tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פורט ארתור היא כיום עיירה קטנה עם נמל ים, הממוקמת במפרץ קרנרבון במרחק 60 קילומטרים דרומית-מזרחית לבירת טסמניה הובארט.
תחנת עונשין זו פעלה בין 1830 ל-1877, ותנאי השהייה בה כללו עבודת כפייה מסוכנת, ענישה גופנית ומעקב צמוד אחר האסירים.
האסירים הועסקו במספר מקומות כגון מספנות הנמל, מחצבות, וטחנת מים שהופעלה בכח ידני.
בעיירה נמצאים שרידיהם של עשרות מבנים אזרחיים וצבאיים, וכן בית חולים ובית משוגעים.
בפוינט פר שמול העיירה נבנו בתי מלאכה ובית כלא שיועדו ל-3,500 ילדים בגיל 9 עד 18, על מנת לשקם אותם באמצעות שיטות גופניות וחינוכיות, אך תוך הענקת השכלה בסיסית בלבד.
בית הכלא הזה נסגר ב-1849. בשלהי המאה ה-19 הפכה פורט ארתור לעיירה רגילה, אך לאחר מכן נחרבה בשרפה.
בשנות ה-50 החלה להתפתח תעשיית תיירות מקומית, וכיום העיירה היא אחד מאתרי התיירות הפופולריים ביותר באוסטרליה.
האי קוקאטו הוא האי הגדול ביותר במפרץ ג'קסון שבניו סאות' ויילס.
הוא ממוקם בצומת הנהרות פאראמאטה וליין קוב, ובעבר היו בו בתי כלא, בית ספר תעשייתי, מוסד לעבריינים צעירים ומחסן נשק של הצי המלכותי הבריטי באוסטרליה.
פעילות העונשין באי החלה ב-1839, ונמשכה למעלה מ-100 שנים.
עבודת האסירים הייתה בעיקר בניית מבנים מאבן החול המקומית, ובהם מזחים, שני המבדוקים היבשים הראשונים של האי (1857), ועבודות כפייה בנמל.
אסירים שהפרו את תקנון ההתנהגות של בתי הסוהר באי נכלאו בתאים שנחצבו ישירות לתוך צוקים המקיפים את הרמה שבמרכז האי.
מתחמי הכליאה נבנו באזור גבוה יותר בהשוואה לאזור הנמל.
כ-80 מבנים שרדו בדרגת שימור כלשהי, ו-30 מתוכם שימשו באופן ישיר את פעילות העונשין באי.
במאה ה-20 שכנו בו שתיים מהמספנות הגדולות ביותר של אוסטרליה.
הפעילות התעשייתית הימית באי פסקה ב-1992. האי כולו נכלל בשטח אתר המורשת העולמית שהוכרז על ידי אונסק"ו.
הדרך הצפונית הגדולה היא דרך היסטורית שנבנתה על מנת לקשר את העיר סידני עם עמק האנטר ששוכן צפונית לה.
הדרך נבנתה על ידי אסירים בין 1825 ל-1836, והיא חוצה 260 קילומטרים של קרקע טרשית שעיכבה את ראשית ההתפתחות החקלאית באוסטרליה.
אף שהדרך נבנתה בצורה טובה מבחינה הנדסית, תכנון לקוי הוביל לכך שלא היו לאורכה מקורות שתייה או הזנה לסוסים.
כתוצאה מכך, ובמקביל לפיתוחם של אמצעי תחבורה חלופיים, פחת השימוש בה.
חלקים אחדים מהדרך השתמרו תחת אספלט או בטון, ואחרים השתמרו כרחובות, דרכים או בפארקים לאומיים.
באזור המטרופולין של סידני קיימות עדויות אחדות לעברה של הדרך, ובהן מעקפים, תחריטים של האסירים, וכדומה.
ב-1990 הקימו וולומבי ובאקטי את "פרויקט שביל הנידונים", שמטרתו לשמר ולתחזק את הדרך כהנצחה לעבודת האסירים.
הדרך מתחילה בנקודה בשם דרך פאראמאטה, הממוקמת באזור שבו פרוור פייב דוק, נמשכת דרך הפרוורים רייד ודוראל, ולאחר מכן משתרעת לאורך 100 קילומטרים בכיוון צפון עד לעיירה ויסמנס פרי שליד נהר הוקסברי.
לאחר מכן משתרעת הדרך לאורך אזורי פלורה ופאונה מקומיות בשולי הפארק הלאומי דהארג, חוצה את הכפריר באקטי ומגיעה עד העיירה וולומבי.
ענף אחד עובר דרך ברוק ומגיע עד סינגלטון, והענף השני מגיע עד לניוקאסל.
קסרקטין הייד פארק הם מבנה אבן ומתחם שתוכננו על ידי האדריכל האסיר פרנסיס גרינוויי בין 1818 ל-1819. הקסרקטין הוקם בפינת הרחובות מקווארי והנסיך אלברט, על מנת לשכן אסירים בוגרים וילדים.
המתחם נבנה על ידי אסירים בהתאם לצו שניתן על ידי המושל לכלן מקווארי.
בראשית דרכו שימש המתחם כתחנת מעבר לאסירים גברים לפני מיונם למקומות אחרים וכבית סוהר.
המתחם הוקם מבית סוהר מלבני מוקף חומות, שמשני צידי כניסתו הראשית נמצאים בניינים רבועים.
לאורך החומה הצפונית של בית הסוהר נמצאים המבנים המשניים.
מבנים אחרים כגון הכנסייה והגן נוי של המטבח לא נכללו על ידי אונסק"ו בשטח אתר המורשת העולמית.
היה זה מתקן הכליאה הראשי לגברים בניו סאות' ויילס, והאסירים שנכלאו בו הועסקו בעבודות ממשלתיות ברחבי סידני עד שהמתקן נסגר באמצע 1848. לאחר מכן הוא שימש למגוון מטרות.
בין 1848 ל-1886 שימש המקום כתחנת מעבר לנשים ממעמד נמוך שחיפשו עבודה כמשרתות בבתים והמתינו לאיחוד עם משפחתן, ובין 1862 ל-1886 שימש גם כבית משוגעים לנשים.
בין 1887 ל-1979 שוכנו במקום בתי משפט ומשרדי ממשלה.
ב-1981 נערכו במתחם עבודות שימור, וכיום משמש המתחם כמוזיאון וכמטה קרן הבתים ההיסטוריים של ניו סאות' ויילס.
בית הממשלה הישן היה בית מגוריו של מושל ניו סאות' ויילס בין 1790 ל-1856. המבנה וגני הנוי שלו שוכנים באחד מעיקולי נהר פאראמאטה.
המבנה בנוי בסגנון ג'ורג'יאני, ומדובר בבית אחוזה עם חלק מרכזי ושני אגפים שהוקמו לאחר הקמתו.
בצמוד לאגף הדרומי נבנה בית מגורי האסירות שהועסקו כמשרתות המושל.
ב-1822 הוסף למבנה המרכזי קסרקטין בצורת האות L עבור חיל מצב מקומי.
הגנים המקיפים את המבנה הראשי ואגפיו נבנו בסגנון האנגלי, ויש בהם שרידים של מצפה כוכבים ושל בקתות שבהן הוחזקו אסירים שהועסקו בעבודות תחזוקה במקום.
כיום משמש המבנה הראשי כמוזיאון והגנים משמשים כפארק.
כלא פרימנטל הוקם כמושבה חופשית על גדות נהר סוואן, וב-1850 הוקמה במקום תחנת עונשין בשל המחסור בכח אדם שהגביל את התפתחות המושבה.
ב-1867 הוגברה רמת האבטחה של הכלא, והיא נותרה במצב זה במשך למעלה מ-120 שנים עד 1991. הכלא נבנה באזור שבו נמצא כיום המרכז העתיק של פרימנטל, ותכולתו הייתה 600 אסירים.
בית הכלא נבנה על חלקת אדמה בצורת מלבן, והיה מוקף על ידי חומות גבוהות.
בצדו המערבי ולפני הכניסה הייתה חלקת אדמה ששימשה כחצר.
לאורך קיר המתחם בצד זה של הכלא נבנו מגורי הקצינים והסוהרים של הכלא.
הכניסה לכלא היא דרך בית שער שמעליו גמלון ומשני צדדיו מגדלים, ובצמוד לכניסה נמצאת החצר שתוארה לעיל.
הכלא תוכנן על בסיס המבנה הכללי של כלא פנטונוויל בממלכה המאוחדת.
אורכו של מבנה הכליאה המרכזי הניצב מול הכניסה הוא 150 מטרים, ובמרכזו אגף שבו נמצאת קפלה אנגליקנית.
בצדו האחורי של המבנה המרכזי נבנו שני אגפים, שהצפוני מביניהם הכיל את הקפלה הקתולית.
מאחורי המבנה המרכזי נמצאות מספר חצרות המופרדות זו מזו, ובהן אגף הבידוד.
כיום משמש בית הכלא כמוזיאון.
נורפוק (האתר ההיסטורי קינגסטון וארתור'ס וייל)
האתר ההיסטורי קינגסטון וארתור'ס וייל נבנה בשלושה שלבים על האי נורפוק: בתחילת הקולוניזציה של אוסטרליה, בשלהי שנות ה-20 של המאה ה-19 כמתקן כליאה לפושעים סדרתיים, ובשלהי המאה ה-19 כאשר צאצאיהם המעורבים מבחינה גזעית של מורדי הבאונטי הוגלו לאי.
צאצאיהם של אסירים אלה הם תושביו הנוכחיים של נורפוק.
האתר ההיסטורי משתרע על פני חוף הים הדרומי של האי, והוא תחום על ידי גבעות.
האתר כולל גם את שפת הים, שוברי גלים, מזח, נמל על מתקניו השונים, ובית כלא.
רחובה הראשי של קינגסטון, בירת נורפוק, משתרע במקביל לשפת הים, ובשנותיו הראשונות הוא היה נתיב הגישה אל בית הכלא.
שטח האתר מגיע עד לפוינט האנטר במזרח, ובעורפו נמצאים ארתור'ס וייל במערב ועמק קריק במרכז.
כיום נמצאים באתר כ-40 מבנים שהוקמו על ידי אסירים מחומרי בנייה מקומיים, ובהם מבני דת, בית קברות, ואסמי תבואה.
חלק מהמבנים ניזוקו במשך השנים, ולא נותר בהם דבר מעבר לשרידים ארכאולוגיים.
באתר יש גם מערכות הידראוליקה כגון תעלות וסכר, וכן דרכים אחדות.
המבנים שנכללו בשטח שהוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית הוקמו ברובם בשלב הבנייה השני.
לאחר שלב הבנייה השלישי ועד ימינו בוצעו באתר שינויים רבים, וכיום יש בו מגורים פרטיים ומספר מוזיאונים.
אתרי המכרות העיקריים בוולוניה שבבלגיה הם אתר מורשת עולמית שהוכרז על ידי אונסק"ו ב-2012. באתר נכללים המכרות גראן ארנו, בואה-דו-לוק, בואה דו קאזייה, ובלגן.
בנימוקי ההכרזה של אונסק"ו נאמר כי:
ישנן השערות ולפיהן פחם היה הדלק ששימש כמקור האנרגיה למערות היפוקאוסט רומיות עתיקות.
השימוש המתועד הראשון בפחם באזור ולוניה היה במאה ה-12 ובמאה ה-13, והיה זה אחד המקומות הראשונים באירופה שבהם נעשה שימוש בפחם.
הפחם בוולוניה נוצל למטרות ביתיות ולמטרות תעשיות, ובהן ייצור זכוכית, לבנים וצבע.
במהלך המאה ה-17 החל השימוש בפחם גם בתעשיית ייצור הפלדה.
באמצע המאה ה-18 החל השימוש הראשוני בדלק קוק באזור לייז' ושרלרואה, ובתקופה זו נעשה השימוש הראשון במכונות מבוססות מנועי קיטור לצורך ניקוז המכרות.
הכרייה התת-קרקעית החלה להתפתח במהירות בתחילת המאה ה-19 הודות ליוזמות חקיקה צרפתיות ואימוץ שיטות כרייה בריטיות, כך שניתן היה לייצר בקלות רבה יותר קוק עבור תעשיית הפלדה ובהמשך גם לתעשיית המכונות שהחלה להתפתח באירופה.
ב-1830 הפכה בלגיה למדינה עצמאית, ובעקבות כך הואצה התפתחותה של תעשיית המכרות הוולונית והיא הפכה למרכז תעשייתי חשוב באירופה של המהפכה התעשייתית.
במחצית השנייה של המאה ה-19 נכנסו לשימוש תהליכים חדשניים נוספים, ובהם חיתוך סלעים באמצעות אוויר דחוס, שימוש במשאבות, ניצול הפחם בתעשייה הכימית וכדומה.
תעשיית המכרות המתפתחת באזורים שמחוץ לוולוניה גרמה לתחרות גוברת, שהגיעה לשיא בתחילת המאה ה-20. פעילות המכרות נמשכה לאורך כל השנה למרות מאורעות כגון מלחמת העולם הראשונה והשפל הגדול, ובעקבות הפעילות האינטנסיבית נוצר קושי לכרות את הפחם באזורים יותר ויותר עמוקים והמכרות למעשה "הזדקנו".
אחדים מהמכרות בוולוניה ספגו נזקים במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה החליטה ממשלת בלגיה להגביר את כריית הפחם כדי לסייע בשיקום נזקי המלחמה.
החלטה זו נתקלה בקשיים לאור התדלדלות המשאבים, ותנאי העבודה במכרות הפכו לקשים ביותר.
רווחיות המכרות המשיכה להתדרדר, וב-1955 נסגר מכרה גראן-הורנו.
המקום היה נטוש במשך 12 שנים, שבסיומן נטלו את האחריות עליו רשויות המדינה.
דוגמה לתנאי העבודה הקשים היא האסון שהתחולל בבואה דו קאזייה ב-1956, ובו נהרגו כורים אחדים.
ב-1951 הייתה בלגיה אחת מבין שש המדינות המייסדות של קהילת הפחם והפלדה האירופית, שמטרתה הייתה ללכד את משאבי הפחם והפלדה של אירופה.
הייתה זו הזדמנות לחדש את הפעילות במכרות הוולונים, אך ב-1958 החלה מגמה של סגירת מכרות לא רווחיים ובתוך שנים אחדות אבדו כ-20,000 מקומות עבודה בתעשיית המכרות הוולונית.
ב-1959 הוקמה חברה שמטרתה לאגד את כל המכרות הוולונים ולסגור את אלה שהפכו לחסרי תועלת, ולהפעיל רק את המכרות שעדיין ניתן היה לנצלם.
בשנות ה-70 החל השימוש בשיטות מודרניות במכרות שעדיין ניתן היה להפיק מהם פחם, ובהם מכרה בלגן.
עם זאת, המכרות המעטים שנותרו פעילים נאלצו להתמודד עם התחרות של ייבוא פחם זול ממקומות כגון אפריקה, ובין 1983 ל-1984 נסגרו מכרות הפחם האחרונים שעדיין היו פעילים.
אַתְרַחַסִס (Atra-hasis) הוא שמה של הדמות הראשית מתוך האפוס במיתולוגיה המסופוטמית על בריאת האדם והמבול אשר נכתב על שלושה לוחות בתקופה הבבלית העתיקה (במאה 18-17 לפנה"ס).
משמעות שמו באכדית היא 'חכם מאוד'.
האפוס מתחיל אחרי בריאת העולם, ומספר על בריאת האדם והמבול.
באפוס מסופר שאתרחסיס ומשפחתו היו הניצולים היחידים מהמבול הקטלני.
אחרי 40 שנה של עבודה קשה, האלים הזוטרים, שעבדו את הארץ שעליה מלך האל אנליל, התמרדו.
במקום להעניש אותם, האל אנכי (אל המים והחוכמה) הציע פתרון ליצור את בני האדם שיעבדו במקום האלים.
האלה נינתו (שמה השומרי, באכדית מאמי) מקבלת את המשימה, ומערבבת צלמיות חרס עם בשר ודם של האל גשטו ('אוזן' או 'חוכמה') שנרצח.
במהלך 1200 שנה בני האדם התרבו ונוצרה התפוצצות אוכלוסין.
בשל התפוצצות האוכלוסין והרעש, אנליל מצווה על מגפות.
אנכי עוזר לאתרחסיס ואומר לו להביא מנחה לאל המגפה נַמְתָר ולא לעבוד את שאר האלים עד שתעבור המגפה, מה שאכן מעביר את הצרה.
לאחר 1200 שנה נוספות, התהליך חוזר על עצמו, אנליל מצווה על רעב ובצורת ואנכי אומר לאתרחסיס איך להנצל מהצרה על ידי הגשת מנחה לאדד.
לאחר עוד 1200 שנה, כאשר התהליך חוזר בפעם השלישית, אנליל מצווה בצורת קשה אף יותר, אך גם אז אנכי עזר לבני האדם והם ניצלו.
לבסוף אנליל מצווה להביא מבול על העולם ומשביע את כל האלים לא להזהיר את בני-האדם ולא לעזור להם.
אנכי לא יכול להזהיר את אתרחסיס, אף על פי שהוא רוצה לעשות זאת.
כדי להתגבר על מכשול זה, מספר אנכי לקירות הסוכה את העתיד להתרחש.
אתרחסיס מקשיב לנאמר ובונה תיבה.
אחרי שבעה ימים תם המבול, ואתרחסיס יוצא מהתיבה ומקריב קורבן לאלים, שכבר היו רעבים וצמאים, כי אחרי שכל בני-האנוש מתו, אף אחד לא האכיל את האלים.
כדי למנוע את הישנות המצב שהיה לפני המבול קובעים אנכי ונינתו שמעתה והלאה שליש מהנשים לא ילדו, ויהיו גם נזירות שייאסר עליהן ללדת.
החלקים החשובים בסיפור הם: סיבת בריאת האדם, וסיבת הבאת המבול, שלפי האלים, אחד גרם לשני.
סיפורי מבול אחרים בתרבות המסופוטמית
באפוס של גלגמש, לוח 11, סיפורו של אוּתְנַפִּישְׁתִים ('מצא/מצאתי חיים') דומה מאוד לאתרחסיס.
סיפור שומרי: גיבור המבול השומרי זֶיאוּסוּדְרַה (Ziusudra).
גם ברוסוס כתב על המבול המסופוטמי.
בתרבויות שונות בעולם מצויים סיפורי מבול, כמו הסיפור של תיבת נח מהתנ"ך.
עם זאת, יש חוקרים הסוברים שהשוואה בין הסיפורים מעלה הבדל מהותי: בעוד בסיפורו של אתרחסיס המבול נובע מתועלתם ונוחותם של האלים ששנתם מופרעת, המבול המקראי מתואר כעונש על שחיתותה המוסרית של האנושות.
אתרחסיס ניצל בזכות ידידותו עם האל אנכי, וכן ממניע תועלתני, כפי שאנכי מסביר בסוף הסיפור, ואילו נוח ניצל בזכות מעלתו המוסרית.
גם ההסבר המקראי לעבודה הקשה ולסבל האנושי מעלה פער משמעותי: באפוס המסופוטמי העבודה הקשה היא גזירת גורל הנובעת מטבע העולם, ואף האלים כפופים לה, והאדם נועד מבריאתו לסבול במקומם.
בתנ"ך לעומת זאת, האדם נידון לעבודה קשה רק באשמת חטאו בסיפור גן עדן.
אתרוג קורפו או אתרוג יווני הוא אחד משלושה זנים חומציים מתועדים של המין אתרוג (citrus medica).
עץ האתרוג היווני ופריו קטנים ביחס לזני האתרוג האחרים, וציפת הפרי חמוצה ומעט מרה.
ענפי העץ בעלי ניחוח חזק.
בארץ ישראל בפרדס מונטיפיורי, חודש גידול האתרוגים בידי יהודים - הרב יהודה מרגוזה והקהילה הספרדית ביפו, מגרעיניהם של אתרוגים שנשלחו על ידי רבי יהודה ביבאס מקורפו לראשון לציון דאז רבי אברהם חיים גאגין.
יבול האתרוגים היפואי שווק לחוץ-לארץ והתחרה באתרוגי אום אל-פחם ששימשו את יהודי ארץ ישראל והתפוצות מאות בשנים.
בתקופות הפולמוסים פרסם בית הדין של העדה החרדית בירושלים "קול קורא" המעלה את החשש שאתרוגי יפו מורכבים ולכן פסולים וקורא להעדיף את "אתרוגי ארץ ישראל".
דין אתרוג מורכב לקיום מצוות נטילת ארבעת המינים בחג הסוכות, עומד במרכזה של מחלוקת הלכתית שהתעוררה במחצית השנייה של המאה ה-16, בשאלה אם אתרוג שגדל על עץ מורכב כשר לקיום המצווה, ובמשתמע - האם ניתן לברך על נטילתו, בהיעדר אתרוג אחר, את ברכת המצווה, או שיש בכך משום ברכה לבטלה.
שאלה זו תלויה במספר היבטים הלכתיים, כמו: האם פירות הגדלים על אילן שעבר הרכבה נחשבים כפירות הכנה או הרוכב או כפירות משותפים של שניהם?
ולכן - האם ניתן להגדיר פרי שגדל על הרכבה של אתרוג עם מין פרי הדר אחר, כאתרוג הראוי להינטל כאחד מארבעת המינים, לפי המסורת המזהה את "פרי עץ הדר" האמור במקרא כפרי האתרוג.
ייתכן גם שפעולת ההרכבה עצמה, כשהיא נעשית על מין אחר, אסורה לפי ההלכה משום איסור כלאיים, ואפשר שביצוע האיסור פוסל את השימוש בפירות אותו אילן לקיום מצוות, בשל הכלל ההלכתי הפוסל מצווה הבאה בעבירה.
לשאלה זו משנה משמעות מאחר שעץ האתרוג חלש מטבעו, והיה נהוג במקומות רבים לחזקו על ידי הרכבתו על כנה של עץ חזק יותר כמו עץ החושחש.
הפיתוי לעשות זאת באתרוגים המיועדים למצוות ארבעת המינים היה גדול אף יותר, הפירות המתקבלים מעץ מחוזק, יפים יותר, ובשל כך מבוקשים יותר לשם הידור מצווה, שבמצוות נטילת אתרוג דקדקו בו רבים לאור הצו המקראי ().
בהיעדר דיון בשאלה זו בספרות ההלכה המוקדמת, נחלקו פוסקי ההלכה בארץ ישראל ובאירופה בתקופה זו בעיקר כשרותו של האתרוג המורכב.
גם לאחר שהוכרע בידי רוב הפוסקים שאין לצאת ידי חובה באתרוגים מורכבים, נותרה מחלוקת בדבר אופי האיסור והאם הוא איסור דרבנן או מן התורה.
לשאלה האחרונה השלכה ברורה במקרי ספק, שכן לפי כללי הפסיקה המקובלים "ספק דרבנן לקולא" ואילו "ספק דאורייתא לחומרא".
שאלה זו התעוררה מחדש בעת פולמוס אתרוגי קורפו במחצית השנייה של המאה ה-19.
האפשרות להרכיב עצי פרי הייתה ידועה באזור המזרח התיכון בתקופה שבה פעלו בו חז"ל, היא הייתה בשימוש בחקלאות, והשלכות הלכתיות שלה נידונו כבר בספרות חז"ל: במשנה לגבי דינים רלוונטיים כמו: איסור כלאיים במעשה ההרכבה, איסור הרכבה בשנת שמיטה ודוגמאות נוספות.
ובגמרא לגבי חישוב גיל האילן לגבי איסור ערלה כשגיל הכנה והרוכב אינם זהים.
לאור זאת, עובדת ההתעלמות במקורות המוקדמים משאלת כשרות האתרוג המורכב לנטילה ולברכה, דורשת הסבר.
מחד, ייתכן שהדבר מלמד על כך שאין חיסרון הלכתי באתרוג המורכב ולכן לא נדרשה התייחסות הלכתית ספציפית; אם לא הרכיבו אתרוגים בתקופת המשנה רק בשל הפסול ההלכתי, בהנחה שאכן האתרוג המורכב פסול, לא היו התנאים והאמוראים נמנעים מלציין את ההלכה שהוא פסול.
מאידך, אפשר שלא נהגו להרכיב אתרוגים באותה תקופה ולכן לא נזקקו לשאלה זו.
הבוטנאי פרופ' אליעזר גולדשמידט הציע כהסבר להשערה זו, את דעתם של חוקרים מתחום הפיזיולוגיה של הצמח כמו הרברט ג'ון ובר ואחרים, לפיה חדרו פירות ההדר האחרים לתחומי המזרח הקרוב רק בימי הביניים.
עובדה זו מסבירה היטב את היעדר האפשרות להרכיב אתרוגים בתקופה הרלוונטית.
הטיעונים לאי-כשרותו של האתרוג המורכב
רוב הפוסקים שעסקו בשאלת כשרותו של האתרוג המורכב לשמש כאחד מארבעת המינים ולברכה על נטילתו, נקטו שאין ליטול אותו, ובמקרה שאין אתרוג אחר אין לברך על נטילתו עם הלולב, ההדס והערבה, את ברכת "על נטילת לולב".
טיעוניהם העיקריים לפסיקה זו היו כדלהלן:
1.1. כאשר מרכיבים עץ שאינו אתרוג, לדוגמה: לימון, על כנה של אתרוג, הפירות הגדלים על העץ המורכב זהים לפירות העץ המקורי ולכן דינם כלימון ואינם אתרוג.
1.2. כאשר מרכיבים אתרוג על כנה של עץ אחר, נידון האילן לפי כלל הלכתי האמור לגבי מניין שנות ערלה בעצים מורכבים ולפיו כאשר הרכיבו אילן צעיר על גבי כנה זקנה, "בטלה ילדה בזקנה".
יתרה מזו, גם אם נוכיח שהפרי המורכב אינו נחשב למין חדש וחלק האתרוג שבו נחשב כאתרוג, עדיין נחשב הוא כ"מקצת אתרוג" ואי אפשר לצאת בו ידי חובה.
2.2. לאור האמור, יש מן הפוסקים שנקטו שיש למדוד רק את אחוזי האתרוג מכלל הפרי המורכב, ולכן יידרש פרי בגודל כפול מהשיעור הרגיל, כי חלק הלימון או החושחש אינו נמדד לצורך חישוב שיעור גודלו של האתרוג.
2.3. פוסקים אחרים העלו סברה, שיש לדון את חלק הפרי האחר כמי שאינו, ולכן נחשב האתרוג כפרי פגום, ודינו של אתרוג שנחסר ממנו קצת, שאינו כשר.
3. על הרכבת אילן באילן אחר ישנו איסור כלאים, ולכן האילן המורכב ופירותיו נחשבים כמי שנעשתה בהם עבירה, ופסולים לקיום מצוות.
גם אם ההרכבה נעשתה על ידי גוי, כתבו כמה פוסקים שאיסור הרכבה נאמר גם לבני נח ולכן נחשב האילן כמי ש"נעבדה בו עבירה".
1.1. זיהויו של האתרוג כ"פרי עץ הדר" נקבע בגמרא לפי מספר קריטריונים שכולם מתקיימים גם באתרוג המורכב, גם בפירות רוכב זר על כנת אתרוג.
לפיכך, הרי זה אתרוג מצד עצמו ולא רק מפני שהכנה היא אתרוג.
1.2. דין ביטול ילדה בזקנה נאמר רק לגבי חישוב גיל העץ בנוגע לדיני ערלה, אך אינו משנה את שם ומהות העץ המורכב, ולכן הרוכב ופירותיו נחשבים לאתרוג, גם כאשר הכנה ממין אחר.
2.1. פרי עץ משולב העונה על הקריטריונים שהציבה הגמרא ל"פרי עץ הדר", נחשב אף הוא ל"פרי עץ הדר" ולכן אין העובדה שמשולב בו פרי נוסף מגרעת מכשרותו לקיום המצווה.
ועוד זאת, גם אם האחוז של הפרי הנוסף אינו מוגדר כפרי עץ הדר, היותו של האחוז המקורי "מקצת אתרוג", אינה מהווה חיסרון שכן מצאנו לגבי דינים אחרים בדברים שהם תולדות הרכבה או הכלאה, שכשנדרש דבר מסוים, גם מקצת הדבר נחשב כדבר כולו.
2.2. מאחר שכל הפרי נחשב ל"פרי עץ הדר" גם אם אין שמו אתרוג, הרי כולו בכלל חשבון השיעור ואין צורך להכפיל את גודלו.
2.3. מאחר שאין חלק מוגדר בפרי שנחשב כתולדת הפרי המורכב, הלימון או החושחש, אלא שבכל חלק של הפרי ישנם אחוזים מן המורכב, אין לדון את הפרי כפרי חסר, כי הוא מושלם בצורתו ואי אפשר להגדיר את חלקו כמי שאינו.
3. כנגד הטיעון לפסילת האתרוג המורכב מטעם איסור הכלאים, הגיבו המתירים: 1. היא לא תקפה לגבי הרכבת לימון ואתרוג, ההרכבה המצוייה ביותר, שכן לימון ואתרוג נחשבים כמין אחד לגבי איסור כלאים.
2. אין פסול בדבר ש"נעבדה בו עבירה" לקיום מצוות, החיסרון שבדבר כזה מתבטא רק לגבי קרבנות, שאין להקריב על המזבח קרבנות שנעשתה בהם עבירה, אך אין זה פסול גורף לקיום כלל המצוות.
3. במקרה שגוי ביצע את ההרכבה, לא נעשתה כל עבירה, שכן בניגוד לטענת הפוסלים, אין בני נח מוזהרים שלא להרכיב אילנות ממינים שונים אלו באלו.
לאור הנחה זו, יש להסיק מהעובדה ששאלת כשרותם של האתרוגים המורכבים לא עלתה לדיון בין הפוסקים עד המאה ה-16, שהיה ברור עד אז לכולם שאין כל בעיה באתרוגים אלו ושהם כשרים למהדרין.
אתרי טוסה (בסינית: 土司遗址; בפין-יין: Tǔsī Yízhǐ) הם אחד מאתרי מורשת עולמית של אונסק"ו ברפובליקה העממית של סין שנוסף לרשימת אתרי המורשת העולמית ב-3 ביולי 2015. זהו אתר המורשת העולמית ה-48 בסין.
אתר המורשת העולמית כולל שלושה אתרים ארכאולוגיים של מרכזים מנהליים של מערכת טוסה.
מערכת טוסה (בסינית: 土司; בפין-יין: Tǔsī, מילולית המנהיג / מנהיג השבט) הייתה שיטת שלטון באימפריה של סין מאז המאה ה-13, מנהיגי השבטים או קבוצות האתניות באזורים עם מיעוטים לאומיים בדרום-מרכז ודרום-מערב סין מונו לפקידי ממשל סיניים.
לדוגמה, היו שליטי טוסה ביונאן, בגוויג'ואו, בסצ'ואן ובטיבט, ובנציבויות האוטונומיות בחונאן ו בחוביי.
המערכת התנהלה באופן זה למשך 1,000 שנים, ולאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין היא בוטלה.
ב-3 ביולי 2015, נוספו שלושת אתרי טוסה לרשימת אתרי מורשת התרבות העולמית, במפגש ה-39 של ועדת המורשת העולמית בבון, גרמניה.
על פי הודעת הוועדה, מערכת טוסה נועדה לאחד את הממשל, ובו זמנית להרשות למיעוטים אתניים לשמור על מנהגיהם ודרך חייהם.
שלושת אתרי טוסה שהוכרזו על שטח כולל של 7,813 דונם ושטח חיץ בן 31,253 דונם, כוללים חורבות של מבנים ששימשו את המערכת הפוליטית העתיקה של טוסה: בית מגורים, מקדש, בית קברות, מבצר, בית משפט, תעלת שפכים ועוד.
מספר האתרשםמיקוםגודל שטח האתר (בדונם)גודל אזור החיץ (בדונם)קואורדינטותתיאור1474-001אתר לָאוסְה-צֶ'נְג (Lǎosī chéng) של טוסהמחוז חונאן5,34210,23928°59′55″N109°58′01″Eהעיר על גדות הנהר לינגשי.
נבנתה בשנת 1135 וננטשה בשנת 1724. הייתה בירת חמולת פנג.
לאחר מרד בָּוֹג'וֹאוּ הכושל, נהרס המבצר בשנת 1600 ושלטון טוסה פוזר.
הפארק הלאומי ההיסטורי אתרי המיסיון סן אנטוניו הוא פארק לאומי ואתר מורשת עולמית של אונסק"ו, שמשמר ארבעה מתוך חמישה מיסיונים ספרדיים בסן אנטוניו, טקסס, ארצות הברית.
מיסיונים אלו הם מאחזים שהוקמו על ידי מסדרים נוצרים-קתוליים כדי להפיץ את הנצרות בקרב הילידים המקומיים.
המיסיונים היו חלק ממערכת קולוניזציה שהשתרעה על פני אזור דרום-מערב אמריקה הצפונית במאה ה-17 עד ה-19.
המיסיונים ניצבו לאורך זרם הנהר סן אנטוניו.
המיסיונים מצפון לדרום הם: מיסיון קונספסיון (Concepción), מיסיון סן חוסה, מיסיון סן חואן, ומיסיון אספדה.
מזרחית למיסיון אספדה ממוקמת אמת המים של אספדה, שגם היא חלק מהפארק.
המיסיון החמישי בסן אנטוניו (והידוע מכולם, בין השאר בשל קרב אלמו), הוא מיסיון אלמו; הוא לא מהווה חלק של הפארק.
הוא ממוקם במעלה זרם הנהר, מעל מיסיון קונספסיון, במרכז העיר סן אנטוניו, והוא בבעלות מדינת טקסס.
ב-5 ביולי 2015 הוכרזו אתרי המיסיון, יחד עם מיסיון אלאמו, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
מיסיון נואסטרה סניורה דה לה פוריסימה קונספסיון דה אקוניה הוקם ב-1716 במזרח טקסס, על ידי נזירים פרנציסקנים, במטרה להמיר לנצרות את הילידים האינדיאנים ההסינאים באזור זה, דוברי שפת קאדו.
המיסיון הועבר ב-1731 לסן אנטוניו, ופעל בקרב הילידים באזור זה, פחלאטים דוברי קואווילטיקנית.
ב-1835, במהלך המהפכה הטקסנית, נכבש המיסיון על ידי צבא המורדים של טקסס מידי צבא מקסיקו, בקרב שנמשך רק 30 דקות.
מיסיון זה הוא השמור ביותר מתוך כמה עשרות מיסיונים שהוקמו בטקסס.
הוא הוכר כאתר היסטורי ב-1970. פנים המיסיון שופץ ב-2010 לאחר קמפיין של הכומר רוטקובסקי שמונה לאחראי על המיסיון.
המיסיון עדיין מקיים תפילות בימי ראשון.
מיסיון סן חוסה אי סן מיגל דה אגואיו הוקם ב-1720 על ידי האב פראן פלאן.
הוא נקרא על שם המרקיז של סן מיגל דה אגואיו, חוסה דה אסלור, שהיה מושל טקסס וקואווילה בתקופה זו, ואישר את הקמתו.
הוא הוקם במטרה לסייע בפעילות המיסיונרית בקרב אוכלוסיית הילידים, בעקבות הצפיפות הרבה שהורגשה במיסיון הסמוך, סן אנטוניו דה ולרו (לימים מיסיון אלאמו).
הכנסייה שבמיסיון הוקמה ב-1768. הוא הוכר כאתר היסטורי ב-1941. סמוך לאתר ממוקם מרכז המבקרים של הפארק הלאומי.
מיסיון סן חואן קפיסטרנו הוקם בשנת 1716 בשם "מיסיון סן חוסה דה לוס נאסוניס" במזרח טקסס על ידי פרנציסקנים.
ב-1731 שמו שונה והוא עבר לסן אנטוניו.
הוא נקרא על שם הקדוש הנוצרי והתאולוג חואן דה קפיסטרנו, בן המאה ה-15. לאורך עשרות שנותיו הראשונות נקלע המיסיון לקשיים כלכליים רבים, ונטישה של הילידים שאנשיו ניסו לנצר.
הוא הפך למוסד חילוני ב-1794, ולאחר מכן הוזנח עד 1840, אז חודשה פעילותו הכנסייתית.
האוכלוסייה בשכונה הסמוכה למיסיון, שחלקה צאצאי שוכני המיסיון בשנותיו הראשונו, גדלה בהדרגה בשל בניית תוואי רכבת סמוך ב-1855. במיסיון פעלו לאורך השנים מספר מסדרים נוצרים, עד שנת 1967, אז שבו הפרנציסקנים לפעול בו.
המיסיון שופץ לאורך שנות ה-60, והוא הוכר כאתר לאומי ב-1972. ב-2012 שופץ שוב, וקירותיו כוסו בטיח לבן.
מיסיון סן פרנסיסקו דה לה אספדה היה המיסיון הראשון שהוקם בטקסס; הוקם ב-1690 בשם "סן פרנסיסקו דה לוס טחאס" באזור שמצוי כיום סמוך ליוסטון.
בשנה שלאחר מכן פרצה באזור מגפה, שגרמה למותם של 3,300 איש בקרב הילידים; הילידים הניחו שהספרדים מהמיסיון הביאו את המגפה, ופיתחו עוינות כלפיהם.
ב-1693 ברחו אנשי המיסיון מפני הילידים לכיוון מונקלובה שבאזור מקסיקו.
ב-1713 הוקם המיסיון מחדש באותו מקום, אך הוא ננטש ב-1716 בעקבות קונפליקט בין ספרד לצרפת על תחומי ההשפעה של המדינות באזור זה.
המיסיון הוקם שם בשלישית ב-1721, ולבסוף הוא הועבר ב-1731 לאזור סן אנטוניו, ושמו שונה לשם הנוכחי.
במתחם זה הוקם גם מנזר ב-1745, והכנסייה במקום הושלמה ב-1756. המיסיון הוכר כאתר היסטורי ב-1972. מספר כנסיות מודרניות הושפעו בעיצובן מהעיצוב של מיסיון אספדה, בהן כנסיית סט.
הפארק כולל שלושה אתרים נוספים שהוכרו כאתרים היסטוריים:
אמת המים אספדה, שהוקמה ב-1731 כדי לספק מים לשדות הסמוכים למיסיון אספדה; הוכרה כאתר לאומי ב-1964, ומשמשת עד היום את התושבים להשקיית השדות.
ראנצ'ו דה לאס קאברס, שהוכר כאתר לאומי ב-1973
הבית של אתל וילסון האריס, שהוקם ב-1956 בסגנון אדריכלות מודרני, והוכר כאתר לאומי ב-2001
המשחקים האולימפיים שנערכו בלונדון בירת הממלכה המאוחדת בין 27 ביולי ל-12 באוגוסט 2012 נערכו במספר רב של מתקנים, מרביתם בלונדון עצמה, וחלקם מחוצה לה.
11 מתקנים קיימים שופצו לכבוד התחרויות, 12 מתקנים חדשים נבנו במיוחד עבור התחרויות, והוקמו גם שמונה מתקנים זמניים; שישה מתקנים.
אולםענףענף במשחקי הנכיםמקומותקבוע\זמניהאצטדיון האולימפיטקס הפתיחה, אתלטיקה, טקס הנעילהטקס הפתיחה והנעילה80,000קבועמרכז ספורט המים (לונדון)שחייה, קרב חמש מודרנישחייה17,500קבועריברבאנק ארנההוקי שדהכדורגל15,000זמניהארנה לכדורסלכדורסל, כדורידכדורסל, רוגבי12,200זמניולופארקאופני BMXאופניים7,000קבועהארנה לכדורידכדוריד, קרב חמש מודרניכדורשער6,000קבועמנור אייטון -טניס10,500קבועהארנה לכדורמיםכדורמים5,000זמני
אולםענףענף באולימפיאדת הנכיםמקומותמרכז התערוכות אקסלאגרוף, סיף,ג'ודו, טניס שולחן,
טאקוונדו, הרמת משקולות, היאבקותבוצ'יה, ג'ודו, סיף, הרמת כח,
10,000פארק גריניץ'רכיבה אמנותית, קרב חמש מודרנירכיבה אומנותית23,000נורת' גריניץ' ארנההתעמלות מכשירים, כדורסלכדורסל20,000קסרקטיני חיל התותחנים המלכותיקליעהקליעה7,000
אולםענףענף באולימפיאדת הנכיםמקומותאצטדיוני הטניס בווימבלדוןטניס -30,000מרכז התערוכות ארלז קורטכדורעף15,000רחבת משמר הסוסיםכדורעף חופים15,000אצטדיון ומבליכדורגל -90,000הארנה של ומבליבדמינטון, התעמלות אמנותית -6,000הייד פארקמרתון שחייה, טריאתלון -3,000מגרש הקריקט לורדסקשתות -6,500מסלול המרתוןמרתוןמרתון -
אולםענףענף באולימפיאדת הנכיםמקומותאגם דורניקאנו, חתירהחתירה30,000טירת האדליאופני הריםמרכז החתירהקאנו12,000אקדמיית השיט הלאומיתשיטשיט17,400
אצטדיוןמיקוםמקומותחלקאצטדיון ומבלילונדון, אנגליה90,000גמראולד טראפורדמנצ'סטר, אנגליה75,000ריקו ארנהקובנטרי, אנגליה32,000האמפדן פארקגלאזגו, סקוטלנד52,000סנט ג'יימס פארקניוקאסל, אנגליה52,400אצטדיון המילניוםקארדיף, ויילס74,400
המשחקים האולימפיים שנערכו בריו דה ז'ניירו שבברזיל ב-5–21 באוגוסט 2016 נערכו במספר רב של מתקנים, מרביתם בעיר עצמה, וחלקם מחוצה לה.
11 מתקנים קיימים שופצו לכבוד התחרויות, 12 מתקנים חדשים נבנו במיוחד עבור התחרויות, והוקמו גם שמונה מתקנים זמניים.
אולםענףמקומותקבוע\זמניקאיורקה ארנה 1כדורסל16,000זמניקאיורקה ארנה 2ג'ודו, היאבקות10,000זמניקאיורקה ארנה 3טאקוונדו, סיף10,000זמניארנה דו פוטורוכדוריד12,000זמנימרכז הטניס האולימפיטניס19,750קבועפארק הגולףגולף20,000זמניריו ארנההתעמלות, טרמפולינה12,000קבועולודרום בארהאופני BMX5,000קבועריוסנטרואגרוף, בדמינטון,
הרמת משקולות, טניס שולחן6,500–9,000קבועהבריכה האולימפיתשחייה15,000קבועמרכז ספורט המים מריה לנקכדורמים5,000קבוע
אולםענףמקומותקבוע\זמניאצטדיון דאודורורוגבי, קרב חמש מודרני15,000זמניארנה דה ז'ובנטודהכדורסל, קרב חמש מודרני5,000קבועמרכז ההוקי של ריוהוקי שדה10,000קבועהמרכז הלאומי ליריקליעה3,000קבועX פארק5,000-
8,000זמניהמרכז הלאומי לרכיבהרכיבה אמנותית14,000קבועמרכז ספורט המים דאודורוקרב חמש מודרני2,000זמני
אולםענףמקומותהערהמרקנהטקס, כדורגל74,689בעבר הכיל 200,000 מקומות, כולל מקומות עמידהמרקנזיניוכדורעף12,000אירח את מונדובאסקט 1954 והכיל 35,000 מקומותהאצטדיון האולימפיאתלטיקה, כדורגל60,000לפני המשחקים הכיל 47,000 מקומות, לאחר המשחקים 46,931סמבודרומומרתון, קשתות36,000נפתח ב-1986 הוא משמר הקרנבל המרכזי של ריו
אולםענףמקומותהערהאצטדיון קופקבנהכדורעף חופים12,000אצטדיון זמני, נהרס יום אחרי המשחקים האולימפייםמבצר קופקבנהטריאתלון5,000מרינה גולוריהשיט5,000
אצטדיוןמיקוםמקומותחלקמרקנהריו דה ז'ניירו74,689גמרהאצטדיון האולימפיריו דה ז'ניירו60,000האצטדיון הלאומיברזיליה69,394מינייראובלו הוריזונטה58,170ארנה אמזוניהמנאוס40,549ארנה פונטה נובהסלבדור50,000ארנה קורינתיאנססאו פאולו49,205
המשחקים האולימפיים שנערכו באתונה בירת יוון בין ה-13 באוגוסט - 29 באוגוסט 2004 נערכו במספר רב של מתקנים, מרביתם באתונה עצמה, וחלקם מחוצה לה.
אולםתמונהענףמקומות ישיבההאצטדיון האולימפיאתלטיקה, כדורגל (סיום)71,030מרכז הספורט מיםשחייה, כדורמים (מגרש 1),שחייה צורנית (מגרש 2)
מגרש 3 - 6,200ההיכל האולימפי (אתונה)התעמלות מכשירים, טרמפולינה, כדורסל (סיום)19,250מרכז הטניסטניס15,000הולודרום האולימפיאופניים5,250
אולםתמונהענףמקומות ישיבהמרכז ההוקי אליניקוהוקי שדה20,000ההיכל האולימפי אליניקוכדורסל, כדוריד (סיום)15,000 כדורסל
13,500 כדורידהיכל הסיף האולימפיסיף8,000אקדמיית הסלאום של אליניקוקאנו7,600מרכז הבייסבול והסופטבולבייסבול, סופטבול -
אולםתמונהענףמקומות ישיבהאצטדיון קאראיסקאקיסכדורגל33,334היכל השלום והאחווהכדורעף11,564פלירו ארנהכדוריד, טאקוונדו8,536אצטדיון כדורעף חופיםכדורעף חופים8,000
אולםתמונהענףמקומות ישיבהפארק לקרב חמש מודרניקרב חמש מודרני10,000ההיכל האולימפי גודיבדמינטון8,000
אתונהפיראוסהרקליוןהאצטדיון האולימפיאצטדיון קאראיסקאקיסאצטדיון פנקריטיותכולה: 71,030תכולה: 33,334תכולה: 26,240סלוניקיפטרסוולוסאצטדיון קאפטאנזאוגליופאמפלאופוניסיקואצטדיון פאנתסליקותכולה: 27,770תכולה: 23,558תכולה: 22,700
אולםתמונהענףמקומות ישיבהאצטדיון פאנאתינאיקומרתון, קשתות34,000ההיכל האולימפי אנו ליוסיהג'ודו, היאבקות10,000ההיכל האולימפי גאלטסיטניס שולחן, התעמלות אמנותית6,200
עקב קריסתה הכלכלית של יוון, הפכו חלק נכבד ממתקני הספורט האולימפיים באתונה, לפילים לבנים אשר סובלים מהזנחה וממצב תחזוקתי ירוד.
vulgaris) הוא זן של אתרוג שנקרא על השם מחוז קלבריה שבאיטליה.
את שמו האיטלקי קיבל האתרוג מהעיר דיאמנטה (באיטלקית: Diamante) השוכנת במחוז זה.
אתרוג קלבריה היה אחד ממיני האתרוג הבולטים בשוק קליפות ההדרים המסוכרות בעיר ליבורנו שבאיטליה, לשם הובא מליגוריה, נאפולי, קלבריה וסיציליה.
מהאי קורסיקה הגיעו לתעשיית קליפות ההדרים המסוכרות בעיר ליבורנו אתרוגים מהזן אתרוג קורסיקאי, שהיה אתרוג מתוק בשונה מהזן אתרוג קלבריה שהיה זן חמוץ.
יהודים דתיים רבים מכנים אותו "אתרוג ג'נובה" (לרוב בהגייה אשכנזית: "אתרוג יאנווע") על שם נמל ג'נובה, אשר דרכו יוצא מאיטליה למדינות אחרות כגון אנגליה וארצות הברית, ושהיה מקור חשוב לאתרוגים עוד מתקופת בעלי התוספות.
כיום, אהוד מין זה בעיקר על חסידי חב"ד, חסידי סאטמר וחסידי גור.
במשך מאות שנים שימש המחוז מקור מרכזי לאתרוגים עבור יהודי אירופה, וקהילות רבות (בעיקר חסידיות) נהגו להשתמש דווקא באתרוגים אלו.
חלק מהחקלאים המגדלים עצי אתרוג באזור קלבריה, משתמשים בטכניקה של הרכבה כדי להגן על עציהם מפני מחלות וקרה.
נוהג זה יוצר קושי הלכתי עבור יהודים המעוניינים להשתמש באתרוגים אלה לשם קיום מצוות ארבעת המינים בחג הסוכות, ולפיכך חייב משגיח כשרות לוודא כי העצים הספציפיים שמהם נקטפים האתרוגים המשמשים לקיום המצווה לא עברו הרכבה.
לצורך זה מגיעים לאזור מדי שנה בחודשי הקיץ משגיחי כשרות מאירופה, מארצות הברית וכן מישראל ומפקחים על כשרות הפרדסים מהם נקטפים האתרוגים (שרבים מהם בבעלות יהודית), האתרוגים המשווקים כיום ברחבי העולם עומדים בדרך כלל תחת פיקוח ואין בהם בעיות כשרות.
אתרוגים מזן קלבריה גדלים בפרדסים מיוחדים בכפר חב"ד על ידי חקלאים חסידי חב"ד, מזרעי אתרוג שבירך עליו הרבי מליובאוויטש.
אצטדיוןענף באולימפיאדהענף בפאראלימפייםמקומותהאצטדיון האולימפיטקסים, אתלטיקה, כדורגל (גמר)טקסים, אתלטיקה68,000הגימנסה של מטרופולין טוקיוטניס שולחןטניס שולחן8,000אולם הספורט הלאומי יויוגיכדורידבדמינטון, רוגבי 12,000ניפון בודקאןג'ודו,קרטהג'ודו11,000ריוגוקו קוקוג'יקןאגרוף10,000הפורום הבינלאומיהרמת משקולות5,000ארייאקה ארנהכדורעףכדורסל (גמר)12,000ולודרום ארייאקהאופני BMX5,000אצטדיון ההתעמלות התעמלותבוצ'ה12,000קוליסאום ארייאקהטניסטניס20,000פארק חוף אודיבהטריאטלון, מרתון שחייהטריאטלון10,000פארק ברזהכדורעף חופים12,000אויי איבה פארקהוקי שדהכדורגל 5-7 שחקניםמרכזי - 15,000
משני - 14,000פארק יער החוףרכיבה אמנותיתרכיבה?
אצטדיוןענף באולימפיאדהענף בפאראלימפייםמקומותאצטדיון טוקיו כדורגל סאיטאמה סופר ארנהכדורסל
אתריום היא פלטפורמת קוד-פתוח מבוססת בלוקצ'יין, המאפשרת יצירה ושימוש באסימונים מבוזרים, באסימונים חסרי תחליף ובחוזים חכמים, המקלים על סגירת עסקאות והסכמים דרך האינטרנט בצורה מבוזרת, קרי ללא ישות מרכזית המנהלת אותם.
אתריום מספקת מכונה וירטואלית שלמה-טיורינג המכונה EVM - Ethereum Virtual Machine, שמטרתה הפעלה והרצה של סקריפטים באמצעות רשת בינלאומית של צמתים פומביים.
בנוסף, מספקת אתריום מטבע וירטואלי קריפטוגרפי בשם את'ר (Ether), שניתן להעבירו בין משתמשים באמצעות ארנק קריפטוגרפי ולפצות משתמשים התורמים מכח החישוב שלהם לביצוע החישובים של הרשת.
לרשת מנגנון תמחור ייחודי המכונה "גז" (דלק), המשמש למניעת ספאם והקצאת משאבים יעילה.
רשת האתריום מאפשרת פעילות של אפליקציות מבוזרות שפועלות על גביה.
דוגמה לאפליקציות מבוזרות מפורסמות שעובדות על רשת האתריום: Uniswap, Kyber, Bancor.
השם אתריום מתייחס גם לארגון גג ללא מטרות רווח, הרשום בשווייץ ועוסק בפיתוח הפלטפורמה.
השם "את'ריום" מקורו בסרט הטירה המרחפת, שם את'ריום הוא אבן בעלת יכולות יוצאות דופן, כגון ריחוף.
מאז השקתה, התפתחה הרשת והפכה לפלטפורמה העיקרית ליצירת אפליקציות בלוקצ'יין.
המטבע הקריפטוגרפי של הרשת, האת'ר, הפך למטבע הווירטואלי השני בשימושו בעולם אחרי הביטקוין, עם שווי שוק כולל של כ־357 מיליארד דולרים, נכון לאפריל 2022. בהשוואה לביטקוין, הערך המוסף המרכזי של אתריום הוא יכולתו לטפל בחוזים מתוחכמים ולהתמודד עם כמות גדולה יותר של נתונים.
הרשת הוצעה לראשונה בשנת 2013 על ידי ויטליק בוטרין, חוקר ומתכנת קריפטוגרפי והוגה המיזם, בגיל 19. פיתוח הפלטפורמה מומן באמצעות קמפיין מימון המונים במהלך יולי ואוגוסט 2014, וכעבור שנה, ב-30 ביולי 2015, רשת האתריום עלתה לאוויר.
המנגנון של הרשת נקרא Modified GHOST, ומבוסס על מנגנון שהוצע על ידי אביב זהר ויונתן סומפולינסקי.
ב-2016, לאחר שהאקר ניצל פרצה בפרוטוקול והזרים לכיסו מטבעות וירטואליים בשווי עשרות מיליוני דולרים, עברה הפלטפורמה "פיצול" ולמעשה נוצרה לה גרסה חדשה ומתוקנת.
קוד האתריום המקורי עדיין שמיש והרשת שלו מכונה "אתריום קלאסי", אך רוב שווייה ופעילותה של הרשת נדדו לאחר הפיצול לאתריום המתוקן.
ב-2022 דיווחה קבוצת חוקרים מהאוניברסיטה העברית בירושלים (אביב יעיש, גלעד שטרן ואביב זהר) שבריכת כריה בשם F2Pool תקפה בריכות כריה אחרות הפועלות באתריום במשך שנתיים על ידי החלפה של הבלוקים של האחרות עם בלוקים משל עצמה.
אתריום, כשאר המטבעות המבוזרים נמצא במחלוקת סביב הצורך לאזן שמירה על אבטחה גבוהה של התהליך הפיננסי, וניסיון למזער טביעת רגל פחמנית במשבר האקלים, שכן המנגנון איתו נוצרו המטבעות המבוזרים סופג ביקורות חוזרות על כך שהוא צורך כמות גבוהה במיוחד של אנרגיה.
בשנת 2022 השתנתה שיטת הכריה באתריום, כך שתדרוש רק 1% מאנרגיית הכריה שהייתה נדרשת קודם לכן.
בשנת 2025 נפרצה בורסה "Bybit" ונגנבו כ-400 אלף אתריום.
בשנת 2017, שבתחילתה היה שווי האת'ריום כ-7 דולר, זינק ערכו במעל 19,000% עד לשיא זמני של 1,386 דולר.
לאחר מכן ירד חזרה והתייצב על שווי של 150–200 דולר עד אמצע 2020. לאחר תקופה זו זינק במשך שנה אחת מעל 2,600% נוספים עד לרמה של 4,800 באוקטובר 2021.
הרשת החלה בתהליך שדרוג, הכולל מעבר לתהליך של מערכת הוכחת סיכון במקום מערכת הוכחת עבודה, מה שמאפשר הגעה בטוחה לקונצנזוס ללא השקעה משמעותית של משאבים חיצוניים.
לגרסה ישנם 3 שלבים מתוכננים:
שלב 0: (קרה בדצמבר 2020) יצירת שרשרת הביקון (beacon), שרשרת בלוקים שעובדת באמצעות מערכת הוכחת סיכון שאמורה להיות השרשרת הקונצנזוס.
שלב 1 (הושלם ב-15 בספטמבר 2022): כיבוי מערכת הוכחת העבודה ומעבר להסתמכות על שרשרת הביקון לצורך קביעת קונצנזוס.
שלב 3 (אין תאריך צפי): הוספת שכבת מידע המסתמכת על שבר (בסיסי נתונים).
הפסקת השימוש בהוכחת עבודה תאפשר חיסכון במשאבים ואנרגיה ותעודד עוד מוסדות פיננסיים להשקיע באיתריום.
ההסתמכות על מערכת הוכחת סיכון מורידה את הסבירות שתוקף ישיג שליטה על רוב הרשת.
אתרוג תימני הוא זן נבדל של מין האתרוג, המאופיין במספר תכונות שונות ומיוחדות משאר הזנים.
גזע העץ כמו גם גודלו הממוצע של הפרי הבשל הוא גדול מעט יותר מן הגזע והפרי של זנים אחרים ממין זה.
ככל מיני האתרוג (וכל פירות ההדר בכלל), גם האתרוג התימני מוצאו מאזור דרום-מזרח אסיה.
לתימן הוא יובא ככל הנראה לפני זמן רב דרך אגן הים התיכון על ידי יהודים שלקחו עימם אתרוגים וזרעי אתרוגים למקומות פזוריהם.
המאפיין העיקרי של האתרוג התימני הוא העדרם של בקבוקוני המיץ בפלחיו.
הקליפה הלבנה תופסת את מרבית נפחו של הפרי ובתוכה מצויים חדרי הזרע בלבד (בניגוד לשאר מיני האתרוגים ופירות ההדר בכלל, בהן נמצא במקום זה גם שקיקי המיץ).
האתרוג התימני הוא ללא פיטם והוא חלק כלימון (ללא בליטות כמעט).
האתרוג מגיע לגודל ניכר יחסית לשאר המינים, ואתרוגים במשקל 2.5 ק"ג אינם נדירים.
הרב יוסף קאפח העיד שהיו שני זנים של אתרוגים בתימן.
אתרוג המיועד לאכילה: גודלו נע בין 3–8 ק"ג טעמו מתוק, צורתו עגולה וקליפתו יחסית חלקה.
משתמשים בו למצווה רק לעיתים רחוקות.
אתרוג "שעאנין" (=להושענות) - גודלו עד 2 ק"ג, צורתו יפה ומשתמשים בו למצווה, וגם לאכילה.
בפרדס אתרוגים תימניים שבישוב נאות קדומים התפתח בשנת 2006 על אחד העצים אתרוג במשקל הקרוב ל-4 ק"ג, אשר נכלל, בספר השיאים של גינס.
אתרוגי תימן גדלים ונסחרים ומשמשים למאכל בתימן גם היום.
על אף השוני הניכר מן הזנים הסטנדרטיים של האתרוג הנפוץ, האתרוג התימני הוברר על ידי קבוצת מומחי הדרים וגנטיקאים כזן אמיתי של מין האתרוג בעל דמיון גנטי קרוב לשאר המינים (ושוני רב ממיני הדר אחרים כגון הלימון).
השוויון הגנטי המוחלט, ובהתחשב בעובדה שהכלאה היברידית מושלמת אינה יכולה להתקיים במיני פירות אלא רק בצמחים (זאת באמצעות תהליך ההאבקה), מביאה את החוקרים למסקנה כי האתרוג התימני הוא אכן זן מקורי נפרד העומד בזכות עצמו ולא הכלאה המורכבת מאתרוג "רגיל" ופרי כלשהו נוסף.
בייחוד נראה כי האתרוג התימני מזוהה במידה רבה עם האתרוג המרוקאי המעובד באופן מסורתי באזורים מרוחקים, בהיעדר כל סוג אחר של פרי הדר.
מכיוון שלא ניתן להרכיב את האתרוג המרוקאי ואף לא לגדל עמו שום פרי הדר מסוג אחר (עובדה המצביעה על טוהרו), יש לראות את הסוג התימני, הדומה לו גנטית, כטהור אף הוא.
יש הטוענים אף כי היעדר בקבוק המיץ של האתרוג היא עדות ברורה לטוהרו הגנטי, וכי כל הזנים האחרים פיתחו את המיץ בשל היותם מורכבים עם שורשי לימון או חושחש.
טענה זו נסתרת על ידי העובדה שאף הפירות של עץ אתרוגים תימני באוסף פירות ההדר של אוניברסיטת קליפורניה אינם מכילים מיץ, למרות היותם מורכבים על כנה של לימון פונדרוסה.
האתרוג בקיום מצוות ארבעת המינים
אף על פי שזנים אחרים של אתרוגים חסרי מיץ, כגון "יד הבודהה", נמצאים בהודו ובסין, הם לא התפשטו בקהילות היהודיות ולפיכך רוב היהודים אינם מודעים להם.
האתרוג התימני הוא האתרוג חסר המיץ היחיד המשמש לקיום מצוות ארבעת המינים.
על פי המסורת התימנית, סוג זה של האתרוג שימש את יהודי תימן מאז בואם לחצי האי, לדבריהם בעת חורבן בית המקדש הראשון.
לארץ הובא האתרוג התימני על ידי עולים מתימן ובראשם הרב שלום יצחק הלוי שהבחינו שהאתרוג הנפוץ בארץ אינו זה שהיו רגילים לנוטלו בתימן.
הם כתבו על כך לאחיהם שטרם עלו, ואלו הביאו עימם את זרעי האתרוגים בעלייתם ארצה והחלו לגדלו בפרדסים במספר מקומות בארץ, כמו באזור העיר רחובות ובשכונת שעריה שבפתח תקווה.
בהתחלה הופץ זן זה רק בקרב התימנים, אך אט אט החל האתרוג להתפשט בארץ גם בקרב האשכנזים.
בשל בעיית האתרוגים המורכבים, האתרוג התימני נחשב על ידי רבים כמהודר ביותר לשם קיום מצוות ארבעת המינים.
בייחוד מקפידים על כך הסוברים (בעקבות דעתו של החזון איש) שלא רק פירות העץ שהורכב בעצמו עם מין אחר פסול לקיום המצווה, אלא אף פירות עץ שזרעיו נלקחו מעץ מורכב אחר ("תולדות המורכב") פסול.
אלא שנכון להיום אין בידי החוקרים כל דרך מקצועית לברר האם מקורו של אילן מסוים הוא "טהור" לגמרי או שזרעיו נלקחו מעץ מורכב.
האתרוג התימני עונה על בעיה זו שכן ככל הידוע מגדלי האתרוגים בתימן לא נהגו כלל להרכיב מיני אתרוגים אלו באלו ולפיכך הוא בעל סבירות גבוהה של אתרוג טהור לחלוטין.
החזון איש, שהחזיק בדעת הסוברים שפרי הנלקח מעץ אתרוגים שלא ידוע מקורו הוא פסול, הקפיד בתחילה לקיים את המצווה רק על אתרוג תימני ואמר עליו בלשון הזה: "אין יותר כשר מאתרוג תימני".
בהמשך, לאחר שהועלה חשש שחלק מן הפרדסנים החלו להרכיב את הזן עם פירות הדר אחרים, הפסיק החזון איש להשתמש בו ופנה לחפש זן טהור אחר (הידוע כיום כ"זן חזון איש").
מלבד החזון איש, רבנים נוספים הקפידו לברך על האתרוג התימני בארבעת המינים, ובהם הרב איסר זלמן מלצר, הרב יחזקאל אברמסקי הרב יעקב ישראל קניבסקי, הרב יעקב מוצפי והרב עובדיה יוסף.
מנגד, יש שכתבו לפקפק על טוהרו של האתרוג התימני בשל השוני הניכר שבינו לבין המינים המקובלים בארץ ישראל, הן מבחינת גודלו וצורתו הייחודיים והן בשל החוסר בשקיקי המיץ המצויים באתרוגי ארץ ישראל.
יש שהוכיחו גם מדברי התוספתא שגם האתרוגים בזמן חז"ל היו בעלי מיץ שלא כאתרוג התימני.
דעה זו אינה מקובלת, וכיום רבים מקפידים לברך גם על אתרוג תימני בשל יופיו וטוהרו.
האתרוג התימני, עשוי להגיע למשקל של כמה קילוגרמים.
במשנה נחלקו תנאים האם ישנה הגבלה על גודלו של האתרוג.
לפי רבי יהודה השיעור המקסימלי של האתרוג הוא כדי "שיאחז שתים בידו".
לדעתו, אם האתרוג גדול מדי שאין אפשרות להחזיק שניים כמותו ביד אחת הרי הוא פסול.
לעומתו סבור רבי יוסי שאין כל הגבלה על גודל האתרוג ואפילו אם אי אפשר להחזיק אלא "אחד בשתי ידיו" הוא כשר למצוה.
להלכה נפסק כרבי יוסי ולפיכך אין כל בעיה עם גודל האתרוג התימני.
בגמרא אף סיפרו על רבי עקיבא "שבא לבית הכנסת ואתרוגו על כתפו" מרוב גודלו.
אתרוג מרוקאי הוא זן אתרוג אשר מקורו במרוקו, ואשר עיקר גידולי זן זה גדלים באזור אסאדס במרוקו.
האתרוג המרוקאי הוא בעל תחתית ומבנה רחבים מאזור העוקץ ועד לגובה שני שלישים מגופו, שם הוא נהיה צר יותר ביחס לתחתיתו, ומתרחב שוב בהדרגה כלפי מעלה בשיפוע עד לקצהו העליון.
תיאור המזכיר את צורתו של האתרוג המרוקאי ניתן למצוא בפירוש רש"י למסכת סוכה: "שיש לו שיפוע רק בגובהו, ולא לכל אורכו, ובחוטמו בעובי גבהו שמשפע משם ויורד לצד ראשו"
צבעו של האתרוג המרוקאי בשלב הגידול הוא ירוק, ולאחר הקטיפה הוא הופך לצהוב.
בניגוד לאתרוגים אחרים, לא קיים באתרוג המרוקאי הגוון "ירוק ככרתי" (כרישה), שהוא פסול לברכה.
בזני האתרוגים השונים, האתרוג גדל על ענפי עץ בני שנתיים, מה שגורם לפרי לגדול כלפי מטה בשל משיכת האתרוג במשקלו את הענפים הגמישים.
באתרוג המרוקאי, הפרי גדל על ענפים חזקים בני יותר משנתיים, כך שהפרי גדל כלפי מעלה.
בניגוד לרוב זני האתרוגים שבהם העץ מפסיק להניב פירות לאחר כשבע שנים, עץ האתרוג המרוקאי יכול להחזיק עשרות שנים ולהניב פירות ללא שינוי.
באתרוג המרוקאי, בדרך כלל, הפיטם אינו נופל במהלך גדילתו, בניגוד לזני האתרוגים האחרים, שבהם נעשה שימוש בריסוס כימי על מנת לשמר את הפיטם במקומו.
אתרוג מרוקאי תואר על ידי פרופסור הנרי שאפו, כאתרוג מתוק, אתרוג שציפתו מכילה מעט חומצה.
הוא גילה כי באתרוגים או לימונים חמוצים יותר, צידה הפנימי של קליפת החרצנים הוא אדום, הצד החיצוני של פריחת העץ סגלגלה, והניצנים בצבע אדמדם-סגול.
באתרוג מרוקאי, שאינו חמוץ, אין צבעים אדומים או סגולים בחלקי הפרי והעץ.
אפיון זה של האתרוג המרוקאי אוזכר בספר, "תעשיית ההדרים", בשנת 1967.
שאפו היה כנראה הראשון שתיאר זן זה של אתרוג בפירוט, יחד עם איורים של הצורות הרבות של פירות העץ, מאפייני השיח, העלים, והפריחה.
שאפו גם ציין כי האתרוג המרוקאי גדל רק באזור אסאדס לצורך מצוות ארבעת המינים, והוא מלבני בצורתו, לא חמוץ ויבש למדי, שונה באופן בולט מן האתרוג המעוגל, שהוא חומצי ועסיסי, אותו ניתן למצוא בשאר חלקי מרוקו ואשר משמש למזון.
זהו אחד משני זני אתרוגים מתוקים, הנוסף הוא אתרוג קורסיקני
המועד המדויק שבו החל השימוש באתרוג המרוקאי כאחד מארבעת המינים, אינו ידוע.
על פי מסורת יהודי מרוקו, האתרוג המרוקאי מלווה אותם מאז הוגלו למרוקו, לאחר חורבן בית שני.
מאז זכה האתרוג להערכה רבה בקהילות יהודי צפון אפריקה ורבניהן, מבלי שהתעוררו מחלוקות באשר לכשרותו.
מקור ראשוני שכנראה מתאר את האתרוג המרוקאי, הוא רבי אברהם רפאל קורייאט.
בספרו "זכות אבות" כתב תשובה בעניין סימני המורכב, ובתוך דבריו החשיב לסימן מובהק את מתיקות מיץ האתרוג, לעומת המורכבים החמוצים.
הוא כתב כי מעולם לא נשמע על אתרוג חמוץ.
הוא ביסס את דבריו על הכתוב: ().
שכן לפי תרגום יונתן התפוח הנזכר בכתוב הוא האתרוג.
עוד הוא כתב, כי הסיבה שהפוסקים לא הזכירו את מתיקות האתרוג כסימן לאתרוג כשר, היא מחמת פשטות הדברים.
מסתבר שהרב שחי את רוב ימיו במרוקו, אכן לא שמע על חמיצותם של רוב הזנים שהיו נפוצים בעולם היהודי שמחוץ למרוקו.
מקור שהתייחס מפורשות לכשרות האתרוג המרוקאי הוא ספרו של רבי מרדכי אשיאו (נפטר בשנת ה'תקצ"ח 1837/8) "הגיד מרדכי", בתשובה משנת ה'תקפ"ה, אודות האתרוג המורכב, דיווח על עדות רבני וגאוני המערב על כשרות האתרוג המרוקאי, וכן על הבדיקה שביצע בו:
עדות נוספת על האתרוגים נכתבה על ידי רבני עדת המערביים בירושלים, ובראשם רבי דוד בן שמעון, ושוגרה לידי הראשון לציון רבי חיים דוד חזן, לבקשת סוחר אתרוגים מלונדון, שבאה בעקבות דרישתו של הרב האשכנזי בלונדון, רבי נתן מרקוס אדלר.
תשובה נוספת בעניינם נכתבה על ידי רבי רפאל אהרן בן שמעון בשו"ת "ומצור דבש", שם כתב בין השאר: .
גם ביהדות אשכנז היו פוסקי הלכה שנהגו באתרוג המרוקאי בהערכה רבה.
אך היו גם אחרים שפקפקו בכשרות האתרוג, משום שבאתרוגים המרוקאים שהגיעו לידיהם לא היו מצויים גרעינים.
הנושא נדון בהרחבה בספרות השו"ת, במחצית השנייה של המאה ה-20. אמנם על פי עדותו של רבי מרדכי אשיאו ואחרים, נראה כי ישנה הימצאות גרעינים באתרוג המרוקאי, וכן מצויים גרעינים גם באתרוגים מרוקאים המצויים כיום.
אתרי המהפכה התעשייתית של תקופת מייג'י ביפן: ברזל, פלדה, בניית ספינות וכריית פחם הם קבוצה של אתרים היסטוריים אשר מילאו חלק חשוב בתיעוש של יפן בתקופות באקומאצו ו-תקופת מייג'י, והם חלק מהמורשת התעשייתית של יפן.
בשנת 2009 הוגשו האנדרטאות לרישום משותף ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו תחת הקריטריונים ii, iii ו־iv .
האתרים התקבלו במושב 39 של המורשת העולמית של אונסק"ו.
שילובם של חלק מנכסים אלה כאתרי מורשת של אונסק"ו עוררו התנגדויות מצד קוריאה הדרומית וקוריאה הצפונית, בשל העובדה שאזרחים קוריאנים מגויסים ושבויי מלחמה סינים נאלצו לעבוד בתנאים קשים בשבעה מאתרים אלה במהלך מלחמת העולם השנייה ביפן.
ממשלת יפן מתנגדת לטענה כי באתר האשימה היו עבודות כפייה של אסירים.
בשנת 2009 ביקשה יפן לכלול את האי האשימה, לצד 22 אתרי תעשייה נוספים המפורטים לעיל ברשימה של אונסקו.
ממשלת דרום קוריאה התנגדה לכך, בטענה כי עובדי כפייה קוריאנים וסינים הוכרחו לעבוד באי לפני מלחמת העולם השנייה ובמהלכה.
גם ממשלת צפון קוריאה מתחה ביקורת על ההצעה בשל כך.
שבוע לפני תחילת ישיבת ועדת המורשת העולמית ה-39 של אונסק"ו, בבון שבגרמניה, דרום קוריאה ויפן הסכימו על פשרה: יפן תציג את השימוש בעבודות כפייה בהסבר למבקרים במתקנים באתרים רלוונטיים, ושתי המדינות ישתפו פעולה לאישור המועמדים להיות אתרי מורשת אחת של השנייה.
ההסכמה שהוסגה עוררה מחאה ציבורית בשתי המדינות; וכבר באותו יום, לאחר ההחלטה על אישור האתר, הודיע שר החוץ היפני פומיו קישידה כי כאשר נאמר "הובאו בניגוד לרצונם ואולצו לעבוד בתנאים קשים " אין מדובר ב"עבודות כפייה".
בשל מחלוקת זו, הוקם מנגנון פיקוח על ידי ועד המורשת העולמית, לפקח על הנצחת זכר הקורבנות, וסטטוס ההנצחה הוצג במהלך מושב ועדת המורשת העולמית ביוני 2018. בפגישה זו הגיעה ועדת אונסק"ו למסקנה כי יפן לא עמדה בהתחייבותה להנציח את זכר הקורבנות, ויעצו ("strongly urged") ליפן לקיים את הבטחותיה.
אתרי מטלורגיית הברזל העתיקה בבורקינה פאסו (צרפתית Sites de métallurgie ancienne du fer à Burkina Faso) הם מקבץ של חמישה אתרים ברחבי בורקינה פאסו הממחישים את האינטנסיביות שאפיינה את ייצוא הברזל במשך האלף השני לפנה"ס.
גם אם כיום שוב לא נהוג להפיק ברזל מעפרות, לחרשי ברזל בכפרים עדיין נודע מקום חשוב באספקת מוצרים כמו גם בלקיחת חלק בטקסים שונים.
בשנת 2019 הוכרזו האתרים כאתר מורשת עולמית.
מטלורגיית ברזל עתיקה היא מלאכה שנהגה בכל רחבי יבשת אפריקה במשך אלפי שנים.
התעשייה התפתחה באפריקה במשך תקופה של 2,500 שנה, והתארוך נעשה על פי רוב לפי שיירים מותכים.
הממצאים מראים כי אפריקה הייתה אחד ממרכזי מטלורגיית הברזל העתיקים בעולם כולו.
התעשייה התפתחה באלף הראשון לפנה"ס והורכבה משני יסודות: הראשון היה תהליך הפיכת העפרות לברזל; והשני קשור להתכת המתכת.
חשיבותה של התעשייה באה לידי ביטוי במספר גדול של מכרות ישנים לכריית עפרות, אך במיוחד במספרם הגדול של בתי המלאכה שבהם נמצאו אין ספור סיגים, שיירי תנורים וזרבוביות.
אף שסגנון החיים היה בעיקרו חקלאי, תקופת הברזל התאפיינה בהיווצרות היררכיה חברתית והיווצרות משלח היד החדש הקשור לברזל.
בין המאות ה-7 וה-16 התפתחו במערב אפריקה כוחות פוליטיים חזקים ומשגשגים, שבמידה רבה חבו את היווצרותם להופעת הברזל.
עם אלה נמנים אימפריית סונגהאי, אימפריית מאלי ואימפריית גאנה.
בתקופה הקולוניאליסטית, בבורקינה פאסו הלך תהליך עיבוד הברזל ונזנח, ופינה את מקומו לייצור פלדה.
כיום עיבוד ברזל הוא העיסוק היחיד שנותר מהתעשייה המטלורגית.
עם זאת, מנקודת מבט חברתית לתעשייה המטלורגית הייתה השפעה על היווצרות מעמד החרשים, ששומר גם היום על חשיבותו בכפרים.
חמשת האתרים כוללים כ-15 תנורים ניצבים, מספר בסיסי תנורים, מערומים של סיגים, מכרות ומספר שאריות של מגורים:
טיווגה (Tiwêga, ) - האתר של טיווגה מורכב משלושה תנורים מסוג draft (זרימת האוויר אל תוך הכבשן נעשית באופן טבעי) שעומדים עדיין, ושברי סיגים וזרבוביות שכיוונו את האוויר.
הכבשנים הם מסוג זרימת אוויר טבעית.
בגובה של כ-2.6 מטרים, שני הכבשנים שהשתמרו בצורה הטובה ביותר הם בצורת חרוטים, כאשר חלקם התחתון בנוי משברי זרבוביות ומטויח בחימר, והחלק עליון עשוי שברי סיגים.
ימאנה (Yamané, ) - באתר ימאנה יש שני תנורי draft עיקריים, שעומדים עדיין לגובה של 2.1 מטר.
הם בנויים על אותו עיקרון, עם שכבות לסירוגין של אדמה לטריטית, ושברי זרבוביות או סיגים מונחים אופקית.
בסיסים רבים לתנורים מסוגים שונים נראים לעין, עם סיגים מפוזרים, מכרות ותלוליות ממקור אנושי.
כפי שצוין על ידי בורקינה פאסו בתיעוד שהתקבל ב-9 בנובמבר 2018, חפירות על תנורים סמוכים הובילו לתאריכים שנעו בין המאות ה-13 וה-14 לספירה.
המסורות של ימינו מייחסות את הכבשנים לנפחים של קהילת מוסה (Moosé), שנמצאים עדיין בכפר וממשיכים לייצר כלי ברזל, העשויים כעת מגרוטאות מתכת.
קינדיבו (Kindibo, ) - האתר של קינדיבו כולל שלושה תנורי draft שעדיין עומדים, בעלי צורה חרוטית, וגובהם עד 2.3 מטרים.
הם בנויים משכבות מעגליות רצופות המורכבים מגלילים של אדמה המונחים בשיפוע.
תנורים אלה, המתוארכים למאה ה-10 וה-11 לספירה, נבנו על ידי קבוצות פרדגומבה (Prédagomba) שקדמו למוסה (Moosé).
זוהו בסיסים של תנורים מסוג מאוחר יותר, המיוחסים למוסה ומתוארכים לאחר המאה ה-15 לספירה, וגם מכרות, עם עשרה בורות גישה, ואתר מגורים לשעבר המתאפיין בתלוליות מכוסות בשברי חרסים.
קרוב לאתר, משפחה של נפחים ממשיכה להנציח כישורי נפחות.
בקוי (Békuy, ) - בקוי שונה משאר האתרים מבחינת הארגון המרחבי המובנה מאוד שלו, וכמות ערמות הסיגים.
חמשת התנורים הם מסוג תת-קרקעי או תת-קרקעי למחצה, ומוקפים בשורת סיגים באורך של כמה מטרים, שבתוכם ניצבים קירות חלוקה אחרים, העשויים גם הם מסיגים.
התנורים בנויים מגושי סיגים, תוך שימוש בחימר כחומר מחבר.
נמצאו גם כמה עשרות בורות מלאים.
בקצה אזור החיץ מצאו החוקרים של בורקינה פאסו את מה שהיה כנראה מכרה של עפרות ברזל, שעל פי המסורת שבעל פה מתגוררים בו פיתונים קדושים.
דורולה (Douroula, ) - אתר דורולה ממוקם באותו אזור תרבותי כמו אתר בקוי, וכולל שרידים של תנור תת-קרקעי למחצה, המתוארך למאה ה-8 לפני הספירה, שהוא העתיק ביותר שהתגלה בבורקינה פאסו עד כה.
צורתו כשל קערה חרוטית באדמה, עם קירות עשויים אדמה לטריטית שנאפו בחלקם במהלך השימוש בתנור.
תועדו שדות סיגים, מחצבת עפרות, עם חללים שנחצבו מהסלע הלטריטי, ותלים מעשה ידי אדם.
המידע הנוסף שהתקבל בנובמבר 2018 שופך אור נוסף על מתחם דורולה: בחינת 15 התלים מעשה ידי אדם חשפה כלי חרס, ציוד לטחינה, כלי ברזל וקברי אדם.
תפוצתם מצביעה על קיומן של קבוצות תלוליות המתפרשות ככפרים עם מגורים שונים.
האתר מיוחס לפועלי ברזל עתיקים מקהילת בוואבה (Bwaba).
שלוש סדנאות נפחות עדיין פועלות בכפר דורולה.
אתרי ג'ומון בצפון יפן (ביפנית: 北海道・北東北の縄文遺跡群) הם 17 אתרים ארכאולוגיים מתקופת ג'ומון באי הוקאידו ובצפון חבל טוהוקו בצפון האי הונשו ביפן שהוכרזו ב-27 ביולי 2021 אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו.
תקופת ג'ומון נמשכה יותר מ-10,000 שנים, והיא מייצגת "אורחות חיים ישיבים טרום-חקלאיים ותרבות רוחנית מורכבת של אנשים פרהיסטוריים".
תקופת ג'ומון היא התקופה השנייה בפרהיסטוריה של יפן אחרי התקופה הפלאוליתית ביפן וזמנה מ-14,000 לפנה"ס עד 300 לפנה"ס.
במהלכה אוכלסה יפן באוכלוסייה מגוונת של ציידים-לקטים ואוכלוסיית חקלאים מוקדמת שהתאחדה באמצעות תרבות ג'ומון משותפת, שהגיעה לדרגה ניכרת של התיישבות קבועה ומורכבות תרבותית.
השם ג'ומון הוא תרגום ליפנית של המונח באנגלית "cord-marked" ("מוטבע בחוט") שנתן הארכאולוג והזואולוג האמריקני לסגנון של כדים שהתגלו בשנת 1877. סגנון עיצוב הכדים בתקופת ג'ומון אופיין בלחיצת חוטים לפני השטח של החימר הלח, והוא מקובל בדרך כלל בין כלי החרס העתיקים ביותר בעולם בעולם.
17 האתרים הארכאולוגיים שבאתר המורשת העולמית כוללים אתרי התיישבות, קבורה, טקסים ופולחן שהם שרידים של חברה ייחודית של ציידים-דייגים-לקטים שחיו ביישובי קבע לאורך תקופה מ-13,000 לפנה"ס עד 400 לפנה"ס.
שישה אתרים שוכנים בדרום-מערב מחוז הוקאידו על האי באותו שם, ושמונה במחוז אאומורי, שניים במחוז אקיטה ואחד במחוז איווטה בצפון חבל טוהוקו בצפון האי הונשו.
האזור בצפון יפן שבו שוכנים אתרים אלו מגוון מבחינה טופוגרפית וכולל הרים, גבעות, מישורים ושפלות כמו גם לשונות ים, אגמים ונהרות ושפע מים.
האקלים הממוזג והקריר יצר תנאים לבית גידול של יערות עצים רחבי עלים נשירים שסיפקו מזון זמין בצורת ערמונים ואגוזי מלך.
ביערות רעו איילים וחזירי בר אותם צדו התושבים.
מפגש בין זרמי ים קרים וחמים יצר תנאים אידיאליים לדיג בים.
בנוסף, נוהגים דגי אלתית וטרוטה לשחות במעלה הנהרות למטרת רבייה.