tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גרינג התפרץ עליו וצעק: "חכה שאתפוס אותך מחוץ לבית המשפט, נבלה!".
לבסוף רק ואן דר לובה נמצא אשם, והוצא להורג בעריפת ראשו ב-10 בינואר 1934, שלושה ימים לפני יום הולדתו ה-25. שאר הנאשמים זוכו מחוסר ראיות.
טורגלר שוחרר, אך הוחזק במעצר בית, ולשלושת הבולגרים ניתן לצאת מגרמניה.
המשפט הטיל על גרינג והנאצים צל כבד של חשד כי ידם הייתה בהצתת הרייכסטאג, אולם בשלב זה הם כבר היו מבוססים בשלטון.
היטלר, שזעם על תוצאות המשפט, תבע שמעתה והלאה האשמות בבגידה יידונו רק בידי "בית הדין העממי" החדש שהקים, שבו השופטים יהיו חברי המפלגה הנאצית.
ביולי 2019 פרסם העיתון הגרמני RND תצהיר מ-1955, המצביע כי הטענה שוואן דר לובה אחראי להצתת הבניין מוטלת בספק.
נסיבות ההצתה המדויקות שרויות עד היום בערפל.
רוב ההיסטוריונים מסכימים שוואן דר לובה אכן היה מעורב בהצתה, אולם נראה בלתי סביר שהצליח לבדו להכניס כמות גדולה של חומרים דליקים ולפזר אותם בנקודות רבות בבניין.
סברה רווחת היא שהנאצים שכנעו אותו להצית את הבניין, אולם במקביל הטמינו חומרי תבערה נוספים בבניין ללא ידיעתו.
ישנן עדויות כי חומרי הדלק הוטמנו על ידי אנשי SA בראשות קארל ארנסט במנהרה שקישרה את הרייכסטאג לבניין לשכתו של גרינג, שהיה יו"ר הבית.
ארנסט עצמו, וכן עדים נוספים, נרצחו חודשים ספורים אחר כך בליל הסכינים הארוכות.
גרינג הכחיש את הדברים בעת המשפט, בטענה שהשרפה גרמה לו לאי נוחות רבה, שכן דיוני הפרלמנט הועברו לבניין הקרולאופר, וכי בלאו הכי היו לו סיבות מספיק טובות לרדוף את הקומוניסטים.
על אף הכחשות אלו, נראה כי הייתה זו שרפת הרייכסטאג, אשר סיפקה לנאצים את הנימוקים הדרושים להם לצורך חקיקת "חוקי חירום" מרחיקי לכת, וליצירת אווירה ציבורית הדרושה לביסוס המשטר.
כך הייתה שרפת הרייכסטאג לנקודת ציון בהידרדרותה של גרמניה מדמוקרטיה ליברלית אל עבר דיקטטורה נאצית.
שרפת גווייה היא הליך, לרוב טקסי, שבו גופה של אדם נשרפת זמן קצר לאחר מותו, בין אם במשרפה שהיא כבשן מיוחד שמגיע לטמפרטורות מתאימות, ובין אם במדורה שהובערה במיוחד לצורך זה.
טקס שרפת הגופה מקובל כמנהג לוויות בתרבויות רבות בעולם.
בסיום הטקס נותר מן הגופה אפר הנשמר בכד מיוחד או מפוזר במקומות שונים.
בין השאר מקובל פיזור האפר בים או במקומות בעלי משמעות לנפטר.
במקומות מסוימים נחקקו חוקים האוסרים על פיזור האפר במקומות ציבוריים, כך למשל במדינת ניו יורק.
מקום שרפת הגופה נקרא משרפה או אוֹפְרָה, והוא עשוי להיכלל בכנסייה או בית לוויות, שירות המוצע על ידי בית הקברות, או להיות מתקן עצמאי.
טקס ההלוויה או האשכבה אינו חייב להיערך במשרפה עצמה.
דבר זה מאפשר להנהלת המשרפה לתכנן את תזמון השרפות על מנת להניב ניצול יותר טוב של תנור (למשל, על ידי שמירת גופה בקירור למחרת).
במשרפה מצוי תנור או כבשן אחד או יותר, ומתקנים לטיפול באפר.
כדי לאפשר שרפה יעילה, הכבשן צריך להגיע לטמפרטורה שבין 870 ל־980 מעלות, ולהיות בנוי כך שהלהבות ירוכזו באזור הגו, היכן שרוב מסת הגוף מצויה.
הכבשן עשוי להשתמש במקורות דלק שונים, כגון גז טבעי או פרופן.
בכבשנים של משרפות מודרניות ישנה מערכת בקרה הכוללת חיישנים פנימיים, המספקים נתונים על מצב הדליקה.
על פי נתונים אלה, יכול המפעיל לבצע שינויים כדי לאפשר שרפה יותר יעילה וכן למזער את הזיהום הסביבתי.
בדרך כלל הכבשן אינו מיועד לשרפת מספר גופות בו־זמנית, ושרפה כזו היא עבירה במדינות רבות.
קירות תא השרפה מצופים בלבנים מיוחדות שנועדו לשמר את חומו של הכבשן.
לבנים אלו דורשות החלפה אחת לחמש שנים לערך, בגין ההתרחבות וההתכווצות המתמדת, הנוצרת מעלייה וירידה של החום.
בכבשנים מודרניים ישנו מנגנון בטיחות ממוחשב, המונע את פתיחת הדלת בזמן שהאש דלוקה.
ארון הקבורה מוכנס לכבשן במהירות האפשרית, וזאת כדי למנוע אובדן חום.
למטרה זו, בחלק מהכבשנים, הארון מורכב על גבי מסילה עם גלגלים, או על ידי מסילה הניתנת להרמה בזווית, על מנת שהארון יחליק לתוך הכבשן.
מפעילי המשרפות מאפשרים לעיתים לקרובי משפחתו של הנפטר לצפות בהכנסת הארון לכבשן, ולפעמים הצפייה נעשית מסיבות דתיות (למשל אצל הינדים).
השלב הראשון בשרפת הגופה הוא הכנסתה לתוך מכל מתאים.
מכל זה עשוי בדרך־כלל מקרטון גלי, או מעץ פשוט.
רוב יצרני ארונות הקבורה בעולם מציעים דגמים מיוחדים לשרפה.
ישנה גם אופציה של מכל עשוי קרטון ומצופה בעץ, כך שמבחוץ הוא נראה כארון קבורה רגיל, לאחר ההלוויה, מכל הקרטון מועבר לשרפה, וארון העץ ניתן לשימוש מחדש.
כמו כן, משרפות לעיתים מציעות ארון מתים להשכרה, ובו נחה הגופה במהלך טקס ההלוויה.
מכל הגופה מוכנס לתוך תא השרפה שבכבשן.
לאחר כשעתיים של שרפה בטמפרטורה גבוהה והתקררות הכבשן נאסף האפר ומוכנס למכל.
לעיתים האפר והמכל נשמרים למשל בתוך כוך במבנה המיועד לכך או בקבר.
לעומת זאת יש המפזרים את האפר בים או במקום אחר.
תיאור של קרמטוריום בארצות הברית מובא, למשל, בעיתון הצפירה משנת 1888:
שרפת גופות הופיעה לראשונה בלבנט בתקופה הנאוליתית, אך השימוש בה פחת בד בבד עם ההתיישבות השמית.
במזרח התיכון הקדום נחשבה שרפת הגופה למעשה ברברי, שיש לעשותו רק בשעת הכרח, כגון מיתות ממגפה.
הבבלים, על פי הרודוטוס, שִמרו את גופות מתיהם.
בפרס הכהנים הזורואסטרים הטילו עונש מוות על כל ניסיון לשרפת גופה, יחד עם טקס טיהור מיוחד לאש שחוללה.
ברומא העתיקה היו נהוגות הן קבורת גופות והן שרפת גופות ונראה שהדבר היה נתון לבחירתה של המשפחה.
באירופה ישנם שרידים לנוהג שרפת הגופות בתקופת הברונזה המוקדמת (תחילת האלף השני לפנה"ס) ב־Pannonian Plain ובערוץ נהר הדנובה.
שרידים דומים נמצאו גם בארץ ישראל.
על פי האיליאדה של הומרוס, ביוון היה מקובל לשרוף את גוויות המתים וכך עשה אכילס לרעו פאטרוקלוס.
הרומים נהגו גם הם לשרוף גוויות והגמרא מספרת על טיטוס שהוא ציווה לשרוף את גווייתו.
במאה השנייה החלו לקבור את הקיסרים שנפטרו במקום לשרוף את גופותיהם ובימי קונסטנטינוס בשנת 330 הנהיגו שלא לשרוף גוויות כלל אלא לקבור אותם.
בשנת 801 גזר קרל הגדול עונש מוות על שרפת גוויות.
בשנת 1799 החליטה ממשלת צרפת שהמתים לא יקברו אלא ישרפו, אך ההחלטה לא מומשה.
בשנות ה־70 של המאה ה־19 התרבו הבוחרים לשרוף גוויות והתמיכה הרבה ביותר הייתה בשווייץ.
קרמטוריום ראשון בגרמניה לשרפת גוויות הוקם בדרזדן על ידי פרידריך סימנס, שהיה לו בית חרושת לזכוכית.
ניסיונות ראשונים בשרפת גופות התקיימו בברסלאו ודרזדן בספטמבר־אוקטובר 1874. התומכים בשרפת המתים טענו שבכך הם מונעים ממחלות לצאת מבתי הקברות וחוסכים בשטח של בתי הקברות.
במאי 1874 נכתב בהמגיד: "שאלת שרפת המתים הולכת וגדולה מיום ליום.
כמעט בכל ארצות אירופה מתעוררים רבים ומיסדים חבורות אשר כל אחד מבני החבורה מתחייב עצמו לצוות אל ביתו לשרוף את גופו אחרי מותו".
ביוני אותה שנה דווח בהלבנון מווינה: "פה נוסדה אגודת "אורנע" ותעודת החברה אשר כל חבר וחבר במותו יותן גופו לשרפה ולא יקבר" ודיווח דומה הגיע מפעסט.
בהולנד הוכנסה שרפת הגוויות מאוחר יותר ובינואר 1894 כשהחליטו באגודה שקידמה את העניין להקים קרמטוריום, טרם נתקבל אישור מהממשלה לשרפה.
באנגליה נתקלו תומכי שרפת הגוויות בשני מכשולים שטרם הצליחו לעבור בשנת 1894: הראשון היה האמונה הדתית והשני היה אישור של הממשלה שרצתה שהגופות יישארו למקרה הצורך בחקירת סיבות המוות.
"מנהג שרפת המתים הולך ומתפשט בכל הארצות.
בפריז נשרפו בשנה הקודמת 6628 מתים.
בארצות הברית באמריקה היה מספר המתים הנשרפים בשנת 1901 2686 ובשנת 1902 3160. בבריטניה הגדולה נשרפו בשנה האחרונה 479 מתים, תחת 452 בשנת 1902. באיטליה נשרפו בשנת 1902 340 מתים וכן ישנם תנורים לשרפת מתים בשווייץ, בדניה, בשודיה, וגם ביפן.
באוסטריה, וגם ברוב ארצות גרמניה אסור לשרוף מתים ובכל זאת התרבה המנהג בגרמניה יותר מבכל העולם."
בשנת 1960 נשרפו כ־3.5% מגופות הנפטרים בארצות הברית ועד שנת 1969 עלה השיעור ל־4.5%.
השרפה הייתה נפוצה בעיקר בקרב המעמד הבינוני־גבוה, אף שעלות השריפה נמוכה יותר מקבורה בקרקע.
יחס הדתות השונות לשרפת גופות
בתחילת ימי הנצרות קיבלו הנוצרים מהיהודים את מנהג הקבורה והובילו לביטול שרפת המתים ברומא.
בכנסייה הקתולית התקיים ויכוח בין שמרנים שטענו ששרפת הגופה סותרת את האמונה בתחיית המתים ובחיי נצח, אל מול המתנגדים לאיסור על שרפת הגווייה.
בשנת 1963 התירה הכנסייה הקתולית לשרוף את גופת המת.
כיום לרוב הנוצרים אין בעיה לשרפת הגופה ואף תופעה זו נרחבת יותר עם הזמן באזורים נוצריים בארצות הברית.
"וכי יהיה באיש חטא משפט מות והומת ותלית אתו על עץ.
לא תלין נבלתו על העץ כי קבור תקברנו ביום ההוא כי קללת אלהים תלוי ולא תטמא את אדמתך אשר ה' אלהיך נתן לך נחלה"
מפסוק זה נלמד איסור כללי על הלנת המת, וביהדות נהגה מאז ומעולם קבורה של המתים, אף שאופן הקבורה השתנה.
בעקבות התעוררות הנוהג לשרוף גוויות ברחבי אירופה במאה ה־19 והצטרפות יהודים רבים ליוזמות של שרפת גוויות בגרמניה בשיעור שעלה בהרבה על חלקם באוכלוסייה, עלתה שאלת שרפת הגוויות בפני פוסקי ההלכה, שפסקו שאסור לשרוף את גוויית הנפטר.
בין הכותבים הראשונים ניתן למנות את הרב צבי הירש קלישר והרב יצחק איזיק טאובס.
הרב יצחק יהודה שמלקיש הביא בספר שלו תשובה של חתנו, הרב נתן לוין, שאוסר את שרפת הגוויות מפני שיש חובה לקבור את הנפטר באדמה וכך גם כתב הרב בנימין אריה וייס בספרו "אבן יקרה" והרב חיים ברלין ב"ראש מנשה".
הרב אליהו בן־אמוזג פרסם בשנת 1888 תשובה בנידון בספר בשם "יענה באש", וטען שאין לשנות ממנהג הקבורה בקרקע ואין לקיים את צוואתו של אדם שמבקש שישרפו את גווייתו.
גם הרב נתן מרקוס אדלר ענה ששרפת הגווייה אסורה.
בעיתונות העברית היו כאלו שפקפקו באיסור, כמו יהודה ויסטיניצקי ושלום רבינוביץ'.
בעת מגפה בווינה צוטט הרב משה גידמן, שקבע כי שרפת מתים אסורה, אך בעת סכנה "אפשר להתיר לעשות איזה שינויים".
בדיון שנערך במועצת הרבנות הראשית לישראל אושרר האיסור ונקבעו כללים חמורים ביחס למי שנשרפה גופתו, כללים שלא חלים על אנשים שעברו עבירות חמורות יותר.
איסור השרפה מקובל ביהדות האורתודוקסית
התנהגות כלפי הנשרף שלא מציית לאיסור
בשנת 1885 סירבה בתחילה הקהילה היהודית לקבור אפר של שרפת גווייה והוכרחה להסכים בפקודת השלטונות.
הרב אליהו בן־אמוזג כתב שאין להימנע מביצוע טהרה למי שמתכוונים לשרוף את גווייתו ושניתן לקבור את האפר בבית הקברות אם הכוונה היא לקבורה ממש בקרקע ולא להצגה של כלי האפר על מדף.
השאלה התעוררה בהמבורג בשנת 1897 והרבנים נחלקו בדעותיהם.
בשנת 1902 יצא הרב מאיר לרנר בחריפות נגד שורפי הגוויות וטען שאין לקבור את האפר בבית קברות יהודי, אפילו לא בקצה בית הקברות.
לטענתו, קבורת האפר אינה מקיימת את המצווה לקבור את המת וכדי למנוע מאנשים לצוות לשרוף את גופם אין להסכים לקבור את אפרם בבית הקברות.
הרב לרנר לא הסתפק בפרסום תשובתו אלא אסף תשובות של רבנים והוציא ספר שחלק נכבד ממנו הוקדש לתשובות של רבנים נגד קבורת אפר הנשרפים.
בין הרבנים שהוזכרו בספר כמתנגדים לקבורת אפר הנשרפים היו הרב יצחק פייגנבוים, הרב צבי יחזקאל מיכלסון, הרב יצחק יעקב ריינס, הרב בן ציון שטרנפלד, הרב דוד פרידמן, הרב יחזקאל ליבשיץ, הרב אליהו פוסק, הרב שלמה הכהן והרב אליהו ברוך קמאי.
הרב אליהו בכור חזן הביא את תשובתו בספרו.
היו מהרבנים שכתבו בחריפות נגד הנשרפים.
הרב חיים אלעזר שפירא כתב שלא רק שאין לקבור את אפר הנשרפים אין גם להתאבל עליהם כי הם פורשים מדרכי ציבור.
הרב מאיר דן פלוצקי כתב: "ודאי מנהג ישראל ישר וכשר לקבור אפר השרופים באונס בקבר ישראל משום כבוד המת וכבוד החיים.
לבי לא יתנני להאמין, שאותן האנשים אשר רוצים להשרף לאחר מותם יניחו בנים אחריהם שהבנים ירצו שאפר אביהם יהיה נקבר בקבורת ישראל.".
רבנים אחרים שהובאו בספר העדיפו להשתמש בלשון רכה יותר.
על כל פנים כיון דאין לו שכונת קברות אסור לקברו בבית הקברות".
הרב דוד צבי הופמן כתב: "יש לאסור לקבור בקבר ישראל משום מגדר מילתא, אף דמדינא היה מותר לטמון אפר זה בבית הקברות ...
גם אין להחליט שמי שמצוה לשרוף את גויתו עושה זה להכעיס, כי הרבה עושים מחמת מורא ...
או מחמת דקדוקי הידור לבריאות.
בשנת 1930 הוכרחה קהילת פראג על ידי השלטונות לקבור אפר של שרפת גווייה.
הרב לרנר ציין בספרו: "וידעתי כי במדינות הנאורות נקל למצוא לעומת רב אחד שאוסר לקבור אפר הנשרפים הרבה מורים המקילים, ולא בלבד המורים המכחישים בתורה שבכתב ובתורה שבעל פה אלא גם מאלה אשר עודם מחזיקים ביסודי תורתנו הקדושה כי יותר נוח לאמר מותר ...".
הרב מנחם מנדל קירשבוים, רבה של יהדות פרנקפורט פרסם בתרצ"ט תקנות על פיהם יש לקבור את אפר הנשרפים ככל שאר הנפטרים בלא הבדל.
בתנ"ך מוזכרים מספר מקרים של שרפה ביחס למלכי ישראל, ופרשני המקרא חלוקים האם הכוונה לשרפת גופותיהם או רק לשרפת חפציהם שאסורים בהנאה אחרי מותם:
ישנם המדייקים מהפסוק בירמיהו שגם שאר השרפות הנזכרות הן של המלכים עצמם, ולא רק של חפציהם.
הפרשנים המסורתיים מסיקים מדיוק בפסוק שרק חפציהם נשרפו, כי נכתב "ישרפו לך" ולא "ישרפו אותך", החוקר יאיר הופמן מפרש שהכוונה על שריפת בשמים בעת הקבורה.
בנוסף לכך נמצאו כדים המכילים אפר באתרי קבורה שונים כמו בית שערים, אולם גם מקרים אלו הם מיעוט ולא מעידים על כלל או נוהג.
ביהדות הרפורמית שרפת הגופה נחשבת לגיטימית, אם כי שיטת הקבורה באדמה עדיין מועדפת.
הד"ר שלזינגר הוציא לקראת סוף המאה ה־19 חוברת שבה טען ששרפת מתים הייתה נוהגת ביהדות בעבר הרחוק.
לעומתו, טען ד"ר פלזנטאל ששרפת מתים לא נהגה בקרב היהודים, אך אם יודיעו הרופאים שיש בכך צורך יש לשנות את המנהג.
כך גם טען ד"ר וינר שמנהג ישראל היה לקבור באדמה, אך שאין איסור בטיפול אחר שבגופת המת כל עוד הוא נעשה דרך כבוד.
בעיתון יהודי בגרמניה בשנות ה־20 דווח על תשובות מ־70 קרימטוריונים בגרמניה:
"בארבעים ותשע מהן הרבנים המקומיים באים ועומדים בשעת שריפת המת והאורגן מנגן.
בתשע ערים סירבו הרבנים להשתתף בהלויה ע"פ נוסח זה.
בעשר ערים עדיין לא היו מקרים של שריפות גופים מתים בין היהודים.
משני מקומות לא נתקבלה תשובה כל־עיקר.
הרב ד"ר ברוולד במינכן מסדר את ההלויה בבית־הכנסת של בית הקברות היהודי, ומשם הגוף מובל לקרימטריון להשרף, והוא עושה כך, מפני שבקרימטוריון נמצאים תמונות ושלטים נוצריים."
דתות אחדות רואות בשרפת גופות אחד מהפתרונות הלגיטימיים לטיפול בגופה, ואילו דתות אחרות רואות בטהרה המתבצעת על ידי שרפת הגופה כאמצעי העדיף לטיפול בגופה (לדוגמה הינדואיזם ובודהיזם).
שרפת גופות חוסכת שטחי קרקע רבים ויקרים שמוקצים לבתי קברות.
באזורים נחשלים, שבהם השרפה מתבצעת באמצעות עצים הרי שיש לכך השפעה על יערות הסביבה ופליטה של גזי חממה.
בשנת 2020 מדינת וושינגטון התירה שיטה אלטרנטיבת של המרה של שרידי אדם לאדמה, המכונה צמצום אורגני טבעי (NOR, Natural Organic Reduction) או קומפוסטציה אנושית.
במהלך השואה שחוללו גרמניה הנאצית ועוזריה במהלך מלחמת העולם השנייה, נרצחו כשישה מיליון יהודים (מתוך כ־11 מיליון אנשים) באמצעים שונים, וחלקם הגדול במחנות ההשמדה באירופה, באמצעות גז רעיל שהזרימו הנאצים, לחדרי מקלחות ציבוריות, כחלק מתוכנית הפתרון הסופי.
מספר גופות היהודים הלך ועלה, דבר שיצר בעיה לנאצים – מאחר שהמקום לקבורת היהודים במסגרת קברי אחים המוניים הלך והצטמצם, וכן האדמה שהעלתה צחנה בלתי נסבלת, וכן כדי להעלים את הראיות לתהליך ההשמדה עליהם היה למצוא פתרון.
כדי לפתור בעיה זו בחרו הנאצים לשרוף את הגופות.
במחנות המוות של מבצע ריינהרד (טרבלינקה בלז'ץ וסוביבור) ובמחנה חלמנו נשרפו הגופות במדורות ענק מדי יום, אך תהליך זה היה איטי מדי, והנאצים חיפשו דרך לייעל את השרפה.
לשם כך הוקמו במיידנק משרפות אחדות – תנורים שיועדו לשרוף גופות.
באושוויץ־בירקנאו – המחנה הגדול ביותר, הוחלט להגדיל את "תפוקת" ההשמדה עוד יותר – נבנו במחנה ארבעה מבני קרמטוריום שכללו תאי גזים ותאי התפשטות מתחת לאדמה, חמישה עשר תנורים מעל לאדמה ומגורים לאנשי הזונדרקומנדו שעסקו בשרפת הגופות.
תא גז אחד בבירקנאו הכיל כ־2,500 איש.
במדינת ישראל כמעט לא מתבצעת שרפת גופות, אף שהחוק אינו אוסר זאת, ובשני פסקי דין נקבע שלקרובי משפחתו של המת נתונה זכות לשרוף את גופתו.
המוסד לביטוח לאומי מממן קבורה, אך אינו מממן שרפת גופה.
לפי ההלכה האורתודוקסית היהודית, וגם השריעה המוסלמית, שרפת גופות אסורה.
במשך שנים לא בוצעה בפועל שרפת גופות בישראל בקנה מידה מסחרי.
מקרה שרפת הגופה הבולט בהיסטוריה של המדינה היה שרפת גופתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן, ואפר הגופה פוזר בים התיכון מחוץ למים הטריטוריאליים של מדינת ישראל.
התמונה השתנתה עם הנהגת האפשרות לקבורה חילונית.
חברת הקבורה והטיפול במת "עלי שלכת" הקימה בשנת 2004 משרפה שפעלה במושב חיבת ציון.
בקשתה של החברה להעברת תשלומי דמי הקבורה לאזרחים הבוחרים בשרפת גופתם מהמוסד לביטוח לאומי, כנהוג לגבי קבורה, נדחתה בידי פקידי המוסד.
באוגוסט 2007 פורסם מיקומה של המשרפה בעיתונות החרדית, וימים אחדים לאחר מכן המקום הוצת ונשרף.
בעלי החברה חנכו מתקן חדש לשרפת גופות בדצמבר של אותה שנה.
בשנת 2015 הוקמה בישראל חברה נוספת המציעה שירותי שריפת גופה, "היי ספיריט", בשנת 2020 הוקמה חברת "שחקים" ובשנת 2021 הוקמה חברת "בדרכך".
בנובמבר 2015 קבע בית המשפט העליון כי גופתה של מאי פלג, טרנסג'נדרית שהתאבדה באותו חודש, תישרף כפי שביקשה בצוואתה, ולא תובא לקבורה בטקס יהודי מלא כפי שדרשה אימה.
שרפת התלמוד היא אוסף מאורעות שהתרחשו באירופה בתקופת ימי הביניים והעת החדשה, של שרפת כרכים של התלמוד בידי אנשי כמורה נוצריים, לרוב בטקס פומבי תוך שלהוב ההמונים.
העילה לאותם מאורעות הייתה ההאשמה שהתלמוד מלא דברי גנאי כנגד הנצרות ולפיכך ניתן לראות בהם אירועי עלילת דם.
מעשי שרפת התלמוד היוו חידוש בדרכי הרדיפות של הנצרות כלפי היהדות, שכן הייתה זו רדיפה דתית באמצעות פגיעה לא בגופם של היהודים, כי אם באוצרותיהם הרוחניים, בספרי הקודש שלהם.
בעקבות שרפת התלמוד התקיימה גם צנזורה על ספרים עבריים, אשר היוותה לימים חלופה לשרפה.
שרפות מוקדמות של ספרי יהדות
על פי ה, שרף אפוסטמוס את התורה בשבעה עשר בתמוז.
יש המשערים שסיפור זה זהה לסיפורו של יוסף בן מתתיהו על חייל שמצא ספר תורה באחד הכפרים שבסביבת בית חורון וקרע ושרף אותו לעיני כל, בימיו של הנציב הרומאי קומאנוס (48–52 לספה"נ).
את רבי חנינא בן תרדיון שרפו באש יחד עם ספר תורה: "מצאוהו לרבי חנינא בן תרדיון שהיה יושב ועוסק בתורה ומקהיל קהילות ברבים וספר תורה מונח בחיקו.
הביאוהו וכרכוהו בספר תורה והקיפוהו חבילי זמורות והציתו בהן את האור.
והביאו ספוגין של צמר ושראום במים והניחום על ליבו כדי שלא תצא נשמתו במהרה."
הייתה זאת תוצאה של משפט פריז, בו נאלצו חכמי היהדות בצרפת באותו הדור, ובראשם רבי יחיאל מפריז ורבי משה מקוצי, להתעמת עם חכמים נוצרים, בעקבות השתדלותו של תלמידו לשעבר של רבי יחיאל מפריז, המשומד ניקולס דונין.
הוויכוח נסב סביב השאלה האם התלמוד מצווה על שנאת הגויים והנוצרים.
התוצאה המתבקשת מה"הפסד" של היהודים בוויכוח הייתה שרפת התלמוד.
ספרי התלמוד הובאו אל Place de Grève (כיום כיכר העירייה של פריז) עשרים (מקורות נוצריים מזכירים עשרים ושלוש עגלות, בעוד מקורות יהודיים מזכירים עשרים וארבע) עגלות ונשרפו שם.
בן התקופה רבי הלל בן שמואל מורונה מציין כי מספר הספרים שנשרפו היה "אלף ומאתים ספרי תלמוד ואגדה".
אירוע זה הותיר רושם רב על בני התקופה.
המהר"ם מרוטנבורג, שהיה תלמידו של רבי יחיאל מפריז, כתב על מאורע זה את הקינה שאלי שרופה באש לשלום אבליך.
במנהגי אשכנז נהוג לומר קינה זו בין הקינות לתשעה באב בבוקר.
בפוסקים הובא כי יש הנוהגים להתענות בערב שבת פרשת חקת משום ששרפת הספרים הייתה ביום זה.
וכן כתב בעל ספר "שיבולי הלקט":
רבי חיים פלאג'י הביא על כך עדות: וסיים על כך בברכה: "וה' שומר את עמו ישראל ובכל מקום ובכל זמן שלא תאונה שום רעה.
לאחר שרפת התלמוד בצרפת עלו תלמידי רבי יחיאל לארץ ישראל, כחלק מעליית בעלי התוספות, התיישבו בעכו בשנת 1260 לערך והקימו בה ישיבה.
השרפה השנייה בגודלה הייתה בשנת ה'שי"ד (1553–1554) באיטליה.
בעיר ונציה שבאיטליה התקיימו זה לצד זה שני בתי דפוס שהדפיסו ספרים עבריים, והיו בבעלות נוצרית: האחד של מארק אנטוניו יושטיניאני והשני של אליזה בראגאדיני.
בין בתי הדפוס שררה תחרות עזה.
בעקבות סכסוך סביב הדפסת ספר ה"משנה תורה" של הרמב"ם בצירוף חידושיו של המהר"ם מפאדובה, פנו שני בעלי בתי הדפוס לאפיפיור יוליוס השלישי, בטענה שבבית הדפוס השני מדפיסים דברים בגנות הנצרות.
ההלשנה העיקרית הייתה על התלמוד שנדפס בדפוסו של יושטיניאן בין השנים ה'ש"ו–ה'שי"א.
מומרים שונים הצטרפו להלשנה, בהם יוסף מורו צרפתי, וכן חננאל דה פוליניו ושלמה רומאנו, נכדיו של אליהו בחור.
בעקבות ההלשנה הקים האפיפיור ועדת בירור, שקבעה שיש בתלמוד דברי הסתה נגד הנצרות, ובעקבות קביעה זו יצאה בולה מאת האפיפיור הקוראת להשמיד ולשרוף את כל ספרי התלמוד, הבבלי והירושלמי.
הספרים שהוחרמו נאספו אל הכיכר המרכזית ברומא, קמפו די פיורי.
ביום ראשון של ראש השנה שחל בשבת, א' בתשרי ה'שי"ד, הועלו הספרים באש; תאריך זה נבחר כדי שהיהודים יחושו צער כפול ומכופל.
חמישה ימים לפני השרפה הועלה על המוקד באותו מקום גר בשם קורנילייו ממולטאלצינו.
בעקבות השרפה ברומא בוצעו שרפות דומות בערים אחרות באיטליה: בחג הסוכות התקיימה השרפה בבולוניה, בי"ג בחשון ולמחרת בוונציה, בחודש שבט באנקונה, ומאוחר יותר בפיררה, ראוינה ומנטובה, ואף באיים כרתים וקורפו.
מספר שנים אחר כך, בשנת ה'שי"ט (1559) הצליח האפיפיור פאולוס הרביעי להחיל את גזירת שרפת התלמוד גם בקרמונה, שהייתה נתונה בתחילה תחת שלטון ספרדי ולא חלה בה הגזירה הראשונה.
בעקבות פרשה זו ולאחר שתדלנות יהודית, המיר האפיפיור את גזירת השרפה בחובת צנזורה על כל ספר יהודי, שייבדק לפני הדפסתו אם אין בו דברים בגנות הנצרות.
התרחשה בפולין בסתיו 1757, בעקבות התפשטות תנועת הפרנקיסטים בפודוליה.
הבישוף האנטישמי מיקולאי דמבובסקי הורה על ויכוח פומבי בין הפרנקיסטים והמנהיגים היהודים, בעקבותיו הוא הורה לאסוף את כל עותקי התלמוד שנמצאו במחוזו.
קרוב ל-1,000 עותקים של התלמוד הושלכו לבור בקמניץ ונשרפו.
היהודים חיפשו ומצאו סיבות שונות שגרמו לגזירת שמים זו.
על שרפת הספרים בפריז היו שטענו שהיא באה בגין התנגדותם של חכמי צרפת לספרי הרמב"ם דבר שהוביל לשריפת ספריו, על שרפת הספרים באיטליה טענו שהיא באה בעקבות לימודי החול ופילוסופיה, וכן ההליכה אחר הנאות העולם ועזיבת דרך היושר.
בעקבות הנמקה זו ייסד הרמח"ל את חבורתו, שבה למדו תורה ברציפות ובלי הפסק, כדי לתקן את העוון הזה.
שרפת ספרים בגרמניה הנאצית הייתה סדרת אירועים שהובילה אגודת הסטודנטים הגרמנית בשנות השלושים בגרמניה ובאוסטריה.
כ-70 אירועי שריפות ספרים נערכו באוניברסיטאות, ערים ועיירות.
שריפת הספרים שימשה כסמל רב עוצמה לאי סובלנות וצנזורה נאצית.
הספרים שנשרפו היו ספרים שנחשבו כחתרניים או כמייצגים אידאולוגיות המתנגדות לנאציזם- ספרים קומוניסטיים, סוציאליסטיים, אנרכיסטיים, ליברליים, פציפיסטיים וכאלה הנותנים לגיטימציה להומוסקסואליות.
הספרים הראשונים שנשרפו היו ספרים מהמכון לסקסולוגיה של הרופא והסקסולוג מגנוס הירשפלד, אשר ניסה לפעול נגד רדיפת ההומואים בגרמניה, וכן ספרים של ההוגים הקומוניסטים קרל מרקס וקרל קאוצקי.
כמו כן, נשרפו ספרים שנכתבו על ידי יהודים, ללא קשר לתוכנם, כמו למשל של הפיזיקאי אלברט איינשטיין.
ב-1933 ניסה שר התעמולה הנאצי, יוזף גבלס, להתחיל בסינכרוניזציה של התרבות בגרמניה עם האידאולוגיה הנאצית אותה ביקש לשקף דרך האמנות.
כדי לממש פעולה זו, הממשלה התנכלה לארגונים תרבותיים יהודיים ואחרים והשמידה יצירות שלא תאמו את דעתה.
ב-6 באפריל 1933 הפיץ משרד התקשורת והתעמולה של אגודת הסטודנטים הגרמנית רשימה של ספרים "המאיימים על הרוח הגרמנית", אותם לטענתה יש להשמיד באש, כדי לטהר את הספריות בגרמניה.
רשימת הספרים הופצה ברדיו הגרמני והודפסה בעיתונות.
ב-8 באפריל פרסמה אגודת הסטודנטים גם שנים עשר "עקרונות", על כל דלתות הספריות בגרמניה (בדומה למעשה שביצע מרטין לותר), על פי עקרונות אלו, יש לטהר את השפה הלאומית והתרבות הגרמנית, לתקוף "אינטלקטואליזם יהודי", ולהקים באוניברסיטאות מרכזים של לאומיות גרמנית.
הסטודנטים תיארו את הפעולה כתשובה לקמפיין השמצה שמארגנת יהדות העולם נגד גרמניה ונגד ערכים גרמניים מסורתיים.
השרפה הגדולה הראשונה אירעה ב-6 במאי 1933. אגודת הסטודנטים הגרמנית ביצעה מתקפה מאורגנת על המכון לסקסולוגיה של מגנוס הירשפלד.
האוסף שנשרף כלל כ-20,000 ספרים, יצירות ייחודיות ומחקרים על אינטרסקסואליות הומוסקסואליות וטרנסג'נדריות.
אחת השרפות המפורסמות הייתה שרפת הספרים בכיכר האופרה בברלין ב-10 במאי 1933, שאורגנה על ידי משרד התעמולה ביוזמת התעמולה הגרמני, יוזף גבלס.
באירוע זה, שנוהל על ידי גבלס עצמו, נשרפו למעלה מ-20,000 ספרים שנבזזו מספריות סמוכות ואוספים פרטיים רבים.
הספרים הובאו מספריית האוניברסיטה לכיכר האופרה השוכנת בצד השני של השדרה, אך הם לא הועברו ממנה ישירות, אלא נלקחו לאזור קצת מרוחק והועמסו על כלי רכב שנסעו בכמה רחובות, נכנסו לשדרה המרכזית אונטר דן לינדן דרך שער ברנדנבורג ונסעו לאורכה עד מקום הטקס.
האירוע נפתח בנאום של מנהיג ארגון הסטודנטים הנאצי פריץ היפלר, ולאחר מכן עלו נציגים של הסטודנטים בזה אחר זה כדי להשליך ספרים אל המדורה בליווי "שבועת אש".
כל אחד מהם הכריז על הספרים המסוימים שהשליך תוך התייחסות לערכי "העולם הישן" שהם מייצגים לעומת ערכי המהפכה הנאצית.
הספרים נשרפו בידי סטודנטים ופרופסורים, בליווי מוזיקלי של מקהלות אס אס ואס אה.
סטודנטים במדי אס אה חומים, השליכו את הספרים שחוברו על ידי יהודים ו"בוגדים וסוטים" אחרים לאש.
הכרוז במדים הכריז את שמות הספרים הנשרפים ומחבריהם.
שני האחרונים נכחו באירוע וראו את ספריהם נשרפים.
צווייג סיפר שראה מאחורי מחסומי המשטרה אלפי ספרים ב"ערמות מסודרות בקפידה פרוסית, שלושה מטרים על שלושה", שהובאו לשם במשאיות.
ירד גשם ובתוך הקהל הסתובבו רוכלים שמכרו סיגריות, שוקולד ונקניקיות.
ספרים של הבונים החופשיים נשרפו גם הם, משום שגבלס האשים אותם בפריצות מינית, בפולחן השטן ובמגע עם שדים.
בנוסף הוא טען שהבונים הם עושי דברם של אנשי "היהדות העולמית", על כן יש להתייחס לספריהם כמו ספרים יהודים או קומוניסטים.
בעקבות שריפת ספריו מול האוניברסיטה שהוא עצמו לימד בה, עזב איינשטיין את גרמניה, ובכך ניצל מהשואה המתקרבת.
בליל ה-10 במאי 1933 ערכו ארגוני סטודנטים אירועים דומים ב-21 ערי אוניברסיטה אחרות בגרמניה.
בחלקם השתתפו רבבות אנשים, ובחלק מהם פרופסורים נשאו את הנאומים המרכזיים.
בשמונה ערים אחרות נאלצו הסטודנטים לדחות את אירוע השרפה עקב מזג האוויר לאחד מהערבים הבאים.
שרפת הספרים בברלין גררה גל של שרפות ספרים על ידי סטודנטים ברחבי גרמניה בכיכר המלכים במינכן, בכיכר הטירה בברסלאו, בפרנקפורט, בדרזדן ובערים נוספות.
ב-34 אוניברסיטאות בגרמניה הוכתרה הפעולה בהצלחה מבחינת אגודת הסטודנטים.
בשל גשמים שירדו במספר כפרים, שרפת הספרים נדחתה ל-21 ביוני, תאריך חג מסורתי.
בערים מסוימות אסרו העיריות על קיום האירוע, כנראה מחשש לפגיעה בסדר הציבורי.
בסך הכל התקיימו בגרמניה ב-1933 לפחות 70 אירועי שריפת ספרים.
בכמה מקומות, ובעיקר בברלין, שידורי רדיו הביאו את הנאומים והשירים מהשרפות בשידור חי למאזינים הגרמנים.
אירועי שריפת הספרים התרחשו בשנת 1933 בלבד ולא נמשכו לאחר מכן.
במהלך המלחמה הושמדו גם אוספי ספרים בארצות הכבושות ללא קשר לתוכנם, אם כתוצאת לוואי של הקרבות ואם במטרה מכוונת להשמיד את תרבות הארצות הכבושות.
אנשי מבצע רוזנברג פשטו על אירופה הכבושה, החרימו ספרים, רבים מהם ספרים יהודיים, והשמידו רבים מהם.
ברבים מהספרים נעשה שימוש כחומרי הסקה.
מנגד, היו גופים שפעלו לשימור אוספים אלו ולא הייתה מדיניות אחידה וברורה בנושא זה.
לפי הערכות שונות, בין השנים 1933 ל-1945 נשרפו בהוראת השלטון הנאצי כמאה מיליון ספרים בגרמניה ובארצות הכבושות .
כמו כן, בפולין הכבושה נרצחו רבבות של סופרים, אינטלקטואלים וכן ספרנים פולנים כחלק מרצון הנאצים להרוס את התרבות הפולנית.
הספריות בפולין נסגרו בזו אחר זו, עד סגירת הספרייה האחרונה בפולין כשנתיים לאחר הכיבוש.
לאחר מכן נסגרו גם חנויות ספרים, נאסר פרסום של ספרים, ורוב העיתונים נסגרו.
בנוסף, עשרות אלפי ספרים נבזזו מהספרייה הלאומית הפולנית ומהמוזיאון הפולני הלאומי.
בקרב אנשי היישוב הידיעות אודות השרפה עוררו תגובה חריפה.
ב-11 במאי קרא העיתון דואר היום בכותרתו הראשית לחרם צרכנים על כל התוצרת הגרמנית.
הקונסוליה הגרמנית בירושלים הושחתה באותו יום בכתובות גרפיטי, כאשר על דלת הקונסוליה צויר מגן דוד ועל הקירות נכתב "מות לגרמניה, הבוז להיטלר ולנאציזם, עורה יהודה!".
הסופרת האמריקאית הלן קלר פרסמה מכתב פתוח לסטודנטים גרמנים בו כתבה: "אתם עלולים לשרוף את הספרים שלי ואת ספרי המוחות הטובים באירופה, אבל הרעיונות שהספרים האלה מכילים עברו במיליוני ערוצים וימשיכו הלאה".
ב-10 במאי 1934, שנה לאחר שריפת הספרים ההמונית, נפתחה ספריית החירות הגרמנית שייסד אלפרד קנטורוביץ' על מנת להרכיב עותקים של הספרים שנהרסו.
בגלל השינוי בכוח הפוליטי והשליטה והצנזורה הבוטה שהפגינו המפלגה הנאצית, 1933 ראתה "יציאה המונית של סופרים, אמנים ואנשי רוח גרמנים".
הם יצאו לגלות באמריקה, אנגליה, וצרפת.
ב-10 במאי 1934 התכנסו אותם סופרים בצרפת והקימו את ספריית הספרים השרופים שבה נאספו כל היצירות שנאסרו, נשרפו, צונזרו והושמדו.
אלפרד קנטורוביץ', מחבר המאמר "ספריית הספרים הנשרפים" משנת 1944, היה אחד ממנהיגי הקמת ספרייה זו.
במאמרו הוא מסביר ממקור ראשון כיצד נוצרה הספרייה, וכיצד היא נהרסה לבסוף.
הספרייה לא רק אכסנה את אותם ספרים שנאסרו על ידי הנאצים, המשימה החשובה יותר הייתה להיות "מרכז הפעילות האינטלקטואלית האנטי-נאצית".
בנוסף, היו לה ארכיונים נרחבים "על תולדות הנאציזם והמאבק האנטי-נאצי על כל צורותיו".
עם תחילת המלחמה, הנאצים שלטו בצרפת ולכן ממשלת צרפת סגרה את הספרייה וכל מי שקשור אליה נכלא או נשלח למחנות ריכוז.
ברגע שהנאצים כבשו את פריז, הספרייה והארכיון הושמדו.
הספרייה האמריקאית לספרים אסורים על ידי נאצים
ספרייה דומה לזו שבצרפת, נפתחה במרכז היהודי של ברוקלין בברוקלין, ניו יורק ב-15 בנובמבר 1934.
בין המחברים שספריהם היו זמינים עם פתיחת הספרייה היו אלברט איינשטיין, מקסים גורקי, הלן קלר, זיגמונד פרויד, תומאס מאן ורבים אחרים.
הספרייה הייתה תומכת נמרצת למען הציונות.
הספרייה האמריקנית של הספרים האסורים על ידי הנאצים נשארה במקום עד שהמרכז היהודי בברוקלין נסגר בשנות ה-70. האוסף שלה נתרם לבית המדרש לרבנים בניו יורק.
שרפת ספרים בגרמניה לאחר המלחמה
ב-1946 הכינו בעלות הברית רשימה של מעל 30,000 ספרים, החל מספרי שירה ועד לספרי תעמולה נאצית, שכותביהם השתייכו למפלגה הנאצית או שהיו חשודים כחברים בה.
מיליוני העתקים של ספרים אלו הוחרמו והושמדו.
נציג הצבא הבריטי שהיה אחראי על ניהול מבצע זה, הודה שאופן השמדת הספרים לא היה שונה מדרכי ההשמדה של הספרים שבוצעה על ידי הנאצים.
לזכר אירוע שרפת הספרים, הוקמה בכיכר בבל שבברלין, בה נערך אחד מאירועי השרפות המפורסמים ביותר, האנדרטה "ספרייה" שעוצבה על ידי האמן הישראלי מיכה אולמן.
האנדרטה נחנכה ב-20 במרץ 1995. האנדרטה בנויה כחדר תת-קרקעי בעל תקרת זכוכית, הנמצא מתחת לכיכר במקום המדויק שבו נשרפו הספרים.
החדר מואר בתאורה פנימית ומכוסה במדפי ספרים לבנים ריקים, המתאימים לאחסונם של 20,000 ספרים ומייצגים את החלל התרבותי שנותר לאחר שרפת הספרים.
ממדי האנדרטה הם חמישה מטרים אורך, רוחב ועומק.
ליד האנדרטה הוצבו שני לוחות אָרָד, עליהם חקוק, בין היתר, משפטו הנבואי של המשורר הגרמני-יהודי היינריך היינה:
הסרט אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון משנת 1989 מציג סצנה על רקע אירוע שריפת ספרים, שהוא חלק מעצרת נאצית גדולה בברלין בה השתתף אדולף היטלר.
הסצנה הבדיונית התרחשה בשנת 1938 ונערכה במכון לתרבות ארית.
שרפת ספרים היא צעד טקסי שבו בני אדם שורפים במכוון ספרים מסוימים, כאות לסלידה גמורה מספרים אלה ומהתרבות שהם מייצגים.
פעולה זו עשויה לנבוע ממניעים דתיים או פוליטיים, ונחשבת כצעד קיצוני ביותר כנגד התרבות וכנגד הקבוצה שאת ספריה שורפים.
לעיתים מושמדים ספרים גם בסתר, צעד שמביא להיעלמותם, אך לא מתקיימת בו ההתרסה שבשרפה פומבית.
עם התפתחות הטכנולוגיה מופנה לעיתים צעד דומה כלפי אמצעים אחרים להפצת מידע, כגון תקליטים וקלטות וידאו.
מקרים מסוימים של שרפת ספרים זכורים במיוחד לרעה בתודעתם של עמים, בין אם עקב היעלמותם הגמורה של הספרים שנשרפו, ובין אם משום ששרפת הספרים מסמלת את תמציתו של השלטון העריץ שהביא לביצוע אקט השרפה.
מקרים ידועים של שרפת ספרים בעת העתיקה הם שרפת הספרים וקבורת המלומדים הקונפיציאנים בסין במאה ה-3 לפנה"ס בתקופת שושלת צ'ין, וחורבנה של הספרייה של אלכסנדריה.
הקיסר הסיני שיהואנגדי ציווה לשרוף את כל הספרים בממלכתו והתיר שימור של חיבורים על חקלאות, רפואה ונבואה בלבד, כי ביקש שההיסטוריה תתחיל בו, כי יריביו סיכנו את שלטונו בהעלאתם כמיהה לקיסרים קדומים.
מתנגדים הוצאו להורג עם משפחותיהם ומחביאי ספרים סומנו בברזל לוהט ונדונו לעבודות כפייה.
מיליוני ספרים הושמדו, בהם כתבי קונפוציאניזם.
כשאלכסנדר כבש והצית את העיר פרספוליס, אנשים שרפו את כל עותקי הספר הקדוש של הזורואסטריות שאותם מצאו.
בשנת 1037 האפיפיור גרגוריוס השביעי קבע שיש לשרוף את כל ספריה של המשוררת היוונית סאפפו בגלל חוסר מוסריותם.
מדורת ההבלים של הנזיר הדומינקני ג'ירולמו סבונרולה, אשר הובערה ב-7 בפברואר 1497. סבונרולה ואנשיו אספו מדלת לדלת מראות, קוסמטיקה, תמונות, ספרים אליליים, שולחנות הימורים, בגדים נאים, עבודותיהם של משוררים בלתי מוסריים (לפי הגדרתו) ואף יצירות אומנות.
עם זאת, אופן פעולה זה לא הומצא בידי סובנרולה, ובאותה מאה הבעיר גם ברנרדינו מסיינה מדורה דומה.
בימי הביניים נטען באירופה שבתלמוד מופיעים דברים בגנות הנצרות, דבר שהוביל לשרפה של ספרי התלמוד.
במשפט פריז מצא חבר השופטים את התלמוד אשם בדין ודן אותו לשרפה.
שרפה נוספת של ספרי תלמוד ארעה בשנים 1553–1554 ברומא, ובעקבותיה גם בוונציה ובערים אחרות באיטליה.
כמו כן נשרפו ספרי יהדות נוספים כגון ספרי רמב"ם.
שרפת ספריו של מרטין לותר
בשנת 1521, ב"צו מוורמס", הורה הקיסר הקתולי קרל החמישי על שרפת ספריו של מרטין לותר:
באמצע המאה ה-18 הצטווה התליין המלכותי בצרפת לשרוף את ספרו הפילוסופי של דני דידרו "מחשבות על הבנת הטבע".
בסוף המאה ה-18 הייתה קהילת יהודי וילנה, תחת הנהגתו של הגר"א, מרכזה של ההתנגדות לחסידות.
הגר"א קבע שמצווה לגרש את החסידים מהקהילות, ועד הקהילה הגביל את הסחר עמם ובית הדין של הקהילה הורה לשרוף את כתביהם וחייב את מנהיגיהם להתוודות בפני ארון הקודש.
בתחילת המאה ה-19 הוטל איסור בקז'ימייז' על התרגום הגרמני של התורה, אותו הביא הסוחר היהודי אברהם גומפלוביץ', אביו של המדען לודוויג גומפלוביץ' ליישוב, והספר נשרף בשרפה פומבית.
בתקופה זו (תחילת המאה ה-19) היה גתה עד לשרפת ספרים.
ב-1817 יזמו ארגוני סטודנטים גרמניים עצרת המונית בהר וארטבורג שבגרמניה לציון 300 שנה להופעתו של מרטין לותר.
העצרת לוותה בתביעה לאיחוד גרמניה תוך הבעת עוינות כלפי זרים - צרפתים, רוסים, אך גם יהודים.
בעצרת העלו הסטודנטים באש ספרים וחיבורים של סופרים שלא מצאו חן בעיניהם.
כשהצטרפה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה נשרפו ספרים גרמניים במדורת ענק במתחם ציבורי.
בשנת 1918 החלו שתי העורכות של המגזין האמריקאי "The Little Review", מרגרט אנדרסון וג'יין היפ, לפרסם בהמשכים פרקים מספרו של ג'יימס ג'ויס, "יוליסס".
על כך אמר ג'ויס, ברומזו לעותקי "דבלינאים" שנשרפו בדבלין כעשור קודם לכן: "זו הפעם השנייה שנפל בחלקי העונג להישרף בעודי בחיים".
אירוע בולט במאה העשרים הוא שרפת ספרים פומבית שנערכה ב-10 במאי 1933 בכיכר האופרה (Opernplatz, מאז נפילת גרמניה הנאצית כיכר בבל) בברלין שבגרמניה הנאצית.
אנשי אס אה ועימם סטודנטים, שרפו כ-20,000 ספרים של סופרים ממוצא יהודי וכאלו שנאסרו לקריאה על ידי המשטר הנאצי.
במהלך מלחמת העולם השנייה קיימו הנאצים עשרות טקסים שבהם נשרפו מאות אלפי ספרים שאותם בזזו מספריות ואוספים פרטיים רבים.
ב-1956 נשרפו כתביו של וילהלם רייך בידי מנהל התרופות והמזון האמריקאי.
במהלך המהפכה התרבותית בסין של מאו, נשרפו ספרים רבים - בעיקר ספרי דת בודהיסטיים ואסלאמיים - כחלק ממאמץ רחב יותר להשמיד כל שריד הקשור לתרבות הסינית העתיקה.
ב-1972 שרפו רשויות העיר סאן חאווייר באורוגוואי את הספרייה על שם מקסים גורקי של כת "ישראל החדשה" , כת נוצרית שחבריה היגרו מרוסיה.
ב-2 בדצמבר 1988 נשרף הספר פסוקי השטן בבולטון, אנגליה, כחלק ממצעד של כ־7,000 מוסלמים, במחאה על אופן הצגתו של הנביא מוחמד.
הספר נשרף בצורה טקסית בברדפורד שבאנגליה ב-14 בינואר 1989.
מספר קבוצות נוצריות בארצות הברית הכריזו כי ספרי הארי פוטר פועלים לקידום סגידה לשטן ולכישוף, ולפיכך הוקיעו אותם ואף שרפו אותם בפומבי.
בשנת 2002 הכריזו רבנים חרדים בארצות הברית כי יש להחרים את ספרו של הרב נתן קמנצקי, גידולו של גדול, הדן ברבנים בדרך בלתי מחמיאה, לטענתם.
עותקים של הספר נשרפו בישיבת לייקווד.
בשנת 2022 שרפו חרדים בבני ברק את ספריו של חיים ולדר בעקבות פרסום עדויות לפיהן ניצל מינית נשים, נערות ונערים.
במחזהו האלגורי "אלמנסור" (1820) כתב היינריך היינה: "מקום שבו שורפים ספרים, שם ישרפו בסוף גם בני אדם".
במישור העלילתי של המחזה מכוון המשפט לשרפת ספרי הקוראן בידי הנוצרים בספרד של המאה ה-16, אך הוא מתייחס לשרפת ספרים שנחשבו "אנטי גרמניים", שנערכה בווארטבורג שבגרמניה ב-1817. הדברים התגלו כנבואיים כאשר שנים ספורות לאחר שרפת הספרים בגרמניה הנאצית, החלו המשרפות במחנות ההשמדה בחיסול שיטתי של העם היהודי.
ביטוי ספרותי לחברה השורפת ספרים ניתן בספרו של ריי ברדבורי (שהפך גם לסרט קולנוע) "פרנהייט 451".
עלילתו של הסרט הישראלי "ברוריה" סובבת סביב שרפתו של ספר שהוחרם על ידי הקהילה החרדית.
שרפתו של יהודה הוא מנהג נוצרי קדום המתקיים ב ובפסחא.
נוהגים לקיים תהלוכות ציבוריות עם בובה בדמותו של יהודה איש קריות, ולשרוף אותה במהלך התהלוכה.
ביום שבת שלפני חג הפסחא היו מכבים בכנסיות קתוליות את כל האורות כדי להדליק אש חדשה.
את האש היו מקדשים, ואנשים נהגו להביא שבבי עץ גדולים כדי שאלו יתפחמו ויוכלו לאחר מכן לשמש להצתת בעירה חדשה בקמין הביתי תוך תפילה לאל שיציל את הבית מאסונות כגון ברק, ברד ושרפה.
במדורות נהגו לשרוף לעיתים גם דמות עץ שסמלה את יהודה איש קריות, לכן כונתה בשם "השרפה של יהודה".
מנהג שרפתו של יהודה היה נפוץ מאוד בחצי האי האיברי וממנו עבר גם לאמריקה הלטינית, שם נערך לראשונה בוונצואלה בשנת 1499.
בטקס נהוג ליצור את דמותו של יהודה לפי דמותו של יהודי מקומי מוכר או סתם מנהיג לא אהוד, להוביל אותו ברחובות העיר ולבסוף לערוך לו משפט, להקריא את גזר הדין ולשרוף את הדמות.
המנהג מתקיים גם ביוון, שם שורפים את דמותו של יהודה בו זמנית עם הקריאה המסורתית: "ישו שב לחיים".
בכל קהילה נוצרית ביוון מקובל להכין בובה בדמות אדם בימים שלפני החג.
בשבת שלפני הפסחא מושיבים את הבובה על כיסא לפני הכנסייה, בידה כוס אוזו ומולה שולחן ועליו צלחת זיתים.
ביום החג עצמו גוררים את הבובה בחוצות העיר, תוך הכאתה, דקירתה ולבסוף שרפתה או הטלתה לתוך הים.
שרפת הבובה נעשית על מוקד בגובה 6 עד 7 מטרים כך שהמדורה נראית למרחקים.
במקסיקו ביום הפסחא המונים הולכים ברחובות עם ציורים של יהודה איש קריות.
הם קורעים את דמותו לגזרים ושורפים את הגזרים במדורות.
לעיתים כלל המנהג גילויי אנטישמיות כלפי יהודי הקהילות המקומיות.
בקהילות היווניות השתמשו לצורך הלבשת בובות האדם בבגדים שנלקחו או נגנבו מיהודים ונשאו סימני היכר אופייניים למלבושי יהודים.
כן היו מוסיפים סימני היכר יהודיים דוגמת זקן, אף כפוף ופאות.
את הבובה נהגו להציג לפני ביתו של יהודי מקומי עשיר, שהיה צריך לשלם כדי שישנו את מיקומה.
ניקולאה סוצו, מי שהיה לוגופט גדול של נסיכות מולדובה תיאר את רשמיו מהמנהג שראה בנמל יווני ליד קונסטנטינופול (אזור בשליטה עות'מאנית באותה תקופה).
לדבריו יהודים לא העזו לצאת לרחובות באותם ימים כי "פרחחי הבוספורוס האלה" זכו לרישיון להעלות באש בובת אדם בדמות יהודי בליל יום שישי הגדול שלפני הפסחא, ולשם כך הובילו את הבובה ברחובות תוך שירת מזמורים והשמעת העלבונות הגרועים ביותר כלפי עם ישראל.
שרפת יער או שרפת חורש , היא שרפה המתרחשת ביער או בחורש.
מקובל להתייחס במונח זה גם לשרפות ענק בשטחים פתוחים כמו שדות חקלאיים.
שרפות אלה מאכלות יערות, בתי מגורים (הן אלו המרוחקים ממקום יישוב והן אלו הבנויים בגבול היישוב והיער) ושדות חקלאיים.
עקב ההתחממות הגלובלית ושינויי האקלים, עלתה תדירות שריפות היער בעולם.
התפיסה הראשונית במדיניות ניהול הקרקעות של ארצות הברית הייתה שכל שרפות היער הן רעות, בהיותן איום על פארקים ויערות.
כתוצאה מכך, עד לשנות ה-70, כאשר התפתחה הבנה טובה יותר של השרפה, כל השרפות כובו.
מדיניות זו גרמה להצטברות באזורים מיוערים מתים וגוססים, שמאוחר יותר סיפקו דלק לשרפות קשות יותר, ובחלק מהמקרים לכאלה שלא ניתן היה לשלוט בהן.
תוצאה נוספת הייתה הצטברות של עצים וצמחים שמתו או נרקבו, שאילולא כן היו עולים באש.
כיום הסברה היא כי מינים רבים של צמחים קטנים ועשבים נזקקים הן לשטח הגידול המתפנה בשרפה והן לתוצרי השרפה להזנת הקרקע.
על כן, תוכנית בקרת השרפות של הפארק הלאומי גליישר שבמדינת מונטנה שבארצות הברית גורסת כי שרפות הנגרמות כתוצאה מפעילות אנושית יכובו כבעבר, אך במקרה של שרפה טבעית תהייה האש נתונה לבקרה וכיבויה יהיה תלוי בגודל האיום על בטיחות האדם והתשתיות.
גם בפארק הלאומי ילוסטון המדיניות היא לכבות את כל השרפות הנגרמות על ידי האדם ולהעריך את היתרונות והחסרונות של השרפות הטבעיות ביחס למערכת האקולוגית של הפארק.
אמצעי הכיבוי מופעלים אם הוחלט כי האש מהווה סכנה מיידית לאדם או למבנים, או שהיא עשויה לצאת מכלל שליטה.צמחייה הסתגלה לשרפות במגוון דרכים.
לאשוח דאגלס יש קליפת עץ עבה המגינה על חלקיו הפנימיים מפני רוב השרפות.
אורן מפותל - שהוא מין העץ הנפוץ ביותר בפארק ילוסטון - מתגונן באמצעות אצטרובלים הנפתחים רק בתגובה לחום.
זרעיהם מוחזקים במקום על ידי שרף קשיח, והאש גורמת להתמוססותו של השרף ובאופן זה הזרעים יכולים להתפזר.
בשנת 2019 בעקבות שרפות היער בג'ונגלים הענקיים שבסמיכות לנהר האמזונאס, חוקרים מצרפת ומברזיל גילו כי השפעה מעניינת של השרפה היא הפשרה של קרחונים.
הם מצאו כי הפיח שנוצר באוויר משרפת היער, נישא באוויר לעבר השלג והקרחונים באזור רכס האנדים, שם הוא מכסה את הקרחון, ואז האלבדו של הקרח, כלומר רמת הבוהק שלו יורדת לעומת המשטח.
כמו כן, הפיח מוסיף קרינה לקרחון אשר מעודדת המסה שלו.
ניתן לסווג שרפות יער לשני סוגים:
שרפת קרקע - שרפה המתפשטת דרך הקרקע
שרפת צמרות - שרפה המתפשטת דרך צמרות העצים ולא רק דרך הקרקע, ונחשבת למסוכנת יותר וקשה לעצירה משרפת קרקע.
שרפה צמרות נוצרת לרוב כשלב מתקדם של שרפת קרקע רגילה, בעקבות תנאי מזג אוויר יבש ורוחות חזקות.
שרפת צמרות מתפשטת לרוב במהירות גדולה בהרבה משרפת קרקע רגילה.
בשרפה הגדולה בכרמל של שנת 2010 דיווח קצין כבאות על התפשטות אש במהירות של 1,500 מטר ל-3 דקות (8.3 מטר לשנייה או 30 קמ"ש).
שרפה זו קשה יותר לעצירה מכיוון שהיא מסוגלת לדלג מעל מחסומים מלאכותיים העוצרים שרפות קרקע כדוגמת כבישים ושבילי אש, וגם מכיוון שטמפרטורת השרפה גבוהה יותר משרפת קרקע.
טמפרטורת האוויר במהלך שרפת צמרות יכולה להגיע עד למעל ל־800 מעלות, דבר הגורם להצתת עצים וחומרים דליקים אחרים אף ללא מגע אש ישיר.
למרות החום הגבוה בשרפה זו, לעיתים פני הקרקע בשרפה זו נפגעים בצורה קלה יותר מאשר בשרפת קרקע, והיער מסוגל לחדש עצמו בצורה מהירה יותר, מאחר ששרידות הזרעים והשורשים בקרקע גבוה יותר.
שרפה כזאת שורפת חומרים המונחים על הקרקע, כגון: נשל של צמחים, שרידים של צמחים עשבוניים יבשים ושל צמחים נמוכים אחרים, גזם שהושאר בשטח וכדומה.
אם החומר הבוער מורכב מענפים גדולים או מגזעי עצים, השרפה עלולה להימשך ימים אחדים, והטמפרטורה של האש עולה.
הטמפרטורות של שרפות קרקע הן, בדרך כלל, בתחום שבין 300 לבין 500 מעלות צלזיוס.
שרפת עשב היא שרפה מהירה, בכל נקודה היא נמשכת רק זמן קצר, כי לאחר ששרפה את כל החומר הדליק באותו המקום היא מתקדמת הלאה.
שרפות כאלה נפוצות מאוד, אך השפעתן על השטח כמעט אינה משמעותית.
להגנה מפני שרפות יער ננקטים אמצעים אחדים:
שרפות מבוקרות מוצתות בתנאים שבהם הכבאים יכולים לוודא כי הן יבערו במקום ובעוצמה שהם יבחרו (מכונה "אש נגדית").
יצירת שבילי אש - אזורי חיץ ריקים מעצים, כדי למנוע מהאש להתפשט מאזור לאזור.
מגדלי תצפית משמשים לצפייה ביער בתקופות שבהן סכנת השרפה גדולה, כדי לזהות שרפה בשלב מוקדם ביותר שלה.
הקמת תחנות כיבוי סמוך ליער, לשם תגובה מהירה לשרפה.
חינוך הציבור לזהירות בעת הדלקת אש ביער (במסגרת פיקניק, למשל), להימנעות מהשלכה קלת דעת של סיגריה בוערת לצד הדרך וכדומה.
מאמר שהתפרסם בכתב העת "אקולוגיה וסביבה" ניסה לבחון את יעילותם של מנגנוני אזורי החיץ במספר שריפות בהרי יהודה.
מסקנת החוקרים הייתה כי אזורי חיץ סביב יישובים – במיוחד כאלו המתוכננים מראש עם נתיבי הגעה ומילוי מים עבור לוחמי אש – היו יעילים במניעת התפשטות השריפה ליישובים, אולם אזורי חיץ בתוך היערות עצמם לא הראו יעילות ברורה.
החוקר פרופסור אבי פרבולוצקי הוסיף אמצעי נוסף להגנה משרפות, אותו חקר במשך מספר שנים: רעיית עיזים או בקר בשטחי החיץ, למניעת התייבשות העשבייה בתקופת הקיץ, המשמשת דלק לשרפות.
פעולה זו במקביל לשבילי האש מסייעת רבות למניעת שרפות.
בנוסף לאמצעי כיבוי קרקעיים, כגון כבאיות, לכיבוי שרפות יער גדולות משמשת כבאות אווירית - באמצעות מטוסים, מסוקים או כלי טיס ייעודיים, הנושאים עמם כימיקלים, כגון מים, קצף, ותקרישים או חומרים מעכבי בעירה שפותחו במיוחד למטרה זו.
שימוש בכלי טיס ייעודי לכיבוי שרפות יער רחבות היקף קיים מאז שנת 1953, שכן זו הדרך היעילה ביותר (ובפועל - היחידה) לנשיאה ופיזור של חומרי כיבוי בתנאי שטח קשים.
בארצות הברית, שוכר משמר היערות או מחזיק בבעלותו כ-1,000 מטוסים ומסוקים מדי 'עונת אש', המגיעות יחד להוצאה שנתית של מעל 250 מיליון דולר.
זהו מטוס אמפיבי מיוחד לכיבוי שריפות, שיכול לשאת 6,137 ליטר מים ולטוס במהירות של 320 קמ"ש.
נכון ל-2024, מחירו של מטוס כזה הוא כ־55 מיליון דולר.
יער האמזונאס: שרפות ענק בוערות ביער האמזונאס חודשים רבים בכל שנה.
את השרפות מציתים איכרים המנסים "לכבוש" שטחי עיבוד חדשים.
הפארק הלאומי ילוסטון, 1988: לאחר האביב הלח של 1988 התפשטה הבצורת ברחבי הרי הרוקי הצפוניים, וגרמה לשנה השחונה ביותר שתועדה אי פעם.
שירות הפארקים הלאומיים החל בפעולות על מנת למנוע את התפשטות השרפות, אך הבצורת הקשה גרמה לקשיים בהכנות לקראת השרפות.
בין ה-15 ביולי ל-21 ביולי השרפות התפשטו במהירות משטח של כ-35 קמ"ר באזור ילוסטון כולו (שכלל גם אזורים מחוץ לגבולות הפארק) לשטח של כ-400 קמ"ר משטחי הפארק לבדם.
השרפות יצאו מכלל שליטה לקראת סוף יולי.
השרפות הגדולות בערו ביחד, וב-20 באוגוסט נשרפו כ-600 קמ"ר בילוסטון כולו.
בשבע שרפות גדולות נוספות התכלו 95% מ-3,200 הקמ"ר שנשרפו בחודשיים הבאים.
עד שהחורף הגיע והביא עמו את השלג שסייע בכיבוי הלהבות האחרונות, השרפות גרמו להרס ב-67 מבנים ולנזק של כמה מיליוני דולרים.
אף על פי שאזרחים לא נפגעו, שני אנשי צוות שהיו קשורים למאמצי הכיבוי נהרגו במילוי תפקידם.
הפארק הלאומי גליישר, 2003: בשנת 2003 נשרפו בפארק 550 קמ"ר של קרקע לאחר בצורת של חמש שנים ועונת קיץ שכמעט ולא הייתה בה לחות.
הייתה זו שרפת היער הגדולה ביותר בפארק מאז הקמתו ב-1910.
שרפות היער של השבת השחורה, 2009: סדרה של כ-400 שרפות יער אשר התחוללו בוויקטוריה בשבת, 7 בפברואר 2009 וגרמו לאובדן הגבוה ביותר בחיי אדם בהיסטוריה של שרפות היער באוסטרליה.
שרפות הענק ברוסיה, 2010: בקיץ 2010 פקד את רוסיה גל שרפות ענק, שהנזק בהן מוערך ב-15 מיליארד דולר.
החום והיובש החריגים בשנת 2019 הביאו לשרפות ענק בסיביר, באלסקה, באיים הקנריים ובאוסטרליה.
הן השתוללו אף ביערות הגשם באמזונאס, שם הוצתו על ידי מבראי יערות.
העשן התפשט על פני שטחים עצומים ובחלקם מיושבים וגרם לזיהום אוויר קשה .
מעל מיליארד בעלי חיים נשרפו רק באוסטרליה.
שרפות היער באוקראינה, 2020: סדרה של שרפות יער שהתפשטו באזור ההרחקה של צ'רנוביל בצפון אוקראינה באפריל 2020. השרפות כובו ברובם תוך שבועיים, לפחות חשוד אחד נעצר בגין הצתה מכוונת.
שרפות יער קיימות מאז התפתחות החיים על היבשה.
על כן, באזורים המועדים יותר לשרפות, הצמחייה והחי מותאמים אבולוציונית להתמודדות עם שרפות.
חלק מההתאמה היא ברמת המין, למשל רקמות קשות יחסית להצתה בגזע העץ, יכולת שיקום הצמח משורש עמוק או התנהגות בריחה בעת חישת עשן בדבורים.
חלק אחר מן ההתאמות הוא ברמת האוכלוסייה, למשל ייצור זרעים שחלק מהם יכול לשהות באדמה במשך עשרות שנים ולנבוט רק לאחר שרפה.
בעשורים שאחרי השרפה, הצמחייה משתקמת ובעקבותיה מגיעים אל שטח היער, בחזרה, בעלי החיים.
אולם, הן הרכב הצמחייה והן הרכב חברת החי לא בהכרח יהיו זהים לאלה שלפני השרפה.
השרפה מהווה הזדמנות לחדירת מינים חדשים אל השטח מחד ומאידך, לא כל המינים הישנים יצליחו להשתקם אחריה.
שֶרְפְּץ (בפולנית: Sierpc) היא עיר בפולין, בחלק הצפון מערבי של פרובינציית מזוביה, כ-125 ק"מ צפונית מערבית לוורשה.
העיר היא בירת מחוז שרפץ.
היא ממוקמת בסמוך לכביש ארצי מספר 10, המחבר בין ורשה לטורון.
שרפץ היא צומת רכבות ובעיירה יש שני חיבורים של הקווים קוטנו - ברודניקה ונאסילסק - טורון.
ב-1322 קיבלה שרפץ זכויות עיר.
העיר הייתה אז בבעלות הבישופים של פלוק.
זיגמונד הראשון, מלך פולין העניק ליצרני הבד המקומי "ייצור מוגן" בשנת 1509, זוהי זכות שניתנה לערים החשובות ביותר.
ב-1793 העיר החלה להידרדר תחת כיבוש פרוסיה.
ב-1831, לאחר מרד נובמבר, שרפץ נהרסה בפעולות צבאיות, אך מתחילה להתאושש אט אט.
העיר הפכה לעיר המחוז ב-1867. הדבר גורם לתחילת תקופה של התפתחות כלכלית מהירה.
במהלך מלחמת העולם השנייה שרפץ נשלטה על ידי גרמניה הנאצית, הקהילה היהודית המקומית הושמדה.
בית הקברות היהודי בשרפץ הוקם ככל הנראה במאה ה-18, כך שבשרפץ הייתה קהילה יהודית בת כ-300 שנה לפחות.
בשיאו היה גודלו של בית הקברות כתשעה דונם.
בין השנים 1816–1862 הוגבלו מגורי היהודים בעיר.
הרב יחיאל מיכל גולדשלג, בעל שו"ת אמרי אמת, שהתמנה בשנת 1865 לרבה של קהילת שיירפץ וכיהן בה 53 שנים, הצליח לאחד תחתיו את הקהילה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-3,100 יהודים, כשליש מתושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של הבונד ושל אגודת ישראל ושל השומר הצעיר.
ב-8 בנובמבר 1939 גירשו הגרמנים את היהודים משרפץ לנובידבור ולוורשה, לאחר שהטילו עליהם גזירות שונות, והעלו באש את בית הכנסת המקומי.
ממקומות אלו שולחו בהמשך יהודי העיר למחנות השמדה אחדים.
כ-500 עובדי כפייה יהודים שהושארו בעיר רוכזו בגטו שהוקם בה, אשר חוסל ב-6 בינואר 1942.
במהלך הכיבוש הנאצי הרסו אלו את בית הקברות היהודי בעיר, והשתמשו במצבותיו לסלילת רחובות.
בית העלמין שופץ לאחר השואה הודות ללך גונג'ול, הרב שלזינגר אלייקימואי מלונדון ויושב ראש הוועדה להגנת בתי העלמין היהודיים באירופה.
שטח בית הקברות צומצם לפחות מ-2.5 דונם, והקרקעות שנלקחו הוקצו למבנים פרטיים.
מצב שימור המצבות בו רע, ואף אחת מהן לא נשמרה בשלמותה.
באמצע 2009 החלו עבודות ניקיון לקברים, בביצוע תלמידי הגימנסיה.
ב-8 בנובמבר 2009 חשף הבישוף ליאו וטמנסקיגו את לוחות הזיכרון ליהודים בשרפץ במלאת 70 שנה ליום גירושם מהעיר.
בעיר נולדו אברהם נוימן, אפרים שילה, אפרים תלמי, דוד בן ארי ונחום פסה.
שם המשפחה "שפרינצ'אק" מקורו בעיר שרפץ - "Szpierinczak" ("czak"=(בן).
מוזיאון תחת כיפת השמים הממוקם בפרברי שרפץ בעמק של נהר שרפניצה במפגש שלו עם נהר סקרוה.
אף על פי שהמוזיאון נראה כמו כפר נפרד ועצמאי בשל השטח הגדול שלה (כ-60.5 דונם) ומשום מגודר, הוא בתוך גבולות העיר.
הכפר מורכב מ-11 משקים (בתי בקתות, אסמים, רפתות, אסמים, דירים), פונדק, נפחיה, טחנת שמן, טחנת רוח, בית אחוזה, קאפלה קטנה וכנסייה עץ.
כל המוזיאון נאסף מאזורים שונים של Masovia.
הארכיטקטורה של הבתים היא מן המאה ה-20 או בתחילת המאה ה-19. בתוך הבתים יש רהיטים, כלים, וציוד שקושט בעבודת יד שמתאים לתקופה.
הכנסייה נבנתה במאה ה-16. בהתחלה היא הייתה בית התפילה ליד בית החולים.
הכנסייה נבנתה בסגנון גותי ולאחר מכן נבנתה מחדש בסגנון הבארוק.
במאה ה-17 עלתה הכנסייה באש ונבנתה מחדש לחלוטין, בפעם השנייה, בצורתה המקורית.
בית האחוזה נבנה במאה ה-17 וה-18 והוא, ללא ספק, אחד המונומנטים החשובים ביותר באזור שרפץ ואחד מהאובייקטים הארכיטקטוניים הכי עתיקים בעיר.
ישנם אגדות וסיפורים רבים על האחוזה והמנזר הבנדיקטיני הסמוך שמחובר אליו דרך מסדרון.
המנזר הוא מסיבי יותר ומוצק, מה שמצביע שייתכן ששימש גם למטרה הגנתית, אולי מפני התקפה שוודית.
שרפות היער של השבת השחורה היו סדרה של כ-400 שרפות יער אשר התחוללו במדינת ויקטוריה שבדרום מזרח אוסטרליה בשבת, 7 בפברואר 2009 וגרמו לאובדן הגבוה ביותר בחיי אדם בהיסטוריה של שרפות היער באוסטרליה, מדינה בה שכיחות שרפות היער היא גבוהה: 231 הרוגים ו-414 פצועים.
שטח השרפה הכולל היה כ-4,500 קמ"ר.
ההערכות הן כי קרוב למיליון בעלי חיים נשרפו למוות.
השרפות הרסו כליל 2,030 בתים וכ-3,500 מבנים אחרים.
לפי ההערכות, עשרות אלפי מבנים נוספים ניזוקו אך לא נהרסו.
היישובים קינגלייק, מאריסוויל, נרבט'ונג, סטרט'אוון ופלאוורדייל נהרסו, לצד 73 יישובים נוספים שנפגעו.
כ-7,562 תושבים נאלצו לעזוב את בתיהם לצמיתות.
הנזק הכלכלי הוערך ב-4.4 מיליארד דולר אוסטרלי.
השרפות התרחשו בתנאי מזג אוויר קשים (חום כבד של 46 מעלות צלזיוס ורוח במהירות של כ-100 קמ"ש) לאחר חודשיים יבשים במיוחד, בצורת שנמשכה בעשור שקדם לשרפות, ועליה בטמפרטורה הממוצעת ב-50 השנה האחרונות באותו אזור.
הסיבות למרבית השרפות היו חוטי חשמל שנקרעו וקרסו כתוצאה מהרוחות העזות שנשבו.
חקירות כתוצאה מהאירוע החלו מיד לאחריו, לרבות זיהוי הקורבנות, מציאת הסיבות לאירוע ובדיקת אחריות הרשויות.
רשויות האכיפה אף פתחו בהליכים כנגד מציתים וכנגד מי שהיו מעורבים בביזה לאחר האירוע.
כמו כן, הוקמה ועדה מלכותית שתפקידה היה לסכם את האירוע.
שרפרף הוא כיסא ללא משענת המיועד לאדם אחד.
שרפרפים עשויים ממגוון חומרים; בדרך כלל מעץ, אך גם ממתכת או חומרים פולימריים; עשויים להיות מחומרים קשים או מרופדים בבד, עור וספוג.
שרפרפים הם רהיט הנמצא בבתי משפחה, במסעדות וברים.
זהו אחד מרהיטי הישיבה הראשונים.
סיבולת לב-ריאה ניתן לשפר על ידי מאמץ גופני מתון לאורך זמן.
אחת הדרכים לעשות זאת היא ירידה ועלייה במדרגות או על גבי שרפרף.
בכמה ממלכות באפריקה משתמשים בשרפרפים במקום כיסאות.
המפורסם שבהם הוא שרפרף הזהב של אסאנטאנה בגאנה, שידוע כגורם למלחמה בין הבריטים לאשנטי.
שרפת בתי היהודים בבורשה התרחשה ב-4 ביולי 1930 בעיצומו של מסע אנטישמי שערכה במקום התנועה הלגיונרית.
בשרפה נהרס מרכז העיר בורשה ברומניה ונשרפו 128 בתי יהודים, 4 בתי כנסת, בית מרקחת ובית הדואר.
השרפה פרצה בו זמנית מחמישה מוקדים שונים וארכה שלוש שעות.
היהודים טענו שהשרפה הוצתה על ידי האנטישמיים והאנטישמיים טענו שהיהודים הציתו את בתיהם באמצעות פצצות ורימונים כדי להאשים אותם.
בעקבות השרפה עצרו הז'נדרמים הרומנים 11 לגיונרים ובהם הכומר האורתודוקסי יואן דומיטרסקו, מי שהיה לאחר מכן המזכיר הכללי של התנועה הלגיונרית.
העצורים זכו לביקור תמיכה של הנהגת התנועה הלגיונרית ובראשה קורנליו זליה קודריאנו.
השרפה והמשפט זכו לסיקור עיתונאי נרחב ברומניה ומחוץ לה, והיהודים טענו שהשלטון מנסה לטשטש את האירוע.
למשפט הובאו 250 עדים נוצרים ומאה עדים יהודים.
המשפט נערך בסיגט, אך לאחר שהגיעו למקום סטודנטים רבים מתומכי קורנליו זליה קודריאנו, החליט ראש העירייה להעביר את ניהול המשפט לסאטו מארה.
הרופא היהודי של העיר הודה בעדותו שהשרפה פרצה מביתו בגלל רשלנות וכל הנאשמים זוכו פרט לאחד שנקנס ב-5,000 לאי.
שרפת צווי גיוס הייתה פעולת מחאה של אלפי גברים אמריקאים צעירים כחלק מהמחאה נגד המעורבות של ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
החל ממאי 1964, מועמדים לגיוס שרפו את צווי הגיוס שלהם בעצרות והפגנות נגד המלחמה.
באוגוסט 1965, כדי להגביל את המחאה, הקונגרס של ארצות הברית חוקק חוק שמרחיב את הענישה לכל מי ש"ביודעין הורס, ביודעין משחית" צו גיוס בעקבות החוק, בין השנים 1965 – 1973, 46 גברים הואשמו בשרפת צווי גיוס, מתוך כ-25,000 שעשו כן, במסגרת עצרות שונות וארבעה מקרים הגיעו לבתי משפט.
אחד מהם, ארצות הברית נגד אובריאן, הגיע לבית המשפט העליון.
שם נטען כי שרפת צו גיוס היא מעשה סמלי של חופש הביטוי, זכות חוקתית המובטחת על ידי התיקון הראשון לחוקה.
בית המשפט העליון החליט נגד שורפי צווי הגיוס וקבע שהחוק הפדרלי מוצדק ואין קשר בין המעשה לחופש הביטוי.
משפטנים ביקרו את החלטה זו.
באוסטרליה, בעקבות גיוס מוגבר של חיילים ב-1966 בהוראתו של ראש הממשלה הרולד הולט, צווי גיוס נשרפו בהפגנות מחאה המוניות נגד מעורבות אוסטרליה במלחמת וייטנאם.
ביוני 1968, ממשלת אוסטרליה החמירה את העונשים הקבועים בחוק הגיוס הנוגעים לשרפת צווי גיוס.
המחאה נגד המלחמה נפסקה כאשר נבחרה ממשלה חדשה בראשות מפלגת הלייבור ב-1972 שהסיגה את הכוחות האוסטרליים מווייטנאם וביטלה את גיוס החובה.
לתמונות של שרפת צוו גיוס הייתה השפעה חזקה על הפוליטיקה ועל התרבות האמריקאית.
הנשיא ניקסון אכן שינה את תהליך הגיוס בשנת 1973, ובכך הפך את מעשה שרפת צווי הגיוס לאקט חסר משמעות מעשית; אך המשמעות הסמלית נותרה, והפכה לחלק מהזיכרון האמריקאי.