tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוסבורן נכנס לאקדמיה הצבאית המלכותית בווליץ' והוסמך כלוטננט משנה בחיל ההנדסה המלכותי, הצבא הבריטי, בשנת 1904. הוא שירת במלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן למד במכללה לפיקוד ומטה, קמברלי בשנים 1921–1922, ובהמשך הפך למפקד בית הספר למקצועות הקשר בשנת 1926.
לאחר מכן הוא שירת כקצין האג"ם של הדיוויזיה ה-3 בשנת 1930. לאחר מכן הוא מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-157 (חיל הרגלים הקל היילנד) בשנת 1933, ומפקד חטיבת קהיר במצרים בשנת 1934.
הוא שירת במלחמת העולם השנייה, תחילה כמפקד הדיוויזיה ה-44 (מחוזות הבית), עימה לחם במהלך המערכה על צרפת, ולאחר מכן כמפקד הקורפוס ה-2 משנת 1940 עד שפרש מהצבא הבריטי בשנת 1941.
אדמונד דארץ' לואיס היה צייר נוף אמריקאי, הידוע בסגנונו ובציורים הימיים בצבעי שמן או צבעי מים.
לואיס נולד בפילדלפיה, פנסילבניה, במשפחה אמידה.
והחל להתאמן בגיל 15 אצל הצייר פול ובר יליד גרמניה (1823–1916) מאסכולת נהר ההדסון.
בגיל 19 הוא הציג באקדמיה לאמנויות פנסילבניה, ונבחר כחבר באקדמיה בגיל 24.
עבודתו המוקדמת של לואיס בצבעי שמן, בעקבות הכשרתו המצוינת, נחשבת עם עליונה טכנית גבוהה יותר מעבודתו המאוחרת.
הוא נסע ברחבי פנסילבניה, ניו ג'רזי וניו יורק, צייר סצנות נהרות, ובמשך שני עשורים הוא נסע להרים הלבנים וצייר נופים של הרים, נהרות ואגמים.
הוא צייר ציורים ימיים נרחבים ברחבי ניו אינגלנד, והפך לאמן פורה ומצליח.
עבודתו זכתה להערכה בגלל הזוהר והברק שבנופים.
בגלל היצירה התוססת, הוא נחשב לאחד הציירים הלומיניסטים באסכולת נהר הדסון.
לאחר שליטה גדולה בציור בצבעי שמן בתחילת הקריירה שלו, לואיס עבר לציור בצבעי מים.
אף על פי שלא הצטיין מבחינה טכנית, עבודותיו בצבעי המים היו נערצות בגלל האור והזוהר שבהם - לומיניזם טהור.
לואיס המשיך לייצר בדים בקצב ייצור המוני.
בהמשך החיים, כאמן אמיד, לואיס אסף אמנות דקורטיבית, כולל ריהוט, קרמיקה, שטיחי קיר וציורים של המאסטרים.
היו לו שני בתים סמוכים שנבנו ברחוב 22 במרכז פילדלפיה כדי להציג את האוסף שלו לקהל בפילדלפיה.
אדמונד אדולף מוריס ז'ול ז'אק דה רוטשילד (30 בספטמבר 1926, פריז, צרפת – 2 בנובמבר 1997, ז'נבה, שווייץ) היה בנקאי יהודי, צאצא של הענף הצרפתי של משפחת רוטשילד.
הוריו של הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד היו הברון מוריס דה רוטשילד והברונית השווייצרית נעמי הלפן, שהתגרשו עוד בילדותו.
אמו הייתה נכדתו של איש הכספים יוג'ין פרייר ממשפחת פרייר, משפחת בנקאים יהודית צרפתית ממוצא ספרדי, שהיו גם יריבים עסקיים בתחומי הבנקאות והרכבות של הרוטשילדים.
סבו מצד אביו היה אדמונד ג'יימס דה רוטשילד, "הנדיב הידוע".
בשנת 1940 נלקח כילד על ידי אמו לבית משפחתם, שאטו דה פרגני בפרגני-צ'מבי, בשווייץ הנייטרלית, לאחר שאביו, שהיה חבר הסנאט בצרפת, סירב לתמוך במשטר וישי הפרו-נאצי בזמן מלחמת העולם השנייה, ואזרחותו הצרפתית בוטלה.
כפליטים יהודים עשירים, תגובת המקומיים בשווייץ הייתה כה עוינת עד שאדמונד לא יכול היה ללכת לבית הספר המקומי, במקום זאת למד בבית ספר בינלאומי בז'נבה.
אביו שב לפרגני לאחר מלחמת העולם השנייה לאחר שירש הון משלושה מראשי הענפים של נאפולי, פרנקפורט ופריז של הבנק המשפחתי.
אביו נפטר בשנת 1957 והוריש לבנו כמיליארד פרנק (כ-200 מיליון דולר).
בשנת 1958 הוא התחתן עם וסלינקה ולדובה גאורגויבה הבולגרית, אולם הזוג נפרד לאחר שנתיים.
בשנת 1963 התחתן עם נדין נלי ז'נט ל'הופיטלייר, שחקנית צרפתית בת מעמד הפועלים, שהייתה ידועה בשם הבמה נדין טלייה.
היא הייתה קתולית, אך התגיירה.
בהמשך היא הצהירה: "לא היה ניתן לקבל את השם רוטשילד ולהיות קתולי ...
וגם לא זה נכון שבנו של רוטשילד יהיה יהודי-חצי וקתולי-חצי".
נולד להם בן אחד, בנז'אמן דה רוטשילד, זמן קצר לאחר נישואיהם.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ז'נבה ותואר במשפטים בפריז, החל משנת 1950 עבד בבנק דה רוטשילד פרייר, של הענף הצרפתי של משפחת רוטשילד.
בשנת 1953 עזב את הבנק והקים בנק השקעות משלו, קבוצת אדמונד דה רוטשילד.
בשנות השישים הוא רכש בנק שהתמחה בבנקאות פרטית בז'נבה, הפך אותו לסניף השווייצרי של הבנק שלו.
בשנת 1973 רכש מניות בבנק בקליפורניה, ובשנת 1984 מכר את מניותיו ברווח ניכר.
בשנת 1974 רכש את יקב "Château Clarke" בחבל בורדו ושם גם בחר להיקבר.
בשנת 1975 רכשו בני הדודים אלי וגאי דה רוטשילד, ששלטו בבנק "רוטשילד פרייר" (האחים רוטשילד) בצרפת, 10% מהבנק של אדמונד.
והוא מצידו רכש מניות בבנק שלהם (שהפך אחר כך לרוטשילד ושות').
עד אז היה לאדמונד הסכם עם קרובי משפחתו לא לפעול בצרפת, אך לאחר רכישת המניות ההדדית החלה קבוצת אדמונד דה רוטשילד לפעול גם בצרפת.
הברון אדמונד אדולף דה רוטשילד היה מעורב בפעילות עסקית ופילנתרופית רבה בישראל.
בשנת 1958 הקים את החברה לפיתוח קיסריה על אדמות חברת פיק"א שרכש סבו, ואת קרן אדמונד דה רוטשילד בישראל.
בשנת 1959, מימן את הקמת קו צינור הנפט אילת-חיפה, שהקמתו החלה בשנת 1956, אך קשיים תקציבים עיכבו את הקמתו.
בשנת 1961, מימן את הקמת מפעל התרופות "פלנטקס" בנתניה.
פלנטקס היה מפעל התרופות הראשון בישראל שקיבל אישור של מנהל המזון והתרופות האמריקאי, לשיווק תוצרתו בארצות הברית.
בשנת 1965, רכש את בנק כללי לישראל.
בשנת 1968, היה בין מייסדי החברה לישראל.
כמו-כן מימן וליווה מקרוב את הקמת תיכון אליאנס בתל אביב.
פעילותו הפילנתרופית כללה בין השאר, הקמת קרן מלגות לסטודנטים באוניברסיטה העברית, תרומה להקמת ביתן צרפתי במוזיאון ישראל ותרומה להקמת הטלוויזיה החינוכית הישראלית בשנת 1966. בנוסף עמד בראש ארגון הבונדס באירופה.
אשתו הברונית נדין דה רוטשילד כיהנה כנשיאת ארגון ויצו בצרפת.
בעקבות הניצחון במלחמת ששת הימים שלח מכתב ברכה לרמטכ"ל יצחק רבין, אך מיד גם פעל להקמת גוף בינלאומי שיפעל לפתרון בעיית הפליטים הפלסטינים.
בשנת 1981 ביקר את מדיניות ממשלת ישראל להקמת התנחלויות בשטחים, ועל חקיקת חוק ירושלים.
אדמון שחור-עין (שם מדעי: Myripristis murdjan) הוא מין של דג מסוג אדמון ממשפחת הברקניים, החי באזור האינדו-פסיפי ממפרץ אילת ומזרח אפריקה עד לגינאה החדשה ואיי שלמה בעומקים של 1–50 מטרים.
הוא תואר מדעית בשנת 1775 על ידי חוקר הטבע השוודי פטר פורסקל.
האדמון שחור העין מגיע לאורך 20 ס"מ בממוצע, ואורכו המרבי עד 60 ס"מ.
צבעו הכללי אדום או ורוד, עם כתמים שחורים בשולי מכסה הזימים ומעל העיניים שהעניקו לו את שמו.
קוטר העין גדול במיוחד ועולה על אורך החרטום, ובניגוד למרבית בני משפחתו אין לו קוץ על מכסה הזימים.
קשקשי גופו גדולים ומסודרים בשמונה שורות.
הסנפירים שלו אדומים בדרך כלל וקצותיהם לבנים.
האדמון שחור העין פעיל לילה ובמשך היום מסתתר בקבוצות קטנות בנקיקים ושוניות.
הוא ניזון מחסרי חוליות ובעיקר מסרטנים וזואופלנקטון.
האדמון מוגדר כמין ללא חשש על ידי הרשימה האדומה של IUCN.
אדמונד בריסטו (; 1 באפריל 1787 – 12 בפברואר 1876) היה צייר אנגלי, של טבע דומם וצייר בעלי חיים.
בריסטו נולד באטון, ברקשייר, בנו של צייר סמלי אצולה (הרלדיקה).
בגיל צעיר הוא קיבל פטרונות מהנסיכה אליזבת, דוכס קלרנס (לאחר מכן ויליאם הרביעי) ואחרים.
הוא עשה רישומים של דמויות ידועות באיטון קולג' ובווינדזור, צייר טבע דומם, פנים ונושאים ביתיים וספורטיביים.
הייתה לו אהבה רבה לציור בעלי חיים, תוך ניצול כישרון נדיר להעביר את התנועות והביטויים האופייניים להם.
הוא אהב להאניש קופים, ולצייר אותם בסצנות אנושיות בתוך בתים מאותה תקופה.
הוא לימד ציור את ארתור ג'יימס סטארק, לדבריו היה ידיד ונתן עצות גם לצייר אדווין לנדסייר.
בשנת 1809 הציג ציור, "נפח מפרזל סוס", ב, והמשיך להציג באופן מזדמן שם ובמוסד הבריטי, ובחברת האמנים הבריטית, עד שנת 1838, אז הציג את "מרוץ החמורים" בגלריה ברחוב סאפוק.
בריסטו היה איש אקסצנטרי בעל רוח עצמאית ועבד רק כשהנפש ריגשה אותו - לא לפי הזמנה.
לעיתים סירב אפילו למכור את עבודותיו המוגמרות.
הוא הצטיין ברישום של קופים, חתולים וסוסים.
עבודותיו נטו להיות בקנה מידה קטן, תוך תשומת לב רבה לפרטים.
רבות מיצירותיו נקנו על ידי אספנים פרטיים.
תחריטים של כמה מעבודותיו הופיעו במגזין הספורט ובמקומות אחרים.
בריסטו ייצר מעט מאוד במהלך חמש עשרה השנים האחרונות לחייו.
אדמונד אדו הוא כדורגלן גאנאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת OFK בלגרד מליגת העל הסרבית.
אדו גדל במחלקת הנוער של מייטי קוסמוס FC, ובשנת 2018 הגיע למחלקת הנוער של פ.ק.
ב-16 בפברואר 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-0 לא.ס.
טרנצ'ין במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת .
הוא שיחק במועדון במשך שלוש עונות, בהן ערך 47 הופעות ליגה והבקיע שני שערים.
ב-14 ביולי 2021 חתם אדו בשריף טירספול מליגת העל המולדובית.
ב-20 ביולי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על אלאשקרט במסגרת הסיבוב השני של מוקדמות ליגת האלופות לעונת 2021/2022. ב-7 באוגוסט הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 7-1 על דינמו-אוטו טירספול במסגרת המחזור החמישי בליגה.
ב-15 בספטמבר ערך אדו את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 2-0 על שחטאר דונצק במסגרת שלב הבתים לעונת 2021/2022.
דוקטור אדמון לוקאר היה קרימינולוג צרפתי שהיה חלוץ בתחום הזיהוי הפלילי וכונה "שרלוק הולמס של צרפת".
הוא ניסח את "עקרון ההחלפה של לוקאר".
לוקאר נולד בקומונה בלואר, ולמד רפואה ומשפטים בליון.
בנוסף, לוקאר התעניין במוזיקה ובתיאטרון, וכתב ביקורות לעיתוני ליון.
הוא שימש כעוזרו של הפרופסור והקרימינולוג אלכסנדר לקסאניה, שהיה יריבו של הקרימינולוג צ'זארה לומברוזו.
בשנת 1910 הצליח לוקאר לשכנע את משטרת ליון להעניק לו עליית גג בעלת שני חדרים ושני עוזרים, ובכך יצר את מעבדת הזיהוי הפלילי הראשונה בהיסטוריה.
באחד המקורות נטען כי באחד הניסויים שערך, הצליח לזהות את משלחי היד של 92 מתוך 100 נבדקים, על פי בדיקה יסודית של האבק שנאסף מגבותיהם בלבד.
לוקאר התעניין מאוד בקריפטולוגיה, ובשנת 1914 סייע לצבא הצרפתי לפצח את הקודים של האויב הגרמני.
ב-1918 פיתח שיטה חדשנית לזיהוי טביעות אצבע באמצעות שימוש ב-12 נקודות מפתח.
הוא אף שרף את קצות אצבעותיו בניסיון לבדוק האם ניתן להשמיד את טביעת האצבע.
לוקאר כתב סדרה בת שבעה ספרים בשם "Traité de Criminalistique".
הוא המשיך במחקריו, עד למותו בשנת 1966.
הוא נחשב לאבי הזיהוי הפלילי המודרני, והעיקרון שקבע, "עקרון ההחלפה של לוקאר", הוא הבסיס של כל מדע הזיהוי הפלילי.
אדמונד אנטאכר הוא גנרל אוסטרי בדימוס אשר שימש כראש המטה הכללי של צבא אוסטריה בשנים 2007–2013.
אנטאכר נולד בזלצבורג ב-30 בספטמבר 1949. בין השנים 1971-1974הוא למד באקדמיה הצבאית התרזיאנית.
לאחר מכן הוא הוצב בגדוד היגרים ה-21 בקופשטיין.
בין 1979–1982 הוא למד בקורס קציני המטכ"ל ולאחר מכן היה קצין הרואה במכון להכשרת קצינים ומורה באקדמיה הצבאית התרזיאנית.
ב-1992 מונה למפקד בריגדת הפאנצרגרנדיר ה-3 במאוטרן על הדנובה.
ב-2002 מונה למפקד פיקוד זרוע היבשה, עד 2005 עת אוחד הפיקוד עם פיקוד הכוחות המזוינים.
ב-30 בנובמבר 2007 מונה אנטאכר לראש המטה הכללי בידי שר ההגנה נורברט דראבוש.
עם זאת, עד מהרה נוצרו חילוקי דעות בין אנטאכר, שרצה לבטל את גיוס החובה בצבא אוסטריה, לבין דראבוש שטען כי גיוס חובה הוא מודל הכרחי עבור הצבא האוסטרי.
ב-1 בינואר 2011 פיטר דראבוש את אנטאכר ומינה במקומו את סגנו אוטמר קומנדה.
הפיטורין נתפסו באוסטריה כצעד שרירותי וכוחני של דראבוש.
גם נשיא אוסטריה היינץ פישר, אשר מתוקף חוקת אוסטריה משמש כמפקד העליון של הצבא האוסטרי, התנגד למהלך של דראבוש, והביע תמיכה באנטאכר.
ב-7 בנובמבר פסלה ועדת המינויים הפדרלית את החלטתו של דראבוש, ואנטאכר חזר לתפקידו.
ב-23 במרץ 2013 סיים אנטאכר את תפקידו וקומנדה הוחזר לתפקיד.
אדמון פרנסואה ולנטן אַבּוּ היה סופר, פובליציסט ועיתונאי צרפתי.
אבו נודע כסופר אנטי דתי, הוא היה פעיל פוליטית בעיקר בכתיבתו.
כשנה לפני פטירתו נבחר כחבר האקדמיה הצרפתית אך מת לפני שמונה בפועל לתפקיד.
הוא נקבר בבית הקברות פר לשז בפריז.
אאדמולה לוקמן אולאג'דה אלדה איילולה לוקמן הוא כדורגלן ניגרי-אנגלי המשחק בעמדת החלוץ והקיצוני באתלטיקו מדריד מהלה ליגה ובנבחרת ניגריה.
לוקמן נולד בוונדסוורת' שבדרום-מערב לונדון להורים ניגרים.
לוקמן הצטרף לאקדמיה של צ'רלטון את'לטיק ב-2014 לאחר ששיחק 5 שנים בווטרלו, מועדון כדורגל לנוער שבסיסו ברובע למבת' בלונדון.
הופעות טובות בקבוצות הנוער הביאו לכך שערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של צ'רלטון ב-3 בנובמבר 2015. הוא כבש את שערו הראשון עבור הקבוצה בהפסד 3–2 לברייטון אנד הוב אלביון יומיים לאחר מכן.
ב-5 בינואר 2017 חתם לוקמן על חוזה לארבע שנים וחצי באברטון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון עשרה ימים לאחר מכן בניצחון 4–0 על מנצ'סטר סיטי, וכבש את השער הרביעי של הקבוצה.
במשחקו הראשון בקבוצה, כבש את שער הניצחון במשחק מול בורוסיה מנשנגלדבך.
בתום תקופת ההשאלה הוא חזר לאברטון.
לייפציג וחתם בחוזה קבוע לחמש שנים.
ב-30 בספטמבר 2020, הושאל לעונה אחת לפולהאם.
הוא כבש את שער הליגה הראשון שלו עבור הקבוצה נגד שפילד יונייטד ב-18 באוקטובר.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל לעונה אחת ללסטר סיטי.
ב-11 בספטמבר הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0–1 למנצ'סטר סיטי.
ב-4 באוגוסט 2022 חתם לארבע שנים באטאלנטה.
9 ימים לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו, בה כבש גם שער בכורה בניצחון 2-0 על סמפדוריה.
בסך הכל כבש 13 שערים ב-31 הופעות בעונת הבכורה שלו בקבוצה.
בעונת 2023/2024 זכה עם אטאלנטה בליגה האירופית כאשר בגמר כבש שלושער שהביא לניצחון 3-0 על באייר לברקוזן (משחק זה היה ההפסד הראשון והיחיד של לברקוזן באותה העונה בכל המסגרות).
לוקמן נבחר למצטיין המשחק והיה חלק מנבחרת העונה בליגה האירופית לאותה עונה.
לוקמן פתח בצורה טובה גם את עונת 2024/2025 ובדצמבר 2024 זכה בפרס כדורגלן השנה באפריקה לשנת 2024.
ב-2 בפברואר 2026 חתם ל-4 וחצי שנים באתלטיקו מדריד תמורת 40 מיליון אירו.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו 4 ימים לאחר מכן, כשכבש ובישל בניצחון 5-0 על ריאל בטיס ברבע גמר גביע המלך הספרדי.
לוקמן נולד באנגליה להורים ניגרים, והוא זכאי היה לייצג את שתי הנבחרות.
לוקמן זומן לסגל נבחרת אנגליה עד גיל 20 לקראת אליפות גביע העולם עד גיל 20 של לשנת 2017. הוא כבש שלושה שערים בטורניר, שניים מול קוסטה ריקה בשמינית הגמר ושער אחד מול איטליה בחצי הגמר.
אנגליה ניצחה את ונצואלה 1–0 בגמר, והשיגה את הזכייה הראשונה של המדינה בגמר של טורניר עולמי כלשהו מאז מונדיאל 1966.
הוא קיבל את הזימון הראשון שלו לנבחרת אנגליה עד גיל 21 לקראת מוקדמות אליפות אירופה נגד הולנד ולטביה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו נגד הולנד.
לוקמן דחה שלוש הצעות מצד נבחרת ניגריה לייצג אותה.
בינואר 2020 הודיעה התאחדות הכדורגל של ניגריה כי החליט לייצג את הנבחרת במדים הלאומיים.
ב-10 בפברואר 2022, בקשתו של לוקמן לייצג את נבחרת ניגריה אושרה על ידי פיפ"א.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור ניגריה ב-25 במרץ 2022, בתיקו 0-0 נגד גאנה במוקדמות מונדיאל 2022.
נכלל בסגל נבחרת ניגריה לטורניר גביע אפריקה לאומות 2023, בו סיימה הנבחרת כסגנית האלופה אחרי הפסד 1–2 בגמר לחוף השנהב.
לוקמן סיים את הטורניר עם שלושה שערים.
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20: 2017
נבחרת העונה בליגה האירופית: 2023/24
אדמונד דוד-ברנהרדט היה ספורטאי יהודי-אוסטרי.
הוא השתתף ב (אתונה 1906 וסטוקהולם 1912) בשחייה, ירי ובקרב חמש מודרני.
באולימפיאדת אתונה (1906) היה אמור להשתתף בכל משחי החופשי, 100 מטר, 400 מטר, 1500 מטר ובמשחה השליחים 4x250 מטר, אך התחרויות נדחו ביומיים בשל תנאי מזג האוויר ולבסוף הוא השתתף בתחרות ל-1500 מטר חופשי אותה לא הצליח לסיים ובמשחה שליחים 4x250 מטר, הרביעייה מאוסטריה לא סיימה את המשחה.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) סיים במקום שמיני בתחרות קרב חמש מודרני.
נוסף לכך, השתתף בתחרויות הקליעה וסיים במקום 40 בירי באקדח ל-30 מטר ובמקום 53 בירי באקדח חופשי ל-50 מטר.
אדמונד דדה (ברומנית: Edmond Deda 23 באפריל 1920 - 29 בספטמבר 2006) היה מוזיקאי יהודי רומני, מלחין של מוזיקה קלה, אופרטות, מוזיקה לתיאטרון ולסרטים ומוזיקה למקהלות, פסנתרן, מנצח, מעבד מוזיקלי ומורה.
דדה, יליד בוקרשט, רומניה, החל לימודיו בקונסרבטוריום אלברטו דה לה פרגולה בבוקרשט והמשיך לימודי פסנתר ב-The Billy Mayerl School for Modern Syncopation, בלונדון.
ב-1937 פרסם שיר ראשון, Rodica (רודיקה), שבוצע בקזינו של סינאיה.
השיר השני היה בצרפתית, Quand la pluie tombe (כשהגשם יורד).
ב-1941 ייסד את הקונסרבטוריום למוזיקה קלה וג'אז של רומניה.
בשנים 1942 - 1944 עבד בקונסרבטוריון "לירה" בבראילה כמורה לג'אז, מזמור ופסנתר.
ב-1945 הקים את הלהקה שנקראה על שמו ושפעלה עד 1981, כולל מופעים רבים מחוץ לרומניה.
בשנים 1960 - 1966 היה מנצח על תזמורת התיאטרון קונסטנטין טנאסה מבוקרשט.
1992 עד 1994 Călătorie la izvoarele jazzului (מסע אל מקורות הג'אז) אסופת מאמרים
1993 עד 1994 Reflecții despre reflectări (הרהורים על הרהורים) אסופת מאמרים
19930עד 1994 Remember jazz (זכור ג'אז) אסופת מאמרים
Știu adevărul (אני יודע/יודעת את האמת) - בביצוע של דן ספטרו
סרטים בהם הלחיו את המוזיקה
5 פרסים של פסטיבל אייל הזהב
2 פרסים של פסטיבל מאמאיה
סר אדמונד פרסיבל הילרי היה מטפס הרים ניו זילנדי שהתפרסם, יחד עם חברו טנזינג נורגיי, בזכות ההעפלה הידועה הראשונה לפסגת הר האוורסט.
הילרי נולד ב-20 ביולי 1919 בעיירה קטנה בשם טואקאו (Tuakau) באי הצפוני של ניו זילנד, מדרום לאוקלנד.
אביו היה דבוראי, ואף הוא עסק במלאכת הדבוראות.
הוא היה ילד ביישן ומופנם, והחל לגלות עניין בטיפוס הרים בגיל 16, בעת טיול בית ספר להר רואפהו.
במלחמת העולם השנייה שירת כנווט בחיל האוויר המלכותי של ניו זילנד.
ב-1951 השתתף במשלחת של ניו זילנד להרי ההימליה.
הוא השתתף במשלחות בריטיות להר האוורסט ב-1952 וב-1953.
ב-29 במאי 1953 העפיל לפסגת הר האוורסט ביחד עם עמיתו הנפאלי-הודי טנזינג נורגיי אשר היה שותפו למסע והם היו לאנשים הראשונים שהגיעו לפסגת האוורסט.
השניים היו חברים במשלחת בריטית בראשות ג'ון האנט.
כשהתקרבה המשלחת אל הפסגה נבחרו מספר זוגות שניסו להגיע אליה.
אחרי כישלון הזוג הראשון, עלו ב-28 במאי הילרי וטנזינג, והם הצליחו להגיע אל "פסגת העולם" למחרת בשעה 11:30. הם שהו בפסגה כרבע שעה.
הילרי לחץ את ידו של טנזינג, וזה השיב לו בחיבוק חם.
הילרי צילם את טנזינג מניף את דגלי האו"ם, הממלכה המאוחדת, נפאל והודו מעל הפסגה.
עם רדתם מההר זכו הילרי והאנט בתואר האצולה "סר" ואילו טנזינג
זכה במדליית ג'ורג' אך לא בתואר אצולה.
בספרו האוטוביוגרפי של טנזינג, "נמר השלגים", אשר נכתב עם הסופר ג'יימס רמזי אלמן (Ulman), מודה טנזינג שהילרי היה הראשון שדרך על פסגת האוורסט:
"לא אמרתי לעצמי: "יש שם תפוח זהב.
אני אדחוף הצידה את הילרי וארוץ אל התפוח".
לאחר כיבוש האוורסט המשיך הילרי במסעותיו.
ב-1954 פיקד על משלחת ניו זילנדית לעמק נהר הבארון, ובשנים 1956–1958 עמד בראש משלחת הסיוע הניו זילנדית של ים רוס לאנטארקטיקה במסגרת המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, עמה הגיע לקוטב הדרומי ב-1957. הוא חזר להימלאיה פעמים נוספות ב-1961, 1963 וב-1964.
זכה בעיטורים רבים, בהם מדליית הקוטב ב-1958 על כיבוש הקוטב הדרומי.
הילרי הקדיש חלק גדול מזמנו לשיפור חייהם של בני השׁרְפָה בנפאל באמצעות קרן אותה הקים.
הוא אף טען שזהו ההישג הגדול של חייו.
כיהן כנשיא שירות המתנדבים בחו"ל של הצבא הניו זילנדי, ממנו פרש ב-1962, וב-1985 התמנה לשגריר ניו זילנד בהודו, נפאל ובנגלדש, והתגורר ארבע שנים בניו דלהי.
לאחר תפקידו התגורר באוקלנד שבניו זילנד, שם גידל דבורים.
אדמונד הילרי נפטר ב-11 בינואר 2008 בבית חולים בעיר אוקלנד עקב התקף לב, בן 88 במותו.
דיוקנו של אדמונד הילרי הופיע על שטר כסף ניו זילנדי.
נמל התעופה טנזינג-הילרי בלוקלה, ליד האוורסט, נקרא על שמו ועל שם נורגיי.
חוף הילרי בשטח חסות רוס שבאנטארקטיקה נקרא על שמו של אדמונד הילרי.
אדמונד השני (וכן אדמונד איירונסייד, באנגלית: Edmund II of England; סביבות 990 – 30 בנובמבר 1016) היה מלך אנגליה מ-23 באפריל 1016 עד יום מותו.
זכה לכינוי "איירונסייד" (בעל כוח הסבל) בזכות מאמציו להדוף את הפלישה הדנית של המלך קאנוט הגדול.
אדמונד היה בנו השלישי של המלך אתלרד השני מאשתו הראשונה, אלפלאד מנורת'מבריה.
אמו נפטרה לפני שנת 996, ואביו נישא פעמיים נוספות.
אדמונד לא היה צפוי להיות מלך אנגליה, אך לאחר מותם של שני אחיו הבוגרים, הוא הפך ליורש העצר ב-1014 עם מות אחיו הבכור אתלסטאן.
בין אדמונד לאביו החלו מאבקי כוח.
אדמונד היה זה שהצליח ב-1015 להדוף את פלישתו של קאנוט הגדול ולכבוש מחדש את וסקס, ובמקביל הוציא אתלרד להורג שניים מבעלי בריתו של אדמונד - סיגפרת' ומורקאר.
אדמונד, כצעד מחאה כנגד אביו, נשא לאישה את אלמנתו של סיגפרת', אלדגית'.
אתלרד נפל למשכב ומת ב-23 באפריל 1016, ואדמונד ירש את כסאו, אך זכה לתמיכה מועטה בלבד מהאצולה של לונדון, שלאחר כיבוש וסקס בידי אדמונד הייתה נתונה במצור מצד כוחותיו של קאנוט, שהחל צובר אהדה ברחבי אנגליה, בייחוד בקרב האצולה של אזור סאות'האמפטון.
העימות בין קאנוט לאדמונד נמשך עד לתבוסתו של אדמונד ב-18 באוקטובר בקרב אסנדון (Assandun).
בתום הקרב הצליחו שני המלכים לדון בתנאי השלום ביניהם, שהותירו את וסקס בידי אדמונד, והעניקו לקאנוט אדמות מצפון לנהר התמזה.
בנוסף הסכימו השניים כי לאחר מותו של אחד מהם, יעברו השטחים שבשלטונו לשליטת האחר.
אדמונד השני מת ב-30 בנובמבר 1016, על פי ההיסטוריון מהמאה ה-12 הנרי מהנטינגדון, נדקר אדמונד על ידי מתנקש, בעת שעשה את צרכיו בשירותים.
ההיסטוריון מהמאה ה-12 ג'פרי גאימר עולה בקנה אחד עם טענה זאת אך מספר כי המלך נורה על ידי חץ.
לעומת זאת ה-Encomium Emmae Reginae שנכתב ב-1041 או 1042 אינו מתאר את מותו של אדמונד כרצח.
לאחר מותו, שטחי שלטונו עברו לידי קאנוט שהפך למלך אנגליה.
אדמונד נקבר במנזר גלסטונברי בסאמרסט, אך מקום קבורתו המדויק אינו ידוע, כיוון שככל הנראה נהרס בתקופת פיזור המנזרים.
שני בניו של אדמונד - אדוארד הגולה (אביו של אדגר אתלינג) ואדמונד, נמלטו לאחר מותו להונגריה.
אדמונד גוסטב אלברכט הוּסֶרְל היה פילוסוף צ'כי־גרמני יהודי מומר.
נולד בפּרוסְניץ, כיום פרוסטֵייוֹב, במחוז מוראביה שבצ'כיה (אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
תלמידם של פרנץ ברנטנו וקארל שטומפף.
יחד עם אחרים, השפיע על אדית שטיין (הקדושה טרזה בנדיקטה של הצלב), מרטין היידגר, ז'אן-פול סארטר ומוריס מרלו-פונטי.
ב-1887 הוסרל התנצר והצטרף לכנסייה הלותרנית.
הוא לימד פילוסופיה בתחילה כמורה פרטי משנת 1887, ואז באוניברסיטת גטינגן כפרופסור משנת 1901, ובאוניברסיטת פרייבורג משנת 1916 עד שפרש לגמלאות ב-1928. לאחר פרישתו המשיך להשתמש בספרייה בפרייבורג למחקריו וכתיבתו, זכות שנשללה ממנו בשנת 1933 יחד עם סילוקו מהאוניברסיטה, בשל מוצאו היהודי.
הוא מת בפרייבורג ב-26 באפריל 1938.
הוסרל פיתח את הפנומנולוגיה השונה מהלוגיקה ומהפסיכולוגיה מהבחינה האמפירית.
ג'ון לוק - הטענה מראש מן ההגדרה לעומת טענה מן המציאות לאחר מעשה
תומכי החקר הניסויי האמפירי כמו ג'ון לוק הדגישו שהלוגיקה חוקרת את העולם כפי שהוא מוכרח להיות, ומגיעה למסקנתה בתהליך חשיבה הגיונית על פי מספר הנחות יסוד "טבעיות" בה כל הנחה מובנת לאדם מאליה.
אך משום כך הלוגיקה אינה מסוגלת לתאר את המציאות כפי שהיא.
לעומתה הפנומנולוגיה מאששת את נכונותן של טענות או שוללת טענות שבהן מתוארים קְּשָׁרִים בין תופעות שונות מן המציאות, בעולם הממשי הפיזי.
לדוגמה הלוגיקה תבדוק ותנתח טענה כמו "רווק הוא גבר לא נשוי", טענה אנליטית שהדרך לבחון אותה היא בניתוח לשוני, על פי המשמעות המילונית המוגדרת למושגים שבה.
אם טענה זו נכונה, נכונותה היא באופן אפריורי מראש, עוד בטרם בדקנו את נכונותה במציאות, והיא אמת אף אם לעולם לא נבדוק בחושינו את המקרים שלה, ולא נראה לעולם לא רווק ולא גבר.
אבל הלוגיקה לא מסוגלת לבחון מקרים של מציאות, שאין נכונותם מחויבת מראש.
היא לא מטפלת במקרים של טענה שאינה בהכרח אמת באופן אפריורי.
לעומת הלוגיקה, המדע הניסויי האמפירי עוסק בבדיקת נכונותה של טענה סינתטית - טענה שהדרך לאשש את אמיתותה ולבדוק את נכונותה היא רק במבחן המציאות, על ידי הרכבה (סינתזה) עם המציאות, זו שמחוץ למשמעות הלשונית, כמו בטענה "בירושלים יורד עכשיו גשם", או "רוב הרווקים גרים בדירות שכורות".
נכונותה של טענה כזו היא קונטינגנטית - מקרית, תלויה בתוצאות הבדיקה, ולא נובעת מהגדרה.
הטענה אינה נכונה מראש, ייתכן שכן וייתכן שלא, אך נדע זאת רק אחר כך, באופן אפוסטריורי שלאחר מעשה, על ידי בדיקת העולם הפיזי הממשי, או על ידי בדיקת המחשבות שכרגע האדם חושב, אם מדובר בטענה הכוללת מושגים מדומיינים.
עד סוף המאה ה-18 הייתה הבדלה מובחנת היטב, הבחנה דיכוטומית חדה, בין מדעים אנליטיים-אפריוריים כמו המתמטיקה והלוגיקה, לבין מדעים סינתטיים-אפוסטריוריים, כמו פיזיקה וביולוגיה (מאוחר יותר גם הפסיכולוגיה הצטרפה לאלו).
קאנט - הטענה הנכונה מראש במציאות
עמנואל קאנט קבע בשם דייוויד יום כי ישנו גם סוג של טענה סינתטית אפריורית.
משפטים שנכונותם נבחנת רק במציאות, ועם זאת נכונותם היא מראש באופן אפריורי.
משפטים שלמרות שאנחנו מתישהו נדרשנו לצאת מן הניתוח המשמעותי ומן ההגדרה הלשונית, ולבחון במציאות הגשמית ממשית - פיזית.
אך משמצאנו כי כך היא המציאות בהכרח, על פי חוקי הטבע, או על פי הגיון הסיבתיות של דבר גורם דבר, (בעברית של ימי-הביניים המושגים נקראו "סיבה ומסובב"), הרי שעתה האמת כבר ידועה כמו בהגדרה, ושוב אין צורך ללכת ולבדוק את המציאות בכל פעם.
אפשר לפתח את החשיבה, לבדוק את נכונות הטענה, ולנבא את ההתנהגות במציאות העתידה, - מתוך היסודות הבדוקים כבר.
כאלה, לדעת קאנט, הם משפטי המתמטיקה, כמו גם משפטי תורת ההכרה (האפיסטמולוגיה - חקר הידיעה וגבולותיה) כאשר אלו עוסקים במושגים כמו סיבתיות או במושג האני העצמי, הנבחן ונדון בפילוסופיה של הנפש.
הוסרל - משל הכוכבים הבלתי נראים ביום: האני והפנומנולוגיה הטרסנדנטלית
הידע האפיסטמי - הוא הידע עליו אנו יודעים מתוך חקר הידיעה, האפיסטמולוגיה.
חקר הידיעה הוא התחום המדעי בו נבדק מה ניתן לדעת וכיצד אנו יכולים לדעת אותו.
אחד הנושאים המרכזיים בו עסקה האפיסטמולוגיה הוא חקר משמעות האני העצמי: מיהו באמת "אני", ומה אנו יכולים לדעת על "אני עצמי" זה של אחרים ושלנו עצמנו.
הוסרל טען שעיקר הידע האפיסטמי ובתוכו גם הבנת ה"אני" יבואו לנו רק אם נצליח לבחון את הטענות הסינתטיות אפריוריות - הטענות שחייבים לבדוק אותן על פי המציאות, ולמרות זאת אנו נוהגים להניח שהם עובדה קיימת, על פי חלק "יסודי" של המציאות, מציאות שכבר נבחנה קודם לכן.
לדעתו שכחנו לבחון טענות סינתטיות אפריוריות כמו את טענות המתמטיקה או את טענות הסיבתיות, כי שני סוגי הטענה האחרים, אלה של משחקי הגדרה שאינם קשורים במציאות, ואלה של בחינת המציאות בניסויים, "מסנוורים" אותנו עד שאיננו בוחנים את הטענה שהסקנו עליה כ"אפריורית" אף שהיא למעשה סינתטית.
בדומה לכוכבים שאי אפשר לראותם באור השמש המסנוורת.
חיי היומיום המעשיים, הפרקטיקה של פרנסה ולימודים, מסתירים מאיתנו את האני האמיתי הטרנסנדנטלי, האמת שאינה תלויה בדבר, ואף שהיא נמצאת במציאות, אנו סבורים שאיננו צריכים לבדוק אותה בתוך המציאות ולאמת אותה, ולכן אנחנו מתעלמים ממנה.
כדי לראות אותה כפי שהיא, ולקלוט את החיוניות בצורך לבחון אותה בכלים של בדיקה "מציאותית פיזית" - גופנית וחמרית, עלינו "לכבות" את חיי היומיום, ואז נראה את האני הטרסנדנטלי במלוא הדרו.
הוסרל השפיע מאוד על תלמידיו הרבים ובהם היידגר (שהצטרף למפלגה הנאצית, והתכחש להוסרל בסוף ימי הוסרל בגרמניה).
היידגר סבר שהמדע והמטפיזיקה המערבית סנוורו אותנו מלראות את התובנות של הפילוסופיה הקדם-סוקרטית שנתגלו לפני טכנולוגיית הא-ב היווני.
סוקרטס, אפלטון ואריסטו היו שמש חזקה מדי שסימאה את עינינו ובגללם איבדנו את החוכמה הפרה-סוקרטית.
לוינס, דרידה ופורוש טוענים שגם היהדות סונוורה על ידי המטפיזיקה היוונית והמערבית.
מרשל מקלוהן טוען שכל טכנולוגיה קיימת מעוורת אותנו מלראות את הטכנולוגיות שהיו לפניה ואחריה.
הוסרל למד בתחילה מתמטיקה באוניברסיטאות לייפציג (1876) וברלין (1878), עם הפרופסורים קארל ויירשטראס ולאופולד קרונקר.
ב-1881 נסע לווינה על מנת ללמוד אצל ליאו קניגסברגר, וקיבל את תואר הדוקטור שלו על עבודתו "תרומות לחשבון וריאציות".
רק ב-1884 החל להאזין להרצאותיו של פרנץ ברנטנו על פסיכולוגיה ופילוסופיה.
ברנטנו הרשים אותו מאוד, והוא החליט להקדיש את חייו לפילוסופיה.
הוסרל למד בתחילה איתו, ואז ב-1886 באוניברסיטת האלה עם קארל שטומפף, תלמיד של ברנטנו.
תחת השגחתו כתב את "על מושג המספר" (1887), חיבור שיהיה בסיס לחיבורו הגדול, "הפילוסופיה של האריתמטיקה" (1891).
בחיבורים ראשונים אלה ניסה לחבר בין המתמטיקה, הפסיכולוגיה והפילוסופיה כשמטרתו העיקרית היא לספק בסיס חזק למתמטיקה.
הוא ניתח את התהליך הפסיכולוגי הנצרך על מנת להגיע למושג המספר, ואז ניסה לבנות תאוריה שיטתית על ניתוח זה.
בניסיון זה השתמש במספר שיטות שלמד ממוריו.
מוויירשטראס קיבל את הרעיון שאנו מגיעים למושג המספר על ידי ספירה של מספר מסוים של חפצים.
מברנטנו ושטומפף לקח את ההבחנה בין הצגה "מתאימה" ו"לא מתאימה".
הוסרל הסביר זאת כך: אם עומדים מול בית, יש את צורת ההצגה המתאימה של הבית.
לעומת זאת אם מחפשים את הבית, ומקבלים הוראות כיצד להגיע אליו, אז הוראות אלה הן הצגות לא מתאימות.
במילים אחרות, יש הצגה מתאימה של דבר רק אם הוא נמצא למעשה, והצגה לא מתאימה (או סימבולית, מילה שהוא משתמש בה גם כן), אם רק מסמלים את הדבר בצורות שונות.
אלמנט חשוב אחר שהוסרל לקח מברנטנו הוא של התכוונות, והוא הרעיון שהמאפיין העיקרי של התודעה הוא שהיא תמיד מכוונת.
ברנטנו ראה את ההתכוונות כמאפיין העיקרי של דברים מנטליים בניגוד לדברים פיזיים.
לכל תופעה מנטלית, לכל אירוע פסיכולוגי, יש תוכן שמכוון כלפי דבר מסוים.
לכל אמונה, רצון וכן הלאה קיים דבר כלשהו שהם עליו: הדבר בו מאמינים, הדבר אותו רוצים.
ברנטנו השתמש בביטוי "חוסר קיום מכוון" על מנת לאפיין את האובייקטים של המחשבה במוח.
לעומת זאת לתופעות פיזיות, אין כל מכוונות.
כמה שנים לאחר פרסומו חיבורו הגדול, "חקירות לוגיות" (1900-1901), הגיע הוסרל להחלטה שעל מנת לחקור את מבנה התודעה, יש להבדיל בין פעולה של התודעה (ה"נואסיס") לבין התופעה שכלפיה היא מכוונת (ה"נואמטה").
ברדוקציה פנומנולוגית ידע ודאי לגבי מהות הדברים יהיה אפשרי רק על ידי "אפוכה" - שימה בסוגריים של ההנחה אודות קיומם האובייקטיבי של הדברים, והתעמקות בהם כתופעה.
מושגים חדשים אלה הביאו לפרסום "אידיאות" ב-1913, שם הם הוזכרו לראשונה, ולתוכנית להוצאה שנייה של "חקירות לוגיות".
מה"אידיאות" והלאה, הוסרל התמקד במבנים האידיאליים, המהותיים של התודעה.
השאלה המטפיזית שפילוסופים רבים העמידו לגבי אמיתות קיומם של הדברים (כלומר, האם יש ביסוס אמיתי לתחושה שלנו של העולם) לא הייתה בעלת עניין רב להוסרל.
הוסרל הציע, כי העולם של האובייקטים והכוונות (האופנים השונים שאנו מכווינים את עצמנו כלפי דברים) מומשג בדרך כלל ב"יחס טבעי", שמאופיין באמונה כי לחפצים עצמם יש תכונות מסוימות ושכאשר אנו רואים את החפצים אנו מבינים אותם.
הוסרל הציע צורה חדשה להסתכל על דברים, פנומנולוגית, שבה בוחנים כיצד אנו, באופנים השונים שהכוונה שלנו מכוונת אליהם, "מרכיבים" אותם (בניגוד ל"יוצרים" אותם).
בגישה הפנומנולוגית, האובייקט אינו דבר חיצוני שבעצמו מספק אינדיקטורים של מה הוא (כפי שמקובל במדעי הטבע), אלא הוא צביר של היבטים תפיסתיים ופונקציונליים שמקובצים יחד תחת הרעיון של אובייקט מטיפוס מסוים.
התפיסה של חפצים כדברים אמיתיים מקובלת על ידי הפנומנולוגיה, אך היא מוגדרת כפעולה של התודעה שלי, (אחד מההיבטים הנואטיים שמהווים חלק מתפיסת האובייקט הוא התפיסה שלו כקיים "באמת").
כלומר, אין שום דבר במציאות ובממשיות של החפץ שמייחד את החפץ הזה באופן שבו אנו רואים אותו – אם כי אנו בדרך כלל מייחסים את ההבדלים בין החפצים להבדלים אמיתיים ביניהם, כגון צבע.
בחיבור "פילוסופיה כמדע חמור" (Philosophie als strenge Wissenschaft), אשר התפרסם בכתב עת בשנת 1911, מסביר הוסרל את גישתו הפנומנולוגית אל האובייקט.
עבור הוסרל מהווה האובייקט סמן של מהות (אימננטיות) בתוך המציאות.
הופעתו של האובייקט כ"תופעה" במרחבו של המתבונן נתפשת כ"חוויה" או אירוע אשר משמעותו המלאה מתגלה רק ברפלקציה.
התגלותו של האובייקט במהותו היא מנותקת מן התפיסה הגופנית של המתבונן כיוון שלאובייקט "יש הוראה" המאפשרת את ההתכוונות כלפיו.
הטבע בעיני הוסרל טמון בראיית מהותן של התופעות המתגלות.
תופעות אלו הן כל כך יומיומיות עד שבעיניו של המתבונן נשכח כי אלו הן המהות האמיתית.
הפנומנולוגיה כשיטה פילוסופית כוללת תעזור לצופה להבין את אותן מהויות.
"אם התופעות בתורת כאלה אינן טבע", כתב הוסרל, "הרי יש להן מהות הניתנת לתפיסה בראייה בלתי אמצעית ולתפיסה תואמת" לשם פענוח התופעות עלינו להשתמש במשמעויות, במילים ובמושגים "המוכרחות להיות נפרעות במזומנים - כביכול בראיית מהויות".
בתקופה מאוחרת יותר החל הוסרל לעסוק בנושאים המסובכים של אינטרסובייקטיביות (ובמיוחד, כיצד התקשורת בין אנשים על חפץ מדברת על אותו חפץ אידיאלי), וניסה שיטות חדשות על מנת להסביר לקוראיו את החשיבות של הפנומנולוגיה למחקר מדעי (ובמיוחד לפסיכולוגיה).
ה"משבר של המדעים האירופאיים" הוא החיבור הלא גמור של הוסרל שעוסק בצורה הישירה ביותר בסוגיות אלו.
כתוצאה מהחקיקה האנטי-יהודית של הנאצים באפריל 1933, נשללה מהוסרל הגישה לספרייה בפרייבורג.
תלמיד לשעבר שלו, וחבר המפלגה הנאצית, מרטין היידגר, הודיע להוסרל כי הוא מסולק מהאוניברסיטה.
היידגר הסיר את ההקדשה למורו מהחיבור הידוע ביותר שלו, "הוויה וזמן", כאשר הוא הודפס מחדש ב-1941.
ב-1939 כתבי היד של הוסרל, שהגיעו לכדי 40,000 דף, הופקדו בלוון ב"ארכיון הוסרל".
רוב החומר הזה פורסם באוסף הידוע כ"הוסרליאנה".
מבחר מאמרים, מאגנס, ירושלים, 1993
הגיונות קארטזיאניים, מאגנס, ירושלים, תשל"ב
משבר המדעים האירופיים והפנומנולוגיה הטרנסצנדנטלית, מאגנס, ירושלים, תשנ"ו (1996)
על הפנומנולוגיה של הבין-סובייקטיביות, רסלינג, תל אביב, 2016
אדמונד יעקב ספרא היה בנקאי ואיל הון יהודי יליד ביירות.
הוא בן למשפחת הבנקאים היהודית ספרא, שמוצאה בעיר חלב בסוריה, אך את הונם החלו לצבור לאחר שעברו ללבנון.
ספרא עמד בראש תאגיד עסקים פיננסי בין-לאומי, הקים וניהל קרנות פילנתרופיות, ותרם למפעלי חינוך וצדקה.
שמו מונצח באתרים ומוסדות רבים.
נולד בביירות, לבנון, ליעקב ספרא, הנחשב למייסד השושלת של משפחת הבנקאים ספרא.
אביו עסק בפיננסים בתחילת המאה ה-20, ועסקיו השתרעו בין סוריה, לבנון, טורקיה ומצרים.
ב-1920 השתקע יעקב ספרא בביירות שם הקים את "בנק דה קריט נשיונל".
ב-1949 עברה המשפחה מביירות למילאנו באיטליה שם הקימה חברה למסחר במתכות ומטבעות.
אדמונד השתלב בעסקי המשפחה ועסק בסחר בזהב ומתכות יקרות אחרות.
בשנת 1952 עברה המשפחה לברזיל, שם ייסדו יעקב ואדמונד ספרא את הבנק הברזילאי הראשון שבבעלות המשפחה.
בשנת 1956 התיישב אדמונד ספרא בז'נבה, שם הקים את Trade Development Bank תוך פיתוח קשרים אישיים והענקת יחס אישי לבעלי הון מרחבי העולם.
הבנק גדל מהון ראשוני של מיליון דולר להון של 5 מיליארד דולר.
בשנת 1966 הקים אדמונד ספרא את "ריפבליק בנק ניו יורק" - Republic National Bank of New York.
בשנות השמונים, החזיק הבנק ב-80 סניפים בניו יורק וסביבתה.
בשנת 1983 מכר את Trade Development Bank לקבוצת אמריקן אקספרס תמורת יותר מ-550 מיליון דולר.
במסגרת הסכם המכירה מונה ליושב ראש הפעילות הבינלאומית של אמריקן אקספרס.
לאחר המכירה החל מאבק משפטי בין שני הצדדים, שבמסגרתו זכה בהתנצלות פומבית של אמריקן אקספרס על פתיחת מסע הכפשות נגדו, ובפיצוי של 8 מיליון דולר שתרם לצדקה.
בשנת 1988, לאחר שפג הסכם אי-תחרות שחתם עם אמריקן אקספרס, הקים אדמונד ספרא את "ריפבליק הולדינגס" - Safra Republic Holdings S.A, חברת החזקות אירופית, שהוקמה עם הון של מיליארד דולר על בסיס סניפי "ריפבליק בנק ניו יורק" באירופה.
הקבוצה התמקדה בשרותי בנקאות פרטית ללקוחות עשירים.
ב-1996 רכש את בנק מרקורי בשווייץ.
בתחילת שנות ה-90, נאמד הונו של אדמונד ספרא בכ-2.5 מיליארד דולר.
אדמונד ניהל את חייו בין ז'נבה, ניו יורק, והריביירה הצרפתית.
במהלך שנים אלה, הרחיב אדמונד ספרא את פעילותו הפילנתרופית והשקיע זמן וכסף בהאדרתה של מסורת יהדות ספרד.
בשנים אלו חלה במחלת פרקינסון.
בנובמבר 1998 הודיע שאחיו ג'וזף ימונה במקומו כנשיא קבוצת הבנקאות של המשפחה, ותרם 50 מיליון דולר למחקר מחלת פרקינסון.
במאי 1999 מכר את "קבוצת ריפבליק", שכללה את "ריפבליק בנק ניו יורק" בארצות הברית ו"ריפבליק הולדינגס" באירופה, לקבוצת הבנקאות הרב-לאומית HSBC, תמורת 10.3 מיליארד דולר במזומן.
השלמת העסקה התעכבה במשך מספר חודשים, והיא נסגרה לבסוף בנובמבר 1999 לאחר שוויתר על 450 מיליון דולר.
בשנת 1986 רכש את הבנק הבינלאומי הראשון לישראל קרוב משפחתו של ספרא, ז'אק נאסר.
תחילה הכחיש ספרא שהוא קשור לעסקה (בעיקר עקב רצונו לא לפגוע בקשרים שלו בעולם הערבי), אך בהמשך נודע כי משפחת ספרא סיפקה את המימון לרכישה.
ב-1990 השליטה בבנק הבינלאומי עברה באופן רשמי מנאסר לאחיו ג'וזף ומואיז ספרא.
על אף שרשמית ג'וזף ומואיז היו בעלי פי.בי השקעות המחזיקה בבינלאומי, ואדמונד ספרא היה בעל השליטה בקבוצת ריפבליק, השתייך הבינלאומי ל"קבוצת הבנקים של ספרא" והלוגו של המשפחה שולב בסמל הבנק.
כאשר אדמונד ספרא ביקש ב-1993 לרכוש את השליטה בבנק לאומי, דרש בנק ישראל, כי המשפחה תתחייב למכור את הבינלאומי.
בסופו של דבר, ספרא נסוג מהעסקה.
אחר כך פרץ סכסוך משפטי בין נאסר לאחים ספרא על כספים שכביכול היו חייבים לו, ועלתה הטענה שאדמונד ספרא הוא השולט בפועל בבנק הבינלאומי, בניגוד לאמור בתשקיפי הבנק לרשות לניירות ערך.
יורשי נאסר הפסידו לבסוף בתביעה.
משפחת ספרא גם החזיקה 35% ממניות חברת סלקום ו-20% בקבוצת כרמלטון שזכתה במכרז להקמת מנהרת הכרמל.
ספרא גם ניהל משא ומתן על רכישת בנק דיסקונט ואי די בי חברה לאחזקות.
אדמונד ספרא נספה בדירת הפנטהאוז שלו במונקו, יחד עם האחות שטיפלה בו, ויויאן טורנטה, בשריפה שהוצתה בידי שומר ראש ואח סיעודי בשם טד מאהר.
ספרא והאחות שטיפלה בו נפטרו משאיפת עשן בחדר ביטחון בו שהו.
לספרא היו שומרי ראש ישראלים, אך הוא חש בטוח בדירה במונקו, והם לא היו איתו באותו הלילה.
תחילה דיווח מאהר כי ספרא נרצח בדקירות על ידי פורצים שהציתו את השריפה.
אחר כך נעצר מאהר בחשד שהוא הצית את האש, ולבסוף הודה.
הוא הורשע בשנת 2002 על ידי בית המשפט במונקו, ונידון לעשר שנות מאסר.
לטענתו, הוא הותקף על ידי שני רעולי פנים ולא הצליח להבין כיצד להפעיל את מערכת הביטחון המורכבת בדירה; הוא הצית את האש בניסיון להפעיל את מערכת גילוי העשן.
התביעה טענה כי הוא ניסה לביים מבצע חילוץ נועז, ובכך להאדיר את מעמדו בעיני משפחת ספרא, אך איבד את השליטה על האש שלא בכוונה.
הוא שוחרר לאחר שמונה שנים והמשיך לטעון לחפותו.
בין הסברות שהעלו קרובי ספרא הייתה הסברה שהמאפיה הרוסית יזמה את השריפה, מאחר ששיתף מידע על הלבנות ההון שלה.
הלווייתו של ספרא נערכה בז'נבה.
הוא נקבר בבית העלמין היהודי בוורייה .
שר החוץ דוד לוי ייצג את ממשלת ישראל.
הראשון לציון והרב הראשי לישראל הרב מרדכי אליהו, שהיה בידידות גדולה עם אדמונד ספרא, הגיע אף הוא לספוד לו בהלוויה..
רעייתו של אדמונד ספרא, לילי, הייתה בבית בזמן השריפה, אולם ניצלה.
לאחר מותו פרץ סכסוך ירושה בין לילי ספרא ושאר בני המשפחה.
חודש לפני מותו ערך אדמונד ספרא צוואה חדשה והוריש כמעט את כל רכושו, 4 מיליארד דולר, ללילי.
הוא מחק מהצוואה כמה מבני משפחתו הקרובים, לרבות אחיו, הבנקאים יוסף ומואיז, אך ציווה לתת לכל אחת מאחיותיו 20 מיליון דולר, אולם לילי סרבה לתת לאחיות את הכסף.
שינוי הצוואה הפתיע את בני המשפחה.
מאחר ששנה קודם הודיע אדמונד ספרא באופן פומבי כי אחיו ג'וזף ינהל את עסקיו.
בשנת 2008, מכרה לילי ספרא את האחוזה המשפחתית בריביירה הצרפתית, תמורת כ-500 מיליון אירו לאוליגרך רוסי.
דירת הפנטהאוז במונקו נמכרה תמורת 300 מיליון דולר ב-2010.
לילי ספרא הלכה לעולמה ב-9 ביולי 2022, בגיל 87.
ספרא תמך במפעלי חינוך, דת, רפואה, תרבות, וסיוע הומניטארי ברחבי העולם.
Safra Philanthropic Foundation ממשיכה את דרכו ואת פעילותו למען הנצחת זכרו.
נאמן לאמונתו היהודית, אדמונד ספרא האמין כי לבנייה ושיפוץ של בתי כנסת חשיבות רבה במקומות שבהן מצויות קהילות יהודיות וכי בתי הכנסת המחודשים יסייעו לקהילות לפרוח.
בתי כנסת רבים ברחבי העולם נושאים את שמו של אביו וממחישים את נאמנותו של אדמונד ספרא לאמונתו.
רבים מבתי הכנסת הללו מצויים במרכזים יהודיים גדולים ברחבי העולם, אך תמך גם בבניית בתי כנסת לקהילות במקומות מרוחקים כדוגמת מנילה וקינשאסה.
500 שנה לאחר בנייתו של בית הכנסת האחרון במדריד, בנה אדמונד ספרא בית כנסת חדש בעיר.
הוא סייע לשחזר ולהגדיל בתי כנסת באמסטרדם, איסטנבול, פטרבורג, נאפולי, בודפשט, רודוס ווינה.
הוא הציל מהרס את בית הכנסת העתיק ביותר בצרפת, Clermont-Ferrand ורכש אותו עבור הקהילה.
הוא תרם להרחבת בית הכנסת בעיר קאן ובית הכנסת "בית אל" בפריז.
הוא סייע לשפץ בתי כנסת בערים קטנות רבות בצרפת, ובהן אוויאן, אנמאס, ועוד.
בישראל, בנוסף למספר בתי כנסת שבהם תמך, היו קברי רבי מאיר בעל הנס ורבי שמעון בר יוחאי קרובים במיוחד לליבו של אדמונד ספרא.
הוא היה הנדבן הגדול ביותר לקברי הצדיקים האלה, שאותם פוקדים מאמינים רבים.
במשך שנים רבות נהג אדמונד ספרא לפקוד את קבר רבי מאיר בערב חג השבועות, יום פטירתו של אביו, ולהתפלל בו עד השחר.
בימי חייו, תרם אדמונד י.
ספרא מיליוני דולרים שאפשרו טיפול רפואי לחולים נזקקים.
בתי חולים רבים ברחבי העולם נהנו מנדיבותו של אדמונד ספרא, ובהם בית החולים של קנטון ז'נבה Hôpital Cantonal de Genève, Hôpitaux de France וכן מספר רב של מוסדות רפואיים בארצות הברית.
אדמונד ספרא היה ממייסדיו של בית החולים על שם אלברט איינשטיין בסן פאולו, הנחשב לאחד המרכזים הרפואיים הגדולים והחשובים ביותר בדרום אמריקה.
בישראל, הוא יזם את הקמתו של בית חולים חדשני לילדים במתחם המרכז הרפואי שיבא בתל השומר.
בתחום המחקר הרפואי, היה אדמונד ספרא מהתומכים המשמעותיים של מכון פסטר בפריז, מכון ויצמן בישראל, וקרן המחקר למחלת פרקינסון על שמו של השחקן האמריקני מייקל ג'יי פוקס.
בנוסף, תרם למוסדות מחקר המתמקדים בחקר מחלות ספציפיות בצרפת, ארצות הברית ובמקומות נוספים ברחבי העולם.
אדמונד ספרא ייסד את הקתדרה לחקר סרטן השד של שם אדמונד ולילי ספרא ב-Tulane University בניו-אורלינס בארצות הברית.
אדמונד י' ספרא האמין שהשכלה גבוהה היא הכרחית עבור כל צעיר בעולם המודרני, אף על פי שהוא עצמו מעולם לא פקד את ספסלי האוניברסיטה.
הוא תרם עשרות אלפי מלגות אוניברסיטאיות לסטודנטים ראויים ונזקקים באמצעות הקרן הבינלאומית לחינוך (ISEF), שאותה הקים בישראל יחד עם רעייתו בשנת 1977 לשם תמיכה בסטודנטים ראויים בישראל.
מקבלי מלגות ISEF הוכיחו את עצמם והצטיינו בכל תחום ברחבי העולם.
ספרא ישירות לאוניברסיטאות, לעיתים בסיוע להקמת קתדרות או תוכניות לימודים מסוימות (תוכניות ללימודי היהדות, לדוגמה).
כך לדוגמה, תרם ספרא את מימון משרת פרופסור להיסטוריה יהודית ותרבות יהודי ספרד באוניברסיטת הרווארד, והעניק תרומות משמעותיות לתוכנית לפרופסורים-מבקרים על שם רוברט פ.
קנדי ללימודי אמריקה הלטינית באוניברסיטת הרווארד.
בבית הספר וורטון ללימודי מנהל עסקים, המסונף לאוניברסיטת פנסילבניה, ייסד אדמונד ספרא את משרת פרופסור לבנקאות בינלאומית על שם יעקב ספרא, ואת מרכז המחקר במינהל עסקים ע"ש ספרא.
ספרא היה מהתומכים החשובים ביותר של האוניברסיטה האמריקנית בביירות, וזכה למספר תוארי דוקטור לשם כבוד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים וישיבה יוניברסיטי בניו יורק (שם ייסד את המכון ללימודי יהדות ספרד על שם יעקב ספרא), כהוקרה על תמיכתו המתמשכת במוסדות לימוד אלה.
אדמונד ספרא ייחס חשיבות לחינוך הבסיסי לילדים ובמיוחד דאג לבתי ספר בערים שבהן גר.
כך לדוגמה, הוא ייסד בז'נבה את בית הספר היהודי הראשון והגדול ביותר – École Girsa.
הוא היה גאה במיוחד בבית הספר "בית יעקב" שאותו ייסד בבת ים, שזוכה בקביעות לדירוג גבוה מבין בתי הספר בישראל.
כמו כן, הוא היה מהתורמים הגדולים ביותר לישיבות בכל רחבי העולם.
ספרא זכה להכרה והוקרה בינלאומית רחבה בזכות נדבנותו.
ממשלת צרפת העניקה לו את אות "לגיון הכבוד" ואת תואר מפקד של מסדר האמנויות והספרות; הדוכס הגדול של לוקסמבורג העניק לספרא את תואר Commandeur de l'Ordre de Merite וממשלת ברזיל העניקה לו את תואר Commandeur d l'Ordre de Rio Branco.
שמו של אדמונד ספרא הונצח באתרים רבים בישראל בזכות תרומתו לעם היהודי ולמדינת ישראל.
בין האתרים המנציחים את שמו של ספרא בישראל: בתי כנסת במודיעין, פתח תקווה, שוהם ובירושלים כיכר ספרא וקמפוס האוניברסיטה העברית בגבעת רם.
בארצות הברית נבנו בתי כנסת במנהטן בניו יורק, במיאמי בפלורידה ובעיירת הנופש Deal בניו ג'רזי.
כמו כן בית הכנסת הגדול והעתיק בפטרבורג, שופץ על ידו ונקרא גם הוא על שמו.
ספרא הקים גם מרכז תרבות וספורט בברוקלין אשר מיועד לקהילה יהודי סוריה ולבנון, קהילה שתמיד הרגיש חלק ממנה.
בנוסף גם בית חולים ספרא והאגף למומי לב בבית החולים שיבא נקראים על שמו ועל שם רעייתו לילי ספרא.
היה נשוי ללילי ספרא לה נישא בגיל מאוחר ולא הותיר ילדים.
אדמונד האלי היה אסטרונום, גאולוג, מתמטיקאי, מטאורולוג ופיזיקאי אנגלי.
בשנת 1703 התמנה לפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת אוקספורד.
בשנת 1720 מונה למשרת האסטרונום המלכותי בה החזיק עד מותו ב-1742.
האלי תרם לשלל תחומים במדע.
בין השאר היה הראשון שפרסם רשימה המונה 341 כוכבים הנראים מחצי הכדור הדרומי, הראשון שפרסם לוח על רוחות הדרום והמונסונים וקישר את תנועת הרוחות עם התחממות כדור הארץ על ידי השמש, והראשון שתיעד את הקשר בין הלחץ הברומטרי והגובה מעל פני הים.
האלי נולד בלונדון ליצרן סבון אמיד.
בשנת 1673 החל ללמוד בקווינס קולג' של אוניברסיטת אוקספורד.
עוד במהלך לימודיו פרסם מאמרים על מערכת השמש וכתמי שמש.
בשנת 1690 פותח על ידי האלי פעמון הצלילה הראשון שכלל גם אספקת אוויר במהלך שהותו של הצוללן מתחת למים.
האלי היה המדען הראשון שהגה את תאוריית כדור הארץ החלול.
בשנת 1621 (35 שנים לפני שנולד, ראה שיחה) פרסם מאמר לפיו כדור הארץ מורכב מכדורים קונצנטריים שלהם יש קטבים מגנטיים.
תאוריה זו באה להסביר את הסטייה המגנטית של כדור הארץ.
האלי טען כי בכדורים הפנימיים חיים אנשים, חיות ויצורים שונים וכי שמשות קטנות מאירות את החללים.
בשנת 1693 פרסם מאמר המציג כיצד להתבסס על לוח תמותה כדי לחשב פרמיות שאדם יתבקש לשלם בכל גיל כדי לקבל קיצבה קבועה (אנונה) לכל ימי חייו.
למאמר זה הייתה השפעה ניכרת על התפתחות האקטואריה והדמוגרפיה.
בשנת 1684 הגיע האלי לביקור אצל אייזק ניוטון בקיימברידג' במטרה להבין את צורת מסלוליהן של פלנטות.
האלי ביקש לדעת מה צורת העקומה שתתאר את מסלוליהם של פלנטות, אם מניחים כי כוח הכבידה הפועל עליהן נמצא ביחס הפוך לריבוע המרחק.
ניוטון השיב כי המסלול יהיה אליפטי.
כאשר ביקש האלי לבחון את חישוביו של ניוטון התברר כי החישובים שערך ניוטון לא נמצאו בידיו.
הפצרותיו של האלי הובילו את ניוטון לפרסום חיבור שבו תיאר את חישוביו.
היה זה חיבור צנוע בן תשעה דפים שפורסם בנובמבר 1684. חיבור זה הוביל את ניוטון, בעידודו של האלי, לפרסם כעבור שלוש שנים את יצירת המופת שלו "עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע" ב-1687. האלי לא רק עודד את כתיבת הספר אלא גם דאג לממן את פרסומו.
האלי קידם את חקר גודלו של היקום כאשר ב-1691 פרסם מאמר שמראה כיצד תצפיות של מעברי כוכב הלכת נוגה על פני השמש, כפי שהם נראים מנקודות שונות על פני כדור הארץ, עשויות באמצעות טכניקת הפרלקסה לשמש למדידת המרחק בין כדור הארץ לשמש.
מעברי נוגה על פני השמש הם אירועים נדירים, אבל ניתנים לחיזוי.
האלי דן בנושא מעברי נוגה פעם נוספת ב-1716, כאשר חזה שזוג המעברים הבא ייתרחש בשנים 1761 וב־1769. האלי העריך כי לא יחיה עד אז, לכן השאיר הוראות מפורטות איך לבצע את התצפיות הנדרשות
בשנת 1704 מונה האלי כפרופסור לגאומטריה באוניברסיטת אוקספורד, אבל המשיך את עבודתו באסטרונומיה.
ב-1705 פרסם ספר העוסק באסטרונומיה של שביטים, שבו תיאר את המסלולים הפרבוליים של 24 שביטים, שנצפו מ-1377 עד 1698. הוא הראה כי שלושת השביטים שחלפו בשמים בשנים 1531, 1607 ו- 1682 היו כל כך דומים במאפיינים שלהם, כך שסביר להניח כי מדובר באותו שביט.
טענה זו שהוכחה כנכונה זיכתה את השביט בשמו של האלי.
בספרו Synopsis Astronomia Cometicae (1705), האלי חזה כי כוכב השביט ישוב ב-1758, ויעבור באותו אזור בשמים.
השביט שב בחג המולד של 1758, כשהאלי כבר לא היה בין החיים.
בשנת 1720 מונה למשרת האסטרונום המלכותי, בה החזיק עד מותו ב-1742.
כוכב השביט האלי - צפה את חזרתו
מכתש האלי - על מאדים
מכתש האלי - על הירח
תחנת מחקר האלי - אנטארקטיקה
אדמונד הראשון (או אידמונד, Edmund I; 921 – 26 במאי 946), המכונה גם הזקן, עושה המעשים או המפואר, היה מלך אנגליה משנת 939 ועד למותו.
הוא היה בנו של המלך אדוארד הזקן מאשתו השלישית, אדגיבה, ואחיו למחצה של אתלסטאן, מלך אנגליה, שאת כסאו ירש ב-27 באוקטובר 939.
זמן מועט לאחר הכתרתו נאלץ אדמונד להתמודד עם צבאו של אולף השלישי גות'פרית'סון, מלך דבלין, שהשתלט על נורת'מבריה והחל לנגוס בשטחים במרסיה.
עם מותו של גות'פרית'סון ב-941, החל שלטונו ומעמדו של אדמונד להתחזק.
ב-942 השיב לעצמו את השטחים שנלקחו ממנו במרסיה, וב-943 אף שימש כסנדק בטקס ההטבלה של אולף קואראן, ששלט ביורק כיורשו של אולף גות'פרית'סון, יחד עם בן דודו רגנאל.
שנה מאוחר יותר' ב-944, השתלט אדמונד על נורת'מבריה, תוך שקואראן מודח מכסאו ונמלט לדבלין, שם הוכתר למלך.
ב-945 כבש אדמונד את ממלכת סטרת'קלייד, אך מסר את השטח למלקולם הראשון, מלך סקוטלנד, בתמורה לברית צבאית, שהניחה את הבסיס ליחסי ידידות עם סקוטלנד.
במהלך שלטונו השתפר מצבם של המנזרים באנגליה, והם שבו לשגשג.
אשתו של אדמונד, אלגיבה, ילדה לו את אדוויג ואת אדגר, שניהם זכו למלוך באנגליה.
אדמונד נרצח ב-26 במאי 946 בפוקלצ'רץ'.
נסיבות הרצח אינן ברורות ומהוות מקור לשמועות רבות.
כרך ד' בכרוניקה האנגלו-סקסונית, שנכתב כמאה שנים לאחר האירוע, מזוהה אדם בשם ליאופה כרוצח, ללא ציון מניעיו.
לעומת זאת, כרכים אחרים העוסקים ברצח אינם מציינים את שם הרוצח או שאינם ברורים דים.
מקורות מאוחרים יותר, מהמאה ה-12 מוסיפים פרטים לרצח לפיהם אדמונד נהרג בקטטה עם פושע גולה בשם ליאופה, לאחר שזיהה אותו במהלך ארוחה חגיגית, ולפי מקור נוסף, כשניסה להגן על אחד ממשרתיו מאותו פושע.
נראה שחלק מהפרטים המוצגים במקורות, שנכתבו יותר ממאה וחמישים שנים לאחר האירועים, ומטבע הדברים הושפעו מסיפורים שהתגלגלו מפה לאוזן, אינם הגיוניים ואינם עולים בקנה אחד עם מעמדו ואופן התנהלותו של מלך.
מאמר משנת 2015 מעלה סברה כי אדמונד היה קורבן לקנוניה ומותו היה התנקשות פוליטית.
אחיו הצעיר אדרד ירש את כסאו.
אדמונד וילהלם ברילנט הלוי (30 בנובמבר 1916 - 15 באפריל 2004) היה אדריכל ימי מבין מתנדבי היישוב לצי המלכותי הבריטי ומראשוני הצי הישראלי ומייסדי חיל הים תושב רמות רמז חיפה.
אדמונד הוא בונה חופשי בדרגת רב בנאי למן ה-6 בפברואר 1966.
ברילנט נולד בעיר ירוסלב שבגליציה, והיה בנו הרביעי של הרוקח מגיסטר ויקטור ברילנט ואשתו לאורה לבית שטורמלאוף, סבתו מצד אביו היא הנרייטה חנה רפפורט לבית הרב שלמה יהודה רפפורט.
כבוגר הגימנסיה התיכונית ע"ש אוגוסט ויטקובסקי החל לימודי רפואה ולמד שנתיים בבית הספר לרפואה, ובשל נטייתו הטכנית עבר ללמוד מכניקה עדינה בעיר לבוב.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1936 וגר בעיר חיפה.
בשנת 1936 החל בלימודי הנדסה במגמת מכונות ב"תכניון העברי חיפה", והתנדב להגנה.
ברילנט היה חובב טיסה מנערותו, וכבר בגיל 13 הצטרף למועדון דאייה ובניית דאונים בעירו ירוסלב, שם למד דאייה וטיס ובאופן טבעי ב-1937 הצטרף כחבר "קלוב תעופה" בכפר ילדים שם היה מדריך טייס.
בשנת 1938 התנדב למשמר הרכבת של הנוטרים אשר ליוותה רכבות מסמח' עד פורט סעיד, ונפצע במהלך שרותו כאשר הרכבת שליווה עלתה על מוקש ליד הכפר קאקון.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה רצה ברילנט להתגייס ל"באפס", אך לקה במחלת הטיפוס.
בניגוד להנחיות פיקוד ההגנה בשנת 1942 התנדב והצטרף כמכונאי לצי המלכותי הבריטי בדרגת תת-קצין ERA.
עם הזמן הוצב בתפקידי הנדסה וקצונה והגיע לקורס הטיס של הצי.
שרת בבסיס הצי הבריטי "מאסאווה" (HMS Bull Massawa) בעיר מאסאווה שבחבל אריתריאה לחופו של הים האדום ובבסיסים נוספים.
טרם הגעת בנות הברית שימש הבסיס את הצי האיטלקי.
היה בו מעגן ומפרץ טבעי והיווה נקודה אסטרטגית לצי שלחם בגזרת האוקיינוס ההודי.
עם נסיגתם מן הבסיס, טיבעו האיטלקים מספר אוניות כדי למנוע מבנות הברית שימוש בו.
הבסיס היה ברשות האמריקאים, כאשר המהנדס היהודי קומנדר אדווארד אלסברג וראש יחידת ההנצלה של הצי פינתה את כל כלי השיט הטבועים.
בסיס מאסאווה הועבר לצי הבריטי.
בהגיעו לבסיס מאסאווה נענה לקריאת הצי שקרא לטייסים מתנדבים.
מפקדיו המליצו עליו לקצונה וסייעו לו להגיע בשנת 1944 לקורס טיס של הצי, שם החל באימונים ראשונים עד אשר נודע למפקדת הקורס, כי הוא מתנדב ארצישראלי.
הקורס היה סגור למתנדבים ארצישראלים על פי הנחיות משרד המושבות.
ברילנט "הודח" ובתיקו נכתב כי "כישוריו ההנדסיים חשובים יותר לצי...".
בשירותו בצי, התעניין בנושאי מנועי דיזל לאניות, עבודה תת-ימית ואדריכלות ימית.
תוך כדי שירותו, הציעו לו אנשי הצי האמריקאי לעבור לשרת בצי ארצות הברית כקצין.
למרות אכזבתו הרבה מהדחייה מקורס טיס, המשיך בשירותו המסור בצי הבריטי עד למרץ 1946 מועד בו השתחרר מן הצי בדרגת Sub Lt (סגן).
בבסיס שרתו גם מספר ארצישראלים.
הם היו שותפים להמשך פינוי כלי השיט הטבועים והפיכת הבסיס לבסיס שרות תיקונים עם מבדוקים.
תנאי השרות בבסיס היו קשים ביותר.
הטמפרטורה על המבדוק החשוף לשמש האפריקאית עברה 50 מעלות צלזיוס.
מפקדת הצי הנחתה "חופשה רפואית" של שבוע, אחת לשבועיים באסמרה.
אופי השירות הקשה מתואר בספרו של תת-האדמירל היהודי מן הצי האמריקאי אדווארד אלסברג Under The Red Sea Sun אז בדרגת קומנדר.
על אף תנאי העבודה והשירות הקשים, שררו יחסי כבוד בין הארצישראלים לבריטים, לאמריקאים (כאשר הבריטים החליפו את האמריקאים ואת הצוות של קומנדר אלסברג) ולאיטלקים כאשר השבויים האיטלקים ותושבי המקום האיטלקים שם עבדו בשירות הצבא הבריטי כאזרחים.
ניסיונו בצי הבריטי סייע לברילנט בהמשך דרכו בתרומתו להקמת חיל הים ובתפקידו בצי הסוחר הישראלי.
בנוסף, לאחר כיבוש חיפה וכניסת ההגנה לנמל חיפה בסוף אפריל 1948 (הבריטים עדיין לא עזבו את השטח שהחזיקו ובפרט את הנמל), עסק בהכשרת אוניות המעפילים של צי הצללים להפכן כאוניות חיל הים, טרם הקמתו.
בחיל הים הישראלי שרת ברילנט מיום הקמתו.
הוא הקים 'מדור בקרת נזקים' ואת היחידה למשימות תת-מימיות (ילת"ם).
במהלך תפקידיו שרת במספנות החיל והיה קצין מטה בענף הנדסה ואדריכלות ימית.
בין היתר הנהיג את 'אימון הצפה', שיפר את לוחות המטה להסבת סירות דיג "כאוניות משמר" שנקראה "יחידת סד"ג", ושינה מהותית תהליכים אופרטיביים במהלך ההסבה בכך קיצר את משך העבודה ממספר ימים למספר שעות.
היה "קצין בודק" של מהלך הקרב לתפיסת המשחתת המצרית איברהים אל אוול במבצע סיני.
חקר את תפישת המשחתת וסיכם בדו"ח מנותח את הקרב הימי והתקיפה האווירית בו.
לשם הרחבת צי הסוחר הישראלי הושאל ברילנט מחיל הים לחברת הספנות הישראלית "צים" וצורף לפרויקטים של בניית אוניותיה בצרפת.
הוא השתחרר מחיל הים בשנת 1963 בשגרירות ישראל בפריז דרך הנספח הצבאי שם, למרות בקשת הנספח שימשיך בשירותו, ומאז שימש ארכיטקט ימי בצים בצרפת.
בצרפת, במספנות "לשנטייה דה ל' אטלנטיק" פיקח טכנית על בניית האוניות "שלום" ובמספנות שנטייר דה למדטירנה על האוניות "מזל", "קשת "ו-"נגה" .
בשנת 1969, בהיותו מפקח טכני בקווי אירופה צים, תכנן את תדלוק ספינות הטילים ב-"מבצע נועה" (ספינות שרבורג).
אלה תודלקו במצר גיברלטר על ידי "א.מ-לאה" וקיבלו גיבוי על ידי האונייה "א.מ-נהריה" .
אדמונד דה לה פול, הדוכס השלישי מסאפוק , דוכס סאפוק, בנו של ג'ון דה לה פול, הדוכס השני מסאפוק ואשתו אליזבת מיורק.
אמו של דה לה פול הייתה בתו של ריצ'רד פלנטג'נט, הדוכס השלישי מיורק ושל ססילי נוויל.
מתוקף כך, הייתה אחותם של שניים ממלכי אנגליה: אדוארד הרביעי וריצ'רד השלישי.
סביו מצד אביו היה ויליאם דה לה פול, הדוכס הראשון מסאפוק.
ויליאם היה חייל ומפקד אנגלי חשוב במלחמת מאה השנים, ומאוחר יותר מונה ללורד צ'מברלין.
בנוסף הוא מופיע כמה פעמים במחזותיו של שייקספיר: הנרי השישי, חלק ראשון והנרי השישי, חלק שני.
אביו של סבתו היה ג'פרי צ'וסר, סופר ומשורר אנגלי נודע.
אחיו הבכור של דה לה פול, ג'ון דה לה פול, רוזן לינקולן, צוין כיורש הכתר בידי דודו מצד אמו, המלך ריצ'רד השלישי.
עם זאת, לאחר ניצחונו של הנרי השביעי בקרב בוסוורת', ג'ון לא טען לכתר ובמקום זאת נשבע אמונים להנרי, שחס על חייו.
ב-1487 ג'ון הצטרף למרד של למברט סימנל, ונהרג בקרב סטוק ב-1487. לאחר מות אחיו, דה לה פול הפך ל"יורקי" המרכזי הטוען לכתר.
עם זאת, הנרי חס על חייו ואפשר לו להמשיך כדוכס סאפוק ב-1491, אף שלאחר מכן תוארו הורד לדרגת רוזן.
ב-1496 נישא דה לה פול למרגרט סקרופ, בתו של סר ריצ'רד סקרופ.
שאיפותיו להשבת המלוכה לביתו לא תמו, והוא ניסה למרוד בהנרי השביעי בעזרת גורמי חוץ כמקסימיליאן הראשון.
ניסיונו עלה בתוהו, ובסופו של דבר הוא נתפס על ידי כוחותיו של הנרי.