tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדו"ח נאמר כי ממשל בוש העלים או עיוות אנליזות מדעיות של סוכנויות פדרליות על מנת להתאים את הממצאים המדעיים למדיניות של הממשל.
בנוסף, טען האיגוד, כי אי סדרים במינוי יועצים מדעיים, הפר את האיזון העדין בין הגופים השונים, ויצר ניגוד עניינים.
מנכ"ל האיגוד טען כי ישנם דו"חות מדעיים ששוכתבו, דו"חות שלא פורסמו לציבור, דו"חות שהממצאים בהם שונו ודו"חות שהממשל התעלם מהם לחלוטין.
עצומה, עליה חתמו 15,000 מדענים, מתוכם 52 חתני פרס נובל ו-63 זוכי המדליה הלאומית למדעים, הצהירה כי: "כאשר הידע המדעי מצוי בקונפליקט עם המטרות הפוליטיות, הממשל לעיתים קרובות מבצע מניפולציות בתהליך הקובע באיזה אופן ממצאים מדעיים ייקחו חלק בקבלת ההחלטות.
דבר זה נעשה על ידי הצבת אנשי מקצוע שאינם כשירים או שהם נמצאים בניגוד אינטרסים מובהק.
הממשל לעיתים מציג ממצאים מדעיים באופן מעוות שמטעה את הציבור לגבי השלכות המדיניות".
אף על פי שיש קונצנזוס מדעי שבני האדם גורמים להתחממות הגלובלית, הפוליטיקה של ההתחממות הגלובלית בשילוב עם חלק מהדיון בתקשורת הפופולרית, גרמו להאטת המאמצים הגלובליים למניעת התחממות נוספת בעתיד.
בשנת 1994, על פי מזכר שהודלף, האסטרטג הרפובליקני, פרנק לונץ, יעץ לחברי המפלגה הרפובליקנית, בכל הקשור לשינוי האקלים, כי " צריך להמשיך להדגיש את חוסר הודאות המדעית כנושא עיקרי" ו"לקרוא תיגר על המדע" על ידי "גיוס מומחים מהצד שלנו".
מגוון גופים, ציבוריים ופרטיים כאחד, השקיעו מאמצים רבים להמעיט בחשיבות של תופעת שינוי האקלים בשיח הציבורי.
הנשיא לשעבר של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, ד"ר פרידריך זייץ, עמד בראש גופים כגון "פרויקט מדיניות המדע והסביבה" ומכון ג'ורג' סי מרשל, שעשו לכאורה מאמצים מכוונים כדי "לטשטש" את העדויות על התחממות כדור הארץ.
זייץ אמר בשנת 1980 כי "התחממות כדור הארץ היא הרבה יותר עניין של פוליטיקה מאשר של אקלים".
זייץ חיבר את "עצומת אורגון", מסמך שפורסם במשותף על ידי מכון מרשל והמכון למדע והרפואה של אורגון, שהביעה התנגדות לפרוטוקול קיוטו.
ג'ורג' מונביו כתב ב"הגרדיאן" כי עצומה זו, אותה הוא מבקר כמטעה וקשורה למימון מהתעשייה, "צוטטה על ידי כמעט כל עיתונאי שטוען כי שינוי האקלים הוא מיתוס.
החברה המלכותית ערכה סקר שמצא כי חברת 'אקסון מוביל' נתנה 2.9 מיליון דולרים לקבוצות אמריקאיות עבור הפצת מידע מוטעה לציבור על שינוי האקלים, 39 מתוכן "סילפו את המדע של שינוי האקלים על ידי הכחשה מוחלטת של הראיות".
בשנת 2006, החברה המלכותית פרסמה דרישה מחברת 'אקסון מוביל' להפסיק את מימון הכחשת שינוי אקלים.
'אקסון מוביל' הכחישה את ההאשמות כי היא מנסה להטעות את הציבור על התחממות כדור הארץ.
בין השנים 1989–2002 קואליציית האקלים העולמית, קבוצה של עסקים בעיקר מארצות הברית, השתמשה בטקטיקות שתדלנות ויחסי ציבור אגרסיביות על מנת להתנגד לפעולות להפחתת פליטות גזי החממה ולהילחם בפרוטוקול קיוטו.
הקואליציה מומנה על ידי תאגידים גדולים וקבוצות סחר מתעשיות הנפט, הפחם והמכוניות.
בתחילת 2013, הגרדיאן חשף כי שתי קרנות, Donors Trust ו-Donors Capital Fund, מימנו 102 צוותי חשיבה וקבוצות פעילים בהיקף של 118 מיליון $ בין 2002–2010. התורמים השמרנים לקרנות אלה מייצגים קשת רחבה של דעות מהימין האמריקני שמצאו מכנה משותף בהתנגדות לקיצוץ בפליטת גזי חממה.
הכסף זרם לגופים הקשורים למפלגה הרפובליקנית ושימש בין השאר למתקפה על אל גור, למלחמה ביוזמות הסביבתיות של ברק אובמה, ולהריסת כל סיכוי לפעולה בקונגרס כנגד שינוי האקלים.
הכסף מימן רשת עצומה של גופי חשיבה וקבוצות פעולה שעבדו להגדיר מחדש את שינוי האקלים מעובדה מדעית נייטרלית לנושא במחלוקת.
שרון בגלי דווח בניוזוויק כי קוני "ערך דוח משנת 2002 על מדע האקלים על ידי פיזור ביטויים כגון 'חוסר ההבנה' ו'אי ודאות משמעותית.'" באחד הדוח"ות הוא מחק פרק שלם העוסק באקלים.
פוליטיקה מינית הוא ספר משנת 1970 מאת קייט מילט, פמיניסטית רדיקלית אמריקאית מהגל השני של הפמיניזם של שנות השבעים.
הספר נחשב לקלאסיקה של הספרות הפמיניסטית, ולאבן דרך בהתפתחות התאוריה הפמיניסטית.
בספרה "פוליטיקה מינית" הציגה מילט תאוריה הטוענת כי החברה כולה מושתת על דפוסים פטריארכליים.
החברה מונעת מיחסי כוח המוטמעים על ידי היסטוריה תרבותית-חברתית המבוססת על דפוסים פטריארכליים.
כל הקטגוריות בחברה, כגון אידאולוגיה, דת, תרבות ומין, מוגדרות באמצעות דפוסים פטריארכליים ומתרחשים בהם מאבקי כוח פוליטיים.
מילט תיארה כיצד החברה הפטריארכלית יצרה חברה מיננית (סקסיסטית) המפלה על בסיס מין.
היחסים בין נשים וגברים הם יחסים פוליטיים והסדרים חברתיים דרכם קבוצה אחת נשלטת על ידי קבוצה אחרת.
באותו אופן שפוליטיקה חברתית נשענת על העובדה כי קבוצה אחת שולטת ומדכאת את השנייה כך מין הוא קטגוריה של סטטוס בעל השלכות פוליטיות על יחסי כוח בין קבוצות.
התא המשפחתי נמצא בלב הפטריארכיה ומשמש מודל לכלל החברה.
התבנית בה הגבר הוא ראש המשפחה חוזרת ומשועתקת בכל זירה חברתית, בכל ערך או נורמה המופנמים בחברה, ובכל מוסד או מעמד חברתי.
כלומר הפוליטיקה, כמאבק בין כוחות, נמצאת בכל מקום ומופנמת הן בחברה ובמוסדותיה והן בתא המשפחתי.
כך משתמר הדפוס המסורתי של שליטת גברים בנשים.
הכוח הפטריארכלי מבוסס ומוטמע בתפיסות חברתיות כמו גם בכל אחד מאתנו.
פירושו של דבר שמתקיימת שיטה.
שיטה של הבניה חברתית בעלת מאפיינים של כוח ושליטה.
שיטה זו מעניקה לגיטימציה לדיכוי נשים מבני ומתמשך המתקיים בכל רובד בחיי הפרט.
מילט פרטה את הרבדים השונים של השיטה הפטריארכלית והוכיחה שהשיטה הכוחנית והדיכאונית באה לביטוי בהיבט אידאולוגי, מוסרי ודתי, ביולוגי, מיני, סוציולוגי, פסיכולוגי, מעמדי, כלכלי וחינוכי.
עוד טענה מילט כי יש סוג נוסף של אי שוויון והוא שטיפת מוח ביולוגית ואידאולוגיה המופיעה בחינוך ובמדע, המגובה באלימות.
מילט תיארה בספרה היבטים שונים של התאוריה הטוענת כי הפטריארכיה נמצאת בכל ממד תרבותי ופוליטי בחברה המערבית.
הכפיפות של נשים לגברים מובנית על ידי שילוב של שלושה רכיבים: מזג תפקיד מיני וסטטוס.
יש קישור ביניהם כמערכת אחת:
מזג - הוא האופן בו אנו מתחנכים לחשוב שהוא מולד מגדרית, כגון "נשים רגישות ועדינות".
תפקיד מיני - אנו לומדים שלכל מגדר מיועד תפקיד קבוע מראש בחברה.
סטאטוס - הוא עניין פוליטי: החזק במאבק כוח טבעי הוא שינצח וישלוט.
כלומר התפיסה האידאולוגית המגדרית היא מערכת אחת הבנויה מפסיכולוגיה-פוליטיקה-חברה.
מילט הוכיחה כיצד שלושת הרכיבים הללו: מזג, תפקיד מיני וסטטוס, באים לביטוי בזירות השונות של פסיכולוגיה פוליטיקה וחברה מהיבטים שונים:
ההיבט הביולוגי: הביולוגיה משמשת את הדת ואת המדע כאחד כדי לטעון כי פטריארכיה היא מבנה טבעי, הנגזר מתוך הגוף השונה של גברים ושל נשים.
ההתנהגויות המגדריות וההתנהגות המינית הן תכונות מולדות מיסודן התלויות בגוף בתוכו אנו נולדים.
מילט יוצאת כנגד הנחה זו וטוענת כי אין זה כך, הביולוגיה היא רק שדה באמצעותו אנו משכנעים אנשים כי כך המבנה החברתי צריך להיות.
זו היא הנחה מוטעית המשרתת את הפטריארכיה באופן מגמתי.
כל שיטה פוליטית משכנעת אותנו כי זה הדבר הטבעי.
וגם כאן לפטריארכיה תפקיד כמערכת העוסקת במבנה אידאולוגי.
דרך דת ומדע משכנעים אותנו שפטריארכיה היא משהו טוב.
כל היחסים המיניים מתחילים ונגמרים ביחסי כוח.
אנו לומדים להיות במגדר שלנו דרך השפה.
דרך החינוך, דרך מה שמדברים אתנו.
אחרי שחוזרים וכותבים בספרות ובתרבות פעמים רבות: "זו האישה שאליה הגבר עורג" הדבר משפיע על ההתנהגות המגדרית שלנו.
היבט המשפחה: המשפחה היא התא הראשוני בחברה.
המשפחה היא מיקרו-קוסמוס של איך נראית החברה.
למשפחה יש תפקיד חשוב למדינה: רבייה, עיצוב הרבייה.
הרבייה תתבצע רק במסגרת המשפחה-זהו כלל של החברה.
לכל ילד יש אב אחד.
שוב יוצאת מילט וקוראת לבחון את התא המשפחתי כזירה פוליטית, של מאבק כוח סמוי.
התא המשפחתי משעתק את השיטה של הפטריארכיה: אב אחד בעל כוח אחד, שולט ומחליט.
למדינה הפטריארכלית יש מגמה סמויה לשמור על הנורמות בחברה הקובעות את התא המשפחתי כמעוצב באופן אחיד פטריארכלי, כך המדינה משמרת את ההגמוניה הפטריארכלית והמשכיות כוחה בחברה.
היבט מעמדי: המעמד משמש כגורם המרחיק נשים זו מזו.
באינטראקציה בין אישה רמת-מעמד ובין גבר ממעמד נמוך, תמיד יוכל הגבר לגייס את גבריותו כנגד האישה ולהשפיל אותה.
כך מדכאת הפטריארכיה גם מההיבט הכלכלי והחינוכי, ומכך גם מעמדה הנחות של האישה בחברה מוטמע ומשתמר.
היבט הכוח: נשים חשופות כל הזמן לאלימות מצד גברים.
בחברה ובתרבות מובנים היבטים רבים של אלימות, גלויים וסמויים.
נשים לא מקבלות באמצעות מערכת החינוך את הכלים להתמודד מול אלימות.
במובן הזה בין אם זה אונס או סחר בנשים, או בין אם אלה פרסומות ושפה מיננית, כל אלה ועוד הם ביטויים לאלימות.
אפשר לייחס גם במקלטים לנשים מוכות היבט אלים, היות שמי שנכנס להסגר הן הנשים ולא הגברים שנשארים משוחררים מחוץ לגדרות המקלט.
כוחניות יכולה להשתמע גם באופן בו אנו כחברה מגיבים למקרה של אלימות מול נשים: יש תגובות של זעזוע, צחוק, גירוי.
האונס כמקרה פרטי קיצוני מבנה את היחס שלנו למין.
גם אם לא כל הגברים אנסים, כל הנשים מתנהלות בעולם בפחד מגברים ורואות בכל זמן ומקום פוטנציאל לאונס.
באמצעות ההיבטים השונים ניתן לחוות עין ביקורתית על כל מוסד, אירוע, תפקיד, או ערך בחברה.
הספר פוליטיקה מינית נחשב לעבודת יסוד בתאוריה פמיניסטית, ואף נקרא "הספר האקדמי הראשון של ביקורת ספרותית פמיניסטית".
כמו ספרים פמיניסטיים אחרים מאותה תקופה שהכו גלים, כמו "המסתורין הנשי" של בטי פרידן ו"הסריסה" של ג'רמיין גריר, היוקרה של הספר בדעיכה.
הספר היה אבן דרך משמעותית בהתפתחות האידאולוגיה של הגל השני של הפמיניזם בשנות השבעים, ואף היה שנוי במחלוקת רבה.
נכתב עליו שהוא היה "אחד הספרים הראשונים של העשור שהרגיזו גברים בכל רחבי ארצות הברית".
ביקורות על הספר נעות במנעד רחב של ביטול ועד האדרה.
במגזינים Esquire ו-Commentary, שתי המבקרות יצאו במתקפה נגד הפמיניזם באופן כללי, ונגד גישתה של מילט באופן פרטני, בטענה ש"לא כל הנשים שונאות גברים" ושמילט "הופכת את חווייתה הפרטית לכללית".
ב-Harper ואף בכתבי עת פסיכולוגיים, המבקרים טענו שמילט לא הבינה נכון את פרויד, ולכן הניתוח שלה לוקה.
הסופר נורמן מיילר כתב מאמר תגובה לספר בשם "אסיר הסקס" בו הוא הגן בחריפות על ד.
לורנס והנרי מילר, והמשיך לתקוף את כתביה של מילט בספרו באותו שם שיצא מאוחר יותר.<div><div>לעומת זאת, בניו יורק טיימס הקדישו שני טורים שלמים לביקורת על הספר, וכינו את מילט "הכוהנת הגדולה של הפמיניזם", וטיים מגזין שמו את תמונתה על השער.
אנדריאה דבורקין כתבה במאמר ב-New Statesman ש"העולם ישן, ומילט העירה אותו".
ביקורות חיוביות נוספות פורסמו במהלך השנים גם ב-Ms.
אף על פי שחטיבת הספרות הפופולרית של הוצאת דבלדיי החליטה לא להוציא מהדורה חדשה לספר כאשר הוא באופן זמני הורד מן הדפוס, הם הכריזו על הספר כאחד מעשרה הספרים החשובים שהם הוציאו לדפוס במשך מאה שנות קיומם, וכללו את הספר באנתולוגיית ציון המאה של הדפוס.
פוליטיזציה היא תהליך של הכנסת מעורבוּת פוליטית במערכות חברתיות, האמורות, על פי הדובר, להיות נקיות מסממנים פוליטיים.
המסגרת האקדמית השלטת להבנת הפוליטיזציה היא מודל המערכת, הרואה בפוליטיקה זירה או תחום.
בפרספקטיבה זו, פוליטיזציה היא התהליך שבו נושאים או תופעות נכנסים לתחום ה"פוליטי", למרחב של מחלוקת וקונפליקט.
לחלופין, על פי הגישה הביהביוליסטית למדע המדינה, הרואה בפוליטיקה פעולה או קונפליקט, הפוליטיזציה נתפסת כתהליך שבו נושא או תופעה הופכים להיות גלויים יותר באופן משמעותי בתודעה הקולקטיבית, מה שגורם להתגייסות פוליטית.
על פי מילון מרים וובסטר המשמעות של פוליטיזציה היא מתן אופי או גוון פוליטי.
לדוגמה ניסיון לפוליטיזציה של השרות הציבורי.
על פי מילון אוקספורד למונח פוליטיזציה יש שתי משמעויות: 1. הפיכה של נושא שאינו פוליטי לסוגיה פוליטית, לדוגמה: פוליטיזציה של המדע, 2. הגדלת המעורבות של משהו/מישהו בפוליטיקה.
על פי מילון קיימברידג' ההגדרה היא הפיכת ארגון, יחיד או פעילות, לפוליטי או למודע יותר לעניינים פוליטיים.
לדוגמה: אסור לעשות פוליטיזציה לאכיפת החוק.
בעקבות תהליך שכזה, ההחלטות בנושא מסוים מתבצעות משיקולים פוליטיים ולא משיקולים מקצועיים.
פוליטיזציה נפוצה בהחלטות בנושאים חברתיים, כלכליים, דתיים, מדעיים ומשפטיים.
חדירת שיקולים פוליטיים למערכות מקצועיות - הדבר מתבטא בהתערבות עמוקה של הדרג הפוליטי בתהליכים שאמורים להיות מקצועיים טהורים.
תופעה זו כוללת מינוי מקורבים פוליטיים לתפקידים מקצועיים תוך התעלמות מכישורים והכשרה נדרשים, דרישה ל"נאמנות" פוליטית מעובדי ציבור, ועקיפה שיטתית של נוהלי מכרזים ומינויים תקינים.
במקרים רבים נעשה שימוש במוסדות מקצועיים לקידום אג'נדה פוליטית במקום לשרת את האינטרס הציבורי.
אבדן עצמאות מקצועית - אובדן העצמאות המקצועית מתרחש כאשר אנשי מקצוע נתונים ללחץ מתמיד לקבל החלטות על בסיס שיקולים פוליטיים.
התופעה כוללת החלשה שיטתית של שומרי סף, פגיעה בעצמאות גופי ביקורת ופיקוח, ודחיקת שיקולים מקצועיים לטובת אינטרסים פוליטיים צרים.
במקרים רבים נוצרת אווירת פחד והשתקה המונעת מאנשי מקצוע להביע את דעתם המקצועית באופן חופשי.
שימוש במשאבים ציבוריים לצרכים פוליטיים - מתבטא בהקצאת תקציבים על בסיס שיוך פוליטי או מגזרי, תוך העדפת אזורים ומגזרים מסוימים על פני אחרים.
תופעה זו כוללת שימוש במשאבי ציבור לצרכים מפלגתיים, חלוקת משרות ותפקידים למקורבים פוליטיים, וניצול מערכות תקשורת ממשלתיות לקידום אג'נדה פוליטית במקום שירות הציבור.
פגיעה באמון הציבור - הפגיעה באמון הציבור היא תוצאה ישירה של הפוליטיזציה, כאשר הציבור מאבד את אמונו במערכות המקצועיות של המדינה.
מתפתחת תחושה של אפליה וחוסר הוגנות, פגיעה בשוויון הזדמנויות, וירידה כללית באמון במוסדות המדינה.
במקרים רבים נוצרת תחושה של שחיתות מערכתית המערערת את אמון הציבור במערכת כולה.
השפעה על תהליכי קבלת החלטות - מתבטאת בעיכוב החלטות מקצועיות מטעמים פוליטיים, קבלת החלטות על בסיס לחצים פוליטיים במקום שיקולים מקצועיים, והתעלמות שיטתית מהמלצות מקצועיות.
התוצאה היא פגיעה בשקיפות ובקרה, והעדפת שיקולים פוליטיים קצרי טווח על פני תכנון ארוך טווח.
השפעה על השרות הציבורי - ההשפעה על המערכת הציבורית ניכרת בירידה משמעותית במוטיבציה של עובדים מקצועיים, בריחת מוחות ועזיבת אנשי מקצוע מוכשרים את השירות הציבורי.
התוצאה היא פגיעה מתמשכת באיכות השירות לציבור, יצירת תרבות ארגונית מושחתת, והנצחת מעגל של מינויים פוליטיים שממשיך לפגוע במערכת.
במדינות שבהן יש ריבוי של מינויים פוליטיים, שירותים ממשלתיים בתחומי חינוך, רווחה, בריאות ועוד נעשים בצורה פחות אפקטיבית.
קיים קשר מובהק בין מינויים מקצועיים ועצמאיים בשירות הציבורי לבין אפקטיביות גדולה יותר של הממשלה.
מגמת הפוליטיזציה של השירות הציבורי וביטול מגבלות המבטיחות כישורים מקצועיים של בעלי התפקידים ניכרת במדינות החוות שחיקה דמוקרטית.
השפעות חברתיות - ההשלכות החברתיות של הפוליטיזציה כוללות העמקת שסעים חברתיים קיימים, פגיעה בשוויון בין קבוצות שונות באוכלוסייה, וערעור יסודות הדמוקרטיה.
התופעה מובילה לפגיעה בשלטון החוק והחלשת החברה האזרחית, דבר המשפיע על חוסנה החברתי של המדינה.
השפעות כלכליות - ההשפעות הכלכליות של הפוליטיזציה כוללות פגיעה ביעילות הכלכלית של המשק, בזבוז משאבים ציבוריים, והקצאה לא יעילה של תקציבים המדינה.
התוצאה היא פגיעה בצמיחה הכלכלית ועלייה בעלויות התפעול של המגזר הציבורי, דבר המשפיע על כלל האזרחים.
פוליונקס (שם מדעי: Polyonax; משמעות השם: "מאסטר מעל רבים") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים, שחי בסוף הקרטיקון העליון במאסטריכט לפני 66 מיליון שנה - הזמן בו נכחדו אחרוני הדינוזאורים.
כיום מעריכים שסוג זה מוטל בספק.
סוג זה התגלה בתצורות דנבר בקולורדו שבארצות הברית בשנת 1873 בידי החוקר אדוארד דרינקר קופ.
הממצאים היו חלקיים ושבורים וכללו 3 חוליות, כמה עצמות גפיים וחלקי קרן ארוכה.
הסוג נקבע בידי קופ ב-1874. מאובנים אלה הועברו למוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע.
מאובנים אלה השתייכו לפרט צעיר והתערבבו עם עצמות הדרוזאוריים, אולי מהסוג המבוטל טרכודון, אשר חי בסמוך.
חלק מהחוקרים משייכים את הממצאים למאובני אגתאומס או אף לטריצרטופס.
בצורתו דינוזאור זה דמה כנראה לטריצרטופס אך היה קטן יותר ובעל קרניים מעל העיניים ומעל החוטם.
הוא היה ארבע-רגלי, בעל מקור קרני אשר ניזון מצמחייה קרקעית.
פוליטיקה - כתב עת למדע המדינה וליחסים בינלאומיים הוא כתב-עת אקדמי היוצא לאור פעמיים בשנה על ידי המכון ליחסים בינלאומיים ע"ש לאונרד דייוויס באוניברסיטה העברית בירושלים.
כתב העת מפרסם מאמרים בתחומי פוליטיקה השוואתית, מדיניות ציבורית, פוליטיקה בישראל, מחשבה מדינית, יחסים בינלאומיים, היסטוריה פוליטית, כלכלה פוליטית ונושאים קרובים.
"פוליטיקה" החל לצאת לאור בשנת 1998, כהמשכו של כתב העת "מדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים".
עורכו הראשון של "פוליטיקה" הוא פרופ' אבנר דה-שליט.
החל מגיליון 21, שיצא לאור בקיץ 2012, כתב העת מופץ בפורמט דיגיטלי בלבד.
פוליטיקאי עצמאי או פוליטיקאי ללא שיוך מפלגתי הוא פוליטיקאי אשר אינו מזוהה עם שום מפלגה.
ישנן סיבות רבות לכך שפוליטיקאי עשוי להתמודד כעצמאי.
לחלק מהפוליטיקאים ישנן דעות פוליטיות שאינן מתיישרות עם המצע של מפלגה כלשהי, ולכן בוחרים שלא להזדהות איתן.
חלק מהפוליטיקאים העצמאיים עשויים להיות קשורים למפלגה, אולי כחברים בה לשעבר, או שיש להם דעות שתואמות אותן, אך בוחרים שלא להתמודד בשמה, או שאינם יכולים לעשות זאת מכיוון שהמפלגה בחרה במועמד אחר.
אחרים עשויים להשתייך או לתמוך במפלגה ברמה הלאומית, אך סבורים שהם לא צריכים לייצג אותה באופן רשמי (ובכך להיות כפופים למדיניותה).
בהתמודדות לתפקיד ציבורי, עצמאים בוחרים לעיתים להקים מפלגה או ברית עם עצמאים אחרים, ועשויים לרשום רשמית את מפלגתם או בריתם.
גם במקום בו משתמשים במילה "עצמאי", בריתות משותפות כאלה נחשבות למפלגה, במיוחד אם ישנו ארגון אשר צריך לאשר את המועמדים "העצמאיים".
מאז 1990 היו עד חמישה עצמאיים בכל פרלמנט אוסטרלי.
חלק גדול מהעצמאים היו חברים בעבר באחת מארבע המפלגות העיקריות של אוסטרליה, מפלגת הלייבור האוסטרלית, המפלגה הליברלית של אוסטרליה, מפלגת הירוקים האוסטרלים או המפלגה הלאומית של אוסטרליה.
בשנת 2013 מפלגה בשם העצמאים האוסטרלים נרשמה בוועדת הבחירות האוסטרלית.
בפירוק הפרלמנט לפני הבחירות הפדרליות בשנת 2019, היו ארבעה פוליטיקאים עצמאיים בבית הנבחרים האוסטרלי: אנדרו וילקי, קתי מקגוואן, קרין פלפס וג'וליה בנקס.
מתוכם, וילקי היה מועמד בעבר במפלגת הירוקים, מקגוואן היה במפלגה הליברלית, ובנקס נבחרה לפרלמנט כחברה במפלגה הליברלית לפני שהתפטרה מהמפלגה בנובמבר 2018. בבחירות 2019 נבחר וילקי מחדש לפרלמנט כעצמאי, בזמן שמקגוואן פרש, וגם פלפס וגם בנקס איבדו את מקומם.
עם זאת, שני עצמאיים חדשים נכנסו לפרלמנט: זאלי סטגל והלן היינס.
צ'יאמפי היה גם נשיא איטליה בין 1999 ל-2006. הנשיא סרג'ו מטרלה, על אף היותו חבר לשעבר במפלגה הדמוקרטית-נוצרית ושל המפלגה הדמוקרטית, הוא נבחר לנשיא בשנת 2015 כמועמד עצמאי.
נשיא איסלנד הנוכחי, גודני יוהאנסון, הוא פוליטיקאי עצמאי.
באירלנד, פוליטיקאי עצמאי היה חלק משמעותי בנוף הפרלמנטרי מאז הקמת המדינה.
בבחירות המוקדמות לפרלמנט האירי עצמאיים היוו 7% מהמושבים בשנת 1922, 8.5% בשנת 1923, 10.5% בשנת 1927 ו-9% בשנת 1932, עם השנים ועם התפתחות הפוליטיקה במדינה, מעטים היו הפוליטיקאים העצמאיים.
לאחר הבחירות באירלנד בשנת 2016 היו בדאל אירן 19 ט"דים עצמאיים (צירים פרלמנטריים), המהווים כ-12% מכלל הצירים.
באספה הלאומית של אזרבייג'ן, פוליטיקאי עצמאי הוא דבר מקובל וישנם חברים רבים עצמאיים באספה.
ג'ורג' וושינגטון הוא הנשיא היחיד שנבחר כעצמאי עד כה.
ג'ון טיילר הודח מהמפלגה הוויגית בספטמבר 1841 ונותר עצמאי למשך שארית נשיאותו.
מאוחר יותר הצטרף למפלגה הדמוקרטית.
הסנאטור העצמאי ברני סנדרס התמודד בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית ב-2016 וב-2020, אך בסופו של דבר פרש מהמירוץ.
אילינוי, מיין, אורגון, רוד איילנד, טקסס, אלסקה ומינסוטה בחרו במועמדים עצמאיים למושלים.
בשנת 1971, הסנאטור של וירג'יניה, הנרי האוול, דמוקרט לשעבר, נבחר לתפקיד סגן המושל כעצמאי.
שנתיים לאחר מכן הוא התמודד לתפקיד המושל כעצמאי, אך הפסיד ב-15,000 קולות.
בשנת 2010 עזב מושל פלורידה, צ'ארלי כריסט את המפלגה הרפובליקנית והפך לעצמאי (לימים הפך לדמוקרט).
קונגרס – בית הנבחרים והסנאט
במהלך ההיסטוריה נבחרו מספר פוליטיקאים עצמאיים ל.
דוגמאות בולטות כוללות דייוויד דייוויס של אילינוי במאה ה-19, ואת הארי פ.
בירד הבן של וירג'יניה במאה ה-20. אחדים נבחרו כחברי מפלגה אך הפכו לעצמאיים במהלך כהונתם.
(מבלי להיבחר ככאלה), דוגמאות לכך הם ויין מורס של אורגון, סנטור נברסקה, ג'ורג' וו.
נוריס נבחר לארבע קדנציות כרפובליקני לפני שהפך לעצמאי.
הסנאטור של ורמונט, ג'ים ג'פורדס, עזב את המפלגה הרפובליקנית על מנת להיות עצמאי בשנת 2001. מעברו של ג'פורדס לעצמאי היה משמעותי מכיוון שהוא העביר את הרכב הסנאט מ-50-50 בין הרפובליקנים לדמוקרטים ל-49 רפובליקנים, 50 דמוקרטים ועצמאי אחד.
ג'פורדס הסכים להצביע לשליטה דמוקרטית בסנאט בתמורה למינויו ליו"ר ועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט, והדמוקרטים החזיקו את השליטה בסנאט עד לבחירות בקונגרס בשנת 2002, אז חזרו הרפובליקנים להיות הרוב.
בדצמבר 2022 הסנאטורית קירסטן סינמה מאריזונה הודיעה פרישתה מהמפלגה הדמוקרטית ועל הפיכתה לסנאטורית עצמאית.
נשיא בולגריה רומן ראדב הוא עצמאי עם תמיכה מן המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית.
ראדב נבחר לנשיאות בבחירות 2016.
פוליטיקאים עצמאיים אינם רשאים להתמודד לכהונה בברזיל.
החוקה משנת 1988 קובעת כי המתמודדים לפרלמנט מחויבים להיות משויכים למפלגה כלשהי.
עם זאת, התיקון להצעה לחוקה שהביא הסנטור העצמאי חוסה רגוף, מאפשרת כהונה לעצמאי אשר מקבל לפחות 1% מקולות הבוחרים.
לפני המאה העשרים היה מקובל למדי להיות פוליטיקאי עצמאי בממלכה, ועצמאיים נבחרו לבית הנבחרים של הממלכה המאוחדת, אך מאז 1945 הדבר נמוג כמעט לחלוטין.
העיתונאי מרטין בל נבחר בבחירות הכלליות של 1997 ובכך היה לעצמאי הראשון שנבחר לבית הנבחרים מאז 1951.
שני חברי פרלמנט עצמאיים נבחרו בבחירות 2005. בבחירות 2010, 2015 ו-2017 נבחר עצמאי אחד בלבד.
היו גם מספר מקרים בהם נבחר פוליטיקאי דרך מפלגה ובשלב מסוים עזב את המפלגה או הודח והפכו לעצמאים.
דוגמאות לכך אפשר למצוא בפרלמנט 2010–2015 אשר כללו את מייק הנקוק (לשעבר דמוקרט ליברלי), אריק ג'ויס (לשעבר הלייבור) ונדין דורריס .
בבית הלורדים ישנם עצמאיים רבים, רבים אינם קשורים למפלגה כלשהי, בעוד שהשאר משתייכים למפלגה בה הם משתייכים גם בקרוס בנצ'רס.
הפרלמנט הסקוטי, האספה הוולשית והאסיפה הצפון אירית
בבחירות לפרלמנט הסקוטי ב-2003 נבחרו שלושה חברי פרלמנט עצמאיים.
דניס קנבאן, ז'אן טרנר ומרגו מקדונלד.
בשנת 2004 קמפבל מרטין עזב את המפלגה הלאומית הסקוטית והפך לעצמאי, ובשנת 2005 בריאן מונטית' עזב את המפלגה השמרנית ונעשה עצמאי.
סלומה זוראבישווילי זכתה בבחירות לנשיאות גאורגיה בשנת 2018 כמועמדת עצמאית, והפכה לאישה הראשונה שמכהנת בתפקיד.
יואכים גאוק, נשיא גרמניה ממרץ 2012 עד מרץ 2017 הוא הנשיא הפדרלי הראשון ללא שייכות למפלגה כלשהי והוא הפוליטיקאי הבכיר ביותר במדינה שכיהן ללא שייכות מפלגתית.
בבחירות לנשיאות גרמניה בשנת 2010 הוא היה המועמד של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ושל מפלגת הירוקים, וב-2012 היה המועמד מטעם כל המפלגות הגדולות למעט די לינקה.
נשיאותו, על אף שסמכויותיו מוגבלות, הייתה דבר חריג מכיוון שפוליטיקאים עצמאיים ממלאים לעיתים נדירות תפקידים נחשבים בתולדות גרמניה, לפחות לא מאז מלחמת העולם השנייה.
בבונדסטאג, הבית התחתון של הפרלמנט הגרמני, רובם המוחלט משויכים למפלגה כלשהי.
מאז מלחמת העולם השנייה, רק שני שרים לא היו חברים במפלגה, שר החינוך הנס לויסינק (1969–1972), ושר הכלכלה ורנר מולר (1998–2002).
שר המשפטים קלאוס קינקל הצטרף למפלגה הדמוקרטית החופשית בשנת 1991 זמן קצר לאחר שנבחר כעצמאי.
מועמדים עצמאיים יכולים להתמודד בבחירות בהודו על סמך קידום אידאולוגיה אישית אך מעולם לא נבחר מועמד עצמאי לראשות הממשלה.
עצמאיים מחזיקים כיום 6 מושבים בפרלמנט ההודי.
יותר ממחצית מהמועצה המחוקקת של הונג קונג הם פוליטיקאים עצמאיים.
לאחר הבחירות המקומיות בטאיוואן 2018, יש רק ראש מחוז/עיר עצמאי אחד, קו ון-ג'ה, ראש עיריית טייפה.
בשנת 2019 הקים קו ון-ג'ה את מפלגת העם של טאיוואן, כך שגם הוא איננו עצמאי עוד.
הפוליטיקאי הישראלי היחיד שנבחר לכנסת כעצמאי היה שמואל פלאטו-שרון אשר עשה זאת בבחירות לכנסת התשיעית בשנת 1977. בפועל הוא נבחר מטעם מפלגתו, "פיתוח ושלום".
אין אפשרות בישראל להתמודד ללא שיוך מפלגתי, אבל בבחירות לרשויות המקומיות קיימת אפשרות להקים סיעות אשר לא משויכות לשום מפלגה בכנסת וממומנות מתרומות וערבויות של הבוחרים וחברי הסיעה.
לעיתים רחוקות נבחרו עצמאיים לאסיפות החקיקה המדיניות של דיואן רקיאט (הבית התחתון של הפרלמנט המלזי).
בבחירות במלזיה, מועמדים עצמאיים רבים מאבדים את מועמדותם אם לא הצליחו להשיג לפחות 12.5%.
בשנת 2010, קבוצה של חברי פרלמנט עצמאיים שסולקו ממפלגת הצדק העממי הקימו גוש פוליטי בשם Konsensus Bebas, התנועה התפרקה לאחר זמן קצר.
במאי 2018 נבחרו שלושה חברי פרלמנט עצמאיים, אך מאוחר יותר הצטרפו גם הם למפלגת פקטן הרפן (PKR), ובכך נוצר מצב שלא היה ייצוג עצמאי לפרלמנט באותה תקופה.
עם זאת, נכון לדצמבר 2018, המספר גדל ל-13 חברי פרלמנט עצמאיים שיושבים כיום בדיואן רקיאט.
חיימה הליודורו רודריגס קלדרון, המכונה לעיתים בכינוי "ברונקו", הוא פוליטיקאי מקסיקני והמושל הנוכחי במדינת נואבו לאון שבצפון המדינה אשר אין לו שייכות למפלגה.
החל מ-7 ביוני 2015 נבחר למושל נואבו לאון, ועשה היסטוריה כשהפך למועמד העצמאי הראשון שזכה לכהן כמושל במדינה.
ייסוד המפלגות הפוליטיות הפורמליות, החל מסוף המאה ה-19, צמצם במידה ניכרת את מספר הפוליטיקאים העצמאיים בניו זילנד, אם כי מספר קטן יותר של מועמדים עצמאיים המשיך להיבחר עד שנות הארבעים.
אולם מאז היו מקרים מעטים של פוליטיקאים עצמאיים.
שום מועמד עצמאי לא זכה או החזיק במושב בבחירות כלליות מאז 1943. פוליטיקאים אחרים הפכו לעצמאים במהלך קדנציה פרלמנטרית, אך לא נבחרו לתפקיד ככאלה.
מרסלו רבלו דה סוזה, הנשיא הנוכחי של פורטוגל מאז 6 במרץ 2016, נבחר ב-24 בינואר 2016 בעת שהיה חבר מוביל במפלגה הסוציאל-דמוקרטית, אך השהה את השתייכותו הפוליטית ביום השבעתו והפך לעצמאי.
נולי דה קסטרו, סגן נשיא הפיליפינים לשעבר, התמודד כסנאטור בשנת 2001 ללא שייכות למפלגה.
הוא ניצח במרוץ הסנאט עם הקולות הגבוהים ביותר (אז) בתולדות הפיליפינים.
החל משנת 2001 התפטרו מספר סנאטורים ממפלגותיהם על מנת להיות עצמאיים.
בתחילת הקונגרס ה-15 (2010), היה מספר הסנאטורים העצמאיים גבוה יותר ממספר הסנאטורים מכל מפלגה אחרת.
בבחירות לבית הנבחרים ב-2010 נבחרו שבעה מועמדים עצמאיים, אם כי כל אלה פרט לשניים הצטרפו למפלגה לאחר הבחירות.
בשנת 2012 נבחר סאולי ניניסטה לנשיאות פינלנד מטעם מפלגת הקואליציה הלאומית, לאחר שש שנים בתפקיד, עזב את המפלגה, התמודד כעצמאי וזכה בהן שוב הפעם כעצמאי.
בפקיסטן ישנם פוליטיקאים עצמאיים המתמודדים בבחירות.
בבחירות לפרלמנט בפקיסטן בשנת 2008 נבחרו 30 פרלמנטרים עצמאים.
בשנת 2011 ארבעה מועמדים זכו במושבים באספה הלאומית.
בבחירות בשנת 2013 תשעה מושבים אוישו על ידי מתמודדים עצמאים.
במאה התשע עשרה ובמחצית הראשונה של המאה העשרים, מרבית הפוליטיקאים הלאומיים הצרפתיים היו עצמאיים.
החקיקה הראשונה בנושא מפלגות פוליטיות הייתה בשנת 1911, אם כי רק בשנת 1928 נדרשו חברי הפרלמנט לבחור מפלגה ורק אחרי 1945 הוקמו מפלגות פוליטיות מובנות ומבוססות על מנת לשלוט בעבודה הפרלמנטרית.
אף על פי כן, נדיר למצוא כיום פוליטיקאים עצמאיים ברמה הלאומית, ולו משום שבדרך כלל עצמאים משייכים עצמם למרות הכול לקבוצה פוליטית קיימת.
עצמאים ראויים לציון כוללים הם חוסה בובה אשר התמודד לנשיאות בשנת 2007, כמו גם עמנואל מקרון אשר היה פוליטיקאי עצמאי אך לקראת הבחירות אותם גם ניצח בשנת 2016, הקים מפלגה משלו.
אטיפטה יאהיאגה נבחר לנשיאה הראשונה כעצמאית של קוסובו בשנת 2011. היא גם הייתה לאישה המנהיגה הראשונה והעצמאית שנבחרה בכל חבל הבלקן.
לא מעט חברי פרלמנט עצמאיים היו בפרלמנט של קנדה במאה ה-19, אך פחתו ככל שהמערכת הפוליטית בקנדה התגבשה.
אף על פי כן, נותר מספר קטן של פוליטיקאים עצמאים.
כיום, הבחירה בפוליטיקאי עצמאי מקובלת יותר בבחירות עירוניות ולא הארצית מכיוון שלערים רבות אין מסורת של מפלגות פוליטיות.
לאחר הבחירות לראשות הממשלה בשנת 2015, נבחר טיהומיר אורשקוביץ' לראש הממשלה הראשון של קרואטיה כעצמאי ללא שייכות למפלגה.
כל נשיאי רוסיה היו עצמאיים.
הנשיא לשעבר דמיטרי מדבדב סירב להצעה להצטרף למפלגת רוסיה המאוחדת ואמר כי הוא מאמין שהנשיא צריך להיות עצמאי על מנת שישרת את האינטרסים של המדינה ולא את של מפלגתו הפוליטית.
ולדימיר פוטין, הנשיא הנוכחי של רוסיה, היה יו"ר מפלגת רוסיה המאוחדת עד 26 במאי 2012, אך גם אז לא היה חבר בה, ובכך רשמית היה ועודנו עצמאי.
שיטת הבחירות בשוודיה מבוססת על מפלגות שמועמדות לפרלמנט, כל מפלגה צריכה לקבל 4% ומעלה מהקולות הלאומיים (או 12% באזור אחד, מה שלא קרה מעולם).
לאחר הבחירה, המושב הוא אישי.
חברי פרלמנט עשויים להתפטר מחברותם במפלגה, תוך שמירה על מושביהם בריקסדאג.
ברשות המבצעת, אין כל דרישה ששרים יהיו חברי פרלמנט, או אפילו שתהיה להם זיקה פוליטית.
המשמעות היא, שאפילו ראש הממשלה יכול להיות עצמאי אם נבחר על ידי הריקסדאג.
פוליודונטמורפה (שם מדעי: Pholidotamorpha; מילולית: "בעלי צורת פנגולין") הוא ענף של יונקים בעלי שליה מהקבוצה פריה, השייכת לעל-סדרה לאורסיאתריה, הכוללת כיום רק את סדרת הפנגולינאים (Pholidota).
קבוצה זו כוללת מינים המקורבים בעיקר לפנגולינים בעלי הקשקשים וקרוביהם הנכחדים מהקבוצה פלאנודונטה (Palaeanodonta).
זוהי קבוצה עתיקה שהתפתחה בנפרד מדמויי הטורפים במשך הפלאוקן לפני למעלה מ-65 מיליון שנה מזמננו.
מרבית בני הקבוצה הם יצורים קטני-ממדים בעלי מבנה והתנהגות הדומה לזו של מרבית הדלשינאים כמו עצלנים, דובי נמלים או ארמדילאים, מה שגרם לבלבול במיונים קדומים שלהם.
עם זאת מחקרים מולקולרים מקשרים אותם עם הטורפים המודרניים והקראודונטים הטורפים.
מרבית בני הקבוצה נכחדו עם סוף האאוקן לאחר שינויי אקלים שהכחידו את היערות בהם חיו.
בניגוד לטורפים הם החלו להתפתח, תחילה כאוכלי כל ובהמשך התמחו באכילת נמלים וטרמיטים במבנה לסתות מוארך וחסר שיניים ובלשון ארוכה ודביקה.
כדי להתגונן מטורפים הם פיתחו קשקשים גרמיים והם בעלי יכולת להתכדרר להגנתם.
סוג ללא מקור Amelotabes - נכחד
סוג ללא מקור Arcticanodon - נכחד
סוג ללא מקור Melaniella - נכחד
סוג ללא מקור Euromanis - נכחד
תת-סדרה Eupholidota - בה מיני הפנגולינים הקיימים
קבוצה פלאנודונטה (Palaeanodonta) - נכחדה
פוליוט הוא מפעל ליצור מוצרים בתחום תעשיית החלל שממוקם בעיר אומסק.
המפעל הוקם בשנת 1941 ופעל עד לשנת 2007 כחברה עצמאית.
בשנת 2007 הוא שולב במרכז חרוניצ'ב למחקר מדעי וייצור בתחום החלל כחברת בת.
המפעל הוקמה ביולי 1941 על בסיס מפעלים לייצור מטוסים שהועברו מאזור מוסקבה.
בשנים 1941–1943 במחלקת תכנון ליד המפעל עבד אנדריי טופולב.
המפעל פעל בשם "מפעל לייצור מטוסים מס' 166".
בתקופת מלחמת העולם השנייה במפעל נבנו 3,500 מטוסים מדגם "יאק-9" ו-80 מטוסים מדגם "טופולב Tu-2".
החל משנות ה-60 של המאה ה-20 המפעל התרכז בייצור טילים בליסטים.
על תרומת המפעל לניצחון על גרמניה הנאצית בשנת 1945 לפמעל הוענק עיטור הדגל האדום של העמל.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 המפעל שיתף פעולה עם משרד תכנון אנטונוב שבאוקראינה והתחיל לייצר מספר דגמי מטוסים מתכנונו.
עם התפתחות תעשיית החלל מפעל התשלב בתחום החדש.
החל משנת 1971 במפעל רוכז ייצור משגרים מדגם קוסמוס 3M.
בשנת 2007 הוחלט לאחד את המפעל עם מרכז חרוניצ'ב למחקר מדעי וייצור בתחום החלל כחברת בת.
בשנת 2009 החל חידוש משמעותי של מתקני המפעל.
במפעל נבנו לוויינים רבים של מערכת "גלונאס" וסדרת לוויינים "נדז'דה".
המפעל היה מעורב בייצור לוויינים ראשונים של חברת Orbcomm.
לאחר בעיות טכניות בלוויינים שנבנו המשך החוזה הועבר ליצרן אחר.
לאחר סיום פיתוח משגר "אנגרה" הוחלט לרכז את ייצור המשגר במפעל.
ייצור סדרתי מתוכנן להתחיל בשנת 2024.
הפוליטיזציה בישראל היא תהליך בו מוסדות, מושגים וזהויות נעשים פוליטיים.
הפוליטיזציה היא תופעה חברתית רבת-פנים, שמשפיעה על חיי היומיום של אזרחי המדינה ועל מבנה פוליטיקה והחברה בישראל.
פוליטיזציה מוסדית משמעותה מעורבות פוליטיקה במערכות מקצועיות משפטיות וציבוריות שאמורות להיות נקיות מסממנים פוליטיים.
תהליך בו שיקולים פוליטיים משפיעים על החלטות מקצועיות, על מינויים במשרות ציבוריות, ועל הפעלת סמכויות מנהליות וחלוקת משאבים במוסדות המדינה.
תהליך זה מקבל ביטוי בתחומים שונים, כולל מערכת המשפט, המשטרה, התחבורה, השירות הציבורי וכלי התקשורת.
בתהליך זה שיקולים המבוססים על טובת המדינה מפנים את מקומם לשיקולים פוליטיים וסקטוריאליים.
הפוליטיזציה משקפת את המתח המתמיד בין ניהול מקצועי ועצמאי לבין השפעות פוליטיות שמטרתן לקדם אינטרסים מסוימים.
בישראל, שהיא מדינה עם מערכת פוליטית מגוונת ומורכבת, התופעה הפכה לסוגיה מרכזית בדיון הציבורי.
פוליטיזציה של זהויות מתבטאת בשימוש פוליטי בזהויות עדתיות, דתיות ולאומיות באופן שמעצים את המתח בין הקבוצות השונות.
פוליטיזציה של מושגים באה לידי ביטוי בהפיכת מונחים לבעלי משמעות פוליטית ולנושאים לוויכוח בין מחנות פוליטיים.
בשנים ראשונות לאחר קום המדינה מינויים פוליטיים היו תופעה נפוצה בשירות הציבורי.
מפא"י הייתה הכוח הדומיננטי בפוליטיקה הישראלית והיא שלטה במוסדות המדינה, כולל ההסתדרות, מערכת הבריאות והכלכלה.
בתקופה זו הייתה שליטה רחבה של המפלגות הפוליטיות במערכת הציבורית.
המפלגות ניהלו מערכות חברתיות והיו להן השפעות משמעותיות על מינויים מקצועיים באקדמיה, בחברות ממשלתיות במשרדי ממשלה ובחלק מהעיתונים.
בשנותיו הראשונות של השלטון נעשה בשב"כ שימוש לצרכים הפוליטיים של מפא"י, השב"כ עסק בריגול פוליטיומימן עיתון המתחרה בעיתון המבקר את השלטון וסיפק לו ידיעות .
על פי חלק מהמקורות בן-גוריון ניסה להילחם בתופעה ולהפוך את השירות הציבורי לשירות א‑פוליטי ולא מפלגתי.
שירות ציבורי שבו הקבלה תיעשה על בסיס שוויוני ללא תלות בזיהוי הפוליטי של האדם והמינויים בשירות יהיו על בסיס כישורים והתאמה לתפקיד.
על פי מקורות אחרים בן-גוריון, השתמש בשב"כ ובמשטרה לצרכים פוליטיים.
כך לדוגמה בשנות ה-50 המוקדמות, השלטון ברשותו רדף וביקר קבוצת חושפי שחיתויות באמצעות השב"כ המשטרה והתקשורת.
גם ההסתדרות תחת הנהגתו של בן-גוריון, הייתה כלי מרכזי להגשמת מטרות פוליטיות וחברתיות של מפא"י.
על רקע זה הוקמה ב-1950 "מחלקת המנגנון" (בשנת 1954 שונה שמה ל"נציבות שירות המדינה"), שתפקידה היה לקבוע תקנות מנהליות לעובדי המדינה, לאשר מינויים ולהסדיר את חלוקת התפקידים.
ב-1959 נחקק חוק שירות המדינה (מינויים).
תחילה הייתה השפעתו מוגבלת מכוון שרוב המשרות כבר אוישו על ידי מפא"י, אך בשנות ה-60 וה-70, תופעת המינויים הפוליטיים הלכה ונחלשה, והמגמה הייתה להקנות לשירות המדינה אופי ממלכתי, מקצועי וא-פוליטי.
למרות שהיו מינויים פוליטיים גם בתקופה זו, היו גם מאמצים לדה-פוליטיזציה של השרות הציבורי ונבנתה במהלכה מערכת מינויים שאיפשרה כניסה לשירות הציבורי ללא קשר להשתייכות פוליטית
עם המהפך הפוליטי ב-1977 ועליית הליכוד לשלטון, חל שינוי במאפייני הפוליטיזציה.
עם עלייתו של בגין לשלטון הפסיקה פעילותו הפוליטית של השב"כ.המערכת הציבורית עברה שינויים שהותאמו לאידאולוגיה של הממשלה החדשה, תוך העברת מוקדי השפעה למינויים פוליטיים.
התקופה התאפיינה גם בגידול במתח בין הרשויות השונות, במיוחד בין הרשות המחוקקת לרשות השופטת.
משנות ה-80 ואילך חל שינוי מגמה, והמינויים הפוליטיים חזרו להיות תופעה רווחת, המזכירה את המצב בשנים הראשונות לאחר קום המדינה.
בשנות השמונים ובתחילת שנות התשעים התפשטה התופעה מאוד.
הגורמים לחידוש תופעת המינויים הפוליטיים: 1. תגובה למינויים פוליטיים קודמים- מפלגות ימין ומרכז ראו היתר לעצמן לאייש משרות ממלכתיות באנשים המקובלים עליהן, כתגובה למינויים שבוצעו על ידי מפא"י בשנים קודמות.
שינוי שיטות הבחירה במפלגות, שבו המועמדים צריכים להתחרות על תמיכה, הוביל לכך שרבים מהם הבטיחו טובות הנאה, כמו משרות בשירות הציבורי, לחברי הוועידה או המרכז.
בתקופה זו התחזקה הביקורת על מינויים פוליטיים וניכרה מגמה של ניסיון לאזן בין עצמאות מקצועית למעורבות פוליטית.
בתחילת שנות ה-90 חוקקה הכנסת שני חוקים שנועדו להקשות על מינויים פוליטיים.
בין השאר, נאסר על עובדי מדינה בכירים להיות חברים במרכזי המפלגות.
כמו כן תוקן חוק החברות הממשלתיות ונקבעו תנאי סף לכישורים לדירקטורים ומנהלים בחברות ממשלתיות ונקבעה ועדה (ועדת רביבי) לבחינת כישורים מיוחדים למועמדים שהם בעלי זיקה אישית או פוליטית לשר.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוגדרו תפקידים שמאוישים על ידי מרכז או ועדת מינוי, דבר אשר נועד להפחית את מידת ההשפעה של גורמים פוליטיים.
מעת לעת בוצעו ניסיונות לשינוי בחקיקה אשר יאפשרו מינויים פוליטיים.
בעקבות המגבלות שהושתו על מינויים, התגברו התלונות של פוליטיקאים על כך שהם אינם מצליחים לממש את המדיניות שלהם וכי פקידים מטרפדים החלטות ממשלה ומפריעים לעבודה תקינה.
העשור השני של שנות ה-2000 ואילך
בעקבות הקושי שהרגישו הפוליטיקאים לממש את מדיניותם, הם פעלו למינוי מקורבים לתפקידים בכירים כדי להבטיח שהפקידות לא תנטרל את החלטותיהם.
פעילות זאת נתקלה בהתנגדות שטענה שמדובר בפוליטיזציה פסולה.
בין השאר הואשמו הפוליטיקאים בהתעלמות מחוות דעת מקצועיות.
בשנים אלו גברו תופעות כמו מינוי משנים למנכ"לים במשרדי הממשלה ללא הליך תחרותי, שינוי בהרכב ובאופן הפעולה של ועדות איתור וניסיונות לבטל את "נבחרת הדירקטורים" בחברות הממשלתיות.
בנוסף הועלו הצעות חוק להגברת השפעת הדרג הפוליטי על מינוי יועצים משפטיים במשרדי הממשלה והצעות חוק שמטרתן להקל על מינוי פוליטיקאים לשעבר לדירקטורים בחברות ממשלתיות.
דוגמה להשפעות הפוליטיזציה ניתן לראות בממצאי ועדת חקירה לאסון הר מירון בהם צוינה השפעתה של פוליטיזציה על הגורמים האחראים לבטיחות ועל מקבלי ההחלטות שנמצאו אחראים לאסון.
על שירות המדינה להיות ממלכתי באמצעות נאמנות לציבור, א-פוליטיות ושוויוניות, ולשמור על הגינות וטוהר המידות.
הצורך בשירות ציבורי מקצועי מתיישב הן עם תפיסת עולם שמרנית והן עם הליברלית ומאפשר משילות ושירות ציבורי טוב יותר כדי לקדם כל מדיניות שנבחרה.
שירות שאינו זוכה לאמון ושנתפס עסקני מוביל להתדרדרות באיכותו וככזה שמתעלמים מעמדותיו ויאבד את מנהליו האיכותיים בעקבות שחיקתם ופגיעה במורל שלהם.
מחקר משנת 2024 מציג מגמה גוברת של פוליטיזציה בשירות המדינה.
מספר המשרות הפטורות ממכרז קפץ ביותר מפי 8 משנת 2000 ועד 2024. מספר המשרות המקצועיות הבכירות הפטורות ממכרז קפץ בערך פי 12. בשנת 2024 כמעט שליש מכלל המשרות הבכירות הן ללא מכרז.
חברי ועדת השירות, שאמונה על אישור הפטורים ממכרז, מתמנים על ידי הממשלה.
בעשור האחרון יש עלייה חדה מאוד במספר ההחלטות ועדת השרות על פטור מחובת המכרז בייחוד לאחר שנת 2018. ממשלות ישראל ה-34 וה-37 היו הממשלות שבהן התקבל המספר הגדול ביותר של החלטות על פטור ממכרז.
מדובר בפטורים מכל הסוגים: גם משרות בכירות, גם משרות אמון, וגם משרות זמניות.
מספר ההחלטות לפטורים שאושרו על ידי נציב שירות המדינה דניאל הרשקוביץ, הוא הגדול ביותר שניתן בקרב כל הנציבים האחרים.
מגמה העלייה התחזקה בייחוד מדצמבר 2022. המחקר מדגיש את החשיבות של שומרי סף עצמאיים ומקצועיים במערכת, והתקשורת, כדי למנוע פוליטיזציה יתרה בשירות המדינה.
הוא מציין כי ישראל מובילה בהתגברות מגמת הפוליטיזציה מבין המדינות הדמוקרטיות המפותחות.
במסקנות המחקר נכתב כי קיימת הפוליטיזציה הגוברת העלולה לפגוע באיכותו וביעילותו של השירות הציבורי ובדמוקרטיה בישראל.
בנוסף לפטורים ממכרזים הפוליטיזציה בשירות המדינה נעשית גם על ידי מינויי ממלאי מקום לתקופות ארוכות, דבר המאפשר שליטה רבה יותר של פוליטיקאים על בעלי התפקידים.
חילופי תפקידים תכופים בשירות הציבורי
דרך נוספת היא הימנעות מאיוש משרות פנויות, ובמקום זאת יצירת תפקידים חדשים עם תנאי סף מופחתים כדי להתאים אותם למקורבים.
מינוי אנשים לתפקידים בכירים שאינם עומדים בתנאי הסף הנדרשים.
המינויים הפוליטיים מהווים הפרה של חובת הנאמנות הציבורית, שכן הרשות הממנה מפעילה את סמכותה לשרת תכלית אחרת ולא את טובת הציבור.
כן נפגעת התועלת הציבורית שכן המינוי אינו ניתן בהכרח לאדם המתאים ביותר לתפקיד וכי מי שמונה עלול לערב שיקולים פוליטיים בשיקולים מקצועיים.
קיים חשש מרציה כלפי מי שמינה וכן חשש כי שירות ציבור יהיה פחות מקצועי ומושפע משייכות פוליטית של מקבל השירות.
דו"ח של המכון הישראלי לדמוקרטיה מאפריל 2024 מציין קיום פוליטיזציה גם בהליך מינוי נציב שירות המדינה במטרה להגדיל שליטה פוליטית על שירות המדינה
החלטות של הדרג המקצועי מתהפכות, והדרג הפוליטי מתערב באופן לא תקין בהליכי קבלת ההחלטות.
בינואר 2023 270 כלכלנים ומרצים לכלכלה וניהול, שאליהם הצטרפו כ-40 כלכלנים ומנכ"לי משרדי ממשלה לשעבר, חתמו על מכתב המתריע מפגיעה כלכלית קשה שעלולה להגרם עקב הרפורמה המשפטית.
במכתב מעריכים הכלכלנים כי "הכלכלה הישראלית זוכה להערכה רבה מצד המוסדות וגופי הדירוג הכלכליים הבינלאומיים" וכי הערכה זו "נובעת בין היתר מעצמאות הרשות השופטת והשירות הציבורי".
מלבד החשש מפני פגיעה בעצמאות מערכת המשפט, ונזקים כמו הורדת דירוג אשראי, הזהירו המומחים מפני נזק ארוך טווח עקב ריכוז של כוח פוליטי בידי קבוצה קטנה, בלא איזונים ובלמים חזקים, שנחשב גורם מרכזי לנחשלות כלכלית.
החשש הוא שהסרת המגבלות על הממשלה תוביל להגברת החקיקה הפרסונלית וכי המנגנון הבירוקרטי יהפוך בלתי מקצועי.
הפרופסורים לכלכלה הזהירו כי הנזק הצפוי מכך עלול להמשך עשרות שנים.
הזהרות אלה מתבססות על מחקרים של זוכי פרס נובל לכלכלה דאגלס נורת', אנדריי שלייפר ודרון אג'מולו.
במחקר שערך פרופ' מומי דהן על האפקטיביות של 34 ממשלות מבין מדינות ה-OECD נמצא קשר שלילי חזק בין האפקטיביות הממשלתית לבין רמת המינויים הפוליטיים.
בישראל, לאור החילופים התכופים בין השרים במשרדים השונים, הגברת ההשפעה הפוליטית על מינוי בכירים עלולה להוביל לאובדן הזיכרון הארגוני בכל פעם שהשלטון מחליף ידיים.
התחרות בין מועמדי המפלגה על לבם של הבוחרים וקבלני הקולות עלולה לכלול הבטחה למינויים עתידיים בשירות הציבורי בתמורה לתמיכה פוליטית.
שלטון מקורבים מוביל לסיאוב במובנים של הסתיידות שלטונית ובינוניות ולשחיתות.
העדר פיקוח ובקרה מספקים על התמיכה של משרדי הממשלה בגופים שונים עלול לאפשר זרימת התקציבים מהקופה הציבורית אל בעלי אינטרסים המקורבים לשר או למפלגה.
גם היעדר סנקציות כנגד חברי ממשלה על מינויים פוליטיים מאפשר את המשך קיום התופעה.
גם תופעת "המכרזים התפורים" והעדר מכרזים מגביר אף הוא את הפוליטיזציה ואיתה את הפגיעה באיכות השירות הציבורי ובחוסר ניהול אסטרטגי מסודר.
פוליטיזציה של מושג או רעיון היא הפיכתו מנייטרלי לפוליטי.
במהלך השנים האחרונות, מושגים שהיו בעבר נייטרליים עברו פוליטיזציה.
המושג "דמוקרטיה", למשל, הפך לנושא מחלוקת בין גישות שונות למבנה המדינה ולתפקידי המוסדות, כאשר כל צד מאשים את האחר בפגיעה בעקרונות הדמוקרטיים.
גם המושג "שחיתות שלטונית" הפך לכלי פוליטי בדיונים ציבוריים ובמסעות בחירות, כאשר גורמים פוליטיים משתמשים בו להדגשת כשלים בממשלות יריבות.
השאלה מי מעלה את טענת השחיתות הופכת לחשובה יותר מהשאלה האם השחיתות אכן התרחשה.
הפיכת מוסדות המדינה בשיח הציבורי למזוהים פוליטית מחליש אותם ומקשה על יכולת התפקוד שלהם ועל המאבק בשחיתות.
גם המושג "שלטון החוק" הפך למוקד למחלוקות בין רשויות המדינה, במיוחד בהקשרים של מערכת המשפט והאכיפה.
מושגים כמו פיוס, שוויון וסובלנות עברו פוליטיזציה וניסיון לקדם אותם מתויג ועובר דה-לגיטימציה.
תהליך זה יוצר מתח חברתי ומעמיק את הפערים בין קבוצות שונות באוכלוסייה.
פוליטיזציה של זהויות בישראל מתייחסת לשימוש בזהויות אתניות, דתיות, תרבותיות ומגדריות ככלים לקידום מטרות פוליטיות.
תופעה זו מתבטאת בהדגשת זהויות כמו מזרחיות, אשכנזיות, דתיות, חילוניות ועוד, והשפעתן על השיח הציבורי, המדיניות והפוליטיקה במדינה.
פוליטיזציה של זהויות עלולה להוביל לפילוג חברתי, כאשר הדגשת ההבדלים בין קבוצות שונות מחזקת את ההפרדה והמתחים ביניהן.
הזהות המזרחית בישראל עברה תהליכים של פוליטיזציה, שבהם קבוצות ואינדיבידואלים השתמשו בזהות זו כדי לקדם אינטרסים פוליטיים, תרבותיים וחברתיים.
הדגשת המזרחיות ככלי פוליטי נועדה להתמודד עם תחושות של הדרה ואפליה, ולדרוש הכרה ושוויון.
רגשות נעשים קולקטיביים ושכיחים בזירה החברתית והפוליטית כאשר הם משרתים את האינטרסים של שחקני מפתח שיכולים לשלוט או להשפיעה בזירה זו.
במדינות עם סכסוך מתמשך מתפתחת מסיבות הישרדותיות חשיבה המחלקת ומפרידה באופן נוקשה קבוצות לטובים ורעים ומתפתחת תפיסה שמי שלא שייך לקבוצה שלי הוא אויב.
כדי שיתפתחו נורמות חברתיות המתנגדות למגמה זו על הציבור לקבל מסרים המאותתים כי הנורמה היא סובלנות בין קבוצות.
מסרים אלו יכולים להגיע ממוסדות הנתפסים בעיני הציבור כמרכזיים (למשל כנסת, מערכת החינוך), מעוגנים חברתיים כמו משפיעני רשת או מנהיגים פוליטיים מהמיינסטרים, ומהדרך בה נתפסת דעת הקהל (כדוגמת סקרים).
על פי הלפרין האותות המועברים לציבור בשלוש הדרכים הללו מחזקים פוליטיזציה של זהויות ושנאה בן קבוצתית.
פוליטיקאים עצמאיים מתמודדים בבחירות ללא תמיכתה של מפלגה פוליטית.
הם ממלאים תפקיד מתמשך בפוליטיקה של אירלנד מאז עצמאותה בשנת 1922.
אם מועמד אינו מועמד של מפלגה פוליטית רשומה, הוא יכול להיות מועמד בבחירות לדאל אירן בהסכמת 30 בוחרים במחוז הבחירה, לבחירות לפרלמנט האירופי נדרשות חתימות של 60 בוחרים מהמחוז הרלוונטי, ולבחירות לרשויות מקומיות נדרשות חתימות של 15 בוחרים באזור הבחירה המקומי.
המועמד יכול לבחור שיופיע ליד שמו על פתק ההצבעה הסימון "עצמאי" (non-party).
בבחירות לסנאט ובבחירות לנשיאות באירלנד, המועמדים אינם מועמדים ישירות על ידי המפלגות, ושמות המפלגות אינן מופיעות על פתק ההצבעה.
במקרה של ממשלות מיעוט, כאשר למפלגה או למפלגות המרכיבות את הממשלה אין רוב בדאל (הפרלמנט האירי), הממשלה תהיה בדרך כלל תלויה בחברי פרלמנט עצמאיים בהצבעות אמון או לאישור התקציב.
התמיכה הזו יכולה להינתן במסגרת הסכם פורמלי עם הממשלה.
בממשלת הקואליציה הראשונה באירלנד (1948–1951), ג'יימס דילון כיהן כשר החקלאות.
הוא היה חבר פרלמנט עצמאי, לאחר שפרש ממפלגת פינה גייל ב-1942 משום שהתנגד למדיניות הנייטרליות במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא הצטרף מחדש למפלגה ב-1953 והפך למנהיגה ב-1959.
בשנת 2009, מרי הרני המשיכה לכהן כשרת הבריאות כחברה עצמאית בממשלה לאחר פירוקה של מפלגת הפרוגרסיבית-דמוקרטית, וכיהנה בתפקיד עד שנת 2011.
לאחר הבחירות הכלליות של 2016, שלושה חברי פרלמנט עצמאיים מונו לממשלת מיעוט של מפלגת פינה גייל יחד עם עצמאיים, ב-6 במאי 2016: דניס נוטן כשר התקשורת, פעילות האקלים והסביבה, שיין רוס כשר התחבורה, התיירות והספורט, וקתרין זאפונה כשרת הילדים והנוער.
רוס היה חבר בברית העצמאיים, וחברים נוספים בברית העצמאית מונו לשרי מדינה.
נוטן התפטר מתפקיד השר ב-11 באוקטובר 2018. רוס וזאפונה כיהנו עד למינוי ממשלה חדשה ב-27 ביוני 2020.
בבחירות המקומיות בשנת 2024, מפלגות עצמאיות זכו ב-178 מתוך 949 מושבים במועצות הערים והמחוזות.
שני חברי פרלמנט אירופי עצמאיים מייצגים את אירלנד בפרלמנט האירופי: לוק 'מינג' פלנגן, חבר הפרלמנט האירופי מטעם מחוז המידלנדס-צפון-מערב מאז 2014, ומייקל מקנמרה, חבר הפרלמנט האירופי מטעם מחוז הדרום מאז 2024 .
נשיא אירלנד הנוכחי, מייקל ד.
היגינס, נבחר בשנת 2011 לאחר שמועמדות שלו הוגשה על ידי חברי מפלגת הלייבור באירכטס, אך נבחר מחדש בשנת 2018 על סמך מועמדות אישית שלו.
הפוליטיקה הוא חיבור בפילוסופיה מדינית מאת הפילוסוף היווני אריסטו (המאה ה-4 לפנה"ס).
יצירה זו נחשבת לאחת מאבני היסוד של המחשבה המדינית המערבית ולטקסט מכונן במדע המדינה.
בסיום חיבורו האתיקה הניקומאכית, מצהיר אריסטו כי החקירה בתחום האתיקה (העוסקת בטוב ובאושר של הפרט) מובילה באופן הכרחי לדיון בפוליטיקה (העוסקת בטובת הקהילה).
שני החיבורים נתפסים במחקר כחלקים של מסכת שלמה אחת או סדרת הרצאות רציפה העוסקת ב"פילוסופיה של ענייני האדם".
במערכת הפילוסופית ההיררכית של אריסטו, הוא מעניק לפוליטיקה עדיפות עליונה על פני האתיקה, שכן האדם מממש את מלוא פוטנציאל המידות הטובות שלו רק במסגרת המדינית.
שם החיבור נגזר מהמילה היוונית "פוליס" (עיר-מדינה), ומשמעו המילולי "הדברים הנוגעים לפוליס".
אריסטו מגדיר את החיבור כחקירה אודות אופן החיים המשותף הטוב ביותר, כאשר הפוליס נתפסת בעיניו כצורת ההתאגדות הטבעית והתכליתית ביותר של המין האנושי.
בשונה מהגישה האידיאליסטית והדדוקטיבית של מורו אפלטון (כפי שמשתקפת ב"המדינה"), גישתו של אריסטו ב"פוליטיקה" היא אמפירית ותאורטית.
כבסיס לחיבור, ערך אריסטו מחקר מקיף שכלל איסוף ותיעוד של 158 חוקות של ערי מדינה שונות (כגון אתונה, ספרטה וקרתגו), במטרה לבחון אמפירית את יתרונותיהן וחסרונותיהן.
הטקסט הקיים כיום אינו חיבור ספרותי ערוך לפרסום, אלא ככל הנראה אוסף של רשימות הרצאות שניתנו בליקיאון, אשר נערכו וחוברו יחדיו בשלב מאוחר יותר.
הבנת הרקע הביוגרפי של אריסטו חיונית לניתוח החיבור.
אריסטו היה יליד מוקדון ולא אזרח אתונאי.
הוא התגורר באתונה במעמד של גר תושב (Metic), מעמד שהעניק לו זכויות משפטיות מוגבלות ומנע ממנו בעלות על קרקע או השתתפות באספת העם.
מעמד זה איפשר לו, מחד גיסא, להתבונן במבנה הפוליטי היווני מנקודת מבט אובייקטיבית וביקורתית, ומאידך גיסא הותיר אותו פגיע לשינויים פוליטיים.
יוון העתיקה בתקופתו הייתה מפוצלת ליחידות מדיניות עצמאיות (פוליס), אשר יצרו ביניהן מערכות יחסים מורכבות של בריתות ועימותים.
האזרחות בעיר-מדינה יוונית הוגבלה למיעוט של גברים בוגרים בני חורין, וכללה חובות ומעורבות פעילה בחיי העיר, בשונה מהתפיסה המודרנית הפסיבית יותר של אזרחות.
בטקסט קיימת התייחסות לרצח פיליפוס השני (אביו של אלכסנדר הגדול) שאירע בשנת 336 לפנה"ס.
עובדה זו מעידה כי לפחות חלקים מהיצירה נכתבו או נערכו לאחר שמוקדון ביססה את שליטתה על יוון.
קשריו של אריסטו עם בית המלוכה המוקדוני (כמחנכו של אלכסנדר הגדול) העמידו אותו בסכנה באתונה לאחר מות אלכסנדר ופרוץ מלחמת לאמיה, מה שהוביל לבסוף ליציאתו לגלות לכלקיס, שם נפטר.
החיבור מחולק לשמונה ספרים, הערוכים באופן לוגי (אם כי סדרם שנוי במחלוקת מחקרית), ועוסקים בקשת רחבה של נושאים החל מהתא המשפחתי הבסיסי ועד לחינוך במדינה האידיאלית.
אריסטו פותח בדיון טלאולוגי (עיסוק בתכלית) על הפוליס.
הוא טוען כי כל שותפות אנושית נוצרת למען טוב כלשהו.
בעוד שמשק הבית והכפר נוצרו כדי לספק צרכים קיומיים בסיסיים, הפוליס היא השותפות העליונה שנועדה לאפשר את ה"חיים הטובים" (Eudaimonia) ואת האוטרקיה (סיפוק עצמי).
כאן הוא טובע את האקסיומה המפורסמת: "האדם הוא מטבעו חיה פוליטית" (Zoon Politikon).
הספר מתמקד בניהול משק הבית (אויקונומיה), ובוחן שלושה יחסי מרות:
אדון-עבד: אריסטו מציג אפולוגטיקה (הגנה) על מוסד העבדות.
הוא מבחין בין עבדות "על פי חוק" (כגון שבויי מלחמה) לבין "עבדות טבעית".
לשיטתו, קיימים בני אדם אשר באופן טבעי אינם מסוגלים לנהל את חייהם בתבונה מלאה, ועבורם השעבוד לאדון הוא מצב טבעי ומועיל.
רכושנות (כרימסטיקה): אריסטו מבקר בחריפות את הצבירה הבלתי מוגבלת של ממון.
הוא מבחין בין רכישת מוצרים לצורך שימוש (שהיא טבעית ומוגבלת) לבין מסחר שמטרתו רווח כספי (שאינו טבעי ואין לו גבול).
ביקורתו החריפה ביותר מופנית כלפי הריבית, אותה הוא מכנה "מנוגדת לטבע" משום שהיא גורמת לכסף "להוליד" כסף, סטייה מייעודו המקורי כאמצעי חליפין.
ספר שני: ביקורת משטרים תאורטיים
בטרם יציג את משנתו, אריסטו סוקר ומבקר את הדגמים שהוצעו על ידי פילוסופים אחרים ואת החוקות של ערים שנחשבו למופת.
ביקורת על אפלטון: אריסטו תוקף את הרעיונות שהוצגו ב"המדינה" של אפלטון, ובעיקר את ביטול הרכוש הפרטי ושיתוף הנשים והילדים במעמד השומרים.
אריסטו טוען בזכות הרכוש הפרטי, המאפשר לאדם לתרגל את מידת הנדיבות ומספק תמריץ לטיפוח הנכסים.
לטענתו, האחדות המוחלטת שאפלטון שואף אליה מנוגדת לטבעה של המדינה, המבוססת מעצם הגדרתה על ריבוי וגיוון.
חוקות קיימות: הוא מנתח את חוקות ספרטה, כרתים וקרתגו.
על אף הערכתו ליציבות הספרטנית, הוא מבקר את הדומיננטיות של הנשים בספרטה ואת ההתמקדות החד-ממדית של המדינה בלוחמה, שהובילה לניוון בעתות שלום.
ספר שלישי: תורת האזרחות והמשטרים
זהו ספר ליבה המציג את התאוריה הפוליטית של אריסטו.
הוא מגדיר את האזרח כמי שזכאי להשתתף במוסדות השלטון והשפיטה (הגדרה המוציאה מן הכלל את רוב תושבי העיר).
אריסטו מציג את המיון (הטקסונומיה) המפורסם של המשטרים, המבוסס על שני צירים: מספר השליטים ומטרת השלטון.
בספר זה מציג אריסטו את הטיעון בזכות "חכמת ההמונים" (Summation Argument): הוא מציע כי בנסיבות מסוימות, ההמון כקולקטיב עשוי לשפוט טוב יותר מאשר המומחים הבודדים, כפי שסעודה משותפת עשירה יותר מארוחה פשוטה.
ספר רביעי: סוציולוגיה פוליטית ומשטרים מעשיים
בספר זה אריסטו עובר מן האידיאל אל המעשי (הפרקטיקה).
הוא שואל איזה משטר הוא הטוב ביותר עבור רוב הערים בנסיבות הקיימות.הוא מציג את הפוליטיאה (Polity) כמשטר היציב והראוי ביותר ליישום.
משטר זה הוא שילוב מאוזן בין דמוקרטיה לאוליגרכיה, הנשען על מעמד ביניים רחב.
מעמד הביניים ממתן את הקונפליקטים המעמדיים בין העשירים לעניים ומבטיח יציבות שלטונית.
הספר כולל גם ניתוח מוסדי של רשויות השלטון (אספה, מגיסטראטים, בתי משפט), המהווה הטרמה לרעיון הפרדת רשויות.
ספר חמישי: פתולוגיה של משטרים (מהפכות)
אריסטו מנתח את הסיבות לאי-יציבות פוליטית ולמהפכות ("סטאסיס").
לטענתו, המניע העיקרי למהפכה הוא תחושת אי-צדק ואי-שוויון: הדמוקרטים מורדים בשם השוויון, והאוליגרכים בשם אי-השוויון (זכויות יתר).הוא מציע אמצעים למניעת מהפכות, ובראשם שמירה קפדנית על שלטון החוק וחינוך האזרחים ברוח המשטר.
בחלק המזכיר את כתביו המאוחרים של ניקולו מקיאוולי, אריסטו אף מייעץ לטיראנים (רודנים) כיצד לשרוד בשלטון, ומציע שתי אסטרטגיות מנוגדות: דיכוי אכזרי וזריעת פירוד, או אימוץ חזות של מתינות ודאגה לציבור.
ספר שישי: ארגון הדמוקרטיה והאוליגרכיה
הספר מעמיק בניתוח המוסדות של דמוקרטיות ואוליגרכיות שונות.
אריסטו מזהה את הדמוקרטיה עם עקרון החירות, ומונה את מאפייניה: בחירה בגורל, תשלום שכר לנושאי משרה, ושלטון הרוב.
הוא מבחין בין דמוקרטיה מתונה (חקלאית), הנחשבת ליציבה וטובה, לבין דמוקרטיה קיצונית שבה ההמון שולט באופן שרירותי מעל לחוק.
ספרים שביעי ושמיני: המדינה האידיאלית והחינוך
ספרים אלו חוזרים לדיון הנורמטיבי במדינה הטובה ביותר.
המדינה האידיאלית היא זו המאפשרת לאזרחיה להשיג את האושר באמצעות פעילות על פי המידה הטובה.
תנאים חומריים: אריסטו מפרט את גודל האוכלוסייה הרצוי (מספיק גדול לאוטרקיה אך קטן מספיק להיכרות אישית), הטריטוריה, והמיקום הגאוגרפי.
חינוך ציבורי: אריסטו מדגיש כי החינוך חייב להיות באחריות המדינה ואחיד לכלל האזרחים.
על תוכנית הלימודים לכלול קריאה, כתיבה, התעמלות ומוזיקה.
מוזיקה ועיצוב האופי: דיון נרחב מוקדש להשפעת המוזיקה על הנפש.
אריסטו ממיין סולמות מוזיקליים לפי השפעתם המוסרית (אתוס), וממליץ על סולמות המעודדים מתינות ואומץ, תוך הסתייגות ממוזיקה המעוררת ריגוש יתר או רפיון.
הטקסט נקטע בנקודה זו, וכנראה לא הושלם או שאבד.
אחד המושגים המשפיעים ביותר בחיבור הוא המיון (טיפולוגיה) של המשטרים.
אריסטו מבחין בין משטרים "נכונים" (הפועלים לטובת הכלל) לבין משטרים "סוטים" או "מעוותים" (הפועלים לטובת השליטים בלבד).
+ טבלת סיווג המשטרים מספר השולטים צורה תקינה (לטובת הכלל) צורה סוטה (לטובת השליט) יחיד מונרכיה (מלוכה) טיראניה (רודנות) מעטים אריסטוקרטיה (שלטון הטובים) אוליגרכיה (שלטון העשירים) רבים פוליטיאה (משטר חוקתי) דמוקרטיה (שלטון ההמון העני)
אופיו הספרותי של ה"פוליטיקה" נתון למחלוקת מחקרית, הנובעת מהקשיים הטקסטואליים ומהאופן שבו השתמרו כתבי אריסטו.
ספר 3 מסתיים במשפט שחוזר כמעט במדויק בתחילת ספר 7, בעוד שספרים 4–6 נראים כבעלי אופי וסגנון שונה (פרגמטי יותר) משאר החיבור.
יתרה מכך, ספר 4 מפנה מספר פעמים לדיון על המשטר הטוב ביותר המופיע בספרים 7-8. בשל כך, עורכים וחוקרים רבים לאורך ההיסטוריה הציעו לשנות את סדר הספרים ולהציב את ספרים 7–8 מיד לאחר ספר 3.
הפילולוג והחוקר הקלאסי הגרמני ורנר יגר הציע תזה משפיעה, לפיה ה"פוליטיקה" אינה יצירה אחידה אלא מיזוג של שני חיבורים נפרדים שנכתבו בתקופות שונות בחייו של אריסטו:
החיבור הראשון (הכולל את ספרים 2, 3, 7, 8) מייצג שלב מוקדם ואידיאליסטי יותר, שבו אריסטו היה עדיין תחת השפעה חזקה של אפלטון ועסק בחיפוש אחר "המדינה הטובה ביותר".
החיבור השני (הכולל את ספרים 4, 5, 6) מייצג שלב בוגר ואמפירי יותר, שבו התמקד אריסטו במציאות הפוליטית כפי שהיא.
חוקרים מודרניים יותר, דוגמת קארנס לורד (Carnes Lord), מערערים על הדיכוטומיה של יגר.