tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעשי טבח פרצו גם בירבאן ב-13 במרץ (28 בפברואר לפי הלוח היוליאני) וב־7-5 ביוני (23–25 במאי לפי הלוח היוליאני), בנחצ'יבאן ב-21 במאי (12 במאי לפי הלוח היוליאני) ושוב בבאקו ב-2–7 בספטמבר (25-20 באוגוסט לפי הלוח היוליאני).
ב-7 - 2 בנובמבר (25-20 באוקטובר לפי הלוח היוליאני) באקו הפכה לזירה לפרעות של "המאות השחורות".
הפרעות הגיעו ב-1 בדצמבר (18 בנובמבר לפי הלוח היוליאני) גם לגנג'ה ואחר כך לטיפליס ב-5–11 בדצמבר ( 28-22 בנובמבר לפי הלוח היוליאני).
בסופו של דבר ידם של הארמנים הייתה על העליונה והם הרבו בביצוע מעשים נקם במוסלמים.
בלטה השתתפותם באירועים של חברי מפלגת הדשנאק.
העימותים נמשכו בעיקר עד לאביב 1906
על אף המאמצים המשותפים של מנהיגים דתיים ארמנים ואזרים בקווקז לשים קץ לשפיכות הדמים, תקופה ארוכה השלטון הקיסרי הרוסי לא הרים אצבע כדי להחזיר את הסדר על כנו.
בשנת 1783 קבעה האימפריה הרוסית ראש גשר חדש באזור הקווקז עם פרישת חסותה על הממלכה הגאורגית שהייתה עד אז בחסות פרס.
ב-1801 גאורגיה סופחה לגמרי לרוסיה בעקבות שתי מלחמות עוקבות מנצחות של רוסיה נגד פרס בשנים (1813-1804) ו (1828 -1826) סופחו בשנת 1805 על ידי הרוסים גם צפון אזרבייג'ן והח'אנות קרבאך ובשנת 1827 כל שטח מזרח ארמניה, עד אז "ארמניה הפרסית".
סיפוחים אלה חשבון האימפריה הפרסית הוכרו בהסכמי השלום בגוליסטן (1813) וטורקמנצ'אי.
מיד עם סיום המלחמה השנייה, האזרבייג'ן הצפונית או ה"רוסית" (שכונתה גם "עבר-הקווקז המזרחית") התחילה לקלוט מהארצות השכנות שהפכו גם כן חלק מהאימפריה הרוסית מתיישבים חדשים בני עמים שונים מהילידים.
הקבוצה הגדולה ביותר היו הארמנים, ואחר כך גאורגים, רוסים, אוקראינים וכו'.
הפיתוח הכלכלי המהיר של האזרבייג'ן הרוסית הקשורה ל"בום" גילוי הנפט באזור באקו החל משנת 1872, משך לאזור אפילו מהגרים מחוץ לאימפריה הרוסית.
ההגירה הארמנית מילאה תפקיד חשוב.רק בשנים 1828–1830 הגיעו לשטחי אזרבייג'ן הרוסית כ-120,000 אנשים.
הארמנים באו משטחי האימפריה הפרסית והאימפריה העות'מאנית.
גל משמעותי של מהגרים ארמנים באו לאזרבייג'ן אחרי הטבח בארמנים במזרח אנטוליה בשנות ה-1890 (הרציחות ה"חמידיות"),
לפי הערכת ההיסטוריון האמריקאי ג.
מקארתי, הנחשבת מוגזמת על ידי החוקר הפולני פיוטר קוויאטקביץ, בין 1828–1920 הגיעו לאזרבייג'ן 660,000 מתיישבים ארמנים.
החל משנת 1828 כל עוד השלטון הצארי תמך בהגירה הארמנית לאזרבייג'ן, מדיניות מושלי המלכות המשנה של קווקז הייתה בהתחלה אוהדת כלפי הארמנים שהיו נוצרים ומתקדמים מבחינת יכולת כלכלית והשכלה לעומת המוסלמים המקומיים.
בני העם הארמני השתלבו מהר באליטה המנהלית הכלכלית והתרבותית באזור.
להבדיל ממהגרים אחרים, במהלך הזמן ראו הארמנים את אזרבייג'ן או לפחות חלק ממנו כחלק בהטריטוריה ההיסטורית שלהם, וחלק מהמדינה הארמנית העצמאית העתידית.
בנוסף הם זיהו בשכנים ה"טטרים קווקזים" או אזרים עם מקורב מאוד בשפה ובדת לטורקים העות'מאנים שאיימו על קיומם באסיה הקטנה.
האזרים מצדם ראו את עצמם נחותים במעמד הסוציו-כלכלי לעומת הארמנים תושבי הערים שכללו סוחרים, יזמים ותעשיינים.
הם גם ראו כאיום את השאיפות הלאומיות של הארמנים בנוגע למחוזות מארצם.
בשנת 1890 קמה מפלגת דשנאק - הפדרציה המהפכנית הארמנית - ששילבה תוכנית לאמנציפציה לאומית עם עקרונות סוציאל-דמוקרטים.
מפלגה זו ראתה בטורקיה העות'מאנית את האויב העיקרי, אבל בשלב מסוים התקוממה נגד רוסיה הצארית שמדיניותה באזור תחת הנהגת המשנה למלך הנסיך גריגורי גוליצין הפכה עוינת כלפי הארמנים.
ארמנים הורחקו מעמדות במנהל המקומי, בשנת 1903 שונה התקנון המלכותי של הכנסייה האפוסטולית הארמנית משנת 1836 בשנת 1896 נסגרו בתי הספר הארמנים, ובשנת 1905 פשטה המשטרה הצארית על מתחם הכנסייה הארמנית באצ'מיאדזין.
כתגובה בשנת 1903 התארגנו הפגנות מחאה של הארמנים נגד מדיניות זו, הנסיך גוליצין נפצע בניסיון התנקשות על ידי ארמני.
בסופו של דבר הוחלף בתפקיד בידי הצאר.
העימותים בין הארמנים לאזרים בשנת 1905 היו שפיכות הדמים הראשונה שפרצה בין שני העמים בשטחי אזרבייג'ן הצפוני שבשליטת רוסיה.
בבאקו התארגנו מפגני מחאה של הפועלים, אזרים וארמנים כאחד, בימי שביתה הכללית ב־26 בדצמבר 1904.
ייתכן כי השלטונות היו מעוניינים להגביר את העוינות בין שני העמים.
כבר משלהי המאה ה-19 היו ארמנים רבים בעבר הקווקז בין פעילי התנועה הסוציאל- דמוקרטית המהפכנית והשלטון הצארי התחיל לראות בארמנים גורם מתסיס נגדו.
לפי בוהדן וקשישטוף ברנובסקי העימותים האתניים היו מזימה של המשטרה הצארית .
נטען כי כ-130 שוטרי חרש רוסים נשלחו לבאקו.
יתרה מזו, נפוצה שמועה שמושל באקו, הנסיך ממוצא גאורגי, מיכאיל נקשידזה אישר לפני פריצת המהומות הנפקת רישיונות לנשק לאזרים רבים.
לעומת זאת, טדאוש שביינטוכובסקי טוען שאין הוכחות לאשמת השלטונות הרוסים בגרימת המהומות.
לטענת השלטונות רק נמנעו מלנקוט בצעד כלשהו כדי להרגיע את הרוחות בשתי הקהילות, ורק בשלב מאוחר יותר התחילו לפעול להגבלת העימותים ביניהן.
הפרעות ההדדיות התחילו בבאקו בפברואר 1905 ואחר כך התפשטו בשאר עבר הקווקז, בכל מקום שבו חיו מוסלמים וארמנים ביישובים מעורבים.
שני הצדדים האשימו זה את זה בהתחלת הפרעות: לפי האזרים, הקרבנות הראשונים היו בעל חנות מוסלמי ושולייה שלו, בעוד שלפי הארמנים, האזרים היו הראשונים שרצחו מספר ארמנים בבאקו.
בארבעת הימים של העימותים נהרגו בבאקו 218 ארמנים ו-126 אזרים.
עיקר המאבק התרחש באזור נגורנו-קרבאך.
הפרעות והעימותים ההדדיים התרחשו בערים ובכפרים כאחד, והמספר הכולל של ההרוגים הסתכם ב - 3 עד 10 אלפי בני אדם.
או לפי מקורות אחרים - מספר אלפים.
לפי נתונים ארמנים נהרסו ונשדדו 158 כפרים ארמנים ו-128 כפרים אזרים.
המספר הקטן יותר של קרבנות בקרב הארמנים יוחס להתארגנות הצבאית הטובה יותר של אנשי ה"דשנאק", בעוד שהקהילה המוסלמית הייתה מפולגת ופחות מאורגנת.
רק בסתיו 1905 הקימו האזרים את הארגון החשאי "דיפאי" (הגנה), שהכריז מלחמה נגד רוסיה, אימץ שיטות טרור ואימן לוחמים לצורך ההגנה נגד מתקפות מצד הארמנים.
בתקשורת הבינלאומית האירועים הוצגו בדרך כלל מתוך נטייה אוהדת יותר לצד הארמני
הסכסוך האתני ודתי בין הארמנים לאזרים ב-1905–1907 יחד עם הדיונים לגבי השפה האזרית הספרותית מילאו תפקיד מכריע בגיבוש הזהות הלאומית האזרית.
האירועים מצאו הד ביצירות כגון:
המחזה "ב-1905" מאת המחזאי האזרי ג'אפר ג'אפרלי
סרט הקולנוע האזרי הראשון:"אנשי באקו" (1938)
הסכסוך הישראלי-פלסטיני בחברון הוא סכסוך מתמשך בעיר חברון, והוא חלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני.
העיר מחולקת לשני אזורים: שטח H1, שגודלו כ-18 קמ"ר, נמצא באחריות מנהלית של הרשות הפלסטינית, וחיים בו כ-175,000 פלסטינים.
שטח H2, שגודלו כ-4.5 קמ"ר, כולל את העיר העתיקה, והוא בשליטת צה"ל.
באזור זה חיים כ-40,000 פלסטינים, ונמצא בו היישוב היהודי בחברון, הכולל כ-800 איש.
חברון עד אמצע המאה ה-20
העיר חברון מוזכרת 66 פעמים בתנ"ך, והיא מכונה 9 פעמים גם כ"קריית ארבע".
על פי המסורת היהודית, שלושת האבות קבורים במערת המכפלה, שהיא אתר קדוש עבור היהדות, הנצרות והאסלאם, ועל שם כך היא נקראת לעיתים "עיר האבות".
באמצע המאה ה-19 מנתה אוכלוסיית חברון כ-10,000 תושבים, רובם מוסלמים.
לצדם התקיימה קהילה של יהודים מוסתערבים אשר תיעוד ראשון שלה קיים מהמאה ה-13. בסוף המאה ה-15 התרחבה הקהילה היהודית על ידי גולי ספרד ופורטוגל שחיו שם ברציפות כ-500 שנה, וקהילה של אשכנזים וחסידי חב"ד שהגיעו לעיר החל משנת ה'תקפ"א (1820).
בדצמבר 1917 החל שלטון המנדט הבריטי בארץ ישראל.
בשנת 1929 התחולל טבח חברון (תרפ"ט), בו נרצחו 67 יהודים על ידי שכניהם הערביים דבר שהוביל לבריחה המונית וחיסול היישוב היהודי בחברון.
היישוב היהודי חודש שוב בשנת 1931, אולם ב-1936, במהלך מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, החליטה ממשלת בריטניה להוציא את כל היהודים מחברון "כדי למנוע טבח נוסף".
משפחה יהודית אחת נותרה בעיר עד 1947.
חידוש היישוב היהודי בחברון לאחר מלחמת ששת הימים
במלחמת ששת הימים, יוני 1967, כבשה ישראל את יהודה ושומרון, וחברון עברה לשליטת צה"ל.
ב-8 ביוני 1967 דרש דוד בן-גוריון מהממשלה ליישב מיד יהודים בעיר, "כדי להבהיר לעולם את בעלותה על השטחים שהיו תמיד יהודיים ואבדו לה במלחמת העצמאות."
בראיון שהעניק לווינסטון צ'רצ'יל (נכדו של וינסטון צ'רצ'יל) לצורך כתיבת ספר על מלחמת ששת הימים, אמר בן-גוריון כי חברון צריכה להיות חלק מישראל משום שהיא "יהודית יותר אפילו מירושלים".
לדבריו, "ירושלים הייתה לעיר יהודית לפני שלושת אלפים שנה, בעת שלטונו של דוד המלך, ואילו חברון נהייתה לעיר יהודית לפני ארבעת אלפים שנה, בימי אברהם." לטענתו, בשנת 1948 הרסו שלטונות ירדן ממצאים ארכאולוגיים המעידים על ישוב יהודי קדום בחברון.
בן-גוריון חזר על דבריו גם בשנת 1972.
בתחילת 1968 ארגן הרב משה לוינגר משפחות שדרשו לעלות להתיישבות בחברון.
בפסח 1968 עמד בראש קבוצה של כמאה יהודים שערכו את ליל הסדר במלון "פארק" בעיר, במטרה להישאר במקום.
בהוראת ממשלת ישראל עברו חברי הקבוצה לבית הממשל הצבאי בחברון, שם התגוררו במשך כשלוש שנים.
לוינגר קרא לספח את חברון למדינת ישראל.
בספטמבר 1968 החלו יהודי חברון להתפלל במערת המכפלה לאחר שהושג הסכם בין משרד הביטחון למנהיגות המוסלמית בחברון.
ב-9 באוקטובר 1968 השליך פלסטיני רימון יד לעבר יהודים שהתפללו במערת המכפלה, ופצע 47 בני אדם.
בעקבות הפיגוע הפקיעה ישראל את המתחם מהקאדי המוסלמי של חברון.
בשנת 1970 החליטה ישראל להקים 250 יחידות דיור בשטח סמוך לעיר העתיקה בחברון שייקרא קריית ארבע.
מאחר שהחוק הבינלאומי אוסר בנייה לצרכים אזרחיים בשטח כבוש, הוחלט במשרד הביטחון שהשטח ייתפס לצורך צבאי, והבנייה תוצג כחלק מהבנייה לצורכי צה"ל.
מכיוון שהקרקע נתפסה באופן פורמלי עבור צרכים צבאיים, כל הליכי התכנון נעשו תחת צו מיוחד (צו 997 – צו בדבר מתן היתרים לעבודות בשטחים תפוסים לצרכים צבאיים).
לפי הצו, תוכניות הבניה בהתנחלויות הללו לא הובאו לידיעת הציבור, וכפועל יוצא, לא ניתנה לציבור ולבעלי הקרקע הזדמנות להגיש התנגדויות, זאת בניגוד לחוקי התכנון החלים בהתנחלויות האחרות.
כך, בנוסף להסתרת המטרה האמיתית של צו התפיסה, הוסתרו גם כל הליכי התכנון.
הפקעת קרקע לצורך התנחלויות באופן זה, העוקף את החוק הבינלאומי, הופסקה בשנת 1979 בעקבות בג"ץ אלון מורה, בו פסק בית המשפט שאין לתפוס קרקעות ללא צורך צבאי מובהק.
בשנים שלאחר מכן הורחב היישוב היהודי בחברון.
בשנת 1979 התיישבו מתנחלים בבית הדסה, וממשלת בגין החליטה שלא לפנותם.
בשנת 1981 חודשה ההתיישבות היהודית בשכונת אברהם אבינו, ובשנת 1983 הקימו מתנחלים את שכונת "אדמות ישי" בתל רומיידה.
במהלך המאה ה-21 רכשו מתנחלים בתים נוספים בחברון, בהם בית השלום, בית המכפלה, בית רחל ובית לאה.
באוקטובר 2021 החלה בנייה נרחבת ב"שכונת חזקיהו", ותנועת שלום עכשיו הגישה עתירה לבג"ץ נגד המשך הבנייה.
בקרב ארגוני ימין בישראל יש תמיכה משמעותית בהתיישבות היהודית בחברון, והם רואים בה המשך טבעי של הקהילות היהודיות שחיו בעיר עד 1947, אף על פי שרוב הצאצאים של הקהילה היהודית בחברון אינם מתגוררים בה כיום.
חלק מצאצאי טבח חברון (תרפ"ט) אף מתנגדים ליישוב היהודי במתכונתו הנוכחית, ונפגשו עם מנהיגים פלסטינים בחברון.
ב-25 בפברואר 1994 התרחש טבח מערת המכפלה, בו נרצחו 29 מתפללים מוסלמים במערת המכפלה על ידי ברוך גולדשטיין.
במהומות שלאחר מכן נהרגו שני ישראלים מידי פלסטינים.
לאחר טבח מערת המכפלה קראה מועצת הביטחון של האומות המאוחדות לנקיטת אמצעים למען הבטחת והגנת התושבים הפלסטינים בחברון, וב-8 במאי 1994 הוצב בעיר כוח בינלאומי בשם הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון (TIPH) שפעל עד אוגוסט באותה שנה.
ב-2 במאי 1996 הוצב בעיר צוות משקיפים שפעל בה עד ינואר 2019. צוות המשקיפים הורכב מחמש מדינות: איטליה, נורווגיה, שוודיה, שווייץ וטורקיה.
חברי TIPH נפגשו דרך קבע עם נציגי צה"ל וקציני המנהל האזרחי והיו רשאים לנוע בכל רחבי העיר.
ישראל חידשה את המנדט של צוות המשקיפים מדי שישה חודשים.
עם זאת, במרוצת השנים הואשמו אנשי הצוות בתמיכה חד-צדדית בפלסטינים ובפרסום דו"חות נגד מתנחלים.
בינואר 2019 הודיע ראש הממשלה בנימין נתניהו כי החליט שלא להאריך את המנדט של כוח המשקיפים הבינלאומי בחברון, והם עזבו את העיר.
בנוסף לאנשי הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון, משנת 1995 פועלים בעיר המסייעים לתושבי חברון להתמודד כנגד הריסות בתים, צווי עוצר ותפיסת קרקעות.
בספטמבר 1995 נחתם הסכם אוסלו ב' ובו הוגדר כיצד יוצבו כוחות צה"ל בחברון.
בעקבות רצח רבין נדחה יישום ההסכם, ורק ב-28 במרץ 1996 הוצבו כוחות צה"ל בחברון בהתאם להסכם.
ב-15 בינואר 1997 חתם בנימין נתניהו על הסכם חברון, לפיו העיר חולקה לשני אזורים, H1 ו-H2. אזור H1 נמצא באחריות מנהלית של הרשות הפלסטינית, וחיים בו כ-175,000 פלסטינים.
אזור H2 כולל את היישוב היהודי בחברון ונמצא בשליטת צה"ל, וחיים בו כ-40,000 פלסטינים ו-800 יהודים.
בהסכם נקבעו גם צעדים עתידיים נוספים להעברת השלטון לרשות הפלסטינית בשלושה שלבים שנקראו "שלוש פעימות".
נתניהו החליט שלא לבצע את הפעימה השנייה והשלישית בטענה שהפלסטינים לא עמדו בהתחייבויותיהם בהסכם.
ב-23 באוקטובר 1998 נחתם הסכם ואי, שנכללו בו שלבים לנסיגות נוספות בחברון, אך גם הוא לא כובד על ידי שני הצדדים.
קהילת היישוב היהודי בחברון סובלת תכופות מהתקפות טרור פלסטיני, ועשרות חיילים ותושבים נהרגו לאורך השנים בפיגועים, בהם הפיגוע בציר המתפללים.
בהוראת צה"ל, ובעקבות עימותים אלימים שאירעו בעיר, הופסקה כל הבנייה הפלסטינית בשטח H2, הוטלו צווי עוצר והגבלות תנועה על הפלסטינים באזור, נסגרו חנויות פלסטיניות באזורי מסחר, בעיקר ברחוב השוהדא, ולעיתים קרובות יש חיכוכים בין היהודים והפלסטינים המתגוררים באזור.
לאחר טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל הוחמרו ההגבלות על הפלסטינים בחברון.
הרחובות באזור H1 הקרובים לבתי יהודים נסגרו לתנועת פלסטינים, פרט לשעה אחת בבוקר ושעה אחת בערב.
רוב החנויות ברחובות האלה נסגרו.
נוספו בהם כחמישה מחסומים, בנוסף לאלה שהיו קודם.
בנוסף לכך התרבו מקרים של אלימות מתנחלים כלפי פלסטינים, ושל חיפושים ליליים של כוחות צה"ל בבתי תושבים החשודים בטרור.
חיכוכים בין יהודים לפלסטינים בחברון
גדוד של חיילי צה"ל מוקצה בקביעות כדי לשמור על המובלעות היהודיות באזור H2. בחברון מתגוררים כ-800 יהודים.
המתיישבים הראשונים לאחר מלחמת ששת הימים התגוררו בשכונת אברהם אבינו, בית הדסה, בית רומנו ואדמות ישי.
במאה ה-21 רכשו יהודים בתים בשכונות פלסטיניות ונכנסו אליהם, בהם בית השלום, בית המכפלה, בית רחל ובית לאה.
לאורך השנים התרחשו מקרים רבים של פיגועי טרור פלסטיני כלפי התושבים היהודים בחברון, וכן תקריות בהן נפגעו פלסטינים בחברון מכוחות הביטחון או מתנחלים.
מספר סרטים תיעודיים צולמו בשכונות אלה, בהם "" ו"בית האילמת".
הסרט "ברוכים הבאים לחברון" מתעד מקרים שהוא מפרש כהטרדת פלסטינים בידי שכניהם הישראלים.
בסרט מופיע גם קצין צה"ל במילואים ששירת בחברון ומדווח על פעילות הצבא בעיר, לאחר שהצטרף לארגון "שוברים שתיקה".
הסופר מריו ורגס יוסה ביקר מספר פעמים בחברון.
בשנת 2005 פרסם ורגס יוסה סדרת מאמרים תחת הכותרת "ישראל-פלסטין, שלום או מלחמת קודש" בעיתון "אל פאיס", שתורגמה בעיתונים רבים בעולם, הכוללת את רשמיו מהסיור בחברון.
בשנת 2013 פרסם ארגון "בצלם" כי צה"ל עצר 27 קטינים, לפחות 14 מהם מתחת לגיל האחריות הפלילית (12), בעקבות יידוי אבנים.
בשנת 2007 מנה ארגון בצלם 1,014 דירות פלסטיניות נטושות ו-1,829 חנויות נעולות של פלסטינים ברובע הסמוך למערת המכפלה.
על פי ארגון הצלב האדום הבינלאומי, כ-78% מתושבי השכונה הפלסטינים חיים מתחת לקו העוני.
בסיור של אורי בר־שלום אגמון משנת 2017 מתואר אזור רחוב השוהדא, שהיה פעם אחד הרחובות ההומים והמרכזיים בחברון, כ"עיר רפאים ללא מסחר, ללא תעסוקה וללא חופש תנועה לפלסטינים." רבים מבתי הפלסטינים ריקים, ונותרו רק משפחות עניות מאוד שאין ביכולתן לעזוב.
בדו"ח של הארגון מ-2016 נמסר שבאזור H2 הוקמו כ-18 מחסומי קבע והוטלו איסורים חמורים ונרחבים על תנועת פלסטינים.
החל מאוקטובר 2015 הוגבלה גם כניסת פלסטינים לשכונת תל-רומיידה.
ביולי 2016 הטיל הצבא הגבלות גם על הכניסה לשכונות נוספות, ואסר על פלסטינים שאינם תושביהן וגילם בין 16–30 להיכנס לתחומן.
לדברי הארגון, "מגבלות תנועה אלה מהוות ענישה קולקטיבית חמורה המוטלת על התושבים הפלסטינים, שאינה מאפשרת לתושבים לנהל שגרת חיים סבירה והופכת את חייהם לבלתי נסבלים."
לאחר עזיבת צוות המשקיפים הבינלאומי בינואר 2019 התדרדרו תנאי החיים של הפלסטינים החיים באזור H2, עקב ריבוי החיכוכים עם מתנחלים, וכן בעקבות עליית המתיחות וריבוי העימותים עם כוחות צבא ישראליים, מעימותים אלו נפגעים בעיקר תלמידי בתי הספר היסודיים.
כמו כן הוגבלה מאוד תנועת הפלסטינים באזור זה.
עקב המגבלות המוטלות על תושבי אזור H2 נאלצו משפחות פלסטיניות רבות לעזוב את בתיהן.
כסיבות לעזיבתן ציינו המשפחות את הגבלות התנועה המוטלות זה זמן רב, ומעל לכל את הפחד שקיים אצלן, לטענתן, לביטחונם של ילדיהם.
בדצמבר 2018 פורסמו חלקים מדו"ח פנימי של ארגון הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון המבוסס על 40 אלף תקריות שדווחו לאנשי הארגון במשך השנים.
הדו"ח מצא שישראל מגבילה את חופש התנועה ואת חופש הפולחן של פלסטינים החיים באזור H2. לפי המסמך, החתירה ל"חיים נורמליים" לא קיימת בשום מקום בעיר, ועל הפלסטינים באזור נערמים קשיים בגישה ללימודים, תעסוקה וניהול קשרי משפחה.
כמו כן מציין הדו"ח שלמתנחלים בחברון אין כל קשר משפחתי לבעליהם הקודמים של הנכסים, שהיו בלתי מיושבים או בשימוש יהודים לפני 1929, וסוגיית הבעלות על הקרקעות עדיין לא נפתרה.
להלן מספר מקרים בולטים של אלימות ופיגועי טרור פלסטיני כלפי התושבים היהודים בחברון:
24 באוגוסט 1929, כחלק ממאורעות תרפ"ט, ביצעו פלסטינים תושבי חברון והסביבה, טבח רחב היקף ביהודי העיר.
בטבח נרצחו 67 יהודים, והוא הוביל לחיסול היישוב היהודי בחברון, שהתקיים ברציפות מאות שנים.
היישוב היהודי בחברון התחדש רק לאחר מלחמת ששת הימים.
9 באוקטובר 1968: פלסטיני בן 17 השליך רימון לעבר יהודים שהתפללו במערת המכפלה.
נפצעו 47 בני אדם, בהם תינוק בן 8 חודשים.
7 באוגוסט 1976: פלסטינים ירו לעבר אוטובוס תיירים ופצעו שני אזרחים יהודים.
3 באוקטובר 1976: המון פלסטיני פרץ למערת המכפלה וחילל מספר ספרי תורה.
1 בפברואר 1980: יהושע סלומה, תלמיד ישיבה בן 21 מקריית ארבע, נרצח בפיגוע ירי בשוק של חברון.
2 במאי 1980: הפיגוע בבית הדסה, שישה יהודים נרצחו ו-20 נפצעו בערב שבת כאשר חזרו ברגל מתפילה במערת המכפלה.
7 ביולי 1983: רצח אשר אהרן גרוס, בן 18, בפיגוע דקירה בסמוך לשוק הערבי הישן.
למחרת הרצח הדיח אלוף פיקוד המרכז את ראש עיריית חברון וחברי המועצה.
בעקבות הרצח הוחלט על הקמת השכונה היהודית אדמות ישי בתל רומידה, ועל שיקום הרובע היהודי בחברון.
25 באוקטובר 1992: פיגוע ירי מול מערת המכפלה.
נרצח , חייל צה"ל במילואים, ושניים נפצעו.
28 במאי 1993: , תלמיד ישיבה, נרצח בפיגוע דקירה.
7 בנובמבר 1993: אפרים איובי מכפר דרום הסיע את הרב חיים דרוקמן להרצאה בקריית ארבע.
בדרך, לפני חברון, עקפה אותם מכונית ערבית וממנה נורתה עליהם אש אוטומטית.
איובי נהרג במקום והרב דרוקמן נפצע.
חמאס נטל על עצמו את האחריות לרצח.
6 בדצמבר 1993: מרדכי לפיד ובנו שלום לפיד, בן 19, נורו למוות על ידי מחבלי חמאס.
29 בדצמבר 1993: יובל גולן נדקר בדרך לעבודתו באזור אדורים.
הוא ירה ופצע את המחבל.
לאחר שנפגע, מצבו התדרדר והוא מת מפצעיו ב-17 בפברואר 1994.
7 ביולי 1994: שרית פרי-גל, תושבת קריית ארבע, נרצחה מירי מרכב ליד גבעת חרסינה.
19 במרץ 1995: נחום הוס, בן 31 מחברון ויהודה ז'ול פרטוש, בן 34 מקריית ארבע, נרצחו בפיגוע ירי על אוטובוס אגד ליד קריית ארבע.
16 בינואר 1996: סמ"ר יניב שימל ורס"ן עוז תיבון, שניהם מירושלים, נרצחו בפיגוע ירי בכביש חברון-ירושלים, על פי הדיווחים כנקמה על חיסולו של יחיא עיאש.
20 באוגוסט 1998: הרב שלמה רענן, בן 63, נרצח בפיגוע דקירה על ידי מחבל שפרץ לביתו בחברון.
26 באוקטובר 1998: דני ורגס, בן 29 מקרית ארבע, נרצח בפיגוע ירי.
26 במרץ 2001: רצח שלהבת פס בפיגוע ירי בשכונת אברהם אבינו.
26 ביולי 2002: פיגוע הירי בצומת זיף, שבדרום הר חברון, במסגרת האינתיפאדה השנייה.
בפיגוע נרצחו בני הזוג יוסי וחנה דיקשטיין ובנם שובאל, והחייל אלעזר ליבוביץ'.
15 בנובמבר 2002: הפיגוע בציר המתפללים, ליד מערת המכפלה.
נהרגו 12 חיילים ואנשי כוחות הביטחון, בהם מפקד החטיבה המרחבית, אלוף-משנה דרור וינברג.
9 במרץ 2003: רצח אלי ודינה הורוביץ בקריית ארבע.
17 במאי 2003: גדי לוי ואשתו דינה, מקרית ארבע, נרצחו על ידי מחבל מתאבד בחברון.
31 באוגוסט 2010: פיגוע הירי בהר חברון, בפיגוע של ארגון חמאס נרצחו יצחק וטלי איימס, כוכבה אבן חיים ואבישי שינדלר.
23 בספטמבר 2011: רצח אשר פלמר ובנו יהונתן בקריית ארבע, ביידוי אבנים.
22 בספטמבר 2013: חייל צה"ל, גל קובי, בן 20 מטירת כרמל, נרצח מירי צלף פלסטיני סמוך למערת המכפלה בחברון.
29 באוקטובר 2015: במהלך הפרות סדר סמוך למערת המכפלה, הגיע מחבל פלסטיני חמוש בסכין דקר חייל מג"ב וניסה לדקור לוחם נוסף.
6 בנובמבר 2015: האחים אכרם ונצר בדוי צלפו לעבר ישראלים שהגיעו לביקור במערת המכפלה.
4 בדצבמבר 2015: פיגוע דקירה בתל רומיידה בחברון, חייל צה"ל נפצע קל בפניו, שני המחבלים נהרגו.
7 בדצמבר 2015: פיגוע דקירה בחסם המאפייה בחברון, גנאדי קאופמן נפצע קשה-אנוש ונפטר ב-30 בדצמבר.
9 בדצמבר 2015: פיגוע דקירה בחברון סמוך לבית הדסה, שני חיילי צה"ל נפצעו בינוני וקל.
3 בינואר 2016: האחים אכרם ונצר בדוי ביצעו פיגוע צליפה לעבר כח צה"ל ליד מערת המכפלה ופצעו את אחת מהחיילות.
בהמשך אותו יום ביצעו פיגוע צליפה נוסף לעבר כח צה"ל בצומת הכבשים, בו נפצע חייל נוסף.
19 במרץ 2016: פיגוע דקירה במחסום בית מרקחת בחברון, שוטר נפצע קל, המחבל נורה ונהרג.
פיגוע דקירה בתל רומיידה בחברון, חייל נפצע קל, אחד המחבלים נהרג מיידית והשני נפצע קשה מאוד, ונורה למוות בידי חייל נוסף כשכבר לא נשקפה סכנה מהמחבל הפצוע.
מעצרו של החייל היורה אלאור אזריה, העמדתו לדין פלילי והרשעתו בהריגה עוררו פולמוס ציבורי.
30 ביוני 2016: רצח הנערה הלל יפה אריאל במיטתה על ידי מחבל שחדר לחדר השינה בעת שישנה ורצח אותה בדקירות סכין.
16 בספטמבר 2016: פיגוע דקירה בחברון, חייל נפצע קל, המחבל נורה ונהרג.
17 בספטמבר 2016: פיגוע דקירה סמוך לתל רומיידה בחברון, חייל נפצע קל, המחבל נהרג.
19 בספטמבר 2016: פיגוע דקירה במערת המכפלה בחברון, 2 מחבלים נהרגו.
22 באוקטובר 2018: מחבל פלסטיני ניסה לדקור חיילים סמוך למערת המכפלה בחברון, הוא הצליח לפצוע חייל אחד באופן קל ונהרג לאחר מכן.
12 במרץ 2019: פלסטיני חמוש בסכין תקף שני לוחמי צה"ל בעמדה סמוכה למבנה יהודי בין קריית ארבע למערת המכפלה בחברון, כשהוא דחף לוחם אחד לקרקע ומנסה לדקור אותו, ונורה ונהרג על ידי חייל בעמדה סמוכה.
להלן רשימת מקרים בולטים של פלסטינים שנהרגו בחברון, על ידי כוחות הביטחון או אזרחים ישראלים:
21 בדצמבר 1953: מבצע כפפות משי, בפיקודו של מאיר הר-ציון.
בפעולת תגמול בחברון, חוליה של יחידה 101 הרגה שלושה אזרחים ומפקד במשמר הלאומי הירדני.
2 ביוני 1980: 11 פלסטינים, בהם 4 ילדים, נפצעו ממטען שהוטמן על ידי אנשי המחתרת היהודית בשוק של חברון.
26 ביולי 1983: הפיגוע במכללה האסלאמית בחברון.
חברי המחתרת היהודית תקפו בירי ורימונים את המכללה האסלאמית בחברון, רצחו שלושה סטודנטים ופצעו שלושים נוספים.
30 בספטמבר 1988: הרב משה לוינגר הותקף באבנים במרכז חברון, ירה באקדחו לעבר התוקפים, הרג פלסטיני ופצע פלסטיני נוסף.
הוא נדון לחמישה חודשי מאסר בפועל ושבעה חודשי מאסר על-תנאי.
אוקטובר 1992: מטען שהוטמן על ידי ארגון "טרור נגד טרור" מתפוצץ במגרש כדורגל בחברון.
5 בדצמבר 1993: קבוצה של יהודים מקריית ארבע ארבה והרגה תושב פלסטיני מחברון.
ההרג עורר הפגנות והפגנות בכל רחבי יהודה ושומרון.
10 בדצמבר 1993: שלושה פלסטינים נרצחו על ידי יהודים בזמן שישבו במכונית חונה ליד חברון.
25 בפברואר 1994: טבח מערת המכפלה, בו נרצחו 29 מתפללים מוסלמים על ידי ברוך גולדשטיין במערת המכפלה.
במהומות שלאחר מכן הרגו כוחות הביטחון הישראליים 24 פלסטינים נוספים בגדה המערבית, וכן נהרגו שני ישראלים.
2 ביולי 1995: פלסטיני בן 17 נורה למוות על ידי חיילי צה"ל.
עוצר הוטל על העיר חברון.
1 בינואר 1997: שבעה פלסטינים נפצעו בפיגוע ירי בשוק בחברון.
8 בדצמבר 2000: אחמד עלי דרוויש אל-קוואסמה, בן 14, תושב חברון, נפצע מירי כדורים חיים.
לאחר שנורה מנעו חיילי צה"ל את פינויו, ואחד החיילים אף דרך על צווארו.
מאוחר יותר פונה לבית החולים, וכעבור שלושה ימים מת מפצעיו.
6 בינואר 2001: אריג' סאבר סעיד אל-ג'באלי, בת 19, נורתה בעת שהייתה על גג ביתה.
28 ביולי 2002: ניבין ג'מג'ום, בת 14, נרצחה על ידי מתנחלים כחלק מפעולת נקם על פיגוע הירי בצומת זיף.
קבוצות של מתנחלים הרסו חנויות, דקרו וירו במספר גדול של פלסטינים בעיר העתיקה של חברון, תקפו חיילים ושוטרים ומנעו פינוי פצועים.
30 בדצמבר 2002: הריגת עמרן אבו חמדיה.
ארבעה שוטרי משמר הגבול אילצו את אבו חמדיה, תושב חברון בן 18, לעלות לג'יפ, והשליכו אותו מהג'יפ תוך נסיעה מהירה.
הוא נחבל בראשו ומת, וחבריו מצאו את גופתו מוטלת באזור התעשייה, לצד הכביש.
השוטרים נעצרו, נשפטו ונגזרו עליהם עונשי מאסר.
ב-6 ביולי 2003 הוגשו כתבי אישום נגד 11 שוטרים נוספים ממשמר הגבול ששירתו באותה פלוגה.
השוטרים הואשמו בכך שהתנכלו לתושבי העיר ולרכושם, שדדו חנויות והכו עוברי אורח.
עבד אל-פתאח א-שריף ורמזי עזיז א-קסראווי תמימי, בני 21 מחברון, ניסו לדקור חיילי צה"ל.
תמימי נורה למוות, וא-שריף נפצע ולאחר מכן נורה למוות על ידי אלאור אזריה.
אזרחים זרים המתגוררים בחברון חשופים הן לפגיעות מצד פלסטינים והן מצד כוחות הביטחון הישראליים.
במהלך השנים אירעו תקריות אלימות בהן היו מעורבים גם אזרחים זרים, וחלקם נהרגו בעימותים.
27 במרץ 2002: שני משקיפים, אזרח טורקיה ואזרח שווייץ, חברי צוות הנוכחות הבינלאומית הזמנית בחברון, נרצחו על ידי פלסטינים בפיגוע ירי.
הסכסוך הכורדי-עיראקי ב-2017, הידוע גם כמשבר כירכוכ, היה סכסוך שבו ממשלת עיראק השתלטה מחדש על שטחים שנויים במחלוקת בעיראק, שהוחזקו על ידי הפשמרגה מאז מתקפת המדינה האסלאמית בצפון עיראק ב-2014. הסכסוך החל ב-15 באוקטובר 2017 לאחר מתיחות שנבעה ממשאל העם על עצמאות כורדיסטן העיראקית ב-25 בספטמבר.
המתח בין הממשל העיראקי הפדרלי לבין הכורדים, הסלים לעימות כאשר הפשמרגה התעלם מהתראות חוזרות ונשנות לסגת מכירכוכ, שקיבל מכוחות הממשלה העיראקית.
כחלק מהסכסוך התרחש הקרב על כירכוכ, כאשר הכוחות העיראקיים חזרו לשלוט בעיר.
כתוצאה מהסכסוך, נסוג הפשמרגה מ-20% מהשטח שבו החזיקו.
נשיא כורדיסטן העיראקית, מסעוד ברזאני, החליט על משאל עצמאות כורדיסטן העיראקית בחודש ספטמבר 2017. הדבר גרם לראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי לדרוש לבטל את תוצאת משאל העם, וקרא לממשלה האזורית של כורדיסטן ליזום דיאלוג "במסגרת החוקה".
הפשמרגה הכורדית התעלמה ממועד אחרון שנתנה ממשלת עיראק לסגת מאזורים שנויים במחלוקת עד 15 באוקטובר 2017. הדבר הוביל לכך שהכוחות העיראקים ואל-חשד א-שעבי השתלטו מחדש על כירכוכ ומחוזה למחרת.
בתוך 15 שעות, העיר כירכוכ ובסיס האוויר K-1 הסמוך, יחד עם שדות הנפט מסביב, נכבשו מחדש על ידי הכוחות העיראקיים.
הקואליציה הבינלאומית בעיראק בראשות ארצות הברית תיארה את האירועים כ"תנועות מתואמות, לא התקפות", כאשר רוב כוחות הפשמרגה נסוגו ללא הרבה מאבק.
באותו יום, כוחות עיראקים השתלטו מחדש על העיר הטורקמנית טוז חורמטו שבמחוז סלאח א-דין, 60 ק"מ דרומית לכירכוכ, וכן על כיפרי שבמחוז דיאלא.
ב-17 באוקטובר 2017, ארגון המדינה האסלאמית תקף את הכפרים מאחה וטוולחה, מעט צפונית לכירכוכ.
כיבושי הכוחות העיראקים המשיכו גם, עם כיבוש נוסף של חנאקין סמוך לגבול איראן, כמו גם של ג'לאולה, באשיקה וסינג'אר סמוך לגבול סוריה.
בהצהרה של הצבא העיראקי ב-18 באוקטובר 2017, אישרה כי סכר מוסול ושטחים אחרים שהיו בשליטה כורדית בעבר במחוז נינוה נכבשו מידי הפשמרגה.
עלי אכבר ח'פאג'י, קצין משטרה עיראקי, טען כי שמונה לוחמי אל-חשד א-שעבי ולוחם פשמרגה אחד נהרגו בעימותים שפרצו לאחר שאל-חשד א-שעבי לא נענה לאזהרות הפשמרגה שלא להתקדם לעבר סכר מוסול.
עד 19 באוקטובר 2017, על פי מושל מחוז ארביל, 100,000 כורדים אתניים נמלטו מהעיר כירכוכ וטוז חורמאטו בעקבות הניצחון של הכוחות העיראקיים, כאשר 18,000 כורדים תפסו מחסה בארביל ובסולימאניה.
למחרת, חמין חווארמי, עוזר בכיר של נשיא כורדיסטן העיראקית מסעוד ברזאני, אמר בפוסט בטוויטר כי 57,000 משפחות מכירכוכ זקוקות ל"סיוע מיידי" לאחר שהגיעו לאזורים שונים של כורדיסטן העיראקית ותפסו מחסה ביחידות דיור לא גמורות, לאחר שברחו מ"אלימות, ביזה ופשעים" שבוצעו על ידי כוחות הגיוס העממיים שיעיים שעברו הכשרה איראנית.
משטרת כירכוכ קראה לתקשורת לא לפרסם שמועות.
האו"ם פרסם הצהרה לפיה היא מודאגת מדיווחים על אלימות ועקירה כפויה של אזרחים כורדים, וקראה להעמיד את העבריינים לדין.
עוד דווח כי משרדי הסיוע של האו"ם קיבלו דיווחים כי בעיירה טוז חורמטו נשרפו 150 בתים ו-11 בתים פוצצו.
ראש הממשלה האשים את מסיתי המדיה החברתית בפרסום סרטונים מזויפים של ההפרות לכאורה.
אתר Niqash אישר את הגידול הזה של חדשות כוזבות, כמו גם מאות סרטונים ותמונות מזויפות.
מנהיגים משני הצדדים אומרים כי הדבר מוביל להסלמה מסוכנת של המתיחות בצפון עיראק.
ב-19 באוקטובר 2017 נהרג אדם אחד ושלושה נפצעו בהפגנה נגד הכוחות העיראקיים בח'נאקין.
קבוצה של כ-150 עד 200 צעירים לא חמושים הנושאים דגלי כורדיסטן הפגינו ודרשו מהכוחות העיראקיים לעזוב את העיר, לפיו אל"ם אזאד עיסא, מפקד המשטרה של ח'נאקין, לרשת Rudaw Kurdish Networ.
ההפגנה הייתה קטנה אך תוססת.
רבים אמרו שהם רק רוצים שלמשטרה המקומית תהיה נוכחות בעיר ואינם מודאגים מהמאבק הפוליטי הגדול יותר על העצמאות הכורדית.
ב-20 באוקטובר 2017, התרחש קרב בעיירה הטורקמנית, אלטון קופרי, כאשר הכוחות העיראקים נעו לעברה.
פיקוד המבצעים המשותף של עיראק קבע כי פשמרגה השתמשה בטילי מילאן בקרב, מה שהוביל לביקורת עיראקית שכן הטילים נמכרו על ידי גרמניה לפשמרגה על מנת לשמש נגד המדינה האסלאמית.
הפשמרגה הכחישו שהם השתמשו בטילים.
מוקדם יותר, גרמניה אמרה שהיא תפסיק זמנית את אימון כוחות הפשמרגה הכורדיים.
עם זאת, האימונים החלו שוב לאחר הפסקה של שבוע.
מקורות כורדים דיווחו גם כי למעלה מ-150 לוחמי אל-חשד א-שעבי נהרגו או נפצעו.
זהו נחשב לקרב המשמעותי הראשון בו הפגינו התנגדות כבדה, בעוד שבאזורים אחרים השנויים במחלוקת הם נסוגו לאחר הגעת הכוחות העיראקיים.
עד ליל 20 באוקטובר השתלטו הכוחות העיראקיים באופן מוחלט על מחוז כירכוכ.
פיקוד המבצעים המשותף של עיראק (JOC) הכחיש בינתיים כי לוחמי האל-חשד אל-שעבי (PMU) נכחו בין הכוחות שהתקדמו לעבר אלטון קופרי, וטען כי הכוחות הם כוחות שירות הלוחמה בטרור (CTS).
הוא הוסיף כי שני חיילים נהרגו וחמישה נוספים נפצעו בעימותים שפרצו כשכבשו את העיירה.
ב-24 באוקטובר 2017, דווח לכוחות הפשמרגה כי המחסום במחמור יועבר בהתאם להסכמים בין ממשלת עיראק לממשלת האזור הכורדי.
אולם עם הגעתם למחסום כיתרו הפשמרגה את הכוחות העיראקים.
עשרים חיילים עיראקים נעצרו, שני הרוגים ושמונה נוספים נפצעו מהפשמרגה.
האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן האשים את הפשמרגה בהתעללות באלה שנעצרו על ידם, וכל החיילים העיראקים שוחררו לאחר שמפקדת הפשמרגה התערבה נגד חיל המצב המקומי של הפשמרגה שפעל בניגוד לפקודות.
ב-25 באוקטובר 2017, כוחות עיראקים כבשו את מעבר הגבול עם סוריה שבעיר רבייה לאחר נסיגת כוחות כורדיסטן הסורית.
באותו יום הממשלה הכורדית פרסמה הצהרה והציעה להקפיא את תוצאות משאל העם כחלק מהצעה לנטרל את המשבר.
ההצהרה גם קראה להפסקת אש ולעצירת כל הפעולות הצבאיות באזור הצפון.
ראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי דחה את ההצעה, והוסיף כי הממשל המרכזי העיראקי "יקבל רק את ביטול משאל העם בעקבות החוקה".
ב-26 באוקטובר 2017 בשעה 06:00, המשטרה הפדרלית העיראקית וכוחות הגיוס העממיים (PMF) החלו בהסתערות ארבע צדדית על עמדות פשמרגה בזומר; מברדיה וחמאד אגא לכיוון עין אואיס, ממושרף לכיוון סופיה ומראביע לכיוון מחמודיה.
מועצת הביטחון של כורדיסטן טענה שפשמרגה השמידה שלושה טנקים, חמישה Humvees שסופקו על ידי ארצות הברית וגירית אחת והדפה את ניסיונות הכוחות העיראקים להשתלט מחדש על פאיש ח'אבור.
עם זאת, כוחות עיראקים וכוחות הגיוס העממיים הצליחו להשתלט מחדש על שני כפרים, ג'זרוניה ומחמודיה, כאשר ניסו להתקדם לעבר העיירה פאיש ח'בור, ליד משולש הגבולות עיראק-סוריה-טורקיה.
כמה דיווחים הצביעו בינתיים על כך שמסעוד ברזאני עשוי להודיע כי יפרוש מתפקידו כנשיא כורדיסטן העיראקית.
ב-27 באוקטובר הצהירה הממשלה האזורית הכורדית כי הכוחות העיראקים ולוחמי הפשמרגה הכורדיים הסכימו להפסיק את הלחימה בצפון עיראק, אם כי מעמדה של הפסקת אש לא היה ברור.
דובר הקואליציה הבינלאומית בעיראק קודם לכן אמר כי העסקה הכללה את כל החזיתות של הסכסוך.
עם זאת, מאוחר יותר הוא הכחיש כי הפסקת אש סוכמה רשמית.
דובר הקואליציה, אל"ם ריאן דילון, הכחיש כי הושגה הפסקת אש, נסוג מהכרזתו הקודמת על הפסקת אש בין שני הצדדים, וצייץ בטוויטר: "אמרתי בטעות בראיון ל-Rudaw English (הטלוויזיה הכורדית) כי יש הייתה הפסקת אש בין הכוחות העיראקים והכורדים".
ראש הממשלה העיראקי אל-עבאדי הורה מאוחר יותר על הפסקת אש של 24 שעות ביממה כדי לאפשר פריסה שלווה של כוחות עיראקים במעברי הגבול עם אזור כורדיסטן.
ב-29 בנובמבר, לאחר טענות על טיהור אתני והרס של בתים, חנויות ועסקים של כורדים בטוז חורמאטו ותביעות של אפליה ודיכוי נגד תושבי העיר הכורדים על ידי הפשמרגה, הוקם "צבא השחרור של כורדיסטן", המורכב מ-200 מתנדבים כורדים בטוז חורמטו.
התרחשו עימותים, בהם נהרגו 8 לוחמי הכוחות הגיוס העממיים, ונפצע מתנדב כורדי אחד.
אתר Kurdistan24 פרסם צילומים של הלחימה וסרטונים גרפיים לא מאומתים הראו גופות של לוחמי כוחות הגיוס העממיים במוצב בטוז חרמאטו.
היו עימותים בכירכוכ בין מתנדבים כמעט כל יום בחודש הקודם בין מתנדבים כורדים לכוחות הגיוס העממיים.
ב-6 בדצמבר נהרג שוטר, רס"ן סאמר עבד אל נבי ג'סאם, בירי בכביש כונן בכירכוכ, ככל הנראה על ידי הפשמרגה.
יממה לאחר מכן, פרצו קרבות קשים בכירכוכ, לאחר שהפשמרגה תקף מפקדה עיראקית ללוחמה בטרור עם כלי נשק כבדים, רימונים וירי רובים; הקרב נמשך שעה.
אפרסיאו קמיל וואיסי, דובר משטרת כירכוכ הצהיר כי אין נפגעים, אולם מקורות כורדים אחרים טענו שחיילים עיראקים רבים נהרגו ונפצעו.
ב-12 בדצמבר הפציצו מסוקים עיראקים את אזורי דאוודה וזינאנה (אזורים כורדיים) לראשונה מאז 1991 וגרמו לעקירת משפחות כורדיות רבות.
מה שהוביל לירי מרגמות תגמול של הפשמרגה נגד כוחות הגיוס העממיים בתוך טוז חורמטו וגרם לנפגעים רבים בקרב כוחות הגיוס העממיים.
ב-16 בדצמבר התרחש קרב אש כבד לאחר שמתנדבים כורדים בתוך כירכוכ השתמשו לפחות בחמישה מטוסי הממשלה הכורדית וכלי נשק כבדים נגד שני משרדים טורקמנים שונים.
מקורות טורקמנים טוענים שלא היו נפגעים.
יום לאחר מכן, ב-18 בדצמבר, כמה כורדים בכירכוכ הניפו את הדגל הכורדי בבתי ספר ובאוניברסיטאות בכירכוכ ולבשו בגדים כורדים כדי לחגוג את יום דגל כורדיסטן הרשמי, מה שגרם לכוחות הגיוס העממיים לעצור מספר צעירים מעורבים.
: בהצהרה ב-16 באוקטובר 2017 אמר משרד החוץ כי הוא תומך במהלך של עיראק "להשיב את השלום והיציבות במדינה, כולל בכירכוכ", והזהיר את הפשמרגה כי הוא יתקיים, וטען כי הארגון מאפשר למפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) לחדור לעיר.
הוא הוסיף כי טורקיה עוקבת מקרוב אחר צעדיה של עיראק "להחזיר את הריבונות החוקתית שלה על כירכוכ, מולדת לטורקמנים במשך מאות שנים, לאחר משאל העם הבלתי לגיטימי שערך הממשל הכורדי".
סגן ראש הממשלה בקיר בוזדאגהטיל אמר כי נשיא כורדיסטן העיראקית ברזני אחראי לסכסוכים אזוריים וקבע, "ברזני צריך לעמוד בטעויות שלו.
רק לומר 'הקפאתי את משאל העם' זה לא מספיק [...], יש צורך בביטול המשאל".
: הנשיא דונלד טראמפ הביע אכזבה מכך ששני הצדדים נלחמים תוך שהוא הצהיר כי ארצות הברית לא נוקטת צד.
הפנטגון דחק בעיראק ובכוחות כורדים למנוע "פעולות להסלמה נוספות" אחרי הקרב בכירכוכ.
הוא תיאר את ההתקדמות העיראקית לכירכוכ כ"תנועה מתואמת, לא התקפות".
מחלקת המדינה הפצירה בממשלת עיראק להימנע מהתנגשויות על ידי הגבלת תנועת החיילים הפדרליים לאלה המתואמים עם הפשמרגה.
עוד הוסיפו: "ההצהרה המחודשת של הסמכות הפדרלית על אזורים שנויים במחלוקת אינה משנה בשום אופן את מעמדם - הם נשארים במחלוקת עד שהמעמד שלהם ייפתר בהתאם לחוקה העיראקית".
מזכיר המדינה רקס טילרסון קרא לשני הצדדים לפתור את הסכסוך באמצעות דיאלוג.
: המנהיג העליון, האייתוללה עלי חמינאי, תמך בראש ממשלת עיראק חיידר אל-עבאדי בעימותים של עיראק עם הכורדים.
משרד המנהיג העליון של איראן פרסם הצהרה כי חמינאי "נתן את תמיכתו בצעדים שנקטה ממשלת עיראק כדי להגן על האחדות, הריבונות והשלמות הטריטוריאלית של עיראק".
: שר החוץ זיגמר גבריאל קרא לכל הצדדים להפסיק לאלתר את הפעולות הצבאיות ולנהל דיאלוג ישיר.
שרת ההגנה אורסולה פון דר ליין הודיעה כי גרמניה תשעה את משימתה לאמן את פשמרגה בגלל הסכסוך.
ב-20 באוקטובר אמר דובר משרד הביטחון כי המשימה תחודש אם העימותים לא יחמירו.
משימת ההכשרה החלה מחדש מאוחר יותר.
דובר משרד ההגנה אמר ב-23 באוקטובר כי גרמניה תבטיח שנשק שיסופק על ידה ישמש רק נגד דאעש.
: ארמון האליזה פרסם הצהרה שבה נאמר, "נשיא הרפובליקה ביקש לעשות כל מה שניתן כדי למנוע סכסוך בין עיראקים לכורדים, בגבולות האחדות של עיראק וחוקתה, דיאלוג המתחשב בזכויותיה של עיראק.
יש להחזיק את הכורדים והמיעוטים בין ארביל [הבירה הכורדית העיראקית] לבגדאד".
הנשיא עמנואל מקרון בירך על הקמת ועדה שתדון בפריסה משותפת של שני הצדדים באזורים שנויים במחלוקת.
: על פי גורמים ישראלים, ראש הממשלה בנימין נתניהו פעל בשתדלנות עם מעצמות העולם כדי למנוע כישלונות נוספים לכורדים עיראקים כשהם מאבדים שטחים לצבא עיראק.
ישראל היא המעצמה הגדולה היחידה שתמכה בהקמת מדינה כורדית.
: הצבא הקנדי השעה את תמיכתו בכוחות העיראקים ובפשמרגה על רקע העימותים.
התמיכה חודשה חודש מאוחר יותר.
: מפלגות האופוזיציה דרשו את פירוק הממשל של ברזני.
לפי נצ'ירוואן ברזאני, המשפחה הפוליטית המתחרה טלבאני ביצעה "בגידה גדולה והיסטורית נגד כורדיסטן".
הנשיא ברזאני האשים ב-29 באוקטובר את הממשל המרכזי בבגדד במשבר, בעודו נאם באזור כורדיסטן בנאום הטלוויזיה הראשון מאז משאל העם לעצמאות, בו נאמר: "הם (בגדד) השתמשו במשאל העם כתירוץ.
כוונותיהם הרעות היו ברורות מאוד.
לפני זמן רב." פלגים כורדים יריבים האשימו זה את זה בהסגירת כירכוכ לכוחות עיראקים.
סגן נשיא כורדיסטן העיראקית קוסרת ראסול עלי כינה את הכוחות העיראקיים בכירכוכ ובאזורים אחרים "פולשים"; בשל כך הורתה מועצת בית המשפט העליון בעיראק על מעצרו.
: בהצהרה האשימה ממשלת עיראק את הרשויות הכורדיות בהבאת לוחמים ממפלגת הפועלים הכורדית (PKK) שהוצאה מחוץ לחוק הטורקי למחוז השנוי במחלוקת כירכוכ, בצעד שכינה "הכרזת מלחמה".
הסכסוך נמשך עד הפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003, אך המתיחות בין כורדיסטן העיראקית לממשלה המרכזית העיראקית נמשכת.
הפרק הראשון של הסכסוך העיראקי-כורדי החל עם סיום מלחמת העולם הראשונה והגעת הכוחות הבריטיים.
בסופו של דבר הוא הפסיד והפך לפליט בטורקיה.
את ניסיון ההיפרדות הכורדי הבא הוביל אחיו הצעיר של אחמד ברזאני, מוסטפא בארזאני בשנת 1943, אך המהפכה דוכאה כקודמתה, וגרמה למוסטפא להגלות לאיראן, שם השתתף בניסיון הפרידה של הכורדים באיראן ממנה תחת דגל "הרפובליקה מהאבאד".
מרידות מחמוד ברזאנג'י היו סדרה של התקוממויות מזוינות נגד הכוחות הבריטיים במסופוטמיה שזה עתה נכבשה ולאחר מכן נגד המנדט הבריטי בעיראק.
לאחר המרד הראשון שלו במאי 1919, נכלא מחמוד ברזאנג'י ולבסוף הוגלה להודו לתקופה של שנה.
כשחזר הוא מונה שוב למושל, אך זמן קצר לאחר מכן התקומם שוב והכריז על עצמו כשליט ממלכת כורדיסטן.
ממלכת כורדיסטן התקיימה בין ספטמבר 1922 - 1924. כאשר הכוחות הבריטיים היו חזקים ורבים בהרבה על התחמושת והאימונים שלו, ברזנג'י הוכנע לבסוף והאזור חזר לשלטון עיראקי מרכז בריטי ב-1924. שייח' מחמוד נסוג אל ההרים, ובסופו של דבר הגיע להסכם עם ממלכת עיראק העצמאית ב-1932, עם שובו מהמחתרת.
מרידות שייח' מחמוד נחשבות לפרק הראשון של הסכסוך העיראקי-כורדי המודרני.
מרד אחמד ברזאני הוא הראשון מבין המרידות הגדולות של ברזאני, שהתרחש בשנת 1931 לאחר שאחמד ברזאני, אחד המנהיגים הכורדים הבולטים בדרום כורדיסטן, הצליח לאחד מספר שבטים כורדים אחרים.
כוחות ברזאני בסופו של דבר הוכנעו על ידי הצבא העיראקי בתמיכת בריטניה, מה שאילץ את מנהיגי ברזאני לרדת למחתרת.
מאוחר יותר נאלץ אחמד ברזאני לברוח לטורקיה, שם הוחזק במעצר ולאחר מכן נשלח לגלות בדרום עיראק.
אף על פי שבתחילה היה סכסוך שבטי, מעורבות ממשלת עיראק הובילה מבלי ששמו לב לצמיחתם של שייח אחמד ואחיו מוסטפא בארזאני כמנהיגים כורדים בולטים.
המרד הכורדי 1943–1945 בעיראק היה התקוממות כורדית לאומנית בממלכת עיראק, במהלך מלחמת העולם השנייה.
המרד היה בהנהגת מוסטפא ברזאני והצטרף מאוחר יותר גם אחיו הבכור אחמד ברזאני, מנהיג המרד הכורדי הקודם בממלכת עיראק.
המרד, שהחל ב-1943, הופסק בסופו של דבר בהתקפה צבאית עיראקית בסוף 1945, בשיתוף פעולה עם מספר שבטים כורדים שערקו.
כתוצאה מכך, הברזאנים נסוגו עם חלק גדול מכוחותיהם לתוך כורדיסטן האיראנית והצטרפו לגורמים הכורדים המקומיים בהקמת "הרפובליקה של מהבאד".
משא ומתן על הקמת אוטונומיה הכורדית (1958–1960)
לאחר ההפיכה הצבאית של עבד אל-כרים קאסם ב-1958, הוזמן מוסטפא ברזאני על ידי נשיא עיראק החדש קאסם לחזור מהגלות, והתקבל ב"קבלת פנים של גיבור", כמתנגד לשעבר למלוכה העיראקית שבוטלה כעת.
במסגרת העסקה שנקבעה בין קאסם לברזאני, הבטיח קאסם להעניק לכורדים אוטונומיה אזורית בתמורה לתמיכתו של ברזאני במדיניותו.
בינתיים, במהלך השנים 1959–60, הפך ברזאני לראש המפלגה הדמוקרטית הכורדית (KDP), אשר קיבלה מעמד חוקי ב-1960.
המלחמה העיראקית-כורדית הראשונה הייתה אירוע מרכזי בסכסוך העיראקי-כורדי, שנמשך בין השנים 1961–1970. את המאבק הוביל מוסטפא ברזאני בניסיון להקים מדינה כורדית עצמאית בצפון עיראק.
לאורך שנות ה-60 התגלגל המרד למלחמה ארוכה, שלא הצליחה להיפתר למרות שינויי הכוח הפנימיים בעיראק.
התקיימו סדרה של שיחות משא ומתן עיראקים-כורדים בעקבות המלחמה בניסיון לפתור את הסכסוך.
הסכם אוטונומיה כורדית הושג במרץ 1970 על ידי ממשלת עיראק והכורדים, בעקבות סיום המלחמה העיראקית-הכורדית.
אזור האוטונומיה הכורדית מורכב משלושת המחוזות הכורדים אשר נקבעו לפי מפקד אוכלוסין באזור בהם ישנו רוב כורדי.
התוכנית גם נתנה לכורדים ייצוג בגופים ממשלתיים, שייושם בעוד ארבע שנים.
בתקופה זו היה הניסיון הרציני ביותר לפתור את הסכסוך הממושך.
המלחמה הסתיימה עם גלות המפלגה הדמוקרטית הכורדית מעיראק ועם 7,000-20,000 הרוגים משני הצדדים.
ערביזציה של כורדיסטן העיראקית ומרד האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן (1976–1979)
מרד האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן הייתה מערכה לוחמנית בעצימות נמוכה של האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן (PUK) נגד עיראק, לאחר תבוסת המפלגה הדמוקרטית הכורדית (KDP) במלחמת עיראק-כורדית השנייה, מה שאילץ אותה להכריז על הפסקת אש ולעבור לגלות.
אולם בשל היעדר תמיכה זרה, כוחות הגרילה יכלו לפעול רק באזורים הגבוהים ביותר של הרי כורדיסטן העיראקית.
האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן נלחם גם נגד המפלגה הדמוקרטית הכורדית, המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן האיראנית, ונגד איראן שתמכה בעיראקים בהזדמנויות שונות.
המרד התעמעם עם המרד הכורדי באיראן ב-1979.
מסעות הערביזציה של הבעת' בצפון עיראק היו עקירה כפויה וערביזציה תרבותית של מיעוטים (כורדים, יזידים, אשורים, שבקים, ארמנים, טורקמנים, מנדאים), בהתאם למדיניות הקולוניאליסטית של המתנחלים, בראשות ממשלת הבעת' בעיראק משנות ה-60 לתחילת שנות ה-2000, על מנת להעביר את הדמוגרפיה של צפון עיראק לכיוון שליטה ערבית.
מפלגת הבעת' בפיקודו של סדאם חוסיין עסקה בגירוש פעיל של מיעוטים מאמצע שנות ה-70 ואילך.
הקמפיינים התרחשו במהלך הסכסוך העיראקי-כורדי, כשהם מונעים בעיקר על ידי הסכסוך האתני והפוליטי הכורדי-ערבי.
המדיניות מכונה לעיתים "קולוניאליזם פנימי", המתוארת על ידי ד"ר פרנסיס קופי אבייו כתוכנית "ערביזציה" קולוניאלית, הכוללת גירוש כורדים רחבי היקף והתיישבות ערבית בכפייה באזור.
המרד הכורדי במהלך מלחמת איראן-עיראק (1980-1988)
בין 1980 ל-1988, הסכסוך התגבר עם תחילת מלחמת איראן-עיראק.
אחת הקבוצות שמטרתן במיוחד שלטונות עיראק הייתה שבט פיילי הכורדית, קהילה של כורדים שיעים שהתיישבה באזור הדרומי של הרי זגרוס ליד גבולה של עיראק עם איראן.
סדאם חוסיין ראה בקבוצה 'איראנים' והחל במסע לגירוש המתנחלים מהאזור כחלק ממדיניות ה'ערביזציה' שלו בשנת 1980. סדאם חוסיין מתח ביקורת חריפה על המפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן (KDP) כשהם יישרו כוחות עם איראן בסכסוך.
בשנת 1983, כדי לנקום בקשר הזה, הוא הורה לצבא לחטוף לא פחות מ-8,000 גברים ונערים ממחוז ארביל, שבו התבססה חמולת הכורדים של ברזאני.
מסעוד ברזאני, מנהיג החמולה והמפלגה הדמוקרטית הכורדית החדש, איבד בעצמו 37 מבני משפחתו לכוחות העיראקים.
דווח שהם נשלחו לכלא נוגרה סלמאן במדברים הדרומיים של עיראק, שם עונו.
לאחר מכן התגלו שרידים של 512 אנשי ברזני בקבר אחים.
ב-16 במרץ 1988 החלו כוחות עיראקים להפגיז את העיירה הכורדית חלבג'ה, כנקמה על מתקפה על עמדות עיראקיות שבוצעו על ידי משמרות המהפכה האסלאמית ולוחמי הפשמרגה המיושרים.
כתוצאה מכך, העיר הותקפה עם שילוב של חומרים כימיים כגון VX (גז עצבים), סארין וגז חרדל.
על פי ההערכות, למעלה מ-5,000 בני אדם נהרגו בהתקפה, שנחשבה כחלק ממבצע אל-אנפאל, שהופנה נגד הכורדים על ידי הממשלה בפיקודו של עלי חסן אל-מג'יד, ראש משרד הביטחון של מפלגת הבעת' במחוז הצפוני.
ב-2 באוגוסט 1990, סדאם פתח בפלישה צבאית לכווית השכנה, על פי הדיווחים בשל מאגרי הנפט העצומים שלה, מה שהיה עוזר לו לשלם את החובות שהוא חייב למדינות אחרות במהלך מלחמת איראן-עיראק .
תוך 24 שעות, אמיר כווית נמלט.
עם זאת, לאחר מכן, כוח קואליציוני בינלאומי המורכב מחיילים אמריקאים, בריטים, סעודים ואחרים שחררו את המדינה ב-1991 וכוחות עיראקים נאלצו לצאת מכווית.
לאחר מכן, חודש לאחר מלחמת המפרץ בפברואר 1991, נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש קרא לעם העיראקי לערוך התקוממות נגד סדאם חוסיין.
זאת בעקבות שורה של מרידות בחלקים רבים של המדינה, כגון בדרום ידי קבוצות שיעיות.
בינתיים, הכורדים בצפון ערכו מרד משלהם למטרה להגיע לאוטונומיה, בהנהגתם של מסעוד ברזאני, מנהיג המפלגה הדמוקרטית הכורדית, וג'לאל טאלבאני, מנהיג האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן.
הפשמרגה הוכשרה בתור ארגון גרילה מוקשה.
עד מהרה הצליחו המורדים לכבוש את הערים ראניה, סולימאניה ובסופו של דבר את מרכז הנפט של כירכוכ.
סדאם הגיב במהירות, פגע בכירכוכ בארטילריה ופגע בבתי חולים במיוחד.
מבחינה גאוגרפית היה קשה להגן על הערים שנכבשו על ידי המורדים הכורדים כשהם ישבו במישורים מתחת להרים.
המורדים נאלצו לסגת בהרים, שם לפי הדיווחים, המסוקים העיראקים השליכו עליהם קמח (במערב האמינו כי זהו היה מורשת הנשק הכימי האבקתי ששימש את הממשל העיראקי במהלך מבצע אל-אנפאל).
מלחמת האזרחים הכורדית העיראקית הייתה עימות צבאי, שהתקיים בין פלגים כורדים יריבים באמצע שנות התשעים, ובעיקר האיחוד הפטריוטי של כורדיסטן מול המפלגה הדמוקרטית הכורדית.
במהלך העימות, סיעות כורדיות מאיראן וטורקיה, כמו גם כוחות איראנים, עיראקים וטורקים התערבו במלחמה, יחד עם מעורבות נוספת של הכוחות האמריקאים.
בין 3,000 ל-5,000 לוחמים ואזרחים נהרגו במהלך יותר מ-3 שנות לוחמה.
כשביקרו ביולי 2002 לכורדיסטן העיראקית, סוכני ה-CIA עבדו רק לעיתים רחוקות עם הפשמרגה, למרות טענתם שהם משתפים פעולה נגד טרור של ארגון אנסאר אל-אסלאם.
לאכזבתן של הפשמרגה והאיחוד הפטריוטי של כורדיסטן שהתכוונו להרוס את אנסאר אל-אסלאם, המשימה האמיתית של ה-CIA הייתה להשיג מידע מודיעיני על הממשלה והצבא העיראקי.
אולם, פעולות CIA-פשמרגה חרגו בסופו של דבר מעבר להיקף של איסוף מודיעין, שכן פשמרגה והאיחד הפטריוטי של כורדיסטן הרסו קווי רכבת מרכזיים ומבנים ממשלתיים לפני המתקפה האמריקנית במרץ 2003. בעקבות החלטתה של טורקיה לשלול כל השתתפות רשמית בה, נאלצה הקואליציה לשנות את המתקפה המתוכננת בו זמנית מצפון ומדרום.
כוחות מבצעים מיוחדים של ה-CIA וצבא ארצות הברית הצליחו לבנות ולהוביל את הפשמרגה הכורדית לכוח ותקיפה יעילים על הצפון.
ב-20 במרץ 2003, בערך בשעה 02:30 UTC או כ-90 דקות לאחר חלוף המועד האחרון של 48 שעות, בשעה 05:33 שעון מקומי, נשמעו פיצוצים בבגדד, המציינים את תחילת הפלישה בהובלת ארצות הברית.
החל מ-21 במרץ 2003, שיגרו כוחות ארצות הברית טילי טומהוק לעבר עמדות נבחרות של אנסאר אל-אסלאם ברחבי עמק סרגאט.
כהכנה להתקפה הקרקעית, שזכה לכינוי "מבצע ויקינג האמר", חילק סא"ל אמריקאי טובו את כוחותיו לשש יחידות מעורבות של הפשמרגה ובכוחות המיוחדים האמריקנים.
הפשמרגה בשניים מהצוותים הללו סירבו לתרום לתקיפה מסיבות שונות, כולל איבוד כוח אדם רב מדי בקרבות קודמים.
הפשמרגה שאכן נלחמה היו שוב חמושים במטוסי AK-47, רימונים מונעים; רקטות וכלי נשק שונים.
למרות יריביהם החמושים היטב, במהלך המבצע נהרגו בלחימה רק 24 מלוחמי פשמרגה.
לעומת זאת, הפשמרגה הרג כ-300 חיילים עיראקים.
מאז 1921 התרחשו בטורקיה התקוממויות לאומניות כורדיות של הכורדים בטורקיה, הנובעות ממאבק הכורדים לעצמאות, ומסכסוך אתני בין הכורדים לטורקים.
הסכסוך החל בעת המעבר מהאימפריה העות'מאנית למדינה הטורקית המודרנית, ובדגש על מלחמת העצמאות הטורקית, ונמשך עד היום בדמות סכסוך בין ארגון ה-PKK (המחתרת הכורדית) לבין המשטר הטורקי.
על פי רישומים צבאיים העות'מאניים, מרידות כורדיות התרחשו באנטוליה לפני למעלה ממאתיים שנה.
עם זאת, היקף המרידות החל להיות משמעותי עם הקמתה של הרפובליקה הטורקית בסביבות 1921, עם הופעת הלאומיות הכורדית.
מרידות כורדיות רחבות היקף התרחשו באררט ובדרסים שבטורקיה בשנים 1930 ו-1937, כאשר הגורם המרכזי להן הוא שאיפת הכורדים להקמת מדינה עצמאית בכורדיסטן (חבל ארץ המשתרע בין שטחי טורקיה, סוריה, איראן ועיראק).
הכורדים מאשימים את הממשלות הטורקיות שהתחלפו במשך השנים בדיכוי שיטתי של זהותם הכורדית, על ידי שימוש באמצעים כמו איסור על שפות כורדיות בדפוס ובתקשורת.
החל משנות ה-80 של המאה העשרים, קיים סכסוך מזוין רחב היקף בין הכוחות המזוינים הטורקים לבין מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK), אשר גבה את חייהם של למעלה מ-35,000 נפשות.
באופן מעניין, תפקידה של הדת המוסלמית בסכסוך החליף צדדים במשך השנים.
בעוד שבתחילתו של הסכסוך התבדלו הכורדים מטורקיה בין היתר על רקע היותם מוסלמים במדינה חילונית, כיום הארגונים הכורדים הנלחמים בטורקיה הם חילונים וטורקיה נעשתה למדינה דתית-מוסלמית יותר מבעבר.
בתקופת שלטונו של עבדול חמיד השני, בשלהי האימפריה העות'מאנית, הכורדים נחשבו לנאמנים למשטר.
באותה תקופה, האימפריה החשיבה את כלל נתיניה המוסלמים כבעלי זהות מוסלמית מאוחדת.
עם הקמת המדינה הטורקית החילונית לאחר נפילת האימפריה, הקבוצות האתניות המוסלמיות המגוונות בתחומי האימפריה לשעבר נחשבו לטורקיות.
אטאטורק, מייסד הרפובליקה הטורקית, האמין שהאחדות והיציבות של המדינה טמונים בקיומה של זהות פוליטית טורקית אחידה, תוך דחיית הבחנות תרבותיות ואתניות בין אזרחי טורקיה.
הכורדים התנגדו לתפיסה זו, והחלו להתקומם כנגד המשטר החדש באזורים הדרום-מזרחיים של טורקיה, אשר הכורדים מחשיבים כחלק מכורדיסטן.
המרד הבולט בהיסטוריה של הסכסוך הכורדי-טורקי הוא מרד שיח' סעיד שפרץ ב-1925. הגורמים למרד היו דיכוי ותוקפנות מצד משטר אטאטורק, שהוציא מחוץ לחוק גילויים פומביים שונים של הזהות הכורדית.
מרד השיח' סעיד החל בפברואר 1925, כאשר 15,000 מורדים בני שבטים כורדים החלו לתקוף את הכוחות הטורקים, אשר מנו 52,000 איש בקרב הכוחות מדכאי המרד.
מרד זה היה המרד הגדול הראשון שמקורו בזהות כורדית אתנית.
המרד דוכא לאחר כחודש, ומנהיגיו, כולל שיח' סעיד, נתלו.
רפובליקת אררט הייתה מדינה כורדית בשטח טורקיה שהכריזה על עצמאות בשנת 1927, וזאת במהלך מרד כורדי נוסף כנגד הכוחות הטורקים בדרום מזרח טורקיה.
את המרד הוביל הגנרל איהסאן נורי פאשה.
עם זאת, הרפובליקה לא קיבלה הכרה רשמית מצד מדינות אחרות, ולא זכתה לתמיכה זרה.
לאחר מספר שנות לחימה, שכללו הפצצות אוויריות כבדות מצד הטורקים, הצליחה טורקיה להשתלט מחדש על הטריטוריה בשנת 1931.
לאחר דיכוי מרד כורדי נוסף ב-1937, טורקיה הכריזה על משטר צבאי בדרום מזרח אנטוליה.
משטר צבאי זה התאפיין בהרס כפרים וגירוש מסיבי של אוכלוסייה כורדית, כאשר ממשלת טורקיה עודדה קבוצות אתניות אחרות, כגון אלבנים ואשורים, להתיישב באזור הכורדי כדי לשנות את ההרכב האתני של האזור.
על מנת למנוע מהאירועים להשפיע לרעה על התדמית והמוניטין הבינלאומי שלה, מנעה טורקיה מזרים לבקר בכל האזור שממזרח לפרת עד 1965. השפה הכורדית נאסרה והמילים "כורדים" ו"כורדיסטן" הוסרו מהמילונים וספרי ההיסטוריה, כאשר הכורדים כונו על ידי הטורקים כ"טורקים הרריים".
במהלך שנות השבעים של המאה העשרים, החלה תחייה אתנית כורדית מחודשת, כאשר בתקופה זו אופיינה טורקיה במאבקים פוליטיים בין ימין לשמאל.
בתקופה זו, הוקמה מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK), הידועה גם בתור המחתרת הכורדית, ששמה לעצמה מטרה להקים מדינה כורדית עצמאית, מאוחדת וסוציאליסטית.
מנהיג המחתרת הכורדית היה עבדוללה אג'לאן, אשר התגאה בכך שמגיע מרקע עממי.
המחתרת פעלה תחילה כנגד ראשי שבטים כורדים אשר שיתפו פעולה עם המשטר הטורקי, ונגד ארגונים יריבים.
במהלך 1980 התרחשה בטורקיה הפיכה צבאית, אשר הובילה לתקופה של דיכוי הכורדים והארגונים הקשורים בעצמאות כורדיסטן או ארגוני שמאל אחרים.
ה-PKK, לעומת זאת, הייתה המפלגה הכורדית היחידה שהצליחה לשרוד ואף לצמוח בגודלה לאחר ההפיכה.
היא יזמה מתקפת גרילה עם סדרה של התקפות על תחנות צבא ומשטרה טורקיות, ובשל כך שאתגרה את הצבא הטורקי, זכתה בהדרגה לתמיכה רחבה מצד חלקים באוכלוסייה הכורדית בטורקיה.
בתחילת 1990, המחתרת הכורדית אף הקימה מינהל מקומי משלה באזורים כפריים מסוימים.
בשל הקושי להתארגן בשטח טורקיה, המחתרת הכורדית פעלה מתוך שטח כורדיסטן העיראקית, חבל ארץ כורדי שקיבל אוטונומיה מעיראק במהלך מלחמת המפרץ.
תהליך השלום בין המחתרת הכורדית לטורקיה
בתחילת שנות התשעים, נשיא טורקיה טורגוט אוזל החל במגעים למשא ומתן עם ה-PKK.
מגעים אלו היו הראשונים בכל הנוגע לתהליך שלום בין המחתרת הכורדית לממשלה.
בפברואר 1991, בתקופת נשיאותו של אוזל, שהיה חצי כורדי בעצמו, הופסק בטורקיה איסור על השמעת מוזיקה כורדית.
המגעים הושהו כאשר טורקיה פתחה במבצע כנגד ה-PKK בצפון עיראק בשנת 1992, בו נהרגו למעלה מ-1,000 לוחמים.
ב-1993 חודשו המגעים, ונציגי הצדדים אף הופיעו באמצעי התקשורת כאשר הם מביעים את רצונם לסיים את הסכסוך בדרכי שלום, תוך ויתורים הדדיים.
עם זאת, אוזל נפטר בפתאומיות באותה שנה, והדבר הביא לסיום הליך שלום.
הצבא הטורקי פתח במבצע נוסף נגד הכורדים כחודש לאחר מותו של אוזל, והלחימה בין הצדדים נמשכה גם בשנים שלאחר מכן.
חטיפת אוג'לאן על ידי הטורקים
בשנת 1999, הלחץ הטורקי המוגבר על סוריה הוביל לגירוש של אוג'לאן (מנהיג המחתרת הכורדית) שהסתתר בסוריה, ובהמשך למעצרו בקניה, ולקיחתו לטורקיה.
מעצרו של אוג'לאן הביא למחאות גדולות של כורדים ברחבי העולם.
באותה תקופה רווחה סברה כנגד מדינת ישראל, לפיה היא סיפקה מידע מודיעיני שהוביל ללכידתו של אוג'לאן.
סברה זו הובילו לכך ששלושה מפגינים כורדים נורו למוות כשניסו להיכנס לקונסוליה הישראלית בברלין כדי למחות על המעורבות הישראלית לכאורה.
חשיבותו של אוג'לאן למאבק הכורדי בעיני הטורקים, מתבטאת, בין היתר, בכך שהוא האסיר היחיד בכלא מבודד באי בים מרמרה, המאובטח על ידי כ-1,000 אנשי ביטחון טורקים.
נכון לנובמבר 2022, אוג'לאן טרם שוחרר.
על אף מעצרו של אוג'לאן, המחתרת הכורדית המשיכה לפעול כנגד המשטר הטורקי.
בשנת 2013 התנהלו שיחות שיחות שלום בין נציגים טורקיים לבין אוג'לאן, אשר הביאו להסכם הפסקת אש.
עם זאת, ב-25 ביולי 2015, התחדש הסכסוך כאשר חיל האוויר הטורקי הפציץ עמדות של ה-PKK בעיראק, וזאת בעיצומה של המתיחות שנבעה מהמעורבות הטורקית בסכסוך בין הכורדים לדאעש והקבוצות האיסלאמיסטיות השונות בסוריה.
עם חידוש האלימות, מאות אזרחים כורדים נהרגו, והאלימות כללה הפרות רבות של זכויות אדם, כולל עינויים, אונס והרס נרחב של רכוש.
חלקים ניכרים מערים כורדיות בטורקיה, בהן דיארבקיר, ג'יזרה ונציבין נהרסו במהלך העימותים.
זליגת הסכסוך אל מלחמת האזרחים בסוריה
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, התפתחה אוטונומיה כורדית בצפון סוריה ששמה רוג'בה, שנלחמה בעיקר נגד ארגון המדינה האסלאמית (דאעש).
בשל העובדה שהיווצרותה והתחזקותה של האוטונומיה הביאה להתפתחות התנועות הכורדיות בכל רחבי חבל כורדיסטן (המשתרע על פני טורקיה, סוריה, איראן ועיראק), חששה טורקיה מהתקוממות כורדית בשטחה והגבירה מעורבותה במלחמת האזרחים על מנת להחליש את רוג'בה.
הדבר התבטא, בין היתר, בהתנגדות הטורקית לסיוע מערבי לכורדים בעת המערכה על כובאני נגד דאעש בשנת 2014. בעקבות זאת, במהלך המערכה על כובאני החלו מחאות כורדיות נרחבות בטורקיה, אשר המשטר דיכא בכח.
במחאות אלו נהרגו 37 מפגינים.