tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא נמצא הבדל בין טיפול הורמונלי משולב או אסטרוגן בלבד וכן לא היה שוני בין הנוטלות את ההורמונים באופן אוראלי או באמצעות מדבקות.
תוצאות אלו הן שוות ערך למקרה אחד נוסף של סרטן השחלות על כל 2,500 נשים המקבלות הורמונים ומקרה מוות אחד נוסף על כל 3,300 נשים, הנוטלות הורמונים, במהלך 5 שנים.
מפרסמי המחקר טוענים כי יש לבדוק תוצאות אלו בהקשר של סיכונים ותועלות אחרות של הטיפול ההורמונאלי.
בפרט בהתייחס להשפעה הכוללת של הטיפול ההורמונאלי על 3 סוגי הסרטן הנפוצים בקרב נשים: שד, רחם ושחלות.
יחדיו שלושת סוגי הסרטן הלל מהווים 4 מתוך 10 מקרי סרטן בקרב נשים בבריטניה.
על פי הממצאים, אצל נשים בגילאים 50–69, כ-19 מקרים של אחד מסוגי הסרטן הללו יתפתחו במהלך 5 שנים אצל כל 1,000 נשים שאינן מקבלות הורמונים, לעומת 31 מתוך 1,000 בקרב נשים אשר כן נוטלות הורמונים.
הסיכון המוגבר מופיע בקרב נשים הנוטלות טיפול הורמונלי משולב.
המודעות הציבורית לממצאי המחקר הובילו לשינויים התנהגותיים – בעיקר לירידה מהירה במרשמים לטיפול הורמונלי ברחבי אירופה וארצות הברית החל משנת 2003. בין השנים 2002–2005 הייתה ירידה של 50% במכירת הורמונים.
מחקרים עדכניים מורים כי מחקר מיליון הנשים מוסיף להשפיע על בריאותן והתנהגותן של נשים באירופה: ניכרת ירידה תלולה בסרטן שד, המיוחסת לירידה בשימוש בהורמונים.
מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי הוא שנתון בנושאי פולקלור של המרכז לחקר הפולקלור במכון למדעי היהדות ע"ש מנדל שבאוניברסיטה העברית בירושלים ושל התוכנית לפולקלור יהודי והשוואתי ששינתה את שמה לתוכנית לחקר הפולקלור ותרבות עממית.
השנתון יוצא לאור בהוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס.
זהו כתב העת השפיט היחיד בעברית המוקדש לחקר הפולקלור והתרבות העממית.
המאמרים בכתב העת דנים, לדוגמה, בתאוריה של פולקלור, בפולקלור של קבוצות אתניות בישראל, בספרות עממית, באמנות עממית, במנהג, ובקשרי גומלין בין ספרות לפולקלור.
עורכי כתב העת לאורך שנות קיומו הם פרופ' גלית חזן רוקם, פרופ' תמר אלכסנדר, פרופ' שלום צבר ופרופ' הגר סלמון.
על הכותבים בכתב העת נמנים גלית חזן רוקם, הגר סלמון, תמר אלכסנדר, עלי יסיף, דן בן אמוץ, אדוין סרוסי, שמואל רפאל, עליזה שנהר ושלום צבר ורבים נוספים העוסקים בתחום.
40 שנה למחקר ירושלים בפולקלור יהודי
חוברת ל"ד של מחקרי ירושלים בפולקלור יהודי הוקדשה למלאות 40 לצאת הכרך הראשון וכך נכתב:
כך מספרות פרופ' גלית חזן רוקם ופרופ' תמר אלכסנדר, עורכות ומייסדות כתב העת, בהקדמת החוברת על ימיו הראשונים: "אי-אז באביב תש"ם הגענו, שתי מרצות צעירות, למשרדו של ראש המכון למדעי היהדות דאז, פרופ' יוסף דן, להציע רעיון מהפכני.
עלה בדעתנו להפיח רוח נעורים ומחקר בכתב עת לפולקלור שהיה קיים בארץ בבעלות ציבורית, וביקשנו תמיכה צנועה מטעם המכון.
דן האזין לנו ברוב קשב, הבחין בהתלהבותנו, והפתיע אותנו בדבריו: 'למה לכן?
נייסד כתב עת לפולקלור כאן במכון במסגרת סדרת כתבי עת למדעי היהדות!'.
לא היססנו לרגע ונענינו בשמחה לאתגר ולהבטחה.
מייד התחלנו להזמין מאמרים לחוברת הראשונה, שנושאה שיקף את הרקע המחקרי של שתינו וגם את הרוח שנשבה אז בחקר הפולקלור בישראל, הרבה בהשראתו של דב נוי: הזיקה בין המסורת שבעל פה לספרות הכתובה.
מורינו ועמיתינו נענו בחיוב, וכך יצאה לאור החוברת הראשונה".
הפטרוזאורים היו זוחלים מעופפים שחיו בעידן המזוזואיקון ונכחדו בסיומו.
תיעוד המאובנים מהווה מקור חשוב להבנת תהליכי האבולוציה השונים וחיזוקם, אך יש ובעלי חיים חסרים ממנו או נדירים מאוד.
כאלה הם הפטרוזאורים: תיעודם אינו מושלם.
הסיבה לכך נעוצה בתנאים המעולים הנצרכים כדי לשמר בהצלחה את עצמותיהם החלולות והעדינות של הפטרוזאורים, את כרבולותיהם ורקמות רכות שונות שלהם.
תנאים מקדימים אלה גורמים לכך שמידע חדש לגבי מין מסוים עשוי להיחשף זמן רב לאחר שהתגלה המין עצמו, שכן המידע לא השתמר במאובנים אחרים.
דוגמה לכך גילוי כרבולתו המפוארת של הפטרודקטילוס, וכן קצהו עשוי הקרטין של מקורו ורגליו בעלות קרומי השחיה.
חוסר המידע מתבטא בעיקר אצל הפטרוזאורים מתור הטריאס, אשר חשובים במיוחד להבנת אופי סדרה זו, שכן הם היו המינים הקדומים יותר בהופעתם.
חוסר זה נובע מתיעודם המוגבל לפרקי זמן גאולוגיים קצרים יחסית, השתמרותם החלקית ואוסף הממצאים המצומצם.
המחקר הראשוני: המאה ה-18 עד אמצע המאה ה-20
מערכת היחסים של הפטרוזאורים עם העולם המודרני החלה בבוואריה, גרמניה.
בשנת 1784, חוקר הטבע האיטלקי קוסימו קוליני (Cosimo Collini), שהיה האוצר של חדר הפלאות בנושא ידיעת הטבע של השליט הגרמני קארל תאודור (1724–1799), הבחין באותו אוסף בפריט משונה.
מאובן זה הפך לנציג הראשון של הסדרה בספרות המדעית, כשקוליני פרסם באותה שנה את המאמר המדעי הראשון הנוגע לפטרוזאורים.
בדומה לחוקרי טבע אחרים בני תקופתו, קוליני – שבנוסף היה מזכירו לשעבר של הפילוסוף והסופר הנודע וולטר, אחת מהדמויות הבולטות של עידן הנאורות – לא האמין כי המאובנים הם צורות משונות של סלעים או שאריות של המבול.
כאשר הוא בחן את המאובן לעומק, הוא קיבל את הרושם שהממצא מוזר למראה: יצור שלא נצפה לפני כן, בעל מקור ארוך ומלא שיניים, ומה שנראתה כמו אצבע ארוכה מאוד.
קוליני יצר תרשים מדויק של המאובן, והסיק נכונה כי זרועותיו יכלו להתקפל, ואף העלה בדעתו שקרום היה יכול להתחבר אליהם.
עם זאת, הוא שיער כי זהו שלדו של יצור ימי לא ידוע, בהתבסס על גפיו דמויות הסנפיר לכאורה, ועל כך שהשתמר יחד עם בעלי חיים ימיים כגון דגים וסרטנאים.
בשנת 1801, בהסתמכו על תיאורו המדויק של קוליני, חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה זיהה את היצור כזוחל מעופף.
מאוחר יותר בשנת 1809, הוא העניק לו את הכינוי בשם "Ptero-Dactyle" (מילולית: "אצבע כנף"), שלימים הפך לסוג והמין היחיד פטרודקטילוס (Pterodactylus antiquus; נכון לשנת 2014).
לבסוף, בשנת 1824 סיכם את סברותיו במאמר בו כתב כי היצור עף באמצעות קרום תעופה שהתחבר לאצבע הרביעית של הגפיים הקדמיות, וטיפס על עצים או נתלה מהם באמצעות שלוש האצבעות האחרות וטופריהן.
כמו כן, הוא כתב כי ככל הנראה היצור היה מסוגל גם לזחול על הקרקע ואולי אף לעמוד על גפיו האחוריות, אך לא ללכת על שתיים.
רק בשנת 1874 נמצאו סברותיו של קיווייה לגבי התעופה כנכונות, כאשר התגלו הטביעות הראשונות של קרום הכנף.
מלבד היותו הממצא הראשון של סדרת בעלי חיים נכחדת שלמה, למאובן זה הייתה חשיבות נוספת.
רוב המאובנים בתקופתו היו שאריות השייכות לבעלי חיים ימיים, אשר אף על פי שלא נצפו על ידי האדם, שוער כי עדיין יכלו להתקיים להם במקומות שלא נחקרו.
לעומתם, על פי קוליני הפטרוזאור היה יצור מעופף גדול יחסית, שלא היה יכול לחלוף על פניהם של בני האנוש מבלי להתגלות.
משום כך, ממצא זה היווה עדות לרעיון שנחשב בזמנו כקיצוני גם על ידי בכירי המדענים – הכחדה.
בתקופת גילוי המין תועדו מדעית גם ראשוני הדינוזאורים, בהם האיגואנודון והמגלוזאורוס, שהיו בעלי השפעה דומה.
במקביל לעבודתו של קיווייה, פירושים שונים הועלו בנוגע לאופיו של היצור המשונה.
אחד מהם היה של האנטומיסט הגרמני יוהאן בלומנבאך (Johann Blumenbach), שטען כי זהו מין של עוף מים.
פרשנות אחרת הועלתה על ידי חוקר אחר, Samuel Thomas von Sömmerring, שהיה משוכנע כי זהו מין חדש של עטלף.
זה האחרון טען כי מין זה היה חוליה מקשרת בין העטלפים והעופות, וקרא לו Ornithocephalus (מילולית: "גולגולת עוף"), ואף הציע רצף הדרגתי אפשרי בין יונקים מעופפים לעופות.
בניגוד לקיווייה, הוא שם את ידיו על המאובן המקורי, אך בכל זאת סיווג באופן שגוי את העצמות (עצם הזרוע כעצם הבריח לדוגמה).
בכל מקרה, גם הוא שיער את קיומו של קרום התעופה, וטען כי היצור לכד חרקים במעופו.
16 שנים לאחר מכן בשנת 1817, מאובן הפטרוזאור השני התגלה.
Sömmerring ציין את קווי הדמיון בינו לבין נשפון ממין Vespertilio murinus וטען שממצא זה דומה אף יותר לעטלפים, שכן גופו ומוטת כנפיו היו קטנים מאוד וראשו היה קצר.
בשנת 1888, חוקר הטבע האנגלי ריצ'רד ליידקר (Richard Lydekker) הכלילו בסוג והמין היחיד פטנודרקון (Ptenodracon), ובשנת 1913 הפלאונטולוג האנגלי החובב רג'ינלד הולי (Reginald Hooley) אף יצר לו תת-משפחה ייחודית, ה"פטנודרקונים" (Ptenodraconinae).
בניגוד לכל אלו, עם הזמן התברר כי המאובן הוא פטרודקטילוס צעיר.
בתקופה זו, מקרה נפוץ היה שמאפיינים של פרטים צעירים נחשבו לכאלו המייחדים מין או סוג מסוים.
משום כך, מספר המינים התעצם באופן משמעותי אך שגוי.
לדוגמה, בשנים 1859 ו-1860 הפלאונטולוג הגרמני Hermann von Meyer תיעד יותר מ-40 פרטים, אותם סיווג ל-20 מינים שונים.
אחד מהממצאים האלו תואר כמין פטרודקטילוס חדש, Pterodactylus crassipes, אולם כמאה לאחר מכן התברר כי זהו פרט מהמין ארכאופטריקס, המוכר כ"פריט הארלם" (Haarlem Specimen; מס' TM 6428).
בסביבות שנת 1825, הפלאונטולוג ואספן המאובנים הגרמני Georg zu Münster החזיק בגולגולת ולסת תחתונה מאובנות, אותן שלח אל Sömmerring כדי לקבל את חוות דעתו על אופין.
Sömmerring טען שהן שייכות לעוף מים, וככל הנראה סוג הקרוב לסדרת הצוללנאים או למשפחת השחפיים.
Münster לא השתכנע, ושלח יציקה של הגולגולת לפלאונטולוג הגרמני Georg August Goldfuss.
בניגוד ל-Sömmerring, הוא שייך אותה למין פטרודקטילוס נוסף, לו קרא Pterodactylus muensteri.
ל-Goldfuss עצמו היה שלד חסר זנב, אך בעל גולגולת דומה, אותו הוא סיווג כמין פטרודקטילוס אחר, Pterodactylus crassirostris.
אף על פי זאת, Goldfuss לא היה יכול לדעת ששני המאובנים שייכים בעצם לסוג שונה, סקפוגנתוס (Scaphognathus), שנכלל בקבוצת פטרוזאורים נבדלת שהייתה לא ידועה בזמן זה.
העניין החל התבהר בשנת 1839, כש-Münster קיבל לידיו שלד שלם בעל זנב ארוך ודק.
כתוצאה מכך, Meyer הציע לחלק את מיני הסדרה על פי אורך זנבם, הצעה שגלגולה בשנת 1901 היו שתי תת-הסדרות "רמפורינקויים" ("Rhamphorhynchoidea") קצרי הזנב, וה"פטרודקטיליים" ("Pterodactyloidea") ארוכי הזנב.
לפני כן, בשנת 1834 חוקר הטבע הגרמני Johann Jakob Kaup קרא למינים השונים Pterosauri, ולאחר מכן, בשנת 1842 הפלאונטולוג האנגלי ריצ'רד אוון הציג את הסדרה בעלת השם Pterosauria.
ניתן לראות כי המחקר הראשוני בתקופות אלו היה מקרטע ושגוי לפעמים.
לדוגמה, בעבר כל הבדל קטן במאפייני הפרט יוחס לשוני מיוני, מה שהוביל לכינון מינים רבים מכפי שהיו במציאות.
אופי זה של המחקר נבע מכך שמדעני התקופה נאלצו להסתמך על תיעוד מאובנים דליל במיוחד, גם של קבוצות בעלי חיים אחרות.
אולם בתקופה זו נתגלו מאובנים רבים וחשובים להבנת הסדרה, בהם תגליותיה של הפליאונטולוגית מרי אנינג בשנת 1820 באזור העיירה האנגלית ליים רג'יס, גילוי המאובנים הראשונים מתקופת הליאס (ראשית תור היורה) ומתור הקרטיקון, וגילוי הממצאים הראשונים ביבשת אמריקה.
כמו כן, חלק מהשאלות הבסיסיות לגביהן נפתרו זה בתקופה זו: האם אלו עופות או עטלפים, כפי שטענו חוקרים שונים בתחילת המאה ה-19, או שמא בעלי חיים ייחודיים?
עם זאת, בסוף פרק זמן זה התחוללה מלחמת העולם השנייה, שהייתה עיכוב רציני למחקר סדרה זו.
המאמר המדעי האחרון בנושא הפטרוזאורים שפורסם בערב המלחמה היה בשנת 1938, ובמשך כ-35 לאחריו פורסם קומץ קטן במיוחד של מאמרים.
במהלך המלחמה נהרסו ונאבדו ממצאים רבים שלא תועדו, אולם חלק לא מבוטל מהם שרדו וחיכו לפרסומם, ולימים אחדים מהם התגלו כמינים חדשים.
השערות רבות הועלו בנוגע למראם של הפטרוזאורים, ולא תמיד הם תוארו כזוחלים מעופפים.
הראשונה שבהם הופיעה בשנת 1830 על ידי הזואולוג הגרמני Johann Georg Wagler, שתיאר את הפטרודקטילוס כבעל חיים שחיין, המשתמש בכנפיו באופן דומה לזה של הפינגווין.
בנוסף, הוא סיווג אותם יחד עם זוחלים ימיים אחרים למחלקת בעלי חיים נפרדת, Gryphi.
שחזור אחר נעשה על ידי הזואולוג האנגלי
אדוארד ניומן (Edward Newman), אשר בשנת 1843 זיהה את הפטרוזאורים כחיות כיס טורפות ומעופפות, בעלות אוזניים קטנים ופרווה המכסה את גופם.
August Goldfuss תיאר אותם בשנת 1831 כזוחלים מעופפים, המטפסים על סלעים וצוקים.
בשנת 1840, פרסם אספן המאובנים האנגלי תומאס הוקינס (Thomas Hawkins) את "ספר דרקוני הים הגדולים" (The book of the Great Sea Dragons).
בספר הוא תיאר אותם כבעלי כנפיים דומות לאלו של העטלפים, וניזונים מגוויתו של איכתיוזאוריה.
על פי הוראותיו של ריצ'רד אוון, האומן האנגלי בנג'מין הוקינס (Benjamin Hawkins) פיסל שתי דמויות גדולות של פטרוזאורים, בשביל שיוצגו בתערוכה הגדולה שנערכה בשנת 1851 בהייד פארק שבלונדון.
פסלים אלו, שהיו הניסיון הראשון לשחזר את הפטרוזאורים באמנות תלת-ממדית, הוצבו לתצוגה בארמון הבדולח, ולאחר התערוכה הועברו לפארק בסידנהאם (Sydenham), לונדון.
בהתבסס על עקבות מסלול הליכה שנראתה שתיעדה כביכול את סימני זנבו ורגליו של פטרוזאור ארך זנב, האומן תיאר רמפורינקוס הולך על ארבע גפיו.
אולם, בשנת 1940 התברר כי משאירי העקבות האמיתיים היו למעשה פרוקי רגלים ממשפחת זנבי החרב (Limulidae).
שחזורים שגויים של פטרוזאורים בעבר
המחקר המאוחר: אמצע המאה ה-20 והלאה
במהלך שתי המאות שחלפו מאז הניסיונות הראשונים לפענח את המאובנים המשונים הללו, חקר הפטרוזאורים התפתח מאוד.
מקובץ מאובנים מצומצם שהתגלו בתקופתו של קיווייה, החלה עלייה משמעותית במספר המינים, שסופה בכ-120–150 המינים השונים שתועדו ברחבי העולם (נכון ל-2013).
התקדמות הטכנולוגיה אפשרה לחשוף פרטי מידע חדשים, ששיפרו את המחקר בנושא.
לדוגמה, מיקרוסקופי אלקטרונים סורקים אפשרו לבחון ממצאים בקנה מידה של מיליארדית המטר (נאנומטר), הקרינה האולטרה סגולה אפשרה לגלות מבנה רקמות רכות שלא נראו לעין בלתי מזוינת, הטומוגרפיה הממוחשבת אפשרה לסרוק ולגלות את צורת המוח והמבנה הפנימי של העצמות מבלי לפגום בהם.
עד שנת 1973, המאובן הקדום ביותר היה של דימורפודון (Dimorphodon) מתקופת הליאס (תחילת תור היורה).
אולם, בשנים הבאות התגלו הממצאים הראשונים מתקופת מהטריאס העליון.
על אף זיהויים שגויים של מאובנים מתקופת הטריאס העליון (סוף תור הטריאס) כפטרוזאורים, פרט הטריאס הראשון התגלה רק בשנת 1973 באיטליה.
בשנה זו, הגאולוג האיטלקי רוקו זמבלי (Rocco Zambelli) תיאר פרט שזהותו בלתי מוטלת בספק מהגיל הגאולוגי נוריאן (Norian) – פרק הזמן האמצעי בתקופת הטריאס העליון.
הפרט, ששלדו היה כמעט שלם, סווג על ידי זמבלי כאודימורפודון מהמין Eudimorphodon ranzii.
באותו הזמן, ממצאים שונים בני הנוריאן התגלו ברחבי העולם, ואלו היו כ-20 פרטים של אודימורפודון (Eudimorphodon), פטיינוזאורוס (Peteinosaurus), פראונדקטילוס (Preondactylus) ואוסטריאדקטילוס (Austriadactylus).
ממצאים אלו הובילו לשתי תגליות חשובות לגבי האבולוציה של הפטרוזאורים הראשונים.
ראשית, מאובני המינים השונים תועדו במקומות מרוחקים אחד מהשני בעולם.
שנית, המאובנים שנמצאו שייכים למינים הנבדלים אחד מהשני – כאלו השייכים לשושלות אבולוציוניות שונות – הנראים כבר כפטרוזאורים מפותחים.
על כן, המסקנה העולה מאלו היא שהפטרוזאורים נפוצו ברחבי העולם עוד בתקופה זו, והציגו שונות גדולה עוד בתחילת תיעוד המאובנים שלהם.
משום כך, התגליות מצביעות על היסטוריה אבולוציונית ארוכה שנמשכה עוד לפני תקופת הטריאס העליון.
מאז, ערש הפטרוזאורים נותר חידה עלומה עד ימינו (נכון ל-2014)
מאז שנת 2006 מתרחש כנס עולמי בנושא הפטרוזאורים, הנקרא Flugsaurier.
הוא מיועד לפלאונטולוגים ובעלי עניין בתחום, שמתקבצים אליו מרחבי העולם.
הכנס נמשך ימים אחדים, בו דנים בנושא, מציגים מחקרים, ופועלים להעצים את ההבנה ושיתוף הפעולה.
לכנס מובאים ממצאים כדי לאפשר לחוקרים לבחון אותו גם אם ידם לא הייתה משגת אותו בזמן ובמקום אחרים, ואף שחזורים בגודל מלא כדי להמחיש את מראה הפטרוזאורים.
הכנס החמישי במספר יתקיים בין ה-25 ל-30 באוגוסט של 2015, באוניברסיטת פורטסמות', אנגליה.
תעופת הפטרוזאורים הפכה למוקד עניין מדעי עוד בשנותיה הראשונות המאה ה-20. המחקר, שקיבל תמריץ מההתפתחות המהירה של טכנולוגיית התעופה ומהתעניינות הגוברת בנושא האווירודינמיקה של תעופת העופות.
המחקר הראשון הנוגע לעניין פורסם בשנת 1914 בכתב העת "The Aeronautical Journal" המוצא לאור על ידי האגודה האווירונאוטית המלכותית (Royal Aeronautical Society).
המאמר, שנקרא "על תעופתם של הפטרודקטילים" ("On the flight of Pterodactyls"), נכתב על ידי המהנדס האווירונאוטי ארנסט הנקין (Ernest Hankin) ועל ידי הפלאונטולוג דייוויד ווטסון (D.
במאמר הם הסיקו כי הקדומים מבין חברי תת-סדרת הפטרודקטילים, בעלי גוף גדול במעט מזה של חתול ומוטת כנפיים של כ-6.5 מטרים, לא היו מסוגלים לעוף תוך חבטות בכנפיהם, מכיוון ששרירי התעופה שלהם היו חלשים מכדי לעשות כן.
משום כך, הם טענו כי הם דאו למעשה ולא עפו.
מאמר חלוצי זה נשאר במשך זמן רב היחיד בנושא.
60 שנים לאחר מכן בשנת 1974, דנו המדענים שרי ברמוול (Cherrie D.
על יכולות התעופה של המין.
הם חישבו את משקלו של פרט בעל מוטת כנפיים באורך שבעה מטרים בכ-16 ק"ג, והגיעו למסקנה שהוא היה יכול לעוף במהירות מינימלית של 6.7 מטרים לשנייה (כ-24 קמ"ש).
מהירות זו הפכה את אפשרות נחיתה רכה והמראה מהקרקע לסבירה, אך גם יכלה להיות הסיבה להכחדתם אם שינויי אקלים לקראת סוף הקרטיקון גרמו לעליית מהירות הרוח הממוצעת.
בניגוד לכך, מדענים אחרים הגיעו למסקנות שונות, ביניהם הפטונסטל (Heptonstall) בשנת 1971, שטיין (Stein) ב-1975, וברור (Brower) בשנים 1980 ו-1983. בכל מקרה, החוקר כריס בנט כתב ב-2001 מונוגרפיה על הנושא, והסיק כי כל שחזורי העבר של הפטרנודון היו שגויים, וכל חישובי התעופה שלו התבססו על נתונים לא מדויקים ודרשו עדכון.
מאז פורסמו מחקרים רבים בנושא שבחנו את העניין מחדש.
הפטרוזאורים מופיעים בענפים שונים של המדיה במשך פרק זמן ארוך כמעט כמו קרוביהם הדינוזאורים.
בניגוד לדודניהם הפופולריים יותר, לפטרוזאורים נציג אחד לו שייכות כמעט הרוב המוחלט של ההופעות והאזכורים במדיה – הפטרנודון.
דוגמה מוכרת היא הפטרנודון הנלחם עם קינג קונג בסרט המקורי משנת 1933.
אחת מההופעות הראשונות של הפטרוזאורים בסיפורת, אם לא הראשונה מביניהן, הייתה בספרו משנת 1912 של ארתור קונאן דויל "העולם האבוד" (The Lost World).
בספר תיאורם היה מדויק למדי, והם הופיעו גם בסרטים המבוססים על הספר, אך שם הפטרנודון נקרא "פטרודקטיל" בשגגה.
דוגמה נוספות נמצאת בסרט מיליון שנה לפני הספירה (One Million Years B.C) משנת 1966, בו פטרנודון אוחז ברגליו של דמות מהסרט ונלחם עם רמפורינקוס (Rhamphorhynchus muensteri) ענק.
בסרט הוצגו מספר טעויות שכן הפטרוזאורים לא יכלו לאחוז ברגלם עצמם, והם הוצגו בשגגה כבעלי כנפיים הדומות לשל עטלף, כמו כן, הרמפורינקוס עצמו היה קטן בגודלו.
סברה רווחת בציבור היא שהפטרוזאורים הם דינוזאורים מעופפים, על אף שאינם כאלו.
תופעה נפוצה לא פחות נמצאת בשפה האנגלית, והשתרשה גם בשפה העברית, והיא שימוש בשם pterodactyl (פטרודקטיל) לתיאור פטרוזאורים או כמילה נרדפת למילה "פטרוזאור" עצמה.
למעשה, כאמור בסעיף המחקר הראשוני השם "Ptero-Dactyle" נטבע על ידי חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה לתיאור מאובן מסוים של פטרודקטילוס, שלימים ניתן לו השם המדעי Pterodactylus antiquus.
שחזור בעלי חיים נכחדים הוא דבר נפוץ למדי באומנות, ופלאונוטולוגים ואומני שחזור המתעסקים בתחום (Paleoart) עושים זאת בקביעות ובאופן מדויק ככל האפשר בהתבסס על מידע מדעי.
לעומתם, אנשים וגופים אחרים, ובראשם המדיה אשר מחבבת במיוחד את הדינוזאורים וחיות נכחדות אחרות, יוצרים אותם מחדש על פי שיקולים אחרים, מה שמוביל לאי דיוקים רבים.
דוגמה לכך הוא הפטרנודון המופיעה בסרט השני ובסרט השלישי בסדרת סרטי פארק היורה.
הפטרנודון היה חסר שיניים, וכן משמעות שמו הלטיני הוא "כנף חסרת שיניים", אולם בסרט הוא ניחן בהם.
הפטרוזאור בסרט גם עמד על ענף עץ ולכד את טרפו עם רגליו האחוריות בדומה לעופות הדורסים, אף על פי שבשונה מהם לא הייתה לו אצבע הפוכה ברגל איתה אפשר לסגור על ענף או טרף ולאחוז בהם.
יתר על כן, צורת זנבו הייתה שגויה, כנפיו היו בעלי קרום רפה שמבחינה אווירודינמית לא היה יכול להחזיק אותם באוויר, והמין עצמו נראה מקנן על אף שלא עשה כן במציאות.
פטרנודונים נוספים נראים גם בסרט הרביעי והחמישי בסדרה באותה צורה, לצד דימורפודונים.
דוגמה נוספת מגיעה מהסדרה בראשית, בה פטרוזאורים מופיעים מספר פעמים.
בפרק החמישי של העונה הראשונה, לצד פטרנודון ששוחזר בדיוק רב, מופיעה גם להקת אנורוגנתוס צמאת דם התוקפת אנשים ברצחניות, על אף שבמציאות מין זה היה אוכל חרקים.
בסדרה האנורוגנתוסים הוצגי כגדולי גוף, הולכים על שניים ובני תקופת הקרטיקון העליון של ארצות הברית (בהתבסס על כך שיצאו יחד עם הפטרנודון מאותו מעבר), על אף שהיו זעירים, הולכים על ארבע ובני תור היורה של גרמניה.
תבליט של פטרודקטילוס (שגוי במראהו), בסרגוסה, ספרד.
שני מתקני שעשועים בפארק Universal Studios Singapore בנושא פטרוזאורים.
מחקר חתך הוא סוג של מחקר אפידמיולוגי, המתאר את המצב בנקודת זמן ספציפית אחת או במשך תקופה קצרה.
במחקר זה, נתוני החשיפה נאספים יחד עם נתוני המחלה מבין מגוון אוכלוסיות, מקרים ותופעות.
המידע לגבי החשיפה והתחלואה נאסף סימולטנית ולא ניתן לקבוע מה קדם למה.
זהו מחקר מסוג מחקר תצפית.
במסגרת מחקר חתך, בוחרים מדגם מתוך אוכלוסייה מסוימת ומנסים לקבל מידע על תחלואה, חשיפה לגורמי סיכון (כולל מאפיינים דמוגרפיים, מאפיינים סביבתיים ומאפיינים תורשתיים) והקשר ביניהן.
מחקרי חתך מספקים תמונת מצב של התוצאה ואת המאפיינים הקשורים אליה בנקודה מסוימת בזמן ולא ניתן להסיק מהם מה קדם למה ומה הוביל למה.
לדוגמה: ממחקר חתך אפשר להסיק שאנשים מעשנים משתעלים יותר, אך לא ניתן להסיק מהם שעישון גורם לשיעול או ששיעול גורם לעישון.
מחקר חתך מספק תמונת מצב של המשתנים הנכללים בו בנקודת זמן מסוימת, כאשר המטרה היא לראות כיצד משתנים אלו מיוצגים באוכלוסייה.
ניתן לקבל מידע על הימצאות של מצבי בריאות ושל גורמי סיכון, לנתח את הקשר בין גורם הסיכון או החשיפה לבין תחלואה ולבטא את עוצמת הקשר באופן כמותי.
הם נערכים בדרך כלל כדי להעריך את שכיחות תוצאה של משתנה מסוים עבור אוכלוסייה נתונה לצורך תכנון בריאות הציבור ולהערכת יעילות שירותי הבריאות.
כמו כן במקרים רבים מחקר חתך יהיה מחקר "גישוש" (exploratory) שבו נבחנות לראשונה היפותזות על קשר בין חשיפה ותוצאה.
תחילה מגדירים את האוכלוסייה אותה רוצים לבדוק, למשל תושבי מדינת ישראל.
לאחר מכן אוספים נתונים על חשיפה לגורם סיכון מסוים, למשל עישון וכן אוספים מידע לגבי תחלואה במחלה מסוימת למשל סרטן ריאות.
במחקר משתתפים 4 קבוצות של אנשים: אנשים שהם לא מעשנים (לא חשופים) ולא חולים בסרטן ריאות, אנשים שהם לא מעשנים אך חולים בסרטן ריאות, אנשים שמעשנים אבל לא חולים בסרטן ריאות וכן אנשים שהם מעשנים וחולים בסרטן ריאות.
לאחר אספת כל הנתונים, ניתן כעת לבדוק את הקשר בין עישון לבין סרטן ריאות.
בדרך כלל בודקים נתוני המצאות ולכן למחקרי חתך קוראים גם מחקרי המצאות.
סקרים הם סוג של מחקרי חתך.
מחקרי חתך לא יכולים לספק מידע מובהק על יחסי סיבה ותוצאה.
הסיבה לכך היא שמחקרים אלו נותנים תמונת מצב של רגע נתון (יום, שבוע, חודש מסוים), לא רואים מה קדם למה-מה הסיבה ומה התוצאה.
לכן, אנחנו לא יכולים לדעת בוודאות אם יש קשר סיבתי בין החשיפה לתוצאה.
ניתן בעזרת מחקרי חתך גם לעלות השערות מחקריות חדשות בהתבסס על קשרים בין משתני חשיפה ונתוני המצאות, נחשב כמחקר hypothesis generated.
אך לא ניתן לבחון השערות אטיולוגיות שכן אלו דורשות נתוני היארעות.
מכיוון שמדובר בסוג של מחקר תצפית, יש לקחת בחשבון את הטיות האפשריות וכן ערפלנים שיכולים לבלבל.
מחקר חתך תיאורי- כמה חולים עם שפעת הגיעו למרפאה היום
מחקר חתך אנליטי- כמה אנשים עם שפעת הגיעו היום למרפאה ולכמה מהם יש לחץ דם גבוה.
במחקר חתך אנליטי החוקר רוצה להעמיק ולענות את השאלה למה- למה החולים בשפעת הגיעו היום למרפאה.
במדד הקשר אנו מחפשים את יחס השיעורים של הימצאות נקודתית= (point prevalence rate ratio (PRR.
היכולת של מדד זה להעריך את הסיכון היחסי של החשיפה לגרום לתוצאה הוא פונקציה של יחס בין ההיארעות להימצאות נקודתית.
סימן לנוכחות או היעדר של חשיפה מסומן על ידי + או - בהתאמה.
+prev - הימצאות נקודתית של המחלה בקרב החשופים
-prev - הימצאות נקודתית של המחלה בקרב הלא חשופים
מכיוון שאחד המרכיבים של הנוסחה הזאת (-q+/q) הוא הסיכון היחסי, ניתן לכתוב משוואה זו כך:
ככל שההבדל בין החשופים והלא חשופים הוא גדול יותר, כלומר יותר חשופים החולים במחלה מאשר לא חשופים, כך נקבל PRR גדול יותר המצביע על סיכון יחסי של החשיפה לגרום לתוצאה.
באמצעות סוג מחקר זה, ניתן לחקור התנהגויות מוקדמות ומאוחרות בלי להמתין עד שקבוצת המחקר תגדל ותתפתח.
ניתן להעריך שכיחות התוצאה באוכלוסייה
ניתן להעריך תוצאות רבות וגורמי סיכון
אין אובדן של משתתפים תוך כדי מעקב
הם מוגבלים בשל העובדה כי מחקר זה מבוצע בנקודת זמן אחת ולא יכול לתת אינדיקציה של השתלשלות אירועים: האם חשיפה התרחשה לפני, אחרי או במהלך הופעת תוצאת המחלה.
אינו תבנית מתאימה לחקר מחלה נדירה או מחלה עם מהלך קצר
אינו מודד באופן ישיר את הסיכון לפתח מחלה שכן לכך נדרשים נתוני היארעות.
לא ניתן להסיק סיבתיות- הקשר שבין החשיפה (סיבה) והמחלה (תוצאה) אינו ניתן להוכחה
לעיתים מקבלים תוצאות שונות כאשר בוחרים פרק זמן אחר
לפי נתוני משרד הבריאות, ישנם מספר נתונים לגבי אנשים מעשנים:
אחוז הגברים והנשים המעשנים מעל חפיסה ביום היה גבוה יותר בקרב אנשים עם בעיות בריאות, עודף משקל וכאלה שאינם עוסקים בפעילות גופנית.
שיעור המעשנים מעל חפיסה ביום היה גבוה יותר בקרב בעלי השכלה והכנסה נמוכה, שאינם מצליחים לכסות את ההוצאות החודשיות, והם אינם עובדים.
כרבע מהאוכלוסייה מעשנת, אך קיימת שונות רבה מבחינת כמות הסיגריות ביום, מסיגריה אחת ביום, ועד יותר מ-30 סיגריות ביום, ומכאן החשיבות להתייחס גם לגורם הכמות כשמדברים על שיעורי עישון.
מהנתונים עולה כי בנוסף לשיעורי עישון נמוכים יותר בקרב נשים לעומת גברים (17% לעומת 31%, בהתאמה), נשים גם מעשנות פחות (30% מהן לעומת 15% מהגברים המעשנים עד 5 סיגריות ביום).
בהסתכלות על מעמד העלייה, נמצא כי שיעור המעשנים והמעשנות גבוה יותר בקרב מי שעלה אחרי 1995, אך כמות העישון גבוהה יותר בקרב גברים ונשים שעלו לפני 1990.
נמצא כי כמות הסיגריות גבוהה יותר בגילאים המתקדמים.
מאחר שמדובר על מחקר חתך לא ניתן להבחין מתוך הנתונים האם כמות הסיגריות עולה עם הגיל, או לחלופין אנשים שהם מבוגרים כיום שייכים לדור שמעשן יותר.
לאור מגמת הירידה בשיעורי העישון הנצפית בשני העשורים האחרונים (לדוגמה אצל הגברים היהודים מ-42% ב-1990 ל-27% ב-2011) ייתכן כי מדובר על הבדלים תרבותיים בין הדורות.
אם נכון הדבר, נראה כי ההסברה שגרמה להפחתה בשיעור העישון גם השפיעה על הפחתת כמות העישון.
ממצא מדאיג הוא האחוז הגבוה של אנשים שמעשנים מעל חפיסה אחת ביום דווקא אצל גברים ונשים שאינם מצליחים לכסות את ההוצאות החודשיות.
קשה שלא לחשוב על סכום הכסף שהיה נחסך ללא ההוצאה החודשית על הסיגריות.
קשר מדאיג נוסף הוא הקשר בין מצב הבריאות וכמות העישון.
אלו שדיווחו על בעיית בריאות, שסובלים מבעיה של עודף משקל, ושאינם עוסקים בפעילות גופנית, הם אלה שמעשנים הכי הרבה.
ייתכן כי העישון הוא שהביא לבעיית בריאות והוא גם מקשה על עיסוק בפעילות גופנית בשל קשיים בנשימה, אך עדיין עישון כבד אינו רצוי במיוחד בקרב אוכלוסיות אלו.
מכיוון שמדובר במחקרי חתך לא ניתן לומר באופן וודאי האם עישון מוגבר הוא הסיבה לבעיות בריאותיות.
מחקר התערבות הוא מחקר מדעי פרוספקטיבי (מתוכנן לפני ההתערבות), בדרך כלל ניסוי רפואי, שמטרתו היא לבחון האם התערבות רפואית או התנהגותית חדשה היינה בטוחה, יעילה או מועילה לשימוש.
שאלת המחקר ההתערבותי נוגעת להשפעת התערבות רפואית או התנהגותית חדשה על המטופלים.
דוגמאות להתערבות כזו כוללות חיסון, תרופה חדשה, שינוי מינון או צורת מתן, טיפול שיחתי, ייעוץ, בדיקת מעבדה, שינוי במבנה מערכות בריאות ועוד.
מחקר התערבות הוא הדומה ביותר, מבין המחקרים, למחקר הנעשה בתנאי מעבדה.
במחקר התערבות, המשתתפים מוקצים להתערבות אחת או יותר מבין ההתערבויות הנבחנות במחקר והחוקר יכול לשלוט בהקצאה של המשתתפים לקבוצות הניסוי.
כאשר השאיפה היא לבודד את שאלת המחקר ולנטרל גורמים אחרים - ערפלנים (כמו למשל גיל, מין, מצב חברתי-כלכלי, משקל או עישון) שיכולים להשפיע על תוצאות המחקר, רצוי שהערפלנים יהיו מפוזרים באופן שווה בין קבוצות המחקר על מנת למנוע הטיות.
ניתן למנוע הטיות כאלו על ידי מחקר התערבותי שהוא מבוקר רנדומיזציה (ניסוי אקראי מבוקר; Randomized Controlled Trial - RCT).
מחקרי התערבות ללא רנדומיזציה הם מקור פחות אמין לידע על השפעת ההתערבות, אך לא פעם הם קלים יותר לביצוע.
כך למשל - מחקרים עם הקצאה לקבוצת ניסוי אחת, המשווים מדדים של המטופלים לפני ואחרי ההתערבות.
במחקרי התערבות, כמו במחקרים אפידמיולוגיים, נבדק המיתאם (קורלציה) בין הגורם הנבדק לבין מחלה או ממצא בריאותי כלשהו, אך רק במחקרי התערבות ניתן לקבוע סיבתיות - כלומר אם התערבות מסוימת (הגורם הנבדק) מביאה להשפעה מסוימת (תוצא).
במחקר תצפיתי (אפידמיולוגי) לעומת זאת, החלוקה לקבוצות המחקר נעשית לפי נתוני המטופלים והחוקר רק צופה באופן סביל (פסיבי) במתרחש.
לדוגמה: במחקר שבוחן הארעות של סרטן ריאות במעשנים לעומת לא מעשנים חלוקת הקבוצות תהיה מעשנים לעומת לא מעשנים.
התערבויות רפואיות רבות לא הוערכו מעולם על ידי מחקרי התערבות עם רנדומיזציה.
במשך מאה שנה ניתוח כריתת שד (mastectomy) נחשב לטיפול סטנדרטי בנשים שאובחנו כחולות בסרטן השד, בשלב מוקדם של המחלה.
רק ב-1970 נערך מחקר התערבות קליני ובעקבותיו הטיפול הוחלף בטיפול שמרני יותר.
המחקר הראה שאין הבדל בהישנות המחלה או באחוזי ההישרדות כאשר מבצעים את הניתוח או כאשר מבצעים טיפולים אחרים, שמרניים יותר.
כיום מקובל לערוך מחקרי ההתערבות מבוקרי-רנדומיזציה לפני שהמוצר או הטיפול יוצא לשוק, כלומר לפני שהוא נהפך לטיפול קונבנציונלי ומוכר.
מחקר התערבותי עם רנדומיזציה מספק את ההוכחה המדעית החזקה ביותר לבחינת ההיפותזה הנבדקת.
למרות זאת, מחקרים אלו אינם הנפוצים ביותר, בשל עלותם ולעיתים עקב שיקולים אתיים הכרוכים בהם.
מחקרי התערבות כוללים מחקרים על זיהוי מוקדם של מחלות (screening trials), מחקרים על מניעת מחלות (prevention trials), מחקרים על טיפול במחלות קיימות (treatment trials) ומחקרים על טיפולי-הקלת-סבל (Quality-of-Life/Supportive Care/Palliative Care Trials).
המטרה של המחקר הקליני היא להעריך טיפול חדש (אחד או יותר), למחלה או למצב קיים.
כיוון שמחקרים אלו מערבים אנשים חולים הם יתבצעו לרוב בבתי חולים או במרפאות קליניות אחרות שבהם מטופלים האנשים ושם יתבצע מעקב.
מחקרים אלו מכילים ארבעה שלבים:
שלב זה בודק כיצד התרופה החדשה או הטיפול החדשני, פועל במטופלים בריאים.
נבחנים: תופעות לוואי אפשריות, פינוי החומר מהגוף, מנגנון הפעולה, בטיחות השימוש במוצר ולעיתים קביעת מינון אפקטיבי.
שלב זה מתבצע בדרך כלל במספר מצומצם של מתנדבים בריאים.
שלב זה יתבצע לאחר שרשויות הבריאות בדקו את תוצאות שלב 1 ונכחו לדעת, כי המוצר החדש בטוח לשימוש ויש הגיון רפואי להמשיך לשלב 2. בשלב זה נבדקת יעילות המוצר בחולים במחלה הספציפית (בין 100–300 מטופלים) ומידע בטיחותי נוסף על המוצר.
אם המוצר נמצא יעיל לשימוש והסיכונים (תופעות הלוואי) נסבלים עוברים לשלב 3.
בשלב זה המוצר נבדק במספר גדול של מטופלים הסובלים מהמחלה (בערך 1,000–3,000 מטופלים), שלב זה ממשיך לבדוק יעילות המוצר, תופעות לוואי ולעיתים משווים בין הטיפול החדש לטיפול המקובל (הסטנדרטי) אם קיים.
בתום שלב זה בהנחה כי הסתיים בהצלחה וניתן להראות כי המוצר החדש יעיל ובטוח לשימוש, החברה המייצרת את המוצר הרפואי יכולה לבקש את רשות רשויות התרופות (כגון FDA) לשווק את המוצר.
שלב 4 (Phase IV), מתקיים לעיתים:
מתקיים לאחר שהתרופה או המוצר הרפואי אושר לשימוש על ידי רשויות הבריאות ונמצא בשימוש.
שלב זה נועד למצוא סיכונים ויעילות בטווח הרחוק (של שנים), שימוש אופציונלי נוסף למוצר הרפואי או בדיקה על אוכלוסיית חולים אחרת כגון ילדים.
מחקרים למניעת מחלות מתמודדים עם מטופלים ללא מחלה.
מחקרים אלו יבדקו האם גורם או מוצר מסוים מפחיתים את הסיכון לפתח מחלה בקרב אנשים שכעת הם ללא המחלה.
מכיוון שהם בוחנים מטופלים בריאים ולא חולים, הם קשים יותר לביצוע מבחינה טכנית.
בדרך כלל יתבצעו ב"שטח" ולא בבית החולים או בקליניקה.
בנוסף, הסיכוי לפתח מחלה, במיוחד נדירה, במטופלים בריאים, הוא קטן ולכן מחקר זה דורש תקופת מעקב ארוכה ומדגם גדול של מטופלים.
מחקר כזה יכול להתבצע על אנשים בודדים או בקבוצות (שכונות, בתי ספר, ערים, קהילות).
מחקר שנעשה על קהילה שלמה נקרא מחקר קהילתי (community trails).
במחקר זה, קבוצת הניסוי וקבוצת הביקורת הן קהילות שלמות.
החלוקה לקבוצות מתבצעת ברמת אוכלוסייה (קהילות, ערים, יישובים) ולא ברמת הפרט.
התוקף של ניסוי זה הוא פחות גבוה, מפני שבעוד שבניסוי קליני אנחנו מתייחסים באופן פרטני לכל אחד מהנבדקים, כאן אנחנו מתייחסים לאוכלוסייה כולה.
ניסויים סביבתיים הם מוטים מעצם הגדרתם, שכן הם מבדילים בין אוכלוסיות שונות מבחינת קבוצת המחקר וקבוצת הביקורת.
מטרת המחקר צריכה להיות ברורה וספציפית לפני שהמחקר מתחיל.
עליה להיות תמציתית ולכלול תיאור של הערכת ההתערבות, המדדים הנבדקים ואוכלוסיית היעד.
בשלב זה, חשוב להחליט האם המחקר מכוון להיות בעיקר מדעי (משמש כהסבר לרעיון מסוים) או מעשי (pragmatic).
אם המחקר הוא מדעי, עליו להיות מנוהל תחת תנאים אידיאליים כך שניתן יהיה להשיג את מקסימום הרווח מההתערבות.
בשלב זה, הגיוני לעשות את המחקר על קבוצה מיוחדת של אנשים (לדוגמה מתנדבים), על מנת לוודא שיש רמה גבוהה של היענות.
לעומת זאת, מחקרים פרגמטיים מעריכים מה קורה כאשר מיישמים את המחקר תחת תנאים מציאותיים- בקליניקה או בבריאות הציבור.
במחקרים אלו, אפקט ההתערבות עלול להיות חלש יותר עקב גורמים נוספים, כגון היענות נמוכה.
המחקר מורכב מקבוצת ניסוי שמקבלת 'טיפול'- עליה מופעל המשתנה הבלתי תלוי (המשתנה הנבדק), וקבוצת ביקורת שאינה מקבלת את ה 'טיפול'.
אחד המאפיינים של מחקר התערבות הוא קיומה של קבוצת ביקורת אחת לפחות.
חשוב מאוד לשים לב איזו התערבות מקבלת קבוצת הביקורת במקום הטיפול הנבדק.
זה יכול להיות פלצבו (בניסוי קליני)/ הטיפול המסורתי הקיים/ חוסר התערבות ועוד.
(יש לשים לב לשיקולים אתיים שכן, אם ישנו טיפול מסורתי שכבר קיים כנגד הטיפול החדש הנבדק, זה יחשב כלא אתי לתת לקבוצת הביקורת פלצבו ובכך למנוע מהם טיפול שייתכן שיועיל להם).
לאחר שנבחרה אוכלוסיית הניסוי, ומשתתפים פוטנציאלים שבחרו לא לקחת בו חלק, הוצאו מן המאגר, מגיע שלב החלוקה לקבוצות המחקר.
רנדומיזציה (הקצאה אקראית) היא השיטה הטובה ביותר לחלוקת המשתתפים לקבוצות המחקר השונות.
בשיטה זו, אקראיות בלבד קובעת את סיווג המשתתפים לקבוצות המחקר השונות.
זוהי הדרך היחידה להבטיח שתוצאות ההתערבות השונות בין קבוצת הניסוי לקבוצת הביקורת, נובעות מההתערבות עצמה ולא מגורמים אחרים (כגון ערפלנים) ובכך למנוע הטיות.
מחקרי התערבות שמשתמשים ברנדומזציה נקראים (Randomized controlled trial (RCT.
משמיטה השפעה אישית של החוקר על החלוקה לקבוצות ובכך מאפשרת לכל משתתף הזדמנות שווה להיות בקבוצת הניסוי או הביקורת.
יוצרת קבוצות שמושוות בגורמים הידועים, וחשוב מכך, בגורמים שעלולים לערפל את תוצאות ההתערבות.
בנוסף, חשוב שרשימת החלוקה האקראית תהיה מוסתרת מעיני החוקר או האדם שאחראי על גיוס המשתתפים והפיקוח על המחקר.
ישנן מספר רמות של סמיות:
מחקר חד סמיות (Single blind)- מחקר שבו אחד הצדדים, המשתתף או החוקר לא יודע איזה טיפול ניתן (פלצבו/ התערבות).
מחקר כפול סמיות (Double blind)- מחקר שבו גם החוקר וגם המטופל אינם יודעים לאיזה קבוצה המטופל משתייך (הקבוצה שמקבלת את התרופה הניסיונית או קבוצה שמקבלת פלצבו).
מחקר משולש סמיות (Triple blind)- מחקר שבו בנוסף לחוקר ולמשתתף, גם ממעבד הנתונים מוסתרת ההקצאה לקבוצות .
מתבצע כאשר קבוצות המחקר עלולות להתפלג באופן לא שווה במאפיינים מסוימים (לדוגמה גיל, מין) ועלולה להיווצר מכך הטיה.
ריבוד היא שיטה בה לוקחים מאפיין מסוים, לדוגמה מין, ודואגים כי יתפלג באופן שווה, עד כמה שניתן, בין קבוצות המחקר.
כאשר לא מתבצע ריבוד, המחקר עלול להתבצע כאשר יש בו הטיה מובנית, במיוחד עם מספר המשתתפים בו קטן ואז ההטיה תורגש יותר בתוצאות המחקר.
החיסרון של הריבוד הוא שהוא מגושם ולא נוח לביצוע.
מקרה ספציפי של ריבוד, מתבצעת כאשר ישנן רק שתי קבוצות במחקר (התערבות וביקורת).
במקרה זה מתאימים לכל מטופל או קבוצה (בניסוי קהילתי) בקבוצת ההתערבות, מקרה דומה, עד כמה שניתן, בקבוצת הביקורת.
השיקול שעומד מאחורי התאמת הזוגות הוא, שלכל אחד מבני הזוג ישנו אותו סיכוי לחלות במחלה, או להנות מהטיפול לולא ההתערבות.
לאחר החלוקה לזוגות, כל אחד מבני הזוג מוקצה באופן אקראי לאחת הקבוצות (ביקורת או התערבות).
במחקרים בעלי מדגם גדול, אין צורך בהתאמה מכיוון שכנראה היא כבר מתרחשת באופן טבעי.
היא נחוצה יותר במחקרים קטנים.
במחקרים אלה, אותו הפרט משמש גם כקבוצת הביקורת וגם כקבוצת ההתערבות בזמנים שונים, לאורך המחקר.
לדוגמה, אותו המטופל מקבל את התרופה הסטנדרטית, ואחר כך עובר לקבל את התרופה הנבדקת.
סדר מתן התרופות לכל פרט נקבע באופן אקראי.
צריכה להיות תקופת צינון (wash out) בין שתי ההתערבויות (סטנדרטית וחדשה) על מנת לנטרל תופעות לואי כתוצאה מהאינטראקציה ביניהן.
בנוסף, מחקר כזה יכול להתבצע רק כאשר בשתי ההתערבויות אין חשש לאפקט ארוך טווח.
היתרון בשיטה זו, הוא שכל פרט מושווה לעצמו וכך קבוצת הביקורת היא הדומה ביותר שיכולה להיות לקבוצת המחקר וההטיות שיכולות להיווצר מהשוואה לקבוצת הביקורת נמנעות.
גם מבחינה סטטיסטית יש לשיטה זו יתרונות מפני שהיא מנטרלת את השונויות הפנימיות במחקר.
במחקר התערבות, פעמים רבות, החוקר לא צופה לאורך כל הזמן בנושא הנחקר (מטופל/ קהילה/ בית ספר).
מכיוון שהחוקר מבצע את התערבות באופן מכוון, השיקולים האתים חשובים במחקר זה יותר מבכל מחקר אפידמיולוגי אחר.
מחקרי התערבות מאושרים מבחינה אתית רק כאשר יש מצב של חוסר ודאות אמיתי לגבי הערך של התערבות חדשה, במושגים של רווח וסיכון.
לחוקר חייבות להיות הוכחות שההתערבות יכולה להיות יעילה (לדוגמה מניסויים קודמים בבע"ח או ממחקרים אפידמיולוגים תצפיתיים) אחרת, לא תהיה הצדקה לעשות את המחקר.
לדוגמה, לא ניתן להחליט איזה אנשים יהיו חשופים/ לא חשופים למוצר שההיפותזה מעריכה שהוא יעיל, ומנגד, לחשוף אנשים להתערבות שההיפותזה מעריכה שהיא מזיקה.
ניתן, מבחינה אתית, לנהל מחקר ששואל האם הסרה של חשיפה מסוימת מורידה היארעות או תמותה.
לכן, מחקרי התערבות באפידמיולוגיה מוגבלים לכאלו שיש ביטחון מרבי שהם מביאים תועלת לפרט.
חוסר ביצוע של מחקר כאשר הוא אפשרי וראוי, עלול גם הוא להוות בעיה אתית.
השיקולים וההגדרות שקובעים האם מחקר מסוים הוא אתי או לא, מושפעות מנורמות תרבותיות שיכולות להיות שונות זו מזו ולהשתנות עם הזמן.
ועדת הלסנקי היא ועדה אתית המחליטה האם לאשר לחוקר את הניסוי ומאשרת את כל הניסויים הקליניים המבוצעים במוסד.
הוועדה פועלת על-סמך נוהל לניסויים רפואיים בבני אדם, בהתאם לתקנות בריאות העם.
(ניסויים רפואיים בבני אדם, התשמ"א, 1980, על תוספותיהן ותיקוניהן 1999), ומיישמת את עקרונות הצהרת הלסינקי הבינלאומית.
הוועדה מורכבת ממומחים בתחומי רפואה שונים, מנציגי ציבור כולל עורך דין ואיש דת.
הוועדה מאשרת את כל מסמכי הניסוי השונים: פרוטוקולים, טופסי הסכמה מדעת ועוד.
הוועדה עובדת בשיתוף פעולה הדוק עם משרד הבריאות כשבטיחות המשתתפים בניסוי עומדת בראש מעייניה.
המשתתפים במחקר חייבים לחתום על טופס בו הם מצהירים כי הם מוכנים להשתתף במחקר.
לפני כניסה של משתתף חדש למחקר, עליו להיות מודע למטרות המחקר, תהליך ההתערבות, מה נדרש ממנו, סיכונים אפשריים ומנגד, רווחים.
בנוסף, יש ליידע את המשתתפים שהם מוקצים לקבוצת התערבות או קבוצת ביקורת, ובכך שאין להם ידיעה לאיזו קבוצה הם משתייכים.
כמו כן, המשתתפים צריכים לקבל הבטחה שפרטיהם האישים וזהותם נשמרים בסודיות ומשמשים לצורכי המחקר בלבד.
עליהם לדעת כי הם מורשים לעזוב את המחקר בכל שלב בו ירצו, ויינתן להם מספיק זמן על מנת לשקול את רצונם להשתתף במחקר.
רק כאשר המשתתף מודע לדברים הנ"ל ומאשר את השתתפותו, עליו לחתום על טופס ההסכמה.
במדינות רבות, טופס ההסכמה מנוסח על ידי ועדות אתיקה ציבוריות (לדוגמה ועדת הלסנקי).
אוכלוסיית היעד היא הקבוצה הכללית שעליה החוקר מצפה שיחולו תוצאות המחקר.
זו יכולה להיות האוכלוסייה הכללית של כל בני האדם, אם החוקר מאמין שלהתערבות יש השפעה חיובית על כולם, או תת-קבוצה ספציפית של מעשנים או נשים לדוגמה.
אוכלוסיית היעד מייצגת את הטווח הציבורי הרחב, שיש להתערבות הרלוונטית השפעה עליו.
כאשר אוכלוסיית היעד מאותרת, בוחרים מתוכה את הפרטים שישתתפו במחקר- אוכלוסיית הניסוי (experimental population).
בחירת אוכלוסיית הניסוי תלויה במספר גורמים:
הכללה - חשוב שאוכלוסיית הניסוי תאפיין בצורה טובה את אוכלוסיית היעד, כך שניתן יהיה להחיל את מסקנות המחקר ממנה על אוכלוסיית היעד.
גודל האוכלוסייה - יש להחליט מהו גודל המדגם הנחוץ על מנת שהתוצאות תהיינה בעלות משמעות סטטיסטית.
סיכוי לתוצאה - חשוב שאוכלוסיית הניסוי תהיה כזו, שהסיכוי שהמקרים בהם הניסוי מתעניין, יתרחשו בה בסבירות גבוהה.
לדוגמה: אם המחקר בודק השפעה של תוכנית גמילה מעישון על הופעת סרטן ריאות, אוכלוסיית היעד תהיה אוכלוסיית מעשנים עם המצאות גבוהה של סרטן ריאות.
בחירת אוכלוסיית הניסוי תלויה גם בגורמים לוגיסטיים רבים: בסביבה שבה יש אפשרות לקבל תמיכה מהסמכות וההנהגה המקומית ובמקום בו אפשרי לבצע מעקב טוב למשך תקופת המחקר.
קריטריוני הכללה צריכים להיות ברורים לפני ביצוע המחקר בפועל.
עליהם להבהיר באופן מדויק מי יכול להיכלל במחקר.
הם שונים ממחקר למחקר אבל באופן כללי, צריכים להיות כאלה שמסננים פרטים שההתערבות עלולה לסכן אותם, או פרטים בעלי תנאים בסיסים שעלולים לייצור הטיה בתוצאות המחקר.
לדוגמה, מחקר יכול לכלול אנשים בעלי מצב פיזי או מנטלי מסוים, אך לא יכלול נשים בהריון או נשים מניקות אם יש איזשהו חשש, אפילו הקטן ביותר שההתערבות עלולה לפגוע בהן.
הטיות רבות יכולות להתרחש במחקר ויש צורך להתייחס אליהן ולנסות למנוע אותן, ככל שניתן.
הטיה אחת יכולה להיות הטיית בחירה- המשתתפים במחקר יכולים להיות שונים מפרטים אחרים שיכלו להשתתף במחקר.
דבר זה עלול ליצור הטיה ולהשפיע על תוצאות המחקר.
לדוגמה: אנשים שרוצים להשתתף במחקר המציע דיאטה חדשה לירידה במשקל, יהיו מן הסתם עם מוטיבציה יותר גדולה לרדת במשקל מאשר אנשים בעלי קריטריוני הכללה דומים שבחרו לא להשתתף במחקר.
יכול להיות שהירידה במשקל נובעת מהמוטיבציה ולאו דווקא מהדיאטה הנבדקת.
תוקף התוצאות על אוכלוסיית המחקר, במקרה זה, לא משתנה, אך ההטיה יכולה להוות בעיה בהכללת התוצאות על אוכלוסיית היעד.
ישנן שתי גישות עיקריות לניתוח הנתונים:
על פי מטרת המחקר (intention to treat) - אנליזה שמבוססת על התוצאות שהתקבלו לאורך כל תקופת המחקר, בלי קשר לרמת ההיענות וההתמדה של המשתתפים במחקר (מובאות בחשבון גם תוצאות של המשתתפים שעזבו או נשרו מהמעקב).
on randomization treatment- אנליזה שמגבילה את תוצאות המחקר רק לתקופה שבה המשתתפים היו בקבוצות המחקר שלהם, ללא המשתתפים שנשרו מהמעקב.
הגישה הנכונה יותר לניתוח הנתונים היא הראשונה, (intention to treat), זוהי גישה מחמירה שלעיתים גורמת ל"דילול" והחלשת התוצאות.
שלב ראשון באנליזת המחקר הוא השוואת הנתונים ההתחלתיים בין קבוצות המחקר כך שיהיו דומים עד כמה שניתן בין הקבוצות על מנת שבהמשך, בשלב ניתוח התוצאות, ניתן יהיה להשוות ביניהן.
השוואה זו נעשית בעזרת מבחנים סטטיסטים.
לאחר מכן, החוקר מעריך האם ההתערבות הייתה בעלת ערך.
קבוצות המחקר מושוות ומידת שונות התוצאות בניהן מוערכת.
השוואה זו יכולה להיעשות באמצעות טבלת 2x2 המשמשת ככלי מחקר מרכזי באפידמיולוגיה ובעזרתה ניתן לחשב מדדי קשר שונים: סיכון יחסי (RR), יחס צולב (OR), סיכון אבסולוטי (RD) ו'המספר הדרוש לטיפול' (NNT).
כאשר המשתתפים מתחילים ומסיימים את המעקב בתקופה אחת אחידה, חישוב הסיכונים יכול להיעשות באופן פשוט בעזרת הטבלה הנ"ל.
כאשר המשתתפים לוקחים חלק במחקר לתקופות שונות (לדוגמה כאשר כל אחד גויס למחקר בזמן שונה או עזב בנקודת זמן אחרת), חישוב מדדי הסיכון יעשה בעזרת זמן- אדם (מקרי הארעות/ (סך משתתפים X סכום זמן ההשתתפות שלהם במחקר)).
קבוצת התערבותקבוצת ביקורתמקרי הארעותabזמן אדםy1y2
(y1,y2= סך משתתפים X סכום זמן ההשתתפות שלהם במחקר).
מדד חשוב נוסף במחקרי התערבות הוא יחס המוגנים (prevented fraction), הוא מודד את פרופורציית המקרים/ מוות שנמנעו עקב ההתערבות, בקרב אלה שקיבלו אותה:
מחקר עוקבה (קוהורט - Cohort study) הוא שיטה למחקר מדעי בשימוש בענפים כגון רפואה, מדעי החברה, אקטואריה, סיעוד, אקולוגיה, ניתוח עסקי ועוד.
זהו סוג של מחקר תצפיתי ולא מחקר התערבותי.
במחקר מתרחש מעקב אחר קבוצת אנשים ותיעוד של מאפיינים או אירועים רלוונטיים למחקר.
מחקרים אלו נחשבים ל"תקן הזהב" (Gold standard) של המחקרים התצפיתיים בהם מחפשים יחסים אטיולוגיים, כמו למשל האם יש קשר בין חשיפה לגורם כלשהו למחלה או תופעת לוואי מסוימת והאם הקשר יכול להיות סיבתי (אם כי לא ניתן לקבוע סיבתיות על סמך מחקר עוקבה).
פירוש המונח "עוקבה" הוא קבוצת אנשים בעלי אפיון סטטיסטי או דמוגרפי משותף, כגון שנת לידה, מצב משפחתי וכו', הנתונה למעקב ולמחקר.
קבוצת העוקבה בהכרח תהיה קבוצת אנשים אשר לא חולים במחלה הנבדקת.
משמעות שמו בלעז (קוהורט) הוא "קבוצת אנשים", לרוב זו קבוצת האנשים שנבחרה למחקר.
לדוגמה ברפואה נפוץ ניתוח של גורמי סיכון למחלה כלשהי, כאשר ישנו מעקב לאורך זמן על קבוצת אנשים בריאה ללא המחלה בתחילת המחקר.
בניגוד למחקרי העוקבה, מחקרי התערבות מבוקרי הקצאה אקראית הם ניסויים אקטיביים, המאפשרים קביעת קשר סיבתי בין 'התערבות' ל'תוצאים'.
הם מוכרים כדרגת הוכחה טובה ('תקן הזהב') למחקר התערבותי.
זאת בשל היותם חשופים להרבה פחות הטיות.
מחקרי עוקבה יכולים להיות פרוספקטיביים, רטרוספקטיביים או מעורבים.
מחקר נקרא פרוספקטיבי אם הוא מתוכנן ומתחיל לפני תקופת ההתרחשות שנחקרת.
מחקר יוגדר רטרוספקטיבי אם האירועים שהוא חוקר התרחשו עוד לפני שהחל לאסוף את הנתונים שלהם (מכונה גם ניתוח פוסט-הוק).
קיימות שתי תצורות חשיפה עיקריות:
חשיפה חדה/אקוטית וחד-פעמית, למשל אירוע של חשיפה לקרינה כתוצאה מפיצוץ גרעיני.
חשיפה כרונית וממושכת, למשל חשיפה לזיהום סביבתי או לרעש בעבודה.
גורם החשיפה יכול להיות גורם סיכון או גורם מגן.
אם גורם החשיפה הוא גורם סיכון- נצפה ששיעור המחלה בקרב החשופים יהיה גבוה יותר מאשר בקרב הלא-חשופים.
מנגד, אם גורם החשיפה הוא גורם מגן- נצפה ששיעור המחלה בקרב החשופים יהיה נמוך יותר מאשר בקרב הלא-חשופים.
תקופת העוקבה יכולה להשתנות במידה ניכרת בהתאם לגורם החשיפה ולתוצא הנבדק (למשל מחלה אקוטית או כרונית).
לדוגמה, משרדי בריאות נוטים לבצע מחקרי עוקבה קצרים (שבועות עד חודשים) כדי לנטר גורמים חשודים במקרי התפרצות מגפה למשל.
מאידך, ארגוני מחקר וגופים אקדמיים נוטים לחקור חשיפות כרוניות העלולות להוביל לדוגמה למחלות קרדיווסקולריות וסרטן כך שהעוקבה יכולה להמשך תקופות ארוכות (שנים עד עשורים).
אוכלוסיות המחקר מורכבות מקבוצה החשופה לגורם העניין הנבדק ומקבוצה שאינה חשופה לו.
ישנה חשיבות רבה שהן החשיפה והן התוצאה בקבוצות אלו ימדדו ברמת דיוק גבוהה.
נהוג להבדיל בין שתי דרכים עיקריות לבחירת קבוצות החשופים והלא-חשופים:
מדגם נוחות- שיטה זו מתבססת על בחירת הנחקרים הקלים ביותר להשגה עבור עורך המחקר.
שיטה זו מקובלת במחקרים ראשוניים.
מדגם אקראי- במדגם כזה כל פרט ופרט נבחר למדגם בהליך אקראי מתוך מסגרת הדגימה, כך שלכל פרט במסגרת יש אותו סיכוי להיות במדגם.
מדגם כזה נותן ייצוג טוב של האוכלוסייה אך חסרונו הוא שתת-אוכלוסיות קטנות אינן באות לידי ביטוי בו, שכן אין כל ביטחון שאכן תידגם כמות מספקת מאותה תת-אוכלוסייה.
קבוצת הפרטים שייבחרו להרכבת קבוצת החשופים במחקר עוקבה יכולים להגיע ממקורות מגוונים כך שבחירה בקבוצה מסוימת על-פני אחרת תלויה במגוון שיקולים הסתברותיים ומדעיים שונים, כולל תדירות החשיפה ושאלת המחקר הנבדקת.
במרבית המקרים, קבוצת החשופים תבחר מתוך אוכלוסייה גדולה יותר תוך הקפדה על כך שקבוצה זו תייצג את הקבוצה ממנה היא נבחרה ככל הניתן.
בחשיפות נפוצות או כאלו המתרחשות בתדירות גבוהה, כגון עישון או שתיית קפה, ניתן יהיה לבחור מדגם ממגוון אוכלוסיות, תרבויות ואזורים גאוגרפיים שונים.
עם זאת בחשיפות נדירות, המקושרות בד"כ לעיסוקים מסוימים (כריית אורניום, עבודה במספנות וכו'), גורמים סביבתיים ספציפיים (למשל מחייה ליד אזור להטמנת פסולת רעילה) או אירועים ייחודיים (הטלת פצצה גרעינית על הירושימה) ישנה התמקדות בקבוצה ספציפית על-פני אחרת בגלל הגורמים הייחודים שהחשיפה עלולה לגרום לקבוצה זו.
תחת הקטגוריה האחרונה אפשר להכליל בנוסף חולים שנחשפו לטיפולים מסוימים (הקרנות, תרופות חדשות ועוד) או קבוצות המקפידות על דיאטה שהשלכותיה עדיין מצויות במחקר (טבעונות לדוגמה).
בחירת אוכלוסיית הלא-חשופים היא שלב מרכזי במחקר עוקבה וחשיבותה אינה פוחתת מבחירת אוכלוסיית החשופים.
השוני שימדד בין קבוצות אלו יהוו פאקטור מכריע במחקר הקובע האם ישנו קשר בין החשיפה לגורם הנבדק ולתוצא הנחשד.
העיקרון המרכזי בבחירת משתתפים המרכיבים את קבוצה זו הוא שעליהם להיות זהים עד כמה שניתן לקבוצת החשופים בתכונות ובמאפיינים היכולים להיות קשורים לתוצא הנבדק מלבד גורם החשיפה כך שאם אין קשר בין גורם זה לתוצא הנחשד שיעורי התוצא בקרב החשופים והלא-חשופים יהיה זהה.
עם זאת, מכיוון שהקבוצות לעולם לא יכולות להיות זהות לחלוטין, יש צורך בתיעוד מידע רב ככל האפשר על המשתתפים תוך התחשבות בערפלנים ובגורמי הטיה נוספים.
מדד הקשר העיקרי במחקרי עוקבה הוא מדד הקרוי סיכון יחסי או יחס השיעורים (Relative risk).
זהו מדד להערכת הסיכון להתפתחות מחלה באנשים החשופים לגורם הסיכון (+R) בהשוואה לאנשים שאינם חשופים לגורם זה (-R).
במחקרי עוקבה, כמו בשאר סוגי המחקרים התצפיתיים, יכולות להתרחש טעויות אקראיות הנובעות משונות אקראית של אוכלוסיית המחקר מהאוכלוסייה הכללית וטעויות עקביות/סיסטמיות הנובעות מליקוי שיטתי במערך המחקר (בחירה לקויה של אוכלוסיית המחקר, איסוף או ניתוח נתונים שגוי ועוד).
בנוסף, ישנו סיכון למספר סוגי הטיות, כגון הטיית עובד האופיינית במחקר עוקבה תעסוקתי פרוספקטיבי ונובעת מעצם העובדה שעובד אשר התקבל לעבודה מראש בריא יותר מאדם בן גילו שאיננו עובד והטיית היענות הנובעת מכך שהמשתתפים המסכימים להשתתף במחקר עוקבה שונים ממי שאינו משתתף במחקר.
כמו כן, קיימות הטיות מידע כגון הטיית מרואיין בו הערכת התוצא מסתמכת על ראיון ולא ניתן לאמת אובייקטיבית את התוצא, הטיות של סיווג מוטעה של נתונים או ערפלנים (מצב בו קשר נסיבתי בין חשיפה לגורם הנבדק מתקיים כתוצאה מקיומו של גורם נוסף הקשור בשניהם).
הטיות אלו עלולות להקשות על השוואה בין קבוצת החשופים והלא-חשופים ולהחליש בצורה משמעותית את המסקנות ממחקרים אלו.
כמו כן, אם המחלה הנבדקת היא קצרת מועד או נדירה, יחסים זמניים בין חשיפה לתוצאה עלולים להיעלם מעיני החוקר או שייווצר צורך בקבוצת עוקבה גדולה ויקשה בצורה משמעותית את המחקר.
זהו מצב המתרחש כאשר כמות המשתתפים המסיימת את ניסוי העוקבה קטנה מכמות המשתתפים בתחילתו עקב נשירת משתתפים.
אובדן למעקב נגרם כתוצאה ממכלול גורמים: שינוי מקום מגורים, מקום עבודה, סטטוס משפחתי ועוד.
אובדן למעקב עלול לגרום להטייה באומדן הקשר.
ישנן מספר דרכים מקובלות שהוכחו כיעילות בהקטנת קטימה במחקרים, כגון איסוף מידע חוץ-מחקרי (אינו קשור לגורם החשיפה הנבדק) רב ככל-הניתן על המשתתפים.
רישום שמות חברים, קרובי משפחה, אמצעי תקשורת מעודכנים, כלי רכב בבעלות המשתתפים ואף עבר צבאי עוזרים לייחד כל פרט ולתחזק הקשר עמו.
הנחות יסוד למקרים בהם מתרחש אובדן למעקב:
המשתתפים שנשרו ממעקב דומים במאפייניהם לאלו שנותרו בו.
שיעור היארעות של תוצא בריאותי מסוים (מחלה למשל) בקרב הנושרים דומה לשיעור היארעות בקרב הנותרים.
לא ניתן להתעלם מהמשתתפים שנשרו ולהזניח אותם בעת חישוב המדדים הסטטיסטיים.
במקרים בהם הנחות אלו מתקיימות, נהוג לחשב את שיעור היארעות כיחס בין מספר אירועי התוצא שנצפו לגודל העוקבה ההתחלתי פחות חצי מאירועי הקטימה.
אם הנחות בסיס אלו לא מתקיימות, נוצרת הטיה דפרנציאלית בה לא ניתן יהיה לחשב את שיעורי היארעות בצורה זו וקיים חשש לשיבוש מדדי הקשר בין החשופים ללא-חשופים.
מחקרי עוקבה יכולים להיות מחקרי עוקבה פרוספקטיביים, רטרוספקטיביים או מעורבים.
במחקרים מסוג זה מתבצע מעקב אחר קבוצת אנשים בעלי מאפיינים ותכונות זהות עד כמה שניתן מלבד גורם החשיפה הנבדק למשך פרק זמן מוגדר כדי לקבוע את השפעת החשיפה לגורם זה על מצב חולי מסוים.
עיקר חשיבותם של מחקרים מסוג זה מתבטאת בחקר האטיולוגיה של מחלות והפרעות שונות.
שלב ראשון במחקרי עוקבה פרוספקטיביים הוא הגדרה מיהם האנשים שירכיבו את קבוצת ה"חשופים" ואת קבוצת ה"לא חשופים" אחריהם נרצה לבצע מעקב.
לאחר מכן, ישנו צורך לאתר ולגייס אנשים המתאימים לקרטריונים הייחודיים של המחקר ולאסוף מידע התחלתי רב ככל האפשר (למשל מצב בריאותי עדכני, אורחות חיים וכו').
בשלב השני מתבצע המעקב עצמו, שלב שיכול לקחת שנים עד עשורים, כדי לקבוע האם ומתי האנשים בעוקבה ייפתחו מחלה, האם ישנו קשר וכיצד רמות החשיפה משפיעות על התחלואה.
עיקרון מרכזי בביצוע מחקר פרוספקטיבי אשר נתוניו נאספים בזמן אמת מתבטא בכך שבנקודת תחילתו של המחקר אף אחד מהמשתתפים המרכיבים את העוקבה לא פיתח עדיין את התוצר הנחקר.
לאחר סיום תקופת העוקבה, החוקרים ישתמשו במידע שנאסף כדי להרכיב היפותזה על הקשר בין חשיפה לגורמי הסיכון לבין היארעות המחלה.
יתרון בולט של סוג מחקר זה נגזר ישירות מיכולת לעצב את מחקר העוקבה, תיעוד מדויק ובפרקי זמן קבועים תוך הקפדה על צמצום נשירת משתתפים.
ניתן לומר איפוא שתוצאות ממחקר עוקבה פרוספקטיבי הן האמינות ביותר בקטגוריה של מחקרים תצפיתיים וחזקות משמעותית מתוצאות שיתקבלו ממחקרי חתך או ממחקרים רטרוספקטיביים.
עם זאת, חשוב לשים לב שזהו עדיין מחקר תצפיתי בו החוקר אינו שולט על תנאי הניסוי ואף לא על רמות החשיפה אלא משמש כצופה בלבד.
בנוסף, מעקב אחר קבוצת משתתפים גדולה למשך תקופת זמן של שנים יכול להוביל ליחס נשירת משתתפים גבוה, יקר ליישום ובסופו עלולה להצטבר מסת נתונים שפענוחם יכול לקחת זמן רב.
אלו הם סוגי מחקר בהם ישנו מבט לאחור לאירועים שהתרחשו בעבר.
העיקרון הבסיסי של עוקבה בו נלקחות שתי קבוצות, חשופים ולא-חשופים, הזהות במרבית המאפיינים מלבד גורם החשיפה הנבדק נשמר גם בסוג מחקר זה.
השלב הראשוני של המחקר כולל איתור וגיוס מאגרי מידע של עוקבות מתאימות העונות על הקריטריונים אותם הגדיר החוקר.
בתום שלב זה, ישנו צורך בקביעת פרק זמן מוגדר בו ייאספו נתונים שתועדו על קבוצות אלו.
במילים אחרות, רק איסוף הנתונים מתרחש בהווה (לדוגמה, היארעות של מקרי שבץ בקרב טבעונים בין השנים 2000–2010) כך שניתן לומר כי פרק הזמן שלוקח ליישם מחקרים מסוג זה הוא פרק הזמן הלוקחים תהליכי ההחלטה על הקבוצות המשתתפות בניסוי ופענוח הנתונים.
בשלב האחרון, לאחר בחינה מדוקדקת של הנתונים, יתקבלו מדדי קשר שיעזרו לחוקר לבסס הערכה לגבי עוצמת הקשר בין חשיפה לתוצאה.
בהתחשב בעובדות אלו, ניתן לציין כי למחקרים רטרוספקטיביים ישנם מספר יתרונות ביחס למחקרים פרוספקטיביים.
במחקרי עוקבה רטרוספקטיביים יידרש זמן קצר ואמצעים כלכליים מועטים בצורה משמעותית ממחקרים פרוספקטיביים אף על פי שהם מכילים את יתרונותיו של מחקר עוקבה.
עריכת מחקר רטרוספקטיבי טומן בחובו מספר חסרונות: מכיוון שהעוקבה נערכה בעבר והנתונים שתועדו הם הנתונים היחידים שעומדים לרשותו של החוקר, מאפיינים סטטיסטים שלא נמדדו לא יוכלו להיות משוחזרים.
בנוסף, מחקר זה לא מעניק לחוקר שמסתכל על התוצאות במבט לאחור אפשרות לשלוט על מרווחי הזמן בהן נלקחו התוצאות ו/או דיוק התוצאות כך שהוא נאלץ להסתמך על עבודתם של חוקרים אחרים כך שהסיכון להטיות במחקר גוברות.
מחקר המשלב מידע שנאסף רטרוספקטיבית ומידע שיאסף בהווה ובעתיד בצורה פרוספקטיבית תחת אותה עוקבה.
סוג מחקר זה מתאים למקרים בהם לחשיפה יש הן השפעה קצרת טווח והן השפעה ארוכת טווח, כמו למשל חשיפה לכימיקל המעלה את הסיכון למומים (למשל תרופות טרטוגניות) בטווח הקצר ולסרטן בטווח הארוך.
ברפואה, מחקר עוקבה משמש לעיתים קרובות כדי להשיג ראיות על מנת להפריך חשד (היפותזה) לקשר סיבתי אפשרי בין חשיפה מסוימת (לדוגמה סיגריות) לתוצאה מסוימת (לדוגמה סרטן).
ככל שמצטברים יותר כישלונות בניסיון הפרכת ההיפותזה, הביטחון בכך שאכן מדובר על קשר סיבתי עולה.
לדוגמה, במחקר על הקשר בין עישון סיגריות לסרטן ריאות, יאספו נתונים לגבי מינון העישון בקרב קבוצת אנשים ולאחר מכן יתבצע מעקב לאורך זמן ותיעוד של מקרי סרטן ריאות חדשים המתרחשים בקבוצת אנשים זו.
דוגמאות בולטות של מחקרי עוקבה
מחקר פרמינגהם (The Framingham Heart Study; בקיצור FHS) הוא מחקר עוקבה מהפכני שנערך בחסות "המכון הלאומי ללב ריאות ודם" (National Heart, Lung, and Blood Institute; בקיצור NHLBI) האמריקאי, הגדיר את גורמי הסיכון למחלות קרדיווסקולריות (CVD) ועיצב בצורה משמעותית את קווי המניעה הבריאותיים ממחלות אלו לציבור הרחב.
עיר זו נבחרה למחקר עקב קרבתה לעיר המרכזית בוסטון בה ישנם קרדיולוגים רבים בפקולטה לרפואה השייכת לאוניברסיטת הרווארד שהביעו התלהבות רבה לקחת חלק במחקר כזה.
קבוצות העוקבה במחקרי ה-FHS נבדקו כל תקופה קבועה (בד"כ כל 2–4 שנים) מתחילת המחקר.