tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כן חברים בה נציג שר התעשייה המסחר והתעסוקה, נציג שר הבריאות, שלושה נציגים של הרשויות המקומיות הגובלות באתר התעשייתי ושלושה נציגים של המפעלים במועצה.
מבנה זה נועד ליצור איזון בין האינטרסים השונים של המפעלים ושל הציבור.
תשעת חברי המועצה לא נבחרים בבחירות כברשויות מקומיות אחרות, אלא ממונים על ידי משרדי הממשלה.
הכשרת קרקעות, כבישים, מערכות ביוב, ניקוז, שפכים, מים, גינון, חשמל, מקלטים ושטחים ציבוריים אחרים.
שמירה ואחזקה של השטחים והמתקנים הציבוריים באתר התעשייתי.
פיקוח על קיום חוקים, תקנות וצווים בקשר לבנייה, הפעלה והחזקת המפעלים באתר התעשייתי.
פיקוח על מיחזור האנרגיה ועל איכות הסביבה באתר התעשייתי.
ארגון וניהול שירותים משותפים באתר התעשייתי: בטיחות, שירותי כבאות, עזרה ראשונה ותחבורה.
בשונה מרשויות מקומיות אחרות, המועצה לא עוסקת בנושאי חינוך, רווחה ודומיהם.
מפעלי המועצה אינם משלמים ארנונה ליישובים הסמוכים, אלא משלמים אגרה למימון פעילות המועצה התעשייתית, אגרה זו נמוכה מתשלומי הארנונה המקובלים.
המועצה נטולת מענקים ומתפקדת לפי הנחיות משרד הפנים ולפי חוק השלטון המקומי.
בקרב ארגוני איכות הסביבה קיימת ביקורת נגד המועצות התעשייתיות.
לטענתם, מועצה תעשייתית היא מועצה של מפעלים שמפקחת על עצמה, ובכך האינטרס שלה הוא לשמור על המפעלים ולא על הסביבה והיישובים שסביבה.
בכך היא שונה ממועצה מקומית רגילה שבה תושבי המועצה יכולים לפקח על פעילות המועצה.
מועצת הארגונים היהודיים העולמיים הוא ארגון זכויות אדם יהודי בעל מעמד מייעץ באו"ם, אשר הוקם בשנת 1946 על ידי המשפטן היהודי-צרפתי רנה קאסן.
הארגון נוסד על ידי מספר ארגונים יהודיים מאירופה וצפון אמריקה, במטרה לקדם את נושא זכויות האדם לכל תושבי העולם ולהגן על יהודים מפני רדיפות ואפליה.
בראש הארגון עמד המשפטן היהודי-צרפתי רנה קאסן.
בשנות השבעים של המאה העשרים היה הארגון פעיל למען שחרורם של היהודים מסורבי העלייה ואסירי ציון בברית המועצות הסובייטית.
הארגון פעל במשך השנים למען השגת פיצויים חומריים לניצולי שואה.
הארגון פעל למען הקמת ארגונים המפקחים על זכויות אדם באו"ם.
כיום הארגון הוא בעל מעמד מייעץ רשמי במועצה הכלכלית חברתית של האומות המאוחדות באו"ם.
בשנת 2004 נוסד "מרכז קלמנס נתן למחקר" על מנת לשמש כזרוע המחקר של מועצת הארגונים.
בראש המרכז עומד קלמנס נתן, אשר המרכז קרוי על שמו.
מועצה למחקר מדעי ותעשייתי, (מלמ"ת, Board for Scientific and Industrial Research) הייתה גוף שהקימה ממשלת המנדט הבריטי לשם ייעוץ והצעות תמיכה ממשלתית במחקר מדעי וטכני, באפריל 1945. לנוכחותה ולפעלה של המועצה הייתה השפעה חשובה על ארגון המדע במדינת ישראל בשנותיה הראשונות.
מטרותיה המוצהרות, של המועצה, היו "פיתוחם או שיפורם של החקלאות, התעשייה והמסחר בארץ-ישראל, או של הבריאות והרווחה של הארץ ושל תושביה".
מינואר 1949, נלקח מבנה המלמ"ת ואופי פעילותה אל גוף ישראלי רשמי, אשר נקרא "המועצה המדעית לישראל"; ומזכירה והעומד בראשה בפועל בתקופת המנדט, ד"ר שמואל סמבורסקי, מונה להמשיך בתפקידו על ידי דוד בן-גוריון.
המועצה ירשה, מבחינה מנהלית, גוף ממשלתי בשם "מועצת ההספקה הבריטית המלחמתית למזרח התיכון", אשר פעל בשנות מלחמת העולם השנייה, בשנים 1942–1944. אולם המשכיותה על ידי השלטונות הבריטים, הגם שהיו נתונים אז בעימות קשה עם המחתרות העבריות, הייתה מחווה של הערכה ליישוב על תרומתו הרבה למאמצים הכלכליים והביטחוניים בתקופת המלחמה.
תשעה חברים הרכיבו את מלמ"ת; מהם חמישה אנשי מדע ששימשו נציגים ב"מועצת ההספקה"; ושניים פקידי ממשלת המנדט, שאחד מהם היה יושב ראשה.
לידה הוקמה ועדה מייעצת שכללה אנשי מדע ותעשייה יהודים, ובהם למשל, פרופ' יצחק וולקני-אלעזרי מנהל התחנה לחקר החקלאות ברחובות.
ד"ר שמואל סמבורסקי מונה למזכיר מלמ"ת בשלהי 1945.
במאי 1946, צורפה מלמ"ת אל "המחלקה למסחר ולתעשייה" של ממשלת המנדט, אשר הקציבה לה 10,000 לא"י בשנה; תקציב שיועד לחוקרים ומחקרים בחסות המועצה.
בעקבות הביסוס המוסדי והכלכלי, הוקמו לידה, ארבע ועדות-מייעצות: ועדת מחקר בסיסי (שנקרא אז גם "מחקר טהור"), ועדת מחקר תעשייתי ("מחקר שימושי"), ועדת מחקר חקלאי וועדת כספים למימון ותקצוב.
לוועדות אלו הוקמו ועדות משנה, שעסקו בתחומי חקר מוגדרים: ועדה "למחקר כימי פיזיקלי של המים, לחקר מוצרי-הדרים, לחקר הסלעים ולחקר האקלים בבתים", וכן ועדה למחקר רפואי.
המחקרים בוצעו בפיקוח מדען בכיר או מנהל המחלקה האוניברסיטאית או מוסדית אחרת, שבה הועסק החוקר.
7 סיכומי-מחקרים שנתמכו על ידי מלמ"ת, ראו אור בדו"ח מלמ"ת (Report of Activities) שהושלם במרץ 1948.
מועצת האיחוד האירופי (לעיתים מכונה מועצת השרים או פשוט המועצה) היא הבית העליון של האיחוד האירופי, כלומר חלק מן הרשות המחוקקת שלו (המורכבת גם מהפרלמנט האירופי, שהוא הבית התחתון, ומהנציבות האירופית).
עם זאת, המועצה איננה בית עליון רגיל .
במועצה חברים שרים מן הרשויות המבצעות של המדינות החברות באיחוד האירופי (ומכאן השם "מועצת השרים" ששימש בגלגוליה הקודמים).
בראש המועצה עומדת אחת מן המדינות החברות באיחוד (בישראל היא מכונה "הנשיאה התורנית של האיחוד"), ואלה משמשות בתפקיד במשך חצי שנה על-פי סבב (הנשיאה התורנית של האיחוד במחצית הראשונה של 2025 הייתה פולין, ובמחצית השנייה החליפה אותה דנמרק).
בכך נבדלת המועצה ממרבית הבתים העליונים בעולם, שחבריהם נבחרים על ידי האזרחים או על ידי הרשויות המחוקקות של המדינות (כשמדובר בפדרציות), ומשמשים בעיקר כמחוקקים.
בית עליון שהרכבו דומה להרכב המועצה הוא הבונדסראט, הבית העליון של גרמניה.
בדומה לבתי מחוקקים אחרים בעולם, שחבריהם פועלים בוועדות שונות העוסקות כל אחת בנושא אחר, גם חברי מועצת האיחוד האירופי פועלים בקבוצות נפרדות.
אלא שבניגוד לבתי מחוקקים אחרים, מועצת האיחוד האירופי כלל אינה מתכנסת כמליאה (כלומר, בהרכב מלא של חבריה, המונים לפחות 270), ובפועל אין מדובר במועצה אחת כי אם ב-10 מועצות נפרדות בנות 27 חברים או יותר כל אחת (השם "מועצת האיחוד האירופי" עלול להטעות).
הדבר משול לסנאט שבו כל ועדה מבצעת את כל שלבי החקיקה בתחומה, ובעצם מתפקדת כסנאט בפני עצמה.
המועצות הנפרדות הללו מוגדרות כ"תצורות" (formations) של מועצת האיחוד האירופי.
כל תצורה עוסקת בתחום ממשל מסוים וחברים בה השרים הרלוונטיים - לפחות שר אחד מכל אחת מ-27 מדינות האיחוד.
כך, למשל, כאשר מכונסים במועצה שרי האוצר והכלכלה של מדינות האיחוד, הם נקראים "מועצת ענייני הכלכלה והכספים" או "תצורת ענייני הכלכלה והכספים של מועצת האיחוד האירופי".
כיום קיימות 10 תצורות של המועצה:
מועצת ענייני החוץ (Foreign Affairs Council; FAC), המכונה גם מועצת שרי החוץ של האיחוד האירופי.
בראשה עומדת הנציגה העליונה של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון (כיום קאיה קאלאס).
לפני כינוסה נוהגים להתכנס חבריה שמדינותיהם חברות בגוש האירו, ולהרכב זה יו"ר משלו.
המועצה לענייני תחרותיות (Competitiveness; COCOM).
המועצה לענייני סביבה (Environment; ENVI).
המועצה לענייני חינוך, נוער, תרבות וספורט (Education, Youth, Culture and Sport; EYC).
בנוסף קיימת הוועדה המדינית-ביטחונית (Political and Security Committee; PSC) שחבריה הם שגרירים ולא שרים, וועדה משותפת עם סוכנות החלל האירופית (Space Council).
במהלך הדיונים שמתקיימים במועצה, הנציגים רשאים לדבר בכל אחת מ-24 השפות הרשמיות של האיחוד האירופי.
מסמכים רשמיים מתורגמים גם לבסקית, לגליסית ולקטלאנית או לוולנסית.
לפני כניסתה לתוקף של אמנת ליסבון, רק מסמכים רשמיים ורישומי הצבעות הפכו לזמינים כאשר המועצה פעלה כגוף המחוקק.
באותה התקופה פורסמו הנתונים הרלוונטיים בעיתון הרשמי של האיחוד האירופי.
מאז כניסת האמנה לתוקף, כל הפגישות של המועצה בנושאי חקיקה פתוחות לעיון הציבור.
"נשיאת המועצה" היא אחת מן המדינות החברות באיחוד (בישראל היא מכונה "הנשיאה התורנית של האיחוד"), ואלה משמשות בתפקיד במשך חצי שנה על-פי סבב (הנשיאה התורנית של האיחוד במחצית הראשונה של 2024 היא בלגיה, ובמחצית השנייה תחליף אותה הונגריה).
כלומר, "נשיאות המועצה" אינה משרה פוליטית יחידה אלא תפקיד המקנה מספר משרות פוליטיות לחברי הרשות המבצעת של המדינה המשמשת בתפקיד זה.
ראש הרשות המבצעת של הנשיאה התורנית משמש כאחד מבעלי התפקיד הייצוגיים של האיחוד האירופי (יחד עם נשיא המועצה האירופית, כיום שארל מישל, ונשיא הנציבות האירופית, כיום אורסולה פון דר ליין).
שרים בממשלת הנשיאה התורנית משמשים כיושבי ראש תצורות המועצה (למעט תצורת ענייני החוץ) בהתאם לתיק הממשלתי בו כל אחד מהם מחזיק .
כאמור, הנשיאות מתחלפת בין המדינות בכל מחצית השנה, על פי סדר שמוגדר מראש על ידי חברי המועצה, מה שמאפשר לכל מדינה חברה לעמוד בראשו של המוסד.
החל משנת 2007, שלוש מדינות חברות משתפות פעולה בפרק זמן של 18 חודשים לקידום אג'נדה משותפת, אם כי רק אחת מהן מחזיקה בנשיאות לתקופה הרגילה של שישה חודשים.
כמו כן, נציג של המדינה הבאה שתכהן כנשיאה מסייע לחבר המכהן ויכול, במקרה הצורך, לקבל לידיו את ניהול העבודה אם הדבר נדרש.
תפקיד הנשיאות הוא מנהלי ומדיני כאחד.
בפן הניהולי היא אחראית על הנהלים וארגון העבודה של המועצה במהלך כהונתה, כולל זימון ישיבות המועצה, הכוונת העבודה של ועדת הנציגים הקבועים (COREPER) וועדות וקבוצות עבודה אחרות.
הרכיב הפוליטי בא לידי ביטוי בטיפול ותיווך מוצלח בבעיות בתוך המועצה.
בפרט נכללת בכך קביעת האג'נדה של המועצה, מה שמעניק לנשיאות השפעה משמעותית על עבודת המועצה, במהלך כהונתה.
הנשיאות גם ממלאת תפקיד מרכזי בייצוג המועצה בתוך האיחוד האירופי ובייצוג האיחוד האירופי בזירה הבינלאומית, למשל באו"ם.
המועצה כמעט ואינה יוזמת חקיקה.
עיקר תפקידה, יחד עם הפרלמנט האירופי, הוא לאשר חקיקה שיוזמת הנציבות האירופית (שהיא גם הרשות המבצעת של האיחוד).
בכך, נבדלים המועצה והפרלמנט גם יחד מן המקובל בעולם בנוגע לרשויות מחוקקות.
למועצה יש סמכויות ליזום חקיקה רק בתחומים מצומצמים שהם בעלי רגישות.
המועצה, יחד עם הפרלמנט, אף אוחזת בחזקתה את השליטה בעוצמה התקציבית של האיחוד ויש לה השפעה רבה, הגדולה מזו בה אוחז הפרלמנט, ביחס לתחומים הממשלתיים של האיחוד.
בנוסף, המועצה החזיקה את סמכויות הביצוע של האיחוד האירופי, שהועברו לידיה של הנציבות האירופית כאשר אמנת ליסבון נכנסה לתוקף.
הרוב המכריע של החוקים באיחוד מתקבלים בהליך חקיקה רגיל, אשר פועל בהתאם לעיקרון לפיו נדרשת הסכמתם של שני הגופים, הפרלמנט והמועצה.
הליך חקיקה מיוחד נדרש בתחומים: צדק, תקצוב, מיסוי והיבטים מסוימים של מדיניות בתחומים אחרים, דוגמת ההיבטים הכספיים של המדיניות הסביבתית.
בתחומים אלו מחליטים המועצה או הפרלמנט לבדם.
הכלים המשפטיים בהם עושה שימוש המועצה הקובעת את מדיניות החוץ והביטחון המשותפת (CFSP) שונים מאלו המשמשים בעת ביצוע חקיקה.
תחת ה-CFSP הם כוללים "עמדות משותפות", "פעולות משותפות" ו"אסטרטגיות נפוצות".
ברגע שהוחלט על עמדה משותפת היא מחייבת את כל מדינות האיחוד האירופי אשר מחויבות לעקוב ולהגן על המדיניות, אשר נבחנת ומתוקנת באופן שוטף.
פעולה משותפת מתייחסת לפעולות מתואמות של מדינות להשקיע משאבים על מנת להשיג מטרה, למשל להילחם בתפוצתו של נשק קל או לקדם ניקוי מכרות.
אסטרטגיות נפוצות מגדירות יעדים ומחייבות את משאבי האיחוד האירופי למימון המשימות למשך ארבע שנים.
יתר על כן, הרשות המחוקקת מחזיקה רשמית בסמכות התקציבית של האיחוד.
התקציב של האיחוד האירופי שעמד ב-2007 על כ-120 מיליארד אירו, כפוף להליך חקיקה רגיל עם קריאה אחת אשר נותן לפרלמנט שליטה על התקציב כולו (לפני 2009 הייתה ההשפעה מוגבלת באזורים מסוימים) במעמד שווה למועצה.
אם יש ביניהם חילוקי דעות, הוא נלקח כפי שהוא לוועדת פישור להצעות חקיקה.
אם הטקסט המוסכם לא יאושר, הפרלמנט רשאי לאמץ את התקציב באופן סופי.
בנוסף לתקציב, המועצה מתאמת את המדיניות הכלכלית של המדינות החברות.
המועצה לפיקוח על הביקורת בחברות ציבוריות היא גוף אמריקאי ללא מטרות רווח שהוקם מכוח חוק סרבנס-אוקסלי כדי לפקח על הביקורת ועניינים נוספים בחברות ציבוריות בארצות הברית, במטרה להגן על משקיעים ועל האינטרס הציבורי בחברות אלו.
החל מ-2010 למועצה סמכות לפקח על הביקורת של ברוקרים ודילרים.
סמכות הפיקוח על המועצה ניתנה לוועדה האמריקאית לניירות ערך ולבורסות.
המועצה הוקמה לאחר סדרת שערוריות פיננסיות שאירעו בתחילת שנות האלפיים בארצות הברית ואירופה ומשבר האמון שנוצר כתוצאה מאי הדיווח הכספי הנאות.
בארצות השונות גובשו מספר הצעות לפתרון הבעיות שנחשפו ושיפור אמינות הדיווח הכספי.
בחלק מהארצות הוחלה חובת רוטציה של רואה החשבון המבקר, באחרות הוחלט לשים דגש על אכיפה מרתיעה ובחלק נוסף הוחלט על הקמת גוף פיקוח מטעם המדינה.
בארצות הברית חוקק חוק סרבנס-אוקסלי ב-2002 והורה בין היתר על הקמת מועצה לפיקוח על הביקורת בחברות ציבוריות.
בעקבותיו הוקמו גופים דומים במדינות נוספות כגון הוועדה לפיקוח על הביקורת (Abschluss Prüferaufsichts Kommission) שהוקמה ב-2005 בגרמניה והמועצה העליונה של רואי חשבון סטטוטורים (Haut Conseil du commissariat aux comptes) שהוקמה ב-2003 בצרפת.
חלק מהגופים חתמו על הסכמים לשיתוף פעולה.
המועצה מונה חמישה חברי ועד, כולל יושב ראש.
כל אחד מחברי הוועד ממונה על ידי הוועדה לניירות ערך ולבורסות לאחר התייעצות עם יושב ראש הפדרל ריזרב ומזכיר האוצר של ארצות הברית.
שני חברי ועד הם רואי חשבון מוסמכים לביקורת חברות ציבוריות.
אם יושב הראש הוא אחד משני הנ"ל, הוא אינו יכול להשתתף בביקורת חברה ציבורית בחמש השנים שקדמו למינוי.
כל אחד מחברי הוועד מכהן בתפקידו במשך חמש שנים.
תקציב המועצה, המאושר בידי הוועדה לניירות ערך ולבורסות כל שנה, ממומן ברובו על ידי החברות הציבוריות, הברוקרים והדילרים שנעזרות בפירמות הביקורת עליהן מפקחת המועצה.
למועצה סגל של קרוב ל-800 איש ומשרדים ב-8 מדינות בארצות הברית בנוסף על המטה הראשי הממוקם בוושינגטון.
על פי חוק סרבנס-אוקסלי סמכויות המועצה כוללות, בין היתר:
רישום כל הפירמות המבקרות את החברות הציבוריות
קביעת עקרונות לביקורת, בקרת איכות, אתיקה, אי-תלות ונושאים אחרים הרלוונטיים להכנת דו"חות ביקורת
פיקוח על הפירמות המבקרות את החברות הציבוריות הרשומות במאגר המועצה
עריכת חקירות, הליכי שימוע והטלת עונשים על פירמות המבקרות חברות ציבוריות הרשומות במאגר ויחידים הקשורים אליהן, כגון אורגנים בחברה (כולל קנסות של עד 100 אלף דולר למבקרים יחידים ו-2 מיליון דולר נגד פירמת ביקורת)
הטלת חובות נוספות, שהמועצה סבורה שהכרחיות או ראויות, לצורך קידום סטנדרטים מקצועיים גבוהים ושיפור איכות הדיווח של הפירמות המבקרות חברות ציבוריות ועובדיהן
אפשרות לתבוע ולהיתבע, להאשים ולהתגונן בכל בית משפט פדרלי או מדיני, באישור הוועדה האמריקאית לניירות ערך ולבורסות
הקצאה, הערכה וגבייה של התשלום המושת על החברות, הברוקרים והדילרים, ממנו ממומנת פעילות המועצה
נכון לשנת 2018, אין בישראל גוף מקביל ל-PCAOB, כלומר גוף עצמאי ובלתי תלוי המפקח על משרדי רואי החשבון.
עם זאת, בשלהי 2004 הקימה לשכת רואי החשבון את המוסד לסקירת עמיתים, שמאז 2005 מקיים ביקורות בקרב משרדי ראיית החשבון בישראל.
עם זאת, מדובר בגוף שאיננו מעוגן בחוק, אינו בעל סמכויות אכיפה וענישה, וכן אינו בלתי תלוי שכן החברים בו הם עצמם רואי חשבון מהמשרדים.
גם בארצות הברית היה קיים מוסד לסקירת עמיתים עד שהוקם ה-PCAOB ב-2002.
בנוסף למוסד לסקירת עמיתים, משרדי ראיית החשבון נשענים על המוניטין שנוצר להם; ברגע שיתברר שהמוניטין של אחד מהם נפגע עקב מעורבות באירוע כלשהו, לא יבואו אליו חברות.
בשנים האחרונות הועלו מספר הצעות להקמה של גוף ישראלי המקביל בסמכויותיו ל־PCAOB, בעיקר על ידי יו"ר רשות ני"ע לשעבר שמואל האוזר, אשר ניסה לקדם את המהלך.
מועצת ארגוני הילדים והנוער היא ארגון גג של ארגוני הנוער, המועצה מאגדת, מייצגת ומרכזת את הפעילות, העשייה ועבודת המטה המשותפת של ארגוני הנוער ופועלת לאפשר להם להתרחב ולממש את חזונם ביחד ולחוד.
המועצה נוסדה ב-2013 ביוזמת מנכ"לי ארגוני הילדים והנוער כעמותה ללא מטרות רווח.
המועצה מאגדת, מייצגת ומרכזת את העשייה המשותפת של הארגונים הפועלים בשדה החינוכי הבלתי פורמלי.
ארגוני הילדים הנוער החברים במועצה מחנכים ברוח עקרונות החינוך הבלתי-פורמלי, לסובלנות ולקבלת האחר ומקדמים את ערכיה של מדינת ישראל היהודית והדמוקרטית.
מנכ"ל המועצה מיום הקמתה הוא שלומי קסטרו, לשעבר ראש מכינת "גל" המדרשה להכשרת מנהיגות.
מנהלי ומנהלות ארגוני הילדים והנוער החברים במועצה מהווים את הוועד המנהל שלה.
במועצה מספר ועדות וצוותי פעולה שתפקידם התוויה של מדיניות ארוכת טווח וקיום פעילויות הרלוונטיות לכלל הארגונים החברים.
ועדת רשויות מקומיות, ועדת שיתופי פעולה בין ארגונים, ועדת שותפויות אסטרטגיות, ועדת שנת השירות, צוות ביטחון ובטיחות, צוות תוכן והדרכה.
ארגוני הילדים והנוער מחנכים ללקיחת אחריות, לנתינה לחברה ומעורבות בקהילה, תוך מתן מענה לתחומי עניין מגוונים של ילדים ובני נוער בישראל באלפי קבוצות ברחבי הארץ ובפריפריה בפרט.
בוגרי ארגוני הנוער שותפים לקידום ערכי המנהיגות, ההגשמה, הציונות והקיימות ומגשימים זאת במפעלי החינוך הענפים אותם הם יוזמים ומפעילים.
במועצה חברים 23 ארגוני ילדים ונוער הבכירים בישראל ותחומי הפעילות שלה הם ייעוץ והכוונה למטות הארגונים, ניהול פרויקטים חינוכיים ארציים, קיום קשרי ממשל מיטיבים, יצירת שיתופי פעולה בין ארגוניים ועם גורמים במרחב, ביצוע הכשרות מקצועיות וקידום תהליכי מחקר ופיתוח במרחב החינוך הערכי הבלתי פורמלי.
נכון לאוקטובר 2021, המועצה מונה 18 ארגוני ילדים ונוער:
הצופים הערבים המוסלמים - צופי השלום
התנועה החדשה - השומר החדש
מועצת האופנה הבריטית הוא ארגון ללא מטרת רווח השם לו למטרה לקדם את תעשיית האופנה הבריטית, וכן לשתף ולהרחיב את עסקי עיצוב האופנה במדינה.
הארגון הוקם ב-1983, לפני הקמתו היו מספר ארגונים בבריטניה שעסקו בתחום האופנה, הוא מארגן מדי שנה את אירועים כגון שבוע האופנה של לונדון, המציג את האופנה הבריטית לקהל הבינלאומי וטקס פרסי האופנה הבריטי.
הארגון מקיים קשרים עם מוסדות לעיצוב אופנה ולימוד אופנה בהשכלה הגבוהה של המדינה.
ב-2007 קבע הארגון שכל דוגמנית שעולה על מסלול שבוע האופנה של לונדון תחויב בהצגת אישור רפואי המעיד על בריאות תקינה, זאת עקב תופעת הפרעות האכילה שהתגלו אצל דוגמניות בתחום.
מועצת האגרוף העולמית הוא ארגון אגרוף מקצועי.
הוקם בשנת 1963 על ידי אחד עשר ארגוני אגרוף לאומיים של המדינות: ארגנטינה, ברזיל, בריטניה, וונצואלה, מקסיקו, פנמה, פרו, ארצות הברית, הפיליפינים, צרפת וצ'ילה.
זהו אחד מארבעת ארגוני האגרוף החשובים המתאמים קרבות אגרוף מקצועיים ברמה עולמית, לצד WBA, IBF ו-WBO.
דירוג מועצת האגרוף העולמית כולל את המתאגרפים החזקים בעולם בשבע עשרה קטגוריות משקל.
אדווין ואלרו היה המתאגרף היחיד שניצח בכל הקרבות בנוקאאוט ועזב את הזירה בלתי מנוצח.
מועצת האופנה הצרפתית הוא הגוף הממשלתי האחראי על תעשיית האופנה של צרפת.
המועצה נוסדה ב-1973 והיא צמחה מאיגוד מסחרי שנוסד ב-1868.
המועצה מתחלקת לשלושה איגודים מסחריים שונים:
המועצה מחזיקה בבית ספר לאופנה (École de la chambre syndicale de la couture parisienne) הנוסד ב-1927, בין בוגרי בית הספר נמנים ולנטינו גאראווני ואיב סן-לורן.
המועצה עובדת בשיתוף עם "Union Nationale Artisanale de la Couture et des Activités Connexes", איגוד של תופרים ואנשי אופנה במחוזות המנהליים של צרפת מחוץ לפריז.
המועצה אחראית לקביעת הזמנים ומיקומי האירועים של שבוע האופנה בפריז, הגוף גם קובע תקנים לגבי איכות ייצור האופנה והגדרת ביגוד כהוט קוטור.
מועצת ארגוני נשים בישראל, היא מועצה המאגדת מספר איגודי נשים בישראל, שהגדולות בהן הן אמונה, ויצו ונעמת.
המועצה מאגדת בנוסף לאמונה, ויצו ונעמת, את בנות ברית ישראל, הדסה ישראל, איגוד נשים אקדמאיות וסורופטימיסט ישראל.
בכך היא מייצגת כמיליון נשים, הפועלות למען מטרות משותפות: קידום מעמדן ורווחתן של האישה והמשפחה בישראל, העמקת שיתופן של הנשים בתחומי העשייה בישראל, שוויון בין המינים, הקמת מסגרות הולמות לילדים, וקידום חקיקה בעניין מעמד האישה ורווחת המשפחה.
בקיץ 1927 התכנסו 26 נשים מארגוני נשים שונים וממקומות שונים ברחבי ארץ ישראל, והחליטו על הקמת ועד זמני לצורך הקמת מועצת ארגוני נשים.
המועצה קמה מחדש בשנת 1936 וכללה נציגות של הסתדרות נשים ציוניות, מועצות הפועלות, התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל, הסתדרות נשים מזרחי, המועצה הא"י של ההסתדרות הציונית הדסה וויצו העולמית.
בשנות ה-30 עיקר פעילות המועצה הייתה חתימה על הכרזות מדיניות.
במועצה הייתה נציגות שווה לכל הארגונים, וההחלטות התקבלו רק פה אחד.
עם התחלת גיוס הנשים לצבא הבריטי בשנת 1942 פעלה המועצה עם מחלקת הגיוס של הסוכנות היהודית לגיוס וסיוע לחיילות.
בראשית 1948 התארגנה המועצה מחדש בהרכב שונה, לאחר משא ומתן שנמשך שבועות.
על פי התקנון החדש, היו במועצה חברות אקטיביות של ארגוני נשים הנמצאים בארץ ישראל וחברות פאסיביות של ארגונים הנמצאים מחוץ לתחומי הארץ הפעילות בארץ ישראל.
פעילות הארגון נקבעה על פי התקנון החדש על ידי החברות האקטיביות, הגם שעדיין נותר הכלל של קבלת החלטות פה אחד.
במזכירות שנבחרה אז היו חברות בבה אידלסון מטעם מועצת הפועלות, הדסה סמואל מטעם ויצו העולמית, ג'ני בלומנפלד מטעם ויצו הארצית, לאה עדני מטעם ארגון הפועלות של הפועל המזרחי, וא.
גוטליב מטעם אמן - נשות מזרחי.
בשנת 1953 הוקמה ועדה להקמה של מועצת ארגוני נשים בישראל, בהובלה של משרד החוץ שבקשה לשלוח נציג של מועצת הנשים לארגון הנשים הבינלאומי.
בשנת 1956 נתקבלה המועצה לארגון הנשים הבינלאומי ליד האו"ם.
פנינה הרצוג, תנועת האישה הדתית לאומית (1973–1976)
מועצה מקומית היא הממשל המקומי במחוזות אוגנדה.
אוגנדה מקיימת בחירות כבן יותר מ-30 שנה הכוללת בחירות לנשיאות, פרלמנטריות, מחוזיות ומקומיות.
ישנן שש רמות של מועצות מקומיות.
הרמה הנמוכה ביותר היא הכפר, ואחריו נמצאת הקהילה, תת-המחוז, מדינה והמחוז.
בתיאוריה, בעיה שנוצרת ברמה המקומית מועברת למעלה דרך הרמות השונות עד שהיא מגיעה לרמת המחוז אשר לו יש את רוב הסמכות כדי לפתור את אותה בעיה, וכאשר ישנן הנחיות ופרויקטים הם מועברים כלפי מטה עד למימושן ברמה המקומית.
לכל מחוז יש יושב ראש וסגנים, ובנוסף קיימת מועצת מחוז המורכבת מנציגים מהמדינות ותתי המחוזיים.
המועצה אחראית על התקציבים, החלטות וחוקי עזר.
במחוז יש גם ראשי מחלקות כמו חינוך, בריאות, סביבה ותכנון, האחראים על העניינים הרלוונטיים בכל המחוז.
נכון לשנת 2009, באוגנדה יש 134 מחוזות.
כל מדינה מיוצגת ברמה בפרלמנט בקמפלה על ידי חבר פרלמנט אחד.
תת-המחוז מורכב ממספר קהילות ומנוהל על ידי ראש תת-המחוז וסגנו ועל ידי מועצה מקומית נבחרת.
המועצה מורכבת מחברי מועצה המייצגים את הקהילות, פקידי ממשל אחרים העוסקים בבריאות, פיתוח וחינוך, ופקידים לא ממשלתיים.
הקהילה מורכבת ממספר כפרים שיכולים לנוע בין חמישה לעשרה בערך.
לכל קהילה יש ועדה מקומית המורכבת מכל יושבי ראש הכפריים.
כיום אנשי הוועדה המקומית מעורבים במידה רבה ביישוב סכסוכי קרקע וגיוס הקהילה לפעילויות שונות.
הקהילה מנוהלת ברובה על ידי ראש קהילה.
כפר מורכב בדרך כלל מ-50 עד 70 בתי אב אשר מאכלסים בדרך כלל בין 250 ל-1,000 איש.
כל כפר מנוהל על ידי מועצה מקומית, ישוב ראש ותשעה חברי ועד מנהלים נוספים.
אוגנדה לא קיימה בחירות למועצה מקומית מ-2001 עד 2018 אף על פי שחוקת אוגנדה, קובעת בסעיף 181(4) שהבחירות לרשויות המקומיות יתקיימו לאחר כל חמש שנים.
העיכוב בקיום הבחירות נובע מהעלות הגבוהה הכרוכה בקיום הבחירות בהצבעה חשאית.
באוגנדה יש כיום למעלה מ-60,800 כפרים, והערכות ראשוניות הצביעו על כך שהבחירות הללו יעלו למעלה מ-505 מיליארד שילינג אוגנדי.
תיקונים שונים לסעיף 181 הפחיתו את העליות לכ-15.9 מיליארד.
הבחירות למועצות המקומיות נערכו בסופו של דבר ב-10 ביולי 2018 ברחבי אוגנדה.
היום הוכרז כחג ציבורי על מנת לאפשר לבוחרים לממש את זכותם הדמוקרטית.
מועצת אנשי הדת הלוחמים (בפרסית: مجمع روحانیون مبارز) היא מפלגה פוליטית רפורמיסטית איראנית, הנחשבת למפלגת שמאל בפוליטיקה האיראנית.
מועצת אנשי הדת הלוחמים נוסדה בשנת 1987, כאשר הפלגים השונים באגודת אנשי הדת הלוחמים, שהייתה המפלגה הפוליטית הפעילה היחידה, התפצלה בין המתונים והקיצוניים יותר.
המועצה הייתה במקורה רדיקלית, פופוליסטית, ולא רפורמיסטית, ועסקה ב"יצוא המהפכה" ובקריאה למונופול של המדינה על הכלכלה.
החל משנת 2007, המפלגה דוגלת בהגבלות על כוח הפקידות בפוליטיקה האיראנית ובהרחבה מוגבלת של חירויות הפרט.
המפלגה טענה בעבר כי המהפכה האיראנית "סטתה ממטרותיה".
לאחר התפטרותו של מהדי כרובי מתפקיד המזכ"ל, לא היה למפלגה מזכ"ל עד סוף אוגוסט 2005, אז נבחר מוחמד מוסאווי חויניהא למזכ"ל החדש.
נשיא איראן לשעבר מוחמד ח'אתמי הוא יו"ר המועצה המרכזית של המפלגה.
מועצת האמנויות של בריטניה הגדולה הייתה גוף ציבורי ממלכתי-בלתי-ממשלתי, אשר נועד לעסוק בקידום תחומי האמנויות היפות ברחבי הממלכה המאוחדת.
בשנת 1994 פורקה המועצה והוחלפה בשלוש מועצות נפרדות: מועצת האמנויות של אנגליה, מועצת האמנויות של סקוטלנד, ומועצת האמנויות של ויילס.
ראשיתו של הגוף במועצת העידוד למוזיקה ולאמנויות, שהוקמה בינואר 1940, בשלהי מלחמת העולם השנייה.
ייעודה היה לשמר, לטפח ולקדם את חיי התרבות בבריטניה בתקופה של משבר לאומי.
בראש המועצה עמד הלורד דה לה וור, נשיא מועצת החינוך, והיא פעלה במימון ממשלתי מלא.
עם תום המלחמה הוסבה CEMA למועצת האמנויות של בריטניה הגדולה.
רג'ינלד ג'קס מונה למנהל המוזיקלי, ולצדו פעלו סר הנרי וולפורד דייוויס וג'ורג' דייסון.
לאחר המלחמה ירש את מקומו ג'ון דניסון.
ב-9 באוגוסט 1946 העניקה למועצה הכתר המלכותי צ'רטר מלכותי, ואילו בשנת 1967 נוסף כתב זכויות נוסף.
במסמך המאוחר נקבע כי הסמכויות בסקוטלנד ובוויילס ינוהלו בידי ועדות משנה נפרדות, מועצת האמנויות הסקוטית ומועצת האמנויות של ויילס, שהיוו בהמשך את התשתית למועצות העצמאיות שקמו במדינות אלה.
יושב הראש הראשון של המועצה, הכלכלן וההוגה ג'ון מיינרד קיינס, ניצל את מעמדו הבכיר בממשל כדי להבטיח למועצה תמיכה תקציבית נדיבה, חרף הקשיים הכלכליים החריפים של בריטניה שלאחר המלחמה.
חלק ניכר מן המימון הוקצה למוסדות תרבות עימם היה לקיינס זיקה אישית, ובהם בית האופרה המלכותית, ופעילות המועצה התרכזה רובה ככולה בלונדון הבירה.
באמצעות השפעתו הפוליטית עיגן קיינס את עקרון העצמאות של מוסדות התרבות כלפי הממשלה, כאשר קבע כי המועצה תדווח ישירות לאוצר ולא למשרד החינוך או למשרד האמנויות, כנהוג בתקופת CEMA.
עם פטירתו של קיינס באפריל 1946 חלה ירידה ניכרת בתקציב המועצה, אך היא זכתה להוקרה ציבורית רחבה הודות לתפקידה המרכזי בפסטיבל בריטניה, בהנהגת היו"ר החדש סר קנת קלארק.
היצירות שהוזמנו בעבור הפסטיבל נותרו ברשות המועצה והיוו את יסודו של אוסף מועצת האמנויות.
במסגרת הפרויקט הוזמנו שנים-עשר פסלים ושישים ציירים ליצור יצירות גדולות, בגודל שלא פחת מ-114 על 152 סנטימטרים, שיועדו לתצוגה בפסטיבל ובהמשך הוענקו לבתי חולים, ספריות, מוסדות חינוך ומרכזי תרבות שקמו לאחר המלחמה.
חמישה אמנים זכו בפרסים על יצירותיהם: רוברט אדמס, אלינור בלינגהאם-סמית', לוסיאן פרויד, ויליאם גיר ורוברט מקברייד.
בתקופת ממשלת הרולד וילסון (1964–1970) חוותה המועצה תקופת פריחה יוצאת דופן, שכונתה לימים "תור הזהב" שלה, הודות ליחסי האמון והקִרבה בין יושב הראש סר ארנולד גודמן לשרת האמנויות ג'ני לי.
בשנים אלו הרחיבה המועצה את רשת מוסדות התרבות הנתמכים על ידה, ביססה מערך ארצי של תערוכות ופעילויות אמנות נודדות, ופיתחה תוכניות תמיכה בארגוני אמנות אזוריים.
בשנת 1968 הקימה המועצה את גלריית הייוורד בגדה הדרומית של התמזה בלונדון, ששימשה מקום משכנן של התערוכות המרכזיות ואוסף מועצת האמנויות.
מאז 1987 מתנהלת הגלריה באופן עצמאי תחת ניהול ה-South Bank Centre, ובשנת 2003 הועבר אוסף הפיסול למרכז חדש ביורקשייר.
בשנות ה-70 וה-80 נמתחה על המועצה ביקורת ציבורית נרחבת, בטענה כי הפכה לגוף אליטיסטי ובעל נטייה פוליטית מובהקת, בייחוד מצד גורמים במפלגה השמרנית, בהם השר נורמן טבט.
מענק הממשלה הוקפא, דבר שהביא לשחיקה ניכרת בתקציבה הריאלי, אף כי נטען כי החוסר יושלם באמצעות תרומות מהמגזר העסקי.
המזכיר הכללי בשנים 1975–1983, סר רוי שו, נדרש להתמודד עם האתגר שבאיזון בין צורכי המוסדות הנתמכים לבין מגבלות התקציב.
מינויו של ויליאם ריס-מוג ליושב ראש היה מינוי פוליטי מובהק, והוא ביקש לצמצם את תחומי אחריותה של המועצה.
גישה זו עוררה עימותים חריפים עם אנשי אמנות בולטים, ובהם פיטר הול שהתפטר מתפקידו במחאה.
הרפורמה הארגונית שבוצעה בשנת 1987, בהשראת ריס-מוג, הביאה לצמצום משמעותי במספר הגופים הנתמכים ולעידוד מדיניות של חסות עסקית לאמנויות.
ב-1 באפריל 1994 חדלה מועצת האמנויות של בריטניה הגדולה מלהתקיים, ובמקומה נוסדו שלוש מועצות נפרדות, מועצת האמנויות של אנגליה, מועצת האמנויות של סקוטלנד ומועצת האמנויות של ויילס, שכל אחת מהן קיבלה צ'רטר מלכותי עצמאי.
מועצת האמנויות של צפון אירלנד כבר פעלה באותה עת כגוף עצמאי.
באותה שנה נוסדה גם ההגרלה הלאומית , ומועצת האמנויות של אנגליה מונתה לגוף האחראי על חלוקת המשאבים שמקורם בה.
במהלך שנת פעילותה הראשונה פעלה מועצת האמנויות של אנגליה להשלים את יישומן של תוכניות העבודה האחרונות של מועצת האמנויות של בריטניה הגדולה.
מועצת אוקטובר היא התאגדות של יותר מ־1,500 משפחות שכולות, משפחות חטופים, ניצולי טבח שבעה באוקטובר ומילואימניקים, למען הקמת ועדת חקירה על פי חוק ועדות חקירה, וכן פעולות לימוד והנצחה.
בשנת 2025 היא נרשמה כעמותה בשם "מועצת אוקטובר אמת וביטחון".
מועצת אוקטובר נאבקת למען הקמת ועדת חקירה ממלכתית מקיפה במטרה להגיע לחקר האמת, להביא צדק למשפחות השכולות, ולמנוע את האסון הבא.
אנשי מועצת אוקטובר מבקרים את ראש הממשלה ושריה על הכוונה להקים ועדת חקירה במתכונת שאינה על פי חוק ועדות חקירה, ורואים בכך ניסיון לטייח את האמת, לברוח מאחריות ולפטור את האחראים מעונש.
את הארגון ייסדו 20 משפחות, בהן משפחות שכולות, ניצולי הטבח, משפחות חטופים, תושבי עוטף עזה ומילואימניקים שנלחמו בקרבות.
ההחלטה להקים את מועצת אוקטובר הגיעה בעקבות חשש של המשפחות מכך שהממשלה תימנע מהקמת ועדת החקירה הממלכתית.
ב-5 בנובמבר 2024, לקראת ציון 400 ימים לשבעה באוקטובר, ובסיום שנת האבל, כינסו משפחות השבעה אוקטובר מסיבת עיתונאים בה הודיעו על הקמת "מועצת אוקטובר".
הם ציינו בה שהדרישה הראשונה שלהם היא הקמת ועדת חקירה ממלכתית.
ב-5 במאי, לאחר שהממשלה החליטה שלא להקים על פי חוק ועדות חקירה, טענו חברי המועצה כי חברי הממשלה מצויים בניגוד עניינים וכי "הנחקר לא יכול למנות את החוקר של עצמו".
ב-25 במאי, אנשי מועצת אוקטובר שלחו מכתב חריף לנתניהו בדרישה לקיים פגישה דחופה עימם, להיענות לדרישתם ולהקים ועדת חקירה ממלכתית.
במכתב ציינו כי זו הפנייה השלישית שלהם אליו ולא נענו.
עוד ציינו כי אחרי כמעט 600 ימים שבהם נהגו בממלכתיות יתרה, ולאור הצהרתו של נתניהו כי אינו מתכוון להקים ועדת חקירה ממלכתית, לא נותרה להם ברירה אלא להסלים את מאבקם.
ב-27 במאי, הכריזו חברי המועצה כי יפעלו להקדמת הבחירות בציפייה שלאחריהן תקום ממשלה שתקים ועדת חקירה ממלכתית.
הם ציינו כי החלטה זו הגיעה כיוון שבמהלך מאבקם נפגשו עם שרים, חברי כנסת ואנשי ציבור כדי לשכנעם כי הקמת ועדת חקירה ממלכתית היא הכרח.
בתחילת הדרך הם טענו כי כולם הצהירו בפניהם שתקום ועדת כזו אך לאחר מכן חזרו בהם.
בהמשך הממשלה החליטה כי היא לא מתכוונת להקים "ועדת חקירה ממלכתית".
עוד ציינו כי הקריאה להגיע לחקר האמת אינה קריאה פוליטית אלא מוסרית.
ב-4 ביוני, הצטרפו חברי המועצה לעתירה של הסנגורית הצבאית הראשית יחד עם התנועה לאיכות השלטון נגד מבקר המדינה לבג"ץ (בג"ץ 8136/25), שדרשה להפסיק את הליכי הביקורת שמבצע המבקר בנושאי ליבה הקשורים לטבח.
ב-17 באוגוסט, הכריזו חברי המועצה וחברי מטה משפחות החטופים על "יום עצירה" של ישראל, שבו הפגינו מאות אלפי ישראלים בכל הארץ בקריאה לסיום המלחמה, החזרת כל החטופים והקמת ועדת חקירה ממלכתית.
ב-21 באוגוסט, כינסה המועצה מסיבת עיתונאים שבה הוכרז כי ב-7 בספטמבר, יתקיים כנס חירום תחת הכותרת "שנתיים ללא תשובות" וכי המאבק יחריף עד להקמת ועדת חקירה ממלכתית.
מסיבת העיתונאים כונסה על רקע פנייתו של מבקר המדינה מתניהו אנגלמן לשורת בכירים בדרג המדיני והצבאי במטרה לבדוק נושאים שבליבת כשלי השבעה באוקטובר.
חברי המועצה קראו שלא להסתפק בביקורת של מבקר המדינה וציינו כי הם רואים בה ניסיון לעקוף את הקמתה של ועדת חקירה ממלכתית למחדל ולאסון השבעה באוקטובר.
ב-7 בספטמבר, בכנס החירום שקיימה המועצה, קרא הנשיא הרצוג להקמת ועדת חקירה ממלכתית והוסיף כי ההימנעות מהקמתה היא טעות חמורה בעיניו.
בכנס, חברי המועצה פנו בקריאה לציבור לחתום על אמנה שתכתב על ידם, ובה התחייבות של החותמים להצביע בעד מפלגה שתתחייב להקים ועדת חקירה ממלכתית.
ב-28 באוקטובר, הכריזו חברי המועצה על "הפגנת זעם" מול ביתו של נתניהו בירושלים.
ב-20 בנובמבר, השיקה מועצת אוקטובר את "קיר האמת" בכיכר הבימה, שעליו הוזמנו אזרחי ישראל לרשום את כל השאלות הפתוחות שיש לחקור בנוגע למחדל השבעה באוקטובר.
ב-22 בנובמבר, התקיימה בכיכר הבימה הפגנה שארגנה המועצה בדרישה מן הממשלה שתקים ועדת חקירה על פי חוק ועדות חקירה באופן מיידי ולא משום סוג אחר.
ראשי מפלגות האופוזיציה הצטרפו להפגנה ותמכו בדרישת המשפחות.
ההפגנה התקיימה לאחר שהממשלה החליטה להקים ועדה שאינה על פי חוק ועדות חקירה ומינתה צוות שרים בראשות שר המשפטים יריב לוין לקביעת סמכויותיה.
נציגי מועצת אוקטובר ציינו שמדובר יהיה בוועדת חקירה פוליטית וכי מבחינתם היא איננה מקובלת.
רפי בן שטרית, ממקימי המועצה אמר: "כל עוד האמת מוסתרת, הרצח נמשך והלב מדמם.
לא נסכים ולא נשתף פעולה עם ועדת חקירה פוליטית מגוחכת, עלובה ולא לגיטימית.
ועדת קומבינה שאין לה תוקף".
אייל אשל, אביה של רוני, תצפיתנית שנפלה ביום טבח שבעה באוקטובר במוצב נחל עוז אמר: "אנחנו לא מכירים בוועדת השרים, שהם מראשוני הנחקרים בוועדת החקירה.
אנחנו לא מכירים בוועדה הפיקטיבית שנתניהו רוצה להקים.
אנחנו לא נסכים לקבל אף מסקנה של ועדת טיוח פוליטית."
ב-22 בדצמבר, בעת שוועדת השרים לחקיקה אישרה את הצעת החוק של ח"כ אריאל קלנר מהליכוד להקמת ועדת חקירה שלא על פי חוק ועדות חקירה, הפגינו חברי המועצה בכניסה ללשכת ראש הממשלה וקיבלו את פני השרים עם תמונות נרצחים ונופלים מיום הטבח.
ב-23 בדצמבר, פנו חברי המועצה במכתב לראש השב"כ דוד זיני, בדרישה "לפתוח בחקירה דחופה בחשד לבגידה בלשכת ראש הממשלה בנימין נתניהו".
בפנייה נכתב כי "הממשלה מסרבת להקים ועדת חקירה ממלכתית אמיתית, ומנסה להקים במקומה ועדה פוליטית.
הניסיון הזה, יחד עם רצף פעולות נוספות, מעורר חשד כבד שמדובר לא רק בבריחה מאחריות אלא בניסיון מתמשך לטיוח האמת".
ב-24 בדצמבר, יום אישור הצעת החוק על הקמת ועדת חקירה שאינה על פי חוק ועדות חקירה לחקר מחדלי השבעה באוקטובר, הגיעו חברי המועצה למשכן ולמליאת הכנסת כדי למחות על כך.
טרם ההצבעה הם קיימו מסיבת עיתונאים בה העבירו מסר חריף שלפיו הקואליציה בכלל והממשלה בפרט בורחות מאחריות למחדלי השבעה באוקטובר, פוגעות במשפחות השכולות ובחטופים, ומנסות לטייח את האמת באמצעות שליטה פוליטית בחקירת המחדלים, תוך ערעור עמוק של האמון הציבורי.
בנוסף התקיימו בשעות הבוקר הפגנות של חברי המועצה ופעילים נוספים מול בתיהם של שרים וחברי כנסת מהקואליציה בדרישה להקים ועדת חקירה ממלכתית.
מועצת המדינה הזמנית הייתה הגוף המחוקק הראשון של מדינת ישראל, החל מסיום המנדט הבריטי ועד להקמת הכנסת.
המועצה היא המשכה של מועצת העם - גוף שהוקם על-ידי ההנהלה הציונית כחלק מן ההכנות להקמת המדינה.
המועצה תפסה את מקומה של המועצה המלכותית הבריטית, בה חוקקו חוקי ארץ-ישראל המנדטורית באמצעות דבר המלך במועצה על ארץ ישראל.
מועצת המדינה הזמנית הוכרזה במעמד הכרזת המדינה במגילת העצמאות, בה נכתב:
מיד לאחר הכרזת העצמאות פרסמה המועצה מנשר הקובע את מעמדה כגוף המחוקק, מבטל את הספר הלבן משנת 1939 ואת ההגבלות על העלייה, וכן קובע כי כל חוק שהיה בתוקף עד אותה עת יישאר בתוקפו כל עוד לא בוטל ביד המועצה.
סמכויותיה של מועצת המדינה הזמנית נקבעו בפקודת סדרי השלטון והמשפט, שהיא דבר החקיקה הראשון שפורסם במדינת ישראל.
בפקודת סדרי השלטון והמשפט נמנו שמותיהם של 38 חברי מועצת המדינה הזמנית.
לנשיא המועצה מונה חיים ויצמן.
תפקידה העיקרי של מועצת המדינה הזמנית היה לנסח חוקה זמנית, חוקי ייסוד וקביעת שיטת הבחירות.
לצורך כך הוקמה "ועדת החוקה".
הוועדה הציגה בנובמבר 1948 את הכללים לבחירת הנשיא והרכבת הממשלה באופן דמוקרטי, כללים שכונסו ב"חוק המעבר".
אחת ההחלטות החשובות אותה קיבלה מועצת העם הייתה בדבר שיטת הבחירות לאספה המכוננת.
שיטת הבחירות היחסית שהייתה מבוססת על המסורת של המוסדות הציוניים, הייתה אמורה להיות בשימוש חד פעמי לצורך קיום הבחירות הללו בלבד.
כאשר על דעת הכל הוסכם כי שיטת הבחירות "הקבועה" תיקבע במסגרת חוקת המדינה.
במסגרת הדיונים על "חוק המעבר" עלתה ההצעה כי תפקיד הכנסת הראשונה יוגבל לקבלת חוקת ייסוד למדינת ישראל, וכי תקופת כהונתה תוגבל לשנתיים בלבד.
שתי ההצעות נדחו והמועצה קיבלה את דעתו של ראש הממשלה בן-גוריון, כי אין היא, המועצה הזמנית, מוסמכת להטיל תפקידים והגבלות על האספה המכוננת.
בפועל באספה המכוננת, שהפכה לכנסת הראשונה, התפתח ויכוח האם יש עליה חובה לחוקק חוקה לישראל.
בסופו של דבר החליטה הכנסת, ב-13 ביוני 1950, שלא לכונן חוקה מיידית.
תחת זאת הוחלט לחוקק חוקי יסוד שיצטרפו לכדי חוקה בבוא הזמן, כהצעתו של ח"כ יזהר הררי.
חוקי מועצת המדינה הזמנית נקראו פקודות ופורסמו ב"עיתון רשמי" (שלימים הפך ל"רשומות").
ב-25 בינואר 1949 נערכו הבחירות לאספה המכוננת.
ב-16 בפברואר 1949 קיבלה האספה את חוק המעבר.
כתוצאה מחוק המעבר הפכה האספה המכוננת לכנסת הראשונה.
זמן קצר לפני שסיימה את תפקידה, אושרה על ידי מועצת המדינה הזמנית, ב-11 בפברואר 1949, "פקודת החנינה הכללית לאסירים ועצירים", כל האסירים שנכלאו בתקופת המנדט קיבלו חנינה למעט אנשים שהורשעו ברצח.
בסך הכל חוקקה מועצת המדינה הזמנית 52 פקודות ותקנות שעת חירום, ומאז כמעט כולן בוטלו או הוחלפו.
עם הפקודות שנותרו בתוקף נמנות, בנוסף לאלה שצוינו לעיל:
פקודת שטח השיפוט והסמכויות: החילה את המשפט הישראלי גם על שטחי ארץ ישראל שבשליטת מדינת ישראל ונמצאים מעבר לגבולות תוכנית החלוקה.
פקודת מאכל כשר לחיילים: מחייבת לספק מזון כשר לחיילי צה"ל היהודים
פקודת צבא הגנה לישראל: הורתה על הקמתו של צבא הגנה לישראל.
פקודת המטבע אשר קבעה את הלירה הישראלית כהילך החוקי של מדינת ישראל.
עם הקמתה התנהלו ישיבות מועצת המדינה בבית קק"ל בתל אביב.
על פי מגילת העצמאות הבחירות לאספה המכוננת היו עתידות להיערך בקיץ, ולכן הוחלט לשכן את מועצת המדינה במקום זמני – לשכת ראש הממשלה בקריה בתל אביב (בית וילהלם אברלה).
שני חדרי שינה בקומה השנייה חוברו לחדר אחד רחב ובמרכז החדר הוצבו ארבעה שולחנות שחוברו לשולחן אחד רחב, ומסביב ישבו 13 שרי הממשלה ו־24 חברי מועצת המדינה הצטופפו לאורך הקירות.
לכן הוחלט לחפש אולם ישיבות רחב שיתאים לישיבות המועצה.
בניין הבימה לא התאים בשל הבולטות הטופוגרפית שלו שהיוותה סכנה מהפצצות מצריות, ולכן נבחר מוזיאון תל אביב ששכן בבית העצמאות שבשדרות רוטשילד.
כדי לא להפריע לפעילות המוזיאון, התקיימו הישיבות רק בחודשי הפגרה ובשעות הערב לאחר סיום הפעילות במוזיאון (ולא בערבים של קונצרטים).
הספסלים סודרו לפני כל ישיבה באולם, ובין הישיבות הם אוכסנו במחסן.
חברי מועצת המדינה הזמנית, כפי שפורסמה בנוסח הראשון של פקודת סדרי השלטון והמשפט (לאחר מכן חלו שינויים ברשימה זו):
בגלל הקושי של חברי מועצת המדינה הזמנית להגיע לישיבות המועצה במקום מושבה בתל אביב בתנאי המלחמה ששררו בארץ, מונו גם 27 ממלאי מקום:
מועצת הביטחון של האומות המאוחדות היא אחד מששת הגופים העיקריים באומות המאוחדות שכוננה מגילת האומות המאוחדות.
תפקידה העיקרי הוא לקיים את השלום ואת הביטחון בעולם; ובנוסף להמליץ על קבלת מדינות חדשות לעצרת הכללית, ולאשר שינויים במגילת האומות המאוחדות.
סמכויותיה כפי שמפורטות במגילת האומות המאוחדות כוללות שמירת השלום, הטלת סנקציות בין-לאומיות והסמכת פעולה צבאית.
מועצת הביטחון היא הגוף היחיד באו"ם בעל סמכות להוציא החלטות המחייבות את המדינות החברות.
בדומה לאו"ם בכללותו, מועצת הביטחון הוקמה לאחר מלחמת העולם השנייה כדי לתקן את כישלונות חבר הלאומים בשמירה על שלום עולמי.
היא קיימה את ישיבתה הראשונה ב-17 בינואר 1946, אולם הייתה משותקת למדי בעשורים שלאחר מכן בשל המלחמה הקרה בין ארצות הברית ובין ברית המועצות (ובעלות בריתן).
עם זאת, היא אישרה התערבויות צבאיות במלחמת קוריאה ובמשבר קונגו ומשימות שמירת שלום בקפריסין, מערב גינאה החדשה ובחצי האי סיני.
עם התפרקות ברית המועצות, מאמצי שמירת השלום של האו"ם גדלו באופן דרמטי בהיקפם, ומועצת הביטחון אישרה משימות צבאיות ושמירת שלום גדולות בכווית, נמיביה, קמבודיה, בוסניה והרצגובינה, רואנדה, סומליה, סודאן, והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
מועצת הביטחון מורכבת מחמש עשרה חברות, מתוכן חמש קבועות: סין, צרפת, רוסיה, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
חברות אלה היו כולן בעלות ברית במלחמת העולם השנייה (או המדינות היורשות המוכרות שלהן) והמנצחות במלחמה.
בסמכות החברות הקבועות להטיל וטו על כל החלטה מהותית של מועצת הביטחון, כולל החלטות על קבלת מדינות חברות חדשות לאומות המאוחדות או מועמדים למשרת המזכיר הכללי.
זכות וטו זו אינה חלה על ענייני העצרת הכללית או הצבעות שאינן מחייבות.
עשר החברות האחרות נבחרות על בסיס אזורי לתקופת כהונה של שנתיים.
נשיאות המועצה מתחלפת מדי חודש בין חבריה.
החלטות מועצת הביטחון נאכפות על ידי כוחות שמירת השלום של האו"ם, המורכבים מכוחות צבאיים שנשלחים בהתנדבות על ידי המדינות החברות וממומנים באופן עצמאי מתקציב האו"ם הראשי.
בנובמבר 2021 היו 12 משימות שמירת שלום שכללו יותר מ-87,000 אנשי צוות מ-121 מדינות, עם תקציב שנתי כולל של כ-6.3 מיליארד דולר.
במאה שקדמה להקמת האו"ם, קמו כמה ארגונים וועידות בין-לאומיים כדי לנסות ולהסדיר סכסוכים בין מדינות, כגון הוועד הבין-לאומי של הצלב האדום ואמנות האג של 1899 ו-1907. בעקבות אובדן החיים העצום במלחמת העולם הראשונה, ועידת השלום של פריז הקימה את חבר הלאומים כדי לנסות ולשמר הרמוניה בין האומות.
הארגון הצליח ליישב כמה סכסוכים טריטוריאליים ויצר מבנים בין-לאומיים לתחומים כמו דואר, תעופה ופיקוח על אופיום, וחלקם נקלטו מאוחר יותר באו"ם.
ב-1 בינואר 1942, חתמו נשיא ארצות הברית רוזוולט, ראש ממשלה הממלכה המאוחדת צ'רצ'יל, הדיפלומט הסובייטי מקסים ליטבינוב והמדינאי הסיני ט.
סונג (אז נציג הרפובליקה הסינית) על מסמך קצר, המבוסס על האמנה האטלנטית והצהרת לונדון, שלימים נודע כהצהרת האומות המאוחדות.
למחרת הוסיפו את חתימותיהם נציגי 22 מדינות נוספות.
המונח "האומות המאוחדות" היה בשימוש רשמי בפעם הראשונה עם חתימתן של 26 ממשלות ההצהרה.
המונח "ארבע המעצמות" נטבע כדי להתייחס לארבע מדינות בעלות הברית הגדולות: ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, ברית המועצות והרפובליקה הסינית, והן הפכו לבסיס הזרוע המבצעת של האומות המאוחדות, מועצת הביטחון.
בעקבות ועידת מוסקבה ב-1943 וועידת טהרן, באמצע 1944, נפגשו המשלחות מ"ארבע הגדולות" של בעלות הברית – ברית המועצות, בריטניה, ארצות הברית והרפובליקה הסינית – לוועידת דמברטון אוקס בוושינגטון הבירה כדי לנהל משא ומתן על מבנה האו"ם, והרכב מועצת הביטחון הפך במהרה לנושא הדומיננטי.
צרפת, הרפובליקה הסינית, ברית המועצות, בריטניה וארצות הברית נבחרו כחברות קבועות במועצת הביטחון; ארצות הברית ניסתה להוסיף את ברזיל כחברה שישית אך נתקלה בהתנגדות מצד ראשי המשלחות הסובייטית והבריטית.
הנושא השנוי ביותר במחלוקת בדמברטון ובשיחות שבאו אחריו היה זכויות הווטו של החברות הקבועות.
המשלחת הסובייטית טענה שעל כל מדינה להחזיק בזכות וטו מוחלטת ובאמצעותה למנוע אפילו את עצם הדיון בנושאים מסוימים, בעוד שהבריטים טענו שיש למנוע ממדינות להטיל וטו בהחלטות שבהן הן צד בדבר.
בוועידת יאלטה בפברואר 1945, המשלחות האמריקנית, הבריטית והרוסית הסכימו שכל אחת מ"חמש הגדולות" תוכל להטיל וטו על כל פעולה של המועצה, אך לא על החלטות פרוצדורליות, כלומר החברות הקבועות לא תוכלנה למנוע דיון על החלטה.
ב-25 באפריל 1945, החלה ועידת האו"ם לארגון בין-לאומי בסן פרנסיסקו, בהשתתפות חמישים ממשלות ומספר ארגונים לא-ממשלתיים שהיו מעורבים בניסוח מגילת האומות המאוחדות.
אוואט מהמשלחת האוסטרלית פעל להגביל עוד יותר את כוח הווטו של החברות הקבועות במועצת הביטחון.
מחשש שדחיית הווטו החזק תגרום לכישלון הוועידה, הצעתו נדחתה בעשרים קולות מול עשרה.
האו"ם נכנס רשמית לתוקף ב-24 באוקטובר 1945 עם אשרור המגילה על ידי חמש החברות הקבועות דאז במועצת הביטחון ועל ידי רוב של 46 החותמות האחרות.
ב-17 בינואר 1946, מועצת הביטחון התכנסה לראשונה בצ'רץ' האוס, בלונדון, הממלכה המאוחדת.
לאחר מכן, בתקופה 1946–1951 היא קיימה ישיבות במטה הזמני של האומות המאוחדות בלייק סאקסס, ניו יורק, ששודרו בשידור חי ב-CBS בהגשת העיתונאי אדמונד צ'סטר ב-1949.
הוועדה המשיכה להתקיים על הנייר אך ברובה נטשה את עבודתה באמצע שנות ה-50.
בסכסוכים קטנים יותר ללא קשר מיידי למלחמה הקרה, מועצת הביטחון פרסה את הרשות המבצעת הזמנית של האומות המאוחדות במערב גינאה החדשה ב-1962 ואת כוח שמירת השלום של האומות המאוחדות בקפריסין ב-1964 – אחת ממשימות שמירת השלום הארוכות ביותר של האו"ם.
ב-25 באוקטובר 1971, למרות התנגדות ארצות הברית, אך בתמיכת מדינות העולם השלישי רבות, יחד עם הרפובליקה הסוציאליסטית העממית של אלבניה, הרפובליקה העממית של סין הקומוניסטית החליפה את הרפובליקה הסינית (טייוואן) במושב במועצת הביטחון; עבור רבים ההצבעה נתפסה כסימן לדעיכת השפעת ארצות הברית בארגון.
עם נוכחות הולכת וגדלה של העולם השלישי וכישלון תיווך האו"ם בסכסוכים במזרח התיכון, וייטנאם וקשמיר, האו"ם הסיט יותר ויותר את תשומת לבו למטרותיו המשניות לכאורה של פיתוח כלכלי ותרבות.
בשנות ה-70, תקציב האו"ם לפיתוח חברתי וכלכלי היה גדול בהרבה מתקציבו לשמירת שלום.
לאחר המלחמה הקרה, האו"ם עסק בצורה נרחבת הרבה יותר במשימת שמירת השלום, ונטל משימות רבות יותר בעשר שנים מאשר בארבעת העשורים הקודמים.
בין 1988 ל-2000, מספר החלטות מועצת הביטחון שאומצו יותר מהוכפל, ותקציב שמירת השלום גדל פי יותר מעשרה.
האו"ם ניהל משא ומתן לסיום מלחמת האזרחים בסלבדור, השיק משימת שמירת שלום מוצלחת בנמיביה, ופיקח על בחירות דמוקרטיות בדרום אפריקה שלאחר האפרטהייד ובקמבודיה שלאחר החמר רוז' (המשטר הקומוניסטי הקיצוני במדינה).
ב-1991, מועצת הביטחון הפגינה תקיפות מחודשת בגנותה את פלישת עיראק לכווית ביום ההתקפה ומאוחר יותר באישור קואליציה בהנהגת ארצות הברית שהדפה בהצלחה את העיראקים.
תת-המזכיר הכללי בריאן אורקוהארט תיאר מאוחר יותר את התקוות שעוררו הצלחות אלה כ"רנסאנס כוזב" עבור הארגון, בהתחשב במשימות הבעייתיות יותר שבאו אחריהן.
על אף שמגילת האו"ם נכתבה בעיקר כדי למנוע תוקפנות של מדינה אחת נגד אחרת, בתחילת שנות ה-90, האו"ם התמודד עם מספר משברים רציניים במקביל במדינות כמו האיטי, מוזמביק ויוגוסלביה לשעבר.
משימת האו"ם לבוסניה זכתה ללעג עולמי על משימתה הבלתי החלטית והמבולבלת מול טיהור אתני.
ב-1994, משימת הסיוע של האומות המאוחדות לרואנדה נכשלה בהתערבות כנגד רצח העם מול חוסר החלטיות של מועצת הביטחון.
בסוף שנות ה-90, התערבויות בין-לאומיות באישור האו"ם היו במגוון רחב יותר של צורות.
משימת האו"ם במלחמת האזרחים בסיירה לאון 1991–2002 תוגברה על ידי הנחתים המלכותיים הבריטיים והפלישה לאפגניסטן ב-2001 באישור האו"ם פוקחה על ידי נאט"ו.
ב-2003, ארצות הברית פלשה לעיראק חרף כישלונה בהעברת החלטת מועצת הביטחון לאישור, ועוררה תהיות לגבי יעילות הארגון.
באותו העשור, מועצת הביטחון התערבה עם כוחות שמירת שלום במשברים כולל המלחמה בדארפור בסודאן וסכסוך קיבו ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ב-2013, סקירה פנימית של פעולות האו"ם בקרבות האחרונים של מלחמת האזרחים בסרי לנקה ב-2009 הגיעה למסקנה שהארגון סבל מ"כישלון מערכתי".
בשלהי 2014, מצרים הציגה הצעה להרחבת ההאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, כך שתכלול את ישראל ואת איראן.
כל חברי מועצת הביטחון חתומים על אמנה זו, וכל החברות הקבועות הן מדינות בעלות נשק גרעיני.
מועצת הביטחון גם ממליצה לעצרת הכללית על מזכיר כללי חדש וממליצה על קבלת מדינות חדשות כחברות בארגון.
מועצת הביטחון פירשה באופן מסורתי את המנדט שלה כאחריות על ביטחון צבאי, אם כי שגריר ארצות הברית ריצ'רד הולברוק שכנע במהלך שנוי במחלוקת את הגוף להעביר החלטה על התפשטות האיידס באפריקה בשנת 2000.
תחת פרק ו' של המגילה, "יישוב סכסוכים בדרכי שלום", מועצת הביטחון "רשאית לחקור כל סכסוך, או כל מצב העלול להוביל לחיכוך בין-לאומי או להוליד סכסוך".
המועצה רשאית "להמליץ על הליכים או שיטות התאמה מתאימות" אם היא קובעת שהמצב עלול לסכן את השלום והביטחון הבין-לאומיים.
המלצות אלה נחשבות בדרך כלל כלא מחייבות, מכיוון שחסר להן מנגנון אכיפה.
מיעוט חוקרים, וביניהם מדען המדינה האמריקאי סטיבן זונס, טען שהחלטות שהתקבלו תחת פרק ו' הן "עדיין הנחיות של מועצת הביטחון ונבדלות רק בכך שאין להן את אותן אפשרויות אכיפה מחמירות, כמו שימוש בכוח צבאי".
תחת פרק ז', למועצה יש סמכות רחבה יותר להחליט אילו צעדים יש לנקוט במצבים הכוללים "איומים על השלום, הפרות שלום או מעשי תוקפנות".
במצבים כאלה, המועצה אינה מוגבלת להמלצות אלא רשאית לנקוט בפעולה, כולל שימוש בכוח מזוין "כדי לשמור או להחזיר את השלום והביטחון הבין-לאומיים".
זה היה הבסיס המשפטי לפעולה צבאית של האו"ם בקוריאה ב-1950 במהלך מלחמת קוריאה ולשימוש בכוחות קואליציה בעיראק ובכווית ב-1991 ובלוב ב-2011. החלטות המתקבלות תחת פרק ז', כמו סנקציות כלכליות, מחייבות את חברי האו"ם; מועצת הביטחון היא הגוף היחיד באו"ם בעל סמכות להוציא החלטות מחייבות.
אמנת רומא של בית הדין הפלילי הבין-לאומי מכירה בכך שלמועצת הביטחון יש סמכות להפנות מקרים לבית הדין במקרים שבהם בית הדין לא יכול היה להפעיל סמכות שיפוט אחרת.
המועצה הפעילה סמכות זו לראשונה במרץ 2005, כאשר הפנתה לבית הדין את "בירור המצב בדארפור מאז 1 ביולי 2002"; מכיוון שסודאן אינה צד לאמנת רומא, בית הדין לא היה יכול להפעיל סמכות שיפוט אחרת.
מועצת הביטחון הפנתה בפעם השנייה באורח זה בפברואר 2011 בבקשתה מבית הדין הפלילי הבין-לאומי לחקור את תגובתה האלימה של ממשלת לוב למלחמת האזרחים במדינה ב-2011.
החלטת מועצת הביטחון 1674, שאומצה ב-28 באפריל 2006, "מאשרת מחדש את הוראות סעיפים 138 ו-139 של מסמך התוצאות של פסגת העולם 2005 בנוגע לאחריות להגן על אוכלוסיות מפני רצח עם, פשעי מלחמה, טיהור אתני ופשעים נגד האנושות".
מועצת הביטחון אישרה מחדש את האחריות להגן בהחלטה 1706 ב-31 באוגוסט של אותה שנה.
החלטות אלה מחייבות את מועצת הביטחון להגן על אזרחים בסכסוך מזוין, כולל נקיטת פעולה נגד רצח עם, פשעי מלחמה, טיהור אתני ופשעים נגד האנושות.
במועצת הביטחון יש חמש חברות קבועות ועשר חברות מתחלפות.
החברות הקבועות הן חמש המייסדות: ארצות הברית, רוסיה, בריטניה, צרפת וסין (עד 1971 הרפובליקה הסינית ומ-1971 הרפובליקה העממית של סין).
לחברות הקבועות זכות וטו על פי סעיף 27 של מגילת האו"ם, והצבעתה של אחת מחמש המדינות נגד הצעת החלטה של המועצה מונעת את קבלתה.
מדינות אלו הן גם היחידות המורשות להחזיק נשק גרעיני על פי האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני (NPT).
לחמש החברות הקבועות של מועצת הביטחון יש את הכוח להטיל וטו על כל החלטה מהותית; הדבר מאפשר לחברה קבועה לחסום אימוץ של החלטה, אך לא למנוע או לסיים דיון.
מדינה גוש ישות נוכחית מאז ישות קודמת סיןמזרח אסיה1971 הרפובליקה הסינית (1945–1949) הרפובליקה הסינית (1949–1971)מערב אירופה הרפובליקה הצרפתית החמישית1958 הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית (1945–1946) הרפובליקה הצרפתית הרביעית (1946–1958)מזרח אירופה הפדרציה הרוסית1992 ברית המועצות (1945–1991)מערב אירופה הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה וצפון אירלנד1945—צפון אמריקה ארצות הברית של אמריקה1945—
בהקמת האו"ם ב-1945, חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון היו הרפובליקה הסינית, צרפת (המיוצגת על ידי הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית), ברית המועצות, הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
מאז חלו שני שינויים גדולים במושבים.
המושב של סין הוחזק במקור על ידי הממשלה הלאומנית של צ'יאנג קאי-שק של הרפובליקה הסינית.
עם זאת, הלאומנים נאלצו לסגת לאי טייוואן ב-1949, במהלך מלחמת האזרחים הסינית.
המפלגה הקומוניסטית הסינית השתלטה על סין היבשתית, שנודעה מאז כרפובליקה העממית של סין.
ב-1971, החלטת העצרת הכללית 2758 הכירה ברפובליקה העממית כנציגה החוקית של סין באו"ם והעניקה לה את המושב במועצת הביטחון שהוחזק על ידי הרפובליקה הסינית, שגורשה מהאו"ם לחלוטין ללא הזדמנות לחברות כמדינה נפרדת.
לאחר התפרקות ברית המועצות ב-1991, הפדרציה הרוסית הוכרה כמדינה היורשת החוקית של ברית המועצות ושמרה על עמדתה של האחרונה במועצת הביטחון.
חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון היו המעצמות המנצחות במלחמת העולם השנייה ושמרו על הכוחות הצבאיים החזקים ביותר בעולם מאז.
הן עמדו מדי שנה בראש רשימת המדינות עם ההוצאות הצבאיות הגבוהות ביותר.
ב-2013, הן הוציאו יחד מעל טריליון דולר על הגנה, מעל ל-55% מההוצאות הצבאיות הגלובליות (ארצות הברית לבדה היוותה מעל 35%).
הן גם בין יצואניות הנשק הגדולות בעולם והן המדינות היחידות המוכרות רשמית כ"מדינות נשק גרעיני" תחת אמנת אי-הפצת נשק גרעיני (NPT), אם כי ישנן מדינות אחרות הידועות או החשודות כמחזיקות בנשק גרעיני.
גוש החברות הקבועות הדמוקרטיות המערביות בעלות מדיניות דומה (צרפת, בריטניה וארצות הברית) מכונה "P3".
לפי סעיף 27 של מגילת האו"ם, החלטות מועצת הביטחון בכל העניינים המהותיים דורשות תמיכה של תשע (כלומר 60%) מהחברות.
הצבעה נגד או "וטו" של חברה קבועה מונעת אימוץ של הצעה, גם אם היא קיבלה את הקולות הנדרשים.
הימנעות אינה נחשבת כווטו ברוב המקרים, אם כי כל חמש החברות הקבועות חייבות להצביע בעד אימוץ כל תיקון למגילת האו"ם.
לא ניתן להטיל וטו על עניינים פרוצדורליים, כך שזכות הווטו אינה יכולה לשמש כדי להימנע מדיון בנושא.
אותו הדבר תקף לגבי החלטות מסוימות לא מחייבות הנוגעות ישירות לחברות קבועות.
רוב הצבעות הוטו שימשו לחסימת מועמד למזכיר כללי או קבלת מדינה חברה, ולא במצבי ביטחון בין-לאומיים קריטיים.
במשא ומתן שהוביל ליצירת האו"ם, כוח הווטו זכה להתנגדות של מדינות קטנות רבות ולמעשה נכפה עליהן על ידי מדינות הווטו – ארצות הברית, הממלכה המאוחדת, סין, צרפת וברית המועצות – באיום שאחרת האו"ם לא יוקם.
וילקוקס, יועץ למשלחת ארצות הברית לוועידה של 1945, תיאר את המצב:
נכון ל-2012 הוטל וטו 269 פעמים מאז הקמת מועצת הביטחון.
בתקופה זו, סין השתמשה בווטו 9 פעמים, צרפת 18, ברית המועצות או רוסיה 128, הממלכה המאוחדת 32, וארצות הברית 89. בערך שני שלישים מהחלטות הווטו של ברית המועצות או רוסיה היו בעשר השנים הראשונות לקיומה של מועצת הביטחון.
בין 1996 ל-2012, ארצות הברית הטילה וטו על 13 החלטות, רוסיה על 7, וסין על 5, בעוד צרפת והממלכה המאוחדת לא השתמשו בווטו.
וטו מוקדם של הקומיסר הסובייטי אנדריי וישינסקי מנע החלטה על נסיגת הכוחות הצרפתיים מסוריה ולבנון שהיו תחת מנדט צרפתי בפברואר 1946; וטו זה יצר את התקדים שחברות קבועות יכולות להשתמש בווטו בעניינים מחוץ לדאגות מיידיות של מלחמה ושלום.
ברית המועצות המשיכה להטיל וטו על עניינים שונים, ביניהם קבלת אוסטריה, קמבודיה, ציילון, פינלנד, אירלנד, איטליה, יפן, לאוס, לוב, נפאל, פורטוגל, דרום וייטנאם וירדן כמדינות חברות באו"ם, ועיכבה את הצטרפותן במספר שנים.
הממלכה המאוחדת וצרפת השתמשו בווטו כדי להימנע מגינוי מועצת הביטחון על פעולותיהן במלחמת סיני ב-1956. הווטו הראשון של ארצות הברית הגיע ב-1970, וחסם פעולת העצרת הכללית ברודזיה הדרומית.
מ-1985 עד 1990, ארצות הברית הטילה וטו על 27 החלטות, בעיקר כדי לחסום החלטות שנתפסו כאנטי-ישראליות אך גם כדי להגן על האינטרסים שלה בפנמה ובקוריאה.
ברית המועצות, ארצות הברית וסין הטילו כולן וטו על מועמדים למזכיר כללי, וארצות הברית השתמשה בווטו כדי לחסום את בחירתו מחדש של בוטרוס בוטרוס-גאלי ב-1996.
לצד חמש החברות הקבועות, במועצת הביטחון של האומות המאוחדות יש חברות מתחלפות שמחזיקות במושבים שלהן על בסיס רוטציה לפי אזור גאוגרפי.
חברות אלה משתתפות לעיתים בתדרוכים על ביטחון גלובלי.
בשני העשורים הראשונים לקיומה, למועצת הביטחון היו שש חברות מתחלפות, הראשונות שבהן היו אוסטרליה, ברזיל, מצרים, מקסיקו, הולנד ופולין.
ב-1965, מספר החברות המתחלפות הורחב לעשר.
עשר חברות לא קבועות אלה נבחרות על ידי העצרת הכללית של האומות המאוחדות לתקופות של שנתיים המתחילות ב-1 בינואר, וחמש מהן מוחלפות מדי שנה.
כדי להיבחר, על המדינה המועמדת לקבל לפחות שני שלישים מכלל הקולות שהוצבעו עבור אותו מושב, עניין שעלול להוביל למבוי סתום, אם לשתי מועמדות תמיכה דומה.
ב-1979, עימות בין קובה לקולומביה הסתיים רק לאחר שלושה חודשים ושיא של 154 סבבי הצבעה; בסופו של דבר שתיהן פרשו לטובת מקסיקו כמועמדת פשרה.
חברה פורשת אינה זכאית לבחירה מיידית מחדש.