tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם הצליחו לבלום את ההתקדמות הגרמנית, ולאחר מכן השתתפו במתקפת הנגד הסובייטית (מבצע רומיאנצב), במסגרתה שוחררו הערים בלגורוד וחרקוב מידי הגרמנים.
החל מספטמבר 1943 פתחו כוחות החזית במתקפה נוספת, במהלכה הגיעו עד לנהר הדנייפר, צלחו אותו, והקימו ראש גשר גדול בגדה המערבית של הנהר, במסגרת קרב דנייפר.
בינואר - פברואר 1944 הצליחו כוחות החזית האוקראינית השנייה בפיקודו של קונייב ביחד עם הכוחות של החזית האוקראינית הראשונה (בפיקודו של ניקולאי ואטוטין), לכתר ולהשמיד מספר דיוויזיות גרמניות מקבוצת ארמיות דרום באזור צ'רקסי, במסגרת קרב קורסון-צ'רקאסי.
בעקבות הצלחת המבצע הועלה קונייב לדרגת מרשל ברית המועצות.
בראשית מרס 1944 פתחו כוחות החזית במתקפה חדשה באזור העיר אומן, ותוך מספר שבועות חצו את גבולות ברית המועצות, וחדרו לשטח רומניה, לאחר שהביסו את הארמייה הגרמנית השמינית.
במאי 1944 קיבל קונייב את הפיקוד על החזית האוקראינית הראשונה, וביולי 1944 פתחו כוחותיו במתקפה גדולה בצפון-מערב אוקראינה ובמזרח פולין (מבצע לבוב-סנדומייז'), במקביל למתקפה הסובייטית הגדולה, שנערכה בשטח בלארוסיה (מבצע בגרטיון).
הם חדרו לתחומי פולין הכבושה, צלחו את נהר הויסלה באזור סנדומייז', והצליחו לתפוס ראש גשר בגדה המערבית של הנהר ולהחזיק בו, למרות התקפות נגד גרמניות עזות.
בינואר 1945 חידשו כוחות החזית האוקראינית השנייה, בפיקודו של קונייב, את המתקפה בשטח פולין, מראש הגשר שלהם מעבר לוויסלה, במסגרת מבצע ויסלה-אודר, שחררו את החלק הדרומי של פולין, והגיעו לנהר נייסה, לאחר שכבשו את שלזיה.
בשלב הסיום של המלחמה, פיקד קונייב על החזית האוקראינית הראשונה, אשר ביחד עם החזית הבלארוסית הראשונה בפיקודו של המרשל ז'וקוב, השתתפה בכיבוש ברלין.
במקביל השתתפו הכוחות, שפעלו באגף הדרומי של החזית, בכיבוש החלק הדרומי של גרמניה המזרחית, ובשחרור צ'כוסלובקיה מידי הגרמנים, במסגרת הקרב על פראג.
בשנים 1945–1946 פיקד קונייב על כוח הכיבוש הסובייטי באוסטריה והונגריה, לאחר מכן היה מפקד כוחות היבשה של צבא ברית המועצות.
בשנים 1951–1955 היה מפקד מחוז צבאי במערב אוקראינה (אזור הרי הקרפטים).
בשנת 1955 מונה למפקד עליון של כוחות ברית ורשה.
בשנת 1956 פיקד על הכוחות של הצבא שדיכאו את המרד ההונגרי.
בשנים 1961–1962 פיקד על קבוצת הכוחות הסובייטיים בגרמניה.
בשנת 1962 פרש למעשה משירות צבאי פעיל.
מרשל איוואן קונייב נפטר במוסקבה בשנת 1973 ונקבר בחומת הקרמלין.
במהלך שירותו הצבאי עוטר בעיטורים סובייטים רבים, פעמיים הוענק לו תואר גיבור ברית המועצות.
כמו כן עוטר בעיטורים של מדינות זרות - צ'כוסלובקיה, מונגוליה, פולין, ארצות הברית ובריטניה.
בשנת 1922 התחתן עם אנה וולושינה.
מנישואין אלו נולדו שני ילדים- בת מאיה ובן גליי.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניהל קונייב רומן עם אחת מפקודיו, שהייתה צעירה ממנו ב-25 שנה.
בעקבות כך התגרש מאשתו הראשונה והתחתן עם המאהבת שלו.
מנישואין אלו נולדה בתו נטליה, לימים פרופסור לבלשנות באוניברסיטה צבאית של משרד ההגנה הרוסי.
כתבה שני ספרים אודות חייו של אביה.
איוואן קאמפו ראמוס (נולד ב-21 בפברואר 1974 בסן סבסטיאן) הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדות הבלם והקשר האחורי.
קאמפו החל את הקריירה שלו בדפורטיבו אלאבס בשנת 1993. בשנת 1996 עבר קאמפו לולנסיה שם שיחק עד שנת 1997 ואז עבר למיורקה שם שיחק עונה אחת.
בשנת 1998 עבר קאמפו לריאל מדריד וזכה איתה בליגת האלופות.
בשנת 2002 הושאל קאמפו לבולטון ונדררס וב-2003 עבר אליה באופן רשמי.
לרנקה פרש קאמפו ממשחק פעיל.
לזכותו של קאמפו ארבעה משחקים בנבחרת ספרד, עימה השתתף במונדיאל 1998 שנערך בצרפת.
איוואן טרנטייביץ' קליימיונוב היה מדען סובייטי ומאבות מדע הטילים בברית המועצות.
בשנת 1928 סיים קליימיונוב את לימודיו ב"אקדמיית זוקובסקי להנדסה של חיל האוויר" (Военно-воздушная инженерная академия имени профессора Н.
Жуковского) ובשנים 1932–1933 עמד בראשה של "מעבדת דינמיקת הגזים" הסובייטית (Soviet Gas Dynamics Laboratory).
לאחר שאוחדה המעבדה עם ארגוני מחקר אחרים והפכה ל"מכון המחקר להנעה סילונית" (Jet Propulsion Research Institute) הועמד קליימיונוב בראש המכון החדש.
בשנים 1929 עד 1933 השתתף יחד עם עמיתו סרגיי קורוליוב בתכנונו של משגר הרקטות קטיושה, בו נעשה שימוש רב במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1937, במהלך הטיהורים הגדולים של יוסיף סטלין, הודח קליימיונוב והושם במאסר יחד עם מספר חוקרים אחרים במכון, כגון סגנו גאורגי לנגמק ומתכנן המנועים ולנטין גלושקו על בסיס האשמות כוזבות.
קליימיונוב ולנגמק עברו מסכת עינויים בסופה הועמדו למשפט כוזב והוצאו להורג.
לאחר מותו, בשנת 1955, טוהר שמו במסגרת המדיניות החדשה לאחר מותו של סטלין ובשנת 1991 הוענק לו אות גיבור העבודה הסובייטית (Герой Социалистического Труда), שהוא האות הגבוה ביותר עבור הישגים יוצאי דופן בכלכלה לאומית ובתרבותה.
שמו של קליימיונוב הונצח בקריאת מכתש על פני הירח על שמו, מכתש קליימיונוב.
איוואן קלאסניץ' (בקרואטית: Ivan Klasnić; נהגה: ; נולד ב-29 בינואר 1980 בהמבורג שבגרמניה) הוא כדורגלן עבר קרואטי-גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
לזכותו של קלאסניץ' 41 הופעות במדי בנבחרת קרואטיה, בה הבקיע 12 שערים והשתתף ביורו 2004, מונדיאל 2006 ויורו 2008.
קלאסניץ' נולד בהמבורג שבגרמניה להורים ממוצא בוסני, והחל את הקריירה המקצועית שלו בפ.צ.
סנט פאולי מהבונדסליגה השנייה בעונת 1997/98. בעונתו השנייה בקבוצה הפך לשחקן הרכב קבוע, ונשאר בקבוצה עד לעונת 2000/01, בסיומה העפילה סנט פאולי אל הבונדסליגה, כאשר קלאסניץ' מבקיע עשרה שערים.
הצלחתו של קלאסניץ' גררה התעניינות מקבוצות רבות, ובתום עונת 2000/01 עזב את סנט פאולי לאחר ששיחק במדיה 95 פעמים והבקיע 26 שערים, וחתם בורדר ברמן מהבונדסליגה.
קלאסניץ' הפך במהירות לשחקן הרכב בורדר ברמן, שהתמודדה בצמרת הבונדסליגה, אך סבל מפציעות ונדרש עבורו זמן רב להתאקלם בקבוצה.
עונת הפריצה של קלאסניץ' בברמן הייתה עונת 2003/04, בה זכה עם הקבוצה בדאבל, כאשר הבקיע 13 שערי ליגה ובישל 11, והיווה חלק מחוליה התקפית אפקטיבית במיוחד, שכללה גם את אאילטון ויוהאן מיקו.
זכייתה של ברמן באליפות הקנתה לה מקום בליגת האלופות בעונת 2004/05. בעונה זו קלאסניץ' הבקיע 5 שערים בליגת האלופות והיה הכובש המוביל של ברמן.
הוא הבקיע בשני המשחקים מול אנדרלכט בשלב הבתים, צמד בניצחון 2-1 ושלושער בניצחון 1-5. ברמן וקלאסניץ' הודחו בצורה משפילה בשמינית הגמר באותה עונה, כאשר הובסו 3-0 ו-7-2 מול אולימפיק ליון.
באותה עונה הבקיע קלאסניץ' עשרה שערי ליגה, ובעונת 2005/06 הבקיע 15 שערי ליגה, תוך שיתוף פעולה בהתקפה עם מירוסלאב קלוזה, והקבוצה סיימה את העונה במקום השני בבונדסליגה אחרי באיירן מינכן.
בקיץ 2006 זכה קלאסניץ' עם ברמן בגביע הליגה הגרמנית, לאחר שהבקיע צמד בניצחון 2-0 בגמר על באיירן מינכן.
בעונת 2006/07 החל קלאסניץ' לסבול מאי ספיקת כליות, ובינואר 2007 נאלץ לעבור השתלת כליה, ניתוח שהשבית אותו ללמעלה מעשרה חודשים, במיוחד לנוכח העובדה שנכשלה השתלה אחת שעבר, וקלאסניץ' היה מוגדר בסכנת חיים, עד שקיבל תרומה של כליה מאביו.
ב-14 במאי 2008 הודיע קלאסניץ' כי יעזוב את ורדר ברמן בתום העונה.
לפני עזיבתו הבקיע 49 שערים ב-151 משחקי ליגה.
נאנט, בולטון וונדררס ומיינץ 05
ב-8 ביולי 2008 עבר לנאנט מליגת העל הצרפתית לאחר עשר שנים בגרמניה, שם חתם על חוזה לארבע שנים.
קלאסניץ' הבקיע שישה שערים בעונת הבכורה שלו בנאנט, אך ירד ליגה עם המועדון באותה עונה.
קלאסניץ' פתח היטב את עונת 2009/10 בנאנט, והבקיע ארבעה שערים בחמישה משחקים, אך לקראת סגירת חלון ההעברות חתם בבולטון וונדררס מהפרמייר ליג האנגלית על השאלה לשנה.
בעונתו הראשונה במועדון הבקיע שמונה שערים, ובתום העונה חתם על חוזה קבוע בקבוצה לשנתיים נוספות.
בעונת 2010/11 הבקיע קלאסניץ' ארבעה שערים, ובעונת 2011/12 הבקיע שמונה שערי ליגה, אך בולטון נשרה לליגת המשנה, וקלאסניץ' עזב את הקבוצה בתום העונה, וחתם במיינץ 05 כשחקן חופשי על חוזה לשנה.
קלאסניץ' שיחק במיינץ שלושה משחקי ליגה בלבד, ובתום עונת 2012/13 פרש ממשחק פעיל.
קלאסניץ' החל לשחק בנבחרת קרואטיה בשנת 2004, וסייע לה להעפיל ליורו 2004, אותו סיימה קרואטיה בהדחה בשלב הבתים.
קלאסניץ' זומן גם למונדיאל 2006 בגין יכולתו הטובה בעונה שקדמה למונדיאל בורדר ברמן.
גם במונדיאל זה קלאסניץ' לא כבש, ונבחרתו הודחה בשלב הבתים.
ביורו 2008 כבש קלאסניץ' מול בניצחון 0-1 בשלב הבתים וגם מול במסגרת רבע גמר יורו 2008 לאחר שהמשחק עצמו נגמר בתיקו מאופס.
בדקה ה-119 קיבל קלאסניץ' כדור מאיביצה אוליץ' והבקיע שער שנראה היה כשער ניצחון דרמטי של קרואטיה, אך זו ספגה שער שוויון בדקה ה-120 מרגלי סמיח שנטורק, וטורקיה ניצחה בפנדלים 3-1. קלאסניץ' המשיך לשחק בנבחרת עד לשנת 2011, ולזכותו 41 הופעות במדים הלאומיים, בהן הבקיע 12 שערים.
איוואן ניקולאייביץ' קראמסקוי היה צייר ומבקר אמנות רוסי, וממנהיגי תנועת האומנות הרוסית הדמוקרטית.
קראמסקוי נולד למשפחת אצולה זוטרה שירדה מנכסיה.
בין השנים 1857–1863 למד אמנות באקדמיה לאמנות של סנקט פטרבורג, אולם יצא נגד מסורות האקדמיה, והיה בין יוזמי מרד הארבעה עשר אשר סירבו להציג בתערוכת האקדמיה (צעד שהביא לגירושו מהאקדמיה).
לאחר תום לימודיו ייסד את "ארטל האמנים" (Артель художников) עם חבריו.
בהשפעת רעיונות דמוקרטיים ומהפכנים, קראמסקוי וחבריו העדיפו סגנון ציור ריאליסטי ולאומי על סגנון האקדמיה (סגנון מסורתי שמרני).
קראמסקוי היה לאחד ממיסדי תנועת "הנודדים" ואידאולוג התנועה.
בין השנים 1863–1868 לימד ציור בבית הספר של החברה לעידוד האמנויות השימושיות.
לאחר תקופה זו החל לצייר דיוקנאות של אישי ציבור, סופרים ואמנים (ובהם דיוקנם של לב טולסטוי (1873), איוואן שישקין (1873), פאבל טרטיאקוב (1876), מיכאיל סלטיקוב-שצ'דרין (1879) - דיוקנאות המוצגים כיום בגלריית טרטייקוב).
טרטייקוב צייר יצירות דתיות, תוך הצגת תזה פסיכולוגית באמצעותן.
היצירות הדרמטיות נועדו להעביר לצופה את רגשות הדמויות, ובאמצעות דמותו של ישו ניסה קראמסקוי להעביר לצופה בתמונה את התמה של גיבור המקריב עצמו לטובת האומה (תמה דמוקרטית מהפכנית).
אחת מיצירותיו הידועות ביותר היא "ישו במדבר" (1872), שנרכשה על ידי האספן פאבל טרטיאקוב ומוצגת כיום בגלריית טרטייקוב.
יצירות נוספות של קראמסקוי המציגות תמות דרמטיות הן "דמות אישה" (1883) ו-"יגון בלא נחמה" (1884), המוצגות בגלריית טרטייקוב.
התמות הדמוקרטיות והמהפכניות של קראמסקוי הפכו את יצירותיו ליצירות המשפיעות על תנועת האמנות המהפכנית בשלהי המאה ה-19 ברוסיה.
איוואן רִילְסְקִי ("מרילה"; בבולגרית: Свети Иван Рилски; 867, סקרינו, האימפריה הבולגרית הראשונה – 18 באוגוסט 946, מנזר רילה, הרי רילה, האימפריה הבולגרית הראשונה) היה קדוש נוצרי אורתודוקסי, שפעל בתחומי בולגריה של ימינו.
רילסקי היה נזיר מתבודד, שהוכרז כקדוש עוד בחייו.
חסידיו הקימו לזכרו כנסיות רבות, כאשר האתר המפורסם מביניהם הוא מנזר רילה, מקום בו הלך לעולמו ובשנת 1983 הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
בשנת 2008 נתגלתה בחפירות ארכאולוגיות כנסייה שהוקמה לזכרו, ליד עיר הבירה העתיקה של האימפריה הבולגרית בווליקו טרנובו.
רילסקי נולד בשנת 867 לספירה בכפר סקרינו שבהרי אוסוגובו, ליד הנהר סטרומה בקרבת העיר דופניצה של ימינו.
הוא חי בזמנם של המלכים בוריס הראשון, בנו סימאון הראשון ונכדו פטר הראשון.
בגיל 25 הפך רילסקי לכומר בכנסיית דמטריוס הקדוש ואחר בחר בחיי פרישות.
הוא חי בהתבודדות באתרים שונים, לפני שבחר באתר שהרי רילה, שם התגורר במערה שהותאמה לתנאי מגורים.
שמו יצא למרחוק כקדוש המסוגל לחולל נסים, ונוצרה סביבו עדת חסידים שהלכו בדרכו וכן נהירה של אוכלוסייה מקומית לקבל את ברכתו.
כך, החלו להתפתח סביב מערת ההתבודדות (הרמיטאז'), מבנים ארעיים אשר בהמשך הפכו לקומפלקס מנזר רילה.
שמעו של הנזיר הסגפן, הגיע גם לאוזני המלך פטר הראשון, בבירה טרנובו והוא הגיע אישית כדי לפגוש את רילסקי, כדי לקבל עצה ותמיכה רוחנית, אך התקשה להגיע למערת ההתבודדות בשל תנאי השטח הקשים.
מתוך סיפורי הפולקלור הבולגריים, אנו למדים, כי רילסקי סירב לפגוש את המלך פנים מול פנים, כדי לא לאבד מענוותו וחוסן אמונתו, בשל כבוד המלכים שהורעף עליו.
מסופר כי השנים נפגשו ממרחק וקדו האחד לשני, לאות כבוד.
רילסקי הסכים לקבל רק מנחת מזון ולא כל תשורה אחרת.
לאחר מותו הועברו שרידי גופתו לסופיה על ידי המלך פטר הראשון.
לאחר כיבוש העיר בשנת 1183 על ידי המלך ההונגרי בלה השלישי, הועברו עצמותיו לעיר הבירה של הממלכה ההונגרית באסטרגום ונותרו שם 4 שנים, עד שהוחזרו לסופיה בשנת 1187. בשנת 1194, ציווה הצאר איוואן אסן הראשון, שליט האימפריה הבולגרית השנייה, להעביר את עצמותיו של רילסקי לבירת הממלכה, טרנובו.
העות'מאנים, אשר כבשו את העיר בשנת 1393, לא פגעו בשרידים, ובשנת 1469 הם הועברו באישור הסולטאן מוראט השני למקום מנוחתם האחרונה במנזר רילה.
רילסקי הוא הקדוש הנוצרי החשוב ביותר בעיני הבולגרים ובכלל זה בני העם החיים בתפוצות תבל.
הוא נחשב למייסד מנזר רילה, שהוא אתר העלייה לרגל החשוב ביותר לתושבי המדינה ואחד מהמתוירים ביותר בקרב תיירים המגיעים אליו מחוץ לבולגריה.
צלמית של רילסקי מופיעה על גבי מטבע בולגרי של 1 לב ועל שטר באותו ערך.
הבולגרים מציינים במהלך השנה שני ימי חג לזכרו של רילסקי, האחד ב-18 באוגוסט והשני ב-19 באוקטובר.
הכנסייה האורתודוקסית בבולגריה מציינת בתאריך ה-1 ביולי בכל שנה את השבת עצמותיו מהונגריה לבולגריה.
איוואן קולב (בבולגרית: Иван Колев; 15 בספטמבר 1863, באנובקה, ממלכת רומניה – 29 ביולי 1917, וינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית) היה גנרל ומפקד אוגדת הפרשים הראשונה של צבא בולגריה במהלך מלחמת העולם הראשונה, אשר לחמה בגזרת דוברוג'ה, במסגרתה היה אחד ממפקדי קרב דובריץ'.
קולב נחשב למייסדו של חיל הפרשים הבולגרי.
קולב החל את הקריירה כמורה בכפרו, אך הוא פוטר.
לאחר מכן כיהן כפקיד ממשל ברשות המקומית.
בשנת 1884 היגר לסופיה ועבד כעוזר למזכיר בית המשפט המחוזי.
ב-2 בנובמבר 1885 הצטרף קולב כאזרח מתנדב למערך הלוחם במלחמת בולגריה–סרביה (1885) ולאחריה נרשם ללימודים בבית הספר הצבאי בסופיה.
הוא סיים בהצלחה והוצב לתפקידי קצונה זוטרים באסקדרון פרשים.
בשנת 1890 התקבל לאקדמיה הצבאית היוקרתית בטורינו איטליה, אותה סיים ארבע שנים מאוחר יותר בהצטיינות יתרה.
בשנת 1908 הועלה לדרגת קולונל ושלוש שנים מאוחר יותר נשלח לשנת שירות והשתלמות בצבא האוסטרו-הונגרי.
בשנת 1908 מונה למפקד גדוד פרשים.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה היה מפקד מצודת ימבול וראש המטה של הארמייה השלישית ובמלחמת הבלקן השנייה כיהן כראש המטה של הארמייה החמישית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה קיבל קולב פיקוד על אוגדת הפרשים הראשונה של הצבא הבולגרי ונטל חלק בקרבות בגזרת דרום דוברוג'ה, כששיא תהילתו באה לו כשהיה אחד ממפקדי קרב דובריץ'.
ב-30 בספטמבר 1916 העניק לו מפקד החזית אוגוסט פון מקנזן את צלב הברזל דרגה שנייה והוא הועלה לדרגת גנרל.
לרוע מזלו חלה קולב, כנראה בטיפוס הבטן, והוחש לטיפול בסנטוריום בווינה, שם הלך לעולמו ב-29 ביולי 1917. מאוחר יותר הוחזרו שרידיו לבולגריה והוא נקבר בסופיה.
איוואן רקיטיץ' (בקרואטית: Ivan Rakitić; נולד ב-10 במרץ 1988) הוא כדורגלן עבר קרואטי-שווייצרי ששיחק בעמדת הקשר.
רקיטיץ' נולד בשווייץ להורים קרואטיים, והחל את דרכו במחלקת הנוער של פ.צ.
לאחר ששיחק שנתיים בקבוצה הבוגרת של המועדון, עבר לקבוצת שאלקה 04 מהבונדסליגה.
לאחר מכן עבר לסביליה מהליגה הספרדית, ובשנת 2014 חתם בברצלונה.
אף על פי ששיחק בנבחרות הנערים והנוער של שווייץ, בחר רקיטיץ' לשחק בנבחרת קרואטיה.
רקיטיץ' הוא שחקן שמשלב יכולות פיזיות עם יכולות טכניות, הן התקפיות והן הגנתיות, מה שמאפשר לו לשחק במגוון עמדות הקישור.
רקיטיץ' הוא בן למשפחה קרואטית.
משפחתו של אביו מגיעה מעיירה בקרואטיה ואילו משפחת אמו מגיעה מהקהילה הקרואטית מבוסניה והרצגובינה.
הוריו עברו לגור בשווייץ לפני שפרצה המלחמה בקרואטיה.
רקיטיץ' בילה ילדותו ואת תחילת קריירת הכדורגל בשווייץ.
אביו ואחיו הגדול של רקיטיץ' היו ספורטאים גם הם.
בגיל 16 הוא תפס את תשומת לבם של הרבה ציידי כישרונות, שאמרו שיש לו פוטנציאל להצליח בליגות הגדולות, אך הוא ומשפחתו החליטו להישאר בבזל כדי לאפשר לו לשחק בליגה קטנה יותר.
אחרי שבילה כמה זמן עם קבוצות הנוער של המועדון פ.צ.
בזל, הוא הועלה לקבוצה הראשונה וערך את הופעת הבכורה שלו ב-29 בספטמבר 2005 במשחק נגד שירוקי ברייג במסגרת הליגה האירופית.
בנוסף הוא נבחר לפרס השחקן הצעיר הטוב ביותר לעונת בליגה השווייצרית, והשער שהבקיע נגד סנט גאלן נבחר לשער השנה.
אחרי שהראה יכולת מקצועית מרשימה בתור נער, רקיטיץ' זכה לשבחים רבים בידי מועדונים אירופים גדולים שהפגינו התעניינות ביכולותיו.
ב-22 ביוני 2007 חתם רקיטיץ' בשאלקה 04 מהבונדסליגה.
הוא הובא לקבוצה על ידי המאמן מירקו סלומקה והוצב במקום הקשר הברזילאי לינקולן שעזב את הקבוצה.
את הופעת הבכורה שלו בשאלקה הוא ערך ב-21 ביולי 2007 בגביע הליגה נגד קרלסרוהה.
ב-5 באוגוסט באותה שנה הוא הבקיע את שערו הראשון בקבוצה במשחק בגביע הגרמני.
ב-10 באוגוסט 2007, בפתיחתה של העונה החדשה, נפגשה שאלקה עם שטוטגרט.
רקיטיץ' נכנס כמחליף במחצית השנייה והבקיע את שערו הראשון בבונדסליגה שבע דקות לאחר שנכנס.
המשחק הסתיים בתוצאה 2-2. ב-15 בספטמבר 2007 הבקיע את השער היחיד של שאלקה במשחק מול באיירן מינכן בחוץ, שהסתיים בתיקו 1-1. שלושה ימים לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בהפסד לוולנסיה.
רקיטיץ' הופיע שבע פעמים בקמפיין של שאלקה בליגת האלופות והופעתו הטובה ביותר הייתה במשחק נגד צ'לסי בשלב הבתים.
בהמשך העונה רקיטיץ' נפצע בקרסול ופספס את צמד המשחקים נגד ברצלונה.
רקיטיץ' חזר להתאמן אחרי חודש.
כשחזר מפציעתו הפגין יכולות מרשימות במשחק מול בוכום והבקיע שער בניצחון 0–3 שסייע לשאלקה להבטיח את המקום השלישי בליגה, אשר מוביל להשתתפות בליגת האלופות בעונה הבאה.
הוא המשיך להפגין את כישרונו במשחק נגד איינטרכט פרנקפורט ובישל את השער היחידי במשחק.
את עונת הבונדסליגה הראשונה שלו הוא סיים עם שלושה שערים ועשרה בישולים ב-29 הופעות.
את עונתו השנייה בליגה הגרמנית פתח גם בצורה טובה כשבניצחון 0–3 על הנובר 96 הוא בישל שני שערים.
ב-28 בינואר 2011 חתם רקיטיץ' על חוזה לארבע וחצי שנים בסביליה מהליגה הספרדית.
שבוע לאחר מכן ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, במשחק מול מאלגה.
בחצי העונה הראשונה שלו במועדון כבש חמישה שערים ב-13 הופעות, אך בעונה שלאחר מכן כבש רק שער אחד בגביע המלך הספרדי.
בעונת כבש שמונה שערי ליגה, ובסך הכל 12 שערים בכל המסגרות.
בתחילת עונת מונה רקיטיץ' לקפטן הקבוצה, והוביל את הקבוצה לזכייה בליגה האירופית לאחר ניצחון במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון.
בעונה זו כבש 12 שערי ליגה, ובסך הכל הבקיע 15 שערים בכל המסגרות והוסיף 17 בישולים.
ביוני 2014 חתם רקיטיץ' על חוזה לחמש שנים בברצלונה.
ב-25 באוגוסט 2014 רשם בישול ראשון במדי הקבוצה, במשחק הפתיחה של הליגה הספרדית מול אלצ'ה.
את שער הבכורה שלו בקבוצה כבש במחזור הרביעי של הליגה ספרדית, מול לבאנטה.
ב-18 במרץ 2015 הבקיע את השער היחיד בניצחון 0–1 על מנצ'סטר סיטי בשמינית גמר ליגת האלופות, שהיה שערו הראשון במדי ברצלונה במפעל זה.
ב-6 ביוני הבקיע את השער הראשון בגמר ליגת האלופות בדקה הרביעית, ועזר לברצלונה לנצח 3:1. ברצלונה זכתה בליגת האלופות בפעם החמישית בתולדותיה.
רקיטיץ' הפך לשחקן הראשון שזוכה במפעל שנה לאחר זכייה בליגה האירופית.
ב-1 בספטמבר 2020 חזר לקדנציה שנייה בסביליה וחתם לארבע עונות.
כבר בהופעת הבכורה המחודשת, ב-27 בספטמבר, כבש את השער השני בניצחון קבוצתו 1–3 על קדיס.
ב-30 בינואר 2024 חתם בא-שבאב הסעודית.
על אף ששיחק בנבחרות שווייץ הצעירות (עד גיל 15, 17, ו-19) החליט רקיטיץ' להיענות לבקשתו של סלאבן ביליץ', מאמן נבחרת קרואטיה ולשחק בנבחרתה הבוגרת.
החלטתו לשחק בנבחרת קרואטיה עוררה זעם בהתאחדות הכדורגל השווייצרית, עד כדי כך שהוא ובני משפחתו אוימו ואזרחותו השווייצרית של אביו הוחרמה.
רקיטיץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ב-8 בספטמבר 2007, במשחק נגד נבחרת אסטוניה במסגרת מוקדמות יורו 2008. את שערו הבינלאומי הראשון הוא כבש כארבעה ימים לאחר מכן בניצחון 0–6 על נבחרת אנדורה.
במאי 2008 צורף רקיטיץ' לסגל הנבחרת ליורו 2008 שנערך באוסטריה ושווייץ.
אחרי משחק מוצלח נגד נבחרת טורקיה ותיקו בסיומן של מאה ועשרים הדקות, היה רקיטיץ' אחד משלושת השחקנים שהחטיאו בבעיטות ההכרעה, וטורקיה עלתה לשלב הבא.
רקיטיץ' נכלל בסגל הנבחרת הקרואטית למונדיאל 2014.
רקיטיץ' נכלל בסגל הנבחרת הקרואטית למונדיאל 2018. במשחק שמינית הגמר מול דנמרק, בשלב בעיטת ההכרעה, הבקיע את השער המכריע אשר אפשר לנבחרתו לעלות לשלב רבע הגמר.
גם בשלב רבע הגמר מול רוסיה כבש את בעיטת העונשין המכריעה.
בחצי הגמר קרואטיה ניצחה את אנגליה, אך בגמר הפסידה לצרפת.
ב-21 בספטמבר 2020 הודיע ראקיטיץ' על פרישה מנבחרת קרואטיה, לאחר 13 שנה, 106 הופעות ו-15 שערים.
איוואן אטאנסוב רוסב (בבולגרית: Иван Атанасов Русев; 22 בנובמבר 1872, שומן, האימפריה העות'מאנית – 1 בפברואר 1945, סופיה, ממלכת בולגריה) היה גנרל ופוליטיקאי בולגרי שפיקד על אוגדת הרגלים השנייה, "תראקיה", במהלך קרב דוברו פולה ובהמשך נבחר לפרלמנט הבולגרי וכיהן כשר הפנים של הממלכה.
רוסב נולד בעיר שומן וב-1892 סיים את האקדמיה הצבאית הבולגרית בסופיה והוצב בגדוד רגלים בדרגת סגן משנה.
בין 1897 ל-1900 למד באקדמיה הצבאית של האימפריה הרוסית בסנקט פטרבורג ולאחר סיום הלימודים הוצב בתפקיד מטה.
בין 1904 ל-1906 כיהן כראש מטה חטיבת הרגלים השנייה באוגדה התשיעית "פלבן" של צבא בולגריה והועלה לדרגת מאיור.
ב-1912 כיהן כראש מטה אוגדת הרגלים השמינית והשתתף עמה במלחמת הבלקן הראשונה והשנייה.
בנובמבר 1913 הועלה לדרגת פולקובניק ובהמשך מונה לראש מטה הארמייה השנייה.
עם הצטרפות בולגריה למלחמת העולם הראשונה לצד מעצמות המרכז נטל רוסב חלק במערכה על סרביה.
באוגוסט 1916 מונה למפקד אוגדת הרגלים השביעית וביוני 1917 הועלה לדרגת מאיור-גנרל.
ביולי 1918 הועבר לפקד על אוגדת הרגלים השנייה - "תראקיה", שלחמה בחזית המקדונית.
רוסב קיבל את הפיקוד בעת שהאוגדה הייתה נתונה בבעיות משמעת קשות, חוסר בציוד צבאי ובאספקה ומורל ירוד של חייליה.
ב-15 בספטמבר נערך קרב דוברו פולה שבמסגרתו הבקיעו יחידות צרפתיות וסרביות את קווי האוגדה השנייה שחייליה החלו לסגת בחוסר סדר.
בעקבות הקרב נפרצו קווי החזית המקדונית, עניין שאילץ את הבולגרים לבקש שביתת נשק.
למרות הכישלון החמור, רוסב עצמו לא נתפש כאחראי מרכזי לתבוסה בשל העובדה שקיבל את הפיקוד סמוך מאוד למועד הקרב.
באוקטובר 1918 פרש משירות פעיל.
בין 1920 ל-1921 כיהן כמנכ"ל שירות התעסוקה הבולגרי ונודע בעמדותיו הלאומניות והמיליטנטיות ובהתנגדותו לסיכומי חוזה ניי.
ב-1923 היה ממארגני ההפיכה שהובילה לרציחתו של ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי ונטל בה חלק פעיל.
בין 9 ביוני 1923 ל-4 בינואר 1926 כיהן כשר הפנים בממשלתו של אלכסנדר צאנקוב ובמסגרת תפקידו נקט צעדים נוקשים נגד חברי המפלגה הקומוניסטית בעקבות ניסיון הנפל להפיכה נוספת בממלכה והפיגוע בכנסיית סווטה נדליה.
בין 1923 ל-1934 כיהן גם כחבר הפרלמנט הבולגרי ולאחר ההפיכה הצבאית שהתחוללה בבולגריה והובלה על ידי הליגה הצבאית, ובמסגרתה פוזר הפרלמנט, פרש רוסב למשך מספר שנים מפעילות פוליטית.
ב-1940 נבחר שוב לפרלמנט מטעם מפלגת השלטון אשר הלכה למעשה ביצעה את מדיניותו של המלך בוריס.
ב-9 בספטמבר 1944 התחוללה בבולגריה הפיכה שהובלה על ידי חזית המולדת הבולגרית בגיבוי הצבא האדום אשר כוחותיו הגיעו לסופיה.
הגנרל קימון גאורגייב מונה לראש הממשלה ובאוקטובר הוקם בית דין מיוחד לשפיטת חברי מנגנון השלטון הקודם ומשתפי הפעולה עם הגרמנים.
רוסב נשפט ונידון לעונש מוות וב-1 בפברואר 1945 הוצא להורג בידי כיתת יורים בשטח בית העלמין בסופיה ביחד עם עשרות פוליטיקאים ואנשי צבא.
ב-1996 ביטל בית המשפט העליון הבולגרי את גזר הדין וזיכה את רוסב מכל אשמה, מתוך נימוק שגזר דין המוות ניתן בהשראת המפלגה הקומוניסטית הבולגרית, בעקבות חלקו של רוסב בדיכוי הפיכת הנפל הקומוניסטית ב-1923 וכי אין לו כל אשמה בגין שיתוף פעולה עם הצבא הגרמני.
איוואן קלימה (בצ'כית: Ivan Klíma; 14 בספטמבר 1931 – 4 באוקטובר 2025) היה סופר ומחזאי צ'כי ממוצא יהודי.
איוואן קלימה נולד בשנת 1931 בפראג, אז בירת צ'כוסלובקיה, בשם איוואן קאודרס (Ivan Kauders).
אביו היה מהנדס החשמל, המדען והממציא ד"ר וילם קאודרס (מאוחר יותר נקרא וילם קלימה).
באביב 1939 צ'כוסלובקיה סופחה לגרמניה הנאצית והמשפחה היהודית נרדפה.
אף על פי שאביו הצליח להשיג עבודה במפעל בליברפול ואשרת כניסה לבריטניה לעצמו, לאשתו ולילדיו, הוא נאלץ לוותר על ההגירה בגלל עיכוב בקבלת אשרה לאימו, אותה לא היה מוכן לעזוב.
בנובמבר 1941 גורש האב למחנה הריכוז טרזין ובעקבותיו גורשו לשם בדצמבר 1941 גם אשתו ושני ילדיהם.
קלימה היה שלוש שנים בטרזין עד ששוחרר על ידי הצבא הסובייטי במאי 1945. הוא והוריו שרדו את השואה, בעוד רוב היהודים בטרזין נשלחו להשמדה באושוויץ.
במאמריו במגזין "גרנטה", ציין קלימה שדווקא בזמנים הקשים ביותר במחנה הוא גילה את "הכוח המשחרר של הכתיבה", כשהקריא חיבור פרי עטו לתלמידים אחרים.
לאחר המלחמה שינו הוריו את שם משפחתם הגרמני קאודרס לקלימה, בעל צליל צ'כי.
יצירתו של קלימה עוצבה בתקופה שאחרי המלחמה בה צ'כוסלובקיה שוחררה מהנאצים רק כדי למצוא את עצמה דרך שלטון הרודנות והדיכוי של ברית המועצות הסטליניסטית.
קלימה סיפר כי התקוות ששאב מאגדות ילדותו, של ניצחון כוחות הטוב על פני כוחות הרשע, התבדו כשגילה כי, למעשה, כוחות רשע מסוגים שונים נאבקו זה בזה על השליטה בעולם.
אביו של קלימה, וילם קלימה, נכלא על ידי השלטונות הסטליניסטיים הצ'כיים.
באווירה הזאת עוצבה היצירה של קלימה, כשברקע – ידיעת מעמקי האכזריות האנושית, והצורך לשמור על צלם אנוש ולדבוק, למרות הדיכוי, בערכים האישיים.
שנות הבגרות והיצירה במשטר הקומוניסטי
אמו ניסתה להשכיח את ימי המחנה והשתדלה יחד עם זה להשכיח את יהדות המשפחה.
קלימה עצמו היה במשך עשר שנים פעיל הכנסייה הפרוטסטנטית הצ'כית.
אחרי סיום הגימנסיה, למד פילוסופיה וספרות באוניברסיטת פראג.
עבודת הגמר שלו דנה בסופר קרל צ'פק.
בהמשך עבד קלימה כעיתונאי וכעורך, בין השאר, במגזינים "קווטי" (בשנים 1959–1963), בהוצאה לאור "צ'סקוסלובנסקי ספיסובאטל" (הסופר הצ'כוסלובקי) ובמגזינים "ליטרארני ליסטי" (שנסגר מאוחר יותר על ידי השלטונות), "פלאמן" ו"אוריינטאצה".
בשנת 1967 גורש מהמפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה אך בימי האביב של פראג התקבל שוב.
רבים תהו כשקלימה, ששהה בלונדון בעת פלישת כוחות הברית ורשה לארצו, החליט לחזור לפראג הכבושה על ידי הטנקים הסובייטים.
הוא הסביר ש"הגלות היא רעה לסופר".
הוא טען כי ביקש לכתוב על ההווי היום-יומי בארצו.
בשנת 1969 עדיין אפשר לו המשטר הפרו-סובייטי החדש של גוסטב הוסאק, לנסוע לארצות הברית, כדי להרצות באוניברסיטת מישיגן באן ארבור.
אולם כשבשנת 1970 חזר לצ'כוסלובקיה גורש קלימה שוב, לשם שינוי לצמיתות, מהמפלגה הקומוניסטית.
לא ניתן לו לפרסם את ספריו ומחזותיו למשך עשרים שנים.
קלימה נאלץ משום כך להתפרנס מעבודות מזדמנות כמו מטאטא רחובות, פרמדיק באמבולנסים או רוכל של ספרים אסורים.
יצירותיו יכלו להתפרסם שוב רק אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי בצ'כוסלובקיה במהפכת הקטיפה של שנת 1989. אחרי 1989 כתב תקופת-מה מדור שבועי בעיתון "לידובה נוביני" וטייל הרבה בעולם.
למשך סמסטר התארח באוניברסיטת ברקלי.
בשנת 2002 זכה איוואן קלימה בפרס הספרותי ע"ש פרנץ קפקא של אגודת פרנץ קפקא בפראג.
קלימה נפטר ב-4 באוקטובר 2025. אשתו, הלנה, פסיכואנליטיקאית שני ילדיהם – מיכאל קלימה, מנהל עיתון פיננסי, וחנה פבלטובה, ציירת ומאיירת, וארבעה נכדים.
2002 – האות להצטיינות של צ'כיה – דרגה א'
2010 – פרס "מגנזיה ליטרה" (צ'כיה) בקטגוריה "ספרות עיון" – עבור ספר הזיכרונות שלו "Moje šílené století"
2010 – פרס קרל צ'אפק – מטעם מועדון PEN הצ'כי
2013 – פרס פרדיננד פרואוטקה
Moje šílené století (המאה המטורפת שלי) 1 (2009), 2 (2009) – ספר אוטוביוגרפיה שזכה בפרס הספרותי הצ'כי "מגנסיה ליטרה" (Magnesia Litera) בשנת 2010
Soudce z milosti (1986) (שופט בחסד) – פורסם במחתרת ב־1976, פורסם בגלות ב-1986 תחת הכותרת Stojí, stojí šibenička, אחר כך בגלוי בארצו ב-1991. נחשב על ידי מבקרים לספרו החשוב ביותר, רומן פסיכולוגי מתוחכם
Moje první lásky (1985) (אהבותי הראשונות)
Ma veselá jitra (1979) (הבקרים העליזים שלי)
Zámek, 1964, (הטירה) דרמה קפקאית
Cukrárna Miriam, 1968 (קונדיטוריית מרים)
1974 Amerika, עיבוד ספרו של קפקא, יחד עם פאבל קוהוט
איוואן קלימה – "אהבותי הראשונות" – הוצאת מעריב, 1989
איוואן קלימה – "שופט בחסד" (Soudce z milosti), רומן, זמורה, 1993, תרגם מצ'כית אפרים פרויד
הסיפור "לואיזה" בתוך "בירה ומצבי רוח משתנים – מבחר הסיפור הצ'כי", שבחרה ותרגמה מצ'כית רות בונדי.
הוצאות חרגול ועם עובד, 2012
איוואן יורדאנוב קוסטוב (בבולגרית: Иван Йорданов Костов; נולד ב-23 בדצמבר 1949, סופיה, הרפובליקה העממית הבולגרית) הוא פוליטיקאי בולגרי אשר בין 1997 ל-2001 כיהן כראש ממשלת בולגריה.
קוסטוב נולד בסופיה ואת השכלתו האקדמית בכלכלה רכש במכון מרקס הייר לכלכלה (כיום האוניברסיטה לכלכלה לאומית ועולמית).
הוא בעל תואר דוקטור לכלכלה מאוניברסיטת סופיה.
ב-1990 נבחר לפרלמנט הבולגרי מטעם מפלגת "איחוד הכוחות הדמוקרטיים" ובהמשך, כיהן כשר האוצר של בולגריה בממשלותיהם של דימיטר פופוב ופיליפ דימיטרוב.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 החריף מאוד המשבר הכלכלי בבולגריה, שהחל עם קריסת השלטון הקומוניסטי.
המשבר גרם לאי שקט חברתי גובר שהוביל להתפטרותו של ראש הממשלה ומנהיג המפלגה הסוציאליסטית הבולגרית ז'אן וידנוב.
בבחירות שנערכו ב-1997 זכתה מפלגתו של קוסטוב והוטלה עליו מלאכת הרכבת הממשלה.
קוסטוב הצליח לייצב את הכלכלה הבולגרית ונרשמה עלייה בתוצר המקומי הגולמי.
ממשלו ביצע שורת רפורמות שכללו בין השאר הפרטה של חברות ממשלתיות והחל משא ומתן על הצטרפות בולגריה לאיחוד האירופי.
עם זאת, הועלו בבולגריה טענות כנגד ממשלו של קוסטוב בדבר אי סדרים ושחיתות כלכלית.
בנוסף, נמתחה על קוסטוב ביקורת על מהירותו של תהליך ההפרטה, אשר הוביל לפשיטת רגל של לא מעט חברות שהופרטו.
בבחירות שנערכו ב-2001 הפסידה מפלגתו של קוסטוב ל"תנועה העממית ליציבות וקידמה" בראשות סימאון סקסקובורגותסקי.
קוסטוב התפטר מראשות מפלגת איחוד הכוחות הדמוקרטיים וב-2004 הקים מפלגה חדשה בשם "דמוקרטים למען בולגריה חזקה", אשר הציגה עמדות ימניות, והוא נבחר מטעמה לפרלמנט.
איוואן קלאייב היה משורר רוסי, מהפכן וחבר במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
קלאייב התנקש בחייו של סרגיי אלכסנדרוביץ' רומנוב והוצא להורג על כך.
קלאייב נולד כבן לקצין משטרה בוורשה.
החל משנת 1897 הוא למד באוניברסיטת סנקט פטרבורג והשתתף במחאות הסטודנטים.
הוא נכלא, גורש מהאוניברסיטה וגורש ליקטרינוסלב.
עם חזרתו הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, שאז עוד לא היו מחולקים לבולשביקים ומנשביקים, אבל עזב את המפלגה, כי לא הייתה מהפכנית מספיק לטעמו.
הוא עבר ללבוב ולמד באוניברסיטה שם.
הוא חיפש קשר עם מהפכנים שהגיעו מרוסיה.
זמן קצר לאחר מכן הוא נעצר בברלין בגלל אחזקת ספרות מהפכנית שהייתה מיועדת לרוסיה.
ממשלת גרמניה הסגירה אותו לרוסיה, שם ישב שוב בכלא וגורש לירוסלבל.
שם הוא הכיר את הסוציאל-רבולוציוניים והשתכנע שמעשי טרור יקדמו את מטרתו.
הוא פגש את יונה אזף ושכנע אותו, שהוא מוכן לפעולה.
קלאייב השתתף בהתנקשות בשר הפנים ויאצ'סלב פלבה, והקורבן הבא תוכנן להיות סרגיי אלכסנדרוביץ' רומנוב.
ההתנקשות תוכננה ל-15 בפברואר 1905. רומנוב נסע להופעה בתיאטרון בולשוי, ועל קלאייב הוטל להשליך פצצה לכרכרה כשרומנוב יתקרב לתיאטרון.
שניות ספורות לפני הטלת הפצצה הוא הבחין באשתו אליזבת, נסיכת הסה ובילדים בכרכרה וביטל את תוכניתו.
יומיים לאחר מכן הוא הרג אותו ואת הרכב קרוב לקרמלין.
הוא נעצר מיד, כי לא התכוון להינצל.
כמה ימים לאחר מכן ביקרה אותו אלמנתו של רומנוב.
היא ניסתה לשכנע אותו להתחרט על מעשיו, אך הוא סירב.
אתם נציגי ההון והכוח, אני נוקם העם, סוציאליסט ומהפכן."
קלאייב הוצא להורג במבצר שליסלבורג ב-23 במאי.
ההתנקשות ובעיקר ההיסוס בניסיון הראשון היוו השראה עבור אלבר קאמי ברומן "הצודקים" (1949).
איוואן קאקוביץ' היה פעיל פוליטי, סופר, עיתונאי, בלשן ומתרגם ומורה אשורי, יליד אוקראינה, שהתיישב ופעל בארצות הברית.
הוא חיבר את "המנשר האשורי" ואת הרומן "הר סימל" אותו כתב באנגלית ותירגם לפרסית ולצרפתית.
קאקוביץ' פעל למען איחוד הקהילות הארמיות הנוצריות בעולם תחת הדגל של "אשור".
איוואן קאקוביץ' או בארמית יוחנא קאקו היה צאצא למשפחה מבני מר בישו, שבט אשורי דובר ארמית שחי בדרום מזרח טורקיה בגבול עם אזרבייג'ן האיראני.
המשפחה נדדה לעיראק בעקבות הרציחות ההמוניות שהתנהלו נגד האשורים בימי מלחמת העולם הראשונה תחת משטר הטורקים הצעירים.
בעקבות טבח סימל מאוגוסט 1933, משפחתו נמלטה מעיראק לברית המועצות.
משום כך איוואן קאקוביץ' נולד בקייב מספר חדשים אחרי הטבח.
כשהיה בן 5, בשנת 1938, נקלטה בקזחסטן, אז בברית המועצות, שם הוא למד בבית הספר היסודי.
בשנת 1944 עברו לגור בטהראן,בה הצטרפו לקהילה האשורית המקומית.
המשיך שם את לימודיו בבית הספר הפארוכיאלי סן לואי, יחד עם שני אחיו תומא ושוריק.
בשנת 1956, בגיל 23 איוואן קאקוביץ' נסע לצרפת וסיים לימודי תואר ראשון באמנויות וספרות קלאסית באוניברסיטה בפריז.
כעבור השתלם בהמשך בלימודים קלאסיים באוניברסיטת שטרסבורג.
בשנת 1959 התיישב בוושינגטון די.
ועבד כמורה בבית הספר לשפות ברליץ, בו לימד רוסית, צרפתית ופרסית.
במקביל עבד בתחנת הרדיו קול אמריקה כמתורגמן סימולטני ומתרגם לרוסית, צרפתית ופרסית.
עבד תקופה כמתרגם ליד ועדות של בתי הקונגרס של ארצות הברית.
איוואן קאקוביץ' היה יוצא דופן בקהילה האשורית בגלל היותו לא מאמין.
כפי שהתבטא ברומן שלו "הר סמלה",לא האמין בעולם הבא.
בשנת 1968 הוא התיישב בהטרפורד שבקליפורניה ופתח בה בית ספר פרטי לשפות בשם "בבל".
כעבוד שנים מספר חזר לוושינגטון והתחיל להיות פעיל שם בחוגים הלאומיים האשורים.
נודע ב-15 בדצמבר 1974 על ידי פרסום "המנשר האשורי", מעין מיזם להקמת קונפדרציה בינלאומית של האומה האשורית I.C.A.N להשמת ממשלה אשורית ופרלמנט אשוריים בגולה, כצעדים ראשונים לקראת ייסוד מדינה אשורית בחבל מוסול או מישור נינווה.
הוא הציג את המנשר בפני קונגרס אשורי שנתי שהתכנס בשיקגו.
מיזמו זכה לתמיכת הברית האשורית העולמית (Assyrian Universal Alliance) ושל המפלגה הדמוקרטית האשורית בית נהריין.
בהתחלה הוחלט שקאקוביץ' יקים לשכת קשר של הקונפדרציה הבינלאומית של האומה האשורית בוושינגטון והובטחו לשם כך אמצעי מימון.
לבסוף הלשכה בוושינגטון התקיימה רק זמן קצר ונסגרה מחוסר תקציב.
אחרי נישואיו בשנת 1983 עבר קאקוביץ' לגור שוב בקליפורניה, הפעם בהייוורד.
אחרי גירושיו עבר לגור בסייפרס, קליפורניה.
בשנת 2001 כתב רומן בשם "הר סמלה" על טבח האשורים שהטביע חותם כבד על חיי משפחתו ועל העם האשורי מעיראק בכללותו.
קאקוביץ' נפטר באופן פתאומי מאוטם שריר הלב ב-21 בדצמבר 2006, בבית קפה בפריז, למחרת היום בו הגיע לשם בליווי חברתו, רימה.
הוא הובא לקבורה ב-9 בינואר 2007 בבית הקברות פורסט לון בלוס אנג'לס.
איוואן קאקוביץ' היה נשוי זמן קצר לאישה בשם הלן, אותה הכיר באחד הכנסים האשורים.
לזוג נולד ילד בשם ארסנוס סרגיי.
מאוחר יותר, אחרי גירושי הוריו שונה שמו לוויליאם ג'ורג'.
איוואן רודקובסקי (בפולנית: Ivan Rudkovsky; 1900–1963) היה חסיד אומות העולם ממחוז ניאסוויז' שבבלארוס, מחוז שבתקופת מלחמת העולם השנייה השתייך לפולין הכבושה בידי גרמניה הנאצית.
איוואן רודקובסקי היה בעל חווה גדולה ליד הכפר נלפובו שבמחוז ניישווייז'.
בשנת 1939, לאחר סיפוח מזרח פולין לברית המועצות לפי הנספח הסודי להסכם ריבנטרופ–מולוטוב, החל איוואן לעבוד בתור מורה בבית ספר בכפר הסמוך סְנוּב (Snów; סנואו (Сноў) בבלארוס המודרנית).
אחד מעמיתיו להוראה היה מנחם קורולצ'וק, פליט יהודי ממרכז פולין.
בסוף יוני 1941 כבשו הגרמנים את האזור וסגרו את בית הספר.
איוואן חזר לחוותו, ובעודו שם נודע לו שיהודי סנוב גורשו לגטו ניאסוויז'.
יותר משנה לאחר תחילת הכיבוש הגרמני הופיעו בחוותו של רודקובסקי שני פליטים יהודים.
אחד מהם היה קורולצ'וק, עמיתו לשעבר להוראה בבית הספר.
הם סיפרו לרודקובסקי שעם חיסול גטו ניישווייז', ביולי 1942, הצליחו כמה יהודים לברוח.
הם שהו במשך שבועות ביערות, עד שהגשם והקור של החורף המתקרב אילצו אותם לחפש מקלט, לפחות עבור הילדים שבקרב הנמלטים.
איוואן הסכים לתת מקלט לבתו בת החמש של קורולצ'וק, דורה, למרות התנגדותה של אשתו, שנבעה מהחשש לחיי שבעת ילדיהם אם יגלו הגרמנים את הסתרת הילדה.
דורה נקלטה בביתו של איוואן ושמה שונה לטניה.
כל פעם שזר התקרב לבית, התחבאה דורה בתיבת בגדים.
כאשר התקרב הצבא האדום היה האזור זירת קרב בין קבוצת פרטיזנים סובייטיים לבין חיילי ולאסוב, חיילים רוסים שלחמו לצד הגרמנים.
בני משפחת רודקובסקי נמלטו עם דורה ליערות, תחת אש.
הם מצאו מקלט אצל בני משפחה ושם נותרו עד שחרור האזור בידי הצבא האדום, בקיץ 1944.
לאחר המלחמה התאחדה דורה עם הוריה והתיישבה בארצות הברית.
איוואן ומנחם התכתבו זה עם זה למשך תקופה קצרה, אך הקשר ביניהם נותק.
בשנת 2009 הכיר יד ושם באיוואן רודקובסקי כחסיד אומות העולם.
איוואן רִיבָּר (בקרואטית: Ivan Ribar; 21 בינואר 1881 – 2 בפברואר 1968), פוליטיקאי יוגוסלבי ממוצא קרואטי, שהיה נשיא האספה הלאומית היוגוסלבית מ-29 בדצמבר 1945 עד 14 בינואר 1953.
ריבר נולד בווקמרניק והיה לעורך דין.
הוא פנה לפוליטיקה והיה חבר בקואליציה הקרואטו-סרבית שבהמשך הייתה חלק מהמפלגה הדמוקרטית העצמאית.
הוא נבחר לאספה הלאומית כנציג ג'קובו ובשנת 1919 נבחר לנשיא האספה החוקתית הראשונה של ממלכת יוגוסלביה.
בשנת 1921 הוא היה במרכבה של אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה בעת שקומוניסט ניסה להתנקש בחיי המלך על ידי זריקת פצצה.
משנת 1929 נודע כמתנגד של השלטון הדיקטטורי של המלך.
בשנת 1936 הוא כתב מאמר נגד החוזה המתגבש בין ממלכת יוגוסלביה והוותיקן בגלל שראה בין סכנה להתגברות הפאשיזם.
בעקבות זאת הוא הוחרם בידי הכנסייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה עמד לצידו של יוסיפ ברוז טיטו.
בנובמבר 1942 כשטיטו כינס את המועצה האנטי-פשיסטית הלאומית לשחרור יוגוסלביה, הועמד ריבר בראשה.
בתחילת דצמבר 1943, כשטיטו הכריז על עצמו כראש ממשלת יוגוסלביה, הועמד ריבר בראש המדינה.
לאחר המלחמה נבחר בתחילת 1946 לתפקיד הייצוגי של נשיא האספה הלאומית, למרות שלא היה קומוניסט, אלא רק איש שמאל.
בתפקידו ביצע תפקידים ייצוגיים כקבלת שגרירים והשתתפות בהלוויה של המלך ג'ורג' השישי, ולא היה לו כל השפעה.
לקראת סוף 1952 הוחלט על שינויים חוקתיים ביוגוסלביה ומעבר למשטר נשיאותי.
בינואר 1953 נבחר טיטו על ידי שני בתי האספה הלאומית של הרפובליקה הפדרלית העממית של יוגוסלביה לנשיא יוגוסלביה וריבר פרש לגמלאות.
איוואן (ג'נס) רֶגֶן היה ביולוג שהיה ידוע בשל מחקריו בתחום הביואקוסטיקה.
רגן נולד בליישה, אוסטרו-הונגריה (היום חלק מסלובניה) והתעניין בקולות חרקים עוד בילדותו.
משפחתו לא יכלה להרשות לעצמה לשלם על לימודיו, לכן הוא למד תחילה בסמינר לכמרים שעבורו הוא קיבל מלגה ובמרוצת הזמן הצליח לשלם שכר לימוד בווינה.
בווינה רגן למד ידיעת הטבע באוניברסיטת וינה, תחת הדרכתם של קרל גרובן, זיגמונד אקסנר וקרל פרידריך וילהלם קלאוס.
הוא קיבל את הדוקטורט שלו ב-1897 והחל לעבוד בתור פרופסור בגימנסיה, קודם בווינה ואחר כך במוראביה.
לבסוף הוא חזר, בהמלצתו של אקסנר, לגימנסיה בווינה, ועבד בה עד פרישתו בשנת 1918.
הוא החל את מחקרו בפיזיולוגיה והפך להיות מהמדענים הסלובניים הראשונים העובדים מחוץ לארצם לאחר מלחמת העולם הראשונה.
לאחר שערך מספר תצפיות על חרגוליים וצרצריים, הוא הוכיח כי חרקים מגיבים לגירויים אקוסטיים של בני אדם אחרים.
עבור תרומותו הרבה לתחום, רגן נחשב לאבי הביואקוסטיקה המודרנית.
רגן גם למד תופעות פיזיולוגיות אחרות בחרקים כגון נשימה, תרדמת חורף, התפתחות פיגמנט ביולוגי בתנאים שונים והתנשלות.
מיזמו הגדול ביותר של ריגן היה מה שנקרא "מעבדה גיאוביולוגית", מעין טרריום (מכל שקוף וסגור לגידול חיות יבשה קטנות או לגידול צמחים מיוחדים) גדול שבו למד את תחום הפנוטקסיס - תחום החוקר משיכת חרקים לעבר קול.
הוא היה מדען פרטי מאז 1911, אך שמר על קשר עם סלובניה, תמך בכמה חברות מקומיות ובמוסדות תרבות, ויצר טרמינולוגיה בשפה הסלובנית עבור שדות המחקר שבהם התמחה.
ב-1921 הוא דחה הזמנה להיות פרופסור באוניברסיטת לובליאנה.
בשנת 1940 הוא הפך לחבר האקדמיה הסלובנית למדעים ולאמנויות והיה גם חבר כבוד של החברה הסלובנית להיסטוריה הטבעית.
איוואן רהון הוא שחקן, זמר ומוזיקאי ולשי, המוכר מהופעותיו בתור סימון בלאמי (אנ') בסדרה "עברייני על" (2009–2011) של E4, בתור ראמזי בולטון בסדרה "משחקי הכס" (2013–2016) מבית HBO ובשל גילומו של גיטריסט להקת מוטלי קרו, מיק מארס (אנ') בסרט הביוגרפי "הלכלוך: סיפורה של מוטלי קרו" (אנ') משנת 2019.
עוד הופיע בהמשך בסדרות כמו "Vicious", "הבלתי אנושיים", "ריביירה" (אנ') ו"אלו שעומדים למות".
רהון נולד בקרמרת'ן שבמחוז קרמרת'נשייר בויילס.
כשהיה בן חמש עברה המשפחה לגור בעיר קארדיף.
הוא למד בבית הספר "Ysgol Gyfun Gymraeg Glantaf", שם החל להופיע בהצגות בבית הספר.
לפני שהחל ללמוד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA) הופיע רהון בפסטיבל "National Eisteddfod of Wales".
בגיל 18 הצטרף רהון לאופרת הסבון בשפה הוולשית "Pobol Y Cwm", אבל עזב כדי להתחיל ללמוד ב-LAMDA.
התפקיד החשוב הראשון שלו על הבמה היה ב-2008 במחזה "Eight Miles High" בתיאטרון רויאל קורט בליברפול.
עוד ב-2008 לוהק רוהן לתפקיד מוריץ סטיפל בהפקה הלונדונית של המחזמר-רוק זוכה פרס טוני "אביב מתעורר".
הוא גילם את הדמות מינואר 2009 בתיאטרון ליריק המרסמית', והמשיך לשחק כשההפקה הועברה לתיאטרון נובלו, עד לסיומה מאי 2009. על תפקיד זה היה רהון מועמד לפרס "What's on Stage" לשחקן המשנה הטוב ביותר במחזמר, בו זכה אוליבר ת'ורנטון על "פריסילה, מלכת המדבר".
ב-2010 זכה על הופעתו זו בפרס אוליבייה לשחקן המשנה הטוב ביותר במחזמר.
מיד אחרי "האביב מתעורר" לוהק רהון לסדרה זוכת הבאפט"א "עברייני על" של ערוץ E4. במגזין 247 תוארה הסדרה כתערובת של "סקינס" ו"גיבורים".
בסדרה הוא מגלם את סיימון בלמי הביישן הרגיש שכוח העל שלו הוא אי-נראות.
ב-20 בדצמבר 2011 הודיע רהון בטוויטר שהוא עוזב את הסדרה יחד עם השחקנית אנטוניה תומאס.
ב-2011 שיחק רהון בפרק האחרון של הסדרה "וידוייה הסודיים של זונת צמרת".
באותה שנה היה רהון מועמד לפרס נימפת הזהב בקטגוריית השחקן המצטיין בסדרת דרמה על תפקידו ב"עברייני על".
רהון הופיע בתפקיד אורח בסיטקום "Grandma's House" מאת סיימון אמסטל.
בתחילת 2012 הופיע רהון בסרט הפשע "The Rise".
באביב אותה שנה החל לצלם את הסרט "Libertador" בוונצואלה ובספרד, שבו הוא מגלם את דמותו של דניאל או'לירי.
ב-2013 לוהק רהון לתפקיד הנבל רמזי בולטון בסדרת הפנטזיה של HBO "משחקי הכס".
בערוץ ההערות ב-DVD של העונה השלישית הזכירו המפיקים דייוויד בניוף וד.ב.
וייז שבעונה הראשונה רהון נבחן לתפקיד ג'ון שלג, אבל קיט הרינגטון קיבל את התפקיד.
רהון והרינגטון הם חברים טובים.
בשנים 2013 עד 2016 גילם רהון את אש וסטון בסיטקום "Vicious".
ב-2013 שיחק רהון בתפקיד ראשי במחזה הרדיופוני "Darkside" המבוסס על נושאים מהאלבום "The Dark Side of the Moon" של פינק פלויד.
בספטמבר 2014 הצטרף רהון לצוות השחקנים של סדרת הדרמה "Our Girl" בתפקיד דילן "סמארף" סמית'.
בשנת 2017 גילם רהון את דמותו של מקסימוס בסדרה "הבלתי אנושיים" מבית היקום הקולנועי של מארוול אשר שודרה ברשת ABC.
בשנת 2018 שיחק לראשונה בוסט אנד במחזה "Foxfinder" שכתבה דון קינג.
המחזה הוא קומדיה אפלה, הוקרנה מ-6 בספטמבר 2018 עד 20 באוקטובר 2018 ושיחקו לצדו בריוני האנה, פול ניקולס והיידה ריד.
בשנת 2019, שיחק רהון בסרט הדרמה הביוגרפי "הלכלוך: סיפורה של מוטלי קרו" (אנ') שם גילם את דמותו של מיק מארס (אנ'), הגיטריסט של להקת ההבי מטאל מוטלי קרו ואחד ממייסדיה, בין היתר לצדם של דניאל ובר, משין גאן קלי ודאגלס בות' שגילמו את יתר חברי הלהקה.
באותה שנה שיחק גם בסרט הקומדיה הרומנטית "ברלין סיפור אהבה" (אנ').
בשנת 2021 שיחק בתור ליאם דויל בעונה השלישית של הסדרה "אלים אמריקאים" המבוססת על רומן באותו השם משנת 2001 מאת הסופר ניל גיימן ושודרה ברשת הכבלים "Starz".
בשנת 2022 שיחק בסרט הפנטזיה הגרמני "חליל הקסם" (אנ') בתור פאפאגינו; סרט זה מבוסס על האופרה באותו שם מאת וולפגנג אמדאוס מוצרט.
בשנת 2024 כיכב רהון בסדרת הדרמה האפית "אלו שעומדים למות" שם גילם את הדמות טאנקס, מנהיג הלוחמים ברומא העתיקה.
הסדרה שודרה בשירות הזרמת המדיה "Peacock" ובוטלה לאחר עשרה פרקים.
רהון הוא זמר יוצר מאז גיל 16. הוא היה הסולן של להקת "The Convictions" עד שעזב כדי לפתח את קריירת המשחק.
ב-2010 הקליט את מיני-אלבום הסולו הראשון שלו "Tongue Tied EP" באולפני RAK בלונדון, בהפקת ג'ונתן קוורמבי וקווין בייקון.
באפריל 2011 חזר לאולפני RAK להקלטת המיני-אלבום השני שלו "Changing Times", שהופק שוב על ידי קוורמבי ובייקון, ובליווי שלושה מוזיקאים.
"Changing Times" יצא לאור ב-10 באוקטובר 2011.
ב-7 באפריל 2013 הוציא רהון את המיני-אלבום השלישי וב-9 באפריל 2013 יצא וידאו קליפ לשיר באותו שם.
אלבום האולפן הראשון של רהון "Dinard" הוקלט באולפני RAK בלונדון וב-Tŷ Cerdd Studios בוויילס.
האלבום יצא לאור באפריל 2015.
רוהן מדבר ולשית ואנגלית שוטפת.
אחיו הבכור, אלד, הוא מוזיקאי.
ב-2015 הקליטו השניים יחד את הסינגל "Rhodd".
הוא מתגורר בלונדון, ויש לו בן, שנולד באוגוסט 2018, מבת זוגו דאז, זואי גריזדייל.
רהון וגריזדייל נפרדו בשנת 2023.
+שנהסרטתפקידהערות2011Resistanceג'ורג'ביל הפרוע (אנ')פיל2012ארץ ישימון (אנ')דמפסי2013The Libartorדניאל פלורנס אולירי (אנ')2015Mermaid's Songרנדל2017Alien Invasion: S.U.M.1S.U.M.1Daisy Wintersדאג2018Hurricaneיאן זומבך (אנ')2019ברלין סיפור אהבה (אנ')גרגהלכלוך: סיפורה של מוטלי קרו (אנ')מיק מארס (אנ')2021The TollדוםBarbariansאדםA Christmas Number Oneבלייק קאטר2022חליל הקסם (אנ')פאפאגינו
שנהמחזהתפקידהערות2008Eight Miles Highאלתיאטרון רויאל קורט (אנ') בליברפול2009אביב מתעוררמוריץ שטיפלתיאטרון ליריק האמרסמית' (אנ') בלונדון2010The Devil Inside Himיו פרוסרהתיאטרון הלאומי של ויילס (אנ')2011Remembrance Dayליושהתיאטרון רויאל קורט2018Foxfinderויליאם בלורתיאטרון וסט אנד
שנהפרסקטגוריהתוצאהעבורהערות2010פרס אוליבייה אביב מתעורר2011פרס נימפת הזהב עברייני על2012פרס מגזין SFX 2014פרס גילדת שחקני המסך משחקי הכס2015פרסי IGN פרס בחירת הקהל של IGN 2016פרס גילדת שחקני המסך
איוואן ראבוזין (בקרואטית: Ivan Rabuzin; 27 במרץ 1921, נובי מארופ, ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים – 18 בדצמבר 2008, ואראז'דין, קרואטיה) היה צייר בזרם האמנות הנאיבית, החל לצייר רק בגיל 35 וזכה לפרסום עולמי.
יצירותיו הוצגו בגלריות ובמוזיאונים בעולם.
איוואן ראבוזין נולד בנובי מארופ באזור קרואטיה של ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, למשפחה קשת יום.
אביו היה כורה פחם ואיוואן היה השישי מבין אחד עשר ילדים.
ב-1947 עבר לזאגרב ועבד כשוליה בנגריה.
ב-1950 חזר לעיירת הולדתו והפך למנהל עבודה במפעל לייצור רהיטים.
במסגרת עבודתו בנגרות התבקש להכין בין השאר מערכי לימוד לשיעורי אמנות עבור האמן קוסטה אנגלי רדובני, שם גילה את אהבתו לאמנות.
ראבוזין החל לצייר ב-1956 כאשר היה בן 35. ב-1958 זכה ראבוזין בפרס ראשון בתערוכה הפדרלית של ציירים חובבים יוגוסלביים בזאגרב.
תערוכת היחיד הראשונה שלו נערכה בגלריה לאמנות נאיבית בזאגרב והייתה לנקודת מפנה בחייו.
בזכות הצלחת התערוכה, עזב ראבוזין את עבודתו במפעל הרהיטים והחל מ-1963 הקדיש את כל זמנו לציור.
ב-1969 הוענק לראבוזין פרס אנרי רוסו לאמנות נאיבית בברטיסלאבה.
מאז הוצגו יצירותיו בתערוכות חשובות רבות בארצו וברחבי העולם.
ב-1981 הוצגה תערוכת ענק שלו בגלריה ג'ארו ארט בניו יורק.
מאז הוצגו עבודותיו בתערוכות בעולם: בפריז, ניו יורק, טוקיו, סאו פאולו, מילאנו, אמסטרדם, ציריך, אוסלו, מינכן, פירנצה, ז'נבה, ברן, המבורג וקלן,
ב-1976 הוזמן ראבוזין להשתתף בפרויקט 'אמנות על השולחן' לעיצוב תעשייתי של מערכת כלי שולחן יוקרתית בת 500 חלקים עבור חברת רוזנטל.
הפרויקט בראשותו של המעצב הפיני הנודע טימו ספרפנווה זכה לעיטור מאת ממשלת גרמניה המערבית.
ציוריו של ראבוזין הגיעו לאוספים פרטיים רבים ולמוזיאונים בעלי שם עולמי, והוא זכה להיות בין האמנים המעטים שעבודה שלו הוצגה במוזיאוני הוותיקן.
ראבוזין הטביע את חותמו על עולם האמנות הנאיבית העכשווית בסגנון שנקרא על שמו "peindre a la Rabuzin".
סגנון אופייני המתאר טבע שמימי ואור בצבעי פסטל עדינים עם קומפוזיציות פואטיות של עננים נפוחים ובתי כפר קטנים המבטאות סוג של גן עדן עלי אדמות.
ראבוזין היה פעיל פוליטי וחבר במפלגת האיחוד הדמוקרטי של קרואטיה , ובשנים 1993 עד 1999 היה חבר הפרלמנט הקרואטי.
ראבוזין זכה להערכה רבה במולדתו יוגוסלביה, ובקרואטיה.
בתקופת מלחמת העצמאות של קרואטיה, נעשו מאמצים רבים להסתרת ציוריו כדי שלא יינזקו.
איוואן ראבוזין נפטר ב-2008 בבית חולים בעיר ואראז'דין, שבקרואטיה.
הארכיבישוף ד"ר איוואן שָארִיץ' (בקרואטית: Ivan Šarić; 27 בספטמבר 1871, טראווניק, האימפריה העות'מאנית – 16 ביולי 1960, מדריד, המדינה הספרדית) היה איש דת קתולי-קרואטי אשר כיהן כארכיבישוף המטרופוליטני של הארכידיוקסיה במזרח בוסניה במהלך מלחמת העולם השנייה, שמרכזה בסרייבו.
שאריץ' שהיה חבר במפלגת האוסטאשה ותומך נלהב שלה, הסית את כמריו וקהל מאמניו להרוג ביהודי סרייבו ולשדוד את רכושם.
הוא אישית עסק בשוד רכוש וקרקעות של יהודי העיר.
איוואן שאריץ' נולד בטראווניק להורים ממוצא קרואטי.
ב-1894 הוסמך לכמורה בסרייבו וקיבל משרה בארכידיוקסיה של מזרח בוסניה.
ב-28 באוקטובר 1908, ערך שאריץ' את טקס תפילות האשכבה למשורר סילביה סטרהימיר קרנצ'ביץ' שמת למחרת.
שאריץ' נודע כלאומן קרואטי ומתנגד חריף לכנסייה האורתודוקסית הסרבית.
ב-1922 מונה לארכיבישוף המטרופוליטני של הארכידיוקסיה.
הוא החל להפיץ את השבועון "Nedjelja" (מקרואטית: יום ראשון) והפצתו נאסרה על ידי שלטונות ממלכת יוגוסלביה בשל הגוון הלאומני-קרואטי בו נקט השבועון.
רכש דוקטורט בתאולוגיה מאוניברסיטת זאגרב והוציא לאור מספר ספרים ומאמרים העוסקים בנצרות הקתולית.
לפי עדותו של שאריץ' עצמו, עוד ב-1934 הוא הצטרף לאוסטאשה.
לאחר כיבוש ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית וכינון ממשלת הבובות של האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים.
הארכידיוקסיה הבוסנית הפיצה את השבועון: "Katolički tjednik" (מקרואטית: השבוע הקתולי) ובו פרסם שאריץ' דברי הסתה כנגד יהודים וסרבים.
שאריץ' פעל בקרב כמריו לעידוד הצטרפותם למנגנון ההשמדה של שלטון האוסטאשה והסית ללא הרף בקרב קהל מאמניו לפגיעה פיזית ביהודים ושדידת רכושם.
הוא תמך בגלוי במעשי הרצח של אנשי האוסטאשה ועודד אותם.
שאריץ' שדד באופן אישי רכוש וקרקעות של יהודי סרייבו.
מכתביו עולה, כי נציגי הוותיקן ידעו על מעשי השוד שביצע וביקשו ממנו שהמעשים יתבצעו לא באופן בולט, כדי לא לסבך את הכנסייה הקתולית.
ראש הכנסייה הקתולית במדינת קרואטיה העצמאית החשמן אלויזיה סטפינאץ ידע על המעשים אך לא פעל להפסקתם ולא גינה אותם.
ב-1945 נמלט שאריץ' לקלגנפורט שבאוסטריה ומשם מולט בסיוע בכירי הכנסייה הקתולית למדריד.
הוא נפטר במדריד ב-1960 והוא בן 88 ובהמשך הועבר לקבורה בסרייבו.
איוואן בלייקלי קיי הוא שחקן אנגלי.
קיי גילם את ד"ר ג'ונתן לירוי באופרת הסבון "איסטאנדרס", ושיחק בתפקיד בריאן בסדרה הקומית "הדשא ירוק יותר".
עוד הופיע בתפקיד דוכס מילנו בשלוש העונות של הסדרה "הבורג'ס", כיכב בתפקיד המלך אלה בסדרת הדרמה ההיסטורית "ויקינגים", וגילם את פסקה בעיבוד משנת 2018 של ה-BBC במיני-סדרה "האישה בלבן".
הופעת הבכורה שלו הייתה ב-1980 בתפקיד וילי וונקה בעיבוד בימתי של "צ'ארלי והשוקולדה" שהועלה בתיאטרון סדלרס ולס בלונדון.
עוד בתיאטרון שיחק בשנות השמונים והתשעים של המאה העשרים עם התיאטרון המלכותי הלאומי, ובתיאטרון פיקדילי במחזמר "מופע האימים של רוקי".
ב-1990 פתח בקריירה טלוויזיונית בתפקיד אורח בסדרות הפשע "The Paradise Club" ו-"The Bill".
ב-1992 שיחק בתפקיד ראשי בדמות סם סטרן בסדרה "סם סטרדיי" של רשת ITV.
ב-2004 החל להופיע בקולנוע ושיחק בסרטים כגון "לאייר קייק" ו"קונטרול".
מלבד תפקידי הנבלים שגילם בדמות פולו יאקור קר המזג, והדוכס לודוביקו חסר המצפון, תפקידו הבולט ביותר הוא בדמות המלך אלה בסדרה "ויקינגים", אויבו המושבע של הגיבור האגדי רגנאר לודברוק (בגילומו של טרוויס פימל).
בפרופיל הטוויטר שלו קיי מתאר את עצמו כ"נבל להשכיר".
תפקידים נוספים של קיי היו בדמות רובן סטרקאדר בסרט הטלוויזיה "פרחים ועשבים שוטים" (1995), אדוניה בהפקה משותפת גרמנית-איטלקית-צרפתית של הסרט "שלמה" (1997).
בבריטניה קיי מוכר גם בתפקיד ד"ר ג'ונתן לירוי באופרת הסבון "איסטאנדרס" בה שיחק בשנים 2003 ו-2004, ובדמות הרועה בריאן בכל ארבע העונות של הסיטקום "הדשא ירוק יותר" (2005–2009).
איוואן קיי השתתף בשלושה סרטים קצרים, ודיבב דמויות במספר משחקי וידאו כגון "Warhammer 40,000: Fire Warrior" (מ-2003), ו-"Star Wars: The Old Republic" (מ-2011).
עוד כיכב בתפקיד ראשי בפרקים קומיים בהפקת חברת הפקה שלו ושל דאגלס מקפראן Comedy Ink Productions.
באוקטובר 2017 עד ינואר 2018 חזר להופיע בתיאטרון בתפקיד טום קטל במחזה "The Ferryman" מאת גֶ'ז באטרוורת' בתיאטרון גילגוד בווסט אנד הלונדוני.
באפריל ובמאי 2018 הופיע קיי בתפקיד פסקה במיני-סדרה בת חמישה חלקים "האישה בלבן",עיבוד לרומן באותו שם מאת וילקי קולינס.
לקיי יש שתי בנות והוא חי בלונדון.
1987 – המחזה "Serious Money", תיאטרון וינדהאם, זאק זקרמן
1990 – המחזמר "מופע האימים של רוקי", תיאטרון פיקדילי, אדי / ד"ר סקוט
1993 – המחזה "On The Piste", תיאטרון גאריק, דייב
1994 – המחזה "מראה מעל הגשר", תיאטרון סטרנד, מרקו
2000 – המחזה "In Flame", תיאטרון אמבסדורס, מאט / פרנק / פבריציו
2017–2018 – המחזה "The Ferryman", תיאטרון גילגוד, טום קטל
1988 – המחזה "The Changeling", התיאטרון הלאומי, דון פדרו
1988 – המחזה "The Magic Olympical Games", התיאטרון הלאומי, מאגוס
1989 – המחזה "גטו", התיאטרון הלאומי, קרוק / סשה מולבסקי
1992 – המחזה "Fuente Ovejuna", התיאטרון הלאומי, דן מנריק
1980 – המחזמר "צ'ארלי ומפעל השוקולד", סדלר ולס / שפילד קרוסיבל, וילי וונקה
1984 – רביו "The Floodlight's Review", אדינבורו, תפקידים שונים וכתיבה (מועמדות ל-Perrier)
1985 – המחזמר "Sammy's Magic Garden", פסטיבל אדינבורו
1986 – המחזה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", לאטצ'מיר, המלך השחקן
1989 – פנטו, "סינדרלה", לאטצ'מיר, האחות המכוערת
1994 – המחזה "מראה מעל הגשר", בריסטול אולד ויק, ברמינגהאם רפ, מרקו.
1996 – מחזמר "Lock up your Daughters", תיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר, ראמבל
1999 – המחזה "In Flame", תיאטרון בוש, מאט / פרנק / פבריציו
2002 – המחזה "Teeth 'n' Smiles", שפילד קרוסיבל, סראפיאן
איוואן שולה (בקרואטית: Ivan Šola; נולד ב-12 בדצמבר 1961) הוא ספורטאי עבר קרואטי, שייצג אותה ב-3 אולימפיאדות.
איוואן שולה נולד וגדל בספליט, קרואטיה.
בגיל צעיר הוא התעניין בענפי ספורט הקשורים עם מהירות.
בצעירותו הוא השתתף בתחרויות אופנוע והיה אלוף קרואטיה.
באותה תקופה הוא השתתף בפרסומות לצד מיס יוגוסלביה אנה סאסו.
בשנת 2003 הוא השתתף במרוצי סירות מנוע.
בשנת 1999 שולה התחיל להתאמן במזחלות ונכלל בנבחרת קרואטיה.
בעקבות הצלחות בזירה הבין-לאומית הוא קיבל זכות להגיע לאולימפיאדת סולט לייק סיטי וסיים את התחרות למזחלות ל-4 אנשים במקום ה-26.
הוא המשיך להשתתף בתחרויות לרבות אליפויות העולם ותחרויות גביע העולם בתחרויות מזחלות לזוגות ול-4 אנשים.
באולימפיאדת טורינו הוא סיים את התחרות למזחלות ל-4 אנשים במקום ה-23. למרות גילו המתקדם הוא היה בין מובילי הנבחרת גם באולימפיאדת ונקובר וסיים את התחרות למזחלות ל-4 אנשים במקום ה-20 – התוצאה הטובה ביותר בין שלוש ההופעות באולימפיאדות.
שולה המשיך להתחרות עד לעונת 2014.
שולה הוא גם עסקן ספורט.
בשנת 2007 נבחר לנשיאות איגוד קרואטי לספורט מוטורי.
החל בשנת 2011 הוא מכהן כיושב ראש של איגוד קרואטי למזחלות.
איוואן קווייאר סקריסטאן (בספרדית: Iván Cuéllar Sacristán, מוכר גם בכינויו פיצ'ו (בספרדית: Pichu); נולד ב-27 במאי 1984) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת השוער במיורקה מהלה ליגה.
קווייאר נולד במרידה שבספרד, וגדל במועדון הנוער של ריאל מדריד.
לאחר מכן שיחק בקבוצת הנוער של עיר הולדתו, מרידה, ואף ערך הופעה אחת בקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגה השלישית בהפסד קבוצתו 0–1 לגרנדה.
ב-2003 עבר לשחק באתלטיקו מדריד, ולאחר ששיחק בקבוצת הנוער שלה ובקבוצת המילואים, ערך את הבכורה בקבוצה הבוגרת במשחק האחרון של עונת 2004/2005, בתיקו 2–2 עם חטאפה.
בעונת 2006/2007, לאחר פציעתו של השוער הראשון של הקבוצה, לאו פרנקו, שיחק שבעה משחקי ליגה נוספים, ביניהם התבוסה הביתית 0–6 לברצלונה ב-20 במאי 2007.
באוגוסט 2008 חתם על חוזה לארבע שנים במדי ספורטינג חיחון.
הוא השתלב בהרכב הראשון לאחר שהשוער הראשון של הקבוצה, סרחיו סאנצ'ס, ספג 19 שערים בארבעת המשחקים הראשונים של העונה.