחילת הזנב עד הכתפיים, ולעיתים יש פסים נוספים לאחר הכתף שצבעם דהוי על פי רוב.
במאפיינים אלה ההבדלים בין תת-המינים אינם רבים; תת-המין המערבי קטן יותר, מתאפיין ב-15 פסים בגוף, וצבע פרוותו נוטה לצהבהב חולי, ואילו תת-המין המזרחי גדול יותר, פרוותו נוטה לצבע אדמדם, ולו 12 פסים על הגוף בדרך כלל.
לאורך שדרתו של האילנד, ישנה רעמה שחורה קצרה המשתרעת החל מהזנב עד לאוזניים, ובולטת במיוחד על הכתפיים; הרעמה הכהה מפוספסת בלבן על ידי הפסים, והשערות סומרות בעיקר באזור הכתפיים.
בדומה למיני הבקר כדוגמת הקופראי או הבנטנג, לאילנדים דלדול עור גדול מאוד וייחודי היורד מהצוואר ותלוי מהלוע עד החזה - דבר יוצא דופן אצל האנטילופות.
ביחס לשאר הגוף הפרווה שלו עבה מאוד, ולאורכו ישנה רעמה קצרצרה בצבע שחור.
ישנם הסבורים כי הוא משמש לאיבוד חום מהגוף.
צווארו העבה של האילנד בצבע שחור בולט, ומשום כך הוא נקרא גם אילנד שחור צוואר.
באזורים הסמוכים ללחי צבע הצוואר משתנה לאפרפר בהיר עד לבן, וניגודיות זו משתקפת גם בצבעי כפל העור: בחלקים התחתונים - שחור חזק, ובעליונים לבן.
בתחילת הצוואר ישנו חצי פס לבן עבה שמפריד בין הצבע האדמדם של הגוף לשחור של הצוואר, מה שבשילוב עם הצוואר והכפלי עור נראה כסינר גדול.
בעוד שלזכרים מבוגרים הצוואר כהה ביותר, לזכרים צעירים ולנקבות צבעו של הצוואר דהוי, ובמקרים רבים יש להם במקומם רק פס לבן וכתם שחור.
כשאר סלילני הקרניים, גם פניו של האילנד רב-גונים ולהם סימונים שונים.
המצח ובין הקרניים בצבע אדמדם ערמוני כהה, וממנו נמשך לאורך החוטם כתם שחור גדול הכולל גם את האף.
לעומת זאת הלחי בצבע אפרפר\כתמתם בהיר, וסביב השפתיים ומעל העיניים לבן.
בדומה לקודואים גם לאילנד הענק יש לאורך קו הלסת פס לבן או שני עיגולים לבנים, ומכל עין יוצא חצי פס לבן דק הנעצר בכתם השחור של החוטם.
פנים האוזניים מורכב משערות לבנות רכות, ומחוצה להם ישנם פסים וכתמים שחורים, וכתם נוסף לבן בצד התחתון החיצוני.
השילוב של השחור והלבן ניכר גם בעוד מקומות: תחתית הבטן לבנה, ובמרכזה עובר פס שחור עבה.
צידם הפנימי של הרגליים לבן, ועל כל קרסול יש כתם או פס שחור עבה הבולט בעת ההליכה.
צידו החיצוני של הזנב חום, צידו הפנימי לבן, והוא מסתיים בציצת שערות שחורה וגדולה כשל בקר.
כפי שמצופה מהאנטילופה הגדולה בעולם, ממדי גופו של האילנד גדולים ביותר והוא גבוה אף יותר ממיני בקר כדוגמת הבנטנג, תאו הפיליפינים ותאו אפריקני, והרביעי בגודלו לאחר הגאור הביזון והתאו האסייתי במשפחת הפריים כולה.
גם במשקל הוא עוקף את מרביתם, אם כי הם חורגים לעיתים קרובות בהרבה ממשקלם הרגיל.
גופו של האילנד הענק ארוך ורחב, צווארו קצר ורחב, וראשו ארוך וקטן יחסית.
אוזניו גדולות ורחבות ודומות מאוד לאוזני הקודו, שלא כמו האוזניים הצרות של קרובו המצוי; כמו כן עיניו ואפו גדולים, וצבעם שחור-כחלחל.
זנבו ארוך למדי ורגליו דקות יחסית לגופו, אולם הן עבות מאוד בהשוואה לאנטילופות אחרות.
פרסותיו גדולות ואפורות, ומעליהם עיגולים לבנים המוקפים בכתם שחור גדול.
אף על פי שהאילנד הענק מפגין דו-צורתיות זוויגית מובהקת, אין זה מוכרח להיות בולט.
מעבר לכך שהזכרים גדולים וכבדים בצורה ניכרת מהנקבות, הם נבדלים גם בקרניים גדולות ועבות יותר ובעלות מבנה שונה; צבע הפרווה שלהם כהה יותר מהנקבות; צווארם של הזכרים עבה יותר, והסינר השחור בצוואר כהה יותר אצלם לעומת הנקבות; כפלי העור של הזכר גדולים וארוכים יותר משל הנקבות.
סימוני הפנים של הזכר בולטים יותר משל הנקבות.
מידות הגוף של האילנד הענק:
אורך קרני הנקבה: כ-69 ס"מ.
האילנד הענק נפוץ במרכז ומערב אפריקה.
בעבר, תפוצתו השתרעה לכל אורך חגורת ה"סוואנות הסודאניות" ו"סוואנות גינאה" המפרידות בין הסאהל ליערות הגשם הטרופיים - מהנילוס בדרום סודאן במזרח ועד סנגל במערב.
נוכחותו של תת-מין זה מוטלת בספק בצפון ניגריה ואוגנדה.
החלק הקטן יותר מאוכלס על ידי תת-המין המערבי ומשתרע על פני דרום מזרח סנגל, צפון גינאה ודרום מאלי, ובעבר גם בדרום בורקינה פאסו, מזרח גמביה, וצפון חוף השנהב, גאנה וטוגו; הנוכחות שלו בגינאה ביסאו אינה וודאית.
בית גידולו של האילנד הענק הוא בעיקר ה"סוואנות הסודאניות" ו"סוואנות גינאה" המהוות שילוב בין סוואנה יבשה לגשומה, חורשות ויערות דלילים, וקרחות יער הסמוכות לאזורים הרריים או סלעיים.
הזואולוג וסופר המדע ג'ונתן קינגדון טען כי האילנד הענק מצוי רק ביערות של עצי "איסוברליניה-דוקה" ("Isoberlinia doka", עץ אפריקני ממשפחת הקסאלפיניים), אך מחקרים הוכיחו כי הם מאכלסים גם יערות עם עצים של מיני ההדסאים.
כמו כן הם מצויים במידה פחותה בשולי הסאהל (- סוואנת שיחים דוקרניים), יערות גשם טרופיים, נהרות (ניז'ר, גמביה, שרי, והנילוס), אזורים מדבריים צחיחים-למחצה וכרי דשא הררים בגבהים של 1,400-200 מטר מעל פני הים.
הטמפרטורות באזורי תפוצתו בסביבות 20–30 מעלות צלזיוס לאורך השנה, וכמות המשקעים הממוצעת בהם היא 2,000-500 מילימטר לשנה.
האילנד הענק פעיל בעיקר בשעות הלילה, אך למרות זאת הוא נצפה תדיר גם ביום.
רוב הזמן הוא נמצא בשטח קבוע המשתרע על פני מספר רב של קילומטרים, שבו הוא אוכל, שותה ונח.
לאילנדים יש דפוסי נדידה עונתיים, שבהם הם עוברים מאזורים דלילים בצמחייה ויבשים לאלו שעשירים בפלורה וגשומים.
האילנדים הענקיים הם בעלי חיים חברותיים, ופעילים בעיקר בעדרים של 25-15 פרטים ופעמים רבות עד 60. על פי רוב הם מתחלקים לעדרים של זכרים צעירים ומתבגרים, ונקבות עם צאצאיהן.
הזכרים המבוגרים נוטים לחיות בגפם, ולעיתים קרובות מצטרפים מספר שעות בשבוע לעדרי הנקבות.
בניגוד לעדרי הפרסתנים אחרים שבעונת הגשמים מתחלקים לקבוצות קטנות, עדרי האילנד נשארים ביחד גם בתקופות של שפע במזון, מה שמראה כי הם חברותיים מלכתחילה, ולכידותם אינה תלויה בגורמים אקולוגיים.
במהלך השנה האילנדים אינם טריטוריאליים, ודי נדיר לצפות בזכרים אגרסיביים, אפילו בעונת הרבייה.
בשעות החמות של היום, הן הפרטים והן העדרים נחים מתחת לאזורים מוצלים כגון עצים ושיחים עבותים.
כבעלי חיים רבים, האילנדים הענקיים מבקרים באתרי ליקוק מינרלים כדוגמת מלח, והם משתמשים בקרניהם הגדולות כדי לגרד ולהוציא גושי מינרלים מהאדמה.
האילנד הענק הוא בעל חיים עירני וזהיר מה שמקשה להתקרב אליו או לצודו.
זכרים גדולים משמיעים בעת הליכתם "קליק" רם הנשמע למרחק של קילומטר, המגיע ככל הנראה מעצמות הפרקים, הפרסות או גידי הרגליים הקדמיות; "קליקים" אלה עוזרים להם לשמור על קשר ביניהם תוך כדי הליכה או ריצה, ומשמשים בעיקר להכרזת דומיננטיות.
כאשר הם נמצאים בטווח ראייה אחד מהשני, הם משתמשים בתנועות האוזניים כמכשירי איתות.
בדומה לטיגריס, פרוותו הצהבהבה והמפוספסת של האילנד מספקת לו הסוואה מצוינת בבית גידולו, המהווה פסיפס של שיחים עבותים, עשבים גבוהים ועצים.
במקרה והאילנד יבחין באיום קרוב, הוא ייתן נביחות גרוניות עמוקות תוך כדי ריצה, ויחזור על קריאות האזהרה עד שכל העדר יהיה מודע לסכנה.
האילנד הענק יכול לנוע בזריזות, מסוגל לרוץ במהירות של 70 ק"מ לשעה, ולמרות מבנה גופו הגדול והכבד הוא קופץ בקלות לגובה של 2.5-1.5 מטר ממצב עמידה.
הטורפים העיקריים של האילנד הענק הם אריות, וצבועים מנוקדים, וככל הנראה גם נמרים אפריקנים.
ברדלסים וזאבים טלואים עלולים לטרוף עגלים.
בשל גודלם של האילנדים הם יכולים לספק ארוחה טובה לטורפים, אך כדי להכניע אילנד בוגר נדרש מאמץ רב כך שבעיקר הלביאות הן אלו שמסוגלות להתמודד איתו.
כאשר האילנד מותקף הוא יעדיף להימלט, ובמקרה שאין לו ברירה - לתקוף עם קרניו המסיביות.
כמו כן גם הנקבות יגנו על העגלים מטורפים קטנים בעזרת קרניהן.
צמחים שונים הנאכלים על ידי האילנד הענק.
כמרבית הפריים האילנד הענק הוא בעל חיים צמחוני, הניזון משיחים, נבטים, זרעים, פרחים צמחי ושרכי מים, עשבי תיבול, צמחים חד-פסיגיים ודו-פסיגיים, עלים, וחלקים אחרים של צמחים.
בעונה גשומה, הם נוטים לאכול עשבים, ובעונה היבשה הם יאכלו גם עשב גס ויבש אם אין צמחים אחרים בנמצא.
תזונתם כוללת גם כמויות ניכרות של פירות כדוגמת מיני הפרונוס.
לעיתים קרובות הם משתמשים בקרניהם הגדולות והארוכות על מנת לשבור ענפים לאכילה.
בשבי תזונתם כוללת בעיקר חציר ואספסת, וירקות כגון: גזר וחסה.
נין לראותם רועים לצד פרסנים נוספים כתאו היער, קובוס שחור רגל, בובאל ג'קסון, ועוד.
מספר מחקרים שבחנו את תזונתו של האילנד הענק בחלק משמורות טבע בסנגל גילו כי הצמחים המועדפים עליו ביותר היו עצי שיטה, אזדרכת הודית ומינים שונים של הדסאים, פרפרניים, מימוסיים, הרדופיים, ותרמילים של קסאלפיניים.
מחקר אחר בסודאן הראה כי האילנד הענק העדיף בעיקר את מיני הקסאלפניים, כיוון שאלו היו הקטניות הנפוצות ביותר שם.
מחקרים בחלקים הדרומיים של תפוצתו הראו כי תזונתו של האילנד הענק המזרחי מורכבת מ-75% שיחים, ו-25% דגניים.
מניתוח היסטולוגי של צואת האילנד הענק המערבי בפארק הלאומי ניוקולו-קובה וב"שמורת הטבע באנדיה" עלה, כי נבטים של צמחים, שיחים, ועלים ופירות שונים הם המרכיבים העיקריים של תזונתו.
מרכיבים אחרים שהופיעו בממדים קטנים כדוגמת גבעולי פרחים ועשבים, היו בדרך כלל מתחת ל-5% מנפח הצואה.
הנבטים והעלווה היו בעיקר של מיני החלמיתיים, האשחריים, הצלפיים, והמלפיגאים, והפירות בעיקר של שיטה וגנציינאים.
בשמורת באנדיה גם זוהו הבדלים בתזונה אצל אילנדים בני גילאים השונים.
במרבית האזורים דווח כי בעונה היבשה תזונתו מתבססת כמעט באופן מוחלט על שיחים ועלים, ועשבים נצרכים בכמויות מזעריות, בניגוד לעונת הגשמים.
האילנדים אינם תלויים כל כך במים, אך הם מעדיפים מקומות עם מקורות מים זמינים.
יש להם מספר תכונות המסייעות להם לשרוד במחסור במים, על ידי שמירה של כמות מספקת בגופם.
כך למשל הם מאפשרים לטמפרטורת גופם לעלות במהלך היום מבלי להזיע, מה שחוסך מאוד בנוזלים; הגללים שלהם יבשים מאוד בהשוואה לבקר הבית.
בשטחים צחיחים למחצה של הסאהל, הם מקבלים את המים הדרושים להם מהלחות של העשבים או מפירות של צמחים בשרניים כדוגמת מיני הסוקולנטים.
דרך נוספת שבה הם מונעים התאיידות רבה היא על ידי מנוחה ביום ופעילות בלילה, כך שהם ממזערים את כמות המים הנדרשים כדי לקרר את עצמם.
הרבייה מתרחשת לאורך כל שנה, אבל כמו שאר האנטילופות - בעיקר בעונת הגשמים שבה יש שפע של מזון; עונת הרבייה עלולה להשתנות בין האזורים.
בניגוד לאנטילופות רבות האילנדים הענקיים שקטים ורגועים גם בעונת הרבייה ובדרך כלל לא נצפים אצלם כלל ביטויים של עצבנות וזעם.
הקרבות בין הזכרים הם בעיקר על מעמד הזכר הדומיננטי והשליט, וגם הזכר הדומיננטי אינו מגרש משטחו זכרים אחרים; הוא אף אינו מקים הרמון אלא מתרבה עם מספר נקבות בלבד.
הקרבות של הזכרים כוללים התנגשות עם הקרניים בחוזקה, נעילת הקרניים, וניסיון לסובב את צווארם של יריביהם.
קרניהם הענקיות עלולות לגרום לצלקות וחתכים גדולים, אך בדרך כלל הקרבות שלהם אינם קטלניים ביחס לאלו של סאיגות, האנטילופות הטיבטיות, אנטילופות ההודיות וראמי סהרה.
לאורך עונת הרבייה הזכרים משפשפים את מצחם בשתן או בבוץ, כדי שריחם יהיה חזק יותר.
הם גם משתמשים בקרניהם כדי לחפור באדמה ולזרוק על עצמם עפר.
קרני הזכרים המבוגרים נשחקות בשל השפשוף המתמיד שלהם בעצים בעונת הרבייה.
ההריון נמשך כ-תשעה חודשים, לאחר מכן נולד עגל אחד השוכב ללא ניע בצמחייה העבותה בשבועות הראשונים לחייו; הפרווה הצהבהבה והפסים הלבנים מספקים לו הסוואה מצוינת בסביבתו המנוקדת בעצים ושיחים שטופי שמש.
הלידה מתרחשת בדרך כלל בלילה, ואמו אוכלת לאחר מכן את השליה ומלקקת אותו כדי למנוע מהטורפים להריחו.
היא מגיעה מספר פעמים ביום כדי להניקו, ומידי כמה ימים מעבירה אותו למקום מסתור אחר.
תקופת ההנקה יכולה להימשך ארבעה עד חמישה חודשים, והעגל נשאר עם אמו במשך שישה חודשים.
לאחר שישה חודשים האילנד הצעיר עשוי להצטרף לקבוצה של עגלים בני גילו.
נקבות מגיעות לבגרות בסביבות 15 חודשים עד 3 שנים, וזכרים בגיל דומה, אולם האחרונים יתחילו להתרבות לאחר 6-4 שנים בשל ההיררכיה החברתית.
תוחלת החיים של האילנד הענק: בטבע עד 25 שנה, בשבי עד 20 שנה.
האילנד הענק מסווג במצב השימור ללא חשש (LC) על ידי IUCN, בשל מספרים גדולים ויציבים בחלקים גדולים מהטווח המזרחי שלהם, אם כי מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה על פני כל אזורי תפוצתו בשל ציד, אובדן בית גידול, עימותים צבאיים, בצורות, תחרות עם בעלי חיים ביתיים, רגישות לווירוסים ועוד.
תת-המינים נמצאים בקטגוריות של מצבי שימור מנוגדים לגמרי:
אילנד ענק מזרחי, מסווג בקטגוריית - ללא חשש (LC), כיוון שחלקים גדולים מבתי הגידול שלו לא מיושבים כלל ולא צפוים להיות מאוימים בעתיד הקרוב - בעיקר בצפון ומזרח הרפוליקה המרכז-אפריקנית, דרום מערב דרום סודאן וצפון קמרון, שבהם מספריו גדלו באופן ניכר.
לעומת זאת בסודאן וברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מספריו נמצאים בירידה, ובניגריה ואוגנדה נכחד ככל הנראה.
הגורמים לירידתו הם בעיקר ציד, מלחמות אזרחים ועימותים צבאיים כגון מלחמת קונגו השנייה, והתפרצות הווירוס "rinderpest" שהגיע מבקר הבית וגרם לו לירידה הרסנית של 80-60% מהאוכלוסיות בשנת 1983.
האילנד הענק המזרחי נמצא במספר שמורות ופארקים מוגנים כגון הפארק הלאומי מנובו-גונדה סנט פלוריס, "שמורת מינגוי-בנגוראן" ורוב שמורות הציד שברפובליקה המרכז-אפריקנית, ובקמרון ב"פארק הלאומי באנווא" (צפון מרכז), "הפארק הלאומי פארו" (צפון מערב), ו"הפארק הלאומי בודה נגידה" (צפון מזרח).
סך אוכלוסייתו של תת-המין המזרחי: 20,000-15,000 פרטים, מתוכם 12,500 ברפובליקה המרכז-אפריקנית.
אילנד ענק מערבי מסווג בקטגוריית - סכנת הכחדה חמורה (CR), בשל הצטמצמות דרסטית באוכלוסייתו, והכחדתו מגמביה, גאנה, חוף השנהב, וטוגו; כמו כן לא ברור האם קיים עדיין בגינאה ביסאו.
אף על פי שדווח פעם אחת בטוגו - ארגוני השימור מניחים כי הדבר נבע מבלבול עם הבונגו.
האיומים העיקריים עליו הם הציד הנרחב לבשרו, מלחמות אזרחים, והרס בית גידולו שנגרם על ידי התרחבות של יישובי אדם ומרעה בעלי חיים ביתיים.
בשנת 1990, מספר האילנדים רק במדינה הנזכרת היה כ-1000, מתוכם 800 בניקולו קובה והשאר סביב נהר גמביה.
החל משנת 2008, האוכלוסייה בפארק פחתה ביותר מ-80%, ובשאר המדינות הסמוכות יש רק אילנדים בודדים.
האילנד הענק המערבי נמצא תחת שמירה הדוקה בפארק הלאומי ניוקולו-קובה, "שמורת באנדיה", שמורת פאטאלה" ו"שמורת הציד פאהם" בסנגל.
מחקרים מוכיחים כי ניוקולו-קובה הוא האזור האקולוגי המתאים ביותר לאילנד ענק.
כפי שנצפה במפקד של שנת 2000 בפארק, מספר מקרי מוות בעשור היה רק כ-90 פרטים.
ממחקרים של אסטרטגיית שימור לטווח ארוך בשמורות "באנדיה" ו"פאטאלה" המבוססים על ניטור רציף של הרבייה השנתית משנת 2000 עד 2009, עלה כי שיעור הרבייה עמד על 84% וגידול אוכלוסייה השנתית היה 1.36. עד שנת 2009 האוכלוסייה השבויה למחצה הגיעה ל-54 פרטים מתוכם 26 זכרים, ו-28 נקבות.
מאז הם חולקו לחמישה אזורים הנתונים תחת מעקב צמוד.
סך אוכלוסייתו של תת-המין המערבי כ-200 פרטים בלבד, מרביתם בסנגל.
אילנד מצוי (שם מדעי: Taurotragus oryx; מכונה גם קאנה מצויה או בפשטות אילנד, באנגלית: Common eland) הוא מין פרסתן מעלה גרה גדול החי באפריקה.
האילנד המצוי מסווג בתת-משפחת הפרים בשבט סלילני הקרניים ובסוג אילנד, והוא תואר לראשונה בשנת 1766 על ידי פיטר סימון פאלאס.
האילנד המצוי הוא האנטילופה השנייה בגודלה בעולם, קטן במעט מקרובו האילנד הענק (Taurotragus derbianus) ולו שלושה תת-מינים.
האילנד ניזון בעיקר על עשבים ועלים.
הוא אינו טריטוריאלי וחי בעדרים של עד 400 פרטים.
בית הגידול המועדף הוא פסיפס של סוואנה, יערות דלילים, וכרי דשא הררים; הוא נוטה להימנע מיערות צפופים.
התקשורת בין הפרטים מתבצעת על ידי נביחות ותנועות, באמצעותן הם מזהירים אחרים מסכנות.
לנקבת האילנד המצוי חלב עשיר ומזין, ובשל כך בוית המין באזורים רבים.
האילנד נפוץ באתיופיה, דרום סודאן, קניה, טנזניה, אוגנדה, רואנדה, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, זמביה, מלאווי, מוזמביק, זימבבואה, בוצוואנה, נמיביה, סווזילנד, לסוטו ודרום אפריקה; מין זה נכחד בוודאות מבורונדי, ולא ידוע מה מצבו באנגולה.
אוכלוסייתו נמצאת בחלק מהמדינות בעלייה ובחלקם בירידה, ומשום כך הוא אינו נחשב קרוב לאיום על ידי ארגון השימור IUCN.
שמו המדעי של האילנד המצוי - "Taurotragus orux" נגזר משלוש מילים: "Tauros" (פר), "tragos" (תיש) ו-"orygos" (ראם).
"טאורוס" = "פר" ביוונית, מתייחס לכך שלאילנד ממדי גוף זהים לשור; "טראגוס" = "תיש" ביוונית, מתייחס לקצוות השיער שגדלות באוזני האילנד ומזכירות את זקנו של התיש.
"orux" = "ראם" ביוונית ובלטינית, בהתייחסו לקרניים המחודדות של האילנד הצומחות בזווית לאחורה ומזכירות את קרניו של ראם סהרה (Orux dammah).
"אילנד" הוא שמו ההולנדי של האייל הקורא; כאשר המתיישבים ההולנדיים הגיעו למחוז הכף בדרום אפריקה, האנטילופות הגדולות האלו הזכירו להם בממדי הגוף את האייל הגדול מאירופה והם כינו גם אותם באותו שם.
בשפה ההולנדית הם קרויים כיום "אנטילופת אילנד", כדי להבדיל מאיילי הקורא.
הכינוי "מצוי" מתייחס לכך שתפוצתו גדולה מאוד ברחבי אפריקה - הרבה יותר מהאילנד הענק.
האילנד המצוי תואר לראשונה על ידי הזואולוג והבוטנאי הגרמני פיטר סימון פאלאס, ששייך אותו לשבט סלילני קרניים (Tragelaphini) שבתת-משפחת הפרים (Bovinae).
סיווגו המוכר הוא כמין בסוג אילנד יחד עם האילנד הענק, אך בטקסונומיות רבות מחשיבים אותם למין בסוג קודו (Tragelaphus) על בסיס פילוגנטיקה מולקולרי וראיות גנטיות אחרות.
עם זאת, האילנדים בניגוד לקודואים דומים יותר למיני הבקר מאשר לאנטילופות.
האילנד המצוי והענק מוכרים היום כשני מינים, אך טקסונומים מסוימים בעבר החשיבו אותם למין אחד.
לאילנד המצוי שלושה תת-מינים מוכרים, אם כי התוקף שלהם שנוי במחלוקת.
cape; - אילנד הכף), תואר ב-1766 ומכונה "בארבאטוס" ו"אלקס".
תפוצתו בדרום ודרום מערב אפריקה.
livingstonii; - אילנד ליווינגסטון), תואר ב-1864 ומכונה "קאפומאני", ו"טריאנגולריס".
תפוצתו במרכז ודרום מזרח אפריקה.
pattersonianus; - אילנד פטרסון), תואר ב-1906 ומכונה "בילינגה".
תפוצתו היא במזרח אפריקה ומכאן שמו הנפוץ.
לאילנד הזכר 31 כרומוזומים, ולנקבה 32, והם דומים מאוד לאלו של הקודו גמלוני (Tragelaphus strepsiceros).
כיוון שלאילנד המצוי טרנסלוקציה כרומוזומלית (דמיון כרומוזומים) עם האילנד הענק, בקר הבית ומיני הקודו - הרבייה ביניהם אפשרית.
זיווג מקרי של זכר אילנד מצוי מתת-המין המזרחי עם נקבת קודו גמלוני אירע בגן החיות של סן דייגו, ונבע בשל העדר זכרים של קודו בעדר.
הצאצא שנולד היה זכר עקר, כשמרבית הכרומוזומים שלו תאמו לאלו של קודו ואילנד וחלקם נבדלו מהקריוטיפ של הוריו.
במדינות אחרות דווח כי זכרי אילנד התרבו עם נקבות הזבו (Bos indicus) ובקר הבית (Bos Taurus), ונולדו להם צאצאים עקרים.
נקבות האילנד יכולות להתרבות בהצלחה עם זכרי הבונגו (Tragelaphus eurycerus).
לאילנד המצוי זוג קרניים ספירליות וגדולות בצורת "V", אך בהשוואה לקרני האילנד הענק הן די בנוניות.
מיקום הקרן הוא מעל העין וסמוך לאוזן, כשבסיס - כל קרן סמוכה לחברתה, וככל שהיא צומחת זה עשוי להשתנות: לעיתים הקרניים יתרחקו אחת מהשנייה לכדי מרחק של חצי מטר, לעיתים יישארו באותו מרחק ואף עשויות להתקרב.
הקרן של האילנד נראית אמנם כבורג אך אינה דומה כלל לאלו של הקודו או יעל בורג; בעוד שלאחרונים הקרן מסתלסלת ממש, לאילנד הן רק צומחות בסיבוב כאשר בתחילה צומח לעגל החוד ולאחר כשנתיים מתחילים הסיבובים.
הקרניים צומחות באלכסון לאחורה, וצורתם עלולה להשתנות בין הזכרים לנקבות: צמיחה ישרה לכיוון מעלה עם עיקול אחרונית כקרני הראמים - נפוץ מאוד אצל שני המינים (בעיקר אצל הנקבות) ווזהו מקור שמו המדעי.
צמיחה ישרה לכיוון הצדדים\ישרה לכיוון מעלה ולאחר מכן עיקול חד לצד ולמעלה\ישרה לכיוון מעלה עם עיקול מועט קדימה - נפוץ בעיקר אצל זכרים בוגרים ומבוגרים.
אצל הנקבות מלבד צמיחה כקרני הראם נפוצה גם צמיחה ישרה לגמרי.
בעזרת הקרניים ניתן להבדיל בקלות בין זכר לנקבה - בעוד שלנקבה הקרניים דקות וארוכות, לזכר הן נוטות להיות קצרות ועבות יותר.
בדומה לאילנד הענק, גם לאילנד המצוי טבעות גדולות לאורך הקרן הנוצרות על ידי הצמיחה הסיבובית, אך לאחרון יש בדרך כלל רק 2–3 טבעות, ואצל הנקבות הן נוטות להיעדר.
על פי רוב יש כשתי טבעות בסמיכות לבסיס, ואחת שקרובה יותר לחוד.
מלבד הטבעות הקרניים מחורצות למרבית אורכן, ובאזור החוד הקרן נוטה להיות חלקה לגמרי.
צבע הקרניים של הזכרים כהה יותר משל הנקבות - בדרך כלל חום\אפור כהה או שחור כחלחל; ושל הנקבות - אפרפר או חום בהיר ולעיתים כהה.
באזור החוד הקרן מתכהה אצל שני המינים.
הפרווה של האילנד המצוי מורכבת משערות קצרות ודלילות, והן נמצאות בתהליך נשירה בעיקר אצל הזכרים ככל שהם מתבגרים.
צבע הפרווה נע בין חום צהבהב\כתמתם בהיר, לאפרפר בהיר, חולי, או כתום כהה אדמדם - לפי תת-המין.
בעוד שהאזורים העליונים נוטים לצהבהב וכתמתם, אזורים כדוגמת הרגליים, המותניים והצוואר נוטים לאפרפר בהיר עד לבן.
זכרים בוגרים נוטים לאבד את שערם בעיקר בצדדי הגוף והצוואר, וכתוצאה מכך צבעם הכללי הופך לאפור-כחלחל בשל השתקפות של העור דרך הפרווה; בשילוב עם ההתכהות המתמשכת של הפרווה ונשירת השערות, צבעם של זכרים מבוגרים ייהפך בהדרגה לשחור-כחלחל כהה.
אצל הנקבות נשירת השערות נפוצה בעיקר בצוואר, בלחיים ובפרקים, כך שצבעם של האזורים האלו יהיה בדרך כלל אפרפר כהה או בהיר ושאר הגוף צהבהב\ כתמתם\אפרפר\אדמדם - תלוי בתת-המין.
בפלג הגוף העליון יש לאילנדים המצויים 6–12 פסים לבנים דהויים, היורדים במאונך מהגב לבטן; הפסים משתרעים מתחילת הכתפיים עד אמצע הגב, ופסים נוספים שמעבר לזה נראים בקושי.
הפסים משתנים במספרם בין תת-המינים, ולאחד מהם אין פסים כלל.
הפסים בולטים יותר אצל הנקבות, ואצל הזכרים נעלמים על פי רוב בגיל מבוגר בשל נשירת השיער.
כמו כן אין זה נדיר לצפות גם בנקבות ללא פסים.
לאורך שדרתו של האילנד מתחילת הזנב ועד האוזניים, ישנה רעמה קצרה בצבע שחור-חום כהה; הרעמה בולטת בעיקר אצל הנקבות, ואצל הזכרים מסתכמת לעיתים בפס שחור בלבד.
הרעמה בולטת במיוחד בכתפיים ובעורף, והשערות שבה סומרות בדרך כלל.
בדומה לאילנד הענק, גם לאילנד המצוי דלדול עור גדול היורד מהלוע עד לחזה - דבר שיוצא דופן בקרב האנטילופות ומזכיר מאוד את מיני הבקר; ייתכן כי הוא משמש לאיבוד חום.
עם זאת בניגוד לאילנד הענק אין לו כלל שערות על הדלדול, מלבד רעמה קצרצרה באמצעו בצבע שחור או צהבהב.
תחתית הצוואר וכפלי עור בצבע אפרפר בהיר (לנקבות) עד שחור כחלחל (לזכרים), כיוון שלשניהם השערות נושרות באזור זה.
גם לאילנד המצוי סימונים רבים בפנים, אך בהשוואה לקרובו הענק או למיני הקודו הוא חדגוני למדי.
מאפיין ייחודי לזכרים שבו הוא משטח רחב כהה של שיער סבוך ומתולתל מהמצח ועד החוטם, בצבע חום כהה-שוקולד או אדום ערמוני, ומכונה בחיבה על ידי ציידים "שטיח".
מתחת ל"שטיח" באזור העיניים ישנם מעין "גבות" אדמדמות או צהבהבות בהירות, ולעיתים גם שם השערות נושרות.
לאורך החוטם - מתחילת ה"שטיח" ועד לאף - ישנו כתם גדול או פס שחור, שגדול יותר אצל הזכרים ונעדר לפעמים אצל הנקבות.
לעומתו הלחי בצבע אפרפר בהיר בשל נשירת השערות, ומסביב לשפתיים - לבן.
חצאי הפסים הלבנים בין העיניים שבולטים אצל האילנד הענק, קטנים מאוד אצל המין המצוי והם מצויים רק אצל תת-מין אחד.
בקצוות האוזניים ישנם שערות לבנות בינוניות, ובצד האחורי של האוזן השיער נוטה לנשור.
בטנם של האילנדים לבנה ולאורכה פס שחור עבה, ואצל הזכרים אינו נראה בשל נשירת השערות.
לזכרים הרגליים בדרך כלל לבנות לגמרי, ואילו לנקבות צידם החיצוני חום, וצידם הפנימי לבן.
על כל קרסול קדמי יש כתם או פס שחור עבה הבולט בעת ההליכה ויש אותו רק לתת-מין אחד.
צידו החיצוני של הזנב חום, צידו הפנימי לבן, והוא מסתיים בציצת שערות שחורה וגדולה כשל הבקר.
הסימונים וצבע הפרווה משתנים אצל תת-המינים כדלהלן:
אילנד הכף (דרומי) צבעו הוא צהבהב\כתמתם בהיר או אפרפר, ללא פסים על גוף וכתמים שחורים על הרגליים הקדמיות.
אילנד ליווינגסטון (זמביאני) צבעו הוא חום בהיר אולם יש לו עד שבעה פסים לבנים.
גם לו אין כתמים שחורים על הרגליים.
אילנד פטרסון (מזרחי) בעל צבע פרווה כתום אדמוני-חום בהיר, עם 8–12 פסים צרים על הגוף.
יש לו כתמים שחורים על הרגליים ושני חצאי פסים לבנים מעל העיניים.
צאצאים מרבייה בין אילנד הכף לאילנד ליווינגסטון יהיו עם פרווה צהבהבה אפרפרה ויהיה להם 1–5 פסים; מרבייה בין אילנד הכף לאילנד פטרסון יתאפיינו בפרווה אדמונית, ואילו הפסים שלהם ייעדרו; ומרבייה בין אילנד ליווינגסטון לאילנד פטרסון הם יהיו אדמדמים או כתמתמים בהירים עם מספר פסים שנע בין 6 ל-12.
גופו של האילנד ארוך ורחב, צווארו קצר ועבה, וראשו ארוך וקטן יחסית.
אוזניו ארוכות וצרות למדי, שלא כמו מיני הקודו; פיו צר ומחודד, עיניו ואפו גדולים, וצבעם שחור-כחלחל.
זנבו ארוך, ורגליו דקות יחסית לגופו, אך בהשוואה לאנטילופות אחרות הן די עבות.
פרסותיו גדולות ורחבות בצבע אפור או שחור.
מידות הגוף של האילנד המצוי:
האילנד המצוי נפוץ בדרום, מרכז, ומזרח אפריקה.
התפוצה מחולקת בין תת-המינים כדלהלן:
אילנד הכף מאכלס את דרום אפריקה, סווזילנד, לסוטו, דרום בוצוואנה, ואזורים קטנים יחסית במזרח נמיביה, ודרום מערב זימבבואה.
אילנד זמביאני מאכלס את צפון בוצוואנה, צפון מזרח נמיביה, מרבית זימבבואה, מוזביק, מלאווי, זמביה, דרום מזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ומרכז אנגולה.
אילנד מזרחי מאכלס את טנזניה, דרום וצפון קניה, רואנדה, בורונדי, חלקים קטנים בצפון, מרכז, ודרום אוגנדה, דרום מערב אתיופיה ומזרח דרום סודאן.
הם נמנעים בדרך כלל מיערות טרופיים, סוואנות פתוחות ואזורים מדבריים לגמרי, אך למרות זאת מצויים באופן נרחב בסוואנות הסרנגטי ובמדבר קלהרי שלמעשה אינו "מדבר אמיתי".
הם נפוצים גם בקרבת ביצות, אגמים וימות כדוגמת ביצות מקריקרי, אוקבנגו, בנגוואולו, ימת ויקטוריה, מורו, טנגניקה, מלאווי, נקורו, טורקאנה, ונהרות הנילוס הלבן, זמבזי, אורנג, קובנגו, לובוה, לונגוה, לימפופו ועוד.
הטמפרטורות באזורי תפוצתו נעות בין 10 ל-30 מעלות, וכמות המשקעים הממוצעת בהם היא 3,000-100 מילימטר לשנה.
האילנד המצוי פעיל הן ביום והן בלילה, אך מרכז את שעות הפעילות לערב, הלילה והבוקר שאז מזג האוויר נעים יותר.
בשעות החמות של היום הם נחים באזורים מוצלים, ובזמנים שבהם קר הם נחים תחת השמש.
האילנדים המצויים חיים בדרך כלל בקבוצות של 15–70 פרטים, המתחלקים לעדרי נקבות ועגלים, ועדרי זכרים מתבגרים.
אמהות וצאצאיהן חיים בעדרים גדולים יותר מאשר זכרים מתבגרים, בעוד שזכרים מבוגרים ודומיננטיים נוטים לחיות רוב הזמן בגפם.
לעיתים מצרפים לעדרי הנקבות מספר זכרים בוגרים.
בעונות הנדידה והגשמים האילנדים מתקבצים לעדרים ענקיים של 1,000-400 פרטים, בניגוד לפרסתנים אחרים שבתקופות של שפע מזון מתחלקים לקבוצות קטנות.
מבנה העדרים הוא די גמיש, כאשר אילנדים רבים עשויים להחליף קבוצה מדי פעם, ואחרים ישוטטו חלק מהיום בגפם.
בתוך העדרים קיימת היררכיה נוקשה, הקובעת את הגישה לנקבות אצל הזכרים או לאזורי ההאכלה אצל הנקבות.
באזורים רבים האילנדים רועים יחד עם עדרי זברה, גנו כחול, צבי תומסון, אנטילופה סוסית קצרת קרן, דלגן, דאמאליסק הסהר, בובאל הכף, ראם הצבי, אימפלה ועוד.
תחומי המחייה של האילנדים משתנים מאוד ביחס למין ולעונה.
בעונה היבשה, הזכרים נמצאים באזור של 11.7 קמ"ר ובעונת הגשמים עד 41.1 קמ"ר.
לעומת זאת תחומי המחייה של הנקבות גדולים הרבה יותר: 26.1 קמ"ר בעונה היבשה, ועד 222 קמ"ר בעונת הגשמים.
הם אינם מצויים במקומות שבהם כמות המשקעים נמוכה מ-100 מילימטר, ומסיבה זאת נעדרים ממערב דרום אפריקה, נמיביה, והאגן המערבי של מדבר קלהארי.
בעונת הגשמים הם מעדיפים מישורי עשב, ובעונה היבשה אזורים סבוכים ועשירים בשיחים ועצים כדוגמת שיטה, הדסאים, סבוננאים, אברשאים, חלמיתיים, אוגים ואשחריים - שחלקם משמשים להם גם למאכל.
התזונה של האילנד המצוי מבוססת בעיקר על עשבי תיבול, עלים, ופירות (ממשפחות גנציינאים ומלפיגאים), וכן עשבים, דגניים, זרעים, צמחים חד פסיגיים ודו-פסיגיים, ושורשים ופקעות, שאליהם הוא מגיע על ידי חפירה בקרקע עם קרניו.
הוא גם יכול להשתמש בקרניו על מנת לשבור ענפים לאכילה.
האילנדים משנים את הרגלי האכילה בהתאם לעונות, כך שבחורף יאכלו בעיקר דשא טרי, ובקיץ ישרדו גם על ידי אכילת עשבים גסים ויבשים באיכות נמוכה.
את מרבית המים הנדרשים להם הם מקבלים מהצמחים, אך ישתו כאשר יהיה להם מקור מים זמין.
יש להם יכולת לחסוך במים על ידי העלאת הטמפרטורה של גופם במהלך היום - מה שמקטין את הצורך בלהזיע, והחום שמצטבר ייפלט מהגוף בלילה הקריר.
הם מותאמים במיוחד לאזורים צחיחים בחלקים רבים של אפריקה, בשל צריכת המים הנמוכה שלהם כל עוד הם ניזונים מכמות מספקת של צמחייה עשירה בלחות.
מסיבה זאת הם לרוב אוכלים בשעות הלילה שאז הצמחייה ספגה לחות רבה מהאוויר.
האילנד מתקשר באמצעות קולות, ריח ותנודות גוף.
זכרים מבוגרים דומיננטיים משמיעים קול "קליק" מהרגל, שהחוקרים מסופקים האם הוא נגרם על ידי הפרסות, הפרקים, או הגידים ברגליים הקדמיות, בשל התמיכה שלהם במשקלו הרב של האילנד.
ה"קליקים" נשמעים עד למרחק של קילומטר וחצי, ומשמשים להכרזת דומיננטיות; כאשר זכרים צעירים שומעים את קול הנקישה הם מתרחקים מהאזור, וכך חוסכים לעצמם עימות עם הזכר המבוגר.
במקרה והאילנדים יבחינו בטורפים, הם יתנו קול הדומה לנביחה, וינסו למשוך את תשומת לב העדר על ידי ריצה הלוך ושוב.
הטורפים העיקרים של האילנדים הבוגרים הם אריות וצבועים מנומרים, בעוד שברדלסים וזאבים טלואים יטרפו עגלים.
האילנד המצוי הוא האנטילופה האיטית ביותר - מהירות ריצתו היא כ-40 ק"מ לשעה.
עם זאת הוא יכול לרוץ במהירות של 22 קמ"ש ללא הגבלה של זמן.
למרות מבנה גופו הגדול והכבד, הוא מסוגל לקפוץ לגבהים של 2.5-1.5 מטר ממצב עמידה, וצעירים עד 3 מטר.
על מנת לחפות על מהירותו האיטית הוא מגן על עצמו בעזרת קרניו החזקות, כאשר הנקבות הן אלו שמשתמשות בעיקר בקרניהן כדי להגן על העגלים.
עונת הרבייה והלידה יכולות להתרחש לאורך כל השנה, אך בדרך כלל עונת הרבייה היא בתקופת הגשמים, וכתוצאה מכך יש שיא של לידות תשעה חודשים לאחר מכן בסוף העונה היבשה.
במהלך עונת הרבייה ישנה היררכיה ברורה בין הזכרים הקובעת את הגישה לנקבות.
על פי רוב הקרבות יהיו בין זכרים עם יחסי כוח שווים.
הלחימה ביניהם מתחילה עם נגיעה בקרניים, ועוברת לדחיפות בכל הכוח ולעיתים גם ניסיון לסובב את צוואר היריב כדי להתישו.
הזכרים המבוגרים והחזקים מתרבים עם נקבות רבות, ביחס של זכר אחד ל-12 נקבות.
הזכר שומר על קשר הדוק עם הנקבות לעיתים קרובות, עד תום עונת הרבייה.
ההריון נמשך כתשעה חודשים (279-271 ימים) לאחריהם נולד עגל אחד בלבד; בעת הלידה משקל הזכר 35-28 ק"ג, ומשקל הנקבה 31-23 ק"ג.
בשעות הראשונות העגל שוכב מוסתר בצמחייה, ונשאר שם בין יממה למספר שבועות.
בעונת ההמלטות הנקבות מקימות מעין "פעוטון", וכל אחת מביאה לשם את הצאצא שלה.
מספר נקבות אחראיות על ה"פעוטון", והם מגינות על כל העגלים מטורפים.
כל אם מגיעה מספר פעמים ביום כדי להניק, אך העגלים אינם מצטרפים איתם והם נשארים תמיד ב"פעוטון".
במהלך תקופה זאת העגלים גדלים במהירות הודות לחלב המזין של האם.
כיוון שהם נמצאים כל הזמן בחברת עגלים נוספים, הם מתיידדים אחד עם השני, ולעיתים הקשרים ביניהם חזקים יותר מאשר עם אימהותיהם.
לאחר שישה חודשים העגלים נגמלים, אך נשארים לפחות כשנתיים ב"פעוטון", ומצרפים לאחר מכן לעדרי זכרים צעירים\נקבות.
הנקבות מגיעות לבגרות בסביבות 15 חודשים עד 3 שנים; והזכרים 4–5 שנים.
תוחלת החיים של האילנד המצוי: בטבע 15–20 שנה; בשבי עד 25 שנה.
האילנד המצוי מסווג במצב השימור ללא חשש על ידי IUCN בשל מספרים גדולים ויציבים, והוא אינו מתקרב אפילו לקטגורית קרוב לסיכון (NT).
מגמת האוכלוסייה יציבה, כיוון שבחלק מהאזורים אוכלוסייתו בעלייה ובחלק בירידה, ומסיבה זאת מצב השימור שלו לא ישתנה בשנים הקרובות.
עם זאת הוא איבד כמעט חצי מתחומי מחייתו ההיסטוריים, ומספריו פחתו בהרבה ברואנדה, אוגנדה, ומוזמביק החל מ-1970 כתוצאה מציד, אובדן בית גידול ומלחמות אזרחים.
בתקופה זאת הוא נכחד לחלוטין מבורונדי, והוכחד והוחזר מחדש לזימבבואה, וסווזילנד.
לא ברור מה מצבו כיום באנגולה וייתכן כי נכחד אף שם.
בניגוד למדינות אלה, האוכלוסייה שלו נמצאת בעלייה מתמדת בטנזניה, מלאווי, נמיביה, בוצוואנה ודרום אפריקה, כיוון שהפופולריות שלו בציד גורמת לאנשים לגדלו לשם כך, וישנם עשרות חוות ציד פרטיות כאלה באפריקה הדרומית.
כך לדוגמה בנמיביה תחום המחייה ההיסטורי שלו היה רק בצפון מזרח המדינה, וכיום הוא מצוי גם בחלקים הדרומיים והמרכזיים.
ארגון השימור IUCN מעריך כי 50% מאוכלוסייתו מצויה באזורים מוגנים, ו-30% נוספים בחוות פרטיות.
סך אוכלוסייתו של האילנד המצוי מוערכת ב-136,000 פרטים.
יחד עם האילנד הענק, הקודו הגמלוני והבונגו, האילנד המצוי הוא אנטילופה פופולרית מאוד בקרב ציידים-חובבנים וילידים אפריקנים, והוא ניצוד למטרות פוחלצים, בשר, עור וכדומה.
במדינות אפריקה הדרומית ישנם עשרות חוות ציד פרטיות שבהם מגדלים את האילנד, כך שלמעשה הפופולריות שלו בציד - גורמת דווקא לאוכלוסייתו לגדול.
האילנד המצוי מופיע על סמלה של פרובינציית הכף המזרחי בדרום אפריקה ולצד הקודו הגמלוני על סמלו של מחוז גרוטפונטיין בנמיביה, והוא בעל החיים המתואר ביותר בציורי מערות קדומים באפריקה כדוגמת טסודילו בבוצוואנה, ודראקנסברג בדרום אפריקה.
כבר בשלהי מלחמת העולם השנייה חוקרים רבים בחנו את האפשרויות של ביות האילנד, בשל גודלו, קצב רבייה הגבוה שלו, יכולת העמידה שלו בבצורות, והתאמה לאקלים החם של אפריקה.
בשל מזגו העדין של האיילנד והיכולת לאלפו בקלות, הוא האנטילופה היחידה שנעשו ניסיונות רבים לבייתה באפריקה.
האילנד המצוי מספק כמויות גדולות של בשר רך ועורות ברמה גבוהה גם במקרים שיקבל תזונה באיכות נמוכה.
לעומת בשר הבקר, בשרו של האילנד מכיל אחוזים גבוהים יותר של חלבון ואחוזים נמוכים של שומן.
החלב של נקבת האילנד עשיר יותר בחלבונים ושומן מחלב פרה (17-8%), ויש לו אחוזים גבוהים מאוד של סידן.
בנוסף, ניתן לאחסנו לתקופה של עד שמונה חודשים אם הוכן כראוי, לעומת כמה ימים לחלב פרה.
האילנדים יכולים לאכול עשבים גסים, ואפילו צמחים רעילים שקטלניים עבור הבקר.
הם גם חסינים למחלות מסוימות שפורצות בקרב הבקר (אם כי באותה מידה רגישים מאוד למחלות אחרות כדלקמן).
יתרונו הגדול של האילנד הוא צריכת המים הנמוכה שלו, כשאת המים הנחוצים לקיומו הוא מקבל כאמור מצמחים - מה שמסביר את העובדה שחקלאיים רבים בדרום אפריקה, זימבבואה, וקניה מגדלים עדרי אילנד במקום הבקר המקומי.
עם כל המעלות של גידול אילנדים על פני הבקר, יש להם חסרונות לא מבוטלים: ראשית, יש רק מקרים בודדים בהם הצליחו לביית אילנדים לגמרי, ובדרך כלל נשאר בהם הטבע הפראי.
בשל יכולתם לקפוץ בקלות מעל גדרות בגובה של שני מטרים או פשוט לפרוץ באמצעות המסה המשמעותית שלהם, צריך להשיג גדרות גבוהות וחזקות; גם אילנדים זכרים מהבר עשויים לפרוץ את הגדרות ולהתערבב עם אלו שמבויתים.
האילנד רגיש מאוד לווירוסים וטפילים הגורמים למחלת הפה והטלפיים, שחפת בקר, ברוצלוזיס, "Rinderpest", דלקת ריאות, או מחלות שנישאות על ידי זבובי בקר וקרציות.
אף על פי שהוא מתרבה היטב בשבי, ההישרדות של העגל נמוכה, ובמקרים רבים צריך להפרידו מאימו על מנת שיהיה בריא ותנתן לו תזונה נכונה.
האילנדים נבהלים בקלות, ומשום כך זקוקים למקום שקט, וכמו כן הם אינם יכולים לחיות באזור קטן ונדרשים להם מרחבים ושטחי מרעה משמעותיים.
על מנת שיגדלו בצורה טובה צריך לתת להם מינרלים כדוגמת מלח, וגם כמויות גדולות של מזונות משלימים כמו תירס, דורה (סורגום), מלונים ושעועית - שגורם לאחזקתם להיות יקרה.
גם ההיררכיה החברתית שלהם גורמת לפעמים לבעיות בגידול עדרים.
הם לא יכולים לעבור ישירות מאזורי סוואנות וחורשים יבשים לכמות משקעים גבוהים או לבית גידול הררי; על כן בעת העברת אילנדים בסוגים שונים של בתי גידול, ניתן להימנע מתמותה גבוהה רק על ידי יישום נוהלי הסגר והתאקלמות מיוחדת.
האילנדים מיוצאים לרוסיה, אוקראינה, בריטניה וארצות הברית, שם מגדלים אותם בצורה מסחרית לבשר וחלב.
בישראל, צה"ל משתמש באילנדים על מנת לסלק צמחייה סביב בסיסים צבאיים ובאזור הגבול הלבנוני.
האילנדים נפוצים בגני חיות רבים ברחבי העולם: גן החיות של סן דייגו, ממלכת החיות של דיסני, גני החיות של ג'יזה, בלארגד, טאיפי, הספארי ברמת גן, חוות האנטילופות בערבה, ועוד.
אילן שס (נולד ב-31 ביולי 1962) הוא מנהל אמנותי, מוזיקאי, מלחין, זמר ומנחה ישראלי.
אילן שס נולד בחיפה וגדל בקריית חיים.
הוא בנם של האקטיביסט דב ש"ס שעלה מרומניה ופנינה לבית אגיון שעלתה מאלכסנדריה, ונכדו של המתרגם ש"ס רומן.
מגיל 8 החל ללמוד לנגן בכינור.
במקביל החל לנגן על גיטרה ופסנתר ישן שהיו בביתו.
בגיל 16 חבר לארקדי דוכין שעלה באותה עת מברית המועצות.
יחד הם ניגנו בכלים רבים והקליטו שירים באולפן ביתי מאולתר.
לאחר שירותו הצבאי, עבר להתגורר בתל אביב ולמד ב באוניברסיטת תל אביב במגמת קומפוזיציה וניצוח.
היה תלמידו של פרופ' יוסף דורפמן.
במסגרת לימודיו הלחין יצירות תזמורתיות גדולות ומוזיקה להצגות בפסטיבלים לתיאטרון.
כדי לממן את לימודיו באקדמיה למוסיקה, ניגן במועדונים ידועים באותה תקופה, כגון "בר 51",
"הסליק" ו"שבלול", וליווה אמנים מז'אנרים שונים.
"שלום שבת" - ניהול אמנותי ומוזיקלי של פרויקט משרד החינוך אגף תרבות יהודית שמטרתו לחבר קצוות בחברה הישראלית.
בין המשתתפים במופעים: אהוד בנאי, חנן בן ארי,
קובי אפללו, אריאל זילבר, אביתר בנאי, בניה ברבי, ביני לנדאו, הפרויקט של רביבו, עקיבא, ציון גולן דוד ד'אור,
"כתר המזרח" - ניהול אמנותי ומוזיקלי של פרויקט של משרד התרבות.
בין המשתתפים: בין המשתתפים :
עדן בן זקן, איל גולן, סאבלימינל,
נסרין, כנסית השכל, עדן חסון,
רותם כהן, מאור עדרי ועוד.
"מחווה לזאב רווח" - ניהול אמנותי ומוזיקלי לפרויקט של היכל תרבות ראשון לציון בשיתוף אמ"י ותרבות לישראל.
בין המשתתפים: זאב רווח, יהודה ברקן, זהבה בן, עמיר בניון, טוביה צפיר, מיקי קם, שלישית מה קשור, ועוד.
"פרס מפעל חיים" - ניהול אמנותי ומוזיקלי לפרויקט של משרד התרבות, אמ"י והיכל תרבות פ-ת.
נורית הירש, יהונתן גפן, יהורם גאון,
רבקה מכאלי, אביב גפן, יואב יצחק, קובי אושרת, חיים טופול, ציפי שביט, זאב רווח, אבי קורן, אילנית, חיים משה, חנה לסלאו ועוד.
"קולות רבים" - ניהול אמנותי מוזיקלי והנחיה במסגרת פרויקט של משרד החינוך.
בין המשתתפים: קובי אפללו, אריאל זילבר, קורין אלאל, בניה ברבי, ערן צור, דוד ד'אור, שלמה בר, עלמה זוהר, עידן חביב ועוד.
עם סיום לימודיו פנה אליו דניאל לפין להשתתף בהצגת התיאטרון קומית של הקאמרי, "מעופפי רישפון" בבימוי מיכאל גורביץ'.