tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דאגתה התמקדה במיוחד בחיזוריו של תומאס מתיוס, גבר נשוי, שאותו הכירה משפחת לינלי מאז עבר לבאת' ב-1770. מתיוס, מצאצאיו של האדמירל תומאס מתיוס, פרש משירות צבאי עם נישואיו, אך חיזר בעיקשות אחר אליזבת על-אף היותו נשוי, הטריד אותה מינית ואף איים לאנסה.
בעוד תחושת הביזוי מן הקומדיה "עלמת באת'" עודנה מלווה אותה, נאלצה לשאת השפלה נוספת כאשר פרץ סכסוך פומבי בין אביה ובין ויליאם הרשל בשאלת הופעתה בקונצרט צדקה שאורגן בידי הרשל.
חילופי הדברים החריפים בין השניים פורסמו בעיתונות בינואר 1772, וחיי אליזבת הפכו קשים מנשוא עד שרצתה להימלט.
משלא העזה לחלוק את מצוקתה עם הוריה, פנתה לעזרת חברתה אליסיה שרידן.
השתיים הגו תוכנית בריחה, ואליסיה, אף שראתה ברעיון להימלט למנזר בצרפת צעד רומנטי, הסתייגה והביעה רצון לדון בו עם שרידן, מבלי שידעה כי זה כבר פיתח כלפי אליזבת רגשות עמוקים.
בראשית מרץ 1772 החריף מצבה של אליזבת: היא התקשתה בנשימה, סבלה מכאבי ראש והתנצחה תדיר עם אביה, תוך שסירבה להשתתף מרצונה בהופעות.
אליסיה ביקרה אותה בבוקר יום ראשון, בשעה שבני משפחתה נעדרו, ומצאה מחוסרת הכרה לאחר שנטלה סמים.
לאחר שהחלימה מן מנת יתר, קשרו שלושתם להוציא את תוכניתם לפועל: אליזבת תעמיד פני חולה בבוקר 18 במרץ, עת תיוותר לבדה בביתה לרגל קונצרט שנקבע לאותו יום.
ב-18 במרץ, כמתוכנן, מאנה אליזבת לקום ממיטתה בטענה כי היא סובלת מכאבי ראש ואינה כשירה להופיע.
משהתרוקן הבית מיושביו, באה אליסיה וסייעה לה לאסוף את חפציה, ושהתה עמה עד לבואו של שרידן.
בהיותם מלווים במשרתת אשר שימשה לה כנערת ליווי, עזבו בני הזוג הצעירים את אנגליה ופנו לעבר צרפת, וייתכן כי נישאו שם בחודש ההוא, אף שאין לכך תיעוד רשמי.
פרטי מסעם ואירועי הבריחה אינם מתועדים במלואם, וגרסאות שונות שנמסרו על כך לובנו ועובדו לאורך הדורות.
ראשית נסעו ללונדון, שם נפרדו מנערת הליווי, והגיעו אחר הצהריים שלמחרת.
בלונדון פנו לחבריו של שרידן בבקשה לסיוע כספי, שכן בידיהם היו אמצעים דלים בלבד.
בקשתם לא נשאה פרי, אך סוחר שמן סייע בידם להשיג מקום על ספינה קטנה שייעודה דנקרק.
לאחר מסע קשה המשיכו בעגלת דואר לקאלה, שם שהו בפונדק לילה אחד לפחות בשני חדרים נפרדים, ומשם נסעו בעגלה לליל.
כוונתם הייתה להמשיך למנזר בעיר סן-קנטן, אולם מצבה הבריאותי של אליזבת, אשר התערער כבר במסע הימי, הידרדר בעיר ליל.
רופא אנגלי מקומי קיבל אותה לביתו, רעייתו סעדה אותה, ובמהלך שהותם שם החלימה בהדרגה, אך הרופא עמד על כך שהיא מראה סימנים מוקדמים לשחפת.
שרידן נותר לצידה, שיגר מכתבים לידידיו באנגליה וניהל עמה שיחות ארוכות על ילדותם, דעותיהם הפוליטיות ושאיפותיהם.
אליזבת הבינה כי רגשותיה כלפיו העמיקו, וגמלה בלבה כי חרף דלותו והיעדר מעמדו החברתי, תייחד את חייה לתמיכה בו.
בינתיים, בבאת', הוכה תומאס לינלי בתדהמה משנודע לו כי בתו נעלמה, ושלח משלחות חיפוש אחריה; עד מהרה גילה כי נמלטה עם בחיר לבה.
על אף ניסיונותיו להשתיק את הפרשה כדי למנוע פגיעה בשמה, נפוצה הידיעה במהירות והייתה לנושא רכילות בעיר.
לינלי קיבל מכתב משרידן ובו תיאר את התנהגותו של מתיוס כלפי אליזבת, והודיע לו כי דחה את החזרתה עד לאחר שמתיוס עזב את באת'.
משהתפרסמו פרטי מעורבותו של מתיוס בפרשה, אבד לו כל תומך; הוא פרסם מודעה בגנות שרידן בעיתון Bath Chronicle ב-9 באפריל 1772, ועזב את העיר ימים אחדים לאחר מכן.
בני הזוג שהו בצרפת כחודש, ושבו לאנגליה בסמוך ל-29 באפריל 1772, לאחר שתומאס איתר את מקום שהותם ובא לפגוש אותם.
לאחר שעמד על דבר הטרדותיה של אליזבת בידי מתיוס, ומתוך רצונו להשיבה לביתו לשם מילוי ההתחייבויות הקונצרטואליות שנטל בשמה, נעתר לינלי לדרישותיה: הקלת עומס הופעותיה, מתן רשות לבחור בעצמה את מועדי הופעותיה, והתחייבות לאפשר לה לשוב לצרפת עם השלמת התחייבויותיה.
בדרכם חזרה לבאת' עצרו השלושה ללינת לילה בלונדון, שם יצא שרידן בחשאי לעמת את מתיוס, שלדבריו שהה בעיר.
בעקבות הגיעו אל מקום מגוריו, הצליח מתיוס לשכנעו כי המודעה שפרסם בעיתון Bath Chronicle לא נשאה אופי משמיץ.
עם שובם לבאת', ניגש שרידן למשרדי העיתון ועיין בעצמו בנוסח המודעה.
כשהתברר לו תוכנה המשמיץ, תיאם עם אחיו לשוב עמו ללונדון ולעמת את מתיוז בשנית.
בערב 4 במאי 1772 נערך דו-קרב ראשון בינו למתיוס בלונדון.
תחילה התכוונו להילחם בהייד פארק, אך התרשמו שהמקום צפוף מדי.
לאחר מכן פנו לפונדק הרקולס פילארס, ומשם לטירת טוורן שברחוב הנרייטה בקובנט גארדן.
בדו-קרב איבד מתיוס את חרבו, התחנן על חייו וחתם על כתב חרטה רשמי בגין המודעה, אשר פורסם ברבים.
מתיוס, שזעם על הפרסום הרב שזכה לו הדו-קרב ובעידוד ידידו ויליאם ברנט, סירב לראות בכך סיום הפרשה והזמין את שרידן לדו-קרב נוסף.
הוא לא היה מחויב להשיב להזמנה, אך דחייתה הייתה מביאה עליו אות קלון חברתי.
הדו-קרב השני נערך ביולי 1772 בקינגסדאון הסמוכה לבאת', והיה אלים וממושך בהרבה.
שני היריבים שברו את חרבותיהם אך המשיכו להיאבק ב"מאבק נואש על חיים וכבוד".
שניהם נפצעו, ושרידן נפצע באורח קשה.
אליזבת שהתה באותה העת במסעות הופעה באוקספורד ובקיימברידג', ולא נודע לה דבר על האירוע עד לאחר מעשה.
על אף פציעותיו החמורות, שמונה ימים לאחר הדו-קרב דיווח ה-Bath Chronicle כי חלפה הסכנה לחייו.
הדו-קרבים הובילו את תומאס לינלי ותומאס שרידן להכרעה כי יש להפריד את בני הזוג.
אליזבת נותרה בבאת' והוטל עליה עומס עבודה רב תוך שהוגבלה לביתה, ושרידן נשלח ב-28 באוגוסט לאבטי שבאסקס בדרכו ללימודי משפטים במידל טמפל.
לאחר שהורחקו זה מזה ונאסר עליהם להתכתב, החלה תשוקתם לדעוך.
לינלי עודד מחזרים אמידים לחזר אחריה, ובהם סר תומאס קלרג'ס, שהציע לה נישואים ונדחה בראשית דצמבר 1772. שרידן מצדו לא שמר אמונים והיו לו קשרים רומנטיים, אך בפברואר 1773, כשנודע לו כי אליזבת מופיעה בתיאטרון דרורי ליין, סמוך למקום שהותו, התחדשה הרומנטיקה ביניהם.
פרטי האירועים שהתחוללו בראשית אפריל 1773 לוטים בערפל, אולם שרידן, שמלאו לו עשרים ואחת באוקטובר 1772 ולכן חדל להיות קטין על פי חוק, שכנע את לינלי להתיר את נישואיהם.
אביו של שרידן שהה אותה עת באירלנד, ולא עודכן ולא הוזמן לטקס.
שרידן ואליזבת נישאו כדין בכנסיית סנט מרילבון שבלונדון ב-13 באפריל 1773, בשעה שתיארה אותה הסופרת פרנסס ברני כ"נעלה עד אין קץ על פני כל זמרת אנגלייה".
שרידן הגיע ממשפחה שהידרדרה כמעט לעוני מוחלט, וכאביו תומאס חי בדלות, אולם משהתקדשו נישואיהם אסר על אליזבת להופיע על במה באופן מקצועי, מתוך סברה כי הדבר פוגע בכבוד מעמדו כג'נטלמן.
אליזבת, שחששה ממצבם הכלכלי הרעוע והכנסותיהם הזעומות, הפצירה בו להתיר לה להוסיף לשיר, שכן היא הייתה מקור פרנסתם היחיד.
חלק מנדונייתה, בסך 1,000 ליש"ט, שהעמיד אביה מכספי הפיצויים שהתקבלו ממשפחת לונג, שימש לרכישת בית בלונדון; סכום נוסף של 1,050 ליש"ט מכספי לונג הופקד בדיני נאמנות, והניב לה ריבית שנתית בסך 31 ליש"ט ועשרה שילינג בלבד לכל ימי חייה.
לבסוף ניאות שרידן להתיר לה להופיע בפסטיבל שלוש המקהלות בווסטר בספטמבר 1773. ההתקשרות, שאורגנה בידי אביה, הייתה רווחית, אך שרידן התנה כי תתרום את שכרה, מאה גיניאות, לצדקה, במחווה שתאמה את שאיפתו להיחשב לבן האצולה.
במשך כל נישואיהם התקיים שרידן באורח ראוותני במימון הלוואות מרובות.
את חודשי הקיץ בילו בני הזוג כאורחים באחוזותיהם של בני אצולה, ובהם ג'ורג'ינה קוונדיש, הדוכסית מדבונשייר, ובעלה ויליאם קבנדיש, הדוכס החמישי מדבונשייר, בצ'טסוורת'; בביתו של הבנקאי סטרטפורד קנינג בפאטני ובקרום, משכנו של לורד קובנטרי.
בתמורה להסעה, לינה, מזון ויין, שרה אליזבת מדי ערב בפני חוג מצומצם של סועדים בני מעמד רם, ובכך חסכה לבני הזוג הוצאות מחיה למשך חלק מן השנה.
בחודשי שהותם בלונדון ארגן שרידן ערבי סלון פרטיים פעמיים בשבוע, שבהם שרה אליזבת בפני בני אריסטוקרטיה ולעיתים לוותה באחותה מרים; אף שהצהיר כי לא תופיע עוד בפומבי, גבה תשלום מהנוכחים.
הזמנות האירוח בבתי האצולה כוונו כלפי אליזבת, אשר נודעה לשם בזכות שירתה, בעוד בעלה נחשב לנטול חשיבות.
אליזבת הפיקה עונג מן הביקורים, עד מהרה רקמה קשרי ידידות הדוקים ומתמשכים עם כמה מן המארחות, ושמחה לגלות כי שרידן, חרף מוניטין בעייתי, החל להתקבל בחוגי החברה הגבוהה, ושנינותו עוררה תשבחות סביב שולחן הסעודה.
על אף הפערים החברתיים הבולטים ביניהן, כוננו אליזבת ודוכסית דבונשייר קשרי ידידות קרובים ועמוקים.
דבונשייר האוס, מעונה הלונדוני של ג'ורג'יאנה, שימש מרכז תרבותי-פוליטי רב-השפעה, ובמסגרתו נפתחו בפני בני הזוג שרידן שערי החברה הגבוהה של המפלגה הוויגית, לרבות עם צ'ארלס ג'יימס פוקס ועם אישים רמי-מעלה נוספים, ובהם אדמונד ברק.
בראשית שנות ה-80 של המאה ה-18 הפנה שרידן את שאיפותיו אל הזירה הפוליטית, ואליזבת העניקה לו את תמיכתה המלאה.
בבחירות 1784, בשעה שפוקס התמודד על מושבו בווסטמינסטר, נטלה אליזבת חלק פעיל במסעות תעמולה לצדו של ג'ורג'יאנה ואחותה.
האירוע לוּוה בשערורייה מתוקשרת: הקריקטוריסט תומאס רולנדסון פרסם רישום סאטירי שבו נראתה ג'ורג'יאנה מנשקת קצבים לשם גיוס תמיכתם, וגל רכילות ופרסומים שליליים הציף את לונדון.
אף על פי כן, שמה של אליזבת נותר נקי; שמה לא נזכר בחוברות, ואף מתנגדיו של פוקס, שגינו בלעג את נשות האצולה, רמזו רק כי מתיקותה של אליזבת אינה ניתנת לעמידה.
ככל שגברה השפעתו הציבורית של שרידן, העמיקה גם מעורבותה של אליזבת בחוגי הוויגים.
שרידן נמנה עם חוג מקורביו של ג'ורג' הרביעי, נסיך ויילס (לימים, מלך הממלכה המאוחדת), שסעד תדיר עימם, ועריכת נאומיו וגיבושם הסופי נעשתה בידי אליזבת.
בתקופת משבר העוצרות של 1788 נשאה בעיקר הנטל בניסוח תגובת הנסיך לוויליאם פיט הבן.
נישואיהם של בני הזוג התאפיינו בסערות עזות, שכן לא היו בני-זוג תואמים; שרידן נמשך לחיי החברה הסואנים של העיר ואילו אליזבת העדיפה את מנעמי הכפר.
לאחר סדרת הפלות ולידת ולד מת ב-6 במאי 1777, נולד לבני הזוג בן, תומאס (טום), באמצע נובמבר 1775. שני בני הזוג קיימו קשרים מחוץ לנישואים ובילו פרקי זמן ממושכים בנפרד.
עד הגיעה לגיל שלושים ושש, בשנת 1790, כבר ניכרו בה סימני חולי קשים, אך נדרשה לשמר מראית עין של השתתפות בחיי החברה הלונדונית.
בביקור נוסף בדבונשייר האוס פגשה את הלורד אדוארד פיצג'רלד, והשניים הפכו לאהובים.
היא הרתה ממנו וילדה בת ב-30 במרץ 1792. טראומת הלידה החמירה את מחלתה, ואליזבת מתה משחפת ב-28 ביוני 1792. היא הובאה לקבורה בקתדרלת ולס ב-7 ביולי אותה שנה.
מעבר למעלותיה כזמרת, הצטיינה אליזבת גם במנעד רחב של כישרונות אמנותיים, ובהם רישום, חקיינות ונגינה על כלים שונים.
כן נודעה ביכולתה הספרותית, ובייחוד בשירתה, שבה השתמשה כאמצעי לביטוי רגשי וככלי תקשורת בעתות אבל.
עם פטירת אחיה הצעיר תומאס, שטבע לאחר שנפל מסירה באגם בגרימסטורפ ב-5 באוגוסט 1778, חיברה שיר הספד שזכה לתפוצה רחבה.
שירה, שכותרתו "על כינורו של אחי", הופק מחדש במהדורת 1785 של The Annual Register.
כמו כן חיברה קינה עם מותה משחפת של אחותה מרים ב-27 ביולי 1787. התכתבותה עם שרידן, הן עובר לנישואיהם והן במהלכם, התנהלה לעיתים קרובות בשירה.
גם דייוויד גריק נמנה עם מתכתביה, וכינה אותה בחיבה "הקדושה".
זמן קצר לאחר נישואיהם זנח שרידן את שאיפתו לקריירה משפטית, ופנה לנסות את מזלו כעיתונאי עצמאי.
בהכירו את כישרונה הספרותי, שכנעה לחבר עמו ידיעות לעיתונות, וטען כי כישוריה בכתיבה עולים לאין ערוך על שירתה.
לאחר שרכש מניות בתיאטרון דרורי ליין, גויסה אליזבת ליטול על עצמה את ענייני המינהלה, הנהלת החשבונות והעבודה המשרדית הכרוכים בניהולו.
היא ייעצה לו בבחירת זמרים לאירועי מוזיקה, ובהמשך, משלא עלה בידיו להתמודד עם שפע כתבי היד שהוגשו לו, נטלה על עצמה את מלאכת קריאתם והמליצה בפניו כיצד לנהוג בהם.
כמו כן, הופקדה על בחירת היצירות שיושמעו בתיאטרון הוד מלכותו לאחר ששרידן החל להיות מעורב גם בו.
מכתביו של שרידן מלמדים כי אליזבת נטלה חלק בפיתוח המוזיקה ל-The Duenna, וביוגרפיו ייחסו לה תרומה בכתיבת כמה ממחזותיו.
תומאס מור כתב בביוגרפיה Memoirs משנת 1825, בהסתמך על עדות אחותה של אליזבת, כי ייתכן שהאפילוג למחזה The Rivals נכתב בידה; וטרפילד הדגיש כי "כמה מן העמודים המהותיים ביותר בספרו עוסקים בגברת שרידן".
מור ציין גם כי מופע בשם "The Haunted Village" חובר בידי אליזבת, ומייקל קלי טען בספרו Reminiscences כי עיבוד היצירה Richard Coeur de Lion היה מעשה ידיה.
במכתב מ-9 בדצמבר 1782 אל גיסתה אליסיה כתבה אליזבת כי החלה בכתיבת ספר המצוי בהתקדמות נאה, אך לא נותר כל תיעוד נוסף לקיומו.
שלושה עשורים לאחר מותה פרסם כתב העת The Gentleman's Magazine בשנת 1825 (כרך 95) מכתב שלדבריו נכתב בידי אליזבת ויועד לידידתה הקרובה "מיס סונדרס".
המכתב, שפורסם זמן קצר לאחר הוצאת הביוגרפיה Memoirs of the Life of Richard Brinsley Sheridan מאת תומאס מור, נשא קווי דמיון לעלילה שבספר "קלריסה" מאת סמיואל ריצ'רדסון, ותיאר בהרחבה אירועים מחייה של אליזבת הקשורים בלונג, מתיוס ושרידן, שאירעו למעלה מחמישה עשורים קודם לכן.
וטרפילד הדגיש כי אף שנעדר כל סימן מסגנונה של אליזבת או מן החן שבמכתביה, התקבל המכתב כאותנטי בקרב כמה פרשנים בני התקופה; הוא תיארו כ"בדיה מוחלטת, הכוללת שגיאות מהותיות רבות בעובדות".
נכדתה של אליזבת, קרוליין נורטון, חשפה בשנת 1861 כי מדובר בזיוף, ומור עצמו הודה בכך במהדורה החמישית של ספרו משנת 1827. עוד בשנת 1773 פורסמה ב-Bath Chronicle סדרת מכתבים בדויים שיוחסו להתכתבות בין "לורד גרוסוונור" לאליזבת.
כבר בנעוריה נודעה אליזבת לא רק בשל כישרונה הקולי, אלא גם בזכות יופיה הנדיר.
הצייר תומאס גיינסבורו, חבר משפחת לינלי מאז שנת 1759, יצר שורת דיוקנאות של בני המשפחה.
יצירתו "האחיות לבית לינלי", שנוצרה בקירוב לשנת 1772, מתארת את אליזבת ואחותה מרים זמן קצר טרם בריחתהּ, והוצגה באותה שנה באקדמיה המלכותית תחת הכותרת "דיוקן שתי גבירות".
גיינסבורו קשר זיקה מיוחדת לאליזבת, ויוחס לו כי חש באורח אינטואיטיבי את מחשבותיה הכמוסות.
דיוקנו המאוחר, "גב' ריצ'רד ברינסלי שרידן", שנוצר לאחר נישואיה, מציג את אליזבת בת שלושים ואחת, ישובה על סלע במדרון הררי, כסמל לגעגועיה לחיי הכפר אשר הפצירה בבעלה להעניק לה.
דיוקן זה נכלל בתערוכה "מסכת היופי" בגלריית הדיוקנאות הלאומית שבלונדון בשנת 1972.
אליזבת שימשה גם כמודל לדיוקנו של ג'ושוע ריינולדס "סנטה צ'צ'יליה", אשר הוצג באקדמיה המלכותית בשנת 1775 (כיום באוסף מנור וואדסדן).
ריינולדס עצמו הגדירו כ"ציור המעולה ביותר שצייר מעודו".
בתחילה קשרם היה מתוח, זאת לאחר שהזמין את בני הזוג לארוחה חגיגית וציפה כי אליזבת תשיר בפני אורחיו ואף רכש עבורה פסנתר חדש, אך נכזב בסירובם.
עם זאת, לימים התפתחו יחסי ידידות בינו לבין בני הזוג.
אליזבת שימשה גם כמודל לדמות מרים הקדושה ביצירתו של ריינולדס המתארת את סצנת הלידה, אשר אבדה בשריפה שפקדה את טירת בלווייר בשנת 1816.
דיוקנה של אליזבת שולב גם ביצירתו הקולקטיבית של ריצ'רד סמואל "דיוקנאות בדמויות המוזות במקדש אפולו" (1778), המתארת את מייסדות וחלק ממשתתפות חוג הבלוסטוקינג.
היצירה הוצגה לראשונה ב בשנת 1789, וכיום מצויה בגלריה הלאומית לדיוקנאות בלונדון.
אליזבת עוצבה כדמותה של טרפסיכורה או של אראטו; היא מוקמה בעמדה בולטת במרכז היצירה, והקומפוזיציה כולה שימשה עדות למעמדה המיוחד בחוג בלוסטוקינג.
בשנת 1860 הציג האמן ג'רי בארט באקדמיה המלכותית צמד ציורים שתיארו שני רגעים רומנטיים בקורות חייה של אליזבת עם שרידן.
הראשון, שכותרתו "הבריחה", הנציח את ליל מנוסתם מבית משפחתה, ובו נראית אליזבת נעזרת בשרידן בקומתהּ מתוך כיסאה.
השני, "שרידן, מחופש לנהג כרכרה שכורה, מלווה את מיס לינלי מן התיאטרון בקובנט גארדן", שימש לימים כאיור בעיתון The Sphere שפורסם בנובמבר 1940, לצד מאמר שכותרתו "הרומן של שרידן ומיס לינלי".
שני הציורים שמורים כיום במוזיאון ובגלריה לאמנות של ברייטון, אם כי ייתכן שנכללו בסדרה גם יצירות נוספות.
לאחר מותה של אליזבת, מילא שרידן את הבטחתו לדאוג לבתהּ, מרי, פרי קשריה עם פיצג'רלד.
אומנת נשכרה להשגיח על הילדה בביתו בוונסטד.
באוקטובר 1793, בהיותה בת שמונה-עשרה חודשים, בריאותה הדרדרה באופן פתאומי והיא נפטרה בטרם הגיע רופא.
היא נטמנה לצד אמה בקתדרלת וולס.
בנה של אליזבת, תומאס, ניסה כוחו בקריירה פוליטית אך נכשל, שירת תקופה קצרה בצבא ולבסוף נישא לקרוליין הנרייטה קאלנדר מקרייגפורט', בתו של סר ג'יימס קמפבל.
בשנת 1806 העניק לו אביו רבע מן הבעלות על תיאטרון דרורי ליין, והוא כיהן בו כמנהל וכן ניהל את תיאטרון ליסיאום בלונדון.
בדומה לתשעה מבני משפחתו, לקה גם הוא בשחפת.
לשם הקלת תסמיניו עבר להתגורר מחוץ לממלכה המאוחדת, ובשנת 1813 מונה לגזבר המושל הקולוניאלי בכף התקווה הטובה.
הוא הלך לעולמו, ככל הנראה, ב-12 בספטמבר 1817.
במאמר על אליזבת שפורסם ב, כתב ההיסטוריון צ'ארלס ברני: "היה בגוון קולה זוהר, חיוניות ומתיקות רכה, אשר חלחלו מייד ללב מאזיניה לא פחות מכפי שמראהּ המלאכי הקסים את עיניהם.
הרעד שלה היה מושלם, דיוקה היה האמת עצמה, וקלילות גרונה עמדה בכל קושי ומהירות שנשמעו ערבים לאוזן".
לדברי המוזיקולוג והמבקר סטנלי סיידי, הייתה לאליזבת "אחת מקולות הסופרן הערבים והברורים ביותר בדורה".
ב-4 בפברואר 1956 הותקנה לוחית זיכרון על חזית הבית שבו התגוררה משפחת לינלי בבית מספר 11 ב, באת'.
לוחית הברונזה מנציחה את בריחתם של אליזבת ושרידן; חקוק בה הכיתוב: "תומאס לינלי התגורר כאן, ומבית זה נמלטה בתו אליזבת עם ריצ'רד ברינסלי שרידן בערבו של 18 במרץ 1772".
אליזבת גאסקל הייתה סופרת אנגליה, מכונה לעיתים מרת גאסקל (Mrs.
אליזבת גאסקל נולדה בשם אליזבת סטיבנסון בלונדון בשנת 1810. אביה ויליאם סטיבנסון היה כומר אוניטרי, עובד-מדינה ועיתונאי.
אמה מתה בילדותה והיא גדלה אצל דודתה בנטספורד (Knutsford), עיירה במחוז צ'שייר, ששימש רקע לרומנים שכתבה מאוחר יותר.
בשנת 1832 נישאה לוויליאם גאסקל, כומר אוניטרי ממנצ'סטר.
גאסקל ילדה ארבע בנות ובן, הבן מת בילדותו ואת הרומן המצליח הראשון שלה "מרי ברטון" כתבה בניסיון להקל על אבלה.
גאסקל הרבתה לעסוק בפעילות הומניטרית, ובעזרה לעניים בסביבות מנצ'סטר.
נושאים על פיוס בין המעמדות החברתיים באנגליה, והצורך ברפורמות חברתיות מופיעים ברוב הרומנים שכתבה.
ב-13 בדצמבר 1851 פורסם בכתב-העת של צ'ארלס דיקנס "Household Words", הסיפור "החברה שלנו בקרנפורד" שהיוו אחר-כך שני הפרקים הראשונים של הרומן "קרנפורד" Cranford.
דיקנס אהב את הסיפור ודחק בגאסקל להמשיך ולכתוב, היא המשיכה לפרסם בכתב העת "Household Words" סיפורים בהמשכים נוספים, ב-13 השנים הבאות.
גאסקל הייתה חברה קרובה של שרלוט ברונטה, אחרי פגישתן הראשונה ב-1850 הן התכתבו באופן קבוע.
אחרי מותה של שרלוט ברונטה, כתבה גאסקל את הביוגרפיה שזכתה לשבחים "חיי שרלוט ברונטה" (1857).
הרומן האחרון שלה, "רעיות ובנות" (1866), נותר בלתי גמור.
גאסקל מתה מאי-ספיקת לב בנובמבר 1865.
צפון ודרום, מאנגלית עידית שורר, הוד השרון: הוצאת הכורסא, 2016.
קרנפורד, מאנגלית תומר בן אהרון, הוד השרון: הוצאת ספרים הכורסא, 2019.
אליזבת' איירין בנקס היא שחקנית, במאית ומפיקת קולנוע גיורת אמריקאית-יהודייה.
מועמדת שלושה פרסי אמי על תפקידיה בסדרה "רוק 30".
נולדה בשם אליזבת' איירין מיטצ'ל (Elizabeth Irene Mitchell) בפיטספילד, מסצ'וסטס שבארצות הברית למשפחה נוצרית.
היא הבת הבכורה מבין ארבעת ילדיהם של אן (לבית וואלאס) ומארק מיטצ'ל.
אביה עבד במפעל של ג'נרל אלקטריק ואמהּ עבדה בבנק.
כילדה השתתפה כמתחרה בשעשועון טלוויזיה בערוץ ניקלודיאון.
ב-1992 סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון של פיטספילד.
בשנת 1996 סיימה בהצטיינות את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת פנסילבניה, ובכך הפכה לראשונה במשפחתה שהשיגה תואר אקדמי.
ב-1998 השלימה לימודי משחק בקונסרבטוריון האמריקאי לתיאטרון שבקליפורניה.
בתחילת דרכה כשחקנית, נאלצה לבחור בשם הבמה בנקס, כדי למנוע בלבול בינה ובין שחקנית שקדמה לה בהוליווד, אליזבת' מיטשל.
תפקידה הקולנועי הראשון היה בסרט העצמאי "Surrender Dorothy".
בשנים שלאחר מכן זכתה בנקס להכרה בזכות השתתפותה בסרטי קולנוע דוגמת "סיביסקיט", סדרת סרטי "ספיידרמן" ו"בתול בן 40".
כמו כן, היא גילמה את מושא אהבתו של מארק וולברג בסרט "בלתי מנוצח".
במאי 2006 השתתפה בפרק הסיום של העונה החמישית של סדרת הטלוויזיה "סקראבס", בהפקת רשת NBC.
הדמות אותה גילמה, של ד"ר קים בריגס, זכתה לאהדה והיא שבה לגלם אותה בהופעות אורח במספר פרקים בעונות השישית והשביעית של הסדרה.
ב-2007 היא גילמה את התפקיד הנשי הראשי בסרט "ביל".
ב-2008 שיחקה בתפקיד הראשי בסרט "זאק ומירי עושים פורנו", שיצא לאקרנים בארצות הברית בסוף השבוע של ליל כל הקדושים.
באותה שנה גילמה גם את דמותה של הגברת הראשונה של ארצות הברית, לורה בוש, בסרטו הביוגרפי של הבמאי אוליבר סטון על חייו של נשיא ארצות הברית לשעבר ג'ורג' ווקר בוש, "W.".
בשנת 2009 שיחקה במותחן הבלשי "מעשיה על שתי אחיות" בתפקיד רייצ'ל.
בשנת 2012 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הקומדיה הרומנטית "למה לצפות כשאתם מצפים" לצד ג'ניפר לופז וקמרון דיאז.
באותה שנה שיחקה בסרט "משחקי הרעב" בתפקיד אפי טרינקט.
לאחר ששיחקה את גייל בסרט המוזיקלי "פיץ' פרפקט", ביימה והפיקה את סרט ההמשך, "פיץ' פרפקט 2", ואף שבה לגלם את גייל.
בשנת 2014 כיכבה בסרט הקומדיה "אבודה במיני" בתור מייגן.
בשנת 2017 שיחקה בחידוש הקולנועי לסרט "פאוור ריינג'רס", בו היא מגלמת את ריטה רפולסה האנטגוניסטית הראשית בסרט.
בשנה זו זכתה בנקס בפרס קריסטל למצוינות נשים בקולנוע.
בשנת 2019 ביימה, כתבה והפיקה את הרימייק לסרט "המלאכיות של צ'ארלי", ואף שיחקה בו בתפקיד מרכזי.
ב-2003 בנקס נישאה לכתב הספורט היהודי-אמריקאי מקס הנדלמן , בן-זוגה עוד מתקופת הלימודים באוניברסיטה.
בנקס עברה תהליך גיור ולמדה יהדות עם רבנים שונים, אך לא השלימה את התהליך: "לא עשיתי מקווה, אז טכנית אני עוד לא גרה".
לאחר מכן טענה ש"אני למעשה חיה כיהודייה כבר 15 שנים, בלי עץ חג מולד, כך שהשלמת ההליכים הם לא יותר מרשמיות לא הכרחית." בנקס סיפרה על חינוך ילדיה עם הנדלמן "הילדים שלי הולכים לבתי ספר יהודים, אנו חוגגים רק חגים יהודיים".
במרץ 2011, נולד לזוג בן דרך הליך פונדקאות.
בנובמבר 2012, נולד לזוג בן נוסף, גם כן באותו הליך.
+שנהסדרהתפקידהערות1999כל ילדיירוזליפרק: "22 November 1999"משמרת שלישיתאיליין אלשיסאקפרק: "Patterns"2000סקס והעיר הגדולהקתריןפרק: "Politically Erect"2001חוק וסדר: מדור מיוחדג'יינה טוביאס ג'נסןפרק: "Sacrifice"2002ללא עקבותקלריסהפרק: "Snatch Back"2005Stella תמרהפרק: "Meeting Girls"2009–2006סקראבסד"ר קים בריגס17 פרקים2008–2007Wainy Daysשליסדרת רשת; 3 פרקיםאבא אמריקאיבקי ארנגינו / ליסה סילברדיבוב; 3 פרקים2008ירח קומנצ'י (אנ')מגי טילטון3 פרקים2009–2020משפחה מודרניתסאל7 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת בסדרת קומדיה (אנ') (2015)2010–2012רוק 30אייברי ג'יסופ15 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית אורחת בסדרת קומדיה (אנ') (2012-2011)2012איש משפחהפאם פישמןדיבוב; פרק: "Into Fat Air"רובוט צ'יקןגברת קלאוס / סקרלטדיבוב; פרק: "Robot Chicken's ATM Christmas Special"2014פיניאס ופרבגרילנדהדיבוב; פרק: "Imperfect Storm"2015Resident Advisorsדוקטורפרק: "Motivational Speaker"
גם מפיקה בפועל (7 פרקים)קיץ אמריקני חם ורטוב: היום הראשון במחנה (אנ')לינדזי6 פרקיםMoonbeam Cityפיזאז מילרדיבוב; 10 פרקיםהחבובותעצמה 2 פרקים2017קיץ אמריקני חם ורטוב: כעבור עשר שניםלינדזי5 פרקיםתרגיעעצמהפרק: "A Disturbance in the Kitchen"2019–הווהPress Your Luckמנחה שעשועון; 6 עונות
גם מפיקה בפועלShrillמפיקה בפועל (22 פרקים)2020גברת אמריקהג'יל רקלשאוס9 פרקים2022פיץ' פרפקט: במפר בברליןמפיקה בפועל
סדרת טלוויזיה של Peacock2023משפחת סימפסוןפרספונהדיבוב; פרק: "Thirst Trap: A Corporate Love Story"2025האחות הטובה יותר (אנ')ניקי מקינטושתפקיד ראשי, 8 פרקים
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי לבידור בפריים טיים2025המנחה הטוב ביותר בשעשועוןPress Your Luck
אליזבת (ליז) הלן בלקברן Helen Blackburn; נולדה ב-26 בנובמבר 1948) היא ביולוגית אמריקאית ילידת אוסטרליה, החוקרת באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, כלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2009, יחד עם קרול גריידר וג'ק שוסטק, בזכות מחקריהם על הטלומר, שהוא אזור הקצה של הכרומוזומים ביצורים איקריוטיים.
שנה אחת קודם לכן קיבלו היא וגריידר את פרס פרל מייסטר גרינגרד, למדעניות בולטות בגין עבודתן זו.
בלקברן היא שותפה בתגלית הטלומראז, שהוא אנזים המוסיף רצף נוקלאוטידים ספציפי (TTAGGG) אצל כל בעלי החוליות.
בלקברן אף פעילה בתחום האתיקה הרפואית.
היא זכתה בפרס נובל לרפואה יחד עם קרול גריידר וג'ק שוסטק על שגילו כיצד הכרומוזומים מוגנים על ידי הטלומר ותגלית האנזים טלומראז.
בלקברן היא זוכת פרס לסקר בתחום הרפואה לשנת 2006 (במשותף עם גריידר ושוסטק).
זוכת המדליה המלכותית לשנת 2014. עמיתה בחברה המלכותית ובאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
אליזבת הלר בלקרן נולדה ב-26 בנובמבר 1948 בהובארט שבטסמניה, להורים שהיו רופאי משפחה.
כשהייתה בת 4 עברה משפחתה לעיר לונסטון שם היא למדה עד גיל 16 בבית הספר Broadland House Church of England Girls' Grammar School.
בגיל 16 עברה עם משפחתה למלבורן.
בלקבורן סיימה תואר ראשון במדעים בשנת 1970 ותואר מאסטר למדעים בשנת 1972, שניהם מאוניברסיטת מלבורן ואת הדוקטורט שלה בשנת 1974 מאוניברסיטת קיימברידג' על עבודה שעשתה יחד עם פרד סנגר במעבדת MRC לביולוגיה מולקולרית..
בשנים 1975–1977 עשתה פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ייל בנושא ביולוגיה מולקולרית ותאית.
בשנת 1981, הצטרפה בלקבורן לסגל של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, במחלקה לביולוגיה המולקולרית.
בשנת 1990, היא עברה למחלקה למיקרוביולוגיה ואימונולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, שם כיהנה כיו"ר המחלקה בשנים 1993–1999.
בשנת 1998 היא החליפה את מינה ביסל בתפקיד נשיא אגודה אמריקאית לחקר ביולוגיה של התא.
בלקבורן הייתה שותפה לגילוי הטלומר האנזים הממלא את הטלומראז עבור גילוי זה, הוענק לה פרס נובל בפיזיולוגיה או רפואה לשנת 2009, אותו חלקה עם שותפיה לגילוי קרול גריידר וג'ק שוסטק.
בעשור הראשון במאה ה-21 בלקבורן ועמיתיה חקרו את ההשפעה של לחץ על הטלומראז והטלומרים.
בשנת 2002, מונתה בלקבורן לחברה במועצה של נשיא ארצות הברית לביואתיקה.
בעקבות תמיכתה במחקר בתאים עובריים אנושיים, בניגוד לעמדת ממשל בוש, היא הוצאה מהמועצה בהוראת הבית הלבן ב-27 בפברואר 2004. פיטוריה מהמועצה גררו מחאה של מדענים רבים, שטענו כי היא פוטרה בגלל התנגדות הפוליטית לעצתה.
בלקבורן מכהנת במועצה המייעצת של מדע הגנטיקה המכון למדיניות.
אליזבת בדינטר היא סופרת, פילוסופית והיסטוריונית פמיניסטית יהודיה-צרפתית.
בדינטר מלמדת פילוסופיה ב-École Polytechnique בפריז.
בספרה "וגם אהבה: תולדותיה של אהבת אם מן המאה ה-17 ועד המאה ה-20" אשר העניק לה פרסום ותורגם גם לעברית, יוצאת בדינטר במחקר פוקויאני נגד התפיסה של אהבת אם כיצר מולד ומבקשת לשחרר את הנשים מהרעיון שהן חייבות להיות אמהות.
אליזבת בדינטר נמנית עם תומכיה של תנועת "La paix maintenant", תנועה ששמה לה למטרה לתמוך ולקדם את תנועת שלום עכשיו בצרפת.
בדינטר היא בת למשפחה יהודית.
האם הייתה במקור נוצרייה קתולית והתגיירה לאחר הנישואין ולה שתי אחיות.
הייתה נשואה לרובר בדינטר, עורך דין יהודי צרפתי, שהיה מרצה למשפטים ושר המשפטים של צרפת, ונודע במיוחד בזכות מאבקו לביטול עונש המוות בצרפת ב-1981, ממנו התאלמנה ב-2024. להם שלושה ילדים.
וגם אהבה: תולדותיה של אהבת-האם מן המאה ה-17 ועד המאה ה-20, מצרפתית: אביטל ענבר, תל אביב : ספרית מעריב, תשמ"ה 1985.
אליזבת בולין, הרוזנת מווילטשייר , נולדה כליידי אליזבת הווארד, האחות הבכורה מבין שתי בנותיו של תומאס הווארד, הדוכס השני מנורפוק מאשתו הראשונה אליזבת טילני.
בזכות נישואיה החזיקה בתארים רוזנת וילטשייר, רוזנת אורמונד וויקונטית רוצ'פורד.
בנוסף הייתה אחת מצאצאיו הישירים של אדוארד הראשון, מלך אנגליה.
היא ידועה בתור אמה של אן בולין, שהייתה לאשתו השנייה של הנרי השמיני, מלך אנגליה.
ככזו, היא הייתה גם סבתה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, בתה של אן.
קורות חייה של בולין לא ידועים לאשורם.
משפחתה שרדה את נפילתו של פטרונם, המלך ריצ'רד השלישי, בקרב בוסוורת' ב-1485, ואת החלפתו על ידי המלך הנרי השביעי.
אליזבת הצטרפה בהצלחה לחצר המלכות כנערה צעירה.
במהלך שהותה שם, ככל הנראה ב-1498, נישאה לתומאס בולין, חצרן שאפתן וצעיר באותם ימים.
לפי תומאס בולין, אליזבת הרתה מספר רב של פעמים בשנים שחלפו, אולם רק חמישה מהם שרדו את הלידה, ומתוכם כנראה רק שלושה הגיעו לבגרות:
תומאס בולין - כנראה מת בצעירותו.
הנרי בולין - כנראה מת בצעירותו.
בכל אותה תקופה, אליזבת שירתה כבת-לוויה (Lady-in-waiting) בחצר המלכות של הנרי השמיני, תחילה של אליזבת מיורק ולאחר מכן של קתרין מאראגון.
לפי רכילות מאותם זמנים, בולין הייתה אישה נאה ומושכת בחצר המלכות.
בתחילת הרומן של הנרי השמיני עם בתה אן נפוצו שמועות כי גם אליזבת הייתה פילגשו של המלך, בנוסף לבתה מרי, ואף נטען כי אן הייתה בתו של המלך.
עם זאת, הנרי הכחיש זאת ומעולם לא הזכיר זאת כשביקש למסד את הקשר שלו עם אן.
מרבית ההיסטוריונים מאמינים כי סביר שהשמועות התחילו בבלבול בין אליזבת לבין פילגשו היותר ידועה של המלך, בסי בלאונט, או שפשטו בשל חוסר הפופולריות של המשפחה לאחר 1527.
ב-1519 התגוררו בנותיה של אליזבת, מרי ואן, בחצר המלוכה הצרפתית ושירתו כבנות לוויה את המלכה קלוד.
לפי אחד מנציגיו של האפיפיור שביקר בצרפת, פרנסואה הראשון, מלך צרפת כינה את מרי "סוסתי האנגליה", ומאוחר יותר תיאר אותה כ"זונה גדולה, הידועה מכולן לשמצה".
לפי ההיסטוריון מרי לואיס ברוס פיתחו תומאס ואליזבת בולין רגשות שליליים כלפי בתם מרי.
בשנים שלאחר מכן התדרדרה מערכת היחסים עוד יותר בעקבות קשריה האינטימיים של מרי עם המלך.
בסביבות שנת 1520 הצליחו אליזבת ותומאס לשדך את מרי לסר ויליאם קארי, אדם מוערך ואהוד בחצר המלכות שהיה מחביבי המלך.
זמן לא רב לאחר מכן הפכה מרי לפילגשו של המלך.
בשל כך נפוצו שמועות בחצר המלוכה ולפיהן אביהם של ילדיה של מרי, הנרי וקתרין, היה למעשה המלך ולא בעלה ויליאם.
בניגוד למרי, בתה השנייה של אליזבת, אן, קיימה איתה יחסים קרובים כפי הנראה.
אליזבת הייתה אחראית לחינוכה של אן כילדה, והיא העניקה לה השכלה במוזיקה ובדת, כמו גם רקמה, קריאה וכתיבה.
ב-1525 התאהב הנרי השמיני באן.
אליזבת ליוותה אותה בחצר המלוכה, ועזרה לה לעמוד בסירובה לקיים יחסים מיניים עם המלך.
השתיים נסעו יחד לארמון יורק, לאחר נפילתו של אויבה הפוליטי הגדול של משפחת בולין, החשמן תומאס וולזי.
ארבע שנים מאוחר יותר הוכתרה אן למלכה.
אליזבת המשיכה להתגורר בחצר המלוכה במהלך כהונתה של בתה כרעיית המלך.
לפי המסורת, בתה של אן בולין מהמלך, אליזבת הראשונה, נקראה על שם אליזבת בולין.
אולם, סביר יותר כי אליזבת הראשונה נקראה על שם אמו של הנרי, אליזבת מיורק, אף שלא ניתן לשלול את האפשרות שהיא נקראה על שם שתיהן.
אליזבת צידדה בשאר משפחת בולין כאשר בתה הבכורה מרי גורשה מחצר המלכות ב-1535, לאחר שברחה והתחתנה בסתר עם פשוט העם ויליאם סטאפורד.
מרי ציפתה בתחילה שאחותה תתמוך בה, שכן זו הייתה אשת הסוד היחידה שלה מאז 1529, אולם אן זעמה על אחותה בשל כך שלא קיבלה את רשותה כמלכת אנגליה וסירבה לקבל אותה.
שנה מאוחר יותר עמדה המשפחה בלבה של שערורייה גדולה אף יותר.
שני ילדיה הקטנים של אליזבת, אן (רעיית המלך) וג'ורג', הוצאו להורג באשמת בגידה, ניאוף וגילוי עריות.
עם זאת, לפי הביוגרפיות המובילות של אן בולין, אישומים אלו היו שקריים ופוברקו, בין היתר בשל רצונו של המלך להינשא לג'יין סימור.
לפי היסטוריונים מודרניים אן הייתה חפה מפשע ונותרה נאמנה לבעלה עד יומה האחרון.
אף על פי כן, חברי המועצה המלכותית ששפטו את אן היו נאמנים למלך, בהם דודה הדוכס מנורפוק, ודנו אותה ואת אחיה למוות.
בעלה של אליזבת, תומאס בולין ואחיה, תומאס הווארד, הדוכס השלישי מנורפוק, לא נחלצו לעזרת אן וג'ורג'.
ג'ורג' הוצא להורג ב-17 במאי 1536, ואחותו הוצאה להורג יומיים לאחר מכן.
נישואיו של הנרי לאן הוכרזו כמבוטלים על ידי הארכיבישוף מקנטרברי תומאס קרנמר, ומתוקף כך בתם, אליזבת הראשונה, הייתה לממזרה.
שאיפותיה של משפחת בולין ירדו לטמיון, ואליזבת שבה לחיי הכפר בטירת היבר שבקנט.
היא מתה שנתיים לאחר שני ילדיה, ובעלה מת כשנה לאחר מכן.
אליזבת בֶּרְגְנֶר (Elisabeth Bergner; 22 באוגוסט 1897 – 12 במאי 1986) הייתה שחקנית תיאטרון וקולנוע יהודייה-אוסטרית ילידת גליציה שהיגרה לבריטניה בעקבות הכיבוש הנאצי.
ברגנר הייתה מהבולטות שבשחקניות התיאטרון והקולנוע באוסטריה, בשווייץ ובגרמניה, לאחר מכן השתתפה בסרטים רבים בבריטניה ובארצות הברית כשחקנית וכבמאית.
ילדותה, לימודיה ותחילת דרכה האמנותית
אליזבת ברגנר נולדה בשם אליזבט אטל (Elisabeth Ettel) בעיירה דרוהוביץ' שבגליציה המזרחית, אז בחלק האוסטרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית, כבת האמצעית משלושת ילדיהם של הסוחר מיל (שמלקה יהודה) אטל אשתו אנה-רוזה לבית וַאגנֶר.
הוריה היו יהודים לא דתיים.
זמן קצר אחרי לידתה עברה המשפחה לבירה, וינה ושינתה את שמה ל"ברגנר".
החל משנת 1911 למדה בבית ספר פרטי, וכבר בשנת 1913, כשהייתה בת 15, נרשמה לאקדמיה למוזיקה ולאמנויות הבמה בעיר.
בשנות נעוריה הכירה את הסטודנט לרפואה יעקב מורנו לוי (לימים מייסד הפסיכודרמה, יעקב לוי מורנו), שנתן לה שיעורים פרטיים ועודד אותה ללמוד את אמנות המשחק.
בתיווך חבר בשם תומאס שראמק, הכירה אליזבת את המשורר הצעיר אלברט אהרנשטיין וניהלה עִמו רומן סוער, מלא תהפוכות.
הוא כתב לה שירים, היא הבטיחה ללדת לו ילד, ואחר כך שמרה מרחק ממנו.
עם זאת, קשר הידידות וההתכתבות אתו החזיק מעמד במשך עשרות שנים.
הוא עזר לה לקבל את החוזה הראשון בתיאטרון באינסברוק, שעל בימתו שיחקה ברגנר לראשונה, באוקטובר 1915.
כבר בסוף אותה השנה קיבלה את התפקיד נורה ב"בית הבובות" מאת איבסן.
בשנת 1916 התקבלה לעבודה בתיאטרון העירוני (Stadttheater) היוקרתי של ציריך שבשווייץ, בניהולו של אלפרד רֶנקֶר (Rencker).
גם שם קיבלה השחקנית הצעירה תפקידים ראשיים כמו אנכן במחזה "נעורים" (Jugend) מאת מקס האלבר ואופליה במחזה "המלט" מאת ויליאם שייקספיר בהפקת מנהל התיאטרון, עם השחקן המפורסם אלכסנדר מויסי (Moissi) בתפקיד המלט.
מויסי התאהב בה, אך ברגנר לא נמשכה אליו.
בציריך חבְרה ברגנר גם לקבוצת אמני הדאדא ולחוגים ספרותיים שבהם פגשה את הסופר פרנץ וֶרְפֶל ואת המחזאי פרנק ודקינד והתיידדה עם המשוררת אלזה לסקר-שילר.
פסגת אמנותה כשחקנית תיאטרון בברלין
סוף מלחמת העולם הראשונה מצא אותה באוסטריה, מתלהבת מהזעזועים החברתיים.
היא הצטרפה למפלגה הקומוניסטית האוסטרית ובימי שלטון המועצות של בלה קון בהונגריה שימשה כבלדרית בין המפקדה הקומוניסטית ההונגרית ובין המנהיגים שישבו בווינה.
שיחקה באוסטריה את התפקיד של העלמה יוליה במחזה של סטרינדברג ואת התפקיד של נער יהודי (מוריץ שארף) במחזה של ארנולד צווייג Die Sendung Semaels ("השליחות של סמאל"), המביא את סיפור עלילת הדם של טיסה-אסלאר.
הופיעה בהמשך על במות בווינה, מינכן וברלין.
בווינה עבדה זמן-מה כמודל בסטודיו של הפסל וילהלם לֵהמברוּק (Lehmbruck), שבתורו נשבה בקסמיה (היה חולה דיכאון, הוא איבד את עצמו לדעת ב-25 במרץ 1919).
בשנת 1920 הביא אותה אוטו פאלקנברג (Falckenberg) למינכן.
שם קטפה שבחים רבים על משחקה במחזה של הופמנסטאל Der Schwierige ("אדם קשה").
אירוע שרבים זכרו היה השתתפותה בשנת 1929 בהצגה מאת ודקינד, "המרקיז פון קיית" בתיאטרון שאושפילהאוס בז'נדארמנמארקט בברלין.
כוכבת תיאטרון וקולנוע; נדודים בבריטניה, ארצות הברית ובחזרה
החל משנת 1924 שיתפה פעולה עם במאי הקולנוע היהודי פאול צינר (Czinner; 1890–1972), שהיה לבן זוגה.
בעקבות עליית הנאצים לשלטון בראשית שנת 1933 נאלצו היא ובעלה, בגלל מוצאם היהודי, לברוח: קודם נמלטו לווינה ואחר כך ללונדון, שם נישאו.
ברגנר עברה ללא בעיות את המעבר מראינוע לקולנוע, והצטרכה להסתגל גם למעבר מהשפה הגרמנית לאנגלית, אמנם עם מבטא גרמני בולט.
כבר בשנת 1934 כיכבה בתפקיד יקטרינה הגדולה בסרט של בעלה Catherine the Great, שנאסר להקרנה בגרמניה.
תפקיד כגמה ג'ונס בסרט Escape Me Never ("Verlass mich niemals wieder") זיכה אותה במועמדות ראשונה לפרס אוסקר בשנת 1935.
מאנגליה נהגה לשלוח סכומים גדולים של כסף לקרוביה וידידיה הנזקקים, בהם המשורר אלברט אהרנשטיין, שלא הצליח להתפרנס ונשאר כל הזמן תלוי בה מבחינה כלכלית.
באפריל 1934 ובאביב 1937 ביקרה עם בעלה בארץ ישראל אולם לא הזכירה את ביקורים אלה בזיכרונותיה.
ב-1937 אף ציין העיתון "דבר" שהופיע בתל אביב כי רכשה וחווה עעם גינה וכרם שנועדה לשמש לאירוח אמנים מחו"ל.
עם המחזות שבהם שיחקה בלונדון נמנים יצירתו האחרונה של ג'.מ.
ברי, "דוד הנער" (The Boy David; 1936), שהמחבר כתב במיוחד בשבילה.
באותה שנה הופיעה שוב בתפקיד רוזלינד ב-"כטוב בעיניכם" – הפעם בעיבוד הקולנועי הראשון למחזה שייקספירי שנעשה בבריטניה.
הפרטנר שלה בתפקיד אורלנדו היה לורנס אוליבייה.
הסרט לא נחשב הצלחה, וכמה מבקרי קולנוע מצאו פגם במבטאה הזר.
בשנת 1940 היגרו בני הזוג לארצות הברית וניסו את מזלם בהוליווד.
אולם סרטם Paris Calling ("טלפון מפריז"; 1941) לא זכה בהצלחה המצופה.
לאחריו שבה ברגנר אל במות התיאטרון ועבדה עד סוף מלחמת העולם השנייה בתיאטרון הגולים הגרמנים "Players from Abroad " בניו יורק.
בשנת 1946 שיחקה בתפקיד הדוכסית מאמאלפי במחזה בעל אותו השם מאת ג'ון ובסטר.
בחורף 1949 הגיעה לסיור במדינת ישראל הצעירה לפי הזמנת תיארטון האוהל.
הייתה אמורה להישאר שבועיים לצורך שבעה ערבי הקראה פומבית אולם לבסוף שהייתה נמשכה שלושה חודשים, שבהם הופיעה 70 פעמים בכל רחבי הארץ.
היא תרמה את הכנסותיה מחלק מהמופעים למטרות צדקה, לרבות בניית מוסדות לילדים מהגרים ולשיקום חיילים נכים.
אפילו שיחקה בפני חיילים פצועים ונכים.
על אף מחסומי השפה הצליחה להרשים אותם באישיותה ובאמנותה.
ב-1954 ביקרה בגרמניה המערבית, וחזרה לשחק בה בהצלחה בתיאטרון ובקולנוע.
היא זכתה להצלחה גדולה במיוחד כששיחקה במחזה של ג'רום קילטי (Kilty) "שקרן יקר" , שהתבסס על חילופי המכתבים בין ג'ורג' ברנרד שו ובין השחקנית פטריק קמפבל (Mrs.
בגרנר ביקרה גם בישראל עם ערבי קריאה בתנ"ך באנגלית, גרמנית ועברית.
אחרי שנת 1961 שבה גם למסכי הקולנוע.
בשנת 1973 כיכבה בסרט "הולך הרגל" (Der Fußgänger) בבימוי של מקסימיליאן של האוסטרי, לצדם של פגי אשקרופט, קתה האק (Haack), ליל דאגובר (Dagover) ופרנסואז רוזה (Rosay).
הסרט היה מועמד לאוסקר וזכה בגלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר בשנת 1974.
בשנת 1970 התנסתה גם בבימוי, וכעבור שלוש שנים פרשה מהבמה, שנה אחרי מות בעלה, פאול צינר.
בגרמניה הוענק לה פרס שילר מטעם העיר מנהיים, כשהיא השחקן הראשון שקיבלה אותו.
בשנת 1962 קיבלה בוונציה את הגביע ע"ש אלאונורה דוזה.
בשנות ה-80 דנה עם קנצלר אוסטריה ברונו קרייסקי באפשרות לחזור לווינה, אבל התוכנית לא יצאה לפועל.
אליזבט ברגנר נפטרה בלונדון ב-12 במאי 1986, בגיל 88. אפרה נקבר בקרמטוריום ובמאוזולאום גולדרס גרין.
1962 – פרס שילר, מטעם העיר מנהיים
1963 - " סרט הזהב" (גרמניה) על המשחק הטוב ביותר בתפקיד ראשי בסרט "השנים המאושרות של בני תורוואלד"
1965 - "סרט הזהב" (גרמניה) עבור פעילותה המיוחדת ורבת השנים בקולנוע הגרמני
1979 – הפרס ע"ש ארנסט לוביטש
1980 – צלב ההצטיינות במדעים ואמנויות של הרפובליקה האוסטרית
1982 – הגביע ע"ש אלאונורה דוזה (מטעם העיר ונציה)
1983 - פרס ארנסט רויטר מטעם עיריית ברלין
1984 - "עלה הכסף " של איגוד המחזאים הגרמני
1984 - עיטור המסדר מקסימיליאן למדע ולאמנות מטעם בוואריה
1985 – חברת כבוד של תיאטרון "דויטשס תיאטר" בברלין (אז ברלין המזרחית)
1985 - מדליית האנס-אוטו מטעם גרמניה המזרחית
1937: Dreaming Lips "שפתיים חולמות"
1968: - סדרת הטלוויזיה "המגע של ונוס" A Touch of Venus) הפרק The Jewish Wife - "בת הזוג היהודיה"
1975:Nachdienst "תורנות לילה" - תוכנית טלוויזיה
1982: Der Garten סרט טלוויזיה
1983: סדרת הטלוויזיה Angelo und Luzy'' "אנג'לו ולוצי"
פארק על יד רחוב שילדהורן באזור שטגליץ בברלין נקרא על שמה – עוד בחייה;
רחוב ביפו נושא את שמה;
בשנת 2000 קיבל רחוב ברובע ליזינג (רובע 23) בווינה את השם "דרך אליזבת ברגנר" (Elisabeth-Bergner-Weg)
ב-12 במאי 2016 הוצבה לוח לזכרה בכניסה לבית שבו התגוררה בשנים 1925–1933 בדרך פאראדיי 15 בברלין, דאהלם.
אליזבת דורותיאה קול בואן הייתה סופרת ומחברת סיפורים קצרים אנגלו-אירית.
אליזבת בואן נולדה בדבלין, אירלנד.
הוריה הנרי צ'ארלס קול בואן ופלורנס קוֹלי בואן הביאו אותה אחר-כך לבואנס קורט (Bowen's Court) בפראהי (Farahy), ליד קילדוררי, מחוז קורק, שם שהתה בימי הקיץ.
כשאביה לקה בנפשו ב-1907, עברו היא ואמה לאנגליה, ולבסוף התיישבו בהייד.
לאחר פטירתה של אמה ב-1912, גידלו את בואן דודותיה.
היא למדה בבית הספר דאון האוס, אותו ניהל אוליב ויליס.
לאחר שלמדה זמן מה בבית ספר לאמנות בלונדון, החליטה שכישרונה טמון בכתיבה.
היא בילתה בחברתה של קבוצת בלומסברי ונהייתה חברתה הקרובה של רוז מקאולי, שסייעה לה למצוא מוציא לאור לספרה הראשון, אסופת סיפורים קצרים בשם Encounters (1923).
ב-1923 נישאה לאלן קמרון, מנהל במערכת החינוך שעבד אחר-כך ב-BBC.
הנישואים תוארו כ"נטולי מין, אבל כזוגיות מספקת." היא ניהלה רומנים שונים מחוץ לנישואים, בכללם רומן עם צ'ארלס ריצ'י, דיפלומט קנדי שהיה צעיר ממנה בשבע שנים, שנמשכו למעלה משלושים שנה.
היה לה רומן נוסף עם הסופר האירי שון או'פוליין ומערכת יחסים עם המשורר האמריקאי מאי סרטון.
בואן ובעלה התגוררו בתחילה ליד אוקספורד, שם התרועעו עם מוריס בורה, ג'ון ביוקן וסוזן ביוקן, ושם היא כתבה את הרומנים הראשונים שלה, בכללם The Last September (1929).
בעקבות פרסומו של To the North (1932), הם עברו לקלארנס טאראס 2, ריג'נטס פארק, לונדון, שם בואן כתבה את The House in Paris (1935) ואת The Death of the Heart (1938).
ב-1930 הייתה בואן האשה הראשונה שירשה את ארמון המפטון קורט, אולם המשיכה להתגורר באנגליה והרבתה לבקר באירלנד.
במהלך מלחמת העולם השנייה היא עבדה בשביל משרד המידע הבריטי, דיווחה מדיניותה של אירלנד, במיוחד בנושא הנייטרליות האירית.
השקפתה הפוליטית של בואן הייתה ברקיאנית-שמרנית.
במהלך ואחרי המלחמה היא כתבה ספרים על חוויותיה בזמן המלחמה בלונדון The Demon Lover and Other Stories (1945) ו-The Heat of the Day (1948).
הוענק לה התואר מפקדת מסדר האימפריה הבריטית ב-1948.
בעלה יצא לפנסיה ב-1952 והם התיישבו בארמון המפטון קורט, מקום בו אלן קמרון נפטר מספר חודשים אחרי-כן.
מאז שירשה אותה ביקרו אותה סופרים רבים בארמון המפטון קורט, בכללם וירג'יניה וולף, יודורה וולטי, קרסון מק'קאלרס ואייריס מרדוק.
במשך שנים נאבקה בואן על מנת לשמור על הבית והרצתה בארצות הברית על-מנת להרוויח כסף.
ב-1957 ידידה פטריק הנסי צייר את דיוקנה בארמון המפטון קורט.
היא נסעה לאיטליה ב-1958 כדי לחקור ולהכין את A Time in Rome (1960), אולם בשנה שאחרי-כן אולצה בואן למכור את ארמון המפטון קורט האהוב עליה.
הוא נהרס ב-1960. אחרי שהייתה כמה שנים בלי בית קבע, התיישבה בואן לבסוף ב'קארברי', צ'רץ' היל, הייד ב-1965.
הרומן האחרון פרי עטה, "אוה טראוט" (1968), זכה בפרס לזכרו של ג'יימס טייט ב-1969 והיה מועמד סופר לפרס מאן בוקר ב-1970. אחר-כך, היא הייתה בין השופטים (ביחד עם ידידה סיריל קונולי) שהעניקה את פרס מאן בוקר לג'ון ברגר על ספרו G.
היא שהתה בחג המולד של 1972 בקינסייל, מחוז קורק ביחד עם חבריה רב-סרן סטפן ורנון וליידי אורסולה ורנון (בתו של דוכס וסטמינסטר) אולם אושפזה עם שובה לביתה.
שם ביקרו אותה ישעיה ברלין, סיריל קונולי, אורסולה ורנון, רוזמונד ליהמן, הסוכן הספרותי שלה ספנסר קרטיס בראון, וצ'ארלס ריצ'י.
אליזבת בואן הלכה לעולמה כתוצאה מסרטן הריאה בבית החולים לונדון ב-22 בפברואר 1973, היא הייתה בת 73 במותה.
היא קבורה ביחד עם בעלה בחצר כנסיית פראהי, בסמוך לשער של ארמון המפטון קורט.
יש שלט זיכרון לזכרה (שנושא את מילותיו של ג'ון ספארו) בכניסה לכנסיית סנט קולמן בפראהי, שם נערך יום לזכרה מדי שנה.
ב-1977 ויקטוריה גלנדינינג פרסמה את הביוגרפיה הראשונה על אליזבת בואן.
ב-2009 פרסמה גלנדינינג ספר אודות מערכת היחסים בין ריצ'י לבואן, המבוסס על יומניה ומכתביה אליו.
אליזבת בואן התעניינה במיוחד ב"חיים בהעמדת פנים ומה קורה כשמורידים את העמדת הפנים", בתמימות של החיים הרגילים ובכוחות שלא ניתן לרסנם ושלבסוף משפיעים על נסיבות חיינו.
בואן גם בחנה את הבגידה ואת הסודות שמסתירה מסכת המהוגנות.
סגנון כתיבתה משוכלל מאוד והוא שואב הרבה מהספרות המודרנית.
היא העריצה סרטים והושפעה מהטכניקה הקולנועית של ימיה.
האפיזודות בהם בואן ממקמת את סיפוריה רוויים בתיאורים פסיכולוגיים ובעלילה סבוכה.
הרומן המלחמתי של בואן, The Heat of the Day (1949), מתאר בצורה מורכבת מאוד את האווירה בלונדון במהלך ההפצצות עליה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
אליזבת בר , היא סופרת אמריקנית הכותבת בעיקר בז'אנר הספרות הספקולטיבית.
קאמבל לסופר החדש הטוב ביותר (2005), פרס הוגו לסיפור הקצר הטוב ביותר (2008) עבור הסיפור הקצר "Tideline", ופרס הוגו לנובלה הטובה ביותר (2009) עבור "Shoggoths in Bloom".
היא נמנית בין חמשת הסופרים הבודדים שזכו ביותר מפרס הוגו אחד, לאחר שזכו בפרס ג'ון ו.
קאמבל עבור הסופר החדש הטוב ביותר (האחרים הם קרולין צ'רי, אורסון סקוט קארד, ספיידר רובינסון וטד צ'יאנג).
בר היא נצר לשושלת אוקראינית ולשושלת שוודית.
נולדה בשם שרה בר אליזבת' וישנבסקי, בהרטפורד שבמדינת קונטיקט בארצות הברית.
חיה בלאס וגאס שבנבדה (אשר היוותה את הרקע לסיפורים הקצרים "One-Eyed Jack and the Suicide King", "Follow Me Light", "This Tragic Glass") אך חזרה לקונטיקט בינואר 2006.
הרומן הראשון שכתבה, "Hammered", פורסם בינואר 2005, ואחריו פורסמו "Scardown" ביולי ו-"Worldwired" בנובמבר.
הטרילוגיה עוסקת בדמות הקנדית ג'ני קסידי, שהיא גם הדמות הראשונה בסיפור הקצר "Gone to Flowers".
הספר זכה בפרס המגזין לוטוס לספר הבכורה הטוב ביותר באותה שנה.
במאי 2006 הוציאה בר לאור את "The Chains That You Refuse", אוסף סיפורים קצרים פרי עתה.
"דם וברזל", הספר הראשון בסדרת הפנטזיה "The Promethean Age", פורסם ב-27 ביוני 2006. בר היא גם אחת הכותבות של סדרת האינטרנט "Shadow Unit" המשודרת כיום.
ב-2008, בר תרמה את אוסף הספרים הפרטי שלה לאוניברסיטת צפון אילינוי, שם הוא הפך לחלק מהמחלקה לספרים נדירים ואוספים מיוחדים.
אליזבת בלקוול הייתה האישה הראשונה אשר הוסמכה לרפואה בארצות הברית וכן הראשונה אשר נרשמה בפנקס הרופאים המוסמכים בממלכה המאוחדת.
בלקוול הייתה חלוצה בקידום השתלבותן של נשים בענף הרפואה בארצות הברית ובממלכה המאוחדת, ופעילה בארגונים לקידום זכויות ומעמד הנשים.
אליזבת בלקוול נולדה בבריסטול לסמואל בלקוול, שעסק בזיקוק סוכר, ולהאנה (ליין) בלקוול.
ב-1832 היגרה המשפחה לארצות הברית והשתקעה בניו יורק.
אביה המשיך בעיסוקו ובמקביל התערה בחוג אנשי התנועה לביטול העבדות.
ב-1838 לאחר שעסקי האב נקלעו לקשיים כלכליים, עקרה המשפחה לסינסינטי וזמן קצר לאחר הגעתם הלך אבי המשפחה לעולמו, תוך שהוא מותיר את אלמנתו ותשעת ילדיו במצב כלכלי קשה ותחת חובות.
בעקבות קשיים כלכליים, אליזבת ואחיותיה אנה ומריאן הקימו בית ספר לנערות.
בנוסף היא למדה אמנות וכתבה סיפורים קצרים.
בתחילת שנות ה-40 היא החלה לכתוב על זכויות נשים ביומניה ובמכתביה והשתתפה בקמפיין הפוליטי של ויליאם הנרי הריסון בשנת 1840.
ב-1844 קיבלה בלקוול משרת הוראה אך לאחר מספר חודשים עזבה את עבודתה ושבה לסינסינטי.
הרעיון ללמוד רפואה עלה אצלה לראשונה בעקבות חברה שחלתה במחלה קשה, וסיפרה לאליזבת שהרגישה שאילו טיפלה בה רופאה אישה היה לה הרבה יותר נוח.
סיבה נוספת להחלטתה ללמוד רפואה היה רצונה לחיות חיים עצמאיים מגבר ומכבלי הנישואין.
היא לא הבינה עד כמה קשה יהיה לה להתגבר על המחסומים הפטריארכליים, אך אלו רק תרמו לנחישותה.
היא עברה לפילדלפיה, ניסתה להתקבל לבתי ספר לרפואה ונדחתה על רקע מגדרי.
בלקוול לא ויתרה, עברה למדינת ניו יורק ובאוקטובר 1847 התקבלה ללימודי רפואה במכללת ג'ניבה.
קבלתה הייתה חצי-טעות, לאחר שהדיקן וסגל ההוראה לא הצליחו להגיע להחלטה בנושא והחליטו לערוך הצבעה בקרב 150 סטודנטים גברים בנושא, כאשר אם אחד מהם יסרב היא לא תתקבל.
הגברים הצעירים חשבו שהבקשה אבסורדית וכבדיחה הצביעו פה אחד לקבלה.
במהלך לימודיה נתקלה בלקוול בקשיים רבים על רקע היותה אישה יחידה במוסד, אך ב-23 בינואר 1849 סיימה בהצלחה את לימודיה והייתה האישה הראשונה שהוסמכה לרפואה בארצות הברית, תוך שהיא זוכה לפרסום רב בעיתונות המקומית.
באפריל החליטה בלקוול להמשיך את לימודיה באירופה והגיעה לבריטניה ובהמשך לפריז, אך בקשתה להתקבל ללימודים נדחתה שוב ושוב.
בלקוול ויתרה על רצונה להיות מנתחת, בעקבות זיהום שנדבקה מתינוק שבו טיפלה, שגרם לאיבוד ראייתה בעין אחת.
היא התקבלה לעבודה כמיילדת ולא כרופאה באחד מבתי החולים וכך רכשה ניסיון מקצועי.
עד סוף השנה ציין פול דובואה, הרופא המיילד הנחשב בתקופתו, שהיא תהיה הרופאה המיילדת הטובה בארצות הברית, ללא קשר למגדר.
ב-1851 שבה בלקוול לארצות הברית, ופתחה קליניקה עצמאית בניו יורק.
אף על פי שהעניין זכה לתהודה מסוימת בעיתונות, מספר המטופלים במרפאה היה קטן.
ב-1852 החלה להרצות בתחום הרפואה.
עם הזמן הייתה גם המנטורית של מריה זקרזווסקה, גרמניה צעירה שרצתה להיות רופאה, שהצטרפה אל בלקוול ואל אחותה אמילי, אשר הרחיבו את המרפאה לכלל בית חולים קטן, בו נשים ישבו בדירקטוריון, כמנהלות וכרופאות.
ב-1858 תוקנו בבריטניה תקנות חדשות לעוסקים ברפואה ובמסגרתן הוכרו רופאים אשר רישיונם נרכש מחוץ לגבולות הממלכה.
ב-1 בינואר 1859 הייתה אליזבת בלקוול לאישה הראשונה שנרשמה בפנקס הרופאים בממלכה המאוחדת.
ב-1866 גדלה תעבורת החולים במרפאתה של בלקוול לכדי 7,000 מטופלים בשנה.
ב-1869 בעקבות קרע בין אליזבת לאחותה אמילי, עזבה אליזבת בלקוול לבריטניה.
ב-1874 פתחה בלונדון את בית הספר לרפואה לנשים בלונדון ביחד עם סופיה ג'קס-בלייק, אשר אף היא הוסמכה לרפואה בארצות הברית.
ב-1877 פרשה אליזבת בלקוול מניהול המוסד על רקע חילוקי דעות עם ג'קס בלייק והפסיקה לעסוק ברפואה.
בין 1880 ל-1895 הייתה בלקוול פעילה בארגונים לקידום מעמד וזכויות הנשים.
במהלך חייה הוציאה לאור 13 ספרים וספרי לימוד.
1852 ספר העוסק בהתפתחותן הפיזית והנפשית של נערות מתבגרות.
1895 אוטוביוגרפיה אשר לא זכתה להצלחה משמעותית
ב-1910 הלכה אליזבת בלקוול לעולמה והיא בת 89 שנים.
מדליית אליזבת בלקוול הנקראת על שמה, מוענקת מדי שנה על ידי האגודה האמריקאית לנשים ברפואה, לנשים בעלות תרומה מיוחדת בתחום הרפואה.
בין מקבלות הפרס נמנות אסתר פול לאבג'וי, אליז ל'ספרנס ומיי ג'מיסון.
הונצחה על בולי ארצות הברית
הונצחה בהיכל התהילה הלאומי לנשים בארצות הברית
אליזבת בייזל היא שחיינית אמריקאית, אלופת עולם (שנגחאי 2011) ובעלת מדליית כסף אולימפית (לונדון 2012) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
בייזל נולדה בסאונדרסטאון, רוד איילנד.
היא שחיינית נבחרת ארצות הברית בשחייה כבר מגיל 13. היא לומדת ושוחה באוניברסיטת פלורידה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במלבורן, אוסטרליה בשנת 2007 סיימה בייזל במקום 12 במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:12.09 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:11.91 דקות ועלתה מהמקום השמיני.
במשחקים עצמם היא הייתה השחיינית הצעירה ביותר בנבחרת ארצות הברית וסיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:34.24 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה את התוצאה המהירה ביותר (4:34.55 דקות) ועלתה מהמקום הראשון.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:08.23 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 2:07.90 דקות, לאחר שניצחה את המקצה שלה ועלתה מהמקום השני.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכתה בייזל במדליית ארד במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:06.39 דקות, אחרי קירסטי קובנטרי מזימבבואה שקבעה שיא עולם חדש של 2:04.81 דקות ואנסטסיה זואבה מרוסיה (2:04.94 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:34.90 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 4:34.80 דקות ועלתה מהמקום השני.
באליפות הפאן פסיפיק בשחייה שנערכו באירוויין, קליפורניה באוגוסט 2010 זכתה בייזל בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:07.83 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:34.69 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה בייזל במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:31.78 דקות, לפני האנה מיילי מבריטניה (4:34.22 דקות) וסטפני רייס מאוסטרליה (4:34.23 דקות).
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לונדון (2012) שנערכו באומהה, נברסקה קבעה בייזל במשחה ל-400 מטר מעורב אישי שיא אישי חדש של 4:31.74 דקות ועלתה מהמקום הראשון ובמשחה ל-200 מטר גב היא סיימה שנייה בתוצאה של 2:07.58 דקות, אחרי מליסה פרנקלין.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:07.29 דקות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה בייזל בשתי מדליות, כסף וארד.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה שבספרד בשנת 2013 זכתה בייזל במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:31.69 דקות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה 4:30.41 דקות) ומיריה בלמונטה מספרד (4:31.21 דקות) ולא הצליחה להגן על תוארה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 12 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:11.69 דקות, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 2:11.16 דקות ועלתה מהמקום הרביעי.
ב-2019 השתתפה בעונה ה-39 של הישרדות, בה סיימה תשיעית.
אליזבת' איגן גיליס היא שחקנית, זמרת ומדבבת אמריקאית, המוכרת מגילום דמותה של ג'ייד ווסט בסדרת הנוער "ויקטוריוס" בערוץ ניקלודיאון, ובתור פאלון קרינגטון בסדרת הדרמה "שושלת" ברשת The CW, המהווה עיבוד מחודש לסדרה באותו השם ששודרה בשנות ה-80.
גיליס נולדה בעיירה האוורת', בניו ג'רזי, לדייב ולורי גיליס.
יש לה אח צעיר ממנה בשלוש שנים.
משפחתה ממוצא אירי לרוב ורבע מוצאם הוא איטלקי.
קריירת המשחק שלה החלה כשהייתה גיליס בת 12, כאשר הופיעה בפרסומות של חברת הסלולר "וירג'ין".
היא עזבה את הלימודים בכיתה ט' כדי לקדם את קריירת המשחק שלה.
בשנת 2007 דיבבה את דמותה של דפני בסרט האנימציה "מועדון ווינX: סוד הממלכה האבודה".
באותה שנה שיחקה בסדרה "האחים דונלי" של רשת NBC את דמותה הצעירה של ג'ני ריילי אותה גילמה אוליביה ויילד.
בשנת 2008 שיחקה בסרט הנעורים "הרולד" לצד קובה גודינג ג'וניור וניקי בלונסקי.
ושיחקה בסרט נעורים אחר "הקליקה" לצידה של ברידג'יט מנדלר.
באותה שנה שיחקה לצד אריאנה גרנדה במחזמר "13" בברודוויי בתפקיד לוסי.
בשנת 2010 החלה לגלם את ג'ייד וסט בקומדיה "ויקטוריוס" בכיכובה של ויקטוריה ג'סטיס אשר שודרה בערוץ ניקלודיאון למשך שלוש עונות עד שנת 2013.
בשנת 2014 שיחקה בסרט האימה "Animal" .
באותה שנה שיחקה את הדמות קלי רוס בסרט "killing daddy" ברשת "lifetime" והופיעה בפרק מתוך הסדרה "סאם וקאט".
בשנת 2015 שיחקה בסרט הקומדיה "חופשה בהפרעה".
ביולי 2015 החלה לשחק בתפקיד ראשי בסדרה "סקס, סמים ורוק אנד רול" של רשת FX, בתפקיד ג'יג'י רוק, בתו של ג'וני רוק בגילומו של דניס לירי, שגם יצר את הסדרה.
ביוני 2016, עלתה העונה השנייה של הסדרה בה שבה גיליס לשחק.
ב-2017 החלה לשחק בתפקיד הראשי בחידוש לאופרת הסבון המפורסמת משנות השמונים "שושלת", בתפקיד פאלון קרינגטון, בתו של בלייק קרינגטון המיליונר.
בשנת 2018 שיחקה בסרט "אריזונה" בתפקיד קלסי.
בשנת 2019 הופיעה ביחד עם אריאנה גרנדה כחלק מסיבוב ההופעות של גרנדה.
הם הופיעו עם השיר "Give it up", שבוצע לראשונה ב"וויקטוריוס" כתשע שנים קודם לכן.
בשנת 2022 דיבבה את קאטוומן בתפקיד הראשי באנימציית האקשן "קאטוומן - על הכוונת".
באוגוסט 2020 נישאה למפיק המוזיקלי מייקל קורקוראן בטקס פרטי ומצומצם בניו ג'רזי.
השניים הכירו על סט "ויקטוריוס", שם קורקוראן שימש כמלחין של הסדרה.
השניים מתגוררים באטלנטה, ג'ורג'יה שבארצות הברית.
+שנהסרטתפקידהערות2008הרולדאוולין טיילורהקליקהשלבי וקסלר2012מועדון ווינX: סוד הממלכה האבודהדפנידיבוב2014Animal מנדי2015חופשה בהפרעההת'ר מונרו2018אריזונהקלסי2022קאטוומן: על הכוונתקאטוומןדיבוב2024Spreadרובי
(לצד סת' מקפרלן) תאריך יציאה: 15 בינואר 2021
חברת תקליטים: ריפבליק רקורדס, ורב רקורדס
פורמטים: הורדה דיגיטלית, הזרמת מדיה
אליזבת גורלי פלין הייתה פעילה חברתית, מנהיגת פועלים ופמיניסטית שלקחה חלק משמעותי בפעילות של איגוד פועלי התעשייה של העולם (חבריו היו ידועים גם בשם הסלנג "וובליז") בתור מארגנת פועלים ונואמת ציבורית.
תחילת פרסומה הגיע בזכות השתתפותה במאבק לחופש הדיבור שניהל ה-IWW בעיירה ספוקיין, וושינגטון ב-1909. לאחר 7 שנות פעילות, פלין צמצמה את פעילותה בארגון עקב מחלוקת עם ביל הייווד, אחד ממייסדי הארגון.
פלין המשיכה לפעול בספירה הציבורית והייתה אחת מהחברים המייסדים של האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות ב-1920, ודמות בולטת במאבקים לקידום מעמד האישה בנושאים כגון זכויות האישה, פיקוח ילודה וקידום זכות בחירה לנשים.
ב-1936 הצטרפה פלין למפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית ומאוחר יותר ב-1961 נבחרה להיות יו"ר המפלגה עד ל-1964. פלין נפטרה בזמן ביקור בברית המועצות.
אליזבת גארווי היא שחקנית אנגלייה, ידועה בזכות תפקידה כאליזבת בנט בעיבוד של ה-BBC לרומן גאווה ודעה קדומה מאת ג'יין אוסטן.