tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זה מצדו, רדף משפטית את תומכיו וידידיו של תומאס באנגליה.
ביולי 1170, בהשפעתו של אלכסנדר השלישי ולאחר מאמצים דיפלומטיים רבים, נפגשו בקט והנרי בצרפת והתפייסו.
בקט הורשה לחזור לאנגליה ולתפוס את תפקידו מחדש.
עם זאת, פיוס זה לא הצליח לפתור את המחלוקת הבסיסית בין השנים בנוגע ליחסי הכנסייה והמדינה והמתח בין בקט למלך נשאר על כנו.
ההתנקשות בחייו של תומאס ותוצאותיה
חזרתו של בקט לאנגליה לא הביאה לרגיעה בינו ובין המלך.
הם נסעו לאנגליה, שם התנקשו בחיי בקט ורצחוהו בקתדרלת קנטרברי ב-29 בדצמבר 1170. ייתכן שהנרי התכוון שכך יקרה, אך בהמשך - בעקבות השערורייה שפרצה, בחר להכחיש זאת; ואולם, הדעה הרווחת בין רוב ההיסטוריונים היא שהנרי מעולם לא התכוון להורות על רציחתו של בקט.
מקרה זה נחשב למקרה הראשון בהיסטוריה של טרור סטוכסטי.
היו אשר היו כוונותיו של הנרי, האבירים רג'ינלד פיצורס, יו דה מורביל, ויליאם דה טרסי וריצ'רד לה ברטון, הסיקו מדבריו שיש לרצוח את בקט.
רצח בקט גרם נזק עצום לשלטונו של הנרי.
לא זו בלבד שאביריו רצחו את ראש הכנסייה האנגלית, הם עשו זאת בתוך קתדרלה, בנוכחות עדים ובזמן תפילת מיסת הערב.
הרצח עורר זעם גדול באנגליה ובכל העולם הנוצרי.
כתוצאה מכך הנרי נאלץ לוותר על תוכניותיו לצמצם את זכויות הכנסייה, והסכים לספוג עונש בגין המעשה: מלקות סמליות שניתנו לו על ידי כמרים בטקס מיוחד.
דמותו של תומאס בקט בתרבות המערב
רציחתו של בקט ודבקותו בעקרונותיו עיצבה את דמותו בעיני המאמינים הנוצרים בכל אירופה כקדוש מעונה.
הוא הוכרז כקדוש על ידי האפיפיור אלכסנדר וכיום הוא נחשב כקדוש הפטרון של הכמורה הקתולית שאינה נזירית.
מקום קבורתו של בקט היה אחד ממוקדי הצליינות החשובים והפופולריים ביותר באנגליה עד פירוק המנזרים בשנת 1538. מסעי צליינות אלה משתקפים ביצירתו של ג'פרי צ'וסר "סיפורי קנטרברי" שנכתבה במהלך המאה ה-14. סיפור המסגרת של יצירה זו מתאר חבורה מגוונת וצבעונית של צליינים העולים לקברו של בקט.
חייו ומותו של בקט שימשו כבסיס למספר יצירות ספרותיות מודרניות, בין השאר הנובלה "הקדוש" של קונראד פרדיננד מאייר והטרגדיה "בקט" של אלפרד טניסון.
חייו של בקט הומחזו מספר פעמים, בין השאר במחזה "רצח בקתדרלה" של ת"ס אליוט ובמחזה "בקט" של ז'אן אנוי, שעובד לסרט שהופק ב-1964, עם ריצ'רד ברטון ופיטר או'טול.
מקדשו בקנטרברי היה נקודת סיום של דרך הצליינים.
פר תומאס ברולין (בשוודית: Per Tomas Brolin; נולד ב-29 בנובמבר 1969) הוא כדורגלן עבר שוודי.
ברולין היה משחקני המפתח בנבחרת שוודיה, שסיימה במקום השלישי במונדיאל 1994.
תומאס ברולין החל את הקריירה שלו בקבוצה השוודית יה-אי-אף סונדסוואל (GIF Sundsvall) בשנת 1986. ארבע שנים לאחר מכן עבר כקשר לנורשפין, ומשם עבר למועדון האיטלקי פארמה, שזכה בתקופתו בגביע המחזיקות לשנת 1993. בשלהי עונת 1994/95 עבר ברולין ללידס יונייטד האנגלית תמורת סכום של 4.5 מיליון ליש"ט.
אלא שלאחר מעברו ללידס, דעכה יכולתו, וברולין, שנאלץ להתמודד עם בעיות משקל חוזרות ונשנות, ערך רק 19 הופעות במדי לידס בשנתיים שבהן בילה בקבוצה.
הוא הושאל לפרקי זמן קצרים לפ.צ.
ציריך השווייצרית, לפארמה ולקריסטל פאלאס האנגלית, עד שלבסוף פרש בשנת 1998.
ברולין הופיע 47 פעמים במדי הנבחרת השוודית וכבש 26 שערים.
באליפות אירופה לאומות שנערכה בשוודיה בשנת 1992 כבש שלושה שערים, מה שזיכה אותו - יחד עם שלושה שחקנים נוספים בטורניר - בתואר מלך השערים.
הוא כבש שלושה שערים נוספים במונדיאל 1994, וזכה פעמיים (ב-1990 וב-1994) ב-Goldbullen (כדור הזהב), התואר הניתן לשחקן השוודי הטוב ביותר בכל שנה.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל ב-1998, החל בקריירה עסקית.
הוא היה בעליה של מסעדה בשוודיה, וכן השקיע בנדל"ן.
מ-2006 הוא שחקן פוקר פעיל, ובמשך מספר שנים השתתף בתחרויות בינלאומיות בידוריות של PartyPoker.com.
ב-2001 נולד בנו הראשון, מחברתו סוזן הרדנבורג; הם נפרדו עוד לפני לידת הבן.
סר תומאס ביצ'ם , מנצח בריטי.
ייסד כמה תזמורות בריטיות, בהן התזמורת הסימפונית של לונדון, התזמורת הפילהרמונית של לונדון והתזמורת הפילהרמונית המלכותית.
ביצ'ם נולד בסנט הלנס, לנקאשייר, אנגליה.
יחסיו עם מנצחים בריטיים אחרים לא היו טובים - הוא הסתכסך עמם ולא זכה לאמונם או להערכתם.
עם מנצחים זרים, לעומת זאת, היו לו בדרך כלל יחסים טובים, למעט ארטורו טוסקניני, שאתו לא מצא שפה משותפת, אך הוא חיבב ועודד את וילהלם פורטוונגלר ומאוחר יותר את רודולף קמפה, ופריץ ריינר העריץ אותו.
ביצ'ם נודע במענה הלשון שלו ובשנינותו.
הרבה אנקדוטות קשורות בשמו, ולא פעם מצטטים מדבריו.
ביצ'ם נודע בחירות שנטל לעצמו ביצירות של הנדל, בעיקר, שם קיצץ, ערך ושינה תזמור ככל העולה על רוחו, אך ניתנה האמת להיאמר, הוא עשה זאת ביצירות, שאלמלא כן לא היו נשמעות כלל, והתוצאה הסופית נחשבת על פי רוב למעולה גם כיום.
אצל היידן לא היו השינויים חריפים כל כך, אך סגנונו בביצוע המוזיקה שלו רחוק מן הגישה המקובלת יותר כיום.
מוצרט, בשביל ביצ'ם, סימל את שיאה של המוזיקה, והוא התייחס אל הפרטיטורות שלו ביתר כבוד משנתן לרוב המלחינים האחרים, אבל גם ביצירותיו של מוצרט שינה פה ושם את התזמור, אפילו בסימפוניית יופיטר שלו.
יחסו אל בטהובן היה דו-ערכי.
הוא לא החמיץ שום הזדמנות לדבר בגסות על המוזיקה שלו, אך ניצח בהזדמנות זו או אחרת על כל הסימפוניות והקליט אותן, פרט לראשונה, החמישית והתשיעית.
לאחרונה יצאה לאור הקלטה חיה מעולה של המיסה סולמניס.
מבין מלחיני המאה ה-19 היה ברליוז הקרוב ביותר ללבו של ביצ'ם, ובתקופה שיצירותיו לא נהנו מחשיפה מספקת, הציג ביצ'ם את רובן והקליט רבות מהן.
יש אומרים, שרק קולין דייוויס, גם הוא מנצח בריטי, עשה יותר מביצ'ם להבאת ברליוז לקהל המאזינים.
ביצ'ם הצטיין בניצוח על יצירותיו של וגנר על אף רתיעה מסוימת מן האריכות המופרזת ומן החזרה ("כבר שעתיים אנחנו עובדים עליו ועדיין מנגנים אותה נעימה ארורה!" (צ'ארלס רייד, "תומאס ביצ'ם", 1961).
הוא היה בקי גם במוזיקה של ריכרד שטראוס, כפי שאישר המלחין עצמו.
באופרה האיטלקית גילה התלהבות מעטה להפתיע לורדי, אך באמצע המאה ה-20 היה בין המעטים שהתחרו עם טוסקניני וויקטור דה סאבאטה כפרשני פוצ'יני.
הקלטתו את "לה בוהם", עם יוסי ביירלינג וויקטוריה דה לוס אנחלס מפורסמת, בצדק, עד עצם היום הזה.
מבין מלחיני המאה העשרים החשובים, נהנה מאהדתו רק סיבליוס, שהכיר בו כמנצח מעולה למוזיקה שלו (אם כי סיבליוס נטה להפריז בשבחים לכל מי שניצח על המוזיקה שלו).
מבין מלחיני ארצו, התייחס באהדה רק ל פרדריק דיליוס, וכתומך יחיד במלחין, למעשה, הציל אותו מאלמוניות.
כל ביצוע אחר של יצירות דיליוס, גם במאה ה-21, מושווה אוטומטית לביצועי ביצ'ם, ובדרך כלל נמצא לוקה בחסר.
בשנת 1961 זכה בפרס גראמי לביצוע הקלאסי הטוב ביותר, על היצירה משיח של הנדל יחד עם התזמורת המלכותית של לונדון.
תומאס ברנהרד היה מחזאי וסופר אוסטרי, מחשובי הסופרים והמחזאים בשפה הגרמנית במחצית השנייה של המאה העשרים.
נולד בשנת 1931 בעיר הרלן שבמחוז לימבורג בהולנד לאם חד-הורית אוסטרית, אשר עבדה שם כעוזרת-בית.
כשהיה בן שנה שבה איתו אמו לווינה ושם בילה את ימי ילדותו אצל סבו וסבתו מצד אמו.
אמו נישאה ב-1936 ועברה להתגורר בעיר טראונשטיין שבבוואריה.
הוא נשאר עם סבתו ועם סבו, הסופר יוהנס פרמביכלר, שב-1937 קיבל פרס מן המדינה בעבור הרומן "פילומנה אלנהוב".
הוא זכר לטובה כל ימיו תקופה זו של ילדותו בחברת סבו.
ברנהרד למד בבית ספר יסודי בעיר זלצבורג, בימי השלטון הנאצי באוסטריה.
בגיל 8 צורף לנוער ההיטלראי ובגיל 10 נשלח למרכז חינוך של המפלגה הנאצית במדינת תורינגיה שבגרמניה.
לאחר המלחמה, ב-1947, בהיותו בן 16 שנה, הפסיק את לימודיו והפך לשוליה בחנות מכולת.
ב-1949 חלה בשחפת ונכנס לבית מרפא לחולי ריאה, שם פגש בהדוויג סטאביאניצ'ק שהפכה לידידתו.
סבו מת באותה שנה, ואמו - בשנה שלאחריה.
ב-1951 השתחרר מבית המרפא, אך סבל כל ימיו מקוצר נשימה - מצב שהוא מתאר בכתביו.
ב-1952, בהמלצת ידיד של סבו, החל לכתוב מאמרים בעיתון בזלצבורג.
אך מאמרים אלו גרמו לשערורייה, כי הוא תקף בהם את הצביעות שבחיי העיר המבוססים על הדת ואת תושביה המסרבים להתנתק מן הערכים הנאציים.
הוא למד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה בווינה ובאוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג.
ב-1962 כתב את הרומן הראשון שלו, "קיפאון", שזיכה אותו בפרסים רבים.
אך ב-1968 פרצה שוב שערורייה בטקס שבו קיבל פרס ספרותי, אחרי שאמר "הכול מגוחך כשאנו חושבים על המוות" ותקף את מוסדות המדינה, את התרבות האוסטרית ואת האוסטרים כ"אדישים לחיים".
שר החינוך ומארגני האירוע עזבו את האולם.
ב-1970 זכה מחזהו "בוריס" להצלחה רבה כאשר הוצג בתיאטרון הגרמני בהמבורג.
באותה שנה קיבל את פרס ביכנר - הפרס הספרותי החשוב ביותר בגרמניה המערבית.
בשנה זו החל לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו שיצאה לאור בחמישה כרכים בין 1975 ו-1982 ("המקור", "המרתף", "הקור", "הילד" ו"הנשימה").
ב-1988 הוצגו שני מחזותיו "הלדנפלאץ" (שמה של כיכר הגיבורים במרכז וינה שבה נאם היטלר לקול תשואות ההמון עם סיפוחה של אוסטריה לרייך השלישי חמישים שנה לפני כן) ו"ארוחת הצהרים הגרמנית".
במחזות אלה הצביע על העובדה שהאוסטרים לא השתנו, תיאר את סבלם של היהודים הזוכרים את זוועות הנאציזם וכתב: "כיום יש בווינה יותר נאצים מאשר ב-1938".
תומאס ברנהרד כתב 23 ספרים, 18 מחזות, 5 קובצי שירה וכ-250 מאמרים.
יצירותיו מושפעות מזיכרונות ימי ילדותו ונעוריו וממחלתו שממנה סבל כל ימיו.
יש בהן מונולוגים המסבירים לקורא את השקפותיו, לעיתים קרובות באמצעות הצגת מקרים קונקרטיים.
הוא מטיל ספק בערכם של מוסדות אוסטריים מכובדים כמו הבורגתיאטר (התיאטרון האוסטרי הלאומי בווינה).
ברנהרד נחשב למחזאי ולסופר פרובוקטיבי, אשר לא בחל בעיסוק בעברה של ארצו בתקופת הרייך השלישי.
בשל כך עורר עליו את זעמו של הימין השמרני האוסטרי, וזכה באוסטריה לכינוי "Nestbeschmutzer", מילולית מי שמלכלך את קינו שלו, דהיינו מי שיורק לבאר ממנה הוא שותה.
ב-1989 מת ברנהרד בביתו באולסדורף שבאוסטריה עילית, שכיום משמש כמוזיאון.
בצוואתו אסר על הצגת מחזותיו ועל פרסום ספריו (שעדיין לא יצאו לאור) באוסטריה במשך חמישים השנים הבאות, אך יורשיו לא קיימו את החלק הזה של הצוואה.
ברנהרד התגורר שנים ארוכות בווינה, שם נהג לפקוד כמעט מדי יום את בית הקפה ברוינרהוף.
בבית הקפה תלוי כיום פורטרט שלו, המצביע על מקומו הקבוע של הסופר.
בטון (ספרי סימן קריאה / הוצאת הקבוץ המאוחד, 1991)
כוחו של הרגל (הוצאת בית צבי, 1991)
אחיינו של ויטגנשטיין (הוצאת עם עובד, 1996)
הלדנפלאץ: שני מחזות (הוצאת שוקן, 1999)
מחיקה, התפוררות (הוצאת שוקן, 1999)
המרתף, הימלטות (הוצאת המעורר, 2002)
הסיבה, רמז (הוצאת המעורר, 2002)
הנשימה, החלטה (גלריה דביר, 2006)
הקור, בידוד (גלריה דביר, 2006)
חקיין הקולות (מגרמנית: טלי קונס, ספריית רות, 2025)
תומאס פרנסיס בייארד היה עורך דין אמריקאי שכיהן כמזכיר המדינה של ארצות הברית.
שימש גם סנאטור מטעם דלאוור ושגריר ארצות הברית בבריטניה.
ניסה להיבחר להיות מועמד המפלגה הדמוקרטית לנשיאות ארצות הברית בשנת 1876, 1880 ו-1884.
בייארד נולד בווילמינגטון שבדלאוור, בנו של הסנאטור ג'יימס בייארד הבן ודור רביעי מצד אביו לכהן בסנאט של ארצות הברית.
למד משפטים ובשנת 1851 הוסמך לעריכת דין.
תחילה עבד כעוזר במשרדו של אביו ובשנים 1853–1854 שימש תובע מחוזי בדלאוור.
בשנים 1854–1858 התגורר בייארד בפילדלפיה ועסק בעריכת דין.
לאחר מכן שב לדלאוור ולמשרד עורכי הדין של אביו.
בייארד, כמו אביו לפניו, התנגדו נחרצות למדיניות של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן כנגד מניעת פרישתן של מדינות הדרום מהאיחוד.
הוא שירת במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית כקצין זוטר ביחידת "משמר דלאוור" ונעצר בגין התנגדותו להתקפה, אך שוחרר.
בשנת 1868 נערכו בחירות לסנאט ובייארד נבחר למלא את מקומו של אביו הפורש.
כהונתו כסנאטור נמשכה בשנים 1869–1885, במהלכן הוא שימש הנשיא הזמני של הסנאט ובשנים 1879–1881 יו"ר ועדת הכספים.
בשנת 1876 בשנים 1876, 1880 ו-1884 הפסיד בהתמודדות המוקדמת במפלגה לבחירת המועמד לנשיאות ארצות הברית.
לאחר היבחרו של גרובר קליבלנד לנשיא, מונה על ידו בייארד למזכיר המדינה.
כמזכיר המדינה כיהן בשנים 1885–1889. בין פעולותיו בתפקיד נמנו פתרון הסכסוך בין ארצות הברית לקנדה בנושא זכויות הדיג בצפון האוקיינוס האטלנטי, פתרון המחלוקת עם גרמניה ובריטניה בנושא יישוב סמואה, חתימת הסכם עם ספרד על הקטנת גביית המכס, וכן ניהול המשא ומתן בראשית הסכסוך עם האימפריה הרוסית בנושא ים ברינג.
לאחר סיום כהונתו חזר בייארד לעסוק בעריכת דין.
בחירתו המחודשת של קליבלנד לנשיא הביאה בשנת 1893 למינויו לשגריר ארצות הברית בבריטניה, הראשון בתפקיד לשאת בתואר "שגריר".
בשנות כהונתו, עד 1897, מתח בייארד ביקורת על מדיניות הסחר של ארצות הברית והעדפתה כלפי בעלי סחורות מסוימים.
בגין התנהלותו זו נמתחה עליו ביקורת רשמית מטעם בית הנבחרים של ארצות הברית.
בייארד נישא פעמיים והיה אב לשניים.
בנו, תומאס בייארד הבן, כיהן כסנאטור.
תומאס בורגנטל היה עורך דין ומשפטן יהודי-אמריקאי, אשר שימש כשופט בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג.
בורגנטל נולד למשפחה יהודית-גרמנית שנמלטה מגרמניה לצ'כוסלובקיה אחרי עליית הנאצים לשלטון.
שרד את השואה במחנות אושוויץ וזקסנהאוזן.
אחרי השחרור התגורר עם אמו זמן מה בגטינגן, ובשנת 1951 היגר לארצות הברית.
בשנת 1960 קיבל תואר במשפטים (J.D) מאוניברסיטת ניו יורק, וכן היה בעל תואר שני ודוקטורט במשפטים (S.J.D) עם התמחות במשפט בינלאומי מאוניברסיטת הרווארד.
בורגנטל נחשב למומחה בתחומי המשפט הבינלאומי וזכויות אדם, בהם כתב חיבורים רבים, כיהן כעמית תוכנית פולברייט וכפרופסור למשפטים באוניברסיטת טקסס באוסטין בין 1975 ל-1980 ובאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בין 1980 ל-1985 ובשנים 1989–2000, וכשופט במספר טריבונלים.
בשנת 2000 מונה לכהונה כשופט בבית הדין הבינלאומי לצדק בהאג.
בשנת 2008 זכה בפרס גרובר לצדק.
בורגנטל הביע אף הוא ביקורת כלפי מעשי ישראל, אך טען שבפני בית הדין לא עמד בסיס עובדתי מספיק בשביל ממצאיו הגורפים, וכי היה עדיף שהוא היה נמנע מדיון בנושא.
תומאס בבינגטון מקולי, הברון הראשון מקולי היה משורר, היסטוריון ופוליטיקאי בריטי.
מקולי ידוע גם כסופר, אשר כתב בנושא היסטוריה של הממלכה המאוחדת.
היה חבר המועצה המלכותית ובין 1839 ל-1841 כיהן מקאולי שהיה חבר במפלגה הוויגית כמזכיר המלחמה בקבינט הבריטי, וכאחראי על התשלומים בין 1846 ו-1848.
מקאולי נולד ברותלי שבלסטרשייר כבנו הבכור של זאכרי מקאולי, מושל קולוניאלי שמוצאו מן ההיילנדס.
אביו היה פעיל בתנועה לביטול העבדות.
הוא קיבל את חינוכו בבית ספר פרטי בהרטפורדשייר ובטריניטי קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בתקופת לימודיו באוניברסיטת קיימברידג' הוא כתב שירה ואף זכה במספר פרסים, כולל פרס נשיא האוניברסיטה היוקרתי, בו זכה ביוני 1821. ב-1825 פרסם מאמר חשוב על ג'ון מילטון ב-Edinburgh Review.
הוא סיים הכשרה מקצועית כפרקליט בגרייז אין ולמרות שב-1826 הוא עבר את בחינות ההסמכה ללשכת עורכי הדין, הוא העדיף להתמקד בקריירה פוליטית.
כפוליטיקאי, ידוע בעיקר בשל מאמציו לקודיפיקציה ויצירת "חוק הודו"; ובשל פעילותו הצ'רטיסטית.
מקאולי מעולם לא נישא ולא הביא ילדים לעולם.
השקפותיו הוויגיות הפוליטיות השפיעו גם על עבודתו כהיסטוריון.
הספרות שלו מציגה את ההיסטוריה של בריטניה לאור החקיקה הוויגית ובעיקר חוק הרפורמה של 1832. היווה השפעה על כתיבתו ההיסטורית של וינסטון צ'רצ'יל ובעיקר על ספרו "היסטוריה של העמים דוברי האנגלית".
תומאס ברודי-סאנגסטר הוא שחקן אנגלי.
מוכר בין היתר ממשחקו בסדרה "משחקי הכס" ובסדרה "גמביט המלכה", וכן ממשחקו בסרטים: "אהבה זה כל הסיפור", "נני מקפי - קסם של אומנת", "הלגיון האחרון" ו"הרץ במבוך".
הוא גם דיבב את קולו של פרב פלטשר בסדרת האנימציה "פיניאס ופרב".
ברודי-סאנגסטר נולד ב-16 במאי 1990 בסאת'ק שבמרכז לונדון.
יש לו אחות, אווה, והוא הבן של השחקנים אנסטסיה (טאשה) ומארק ארנסט ברודי-סאנגסטר.
משפחתו של אביו של ברודי-סנגסטר הם במקור מהעיירה בנצ'ורי שבסקוטלנד.
אביו, מוזיקאי במקצועו, כיכב בעיבוד המוזיקלי של "מלך האריות" בגרמניה.
מהצד של אמו הוא בן דוד שני של השחקן יו גרנט, לצידו שיחק בסרט "אהבה זה כל הסיפור" (סבתא רבתא שלו וסבתו של גרנט היו אחיות).
סבא רבא שלו היה הסופר אנתוני ברטרם.
ברודי-סאנגסטר מנגן בגיטרה ובבס ולמד לנגן בגיטרה לשמאליים כאשר גילם את פול מקרטני בסרט "נער משום מקום".
תפקידו הראשון היה בסרט הטלוויזיה "תחנת ג'ים" בשנת 2001. בהמשך אותה שנה הוא גם שיחק בסרט הטלוויזיה "נס הכרטיסים".
בשנת 2002 שיחק בסרט הטלוויזיה "הילדה של בובי" וכן בסרט הקצר "גברת מיטלמאהיר".
בשנת 2003 שיחק בסרט "אהבה זה כל הסיפור" בתור סאם והיה מועמד לפרס האמן הצעיר, פרס אגודת מבקרי הקולנוע בפיניקס ופרס סטלייט.
באותה שנה הוא גם שיחק בסרט הדרמה "היטלר: עלייתו של הרשע" הקשור למלחמת העולם השנייה, בתפקיד היטלר הצעיר, וזכה בפרס נימפת הזהב בפסטיבל הטלוויזיוני ה-43 במונטה קרלו על תפקידו בסרט "הופקד".
בשנת 2005 הוא שיחק בסרט "נני מקפי - קסם של אומנת" בתור סיימון בראון, הבן הבכור במשפחה.
על תפקידו בסרט היה מועמד לפרס אמן צעיר בקטגוריות הרכבת השחקנים הצעירים הטוב ביותר והשחקן הראשי הצעיר הטוב ביותר.
ב-2007 הופיע בתפקיד אורח לשני פרקים בסדרת הטלוויזיה "דוקטור הו" וכן שיחק בתפקיד רומולוס אוגוסטולוס בסרט "הלגיון האחרון" והיה מועמד לפרס אמן צעיר בפעם הרביעית בקטגוריית השחקן הראשי הצעיר הטוב ביותר בסרט בינלאומי באורך מלא.
בין השנים 2007 ו-2015 דיבב את פרב פלטשר בסדרת האנימציה "פיניאס ופרב".
הסדרה כללה 4 עונות, סרט וסדרת בת בשם "פיניאס ופרב מארחים".
מאחר שהסדרה הופקה בארצות הברית כל קטעי הדיבוב של ברודי-סאנגסטר הוקלטו טלפונית או באולפנים באנגליה.
לפי יוצרי הסדרה, הוא המדובב היחיד שלא פגש את צוות המדובבים.
בשנת 2009 גילם את דמותו של פול מקרטני בסרט "נער משום מקום" המספר על נעוריו של ג'ון לנון.
בין השנים 2013–2014 גילם את דמותו של ג'וג'ן ריד, בעונות השלישית והרביעית של הסדרה "משחקי הכס".
ב-2014 גילם את דמותו של ניוט בסרט "הרץ במבוך".
על משחקו בסרט היה מועמד לפרסי בחירת הנוער.
ב-2015 שיחק בסדרת הדרמה "וולף הול" בתפקיד ראלף סאדלר.
בספטמבר אותה שנה שב לגלם את דמותו של ניוט בסרט ההמשך ל"הרץ במבוך": "הרץ במבוך: מבחני הכווייה" וזכה בפרסי בחירת הנוער בקטגוריית הסרט הנבחר, לצד דילן או'בריאן.
ב-25 בינואר 2018 יצא הסרט השלישי בסדרת הסרטים - "הרץ במבוך: תרופת המוות" שגם בו הוא לקח חלק.
בשנת 2020, שיחק במיני סדרה של נטפליקס, "גמביט המלכה", בתור שחקן השחמט בני ווטס.
בשנת 2022 שיחק במיני סדרה ביוגרפית "פיסטול" בתפקיד מלקולם מקלארן.
בשנת 2006 הקים ברודי-סאנגסטר את חברת "סרטי ברודי" (Brodie Films), יחד עם אימו, טאשה ברטרם, "כדי ליצור הזדמנויות בתעשיית הקולנוע עבור כישרון בריטי חדש; סופרים חדשניים, שחקנים ובמאים".
בינואר 2010 הצטרף ברודי-סאנגסטר ללהקה "ווינט", בה אימו שרה, בתור נגן הבס.
ביולי 2022 פורסם כי ברודי-סאנגסטר נמצא בזוגיות עם השחקנית טאלולה ריילי , לאחר שהשניים הכירו כשעבדו יחד על הסדרה "פיסטול".
ביולי 2023 פורסם כי השניים התארסו.
השניים התחתנו ב-22 ביוני 2024 בהרטפורדשייר.
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה 2022פיסטולמלקולם מקלארןתפקיד ראשי; 6 פרקיםInterrupting Chickenשוליית הקוסםדיבוב; פרק: "Dr.
תומאס בלייק גלובר , אביר מסדר השמש העולה (6 ביוני 1838 – 16 בדצמבר 1911) היה סוחר סקוטי שפעל ביפן בסוף תקופת אדו ובתקופת מייג'י שבאה אחריה.
תומאס בלייק גלובר נולד ב-6 ביוני 1838 בפרייזבורג שבמחוז אברדין.
גלובר היה החמישי מבין שבעה ילדים (שישה בנים ובת) לתומאס בארי גלובר ומארי פינדלי.
אביו היה קצין במשמר החופים של סקוטלנד.
כשהיה בן שש, עברה המשפחה לברידג' אוף דום, עיירה קטנה בסמוך לאברדין, העיר השלישית בגודלה בסקוטלנד, בעקבות קידום שאביו קיבל בעבודתו.
עם סיום לימודיו בבית הספר ב-1854, גלובר החל לעבוד בחברת מסחר ולשהות רבות בנסיעות.
במהרה משך גלובר את תשומת לבה של חברת המסחר הענקית, ג'ארדין מתיסון.
היא שכרה אותו, וב-1857, בהיותו בן 18 בלבד החל במסעו לשאנגחאי, מרכז המסחר של החברה באסיה של באותם הימים.
אין תיעוד בנוגע לסיבה בגללה שכרה ג'ארדין מתיסון דווקא את גלובר הצעיר.
גלובר הגיע לעיר בשנה בעייתית, כאשר החלה מלחמת האופיום השנייה.
מעצמות המערב, בהן בעיקר בריטניה, דחקו בשלטונות סין להרחיב את הסכמי המסחר המותרים למערב, ולאפשר לסוחרים מערביים לסחור בכל חלקי סין.
הקיסרות הסינית, שהייתה באותם ימים בהנהגת שושלת צ'ינג, דחתה על הדרישות.
לג'ארדין מתיסון היה אינטרס עצום בפתיחת כל סין למסחר - בסין היה ביקוש כמעט בלתי נגמר לכמויות אדירות של אופיום, שהופק בהודו.
ג'ארדין מתיסון עשתה את הונה העיקרי הראשוני ממסחר באופיום, ובמשך שנים רבות הוא היה מקור הכנסה מהותי עבורה.
על כן, היא הפעילה לחצים כבדים על ממשלת בריטניה לא לוותר לשלטונות הסינים.
גלובר, שהיה מעורב אך במעט בהתרחשויות האלה, נשאר בשנגחאי, ולאחר שהות בת שנתיים בעיר, בה מכר בהצלחה אופיום למתווכים מקומיים ועסק במסחר במשי, תה ורובים, הוצב מחדש בנגסאקי ביפן.
עם זאת, בסין צבר מעמד ונוכחות, וגם את הכוח להפריש לעצמו סכומי כסף על ביצוע עסקות עבור ג'ארדין.
היו אלה גורמים חשובים להצלחתו המאוחרת ביפן.
גלובר הגיע לנגסאקי ביפן ב-1859, בהיותו בן 21. בהתחלה הוקצו לו מגורים באזור המותר לזרים בעיר, האי דג'ימה.
מאוחר יותר הקים גלובר במקום זה מיני-אימפריה של סחר בנדל"ן.
ב-1863 סייע גלובר לחמישיית צ'ושו (בהנהגת איטו הירובומי שהפך לאחר מכן ל-ראש ממשלת יפן ה-I) להפליג ללונדון.
ב-1868 הוא ייבא ליפן את קטר קיטור הראשון במדינה, ה"Iron Duke".
גן גלובר (ביפנית: グラバー園) הוא פארק ציבורי בנגסאקי, יפן, אשר נבנה עבור גלובר ב-1863. הגן נחשב לאטרקציה התיירותית הפופולרית ביותר בנגסאקי והוא מושך אליו מיליוני מבקרים בשנה.
בית גלובר, הידוע גם כ"בית מאדאם באטרפליי", העומד במרכז הפארק, הוא הבניין בסגנון מערבי הוותיק ביותר ביפן.
בסמוך לבית גלובר ישנם פסלים של מיורה טאמאקי (שזכתה לתהילה עבור תפקידה כצ'ו-צ'ו-סאן, גיבורת האופרה) ושל המלחין פוצ'יני.
בסוף ימי שוגונות טוקוגאווה, נערכו בבית שבגן פגישות שסייעו לכונן את ברית סאצ'ו (בין טקמורי סאיגו ממחוז סצומה לבין טקיושי קידו ממחוז צ'ושו), אשר הובילה לקריסת השוגנות, סיום תקופת אדו והתחלת תקופת מייג'י.
בפארק שוכנים מבנים נוספים, כמו בית רינגר (נבנה ב-1865 עבור פרדריק רינגר) ובית אלט (נבנה עבור ויליאם אלט).
ב-1957 תרמה מיצובישי, שגלובר שיחק תפקיד משמעותי בהקמתה, את הפארק לעיריית נגסאקי.
גלובר הוא הדמות הראשית בספר "הארץ הטהורה" (The Pure Land) של הסופר אלן ספנס.
הרומן מתאר את סיפור עלייתו ונפילתו האמיתי, ואת הרומן שלו עם זונת צמרת אשר ילדה לו ללא ידיעתו בן, סיפור אשר ייתכן והשפיע על עלילת האופרה מאדאם באטרפליי.
תומאס בראש (נכתב גם ברש; Thomas Brasch; 19 בפברואר 1945, וסטו ביורקשייר - 3 בנובמבר 2011, ברלין) היה מחזאי, סופר, משורר, במאי ותסריטאי גרמני.
בראש נולד כבן לפליטים יהודים באנגליה, בשנת 1947 חזרה המשפחה לברלין אזור הסובייטי.
אביו, הורסט, החל קריירה פוליטית, שהביאה אותו עד למשרת סגן שר התרבות של הגרמניה המזרחית.
אמו של בראש הייתה עיתונאית ופרסמה באמצע שנות החמישים את שירו הראשון.
לבראש שני אחים, קלאוס בראש שהיה שחקן, פטר בראש, סופר, ואחות, מאריון בראש, שדרנית ברדיו.
אחרי תעודת הבגרות עבד בראש כדפס, עובד מתכת ומנעולן.
בשנים 1964-1965 הוא למד עיתונאות בלייפציג, אך גורש מהלימודים בגלל "העלבת דמויות בולטות של גרמניה המזרחית".
הוא עבד שוב כמלצר וסלל כבישים.
ב-1968 הוא הועמד למשפט, יחד עם אחרים, באשמת חלוקת כרוזים נגד הדיכוי של האביב של פראג.
הוא ישב בכלא 77 יום ושוחרר לעבודות שירות בתור עובד מתכת.
הלנה וויגל סידרה לו עבודה בארכיון של ברכט, ב-1976, לאחר שהפגין נגד גירושו של וולף בירמן, עבר בראש למערב גרמניה ומאז חי כסופר עצמאי.
לאחר שתיקה של שנים רבות לאחר נפילת חומת ברלין ושמועות על שימוש לרעה באלכוהול ובסמים, הפתיע בראש ב-1999 עם כרך הפרוזה החדש שלו "ברונקה, ילדה רוצחת", שעלה מכתב יד שהכיל במקור יותר מ-10,000 עמודים.
באותה שנה בכורה של שני מחזות שכתב.
המחזה האחרון שלו, "קומדיה אגדות מברלין", נותר לא גמור.
בראש מת ב-3 בנובמבר 2001 בגיל 56 עקב אי ספיקת לב וריאות; שנבעו ככל הנראה, עקב התמכרות ארוכת שנים לאלכוהול וסמים.
מתוך יותר משלושים מחזות, ספרי שירה, ורומנים מוכר בעברית בעיקר המחזה "לאוולי ריטה", שהופיע בקובץ המחזות "מבעד לאלים" בשנת 1988 בהוצאת פפירוס.
זהו מחזה לשש נשים, זונות בברלין שאחרי מלחמת העולם השנייה, שמגלמות גם את הקצין האנגלי, אותו רוצחת הדמות הראשית, שכינויה לאוולי ריטה.
תומאס ברדוורדין היה מדען, מתמטיקאי, פילוסוף, לוגיקן ותאולוג בריטי.
יחד עם ויליאם מאוקאם היה ממובילי התנופה האינטלקטואלית באוניברסיטת אוקספורד, שהתבטאה בעיקר בעיסוק במתמטיקה ופיזיקה.
בחקירותיו אחר גיבוש חוק טבע למהירות ותאוצה של גופים הגיע כמעט לניסוח מושג הגבול ולניסוח חוק הנפילה החופשית שנים לפני גלילאו גליליי.
במקביל לעבודתו המדעית היה גם איש כנסייה ונבחר לכהן כארכיבישוף של קנטרברי, חודש בלבד לפני שמת כתוצאה ממגפת המוות השחור.
כינויו בלטינית הוא Doctor Profundus (מורה מעמיק).
הוא היה חלק של הקלקולטרים מאוקספורד.
יליד סאסקס, בן למשפחת אצולה כפרית זעירה או בורגנית.
את לימודי התאולוגיה עשה בבליול קולג' באוקספורד וב-1321 קיבל תואר דוקטור בתאולוגיה (doctor of divinity).
באותה עת כתב את חיבורו החשוב בלוגיקה: Insolubles, בו הוא מנתח, לראשונה באופן שיטתי במערב, את פרדוקס השקרן.
לאחר שקיבל הזמנה לכהן כפרופסור, עבר לקולג' מרטון, שם עלה עד לדרגת ראש הפקולטה לתאולוגיה וצ'נסלור הקולג'.
בקולג' זה פיתח את הגישה המתמטית לעיסוק בפיזיקה, בעקבות ההיררכיה של רוברט גרוסטסט, המעמידה את העיסוק במדעי הטבע על המתמטיקה.
למרות שמשרתו אפשרה לו לעסוק במדע, היא לא השתלמה מבחינה כלכלית, לפיכך קיבל על עצמו ברדוורדין את תפקיד הכומר המוודה של אדוארד השלישי, מלך אנגליה, בחצרו והצטרף אליו במסעותיו לצרפת ובמצור על קלה (1346), תוך שהוא ממלא שליחויות דיפלומטיות שונות.
ב-1349 נבחר לכהן כארכיבישוף מקנטרברי, לאחר שקודמו בתפקיד מת מן המוות השחור בטרם נכנס לתפקידו.
ברדוורדין יצא לקבל את ברכת האפיפיור קלמנט השישי באוויניון, אך בדרכו חזרה חלה במחלת הדבר ומת ברוצ'סטר.
כאמור, ברדוורדין הלך בדרכו של רוברט גרוסטסט וביסס את העיסוק בפיזיקה על הניסוי ועל המתמטיקה, במקום על חקירה סכולסטית של הפיזיקה של אריסטו.
המקום שהעניק למתמטיקה היה נרחב ומרכזי בתפיסתו.
בניסוייו וחישוביו ניסח כללים עבור מקרים פרטיים של מה שנקרא מאז גליליאו, "נפילה חופשית".
כך ניסח את כלל המהירות הממוצעת: גוף הנע במהירות קבועה עובר את אותו המרחק כמו גוף מואץ באותו פרק זמן, אם מהירותו היא מחצית המהירות הסופית של הגוף המואץ.
בניסיונו לקרב את המהירות הממוצעת הגיע ברדוורדין כמעט לניסוח של מושג הגבול, אך חסרו לו הכלים של החשבון הדיפרנציאלי שינוסחו 300 שנה לאחר מכן.
בספרו Tractatus de Proportionibus ("מאמר על היחסים") דן ברדוורדין בספרו של אאודוקסוס מקנידוס על היחסים בין גדלים ומפתח את הרעיון של פונקציות מעריכיות שפותחו לאחר מכן על ידי ברנולי ואוילר.
ברדוורדין עסק גם במנמוניקה ("אמנות הזיכרון") בספרו De Memoria Artificiali ("על הזיכרון המלאכותי").
מבחינת בעיית הרצון החופשי ביטא ברדוורדין את העמדה לפיה הידע האינסופי של האל איננו ידע במובן האנושי ואינו יכול לכפות על האדם פעולה ובכך מאפשר לאדם בחירה חופשית לפעול כרצונו.
נושא מרכזי שהעסיק את ברדוורדין הן במישור התאולוגי והן במישור הפיזיקלי והאסטרונומי היה מושג האינסוף.
הוא שילב את תפיסת היקום האינסופי בגישתו התאולוגית וקבע שהאל, שחירותו אינסופית, מתקיים ביקום אינסופי המורכב מריק ובו אינסוף עולמות, בהם מנחיל האלוהים את ממשלתו.
האל הכל-יכול איננו מוגבל לא בשל הריק ובשל הפרדוקסים.
דבר זה הפך את ברדוורדין להוגה פורץ-דרך מבחינה מחשבתית, שניפץ את תמונת העולם האריסטוטלית הסגורה והסדורה ואפשר מחשבה רחבת-היקף.
ג'פרי צ'וסר, בסיפורו של כומר הנזירה מתוך סיפורי קנטרברי ממקם את ברדוורדין בין אוגוסטינוס ובואתיוס בדיון על חופש הרצון.
תומאס "טויבי" בלאט היה דובר וסופר אמריקאי יהודי יליד פולין.
בהיותו בן 16 היה מבין הניצולים היחידים ממחנה המוות סוביבור ששרדו את ניסיון המרד והבריחה באוקטובר 1943, אירוע שבו ברחו 300 אסירים ממחנה ההשמדה.
רובם נרדפו, נלכדו והוצאו להורג על ידי הגרמנים.
בלאט נולד בשנת 1927 למשפחה יהודית בעיירה איזביצה שבפולין, אחד מבן שני אחים.
בשנת 1942, בלאט ומשפחתו יחד עם כ-400 יהודים נוספים מעיירתו נשלחו על ידי הגרמנים בטרנספורט לסוביבור.
כל משפחתו נספתה במחנה ההשמדה וכן רובם המוחלט של בני העיירה.
במחנה סוביבור נרצחו כ-250,000 יהודים מפולין, צרפת והולנד וכן כ-1,000 אזרחים פולנים.
בלאט היה אחד מ-300 אסירים שלקחו חלק במרד במחנה סוביבור באוקטובר 1943 והצליחו להימלט.
בעודו נמלט מאנשי האס-אס בגיל 16, איכר פולני שהסתיר אותו בגד באמונו וירה לו בלסת.
הוא הצליח להימלט ולשרוד את תקופת המלחמה, אך הוא עדיין נשא את הקליע שפגע בו.
לאחר הבריחה ההמונית מהמחנה, הגרמנים סגרו והרסו את מחנה סוביבור.
הם עברו עם דחפורים על שטח המחנה ושתלו עצים כדי להסתיר את ההריסות.
אזור המחנה משמש כאתר זיכרון מאז סיומה של המלחמה.
בשנת 1958 עלה לישראל ולאחר מכן היגר לארצות הברית.
בשנות השבעים והשמונים עבד יחד עם הסופר ריצ'רד רשקה כדי לאתר ניצולים נוספים מהמחנה.
ביחד הם הוציאו לאור ספר בשם "הבריחה מסוביבור" (1983), שעסק במרד הגדול במחנה.
בשנת 1983 הוא ראיין את קרל פרנצל, גרמני שהיה שלישי בדרגתו במחנה סוביבור, לאחר שחרורו מהכלא.
פרנצל הורשע בבית משפט ונשפט למאסר עולם על מעשיו במחנה.
לאחר שריצה 16 שנות מאסר הוא שוחרר עקב ערעורו.
בלאט האמין שהריאיון שערך היה הפעם הראשונה שבה אסיר ממחנה השמדה ישב ושוחח פנים מול פנים עם איש מסגל המחנה.
הסרט "הבריחה מסוביבור", שזכה בפרסים, מתאר את שאירע במחנה המוות.
בלאט שימש כיועץ טכני לסרט.
מנהיגי המרד - ליאון פלדהנדלר ואלכסנדר פצ'רסקי, בלאט עצמו ואסירים יהודים אחרים מהמחנה גולמו על ידי שחקנים.
לאחר מכן פרסם בלאט שני ספרים נוספים על סוביבור.
ספר זיכרונותיו "מעפר סוביבור" (1997), מספר על חוויותיו במחנה, וכן על חלקו במזימה למרוד שהובילה לניסיון הבריחה של כ-600 אסירים ב-14 באוקטובר 1943. הוא כתב גם על חייו לפני המלחמה, וכן על הכיבוש הגרמני של עיירת הולדתו בפולין ועל המשלוח שלו ושל משפחתו למחנה המוות.
בלאט כתב גם ספר נוסף בשם "סוביבור, המרד הנשכח" (1997), ספר היסטורי המתבסס על שנות מחקריו.
בהמשך הקים אתר אינטרנט בעל אותו שם, המציג קישורים לאירועים שתיעד.
בשנותיו האחרונות התגורר בסנטה ברברה קליפורניה.
פילדמרשל סר תומאס אלברט בליימי היה גנרל אוסטרלי במלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, והאוסטרלי היחיד שהגיע לדרגת פילדמרשל.
בליימי נולד ב-24 בינואר 1884, לריצ'רד, מהגר אנגלי שהיגר לאוסטרליה מקורנוול בשנת 1862, ולמרגרט.
והיה בן שביעי מתוך עשרה.
בליימי למד בבית הספר של וואגה וואגה, שם השתתף בנבחרת הפוטבול האוסטרלי והיה חבר בתנועת נוער של הצבא האוסטרלי.
הוא עבר לתיכון וואגה וואגה בגיל 13, והנהיג את תנועת הנוער במשך שנתיים.
בליימי החל את חיי הקריירה שלו ב-1899 כמורה בבית ספר באגם אלברט.
בנובמבר 1906 התגייס בליימי לצבא האוסטרלי, וב-8 בספטמבר 1909 הוא התחתן עם קרוליין מילארד, ממנה נולדו לו שני בנים.
בשנת 1910 הוא הועלה לדרגת קפטן, ובשנת 1911 היה לאוסטרלי הראשון שהתקבל ללימודים במכללה הצבאית הבריטית.
בשנת 1912 הוא נסע לאימונים בהודו הבריטית, ובמאי 1914 הוא נסע לבריטניה, שם הצטרף לרגימנט משמר הדרגונים ה-4 האירי המלכותי.
זמן קצר לאחר מכן הוא הועבר לדיוויזיה ה-43 (וסקס), וב-1 ביולי אותה שנה הוא הועלה לדרגת מייג'ור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בליימי בכוח הקיסרי האוסטרלי הראשון (AIF).
באמצע 1914, בליימי היה חבר בדיוויזיה ה-43 (וסקס).
בנובמבר הוא נסע למצרים עם הנרי שובל כדי להצטרף לחיל המשלוח האוסטרלי, שם מונה בסופו של דבר לקצין המודיעין של הדיוויזיה האוסטרלית ה-1 בקרב גליפולי.
במהלך הנחיתה במפרץ אנזא"ק, הוא נשלח להעריך את הצורך בחיזוק כוחו של הקולונל מקאי.
הוא אישר את הצורך, ולכן נשלחו כוחות התגבורת לשם.
בליל 13 במאי 1915, בליימי, במסגרת תפקידו כקצין מודיעין, הוביל סיור מאחורי קווי הטורקים לאתר עמדות בכרמי זיתים שסיכנו את הכוחות בחוף.
כוח אויב של שמונה טורקים התקרב ליד רכס אורן, אחד מהם עמד לדקור את אחד החיילים האוסטרלים, ולכן בליימי ירה בו באקדחו.
בקרב שלאחר מכן נהרגו שישה מהטורקים.
בליימי פרש עם הסיור שלו לקווים האוסטרלים מבלי שמצא את העמדות.
חקירות שנערכו לאחר מכן בשטח מאובטח העלו כי העמדות נמצאות הרבה יותר דרומה מכפי שהניח.
ביולי 1915 בליימי מונה לקצין אג"ם, ובספטמבר של אותה שנה הוא קיבל דרגה זמנית של לוטננט קולונל והצטרף לדיוויזיה האוסטרלית ה-2 שהוקמה במצרים כראש מטה הדיוויזיה.
המפקד, מייג'ור גנרל ג'יימס גורדון לג'ה, העדיף קצין אוסטרלי מכיוון שהרגיש שקצין בריטי לא כל כך קשור לחיילים.
עם זאת, לאחר הגעת הכוחות האוסטרלים לצרפת בשנת 1916 הוא חזר מהדיוויזיה השנייה לדיוויזיה ה-1 כראש המטה, ובתפקיד זה היה מעורב בקרב על פוז'ייר.
בליימי נחשב כמפקד חטיבה אפשרי, אך מעולם לא פיקד על גדוד, שנחשב בדרך כלל כתנאי מוקדם לפיקוד [על חטיבה.
לכן מונה למפקד גדוד הרגלים ה-2 ב-3 בדצמבר 1916. ב-28 בדצמבר, בליימי, כמפקד הגדוד הבכיר, מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-1. ב-1 בינואר 1917 הוא קיבל את עיטור אות השירות המצוין, וב-9 בינואר יצא לחופשה והעביר את הפיקוד לידי לוטננט קולונל איוון מקאי.
אולם כאשר נודע למטה הכללי של חיל המשלוח הבריטי על שימוש זה של בוגר מכללה למטה, הוא הזכיר לקורפוס אנזא"ק ה-1 כי "לא כדאי לשחרר קצינים כאלה לפיקוד על גדודים, אלא אם כן הוכיחו שהם לא שווים לתפקידם במטה".
לבעקבות כך בלאמי חזר למטה הדיוויזיה ה-1. לוטננט גנרל סר ויליאם בירדווד קידם את בליימי לדרגת קולונל מלא.
בליימי שימש גם כמפקד החטיבה ה-2 בתקופת מנוחה מה-27 באוגוסט עד ה-4 בספטמבר 1917. ב-8 בספטמבר אושפז כשהוא מקיא ומשתעל.
הוא נשלח לאנגליה שם אושפז בבית החולים הכללי הלונדוני השלישי לטיפול בפסוריאזיס, ולא חזר לתפקידו עד 8 בנובמבר 1917. בתחילת 1918 קיבל את תואר עמית מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש, ובמאי אותה שנה אוזכר שוב בשדרים.
ב-1 ביוני 1918 ירש לוטננט גנרל ג'ון מונש את בירדווד כמפקד הקורפוס האוסטרלי, ובליימי הועלה לדרגת בריגדיר ומונה לראש מטה הקורפוס.
הוא מילא תפקיד משמעותי בהצלחת הקורפוס האוסטרלי בחודשי המלחמה האחרונים.
הוא נשאר מעוניין בחדשנות טכנולוגית.
הוא התרשם מהיכולות של דגמי הטנקים החדשים ולחץ על השימוש בהם בקרב האמל, שם מילא תפקיד חשוב בהצלחת הקרב.
בשנת 1919 שב בליימי לאוסטרליה, שם מונה לסגן ראש המטה הכללי בשנת 1920. אחד מהישגיו היה הקמת חיל האוויר המלכותי האוסטרלי במאי 1920. בשנים 1922–1925 שימש כנציג אוסטרליה במשרד המלחמה בלונדון.
לאחר שחזר לאוסטרליה, הצטרף למשטרה כמפכ"ל המשטרה במדינת ויקטוריה.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 1936.
בשנת 1938 השלים בליימי את הכנסתו על ידי שידורי רדיו על פוליטיקה בינלאומית.
הוא נחרד מרדיפת הנאצים כלפי היהודים.
מאוחר יותר הוא קיבל אחריות על גיוס חיילים חדשים.
ככזה, הוא הניח את הבסיס להרחבת הצבא במקרה של מלחמה עם גרמניה או יפן, שאותו ראה כבלתי נמנע.
בשנת 1935 קיבל בליימי את עיטור Knight Bachelor.
באותה שנה נפטרה אשתו, וב-5 בדצמבר 1939 התחתן עם מעצבת האופנה בת ה-35 אולגה אורה פרנסוורת'.
לאחר כניסת אוסטרליה למלחמה וההחלטה על הקמת כוח אימפריאלי שני באוסטרליה, מונה בליימי למפקד הדיוויזיה ה-6 שהוקמה באותה העת, והיוותה את גרעין ה-AIF, ב-13 באוקטובר 1939 תוך העלאתו לדרגת לוטננט גנרל.
בתקופה שבין מלחמות העולם המירה אוסטרליה את צבאה למערכת מיליציה טהורה, שיחידותיה לא הורשו להישלח לחו"ל.
בליימי היה אחראי בתפקידו כראש AIF ישירות לראש הממשלה ושר ההגנה רוברט מנזיס, והיה אמור לשמור את הפיקוד על AIF, שצמח מאוחר יותר ל-300,000 איש, במהלך המלחמה.
מינואר 1940, החלקים הראשונים של הדיוויזיה ה-6 נשלחו לארץ ישראל להתכונן לפריסתם בצרפת לצד חיל המשלוח הבריטי.
לאחר שהוחלט להקים פיקוד של קורפוס ודיוויזיה שנייה עבור AIF, ויתר בליימי על הפיקוד על הדיוויזיה ה-6 באפריל ומונה למפקד הקורפוס האוסטרלי ה-1, שאת מפקדתו פתח ביוני.
כאן היה כפוף לראש פיקוד המזרח התיכון, הגנרל ארצ'יבלד וייוול.
בשל התבוסה המהירה של הצרפתים והבריטים בצרפת במהלך המערכה הגרמנית במערב כמו גם כניסתה של איטליה למלחמה, חיילי בליימי נשמרו כעתודה במזרח התיכון והשתמשו בהם נגד האיטלקים בלוב החל מדצמבר 1940.
במרץ 1941 נשלחו בליימי ושתי דיוויזיות מכוחו ליוון כחלק מ"מבצע זוהר" בפיקודו של הנרי מייטלנד וילסון, כאשר הפלישה הגרמנית קרבה ובאה.
על שירותו במערכה היוונית, בה זכתה לשבחי מנהיגותו הנבונה, קיבל את צלב המלחמה היווני מדרגה ראשונה.
בסוף אפריל מונה לסגן ראש פיקוד המזרח התיכון (מיולי כיהן בתפקיד קלוד אוקינלק) ובספטמבר הועלה לדרגת גנרל.
בתחילת 1942, בשל האיום היפני, הוא קיבל הוראה לחזור לאוסטרליה לקחת פיקוד בחזית זו.
הוא מונה כאן על ידי המפקד הראשי האמריקאי בדרום מערב האוקיינוס השקט, דאגלס מקארתור, כמפקד הכללי של כוחות היבשה, מבלי שזכה להשפעה רבה על ניהול המבצעים.
בספטמבר 1942 הוא נשלח על ידי מקארתור לפורט מורסבי בפפואה באופן אישי להוביל את המערכה בגינאה החדשה.
בנוסף, החל מ-1943 הוא פיקד על הפעילות בבריטניה החדשה ובאיי שלמה בצפון וב-1945 על שחרור בורנאו (מבצע אבוב).
ב-2 בספטמבר 1945 הוא חתם על הסכם הכניעה היפני עבור אוסטרליה על סיפון USS מיזורי.
לאחר שהציע להתפטר זמן קצר לאחר תום המלחמה, שוחרר מתפקידו בסוף 1945. מכיוון שמעולם לא הסתדר עם ממשלת הלייבור בראשותו של ג'ון קרטין וגם מתח ביקורת רבה בצבא, הוא השתחרר מהצבא בתחילת 1946 ללא הכרה נוספת בהישגיו.
לאחר מכן התיישב במלבורן והתמסר לעסקים, כתיבה ועניינים ותיקים.
לאחר בחירתו מחדש של מנזיס ב-1950, הועלה לדרגת פילדמרשל כאוסטרלי הראשון שהועלה לדרגה רמה זו ועד כה היחיד.
זמן קצר לאחר מכן הוא חלה קשה ומת ב-27 במאי 1951 בבית חולים במלבורן מדימום מוחי.
בהלווייתו הממלכתית השתתפו כ-300 אלף איש.
תומאס בייס היה סטטיסטיקאי, פילוסוף וכומר פרסביטריאני אנגלי.
בייס ידוע בעיקר כמי שהגה את המשפט הקרוי על שמו: חוק בייס.
בייס לא פרסם את חוק בייס; הוא פורסם לאחר מותו על ידי ריצ'רד פרייס, שערך ופרסם את הדפים שבייס כתב על הנושא.
תומאס בייס היה בנו של ג'ושוע בייס, כומר פרסביטריאני.
כנראה שנולד במחוז הרטפורדשייר שבדרום מזרח אנגליה.
משפחתו הייתה משפחה נון-קונפורמיסטית משפילד.
בשנת 1719 התחיל ללמוד לוגיקה באוניברסיטת אדינבורו.
אחרי שסיים את לימודיו בשנת 1722 חזר ללונדון ועד שנת 1734 סייע לאביו בתפקידו ככומר בקפלה.
ב-1734 עבר למחוז קנט, שם היה כומר בקפלת מאונט ציון עד שנת 1752.
בעבודה זו הוא מגן על אייזק ניוטון כמענה לביקורת של ג'ורג' ברקלי.
בשנותיו האחרונות גילה עניין רב בהסתברות.
תומאס ברטולד הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעיקר באיינטרכט פרנקפורט ובשטוטגרט בעמדת הבלם.
ברטולד ייצג את גרמניה המערבית, ולאחר מכן את גרמניה בשלושה מונדיאלים ובטורניר יורו.
ברטולד שיחק בקבוצות הנוער של איינטרכט פרנקפורט, ועלה לקבוצה הבוגרת בשנת 1982. ברטולד שיחק חמש עונות בפרנקפורט, צבר 111 הופעות והבקיע 17 שערים בבונדסליגה.
בקיץ 1991 חזר ברטולד אל הבונדסליגה, וחתם בבאיירן מינכן.
ברטולד שיחק שנתיים בקבוצה, צבר 30 הופעות בבונדסליגה והבקיע שער אחד, אך לא הגיע להישגים משמעותיים בשתי העונות בקבוצה, ובשנת 1993 חתם בשטוטגרט, בה שמר על יציבות יחסית ושיחק שבע עונות.
עם שטוטגרט זכה ברטולד בגביע הגרמני בשנת 1997, שזיכה את הקבוצה בכרטיס לגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת 1998. שטוטגרט הגיעה בטורניר זה עד לגמר, בו הפסידה 1-0 לצ'לסי, כשברטולד פותח בהרכב.
סך הכל, צבר ברטולד 191 הופעות והבקיע ארבעה שערים בבונדסליגה בשבע שנותיו בשטוטגרט.
בשנת 2001 חתם ברטולד באדאנאספור מליגת העל הטורקית בכדורגל בה מיעט לשחק, ופרש ממשחק פעיל באותה שנה.
לברטולד הייתה קריירה עשירה במדים הלאומיים.
תחילה שיחק בגרמניה המערבית, והשתתף במונדיאל 1986 בו הפסידה הנבחרת במשחק הגמר לנבחרת ארגנטינה.
אחר כך ייצג את גרמניה המערבית ביורו 1988 בו הודחה הנבחרת בחצי הגמר, ובמונדיאל 1990 היה חלק משמעותי מהנבחרת שזכתה בתואר, לאחר שגמלה לארגנטינה במשחק הגמר על ההפסד בגמר המונדיאל הקודם.
ברטולד לא שיחק ביורו 1992, אך חזר לנבחרת במונדיאל 1994, בו הודחה ברבע הגמר על ידי נבחרת בולגריה, ומעט אחריו פרש מהנבחרת.
סך הכל צבר ברטולד 62 הופעות במדי גרמניה המערבית וגרמניה, וכבש שער אחד.
ברטולד החל לעסוק לאחר פרישתו בתקשורת ופרשנות ספורט.
תומאס ברדריץ' (בקרואטית: Thomas Brdarić; נולד ב-23 בינואר 1975 בנורטינגן שבגרמניה המערבית) הוא כדורגלן עבר גרמני ממוצא קרואטי ששיחק בעמדת החלוץ.
שטוטגרט, פורטונה דיסלדורף ופורטונה קלן
ברדריץ' שיחק במועדון הנוער בעיר קירכהיים, ממנו עלה לבוגרים.
בשנת 1993 החל לשחק בקבוצת המילואים של שטוטגרט, ובאוגוסט 1993 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה בקבוצה הבכירה של שטוטגרט, כאשר נכנס כמחליף לפריץ ואלטר במשחק מול באיירן מינכן.
את שערו הראשון בבונדסליגה הבקיע כבר במחזור השני באותה עונה, כאשר שטוטגרט ניצחה 2–4 את וטנשייד 09. ברדריץ' ערך עשר הופעות באותה עונה, אך לא הצליח להשתלב בהרכב, ונמכר לפורטונה דיסלדורף מליגת הבונדסליגה השנייה.
ברדריץ' סייע לקבוצה להעפיל אל הבונדסליגה.
הוא שיחק בדיסלדורף במשך שתי עונות, בהן מיעט להבקיע.
בשנת 1996 עבר לפורטונה קלן, גם כן מהבונדסליגה השנייה, שם הוא שיחק שלוש עונות.
בקבוצה זו ברדריץ' הצליח יותר, והבקיע 24 שערים ב-80 הופעות.
בעונתו האחרונה בקבוצה, 1998/99, הבקיע ברדריץ' 13 שערים ב-29 הופעות, והוא הפך לשחקן מחוזר על ידי המועדונים הגדולים.
בתקופתו בפורטונה קלן, כונה ברדריץ' בשם במבי, עקב רגליו הדקיקות.
בקיץ 1999 חתם ברדריץ' בבאייר לברקוזן.
ברדריץ' הפך עד מהרה לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, על אף שהבקיע שערים במספרים נמוכים יחסית לחלוץ.
ברדריץ' סייע לקבוצה לסיים פעמיים במקום השני בבונדסליגה, ולהגיע לגמר הגביע הגרמני בשנת 2002, בו הפסידה באייר לברקוזן לשאלקה 04 בתוצאה 2–4. במשחק זה, ברדריץ' נכנס כמחליף במקומו של אוליבר נויביל.
באותה עונה, ברדריץ' הגיע עם באייר לברקוזן לגמר ליגת האלופות, בו הפסידה הקבוצה 1–2 לריאל מדריד.
במשחק זה ברדריץ' פתח בהרכב, אך הוחלף בדקה ה-39 על ידי דימיטאר ברבאטוב.
תקופה זו הייתה תקופת שיא עבור המועדון, על אף האכזבות הרבות, בעיקר בעונת 2002 בה סיימה הקבוצה במקום השני בכל המפעלים.
השתתפות הקבוצה בליגת האלופות הפכה לעניין שבשגרה, וברדריץ' צבר 18 הופעות בליגת האלופות בסך הכל, בהן הבקיע שער אחד, נגד יובנטוס בעונת 2002. בבונדסליגה ברדריץ' צבר 82 הופעות, בהן הבקיע 14 שערים.
עם זאת, בעונת 2002/03 נחלש מעמדו של ברדריץ', והוא אף ירד לקבוצת המילואים בליגות האזוריות במשך תקופה מסוימת.
ההשאלה להאנובר, המעבר לוולפסבורג והחזרה להאנובר
בעונת 2003/04 הושאל ברדריץ' להנובר 96 מהבונדסליגה, שם שיחק עונה אחת, והבקיע 12 שערים ב-28 הופעות.
בתום עונה זו חזר לבאייר לברקוזן, ונמכר מיד לוולפסבורג תמורת מיליון אירו.
ברדריץ' חתם על חוזה בוולפסבורג לשלוש שנים.
בעונתו הראשונה של ברדריץ' בוולפסבורג, הוא הבקיע אמנם 12 שערים, אך הוחלף פעמים רבות, ולעיתים קרובות לא פתח בהרכב.
ברדריץ' לא השלים עם מצב זה והסתכסך עם חבריו לקבוצה ועם הצוות הניהולי.
מנהל הקבוצה תומאס שטרונץ טען אז שברדריץ' הוא אגואיסט.
על אף שהחוזה עם וולפסבורג נחתם לשלוש שנים, ברדריץ' עזב בתום עונה אחת, וחזר להנובר 96, שם חתם על חוזה לשלוש שנים.
לברדריץ' הייתה התבטאות שהכעיסה את מאמנו פיטר נוירורר, כאשר אמר ש"כחלוץ אתה מעוניין להבקיע כמה שיותר שערים, ולכן עדיף תיקו 4-4 עם רביעייה אישית שלך, מאשר ניצחון קטן עבור קבוצתך".
התבטאות זו הביאה לספסולו של ברדריץ'.
עם פיטוריו של נוירורר מהקבוצה והחתמתו של דיטר הקינג כמאמן, ברדריץ' חזר להרכב, ובעונת 2006/07 הבקיע חמישה שערים ב-11 הופעות, אך פציעה חוזרת בברך אילצה את ברדריץ' לפרוש מכדורגל בעונה זו.
לברדריץ' שמונה הופעות במדי נבחרת גרמניה, בהן הבקיע שער אחד, במשחק ידידות מול נבחרת איראן בשנת 2004. ברדריץ' השתתף עם הנבחרת ביורו 2004, בו הודחה הנבחרת בשלב הבתים.
הוא נכנס כמחליף לקווין קוראני בתיקו המאופס מול נבחרת לטביה.
ברדריץ' נכלל בסגל הגרמני לגביע הקונפדרציות בשנת 2005, אך לא שותף בו.
ברדריץ' התנסה באימון וכמנהל ספורטיבי, באוניון זולינגן, TSG נויסטרליץ, קבוצת המילואים של וולפסבורג ו-TSV שטיינבך.
תומאס ברודי (; 20 בנובמבר 1903 - 1 בספטמבר 1993) היה מייג'ור גנרל בצבא בריטניה אשר לחם במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
ברודי נולד בעיר בלינגהאם, שבמחוז נורת'מברלנד.
הוא למד באוניברסיטת דרהאם, ובשנת 1924 השלים תואר ראשון.
ב-3 בפברואר 1926 התגייס לצבא בריטניה, והוצב כלוטננט שני ברגימנט צ'שר.
במאי 1936 כבר החזיק בדרגת קפטן, ומונה לשליש הרגימנט.
החל מספטמבר 1939 שימש כמדריך במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
בשנתיים הראשונות של מלחמת העולם השנייה היה ברודי מדריך במכללה המלכותית, ובאפריל 1941 קודם לדרגת מייג'ור.
ב-23 במרץ 1942 קודם לדרגת לוטננט קולונל, וקיבל פיקוד על הגדוד השני ברגימנט מנצ'סטר.
ב-31 ביולי 1943 הועלה לדרגת קולונל, וב-6 בנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת בריגדיר וקיבל פיקוד על הבריגדה ה-14. הבריגדה שלו נשלחה להודו הבריטית ונלחמה שם בצבא היפני הקיסרי כחלק מהמערכה על בורמה.
הבריגדה עברה אימון כבריגדת צ'ינדיטים בידי אורד צ'ארלס וינגייט, ונכללה במסגרת הדיוויזיה ה-3 שתחת פיקודו.
הבריגדה השתתפה במבצע יום חמישי, וב-1 בנובמבר 1944 הפכה להיות הבריגדה האווירית ה-14.
עם סיום המלחמה ב-1945 הוחזר חזרה לדרגת לוטננט קולונל, וב-22 במאי 1947 הועלה שוב לדרגת קולונל וקיבל פיקוד על הגדוד ה-1 ברגימנט צ'שר.
בין 1947–1948 הוצב במנדט הבריטי, וניתנה לו דרגת מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
ב-1951 נשלח להילחם במלחמת קוריאה, וקיבל פיקוד על הבריגדה ה-29. הא השתתף בקרב השלישי על סיאול ובקרב על נהר אימג'יאן.
על חלקו בקרבות לו ניתנו אלו אות השירות המצוין, וכן דרגת מפקד בלגיון ההצטיינות ושני כוכבי כסף מטעם ארצות הברית.
ב-25 בספטמבר ניתנה לו דרגה זמנית של מייג'ור גנרל, וב-20 באוקטובר ניתנה לו דרגה קבועה של בריגדיר.
עוד באותה שנה הוא קיבל פיקוד על הדיוויזיה ה-1 אשר בסיסה היה במזרח התיכון, וב-15 באוגוסט 1953 הפכה דרגת המייג'ור גנרל שלו לקבועה.
ב-1 בינואר 1957 הוא פרש מהצבא.
לאחר פרישתו היה ברודי חבר בקבוצת לחץ בעלת נטיות ימניות.
הוא נפטר בביתו שבעיר בייסינגסטוק במחוז המפשייר ב-1 בספטמבר 1993 בגיל 89.
ב-1938 הוא נישא לג'יין מרגרט צ'פמן ווקר, אשר ילדה לו שלושה בנים ובת.
היא נפטרה ב-1992, שנה אחת לפניו.
ברגסון הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בחיל האוויר של ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כסגן מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית.
ברגסון סיים ב-1985 לימודי תואר ראשון בחקר ביצועים באקדמיית חיל האוויר.
עבר קורס טיס בבסיס חיל האוויר ויליאמס באריזונה וקורס טייסי F-15 איגל בבסיס חיל האוויר לוק באריזונה.
שירת כטייס ומדריך טיסה בדיוויזיית האוויר 313 בבסיס חיל האוויר קאדאנה שביפן, ובטייסת הקרב 60 בבסיס אגלין בפלורידה.
שירת כקצין מערכות נשק בטייסת הקרב 59 וכמדריך במחלקת F-15C בבסיס חיל האוויר נליס שבנבדה.
לאחר לימודים במכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר שירת כעוזר קצין מבצעים בטייסת הקרב 71 בבסיס לנגלי בווירג'יניה ולאחר מכן כקצין מבצעים בטייסת הקרב 27 בבסיס.
בשנים 2001–2003 פיקד על טייסת הקרב 71 ובשנים 2003–2005 שימש עוזר למפקד פיקוד הקרב של חיל האוויר.
באוגוסט 2005 מונה למפקד להק המבצעים של כנף 1, בעת שהפכה לכנף המבצעית הראשונה המפעילה את מטוסי F-22 ראפטור ושירת גם כסגן מפקד הכנף.
בשנים 2007–2008 שירת כראש מחלקת תעופה בענף התכנון של פיקוד כוחות בעלות הברית בעיראק.
ברגסון היה מתוכנן להתמנות למפקד כנף הקרב 4, כנף מטוסי F-15E סטרייק איגל, אך בעקבות התאבדותו של מפקד כנף 3, הוזעק למלא את מקומו, ומונה באוגוסט 2008 למפקד הכנף.
הכנף המשתייכת לחיל האוויר ה-11 של ארצות הברית, מוצבת באלסקה כללה טייסות מטוסי קרב F-15 איגל, F-22 ראפטור, מטוסי שליטה ובקרה ומטוסי תובלה.
ביוני 2010 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ובאוגוסט 2010 מונה לנספח צבאי בשגרירות ארצות הברית בבריטניה.
באוגוסט 2012 מונה לראש ענף בנושאי תכנון במטה חיל האוויר ושנה אחר כך מונה לקצין הקשר לרשות המחוקקת במחלקת חיל האוויר של ארצות הברית.
ביולי 2016 קודם לדרגת לוטננט גנרל מונה למפקד חיל האוויר השביעי של ארצות הברית, המפקד גם על הפיקוד המשותף לכוחות האוויר של ארצות הברית קוריאה הדרומית ומשמש סגן מפקד כוחות נאט"ו בקוריאה וסגן מפקד פיקוד כוחות ארצות הברית בקוריאה.
בדצמבר 2018 הוחלף על ידי קנת' וילסבאק ומונה לסגן מפקד פיקוד מרכז של ארצות הברית.
במהלך שירותו צבר מעל 3,100 שעות טיסה, על מטוסי T-38 טאלון, T-37 טוויט, F-15 איגל ו-F-22 ראפטור.
לברגסון תואר שני באווירונאוטיקה מאוניברסיטת האווירונאוטיקה אמברי-רידל בפלורידה, בוגר המכללה לביטחון של נאט"ו ברומא, בוגר המכללה למטה של הכוחות המשולבים, בוגר המכללה לפיקוד ומטה של חיל האוויר ובוגר קורס בכירים בביטחון לאומי ובינלאומי באוניברסיטת הרווארד.
הוא נשוי לפמלה ואב לשניים.
תומאס בנטלי היה במאי קולנוע בריטי.
כמו כן ביים שלושה סרטים בשיטת דה-פורסט פונופילם, קול-על-סרט.
בנטלי נולד בלונדון והוכשר כמהנדס, אבל הוא החל לשחק במופעי וודוויל, והיה ידוע מגילום דמויות מהרומנים של צ'ארלס דיקנס.
הקריירה שלו בבימוי של סרטים אילמים החלה ב-1910 בעיבוד לסרטים של ספרים אחדים מאת דיקנס.
אחרי שפרש מעבודתו כבמאי ב-1941 הוא היה יועץ טכני למועצה הבריטית לקולנוע.
אוליבר טוויסט (1912) Oliver Twist
זמנים קשים (1915) Hard Times
הרפתקאותיו של מר פיקוויק (1921) The Adventures of Mr.
תומאס בורר הוא דיפלומט שווייצרי.
בורר נולד בבזל ולמד משפטים באוניברסיטת בזל, הוא ביצע את התזה שלו בנושא יחסי חוץ.
ב-1987 החל לעבוד כדיפלומט במחלקה השווייצרית ליחסי חוץ ועבד במספר ערים במדינה.
בשנת 1993 מונה למזכיר לעניינים משפטיים ויחסים פוליטיים בשגרירות שווייץ בוושינגטון הבירה.
ב-1996 מועצת המדינה של שווייץ מינתה אותו לעמוד בראש הפרויקט "שווייץ-מלחמת העולם השנייה" במסגרתו נבחן תפקיד שווייץ כמרכז פיננסי בתקופה הנאצית, פרויקט זה תרם רבות לתביעה של הקונגרס היהודי העולמי כנגד הבנקים השווייצריים שהחלה ב-1995, לאחר המשפט נחתם הסכם שהבנקים בשווייץ יעניקו פיצויים לקורבנות השואה.
בשנת 1999 נבחר לכהן כשגריר שווייץ בגרמניה, תפקיד אותו ביצע עד 2002, בסוף כהונתו הואשם כי ניהל רומן מחוץ לנישואים וקיים פגישות ליליות בבית השגרירות עם אשת מכירות ודוגמנית עירום לשעבר מברלין וכי אינו ראוי לשמש בתפקיד ייצוגי, לאחר מכן חזר למדינתו והחל לשמש כיועץ אסטרטגי של האוליגרך ויקטור וקסלברג.
הוא התראיין רבות במדיות השונות בנושאים כלכליים ועל יחסי גרמניה-שווייץ.
ב-1999 נישא לשון פילדינג, דוגמנית ילידת טקסס, במהלך כהונתו כשגריר התעוררה שערורייה כאשר הצטלמה פילדינג בלבוש חושפני ונועז על רקע דגל שווייץ.
תומאס ג'רמיין בראיינט הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת מיאמי היט מליגת ה-NBA, בעמדת הסנטר.
בראיינט נולד בעיר רוצ'סטר שבניו יורק, ולקראת עונתו האחרונה בתיכון עבר ללמוד ב"אקדמיית הכדורסל הנטינגטון" שבווירג'יניה המערבית, בה למדו בעבר שחקני NBA רבים דוגמת אנדרו ויגינס וגורג'י ג'נג.
בעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל של האקדמיה רשם ממוצעים של 17.3 נקודות, 11.6 ריבאונדים ו-4.5 חסימות למשחק, וסייע לה לרשום את מאזן הניצחונות הטוב בתולדותיה, 31–3. באפריל 2015 נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.
בשנת 2015 החל ללמוד באוניברסיטת אינדיאנה, אליה הצטרף יחד עם הסמול פורוורד אוג'י אנונובי.
בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 12.2 נקודות והוריד 6.2 ריבאונדים בממוצע למשחק.
בדראפט 2017 נלקח בראיינט בבחירה ה-42 על ידי יוטה ג'אז, ומיד הועבר בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס.
לאורך עונת הרוקי שלו נשלח מספר פעמים לקבוצת הבת של הלייקרס מליגת הפיתוח – סאות' ביי לייקרס – וב-37 משחקיו במדיה העמיד ממוצעים של 19.7 נקודות ו-7.3 ריבאונדים למשחק.
בראיינט שותף ב-15 משחקי NBA בלבד עם הלייקרס, וביוני 2018 שוחרר מהקבוצה.
ביולי 2018 חתם בראיינט על חוזה בוושינגטון ויזארדס, ולאורך עונת הציג יכולת מפתיעה עם ממוצעים של 10.5 נקודות ו-6.3 ריבאונדים למשחק, ב-61.6% קליעה מהשדה – הנתון הרביעי בטיבו ב-NBA.
במשחק מול פיניקס סאנס ב-22 בדצמבר 2018 קלע בראיינט את כל 14 הזריקות שלקח מהשדה, ובכך הפך לשחקן החמישי בתולדות הליגה שרושם הישג זה.
בינואר 2021, נפצע בראיינט לאחר שנחת לא טוב על רגלו, וסיים את עונת .
במקומו הגיע הסנטר האוקראיני אלכס לן.
תומאס בראג היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מקרוליינה הצפונית, שכיהן חבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1842 - 1843, כמושל קרוליינה הצפונית בין השנים 1855 – 1859, וכסנאטור בשנים 1859 - 1861. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הוא שימש כתובע הכללי בקבינט של קונפדרציית המדינות של אמריקה ("הקונפדרציה").
בראג היה אחיו הבכור של הגנרל ברקסטון בראג.
בראג נולד בוורנטון, שבקרוליינה הצפונית, למד בבית הספר התיכון המקומי ומאוחר יותר למד באקדמיה הצבאית של ורמונט, כיום אוניברסיטת נוריץ'.
ב-1833 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצועו בג'קסון שבקרוליינה הצפונית.
בין השנים 1842 – 1843 הוא כיהן כחבר באספה הכללית של המדינה ושימש כתובע של מחוז נורת'האמפטון.
בין השנים 1855 – 1859 הוא כיהן בתפקיד מושל קרוליינה הצפונית.
לאחר מכן הוא נבחר לסנאט ארצות הברית וכיהן בו עד פרוץ מלחמת האזרחים.
עם פרישת מדינות הדרום מן האיחוד הוא התפטר והורחק מהסנאט.
ב-1861 הוא מונה על ידי נשיא הקונפדרציה ג'פרסון דייוויס לתובע הכללי של הקונפדרציה, תפקיד בו הוא כיהן עד התפטרותו ב-1862. הוא המשיך בעיסוקו בעריכת דין עד מותו ב-1872 והיה גם יושב הראש של הוועד המנהל המרכזי של המפלגה הדמוקרטית בקרוליינה הצפונית (אז נקראה המפלגה הדמוקרטית-שמרנית).
הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבראלי, קרוליינה הצפונית.
תומאס ביב היה המושל השני של מדינת אלבמה האמריקאית משנת 1820 עד 1821.
ביב נולד במחוז אמיליה, וירג'יניה.
כשהיה בן שנה עברה משפחתו לג'ורג'יה - חלק מהגירה המונית של ותיקי מלחמת העצמאות של ארצות הברית; רבים עברו לג'ורג'יה ושם ניצלו את הצעת הממשלה האמריקאית החדשה לקבלת הנחות ברכישת קרקעות.
כאשר היה בן שלוש עשרה נפטר אביו של ביב.
בשנת 1811, ביב עבר למיסיסיפי, לאזור שיהפוך מאוחר יותר לאלבמה.
הוא השתלב בפוליטיקה המקומית והתבסס בעסקים.
זמן קצר לאחר מכן הגיע לאזור אחיו הגדול של ביב, ויליאם.
ויליאם ביב השתלב אף הוא בפוליטיקה, והפך למושל הראשון של אלבמה ואילו תומאס ביב נבחר לסנאט של המדינה והפך לנשיא הסנאט באלבמה.
כשאחיו, המושל ויליאם ואייט ביב, נפטר בעת מילוי תפקידו ב־10 ביולי 1820, והוא לקח את מקומו כמושל בהמשך כהונתו.
ביב נכנס לתפקידו בשנת 1820 ושירת רק עד 1821. תומאס ביב לא התמודד לבחירה מחודשת למשרד המושל.
בשנת 1828 נבחר ביב לבית הנבחרים של אלבמה.
בשנת 1829 שימש כמנהל סניף האנטסוויל בבנק של מדינת אלבמה.
היה נשוי לפרמליה תומפסון משנת 1809 ועד למותו.
ביב היה מאבות אבותיו של ג'יימס סי גרדנר, פוליטיקאי מלואיזיאנה שכיהן כראש עיריית שריבפורט בין השנים 1954 – 1958.
הוא היה אח במסדר הבונים החופשים, בלשכת ג'ורג' מספר 32 בווירג'יניה.
תומאס ביילי אולדריץ' היה סופר, משורר, מבקר ועורך אמריקני.
נודע כעורכו של כתב העת "The Atlantic", וכן כאחד מראשוני הכותבים בסוגת "הילד הרע".
אולדריץ' נולד ב-11 בנובמבר 1836 בפורטסמאות', ניו המפשייר, והיה בנם היחיד של אליאס טאפט ושל שרה ביילי אולדריץ'.
בילדותו עבר יחד עם אביו לניו אורלינס, לואיזיאנה.
בשנת 1849 נפטר אביו, ואולדריץ' בן ה-13 זנח את ההכנות ללימודים בקולג' ושב לפורטסמאות', שם התגורר בבית סבו.
תקופת מגוריו עם סבו היוותה השראה לספרו "סיפורו של ילד רע".
בתקופה זו החל לפרסם שירים וסיפורי קצרים במספר עיתונים וכתבי עת, בהם הארפרז.
ב-1855 התפרסם ספר שירים ראשון פרי עטו, שזכה לתשומת לב ציבורית ולשבחים.
בשנים 1856–1859 עבד כעורך משנה בכתב העת Home Journal.
במקביל, עסק אולדריץ' בכתיבה; רומן הביכורים שלו התפרסם בשנת 1857, ולאחריו אסופת סיפורים קצרים וכן ספר שירים נוסף.
בשנת 1861 החל לעבוד ככתב צבאי בעיתון New York Tribune והתלווה לדיוויזיה של גנרל לואי בלנקר מארמיית הפוטומק במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-1862 חזר לניו יורק, וב-1863 מונה לעורך העיתון New York Illustrated News, שהדפסתו נפסקה בשלהי אותה שנה.
בשנת 1865 נישא אולדריץ', ועזב את ניו יורק לבוסטון.
בבוסטון היה לעורך השבועון Every Saturday, וכן כתב ופרסם מספר ספרים, בהם "סיפורו של ילד רע" שהיה לרב-מכר.
בשנת 1874 עזב את עבודתו כעורך Every Saturday, ועבר לפונקפוג.