tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מזכר ההסברה של האחים המוסלמים (Explanatory Memorandum by Muslim Brotherhood) הוא מזכר שנכתב בשנת 1991 בשפה הערבית, ומשויך למוחמד אכרם, מנהיג בכיר בחמאס וחבר בוועד המנהל של האחים המוסלמים בצפון אמריקה.
המזכר מתאר תוכנית אסטרטגית לטיפול בארצות הברית ובקנדה, שמטרתה "להשמיד ולהרוס את הציוויליזציה המערבית מבפנים".
המסמך התגלה באקראי על ידי ה-FBI בשנת 2004, במהלך חיפוש במעונו של איסמעיל אלבארסה, שפעל כמגייס כספים עבור חמאס, באנאנדייל, וירג'יניה.
אלבארסה נעצר במקרה על ידי שוטר תנועה במרילנד, שחשד באישה שצילמה בווידאו את מבני התמיכה של גשר מפרץ צ'ספיק.
האף-בי-איי השיג צו חיפוש במעונו של אלבארסה ובמהלך החיפוש נמצא מרתף סודי, שחשף למעלה מ-80 קופסאות המכילות את הארכיונים של האחים המוסלמים בצפון אמריקה.
התזכיר היה בין המסמכים המשמעותיים ביותר שנמצאו בפשיטה.
אך התגלה בה גם מסמך הקושר את קרן ארץ הקודש שהוקמה במקור כקרן צדקה פטורה ממס לתמיכה בארגוני טרור ולסבסוד חמאס.
התזכיר פורש תוכנית של האחים המוסלמים להשתלט על ארצות הברית וקנדה עם הכלים של איחוד כל המוסלמים תחת הנהגת האחים, הקמת ארגונים חזקים ושיתוף פעולה עם לא-מוסלמים, כחלק מתהליך התיישבות שתואר בשם "תהליך תרבות-ג'יהאד".
המסמך מתאר את החיים בארצות הברית כסוג של ג'יהאד גדול שמטרתו מתבטאת בחיסול והשמדת הציוויליזציה המערבית מבפנים ו"חבלה" במבנים שלה בידיהם ובידי המאמינים כדי "שתחוסל, ודתו של אלוהים נעשית מנצחת."
המזכר מונה טקטיקות שונות להשגת מטרה זאת, בהם יצירת קואליציה של ארגונים מוסלמיים ויצירת מרכזים אסלאמיים בכל עיר.
מרכזים חברתיים אלו של הקהילה יפעלו להפצת תעמולת האחים המוסלמים באמצעות אמצעי תקשורת (CAIR, ISNA, MSA).
על פי התוכנית, לכל ארגון מרכזי בעיר יהיו הסניפים המקומיים שלו, אולם עליהם להיות מחוברים למרכז האסלאמי בעיר.
סניפים אלו יכללו מרכזי תקשורת ואומנות לרבות, דפוס, מולטימדיה, כתבי עת בערבית ובאנגלית, קבוצות אומנות, צלמים, מפיקים, עיתונאים ומומחי תקשורת.
בנוסף, המזכר מציע אסטרטגיה של שיתוף פעולה עם מגוון נרחב של גורמים כגון, מרכזי מחקר, מרכזי לימוד, אוניברסיטאות ובתי ספר, מרכזי הכשרת מורים, אגודות מדעיות בבתי ספר, מרכזי הכשרה אקדמית, גופים העוסקים באסלאם ועוד.
המסמך כולל רשימה של מעל עשרים וארבעה ארגונים מוסלמים-אמריקאים תחת הכותרת "הארגונים שלנו וארגוני חברינו", בהם:
העובדה שהמסמך מונה מגוון ארגונים מוסלמים הובילה לטענה שיש רשת של קבוצות אסלאמיסטיות קיצוניות בארצות הברית הפועלת באופן הנוגד את ערכי הדמוקרטיה.
מצד שני, יש המצביעים על כך שהניסוח אינו מכתיב פעולה על פי תכתיב אחד, מה שיכול לרמז על כך שהארגונים הללו לא באמת פעלו תחת פיקודם של האחים המוסלמים.
לורנצ'ו וידינו, העוסק בהיסטוריה של האחים המוסלמים בארצות הברית, מצוין בספרו כי נראה כי מה שאכרם תיאר משקף את ההתפתחות של סביבת ארגוני הסטודנטים והקהילות המוסלמיות בצפון אמריקה בשלושים השנים האחרונות.
לדבריו, רוב 29 הארגונים שצוינו במזכר הרחיבו את פעילותם משמעותית ויצרו שלוחות רבות.
הם כוללים רק כמה מאות פעילים מרכזיים וכמה אלפי חברים, אך מהווים רשת מלוכדת של ארגונים אשר פועלים בתיאום ובהתפלגות תפקידים יעילה ביחס לארגונים אחרים.
לדבריו, אמינות המסמך הוכחה בבתי משפט ועמדה במבחן משפטי במספר הזדמנויות.
מזל חתולה הוא סרט ישראלי שיצא לאקרנים בשנת 2024. הסרט בוים ונכתב על ידי חנן סביון וגיא עמיר המופיעים בסרט כשחקנים הראשיים.
עלילת הסרט מבוססת על סדרת הטלוויזיה האיטלקית "תעלומת רצח סיציליאנית" (במקור: incastrati) ששודרה בנטפליקס.
את שיר הנושא של הסרט, "לפעמים", מבצע קובי אפללו.
הסרט עוסק בבני וראובן, גיסים המתפרנסים יחד כטכנאי טלוויזיה.
הם מגיעים לתיקון בדירה של הייטקיסט עשיר בשם קובי אפללו, ומגלים שדלת הדירה פתוחה.
כיוון שאין מענה הטכנאים נכנסים לדירה, שבה הם מוצאים בחדר השינה את הגופה של אפללו שלא ברור מי רצח אותו.
השניים הופכים לחשודים המרכזיים ברצח ומסתבכים עם העולם התחתון.
שחקנ/יתתפקידגיא עמירבניחנן סביוןראובןמלי לוינטע גמזוצחי הלוישריקירותם אבוהבריקהליאור אשכנזיחיים טוויליוסי מרשקבביוףלבנה פינקלשטייןנחמהאורי הוכמןשולץיואב בר לבהמפקח ברדוגואורי אורייןעודדאמירם טוביםטכנאייואב כהןטכנאייניב קלדרוןניסיםאודי ברינדטמלצררוני סביוןברמניתאיציק נקשחזי מגרפה
מזכרת ממנו הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי בבימויה של ונסה קאזוויל, שנכתב על ידי קולין הובר ולורן לוין, ומבוסס על רומן באותו שם מאת הובר.
בסרט מככבים מייקה מונרו, טייריק וית'רס, רודי פאנקו, לייני וילסון (בהופעת הבכורה הקולנועית שלה), לורן גרהאם ובראדלי ויטפורד.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-13 במרץ 2026 בהפצת חברת "סרטי יוניברסל".
אחרי טעות טראגית שהביאה למותו של בן-זוגה ועלתה לה בחמש שנים בכלא, קֶנה רואן חוזרת אל המקום שבו השתבש הכול, בתקווה להתאחד עם בתה בת הארבע.
אבל קֶנה מגלה שאת הגשרים ששרפה לא ניתן לשקם.
חרף מאמציה להוכיח שהיא ראויה להשתלב שוב בחיי בתה, כל מי שהכיר אותה בעבר מפנה לה עורף; חוץ מלדג'ר ווֹרד, בעל בר מקומי, הקשר היחיד שנותר בין קֶנה לבין בתה, והאדם היחיד שלא סוגר בפניה את הדלת לחלוטין.
מייקה מונרו – קֶנה רואן, אסירה לשעבר.
טייריק וית'רס – לדג'ר וורד, שחקן NFL לשעבר ובעלים של בר מקומי.
רודי פאנקו – סקוטי לנדרי, בן-זוגה של קנה שנפטר.
לורן גרהאם – גרייס לנדרי, אמו של סקוטי וסבתה של דים.
בראדלי ויטפורד – פטריק לנדרי, אביו של סקוטי וסבה של דים.
לייני וילסון – איימי, חברתה של קנה.
ג'ניפר רוברטסון – בעלת הבית של קנה
זואי קוסוביץ' – דים, בתה של קנה.
מוניקה מאיירס – ליידי דיאנה, שכנתה של קנה.
הילרי ג'רדין – עמיתה לעבודה של לדג'ר
ניקולס דוורניי – רומן, עמיתו לעבודה של לדג'ר.
באוקטובר 2024 הכריזה חברת "סרטי יוניברסל" על תחילתה של הפקת עיבוד קולנועי לרומן "מזכרת ממנו" מאת קולין הובר, כאשר הובר עצמה ולורן לוין הופקדו על כתיבת התסריט.
בדצמבר 2024 נבחרה ונסה קאזוויל לשמש כבמאית הסרט.
במרץ 2025 הצטרפה מייקה מונרו לצוות השחקנים, ובעקבותיה, באפריל 2025, הצטרפו טייריק וית'רס, רודי פאנקו, לורן גרהאם, ניקולס דוורניי, בראדלי ויטפורד ולייני וילסון.
צילומי הסרט החלו בעיר קלגרי ב-16 באפריל 2025 והסתיימו ב-12 ביוני 2025.
את הפסקול לסרט הלחין המלחין טום האו.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בארצות הברית ב-13 במרץ 2026.
במקור תוכננה עלייתו לאקרנים לשני מועדים קודמים – תחילה ל-13 בפברואר 2026, ולאחר מכן ל-6 בפברואר 2026.
מזלג הוא כלי אכילה, לו ידית מצד אחד ומספר קצוות משוננים מצידו השני, אשר מטרתו להרים חתיכות מזון על מנת להקל על אכילתן.
המזלג נפוץ היום בעולם, אך במזרח הרחוק משתמשים בעיקר במקלות אכילה.
במקור, היו המזלגות ישרים ודמו לקלשון.
מבנה זה אפשר לאחוז במזון בזמן שחותכים אותו וכן להרים את המזון, אך לא לאסוף אותו.
מזלגות כאלה שימשו במזרח התיכון במשך מאות שנים, והוזכרו בתנ"ך:
מעריכים כי המזלג הגיע לאירופה במאה השביעית או השמינית, דרך השפעה פרסית.
שם מעמד הביניים הבורגני, בעלי נימוסי השולחן, עשו שימוש במזלג לאכילת בשרים.
פרשן התלמוד חננאל בן חושיאל, אשר פעל בסוף המאה ה-10 ובתחילת ה-11, מספר על המזלג שבו עושים שימוש בני יוון.
הוא מציין בפירושו למסכת בבא מציעא את הדברים הבאים:
לפני המצאת המזלג אכלו באירופה רק באמצעות סכין, כף ובידיים.
בני המעמדות העליונים, בעיקר הנשים שבהם, נהגו, על מנת שלא ללכלך את ידיהם, להרים את המזון מהצלחת ולאכול עם שני סכינים.
במאה ה-11 הגיע המזלג לאיטליה, דרך האימפריה הביזנטית, ושימש להחזקת גוש הבשר בזמן שחתכו אותו (ואת הבשר עצמו אכלו בידיים), אולם רק במאה ה-16 נוצרו מזלגות עם שלוש וארבע שיניים שנועדו לאכילת פסטה, זו הייתה התקופה בה הפך המזלג לפופולרי באיטליה בקרב האצולה.
מעמד הסוחרים החל להשתמש במזלג אחרי 1700.
המזלג מוזכר בספרו של תומאס קוייאט על מסעותיו לאיטליה משנת 1611, אולם בצפון אירופה התייחסו למזלג כאל קוריוז איטלקי.
המזלג החל להיות מקובל באירופה מהמאה ה-17, ובבריטניה רק במאה ה-18. באותה עת פיתחו את המזלג כפוף השיניים, המקובל היום בשימוש, בגרמניה.
מזל תאומים הוא אחד משנים עשר המזלות שבגלגל המזלות.
באסטרולוגיה המערבית, "בן/בת מזל תאומים" הם מי שנולדו בין 21 במאי ל־21 ביוני (לערך).
במסורת היהודית מתייחס מזל תאומים לחודש סיוון.
בלוח השנה במגילות קומראן משויך מזל תאומים לחודש אייר.
מושג זה מתייחס לרעיון שבתקופה הנתונה השמש ממוקמת באזור כוכבי השמיים, המוקצה למזל תאומים האסטרולוגי.
כיום, אין חפיפה בין קונסטלציית התאומים לבין אזור השמיים של מזל תאומים בגלל נקיפת ציר כדור הארץ.
במיתולוגיה היוונית נגלל סיפורם של שני אחים, קסטור ופולוקס, בניה של לדה המכונים "דיוסקורים", קרי "בני זאוס".
אביו של קסטור היה טינדאוס, מלך ספרטה ואילו אביו של פולוקס הוא לא אחר מאשר זאוס (יופיטר במיתולוגיה הרומית), אשר אנס את לדה בליל כלולותיה, בשעה שהתחפש לברבור.
לפולוקס הייתה אחות מאותם הורים, הלנה, שעתידה להיות מלכת ספרטה.
התאומים בילו את זמנם ברכיבה על בקר ובלימוד נשים צעירות.
יום אחד בזמן רכיבה על בקר, הגיע בן דודם אידס, והרג את קסטור.
זאוס בתגובה הרג את אידס בו-במקום.
פולוקס, שהיה בן אלמוות, התאבל על אחיו כל כך, עד לנקודה שבה ביקש להצטרף אליו בשאול של האדס.
הבקשה ריגשה את זאוס והוא החליט למקם את שני האחים קרובים זה לזה ואליו, בשמיים.
מזל תאומים הוא אחד משלושת מזלות יסוד האוויר, יחד עם מזל מאזניים ומזל דלי.
הוא משתייך לקבוצת המזלות המשתנים, יחד עם מזל בתולה, מזל קשת ומזל דגים.
הכוכב השליט של מזל תאומים הוא כוכב חמה (מרקורי).
מזל שור הוא אחד משנים עשר המזלות שבגלגל המזלות.
באסטרולוגיה המערבית, "בן/בת מזל שור" הם מי שנולדו בין 20 באפריל לבין 20 במאי (לערך).
במסורת היהודית מתייחס מזל שור אל חודש אייר.
בלוח השנה במגילות קומראן משויך מזל שור לחודש ניסן.
מושג זה מתייחס לרעיון שבתקופה הנתונה מיקום השמש באזור השמיים המוקצה למזל שור האסטרולוגי.
כיום, אין חפיפה בין קונסטלציית השור לבין אזור השמיים של מזל שור בגלל נקיפת ציר כדור הארץ.
במיתולוגיה היוונית מסופר שזאוס, שחשק באירופה, הפך את עצמו לשור כדי לפתות אותה.
הוא הופיע כשור יפהפה בין עדרי הבקר של אביה בחופי פיניקיה, ולאחר שמתוך הפיתוי עלתה עליו, הוא חטף אותה לכרתים, שם הציג את עצמו לה בצורתו האמיתית ושכב עמה.
בדיוניסיאקה מסופר שלאחר מכן, לצד קרסול העגלון הופיע זאוס השור בכוכבים, כפוף על ירכיו בעלותו על נתיבו: שקוע למחצה בים, מושיט את רגלו הימנית לאוריון, ובערב מחיש צעדיו בכיפת השמים וחולף על־פני העגלון העולה איתו בנתיבו.
קבוצת הכוכבים שור הייתה הבסיס למזל השור.
מזל שור הוא אחד משלושת מזלות יסוד האדמה, יחד עם מזל בתולה ומזל גדי.
הוא משתייך לקבוצת המזלות הקבועים, יחד עם מזל אריה, מזל עקרב ומזל דלי.
הכוכב השליט של מזל שור הוא נוגה (ונוס).
מזמור י"ט של מדינת ישראל הוא דרשה שנשא הרב צבי יהודה הכהן קוק בליל יום העצמאות, ה' באייר תשכ"ז, כשלושה שבועות לפני פרוץ מלחמת ששת הימים.
הרצי"ה עסק בהזדמנות זו ביחסו למדינת ישראל והזכיר, שלא כהרגלו, את חסרונם של חלקי ארץ ישראל שלא היו אז תחת שלטון המדינה.
רבים מתלמידיו רואים בכך סוג של רוח הקודש.
בליל יום העצמאות תשכ"ז התקיימה בישיבת מרכז הרב סעודת מצווה לציון י"ט (19) שנים למדינה.
בדרשתו דיבר הרצי"ה על תחושותיו בליל כ"ט בנובמבר תש"ח, כאשר התקבלה החלטת החלוקה בעצרת האומות המאוחדות.
הרב תיאר רגשות מעורבים ובעיקר אכזבה גדולה מחלוקת הארץ ומקריעתם של חבלי ארץ.
בדבריו ביטא את חזון ארץ ישראל השלמה באופן ברור וחוסר ההשלמה עם הקיים.
הרב אליקים לבנון צילם את הדרשה והרב אורי דסברג סיכם וערך אותה.
בהזכירו את ליל הכ"ט בנובמבר, מתאר הרצי"ה את תחושותיו:
כאשר התייחס למדינת ישראל, דימה אותה הרצי"ה למצוות עשה ותיארה כהתגשמות חזון הנביאים:
הנאום נחשב אחד מאבני הדרך לקראת היווצרותו של גוש אמונים, מספר שנים לאחר מכן, על ידי תלמידי הרב צבי יהודה הכהן קוק, הרבנים חנן פורת, משה לוינגר ואחרים.
הרעיון שלפיו כל חלקי ארץ ישראל הם מרכיב הכרחי בחזרתה של האומה לביתה הטבעי ולמלוא חיוניותה עמד ביסוד התשתית הרעיונית של הארגון.
מאז בכל שנה הוגים תלמידיו במזמור התואם לשנת מדינת ישראל וכרבנים מלמדים אותו לציבור ביום העצמאות.
מזמור גרגוריאני היא המסורת המרכזית של הקנטוס פלאנוס המערבי, צורה של מזמור ליטורגי חד-קולי (מונופוני) בנצרות המערבית, שליווה את טקס המיסה וטקסי תפילות אחרים.
הרפרטואר העצום הזה של מזמורים מהווה את המוזיקה העתיקה ביותר הידועה, בהיותו הרפרטואר הראשון שהונצח בכתב תווים בר-זיהוי במאה ה-10. באופן כללי, המזמורים נלמדו בשיטת ה"ויוה ווצ'ה", דהיינו, שירה משמיעה על פי הדגמה בעל פה, שדרשה שנים של ניסיון ב"סקולה קנטורום" - "בית הספר לשירה".
מקור המזמור הגרגוריאני הוא בחיי המנזרים, שבהם הקפידו על שירת "עבודת האל" תשע פעמים ביום בשעות הקבועות מתוך דבקות בחוקי בנדיקטוס הקדוש.
שירת מזמורי תהילים היוותה חלק גדול מחיי קהילת הנזירים, ואילו קבוצה קטנה יותר וסולנים שרו את המזמורים.
במהלך חייו הארוכים עבר המזמור הגרגוריאני שינויים הדרגתיים רבים ורפורמות מסוימות.
המזמור הגרגוריאני עבר ארגון, מיון וכתיבה בתווים בעיקר בארצות הפרנקים במערב ובמרכז אירופה במהלך המאות ה-11 וה-13, בעריכות וצמצומים מאוחרים יותר, אבל לטקסטים ולרבות מן המלודיות יש גרסאות קודמות לתקופה זו במאות שנים.
אימפריה אחת, כנסייה אחת, מזמור אחד - אכיפת אחידות היוותה סוגיה מרכזית בימי השושלת הקרולינגית.
במאות הבאות המשיכה מסורת המזמור הגרגוריאני לעמוד בלב המוזיקה הכנסייתית, שם התפתחה בכיוונים שונים, שהתבטאו בכך, שנוהלי ביצוע חדשים הצליחו לפלס את דרכם פנימה.
מוזיקה חדשה נכתבה לטקסטים חדשים או שהטקסטים הקיימים הורחבו בכך שנכתבו כאורגנום.
אפילו המוזיקה הפוליפונית, שצמחה מן המזמורים עתיקי היומין והמכובדים ב"אורגנה" מאת לאונין ופרוטין בפריז (1160-1240), הסתיימה במזמור מונופוני ובמסורות מאוחרות יותר הוצבו סגנונות חיבור חדשים צד בצד עם מזמור מונופוני.
נוהל זה נמשך אל תקופת חייו של פרנסואה קופרן, שהמיסות שלו לעוגב נועדו לביצוע לסירוגין עם מזמור גרגוריאני הומופוני.
אחרי תקופת הבארוק דעך השימוש במזמור כמעט עד היעלמו, אבל הוא זכה לתחייה מחודשת במאה ה-19 בכנסייה הקתולית ובטקס לחם הקודש של הכנסייה האנגליקנית.
מזמורים גרגוריאניים מאורגנים בשמונה מודוסים.
תווי היכר מלודיים טיפוסיים כוללים תחיליות וקדנצות אופייניות, שימוש בטונים דקלומיים, שסביבם חגים יתר צלילי המלודיה, ואוצר מילים של מוטיבים מוזיקליים הנשזרים יחדיו באמצעות תהליך הקרוי צנטוניזציה (מעשה טלאים) ליצירת משפחות של מזמורים קשורים זה בזה.
אף כי בין סולמות המז'ור והמינור המודרניים קיימת קרבה איתנה לשניים מן המודוסים הכנסייתיים הללו, הסולם המודרני בן שבעת הצלילים מבוסס על עקרונות הרמוניים שונים ומאורגן אחרת מסולמות המודוסים הכנסייתיים, המבוססים על תבניות בנות שישה צלילים, הקרויות הקסכורדים (hexachord).
הצלילים העיקריים בהקסכורד הם הדומיננטה וצליל הסיום.
מקומו של צליל הסיום ברצף ההקסכורד קובע את אפיון המודוס כאותנטי או פלגלי.
מודוסים בעלי אותו צליל סיום שותפים למאפיינים מסוימים וקל לבצע מודולציות הלוך ושוב ביניהם, ומתוך כך שמונת המודוסים מסודרים בארבע הקבצות גדולות יותר, המבוססות על צלילי הסיום שלהם.
מזמורים גרגוריאניים כתובים בתיווי גרפי, העושה שימוש ברפרטואר של סימנים ספציפיים בשם נוימות, שהדגימו מחווה מוזיקלית בסיסית.
הואיל וספרים ייצגו רכוש גדול, ספרי המזמורים המוקדמים נכתבו בקיצורים בטקסט בכל מקום אפשרי, כשהנוימות כתובות מעל הטקסט.
מבצעיו המסורתיים של המזמור הגרגוריאני היו מקהלות גברים ונערים בכנסיות, או נשים וגברים במסדרים דתיים בקאפלות שבמנזריהם.
זו המוזיקה של הפולחן הקתולי, המבוצעת כחלק מן המיסה ועבודת הקודש של הכמרים.
אף כי המזמור הגרגוריאני דחק את רגלי מסורות הקנטוס פלאנוס המקומיות האחרות של המערב הנוצרי והיה למוזיקה הרשמית של הליטורגיה הנוצרית, המזמור האמברוזיאני עודנו בשימוש במילאנו ויש מוזיקולוגים החוקרים גם אותו וגם את המזמור המוסאראבי של ספרד הנוצרית.
אומנם אין עוד חובה להשתמש במזמור הגרגוריאני, אך הכנסייה הקתולית ממשיכה להתייחס אליו באופן רשמי כמוזיקה המתאימה ביותר לטקסי הפולחן.
בשלהי המאה ה-20 פקדה את המזמור הגרגוריאני התחדשות מוזיקולוגית ופופולרית כאחת, הן במסגרת הכנסייה הקתולית והן מחוצה לה.
מזמור (בלועזית: קַנטוּס; באנגלית: Chant, שמקורו בצרפתית עתיקה: chanter) הוא הפקה קצבית של מילים או צלילים, בדיבור או בשירה, אשר מבוססת במקרים רבים על גובהי צליל, אחד או שניים, הקרויים טונים דקלומיים.
מזמורים שונים נבדלים בהיקפם, ממלודיה פשוטה המכילה מערכת תווים מוגבלת עד למבנים מוזיקליים מורכבים ביותר, הכוללים לא פעם מספר רב של חזרה על פסוקיות-משנה מוזיקליות, בדומה לרספונסוריות והאופרטוריות הגדולות של המזמור הגרגוריאני.
מזמור יכול להיחשב לדיבור, מוזיקה, או לצורה מועצמת ומסוגננת של נאום.
בשלהי ימי הביניים התפתח סוג מסוים של מזמור דתי לכדי שיר (ויצר בכך את אחד משורשי המוזיקה המערבית המאוחרת).
זמרור (של מנטרה, טקסט מקודש, שם של אל/רוח וכדומה) הוא נוהל רוחני מקובל בשימוש.
בדומה לתפילה, מזמור עשוי להוות רכיב הנוהל אישי או קבוצתי.
מסורות רוחניות שונות רואות במזמור דרך להתפתחות רוחנית.
דוגמאות לנהלים כאלה אפשר למצוא בתרבויות אפריקאיות ואינדיאניות, מזמור גרגוריאני, מזמורי הוודות, חזנות, קריאת הקוראן, מזמורים בהאים, מזמורים בודהיסטיים שונים, מנטרות שונות ושירת מזמורי תהילים ותפילות, בייחוד בכנסיות הקתולית, האורתודוקסית, הלותרנית ואנגליקנית.
נוהלי מזמורים שונים ונבדלים זה מזה.
מזמור הקרב על הרפובליקה הוא שיר פטריוטי אמריקאי שמקורו בתנועה לביטול העבדות.
הוא נכתב בשנת 1861 ושימש כשיר מלחמה במלחמת האזרחים האמריקנית.
השיר נכתב על ידי ג'וליה וורד האו, פעילה חברתית בתנועה לביטול העבדות, בתחילת מלחמת האזרחים.
הלחן נכתב בשנת 1855, היה נפוץ ושימש את העבדים האמריקאים אפריקאים לספיריטואלז.
לאחר פרסומו ב-1862 שימש השיר את חיילי מדינות האיחוד כשיר מלחמה.
תרגום לעברית המקור באנגליתראו עיניי את תהילת בואו של האל
הוא דורך את הבציר שם ענבי זעם מאוחסנים
הוא שחרר ברק נורא מחרבו המהירה
ראיתיו באש המשואות של מאה מחנות
הם בנו לו מזבח בלחות של טל הערב
בכוחי לקרוא משפט צדקו לאור נרות עמום
קראתי בשורה לוהטת כתובה בפלדה ממורקת
"בעומדך עם מנאציי לך אראה אז את חסדיי
בוא גיבור, ילוד אישה, לרמוס נחש בעקבך
הוא תקע בחצוצרה שלא תקרא לנסיגה
הוא בוחן לבבות בחורים לפני כס משפטו
הו, היי זריזה נפשי להשיב לו!
ליופי של חבצלות נולד משיח מעבר לים
עם תהילה בחיקו שמשנה אותי ואותך
מותו קידש את בני האדם, הבה נמות לשחררם
ב-1901, בזמן מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים, כתב מארק טוויין גרסה פארודית לשיר בו תקף את האימפריאליזם האמריקאי.
השיר זכה מאז לגרסאות פארודיות רבות.
במלחמת העולם השנייה חיברו צנחנים אמריקאים מילים פארודיות לשיר והוא נקרא .
השיר היה אהוב על וינסטון צ'רצ'יל, ראש ממשלת בריטניה, ונוגן בטקס הלוויה שלו בשנת 1965.
כיום משמש השיר להפגנת פטריוטיות אמריקאית.
הוא מושמע בוועידות המפלגה הרפובליקנית והמפלגה הדמוקרטית ובהשבעות של נשיאים.
באירועים כאלה, שאינם צבאיים, המילה "נמות" בבית האחרון מוחלפת במילה "נחייה".
לאחר רצח הנשיא ג'ון פ.
קנדי, שרה ג'ודי גרלנד את השיר בביצוע טלוויזיוני מפורסם.
שם הספר "ענבי זעם" של ג'ון סטיינבק לקוח מהבית הראשון, ושם הספר "ליופיין של חבצלות" של ג'ון אפדייק מהבית האחרון.
מילות השיר הופיעו רבות בנאומי מרטין לותר קינג.
לחן השיר ומילות הפזמון (ששונו בהתאם), אומצו כשירי אוהדים של מועדוני הכדורגל האנגליים טוטנהאם הוטספר ומנצ'סטר יונייטד ("Glory, Glory, Man' United").
להקת המטאל המתקדם האמריקנית דרים ת'יאטר שילבה את השיר באלבומה השביעי train of thought, השיר האחרון של האלבום, in the name of god, ננעל בקטע שירה של מקהלה המבצעת את הבית הראשון והפזמון של השיר.
חלקים מכתב יד מקורי של המזמור מוצגים במוזיאון התנ"ך בוושינגטון.
מזלן עותמן (נולדה ב-11 בדצמבר 1951) היא אסטרופיזיקאית מלזית, היא עומדת בראש משרד האו"ם לענייני החלל החיצון משנת 1999.
היא למדה בתיכון ואחר כך למדה באוניברסיטת אוטגו בניו זילנד שם סיימה תואר ראשון במדעים בשנת 1975. היא לימדה במשך תקופה מסוימת באוניברסיטה הלאומית של מלזיה ואחר כך היא חזרה לאוטגו וסיימה דוקטורט בפיזיקה בשנת 1981.
לאחר חזרתה למלזיה הייתה עותמן לאסטרופיזיקאית הראשונה במדינה.
בשנת 1990 מונתה על ידי ראש הממשלה מאהאטיר מוחמד לעמוד בראש פרויקט הפלנטריום הלאומי של מלזיה בקואלה לומפור.
לאחר פתיחת הפלנטריום, בשנת 1993, היא מונתה לעמוד בראש המחלקה הממשלתית לחקר מדעי החלל.
בנובמבר 1999 מונתה עותמן על ידי מזכיר האו"ם, קופי אנאן, לעמוד בראש משרד האו"ם לענייני החלל החיצון.
בשנת 2002 היא חזרה למלזיה ועמדה שם במשך חמש שנים בראש סוכנות החלל המלזית.
באותה תקופה נשלח האסטרונאוט המלזי הראשון לחלל.
בנוסף הייתה אחראית לשיגור של שני לוויני חישה מרחוק מלזיים.
בשנת 2007 חזרה עותמן לתפקיד באו"ם ומילאה את התפקיד עד שנת 2014. כיום חיה בקואלה למפור עם בתה.
מזמור אמברוזיאני קרוי על שמו של אמברוזיוס הקדוש בן המאה הרביעית, שבתקופתו נכתבו מזמורי תפילה בסגנון מחמיר והולבשו רעיונות נוצריים בפראזולוגיה קלאסית, שפנתה עם זאת לטעם הציבור הרחב.
הנוסח האמברוזי, שעודנו קיים בצפון איטליה, העניק לנוסחים אחרים את עקרון האנטיפונות, קנטוס פלאנוס בפיות שתי מקהלות העונות זו לזו.
האנטיפונות מכונות גם כיום "דקאני" ו"קאנטוריס" לפי הצדדים שבהם מוצבות המקהלות בקתדרלות וכנסיות.
מזמור אמברוזיאני (הידוע גם בשם "מזמור מילאנזי") הוא רפרטואר הקנטוס פלאנוס הליטורגי של הפולחן האמברוזיאני של הכנסייה הקתולית, המקורב למזמור הגרגוריאני אך נבדל ממנו.
הוא נקשר בראש ובראשונה לתחום הארכיבישופות של מילאנו וקרוי על שמו של אמברוזיוס הקדוש, כשם שהמזמור הגרגוריאני קרוי על שם גרגוריוס הגדול.
זו מסורת הקנטוס פלאנוס היחידה, מלבד הגרגוריאנית, שהכנסייה הקתולית מאשרת עד ימינו אלה.
ההיסטוריה של מילאנו כמרכז למוזיקה דתית ראשיתה באמברוזיוס הקדוש.
אין ראיה לכך, שאמברוזיוס עצמו חיבר משהו מן הרפרטואר האמברוזיאני, בדיוק כפי שגרגוריוס איננו מוכר כמי שהלחין איזה שהוא מזמור גרגוריאני.
עם זאת, במהלך כהונתו כבישוף של מילאנו במאה הרביעית, מייחסים לו העברה של שירת מזמורים מן הכנסייה המזרחית אל המערב.
אמברוזיוס גם הלחין מזמורים מקוריים, שארבעה מהם עדיין קיימים, יחד עם מוזיקה שהשתמרה אוחי ללא שינוי משמעותי מן הלחנים המקוריים.
בכתביו, אמברוזיוס מתייחס אך ורק לביצוע מזמורי תהילים אנטיפונאליים, שבהם שירת פסוקי תהילים מתחלפת לסירוגין עם מענה של העדה כולה, הקרוי אנטיפון.
עם הזמן התפתחה הליטורגיה המילאנזית לפולחן האמברוזיאני, שיש לו יותר מן המשותף עם הפולחן הגאלי, שמקורו בפולחן הסורי מאנטיוכיה, ועם הפולחן הויזיגותי מאשר עם הפולחן הרומאי.
המזמור האמברוזיאני התפתח לענות על הצרכים המיוחדים של הליטורגיה האמברוזיאנית.
אף כי הפולחן האמברוזיאני מקורב מבחינת הליטורגיקה לפולחנים אחרים והמזמור האמברוזיאני מקורב מבחינה מוזיקלית למסורות קנטוס פלאנוס אחרות, הרי קטגוריות שונות, טקסטים שונים וסגנונות מוזיקליים שונים עושים את המזמור האמברוזיאני לרפרטואר מוזיקלי נבדל בבירור.
עד המאה השמינית התקבל מזמור זה כנורמטיבי בכל צפון איטליה, וייתכן שהגיע גם עד דרומה.
בין המאה השמינית למאה ה-13, מכל מקום, התפתח המזמור הקרולינגי, בהזמנת קארל הגדול, למה שאנו מכירים כיום כמזמור גרגוריאני, שהחל להשפיע על מסורות קנטוס פלאנוס אחרות במערב ובסופו של דבר אף החליף את רובן.
עד המאה ה-12 הודחו מסורות המזמורים הקודמות - הוויזיגותית, הגאלית, הקלטית, הרומית העתיקה והבנוונטית - והמזמור הגרגוריאני ירש את מקומן.
המזמור האמברוזיאני לבדו שרד, על אף מאמציהם של כמה אפיפיורים במשך מאות אחדות לבסס את שליטת המזמור הגרגוריאני.
רשומה של ההיסטוריון המילאנזי לאנדולפוס מסביבות שנת 1000 מספר אגדה, לפיה הונחו שני מזמורי קודש, אחד גרגוריאני ואחד אמברוזיאני, על מזבח לראות איזה מהם מקובל על האלוהות; והנה קרה נס, ושני הספרים נפתחו בו בזמן, ראיה לכך ששניהם רצויים ומקובלים בה במידה.
המזמור האמברוזיאני לא ניצל לחלוטין מהשפעת הגרגוריאני.
הקטעים המוקדמים ביותר, מן המאה השמינית, וספרי המזמורים השלמים יותר מן המאות ה-11 וה-12 שמשמרים את התיווי המוקדם ביותר המתועד, מציגים הבדלים ברורים ביו הרפרטואר הגרגוריאני לזה האמברוזיאני.
הוצאות מאוחרות יותר של הרפרטואר האמברוזיאני, שסגנונו שונה מזה של המזמורים המוקדמים, עשויות לשקף השפעה גרגוריאנית.
המזמור האמברוזיאני שרד עד ימינו אלה, אף כי הוא נמצא בשימוש בעיקר במחוז המרות של הארכיבישוף של מילאנו רבתי, חלקים מלומברדיה וחלקים ממחוז המרות השווייצרי של בישוף לוגאנו.
בפעם האחרונה שרד המזמור האמברוזיאני את התמורות לליטורגיה שנקבעו בוותיקן, בחלקו הודות לכהונתו הקודמת של האפיפיור פאולוס השישי כארכיבישוף של מילאנו.
במידה רבה מגדיר את המזמור האמברוזיאני תפקידו בליטורגיה של הפולחן האמברוזיאני, הקרוב יותר לליטורגיות הצפוניות כמו הפולחן הגאלי והוויזיגותי, מאשר לפולחן הרומאי.
מבחינה מוזיקלית, לעומת זאת, קיימת קרבה רבה בין המזמור האמברוזיאני למסורות המזמור הגרגוריאני והרומאי.
מזמורים רבים משותפים לכל השלוש, בווריאציות מוזיקליות.
כמו כל קנטוס פלאנוס, המזמור האמברוזיאני הוא מונופוני וא-קפלה.
בהתאם למסורת הקתולית, נועד מזמור זה לשירה בעיקר בפי זמרים ממין זכר, והרבה מזמורים אמברוזיאנים מפרטים בפירוש למי מותר לשיר אותם, בשימוש בביטויים כמו cum Pueris (למקהלת נערים) ו-a Subdiaconis (למשנים לדיאקונים).
מבחינה סגנונית, רפרטואר המזמור האמברוזיאני איננו מתאפיין, בדרך כלל, באחידות מוזיקלית כזו של הגרגוריאני.
במזמורים אמברוזיאניים יש שונות רבה יותר באורך, בהיקף ובמבנה.
אפילו בתוך קטגוריות מזמורים אינדיבידואליות, אפשר למצוא גיוון במזמורים אמברוזיאניים, מקצרים ונוסחתיים לארכניים ועתירי קישוטים, כאלה המולחנים בסגנון חופשי ואחרים המגלים מידה ניכרת של מבנה מלודי פנימי.
המאפיין הבולט ביותר שלהם, בהשוואה לרפרטוארים אחרים של קנטוס פלאנוס, הוא כמות גדולה במידה ניכרת של תנועה של צעדי סקונדות, המשווה למלודיות האמברוזיאניות תחושה חלקה יותר, כמעט גלית.
בכתבי יד שיש בהם תיווי מוזיקלי, שולטת הנוימה הקרויה "קלימאקוס", התורמת לתנועת הצעדים.
נוימות קישוטיות יותר, כמו הקוויליסמה, כמעט אינן מופיעות בדפי תווים, אם כי אין זה ברור, אם הדבר משקף נוהל ביצוע בפועל, או שזו פשוט תוצאה של הרישום המוזיקלי המאוחר יחסית.
כמעט כל הטקסטים ששימשו במזמור האמברוזיאנים הם פרוזה מכתבי הקודש, לא שירה שקולה, על אף מסורת שירת המזמורים המזרחית שאמברוזיוס הביא למערב.
המזמור האמברוזיאני משרת שתי פונקציות עיקריות בליטורגיה האמברוזיאנית: לספק מוזיקה לשירת פסוקי התהילים בעבודת הקודש במנזרים, וללוות פעולות שונות בטקס המיסה.
בשחמט, מזלג (או לגיזה) היא טקטיקה שבה כלי מסוים מאיים על מספר כלים בו זמנית.
כיוון שהצד השני אינו יכול לסגת עם כל הכלים באותו תור, הצד שביצע את המזלג זוכה באחד מהם.
בדרך כלל יבחר הצד המותקף לנוע עם הכלי הטוב יותר.
במקרה שאחד מהכלים המותקפים הוא המלך, חייב המותקף לנוע איתו ולהפסיד את הכלי השני.
כל כלי יכול לבצע מזלג.
הכלי הטוב ביותר לביצוע מזלג הוא הפרש, כיוון שהוא מסוגל לקפוץ מעל כלים אחרים, וכמו כן הוא נע בצורה אחרת משאר הכלים והוא יכול לאיים על מלכה לגמרי בלי שהמלכה תאיים עליו.
גם מלכה היא כלי טוב במיוחד לביצוע איומי מזלג, שכן היא יכולה לאיים על רוב הכלים מרחוק בלי שיאיימו עליה, וגם כי אפשר להזיז אותה לשמונה כיוונים.
מהמזלג אפשר להתגונן במספר דרכים:
להכות את הכלי שמבצע את המזלג (למשל, בדיאגרמה מימין, הרץ השחור יכול להכות את המלכה)
לנוע עם אחד הכלים, כך שיגן על השני (בדיאגרמה משמאל, הפרש נע ומגן על הצריח (זאת רק אם יש הגנה על הפרש במקומו החדש), או לחלופין הצריח נע ומגן על הפרש באותה שורה)
להכניס כלי אחר בין אחד הכלים המותקפים לכלי התוקף תוך כדי איום שקול או חזק יותר על היריב.
כמו כן ניתן לזוז עם אחד המותקפים ולתקוף כנ"ל.
לאיים באמצעות אחד מהכלים המאוימים בשח, היות שאי אפשר מייד לאחר מכן להכות את הכלי השני כשהמלך מאוים, אפשר להציל אחר כך את הכלי השני.
מזמור חג המולד הוא נובלה מאת הסופר האנגלי צ'ארלס דיקנס.
הספר פורסם לראשונה ב-19 בדצמבר 1843 בהוצאת הספרים "צ'אפמן והול".
זהו סיפורו של אבנעזר סקרוג' הקמצן, והמהפך הרוחני והרגשי שהוא עובר כשנגלות לפניו רוחות הרפאים של שותפו לעסקים מארלי, הרוח של חג המולד של העבר, רוח חג המולד של ההווה ורוח חג המולד של העתיד.
הספר זכה להצלחה מיידית ולשבחי המבקרים.
הספר נכתב ופורסם בבריטניה בתחילת התקופה הוויקטוריאנית, אז החלה התעניינות נוסטלגית במסורות ישנות של חג המולד, וכן הונהגו מסורות חדשות כגון עץ חג המולד וכרטיסי ברכה לחג.
דיקנס שאב את הסיפור ממקורות רבים ומגוונים, אך בעיקר השפיעו עליו החוויות המשפילות שעבר בילדותו, הסימפתיה שחש כלפי העניים וסיפורי חג המולד ואגדות שונות שהכיר.
מבקרים ראו בסיפור כתב אישום נגד הקפיטליזם של המאה ה-19. נהוג לייחס לספר את השבת החגיגות העליזות של חג המולד אחרי תקופה של רצינות וקדרות.
"מזמור חג המולד" נשאר פופולרי מיום שפורסם, ומעולם לא חדלו להוציאו לאור.
הסיפור עובד פעמים רבות לקולנוע, טלוויזיה, תיאטרון, אופרה ועוד.
באמצע המאה ה-19 שטפה את אנגליה הוויקטוריאנית נהייה נוסטלגית למסורות חג המולד שהיו נהוגות בתקופה שלפני אוליבר קרומוול.
בין הגורמים לעניין הרב בנושא היו פרסום הספרים "Some Ancient Christmas Carols " (מזמורי חג המולד עתיקים) מאת דייוויד גילברט (1822), "Selection of Christmas Carols, Ancient and Modern " (מבחר מזמורי חג המולד, ישנים וחדשים) של ויליאם ב.
סנדי (1833) וכן "The Book of Christmas" (ספר חג המולד) מאת תומאס ק.
בעקבות הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה שהיה יליד גרמניה, הפכו לפופולריים בבריטניה עץ חג המולד, כרטיסי ברכה לחג ושירת מזמורי חג.
ספרו של דיקנס "מזמור חג המולד" תרם רבות לחידוש מסורות ישנות של חג המולד באנגליה.
בה בעת שהסיפור מעורר בקורא דימויים של אור, שמחה, חמימות וחיים, הוא מעורר גם דימויים בלתי נשכחים של חשכה, יאוש, עצבות, קור ומוות.
סקרוג' עצמו הוא התגלמות החורף, וכפי שאחרי החורף מגיע האביב והתחדשות החיים, כך ליבו הקר של סקרוג' חוזר אל התמימות והרצון הטוב שהיו בו בילדותו ובנעוריו.
הספר מחולק לחמישה פרקים הנקראים "Staves" שמשמעו בתים של שיר או פסוקים, בהתאם לשם הספר.
דיקנס השתמש בטכניקה דומה בשני ספרי חג המולד הבאים שכתב.
בספר "The Chimes" (צלצולי הפעמונים) ארבעת חלקי הסיפור נקראים "רבעים" על פי צלצול השעון בכל רבע שעה.
בספר "הצרצר מאחורי התנור" הפרקים נקראים chirps (ציוצים).
הסיפור נפתח בערב חג המולד של שנת 1843, בדיוק שבע שנים לאחר מותו של ג'ייקוב מארלי, שותפו לעסקים של אבנעזר סקרוג'.
בפרק הראשון סקרוג' מתואר כ"חוטא זקן וצר-עין שסוחט, מעקם, לופת, מגרד ואוחז בחוזקה", שאין בליבו מקום לצדקה וחסד, חמלה או נדיבות.
הוא שונא את חג המולד ומכנה אותו "אחיזת עיניים", ומסרב להזמנה לארוחת החג מאחיינו פרד.
הוא דוחה בגסות שני אדונים המבקשים ממנו תרומה עבור ארוחת חג לעניים.
ה"מתנה" היחידה שהוא מעניק לכבוד חג המולד היא יום חופשה בתשלום לפקיד שלו, בוב קראצ'יט, המשתכר שכר עלוב.
לדבריו זהו "תירוץ עלוב המאפשר לכייס אדם בכל 25 בדצמבר".
כשסקרוג' חוזר לביתו באותו ערב, מבקרת אותו רוח הרפאים של מארלי.
דיקנס מתאר כך את המראה שנגלה לפניו - "פניו של מארלי...
היה עליהם מעין אור עגום, כמו לובסטר מקולקל במרתף חשוך".
ראש הדמות מכוסה בתחבושת העוטפת את סנטרו וקשורה מעל לראשו.
"...כמה גדלה האימה שחש כאשר הוא הסיר את התחבושת מסביב לראשו, כאילו היה חם מדי ללבוש אותה בבית, והלסת שלו צנחה על חזהו".
מארלי מזהיר את סקרוג' שישנה את דרכיו, אחרת גורלו אחרי מותו יהיה מר כזה של מארלי.
אחר כך מבקרות את סקרוג' שלוש רוחות רפאים נוספות - כל ביקור מפורט בפרק משלו - כל אחת מהן מלווה את סקרוג' בתמונות שונות מחייו, בתקווה לגרום לו להשתנות.
הרוח הראשונה, רוח חג המולד של העבר, לוקחת את סקרוג' אל מחוזות ילדותו ונעוריו, אשר מעוררים בקמצן הזקן רגשות עדינים ורכים יותר כשהוא נזכר בתקופה בה היה ילד תמים.
עוד רואים בפרק זה מה גרם לו להיות קמצן ולשנוא את חג המולד כל כך.
הרוח השנייה, רוח חג המולד של ההווה, לוקחת את סקרוג' למספר מקומות שונים - שוק הומה אנשים הקונים מצרכים לארוחת החג, חגיגת חג המולד בביתו של כורה עני, וחג המולד במגדלור.
בפרק זה אנו מתוודעים למשפחת קראצ'יט, משפחתו המרוששת של הפקיד של סקרוג' בוב קראצ'יט.
רוב הפרק מציג את ההכנות לחגיגה המשפחתית.
כאן מוצג בנו הצעיר של בוב, טים הזעיר, שהוא חולה מאוד אך אינו מקבל טיפול הולם בשל חוסר הנכונות של סקרוג' לשלם שכר הוגן.
יחד עם הרוח השלישית, רוחו של חג המולד שעתיד לבוא, סקרוג' צופה בחזיונות קשים שיכולים להתרחש אם סקרוג' לא ילמד את הלקח ממה שראה.
בין החזיונות הוא רואה את מותו של טים הזעיר.
עוד מתגלה הקבר המוזנח של סקרוג' עצמו, הממריץ אותו לשנות את דרכיו בתקווה לעצור את "הצללים של מה שיכול לקרות".
בפרק החמישי והאחרון, סקרוג' מתעורר בבוקר חג המולד כשבלבו אושר ואהבה.
הוא מבלה את היום עם משפחת אחיינו, ושולח באנונימיות תרנגול הודו גדול במתנה למשפחת קראצ'יט.
בין לילה סקרוג' הפך לאדם אחר, והוא מתחיל להתייחס לזולת בחביבות, בטוב לב ובחמלה, וצובר מוניטין של מי שמגלם את רוח חג המולד.
בסיום מאשר המספר שהשינוי שעבר סקרוג' הוא קבוע ומוחלט.
דיקנס החל לכתוב את "מזמור חג המולד" באוקטובר 1843, השלים את כתיבתו תוך שישה שבועות, ואת הדפים האחרונים כתב בתחילת דצמבר אותה שנה.
בעקבות סכסוך שהיה לו עם המו"ל על הרווחים הדלים מהרומן הקודם שלו "מרטין צ'זלוויט", סירב דיקנס לתשלום חד-פעמי על הסיפור.
הוא העדיף לקבל אחוז מהרווחים בתקווה להרוויח יותר ולכן פרסם את הספר על חשבונו.
אולם בגלל עלויות הייצור הגבוהות הספר הכניס לו רק 230 ליש"ט במקום 1000 ליש"ט שציפה לקבל.
דיקנס היה זקוק לכסף כיוון שאשתו הייתה שוב בהיריון.
לאכזבתו הרבה הרווחים בשנה שאחר כך היו רק 744 ליש"ט.
גם תהליך ההוצאה לאור לא היה נטול בעיות.
הכריכה של המהדורה הראשונה הייתה בגוון חום-ירקרק שלא היה מקובל על דיקנס, והמו"לים צ'אפמן והול מיהרו להחליפה בכריכה בצבע צהוב.
אך לאחר מכן התברר שהכריכה לא מתאימה לעמוד השער, שעוצב מחדש.
בסופו של דבר הספר נכרך בבד אדום עם שוליים מוזהבים.
ההכנות הושלמו יומיים לפני יום ההוצאה לאור ב-19 בדצמבר 1843. הספר מאויר בארבעה תחריטים צבעוניים וארבע חריטות-עץ בשחור לבן מאת ג'ון ליץ'.
אחרי ההוצאה לאור, דאג דיקנס לכרוך את כתב היד בכריכת עור אדומה ונתן אותו במתנה לעורך הדין שלו תומאס מיטון.
כתב היד נמכר מספר פעמים למוכרי ספרים ולאספנים ומוחזק כיום בספריית פירפונט מורגן בניו יורק.
6,000 עותקים של המהדורה הראשונה של הספר נמכרו במחיר של חמישה שילינג עד ערב חג המולד, והספר המשיך להימכר גם עם תחילת השנה החדשה.
עד מאי 1844 נמכרו כל העותקים של המהדורה השביעית.
בסך הכול נמכרו בצורתו המקורית 24 מהדורות.
למרות האכזבה מהרווחים, הספר היה להצלחה אמנותית גדולה ולרוב זכה לביקורות חיוביות.
סקרוג' הוא הדמות הראשית ברומן.
בתחילת הסיפור מוצג סקרוג' כאדם קר לב, קמצן ורודף בצע.
הוא בז למנהגי חג המולד ולכל מה שגורם אושר לבני האדם.
השם סקרוג' הפך בשפה האנגלית לשם נרדף לקמצנות ומיזנתרופיות, תכונות שדיקנס מבליט אותן בדמות בהגזמה רבה.
בליל חג המולד אחרי שסקרוג' פוגש את רוחות הרפאים הוא משתנה לחלוטין והופך להיות אדם נדיב ואוהב אדם.
הביטוי "Bah, humbug!" (בהא, שטויות) שסקרוג' משתמש בו לעיתים קרובות מבטא את שאט הנפש שלו ממסורת חג המולד.
מארלי היה שותפו לעסקים של סקרוג'.
עוד בהיותם נערים הם עבדו יחד כחניכים וכפקידים בעסק אחר.
מארלי וסקרוג' הפכו לבנקאים מצליחים עם עסקים בבורסה לניירות ערך בלונדון.
מארלי נפטר 7 שנים לפני ערב חג המולד של 1843, התאריך בו מתחיל הסיפור.
רוחו של מארלי מופיעה בהתחלה לפני סקרוג' כשפניו משתקפים במקוש הדלת, אחר כך מופיע מארלי בחדר השינה של סקרוג' ומנסה לשכנע אותו לשנות את דרכיו.
בוב קרצ'יט הוא הפקיד העובד אצל סקרוג'.
הוא מופיע בתחילת הסיפור במקום עבודתו כמעתיק מכתבים היושב בתא קטן ולא מחומם.
אין לו מעיל והוא מתכסה בשמיכה לבנה ובלויה.
יחסו של סקרוג' אליו גרוע, והוא משתכר 15 שילינג לשבוע, משכורת דלה שאינה מאפשרת למשפחתו ליהנות מארוחת חג מולד ראויה.
עם זאת הוא נאמן למעסיקו, גם לנוכח מחאותיה של אשתו.
טימותי קרצ'יט הוא בנו הצעיר של בוב קרצ'יט.
הוא מופיע מעט מאוד בסיפור העלילה, אך דמותו מהווה סמל חשוב להחלטות של סקרוג' והשינוי שחל בו.
דמותו של טים מבוססת על בנו הנכה של חבר של דיקנס שהיה בעל בית חרושת במנצ'סטר.
סקרוג' רואה את טים הקטן החולה כשהוא מלווה על ידי רוח חג המולד של ההווה.
מתברר לו שטים ימות אם לא יקבל טיפול, אביו אינו יכול להרשות לעצמו את הטיפול היקר בגלל משכורתו הזעומה.
כאשר מופיעה אצל סקרוג' רוח חג המולד של העתיד, הוא חוזה במותו של טים.
חיזיון זה וחזיונות נוספים גורמים לשינוי אצל סקרוג' ולתיקון דרכיו.
בסוף הסיפור דיקנס מבהיר שטים לא מת ושסקרוג' הפך עבורו לאב שני.
טים מברך את בני משפחתו בסעודת חג המולד "אלוהים יברך אותנו, את כולם", דיקנס חוזר על הברכה בסוף הסיפור.
המשפחה גרה בבית קטן בקמדן טאון.
הבת הבכורה מרתה שעובדת אצל יצרן כובעים
פיטר קרצ'יט - הבן היורש, אביו דואג לו לעבודה
בן ובת נוספים שאינם מוזכרים בשמם
טימותי "טים הקטן" קרצ'יט - בנם החולה של בוב ואשתו, בחלק מהעיבודים לסיפור הוא מופיע כנכה.
מר פיזיוויג היה בעל עסק שסקרוג' וחברו דיק וילקינס עבדו אצלו כחניכים.
פיזיוויג מתואר כאדם שמח וגנדרן החובש פאה נוכרית גדולה.
בפרק השני של הנובלה מתואר נשף חג המולד הנערך באולם גדול במחסן שבבעלות פיזיוויג.
פיזיוויג אוהב לרקוד לצלילי "סר רוג'ר דה קוורלי", ריקוד כפרי פופולרי באותה תקופה.
סקרוג' מבקר את פיזיוויג עם רוח חג המולד של העבר, בעיצומה של המסיבה שהוא עורך.
סקרוג' אסיר תודה לפיזיוויג, ומעריך את האושר שהוא משרה על הסובבים אותו.
מבחינות רבות פיזיוויג הוא היפוכו הגמור של סקרוג', בנדיבותו וטוב ליבו, בחיבה שהוא מרעיף על עובדיו, ביחסיו הטובים עם משפחתו והשמחה הגלויה שלו.
סקרוג' מבין שהדרך שלו שונה מאוד מזו של האדם שהוא מעריץ.
בנוסף למר פיזיוויג ואשתו, מוזכרות בסיפור גם שלוש בנותיו המתוארות "קורנות וחביבות".
רוח חג המולד של העבר
זו הרוח הראשונה מבין השלוש שמופיעה לפני סקרוג' ואיתה הוא מבקר בסצנות מעברו המתרחשות בחג המולד.
הביקור בעבר מאפשר להציג בפני הקורא מה גרם לסקרוג' להיות מי שהוא ומה הן הסיבות לסלידתו מחג המולד.
כמו גם לגרום לסקרוג' לרצות לשנות את דרכיו.
רוב האירועים שהשפיעו על סקרוג' התרחשו סביב עונת חג המולד.
על פי הרומן, רוח חג המולד של העבר מתוארת כדמות לבושה גלימה לבנה, דמות אנדרוגינית בגיל לא מוגדר.
על ראש הדמות יש אור מסנוור המזכיר להבה של נר.
הדמות מחזיקה בידה מכסה מתכת המיועד לכיבוי נר.
בעיבודים הדרמטיים לרוב הרוח מגולמת בדמות אישה, אולם דיקנס לא מתייחס במפורש אל המין של הדמות.
הרוח מראה לסקרוג' את הפנימיה בה נותר הוא לבדו עם ספריו, בעוד שכל התלמידים האחרים יצאו לחופשת חג המולד בבתיהם.
הסצנה הבאה מראה איך אחותו האהובה באה לקחת אותו הביתה אחרי בקשות רבות לשובו.
אחר כך הם מבקרים בנשף חג המולד שעורך פזיוויג לעובדיו.
הרוח מראה לסקרוג' את היום בו ארוסתו בל נפרדה ממנו, אחרי שהאובססיה שלו לכסף מרחיקה אותו ממנה.
לבסוף הרוח מראה לסקרוג' את בל כאישה נשואה ומאושרת עם גבר אחר.
אחרי כל החזיונות האלה, סקרוג' מכבה בכעס את הלהבה של רוח הרפאים ומוצא את עצמו שוב בחדרו.
רוח חג המולד של ההווה
רוח זו היא השנייה מבין שלוש הרוחות שמופיעות בפני סקרוג'.
ברומן מתוארת הרוח כדמות של "ענק עליז" בעל תלתלים בצבע חום כהה.
הוא לבוש בגלימה ירוקה ועל ראשו זר עשוי פרחי צינית ונטיפי קרח נוצצים.
הוא נושא בידו לפיד גדול העשוי בצורת קרן השפע והוא מגיע בלוויית סעודה דשנה.
לדבריו יש לו יותר מ-1,800 אחים (ליתר דיוק 1,842, שכן הסיפור מתרחש בערב חג המולד של 1843).
הוא מחזיק נדן אבל בלי חרב, סמל לשלום על פני הארץ.
הרוח מוליכה את סקרוג' ברחבי העיר ומראה לו תמונות של אנשים חוגגים וגם כאלה שאין באפשרותם לחגוג.
הרוח מפזרת סביבם מעט חום מתוך הלפיד שהיא נושאת.
בין השאר הם מבקרים בביתו של האחיין של סקרוג', ובבית משפחת קרצ'יט.
כשהרוח מראה לסקרוג' את הקב של טים הקטן, סקרוג' שואל אם הוא ימות.
תשובתה של הרוח היא שאם הצללים יישארו כפי שהם הוא אכן ימות.
וממשיכה בציטוט מדבריו של סקרוג' עצמו "מוטב כך להקטין את עודף האוכלוסייה".
סקרוג' נגעל ממילותיו שלו ומביע דאגה לטים ולבני משפחתו.
לבסוף הרוח מגלה לסקרוג' שני ילדים כחושים, תת-אנושיים ודוחים למראה, המסתתרים בין קפלי הגלימה.
שם הילד "בערות" ושם הילדה "מחסור".
"הישמר לך מפניהם", מזהירה הרוח את סקרוג', "אך בעיקר הישמר לך מפני הילד.
על מצחו חרות 'אבדון', אלא אם כן הכתובת תימחק".
משפט זה מדגיש את המסר החברתי של הסיפור.
לשאלתו של סקרוג', האם אין תקנה לילדים אלה, עונה הרוח שוב במילותיו של סקרוג' "האין בתי כלא?
לשמע התשובה סקרוג' מתמלא תיעוב עצמי.
כיוון שרוח חג המולד של ההווה חיה רק יום אחד, והיום כבר חלף.
הרוח נמוגה עם צלצול השעון של חצות.
רוח חג המולד של העתיד
רוח חג המולד של העתיד לבוא, נראית בעיני סקרוג' כאימתנית ביותר מבין שלוש הרוחות.
הרוח עטופה כולה בגלימה שחורה ומכוסה בברדס, ולא רואים ממנה דבר פרט ליד צנומה.
אף על פי שהדמות לא מדברת כלל ורק מצביעה בידה, סקרוג' מבין את כוונתה מניסיונו עם הרוחות הקודמות ועל ידי שאלות רטוריות שהוא שואל.
שתיקתה של הדמות וצורתה הבלתי מוגדרת, מסמלת את חוסר הוודאות שטומן בחובו העתיד.
העיבודים שנעשו לסיפור, כולל סאטירות ופרודיות, כולם שומרים על המראה המקורי של רוח העתיד.
בהתחלה הרוח מראה לסקרוג' שלושה ג'נטלמנים עשירים המתבדחים על מותו של מישהו, וקובעים כי ההלוויה תהיה זולה, אם בכלל אנשים יטרחו להגיע.
האחד אמר שהוא יגיע לטקס רק אם יגישו ארוחת צהריים, והאחר אמר שהוא לא אוכל בצהריים ואין לו סיבה ללכת.
הדבר הבא שסקרוג' רואה זה שחפצים אישיים של המת נגנבים ונמכרים לג'ו הזקן, סוחר בסחורה גנובה.
עוד הוא רואה גופה עטופה בתכריכים, ומבקש מהרוח לא לחשוף את פניה.
בני משפחה ענייה בעלי חוב לאיש שנפטר, שמחים על מותו.
כשסקרוג' רוצה לראות משהו חיובי הקשור במוות, הרוח מראה לו את בני משפחת קרצ'יט מתאבלים על מותו של טים הקטן.
לבסוף נלקח סקרוג' לבית קברות שם הוא רואה את קברו שלו ומבין שהאיש המת שדיברו עליו היה הוא עצמו.
מזמור-שיר לחג המולד (1843. תר' דוד שחר בתוך מבחר הסיפור האנגלי, 1956) — סיפור אגדי על הקמצן אבנעזר סקרוג' החוזר בתשובה.
מזמור לחג המולד, מאנגלית נעם בן זאב, כרמל, 2025.
הספר זכה מיד עם צאתו לשבחי הביקורת.
בכתב העת הספרותי Athenaeum נכתב "סיפור הגורם לקורא לצחוק ולבכות - לפתוח את ידו, לפתוח את לבו לצדקה אפילו לאלה שאינם נדיבים ...
המשורר והעורך תומאס הוד כתב "אם הייתה סכנה כלשהי שהמנהגים העתיקים של חג המולד, הכנסת האורחים הנדיבות והצדקה, יעלמו.
זה הספר שיעורר אותם מחדש.
עצם שמו של הסופר מטה את הרגשות לנדיבות, והצצה באיור על שער הספר מרומם את הרוח."
בפברואר 1844 כתב ויליאם מייקפיס תאקרי בכתב העת "Fraser's Magazine" על הספר "תועלת לאומית וטובה אישית לכל איש ואישה שקוראים אותו.
האחרונים ששמעתי מדברים על הספר היו שתי נשים שלא הכירו זו את זו או את המחבר, ושתיהן אמרו "אלוהים יברך אותו".
על טים הקטן כתב תאקרי "אין באנגליה אדם שיצור קטן זה לא יגרום לו להרגיש קשר בינו לסופר.
וכמו שתי הנשים כל אחד מהם אומר על דיקנס "אלוהים יברך אותו".
אין גמול טוב מזה לסופר".
גם המבקר תיאודור מרטין (שהיה לרוב עוין את דיקנס) הגיב בחיוב לספר וכתב שהוא נועד להביא תועלת חברתית.
בכתב העת New Monthly Magazine, חששו שהספר מפואר מכדי שעניים יוכלו להרשות לעצמם לקנות אותו, והציעו שהוא יודפס על ניר פשוט ובמחיר זול.
העיתונות הדתית התעלמה לרוב מהספר, למרות זאת העיתון Christian Remembrancer התייחס אליו, וכתב שהנושא הנדוש טופל בצורה מקורית, ושיבח את הסופר על ההומור והפאתוס.
דיקנס סיפר לאחר מכן שהיה מקבל מכתבים מאנשים זרים שכתבו לו על בתיהם ופינת האח שלהם, ואיך הם קוראים בקול את המזמור, ושמים אותו על מדף מיוחד משלו.
בארצות הברית בהתחלה ההתלהבות מהספר הייתה פחותה.
דיקנס פגע בגאוותם הלאומית בספריו "רשימות מאמריקה" ו"מרטין צ'זלוויט", אבל "מזמור חג המולד" היה מושך מכדי שיתעלמו ממנו.
עם סיום מלחמת האזרחים האמריקנית, הספר היה נפוץ למדי.
ב-1863 פרסם הניו יורק טיימס ביקורת נלהבת וציין כי הסופר הביא את "חג המולד הישן ...
של השנים שעברו ובתי האחוזה המרוחקים, לבתיהם של העניים החיים כיום".
ג'ון גרינליף ויטיאר (John Greenleaf Whittier ) כתב על הספר שהוא "מקסים מבפנים ומבחוץ".
הסרט "אלו חיים נפלאים" של פרנק קפרה עוסק בנושאים דומים אם כי מנקודת מבט שונה.
וייתכן שסקרוג' היווה השראה ל"איך גנב הגרינץ' את חג המולד" של דוקטור סוס.
בינואר 1844 יצאה לאור גרסה פירטית של הספר על ידי Parley's Illuminated Library.
אף על פי שדיקנס תבע אותם וזכה בתביעה, הוא לא הצליח לקבל מהם כסף כי ההוצאה פשטה את הרגל.
דיקנס נאלץ לשלם 700 ליש"ט.
התסבוכת שנוצרה אחרי כמה תביעות נגד מוצאים לאור, הפסדיו הכספיים הרבים וההכנסות הזעומות שהיו לו ממכירות הספר, גרמו לדיקנס אכזבה רבה.
עיבוד לתיאטרון של הנובלה הועלה כמעט מיד אחרי הוצאתה לאור.
בפברואה 1844 עלו שלוש הצגות לפי הסיפור, אחת מהן מאת אדוארד סטירלינג, באישורו של דיקנס, רצה במשך 40 לילות.
בסוף פברואר הועלו בלונדון שמונה הצגות "מזמור חג המולד".
המחזה של סטירלינג הועלה בניו יורק בחג המולד של 1844, והועלה בחדש בלונדון.
מאות מוכרי עיתונים נאספו עבור הגרסה המוזיקלית שעלתה בצ'טאם תיאטר בניו יורק, אבל פרצו קטטות שנרגעו רק כאשר הניצים הובלו לבית מעצר.
גם אחרי ששב הסדר על כנו קולו של התוף המודיע על בואו של מארלי נבלע בהמולה הכללית.
עיבודים אחרים היו תסכיתים לרדיו וסרטי טלוויזיה, נוצלו לפחות 28 גרסאות קולנועיות של הספר.
הגרסה הקולנועית המוקדמת ביותר שקיימת היא Scrooge; or Marley's Ghost, סרט אילם משנת 1901. עוד שישה סרטים אלמים הופקו ואחד מהם נוצר בשנת 1910 על ידי תומאס אדיסון.
הסרט המדבר הראשון נוצר בבריטניה ב-1928. ב-1970 זכה אלברט פיני בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט מוזיקלי בשם "סקרוג'".
הגרסה של 1951 בכיכובו של אלסטייר סים נחשבת בעיני מבקרים כעיבוד הקולנועי הטוב ביותר.
עוד ידועים תסכיתי רדיו משנת 1934 עם ליונל בארימור והקלטות בכיכובו של רונלד קולמן.
פורסמו סיפורים אחדים שמגיבים ל"מזמור חג המולד".
סוופסטון פרסם את Christmas Shadows (צללי חג המולד) ב-1850. הורשיו אלגר פרסם את Job Warner's Christmas ב-1863. סיפורה של לואיזה מיי אלקוט A Christmas Dream, and How It Came True (חלום של חג המולד, ואיך הוא התגשם) פורסם ב-1882.
דיקנס חזר לספר וערך אותו פעם אחר פעם, שינה ניסוחים וסימני פיסוק.
בעקבות הצלחת הספר, החל לפרסם כל שנה סיפור לחג המולד כך עשה ב-1844, 1845, 1846, ו-1848. כל הספרים היו בנויים באותו דפוס שיצר ב"מזמור חג המולד".
הציבור קנה בהתלהבות את הספרים, אך המבקרים קטלו אותם.
ב-1849 דיקנס היה עסוק בכתיבת "דייוויד קופרפילד", ולא היה פנוי לכתוב ספר נוסף לחג המולד.
הוא החליט שהדרך הטובה ביותר להגיע לקהל היא בהקראות פומביות.
ב-1852 בחר דיקנס ב"מזמור חג המולד" להתחיל בו את ההקראות הפומביות, הופעתו זכתה להצלחה עצומה.
מכאן ואילך הוא קרא גרסה מקוצרת של הסיפור 127 פעמים עד 1870, שנת מותו.
הספר עובד פעמים רבות לתיאטרון, לקולנוע ולטלוויזיה, לאופרה, לבלט, למחזמר בברודוויי (Comin' Uptown משנת 1979 עם צוות שחקנים אפרו-אמריקאים), הפקת פנטומימה בהשתתפות מרסל מרסו, ויצירה מוזיקלית לתזמורת קאמרית מאת בנג'מין בריטן בשם "Men of Goodwill: Variations on 'A Christmas Carol".
העיבודים הראשונים נעשו על ידי דיקנס עצמו כשקרא לפני קהל מיצירותיו.
"מזמור חג המולד" היה הסיפור הראשון שקרא לפני קהל, בברמינגהאם ב-27 בדצמבר 1852, וקריאה נוספת אחרי 3 ימים.
לפני עיתוני התקופה הוא זכה להצלחה רבה בהופעותיו.
במשך השנים ערך דיקנס את הסיפור כך שיתאים להאזנה.
הוא המשיך לקרוא לפני קהל קטעים מתוך הספר עד למותו.
מסוף המאה התשע עשרה ועד לתחילת המאה העשרים ערך השחקן הבריטי סימור היקס (Seymour Hicks) מסע הופעות ברחבי אנגליה בהצגת "מזמור חג המולד" כשהוא מגלם את סקרוג'.
מזמור חג המולד (1974 ואילך) - קומדיה מוזיקלית שכתב וביים איירה דייוויד ווד השלישי והוא גם משחק בתפקיד הראשי.
ההצגה מוצגת משנת 1974 בראלי ממוריאל אודיטוריום בראלי שבקרוליינה הצפונית.
מזמור חג המולד (1975 ואילך) - עיבוד תיאטרלי מאת ברברה פילד בהפקת תיאטרון גאתרי במיניאפוליס במינסוטה.
מזמור חג המולד (1976 ואילך) - עיבוד מוזיקלי מאת צ'ארלס ג'ונס, מוצג מדי שנה ב"אומהה קומוניטי פלייהאוס" בעיר אומהה בנברסקה.
מזמור חג המולד (1977 ואילך) - עיבוד תיאטרלי המוצג מדי שנה בתיאטרון ממפיס שבממפיס טנסי.
מזמור חג המולד (1981) - עיבוד מוזיקלי.
הצגת הבכורה הייתה בתיאטרון הרטמן בסטמפורד בקונטיקט.
הבשורה על פי סקרוג' (The Gospel According to Scrooge; 1982) מחזמר שהוצג לראשונה בכנסייה במיניאפוליס, מינסוטה ב-1980. בהמשך התפתח המחזמר והיה ללהיט בנוסח ברודוויי ב-1981 הייתה הצגת הבכורה ב-Historic State Theater.
ההצגה צולמה בווידאו ושודרה בטלוויזיה במשדר בהנחיית השחקן דין ג'ונס.
מזמור חג המולד (1982 ואילך) - עיבוד תיאטרלי מאת ניל ראדיס (Neal Radice) מוצג מדי שנה בתיאטרון אליוויי בעיר באפלו שבמדינת ניו יורק.
מזמור חג המולד (1983) - עיבוד מאת ג'פרי סנזל (Jeffrey Sanzel) מוצג מדי שנה בתיאטרון בפורט ג'פרסון ניו יורק.
מזמור חג המולד (1985) - עיבוד מאת השחקן והמחזאי האוסטרלי בילי בראון עם מוזיקה מאת וו.
הוצג לראשונה בניו יורק כאירוע התרמה ל"ריברסייד שייקספיר קומפני", עם הלן הייז כמספרת, לן קריו (Len Cariou) כסקרוג', ובהשתתפות סלסט הולם, ראול ג'וליה, מרי אליזבת מסטרנטוניו, הרולד סקוט, קרול שלי ופריץ ויבר.
המחזה הוצג שוב שנה אחר כך ב"תיאטרון מרייט" בברודוויי בהפקת מקדואל ובבימויו של רוברט סמול.
מוריי אברהם את סקרוג' ואוזי דייוויס את הרוח של מארלי.
מזמור חג המולד (1988) - עיבוד מוזיקלי מאת פיליפ וומ.
מק'קינלי נכתב עבור להקת שחקני צ'טהם בניו ג'רזי.
בעיבוד זה מוצג צ'ארלס דיקנס כמספר.
את השירים כתב שלדון הרניק ואת המוזיקה מישל לגראן.
מזמור חג המולד (1988) - הצגת יחיד של פטריק סטיוארט, הוצג לראשונה בלונדון ואחרי כן בברודוויי.
מספר הפקות מחודשות של המחזה הוצגו בלונדון ובניו יורק.
יומנו של סקרוג' (The Scrooge Diary; 1990 ואילך) - עיבוד של אבריל קלי, בכיכובו של השחקן פיל ארנולד.
השחקן ג'ון גריי שיחק פעמיים בהצגה זו.
Scrooge!: A Dickens of a One-Man Show (1991) עיבוד להצגת יחיד שכתב קווין נורברג ובכיכובו.
הוא מגלם לבדו יותר מ-40 דמויות.
סקרוג': המחזמר (1992) - מחזמר בריטי בכיכובו של אנטוני ניולי, מעובד מסרט הקולנוע משנת 1970.
סקרוג': המחזמר (1994) - עיבוד מוזיקלי שהוצג בברודוויי.
מוזיקה מאת אלן מנקן ומילים מאת לין ארנס (Lynn Ahrens).
ב-2004 גילם קלסי גראמר את סקרוג' בגרסה הטלוויזיונית של המחזמר.
מזמור חג המולד (1996 ואילך) - הצגת יחיד בכיכובו של ג'רלד צ'ארלס דיקנס, מצאצאיו של צ'ארלס דיקנס.
בהצגה הוא מגלם 26 דמויות.
מזמור חג המולד (1997) - עיבוד מוזיקלי עם לחנים מאת סטיב פרסונס ומילים לשירים מאת ג'ון פופה.
הועלה בין השנים 1997 ל-2000 בתיאטרון The Players Guild Theatre בקנטון שבאוהיו.
מזמור חג המולד - הצגת יחיד שנכתבה ובוצעה על ידי גרג אוליבר בודין.
הצגה זו מבוססת על גרסה מצומצמת של הרומן שאותה נהג דיקנס לקרוא בסיוריו בארצות הברית.
מזמור חג המולד של סטיב נאלון (2003) - עיבוד תיאטרלי בכיכובו של החקיין סטיב נאלון בה הוא מחקה מספר אנשים מפורסמים.
מזמור חג המולד (2003) - עיבוד תיאטרלי של קארן לואיז הבדן, בהפקת "דרבי פלייהאוס" ב-2003, ובהפקה מחודשת ב-2006. בשני המקרים השחקן בן רוברטס גילם את דמותו של סקרוג'.
מזמור חג המולד: המחזמר (2005) - מחזמר שעיבד סטיבן דהסיזר Stephen DeCesare.
בכיכובם של קרל דהסימון כסקרוג', סקוט מורנסי כמארלי וקים קאלוניאן בדמותה של "בל".
מזמור חג המולד (2007) - עיבוד מאת ג'קלין גולדפינגר בהפקת התיאטרון הרפרטוארי של נורת' קוסט בסן דייגו.
מזמור חג המולד - עיבוד מאת טום האס, מוצג מדי שנה בתיאטרון הרפרטוארי של אינדיאנה במשך יותר מ-25 שנים.
התפאורה היא מינימלית והבמה מכוסה בשלג.
הדמויות מספרות לקהל על מעשיהן, ובהצגה משולבים מזמורים וריקודים.
מזמור חג המולד - עיבוד מאת אדן גרהם, הועלה לראשונה ב-6 בדצמבר 2007 באוניברסיטת וינצ'סטר.
במחזה מוצגות כל הדמויות הראשיות שבסיפור ומשולבות בהצגה מזמורים פופולריים.
מזמור חג המולד - עיבוד מאת רון סוורדיה.
הצגת הבכורה עלתה ב-6 בדצמבר 2006 בתיאטרון בארן ברוס קליפורניה.
ב-2007 הוצג המופע במסע הופעות באירופה.
מזמור חג המולד (2003) - עיבוד לתיאטרון מאת סקוט האריסון הוצג בבריטניה ובארצות הברית.
הועלה לראשונה על ידי "Dreaming Theatre Company" במוזיאון שבטירת יורק.
Fellow Passengers (2004) - הצגה לשלושה שחקנים הקוראים את הסיפור, כמעט כל מילה בסיפור מופיעה בהצגה.
מזמור חג המולד (2006) - עיבוד מאת ג'ינט ג'קיש עבור "Firehouse Theater" בפורט ויין באינדיאנה.
(2006) - עיבוד מוזיקלי מאת קן סקרס ( Ken Skrzesz) ודאג יטר.
מועלה מדי שנה ברחובות ביץ' דלאוור.
מזמור חג המולד - כפי שסופר על ידי ג'ייקוב מארלי (המנוח) (2009/2010) - הצגת יחיד בעיבודו של ג'יימס היילנד.
מזמור חג המולד - עיבוד מאת ג'ייסון קאר ובראיוני לאברי נכתב עבור תיאטרון הנוער של צ'יצ'סטר והועלה ב"פסטיבל התיאטרון של צ'יצ'סטר" בחג המולד של 2008. בתקופת חג המולד בשנת 2009 הועלה שוב המחזה בתיאטרון הרפרטוארי של ברמינגהאם.
מזמור חג המולד (2009) - עיבוד לתיאטרון שנכתב על ידי אלכסנדריה האבר והופק על ידי ג'ורדי פרודקשונס.
הצגת הבכורה הועלתה בדצמבר 2009 בתיאטרון ד.ב.
מזמור חג המולד (2010) - עיבוד מאת ג'ים קוק ג'וניור ובהפקת "Off Broad Street Players Theater Company " הוצג בברידג'טאון ניו ג'רזי.
המחזה ברובו נאמן למקור הספרותי ובנוסף מפותחים כמה מהיחסים שבין הדמויות.
מזמור חג המולד (2010) - עיבוד בהפקת תיאטרון "The Pantaloons",
סקרוג' או רוחו של מארלי (1901) - סרט קצר, עיבוד קולנוע ראשון של הסיפור ששרד.
מזמור חג המולד (1908) - עם תומאס ריקטס בתפקיד סקרוג'.
מזמור חג המולד (1910) - סרט אילם קצר בכיכובו של מארק מקדרמוט בתפקיד סקרוג'.
סקרוג' (1913) - בתפקיד הראשי סר סימור היקס.
הופץ בארצות הברית ב-1926 בשם "סקרוג' הזקן".
מזמור חג המולד (1914) - עם צ'ארלס רוק בתפקיד סקרוג'.
The Right to Be Happy (הזכות להיות מאושר) (1916) - העיבוד הראשון שהיה סרט באורך מלא.
רופרט ג'וליאן ביים ושיחק בתפקיד הראשי.
מזמור חג המולד (1923) - הופק בבריטניה בתפקידים הראשיים ראסל תורנדייק, נינה ואנה, ג'ק דנטון ופורבס דוסון.
סקרוג' (1935) - סרט בריטי שוב בכיכובו של סימור היקס.
מזמור חג המולד (1938) עם רג'ינלד אוון כסקרוג', ג'ין לוקהרט וקתלין לוקהרט כבני הזוג קרצ'יט.
סקרוג' (1951) - סרט בכיכובו של אלסטייר סים, ובהשתתפות מרווין ג'ונס והרמיוני באדליי כבני הזוג קראצ'יט.
לפי המבקר איי או סקוט מהניו יורק טיימס זהו העיבוד הטוב ביותר לספרו של דיקנס שנוצר מאז ומעולם.
אף פעם לא מאוחר (It's Never Too Late) (1953) - סרט איטלקי עם פאולו סטופה ומרצ'לו מסטרויאני
סקרוג' (1970) - סרט מוזיקלי בכיכובם של אלברט פיני כסקרוג' ואלק גינס כרוחו של מארלי.
מזמור חג המולד (1971) - סרט הנפשה קצר שהפיק ריצ'רד ויליאמס ודיבב אלסטייר סים את דמותו של סקרוג'.
הסרט זכה בפרס אוסקר בקטגוריית הסרט המונפש הקצר הטוב ביותר.
חג שמח מיקי מאוס (1983) - ידוע גם בשם "מזמור חג המולד של מיקי", סרט הנפשה קצר מאת וולט דיסני הפקות בכיכובם של סקרוג' מקדאק, מיקי מאוס, גופי, דונלד דאק ושלל דמויות מסרטי דיסני נוספים.
מזמור חג המולד של החבובות (1992) - בהשתתפות דמויות שונות מתוכנית החבובות ומייקל קיין כסקרוג'.
מזמור חג המולד (1997) - סרט הנפשה עם טים קארי מדבב את סקרוג'.
עוד משתתפים וופי גולדברג, מייקל יורק ואדוארד אסנר.
מזמור חג המולד (2001) - גרסת מונפשת, תסריט מאת רוברט לווילין ובדיבובם של סיימון קאלו, קייט וינסלט וניקולס קייג'.
מזמור חג המולד (2006) - סרט הנפשה ממוחשבת, בסרט דמויות של חיות מואנשות מגלמות את הדמויות שבסיפור.
רוחות חג המולד (2009) - סרט הנפשה שכתב וביים רוברט זמקיס.
השחקן ג'ים קארי מגלם מספר דמויות בהן את אבנעזר סקרוג' ואת שלושת רוחות חג המולד.
ספיריטד (2022) - עיבוד מחודש לרומן בכיכובו של ויל פרל כאבנעזר סקרוג'.
לצד פרל מככבים ראיין ריינולדס, אוקטביה ספנסר, סוניטה מאני, רוז ביירן.
ב-20 בדצמבר 1944 שודר בשידור חי עיבוד טלוויזיוני לספר ברשת הטלוויזיה DuMont.
ב-1947 שודרה בשידור חי גרסה טלוויזיונית עם ג'ון קרדיין כסקרוג'.