tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שלוש אסטלות עם כתובות נתגלו בקאיפנג.
העתיקה שבהן, המתוארכת ל-1489, מאזכרת את בנייתו של בית הכנסת ב-1163 ובה מופיע המונח 清真寺 (בתעתיק: Qīngzhēnsì), המשמש לעיתים קרובות בסין לתיאור מסגד.
הכתובת מציינת שהיהודים הגיעו לסין מהודו במהלך תקופת שושלת האן (המאה ה-2 לספירה – המאה ה-2 לפנה"ס).
היא מזכירה את שמותיהם של 70 יהודים עם שמות משפחה סיניים, מתארת את הראיונות שלהם עם קיסר ששמו לא מצוין משושלת סונג ומפרטת את אבותיהם מאברהם ועד לעזרא הסופר.
האסטלה השנייה, המתוארכת לשנת 1512, מפרטת את מנהגיהם הדתיים של היהודים.
האסטלה השלישית, המתוארכת ל-1663, מנציחה את בניין בית הכנסת וחוזרת על המידע שמצוי על שתי האסטלות האחרות.
שתיים מהאסטלות מתייחסות לכתובת הקעקע המפורסמת שנכתבה על גבו של הגנרל משושלת סונג, יְוֵּ'ה פֵיי.
כתובת הקעקע, "נאמנות ללא גבולות למדינה" (בסינית מפושטת: 尽忠报国, בסינית מסורתית: 盡忠報國, בפין-יין: jìn zhōng bào guó), מופיעה לראשונה בקטע מהאסטלה משנת 1489 שמדבר על "הנאמנות ללא גבולות למדינה ולנסיך" של היהודים.
האזכור השני לכתובת הקעקע מופיע בקטע מהאסטלה משנת 1512 שמדבר על האופן שבו החיילים והקצינים היהודים בצבאות סין היו "נאמנים ללא גבולות למדינה".
דיווח ראשון של אירופאי על יהדות קאיפנג מופיע אצל הישועי מטאו ריצ'י, שישב אז בבייג'ינג.
בשנת 1605, ביקר אצל ריצ'י יהודי מקאיפנג בשם אי טיאן (艾田), שהגיע לבייג'ינג כדי לעבור שם את מבחני הג'ינגשי שלו.
על פי דיווחו של ריצ'י בספרו "De Christiana expeditione apud Sinas", המבקר סיפר שהוא מאמין באל אחד ולמראה דמויותיהם של מרים ושל ישו, אמר שאלו תמונות של רבקה עם עשו או יעקב.
היהודי סיפר שיהודים רבים התגוררו בקאיפנג, שהם מחזיקים בית כנסת מפואר ושברשותם כתבים וספרים רבים.
כשלוש שנים לאחר ביקור זה, שלח ריצ'י ישועי סיני לביקור בקאיפנג.
הוא העתיק את תחילתם ואת סופם של כתבי הקודש שנשמרו בבית הכנסת, וכך התאפשר לריצ'י לוודא שאלו באמת אותם טקסטים כמו התורה, שהיו ידועים לאירופאים, למעט העובדה שהם לא עשו שימוש בניקוד.
כאשר כתב ריצ'י ל"ראש בית הכנסת" בקאיפנג וסיפר לו שהמשיח, שהיהודים ממתינים לבואו, כבר הגיע, השיב לו ראש בית הכנסת במכתב בו הוא כתב שהמשיח לא יגיע אלא לאחר עשרת אלפים שנה.
עם זאת, ככל הנראה עקב חששו מהעדרו של יורש מתאים, הציע הרב הזקן את תפקידו לריצ'י, אם הישועים יקבלו על עצמם את האמונה היהודית וימנעו מאכילת בשר חזיר.
מאוחר יותר, הגיעו שלושה יהודים נוספים מקאיפנג, כולל אחיינו של אי, לבית הישועים כאשר שהו בבייג'ינג לרגל עסקיהם והם הוטבלו לנצרות.
הם סיפרו לריצ'י שהרב הזקן מת ומאחר שריצ'י לא לקח על עצמו את תפקידו, ירש אותו בנו שהוא "לא בקי דיו בענייני האמונה היהודית".
התרשמותו הכללית של ריצ'י ממצבה של הקהילה היהודית בסין הייתה ש"הם בדרך להפוך למוסלמים או לעובדי אלילים".
מאוחר יותר ביקרו כמה ישועים בקהילה בקאיפנג.
האב ג'וזף ברוקר, חוקר קתולי מראשית המאה ה-20, מציין שהדוח של ריצ'י על יהודי סין, מצביע על כך שהיה מגוון של 10 או 12 משפחות בלבד בקאיפנג בסוף המאה ה-16 ועד לראשית המאה ה-17 ושדווח שהם התגוררו שם במשך 500 או 600 שנים.
כמו כן צוין בכתבים שהיה מספר גדול יותר של יהודים בהאנגג'ואו.
מידע זה יכול לרמוז על כך שיהודים הנאמנים נמלטו דרומה להאנגג'ואו, יחד עם מי שעמד להיות מוכתר כקיסר גאוזונג.
למעשה, האסטלה משנת 1489 מזכירה כיצד היהודים עזבו את קאיפנג לאחר תקרית ג'ינגקאנג.
למרות בידודם מהפזורה היהודית בעולם, שמרו יהודי קאיפנג על מנהגיהם ומסורותיהם במשך מאות שנים.
במאה ה-17, ההתבוללות החלה לכרסם במסורותיהם.
גדל שיעור נישואי התערובת בין יהודים לבין קבוצות אתניות אחרות, כמו בני ההאן והמיעוטים של החווי והמנצ'ו.
מרד טאיפינג בשנות החמישים של המאה ה-19 גרם לפיזורם של אנשי הקהילה, אך מאוחר יותר הם שבו לקאיפנג.
חורבן בית הכנסת בשנות השישים של המאה ה-19, הוביל לקיצה של הקהילה.
ליברמן, היהודי המערבי הראשון שביקר את יהודי קאיפנג ב-1867, ציין ש"הם עדיין החזיקו בבית קברות משלהם".
ב-1868 דווח שהליטורגיה שלהם כללה רק קטעים מהתנ"ך.
פרלמן, איש עסקים וחוקר משאנגחאי, כתב ב-1912, ש"הם קוברים את מתיהם בארונות מתים, אך מסוג שונה מזה של הסינים, והם לא עוטפים את המתים בבגדים רגילים כמו הסינים, אלא בפשתן".
בתחילת המאה ה-20 נוצר קשר בין יהודים בשאנגחאי וצאצאי היהודים בקאיפנג.
בשנת 1946 דיווח כתב של Associated Press על בין 100–200 צאצאי יהודים בקאיפנג שנטמעו כמעט לגמרי בסביבתם, למעט מנהגם שלא לאכול חזיר ותווי פניה של זקנת היהודים שהיו "יהודיים".
המחקר בסין על יהודי קאיפנג בפרט ועל יהדות סין בכלל, היה במצב של קיפאון עד לשנות השמונים של המאה ה-20, עקב המצב הפוליטי.
כאשר יושמו בסין רפורמות פוליטיות וכלכליות בשנות השמונים, נוסד המכון היהודי-סיני על ידי קבוצה בינלאומית של חוקרים כדי להמשיך את תהליך המחקר על ההיסטוריה של הקהילות היהודיות בסין, לקדם מיזמים חינוכיים הקשורים להיסטוריה של היהודים בסין ולסייע להישרדותם של היהודים בקאיפנג.
מיסודם של היחסים הדיפלומטיים בין סין לבין ישראל ב-1992, הציתו מחדש את העניין ביהדות ובתולדותיו של העם היהודי, במיוחד לאור העובדה ש-25,000 פליטים יהודים נמלטו לשאנגחאי במלחמת העולם השנייה.
קשה להעריך את מספרם של היהודים בסין כיום.
ההערכות משתנות בשל השינויים בגישה הרשמית של הממשלה.
במפקד האוכלוסין האחרון נמנו כ-400 יהודים בקאיפנג וכיום ההערכה היא שמתגוררות שם כ-100 משפחות שמונות כ-500 איש.
כ-1,000 מתושבי העיר הם ממוצא יהודי, אף על פי שרק 40–50 איש לוקחים חלק בפעילות הקהילה.
כמה מצאצאי הקהילה היהודית בקאיפנג מציינים שהוריהם וסביהם סיפרו להם שהם היו יהודים ושביום מן הימים הם "ישובו לארצם".
אחרים מודעים רק במעורפל למוצאם.
תופעת נישואי התערובת של יהודי קאיפנג עם הסינים המקומיים הייתה רחבה דיה כך שלא ניתן להבדיל בין שתי הקבוצות האתניות.
ממידע גינאולוגי שנתגלה בעיר בין־ליאנג (Pien Liang) בפנקס השמור המתוארך לשנים 1660–1670 עולה כי נשים גיורות ממוצא סיני כונו 'פלונית בת אדם', בעוד נשים יהודיות ממוצא הודי כונו לרוב 'בת ישראל'.
הסמטה שהובילה לבית הכנסת בקאיפנג נקראה: 'סמטת הדת העוקרת גיד' (בהתייחס לניקור גיד הנשה), ולאחר המהפיכה הקומוניסטית שונה שם הרחוב בידי היהודים ל'סמטת הדת המלמדת את הכתבים'.
מאפיין אחד שמבדיל בין היהודים לבין שכניהם, הוא העובדה שהם נמנעים מאכילת בשר חזיר.
קו יינאן, אישה סינית שגילתה את מוצאה היהודי לאחר שאמה נכחה בוועידה של בני מיעוטים ב-1981, מציינת שמשפחתה לא אכלה מעולם בשר חזיר או פירות ים ושסבה תמיד נהג לחבוש כיפה כחולה.
במסגרת היהדות הרבנית בת זמננו, נהוגה ההגדרה למוצא היהודי דרך האם, בעוד שיהודי סין מבססים את מוצאם היהודי על פי האב.
כתוצאה מכך, בישראל נדרשו יהודי קאיפנג לעבור גיור כדי לקבל אזרחות ישראלית על פי חוק השבות.
לאחר שנוצר מגע בינם לבין תיירים יהודים, כמה מיהודי קאיפנג שבו אל חיק הזרם המרכזי של היהדות.
ב-2005 התגיירה משפחה מצאצאי יהודי קאיפנג באופן רשמי וקיבלה אזרחות ישראלית.
ב-20 באוקטובר 2009 עלתה לישראל הקבוצה הראשונה של יהודי קאיפנג במבצע שתואם על ידי ארגון שבי ישראל.
מעט מהכתבים של יהדות קאיפנג שרדו.
עם זאת, חלק ניכר מהם נשמר בספריה של ההיברו יוניון קולג' בסינסינטי, אוהיו.
בין הפריטים באוסף זה, ניתן למצוא סידור כתוב בכתב סיני והגדה של פסח עם תרגום לפרסית באלפבית עברי.
ספר זה ראוי לציון בכך, שאף על פי שהוא כולל סימני ניקוד, ברור שהוא הועתק על ידי מישהו שלא הבין את משמעותם.
אף על פי שצורת סימני התנועות הועתקה באופן מדויק, נראה שהם מוקמו בטקסט באופן אקראי, ולפיכך משמעות המילים משובשת.
מאחר שהשפה העברית נכתבת באופן כללי ללא תנועות, יכול דובר עברית להתעלם מסימונים אלה, שכן העיצורים נכתבו באופן נכון, עם מעט שגיאות כתיב.
ברשותה של הספרייה הבריטית נמצא ספר תורה שהובא מבית הכנסת של קאיפנג.
המחלוקת על כתובות האסטלות של קאיפנג
בנקודת זמן כל שהיא לאחר שנת 108 לפני הספירה, היגרו יהודים אלו למחוז גאנסו שבסין והגנרל הסיני, לי גואנגלי, שנשלח להרחיב את גבולות סין של שושלת האן, הבחין בהם.
מאות שנים לאחר מכן, הורחקו היהודים מסין רבתי, במהלך הרדיפה האנטי-בודהיסטית הגדולה (846-845), אז הם חיו באזור נינגשיה.
וייס מאמין שמאוחר יותר, במהלך תקופת שושלת סונג, הם שבו לסין, כאשר הקיסר השני של השושלת, טאיצונג, פרסם צו לחיפוש אחר מלומדים זרים.
במאמר ביקורת על ספרו של וייס, טוען ארווין מ.
ברג, עורך דין וידיד של הקהילה היהודית בקאיפנג, שוייס מעולם לא הבין את משמעותם של כתבי הקודש של הקהילה, לא לקח אותם בחשבון בתיזה שלו והסתמך אך ורק על אסטלות האבן.
את המסמכים הללו ניתן לתארך בקושי רב על פי מאפייניהם הפיזיים והלשוניים.
אף על פי שהוא מתייחס למילים בשפה הפרסית שמופיעות על האסטלות, וייס לא התייחס במחקרו לשאלה מתי נעשה שימוש לראשונה בשפה הפרסית יהודית בתפילה.
היהודית פרסית התפתחה לראשונה במרכז אסיה במאה ה-8 לספירה, זמן רב לאחר המועד המשוער על פי וייס להגעתם של היהודים הראשונים לסין.
ברג מפקפק באמינות ההיסטורית של הכתובות על גבי שלוש האסטלות.
הוא מביא דוגמה אחת לאנכרוניזם, בה היהודים טוענים שהיה זה הקיסר משושלת מינג שהעניק את הקרקע לבניית בית הכנסת הראשון ב-1163 במהלך תקופת שושלת סונג.
עלילתו של הרומן "פיאוני" מאת כלת פרס נובל לספרות, פרל בק, מתרחשת בקהילה היהודית בקאיפנג.
הרומן עוסק בכוחות התרבותיים שבהדרגה מכרסמים בזהות הנפרדת של היהודים, כולל בנישואי תערובת.
גיבורת הרומן, שפחה סינית בשם פיאוני, מתאהבת בבנו של אדונה, דוד בן עזרא, אך לא יכולה להינשא לו, עקב מעמדה הנחות.
בסופו של דבר נושא דוד אישה סינית מהמעמד הגבוה, לתדהמתה של אמו, אשר גאה במוצאה הטהור.
תיאורים של מקומות כמו "רחוב הגיד התלוש" ומנהגים כמו הימנעות מאכילת בשר חזיר, עוברים כחוט השני לכל אורך הרומן.
המחזמר מברודוויי בשם "צו צ'ם" (Chu Chem), הוא סיפור בדיוני שסובב סביב הקהילה היהודית בקאיפנג.
במחזמר זה, קבוצה של שחקנים אירופאים מצטרפת ללהקה סינית כדי להציג את סיפורו של צ'ו צ'ם.
צ'ו צ'ם הוא חוקר, שיחד עם אשתו רוז ועם בתו לוטה, נוסע לקאיפנג כדי ללמוד על אבותיו וכדי למצוא בעל לבתו.
בסדרה הדוקומנטרית "מורשת" (Legacy) משנת 1992, מהלך ההיסטוריון האנגלי, מייקל ווד במורד סמטה קטנה בקאיפנג שלדבריו הייתה ידועה בשם "סמטת כת מלמדי כתבי הקודש", היהודים.
הוא ציין שבקאיפנג מתגוררים עדיין כמה יהודים, אך הם לא ששים לחשוף את עצמם "באקלים הפוליטי הנוכחי".
בספר שנלווה לסדרה הדוקומנטרית, צוין שעדיין ניתן לראות מזוזות על משקופי הדלתות ופמוטים בחדרי המגורים בבתים.
הסרט הדוקומנטרי "מניין בקאיפנג", מתעד את חיי הקהילה היהודית בקאיפנג כיום, במהלך סיור של תיירים יהודיים בעיר.
יהדות פראג הייתה אחת הקהילות העתיקות והחשובות בעולם היהודי.
מרכז יהדות בוהמיה (לימים יהדות צ'כיה).
העיר נודעה ברבניה החשובים והייתה מרכז לתנועת ההשכלה היהודית במרכז אירופה.
בין יהודי פראג המפורסמים: המהר"ל מפראג ובני משפחתו, בהם נכדתו המלומדת חוה בכרך ואחיינו רבי יצחק חיות שהיה אף הוא רבה של פראג; הנודע ביהודה, חברי בית דינו ויורשיו ברבנות פראג; שי"ר, רבה של העיר בעת החדשה ומי שגישר בין בית המדרש הישן לאנשי "חכמת ישראל".
ידוענים ילידי פראג ממוצא יהודי: מילוש פורמן ומדליין אולברייט.
קהילת יהודי פראג היא מן העתיקות והחשובות בקהילות היהודיות באירופה וההיסטוריה שלה מתחילה כבר באלף הראשון לספירה הנוצרית.
היהודים הגיעו לפראג, ממזרח וממערב, כנראה בסוף התקופה הרומית אבל עדות בכתב לישיבתם במקום קיימת רק מסוף המאה ה-10, וביתר בהירות מסוף המאה שלאחריה.
רבים נרצחו או אולצו להתנצר והוגבלה התיישבות היהודים בעיר.
במצור בשנת 1142 נשרף הרובע היהודי עם בית-הכנסת הראשון שהיה בו והיישוב עבר לגדה הימנית של המולדאו, לרובע החדש שבו הוקם במאה ה-13 בית-הכנסת המפורסם "אלטנוישול" הקיים עד עצם היום הזה.
על גדולתה של קהילת פראג כמקום תורה מעידים חיבורי חכמיה במאות 11–13, דוגמת ר' יצחק בן משה מווינה, בעל "אור זרוע".
לשון הציבור בקהילה הייתה צ'כית ובספרי ההלכה מאותם הימים מוצאים ביטויים רבים בלשון זו אשר נקראה "לשון כנען"; במאות 13–16 גברה השפעת הגרמנית בחיי היום-יום.
כשאר יהודי אירופה בתקופת הרדיפות היה מעמדם החברתי של יהודי בוהמיה בשפל המדרגה: הוטלו עליהם גזירות בלבוש ובמגורים והעיסוק היחידי שהותר להם היה הלוואות בריבית שהיו אסורות לנוצרים.
תמורת מיסים גבוהים היו מקבלים זכויות מיוחדות מידי המלך.
פרעות-דמים נערכו ביהודי פראג בשנים 1298 ו-1338 באכזריות רבה.
ב-1389, כאשר נרצחו כמעט כל בני הקהילה; רבה של פראג, המקובל אביגדור קרא, תיאר את הטבח באחת הסליחות שחיבר.
ב-1411 הנחית המלך מהלומה קשה על הקהילה בביטול כל החובות שהגיעו ליהודים.
מלחמות ההוסיטים בתחילת המאה ה-15 והתפרעויות ההמון גרמו לרבים מיהודי המקום להימלט למקומות אחרים.
בסוף המאה בוטל בפראג האיסור על התעסקות נוצרים בהלוואות בריבית והיהודים תרו אחרי פרנסות אחרות במסחר ובמלאכה, תוך התחרות קשה באוכלוסייה הלא-יהודית.
הדמות היהודית הבולטת ביותר של קהילת פראג היה המהר"ל שחי בעיר יותר משלושים שנה.
תור הזהב הראשון של העיר היה במאה ה-14 בעת שלטונו של קארל הרביעי.
הוא הופך את פראג בתקופה זו למעצמה בינלאומית.
היהודים היו חלק חשוב מכלכלת פראג באותן שנים, בזכות הזכויות והחופש אותם הם קיבלו.
באותה תקופה נבנה בית הכנסת ה"אלטנוישול".
היהודים אף זכו לעירייה קטנה משלהם בעיר (באותה תקופה לא הייתה פראג עיר אחת אלא מספר ערים עצמאיות קטנות).
בסוף המאה ה-14 ובתחילת המאה ה-15 היו מאבקי כוח לגבי הזכות על הפיקוח על היהודים וזכות גבית המיסים בין שלטי האצולה לבין שליטי הערים, דבר שגרם לביטולה של החסות שקבלו היהודים.
בעקבות כך החלו חטיפות של יהודים לצורך תשלום כופר נפש והתחוללו פוגרומים, ששיאם בשחיטה של גטו פראג בפסח ה'קמ"ט (1389) כשמאות יהודים נרצחו ברחובות העיר ובית הקברות הגדול חולל ומצבותיו נהרסו.
ההתנפלות ההמונית על היהודים התרחשה בחג הפסחא, ובמהלכה נשרף בית הכנסת.
על הפוגרום, חוברה קינה על ידי ר' אביגדור בר' יצחק קרא, קינה זו כלולה עד היום במחזור ליום הכיפורים של יהודי פראג.
תקופה זו מתוארת כתקופה של פריחת הקהילה.
על אף המתיחות ההולכת וגוברת ביחסיהם עם העירונים השתפר מצב היהודים מתחילת המאה ה-16, בעיקר בעזרת תמיכת בית המלוכה והאצולה שנזקקה לשירותיהם הכספיים.
תוך עשרים שנה, עד אמצע המאה, גדלה הקהילה פי שניים, מ-600 ל-1,200 נפש, הרובע היהודי הורחב והוקמו שכונות חדשות.
בלחץ העירונים פרסם פרדיננד הראשון צו גירוש נגד היהודים ב-1541; הם נאלצו לעזוב כעבור שנתיים והורשו לחזור ב-1545. ב-1557 חזר המלך על צו הגירוש; היהודים יצאו לאחר שנתיים, בשנת 1559, וחזרו עם הסתלקות פרדיננד מכס המלכות ב-1562.
התקופה 1576–1619, בימי רודולף השני (שהעתיק את בירתו לפראג) ויורשו מתיאס, נחשבת לתור הזהב של קהילת פראג לאור השגשוג החומרי והפריחה הרוחנית שפקדו אותה.
הייתה זו שעתם של אדירי-הון ופרנסים מסוגם של מרדכי מייזל, מרדכי צמח כהן ויעקב ב"ש פון טרויינברג, ושל מאורות גדולים בתורה ובחכמה דוגמת המהר"ל, ר' שלמה אפרים מלונטשיץ, ר' ישעיה בן אברהם הלוי הורוביץ (השל"ה), הפרשן יום-טוב ליפמן הלר וההיסטוריון דוד גאנז.
באותה התקופה ישבו בפראג כ-6,000 יהודים.
ב-1648 הצטיינה האוכלוסייה היהודית בהגנת העם מפני השוודים, ואף הודפס בעיר הספר "מלחמה בשלום" לתיעוד האירועים.
המסורת מספרת כי לאות הוקרה העניק המלך פרדיננד השלישי לקהילה דגל מיוחד המתנוסס עד היום על קיר בית-הכנסת "אלטנוישול"; הציור על הדגל – כובע שוודי בתוך מגן דוד – נעשה לסמלה הרשמי של קהילת פראג.
בתקופת הקונטרה-רפורמציה שלאחר מלחמת שלושים השנים בעת עלייתו של קרל השישי, התחילה הממשלה לפגוע במעמדם של היהודים ובמקורות פרנסתם; אחד הצעדים הקשים ביותר שנקטה היה החוק המתיר נישואין רק לבן הבכור במשפחה יהודית; על האחרים נגזר להישאר רווקים או לעזוב את בוהמיה (1727).
יותר מ-3,000 מיהודי פראג נספו במגפה (1680) ובשריפה כעבור תשע שנים נחרבו 300 בתי יהודים ו-11 בתי-כנסת.
השלטונות ביקשו להעביר את הנותרים לכפר ליבן מצפון לעיר והכמורה ניהלה הסתה משלה; המהומה גברה ב-1694 כאשר נערך המשפט סביב שמעון אבלס, נער יהודי בן 12 שלדברי התביעה רצה לעבור לנצרות והומת על-כך בידי אביו; גופת הנער הוטמנה בכנסיית טין המפורסמת שבעיר העתיקה בפראג.
במפנה המאה ה-18 התגורר בפראג רבי יהונתן אייבשיץ שהתמנה לדרשן וראש הישיבה הגדולה של קהילת פראג במקומו של רבי שמעון ריישר שנפטר.
בצד ההסתה האנטישמית נרדפו היהודים גם בתחום הכלכלי.
האנטישמיות הרשמית החריפה בעלות מריה תרזה על כס המלוכה.
עם זאת, באפריל 1741, ארגנו יהודי העיר ובראשם ראש הקהל שמעון וולף פרנקל מצעד לכבוד הולדת בן (יוזף השני) לקיסרית מריה תרזה.
חיי יהודי פראג באותה תקופה הונצחו בתחריט מיוחד שהנציח את האירוע.
ב-1741 היו יהודי פראג שותפים לפעילות ההגנה האזרחית לאורך תקופת המצור הצרפתי על פראג, ומכבי האש של הקהילה היו בכוננות מתמדת.
גם בפן הדתי, הורה רבי יהונתן אייבשיץ, מרבני העיר, לקיים משמרות תפילה וצום, והתיר לחלל את השבת בעבודות ההגנה.
בסוף נובמבר 1741 גברו הכוחות הצרפתיים על מגיני פראג והעיר נכבשה.
הכובשים הטילו מיסים כבדים על הקהילה היהודית.
לקראת סוף 1742 (טבת תק"ג) כבשו האוסטרים את פראג, אחרי גל ביזה ראשון ברחובות היהודים, ריסנו מפקדי החילות האוסטרים את פקודיהם והשקט שב על כנו.
מריה תרזה ביססה את שלטונה והמשיכה בכיבושיה, ולצורך מימון המלחמה הוטלו שוב מיסים כבדים על הקהילה היהודית.
ערב חגי תשרי של 1744 (ה'תק"ה) התקרבו הפרוסים לפראג, שוב השתתפו היהודים בהגנה האזרחית ובעבודות הביצורים, ותפילות הימים הנוראים בבתי הכנסת בוטלו.
במוצאי יום הכיפורים נכבשה פראג בידי הפרוסים, יהודים ספורים נרצחו בכאוס שמיד לאחר הכיבוש, אך עד מהרה ייצבו הפרוסים את המצב בעיר ופעולתם הראשונה בתחום זה הייתה הגנה על האזור היהודי מפרעות וביזה.
פעולה זו הביאה להיווצרות שמועות ברחבי פראג בקרב כלל האוכלוסייה, שהיהודים שיתפו פעולה עם הכובשים ולכן זכו להגנתם לאחר הכיבוש.
לפני נסיגת הצבא הפרוסי מן העיר ב-26 בנובמבר 1744, כינס מפקד הכוח הפרוסי את מועצת העיר כדי לשכנע את חברי המועצה שהיהודים לא שיתפו פעולה עם שלטונות הכיבוש, מתנגדי היהודים מקרב האוכלוסייה המקומית ראו בכך הוכחה לכך שהיהודים אכן שיתפו פעולה, והקהילה הואשמה בריגול ובגידה.
עם כניסת האוסטרים וההונגרים לעיר בתחילת דצמבר (ד' בטבת), עברו על אנשי הקהילה 24 שעות של פרעות, רצח ושוד.
עשרים יהודים נהרגו ומאות נפצעו.
לזכר המאורע נאמרו בפראג סליחות בתאריך זה בכל שנה.
בסוף דצמבר הצטוו היהודים בפקודת מריה תרזה לנטוש מיד את פראג עד סוף ינואר 1745, ובהמשך התפרסמה הרחבה לצו זה שדרשה מהיהודים לעזוב את כל מרחבי בוהמיה ומוראביה עד סוף יוני של אותה שנה.
העסקן היהודי הווינאי וולף ורטהיימר בנו של רבי שמשון ורטהיימר ומחותנו טוביה בועז ניהלו מערכה פוליטית רחבת היקף כדי לנסות למנוע את ביצוע צו הגירוש.
במקביל פנה רבי יהונתן אייבשיץ שכיהן באותה עת כרבה של מץ ליהודי רומא בניסיון להפעיל את השפעתם בחצר האפיפיור כדי להפעיל לחץ על מריה תרזה שפעלה בנושא זה לפי הבנתם ממניעים דתיים קתוליים.
האפיפיור קרא לוותר על הגירוש, שגרירי הולנד, דנמרק ובריטניה פעלו בשם ממשלותיהם כדי לבטל את הגירוש.
תחילה נדחה הגירוש לסוף פברואר, ושוב לסוף מרץ, אך עד סוף פברואר כבר נטשו את פראג כ-14,000 יהודים ועד סוף מרץ עזבו כל מי שיכלו לעזוב, למעט זקנים וחולים שהורשו להישאר בעיר עד החלמתם.
עם זאת, גירוש יהודי בוהמיה כולה בוטל, והדבר נזקף לזכות המערכה המדינית שנוהלה בנושא זה.
רבים מיהודי פראג מצאו מקלט זמני בכפרי הסביבה, ובשל העובדה שהורשו להיכנס לפראג כדי לחסל את חובותיהם, היו שהאריכו את שהותם בעיר לימים אחדים תוך העלמת עין של השלטון המקומי.
בעקבות זאת הוצא ביוני 1746 צו חדש שאוסר על יהודים לשהות ולו באופן זמני בכל המרחב שסביב פראג עד כדי שתי שעות הליכה מן העיר.
גם בשלב זה נופקו אישורים זמניים לביקור יהודים בעיר וכ-500 יהודים פקדו את העיר מדי יום.
לעזיבת היהודים הייתה השפעה כלכלית שלילית על העיר והחל לחץ ציבורי למתן את הגירוש, טענה אחרת הייתה שאם אין מגרשים את היהודים מכל המדינה, גירוש היהודים מפראג עצמה בלבד יגרום נזק לעיר, כשהמסחר שהוחזק בידי היהודים ימשיך להיות בידיהם בערי הספר שאליהן היגרו.
במקביל החלו לדבר בווינה על תוכנית הדרגתית לצמצום מספר היהודים בממלכה במשך שש שנים.
ב-14 ביולי 1748, פרסמה מריה תרזה פקודה זמנית חדשה המשעה את צו הגירוש לעשר שנים ומתירה לכמה מאות משפחות אמידות לשוב לעיר תמורת התחייבות לשלם מיסים גבוהים.
החוזרים לעיר שיקמו את הריסות הגטו.
כעבור שנים אחדות שוב השתוללה שריפת-ענק ברובע היהודי.
שינוי לטובה חל בימיו של הקיסר יוזף השני (1790-1780) בעל פקודת הסובלנות בשנת 1782. המדיניות החדשה התכוונה לבטל בהדרגה את ההגבלות על חיי היהודים כדי לעשותם יסוד מועיל יותר במשק המדינה; לזאת התלוו צעדים שיטתיים להגברת נוכחות התרבות הגרמנית ברחוב היהודי.
היהודים נצטוו לאמץ להם שמות משפחה ולהקים בתי-ספר ללימודי חול, הוטלה עליהם חובת השירות בצבא ונאסר עליהם להשתמש בעברית וביידיש בניהול עסקיהם.
לבעלי התעשייה ביניהם הותר להתיישב מחוץ לרובע היהודי.
היהודים קוראים את שמו של הרובע היהודי יוספוב, על שמו של השליט יוזף השני כאות תודה על הרפורמות ששיפרו את חייהם באופן ניכר.
על אף הרדיפות לא פסקה היצירה הרוחנית בקהילה ועם גדוליה במחצית השנייה של המאה ה-18 נמנו הרבנים שמעון ואליהו שפירא, דוד אופנהיים, וראש הישיבה יחזקאל לאנדאו.
הישיבה המפורסמת הגיעה לידי פריחה רבה בימיו של הרב יחזקאל לנדא מחבר הספר הנודע ביהודה, תלמידים מכל הארצות באו לשמוע תורה מפיו.
ר' יונתן אייבשיץ שיבח את יהודי פראג בדרשה על כך שהיו מכניסי אורחים.
בסוף המאה ה-18 פרץ סכסוך קשה על ירושת משרת אב בית הדין, בעקבות פטירת הרב יחזקאל לנדא הצדדים הנצים היו הרב שמואל לנדא, בנו של הרב המנוח, והרב ברוך ייטלס.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה התעוררות משיחית בקרב יהודי בוהמיה, כשתנועתו של משיח השקר, יעקב פרנק, מספיחי השבתאות, התפשטה בקרב חלקים של האוכלוסייה היהודית.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 הותר ליהודים לרכוש קרקעות והמס המיוחד ליהודים בוטל.
ב-1848 הוענק ליהודים שוויון-זכויות ותוך עשרים שנה הושלם תהליך האמנציפציה הרשמי.
ב-1852 בוטל הגטו בפראג וב-1896 נהרס הרובע היהודי מטעמי תברואה, פרט לאתרים היסטוריים חשובים דוגמת בתי-הכנסת אלטנוישול, פנקס ומייזל, בניין "העירייה היהודית" וכדומה.
ב-1848 עוד מנתה קהילת יהודי פראג יותר מ-10,000 נפש והייתה הגדולה באירופה, בסוף המאה מנתה כ-27,300 נפש, אך פיגרה מבחינה מספרית אחרי מרכזים אחרים שגדלו בינתיים.
המהומות האנטישמיות בשנת המהפכה גרמו ליציאת רבים מיהודי בוהמיה לאמריקה ולמערב אירופה.
הגירת ההמונים נפסקה אחרי 1867 ואת מקום היוצאים לווינה ולגרמניה תפסו מהגרים מערי-שדה בבוהמיה.
בינתיים חדרו היהודים לתעשייה: טקסטיל, הלבשה, עורות ומזון, למסחר קמעונאי וסיטונאי ובקצב הולך וגובר גם למקצועות החופשיים ולפקידות.
היו ביניהם בנקאים, תעשיינים וסוחרים שעשו הון תועפות אך מספר העניים בקהילה עדיין היה רב.
השפעת האמנציפציה על קהילת פראג
עם האמנציפציה נפתח תהליך איטי של חילון והיטמעות בחברה הכללית.
בתחילת המאה עוד נסערה הקהילה המסורתית ממעללי הפרנקיסטים ובהמשכה עדיין שימשו ברבנות הראשית חכמים כמו שלמה יהודה רפופורט, מרקוס הירש ודומיהם אבל השפעת הרבנים בציבור היהודי נחלשה; ברבים מבתי-הכנסת הנהיגו תפילה "מתוקנת" בליווי עוגב ומקהלה מעורבת, גם מבלי לאמץ רשמית את עקרונות הרפורמה בדת.
בשנת 1820, דרש פרץ בר, מורה בפראג, לקיים תפילות בגרמנית, ובשנת 1832, פנה אחד מנכבדי הקהילה לשלטונות בהצעה להעביר את יום השבת ליום ראשון.
הצעירים נהרו לאוניברסיטאות גרמניות, גברה ההזדהות עם התרבות הגרמנית ועם תנועות ליברליות במיעוט הגרמני בפראג.
דוד קוה ייסד את המפלגה הליברלית הגרמנית בבוהמיה וייצג אותה בבית-הנבחרים (1873-1862).
בשנות ה-80 של המאה ה-19 היה בפראג חוג של סופרים יהודיים כותבי גרמנית, שאחדים מהם התפרסמו בעולם כולו.
בין אנשי ה"חוג" היו: פרנץ קפקא, מקס ברוד, פרנץ ורפל, אוסקר באום, לודוויג וינדר, ליאו פרוץ, אגון ארווין קיש, אוטו קלפטאר, וילי האס.
לקראת סוף המאה התפתחה גם תנועת הזדהות עם התרבות הצ'כית שגברה עם זרם המהגרים מערי-השדה; על ההתבוללות הצ'כית תעיד העובדה שבשנים 1900–1930 הצהירו יותר ממחצית היהודים בפראג על השתייכות ללאום הצ'כי, לעומת ירידה מתמדת בשיעור המשתייכים ללאום הגרמני.
באותה התקופה הכתה שורשים ביהדות פראג התנועה הציונית לזרמיה.
תהליך ההתבוללות השתקף גם בריבוי נישואי התערובת ובנטישת הדת.
בבוהמיה היה השיעור הגבוה ביותר של זוגות מעורבים ביישובי היהודים באירופה.
הופיעו בה שלושה שבועונים ציוניים ואחד צ'כי-מתבולל, ירחונים ורבעונים.
בפראג שכנו מרכזי רוב הארגונים היהודיים בצ'כוסלובקיה.
הציונים, אף שהיו מיעוט בפראג, היו היסוד הפעיל ביותר בציבור היהודי המקומי.
איגוד אקדמאי יהודי בשם "בריסיה" (Barissia) נוסד בפראג ב-1903 והיה אחד הארגונים האקדמאיים הראשיים לקידום הציונות בבוהמיה.
אגודת הסטודנטים הציונית "בר כוכבא" בהנהגת שמואל הוגו ברגמן הייתה לפני מלחמת העולם הראשונה מוקד לפעילות תרבותית.
הציוני ארתור מאהלר נבחר לפרלמנט האוסטרי וביוזמת לודוויק זינגר הוקם ב-1918 הוועד הלאומי היהודי; ב-1929 נבחר לפרלמנט הצ'כוסלובקי ובמותו תפס את מקומו אנג'לו גולדשטיין ויחד עם פרנטישק פרידמן ויעקב רייס, ייצג את הציונים במועצת העיר.
בפראג נערכה ועידת-היסוד של "התאחדות" (1920) ובה התכנס הקונגרס הציוני הי"ח (1933).
משנת 1935 התחילו להגיע לפראג פליטים מגרמניה הנאצית, וב-1938 גם מאוסטריה, אחרי ה"אנשלוס" ומחבל הסודטים אחרי שסופח לגרמניה.
ביום הפלישה הגרמנית – 15 במרץ 1939, היה מספר היהודים בפראג כ־56,000 לערך.
ביולי 1939 הכריז המושל קונסטנטין פון נויראט על פתיחת לשכת ההגירה ליהודים.
הלשכה התנהלה למעשה בידי אדולף אייכמן.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה (1 בספטמבר 1939), נאסרו אנשי ציבור והועברו כבני ערובה למחנה בוכנוואלד.
התחילה סדרה של הפקעות רכוש, של גזרות על פעולות ציבוריות למיניהן, נישולים ממוסדות חינוך לדרגותיהם, נאסר השימוש בתחבורה ציבורית ובטלפון.
הארגונים היהודיים המשיכו בחשאי בפעולות הסבה חינוכית ומקצועית, כהכנה להגירה.
עד סוף השנה ארגן המשרד הארץ-ישראלי בפראג, בהנהלת יעקב אדלשטיין, הגירה חוקית ומחתרתית של 19,000 איש בערך.
במרץ 1940 הורחבה סמכות לשכת ההגירה על שטח הפרוטקטורט כולו.
כדי למנוע גירושים למזרח הציעו מנהיגי הקהילה להקים מוסד יהודי מרכזי בשלטון עצמי.
לימים הקימו הגרמנים על סמך ההצעה את מחנה תרזין (טרזיינשטאדט).
קהילת פראג נאלצה להגיש רשימות של מועמדים לגירוש ולערוב להתייצבותם למועד.
בתקופה שבין תחילת אוקטובר 1941 עד אמצע מרץ 1945 הובלו ל"מזרח" או לטרזיינשטאדט 46,067 מיהודי פראג.
שניים מראשי הקהילה, ה' בון ואמיל קאפקא (בשעתו יו"ר הקהילה) נרצחו במאוטהאוזן בשל ניסיון להאט את קצב הגירושים.
"לשכת נאמנות" שהקימו הנאצים עסקה במכירת הרכוש הגזול והכנסותיה הועמדו לרשות "סיוע החורף" בגרמניה; היא שלטה על 54 מחסנים, ובכלל זה 11 בתי-כנסת (שניצלו בכך מחורבן).
לשכת ההגירה ריכזה תשמישי-קדושה מ-153 קהילות בבוהמיה ובמוראביה לשם הקמת "מוזיאון מרכזי לגזע היהודי שהלך לעולמו"; החוקרים היהודים שהועסקו בנושא נשלחו למחנות-המוות על סף השחרור.
חנה ואווה מלקובה קיבלו תואר חסיד אומות העולם על הצלת מספר יהודי פראג.
מיד לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוקמה הקהילה היהודית בעיר מחדש.
בסוף המלחמה חזר מלונדון חבר מועצת-המדינה הגולה ארנוסט פרישר וביוזמתו הוקם ועד הקהילות היהודיות בצ'כוסלובקיה.
לדברי הביטאון הרשמי של הוועד היו בפראג ב-1946 10,338 יהודים – מהם 1,396, ברובם מנישואים מעורבים, שלא גורשו; 227 שהסתתרו אצל לא-יהודים; 4,986 שחזרו ממחנות שונים; 883 ששירתו בצבא הצ'כוסלובקי בארצות אחרות; 613 מהגרים שחזרו ו-2,233 יהודים מקארפאטו-רוס, שסופחה לברית-המועצות.
כרב הקהילה הוכתר גוסטב שור שהוזמן מארץ ישראל.
השתלטות הקומוניסטים ב-1948 שמה קץ למאמצי השיקום, ועד 1950 יצאה כמחצית האוכלוסייה היהודית לארצות-חוץ, לרבות ישראל.
משפטי פראג (1952) והוקעת היהודים כ"אויבי מעמד הפועלים" הגבירו את הרדיפות.
בשנים 1951–1964 גם לא הייתה כל אפשרות של הגירה.
רכוש הקהילה נמסר למדינה, ארגוני הצדקה פוזרו, שירותי הדת בוטלו למעשה; סגרו חלק מבתי הכנסת, ובוטלה משרת הרב הראשי לפראג.
מכל כלי-הקודש נשארו בפראג ב-1964 שני חזנים ושני שוחטים בלבד.
במרץ 1967, סמוך לתקופת "האביב של פראג" ביקר בפראג נשיא הקונגרס היהודי העולמי נחום גולדמן, ופעל לחיזוק הקשר ליהדות בקרב הנוער היהודי, שהיה מאורגן עוד מ-1965. על אף הניסיון לדכא מגמה זאת בעקבות הפלישה הסובייטית באוגוסט 1968, המשיך הנוער היהודי בפעולות תרבות עד שנת 1972.
הקהילה היהודית הממוסדת המשיכה להתקיים גם תחת השלטון הקומוניסטי, וב-1973 נמנו בה כ-2000 איש.
על קירות בית הכנסת "פנקס", במסגרת המוזיאון היהודי המרכזי בפראג, רשומים שמותיהם של 77,297 יהודי בוהמיה ומוראביה שנרצחו בידי הנאצים בשנים 1939–1945.
בשנת 1997 חיו כ־6,000 יהודים בצ'כיה כולה, כאשר רובם ישבו בפראג.
אמנם רוב יהודי פראג היו מבוגרים, אולם בשנות התשעים התחזקה הקהילה, כאשר יהודים רבים, בעיקר אמריקאים, באו לעבוד בצ'כיה, התיישבו בפראג והצטרפו לקהילה.
באפריל 2000 נקראה כיכר מרכזית בפראג על שמו של פרנץ קפקא.
הדבר נעשה ביוזמתו ובזכותו של פרופסור אדוארד גולדשטאקר (Goldstucker) בן 87, יהודי יליד פראג, אחרי שנים של מאבק ברשויות.
רב ומחבר, הוגה דעות ופרשן; היה מעורב בחיי הקהילה, ועסק בענייני חינוך.
חיבר ספרים רבים בענייני השקפה, והם נחשבים לספרי יסוד בהשקפה היהודית.
רבי שלמה אפרים מלונטשיץ (1540–1619) בעל פירוש "כלי יקר" על התורה.
הרב ישעיה הלוי הורוביץ (1558–1630), בעל ה"שני לוחות הברית", היה מגדולי רבני אשכנז במאה ה-17. עלה בשנת 1621 מפראג לארץ-ישראל.
ראש הקהילה היהודית בפראג, יעקב ב"ש, היה מעורב בהדחתו שכללה הלשנה לשלטונות.
רבי יום-טוב ליפמן הלר ("התוספות יום טוב"; 1579–1654) – דיין בעיר במשך עשרות שנים, מונה כרבה של העיר ב-1627. נאלץ לעזוב העיר בעקבות הלשנה.
רבי שמעון וולף אוירבך (1549–1631) – נתמנה כרב העיר במקום ה"תוספות יום טוב" בשנת שפ"ט, כיהן כרב העיר עד לפטירתו.
רבי אהרן שמעון שפירא שימש ארבעים שנה.
בשנת ה'ת' נתמנה להיות אב"ד פראג עד לפטירתו בשנת ת"מ.
בית הקברות היהודי העתיק בפראג והחברה קדישא של קהילת פראג
בית הכנסת פנקס – נבנה במאה ה־15, לאחר מלחמת העולם השנייה משמש מצבה ליהודי צ'כיה שנספו בשואה.
על קירותיו נחקקו עשרות אלפי שמות הנספים.
הקומה השנייה מוקדשת לתערוכת ציורי ילדים מגטו טרזין שנרצחו.
בית הכנסת היובל - בית הכנסת הראשון שנבנה מחוץ לרובע היהודי
היהודים הראשונים בפרוסיה התיישבו בדוכסות כמעט עם הקמתה וסביר להניח שישבו שם עוד קודם לכן.
ככול שהתעצמה פרוסיה, סיפחה שטחים חדשים ופרחה כלכלית כך גדל מספר היהודים שבה, התחזק מעמדם וגברה הזדהותם עם פרוסיה וערכיה.
זאת עד לנפילתם הטראגית עם עליית הנאצים והשואה, נפילה שבישרה את נפילתה וביטולה של פרוסיה עצמה.
ראו גם ערך מורחב קהילת יהודי קניגסברג
המידע הראשון שבידינו על יהודים בפרוסיה הוא על המצאות שני רופאים יהודיים בבירת פרוסיה, קניגסברג בשנת 1540, זמן קצר אחרי הקמת דוכסות פרוסיה בשנת 1525. אך התיישבות יהודית של ממש לא הייתה שם לפני המחצית השנייה של המאה ה-17, עת סוחרים יהודים מפולין ומליטא החלו להשתתף בירידי העיר.
ב-1680 הותר להם לפתוח בית תפילה למשך כל ימי היריד.
בשנת 1618 הוקם האיחוד הפרסונלי שבו דוכסי פרוסיה ירשו גם את דוכסות ברנדרבורג שבירתו הייתה ברלין שבה לא היו יהודים מאז גירושם "לצמיתות" בשנת 1570, למעט בודדים כמו הספק הצבאי ישראל אהרון.
קהילת קינגסברג שנשארה עיר הבירה של דוכסות פרוסיה המשיכה להתפתח גם לאחר מיכן, ב-1704 קודש בית עלמין ונוסדה חברה קדישא.
שלש שנים אחר כך התמנה רב במקום.
בשנת 1716 ישבו בעיר 38 משפחות יהודיות, וב-1756, כאשר מספר היהודים בקניגסברג הגיע ל־300 נפש, נחנך שם בית הכנסת הראשון, בית כנסת זה היה קיים כ-200 שנה עד שחרב בשריפה שלאחריה הוקם בית הכנסת החדש, בשעה זו הייתה קהילת יהודי קניגסברג הקהילה היהודית השלישית בגודלה בגרמניה בכלל ובפרוסיה בפרט.
הוא יזם מדיניות של קידום הגירה וסובלנות דתית על מנת לשקם את פרוסיה לאחר מלחמות הדת.
במאי 1671 הותר ל-50 משפחות ממגורשי וינה (1670) להתיישב בבראנדנבורג למשך 20 שנה וב-10 בספטמבר אותה שנה הוציא הנסיך כתב-זכויות ראשון המציין את תחילת היישוב היהודי החדש בברלין, חרף התנגדותם של אנשי העיר, לרבות ישראל אהרן.
ב-1700 כבר ישבו בברלין 70 משפחות יהודיות בהיתר, 47 משפחות ללא היתר, וקצת רוכלים וקבצנים (ביחד כאלף איש).
חנויות היהודים התרבו על אף האיסור ולבסוף נצטוו לסחור אך ורק בבגדים משומשים ובהלוואות תמורת פיקדונות.
השלטון ראה בהם מקור לא-אכזב לסחיטת תשלומים כבדים בצורת "דמי-הגנה".
ב-1714 הסיר פרידריך וילהלם הראשון את ההגבלות על מסחר היהודים, להוציא ענפים מסוימים כגון תרופות ותבלינים, דברי צמר מיובאים וייצור משקאות.
רכישת קרקעות על ידי יהודים הייתה כרוכה בקשיים עצומים והבעלות על הבתים נאסרה עליהם לחלוטין.
בשנת 1740 במסגרת מלחמת הירושה האוסטרית סיפחה פרוסיה את חבל שלזיה ובראשו העיר ברסלאו שהפכה עם השנים לביתה של הקהילה השנייה בחשיבותה בממלכה.
ב-1750 העניק פרידריך השני (הגדול) מלך פרוסיה כתב פריבילגיה ליהודים, המחלק את היהודים לשני סוגים:
כך כתב יעקב יעקובסון על תקנות אלה: "כמו בכל מקום בגרמניה, גם תקנות ראשיות אלה נועדו להגביל את מספר היהודים המתגוררים בארץ, להתיר להם פעילות מוגדרת בלבד בתוך המערכת הכלכלית הלאומית ולהטיל עליהם מיסים גבוהים ככל האפשר על הבטחת ביטחונם ועל טולרנטיות לנוכחותם.
בתקופת פרידריך הגדול ניתנו הקלות ליהודים ומצבם הכלכלי, התרבותי והחברתי השתפר, בפרט אחרי מלחמת שבע השנים (1763–1756), כאשר יהודים רבים שימשו כספקים לצבא ולאוצר המלוכה.
מספר התעשיינים והבנקאים בקרב יהודי ברלין גדל, וב-1791 הוענקו למשפחת איציג ואפרים היהודית זכויות אזרח מלאות, לראשונה בגרמניה.
ב 1772 החל התהליך של חלוקת פולין, מלך פרוסיה שהיה פעם וואסל של מלך פולין החל להשתלט על אדמות פולין ובכל חלוקה שכזו נכנסו יהודים חדשים תחת שלטונו.
בשנת 1797 התמנה דניאל איציג לבנקאי החצר של פרוסיה ועוד קודם לכן התמנה כמנהל המטבעה המלכותית ביחד עם שותפו.
ב-11 במרץ 1812 פרסם המלך פרידריך וילהלם השלישי את ה"צו לענייני יחסים אזרחיים" , הידוע בכינויו "צו האמנציפציה".
צו מלכותי זה הכיר ביהודים כאזרחים שווים של ממלכת פרוסיה, עם כל הזכויות הנובעות ממעמד זה.
החל מאותה עת יהודי פרוסיה נקראו "אזרחי המדינה" או "ילידים" .
התנאי לקבלת אזרחות פרוסית היה אימוץ שם ושם משפחה גרמניים ושימוש בשפה הגרמנית.
כאישור על קבלת זכויות אזרח מלאות, ניתנו ליהודים אישורים מיוחדים.
על פי צו זה הייתה ליהודים הזכות לחופש מגורים, חופש עיסוק, חופש פולחן דתי והזכות לרכוש נדל"ן בחופשיות.
מאותה עת ואילך, היהודים היו חופשיים ללמוד באוניברסיטאות ולעבוד במשרות אקדמיות.
זכויות האזרח הטילו עליהם את חובת השירות הצבאי (החל משנת 1813 הם היו חייבים בגיוס).
המלך שמר לעצמו את הזכות להחליט על העסקתם של יהודים באדמיניסטרציה הלאומית של פרוסיה.
תקנות משפטיות חדשות בטלו את בתי המשפט היהודיים והכירו בקהילות היהודיות כאגודות הנתונות תחת המשפט הפרטי.
לדברי סלמה שטרן (Selma Stern-Täubler) חוקרת יהודי פרוסיה, "פרידריך הגדול פתח, כנראה בעל כורחו, את הדרך לאמנציפציה כלכלית ותרבותית וכן, בשלב מאוחר יותר, לאמנציפציה פוליטית של היהודים"
חוק זה היה חלקי ולא העניק זכויות מלאות ליהודים.
אדוארד גאנז, ממייסדי האגודה לתרבות ולמדע של היהודים, נלחם שנים בבתי הדין כדי לקבל אישור לעבוד כמרצה באוניברסיטה בפרוסיה, אך נכשל שוב ושוב.
למרות זאת, מאותה תקופה ואילך גברה הזדהותם של יהודי פרוסיה עם מדינתם, מנהגיה וערכיה.
המתח בין הזהות היהודית, הזהות הפרוסית-גרמנית, מרחב האפשריות המוגבל העומד לרשות היהודים למרות צו 1812 הביא לכמה תהליכים מקבילים: הקמת זרמים דתיים נפרדים אשר ניסו בדרכם לענות על המתח בין הזהויות השונות, המרת דת, נישואי תערובת, הגירה לארצות הברית וטמיעה אשר התמצתה במונח "גרמני בן דת משה".
הקמת הזרם הרפורמי שבתחילה ניסחו מענה משלהם באמצעות שינוי אסתטי בתפילות ולאחר מיכן שינו שינוי עמוק ויסודי את סדרי הפולחן ומוקד הזהות היהודית מההלכה לפרשנות האישית ומבחירת עם ישראל על ידי ה' אל התגלות אוניברסלית.
מול הרפורמים התייצבו מחד הפוזיטיבים-היסטוריים (קונסרבטיבים) בראשות זכריה פרנקל, שחתרו לשימור ההלכה כסמכות מחייבת אך ראו אותה במידה רבה כיצירה אנושית, והנאו-אורתודוקסים בהנהגת רש"ר הירש ועזריאל הילדסהיימר, ששאפו לפשרה עם העולם המודרני ולאימוץ ערכיו אך עמדו על אמונה מוחלטת בתורה מן השמים.
חיי הדת המסורתיים שקדמו לאמנציפציה נכחדו כמעט כליל.
רק באזור פוזן, שבמזרח, ובמובלעות זעירות ספורות כמו פיורדא שבבוואריה הוסיף לשרוד חינוך יהודי מהסוג הישן.
בנובמבר 1847 פרסם המלך פרידריך וילהלם הרביעי את הצו Die Verhättnisse der Juden אשר השווה את הזכויות הפוליטיות והאזרחיות של האוכלוסייה היהודית עם אלה של האוכלוסייה הנוצרית.
המרות דת ונישואי תערובת, התרחשו במידה כזו שב-1933, 44% מכלל היהודים התחתנו בנישואי תערובת ויש המעריכים שבמלחמת העולם השנייה שרתו בצבא הנאצי 150,000 יהודים "בני תערובת", כלומר גרמני שאחד או שנים מסביו נחשבו יהודים.
הגירה לארצות הברית התעצמה ומעריכים שבין השנים 1830–1889, היגרו כ-200,000 יהודים מגרמניה לארצות הברית.
היא מצביעה כיצד רצתה הקהילה היהודית בגרמניה לראות את עצמה בקרב סביבתה".
לאחר מלחמת צרפת-פרוסיה הוכתר מלך פרוסיה כקיסר גרמניה באולם המראות של מלכי צרפת בוורסאי הכבושה, פרוסיה הייתה בשיאה.
אם יסתבר שטעיתי יאמרו הצרפתים שאני גרמני, והגרמנים יאמרו שאני יהודי"
התהליך הגיע בתקופה שקדמה לנאציזים לשיאו הטרגי במלחמת העולם הראשונה ובתחילת רפובליקת ווימאר.
12,000 חיילים יהודיים נפלו במלחמה בעוד משרד ההגנה הפרוסי מבצע מפקד של חיילים יהודים על מנת להוכיח כי הם משתמטים מהשרות.
בסיומה של המלחמה התאבד ידידו היהודי של קיסר גרמניה אלברט באלין משום שלא יכול לשאת את התבוסה.
לאחר נפילת הקיסרות הגרמנית (תקופת ווימאר-התקופה הנאצית)
בתקופת רפובליקת ווימאר שירת שר החוץ וולטר רטנאו שהיה "התגלמות האידיאה היודו-גרמנית בשיאה" ש"גדל לתוך עושר מופלג באחוזה המפוארת של המשפחה בפרברי ברלין, מוקף משרתים ואומנות, מורים פרטיים ויצירות אמנות....
שלח ידו בציור, פיסול וספרות...שהתנכר בנעוריו למוצאו היהודי ושעתו הגדולה הגיעה במלחמת העולם הראשונה, כשמונה כמתאם-על לענייני כלכלה בזמן המלחמה ואיפשר במידה לא מועטה את הישרדותה הכלכלית של גרמניה." אך תמיד היה מי שהזכיר לו שהוא אינו גרמני וסופו שנרצח בידי לאומנים גרמניים על רקע מוצאו.
פרוסיה עצמה בוטלה לאחר מלחמת העולם השנייה בידי בעלות הברית שראו בה את מקור הרע.
יהדות פרוסיה גורשו מן החברה הפרוסית, הושפלו ונרצחו, פרוסיה עצמה חדלה מלהתקיים, אבל אלו ששרדו לא יכלו להינתק מהערכים שעליהם גדלו, מהשפה והתרבות הגרמניים.
ייקים אחרים שהגיעו לארצות הברית נקלטו שם במערכת ההשכלה הגבוה ובין המפורסמים שבהם אלברט איינשטיין.
שיצא נגד המיליטריזם הגרמני וויתר במחאה על אזרחותו הגרמנית אך גם היה מנהל המכון לפיזיקה על שם הקיסר וילהלם באוניברסיטת הומבולדט בברלין ונבחר לחבר באקדמיה הפרוסית הממלכתית למדעים.
יהדות צנעא היא קהילה יהודית עתיקת יומין, החשובה והגדולה ביותר ביהדות תימן, שהתקיימה בעיר צנעא שבתימן למעלה מ-1000 שנה עד לעלייה הגדולה לארץ ישראל בשנת ה'תש"ט (1949).
ראשית התיישבות היהודים בתימן שנויה במחלוקת.
אין בידינו תאריכים מדויקים לתחילת התיישבות היהודים בעיר צנעא, אך סביר להניח שכבר בראשית התיישבות היהודים בתימן, גרו יהודים גם בצנעא.
מקום מושבם הראשון של היהודים היה בעיר "בראש" שבראש ג'בל נוקם.
שם על פי העדויות נמצאו שרידי בית כנסת ומקוואות טהרה.
מאוחר יותר ירדו היהודים והתיישבו ב"אלקצר" (המבצר), שכונה גם "קַצְר סַאם אִבְּן נֻח" (ארמון/מבצר שם בן נח).
בשנת ד'תתק"ם (1172), כבש את תימן המצביא טג'טכין, שהיה משרי צבאותיו של טוראן שאה, אחיו הגדול של צלאח א-דין.
בשנה החמישית למלכותו הוא אילץ את היהודים יושבי "אלקצר" לרדת מערבה לעיר צנעא התחתונה היושבת בעמק.
בתחילה הורדו היהודים העניים והפשוטים, ולאחר זמן הושלם המעבר וכל היהודים ירדו לשכונת אלסאילה.
בשנת ה'תל"ט (1679) גורשו יהודי תימן, ובכללם יהודי צנעא, אל דרום תימן לאזור שפלה מדברית, למשך שנה שלמה.
לאחר שוב הגולים ממוזע בשנת ה'ת"ם (1680), לא הורשו היהודים לחזור לבתיהם בשכונת אלסאילה שבתוך חומות העיר העתיקה של צנעא, ונאלצו לבנות את שכונתם מחדש מחוץ לחומות העיר, בבקעה ממערב לשכונת ביר אל-עזב.
בשכונה זו גרו עד לעלייה הגדולה בשנת ה'תש"ט (1949).
בשנים ה'תרס"ד–ה'תרס"ה (1904–1905), עקב מלחמות הטורקים עם הערבים המקומיים תושבי תימן בראשות האימאם יחיא, פקד את תימן ובמיוחד את צנעא וסביבתה רעב קשה, שכונה בשם "חַוְזַתּ אַלנֲּפַר" (מצור ה"נפר", שהיא יחידת משקל קטנה שבה מוכרים תבואה).
כבר בתקופת הגאונים מעמדה של קהילת צנעא היה כקהילה המרכזית של תימן, בכך שנציגי ישיבות הגאונים שקיבלו את התרומות מכל רחבי תימן ישבו בצנעא.
בתחילת המאה ה-20 קהילת צנעא הייתה הקהילה היהודית הגדולה ביותר בתימן.
מתוקף היותה של צנעא בעלת הסמכות התורנית בתימן, בצנעא התקיים בית הדין הגדול של תימן.
קיימות רשימות של בתי הדין בצנעא מאז שוב הגולים ממוזע בשנת ה'ת"ם (1680), עד שנת ה'תרס"ב (1902), בה חדל לפעול בית הדין הקבוע של 3 דיינים.
מינוי הדיינים לא היה נעשה כמקובל כיום על פי מבחנים.
אב בית הדין היה ממנה אדם לדיין על פי מידת ידענותו וגדלותו, כפי שהתפרסם בקהילה כ"מומחה לרבים", כאשר השמיע את דבריו בדרשות לפני הציבור, ואנשי הקהילה פנו אליו לפתירת סכסוכים.
מוסד חשוב נוסף בקהילה הוא הישיבה הגדולה.
מדי יום לאחר תפילת שחרית היו מתקבצים כל תלמידי החכמים של העיר באחד מבתי הכנסת החשובים, ולומדים בצוותא כשעתיים או שלוש.
מוסד ישיבה זה התקיים במתכונת ישיבות התנאים, האמוראים והגאונים, ולא במתכונת שהייתה מקובלת באירופה במאות השנים האחרונות, בה הישיבה היא בית לימוד לתלמידים צעירים.
ישיבה זו התקיימה מעת בוא היהודים לתימן, ועד לשנת ה'תרס"ה (1905), שנת חוזת אלנפר, בה הלכו לעולמם רבים מלומדי הישיבה, והישיבה חדלה מלפעול.
בשנת ה'תרצ"ג (1933) החזיר הרב יחיא אלאביץ' את הישיבה לפעילות, אך פעילותה פסקה עם פטירתו בשנת ה'תרצ"ו (1936).
על ישיבה זו כתב רבי שלום שבזי בשירו "איומה המשי": .
העֻקַאל (ביחיד: עַאקֵל, פירושו בערבית: נבון), היו עסקני הציבור של הקהילה.
הם היו ההנהגה החילונית, כלומר שאינה מתעסקת בענייני הדת.
לעקאל לא היה מוסד, לא היה תפקיד מוגדר, ואף לא היו מקיימים ישיבות ודיונים קבועים.
כאשר אחד מהעקאל היה רוצה לעורר את הציבור לעניין שיש לתקן, היו מתכנסים העקאל והציבור בחצר של אחד מבתי הכנסיות הגדולים, ושם מקיימים מעין "דיון פתוח", ובסופו מתקבלת החלטה.
בישיבות אלה היו גם ממנים עקאל חדשים בעת הצורך.
אחד מתפקידיהם של העקאל היה לגבות את מס הג'זיה, מס הגולגולת באסלאם.
מאז הכיבוש הטורקי השני של תימן בשנת ה'תרל"ב (1872), העמיד המושל אחמד מוכ'תאר חכם באשי גם בתימן, כדוגמת החכם באשי שהיה בשאר האימפריה.
משרת החכם באשי הייתה קיימת כל שנות הכיבוש השני של הטורקים, בין השנים ה'תרל"ב (1872) ו-ה'תרס"ה (1905).
קופת ההקדש היה מוסד הצדקה הכללי לקהילה.
קופת ההקדש לא ניזונה ממיסים או מתרומות, אלא הכנסותיה היו בזכות תקנה קדומה בקהילה, שעל פיה כל בהמה שנשחטת ובשרה נמכר באטליז, עורה וחלבה נמכרים, והכסף נכנס לקופת ההקדש.
אם הבהמה נשחטה על ידי אדם פרטי, העור והחלב שלו, אך אם היו בבהמה זו ארבעה שותפים או יותר, דמי עורה וחלבה נכנסו לקופה.
העורות היו נמכרים כל יום שישי לעבדני העורות, והחלבים היו נמכרים אחת לחצי שנה לתעשיית הסבון.
כספי הקופה שימשו בעיקרם ליהודים מנקי המחראות (בעקבות "גזירת המקמצים"), ושאר הכסף היה מתחלק בין עניי הקהילה בחג הפסח ובחג הסוכות.
במאה ה-18 פרצה מחלוקת בין חכמי צנעא בעניין ברכת המוציא, כאשר יושבים קרואי המסיבה במספר שולחנות, האם כל שולחן מברך המוציא לעצמו, או שאחד מברך לכולם.
המנהג הקדום בתימן היה שאחד מברך לכולם, כפי שמזכיר מהרי"ץ, אך היו חכמים שרצו לשנות את המנהג על פי פסק השולחן ערוך ().
מחלוקת זו המשיכה עד המאה ה-19.
בצנעא לבשו היהודים לבוש אופייני ליהודי מרכז תימן.
בתי היהודים בצנעא היו בנויים כבתי היהודים בצנעא.
חלק מבני קהילת צנעא ורגעים מהווי הקהילה תועדו בתמונות על ידי הצלם יחיאל חייבי בן הקהילה, ויצאו לאור בספר צנעא וסביבתה בצילומי יחיאל חייבי.
יהדות פלאו היא ההתיישבות היהודית במדינת האיים פלאו שהתחילה ב-1993, שנה לפני שפלאו קיבלה את עצמאותה מארצות הברית.
בפלאו חיים פחות מעשרה יהודים, ועוד כמה שהם יהודים מצד אחד.
מרבית האוכלוסייה, כולל היהודים, עוסקת בתעשיית התיירות, חלק מרכזי בכלכלת המדינה.
ההיסטוריה של יהדות פלאו החלה עם הגעתם של בני הזוג ילידי ישראל טובה ונבות בורנובסקי, וילדיהם, שעברו לפלאו ב-1993 כשנה טרם הקמתה כמדינה עצמאית, כדי להפעיל את מרכז הצלילה Fish 'n Fins.
המשפחה התרחבה ונולדו להם שני ילדים, שהיו הילדים היהודים המתועדים הראשונים שנולדו בפלאו.
לשני הילדים יש שמות אמצעיים מקומיים.
היהודים המוכרים ביותר במדינה הם סטיוארט בק , עורך דין יהודי-אמריקאי שסייע במשא ומתן על ההסכם שהגדיר את פלאו כמדינה עצמאית ב-1994, קיבל באזרחות כבוד, ונבחר ב-2003 לשגריר הקבוע הראשון של פלאו באו"ם.
ולארי מילר, שופט בבית המשפט העליון בפלאו.
במשחקי המכביה השמונה-עשרה ב-2009 ייצגו את המדינה שני רוכבי אופניים.
הייתה זו הפעם הראשונה בה פלאו יוצגה בתחרות זו.
יהדות פיג'י היא ההתיישבות היהודית באיי פיג'י שמתועדת החל מהמאה ה-19. ביולי 2006 מנתה הקהילה כ-60 יהודים.
בנוסף, חיים באיי פיג'י קרוב ל-300 אנשים ממוצא יהודי, בעיקר בעיר הבירה סובה.
כיום ישנם שלושה בתי קברות בפיג'י, הכוללים כתובות יהודיות על המצבות, וממוקמים במומי (בית קברות פרטי), האי אובאלאו (לבוקה) וסובה (בית קברות ישן).
הקברים מתוארכים לימי המתיישבים היהודים הראשונים מהמאה ה-19.
כמעט כל היהודים באיי פיג'י חיים בעיר הבירה סובה.
בשנת 1881 הנרי מארק, בן ה-20, היה היהודי הראשון שהתיישב בפיג'י.
מארק היה במקור יליד אוסטרליה והוא הקים מפעל מסחרי נרחב ברחבי האזור.
למרקס הצטרפו מאוחר יותר יהודים מהודו, המזרח התיכון ומיישובים אחרים באסיה.
אחד המתיישבים הראשונים היה סוחר בשם אלכסנדר שמריל באומן (שמו העברי אלכסנדר בן שמואל) שנולד ב-9 בינואר 1847 פרוסיה, ונפטר ב-1909 בסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
באומן השתקע בלבוקה, בירת פיג'י לשעבר, והתחתן עם שרה אנט סולומון, בתם של פיליפ סולומון וקתרין כהן.
עד להקמתה של האגודה היהודית בפיג'י בקרב האוכלוסייה היהודית הייתה רק פעילות מאורגנת מועטה.
שגרירות ישראל מקיימת מדי שנה סדר פסח, המאכלס 50 עד 60 אנשים.
ב-6 במרץ 1985 התקיימה בסובה חגיגת פורים דתית ראשונה.
בין ישראל ופיג'י מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים.
במאי 2002, ראש ממשלת פיג'י דאז, ליסניה קראסה, בעצמה ממוצא יהודי חלקי, הסכימה עם שגרירת ישראל, רות כהנוף, כי על שתי המדינות לחזק את קשריהן למרות שהן כה רחוקות זו מזו מבחינה גאוגרפית.
בעוד שיש שגרירות ישראל בפיג'י, שגריר ישראל בקנברה, אוסטרליה מייצג את האינטרסים הישראליים בפיג'י.
בפברואר 2020 נסע נשיא המדינה ראובן ריבלין לפיג'י לפגוש את ראש הממשלה וורקה ביינימרמה לדיונים בנושא שינויי אקלים, פיתוח בר קיימא, חקלאות חכמה, העצמת נשים ונוער.
ובשנת 2022 הגיע נשיא פיג'י לפגישה בישראל עם הנשיא יצחק הרצוג.
יהדות פלך חרסון מתקיימת מסוף המאה ה-18 ועד לימינו.
ההתיישבות החקלאית היהודית בפלך חרסון של האימפריה הרוסית הייתה חלק מההתיישבות היהודית החקלאית בדרום אוקראינה, שהחלה לאחר כיבוש דרום אוקראינה מידי האימפריה העות'מאנית.
בנוסף להתיישבות החקלאית, יהודים התגוררו בערים מרכזיות של הפלך, והתקיימו קהילות יהודיות עירוניות גדולות כמו הקהילה באודסה, הקהילה בחרסון, והקהילה במיקולייב.
בתקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, לאחר 1920, התפצל פלך חרסון למחוזות שונים, כך שהיהודים מצאו את עצמם במחוזות חרסון, אודסה, מיקולייב, דניפרופטרובסק וקירובוהראד הסובייטיים.
למרות השינוי בחלוקה האזורית ואפשרות הגירה, שטחה של דרום אוקראינה שהיה בעבר פלך חרסון, המשיך להיות לאזור עם ריכוז יהודי גבוה מאוד.
עד למלחמת העולם השנייה חלק גדול מהיהודים של הפלך היו פזורים באזורים כפריים, אך במהלך השואה כלל היישובים החקלאיים היהודים הושמדו, או רוקנו ממרבית תושביהם.
לאחר המלחמה תושבי הכפרים ששרדו התרכזו בערי המחוזות, כמו אולקסנדריה, חרסון, מיקולייב, אודסה, אננייב, קרופיבניצקי וטירספול, או היגרו לאזורים אחרים של ברית המועצות.
יהדות מחזות אודסה, דניפרופטרובסק, חרסון ומיקולייב המשיכה להיות קהילה גדולה מאוד עד לשנות ה-90 של המאה ה-20, שבה חלק גדול מיהודי אוקראינה עלו לישראל במסגרת העלייה הגדולה מברית המועצות לשעבר.
העיר חרסון הוקמה ב-1778 בהוראה של יקטרינה השנייה, קיסרית רוסיה.
על הקמת המבצר היה אחראי גריגורי פוטיומקין, שהסתייע בעזרתו של איש העסקים היהודי יהושע צייטלין.
העיר המבוצרת החלה להתפתח ולגדול בזכות מתיישבים חדשים, שבהם היו גם יהודים.
החל מ-1780 פעל בעיר בית כנסת וניתן למצוא תרשימים של שכונות יהודיות בתוכניות העיר מ-1782. לפי רישום אוכלוסין מ-1799 התגוררו בעיר 39 סוחרים יהודים ו-180 יהודים בורגנים.
ענפי התעשייה המרכזיים של העיר היו עץ וספינות.
ערים אחרות בפלך, כמו אודסה ומיקולייב, נוסדו באותה התקופה במטרה לאכלס את האזור הכבוש.
הערים שימשו בין היתר כמספנות עבור הים השחור.
סוחרים ואנשי עסקים יהודים החלו להתיישב בערים החדשות.
נכון למרשם של 1803 התגוררו בעיר חרסון, שהייתה בירת הפלך, 36 סוחרים יהודים ועוד 344 בורגנים יהודים.
ההתיישבות החקלאית היהודית התחילה בתקופתו של אלכסנדר הראשון לאחר פרסום תקנת 1804. התקנה הגבילה את חופש העיסוק והתנועה של היהודים, אבל הרחיבה את זכויותיהם לרכישת קרקעות חקלאיות.
במטרה לעודד הגירה מסיבית של יהודים לפלך חרסון, הרשויות הבטיחו שורה של הטבות משמעותיות, בהן: פטור ממיסים, דחיית גיוס לצבא, נחלות קרקע חינמיות, והלוואה כספית בתנאים נוחים.
הבטחות הללו מומשו באופן חלקי.
המהגרים החדשים הגיעו בעיקר ממחוזות מוהילב וויטבסק של האימפריה הרוסית (בלארוס כיום).
היהודים הגיעו ללא ניסיון בעבודה חקלאית.
לפי רישומי הממשל, נכון ל-1806 נרשמו כ־900 משפחות יהודיות, שמנו 4,500 נפש, כמהגרים עתידיים לפלך חרסון.
דובער שניאורי היה אחד הרבנים הפעילים במיזם.
הקמת המושבות החקלאיות התחילה ב-1807. תחילה הוקמו ארבע מושבות: בוברובי קוט (Бобровый Кут), יפינהר (Ефингарь מלשון יפֶה נָהָר), שדה מנוחה (בהמשך נקרא שדה מנוחה הגדולה, Большая Сейдеминуха וקלינידורף), יזראליבקה (Израилевка, מוכרת גם בשם יזער).
ב-1808 הוקמו נהרטב הגדולה (Нагартав משלון "נהר טוב") וקמנקה (Каменка), וב-1809 הוקמה אינהולץ (Ингулец מוכר גם בשם הר שפר, Гар Шефер).
נכון לשנת 1810 התגוררו במושבות הללו 3,640 תושבים.
רוב המושבות היהודיות שהוקמו במחוז חרסון בשנים 1807–1810 סבלו ממחסור חמור במשאבים ובמי שתייה, מצב כלכלי ותברואתי ירוד והיעדר כוח עבודה מקצועי.
שיעורי התמותה בקרב המתיישבים בתחילת דרכם היו גדולים למדי.
פלך חרסון היה לחלק חשוב בדרום תחום המושב, והיהודים היו לאחוז משמעותי מתושבי היישובים בדרום אוקראינה.
עם הגירתם של היהודים לכפרים וערים, התחילו להתפתח מוסדות יהודיים שונים.
כך ב-1816 נפתח בפלך חרסון בית חולים יהודי ראשון, ששכן בבירת הפלך (השני הוקם ב-1853 בנהר טוב).
נכון ל-1847 התגוררו בעיר חרסון 3,832 יהודים.
בעיירה בריסלב (Берислав) התגוררו 287 יהודים.
ב-1842 הגיע מקס ליליינטל לפלך חרסון, במסעו לשכנוע של יהודי האימפריה הרוסית ביתרונותיה של השכלה מודרנית.
ב-1848 נפתחה בעיר מכללה לנשים יהודיות וב-1850 - לגברים יהודים.
לקראת אמצע המאה ה-19 פלך חרסון היה למרכז חשוב של חב"ד, בעיקר בקרב מתיישבים חקלאים.
ליהודים היה תפקיד נכבד בכלכלת ערי הבירה והפלך כולו.
ב-1862 מושל הפלך אף הגיש בקשה למנות יהודי לתפקיד ראש העיר, אך בקשה זו סורבה על ידי השלטון המרכזי.
הסופר והבלשן יהודה בן יחיאל בעהאק (היודע בשם העט "איש ווילנא בחערסאן") היה פעיל בעיר.
רב מטעם בוגר סמינריון רבני של ז'יטומיר היה פעיל בפלך.
נכון לשנות ה-80 של המאה ה-19 פעלו בעיר ארבעה בתי כנסת רבניים ובית כנסת קראי אחד, וזאת בנוסף לבתי התפילה ביישובים החקלאיים של הפלך.
לקראת סוף המאה פעלו בעיר יותר מ-30 תלמודי תורה וחדרים וארבעה ביתי ספר יהודיים.
גם התנועה הציונית כבר הייתה פעילה בפלך.
במאה ה-19 בירת הפלך הפכה גם למרכז תרבותי חשוב (לצידה של אודסה), בה ליהודים היה מקום נכבד.
כך המוזיקאי מרדכי גולינקין נולד בכפר איזלוצ'יסטאיה (מחוז דניפרופטרובסק כיום) ב-1875 ולמד אצל פנחס מינקובסקי, שהיה חזן בעיר חרסון.
גם המלחינים היהודים אמיל קופר (1877), סמואל מייקפר (1867) ויעקב סקמרובסקי נולדו בחרסון.
נכון למרשם אוכלוסין מ-1897 בעיר חרסון התגוררו 17,555 יהודים, שהיו כ-30% מכלל תושבי העיר.
עוד כ-13 אלף התגוררו בכפרים ועיירות באוייזד חרסון.
מרבית היהודים בבירה עסקו בתחומי המסחר והחייטות.
חב"ד היה פעיל מאוד באוקראינה באותה העת.
מספר רבנים משפיעים נולדו או היו פעילים בפלך חרסון, בהם מאיר שלמה ינובסקי, אברהם דוד לבוט, לוי יצחק שניאורסון, שמואל שניאורסון, שמעון יעקב גליקסברג, מיכל צבי היילפרין וראובן הרטנשטיין.
במהלך המאה ה-19 הוקמו בפלך חרסון המושבות החקלאיות הבאות:
החצי הראשון של המאה ה-20
נכון ל-1910 פעלו בעיר חרסון שלושה מוסדות השכלה גובהה יהודיים: אחד אורתודוקסי ושניים שהכשירו יהודים למקצועות חופשיים.
באודסה, שהייתה מרכז יהודי משמעותי בפלך, למדו כעשרת אלפים סטודנטים יהודים באותה התקופה.
בנוסף פעלו בחרסון בית ספר יהודי מקצועי לנשים, בית ספר יהודי מקצועי לגברים ושבעה מוסדות השכלה תיכונית יהודיים פרטיים.
יעקב רבינוביץ התגורר בפלך באותה התקופה והיה בין מנהיגי הוועד האודיסאי, שעודד השכלה עברית וציונות מעשית.
לציונות היה מקום חשוב בקרב יהודי פלך חרסון.
בנוסף לפעילים ציוניים מוכרים מיהדות אודסה, כגון מרדכי זאב חבקין, מרדכי בן-עמי, משה לייב ליליינבלום ויהודה לייב פינסקר, פעלו בערים וכפרים חקלאיים בפלך תנועות נוער ציוניות כמו חובבי ציון.
הייתה גם עיתונות יהודית בשפות יידיש ועברית, שיצאה לאור בעיקר באודסה, חרסון ומיקולייב.
עם זאת יהודים בפלך חרסון ובייחוד בערים סבלו רבות ממתקפות אנטישמיות מצד האוכלוסייה המקומית, בהתעלמות או אף בעידוד חלקי מהרשויות.
כך לאחר תחילת מלחמת רוסיה–יפן ב-1904 התרחשו פוגרומים באולקסנדריה ובחרסון על ידי המגויסים הטריים.
ב-1905 התרחש גל פוגרומים גדול באימפריה הרוסית.
במסגרת הגל התבצעו פוגרומים ברוב היישובים החקלאיים והערים הגדולות של פלך חרסון, לרבות מיקולייב, חרסון, ואודסה על ידי המאות השחורות ואחרים.
בעקבות גל הפוגרומים מספר ארגונים ציוניים הקימו גדודים להגנה עצמית, בעיקר באוכלוסייה היהודית העירונית.
תקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, שפרצה לאחר מהפכת אוקטובר הייתה תקופה קשה ליהודי תחום המושב והאימפריה הרוסית כולה.
פלך חרסון הפך לחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית.
פרעות פטליורה ופרעות אחרות נערכו על ידי כוחות צבאיים סדירים ובלתי-סדירים וארגונים לאומניים שונים.
לפי הערכות כמאה אלף יהודים נרצחו על ידי פורעים שונים בשטחי האימפריה הרוסית במהלך מלחמת האזרחים.
באותה התקופה יהודים רבים נמלטו מיישובים וכפרים קטנים לעבר ערים גדולות והעלו בהן את אחוז היהודים.
הפרעות והמצב הכלכלי והחברתי הקשה הובילו רבים לתמוך ברעיון הציוני ובהגירה משטחי האימפריה.
פועלי ציון, החלוץ והבונד היו פעילים מאוד בתקופה זו ואף ערכו בחירות להנהגת הקהילה היהודית באודסה ב-1918. מספר תנועות נוער ציוניות פעלו בברית המועצות בתחילת דרכה.
עם זאת, גם רעיונות קומוניסטיים נפוצו מאוד בקרב היהודים, ורבים מהם ראו במהפכה הקומוניסטית הזדמנות ואף הבטחה לעתיד בטוח ושוויוני יותר.
לאחר המהפכה יהודים רבים הגיעו לתפקידי ממשל שונים.
כך ב-1918 מונה היהודי יוסיף סקלאר ליושב ראש הוועד המנהל של פלך חרסון וב-1919 היהודי יעקב גנקין מונה לראש הצ'קה של הפלך.
אלכסנדר מינייב היה אחראי על חינוך פוליטי (תעמולה), אליה שלחס היה יו"ר הוועד המנהל של מחוז מיקולייב, מארק לבינזון היה לראש הוועדה המחוזית של חרסון.
תהליך הקולקטיביזציה לא פסח על יישובים החקלאיים היהודיים, שהפכו לסובחוזים וקולחוזים.
רכושם הפרטי של החקלאים הפך לרכוש משותף.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 פלך חרסון החל להתפצל בהדרגה למחוזות, שעד אמצע שנות ה-40 הפכו למחוזות אוקראינה (וטרנסניסטריה) המוכרים כיום.
כך ערים מרכזיות של הפלך הפכו לבירות של מחוזות שונים וכפרים יהודיים פוצלו בין מספר מחוזות, בעיקר מחוז מיקולאייב, אודסה, וחלק קטן ממחוז דניפרופטרובסק (מחוז שכלל גם יישובים מפלך יקטרינוסלב).