tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי הפרשנות היהודית המסורתית, מדובר בעונש מוות אלוהי שכולל אלמנטים נוספים על המוות כלשעצמו, וניתנו לכך פרשנויות שונות.
על פי חז"ל, עונש הכרת נוגע ל-36 מצוות, ורשימה מפורטת שלהן מופיעה במשנה בתחילת מסכת כריתות.
מתוך הרשימה, רק שתי מצוות הן מצוות עשה – מצוות ברית מילה ומצוות הקרבת קורבן פסח.
שאר המצוות ברשימה הן מצוות לא תעשה: כל איסורי עריות הכוללים איסור ניאוף עם אשת איש ואיסור קיום יחסי מין עם נידה; איסור מלאכה בשבת וביום כיפור; צום ביום כיפור; עבודה זרה ובעל אוב; איסור אכילת חֵלֶב ודם; ומצוות הקשורות לבית המקדש ולקורבנות כמו טומאת מקדש וקדשיו ואכילת פיגול ונותר.
בתורה מוזכר לגבי כמה מצוות עונש מוות אלוהי מבלי להזכיר לגביהם את מושג הכרת.
על פי זה, מנו חז"ל רשימה של כ-18 עבירות, שמוטל עליהן עונש "מיתה בידי שמים" הנחשב לקל יותר מעונש הכרת.
העונש מוטל על שתי קבוצות של מצוות: על אי ציות לדברי נביא, ועל חילול הקודש בעבודה בבית המקדש וכדומה באופן שאינו ראוי.
חלק מן הקרבנות הכתובים בתורה הם חיוב של אדם על חטאים מסוימים.
אפשר לדון האם זה אמצעי ענישה או אמצעי של כפרה (מחילה גמורה על חטא, בדרך כלל מידי האל), אך ודאי שיש כאן דין של תשלום.
האדם החוטא באותם חטאים חייב להביא קרבן, ובית הדין יכולים גם לכפות אותו.
קרבן חטאת מביא אדם שעבר בשוגג על אותן עבירות שבמזיד היה מתחייב עליהם כרת.
סוג נוסף של חטאת, שנקרא קרבן עולה ויורד, בא על טומאת מקדש וקדשיו ועל שבועת שקר שאין בה רווח ממוני.
קרבן אשם הוא קרבן שמתחלק לשישה סוגים, כמו שמובא במשנה: .
את אשם גזילות מביא אדם שגזל בצורה כלשהי ונשבע לשקר שלא גזל.
אשם מעילות מביא אדם שמעל בקדשים, כלומר נהנה מדבר קדוש.
אשם שפחה חרופה מובא על חטא מאוד מסוים, של אדם שבא על שפחה חרופה, שחציה שפחה וחציה בת חורין, באופן ספציפי.
אשם נזיר, שמביא נזיר שנטמא, ואשם מצורע לא בהכרח באים על חטא.
אם כי במקרים מסוימים נזיר שנטמא למת הוא חוטא, וכן מצורע, ישנם פירושים שמסבירים שצרעתו באה לו על חטא לשון הרע.
אשם תלוי גם הוא אינו בא על חטא, אבל הוא בא על ספק חטא.
אדם שמסתפק אם חטא בדבר שיש בו כרת מביא אותו.
גם קרבן עולה מקושר לחטאים מסוימים.
אפשר להביאו על ביטול מצוות עשה ועל הרהור עבירה, אם כי אפשר להביאו גם כקרבן נדבה.
במקרא מוזכר עונש מוות המוטל על העוברים על כעשרים עבירות שונות.
לגבי כמה מהן מוזכרת הוצאה להורג בסקילה באבנים: העובד עבודה זרה או המסית אחרים לכך, הנואף עם נערה המאורסה והנערה שנאפה עמו, "נוקב שם ה'" (על פי פרשנות חז"ל הכוונה למי שמקלל את שם ה'), הנותן מזרעו למולך, בעל אוב או ידעוני, מחלל שבת ובן סורר ומורה.
בעבירות אחרות נאמר בסתם "מות יומת": בפרשת משפטים מוזכר עונש מוות לרוצח, למכה או למקלל את אביו ואימו, ל"גונב איש ומכרו" ולשוכב עם בהמה, וכן נאמר "מכשפה לא תחיה".
בפרשת שופטים מפורט עונש מוות לממרה את פי בית הדין הגדול, לרוצח, לנביא שקר ולמתנבא בשם עבודה זרה.
בפרשת קדושים מפורטים עונשי מוות על איסורי עריות: הנואף עם אשת איש והאישה שנאפה עמו, השוכב עם אשת אביו או עם אשת בנו והאישה השוכבת, השוכבים משכב זכר, והשוכב או השוכבת עם בהמה.
דין מיוחד נאמר שם לגבי הנושא אישה ובתה שדינם הוצאה להורג בשרפה: "בָּאֵשׁ יִשְׂרְפוּ אֹתוֹ וְאֶתְהֶם", וכך גם נאמר שם בהמשך לגבי בת כהן שזנתה: "בָּאֵשׁ תִּשָּׂרֵף".
חז"ל חילקו את העבירות הללו לארבעה סוגים של הוצאה להורג: "סקילה" שנעשית על ידי רגימת האדם באבנים למוות על ידי העם, "שרפה" שנעשית על ידי השלכת עופרת רותחת לתוך פיו, "הרג" – התזת ראשו בחרב, ו"חנק" – הידוק לולאה סביב צווארו.
במקרא מוזכרת גם תליית הגופה, לאחר ביצוע ההוצאה להורג: "וְכִי יִהְיֶה בְאִישׁ חֵטְא מִשְׁפַּט מָוֶת וְהוּמָת וְתָלִיתָ אֹתוֹ עַל עֵץ".
הפרשנות ההלכתית שהתקבלה בעניין היא שעונש התלייה מוטל על העובד עבודה זרה ועל המקלל את שם ה', שלאחר ההוצאה להורג בסקילה תולים את הגופה בפומבי עד לסוף היום.
את הגופה התלויה היו מורידים לפני רדת הלילה, כפי שמצווה התורה בהמשך לפסוק הקודם: "לֹא תָלִין נִבְלָתוֹ עַל הָעֵץ, כִּי קָבוֹר תִּקְבְּרֶנּוּ בַּיּוֹם הַהוּא".
העונש של שלושים ותשע מלקות הוא העונש הסטנדרטי בהלכה המוטל על העוברים על מצוות לא תעשה.
על פי מניין שערך הרמב"ם מדובר על 207 עבירות שהעונש עליהן הוא מלקות, מתוך 365 מצוות לא תעשה.
מצוות הלא-תעשה שאין עליהן מלקות הן אלו השייכות לאחת מחמש קטגוריות: לאו שאין בו מעשה, לאו הניתק לעשה, לאו הניתן לתשלומין, לאו שניתן לאזהרת מיתת בית דין ולאו שבכללות.
מקורו של עונש המלקות הוא בחוק המקראי, אולם לא מופרט במקרא באיזה מקרים מוטל העונש.
הקביעה אלו מן העבירות המקראיות עונשן מלקות היא קביעה של התורה שבעל פה.
על פי ההלכה, בית הדין יכול להטיל עונש מלקות גם על חוטאים נוספים שחטאם לא כלול ברשימה הסגורה של העבירות שעונשן מלקות, ובפרט על העוברים על עבירות שמדרבנן.
עונש המלקות הזה המוטל על ידי בית הדין נקרא מכת מרדות.
בחוק המקראי קיימת צורת ענישה גופנית נוספת מלבד מוות ומלקות, והיא עונש "עין תחת עין" למי שמטיל מום בזולת, וכן לעדי שקר שביקשו להטיל מום בנידון.
על פי פרשנות התורה שבעל פה, נקבע שאין הכוונה לעונש גופני למי שהטיל מום בזולת, אלא רק לתשלום פיצויים על הנזק הגופני שנעשה, כחלק מדיני נזיקין.
עם זאת, ההלכה כן מכירה בענישה "מידה כנגד מידה" לעדים זוממים, ומטילה עליהם עונש מוות, מלקות או תשלומים לפי מה שביקשו לחייב את הנידון.
ענישה ממונית (כאשר אין נזק ממוני שעליו יש תשלומים) אינה סנקציה רווחת בהלכה, אך ישנן כמה עוולות ספציפיות שמוטל עליהן קנס:
גנב – חייב לשלם תשלומי כפל על מה שגנב.
במקרים מסוימים גנב יכול להתחייב בתשלומי ארבעה וחמישה.
האונס או מפתה נערה בתולה – מתחייב חמישים שקל כסף לאבי הנערה.
כמו כן, בעל המוציא שם רע על אשתו שזנתה בעודה נערה בתולה מאורסת – מתחייב מאה שקל כסף לאביה.
שלושים של עבד – אדם ששור שלו נגח עבד כנעני והרגו צריך לשלם שלושים שקל כסף לבעל העבד.
קנס מסוג מיוחד הוא הכופר המוטל על מי שהשור שלו נגח אדם אחר והרג אותו.
הכופר נחשב לתחליף לעונש מיתה בידי שמים שראוי לחול על בעליו של השור אם לא ישלם את הכופר.
תנאים נחלקו האם הכופר המדובר הוא תשלום בגובה שוויו של האדם שנהרג או תשלום בגובה שווי האדם בעל השור.
מלבד עונשים אלו, במקרים ספציפיים קיימים עונשים אחרים שבית דין מטיל:
עיר מקלט – מי שגרם למוות בלא כוונה צריך לגלות לעיר מקלט ולגור שם עד מות הכהן הגדול.
הכנסה לכיפה – עונש המוטל לפי המשנה על "מי שלקה ושנה" ועל "ההורג נפש שלא בעדים".
חרם או נידוי – אלו עונשים שאינם חלק מן החוק המקראי, ומוטלים על פי שיקול הדעת של בית הדין.
עונשים כאלו נעשו רווחים יותר לאחר שבטלה הסמכות של בתי הדין להטיל עונשים אחרים.
בתורה ובמשפט עברי, כמעט ואין דינים של משפט פלילי, ולא קבועים עונשים על עבירות פליליות, שאינן בדיני ממונות.
כמו כן, כמעט ואין עונשים קלים על עבירות קלות.
קושי נוסף להרשיע בדין הפלילי הוא הצורך בראיות חזקות מאוד ובצירוף נסיבות נדיר, כגון שני עדים והתראה.
את החוסר הזה משלים משפט המלך, שרשאי להעניש גם במקרים שבהם בית דין לא יוכל לחייב.
לדעת הרב ד"ר עדו רכניץ, המטרה של החוסר בדינים ברורים בתורה על זה, היא בגלל שהתורה עוסקת בענישה דאונטולוגית, גמול על המעשה עצמו, ולא בענישה תכליתית לצורך יצירת הרתעה וניהול מדינה, שזה כבר תפקידו של המלך.
היחס בין ענישה בידי שמים לענישה בידי אדם
רוב החטאים שמוטל עליהם אחד משני העונשים בידי שמים (כרת או מיתה בידי שמים) הם חטאים שכמו כן מוטל עליהם מיתת בית דין או עונש מלקות.
בתורה ניתן ביטוי מפורש ליחס בין העונשים בנוגע לנותן מזרעו למולך, שמוטל עליו הן עונש סקילה בידי אדם וכן עונש כרת בידי שמים:
כלומר, ברירת המחדל הראשונית היא עונש הסקילה בידי אדם, ואילו עונש הכרת בידי שמים היא ברירת המחדל שמתבצעת כאשר הענישה בידי אדם לא התבצעה.
התורה מתייחסת לעונש הכרת כמתייחס למקרה שבו עונש המוות בידי אדם לא התבצע בגלל "העלמת עין" ציבורית ממעשי החוטא.
בספרות ההלכה מרבים להתייחס למקרה נוסף שבו יש מניעה משפטית לבצע את עונש המוות בידי אדם, בגלל העדר עדים או התראה כנדרש, ואז בגלל חוסר היכולת להעניש בידי אדם, מתבצעת הענישה בידי שמים.
על פי חז"ל, לא רק עונש מוות בידי אדם הוא תחליף למוות בידי שמים, אלא כמו כן ביצוע עונש מלקות, בחטאים שבהם הוא מוטל, מבטל את העונש בידי שמים אם הוא מוטל על אותו חטא:כל חייבי כריתות שלקו – נפטרו ידי כריתתם.
ענישה קולקטיבית (קיבוצית) היא ענישה של קבוצת אנשים בגין מעשה או סטטוס של בודדים או חלקים מתוכה.
לרוב ענישה קולקטיבית מתבצעת כאשר קשה לדעת מי בדיוק ביצע את המעשה, שלעיתים אף הוגדר כ"פשע" על ידי אותו גורם שהחליט על ענישה קולקטיבית.
ענישה קולקטיבית של אזרחים בזמן מלחמה נחשבת לפשע מלחמה ולעיתים אף פשע נגד האנושות אשר המדינות שחתמו ואשררו את אמנת ז'נבה, התחייבו להימנע מביצועם.
בסין, בזמן שושלת צ'ין, הונהג עונש קולקטיבי של בני משפחה.
צ'ין שה-חואנג, הקיסר הראשון של סין, קבע שהעונש על פשעים חמורים כמו בגידה יכול להיות הוצאה להורג של כל בני משפחתו של הפושע.
השימוש בעונש זה נעשה לעיתים רחוקות בלבד, אך הוא בוטל רשמית רק בשנת 1905 על ידי הממשלה של שושלת צ'ינג.
בצבא הרומי נעשה שימוש בשיטת ענישה קולקטיבית בשם דקימאטיו.
על פי שיטה זו, הוצא להורג חייל אחד מכל עשרה ביחידה צבאית שהיו בה בעיות משמעת.
העונש בוצע גם כאשר פלוגה גילתה פחד בעת קרב.
בתנ"ך ישנם תיאורים רבים של ענישה קולקטיבית, חלקם על ידי אלוהים וחלקם על ידי בני אדם.
במאה ה-18 חוקקו האנגלים את חוקי הכפייה, כעונש קולקטיבי על מסיבת התה של בוסטון.
ליל הבדולח הוצג כסוג של עונש קולקטיבי לא רשמי על ניסיון החיסול של ארנסט פום ראט בידי הרשל גרינשפן.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוטלו עונשים קולקטיביים על העם הגרמני כעונש על פשעי הנאצים, בין השאר במסגרת גירוש גרמנים בתום מלחמת העולם השנייה, ובמסגרת מדיניות חלוקת המזון של ארצות הברית בגרמניה הכבושה.
במהלך שלטון סטלין בברית המועצות הוגלו עמים שלמים, שהוגדרו כ"אויבי הפועלים", לאזורים שונים במדינה.
ביניהם צ'צ'נים, פולנים ותושבי המדינות הבלטיות.
במאה ה-19 נעשה שימוש בענישה קולקטיבית במלחמות רבות, ביניהן מלחמת האזרחים האמריקנית, מלחמת הבורים, ומלחמת צרפת–פרוסיה.
באמנת האג משנת 1907 תקנה 50 נקבעה:
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה נעשה שימוש רב בענישה קולקטיבית, בייחוד על ידי גרמניה הנאצית אשר השמידה כפרים שלמים כעונש על ניסיונות מרד וכדומה.
דוגמה בולטת לכך היא החרבת הכפר לידיצה כעונש על חיסולו של ריינהרד היידריך.
אמנת ז'נבה הרביעית שנוסחה בשנת 1949 קובעת בסעיף 33 איסור על ענישה קולקטיבית:
במאבק בטרור הפלסטיני משתמש צה"ל גם בענישה קולקטיבית.
דוגמה: בעקבות פיגוע ירי על ידי חשוד מהכפר אל-מוע'ייר, אמר מפקד פיקוד המרכז, אבי בלוט: "כל כפר וכל אויב צריך לדעת שאם הם עושים פיגוע כנגד התושבים הם ישלמו מחיר כבד, הם יחוו עוצר, הם יחוו כתר והם יחוו פעולות עיצוביות." הפעולות כללו גם עקירת 3,100 עצים בכפר.
ענישה קולקטיבית מקובלת ככלי חינוכי, בייחוד על ידי מורים בבתי ספר.
כלי זה שנוי במחלוקת, ויש הטוענים שהוא אינו יעיל, או שהוא יעיל רק לטווח הקרוב.
בנוסף, יש הטוענים שעונש קולקטיבי אינו מוסרי, והוא "מבוסס על כוח ולא על מוסר".
לעומתם, יש הטוענים שענישה קולקטיבית מאפשרת "ללמד את התלמידים מהי ערבות הדדית" וש"יש דברים שאי אפשר לטפל בהם באופן פרטני".
בישראל, על פי חוזר מנכ"ל משרד החינוך מאפריל 2015, יש להימנע ככל האפשר מענישה קולקטיבית.
עניין אישי היא תוכנית ראיונות אחד על אחד ישראלית-רוסית, עם מנחה קבוע ואורחים מתחלפים.
בין אורחי התוכנית פוליטיקאים, אנשי תרבות, שחקנים, אנשי תקשורת ושאר מובילי דעת קהל ברחוב הרוסי בישראל.
התוכנית מונה 48 פרקים, ועלתה לאוויר ב-30 בדצמבר 2009 בערוץ yes Raduga.
yes הטלוויזיה בלוויין: תוכניות וסדרות
עניין של זמן היא סדרת טלוויזיה שעלתה לשידור ביולי 2012 והיא ספין אוף של סדרת הטלוויזיה "עניין של זמן" אשר שודרה בחינוכית.
את הסדרה, אשר מופקת על ידי טדי הפקות, ביים רני סער וכתבה התסריטאית של הסדרה המקורית, רונית ויס ברקוביץ.
הסדרה עוסקת בהתפתחות חייהם של חלק מגיבורי הסדרה המקורית, קבוצת יאפים תל אביבית מדור ה-X בתחילת שנות ה-40 לחייהם.
בתחילת הסדרה הגיבורים זוכים לחדש את הקשר הבין אישי עם חבריהם הוותיקים מבית הספר התיכון, בזכות פגישת מחזור שמארגן ויצמן כאשר הוא חוזר לישראל לאחר שהתגורר במשך עשור בהולנד.
את שיר הנושא לסדרה, שנקרא באותו שם, כתב אהוד מנור, הלחין רמי קלינשטיין ושר גידי גוב.
יחזקאל ויצמן (שי קפון) - חברו הטוב של עידו.
חזר לישראל לאחר שחי במשך עשור בהולנד יחד עם חברה הולנדית בשם סופי.
ניהל רומן עם גלי מאחורי גבו של עידו.
לאחר זמן מה הוא מגלה זאת לעידו ובעקבות כך הוא מנתק עמו את הקשר.
גלי מרקוביץ (אסתי ירושלמי) - נשואה לעידו מרקוביץ'.
כאשר בעלה מגלה זאת הוא נפרד ממנה אבל לבסוף הוא נותן לה הזדמנות וממשיך לחיות איתה.
עידו מרקוביץ' (משה בן-בסט) - חברו הטוב של ויצמן.
שרון שפר (שרון חזיז) - חברתה הטובה ויד ימינה של דנה מימי התיכון.נשואה ליואל ואם לשלוש בנות.
יואל שפר (יואב צפיר) - בעלה של שרון.
פוטר מהמשטרה כאשר בתו חשפה את פרשת המעקב אחר אדי בעלה של דנה.
דנה קליין (דנה ברגר) - אישה שובבה, רכלנית וקצת מתהוללת.אשתו של אדי.
אדי קליין (גיל פרנק) - הבעל העשיר והמאפיונר של דנה.
בורח מהארץ וגורם לכולם לחשוב שהוא מת כדי להתחמק מהמשטרה שגילתה את פשעיו הכלכליים.
מאיה שפר (בת חן סבג) - בתם המתבגרת של שרון ויואל.
מנהלת רומן עם גיא, בנה החורג של דנה.
יונתן מרקוביץ (אמיר אהרון) - בנם של גלי ועידו
גיא קליין (רום ברנע) - בנו של אדי.
סופי (יבגניה דודינה) - חברתו של ויצמן, עמו חיה כעשור.
אנה (יוליה פלוטקין) - בתה המרדנית של סופי, ויצמן משמש לה דמות אב.
איתי כץ (ירון מוטולה) - הומוסקסואל.
הוא מתחבט יחד עם בן זוגו, יפתח, בשאלה לגבי אימוץ ילד, ומוצא את עצמו כמשפחת אמנה לדניאל, נער חיפאי שנזרק מביתו עקב נטייתו המינית.
יפתח (בועז קונפורטי) - הומוסקסואל.
הוא מתחבט יחד עם בן זוגו, איתי, בשאלה לגבי אימוץ ילד, ומוצא את עצמו כמשפחת אמנה לדניאל, נער חיפאי שנזרק מביתו עקב נטייתו המינית.
ירון סגל (תומר שרון) - אינטלקטואל יהיר.
עורך ספרות ובן זוגה של נילי אלמוג.
נילי אלמוג (מארינה מקסימיליאן) - סופרת ובת זוגו של סגל.
עונהפרקיםשודרה לראשונה (ישראל)הפרק הראשוןהפרק האחרון11312 ביולי 20129 באוקטובר 2012
מספר הפרקשם הפרקתאריך שידור מקורי1אחרי 20 שנה12 ביולי 20122אהבה אסורה19 ביולי 20123אהבה ראשונה31 ביולי 20124משפחה שכזאת6 באוגוסט 20125בלי סודות14 באוגוסט 20126צרות בגן עדן21 באוגוסט 20127פצעים ונשיקות29 באוגוסט 20128חלומות מתגשמים?5 בספטמבר 20129סיפור לפני השינה10 בספטמבר 201210בית הלבבות השבורים20 בספטמבר 201211האמת המרה23 בספטמבר 201212החלטה גורלית3 באוקטובר 201213 מחוברים לחיים9 באוקטובר 2012
ענן אטלס הוא סרט עצמאי מסוגת מדע בדיוני-פנטזיה-הרפתקה, שנכתב ובוים בידי לאנה ולילי וצ'אוסקי וטום טיקוור.
הסרט הוא עיבוד קולנועי לספר באותו השם מאת הסופר הבריטי דייוויד מיטשל, ועלותו (100 מיליון דולר) היא מהגבוהות ביותר לסרט עצמאי.
בסרט מככבים טום הנקס, האלי ברי, ג'ים ברודבנט, הוגו ויבינג, ג'ים סטרג'ס, סוזן סרנדון ויו גרנט, אשר מחליפים זהויות לכל אורכו של הסרט.
הסרט הוקרן בפסטיבל הסרטים בטורונטו ב-8 בספטמבר 2012 וזכה לקימת כבוד בת עשר דקות.
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב בקטגוריית הפסקול הטוב ביותר וכן היה ברשימת עשרת הסרטים מביניהם נבחרו המועמדים לפרס אוסקר בקטגוריית האפקטים המיוחדים, אם כי לא זכה להיכנס לחמישיית המועמדים הסופיים.
מבין מבחר פרסי מבקרים, הסרט זכה בפרס סאטורן בקטגוריית האיפור הטוב ביותר, וזאת מבין חמש מועמדויות.
עלילתו הרשמית של "ענן אטלס" מתוארת כדלקמן:
עלילת הספר עליו מבוסס הסרט מציגה שישה סיפורים המתארים את סיפורה של האנושות על פני שלוש תקופות זמן שונות, מדרום פסיפיק הרחוקה של המאה ה-19 ועד לעתיד דיסטופי.
כל סיפור נקרא בידי הדמות הראשית שבסיפור לאחריו, ברטרוספקטיבה לאחור.
כל הסיפורים מלבד לאחרון נקטעים בנקודה מסוימת, וכאשר הסיפור השישי מסתיים במרכזו של הספר, העלילה "חוזרת בזמן" וסוגרת קצוות עלילה פתוחים בכל סיפור, אך נסוגה לתקופות היסטוריות קדומות יותר.
האוקיינוס הפסיפי, 1849. אדם יואינג, עו"ד אמריקאי מסן פרנסיסקו בתקופת הבהלה לזהב, מגיע לאיי צ'טהאם כדי לערוך הסכם עסקי עם הכומר גיילס הורוקס בעבור חותנו, האסקל מור.
הוא עד להצלפתו בשוט של עבד מוריורי בשם אוטואה, שתופס מחסה בספינתו של יואינג ומשכנע אותו להסתירו ולהצטרף לצוות הספינה כאדם חופשי.
בינתיים, ד"ר הנרי גוס מרעיל לאיטו את יואינג, בתואנה כי הדבר הוא השפעה של עלוקה טפילה.
הוא מתכנן לגנוב את נכסיו של יואינג.
כאשר גוס מנסה להזריק מנה קטלנית, אוטואה מציל את יואינג.
עם שובם לאמריקה, יואינג ואשתו טילדה מנתקים קשרים עם אביה, התומך בעבדות, ומצטרפים למלחמה בעבדות.
קיימברידג', אנגליה ואדינבורו, סקוטלנד, 1936. מוזיקאי צעיר והומוסקסואל בשם רוברט פרובישר מוצא עבודה כמזכירו של מלחין מפורסם בשם ויויאן איירס.
הזמן אותו הוא מעביר עם מעבידו מספק לו את ההשראה להלחין את יצירת האמנות שלו, "שישיית ענן אטלס".
איירס מבקש לקבל קרדיט על היצירה, ומאיים לחשוף את עברו השערורייתי של פרובישר אם לא יסכים.
איירס נורה בידי פרובישר בעקבות העימות ביניהם, ופרובישר נמלט לבית מלון.
שם, הוא משלים את יצירת האמנות שלו ויורה בעצמו למוות דקות לפני שמאהבו רופוס סיקסמית' מגיע להצילו.
סן פרנסיסקו, קליפורניה, 1973. לואיזה ריי היא עיתונאית שנפגשת במקריות בסיקסמית' המזדקן, כעת פיזיקאי לחקר הגרעין.
סיקסמית' מנסה להפוך למקור מוגן בכתבה שלה ולמסור לריי מידע לתאוריית קשר בנושא הכור הגרעיני החדש, אך הוא נורה למוות בידי המתנקש ביל סמוק לפני שיוכל למסור לה את הראיות הנחוצות.
אייזק סאקס - עובד נוסף במפעל שמוצא כי ריי מוכרת לו - מספר לה בהרחבה על מה שבאמת מתרחש בכור, אך הוא נהרג בהתפוצצות מטוס נוסעים בו הוטמנה מזוודת נפץ בידי סמוק, שמסיט מאוחר יותר את מכוניתה של ריי מגשר לתוך נהר.
בעזרתו של ראש האבטחה של המפעל, ג'ו נפייר, היא חומקת מניסיון התנקשות נוסף בחייה שמוביל למותו של סמוק, וחושפת את המזימה להשתמש בתאונה גרעינית לתועלתן של חברות הנפט.
הממלכה המאוחדת, 2012. מוציא לאור בן 65 בשם טימותי קבנדיש מוצא את עצמו באמצעו של עימות עם דרמוט הוגינס, סופר גנגסטר שאת ספרו הוציא לאור.
הוגינס רוצח במו ידיו מבקר אמנות שקטל את ספרו ונשלח לכלא.
כאשר שותפיו של הסופר מאיימים על חייו של קבנדיש כדי לקבל את רווחיו, קבנדיש פונה לעזרת אחיו דנהולם.
האח מהתל בו להתחבא במעון סיעודי, היכן שהוא מוחזק בניגוד לרצונו ומטופל ביד קשה בידי האחות הרודנית נואקס.
קבנדיש וכמה מדיירי המעון מתכננים את בריחתם.
ניו-סיאול, קוריאה, 2144. שיבוט מהונדס גנטית בשם סונמי-451 משמש כמלצרית במסעדה למזון מהיר, והיא מרואיינת לפני הוצאתה להורג.
היא נזכרת כיצד היא שוחררה מחיים שלמים של ציות עיוור בידי היי-ג'ו צ'אנג, חבר המחתרת המקומית, וחבריו לתנועה.
הם מגלים לה כי שיבוטים כמוה ממוחזרים למזון עבור שיבוטים עתידיים, והודפים מתקפה אלימה בעוד היא נושאת נאום טלוויזיוני בטרם היא נלכדת.
איי הוואי, 2321. בעתיד פוסט-אפוקליפטי, כ-106 חורפים לאחר "הנפילה", המתוארכת בשנת 2215. איש שבט בשם זאכרי חי חיים פרימיטיביים לאחר שמרבית האנושות מתה משואה גרעינית.
הוא סובל מסיוטים שמגיעים בדמותו של "ג'ורג'י הזקן", השתקפות השטן בעיני אנשיו לשבט.
רגע לפני שגיסו של זאכרי נהרג בידיו של צ'יף שבט הקונה הקניבלי, ג'ורג'י מופיע בפני זאכרי ומפעיל עליו מניפולציות להיכנע לפחדיו.
זאכרי זוכה לביקורה של מארונים, חברת אחרוני ציוויליזציה מתקדמת-טכנולוגית בשם פרסיאנטים (רואי הנולד).
בתמורה להצלת אחייניתו מהרעלה בעקבות עקיצת דג ארסי, זאכרי מסכים להנחות את מארונים לעבר ההרים בהם נמצא "ענן אטלס", תחנת תשדורת שבעזרתה היא תוכל לשלוח מסר לאנשים שעזבו את כדור הארץ ועברו לחיות בכוכבי לכת אחרים.
לאחר שובם, זאכרי מגלה כי אנשי שבטו נטבחו בידי שבט הקונה.
הוא הורג את צ'יף השבט, והוא ואחייניתו נרדפים בידי חברי השבט הקניבלי לתוך יער, שם הם מותקפים.
מארונים נחלצת לעזרתם ברגע הגורלי, והם הורגים את חברי השבט הנותרים.
זאכרי ואחייניתו מצטרפים למארונים ואנשיה במסעם לעולם חדש.
תקופת זמן שביעית מוצגת במבואו ואחריתו של הסרט, והיא מתרחשת מספר עשורים לאחר העתיד הפוסט-אפוקליפטי.
בתקופה זו, זאכרי המזדקן מעביר מונולוג במיקום שאינו ידוע בתחילה.
באפילוג מתגלה כי זאכרי מספר את הסיפור לנכדיו הרבים, בעוד שני ירחים וכדור הארץ מאירים בשמי הלילה כנקודה כחולה חיוורת.
מארונים יוצאת מתוך ביתם והם מתחבקים.
עניין של הרגל הוא שיר הנושא של האלבום "עניין של הרגל" של הזמר והמלחין יזהר אשדות, שגם הלחין את השיר.
את מילות השיר כתבה בת-זוגו של אשדות, אלונה קמחי, בעקבות מפגש עם חיילי מילואים קרביים ב"שוברים שתיקה" וסיור בחברון בחברתם.
האלבום "עניין של הרגל" יצא לאור באוגוסט 2012. לשיר הופק וידאו קליפ בעיצוב ובימוי של יזהר אשדות ויהודה דרי.
בקליפ נשמע קולו של אשדות, אך הוא אינו נראה - הקליפ הוא מצגת גרפית, המציגה את מילות השיר במקביל להשמעתן, בליווי סמלים המייצגים את משמעותן.
בשיר 27 בתים בני 4 שורות כל אחד.
שורות השיר קצרות מאוד: רבות מהן בנות שתי מילים בלבד, ורק שתי שורות מגיעות לאורך של חמש מילים.
בשיר מתארת קמחי, לטענתה, את ההשפעה שיש לשגרת השליטה באוכלוסייה אזרחית בשטחי יהודה והשומרון על חיילי צה"ל, שגרה שמפתחת בהם בהדרגה אכזריות.
האופי ההדרגתי של התהליך מתואר בבית הראשון:
ותוצאת התהליך, כפי שהיא מוצגת בבית השביעי:
השיר מציג לא רק את תוצאות התהליך, אלא גם מניעים נפשיים לו:
אלונה קמחי תיארה את שירהּ: "השיר מדבר על חיילי צה"ל בשטחים, על דברים שהם מתמודדים איתם במסגרת העיסוק הבלתי אפשרי שלהם והמצב הבלתי אפשרי שהמדינה נמצאת בו".
מבקר המוזיקה נעם בן-זאב ניתח את השיר:
בקול נעים ורך, ישיר ואנושי, ובמוזיקה פשוטה: מלודיה סימטרית בארבעה רבעים, בהרמוניה נינוחה ובעיבוד שלא מתקרב לצרימת מחאה רוקיסטית, שר יזהר אשדות את "עניין של הרגל", בית אחר בית, עם אינטרלוד אחד לקראת הסוף - בדיוק כמו ששיר פופ אמור להישמע.
אבל בניגוד לכל שירי הפופ, זה איננו שיר רומנטי; כי הוא לא שר על רגשות עזים, על תשוקה בלתי נשלטת, על גורל ודחפים ותשוקות ולב שבור: לא, הוא שר על הרגל - הרגל של חיילי צה"ל.
על שנאה שמתפתחת בקרבם מתוך הרגל, על פחדים שניטעים בהם וגדלים כהרגל, על התעללות והרג מתוך דה־הומניזציה לפלסטינים ("בני הדודים", בשיר) אליה הם מתרגלים, על הפיכת היומיום שלהם לגיהנום של שיגרה.
זהו שיר על חוסר מודעות נרכש, על אטימות וחירשות שנוצרים באדם כלפי עצמו - ההפך מהאידיאל הרומנטי שמהותו הוא קרבת האדם לעצמו.
זהו שיר על הדחקה שמביאה לקהות חושים, לעצמי ולכן גם לזולת, שיר על אובדן השליטה של אדם צעיר על חייו.
השיר ספג ביקורת בשל האופן שבו, לפי מבקריו, הוא מאיר את חיילי צה"ל ומצייר אותם באור דֶּמוֹנִי כמכונות הרג וכלא אנושיים.
דוגמה לכך היא ביקורתו של איש התקשורת חיים זיסוביץ:
שיר הקובע שכל חיילי צה"ל הם רוצחים קלי-אצבע על ההדק שהתרגלו להרוג נשים וילדים הוא לא פחות מהשמצה גסה.
אין פה דיון מנומק, אין פה סיפור מקרה מסוים שבו היה ירי לא מוצדק באזרחים.
אין פה טיעון נגד הוראות הפתיחה באש.
כל מה שיש פה הוא גידוף זול והשמצה, בלי נימוק ובלי הוכחה.
בין המתנגדים לשיר היה גם השר נפתלי בנט יו"ר "הבית היהודי", שמתח ביקורת על אשדות בדף הפייסבוק שלו.
זה שיר שמדבר על הפחדים של כל אחד מאיתנו כהורה, כשכל העקרונות שאנחנו גידלנו את הילדים שלנו על פיהם עומדים במבחן לא פשוט כשהם מגיעים לצבא.
יש אנשים שאולי מבינים אותו קצת אחרת, וחושבים שהוא נגד חיילים ונגד הצבא.
אני חושב שזה מאוד ברור שהוא בעד האנשים, בעד הילדים, החיילים, בעד האהבה, בעד שהם יהיו בני אדם.
הוא סוג של מראה ותמרור אזהרה.
גם אחרים הגנו על תוכנו של השיר.
מרגע שבקע לאוויר העולם, השיר הזה מתנגן לנו בבית.
בעוד חמש שנים בני הבכור יתגייס לצה"ל, ואני רוצה שהוא יבין ויידע הכל, ואין כמילותיו היפיפיות והעצובות כל כך של "עניין של הרגל" כדי ללמד אותו מהי אנושיות, ואיך אפשר לרמוס אותה ולהפוך אותה לשנאה יוקדת, עיוורת ואלימה.
קראתי וחזרתי קרוא במילות השיר (אגב, לא המוצלח בשיריו של אשדות) ולא מצאתי שם שום בוז, משטמה או טינה לצה"ל.
מצאתי שם קונפליקט, חיבוטי נפש, ייסורים, לבטים וקשיים גדולים.
מצאתי גם ביקורת כלפי הקלות שבה האצבע מונחת על ההדק, כלפי ההשחתה שהיא משחיתה את נפש ההורג וכלפי העוול שהיא מעוללת לקורבנות.
פסילת השיר לשידור בגלי צה"ל
ב-14 באוקטובר 2012 התארח יזהר אשדות באולפן גלי צה"ל, בתוכנית "מוזיקה היום עם יואב קוטנר".
הוא התבקש שלא לבצע את שירו "עניין של הרגל" ונענה לבקשה.
במקביל הודיע דובר גלי צה"ל שהשיר נפסל להשמעה ב"גלי צה"ל".
מפקד התחנה, ירון דקל, נימק את הפסילה בכך שהשיר "בשל תוכנו של השיר, הבז לחיילי צה"ל, החליט מפקד גל"צ, כי אין מקום בגלי צה"ל לחגוג היום באופן מופגן שיר המגנה ובז לחיילי צה"ל ואת אלו שהקריבו חייהם למען ביטחון המדינה".
בתגובה תקף אשדות את ההחלטה ואת "נוסח ההודעה המשתלח והמסית, שאינו עומד בשום כלל של אתיקה עיתונאית, במיוחד כזו המצופה ממנהל גוף שידור מרכזי.
גם אלונה קמחי תקפה את ההחלטה.
דובר צה"ל, תא"ל יואב מרדכי, פרסם בדף הפייסבוק שלו דברי תמיכה בדקל, על "שקיבל החלטה לא פופולרית ואמיצה לפסול לשידור שיר שבז לחיילי צה"ל".
גם תנועת "ישראל שלי" ואיש התקשורת חיים זיסוביץ תמכו בהחלטתו של דקל.
כותבים אחדים מתחו ביקורת על החלטתו של דקל, ובהם אריאנה מלמד, שי גולדן, ירמי עמיר, יוסי דהאן ואיתמר הנדלמן סמית.
עניין הוא רגש או תחושה הקשורים ישירות לקשב.
זאת משום שגירויים העולים בקנה אחד עם התעניינותו של אדם ברגע מסוים עשויים למשוך את תשומת ליבו במיוחד.
כתוצאה מכך, כאשר אדם (או בעל חיים מפותח אחר) מרגיש עניין, הוא מתמקד באובייקט, באירוע או בתהליך שבו הוא מתעניין.
בעקבות זאת, העניין מהווה גורם הנעה למגוון רחב של התנהגויות.
תחושה של היעדר עניין מכונה שעמום.
לרגש העניין הבעת פנים ייחודית משלו, שבה אישונים מורחבים הם הרכיב הבולט ביותר.
המונח עניין משמש גם לתיאור נטייה רגשית קבועה.
כך לאדם יכול להיות עניין בתחומים מסוימים, גם אם הוא לא מפנה אליהם קשב בהווה.
תחומים אלה נקראים תחומי עניין.
הגירויים שמעוררים עניין באדם קשורים לניסיון העבר שלו, באופן ספציפי למידת היותם חדשים עבורו.
מצד אחד גירויים מוזרים ולא מוכרים מעוררים עניין וסקרנות, ומאידך, גירויים חדשים שיש בהם משהו מוכר, מוטמעים בקלות לסכמות קיימות ומרחיבים אותן, באופן שמתגמל את המוח ומעורר הנאה ועניין בהם.
גירויים מעניינים קשורים במידה רבה גם לצרכים, כלומר למידה בה הם ממלאים צרכים ומסבים הנאה, או מפריעים למילוי צרכים ובכך מסבים כאב.
עם זאת, היכולת לעורר את הקשב והיכולת להחזיק את הקשב בריכוזו, הם שני דברים שונים.
למרות שהקשב עשוי זמנית להתמקד בגירויים פתאומיים וחדים, אם אין בהם דבר מה נוסף מלבד היותם חדים ופתאומיים, בני אדם לא מדברים עליהם כ"מעניינים", והקשב עובר במהרה לדברים אחרים.
תופעה זו מוסברת בין היתר על ידי תהליכי הביטואציה או התרגלות, שבהם חלה ירידה בעוצמת התגובה לגירוי מסוים בעקבות חשיפה מתמשכת אליו.
כדי להחזיק את תשומת הלב במשך זמן ממושך יש לטפח מידת-מה של התעניינות ממשית.
הבנת הפסיכולוגיה של עניין הופכת את החשיבות הגדולה של עניין בחינוך למובנת מאליה.
ככל שהמורה מצליח לעורר ולשמר עניין בתלמיד, כך תגבר הקלות, המהירות והדבקות שבה הוא ירכוש מידע.
לפי פול סילביה, מחבר הספר "חקירת הפסיכולוגיה של עניין", במחקר הנוכחי בתחום, המונח משמש כמושג כללי העשוי להכיל מונחים פסיכולוגיים ספציפיים יותר, כמו סקרנות ובמידה פחותה בהרבה - הפתעה.
סילביה טוען בספרו שההבחנה בין עניין לבין סקרנות היא מבלבלת ושנויה במחלוקת, כאשר חוקרים מסוימים טוענים שמדובר בשני גורמי הנעה שונים בעלי השלכות רגשיות שונות.
כמה מהחוקרים טוענים שעניין הוא הרגש המניע את ההתנהגות שהיא סקרנות.
אחרים טוענים שסקרנות היא הנעה ראשונית לקשב קצר-טווח, שיכולה לגרום לעניין וקשב לזמן ממושך יותר.
הענישה הקולקטיבית ביהדות היא השקפת היהדות על הענישה הקולקטיבית, כלומר ענישת אוכלוסייה שלמה משום חטאם של בודדים.
בסיפורי התנ"ך אנו מוצאים כמה פעמים מקרים שבהם נעשה שימוש בענישה קולקטיבית; ניתן לחלק את סוגי הענישה הקולקטיבית לשניים:
ענישה הנעשית בידי הבורא (כמו המבול, עונש מחלוקת קורח ועדתו, ועוד).
ענישה הנעשית בידי אדם אך על-פי ציווי האל (מחיית זרע עמלק או עיר הנידחת).
עם זאת, התנ"ך מביע כמה פעמים גינוי לשימוש בענישה קולקטיבית:
לאחר מעשה דינה, מקנאים לכבודה שמעון ולוי, נוטלים איש חרבם והורגים את כל הזכרים תושבי שכם, בעודם כואבים אחרי ברית מילה שעשו כחלק מהסכם פיקטיבי עם בני יעקב.
מדברי יעקב אביהם לאחר המעשה עולה שלא כעס על עצם הריגת תושבי שכם, אלא אך ורק מתוצאות המעשה.
באשר לסיבות להרג כל תושבי העיר, על אף שהחוטא היה רק שכם בן חמור, ניתנו טעמים רבים:
רבי משה בן מיימון נתן נימוק הלכתי המחייב הריגת כל אנשי שכם: בני-נח מצווים על הדינים – כלומר קיום מערכת משפט מסודרת, ומכיוון שתושבי שכם לא הקימו מערכת משפט שכזו, שהרי שכם גזל את דינה והם לא הענישו אותו, התחייבו תושבי העיר כולה מיתה.
הרמב"ן פירש כי תושבי העיר היו חייבים מיתה בלי קשר למעשה דינה, אך היות שמלכם חטא והם כולם נתיניו, הרגו שמעון ולוי את תושבי העיר כולה.
האור החיים הציע, כי הריגת אנשי שכם הייתה מכורח המציאות, שהרי תושבי שכם היו מונעים מבני יעקב להרוג את מלכם שהוא אכן היה חייב מיתה מן הדין.
כך או כך, פרשנים אלו מציעים לראות את הרג כל אנשי העיר לא כענישה קולקטיבית גרידא, כי אם מעשה בעל נימוק כשלעצמו וניכר כי הענישה הקולקטיבית אינה מקובלת בעיניהם.
הדבר מודגש בדברי פרשנים מאוחרים המפרשים את דברי יעקב כגינוי מוחלט למעשה, כך שהריגת אנשי שכם אכן לא הייתה ראויה כל עיקר: .
פרשנות אחרת היא כי הריגת תושבי שכם הייתה למעשה מלחמה, כעם נגד עם, בדומה למלחמת מדין ובמלחמה כזו מותרת הריגת כל תושבי העיר.
גישה זו, מצדיקה למעשה את הענישה הקולקטיבית כאקט מלחמתי, כך שבמהלך מלחמה הענישה הקולקטיבית מותרת.
הכתוב מספר אשר בעת מלחמת גדעון נגד מלכי מדין, ביקש גדעון מאנשי העיר סוכות לחם עבור אנשיו.
שרי העיר סירבו וגדעון נשבע כי בשובו מהמלחמה ידוש את בשרם בקוצי המדבר ובברקנים.
גם אנשי פנואל סירבו לבוא לעזרתו, להם נשבע גדעון כי יתוץ את מגדלם.
בשובו מנצח מהקרב, מקיים גדעון את הבטחתו: שבעים ושבעה זקני סוכות יוסרו בקוצים; גם את מגדל העיר פנואל נתץ גדעון, אך הפסוק מוסיף .
הפרשנים מרגישים בקושי: מדוע נהרגו תושבי העיר פנואל כולה?
זאת בייחוד לאור העובדה שבעיר הסמוכה, סוכות, רק השרים נענשו.
יש המפרשים כי גדעון לא התכוון להרוג את אנשי פנואל, ועשה זאת רק מפני שנלחמו בו כדי למנוע את נתיצת המגדל.
מכך יש להסיק, כי העונש הקולקטיבי אינו דבר ראוי כשלעצמו, רק במקרה שהדבר נצרך לצורך אחר – יש להתירו.
על פי מוטיב זה, בהכרח שעצם נתיצת המגדל לא הייתה לשווא ולשם עונש גרידא.
גדעון ראה שתושבי העיר אינם חשים כחלק מהעם כולו וצרותיהם אינם נוגעות להם כלל, מפני המגדל המגן ושומר עליהם מפני הצרות המתרחשות, לכך נועדה הריסת המגדל לחבר את תושבי העיר עם שאר העם, מטאפורית ומעשית.
פרשנים אחרים מציעים גישה שונה, לפיה גדעון תכנן מלכתחילה להרוג את כל תושבי העיר, ולכך היה לו צידוק: אחרי שראה את רוע לבם ותכונותיהם השליליות שלא הסכימו לסייע במלחמה ולו עזרה פשוטה וקלה שכזו, הגיע גדעון למסקנה שעליהם למות או מפני שבסירובם לעזור לו היה בכך מרידה במלכות שעונשה מוות.
גישה זו, אינה שוללת ענישה קולקטיבית לחלוטין, אלא נותנת בידי המנהיג את סמכות ההחלטה מתי לבצעה, אך גם זאת מתוך הצדקה מוסרית למעשה, אם מתוך מעשי העיר או כתגובה למרידה במלכות.
הכתוב מספר כי לאחר מלחמתו של יפתח עם בני עמון, אנשי שבט אפרים התכנסו על כך שלא צרפם עמו למלחמה: .
בסיום מעשה פילגש בגבעה, מציין הכתוב כי ישראל הרגו את כל שבט בנימין, כולל הבהמות, ואף העלו את הערים באש.
ניכר שזהו עונש קולקטיבי שמטרתו לגדוע את השבט מישראל, כשהדבר נעשה על פי רצון ה' ושאלה באורים ותומים.
לכך יש להשתמש בנימוק שבשעת מלחמה אין איסור רציחה, ומכיוון שישראל הכריזו מלחמה על שבט בנימין הותרה הריגת משפחותיהם גם כן, וגישה זו למעשה מתירה ענישה קולקטיבית בעת מלחמה.
כלומר, ענישה קולקטיבית מותרת כנגד גברים בוגרים, אך מוגבלת תחת תנאים מסוימים (אחרי קריאה לשלום, נתינת אפשרות לעזיבה ועוד).
בנוסף, בזיזת הממון מותרת בעת מלחמה, לעומת גזל הגוי, האסור בעת שלום.
הד לקושי המוסרי בעונש הקולקטיבי המוטל על הגברים, ללא הבט על השתתפותו במלחמה או לו, ניתן למצוא במחלוקת הפוסקים בפירוש דברי הרמב"ם "הורגין כל הזכרים הגדולים": האם פירוש דברי הרמב"ם הוא כפשוטו, כל הזכרים הבוגרים ממש או שמא דווקא משתתפי המלחמה בפועל.
עניין של זהות הוא אחד מ-56 סיפורי שרלוק הולמס הקצרים מאת ארתור קונן דויל.
הסיפור הופיע לראשונה במגזין ה"סטרנד" בספטמבר 1891, מאויר על ידי סידני פאג'ט.
זהו הוא הסיפור השלישי בספר "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס", שפורסם באוקטובר 1892.
בעקבות הגילוי מר וינדיבנק מאיים על מר הולמס בהגשת תביעה על תקיפה ומעצר בלתי חוקי ומר הולמס משחרר אותו לחופשי לא לפני שמושיט ידו לשוט רכיבה המונח בחדרו בהכריזו שעומד הוא להכות במר וינדיבנק שכמובן נמלט מן המקום.
מר הולמס לא מספר את האמת למרי סתרלנד משום שלטענתו לא תאמין לדבריו מאחר שהוא מנפץ בהם את אשלייתה מאהבתו של מר אנג'ל.
עניית אמן היא חובת אמירה בהלכה לשומע ברכה.
משמעותה היא אישור והסכמה, ולעיתים תפילה שתתקיים הבקשה שנאמרה לפניה.
משמעותה המילולית של המילה "אמן" היא "כן ונכון".
בדרך הדרש מפורשת המילה כראשי תיבות של המשפט "אל מלך נאמן", ומשמעה הכרת תודה לה' וקבלת מלכותו.
בתלמוד הבבלי מובאים שלושה שימושים של המילה אמן:
בהתאם לחלק השלישי, רש"י מביא פירוש נוסף של המילה: "שהוא לשון מאמן הדברים - שיהא רצון שיהא אמת כן".
הרד"ק בספר השרשים מסביר בדומה שהמילה "אמת" היא משורש אמן, ועל כן משמעותם זהה בפסוקים המובאים, כלומר אמת שכך יהיה או אמת שארור מי שיעבור על הדברים.
אזכורים קדומים של המילה אמן
בתנ"ך המילה מופיעה לראשונה בספר במדבר כחלק משבועת האישה הנחשדת בזנות תחת בעלה.
האישה עונה "אמן אמן" בתשובה להקראה הנאמרת בפניה על העונש הצפוי לה אם אכן עשתה את אשר נחשדה בו, והיא בעצם מאמתת בדרך של שבועה את הדברים, כשכפילות המילה משמשת לחיזוק ההצהרה: וּבָאוּ הַמַּיִם הַמְאָרְרִים הָאֵלֶּה בְּמֵעַיִךְ לַצְבּוֹת בֶּטֶן וְלַנְפִּל יָרֵךְ וְאָמְרָה הָאִשָּׁה "אָמֵן אָמֵן" ().
הביטוי מופיע בין היתר גם במובן של אמונה ואמת: , ולא נמצא עוד בהוראה זו.
בפסוק , המילה באה במובן של 'לאשר ולקיים דבר נשמע'.
מילה זו מופיעה גם בסוף מזמורי תהילים: מ"א; י"ט; .
וכן בדברי הימים במהלך שירת אסף בן ברכיהו בעת העלאת ארון הברית לירושלים.
מובא כמה פעמים בהקשר של שבועה, ולעיתים גם בלשון תפילה:
במסכת ברכות נאמר: "רבי יוסי אומר: גדול העונה אמן יותר מן המברך".
במסכת שבת מסופר בשם רבי יוסי בר יהודה:
חלק מכללי אמירת ה"אמן" הם:
אין לומר "אמן" אם לא שומעים את הברכה, אך אם יודע מהי בדיוק הברכה שמברכים יש אומרים שיכול לענות גם בלי שמיעה.
יש להמתין עד סיום הברכה בטרם אומרים "אמן" - אחרת ה"אמן" נקרא "אמן חטופה" - ואולם אין להמתין יותר מדי - "אמן" זו נקראת "אמן יתומה".
אין לענות "אמן" על ברכות שאדם אומר בעצמו, מלבד ברכות מסוימות, כגון ברכת בונה ירושלים שבברכת המזון, ולדעת הרמב"ם והשולחן ערוך, גם לאחר ברכת ישתבח, שים שלום, השכיבנו וברכות נוספות שהן סיום סדרת ברכות.
אין לומר "אמן" לאחר ברכה הנאמרת על ידי גוי, אלא אם שומעים את הברכה בשלמותה.
יש העורכים סעודת אמנים - סעודה שאומרים בה "אמן" מאה פעמים.
"עניינים אישיים" הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2016 בבמויה של מהא חאג'.
הסרט השתתף בפסטיבל קאן בתחרות הרשמית של "Un Certain Regard".
כמו כן זכה, ב"פרס המבקרים" בפסטיבל הקולנוע הים תיכוני במונפלייה שבצרפת, בפרס "סרט הביכורים הטוב ביותר" בפסטיבל הסרטים בפילדלפיה ובפרס "הסרט העלילתי הטוב ביותר", שהוא הפרס העיקרי ובעל המענק הכספי הגדול ביותר, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-32 בחיפה.
הסרט מביא את סיפורה של משפחה פלסטינית אחת שבניה מפוזרים בישראל, בשטחים ובאירופה..הסרט מספר על זוג ערבי מבוגר החי לבד בנצרת.
הבעל סאלח (מחמוד שואהדה) עסוק כל הזמן במחשב הנייד ומנותק רגשית מאשתו נבילה (סנאא שואהדה) שעסוקה כל היום בסריגה, בבישולים ובצפייה בטלוויזיה.
האב מבקש את התערבותם של שלושת ילדיו הבוגרים, החיים כולם בעולמות משלהם.
הבן הישאם (זיאד בכרי), החי לבדו בשוודיה, מזמין את הוריו לבקר ולהכיר את זוגתו.
הבת סמאר (חנאן חילו) ההרה גרה ברמאללה עם בעלה ג'ורג' (עמר חליחאל), פלסטיני תמים, ועם הסבתא (ג'יהאן דרמלקוניאן) הסנילית האוהבת דברי מתיקה.
גם הבן טארק (דוראד לידאווי) מצא לעצמו מקלט ברמאללה מעול ההורים ומתמודד עם בת זוגו מאיסה (מאיסה עבד אלהאדי) הדורשת הכרה בזוגיות שלהם והוא מתקשה להתחייב.
מאיסה עבד אלהאדי – מאיסה
ענן בין-כוכבי הוא שם כולל לכל הצטברות של גז, פלזמה ואבק בגלקסיית שביל החלב וגלקסיות אחרות.
במילים אחרות, ענן בין-כוכבי הוא אזור צפוף מהרגיל של התווך הבין-כוכבי.
על סמך הצפיפות, גודל וטמפרטורה של ענן מסוים, המימן בתוכו יכול להיות נייטרלי (אזור H I), יוני (אזור H II) (למשל פלזמה) או מולקולרי (ענן מולקולרי).
עננים נייטרליים ויוניים נקראים לעיתים גם "עננים מפוזרים", ועננים מולקולריים נקראים לעיתים גם "עננים צפופים".
ניתן לנתח את הרכבם של עננים בין-כוכבים על ידי בחינת הקרינה האלקטרומגנטית אשר נקלטת מהם.
רדיו-טלסקופים סורקים את העוצמות של תדרים מסוימים של קרינה אלקטרומגנטית האופיינית לספקטרום מסוים של מולקולות.
חלק מהעננים הם קרים ונוטים לשדר קרינה אלקטרו מגנטית בעלת אורך גל גבוה.
ניתן ליצור מפת שכיחות של אותן מולקולות, דבר שמאפשר את הבנת ההרכב המגוון של העננים הבין-כוכבים.
בעננים חמים, לעיתים קרובות ישנם יונים של יסודות רבים כאשר הפליטה האלקרומגנטית היא בספקטרום האור נראה ועל-סגול.
רדיו-טלסקופים יכולים גם לסרוק את התדירויות בנקודה מסוימת במפה ולתעד את עוצמתם של כל סוגי המולקולות.
שיאי תדירויות מצביעים על שכיחותם של מולקולה או אטום בענן הבין-כוכבי.
גובה השיא פרופורציונלי לאחוז היחסי שהוא מהווה.
זיהוי בלתי צפוי של כימיקלים בעננים בין-כוכבים
עד לאחרונה צפו כי שיעור הריאקציות בעננים בין-כוכבים הוא נמוך מאוד, עם תוצרים מינמליים עקב הטמפרטורה הנמוכה והצפיפות הגבוהה בעננים.
למרות זאת, הובחנו מולקולות אורגניות בתחום הספקטרום שבו מדענים לא ציפו למצוא באותם התנאים, כגון פורמלין, מתנול ו ויניל אלכוהול (vinyl alcohol).
התגובות הנחוצות ליצירת חומרים אלו מוכרים למדענים רק בתנאי הטמפרטורה והלחץ של כדור הארץ ובמעבדות.
הימצאותם מעידה על כך כי התגובות הכימיות המצויות בעננים הבין-כוכבים קורות מהר ממה שחשבו, ככל הנראה תגובות במצב גז שזרות לתרכובות האורגניות שהובחנו בכדור הארץ.
עננים בין-כוכבים מספקים גם אמצעי לחקר הימצאותן ויחסן של מתכות בחלל, דבר שעשוי לסייע בפיתוח של תאוריות על סיבת היווצרותם.
במיוחד כאשר יחס המתכות בעננים לא עקבי בהשוואה לאלו הצפויות להיווצר בתוך הכוכבים (כתוצאה מהיתוך) ובזאת לספק הסברים חלופיים כגון פליטה של קרן קוסמית.
עננים אלו בעלי מהירות גבוהה (High-velocity cloud) ממה שניתן להסביר על ידי סיבוב גלקסיית שביל החלב.
הם מזוהים בעיקר בקו 21 ס"מ של מימן נייטרלי ובדרך-כלל מכילים כמות נמוכה של יסודות מתכת לעומת עננים בין-כוכבים רגילים בשביל החלב.
תאוריות אשר מנסות להסביר עננים בלתי רגילים אלו טוענות לשאריות חומר מזמן היווצרות הגלקסיה, או היסחפות של חומר על ידי גאות מגלקסיות אחרות או של הקבוצה המקומית.
על מנת להבין את מקורם יש צורך בהבנה טובה יותר של המרחקים והמתכתיות שלהם.
עננים בעלי מהירות גבוהה מזוהים עם הקידומת HVC לדוגמה הענן HVC 127-41-330.
שלושת המספרים בשמו מציינים, בהתאמה, את קווי האורך והרוחב הגלקטים ואת מהירות ההתקדמות לכיוון כדור הארץ בקילומטרים לשנייה.
קוטרו הוא 20,000 שנות אור ומיקומו כ-2.3 מיליון שנות אור מכדור הארץ, בין גלקסיית אנדרומדה לגלקסיית המשולש.
80% ממסתו היא חומר אפל.
ענישה גופנית בבתי ספר היא מקרה פרטי של ענישה גופנית לשם השלטת משמעת.
הענישה הגופנית בבתי הספר לבשה צורות שונות לאורך ההיסטוריה, וברוב המקרים הוטלה על תלמידים סוררים על ידי מורה או מנהל בית ספר, ושימשה למטרת השלטת משמעת.
השיטות הנפוצות ביותר היו הכאת התלמיד הסורר באמצעות סרגל על כף היד או הלקאתו בעזרת מקל בישבנו.
ענישה מסוג זה עדיין חוקית במספר מצומצם של מדינות, בהן מדינות מסוימות בארצות הברית, סינגפור, מלזיה, קוריאה הדרומית, וקיימת בפרקטיקה (אם כי לא מבחינה חוקית) במספר מדינות נוספות כגון סין, יפן, ורוב מדינות אפריקה.
בשנת 1982 פסק בית הדין האירופי לזכויות אדם שענישה גופנית של תלמידים בניגוד לרצון הוריהם, שהייתה נהוגה בבתי הספר בבריטניה, היא הפרה של אמנת זכויות האדם, ועלולה לחנך את הילד בצורה מנוגדת לרצונם ואמונתם של הוריו.
בישראל נהגה ענישה גופנית בבתי ספר.
עניינם של היהודים – מבוא להיסטוריה ישראלית אחרת הוא ספר של ד"ר משה ברנט.
הספר הודפס ב-2019 בירושלים בסדרת הספרים "פרשנות ותרבות" בהוצאת כרמל, סדרה אותה ערך פרופ' אבי שגיא.
הספר מרחיב על נושאים שנידונו בספרו הקודם של ברנט "עם ככל העמים – לקראת הקמתה של רפובליקה ישראלית" שיצא ב־2009. הספר בוחן שלוש שאלות:
באיזו מידה שאפה התנועה הציונית למדינה?
האם בין שתי מלחמות העולם הייתה התנועה הציונית מעוניינת בעלייה המונית של יהודי אירופה לארץ ישראל?
באיזו מידה פעלה התנועה הציונית כנדרש להצלת יהודים בשואה?
הספר יוצא כנגד כמה תפיסות מקובלות בהיסטוריוגרפיה הציונית ובציבור הישראלי.
ברנט מחלק את הגרסאות השונות של הציונות לשתי גישות עיקריות: הציונות המדינית של הרצל, שמטרתה העיקרית היא לפתור את בעיית היהודים, ולעומתה גישתם של אחרים, המיוצגים בספר בציונות התרבותית של אחד העם, הציונות הסינתטית של חיים ויצמן והציונות המעשית של דוד בן-גוריון, שגרסו כי מטרת הציונות היא הקמת בית לאומי.
ברנט כופר במרכזיותה של ארץ ישראל ובחיוניותה להקמת התנועה הלאומית בתפיסתו של הרצל ובכלל.
לפי ברנט, על אף שגרמניה הנאצית תקפו את היהודים כאומה וסימנו אותם כלאום אויב, היהודים שנרצחו בשואה לא נתפסו כעם – לא בעיני עצמם ולא
לפי ברנט, ההנהגה הציונית לא ראתה כחלק מתפקידה הגנה על יהודי אירופה והנהגה לאומית, וצפתה בשואה מעמדה פסיבית.
ברנט מערער על הטענה שהעמדה הפסיבית נכפתה על הסוכנות, וטוען כי דוד בן-גוריון בלם ניסיונות למחאות נגד ההשמדה ההמונית מ־1942, ומנגיד את פעילות הסוכנות לפעילות הוועד לפליטי מלחמה ורוויזיונסטים דוגמת הלל קוק שהביאו להצלתם של עשרות עד מאות אלפי יהודים.
עננים זוהרים בלילה או עננים זוהרים ליליים, היא תופעה המתרחשת באטמוספירה העליונה של כדור הארץ.
במבט מהחלל, ניתן לזהות עננים כאלו כשכבת פיזור מפוזרת של גבישי קרח ליד המזופאוזה.
עננים אלו מורכבים מגבישי קרח, ונראים מהקרקע רק במהלך דמדומים אסטרונומיים.
עננים אלו נצפים לרוב בחודשי הקיץ מקווי הרוחב שבין ±50° ל-±70°.
על אף שכמעט ולא ניתן לראות את העננים באור היום, ניתן לראות את העננים כאשר הצופה והשכבות התחתונות של האטמוספירה נמצאים בצל כדור הארץ , והעננים הגבוהים נמצאים באור השמש.
מחקרים עדכניים מצביעים על כך שפליטת מתאן מוגברת באטמוספירה מייצרת אדי מים נוספים ברגע שמולקולות המתאן מגיעות למזוספירה, ובכך יוצרות או מחזקות עננים זוהרים ליליים קיימים.
עננים אלו הם העננים הגבוהים ביותר באטמוספירת כדור הארץ (במזוספירה), שנמצאים בגובה של כ-76–85 ק"מ (כ-249,000–279,000 רגל).
עֲנָמִים היה עם, שהיה בנו של מצרים, שהוא נכדו של חם ונינו של נח.
בבראשית רבה מובא כי בשמם רמוז שהיו יורדי ים – "ענמי ים".
התרגומים הארמיים תרגמו: מַרְטִיוֹטָאֵי (מָרְיוֹטָאֵי), וכוונתם כנראה לתושבי מחוז מריאוטיס במצרים התחתונה, ממערב לאלכסנדריה.
רב סעדיה גאון תרגם אלאסכנדריין, וכוונתו ליושבי מחוז אלכסנדריה.
יהושע מאיר גרינץ שיער, על פי מקורות קדומים, שהענמים הם תושבי קדומים של האיים האגאיים.
עניין של מזל הוא סרט קולנוע צרפתי מסוגת דרמה רומנטית משנת 2023 בכתיבה ובימוי של וודי אלן, עם לו דה לאז' , מלוויל פופו , נילס שניידר ולרי למרסייה בתפקידים הראשיים.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים של ונציה.
פאני פורנייה (לו דה לאז') עובדת בחברת מכירות פומביות בפריז.
היא נשואה לבעלה השני ז'אן (מלויל פופו) שעובד כיועץ השקעות פרטי.
ז'אן לא מוסר לאנשים פרטים על עבודתו.
חבריו העשירים מרכלים עליו בקשר לפרשה מסתורית בה נעלם השותף שלו.
ז'אן נחקר בזמנו על כך אבל לא הואשם.
פאני אינה מסמפטת את חבריו של ז'אן אבל מצטרפת אליו לפגישות מחוסר ברירה.
יום אחד פוגשת פאני בצעיר בשם אלן (נילס שניידר) שלמד אתה בתיכון בארצות הברית שם גרה מספר שנים בגלל עבודת אביה.
הם מתחילים להיפגש, לטייל בפריז, להתאהב ולקיים יחסים.
ז'אן החשדן שוכר בלש פרטי ומגלה זאת.
הוא לא אומר לה דבר אלא שוכר שני פושעים ש"יעלימו" את אלן.
פאני המודאגת מספרת לאימה קאמי (ולרי מרסייה) על בגידתה בז'אן ועל היעלמותו המסתורית של אלן.
קאמי חושדת בז'אן ומתחילה לחקור את העניין וכשהוא מגלה זאת הוא מתכנן "להעלים" גם אותה.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותלו דה לאז'פאני פורנייהנילס שניידראלן אוברמלויל פופוז'אן פורנייהולרי למרסייהקאמי מורו
"עניין של זמן" (ידוע גם בשורת הפתיחה שלו – "קח אותו לאט את הזמן") הוא שיר שכתב הפזמונאי והמשורר אהוד מנור עבור הפתיח של סדרת הטלוויזיה עניין של זמן.
את השיר הלחין רמי קלינשטיין.
את שיר הפתיחה, שהופיע גם בסיום התוכנית, ביצע גידי גוב.
את המילים חיבר מנור לבקשת מפיקי התוכנית.
את הלחן כתב קליינשטיין לפי בקשתו של גוב.
אביב גפן, אחד ממשתתפי הסדרה, ביקש אף הוא להלחין את השיר, אך המפיקים דחו את שירו ולכן קיים לחן נוסף לשיר.
השיר הוקלט לראשונה לפתיח לסדרת הטלוויזיה הנושאת את אותו שם, ששודרה לראשונה בשנת 1992 בטלוויזיה החינוכית.
הסדרה מתארת את קורותיהם של תלמידי כיתה י"א בתיכון בצפון תל אביב.
גוב הקליט את השיר בשתי גרסאות.
את שיר הנושא לסדרה, שנקרא באותו שם, כתב אהוד מנור, הלחין רמי קלינשטיין ושר גוב בשני ביצועים – אחד קצבי לפתיח ואחד נוגה, שהושמע לעיתים בסיום הפרקים.
השיר כתוב בגוף שני אל נער בגיל הנעורים ומייעץ לו ליהנות מהחיים, לקחת את הזמן לאט וליהנות מכל רגע.
השיר הפך לאחד מהמנוני גיל הנעורים.
גרסאות שונות הושרו בפי זמרים רבים, בהם רמי קלינשטיין, שביצע אותו גם בהופעה עם ריטה.
השיר בביצוע קלינשטיין לא נכלל באחד מאלבומיו, ויצא כסינגל בלבד.
ביצועים נוספים ידועים הם של אביב גפן, ששיחק בסדרה ושר אותו בדואט עם גידי גוב בתוכניתו "לילה גוב" (ובהמשך במסגרת הופעותיו של גפן, לרבות "נשף רוק").
עוד ביצועים ידועים לשיר הם של שרון חזיז ודנה ברגר, שהן שתיים מכוכבות הסדרה במסגרת הופעותיהן.
השיר היה מועמד לבחירה במצעדי הפזמונים השבועיים של רשת ג' ב־24 במאי 1995 וצעד שישה שבועות.
במצעד השנתי לשנת תשנ"ח של התחנה הגיע הביצוע של קלינשטיין למקום ה־24.
עניין מרכזי הוא אתר חדשות ישראלי, בהנהלת העיתונאי רמי יצהר הפועל ברשת האינטרנט מאז 1999. האתר מסקר תחומים שונים, כגון אקטואליה, תרבות ובידור, ספורט, בריאות, תיירות וטכנולוגיה.
עורך האתר רמי יצהר הצהיר כי האתר פועל עצמאית ללא מימון חיצוני, במטרה לשמור על אי תלות כלכלית ורעיונית.
העיתון מספק פלטפורמה לעיתונאים המעוניינים לדווח, לסקר ולפרש התרחשויות ואירועים.
לצד התכנים החדשותיים, האתר מארח אישים ומקיים ראיונות ודיאלוגים בענייני היום וברומו של עולם.
בשנת 2004 הגישו חיים ועדנה אברהם, הוריו של החייל המנוח בני אברהם, תביעת דיבה בסך שלושה מיליון שקל נגד רמי יצהר, עורך האתר ונגד חברת אטרקציה מו"ל האתר.
התביעה נבעה מטענה שכתבה שפורסמה באתר העלתה חשדות כי שלושת חיילי צה"ל שנחטפו בגבול לבנון בשנת 2000 עסקו בסחר בסמים.
יצהר הכחיש בתוקף את הפרסום וטען כי המידע בדבר מעורבות החיילים בסחר בסמים לא הוזכר מעולם בכתבה באתרו.
במהלך חקירתו בבית המשפט, הצהיר יצהר כי הכתבה שדנה באירוע החטיפה לא כללה אזכורים לסחר בסמים, והדגיש כי התביעה לא הצליחה להמציא עותק של הכתבה המדוברת.
לבסוף קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב כי רמי יצהר ישלם רבע מיליון שקל להוריו של בני אברהם.
ניתן לקרוא את תוכן האתר דרך אפליקציות.
עניין של חיים ומוות הוא סרט פנטזיה רומנטית בריטי המתרחש באנגליה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
הסרט נכתב הופק ובוים על ידי צמד "הקשתים" - אמריק פרסבורגר ומייקל פאוול, ומככבים בו דייוויד ניבן, רוג'ר לייבסי, ריימונד מאסי, קים האנטר ומריוס גורינג.
בשנת 1999 נבחר הסרט למקום ה-20 ברשימת הסרטים הבריטים הטובים ביותר של מכון הסרטים הבריטי.
ב-1945, מפקד הטייסת פיטר קרטר, טייס בחיל האוויר המלכותי, מטיס מפציץ פגוע קשה מעל התעלה האנגלית, לאחר סיום משימה בגרמניה.
קרטר מצפה למות, מאחר שהוא פקד על צוותו לנטוש את המטוס מבלי לגלות להם שמצנחו נהרס.
מפעילת הרדיו שמתקשרת איתו היא ג'ון, שנמצאת בבסיס אמריקאי על אדמת אנגלית.
קרטר משוחח עם ג'ון לפני שהוא קופץ מהמטוס הבוער ללא מצנח.
קרטר היה אמור למות בשלב זה, אך מוביל 71, שהיה אמור להוביל אותו לעולם האחר מפספס אותו עקב הערפל הכבד.
קרטר מתעורר על חוף ליד הבסיס של ג'ון.
תחילה, הוא סבור שהוא מת, אך כאשר חולף מעליו מטוס מסוג דה הבילנד מוסקיטו, הוא מבין להפתעתו שנשאר בחיים.
קרטר פוגש את ג'ון בעודה חוזרת ממשמרת הלילה שלה, והם מתאהבים.
מוביל 71 עוצר את הזמן על מנת להסביר לקרטר את הסיטואציה, ודורש ממנו לחזור עמו לעולם האחר, אך קרטר דורש ערעור.
בעוד מוביל 71 מתייעץ עם הממונים עליו, קרטר ממשיך לחיות.
מוביל 71 חוזר ומיידע אותו שבקשתו לערעור התקבלה, ושיש לו שלושה ימים להתכונן.
ניתנה לו רשות לבחור את פרקליטו מבין כל האנשים שמתו אי פעם, אך הוא חווה קשיים בבחירה.
ההזיות של קרטר מאובחנות על ידי חבר של ג'ון, ד"ר ריבס כסימפטום של פגיעת מוח, והוא מתאם תאריך לניתוח.
ריבס נהרג בתאונת אופנוע בעודו מנסה למצוא אמבולנס שיביא את קרטר לניתוח.
מותו מאפשר לו לתפקד כפרקליטו של קרטר.
ריבס טוען, שללא אשמה מצידו, ניתן ללקוחו זמן נוסף על כדור הארץ, ושבזמן הזה התאהב לקוחו, ועכשיו מחויבותו לאהבה יותר חשובה ממחויבותו לעולם האחר.
העניין מגיע - במקביל לניתוח המוח של קרטר - לבית הדין השמימי.
הקטגור הוא אמריקאי בשם אברהם פרלאן, ששונא את הבריטים שהפכו אותו להרוג הראשון במלחמת העצמאות האמריקאית.
ריבס מערער על הרכב המושבעים מכיוון שהוא מורכב מאנשים המוטים נגד הבריטים, וההרכב משתנה להרכב רב-תרבותי, אך גם ההרכב החדש מוטה נגד הבריטים.
לאחר דיון סוער, ריבס מעלה לדוכן העדים את ג'ון, הוא אומר לה שהדרך היחידה בה תוכל להציל אותו היא לקחת את מקומו.
ג'ון פוסעת ללא היסוס אל המדרגות לעולם הבא, ובכך מוכיחה את אהבתה לפיטר.
המדרגות מתרחקות עם ג'ון, ומשאירות את פיטר מאחור.
המדרגות חוזרות, וג'ון רצה אל ידיו הפתוחות של פיטר, ומסבירה ש"ביקום, שום דבר לא חזק יותר מהחוק.
אך בכדור הארץ, אין דבר חזק מאהבה".
חבר המושבעים פוסק לטובתו של פיטר.
בחדר הניתוח, הרופא המנתח מכריז על הניתוח כהצלחה.
דייוויד ניבן - בתפקיד פיטר קרטר.
קים האנטר - בתפקיד ג'ון.
רוג'ר לייבסי - בתפקיד ד"ר ריבס.
מאריוס גורינג - בתפקיד מפעיל 71.
ריימונד מאסי - בתפקיד אברהם פרלאן.
הסרט צולם באולפן D&P ובאולפן דנהאם שבאנגליה.
המדרגות הנעות שמשמשות בסרט למעבר בין העולם הרגיל לעולם האחר כונו על ידי צוות המהנדסים שבנה אותן "את'ל", נבנו במשך שלושה חודשים ועלו כ- £3,000, סכום השווה לכ- £141,000 היום.
ב"את'ל" היו 106 מדרגות, רוחב כל אחת 6.1 מ', והן הופעלו באמצעותי מנוע עם 12 כוחות סוס.
ענני מגלן הן שתי גלקסיות ננסיות אשר נמצאות בקרבת הגלקסיה שלנו, שביל החלב.
הגלקסיות קרויות על שם מגלה הארצות המפורסם פרדיננד מגלן.
הגלקסיות הללו הן חלק מהקבוצה המקומית.
ענן מגלן הגדול הוא גלקסיה ננסית לא-סדורה בולטת בשמי חצי הכדור הדרומי, הנראה לעין בלתי-מזוינת כחלק נפרד משביל החלב ושייך לקבוצת הגלקסיות הקבוצה המקומית.
מרחקו ממערכת השמש כ-157,000 שנות אור.
הענן היה מוכר בוודאות בזמנים קדומים לאנשי דרום כדור הארץ, אך אין על כך תיעוד שהשתמר עד היום.
התיעוד הראשון של ענן מגלן הגדול הוא של האסטרונום הפרסי אל-סופי ולאחר מכן, הוא כנראה מתואר, על ידי אמריגו וספוצ'י.
לבסוף היה זה מגלן ומסע הגילוי שלו שהביאו אותם לידיעתנו ב-1519.
אירוע זה, הקרוי סופרנובה 1987A הוא אחד האירועים החשובים בתחום האסטרופיזיקה בעשרות השנים האחרונות.
ענן מגלן הקטן הוא גלקסיה ננסית לא-סדורה בשמי חצי הכדור הדרומי, הנראה לעין בלתי-מזוינת כחלק נפרד משביל החלב ושייך לקבוצת הגלקסיות הקבוצה המקומית.
מרחקו ממערכת השמש כ-197,000 שנות אור.
הענן היה ידוע לדרומיים הקדמונים, וכנראה הוזכר על ידי אמריגו וספוצ'י במכתב תוך כדי מסעו השלישי בשנים 1503-1504, אך הוא הוכר ונתגלה סופית על ידי מגלן במסעו סביב העולם בשנת 1519.
בענן מגלן הקטן גילתה הנרייטה ליוויט את הקשר מחזור-בהירות של משתנים קפאידים, שמאז נחשבת לשיטה האמינה ביותר הקיימת לקביעת מרחקים קוסמיים בסקלות גדולות ולכן היא בעלת חשיבות רבה.
עננת אוּרט היא אזור העוטף את מערכת השמש שלנו כקליפה כדורית.
קרויה על שמו של האסטרונום ההולנדי יאן אורט.
עננת אורט משתרעת על פני שטח עצום של כ-10% עד 20% מהמרחק שבין מערכת השמש לבין הכוכב הקרוב ביותר.
היא מכילה כמאה מיליארד גושי קרח ואבק ההופכים לשביטים בשעה שהם מתקרבים אל השמש ומפתחים את הזנב המוכר שלהם.
בעננת אורט קיים כאוס (אי סדר) מוחלט בייחס לתנועת החומר שבו ולמעשה גושי החומר מושפעים בתזוזתם בעיקר מהכוחות המגנטיים של השמש.
במשך שנים רבות תהו האסטרונומים מהו מקורם של השביטים.
כיום התאוריה הרווחת היא שישנם שני מקורות לשביטים:
עננת אורט – מקור השביטים ארוכי המחזור
חגורת קויפר – מקור השביטים קצרי המחזור
קיומה של עננת אורט הוצע לראשונה בשנת 1950 על ידי האסטרונום ההולנדי יאן הנדריק אורט, שחישב את מסלוליהם ההתחלתיים של כ-20 שביטים ארוכי-מחזור, לפני שמסלולם הופרע על ידי כוכבי הלכת.
אורט מצא, שהשביטים נעים במסלולים אליפטיים מוארכים, שאורכם נע מ-100,000 עד 150,000 יחידות אסטרונומיות.
ממצאיו של אורט התבררו כבלתי מדויקים, וכיום מוערך רדיוס עננת אורט בכ-30,000 עד 50,000 יחידות אסטרונומיות בלבד.
כתוצאה מפרטורבציות הפועלות על השביטים שבעננת אורט, נזרקים שביטים אל פנים מערכת השמש.
יש שלוש סיבות עיקריות לערעור מקומי, של עננת אורט:
השפעת הכבידה של כוכבים חולפים על יציבותה של עננת אורט.
מעבר של השמש באזורים של גז ואבק בגלקסיה.
השפעה זו מחזורית, בהתאם לסיבוב זרועות הגלקסיה סביבה.
השפעת הפוטנציאל הכבידתי של הגלקסיה על עננת אורט עצמה (לפי חוק הכבידה העולמי של ניוטון, כל גוף ביקום משפיע על גוף אחר, ומכאן – כל הגופים בגלקסיה משפיעים על עננת אורט).
סדנה היה העצם הרחוק ביותר שהתגלה אי פעם במערכת השמש, עד להכרזה על גילויו של 2012 VP113 בשנת 2014. מסלולו אליפטי מאוד, עם אפהליון שמוערך ב-942 יחידות אסטרונומיות ופריהליון של כ-76.1 יחידות אסטרונומיות.
הזמן שלוקח לסדנה להשלים את מסלולו סביב השמש הוא 11,487 שנה.
זאת בהשווה לכוכב הלכת החיצוני ביותר של מערכת השמש נפטון שנמצא במרחק 30 יחידות אסטרונומיות.
מייקל בראון, החוקר אשר גילה את סדנה בשנת 2003, טוען כי מקורו של העצם לא בחגורת קויפר ולא בדיסק המפוזר, בגלל הפריהליון שלו.
יתרה מזאת, האפהליון הגדול מרמז כי סדנה חוצה את עננת אורט ולכן הוא מוגדר כגוף טרנס-נפטוני בעננת אורט (OCO).
אף על פי שגודלו וצורתו אינם ידועים בצורה מדויקת, מוערך קוטרו של סדנה ב-1,180 עד 1,800 ק"מ בהשוואה ל-12,800 ק"מ של כדור הארץ, ומעריכים שבסופו של דבר יוגדר העצם ככוכב לכת ננסי, היות שהוא גדול יותר מכוכב הלכת הננסי "1 קרס", בעל קוטר של 975 ק"מ.
סדנה כה רחוק מהשמש עד שהטמפרטורות בו לעולם אינן עוברות את 240°C-.
תצפיות מראות כי זהו אחד העצמים האדומים ביותר במערכת השמש, אדום כמעט כמו מאדים.
VP113 2012 הוא כוכב לכת מינורי בעננת אורט, אשר נמצא אף מעבר לסדנה.
הוא נצפה לראשונה ב-5 בנובמבר 2012, אך על גילויו הוכרז רק ב-26 במרץ 2014.
מספר חוקרים שיערו שבעננת אורט נמצא כוכב לכת נוסף, טיכה, כוכב לכת בעל קוטר גדול פי 1.4 משל צדק ובעל מסה גדולה פי ארבעה ממנו, והוא הגורם המשפיע העיקרי על הסטיות בתנועת השביטים.
האזור שהיה צפוי להימצא בו נסרק לעומק על ידי טלסקופ החלל WISE של נאס"א, וב-2014 נפסלה האפשרות לקיומו.
במאי 2025 נחשף בידי צוות חוקרים בין-לאומי הגוף 2017 OF201 שקוטרו כ-700 ק"מ, מה שעשוי לזכות אותו בכינוי כוכב לכת ננסי.
מסלולו רחוק ומגיע אף לקצה גבולות ענת אורט.
ענף ההפקה והמדיה של דובר צה"ל (לשעבר יחידת ההסרטה של דובר צה"ל) הוא ענף במערך דובר צה"ל המרכז בתוכו מגוון רחב של אנשי מקצוע (רובם ככולם חיילים בשירות חובה) המתמחים בתחומים שונים; תסריט, הפקה, צילום, עריכת וידאו, גרפיקה ואפטר אפקטס.
בסיס הענף ממוקם בבית דובר צה"ל ברמת אביב ומפקדים עליו קצינים, חוגרים ואזרחים עובדי צה"ל.
בראש הענף עומדת סא"ל עדי בראל