tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבה הראשי של הדוכסות בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה בלוקסמבורג היה הרב אברהם רוברט סרברניק, הוא נשאר במדינה ודאג, תחת הכיבוש הנאצי, להימלטות רבים מבני הקהילה לליסבון שבפורטוגל.
בין השנים 1940–1943 חוללו ונהרסו בתי הכנסת של לוקסמבורג.
באביב 1941, זומנו לפגישה עם אדולף אייכמן שני המנהיגים האחרונים של יהודי לוקסמבורג שם נמסר להם שהגירת יהודים מלוקסמבורג תופסק.
הם עצמם יצאו בשיירה האחרונה.
מ־3,500 היהודים שהיו במדינה ניצלו 1,555 לאחר שנמלטו ממנה, שהסתתרו בה או ששרדו במחנות.
בקרב חסידי אומות העולם נמצא ויקטור בודסון, לשעבר שר המשפטים ונשיא בית הנבחרים של לוקסמבורג, שהציל מאה יהודים ועזר להם לברוח דרך לוקסמבורג.
רק 1,555 מתוך 3,500 היהודים שחיו בלוקסמבורג בזמן השואה שרדו.
ברנרד וסרשטיין טוען כי רק 400–500 איש מיהודי לוקסמבורג נותרו בחיים לאחר המלחמה.
מבין היהודים בלוקסמבורג, ידוע על 36 ניצולי השואה.
ב-1947 הצביעה לוקסמבורג בעד הכרה בישראל ומשנת 1949 קיימה יחסים דיפלומטיים איתה.
בבניין עיריית לוקסמבורג נחתם ב-10 בספטמבר 1952 הסכם השילומים בין ישראל לגרמניה.
בית הכנסת הגדול בעיר לוקסמבורג נהרס עד היסוד בעת הכיבוש הגרמני, ונבנה מחדש ב-1953 על ידי ממשלת לוקסמבורג.
ליד דלת הכניסה הצדדית משובצת בקיר הבניין אבן יחידה ששרדה מבית-הכנסת ההרוס.
בשנת 1959 התמנה עמנואל בולז לרב הראשי של לוקסמבורג ובשנת 1998 נוסדה קהילה רפורמית.
יהודי לוקסמבורג שולבו היטב בחברה הלוקסמבורגית ונהנו מהצלחה חברתית, כמו אדמונד ישראל, נשיא הפדרציה של בורסות אירופה.
בשנת 1998 נערך סימפוזיון על ידי ארגון בני ברית בנושא תולדות היהודים בלוקסמבורג.
בלוקסמבורג חיים יותר מ-1,600 יהודים, רובם גרים בעיר הבירה לוקסמבורג.
קיימים שני בתי כנסת, בעיר הבירה לוקסמבורג ובעיר אש-סור-אלזט (השנייה בגודלה במדינה), הפועלים רק בשבת, בחגים ובאירועים מיוחדים.
בשנת 2005 נפתח במדינה גם בית חב"ד.
ב-27 באוקטובר 2011, הרב אלן נקש, אזרח צרפת שבתפקידו הקודם שימש כרבה של בורדו, הושבע על ידי שר התרבות פרנסואה בילטגן כרבה הראשי של הדוכסות.
ב-4 במרץ 2012 התקיימה ה'הכתרה' הרשמית בבית הכנסת בלוקסמבורג.
בתחילת המאה ה-19, לוקסמבורג קיבלה בברכה כחמש עשרה משפחות יהודיות.
שיעורם גדל במהירות אך נותר קטן: בשנת 1808 נמנו 75 יהודים, בשנת 1880 היו יותר מ-150 משפחות בגוטלנד.
בשיאה של הקהילה בשנות ה-30 חיו בה למעלה מ-4,000 יהודים, זאת בעקבות הגירה של פליטים ממזרח אירופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בעקבות הגירוש וההשמדה, המיעוט היהודי צומצם במידה ניכרת.
בית הכנסת לשעבר של לוקסמבורג
בית הקברות היהודי של לוקסמבורג
הקהילה היהודית בלואיזיאנה היא אחת הקהילות היהודיות בדרום ארצות הברית.
היהודים הראשונים הגיעו ללואיזיאנה בשנת 1719. היהודים שהגיעו בתקופה זאת היו מעטים מאוד בגלל האיסור על עיסוק דתי יהודי במקום במהלך המאה ה-18.
ב-1802 התיישב בניו אורלינס איש העסקים והנדבן הנודע יהודה טורו, ממייסדי שכונת משכנות שאננים בירושלים.
לאחר שהצטרפה לואיזיאנה לארצות הברית החל לגדול מספר היהודים בה.
בשנת 1828 אף הוקם בה בית הכנסת הראשון, בעיר ניו אורלינס.
לפני סופת ההוריקן קתרינה חיו בלואיזיאנה כ-10,000 יהודים, ומרביתם התרכזו בעיר ניו אורלינס.
עם זאת, בעקבות פינוי תושבי העיר לפני ההוריקן והליך השיקום האיטי, רבים מאוד מהתושבים לא חזרו, ואוכלוסיית היהודים אחרי קתרינה מונה 6,100 יהודים (נכון לדצמבר 2006).
יהדות לטביה היא אחת מהקהילות היהודיות של המדינות הבלטיות ומקום ישיבתה הוא בלטביה, המדינה המרכזית מבין שלוש המדינות הללו.
רוב הקהילה מגיעה במקור מיהדות ליטא.
היהודים הראשונים הגיעו לאזורי ליבוניה וקורלנד במהלך המאה ה-16. בתחילתה של המאה ה-20 נרשמו בלטביה כ-200,000 יהודים והם התרכזו בעיקר בערים דווינסק (דאוגבפילס), ריגה, רז'יצה, לוצין (לודזה), ליֶפָּאיָה (ליבאו) ויֶלְגַבָה.
יהודי מערב לטביה דיברו בעיקר גרמנית, ואילו יהודי מזרח לטביה דיברו יידיש ורוסית.
בשנת 1851 הקהילה קבלה רשות להקים את בית הכנסת הראשון בריגה.
לאחר גירושים נרחבים, וכן הגירה ובריחה מאתרי הקרב במהלך מלחמת העולם הראשונה שבאזור לטביה, נותרו בלטביה לאחר המלחמה בשנת 1920 רק כ-80,000 יהודים, אשר היוו כ-5 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
כמו כן נוצר שוני בגודלן היחסי של קהילות לטביה: קודם למלחמה הייתה קהילת דווינסק הגדולה ביותר, ולאחריה עברה הבכורה לריגה, כך שבשנות ה-30 חיו בריגה כמחצית מיהודי המדינה.
לאחר המלחמה נאלצה לטביה, כמו עוד מדינות חדשות שהוקמו, להכיר במוסדות המיעוטים, ובהם היהודים, ולאפשר להם חופש דתי וכך היה עד לאמצע שנות ה-30. בסיים הלטבי כיהנו כ-5 צירים יהודים, שהבולטים שבהם היו מתתיהו לזרסון מצעירי ציון, הרב מרדכי נורוק ואחיו מהמזרחי ומרדכי דובין איש אגודת ישראל.
זמן קצר לאחר ההפיכה של קרליס אולמניס, ב-15 במאי 1934, בוטלה האוטונומיה התרבותית היהודית בלטביה.
מנהיגי הבונד והתאחדות הפועל הצעיר וצעירי ציון, בהם מתתיהו לזרסון ועמנואל גיל, נאסרו והעיתונות היהודית ברובה נסגרה.
מצב היהודים הידרדר ורבים היגרו מחוץ ללטביה.
בין מלחמות העולם היגרו לארץ ישראל כ-5,000 מיהודי לטביה, ואלפים נוספים לדרום אפריקה ולארצות הברית.
בשלבים הראשונים של מלחמת העולם השנייה נכבשה לטביה על ידי הצבא האדום (בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב).
תחת הממשל הסובייטי הורע מצב היהודים, וכ-5,000 מראשי הקהילה הוגלו לסיביר.
בשנת 1939 נמנו בלטביה כ-94,000 יהודים ובסוף 1941 נמנו רק כ-85,000, בעיקר בגלל הגליות לברית המועצות וכן הגירת יהודים.
עם פלישת הנאצים ללטביה ביוני 1941 (במסגרת מבצע ברברוסה) הצליחו להימלט עוד כ-15,000 מהיהודים, ובעת הכיבוש הנאצי נותרו רק כ-70,000 יהודים.
בין יולי לאוקטובר 1941 רצחו הגרמנים כ-34,000 מיהודי לטביה, בעיקר בבורות ירי.
בשלב השני רצחו הגרמנים את רוב יושבי הגטאות בגטו ריגה, בגטו דאוגבפילס ובמסגרת טבח לייפאיה (ליבאו).
בשתי פעולות, ב-30 בנובמבר 1941 וב-8 בדצמבר באותה השנה נרצחו בסך הכול כ-25,000 יהודים בטבח יער רומבולה שבקרבת ריגה.
בשנת 1943 כבר נותרו בלטביה רק כ-5,000 יהודים בשלושה גטאות ובמספר מחנות עבודה.
עם התקדמות הצבא הסובייטי נלקחו הנותרים מיהודי לטביה ברכבות ולאחר מכן ברגל בדרכם לגרמניה, ורובם נהרגו בדרך זאת.
מהמחנות בגרמניה ניצלו רק כ-1,000 מיהודי לטביה.
כמו כן ניצלו כ-150 יהודים בעזרת נוצרים לטבים, וכן שרדו מספר עשרות יהודים שנמלטו והצטרפו לפרטיזנים.
לאחר המלחמה נותרה לטביה בשליטה סובייטית, כאחת הרפובליקות שהרכיבו את ברית המועצות.
כ-33,000 מיהודי לטביה שעזבו אותה במהלך המלחמה, שבו אליה מכל חלקי ברית המועצות.
עם קום מדינת ישראל עלו חלק מיהודי לטביה לישראל.
תהליך זה הופסק בשנת 1967. בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 פעלו בריגה מספר קבוצות מחתרתיות של יהודים ללימוד עברית והפצת הציונות.
בחלקם הם היו מבוססות על "הוותיקים" דוגמת עזרא רוסינק וחלקם על הצעירים דוגמת יוסף מנדלביץ'.
בתחילת שנות השבעים עלו ארצה יהודים אשר היו קרובים לרעיון הציוני וחשו שאין ברצונם להיות שייכים לברית המועצות הקומוניסטית על הגבלותיה לדת ולציונות.
בשנת 1970 מנתה האוכלוסייה היהודית במדינה כ-36,600 נפש.
עד לשנת 1987 עלו כשליש מהם למדינת ישראל, השאר נשארו בלטביה או עברו לאמריקה הצפונית ואוסטרליה.
בשנת 2018 נמצא, מאחורי קיר בבניין נטוש שליד הגטו בריגה, מטמון: צילומים, פמוטים וספרי תורה שהיו שייכים למשפחת ריטוב והוחבאו עד יעבור זעם.
הפריטים הועברו למשמרת למוזיאון יהודים בלטביה.
לאחר נפילת מסך הברזל וחידוש עצמאותה של לטביה, הכירה מדינת ישראל בלטביה, וכוננו יחסים דיפלומטיים בין המדינות.
מצב היהודים השתפר, ולטביה, החברה באיחוד האירופי, הפכה להיות יעד אטרקטיבי למחיה ולעסקים.
כיום (2018) חיים בלטביה כ-4,721 יהודים, רובם בבירה ריגה.
בית הכנסת הישן (פייטב שול) בעיר העתיקה של ריגה פעיל באופן קבוע וכיום רב בית הכנסת הוא הרב אליהו קרומר.
בית כנסת זה משתייך לזרם הליטאי.
שליח חב"ד בלטביה מ-1992 הוא הרב מרדכי גלזמן.
מנהל בית חב"ד הוא הרב שניאור קוט מ-1998 והרב עקיבא קרמר פועל בעיר מ-2016. בספטמבר 2021 נחנך בית חב"ד במרכז ריגה הכולל גם חנות כשרה ומפעיל גם מקוה ובית ספר.
בסוף אוגוסט 2018 נחנך בית הכנסת "בית ישראל" בשכונת בולדורי בעיר הנופש יורמלה בביתו של איש העסקים עמנואל גרינשפון.
רב בית הכנסת הוא הרב שמעון קוטנובסקי-ליאק הפעיל מ־2018 בלטביה.
בשנת 2023 פתחו הרב מנדי ורעייתו שושי זילברשטרום בית חב"ד ביורמלה.
בלטביה נולדו וגדלו בין היתר הראי"ה קוק מייסד הרבנות הראשית בישראל וישיבת מרכז הרב בירושלים, וכן הרב מרדכי נורוק, ופרופסורים אליהו ריפס, ישעיהו ברלין, ישעיהו ליבוביץ ונחמה ליבוביץ.
בכותאיסי הייתה מרוכזת הקהילה היהודית השנייה בגודלה בגאורגיה, שעד גל העלייה הראשון בשנות ה-70 של המאה ה-20 מנתה למעלה מ-20,000 נפש.
בעיר ניצב עדיין בית הכנסת המפואר של הקהילה, שנחנך ב-1886, אחד משלושה בתי הכנסת שהיו בעיר.
השלטונות המקומיים מטפחים את הרכוש הציבורי היהודי גם בהיעדר קהילה מאורגנת, שמתחילת המאה ה-21 מונה, בעקבות גל העלייה של שנות ה-90, עשרות משפחות בלבד.
היהודים התיישבו בכותאיסי עוד במאה ה-19. רובם היו סוחרים ובעלי מלאכה, ומילאו תפקיד חשוב בכלכלת האזור.
הגידול שחל באוכלוסיית הגאורגים, בשנים שלאחר החלת הצו לשחרור הצמיתים בגאורגיה, בשנת 1864, הביא להגירה לערים של עבדים לשעבר, בעלי מלאכה ואיכרים.
בשנת 1871 היו בפלך כותאיסי 4,702 יהודים.
הקהילה היהודית בכותאיסי עצמה הייתה השלישית בגודלה בגאורגיה.
במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1897 נספרו בכותאיסי עצמה 4,843 יהודים, ובכל פלך כותאיסי 8,864 יהודים ו־46 קראים.
ההגירה המחודשת של יהודים, במחצית השנייה של המאה ה-19, לערים בפלך כותאיסי, בעיקר של סוחרים קטנים, הביאה להגברת האנטישמיות בגאורגיה, שבאו לידי ביטוי בשיאן בעלילת הדם בסוראמי ובעלילת הדם בסצ'חרה, שבהן היה מעורב משה מונטיפיורי עצמו.
אמנם, אין ידיעות לגבי קיום מפגשים של מונטיפיורי והיהודים בגאורגיה, בעת ביקוריו ברחבי האימפריה הרוסית.
לעומת זאת, ידוע כי מונטיפיורי פגש עולים מגאורגיה בארץ, שחלקם לבשו מדים קווקזיים או צ'רקסיים.
וחלקם נשא אותות כבוד על לבושם, דבר שהרשים אותו במיוחד.
הם ציינו בפניו כי האותות ניתנו להם בגין השתתפותם האמיצה במלחמת רוסיה נגד הצ'רקסים, כמו כן ציינו כי אנשי העיר כותאיסי הרסו את המקום, ונותרו הלוחמים היהודים שהגנו על אוצר הממשלה הרוסית.
הרופא והחוקר שמואל וייסנברג (1867-1928), אשר השווה את הנתונים האנתרופולוגיים בין יהודי ההרים ליהודי גאורגיה, קבע כי יהודי ההרים ויהודי כותאיסי שייכים למעשה לקבוצה אנתרופולוגית אחת אך לענפים שונים, ועיקר ההבדלים ביניהם הם אתנוגרפיים ולא אנתרופולוגיים.
אולם חוקרים אחרים כמו דז'אוואחוב, אינם תמימי דעים עם קביעה זו.
הטוענים בין היתר כי היהודים לא השפיעו על הטיפוס הגאורגי אלא הושפעו ממנו ולמעשה משתייכים היהודים בקווקז, להוציא את הגאורגים, לטיפוס ה"כורדו-אזרבייג'ני".
עלילת הדם של סצ'חרה נידונה בבית הדין המחוזי בכותאיסי.
דבר העלילה זכה לפרסום רב בעיתונות היהודית ברוסיה, עלילת דם זו הביאה להתגייסותם של אישים יהודים, ובראשם הברון גינסבורג מסנקט פטרבורג.
שני עורכי-דין נודעים, היהודי קרופניק (1845-1905) והרוסי אלכסנדרוב, שנקראו להגן על הנאשמים, הצליחו, ב-13 במרץ 1879, להפריך את ההאשמות, והנאשמים זוכו מכל אשמה.
למרות זאת לא פסקה רדיפת היהודים בכותאיסי ובשנת 1895 התחוללו מהומות בין הנוצרים והיהודים.
מהומות אלו הביאו ליציאת המשוררים סרגיי מסחי ואנטון פורצלאדזה להגנת היהודים, תוך הבעת גינוי חריפה לתופעת הקנאות הדתית והלאומית כמנוגדת לתרבות ולמסורת הגאורגית.
בשנת 1913, נסחטו היהודים באופן שיטתי על ידי כנופיה, בהוראתו של עוזר המושל של כותאיסי.
בתחילת המאה ה-20 הופעלו בכותאיסי שני בתי כנסת, ובתפקיד הרב הראשי של מערב גאורגיה, שימש הרב ראובן אלואשווילי (1858-1922).
בתקופה זו, החלו לחלחל רעיונות הציונות בגאורגיה, בתחילה בין האשכנזים ולאחר מכן בקרב יהודי גאורגיה המקומיים.
המתנגדים לציונות בגאורגיה הופעלו מכותאיסי, בהנהגת הרב אלואשווילי.
בשנת 1880 הוקם בכותאיסי תלמודי תורה, ובשנת 1903 נפתח בכותאיסי בית הספר הציבורי היהודי, בית ספר שהיה בעל אופי חילוני.
בשנת ה'תר"ע הגיע שד"ר צפת רבי דוד חי אדרעי לעיר כותאיסי שבגאורגיה, ונתבקש על ידי בני הקהילה היהודית בעיר להישאר בעיר ולשמש כראש ישיבה בבית המדרש שהקים הגביר יצחק אליגולי.
רבי דוד חי הסכים לבקשתם והחל לשמש כראש הישיבה אך בשל מזג האוויר הקר בכותאיסי הוא לא היה יכול להישאר בעיר לאורך זמן, ולכן עבר משם לערים סחינול וסוג'ונה.
מהפכת פברואר בשנת 1917, הביאה לתחייה מחודשת של החיים היהודיים.
הקמת סניף של תנועת "צעירי ציון", יציאת דו-השבועון הציוני "חמה אֶבּראֶליסה" ("קול היהודי") בשפה הגאורגית, בעריכת ס.
בין הכותבים בביטאון היו דוד באזוב, בנו הרצל באזוב, נתן אליהשווילי, בן ציון אליגולשווילי ועוד.
רבים מהיהודים התארגנו במסגרת אנטי-ציונית.
בראשות האחים גבריאל ומיכאל חננאשווילי, שנהנו מתמיכת של הדמוקרטים (מיעוט בקואליציה השלטת בממשלת גאורגיה).
על פי טענת הקבוצה, מוצאם של יהודי גאורגיה הוא אותו המוצא של הגאורגים האחרים, והם נבדלים מהם רק בדתם, שאותה קיבלו על עצמם בשלב כלשהו בהיסטוריה.
הם פרסמו מאמר, בעיתונות הגאורגית, כנגד יהודי רוסיה, שרצו להיטמע, כחלק מהאוכלוסייה הגאורגית.
במאבק כנגד הציונות, תמכה קבוצת אסימילטורוב בחוגים האורתודוקסיים.
הם היו הקבוצה היהודית היחידה שלא השתתפה בקונגרס בטביליסי בשנת 1918. האנטי-ציונים ערכו בכותאיסי כינוס לבחירת המועמדים לבחירות שהיו אמורות להתקיים לפרלמנט של גאורגיה.
הנציגים היו: רבי יעקב דברשווילי (1893-1980) ואברהם בוטריאשווילי.
לאחר פלישת הצבא האדום לגאורגיה, עזבו הרבה מהיהודים את גאורגיה.
מביניהם היו רבים מכותאיסי כולל רבי רפאל אלואשווילי.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 עסקו רוב יהודי כותאיסי במסחר ומלאכת יד.
לפני המרד האנטי בולשביקי של 1924, לא רדפו השלטונות אחרי היהודים.
לא הפריעו לפעילות ציונית, לא נסגרו בתי כנסת וכו'.
אולם לאחר המרד נעצר כל מי שנחשב בפעילות ציונית, רבנים הוטרדו בחקירות, נסגרו בתי כנסות ועוד.
מאותה תקופה ועד אמצע שנות ה-30 של אותה מאה, החלו השלטונות לשים לב לשיקום התרבותי וההשכלתי של יהודי גאורגיה.
בכותאיסי נפתחו בתי ספר יהודיים, מועדונים, ספריות וחוגים.
כמו כן נפתח סניף של "אוזט" ("ОЗЕТ", Общество землеустройства еврейских трудящихся), חברה לניהול הפועלים היהודים, שדאגו להציב את היהודים בתעשייה ובקואופרטיבים.
כבר בשנת 1929, מספר נכבד של יהודי כותאיסי עבדו במפעל המשי המקומי.
בשנים 1937-1938, החל בכותאיסי, כמו בשאר ברית המועצות, מאבק כנגד היהדות והתרבות היהודית החילונית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגיעו לכותאיסי פליטים יהודים, שבחלקם אף נשארו בעיר עם תום המלחמה, בכללם היה גם דב גפונוב, שתרגם מגאורגית את האפוס הגאורגי, עוטה עור הנמר.
בעקבות תרגום היצירה הוא זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, אך לא הורשה לצאת מברית המועצות כדי לקבלו.
העיתונות לא יכלה לוותר על התפארות בתרגום תרבותם ברחבי העולם ודיווחו בהרחבה על התרגום.
בכותאיסי הוקם אתר הנצחה על שמו ב"רחוב שאוּמיאני", שהיה מאוכלס ברובו ביהודים עוד מתקופת ימי הביניים.
הרחוב שנקרא על שם המהפכן, שאומיאני, משנת 1926 הוסב, בשנת 1989, ל"רחוב גפונוב".
שלושת בתי הכנסת המשיכו לפעול עד ראשית 1953.
בתקופת הקמפיין האנטישמי בברית המועצות בשנים 1948–1953, נעצרו יהודים רבים.
בינואר 1953 נסגר בית הכנסת של כותאיסי.
יהודי כותאיסי שיחקו תפקיד מכריע במאבק של יהודי ברית המועצות בכלל ויהודי גאורגיה בפרט למען זכות העלייה לישראל.
על מכתב 18 המשפחות המפורסם, שנשלח לאו"ם בשנת 1969 ה'תשכ"ט היו חתומות 13 משפחות מכותאיסי.
בין הרבנים המפורסמים שהיו משפיעים על יהודי גאורגיה היו רבי שניאור זלמן אלטשולר (1870–1953), רבי טוביה וייס (1870–1953), רבי יעקב ספיאשוילי, רבי יעקב פאפיאשוילי, רבי בנימין פאפיאשוילי ואחרים.
החל משנות ה-80 המאוחרות, עם פתיחת שערי ברית המועצות, היו קיימים חיי קהילה ותרבות בכותאיסי.
בשנים 1989–1991, עם התמוטטות ברית המועצות והקמת הרפובליקה של גאורגיה, הוקמה אגודה מקומית גאורגית-ישראלית.
בשנים 1989–1993, בפקולטה להיסטוריה באוניברסיטת כותאיסי, נערך מחקר על ההיסטוריה של היהודים בגאורגיה בראשות ד.
בשנים 1969–1984 עזבו אלפי יהודים את כותאיסי ועלו לישראל.
מתחילת העלייה המסיבית לישראל, משנת 1989, עלו לישראל מכותאיסי 1,945 יהודים ובינואר 2001 49 יהודים.
על פי הסוכנות היהודית היו בכותאיסי 2,300 יהודים ב-1993. עד סוף 1999 נותרו בעיר כ-600 יהודים.
הערך כותאיסי (КУТАИСИ) מתוך מהדורת האינטרנט של אנציקלופדיה יהודית קצרה בלשון הרוסית.
יצחק דוד יהדות גאורגיה וארץ-ישראל, * גרשון בן אורן, תולדות יהודי גאורגיה עד ימי המשטר הסובייט', אתר הקונגרס העולמי של יהודי גאורגיה.
לובה אליאב (תשכ"ה), בין הפטיש והמגל : ניסיון אישי בקרב יהודי ברית המועצות: יהודי קוטאיסי השתטחו על הכביש, באתר יהודי המאבק, התנועה הלאומית-יהודית בברית המועצות 1967–1989, הוצאת עם עובד
לובה אליאב (1965), "יהודי כותאיסי השתטחו על הכביש", פרק מתוך סיפרו: בין הפטיש והמגל, באתר הקונגרס העולמי של יהודי גרוּזיה
קהילת יהדות ליבורנו (או ליווֹרנו) הייתה במאות ה-17 וה-18 אחת הקהילות היהודיות העשירות באירופה.
העיר ליבורנו הייתה מרכז מסחרי תוסס.
היא הייתה מרכז חשוב ותחנת מעבר.
סוחרים ועוברי אורח עברו בה מהצפון לדרום וחזרה.
בין העוברים בעיר היו גם מבני ישראל, אולם כקהילה, יהדות ליבורנו היא אחת מהקהילות היהודיות המאוחרות ביותר באיטליה.
הקהילה נוסדה רק במאה ה-16.
יהודי ליבורנו נהנו מהזכויות האזרחיות כמו שאר תושבי הדוכסות הגדולה של טוסקנה.
במטרה להפוך את ליבורנו למרכז בין-לאומי ולעיר נמל חופשי חשובה באגן הים התיכון, פנו שלושה דוכסים של טוסקנה אל היהודים ואל בני לאומים אחרים לבוא ולהתיישב בעיר, והם:
לבאים להתגורר בעיר הובטחו התנאים הבאים:
מעבר חופשי להם ולסחורותיהם במשך 25 שנה.
והיה אם תווצר אי-הבנה, המהגרים יוכלו לעזוב את העיר, עם כל רכושם.
המעבר החופשי כלל גם מי שנאשם בפשעים כמו כפירה, דבר שנגע במיוחד לעניינם של מגורשי ספרד והאנוסים (שהמירו את דתם לנצרות והמשיכו לקיים את מצוות היהדות בסתר) מחצי האי האיברי.
חופש תנועה הובטח לכלל הסוחרים, שהיו יוצאים ובאים בין נמלי אגן הים התיכון.
ביטול חובת ענידת הטלאי ליהודים.
יהודים הורשו לגור בכל חלקי העיר ולא חויבו לגור בשכונה מסוימת (כגון הגטו היהודי בוונציה), זאת בניגוד למצב באחדות מהקהילות היהודיות בטוסקנה (למשל: בפירנצה ובסיינה).
ליהודים ניתנה אוטונומיה שיפוטית בתחום האזרחי ואפילו בתחום הפלילי בינם לבין עצמם.
קהילת יהדות ליבורנו הוקמה בתור בת חסות של קהילת יהדות פיזה.
ולכן התקנות של שתי הקהילות היו דומות בעת יסוד קהילת ליבורנו.
במהלך המאות ה-16 וה-17 אירעו מספר אירועים שגרמו לנדידת יהודים על פני אירופה.
צאצאי האנוסים שהגיעו תחילה לארצות השפלה, חיפשו מקומות יישוב בהם יוכלו לפתח את עסקיהם.
מלחמת שלושים השנים גרמה ליהודים לעזוב ערים בגרמניה, בוהמיה וצרפת ולחפש מקומות בטוחים יותר.
פרעות חמלניצקי ופלישת השוודים לפולין עצרו את ההגירה מזרחה וגרמו ליהודים לחפש מקומות בהן שורר שקט יחסי.
כתוצאה מתהליכים אלו הגיעו לליבורנו יהודים אשכנזים וצאצאי אנוסים שהקימו שתי קהילות נפרדות.
במאה ה-17 היו הכוחות הדומיננטיים בקהילה היהודית בליבורנו: אצולה של סוחרים והאנוסים שכונו מרני או "נוצרים חדשים" (cristiaõs novos - marrani), בייחוד מפורטוגל.
עד לשנת 1715 הם שלטו בקהילה.
הקהילה היהודית בליבורנו היוותה מרכז לתנועת השבתאות, ונקלעה עקב כך למחלוקת.
הדיה נשמעו שנים רבות עד אשר מתנגדיה, בראשות הרב יעקב ששפורטש, הצליחו להדבירה.
בינואר 1742 פקדה את ליבורנו סדרת רעידות אדמה קשה, למרות ההרס הרב לא נהרג איש מבני הקהילה.
רבני הקהילה, הרב מלאכי הכהן והרב רפאל מילדלולה חיברו חוברות מיוחדות לזכר המאורע.
אוכלוסיית היהודים הגיעה באמצע המאה ה-18 ל-7,000 תושבים – כעשירית מאוכלוסיית העיר.
בשנת 1780 היהודים זכו בייצוג במועצת העיר.
היהודים זכו לכבוד מתושבי העיר וכן מריכוזי המיעוטים שהיו בה: טורקים, יוונים, ארמנים, הולנדים ואנגלים.
בתקופה זו אירע אירוע אנטישמי בעקבות האשמת היהודים בשימוש בשיש השייך לכנסייה לבניית בית הכנסת שלהם, הותקפו ריכוזי היהודים על ידי פועלי הנמל ועובדי המספנות, ובית הכנסת נרגם באבנים.
עקב כך מאה וחמישים עגלות עמוסות פליטים עזבו את העיר.
רק אחרי שלושה ימי ביזה ותשלום סכומי כסף ניכרים הושב הסדר על כנו.
היהודים נדרשו לממן את ההגנה מפני צבאו של נפוליאון (בשנת 1799) בסכום שלא היה ביחס הוגן לשיעורם באוכלוסייה.
במאה ה-19 ירדה ליבורנו מגדולתה, בין השאר בשל כיבוש ארצות צפון אפריקה בידי צרפת, שביטל את החשיבות שהייתה לקשרי המסחר בין ליבורנו לבין המגרב בשל האוכלוסייה היהודית שהייתה במקומות אלה.
כמו כן, השתנו יעדי ההגירה היהודית והחלה ההגירה ליבשת אמריקה.
ב-1864–1897 שימש בה ברבנות הסופר הרב ישראל קושטא.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 נחלקו יהודי ליבורנו, כמו שאר יהודי איטליה ואירופה, בין אלה שראו עצמם איטלקים בני דת משה, ואחרים, בדרך כלל מעטים יותר, שהיו נאמנים לארגונים יהודיים בין-לאומיים שתמכו בשיבת ציון כמו ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת 1924 התקיים בעיר כינוס היסוד של הסתדרות ציוני איטליה.
לאחר השואה הצטמצמה הנוכחות היהודית בעיר והיום מונה הקהילה 700 יהודים.
לקהילה שלוחה בפיטיליאנו (Pitigliano) שכונתה ירושלים הקטנה, בעיר זו יוצר במשך שנים רבות יין קיאנטי כשר.
דוגמה להלך הרוחות של נציגיו הבולטים והפעילים של הנוער היהודי הוא קונגרס הנוער היהודי שהתקיים בראשית נובמבר 1924 בליבורנו.
בכנס השתתפו דתיים, ציונים ואלה שחיפשו דרכים אחרות ליהדותם.
שתיים היו העמדות העיקריות: האחת – העמדה הציונית על גווניה, והשנייה – זו שטענה כי יש להתנגד לממשל הנוכחי באיטליה, השלטון הפשיסטי בהנהגת בניטו מוסוליני.
בתקופת השואה נשלחו 90 מיהודי העיר למחנות השמדה, אחרים נרצחו בהרים הסובבים את העיר על ידי חיילי הוורמאכט שהיו פעילים בסביבה.
בתום השואה נותרו בליבורנו כ-1,000 יהודים.
בשנת 1996 ניטע עץ זית לשלום במקום מרכזי בליבורנו, כחלק מיחס חיובי של השלטונות לקהילה.
בעיר ליבורנו פועל תלמוד תורה וגן ילדים בימי ראשון.
המניין בבית הכנסת פועל בשחרית בימי שני וחמישי וכן בשבתות ובחגים.
יש בעיר מקווה טהרה וחנויות לממכר אוכל כשר.
בעיר היו ארבעה בתי קברות יהודיים עתיקים: שנים פונו, בשלישי היה קבור החיד"א, ולאחר שהועלו עצמותיו לישראל נאסרה הכניסה אליו מחשש למפולות.
בית הקברות הרביעי, הפתוח, נמצא ליד בית הקברות הכללי של העיר.
בבית קברות זה יש לוח זיכרון לחללים היהודים ממלחמת העולם הראשונה ול-120 קורבנות השואה.
בבית הקברות יש אוסף מצבות מבתי הקברות שנהרסו; מיוחדות במינן הן המצבות בצורה פירמידה קטומה מהמאה ה-17, עם סמלי משפחה וכיתוב לזכרו של הנפטר.
בליבורנו עמד עד מלחמת העולם השנייה בית כנסת מפואר שהיה בית הכנסת הספרדי, השני בגודלו באירופה, אחרי בית הכנסת באמסטרדם.
המבנה נהרס כליל בהפצצה אווירית בזמן המלחמה, ההריסות פונו והמגרש היה למגרש חניה.
בצמוד לבית הכנסת עמד בנין משרדי הקהילה היהודית בעיר, ששרד וניצב על עמדו גם במאה ה-21.
המניע לארגון אפקטיבי של מוסדות הקהילה בליבורנו היה רצונם של ראשי משפחות מספרד ופורטוגל בעיר כי יהודי לא יוכל להתיישב בעיר ללא רשותם.
דרישת מייסדי היישוב היהודי בליבורנו התקבלה, והוקמה קהילה נפרדת לעיר, עם הנהגה משלה.
ההנהגה של הקהילה הייתה בידי הפרנסים – המסרי.
הפרנסים מילאו את תפקידי החקיקה, השיפוט והביצוע ביד תקיפה, לעיתים היו ממנים שמשים (פקידים) לביצוע תפקידים מסוימים: קבועים או חד-פעמיים.
המיוחד ליהדות ליבורנו היה שלמוסדות הקהילה היה גיבוי מלא בחוק.
פרנסי הקהילה דרשו וקבלו עבור בני הקהילה את הזכויות שהובטחו להם.
השלטונות נתנו לקהילה סיוע לניהול התקין שלה על ידי אכיפת דין פרנסיה על חבריה.
הפרנסים ביקשו את התערבות המושל, כאשר מהגרים יהודים חדשים באו לעיר ולא הסכימו לפעול בהתאם לדרישות הפרנסים.
מהתנאים שהוענקו ליהודי ליבורנו ניתן ללמוד על התנאים שלא ניתנו לשאר יהודי איטליה.
היהודים שזכו למידה של חופש ולהכרת זכויותיהם כ"אומה יהודית", נענו להזמנה.
כך החלה תקופת הפריחה של ליבורנו.
ליבורנו ופיזה הפכו לקהילות יהודיות לבנטיניות תוססות שחבריהן עוסקים בפעילות מסחר ענפה.
קשריהם עם הקהילות היהודיות ומאוחר יותר הקמת רבעים מיוחדים בערים האלה ליוצאי ליבורנו תרמה להצלחה העסקית במסחר הבין-לאומי שניהלו.
הקהילה היהודית בליבורנו (Nazione Ebrea) נחשבה לקהילה הזרה החשובה ביותר מהבחינה הכלכלית מבין שאר הקהילות הזרות בעיר שכונו אף הן נציונה (Nazione).
אם בתחילה שימש נמל ליבורנו נמל חופשי בין נמלי הלבנט לבין נמלי צפון איטליה ואירופה, הרי בזכות קשריהם של היהודים עם ארצות המגרב, עבר המסחר מארצות האלה דרך נמל ליבורנו.
הכיבוש הצרפתי של ארצות צפון אפריקה הפסיק את העדיפות של ליבורנו בסחר מארצות אלה.
ליהדות ליבורנו היו קשרים הדוקים עם קהילות ספרדיות אחרות במערב אירופה, בבלקן ובתוניסיה: אמסטרדם, לונדון, המבורג, בורדו, סלוניקי ותוניסיה.
הקשרים היו לא רק במסחר ובתרבות אלא גם קשרי משפחה.
בארצות הלבנט וצפון אפריקה, יוצאי ליבורנו הקימו תחנות סחר, שהמשיכו את הקשרים עם קהילת האם.
קשרים מיוחדים היו עם קהילות בצפון אפריקה ובמצרים.
במיוחד היה קשר עם יהדות תוניסיה ויהדות לוב, שבהם הייתה קהילה מיוחדת של יוצאי יהדות ליבורנו, הגראנה.
הקהילה היהודית בליבורנו נהנתה משוויון זכויות ואוטונומיה.
חיו בה רבנים מפורסמים כמו חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א) ואליהו בן-אמוזג.
יהודי העיר נהגו לדבר בינם לבין עצמם בניב מקומי באז'יטו (bagitto).
יוצאי העיר הקימו שכונות מיוחדות לעצמם באחדות מערי אגן הים התיכון.
הם גרו בנפרד משאר יהודי העיר וכונו בשם ה"גראנה" או ליוורנסי (livornesi) בערים אחרות.
יהדות ליבורנו נודעה בעושרה והרימה צדקה ליהודי העולם.
פרק נכבד היה לסיוע ליהודי ארץ ישראל.
שד"רים מארץ ישראל, מצאו בליבורנו יעד מועדף להתרמה ולשהוּת באווירה של תורה.
בפנקסי הקהילה נרשם כי שליחי ארץ ישראל נבחרו למשרות ציבוריות בקהילה: גבאי צדקה, גבאי קופות ארץ ישראל.
וכן היו בחבורות הלומדים – ה"משמרות" של תלמוד תורה ופדיון שבויים.
מזמן מחציתה השנייה של המאה השמונה עשרה ועד לאחר מחציתה השנייה של המאה העשרים, פעלו בליבורנו מספר בתי דפוס עבריים, שהדפיסו מאות ספרים.
דפוס ליבורנו הפך למרכז העיקרי להדפסת ספרים של יהודי המזרח, וספרים אלו הופצו בכל רחבי המזרח התיכון, צפון אפריקה וארצות הבלקן.
בליבורנו הודפסו רוב ספרי היסוד היהודיים, בכל התחומים, כמו גם ספרים מיוחדים שנדפסו רק שם.
רוב ספרי החיד"א, שישב בליבורנו, נדפסו לראשונה בליבורנו.
מהמדפיסים בני ליבורנו: משפחת בילפורטה, טוביינה, והרב אליהו בן אמוזג.
חכמי ישראל הגיעו לליבורנו להדפיס את ספריהם בבתי הדפוס היהודיים שקמו בעיר והוציאו לה מוניטין כבית ועד לחכמים.
בין השנים 1770 ועד 1821 הודפסו בדפוס ליוורנו עשרות ספרים וביניהם ספרו של רבי יוסף חיים אזולאי החיד"א, ספריו של הרב עובדיה הלוי בן הרב אברהם הלוי מחלב, חזון עובדיה תקמ"ז וחזון למועד תקמ"ז, וספריו של הרב אליהו שמאע הלוי "מכשירי מילה" תקנ"ג ו"קרבן אשה" תקפ"א.
יהודי ליבורנו פיתחו מטבח מיוחד, אשר תכונותיו עברו לשאר יהודי טוסקנה, ויש לכך עקבות במטבח המקומי הליבורנזי.
מרכיבי התבשילים הם: שמירה על הכשרות – כאשר הבעיה העיקרית הייתה אי ערבוב חמאה עם בשר, בישול בשמן זית ושימוש בהרבה ירקות.
יש הטוענים כי היהודים הנהיגו את שתיית הקפה בשנת 1632; זמן קצר לאחר מכן נפתחה חנות הקפה הראשונה בעיר.
עד סוף המאה ה-18, הסוחרים היהודים השתמשו בעיקר בשפות ספרדית ופורטוגזית.
השפה הפורטוגזית הייתה שפת הפעולות העסקיות, שפת החוק וההוראות.
בשפה הספרדית (קסטיליאנית) שהייתה לה עדיפות תרבותית נכתבו ספרות החול, השירה וההוראה.
בפניות לרשויות השלטון דיברו היהודים בשפת המדינה, איטלקית.
מאז איחוד איטליה בשנת 1861 נשללה השיחה בספרדית.
בקהילה עצמה, דלת העם דיברו בניב מיוחד – "באז'יטו", במקביל ללדינו.
אפילו חלק מהמקומיים הלא-יהודים נהגו לשוחח בניב היהודי-ליבורנזי, באז'יטו.
מקורו של השם הוא בשפה הספרדית, השם "bajito" הוא כינוי חיבה ל-"bajo", באיטלקית "basso - bassino/bassetto", שפרושו מהתחתית, נחות לעומת האחרים.
השם באז'יטו הוא גם מקור לשמות משפחה באיטליה.
מהטיות קלות של השם מתקבלים שמות המשפחה הבאים: בגיטו, בגיטומה ובגיטטה (bagitto, bagittume, bagittate).
השפה לא הייתה שפה כתובה, אך נכתבו בה יצירות להצגה.
יצירה מייצגת בבאז'יטו היא לה גנורה לונה, גברת לונה, (La Gnora Luna).
המיוחד לבלדה העממית הוא הניב שבו היא נכתבה, באז'יטו לפי גרסה אחת ופיורנטיני, דהיינו מפירנצה, לפי גרסה אחרת; ייתכן שמדובר בשתי יצירות בעלות אותו שם.
היצירה עוררה שורת מהומות בכל רחבי איטליה בשנות האמצע של המאה ה-18. המחזה מתאר בשפעת פרטים מגוחכים, מקרה אסון שאירע כביכול, בחתונה יהודית באותם הימים.
למחזה התלוותה נעימה מלבבת, המינואט של מלך סרדיניה, שהפכה לשיר מקובל, שצליליו הושמעו בפי האספסוף, בראותו יהודי, ליד שערי הגטו או מתחת לחלונות בתי יהודים.
לניב המקומי, הבאז'יטו, היו שני מקורות "נחותים": שפת הספנים – הניב הליבורנזי המקומי ושפת העם היהודי הפשוט.
דוגמאות למילים בשפה זו הם: אנונימו (Anonimo) – לא יהודי, בתוליה (Betulia) – חופשייה, אקלארה (aklare) – לאכול, גנבארי (gannaveare) – לגנוב, אינזיקיארה (inzekkenire) – להזדקן וסמנג'וי (smengói) – מזומן.
הייתה זו איטליזציה של מונחים עבריים.
לשפה היו גם מקורות לא-יהודיים: מספרדית – טומרה (tomare) – לקחת ורושאטה (roschetta) – כעך, מפורטוגזית – גנורה (gnora) – לעולם ומוציקו (mucicco) – ילד ואפילו בערבית קוסקוסו (cuscussú).
הקהילה היהודית בליבורנו מוּסדה במאה ה-17, בעקבות הכרזת הליוורנינה (La Costituzione Livornini) ב-10 ביוני 1593. סעיפי "חוקת ליוורנינה" כללו 47 סוגי זכויות והטבות במסחר, במיסים ובכל פעילות כלכלית.
מוקד חשיבותה של ה"חוקה" היה במתן אוטונומיה פנימית מלאה בתחומי הדת, התרבות, האדמיניסטרציה והמשפט לכל קהילה וקהילה, בתחום השירותים לחבריה.
ההחלטה למתן זכויות מעין אלה באיטליה לקהילות זרות בכלל ולקהילה יהודית בפרט הייתה חריגה.
אפילו תחת שלטון דוכס טוסקנה, שמשל בליבורנו, לא ניתנו זכויות כאלה לקהילות יהודיות אחרות בטוסקנה, ובהן יהדות פירנצה ויהודי העיר לוקה.
נסיבות מדיניות מיוחדות הביאו לכך שדוכסות טוסקנה החליטה לעודד את פיתוח המסחר בעיר הנמל החדשה, ליבורנו.
במתן החוקה, שהעניקה זכויות לקהילות זרות, ניתנה תנופה גדולה לפיתוח נמל ליבורנו שהפך לאחד מהנמלים החשובים באגן הים התיכון.
ניהול הקהילה היה בידי חמישה פרנסים ממשפחות יוצאי ספרד ופורטוגל.
להם הייתה שליטה על הנעשה בקהילה.
שליטה שנאכפה על ידי הדוכסים מטוסקנה.
במרוצת השנים השליטה עברה למועצת השנים-עשר, אך גם אז נשמרה השליטה בידי מייסדי הקהילה.
היו בה חינוך חובה, בתי מדרש וישיבות, בית כנסת אחד גדול ו"חבורות" לעזרה הדדית.
במחצית השנייה של המאה ה-17 יהדות ליבורנו הגיעה למעמד של קהילה גדולה וחשובה והייתה לאחד ממרכזי היהדות החשובים של ראשית העת החדשה.
הציבור ייחס חשיבות רבה לבחירת הפרנסים המתאימים, ולכן נקבעו תקנות מפורטות בנושא זה.
פקידי הקהילה פעלו תחת הנחיות הפרנסים ונדרשו לדווח להם על פעולותיהם.
המושל, ולעיתים השופט, היה נוכח בתהליך הבחירות לנושאי התפקידים בקהילה.
בשנת 1642 היו בליבורנו 1,175 יהודים מתוך אוכלוסייה כללית של 12,484 תושבים לעומת 114 יהודים מתוך 4,403 תושבים בשנת 1601. לאור זאת נקבעו בשנת 1655 תקנות חדשות.
מושל ליבורנו היה בוחר חמישה מהפתקים שהיו בקלפי.
הבחירה הייתה טעונה אישור הגוף הבוחר שהיה מורכב מראשוני המתיישבים בעיר ואלה שחברי הגוף הקיים הסכימו לצרף אליהם.
תנאים מוקדמים להכללה בגוף הבוחר היו: המועמד לא פשט את הרגל, לא עסק במקצוע התיווך, גר שנתיים בעיר וכניסתו וישיבתו בליבורנו היא בהתאם לחוק.
הבחירות היו אחת לשנה, סמוך לחנוכה – תחילת השנה האזרחית.
ההכרזה על בחירת הפרנסים החדשים הייתה בבית הכנסת בשבת חנוכה.
כהונת הפרנסים הייתה כדלקמן: השניים הראשונים כיהנו בחצי שנה הראשונה והשניים האחרים – בחצי שנה השנייה, אחד הפרנסים היה ברזרבה.
הפרנסים היו סוחרים ובעלי הון יוצאי ספרד ופורטוגל.
יוצאי איטליה והלבנט לא מונו לפרנסים אפילו אם היו בעלי הון.
במרוצת הזמן היו שסירבו לקבל את התפקיד, ונקנסו עקב כך, בהתאם לתקנות.
הפתרון נמצא בשינוי התקנות שנערך בשנת 1655. התקנות החדשות דנו בסעיפים הפותחים את קובץ התקנות בסדרי ארגון בחירת הפרנסים.
זאת, בשונה מהתקנות של קהילות ספרדיות אחרות מאותה תקופה, בערים: פיזה, אמסטרדם ולונדון שבתקנותיהם דנו תחילה בסדרי בית הכנסת.
בתקנות החדשות של קהילת ליבורנו נקבע, כי המועמדים להיבחר לפרנסים יבחרו על ידי גוף בוחר של עשרה אנשים.
הגוף יהיה מורכב מחמשת הפרנסים המסיימים את תפקידם ועוד חמישה אנשים שהם יצרפו אליהם.
הפרנסים החדשים היו נבחרים שוב בהגרלה (הפעם ללא המושל וללא השופט) והגוף הבוחר היה מאשר אותם.
ניהול הקהילה – הפרנסים והמועצה
הבחירה לתפקיד פרנס הייתה כרוכה בעבודה קשה.
בתקופת כהונתו הפרנס נאלץ להפסיק את עסקיו הפרטיים ולכן נקבע במרוצת השנים כי הכהונה של הפרנסים תצומצם לשלושה חודשים, כל פרנס יכהן רבע שנה ולאחר מכן שנתיים לא ניתן יהיה לבחור בו שוב.
פתרון נוסף היה הקמת ועדות.
חשובה הייתה הוועדה הממונה על האדמיניסטרציה הכספית, כולל הטלת מיסים, שמנתה 45 חברים.
לוועדה זו היה חשוב הגיבוי הציבורי שלה.
הייתה גם ועדה לאישור נשיאת נשק ובה היו חמישה חברים.
נשיאת נשק במקום ציבורי, הליכה בליווי שומרי ראש ונסיעה במרכבה היו בין הזכויות המיוחדות הכלולות ב"הליוורנינה".
מינוי חברי הוועדות היה לפי ראות עיניהם של הפרנסים.
הוועדות לא יכלו להיות מכשיר יעיל לניהול הקהילה.
מה עוד שמספר הנפשות בקהילה הלך וגדל במרוצת השנים עד שהגיע ל-6,000. הקהילה החליטה על הקמת מועצת ה-12. הפרנסים מינו המועצה הראשונה בשנת 1663. תפקידה היה לנהל את ענייני הקהילה.
כשהדוכס של טוסקנה אישר את קיומה היא הפכה לאחד מהמוסדות הרשמיים וכונתה: "מועצת השנים-עשר" (Doze או dodici deputati).
הפרנסים מינו חבר חדש כאשר חבר במועצה נעדר מהעיר או נפטר.
לדוכס הוגשה הצעת חוק לפיה יהיה גוף של 40 איש שינהל את ענייני הקהילה:
האנשים המוכשרים ביותר (Le piu' abili a capaci) – שנים-עשר איש, מהם יבחרו שני פרנסים.
הבינוניים (i mediocri) – יבחרו ועדה של שנים-עשר ומהם יבחרו שני פרנסים.
הפחות מתאימים (Li meno idonei) – הוועדה שלהם תכלול שישה-עשר חברים וזכותם תהיה לבחור פרנס אחד.
נקבע גם כי בעת הצורך תוקם ועדה של מומחים למשפט.
הגבלה חדשה הוטלה על הפרנסים: בני משפחה אחת לא יוכלו לכהן, זה אחרי זה, אלא בהפרש של שנה לפחות.
הקהילה שצמחה במהירות הקימה רשת של מוסדות חינוך, סעד, מינהל ומשפט.
עושרה של הקהילה הביא לכך שבקשות כספיות לעזרה הגיעו אליה מקהילות יהודיות רבות בעולם.
פעילות רבה הייתה בתחום פדיון שבויים ועזרה לתושבי ארץ ישראל העניים והתלמידי חכמים.
על כך היו מופקדים כשמונה גבאים.
היו גבאים שהיו מופקדים על כל תחום ותחום.
הגבאי החשוב היה הגבאי של צדקה.
לצדקה היה מס קבוע "התמיד" וכן תרומות של חברי הקהילה באירועים דתיים.
קהילת ליבורנו נתנה צדקה גם לתושבים לא-יהודים, וליהודים במקומות רחוקים, כמו לאחר פרעות ת"ח ות"ט.
בתמורה נדרשו העניים לא לחזר על הפתחים.
התפקיד הוטל על נכבדי הקהילה.
כאשר הגיע שד"ר מארץ ישראל הייתה נערכת מגבית מיוחדת.
לרוב יועדה התרומה לעיר מסוימת בארץ ישראל: ירושלים, חברון, צפת או טבריה.
גבאי ליבורנו קבעו יום אחיד למגביות עבור ארץ ישראל: היום השני של פסח.
בנוסף לכך שימשה יהדות ליוורנו כמרכז איסוף כספים אזורי לטובת א"י ובראשם עמדו מרבני ליוורנו, רבי יעקב בן רבי ראובן זכותו ורבי משה חיים מנחם די מילו.
המגע עם שודדי הים, שמרכזם היה בצפון אפריקה היה דרך "יהדות צפון אפריקה" שהייתה בקשרים הדוקים עם יהדות ליבורנו.
האמצעים לכך נגבו ממס מיוחד שכונה בשם באלס (balas), בשיעור של רבע אחוז משווי הסחורה, שסוחר יהודי הביא לליבורנו.
אלה עסקו בהרחבת בניין בית הכנסת.
היות שנקבע בקהילה שלא יוקמו בתי כנסת נוספים, הרי כל תוספת תושבים חייבה תוספת מקום בבית הכנסת היחידי בעיר.
לאחר אישורו של הדוכס, נרכשו בתים שכנים לבית הכנסת הקיים ובראשית המאה ה-18 הוקם בית הכנסת הגדול שעמד על תלו עד מלחמת העולם השנייה
ה"משמרות" היו חברות שהיו מתכנסות לאמירת תפילות ופיוטים, סליחות וקינות והיו לומדים בצוותא.
הם הושפעו מחוגי מקובלים מארץ ישראל ומאיטליה.
גבאים נוספים היו: ממונה על אסירים עניים ועל חברה קדישא.
משרות הגבאים לא היו משרות בשכר.
הגבאים נבחרו אחת לשנה, בראשית השנה האזרחית.
בשנת 1661 הוחלט כי הבחירות ייערכו ביום ראשון של ראש השנה.
מערכת החינוך כללה: כיתות לימוד לנערים לאוכלוסייה מוגבלת, בתי מדרש וישיבות.
מוכרות הישיבות הבאות: בית מדרש ולנסיה בראשות הרב נתן אשכנזי 1653, הישיבה של מרדכי דה סוריה בה ר' יעקב ששפורטש ובסוף המאה ה-19 ישיבת "ראשית חכמה" שבראשה עמד הרב דוד ניטו, בטרם יציאתו לכהונת רבה של יהדות לונדון.
התערבות פרנסי הקהילה בחינוך החלה בשנת 1664, כאשר נקבעה תקנה כי בני הקהילה חייבים לשלוח את בניהם לתלמוד תורה ונאסר עליהם לשכור מורים פרטיים או לשלוח אותם לבתי ספר פרטיים.
באותה הזדמנות ה"מלמדים" נדרשו לפקח את התנהגות התלמידים גם מחוץ למסגרת הלימודים, כולל בזמן קריאת התורה בבית הכנסת.
הוועדה מנתה שלושה תלמידי חכמים והם היו פוסקים בענייני הלכה.
כן שימשו בתפקיד בית הדין של הקהילה.
הם עסקו רק בענייני הלכה.
וגם זאת רק כאשר התבקשו לכך על ידי "המעמד" – דהיינו: הפרנסים.
החלטותיהם היו רק בגדר המלצה לפרנסים.
אם פעלו בניגוד לדעתם, משרתם לא הוארכה מעבר לשנה.
תפקידיהם של הממונים על האדמיניסטרציה הכספית היו רבים ומורכבים, לכן נדרשה מומחיות רבה לביצועם.
בקובץ התקנות הם נקראו "הממונים על בית הכנסת" או "הממונים על כספי הקהל" (gabay des caxetas).
הם נבחרו בנפרד משאר נושא התפקידים ולתקופה ארוכה יותר.
בתקנות נקבע דרכי בחירתם וכיצד יש לפקח על פעולותיהן.
הקהילה מנתה בסוף המאה ה-17 3,000 נפש והיקף פעולתם היה רחב.
כאמור, גביית מיסי הקהילה נאכפה על ידי השלטונות.
אלה פעלו מחוץ למנגנון הקהילה.
החברות פעלו בתחומי הסעד, חברה ותרבות.
בפעילותם השלימו את המערכת הארגונית של הקהילה.
ניתן למנות את החברות החשובות האלה שפעלו במאה ה-17: "מוהר בתולות", "מלביש ערומים", "ביקור חולים" ו"גמילות חסדים".
רבים מצאצאי יהודי ספרד היו עשירים ובעלי קשרים בין-לאומיים.
הקהילות הספרדיות והפורטוגזיות היו קשורות בינן לבין עצמן בקשרי משפחה ובקשרי מסחר.
קהילות חשובות היו בערים: אמסטרדם, טריפולי, אלג'יר, תוניס, אלכסנדריה, איסטנבול, ונציה, ומאוחר יותר גם בלונדון (משה מונטפיורי) ובליבורנו.
בחלק מקהילות התפוצה הליבורנזית, כינויים היה "פראנקוס".
בני הקהילות היו לרוב עשירים ובעלי זכויות יתר מטעם האימפריה העות'מאנית (קפיטולציות) ונהנו מהגנת הקונסול האיטלקי.
הסוחרים היהודים של ליבורנו נטלו חלק גם בסחר עבדים אשר התנהל באגן הים התיכון ובייחוד בצפון אפריקה.
במקביל, הסוחרים עסקו בתיווך בין המשפחות שבניהם נחטפו על ידי שודדי ים לבין שודדי הים, שפעלו בים התיכון.
הם העבירו את הכופר מטעם המשפחות לשודדים והחזירו את בן המשפחה לביתו.
הם עסקו גם בשחרור חטופים יהודים בהתאם לפדיון שבויים של יהודים מגלות ספרד ופורטוגל שנפלו בשבי בעת הגירוש ממולדתם.
יהודי ליבורנו, שהיגרו לתוניסיה וללוב במאה ה-17 עד המאה ה-19, הקימו בה קהילה נפרדת וכונו בפי יהודי תוניסיה ויהודי לוב בשם גראנה (Grana או Gornim).
קהילה זו פעלה בחלק מהזמן בשיתוף פעולה עם יהודי המקום ובחלק מהזמן פעלה בנפרד מהם.
למהגרים מליבורנו היה סטטוס חוקי כמו לשאר המהגרים מאירופה, הדומה לזכויות שהיו למוסלמים, זכויות שעלו על אלה שהיו ליהודים המקומיים.
הגורני לא חויבו לגור בשכונה מיוחדת וללבוש לבוש מיוחד, כפי שנדרש מיהודי המקום.
לפי חיבורו של ונטורה דה פרדיסו (Venture di Paradiso) היה לסוחרים יוצאי ליבורנו תחום מיוחד בנמל תוניסיה עם רציפים משלהם ואף שלטונות המכס העניקו להם שירות מיוחד.
יהדות לאילשי היא קהילה של יהודים בכפר לאילשי שבנפת צאגרי לצ'חומי, גאורגיה.
תחילת היישוב בכפר אינו ברור דיו.
ידוע כי נוסע יהודי שעבר במקום בשנת 1870 ציין ברישומיו כי קיים בית כנסת במצב טוב.
בנין בית הכנסת נבנה בשנות ה-80 של המאה ה-19 והוא פעל עד ראשית 1953.
בשנת 1976 התגוררו בלאילשי 50 משפחות.
כתר לאילשי הוא כתב יד לא שלם של חמשת חומשי התורה עברי מהמאה העשירית, שהתגלתה בשנות ה-40 של המאה ה-20 בבית הכנסת בלאילשי.
כתב היד נחשב לאחד מהכתבים העבריים החשובים שהתגלו בגאורגיה.
הוא כתוב בכתב מרובע מזרחי, בדיו כהה ומנוקד בניקוד טברני.
הטקסט מסודר בשלוש עמודות, למעט בשירות (שירת הים ושירת האזינו) הכתובות לפי כללים שונים.
מכיל הערות מסורה גדולה ומסורה קטנה וכולל סימון של פרשות השבוע בשוליים עם המילה פרש ועיטורים.
כתב היד שייך לקבוצה קטנה של כתבי יד הידועים כווי העמודים, שבהם כל גיליון בכתב היד מתחיל במילים הפותחות באות ו', למעט שישה מקרים ספציפיים המשתנים מעט לפי המסורת.
קודקס לאילשי הוא בהתאם למסורת המזרחית וחורג מהכלל בשישה מקומות ספציפיים בבראשית, שמות, ודברים.
האזכור הראשון של הקובץ היה בשנת 1869 על ידי הנוסע יוסף יהודה טשארני.
בשנת 1939 כתב היד הוחרם והועברה למוזיאון להיסטוריה של יהודי גאורגיה ע"ש דוד באזוב בטביליסי (שנועד לקדם אתאיזם).
לאחר פירוק ברית המועצות היה ניסיון לשדוד את כתב היד.
כתב היד שמור כיום בהמרכז הלאומי לכתבי-יד של גאורגיה בטביליסי.
כתב היד נחקר על ידי המזרחן הגאורגי גיאורגי צרתלי , אשר הדגיש את ייחודו ואת תרומתו להבנת מסורת כתיבת ספרי התורה בקהילות היהודיות בקווקז.
יהודי גאורגיה האמינו כי הספר מגן עליהם וקשרו בו אגדות רבות.
זהו ספר התורה הקדום ביותר שהיה קיים בגאורגיה.
הספר נשמר בבית הכנסת של הכפר עד לשנת 1939. האופן שספר התורה הופיע בכפר לא ברור דיו עד היום, אם כי ברור כי מדובר בספר עתיק מאוד.
הספר נקרא "לאילַשיס בּיבּליא" ("ლაილაშის ბიბლია", "ספר התורה של לאילשי") או "סוואנוּרי בּיבּליא" ("სვანური ბიბლია", "ספר התורה הסוואני") על שום הטענה כי מקורו בסוואנתי.
יהדות כתרבות או יהדות כציווילזציה היא תפיסה של המורשת היהודית כהוויה תרבותית ואתנית שהתפתחה מאליה, לא כמסורת דתית שהיא פרי התגלות אלוהית.
בתחילת המאה העשרים הייתה השקפה זו מיוצגת, בעיקר במזרח אירופה, על ידי מפלגת הבונד.
הבונד נאבק בתופעת ההתבוללות מחד, והציונות מאידך.
הוא דגל ברעיון שעל היהודים להיאבק לשיפור מצבם במקומות שבהם הם חיים.
הזיקה ליהדות אצל הדוגלים בכך היא דרך ההיסטוריה, התרבות, הציוויליזציה, ערכי המוסר וחוויות משותפות של בני העם היהודי.
גישה זו נשענת רבות על הגותו של אחד העם.
הצירוף העברי מאוחר יחסית ונפוץ החל משנות ה-90. ההוגה היהודי-אמריקני מרדכי קפלן טבע את המונח הלועזי בספרו שראה אור ב-1934..
תפישה של יהדות כתרבות אפיינה רבים ממייסדי מדינת ישראל, כמו דוד בן-גוריון, וגם כיום נפוצה מאוד בציבור היהודי בישראל, בעיקר בין חילונים.
לפי אחד העם, גדול ההוגים של רעיון היהדות כתרבות, היהדות איננה רק דת אלא גם תרבות בעלת מאפיינים אידאיים ונטיות ערכיות מובהקות, למשל בתחום המוסר האופייני לה.
אפיונים אלה יכולים להימשך כיהדות גם בהיעדרה של אמונה או מסגרת דתית.
אחד העם נקט בזניחת הצד הדתי המובהק של היהדות אך הטיף לשמירה על זיקת אהדה למסורת ואף התרכזות יהודית בעולמה הישן ופיתוחו והרחבתו באיטיות ומתוך מאפייניו האינהרנטיים, כך שתיווצר המשכיות והתפתחות אורגנית.
בראייתו של מיכה יוסף ברדיצ'בסקי היהדות מעולם לא הייתה אחידה, והתרוצצו בה מגמות שונות ומנוגדות מאוד.
מוקד טיפוסי של היהדות הוא אמנם מוקד תרבותי, אך אין כל כפיפות לנטיות ערכיות שאפיינו מגמות יהודיות בעבר.
אדרבה, ברדיצ'בסקי הטיף לשינוי ערכים טוטאלי בתרבות היהודית.
לתפיסת דוד בן-גוריון, היהדות מבוססת על ערכים חברתיים-פוליטיים שהובעו על-ידי נביאי התנ"ך, ושזורים לאורך ההיסטוריה במחשבה ובמעשה היהודיים.
תפיסה זו מתבטאת בניסוח של מגילת העצמאות: .
על פי מרדכי קפלן, היהדות כפי שאנו מכירים אותה כיום, לא החלה את דרכה כדת, ולא נבעה ברגע מסוים בהיסטוריה.
היהדות היא ציוויליזציה שלמה שהתפתחה לאורך השנים, בהדרגה ובאופן בלתי מורגש.
בתחילה כתוצר של איחוד שבטי ישראל לקהילה אחת בארץ ישראל ועם הזמן התעצבה קהילה זו לכדי ציוויליזציה, אותה אנו מכנים "יהדות".
היהדות היא אחת מאותן הציוויליזציות הלאומיות והמיוחדות אשר הינחו את האנושות אל עבר היעוד שלה.
על האזרח היהודי בניגוד לאזרח הלא יהודי, קיימות מטלות נוספת העוטפות את מעגל חייו.
עליו לתחזק מערכת יחסים חברתית מסוימת, עליו לאמץ אינטרסים תרבותיים מסוימים, מוטלות עליו פעילויות שילוב, ארגונים ומבנים שעליו להשתייך אליהם, ובנוסף סטנדרטיים מוסריים וחברתיים לפיהם עליו לקיים את חייו כיהודי.
כל אלו יוצרים אלמנטים של שונות ומסגרת נבדלת מן החברה הסובבת.
ההשקפה של היהדות "כמסגרת נבדלת" או "שונה", היא מקיפה ורחבה יותר מאשר ההגדרה המצומצמת של היהדות כדת.
ההתייחסות למושג יהדות חייב להכיל את ההקשר ההיסטורי, את הספרות, השפה, המבנה החברתי, הסנקציות החברתיות, הסטנדרטים להנהגה, אידיאלים חברתיים ורוחניים וערכים אסתטיים, אשר כל אלו כמכלול מעצבים את היהדות כציוויליזציה.
בספרו "עתידו של היהודי האמריקני", התנגד הרב קפלן בחריפות כנגד היטמעות או אף התבוללות.
טענתו העיקרית כנגד רעיון זה היא שליהדות יש עדיין הרבה מאוד מה להציע הן ליהודים והן לגויים והכחדתה עלולה לגרום לנזק בלתי הפיך לכלל האנושות.
לפיכך, ליהודים יש את המחויבות המקודשת לשמר את המורשת התרבותית שלהם, בעוד העולם צריך להכיר ביהדות "כמקור הטוב האנושי".
בספרו "מה למעלה מה למטה" (כרמל, 2022) הציע ליאור טל שדה שהאפיון המרכזי של היהדות כתרבות הוא שהיא מבוססת על דיספוזיציה (עמדה ראשונית) של דיאלוג אוהב בין האדם לבין היהדות.
טל שדה מסביר שדיאלוג במהותו מבקש לשנות ולהשתנות, להקשיב ולהשמיע.
הדיאלוג האוהב מתייחד בכך שהוא משנה ומשתנה על בסיס יחס חיובי הכולל בתוכו דאגה, אחריות, כבוד וידיעה.
המפגש של יהודי עם יהדותו באמצעות דיאלוג אוהב עומד בבסיס התפיסה של יהדות כתרבות.
התפיסה שיהדות היא לפחות בחלקה תרבות, ולאו-דווקא מסורת דתית, נפוצה מאוד בציבור היהודי בישראל.
ההיסטוריונים גדעון כ"ץ וניר קידר מאוניברסיטת בן-גוריון כתבו כי "היהדות כתרבות היא המגמה החשובה ביותר בחברה הישראלית.
היא רווחת אצל אינטלקטואלים, פוליטיקאים ומשפטנים ישראלים וגם במערכת החינוך החילונית".
בין המשפטנים הבכירים שהתבטאו בהרחבה בנושא הם חיים כהן, רות גביזון ואהרן ברק.
בסקר מטעם מרכז המחקר פיו שנערך בישראל בשנת 2015 במדגם מייצג של 3,789 יהודים ישראלים, ענה רוב של 55% מתוכם כי "להיות יהודי זה בעיקר עניין של מוצא/תרבות".
23% נוספים ענו כי זה עניין של "דת וגם מוצא/תרבות", ורק 22% ענו כי זה "בעיקר עניין של דת".
התפיסה שיהדות היא מוצא ותרבות נפוצה בעיקר אצל חילונים: 83% מבין המשתתפים בסקר שהגדירו עצמם ככאלו ענו כי להיות יהודי זה בעיקר עניין של מוצא/תרבות, בהשוואה ל-41% מבין המסורתיים, 16% מבין הדתיים ורק 4% מבין החרדים.
בשאלה אחרת באותו סקר, "מה בשבילך באופן אישי הכרחי כדי להיות יהודי" ענו 65% מן המשיבים היהודים "לזכור את השואה", 47% "לחיות חיים אתיים ומוסריים", 37% "לחיות בישראל", 16% "להיות סקרן מבחינה אינטלקטואלית", ו-9% "להיות בעל חוש הומור".
זאת בהשוואה ל-35% שענו "לשמור את מצוות ההלכה" ו-18% "לאכול כשר".
במחקר שנערך בשנת 2020 והתמקד ביהודים ישראלים המגדירים עצמם "אתאיסטים" או "לא מאמינים", נמצא כי רובם בחרו ב"יהדות" כתפיסת העולם שלהם, למרות שהביעו ביקורת על מוסדות דת והלכה, ואף שניתנה להם האפשרות לבחור ב"אתאיזם", "חילונות" וכדומה.
תפיסת היהדות כתרבות נפוצה מאוד גם בקרב המגדירים עצמם כיהודים בארצות הברית.
בסקר שערך מרכז המחקר פיו ב-2013 62% מתוכם תופסים את הזהות היהודית בראש ובראשונה כתרבותית-אתנית, ולא כדתית.
כרבע מגדירים את הזהות היהודית כשילוב בין תרבות, מוצא ודת, ו-15% מגדירים אותה בעיקר כדת.
30% ענו שאינם משתייכים לזרם דתי כלשהו.22% הגדירו את זהותם כיהודית אך ללא שהם מאמינים בדת כלשהי.
בסקר פיו נשאלו המגדירים עצמם כיהודים, בשאלה דומה לזו שנשאלה בסקר פיו משנת 2016 בישראל, "מה בשבילך באופן אישי הכרחי כדי להיות יהודי".
כ-75% בחרו בתשובה "לזכור את השואה", 69% "לחיות חיים אתיים ומוסריים", 56% "לעבוד למען צדק ושוויון בחברה", 49% "להיות סקרנים מבחינה אינטלקטואלית", 43% "לתמוך בישראל", 42% "להיות בעלי חוש הומור", ורק 19% "לשמור את מצוות ההלכה".
יהדות ישראל היא הקהילה היהודית הגדולה בעולם המהווה כשלושת־רבעי מכלל אוכלוסיית ישראל.
זו המדינה היחידה בה יהודים מהווים אוכלוסיית רוב.
לרוב היהודים בישראל, גם לאלה מן הזרמים המסורתי והחילוני, זיקה ליהדות האורתודוקסית ולרבנים מטעמה, כפי שבא לבידי ביטוי באירועים כמו ברית מילה, בר מצווה וחתונה.
בעת הכרזת העצמאות, בה' באייר תש"ח 14 במאי 1948, מנתה האוכלוסייה היהודית בארץ-ישראל כ-650,000 נפש והייתה למיעוט.
אוכלוסייה זו גדלה מאוד מאז כתוצאה מגלי עלייה גדולים וריבוי טבעי גבוה.
הקשר של העם היהודי לארץ ישראל התחיל לפי המסורת בברית בין הבתרים עם הבטחת הארץ, שכונתה אז "ארץ כנען", לאברהם על ידי אלוהיו.
אברהם התיישב בארץ, בה גרו אחריו גם בנו יצחק ונכדו יעקב ומשפחותיהם.
הם נחשבים לאבות האומה של עם ישראל.
יעקב ובניו ירדו למצרים ולאחר שנים יצאו צאצאיהם ממצרים בהנהגת משה ואהרון, קיבלו את לוחות הברית, שבו לארץ כנען וכבשו אותה בהנהגת יהושע בן נון.
ממלכה זו התפצלה במהרה לממלכת יהודה וממלכת ישראל.
לאחר חורבן ממלכות אלו וחורבן בית המקדש, גלה עם ישראל לבבל.
לאחר כ-70 שנים שבו חלקים מהעם לארץ ובנו בה את בית המקדש השני בחסות האימפריה הפרסית.
בהמשך הוקמה בה ממלכת החשמונאים ולאחר הכיבוש הרומאי וסדרת מרידות שבמהלכן חרב בית המקדש, התדלדלה מאוד האוכלוסייה היהודית בארץ, אך אוכלוסייה משמעותית עדיין התקיימה במקום עד שלהי התקופה הביזנטית, ולבסוף רוב רובו של העם היהודי גלה מארצו.
במאה ה-7 נכבש האזור על ידי הח'ליפות המוסלמית, שהחלה לאכלס את הארץ בערבים.
טרם ייסודה של הציונות בתחילת המאה ה-19, חיו באזור כ-10,000 יהודים.
במשך המאה ה-19 התגבשה הציונות, תנועה לאומית יהודית שבבסיסה הרצון להביא לייסודה של מדינה יהודית בארץ ישראל, וכן לקיבוץ גלויות ולעלייה משמעותית אליה.
החל מהעשורים האחרונים של המאה ה-19 החלו גלי הגירה גדולים של יהודים לאזור שנשלט אז על ידי הטורקים, ומאוחר יותר על ידי הבריטים.
תוכנית החלוקה של האו"ם בשנת 1947 פיצלה את שטח המנדט הבריטי לשתי מדינות: יהודית וערבית.
המנהיגות הערבית דחתה את תוכנית החלוקה ופתחה במלחמה על היישוב היהודי, שבמהלכה הוקמה מדינת ישראל.
בשנת 1967, במלחמת ששת הימים כבשה מדינת ישראל את יתר ארץ ישראל שבין הירדן לים התיכון, ויהודים התנחלו גם בשטחים נוספים אלה.
אולם כשני שלישים מיהודי ישראל, שהם כ-4 מיליון תושבים, מתגוררים במישור החוף הצמוד לים התיכון.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לשנת 2019, 74.2% מתוך תשעה מיליון אזרחי ישראל הם יהודים, מתוכם 78% ילידי הארץ צאצאים מדור שני או שלישי, והיתר עולים חדשים שנולדו בחו"ל, כאשר מהם 69% ממוצא אירופאי ואמריקאי, ו-31% ממוצא אסיאתי ואפריקאי, כולל ארצות האסלאם וערב.
מכלל יהודי ישראל, 14% הם צאצאי עולים מיבשות אירופה ואמריקה, ומספר דומה הם צאצאי יהודים מארצות ערב, מאיראן, מטורקיה, וממרכז אסיה (מהקווקז).
כ-100,000 מיהודי ישראל הם צאצאים לעולים מאתיופיה ומהודו.
האוכלוסייה היהודית בישראל מאופיינת בריבוי הטבעי גבוה במושגים מערביים.
ולצד עלייה לישראל של מיליוני יהודים, אך גם שיעורי התבוללות גבוהים ביהדות התפוצות, הביאו לכך ששיעור היהודים אשר מתגוררים בישראל מכלל היהודים, גדל לעומת יהדות התפוצות.
ונכון לשנת 2023, יהדות ישראל מהווה כ-45% מכלל היהודים בעולם.
למטרת חישובים סטטיסטיים, מקובל לחלק את ישראל לארבעה מטרופולינים עיקריים.
רוב מהאוכלוסייה היהודית בישראל יושב באזור גוש דן (מטרופולין תל אביב), שמהווה כיום את מרכז האוכלוסייה היהודית הגדול בעולם.
רוב יהודי ארץ ישראל בתקופה העותמאנית היו מזרחיים.
מאידך, ערב הקמת המדינה היו רובם אשכנזים.
עם הכרזת העצמאות החל זרם של הגירת יהודים ממדינות שונות, הן ארצות אירופה-אמריקה והן ממדינות ערביות ומוסלמיות לישראל.
רוב המהגרים בשנות ה-50 וה-60 היו ניצולי השואה ויהודים "ספרדים" ו"מזרחיים", ובהם: יהודי צפון אפריקה, יהודי תימן, יהודי פרס, יהודי טורקיה, יהודי עיראק, יהודי כורדיסטן, וכן יהודי קהילות קטנות יותר, בעיקר מלוב, מצרים והודו.
בהמשך הגיעו לישראל גם בני קהילות אחרות, כולל יהודי אתיופיה, יהודי ברית המועצות וכן בני מנשה.
ארץ המוצא הגדולה ביותר בארץ נכון לשנת 2012 היא ישראל.
קרוב ל-2.4 מיליון ישראלים נולדו בארץ ואביהם נולד אף הוא בארץ.
בישראל של 2012 ישנם מאות אלפים ממוצא ספרדי-אשכנזי מעורב כתוצאה מנישואים בין-עדתיים.
חלקם מופיעים כאשכנזים, חלקם כספרדים וחלקם כישראלים – על פי ארץ מוצא האב.
הערה: נתונים אלו מתבססים על נתוני הלמ"ס לשנת 2012, המגדירים את ארץ המוצא של ילידי הארץ לפי מקום הולדת האב ומתעלמים מארץ מוצא הסב כך שהמספרים הבאים אינם מוחלטים.
יהודים ישראלים יוצאי אירופה ואמריקה
אחרי ישראל, יוצאי יבשת אירופה ויבשת אמריקה (וילידים מדור ראשון לאב ממוצא זה) מהווים (נכון ל-2012) את יבשת המוצא הגדולה ביותר בקרב יהודי ישראל, ומונים כ-1.9 מיליון נפש.
נתון זה כולל את ילידי ישראל שנולדו לאבות יהודים אשכנזים ברובם המכריע שעלו מאירופה או מאמריקה, וכן כ-1,100,000 אשכנזים שעלו ממזרח אירופה ומברית המועצות לשעבר (או מהאימפריה הרוסית שקדמה לה) או שהם צאצאים לעולים כאלו (מתוכם כ-240,000 אינם נחשבים יהודים על פי ההלכה).
מתוך הנותרים הרוב הם צאצאים למתיישבים הציונים הראשונים וכן ניצולי השואה , ו-200,000 נוספים הם יהודים שעלו לארץ מאז קום המדינה ממדינות דוברות אנגלית, וברובם המכריע אשכנזים גם כן.
עולים יהודים אלו מילאו מאז קום המדינה תפקיד בולט בכלכלה, בתקשורת, ובפוליטיקה הישראלית והם נחשבים כקבוצה האתנית היהודית האמידה ביותר בישראל.
בעשורים הראשונים של מדינת ישראל התרחש עימות תרבותי בולט בין יהודים ספרדים ומזרחים ליהודים אשכנזים.
שורשיו של עימות זה, שרשמיו עדיין ניכרים בחברה היהודית בארץ, נעוצים בהבדלי התרבות הרבים בין העדות השונות, וברעיון "כור ההיתוך" שלפיו על כל היהודים בישראל "להתיך" את זהותם הגלותית לתוך "כור" חברתי משותף על מנת ליהפך לישראלים.
מדינות המוצא העיקריות של יהודים ישראלים יוצאי אירופה-אמריקה הן (לפי גודלן באוכלוסייה): ברית המועצות לשעבר, רומניה, פולין, צפון אמריקה, גרמניה/אוסטריה, צרפת, הונגריה, צ'כוסלובקיה, ארגנטינה, בולגריה ויוון, הממלכה המאוחדת.
ב-1991, החלו להגיע ארצה מאות אלפי עולים בגלי עלייה גדולים מכל 15 המדינות דוברות-הרוסית שהרכיבו את ברית המועצות כרפובליקות סובייטיות שלה טרם התפרקותה.
יהודים ישראלים יוצאי המזרח התיכון וצפון אפריקה
יהודים יוצאי המזרח התיכון וצפון אפריקה (וילדים לאב ממוצא זה) מונים נכון ל-2012 כ-1.5 מיליון אנשים בישראל.
במהלך השנים כונו רוב יהודי ארצות צפון אפריקה והמזרח התיכון בכינוי "ספרדים", משום שמגורשי ספרד הגיעו לרבות מן הקהילות שם והשפיעו על נוסח התפילה ופסיקת ההלכה.
זאת למעט התימנים שלהם נוסח ייחודי.
גם "מזרחים" הוא מונח כולל ליהודים שמוצאם בארצות ערב והאסלאם.
רבים מן התושבים הוותיקים במדינת ישראל (שהיו ברובם ממוצא מזרח אירופי), החשיבו את עצמם מבחינה חברתית מעל לעולים החדשים.
החינוך שקיבלו, התארים האקדמיים, ההיכרות עם התרבות המקומית והקשרים החברתיים שלהם סייעו להם להתקדם מבחינה כלכלית וחברתית במדינה החדשה.
להטיות התרבותיות או "גזעניות" כלפי העולים אשר באו בראשית שנות המדינה, התווספה גם העובדה שלמדינה הצעירה חסרו משאבים כספיים כדי להעניק קורת גג לזרם האוכלוסייה המסיבי, וכך נשלחו מאות אלפי עולים חדשים מזרחיים ומקצתם אשכנזים, למגורים במעברות ובפריפריה.
המזרחיים והספרדים היו לעיתים קרובות קורבנות לאפליה, וכונו לפעמים "שווארצע" ("שחור" ביידיש) או "פרענק-פרך".
גרוע יותר מאפליית הדיור היה האופן השונה שבה טופלו ילדי מהגרים אלו.
מערכת החינוך הפנתה רבים מהם לבתי ספר תיכון "מקצועיים" בלי לבצע שום הערכה אמיתית של יכולותיהם.
יהודים מזרחיים מחו על היחס הלא הוגן, בין היתר בהקמת תנועת הפנתרים השחורים שפעלה למען צדק חברתי.
כל ראשי הממשלה הישראליים היו אשכנזים.
ספרדיים ומזרחיים הגיעו למשרות רמות, בהן משרות שרים, שישה רמטכ"לים (מתוך 21) ושניים מנשיאי המדינה (מתוך עשרה).
כמו כן הפכו ערי המעברות משנות החמישים, למה שמכונה "עיירות פיתוח".
בהיותם מפוזרים על פני אזורי גבול בנגב ובגליל, הרחק מערי ישראל הגדולות.
לערים האלה לא ניתנה מעולם המסה הקריטית או המרכיבים הנחוצים על מנת להצליח, והן ממשיכות עדיין לסבול מאבטלה גבוהה, מבתי ספר נחותים ומבריחת מוחות כרונית.
רוב יוצאי אפריקה ואסיה החיים כיום בישראל הם צאצאים לכ-680 אלף יהודים שעלו או נמלטו לישראל ממדינות ערב.