tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיכאיל גורבצ'וב ציין בנאום רשמי את תרומתו לפיתוח הקשרים המדעיים בין ישראל וברית המועצות.
עמד בראש משלחות של מדענים לרוסיה, סין ומזרח גרמניה כדי לקדם שיתופי פעולה מחקריים.
מילא תפקיד מרכזי בפיתוחה של אוניברסיטת בר-אילן ובפיתוח המכללות האזוריות הקשורות בה בצפת, באשקלון ובעמק הירדן.
על תרומתו לפיתוח מכללות אלה קבל תעודות הוקרה מראשי הערים שבהן פעל.
פעולתו בקידום ופיתוח מכללות אלה החלה בשנת 1985 ושם נשתלו הזרעים שהביאו לתנופת המכללות בישראל.
מכללות אלו קידמו את הגליל והדרום והביאו השכלה גבוהה לפריפריה של מדינת ישראל.
בשנת 1993 נענה לבקשת ראשי העיר נתניה, עו"ד יואל אלראי וצבי פולג, להקים את המכללה האקדמית נתניה.
ליוזמה הייתה שותפה גב' מרים פיירברג, שכיהנה באותה עת כראש מחלקת החינוך של עירית נתניה.
את המכללה יסד עם עמיתיו פרופ' פינצ'וק ופרופ' דויטש, והוא כיהן בה כנשיא מאז הקמתה.
בשנת 2004 הקים את המרכז הישראלי לקידום מדעי המתמטיקה הפועל ליד אוניברסיטת בר-אילן.
סיים את כהונתו כנשיא המכללה האקדמית נתניה ב-29 באוקטובר 2017, תחילת שנת הלימודים תשע"ח, ומונה לנגיד המכללה ובמקומו מונה פרופ' יעקב הרט.
צבי ארד התגורר בפתח תקווה, עד לפטירתו היה נשוי לרבקה ואב לשלושה.
נפטר ב-4 בפברואר 2018, והובא לקבורה בבית הקברות סגולה.
קרוב משפחתו הוא מפקד מוצב המזח במלחמת יום הכיפורים, שלמה ארדינסט.
22 שנה איש "הגנה" בתפקידים בכירים.
בין היתר: מפקד גוש חפר, מפקד קבוצת כיבוש חניתה, מפקד הגליל, נַשָק ו"סליקר" ארצי.
סיים את שירותו בצה"ל בדרגת סגן-אלוף כמפקד "שירות חימוש" (שלימים הפך לחיל חימוש).
בן יעקב נולד ב-1904. בשנת 1925 עלה לארץ ישראל מריגה שבלטביה.
הוא נדד בארץ בחיפוש אחר עבודה, עד שהגיע לבנימינה.
בשנת 1926 צורף לארגון ההגנה.
כבר אז נשלחו אליו "כלים" (אקדחים ורובים) לתיקון.
בסוף אותה שנה עבר לחיפה, שם מוּנה לנַשָק, מחסנאי נשק ו"סליקר", מדריך בכלים קטנים ות"ס (תרגילי סדר).
ארגן את הקבוצה הימית, שנקראה "דולפין" ושעסקה כלפי חוץ רק בספורט ימי, אך למעשה גם בהעברת נשק בלתי-ליגאלי מאוניות שהגיעו לנמל.
בשנת 1929 התקבל כעובד קבוע בהגנה.
בשנת 1932 הוּטל עליו הפיקוד על "גוש חפר", והמשפחה הֶעתיקה את מגוריה לנתניה.
בשנים הבאות, בנוסף לפיקוד על הגוש, הדריך קורסים רבים ושונים ב"כלים קטנים", אימוני שדה (א"ש) וקורסים נוספים.
כמפקד הגוש היה אחראי על הורדת מעפילים בלתי-ליגאליים, שהגיעו בספינות לחופי כפר ויתקין, נתניה, מצפה-הים ואחרים.
המשפחה עברה למושב "עין העובד", שעם השנים אוּחַד עם מושב "אביחיל" השכן.
בשנת 1938 מוּנה על ידי אליהו גולומב למפקד קבוצת כיבוש חניתה לקראת העלייה למקום ונשאר במקום כאחראי על הביטחון במשך כשמונה חודשים.
לפני העלייה התארגנו כובשי חניתה ב"משמר זבולון" (כפר מסריק) שבמפרץ חיפה, שם הכין אותם להגנת היישוב.
לאחר כשלושה שבועות עלו ל"חניתה עילית" - המקום בו שוכן הקיבוץ היום.
בסוף שנת 1938 נתמנה למפקד הגליל.
דאג לצד הביטחוני של עליות לקרקע נוספות, כמו "מצודות אוסישקין", ול"סליקים" (מחסני נשק מוסתרים), ועמד בקשר עם אנשי הביטחון בכל יישובי האזור.
המשפחה הֶעתיקה את מגוריה לקיבוץ איילת השחר.
הארץ חולקה לשני אזורים, צפוני ודרומי, וצבי קיבל אחריות על האזור הצפוני.
התפקיד כלל גם את העברת העולים הבלתי-לגאליים מהאוניות ופיזורם בין היישובים.
המשפחה חזרה לביתה באביחיל, ומאז זה היה מִשכָּנה הקבוע.
במשך כל השנים מאז ועד קום מדינת ישראל עסק בהעברות נשק לכל יישובי האזור, באחסונו ובטיפול בו.
העברת הנשק בימי המנדט הבריטי הייתה כרוכה בסיכון רב.
הנשק הועבר בין מחסומי המשטרה הבריטית בכל מיני דרכים מוסוות.
גם במכונית ה"טוּסיטֶר" של בן יעקב היה "סליק".
משנת 1947 ועד ההכרזה על הקמת המדינה היו באות אוניות, שבהן היו מזוודות ענקיות, ובתוכן - "כלים קטנים".
הכלים הוסתרו מתחת לבגדים, או כלי מטבח, או בצל, או כדומה.
ערב ערב היו האוניות מורידות את שללן וחוזרות לים.
בין ההפוגות של מלחמת העצמאות הגיעו המקלעים (מגל"ד) ומכונות הירייה ("הבֶּזות") מצ'כיה.
העברתם ליחידות הלוחמות התאפשרה רק לאחר טיפול יסודי, שכלל ניקוי מן הגריז וניסוי הכלים.
מפאת ריבוי הבעיות הובאו שני מומחים מצ'כיה, שפתרו את רובן.
הטיפול בנשק היה באחריות המחלקה, שליָמים נקראה "שירות חימוש" ואחר-כך - "חיל חימוש".
בכל "סליק", וכן גם בכל מפעל שהיה מייצר כדורי ירי, רימונים, תת-מקלעים מסוג "סטן", מכָלי "סליק" ואביזרים שונים להעברת נשק - בכל אלה הייתה לו נגיעה.
עם הקמת צה"ל, בשנת 1948 השתבץ צבי בן יעקב ב"שירות חימוש", והיה למפקדו השני בשנים 1949–1950. בשנת 1952 השתחרר ופתח בית מסחר לנשק בנתניה, שהפך למועדון לכל הציידים ולכל האוחזים והמשתמשים בנשק.
צבי בן יעקב נפטר ממחלה ממארת בשנת 1956 והוא בן 52 שנים.
הוא הותיר אחריו את אשתו מרים (מרי) ושני ילדים - דיתה ואלעזר (לזי).
שני ילדיו שירתו גם הם בחיל החימוש - בתו שימשה כקצינת נשק ובנו מילא תפקידים בכירים בחיל, בהם מפקדו הראשון של ב"מ 10 להרכבת טנק המרכבה וראש מש"א רכב (7200 לשעבר).
במסגרת הקמת הבית באביחיל כלל צבי בתכנון גם תשתית למספר סליקים:
סליק מתחת לרצפת הבטון של המוסך הצמוד לבית.
הכניסה לסליק הייתה דרך פתח שהוסתר ברצפה אולם היו לו מספר פתחים נוספים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הורחב הסליק ושימש כמקלט ולאחר המלחמה לא שימש עוד כסליק.
ברצפה של חדר השינה הותקן כד חלב ששימש לאחסון רובה ותחמושת.
ברצפת הלול של המשק נבנה סליק קטן.
הסליק נתגלה ב-1969 ובתוכו רובה וכדורים.
במערה מול הבית (כנראה מערת קבורה עתיקה).
צבי בן-אברהם (נולד ב-16 בנובמבר 1941) הוא פרופסור אמריטוס בחוג לגאופיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
פרופסור כבוד באוניברסיטת חיפה ופרופסור נלווה במכון קפריסין בניקוסיה.
פרופ' בן-אברהם חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים (מאז 2000), חבר האקדמיה אירופיאה (מאז 1996), חבר האקדמיה למדעים של היידלברג (מאז 2000), חבר האקדמיה ההולנדית למדעים (מאז שנת 2006), חבר האקדמיה הרוסית למדעים (מאז שנת 2019), חבר האקדמיה הגאורגית למדעים (מאז שנת 2021).
כמו כן כיהן כנשיא החברה הגאולוגית הישראלית (1985), והוא חתן פרס ישראל לשנת 2003.
הוריו עלו לישראל מפולין בשנות השלושים, היו חברי קיבוץ רמת רחל ליד ירושלים, שם הכירו.
צבי בן-אברהם גדל בקיבוץ רמת רחל, למד בבית חינוך לילדי עובדים ובבית חינוך תיכון בירושלים.
בצבא שירת כקצין בחיל התותחנים ובצנחנים.
בתום שירותו הצבאי שב לקיבוץ ועבד מספר שנים בפלחה.
בשנים 1966–1969 למד גאולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית, עשה דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) ובמכון האוקיינוגרפי בוודס הול (WHOI), אותו קיבל ב-1973. נושא עבודת הדוקטורט היה: "מבנה והתפתחות מדף סונדה (Sunda Shelf) וסביבתו" (מדף סונדה הוא חלק מים ג'אווה).
המחקר נערך בהדרכתם של הפרופסורים אמרי וטוקסוז ודוקטור בואין.
בתקופת הבתר-דוקטורט שהה בן-אברהם במכון האוקיינוגרפי בוודס הול.
בשובו לישראל שימש כחוקר בכיר במכון לחקר ימים ואגמים.
ב-1975 מונה לחוקר במחלקה למתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע, ב-1976 כחוקר בכיר וב-1981 כפרופסור חבר שם.
בשנים 1989-1982 כיהן כפרופסור לגאופיזיקה (מחקר) באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 1982 מונה לפרופסור חבר לגאופיזיקה במחלקה לגאופיזיקה ומדעים פלנטאריים באוניברסיטת תל אביב, וב-1986 מונה לפרופסור מן המניין במחלקה.
בשנים 1991-1987 עמד בראש החוג לגאופיזיקה ומדעים פלנטאריים.
בשנים 1989–2010 כיהן כראש הקתדרה על שם מקס זוננברג למדע גאו-ימי באוניברסיטת קייפטאון.
החל משנת 1995 עומד בראש מרכז מינרבה לחקר ים-המלח באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1998–2010 כיהן כראש הקתדרה על שם נבנצאל וגרוסברג לגאודינמיקה באוניברסיטת תל אביב.
שהה בשבתונים כפרופסור אורח באוניברסיטה החופשית באמסטרדם ובאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בן-אברהם כיהן כסגן נשיא של החברה הגאולוגית של אזור סן פרנסיסקו וכנשיא החברה הגאולוגית הישראלית.
בשנים 2004–2012 כיהן כיושב ראש הוועדה הישראלית של IUGS, האגודה הגאולוגית הבינלאומית.
בן-אברהם ערך מחקרים משותפים רבים עם מדענים ממדינות האזור.
במסגרת זו ערך ב-1998 ועידה בעמאן שהביאה לפרויקט הבינלאומי DESERT, שבו נחקר קרום כדור הארץ לאורך חתך שאורכו 300 קילומטרים המשתרע מרצועת עזה ועד לרמה הירדנית.
בן-אברהם הוא אחד מארבעת המדענים הראשיים בפרויקט שבו שותפו חוקרים מישראל, גרמניה, הרשות הפלסטינית, וירדן.
בשנת 2009 התבצע פרויקט המשךGEO-DESIRE שבו נאספו נתונים לאורך חתך גאופיזי מישראל לירדן דרך אגן ים המלח.
בשירות המילואים בצבא שירת בצנחנים, במלחמת ששת הימים היה חלק מגדוד הצנחנים שכבש את ירושלים.
במלחמת יום הכיפורים השתתף בכיבוש מחדש של רמת הגולן מידי הסורים.
בין השאר השתתף בכיבוש אום בוטנה וכיבוש תל א-שמס בקרב לילה, במהלך מבצע קינוח, שבמהלכו הוטס במסוק לחרמון ונטל חלק בכיבוש מוצב החרמון הסורי.
אחרי כן מונה בשירות המילואים לסמג"ד מרגמות מוצנחות בדרגת רב-סרן.
אחר כך עבר לחיל הים והקים שם את יחידת האיתור התת-ימי, אשר קיימת עד היום, שעסקה בין השאר בחיפוש הצוללת דקר.
ב-1989 הוא היה הראשון שירד עם צוללת מחקר בים-המלח.
ב-2007 ייסד את בית הספר למדעי הים על שם צ'רני באוניברסיטת חיפה ועמד בראשו עד שנת 2018. ב-2012 ייסד את המרכז הישראלי לחקר הים התיכון (MERCI) ועמד בראשו עד שנת 2020. מ-2008 עד 2014 שימש כיועץ המדעי של נשיא המדינה שמעון פרס מטעם האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
החל מ-2018 משמש כפרופסור נלווה במכון קפריסין בניקוסיה.
החל מ-2019 משמש כראש ועדת היגוי לאומית בתחום מדעי הים.
ב-2025 מונה לנגיד בית הספר למדעי הים על שם צ'רני.
צבי בן-אברהם נשוי לרחל, גננת במקצועה, ולהם שלושה ילדים ותשעה נכדים.
2025 – זכה במדליית מוריס יואינג של האגודה האמריקאית לגאופיזיקה
2021 – נבחר כחבר האקדמיה הגאורגית למדעים
2019 – נבחר כחבר האקדמיה הרוסית למדעים
2014 – חברות כבוד, החברה הגאולוגית הישראלית
2012 – פרס מפעל חיים, העמותה הישראלית למדעי הימים
2006 – נבחר כחבר האקדמיה המלכותית ההולנדית לאמנויות ולמדעים
2004 – זכה בפרס הומבולדט למחקר
2003 – חתן פרס ישראל לחקר מדעי כדור הארץ
2000 – נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
2000 – נבחר כחבר האקדמיה למדעים של היידלברג
1999 – נבחר כעמית של האיגוד הגאופיזי האמריקאי
1996 – נבחר כחבר האקדמיה אירופיאה
1985 – זכה בפרס פרוינד של החברה הגאולוגית הישראלית
1981 – נבחר כעמית של החברה הגאולוגית האמריקנית
1976 – זכה בפרס גרדר של החברה הגאולוגית הישראלית
תחום מחקריו הכללי של צבי בן-אברהם הוא גאופיזיקה ימית וגאודינמיקה שמשמעותם חקר קרקעית הים, מה שמתחתיה והתהליכים הטקטוניים שמעצבים את פני כדור הארץ.
זירת מחקריו העיקרית היא הים התיכון וגופי המים לאורך שבר ים המלח.
צבי חוקר גם את האוקיינוסים הגדולים.
הוא חוקר באמצעים גאופיזיים, בעיקר באמצעות ספינות מחקר.
השיטות העיקריות של מחקריו הן שיטות סייסמיות, שבהן יוצרים סיגנל אקוסטי וקולטים את הגלים שפוגעים ומוחזרים מהקרקעית ומשכבות תת-קרקעיות.
שיטות אלו נפוצות מאוד גם בחיפושי נפט.
שיטות נוספות הן שיטות פוטנציאל – מדידת השדה המגנטי והכבידתי של כדור הארץ, וכן מדידת שפיעת החום מקרקעית הים.
הוא משתמש במחקריו גם בנתונים סייסמולוגיים של רעידות אדמה.
הוא חוקר במשך שנים רבות את קרקעית הים-התיכון וגופי המים לאורך בקע ים המלח: הכנרת, ים המלח ומפרץ אילת.
מזרח הים התיכון ובקע ים המלח הם שני אזורי המחקר העיקריים שלו באזור.
בים-התיכון הוא חוקר שלושה נושאים עיקריים:
התפתחות שולי היבשת של הלבנט.
תהליכי התנגשות לוחות טקטוניים לאורך הקשת הקפריסאית, הקשת ההלנית (יוון) והקשת הקלברית (איטליה).
במחקריו בים-התיכון חקר בן-אברהם את מבנה קרום כדור הארץ וניסה לבדוק האם הקרום הוא ימי-אוקיאני מאוד עתיק, אשר נוצר כאשר היבשות נפרדו זו מזו, או שהקרום הוא יבשתי, כלומר שהקרום של אפריקה נמשך מתחת לים עד לקפריסין.
עמדה בפני החוקרים בעיה בסיסית אשר נוגעת לתהליך היווצרות הים הזה ותהליכי הסגירה שלו, לכן ערכו מחקרים רב-לאומיים, נעזרו בפיצוצים רבי-עוצמה ובמכשירי קליטה בישראל ובקפריסין שקלטו את הפיצוצים וגיבשו את הנתונים למודל המתאר את מבנה הקרום.
בין החידושים שבן-אברהם ועמיתיו הצביעו עליהם הוא קיומו של קרום אוקייני שלא היה ברור כלל.
במחקריו הוא גם הראה שהקרום מורכב: הוא ימי בחלקו הגדול, אבל בחלקו בעל מבנה יבשתי כמו למשל זה של ההר הימי ארתוסטנס מדרום לקפריסין.
לגבי שולי היבשת הראו בן-אברהם וצוותו ששולי היבשת מורכבים מקטעים מוגדרים השונים במבנם זה מזה ושנוצרו בצורה שונה.
מבנה הכרמל כשחודר לים מהווה אזור מעבר מאוד חריף בין שולי היבשת מצפונו ומדרומו.
בעוד שמדרום השוליים נוצרו על ידי העתק רגיל (normal rifting), הרי שמצפון השוליים נוצרו בתהליך של גזירה (sheared margin).
כתוצאה מכך המעבר בין הקרום היבשתי לימי בשולי היבשת הוא הדרגתי בדרום וחד בצפון.
בחלקו הצפוני של מזרח הים התיכון הלוח הטקטוני של אפריקה מתנגש עם הלוחות מצפון לאורך הקשת הקפריסאית, הקשת ההלנית והקשת הקלברית.
אלה תהליכים מורכבים שמלווים ברעידות אדמה חזקות.
במחקריו הראה בן-אברהם שההטרוגניות של הלוח האפריקאי היא הגורם הדומיננטי המשפיע על תהליכי ההתנגשות.
כשפיסת קרום יבשתי כמו זו המרכיבה את ההר הימי ארתוסטנס מגיעה לאזור ההתנגשות היא גורמת לשבירת הלוח שעליו היא נמצאת וליצירת שברים גדולים שמלווים ברעידות אדמה.
שבר (או בקע) ים המלח מאופיין על ידי אגנים עמוקים ביותר (עמוק מתחת לפני הקרקע).
ים המלח הוא האזור העמוק ביותר בעולם מבחינה טופוגרפית, אבל מתחתיו ישנו אגן של סלעי משקע היורד לעומק של 14 ק"מ, בין העמוקים שבעולם.
בן-אברהם חוקר את מבנה והתפתחות האגנים האלה במפרץ אילת, בים המלח ובכנרת ואת הקשר של האגנים לתהליכים שמתרחשים לאורך הבקע כמו רעידות אדמה ותופעות נוספות.
הוא גם חוקר את הקשר שבין הזמן של תהליכים טקטוניים כמו התרוממות השוליים, יצירת הבקע ונדידת האדם הקדום, הומו ארקטוס, מאפריקה דרך האזור שלנו לשאר העולם.
מחקריו על בקע ים המלח נערכו בשיתוף פעולה עם מדענים מכל העולם, בין השאר עם פרופסור צבי גרפונקל מהאוניברסיטה העברית ופרופסור אביהו גינזבורג מאוניברסיטת תל אביב.
במהלך המחקר פיתח מודלים טקטוניים לדרך היווצרות האגנים לאורך בקע ים המלח ובמקומות שונים בעולם כמו העתק סן אנדראס בקליפורניה ואחרים.
במסגרת הקתדרה עליה מופקד בן-אברהם באוניברסיטת קייפטאון בדרום אפריקה הוא מקדם מחקרים בדרום האוקיינוס האטלנטי ומערב האוקיינוס ההודי.
למשל התהליכים בהם נפרדה יבשת אפריקה מאנטארקטיקה ודרום אמריקה ונשברה יבשת העל גונדוואנה וכיצד נוצרו האוקיינוסים ההודי ודרום האטלנטי.
חידושו של בן-אברהם הוא בניסיון להסביר כיצד התהליך התרחש ומה קורה שם כיום.
הוא הראה שהאגן האוקייני העמוק "עמק נטאל" (Natal Valley) ממזרח לדרום אפריקה, שנוצר לפני כ-100 מיליון שנה, פעיל היום מבחינה טקטונית, כנראה כתוצאה של התקדמות הבקע המזרח-אפריקאי (East African Rift) דרומה אל האוקיינוס ההודי.
כיום האזור מאופיין על ידי רעידות אדמה.
כנראה שהבקע נמשך בים עד לרכס המרכז הודי.
בן-אברהם ניסה לפתור את השאלה כיצד היבשות גדלות על ידי כך שהציע שאל שולי היבשת מצטרפות יחידות סלע שהובאו ממקומות אחרים.
בעת שהותו באוניברסיטת סטנפורד חקר ביחד עם פרופסור עמוס נור את התופעה של רמות אוקייניות (Oceanic Plateaus) שנמצאות על קרקעית האוקיינוסים.
הרמות נוצרו בדרכים שונות, למשל חלקן פיסות יבשה שניתקו מיבשות גדולות, חלקן נוצרו על קרקעית הים כתוצאה של פעילות וולקנית וחלקן נוצרו בדרכים אחרות.
אלה אלמנטים פסיביים שנישאים על ידי הלוחות לאזורי ההפחתה בשולי יבשות וקשתות איים שלאורכם נוחת לוח אחד מתחת לשני.
רמות גדולות לא נוחתות בשלמות עם הלוח עליו הן ממוקמות ובחלקן מצטרפות לשולי היבשות וכך מגדילות את היבשות עצמן.
בן-אברהם השתמש בעקרונות תהליכי התפתחות שולי האוקיינוס השקט שפיתח, להסבר תהליכי ההתנגשות במזרח הים התיכון.
בהרכב ובמבנה סלעי המשקע בים המלח ישנן עדויות לאקלים הקדום ששרר באזור ולרעידות אדמה קדומות שהתרחשו בו.
במחקריו בים-המלח בשיתוף עם המכון למדעי כדור הארץ בפוטסדם, גרמניה (GeoForschungsCentrum Potsdam), שיחזר בן-אברהם את האקלים עד לפני 2200 שנה.
בן-אברהם הוא אחד המדענים הראשיים בפרויקט בינלאומי גדול שנעשה בשנים 2010–2011 שבמסגרתו נערך קידוח לעומק של 460 מטרים מתחת לקרקעית ים המלח במקום בו עומק המים כ-300 מטרים.
הקידוח, שנערך בסיוע ארגון (International Continental Drilling Project ICDP), ובהשתתפות עשרות מדענים מכל העולם, אפשר לקבל מידע על השינויים האקלימיים ורעידות האדמה שהתרחשו באזור ברבע מיליון השנים האחרונות.
בקידוח הוצא גלעין רצוף שהניב מידע ברזולוציה שנתית.
בשנת 2012 החל בן-אברהם במחקר הממוקד במייצרי סיציליה, בשיתוף עם חוקרים איטלקיים.
במחקר מופתה קרקעית הים בין סיציליה לאי פנטלריה באופן מפורט.
במהלך המיפוי התגלו מספר הרים תת-ימיים שלפני כ-9000 שנים, כשמפלס המים היה נמוך יותר מהיום, יצרו ארכיפלג של איים.
על אחד ההרים התת-ימיים, שנקרא פנטלריה וקיה (פנטלריה העתיקה), התגלו עדויות ליישוב קדום.
בשנים האחרונות עורך בן-אברהם מחקרים הנוגעים להתפתחות הטופוגרפיה באפריקה והשפעתה על התפתחות האדם ודפוסי נדידתו באפריקה.
יציאת האדם מאפריקה קשורה ישירות להתפתחות הפיסיוגרפיה וגופי המים לאורך שבר ים המלח אותו חוקר בן-אברהם רבות.
פרופ' בן-אברהם פרסם מעל 280 מאמרים מדעיים.
צבי הירש גרגורי בֶּלקוֹבסקי – כ"ט בטבת ה'תש"ח, 11 בינואר 1948, תל אביב) היה משפטן וכלכלן פוליטי יהודי-אוקראיני, מציוני בולגריה הראשונים וממארגני הקונגרס הציוני הראשון.
צבי הירש בלקובסקי נולד ב-1865 בעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), בנו של שאול סנדר, פועל עני שבילדותו נחטף כקנטוניסט לצבא וברח ממנו.
למד ב"חדר" ובבית ספר עממי יהודי ממשלתי בעירו, ולאור הישגיו הלימודיים המשיך ללימודים בגימנסיה.
לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת אודסה, הצטיין וזכה לפרסים על עבודת מחקרו בתחום המשפט הרומי ולמלגה על מחקרו בתחום המשפט הפלילי.
בהיותו סטודנט הצטרף לחברי תנועה הלאומית היהודית באודסה, והרצה בבית הספר של יום שבת של ליב וזוסמן בעיר.
בלקובסקי זכה למדליית זהב על חיבורו "Залог по Римскому Праву".
לאחר שסיים את לימודיו ב-1889, הוצעה לבלקובסקי משרת פרופסורה – אשר דחה, היות שזו הותנתה בהתנצרותו.
בהמשך, לא קיבל רישיון לעסוק בעריכת דין על רקע יהדותו.
ב-1892 בעת ששהה בגרמניה נפגש בלקובסקי באקראי עם אחד ממרציו באוניברסיטת אודסה, פרופ' סבשניקוב, אשר נלווה לביקורו של שר החינוך הבולגרי גאורגי ז'יבקוב (Георги Живков).
ז'יבקוב תר בין היתר אחר מועמד למשרת פרופסור למשפטים באוניברסיטת סופיה, ובהמלצת סבשניקוב הוצעה המשרה לבלקובסקי.
ממשלת בולגריה בראשות סטפן סטאמבולוב אישרה את המינוי, עניין שהיה חסר תקדים בנסיכות הבולגרית משום היותו של בלקובסקי נתין זר ויהודי.
בהגיעו לסופיה למד את השפה הבולגרית והרצה בנושאי כלכלה פוליטית וההיסטוריה של המשפט הרומי.
בסופיה פרסם (בבולגרית) מספר חיבורים, ובהם "היסטוריה של המשפט הרומי" (1895) ו"כלכלה פוליטית" (1896).
במקביל לכך, היה פעיל בהפצת תעמולה ציונית, וב-1897 פרסם בסופיה בעילום שם מנשר שכותרתו Appel an das Judenthum und Seine Getreuen Söhne (בגרמנית, בצרפתית, בעברית ובספרדית).
כמו כן היה בלקובסקי מראשי הארגון הציוני "פרוגרס - השחר" ועם הגיעו של יוסף מרקו ברוך לסופיה נפגש עמו מספר פעמים והוזכר לא אחת במכתביו של מרקו ברוך.
בלקובסקי היה מקורב מאוד לנסיך פרדיננד הראשון ובעצתו הקציב פרדיננד סכום של 1,000 לבות אותו העביר בלקובסקי ליוסף מרקו ברוך כדי שיוכל להמשיך ולהפיץ את עיתונו "הכרמל".
ב-1896 הוקם הוועד הציוני המרכזי בסופיה ובלקובסקי התמנה ליושב ראשו.
ב-17 ביוני 1896 הגיע בנימין זאב הרצל לביקור בבולגריה ובלקובסקי היה מבין מקבלי פניו.
מבולגריה המשיך ד"ר הרצל לאיסטנבול ובשובו חלף שוב דרך סופיה, התקבל על ידי בלקובסקי, אשר ליווה אותו לאחד מבתי הכנסת, שם נאם בפני קהל של 2,000 מבני הקהילה.
ב-1897 סיים צבי בלקובסקי את עבודתו בסופיה והשתקע בפריז.
מ-1891, עוד בטרם היווסדות ההסתדרות הציונית העולמית, עמד בלקובסקי בקשר עם חוג הציונים שסביב נתן בירנבוים, והיה שותף לפעולות למען קידום רעיון הלאומיות היהודית.
ב-3–5 בספטמבר 1893 נכח לצד מרדכי אהרנפרייז, וילי במבוס, ל' אסטרמאן (מועצת אגודת "יונג ישראל"), ראובן בריינין, אברהם זלץ ונתן בירנבוים, בוועידה מקדימה בדירתו של בירנבוים בווינה, אשר נועדה להיות בסיס לכינוס קונגרס ציוני כללי בברלין (ואשר, בהיעדר תמיכה נוספת, כשלה).
בלקובסקי, שנטל חלק גם בקונגרסים הבאים, היה חבר הוועד הפועל הציוני הגדול משנת ייסוד ההסתדרות הציונית ועד 1910.
ב-1897 בעת שהותו בפריז הועסק במערכת העיתון "לה מונד איקונומיק".
בתחילת 1898 שב לרוסיה, השתקע בסנקט פטרבורג, שם כתב עבור מערכת אנציקלופדיית ברוקהאוס בתחומי המשפט והכלכלה.
ב-1903 היה מהמתנגדים הקיצוניים לתוכנית אוגנדה, ושלל כל תוכנית ליישוב יהודים מחוץ לארץ ישראל.
לאחר מהפכת אוקטובר הוסיף בלקובסקי לתמוך ברעיון הציוני, ונתמנה ליו"ר הוועד הציוני המרכזי ברוסיה, שפעילותו הייתה אז מחוץ לחוק.
ב-1922 התמנה בלקובסקי כנציג ההסתדרות הציונית לשגרירות הבריטית בברית המועצות, לענייני עלייה לארץ ישראל.
ב-1924 נעצר בלקובסקי בגין פעילותו הציונית, ונגזרה עליו גלות בסיביר; אך גזר-דינו הומר בגירוש: הוא גורש מברית המועצות, ועלה לארץ ישראל.
בארץ הוסיף לעסוק במשפטים, ונשא משרות בכירות בבית משפט השלום העברי.
צבי הירש בלקובסקי נפטר בראשית 1948 בתל אביב, ונטמן בהלוויה רבת-משתתפים בבית הקברות טרומפלדור לצד אשתו, אסתר בלקובסקי לבית זוסמן, שנפטרה בקיץ 1946 בגיל 80. הותיר בת, יהודית בֶּם (בעהם), אשר הייתה נשואה לד"ר אריה בעהם.
ב-1959 מסרה בתו את ארכיונו, ובו מכתבים ותצלומים, לידי הארכיון הציוני המרכזי.
"מזכרונותי": דרכי מבית הספר העממי עד הפרופיסורה, תל אביב: דפוס עזריאל, ת"ש-1940.
צבי מנחם אליעזר בן-יוסף (כ"ו בניסן תרע"ד, 22 באפריל 1914 – ג' באייר תש"ח, 12 במאי 1948) היה מלחין ומשורר שנהרג בקרבות על גוש עציון במלחמת העצמאות.
ראשית חייו באירופה ועליה לארץ ישראל
צבי בן-יוסף נולד בסאסוב (Sasow) שבפולין בשם אוטו דרסלר.
בגיל שש עברה משפחתו לווינה.
האב, יוזף, היה איש עסקים והאם, סבינה, נטתה לעולם המוזיקה והאמנות.
כבן למשפחה אמידה חי בילדותו חיי תפנוקים.
לאחר שסיים גימנסיה, למד בשנים 1934-1932 באוניברסיטת וינה, באקדמיה הקונסולרית, שם היה היהודי היחיד בין בני האצולה והשכבה הגבוהה של אוסטריה, וכן קיבל שיעורי מוזיקה אצל המלחין והפסנתרן קרל פרילינג.
הלימודים באקדמיה הקונסולרית הכשירוהו לקריירה דיפלומטית, אליה ייעד אותו אביו.
אולם, נטייתו למוזיקה הכריעה את הכף והוא החל ללמוד נגינה בפסנתר וקומפוזיציה אצל אוטורינו רספיגי באיטליה.
לא ברור מתי הפך לציוני.
היה זה צעד שהיה מנוגד לחלוטין לסביבה בה חי ולמסלול חייו עד 1936. מכל מקום, בשנה זו עלה לארץ ישראל והחל ללמוד באוניברסיטה העברית אמנות וספרות עברית, שפה שהייתה לו זרה לחלוטין.
באותה עת אף שינה את שמו לצבי מנחם אליעזר (צמ"א) בן-יוסף (בעקבות שם אביו).
פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939, הביא להפסקת התמיכה הכספית לה זכה בן-יוסף ממשפחתו שבווינה.
הוא נאלץ להתחיל לנגן למחייתו בבארים ובמסעדות בהם בילו חיילי המנדט הבריטי.
הרפרטואר שלו כלל ג'אז, שירי עם ומוזיקה קלה.
סוגי מוזיקה אלו לא היו המועדפים עליו אך הוא הצליח בנגינתו הודות לחוש המוזיקלי ולכושר האלתור שלו.
מתוך תחושת שליחות חלוצית, הצטרף בן-יוסף באותה עת לקיבוץ מעלה החמישה שעלה על הקרקע זמן קצר לפני כן כיישוב חומה ומגדל.
הוא אף הצטרף לארגון ההגנה.
בתחילת 1941 התגייס למתנדבי היישוב בצבא הבריטי.
הגדוד אליו השתייך עסק במרבית זמנו באבטחת מתקנים צבאיים, נמלים ושדות תעופה.
בן-יוסף נשא עמו לכל מקום את האקורדיאון שלו והופיע יחד עם המתנדב-הזמר שלמה דויטשר לפני חבריו לגדוד.
אחד מהבסיסים בהם שהו כשומרים היה שדה התעופה של רמת דוד.
ערב אחד ניגן בן-יוסף בפני בנות בית הספר החקלאי לבנות של חנה מייזל-שוחט בנהלל הסמוכה ונתבקש על ידי צעיר מקהל המאזינים לכתוב שיר על נהלל לכבוד חג ה-20 למושב.
בן-יוסף נרתם למשימה ברצינות וגייס את שלמה דויטשר, שהכיר את ההווי הנהללי, שיסייע לו.
השיר, "הורה נהלל" (משתמט אני הייתי ...), נכתב ובוצע בחגיגות ה-20 לנהלל ב-ח' באלול תש"א.
כאות הערכה לשיר, הוזמנו בן-יוסף ודרורי לקול ירושלים שם ביצעו את השיר לראשונה ברדיו.
השיר התפרסם תחילה בביצועו של דויטשר ולאחר מכן בביצועיהם של שמשון בר-נוי ושל יפה ירקוני.
שיר נוסף שחובר באותה תקופה על ידי בן-יוסף היה "הולכים בלילה" אותו חיבר בעת שפלוגתו הוצבה בבת גלים ועסקה בשמירה על נמל חיפה.
בחיבור המילים סייע לו חברו לפלוגה, שבתאי פורטוגלי.
ב-1943, לאחר שהוקמו הגדודים הארץ-ישראלים, נשלחה פלוגתו ללוב.
תחילה לבנגאזי ומאוחר יותר לאל-אביאר שבמדבר לוב, שם שהו תשעה חודשים.
במהלך תקופה זו הקים בן-יוסף תזמורת כלי נשיפה בת 30 נגנים.
הנגנים היו חבריו לפלוגה שהיו ברובם ללא כל חינוך מוזיקלי.
את כלי הנגינה תרמו הבריטים שגם העניקו לבן-יוסף דרגת סרג'נט לאות הערכה על פועלו המוזיקלי.
בסוף 1944 הצטרף ללהקת מעין זה שאך הוקמה והיה למנהלה המוזיקלי.
על חברי הלהקה נמנו חנה מרון, יוסי ידין, מרדכי זעירא ואחרים.
בן-יוסף ניגן על אקורדיאון ופסנתר והיה מוביל ומארגן את השירה בציבור בהופעות הלהקה.
הוא אף חיבר חלק גדול משירי הלהקה, מהם רציניים וגם הומוריסטיים.
שירו המפורסם ביותר מאותה תקופה היה "כל הדרכים מובילות לרומא".
בעת היותו באירופה נפגש עם אביו שניצל מהשואה.
הוריו ואחותו עברו בתחילת המלחמה מאוסטריה לצרפת, אולם האם והאחות נלכדו על ידי הנאצים ונספו במחנה השמדה.
אחיו של בן-יוסף היגר בזמן המלחמה לוונצואלה וניצל.
מיד עם שחרורו מהבריגדה, במאי 1946, שב לירושלים והחל לעבוד בקול ירושלים.
תחילה בספריה ולאחר שעמדו על כישוריו המוזיקליים, במחלקה המוזיקלית.
בתקופה זו חיבר חלק נכבד משיריו.
חיבר מנגינות לשירי משוררים כביאליק, טשרניחובסקי, משה טבנקין ואחרים, והלחין גם מנגינות לשירים שכתב בעצמו.
שני השירים המפורסמים שכתב באותה תקופה הם "ראש פינה" (למילים של שלמה סקולסקי) ו"יש לי כנרת" לו כתב את המילים בסיועו של ידידו, שבתאי פורטוגלי.
שני שירים אלו התפרסמו בביצועו של שמשון בר-נוי ששתף פעולה באותה עת עם בן-יוסף.
למרות הצלחתו, חש בן-יוסף בדידות ותסכול.
בצד רצונו העז לשרת את העניין הציוני בארץ ישראל, חפץ לעסוק במוזיקה רצינית ואף כתב לחבר: "הנני מרגיש גלמוד מאוד.
שאיפתי הגדולה להיות מלחין גדול של מוזיקה רצינית - מתמוטטת ואובדת".
במיוחד עסק במוזיקה של גוסטב מאהלר ובנושא המוות.
הוא הספיק לחבר סונטה לקלרינט ופסנתר.
מיד לאחר כ"ט בנובמבר, 1947, היום בו החליטה עצרת האומות המאוחדות (האו"ם) בלייק סקסס על סיום המנדט הבריטי בארץ ישראל, עזב את עבודתו ברדיו והתגייס לחי"ש בירושלים, כמפקד מחלקה בגדוד "מכמש".
ב"קול ירושלים" הציעו לו להישאר בעבודתו בטענה כי גם בשידור מוזיקה לחיילים ובליווי אמנים יש משום תרומה למאמץ המלחמתי אך בן-יוסף סבר שאין תרומה זו מספקת.
במרץ 1948, עם הרעת מצבו של גוש עציון, הועברה פלוגתו, בפיקוד אברהם טריינין (טמיר) לגזרת גוש עציון.
מחלקתו של בן-יוסף הוצבה במשלט "המנזר הרוסי" והוא קיבל את תפקיד מפקד המשלט.
בשבועות בהם שהו במנזר הרוסי המשיך בן-יוסף גם לנגן באקורדיון כאמצעי להעלאת מורל חייליו ואף כתב שם את שירו "שיר על המנזר".
בליל 12 במאי ערכו כוחות הלגיון הירדני התקפה כבדה על גוש עציון שכללה חיל רגלים בחיפוי שריוניות.
מפקד הגוש, מוש זילברשמידט, ששהה באותה עת במנזר הרוסי, הורה על נסיגה לכיוון משלט "הגבעה הרוסית".
תחילה חיפה בן-יוסף על נסיגת חייליו כשהוא יורה במקלע מעמדה בגג המנזר.
בעת שניסה לסגת מהמנזר לתעלת הקשר נפצע אנושות ומת מפצעיו.
לפי הסיפור, לפני שנפטר לחש קטע משירו האחרון "חיל אל - מוות": "ואם בקרב פול אפולה, רע, אתה את נשקי לנקמתי תיטולה".
רק ב-17 בנובמבר 1949, הובא למנוחות עם שאר חללי גוש עציון, בבית העלמין הצבאי בהר הרצל.
המלחין אביאסף ברנע כתב "לזכר בן יוסף" - וריאציות על שירו "יש לי כנרת".
צבי אנקורי (19 ביולי 1920 - 12 בנובמבר 2012) היה היסטוריון וסופר, כיהן כפרופסור באוניברסיטאות בישראל ובארצות-הברית.
נולד בשם הירש סלומון ורובל בטרנוב שבגליציה המערבית (כיום בפולין), לחזן יצחק אייזיק ורובל.
עלה לישראל ב-10 באוקטובר 1937 על גבי הספינה "פולוניה" והצטרף לקיבוץ חניתה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס ליחידת התובלה 178 בצבא הבריטי.
עם כיבוש דרום איטליה בספטמבר 1943 השתקע במחנה העקורים פרמונטי וניהל בו את מערכת החינוך.
לאחר המלחמה חיפש את אחותו, מלה, הצליח להוציאה מברית המועצות ולהביאה לישראל.
במלחמת העצמאות היה ממפקדי הגדנ"ע בירושלים.
פיקד על פלוגת הגדנ"ע שמשימתה הייתה, כדבריו, "להחליף את אצ"ל בדיר-יאסין ולנקות את השטח מגוויות לפני שתבוא לכפר משלחת מהצלב האדום."
בתקופה שבה התגורר בשכנות לש"י עגנון התיידדו השניים ונהגו לטייל יחד.
הוא לימד באוניברסיטאות תל אביב שם עמד בראש הקתדרה לתולדות יהודי יוון וסלוניקי, העברית, אוהיו וקולומביה.
תחומי מחקריו הם תולדות יהודי האימפריה הביזנטית ותולדות הקראים.
נפטר בגיל 92, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ חניתה .
בנותיו הן השחקנית גילת אנקורי, פרופסור גנית אנקורי, בעברהּ ראש החוג לאמנות באוניברסיטה העברית, ואשת החינוך דליה חזות.
ערמוני אשתקד, הוצאת כרמל, 2001,
כדקל במדבר, אוטוביוגרפיה, הוצאת כרמל, 2002
יהודי יון לדורותם מאז ועד עתה, הוצאת הקתדרה להיסטוריה ותרבות של יהודי סלוניקי ויוון באוניברסיטת תל אביב
יהדות ויוונות נוצרית: מיפגש ועימות במרוצת-הדורות, הוצאת הקתדרה להיסטוריה ותרבות של יהודי שלונקי ויוון באוניברסיטת תל אביב
צבי בן יעקב (22 בפברואר 1922 – דצמבר 1944 או ינואר 1945) היה מצנחני היישוב שנרצח בידי הנאצים במחנה הריכוז מאוטהאוזן.
צבי בן יעקב נולד בשם יינדריך גרינהוט (Jindrich Grunhut) בבְרטִיסְלאבה שבסלובקיה, לשרה ויעקב.
אמו נפטרה כשהיה בן שש.
עד גיל 14 למד בישיבה, אבל משהורע מצבה הכלכלי של משפחתו, נאלץ לעזוב את הישיבה ולעבוד במפעל טקסטיל.
באותן שנים הצטרף לתנועת הנוער הציונית בית"ר, אך בהשפעתו של שליח מארץ ישראל, עבר לבלאו וייס ובה פעל כמדריך.
כמקובל בתנועות הנוער הציוניות סיגל לעצמו שם עברי – צבי.
בגיל 16 יצא להכשרה חלוצית לקראת העלייה ובשנת 1939 עלה לארץ ישראל והצטרף לחברת הנוער באשדות יעקב.
בקיץ 1941, לפני גמר ההכשרה התגייס לפלמ"ח והצטרף לפלי"ם.
במהלך שירותו בפלמ"ח השתתף בייסוד קיבוץ החותרים ועבד בדייג בקיבוץ.
שם גם התחתן בשנת 1943 עם חברתו, מיכל לבית גרינבאום.
אל הפלמ"ח הביא תרגום לשיר היידי "בשדה ביער".
במהלך מלחמת העולם השנייה הצניח הצבא הבריטי 37 שליחים מהיישוב היהודי בארצות מוצאם.
קבוצה זו, שכונתה צנחני היישוב, נועדה לסייע למאמץ המלחמתי הבריטי.
ב-1943 התנדב בן יעקב לקבוצה זו, ועבר קורס צניחה בריטי בשדה התעופה ברמת דוד, ואימונים נוספים במצרים.
ב-15 בספטמבר 1944 הוא הוצנח על ידי הבריטים במסגרת "מבצע אמסטרדם" יחד עם חיים חרמש ורפאל רייס כדי שיוכלו להצטרף אל הפרטיזנים במהלך המרד הסלובקי.
שלושת הצנחנים הוצנחו בטעות כ-50 ק"מ מן הנקודה הייעודה, בתוך שטח גרמני, אחרי כיומיים הם מצאו זה את זה וצעדו שישה ימים אל מעבר לקו החזית שעבר בנהר הואה אל השטח שבשליטת הפרטיזנים.
הם הצטרפו אל חביבה רייק בבאנסקה ביסטריצה ושם פעלו בין יהודי העיר.
בסוף אוקטובר 1944 נכבשה העיר מחדש על ידי הצבא הגרמני במהלך נסיגתו מן החזית המזרחית והצנחנים מארץ ישראל נמלטו עם קבוצה של כ-45 פרטיזנים יהודים, בהנהגת שאניו וולנר ואגון רוט, מנהיגי השומר הצעיר בסלובקיה, אל הרי טאטרה.
בהרים לחמה הקבוצה תקופה קצרה עד שנתפסו בידי לוחמי וואפן אס אס אוקראינים בשירות הנאצים.
בניגוד לרפי רייס וחביבה רייק, שנתפסו איתו, התחזה בן יעקב בשבי הגרמנים לקצין אנגלי, ולכן לא הוצא להורג מייד.
לא קיימת עדות מוסמכת על אופן ותאריך מותו, אך נראה שהובא בסוף דצמבר 1944 למחנה הריכוז מאוטהאוזן שבאוסטריה, שם הוצא להורג יחד עם קצינים שבויים בריטיים.
הוא היה בן 22 במותו.
זמן קצר אחרי נפילתו בשבי, נולדה בתו אדווה, הבת הראשונה של קיבוץ החותרים, אותה לא זכה להכיר.
לאדווה נכתב על ידי רון גפן השיר "שיר ערש לאדווה", שבוצע בידי עופרה חזה.
מהכלא הנאצי בסלובקיה, הצליח צבי להבריח מכתב אחרון לאשתו מיכל ובו כתב, בין השאר:
המכתב נחשב לדוגמה ומופת ושימש גם חומר לימוד בבתי ספר בישראל.
בעקבות העלאת עצמותיהם של חביבה רייק ורפאל רייס, ביקשה משפחתו של בן יעקב שתוקם עבורו מצבת זיכרון בישראל.
כן הוקמה לזכרו מצבה בקיבוצו, קיבוץ החותרים.
בעשור לנפילתו הונחה אבן פינה לאכסניה על שמו בקיבוץ.
מספר רחובות בערים שונות נקראים על שמו.
צבי אריה סלור (1 בינואר 1875 - 15 ביוני 1959) היה רופא בפתח תקווה וכפר סבא.
הצטיין בעזרתו לפליטי תל אביב שגורשו לכפר סבא על ידי הטורקים במלחמת העולם הראשונה.
בהיותו נער, נתקל בקצין טורקי הפוגע בכבודה של אישה יהודייה.
הוא הכה את הקצין מכות נמרצות וכדי להצילו מעונש מוות, הבריחו אותו הוריו לגרמניה.
סלור למד רפואה במשך שלוש שנים בהמבורג אבל יצר הנדודים גבר עליו וביחד עם חברו יצא למסע נדודים ברחבי אירופה.
כעבור שנתיים התגייסו השניים ללגיון הזרים הצרפתי ונשלחו לשרת במאוריטניה.
לאחר שנתיים מאסו בשירות הצבאי והחליטו לערוק למרות שידעו כי העונש על עריקה הוא מוות.
בהיותם במדבר התנפלו עליהם שודדים ששדדו את נשקם ורצו להרוג אותם.
סלור, שדיבר ערבית, הציג את עצמו וחברו כתיירים מוסלמים מטורקיה ושכנע את השודדים לא להרוג אותם כי בין כה וכה הם ימותו במדבר ללא אוכל ומים.
לאחר ששוחררו על ידי השודדים נישבו השניים על ידי נוודים ברברים שהפכו אותם לעבדים.
שנה שלמה עבדו בכריתת שיחי הרותם המדברי להסקה.
כשחלה אחד מבני השבט התנדבו השניים לרפאו והצליחו.
שמם יצא למרחוק וחולים רבים משבטי הברברים בדרום מרוקו נהרו אליהם.
בשלב מסוים הציע ראש השבט לסלור את בתו לאישה.
סלור חשש כי סירוב יסכן את חייו ונישא לה.
לבסוף הצליחו השניים להימלט ולהגיע למרקש.
בהיותם עריקים הם ביקשו מקלט בביתו של הרב היהודי במקום.
לאחר שלושה חודשים חלתה בתו של מלך מרוקו.
המלך העביר קול קורא בארצו להתפלל לשלום בתו ובאותה העת הוכרז שאם היא תמות יוצאו כל היהודים במרוקו להורג.
סלור התנדב לטפל בחולה בתנאי שתוענק לו חסינות.
הוא בדק אותה בעזרת מישוש כשהוא עומד מאחורי וילון וממשש את בטנה.
בצורה זו אבחן סלור את מחלתה וטיפל בה בהצלחה.
המלך ביקש מסלור להיות רופא החצר שלו ופרש את חסותו על שני העריקים.
סלור פתח מרפאה במרקש ושימש בה כ"רופא" לקהילה היהודית ולאנשי החצר של המלך.
בשנת 1901 חזר סלור לארץ ישראל לאחר שקיבל רשות מהמלך.
הוא התיישב בפתח תקווה ובשנת 1911 פתח מרפאה ובית מרקחת במושבה כפר סבא.
תוארו הרשמי היה רוקח-חובש היות שלא הוסמך כרופא אולם בימי הטורקים לא הקפידו על כך והוא שימש למעשה גם כ"רופא".
במרץ 1917 בעת מלחמת העולם הראשונה, עם התקדמות הבריטים, הוטלה גזירת גירוש על 9,000 יהודי תל אביב ויפו.
בתל אביב הוקם ועד הגירה מרכזי בראשות מאיר דיזנגוף שתפקידו היה לסייע לוועדי ההגירה המקומיים בקליטתם ובטיפולם במגורשים.
רבים העדיפו להגיע לכפר סבא בגלל קרבתה לתל אביב.
בחירה זו התבררה עד מהרה כטעות.
במושבה היו רק כמה עשרות תושבים שלא יכלו לקלוט את המגורשים שמספרם הגיע למעלה מ-1200 נפש.
לא היו מקומות דיור, תעסוקה, מזון ותנאי תברואה.
המגורשים בנו סוכות ביער האקליפטוסים המוכר כיום בכפר סבא כ"יער אוסישקין".
סלור נטל על עצמו לטפל במגורשים.
הוא בנה בית חולים מאולתר וטיפל בחולי המלריה וטיפוס הבטן שהתפרצו בגלל תנאי ההגיינה הירודים והמחסור במים זורמים.
הוא טיפל ללא תמורה כספית ואף קנה בכספו חיטה בכפרים הערביים הסמוכים.
באחת הפעמים אסרו הטורקים את הגברים והובילו אותם לטולכרם סלור יצא מיד ושכנע את הפחה לשחרר אותם.
248 גברים נשים וטף נפטרו ונקברו בבית הקברות שהוא היום בית הקברות הצבאי וגן הזיכרון.
במקום רק 47 מצבות, ברובן אנונימיות.
השלטונות הבריטים דרשו מסלור להציג תעודה של רופא מוסמך שלא הייתה ברשותו.
בשנת 1926 בהיותו בן 51 יצא לז'נבה להשלים את לימודי הרפואה.
הוא חזר לכפר סבא כרופא מוסמך וביקש לפתוח שוב את מרפאתו.
משנתקל בקשיים עזב שוב למרוקו ועבד במקנס ובקזבלנקה.
במאי 1946 חזר שוב ארצה.
ב-16 ביוני 1946 נהרג בנו, יחיאל סלור ב"ליל הגשרים" בפיצוץ גשר א-זיב.
ד"ר סלור המשיך לעסוק ברפואה עד פטירתו ונקבר בכפר סבא.
צבי בורודו (7 באוגוסט 1929 – 30 בדצמבר 2021) היה זמר בריטון, שחקן תיאטרון, פזמונאי ומעבד מוזיקלי ישראלי.
היה שותף לאריק לביא ושמעון ישראלי ב"טריו ערבה" ("שלושת המיתרים").
נולד בשם הירש (גרישה) בורודובסקי לג'ניה לבית לוריא ולאברהם בורודובסקי בווילנה שבליטא.
בעקבות פלישת הנאצים לליטא הם גורשו לגטו וילנה.
אביו ואחיו, אריה, נרצחו בטבח פונאר.
ביוני 1942 נמלט עם אימו מן הגטו.
בדרכם באחד הכפרים פגשו מכר פולני שהמליץ להם לפנות לכומר יאן סילביץ' , שנהג לסייע ליהודים (על פועלו להצלת יהודים הוכר בשנת 2000 כחסיד אומות העולם).
בעזרתו הצליחו להסתתר אצל כפריים עד כיבוש האזור בידי הצבא האדום בקיץ 1944.
הוא עבד כשחקן תיאטרון עם שמעון ישראלי ואריק לביא בתיאטרון הקאמרי ויחד עמם שר וניגן בגיטרה אחרי הופעות ובמהלך חזרות.
תוצאת ניסיונות אלו הייתה יצירת שלישיית זמר שהחלה בשם "שלושת המיתרים" ב־1957 והפכה ל"טריו ערבה".
בעקבות ההרמוניות המיוחדות שיצרו לביא הטנור, בורודו הבריטון וישראלי בעל קול הבס זכתה השלישייה להכרה ארצית ובין־לאומית מרשימה.
בין שיריה הנודעים ניתן למנות את "שדמתי", "בוקרי לכיש" ("הו לכיש לכישה") ולהיטה הגדול ביותר: "שיר הבוקרים" ("ערבה ערבה אין קץ"), שגם העניק לה את שמה הפופולרי.
השלישייה הופיעה באירופה, ושיא מסע ההופעות שלה היה בסדרת הופעות באולם "אולימפיה" בפריז עם שארל אזנבור וז'אק ברל.
בורודו כתב את המוזיקה למערבון "דו־קרב בשקיעה" (Duel at Sundown ;Duell vor Sonnenuntergang) של אריה להולה שהופק ב־1965 בגרמניה.
לאחר החזרה לארץ התפרקה השלישייה ובורודו פנה לעולם האופרה.
בד בבד כתב שירים, בהם השירים לתקליט הבכורה של הזמר יגאל בשן (שנקרא "יגאל בשן שר משירי צבי בורודו") ב־1968.
ב־1971 השתתף כשחקן וזמר בהצגת תיאטרון חיפה "שמח בנמל" שכתב שמעון ישראלי (שגם שיחק) וביים יוסף מילוא, את מילות השירים להצגה כתב דן אלמגור והלחין משה וילנסקי, ההצגה הוקלטה ויצאה בתקליט באותו שם.
שירים אלו ואחרים שולבו ב־1973 באלבום הסולו הראשון והיחיד שלו בעברית.
לאחר מכן עזב בורודו את הארץ והשתקע בצרפת.
לאחר התפרקות ברית המועצות שב להופיע ברוסיה.
הותיר אחריו את אשתו דניס.
צבי בן פורת (1930 - 9 בפברואר 2010) היה מלחין, מעבד ומנצח מקהלות ישראלי.
צבי בן פורת (פירר) נולד בבודפשט, הונגריה.
ניצל מן השואה, שבה נספה אביו, איש אופרה בבודפשט, ועלה לארץ ישראל באוניית מעפילים בשנת 1947. אחרי תקופה שעשה בקפריסין, לשם גורש בצו הבריטים, הגיע לישראל ולמד מוזיקה בקונסרבטוריון בירושלים אצל המלחין יוסף טל.
בין חבריו ללימודים היה המנצח אליהו ענבל.
במשך שנותיו בישראל עבד בהוראת זמרה בבית ספר ובתיאטרון "במתנו" לנוער ובעיקר באולפני קול ישראל ובאולפן ההקלטות בימק"א.
בן פורת ניצח על מקהלות הילדים והנוער של קול ישראל.
תלמידיו מאותם ימים, גדעון ברוידא והזמרות ירדנה שלומי-איתן, רוחמה רז ואביבה אבידן, מתארים אותו כ"אישיות חינוכית מהמעלה הראשונה" ומציינים את מסירותו לעבודה ולזמרים הצעירים.
ב-1966 כתב בן פורת את המוזיקה לסרטם של אבשלום כ"ץ ורם לוי "אני אחמד".
במאי 1971 השתתף עם גיל אלדמע ועזרא גבאי ביצירות "3 שירים ללא מילים", (פסטרולה - צבי בן פורת), (שיר ללא מילים - עזרא גבאי) ו (מחול הניצחון - גיל אלדמע) .
בן פורת כתב את המוזיקה לסדרת הטלוויזיה "סמי וסוסו", לתסכית "בלופר וחצי" מאת יוסי גודארד ולמחזמר "עוד לא נותקה השלשלת" של רעיה בלטמן ואת פתיח הפינה היומית 'פסוקו של יום'.
צבי בן פורת נפטר בדירתו בירושלים אחרי שנים של הסתגרות, לאחר שפרש מעבודה ויצירה.
"גזוזטראות", זיכרון מבודפשט המופצצת במלחמת העולם השנייה
שירי ילדים - רשימה חלקית:
צבי בטשא, (19 בנובמבר 1922 - 29 באוגוסט 2015) היה פרופסור למדע המדינה באוניברסיטת חיפה.
בטשא נולד בשנת 1922 באולומוץ שבצ'כוסלובקיה.
בגיל 9 התייתם מאביו שנפטר ממחלה.
בעקבות מות אביו החליטה אמו ללמוד משפטים וזמן קצר לפני כיבוש צ'כיה על ידי הנאצים היא סיימה דוקטורט במשפטים.
באביב 1939 הוא הספיק לעזוב את צ'כיה עם עליית הנוער והגיע לארץ לקיבוץ דגניה ב' ב-17 ביולי 1939. אחותו ואימו שלא הגיעו איתו, נספו בשואה בגטו לודג' ובחלמנו.
ראשית האחות בסוף 1941 או בתחילת 1942 מטיפוס בגטו לודג' ואחר כך אמו ב-3 ביוני 1942 בחלמנו.
ב-1942 עבר בטשא עם גרעין של מספר צעירים נוספים לקיבוץ כפר המכבי.
הוא עסק בעבודות פלחה, דיר, ומטעי הקיבוץ כאשר במקביל מילא תפקידים ציבוריים של הדרכת נוער בקריית חיים, שליחות להבאת יהודים מצ'כיה בשנים 1947–1948, ושליחות בשווייץ בשנים 1966–1969.
בשנת 1960 כאשר היה בן 38 התחיל בטשא ללמוד לימודי פילוסופיה והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1964 סיים בהצטיינות תואר ראשון.
בשנת 1969 הוא סיים את לימודי הדוקטורט שלו באוניברסיטת פרנקפורט, בגרמניה.
בשנים 1969 - 2006 היה בטשא חבר בסגל ההוראה של אוניברסיטת חיפה בחוג למדע המדינה.
במהלך השנים פרסם בטשא 17 ספרים, רובם בשפה הגרמנית (שהיא שפת אם עבורו).
הספרים עוסקים בהשכלה הגרמנית בתקופת המהפכה הצרפתית, טקסטים חיבורים שונים, וספר על משנתו של טומאש מסריק שהיה נשיא צ'כיה.
בשנת 2001 התפרסמה אוטוביוגרפיה שלו בצ'כית.
בעברית הוא פרסם שלושה כרכים תחת הכותרת: "מחשבה מדינית מודרנית ממונטסקייה עד מרקוזה".
בשנותיו האחרונות עסק בטשא בעיקר בכתיבת מאמרים על יהדות ויהודים שונים באזור בו נולד.
בשנת 1953 נישא בטשא לשולה לבית מאיר.
נולדו להם שלושה ילדים, האמצעי נדב היה אלוף ושיאן ישראל בשחייה.
בתו הבכורה עליזה, פרופסור לגנטיקה של האדם באוניברסיטת בר-אילן ומנהלת המעבדה הגנטית במרכז רפואי מאיר.
בנו הצעיר יוחאי, עורך דין עצמאי.
בטשא התגורר עד מותו בקיבוץ כפר-המכבי ולו היו 8 נכדים.
נכדו (בנו של נדב) הוא שחיין, יונתן בטשא, אלוף ישראל בשחייה אף הוא.
בטשא נפטר בשנת 2015 ונקבר בבית הקברות האזורי בקיבוץ רמת יוחנן.
צבי בן-שפר (1904 - 15 במאי 1943) היה פעיל חברתי ופקיד בכיר במוסדות שונים בהרצליה.
צבי בן-שפר נולד בריגה, לטביה עלה לארץ ישראל בשנת 1921, ובשנת 1925 הצטרף אל ראשוני המתיישבים בהרצליה.
הוא היה חבר ועד-הפועלים הראשון של הרצליה, רכז לשכת-העבודה ועובד ראשון של קופת-חולים בהרצליה.
היה יושב-ראש הנהלת בנק "הלוואה וחיסכון" ופעיל בחברת "פיתוח הרצליה".
שלטונות המנדט הבריטי בחרו בו למוכתר של הרצליה.
בתפקיד זה קישר בין המועצה המקומית מוסדות המושבה ואנשיה הפרטיים לבין שלטונות המנדט.
הוא נפטר לאחר מחלה קצרה, ביום 15 במאי 1943, והוא בן 39. המועצה הנציחה את שמו בנטיעת גן ציבורי - גן בן שפר, (שופץ ב-2006) שמשמש עד היום כמקום המרכזי לטקסי הזיכרון בהרצליה וחגיגות המימונה.
צבי (וַלטר) בכרך (7 בספטמבר 1928 – 28 ביולי 2014) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור במחלקה להיסטוריה כללית באוניברסיטת בר-אילן, מבכירי חוקרי השואה והאנטישמיות.
הוא פרסם מחקרים וספרים בתולדות הנאציזם והאידאולוגיה הנאצית והפשיסטית, האינטלקטואלים היהודים והגרמנים בתקופת ויימאר, האנטישמיות ותולדות יהדות גרמניה.
שימש כחוקר בכיר ביד ושם וכנשיא מכון ליאו בק ירושלים.
נולד למשפחה יהודית בהנאו שבגרמניה בשנת 1928. אביו שירת בצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה ועסק בבנקאות ובמסחר.
בגיל צעיר עברה המשפחה להמבורג וצבי התחנך אצל ידיד המשפחה, הרב יוסף צבי קרליבך.
כעבור עשר שנים, בשנת 1938, נמלט עם משפחתו להולנד.
בינואר 1942 נתפסה המשפחה על ידי הנאצים, וצבי נשלח למחנה המעבר וסטרבורק, לאחר מכן לגטו טרזיינשטט ולמחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
הוא שרד את צעדות המוות ושוחרר על ידי הצבא האמריקאי.
הוריו לא שרדו ורק אחיו נשאר בחיים.
בשנת 1945 עלה לארץ ישראל, כשהוא בן 18 בעוד שאחיו פנה לארצות הברית.
צבי היה חבר קיבוץ בארות יצחק שבנגב והשתתף בלחימה על הגנת הקיבוץ מול הצבא המצרי במלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה היה שותף להקמתו מחדש של הקיבוץ ולימים עזב את הקיבוץ ועבר להתגורר בתל אביב.
פרופ' בכרך היה מתלמידיו של מר שושני, ושימש כעוזרו בעת ששושני התגורר בקיבוץ בארות יצחק.
פרופ' בכרך השלים את בחינות הבגרות בגיל מבוגר והחל בלימודיו האקדמיים בזמן ששימש מורה במספר תיכונים בעיר וסחף אחריו מעריצים רבים אשר השתתפו בהרצאותיו.
הוא הצטרף לסגל המרצים באוניברסיטת בר-אילן עד ליציאתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
גם אז המשיך ללמד באוניברסיטה קבוצה ממעריציו אשר כינו עצמם "חוג הצבי".
בשנת 2008, עם הגיעו לגבורות, ערכה אוניברסיטת בר-אילן בשיתוף אוניברסיטת פורטו וגורמים נוספים כנס לכבודו בנושא הסובלנות, בהשתתפות מרצים רבים מהארץ ומהעולם.
בשנת 1949 נישא לחנה (וייס) בכרך.
לזוג נולדו שלושה ילדים: מנחם בכרך, ששירת כתא"ל בצה"ל, בתפקידי פיקוד בחיל התותחנים, מלכה אור-חן, ששימשה כסגנית ראש המחלקה לקרימינולוגיה וכנציבת האוניברסיטה למניעת הטרדה מינית באוניברסיטת בר-אילן, ופרופ' ערן בכרך, וירולוג, חבר סגל בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב.
צבי בכרך נפטר ב-28 ביולי 2014 והוא בן 85. רעייתו חנה בכרך נפטרה כעשרה חודשים אחריו.
אנטישמיות מודרנית, הוצאת משרד הביטחון, אוניברסיטה משודרת, 1979.
אידאולוגיות במאה ה-20, הוצאת משרד הביטחון, האוניברסיטה המשודרת, 1980.
גזענות בשירות הפוליטיקה - מן הומניזם אל הנאציזם, הוצאת האוניברסיטה העברית, 1985.
מן הצלב אל צלב הקרס, הוצאת ספריית פועלים, 1991.
תפיסת האדם באידאולוגיה הנאצית, הוצאת משרד הביטחון, האוניברסיטה המשודרת, 1995.
חקרי צבי: מבחר מאמריו של צבי בכרך על אנטישמיות, גרמניה ויהודיה, גזענות ונאציזם והשואה והשלכותיה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, 1996.
אלה דברי האחרונים: מכתבים אחרונים מן השואה,הוצאת יד ושם, 2002.
מן החוויה אל המחקר: חוקר יהודי בוחן את האנטישמיות ואת הנאציזם, הוצאת יד ושם, 2008.
"אמנות ואנטישמיות בהשקפת עולמו של ריכרד וגנר " ילקוט מורשת, חוברת כ"ט (מאי 1980), עמ' 161–172.
"היטלריונגד", ישראל גוטמן (עורך), האנציקלופדיה של השואה (ירושלים, יד ושם וספרית הפועלים, 1990), כרך שני, עמ' 367–368.
"הנשים באידאולוגיה הנאצית", משואה, כרך י"ב (1994).
"ריכארד ואגנר - ההומניסט האנטי הומאני", בתוך: ר.
"תעמולה נאצית", ישראל גוטמן (עורך), האנציקלופדיה של השואה (ירושלים, יד ושם, 1990), כרך חמישי, עמ' 1248–1250.
רבי צבי בן רבי ישראל (ה'תפ"ה בערך – ז' בטבת תק"ם) היה בנו ותלמידו של רבי ישראל בעל שם טוב מייסד תנועת החסידות.
היה תלמידם של אביו וכן של דודו, רבי אברהם גרשון מקיטוב.
קיימת מסורת חב"דית מאוחרת שלפיה, לאחר פטירת הבעל שם טוב בשנת ה'תק"ך, הנהיג את תלמידי אביו שנה אחת, ואז העביר את ההנהגה לתלמידו של אביו, רבי דב בער ממעזריטש.
רבי צבי נישא למלכה, ממנה נולדו לו ילדיו.
לאחר פטירת אשתו הראשונה נישא לביילא, בתו של רבי שמואל חסיד מפינסק.
אחר נישואיו עבר לגור בפינסק על יד חותנו ופתח שם בית כנסת.
נפטר בז' בטבת תק"מ ונקבר בפינסק.
בנו, רבי דב בער, כיהן כאדמו"ר באולינוב, והיה בעל מופת גדול.
בנו של רבי דב בער היה רבי צבי הירש שכיהן כאדמו"ר בצ'ודנוב.
בתו סימא הייתה נשואה פעמיים.
שמו של בעלה הראשון לא ידוע וממנו ילדה את בתם אדל ליבא.
בעלה השני היה רבי צבי מנחם אוירבך בנו של רבי זושא מאניפולי.
בתה אדל ליבא נישאה לאחיה החורג רבי אלימלך, בנו של רבי צבי מנחם ולאה בתו של רבי משה מאיבניץ.
בנו של בנו רבי צבי היה רבי אהרן מסלחוב חתן רבי דב בער מטלוסט.
בנו רבי אהרן מטיטיוב לא שימש כאדמו"ר.
התגורר בקונסטנטין ולאחר מכן עבר לטיטיוב.
על צאצאיו נמנים חלק מאדמו"רי צ'רנוביל.
בנו רבי ישראל כיהן כאדמו"ר בפבלוץ'.
בתו שיינא רחל אשת רבי יעקב בנו של הרב מנחם מן ('מנלה') מקרלין (דודו של רבי אהרן הגדול מקרלין).
גדל אצל רבי שלמה מקרלין.
עלה בסוף ימיו לטבריה עם בנו רבי נפתלי צבי (שהיה מכונה בטבריה 'ר' הערש בעלשמ'ס' על שם היותו נינו של הבעל שם טוב).
אחיו של רבי יעקב, רבי יצחק (ארצ'ייק) נסע אף הוא לארץ ישראל אך אונייתו טבעה בדרך.
רבי יעקב נפטר בכ"א בכסלו תקצ"ד.
בנו רבי צבי נפטר בכ"ז באלול תרכ"ד.
בתו רייזל אשת רבי משה זאב אוירבך אשר התגורר בחמלניק.
חתנו של רבי משה זאב היה רבי דב בער מחווסטוב בנו של רבי ישראל חיים מלודמיר (בנו של רבי אברהם המלאך וחתנו של רבי שלמה מקרלין).
צבי אמיד (1932 – 6 באוקטובר 2024) היה תת-אלוף בצה"ל ומנהל ישראלי.
כיהן כקצין קשר ראשי בשנים 1979–1982. שימש במשך שמונה שנים כמנהלה הראשון של חברת התקשורת בזק.
אמיד נולד בפולין וגדל במשפחה ציונית בעיר פשמישל.
כנער היה חבר בתנועת נוער ציונית.
בספטמבר 1939 תכננה משפחתו לעלות לארץ ישראל דרך רומניה, אולם פרוץ מלחמת העולם השנייה שיבשה את תוכנית העלייה.
על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב היה מקום מגורי המשפחה בשליטת ברית המועצות וכך גויס אביו של אמיד, שהיה רופא, ושימש כרופא בבית הבראה של הצבא האדום שהיה באזור.
עם נסיגת הצבא האדום ב-1941 נסוגה גם המשפחה שנשארה בצמוד לאב הרופא הצבאי, וכך עברה את תקופת המלחמה בשלום.
שנתיים לאחר עלייתו לישראל התגייס אמיד לצה"ל.
הוא סווג כבעל כושר לקוי ולכן נשלח לחיל הקשר שם התקדם בסולם הדרגות ועבר קורס קצינים.
במלחמת ששת הימים שימש כקצין קשר בחטיבה 80, בפיקוד דני מט.
החטיבה נלחמה תחילה בסיני בקרב אום-כתף ולאחר מכן הועברה לרמת הגולן.
אמיד נטל חלק בנחיתה המוסקת בצומת בוטמיה (צומת רפיד) שהתבצעה תחת אש סורית.
בהמשך, שימש כקצין הקשר החטיבתי של חטיבה 35. בסוף 1968 הועלה לדרגת סגן-אלוף והתמנה לקצין הקשר של אוגדה 252. בעת מלחמת ההתשה שימש כמפקד גדוד הקשר הארצי.
ב-1972, התמנה לקצין קשר פיקוד הדרום ובתפקיד זה שימש במלחמת יום הכיפורים.
שנה לאחר המלחמה הועלה לדרגת אלוף-משנה והיה אחראי לפרויקט שליטה ובקרה במטה הכללי כחלק מלקחי המלחמה.
לאחר שלמד במכללה לביטחון לאומי הועלה לדרגת תת-אלוף והתמנה סגן ראש אגף התכנון במטכ"ל.
בשנת 1979 התמנה לקצין קשר ראשי ושימש בתפקיד זה במהלך מבצע שלום הגליל.
בספטמבר 1982, נענה לפניית שר התקשורת, מרדכי צפורי, פרש מצה"ל והתמנה למנהלה הראשון של חברת התקשורת בזק שהוקמה באותה עת ונועדה להיות חברה ממשלתית שתחליף את משרד התקשורת במתן שרותי הטלפוניה בישראל.
שימש מנכ"ל בזק במשך שמונה שנים, כאשר בשנה וחצי הראשונות החברה טרם קמה ועיקר פעילותו היה להילחם על העברת סמכויות ממשרד התקשורת לחברת בזק.
לאחר מכן היה יועץ עצמאי לענייני תקשורת לחברות ביטחוניות ואזרחיות.
בהמשך כיהן כסמנכ"ל בחברה לשירותי תקשורת בינלאומיים.
היה חלק ממיזם של חברת בת של בזק בהודו שלא עלה יפה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 פרש לגמלאות.
התנדב והיה פעיל בעמותה להנצחת חללי חיל הקשר והתקשוב.
צביקה (צבי) בוֹמס (נולד ב-13 בספטמבר 1952 בקריית חיים) הוא זמר ישראלי שהתפרסם כחלק מ"שלישיית קצה השדה" ובדרך שאפיינה את הקריירה המוזיקלית שלו.
צבי בומס החל את הקריירה המוזיקלית שלו במסגרת תנועת הנוער העובד בקריית חיים.
באחד מכנסי התנועה שהנחה חיים יבין הוא התבלט בקול הבס המיוחד שלו - חיים יבין הבחין בכך וביקש ממנו להופיע בתוכנית חץ וקשת ששודרה בגלי צה"ל.
בומס הקים ביחד עם עוד שני חבריו לגרעין הנחל את שלישית הזמר הראשונה שלו שנקראה אז "שלישית אחותך" שני חבריו האחרים היו יוסי אלבגלי שמאוחר יותר היה חבר בלהקת חיל הים ואריק צנגוט שלא המשיך בקריירה מוזיקלית.
ללהקה זו הייתה הרמוניה קולית מיוחדת והיא שרה בעיקר שירים מקוריים שהולחנו על ידי יוסי אלבגלי.
השלישייה הזו הופיעה יחד עם להקת הנח"ל בתקופה שלאחר תוכניתה "היאחזות הנחל בסיני" צביקה הצטרף ללהקת הנחל כחבר מן המניין, שם בלט בתוכניתה "הפלנ"חניק", שציינה חצי יובל להקמת הפלמ"ח.
בין משתתפי התוכנית שזכו לפרסום היו ירדנה ארזי, גידי גוב, ענת גוב (אז מיבר), אפרים שמיר, יהודה עדר, דורית שדה (אז פן), איציק בן מלך וראובן גבירץ.
קולו של בומס בלט בשירי הלהקה ובמערכונים שלה, אבל לא קיבל הזדמנות להיות סולן.
לאחר שהשתחרר מהלהקה, בומס פנה לעסקים אחרים וחזר מדי פעם לפעילות מוזיקלית, דרך שאפיינה אותו מאז.
ב-1975 הצטרף בומס לשלישיית קצה השדה, לצידם של ראובן גבירץ וגיא יפה.
השלישייה הוקמה על ידי המפיק והמוזיקאי אשר ביטנסקי.
ביטנסקי קיווה שהשלישייה תהיה מעין תשובה ישראלית ללהקת "קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג".
הלהקה הקליטה תקליטון שדרים עם השירים "יש לפעמים רצון לעוף", אותו כתבה והלחינה השלישייה ו"ליל אמש", שכתבה והלחינה נעמי שמר (במקור בוצע על ידי להקת השעות הקטנות: שייקה לוי, גבי אקשטיין, מרים גבריאלי ויעל שרז), ובו בומס היה הסולן.
לאחר הוצאת התקליטון חלה האטה בפעילות הלהקה, והיא שרה קולות רקע באלבומו השני של מתי כספי, במופע "הזמן הכפרי" של אריק איינשטיין, באלבומה היחיד של להקת תמוז ובהופעותיו של הזמר האמריקאי טים הרדין.
ב-1976 הלהקה חזרה להקליט את אלבומה היחיד, שיצא ב-1977. ארבעה משירי האלבום היו חידושים לשירי ארץ ישראל ("ליל אמש", "ערב בא", "עין גדי" ו"פנס בודד") ושאר השירים היו שירים שביצירתם היו מעורבים חברי השלישייה.
בין השירים הבולטים היו "בקצה השדה" (יהודה עמיחי - ראובן גבירץ), "בין העולמות" (יעל פירסטנברג - גיא יפה) ו"זה לא הים" (לאה גולדברג - גיא יפה וראובן גבירץ), אותו שרו עם הזמרת ריקי מנור.
האלבום נחל כישלון חרוץ וזכה להצלחה של ממש אחר-כך, ולמעשה סימן את סוף פעילותה של הלהקה.
יפה פרש מעבודתו כזמר והתפרסם כטכנאי באלבומים ושר בהם קולות רקע, וגבירץ היה חלק מלהקת חלב ודבש, שזכתה באירוויזיון 1979 עם גלי עטרי בשיר "הללויה".
ב-1978 ליווה בומס את עטרי יחד עם אודי שפילמן בשיר "נסיך החלומות" ("ולנטינו"), שהשתתף בפסטיבל הזמר והפזמון באותה שנה.
באותה שנה השתתף באלבום "קוץ בלב - שירים ששרים ביחד" וביצע, בעיבודו של אבנר קנר, את השיר "לילה בחוף אכזיב", שכתבה והלחינה נעמי שמר ושרה במקור שלישיית גשר הירקון.
ב-1979 שר בומס קולות רקע באלבומו של דורי בן זאב "אפרוחים".
ב-1982 ליווה יחד עם עירית בולקא, מלי ברונשטיין ואהרון סייקס את צביקה פיק בשירו "רומנטיקה".
לאחר מכן שוב פרש בומס מעולם המוזיקה.
את העיבודים עשה יוריק בן דוד, שהפיק מוזיקלית את האלבום במשותף עם בומס.
בומס היה מעורב ביצירת רוב שירי האלבום.
את האלבום פתח קטע ללא מילים בשם "פתיחה" וסיים אותו הקטע "רנרט", שהלחין עדי רנרט וכשמו הוא מחווה לרנרט.
בלטו בו השירים "זורם נהר" (רחל שפירא - בומס ובן דוד), "כמה שנים" (בומס - בומס ובן דוד), "בדרך אל המעיין" (בומס) ו"עומנה" (בומס - בומס ובן דוד).
באלבום הופיעו שני קטעים אינסטרומנטליים נוספים: "כמה שניות" (יוריק בן דוד) ו"פלז'ולט" (עמוס עבר הדני).
האלבום, שנקרא "מקומות אחרים", יצא ב-1989 בחברת MCI, שעסקה באותה תקופה בהוצאת אלבומי ג'אז.
על אף הביקורות הטובות שקיבל האלבום, שיצא על גבי תקליט ויניל ועל דיסק לא השאיר להיטים ובומס שוב פרש מעולם המוזיקה.
באותה שנה הופיע כזמר בסרט "אש צולבת".
ב-2005 הופיע בומס באופן חד-פעמי בפסטיבל ג'אז בלוז ווידאוטייפ ושר שם את שירי אלבומו היחיד.
ב-2008 הצטרף בומס ללהקת "פרלמנט העמק הנעלם", שהקים עמוס עבר הדני יחד עם עמיר אלון, איתן איצקוביץ', מוטי רינורצ'וק ואלון נדל.
אלבומה היחיד של הלהקה "התיקון הכללי" זכה להצלחה רבה, ובהופעות לשם קידום מכירותיו אירחה הלהקה את ורד קלפטר ויהודה עדר, מה שהוביל את עמיר אלון לקריירה המוזיקלית שלו ולהקמת הלהקה.
רבי צבי אריה טברסקי (תר"נ, 1890 – י"ח באב תשכ"ח, 12 באוגוסט 1968) היה האדמו"ר מזלטיפולי ובהמשך גם האדמו"ר מצ'ורטקוב בתל אביב.
נולד לרבי מרדכי יוסף, האדמו"ר מזלטיפולי, נכדו של רבי יוחנן טברסקי, מקים חסידות רחמסטריווקה.
נישא בצעירותו לחוה בתו של רבי ישראל פרידמן מצ'ורטקוב.
החתונה התקיימה בצ'ורטקוב ורוב אדמו"רי בית רוז'ין הגיעו עם חסידיהם.
עבר לווינה בזמן מלחמת העולם הראשונה יחד עם חמיו.
לאחר פטירת אביו בשנת תרפ"ט (1929) רצו חלק מחסידיו להכתירו לממלא מקומו אך סירב.
גם לאחר פטירת חותנו בשנת תרצ"ד (1933) רצו חלק מחסידיו להכתירו ושוב סירב.
בשנת תרצ"ח (1938) נשלח לדכאו יחד עם גיסו רבי נחום מרדכי מצ'ורטקוב.
חסידי צ'ורטקוב הצליחו להוציאו משם ורבי צבי אריה עלה לארץ ישראל דרך פולין והתגורר ברחוב מרכז בעלי מלאכה בתל אביב.
בתל אביב החל להתנהג באדמו"רות, ואף שהיה פשטן בהליכותיו היה עורך שולחנות בדרכם של אדמו"רי רוז'ין.
בהוראת חמיו הוציא ספרים להפריך את ספרי גיסו, רבי מנחם נחום פרידמן מאיצקאן.
בשנת תרצ"ג הוציא את ספרו "הטוב והתכלית" על תכלית האדם והדרך הטובה.
בשנת ת"ש הוציא את ספרו "אמונה ודעת" בו מבאר את דרך השגת האמונה על פי השכל.
ספריו זכו להערצת רבי משה פרידמן, האדמו"ר מבויאן קראקא.
רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש, האדמו"ר מאמשינוב התבטא: "תל אביב לא יודעת להעריך מה יש בתוכה".
בשנת תשי"ז (1957) לאחר פטירת אחיינו רבי שלמה, התמנה על ידי חסידי צ'ורטקוב לכהן כאדמו"רם.
נפטר בשנת תשכ"ח ונקבר בהר הזיתים.
השאיר בת יחידה, מלכה, שנישאה לרב פנחס ביברפלד , רב במינכן ובנו של רבי חיים רב בברלין.
בנם, הרב חיים מיכאל, מכהן כאדמו"ר מזלטיפולי-צ'ורטקוב בשכונת טוטנהאם לונדון.