tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעודו עצור במחנה, נפגש מינטה, חבר בתנועת הצופים האמריקאית, עם עמיתו לתנועה אלן סימפסון, לימים סנאטור רפובליקני בכיר מוויומינג, שביקר לעיתים קרובות את הצופים במחנה המעצר עם חבריו.
השניים הפכו, ונותרו, חברים קרובים ובעלי ברית פוליטיים.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1953 כשלו תואר ראשון במנהל עסקים.
עם סיום לימודיו האקדמיים, התגייס מינטה לצבא ארצות הברית ושימשה כקצין מודיעין ביפן ובקוריאה.
לאחר מכן הוא הצטרף לסוכנות הביטוח "מינטה" שהייתה בבעלות אביו.
מינטה החל את נתיבתו המקצועית בפוליטיקה של ארצות הברית ב-1967 בזירה המקומית, כאשר מונה למושב ריק במועצת עיריית סן חוזה בידי ראש העיר רון ג'יימס.
ב-1969 נבחר מינטה למועצת העירייה בבחירות דמוקרטיות בפעם הראשונה, לאחר שכהונת מועצת העירייה לה מונה פגה לפי חוק.
בהמשך, נבחר מינטה על ידי חברי מועצת העירייה לסגן ראש העיר.
ב-1971, מינטה התמודד מול 14 מועמדים אחרים בבחירות לראשות עיריית סן חוזה, עם פרישתו של ראש העיר המכהן רון ג'יימס.
מינטה זכה ב-60% מקולות המצביעים והביס כמעט את כל המתמודדים, והושבע לתפקידו כראש העירייה ה-59 של סן חוזה.
הוא ראש העיר הראשון של עיר גדולה בארצות הברית שמוצאו הוא יפני-אמריקאי.
כראש העיר, מינטה שם קץ למדיניות בת עשרים השנים של צמיחה מהירה באמצעות סיפוחים, ויצר אזורי פיתוח חופשי במזרח ובדרום סן חוזה.
סגנית ראש העיר שלו, ג'נט גריי הייז, החליפה אותו בתפקידו כראש העיר ב-1975.
ב-1974, מינטה התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס ה-13 של מדינת קליפורניה.
בעבר נקרא מחוז קונגרס זה "מחוז הקונגרס העשירי של מדינת קליפורניה", והוא היה מיוצג בבית הנבחרים במשך 11 שנים בידי צ'ארלס גאבסר מהמפלגה הרפובליקנית.
הוא זכה במועמדות המפלגה הדמוקרטית לייצוג מחוז זה בבית הנבחרים, והביס את חבר בית המחוקקים של קליפורניה ג'ורג' וו.
מיליאס כשהוא זוכה ב-52% מקולות הבוחרים.
מינטה ייבחר מחדש עוד 10 פעמים לייצג מחוז זה בו שוכן עמק הסיליקון, ושלימים ימוספר מחדש כ"מחוז הקונגרס ה-15" ב-1993. ב-16 במאי 1994 ייסד מינטה את ועידת הקונגרס האסייתית-פסיפית (Congressional Asian Pacific American Caucus) ושימש כיושב הראש של הראשון ועידה זו.
מינטה שימש כיו"ר ועדת החבורה והתשתית של בית הנבחרים בשנים 1992–1994. נוסף על כך, בשנים 1981–1988 היה יו"ר ועדת המשנה לתעופה של ועדת התחבורה והתשתית.
במהלך הקריירה שלו בקונגרס של ארצות הברית היה מינטה פעיל בענייני תעבורה ותחבורה.
הוא היה המחבר הראשי של אחד מהחוקים המרכזיים ביותר בתקופה שלאחר כינון מערכת הכבישים הבין-מדינתיים (Intermodal Surface Actability Act of 1991).
הוא פעל למען מימון נוסף עבור רשות התעופה הפדרלית.
מינטה ואחרים בבית הנבחרים היו הכוח המניע מאחורי העברת חוקים הנוגעים ליפנים-אמריקאים, ועבדו בשיתוף פעולה עם הסנאטור ספארק מצאנגה מהוואי, שאסף 71 נותני חסות לחוק זכויות האזרח של 1988, אשר התנצל באורח רשמי בפני יפנים-אמריקאים על העוולות שנגרמו להם בידי הממשלה הפדרלית של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-1995, אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון העניקה למינטה את מדליית ההנצחה ע"ש מרטין לותר קינג על תרומתו לתחום זכויות האזרח.
ב-1995 מינטה התפטר מכהונתו באמצע כהונתו כדי לקבל על עצמו משרה בחברת לוקהיד מרטין.
הדמוקרטים איבדו את המחוז לאחר שטום קמפבל הרפובליקני ניצח את המועמד הדמוקרטי ג'רי אסטרות' בבחירות המיוחדות לייצוג המחוז שנותר ריק עם התפטרותו של מינטה.
אם כי חמש שנים מאוחר יותר, ב-2000, מייק הונדה השיב את המחוז לידי הדמוקרטים, אחרי שקמפבל ויתר על התמודדות מחדש לייצוג המחוז לשם התמודדות אל הסנאט של ארצות הברית.
מינטה ישב בראשות "הוועדה לסקירת התעופה האזרחית לאומית" (National Civil Aviation Review Commission), אשר ב-1997 המליצה על צמצום עומס התנועה והפחתת שיעור אסונות התעופה.
רבים מהמלצות הוועדה אומצו על ידי ממשל ביל קלינטון, כולל רפורמה ברשות התעופה הפדרלית.
לאחר ששימש כסגן נשיא תאגיד לוקהיד מרטין, מונה מינטה בשנת 2000 על ידי הנשיא קלינטון למזכיר המסחר של ארצות הברית.
כאשר הושבע לתפקידו בשלהי יולי, היה מינטה לאמריקאי-אסייתי הראשון להחזיק בתפקיד קבע בקבינט של ארצות הברית.
ב-2001 מונה מינטה למזכיר התחבורה של ארצות הברית בידי הנשיא ג'ורג' ווקר בוש.
במקור הוצע לו תפקיד זה שמונה שנים קודם לכן על ידי ביל קלינטון.
מינטה היה חבר המפלגה הדמוקרטית היחיד שכיהן בקבינט של בוש ומזכיר התחבורה הראשון שכיהן קודם לשירותו במחלקת התחבורה של ארצות הברית בתפקיד אחר בקבינט.
הוא היה לאמריקאי-אסייתי הראשון שכיהן כמזכיר התחבורה, והאדם הרביעי שהיה חבר קבינט ממפלגה אחת תחת נשיא ממפלגה שנייה (אחרי אדווין סטנטון, הנרי סטימסון וג'יימס ר' שלזינגר).
ב-2004 עוטר מינטה בפרס טוני יאנוס על תרומתו המכובדת לתחבורה האווירית.
עם בחירתו המחודשת של בוש לתפקיד אחרי הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2004 התבקש מינטה להמשיך לכהן בתפקיד, והוא עשה זאת עד שהתפטר ביוני 2006. עם פרישתו הסופית ב-7 ביולי 2006, הוא היה למזכיר התחבורה בעל הכהונה הארוכה ביותר מאז הקמת המחלקה ב-1967.
במהלך פיגועי 11 בספטמבר, הוציא בן סליני, אז מנהל המבצעים הלאומי של רשות התעופה הפדרלית שהיה כפוף אז להוראותיו של מינטה, פקודה לקרקע את כלל תנועת התעופה האזרחית בפעם הראשונה בהיסטוריה של ארצות הברית.
עדותו של מינטה בפני הוועדה לחקר אירועי 11 בספטמבר על חוויותיו ממרכז המבצעים הנשיאותי לשעת חירום עם סגן נשיא ארצות הברית דיק צ'ייני כאשר טיסה 77 של אמריקן איירליינס התנגשה בכוונה תחילה במשכן הפנטגון לא נכללה בדוח הסופי של הוועדה.
סגן נשיא הוועדה, לשעבר חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס התשיעי של אינדיאנה לי המילטון, שאל את מינטה האם הפקודה הייתה ליירט את המטוס, והלה השיב כי הוא לא יודע זאת באופן ספציפי.
עדותו של מינטה, לפי מהדורה מיוחדת של גיליון ה"וושינגטון פוסט" במסגרת סדרת התחקירים "10 ימים בספטמבר" של בוב וודוורד ודן בלץ מ-22 בינואר 2002, בפני הוועדה על אודות טיסה 77 נבדלה במידה ניכרת ממה שפורסם בדוח הוועדה הרשמי שפורסם.
ב-11 במרץ 2020 הודיע על תמיכתו במועמדותו לנשיאות של סגן נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ו ביידן.
ב-3 במאי 2022 נפטר מינטה בשיבה טובה בבית מגוריו שבעיירה אדגג'ווטר במרילנד.
נורמן וילפרד לואיס היה צייר, מלומד ומורה אמריקאי.
לואיס, שהיה אפרו-אמריקאי (מברמודה), נקשר לאקספרסיוניזם מופשט, והשתמש באסטרטגיות ייצוגיות כדי להתמקד בחיים עירוניים של השחורים ובמאבקיהם.
נורמן וילפרד לואיס נולד ב־23 ביולי 1909 בניו יורק.
תמיד התעניין באמנות, הוא טיפח ספרייה גדולה לתולדות האמנות עוד שהיה צעיר.
לואיס למד באוניברסיטת קולומביה אמנות אצל אוגוסטה סאבאג'.
הוא היה תושב הארלם כל חייו.
הוא עבד ושט במהלך שנתיים בהן עבד על אוניות משא בים.
השפעה מוקדמת וחשובה עליו הייתה לפסלת והמורה אוגוסטה סאבאג', שסיפקה לו שטח בסטודיו פתוח במרכז האמנות הקהילתי שלה בהארלם.
הוא השתתף גם בפרויקטים אמנותיים לצד ג'קסון פולוק, בין היתר.
לואיס החל את הקריירה שלו בשנת 1930. תחילה הוא צייר את מה שראה, שנע בין "מקום המפגש" (1930), ציור ריאליסטי ועד "הכובע הצהוב" (1936), ציור קוביסט רשמי, ועד ל"מנושלים" (1940), ציור מחאה, אל "נגני ג'אז" (1948) ), תיאור חזותי של האווירה המוזיקלית בהארלם.
הוא גם צייר ריאליזם חברתי, ציור ב"סגנון פיגורטיבי גלוי, תוך תיאור תנאי החיים ופגיעת המשטרה."
לואיס אמר שהוא נאבק לבטא את הקונפליקט החברתי באמנותו, אך בשנותיו המאוחרות, התמקד באסתטיקה עצמה.
"מטרת האמן חייבת להיות התפתחות אסתטית", אמר להיסטוריון האמנות קלי ג'ונס, "ובמובן אוניברסלי, לתרום בדרך משלו תרומה מסוימת לתרבות."
נורמן לואיס היה האמן היחיד האפרו-אמריקאי בדור הראשון של אקספרסיוניסטים המופשטים.
סוחרי האמנות הלבנים וגם האפרו-אמריקאים ובעלי הגלריות התעלמו מיצירותיו.
הוא לא השתלב בשתי הקטגוריות בצורה מושלמת.
התעלמו מעבודותיו פעמים רבות בגלל מעורבותו הפוליטית, וגם בגלל האזור בו הוא התגורר.
צבע עורו בתקופה זו השפיע רבות על חיי העבודה שלו.
בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים יצירותיו הפכו למופשטות יותר.
מעורבותו המוחלטת באקספרסיוניזם מופשט נבעה בחלקה מהתפכחותו מאמריקה לאחר חוויותיו במלחמת העולם השנייה.
הוא חש את הגזענות באמריקה אף על פי שנלחם נגדה כחייל באירופה.
הוא חש בצביעות האמריקאית בנושא הגזעי.
הוא ראה שלאמנות אין את הכוח לשנות את המדיניות הגזענית של החברה האמריקאית והחליט שאמנים צריכים לפחות להדגיש את כישוריהם האסתטיים, במקום להתמקד באמנות פוליטית.
אחד מציוריו הידועים ביותר, "ציפורים נודדות" (1954), זכה בפרס בתערוכה הבינלאומית במוזיאון קרנגי בשנת 1955, העיתון "הרלד-טריביון" בניו יורק, כינה את הציור "אחד המשמעותיים מבין כל אירועי שנת האמנות של שנת 1955. "סגנון חתימתו באותם עשורים כלל אלמנטים אידיאוגרפיים או הירוגליפיים חוזרים ונשנים שאפשרו ללואיס לשלב רצפי סיפור עלילתי.
עבודתו המאוחרת כוללת את "אלבמה השנייה" (1969), "חזון חלקי"(1971), ו"העולם החדש" (1971), וכן סדרה בשם סיגאנג' שנעשתה בשנותיו האחרונות.
בשנת 1963 היה חבר מייסד בקבוצת האומנים "הספירלה".
אף שהוא הוצג על ידי הגלריות, וקיבל פרסים רבים וביקורות טובות, עבודתו לא נמכרה כמעט, כמו שאר האקספרסיוניסטים המופשטים שהציג איתם.
גוף עבודתו כלל ציורים, רישומים וציורי קיר.
הוא פירנס בעצמו באמצעות הוראה.
בשנת 1972 הוא קיבל מענק מקרן מרק רותקו ומלגה מטעם העמותה הלאומית לאמנויות.
בשנת 1975 קיבל מלגת גוגנהיים.
הוא נפטר במפתיע ב־27 באוגוסט 1979, בניו יורק.
לואיס היה חבר מייסד של "הספירלה", קבוצת אמנים וכותבים שנפגשו באופן קבוע וכללו את צ'ארלס אלסטון, רומארה בירדן והייל וודרוף.
הקבוצה נפגשה "כדי לדון בפוטנציאל של אמנים שחורים לעסוק בסוגיות של שוויון גזעי ומאבק בשנות השישים באמצעות עבודותיהם." למרות קיומה הקצר של הקבוצה, הייתה לה השפעה רבה בעולם האמנות, שכן משכה תשומת לב לנושאים רבים של אי שוויון גזעי שהיו קיימים באותה תקופה.
בגלל מחאתם המתמשכת של אנשי "הספירלה" וקבוצות אחרות נגד התערוכה ב-1968 "הארלם" במוזיאון המטרופוליטן לאמנות, אומנים שחורים הפכו לגלויים יותר בעולם האמנות.
לפני תערוכה זו, המוזיאון לא הציג שום דבר מהארלם.
הארלם הייתה ידועה באמנות ובמוזיקה שלה, אך בתערוכה ההיא הם לא הוצגו.
במקום זאת, התערוכה הייתה מורכב מצילומים שצילמו צלמים שלא היו תושבי השכונה, והראו את האנשים שגרים במקום.
המחאה הייתה כי לדעת אנשי הקבוצה, צריך היה להציג יותר תרבות שחורה, במקום להפוך את התערוכה כאילו מדובר בצילומי גן חיות אנושי.
נורמן גרסטין היה אמן, מורה, מבקר אמנות ועיתונאי אירי המזוהה עם אסכולת ניולין.
גרסטין הושפע מהאימפרסיוניזם, מיצירות יפניות ומג'יימס מקניל ויסלר.
גרסטין נולד באוגוסט 1847 ב שבמחוז לימריק, אירלנד לקפטן ויליאם גרסטין ומרי מור גרסטין.
הוא גדל אצל דודותיו וסביו בעקבות התאבדות אביו ונכותה של אמו.
גרסטין למד ב שבאי ג'רזי ואז עבד באדריכלות והנדסה במשך תקופה קצרה.
לאחר מכן נסע לדרום אפריקה שם התיידד עם ססיל רודס, עבד כעיתונאי והיה מעורב בשלטון בקייפטאון.
מאחר שהתעניין באמנות, קיבל גרסטין בשנת 1880 באנטוורפן הכשרה באקדמיה המלכותית לאמנויות היפות.
בין השנים 1882–1884 למד בפריז באקדמיה שהקים .
לאחר מכן נסע וצייר בספרד, מרוקו וונציה, איטליה.
גרסטין עבד כצייר, מורה, מבקר אמנות ועיתונאי.
נאמר עליו: "נורמן גרסטין היה איש של דחפים ודעות אינדיבידואליות, ולפעמים הפך לא פופולרי בגלל השקפותיו בנוגע למלחמה ולנושאים אחרים.
אך הוא היה מורה מצוין ומבקר אמנות ממולח, והייתה לו עין טובה לתמונות של אדריכלות ישנה ואווירה היסטורית, כמו גם ידע להשתמש היטב במכחול ולהעביר את כוונותיו בצורה נכונה".
גרסטין הפך לחבר באגודת האמנים של ניולין (NSA), והיה בוועדה של הגלריה לאמנות בניולין, שנפתחה בשנת 1895. גרסטין אימץ והפיץ את גישת הציור הישיר בטבע, שאפיינה את אמני וניולין.
הוא היה מורה שלימד קבוצות וגם לימד את הרולד הארווי, הצייר היחיד מאסכולת ניולין, ואת בתו אלתיאה.
עבודתו כללה בעיקר לוחות קטנים בצבעי שמן, בסגנון ציור ישיר בטבע.
דבר שאימץ מהאימפרסיוניסטים הצרפתים, כמו קלוד מונה.
הוא הוקסם גם מהדפסים יפניים והתפעל מיצירתו של הצייר האמריקאי ג'יימס מקניל ויסלר.
אחת מיצירותיו המפורסמות ביותר היא "הגשם" מ-1889, הקומפוזיציה של הציור הזה מדגימה את התפעלותו של גרסטין מהאמנות היפנית.
היה נשוי ללואיזה ג'ונס ולשניים נולדו שלושה ילדים.
המשפחה עברה לפנזנס שבקורנוול בשנת 1895, שם נפטר גרסטין ב-22 ביוני 1926.
נורמן אלפרד ויליאם לינדזי היה אמן, פסל, סופר, מבקר אמנות, קריקטוריסט ומתאגרף חובב אוסטרלי.
אחד האמנים האוסטרלים הפוריים והפופולריים בדורו, לינדזי קיבל שבחים לצד מחלוקות בזכות עבודותיו, שרבות מהן הכניסו אל הנוף האוסטרלי אלמנטים פגאניים ארוטיים ונחשבו בעיני מבקריו כ"אנטי נוצריות, אנטי-חברתיות ומנוונים".
לינדזי נולד בקרסוויק, ויקטוריה, בנם של המנתח האנגלי-אירי רוברט צ'ארלס ויליאם אלכסנדר לינדזי (1843–1915) וג'יין אליזבת לינדזי (1848–1932), בתם של הכומר תומאס ויליאמס, מיסיונר מקרסוויק.
לינדזי התחתן עם קתרין (קייט) אגתה פרקינסון, במלבורן ב־23 במאי 1900. בנם ג'ק נולד במלבורן ב-20 באוקטובר 1900, ואחריו ריימונד בשנת 1903 ופיליפ בשנת 1906. הם התגרשו בשנת 1918. מאוחר יותר הוא התחתן עם רוז סודי שהייתה גם מנהלת העסקים שלו, מודלית מוכרת ביותר.
נולדו להם שתי בנות: ג'יין לינדזי, ילידת 1920, והלן לינדזי, ילידת 1921.
לינדזי קבור בבית העלמין ספרינגווד בספרינגווד, קרוב לפולקונברידג' בו התגורר.
בשנת 1895 עבר לינדזי למלבורן והחל לעבוד במגזין מקומי עם אחיו הבכור ליונל.
בשנת 1901 הוא וליונל הצטרפו לצוות השבועון "סידני בולטין" מגזין לעסקים ולביקורת שנוסד ב-1880. עבודתו שם תימשך חמישים שנה.
לינדזי נסע לאירופה עם עמיתו (וגיסו לעתיד) ויליאם דייסון בשנת 1909, רוז באה אחריו.
בנאפולי צייר כ־100 איורי עט ודיו לסאטיריקון של פטרוניוס.
משם המשיך ללונדון, ועשה ביקורים במוזיאון דרום קנזינגטון, שם ביצע רישומים של ספינות מודל מאוסף המוזיאון, שעוררו אצלו עניין בכל חייו בדגמי ספינות.
לינדזי חזר לאוסטרליה בשנת 1911.
לינדזי כתב את הקלאסיקה לילדים "פודינג הקסמים" שיצא לאור בשנת 1918 והפך לספר ילדים קלסי שעדיין מפורסם.
לרבים מהרומנים שלו יש כנות וחיוניות שתואמים את האמנות שלו.
בשנת 1930 הוא יצר שערורייה כאשר הרומן שלו Redheap (מבוסס כביכול על עיר הולדתו קרסוויק) נאסר בגלל חוקי צנזורה.
בשנת 1938 פרסם לינדזי את "עידן ההסכמה", שתיאר את חווייתו של צייר בגיל העמידה בטיול באזור כפרי, הפוגש נערה מתבגרת המשמשת כמודל שלו, ואז מתאהב בה.
הספר, שיצא לאור בבריטניה, נאסר באוסטרליה עד שנת 1962.
לינדזי עבד גם כקריקטוריסט, שבלט לעיתים קרובות בהמחשת הנטיות הפוליטיות הגזעניות והימניות ששלטו בשבועון באותה תקופה: "האיום האדום" ו"הסכנה הצהובה "היו נושאים פופולריים באיורים המצוירים שלו.
עמדות אלו זלגו מדי פעם ליצירותיו האחרות, ובמהדורות המודרניות של "פודינג הקסם" משמיטים לעיתים קרובות משפט אחר שבו נאמר "יהודי חסר הכבוד", ביטוי המשמש כעלבון.
לינדזי היה קשור למספר משוררים, כמו קנת סלדור, פרנסיס ווב והשפיעה עליהם בין השאר באמצעות מערכת פילוסופית המתוארת בספרו Creative Effort.
הוא גם אייר את הכריכה לספר של הנרי לוסון המכונן, While the Billy Boils.
בנו של לינדזי, ג'ק לינדזי, היגר לאנגליה, שם הקים את ה"פרנוליקו פרס", שהוציאה לאור עבודות שאוירו על ידי לינדזי.
לינדזי השפיע על אמנים רבים, בעיקר המאיירים רוי קרנקל ופרנק פרזטה; הוא גם היה בידידות קרובה עם ארנסט מופיט.
לינדזי נחשב לאחד מגדולי האמנים באוסטרליה, וייצר עבודות רבות במדיות שונות, כולל רישום בעט, תחריט, צבעי מים, שמן ופסלים בבטון וברונזה.
חלק גדול מעבודותיו שוכן בביתו לשעבר בפולקונברידג', ניו סאות' ויילס, כעת הגלריה והמוזיאון על שם לינדזי, ועבודות רבות שוכנות באוספים פרטיים ובארגוניים.
האמנות שלו ממשיכה לעלות בערכה גם היום.
בשנת 2002 הושג מחיר שיא עבור ציור השמן שלו Spring's Innocence, שנמכר לגלריה הלאומית של ויקטוריה תמורת 333,900 דולר ארצות הברית.
עירומיו הכנים והמפוארים זכו לביקורת.
בשנת 1940 לקח לינדזי ששה עשר ארגזי ציורים, רישומים ותחריטים לארצות הברית כדי להגן עליהם מפני המלחמה.
אבל הם נפגעו כאשר הרכבת בה הם הובלו עלתה באש והם הושמדו לאחר מכן לאחר שהוגדרו כפורנוגרפיה על ידי גורמים אמריקנים.
אחיו הגדול של האמן ליונל זכר את תגובתו של לינדזי: "אל תדאג, אני אעשה יותר."
התפוקה היצירתית של לינדזי הייתה גדולה והאנרגיה שלו עצומה.
מספר עדויות ראייה מספרות על שיטות העבודה שלו בשנות העשרים של המאה העשרים.
הוא היה מתעורר מוקדם ומצייר בצבעי מים לפני ארוחת הבוקר, ואז באמצע הבוקר הוא היה עובד בסטודיו על תחריט עד שעות אחר הצהריים המאוחרות.
הוא עבד על פסל בטון בגינה בשעות אחר הצהריים, ובערב היה כותב פרק חדש ברומן שעליו עבד באותה עת.
כהפסקה ביצירה, הוא היה עובד על דגם של ספינה במשך כמה ימים.
הוא היה ממציא מאוד פורה כולל - רהיטים מגולפים ומעוטרים, עיצב ובנה כיסאות, יצר אדניות גינה, עמודים רומאיים ובנה תוספות משלו לביתו בפולקונברידג'.
נורמן קדוורת' ארמיטאג' נולד בשם נורמן קדוורת' כהן היה סייף (חרב) יהודי-אמריקאי.
הוא ייצג את ארצות הברית ב-6 אולימפיאדת (אמסטרדם 1928 – מלבורן 1956).
ארמיטאג' זכה לכבוד לשאת את דגל ארצות הברית בטקס הפתיחה של שתי אולימפיאדות (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956).
נורמן כהן נולד וגדל באולבני, מדינת ניו יורק.
הוא למד באוניברסיטת קולומביה ושם החל לראשונה להתאמן בסיף.
בהמשך למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ניו יורק.
הוא קיבל תואר במשפטים בשנת 1937 ובשנת 1939 הוא קיבל תואר דוקטור למשפטים בדיני פטנטים.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) הוא סיים במקום 11 בחרב קבוצתי ובמקום 19 בחרב אישי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932) הוא סיים במקום רביעי בחרב קבוצתי ובמקום תשיעי בחרב אישי.
ארמיטאג' עבר תאונה כימית בינואר 1936 וסבל מכוויות מדרגה שלישית באמה ובזרוע של יד ימין.
היה חשש כבד שהוא לא יוכל להמשיך להשתתף בתחרויות, אך באמצעות פיזיותרפיה, פעילות גופנית ונחישות הוא חיזק את הזרוע מספיק עד שהצליח להגיע לנבחרת האולימפית שהשתתפה באולימפיאדת ברלין (1936).
במשחקים עצמם הוא סיים במקום חמישי בחרב קבוצתי ובמקום 46 בחרב אישי.
באולימפיאדת לונדון (1948) זכה ארמיטאג' במדליית ארד בחרב קבוצתי.
באולימפיאדת הלסינקי (1952) הוא זכה לכבוד לשאת את דגל ארצות הברית בטקס הפתיחה.
במשחקים עצמם הוא סיים במקום רביעי בחרב קבוצתי.
באולימפיאדת מלבורן (1956) הוא זכה לכבוד בפעם השנייה ברציפות לשאת את דגל ארצות הברית בטקס הפתיחה.
במשחקים עצמם הוא סיים במקום חמישי בחרב קבוצתי.
ב-1963 הונצח ארמיטאג' בהיכל התהילה של ארצות הברית בסיף והיה למונצח הראשון בהיכל.
נורמן הווארד בנגרטר היה פוליטיקאי אמריקאי, מושל מדינת יוטה בין השנים 1985–1993. בעת היבחרו לתפקיד, היה הראשון שנבחר למושל יוטה מטעם המפלגה הרפובליקנית מאז 1965.
בנגרטר נולד בגריינג'ר שביוטה (וסט ואלי סיטי דהיום), בנם של ויליאם הנרי בנגרטר ואיזבל בודן.
הורי אביו היגרו לארצות הברית משווייץ, ואילו אמו הייתה ממוצא אנגלי.
אחיו הבכור, ויליאם גרנט, היה חבר בכיר בהנהגת כנסיית ישו המשיח של קדושי אחרית הימים.
ב-18 באוגוסט 1953 נישא בנגרטר לקולין מונסון, ולשניים נולדו במרוצת השנים שישה ילדים.
אחרי שלמד באוניברסיטת יוטה ובאוניברסיטת בריגהאם יאנג, שירת בנגרטר בצבא ארצות הברית בשנים 1953–1954, ימי מלחמת קוריאה.
טרם כניסתו אל הפוליטיקה של ארצות הברית, ייסד בנגרטר חברת בנייה שהתמחתה בבניית בתי מגורים.
בשנים 1975–1985 היה חבר בבית הנבחרים המדינתי של יוטה, ובארבע שנים מתוכן היה יושב ראש בית הנבחרים (1981–1985).
במהלך בחירות 1984 בארצות הברית נבחר לתפקיד מושל יוטה, והושבע לתפקידו כמושל ב-7 בינואר 1985.
במהלך כהונתו כמושל טיפל בנגרטר בשיטפונות של ימת המלח הגדולה ויובליה באמצעות אישור הפעלתן של משאבות גדולות בסכום בן כ-60 מיליון דולר אמריקני, אשר יצרו תעלות למים עודפים מימת המלח הגדולה אל מישורי המלח של בונוויל .
תחילה היה מיזם זה מוצלח, אך כעבור זמן מה עורר מחלוקת ציבורית כאשר מפלס המים של הימה ירד בשנים שלאחר מכן, וחלק ממבקריו של בנגרטר ראו במשאבות בזבוז כספי ציבור.
בבחירות 1988 נבחר לתקופת כהונה שנייה, ולתקופה מסוימת היה סגן יו"ר ויושב ראש אגודת המושלים של מערב ארצות הברית.
בראשית 1993 סיים את תפקידו כמושל המדינה.
לאחר פרישתו מהחיים הציבוריים שב בנגרטר לנתיבתו המקצועית בעולם הבנייה וכיהן במשך שלוש שנים כנשיא המיסיון של הכנסייה המורמונית ביוהנסבורג שבדרום אפריקה, בין השנים 1996–1999. ב-14 באפריל 2015 לקה בנגרטר בשבץ מוחי ומאוחר יותר נפטר בגיל 82.
נורמן טינדל היה אנתרופולוג, אתנולוג וזואולוג אוסטרלי.
נורמן טינדל נולד בפרת' שבאוסטרליה המערבית.
משפחתו עברה לטוקיו בה אביו עבד בצבא הישע בשנים 1907–1915. בשנת 1917 הם הגיעו לאדלייד וטינד-ל הצעיר התחיל לעבוד ב.
בשנת 1919 הוא התקבל כאנטומולוג ב.
זמן קצר לאחר תחילת העבודה הוא נפצע בהתפוצצות גז וראייתו נפגעה.
הוא כתב כ-31 מאמרים מדעיים בנושאי זואולוגיה שונים אך רק בשנת 1933 קיבל תואר מאוניברסיטת אדלייד.
טנדל השתתף במספר משלחות שאורגנו על ידי המוזיאון ברחבי אוסטרליה החל משנת 1921. במשך כעשור הוא סייר ברחבי אוסטרליה הדרומית ושלח דוחות וממצאים שאסף למוזיאון.
בשנים 1938–1939 טנדל התרכז בלימוד חיי אבוריג'ינים.
החל משנת 1926 הוא צילם אבוריג'ינים במהלך סיוריו.
החומר שהצטבר הופק לסרט תיעודי.
על בסיס רישומיו ומחקריו טינדל קבע שאבוריג'ינים הם לא נוודים כפי שסברו רוב המדענים במחצית הראשונה של המאה ה-20.
במהלך מלחמת העולם השנייה הודות לידע שלו ביפנית, טינדל הצליח להצטרף לצבא למרות בעיות בריאותיות.
לתקופה מסוימת הוא הועבר לשורות צבא ארצות הברית.
לאחר סיום המלחמה טינדל חזר לעבודתו במוזיאון.
בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 הוא התחיל ללמד באוניברסיטה בארצות הברית.
בשנות ה-70 הוא עבר לארצות הברית והמשיך ללמד באוניברסיטת קולורדו בולדר.
תרומה של טינדל בתחום אנטומולוגיה היא בגילוי ותיאור מספר סוגי חרקים דוגמת גמל שלמה יערות גשם אוסטרלי.
בנוסף לכך הוא עסק הרבה במיון וסיווג חרקים אוסטרלים.
בתחום זה הוא פרסם מאמרים רבים.
על תרומתו למדע בתחום הזואולוגיה ותיאור חיי האבוריג'ינים, הוענקו לטינדל מספר עיטורים.
בשנת 1956 הוא קיבל את מטעם , בשנת 1968 הוא קיבל את מטעם ובשנת 1980 את מדליית ג'ון לוויס מטעם .
כמו כן הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת קולורדו בולדר (1967) ומהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה (1980).
בשנת 1993 הוא התקבל למסדר אוסטרליה (דרגת קצין, AO).
נורמן טינדל כתב מספר ספרי ילדים וספרים על חיי האבוריג'נים.
נורמן בושנל וילי היה פוליטיקאי אמריקאי מאיידהו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איידהו השני בשנים 1890–1893.
נורמן בושנל וילי נולד בעיירה גילפורד שבמדינת ניו יורק, כבנם של היירם וקרוליין (לבית צ'רץ') וילי.
הוא התחנך במכון הספרותי דלאוור שבכפר פרנקלין הסמוך.
בגיל 20 הוא עבר לקליפורניה, שם הוא עסק בכריית זהב.
ב-1864 הוא עבר לוורן, איידהו, שם הוא המשיך לעסוק בכרייה והיה לפעיל בפוליטיקה המקומית, כולל חברות במועצת המחוז, גזבר המחוז והמפקח הראשי על בתי הספר של המחוז.
וילי גם היה מעורב בעסקים נוספים, כולל בעלות על מנסרה והפעלתה.
בהמשך הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין, ועסק במקצוע במחוז איידהו.
כאיש המפלגה הרפובליקנית נבחר וילי למועצה המחוקקת של איידהו ב-1872, שם הוא שירת עד 1873. הוא נבחר לתקופה נוספת ב-1878 וכיהן עד 1889, וב-1879 הוא היה לנשיא המועצה.
במהלך הקריירה שלו כמחוקק, הוא היה אחד מחברי המועצה הבודדים שהתנגדו למאמצים לאחד את צפון איידהו עם מדינת וושינגטון.
ב-1888 הוא נוצח בניסיונו להיבחר לכהונה נוספת.
במשך שתי תקופות הכהונה שלו הוא התיידד עם מילטון קלי, שופט לשעבר בית המשפט העליון של הטריטוריה שהיה לעורך עיתון בולט.
ידידות זו הובילה לקריירה בתחום העיתונאות, שם דיווחיו כמפקח על הכרייה ובתחומים נוספים זכו לקהל קוראי רחב.
ב-1890 זכה וילי להזדמנות חדשה בפוליטיקה כאשר איידהו הייתה למדינה בארצות הברית.
ג'ורג' ליירד שופ נבחר כמושל איידהו הראשון.
עם זאת, הוא הסכים להתמנות לתפקיד רק כשהיה בטוח ששירותו יסתיים בסוף אותה שנה ושהוא ייבחר לסנאט של ארצות הברית.
שופ הסדיר עם וילי שהוא ייבחר כסגן המושל, כך שהוא יירש אותו בתפקידו כאשר שופ יתפטר מתפקידו כמושל כדי לכהן בסנאט.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, דאג וילי להעברת הממשל של איידהו מזה של טריטוריה לזה של מדינה, החל מהקמת סוכנויות מדינתיות ועד לעיצוב סמל המדינה.
הוא גם עסק בניהול סכסוכי עבודה בין כורים לבין בעלי המכרות באזור קור ד'אלן, ובסופו של דבר הכריז על משטר צבאי, ושלח לשם הן את המיליציה המדינתית והן כוחות פדרליים.
וילי כיהן כמושל עד 1893, לאחר שב-1892 הוא נוצח בבחירות המקדימות של הרפובליקנים על ידי ויליאם מקונל, שהמשיך וניצח בבחירות הכלליות.
לאחר תום כהונתו קיבל וילי משרה כמפקח על מכרה בבלו קניון, קליפורניה.
הוא מעולם לא נישא ולא הוליד ילדים, ולאחר כמה תהפוכות עסקיות הוא עבר לטופיקה, קנזס, שם חי עם קרובי משפחתו.
בשנותיו האחרונות חי וילי במעון לנזקקים במחוז שוואני שבקנזס, ובסופו של דבר הקצתה מדינת איידהו סכום של 1,200 דולר כפנסיה בלתי רשמית כדי לסייע לו בזקנתו.
נורמן בושנל וילי נפטר בטופיקה ב-22 באוקטובר 1921. הוא נטמן בבית הקבורת של אוברן, קנזס.
נורמן ג'ואיסון היה במאי קולנוע קנדי שביים והפיק מעל 30 סרטי קולנוע וטלוויזיה החל משנות ה-60 ועד תחילת המאה ה-21. ג'ואיסון וסרטיו היו מועמדים (ואף זכו) למספר רב של פרסי הוקרה וביניהם פרס האוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס האקדמיה הבריטית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה ופרס דוב הכסף.
ברבים מסרטיו התייחס ג'ואיסון לסוגיות חברתיות ופוליטיות וניסה להנגיש נושאים שנויים במחלוקת או מסובכים לקהל המיינסטרים.
בנוסף לפעילותו כבמאי ומפיק פעל ג'ואיסון לקידום היצירה הקולנועית בקנדה במסגרת מרכז קולנוע שהקים.
נורמן ג'ואיסון נולד ב-1926 בטורונטו (קנדה) כבן יחיד לפרסי ג'וזף ג'ואיסון ולדורות'י אירנה לבית וויבר.
הוריו היו נוצרים פרוטסטנטים שניהלו חנות נוחות ובית דואר.
ג'ואיסון למד בבית הספר היסודי Kew Beach ובתיכון מלוורן (שניהם בטורונטו) וכבר בתקופה זו החל לגלות עניין בתיאטרון ומשחק.
ב-1944 התגייס ג'ואיסון לחיל הים הקנדי ושירת במהלך מלחמת העולם השנייה עד שחרורו מהצבא ב-1945. לאחר המלחמה נדד בדרום ארצות הברית שם נתקל בתופעות של ההפרדה הגזעית דבר שהשפיע יותר מאוחר על אופי סרטיו.
ב-1947 החל ללמוד תיאטרון באוניברסיטת טורונטו ובמהלך לימודיו היה מעורב, כשחקן וכבמאי, במספר הפקות תיאטרון.
ב-1949, עם סיום לימודיו, נסע ג'ואיסון ללונדון שם עבד בעבודות מזדמנות עבור ערוץ ה־BBC.
ב-1951 חזר לקנדה והחל לעבוד כבמאי מתלמד בערוץ 5 הקנדי שהיה בעיצומן של הכנות לפתיחת ערוץ הטלוויזיה CBC .
ב-1952 עלה הערוץ לאוויר וג'ואיסון עבד כעוזר במאי בהפקת תוכניות עבור הערוץ.
ב-1958 נרכש ג'ואיסון על ידי רשת NBC ועבר לעבוד כבמאי (ולגור) בניו יורק.
במסגרת תפקידו ביים מופעי טלוויזיה של כוכבים רבים וביניהם "המופע של אנדי ויליאמס" , הארי בלפונטה, ג'קי גליסון, דני קיי ואחרים כששיאה של עבודתו הייתה ב-1961 כשביים את מופע החזרה לבמות של ג'ודי גרלנד בהשתתפות פרנק סינטרה ודין מרטין.
באותה שנה פגש ג'ואיסון את השחקן טוני קרטיס שניסה לשכנעו לעבור מהטלוויזיה לבימוי סרטים.
ב-1962 נשכר ג'ואיסון על ידי חברת ההפקה של טוני קרטיס "קרטליי פרודקשנז" לביים את הסרט צרור של צרות בכיכובו של קרטיס.
הסרט, שמומן והופץ על ידי סרטי יוניברסל, היה הראשון שצולם בתחומי דיסנילנד.
ב-1963 הקים ג'ואיסון חברת הפקות משלו "סימקו פרודקשנז" (SImkoe Productions) אך המשיך את שיתוף הפעולה עם "סרטי יוניברסל".
באותה שנה ביים את הסרט
"הריגוש בכל זה" בכיכובם של דוריס דיי וג'יימס גארנר.
ב-1964 ביים את הסרט אל תשלח לי פרחים בכיכובם של דוריס דיי, רוק הדסון וטוני רנדל וב-1965 ביים את הסרט "אומנות האהבה" בכיכובם של ג'יימס גארנר, דיק ואן דייק, אלקה זומר ואנג'י דיקנסון.
לאחר סדרת סרטי האהבה המתקתקים החליט ג'ואיסון לזנוח ז'אנר זה ולפנות לכוונים יותר מאתגרים וב-1965 ביים את הסרט הנער מסינסינטי, בכיכובו של סטיב מקווין, שעסק בבעיית ההימורים.
ב-1966 ביים וגם הפיק את הקומדיה הפוליטית הרוסים באים, הרוסים באים, בכיכובם של אלן ארקין ואווה מארי סיינט, בו הצביע על האבסורד במלחמה הקרה דבר שהביאו לסימונו כשמאלן על ידי האגף הימני של ארצות הברית.
ב-1967 חזר ג'ואיסון לעסוק בתחום החברתי וביים את הסרט כחום הלילה, בכיכובם של סידני פואטייה ורוד סטייגר, שעסק בנושא הגזענות במיסיסיפי שבדרום ארצות הברית.
הסרט הצליח ברחבי העולם, זכה ב-5 פרסי אוסקר והפך לאחד מהסרטים המזוהים עם ג'ואיסון.
ב-1968 ביים והפיק ג'ואיסון את הדרמה הרומנטית "פרשת תומאס קראון" בכיכובם של סטיב מקווין ופיי דאנאוויי.
ב-1969 ביים והפיק את הקומדיה "גיילי, גיילי" , בכיכובם של בו ברידג'ס ובריאן קית'.
ב-1970 עבר ג'ואיסון עם משפחתו לאנגליה לאחר שהתאכזב מהאווירה הפוליטית בארצות הברית.
בהיותו שם סייע לידידו הבמאי האל אשבי להפיק את הסרט "דה לנדלורד" .
ב-1971 ביים והפיק את הסרט כנר על הגג בכיכובו של חיים טופול.
הסרט שצולם ביוגוסלביה נערך באולפן בלונדון והיה מועמד ל-8 פרסי אוסקר וזכה בשלושה.
ב-1973 ביים והפיק ג'ואיסון את הסרט ישו כוכב עליון שצולם בישראל והתבסס על המחזמר של אנדרו לויד ובר וטים רייס ישו כוכב עליון.
כשיצא הסרט למסכים הואשם ג'ואיסון בגזעות בעקבות הפרשנות שנתן לברית החדשה.
ב-1974 המשיך ג'ואיסון להשתמש באתריה של ישראל כדי להפיק את הסרט בילי שני כובעים בכיכובו של גרגורי פק ובימויו של טד קוטשף .
ב-1975 ביים והפיק ג'ואיסון את המותחן העתידני "רולרבול" , בכיכובו של ג'יימס קאן, בו ביקר את עוצמתם של התאגידים הכלכליים הגדולים ושליטתם בחיי האנושות.
ב-1978 ביים והפיק את הסרט "פ.י.ס.ט" , בכיכובו של סילבסטר סטאלון, שעסק בנושא האיגודים המקצועיים והתבסס על הביוגרפיה של מנהיג איגוד העובדים ג'ימי הופה.
באותה שנה חזר ג'ואיסון לקנדה שם רכש חווה חקלאית בה עבד במקביל להמשך עשייתו הקולנועית.
ב-1979 ביים והפיק את הסרט וצדק לכל, בכיכובם של אל פצ'ינו וג'ון פורסיית', הדן בדילמות מוסריות ובצדק משפטי.
ב-1980 ביים והפיק את הסרט "כלבי מלחמה" , בכיכובם של כריסטופר ווקן וטום ברנג'ר ובבימויו של ג'ון אירווין , שעסק בתופעת שכירי החרב והשפעת המערב על יציבות מדינות העולם השלישי.
ב-1982 ביים והפיק את הקומדיה הרומנטית "החברים הכי טובים" בכיכובם של גולדי הון וברט ריינולדס.
ב-1984 ביים והפיק את הסרט סיפורו של חייל, בכיכובם של הווארד רולינס, אדולף סיזר ודנזל וושינגטון, שעסק בגזענות ובהפרדה הגזעית בצבא ארצות הברית והיה מועמד ל-3 פרסי אוסקר.
באותה שנה הפיק ג'ואיסון גם את הסרט הבדיוני "אייסמן" , בבימויו של פרד שפיסי ובכיכובו של טימותי האטון, שמתייחס לפערים ולחוסר התקשורת בין מדענים מהעולם המודני לבין קהילות בהן נהוגות תרבויות עתיקות.
ב-1985 ביים והפיק ג'ואיסון את הסרט סיפורה של אגנס, בכיכובן של ג'יין פונדה, אן בנקרופט ומג טילי, שמטפל באופן שבו הכנסייה מנסה לטאטא מתחת לפני השטח מקרים של בעיות נפשיות ומקרי אונס שעוברות נזירות.
ב-1987 ביים והפיק ג'ואיסון את הסרט הרומנטי מוכת ירח בכיכובם של שר וניקולס קייג'.
הסרט זכה להצלחה קופתית, קיבל 6 מועמדויות לאוסקר (כולל לבמאי הטוב ביותר) וזכה ב-3 פרסים.
ב-1989 ביים והפיק את הסרט "בתוך ארץ" , בכיכובם של ברוס ויליס ואמילי לויד , המטפל בניסיון של האמריקאים להדחיק ולהשכיח את טראומת מלחמת וייטנאם.
באותה שנה שימש כמפיק של קומדיית הפשע "איש ינואר" שביים פט אוקונור בכיכובם של קווין קליין, מרי אליזבת מסטרנטוניו וסוזן סרנדון.
ב-1991 ביים והפיק ג'ואיסון את הסרט הולך על כל הקופה, בכיכובם של דני דה ויטו, פנלופה אן מילר וגרגורי פק, העוסק בקונפליקט בין בעלי עסקים משפחתיים כושלים ובין אנשי עסקים תאבי בצע המנסים להשתלט על אותם עסקים תוך גרימת פיטורי עובדים המוניים.
ב-1994 ביים והפיק את הקומדיה הרומנטית "רק את" , בכיכובם של מריסה טומיי ורוברט דאוני ג'וניור, ומתרחשת רובה באיטליה הרומנטית.
ב-1996 ביים והפיק ג'ואיסון את סרט הפנטזיה "בוגוס" , בכיכובם של וופי גולדברג, ז'ראר דפארדיה והיילי ג'ואל אוסמנט, המספר על חברות של נער יתום עם דמות בדיונית של קוסם צרפתי.
ב-1999 ביים והפיק את הסרט ההוריקן, בכיכובו של דנזל וושינגטון, שהתבסס על סיפור חייו של המתאגרף "רובין 'הוריקן' קרטר" שהואשם ברצח משולש על לא עוול בכפיו ועסק שוב ביחס הגזעני כלפי האפרו-אמריקאים בארצות הברית.
ב-2003 ביים והפיק ג'ואיסון את סרטו האחרון "דה סטייטמנט" , בכיכובם של מייקל קיין וטילדה סווינטון, על האופן שבו מערכות שלטון מגוננות על שוטר צרפתי שבתקופת שלטון וישי הורה על הוצאה להורג של פעילי הרזיסטנס והצליח לחמוק ממאסר עד 1994.
ב-1986 יסד ג'ואיסון, בטורונטו, את המרכז הקנדי ללימודי קולנוע בו נלמדים לימודי קולנוע מתקדמים כשמעל 1,700 תלמידים הוכשרו כבר במרכז.
כמו כן משמש המרכז לסיוע לקולנוענים צעירים לקדם את תוכניתיהם לפיתוח תוכן יצירתי.
עשרת הגדולים1989בתוך ארץ במאי ומפיקמועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה (ויליס)איש ינואר מפיק1991הולך על כל הקופהבמאי ומפיק1994רק את במאי ומפיק1996בוגוס במאי ומפיק1999ההוריקןבמאי ומפיקמועמדות אחת לאוסקרמועמד לפרס גלובוס הזהב לבימוי הטוב ביותר2003דה סטייטמנט במאי ומפיק
1967: מועמד לפרס גלובוס הזהב לבימוי הטוב ביותר עבור הסרט כחום הלילה
מועמד לפרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר עבור הסרט כחום הלילה
פרס איגוד מבקרי הקולנוע האמריקאי על בימוי הסרט כחום הלילה
1971: מועמד לפרס גלובוס הזהב לבימוי הטוב ביותר עבור הסרט כנר על הגג
1972: מועמד לפרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר עבור הסרט כנר על הגג
1988: מועמד לפרס אוסקר לבימוי הטוב ביותר עבור הסרט מוכת ירח
מועמד לפרס גלובוס הזהב לבימוי הטוב ביותר עבור הסרט ההוריקן
קבלת הפרס לזכר אירווינג תלברג על סרטו ההוריקן
2003: פרס מפעל חיים מטעם מושל קנדה
פרס גילדת הבמאים של אמריקה למפעל חיים
הקמת קרן ללימודי אומנות באוניברסיטת טורונטו על שם ג'ואיסון
ג'ואיסון נישא ב-1953 לדוגמנית מרגרט אן דיקסון (Margaret Ann "Dixie" Dixon) ולזוג נולדו 3 ילדים (מייקל, קווין וג'ניפר) שעסקו אף הם בעולם הבידור.
ב-2004 נפטרה מרגרט וב-2010 נישא ג'ואיסון ללין סיינט דייוויד (Lynne St.
נורמן מקבת' היה צייר דיוקנאות סקוטי.
הוא נולד בגרינוק, שם אביו ג'יימס מקבת' היה פקיד מכס.
הוא שירת כחניך במשך שבע שנים אצל חרט בגלאזגו, ולאחר מכן נסע ללונדון, שם למד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית, והעתיק יצירות אמנות בגלריה הלאומית.
הוא עבר לפריז, שם עבד בלובר ולמד אצל מאסטר.
ב-1845 מקבת' התבסס כצייר דיוקנאות בגרינוק, עבר לגלאזגו ב-1848, ובשנת 1856 שוב חזר לגרינוק.
מאז 1845 הוא היה תורם קבוע לתערוכות של האקדמיה המלכותית הסקוטית, ובשנת 1861 נסע לאדינבורו.
שם הוא הצליח כצייר דיוקנאות, ונבחר לאקדמיה המלכותית הסקוטית (ARSA) בשנת 1870, ולחבר מן המניין בשנת 1880, מה שזכה אותו להוסיף את האותיות 'RSA' אחרי שמו.
הדיוקנאות של מקבת' נחשבו מדויקות.
עבודותיו כוללות את הדיוקנאות של סר ג'ון סטיל, שנרכשו על ידי האקדמיה המלכותית הסקוטית, ושל הכומר ד"ר לינדזי אלכסנדר, על ידי גלריית הדיוקנאות הלאומית של סקוטלנד.
כשנתיים לפני מותו עבר מקבת' ללונדון.
שם הוא ייצג את האקדמיה המלכותית הסקוטית כנאמן של קרן המלגות של המוסד הבריטי.
הוא נפטר בלונדון ב-27 בפברואר 1888.
מקבת' התחתן עם מרי ווקר, ונולדו להם שישה בנים.
לבן נוסף שנקרא על שמו, נורמן מקבת', הייתה בת אן מקבת' שהייתה ציירת פעילה באסכולת גלאזגו.
נורמן מילטון ליר היה מפיק ותסריטאי יהודי-אמריקאי.
ליר היה ידוע בשל קומדיות מצבים פורצות דרך משנות ה-70 שעסקו בנושאים פוליטיים וחברתיים, בהן "הכל נשאר במשפחה".
נורמן מילטון ליר נולד ב-1922 בניו הייבן, קונטיקט, לזוג הורים יהודים ממוצא רוסי.
הוא נשר ממכללת אמרסון בבוסטון כדי להתגייס לחיל האוויר של ארצות הברית בשנת 1942, ושירת שם במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה עבר ללוס אנג'לס, והחל בעבודתו כתסריטאי בטלוויזיה.
הוא המשיך והפך לדמות מוכרת בתעשיית הבידור.
ליר יצר, הפיק וכתב עבור למעלה מ-100 תוכניות לאורך הקריירה שלו, והותיר חותם משמעותי בטלוויזיה האמריקאית.
התרומות הבולטות ביותר שלו הגיעו בצורה של קומדיות מצבים טעונות חברתית ופוליטית שאתגרו את המוסכמות.
תוכניות אלו התמודדו עם נושאי טאבו והכניסו שיח פוליטי לז'אנר קומדיות המצבים, מה שחולל מהפכה בטלוויזיה.
ליר זכה לשבחים רבים על תרומתו לטלוויזיה, כולל שישה פרס אמי לבידור בפריים טיים, שני פרסי פיבודי, המדליה הלאומית לאמנויות בשנת 1999, ופרס הצטיינות ממרכז קנדי בשנת 2017. בשנת 2021, הוא זכה בגלובוס הזהב על שם קרול ברנט.
השפעתו של ליר על הטלוויזיה זכתה להכרה נוספת כאשר הפך לחבר בהיכל התהילה של האקדמיה לטלוויזיה.
מעבר לקריירת הבידור שלו, ליר היה ידוע באקטיביזם הפוליטי שלו.
בשנת 1980 הוא הקים את הקבוצה "People for the American Way" , ארגון הסברה שמטרתו להתמודד עם השפעת הימין הנוצרי בפוליטיקה.
המחויבות שלו למטרות פרוגרסיביות הייתה היבט מכונן בחייו.
ליר היה נשוי שלוש פעמים והיו לו שישה ילדים.
תרומתו לטלוויזיה ולתרבות נחשבת מונומנטלית, שכן הוא קרא תיגר על הנורמות החברתיות והעלה נושאים קריטיים לקדמת הבמה של השיח החברתי האמריקאי.
קלרנס נורמן ברנסדייל היה פוליטיקאי אמריקאי מדקוטה הצפונית, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר הסנאט של מדינתו בשנים 1927–1935 ובשנים 1940–1951, כמושל דקוטה הצפונית ה-24 בשנים 1951 - 1957, וכסנאטור מטעמה מנובמבר 1959 ועד אוגוסט 1960.
קלרנס נורמן ברנסדייל נולד בעיירה שירברוק שבדקוטה הצפונית (כיום עיירת רפאים), כבנם של קנוט ה.
ברנסדייל ואנה מרגרט (לבית נורדגארד) ברנסדייל, שניהם מהגרים מנורווגיה.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ובאקדמיית ברפלט שבפורטלנד, דקוטה הצפונית.
ב-1913 הוא סיים את לימודיו בלותר קולג' שבדקורה, איווה.
הוא שב לפורטלנד, שם הוא לימד באקדמיית ברפלט ועבד באדמות החווה המשפחתית במחוזות טרייל וסטיל.
בשנים 1927–1934, ושוב בשנים 1941–1951, כיהן ברנסדייל כחבר הסנאט של דקוטה הצפונית.
הוא היה נציג חלופי לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית מטעם מדינתו ב-1940, וחבר הוועדה הרפובליקנית הלאומית בשנים 1948–1952. בשנים 1951–1957 הוא כיהן כמושל דקוטה הצפונית, ומנובמבר 1959 ועד אוגוסט 1960 כסנאטור מטעמה.
כמושל, היה ברנסדייל תומך נלהב במיזמי פיתוח למים.
במהלך תקופת ממשלו הושלמה בנייתו של סכר גריסון ובית המחוקקים המדינתי הקים את גוף שימור ההטיה של גריסון.
שנות ה-50 הראשונות עמדו גם בסימן של הקמת מחלקת הכבישים המדינתית והעברת חקיקה בנוגע לכבישים ראשיים.
נושאי החינוך, החקלאות ובריאות הנפש היו גם הם סוגיות שהיו חשובות לברנסדייל.
ב-1959 מונה ברנסדייל לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית שהתפנה בעקבות מותו של הסנאטור והמושל לשעבר ויליאם לנגר.
בתקופת כהונתו הקצרה בסנאט הצביע ברנסדייל בעד חוק זכויות האזרח של 1960. בבחירות המיוחדות שהתקיימו באותה שנה לבחירת סנאטור קבוע לאיוש מושב זה, לא היה ברנסדייל מועמד, ובמקומו נבחר קוונטין ברדיק.
ב-1925 נשא ברנסדייל לאישה את קארי לג'ורד, ולשניים נולדו שתי בנות.
נורמן ברנסדייל נפטר בעיר מייוויל שבדקוטה הצפונית ב-27 בינואר 1978. הוא נטמן בבית הקברות של העיר.
נורמן ברוקס היה טניסאי אוסטרלי.
הוא זכה פעמיים באליפות וימבלדון בתחרות גברים ובאליפות אוסטרליה הפתוחה בשנת 1911. הוא היה חבר נבחרת גביע דייוויס של אוסטרליה וזכה איתה בגביע 6 פעמים.
פרס של אליפות אוסטרליה הפתוחה בתחרויות גברים נקרא על שמו.
נורמן ברוקס נולד במלבורן בשנת 1877. אביו עבר לאוסטרליה בשנת 1852 והתעשר בעסקי חיפושי זהב.
ברוקס סיים בית ספר פרטי בשנת 1895. לאחר סיום בית ספר ברוקס החל לעבוד בחברת "Australian Paper" בה אביו היה מנהל כללי.
ברוקס החל לשחק טניס והחל משנת 1896 היה שחקן קבוע במועדון טניס מקומי.
ברוקס ניצח לראשונה באליפות וימבלדון בשנת 1907. הוא היה טניסאי לא בריטי הראשון שניצח בתחרות.
באותה שנה הוא ניצח גם בתחרות זוגות גברים לצד אנתוני וילדינג.
בשנת 1908 ברוקס התכוון להגן על התואר, אך לאור מחלת אביו הוא ביטל את התוכנית לנסוע לאנגליה.
אביו נפטר בשנת 1910 וברוקס הרחיב את פעילותו בעסק משפחתי, כך שהוא חזר לאנגליה רק בשנת 1914 כאשר ניצח באליפות וימבלדון 1914. בשנים אלו הוא כמעט ולא שיחק למעט אליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בשנת 1911 במלבורן ובה הוא ניצח.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ברוקס שירת במצרים.
לאחר סיום הלחימה בורקס חזר לשחק וניצח תחרויות זוגות גברים באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס בשנת 1919. ניצחון נוסף בתחרויות זוגות גברים היה לו בשנת 1924 בתחרות זוגות גברים.
ברוקס היה חבר נבחרת במשחקי גביע דייוויס בשנים 1905–1920 ועם הנבחרת הוא זכה בתואר 6 פעמים.
לאחר פרישה מתחרויות ברוקס היה יושב ראש איגור הטניס של אוסטרליה.
על פעילתו בתחום בשנת 1939 הוענק לו תואר Knight Bachelor.
הוא היה יושב ראש האיגוד במשך 26 שנים ופרש בשנת 1955.
נורמן ברוקס נפטר בשנת 1968.
נורמן ואסר היה אתלט יהודי-אמריקאי, אלוף ארצות הברית באולם (1948) ורביעי בעולם (1947) בהדיפת כדור ברזל.
ואסר נולד וגדל בניו יורק.
באליפות המכללות שנערכה במילווקי ב-10 ביוני 1944 הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 14.96 מטר ודורג במקום 12 בעולם בסוף השנה.
באליפות ארצות הברית שנערכה באותה שנה הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 14.57 מטר.
בתחרות שנערכה בפילדלפיה ב-26 באפריל 1946 הוא קבע תוצאה של 15.57 מטר ודורג במקום 15 בעולם בסוף השנה.
בתחרות שנערכה בסולט לייק סיטי ב-21 ביוני 1947 הוא קבע תוצאה של 16.54 מטר ודורג במקום רביעי בעולם בסוף השנה.
בתחרות שנערכה באולם בשמפיין, אילינוי ב-12 בפברואר 1948 הוא קבע בהדיפת כדור ברזל שיא אישי חדש של 16.68 מטר.
שבוע וחצי לאחר מכן, באליפות ארצות הברית באולם שנערכה מדיסון סקוור גרדן, ניו יורק ב-21 בפברואר 1948 זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 16.36 מטר.
בתחרות שנערכה באולם בשיקגו ב-12 במרץ 1949 הוא קבע תוצאה של 16.45 מטר
בתחרות שנערכה בדה מוין ב-30 באפריל אותה שנה הוא קבע תוצאה של 16.10 מטר ודורג במקום 13 בעולם בסוף השנה.
נורמן בייטס הוא רוצח סדרתי בדיוני שנוצר על ידי הסופר האמריקאי רוברט בלוך והאנטגוניסט הראשי ברומן האימה שלו, "פסיכו" משנת 1959. בייטס מתנהל בחייו עם אלטר אגו בשם "אמא", המייצגת את דמות אמו המתעללת, נורמה, אותה רצח בעבר, אך ממשיך להזדהות עמה.
נורמן מתגורר ומנהל את "בייטס מוטל", המקום המרכזי בו מתרחשת העלילה.
את הדמות גילם אנתוני פרקינס בסרט "פסיכו" שביים אלפרד היצ'קוק בשנת 1960, וכן בסרטי ההמשך שהופקו על ידי "סרטי יוניברסל".
את הדמות גילם גם וינס ווהן בעיבוד המחודש לסרט משנת 1998, ופרדי היימור בסדרת הטלוויזיה "בייטס מוטל" (2013–2017) ששימשה כפריקוול מודרני לסרט.
שלא כמו בסרטים של "יוניברסל", בספרי ההמשך של בלוך נורמן אינו האנטגוניסט הראשי, אלא מחליפים אותו חקיינים שמאמצים את זהותו לאחר מותו בספר "פסיכו 2" (1982).
אף על פי כן, הוא שב להופיע בספר ההמשך הרשמי "פסיכו: סנטוריום" (משנת 2016) מאת הסופר צ'ט ויליאמסון.
נהוג לייחס את ההשראה לדמות לרוצח הסדרתי אד גין ממדינת ויסקונסין, אם כי בלוך עצמו הדגיש שהושפע יותר מהרעיון הכללי שהרוצח יכול להיות "האדם שגר לידך, מבלי שאיש יחשוד בו, אפילו בעיירה קטנה שכולה שמועות ורכילות".
לדבריו, כאשר התבררו לראשונה פרטי פשעיו של גין, הוא הוכה בתדהמה מהדמיון הרב בין דמותו הבדיונית של נורמן למעשיו ולמניעיו של גין במציאות.
דמותו של נורמן בייטס התבססה באופן רופף על שני מקורות השראה עיקריים.
בין גרסתו הספרותית של נורמן בייטס לבין זו הקולנועית קיימים הבדלים מהותיים.
ברומן המקורי, נורמן הוא גבר בגיל העמידה, נמוך קומה, שמן ומוזנח למראה.
לעומת זאת, בסרטו של היצ'קוק מ-1960 נורמן הוא גבר צעיר בשנות העשרים לחייו, רזה, גבוה ונאה.
לפי הדיווחים, הבמאי אלפרד היצ'קוק בחר להציג את הדמות בצורה סימפתית ומעוררת אהדה, במטרה לאפשר לקהל הצופים להזדהות עמה ולחבב אותה.
כמו כן, בעוד שבספר נורמן עובר לדמותה של "אמא" כשהוא שיכור ומאבד את הכרתו, בסרט הוא עושה זאת כשהוא פיכח לחלוטין.
בספר מתואר נורמן כאדם בעל השכלה רחבה בתחומי המיסטיקה והאזוטריקה, והוא קורא את יצירותיהם של מחברים כגון פ.
עם זאת, הוא מודע לכך ש"אמא" מסתייגת מהם, בשל התנגדותם לערכי הדת.
דמותו של נורמן בייטס גולמה לראשונה על ידי השחקן אנתוני פרקינס בעיבודו הקולנועי של היצ'קוק לרומן, וכן בשלושת סרטי ההמשך.
פרקינס גילם את נורמן גם בפרק של "סאטרדיי נייט לייב" בשנת 1976, בו הופיע במערכונים הכוללים סרט הדרכה פיקטיבי בשם "בית הספר של נורמן בייטס לניהול מוטלים".
בשנת 1990 אף הופיע כגרסה הומוריסטית של הדמות בפרסומת לדגני הבוקר "Oatmeal Crisp".
בעיבוד המחודש לסרט שביים גאס ואן סנט בשנת 1998, גילם את הדמות וינס ווהן.
בסרט הטלוויזיה "בייטס מוטל" (1987) גילם את נורמן השחקן קרטיס פול (שהיה כפיל של פרקינס לגילום דמותה של "אמא" בסרטים הקודמים).
פרקינס הצעיר, אוז פרקינס, גילם את נורמן בצעירותו בסרט "פסיכו 2", והנרי תומאס גילם אותו בצעירותו בסרט "פסיכו 4: ההתחלה".
בסדרת הטלוויזיה "בייטס מוטל" (2013–2017) גילם את נורמן השחקן פרדי היימור, בעוד ורה פרמיגה גילמה גם את אמו, נורמה, וגם את האישיות המפוצלת "אמא".
היימור זכה לשבחים על תפקידו והיה מועמד לשני פרסי בחירת המבקרים ופרס סאטורן, ואף זכה בפרס בחירת הקהל בשנת 2017.
בשנת 1992 פורסמה אדפטציית קומיקס בת שלושה גיליונות לעיבודו הקולנועי של היצ'קוק, בהוצאת "Innovation Publishing".
אף על פי שהקומיקס עקב אחר עלילת סרטו של היצ'קוק, דמותו של נורמן בייטס מודלה על פי גרסתו הספרותית – גבר בגיל העמידה, קירח ומלא גוף – ולא בדמותו של אנתוני פרקינס.
מאייר הקומיקס, פליפה אצ'ווריה, הסביר כי הדבר נבע מהתנגדותו של פרקינס להשתמש בדמותו, משום שרצה להתרחק מזיהויו עם הדמות הקולנועית.
דמותו של נורמן זכתה גם לאזכורים תרבותיים במוזיקה.
בשנת 1981, הופץ השיר "Norman Bates" מאת ג'ון ל.
וולטרס, שבוצע על ידי להקת "Landscape".
באותה שנה יצא גם הסינגל "Bates Motel" של להקת "The Hitmen".
בשנת 2021, להקת המטאל "Ice Nine Kills" כללה את הרצועה "The Shower Scene" באלבומה "The Silver Scream 2: Welcome to Horrorwood", בהשראת הסצנה האייקונית מהסרט המקורי.
גם ברומן מאת רוברט בלוך משנת 1959 וגם בעיבוד הקולנועי שבוים לפיו על ידי אלפרד היצ'קוק ב-1960 – מוסבר כי נורמן בייטס סבל מהתעללות רגשית חמורה בילדותו מצד אמו, נורמה.
היא חינכה אותו להאמין שקיום יחסי מין הוא חטא, ולימדה אותו שכל הנשים, מלבדה, הן פרוצות ומכשפות.
ברומן אף נרמז כי ייתכן שהקשר בין נורמן לאמו היה אינצסטואלי.
לאחר מות אביו, נורמן ואמו חיו לבדם, עד שבמהלך שנות נעוריו של נורמן היא פגשה בג'ו קונסידין (או צ'ט רודולף בסרט "פסיכו 4: ההתחלה") והתכוונה להינשא לו.
קונסידין אף שכנע את נורמה לפתוח מוטל.
כשהקשר הרומנטי ביניהם העמיק, קנאתו של נורמן הובילה אותו לרצוח את שניהם באמצעות סטריכנין.
לאחר הרצח זייף מכתב התאבדות של אמו במטרה לגרום לכך שייראה כאילו רצחה את קונסידין והתאבדה בעצמה.
בעקבות הטראומה, אושפז נורמן לתקופה קצרה ולאחר מכן פיתח הפרעת זהות דיסוציאטיבית, במסגרתה יצר את "אמא" — מעין גלגול של אמו המנוחה.
נורמן ירש את ביתה של נורמה ואת המוטל שבבעלותה בעיירה הבדיונית פֵיירווֵיל שבקליפורניה, שם הסתיר את גופתה של אמו במרתף.
בדמותה של "אמא", הוא לובש את בגדיה, מחקה את קולה ומשוחח עם גופתה כאילו הייתה חיה.
"אמא" אוסרת על נורמן לקיים קשרים רומנטיים ומגוננת עליו באופן אלים.
כאשר נורמן נמשך לנשים, "אמא" משתלטת עליו ורוצחת אותן, בעוד שנורמן מתעלף ומתעורר לאחר המעשה – מבלי לדעת מה אירע, ובטוח שאמו היא זו שביצעה את הפשע.
בלוך סיכם את שלוש הזהויות של נורמן במעין משחק מילים: "נורמן" – הילד שזקוק לאמו; "נורמה" – דמות האם הקשוחה והשתלטנית; ו-"נורמל" (Normal) – המבוגר שמתפקד כלפי חוץ ומתנהל בחיי היומיום.
בעלילת הרומן והעיבוד הקולנועי משנת 1960, מגיעה מריון קריין למוטל לאחר שברחה ממקום עבודתה עם סכום כסף גדול.
נורמן, שמיד מתרשם ממנה, מזמין אותה לסעוד איתו, אך "אמא" זועמת על כך ומאיימת עליה.
נורמן, על אף האיומים, אוכל עמה ארוחת ערב, אך משתלח בה כאשר היא מציעה לאשפז את אמו במוסד פסיכיאטרי.
מריון שבה לחדרה, שם נורמן מציץ בה דרך חור בקיר.
"אמא" משתלטת עליו, דוקרת אותה למוות במקלחת (בספר – הוא אף כורת את ראשה).
כשנורמן חוזר להכרה, הוא חושב שאמו ביצעה את הרצח, ולכן מטביע את גופתה של מריון ואת רכבה בביצה סמוכה.
בהמשך, כ"אמא", הוא רוצח גם את הבלש הפרטי מילטון ארבוגסט שנשכר לאתר את מריון.
בסופו של דבר, אחותה של מריון, ליילה, ובן-זוגה של מריון, סם לומיס מגיעים לחקור את היעלמותה.
נורמן מנסה למנוע מהם לגלות את האמת, אך סם משתלט עליו בזמן שנורמן מנסה לתקוף את ליילה.
נורמן נעצר ונמצא בלתי כשיר לעמוד לדין.
הוא נשלח לאשפוז במוסד לחולי נפש, שם משתלטת לחלוטין אישיותה של "אמא" על תודעתו.
בסיום הסרט, נורמן עצמו כבר איננו – רק "אמא" נותרה.
בספר ההמשך של רוברט בלוך משנת 1982, נורמן בייטס נמלט מהמוסד הפסיכיאטרי לאחר שהוא רוצח אחת משתי נזירות אורחות ולובש את גלימתה.
הוא גונב את הרכב שלהן, רוצח ולאחר מכן אונס את גופתה של השנייה.
נורמן מתכנן לרצוח את סם וליילה לומיס, שלדעתו אחראים לכליאתו.
במטרה לביים את מותו, הוא מתכנן לרצוח טרמפיסט, אך מבלי לדעת שהטרמפיסט מתכנן בעצמו לתקוף אותו.
נורמן מובס בקטטה ביניהם, מת במהלך תאונת דרכים, והטרמפיסט שורד.
בעקבות כך, ד"ר אדם קלייבורן, שמגלה את גופתו של נורמן, מפתח זהות חלופית כ"נורמן" ויוצא למסע רציחות.
בספר זה, שנכתב ויצא לאור בשנת 1991, נורמן מופיע רק כבובה אנימטרונית באטרקציה שהוקמה במוטל בייטס לשעבר, שהוסב לאתר תיירות.
בספר השני בסדרת "Danganronpa Kirigiri" (2013) מאת טאקקוני קיטיאמה, המתרחש ביקום הבדיוני של משחקי Danganronpa, אירועי "פסיכו" ו"בית פסיכו" מוצגים כחלק מההיסטוריה של העולם.
עשרים שנה לאחר מותו של נורמן, מוטל בייטס המחודש – כעת "מלון נורמן" – נסגר בעקבות סדרת התאבדויות ורציחות, המיוחסות לרוח הרפאים של נורמן.
במאה ה-21, המקום משמש לזירת משחק מוות מאורגן בשם "דו-קרב נואר" המנוהל על ידי ארגון צדק-נקמני.
דמותו של נורמן מופיעה דרך מסך LCD, ומשמיעה ציטוטים מוקלטים בקולו המקורי, עד שהוא "נעלם" מהמסך והאירוח מועבר לדמויות אחרות "ממשפחתו".
בשנת 2016, יצא לאור ספר ההמשך "פסיכו: סנטוריום" מאת צ'ט ויליאמסון, המהווה פריקוול לספר השני.
נורמן במצב קטטוני, וד"ר פליקס ריד מנסה "להחזירו".
בספר מוצג רוברט ניומן, אחיו התאום של נורמן שנמסר לאימוץ בלידתו.
מתברר כי רוברט אינו אלא זהות נוספת שיצר ריד בהיפנוזה כדי לגרום לנורמן לחסל חולים אלימים.
לקראת הסוף, נורמן משתף פעולה עם "אמא", שמחסלת את ריד.
נורמן חוזר למצבו הקטטוני לאחר המעשה.
בסרט ההמשך הראשון, נורמן משתחרר מהמוסד לאחר 22 שנה, בריא לכאורה.
הוא פוגש ב"מרי סמואלס", שהיא למעשה מרי לומיס – בתם של סם וליילה לומיס.
השניים מתקרבים רומנטית, אך שרשרת אירועים מסתוריים משגעת את נורמן.
מתברר שליילה מנסה לגרום לו לאבד את שפיותו שוב, אולם הרציחות מתבצעות על ידי אמה ספול, עמיתתו לעבודה.
ספול טוענת שהיא אמו האמיתית של נורמן, והוא רוצח אותה וחוזר לזהותו כ"אמא".
בסרט זה, המתרחש חודש לאחר קודמו, נורמן עדיין נלחם בדמותה של "אמא".
הוא מתאהב במורין קויל, שנרצחת לבסוף.
דוויין דיוק, מוזיקאי נוכל, מגלה את גופתה של ספול ומנסה לסחוט את נורמן, שמחסל אותו.
נוסף לזאת, עיתונאית בשם טרייסי ונבל מגלה שספול הייתה למעשה אחותה של נורמה, ולא אמו של נורמן ומגלה לו זאת.
בעקבות גילוי זה, נורמן מנסה להשתחרר מהשפעתה של "אמא", משמיד את גופתה של ספול, ונשלח שוב למוסד.
הסרט הרביעי הוא סרט פריקוול/סיקוול אשר מבטל את חשיפת הסרטים הקודמים על ספול.
נורמן משוחרר שוב מהמוסד, כשכעת הוא נשוי לפסיכולוגית בשם קוני.
כשהוא מגלה שהיא בהיריון, הוא מביא אותה לבית אמו במטרה להרוג אותה ולמנוע את לידת צאצאו ה"מקולל".
הוא חוזר בו ברגע האחרון, שורף את הבית ונאבק בהזיות של "אמא" ושל קורבנותיו.
הוא שורד את השריפה, והקולות בראשו נעלמים – רמז לריפויו הסופי.
בסרט הטלוויזיה "בייטס מוטל" משנת 1987, אשר שימש גם כפיילוט לסדרה שלא יצאה לפועל, נורמן בייטס מעולם לא שוחרר מהמוסד הפסיכיאטרי לאחר כליאתו הראשונה.
הוא מת מזקנה, לאחר שפיתח מערכת יחסים עם אלכס וסט (באם קורט), מטופל נוסף שהורשע ברצח אביו החורג.
נורמן מוריש לאלכס את מוטל בייטס, וזה מחליט להפעיל אותו מחדש לאחר שחרורו.
בסדרת דרמה פסיכולוגית זו, המשמשת כפריקוול מודרני לסרט "פסיכו", מתוארים ימי נעוריו של נורמן בייטס, המתרחשים בהווה.
נורמן (בגילומו של פרדי היימור) מתמודד עם הזיות והתעלפויות, ומתחיל לפתח את אישיותה של "אמא" עוד כשנורמה (ורה פרמיגה) בחיים.
הוא רוצח את אביו המתעלל, סם, במצב דיסוציאטיבי, ונורמה מחליטה לקנות מוטל ולעבור איתו מאריזונה לעיירת וייט פיין ביי שבאורגון על מנת להגן עליו.
לנורמן נוסף בסדרה אח-למחצה בשם דילן מאסט, והוא מתיידד עם אמה דקודי, חברה לספסל הלימודים הסובלת מסיסטיק פיברוזיס.
תחת זהותה של "אמא", נורמן רוצח את מורתו, בלייר ווטסון, את ברדלי מרטין – נערה שהוא נמשך אליה, ואת אודרי דקודי, אמה המנוכרת של אמה.
נורמה מאשפזת את נורמן לפרק זמן קצר, ובמהלך שהותו במוסד, הוא נזכר בזיכרון טראומטי בו היה עד לאונס של נורמה בידי אביו, מה שתורם לשבר הפסיכולוגי בו לקה.
כשמצבו הנפשי של נורמן מדרדר, נורמה נישאת לשריף המקומי, אלכס רומרו, על מנת שתוכל לממן את טיפולו.
הנישואין הופכים עם הזמן לאמיתיים.
כאשר נורמן מגלה על נישואיה, הוא מנסה להרוג את שניהם באמצעות הרעלת פחמן חד-חמצני, אך רק נורמה מתה ורומרו מציל את נורמן ברגע האחרון.
לאחר מכן, נורמן חופר את גופתה של נורמה, משמר אותה במרתף, וחוזר לחיות איתה כאילו היא חיה, תוך שאישיותה של "אמא" משתלטת עליו לחלוטין.
שנתיים לאחר מכן, נורמן מנהל את המוטל לבד וחי עם גופתה של אמו.
הוא רוצח שכיר שנשלח על ידי רומרו, ורוצח את דודו, כיילב – אחיה של נורמה – כאשר זה מגלה את האמת.
הוא מתאהב במדליין לומיס, שמזכירה את נורמה במראה ובאישיותה, אך אישיותה של "אמא" מקנאת ומתפרצת בצורה קיצונית, לרבות חדירה למודעותו והובלתו ללבוש את בגדיה של נורמה ולקיום יחסי מין עם גבר בבר הומוסקסואלי.
נורמן מתחיל להבין ש"אמא" היא פרי מוחו, והיא מאשרת זאת ומסבירה שנוצרה כדי להתמודד עם מצבו הנפשי.
כאשר מריון קריין (ריהאנה) מגיעה למוטל, נורמן מוותר על ניסיונותיו לשכנע אותה להישאר, ומזהיר אותה שתעזוב.
לאחר מכן הוא רוצח את סם לומיס, המאהב של מריון, במקלחת.
בהמשך, דילן מגיע למוטל ונורמן תוקף אותו תחת השפעת "אמא".
הוא מתקשר למשטרה ומתוודה על רציחתו של סם.
לאחר מעצרו, מתגלים קורבנות נוספים שלו והוא מואשם ברציחות נוספות.
רומרו, שברח מהכלא לאחר שנשפט בעוון עדות שקר, חוטף את נורמן ומוביל אותו ליער במטרה לאתר את קבר אמו.
נורמן מצליח להרוג את רומרו, אך לבסוף מודה לעצמו שהוא רצח את נורמה.
במצב של ניתוק מוחלט מהמציאות, נורמן מזמין את דילן לארוחת ערב משפחתית בה גופתה של נורמה יושבת בראש השולחן.
לאחר עימות, נורמן מנסה לרצוח את דילן בסכין, אך נורה למוות.
ברגעיו האחרונים הוא מדמיין את אמו מחבקת אותו.
נורמן בייטס נחשב לאחת מדמויות הנבלים הגדולות בתולדות הקולנוע.
המכון הסרטים האמריקאי דירג אותו במקום השני ברשימת "מאה שנים...
מאה גיבורים ונבלים", שני לחניבעל לקטר וקודם לדארת' ויידר.
הציטוט המפורסם של בייטס מתוך הסרט "פסיכו", , דורג במקום ה-56 ברשימת "100 הציטוטים הגדולים מהקולנוע האמריקאי" של המכון.
בשנת 2008 נכלל בייטס ברשימת "100 הדמויות הקולנועיות הגדולות בכל הזמנים" של מגזין "אמפייר".
שנה לאחר מכן, בשנת 2009, בגיליון מיוחד של המגזין "Total Film" ברשימת "150 הופעות המשחק הגדולות בכל הזמנים", דורגה הופעתו של אנתוני פרקינס בדמותו של נורמן בייטס בסרט "פסיכו" במקום ה-27. בנוסף לכך, מגזין "Premiere" הציב את בייטס במקום הרביעי ברשימת "100 הדמויות הקולנועיות הגדולות בכל הזמנים".
נורמן ואנסטול הוא עורך קולנוע ששימש של כמה מסרטי ג'יימס בונד המוקדמים.
ב-1964 זכה בפרס אוסקר לעריכת הקול הטובה ביותר שהיה לפרס האוסקר הראשון שזכה בו סרט ג'יימס בונד.
ואנסטול החל את דרכו בתעשיית הקולנוע בשנת 1957. בהמשך עבד כעורך סאונד ותרם להפקתם של 26 סרטי קולנוע.
בשנת 1978 ביים וערך את הסרט התיעודי "עלייתו ונפילתו של אייבור דיקי" ("The Rise and Fall of Ivor Dickie").
נורמן אשלי היה שחקן אופי ותסריטאי אנגלי.
הוא החל את הקריירה שלו על הבמה, אך נודע בעיקר בזכות תפקידיו בטלוויזיה, בעיקר בתור ג'פרי פורמייל בסיטקום "ג'ורג' ומילדרד" .
אשלי נולד בבריסטול ב-30 במאי 1945. הוא למד בבית הספר הפרטי בריסטול ועבד בבנק לפני שהפך לשחקן ולמד בבית הספר לתיאטרון אולד ויק של בריסטול .