tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכאן הובאו יהודים שנלקחו מבתיהם ובהם העיתונאי בן ה-72 הוריה קרפ, מי שהיה בעבר סנטור ומזכיר כללי של הקהילה היהודית של בוקרשט ובנו, מתתיאס קרפ, המזכיר הכללי של פדרציית איחוד הקהילות היהודיות של רומניה ועוד אישים, בהם כאלה שלחמו במלחמות רומניה וזכו למדליות.
אל מרכז זה הובאה גם קבוצה של 20 צעירים, שנלקחו מהמרכז של הארגון הציוני ועמדו לפני יציאתם לארץ ישראל.
מרכז התאחדות הקהילות היהודיות ברחוב בורגלה 3.
בית כנסת מלבין ברחוב האמיצים 4.
בנוסף לרצונם של המענים לסחוט מהיהודים את רכושם המוסתר, השתתפו בעינויים גם צעירים סדיסטים, לפעמים נערים, שעינו יהודים להנאתם.
העינויים נמשכו שעות ואף ימים ולילות כשהמענים מתחלפים ביניהם.
היהודים נשדדו מהרכוש שהיה עליהם ולעיתים גם מבגדיהם.
הם אולצו למסור רכוש שהוסתר במקומות אחרים, רכוש קהילתי או רכוש פרטי ופעמים רבות נורו למוות לאחר מכן, כפי שעשו לגזבר הקהילה.
חלק מהנרצחים אף אולצו לכתוב מכתבי התאבדות לפני שנרצחו.
בראש חבורת המענים עמד מירצ'ה פטרוביצ'סקו, בנו של שר הפנים, שהודח על ידי אנטונסקו.
פטרוביצ'סקו קשר יהודים למטרות וירה אליהם כשהוא מכוון את יריותיו כך שלא יפגעו בגופם, אלא ייצרו קו היקפי סביבו.
הוא השתמש גם בנשים יהודיות שהופשטו עירומות ונקשרו כשגבן אל המטרה.
לאחר שסיים לירות ניקרו את שדי הנשים במקדח או שחתכו אותם.
רק אישה אחת מהן נותרה בחיים לאחר טיפול זה, אך גם היא הוצאה להורג עם יהודים אחרים.
גם נשים לגיונריות השתתפו בפרעות - הן אהבו במיוחד להפשיט גברים יהודים ולהכות אותם באיברי המין.
ב-23 בינואר, כמה שעות לפני דיכוי המרידה, בחרה קבוצה של לגיונרים באקראי 15 יהודים, הובילה אותם במשאיות לבית המטבחיים המקומי ושם נורו למוות.
חמישה מבין היהודים, כולל ילדה בת חמש, נתלו על ווי בית המטבחיים בעודם בחיים, הם עונו, בטנם נחתכה והמעיים שלהם נקלעו על צווארם.
על הגופות הודבקו תוויות "כשר".
בית המטבחיים נסגר לשבוע ימים לצורכי טיהור מתוצאות העינויים.
הסופר הרומני הידוע, קונסטנטין וירג'יל גאורגיו, ציין בספרו "זכרונות" (Memorii, Ed.
בפרעות אלה נרצחו 125 יהודים, 120 גופות נספרו וחמש לא נמצאו.
ייתכן שנרצחו יהודים נוספים, שאינם מקהילת בוקרשט אך נקלעו למקום באותם ימים.
במהלך הפרעות נפגעו קשה או נהרסו כליל 1,274 בתי עסק, חנויות, בתי מלאכה ודירות של יהודים.
אחרי דיכוי המרד אסף הצבא שלל של לגיונרים מהיהודים ב-200 משאיות וגם כסף מזומן ותכשיטים.
שוד, הרס ושריפת בתי כנסת
הלגיונרים הציתו בתי כנסת ורקדו סביב הלהבות בעודם שואגים משמחה.
בית הכנסת קהל גראנדה בבוקרשט (בית הכנסת הספרדי הגדול), מבתי הכנסת המפוארים ביותר במזרח אירופה, הותקף ב-21 בינואר בערב על ידי קבוצת פורעים גדולה, ששדדה כל דבר בעל ערך.
למחרת הביאו הלגיונרים מכליות דלק, ריססו את קירות בית הכנסת והדליקו אותו.
בית הכנסת "בית המדרש הישן" הותקף על ידי קבוצה, שעצרה את המתפללים והובילה אותם לאחד ממרכזי העינויים.
הפורעים שדדו את חפצי הערך ושרפו את המבנה.
ההיכל "גשר מוגושואיה", שנוסד בשנת 1840, נהרס בעזרת גרזנים, מכושים ומוטות ברזל.
נהרסו גם כמה חדרים, שהיו בחצר ושימשו כבית אבות.
לפני ההרס נשדדו חפצי הערך ומה שלא נשדד הועלה באש.
בבית הכנסת קורל (Templu Coral) הגדול נעצרו המתפללים והובלו לאחד ממרכזי העינויים.
חלקם נלקחו בהמשך ליער ז'ילאבה, שם נרצחו.
בית הכנסת ניצל משריפה גמורה, כי כמות הדלק שהביאו הלגיונרים לא הספיקה.
בית הכנסת "האחווה" (פראטרנה) נשדד, נהרס והוצת, אך האש שרפה רק את המבוא ואת דלת הכניסה.
"בית הכנסת אחדות הקודש", שהוקם ב-1836, נשדד תחילה ב-21 בינואר על ידי עשרה פורעים מזוינים.
הפורעים חזרו למחרת, התיזו בנזין והציתו אש, אך האש לא התפשטה ולאחר הסתלקות הפורעים כובתה.
בבית הכנסת הגדול הייתה משרתת נוצרייה בשם לוקרציה קנז'יה שהתחננה בפני הפורעים שלא ישרפו את בית הכנסת והזכירה להם בבכי את המצוות הנוצריות.
בית הכנסת נשדד ופנימו נחרב, אך ניצל משריפה.
בית הכנסת "מלבי"ם" נתפס על ידי כנופיית פורעים והפך למרכז טרור ועינויים.
כ-300 יהודים, שתפסו הפורעים בבית הכנסת ובסביבתו, הובאו אליו ושם עונו ונשדדו.
גם בית הכנסת נשדד ותוכו נהרס.
בית הכנסת "בית אל" נשדד ונהרס באמצעות גרזנים ומכושים.
בית הכנסת הספרדי הקטן קהל צ'יקו נשדד ונהרס, אך ניסיונות ההצתה נבלמו על ידי השכנים הנוצרים, שחששו מהתפשטות האש לבתיהם.
בית הכנסת של הסנדלרים נתפס והוסב למרכז עינויים של המתפללים ושל עוברי האורח היהודים, שהובאו מהרחוב.
את חפצי הקודש שרפו במרכז בית הכנסת.
בית הכנסת "פועלי צדק" נשדד ונהרס.
בנוסף לבתי כנסת אלה, נשדדו ונהרסו עוד 13 בתי כנסת קטנים יותר.
במהלך ימי המרד נמנע אנטונסקו מעימות ישיר עם הלגיונרים, אך דאג לרכז יחידות צבא שהובאו מערי השדה אל בוקרשט, כולל מאה טנקים.
התוהו ובוהו גבר והדאיג אפילו את היטלר, שהיה מעוניין ברומניה כבעלת ברית מסודרת.
כאשר תמונות הזוועה מהפרעות התפרסמו וכאשר זעם החיילים כנגד הלגיונרים הלך וגאה (לגיונרים פגעו בחיילים בודדים שתפסו, הפשיטו אותם ממדיהם ואפילו שרפו כמה), ברגע המתאים מבחינתו נתן אנטונסקו את ההוראה לצבא, בראשותו של גנרל איליה שטפליה לדכא את המרד וזה ביצע את המלאכה בכמה שעות, ללא קושי מיוחד.
ללגיונרים לא הייתה תשובה לשימוש שעשה הצבא בתותחים ובטנקים ברחובות בוקרשט.
החיילים הסתערו על מתרסי הלגיונרים והלגיונרים ברחו.
במהלך ההתנגשויות עם הלגיונרים המבוצרים בבניינים, נהרגו שלושים חיילים ומאות נפצעו.
אין נתונים רשמיים על מספר הלגיונרים שנהרגו, אך דוברי התנועה הלגיונרית טענו שנהרגו יותר מ-800 מחבריהם בקרבות של אותם הימים.
בערבו של 22 בינואר, כשנמסר להיטלר שרומניה נמצאת בתוהו ובוהו ועל סף מלחמת אזרחים, הורה לחיל המשלוח הגרמני ברומניה להתייצב לצד אנטונסקו.
הגרמנים לחצו על הוריה סימה להוציא את הלגיונרים מהבניינים הציבוריים ומהרחובות ולפרסם כרוז ברוח זו.
לאחר שהמרד דוכא פנה אנטונסקו באמצעות הרדיו אל העם וסיפר להם את כל "האמת", בלי להזכיר כלל את הפרעות ביהודים.
לאחר שהמרד דוכא, ביקש אנטונסקו מחיל המצב הגרמני, שישב באפס מעש בכל מהלך המרד, להפגין הזדהות איתו.
החיילים הגרמנים נשלחו למצעד ברחובות בוקרשט, מצעד שהסתיים מול בנין ראש הממשלה, ושם הם הריעו לאנטונסקו.
לאחר נפילת הלגיונרים התהפכה המגמה וכל האופורטוניסטים שהצטרפו אליהם, עזבו אותם.
העיתונות הפסיקה להיות לגיונרית, אך נשארה אנטישמית ולאומנית.
חלק ממנהיגי הלגיונרים, כולל הוריה סימה, נמלטו לגרמניה, ואחרים נכלאו.
עד סוף פברואר 1941 נעצרו ברומניה באשמת השתתפות במרד 9,352 לגיונרים, ועד אוגוסט 1941 נשפטו 2,980 מהם, מתוכם 1,842 נשלחו לרצות עונשי מאסר שונים.
באותם ימים החלה המלחמה נגד ברית המועצות ולגיונרים רבים העדיפו לצאת לחזית במקום להישפט, אולם לטענת התנועה הלגיונרית, חלק מהם נורו בגבם בזמן הקרבות, לפי הוראות שקיבלו קציניהם מהפיקוד העליון.
לאחר דיכוי המרד פרסם משטר אנטונסקו צו להחרמת רכושם ואיסור חזרתם של כל אלה שנמלטו מרומניה בתקופה זו, ראשי הלגיונרים הבורחים וכמה מאות יהודים שברחו מהפרעות לדרום דוברוג'ה הבולגרית ושהו שם בחוסר כל וללא אישור השלטונות המקומיים.
הלגיונרים, שהובילו את הקו האנטישמי ברומניה, נפלו, אך אותה מגמה נמשכה גם בלעדיהם, עם הפסקה קלה, כי גם לרומנים היה קשה לעכל את מראות הזוועה של פרעות בוקרשט.
כעבור כמה חודשים דהו מראות אלה מול פרעות יאשי.
לאחר הפרעות הוקמו והתחילו לפעול מוסדות יהודים, שנועד לעזור לנפגעים.
הוקמו קנטינות, שהגישו ארוחות חמות לנפגעים הנזקקים, הוקם בית יתומים בהנהגת מלאניה ינקו ובעלה, דוקטור קרול ינקו והוגש סיוע רפואי, סיוע חומרי וסיוע לילדים בהכנת שיעורים.
מוסדות אלה שמשו גם כשהגיעו לבוקרשט היתומים מטרנסניסטריה.
זמן קצר לאחר דיכוי המרד התחילו ניסיונות הטשטוש וההכחשה, הן של הפוגרום ובעיקר המעשים האכזריים במיוחד שבוצעו במהלכו והן של המרד עצמו.
הלגיונרים ניסו לטעון, שלא היה פוגרום, אלא רק פגיעה באותם היהודים שתקפו אותם.
דוגמה למסע ההכחשה הוא מאמרו של העיתונאי הרומני פמפיל שיקארו, שפרסם לאחר המרד, ב-17 בפברואר 1941, בעיתון Curentul, מאמר בשם "הוצאת הדיבה העגומה של האומה" ובו טען "שאינו יכול להאמין שאלה שהובילו בני אדם לבית המטבחיים לשחוט אותם כמו בהמות היו רומנים ולא זרים.
איזה שם הוציאו לנו בקהילת העמים?
איזה מוניטין ישאירו לנו?" ומכאן הגיע למסקנה: "מעשיהם הוכיחו כי מוצאם אינו רומני".
לגבי המרד, הלגיונרים טענו שלא היה מרד, אלא התקפה של אנטונסקו עליהם, במטרה לקחת לעצמו את כל עמדות השלטון.
בערוב ימיו הודה הוריה סימה שנרצחו 124 יהודים, אך טען שהיהודים אשמים בכך במידה רבה, כי הם היו צד לוחם בהתנגשות וסכסכו בינם ובין אנטונסקו.
כראיה לכך הוא מציין, שראה לעיתים קרובות את וילהלם פילדרמן, מנהיג יהדות רומניה, עולה או יורד ממשרדו של אנטונסקו.
מרד המאג'י-מאג'י, הידוע לעיתים גם כמלחמת המאג'י-מאג'י, הוא התקוממות של עשרות שבטים וקבוצות אתניות במזרח אפריקה הגרמנית בין שנת 1905 ל-1907, נגד השלטון הקולוניאלי הגרמני.
הגרמנים דיכאו את המרד באכזריות, במה שנחשב לטבח העם הראשון באפריקה, יחד עם רצח העם של ההררו והנאמה בדרום מערב אפריקה.
המרוץ בין מעצמות אירופה במאה ה-19 להשגת שליטה ביבשת השחורה הביא להקמת שורה של מושבות גרמניות באפריקה.
המושבה שנקראה בגרמנית "דויטש-אסטאפריקה" (Deutsch-Ostafrika), אפריקה המזרחית הגרמנית, כללה את השטח שבו משתרעות היום טנזניה, בחלקה היבשתי (טנגניקה), רואנדה ובורונדי.
כדי לאכוף את סמכותם על האוכלוסייה המקומית, השתמשו הגרמנים באמצעי דיכוי אלימים במיוחד, על אף נוכחותם הדלילה.
ב־1898 החלו הגרמנים להטיל מיסים כבדים על האוכלוסייה המקומית, וגייסו אלפי גברים לעבודות כפייה כדי לפרוץ ולסלול דרכים, וכדי לבצע משימות אחרות במזרח היבשת.
ב־1902 הורה המושל הגרמני גוסטב אדולף פון גוטזן לתושבים המקומיים להגדיל מאוד את מכסות גידול וייצור הכותנה, והכביד את נטל המיסים עליהם, צעד שעורר אי שקט ומורת רוח הולכת וגוברת בקרב הילידים השחורים.
העבודה בשדות הכותנה הייתה שנואה במיוחד על הילידים.
הם הועבדו בפרך שבעה ימים בשבוע, כשהם כבולים בשרשראות, בתנאים קשים מנשוא, עם מעט אוכל ומים.
רבים מהם מתו תוך כדי העבודה.
העונש המפחיד ביותר היה מלקות מפרגול עשוי משיער סוס, עונש שהיה חביב במיוחד על הגרמנים.
מגמות אלו הולידו בסופו של דבר את המרד הגדול נגד הגרמנים בחודש יולי 1905.
האירוע שהוביל לפיצוץ הגדול ולהתלקחות המרד היה עקירת שדה כותנה באזור מטומבי (Matumbi) על ידי ילידים נזעמים, ב־20 ביולי 1905. בעקבותיהם הניפו את נס המרד אלפים בכל רחבי דרום טנגניקה (כיום טנזניה).
את תפקידם של המנהיגים המסורתיים, שאיבדו את מעמדם, בהנהגת המרד תפסו רופאי אליל מקומיים (waganga).
הבולט שבהם היה קינג'יקיטילה, רופא אליל מאזור מטומבי הנחשב לאבי כת המאג'י מאג'י.
מאז יוני-יולי 1904 הוא גרף אחריו אלפים שהאמינו כי הוא בעל יכולות כישוף המאפשרות לו להיות חסין בפני כדורי הרובים של הגרמנים.
קינג'יקיטילה, שכונה "בוקרו", שכנע את מאמיניו כי הוא גלגול של נחש בשם הונגו (Hongo), וכי הוא יכול להעביר את הכישוף גם אליהם בעזרת שיקוי קסמים שהכין, אותו היה עליהם למרוח על גופם, או בעזרת שתיית "מים קדושים" מהרי אולוגורו (Uluguru).
השיקוי לא היה אלא תערובת של מים עם גרגרי דוחן ושמן אבל ההמונים האמינו כי משיחת החומר הנוזלי על גופם תהפוך אותם לבני אלמוות ויגרום לכדורי הגרמנים להתמוסס ולהפוך לטיפות מים, מאג'י בסאווהילית.
ברחבי האזור הוקמו "נקודות שתייה" שמהם מאמיניו של הוואגנגה "בוקרו" לגמו "מים חסיני כדורים".
קינג'יקיטילה עצמו נתפס על ידי הגרמנים והוצא להורג ב־10 באוגוסט 1905.
חמושים ברמחים, מגנים, קשתות וחצים מורעלים, יצאו בני השבטים להילחם בחיילי גרמניה האימפריאלית, כשמצחם עטור בגבעולי דוחן וגופם משוח במשחת האליל, או לאחר שלגמו כמויות גדולות של "מים מכושפים" הם גלשו במורדות גבעות מטומבי (Matumbi) (היום דרום טנזניה), ותקפו את המוצבים הגרמנים ברחבי הקולוניה.
באותו אזור היו לגרמנים 458 לוחמים אירופים, ולצדם עוד 588 חיילים ילידים; אך למרות הנחיתות המספרית הם נהנו מיתרון מוחלט בשדה הקרב בשל עוצמת האש שעמדה לרשותם.
כך למשל בקרב במהנגה (Mahenge) הוביל רופא אליל מקומי כמה אלפי לוחמים להסתערות על המעוז הגרמני עליו הגנו שישים חיילים אפריקאים, בפיקודו של קצין בשם פון האסל (Von Hassel), וברשותם מכונת ירייה.
המגינים הצליחו להדוף את התוקפים שרבים מהם נהרגו מאש מכונת הירייה.
קרב זה היווה למעשה את יריית הפתיחה של המרד.
עד מהרה הצטרפו למורדים גם בני שבט אנגוני (Ngoni) שמנו כ־5,000 לוחמים.
ב־21 באוקטובר הותקף מחנה המאג'י מאג'י על ידי כוח גרמני מצויד במכונות ירייה.
בני השבטים נמלטו מן המקום בבהלה, כשהם משליכים את הבקבוקים עם "תרופת הפלא" וצועקים "המאג'י הוא רמאות".
לאור ריבוי התקריות ביקש מושל מזרח אפריקה הגרמנית, הרוזן גוסטב אדולף פון גצן, תגבורת מגרמניה.
וילהלם השני, קיסר גרמניה הורה מיד לשלוח לאזור שתי משחתות ועליהן נחתים גרמנים כדי לשים קץ למרד.
תגבורות נשלחו גם מגינאה החדשה.
עם הגעתם לטנזניה של כאלף חיילים סדירים מגרמניה באוקטובר, חש פון גוטזן שהוא יכול לפתוח במתקפה רבתי כדי להחזיר את הסדר על כנו בדרום.
שלושה טורים של חיילים גרמנים עשו את דרכם דרומה, לעבר מעוזי המורדים.
הם הרסו בדרכם כפרים, הרעילו בארות, חסמו נתיבי אספקה, שרפו יבולים ומקורות מזון ששימשו את המורדים.
אלה מבין המורדים שנתפסו נתלו על העץ הקרוב ביותר.
הגרמנים ניצלו את כח האש המודרני שעמד לרשותם כדי לחסל בעודה באיבה כל התקפת נגד של המורדים.
עד אפריל 1906 הצליחו הגרמנים להשקיט את כל האזור הדרומי.
אולם באזור דרום מזרח טנזניה נמשכה מלחמה עיקשת גם לאחר מכן.
טור גרמני בפיקודו של סגן לוטננט גוסטב בלומנטל, שכלל עוד אירופי אחד מלבדו ו-46 שכירי חרב שחורים שנקראו אסקרי, חצה את נהר הלווגו (Luwegu), במטרה להדביר את המורדים, אך מצא עצמו מעורב במלחמת גרילה עקובה מדם.
לקראת סוף אוגוסט 1907 מניין ההרוגים באזור הגיע לכמה מאות חיילים גרמנים ולמעלה מ-75,000 לוחמי מאג'י מאג'י.
הגרמנים הוציאו להורג את מנהיגי המאג'י מאג'י בתלייה.
ראשיהם נערפו והם נשלחו לבון לצורכי מחקר.
שיעור האבדות העצום שבר את רוחם של הלוחמים המקומיים.
המרד דוכא והאזור נותר שקט עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
מספרי האבדות הגבוהים של המרד הסתכמו לא רק במספר הלוחמים האפריקאים שנפלו מירי מכונות הירייה הגרמניות.
מדיניות האדמה החרוכה בדיכוי האכזרי של המרד הביאו למותם של עשרות אלפים עד מאות אלפי אזרחים שנעקרו מאזורי מחייתם, גורשו ונאלצו לנדוד ולברוח ללא מזון ומים.
שריפת הכפרים והשדות וגירוש התושבים ממקום מגוריהם גרמו לתופעה של רעב המוני.
תוצאות המרד שינו ללא הכר את ההיסטוריה של דרום טנזניה, שהפכה לאזור שומם ובלתי מיושב.
את מקומם של רבבות בני האדם שחיו באזור אלפי שנים תפסו חיות פרא.
תגובת השלטונות הקולוניאלים הגרמנים למרד הייתה הרת אסון מבחינת המקומיים.
מתחילת המרד ועד לסיומו ב־1907 נדונו למוות אלפי אפריקאים, ובתיהם ושדותיהם הועלו באש.
עשרות אלפי לוחמים נפלו בשדות הקרב, מאות אלפי אזרחים נעקרו מבתיהם, שדותיהם ויבוליהם הוצתו ונכחדו.
מספר הקורבנות כתוצאה ממעשי הדיכוי של המרד מוערך בכ־100 אלף עד 250 אלף.
ההיסטוריון הטנזני גילברט גוואסה (Gilbert Gwassa) נוקב במספר של 250 אלף עד 300 אלף קורבנות, בהסתמך על נתונים מדויקים מאזור אחד בלבד של הקרבות.
כמה ממנהיגי המרד המשיכו להילחם בעזרת קומץ לוחמים וניהלו מלחמת גרילה עד יולי 1908, אז נלכדו גם הם והוצאו להורג.
הגרמנים העבירו באוניות למרכזי תיעוד בגרמניה ארגזים עם רישומים מדויקים של מעשי ההרג והטבח שביצעו בשחורים בטנגניקה, דפוס פעולה שחזר על עצמו גם בשואה.
כיום הפך האזור בו שלטו ולחמו בני המאג'י מאג'י לשמורת טבע, מהגדולות באפריקה.
"בוקרו", מנהיג המורדים שמכר לנאמניו את שיקוי הכזבים, נחשב עד היום לגיבור לאומי בטנזניה.
בטנזניה מציינים את מרד המאג'י מאג'י כאירוע לאומי חשוב ביותר.
נשיאה הראשון של טנזניה העצמאית, ג'וליוס נייררה, כינה את המרד בנאום שנשא בפני עצרת האו"ם ב־1965, "אירוע לאומי מכונן שסלל את הדרך לאחדות לאומית, והביא להקמת המדינה ב־1964".
אולם היסטוריונים חלוקים בדעותיהם לגבי השלכות המרד.
ישנם היסטוריונים הממעיטים בחשיבותו ההיסטורית של המרד וטוענים כי הוא הצליח להשיג אחדות בין השבטים והקבוצות האתניות באזור רק למשך כחודש ימים בלבד, בעיצומם של מעשי הדמים.
בכינוס שנערך בברלין במלאת 100 שנה למרד טענו היסטוריונים מטנזניה, ובהם פרופסור צ'צ'גה (C.S.L.
Chachage) מהחוג לסוציולוגיה באוניברסיטת דאר א-סלאם, כי השיטות בהן השתמשו הגרמנים לדיכוי האוכלוסייה המקומית בשטחי אפריקה המזרחית הגרמנית, כולל רציחות המוניות, השמדת יישובים וקהילות שלמות, גירוש המוני ויצירת "אדמה חרוכה", מחנות ריכוז שהקימו בנמיביה ופשע השמדת עם, מובילים לקשר ישיר בין הקולוניאליזם הגרמני לאידאולוגיה הנאצית.
בפברואר 2006, העלה ד"ר ברטרם מפונדה (Dr.
יחס הגרמנים כיום לדיכוי המרד
כנס שנערך בעיר וופרטל שבגרמניה בנובמבר 2005, לציון 100 שנים למרד המאג'י מאג'י, בהשתתפות אנשי ציבור, אנשי אקדמיה, פוליטיקאים וחוקרים מגרמניה ומטנזניה, ננעל בקריאה לממשלת גרמניה להכיר באחריות ההיסטורית של גרמניה לפשעי השלטון הקולוניאלי, להביע חרטה על אותם פשעים ולהתנצל בפומבי בפני טנזניה.
משתתפי הכינוס לא הצליחו להגיע להסכמה בנושא פיצויים אך הועלתה דרישה לסיוע כלכלי נרחב של גרמניה לטנזניה ולהקמת קרן מאג'י מאג'י שתסייע לשיקום כלכלי באזורים בהם דוכא המרד.
ב־27 בפברואר 2006 כונסה בעיר סונגאה (Songea) בטנזניה עצרת לציון 100 שנים לדיכוי מרד המאג'י מאג'י.
ביום זה הוצאו להורג באותו מקום אחרוני המנהיגים של המרד ונקברו בסונגאה בקבר אחים.
את גרמניה ייצג באירוע שגרירה בטנזניה, רינגה, שכינה את האופן בו דיכאה גרמניה הקולוניאליסטית את המרד "דיכוי ברוטלי ובלתי מתקבל על הדעת".
הוא כינה את אירועי התקופה "אחד הפרקים השחורים ביותר בהיסטוריה הקולוניאלית של גרמניה".
הוא אמר כי "אין הצדקה ואין תירוץ לדיכוי הרצחני ולעונש הקולקטיבי מצד הגרמנים".
השגריר הזכיר כי כתוצאה מהדיכוי יותר אנשים מתו מרעב מאשר בשדה הקרב.
"הזהות הקולקטיבית של גרמניה המודרנית בנויה על ההנחה שאומה תוכל להבטיח את עתידה רק אם תהיה מודעת לעברה.
בהקשר הזה מלחמת המאג'י מאג'י תישאר תמיד חקוקה בזיכרון הקולקטיבי של גרמניה כדוגמה נוספת לחוסר אנושיות, שאסור שתקרה שוב".
למרות דברים אלה גרמניה מעולם לא התנצלה על פשעי הקולוניאליזם הגרמני באפריקה המזרחית הגרמנית, למרות התנצלותה על רצח העם של ההררו והנאמה בדרום מערב אפריקה באותה תקופה.
יחד עם זאת גרמניה מעבירה כ-50 מיליון יורו מדי שנה לטנזניה.
גורמים גרמניים ממשלתיים מקפידים לכנות את מרד המאג'י מאג'י "מלחמה" (Krieg) ולא "מרד" (Aufstand), מה שמצייר תמונה מעוותת כאילו מדובר בעימות בין שני כוחות צבאיים, ולא במרד של ילידים נגד כובש זר, ובכך עוררו לא פעם מחאות בטנזניה.
הטנזנים מקפידים לציין כי מדובר במרד של כוחות לא שקולים נגד הכובש הקולוניאליסטי.
מרד הסְפַּרְטָקִיסְטים , הידוע גם בשם מרד ינואר (Januaraufstand) ולעיתים נדירות יותר בשם שבוע הדמים, היה מרד מזוין שהתרחש בברלין בין 5 ל־12 בינואר 1919. המרד התרחש במסגרת המהפכה הגרמנית שפרצה זמן קצר לפני סיום מלחמת העולם הראשונה.
המרד היה בראש ובראשונה מאבק כוח בין תומכי הממשלה הזמנית בראשות פרידריך אברט מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגרמנית (MSPD), שתמכה בדמוקרטיה סוציאלית, לבין אלה שתמכו בעמדות המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) בראשות קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג, שרצו להקים רפובליקת מועצות בדומה לזו שהוקמה בידי הבולשביקים ברוסיה הסובייטית.
קריאות לשביתה כללית הכניסו אלפי מפגינים למרכז העיר, אולם ועדת המהפכה, שאמורה הייתה להוביל את ההתקוממות, לא הייתה יכולה להסכים מה לעשות הלאה.
חלקם רצו להמשיך עם ההתקוממות המזוינת, אחרים פתחו בדיונים עם אברט.
הניסיונות להשיג גדודים צבאיים בברלין להצטרף למרד נכשלו.
הניסיון למהפכת שמאל דוכא בכוח על פי הוראתו של אברט הצבא והמיליציות המתנדבות של פרייקורפס שהוקמו מחיילים ששבו הביתה מהמלחמה ואשר הצבא אימן בשקט.
מצוידים בתותחנים, מקלעים ורימונים, הם נטלו מחדש את מטה המשטרה, את משרד המלחמה ומבנים אחרים אותם תפסו המהפכנים, וירו במאות מהמפגינים, כולל רבים שנכנעו.
הממשלה פירקה את מועצות העובדים והחיילים.
מניין ההרוגים נאמד בכ־150–200, רובם מהמורדים.
שני ההרוגים הבולטים ביותר היו ליבקנכט ולוקסמבורג, שהוצאו להורג ללא משפט ב־15 בינואר — כמעט בוודאות באישור, ולו בשתיקה, של הממשלה בראשות MSPD.
מעורבות המפלגה במעשים אלה פגעה במעמדה לאורך כל תקופת רפובליקת ויימאר, אף שדיכוי המרד אפשר את קיום הבחירות לאספה הלאומית כמתוכנן, ב־19 בינואר 1919. האספה הלאומית המשיכה בכתיבת חוקת ויימאר, שייסדה את הדמוקרטיה הלאומית הראשונה בגרמניה.
המרד קיבל את שמו העממי מברית ספרטקוס המרקסיסטית (Spartakusbund), אשר נוסדה בשנת 1914 בידי לוקסמבורג וליבקנכט.
כאשר נוסדה המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) ב־1 בינואר 1919, הליגה הפכה לחלק ממנה.
היסטוריונים מסוימים, כמו היינריך אוגוסט וינקלר וסבסטיאן הפנר, טוענים כי השם מטעה, שכן חברי ברית ספרטקוס (KPD) לא רצו, לא תכננו ולא הנהיגו את המרד בפועל.
ב־10 בנובמבר 1918, בעקבות קריסת הקיסרות הגרמנית בסיום מלחמת העולם הראשונה, הוקמה מועצת נציגי העם (Council of the People's Deputies) כממשלה זמנית, בהנהגה משותפת של פרידריך אברט מ (MSPD) ו מ, היותר שמאלית (USPD).
למועצה היו שלושה נציגים מכל אחת מהמפלגות.
באותו יום, הכיר באופן עקיף גם המטה העליון של הצבא הגרמני (OHL) במועצה, במסגרת הסכם אברט־גרונר החשאי, שבו וילהלם גרנר, רמטכ"ל הצבא הגרמני, הבטיח לקנצלר אברט את נאמנות הצבא.
בתמורה, התחייב אברט לפעול בנחישות לדיכוי מרידות מהשמאל ולהותיר את הפיקוד הצבאי בידי הקצונה.
הנהגת MSPD ביקשה לחזור במהירות ל"מצב תקין" באמצעות קיום בחירות לאספה מכוננת לאומית, שתכריע באופן דמוקרטי על צורת המשטר העתידית של גרמניה.
לעומת זאת, אנשי USPD, ועד המהפכנים (Revolutionäre Obleute), וחלקים ממעמד הפועלים רצו להמשיך לקדם מטרות מהפכניות כגון הלאמת רכוש, שלילת הכוח מהצבא, והקמת רפובליקת מועצות.
ב־1 בינואר 1919, יסדו רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט את המפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD).
בשל אכזבתם של פועלים רבים מנתיב מהפכת נובמבר, הצטרפו להקמת המפלגה גם קבוצות שמאל־סוציאליסטיות נוספות.
עם זאת, ועד המהפכנים, לאחר דיונים עם אנשי ברית ספרטקוס, החליטו להישאר ב־USPD.
לוקסמבורג הציגה את מצע היסוד של המפלגה ביום האחרון של 1918, ובה הבהירה כי הקומוניסטים אינם יכולים לתפוס את השלטון מבלי לקבל תמיכה ברורה מרוב העם.
גם ביום הקמת המפלגה, 1 בינואר, קראה לוקסמבורג להשתתף בבחירות המתוכננות לאספה המכוננת — אך היא לא זכתה לרוב.
רוב חברי KPD קיוו להשיג כוח באמצעות הסתה במפעלים ולחץ מהרחוב.
ב־23 בדצמבר התעורר עימות סביב שכר שלא שולם לחיילי דיוויזיית הצי העממי (Volksmarinedivision), שהייתה מופקדת על הגנת הממשלה הזמנית בברלין.
בניסיון לכפות תשלום, לקחו המלחים כבני ערובה את אוטו ולס (MSPD), מפקד הצבא בברלין.
למחרת, שלושת נציגי MSPD במועצת נציגי העם הורו לראש משטרת ברלין, אמיל אייכהורן (USPD), להשתמש בכוחות הביטחון שבפיקודו כדי לשחרר את ולס — אך הוא סירב.
בתגובה, קרא אברט לצבא והורה לו להשתמש בכוח קטלני נגד המלחים — אירוע שזכה לשם משבר חג המולד של 1918. ולס שוחרר, אך נהרגו 11 לוחמים מהצי העממי ו־56 חיילים מהצבא.
ב־29 בדצמבר, שלושת נציגי USPD התפטרו מהמועצה במחאה.
נציגי MSPD מינו שני חברים נוספים ממפלגתם במקומם.
מאותו רגע, חדלה USPD לראות במועצה גוף ממשל לגיטימי.
הרוב במועצות הפועלים, שהיו נתונים להשפעת MSPD, הסכימו לדרישתו של אברט לפטר את מפקד המשטרה אייכהורן, אותו ראה כבלתי אמין.
לעומת זאת, USPD ו־KPD ראו בפיטורי אייכהורן התקפה ישירה על המהפכה.
אירוע זה הפך לגורם המיידי לפרוץ המרד.
ב־4 בינואר, פוטר אמיל אייכהורן מתפקידו כמפקד משטרת ברלין והוחלף על ידי אויגן ארנסט מהמפלגה הסוציאל־דמוקרטית של הרוב (MSPD).
למרות חילוקי הדעות ביניהם, החליטו ועד המהפכנים והוועד המרכזי של סניף ברלין של ה־USPD לקיים הפגנה למחרת.
ההפגנה ב־5 בינואר חרגה בהרבה מהציפיות, והשתתפו בה כ־100,000 איש, כולל שובתים ותומכים.
במהלך השבוע שלאחר מכן, השתלטו מפגינים חמושים על בתי הדפוס של עיתוני הסוציאל־דמוקרטים "פורוורטס" (Vorwärts) ו"ברלינר טאגבלאט" (Berliner Tageblatt), וכן על מבני הוצאה לאור נוספים, מכון דפוס ומשרד טלגרף.
בערב 5 בינואר נפגשו בכירי ועד המהפכנים, ה־USPD וה־KPD כדי להחליט על המשך הצעדים.
רוב המשתתפים תמכו בהשתלטות על רובע העיתונות של ברלין ובמאבק ישיר בממשלת הסוציאל־דמוקרטים.
קרל ליבקנכט נכנס ל"אקסטזה מהפכנית" בעקבות גודל ההפגנה ודיווח כוזב כי כל הגדודים בברלין וסביבתה תומכים במרד.
רוזה לוקסמבורג, לעומת זאת, התנגדה לצעדים אלה.
רק שני דוברים מהוועד המהפכני, ריכרד מילר וארנסט דוימיג, התנגדו למהלך.
למרות שתמכו עקרונית במהפכה שנייה נגד מועצת נציגי העם, הם סברו כי העיתוי מוקדם מדי וחסר תבונה טקטית.
לכן הם הצביעו רק בעד שביתה כללית.
כ־70 מהנוכחים (נגד שישה מתנגדים מהוועד המהפכני) הקימו ועד מהפכני זמני שמטרתו להפיל את הממשלה ולתפוס את השלטון.
הוועד כלל 53 איש, והונהג במשותף על ידי גאורג לדבור, קרל ליבקנכט ופאול שולצה.
למחרת, קרא הוועד המהפכני לפועלי ברלין לפתוח בשביתה כללית ב־7 בינואר ולהפיל את ממשלת אברט.
עד חצי מיליון איש זרמו למרכז העיר.
אולם, הם לא השתתפו בלחימה בימים הבאים, וגם מנהיגי השביתה לא חברו אליהם.
עם זאת, רבים היו מוכנים לפרק חיילים מנשקם – כפי שעשו ב־9 בנובמבר.
חלק מהשלטים והכרזות נשאו סיסמאות כמו "שלום ואחדות", אך היו גם כרוזים קיצוניים יותר, כמו זה של "כוח העבודה המהפכני של ברלין רבתי":
במהלך היומיים הבאים לא הצליח הוועד המהפכני להסכים על דרך פעולה.
חלק מהנציגים דרשו התקוממות מזוינת, ואחרים ניסו לקדם משא ומתן עם ממשלת אברט.
הוועד גם לא הצליח להעביר הנחיות ברורות למאות אלפי המפגינים שהמתינו להוראות בכיכרות וברחובות — ולכן אלו חזרו לבתיהם בערבים של 5 ו־6 בינואר, מבלי שנעשה דבר ממשי.
ליבקנכט, בניגוד לעצת לוקסמבורג, החל לתמוך בתוכנית להוביל למלחמת אזרחים.
מועצת נציגי העם נועדה להיות מופלת בכוח נשק, והבחירות לאספה הלאומית שנקבעו ל־19 בינואר – יבוטלו בפועל.
ליבקנכט חשש שה־KPD תבודד את עצמה מההמונים החותרים להפלת הממשלה.
במקביל ניסו חברי KPD לשכנע יחידות צבא, במיוחד את דיוויזיית הצי העממי, לעבור לצדם – אך לא הצליחו.
רוב החיילים כבר היו בבית, הכריזו על נייטרליות, או נותרו נאמנים למועצת נציגי העם.
בנוסף, חלק מאזרחי ברלין — במיוחד ממעמד הביניים — התגייסו לתמוך בממשלת אברט, נענו לקריאות לשביתה ולהתייצבות מול מבני הממשלה כמגן אנושי.
ב־6 בינואר החלו מגעים בין הוועד המהפכני לאברט, בתיווך הנהגת ה־USPD.
המשא ומתן כשל ב־7 בינואר בשל סירוב הדדי לפשרות.
הממשלה דרשה פינוי מבני העיתונות, ואילו המורדים עמדו על כך שאייכהורן יוחזר לתפקידו.
כך אבד הסיכוי להסדר בלתי־אלים.
באותו יום מסר אברט את הפיקוד על הכוחות בברלין וסביבתה לידי גוסטב נוסקה (MSPD), והחלו קריאות לגיוס יחידות פרייקור נוספות.
יחידות אלה הורכבו מאז דצמבר 1918 מחיילים משוחררים ומתנדבים.
כעת אפשרו אברט ונוסקה את התמקמותם סביב ברלין — בצד יחידות צבא נאמנות לרפובליקה ולעיתים אף ביחידות קיסריות, חלקן עוינות לרפובליקה.
מיד עם מינויו, הורה נוסקה לעקוב אחרי כל חברי הוועד המהפכני כהכנה למעצרם.
לצורך כך הוצבו 50 קצינים בסניפי הדואר בברלין.
ב־8 בינואר קראה מועצת נציגי העם לציבור להתנגד למורדים ולניסיון ההפיכה, ופרסמה כרוז שבו נאמר כי תיענה אלימות – באלימות:
ב־9 בינואר פרסמו ה־USPD וה־KPD כרוז משותף שבו קראו להילחם נגד "יהודי הממשל (Judases)".
נאמר בו: "מקומם של הבוגדים בכלא – או על הגרדום...
השתמשו בנשק נגד אויביכם המושבעים."
רוב מעמד הפועלים הצטרף לקריאה לשביתה כללית נגד מה שנתפס כקונטר־מהפכה, אך לא רצה במאבק צבאי.
נהפוך הוא: הפועלים דרשו אחדות בין כוחות השמאל.
בהפגנה המונית ב־9 בינואר בפארק הומבולדטהיין, דרשו את התפטרות כל האחראים ל"שפיכות הדמים בין אחים".
אברט כמו גם לדבור וליבקנכט נחשבו אחראים.
ממפעלים רבים התקבלו החלטות שקראו להפסקת הקרבות ולהקמת ממשלה שבה יהיו מיוצגות כל מפלגות השמאל.
ההיסטוריון סבסטיאן הפנר כתב כי ההנהגות של USPD ו־KPD כשלו במרד, שהיה לדבריו "ביטוי ספונטני של המונים – פועלי ברלין שיזמו את מהפכת נובמבר.
הם לא היו קומוניסטים, אלא ברובם סוציאל־דמוקרטים.
מרד ינואר לא היה שונה במהותו מהמהפכה בנובמבר".
ב־10 בינואר תקפה חטיבת ריינהרד של הפרייקורפס, בפיקודו של קולונל וילהלם ריינהרד, את מפקדת הספרטקיסטים בשפנדאו.
ב־11 בינואר הורה נוסקה לפעול נגד הכוחות שתפסו את בניין עיתון פורוורטס.
הכוחות הממשלתיים היו חמושים בנשק צבאי מתקדם והיו עדיפים בהרבה על המורדים.
הפרייקורפס מפוטסדאם השתלט על הבניין באמצעות להביור, מקלעים, מרגמות וארטילריה.
מבנים ורחובות נוספים ברובע העיתונות נכבשו עד 12 בינואר.
לא התרחשו קרבות מסודרים — המורדים לא היו מוכנים, וברבים מהמקרים נכנעו ללא התנגדות.
למרות זאת, הצבא ירה למוות בלמעלה ממאה מורדים ובמספר לא ידוע של אזרחים תמימים.
לדוגמה, ב־11 בינואר, שבעה אנשים שניסו לנהל משא ומתן עם חיילי הממשלה נלקחו לקסרקטין הברלינאי ונהרגו בירי.
ועדת חקירה של הפרלמנט הפרוסי העריכה את מספר ההרוגים הכולל ב־156. בקרב הצבא נרשמו 13 הרוגים ו־20 פצועים.
ב־13 בינואר נכנסו יחידות פרייקורפס נוספות לעיר, כולל דיוויזיית הפרשים של המשמר, יחידה של הצבא הפרוסי תחת פיקודו של הקפטן ולדמר פאבסט, שעמדה בפני פירוק.
העיתונות הברלינאית בירכה על כניסת הכוחות כעל "החזרת השלום והסדר".
לאחר מכן נרשמו מקרי אלימות רבים מצד הכוחות הימניים — שהיו קשים בהרבה ממעשי השמאל עד כה.
רצח רוזה לוקסמבורג וקרל ליבקנכט
קבוצות ימין הסיתו נגד הקומוניסטים הגרמנים ומנהיגיהם עוד לפני מרד ינואר.
ליגת אנטי־בולשביזם (Anti-Bolshevist League) הפיצה פוסטרים וקריאות לתושבי ברלין, בדרישה למצוא את מנהיגי הבולשביקים ולהסגירם לצבא.
אחת הכרזות, שהופצה ברבים, קראה:
לאחר דיכוי המרד, חששו מנהיגי הספרטקיסטים לחייהם וירדו למחתרת.
הממשלה חיפשה אחריהם כ"פוטשיסטים" כדי להעמידם לדין לפני הבחירות שנקבעו ל־19 בינואר.
פריץ הנק, חתנו של פיליפ שיידמן, הבטיח פומבית ב־14 בינואר לתושבי ברלין שמנהיגי המרד "לא ייצאו בשלום".
לדבריו, תוך ימים ספורים יתברר ש"גם עליהם זה ייפול ברצינות".
בערב ה־15 בינואר, נמצאו לוקסמבורג וליבקנכט בדירת חברם ד"ר מרקוסון בברלין־וילמרסדורף על ידי המיליציה האזרחית המקומית, נעצרו והובאו למלון עדן.
סביר להניח שמיקומם נודע בעקבות האזנות הטלפון שהורה עליהן גוסטב נוסקה.
ולדמר פאבסט, קצין הפרייקורפס, הורה לחקור ולהתעלל בשניים במשך שעות.
וילהלם פיק, מנהיג KPD שגם הוא נעצר כשהגיע לדירה באותו ערב, היה עד להתעללות ושמע שיחות טלפון רבות.
הרצח בוצע באופן שנועד להיראות כהתנקשות.
החייל אוטו רונגה הכה את לוקסמבורג בקת רובה בעת שהוצאה מהמלון.
היא נדחפה כשהיא מחוסרת הכרה למכונית, ואז נורתה ברקתה על ידי לויטננט הרמן זוכן מהפרייקורפס.
גופתה הושלכה לתעלת לנדוור (Landwehrkanal) בברלין בידי לויטננט קורט פוגל.
גופתה נמצאה רק ב־31 במאי.
ליבקנכט נלקח מהמלון זמן קצר לאחר מכן.
גם הוא הוכה כמעט עד אובדן הכרה בידי רונגה, הועלה למכונית שהובילה אותו לטירגארטן בברלין, נגרר החוצה ונורה בגבו כ"בורח".
גופתו נמסרה לתחנת משטרה בתור "גופתו של אלמוני".
וילהלם פיק הצליח להשיג צו להעברה לבית סוהר ובמהלך ההובלה הצליח לברוח.
ב־16 בינואר פרסמה העיתונות בברלין כי ליבקנכט נורה בזמן שניסה להימלט, ובלוקסמבורג נעשה לינץ' בידי המון זועם.
המקור לכך היה דיווח שכתב פאבסט באותו ערב והוצג כדו"ח רשמי מהיחידה שלו.
כאשר הציבור נחשף לאמת על הרצח, כונסה ישיבה מיוחדת של הממשלה, שבה הביע פרידריך אברט, לכאורה, זעזוע ממותם של חבריו לשעבר למפלגה הסוציאל־דמוקרטית.
חברי MSPD חששו שהרצח יוביל להתרחבות המרד, וחלקם אף שקל להתפטר.
נוסקה, לעומת זאת, טען מאוחר יותר (ב־1923) כי הנרצחים היו הגורם העיקרי לכך שהמהפכה הידרדרה למלחמת אזרחים.
אלפי אנשים, לדבריו, שאלו קודם לכן: "האם לא יימצא מישהו שינטרל את מחוללי המהומות?"
ליאו יוגיכס, בן זוגה לשעבר של לוקסמבורג, לקח את הנהגת ה־KPD לאחר מותה וניסה לחשוף את מבצעי הרצח.
ב־12 בפברואר 1919 פרסם בעיתון המפלגה הדגל האדום (Die Rote Fahne) שמות של חשודים על בסיס חקירתו.
במרץ 1919 נעצר יוגיכס במהלך מבצעי פרייקורפס נגד מנהיגי פועלים שמאליים — ונרצח בכלא.
לא נפתחו מיד הליכים פליליים.
ב־16 בפברואר 1919 החלו חברי KPD לדרוש חקירה עצמאית בידי בית דין אזרחי, מחשש להשמדת ראיות.
רק במאי 1919 הועמדו מספר נאשמים לדין בפני בית דין צבאי של יחידתם — כולל רונגה ופוגל.
במהלך המשפט נמסרו עדויות חוזרות על כך שמשרד כלשהו שפעל בתיאום עם ה־MSPD הציע פרס של 100,000 מארק על תפיסת מנהיגי ספרטקוס.
וילהלם פיק היה אחד העדים המרכזיים, ועדויותיו כללו עדויות לעינויים, איומים, ושיחות טלפון בין קצינים לממונים עליהם במלון עדן.
רונגה נידון לשנתיים מאסר, פוגל ל־28 חודשים.
הקצינים האחים היינץ והורסט פון פלוג־הרטונג זוכו.
מפקדם פאבסט לא הואשם, וגם לא נחקרו אחרים שייתכן שפקדו על הרצח.
נוסקה, בתור שר הצבא, חתם אישית על פסקי הדין.
פוגל הוצא מכלא מואביט ב־17 במאי, שלושה ימים לאחר מתן גזר הדין, על ידי לויטננט לינדמן לצורך "העברה לכלא טגל".
לינדמן היה למעשה קפיטן-לויטננט (ובהמשך אדמירל) וילהלם קנריס, שהעביר את פוגל להולנד ברכב.
קנריס מעולם לא הועמד לדין על כך.
חברי KPD ו־USPD, ואף חלק מ־MSPD וליברלים, ראו במשפט הצבאי ובפסק הדין שערורייה משפטית.
ניסיונות לערער או לפתוח את התיקים מחדש נדחו.
כל שאר חברי הוועד המהפכני נאסרו אך שוחררו בשל חוסר ראיות לקשר למרד מזוין.
רק ב־1929 פוטר השופט הצבאי פאול יורנס בגין משוא פנים.
בשנת 1934, העניק המשטר הנאצי פיצויים לרונגה על תקופת מאסרו, ולפוגל – מימון להבראה, מכספי ציבור.
בינואר 1935 הרסו הנאצים את קבריהם של לוקסמבורג וליבקנכט, ככל הנראה אף השמידו את עצמותיהם.
לאחר שחרורו, הוכה רונגה בידי עובדים פעמיים — ב־1925 וב־1931. במאי 1945, אנשי KPD איתרו אותו בברלין ומסרו אותו לפיקוד הסובייטי לפי הוראת התובע מקס ברגר.
הוא הואשם ברצח, אך מצבו הידרדר, והוא מת במעצר בספטמבר 1945.
העיתונאי והפוליטיקאי הימני אדוארד שטדלר כתב בזיכרונותיו (1935) שהרציחות היו "חיסול ממוקד" (contract killings).
לטענתו, ב־12 בינואר הוא "ביקש מפאבסט את הרצח", ופאבסט מאוחר יותר סיפר לו מי ביצע את המעשה.
פאבסט גם רמז שהיה בקשר עם נוסקה.
בשיחה מ־1959 עם גינתר נולאו (לימים סגן נשיא שירות הביטחון הפדרלי של גרמניה), אמר פאבסט:
בריאיון לדר שפיגל בשנת 1962, אמר פאבסט שנוסקה אישר את הרציחות ואף עזר בטיוח.
ב־1970 נמצאה בצוואתו של פאבסט מכתב שבו נכתב:
נוסקה תמיד הכחיש שהייתה שיחה כזו.
עם זאת, עורך הדין של הרמן זוכן (היורה בלוקסמבורג), אוטו קרנצביהלר, סיפר שפאבסט אישר בפניו שהתקיימה שיחת טלפון עם נוסקה.
גם ביוגרפים מעריכים שפאבסט התייעץ עם נוסקה או עם הגנרל הנס פון זקט מפקד הצבא.
המרד לא נהנה מתמיכה רחבה בציבור, ולדברי ההיסטוריון היינריך אוגוסט וינקלר, היה זה רק "ניסיון הפיכה מצד מיעוט רדיקלי".
לכן, דיכויו המהיר לא היה מפתיע.
סביר שהיה גם בלתי נמנע, שכן בלעדיו ייתכן שהייתה פורצת מלחמת אזרחים ברחבי גרמניה ואף התערבות צבאית מצד מדינות ההסכמה שניצחו במלחמה.
לאחר דיכוי המרד, יכול היה אברט להמשיך בדרכו לקראת הקמת פרלמנט.
ב־19 בינואר 1919 נערכו הבחירות לאספה הלאומית.
האספה סיימה את ניסוח חוקת ויימאר ב־11 באוגוסט והקימה את הדמוקרטיה הארצית הראשונה של גרמניה — רפובליקת ויימאר.
דיכויו העקוב מדם של המרד השאיר את מפלגת MSPD (המפלגה הסוציאל־דמוקרטית של הרוב) נושאת בנטל כבד.
בבחירות לאספה הלאומית קיבלה המפלגה 37.9% מהקולות, בעוד ש־USPD (המפלגה הסוציאל־דמוקרטית העצמאית, שמאל רדיקלי יותר) קיבלה 7.6%.
כך לא הצליחו שתי המפלגות השמאליות — שהיו עוינות זו כלפי זו — להשיג רוב מוחלט.
בבחירות הבאות לאורך תקופת רפובליקת ויימאר, ה־SPD לא חצתה שוב את רף 30% מהקולות, ולכן נותרה תלויה בקואליציות עם מפלגות בורגניות־מרכזיות כדי להשתתף בשלטון — גם לאחר שאיחדה מחדש לשורותיה את רוב ה־USPD בשנת 1922.
בכל שנה, בסוף השבוע השני של ינואר, מתקיים בברלין מצעד הזיכרון Liebknecht-Luxemburg לזכרם של קרל ליבקנכט ורוזה לוקסמבורג.
המצעד מסתיים באנדרטת הסוציאליסטים בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה.
בכתיבה ההיסטורית של גרמניה המזרחית (הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית) לשעבר, הוערך המרד באורח חיובי מאוד.
לפי השקפתה, רק ה־KPD (המפלגה הקומוניסטית הגרמנית) הצליחה להקים מפלגה לוחמת מרקסיסטית־לניניסטית, וכך ליצור תנאי יסוד חיוניים למהפכת הפרולטריון.
מבחינה זו, הקמתה של ה־KPD נחשבה לאחת מנקודות המפנה החשובות בתולדות תנועת הפועלים הגרמנית.
אולם פרשנות זו הפריזה בכוחה והשפעתה של ברית ספרטקוס, והתעלמה מהכישלון הטקטי של המרד.
מאז איחוד גרמניה ב־1990, המחקר ההיסטורי נוטה להעריך את המרד באופן שלילי.
הנס מומזן כינה את פעולות המורדים "טקטיקת הפיכה טרוריסטית".
כתב כי מטרת המורדים הייתה "מהפכה סוציאליסטית אדומה ודיקטטורת הפועלים".
וינקלר עצמו ראה את מרד ינואר כ"מרד נגד הדמוקרטיה", ממש כפי שלנין והבולשביקים פיזרו בכוח את האספה הרוסית שנבחרה בבחירות דמוקרטיות בינואר 1918. גם ליבקנכט ותומכיו ביקשו למנוע את הקמת הרפובליקה הפרלמנטרית עוד לפני בחירות לאספה הלאומית.
ההיסטוריון הנינג קלר (Henning Köhler) הגדיר את המרד כ"מעשה עיוור", "מאבק על כוח...
הנס־אולריך ולהר סבר שה־KPD, בניגוד לעצותיה של לוקסמבורג, "נכנעה לזרם פוטשיסטי שביקש להצית מלחמת אזרחים גרמנית דרך מרד ינואר".
ההיסטוריון האירי מארק ג'ונס הגדיר את המרד כ"ניסיון הפיכה מאולתר, כמעט בלי סיכוי ממשי להצלחה".
מרד הנפל של 26 בפברואר 1936 הוא ניסיון הפיכה צבאית שהתרחש באימפריה היפנית ביוזמתם של קצינים בצבא היפני הקיסרי, שפעלו לאור רעיונותיו של הוגה הדעות היפני קיטה איקי.
מטרתם של מתכנני המרד היה טיהור הממשל וההנהגה הצבאית היפנית מיריביהם הפוליטיים, תוך שמירה על מעמדו ותפקידו של הקיסר הירוהיטו.
המורדים הצליחו להתנקש בחייהם של גורמים פוליטיים מובילים, ביניהם שני ראשי ממשלה לשעבר, אך כשלו בניסיון ההתנקשות בראש הממשלה אוקדה קייסוקה ובניסיון ההשתלטות על הארמון הקיסרי של טוקיו.
על אף התמיכה לה זכו המורדים בחוגים מסוימים בצבא היפני, ההתנגדות להפיכה מצד חלקים מסוימים בצבא ומצד הקיסר עצמו, לא אפשרה להם להחליף את השלטון והם נכנעו ב-29 בפברואר 1936.
בניגוד לניסיונות הפיכה קודמים שהתרחשו באימפריה היפנית בשנות ה-30 של המאה ה-20, העונשים שהוטלו על מנהיגי מרד 26 בפברואר היו קשים.
כ-19 ממנהיגי המרד, כולל הוגה הדעות קיטה איקי הוצאו להורג וכ-40 קיבלו עונשי מאסר.
כתוצאה מהמרד התפרקה סיעת קודו-הא הקיצונית שפעלה בצבא היפני וגברה השפעתו של הצבא בניהול ענייני המדינה.
כתוצאה מיריבויות בקרב הפיקוד העליון של הצבא היפני הקיסרי במהלך תקופת מייג'י, חווה הצבא תקופה ארוכה של חוסר יציבות וסכסוכים פנימיים קשים.
לאחר ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932 התחלקו הקצינים בפיקוד העליון לשתי קבוצות לא רשמיות עיקריות.
הקבוצה הראשונה נקראה קודו-הא - "סיעת הדרך הקיסרית", בראשותם של הגנרל סדאו אראקי ובן בריתו ג'ינזאבורו מסאקי, ואילו הקבוצה השנייה נקראה טוסיי-הא - "סיעת השליטה", שזוהתה עם הגנרל טטסוזאן נגאטה.
סיעת קודו-הא הדגישה את חשיבותה של התרבות היפנית החקלאית המסורתית, ובזה לחומריות, לתיעוש ולערכי המערב.
היא האמינה במיליטריזם והדגישה את הצורך בתקיפת ברית המועצות ובהתפשטות טריטוריאלית על חשבונה.
הטוסיי-הא לעומתה האמינה במודרניזציה טכנולוגית ובהתרחבות טריטוריאלית על חשבון סין.
בין השנים 1931–1934, בתקופת כהונתו של גנרל אראקי כשר המלחמה, הייתה הקודו-הא דומיננטית יותר ותפסה עמדות מפתח משמעותיות בצבא, אך לאחר התפטרותו של אראקי הוחלפו רבים מחבריה על ידי קצינים מסיעת הטוסיי-הא.
חלק מקציני הצבא הוכשרו ב ואילו חלקם התקדמו להכשרה במסגרת המכללה היוקרתית הצבאית (Army War College).
האחרונים הפכו לאליטה בקרב הקצינים, כאשר באופן מסורתי הקצינים שלא הוכשרו במכללה לא קודמו לתפקידי מטה.
חלק מאותם קצינים שסבלו ממעמד נחות ביחס לחבריהם, התתאגדו יחד בקבוצה בעלת אופי פוליטי שכונתה "הקצינים הצעירים" (青年将校).
אותם קצינים צעירים האמינו כי הבעיות העומדות בפני האימפריה היפנית הן תוצאה של סטייתה של יפן מה"קוקטאיי" - מונח שמשמעותו הוא היחס שבין הקיסר למדינה ולעם.
הם האמינו כי המעמדות המיוחסים ניצלו את העם והוליכו שולל את הקיסר, מה שהוביל לעוני נרחב באזורים הכפריים והחליש את יפן.
הפתרון לגישתם היה החלת "הרסטורציה של שווה", במסגרתה ישוקם מעמדו של הקיסר הירוהיטו והוא ישוחרר מהשפעתם של הפקידים הסובבים אותו, אותם ראו כמושחתים.
לאחר נטרול השפעתם של היועצים המושחתים יוכל הקיסר לטהר את יפן מההשפעה המערבית ולהשיב את השגשוג לאומה היפנית.
רעיונות אלו הושפעו רבות מתפיסת העולם הלאומנית אותה הוביל הוגה הדעות קיטה איקי.
על פי ההערכה קבוצה זו של קצינים מנתה כ-100 חברים קבועים, רובם קצינים מאזור טוקיו.
מנהיגה הבלתי רשמי היה מיצוגי נישידה, קצין לשעבר בדרגת לוטננט ותלמידו של קיטה איקי.
על אף גודלה הקטן יחסית של הקבוצה, השפעתה הייתה רבה.
היא זכתה לאהדה גם בקרב חלקים מהמשפחה הקיסרית, בייחוד הנסיך יסוהיטו, אחיו של הקיסר, שהיה מיודד עם נישידה ועם דמויות מובילות אחרות בקבוצה.
על אף התנגדותה האידאולוגית לקפיטליזם ולתאגידים הגדולים, זכתה הקבוצה למימון ממנהיגי הזאיבצו, שקיוו להגן על עצמם באמצעות תמיכה בפעולתה.
השנים שקדמו למרד הנפל של 26 בפברואר 1936 התאפיינו בסדרה של אירועי אלימות וניסיונות הפיכה מצד הקצינים הצעירים וגורמים אזרחיים לאומניים שחברו אליהם.
תקריות אלו כוללות את תקרית מרץ ותקרית אוקטובר, שהתרחשו ב-1931.
האירוע המשמעותי ביותר היה ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932, במהלכו נרצח ראש ממשלת יפן אינוקאי צויושי על ידי קצינים צעירים מהצי היפני הקיסרי.
כמו בתקרית מרץ ובתקרית אוקטובר, גם כאן קיבלו הקושרים עונשים קלים יחסית.
בשעות המוקדמות של 26 בפברואר 1936 החלו כ-1500 חיילים לתפוס בנייני מפתח ברחבי טוקיו, כשבראשם בניין הדיאט ומטה הצבא.
לאחר מכן פרצו המורדים לבתיהם של אישים מרכזיים באליטה השלטונית ורצחו אותם.
במהלך ההפיכה נהרגו שר האוצר טקהאשי קורקיו, ראש ממשלת יפן לשעבר סאיטו מקוטו, המורדים פרצו גם לביתו של ראש חצרני הקיסר האדמירל קנטרו סוזוקי וירו בו, אך האחרון לא מת כפי שחשבו.
המורדים פרצו גם לביתו של ראש הממשלה אוקדה קייסוקה, אך לא הצליחו למצוא את חדרו וירו בטעות בגיסו.
מספר אישים נוספים הצליחו לברוח מהמורדים.
בין השאר, ניסו המורדים להשתלט על הארמון הקיסרי אך לא הצליחו בשל התנגדות חיילי המשמר הקיסרי.
המורדים דרשו את התפטרות הממשלה והציעו במקומה ממשלה בראשותו של הגנרל מזאקי.
המורדים שמרו על כבודו של הקיסר וכל רצונם היה להדיח את אלו שלדבריהם מנהלים אותו.
מה שהכשיל בסופו של דבר את המרד היה היחס הציבורי והתנגדות הקיסר.
המורדים לא לקחו בחשבון את יחס הציבור המבולבל והנבוך, שלא הבין על מה בדיוק המהומה, למרד.
הקיסר התנגד ואף אמר כי "אני בעצמי אצא בראש המשמר הקיסרי על מנת להביס אותם".
המורדים שלא התנגדו לקיסר אלא למקורביו נאלצו להיכנע לרצונו.
השלכותיו של מרד הנפל היו מרחיקות לכת.
עם תום המרד הוצאו כ-19 ממשתתפיו להורג, הנהרגים כללו קצינים משתפי פעולה וגם את הוגה הדעות של הקודו הא, קיטה איקי.
עונשים אלו היוו שינוי חד בחומרת הענישה מהמרידות הקודמות בהם כמעט ואיש לא נענש, ודאי שלא עונש מוות, דבר זה הגביר את הרתיעה מפתיחה במרד נוסף.
לאחר המרד דרש הצבא מהקיסר לחזק את כוחו של הצבא על מנת שיוכל להתמודד בעתיד עם מרידות נוספות אם יבואו, הקיסר שראה את הצורך הסכים ודבר זה גרם להגברת כוחו של הצבא.
חובת הגיוס עוררה מרד בארץ ישראל, שבראשו עמדו ראשי חמולות משכם, חברון והאזור שבין ירושלים ליפו.
במהלך המרד ערכו המורדים פרעות באוכלוסייה היהודית בארץ שכללו מעשי רצח, שוד ואונס.
טרם כיבוש ארץ ישראל על ידי מוחמד עלי, היה מרד נגד הסולטאן בירושלים ובחברון.
המורדים השתלטו על ירושלים ומנעו ממושל איילט דמשק מוסטפא פאשא לגבות מיסים מהעיר והכפרים הסמוכים.
מושל איילט צידון עבדאללה פאשא נענה לפניות השער הנשגב ושכנע את המנהיגות הכפרית להפסיק את המרידה, להחזיר את המצודה לצבא העות'מאני וזאת בתמורה להפחתת עול המס.
בתמורה, נתן השער הנשגב ב-1827 לעבדאללה פאשא את הסנג'קים של ג'נין, שכם וירושלים וזו הייתה הפעם השנייה במהלך התקופה העות'מאנית בה אוחדה כל ארץ ישראל תחת שלטון מנהלי אחד.
(הפעם הראשונה הייתה בימי אחמד אל-ג'זאר בעת מסע נפוליאון בארץ ישראל.)
כמו שליטים קודמים של מצרים, שאף מוחמד עלי לשלוט על בלאד א-שאם (הלבנט) בשל חשיבותו האסטרטגית ומשאביו הטבעיים.
כמו כן, מחוזות עות'מאניים במזרח הים התיכון היוו מוקד לסחר בינלאומי ושוק מפותח.
נוסף על כך, הוא יכול היה להשיג בדרך זו קהילה צרכנית שתהיה שבויה בידי התוצרת המצרית.
השליטה על סוריה הייתה אמורה גם ליצור אזור חיץ בין מצרים לסולטאן העות'מאני באיסטנבול.
עלי הורה על שיקום הצבא ובניית צי חדש במקום זה שהושמד בקרב נאווארינו, וב-31 באוקטובר 1831 החלה הפלישה המצרית לסוריה תחת הנהגתו של אבראהים פאשא, בנו הבכור של עלי.
הפלישה הובילה למלחמה העות'מאנית-מצרית הראשונה.
התירוץ שניתן לפלישה כלפי חוץ היה סכסוך עם עבדאללה פאשא מעכו.
עלי טען ש-6,000 פלאחים ברחו לעכו כדי להימנע מגיוס, תשלום קורווה ומסים, ותבע את החזרתם למקום מושבם.
אבראהים פאשא התקדם דרך ארץ ישראל, כבש את חיפה בדצמבר 1831 והשתמש בה כבסיס עיקרי לצבאו.
הממשל המצרי הביא למודרניזציה של מערכת השלטון בארץ, וניסה להחליף את ההתבססות על תקיפים מקומיים במערכת פקידותית מצרית ברובה.
המשטר הגביר את הביטחון בדרכים ואסר על גביית דמי מעבר בידי חמולות בדרכים וחיזק את החקלאות.
לצד זאת הוטל מס כללי על כל יושבי הארץ והונהג מונופול בענפי מסחר וחקלאות שונים.
ב־1833 הוקמה מערכת משפט חילונית, צעד שנישל את השיפוט הדתי ממעמדו והכנסותיו.
ב-25 באפריל 1834 כינס אבראהים פאשא את כל מנהיגי ירושלים ושכם, והורה על גיוסו של אחד מכל חמישה מוסלמים.
הגיוס החל בירושלים, שם גויסו 200 איש.
בנוסף תבע את גיוסם של 3,500 איש מסנג'ק ירושלים וסנג'ק שכם ו-500 מחברון.
איבתם של מנהיגי האזור לממשלת הח'דיו המצרי איחדה אותם כנגד ניסיונותיו של אבראהים פאשה ליצור צבא מודרני.
המרד החל בסלט שבעבר הירדן בהשפעת משפחת טוקאן, ומעט לאחר מכן חמולת בני תעמרה הבדואית ותושבי סעיר הביסו את כוחות מושל סנג'ק חברון מטעם הח'דיו, כשהם ממשיכים בהתנגדותם לכוחות המצריים עד נסיגתם ב־1840.
קאסם אל-אחמד , ראש חמולה שהתגוררה בג'מעין, מונה על ידי אבראהים פאשא להיות המוסתאסלם (גובה המס) של סנג'ק שכם.
קאסם אסף את נכבדי שכם, חברון וירושלים וב-19 במאי 1834 הודיעו לנציגי השלטון המצרי כי משפחות ערביות יפסיקו לספק מתגייסים לצבא המצרי.
המושל אבראהים פאשא שלח בתגובה את צבאו לערים המורדות והעימות הצבאי החל.
החמולות הערביות, שהעדיפו את העות'מאנים, מרדו תחת הנהגתו של קאסם אל-אחמד.
ב-8 במאי 1834 הקיפו המורדים את ירושלים וחסמו את כל שערי העיר.
עשרת אלפים איש משכם, חברון, הפריפריה של ירושלים ועזה החלו לתקוף את חומות ירושלים, אך נהדפו על ידי חיילים מצרים המוצבים בעיר.
חמישה ימים לאחר מכן, התרחשה רעידת אדמה, שהמוסלמים בירושלים האמינו כי נגרמה עקב ניסיונו של אבראהים פאשא לקחת חיילים מהעיר הקדושה.
הלחימה החלה מחדש ב-19 במאי, כאשר פלאחים מסילואן גילו למורדים מערכת ניקוז נטושה ליד שער האשפות, דרכה חדרו המורדים לעיר למחרת, ב־20 במאי.
כוחות מפקד חיל המצב העירוני רשיד ביי התבצרו במגדל דוד, בעוד הפלאחים בוזזים את העיר.
כחמש מאות חיילי חיל המצב יצאו מהמצודה ותקפו את המורדים, אך במהרה הצטרפו אף הם לביזה.
באותו יום נהרגו כחמישים פלאחים, 16 תושבי ירושלים וחמישה חיילים.
ראשיד ביי הורה על מעצר העולמא העירוניים, כולל המופתי של ירושלים ומנהיגי דת אחרים.
הפלאחים מצדם פתחו את שער שכם לכאלפיים מורדים משכם שהצטרפו אליהם.
ב־24 במאי שב איברהים פאשא, שהיה ביפו, לירושלים, ולמחרת ב־25 במאי הותקפו כוחותיו בעודם בהרים.
כשפאשא הגיע העיר ב־27 במאי הוא הציב את מחנהו בהר ציון, והציע חנינה למורדים בתמורה להפסקת המרד.
כשהצעתו נדחתה תקפו כוחותיו והרגו 300 מורדים ושבו 500, כשהם משחררים את רובם פרט ל־17 ממנהיגי המרד.
ב-30 במאי שב אבראהים פאשא לירושלים עם 7,500 שבויים וביזה.
למחרת הותקף הכפר בית ג'אלא על ידי חייליו ו-33 גברים נוצרים נהרגו קודם שהורה הפאשא על עצירת הטבח.
ב-4 ביוני הותקף הפאשא וכוחו המונה 4,000 איש ליד בריכות שלמה.
1,500 איש בפיקודו של ראשיד ביי, אחד הסגנים של אבראהים פאשה ומפקד מצודת ירושלים, נפלו במארב.
ראשיד ביי עצמו נהרג ו-800 מחייליו נהרגו או נפלו בשבי.
הפלאחים המנצחים צרו אז על אבראהים פאשא בהר ציון, לשם נמלט.
בין 4 ל-8 ביוני נוצר מחסור בעצים להסקה וקמח לאפיית לחם; בינתיים המרד התפשט לשכם, רמלה, לוד, יפו ועכו, והערים טבריה וצפת נפלו לידי המורדים.
בדואים תקפו את כרכ והרגו את 200 החיילים ששמרו עליה.
ב-30 ביוני נחתו כ־15,000 חיילים מצריים בראשות מוחמד עלי ביפו.
נפתח משא ומתן בינו לבין קאסם אל אחמד, ומוחמד עלי קיבל את תנאיו.
לאברהים הותר לצאת מירושלים עם כ־1,500 אנשיו לרמלה.
חשובי ירושלים שנטו לצד המצרים הצטרפו אליהם, אחדים מהנכבדים שבהם נעצרו ונכלאו בעכו.
הכוחות הצרים על ירושלים התפזרו בעקבות בואו של מוחמד עלי, והמרד נמשך זמן מה בהרי שומרון עד לדיכויו הסופי.
ב־5 ביולי דחה קאסים אל אחמד את ההסכם עם המצרים, וקרא לאנשיו בשכם לחדש את המרד.
למחרת תקפו בדואים שלא היו קשורים לכוחותיו של קאסים את מחנה איברהים פאשא, וב־9 ביולי כבש פאשא את ראס אל-עין והביס את הכוחות המורדים, כשהוא כובש את מעוזם בשכם.
קאסים אל אחמד ובניו נמלטו לכרכ, אותה החריב פאשא ב־12 בילי.
באמצע אוגוסט נלכדו קאסים אל אחמד ובניו בידי פאשא.
קאסים נלקח לדמשק שם הוצא להורג, בעוד בניו הוצאו להורג בעכו.
סולטאן האימפריה העות'מאנית מחמוד השני התכוון לשלוח את הצי העות'מאני לתקוף את הצי המצרי על מנת לסייע למורדים, אך התמוטטות המרד הביאה לביטול התכנית.
יהודי העיר, כמו גם הנוצרים, היו תחת מתקפה.
אסד רוסתום מהאוניברסיטה האמריקנית בביירות פרסם ב-1938 את המסמכים המצריים על המרד וציטט מתוך הדיווח על ירושלים: "בתיהם של היהודים נהרסו באופן מוחלט עד כי לא נותרה מיטה לישון עליה.
רבים מהם נשחטו, נשותיהם ובנותיהם נפגעו".
ב־13 ביולי 1834 נערך בעיר מצעד ניצחון מצרי בליווי ירי תותחים.
בעקבות האירועים מונה ג'אבר אבו גוש לשייח' של הר ירושלים.
בערך 750 מתושביה המוסלמים של העיר גויסו לצבא וכ-500 מהם נהרגו.
על העיר הוטל מצור וכשנפלו קווי ההגנה שלה, שטף אותה צבאו של אבראהים פאשא.
רוב האוכלוסייה המוסלמית נמלטה מבעוד מועד לגבעות.
יהודי העיר נשארו במקומותיהם ובמהלך ביזת הרכוש על ידי הצבא הפולש נהרגו חמישה מהם.
בני הקהילה כתבו על כך כשקמו מאבלם: "וקמו בזרוע עוזם ורצח בעצמותם.
מהם הרגו בקני שרפה ומהם חתכו בסיף.
לאחר דיכוי המרד, נתלו קאסם ושני בניו הגדולים.
הצבא המצרי החריב 16 כפרים לפני שכבש את שכם.
כ-10,000 פלאחים הוגלו למצרים ואוכלוסיית הארץ פורקה מנשקה.
אבראהים פאשא הכריח את ראשי החמולות לעזוב את שכם ולהתגורר בכפרים סמוכים.
חוסיין עבד אל-האדי מונה כמודיר (מושל מחוז) של איילט צידון שכלל את כל ארץ ישראל.
השלטון העות'מאני הטורקי הושב בסופו של דבר על כנו בשנת 1840, אך מוסלמים מצרים רבים נשארו בירושלים.
צו שריף גולחאנה, אותו פרסם אבדילמג'יט הראשון הסיר את ההגבלות על נתינים לא-מוסלמים של האימפריה העות'מאנית כחלק מרפורמות הטנזימאט, שכללו, בין השאר, רפורמה בגיוס לצבא.
הסוציולוג ברוך קימרלינג ועמיתו יואל מגדל טוענים שהמרד היה אירוע מעצב עבור הפלסטינים ויצר גיבוש בין החמולות הנפרדות אשר נלחמו נגד אויב משותף: צאצאי החמולות והמעמדות שהשתתפו בו היוו בראשית המאה ה-20 ניצני הלאומיות הפלסטינית.
מרד הייג'י (Heiji no ran 平治の乱 ; דצמבר, 1159-5 בפברואר 1160) (ידוע גם כפרעות הייג'י, התקוממות הייג'י או מלחמת הייג'י) היה מלחמת אזרחים קצרה בתקופת הייאן, אשר נסבה סביב עוצמה פוליטית.
העימות הפגיש בין קבוצות שונות שהיו נאמנות לקיסר יפן גו-שירקאווה.
למרד הייג'י קדם מרד הוגן בשנת 1156, והוא נחשב כתוצאה ישירה שלו, אך בניגוד למרד הוגן, מרד הייג'י לא הפגיש בין יריבים מאותה משפחה, אלא הפך לעימות כוחני בין שני שבטים יריבים.
על אף שהקיסר גו-שירָקאוַוה ויתר על תוארו, הדבר לא העיד על ויתור כוחו והשפעתו הפוליטית לטובת יורשו.
5 בספטמבר 1158 (הוגֶן 3, היום ה-11 בחודש השמיני): בשנה השלישית לשלטונו של גו-שירקאווה הוא ויתר על תוארו; בנו הבכור ירש את התואר.
זמן קצר לאחר מכן, הקיסר ניג'וֹ מוכתר כקיסר.
לאחר הכתרתו של ניג'ו, כל סמכויות הקיסר נשארו בידי גו-שירקאווה.
בסוף 1159 טאירה נו קיומורי, ראש שבט טאירה ותומך הקיסר ניג'ו, עזב את קיוטו עם משפחתו למטרת עלייה לרגל.
מצב זה יצר עבור אויביו, פוג'יווארה נו נוֹבּוּיוֹרי ושבט מינאמוטו הזדמנות מושלמת לחולל הפיכה.
19 בינואר-5 בפברואר 1160 (הייג'י 1, היום התשעה עד ה-26 בחודש ה-12): מתחולל מרד הייג'י (בתאריכים אלה התחולל הקרב העיקרי - המצור על ארמון סנג'ו).
במצור על ארמון סַנג'וֹ, נובויורי ובני בריתו משבט מינאמוטו חטפו את הקיסר לשעבר גו-שירקאווה ואת הקיסר ניג'ו, והעלו את הארמון באש.
מינאמוטו נו יושטומו ונובויורי שמו את גו-שירקאווה במעצר בית והרגו את נושא כליו.
נובויורי מינה עצמו למזכיר הקיסרי, והחל בתוכניתו לצבירת עוצמה פוליטית.
אולם, יושיטומו לא תכנן את המרד היטב, מבחינה צבאית, ולא היה מוכן להגנת העיר בפני קיומורי.
עם שובו לעיר, לא ביצע יושיטומו מהלך מכריע והיסס.
קיומורי, ששב לקיוטו, הציע לנובויורי להיכנע, אולם הייתה זו הטעייה.
כאשר נובויורי לא נקט בזהירות, אפשר קיומורי לגו-שירקאווה ולניג'ו לחמוק לצידו.
קיומורי קיבל אישור קיסרי לתקוף את נובויורי ואת יושיטומו.
טאירה נו שיגמורי, בנו הבכור של קיומורי, הוביל 3,000 פרשים ותקף את הארמון הקיסרי שם שהו נובויורי ויושיטומו.
נובויורי ברח במהרה, אך מינאמוטו נו יושיהירה, בנו הבכור של יושיטומו, השיב מלחמה והצליח להבריח את שיגמורי מתוך הארמון.
כוחות טאירה נסוגו וכוחות מינאמוטו דלקו אחריהם אל מחוץ לארמון.
זו הייתה תוכניתו של קיומורי.
כוח נפרד של צבא טאירה נכנס לארמון הקיסרי ונטל את השליטה עליו.
כך נותקו כוחות מינאמוטו מנתיב הנסיגה שלהם, ולבסוף, לאחר קרב קשה, נאלצו להתפזר ולהימלט.
בסופו של דבר, הביס קיומורי את יושיטומו, הרג את שני בניו הבוגרים ואת נובויורי ושחרר את גו-שירקאווה.
יושיטומו לבסוף נבגד על ידי נושא כלים ונרצח בעת מנוסתו מהבירה.
לאחר מכן, הגלה קיומורי את בניו הנותרים של יושיטומו, ביניהם מינאמוטו נו יוריטומו, למזרח יפן, נטל את כל עושרו ואדמותיו של שבט מינאמוטו, ולבסוף ייסד את הממשלה הראשונה שנשלטה על ידי סמוראים בהיסטוריה של יפן.
היריבות בין שבט טאירה לשבט מינאמוטו החריפה בעקבות מרד הייג'י.
הדבר הוביל מאוחר יותר למלחמת גֶנְפֵּיי (1180-1185), אשר הסתיימה בתבוסה מוחלטת של שבט טאירה בקרב דאן נוֹ אוּרה בשנת 1185.
האפוס מתקופת קמקורה, "עלילות הייג'י", מתאר את קורותיהם של הסמוראים אשר השתתפו בעימות.
יחד עם "עלילות הוגן" ו"עלילות הֶייקֵה" הם מתארים את עלייתם ונפילתם של שבטי מינאמוטו וטאירה.
במהלך המאה ה-17 השתלטה צרפת בהדרגה על חלקו המערבי של האי היספניולה.
ראשוני המתיישבים היו שודדי ים, אך בהמשך החלה התיישבות רשמית.
ב-1697 הכירה גם ספרד בשלטונה של צרפת בשליש המערבי של האי, כחלק מההבנות שהושגו בהסכם רייסווייק שחתם את מלחמת תשע השנים.
במהלך המאה ה-18 פיתחו הצרפתים את גידולי הסוכר במושבה, ועד אמצע המאה הייתה, לצידה של ג'מייקה, לספקית הסוכר הגדולה בעולם.
כדי להפיק כמויות כה גדולות של סוכר, נדרש כוח עבודה רב.
על כן, הביאו הצרפתים מספר רב של עבדים מאפריקה.
עד סוף המאה, היו במושבה כ-500 אלף עבדים אפריקאים, לעומת כ-32 אלף צרפתים.
ב-1758 החלו בעלי האדמות הלבנים להטיל מגבלות על קבוצות האוכלוסייה האחרות, מה שהוביל ליצירתן של קאסטות.
ב-1789 ייצאה סן דומנג כ-40% מהסוכר של צרפת ושל בריטניה וכ-60% מהקפה בעולם, והייתה המושבה המשגשגת ביותר באיים הקריביים, והמושבה הצרפתית הרווחית בעולם.
מספר העבדים הגיע לכחצי מיליון, כמחצית ממספר העבדים באיים הקריביים כולם.
שיעורי התמותה בין העבדים היו גבוהים, בשל תנאי העבודה הקשים, תת-תזונה ותנאי תברואה ורפואה לקויים.
שיעורי הילודה היו נמוכים יחסית, מאחר שמספר הגברים היה גבוה באופן משמעותי ממספר הנשים.
על כן, הקפידו הצרפתים להביא עוד ועוד עבדים במקומם.
כתוצאה מכך, התאפשר שימור המסורת האפריקאית בקרב העבדים.
מאחר שהעבדים הובאו ממקומות שונים באפריקה, התפתחה ביניהם שפה שעירבה בין הלשונות השונות אותן דיברו לבין הצרפתית, היא הקריאולית ההאיטית.
כמה מהעבדים הצליחו להימלט והקימו קהילות מבודדות ביערות, שכונו מארונים.
המארונים נהגו לפשוט על האחוזות והמטעים, אך בהיעדר מנהיגות ויעדים ברורים, היו פעולותיהם ספורדיות.