tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מנהיים הייתה פעילה במועצה האקדמית במכללת יזרעאל בשנים 1997–2006 ובמכללת רופין בשנים 1999–2001. החל מ-2003 הייתה פעילה בוועדות הפיתוח ובמועצות האקדמיות של מכללת אורט בראודה בכרמיאל, ובמכללת כנרת בעמק הירדן.
הייתה חברת אגודת הסוציולוגים האמריקנית, פי קאפה פי (אחוות סטודנטים מצטיינים), האגודה הישראלית לחקר יחסי עבודה, האגודה הסוציולוגית הישראלית, האגודה הסוציולוגית הבינלאומית.
מאז שפרשה מהטכניון ועד למותה הייתה פעילה באגודה למען העיוור בחיפה.
זכתה בתואר "אשת מופת" בחיפה.
בלהה מנהיים הייתה נשואה לחיים מנהיים (1927–2013), שהיה פרופסור להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון בטכניון.
נפטרה בספטמבר 2022, והובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ נווה ים.
מחקריה של מנהיים התפרשו על מספר תחומים: פסיכולוגיה חברתית של הדימוי העצמי, סוציולוגיה עירונית, השפעת הטכנולוגיה על העובד, פרישה מן העבודה, המערכת הארגונית של עבודה, עמדות לעבודה, ובעיקר – מרכזיות תפקיד העבודה.
השפעת קבוצות התייחסות וקבוצות השתייכות על הדימוי העצמי
ספר זה, on the Self Image The Influence of Reference Groups, שראה אור ב-1957 בהוצאת אוניברסיטת אילינוי, הוא עיבוד של עבודת הדוקטורט של מנהיים.
הספר מנסה לבדוק כיצד תופס האדם את עצמו ואת ההשפעה של הקבוצות אליהן הוא שייך ואליהן הוא מתייחס.
ספר זה כתבה מנהיים ביחד עם פרופסור ינאי טאב מהטכניון והוא יצא לאור בשפה העברית בשנת 1965 בהוצאות דביר ועם עובד.
הספר היווה את הבסיס לתחום המקצועי הזה בישראל.
מנהיים השתמשה בתאוריות של סוציולוגיה ופסיכולוגיה חברתית כדי לטפל בזיקה בין האדם לארגון בו הוא עובד.
הספר עוסק בגורמים החברתיים של הארגון, מהו הארגון הפורמלי, כיצד מתבצעת חלוקת העבודה בתוך הארגון ואיך היא מושפעת מסוג המשימות.
פה השתמשה מנהיים בתאוריה הסוציולוגית של מערכות חברתיות, והסתמכה על הוגים כמו מקס ובר.
היא ניתחה את הקשר בין אדם לארגון מנקודת ראות פסיכו-חברתית, ובחנה באילו אמצעים משתמשים על מנת ליצור מחויבות ארגונית.
היא בחנה את המערכת של חלוקת עבודה ושל המבנה הארגוני הפורמלי ואת תפקודה ההנעתי של מערכת התגמולים החומרית והבלתי-חומרית.
כן נבדקו קבוצות וקטגוריות בארגון, כגון המדרג הניהולי, קטגוריות מקצועיות, קבוצות לחץ.
היא שמה דגש על תקשורת בארגון, כולל כשלים, חסמים ועיוותים בתקשורת.
תשומת לב מיוחדת ניתנה לממד הבלתי-פורמלי של הארגון, ולהיבטים הבלתי-מתוכננים המתהווים בו.
בהמשך לתאוריה שהוצגה בעבודת הדוקטורט, חקרו מנהיים ונעמי כרמון את הדינמיקה של שינוי הדימוי העצמי בקרב סטודנטים לאדריכלות.
המאמר הראה שהאדריכלים שבאים לטכניון מגיעים עם דימוי עצמי של אמנים, ובתום ארבע השנים של לימודיהם בטכניון, הדימוי העצמי משתנה לכיוון דימוי הנדסי.
מנהיים ערכה בשנים 1961–1965 עם הפרופסורים אליעזר רוזנשטיין, אריה פלברג, יונה רוזנפלד וגיל שעל מחקרים על כוח אדם ימי, במימון משרד התחבורה, שבהם בדקו את סוגיית נשירת הימאים מן הצי הישראלי, יחסי עבודה, חינוך ורווחה בענף הימאות.
המחקרים פורסמו ב-12 דו"חות ובמאמרים.
מנהיים ערכה מחקר על ואדי סאליב, שהיה מועמד להריסה, ובדקה את מבנהו הדמוגרפי ואת תפקודיו החברתיים.
במחקר זה נחשף המערך החברתי של שכונת עוני, והועלה הצורך באספקת מגורים זולים לאוכלוסייה במעמד סוציו-דמוגרפי נמוך.
היא ערכה מחקר ראשון בארץ על בניינים רבי-קומות.
מנהיים חקרה ביחד עם תלמידים לאדריכלות את פרויקט רמת הדר, שהיה הבניין רב-הקומות הראשון בישראל.
כן בדקו כרמון ומנהיים את המשמעויות החברתיות של מדיניות האכלוס הישראלית בעיירות פיתוח.
היחסים והקשרים בין בעלי פונקציות ניהוליות ומערכת יחסי העבודה בארגונים היוו מוקד לסדרת מחקרים בתעשייה הישראלית.
במחקרים אלה נבדקו הבדלים בעמדות של מנהלים, מנהלי עבודה ופעילי האיגוד המקצועי בהתאם לממדים מבניים וסקטוריאליים בארגונים.
השפעות חברתיות וארגוניות של טכנולוגיות
במוקד מחקרים אלו נבדקו השינויים המבניים שמתרחשים בתעשייה בעקבות השתכללות הטכנולוגיה, ובעיקר בעקבות אוטומציה.
נחשפו הקשיים בהם נתקלו עובדים וההנהלה, תמורות ביחסי עבודה בהקשרים אלו, והשפעת הטכנולוגיה האוטומטית על איכות חיי העבודה של עובדים.
בעקבות התעניינותה המתמשכת בזיקת האדם לעבודה ניסחה מנהיים את המושג של מרכזיות תפקיד העבודה – כלומר המידה שבה העבודה היא מרכזית בתודעת האדם בהשוואה לתפקידים אחרים, ועל כך כתבה רבות.
מנהיים התייחסה למרכזיות העבודה כמושג מפתח בהבנת זיקת עובדים לחיי העבודה.
במחקריה בתחום זה היא בדקה את הגורמים למרכזיות גבוהה, כגון: אפיוני התפקיד, הטכנולוגיה, שביעות רצון, הרקע הדמוגרפי, וערכים.
מחקרים אלה הם תרומתה העיקרית לפסיכולוגיה החברתית של עובדים.
בהמשך בחנה מנהיים עמדות של עובדים ביחס לפרישה, ואת הקשר בין רצון לעזיבת העבודה לבין גיל, רמה מקצועית, וכן מגדר.
מאמרים אחרים דנו בערכים בעבודה, כלומר מה אנשים מחשיבים בעבודתם.
בנושא זה התמקדה בהעברה בין-דורית של ערכים, דהיינו בקשר שבין ערכי ההורים לערכי ילדיהם.
במחקרים אלה נמצא כי יש הבדל ברמת ערכי העבודה של ילדים לבין אלה של הוריהם, אך סדר רמת הערכים השונים דומה בין הדורות.
נמצא קשר בין ערכי עבודה מסוימים של האב לבין אלו של ילדיו בהשפעת שביעות רצון האב מעבודתו.
בנושא זה ביצעה עם אברהם סלע מחקר על ערכי עבודה המשתקפים בתורה שבעל פה, ובו נעשה סיווג של אמרות חז"ל בהתאם לערכים המובעים בהן, ונמצא כי אתיקה בעבודה היא הערך הבולט בתורה שבעל פה.
בחלק גדול מעבודותיה התייחסה מנהיים לעמדות של נשים לעבודתן ולהתמודדותן עם המתח הנוצר בין העבודה לבין מחויבותיהן המשפחתיות.
היא חקרה את כניסתן של נשים למקצועות שנחשבו לגבריים במובהק, כגון כירורגיה.
הנושא של סוגי מבנים ארגוניים, אפיוניהם ותפוקותיהם העסיק את מנהיים מתחילת פעילותה המחקרית.
היא בחנה נושאים אלו מנקודת הראות של תאוריית הבירוקרטיה של מקס ובר ותורת המערכות.
ביחד עם תלמידה יצחק סמואל פיתחה גישה רב-ממדית למבנים ארגוניים ולאחר מכן היא בחנה גישה זו, יחד עם נתן מושקוביץ, במחקר על בנקים, ועם רחל ישראלי במחקר על מוסד להשכלה גבוהה.
במחקר זה הן התייחסו גם לתאוריית המערכת ובחנו תפוקות ארגוניות.
בהמשך להתעניינותה בארגונים כמערכות חברתיות הקדישה מנהיים, ביחד עם תלמידותיה ד"ר זהבה רוזנבלט מאוניברסיטת חיפה וד"ר הילה חופי, מחקרים לנושא של דעיכה ארגונית, ובמיוחד לנושא של קיצוצים במשאבי האנוש, קבלת החלטות ניהוליות בנדון, ותגובות עובדים לדרגותיהם לתהליך קשה זה.
טאב ינאי ומנהיים בלהה, הגורם האנושי בעבודה.
תל אביב, הוצאות דביר ועם עובד, 1965, חמש מהדורות
בלו (Blue) היא להקת בנים אנגלית שמורכבת מארבעה זמרים: סיימון וב, לי ריאן, דאנקן ג'יימס ואנתוני קוסטה.
ההרכב זכה להצלחה רבה גם בממלכה המאוחדת וגם במדינות אחרות בעולם, ומכר בסך הכל כ-15 מיליון עותקים מתקליטיו.
הוא הוקם ב-2001 והתפרק ב-2005. באפריל 2009, התאחדו חברי ההרכב לסיבוב ההופעות Best of Blue.
הלהקה השתתפה באירוויזיון 2011 עם השיר "I Can" ("אני יכול"), כנציגת הממלכה המאוחדת.
ב-26 בנובמבר 2001 הוציאה הלהקה את אלבום הבכורה שלה, "All Rise", שהגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
ב-4 בנובמבר 2002 הוציאה הלהקה את אלבומה השני, "One Love".
אלבום זה הגיע למקום הראשון במצעד האלבומים הבריטי.
ב-3 בנובמבר 2003 יצא האלבום השלישי של בלו, "Guilty".
ב-15 בנובמבר 2004 יצא אלבום האוסף הראשון של הלהקה, הוא אלבומה האחרון לפני הפירוק.
האלבום, "Best Of Blue", כלל את כל 12 הסינגלים הקודמים של הלהקה וכן שלושה שירים חדשים.
2011 – איחוד הלהקה והשתתפות באירוויזיון
ב-29 בינואר 2011 הכריזו חברי להקת בלו שהם חוזרים לפעילות משותפת ושהם ייצגו את בריטניה באירוויזיון 2011 עם השיר "I Can", הסינגל הראשון שלהם מזה 6 שנים.
בתחרות הם זכו במקום ה-11. במצעד הבריטי הסינגל הגיע למקום ה-16. כמו כן הם הכריזו שהם עובדים על אלבומם הרביעי, הראשון מזה 7 שנים.
את האלבום הם כותבים בין היתר עם הזמר ויוצר ה-R&B האמריקאי ני-יו, והם גם אישרו שיתוף פעולה עם הזמר ברונו מארס, איתו הם כתבו שיר בשם "Black And Blue".
האלבום יצא לקראת סוף 2011.
ב-25 בינואר 2013 הוציאו בלו את אלבום הקאמבק שלהם "Roulette", שיצא תחילה רק בגרמניה.
הסינגל המוביל מתוך האלבום הוא בלדת הרוק הקל "Hurt Lovers", שיצאה אף היא בינואר בגרמניה בלבד.
All Rise - מקום 4 במצעד הבריטי
Too Close - מקום 1 במצעד הבריטי
If You Come Back - מקום 1 במצעד הבריטי
Fly By II - מקום 6 במצעד הבריטי
One Love - מקום 3 במצעד הבריטי
U Make Me Wanna - מקום 4 במצעד הבריטי
Guilty - מקום 2 במצעד הבריטי
Breathe Easy - מקום 4 במצעד הבריטי
Bubblin - מקום 9 במצעד הבריטי
Curtain Falls - מקום 4 במצעד הבריטי
I Can - מקום 16 במצעד הבריטי
(בכתיב יידי: בײלע שעכטער-גאָטעסמאַן; באנגלית: Beyle or Bella Schaechter-Gottesman; 7 באוגוסט 1920 – 28 בנובמבר 2013) הייתה משוררת יידיש ופזמונאית.
שכטר-גוטסמן נולדה בווינה למשפחה דוברת יידיש ממזרח אירופה.
משפחתה עברה לצ'רנוביץ, שהייתה אז ברומניה, כששכטר-גוטסמן הייתה ילדה צעירה.
היא גדלה בסביבה רב-לשונית שכללה יידיש, גרמנית, רומנית ואוקראינית ולמדה גם צרפתית ולטינית בבית הספר.
בני משפחתה אהבו לשיר ואמה ליפְשֶה שכטר הייתה ידועה ברפרטואר העממי הרחב שלה.
שכטר-גוטסמן נשלחה לווינה לשיעורי אמנות אך נאלצה לחזור לצ'רנוביץ כאשר הגרמנים פלשו לאוסטריה באנשלוס ב-1938. ב-1941 היא התחתנה עם רופא בשם יונאס (יונה) גוטסמן והם עברו יחד את המלחמה בגטו צ'רנוביץ.
אתם היו גם אמה וכמה בני משפחה אחרים.
אחרי המלחמה חייתה שכטר-גוטסמן כמה שנים בווינה שם היה לבעלה תפקיד ניהולי (Chefarzt – רופא ראשי) במחנות העקורים בסביבה.
בתם טויבה נולדה שם ב-1950. המשפחה עברה לניו יורק ב-1951 כאשר למשפחת גוטסמן היו עוד שני ילדים: חיים ואיציק.
בניו יורק היו בני המשפחה חלק מקהילת יידיש ניסיונית ברובע הברונקס שהתרכזה סביב ביינברידג' אווניו.
חצי תריסר משפחות דוברות יידיש קנו בתים סמוכים והפיחו חיים חדשים בבית הספר שלום עליכם שהתנהל ביידיש.
שכטר-גוטסמן הפכה לחברה חשובה בקהילה זו.
היא כתבה חומרי לימוד, מחזות ושירים לבית הספר.
כמו כן ערכה את כתב העת לילדים קינדער-זשורנאל וכתב עת בו כתבו ילדים בשם ענגע בענגע.
ספר השירה הראשון של שכטר-גוטסמן מיר פֿאָרן (אנחנו נוסעים) הופיע ב-1963. מאז הופיעו ספריה, שמונה במספר, בקביעות.
הם כוללים שירה למבוגרים, ספרים לילדים וספרי פזמונים.
היא הקליטה שלושה תקליטורים משיריה והקלטה אחת של שירי עם.
יצירתה אינה סובבת סביב נושא אחד כי אם משתרעת מנושאים מזרח אירופאים לניו יורק בת זמננו ומשירי ילדים עליזים להרהורים עגומים כמו די באלאדע פֿונעם עלפֿטן סעפטעמבער (הבלדה על האחד עשר בספטמבר.
יצירתה הידועה ביותר היא הארבסטליד (שיר סתיו).
את שיריה של שכטר-גוטסמן ביצעו תיאודור ביקל, אדריאן קופר, תרזה טובה, לורין סקלמברג ואחרים.
שכטר-גוטסמן ממשיכה לשמש מקור גם לחוקרים של שירי עם ביידיש וגם לחוקרי מוזיקה אמנותית.
ב-2007 פורסם סרטו של יהושע ולצקי (Beyle Schaechter-Gottesman: Song of Autumn"), כחלק מהסדרה עולמות בתוך עולם: שיחות עם כותבי יידיש.
ב-1998 הוכנסה שכטר-גוטסמן להיכל התהילה בסיטי לור בניו יורק וב-2005 היא קיבלה את פרס National Endowment for the Arts Heritage Fellowship – אחד מהכיבודים הגבוהים ביותר הניתנים על ידי ממשלת ארצות הברית.
היא הייתה משוררת היידיש הראשונה והאישיות הראשונה שעוסקת במוזיקה שקיבלה פרס זה.
כל בני משפחת שכטר-גוטסמן פעילים בשדה תרבות היידיש.
אמה ליפשה שכטר-וידמן כתבה ספר זיכרונות: דורכגעלעבט א וועלט, 1973 ושימשה כאינפורמנטית לחוקרי שירי עם.
אחיה מרדכי שכטר היה אחד מגדולי הבלשנים של יידיש.
בנה איציק גוטסמן הוא עורכו של פארווערטס וצוקונפט וכן הוא חוקר פולקלור יידיש.
אחייניתה גיטל שכטר-ווישוואנאט היא גם משוררת ביידיש.
אחיינה בנימין שכטר הוא מלחין ומנהל מוזיקלי ביידיש ואנגלית.
אחייניתה רחל שכטר היא עיתונאית בפארווערטס.
(ימי קיץ : עשרים פזמונים).
ניו יורק: יידישער קולטור קאנגרעס, 1994.
סטעזשקעס צווישן מויערן : לידער.
(שבילים הין חומות : שירים).
פלי, מיין פלישלאנג!: קינדערלידער מיט מוזיק.
(עוף עפיפוני!: שירי ילדים עם מוזיקה).
מומע בלומע די מכשפה (הדודה בלומה המכשפה).
א ווינקל גאנצקייט (פינה של שלות).
בלה שטיינבוּק היא פסנתרנית ישראלית.
בלה נולדה ב-1960 בבוברויסק שבבלארוס.
אמה הייתה מורה ואביה גנאדי יוסיפוביץ' שטיינבוק היה מאמן כדורגל והוקי קרח בקבוצת בלשינה בברויסק שהייתה מפורסמת בבלארוס.
בגיל 5 החלה ללמוד נגינה על פסנתר, ובהמשך עזבה את עיר הולדתה ועברה למינסק כדי להמשיך בלימודי המוזיקה בבית הספר והקונסרבטוריון של מינסק.
בעלת תואר מתקדם מהאקדמיה למוזיקה במינסק, בלארוס.
בשנת 1994 עלתה שטיינבוק לישראל עם בעלה ובנה המפיק יגאל פוקסון.
לאחר שנה בהרצליה, שם לימדה פסנתר בקונסרבטוריון, עברה המשפחה לראשון לציון, שם מתגוררת שטיינבוק עד היום, לאחר שנפרדה מבעלה הראשון.
באוגוסט 2010 התחתנה שנית עם הקלרינטן ולדימיר צ'רנומורדיק.
בשנותיה הראשונות בארץ עסקה בעיקר בהוראת פסנתר ומיעטה להופיע בקונצרטים גדולים.
בין השנים 2010-2022 שטיינבוק המשיכה בפעילותה בישראל ובמדינות אירופה בסדרות קונצרטים המשלבים מוזיקה קלאסית וזמרי אופרה
בשנות השמונים הצטרפה שטיינבוק לאנסמבל הסולנים האוונגרדי (Classic Avantgarde) במינסק וניגנה עמו עד שנת 1994. במהלך הזמן הזה הופיעה בכמה פסטיבלי מוזיקה חשובים בעולם: בשנת 1988 הופיעה בפסטיבל הבינלאומי בוויטבסק ע"ש סולרטינסקי (Sollertinsky).
בשנת 1991 הופיעה בפסטיבל הבינלאומי למוזיקה מודרנית (Festival of Modern Music) בהלסינקי, פינלנד.
במהלך שנת 1992 יצאה לסיבוב הופעות באירופה, שכלל את פסטיבל המוזיקה החדשה (III Gaida Forum - Festival of New Music) בגלזנקירכן שבגרמניה, פסטיבל מוזיקה של וירטואוזים (III International Music Art Festival Virtuosos) בלבוב שבאוקראינה ופסטיבל ביאנלה באיטליה.
בשנת 1993 יצאה שוב לסיבוב הופעות באירופה, שכלל פסטיבלים בינלאומיים למוזיקה קלאסית (גרמניה, רוסיה, מולדובה ופולין).
בשנת 1995 ניגנה בתחרות הבינלאומית על שם צ'ייקובסקי בסנדאי, יפן.
בשנות האלפיים הוציאה מספר אלבומים כולל שניים בינלאומיים שהוקלטו בקנדה.
במהלך שנות האלפיים הופיעה שטיינבוק בפסטיבלים בינלאומיים, בין היתר במקסיקו, קנדה, ארצות הברית וספרד.
במהלך 2004-2005 לוקחת חלק בפרויקט "שלושת הטנורים הישראלים" בהופעות בארצות הברית, כמו כן בגמר פסטיבל הסרטים בטורונטו, קנדה (European Union Film Festival).
26.5.2008 הופיעה בפסטיבל ה-10 סן מיגל דה איינדה, מקסיקו.
2010 בלה שטיינבוק מופיעה בשלושה קונצרטים בניו יורק, ארצות הברית.
מרץ 2011 מופיעה בפסטיבל מוזיקה קאמרית באילת, ישראל ביחד עם הכנרת המפורסמת קלואי הנסליפ (Chloe Hanslip) מבריטניה.
15.11.2012 הופיעה כחלק מחגיגת 20 שנות ידידות בין בלארוס וישראל בקונצרט חגיגי שהתקיים במינסק, בירת בלארוס.
הקונצרט סוקר בהרחבה בכלי התקשורת של הקהילה היהודית בבלארוס.
בשנת 2011 שטיינבוק הייתה מועמדת לתואר "איש השנה" של ראשון לציון בתחום המוזיקה והאמנות של עולים מחבר העמים.
עד שנת 2014 הספיקה להופיע בפסטיבלים ובאולמות קונצרטים בישראל, בין השאר בהיכל התרבות בתל אביב, צוותא ת"א, בפסטיבל אבו גוש, בתוכנית "מרתון אופראי", פסטיבל המוזיקה הבינלאומי באילת ועוד.
נכון לתחילת 2014 שטיינבוק מלמדת מוזיקה בקונסרבטוריון של כפר סבא ומחזיקה בקריירה עשירה של קונצרטים ומופעים שונים (ביניהם גם בינלאומיים).
ב-2016 בלה שטיינבוק קיבלה מועמדות לאשת השנה בתחום המוזיקה של הערוץ הממלכתי 9. בלה אחת מחמשת המועמדים הסופיים בקטגוריית מוזיקה.
ב-2016 בלה ניגנה בקונצרט מיוחד תחת הכותרת "מברודוויי למונמרטר" במנזר בית ג'מאל.
בשנת 2022 בלה הופיעה יחד עם תום כהן ונמרוד גרינבוים בקונצרט "הקולות הגדולים" במנזר בית ג'מאל.
בשנת 2022 בלה הופיעה ב-"אמנית החול והטנור" הוא פרי עבודתם של האמנים הבינלאומיים אילנה יהב ויותם כהן במגידו.
בעונת 2023-2024, היא השתתפה במספר אירועים משמעותיים.
בין היתר, היא הופיעה במסגרת סדרות קונצרטים במוזיאון תל אביב לאמנות ובפילהרמונית הישראלית, כולל קונצרטים עם סולנים ומנצחים מהשורה הראשונה (RelationshipsImprovement) (מוזיאון תל אביב לאמנות).
המרכז למוזיקה בירושלים הציג גם הוא מספר קונצרטים שבהם השתתפה שטיינבוק, בהם מופעים מיוחדים וסדרות קונצרטים.
הופעות אלו כוללות שיתופי פעולה עם מוזיקאים בינלאומיים ואירועים יוקרתיים (Jerusalem Music Centre) (הפילהרמונית הישראלית).
בשנת 2024 הופיעה ב"קונצרט גלה בינלאומי של גדולי הבס" יחד עם אלכסיי קנוניקוב, דניס סדוב וניקה גוליאשוויליב.
נכון לשנת 2024, שטיינבוק ממשיכה להופיע בפסטיבלים ברחבי העולם וללמד מוזיקה בקונסרבטוריון של כפר סבא.
אנבלה אייוורי "בלה" ת'ורן היא שחקנית, במאית, רקדנית, זמרת ודוגמנית אמריקאית.
ידועה בעיקר בשל הופעתה בסדרת הנעורים "שייק" של ערוץ דיסני.
ת'ורן נולדה בפמברוק פיינס, פלורידה שבארצות הברית, הצעירה מבין ארבעה ילדים שעוסקים גם הם במשחק.
אביה נפטר בתאונת דרכים באפריל 2007. לדבריה, היא גדלה בבית עני מאוד כשאמה מפרנסת לבדה ארבעה ילדים ולכן התחילה לעבוד כשחקנית כשהייתה ילדה - כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
בילדותה דיברה ספרדית כשפת אם וסבלה מבריונות בשל היותה דיסלקטית.
בינואר 2018 חשפה שעברה התעללות מינית מגיל צעיר עד גיל 14, אולם לא ציינה את זהות המתעלל בה.
ת'ורן החלה להופיע בפרויקטים קולנועיים וטלוויזיוניים כולל הפמליה ו-The O.C.
בשנת 2007 הצטרפה לצוות השחקנים המשני של העונה השנייה של כסף מלוכלך, תפקיד הטלוויזיה הגדול הראשון שלה.
ב-2008 כיכבה בסדרה "My Own Worst Enemy" לצד כריסטיאן סלייטר וטיילור לאוטנר.
על תפקיד זה זכתה בפרס האמן הצעיר.
לאחר מכן הופיעה בסדרת הרשת "Little Monk".
ב-2009 הופיעה ת'ורן בסרט האימה "Forget Me Not", בשנת 2010 הופיעה בחמישה פרקים בסדרה "Big Love" של HBO.
באותה שנה החלה לככב בתפקיד ראשי בסדרת הנעורים "שייק", בה היא מגלמת את סיסיליה "סיסי" ג'ונס לצד זנדאיה.
הסדרה בוטלה לאחר עונתה השלישית.
ב-2012 שיחקה בסרט הטלוויזיה "חברות אויבות" של ערוץ דיסני.
בשנת 2014 שיחקה בסרט הקומי "תקועים בחופשה" לצד דרו ברימור ואדם סנדלר, ובשנת 2015 שיחקה בסרטים "אלכסנדר והיום הנורא, האיום, המבאס והגרוע ממש" ו"מתויגת" בתור מדיסון לצד רובי אמל ומיי ויטמן.
בנוסף הופיעה בפרק בסדרה CSI.
בדצמבר 2015 לוהקה ת'ורן לסדרת הצעקה, שהיא עיבוד טלוויזיה המבוסס על סדרת סרטי הצעקה המקוריים.
באותה שנה הופיעה שוב לצד זנדאיה בסדרה "קייסי אנדרקאבר", בתפקיד ג'ולי (תפקיד אורח), הפעם כאויבת שלה (לא כחברתה הטובה ב"שייק").
בשנת 2017 חזרה ת'ורן לטלוויזיה עם סדרת הדרמה אהבה מפורסמת, ששודרה ב־Freeform, בה גילמה את פייג' טאונסן, סטודנטית רגילה בקולג' שמקבלת את הפריצה הגדולה שלה לאחר אודישן לתפקיד ראשי בשובר קופות עתידי בהוליווד.
באותה שנה, ת'ורן כיכבה בסרט המקורי של נטפליקס, אהבה הורסת.
באוקטובר אותה שנה הופיעה ת'ורן בסרט הקומדיה "השמרטפית" שיצא לאור ישירות בנטפליקס.
היא חזרה על תפקידה בסרט ההמשך "השמרטפית מכה שנית".
בשנת 2018 גילמה ת'ורן את קייטי פרייס בסרט "נשיקה בחצות", תפקיד שבו הביאה לביטוי גם את כישוריה כזמרת ומוזיקאית.
הסינגל הראשון של ת'ורן, "Watch Me" ביחד עם זנדאיה, יצא לאור ב-21 ביוני, והגיע למקום 86 במצעד הבילבורד הוט 100 ואף זכה למעמד זהב בארצות הברית.
"TTYLXOX" יצא לאור ב-6 במרץ והגיע למקום ה-97 במצעד הבילבורד הוט 100 של ארצות הברית.
ב-30 במרץ 2013 אושר על ידי הוליווד רקורדס באמצעות טוויטר כי ת'ורן חתמה רשמית בחברת התקליטים.
ב-23 באפריל 2013, הודיעה ת'ורן על אלבום הבכורה שלה.
ב-15 באוקטובר חשפה ת'ורן כי אלבום הבכורה שלה בוטל.
היא הוציאה מיני-אלבום, Jersey, ב-17 בנובמבר 2014. הסינגל הראשי שלה מהמיני אלבום, "Call It Whatever" יצא לאור במאי 2014.
באוגוסט 2018 התגלה שהיא חזרה לתעשיית המוזיקה וחתמה בחברת אפיק רקורדס.
אלבום בכורה ששמו "What Do You See Now?" צפוי לצאת בשנת 2020.
ת'ורן החלה את קריירת הדוגמנות שלה בגיל שישה שבועות.
היא הופיעה בלמעלה משלושים פרסומות, ביניהן קמפיינים לחברות טומי הילפיגר, קנדי'ס, ראלף לורן, גאפ ודיזל.
היא כיכבה על שערי המגזינים האמריקאיים שייפ, סבנטין, טין ווג, בנוסף למארי קלייר וקוסמוגירל אינדונזיה; Elle קנדה ו-GQ מקסיקו.
היא הופיעה בקליפים "Bedroom Floor" של ליאם פיין ו"Outta My Head" של לוגאן פול.
דווח כי ת'ורן חתמה על חוזה לכתיבת סדרת ספרים, החל ברומן הראשון שלה, Autumn Falls.
בספטמבר 2019 יצא סרט הביכורים של ת'ורן כבמאית, "היא והוא" , סרט פורנוגרפי שהופץ בהזרמת מדיה על ידי אתר "Pornhub".
על בימוי הסרט קיבלה ת'ורן את פרס החזון בטקס פרסי Pornhub השני שהתקיים בלוס אנג'לס ב-11 באוקטובר 2019. בשנת 2020 הופיעה ת'ורן כברבור בעונה השלישית של הזמר במסיכה.
היא הודחה אחרי הופעתה השנייה.
באוגוסט 2020 הצטרפה ת'ורן ל-OnlyFans והפכה לאדם הראשון שהרוויח מיליון דולר ב-24 השעות הראשונות להצטרפותו לפלטפורמה.
היא הרוויחה 2 מיליון דולר בפחות משבוע.
הפעילות שלה ב-OnlyFans עוררה מחלוקת לאחר שהציעה תמונות לצפייה בתשלום של 200 דולר שלטענתה היו "תמונות עירום", אך התמונות היו למעשה בהלבשה תחתונה, מה שהוביל לשלל דרישות להחזרים כספיים והגבלות חדשות שהגבילו את כמות הכסף שאנשים שעסקו בתעשיית המין באתר יכלו לגבות.
עם זאת, OnlyFans הכחישו שהשינויים קשורים לת'ורן.
ת'ורן טענה שהיא יצרה את החשבון באתר כמחקר על תפקיד בסרט עתידי.
היא טענה גם כי הכסף שהושג באמצעות הדף ישמש למימון חברת ההפקה שלה וישומש למטרות צדקה ראויות.
באוקטובר 2023, ת'ורן, יחד עם שחקנים, קומיקאים ומנהלי בידור מהוליווד חתמו על מכתב פתוח לנשיא ביידן.
בשנת 2015 החלה לנהל מערכת יחסים עם השחקן הבריטי גרג סולקין.
הם נפרדו באוגוסט 2016. זמן קצר לאחר הפרידה הודיעה כי היא ביסקסואלית.
לאחר מכן הייתה בזוגיות עם השחקן האמריקאי טיילר פוזי שנמשכה כמה חודשים בשנת 2016. מאוחר יותר היא הייתה במערכת יחסים פוליאמורית עם המוזיקאי מוד סאן ועם אושיית הרשת טאנה מונגו.
מערכת היחסים עם מונגו נמשכה מספטמבר 2017 ועד לפברואר 2019. ביולי 2019 הודיעה ת'ורן כי לאחר מחשבה היא מכריזה כי היא פאנסקסואלית.
מאז אפריל 2019 היא במערכת יחסים עם בנג'מין מסקלו, זמר איטלקי.
בחודש מרץ 2021 ת'ורן ומסקלו התארסו.
בחודש ינואר 2018, ת'ורן כתבה באינסטגרם שהיא עברה התעללות פיזית ומינית בילדותה, "מאז שאני זוכרת ועד שהייתי בת 14".
ביוני 2019 נפרץ הפלאפון של ת'ורן, והאקרים ניסו לסחוט אותה באיומים שיפרסמו תמונות אינטימיות שמצאו בפלאפון.
ת'ורן, בתגובה, החליטה לפרסם את התמונות בעצמה.
מאוחר יותר באותה שנה היא התייחסה לנושא הדיפ-פייק הפורנוגרפי.
שנהסרטשם הדמות2019Her & Him ללא
בלהה יפה (דצמבר 1891 – 23 בנובמבר 1961) הייתה מחנכת, סופרת ומשוררת ילדים ישראלית.
את עבודתה החינוכית והספרותית הקדישה לילדי כיתה א'.
יפה נולדה בחנוכה תרנ"ב (דצמבר 1891) בקובנה שבליטא (רוסיה), בתו של הסופר והמחנך העברי מנחם מרדכי סילמן (אחיו הבכור של המורה והסופר קדיש יהודה סילמן).
הייתה בין התלמידות היהודיות הבודדות שהתקבלו לגימנסיה הממלכתית לבנות ע"ש אמו של הצאר בעירה, וסיימה אותה בהצטיינות, עם מדליית זהב.
בנעוריה חיברה שירים וסיפורים ברוסית.
בגיל צעיר נישאה ליצחק יפה, מורה, בנו של הרב מרדכי יפה מקוברין, ויחד הם היו בוגרי הסמינר העברי למורים בגרודנו.
ב-1913 עלו בני הזוג לארץ ישראל.
הם לימדו בבית הספר העממי ברחובות, והיא עסקה בהוראת ציור.
ב-1923 עברו לירושלים ונמנו עם מייסדי שכונת בית הכרם (ייתכן שבהשפעתו של דודה ק"י סילמן).
לאחר פטירת בעלה ב-1928 שבה ללמד בכיתה א' בבית הספר היסודי בבית הכרם.
כמו כן הורתה בבית המדרש למורים בית הכרם במשך 25 שנה.
בראשית שנות ה-50 פרשה לגמלאות, אולם המשיכה בעבודתה החינוכית.
ביתה היה מקום מפגש למורים.
שנתיים אחרי עלייתה לארץ כבר כתבה ופרסמה שירים בעברית שאותה למדה רק עם עלייתה ארצה.
היא פרסמה שירים, סיפורים ומחזות לילדים וכן חוברות משחקים לימודיים.
בראשית שנות ה-50 חיברה את סדרת החוברות "הידד, אני קורא!" ללימוד הקריאה בכתה א' (שרטוט ואיור: דימה שלי ובינה גבירץ, בחלק מכתיבתן השתתפה גם שרה בן חנן אמו של האלוף יוסי בן-חנן).
כתבה גם מאמרים בענייני חינוך.
רבים משיריה היו לנכסי צאן ברזל, בהם שירי ילדים שהולחנו או הותאמו למנגינות, ובכללם "בֻּבָּה ימימה", "חתול שובב" (הלחן: ידידיה אדמון) ו"שמחה רבה" (הלחן: אדמון), שהפך עם השנים להמנון של חג הפסח – שיר עליז המשלב אווירת חג ושמחה על האביב.
לדברי דודנה, המחנך והבלשן ראובן סיוון, סיפוריה ומחזותיה הרבים "סובבים על חיי-ילדי הארץ וחוויותיהם, נוף-הארץ, החי והצומח.
יצירותיה כתובות בחן ובהומור ילדותי, בשפה קלה ועם זאת מנופה ונאה ובגישה חינוכית מובהקת".
על פי חוקר ספרות הילדים העברית אוריאל אופק, "שיריה וסיפוריה הקצרים, שנדפסו ב'גליונות לגן-הילדים' ובעיתוני הילדים, הצטיינו בשפה קלה וריתמית, בהבנת עולמו של הילד הקטן ובדידקטיקה סמויה.
רבים משיריה הראשונים, בעיקר אלה שסיפרו על חיות הבית והשדה, הצטיינו בקלילות מרנינה ובמבנה משותף – תריסר שורות קצרצרות, דו-יַמבּיות בדרך כלל, המסתיימות ב"עוקץ" מבדח".
בלהה יפה נפטרה בירושלים בשנת 1961, בעיצומן של ההכנות שנערכו ליובל ה-70 שלה.
הותירה את שלושת בניה: עמנואל יפה, אף הוא מחנך בתחום החינוך היסודי, שכיהן כמנהל המחלקה להכשרת מורים, כסמנכ"ל משרד החינוך וכיו"ר המזכירות הפדגוגית; עמיקם יפה, מהנדס העיר ירושלים; ואביעד יפה, איש ציבור, דיפלומט וחבר הכנסת (חתנו של אליהו ששון).
מצד אביה הייתה דודניתם של ראובן סיוון, ימימה קדרי (אשת הסופר שרגא קדרי), והמורה שולמית בסוק (אשת המשורר משה בסוק).
על שם יצחק ובלהה יפה נקרא רחוב המורה בירושלים.
עלעלים: ספורים לילדים, 3 כרכים, ירושלים: קריית ספר, תש"ב.
קבי והמכבים) (מהדורה ב: תש"י) (הופיע במספר הדפסות נוספות)
נרקיס מלך הבצה; העובדים החרוצים; טפות הגשם; מכבים כֻּלנו: מחזיות ומשחקים; מוזיקה: תרזה גויטין; ציורים: בלהה דינבורג, ירושלים: ר' מס ('הבה נציגה: מחזות ומשחקים לבתי-ספר ולנער', ה), 1944.
בלהה יפה (עורכת), ספרי הקטן; ציורים: בינה גבירץ, 24 ספרונים, ירושלים: קרית ספר (ספריה לילדי כתה אלף) [לערך תש"י–תשכ"א].
בלהה יפה, שרה בן חנן (ערכו וליקטו), ושמחת בחגך; ציורים: אריה ברמץ, 2 חוברות, ירושלים: מבחר הספר הירושלמי, [תשי"-].
(התוכן: א: חנוכה לכתות ב–ג; ב: ט"ו בשבט לכתות ב–ג)
הידד, אני קורא!, 16 חוברות, ירושלים: קרית ספר, תשי"ג–תשט"ו.
בלהה יפה, שרה בן חנן, משחקים לִמודיים: לקריאה, לכתיבה לחשבון לכיתה א של בית הספר היסודי; ציורים: יונה מאך, ירושלים: קרית ספר, תשי"ד.
שיחת המתנות; הציורים: בינה גבירץ, ירושלים: אחיעבר, 1959. (שירים וסיפורים לילדים)
מעשה בכדור: שירים לילדים; ציורים: פנינה ג[ורן], ירושלים: קרית ספר, תשי"ט.
חָדשי השנה מספרים; ציורים: בריגיטה ברנדיס-פרנקפורטר, ירושלים: המחלקה לחנוך ולנער – קרן קיימת לישראל, תשכ"ג.
בלה רוזנפלד שאגאל , סופרת ביידיש יהודייה ילידת-רוסיה, אשתו של האמן מארק שאגאל.
בלה שאגאל היוותה נושא לרבים מציוריו של בעלה.
בלה רוזנפלד נולדה למשפחת סוחרים אמידה מחסידי חב"ד בעיר ויטבסק שבאימפריה הרוסית.
היא הייתה הצעירה מבין שבעת ילדי המשפחה.
סיימה את הגימנסיה המקומית בהצטיינות ונתקבלה ללימודים בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת מוסקבה שם סיימה את לימודיה ב-1914. מאותה תקופה עד שנת 1920 הייתה גם פעילה כשחקנית תיאטרון.
כבר ב-1909 פגשה את מארק שאגאל, שהיה באותו זמן חניך חסר כל של הצייר ליאון באקסט.
באותה שנה צייר אותה מארק בציורו המפורסם "הכלה עם הכפפות השחורות".
לדברי מארק, אהבתם החלה ברגע שהם ראו אחד את השני ונמשכה 35 שנים.
בלה הבינה מיד את גודל כישרונו של בעלה לעתיד, ומאז השפעתה עליו ועל יצירתו הייתה מכרעת.
ב-1915 הם נישאו ועברו לפטרוגרד שנה לאחר מכן נולדה בתם המשותפת היחידה - אידה.
שנתיים לאחר מכן ב-1918 הם שבו לוויטבסק וב-1922 היגרו לליטא ואחר כך לגרמניה.
ב-1924 הם התגוררו בפריז ולאחר מכן בדרום צרפת.
ב-1931 הם ביקרו בארץ ישראל ומאז התעוררו בבלה געגועים למחוז ילדותה, וסביבתו היהודית, והיא החלה לכתוב את זיכרונותיה בשפת היידיש.
בלה נעצרה במרסיי ב-1941 אולם שוחררה והזוג שאגאל נמלט לארצות הברית.
ב-1945 פרסם מארק שאגאל את ספרו המפורסם ביותר "אורות דולקים" (ברענענדיקע ליכט) שיצא לאור ביידיש בניו יורק.
הספר אויר ברישומיו של בעלה, מארק.
ב-1947 יצא ספרה "הפגישה הראשונה" (די ערשטע באגעגעניש) בו היא מתארת את פגישותיה הראשונות עם מארק, וראשית אהבתה אליו.
ספרה הראשון וחלקים מספרה השני תורגמו לעברית בידי יהודה יערי ויצאו לאור בכרך אחד בהוצאת דביר ב-1970. ספריה תורגמו לשפות רבות נוספות.
בלה שיקי (בהונגרית: Siki Béla; 21 בפברואר 1923 – 29 באוקטובר 2020) היה פסנתרן הונגרי.
שיקי נולד בהונגריה ולמד באקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט אצל לאו ויינר וארנסט פון דוהנאני.
בשנים 1942 ו-1943 ניצח בתחרות הפסנתר ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט.
בשנת 1945 עבר לשווייץ, שם למד אצל דינו ליפאטי וניצח בתחרות ז'נבה בשנת 1948. הקריירה הבינלאומית שלו כסולן הובילה אותו להופיע בכל חמש היבשות עם מנצחים ותזמורות מן השורה הראשונה.
בשנת 1965 עבר שיקי לארצות הברית והחל ללמד באוניברסיטת וושינגטון בסיאטל.
בין 1980 ל-1985 לימד בבית הספר למוזיקה של אוניברסיטת סינסינטי ובשנת 1985 חזר לסיאטל, שם המשיך ללמד עד פרישתו ב-2001. שיקי הוציא הקלטות אחדות.
לעיתים קרובות הוא הוזמן לשבת בחבר השופטים בתחרויות מוזיקה בינלאומיות, בין השאר בלידס (אנגליה), בז'נבה ובבולצאנו (איטליה).
שיקי, בלה, "רפרטואר לפסנתר: מדריך לפרשנות וביצוע", ספרי שירמר, 1981, .
בלהה ניצן (13 ביולי 1933 – נובמבר 2022) הייתה פרופסור בחוג למקרא שבאוניברסיטת תל אביב; תחום התמחותה היה ספרות קומראן.
בלהה ניצן נולדה וגדלה עד גיל שלוש בפתח תקווה, אז עברה עם משפחתה לכפר סבא.
היו לה אח ואחות צעירים ממנה.
הוריה, גילה ויצחק גרינברג, החליפו את שם משפחתם לגבעתי עם קום המדינה.
אביה עלה ב-1926 מפולין ואימה עלתה ב-1931 מאוקראינה.
אביה היה שותף בחברה לכריית בארות; לאחר שסבה עלה לישראל והקים קואופרטיב של שני איטליזים, הצטרף אליו אביה ועבד כקצב.
בלהה למדה בבית הספר העממי ע"ש אוסישקין בכפר-סבא ובבית הספר התיכון ע"ש ברל כצנלסון בכפר סבא.
ניצן התגייסה לנח"ל ביחד עם בן-זוגה, לימים בעלה, ושירתה בגרעין של מחנות העולים, שהתיישב בקיבוץ מחניים בגליל העליון, בו שהו בסך הכול שבע שנים, שם נולדו שני ילדיהם.
אחר-כך עברו להתגורר בכפר-סבא, בה היא התגוררה עד למותה.
למדה בסמינר למורים בגבעת השלושה ועבדה כמורה לטבע בבתי ספר יסודיים.
עבדה כמורה לתנ"ך והיסטוריה בבית ספר תיכון (1973–1988).
לימדה ספרות קומראן בחוג למקרא באוניברסיטת תל אביב (1983–2010).
ניצן עשתה את לימודיה הגבוהים מהתואר הראשון לשלישי באוניברסיטת תל אביב.
מורה המובהק היה פרופ' יעקב שלום ליכט.
הייתה בוגרת תואר ראשון בחוגים למקרא ולהיסטוריה של עם ישראל; בוגרת תואר שני בחוג למקרא, נושא התזה היה: "מגילת פשר חבקוק (1QpHab) ממגילות מדבר יהודה : מבוא" (1976), על כתיבתה זכתה בפרס יעקב הרצוג.
עבודת המאסטר התפרסמה כספרה הראשון "מגילת פשר חבקוק ממגילות מדבר יהודה" וראתה אור בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 1986. למדה לדוקטורט בחוג למקרא, נושא הדיסרטציה היה: "התפילה והשירה הדתית מקומראן בזיקתן למקרא" (1990).
היא זכתה בפרס תזת הדוקטורט המצטיין של השנה בפקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת תל אביב.
העבודה התפרסמה כספרה השני (Qumran Prayer and Religious Poetry) שראה אור בשפה האנגלית בהוצאת בריל, ליידן ב-1994 ובשפה העברית (תפילת קומראן ושירתה) בהוצאת מוסד ביאליק בשנת 1996.
עשתה פוסט-דוקטורט במכון אננברג, פילדלפיה (1992–1993).
הייתה עמיתת מחקר במרכז ללימודי יהדות שבאוניברסיטת הרווארד (1997-98).
התמנתה למרצה בחוג למקרא של אוניברסיטת תל אביב בשנת 1983, התמנתה לפרופסור חבר למקרא ב-1998. יצאה לגמלאות בשנת 2001, אולם המשיכה ללמד עד 2010. שהתה כפרופסור אורח באוניברסיטת המבורג, גרמניה (2001) ובאוניברסיטת קרל פון אוסייצקי, אולדנבורג, גרמניה (2002–2003).
בלהה ניצן הייתה נשואה ליהושע ניצן, שעבד כמנהל עבודה בחברות מקורות ואזורים.
נפטרה בשנת 2022, והובאה למנוחות בבית העלמין נורדאו בעיר מגוריה כפר סבא.
בהכללה ניתן לומר שכתבים אלו מוסיפים ידע על עולמה של החברה היהודית בארץ ישראל בימי הבית השני, על זה שנלמד עד לגילוי המגילות מן הספרים החיצוניים, מכתביהם של יוסף בן מתתיהו, פילון האלכסנדרוני ומספרות חז"ל הקדומה.
כתבי המגילות מרחיבים ומחדדים את הידיעות שהיו בידינו על ההתפלגות שחלה בחברה היהודית, ששאפה לשקם את חיי עם ישראל אחרי החורבן הראשון על יסודות האמונה המקראית, לזרמים בעלי השקפות עולם שונות, פילוסופיות והלכתיות.
בהכללה ניתן לומר, כי במגילות משתקפים פרטים מעולמה של היהדות בתקופה שבין מקרא למשנה, מבחינות פוליטיות ודתיות שעמם התמודדה היהדות בתקופה זו, ומבחינת התמורות שחלו בלשון העברית, מזיקה בסיסית ללשון המקרא, לשינויים צורניים הניכרים מאוחר יותר, בלשון המשנה.
ספרה הראשון, מגילת פשר חבקוק ממגילות מדבר יהודה, שפורסם בשנת 1986, דן בתופעה של ספרות הפשרים מקומראן.
הפשר הוא אחת מדרכי הלימוד הדרשני של המקרא שהונהג בקרב עדת היחד מקומראן לאחר הפסקת הנבואה השליחית, שדובריה מסרו לעם נבואות שקיבלו כביכול ישירות מכוחות אלוהיים.
הצורך בהמשך ידיעת המסרים האלוהיים להבנת המציאות ההיסטורית הבתר-מקראית מצא את פתרונו בהנחה הרמנויטית אפוקליפטית הגורסת שדברי המקרא הם על-זמניים, ובדבריהם אצורים רזים מסתוריים על העתיד להתקיים לדורות, שניתן לגלותם.
הפשרים שהונהגו בעדת היחד מקומראן נועדו לגלות מסרים אלו תוך עיון חדש בנבואות המקראיות בשיטות דרשניות שונות המתאמות בין דברי הנבואות למציאות המתרחשת בדורות מאוחרים להם.
הקניית אמינות דתית לדברי הפשרים נעשתה בטענה שהם נמסרו לאדם נבחר, "אשר הודיעו אל את כול רזי דברי עבדיו הנביאים" כדברי הפשר לנבואת חבקוק ב, ב (פשר חבקוק, טור ז, שורות 3–5).
לאמינותם ההיסטורית של הפשרים למאורעות זמנם, הידועים מעדויות אחרות, תרמו דרכי יצירתם בזיקתם לבסיסם המקראי.
ניצן פיתחה והרחיבה את המעקב אחר דרכים דרשניות אלו, שהחל במחקר הראשוני של מגילת פשר חבקוק.
כגון: שימוש בגרסאות שונות של הכתוב המקראי (כגון, גרסאות המוכרות בתרגום השבעים) ובריבוי משמעויות למילותיו, המאפשרות להרחיב את הבסיס המקראי לגילוי מאורע שלם מימי הבית השני.
כמו כן, ניצן עמדה על השימוש במערכת אסוציאטיבית מגוונת, המסתמכת על כתובי מקרא נוספים על אלו שבפסוק הנפשר, ומעמיקים בכך את משמעות דברי הפשר בהתאמתם למאורעות מימי הבית השני, או לאלו הצפויים להתקיים באחרית הימים, ועוד.
מחקרה של ניצן דן אף במבנה הספרותי של הפשרים, הכתובים במקצב שקול בזיקה לדברי המקרא הנפשרים, ותורם בכך למהימנותם.
הגישה הפרשנית - ספרותית ליצירת מהימנות לפשרים בזמנם, כביטויה במגילת פשר חבקוק, ניכרת גם במגילות פשרים לדברי נבואה אחרים שנתגלו במערה 4 מקומראן, וניצן רמזה לכך בפירושה המפורט למגילת פשר חבקוק בחלקו השני של ספרה.
למחקרה חשיבות היסטורית וספרותית במעקב על שיטות המדרש הפרשני למקרא ברלוונטיות שהוא מקנה למקרא לדורות, מטרה שהמשיכו בה חז"ל.
עם זאת, חקר תולדות המדרש למקרא חייב להיעשות תוך כדי תשומת לב להבדלים במטרותיהם ובשיטותיהם של הפשרים מקומראן לאלו שבמדרשי חז"ל.
ספרה השני של ניצן, 'תפילת קומראן ושירתה' (1996), תורגם ועובד לאנגלית בשם Qumran Prayer and Religious Poetry, שהופק בהוצאת בריל, ליידן (1994).
יתרה מכך, סדרי התפילות הללו שנועדו לזמנים קבועים – ימי השבוע, שבתות, ימי חג ומועד – כתובים בשיטות ספרותיות, המלמדות על ההתפתחות שחלה ממבנה התפילות המקראיות לליטורגיה קבועה, שנקבעה סופית בתפילת ישראל רק בימי הגאונים.
עיקר תרומתו של מחקרה של ניצן בספר זה לחקר תולדות התפתחות התפילה בישראל הוא בהבהרת שלבי המעבר לתפילה קבועה, כפי שנתגלו במגילות הליטורגיות מקומראן.
שלבים אלו כוללים: (א) סדר עתים לברכות לאל, החל ממועדי היממה עד למועדים השנתיים, ואלו הולמים את מועדי פולחן הקרבנות.
(ב) עריכת התפילות בדפוסים קבועים, המכתיבים את העקרונות של ניסוח התפילות הקבועות, בעיקר בקביעת נוסח הברכה לאל בלשון 'ברוך' ומקומו בתפילה.
בעניין זה ניכרת התפתחות מן המקרא, שם עדיין לא קיים עיקרון זה, אלא בסופי הספרים המרכיבים את ספר תהלים, ואפשר שזאת בעריכה מאוחרת של המקרא, דרך מגילות קומראן, שם לכל סדר תפילות דפוס קבוע נפרד, ועד לתפילת ישראל בה קבעו חז"ל דפוס אחיד לברכות בניסוח הפתיחה והחתימה של כלל התפילות.
ממצאי התפילה הנסקרים בספר זה הם תפילות מסוגות שונות ששימשו את עדת היחד, והן הולמות את השקפת עולמה הדואליסטית.
בהם אמירות ששימשו בטקסים שונים של העדה.
הנסיבות הללו שבהן נועדו לשמש תפילות קומראן וברכותיה קשורות בהתפתחויות היסטוריות שחלו בימי בית שני, ובהן גם השפעות זרות שאליהן נחשפה היהדות לאחר חורבן הבית הראשון.
לתפילות וברכות אלו ערך חשוב בחקר התפתחות הליטורגיה היהודית במהלך ההיסטוריה.
ספרה השלישי של ניצן, 'הגות ומעשה במגילות קומראן: תאולוגיה, חכמה, חוק ופרשנות המקרא' יצא לאור ב-2014 בהוצאת יד יצחק בן-צבי.
ספר זה הוא אסופה של מבחר מאמרים של ניצן, שהתפרסמו בבמות שונות, רובם בתרגום מאנגלית לעברית, ובעיבוד המעדכן אותם להתקדמות שהושגה בחקר המגילות.
עשרת המאמרים הכלולים בספר זה ערוכים בארבעה שערים: שער א: ההגות של עדת היחד; שער ב: הגשמת ההגות בתורת החיים של אנשי עדת היחד; שער ג: תפיסת עדת היחד את מעמדה בעם ישראל; שער ד: פרשנות המקרא במגילות קומראן.
ההדרה של טקסטים ממגילות קומראן
ניצן פרסמה עשרות מאמרים בנושאים שונים של חקר מגילות מדבר יהודה ממערות קומראן.
מגילת פשר חבקוק: ממגילות מדבר יהודה (1QpHab) / ההדירה וצירפה מבוא ופירוש בלהה ניצן.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשמ"ו 1986.
Brill, 1994. (גרסתו האנגלית של הספר תפילת קומראן ושירתה)
תפילת קומראן ושירתה (ספריית האנציקלופדיה המקראית; יד); ירושלים : מוסד ביאליק בשיתוף בית הספר למדעי היהדות ע"ש חיים רוזנברג, אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ז 1996.
הגות ומעשה במגילות קומראן: תאולוגיה, חוק ופרשנות המקרא.
יובל לחקר מגילות מדבר יהודה (ביחד עם גרשון ברין); ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשס"א 2001.
בלהה רובינשטיין (נולדה ב-1936 בירושלים) היא חוקרת ספרות ומתרגמת ספרות מיידיש לעברית, לשעבר מורה וכותבת תוכניות לימוד ומקראות לספרות.
נולדה בשנת 1936, בתו של הסופר, המחזאי, המבקר והעיתונאי יהושע בר-יוסף ואחות ליוסף ויצחק בר-יוסף.
נישאה ליוסף (יוסקה) רובינשטיין, ממייסדי קיבוץ לוחמי הגטאות (נפטר 2012).
הייתה מורה לספרות בבית הספר התיכון אחד העם בפתח תקווה.
במשך שנים רבות הייתה חברה בצוות לספרות של האגף לתוכניות לימודים במשרד החינוך, ובמסגרת זו כתבה ספרי הדרכה רבים וקיימה השתלמויות מורים.
היא בעלת תואר דוקטור בספרות מאוניברסיטת בר-אילן (1990) ולימדה ספרות באותה אוניברסיטה.
רובינשטיין עסקה רבות ביצירתם של אביה יהושע בר-יוסף ושל סופר היידיש יצחק בשביס-זינגר.
השטן בגוריי (כרמל, תשס"א 2000)
חורבן קרשב, ועוד סיפורים על אנשים ועל שדים (הוצאת כרמל, 2000)
הקוסם מלובלין (ספרית פועלים, תשס"ח 2008)
בית הדין של אבא (ספרית פועלים, תשע"א 2011)
יארמה וקיילה (הוצאת ידיעות ספרים, ספרי חמד, 2011)
השריד שנותר (הוצאת משכל, 2016)
מכתב קטן לאמא (הוצאת פרדס, סדרת "הדשא הגדול", 2021)
ספינה לאמריקה (הוצאת פרדס, סדרת "הדשא הגדול", 2021)
חזקים וחלשים (הוצאת ידיעות ספרים, ספרי חמד, 2012)
המשומדת מאת זלמן שניאור, הוצאת כנרת זמורה-ביתן, 2015
צימוקים ושקדים - מבחר מאוצרות היידיש (הוצאת ידיעות ספרים, 2017)
לפני המבול / שלוש ערים מאת שלום אַש (הוצאת כרמל, ירושלים, 2020)
בית עם שבעה חלונות (סיפורים למבוגרים) מאת קדיה מולודובסקי (הוצאת פרדס, 2021)
האיש מנצרת מאת שלום אַש (הוצאת פרדס, סדרת "הדשא הגדול", 2023)
פרס מצוינות בתרגום ספרותי, משרד התרבות, 2017.
פרס מפעל חיים, הרשות הלאומית לתרבות היידיש, 2021.
בלה קיראי (בהונגרית: Király Béla; 1912, קאפושוואר – 2009, בודפשט) היה קצין בצבא ההונגרי, היסטוריון, פוליטיקאי הונגרי וחסיד אומות העולם.
בשנת 1930 החל קיראי בקריירה של חייל מקצועי.
בתחילת מלחמת העולם השנייה זכה קיראי בצלב הברזל על שירותו בצבא ההונגרי לצד גרמניה.
בין השנים 1941–1943 גויסו עשרות אלפי גברים יהודים מהונגריה לשורות פלוגות העבודה ונשלחו לחזית המזרחית, להילחם נגד הצבא האדום, לצד הצבא ההונגרי.
קיראי היה קצין בכיר בצבא ההונגרי ששרת בחזית המזרחית.
בניגוד לרבים מעמיתיו הקצינים, קיראי אהד את היהודים והיה רגיש למצוקתם.
הוא היה אחראי לאספקת מזון לאחת החטיבות, חטיבה 201, שלה השתייך כוח עבודה יהודי.
כשהגיע לחזית, ציווה קיראי שליהודים יינתנו מדים חמים של הצבא וזאת כדי להחליף את הבגדים האזרחיים המרופטים שלבשו.
כמו כן הנפיק להם סמלים של הצבא וכן נעליים, שחסרו לרבים מהם.
הוא וידא שהקצבות המזון שניתנו ליהודים יהיו זהות לאלו של החיילים ההונגרים האחרים.
עקב מעשיו של קיראי לא היה אפשר להבדיל בין יהודים לנוצרים ביחידות שעליהן היה קיראי אחראי, וכך, כשהרגו הגרמנים יהודים רבים ששרתו בשורות פלוגות העבודה, לא הוצאו להורג אנשי צוותו של קיראי כיהודים רבים אחרים ששרתו בצבא ההונגרי.
בכך שסיפק מדים ליהודים הפר קיראי את פקודות הצבא ההונגרי.
במרץ 1945 נפל קיראי בשבי הצבא האדום.
אך כעבור זמן קצר הצליח לברוח מהשבי ולהסתתר עד סוף המלחמה.
באוגוסט 1945 התפקד קיראי למפלגה הקומוניסטית ההונגרית ושב לשרת בצבא הונגריה, אשר הוקם לאחר המלחמה.
הוא התקדם מהר מאוד בסולם הדרגות - ממייג'ור ב-1945 עד למייג'ור גנרל בשנת 1949. בשנת 1950 היה ממייסדי האקדמיה הצבאית של צבא הונגריה.
בשנת 1951 נדון לעונש מוות במשפט ראווה אך עונשו הומר במאסר עולם.
הוא קיבל חנינה ב-1956 והתמנה על ידי אימרה נוג' לתפקיד מפקד המשמר הלאומי ההונגרי.
בשנה זו היה מפקד העיר בודפשט בעת המרד ההונגרי.
בסוף 1956 הגיע קיראי לארצות הברית והחל ללמוד באוניברסיטת קולומביה.
לאחר לימודיו החל ללמד באוניברסיטת ניו יורק היסטוריה של ימי הביניים והיסטוריה צבאית.
אחרי סתיו העמים ב-1989 חזר קיראי להונגריה, נהיה חבר מפלגת ברית הדמוקרטים החופשיים ונבחר מטעמה לפרלמנט ההונגרי.
בשנת 1993 הוכר קיראי בתור חסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
הנהר בלו הוא יובל של נהר הקולורדו במדינת קולורדו שבארצות הברית.
אורכו 105 ק"מ, שטח אגן הניקוז שלו 1,761 קמ"ר וספיקתו הממוצעת 13 מ"ק לשנייה.
מקור הנהר בדרום מחוז סאמט בצד המערבי של קו פרשת המים של אמריקה ברכס טנמייל (Tenmile Range – מילולית "רכס עשרת המיילים") בסמוך לפסגת קוואנדרי (Quandary Peak).
הוא זורם צפונה בסמוך לעיירות בלו ריוור (Blue River) וברקנרידג', ואז דרך אגם דילן (Lake Dillon) בסמוך לעיירה דילן (Dillon).
צפונית לדילן הוא זורם בכיוון צפון-צפון-מערב לאורך המורדות המזרחיים של רכס גור (Gore Range) ונשפך לקולורדו סמוך לעיירה קרמלינג במחוז גרנד.
סכר גרין מאונטיין (Green Mountain Dam), 21 קילומטרים במעלה הנהר מקרמלינג, יוצר את מאגר גרין מאונטיין (Green Mountain Reservoir), מפעיל תחנת כוח הידרואלקטרית, ומטה מים לצורך השקיה, כחלק ממיזם קולורדו-ביג תומפסון.
הסכר הוא חלק ממיזם בניהול לשכת הטיוב של ארצות הברית.
בלהה גבעון (נולדה ב-6 בנובמבר 1946) היא מייסדת ומנכ"לית עמותת נגב בר קיימא.
פעילה סביבתית במשך שנים רבות במסגרת "החברה להגנת הטבע" ובמסגרות אחרות.
לאורך שנות פעילותה, זכתה בפרסים וביניהם פרס מפעל חיים שהוענק לה על ידי נשיא המדינה והשר להגנת הסביבה בשנת ה-60 למדינה ובאות הנשיא למתנדב בשנת 2016.
בלהה נולדה בשכונת נווה חיים ליד חדרה להורים שהגיעו בשנת 1933 כחלוצים ונמנו עם מייסדי השכונה.
סיימה את לימודיה התיכוניים בבית ספר חקלאי.
למדה בסמינר למורים בבית ברל ושירתה כמורה חיילת במחנה מרכוס שעל הכרמל וכמדריכת טיולים במדור לידיעת הארץ.
לאחר נישואיה עברה להתגורר בבאר שבע.
תוך כדי עיסוקיה המקצועיים השלימה את לימודיה האקדמיים M.A בגאולוגיה והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה הפתוחה ואת לימודי ה-B.A באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בניהול ויישוב סכסוכים.
בלהה חינכה ולימדה דורות של תלמידים בין השנים 1969–1983 .
בשנת 1983 החלה לנהל את סניף החברה להגנת הטבע בבאר שבע.
בין השנים 1987 ל-1994 רכזה את תחום שמירת הטבע במחוז הדרום בחברה להגנת הטבע ומשנה זו עברה למטה החברה להגנת הטבע בתל אביב.
במסגרת עבודתה יזמה פעולות לשימור הסביבה ולפיתוח אתרים בבאר שבע.
פעלה להכרת המחצבה הטורקית כנכס גאולוגי, ארגנה והובילה מאבקים ציבוריים למניעת פליטת מזהמים ממפעלי התעשייה ברמת חובב.
כמו כן פעלה בוועדות התכנון המקומיות והמחוזיות ובמועצה הארצית לתכנון ולבניה למניעת אישור תוכניות שהייתה בהן פגיעה בערכי טבע ונוף.
כמו: התוכנית להקמת קול אמריקה בערבה, התוכנית לבניה על פארק חולות אשדוד, התוכנית לכריית פוספטים בנחל גוב, הקמת "עיר חבר" בנחל חבר (אזור שהתגלה כמוקד להיווצרות בולענים), התוכנית לכריית חול במכתש הגדול, הקמת כביש ממעלה שחרות ליטבתה, הקמת אתר פסולת ארצי באזור בית גוברין, הרחבת נתב"ג 2000 ועוד.
בלהה פעלה לשימור חופי ישראל וייזום חוק החופים, לשימור ארץ המכתשים, להכלת מפעלי ים המלח בתוכניות סטטוטוריות, להקמת שדה תעופה בין לאומי בנבטים ולשימור חוף הדרומי באילת.
בשנת 1998 עזבה בלהה את החברה להגנת הטבע והקימה את "עמותת נגב בר קיימא" במטרה לסייע לתכנון מושכל של הנגב.
זאת מתוך ראיה כי הנגב יהפוך ליעד פיתוח ויש לשמר את ערכיו.
עם הקמת העמותה נקראה בלהה לדגל המאבקים ויזמה שינוי למיקום שדה התעופה לקרבת תמנע אשר תוכנן לקום על שמורת עברונה.
פעלה נגד העברת רכבת החומרים המסוכנים דרך באר שבע לרמת חובב אך לא הצליחה במאבק זה.
עמדה בראש מאבק נגד מפעלי התעשייה והמועצה התעשייתית ברמת חובב על טיפול לקוי במזהמים.
לאחר מספר שנים שינתה בלהה את גישתה והבינה כי יש ליצור אווירת אמון בין הגופים השונים הפועלים בנגב.
היא יזמה והקימה פורומים להדברות בין נציגי הקהילה לבין נציגי מפעלי התעשייה.
זו הייתה פעילות פורצת דרך בארץ.
פורומים אלו זכו להצלחה רבה וכיום מתקיים דו-שיח, שקיפות מידע והדברות בין נציגי התעשייה בצפון הנגב לבין הקהילה החיה בסמיכות למפעלים.
פעילות חדשנית זו קיימת רק בנגב והיא נושא למחקרים רבים בארץ.
בעקבות פעולות אלו והמודעות הגוברת והולכת לנושאי הסביבה והקיימות, זוכה הסביבה למקומה הראוי.
פעילות הפורומים התרחבה והיא כוללת גופים חברתיים-סביבתיים הנותנים שירותים לאזרחים (המוסד לביטוח לאומי).
בנוסף, פיתחה בלהה תוכניות להקניית ערכי חשיבה סביבתית בקרב תושבי הנגב שבו שולבו ערכי שמירת טבע וסביבה בתוכניות הלימודים.
תרומתה של בלהה להפיכת עמותת נגב בר קיימא לגורם משמעותי בנושאי סביבה בנגב, מתבטאת ביציקת תוכן חדש ושונה לפעילות הסביבתית המקובלת.
גישה חדשנית זו מדגישה הדברות, שקיפות ובניית אמון הדדי תוך אחריות סביבתית.
בלהה יזמה את האירוע השנתי המתקיים מזה כעשור שבו מוענק "אות הנגב לאיכות סביבה" לגורמים הפועלים בנגב למען הסביבה.
לצורך זה חברה לאוניברסיטת בן-גוריון, למשרד להגנת הסביבה ולעיריית באר שבע.
בלהה גבעון זכתה בפרסים ואותות הצטיינות על פעילותה ופעילות העמותה שבראשה היא עומדת:
בשנת 2003 זכתה במגן השרה לאיכות הסביבה על הובלת המאבק למען איכות החיים והסביבה בנגב.
בשנת 2006 זכתה במגן השקיפות שבי"ל ישראל.
בשנת 2008 זכתה באות מפעל החיים על פעילותה למען שמירת הסביבה בנגב.
בשנת 2010 זכתה בפרס יו"ר הכנסת לעמותה על פעילות סביבתית בקהילה ובחינוך.
בשנת 2013 נבחרה להיות אשת השנה של "ליונס".
בשנת 2016 זכתה באות הבוגר מטעם אוניברסיטת בן-גוריון על פעילות יוצאת דופן והישגים בתחום איכות הסביבה.
בשנת 2016 זכתה באות המתנדב מטעם נשיא מדינת ישראל, על הישגי העמותה בתחום איכות הסביבה בישראל.
בלה קיש (בהונגרית: Kiss Béla; 28 ביולי 1877 – שנת 1932 לערך) היה רוצח סדרתי הונגרי.
הוא נחשד ברציחתן של לפחות 23 נשים וגבר אחד.
בדירתו נמצאו מכלי מתכת אטומים בהם נמצאו גופות של אנשים כבושים באלכוהול ובחומץ.
בלה קיש נולד באיז'אק באימפריה האוסטרו-הונגרית, בנם של יאנוש קיש וורונה ורגה.
הוא התפרנס כפחח וחי בעיירה קטנה צינקוטה שלימים התמזגה עם העיר בודפשט.
תחביביו היו אסטרולוגיה ותורת הנסתר.
קיש היה נשוי פעמיים והיו לו שני ילדים, ארנקה ואילונקה.
בשנת 1912 הוא שכר את שירותיה של משרתת בשם גברת יאקובק, לאחר שאשתו בגדה בו עזבה אותו לטובת גבר אחר.
יאקובק הבחינה כי קיש יצר קשר עם נשים רבות, לרוב היה מפרסם את עצמו כשדכן או כמגלה נסתרות וכך רוכש את אמונן של הנשים.
לעיתים היה מארח את הנשים אצלו בדירה.
עם זאת, למשרתת היו מעט מאוד דין ודברים עם נשים אלו.
אף על פי שקיש היה דמות אהודה, קיש מעולם לא היה בקשר אינטימי עם הנשים בעיירתו.
אנשי העיירה הבחינו בכך שהוא החל לצבור מכלי מתכת גדולים.
הוא אמר לשוטרים שחקרו אותו בנושא שהוא אוגר במכלים דלק כדי שישמשו לו כרזרבה לשנות מלחמה.
כאשר מלחמת העולם הראשונה פרצה בשנת 1914, הוא גויס לצבא והשאיר את אחזקת ביתו בידי גברת יאקובק.
ביולי 1916, משטרת בודפשט קיבלה שיחת טלפון מבעל הבית של קיש ואמר שהוא מצא בדירה שבעה מכלי מתכת גדולים.
שוטר מהעיירה נזכר שקיש נחקר בעבר בנוגע למכלים ואמר שהוא אוגר דלק לתקופת מלחמה, על כן הוביל מחלקה של חיילים שנזקקו לדלק לדירתו.
מיד לאחר שאחד המכלים נוקב בדוקרן דלף ממנו ריח עז ומחשיד.
בלש המשטרה קארוי נאג' פתח בחקירה והחליט לפתוח את אחד מהמכלים למרות התנגדותה של גברת יאקובק.
במכל נמצאה גופה של אישה חנוקה ובמכלים אחרים נמצאו גופות או שאריות גופות נוספות.
מחיפוש נרחב בביתו של קיש נמצאו לא פחות מ-24 גופות שונות.
נאג' הודיע לצבא שעליהם לעצור את קיש מיידית אם הוא עודו בחיים - שכן עלה חשש הוא נפל בשבי.
השם בלה קיש היה שם נפוץ מאוד באותן שנים בהונגריה ולכן לא ידעו את איזה חייל במדויק מחפשים.
נגי עצר את גברת יאקובק ואף פקד על שירות הדואר שלא להעביר לקיש מכתבים, על מנת למנוע מצב שבו שותף לפשעיו יזהיר אותו מהחוקרים ומהמשטרה.
נאג' חשד שגברת יאקובק מעורבת ברציחות, בעיקר מפני שקיש רשם את שמה כיורשת חוקית.
ג'קובק הבהירה לחוקרים שאין היא ידעה דבר על הרציחות.
היא הראתה להם חדר סודי נעול שקיש אסר עליה להיכנס אליו לעולם.
חדר זה היה מלא בכונניות עם ספרים ובשולחן כתיבה עליו היו מונחים מכתבים ואלבום תמונות, המסמכים הוכיחו שקיש התכתב והיה בקשר עם 74 נשים שונות.
רוב הספרים עסקו ברעלים או בדרכי חנק שונות.
מהמכתבים שנמצאו נגי הצליח להגיע למספר מסקנות.
המכתבים הישנים ביותר היו משנת 1903 ומהם עלה בבירור שקיש הונה את הנשים - בעיקר נשים בגיל העמידה שחיפשו זוגיות או חתן.
הוא פרסם מודעות במדורי שידוכים במספר עיתונים ויצר קשר עם נשים שחיו הרחק ממשפחתן ומקרוביהן והיו עריריות כך שאיש לא יבחין בהיעדרן.
הוא פיתה אותן והצליח לשכנע אותן לשלוח לו כסף.
המשטרה אף מצאה מסמכים שהעידו ששתיים מקורבנותיו התלוננו עליו וגילו שהוא הונה אותן.
שתיהן נעלמו ותיקי המשפט שנפתחו נגד קיש נסגרו.
כל אישה שנכנסה לדירתו נחנקה.
קיש שימר את גופותיהן באלכוהול ואטם אותן במכלי מתכת הדוקים היטב.
המשטרה גילתה שלכולן היו נקבים בגב ושקיש שאב את דמן מהגופות.
הדבר הוביל את החוקרים לחשוב שקיש היה סוג של ערפד.
ב-4 באוקטובר 1916 החוקר נאג' קיבל מכתב ובו הודיעו לו כי קיש מחלים מפצעיו בבית חולים סרבי.
אולם, נאג' לא הצליח לשים את ידיו על קיש.
בלה קיש נמלט מבית החולים והניח גופה של חייל אחר במיטתו.
נאג' הודיע למשטרת הונגריה להתחיל בחיפושים אחריו, אך הוא הצליח להימלט ולא נתפס בשטח הונגריה או מחוץ לה.
במספר הזדמנויות אחרות, עלו השערות שקיש החליף זהות עם חייל בשם מאקרי שנהרג במלחמה.
במשך שנים קמו עדויות שונות של אנשים שראו אותו בערים ובאתרים שונים.
החלו לפוץ עליו מספר שמועות, שמועה אחת גרסה שהוא נעצר ברומניה על שוד או שהוא מת מקדחת צהובה בטורקיה.
בשנת 1920, חייל מלגיון הזרים הצרפתי דיווח על חייל אחר בשם הופמן (אחד מהשמות הבדויים בהם עשה קיש שימושיו במכתביו) שהתפאר ביכולתיו לענות אנשים בכיסא עינויים ושתאם את מראהו של קיש.
"הופמן" נשר משורות הלגיון הצרפתי לפני שהמשטרה הצליחה להשיגו.
הפעם האחרונה בה קיש נראה הייתה בשנת 1932 בניו יורק.
בלש הרציחות הנרי אוסוולד היה סבור שהוא ראה את קיש בתחנת הרכבת התחתית במנהטן.
היו אף שמועות שקיש עובד בעיר בתור שרת אך לא יכלו לאשש אותן.
כאשר שוטרים באו לתשאל את השרת החשוד כבלה קיש הוא נעלם.
עד להיום לא ידוע מה עלה בגורלו של קיש או מה המספר האמיתי של קורבנותיו.
בֵּלָה שַאלַאמוֹן (במקור שאַלִי; בהונגרית: Salamon Béla; בֶּרֶגרַאקוֹש; 1885 – בודפשט, 1965) היה שחקן הונגרי-יהודי, במאי תיאטרון, הומוריסטן, כותב בדיחות ואחד הקומיקאים ההונגרים-יהודים הידועים ביותר באמצע המאה ה-20. הוא עיצב את דמותו הקלאסית של "האיש הקטן" בבודפשט, השורד המסתדר, זאת על במת התיאטרון ועל מסך הקולנוע.
הקלטות הקטעים שבהם עיצב ושיחק דמות זו, עדיין מוצגות במדיה השונים.
אמרות הכנף שלו בתוך תפקידיו הפכו לאכסניה ששרדה את הזמן.
("אם אני אפתח את הפה, אם אני אתחיל לדבר" או "בלֶפְּשֵני עדיין היה ברשותי" או "תשגיח מאלווין, בא הסיבוב".
הוא זכה בשנת 1958 בפרס האמן המצטיין של הונגריה.
שאלאמון נולד באזור טרנסקרפטיה, אז אוסטרו-הונגריה, היום אוקראינה.
בגיל שש, עברה המשפחה ליישוב קטן בגבולות הונגריה של היום.
מהיישוב הקטן הזה הלך שאלאמון לבית הספר היסודי בכפר גדול יותר כשלושה קילומטרים ממקום מגורי המשפחה, יחד עם אחת מאחיותיו בֶּרְטָה ועם אחיו יֶנוֹ.
אחותו השנייה אֵֶטֶלְקַה לא למדה בבית הספר כלל, אלא נשאה יומיום חלב לכפר הגדול כסיוע לפרנסת המשפחה.
שאלאמון סיים ארבע שנות לימוד בבית הספר היסודי (לפי גרסה אחרת סיים שש כיתות).
אחיו, פּאַל, לקח אותו אז לבודפשט כדי שילמד רפואה.
בבודפשט המשיך את לימודיו בבית הספר היהודי ברחוב ושלני.
חברו לספסל בכיתה היה דיולה קאן (מאוחר יותר הקומיקאי הגדול דיולה קאבוש.
כעונש על שובבותם הם הושבו בספסל הראשון בכיתה.
לבסוף, לא הלך שאלאמון ללמוד רפואה, אלא החליט להתלמד כשוליה בחנות טקסטיל ברחוב ראקוצי 2 שהייתה בבעלות של יהודי בשם אדי לוסטיג.
החנות הייתה צמודה לתיאטרון ההונגרי של פשט , ושאלאמון הפך למבקרו הקבוע.
בשנת 1913 הפך שאלאמון משוליה לעוזר שחקן במועדון הלילה טרוקדרו שברחוב ראקוצי.
בגלל קולו המחוספס פוטר, עד שהתקבל למועדון אורפיאום.
בהופעתו הראשונה בתפקיד חייל ששוקע בשינה, הוא באמת נרדם על הבמה ובקושי היה ניתן להעיר אותו, מה שהפך אותו להצלחה גדולה בן לילה.
קרנו כשחקן וכקומיקאי עלתה בשנת 1922 במועדון הקברט אפולו בתפקידו בבורלסקה בשם "רביעיית הקשת של בלונד הזקן" (על רביעית נגנים שבה אף אחד מהארבעה לא ידע למעשה לנגן כלל).
ב-1 בדצמבר 1923 נפתח אחד הקברטים המשמעותיים ביותר של התקופה, שבו המנכ"ל היה בלה שאלאמון, והמנהל האמנותי והמנהל השותף אנדרה נאג'.
עם נאגי, שאהב את ההומור הפחות פופולרי, העדין והספרותי יותר, היו לשאלאמון קונפליקטים רציניים לאורך כל הדרך, אבל הם עבדו ביחד זמן רב.
שאלאמון ניהל את הקברט עד 1931 ואז החליט לעבור לגרמניה, כדי להיות שחקן קולנוע.
תוך זמן קצר חזר לבודפשט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה
בשנת 1939, כיהודי, נאסר עליו להופיע בתיאטרון (בפעם האחרונה שיחק ב-31 במאי), והוא לא הורשה לשחק עד סיום מלחמת העולם השנייה ושחרור הונגריה מהנאצים ב־1945. בתקופה זו הוא יכול היה לשחק רק באירועי אומנות בתיאטרון גולדמארק בפני קהל יהודי במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
ב-1944 רצחו אנשי מפלגת צלב החץ את חברו הקומיקאי שאנדור ראדו.
בעל חנות הטקסטיל אדי לוסטיג פיטר את שאלאמון, כביכול, מהחנות בגלל הופעתו המכוערת, לאחר שסיים את תקופת חניכותו.
אוזניו הגדולות והבולטות אכן לא רמזו על יופי גברי.
כשחקן הוא הופיע בשנים שלאחר מכן המון פעמים באזורים הכפריים ובעיירות שדה, כמעט בכל מקום שאליו הוזמן.
הוא באמת נהנה מהצלחתו ונחשב לאדם נחמד שנהנה לדבר עם כל אחד.
לעיתים קרובות הגיע לכפר או לעיירה שעות אחדות לפני ההופעה כדי להסתובב בין האנשים, לשתות קפה, ולדבר ולדבר.
הוא הופיע ברצון גם בהופעות צדקה בבתי חולים.
שאלאמון היה מאוהדי קבוצת הכדורגל ההונגרית מ.ט.ק.
בודפשט שרבים מאוהדיו ושחקניו באותה תקופה היו יהודים.
בֶּלָה קֶפֶּצִי (בהונגרית: Köpeczi Béla; 16 בספטמבר 1921, איוד – 17 בינואר 2010, בודפשט) היה היסטוריון ופוליטיקאי הונגרי.
היה שר התרבות ויושב ראש של האקדמיה ההונגרית למדעים.
בלה קפצי נולד בעיירה איוד בטרנסילבניה למשפחה ממוצא הונגרי.
בשנת 1946 קיבל תואר בהוראה מאוניברסיטת בודפשט.
כאשר חזר להונגריה, עבד בהוצאה לאור.
בשנת 1952 התקבל למפלגת הפועלים הסוציאליסטית של הונגריה ובשנת 1953 קיבל תפקיד בכיר במערכת הצנזורה.
בהמשך היה דמות מרכזית במחלקת התרבות של הוועד המרכזי של המפלגה ודמות מפתח בהכללת מדיניות ממשלתית בתרבות המדינה.
בשנים 1965–1988 היה קפצי פרופסור באוניברסיטה, ובשנים 1967–1970 סגן הרקטור.
בשנים 1982–1988 היה שר התרבות של הונגריה.
בתחום ההיסטוריה עסק בעיקר בחקר היסטוריה הונגרית מן המאה ה-17 ועד המאה ה-20. המחקרים היו ברוח אידאולוגיה הקומוניסטית.