tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נסים דהן (נולד בתשי"ד, 7 במאי 1954) הוא איש ציבור חרדי-ספרדי, לשעבר חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס, כיהן כשר הבריאות, סגן שר האוצר וסגן יושב-ראש הכנסת.
בשנים 2007–2014 כיהן כיו"ר הוועדה הקרואה במועצה המקומית קציר-חריש.
נולד במרוקו בשנת 1954, ועלה ארצה בשנת 1955. למד בישיבה גבוהה ושירת בצה"ל שירות מקוצר, בזיהוי חללים.
הוא מקורבו של הרב שמעון בעדני, חבר מועצת החכמים.
כיהן כסגן שר האוצר בממשלת ברק (מ-5 באוגוסט 1999 עד פרישת ש"ס מהקואליציה ב-11 ביולי 2000), ולאחר מכן כשר הבריאות בממשלתו הראשונה של אריאל שרון (2001–2003).
בכנסת ה-16 כיהן כסגן יושב ראש הכנסת, ואף נבחר על ידי יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין, לנהל את ישיבות הפגרה עד הבחירות לכנסת ה-17, בשל בחירת ריבלין ליו"ר מטה הבחירות של הליכוד.
לאחר סיום כהונתו כשר הבריאות המשיך להיות פעיל בנושא הבריאות בכנסת והגיש מספר הצעות חוק בתחום זה.
הצטרף לעתירה לבג"ץ שהגישה ההסתדרות הרפואית בישראל כנגד משרד הבריאות בעניין אי יישום דו"ח ועדת אמוראי על הרפואה הציבורית ומעמד הרופא בה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הודיע על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
ב-29 באוקטובר 2007 מונה לכהן כיו"ר הוועדה הממונה של קציר-חריש על ידי שר הפנים מאיר שטרית.
בשנת 2012, פורקה המועצה ודהן המשיך לכהן עד שנת 2014 כראש מועצת חריש בלבד.
בשנים 2014–2016 כיהן כרב בית הכנסת "חורש רמות" לעדת הפרסים בירושלים.
הוא בעל חגורה שחורה בקראטה ובעל רישיון טיס ורישיון צלילה.
הרב נסים זאב (שם לידה: נסים מרדכי זאב-דַאוּבֶּה, נולד ב-9 בספטמבר 1951, ח' באלול ה'תשי"א) הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם מפלגת ש"ס, מייסדה הראשי של מפלגת ש"ס.
נסים זאב נולד בירושלים לרבי יוסף חיים וג'ולייט זאב, ילידי בגדאד שבעיראק.
אביו עלה מעיראק ב-1941, שירת באצ"ל ולחם במלחמת העצמאות.
זאב למד בישיבת פורת יוסף, והוסמך לרבנות בגיל 25. בשנים 1974–1982 כיהן כרב וכשוחט במושב עין העמק, ר"ם במקסיקו, וכיהן קרוב לשנה כרב וחזן בבית כנסת ספרדי בברוקלין, ניו יורק ארצות הברית.
בשנת 1979 הקים את מוסדות "נוות ישראל" - מערכת חינוך לבנות ממוצא מזרחי בירושלים.
המפעל כולל גני ילדים, בית ספר יסודי, תיכון וסמינר להוראה וגננות.
זאת במסגרת הקדש "ועד עדת הבבלים" של יוצאי עיראק.
בקיץ 1983 פנה לרב עובדיה יוסף שיתמוך בהקמת מפלגה שתתמודד בבחירות לרשויות המקומיות בישראל בסוף אותה שנה.
לאחר שהרגיש שמפלגת אגודת ישראל מקפחת חרדים ממוצא ספרדי, ולא מייצגת ציבור זה.
זאב הציע ששם המפלגה יהיה "ספרדים חרדים", והאותיות שיופיעו על פתק ההצבעה יהיו ס"ח, אך עקב קשיים ברישום השם נבחרו האותיות ש"ס.
במקביל פנה לרב עובדיה יוסף עסקן מקומי בטבריה שיתמוך במפלגה שהקים.
המפלגה קמה בשם "התאחדות הספרדים שומרי תורה", הידועה מאז כמפלגת ש"ס, וזאב נבחר ליושב ראש המפלגה החדשה.
זאב הוצב במקום הראשון ברשימה בירושלים והתמודד על ראשות העיר ובמקום השני הוצב הרב יעקב יוסף, בנו של הרב עובדיה יוסף.
המפלגה זכתה בשלושה מושבים בירושלים, וגם בטבריה זכתה ל-15% מהקולות.
בעקבות הצלחה זו החליטה המפלגה לרוץ ב, חצי שנה אחר כך, ביולי 1984. אולם תוך זמן קצר נדחק מראשות התנועה על ידי הרב יצחק חיים פרץ, רבה של רעננה, ואחר כך על ידי אריה דרעי.
לאחר ברכתם של ראשי תנועת ש"ס הרב עובדיה יוסף ושאר בשרו הרב יצחק כדורי ששלחוהו כנציג מטעמם, זאב נבחר כחבר מועצת עיריית ירושלים, ש"ס הצטרפה לקואליציה העירונית של ראש העירייה טדי קולק, והוא מונה לסגן ראש עיריית ירושלים.
זאב כיהן כחבר מועצה וסגן ראש העירייה במשך שלוש קדנציות, פעמיים כסגנו של טדי קולק, ופעם אחת כסגנו של אהוד אולמרט, בשנים 1983–1998. הוא היה הממונה על תיק הרווחה, על הקצאת שטחים למוסדות ציבור ועל ועדת הפטור להנחה בארנונה.
בתקופת כהונתו כחבר מועצה היה זאב פעיל במאבקי השבת בירושלים, בעיקר נגד פתיחת בתי קולנוע בשבת.
ב-1987 שיכנע את ראש העירייה קולק לפתוח בהליכים משפטיים נגד בעליהם של בתי קולנוע שפעלו בשבת, בניגוד לחוק העזר המקומי.
ב-22 בנובמבר אותה שנה כשהופיעו בבית המשפט זיכתה השופטת אילה פרוקצ'יה את הנאשמים.
בנוסף היה מעורב במספר החלטות שעוררו סערה ציבורית: ב-1986 קרא לעירייה לפעול נגד מכירת דירות לערבים בשכונת נוה יעקב, ב-1992 ביקש להפוך את המסגד הנטוש בשכונת מלחה לבית כנסת.
ביולי 1991 המליצה המשטרה להעמיד לדין את זאב, לאחר שהיה מעורב במתן היתר לא חוקי למבנה של חסידות גור.
במקביל לתפקידו כסגן ראש העירייה, המשיך זאב לעבוד כמוהל.
בשנת 1992 מל בחשאי תינוק שנחטף על ידי הוריו, לאחר שנמסר לאימוץ בהוראת רשויות הרווחה, ונחקר על כך במשטרה.
בשנת 1994 מל תינוק ולאחר מספר ימים נוצר נמק במקום המילה אשר הסב לתינוק נזק בלתי הפיך.
הורי התינוק הגישו נגדו תביעה, ובשנת 2001 פסק בית המשפט העליון כי על זאב לשלם לתינוק ולהוריו פיצויים של יותר מ-750 אלף ש"ח.
בבחירות לכנסת ה-15 זכתה ש"ס ב-17 מנדטים והפכה למפלגה השלישית בגודלה.
זאב, שהוצב במקום ה-15 ברשימת המפלגה, נבחר לראשונה לכנסת.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנים 1998 ו-2003 הוצב במקום הראשון ברשימת ש"ס למועצת עיריית ירושלים, נבחר למועצת העירייה אך פרש ממנה כדי להמשיך לכהן בכנסת.
המשיך לכהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס גם בקדנציות הבאות.
במהלך פעילותו בכנסת היה חבר בוועדת הכנסת, בוועדת החוץ והביטחון, בוועדת חוקה חוק ומשפט, ובוועדת הפנים ויושב ראש הוועדה למאבק בנגע הסמים.
בנובמבר 2008 עבר לגור בבית השלום בחברון.
הבעלות על הבית הייתה במחלוקת, לאחר שמתנחלים טענו שרכשו אותו, אך המשטרה ביקשה לפנותם.
במהלך כהונתו בכנסת יצא פעמים רבות נגד הקהילה הלהט"בית בישראל.
בנוסף, הוא יצא נגד החמרת עונשם של גברים ממוצא מזרחי שמכים את נשותיהם באופן חד פעמי, או מדי פעם, משום שההכאה היא חלק מ"פעולות שנראות להם מקובלות, על פי אמות המידה הנהוגות בקרב השכבות האתניות האלה".
טען שזונות הן המפתות גברים ולכן עליהן האשמה בפיתוי, חוקתית והלכתית.
הוביל את ההתנגדות לתוכניתו של הצלם ספנסר טוניק לצלם מיצג עירום בישראל, בטענה שמדובר בזנות.
התנגד לתיקון לחוק העונשין בנוגע לעבירות אינוס, לפיו בעילה תיחשב אונס גם אם האשה הייתה במצב המונע ממנה לתת הסכמה חופשית.
במהלך כהונתו יזם מספר חוקים, ובהם:
תיקון לפקודת התעבורה המתיר לשוטרים ליטול בדיקות רוק מנהגים.
תיקון לפקודת מסי העירייה ומסי הממשלה (פטורין), המעניק פטור מארנונה לבית כנסת אף אם הוא משמש כבית מדרש או כאשר מתקיימות בו פעולות לקידום תרבות תורנית.
תיקון לחוק חניה לנכים הקובע כי הודעת תשלום קנס לרכב הנושא תג נכה, הניתנת בידי פקח, תינתן רק אם הרכב צולם באופן המעיד כי התקיימה אחת הנסיבות בהן לא הותרה החניה לפי הוראות החוק (יחד עם אילן גילאון)
חוק לשמירה על זכויותיהם לפיצוי של פליטים יהודים יוצאי ארצות ערב ואיראן, הקובע כי במסגרת ניהול משא ומתן להסדר מדיני במזרח התיכון, תכלול הממשלה דרישה למתן פיצוי הולם לפליטים יהודים אזרחי ישראל, יוצאי ארצות ערב ואיראן, על אובדן רכוש שהיה בבעלותם או בבעלות הקהילה היהודית.
בשנת 2008 הגיש הצעת חוק שיאסור על הפלות בישראל לאחר השבוע ה-22 של ההריון, והיה שותף להצעת חוק של ש"ס, שלא עברה, לסינון וחסימה של אתרי אינטרנט.
לקראת הבחירות לכנסת ה-20 בתחילת 2015, לא הוצב ברשימת המפלגה לכנסת עקב קרבתו לאלי ישי, שעזב את התנועה ורץ ברשימה נפרדת.
זאב, נשוי לשפרה ואב ל-11 ילדים.
בנו יוסי מסייע לו בניהול מוסדותיו.
אחיו הם רבי מאיר זאב, נשיא כולל "שערי תורה" בירושלים בשכונת מחנה יהודה בראשות הרב משה סויסה, ורבי אהרן זאב, ראש כולל "אור תורה" בסטטן איילנד, ניו יורק.
נסים זוהר (1937 – 11 בפברואר 2020) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, סופר, מחזאי, תסריטאי ומפיק ישראלי.
נסים זוהר נולד כנאסים גוהר בעיר אלכסנדריה שבמצרים, למשפחה יהודית אמידה ממוצא איטלקי בחלקה, שבניה עסקו במסחר ובפקידות.
הוא התגורר ברחוב ארמון בומביי שבעיר, מאחורי מלון "ססיל" המפורסם, ולמד בבית-הספר הסקוטי סיינט אנדרוז החל משנת 1941 ועד יוני 1950, עת עלה לישראל.
עוד בימי ילדותו, נפטרו אביו ואחיו הבכור.
מאוחר יותר, נדרס אחיו הצעיר על ידי רכבת, ומת מפצעיו.
זוהר היתום מאב נותר עם אמו בלבד, והשניים נאלצו לגור יחד עם כל המשפחה המורחבת בבניין אחד.
שם, הודות לסבתו ולפתחייה העוזרת, למד זוהר את רזי המטבח המצרי, שלימים שימשו אותו בספרו ובהצגת יחיד.
ביוני 1950, בגיל 13, עלתה משפחתו של גוהר לישראל.
לאחר שהייה במעברה לזמן מה, הוא נקלט בקיבוץ עין המפרץ, אשר נמנה אז עם זרם הקיבוץ הארצי, עִברת את שמו לזוהר, (ועל כך אמר לימים: "רציתי בכל מאודי להיות צבר") ופגש באשתו הראשונה חנה איתה הביא שני בנים ומהם חמש נכדות, כעבור מספר שנים נישא לאשתו השנייה דינה.
בתום שירותו הצבאי, למד משחק בסטודיו "בימת הקיבוץ" שבסמינר הקיבוצים, והחל לשחק בקבוצה הרפרטוארית החיפאית.
כעבור זמן, בזכות קבלת מלגת "השחקן הצעיר המבטיח", נסע לשלוש שנות לימודים בניו יורק, שם למד קולנוע ותיאטרון בבתי ספר ידועים, בהם זה של לי סטרסברג ובסדנה למשחק מקצועי של הרברט ברגהוף.
בתום לימודיו שב לישראל ופתח בקריירת משחק.
לאורך השנים הופיע ברוב התיאטראות הרפרטואריים בישראל, ובהם תיאטרון חיפה (בהצגה "הדוד וניה", למשל), בתיאטרון "בימות" ("הנערים שבחבורה"), תיאטרון בית ליסין (בין היתר בהצגות "סוף עונת החלומות", "פילומנה", "אידיוט לארוחה", "ביאנקה", "סילביה", "הזוג המוזר", "רק אתמול נולדה" ו"ערפל"), תיאטרון באר שבע (בהצגה עטורת-הפרסים "הוכחה") והתיאטרון הקאמרי.
בקאמרי שיחק בתפקיד גדעון פוקסמן (שועלי) בהצגה "נתניה", בהצגה "יתוש בראש", ב"שלוש אחיות", ב"כולם היו בני", ב"יוליוס קיסר" וב"לשבור את הצופן".
כן שיחק בהצגות "רק אתמול נולדה" ו"הדולפינים", ובהצגות היחיד "לני ברוס", "כטוב בעיניכם".
הפיק, יחד עם בתיה ברק, את הקומדיה "שימורי נישואין", שאותה כתב.
את הקריירה הקולנועית החל בשנת 1977, כאשר שיחק בסרטו של זאב רווח "הגונב מגנב פטור".
באותה השנה שיחק בסרטו היחיד של שייקה אופיר כבמאי, "חמש מאות אלף שחור", לצידם של שייקה אופיר, ז'אק כהן ויוסף שילוח.
כמו כן הופיע בתפקידים רבים בטלוויזיה, בישראל, בצרפת ובארצות הברית.
ב-1989 השתתף בכתיבת התסריט לסרט "רכבת העמק" של יונתן פז.
בשנת 2000 הוציא לאור את ספרו "במיה, מולוכיה ובדינגאן", ספר מתכונים מן המטבח המצרי, ובו גם סיפורים מילדותו בעיר הנמל אלכסנדריה.
בשנת 2001 עלתה סדרה חדשה בשם "לגעת באושר" בה הוא שיחק דמות בשם ד"ר שרוני אשר הופיעה גם בספר שיצא.
בשנת 2006 פורסם "המולוכייה של אמא", ספר המבוסס במידה רבה על שנותיו של זוהר במצרים, אשר עוסק ביחסיו המורכבים של זוהר עם אמו, אך מהווה גם מעין מסע זיכרון למחוזות ילדותו.
יחד עם ספרו, יצא זוהר בהצגת היחיד האוטוביוגרפית "המולוכייה של אמא", שהועלתה ב"צוותא 2", אותה כתב (בבימויו של נתן דטנר), קומדיה על ימי ילדותו במצרים, בה היה מכין מולוכייה אל מול עיני הקהל.
ההצגה הועלתה בארץ וכן ברחבי העולם בפסטיבל אדינבורו, לונדון, רוטרדם, אמסטרדם וקהיר.
ההצגה קצרה שבחים בעיתונות בישראל ובבריטניה.
בנוסף, שימש זוהר כמרצה ב"כותרת", בית הספר לעיתונאות של אוניברסיטת תל אביב.
לימים עזב את הקיבוץ, יחד עם אשתו, אך המשיך לדגול בהשקפת עולם הדוחה את הקפיטליזם.
"במיה, מולוכיה ובדינגאן: סיפורים ומתכונים מאלכסנדריה", 2000
"המולוכייה של אמא", הוצאת ידיעות אחרונות, 2006
נסים זוהר נפטר ב-11 בפברואר 2020. התגורר בתל אביב.
הובא למנוחות בבית העלמין ברחובות.
בנו הוא השחקן עופר זוהר.
נסים זווילי (נולד ב-31 בינואר 1942) הוא איש עסקים ישראלי.
בעברו היה פוליטיקאי ושגריר ישראל בצרפת.
זווילי הוא מנכ"ל ג'נרל אלקטריק בישראל, ובעבר היה נשיא חברת אלסטום ישראל.
קודם לכן כיהן זווילי במספר תפקידים ציבוריים.
הוא היה מזכ"ל מפלגת העבודה וחבר כנסת מטעמה, ראש המחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית, ראש החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית ומזכ"ל תנועת המושבים.
נולד במהדיה שבתוניסיה וב-1954 עלה לישראל עם הוריו.
חבר מושב עולש שבעמק חפר.
בשנת 1956 נשלח לכפר הנוער ויצו נחלת יהודה.
התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת הצנחנים כסמל מחלקה.
היה בין משחררי הכותל המערבי במלחמת ששת הימים, וכן היה שותף לצליחת התעלה במלחמת יום הכיפורים, תחת פיקודו של אריאל שרון.
עבר השתלמות במינהל ציבורי באוניברסיטאות קיימברידג' ואוקספורד והשתלמות במדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
את פעילותו הפוליטית החל בשנות ה-80 במשמרת הצעירה במפלגת העבודה.
הוא היה מטעמה ראש המחלקה לנוער ולצעירים בהסתדרות הכללית.
כיהן כראש המחלקה להתיישבות בסוכנות היהודית וראש החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית.
היושב הראש השני היה מתתיהו דרובלס.
החלוקה בין השניים הייתה כך שדרובלס הופקד על ההתיישבות ביהודה ושומרון וחבל עזה וזווילי על ההתיישבות ברמת הגולן ובקעת הירדן.
בנוסף, זוילי היה הראשון שנבחר כמזכ"ל יחיד של תנועת המושבים.
לראשונה נבחר לכנסת ביולי 1992. הוא היה חבר בחוג הכפר הירוק ובשמינייה.
בשנת 1993 ניצח בהתמודדות על תפקיד מזכ"ל מפלגת העבודה, כאיש מחנה פרס מול יובל פרנקל שהיה מזוהה עם מחנהו של יצחק רבין.
למרות שלא כוננו יחסים דיפלומטיים בין ישראל לתוניסיה, זוילי הוזמן על ידי נשיא תוניסיה זין אל-עאבדין בן עלי, לביקור בארץ הולדתו, שם נפגש עם יאסר ערפאת לפני חתימת הסכמי אוסלו.
בשנת 1998 בעת כהונתו של אהוד ברק כיו"ר מפלגת העבודה החליט זוילי לפרוש מתפקיד המזכ"ל.
ב-1999 פרש יחד עם חגי מרום ממפלגת העבודה, בשביל להצטרף להקמת מפלגת המרכז לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה, אולם לא רץ ברשימתה.
באוקטובר 2002 התמנה כשגריר ישראל בצרפת.
בתפקיד זה כיהן כשלוש שנים.
תקופת כהונתו הייתה בזמן שיחסי שישראל עם צרפת היו בשפל.
נשיא צרפת ז'אק שיראק סירב לפגוש את ראש ממשלת ישראל אריק שרון.
לבסוף הצליח השגריר זווילי להפגיש בניהם בעקבות קידומה של תוכנית ההתנתקות.
שימש כיו"ר הוועד המנהל של בית הספר מקוה ישראל ויו"ר אגודת הידידים של בית חולים בילינסון.
בתחום העסקי, שימש כנשיא חברת אלסטום ישראל ולאחר מכן כמנכ"ל בפועל של ג'נרל אלקטריק ישראל.
בתו מיכל ייסדה את אגודת ההומואים והלסביות בבאר שבע.
נַסִים נסר הוא אזרח לבנוני-ישראלי, שנתפס והורשע בישראל בשנת 2002 באשמת ריגול לטובת חזבאללה.
נסר נולד בכפר באזוריה שבדרום לבנון, לאב מוסלמי שיעי ולאם יהודייה, ועל כן נחשב למוסלמי, לפי האסלאם, אך גם ליהודי, לפי ההלכה היהודית.
עלה לישראל בשנת 1992, והתגורר בחולון, בעוד משפחתו נשארה בלבנון.
בישראל נישא ונולדו לו שתי בנות.
בשנת 2002 נתפס והועמד לדין באשמת מסירת ידיעות לחזבאללה.
נסר הודה במסגרת עסקת טיעון, והורשע במגע עם סוכן זר ובמסירת מידע לאויב במטרה לפגוע בביטחון המדינה.
על פי כתב האישום, יצר קשר עם פעיל חזבאללה שגייס אותו, דרך קשר עם אחיו, המתגורר בלבנון.
נסר העביר לחזבאללה מידע על אודות סיכולים ממוקדים, שמתכננת ישראל לבצע בלבנון ובשטחים, וצילם מתקני גז ותשתית בישראל.
במהלך מאסרו, ויתר על אזרחותו הישראלית, בתקווה שייכלל בעסקת חילופי שבויים.
עם סיום תקופת מאסרו ב-27 באפריל 2008, הוצא נגדו צו גירוש מישראל, אך הוא המשיך להישאר במעצר מנהלי עד 1 ביוני 2008, אותו היום שבו גורש ללבנון.
ישראל קיבלה מיד עם גרושו ללבנון ארון ובו חלקי גופות, של חיילים ישראליים שנהרגו במהלך מלחמת לבנון השנייה.
על פי פרסומים לא רשמיים, שנפוצו בסוף מאי 2008, העברתו ללבנון היוותה חלק מעסקת חלופין גדולה יותר, בה שוחרר המחבל, סמיר קונטאר, תמורת החזרת גופותיהם של אלדד רגב ושל אהוד גולדווסר.
נסים זלאיט נמנה עם הדור של אמנות המופשט הישראלי, שפרחה בשנות החמישים והששים של המאה ה-20 בישראל, ונותר נאמן לה עד למותו.
בגיל 28 נמלט מבגדאד, עקב פעילותו במחתרת הציונית, ועלה בגפו לישראל בשנת 1951. זו הייתה פרידה מכל אשר ידע והכיר בעולם האתמול, והמפגש עם הארץ החדשה ועם האמנות הרוחשת בה היה לאירוע המכונן בחייו.
זלאיט התוודע אל המופשט בתקופת לימודיו במכון אבני בשנים 1956–1959. מוריו היו יחזקאל שטרייכמן ואביגדור סטימצקי חברי קבוצת "אופקים חדשים", שראו במופשט ביטוי לאמת אוניברסלית, שהיא תכליתה של האמנות הטהורה.
עד לאותה עת היה זלאיט צייר פיגורטיבי מצליח בקנה המידה האפשרי מבחינתו, הן בבגדאד, שבה נולד ובגר, והן בשנותיו הראשונות בישראל.
הבחירה של זלאיט בציור המופשט סימנה את פנייתו לדרך חדשה ובלתי מוכרת, תוך השלכת סמלי העבר והגדרותיו מאחור.
היה זה ביטוי לכמיהתו להתקבל, להשתייך ולהיות מזוהה עם האמנות הארצישראלית האוונגרדית באותה העת.
בהחלטתו זו ויתר על כל נקודת אחיזה או עוגן במציאות הפיזית, ובחר לצאת למסע בתוך הלא נודע, במרחבי המופשט האינסופי.
בתוך מרחב זה חיפש והתווה את דרכו האישית.
ביצירותיו, הוא נתן ביטוי למגמות האוניברסליות באמנות המערב מצד אחד, ולתחושת הזיקה והשייכות למקום הישראלי, מצד שני.
עם כל אלה, ניתן היה לזהות ביצירתו את עקבות זיכרונות העבר ואת ההתנסויות שעיצבו את עולמו.
זלאיט למד באקדמיה לאמנויות יפות בבגדאד, במדרשה למורים לציור בתל אביב ובמכון אבני בתל אביב.
2016 - גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2014 - מוזיאון המרכז למורשת יהדות בבל, אור יהודה
2014 - גלריה, תיאטרון ירושלים, ירושלים
2014 - בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2013 - גלריה טובה אוסמן, תל אביב
2013 - אכסדראות שרובר, תיאטרון ירושלים, ירושלים
יצירותיו של זלאיט הוצגו בתערוכות רבות, בהן:
תערוכה בינלאומית לאומנות חדישה במונקו
1967 – הפרס הגדול בתערוכה הבינלאומית לאמנות חדישה במונקו
1968 – פרס ירושלים ומענק לשהיה לשנה בירושלים כאורח עיריית ירושלים
נסים וידאל (נולד ב-30 ביולי 1939) הוא אסטרופיזיקאי ישראלי שעוסק בהבנת האסטרונומיה שעמדה לנגד עיני הרמב"ם ושאר חכמי ישראל.
וידאל נולד בשנת 1939 במצרים למשפחה שומרת מצוות ממוצא יהודי-איטלקי, ועלה לישראל בשנת 1950. בגיל 19 החל בלימודי פיזיקה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1968 קיבל תואר שני מטעם אוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "מודלים קוסמולוגיים המכילים לחץ", ובשנת 1971 קיבל תואר דוקטור לאסטרונומיה מטעם אוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "ההתפתחות של כוכב הליום טהור בן M 140 ובעירת הליום".
במשך השנים עבד במכוני מחקר אחדים: מצפה הכוכבים המלכותי של גריניץ', מצפה הכוכבים על שם וייז ואוניברסיטת הרווארד בארצות הברית.
הוא חבר האיגוד האסטרונומי הבינלאומי ועומד בראש "ממט"ן - המכון להוראת מדעים וטכנולוגיה" בירושלים.
הוא רואה בעיסוק באסטרונומיה מצווה, בהתאם לדברי רבי יוחנן בתלמוד הבבלי: "מנין שמצוה על האדם לחשב תקופות ומזלות?
שנאמר 'ושמרתם ועשיתם כי היא חכמתכם ובינתכם לעיני העמים' - איזו חכמה ובינה שהיא לעיני העמים?
הוי אומר זה חישוב תקופות ומזלות".
לדבריו המדע מחזק את האמונה באלוהים, ואין סתירה בין דת למדע.
פרסם מאמרים אקדמיים וחיבר שלושה ספרי מדע פופולרי.
כתב סדרת ספרים בשם "צבא השמים", המכילה חמישה כרכים, ובה הוא מבאר את הסוגיות הרבות של חז"ל הנוגעות לאסטרונומיה, ובפרט באסטרונומיה של הרמב"ם ביד החזקה.
חיבר גם תוכנית לימודים באלקטרוניקה, המכילה 12 חוברות לימוד, ומעבדה באלקטרוניקה לגילאים 4 עד 12 שנה.
כמאה אלף תלמידים השתתפו בתוכנית זו בבתי ספר יסודיים בכל רחבי הארץ.
בנו הוא הרב חיים וידאל, דיין בבית הדין הרבני.
צבא השמים: אסטרונומיה, ממט"ן - המכון להוראת מדעים וטכנולוגיה, תשנ"ה
פרקי אסטרונומיה, ממט"ן - המכון להוראת מדעים וטכנולוגיה, תשס"א
נסים יושע (3 במרץ 1933 – 6 באפריל 2011) היה חוקר מחשבת ישראל, מחנך ודיפלומט ישראלי.
התמחה בהגות היהודית של האנוסים ששבו ליהדות.
יושע נולד בשנת 1933 בביטולה שבממלכת יוגוסלביה (בהמשך במקדוניה) למשפחה יהודית ספרדית שעלתה לארץ זמן קצר לאחר מכן.
גדל והתחנך בירושלים, ונהג להתפלל בבית הכנסת יגל יעקב בו התפללו יוצאי ביטולה הלא היא מונאסטיר.
על חוויות ילדותו בלב ההווי היהודי ספרדי סיפר בריאיון לפורום תרבות הלאדינו, ב-22 באפריל 2010:
ט"ו בשבט כאשר אכלנו גם חיטה מבושלת וממותקת, וקראנו 'לה שורה' (שורוק וסגול) לאמור ה'עשורה', השפעה מוסלמית על חג יהודי.
לילות הסדר שבהם קראנו את כל ההגדה הן בעברית והן בלאדינו ובכללם הפיוטים שאף הושרו בשתי הלשונות.
בליל ל"ג בעומר המה בית הכנסת מרוב מתפללים כאשר הודלקו מאות נרות בקעריות (קאראייה) של שמן על שם תנאים, אמוראים וחז"ל, וכל זה בהשפעת הקבלה.
אז שרנו בדבקות את בר יוחאי נמשחת בשמן וכו'.
כך גם נהגנו בשבועות כאשר קראנו את 'לה כתובה דה לה ליי', כלומר את כתובת התורה בעברית ובלאדינו.
ובתשעה באב שישבנו על הרצפה בבית הכנסת וקראנו קינות בשתי השפות"
יושע למד בבית-הספר התיכון ליד האוניברסיטה העברית.
כשהיה סטודנט לתואר ראשון בהיסטוריה וביחסים בינלאומיים, עסק בהוראה ובניהול בבית-ספר לנערים עובדים בירושלים.
שלט בעברית, לאדינו, אנגלית, ספרדית, צרפתית, איטלקית ולטינית.
יושע היה נשוי לצילה ונולדו להם שלושה ילדים.
בנם הבכור, עובד יושע, היה פרופסור בבית הספר לכלכלה של אוניברסיטת תל אביב.
נפטר באפריל 2011 ברחובות, ונקבר שם.
בשנת 1956 התקבל כצוער למשרד החוץ ולאחר הכשרה של שנתיים מילא יושע תפקידים שונים בשירות החוץ.
היה מזכיר שני בשגרירות ישראל בהאג, מזכיר ראשון בשגרירות ישראל בסטוקהולם, קונסול כללי במילאנו, יועץ מדיני בשגרירות ישראל ברומא וממונה על השגרירות, קונסול כללי בסן-מארינו, שגריר ישראל בחוף השנהב, ושגריר ישראל בקפריסין.
שירותו במשרד נמשך 21 שנים.
במלחמת ששת הימים ואחריה הקים באיטליה את הארגון (UDAI (unione democratica amici d'Israele, האיחוד הדמוקרטי של ידידי ישראל, אשר פעלו בו נציגי כל המפלגות, להוציא את הקומוניסטים ואת הנאו-פשיסטים.
ארגון זה פעל בהצלחה רבה לחיזוק הידידות לישראל באיטליה כולה.
כאשר היה ממונה על השגרירות ברומא בשנת 1968 ניהל בהצלחה את המשא ומתן עם אלג'יריה, באמצעות איטליה, לשחרור מטוס אל על ונוסעיו שנחטפו על ידי החזית העממית מרומא לאלג'יריה.
המטוס, צוותו וכל נוסעיו שבו לישראל בשלום.
בהיותו שגריר ישראל בקפריסין, בשנת 1976, דאג לחיזוק מעמדה של ישראל אצל הנשיא מקאריוס.
עוד כשהיה סטודנט לתואר ראשון בהיסטוריה וביחסים בינלאומיים, עסק בהוראה ובניהול בבית-ספר לנערים עובדים בירושלים.
בשנת 1977, עם פרישתו ממשרד החוץ, התמנה לראש המרכז לשילוב מורשת יהדות ספרד והמזרח בחינוך ובתרבות.
ההישג המשמעותי ביותר בפעילותו זאת היה הרחבת תחומי המחקר וההוראה על אודות קהילה זאת באקדמיה ובמערכת החינוך.
יושע עמד בראש המרכז בשנים 1977–1989. במקביל שימש עמית מחקר במרכז דינור שליד האוניברסיטה העברית, היה חבר במועצה לתרבות ולאומנות, יו"ר המכון האקדמי "משגב ירושלים" וחבר במועצת יד בן-צבי.
עם פרישתו ממשרד החינוך והתרבות, בשנת 1989, התמסר יושע להשלמת השכלתו האקדמית ולהרחבת פעילותו בה.
הוא למד לתואר שני באוניברסיטה העברית בחוג למחשבת ישראל, והשלים את השכלתו לתואר השלישי באוניברסיטה העברית.
בשנים 1994–2000 נמנה עם צוות מקימי שלוחת רחובות של הפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית והיה ממנהלי התוכנית.
הוא הִרצה בשלוחה זו ובפקולטה לחקלאות במחשבת ישראל במסגרת התוכנית ללימודי היהדות ולימודי העשרה.
בשנת 2003 התמנה לעמית מחקר במרכז מוסיוף לחקר הקבלה באוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 1999–2003 עמד בראש העמותה של דור ההמשך של יוצאי מקדוניה בישראל.
במסגרת זאת ניהל מאבק ציבורי שמטרתו הייתה לבטל את האנדרטה שהוקמה ב"יער בולגריה" של קק"ל (ליד חרובית וכפר מנחם) לכבוד מלך בולגריה בוריס השלישי, שהיה בן בריתו של היטלר במלחמת העולם השנייה.
האנדרטה הוקמה על ידי פעילים של יוצאי בולגריה בארצות הברית שרצו להנציח את העובדה שיהדות בולגריה גופה לא נשלחה למחנות ההשמדה.
ברם, בוריס וממשלתו היו אחראים לשילוחם לטרבלינקה במעבורות וברכבות בולגריות של 11,343 יהודי תראקיה (יוון לשעבר), מקדוניה הווארדרית (לשעבר ביוגוסלביה) והעיר פירוט (לשעבר אף היא ביוגוסלביה).
שטחים אלה נמסרו על ידי היטלר לשלטונה הישיר של בולגריה באפריל 1941 ועד ספטמבר 1944 הם היו חלק בלתי נפרד של "בולגריה המאוחדת" הרחבה.
כתוצאה מפעילות העמותה בראשותו של ד"ר יושע, הקימה קק"ל ועדה בראשות השופט ד"ר משה בייסקי לבירור הנושא.
החברים האחרים בוועדה היו איש הציבור אריה לובה אליאב ופרופ' דליה עופר מהאוניברסיטה העברית.
ביולי 2000 פסקה ועדת בייסקי כי יש לסלק את אנדרטת בוריס ולהקים במקומה אנדרטה לזכר הנספים שהושמדו בטרבלינקה ולזכרם של הבולגרים שסייעו להישרדותם של יהודי בולגריה הישנה.
ואכן, הוקמה אנדרטה חדשה ביער בולגריה, על-פי החלטת הוועדה.
פרטי הפרשה מתועדים בספרו של ניר ברוך (עורך), השמדה והישרדות בבולגריה המאוחדת, שיצא לאור בשנת 2003 על ידי העמותה לחקר הקהילות היהודיות בבלקן ולהנצחתן.
ד"ר יושע פרסם מאמרים פובליציסטיים, חינוכיים ומדעיים שונים.
ספרו "מיתוס ומטאפורה – הפרשנות הפילוסופית של ר' אברהם כהן הירירה לקבלת האר"י", יצא לאור בשנת תשנ"ד בהוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס ומכון יד יצחק בן-צבי, וזכה בפרס יצחק בן-צבי לשנת תשנ"ה.
יושע תרגם לעברית מכתבי היד הספרדיים מן המאה ה-17 את כתבי הרב אברהם כהן דה-הירירה ("בית אלהים" ו"שער השמים").
יצאו לאור בשנת תשס"ב במכון בן-צבי.
עניינו העיקרי במחקר הוא בתרומתם של צאצאי האנוסים למחשבת ישראל.
עורך משנה של ניר ברוך (עורך), "השמדה והישרדות בבולגריה המאוחדת", תל אביב תשס"ג, העוסק בשואת יהודי תראקיה ומקדוניה בשנת תש"ג תחת משטר הכיבוש הבולגרי.
נסים כהן (1908 - דצמבר 1989) היה מפקד האצ"ל לאחר מות דוד רזיאל.
ברוב שנותיו בארגון היה מפקד סניף תל אביב.
נסים כהן נולד בשנת 1908 בתימן להוריו שלום ורחל.
בשנת 1910 עלתה משפחתו לארץ, והשתקעה בשכונת מחנה יוסף בתל אביב.
כהן רכש השכלה כללית, והיה מהראשונים שהצטרפו לתנועת הנוער בית"ר בשנת 1926, ונמנה עם מפקדיה הראשונים.
במאורעות תרפ"ט באו לידי ביטוי כושר מנהיגותו ועוז רוחו כשהשתתף בהגנה על שכונת שפירא, שכונות א' וב' (כיום שדרות ח"ן) ושכונת קריית שאול.
במאורעות תרצ"ו מונה מטעם האצ"ל למפקד פלוגה על האזור הדרומי-מזרחי של העיר, שגבל עם ערביי יפו.
מונה למפקד האצ"ל באזור ת"א, ונמנה עם המפקדה הראשית הארצית של הארגון.
תרם רבות לשיקום הארגון לאחר הפילוג בשנת 1937 וכן בשנת 1941. בעת שהותו של דוד רזיאל בעיראק במאי 1941 מונה כהן לממלא מקומו מפקד הארגון ועם מותו של רזיאל, התמנה להיות מפקד האצ"ל.
אולם לאחר תקופה קצרה הוא המליץ להעביר את הפיקוד לחברו יעקב מרידור.
על כך כתב מרידור: "קרה מקרה שמפקד ירושלים החליט לשים פצצה על דלתו של...
הוא לא הביא את העניין בפני המפקדה...
כינסנו את המפקדה ופתאום באה הצעה של חבר נוסף במפקדה שמציע את מפקד ירושלים כמפקד האצ"ל.
לפני שחשבתי מה לעשות ואיך להגיב, קפץ ניסים והציע אותי כמפקד האצ"ל וזאת מבלי להתייעץ איתי".
בין השנים 1939–1944 ידע נסים כהן פעילות מבצעית רבה וענפה, ובכלל זה פיקוד על העלאת עולים בלתי לגאלים מטעם הארגון.
הוא נעצר ונכלא פעמים רבות בכלא ביפו, בצריפין, בלטרון, בכלא המרכזי בירושלים, בכלא מזרע ובכלא עכו.
באוקטובר 1944 גורש לאפריקה יחד עם 250 פעילי אצ"ל.
נפטר בדצמבר 1989 ונטמן בבית העלמין נחלת יצחק בת"א.
ניסים בקיר לבאי (באדיגית: Нисим ЛIыпый) (נולד ב-9 בספטמבר 1962) היה ראש המועצה המקומית כפר כמא.
נבחר ליו"ר ה-14 של המועצה המקומית כפר כמא בשנת 2008, ועד 2013 כיהן כראש המועצה.
שירת בצה"ל והשתחרר בדרגת סא"ל.
הוא בעל תואר שני במנהל עסקים.
נשוי ואב לשני ילדים וסבא ל-1.
הרב נסים יהודה דנון (תרל"ד 1874 - ט"ו בשבט תר"ץ 1930) היה הראשון לציון והחכם באשי האחרון בתקופה העות'מאנית.
נולד בירושלים לאסתר ולרב מנחם דנון.
בן 19 הוסמך להוראה, נסע לפריז ולמד בבית המדרש המרכזי לרבנים.
לאחר תקופה הפסיק את לימודיו בשל חוסר יכולת מימון וחזר לירושלים, לאחר שרכש ידיעה מספקת לדבר, לכתוב ולנאום בצרפתית.
נישא לזינביל בת יעקב ספורטה.
בתמוז תרס"ז (1907) נתמנה לרב ראשי בקהילת ביירות.
בתפקיד זו כיהן עד לחודש סיוון ה'תר"ע (1910)..
בחורף תר"ע (1910) הוזמן הרב דנון ליישב את הסכסוכים בין הפלגים השונים בצפת.
לאחר ביקורו קיימו ראשי היישוב עם נציגי המושבות אספה, בה נכחו 115 בעלי נתינות עותמאנית, וברוב מכריע הוחלט למנות את הרב דנון לחכם באשי גם בצפת.
אולם למעשה לא הגיע הרב דאנון לצפת, ולאחר הדחתו ממשרת החכם באשי בבירות הוא התמנה לרב ראשי ברודוס לזמן קצר.
בזמן כיבוש האי על ידי צבאות איטליה הוא מילא תפקיד מדיני, אך בשל היותו נתין ממלכת טורקיה, נאלץ לעזוב את משרתו ולשוב לארץ ישראל.
בכסלו תרע"א (1910) נבחר מטעם האספה הכללית, ובשמה הטורקי: "מיג'ליש עומומי", לרב ראשי וראב"ד באיזמיר.
במשרה זו כיהן עד חודש אלול תרע"ה (1915).
בחשון תרע"ז (1916) בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה התמנה הרב דנון לחכם באשי והראשון לציון בירושלים.
וישב על כיסא הרבנות בה עד סוף שנת תרע"ח (1918).
לאחר כניסת הצבא הבריטי, רבני העיר בחרו בו לרב ראשי והראשון לציון.
אז התפטר ממשרתו מרצונו, ולא השתתף בבחירות.
נסע לחוץ לארץ בשליחות מוסדות צדקה וחסד וכוללות המערבים בירושלים.
נפטר בספאקס שבתוניסיה, ט"ו בשבט תר"ץ (1930).
השאיר כתב יד המכיל שו"ת והערות על הרי"ף.
עסק בחיבור ספר המפיץ אור על קורותיו במשך זמן שירותו בתור רב וחכם באשי בירושלים וערים אחרות.
נִסים יעקב מָלוּל (ט"ז בניסן ה'תרנ"ב, אפריל 1892 – כ"ה באדר א' ה'תשי"ט, 5 במרץ 1959) היה היסטוריון, מחזאי, מתרגם, עיתונאי ופעיל ציוני בתקופת היישוב ולאחר הקמת מדינת ישראל.
נולד בשנת 1892 בצפת לרב משה חיים מלול, בן למשפחה ששורשיה בתוניס.
בילדותו למד אצל הרב ישועה פלאג'י, אחיה של אמו.
בגיל 8 עבר עם אמו למצרים, שם כיהן אביו כרב הקהילה בטנטא, ולאחר מכן עברה המשפחה לקהיר, שם שימש האב כדיין.
הוא למד בתלמוד תורה ובישיבה לנערים, ובקולג' אמריקאי ובמוסדות אקדמיים נוספים בקהיר למד פילוסופיה ואת תרבות האסלאם.
לאחר שהוענק לו תואר דוקטור, התמנה כמרצה לעברית באוניברסיטת קהיר, והיה לראשון המרצים לעברית באוניברסיטה בין השנים 1909–1910. הכנסת לימודי העברית לאוניברסיטת קהיר נבעה מקמפיין שניהל בעיתונות המצרית, שקרא ללמד עברית באוניברסיטה כפי שמלמדים את שפותיהם של המיעוטים האחרים של מצרים.
הוא השתתף בעיתונות הערבית במצרים ובסוריה, בין היתר בעיתון "אלמוקטם" (المقطم) שראה אור בקהיר, ושימש כעורך העיתון היהודי "אל סלאם" שיצא לאור בשפה הערבית.
מלול ייסד את אגודת "האחווה היהודית" שמטרתה להפיץ את הרעיון הציוני ולהתגונן פובליציסטית נגד אנטי יהודים, וערך את הירחון הספרותי של אגודה זו במשך תקופה קצרה.
כן נמנה עם מייסדי וחברי אגודת "המגן" שהקימו חברי הקהילה הספרדית, שפעלה למען הבנה והידברות בין יהודים לערבים.
בשנת ה'תרע"א (1911) חזר לארץ ישראל כדי לאסוף חומר על הארץ, והתיישב ביפו.
בשנת 1914 נישא לעליזה ווֹזָאן, ילידת טבריה (ה'תרנ"ה, 1895), בת למשפחת רבנים עתיקה מתוניס, מורה לעברית, לצרפתית ולערבית.
לבקשתם של ארתור רופין ואליהו ספיר מהמשרד הארצישראלי והוועד האודסאי, החל לפעול למען התנועה הציונית בעיתונות הערבית, במטרה למנוע דברי הסתה נגד היהודים.
מתוקף היותו בקיא בתרבות הערבית, הצליח ליצור קשרים רבים עם נכבדים ואישי ציבור ערבים, במטרה להפיג את האיבה ולסלול דרך להבנה בין שני העמים.
בפעילותו אף גייס אישי ציבור ערבים חשובים לתמיכה בשיתוף פעולה יהודי-ערבי לפיתוח ובניין הארץ, וערך לצורך כך ביקורים בערי סוריה.
כשביקר בביירות שבלבנון לשם מטרה זו, הרגיז את מתנגדיו הערבים באזור, ונמלט מהמקום בעזרת קונסול איטליה.
תקופה קצרה לפני מלחמת העולם הראשונה נסע מלול בשליחות נחום סוקולוב והמשרד הארצישראלי לקהיר כדי לנהל משא ומתן עם ראשי סיעת האל-מרכזיות למען הסכם יהודי-ערבי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ניצל את ידידותו עם מושל יפו חסן בק, לסידור עניינים לטובת התושבים יהודים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נעצר עקב פעילותו על ידי השלטונות העות'מאניים וגורש לדמשק; משם נמלט למצרים, שם נפגש עם הפעילים להקמת הגדודים העבריים וסייע לזאב ז'בוטינסקי בתעמולה להקמת הגדודים.
הוא התגייס לגדודים ושימש אף כקצין, ולאחר מכן עבר לשמש כמתורגמן במפקדת הצבא הבריטי.
אחרי כיבוש ירושלים בידי הבריטים חזר לישראל, ונמנה עם כותבי העיתון הצבאי "חדשות מהארץ".
לאחר מכן הוציא לאור את העיתון "אל אכבר" ואחריו את "אל סלאם" שהצטיין בסגנונו ובידיעותיו.
לאחר מכן החל לשמש כעורך העיתון היומי "בריד אל-יום" (המהדורה הערבית של "דואר היום") של חברת "הסולל" בירושלים, וכן עורך העיתון ההיתולי "אלטבל".
בשנת 1920, בזמן ועידת סן רמו, ניהל תעמולה בקרב אישי הציבור הערבים, במטרה שישלחו לוועידה טלגרמות הסכמה לבית הלאומי היהודי, כשמעשים אלו היו כרוכים בסיכון חייו.
בשנת 1921 העביר מלול את מערכת עיתונו לחיפה, ושימש בתקופה זו ולאחריה בתפקידים ציבוריים שונים, בהם מזכיר לענייני המזרח בוועד הלאומי.
בתקופת עבודתו כמזכיר בוועד הלאומי, העביר בחזרה את מערכת עיתונו לירושלים.
משנת 1924 והלאה שימש כעורך השבועון "אתחאד אל-עומאל" של ההסתדרות הכללית.
בשנת 1927 נסע לנהל את בית הספר היהודי ב"חילה" הסמוכה לבגדאד, ופעל למען שיפור החינוך בעיראק במשך כשנתיים.
כשחזר לישראל המשיך בעבודתו הספרותית, בתרגומים ובכתיבה עיתונאית, ואף עסק במחקר היסטורי על יהדות בבל.
הלך לעולמו בחודש מרץ, אביב 1959 ונטמן בבית העלמין קריית שאול.
מלול היה אב לשמונה (בהם אברהם מלול, שופט בעכו ובהמשך בבתי המשפט המחוזיים בבאר-שבע ובתל אביב) וסב לנכדים רבים.
אל סלאם: גאזיטה יהודייה אכ'בארייה עלמייה, תצדר פ'י ירושלם, ירושלים: דפוס י' אביקסיס, תר"ץ.
מילון כיס עברי ערבי, תל אביב: דפוס הארץ, 1933.
قاموس الجيب عبرى عربى., תל אביב: דביר, 1933. (מילון ערבי–עברי)
(תרגום ערבי לזכרונות לבית דוד; עם ד"ר הלל פרחי)
היישוב העברי והפלח הערבי - מאת משה סמילנסקי, בתרגום לערבית
חוטאים וחטאים בארץ ישראל - מאת דוד תדהר, בתרגום לערבית
דברי שלום ואמת - מאת יוסף קלויזנר, בתרגום לערבית
מאורעות הדמים בארץ ישראל - בתרגום לערבית, אב ה'תרפ"ט
רשמי ביקור בסוריה ובמצרים - בערבית
תולדות יהודי בבל מתקופת התלמוד עד ימינו - בערבית
תורה ועבודה - הוראות למורים בערבית
מפלת בבל - מחזה בערבית
שמואל בן עדיה - מחזה בערבית
הרב נסים טולדנו (ז' בטבת תרצ"ד, 25 בדצמבר 1933 – י"ב בסיוון תשע"ב, 2 ביוני 2012) היה ראש ישיבת שארית יוסף בבאר יעקב וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נולד במקנס שבמרוקו, לרב יוסף טולדנו ולמזל-טוב, בתו של הרב רפאל ברוך טולדנו.
בגיל תשע התייתם מאמו ועבר להתגורר בבית סבו.
הוא נשלח ללמוד בישיבת תורת אמת בלונדון בראשות הרב משה שניידר, שם התקרב לרבו רבי יצחק צבי (זיידל) סמיאטיצקי חתנו של ראש הישיבה, ולאחר מכן עבר לישיבת גייטסהד.
בשנת תשט"ז (1957) עלה לבדו לארץ ישראל ונכנס ללמוד בישיבת פוניבז'.
בישיבה נודע כ"עילוי" התקרב במיוחד לראש הישיבה הרב אלעזר מנחם מן שך והיה מתלמידיו הקרובים.
סופר כי ערעורו על אחד משיעוריו, הביא את הרב שך בתום ויכוח להודות בצדקת התלמיד ולהפסיק את השיעור.
הוא נחשב גם לבן טיפוחיו של הרב יוסף שלמה כהנמן.
נישא לשרה, בת הרב יעקב סודרי, מרבני חיפה.
לאחר נישואיו למד כתשע שנים בכולל פוניבז'.
בשנת תשכ"ה (1965) יסד את ישיבת שארית יוסף בבאר יעקב עבור תלמידים מעדות המזרח.
עמד בראשות הישיבה במשך 47 שנים והעמיד מאות תלמידים, בהם רבנים וראשי ישיבות בולטים.
בין תלמידיו: הרב שלמה משה עמאר.
בשנות ה-90 התמנה כחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
נפטר בשבת י"ב בסיוון תשע"ב, והובא למחרת לקבורה בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז', בסמוך לקבר סבו הרב רפאל ברוך.
היה נשוי לשרה (לבית סודרי).
הרב יוחנן - ממלא מקום אביו כראש ישיבת שארית יוסף.
הרב בנימין - ראש ישיבת מאור התורה לצעירים.
הרב ישי - ראש ישיבת צעירים ירושלים ור"מ בישיבת דעת חיים בירושלים, חתן הרב ראובן אלבז ראש ישיבת "אור החיים".
מזל אלקיים - מנהלת סמינר בית יעקב בבני ברק, נשואה לרב אליהו אלקיים, משגיח ישיבת דעת חיים בירושלים.
זיוה - נשואה לרב יעקב אוחיון, ר"מ בישיבת שארית יוסף.
רות - נשואה לרב ברוך צבי לב, ראש ישיבת יסודות התורה.
בתו - נשואה לרב אברהם בן זימרה, ראש ישיבת שערי תבונה באלעד.
שמחה - נשואה לרב יעקב ויזמן, ראש ישיבת "דברי חיים" בבני ברק.
מאחיו: הרב עמנואל - מראשי ישיבת שארית יוסף ומחבר הספר "עטה אור", הרב בצלאל – ראש ישיבת זוהר התורה, הרב יהושע - ראש כולל "אהבת שלום" בירושלים ואחותו חנה הנשואה לרב יעקב בן נאים, ראש ישיבת נחלת משה בירושלים.
נסים משיח (31 בדצמבר 1906, בולגריה – 8 באפריל 1983, ישראל) היה דוקטור לחקלאות, ממקימי בית הספר החקלאי עין כרם.
שימש כמורה לחקלאות בגימנסיה הרצליה, מקוה ישראל ובבית הספר החקלאי כדורי.
למשך תקופה קצרה החליף את נתן פיאט כמנהל בית הספר כדורי.
משיח נולד ב-1906 בבולגריה לאביו יעקב משיח.
למד חקלאות באוניברסיטה והשלים לימודי דוקטורט מטעם המחלקה החקלאית באוניברסיטת נאפולי שבאיטליה.
עלה לארץ ישראל ב-1931 והחל ללמד במגמה לחקלאות בגימנסיה הרצליה.
בהמשך עבר ללמד במקוה ישראל.
בשנים 1943 עד 1946 שימש כמורה בבית הספר כדורי.
ב-1948 היה שותף להקמת בית הספר החקלאי עין כרם ואף ניהל אותו.
ב-1957 מונה לנהל את בית הספר החקלאי כדורי במקום נתן פיאט אך מילא תפקיד זה תקופה קצרה וחזר ללמד במקוה ישראל.
נפטר ב-1983 ונקבר בבית הקברות בחולון.
נסים לוי (12 בינואר 1943 – 3 באוקטובר 2024) היה מפיק ובמאי קולנוע וטלוויזיה ושחקן ישראלי.
נסים לוי נולד בבולגריה, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי בולגריה לראובן וויקי-ויקטוריה (שם נעוריה כהן) לוי.
הוא עלה עם הוריו לישראל בהיותו בן חמש, ב-1948, בזמן מלחמת העצמאות.
גדל בשכונת תל ברוך, תל אביב.
לוי למד בתיכון חדש, תל אביב, ואחר-כך ספרות והיסטוריה באוניברסיטת תל אביב.
עסק בהוראת היסטוריה וספרות עברית בכפר הירוק (1965–1968).
לוי למד בסמינר למקצועות הסרטים של דוד גרינברג.
ב-1969 עבר לעבוד בטלוויזיה הישראלית כמפיק בפועל של תוכנית הבידור "אולפן עגול" בכיכובו של רלף ענבר.
ב-1971 עבר לעבוד כמנהל מחלקת הפקות באולפני הרצליה עד לשנת 1973, אז נהפך לפרילאנסר בתעשיית הקולנוע והטלוויזיה.
במהלך שנות ה-70 עבד בעיקר עם הפקות זרות ומעט בסרטים ישראלים.
בין היתר, היה מנהל ההפקה בסרט הישראלי "הבית ברחוב שלוש" (1973), בבימויו של משה מזרחי, שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר.
שימש כעוזר במאי ראשון בסדרת הטלוויזיה האיטלקית/אנגלית "Moses the Lawgiver" שצולמה בישראל ובמרוקו בשנים 1973–1974, בבימויו של ג'יאנפרנקו דה-בוזיו ובכיכובו של ברט לנקסטר.
שימש כעוזר במאי בשני סרטים אמריקאיים שצולמו בישראל: האחד הוא "רוזבד" (1975), אחד מסרטיו האחרונים של אוטו פרמינגר, בכיכובם של פיטר או'טול וריצ'רד אטנבורו וגם שיחק בסרט בתפקיד קטן.
השני הוא "Circle of Iron" (1978), סרט עלילתי על הפילוסופיה של הקונג פו, המבוסס על סיפור של ברוס לי וג'יימס קובורן, שדייוויד קאראדין רכש את הזכויות שלו וכיכב בו.
ב-1976 שימש לוי כמפיק שותף בסרטו של יצחק (צפל) ישורון "ג'וקר", בכיכובו של יהורם גאון.
ב-1977 שימש כמפיק בפועל בהפקה הזרה הראשונה של יורם גלובוס ומנחם גולן, "Kid Vengeance" (1976), בכיכובו של לי ואן-קליף.
ב-1979 שימש כמנהל הפקה בקופרודוקציה הקנדית-ישראלית "ירד גשם כל הלילה כשעזבתי".
בשלהי שנות השבעים שימש כעוזר במאי ומנהל הפקה ב-"Genesis project", סדרה אנגלית בהפצה אמריקאית אודות הברית החדשה והישנה שצולמה בישראל וכעוזר במאי ראשון בסרט הקולנוע הקומי "הגנה עצמית" (1984) בכיכובם של אדי מרפי ודאדלי מור שצולם בישראל.
בשנת 1980 פתח לוי ביחד עם איתן אבן את חברת ההפקה "סרטי לאן".
ב-1983 הפיק לבדו את סרט המתיחות "עובדים על העולם", בבימויו של אלן יעקובוביץ', בכיכובם של מאיר סויסה, דורי בן זאב וגילת אנקורי.
ב-1985 הפיק ביחד עם הרווי אדינוביץ' את סרט הקולנוע "בנות", בבימויו של נדב לויתן, על פי תסריט של אסי דיין.
בסרט, שנהפך לקאלט, כיכבו חנה אזולאי-הספרי, חלי גולדנברג, ענת טופול, קרוליין לנגפורד, עירית פרנק, אורנה רוטברג ועמוס לביא.
בסרט משחק לוי בתפקיד אורח.
ב-1985 הצטרף לסרטי רול כבמאי וכמפיק, איתם עבד במשך כשמונה שנים.
ברול יזם והשתתף בהפקת שני סרטי קולנוע: "לא שם זין" (1987) בבימויו של שמואל אימברמן, על פי ספרו של דן בן אמוץ ו"המחצבה" (1990), בבימויו של רוני ניניו.
במסגרת רול הפיק את כל התשדירים של מפעל הפיס בכיכובו של ספי ריבלין וביים את הפרסומות הראשונות של מפעל הפיס למגזר הערבי בכיכובו של מוחמד בכרי.
לוי לקח חלק בהפקתו של "The Lion of Africa" , הסרט הראשון שחברת HBO צילמה מחוץ לארצות הברית וצולם בקניה.
בשנים 1987–2001 עבד כבמאי פרסומות וסרטי תדמית תיעודיים בקניה עבור משרדי ממשלה שונים, מוצרי צריכה וסרט התדמית של חברת החשמל והאנרגיה של קניה.
נסים לוי ביים תשדירים רבים של הליכוד למערכות בחירות: 1988, 1992, 1996 ו-2013, את תשדירי האיחוד הלאומי ב-1999 ואת תשדירי "הרוב החדש" של מערכת הבחירות ב-2015.
בשנים 1994–1995 הפיק את תוכנית הבידור השבועית בערוץ 2 "בננה ספליט" (מצלמה נסתרת).
לוי יזם והפיק ביחד עם לוי זיני את סרט התעודה "A Journey of Faith", שתיעד נשים העולות לקברי קדושים.
בשנים 1997–1998 ביים והפיק שני סרטים תיעודיים: האחד, "ימין-שמאל-ימין", בהשראת הספר "ארץ אחרת" של דניאל בן-סימון, שבדק את הסיבות לניצחון הימין בבחירות ושודר בערוץ 2 (רשת).
השני, "החלום שלך, הסיוט שלי", סרט העוסק בחברי "בסוד שיח" – חבורת אנשים, חלקם מן הימין וחלקם מן השמאל, דתיים וחילונים, שאחרי רצח רבין החליטו להידבר ביניהם, כדי לאחות את הקרעים בחברה והוקרן בערוץ 8.
לוי הפיק את סדרת הדוקודרמה "Feasts of Faith".
הסדרה הוגשה על ידי שף שהלך בעקבות ישו וניסה לשחזר את תבשילי התקופה לפי הברית החדשה.
בשנים 2000–2001 היה המפיק הראשי בחברת "עדן" שזכתה במכרז על הערוץ השלישי לטלוויזיה, שלימים נהפך לערוץ עשר.
ב-2005 ערך והפיק את סרט התעודה "עסקה אפלה בדרום", בהשראת הספר של דניאל בן-סימון בשם זה.
הסרט בודק את הסיבות לכך שדרום ישראל נשאר בנחשלותו, מתוך טענה שהממסד הישראלי של שנות החמישים שיכן את המזרחים בעיירות פיתוח בדרום ישראל, שעד היום לא התפתחו.
בשנים 2003–2009 יצר ביחד עם אודי לאון והפיק את סדרת הטלוויזיה "מעורב ירושלמי".
הסדרה כללה שלוש עונות ו-38 פרקים.
העונה הראשונה זכתה בשני פרסים לסדרה הדרמטית הטובה ביותר – מטעם האקדמיה הישראלית לטלוויזיה ובפסטיבל הקולנוע ירושלים.
בשנת 2014 הפיק לוי את סרט הקולנוע "רפסודיה בולגרית", המבוסס על סיפור משפחתו בשואה.
הסרט הוא קופרודוקציה בולגרית-ישראלית, יצא לאקרנים בשנת 2014, וייצג את בולגריה בפרס האוסקר.
היה חבר הנהלה בקרן מקור וישב בהנהלת איגוד המפיקים.
נסים לוי היה נשוי ליפה לוי לבית משפחת פולק, העובדת מזה שנים רבות כמורה בכפר הירוק.
להם שני ילדים: רובי, איש עסקים בתחום הנדל"ן הבינלאומי ורוית רוזנשטיין, גננת.
הרב נסים עזרא כדורי חזן (1891–1972) היה מגדולי רבני בבל ומגדולי מורי ההוראה בדורו.
נולד בבגדאד בשנת 1891 (ה'תרנ"א) לסילמאן ודינה כדורי.
אביו היה נכדו של הפייטן הבבלי רבי עבדאללה חנין, מחבר הספר עובד אלהים (כ"י).
כשהתבגר נישא לרבנית רג'ינה בת סאלם ופרחה, ויחד נולדו להם ארבעה ילדים.
לאחר פטירתה בטרם עת של אשתו רג'ינה, נישא בשנית לתפחה בת יחזקאל ולולו.
חי ופעל בבגדאד ברוב שנות חייו, ושימש כראש רבני בבל, והסמכות התורנית העליונה.
עלה לישראל בשנת 1951 וגר בירושלים בשכונת מקור ברוך.
נפטר בכ"א אלול ה'תשל"ב (1972) ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
עמד בראש מניין הנץ החמה בבית הכנסת "אוהל רחל".
גם בירושלים הוכר כגדול וזקן רבני בבל.
הרב מרדכי אליהו היה אומר עליו בשם זקני חכמי בבל שרבנו נסים כדורי היה "שני לרבנו הבן איש חי".
הרב אליהו נהג להביא הלכות וסיפורים ממנו בשיעוריו, ואף היה פושט את ספיקותיו בפניו.
בצעירותו החל את לימודיו בישיבת "חכם יצחק", שבראשה עמד הרב יצחק ששון.
בישיבה זו למדו גם הרב שמעון אגסי, הרב דוד סופר והרב יחזקאל עזרא אליה.
הם היו מבוגרים ממנו והוא למד מהם ואתם.
יצק מים על ידיו של הרב שלמה לנייאדו.
עם מעבר הישיבה החל ללמוד בישיבת "מאיר אליהו".
בישיבה זו החזיק במפתח חדר הספרים ושם "התבודד והסתגר בארבע אמות של הלכה מסובב בחומה של ספרים".
שם התעמק בתלמוד ומפרשיו ובמיוחד בספרי הפוסקים ושו"ת והיה בקיא מאוד בהם.
לכן התפרסם כאחד מגדולי הרבנים ומורי ההוראה בתקופתו.
רבים שיחרו לפיתחו כדי לשמוע ממנו דבר הלכה וכדי לקבל תשובות לשאלותיהם בנושאי הלכה.
כמו כן ביקשו ממנו לבחון את הילדים .
והוא נהג לעודד אותם להמשיך לשקוד על לימודיהם.
לאחר מכן למד בבית המדרש החשוב "בית זליכה".
שם נהג ללמוד כל יום ארבע שעות עם ידידו הרב סלמאן מוצפי תלמוד בבלי עם ראשונים.
בבית מדרש זה בחן יחד עם הרב סלמן חוגי עבודי את הנער עובדיה יוסף לבקשת אביו.
הם התרשמו ממנו ואמרו לאביו, שבנו עתיד להיות פוסק הלכה.
הרב נסים כדורי דיקדק במצוות ופסק לחומרה.
לאור הוויכוח בישראל על השימוש בחשמל בשבת, לאחר בדיקה מעמיקה של כל הפרטים הטכניים וההלכתיים של אופן השימוש בחשמל, יחד עם ידידו הרב סלמאן מוצפי, אסרו את השימוש בחשמל בשבת.
הרב נסים כדורי חזן עסק יום יום בכתבי האר"י ובתורת הנסתר.
התמיד בלימודיו עד יומו האחרון.
השאיר אחריו הגהות והערות על ספרי הקבלה, אותם למד, והן התפרסמו לאחר מותו.
פסיקותיו ויחסו לתורת הרב יוסף חיים
חיבב מאוד את תורת הרב יוסף חיים מבגדאד (קרא לאחד מבניו על שמו).
הקדיש זמן רב ללימוד תורתו ולא סטה מדבריו כמלוא הנימה, הן בהיותו בבבל והן בישראל.
בנושא אובדן כתבי יד של הרב יוסף חיים של ההלכות על ויקרא, במדבר ודברים-סיפר הרב נסים שהרב יוסף חיים שלח את כתבי היד באניה, כדי להוציאם לאור וחלקם נפל לים, עקב פשיטת פירטים.
הרב נסים כדורי חזן הזכיר את הרב יוסף חיים בגילוי דעת לבני בבל שעלו לישראל ובו הזהיר בנושאי צניעות, טהרת המשפחה ושבת.
בין היתר כתב שבבבל בתקופת הרב יוסף חיים, כולם היו כשרים "כל פרצה היה עומד מיד לתקנה, והיה מגן על הדור כולו, ועכשיו היינו יתומים ומי יגן ומי יציל אותנו.."
שו"ת ופסקים מעשה ניסים (אהבת שלום תשל"ה).
חובת הארץ, הלכות מצוות התלויות בארץ בקצרה (ירושלים תשי"ד).
בקובץ מקבציאל (היוצא לאור על ידי חברת אהבת שלום), כרך לו, נדפסו מאות הערות מכתב ידו על ספר בן איש חי.
(שולבו בבן איש חי, מהדורת הרב אריאל כהן).
בספר ישיבות בגדאד, כרך הנספחים, נספח לו, הובאו תשובות חדשות והערות מכתב ידו.
הקונטרסים חובת הארץ והלוח העולמי נכתבו על ידו לאחר שעלה לארץ וראה את אי ההקפדה על השמירה על מצוות הארץ.
ספר חובת הארץ נכתב בשפה ברורה, כדי שיהיה נהיר לכל.
ב"לוח עולמי" קבע בין היתר את זמן עלות השחר.
הלוח התקבל והוא בשימוש עד היום.
הרב נסים נחום (17 בדצמבר 1862 – 19 בינואר 1927) היה מקובל, איש ציבור ונדבן, ממייסדי ישיבות פורת יוסף, שער השמים, "רחובות הנהר", וחברת "כתר תורה".
נולד בטריפולי שבלוב ב-17 בדצמבר 1862 חג החנוכה כ"ה בכסלו ה'תרכ"ג לכלפלא ולרבקה נחום, בן זקונים (מתוך 8 ילדים 7 בנים ובת אחת) למשפחת גבירים ועסקנים ציבוריים מנכבדי העיר שתמכו בתלמידי חכמים.
בילדותו התחנך בבית ספר מקומי והשתלם בספרות ובהשכלה כללית.
כשהתייתם מאביו בגיל 20, החל לעסוק במסחר, וניהל את עסקי המסחר של אביו יחד עם אחיו.
בתקופה זו ביקר בביתו שד"ר מישראל, שהביא לו קמע לבקשת אמו.
לפי המסופר, בזכות קמע זה שינה את תוכניותיו לעתיד, ביטל את לימודיו באוניברסיטה והתמסר ללימוד תורה.
בגיל 22 נישא למזל (זולא) בת הרב כמוס דיין, ובשנת 1898 ה'תרנ"ח עלה לישראל.
הוא השתכן ברחוב דוד הנקרא כיום רחובות הבוכרים שבשכונת הבוכרים בירושלים, והחל ללמוד את תורת הקבלה ולפעול כעסקן למען תושבי העיר.
בין היתר תרם מכספו לייסוד ישיבת המקובלים "ישיבת רחובות הנהר", וייסד מכספו יחד עם הרב חיים יהודה לייב אוירבך את ישיבת המקובלים שער השמים.
באמצע מלחמת העולם הראשונה הוכרח לגלות לאלכסנדריה שבמצרים בשנת 1916 ה'תרע"ו בעקבות היותו אזרח איטליה.
באלכסנדריה עסק בפעילות למען יהודים נוספים שהוגלו, וייסד בה באותה שנה את חברת "כתר תורה", שמטרתה הייתה להפיץ תורה ואת לימוד ספר הזוהר, בעיקר בין סוחרים ופשוטי העם.
בשיאה מנתה החברה כתשעה סניפים, בירושלים, אלכסנדריה, בני ברק, צפת, חלב, דמשק, ביירות, טריפולי וניו יורק.
כן ייסד בעיר ישיבה גדולה לבחורים שירדו מישראל, ובסיועו של הרב אברהם אביכזיר, גייס כספים רבים עבור הישיבה, ממנה התפרנסו כ-200 רבנים.
בסיום המלחמה חזר לירושלים והמשיך לפעול בה כאיש ציבור.
בשנת 1923 ה'תרפ"ג נמנה עם מקימי ישיבת פורת יוסף, וסייע לרב בן ציון חזן בהקמתה.
עד לפטירתו שימש בה כמנהל הוועד והגבאי.
יחד עם הרב חיים יהודה לייב אוירבך את ישיבת המקובלים שער השמים, ומנהגו היה לתמוך בצינעא בתמיכה כספית הגונה לכבוד שבת בערב שבת בלומדי הקבלה המכוונים והעוסקים בתורה לשמה בירושלים.
למרות עושרו, את רוב חייו העביר בסיגופים ובתעניות, ואת כספו חילק למוסדות וישיבות, ותמך בתלמידי חכמים ורבנים שעסקו בקבלה.
הדפיס ספרי קבלה שונים מאת מחברים קדמונים, ביניהם "בניהו בן יהוידע", "שר שלום" ו"שבט מוסר" מאת רבי אליהו הכהן האתמרי מבלי להזכיר בהם את שמו כמוציא לאור, וכן חיבורים אודות תיקוני זוהר שונים, אותם דאג להפיץ בארץ ובעולם בעיקר בבתי כנסיות.
הלך לעולמו ב-19 בינואר 1927 ט"ז בשבט ה'תרפ"ז מוצאי חג ט"ו בשבט, ונקבר בבית הקברות שבהר הזיתים בירושלים.
נשא לאשה בגיל צעיר את לאומה בזיווג ראשון.
ובזיווג שני בגיל כ"ב שנים נישא למזל-זולא בת הרב כמוס דיין, ובשנת 1898 ה'תרנ"ח עלה לישראל.
צאצאיו 8 ילדיו 4 בנים ו-4 בנות חלקם מזיווג ראשון מאשתו לאומה, וחלקם מזיווג שני מאשתו מזל דיין:
מזיווג ראשון, בנו רבי יצחק נחום (בטריפולי).
מזיווג שני, בנו, רבי כלאפו כלפנה נחום (בטריפולי).
מזיווג שני, בנו, רבי ראובן נחום (גר בירושלים).
מזיווג שני, בנו, רבי עמנואל נחום (גר בירושלים).
מזיווג שני, בתו, רבקה מיוחס אשת רבי שלמה מיוחס ז"ל (בבנגאזי טריפולי לוב).
מזיווג שני, בתו, רחל צבא אשת הרב שלום צבאה (גרו בירושלים).
מזיווג שני, בתו, אסתר עבאדי אשת הרב מטלוב עבאדי (רב בחברת "מגן דוד" בניו יורק ארצות הברית ודרו שם).
מזיווג שני, בתו, שמחה שמאע אשת רבי ישראל שמאע (גרו בלונדון בריטניה).
נסים נסימוב (בבולגרית: Нисим Нисимов; 4 באוקטובר 1909, פלובדיב, ממלכת בולגריה - 24 ביוני 1951, מעברות, ישראל) היה מלחין, מנצח, ומעבד ישראלי, מחשובי המלחינים הקלאסיים לשירת מקהלות בישראל בשנות ה-40 של המאה ה-20, ייסד והיה הראשון שכיהן בראש המדור למוזיקה של הוועד הפועל של ההסתדרות.
נולד בפלובדיב ובה רכש השכלה יסודית ופרו-גימנסיה בבי"ס של הקהילה היהודית, בהמשך למד בבית ספר תיכון ממשלתי.
בגיל 10 החל בלימודי נגינה על כינור וויולה.
בהמשך למד ניצוח והחל בקריירה מוזיקלית בקרב קהילת פלובדיב.
היה פעיל בתנועת השומר הצעיר.
ב-1929 עלה לארץ ישראל המנדטורית התיישב בקיבוץ ג' ובהמשך עבר להתגורר במעברות.
הוא למד אצל אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', ובהמשך החל בקריירת הלחנה וניצוח.
ב-1945, לכבוד 20 שנה לקיבוץ מעברות, הלחין את יצירתו הקהילתית הנודעת "שיר השירים" שהוקדש למטי נסימוב, בה שילב לחנים ומסורות מעדות שונות, עליה ניצח ובה השתתפה כל קהילת קיבוץ מעברות.
המחזה נכתב על חבר קיבוץ, יצחק פסח.
בהמשך חיבר מספר רב של יצירות ובכללן סוויטת בהן שילב גם פולקלור של יהדות בולגריה.
עוד הלחין שירים להצגות ילדים והתפרסם גם בהלחנת שירים פופולריים לתקופה, כגון משה בתיבה.
נסימוב ייסד והיה ראשון העומדים בראש המדור למוזיקה של הוועד הפועל של ההסתדרות.
בתקופת כהונתו הקצרה הפיק המדור 150 חוברות וקבצים לזימרה, למקהלות, סולנים ולזמר עממי.
הוא פעל לארגון קורסים והדרכות למנצחים ומדריכי זמר, בשיתוף המנצחים והמלחינים המובילים בישראל באותה התקופה.
נסימוב הקים את ספריית המוזיקה של המרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות ובה פעלה גם הוצאת ספרים, והיה עורכה ומנהלה.
נפטר ביוני 1951 ממחלת הסרטן ונקבר במעברות.
לאחר מותו מונה סגנו שלמה קפלן, למנהל מדור המוזיקה של הוועד הפועל.
מספר חודשים לאחר מותו זכתה הספרייה למוזיקה שייסד בפרס אנגל.
היה נשוי למטי נסימוב גננת ובמאית הצגות ילדים.
בנו הבכור, מיכה ניסימוב, מהנדס יצור ומוזיקאי, היה נשוי לסופרת והמשוררת חוה ניסימוב, בתו היא המורה לפיתוח קול רחל הוכמן, נכדו הוא שחקן התיאטרון אורי הוכמן, ונכדתו מיכל הוכמן שחקנית תיאטרון וקולנוע.
בנו יאיר נסימוב היה בעל אולפן הקלטות בקיבוץ העוגן.
"פרס נסימוב": שנה לאחר מותו, נוסד הפרס לזכרו על ידי המרכז לתרבות והסברה של ההסתדרות בראשות שלמה קפלן.
הפרס נועד לעודד מלחינים צעירים להלחין למקהלות.
עם חבר השופטים נמנו אלכסנדר אוריה בוסקוביץ', ידידיה אדמון, ארנסט הורוביץ, מרדכי סתר, פרנק פלג, עדן פרטוש, שלמה קפלן, ומטעם המרכז לתרבות ישעיהו אברך.
החל משנת 1954 נמנה עם צוות השופטים גם פאול בן-חיים.
במסגרת זו חולקו מספר מלגות ע"ש נסימוב, למלחינים ומקהלות בוגרים ונוער בסכומים שנעו בין 150 ל-250 לירות.
ספריית המוזיקה של המרכז לתרבות ולחינוך של ההסתדרות נקראה על שמו.
שיר השירים שהוקדש לאשתו מטי נסימוב.ובלדות למקהלה מעורבת, אוגוסט 1944 (13 שירים).
פרקי זמרה לראש השנה ולסוכות, נסים נסימוב (עורך).
נסים דנה (נולד בדצמבר 1938) הוא ראש המכון לחקר ולימוד דתות עמי המזרח התיכון ותרבויותיהם ופרופסור אמריטוס באוניברסיטת אריאל.
בשנים 1981–2002 עמד בראש האגף לעדות דתיות במשרד הדתות.
נסים דנה נולד בדמשק בירת סוריה, וגדל בה עד גיל עשר; השני במשפחה של שישה ילדים.
בחודש אב 1949 התרחש פוגרום בבית הכנסת אלמנאשא (المنشا) שבדמשק, ו-11 ילדים נרצחו, בהם אחיו הקטן, דוד.
בעקבות הפוגרום, המשפחה עברה לביירות ומשם עלתה ב-1949 לישראל.
הם התיישבו בחיפה, שם דנה גר מאז ועד היום (2019).
סבו, הרב יוסף דנא, היה אב בית הדין בדמשק.
אביו, יהודה דנה, היה בעל בית מסחר לבדים בדמשק ובישראל פרנס את המשפחה מדוכן קטן לממכר פירות וירקות בשוק תלפיות.
אחיו הבכור, יוסף דנה, הוא פרופסור אמריטוס לספרות עברית בימי הביניים במכללה האקדמית הערבית לחינוך בישראל – חיפה ופרופ' במכללה האקדמית צפת.
דנה למד עד כיתה ח' בבית הספר העממי "נצח ישראל" ואחר-כך בתיכון ערב "גבע"; בצה"ל שירת באגף המודיעין (1959-1957).
בוגר תואר ראשון בשפה וספרות ערבית וספרות עברית (1961) ותואר שני בשפה וספרות ערבית (1963), שניהם באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים דוקטורט בהצטיינות בלימודי המזרח התיכון ודתות משוות באוניברסיטת דרופסי בפילדלפיה (כיום מכון אננברג בניו יורק), קיבל את התואר דוקטור ב-1976. נושא העבודה היה "מחקר על התפילה בספר 'המספיק לעובדי השם' של ר' אברהם בן הרמב"ם על פי מסמכי הגניזה הקהירית".
זכה בפרס "בני ציון" על העבודה.
הדיסרטציה, אותה החל בתזה לתואר שני בהדרכת פרופסור יהושע בלאו, נעשתה בהדרכת הפרופסורים א"י קטש וליאון נמוי.
במקביל ללימודי התואר השני החל לעבוד במשרד הדתות.
בשנים 1963–1981 שימש מנהל המחלקה לענייני הדרוזים, בשנים 1981–2001 כיהן כמנהל האגף לעדות דתיות.
במסגרת תפקידו היה אחראי על שירות ל-15 העדות הלא-יהודיות במדינת ישראל, בהן: מוסלמים (סונים ושיעים), דרוזים, נוצרים, צ'רקסים, בהאים, עלווים, אחמדים, פלשמורה, שומרונים וקראים.
במסגרת תפקידו טס למצרים, ירדן, אתיופיה וטורקיה, ונפגש עם צמרת הדת והפוליטיקה במדינות הללו.
כחלק מתפקידו יצא לאתיופיה לעמוד על מעמדם של הפלשמורה.
פעל בסוף שנות ה-90 להקים על הגבעה שמאחורי המרכז הרפואי ברזילי רחבת תפילה מפוארת, מקום שלפי המסורת הפאטימית נקבר בו ראשו של האימאם חוסיין בן עלי ומהווה אתר עלייה לרגל למאות מאמינים שיעים מדי שנה, בעיקר מהודו ומפקיסטן.
הוא גם פעל לפטור מגיוס לצה"ל לבני העדה הדרוזית שומרי המצוות, במגמה לשמר את אופייה הייחודי של העדה הדרוזית, שהייחוד העיקרי שלה הוא בדתה.
כיהן כיו"ר הוועדה לבדיקת מערכת החינוך הערבית בישראל (1983).
היה חבר הוועדה להכנת תוכנית לימודי האסלאם והקוראן בבתי הספר התיכוניים המוסלמים (1987), כיהן כיו"ר הוועדה לפיתוח תוכנית לימודים אקדמית להוראת המורשת הדרוזית לתואר ראשון במכללת גורדון מטעם שרת החינוך (2009-2005).
במסגרת שירות המילואים שימש דנה בתפקיד קמ"ט (קצין ממשל לענייני מטה) דתות בממשל הצבאי, בדרום לבנון וביו"ש, תפקיד אותו מילא בשנים 1967–1995. בשנת 1982, במלחמת לבנון הראשונה, שירת בצידון כיועץ לענייני ערבים של מפקד כוחות צה"ל בדרום לבנון (מושל צבאי), בדרגת סגן-אלוף.
באותה עת, אחיו, יוסף דנה, שירת בצור באותו תפקיד.
נסים דנה הוא חבר הוועד הציבורי למען שארית יהודי אתיופיה שבראשו עמד נשיא בית המשפט העליון לשעבר מאיר שמגר (2017-2008).
ייצג את ישראל בתקשורת העולמית שסיקרה את דיוני בית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) בפברואר 2004. היה חבר הוועדה ליצירת קוד אתי עבור צה"ל (2000/1), בהתאם לפניית ראש אכ"א.
מלמד באוניברסיטת אריאל בדרגת מרצה בכיר מאז שנת 1994, ב-2011 התמנה לפרופסור חבר.
לימד בחוגים ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן (2010-1982) ובאוניברסיטת חיפה (2003-1996).
לימד במכללה לקצינים בכירים של משטרת ישראל (2003-1995).
מוזמן להרצות בצה"ל ובמסגרות אזרחיות וביטחוניות על מגוון נושאים מתחום מחקריו ומומחיותו.
מרבה להופיע בתקשורת האלקטרונית, במהלך השנים כתב עשרות מאמרי דעה בעיתונות, רובם ב"ישראל היום", בסוגיות אקטואליות הקשורות למומחיותו.
נסים דנה נשוי לשושנה לבית מאירי, אחות במקצועה, ולהם חמישה בנים.
אחד מבניו הוא הרב יהודה דנה, רב היישוב מבוא חורון.
דנה עוסק במחקריו בדתות ותרבויות עמי המזרח התיכון.
הדרוזים עדה ומסורת, הוצאת משרד הדתות, 1974.
הספר מתאר את מגוון התחומים העוסקים במעמדם הדתי של הדרוזים ומתייחס להיסטוריה שלהם, לסוגיות חברתיות, לדיני האישות, למעמד האישה הדרוזית ועוד.