tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנעוריו למד יהושע-רז בתיכון ערב לנוער עובד 'דעת' במלגה שנתנה לו על-ידי איש החינוך אליעזר שמואלי ויו"ר ועד העדה הספרדית מר אליהו אלישר.
באותו מחזור למדו גם אלי עמיר, דן בניה סרי ואורציון ישי, לימים סופרים עבריים.
למד באוניברסיטה העברית מדעי-הרוח, מדעי-היהדות ולימודי אסיה והתמחה בחקר תולדות היהודים באיראן, באפגניסטן ובמדינות המוסלמיות של מרכז אסיה.
יהושע-רז כיהן כמנכ"ל הוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית בירושלים וכעורך הראשי של ההוצאה.
בנוסף שימש כמנהל אגף ההסברה והפרסומים בעיריית ירושלים וראש הרשות להסברה ולמידע בשעת חירום בירושלים, נספח תרבות ומנהל המרכז הישראלי למרכז אסיה הסובייטית בטשקנט מטעם לשכת הקשר.
יצא בשליחות הצלה מטעם הספרייה הלאומית והעלה ארצה ספרים וכתבי-יד של יהודי מרכז אסיה הסובייטית לשעבר.
במשך שנים הוביל קבוצות בקווקז [גיאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן] ובאוזבקיסטן במרכז אסיה.
ספרו 'דרך לבנה', בהוצאת משרד הביטחון, הוא מדריך למרכז אסיה.
יהושע-רז היה חוקר ומרצה-אורח באוניברסיטאות, במכונים ובגופי חינוך ותרבות.
במסגרת פעילותו הציבורית כיהן כיו"ר אגודת הסופרים העבריים בירושלים וכחבר ועד האגודה ושימש כמנכ"ל זמני של אגודת הסופרים.
יו"ר אתר 'יהודי אפגניסטן בארץ ובתפוצות'.
יהושע-רז היה נשוי, עד לפטירתה, לתקווה יהושע, לבית בן-אליהו [אחותו של מפקד חיל האוויר אלוף (מיל.) איתן בן אליהו].
אב לשלושה: רפאל יהושע, מיכל-יוכבד קדרי וד"ר נורית גל.
פרס הרי הרשון של האוניברסיטה העברית, תשל"א-1971
מנדחי ישראל באפגניסטן לאנוסי משהד באיראן (מחקר).
הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים תשנ"ב.
הקיום היהודי במרוצת הדורות, כפי שהובא בספר, מצביע על מאבק הישרדות מתמשך מול שנאת ישראל, פרעות ומגפות.
המחקר מעלה עולם תרבותי ססגוני במחזור חיי אדם, מחזור השנה וחייהם הרוחניים החומריים של הקהילות שהייתה להן זיקה עמוקה לתורת ישראל ולאהבת ארץ ישראל.
הספר מלווה בתעודות, מפות ואיורים.
מאחורי מסך המשי - עמים ויהודים במרחב האיראני - פרס-איראן, אפגניסטן, בוכרה (מחקר).
מחקר מקיף על הקהילות והעמים במרחב האיראני שעל דרך המשי.
באכסניה אחת מובאות תולדותיהן של הקהילות באיראן, באפגניסטן ובחמש המדינות המוסלמיות של מרכז אסיה (בוכרה), על העולם התרבותי הססגוני שלהן, מחזור חיי אדם ומחזור השנה, בצד חיי הרוח והחומר של העמים והקהילות שעל דרך המשי.
מרכז אסיה: בוכרה ואפגניסטן (עורך: זאב לוין).
אפגניסטן: בן-ציון יהושע-רז וצילה זן-בר צור.
בין משהד בפרס להראת באפגניסטן - תעודות ומקורות לתולדות היהודים בחבל ח'וראסאן.
דיוקנה של קהילת האנוסים במשהד שבאירן.
גרמנים, נאצים ושנאת ישראל באפגאניסתאן.
'מציבה עברית קדומה מקאבול שבאפגאניסתאן', תרביץ, רבעון למדעי היהדות (בעריכת פרופ' א"א אורבך), שנה מח (חוברות ג-ד), ניסן אלול תשל"ט, עמ' 348–351.
'אהבת ציון וציונות אצל יהודי אפגאניסתאן', כיוונים (כתב-עת ליהדות ולציונות), חוברת 7 - אביב התש"ם, מאי 1980, עמ' 43–57.
'פרקים ביצירתם של יהודי אפגאניסתאן בשלהי המאה התשע-עשרה וראשית המאה העשרים', שבט ועם, סדרה שנייה ד (ט),תשרי תשמ"א, ספטמבר 1980, עמ' 290–315.
'החינוך היהודי באפגאניסתאן', פעמים (פרקי עיון במורשת ישראל במזרח), מס' 9 (תשמ"א-1981), עמ' 59–77.
בין בוכרה ואפגניסטן לארץ ישראל – סמיכה לשחיטה שניתנה בקנדהאר, כיוונים חדשים, סיוון תשע"א (יוני 2011), עמ' 213–232. ראה אור גם בקובץ 'ריח של לחם חם', מחקרים ומאמרים, כרך שני תשפ"ג-2022, עמ' 77–87.
יהודי בוכרה – בין פטריארכליות לחופש העיסוק - בעקבות הסרט "הממלכה המופלאה של פאפא אלייב" (הרצאה מאת בן-ציון יהושע והקרנת הסרט בסינמטק ירושלים - 24.11.2017).
הלשון העברית שבפי יהודי אפגניסטן, אב"א (איראן, בוכרה, אפגניסטן), גיליון 13 (תשפ"ג), עמ' 88-74; הזירה הלשונית רוביק רוזנטל, 2.2.2023.
הרבנים הראשיים הרצוג ועוזיאל בסוגיית אנוסי משהד, חדשות בן עזר, גל' 1941, ג' בניסן תשפ"ד, 11 באפריל 2024.
יהודי גיאורגיה - מעבדות לחרות, העיתון הבוכרי-ברית יוצאי בוכרה, גל' 168–170 (נובמבר 2008–ינואר 2009).
פרקים ביצירתם של יהודי אפגאניסתאן בשלהי המאה התשע-עשרה וראשית המאה העשרים, "שבט ועם', סדרה שנייה ד (ט), תשרי תשמ"א (ספטמבר 1980), עמ' 315-290.
בן-ציון יהושע-רז, הסיפור מאחורי הגניזה האפגאנית, "מקור ראשון" (מוסף שבת), 7.12.2023.
בן-ציון יהושע, מסע הצלה של אוצרות התרבות של יהודי בוכרה (בשליחות בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי), ביטאון ברית יוצאי בוכרה, גיליון מס' 138, ספטמבר 2006, עמ' 8.
בן-ציון יהושע, אניסות והמרות דת בקרב יהודי אפגאניסתאן במאות התשע-עשרה והעשרים, אב"א – איראן, בוכארה, אפגאנסתאן, חורף תשס"ז, עמ' 122-112.
בן-ציון יהושע, יהודי אפגניסטן בסערת הימים: 1. זעקה לעלייה בתקופה הנאצית; 2. קהילת אנוסי משהד; 3. קולטים אחים מבוכרה - דף לתרבות יהודית, גיליון 255, שבט תשס"ב (ינואר-פברואר 2002), האגף לתרבות תורנית, משרד החינוך.
תה אנגלי בירושלים (סיפורים).הוצאת ירון גולן.
מילואים בשדות האורז (סיפורים), הוצאת אסטרולוג.
יונים מעל החומה (סיפורים), צבעונים הוצאה לאור 2015
סימורג - ציפור האש (רומן).
אוק-יול - דרך לבנה - מסע במרכז אסיה.
הוצאת משרד הביטחון, 1996. מהדורה שנייה 1997
צוואת אב (13 סיפורי עם מאפגניסטן מפי רפאל יהושע-רז).
המוזיאון לאתנולוגיה ולפולקלור, ארכיון הסיפור העממי בישראל, חיפה תשכ"ט
תפוח מעץ הדעת (50 סיפורי עם מאפגניסטן מפי רפאל יהושע-רז).
פרחים הם שפת האהבה – פתגמים, אמרות-כנף ומטבעות-לשון.
ריח של לחם חם - על יוצרים ויצירות.
ריח של לחם חם - מחקרים ומאמרים.
(עם עורכים נוספים) פרקים בתולדות היישוב היהודי בירושלים, ירושלים: הוצאת יד יצחק בן-צבי, תשל"ג-תשל"ו
(עם אהרן קידר) אידאולוגיה ומדיניות ציונית, ירושלים: הוצאת מרכז זלמן שזר, 1978
(עם עורכים נוספים) ירושלים – מאסף לדברי ספרות – כרכים ט"ז-כ"ד.
מאיראן וממקדוניה לירושלים: סיפוריהן של משפחות בן-אליהו ומנחם.
מילים: זלדה; לחן: יהודה קדרי.
פיוט רבי אמנון עם התפסיר בלשון פרסי ונלוה אליו תפסיר 'ונתנה תוקף' שנוהגים לאומרם בב' ימים דראש השנה וגם ביום הכפורים.
הובא לבית הדפוס על ידי עני והדל חנוכה בן אגא ג'אני שמש.
פעה"ק ירושלם תובב"א, שנת תרס"ב לפ"ק.
בדפוס הר"ר אברהם משה לונץ.
מהדורה שנייה מורחבת הובאה לדפוס על ידי נכדו ב"צ יהושע, שהוסיף מבוא לתולדותיו של מולא חנוכה, ירושלים, חנוכה תשמ"ז, 1987
תפסיר 'אם אפס' פיוט נאה על עקידת יצחק אע"ה שיסד רבינו אפרים מבונ"א אשכנזי ושמו חתום בראשי החרוזות אפרים בר רבי יצחק חזק ונלוה אליו התפסיר בלשון פרסי צח לאחד חכם מערי פרס.
ונוהגין לאומרה בימי הסליחות וביום השני של ר"ה קודם תקיעת שופר וביה"כ בשעת הנעילה.
יוצא לאור מאת עני והדל ע"ה חנוכה בן אגא ג'אני שמש ס"ט בעה"ק ירושלם תובב"א.
מהדורה שנייה מורחבת הובאה לדפוס על ידי נכדו ב"צ יהושע, שהוסיף מבוא ובו סיפור מציאתו של כתב-היד, ירושלים חנוכה תשנ"ו, 1996.
בן-ציון יהושע, 'יובל לראובן קשאני', ירושלים תשל"ז.
בן ציון ישראלי (20 בפברואר 1887 – 30 ביולי 1954) היה איש העלייה השנייה, מחלוצי החקלאות וההתיישבות בארץ ישראל, ממקימי קבוצת כנרת, פעיל בהגנה ומקים פלוגת חי"ש בעמק הירדן.
יזם את חידוש ענף גידול התמרים בארץ ישראל.
ישראלי נולד בשם בנציון צ'רנומורסקי (טשרנומורסקי) בעיירה גלוכוב שבאוקראינה למשפחה יהודית מסורתית.
עד גיל 15 למד בתלמוד תורה.
בשנת 1906, לאחר פרעות קישינב, עלה לארץ ישראל ושינה את שמו ל"ישראלי".
ישראלי עבד בפתח תקווה עם א"ד גורדון, שם פגש בשני רעיו, נח נפתולסקי ומאיר רוטברג.
יחד עברו לרחובות, שם עבדו בעבודות מזדמנות בפרדסים וסעדו ב"מטבח הפועלים" של פייגע זלצר.
בן ציון נישא לחיה ישראלי, בתה של פייגע זלצר.
ישראלי נסע לרוסיה, ובעת שהותו שם גויס לצבא וערק ממנו.
ב-1909 שב לארץ והנהיג קבוצה בת 13 פועלים ובראשה שני חבריו, נפתולסקי ורוטברג (יחדיו נקראו "חבורת יחד" או "שלישיית יחד"), לעלייה להתיישבות בחוות כנרת.
יחד עמם עלו גם חיה, אשתו של ישראלי ורחל המשוררת.
הקבוצה עבדה בחוות כנרת, וה"שלישייה" התגוררה בבית המוטור.
יחד עמם גר מנחם שמואלביץ (ממש"י) עד מותו ב-1911. לאחר סכסוך עם מנהל הפעילות החקלאית במקום, האגרונום משה ברמן, עזבו את כנרת ופנו לסג'רה ולמסחה, ובתחילת 1913 עברו לכפר אוריה ושהו שם עד נובמבר 1913. לבסוף התיישבו חלק מחברי הקבוצה בהנהגתו של רוטברג בקלנדיה (עטרות) שליד ירושלים.
ישראלי ואחדים מהקבוצה בהם יוסף זלצמן, עלו לכנרת ב-2 בנובמבר 1913 (ב' בחשוון תרע"ד) וייסדו את קבוצת כנרת.
בשנות ה-30 הנהיג ישראלי שיטות מודרניות של חקלאות אינטנסיבית ברפת ובמטעי בננות ותמרים.
ערב מלחמת העולם השנייה יזם ישראלי את הקמת פלוגת חי"ש בעמק הירדן ופיקד עליה.
ב-1941 חש שאין די בכך והתנדב בעצמו לצבא הבריטי והוא בן 54 שנים.
עם שובו לארץ ישראל הקים את אוהלו, בית הארחה ומכללה להנצחת ברל כצנלסון.
לאחר קום המדינה נודע במאמרים שכתב בעיתון דבר שבהם הגיב באופן נוקב לתופעות בחברה ובמדינה.
בנוסף כתב את ההיסטוריה של קבוצת כנרת ושל ההתיישבות והחקלאות בעמק הירדן.
ישראלי נספה באסון מעגן, בעת טקס לגילוי אנדרטה שהוקמה לזכרו של פרץ גולדשטיין, מצנחני היישוב שצנחו מעבר לקווי האויב הנאצי במלחמת העולם השנייה.
נקבר בבית הקברות כנרת ועל מצבתו חקוק דקל.
על שם בן ציון ישראלי נקראו רחובות בחיפה, בגבעתיים, בחולון ובבת ים.
אשתו, חיה ישראלי, המשיכה לחיות בכנרת שנים רבות עם צאצאיה המכונים בכנרת "שבט הישראלים".
נינו, שאול ישראלי, הוא מפקד חטיבה 7.
כבר ב-1924 הביאה משלחת של מחלקת ההתיישבות של ההסתדרות הציונית בראשות יוסף ויץ חוטרי תמרים ממצרים לנטיעה במשקי עין חרוד, דגניה א', נהלל וכנרת .
רוב הנטיעות לא עלו יפה.
ב-1933 יצא ישראלי לבדו לעיראק על מנת להביא חוטרים, בשליחות המשרד הארצישראלי בהנהלת ארתור רופין, שתיקצב את המסע ב-17 לירות.
מדובר היה במבצע מסוכן וסודי כיוון שהמדינות שמרו על התמרים, שתוצרתם היוותה מרכיב חשוב בכלכלה המקומית, כעל אוצר לאומי.
החוטרים ניטעו ב"גן רחל" בכנרת .
הגן שימש כמשתלה ל"אמהות", חוטרי תמרים, שהופצו בהתיישבות לאורך נהר הירדן עד סדום.
על הצד המדעי של פיתוח ענף התמר הופקד ידידו של ישראלי, חתן פרס ישראל לחקלאות, שמואל סטולר.
עוד שבע פעמים נסע בן ציון לעיראק, לאל עריש, לדלתה של הנילוס ולפרס על מנת להביא חוטרי תמרים לשתילה, תוך סיכון עצמי.
נסיעתו האחרונה לפרס הייתה בשנת 1953, שנה לפני מותו.
תוך כדי מסעותיו בארצות המזרח נפגש עם קהילות יהודים.
ולעיתים היה הראשון שהביא להם את בשורת התקומה היהודית הציונית בארץ ישראל.
כך למשל קיים מכתב של הרב יוסף פתחי סחייק מבגדאד המביע את התפעלותו לאחר הפגישה עם החלוץ מארץ ישראל.
בשנת 1934 הקדיש מסע שלם לפגישה עם קהילות יהודיות בעיראק ובכורדיסטן והגיע למוסול ולכירכוכ.
עם חזרתו ארצה תבע את העלאת יהודי כורדיסטן ועיראק.
במסעות אחרים ביקר את אנוסי משהד באיראן, שראו בו משיח.
ב-1938 סברו ראשי היישוב שלענף התמרים אין כל תוחלת כלכלית.
הם התנגדו גם לפעולה לא חוקית של ייבוא חוטרים ממדינות שסירבו להעברתם באופן חוקי, כדי לא לסכן את השליחים או את הקהילות היהודיות במדינות אלה.
ישראלי נותר בודד כמעט בדעתו לשמר ולפתח את הענף.
יחד עם איש תנובה מנהלל, יהודה גרינקר, הבריחו לארץ 7,000 חוטרים מאל עריש שלחוף חצי האי סיני.
ב-1953 נסע ישראלי יחד עם איש נהלל, יאני אבידוב, לפרס במטרה להביא 30,000 חוטרים עבור ההתיישבות בערבה לפי בקשת שר הקיצוב דב יוסף.
השניים הגיעו עד פקיסטן, אך נאלצו לחזור בשל החום הכבד.
לאחר מותו של ישראלי המשיך אבידוב את המפעל.
בשנות ה-60 נוסדה ליד אילות חוות אקלום דקלים בשם "נאות בנציון" לזכרו.
במטע, השייך לקיבוץ אילות, ישנה אנדרטה לזכרו.
בקבוצת כנרת הוקם בשנת 1967 בנין ציבורי גדול הנקרא "בית בנציון".
בן-ציון זהר (סימקין; 1937 – 1 ביולי 1997) היה טייס בחיל האוויר הישראלי.
עוטר בציון לשבח (שהומר לימים בעיטור העוז), לאחר מלחמת ששת הימים, על פעולות שביצע במסגרת מבצע מוקד בחזית המצרית.
בנוסף לכך, לזכותו רשומה הפלה של מטוס קרב הנטר של חיל האוויר הירדני בעת שטס במטוס ווטור (מטוס קרב־הפצצה) במלחמת ששת הימים.
ככל הידוע, זו ההפלה היחידה בעולם הרשומה לזכות מטוס הווטור.
זהר נולד כבן-ציון סימקין במושבה בת שלמה.
שאף לטוס מילדות וכנער הצטרף לפעילות דאייה.
התגייס לנח"ל, אולם שאיפתו להיות טייס הובילה אותו לחיל האוויר והוא סיים קורס טיס בשנת 1958.
ב-1961 הוא היה טייס במטוס מטאור מתוצרת בריטניה.
ב-8 בנובמבר חזרו הוא והנווט מגיחה, עם תקלה במטוס ונאלצו לבצע נחיתת ריסוק.
למטוס נגרם נזק רב והוחלט להשביתו.
המטוס הוצב על כן ליד מבנה טייסת העטלף, בבסיס תל נוף ושם הוא נמצא עד היום.
בהמשך הדרך בחיל האוויר, הוצב זהר כטייס ווטור בטייסת 110 ובשנת 1966 השתחרר משרות קבע בחיל האוויר והפך לטייס ריסוס בחברת "מרום".
ב-17 במאי 1967, בראשיתה של תקופת ההמתנה גויס זהר לשירות מילואים ונטל חלק במלחמת ששת הימים כטייס ווטור בטייסת 110. ביום הראשון למלחמה, 5 ביוני 1967, כחלק מגיחות הגל הראשון במבצע מוקד, השתתף בגיחת הפצצה על שדה התעופה אבו סואר שבמצרים.
במהלך הכניסה להפצצת שדה התעופה, התקיפה רביעיית מטוסי מיג 21 מצריים את המפציצים הישראלים.
למרות נחיתותו כמטוס הפצצה חמוש, לקח על עצמו זהר את העסקת מטוסי הקרב המצריים, בזמן ששלושת המטוסים ביצעו את יעפי ההפצצות על שדה התעופה.
להלן תיאור המעשה ב"אתר הגבורה":
שתי גיחות הפצצה נוספות שזהר נטל בהן חלק באותו היום היו על שדה התעופה קהיר מערב.
הראשונה, בשעות לפני הצהריים, כחלק מתקיפות הגל השני ב"מבצע מוקד" והשנייה, בשעות אחר הצהריים המאוחרות.
ביום השני למלחמה, 6 ביוני, נטל חלק בגיחת הפצצה לשדה התעופה H-3 שבעיראק.
במהלך הפצצת שדה התעופה, ניהלו רביעיית הווטורים הישראלים וצמד מטוסי המיראז' 3 שליוו אותם, קרב אווירי עם מטוסי הנטר עיראקים וירדנים ועם מטוס מיג 21 עיראקי.
במהלך הקרב פגע זהר בצרור מארבעת תותחי ה-30 מ"מ של הווטור, בהנטר ירדני והמטוס הירדני נפל (כנראה הצרור פגע בטייס).
ככל הידוע, זוהי הפעם היחידה שבה מטוס ווטור הפיל מטוס בקרב אוויר.
הפלה זו נחשבת (יחד עם שתי הפלות נוספות שביצעו המיראז'ים באותו קרב), כהפלה המרוחקת ביותר מגבולות ישראל, שביצע חיל האוויר הישראלי.
לאחר המלחמה המשיך זהר בשירות קבע וטס זמן מה על סקייהוק.
לאחר שסיים את שירות הקבע המשיך בעבודתו כטייס ריסוס ובמקביל המשיך גם בטיסות במילואים.
ב-1983 הוא היה כבר רס"ן במילואים.
ב-3 במרץ, בהיותו בטיסת אימונים שיגרתית במטוס "כפיר" c1 של טייסת העמק, מיד לאחר ההמראה, נדם מנוע המטוס עקב תקלה בתיבת האביזרים הקדמית של המנוע.
זהר ניסה להתניע את המנוע, ללא הצלחה ולאחר שהמטוס, שאיבד גובה במהירות, הגיע אל גובה הנטישה המזערי, נטש אותו זהר וצנח בשלום.
המטוס התרסק ליד המושבה יוקנעם.
זהר נהרג ב-1 ביולי 1997, בהתרסקות מטוס הריסוס שלו מסוג פוני (Pawnee).
רבי בן ציון אלפס (א' בכסלו ה'תרי"א, 6 בנובמבר 1850 – כ"ג בכסלו תש"א, 23 בדצמבר 1940) היה מחנך, דרשן, סופר ועסקן ציבור.
נולד בשנת 1850 בווילנה לירמיהו עקיבא ושרה אסתר.
אביו עסק במסחר, הסתפק במועט ולמד בתורה במשך כל ימיו.
בגיל שבע למד בתלמוד תורה של ישיבת ז"ץ חומש עם רש"י, ובגיל עשר נכנס לישיבתו של הרב שרגא פיוויש ליכט.
בסוף אותה שנה התחתן אביו בשנית, עם אלמנה אמידה שהייתה בעלת מאפייה.
לאחר 10 חודשים נפטר גם אביו (י' בחשוון תרכ"ו).
בגיל 16 התחתן עם בתה של אימו החורגת, ולאחר שנה וחודשיים נולדה בתם הבכורה אסתר.
ארבע שנים למד בקלויז הגר"א שבבית הכנסת הגדול של וילנה, בתמיכתה של חמותו.
לאחר שתי שנות נישואין החלו הוא ואשתו לעסוק גם בהלואות בריבית.אביו עודדו לעלות לארץ ישראל וכעבור זמן הוא כותב: "במה תגרע ירושלים מווילנא?
ולמה רק זקנים יסעו לירושלים לקברות בהר הזיתים, והלא טוב יותר שגם צעירים יסעו שמה, להרחיב המסחר וחרושת המעשה".
הוא נסע לאודסה ומשם כתב לאשתו על רעיון העלייה, מתוך תקוה שתבוא אחריו.
אשתו סירבה לעזוב את וילנא והוא שהה בגפו בירושלים בשנים תרל"ב–תרל"ג.
בשנת 1872 חזר לווילנה, והחל לעבוד בדפוס מָ"ץ, בתפקיד מנהל ומגיה במשך 15 שנה.
פרט לעבודתו, בשבתות וחגים היה דורש באחד מבתי הכנסת במקום.
כל חייו הירבה לעשות מעשי צדקה ואף נתן לעיתים קרובות מכספו למען שכר לימוד ליתומים, הוצאות כלכלה לחיילים היהודים בצבא ועוד.
באותה עת הקים בסתר מפעל הגרלות לא חוקי, כששליש מתוך כלל ההכנסות הופרשו לצדקה.
במקביל המשיך באיסוף תרומות מבעלי יכולת.
בשנת תרנ"א הקים בית מלאכה לגרביים וכפפות והחל לעסוק במסחר.
במסגרת זו נסע למקומות רבים ברוסיה, ובכל מקום דאג גם לדרוש בבתי הכנסת ולעשות מעשי צדקה.
בית המלאכה שלו פעל עד שנת תרע"ו.
באותה שנה נסע למינסק לרגל עסקיו.
ההתנגשות בין הרוסים לבין הגרמנים במלחמת העולם הראשונה, מנעה ממנו לחזור לווילנה.
הוא השתקע בפולטבה, ופתח שם בית עסק קטן.
לאחר שלוש שנים הגיעו אליו גם אשתו ושתי בנותיו, והם התגוררו במקום עד שנת תרפ"ב.
ביום א' בחנוכה של אותה שנה מתה אשתו בגיל שבעים.
בן ציון חזר לווילנה והתגורר שם עד שנת תרפ"ה.
כל אותה עת המשיך ובמעשי הצדקה ובדרשותיו שהתאפיינו בסגנון מיוחד, אליהן היו מגיעים המונים מכל שכבות העם והוא היה מקרבם בחן ובנועם לאביהם שבשמים.
בווילנה פגש אלמנה זקנה וחולה ומתוך מעשה חסד נשא אותה לאשה, כדי לאפשר לה לצאת מרוסיה, לבנותיה באמריקה.
לאחר שהתברר שאין בכוחותיה לנסוע לאמריקה, עלה איתה לארץ-ישראל, שם התגוררו בנו עקיבא אלפס וחמיו זיסל חבס.
כשנתיים התגורר עם אשתו בפתח תקווה, שם היה מגיד-שיעורים ב"תפארת בחורים", והוא כותב: "וסבלתי מאשתי לא מעט".
לאחר מכן עברו לירושלים, ונכנס ביחד עמה לבית "מושב זקנים" הירושלמי, באגף המיועד לחשוכי מרפא, והוסיפה לחיות שנה וחצי.
לאחר פטירתה, בא ברית הנישואים עם אלמנת דיין בשם דבורה לאה, לה היה נשוי עשר שנים.
בארץ הוא היה מעורה בפעולת אגודת ישראל, ושמו מופיע ברשימת גדולי התורה שחתמו בשנת תרפ"ז על כרוז הקורא לצאת מ"כנסת ישראל" של הוועד הלאומי.
בראש חודש כסלו שנת תש"א, יצא ספר זכרונותיו שחתם את מעגל יצירותיו ופרשת חייו.
הספר יצא בהוצאת "ועד היובל" שהורכב מידידים ומעריצים בראשות הרב אליעזר ריבלין.
הוא מת מיתת נשיקה ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
בן ציון אלפס, יהודי חרדי, שם לו למטרה לחסום את ההשכלה-החילונית על ידי כתיבת ספרות יהודית שורשית בשפה מודרנית.
ב-1900 החל לפרסם סדרת סיפורים שנקראה "מעשה אלפס", המבוססים על יסודות מוסר וחסידות.
רומנים סנטימנטליים דידקטיים לבני הנעורים שנודעה להם השפעה רבה.
"מעשה אלפס", הופיעה ב-12 מהדורות.
בנוסף, כתב חיבורים רבים אשר עסקו בנושאים מגוונים: הלכה, אגדה, דרש, פרשנות לתנ"ך ולתורת ישראל פרשנות לתפילות – ובעיקר לתפילות החגים, ספר תחינות בשם "מקור דמעה" (248 תחינות בשפה עממית עסיסית, מדובבות את הלב והנפש), "אוצר התחיה" ("צאינה וראינה" בשפה מודרנית ומובנת לכל) וחוברות פובליציסטיות שונות לשם השפעה דתית ומוסרית.
הוא תרגם ליידיש ספרי דרוש ומוסר של מחברים שונים.
גדולי ישראל עודדו אותו רבות לפרסם חיבוריו.
"החפץ חיים" רבי ישראל מאיר הכהן מראדין כתב אליו: "שהוא מזכה את הרבים".
בכתיבה החל לעסוק במקביל לעבודתו בבית הדפוס, והדפסת ספריו נעשתה במקום עבודתו, ותמיד על חשבונו ובזמנים שלא היה עומס עבודה אחר.
הספר הראשון היה "אבן שלמה", "ספר היראה" מאת יונה גירונדי היה השני וגם הוא הודפס על חשבון אלפס.
כך עשה עם ספרים נוספים וכאשר חלק מהפועלים נשארו ללא עבודה צירף למלאכת הכתיבה את עמיתו אברהם מו"ץ, כדי לסיים בזמן ולספק להם עבודה.
לאחר הדפסת הספרים, הוא נתן חלק מהם, לדפוס ראם כדי שיפיצו אותם תמורת עמלה, והם כללו בכל פעם ספר אחד במשלוחי ההזמנות.
אם לא נקנה ספר זה מימן אלפס את דמי המשלוח.
הוא עצמו הניח בכל תיבת גרביים ששלח לסוחרים עותק מספרו, בבחינת שלח לחמך.
בווילנה, קנה ממנו שלמה שרברק את כל חלקי יצירתו "מעשה אלפס" והחל להדפיסם בבית הדפוס שלו.
אחר כך ביקש ממנו לכתוב חוברת "צאינה וראינה" שתהייה "מאדערנע" כדבריו.
לאור ההצלחה הכלכלית של מכירת הספרים, פנו אליו גם מדפוס רזינקרנץ והחלו גם הם להדפיס עותקים של ספריו.
אלמלא קטעה מלחמת העולם הראשונה את פעילותו היה מדפיס את כל התורה וחמש המגילות.
בערוב ימיו הוא סיכם את פעילותו: "נ"ב ספרים שלי שנדפסו בירושלים דליטא – בעיר וילנא.
ועוד שמונה ספרים שלי שנדפסו בירושלים רבתי"
הגדה של פסח: עם ציורים יפים ועם ביאור חדש מעשה אלפס ועוד מעלות והוספות רבות.
מחזור: עם פירוש ע"ט בשם בית ישראל וילקוט פנינים יקרים ומעשה אלפס : נוסח ספרד.
ספר תולדת אדם בו יסופר תולדת איש המעולה שלמה זלמן מווילנא יחזקאל פייוויל, בן ציון אלפס הוצאת ישורון, 1948.
אהבה־לבבית טהורה: רומן בדפוס א.ל.
המטיף : ישא מדברותיו לכל מועדי השנה, גרשון פיסטון, בן-ציון אלפס, פרלג ז.
סידור קרבן מנחה: כולל סדר התפלות לכל ימות השנה עם העתקה חדשה לשפת יהודית המדוברת בשם בית ישראל : וילקוט פנינים יקרים : יכיל שלשים ושתים ביאורים יקרים .
ש"ס תחנה חדשה בדפוס והוצאת חברת רוזינקרנץ ושריפטזצר, 1925
דער יודישער גרויס-וויזיר, אדער, דער וואונדערליכער אפעראטאר דרוקעריי ש.
די ווייסע חברה'ניקעס, אדער, נמרוד'ס סאיוז דרוקעריי ש.פ.
דער גייסטליכער פרילינג דרוקעריי ש.פ.
דער הייליגער זייד-פאדים, אדער, די וויציקע פאלקס-לידעלע דרוקעריי ש.פ.
דער האכגישעצטער גאסט אדער א בר־מצווה.
א שעהנע געשיכטע וואס ערקלערט די הויכע געדאנקען פון.
תפילין דרוקעריי פון "האלמנה והאחים ראבינאוויץ", 1918.
מעשה אלפס ופרי הגפן: אדער צוקער־געבעק'ס אונד װײן.
גרשון פיעסטון, בן-ציון אלפס בדפוס ראזענקראנץ ושריפטזעטצער, 1913.
דער האכגישעצטערגאסט, אדער, א בר-מצווה דרוקעריי ש.
נח חיים, בן- ציון אלפס בהוצאת בית מסחר הספרים של ר' נפתלי ציילינגאלד, 1912.
נח חיים בן משה, בן ציון אלפס ירחמיאל מענדיל קליימאן, 1908
בן-ציון טָרָגָן (נכתב גם: טראגאן, טאראגאן) ( 18 ביוני 1870, י"ט בסיון תר"ל – 26 ביולי 1953, י"ד באב תשי"ג) היה עיתונאי, מחנך, מתרגם לאדינו, פעיל ציוני ומלומד יהודי-ספרדי, אשר היה שותף בכמה ממפעליו הגדולים של אליעזר בן-יהודה למען החייאת העברית.
בן-ציון טרגן נולד במשכנות שאננים בירושלים בשנת 1870, בן למשפחה ממגורשי ספרד שעלתה לירושלים לאחר גירוש ספרד בשנת 1492. אביו היה ר' יוסף רפאל טרגן ואמו פרלה לבית נייגו.
הוריו היו מראשוני המתיישבים במשכנות שאננים, מחוץ לחומות העיר העתיקה.
טרגן התחנך בילדותו בתלמוד תורה ספרדי.
אחר כך למד בבית הספר דורש ציון בירושלים, ששילב חינוך מסורתי ופתיחות למודרנה (לימים כתב רבות בשבח בית הספר ומנהלו, ר' יצחק פראג אופלטקה).
בשנת 1882, כאשר נוסד בירושלים בית הספר "התורה והמלאכה" של כל ישראל חברים בניהול נסים בכר, רצה טרגן לעבור ללמוד בבית הספר החדש, אולם בהתעקשות אביו הוא נשלח ללימודים בישיבה לקראת הסמכה לרבנות.
בגיל 17 שינה את מסלול חייו שוב והחל להתמחות כעובד בדפוס צוקרמן בירושלים.
על פי דוד תדהר, כאשר שמע טרגן על יוזמותיו של אליעזר בן-יהודה למען חידוש השפה העברית, "השתוקק להיות בקרבתו" ובשנת 1890 עבר לעבוד בבית הדפוס של עיתונו "הצבי".
לאורך 19 השנים הבאות המשיך טרגן לעבוד בבית הדפוס של בן-יהודה.
בחלק מהתקופה הוא שימש כמנהלו, ובשנים 1904–1905 אף היה לשותף לאחר שרכש את בית הדפוס מבן-יהודה ביחד עם שלמה ישראל שירזלי.
בתקופה זאת עזר לבן-יהודה באיסוף חומר למילון בן-יהודה הגדול, ובעידודו פרסם מאמרים רבים בעיתונים העבריים החשובים הצבי וההשקפה שהיו בבעלות בן-יהודה.
בשנת 1905 הוזמן טרגן לאלכסנדריה על ידי המדפיס פראג' מזרחי, כדי לסייע בהוצאה לאור של ספריהם של רבני מצרים.
כשסיים את עבודתו ורצה לשוב לירושלים, שוכנע על ידי הרב הראשי לאלכסנדריה, הרב אליהו בכור חזן, להישאר בעיר כדי ללמד עברית בבית הספר של הקהילה, בשיטות הוראה מודרניות שיחליפו את שיטות ההוראה המסורתיות של ה"חדר".
טרגן לקח על עצמו את התפקיד, והיה למורה הראשון במצרים שלימד בשיטה המודרנית של "עברית בעברית".
טרגן אף חיבר והוציא לאור באלכסנדריה מספר ספרי לימוד מודרניים של השפה העברית.
במקביל הוא המשיך לכתוב מאמרים רבים לעיתונות העברית בארץ ישראל, לעיתונות הצרפתית של יהודי מצרים ולעיתונות הלאדינו.
טרגן חי באלכסנדריה בארבעת העשורים הבאים, ושב לירושלים בשנת 1946, מספר שנים לאחר שפרש מעבודתו החינוכית ולאחר שחינך כיתות רבות של תלמידים שהעברית המודרנית שגורה בפיהם.
מלבד פעילותו החינוכית הוא חיבר ופרסם בעודו במצרים ספר המתעד את ההיסטוריה של יהודי אלכסנדריה במהלך 40 שנותיו בקהילה, והוציא אותו לאור במקביל בעברית וצרפתית.
בנוסף הוא תרגם ללאדינו משפות זרות שורה של יצירות או קטעים מיצירות ספרותיות ועיוניות ידועות, כגון מחזות של שייקספיר.
יחד עם שלמה ישראל שיריזלי שימש גם הוא בתור עורך של כתב עת בלאדינו בשם "גואירטה די ירושלים" (תרס"ב).
לאורך חייו היה טרגן פעיל במספר רב של מוסדות ציבור וארגונים ביישוב היהודי בארץ ישראל ובקהילה היהודית באלכסנדריה.
בין היתר נמנה עם מייסדי אגודת "צעירי ירושלים", שפעלה בתחילת המאה ה-20 למען חידוש הדיבור בעברית בכל תחומי החיים, היה מזכיר אגודת "העברי הצעיר" ופעיל ב"צעירי ציון", חברת "ביקור חולים" ועוד.
בן-ציון טרגן נפטר בירושלים בשנת 1953, בגיל 83. הניח בנים ובנות, נכדים ונינים.
שפת ציון: ספר קריאה לילדי בתי הספר: לקט מבחר הספרות החנוכית, אלכסנדריה: ועד בתי הספר להעדה היהודית (דפוס יעקב בן עטר), בשנת אלף תתמ"ח לגלותנו (תרע"ז) 1916. (עם מילון עברי-צרפתי) (מהדורה ב עם הוספות ותיקונים, ב-2 כרכים: תרפ"א)
ש[לום] גולדמן, ב"צ טרגן, הקריאה: ספר קריאה לשנה הראשונה שלאחר א' ב', תל אביב: ועד בתי הספר של הקהלה היהודית באלכסנדריה (דפוס אמנות), תרפ"ז.
אלף בית: להתחלת הקריאה והדבור העברי: ספר לִמוד, אלכסנדריה: הוצאת בתי הספר של העדה היהודית, 5691 [=תרצ"א].
לקורות הקהלה היהודית באלכסנדריה בארבעים שנה האחרונות תרס"ו–תש"ו: אוסף כתבות, רשימות ומאמרים...
; הקדמה מאת אברהם אלמאליח, אלכסנדריה: דפוס ליאון פלומבו, תש"ז.
בן-ציון זילברפרב (נולד ב-9 באוקטובר 1949) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן, דקאן ומייסד בית הספר לבנקאות ושוק ההון במכללה האקדמית נתניה.
הוא למד בתיכון צייטלין בתל אביב.
בעל תואר ראשון ותואר שני בכלכלה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שלישי מאוניברסיטת פנסילבניה (1977).
בשובו לישראל שימש מרצה לכלכלה באוניברסיטת בר-אילן.
במהלך השנים שימש באוניברסיטה בתפקידים שונים: מנהל המכון למחקר כלכלי, ראש המחלקה לכלכלה, ראש המרכז לכלכלת ביטחון ושלום (1997-1994, ובין השנים 2001-2000), דקאן הפקולטה למדעי החברה (1997-1993), וראש מרכז אהרון מאיר לבנקאות (2000).
הוא היה ראש מכון עזריאלי לחקר כלכלת ישראל.
חבר ועדת ההיגוי למחקר במדעי החברה, משרד המדע (1996-1995).
משנת 2001 מכהן כדקאן בית הספר לבנקאות ושוק ההון במכללה האקדמית נתניה.
כמו כן מכהן כעמית בתוכנית מדיניות הכלכלה של מרכז טאוב.
בשנים 1982–1985 שימש מנהל הרשות לתכנון כלכלי במשרד הכלכלה והתכנון.
שימש יועץ לבנק דיסקונט, בנק ישראל, בנק מזרחי, רשות ניירות ערך וחברת כביש חוצה ישראל.
ב-1998 מונה על ידי שר האוצר יעקב נאמן למנכ"ל משרד האוצר ושירת בתפקיד עד סיום כהונת ממשלת ישראל העשרים ושבע ביולי 1999.
נבחר לנבחרת הדירקטורים ב-2015. כיהן כדירקטור בבנק דיסקונט, בחברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה, בנק יורו טרייד, קרנית, כלל גמל וקרנות השתלמות, פאנדטק, פרטנר תקשורת, טמרס מלונות, ברימאג, קבוצת דלק, פריגו ובאנגל משאבים.
ב-2018 הועלה שמו כמועמד לנגיד בנק ישראל.
הוא הבעלים של חברה בע"מ לייעוץ כלכלי וניהול.
בן-ציון זטלר (ח' באדר תרמ"ט, 10 בפברואר 1889 – כ"ו באדר תשל"ב, 12 במרץ 1972) היה מראשוני מתיישבי כפר סבא ומקימיה, מבוני הבתים הראשונים ושותלי הפרדסים הראשונים בעיר.
נולד בליטא בשנת תרמ"ט (10 בפברואר 1889) ליהושוע ולשרה בת אליהו.
בשנת 1904 בן-ציון קרא כרוז של יוסף ויתקין בעיתון "המליץ", שקרא לנוער באירופה ורוסיה לעלות ולהתיישב בארץ ישראל כחלוצים.
הוא ואחותו הושפעו מאוד מהכרוז, פנו אל אביהם והפצירו בו לעזור להם לעלות לארץ (אמם נפטרה כמה שנים קודם).
האב, שהיה דתי ציוני נלהב, הסכים לבקשה, וכבר באותה שנה (1904) עלה עם ילדיו לארץ.
את הלילה הראשון בארץ בילו בנווה שלום ביפו אצל משפחת רבי משה בצלאל טודרסוביץ.
הוא נתן לבן ציון מכתב המלצה לידידו החקלאי, יוסף קרול, בפתח תקווה לקבל את בן ציון לעבודה ולהדריכו במקום.
בן ציון למד לנטוע כרמים שונים (שקדים וענבים) ושמו יצא לתהילה בסביבה.הוא אף עזר לשכנים הערבים בשכלול כרמיהם.
בן ציון הגיע לכפר סבא לאחר שאביו קנה לו חלקת אדמה, בה נטע כרמי שקדים וענבים.
בכפר סבא כלל לא היה יישוב כאשר הגיע אליה.
הוא היה אחד משלושה חקלאים שהחלו לעבד את האדמות, על אף הרעב והקשיים שהיו מנת חלקם.
ביום ראשון בשבוע היו עוזבים את פתח תקווה, לוקחים צידה לשבוע ונוסעים בעגלה הרתומה לסוס לכפר סבא.
בכפר סבא עדיין לא היו בתים והם התגוררו ב"חאן" (בית העירייה של היום), ששימש למגורים להם ולסוסיהם.
את המים שאבו מתוך הבאר שחפרו במו ידיהם (הבאר הראשונה, המצויה כיום בעיריית כפר סבא).
בשנת 1910 הכיר זטלר בפתח תקווה את חנה בת אפריים שוארץ, והיא נערה בת שש עשרה.
יחד עם עוד תשעה מתיישבים הם בנו את ביתם בכפר סבא, אחד משנים עשר הבתים הראשונים שהוקמו במושבה הקטנה ברחוב הרצל.
הבנייה נמשכה שלוש שנים, משום שהשלטונות הטורקים שלחו משמרות שוטרים להתעלל בתושבים.
התושבים, וביניהם בן-ציון, נאלצו לשלם שוחד רב.
הם העמידו שומר מיוחד על גבעה החולשת על הסביבה, שהזהיר את התושבים כשהתקרבו הטורקים למקום- ואז היו מפסיקים את הבנייה.
כך הצליחו אט אט לסיים את הבנייה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, כשהצבא הבריטי החל להתקדם בכיבוש הארץ, החלו הטורקים לשדוד ולהרוס את הבתים בכפר סבא.
הכרמים נעקרו ושימשו לטורקים להסקה.
הפליטים מתושבי המקום, וביניהם בן-ציון ורעייתו חנה, מצאו מקלט ברפתות של איכרי חדרה וזכרון יעקב.
עם כניסת האנגלים חזרו המשפחות לפתח תקווה, והגברים החלו לבנות ולהקים מחדש את הריסות הבתים ולנטוע את כרמיהם בכפר סבא.
במהלך המלחמה, כאשר בשנת 1917 גירשו הטורקים יהודים מיפו, פתחו בני הזוג זטלר בפני הפליטים את ביתם וסיפקו להם את כל צורכיהם.
ימים אחדים לפני פרוץ מאורעות 1921, כאשר סיים בן ציון זטלר שוב להקים את ביתו בכפר סבא, הביא את אשתו ובניו לראות את מעשה ידיו.
אולם הם לא הספיקו להתגורר בבית, שכן כשחזרו לפתח תקווה, התברר להם, שפרצו מאורעות הדמים בין הערבים ליהודים (1 במאי 1921).
המאורעות החלו ביפו ובתל אביב והתפשטו גם לפתח תקווה ולסביבה.
שוב נחרבו הבתים בכפר סבא.
לאחר כחצי שנה שבו מתיישבי כפר סבא לעירם, ובן-ציון ביניהם, והקימו את הבתים בפעם השלישית.
בעמל רב, רחוקים מן המשפחות, שנשארו בפתח תקווה, המשיכו הגברים לעבוד ולבנות.
לבן-ציון ולחנה היו ארבעה ילדים: בתם רבקה- שהייתה בתם הבכורה והילדה הראשונה, שנולדה בעיר כפר סבא, בנם יהושע זטלר שהיה מפקד לח"י בירושלים, בנם - שנפל בעת מילוי תפקידו ובת הזקונים מרים- שהייתה ממקימי קיבוץ סער.
בן-ציון זטלר היה ידוע במרצו הרב, ואף בגיל 80 נהג לנסוע בעגלתו, ולעבוד בפרדסו מבוקר עד ערב.
בשנת 1971 מכר את הפרדס בתקווה, שהקונים ממנו ימשיכו לעבדו ולטפחו.
הפרדס נעקר, ובן-ציון התקשה להתמודד עם מראה השטח הנטוש, שבו העצים, שטופחו וגודלו על ידיו במשך שנים רבות, נעקרו.
בן-ציון זטלר נפטר בכ"ה באדר תשל"ב, והובא לקבורה בבית העלמין הצבאי בכפר סבא ביום כ"ו באדר תשל"ב, בקרבת בנו אפרים.
בן-ציון אייזנשטט (בכתיב היידי, שנהג בזמנו: אייזענשטאדט; באנגלית: Ben-Zion Eisenstadt; י"ד באדר ה'תרל"ג, 13 במרץ 1873 - כ"ט באב ה'תשי"א, 31 באוגוסט 1951) היה רב, דרשן, סופר פורה ועורך ליטאי-אמריקאי, מחבר שו"ת בני ציון.
נודע בעיקר בשל סדרות הלקסיקונים לתולדות סופרים ורבנים שכתב: דור רבניו וסופריו ודורות האחרונים.
נולד בשטעטל קלֶצק שבאימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה) לרב משה אייזנשטט, מצאצאי רבי מאיר אייזנשטט.
למד בצעירותו בישיבת נעשוויז אצל ראש הישיבה המקומי ר' יוסף ואצל רב העיר רבי יהושע רבינוביץ, ומאוחר יותר אצל רבי יעקב נתן נטע הנדלסמן (מחבר "נתיבות אור") ובישיבות ליטא.
כתב מאמרים בעיתוני התקופה כ"המליץ" ו"הצפירה".
ב-1903 היגר לארצות הברית, שם התחתן עם מרת שרה טויבא בת אברהם ישראל זלדין שגם היגר לארצות הברית מקייב.
במשך תקופה כיהן כרב בשכונת בראונזוויל שבברוקלין, ניו יורק.
נפטר בברוקלין בכ"ט באב ה'תשי"ג, 31 באוגוסט 1951.
גינה בתוקף את ההתקפות על הציונות, וכך כתב לרב מסלובקיה שהתבטא נגד התנועה הציונית:
מלבד ספריו הרבים, פרסם הערות קצרות בכתבי עת תורניים בני תקופתו, כמו "אוצר החיים" שראה אור בדווה שברומניה בעריכת חיים יהודה ארנרייך, "הבאר" בעריכת הרב צבי הירש פרידלינג, "כנסת הגדולה" של סובלסקי, ו"אפריון" של שמואל מילר.
לפי יהודה דוד אייזנשטיין, הפריז אייזנשטט בספריו בשבחים ותארים גדולים לכל אחד עד שהתואר "גאון" היה לאחד התארים הקטנים, בכך אבדו הספרים את ערכם הספרותי לדעת אייזנשטיין.
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים- אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
ציוני - קובץ שירים ומכתמים, ורשה: דפוס האלטר ואייזנשטט, תרנ"ד
סדרת הלקסיקונים 'דור רבניו וסופריו'
חלק ג (צ-ת), ברוקלין: מודרן, תש"א
בן-ציון בחבוט (18 ביוני 1897 – 25 בפברואר 1956) היה סוחר, עורך ספרות, איש ציבור ופעיל ציוני במנצ'סטר שבאנגליה ובבואנוס איירס שבארגנטינה, שם כיהן כסגן הנשיא של לשכת בני ברית.
נולד בירושלים ב-18 ביוני 1897 (י"ח בסיוון ה'תרנ"ז) לרב שבתי בחבוט ולמזל בת עזריה די-בוטון, שנמנה עם מייסדי השכונות עזרת ישראל ואבן ישראל בירושלים.
בילדותו למד בבית הספר למל, ובגיל שמונה עבר להתגורר עם הוריו ביפו, ובתקופה זו החל ללמוד בגימנסיה הרצליה.
בשנת 1915 סיים את לימודיו, ותקופה לא ארוכה לאחר מכן, במלחמת העולם הראשונה, הוגלה לדמשק ומשם לחלב שבסוריה.
לקראת סוף המלחמה, התנדב לצבא הבריטי, ושירת בו כסגן קצין בשירות המודיעין, לצד הקצין אלכסנדר אהרנסון.
בסיום המלחמה חזר לארץ ישראל, ובתחילת שנת 1920 נסע ללמוד פסיכולוגיה וכלכלה מדינית באוניברסיטת מנצ'סטר, ובתקופת שהותו שם פעל להפצת השפה העברית, נמנה עם מייסדי הסתדרות הספרדים בעיר, ושימש כיושב ראש "צעירי ציון" וכחבר לשכת בני ברית בעיר.
בשנת 1925 נבחר על ידי העדה הספרדית לשמש כנציגה בקונגרס הציוני, אך לבסוף לא השתתף בו בשל מחלה.
בשנת 1926 עבר להתגורר בארגנטינה, וכמומחה לתעשייה ומסחר בטקסטיל, ייסד בבואנוס איירס עסק למסחר.
באותה שנה שהה בארץ ישראל למשך תקופה, ובחודש אוקטובר מסר הרצאה בנושא הפסיכולוגיה של התעשייה בפני אנשי ועד העיר ליהודי ירושלים.
לצד עיסוקו במסחר, החל להשתתף בפעילות ציבורית וציונית בקהילה היהודית, ונמנה עם מייסדי לשכת בני ברית בארגנטינה.
בזו האחרונה אף שימש במשך יותר מ-20 שנה כעורך כתב העת הספרותי שלה, והגיע בה לדרגת סגן נשיא.
בנוסף שימש כאח בלשכת הבונים החופשיים, כחבר הוועד הפועל של הפדרציה הציונית בארגנטינה, כחבר הוועד של המרכז הציוני ושל לשכת קרן קיימת לישראל וההסתדרות העברית בעיר, וכחבר ועד אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית.
בשנת 1929 נישא לעליזה בת הרב אליהו דנן.
בשנת 1951 ביקר בישראל, במטרה למלא את צוואת אביו, שביקש להעביר את עצמותיו מביירות שבלבנון לקבורה בירושלים, וכדי להשלים הכנות לקראת עלייה ארצה.
בסיום ביקורו שב לבואנוס איירס.
לבסוף לא זכה לעלות ארצה, והלך לעולמו בבואנוס איירס ב-25 בפברואר 1956 (י"ג באדר ה'תשט"ז).
בנו, שבתי-מרסל בחבוט שימש כמזכיר הראשי של תנועת החלוץ בארגנטינה.
בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה, פרסם מאמרים בנושא ציונות ויהדות בעיתון דואר היום ובהמשך בעיתונים יהודיים בארגנטינה.
כן כתב ספר בספרדית על תולדות מנורת המקדש כסמל של מדינת ישראל.
בן-ציון חיים אילון (באראניק; 23 באפריל 1901, ד' באייר ה'תרס"א – 22 ביולי 1979, כ"ז בתמוז ה'תשל"ט) היה סופר, עיתונאי, בלשן, מורה ומחנך ישראלי, מנציח השואה.
נולד באוסטרוה (אוקראינה - מחוז ווהלין) לנחמה ויעקב יוסף באראניק, חסיד שהיה שו"ב לשושלת שו"בים ארוכה דורות וכיהן כחזן ראשי בבית הכנסת הגדול ע"ש המהרש"א באוסטראה.
קיבל חינוך מסורתי בחדר ובישיבה.
קיבל השכלה כללית בבית הספר הממשלתי ליהודים ובגימנסיה הרוסית במקום.
השתלם בלימודי הפדגוגיה והוסמך להוראה בבתי-הספר מטעם רשת החינוך "תרבות" בהם לימד ופעל כעסקן להרחבת רשת החינוך העברי.
התמסר להעמקת ידיעותיו בלשון העברית וספרותה, במקורות חכמת ישראל, במדעי החברה ובלשונות זרות.
למד גם מוזיקה להלכה ולמעשה.
בחר לו כתחביב איסוף ערכי פולקלור ואמנות עממית יהודית.
תחילה בהשפעת "ייווא" ולמענה ולאחר מכן לאספו הפרטי.
היה פעיל ב"השומר הצעיר" שהיה ממייסדיה בעירו - במהדורתה המקורית הצופית - לאומית.
כאן מצא כר נרחב לפעולה כמדריך-נוער בשטח הספורטיבי ובשטח החינוך והתרבות.
וכן היה פעיל בשאר התנועות והארגונים בעיר.
היה פעיל בתנועה הציונית ומפעיל במפלגה הרדיקלית - אינטלקטואלית "דרור".
בתנועה זאת התחיל לראשונה (1921–1922) למשוך בעט סופרים, בשתפו עצמו בביטאון התנועה הראשון "על המשמר" במאמרים, רשימות ופיליטונים.
הרחיב את פעילותו העיתונאית והספרותית כסופרם הקבוע של עיתוני ווהלין (1926), עד שלבסוף נקרא לכהן בתור עורכו הראשי של "ווהלינער לעבען" בהסבת שמו ל"ווהלינער צייטונג" (1932–1933).
פרסם מספר רב של מאמרים, פליטונים ועבודות בפולקלור בעיתונות המקומית וכן בעיתוני הבירה וחוץ לארץ.
פיתח ויצר בשטח הסאטירה החברתית והעיתונים ההיתוליים, שהיו בזמנם החלק האמנותי בכל מפעל יזום למטרות ציוניות וציבוריות.
היצירות הללו מצאו להן מהלכים בקרב תושבי העיר ואף פורסמו בעיתונים.
לזכותו אפשר לזקוף מפעל חינוכי מיוחד בשטח הנחלת הלשון העברית לרבים.
איילון ייזכר כאחד מהמעטים בעיר, שהיה בקי בלשון העברית החיה במבטא הארץ-ישראלי, נפל בחלקו ללמד ולהדריך את כל המתעתדים לעלות לארץ-ישראל כמסגרת "החלוץ" ושאר העולים למיניהם.
בדרך זאת העמיד, נוסף על תלמידי בתי-הספר הרבים, מחנה גדול של תלמידים.
באביב תרצ"ג (1933) עלה לארץ במסגרת עליית עיתונאים ל"מכביה",הוא התעלם מרמת ידיעותיו ומתעודות ההוראה שבידו ופנה לו בהתלהבות חלוצית לעבודה שחורה כפועל יומי שחור: כסבל בנמל יפו, כפועל-מטבח בקפה, כחצרן ולבסוף כעוזר לגנן.
חיבה יתירה נודעה לו למקצוע הגננות, שהתמיד בו שנה ומחצית השנה, שכן ראה יעוד-כבוד לעצמו לשמש גנן בישראל במקום עבודת-אדמה ממש.
בסתיו תרצ"ד השלים בקושי עם הרעיון, שאפשר לקיים מצוות יישוב הארץ גם על ידי עבודת הוראה, ונענה להפצרת ידידים לקבל משרת מזכיר הגימנסיה "נורדיה" ולאחר מכן משרת מורה ללשון העברית וספרותה, ולבסוף למקצועות היהדות בכיתות העליונות.
משך 15 שנה עבד ופעל בהוראה עד שהיה חבר ההנהלה ולבסוף גם מנהל הגימנסיה בהסבת שמה לגימנסיה "תרבות" כמוסד יום וגימנסיה "אור" כמוסד ערב, שננעלו עם פרוץ מלחמת הקוממיות וגיוס המורים ורוב התלמידים לצה"ל.
בתקופה זו חזר וחידש את פעילותו הספרותית והפולקלוריסטית.
בתקופה זו הניח יסוד למספר עבודות בשטח הספרות, הפולקלור והכינוס, שסיומן נדחה למועד אחר לרגל מאורעות כבירים, שהתרחשו בשלהי מלחמת העולם השנייה.
בימים ההם הוסר הלוט מעל זירת השואה האיומה, שניתכה על ראשה של יהדות אירופה, והוא ניפנה לארגון עזרה והצלה לפליטי החרב ולמלאכת התיעוד.
היה בין מייסדי "ארגון יוצאי ווהלין", "ארכיון ווהלין" וארגוני בני נער לשם הגשת סיוע לניצולי השואה ; גבה עדות מפי פליטים על ההשמדה וההצלה ; ערך שני כרכים "ילקוט ווהלין" ובהם מונוגרפיות על כ-170 עיר ועיירה בגליל ווהלין בבניינן ובחורבנן ; המשיך באיסוף חומר דוקומנטרי ופרסומו.
עוד פעולה נוספת, בשטח החינוכי-תרבותי וחברתי פילנתרופי, בהצטרפו ללשכות-אחים, תחילה במסדר "בני-ציון" ואחר כך במסדר "הבונים החופשים", בלשכת הכוכב מס' 13, שבשניהם שימש בתפקיד נשיא לשכה ולמעלה מזה.
מלבד הפעולות המקובלות במסדר, כמו: טיפוח האחווה, מידות המוסר ומעשי צדקה וחסד נקרא למלא תפקידי הדרכה ועריכה כמרצה ועורך הביטאון.
הוא הצטיין כחוקר והוגה במחשבה המסונית עתיקת היומין, ועבודות רבות בדפוס.
בשנת תרפ"ו (1926) נשא לאשת את מרים לבית רוזנטל מאוסטראה (ווהלין).
אביה ר' משה ב"ר נחום רוזנטל, היה סוחר עצים חשוב ונודע כתורם ביד פתוחה לקרנות הלאומיות, לצורכי ציבור ולעניי העיר ; ואמה, אסתר בת ר' שבתי מצמן, נצר למשפחת חסידים ונדבנים מפורסמים.
בניהם של ב"צ ומרים אילון: הבן נחום, שנשא לאשה את לילי-לאה לבית סוקולובר, והבת חבצלת.
לאחר פרישתו מההוראה מלא תפקידו כעובד-מדינה בכיר.
מגיד שעור קבוע בחוג לתלמוד ומרצה בחוג לספרות.
בשטח הטיפול בפליטי השואה, אשר שימש לו כר-פעולה לגביית עדויות מפי הניצולים על זוועות השואה, עשה לו שם במרוצת הזמן כסופר השואה.
בהמשיכו בהתמדה באיסוף חומר תיעודי ופרסומו, ניגש בלהט רב לעריכת ספרי-זיכרון לקהילות יהודיות שנספו.
עד היום התפרסמו על ידיו בשטח זה הספרים הבאים: "ילקוט ווהלין" (בהשתתפות א.
רשימת המאמרים והמסות גדלה במידה ניכרת והגיעה למאות, שנתפרסמו בעיתונים, תקופונים וספרים, מהם בנושאים אקטואליים כלליים, בשטח החברה והתרבות, מונוגראפיות על אישים, עבודות מחקר, ביקורת ועוד.
בכל הנושאים הנזכרים פעל גם כמרצה, שמספר הרצאותיו משלים למעשה את מספר המאמרים שהתפרסמו בכתב.
הוא השלים עבודת מחקר בשם "בין העמודים", הכוללת 5 ספרים, המגוללים לפני הקורא המסוני (בונים חופשיים) ולפני ההיסטוריון והסוציולוג החוקר את תולדות הבנייה החופשית העולמית לענפיה ולדרגותיה; פרשת טקסיה והריטואלים המיוחדים, פרקי הסימבוליקה והמיסטיקה; פרטי המסורת, הנוהג והנוהל של מסדר עתיק יומין זה.
לפעילותו בשטח אקסקלוסיבי זה יש להוסיף עריכת הרבעון של המועצה העליונה של הדרגות הגבוהות של הנוסח הסקוטי ופרסום מאמרים בו.
נפטר ביום 22 ביולי שנת 1972, ונקבר בבית העלמין בחולון.
הרב בן-ציון כ"ץ (19 באוגוסט 1887 – 1934) היה אב בית דין בצ'רנוביץ וראש הקהילה האורתודוקסית בה בשנים 1934-1922.
הרב כ"ץ נולד ב-19 באוגוסט 1887 בסירט שבמחוז בוקובינה.
בצעירותו למד תורה אצל אריה לייבוש הורוביץ, הרב הראשי של סטאניסלב, ולאחר מכן המשיך את לימודיו אצל הרב יצחק יהודה שמלקיש בלבוב.
ב-1907 הוסמך לרבנות על ידי הרבנים הורוביץ ובנימין אריה וייס, אב"ד של קהילת יהודי צ'רנוביץ.
בשנים 1914-1911 כיהן כרבה הראשי של קהילת בראשוב.
ב-1913 חיבר פירוש לסדר קדשים בשם "גאון צבי", שנדפס בדרוהוביץ'.
ב-1922, עשר שנים לאחר מותו של הרב וייס, מונה כ"ץ להחליפו כאב"ד וראש הקהילה האורתודוקסית בצ'רנוביץ, תפקיד שאותו מילא עד מותו ב-1934. החליף אותו בתפקיד הרב משולם ראטה.
בן-ציון אליהו גליס (ג' באב תרנ"ה, 5 באוגוסט 1894 – ט"ו בשבט תשמ"ז, 14 בפברואר 1987) היה עסקן ציבורי חרדי בפתח תקווה.
גליס נולד בעיר העתיקה בירושלים ב"חברונער גאס" (רח' חברון) לרבי יעקב ואסתר גליס.
בגיל 18 נשא לאישה את צביה בת שמואל מרדכי.
בצעירותו הצטרף למתיישבי המושבה פתח תקווה וקנה פרדסים רבים באזור זה ומהם הייתה פרנסתו.
גם לאחר שעבר לגור בפתח תקווה הקפיד על מנהגי ירושלים והיה מתייעץ בענייני הציבור שעסק בהם עם הרב יוסף חיים זוננפלד והרב צבי פסח פרנק.
בשנת תרפ"ה (1925) נבחר באספה הכללית כחבר בחברה קדישא.
משנות ה-50 של המאה ה-20 ניהל בהתנדבות את בית הקברות ואת החברה קדישא בפתח תקווה.
בתקופתו התפתח בית הקברות סגולה ושטחו התרחב.
בנוסף שימש כגבאי בית הכנסת הגדול 'בית יעקב' בפתח תקווה.
בשנת תרפ"ט (1929) נבחר כחבר מועצת העיר ברשימה החרדית ובהמשך לחבר הנהלה במועצה הדתית.
כאות הוקרה על פעולותיו הרבות בענייני הציבור בעיר פתח תקווה הוענק לו בשנת תשל"ח (1978) אות יקיר העיר פתח תקווה.
נפטר בשבת שירה ט"ו בשבט תשמ"ז ונקבר בהר הזיתים.
בית הלוויות שהוקם בבית העלמין עוד בחייו נושא את שמו 'אוהל בן ציון'.
בבית הכנסת הגדול בית יעקב פועל כולל אברכים הנושא את שמו 'נר בן ציון' ואחד מספרי התורה בבית הכנסת נתרם לזכרו.
עיריית פתח תקווה קראה את הרחוב המרכזי של אזור התעשייה סגולה, רחוב המוביל לבית העלמין סגולה, על שמו של גליס
בן-ציון בן-משה (19 בפברואר 1943 – 5 באוגוסט 2024) היה משורר, מתרגם ועורך ספרותי ישראלי.
בן-ציון בן-משה נולד בעיר עדן שבתימן ועלה עם הוריו לישראל באניית סוחר כשהוא תינוק בן-יומו.
הוא גדל בעיר רחובות ובהיותו בן שבע שנים נשלח ללמוד בישיבה בכפר חב"ד.
לאחר פיגוע הירי שהתרחש בבית הכנסת בו שהה עזב את הישיבה במצוות אביו והתחנך בקיבוצים שדות-ים ובארי במסגרת עליית הנוער.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הקים בכפר סבא את החנות הראשונה שהתמקדה בספרי קריאה ואמנות בלבד.
ספר שיריו הראשון זריחת הזיכרון עכשיו ראה אור ב-1982 בהוצאת שוקן וספר שיריו האחרון סונטות ושירים אחרים ראה אור בשנת 2023, שנה לפני מותו, בהוצאת "חנות הספרים".
ב-1987 הקים בית הוצאה לאור בשם "חנות הספרים" במטרה לפרסם "ספרות מקור ושירה עברית, של משוררים וסופרים צעירים בישראל, וכן תרגומים של יצירות מופת מספרות העולם".
הרבה לתרגם מאנגלית: את מרבית יצירותיו של אוסקר ויילד וכן רבות מיצירותיו של לורד ביירון.
בשנותיו האחרונות עסק בתרגום שירתו של ג'ון קיטס.
נפטר ב-5 באוגוסט 2024 בגיל 81, והובא למנוחות בבית העלמין פרדס חיים בעיר כפר סבא בה התגורר.
זריחת הזיכרון עכשו (ירושלים: שוקן, תשמ"ב 1982)
כל הסונטות ושירים אחרים (כפר סבא: חנות הספרים 2023)
טלוויזיה / ז'אק לאקאן; פתח-דבר והארות - ז'אק-אלן מילר; עורך מדעי - מרקו מאואס (כפר-סבא: חנות הספרים, תשנ"ב 1992)
ממעמקים; הבלאדה מכלא רדינג / אוסקר ויילד (כפר סבא: חנות הספרים, תשנ"ג 1993)
ארבע יצירות מופת / אוסקר ויילד (כפר-סבא: חנות הספרים, 1998)
תמונתו של דוריאן גריי / אוסקר ויילד (כפר-סבא: חנות הספרים, 1998)
סיפורי אגדה / אוסקר ויילד (כפר-סבא: חנות הספרים, 1999)
על הסונטות / אוסקר ויילד (כפר סבא: חנות הספרים, 2000)
האמת של המסכות: <שירות ומסות> / אוסקר ויילד (כפר סבא: חנות הספרים, 2001)
מעבר לגדר: <כתבים על חירות האדם> / פול רובסון (כפר סבא: חנות הספרים, 2001)
כל השירים / אוסקר ויילד (כפר-סבא: חנות הספרים, 2003)
כל המחזות / אוסקר ויילד (כפר סבא: חנות הספרים, 2006)
דה פרופונדיס / אוסקר ויילד (כפר סבא: חנות הספרים, תשס"ט 2009) <"מסות, פרקי ספרות, מכתבים, הבלדה מכלא רדינג"; תרגמו מאנגלית והוסיפו הערות בן-ציון בן-משה, טלי פונטוביץ'>
דון חואן / לורד ביירון (כפר סבא: חנות הספרים, 2018)
לורד ביירון/ שעות של בטלה ואחרים (כפר סבא: חנות הספרים, 2020)
המילים והדברים: קונטרס לשירה, ספרות, אמנות ותרגום (כפר סבא: חנות הספרים, 1997)
אהבה, שטנה וסמים קלים: שירים / אביה בן-דוד (תל אביב: סיטרא אחרא, 2003)
היום אני כלב מדבר על אהבה: מחזורי שירים / דניאל סטברו (כפר סבא: חנות הספרים, 2001)
תמונה משפחתית / בן ציון צוקר (כפר סבא: חנות הספרים, תשס"ח 2008) <נובלות>
שירים בקצב הג'אז / יצחק רוסו (כפר סבא: חנות הספרים, תשע"ח 2018)
ספר השירים / יפעת אמוץ-לוי (כפר סבא: חנות הספרים, 2019)
לידה כפרית: (אודיסאה) / ד"ר איוון אברהם שוורץ (כפר סבא: חנות הספרים, 2019)
האיש שחשב שהוא אלוהים: השתקפויות / אבי פרידה (כפר סבא: חנות הספרים, 2020)
לצד פעילות ציבורית ענפה והיותו פוסק העוסק בשאלות אקטואליות המקובל על כל שדרות ומפלגות הציבור כסמכות תורנית וכמנהיג מאחד, היה מחבר ויוצר מקורי בכל מקצועות התורה.
ספריו, בהלכה ובאגדה כאחד, מתאפיינים בשכל ישר, בתוכן עשיר, במחשבה וסגנון בהירים, בתפיסה רחבה ובהבנה עמוקה.
נולד בירושלים לרב יוסף רפאל עוזיאל, שהיה נשיא בית הדין הרבני של הקהילה הספרדית בעיר, ולשרה, נכדתו של הראש"ל רבי חיים דוד חזן, בנו של רבי רפאל יוסף חזן, מחבר ספר חקרי לב.
משפחת עוזיאל הייתה משפחה מיוחסת של רבנים שפעלה במהלך הדורות בספרד, בתפוצות ספרד ובירושלים.
אביו חינכו מילדות בקפדנות גדולה לתלמוד תורה ולקיום דקדוקי מצוות.
מגיל שבע למד בבית המדרש לתלמוד ולהלכה דורש ציון, ובגיל 12 המשיך את לימודיו בישיבת תפארת ירושלים.
כבר בנערותו ובצעירותו הצטיין בשקדנות והתמדה עצומה, בתפיסה מהירה של העיקר, בבקיאות ובחריפות, באופיו הנוח ובמעשים טובים.
רבותיו המובהקים היו הרב מנחם-בכר יצחק, והרב בן ציון אברהם קואינקה.
למד כתיבת סת"ם אצל הרב יחיא צארום, ודקדוק לשון עברית וספרותה ושפת המדינה אצל מורים פרטיים.
בגיל ארבע עשרה התייתם מאביו.
כבכור הבנים הוטלה עליו אחריות הפרנסה, ונאלץ לחלק את זמנו בין מלאכה ללימוד.
על תקופה זו כתב לימים:
בנעוריו הסתופף בצילם של גדולי הרבנים הספרדים והאשכנזים שבירושלים, ובכללם הרב שמואל סלנט ובייחוד הרב יעקב שאול אלישר, מחבר "יש"א ברכה", שאצלו למד תורה.
הרב אלישר שימש לו דוגמה של הנהגה תורנית גדולה, בהיותו פוסק הלכה, דרשן, פייטן, יודע שפות ונציג היהודים לפני הסולטאן הטורקי.
מפעם לפעם הטיל עליו הרב אלישר לכתוב תשובות בהלכה.
באותו פרק-זמן עיין הרב עוזיאל בספריו של הרב יהודה אלקלעי והם שעשאוהו ציוני מדיני דתי במחשבה ובמעשה.
בגיל עשרים הרב עוזיאל התמנה למורה בישיבת תפארת ירושלים ובהמשך למנהלה.
מתוך חזון להקים בית מדרש גדול לרבנים מבני עדות המזרח, ייסד את הישיבה מחזיקי תורה לצעירי הספרדים.
כן השתתף בייסוד והנהלת בית חינוך יתומים לעדת הספרדים שבירושלים.
בהיותו בקיא בענייני שחיטה, נענה לבקשה בית הדין להיות שוחט ובודק בבית המטבחיים העירוני.
מאוחר יותר שימש נשיא ישיבת פורת יוסף.
ב-1911, השתדלו אנשי יפו אצל השלטונות העות'מאנים שתינתן להם רשות למנות "חכם באשי", רב ראשי ספרדי המוכר על ידי השלטונות, מיוחד ליפו ולסביבתה, לצד רבנותו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק כרב האשכנזי של יפו.
עד אז היה רק חכם באשי אחד, שמשכנו בירושלים, ואנשי יפו שנזקקו לשרותו, הוכרחו לנדוד לירושלים.
נימוק נוסף, מדיני, היה רצונם של אנשי הישוב החדש.
באותה תקופה, עסקני היישוב, שרובם ישבו ביפו, הרגישו בצורך באישיות רבנית שתוכל לצאת ולבוא לפני השלטונות העות'מאנים.
החוק העות'מאני קבע שרק נתין עות'מאני, יליד הארץ דור שלישי, ראוי לשמש כחכם באשי.
אחרי חיפושים מצא ועד העיר יפו כי הרב עוזיאל הוא המתאים ביותר לתפקיד, ובתמיכתו של הרב קוק הוא הוכתר לחכם באשי של יפו, בגיל שלושים ואחת.
הרב עוזיאל עזר רבות להתיישבות היהודית, וקשריו הטובים עם השלטונות העות'מאנים, שכיבדו אותו, עזרו ליהודים להתגבר על מכשולים רבים בדרך לגדילה והתפתחות.
באותו זמן נתן הרב דעתו גם לעסקי התורה והחינוך של היהודים הספרדיים בעיר.
הוא ייסד את תלמוד התורה שערי ציון, ומסר שם שיעורים קבועים.
ביזמתו גם הוקמו השכונות שבת אחים ומשכנות ישראל.
כחכם באשי, כיהן גם כנציג היהודים במועצת המחוז הממונה על יפו, שהייתה מורכבת מהקאדי ומראשי הדתות הלא-מוסלמיות.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה הוגלה על ידי הטורקים לדמשק, בשל פעילותו הציבורית ומחאתו נגד רדיפת היהודים, אך הותר לשוב לארץ עוד בטרם הגעת הצבא הבריטי.
ב-1919 נתמנה לנשיא תנועת "המזרחי" של הציונות הדתית ואף ייצג אותה בוועידתה העולמית באמסטרדם.
בשליחות המזרחי נסע לארצות הברית ולעיראק.
בנאומיו חוצבי הלהבות נלחם במסירות-נפש למען תורת ישראל וא"י והציונות-הדתית ויישוב ארץ-ישראל, ולרעיון שיבת ציון.
ב-1921 מונה לרבה של קהילת סלוניקי, שהייתה בת כשישים אלף יהודים, במקומו של הרב יעקב מאיר, שמונה להיות הראשון לציון.
את רבנותו התנה בכך שהחינוך היהודי בעיר יימצא בפיקוחו, ראשי הקהילה היהודית יסייעו בידו להשליט את מנוחת השבת בעיר, יינתן לו להפיץ את תורת היהדות הציונית והלשון העברית, ולעודד את הציבור לעלייה לארץ לישראל.
בתקופת כהונתו פעל לחיזוק לימוד התורה ופתח בתי ספר דתיים ותלמודי תורה, ושלל בפומבי את בתי הספר החילוניים.
כמו כן, פעל גם להפצת השפה העברית והציונות.
הוא קרא לנוער היהודי לעלות לארץ, לפני שמצב היהודים בסלוניקי יחמיר.
ב-1923 חזר לארץ ישראל והתמנה לרב הספרדי הראשי של תל אביב-יפו.
הוא שימש בתפקידו שש עשרה שנה.
בשנותיו הראשונות כיהן כמזכירו האישי הרב שלמה זלקינד לנדרס.
בשנת 1935 הוציא את הכרך הראשון של ספרו "משפטי עוזיאל".
הרב עוזיאל השתתף בהפגנות נגד הספר הלבן (1939), אך עם פרוץ מלחמת העולם השנייה קרא לנוער היהודי בארץ ישראל להתגייס.
בכסלו ה'תרצ"ז, סוף 1936, נבחר הרב עוזיאל לממלא מקומו של הראשון לציון הרב יעקב מאיר, שידע שכוחותיו הולכים ודלים והציע אותו לכס הרבנות.
ובשנת ה'תרצ"ט עם מותו של הרב מאיר נתמנה הרב עוזיאל לראשון לציון.
לפני הכתרתו פנה להתפלל בכותל המערבי, שם קרא תפילה שחיבר לכבודו של יום:
מעמד ההכתרה היה בבית הכנסת "רבן יוחנן בן זכאי" שבעיר העתיקה, ובנוכחות הרב הראשי האשכנזי יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
הרב עוזיאל כיהן בתפקיד עד פטירתו.
בשנת ת"ש ייסד את ישיבת שערי ציון לעדת הספרדים, כדי לגדל ולחנך בה אברכים מופלגים בתורה וביראה בעלי שאר-רוח שיהיו מוכשרים להיות מנהיגים רוחניים, שו"בים, ומורי הוראה ביישוב החדש.
עד להקמת המדינה היה הרב עוזיאל חבר בוועד הלאומי, והשתתף בפגישות שבמסגרתן נוסדה הסוכנות היהודית.
הוא גם ייצג את היישוב היהודי בפני השלטון הבריטי ובפני האו"ם.
לאחר הקמת המדינה, הפך לרב הספרדי הראשי הראשון שלה, ובנוסף נשא בתואר הראשון לציון, כמנהג הספרדים מימי הטורקים.
הוא עמד בראש הרבנות יחד עם הרב הרצוג.
מסופר עליו שבזמן מלחמת העצמאות, כאשר הותקפה ירושלים על ידי הערבים, הוא חפר ביום השבת, משיקולים של "פיקוח נפש דוחה שבת", תעלות לחיילי צה"ל.
בקיץ ה'תשי"ג (1953) חלה הידרדרות במצבו הרפואי עקב סיבוכי סוכרת, והוא נותח ורגליו נקטעו לצורך הצלת חייו.
הוא נפטר עשרים יום לאחר מכן, ב-4 בספטמבר 1953, עם כניסת שבת של פרשת נצבים-וילך.
הלווייתו הייתה ממלכתית, והשתתפו בה נשיא המדינה – יצחק בן-צבי, שרי הממשלה, אלופי צה"ל, נציגי קונסוליות זרות, נציגי הרבנות הראשית, ראשי עיריות ואלפי אזרחים ומאמינים.
ביום הלוויה, הוכרז על שביתה ארצית לרגל אבל בשעות 11:00–15:00, קול ישראל הפסיק את שידוריו לאות אבל, משרד הדתות הושבת למשך יום, זכרו הועלה בישיבת הכנסת, הותר לפקידי ממשלה המבקשים לנכוח בלוויה לעזוב את עבודתם ועלו לירושלים מקובלים מצפת וטבריה.
שמרו מכל משמר את שלום העם ושלום המדינה...
כמו כן ציווה שלא יספידוהו, וביקש להיקבר בהר המנוחות.
על שמו רחובות במספר ערים בישראל, וכן היישוב בית עוזיאל.
עזרא ברנע ייסד ועד להוצאת כתביו של הרב עוזיאל, ונכון לשנת 2016 הוצאו לאור 33 כרכים מעיזבונו של הרב, והופקו שני סרטים על חייו.
נבחר לשמש כדמות המופת של החינוך הממלכתי דתי בשנת תשע"ב.
הרב עוזיאל הסביר את משנתו בצוואתו המפורסמת:
הרב עוזיאל תמך, בניגוד לרב קוק, בזכות ההצבעה לנשים.
בכל כהונותיו פעל לשיפור מעמד וחינוך הספרדים.
הוא פעל בזמן כהונתו לאיחוד נוסחי התפילה של יהודי אשכנז ויהודי ספרד לנוסח אחד ולהקמת שחיטה אחידה.
כבר בילדותו נחשף הרב עוזיאל לתרבויות ולשפות רבות ומגוונות כגון: ערבית, טורקית, רוסית, צרפתית ועברית.
חשיפה זו סייעה לו בתקשורת עם מנהיגים רבים ברחבי העולם.
הוא פסק שניתן לקבל כגרים בני זוג נוכרים של יהודים חילונים אף אם ידוע שלא ישמרו בתחילה על כל המצוות, בגלל ההנחה שאט - אט ילמדו ויקיימום.
זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנים ה'תש"ג-ד.
בצעירותו נשא לאישה את רוזה בת אברהם ברוך, נכדת הרב חיים נסים ברוך אב בית דין ירושלים מצד אביה, ונכדת ה"ישא ברכה" מצד אמה.
נולדו להם שני בנים ושלוש בנות.
אשתו נפטרה בשנת ה'תרע"ה ובשנת ה'תרע"ח נשא את עליזה אלטאראס, בתו של ר' יצחק אלטאראס, יליד חלב, שהיה תלמיד חכם, מלומד וקונסול פרסי בירושלים.
אחיו נסים עוזיאל היה מנהל בנק "אנגלו פלשתינה" (לימים "בנק לאומי") ביפו ובדרום תל אביב, נשיא לשכת הבונים החופשיים "מוריה" בעיר, חבר ברוטרי ביפו ובהתאחדות בני היישוב בא"י.
אחד מנכדיו הוא העיתונאי והסאטיריקן, מאיר עוזיאל, הקרוי על שמו.
הרב חיים דוד הלוי, לימים רבה של ראשון לציון ושל תל אביב.
הרב דוד שלוש, לימים רבה של נתניה.
הרב רחמים לוי, רבה של שכונת נחלאות בירושלים, ולימים ראש מחלקת הכשרות ברבנות הראשית לישראל.
הרב אבנר כובאני, חבר לשכת הרבנות נתניה ורב העדה התימנית בעיר.
הרב דוד דיין, רבה הראשי של צפת.
מכמני עוזיאל - מאמרים (שישה כרכים, חלק א, ה'תרצ"ט, תל אביב)
משפטי עוזיאל - שו"ת (תשעה כרכים + מפתח.
חלק א על אורח חיים ויורה דעה, תל אביב ה'תרצ"ה; חלק ב על אבן העזר, תל אביב ה'תרצ"ח; חלק ג על חושן משפט ובסופו שו"ת כללי, ה'ת"ש.
פסקי עוזיאל בשאלות הזמן - שו"ת
הגיוני עוזיאל - במחשבה (שני כרכים, חלק א, ה'תשי"ג)
דרשות עוזיאל - מאמרים על מסכת אבות
שערי עזיאל - דיני יתום ואלמנה ואפוטרופסות (שני כרכים, חלק א, ירושלים ה'תש"ד; חלק ב, ירושלים ה'תש"ו)
חידושי עוזיאל - על הש"ס (שני כרכים).
גיליוני עזיאל - הערות, הארות ותיקונים על מסכת ברכות (נדפס מכתב יד בסוף "עשה לך רב" חלק ז').
בן-ציון תומר (טייטלבוים; 1928 – 21 באפריל 1998) היה משורר, מחזאי עברי ומתרגם.
תומר נולד בבילגוריי שבפולין בשנת תרפ"ח (1928).
גלה עם משפחתו לברית המועצות בשל מלחמת העולם השנייה.
עלה לארץ ישראל במסגרת עליית "ילדי טהראן" – ילדים יהודים בגילים שונים שהורשו בשנת 1943 לעלות ארצה, דרך טהראן, במסגרת עסקה עם האמריקאים והג'וינט.
הוא הגיע בתחילה עם עוד 54 ילדים לבית הספר החקלאי עיינות לתקופת מעבר.
לאחר מכן למד בשומריה שבקיבוץ משמר העמק, ונמנה עם מייסדי קיבוץ רבדים של "השומר הצעיר" בגוש עציון.
נפל בשבי הלגיון הערבי עם מגיני הגוש, ושהה בשבי הירדני כתשעה חודשים.
לאחר שחרורו השלים לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
במקביל ליצירתו שירת בתפקידים של נספח תרבות ויועץ תרבות במשרד החוץ וכהן כיו"ר התאחדות הסופרים בישראל.