tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על שמו המושב ניר עקיבא ונקראו רחובות ביישובים בישראל.
קיבוץ גבים נקרא בתחילה "שדה עקיבא" על שמו.
"עם חקלאים עברים בתפוצות" - ספרית פועלים, 1942 - 278 עמודים, רשמי המחבר מביקוריו אצל חקלאים יהודים ברחבי העולם
"הכרמל", סדרת לנוער של ספרית ארץ ישראל, הקרן הקימת לישראל, הוצאת אמנות 1931, 102 עמ'
"חברות ליישוב ארץ ישראל", הקרן הקימת לישראל, 1920. נכתב במקור באנגלית, בכותר "Agricultural Colonization Scheme".
שם המחבר נכתב: באנגלית - J.
התרגום לעברית מעשה ידי מנחם מנדל בראונשטיין (מבש"ן).
עקומת קוזנץ היא תיאור גרפי של טענתו של סיימון קוזנץ בדבר הקשר בין אי-שוויון לבין תוצר לנפש.
לפי קוזנץ בתהליך התפתחותה הכלכלית של מדינה תחילה גדל אי השוויון הכלכלי במשק ולאחר מכן מצטמצם.
ניתן למשל לתאר משק שבתחילת הצמיחה שלו, בזמן של תיעוש, אפשרויות ההשקעה גדלות ולכן התשואה להון גדלה, דבר שמגדיל את הונם של העשירים.
השכר לעובד הפשוט לעומת זאת, לא עולה בהתאם.
הסיבה לאי העלייה בשכר יכולה להיות גידול של כמות העובדים בעיר (אם בגלל הגירה של כפריים לעיר ואם בגלל ילודה) שיוצרת עודף היצע בשוק העבודה.
לאחר השלב הראשון של התיעוש, כדי להמשיך ולצמוח, חשובה דווקא צבירה של הון אנושי.
צבירה של הון אנושי מתאפשרת דווקא בזכות שוויון גבוה שכן עני לא יצליח להשקיע בפיתוח ההון האנושי של עצמו.
לכן מדינות יצליחו לצמוח רק כאשר רמת אי השוויון בהם תרד.
יש לשים לב כי בתיאור זה כיוון הסיבתיות מתהפך.
בתחילה הצמיחה יוצרת אי שוויון ולבסוף הירידה באי השוויון מאפשרת צמיחה נוספת.
במאמרו האמפירי מראה קוזנץ כי במדינות העניות ביותר ובמדינות העשירות ביותר רמת האי שוויון נמוכה ואילו במדינות האמצע רמת האי שוויון גבוהה מאוד.
התאוריה של קוזנץ מתארת תהליך שעובר על מדינה אחת לאורך זמן ואילו נתוניו האמפיריים של קוזנץ מתייחסים למדינות רבות בנקודת זמן אחת.
נטען כנגדו כי רמת האי שוויון הגבוהה במדינות הבינוניות אינו אלא מאפיין של מדינות דרום אמריקאיות.
מחקרים שניסו לעקוב אחרי מדינה אחת לאורך זמן לא מצאו תמיכה לטענתו של קוזנץ.
עקיבא בַּרקין (13 באוקטובר 1934 – 31 באוגוסט 2014) היה במאי קולנוע ומורה לקולנוע ישראלי, מייסד סינמטק תל אביב.
עקיבא ברקין נולד בשנת 1934 בוורשה, בירת הרפובליקה הפולנית השנייה, ובהיותו בן ארבע, ערב מלחמת העולם השנייה, היגרה משפחתו לארגנטינה והתיישבה בסנטה פה.
היה פעיל בתנועת הנוער "הבונים דרור", ובשנת 1953 עלה לישראל.
הוא התגייס לנח"ל, ובמסגרתו שירת בהיאחזות עין רדיאן, שהפכה לקיבוץ יטבתה.
בשנת 1963 יצא ללימודי קולנוע במרכז הניסיוני לסינמטוגרפיה שליד עיר הסרטים צ'ינצ'יטה שבאיטליה.
עבודת הגמר שלו, סרט קצר בשם "אלף", זכתה לפרסים באיטליה ובמוסקבה.
בשנת 1965 סיים את לימודיו ושב לישראל, והיה לראש הסטודיו לקולנוע ניסיוני שהוקם באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1973 יזם והקים את סינמטק תל אביב, שפעל בבית עובד העירייה ברחוב פומבדיתא, וניהל אותו בשנתו הראשונה.
בשנת 1981 ייסד את מגמת הקולנוע ב"גימנסיה הרצליה" ואחר כך ב"תיכון חדש", שבו לימד עד 1999.
בשנת 1980 ביים סרט באורך מלא בשם "כוכב השחר", בהשתתפותם של נעם קניאל, יוסף שילוח, אשר צרפתי ואריה אליאס.
כן ביים כ-120 סרטים תיעודיים, כתב שני מחזות טרגי-קומיים: "מוכר העניבות" ו"חגיגת היובל", שירה, ופרסם שני רומנים: "מכון לאהבת החן" (2002) ו"ויה דולורוזה" (2007; עם אפרת אברמסון-משה).
בשנת 2003 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "אמיל: עלייתו ושקיעתו של במאי סרטים".
היה נשוי לסימון, ונולדו לו שלושה ילדים.
מכון לאהבת החן, תל אביב: חלונות, תשס"ב 2002. (רומן; בשם העט "פרדינאנדו דוס")
עקיבא ברקין, אפרת אברמסון-משה, ויה דולורוזה, עפולה: אם.אן.פי.
אמיל: עלייתו ושקיעתו של במאי סרטים, ראשון לציון: ברקאי ספרים, 2003.
עקיבא ברהן (נולד ב-1941) הוא איש חינוך, היה פעיל עלייה מרכזי באזור גונדר וחבר בארגונים למען יהודי אתיופיה.
עקיבא (אקלילו) נולד בכפר אדרג'א שבמחוז בגמדר, כבנו של ליקה כהנת ברהן ברוך (אורי בן ברוך), וכנכדו של ברוך אדהנן שהיוו סמכות רוחנית עליונה ליהודי אתיופיה במשך שנים רבות עד לפטירתם.
בשנת 1955 נמנה בין הנערים שנסעו לשהייה בכפר בתיה שבישראל, למד עברית ולימודי קודש מורחבים בין השנים 1955–1960.
לאחר לימודיו בכפר בתיה חזר לאתיופיה והחל ללמד ברשת בתי הספר של בית ישראל היהודים של אורט.
בתחילה בכפר ווזבה, ולאחר מכן באמבובר ובטדה עד 1981, השנה שבה נפסקה פעילות רשת אורט.
בסוף שנת 1966, עם הקמת ארגון קהילות בית ישראל בראשות אביו, שימש עקיבא בתור מזכיר הארגון בזכות שליטתו האבסולוטית בשפה העברית ולשונו המליצית והיה בין היתר אחראי על כתיבת המכתבים.
עקיבא, יחד עם אביו ואחיו אבבה ברהן היו המנהיגים הפעילים במחוז גונדר לעידוד העלייה.
לאחר לחצים ושכנועים שהופעלו עליו על ידי הממסד בישראל החליט לעלות לירושלים כשהוא מוריש את עיקר העשייה הציונית בידיו של בניו.
נשלחו שליחים לכל הקהילות היהודיות באתיופיה ובוצעו רישומים שסקרו את מספר יהודי ביתא ישראל, הרישומים הועברו על ידי שליחים ומכתבים לארגון הוועד הישראלי למען יהודי אתיופיה שעל בסיס נתונים אלו תגובש בהמשך רשימת אורט של גרשון לוי.
בעקבות פעילותו הציונית נאסר מפעם לפעם לתקופות קצרות על ידי הממסד האתיופי וכן היה נתון במעקב צמוד של השלטונות.
בין השנים 1981–1983 שימש כמורה מטעם משרד החינוך האתיופי בעיר גונדר.
ב-1983 עבר עם משפחתו לאדיס אבבה כדי לעלות לישראל.
גם בארץ המשיך עקיבא בפעילותו הציבורית.
בעקבות ניסיונו הרב, גויס בשנת 1991 ערב מבצע שלמה על ידי הסוכנות היהודית, נשלח לאתיופיה ועסק במיפוי ורישום המועמדים לעלייה.
כמו כן היה חבר בארגון הג'וינט למען יהודי אתיופיה, בבהלצ'ין וכן עסק בהוראת העברית במרכזי הקליטה השונים.
עקיבא מתגורר ברחובות, נשוי לאסתר, בתו של הקייס וובשט אייטגב, מראשוני עולי יהודי אתיופיה, ולהם שמונה ילדים.
רבי עקיבא איגר מהלברשטאדט (ה'תפ"א, 1721 – ט"ו באלול ה'תקי"ח, 18 בספטמבר 1758) היה רב וראש ישיבה אשכנזי, רבן של צילץ (Zülz) ופרשבורג.
סבו של רבי עקיבא איגר שנקרא על שמו.
נולד בהלברשטאדט לפרנס הקהילה היהודית המקומית.
מגיל שש למד אצל רבי צבי הירש חריף מחבר "כוס ישועות" ו"עטרת צבי" שהגיע אז לכהן כרב העיר.
בצעירותו נסע לפרנקפורט ולמד בישיבתו של רבי יעקב כ"ץ פופרש מחבר "שב יעקב".
הוא נישא לייטל בתו של הרב זאבל לייטרסדורף מווינה.
לאחר נישואיו הקים בהסכמת רבו, הרב המקומי, ישיבה בהלברשטאט.
הישיבה משכה אליה צעירים רבים ושמו התפרסם.
בשנת ה'תק"ח, 1748, והוא בן 27 בלבד התמנה לכהן כרבה של צילץ ומדינת שלזיה.
בשנת ה'תקט"ו, 1755, עבר לפרשבורג לכהן כממלא מקומו של הרב משה חריף, רב ואב"ד פרשבורג, שבשל זקנותו נבצר ממנו למלא את כל תפקידיו.
הוא שימש כראש בית הדין המקומי וכראש הישיבה בעיר.
לאחר פטירת הרב חריף, התמנה כרבה של פרשבורג, אך חלה מיד ונפטר לאחר 11 ימים בלבד בט"ו באלול ה'תקי"ח, 18 בספטמבר 1758 בגיל 37.
לאחר פטירתו הודפסו חלק מכתביו בספר "משנת דרבי עקיבא".
אלמנתו, ייטל לבית לייטרסדורף, נישאה לאחר פטירתו לרב מאיר פישלס.
הרב יהודה לייב איגר, כיהן כרבה של הלברשטאט בין השנים תקל"ד, 1774 - תקע"ג, 1813. בנו היה הרב פרץ זאבל איגר מבראונשווייג
הרב בנימין וולף איגר, חתנו של רבי יצחק יוסף תאומים.
עמד בראשות ישיבת ברסלאו וכיהן כרבן של צילץ, לייפציג, ולייפניק שבמוראביה.
בנו היה הרב עקיבא איגר שמילא את מקום דודו ברבנות הלברשטאט משנת תקע"ד, 1814, ועד לפטירתו בשנת תקפ"ד, 1823.
גיטל, נישאה לרב משה גינז, נכדו של רבי משה ברודא.
בנם היה רבי עקיבא איגר שנקרא על שם סבו והיה מגדולי התורה הבולטים בתקופת האחרונים.
עקיבא בר-נון (1939 - 25 בינואר 2017) היה פרופסור באוניברסיטת תל אביב, חוקר שביטים וכוכבי לכת, חבר בצוות המחקר של החללית רוזטה ומנהלה השלישי של סוכנות החלל הישראלית בין השנים 1993-1989.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיים תואר שני בכימיה ופיזיקה בשנת 1962.
סיים תואר שלישי בכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית בשנת 1968.
החל משנת 1970 שימש כמרצה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1976 מונה למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב.
ב-1980 קיבל מנוי של פרופסור חבר.
החל משנת 1987 שימש כפרופסור מן המניין בחוג לגיאופיזיקה באוניברסיטת תל אביב.
היה חבר באיגוד האסטרונומי הבינלאומי.
במחקרו חקר בר-נון את היווצרות שביטי קרח ומידולם במעבדה.
היה מעורב בחקר שביטים ונחיתה עליהם, כחלק מפרויקט החללית רוזטה.
במעבדתו באוניברסיטת תל אביב, הצליח להוכיח באמצעות סימולציה כי ניתן לדמות קרח שביטים.
השביטים מכילים את המים, הגזים ואת אבני הבניין של מרכיבי החיים.
כמו כן חקר את הכימיה של אטמוספירת הירח טיטאן, ירח של שבתאי, כחלק מניסוי HASI שעל הגשושית הויגנס שנחתה על טיטאן בינואר 2005. קבוצת המחקר פיתחה תאוריה המסבירה כיצד הגזים האצילים ארגון, קריפטון וקסנון נלכדים על ידי האובך באטמוספירה של טיטאן ושוקעים עמו אל הקרקע
חקר את תוצרים של הברקים באטמוספירה של כוכבי הלכת צדק ובהשוואה לאטמוספירת כדור הארץ הקדום.
כמו כן חקר את התהליכים שהובילו ליצירת החיים על פני כדור הארץ.
בר-נון ליווה את פרויקט רוזטה למעלה מ-20 שנה.
כחבר בוועדה המדעית היה שותף להגדרת המטרות המדעיות של הפרויקט.
כמו כן כחלק מהקבוצה של אוניברסיטת ברן בשווייץ היה שותף למחקר הגזים אשר משתחררים מן השביט 67P/צ'וריומוב־גרסימנקו בזמן ההתקרבות אל השמש והתחממותו.
בר-נון מונה להיות מנהל סוכנות החלל הישראלית ב-1989 ושימש בתפקיד עד 1993. שימש כסגן יו"ר סוכנות החלל בין השנים 1995-1993.
עקורה הוא ספר פנטזיה מ-2015 מאת נעמי נוביק.
הספר אינו חלק מסדרת ספרים, בניגוד לספריה הקודמים של נוביק.
עם צאתו, זכה הספר לשבחים ופרסים רבים, בין היתר בפרס לוקוס לספר הפנטזיה הטוב של השנה, בפרס נבולה לספר הטוב של השנה, בפרס הפנטזיה הבריטית לספר הטוב של השנה, ופרס הספרות המיתופואטית.
הספר מתאר את מערכת היחסים בין הנערה אגניישקה, חברתה הטובה קאשה והדרקון, סארקן, במאבקם כנגד התפשטות הרוע שיוצא מהיער האפל בקצה העמק בו הם גרים בפולין של המאה ה-16. בספר ישנן התייחסויות רבות למיתוסים סלאביים מוכרים כגון באבה יאגה, הדרקון של ואוול, זמאו ועוד.
הסיפור סובב סביב חייה של אגניישקה, נערה צעירה, שגדלה בעמק הצמוד ליער האפל.
מן היער יוצאים יצורים מפחידים שמטילים אימה על תושבי העמק.
מגנם היחיד של תושבי העמק הוא הדרקון, מכשף בן אלמוות, שבתמורה להגנתו, לוקח כל עשר שנים נערה אחת מבין הכפרים, ומשחרר אותה עשר שנים אחר כך כדי לבחור אחת חדשה.
אגניישקה בטוחה שבטקס הבחירה, הדרקון יבחר את חברתה הטובה ביותר, קאשה.
קאשה היא הנערה היפה, האמיצה והחכמה ביותר בעמק.
אולם, הדרקון משום מה בוחר באגניישקה.
בזמן שאגניישקה מנסה להתרגל למצב הזה, ולרצות את הדרקון על ידי למידת עקרונות הקסם ממנו, היער ממשיך לתקוף ולנסות להשתלט יותר ויותר על הכפרים מסביב.
היא לא מצליחה לזכור את הלחשים המדויקים, והמכשף כועס עליה בשל כך.
באחד מהמקרים בהם הדרקון יצא מביתו, אגניישקה מקבלת קריאת עזרה מהכפר שלה, ומחליטה ללכת לנסות ולעזור.
יצורים פראיים תוקפים את הכפר.
אגניישקה מצליחה להדוף אותם, עד להגעתו של הדרקון שמחסל אותם ותוך כדי נפצע אנושות.
אגניישקה מחזירה את הדרקון לביתו, ושם מחפשת ספר עם לחשים שיוכלו לעזור.
היא מוצאת ספר ישן עם לחשים רבים, ומחליטה להשתמש בו.
בהתחלה היא לא מצליחה עד שהיא מחליטה לשיר את הלחן לפי שיר ילדים מילדותה.
הדרקון מבריא וכשהוא מנסה להבין כיצד אגניישקה ריפאה אותו הוא מתעצבן בתיסכול, כיוון שהיא השתמשה בספר הכשפים של באבה יאגה.
ספר שהדרקון ניסה להשתמש בו שנים אך ללא הצלחה.
בזמן שהם משוחחים על הנושא, אגניישקה מבינה שיש שתי גישות שונות לקסם.
האחת נשענת על חזרה מוקפדת על אותה הגייה ומילים כדי לגרום ללחש לעבוד, והשנייה גישה יותר זורמת, לפיה יש לומר את הלחש ולחוש האם הוא אכן עובד או לא.
הספר זכה לביקורות חיוביות, וזכה בפרס נבולה לספר הטוב ביותר של 2015, פרס לוקוס לספר הפנטזיה הטוב ביותר של 2016 ובפרס הספרות המיתופואטית בקטגוריית ספרות למבוגרים של שנת 2016. כמו כן הוא היה מועמד לפרסי הוגו ופרס הפנטזיה העולמית.
בהתאם להיותה של נוביק בעלת מוצא פולני מצד אמא, הספר מכיל התייחסויות רבות לתרבות והפולקלור הפולני.
רוב הדמויות הפולניות הן בעלות שמות פולנים מסורתיים, לרבות שמה של הגיבורה, אגניישקה, אשר נלקח מסיפור על נערה בשם אגניישקה שמחפשת את הפרה הצהובה שלה מאת נטליה גלשיינסקה, נוביק עצמה מסבירה את ההתייחסות בדברי התודה בסוף הספר.
באבה יאגה היא דמות ידועה של המכשפה הרעה האולטימטיבית בפולקלור הסלאבי.
היער והפרסוניפיקציה שלו, מתאימים גם הם לאגדות עם סלאביות רבות, אשר מתייחסות ליער כיצור חי בעל נוכחות מאיימת לבני אדם.
שיר יום ההולדת "שתחיה 100 שנים" שאגניישקה משתמשת במלודיה שלו ללחש שמרפא את הדרקון מהשחיתות הוא התייחסות ברורה לשיר יום ההולדת הפולני "סטו לאט", שמשמעו מילולית "מאה שנים".
במשתה האחרון, אגניישקה טועמת "צוראק", מרק ידוע בפולין משיפון ובשר, המוגש מסורתית בתוך לחם שיפון.
עקיבא תורג'מן (נולד ב-23 ביולי 1991, י"ב באב ה'תשנ"א) הוא זמר-יוצר ומוזיקאי ישראלי היוצר מוזיקת רוק, מוזיקת נשמה ומוזיקה יהודית.
מוכר בשמו הפרטי בלבד, עקיבא.
נולד בדימונה, לפנינה ולרב דוד תורג'מן, ראש הישיבה הגבוהה בעיר.
אחותו היא הזמרת רוחמה בן יוסף.
ביסודי ובחטיבת הביניים למד בדימונה.
היה חניך ומדריך בבני עקיבא.
אחר כך למד כשנה וחצי בישיבת מקור חיים, חצי שנה בכפר עציון, ובכיתה י"א עבר לישיבת עתניאל.
בסוף השנה עבר לישיבת רמת גן למשך כשנתיים וחצי.
אחרי שנתיים בישיבה התגייס לחטיבת גולני, וזמן קצר לאחר תום שירותו התחתן.
עקיבא למד בבית הספר למוזיקה "מזמור" שם הכיר את נאור כרמי, מייסד להקת הלב והמעיין שבהמשך הביא אותו להיות סולן הלהקה.
שיתוף הפעולה עם כרמי המשיך לפרויקט "צמאה", שבו אמנים ידועים שרים ניגוני חב"ד, והוא שותף בהפקת האלבום הראשון, השלישי, הרביעי והחמישי.
בין השירים שהפיק וביצע: "אלי אתה", "כי אנו עמך" (קולות), "דרכך אלוקינו" ו"ניגון הקפות".
בשנת 2017 הוציא את האלבום "עולמות", שהפיק ניר מימון.
מבקר המוזיקה נתנאל לייפר העניק לאלבום ביקורת חיובית וכתב "יש הרבה אמנים חדשים עם אלבומים חדשים.
חלקם טובים, חלקם קצת פחות ויחידים מצוינים אחד מהם הוא עקיבא שהוציא את אלבום הבכורה שלו 'עולמות', אלבום רוק בועט ושורט שמצליח לשלב בין נשמה ורגש לבין רוק סוער וחודר...
עקיבא פוסע בדרך הנכונה להפוך לזמר מבוקש ומוערך, האלבום החדש שלו עושה טעם חזק של עוד".
ב-2018 הוציא סינגלים מתוך האלבום השני שהפיק מאור שושן, "הכל עוד אפשרי", "לך לך" ו-"אל תעזבי ידיים".
"אל תעזבי ידיים" הגיע למקום הראשון במצעד הרשמי של גלגלצ ולמקום השביעי במצעד הפזמונים העברי השנתי של התחנה בשיתוף עם אתר ynet.
הסינגל צבר 18 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
ביוני 2019 התארח בהופעה של ישי ריבו בקיסריה והשניים ביצעו את "אל תעזבי ידיים" בדואט שצבר 6.6 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
במרץ 2020 הוציא את הסינגל "פשוטים", אותו כתב והלחין עם אשתו.
הסינגל צבר 13 מיליון צפיות באתר יוטיוב והגיע למקום ה-24 במצעד הפזמונים העברי השנתי של גלגלצ ו-ynet.
ביולי 2020 הוציא הזמר עידן רפאל חביב את הסינגל "שלמים", אותו כתב והלחין תורג'מן לצד אבי אוחיון ומתן דרור.
השיר הגיע למקומות הראשונים בתחרויות ובמצעדים רבים, וצבר מספר רב של צפיות והשמעות בפלטפורמות שונות.
במרץ 2021 הוציא את הסינגל "אתה הולך איתי", אותו הלחינו וכתבו עקיבא, אבי אוחיון, נתן גושן ומתן דרור.
הסינגל צבר 5.8 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
ביולי 2021 הוציא את השיר "שלום בבית", אותו כתב והלחין עם צמד היוצרים דולי ופן.
הסינגל צבר 6 מיליון צפיות באתר יוטיוב.
בפברואר 2022 הוציא את הסינגל-קליפ "יש בך הכל", שכתב לבנו יחד עם אשתו והלחין לבדו.
נכון ל-2024, הסינגל צבר 16 מיליון צפיות באתר יוטיוב, וזכה בתואר "שיר השנה" במצעדי המוזיקה של האתר "כיכר השבת", של רדיו "קול פליי" ושל רדיו "קול ברמה".
עקיבא גם זכה בתואר "זמר השנה" בשלושת המצעדים האלו.
בדצמבר, חג החנוכה, הופיע עקיבא בבנייני האומה.
מבקר המוזיקה נתנאל לייפר נכח באירוע והעניק לו ביקורת חיובית: "עקיבא הוא ווקליסט מעולה עם טונים גבוהים ומדויקים, זמר עם נשמה אמיתית ונוגעת, כזה ששופך את ליבו על הבמה בשירה.
הרבה זמרים שרים בדבקות - אבל לעקיבא אני גם מאמין".
בספטמבר 2022 השתתף בשיר "פותח את ידיך" של פרויקט ותן חלקנו יחד עם ישי ריבו, משה פרץ ופאר טסי.
ב-8 באוגוסט 2023 הוציא את הסינגל "רוצה להתעורר".
הסינגל הגיע למקום ה-79 במצעד היטליסט.
בינואר 2024 הוציא את הסינגל "להחזיק חזק".
במאי 2024 הוציא את הסינגל "ללמוד לעוף".
השיר הגיע למקום ה-90 במצעד ההיטליסט.
ב-13 ביוני 2024 הוציא את האלבום השלישי שלו "אלף מנעולים".
ב-12 בנובמבר של אותה שנה יצא שירו "רוץ ילדי".
באוגוסט 2025 הוציא את הסינגל "אבא תודה".
נשוי לצורית, שהשתתפה אתו בכתיבת כמה משיריו, ואב לחמישה.
עקיבא גולדשטיין (גושן) (א' אדר א' תרס"ב, 8 בפברואר 1902 - כ"ה אלול תש"ל, 26 בספטמבר 1970) היה ראש המועצה האזורית נהלל בשנים 1945–1946 וראש המנהלת המשותפת לה ולהמועצה האזורית קישון.
גולדשטיין נולד לברכה ולאברהם גולדשטיין, באודסה, שבאימפריה הרוסית.
גולדשטיין עלה לארץ ישראל ב-1920. הוא התנדב לגדוד המצרי של צבא בריטניה ושירת בלוב.
גולדשטיין היה חבר קיבוץ יפעת.
הוא נמנה עם מקימיו מטעם "קבוצת השרון", מתת הקבוצה האודסאית.
הוא נמנה, עם קבוצתו, גם בין מקימי קיבוץ רמת דוד.
גולדשטיין היה ראש המועצה הראשון של נהלל וראש המנהלת הראשון לתיאום מועצת נהלל עם מועצת קישון (לפני שהשתיים אוחדו).
הוא סיים את כהונתו כפוליטיקאי מוניציפלי, כשמונה לשליח בצרפת ובאנגליה, מטעם מחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית.
גולדשטיין היה נשוי עם שני ילדים.
הוא נפטר מהתקפת לב ונקבר בקיבוצו.
עקיבא (משה אבנר) אזולאי (1913 – 8 בספטמבר 1984, י"א באלול ה'תשמ"ד) היה איש ציבור ישראלי, פעיל ארגון ההגנה, מראשוני הנוטרים בירושלים, סגן ראש העיר, סגן יו"ר המועצה הדתית ונשיא ועד העדה המערבית בירושלים.
נולד ביפו כבן זקונים לסוליקה ולרב דוד אזולאי, שהיה מקובל ורבה הראשי של העדה ביפו, מצאצאי החיד"א.
מצד אמו היה בן למשפחת אמזלג ממרקש שבמרוקו, ומצד אביו היה בן למשפחת רבנים ספרדית שהגיעה למרוקו עם גירוש ספרד, ומשם הגיעו בהמשך חלק מבני המשפחה לארץ ישראל.
סבו, הרב משה אזולאי, יליד ארץ ישראל שהיה אחד מצאצאיו של החיד"א, יצא בשליחות כשד"ר למרוקו והחליט להישאר בה ולהינשא לאישה מקומית.
בנו מנישואים אלו היה הרב דוד, אביו של עקיבא.
הוריו הגיעו עם משפחתם לארץ ישראל בעלייה של יהודי מרוקו בשנת 1906, וכשנולד, היה אביו בן 89 ואמו בת 25. שמו שניתן לו בלידתו היה משה, אולם לאחר שחלה בחזרת ומצבו היה אנוש, הוחלף שמו לאבנר, והבריא.
בגיל שנה חלה שוב, ואביו לקח אותו לקברו של רבי עקיבא, ובהזדמנות זו הוחלף שמו לעקיבא.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גורש עם בני משפחתו למצרים בשל היותם נתינים זרים.
בתקופה זו התגוררו במעברה באלכסנדריה, שם החל ללמוד בתלמוד תורה (כותאב).
עם סיום המלחמה חזר עם משפחתו לישראל בשנת 1919, ולאחר תקופה עברה המשפחה להתגורר ברובע המוגרבים שבעיר העתיקה, שם החל ללמוד בתלמוד תורה ובישיבה של העדה הספרדית.
בשנת 1921 התייתם מאביו, ובגיל 13 עזב את לימודיו כדי לסייע לאמו בפרנסה.
הוא עסק בתיקון פרימוסים ופטיפונים, וכן ניסה לעסוק בנגרות.
במקביל התגייס לארגון ההגנה, שהיה אז במחתרת, ותפקידו היה לשמור על ביטחון השכונה.
לאחר מאורעות תרפ"ט פונו משפחות העיר העתיקה לבית הספר למל, ששימש כמחנה פליטים.
כשהסתמנה רגיעה, ליווה פליט שהיה בבית הספר אל ביתו שבעיר העתיקה, כדי להביא ממנו חפצים אל המחנה המאולתר.
באמצע הדרך הותקפו על ידי ערבי מקומי, ואזולאי נעץ בו מסמר כהתגוננות.
בשל המקרה הוא היה מבוקש על ידי ערביי המקום, ואמו הבריחה אותו למרוקו, שם שהה במשך כשנה.
עם חזרתו לישראל בשנת 1929 חזר שוב לשורות ארגון ההגנה, בו שימש כקשר, ולקח חלק רב בפעילות ההגנה על העיר.
במקביל החל לשמש כשרברב באזור ירושלים, מיריחו ועד שכם, והצליח בתקופה זו להשיג מידע מודיעיני, ועסק גם ברכישת כלי נשק.
בשנת 1932 נישא לאסתר חרוש, ובשנת 1936 התגייס לנוטרות כדי להגן על היישובים העבריים בירושלים, ונמנה עם ראשוני השומרים בעיר.
רוב פעילותו כשומר התרכזה סביב ערביי העיר, ולאחר שרכש את אמונם, כינוהו "אבו דאוד", "מוגרבי" ו"איבן אל ערב".
בשנת 1940 החל לשרת במחלקה הערבית של ארגון ההגנה, ובשנת 1948 הועבר מהנוטרות אל מחלקת המים של עיריית ירושלים, כאחראי אספקת המים לעיר.
תפקידו הרשמי היה לפקח על קווי המים המובילים את המים מראש העין ונחל פרת לירושלים.
אולם המטרה העיקרית הייתה העברת מידע לארגון ההגנה וכניסה למחנה ריכוז של אסירי מחתרות ישראל לשם סיוע.
כדי למלא תפקיד זה עבר להתגורר בלטרון, בסמוך למחנה הריכוז.
במחנה הריכוז רוכזו כל אסירי המחתרות, ובהם יהודים שעלו לישראל באופן לא חוקי, ולא היה בידיהם מסמכים המאשרים את שהותם בארץ.
אל המחנה היה נכנס באמתלה של אספקת מים, שם היה מקבל תמונות של האסירים והיה דואג שיסופקו להם תעודות זהות.
עם כניסתו לתפקיד, בכל ארבע התחנות שסיפקו מים לירושלים עבדו רק שני יהודים.
בעקבות מידע שהעביר לארגון ההגנה, לפיו אבטחת הדרך לירושלים תלויה בהעסקת יהודים נוספים בתחנות המים, והודות לשוחד שהעביר לאחד ממנהלי התחנות הערביות ולאמון שרחשו לו הערבים, החלו להעסיק יהודים נוספים בתחנות.
היהודים שהצטרפו לעבודה בתחנות סייעו רבות להגנה על הדרך לירושלים.
בתקופות פעילותו באספקת המים לירושלים, קיבל סיוע רב מתושבי אבו גוש, והם עמדו איתו בקשר הדוק, תוך שהם עובדים איתו גם תחת הפגזות בסכנם את חייהם.
במלחמת השחרור שימש כסגן מפקד אזור ג' בירושלים ואחראי על חזית שבע, שכללה את השכונות גבעת שאול, קריית משה, הפועל המזרחי, וחרבת אל חממה (שלוחה של הר הרצל).
בשנת 1950 החל לשמש כחבר ועד עובדי עיריית ירושלים, ולאחר מכן כיושב ראש ועד עובדי העירייה, עד לשנת 1969. במסגרת תפקידיו אלו פעל להגביר את המאמצים המשותפים לפיתוחה ולשגשוגה של ירושלים.
במבצע קדש שירת בהג"א ומילא מספר תפקידים חיוניים.
בשנת 1963 מונה על ידי ראש העיר מרדכי איש-שלום לשמש כמנהל מחלקת התברואה בעיריית ירושלים.
כשנכנס לתפקיד, הייתה תפוקת עבודת המחלקה מזערית, בעיקר בשל התמרמרות העובדים, ובעזרת גיבוש חברתי הצליח להביא את המחלקה לתפוקת עבודה גבוהה.
במלחמת ששת הימים נשלח לבקר בעמדות בחזית ולעודד את רוחם של החיילים, כלוחם ותיק לשעבר.
לאחר המלחמה נשלח מטעם עיריית ירושלים לוועדה הקרואה של בית שאן, שהופגזה קשות, כדי לסייע בארגון מחדש של שירותי העיר.
בשליחות זו פעל להחזרת הסדר על כנו, הודות לידע שצבר בנושא הפעלת שירותים משקיים וחברתיים.
בשנת 1965 נבחר לשמש כנציג מרכז מפא"י בירושלים.
כן התמודד לחברות במועצת העיר ירושלים ברשימה מטעם מפלגת העבודה, ובשנת 1969 החל לכהן כסגן ראש עיריית ירושלים טדי קולק.
בין היתר שימש בשנה זו כראש מטה הבחירות של המערך במזרח ירושלים, ובשנת 1970 מונה לשמש כמתאם פעולות הסיוע לבית שאן.
כשפרץ סכסוך במועצה הדתית בירושלים, מונה מטעם העירייה ליישב את הסכסוך, ובהמשך אף שימש כסגן יושב ראש המועצה הדתית.
כן שימש כנשיא ועד העדה המערבית, ובמסגרת פעילותו בוועד יצר קשר עם אישים בארץ ובחו''ל כדי שיסייעו ויתרמו לביסוס העדה.
בשנת 1975 נבחר לשמש כסגן נשיא הוועד הפועל של התנועה העולמית של יוצאי צפון אפריקה.
בשנה זו נבחר לשמש גם כיו"ר הוועדה למען השוטר בירושלים.
על פעילותו הציבורית קיבל את התואר "עמית הכבוד של התנועה הציונית העולמית", ואת תואר "יקיר ההסתדרות".
הלך לעולמו ב-8 בספטמבר 1984 לאחר מחלה.
על שמו רחוב בשכונת גבעת שאול בירושלים.
במיילדות, עקומת פרידמן היא גרף המתאר את התקדמות הלידה אצל נשים ביחס לציר הזמן.
העקומה פורסמה לראשונה על ידי הרופא האמריקאי עמנואל פרידמן (נולד ב-1926) בשנת 1954.
פרידמן יצר ייצוג גרפי של לידה אידיאלית שנותרה ידועה עד היום על שמו.
הוא השתמש בגרף כדרך לתאר ולסכם את התוצאות של המחקר שעשה בהשתתפות 500 נשים אמריקאיות, והיה החוקר הראשון שבחן והציג נתונים מסוג זה.
בנתונים שהוצגו בעזרת הגרף נעשה שימוש נרחב בתחום הגינקולוגיה והמיילדות.
גינקולוגים ומיילדות השתמשו בעקומה בעיקר להערכת התקדמות הלידה ומתן סיוע רפואי בהתאם.
העקומה מתארת את הדרך שבה אנשי רפואה רואים את הלידה ואינה מציגה תחושות וחוויות של הנשים בזמן הלידה.
ציר (x) על הגרף מתאר את משך הלידה בשעות.
משך הזמן לאורך הציר נע בין 0 ועד 18 שעות.
ציר (y) מציג את התרחבות צוואר הרחם אצל היולדת בסנטימטרים, וסקאלת הממדים נעה מ-0 עד 10 ס"מ.
תוצאות המחקר הראו שההתרחבות ביחס לזמן ניתנות לייצוג על ידי קו הדומה בצורתו לאות s.
במקביל מוצגת על הגרף גם הירידה של החלק המתקדם של העובר (בדרך כלל, הראש) בתעלת הלידה.
התרחבות צוואר הרחם והתקדמות העובר מתרחשות בתוך פרקי זמן מוגדרים וקבועים.
תהליך הלידה חולק על ידי פרידמן לארבעה שלבים.
פרידמן קבע לכל שלב משך זמן מקסימלי לפי תוצאות מחקרו.
חריגה של שלב מסוים מגבולות הזמן שנקבעו לו עשויה להעיד על בעיה בתהליך הלידה.
איבחון הבעיה יהיה תלוי בשלב הלידה שבו האישה נעצרה.
השלב הראשון מתחיל כאשר צוואר הרחם מתחיל להתרחב ומסתיים ברגע שנוצרת התרחבות שלימה.
במהלך השלב הראשון צוואר הרחם נהפך לרך יותר ומשופשף והוא נסוג לתוך החלק התחתון של הרחם.
השלב הראשון מתחלק לשתי פאזות, לפי קצב התרחבות צוואר הרחם.
בפאזה הראשונה נקראת גם השלב הלטנטי או הסמוי, ובמהלכה מתרחשת המחיקה והתחלת תהליך ההתרחבות של צוואר הרחם.
השלב הלטנטי יכול להמשך עד 18 שעות אצל נשים בלידה ראשונה ועד 10 שעות אצל נשים בלידה חוזרת.
שלב סמוי החורג מזמנים אלה עלול להיגרם כתוצאה משימוש מוקדם או מוגזם של תרופות הרגעה או משככי כאבים, תנוחה עוברית לא נכונה, או גודל עובר שאינו תואם לגודל האגן של האמא.
הפאזה השנייה נקראת גם פאזה אקטיבית, ובמהלכה התרחבות צוואר הרחם תהיה פעילה ומהירה יותר לעומת הפאזה הראשונה.
בדרך כלל הפאזה השנייה מתחילה כאשר צוואר הרחם מגיע להתרחבות של 3–6 ס"מ.
קצב ההתרחבות במהלך הפאזה האקטיבית עומד על 1 ס"מ לשעה אצל נשים בלידה ראשונה, וכ-1.2 ס"מ לשעה אצל נשים בלידה חוזרת.
גם כאן, חריגה מקצב ההתרחבות הצפוי יכולה להעיד על בעיה בתהליך הלידה, כגון תפקוד לקוי של הרחם, תנוחה עוברית לא נכונה וחוסר פרופורציה בין גודל העובר לגודל האגן.
תהליך ירידת העובר בתעלת הלידה מתחיל בשלב האקטיבי ולקראת סופו נעשה מהיר יותר.
השלב מתחיל מרגע שצוואר הרחם הגיע לפתיחה מלאה (כ־10 ס"מ) ועד יציאת התינוק.
במהלך השלב השני העובר ממשיך להתקדם ולרדת מהר יותר דרך תעלת הלידה.
משך השלב השני הוא בדרך כלל 30 דקות עד 3 שעות אצל נשים בלידה ראשונה ו-5–30 דקות אצל נשים בלידה חוזרת.
קצב התקדמות העובר דרך האגן במהלך השלב השני הוא כ-1 ס"מ לשעה אצל אישה בלידה ראשונה, ו-2 ס"מ לשעה אצל אישה בלידה חוזרת.
השלב השלישי מתחיל לאחר לידת התינוק ועד יציאת השלייה.
משך השלב השלישי יכול להמשך עד 30 דקות בקרב רוב הנשים גם בלידה ראשונה וגם בלידה חוזרת.
בשלב הזה חשוב לשים לב לשלימות השלייה ברגע יציאתה, על מנת להימנע מסיבוכים אצל היולדת בהמשך.
השלב האחרון בתהליך הלידה, מתחיל לאחר יציאת השלייה ועד התייצבות האישה.
שלב זה יכול להמשך עד 6 שעות לאחר הלידה.
מאז פרסום העקומה בשנת 1954, חוקרים בחנו מחדש את קצב ההתקדמות של העובר והתרחבות צוואר הרחם.
הצורך בעדכון המידע הקיים ושיטות ההערכה עלה על הפרק כתוצאה מחידושים בדרכי טיפול ואבחון.
החוקרים בוחנים מחדש את הקריטריונים המוצגים בעקומת פרידמן, על מנת להביא בחשבון שינויים במיילדות שחלו מאז שפורסמה העבודה המקורית.
שינויים אלו כוללים למשל שימוש נרחב יותר בהרדמה אפידוראלית, ועלייה במשקל הממוצע של האמהות ושל התינוקות.
הרב ד"ר עקיבא ברוך (ארתור ברנהרד) פוזנר היה רב, ספרן, ביבליוגרף וחוקר גרמני-ישראלי.
כיהן כרבה של העיר קיל.
היה בעליה של "החנוכייה של משפחת פוזנר".
נולד בעיירה סאמטר שבפרובינציית פוזן, גרמניה (כיום שָמוֹטוּלי, פולין), לדבורה ויהודה פוזנר.
הוא קיבל חינוך תורני בעיר הולדתו ואחר כך בגניזן.
לאחר מכן למד בבית המדרש לרבנים בברלין והוסמך לרבנות בשנת 1919. בהמשך למד באוניברסיטאות ברלין, גטינגן ופרייבורג.
בשנת 1923 לימד בקרלסרוהה, ובשנת 1924 מונה לרב קהילת קיל.
הרב ד"ר עקיבא פוזנר, היה בעל תואר ד"ר לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת האלה-ויטנברג וכיהן משנת 1924 ועד 1933 כרבה האחרון של הקהילה היהודית בקיל, גרמניה.
בחנוכה ה'תרצ"ב (11 בדצמבר 1931), מעט יותר משנה לפני התמנותו של היטלר לקנצלר גרמניה, צילמה רחל, אשתו של הרב ד"ר עקיבא פוזנר, את מנורת החנוכה שבביתם על רקע הבניין שממול, המקושט דגלים נאציים.
בגב התצלום כתבה רחל פוזנר בגרמנית:
מכתב גלוי שפרסם הרב פוזנר בעיתונות המקומית המוחה נגד המודעות הראשונות שנתלו בעיר בנוסח "ליהודים הכניסה אסורה", הביא לזימונו לוויכוח פומבי על ידי יו"ר סניף המפלגה הנאצית בעיר.
הוויכוח הפומבי התקיים תחת משמר משטרתי כבד וזכה לפרסום בעיתונות המקומית למחרת.
עם התגברות המתיחות והאלימות בעיר, נענה הרב להפצרת בני קהילתו לברוח עם רחל ושלושת ילדיהם ולעשות את דרכם לארץ ישראל, אך בטרם עזב את העיר שכנע את בני הקהילה לעזוב גם הם, ומרביתם ברחו לארצות הברית ולארץ ישראל.
לאחר עליית הנאצים לשלטון עלה לארץ ישראל.
לאחר עלייתו לארץ התגורר בבית איסמעילוף שבשכונת הבוכרים בירושלים ועבד כספרן בבית המדרש למורים של המזרחי.
בסוף 1953, בעת שאולם הקריאה של בית המדרש למורים היה גם לאולם זמני של הספרייה התורנית המרכזית שיועדה להיפתח בהיכל שלמה, עבר פוזנר להיות הספרן של הספרייה התורנית המרכזית.
לזכרו הוציא היכל שלמה חוברת זיכרון בשם "זיכרון בספר".
בשנת 1965 ספרייתו נתרמה לספרייה התורנית המרכזית.
בהיותו בגרמניה הוציא לאור את ספר מיכה עם תרגום לגרמנית ופירוש.
כן הוציא חוברות שונות בענייני יהדות, בהם הערכה על תהילים וסדר תפילות ליל שבת.
לאחר השואה שקד על איסוף חומר לספרים על קהילות חבל פוזנן.
לפני מותו הספיק להוציא לאור את הספרים על צ'רניקוב וגנייזנו ולאחר מותו יצא הספר על קהילת ראביץ' שכבר הושלם על ידו.
עקיבא ברוך פוזנר, "הרב ד"ר יעקב אריה סלפנדי (אדולף סאלפענדי) ז"ל, ופעולותיו למען ארץ ישראל"; מתוך: אברהם אלמליח, חמדת ישראל (עמודים 136-145)
עקיבא ברוך פוזנר, לקורות קהלת ראביטש, בלוית מפה אחת ושמונה תמונות, ירושלים: ארז, תשכ"ב.
ד"ר עקיבא ב' פוזנר, ר' אליעזר ליפמן פ' פרינץ, חייו ועבודתו הספרותית, הוצאת בית המדרש למורים מזרחי, ירושלים, תרצ"ט
עקיבא ברוך פוזנר, הערות לתולדות רבי עקיבא איגר זצ"ל, בתוך: קובץ לזכרו של גדליה אונא, קיבוץ רודגס, ת"ש, עמ' 147–157
עקיבא ווייס (נולד בכ"ה בחשוון ה'תשנ"ג, 21 בנובמבר 1992) הוא עיתונאי חרדי ישראלי המשמש כתב פוליטי ומדיני בעיתון ובאתר מקור ראשון.
נולד בבני ברק, בן למשפחה בת 15 ילדים ולמד בתלמוד תורה סאטמר.
בוגר ישיבת מאור התלמוד הליטאית-חרדית ברחובות.
שירת ב'יד שרה' במסגרת השירות הלאומי.
החל את דרכו העיתונאית ב"קו נייעס".
שימש כתב פוליטי באתר קוקר-אקטואליק, מבית תחנת הרדיו 'קול ברמה' תחת שם העט "אבי שיף".
בהמשך היה הכתב הפוליטי של אתר 'בחדרי חרדים'.
בשנת 2016 החל לעבוד בתאגיד השידור הישראלי ככתב כלכלי ופרסם כתבות רבות על מעמד הביניים החרדי והעשירון התחתון, ביניהם תחקירים על מפעל הפיס והמדיניות החרדית כלכלית.
בשנת 2017 נבחר לאחד הצעירים המשפיעים של וואלה ברנזה.
בשנת 2018 מונה לכתב לענייני דת של תאגיד השידור ומפרסם כתבות בכאן 11, בכאן ב' ותחנות הרדיו הנוספות של כאן.
באפריל 2025 עזב את "כאן חדשות" ועבר לשמש כתב פוליטי ומדיני של מקור ראשון.
באוגוסט 2023 נישא לאלקי ברגשטיין, יועצת השר אופיר סופר ולהם בן.
חשיפת הקלטות של האדמו"ר מגור על משבר הגיוס - ערב פיזור הכנסת ה-21
חשיפת הפגישה לפירוק הבית היהודי
תחקיר על תפקוד רבני ערים
חשיפת הקלטה של משה גפני על דיל חוק הלאום
פרסום על השיחות בין שמעון פרס לרב עובדיה יוסף על תמיכה בהסכם השלום עם הפלסטינים
תחקיר על הכשרת הימורים במפעל הפיס במגזר החרדי
עקיבא ביגמן (נולד בכ"ג באב ה'תשמ"ב, 12 באוגוסט 1982) הוא עיתונאי ישראלי.
היה ראש דסק התחקירים בערוץ 14, העורך הראשי של אתר "מידה", עיתונאי ועורך מדור הדעות ובעל טור בישראל היום.
נולד בארצות הברית, אמו ילידת מיניאפוליס.
נצר למשפחת אברבנאל, ממגורשי ספרד.
עלה עם המשפחה בילדותו, תחילה לקיבוץ שלוחות ולאחר מכן לחיפה, בה גדל.
סבא רבא שלו שינה את שם משפחתו מ"בייגל" ל"ביגמן" כדי להיטמע בחברה האמריקאית.
שירת בצה"ל כמפקד כיתה בחטיבת הראל.
בוגר ישיבת הסדר בפתח תקווה (כיום ישיבת אמי"ת אורות שאול בראשות הרב יובל שרלו) ולאחר מכן שימש גם ר"מ באותה ישיבה.
נשוי לברכי ואב לארבעה ילדים.
תושב רתמים שבנגב ומשמש גם דובר המושב.
היה תחקירן במוסף "צדק" של מקור ראשון, כתב לענייני משפטים בעיתון ולאחר מכן ממייסדי אתר הימין "מידה" אותו ערך אז רן ברץ.
במשך חמש שנים שימש ככתב באתר, לאחר מכן התקדם לסגן עורך, ולבסוף העורך הראשי.
למד במקביל וקיבל תואר שני בהיסטוריה יהודית מאוניברסיטת בר-אילן.
ב-2017 החל לעבוד כעיתונאי ותחקירן, עורך מדור הדעות ובעל טור שבועי ב"ישראל היום".
ביולי 2019 הוציא ביגמן את ספרו הראשון "כיצד הפך נתניהו את ישראל לאימפריה" בהוצאת סלע מאיר.
ביולי 2021 החל לשמש כראש דסק התחקירים בערוץ 14, וביוני 2023 הודיע בחשבון הטויטר כי הוא עוזב את ערוץ 14 וחוזר לאתר "מידה".
ביולי 2023 השיק ביגמן פודקאסט בהגשתו בשם "אידיוטים שימושיים".
הרב עקיבא חיים המניק (נולד ב-1961) הוא ראש ישיבת "חיי עולם" בבית שמש, מלחין מוזיקה חסידית ומחבר הספר "עקבי חיים".
נולד ליעקב יצחק וחנה בדטרויט, מישיגן שבארצות הברית.
למד בישיבה תיכונית שעלבים, בישיבת עטרת ישראל ובישיבת מיר.
הרב המניק שימש כראש כולל אברכים וכר"מ בישיבות, בין היתר בישיבת התיכונית "חדוות התורה".
בשנת 2023 עזב את "חדוות התורה" ובתחילת שנת הלימודים ה'תשפ"ד החל לכהן כראש הישיבה התיכונית "חיי עולם" בבית שמש, שצורפה באותה שנה לרשת החינוך החרדית "נצח".
מחבר הספר "עקבי חיים" על מסכת מכות ועניינים בש"ס.
הרב המניק מלחין שירי קודש בסוגת המוזיקה הליטאית וגם החסידית, בהם בולטים הניגונים "חמול" שבוצע על ידי זמרים חרדים רבים ומושר בקהילות רבות במהלך תפילות וזיצים בימים נוראים; "אילן", שמושר בט"ו בשבט; "שלום עליכם"; "מרחוק"; "בני בני" ועוד.
הוא אב לשלושה ומתגורר בשכונת סנהדריה המורחבת שבירושלים.
אחיו, הרב ישראל מאיר המניק, שימש כמשגיח בישיבת יד אהרון עד לפטירתו.
בנו ארי המניק הוא יועץ תקשורת ועיתונאי, בתו רחלי פרייפלד היא קופירייטרית ואושיית טוויטר פופולרית.
עקורים היא סדרת דרמה אוסטרלית, שהושקה בתאגיד השידור האוסטרלי (ABC) ב-1 במרץ 2020. ב-8 ביולי 2020 הפכה הסדרה לזמינה בנטפליקס העולמית, בין היתר בישראל.
הסדרה שואבת השראה בחלקה מהסיפור האמיתי של קורנליה ראו, תושבת קבע אוסטרלית שנעצרה שלא כדין במסגרת תוכנית המעצר המנדטורית של ממשלת אוסטרליה.
הסדרה מתרכזת בארבעה זרים במרכז מעצר להגירה "ברטון" במדבר האוסטרלי: דיילת חברת תעופה הנמלטת מפולחן ברברי, פליט אפגני שנמלט מרדיפות במדינתו, אב אוסטרלי צעיר שנמלט מעבודה חסרת משמעות ובירוקרט שנקלע לשערורייה לאומית.
כאשר חייהם מצטלבים הם נדחפים לסף השפיות, ובכל זאת נוצרים קשרים רגשיים בלתי סבירים ועמוקים ביניהם.
איבון סטרהובסקי בתפקיד סופי ורנר, דיילת אוויר שברחה ממשפחתה השתלטנית שכפתה עליה טיפול פסיכיאטרי.
אשר קאדי בתפקיד קלייר קוביץ, מנ"כלית משרד ההגירה החדשה, שמטפלת בין היתר בבקשות אגרות השהייה של הפליטים.
פייסל בזי בתפקיד אמיר, פליט אפגני שנמלט עם משפחתו לפקיסטן שם שהו כמה שנים עד שהצליח להבריח את אשתו ושתי ילדותיו לאוסטרליה, עד שהוא מצליח להגיע ומחפש אותם לאחר שהתפצלו.
ג'יי קורטני בתפקיד קאם "קמרון" סנפורד, מאבטח במתקן המעצר "ברטון".
דארן גילשנן בתפקיד בריאן אשוורת', המנהל של מתקן המעצר "ברטון".
רייצ'ל האוס בתפקיד הרייט, מאבטחת בכירה וקשוחה במתקן המעצר "ברטון".
קלרנס ראיין בתפקיד סולי, מאבטח במתקן המעצר "ברטון".
רוז ריילי בתפקיד שארי, מאבטחת במתקן המעצר "ברטון".
מרתה דוסלדורפ בתפקיד מרגו ורנר, אחותה של סופי.
דומיניק וסט בתפקיד גורדון מאסטרס, בעלה של פט.
מנהל קבוצה להגשמה עצמית בה סופי לוקחת חלק.
קייט בלאנשט בתפקיד פט מאסטרס, אשתו של גורדון.
סוראיה היידרי בתפקיד מינה, בתו הבכורה של אמיר.
קייט בוקס בתפקיד ג'ניס, אחותו של קאם.
פעילה חברתית למען זכויות הפליטים ועוזרת להם בבריחה מהמתקן.
קלוד ג'בור בתפקיד פריד, פליט שנמצא במתקן המעצר "ברטון", וחברו של עמיר עוד מימיו בפקיסטן.
הלנה סויירס בתפקיד רוזנה, פליטה כורדית שנמצאת במתקן המעצר "ברטון" ארבע שנים, ואחת ממתכננות הבריחה.
הסדרה שודרה בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-70 בברלין.
ערוץ הטלוויזיה האוסטרלי ABC העלה לראשונה את הסדרה באוסטרליה במרץ 2020, כאשר נטפליקס הפיצה את הסדרה ברחבי העולם בשירותיה החל מיולי 2020.
הרב עקיבא (בלה) אייזנברג (בהונגרית: Eisenberg (Béla) Akiba; זמיאנסקה שורובצה, 30 בספטמבר 1908 – וינה, 8 באפריל 1983) היה רב הונגרי, המנהיג הראשון של הקהילה היהודית וינה לאחר מלחמת העולם השנייה.
עקיבא אייזנברג נולד לרב חיים, גדל ב (וייצן), למד בישיבות בוואץ ובפאפה.
את הסמיכה לרבנות קיבל בגיל 21 מרבה של הקהילה היהודית בוואץ הרב ישעיהו זילברשטיין.
סיים את בחינות הבגרות בבודפשט וזכה בסמיכה שנייה לרבנות אצל מיכאל גוטמן.
למד פילוסופיה ושפות מזרחיות באוניברסיטת אטווש לוראנד בבודפשט וקיבל דוקטור לפילוסופיה בשנת 1937. לאחר סיום לימודיו החל לעבוד כמורה לדת בקהילה היהודית בפשט.
שרד את השואה תוך מנוסה ומעבר ממחבוא למחבוא.
לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת 1947 מונה לרב הראשי של העיר גיור.
בשנת 1948 נשא לאישה את אווה קליש בבודפשט, ואז עברו לווינה.
שם קיבל על עצמו את תפקיד הרב הראשי וגם הפך למנהיג התנועה האורתודוקסית - ציונית, "המזרחי" שנוסדה בשנת 1902. בשנת 1969 העניק לו ראש המדינה האוסטרי תואר דוקטור כהוקרה על "פעילות היצירה וההוראה" שלו.
בשלהי שנות ה-60 ובתחילת שנות ה-70 היה חבר בבית דין מטעם הסוכנות שגייר עולים פוטנציאליים במחנה של הסוכנות בווינה, גיורים שקבלו את הכינוי "גיורי וינה".
לאחר מותו בשנת 1983 נכנס לתפקידו בנו פאול חיים אייזנברג .
עקומת מגפה, הידועה גם כעקומה אפידמית או עקומה אפידמיולוגית , היא תרשים סטטיסטי המשמש באפידמיולוגיה כדי להמחיש את הופעתה של התפרצות מחלה.
היא יכולה לסייע בזיהוי אופן העברת המחלה.
היא יכולה גם להראות את גודל המחלה, בין אם מקרים מקובצים (באזור או באזורים מסוימים) ובין אם קיימות חריגות מקרים בודדות, מגמתה לאורך זמן ותקופת הדגירה שלה.
עקומת מגפה יכולה לתת לחוקרי ההתפרצות מושג אם סביר שההתפרצות היא ממקור נקודתי (כמו מעובדי מזון), ממקור משותף מתמשך (עם זיהום מתמשך) או ממקור הפצה (העברה בעיקר בין אנשים).
עקומות מגפה מראות בדרך כלל את תדירות המקרים החדשים בהשוואה למועד התפרצות המחלה.
עקומת מגפה זו מציגה את המקרה הראשון המשוער, המכונה מקרה המפתח (index case), ב-6 בנובמבר 1978. כעבור 4 ימים חלה עלייה תלולה במספר המקרים, ואחריה העקומה הצטמצמה לאפס.
חלק מהמקרים היו של עובדי מזון, וחלקם מקרים שניוניים.
העקומה הראתה שכנראה מדובר בהתפרצות ממקור משותף.
לפעמים, ניתן היה לחשוף מקרים ימים או שבועות מראש, ומחלות עם תקופות דגירה ארוכות יותר היו משטחות את עקומות המגפה ומנמיכות את הפסגות.
התיאור הראשון של עקומות אפידמיולוגיות ממגפת הקורונה הראה דפוס של "התפרצות מעורבת".
לטענת החוקרים, ככל הנראה התרחשה התפרצות ממקור משותף מתמשך בשוק מאכלי הים של ווהאן בדצמבר 2019, אולי ממספר אירועים זואונוטיים (של העברת מחלה מבעלי חיים לבני אדם).
נכון למועד פרסום המחקר, לא ידוע איזו חיה כנראה הייתה המאגר המקורי של הנגיף, או כיצד הועבר במקור לבני אדם.
בעקבות זאת גילו החוקרים כי ההתפרצות הפכה ככל הנראה למקור הפצה, כלומר הנגיף הפך להיות מסוגל לעבור מאדם לאדם.
הניו יורק טיימס פרסם סימולטור עקומות הן עבור ארצות הברית והן עבור העולם, בו המבקר יכול "לשחק" עם הפרמטרים הבסיסיים כדי לקבל תוצאות שונות.
עקומת ניקולס היא עקומה המשמשת בעיבוד אותות ובתורת הבקרה לתכן בקרים.
קרויה על שם המהנדס האמריקאי נתנאל ב.
אז פונקציית תמסורת בחוג סגור מוגדרת:
גרף ניקולס מציג את התגובה בתדר של פונקציית התמסורת בחוג הפתוח.
התגובה מוצגת במערכת צירים קרטזית של הגבר ביחידות דציבל כנגד המופע ביחידות של מעלה, כאשר התדר משתנה לאורך העקומה ומהווה כפרמטר.
הסתכלות בגרף מאפשרת למתכנן לקבל מידע אודות המערכת בחוג סגור ושולי יציבות ישירות מפונקציית התמסורת בחוג הפתוח.
בבקרת מערכות הגרף משמש להערכה של יציבות ורובוסטיות של מערכות ליניאריות.
הגרף מהווה חלק מרכזי בתכן בקרים לפי תורת משוב כמותית (QFT – quantitative feedback theory) של הורוביץ וסידי.
ניתן להשוות את עקומת ניקולס לעקומים דומים המספקים מידע על יציבות המערכות באמצעות בחינת ההגבר המופע והתדר.
למשל עקומת בודה שמכיל שני גרפים – הגבר כנגד תדר ומופע כנגד תדר.
עקומה נוספת היא עקומת נייקוויסט שמכילה גרף קרטזי במישור המרוכב בה ההגבר מחושב כמרחק מראשית הצירים והפרש המופע שווה לזווית שיוצר הווקטור המחבר בין הנקודה על הגרף לראשית הצירים עם הכיוון החיובי של ציר ה-x.
עקיבא בן מנחם הכהן מאובין (?
– 1496, פראג) היה הרב הראשון בעיר בודה שמוזכר ברשומות.
כיהן גם כראש ישיבה בפראג.
בכתבי בני דורו הוא מכונה "עקיבא הנשיא" ו"ראש לכל גולה".
עקיבא בן מנחם הכהן מילא תפקיד חשוב לצד הפרפקט היהודי יעקב מנדל כעוזרו הנאמן והחשוב בעיר בודה בעת מלכותו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה.
עקיבא הכהן היה איש משמעותי בקהילה היהודית הן בשל אדיקותו וידענותו, הן בשל עושרו האישי והן בשל מעשי הצדקה וגמילות החסדים שלו.
הוא היה פופולרי מאוד בקהילה וכונה ה"נשיא".
עקיבא הכהן מילא תפקיד גם בחצר המלוכה, אך עושרו והשפעתו עוררו טינה בקרב האצילים ההונגרים שהכפישו אותו בפני המלך מתיאש.
אין ידוע אם המלך גירש אותו או שעזב את ממלכת הונגריה מרצונו החופשי, אך במהרה הוא הפך לראש ישיבה שהקים בפראג, בה גם לימד.
גם שם חתרו נגדו ולכן היה עליו לברוח שלוש פעמים מאויביו.
כהבעת תודה לבורא עולם על הצלחתו לברוח שלש פעמים, העניק לשלושה מבתי הכנסת בפראג פרוכות יקרות לארון הקודש, אחת לאלטשול, אחת לאלטנוישול ואחת לבית הכנסת פינחס.
מנישואיו נולדו לו שנים עשר בנים ושלוש עשרה בנות, ושתים עשרה מהן התחתנו עם כהנים.
מסופר, כי כאשר כל בני המשפחה עלו לברכת כהנים, המליצו על בני המשפחה, 25 במספר, את הפסוק "כה תברכו" ('כה' בגימטריה הוא 25).
החתן ה-13, בעל בתו יוכבד, היה הרב שבתי בן ישעיה הורביץ, רב ודיין ממנהיגי קהילת פראג במחצית המאה ה-16 ואביו של רבי אברהם הורוביץ.
על מצבת חתנו בבית הקברות היהודי העתיק בפראג נכתב שהוא היה "חתנא דנשיאה עקיבא שהיה ראש לכל גולה".
מענף זה של המשפחה יצאו מספר רבנים, ביניהם הרב שמואל אליעזר הלוי איידלס (המהרש"א).
עקיבא נקבר בבית הקברות היהודי העתיק בפראג והיה לו מוניטין של סמכות הלכתית עד סוף ימיו.
עַקּוּר (בערבית عقور) היה כפר ערבי בהרי ירושלים ששכן מעל נקודת המפגש של נחל רפאים ונחל שורק, כ-15 ק"מ מערבית לירושלים.
במלחמת העצמאות, ב-13 ביולי 1948, במסגרת מבצע דני, הכפר נכבש על ידי חטיבת הראל והתרוקן מתושביו.
עקיבא נוף (נולד ב-1 בדצמבר 1936) הוא עורך דין ופזמונאי ישראלי.
עקיבא נוף נולד בשם עקיבא נפרסטק בתל אביב.
למד בבית הספר אחד העם ובתיכון עירוני א' בתל אביב והיה חבר בתנועת הצופים.
שירת בצה"ל במסגרת הנח"ל והיה חבר קיבוץ תל קציר.
נוף הוא בוגר האוניברסיטה העברית ביחסים בין-לאומיים ובמשפטים.
הוא סיים תואר שני במשפטים במכון ללימודים חברתיים בהאג שבהולנד.
בעת שהותו בהולנד ראיין את ג'ון לנון, כוכב "החיפושיות" ואת יוקו אונו במיטתם בחדר המלון, ואף הקליטם כשהם שרים קטע שיר בעברית (פירוט נוסף, להלן).
בשנות השבעים נשא לאשה את מלכת היופי והעיתונאית לשעבר מירה וינגרטן-נוף (מרים הדר), ונולדה להם בת בשם איילת.
מנישואיו השניים לרות הולצמן-נוף נולדו תומר ואור.
את דרכו הפוליטית התחיל בתנועת החרות בה נבחר להיות יושב ראש צעירי התנועה.
הוא פרש מתנועת החרות ב-1965 והצטרף ל"מרכז החופשי".
שימש מזכיר הסיעה בכנסת ורכז-ארגוני של המרכז החופשי בין השנים 1967–1969. בשנת 1974 נבחר לראשונה לכנסת השמינית מטעם סיעת הליכוד, ובסיום אותה קדנציה התפלג מהליכוד והקים בשנית, יחד עם שמואל תמיר, את סיעת המרכז החופשי שהייתה קיימת קודם בין השנים 1969–1973 והתמזגה אל תוך הליכוד.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית התפטרו השנים מן הכנסת, והסיעה התבטלה.
לכנסת התשיעית נבחר מטעם סיעת ד"ש.
לאחר התפרקותה הצטרף לתנועה הדמוקרטית, ואחר כך פרש ממנה והצטרף לאחווה.
לבסוף בשנת 1981 הצטרף מחדש לליכוד, ונבחר שוב מטעמה לכנסת העשירית.
בכנסת בלט כיוזם של הצעות חוק פרטיות, שהפכו לחוקי מדינה, בתחום איכות החיים והחברה, כגון "חוק איסור עישון במקומות ציבוריים".
יחד עם שולמית אלוני ויוסי שריד הגיש בשנת 1976 הצעת חוק לביטול האיסור על משכב זכר.
תיפקד כיו"ר ועדת המשנה בכנסת לחקיקת חוקי יסוד.
בשנת 2003 ניסה להיבחר לרשימת הליכוד לבחירות לכנסת ה-16 אולם זכה לתמיכה מועטה בלבד.
כעורך דין התפרסם עקיבא נוף בשמשו פרקליט לנכה בתביעתו נגד מועדון לילה, שניסה לסגור את שעריו בפני נכים.
הוא התפרסם גם בשל עתירה שעתר לבג"ץ בימי מלחמת המפרץ בעניין מסכות האב"כ, על שלא הנפיקו כאלה למגדלי זקנים שאינם דתיים.
בעתירה זו חייב בית המשפט את משרד הביטחון לספק מסיכות לכל מגדלי הזקנים ללא אפליה.
נוף הוא יו"ר ועדת בוררות ועררים של אקו"ם, ארגון המלחינים והמחברים, אשר בה נידונים הסכסוכים בין חברי הארגון.
בשנת 2001 עמד בראש הוועדה הממלכתית לבחינת תפקוד הטלוויזיה הקהילתית.
עקיבא נוף הוא בעל תואר יקיר אקו"ם (אגודת קומפוזיטורים ומחברים).
בשנת 2022 זכה בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בנוסף לפעילותו הפוליטית והמשפטית, נודע נוף כמחבר וכמלחין של פזמונים.
תחילת הקריירה שלו כפזמונאי הייתה בפסטיבל הזמר והפזמון של שנת 1970, כאשר שלישיית הגשש החיוור ביצעה את שירו "מים לדוד המלך"שזכה להצלחה רבה.
באותו פסטיבל הושמע גם שיר נוסף מפרי עטו של נוף, "כוכבים בדלי", בביצוע צילה דגן.
שיר ילדים נוסף שהתפרסם, הוא הלחן שהלחין נוף ל"שיר ההפלגה", ("שלושה תרנים לאניה") של המשוררת לאה גולדברג אשר זכה לביצועים רבים, ביניהם לואיג'י הזמר הבלגי, ויוריק בן דוד וחנן יובל הישראלים.
פזמון מפורסם אחר שלו, "איזבל", הגיע מיד עם הקלטתו לראש מצעד הפזמונים הן של קול ישראל והן של גלי צה"ל.
בעקבות ההצלחה ברדיו הוקלט הפזמון כקליפ לטלוויזיה, שבו צולמה לראשונה פנינה רוזנבלום.
בתקליט ובקליפ מבוצע השיר על ידי נוף עצמו כסולן, כשמלווה אותו שלישיית בנות.
שיר אחר שלו שזכה להצלחה היה "שישו את ירושלים" שזכה במקום השלישי בפסטיבל הזמר החסידי השני בשנת 1971. את השיר ביצע צמד דרום.
לפרסום מיוחד זכה עקיבא נוף, אז עדיין סטודנט אלמוני בהולנד, כאשר ראיין בריאיון עיתונאי מקיף את ג'ון לנון כוכב "הביטלס" ואת אשתו יוקו אונו במיטתם במלון שבאמסטרדם, שם קיימו את שביתת המיטה המהדהדת למען השלום בעולם.
במהלך הראיון הבלעדי הזה שהוקלט, ביצעו השניים בית מתוך שיר שכתב עקיבא נוף ללהקה צבאית, "השבועה לירושלים", וזו הפעם האחת והיחידה בה ביצע לנון שיר בעברית, בשנת 2025 שיחק נוף את עצמו בהצגה "פנטזיה כפולה" המבוססת על הראיון.
עקיבא נוף מרבה בפזמוניו לעסוק במוטיבים תנ"כיים ובנושא ירושלים.
שירו "איזבל" מתאר את מותה של איזבל בת מלך צידון, ו"מים לדוד המלך" עוסק בגיבוריו של המלך דוד.
שירו "שאול" מתאר את גורלו הטראגי של המלך הראשון בישראל וב"לא דובים ולא יער" מתייחס הוא לנביא אלישע.
לעיתים לוקח נוף פסוק מהתנ"ך או מהמשנה ויוצר לו לחן, כמו ב"שישו את ירושלים", "שוש אשיש" בביצוע שוקולד מנטה מסטיק, "בצאת ישראל" שהושר על ידי עודד בן חור, "אמר רבי" - נירה רבינוביץ', ו"אל תירא" בביצוע נוף עצמו.
שירי האהבה שלו הם בדרך כלל סיפוריים, על אנשים ועל מצבים, בנוסח ה"שאנסון" הצרפתי.
נוף מלחין בעצמו את הטקסטים, ולעיתים גם מבצע בעצמו את יצירותיו.
לחניו מלודיים, מתרפקים על תקופת התום בזמר הישראלי.
בחלקם ניכרות השפעות של שירים רוסיים ושל נעימות חסידיות.
נוף כותב גם פזמונים פוליטיים, המביעים את השקפתו כאיש ארץ ישראל השלמה.
כאשר אחד משיריו, "לי יש רק אחת", נפסל על ידי רשות השידור בשל העמדה הקיצונית לכאורה שמובעת בו, עתר נוף לבג"ץ וזכה.
בג"ץ אף הרחיב את הדיון, וכתב פסק דין שמעלה על נס את חופש הביטוי ואת האיסור על צנזורה פוליטית.
הרב עקיבה (עקיבא) יוסף שְלֶזינגר (ה' בכסלו תקצ"ח, 3 בדצמבר 1837, פרשבורג – א' באייר תרפ"ב, 29 באפריל 1922, ירושלים) היה רב הונגרי שעלה לירושלים.
לחם באורתודוקסים המתונים ובנאולוגים גם יחד, דגל בהתיישבות בארץ ישראל ובחקלאות, תמך בהקמת בתי חרושת וגדודי שמירה, והיה מהראשונים שפעלו באופן מעשי לרכישת אדמות ולפיתוח החקלאות בארץ.
נולד בפרשבורג שבממלכת הונגריה (כיום ברטיסלאבה, בירת סלובקיה) לגיטל ולרב יחיאל שלזינגר, ראש ישיבה מתלמידי החת"ם סופר, וכן חוכר אדמות וחקלאי.
לאחר שנולד הבן הגיעה השמועה על פטירת רבי עקיבא איגר, והחת"ם סופר, שהשתתף בברית, הורה לקרוא לתינוק על שמו.
עקיבא-יוסף כאביו התנסה גם הוא בחקלאות.
למד בישיבת פרשבורג אצל "הכתב סופר" – בנו של החת"ם סופר.
בגיל 19 למד גם בישיבתו של המהר"ם שיק ושל הרב חיים סופר.
נשא לאשה את ליבה, בתו של הרב הלל ליכטנשטיין מקולמייא, והיה סמוך על שולחנו במשך כעשר שנים.
הוא יצא כנגד הנאולוגים בחריפות והגדיר אותם ככאלה שיצאו מכלל ישראל, אך את מרב מאמציו כיוון נגד הנאו-אורתודוקסים בהונגריה בראשות הרב עזריאל הילדסהיימר, שנחשבו בעיניו כתופעה חמורה ומסוכנת ליהדות יותר מכל רפורמה גלויה משום שהכניסו את ההשכלה במסווה של אדיקות.
יחד עם חותנו הרב ליכטנשטיין ושותפם הרב חיים סופר פתח הרב שלזינגר בפעילות ענפה נגד כל גילוי של מודרניזציה, בין באימוץ שפות זרות בין בלבוש.
ב-1863 (ה'תרכ"ג) פרסם את ספרו הידוע ביותר 'לב העיבר"י' (ראשי תיבות: עקיבה יוסף בן רבי יחיאל), שבו הטיף להיבדלות מוחלטת מהעולם החיצון.
הוא קרא לא לשנות את השם, את שפת הדיבור ואת הלבוש, כשם שעם ישראל לא שינו אותם במצרים ובזכות כך נגאלו, וכתב: מושג השל"ם היה לסיסמתו של הרב שלזינגר.
הרב הילדסהיימר, קורבנו העיקרי שאף הוחרם על ידו, התייחס בציניות לשיטת חוגי הקנאים כ"דוקטרינות של עקיבה יוסף".
כדי לקדם את חזונו המחמיר נאלץ הרב הצעיר לצאת מתחומי ההלכה לעיתים קרובות ולפנות לפסיקה על פי הקבלה, שכן האיסורים שהטילו הוא ובני חוגו נעדרו תדירות בסיס מוצק בספרות ההלכתית..
בראותו כי ההשכלה והיהדות הנאולוגית מוצאת כר פעילות נרחב בגלות, התגבשה שיטתו כי המשך קיומו של העם היהודי אפשרי רק בארץ ישראל, והחל להטיף לעלות אליה.
אף כי הגותו הייתה מעוגנת בהשקפה הדתית, הוא והרב ליכטנשטיין חרגו מעבר לרעיונות מסורתיים אל מה שהיה קרוב לחשיבה לאומית.
הן הנאו-אורתודוקסים של הרב הילדסהיימר הן רבנים שמרנים כמו מהר"ם שיק שלא ראו כל בעיה בתפיסה עצמית של היהודים כגרמנים או כהונגרים "בני דת משה", ודאי לא מן השפה ולחוץ, ואילו הרב שלזינגר התנגד לכך..
בתחילת שנת ה'תר"ל (1870), בעקבות סדרת חלומות, החליט כי הגיע הזמן לעלות לארץ ישראל.
בעידודו של חמיו, שהבטיח להמשיך לתמוך בו, התחיל בהכנות לעלייה.
כשיצא לדרך לא היה בידו סכום כסף מספיק כדי לממן את הנסיעה ועל כן הוא עבר בדרכו בכמה קהילות יהודיות ברחבי הונגריה כדי לבקש סיוע.
להפתעתו, לא רק שלא זכה לסיוע אלא אף הופעל עליו לחץ הפוך.
כשהגיע לסיגט קרא לו רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים וניסה לשכנעו שלא לעלות.
משלא השתכנע, פרסם האדמו"ר כרוז הקובע כי מי שיסייע בידי הרב עי"ש לעלות הריהו כמסייע בידי עוברי עבירה.
כשהגיע לקהילת בעטלאן הפצירו בו אנשי הקהילה לקבל על עצמו משרת רבנות בעירם, אך הוא ענה להם: "כבר כתבתי תנאים עם כלה אחרת היא ארץ ישראל אשר לא אוכל לביישה"..
הרב טייטלבוים שלח מברק לחמיו של הרב שלזינגר, והלה שלח לחתנו כי הוא מבקש ממנו שיחזור אליו לעיר קולומייא.
הוא מספר כי תקופה קצרה לאחר שחזר אל בית חמיו בקולומייא התחרט חמיו וסיפר כי חלומות רעים החלו לפקוד אותו, והוא היה בא אליו מפעם לפעם לפנות בוקר וצועק לו בחלונו "סע לארץ ישראל כי אין לי מנוחה בלילה".
אולם מכיוון שהחורף הגיע המתין הרב שלזינגר עד הקיץ, ואז נסע לארץ ישראל בסיוע חמיו..
בחודש אב ה'תר"ל (1870) הגיע לארץ ישראל.
הוא התיישב בבית המערבים שבירושלים, במקום שממנו ניתן לצפות לעבר מקום בית המקדש.
בספרו ברית עולם הוא מזרז את מי ש"עיניהם יהיו בראשיהם ויראו את הנולד", למכור את רכושם אפילו בהפסד ולעבור לארץ ישראל ומציע אפילו למכור לשם כך את כתרי ספרי התורה.
עוד הוא מציע שבני הגולה ייתנו מעשר מהכנסתם לחיזוק בניין הארץ ולהקמת בתי חרושת, "להרבות בית והון שדה וכרם ופאבריקען (בתי חרושת)".
הוא כותב שאם יהיו בארץ ישראל שישים ריבוא יהודים – האומות ייתנו לישראל למשול בה.
שלזינגר ראה בבניינה של הארץ את קיום מצוות יישוב ארץ ישראל, ואת הקץ המגולה, ועודד את היהודים לעלות לארץ ולהקים בה חקלאות, תעשייה ואף צבא יהודי.
הוא קרא למפעלים הללו בשם "כולל ההתיישבות".
בשנת ה'תרמ"ד (1884) ביקר אצל רבני גליציה כדי לפעול ליישוב יהודים בפתח תקווה, אולם נתקל בהתנגדות עזה של האדמו"ר מוויזניץ'.
האדמו"ר הזהירו שיחדל מכך, והדבר הרתיע את חמיו, שלא רצה לעורר שוב את המחלוקת החריפה שהייתה בינו לאדמו"ר באותה תקופה בעניין שחיטה.
עם עלייתו נתקבל בכבוד גדול על ידי מנהיגי היישוב הישן.
הם שטחו בפניו את צרותיהם וביקשו את עזרתו.
בתחילה פרש מכל עסקנות ציבורית ועסק בתורה.
מדי לילה היה עורך "תיקון חצות" ותפילה על הגאולה.
מאוחר יותר החל לחפש דרך לקיום היישוב מלבד כספי החלוקה.
לשם כך הוא יצא עם חמורו לתור את הארץ.
הוא יצא בחריפות נגד הקמת "בתי מחסה" שעליה הכריזו עסקני כולל הו"ד ואמר שהקמת מספר בתים בתרומות הגולה לא תפתור את מצבו של היישוב.
הוא טען כי עצם ההסתמכות הקבועה על נדבת ידה של יהדות הגולה היא מקור בעיותיו של היישוב.
לכן דרש לצאת לעבודה ולחקלאות.
יחד עם תלמידיו, ובהם יואל משה סלומון, הקים את "חברת מחזירי עטרה ליושנה" (כונתה בספרו גם בשם: "כולל העברים") שמטרתה כינון חברה יצרנית המבוססת על ערכי התורה ותחיית השפה העברית.
עם זאת הוא ביקר את גישת מחיי השפה החילוניים.
הוא קרא לאחד את כל ה"כוללים" של היישוב הישן לכולל אחד, "כולל העברים", שעיקר מטרתו תהיה לגאול את הארץ וליישבה.
גאולת הארץ תהיה במימון היהודים בארץ ובתפוצות, באמצעות מיסים, תרומות, יוזמה פרטית של חברות מניות והון לאומי ממגביות מיוחדות..
הוא שלח שליח לחו"ל לקבל את תמיכתם של הרבנים בתוכנית להקמת מושבות, ורבנים רבים נענו לו וכתבו מכתבי תמיכה, בהם הרב שמעון סופר, הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים והרב שלמה גאנצפריד.
לאחר שסייר בסביבות חברון יחד עם דוד גוטמן, יהודי עשיר מהונגריה, כתב: "באנו וראינו מה שלא פיללנו לראות בארץ ישראל: עשרים וששה הרים פוריים ויערות עצים צומחים עליהם.
בין ההרים משתרע מישור פורח ובשני מקומות מצאנו גם חורבות עתיקות ובהם עמודים עתיקי ימים מאוד.
התפללתי שם שחרית ומנחה וגם מעריב ומעולם לא כיוונתי את לבי כמו בתפילה ההיא ואפילו לא ביום הכיפורים, דמעות זלגו מעיני בזכרי מה אבד לנו.
אי אפשר לי לתאר כלל את המקומות האלה, העזובים מבניהם זה אלפי שנים, כיצד הם לובשים גיל בשוב אליהם יהודים".
בעקבות פעולות אלו הוחרם ונודה על ידי רבני ירושלים.
הוא מצא לו ידידי נפש בין הספרדים ובהם רבה של חברון, הרב אליהו סלימאן מני.
באמצעותו הגיעה אליו הצעה לרכישת ארבעת אלפים דונם ליד חברון.
יחד עם גוטמן, שבהמשך הצטרף אליהם יהושע שטמפפר, ניסה לבצע את הרכישה.
העניין נודע גם לרב יהודה אלקלעי והוא תמך ברכישה ברבים.
הרב שלזינגר לא הרפה מקנייה זו גם לאחר שנקנתה כבר אדמת פתח תקווה.
הוא עזר להתיישב בקבר יוסף, קבר רחל ויריחו ורכש אדמות בפתח תקווה עם גוטמן ויואל משה סלומון, בעידודו ובסיועו של חמיו, הרב ליכטנשטיין.
את האדמות שקנו פיצלו למאה חלקות ומכרו אותן ליהודים שרצו לעסוק בחקלאות.
הוא עיבד את נחלתו, ואף העלה ממנה עשרים גמלים טעונים מעשרות לירושלים, וחילק מעשר ראשון לכוהנים ולויים, ומעשר עני לעניים..
בשנת תר"ל (1869–1870) הוא ניסח תוכנית ותקנות לניהול מדינה יהודית ברוח ההלכה, ואף תוכנית להקמת כוח מגן צבאי ובו גדודים בשמות "שומריאל" ו"לוחמיאל".
לאחר הקמת שכונת אבן ישראל מחוץ לחומות (כונתה גם "שכונת המשכילים"), עבר להתגורר בה עם משפחתו..
בערוב ימיו יסד את אגודת "רמתיים צופים" לרכישת אדמות מצפון לנבי סמואל..
הרב שלזינגר נפטר בירושלים ביום א' באייר ה'תרפ"ב, ונקבר בלוויה המונית במוצאי השבת.
נכדו הרב נחום וייספיש (בן חתנו הרב דוד בהר"ן) התיישב במושבה מאיר שפיה, והיה חקלאי ואחראי על קיום ה"מצוות התלויות בארץ" בשפיה ובכרמי הענבים של זכרון יעקב.
נרצח במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט בדרכו לכפר פוריידיס.
נינו הוא הרב אברהם אהרן שינברגר.
בספרו "בית יוסף חדש" כתב כי במקרה שאדם מישראל עולה לארץ ישראל ואשתו אינה מסכימה להתלוות אליו – הריהו רשאי לשאת אשה שנייה על פניה בארץ ישראל, למרות החרם דרבנו גרשום.
תקיפי ירושלים התקוממו כנגדו והכריזו עליו חרם.
כל בני כולל אונגרין היו צריכים לחתום על הסכמתם לחרם או על כתב פלסתר שנשלח לחו"ל – בשעה שבאו לקבל את קצבת ה"חלוקה".
על השולחן היה מונח ה"כתב" וכל אחד "נתבקש" לחתום לפני קבלו את הכסף.