tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-13 במאי 1942 אישר הפיקוד של בעלות הברית את "מבצע פרש", שתוכנן להתבצע בחודש יולי.
המטרות שהותוו למבצע היו ברורות - לתפוס ולהחזיק בנמל בחופה הצפוני של צרפת לפרק זמן קצר, לאסוף מידע משבויים וממכשירים טכנולוגיים שייתפסו, ולבחון את התגובה הגרמנית לפעולה.
המבצע, שתוכנן להיות מבצע ימי, אווירי ויבשתי משולב, נועד גם למשוך את הלופטוואפה לקרב אווירי גדול בשמי תעלת למאנש, בתקווה להסב לו אבדות כבדות.
הכוח היבשתי העיקרי שנועד להשתתף בפעולה הייתה הדיוויזיה הקנדית ה-2. השימוש בקנדים נבע מהרצון לספק את רצונם של האחרונים לפעולה, שכן הם שהו על אדמת אנגליה ללא פעולה מזה חודשים רבים, והתמרמרו על כך.
התבוסות שנחל הצבא הבריטי בצפון אפריקה גרמו לביקורת גוברת על ממשלת בריטניה בעיתונות הבריטית ובפרלמנט, והגדילו את הלחץ הפוליטי לבצע את הפעולה המתוכננת.
בנוסף לכך, היה ברור כי פעולה מוצלחת בקנה מידה גדול בצרפת תתרום להידוק היחסים בין בעלות הברית המערביות לבין ברית המועצות.
האחרונה נמצאה במצב צבאי קשה כתוצאה ממתקפת הקיץ הגרמנית בדרום רוסיה (מבצע מקרה כחול), וההנהגה הסובייטית הפעילה לחץ כבד על בריטניה וארצות הברית לפתוח באופן מיידי חזית שנייה''' במערב אירופה, כדי לסייע לה ולהקל על הלחץ הגרמני.
הצלחת אנשי המבצעים המשולבים בפשיטה על סן-נאזר ב-28 במרץ 1942, בה הושמד מבדוק יבש גדול, פעולה שצמצמה מאוד את טווח הפעולה של אוניית המערכה הגרמנית "טירפיץ", הביאה לאופטימיות באשר למבצע.
מתווה המבצע, שאושר במאי, כלל מתקפה עיקרית על נמל דייפ בידי שני כוחות של צנחנים, בסיוע אלף גיחות של מטוסי קרב, והפגזה ימית.
בסך הכל היו אמורים להיות מעורבים במבצע עשרת אלפים לוחמים.
הדיוויזיה השנייה הקנדית אמורה הייתה להוביל את המתקפה, ולהגיע עד לעיירה ארק (Arques).
התכנון המקורי מותן מעט ככל ששעת המבצע התקרבה, וזאת במיוחד מחשש לאבדות אזרחיות.
ב-4 ביולי הועלו החיילים על הספינות שעגנו בנמלים באי וייט, אך מזג האוויר הגרוע לא איפשר את היציאה למתקפה.
ב-8 ביולי התקיף הלופטוואפה את ריכוז הכוח שעגן בנמל, דבר שהביא לפיזור הספינות בנמלים בדרום אנגליה, ולירידת החיילים מהספינות.
הגנרל ברנרד לו מונטגומרי הורה על ביטול המבצע.
על אף שמונטגומרי היה נחוש בדעתו שלא להמשיך במבצע בכל תנאי שהוא, מאונטבאטן עדיין רצה להוציא את המבצע אל הפועל.
כבר ב-11 ביולי, ימים ספורים לאחר כישלון "מבצע פרש", החל תכנון לביצועו מחדש של המבצע תחת שם הקוד "ג'ובילי" (יובל).
צ'רצ'יל עמד לצדו של מאונטבאטן.
באמצע אוגוסט נסע צ'רצ'יל למוסקבה, לפגישה עם סטלין, וזאת בעוד מתקפת הקיץ הגרמנית שהפכה לאחר מכן לקרב על סטלינגרד נמצאת בעיצומה, והצבא האדום נסוג לאורך מאות קילומטרים אל תוככי רוסיה.
מיד לאחר כישלון "פרש" לא שלל צ'רצ'יל אפשרות לפעולה כלשהי של בעלות הברית המערביות בקנה מידה גדול עוד בקיץ 1942, אך סבר כי יהיה זה זהיר שלא לגשת למבצע מסוג זה בטרם ייערך ניסוי בקנה מידה קטן יותר.
באוגוסט הבין צ'רצ'יל כי פעולה מעין זו היא בלתי אפשרית, אך כי תחליף נאות למבצע בקנה מידה גדול יהיה החייאתו של "מבצע פרש" במתווה עליו דיבר מאונטבאטן.
בתכנון המבצע חלו שינויים מסוימים.
את הצנחנים, שהיו תלויים בתנאי מזג אוויר, החליפו אנשי הקומנדו של מאונטבאטן, שאמורים היו לתפוס את סוללות התותחים שעל החוף ולהכשיר את נחיתת הגוף העיקרי.
פרט לכך שונו במקצת יעדי המבצע, ותוכנן לתפוס גם מפקדה גרמנית ושדה תעופה בסמוך לדייפ עצמה.
הכוח היבשתי העיקרי במבצע היה דיוויזיית הרגלים הקנדית השנייה, בפיקודו של מייג'ור ג'נרל ג'ון המילטון רוברטס.
הוא נועד לכבוש את העיירות דייפ, פוייס ופורוויל, בעוד שאנשי הקומנדו של מאונטבאטן, המתוגברים בריינג'רס אמריקנים, ישתקו את סוללות התותחים שעל החוף.
דיוויזיה זו תוגברה בשלושים טנקים חדשים מסוג צ'רצ'יל, שבהנחתתם על החוף ייעשה שימוש בכלי נחיתה חדישים.
הטנקים צוידו במגוון של חימוש.
חלקם צוידו בתותח 2 ליטראות (37 מ"מ) וחלקם בתותח כבד יותר של 6 ליטראות (57 מ"מ).
הטנקים נאטמו והותאמו לפעולה אמפיבית במים הרדודים שליד החוף.
סך הכל אמורים היו לפעול ביבשה כששת אלפים לוחמים.
הצי התוקף כלל מאתיים וחמישים ספינות ואסדות נחיתה, ובנוסף להן שולות מוקשים ומשחתות של הצי המלכותי הבריטי ששימשו כסיוע ימי, וכלים שונים כסירות טורפדו שליוו את הכוחות הנוחתים בסיוע באש.
החיפוי האווירי המאסיבי שתוכנן לפלישה כלל כ-70 טייסות, רובן מפיקוד מטוסי הקרב של ה-RAF, לרבות 48 טייסות של מטוסי ספיטפייר וכלל שלוש "טייסות הנשר" שהיו מורכבות ממתנדבים בני ארצות הברית שהתנדבו לשורות ה-RAF.
אל מול כוח זה עמדו כ-200 מטוסי קרב של הלופטוואפה, המאורגנים בשתי כנפות, רוב מטוסי הקרב היו מדגם Fw 190 החדיש.
כן עמדו לרשות המגנים על החוף שתי כנפות של מפציצים שמנו כמאה מפציצים, רובם מדגם דורניר 217. על הנייר היה לבעלות הברית יתרון משמעותי באוויר, לפחות מבחינה מספרית.
המבצע כלל במכוון שיתוף פעולה בין בני לאומים שונים, שלחמו ביבשה, בים ובאוויר.
כחמישים לוחמי יחידת הריינג'רס של צבא ארצות הברית התפזרו בין הכוחות השונים שלחמו על החוף על מנת לקבל ניסיון קרבי.
הפשיטה על דייפ הייתה הפעם הראשונה בה היו אמריקנים מעורבים בלחימה יבשתית בזירה האירופית, וליוטננט אדוארד וי.
לוסטאלוט מלואיזיאנה שנהרג בקרב נחשב לחלל האמריקני הראשון על אדמת אירופה במלחמת העולם השנייה.
הוא היה אחד משלושת האמריקנים שנהרגו בלחימה.
אנשי קומנדו מתנדבים מן המדינות הכבושות - מתנדבי צרפת החופשית, הולנד, בלגיה, נורווגיה, פולין ויוגוסלביה השתתפו בלחימה.
כן השתתף צוות של יהודים גרמנים דוברי גרמנית, שנמלטו מן השלטון הנאצי, וכונה "צוות X".
זהותם של אלו לא נחשפה עד שנים לאחר סיום המלחמה.
בין הכוחות הימיים שהשתתפו בלחימה הייתה המשחתת הפולנית "ORP Ślązak" (שלזיה), וכן שישה כלי שיט השייכים לצרפת החופשית.
בלחימה האווירית השתתפו 7 טייסות, שאוישו על ידי טייסים שנמלטו מפולין, שתי טייסות מצ'כוסלובקיה, שתי טייסות מנורווגיה, טייסת בלגית, טייסת צרפתית, וטייסת מניו זילנד.
כן השתתפו 4 טייסות מפציצי B-17 של חיל האוויר של ארצות הברית.
נמל דייפ והחופים בקרבתו היו מוגנים על ידי כוחות חלשים יחסית.
כ-1,500 חיילים משני רגימנטים, שהשתייכו לדיוויזיית הגנת החופים ה-302 היו פזורים בדלילות לאורך חופי הנמל והעיירות הסמוכות, וחיפו על אתרי נחיתה אפשריים כשהם מצוידים במכונות ירייה, מרגמות ותותחים.
ההגנה הייתה מורכבת מעמדות מבוצרות, ששלטו על צירי היציאה מהחופים, וכוחות עתודה שהוחזקו בעורף.
מתחמי הגנה מוקמו גם בצוקים ובשטחים הפתוחים הצופים אל החופים.
על החוף בדייפ הגן כוח שכלל כ-150 איש, ועל החוף בפוייס (Puys) 50 איש נוספים.
חיילי הרגימנט הגרמני ה-571 שמרו גם על תחנת הרדאר בפורוויל, ובאזור דייפ פעל גם רגימנט הרגלים ה-570, שהחזיק בגזרה מעט מערבה משם.
צ'רצ'יל, בזיכרונותיו, טוען כי כישלון "מבצע פרש", נבע מתגבור הכוח המגן הגרמני בזירת המבצע המתוכנן, ולהעלאת רמת הכוננות של המגינים בתקופה שבין 10 עד 19 באוגוסט, ימים בהם תנאי הגאות התלויים בירח טובים לנחיתה מן הים.
כ-252 כלי שיט יצאו לפעולה מנמלים שונים בלילה של 18 באוגוסט והגיעו לחופי צרפת סמוך לדייפ ב-19 באוגוסט.
הפעולה כללה פשיטה של כוחות קומנדו על סוללות תותחי חופים באזור הנחיתה המתוכננת, נחיתות מישניות משני העברים של נמל דייפ (לרבות מתקפה שכוונה אל העיירה פורוויל, סמוך לה נמצאה תחנת רדאר, שהיוותה מטרה משנית של הפעולה), ונחיתה עיקרית בחופי העיר דייפ.
המבצע תוכנן כך שקודם לפשיטה עצמה ינטרלו אנשי הקומנדו סוללות תותחים שאיימו על חופי הנחיתה.
חלק מהכשל במבצע ואובדן אלמנט ההפתעה היה כי פשיטות הקומנדו קדמו בכשעה וחצי לפלישת הכוח העיקרי, דבר שאיפשר את הערכות המגנים בגזרה העיקרית.
האגף השמאלי, החוף הצהוב, קומנדו מס' 3
מטרת כוח הקומנדו של לוטננט קולונל ג'ון דאנפורד סלייטר הייתה לנטרל סוללת תותחי חוף גרמנית ליד ברנוואל-לה-גרנד (Berneval-le-Grand), שיכלה לאיים על הכוח העיקרי שנחת כשישה קילומטרים מערבה לשם.
הסוללה כללה שלושה תותחי 170 מילימטרים וארבעה תותחי 105 מילימטרים.
על אף שבשעה 21:30 בליל הנחיתה איתר רדאר חופים בריטי שיירה גרמנית בסמוך לחוף בו אמורים היו אנשי הקומנדו לנחות, לא עודכנו על כך אנשי הקומנדו.
סירות טורפדו גרמניות שליוו מכלית גרמנית נתקלו בכוח התוקף בדרכו אל החוף, טיבעו חלק מכלי הנחיתה, והוציאו מכלל פעולה את כלי השיט שליווה את הכוח התוקף למטרת סיוע באש.
בחילופי האש שנפתחו הצליח הכוח התוקף לגרום לגרמנים לסגת, אך הכוח התוקף סבל אבדות, ועתה ידעו הגרמנים שעל החוף כי הם צפויים למתקפה באזור זה.
רק קומץ של אנשי קומנדו בפיקוד סגנו של סלייטר, מייג'ר פיטר יאנג, נחת והחל לטפס על הצוקים המוגנים בגדרות תיל.
לבסוף הגיעו 18 מאנשי הקומנדו למתחם הסוללה אותה אמורים היו להשמיד, והתקיפו את אנשיה באש מכלי נשק קלים.
על אף שכשלו בהשמדת המטרה עצמה, הנזק שגרמו לתותחנים הגרמנים מנע מהם לירות באופן יעיל על המתקפה העיקרית.
האגף הימני, החוף הכתום, קומנדו מס' 4
משימתו של כוח הקומנדו מס' 4 בפיקודו של לורד לובאט הייתה להשמיד סוללה של שישה תותחי 150 מילימטרים גרמנית באגפו הימני של הכוח העיקרי.
הכוח הצליח לנחות ולהשמיד את מטרתו, והיה הכוח היחיד במתקפת דייפ שהשלים את משימתו.
רוב החיילים חזרו לאנגליה בשלום, והלקחים שהופקו מההצלחה היוו מודל לתקיפות מאוחרות יותר במלחמה.
בנוסף לכוח התוקף את דייפ עצמה, התבצעה גם תקיפה באגפים על העיירות פוייס ופורוויל ממערב וממזרח לדייפ.
התקיפה בפורוויל נועדה, בין היתר, לקחת שלל את מתקני רדאר וירצבורג המוצבים שם.
תקיפות אלו כשלו ומטרתן לא הושגה.
מפקד הכוחות הקנדיים, רוברטס, לא הקצה כל כוחות עתודה למתקפות אלו, ומרגע שנחתו החיילים על החוף לא קיבלו כל תגבורת.
היחידות הקטנות סבלו מפיקוד לקוי וממנהיגות גרועה ברגעי המשבר.
הנחיתה בחוף פואי, שכונה "החוף הכחול" נועדה להתבצע על ידי 522 מאנשי "הגדוד המלכותי של קנדה", המתוגברים בכוחות נוספים, בהם תותחנים שנועדו להפעיל סוללות תותחים גרמניות, במקרה שייתפסו על ידי הכוח התוקף, וחיילים מגדוד "המשמר השחור".
הנחיתה התבצעה באיחור רב, ולכן לא יכלה להסתמך על אלמנט הפתעה.
הכוח הגרמני הקטן שהוצב באזור זה, לא התקשה לרתק למקום את הקנדים, שהצליחו להגיע עד החוף, ולמנוע מהם להתקדם.
הכוח סבל 225 אבדות, 264 נפלו בשבי, ורק 33 הצליחו לשוב לאנגליה.
הכוח המגן הגרמני, שכלל 60 חיילים בלבד, לא ביקש או קיבל תגבורת כלשהי במהלך הקרב.
בנחיתה בעיירה פורוויל, הצליחו אנשי גדוד ססקצ'און הדרומי ואנשי ההיילנדרים הקנדים של המלכה לנחות עם אבדות מועטות יחסית.
שני הגדודים הצליחו להתקדם לכיוון דייפ, ולהגיע למרחק קצר ממטרתם.
לאחר מתן פקודת הנסיגה, סבלו שני הגדודים אבדות כבדות בנסיגה.
מטרה משנית של הנחיתה בפורוויל הייתה תפיסת הרדאר הגרמני המוצב שם.
על מנת להשיג מטרה זו נשלח איש ה-RAF ג'ק ניסנטל, שהיה מומחה לרדאר, והיה באפשרותו לפקח על פירוק הרדאר הגרמני לשם משלוחו לאנגליה.
ניסנטל היה בעל ידע ייחודי במערך הרדאר הבריטי, וכן הכיר את הרדאר הגרמני, במידה שהייתה מאפשרת לגרמנים לעמוד על מידת ההיכרות הבריטית עם מערך הרדאר שלהם, לו היו שובים אותו.
מכיוון שכך, הוצמדו לו שומרי ראש מאנשי גדוד ססקצ'און, ואלו קיבלו הוראה לירות בו אם תהיה סכנה לנפילתו בשבי.
ניסנטל לא הצליח לקחת שלל את הרדאר הגרמני.
בגזרתו הייתה הלחימה כבדה עד כדי כך, שהקנדים הלוחמים ערמו קיר מגופות חבריהם, וירו בגרמנים מעליו.
למרות כל זאת, שרד ניסנטל את הלחימה, והצליח לשוב בשלום לאנגליה.
המתקפה העיקרית על העיר דייפ בוצעה על ידי גדוד הטנקים של המלך מקלגרי, במרכז, במזרח גדוד הסקוטים מאסקס, ובמערב גדוד החי"ר הקל המלכותי של המילטון.
המתקפה יצאה לדרך כחצי שעה לאחר תחילת המתקפות באגפים, דבר שהביא לאובדן ההפתעה ולמוכנות הכוח המגן.
הכוחות נחתו על חופים תלולים, זרועים בחלוקי אבן, אל מול אש כבדה.
המתקפה במזרח נעצרה על החוף, ועד לסיום המתקפה איבדו הסקוטים של אסקס 121 הרוגים, ורבים אחרים נפצעו ונשבו.
המתקפה במערב הצליחה להחזיק בקזינו שהיה על החוף, אך מעטים הצליחו להגיע אל הכביש והמתקפה נעצרה מבלי שהתקרבה ליעדיה.
הטנקים הגיעו באיחור רב וגילו כי נקודת הנחיתה שלהם קשה מאוד למעבר שריון.
רק 27 מטנקי הצ'רצ'יל שהועמסו על כלי הנחיתה הצליחו לנחות.
היתר לא הצליחו לצאת מכלי הנחיתה, ושניים טבעו במים.
מאלו רק חמישה עשר הצליחו לצאת מאזור חלוקי האבן שעל החוף, לחצות את התעלה האנטי טנקית שהייתה במקום ואת המצוקים, ולהגיע אל הטיילת של דייפ, וכל זאת תחת אש עזה מעמדות פילבוקס ועמדות שולטות על המצוקים.
הטנקים נעצרו לחלוטין על ידי מכשולי בטון אנטי-טנקיים שחסמו את היציאה מהטיילת.
חלקם נעמדו במקומם, וחלקם הצליחו לשוב אל החוף על מנת לחפות על הנסיגה.
אנשי ההנדסה הקרבית, שתפקידם היה לפנות מכשולים מסוג זה, לא הצליחו לבצע משימתם תחת אש עזה, שהטנקים לא הצליחו לדכא.
הסיוע שהתקבל מהספינות בסמוך לחוף, והסיוע האווירי, היו חסרי תועלת.
הסיוע הימי ניתן ממשחתות מסוג "האנט" שיועדו לליווי שיירות, ולא למתן סיוע ארטילרי.
עם תכנון הפעולה לחץ הלורד לואי מאונטבאטן לקבל סיוע ארטילרי מאוניית מערכה כבדות אך האדמירל סיר דאדלי פאונד, הלורד הראשון של הימייה, סירב.
אם בשל הצורך בליווי שיירות לברית המועצות, שנראה דחוף יותר, ואם בשל החשש לאבד אוניית מערכה במים הצרים של התעלה האנגלית.
באופן דומה אסר ארתור האריס על הפצצה ממפציצים כבדים, על מנת לעמוד בתוכניות ההפצצה שלו לגבי ערי גרמניה.
74 הטייסות של מטוסי קרב יכלו להעניק רק סיוע חלקי לכוחות היבשה, במקלעים אך לא בפצצות כבדות.
בקרב האוויר שהתפתח אבדו 106 מטוסים.
היה זה שיעור האבדות הגבוה ביותר ביום אחד במהלך המלחמה עד אז, ואחד הגבוהים במלחמה כולה.
הבעיה אך החריפה, כאשר בהסתמך על דיווחים שגויים וקטועים הוטלה למערכה, בשעה 7:00 בבוקר, גם העתודה, שהמתינה בכלי הנחיתה על קו המים.
584 חיילי גדוד הקלעים מונט-רויאל, ספגו אבדות כבדות עם ניסיון נחיתתם על החוף, ורק 125 מהם הצליחו לשוב לאנגליה.
369 אנשי יחידת הקומנדו "A" נתקלו באש כבדה מיד עם נחיתתם.
מפקדם, לויטננט קולונל ג'וזף פיליפס הצליח לסמן באמצעות סמפור לשארית הכוח שבפיקודו שלא לנחות, בטרם נהרג.
חלק גדול מהכוחות זיהה את הסימון ונסוג.
אף אחד מאנשי הקומנדו שנחתו לא הצליח להתקדם מעבר לצעדים ספורים מן החוף.
בשעה 10:50 ניתנה פקודת הנסיגה.
מתוך 4,963 החיילים הקנדיים שהשתתפו בפשיטה, פחות מ-1600 שבו בשלום לבסיסם.
אבדות הכוח הקנדי הסתכמו ב-1027 הרוגים ו-2340 שבויים יחידות הקומנדו הבריטיות, שהשתתפו במבצע, ספגו 275 נפגעים נוספים.
בנוסף לכך הופלו 106 מטוסים של בעלות הברית, לעומת 46 מטוסים בלבד שאיבד הלופטוואפה, והצי הבריטי ספג אבדות ניכרות.
29 מ-58 הטנקים שהשתתפו בקרב הושמדו.
אבדות המגינים הגרמניים היו קלות יחסית, ועמדו על 311 הרוגים ונעדרים ו-280 פצועים.
רבים מחללי בעלות הברית בפשיטה נקברו בבית הקברות הצבאי הקנדי בדייפ.
אחרים, שהוחזרו לאחריה לבריטניה, נקברו בבית הקברות הצבאי ברוקווד.
ההשפעה על גורל שבויי המלחמה
תקרית שאירעה בעת הפשיטה השפיעה על גורל שבויי המלחמה ואנשי הקומנדו שנתפסו בשבי עד לסיום המלחמה.
בריגדיר ויליאם סאות'ם נחת כשברשותו עותק של תוכנית הפשיטה.
הוא נפל בשבי, ועל אף ניסיונותיו להשמיד את התוכנית, היא נפלה בידי הגרמנים.
הגרמנים מצאו כי אחת מההוראות שקיבלו הפושטים הייתה לכבול באזיקים את השבויים שיפלו בידיהם.
חלק מהשבויים הללו נמצאו לאחר מכן על החוף, כשידיהם קשורות.
יש להניח כי אלו נהרגו מאש הגרמנים בעת הנסיגה.
כשהדבר הובא לידיעתו של היטלר, הוא הורה על כבילתם באזיקים של כל השבויים הקנדים, דבר שהביא להוראה דומה של צ'רצ'יל באשר למספר רב של שבויים גרמנים שהוחזק בקנדה.
בסופו של דבר הביאה הדינמיקה של החיים במחנות השבויים להקלת מגבלות אלו, גם לאחר תיווך שווייצרי שהביא לריכוך הצדדים.
עם זאת, מאוחר יותר באותה השנה, וייתכן שבשל אירועים אלו, הוציא היטלר את "פקודת הקומנדו" שלו, לפיה כל איש קומנדו שייתפס בידי הגרמנים יוצא להורג במקום, גם אם ייכנע ולא יהווה סכנה לכוחות הגרמנים.
פקודה זו הביאה למותם של מאות אנשי קומנדו של בעלות הברית במהלך המלחמה.
הידיעות הראשונות על הפשיטה הציגו אותה כהצלחה מסחררת של בעלות הברית.
בשעות הראשונות לא היה ברור למערכות העיתונים במה מדובר.
יש שסברו כי המדובר במהלך שעשוי להוביל לפתיחת "החזית השנייה", והידיעות על מעורבותם של טנקים בלחימה, כמו גם סמיכות הזמנים לשובו של צ'רצ'יל ממוסקבה פורשו ברוח זו.
הניו יורק ג'ורנל שפרסם ויליאם רנדולף הרסט יצא בכותרת ענק "ארצות הברית ובריטניה פולשות לחופי צרפת", ואילו הניו יורק פוסט יצא בכותרת "אנו נוחתים בחופי צרפת".
רק לאחר זמן מה החלו לזרום ידיעות על כישלון המבצע ומספר ההרוגים.
הודעות רשמיות של בעלות הברית הסבירו לציבור כי הייתה לחימה עזה שלוותה באבדות כבדות לשני הצדדים, אך כי המדובר בסך הכל בהצלחה.
כישלון המבצע והיקף האבדות האמיתי הוחדרו לציבור בהדרגה, בידיעות כגון ידיעה שסיפרה על טקס אשכבה לחמישים הרוגים קנדים שהתקיים בבית הקברות ברוקווד בלונדון.
בשנת 2004 התגלה מסמך על ידי סטודנט לתואר שני בהיסטוריה בשם טימותי בלצר, בו מורה מטה המבצעים המשולבים על הדרך בה יש להציג את הפשיטה בציבור.
המסמך נוסח חמישה ימים לפני הפשיטה, "למקרה שהפשיטה תיכשל".
המסמך הורה להציג את הפשיטה כמבחן ממשי ליכולת להנחית כוחות וציוד כבד על חופי צרפת, ולהדגיש את גבורת החיילים במבצע, תוך העלמת העובדה כי יעדי הפשיטה לא הושגו.
עיתוני קנדה המשיכו לפרסם ידיעות על גבורת החיילים, וקריקטורות בהם מוצגים הקנדים כהולמים בהיטלר.
אך שיעור האבדות היה כזה שלא ניתן היה להסתירו, וכאשר, לאחר כחודש, פורסמה רשימת הנופלים, חדרה ההבנה לתודעת הציבור כי מדובר בכישלון יקר.
הגִרסה הרשמית באשר לפשיטה גרסה כי מדובר בניסיון רב ערך, שתרם להצלחת מבצעי נחיתה מאוחרים יותר כמבצע לפיד או מבצע אוברלורד.
צ'רצ'יל, בזיכרונותיו, מסביר כי המבצע היה "יקר אך לא עקר", וכדבריו - "מבחינה טקטית היה זה אוצר בלום של ניסיונות.
הוא נסך אור חושפני על הרבה ליקויים בהשקפתנו.
הוא לימד אותנו לבנות מבעוד מועד כמה וכמה טיפוסים חדשים של מכשירים וספינות לשימוש בימים יבואו.
עמדנו שוב על ערכו של סיוע אדיר מצד תותחי צי כבדים בנחיתה נוכח התנגדות, ושיטת ההרעשה שלנו, הן מן הים והן מן האוויר, שופרה אחרי כן.
מעל הכל הוכח כי כושרו וגבורתו של היחיד לא יכריעו את הכף בלא ארגון יסודי ואימונים משולבים, וכי עבודת צוות היא סוד ההצלחה...
מבחינה אסטרטגית שימשה הפשיטה להעמיד את הגרמנים עוד יותר על הסכנה לאורך כל חופה של צרפת הכבושה.
דבר זה סייע לריתוק צבא ומשאבים במערב, ובכך ניטל משהו מן העומס שעל רוסיה."
גרסה זו אומצה על ידי רבים, שרצו להאמין כי קרבנם של יקיריהם לא היה לשווא.
עם זאת, רבים אחרים חשו כי היה מדובר בטבח חסר תכלית וחסר תועלת, בו הוקרבו החיילים הקנדים הבלתי מנוסים למטרה לא ברורה.
לורד ביברברוק, איל העיתונות הקנדי, ביטא את הדברים בפנייה ישירה למאונטבאטן, אותו פגש בארוחת ערב רשמית - "רצחת אלפים מבני ארצי...
לקחת את החיילים הקנדים האומללים...
הם נקצרו באלפיהם, ודמם על ידיך."
ברור כי אכן נעשה ניסיון להפיק לקחים מן הפשיטה, וכי בסופו של דבר הפלישה לנורמנדי התבצעה במתווה אחר.
לא השתלטות על נמל מוגן, כי אם על חופים שוממים מאדם.
כן הוסקו מסקנות אופרטיביות מסוימות.
כך, למשל, התבקש המדען ג'ון דזמונד ברנל להעריך את שיפוע החוף לפני הפשיטה, אך במידע שהתקבל, כי החוף הוא תלול מאוד, לא נעשה כל שימוש, על אף שלדבר זה הייתה השפעה חשובה על כישלון הפשיטה.
במבצעים עתידיים נלקח גם נתון זה בחשבון.
אך השאלה, מדוע היה צורך בהקרבת אנשים רבים כל כך, כדי להפיק לקחים שחלקם נראים כברורים ומובנים מאליהם, שבה ונשאלת.
רבים סבורים כי לפשיטה היו מטרות אחרות, הקשורות ביחסים של בריטניה עם ברית המועצות וארצות הברית.
עם השנים נערכו ניסיונות להערכה מחדש של הפשיטה ויעדיה.
ההיסטוריונים פיקנט, פרינס, ופריור בספרם "אש ידידותית" (2005) טוענים כי הפשיטה נועדה ליישב חילוקי דעות בצמרת בעלות הברית.
הרוסים דרשו פתיחה מיידית של חזית שנייה, וחשו כי בעלות הברית המערביות אינן ממהרות להתערב בטבח ההדדי בין הקומוניסטים והנאצים.
פרנקלין דלאנו רוזוולט, הבטיח לויאצ'סלב מולוטוב בפגישתם בוושינגטון במאי 1942 כי עוד בשנה זו יעורבו 120,000 חיילים במבצע שיקל את הלחץ מן החזית המערבית.
חיילים אלו לא יכלו להיות רק חיילים אמריקנים.
בשלב זה לא עמד אף מספר קרוב למספר זה לרשות פלישה אפשרית לצרפת.
צ'רצ'יל, רדוף מלקחי הנחיתה בגליפולי במלחמת העולם הראשונה, נחרד מן המחשבה על פלישה מסוג זה.
התוצאה הייתה מעין "פשרה" שהתגבשה לפשיטת דייפ, שתוצאתה הייתה הורדת רמת הציפיות של כל המעורבים מהצלחה אפשרית של פתיחת חזית שנייה עוד בשנת 1942.
הלך מחשבה דומה הופיע גם בספרים כספרו של הסופר הגרמני גונתר פייס "מראת ההונאה" (Mirror of Deception) (1980) בו טען כי המודיעין הבריטי הזהיר מראש את הגרמנים על הפלישה, כחלק ממזימה מתוחכמת.
גרסת ה"קונספירציה" קיבלה ביטוי בסדרת טלוויזיה ששודרה בשנת 1994 ברשת הציבורית הקנדית CBC בשם "דייפ" בה נרמז כי את המבצע יזמו צ'רצ'יל ומאונטבאטן מאחורי גבם של מפקדי הצבא, ובניגוד לרצונו של מפקד הצבא אלן ברוק.
כותב הספר, עליו מבוססת הסדרה, בריאן וילה, מסר בראיונות בעת שהסדרה שודרה, כי לדעתו הדליף מאונטבאטן את דבר הפשיטה לגרמנים.
הסדרה עוררה ויכוח ער בקנדה בעת שידורה.
לתאוריות אלו אין כל אישוש במסמכים (אם כי עדויות המובאות במספר ספרים מספרות על שבויים גרמנים שנחקרו ומסרו כי התכוננו לפשיטה, ועל אנשי המחתרת הצרפתית שמסרו על כוננות מוגברת).
ניתן להסביר את הצלחת המגנים הגרמנים במספר סיבות, לרבות אובדן גורם ההפתעה עקב היתקלות כוחות הקומנדו שיצאו כחלוץ בשיירה הגרמנית, והעובדה כי הכוח העיקרי נחת באיחור רב בחוף.
בקנדה זכורה כיום הפשיטה על דייפ ככישלון צבאי יקר, שהסיבות לו אינן ברורות די צרכן.
בדייפ נהרגו יותר קנדים מאשר ביום הפלישה לנורמנדי, או במערכה האיטלקית בת 20 החודשים.
מדי שנה נפגשים ותיקי הפשיטה ומעלים את זכר הקורבנות, כאשר מעת לעת מתפרסמים ספרים ומחקרים העוסקים בפשיטה, בסיבות לה, ובתוצאותיה.
הפשיטות נערכו על ידי כוחות מונגוליים קטנים יחסית, ונועדו בעיקר למטרות שוד וביזה, ולא לצורך כיבוש ארוך טווח של טריטוריות.
נראה כי לא הייתה למונגולים כוונה לשלב את ארץ ישראל באימפריה המונגולית.
הפשיטות שלהם לסוריה ולארץ ישראל נמשכו לא יותר ממספר חודשים בכל פעם, ולאחר מכן נהגו המונגולים לסגת אל מעבר לנהר פרת, והכוחות הממלוכים ממצרים חזרו והשתלטו על השטח כמעט ללא התנגדות.
ב-1258 כבשו המונגולים בהנהגת הולגו חאן את מרכז הכוח העיקרי של העולם המוסלמי, העיר בגדאד, ובזאת שמו קץ לשושלת בית עבאס.
אחרי בגדאד בא תורה של סוריה שתחת שלטון השושלת האיובית.
כוחות מונגוליים, שכללו גם נוצרים ממדינות חסות או ממדינות שנכבשו על ידי המונגולים כדוגמת גאורגיה, ממלכת קיליקיה הארמנית ונסיכות אנטיוכיה, כבשו את העיר חלב, וב-1 במרץ 1260 גם את דמשק, ובכך הביאו קץ גם לשושלת האיובית.
לאחר שהושמדו מרכזי כוח המוסלמיים של דמשק ובגדאד, הפכה קהיר שתחת שלטון הממלוכים למרכז הכוח המוסלמי.
ייתכן שהמונגולים היו ממשיכים בהתקדמותם דרך ארץ ישראל לעבר מצרים, אך הם נאלצו לעצור את הפלישה בשל סכסוך פנימי בטורקסטן.
הולגו נפרד עם רוב כוחותיו, כשהוא משאיר מאחוריו 10,000 פרשים מונגוליים בסוריה בפיקודו של כתבוגא, מצביא ממוצא נוצרי נסטוריאני, על מנת לשלוט בשטחים שנכבשו.
כתבוגא המשיך במתקפה וכבש את בעלבכ, מבצר נמרוד ועג'לון, ושלח חבורות פשיטה מונגוליות עמוק יותר לתוך ארץ ישראל, שהרחיקו עד אשקלון.
את ירושלים, שאך בקושי שוקמה אחרי שננטשה והוחרבה לחלוטין 16 שנים לפני-כן על ידי האימפריה הח'ווארזמית, החריבו וכל תושביה היהודים ברחו או נפלו בחרב.
הרמב"ן שהגיע לעיר שבע שנים לאחר המתקפה כתב: "רבה העזובה וגדול השממון וכל המקודש מחברו חרב מחברו, ירושלים חרבה מכל ערי יהודה, וארץ יהודה מן הגליל".
חיל מצב מונגולי בן כ-1,000 חיילים הוצב בעזה, וחיל מצב נוסף הוצב בשכם.
הולגו אף שלח מסר ללואי התשיעי מלך צרפת, באומרו ששחרר את ירושלים עבור הנוצרים.
עם זאת, היסטוריונים בני זמננו נוטים להאמין שאף שירושלים הייתה מטרה לפשיטה מונגולית אחת בתקופה זו, היא לא נכבשה.
ז'וליאן גרנייה , אדון הסניוריה של צידון, שתואר על ידי בני זמנו כחסר אחריות וקל דעת, ניצל את ההזדמנות ב-1260 לפשוט לשם ביזה על אזור הבקאע, שזמן קצר לפני כן נכבש על ידי המונגולים.
כששלח מפקד המונגולים כתבוגא את אחיינו יחד עם כוח קטן על מנת לגבות פיצויים, הם נפלו למארב ונטבחו על ידי אנשיו של ז'וליאן.
הוא פשט על העיר צידון, הרס את חומותיה וטבח בתושביה הנוצרים.
רק מבצר הים של העיר החזיק מעמד.
לאחר שנסוגו מסוריה למצרים, ניהלו הממלוכים משא ומתן עם שליטי ממלכת ירושלים הצלבנית שבירתה הייתה אז בעכו.
הצלבנים החליטו לאמץ עמדה של נייטרליות פסיבית בין הממלוכים למונגולים, אף על פי שהממלוכים המוסלמים היו באופן מסורתי אויביהם של הצלבנים.
נראה כי בתקופה ההיא, לאחר תקרית צידון, האמינו הצלבנים כי המונגולים מהווים איום גדול יותר עליהם מאשר המוסלמים.
ההסכם איפשר לכוחות הממלוכים לעבור בשטחים שבשליטת הצלבנים בלא פגע, והם הצליחו לרכז צבא גדול על מנת להתעמת עם שרידי הצבא המונגולי בספטמבר 1260, בקרב עין ג'אלות (מעיין חרוד) שבעמק בית שאן.
בקרב השיגו הממלוכים ניצחון מכריע שהיה בעל חשיבות רבה, משום שהיה זה הקרב הראשון שבו הובס הצבא המונגולי באופן מוחץ, והוא היווה, לפיכך, נקודת מפנה בהמשך ההתפשטות המונגולית.
לאחר קרב זה, על אף שהמונגולים עתידים היו לנסות ולפלוש שוב לסוריה, הם לא הצליחו בכך עד לשנת 1300, שבה הם החזיקו בטריטוריה כבושה למשך מספר חודשים בלבד.
הפשיטות המונגוליות במהלך מסע הצלב התשיעי
בשנת 1269 החל הנסיך האנגלי אדוארד (לימים אדוארד הראשון, מלך אנגליה) במסע צלב משל עצמו, מסע הצלב התשיעי, לאחר שהושפע מסיפורי הגבורה על דודו, ריצ'רד לב הארי, ולאחר שהשתתף במסע הצלב השמיני הכושל שארגן לואי התשיעי מלך צרפת לתוניסיה.
מספר האבירים ונושאי הכלים שלהם, שליוו את אדוארד במסע הצלב היה קטן; כ-230 איש, מתוך כוח שכלל קרוב לאלף לוחמים בסך הכל, שהובלו בשייטת של 13 ספינות.
רבים מחברי חיל המשלוח של אדוארד היו חברים וקרובי משפחה כולל אשתו, אלינור מקסטיליה, אחיו, אדמונד, ובן דודו הנרי מאלמיין (Henry of Almain).
כשהגיע אדוארד לעכו ב-9 במאי 1271 שיגר מיד משלחת לשליט המונגולי אבאקא .
התוכנית של אדוארד הייתה להיעזר במונגולים על מנת לתקוף את השליט המוסלמי ביברס.
בראש המשלחת עמדו רג'ינלד ראסל, גודפרי ולס וג'ון פרקר.
אבאקא נענה בחיוב לבקשה של אדוארד במכתב שתאריכו 4 בספטמבר 1271. ההיסטוריונים רונסימן וגרוסה (Runciman and Grousset) מצטטים מתוך הכרוניקה הימי-ביניימית הכתובה צרפתית Estoire d'Eracles ("ההיסטוריה של הרקליוס"), שהיא המשך הכרוניקה הלטינית מן המאה ה-12 מאת ההיסטוריון ויליאם מצור:
באמצע חודש אוקטובר 1271 הגיעו הכוחות המונגולים שאדוארד ביקש את עזרתם לסוריה, והחריבו יישובים מחלב דרומה.
אבאקא, שהיה עסוק בשל עימותים אחרים בטורקסטן, היה מסוגל לשגר רק כוח בן 10,000 פרשים מונגולים בפיקודו של סמאגר מצבא הכיבוש של אנטוליה הסלג'וקית, בתוספת כוחות עזר סלג'וקים, אך הם גרמו לבריחה המונית של האוכלוסייה המוסלמית (שזכרה עדיין את המערכות הקודמות של כתבוגא) דרומה עד קהיר.
המונגולים הביסו את הכוחות הטורקמנים שהגנו על חלב, וגרמו לבריחת חיל המצב הממלוכי שבעיר.
הם המשיכו בהתקדמותם דרומה לערים מערת א-נועמאן) ואפאמיה.
כשביברס יזם התקפת נגד ממצרים ב-12 בנובמבר, כבר נסוגו המונגולים מעבר לפרת, עקב חוסר יכולתם להתמודד עם כל הצבא הממלוכי.
בקיץ 1299 כבשו המונגלים תחת שלטונו של גזאן את חלב שבצפון סוריה, והביסו את הממלוכים בקרב ואדי אל-חאזנדר (הידוע גם כקרב השלישי על חומס).
לאחר הניצחון נשלח חיל בפיקודו של מולאי , שרדף אחרי הכוחות הממלוכים הנסוגים עד עזה, והניס אותם למצרים.
רוב הכוח של גזאן הופנה כנגד דמשק, שנכנעה בין 30 בדצמבר 1299 ו-6 בינואר 1300, אם כי מצודת העיר עמדה במצור.
בפברואר הסיג גזאן את רוב כוחותיו, כנראה משום שסוסיו היו זקוקים למספוא.
גזאן הבטיח לחזור בנובמבר על מנת לתקוף את מצרים.
לפיכך הייתה תקופה בת ארבעה חודשים, מפברואר ועד מאי 1300, שהאילח'אן המונגולי היה השליט דה פקטו של ארץ הקודש.
הכוח שנותר מאחור, כ-10,000 פרשים בפיקודו של מולאי עסק בפשיטות ברחבי הארץ והגיע דרומה עד לעזה.
במרץ 1300 חזר מולאי לדמשק, וכמה ימים אחר כך חזר בעקבות צבאו של גזאן בחזרה מעבר לפרת.
הממלוכים המצרים שבו והשתלטו על כל האזור במאי 1300, בלא קרב.
במקורות מימי הביניים יש דיווחים סותרים על היקף הפשיטות של 1299–1300, ואין הסכמה בין היסטוריונים מודרניים מהם המקורות האמינים יותר, ואילו מקורות מנסים לקשט את המציאות או שהם שקריים בעליל.
גורל ירושלים בתקופה זו מהווה את סלע המחלוקת העיקרי, כשחלק מההיסטוריונים טוענים שהפשיטות המונגוליות חדרו לעיר, ואחרים הטוענים שהעיר לא הובאה כלל במצור ובוודאי שלא נכבשה.
המחקר המצוטט ביותר בנושא הוא של ד"ר סילביה שיין (Sylvia Schein).
במאמרה מ-1979 "Gesta Dei per Mongolos", היא מסכמת כי "שחרור הארץ הקדושה לכאורה לא קרה מעולם." עם זאת, בספרה מ-1991 כוללת שיין הערת שוליים קצרה ובה כתבה כי "אוּשר" כיבוש ירושלים על ידי המונגולים משום שתועד כי הם פרקו את שער הזהב של כיפת הסלע והעבירו אותו לדמשק.
מידע זה מבוסס על דיווחו של הכומר האיטלקי בן המאה ה-14 ניקולו פוגיבונסי (Niccolo Poggibonsi), שבו הוא מתאר בפרוטרוט את הארכיטקטורה של ירושלים, ומזכיר את המעשה שעשו המונגולים בשער.
מלומד אחר, דניס פרינגל (Denys Pringle), תיאר את הדיווח של פוגיבונסי שעל פיו המונגולים ניסו להרוס, לחפור מתחת, לשרוף או לסלק את השער, אך בלא הצלחה, וכשהממלוכים חזרו, הם בנו חומה לפני השער על מנת להסתירו.
השמועות באירופה לגבי ארץ ישראל
בלא תלות באמת, ההתקדמות של המונגולים הובילה לשמועות חסרות שחר בתקופה זו באירופה, כאילו המונגולים כבשו את ירושלים והם מתכוונים להחזיר אותה לאירופאים.
שמועות אלו, שהחלו סביב מרץ 1300, היו מבוססות ככל הנראה על דיווחים של סוחרים ונציאנים שזה עתה הגיעו מקפריסין.
הדיווחים כללו תיאורים מדויקים פחות או יותר על ההצלחות המונגוליות בסוריה, אך אז נוספה להם ההשערה שבינתיים המונגולים קרוב לוודאי כבר כבשו את ארץ ישראל.
על בסיס השערה זו החלו השמועות להתנפח, אם בשל הרצון העז להאמין או בשל האווירה שנוצרה בקהל הגדול שהתאסף ברומא לרגל חגיגות שנת היובל הנוצרית הראשונה (החלו ב-22 בפברואר 1300), שעודדה אמונה באגדות אורבניות.
השמועות החלו לטעון (בטעות) כי המונגולים כבשו את מצרים, וכי גזאן המונגולי מינה את אחיו למלך שם, וכי המונגולים מתכוונים להמשיך במסע ולכבוש את ברבריה ותוניסיה.
על פי השמועות, שחרר גזאן את הנוצרים השבויים בדמשק ובמצרים, וחלק משבויים אלו עושה את דרכו לקפריסין.
בהגיע אפריל 1300 שלח האפיפיור בוניפקיוס השמיני מכתב שבו הודיע על "חדשות כבירות משמחות שיש לחגוג אותן בשמחה מיוחדת" – שגזאן המונגולי כבש את ארץ הקודש והציע להעבירה לנוצרים.
כחלק מחגיגות שנת היובל של שנת 1300 ברומא, הורה האפיפיור לתהלוכות "לחגוג את החזרת ארץ הקודש", ומעבר לכך הוא עודד את כולם לעקור אל השטח שזה עתה הוחזר.
אדוארד הראשון, מלך אנגליה נתבקש לעודד את נתיניו לצאת אף הם על מנת לבקר את המקומות הקדושים.
האפיפיור בוניפקיוס השמיני גם התייחס להחזרת הארץ הקדושה על ידי המונגולים בבולה שלו .
בקיץ של שנת היובל (1300) קיבל האפיפיור בוניפקיוס השמיני כתריסר שגרירים שהגיעו ממלכים ונסיכים שונים.
אחת מהקבוצות הייתה של 100 מונגולים, בראשות גואיסקארד בוסטרי (Guiscard Bustari), איש פירנצה, שהיה השגריר מטעם האילח'אן.
משלחת השגרירים, המוזכרת פעמים רבות במקורות מאותה תקופה, השתתפה בחגיגות שנת היובל.
לכאורה היה שגריר זה האדם שמונה על ידי גזאן לפקח על יסודה מחדש של ממלכת הפרנקים בשטחים שגזאן היה עתיד להחזיר לידיהם.
לזמן קצר הייתה שמחה רבה בחצר האפיפיורית, אך במהרה קיבל האפיפיור את הידיעות על מצב הדברים בסוריה לאשורם, שלפיהם גזאן הסיג את רוב כוחותיו בפברואר 1300, ושהממלוכים השתלטו על השטח מחדש במאי.
אבל השמועות התמידו לפחות עד ספטמבר 1300.
הפשיטה באוקיינוס ההודי הייתה מבצע ימי שערכה שייטת קידו בוטאי מהצי הקיסרי היפני מ-31 במרץ עד 10 באפריל 1942. המבצע כוון נגד כנגד כלי שיט ובסיסי בעלות הברית באוקיינוס ההודי.
מבצע זה היה אחת הפעולות הראשונות במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
הצי היפני, בפיקודו של צ'ואיצ'י נגומו, אילץ את כוחות בעלות הברית (בעיקר הצי המלכותי הבריטי) לסגת אל מזרח אפריקה, ולהותיר את האוקיינוס לחסדי היפנים.
לאחר ניצחונם בקרב איי הודו המזרחיים, יצא הצי הקיסרי היפני אל האוקיינוס ההודי על מנת להשמיד את כלי השיט הבריטים שעגנו בו, ועל מנת לתמוך בפלישה לבורמה.
הכוח היפני, תחת פיקודו של צ'ואיצ'י נגומו, הכיל שש נושאות מטוסים: אקאגי, זואיקאקו, היריו, ריוג'ו, סוריו ושוקאקו.
שייטת זו, שנקראה קידו בוטאי, יצא מהאי סולאווסי, ב-26 במרץ 1942.
פיענוח הצפנים היפניים סיפק לבריטים התרעה מוקדמת על כוונות התקיפה.
מפקד הצי הבריטי באזור, תת-אדמירל ג'יימס סומרוויל, הסיג את כוחותיו אל אטול אָדוּ, שבאיים המלדיביים, משום שציפה שההתקפה תערך ב-1 או 2 באפריל.
ההתקפה הראשונה נערכה כנגד ספינות סוחר במפרץ בנגל, על ידי נושאת המטוסים ריוג'ו ושש סיירות, תחת פיקודו של אדמירל ג'יסאבורו אוזאווה.
היפנים הטביעו 23 ספינות, וחמש נוספות הוטבעו על ידי צוללות בסמוך לחוף המערבי של הודו.
כאשר איחרה ההתקפה על ציילון להגיע, שלח סומרוויל את נושאת המטוסים אה"מ הרמס (95) לטרינקומלי, ציילון, לתיקונים, בליווי הסיירות הכבדות "קורנוול" ו"דורסטשייר" והמשחתת "ומפייר" של הצי המלכותי האוסטרלי.
בערב 4 באפריל, אותר הצי היפני כ-400 מילים מדרום לציילון על ידי מטוס PBY קטלינה.
המטוס הספיק לשדר את מיקום השייטת, טרם הופל על ידי מטוס A6M זירו מנושאת המטוסים היריו.
ב-5 באפריל 1942, יצאה טייסת בת 125 מטוסים לכיוון קולומבו, ציילון.
הטייסת הכילה 36 מפציצי צלילה, 53 מפציצי טורפדו ו-36 מטוסי זירו.
הטייסת, בפיקודו של מיטסואו פושידה, יצאה מנושאת המטוסים אקאגי, אשר הובילה את ההתקפה על פרל הארבור.
המטוסים היפנים טסו מעל החוף, גלויים לגמרי, אולם חיל האוויר המלכותי לא קיבל התרעה, והמטוסים הבריטים נותרו על הקרקע בזמן שהטייסים היפנים טסו מעליהם.
היפנים תקפו את בסיס הצי בקולומבו, והטביעו את סיירת העזר "הקטור" ואת המשחתת "טֶנֵדוֹס" בתוך הנמל.
חיל האוויר המלכותי איבד את כל 27 מטוסיו, בעוד שהיפנים דיווחו על חמש אבדות בלבד, מתוכן רק שלוש מעל היבשה.
מטוסי סיור יפניים איתרו את קורנוול ואת דורסטשייר כ-200 מילים מדרום לציילון והטביעו אותן ביחד עם 424 אנשי צוות.
ב-6 באפריל, טובע הסלופ ההודי "אינדוס" בידי מטוסים יפניים, בסמוך לחופי בורמה.
בשעה 07:00 ב-9 באפריל, תקפו היפנים את נמל טרינקומלי שבציילון.
בפעם זו קיבלו הבריטים התרעה טרם ההתקפה, והרמס ומלוותיה עזבו את הנמל בלילה לפני.
הן התגלו על ידי היפנים בשעה 08:55, בדרכן חזרה לנמל.
הרמס הייתה ללא מטוסיה, ולמעשה הייתה חסרת הגנה כנגד 70 המפציצים אשר תקפו אותה בשעה 10:35. לאחר שנפגעה 40 פעמים, טבעה הרמס, ואיתה 307 אנשי צוות.
ומפייר והקורבטה "הוליהוק" טובעו אף הן.
אוניית בית החולים "ויטה" אספה כ-590 ניצולים.
חיל האוויר המלכותי איבד לפחות שמונה מטוסי קרב מדגם "הוריקן".
היפנים איבדו חמישה מפציצים ושישה מטוסי קרב, אחד מהם בפעולת התאבדות על מכלי הדלק בטרינקומלי.
המבצע הבליט את עליונותה של יפן בכל הנוגע למבצעי נושאות מטוסים, וחשף את הצורה הבלתי מקצועית בה פעל חיל האוויר המלכותי באסיה.
אולם, המבצע לא הצליח לעקור לגמרי את הצי המלכותי ממימי האוקיינוס ההודי.
הבריטים, שתחילה חששו מפני פלישה לציילון, פירשו את ההימנעות היפנית כתגובה לאבדותיהם על כן כניצחון בריטי.
למעשה, היפנים חסרו את כוח האדם, הכוח האווירי והכוח הימי להשלמת פלישה וכיבוש, ואפילו לא היו בעמדה שתאפשר להם פשיטה וכיבוש זמני.
האי ציילון היה בעל חשיבות אסטרטגית רבה.
הוא חלש על הגישה לתת-היבשת ההודית מכיוון האוקיינוס, ועל נתיבי הסחר עם המזרח התיכון ושדות הנפט של המפרץ הפרסי.
ציילון אף הייתה המקור העיקרי של גומי לאימפריה הבריטית.
טרם הפשיטה, הפעילו היפנים תעמולה בקרב תושביה הסינהלים של ציילון, והאחרונים ציפו לבוא היפנים.
הפשיטה של דוליטל, ב-18 באפריל, שיבשה את תוכניות היפנים באוקיינוס השקט, וקידו בוטאי נקראה לשוב ליפן.
הייתה זו התקיפה הראשונה של ארצות הברית על איי יפן במהלך מלחמת העולם השנייה.
הפשיטה המפתיעה על בירת האימפריה היפנית, ובסמוך לארמון הקיסר, הביאו את המטה הקיסרי להבנה כי החזית הפסיפית חשובה יותר מהאוקיינוס ההודי, שכן ממנה עשויים האמריקאים לפגוע באיי הבית.
מפקד הצי היפני, אדמירל איסורוקו יממוטו, החל לתכנן מבצע רחב היקף, אשר כלל את כיבוש אטול מידווי, ומטרתו הייתה לכפות קרב הכרעה על צי האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
אולם, ביוני 1942, התהפכו היוצרות, וכל ארבע נושאות המטוסים היפניות שהשתתפו במבצע טובעו במהלך קרב מידווי, ובכך הגבילו את יכולתם של היפנים לערוך מתקפות אסטרטגיות ארוכות-טווח.
שלוש דיוויזיות של הצבא הבריטי נשלחו לציילון כתגבורת להגנה מפני מרי אזרחי אנטי-בריטי, ומספר התקוממויות של חיילים בני המקום דוכאו במהירות.
מאוחר יותר במהלך המלחמה, שימשה ציילון כבסיס חשוב בתוכנית בעלות הברית לכיבוש מחדש של מלאיה וסינגפור.
במבט לאחור, נראה כי היה זה בזבוז של כוח רב עוצמה, כמו זה של קידו בוטאי, לצורך פשיטה, בזירה צדדית, שממילא היפנים לא התכוונו, ואף לא יכלו, להחזיק בה.
כוח זה, בעת שהיה באוקיינוס ההודי, לא היה זמין, אפוא, בזירות אחרות.
חלון ההזדמנויות, בו עדיין הייתה ליפנים עליונות, נסגר בעת שהשייטת הייתה מרוחקת והאבדות שגרמה לבריטים באותו זמן לא יכלו להצדיק את שיגורה.
הפשיטה באוקיינוס ההודי הייתה פעולה של שייטת יפנית כנגד כלי שיט של בעלות הברית באוקיינוס ההודי, שנערכה בין ה-1 לבין ה-16 במרץ 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך הפשיטה, תקפו כוחות הצי הקיסרי היפני את אוניית הקיטור הבריטית "בֶּהַאר," והטביעו אותה.
לאחר התקיפה, אספו כלי השיט היפנים את הניצולים מן האונייה הבריטית, אולם מספר ימים לאחר מכן הוצאו רבים מהם להורג.
בפברואר 1944, נסוג הצי היפני המשולב מבסיסו בטרוק, וכליו נשלחו לפלאו ולסינגפור.
הופעתו של צי יפני חזק בסינגפור הפתיעה את בעלות הברית, שחששו כי הדבר יאפשר ליפנים לצאת לפשיטה באוקיינוס ההודי ואף לתקוף את מערב אוסטרליה.
בתגובה, חיזקו בעלות הברית את כוחות הצי באזור זה, על ידי שליחת שתי סיירות קלות בריטיות ומספר אוניות מלחמה אמריקאיות, בנוסף לחיזוק יחידות האוויר בציילון ובמפרץ בנגל.
מפקד הצי הבריטי במזרח הרחוק, אדמירל ג'יימס סומרוויל, חשש כי היפנים עלולים לחזור על הפשיטה שערכו במרץ 1942, ועל כן ביקש רשות להסיג את ציו מטרינקומלי, ציילון, הרחק מהישג ידו של הצי היפני.
האדמירליות טענה כי נסיגה כזו עשויה לפגוע במורל החיילים, ואף גרוע מכך - ביוקרת האימפריה הבריטית, ועל כן אסרו על נסיגת הכוחות.
אולם, הצדדים הגיעו להסכמה לפיה אין על הצי בטרינקומלי להתעמת עם כוח יפני חזק, ועליו לסגת במקרה כזה, על פי שיקול דעתו של סומרוויל.
בסוף פברואר, הורה מפקד הצי הדרום-מערבי, תת-אדמירל שירו טקאסו, לסיירות הכבדות "אָאוֹבָּה," "טוֹנֶה" ו"צ'יקוּמה" לפשוט על נתיבי המסחר של בעלות הברית בין עדן לפרימנטל, אוסטרליה.
מפקד השייטת, תת-אדמירל נאומסה סקונג'ו, קיבל פקודה מטקאסו, לפיה במקרה שתתפוס השייטת אנשי ים המשתייכים לבעלות הברית, על החיילים להוציא את כולם להורג, מלבד מפעילי קשר.
הסיירות היפניות עזבו את הנמל כשעליהן צוותי הצלה, מתוך תקווה ללכוד אוניות סוחר ותכולותיהן על מנת להקל במקצת על המחסור אליו נקלעה יפן בשלב זה של הלחימה.
השייטת היפנית עזבה את ארכיפלג לינגה שבאינדונזיה ב-27 בפברואר, בליווי הסיירות הקלות "קינו" ו"אוי" וחמש משחתות, אשר ליוו את השייטת עד המעבר של מצר סונדה, ב-1 במרץ.
השייטת קיבלה חיפוי אווירי מעשרה מפציצים ושלושה או ארבעה מטוסים ימיים, מבסיסים בסומטרה ובמערב ג'אווה, אשר ערכו סיורים לכיוון ציילון.
כמו כן, שלוש או ארבע צוללות מהשייטת השמינית סיירו לאורך נתיבי המסחר בקרבת ציילון, האיים המלדיביים וארכיפלג צ'אגוס.
בעלות הברית לא היו מודעות ליציאת השייטת היפנית, אולם לאחר שצוללת אמריקאית איתרה את קינו ואוי ב-6 במרץ, נשלחה תגבורת למערב אוסטרליה.
לאחר איתור האוניות, עלה החשש בקרב בעלות הברית כי הן שם למטרת פשיטה באוקיינוס ההודי.
לאחר שחצתה את מצר סונדה, המשיכה השייטת היפנית בהפלגתה לכיוון דרום מזרח, לנתיב עדן-פרימנטל.
האוניות הפליגו בטווח של 50 ק"מ ביום ו-20 ק"מ בלילה, תוך הקפדה על דממת אלחוט.
בבוקר ה-9 במרץ, נתקלו האוניות היפניות באונייה הבריטית בהאר, בערך באמצע הדרך בין קולומבו ופרימנטל.
האונייה הייתה במהלך מסע מניוקאסל (אוסטרליה) לבריטניה, כשעל סיפונה מטען של אבץ.
כאשר זיהתה האונייה הבריטית את האוניות היפניות היא פנתה בחדות, אך נפגעה מפגז שנורה מטונה.
הסיירת היפנית פגעה בחרטומה ובירכתיה של בהאר, וגרמה למותם של שלושה אנשי צוות.
כחמש דקות לאחר שזוהתה, נטשו אנשי הצוות והנוסעים את האונייה הבריטית הטובעת, וכל 104 הניצולים נאספו על ידי טונה.
מכיוון שבמהלך התקיפה הצליח איש הקשר של בהאר לשדר שידור מצוקה, החליט סקונג'ו כי מסוכן מדי להמשיך להפליג באזור לאחר שמיקומם נחשף, והורה לשייטת לשוב לאיי הודו המזרחית.
ב-16 במרץ, עגנה טונה בטנג'ונג פריוק שבג'קרטה, שם הורדו לחוף חמישה עשר ניצולים, בהם קפטן האונייה ושתי נשים.
לאחר מכן, המשיכו שלוש הסיירות בדרכן לסינגפור.
בליל ה-18 במרץ, הוצאו להורג 89 הניצולים האחרים מבהאר על סיפון טונה.
האוניות הגיעו לסינגפור ב-25 במרץ.
בהאר הייתה אוניית הסוחר האחרונה של בעלות הברית אשר טובעה על ידי כוחות שטח פושטים של מדינות הציר במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה, עמדו למשפט הקצינים שהיו אחראים לרצח על סיפון טונה.
תת-אדמירל טקאסו נפטר כתוצאה ממחלה בספטמבר 1944, אך סקונג'ו הועמד לדין בידי הבריטים בהונג קונג, נמצא אשם והוצא להורג ב-1948. מפקד האונייה טונה, הארוּאוֹ מָיַאזומי, הועמד לדין גם כן על חלקו ברצח, ונשפט לשבע שנות מאסר.
הפשיטה על איי מרשל וגילברט הייתה תקיפה טקטית של שייטת נושאות מטוסים מהצי האמריקאי כנגד חיל המצב של הצי הקיסרי היפני באיי מרשל וגילברט, ב-1 בפברואר 1942.
הכוח היפני היה תחת פיקודו של תת-אדמירל שיגיושי אינואואה, והכוח האמריקאי תחת פיקודו של אדמירל-משנה ויליאם הלסי.
הפשיטה נערכה על ידי שני כוחות משימה של נושאות מטוסים.
נושאת המטוסים יורקטאון היוותה את ליבו של כוח משימה 17, בפיקודו של אדמירל-משנה פרנק ג'ק פלטצ'ר, שתקף את האיים ג'לואיט, מילי ומקין (כיום בוטאריטארי).
מטוסיה של יורקטאון הסבו נזק בינוני למתקני הצי היפניים והשמידו שלושה מטוסים, במחיר של שבעה מטוסי קרב ומטוס סיור ימי.
נושאת המטוסים אנטרפרייז היוותה את ליבו של כוח משימה 16, בפיקודו של הלסי, שתקף את קווג'לין, ווטג'ה וטרואה.
מטוסי כוח המשימה הסבו נזק קל עד בינוני לחילות המצב בשלושת האיים, הטביעו שלושה כלי שיט קטנים, פגעו במספר כלים אחרים והשמידו 15 מטוסים.
הסיירת האמריקאית "צ'סטר" נפגעה קלות, ושישה מטוסים אמריקאים הושמדו.
לפשיטה הייתה השפעה אסטרטגית מועטה.
הצי היפני שיגר שתי נושאות מטוסים לרדוף אחר כוחות המשימה האמריקאיים, אולם המרדף בוטל במהרה ונושאות המטוסים חזרו להעניק חיפוי לקרבות על הפיליפינים ואיי הודו המזרחיים.
אולם, הפשיטה סייעה להעלאת המורל בקרב הצי והציבור האמריקאי, אשר היה ירוד מאז ההתקפה על פרל הארבור ואובדן האי וייק.
הפשיטה אף תרמה לניסיונם המבצעי של צוותי נושאות המטוסים, ניסיון אשר עתיד לסייע להם בקרבות הימיים כנגד הצי הקיסרי.
לאחר הפשיטה, לא השכילו היפנים להבין כי הרעיון של הקמת הגנה היקפית, תוך שימוש בחילות מצב המפוזרים באיים באוקיינוס השקט, לוקה בפגם רציני.
חילות המצב היו מרוחקים זה מזה יתר על המידה על מנת לאפשר סיוע הגנתי משותף ולמנוע מהאויב לחדור מבעד לאיים.
פשיטה זו, וכמו כן הפשיטה של דוליטל באפריל של אותה שנה, שכנעו את מפקד הצי היפני המשולב איסורוקו יממוטו כי הדרך הטובה ביותר להילחם בצי האמריקאי היא למשוך אותו לקרב הכרעה ולהשמידו.
רעיון זה הוביל לקרב מידווי.
הפשיטה על מקין הייתה התקפה של חיל הנחתים האמריקני על האטול מקין (כיום בוטאריטארי) ב-17-18 באוגוסט 1942. מטרת ההתקפה הייתה השמדת המתקנים היפניים שעל האי, לקיחת שבויים, איסוף מודיעין על אזור איי גילברט והסטת התגבורת היפנית מתקיפות בעלות הברית בגוודלקנל וטולאגי.
הפשיטה על מקין הייתה אחת מהמתקפות הקרקעיות הראשונות של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
כוח הפשיטה המיועד הורכב משתי פלוגות רובאים של גדוד הפושטים השני של חיל הנחתים.
בשל תנאי המקום על האוניות, נאלצה כל פלוגה לוותר על כיתה אחת.
מפקדת הגדוד, פלוגה A ו-18 אנשים מפלוגה B (הסך הכל 121 חיילים) הפליגו על הצוללת "ארגונאוט," ויתר חיילי פלוגה B (בסך הכל 90 חיילים) הפליגו על סיפון ה"נאוטילוס." לכוח הפשיטה ניתן השם "כוח משימה 7.15."
חיל המצב היפני באטול מקין כלל 74 אנשי צוות אוויר מבסיס המטוסים הימיים שעל האי, חמושים בנשק קל.
הנחתים עלו מהצוללות לסירות גומי מעט לאחר חצות ב-17 באוגוסט.
בשעה 05:13, נחתו שתי הפלוגות, בפיקודו של לוטננט קולונל אוואנס קרלסון, במקין.
בשל קשיים בגישה לאי, שנבעו כתוצאה מים גבוה וגלי חוף, החליט קרלסון להנחית את שתי הפלוגות בחוף אחד ולא בשניים, כמו שתוכנן מראש.
אולם, בשל הבלבול בנחיתה, נחת לוטננט אוסקר פיטרוס עם 12 חייליו בחוף שבו היה אמור לנחות על פי התוכנית.
לאחר מעשה יתברר כי הייתה זו שגיאה טובה.
פיטרוס לא נרתע מהיעדר הסיוע והצעיד את אנשיו אל פנים האי.
בשעה 07:00 התקדמה פלוגה A לאורך האי לכיוון החוף הצפוני, לפני שפתחו בהתקפה לכיוון דרום מערב.
היפנים העמידו התנגדות נחושה, ואש מקלעים וצלפים עיכבו את התקדמות הפושטים והסבו להם אבדות.
לאחר מכן, פתחו היפנים בשתי מתקפות בנזאי אשר נהדפו בידי הפושטים והביאו לחיסול מרבית החיילים היפניים באי.
בשעה 09:00, מצאו עצמם פיטרוס וחייליו בעורפם של היפנים, שהיו עסוקים בתקיפת הפושטים ממזרח.
יחידתו של פיטרוס הרגה 8 יפנים, ביניהם מפקד חיל המצב, אך במחיר של 3 הרוגים ושני פצועים.
לאחר מכן, משלא הצליחו ליצור קשר עם קרלסון, שבו כמתוכנן לצוללות.
בשעה 13:30, הופיעו בשמי האי 12 מטוסים יפניים, ביניהם שני מטוסים ימיים, שעליהם תגבורת לחיל המצב.
המטוסים ניסו לנחות בלגונה אולם הם נתקלו באש מקלעים, נשק קל ונ"ט (בויס) מצד הפושטים.
אחד המטוסים התרסק והשני עלה בלהבות.
שאר המטוסים הפציצו וירו בכוחות האמריקאים אך לא הצליחו להסב נזק.
בשעה 19:30 החלו הפושטים בנסיגה מהאי באמצעות 18 סירות גומי.
אולם, רבים ממנועי הסירות לא תפקדו, וים גבוה הביא לכך שרק 7 סירות, ועליהם 93 חיילים, הגיעו לצוללות באותו לילה.
בבוקר המחרת הגיעו עוד מספר סירות אולם על האי נותרו עוד 72 חיילים.
בשעה 09:00, שלחה הצוללת סירת הצלה.
חבלים נקשרו בין הסירה לסירות הגומי שעל החוף, וכך יכלה סירת ההצלה לגרור את הסירות אל הים.
אולם, עם תחילת החילוץ הופיעו מטוסים יפניים אשר תקפו את הכוחות האמריקאים, הטביעו את סירת החילוץ ואף תקפו את הצוללות, שנאלצו לבצע צלילת חירום.
קרלסון הצליח להעביר מסר לצוללות לפגוש את אנשיו בכניסה ללגונת מקין.
בחברם יחד שלוש סירות גומי, שני קאנו שמצאו על האי ואת שני המנועים הפועלים הנותרים, הרכיבו החיילים רפסודה, עליה הפליגו 72 החיילים הנותרים כ-7 ק"מ עד לפיתחה של הלגונה, שם נאספו על ידי הצוללות.
אבדות הנחתים היו 19 הרוגים ו-12 נעדרים.
מבין 12 הנעדרים, קברו של אחד מהם זוהה לאחר מכן בין 18 קברי הנחתים שנמצאו על האי.
מבין 11 הנעדרים הנותרים 9 הושארו מאחור או שנאלצו לחזור בניסיון הנסיגה הלילי מהאי.
הם נתפסו על ידי היפנים, נשלחו לאטול קווג'לין, והוצאו להורג.
ב-2000, חמישים ושמונה שנים לאחר הפשיטה, נמצאו וזוהו במקין שרידיהם של 25 נחתים.
שני הנחתים הנעדרים לא נמצאו עד היום.
שישה מהנחתים ששרידיהם נמצאו הובאו למנוחות בטקס פרטי שנערך על ידי משפחותיהם.
שאר העצמות נטמנו בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
קרלסון דיווח כי ספר באופן אישי 83 הרוגים יפניים, ובהסתמך על שיחותיו עם ילידי האי העריך כי נהרגו בסך הכל 160 יפנים בפשיטה.
יפנים נוספים נהרגו ככל הנראה בטביעת שתי הסירות והתרסקות שני המטוסים.
על אף שהנחתים הצליחו לטהר את האי מיפנים, נכשלו מטרותיה המשניות של הפשיטה.
לא נלקחו שבויים ולא נאסף מידע בעל ערך.
בנוסף, לא הוסטו תגבורות מאזור איי שלמה.
למעשה, הפשיטה סייעה ליפנים לראות כי חילות המצב שלהם באיי גילברט פגיעים, ועל כן החלו בביצור בסיסי האיים שלהם באוקיינוס השקט, עובדה שככל הנראה תרמה למספר האבדות הגבוה בצד האמריקאי במהלך המערכה באיי גילברט ומרשל.
למרות זאת, הפשיטה תרמה בשיפור המורל בקרב הנחתים ובבחינת טקטיקת הפשיטה.
הפשיטה על מקין הופיעה במשחק Call of Duty: World at War כמשימה הראשונה במשחק.
ב-16 באוקטובר 1973, היום ה-11 למלחמת יום הכיפורים, פשט גדוד משוריין מחטיבה 421 של צה"ל לעומק מצרים.
בפשיטה הושמדו שלושה בסיסים של טילי קרקע אוויר וכן הושמדו טנקים, כלי רכב וכוחות צבאיים רבים שהיו במסלול ההתקדמות של הכוח הישראלי.
מטרת הפשיטה הייתה לפתוח ציר מטוהר ממערך הנ"מ המצרי הצפוף כדי ליצור עליונות אווירית ולאפשר את פעילות חיל האוויר הישראלי באזור הצליחה.
לכוחות צה"ל לא היו נפגעים ולא נגרם נזק לציוד.
מאז מלחמת ההתשה ועד פרוץ מלחמת יום הכיפורים שיקם צבא מצרים את מערך הנ"מ באמצעות רכש נרחב מברית המועצות.
ערב המלחמה היה מערך הנ"מ המצרי מהצפופים בעולם ונפרס לאורך כל תעלת סואץ כמו גם אזורים נרחבים בעומק מצרים.
במערך היו שלובים טילי קרקע אוויר שונים מהדגמים SA-2, SA-3, ו-SA-6 וכן תותחי נ"מ לטווחים וגבהים שונים שיצרו יחד מעטפת איום רחבה ואפקטיבית.
במטרה להתמודד עם המערך המצרי הצפוף ביקש חיל האוויר הישראלי להפעיל את מבצע תגר, שהיה מבצע מורכב ששילב שימוש באמצעי לוחמה אלקטרונית, חימוש ייעודי שיוטל ממטוסי הפצצה ותזמון מוקפד.
בקשת חיל האוויר הופנתה לממשלה עוד קודם לפריצת המלחמה אך אושרה רק לאחר פרוץ הקרבות ב-6 באוקטובר ותוכננה להתבצע בבוקר יום המחרת, היום השני למלחמה.
אולם, עקב הצורך הדחוף בסיוע לכוחות הקרקע בחזית רמת הגולן שניהלו קרבות בלימה קשים, הורה המטכ"ל לבטל את מבצע "תגר" עוד בראשיתו ואילץ את חיל האוויר לפעול תחת איום נ"מ חמור בכל אזורי הקרבות ולאורך התעלה וספג בשל כך אבדות כבדות בכל ימי הלחימה.
מערך זה כונה "חומת האש".
ב-15 באוקטובר פתחו כוחות צה"ל בחזית הדרום במבצע אבירי לב – פעולה שמטרתה להקים ראש גשר ישראלי בגדה המערבית של תעלת סואץ, מתוך כוונה לשנות את מהלך המלחמה בזירה זו.
כזירת הצליחה נקבע קטע התעלה המצוי מצפון לאגם המר הגדול ובצמוד אליו (בסמוך למעוז מצמד).
גדוד 264 מחטיבה 421 צלח את התעלה בשעות הבוקר של 16 באוקטובר, וקיבל פקודה לפשוט לעומק מצרים בשיירת טנקים ונגמ"שים ולהשמיד שישה בסיסי טילים בתנועה מהירה תוך ניצול גורם ההפתעה שהיה הכרחי להצלחת הפשיטה.
הכוח נתבקש לזהות את סוגי הטילים שבבסיסים ובמידת האפשר להשתלט על רכב שיגור של טיל קרקע אוויר מדגם SA-6 החדיש ולהביאו בשלמותו לישראל.
מאחר שלא היה ברשות הכוח מודיעין בדבר שדות מוקשים באזור, נדרש הכוח לנוע רק בצירים ולא בשטחים הפתוחים.
הפשיטה נערכה על ידי גדוד מוקטן (שבו שתי פלוגות) שכלל 20 טנקים ו-10 נגמ"שי M113, שיצא בשיירה מערבה, כשטנק המג"ד רס"ן גיורא לב מוביל.
הטור נע בנסיעה מהירה בצמוד לאגם המר, כך שבין כל שני טנקים נע נגמ"ש.
במהלך התנועה זיהה הכוח מוצבים מצריים מאוישים.
הכוח ירה בכוחות החי"ר ששהו בהם והשליך רימונים לתוך תעלות הקשר תוך כדי נסיעה.
חלק מהחיילים המצרים נמלטו לאגם ושם התפוצצו על מוקשים.
הגדוד חצה את תעלת המים המתוקים והמשיך מערבה על ציר שסומן במפת סיריוס בשם "סקרנות".
תוך שהוא פוגע בכוחות נוספים שהיו פזורים בצדי מסלול הנסיעה והשמיד טנק מצרי שנע על הדרך עד שהגיע לבסיס הטילים הראשון שהיה מימין לדרך ("פרח" 6120).
הטור המשיך לנוע, צודד תותחים ומקלעים לימין והשמיד את סוללת הטילים תוך כדי תנועה.
הפגיעה בטילים הציתה את המנוע הרקטי של הטילים וגרמה לכך ששוגרו במסלול אקראי ללא שליטה.
כן הושמדו מתקני המכ"ם שבבסיס.
לאחר השמדת בסיס הטילים הראשון המשיך הכוח עד שהגיע לבסיס טילים נוסף שהיה ריק (פרח 6218).
בהמשך פנתה השיירה צפונה ונתקלה בכוח של עשרות כלי רכב מצריים משוריינים.
הגדוד כולו פתח באש על כלי הרכב המשוריינים בטווחים משתנים שבין 200 מ' לבין 2,000 מ'.
בתוך זמן קצר הושמדו הכלים כשחלק המצרים מהם מצודדים ונערכים לקרב מול הכוח הישראלי אך מבלי שהצליחו להשיב באש.
הגדוד חלף על פני הכוח המצרי המושמד כשהוא סופר 9 טנקים ו-34 נגמ"שים מושמדים.
לאחר המשך נסיעה מהירה צפונה הגיע הגדוד לבסיס טילים נוסף (פרח 6316), השמיד אותו, ופנה מזרחה לעבר שני בסיסי טילים נוספים (פרח 6418 ו-6419, ממערב למתחם "גשירה").
הכוח התבקש בקשר שוב לנסות ולזהות "טילים קטנים" (טילי SA-6).
הכוח הסתער על המתחם והצית בירי מקלעים ותותחים את הטילים, שהיו מוצבים על המשגרים.
לאחר השמדת שני בסיסי הטילים פנה הגדוד שוב דרומה ועצר להתארגנות ליד שלושה מבנים נטושים, ממזרח למחנות אבו סולטן.
במהלך ההתארגנות כוחות מצריים שחלפו לידם נופפו להם לשלום.
לאחר זמן מה, כשהכוח עדיין בהתארגנות, נפתחה עליו אש ארטילרית.
הכוח חזר לכלים ונע חזרה במהירות לראש הגשר בשעה 14:00 לערך.
בדרכם חזרה אחד הטנקים נעצר ומנועו לא הניע.
הוחלט לגרור אותו על ידי טנק אחר כשהם משתרכים מאחורי הטור אך מצליחים גם הם לייצר אש לעבר כלי רכב מצריים ולהשמיד מספר משאיות.
הכוח הישראלי חזר לראש הגשר לאחר פשיטה של עשרות קילומטרים לעומק מצרים ללא אבדות בנפש או בציוד.
דבר קיומו של כוח ישראלי מצידה המערבי של התעלה לא נודע לפיקוד המצרי והכוחות הישראלים פעלו בהצלחה רבה לנוכח ההפתעה המוחלטת של יחידות הצבא המצרי המותקפות.
התנועה המהירה של הכוח לא איפשרה איכון שלו על ידי המצרים ובכל שלבי הפשיטה לא התפתח קרב בין הכוחות שכן המצרים הותקפו מבלי שהספיקו להתארגן.
בפשיטה הושמדו שלושה בסיסי טילים ונוצר "מסדרון מטוהר" מטילים שהקל על חיל האוויר הישראלי לפעול באזור.
אף על פי שככל הנראה בחלק מבסיסי הטילים שהושמדו היו טילי SA-6 החדישים, הכוח השמיד גם אותם בתוך ההסתערות החפוזה ולא התפנה להשתלט על אחד מהם.
במהלך הפשיטה נפגעו עשרות כלי רכב מצריים ונפגעו חיילים מצריים רבים.
הפשיטה על מחנה השבויים בקבנטואן הייתה פעולה אשר בוצעה על ידי גדוד הסיירים השישי (ריינג'רס) ב-30 בינואר 1945 כדי לשחרר למעלה מ-500 שבויים מחיילי בעלות הברית, שהוחזקו בשבי היפני לאחר נפילת הפיליפינים ב-1942.
בשנת 1941, במסגרת הפלישה היפנית לאיים אשר בשליטת ארצות הברית, נכבשו הפיליפינים.
חיילי הצבא האמריקני אשר שרדו את המתקפה היפנית נלקחו בשבי, והוחזקו בתנאים קשים ובעבודת פרך.
לקראת סופה של המלחמה החלו היפנים לחסל את השבויים ולמחוק את הראיות לקיומם (הדבר דומה לפעולות הנאצים באירופה), עקב פלישת הכוחות האמריקנים לאיי האוקיינוס השקט אשר היו תחת ריבונות אמריקנית טרם המלחמה וכיבושם מחדש דוגמת גוודלקנל וטאראווה.
בסוף שנת 1944 נחתה הארמייה השישית של ארצות הברית בפיקודו של גנרל וולטר קרוגר בפיליפינים.
בין היחידות אשר הרכיבו את הארמייה היה גדוד הסיירים השישי (ריינג'רס) בפיקודו של סגן-אלוף הנרי מיוסי.
מיוסי, בוגר האקדמיה הצבאית ווסט פוינט וקצין חי"ר מקצועי, הקים את הגדוד בראשית שנת 1943 לאחר שפורק גדוד תותחני השדה (שהעמיס את תותחיו על גבי פרדות).
את הנותרים הוא עיצב לגדוד עילית, המתמחה בפעולות סיור, לוחמת ג'ונגל, פשיטה ונחיתות מן הים.
חייליו העידו מאוחר יותר כי מיוסי חישלם ללא הרף במסעות מפרכים, אימוני פשיטות וכיבוש יעדים מבוצרים וכן תרגילי כושר כגון שחייה וזחילה.
מיוסי היה קפדן ושם דגש רב על אגרסיביות ותוקפנות.
הוא זכה להערכת אנשיו משום שהלה פיקד עליהם בשיטת 'איתם ולפניהם', ולא הטיל עליהם דבר שלא ההין לעשות בעצמו.
בפלישה של הארמייה השישית לפיליפינים לא נמצאה לו תעסוקה מתאימה עד כדי כך שאנשיו הועסקו כשומרי ראש לגנרל קרוגר, מפקד הארמייה.
בעוד הגיס עושה הכנות להתקדם לבירת הפיליפינים נודע לגנרל קרוגר כי מחנה השבויים קבנטואן, המצוי כארבעים וחמישה קילומטרים בעומק שטח האויב, ובו כחמש מאות שבויים אמריקנים ובריטיים עומד לסבול מגורל דומה למחנות השבויים היפנים האחרים, ולהישמד.
הוא הזעיק אליו את סא"ל מיוסי וציווה עליו לחלצם ומיד.
המשימה הייתה מסובכת במיוחד הן בשל גורם הזמן שהיה דחוק וחייב היערכות ופעולה מהירות, והן בשל העובדה שהמחנה נשמר על ידי שבע מאות שומרים מן הצבא היפני הקיסרי.
נוסף על כך היה מחנה צבאי ובו כשתי חטיבות חי"ר יפניות בקרבת מקום (כוח של כשמונת אלפים חיילים בקירוב).
מיוסי הטיל את המשימה על מפקד הפלוגה החביב עליו, סרן רוברט פרינס.
פרינס, מפקד פלוגה ג', בשונה ממיוסי לא היה קצין מקצועי כי אם מתנדב שביצע קורס קציני חי"ר בעודו בקולג', ולא היה שש ונלהב לביצוע משימות מסוכנות.
למרות זאת הוא היה חביב על מיוסי משם שהיה שקול, קר רוח וזהיר.