tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתום שירותו הצבאי הצטרף לחברת "אגד" ונבחר להנהלת הקואופרטיב.
בשנים 1961–1971 שימש מנהל אגף הכספים בחברה.
במקביל, עופר נבחר בשנת 1965 לכנסת השישית מטעם המערך.
כהונתו בכנסת נמשכה עד לפטירתו, בשנת 1971, במהלך הכנסת השביעית.
בשנים אלו היה חבר ועדת הכלכלה, ועדת הכספים וועדת הכנסת.
ב־1967 שירת במילואים כראש ענף תחבורה ותיירות במפקדת יהודה ושומרון בדרגת סא"ל.
הענף פורק עם שחרורו ממילואים.
מרכזית בת גלים שבחיפה נקראה על שמו.
מרדכי (מקס) נמצא-בי (נימצָביצקי) (כ"ז בסיוון תרס"ג, 22 ביוני 1903 – ו' בטבת תש"ט, 7 בינואר 1949) היה סא"ל בצה"ל, משפטן ופעיל ציוני, מייסד הג"א.
מקס נימצָביצקי נולד בפינסק שברוסיה הלבנה (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית, כיום בלארוס) בבית ציוני.
במלחמת העולם הראשונה עבר עם משפחתו לקאזאן, שם היה ממייסדי ארגון התלמידים הציוני "החבר הצעיר" (ארגון כל-רוסי של נוער קדימה), והיה מזכיר וחבר המרכז של תנועת-הנוער הציונית המאוחדת, במקביל ללימודי משפטים באוניברסיטאות: קאזאן, מוסקבה ולנינגרד.
נימצביצקי נאסר בגין פעילותו הציונית באודסה וגזר דינו לגלות לסיביר הוחלף בגירוש לצמיתות מרוסיה, וכך הגיע לארץ ישראל בשנת 1925. בארץ החל לעבוד בחבורת "הדרום" בסלילת כביש נס ציונה-רחובות ובפרדסי נס ציונה.
מאוחר יותר עבר לגור בחיפה, בנה את ביתו בשכונת כרמל מערבי ועבד כעורך דין.
נמבצא־בי הביא ב־1937 להקמת שירות מכבי אש בחיפה אשר הוא עמד בראשו ונבחר לנשיאות מרכז מכבי אש בארץ.
עם החרפת המרד הערבי הגדול בדצמבר 1937 שכנע נמצא־בי את מפקד משטרת חיפה קולונל בארקר שעל הכבאים לשאת אקדחים כדי שיוכלו להתגונן מפני המורדים הערבים.
ארבעים כבאים הושבעו כשוטרים מיוחדים שפעלו הבתנדבות אך היו בעלי סמכויות כשל שוטרי משטרת המנדט בשעות עבודתם בלבד.
בכך הכיר המנדט לראשונה בגוף אזרחי־עברי, לצד העובדה שחברי הארגון היו במקביל חברי ההגנה והנשק שימשם לפעולות מטעמה.
כחבר בהגנה בחיפה הקים את "המחלקה האזרחית" בה שירתו עולי גרמניה בעלי מקצועות חופשיים, וכמו כן שימש מדריך בקורסים שונים של ההגנה.
במרץ 1939 נשלח נמצא־בי בידי הסוכנות היהודית לקורס להגנה אזרחית בבריטניה, ובראשית אוגוסט 1939 מונה ל"יועץ הסוכנות בענייני התגוננות בפני גזים והתקפות אוויר".
כאשר שב, סגר את משרדו, עקר לתל אביב ונתמנה יועץ הסוכנות לענייני הג"א.
במסגרת זאת הוציא את החוברת "ביתך כמקלט בפני התקפות מהאויר".
במלחמת העצמאות, ניהל בדרגת סגן-אלוף, את שירותי הג"א ("שירות התגוננות בפני הרעשות") בכל הארץ ובתפקידו זה היה חבר המטכ"ל.
ב-1944 הטיל עליו הוועד הלאומי את ניהול הפעולה וההדרכה למען ההתאזרחות והשם העברי.
נמצא-בי המליץ על עברות מאורגן של שמות משפחה לועזיים, כלומר קביעת שם עברי אחיד.
כדוגמה אישית עיברת את שמו לנמצא-בי.
בעיצומה של מלחמת העצמאות הוקמה בצה"ל "ועדת שמות עבריים" ועליה הופקד נמצא-בי.
הוועדה פרסמה באלפי עותקים את החוברת "בחר לך שם עברי" שנועדה להמריץ את החיילים לעברת את שמותיהם הלועזיים לשמות בעלי ניחוח צברי.
הוראות הממליצות לבחור בשם עברי ניתנו לשגרירים, לקצינים בכירים בצה"ל (הוראת בן-גוריון אינה מחייבת אלא ממליצה), לשופטים ולנציגי המדינה בגופים בינלאומיים.
ביולי 1948 פרסם ספר ("הדגל") שבו טען שעל אף שיש להפוך את הדגל הציוני לדגל המדינה, אין הדבר אפשרי שכן יהודים רבים ימשיכו לחיות בגלות על אף הקמת המדינה ולכן לא יוכלו להניף את דגל תנועתם הפוליטית.
הפתרון, לדעתו, היה שילובו של הדגל הציוני בתוך דגל המדינה בדומה לשילוב של דגל הממלכה המאוחדת בדגלי ממלכות חבר העמים הבריטי.
בעקבות מותו יזם המטכ"ל מבצע לאכיפת חוקי התנועה ומניעת תאונות דרכים, שנקרא על שמו - "מבצע מרדכי".
הוא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק ב-9 בינואר 1949.
מרדכי סגל (25 בדצמבר 1903 – 22 במרץ 1991) היה איש חינוך ישראלי, מייסד סמינר הקיבוצים ומהאבות המייסדים של החינוך הקיבוצי בישראל.
סגל נולד ב-25 בדצמבר 1903 בעיירה אוריניין שאוקראינה למשפחה חסידית.
למד בבית ספר יהודי מודרני ואחר כך עבד בבית יתומים פולני.
אחר כך עבר עם משפחתו לארצות הברית, שם השלים את לימודיו התיכוניים והחל ללמוד פילוסופיה, היסטוריה וחינוך באוניברסיטה.
בשנת 1925 עלה ארצה והתקבל לגדוד העבודה בפלוגת כפר גלעדי.
עבד בחקלאות במשך 7 שנים עד שנקרא בשנת 1931 להחליף את המורה השכיר.
הוא נשלח ללימודים במכון הביולוגי-פדגוגי ברחוב יהודה הלוי בתל אביב, בהנהלת הזואולוג ואיש החינוך יהושע מרגולין, ואחר כך חזר לכפר גלעדי וניהל שם את בית הספר המקומי במשך שבע שנים.
בשנת 1939 הקים את סמינר הקיבוצים ועמד בראשו במשך שנים רבות.
באותה התקופה גם עבר לקיבוץ גבעת חיים.
בשנת 1973, כשהוא בן 70, פרש מניהול הסמינר והתמסר לעריכת השנתון "החינוך וסביבו" שיסד, ולעבודה בתו"ם - מרכז לתיעוד ולמעקב של החינוך הקיבוצי.
בשנת 1991 נפטר, כשהוא בן 88 ונקבר בבית הקברות של קיבוץ גבעת חיים מאוחד.
נישא תחילה ליטה לבית קלייר וממנה היה אב לרחל ול (שנפל באימון טיס).
נישואיו השניים היו ללינה לבית רוזנצוויג וממנה היה אב למיכל, רות ונעמי.
סופרת הילדים מיריק שניר היא נכדתו, בתה של בתו רחל רבינוביץ מכפר גלעדי.
מסות בחינוך, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1955
ערכי מקרא ערכי אדם, (איור : מרסל ינקו - י"ב ציורים), הוצאת סמינר הקיבוצים, 1959
משמעות הלמידה: עיונים בתורות דיואי, מונטסורי, פיאז'ה, בהקשר לשאלות התקופה, הוצאת הד הגן, 1970
אורחות חינוך, הוצאת הקבוץ המאוחד, 1992
מרדכי מרגליות (מַרגוּליס, Margulies; כ"ח בתשרי תר"ע, 13 באוקטובר 1909 – 24 במרץ 1968) היה חוקר תלמוד, מדרש וספרות הגאונים, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים ובבית המדרש לרבנים באמריקה.
נולד בעיר ורשה שבפולין ליונה, ממשפחת רבנים, ואסתר לבית יאניש.
בשנת 1920 עלה עם הוריו לארץ ישראל.
למד בבית-הספר תחכמוני בת"א ובישיבות בירושלים, ונמנה עם מסיימי המחזור הראשון של האוניברסיטה העברית.
ערך את ה"אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים" וה"אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל", וכתב בהן ערכים רבים.
בנוסף הוציא כמה ספרים קדומים במהדורה מדעית בתוספת מבואות, הערות וביאורים.
פרסם מאמרים ומחקרים בכתבי עת שונים.
בשנת 1946 זכה בפרס הרב קוק לספרות מחקר וספרי עזר.
בשנת 1953 הוא תבע את חנוך אלבק ואת הוצאת דביר בטענה שהוא מחבר הפירוש למשנה של אלבק על סדר נזיקין, ואלבק רק ערך אותו.
לאחר מספר חודשים הושגה פשרה על פיה יודפס בספר הודאה של אלבק למרגליות על עזרתו בכתיבת הפירוש.
משנת 1958 ועד למותו לימד בבית המדרש לרבנים באמריקה.
נפטר בירושלים ממחלה ממארת בגיל 58.
היה נשוי לחוקרת המקרא רחל מרגליות, ואב לחמישה.
גיסיו היו הרב יצחק קוליץ, צבי קוליץ, חיים קוליץ, והרב יהודה קולודצקי.
אנציקלופדיה לחכמי התלמוד והגאונים, הוצאת יהושע צ'צ'יק, תש"ז (שני חלקים).
בשנת 2000 יצאה מהדורה מחודשת של האנציקלופדיה בעריכת ד"ר יהודה אייזנברג.
אנציקלופדיה לתולדות גדולי ישראל הוצאת יהושע צ'צ'יק, תש"ו (4 חלקים)
הלכות קצובות - המיוחס לרב יהודאי גאון
מדרש ויקרא רבה - מספרי המדרש הקדומים ביותר, הוצאת בית המדרש לרבנים באמריקה (2 כרכים), תשי"ג-תשי"ד.
חילוקים שבין אנשי מזרח ובני ארץ ישראל - ספר מתקופת הגאונים, ירושלים: תרצ"ח.
מדרש הגדול מאת ר' דוד בן עמרם העדני, מחכמי תימן, בן המאה ה-13, הוצאת מוסד הרב קוק ירושלים: תש"ז-תשט"ז (בראשית-שמות).
ספר הרזים - ספר מתקופת התלמוד, הוצאת ידיעות אחרונות, תשכ"ז.
הלכות ארץ ישראל מן הגניזה, הוצאת מוסד הרב קוק, תשל"ד-1973.
ספר הלכות הנגיד, ירושלים: הוצאת האקדמיה למדעי היהדות בארצות הברית, תשכ"ב.
נולד בג'רבה למרים והרב כמוס סגרון.
לאחר פחות משנה התייתם מאביו, ואמו גדלה אצל יצחק סעדון, ששימש לו כאב.
למד בג'רבה אצל רבי דידו הכהן ורבי כלפון משה הכהן.
משנת ה'תר"ף (1920) שימש כרב ומורה צדק בקהילת מדנין שבדרום תוניסיה, ולימד תורה לתלמידים רבים.
במלחמת העולם השנייה הופצצה העיר מדנין ורבים מבני העיר, ובתוכם הרב סגרון, נמלטו לג'רבה.
בשנת ה'תש"ג (1943) עבר לכהן כרב ומורה צדק בקהילת תטאווין, אף היא בדרום תוניסיה, שם עסק גם בכתיבת רוב ספריו.
בשנת ה'תשט"ז (1956) עלה לישראל והתיישב בנתיבות, לאחר כשנה נתמנה לרב מושב זמרת בנגב, עד לפטירתו בשנת ה'תשכ"ט.
את מקומו מילא תלמידו הרב ראובן מוריס עלוש, עד לפטירתו בשנת ה'תשמ"ו.
הרב סגרון הוציא בחייו סדרת ספרים מחידושי תורתו ודרשותיו, ולאחר מותו יצאו ספרים נוספים.
דברי מרדכי - על התורה (שני כרכים)
מאמר מרדכי - חידושים על התלמוד (חלק ראשון)
מאמר מרדכי - חידושים על התלמוד (חלק שני), יצא לאחר מותו
גדולת מרדכי - דרושים לחודשי השנה
זעקת מרדכי - דרושים להספד
וישב מרדכי - שו"ת בארבעת חלקי השולחן ערוך
מרדכי סובול (1951 – 15 בספטמבר 2018) היה מנצח, מעבד, מלחין וחזן ישראלי, המנהל המוזיקלי והמנצח של "יובל" – האנסמבל הישראלי לחזנות ולמוזיקה יהודית.
נולד בתל אביב למאיר וסופיה (זיסלה), עולים מפולין.
בנערותו הכיר את החזן שלמה רביץ, והפך לאחד מגדולי תלמידיו.
רביץ הוריש לו את ספרייתו המוזיקלית.
סובול נודע גם כאספן וכידען בכל הקשור למוזיקה הליטורגית ולחזנות.
בצעירותו זכה בפרס ראשון בתחרות חזנים צעירים אשר זיכה אותו במלגה ללימודי חזנות לכל החיים, וקיבל את פרס החינוך מידי הנשיא יצחק נבון ובשנת 2006 את פרס ירושלים על תרומתו החשובה להחייאת החזנות בישראל.
שימש כמנהל מוזיקלי ומנצח של "יובל" - האנסמבל הישראלי לחזנות ומוזיקה יהודית, מהיווסדו בשנת 1990 ועד פטירתו בשנת 2018. אנסמבל המורכב מתזמורת סימפונית וממקהלת חזנים, והפיק עימם מאות קונצרטים ואירועי חזנות ברחבי העולם.
הגיש את התוכנית "לפני התיבה" ברדיו קול חי בכל יום שישי בצהרים במשך 22 שנים, בה השמיע מגוון של יצירות חזנות מכל הזמנים ופרשנות מיוחדת שלו.
תוכנית זו הייתה מחולקת לפרק שבועי, קטע חזנות הקשור לפרשת השבוע, ויצירות של חזנים ומלחינים שיום הולדתם או פטירתם או ביצוע היצירה חל בתאריך בשבוע החולף או בשבוע הבא.
הפיק עשרות תקליטים של מוזיקה יהודית, חסידית וחזנות, ביניהם תקליט עם הזמר חיים משה, ותקליט עם להקת אתניקס ויהורם גאון.
בין עבודותיו היה האלבום 'בימים ההם' 3 חלקים ובו ביצועי חזנות ישנים של חזנים מפורסמים כדוגמת משה קוסביצקי, יוסלה רוזנבלט, זבולון קוורטין, ושמואל מלבסקי בעיבוד משלו.
בין תלמידיו הבולטים של סובול נמנים החזנים: חיים אדלר, ליפא גלנץ, יצחק מאיר הלפגוט, צבי וייס, נתנאל הרשטיק, ישראל רנד, שמחה רוטנברג, לייזר ברוק, נתנאל אילוביצקי ודביר שפיגל.
בשנת 1999, ייסד את פרויקט "Symphony For You", באמצעותו יכולים חזנים מכל העולם, להקליט עצמם באולפן מבצעים פרקי חזנות ושירה יהודית, מלווים על ידי תזמורת סימפונית ומקהלה.
במסגרת הפרויקט, הוקלטו עשרות דיסקים.
בשנת 2011 הוציא את "שמע קולנו", אלבום חזנות בביצועיו, את האלבום הפיק בנו אופיר.
החל משנת 1979 שימש כשליח ציבור בימים הנוראים בארצות הברית.
מתוכן שימש כש"ץ במשך 27 שנים בבית הכנסת הקונסרבטיבי "Temple Israel of Great Neck".
בין השנים 2015–2016 שימש כשופט ראשי בתוכנית "הקול הבא" של רדיו קול חי.
הקונצרט האחרון שניצח עליו היה קונצרט בריאת העולם, שהתקיים במרכז דוידסון, למרגלות הר הבית.
בשנת 2018 יצא לארצות הברית, כמדי שנה, לתפילות הימים הנוראים.
ב-15 בספטמבר 2018 נפטר בבית חולים באטלנטה, שבו אושפז ימים אחדים קודם לכן כתוצאה ממפרצת מוחית.
ב-29 בנובמבר 2020, החליטה מועצת העיר פתח-תקווה, לאשר את המלצת ועדת השמות ולקרוא רחוב על שמו בעיר פתח-תקווה.
ב-26 באפריל 2022 החליטה עיריית פתח תקווה כי המרכז הקהילתי "ניגונים" בעיר ייקרא על שמו של סובול.
מרדכי סלומון (ה' בחשוון ה'תרכ"ט, אוקטובר 1868, ירושלים – ה'תשי"ז, 26 בינואר 1957, פתח תקווה) היה פעיל ציבור וחקלאי ישראלי, חוקר תולדות היישוב וסופר.
בנו של יואל משה סלומון, ממייסדי נחלת שבעה ופתח תקווה.
למד בתלמוד תורה ובישיבת עץ חיים.
בעודו בחור צעיר יצא לפתח תקווה ולכפר יהודיה להשתתף עם אביו בעבודות המשק ובנין המושבה.
לאחר שאביו חזר לירושלים, נשאר במקום בעבודתו החקלאית עד זקנתו.
משגדלו בניו ונשתחרר מהעבודה היומיומית במשק ובפרדס, התמסר לעבודת מחקר וכתיבה היסטוריוגרפית בתולדות היישוב האשכנזי המחודש בארץ ישראל.
סלומון אסף וריכז את הזיכרונות ששמע מפי אביו ואחרים.
על פי הדברים שחקר ושמע כתב את ספרו "שלשה דורות בישוב", שבו תיאר את פעולותיהם של אבי-סבו ר' אברהם שלמה זלמן צורף (הראש"ז) בגאולת אזור חורבת רבי יהודה החסיד בעיר העתיקה בירושלים, וכן את פעולות סבו ר' מרדכי סלומון ואביו יואל משה סלומון.
נפטר בשנת 1957, בן 88, ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
נכדתו היא הציירת חגית לאלו.
שלושה דורות בישוב: תקע"ב-תרע"ג, ירושלים: דפוס סלומון, תרצ"ט 1939 (יצא בשנית בשנים תש"ב ותשי"א) (התוכן: חלק א: אברהם שלמה זלמן צורף; חלק ב: מרדכי צורף-סלומון; חלק ג: יואל משה סלומון)
ספורים מבין החומות, תל אביב: עם עובד, תש"ז.
סבא מספר, תל אביב: מסדה, תשי"ד.
ביהודיה חקר את הגאוגרפיה ההיסטורית של הארץ כדי לקבוע ולזהות את שמות המקומות העתיקים כסביבת פתח תקווה ואת מסקנותיו פרסם באחד-עשר פרקים בהמשכים בשבועון "בוסתנאי" שנה א (תרפ"ט), גיליונות י"ג–כ"ג.
כן כתב בעיתונים שונים מאמרים בעניין פתח תקווה.
כן הכין לדפוס ספר בשם "אדני הישוב" (או "אדני ארץ"), בשני כרכים, על ההווי הירושלמי בימי ראשיתו של היישוב האשכנזי המחודש.
רבי מרדכי מקרמניץ (תק"ו - י"ג בתמוז תק"פ) היה אדמו"ר בדור הרביעי לחסידות.
בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
נולד לשרה רעכיל ולרבי יחיאל מיכל תלמידם של הבעל שם טוב והמגיד ממעזריטש.
נישא לבתו של הרב אליעזר מקולבסוב.
היה תלמיד של אביו ושל רבי אלימלך מליז'נסק.
לאחר פטירת אביו החל לכהן באדמו"רות והיה מגדולי האדמו"רים בדורו וחסידים רבים מווהלין היו נוסעים אליו.
חיבר סידור על פי האריז"ל בשם "תפילה ישרה" אשר נדפס בראדוויל בשנת תק"פ (ידוע בשם סדור ברדיטשוב).
מתלמידיו היו רבי אברהם דב אוירבך מאבריטש, רבי ישעיהו שור (מחבר ספר כליל תפארת) ורבי מאיר מפרמישלאן שאף הורה לאחיינו רבי ישכר בער לקרוא לבנו רבי מרדכי מנדבורנה על שמו.
רבי נתן מברסלב החל את התקרבותו לחסידות אצל רבי מרדכי.
היה מחותנו של רבי אפרים זלמן מרגליות.
רבי יצחק מגרנוב חתן רבי שלום שכנא מפראהביטש.
חתנו רבי שלמה מגרנוב בן רבי שמואל לייב מליניץ.
חתנו רבי צבי אריה מפלשטין-צפת.
רבי יחיאל מיכל מווישנוביץ (חותן רבי ישראל מסטביכוב)
חתן רבי חיים הגר מקוסוב.
חתנו רבי מאיר יהודה מבוקווסק.
חוה אשת רבי אהרן מקרלין.
אשת רבי יוסף דוד לנדא מאליק.
מרדכי פייבֶל ניומן נולד ביוני תרנ"ו-1896 בעיר לודז' שבפולין הרוסית, בנם של רבקה לבית בקר ושמעון.
קיבל חינוך יהודי מסורתי וכללי ולמד בישיבה.
בשנת 1912 היגר לארצות הברית, התיישב בניו יורק ועבד בטקסטיל.
היה פעיל בתנועת העבודה היהודית, וכיהן כנציג איגוד פקידי מסחר הטקסטיל באיגודים המקצועיים היהודיים המאוחדים (פאראייניגטע אידישע געווערקשאפטען) שבראשות מקס פיין.
בשנים 1914–1917 היה פעיל בתנועת "פועלי ציון".
היה מעסקני התחייה העברית בעיר ונמנה עם הפעילים הבולטים באגודות העבריות "אחיעבר", "יובל" ו-"בני-עם-חי".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה מראשוני המתנדבים לגדוד העברי האמריקאי (גדוד 39 של קלעי המלך).
ב-1918 הגיע עם הגדוד לארץ ישראל, ונשאר בה.
הוא שירת בגדוד עד פירוקו.
לאחר שחרורו ייסד עם יהושע צַ'צִ'יק ויוסף שְׂרֶבֶּרְק (שלושתם משוחררי הגדודים) את בית המסחר לספרים עבריים "תרבות" בירושלים (צ'צ'יק, חברו מהגדוד, היה ידידו של שרברק עוד קודם לכן: הם נפגשו ב-1915 בדרך למצרים כאשר גורשו מהארץ בשל היותם נתיני רוסיה, נסעו לארצות הברית ועלו ארצה ביחד עם הגדוד).
השלושה היו שותפים שווים במשך 25 שנה, ללא חוזה ובנועם, גם כשהתפרקה לבסוף השותפות.
חנות הספרים "תרבות" התפתחה למרכז לתרבות והשכלה לאנשי הרוח בירושלים.
בשנת 1925 ייסדו השלושה את הוצאת הספרים העברית "מצפה": הייתה זו הוצאת הספרים הפרטית הראשונה בארץ ישראל, וגם לאורך שנות ה-20 וה-30 נותרה אחת משלוש ההוצאות העבריות הפרטיות בארץ.
ההוצאה התמקדה בספרות יפה ושירה.
בשנת 1932 עברה לפעול תחת חסותה הוצאת "קופת הספר" מיסודן של הסתדרות המורים ואגודת הסופרים, והיא פעלה עד שנת 1936. בשנת 1933 שיתפו השותפים פעולה עם הוצאת שטיבֶּל ונציגה בארץ נחום טברסקי ויצרו את הוצאת "שם" (ראשי תיבות: 'שטיבל–מצפה') להוצאת ספרי ילדים, שפעלה עד 1935.
בשנת 1941, בזמן מלחמת העולם השנייה, מוּזגה פעילותה של "מצפה" עם הוצאת י' שרברק, בניהולו של יוסף שרברק.
הוצאת מ' ניומן (ירושלים–תל אביב) פעלה משנת תש"ה-1945 ועד סוף שנות ה-70.
בשנת 1923 נישא לרחל ליפְסון מתל אביב (ילידת קרונשטאדט 1902, בת גיסיה ובר-לב ליפסון), בוגרת גימנסיה הרצליה.
הוא היה נשוי לה עד מותה, והם היו הורים לשתי בנות.
רחל לקחה חלק פעיל בפעולתו המו"לית של ניומן.
ניומן היה ממארגני איגוד החיילים המשוחררים, חבר המזכירות הארצית של האיגוד ויו"ר המרכז שלו.
בשנת 1934 היה ממייסדי מושב העובדים אביחיל שבעמק חפר, שנוסד על ידי משוחררי הגדודים העבריים.
ב-1940 ייסד את ההוצאה לאור האנגלית "סקוֹפּוּס" (Scopus Publishing Company) בניו יורק, שפעלה בשנות המלחמה ופרסמה בעיקר ספרים בנושא הציונות והיישוב.
ב-1941 ערך במסגרתה אנתולוגיה מיומני תיאודור הרצל.
פרסם מאמרים שונים, בחתימתו ובשמות העט מ' פן, מרכוס פבלוב.
במשך שנים רבות היה פעיל בהנהלת בנק קופת עם, ותקופה מסוימת כיהן כיו"ר מועצת המנהלים שלו.
היה חבר הוועד הפועל של התאחדות המו"לים בישראל והיושב-ראש שלו.
יו"ר ועדת הביקורת של הוועד למען החייל, חבר מועצת ברית עברית עולמית, חבר ועד השיכון של אגודת הסופרים העברים וגזבר ועדת הבניין של בית הסופר ע"ש טשרניחובסקי בתל אביב.
הוצאת מ' ניומן שכנה ברח' ליליינבלום 38 בתל אביב וגבעת שאול ב' בירושלים, ובהמשך עברה לרח' השרון 12 בתל אביב.
בתקופת פעולתה – יותר משלושה עשורים – ראו בה אור מאות כותרים, בהם ספרות יפה (מקור ותרגום), ספרי עיון, ספרי ילדים, ספרי לימוד ומילונים.
בין מתרגמי ההוצאה היה יונתן רטוש.
בשנות ה-60 ארגן את הוועדה הציבורית להוצאת כל כתבי דוד פרישמן, שהופיעו בהוצאתו.
בשנת תשל"ו ייסד והוציא ניומן (בהוצאת תנ"ך ישראל ע"י מ' ניומן) את ה"שנתון למקרא ולחקר המזרח הקדום" (בהמשך נקרא "שנתון לחקר המקרא והמזרח הקדום"), שנערך בראשיתו על ידי משה ויינפלד (הגיליון הראשון עם חיים יונה גרינפלד).
בכתב העת מתפרסמים מאמרים מכל ענפי המחקר המדעי הנוגעים למקרא, והוא נחשב לאחד מכתבי העת החשובים ביותר לחקר המקרא בעברית.
בתו הבכורה עדה נישאה לבצלאל צ'ריקובר, בנו של ההיסטוריון אביגדור צ'ריקובר.
הזוג היו הורים לשניים: ענת ושאול.
בשנת 1974 נפטרה עדה, וצ'ריקובר נישא בשנית, לשרה ברקאית.
באמצע שנות ה-60 נכנס צ'ריקובר לעסקי הוצאת הספרים וייסד את הוצאת צ'ריקובר.
לאחר מותו של ניומן התמזגה ההוצאה עם זו של חתנו, שירשה את זכויות הספרים שנותרו לניומן, ובין היתר המשיכה בהוצאת השנתון לחקר המקרא.
לאחר מותו של צ'ריקובר ב-1989 עברה הבעלות לאלמנתו שרה צ'ריקובר.
הוצאת צ'ריקובר המשיכה להיות פעילה עד תחילת שנות האלפיים.
בתו מיכל נישאה לפסח (פייסי) טאוב, איש "השומר הצעיר".
הם היו חברי קיבוץ משמר העמק והורים לשניים: חגי ויותם.
ניומן התגורר בבית שיכון סופרים שברח' אבן גבירול 182/יהודה המכבי 2 בצפון תל אביב ובשדרות הרצל 30 בשכונת קריית משה בירושלים.
ב-18 בדצמבר 1970 נפטרה בירושלים אשתו רחל, מעט לפני מלאת לה 68.
בשנת תשל"ב הוציא ניומן לזכרה את הקובץ "מזכרת: פרקי ספרות ומחקר לזכרה של רחל ניומן".
לאחר מותה נקבע על שם בני הזוג פרס לביכורי יצירה ספרותית מטעם בית הסופר ע"ש חיים הזז בירושלים (פרס רחל ומרדכי ניומן).
מרדכי ניומן נפטר ביולי 1980. נקבר לצד אשתו במשמר העמק.
הניח את בתו, חתניו וארבעת נכדיו.
הרב מרדכי סוויצקי (נכתב: סאוויצקי; באנגלית: Mordechai Savitsky; י"ג בסיוון תרע"א, 1911 – כ"ז בסיוון תשנ"א, 1991) היה רב ואב בית דין חרדי ליטאי בבוסטון במשך כארבעים וחמש שנה.
נולד בלידא, בלארוס ליוסף סאוויצקי ולהענא ביילא באויארסקי.
בצעירותו למד אצל הרב יעקב ניימן שעמד בראש הישיבה בלידא, ונודע כ"העילוי מלידא".
לאחר מכן עבר ללמוד בישיבת ראדין אצל הרב נפתלי טרופ.
הוסמך להוראה על ידי גדולי הרבנים בליטא ובראשם הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב מאיר מאיראוויץ, והרב חנוך אייגש, שעמם היה בקשר קרוב.
בהיותו בן שמונה עשרה חיבר את ספרו הראשון "ביכורי מרדכי" על התלמוד הירושלמי.
באותה תקופה ניהל חליפת מכתבים ארוכה עם הרוגאצ'ובר בסוגיות תלמודיות והלכתיות שונות.
לימים פרסם את אוסף המכתבים בספרו "נר אברהם".
נישא לבתיה, בתם של הרב אליעזר פופקו, שהיה אב בית דין וועליזש ברוסיה ולאחר מכן רב בפילדלפיה, ופעשא חיה, בת הרב יעקב משה ספיר.
בשנת תרצ"ט (1939) היגר לארצות הברית והתיישב בבוסטון.
בשנת תש"ה (1945) התמנה לאב בית הדין בבוסטון ושימש בתפקידו עד שנת תשמ"ה (1985).
היה חבר נשיאות של הסתדרות תלמידי ישיבת ראדין.
היה מחבר פורה של ספרות תורנית בתחומים שונים.
הרבה לעסוק בתלמוד הירושלמי וחיבר מספר ספרים על סוגיותיו.
נפטר בשנת 1991, ובצוואתו ביקש שלא יספידוהו.
ארונו הועלה לישראל והוא נקבר בהר הזיתים בירושלים.
בנו הרב יוסף הוא ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק.
בנו הרב משה הוא רב בבית הכנסת בית מרדכי בפלאטבוש ניו יורק.
בנו הרב הענך הוא רב בביהכנ"ס קהל מחזיקי הדת דאנשי קלימנטוב בקווינס ניו יורק.
חתנו הרב שמואל אירונס הוא ראש הכולל בדטרויט.
חתנו הרב יעקב זלינגר היה מראשי ישיבת ישיבת קמניץ.
נכדו - בן בתו רות - הוא מגיד השיעור בדף היומי הרב אלי סטפנסקי.
היה מתנגד חריף לציונות ואסר את ההשתתפות בבחירות לכנסת.
היה מקורב לעדה החרדית ושמו הועלה כמועמד למשרת גאב"ד העדה החרדית.
עם זאת, התנגד להחזרת שטחים בנימוק של פיקוח נפש, שכן לדבריו אין לתת אמון בערבים.
היה מקורב במאוד להרב אליעזר זילבער מסינסינאטי, אוהיו.
היה לו קשרים עם רבי יוסף יצחק שניאורסון, ועם חתנו רבי מנחם מנדל שניאורסון מליובאוויטש ובא לפוגשו.
בריכת ירושלים - על התלמוד הירושלמי
מראה אש ב"ח - על התלמוד הירושלמי
מים אדירים - חידושים וביאורים על הש"ס והרמב"ם
נר אברהם - חליפת מכתבים עם הרוגאצ'ובר
בית מרדכי ב"ח - הדרנים על הש"ס
בריכת המלך - על ספר המצוות של הרמב"ם
מרומי גלים - על ספר המצוות של הרמב"ם
נזיר אחיו - על התלמוד הירושלמי
שיח מרדכי - ענייני חג הסוכות
שיח מרדכי - ענייני מילה
מרדכי נבון (24 בינואר 1910 – 21 בינואר 1966) היה מייסד חברת סרטי גבע בגבעתיים בשנת 1949 (יחד עם יצחק אגדתי ויוסף נבון), מפיק יומני גבע, סרטי תעודה והסברה וסרטים עלילתיים, ממקימי התשתיות לתעשיית הקולנוע בישראל.
מרדכי נבון נולד בעיירה זביירצ'ה שבפולין בשם מרדכי סטורוזום (בפולנית: Sto-rozum = מאה חוכמות).
הוא למד בישיבה ונחשב לתלמיד חריף וחכם.
ב-1925 עלה לארץ ישראל עם משפחתו.
נישא לצפורה לבית ורשבסקי ובני הזוג היו הורים לשתי בנות - נעמי פורת ועמרה זסלבסקי.
ב-1939 נסע לאוסטרליה במסגרת משלחת מכבי-א"י, וכשפרצה מלחמת העולם השנייה נשאר שם עד שנת 1946. הוא התבסס שם כאחד מגדולי סוחרי הטקסטיל וצבר את הונו.
הוא התערה בקהילה היהודית והיה אחד היוזמים העיקריים של בית הספר העברי במלבורן.
בשנים 1947–1949 התגורר בפריז, ועסק ברכש ביטחוני למדינה שבדרך.
בשנת 1949 חזר לישראל והקים בגבעתיים, בשותפות עם יצחק אגדתי ויוסף נבון את חברת סרטי גבע.
בשנת 1963 נפרד משותפו, אגדתי, והיה למנהלה היחיד של החברה.
במהלך צילומי הסרט "שני קוני למל" לקה בשטף דם במוח והתמוטט.
מרדכי נבון נפטר לאחר ימים ספורים בבית החולים ב-21 בינואר 1966. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
לאחר מותו של נבון ספדה העיתונות על תקופה ועל תעשייה, שעמדה בפני משבר ופרשת דרכים.
העיתונאי ובמאי יומני גבע, נתן גרוס, כתב: "עם מותו של מרדכי נבון הסתיים פרק מסעיר בהתפתחות תעשיית הסרטים בארץ.
נבון היה בין הראשונים, שהכניסו את הסרט הישראלי למסלול, שבו בקושי זזה המכונה.
מרדכי נבון דחף אותה במו ידיו, עד שלאט לאט החלו גלגליה לנוע, להסתובב בקצב יותר ויותר מהיר ואז ניתק ממנה."
בשנת 1949 חבר מרדכי נבון ליצחק אגדתי ויוסף נבון, וביחד הקימו את "סרטי גבע" ששכנה במבנה זמני בגבעת-רמב"ם, גבעתיים.
ב-1950 עד 1952 החברה סיפקה שירותי מעבדה להסתדרות העובדים, לצה"ל ולסרטי תעודה והסברה ממשלתיים.
הייתה שותפה להפקת יומן קולנוע שהפך ב-1953 ליומן חדשות דו-שבועי המוכר בשם "יומני גבע".
בתנאים ששררו בישראל בשנות החמישים היה צורך במאבק הישרדות יומיומי על-מנת להבטיח את קיום החברה.
מנהלי גבע החלו לגבש צוות עובדים מקצועי ומיומן, לדאוג לרצף הזמנות ולשפר באופן מתמיד את איכות היומן וסרטי התעודה.
נבון, שהיה חדור אמונה בעתיד הקולנוע הישראלי, הקים בגבעתיים בשנת 1958, עם שותפו יצחק אגדתי, מבנה מודרני ובו ציוד מתקדם, מעבדות, חדרי עריכה, ואולפן צילומים.
בשנת 1963 נפרד מאגדתי והיה למנהלה היחיד של החברה.
במהלך השנים הפיקה סרטי גבע מאות יומני קולנוע, ירחונים לעולים, סרטי תעודה, סרטי הסברה וסרטים עלילתיים, ונתנה שירותי מעבדה ואולפן להפקות חיצוניות.
לאחר שנות התנסות הבין נבון שהגיעה העת להפיק סרטים עלילתיים.
ב-1956 הפיק עם יצחק אגדתי ולארי פריש את "מעשה במונית".
כאן נתן הזדמנות לבמאי אמריקאי צעיר, לארי פריש, להפיק בשותפות איתו את הקומדיה הראשונה באורך מלא שנוצרה כולה בישראל, כולל עבודות המעבדה.
בסרט זה הופיע לראשונה שייקה אופיר, והשתתפו מטובי שחקני הבמה באותה תקופה.
בהמשך הפיק את "איי לייק מייק", "אלדורדו", "חבורה שכזאת" ו"דליה והמלחים", סרטים מצליחים שסחפו לבתי-הקולנוע מאות אלפי צופים.
מרדכי נבון תמך ביוצרי קולנוע חדשים ונתן לבמאים צעירים כמו מנחם גולן, זאב חבצלת ואורי זוהר הזדמנות ראשונה להפיק את סרטיהם.
הסרט "חור בלבנה" נחשב עד היום לקלאסיקה ואף זכה בפרס המבקרים הבינלאומי, אבל הסרט נחל כישלון קופתי והכניס את אולפני גבע לחובות כבדים.
נבון היה שותף מרכזי במאבק לחקיקת החוק לעידוד הסרט הישראלי ב-1954, ולהחלטת הממשלה על החזר היטל עינוגים לכל סרט ישראלי.
הוא עסק בפעילות מתמדת להחדרת תודעת הסרט הישראלי לממסד, לקהל ולבעלי בתי הקולנוע, וכל הקרנת בכורה של סרט ישראלי הייתה אירוע תקשורתי ומקור לגאווה ישראלית.
"שני קוני למל", הסרט הראשון שצולם בארץ בשיטת הסינמסקופ, היה תקוותו הגדולה של נבון, והוא ראה בו מצבת זיכרון לעיירה היהודית.
שבוע לפני תום הצילומים התמוטט ונפטר.
בסרט צפו למעלה מ-900,000 איש, והוא הוכתר כסרט הטוב של השנה, אך נבון לא זכה לראות בהצלחתו.
1956 - "מעשה במונית" בבימויו של לארי פריש.
1959 – "עמוד האש" בבימויו של לארי פריש.
1961 – "איי לייק מייק" בבימויו של פיטר פריי.
1963 – "אלדורדו" בבימויו של מנחם גולן.
1962 - "חבורה שכזאת" בבימויו של זאב חבצלת.
1964 – "דליה והמלחים" בבימויו של מנחם גולן.
1965 – "חור בלבנה" בבימויו של אורי זוהר.
1965 - "פיצוץ בחצות" – קופרודוקציה ישראלית-צרפתית, בבימויו של הרווה ברומברג'ה.
1966 – "שני קוני למל" בבימויו של ישראל בקר.
הרב מרדכי סנדר הלוי קופשטיין (תרל"ה, 1875 – ג' בסיוון תשי"ד, 4 ביוני 1954) היה רבה של ראדין ומראשי "התאחדות הרבנים פליטי רוסיא ושאר ארצות" בארץ ישראל.
אביו הרב יעקב הלוי קופשטיין היה רבה של ניימנצין שעל יד וילנה, ומחבר הספרים "פרי יעקב", "בית לוי" ו"תורת הלויים".
אמו חיה רייזל היא בתו של יהודה לייב גולדשטיין.
הוא נקרא על שם סבו, הרב מרדכי סנדר הלוי קופשטיין.
סבתו, אשת מרדכי סנדר, הייתה נכדת הרב אלימלך אייזנשטט, רבה של לידה.
נישא לאסתר, בתו של הרב זכריה מנדל כ"ץ, רבה של ראדין.
היא נפטרה כבת 22, בשנת תרס"ד, והוא נישא בשנית לבת אחיה הרב יוסף יוזפא כגן, פנינה-פרל, אחותו הבכורה של "הרב הנזיר" דוד כהן.
שלימים סיפר: "סיפר לי גיסי הרה"ג הצדיק ר' מרדכי סנדר הלוי קופשטיין, שהיה אב"ד ראדין כשלשים שנה שמעולם לא דן דין תורה אלא היה עושה פשרה תמיד" בארץ עבדה רעייתו כמנהלת המשק של בית החולים ביקור חולים, ושימשה כנשיאה של ארגוני חסד כגון "עזר יולדות", "חונן דל" ועוד.
היא נודעה כאישה מרשימה בהופעתה ובעלת השכלה בולטת, ובייחוד נודעה בבקיאותה במקרא.
לאחר פטירת חותנו, בשנת תרנ"ז (1897) התמנה תחתיו כרבה של ראדין.
ביתו היה מול ביתו של החפץ חיים.
הם היו מיודדים ופעלו יחדיו בענייניה הדתיים של העיר.
הוא החזיק בתפקידו עד עלותו ארצה.
בשנת תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בשנות ה-30 היה ממייסדי "התאחדות הרבנים פליטי רוסיא" והוא עמד בראשה, לצדם של הרב יהושע צימבליסט ("ר' יהושע מהורודנה") והרב שמואל קיפניס.
בהמשך נקרא הארגון התאחדות הרבנים פליטי רוסיה ושאר ארצות.
בנו חיים מנדל נפטר בשנת 1934 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
בנו, אלימלך-מילטון, למד בישיבת מרכז הרב והיה רב בארצות הברית (נפ' בתשמ"ו).
בתו הייתה נשואה ליהודה גולן, איש משרד החוץ.
הרב קופשטיין נפטר ביוני 1954 ונקבר בירושלים.
אחיו הרב יהודה קופשטיין היה רב בקנטון, אוהיו.
בן אחותו היה הרב מרדכי רוגוב, מחבר הספר "עטרת מרדכי".
נסיהו נולד וגדל בחיפה לצפורה (פייגה) ולנפתלי זוכמן.
אמו, בת לאדמו"ר משושלת האדמו"רים מסקווירא וצאצא ל"המגיד מצ'רנוביל", נטשה את העולם החרדי והפכה לאתאיסטית, והייתה לה השפעה גדולה על עיצוב דרכו.
בנעוריו היה מעורב בפעילות קומוניסטית אך נטש אותה.
שירת בענף היסטוריה של צה"ל (הביא לדפוס, יחד עם יהושע בן אריה, את הספר "תולדות מלחמת הקוממיות", שהוא הגרסה הרשמית של קורות מלחמת העצמאות) ולמד באוניברסיטה העברית בירושלים.
תקופה מסוימת היה ממונה על המחקר במחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ.
בצעירותו היה חבר במפ"ם אך פרש ממנה, הצטרף למפא"י ונטל חלק בפעילות "צעירי מפא"י.
היה עורך הרבעון העיוני של "המערך" "אות" וניהל את שבעת המחזורים הראשונים של המכון להשכלה של מפא"י בבית ברל.
במהלך שנת שבתון השתלם באוניברסיטת הרווארד וערך סיור מקיף בארצות אפריקה.
בשנות ה-60 תמך בבן-גוריון במאבקיו הפוליטיים בתוך מפא"י והיה מקורב ל"צעירי בן-גוריון" (ובהם משה דיין ושמעון פרס) אך לא פרש אתם ממפא"י כאשר הוקמה רפ"י.
אחרי חזרת דיין ופרס למפלגת העבודה הצטרף ב-1969 ל"חטיבת רפ"י" בתוך מפלגת העבודה.
מאותה תקופה ועד פרישתו לגמלאות היה ראש מחלקת המחקר בבית ברל.
נסיהו הרבה לעסוק בפעילות אידאולוגית ושנים רבות שימש גם מרכז ועדות המצע לקראת מערכות הבחירות ועורך קובצי ההחלטות של ועידות מפלגת העבודה והוועדות האידאולוגיות השונות שפעלו בין ועידה לוועידה ברציפות בעשורים האחרונים של המאה העשרים.
במהלך השנים הרבה לכתוב מאמרים בנושאים אידאולוגיים ופוליטיים.
ב"תקופת ההמתנה", לפני מלחמת ששת הימים, כאשר משה דיין ביקש להתמנות למפקד חזית הדרום, נפגשו מרדכי נסיהו, מרדכי בר און ויצחק לבני עם דיין כדי לשכנעו להסכים לדרישה למנותו לשר הביטחון.
סייע בעילום שם למשה דיין להוציא לאור את ספרו "מפה חדשה - יחסים אחרים" וייעץ לשמעון פרס בכתיבת ספרו "כעת - מחר".
נסיהו פרסם חמישה ספרים אידאולוגיים ומדיניים, שמומחים החשיבום לפורצי דרך בשעתם.
על ספרו "המהפכה המדעית והעולם המתפתח" כתב משה שרת בהקדמה: "ספר מקורי...
פרי עיון מעמיק של הוגה וחוקר ישראלי, בן הדור החדש".
על ספרו "ישראל כאתגר" כתב פרופ' יחזקאל דרור בהקדמה: "חשיבותו העיקרית של הספר בהיותו ניסיון חלוצי במחשבה חדשה".
נסיהו נישא בשנת 1962 ליהודית נסיהו, מהנשים הראשונות שמילאו תפקיד בכיר ב"מוסד".
בנם היחיד חיים (חיימי) נולד ב-1964 והיה ד"ר למתמטיקה.
הוא נפטר בשנתו בזמן טיול פסגות רגלי בנפאל בשנת 1994. בתקופה ההיא פרש נסיהו לגמלאות ובריאותו התרופפה והדרדרה.
מדע הקוסמוס וחברת המדע, הוצאת "כתבים", 1953
שתי דרכים ודרך - בין קפיטליזם וקומוניזם לבין ציונות סוציאליסטית (חוברת, 45 עמ'), הוצאת עיָנות, 1954
המהפכה המדעית והעולם המתפתח, הוצאת עם עובד, 1965, תל אביב
ישראל כאתגר, הוצאת עם עובד, 1969, תל אביב
זמן שלום - עובדות ומחשבות על ערוץ "אוסלו" (בהשתתפות מאיר שטיגליץ וזיו תמיר), הוצאת המחבר, 1994
קוסמותאיזם - ישראל, ציונות, יהדות ואנושות, הוצאת פואטיקה, 1997
הרב מרדכי נגארי (נולד בי"א בסיוון ה'תשי"ב, 4 ביוני 1952) הוא רבה הספרדי של העיר מעלה אדומים.
נולד בירושלים לאליהו ושרה נגארי, למד בישיבה התיכונית נתיב מאיר.
לאחר מכן, למד בישיבת ההסדר כרם ביבנה, לאחר נישואיו למד בכולל 'כרם ביבנה'..
שירת בחיל השריון, ולחם במלחמת יום הכיפורים
בשנת 1984 התמנה לרבה של מעלה אדומים ומאז מכהן בתפקיד לצד הרב יהושע כ"ץ, רבה האשכנזי של העיר.
בין היתר הם מנהלים ביחד בית דין לממונות בעיר.
מכהן גם באופן זמני כרבה הרשמי של העיר ביתר עילית, בשל יציאתו לגמלאות של הרב הספרדי יעקב תופיק אביעזרי.
הרב נגארי הוא תלמידו של הרב מרדכי אליהו והיה מתייעץ איתו רבות, ובפרט בענייני הלכה..
היה מקורב גם לרב עובדיה יוסף.
חיבר ספר לזכרו '"איש ההליכות ואיש ההלכה – הראשון לציון המקובל האלקי הגאון הרב מרדכי אליהו זצוק"ל", מעלה אדומים, תש"ע.
בשנת תשפ"ד הצטרף לארגון "רבני תורת הארץ הטובה"
נשוי ליונה ולהם 9 ילדים ומתגורר בעיר מעלה אדומים.
בנו, הרב רפאל נגארי, תושב היישוב נריה, שם הוא מלמד בתלמוד תורה.
חתנו הוא הרב שי לוי המכהן משנת 2016 בראשות ישיבת "עטרת מרדכי" בצפת.
חתן נוסף, הרב אמיר הלוי, הוא מרבני ישיבת היכל אליהו בכוכב יעקב.
נכדו, רב"ט נריה אהרון נגארי (בנו של הרב רפאל נגארי מנריה), נרצח כלוחם בקרב בבסיס זיקים בשמחת תורה תשפ"ד.
מרדכי עבאדי (1826, ה'תקפ"ו, חלב - 1884, כ"ז בסיוון ה'תרמ"ד, ביירות) היה דיין, מקובל ופייטן שפעל בסוריה, בטורקיה ובארץ ישראל.
כיהן כרב קהילת קיליס .
נודע כבקי בשירה, וחיבר פיוטים רבים שנכללו בשירת הבקשות.
מרדכי עבאדי נולד בשנת 1826 בחלב שבסוריה לרב יעקב, נצר למשפחת רבנים.
בצעירותו התחנך ולמד אצל אביו ואצל סבו, הרב אברהם עבאדי.
בהמשך למד אצל הרב משה סוויד והרב חיים מרדכי לבטון שהיו הרבנים הראשיים של חלב.
שנים רבות כיהן כרב הקהילה היהודית בקיליס, שבדרום טורקיה.
הרב חיים מרדכי לבטון שלח אותו לכהן שם כרב, לאחר שנודע לו שאין שם מורה הוראה והם נכשלים בעבירות רבות.
נודע בין השאר בחיבור פיוטים ופזמונים רבים כמו "אני אספר" (על ל"ט אבות מלאכות), "יודוך מלך", "יום זה שירו לאל", "מהללך ורוב גדלך" (על שבעת הרקיעים) "מי ימלל עזוז גבורות", "משמים שלום לעם", "מי לה' איתי עורך", "מקהלות עם", ועוד.
שבעה מפזמוניו הכניס לקאנון שירת הבקשות של יהודי חלב, והם והתקבלו בהמשך גם בעדה הבוכרית בירושלים.
עסק גם בחכמת הקבלה, ונודע כבקי בכל ענפי חכמת ישראל.
בשנות השלושים לחייו, עלה לירושלים יחד עם קבוצת רבנים מחלב, ובה הקימו ישיבות ומוסדות תורה שהשפיעו והנהיגו את הקהילות הספרדיות בשכונת הבוכרים.
הלך לעולמו ב-20 ביוני 1884 בביירות, יש אומרים שהיה בדרך לירושלים.
נקבר בבית העלמין היהודי בביירות.
בנו, הרב שאול מטלוב עבאדי, שימש כרבה של קהילת יהודי חלב בניו יורק.
בסוף ימיו עלה לארץ ונפטר בירושלים בה'תרס"ח).
הרב יעקב חיים ישראל רפאל אלפייה (1923-1862)
הרב חיים שאול הכהן דוויק
הרב יעקב דוויק הכהן, שירש ממנו את תפקיד רבה של קיליס, ולימים כיהן כאב"ד ורבה הראשי של חלב
הרב אליהו חמווי, אב"ד בחלב
הרב שאול סתהון, רבה הראשי של בואנוס איירס
הרב אלטר נח הכהן כ"ץ קייזר-מיכאלנקיס, מחסידי הרב יצחק נשכיז, מקובל ובעל שם.
הרב יעקב רופא, מרבני הקהילה החלבית בבואנוס איירס
חיבר ספרי שו"ת, פירושים ודרשות, וכן פיוטים ופזמונים.
מעיין מים - ספר שו"ת, חידושים ודרשות ברוח הקבלה - מוקדש לבנו, משה
מעיין גנים - שו"ת, שני חלקים, ירושלים ה'תשי"ח
מעין חיים - דרשות בלשון הזוהר
חן מרדכי - סוגיות בתורת הקבלה, הודפס בספר "דרכי חן" של הרב אלתר נח הכהן מיכלנסקי, פשמיסל 1879
נעים זמירות - פירוש על תהילים
מקהלות עם - פיוט המושר בעת שחתן עולה לתורה וכן בשעת החופה
דברי מרדכי - כולל פזמונים, חלב 1873
כמו כן נותרו עוד כתבי יד שלו שלא נדפסו.
רבי מרדכי הלוי סג"ל (לעיתים: רייצס; נפטר ז' באייר ה'תקע"ז, 22 באפריל 1817) היה רב ליטאי, רבה של טיקטין במשך ארבעים שנה.
נולד לרבי יצחק הלוי סג"ל רבה של קראקא, ולשרה לאה בתו של רבי אריה ליב מאמסטרדם (חתנו של החכם צבי).
נישא לגיטל בתו של הגביר יעקב כהנא שפירא מנכבדי הקהילה היהודית בטיקטין ונכדו של הדיין המקומי ר' יעקב כהנא שפירא-לאגורנר.
בצעירותו כיהן כרבה של זאלזיץ, ובשנת ה'תקל"ז, 1777, התמנה כרבה של טיקטין הגדולה.
רוב חידושי תורתו אבדו אך חלקם קיימים בכתובים וחלקם משוקעים בספרי בני דורו.
חיבור קצר שלו בשם "חמדה טובה" נדפס בידי קרוב משפחתו הרב צבי יחזקאל מיכלסון בתוך ספרו "דברי גדולים" (פיוטרקוב תרצ"ג).
בנו רבי אריה ליב סג"ל, מחבר "אספת גאונים" (ביאליסטוק תקס"ו), כיהן אף הוא כרבה של טיקטין לאחר שמחליפו של אביו ברבנות, רבי משה זאב מרגליות, עבר לכהן כרבה של ביאליסטוק.
מרדכי דוד ניסן (29 באפריל 1934 - 16 בפברואר 2017) היה איש חינוך וחוקר הפסיכולוגיה של המוסר.
פרופסור בבית הספר לחינוך באוניברסיטה העברית בירושלים והיה ממייסדי ומובילי בית ספר מנדל למנהיגות חינוכית.
מרדכי דוד ניסן נולד בתל אביב ב-29 באפריל 1934, כבן בכור לאליהו אליעזר ופרידה מלכה ניסנגרטן.
נישא לרחל ניסן לבית רוזנברג, אב לארבעה ילדים, פרופ' נעם ניסן, חגית ניסן, פרופ' אודי ניסן ופרופ' ניסן-רוזן, וסב לאחד עשר נכדים.
כבר בצעירותו היה פעיל בתנועת בני עקיבא, בה שימש בתפקידי הדרכה רבים, כולל ריכוז הנהגת חיפה והצפון של התנועה.
את שירותו הצבאי עשה ניסן כלוחם בנח"ל.
לאחר שירותו הצבאי הצטרף ניסן לקיבוץ עין צורים וממנו נשלח כשליח לרכז את תנועת בני עקיבא בארגנטינה.
ב-1959 החל ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בשלושה חוגים, פילוסופיה, פסיכולוגיה וספרות עברית.
בשנת 1965 סיים תואר מוסמך בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה העברית ויצא ללימודי דוקטורט באוניברסיטת שיקגו, אותם סיים בשנת 1969 עם תואר דוקטור בפסיכולוגיה התפתחותית.
לאחר קבלת הדוקטורט חזר ניסן לישראל, והשתלב כמרצה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים שם עבר את מסלול הקידום עד לדרגת פרופסור מלא.
בין השנים 1978-1980 כיהן כראש החוג לחינוך ובין השנים 1989-1992 כיהן כדיקן בית הספר לחינוך.
באוניברסיטה היה חבר בוועדות אקדמיות מרכזיות, בין השאר ועדת מינויים והוועדה לתלמידי מחקר.
בנוסף כיהן כיו"ר הוועדה האקדמית של המרכז לקידום החינוך ושל מרכז מלטון לחינוך יהודי.
בשנים אלו גם שימש במספר תפקידים אקדמיים מרכזיים מחוץ לאוניברסיטה.
בין השאר כיהן כחבר המועצה להשכלה גבוהה, כחבר ההנהלה של האגודה הישראלית לקרנות מחקר, היה חבר בוועדות למתן הרשאה למכללות בחינוך ולמינויים בהן ובוועדות שונות של משרד החינוך וגופים ציבוריים אחרים כגון המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
במהלך הקריירה האקדמית שלו התארח כחוקר חבר וכחוקר בכיר במספר אוניברסיטאות ומכוני מחקר בינלאומיים, ביניהם, אוניברסיטת הרווארד, מכון מאקס-פלאנק בברלין, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת מלבורן, ואוניברסיטת סטנפורד.
פרויקט מחקר זה התרחב בהמשך והוביל את ניסן למכלול של הישגים תיאורטים וממצאים אמפיריים חשובים, ובפרט לתאוריה וביסוס אמפירי של "מוטיבציית הראוי" בלמידה וכן לניסוח מודל "המאזן המוסרי" המסביר את הפער הנצפה לעיתים קרובות בין עמדותיו המוסריות העקרוניות של אדם לבין התנהגותו בפועל.
ניסן פרסם עשרות מאמרים וחיבר פרקים רבים בספרות המקצועית בפסיכולוגיה התפתחותית וחינוכית.
תחומי המחקר העיקריים שלו היו התפתחות מוסרית ומוטיבציה אנושית.
ניסן היה ממייסדי מכון מנדל למנהיגות ומעמודי התווך שלו כל השנים.
בין השאר היה ממייסדי תוכנית עמיתי ירושלים, כיהן כמנהל בית ספר מנדל למנהיגות חינוכית, כמנהל אקדמי של מכון מנדל ושל קרן מנדל-ישראל והיה חבר בוועדות מרכזיות בהם.
במסגרת פעילותו במכון מנדל הגה, ייסד, ועמד בראש מספר
תוכניות חינוכיות ייחודיות: תוכנית מנדל לפיתוח מנהיגות חינוכית למפקדים בכירים בצה"ל, תוכנית מנדל לחוקרים צעירים בחינוך, תוכנית מנדל לדוקטורנטים מצטיינים בחינוך, ותוכנית מנדל למנהיגות חינוכית של רכזים בכירים בכל תנועות הנוער.
לרשימת כתביו באנגלית ראה קישורים חיצוניים, להלן ספרים ומונוגרפים מרכזיים שפרסם בעברית:
פסיכולוגיה בהוראה (יחד עם אוריאל לסט, עורכים), 1978, בהוצאת אוצר המורה.
רגש והכרה בהתפתחות הזהות היהודית: עיון פסיכולוגי, 2010.
זהות חינוכית כגורם מרכזי בפיתוח מנהיגות בחינוך, 2012.
זהות מוסרית, בהוצאת כתר בשיתוף מכון מנדל, 2017.
מרדכי מקס לבנשטין (13 ביולי 1896 – 7 ביולי 1974) היה רופא פנימי, רופא קיבוץ בית אורן, מהרופאים הראשונים ביישוב, שעסק בריכוז שרותי הרפואה ובטיפול במעפילים בשנים שלפני קום מדינת ישראל
לבנשטין נולד בפולדה, במדינת הסן, בגרמניה, ללנה ולמחנך שמואל לבנשטין שהיה מורה בבית הספר היהודי ושליח ציבור.
אחיו ואחיותיו של לבנשטין: ארנסט, פרידל, פאולה, הנס, קאטה ואלזה-אסתר.
לבנשטין סיים בית ספר ריאלי בשנת 1914 ולמד גם לימודי יהדות.
בין השנים 1914- 1920 למד לבנשטין רפואה ב-וירצבורג, היידלברג, ופרנקפורט
בשנת 1918 נפטר אביו של לבנשטין, ממגפת השפעת שפשטה בגרמניה, והבן מקס נטל את מקום האב, ודאג לאחיו ולחמש אחיותיו.
בסיום לימודיו התחתן לבנשטין עם לוטה רחל, לבית פפויפר.
לאחר לימודיו, התמחה לבנשטין ברפואה פנימית, והיה רופא הקהילה בפולדה
בין עיסוקיו הרפואיים של לבנשטין: ביצע ניתוחים קטנים, מיילד ומוהל.
בשנת 1938 עלו בני הזוג לבנשטין, עם שלוש בנותיהם לישראל, והתיישבו בחיפה.
לבנשטין עבד בתחילה כרופא קלינאי ב"קופת חולים כללית" ובהמשך בקופת חולים מכבי, ב"שילוח" וכרופא עצמאי
בהמשך היה גם רופא קיבוץ בית אורן.
תפקידו היה לרכז את שירותי הרפואה, ולטפל במעפילים שהגיעו לנמל חיפה.
בטיפוליו במעפילים, מול שלטונות המנדט הבריטי היו השלכות לגבי כמות המעפילים שהבריטים תכננו לגרש, למחנות העקורים, ולבנשטיין השתדל לגרום לכמות גדולה של מעפילים שלא יגורשו.
לאחר קום המדינה, עבד לבנשטין במד"א, כרופא קלינאי, כולל תפקידי הדרכה.
בשנות החמישים של המאה העשרים היה לבנשטין רופא של לשכת הגיוס של צה"ל.
לבנשטין טיפל בחולים ערבים ולכן למד לדבר בערבית.
במלחמת ששת הימים עסק לבנשטין בהכנת שרותי מד"א בחירום.
בין עיסוקיו של לבנשטין, טיפול בנפגעי הנאצים.
לבנשטין נפטר ב-7 ביולי 1974. השאיר 3 בנות ובן.
אשתו רחל הייתה בת דודה של הסופר יהודה עמיחי.
יונה חצור היה אחיין חורג של לבנשטין, אמו נפטרה כשהיה תינוק ואביו נישא בשנית לאחותו של לבנשטין, כל חייו חצור התייחס אליה כאל אמו.
לאחר ליל הבדולח החליט חצור לברוח מגרמניה, ועלה לארץ ישראל, השתקע בחיפה, שם המתין לו לבנשטין.
בית סבו וסבתו היה לו לבית.
נכדותיו: מדענית המחשב פרופ' חוה זיגלמן והאונקולוגית ד"ר נאוה זיגלמן-דניאלי, מנהלת תחום האונקולוגיה בקופת חולים מכבי.
מרדכי מרכוס כהן (תמוז ה'תר"ן – ט' בכסלו ה'תשי"ד, 16 בנובמבר 1953) היה עורך דין, חוקר המשפט העברי, מראשי הפעילים הציוניים בשווייץ וסגן היועץ המשפטי לממשלה למשפט עברי.
מאנשיו הקרובים של הרב קוק.
מרדכי מרכוס כהן נולד בבזל לרב העיר, הרב ד"ר אשר מיכאל (ארתור) כהן.
אביו הזמין את הרצל לערוך את הקונגרס הציוני הראשון, בשנת 1897, בעירו בזל.
באותה הזדמנות ביקר הרצל בבית הרב, ומרכוס הצעיר פגש בו.
אחותו פסיה (פאולה) נישאה לרב נפתלי (הרטוויג) קרליבך.
כהן נישא לרוזה לבית גלבסקי.
למד עריכת דין, היה הנוטריון היהודי הראשון בבזל, והוסמך בגיל צעיר לדוקטור במשפטים.
עבודת הדוקטור שלו עסקה בנושא "השליחות במשפט העברי".
היה בין תלמידיו של הרב ברוך זלמן רבינקוב.
חוקר המשפט העברי וכתב 135 ערכים בתחומים אלה בלקסיקון היהודי "Jüdisches Lexikon", שקובצו בידי בנו ארתור כהן לאחר פטירתו בספר "wörterbuch des jüdischen rechts".
נודע כמומחה עולמי בכל הנוגע לזכויות יהודים בפני המשפט הבינלאומי.
בשנת תרפ"ט שימש ציר שווייץ לקונגרס הציוני ה-16 בציריך.
כן היה חבר במדינתו בוועד הארצי של הקרן הקיימת, ההסתדרות הארצית של המזרחי (בה היה חבר הוועד המרכזי) וברית האגודות הציונית בבזל.
לימים נתמנה לראשות המזרחי במדינה ותקופה ממושכת כיהן גם כנשיא ההסתדרות הציונית בשווייץ.
בתקופת מלחמת העולם השנייה והשואה פעל כהן רבות להצלת יהודים באירופה, בין השאר באמצעות זיוף מסמכים ונדבנות.
באותה תקופה שימש ביתו כתחנת מעבר לפליטים.
לאחר המלחמה ייסד סמינר למורים יהודים בבזל.
בחורף תש"י (1950) הוזמן כהן ארצה בידי שר המשפטים פנחס רוזן, במטרה להיות ממנסחי חוקת מדינת ישראל.
כהן עלה ארצה והתגורר בירושלים, כיהן כסגן היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן למשפט העברי במשרד המשפטים והיה שותף בחקיקת חוקים רבים.
במסגרת זו עמד בראש "המכון לחקר המשפט העברי", שהתמזג בתוך "המחלקה לתכנון התחיקה" של משרד המשפטים, על ניסוחו של חוק הירושה.
ד"ר מרכוס כהן נפטר בשווייץ כבן 63 ביום ט' בכסלו ה'תשי"ד (1953), לאחר מחלה קצרה.
לבקשתו נטמן לצד בני קהילתו בבזל.
אחד מבניו, ארתור כהן, היה מפיק קולנוע שווייצרי-ישראלי עטור פרסים.
ספריית ישיבת מרכז הרב נתרמה בידי הבן לזכר אביו.
בן נוסף הוא ד"ר גבי כהן.
בתו אסתר נישאה לד"ר יהושע צנגן.
ד"ר כהן היה לאורך שנים מנאמניו הבולטים ביותר של הראי"ה קוק באירופה.
השניים נפגשו לראשונה בתחילת שנת תרע"ה (1914), כאשר הגיע הרב קוק לשווייץ בתחילת מלחמת העולם הראשונה ופגש ברב ארתור כהן רבה של בזל, אביו של מרכוס.
בהמשך נרקמה ידידות העמוקה בין כהן לרב הנזיר, ידידות שנמשכה לאורך שנים רבות.
בכסלו תרע"ט (1918) הצטרף ד"ר כהן אל תנועת דגל ירושלים של הרב קוק, החל לעבוד בה באופן מסודר בקיץ של אותה שנה, ותוך זמן קצר היה בה לאיש מפתח.
באותה עת עבד עם הרב שלמה זלמן פינס, הרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו, ואחרים.
במסגרת עבודתו בתנועה קיים קשר קרוב עם בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה.
עם התבססות התנועה בשווייץ עבר מרכזה מציריך לבזל, וכהן תושב העיר החל לעמוד בראש הסניף השווייצרי שלה.
הוא פעל רבות לגיוס כספים להסתדרות הירושלמית והפצת רעיונותיה וכתביה.
במסגרת זו ניהל באירופה את גיוס הכספים לישיבת מרכז הרב, הדפסת כתבי הרב קוק, מסעות הרב במושבות, וכיוצא בזה.
חילופי אגרותיו בענייני התנועה עם הראי"ה, הרצי"ה, הרב חרל"פ, הרב יצחק לוי (מזכיר ישיבת מרכז הרב), יש"ר רבינוביץ, הרב שלום נתן רענן ועוד, עשירה ביותר ושמורה בארכיון בית הרב קוק בירושלים.
מרדכי מרדכי (נולד ב-22 ביוני 1955) הוא מנהל ישראלי, יו"ר הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
כיהן כמנכ"ל משרדי ממשלה שונים, יו"ר ומנהל הרשות לשירותים ציבוריים - מים וביוב ויו"ר חברת מקורות.
מרדכי בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית.
מרדכי כיהן בעבר כמשנה למנכ"ל עיריית ירושלים.
בשנת 2000 מונה על ידי שר העבודה והרווחה אלי ישי למנכ"ל המשרד אך כיהן בתפקיד כחודשיים בלבד עד להחלפתו על ידי ממלא מקום השר רענן כהן.
בין השנים 2001 ל-2003 שימש כמנכ"ל משרד הפנים תחת השר אלי ישי.
בשנת 2004 מונה ליו"ר הרשות לשירותים ציבוריים - מים וביוב והוא כיהן בתפקיד עד לשנת 2006.
מרדכי שירת תחת השר אריאל אטיאס, כמנכ"ל משרד התקשורת בין השנים 2006-2009 ובהמשך כמנכ"ל משרד השיכון משנת 2009 עד לשנת 2013.
בשנת 2015 עלה שמו כמועמד מוביל לתפקיד מנכ"ל הרבנות אך הוא הסיר את מועמדותו.
בשנת 2014 מונה לחבר דירקטוריון מקורות, וכמה חודשים לאחר מכן מונה ליו"ר החברה ופרש בסוף שנת 2021. בתקופת כהונתו הוא הוביל מספר רפורמות, בין היתר השלמת מכירת כלל מתקני ההתפלה בישראל לחברות פרטיות.
ב-24 בנובמבר 2024 אושר מינויו בממשלה ליו"ר הרשות השנייה.
ביולי 2025 נדחתה מועמדותו לתפקיד מנכ"ל הביטוח הלאומי, שמפלגת ש"ס ניסתה לבצע על רקע פוליטי בשל אי עמידה ברף המקצועי.
ב-26 באוגוסט התפטרה מנכ"לית הרשות השנייה מישל קרמרמן, והאשימה אותו ב"פוליטיזציה, דחיקת שיקול הדעת המקצועי ושל ניסיונותיך הבלתי פוסקים לערער את עצמאות הרשות והתקשורת החופשית".
מרדכי נדיבי (כונה גם מוטק'ה; 20 בנובמבר 1924 – 20 באפריל 1971) היה פעיל ההגנה, עסק בעליה הבלתי-לגלית (עלייה ב'), היה מהמפקדים הראשונים של חיל הרגלים בצה"ל, סיים את חייו בעלותו על מוקש במהלך סיור כמפקד מחוז דן, בדרגת אלוף-משנה, והיה לאחד מחללי צה"ל הבכירים ביותר שנפלו בעת מילוי תפקידם.
אביו, אלימלך אבנר, היה בין מעצבי "ההגנה" במאבק נגד הבריטים ומראשוני האלופים בצה"ל.
לאחר לידתו עברה המשפחה לקבוצת גבע, שם גדל.
למד בבית החינוך בצפון תל אביב (במחזור הראשון) ובבית-הספר "תיכון חדש" בתל אביב.
לאחר סיום בית-הספר התיכון, הוא החל ללמוד בטכניון העברי בחיפה.
הוא גויס לחי"ש, עשה תפקידי אימון והדרכה והגיע לדרגת מ"מ.
בשנת 1946, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, הוא נשלח לגרמניה, מטעם ה"הגנה", כדי לסייע במאמצי העלייה הבלתי-ליגלית.
הוא שהה בגרמניה כשנתיים במסגרת זו.
עם פרוץ מלחמת העצמאות חזר מרדכי לישראל, גויס כאחד מראשוני חיל הרגלים והגיע לתפקיד מפקד פלוגה בחטיבת גבעתי.
בתום המלחמה הוא שוחרר מצה"ל, אך כעבור תקופה קצרה נקרא שוב לצבא הקבע.
באותה השנה הוא עבר קורס מג"דים ומילא תפקידי הדרכה וחינוך.
הוא עסק בקליטת העולים החדשים בצבא.
בשנת 1955 שירת במחלקת ההדרכה במטה הכללי.
באוקטובר 1958 סיים את בית-הספר לפיקוד ומטה ולאחר-מכן היה קצין מבצעים בחטיבת ירושלים ובהמשך מג"ד בחטיבה.
עם סיום תפקידו בירושלים עבר לבית-הספר לקצינים בדרגת סגן-אלוף.
במלחמת ששת הימים היה מפקד גדוד והשתתף בכיבוש השומרון.
לאחר המלחמה נתמנה למדריך ראשי בבית-הספר לפיקוד ומטה.
במאי 1970 הוענקה למרדכי דרגת אלוף-משנה והוא התמנה למפקד מחוז דן.
ב-20 באפריל 1971 (כ"ה בניסן תשל"א) נהרג בעלותו על מוקש בשעת סיור מוקדם לאיתור שטחים לאימון.
בסיור נהרגו 2 קצינים נוספים ונפצעו 3 חיילים.
הוא הניח אישה וארבעה ילדים והובא לקבורה בבית-הקברות הצבאי בקריית שאול.
באפקה הוקם בית על-שם אביו, האלוף אלימלך אבנר.
בבית זה יוקדש חדר לזכר בנו מוטק'ה.
מרדכי בן־דוד סטרעליסקר (מכונה גם בראשי התיבות מרב"ד ס"ט; כ"ז בחשוון ה'תקס"ח, 8 בנובמבר 1807 – ט"ז בתשרי ה'תרל"ו, 15 באוקטובר 1875) היה משכיל, משורר וחזן שפעל בגליציה וברומניה במאה ה־19. שימש כחזן בעיירה מיכאילן, ופרסם מאמרים ושירים רבים, בעיקר בעיתונות העברית של דורו.
סטרעליסקר נולד בעיירה ברודי שבגליציה בשנת 1807, בנם הבכור של החזן והסוחר דוד ברודי ופייגה מיזע סטרעליסקר.
הוא קיבל חינוך מסורתי, ובמקביל רכש ידע רחב בספרות עברית, ולמד אצל יצחק ארטר ונחמן קרוכמל, מהם הושפע רבות.
בשנת תקפ"ג (1822) נתמנה אביו לחזן בבודפשט.
סטרעליסקר, שכבר היה נשוי, נותר בברודי גלמוד אצל סבתו, ולמד שם גפ"ת.
בין השנים תקפ"ד-תקפ"ה התחיל לכתוב בלשון עברית, ובשנת תקפ"ח (1827) החל לפרסם מאמרים בעיתונות העברית, ובשנים הבאות הופיעו שנים־עשר ממאמריו בביכורי העתים (כרכים ח–יא).
בשנת ת"ר (1840) חיבר את המכתב "דברי מישרים לקהל עדתי" בנושא חינוך הבנים, ובשנת תר"ז (1847) היה שותף בהקמת "בית הספר לילדי ישרון".
הוא קיים קשרי ידידות והתכתבות עם אנשי רוח בני דורו, בהם שמשון בלוך, צבי הירש חיות, יהודה ייטלס, יצחק בר לווינזון, מרדכי יונה רוזנפלד, שי"ר, שד"ל, הלל כהנא, אליעזר אליהו איגל, מנדל פינלס, יוסף כהן-צדק.
מזיווגו הראשון נולדו לו שני בנים – צבי ויהושע – שנפטרו בצעירותם, בחיי אביהם.
לאחר נישואיו השניים עבר בתמוז שנת תרי"ג (1853) לעיירה מיכאילן שברומניה, שם שימש כחזן בבית הכנסת.
בשנת תרכ"ג (1863) ייסד שם משרד לשילוח, עמלות, גבייה ושירותי סוכנות שפעל תחת השם "M.
סטרעליסקר היה פעיל בכל ישראל חברים, תמך בחינוך יהודי מודרני וברעיונות הרציונליזם היהודי, ופעל למען שוויון זכויות ליהודי רומניה.
סטרעליסקר נפטר במיכאילן ביום ששי, ט"ז בתשרי ה'תרל"ו (1875) ונטמן ביום ראשון, בבית העלמין המקומי, בסמוך למחותנו, הרב חנוך דב גאלדפרעכט.
בנו, צבי (נפטר ט"ז באדר תר"ב)
בנו, יהושע (נולד בשנת תר"ג, נפטר ג' באלול תר"ח)
בנו, דוד אפרים (נולד כ"ח בניסן תרי"ז)
בתו, נישאה ליואל בן חנוך דב גולדפרכט.
"זעקת שבר", קינה על מות הרב אפרים זלמן מרגליות, וינה, 1829
תענית ישורון – הספד על מות פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה שנאמר בבית הכנסת הישן בברודי, זולקוב, 1835
כוס התרעלה – שיר, זולקוב, 1835
זכר עולם – ביוגרפיה והספד לאביו, לבוב, 1849
שירה לכהן – פיוט לכבוד יום הולדתו השבעים של שלמה יהודה רפפורט, 1860
שני המאורות הגדולים – לבוב, 1870
מרדכי צבי מאנה (1859–1886) היה משורר, צייר ומסאי עברי; מהמשוררים הליריים המשפיעים ביותר על השירה העברית החדשה, והמסאי העברי הראשון שחיבר מאמרים על אמנות, יופי, ושירה.
נולד בעיירה רדושקוביץ שברוסיה הלבנה.
אביו היה מלמד וחורט מצבות עני, ואמו תגרנית מוכרת קדרות-חרס בשוק.
למד תורה וגמרא וכתב עברי מאביו, ובמהרה הבין גמרא בלי עזרת מורה.
בשנת תרל"ב (1872), בהיותו בן שלוש-עשרה, נשלח ללמוד בישיבת "שואבי המים" שבמינסק.
כשרבי גרשון תנחום ממינסק חיפש אחר תלמיד חכם בעל סגנון ולשון שיערוך לו את ספרו "אילנא דחיי" מחדש, וכן יכתוב לו את חידושי תורתו המרובים, מרדכי צבי מאנה עשה זאת עבורו, יושב לפניו מעתיק מדבריו ומקנה לדברים לבוש נאות להכשירם לבוא בקהל הלומדים.
השכר שקיבל תמורת עבודה זו לא הצילו מדאגה ומחסור, חיי עוני שהורגל בהם מילדותו ושנכונו לו לעתיד.
בשנת תרל"ו מאנה שב לעיירת מולדתו.
למד אמנות סופר סת"ם אצל צבי שחור ואברהם בנו, שהכירו בכישרונותיו של הנער, ועודדוהו להשכלה כללית ולפיתוח כישרונותיו המיוחדים.
כעבור שנה התקבל לישיבת ר' מיילא שבווילנה.
בווילנה החל להגות בסתר בכתבי הקודש ולקרוא בשפה הרוסית.
מדי פעם היה יוצא מחוץ לעיר לשוח בהרים ובעמקים.
בעצת חבריו, מאנה החל ללמוד בחשאי גם בבית-ספר לציירים, אזי ניסה את כוחו בשיר ובמליצה במכתבים שכתב לרעיו.
כעבור שנתיים, משהצליח להתפרנס מאמנותו, עזב את הישיבה.
בקיץ תר"ם (1880) גמר את בית הספר לציור בהצטיינות.
באותה שנה התקבל ללימודים באקדמיה לאמנות בפטרבורג.
בחורף תרמ"א חיבר את המחזה "תקוה לאובד", שיר-חזיון אלגורי בחמש מחזות (תמונות), יצירתו הלירית הגדולה, ממנה השלים שתי תמונות.
בפטרבורג התוודע לאר"ז, עורך "המליץ", ואגב שיחה סיפר לו על אהבתו הגדולה לתנ"ך וללשון הקודש, ושלפעמים כותב לעצמו שירים.
אר"ז ביקש לראות את השירים, זיהה במאנה משורר בחסד עליון, ומפאת עוניו דאג שנדיבים יתמכו בו.
במיוחד תמך בו הנדיב אהרן קויפמאן.
מאנה הצטיין בלימודיו באקדמיה וגמר את שתי המחלקות הראשונות בשנתו הראשונה, ובאביב תרמ"ג קיבל מדליית כסף לאות הצטיינות.
בקיץ שב לעיר הולדתו, וממנה נסע לוורשה, שם התוודע לעורכי "הצפירה", והחל לפרסם ב"הצפירה" וב"האסיף" בהתאמה מאמרים על שירה וציור בכינוי הספרותי המצי"ר ("הבחור מרדכי צבי יליד ראדושקביץ").
מאמריו מתאפיינים בבהירות מחשבה ובסגנון נעים, בבקיאות ובמקוריות.
חלק ממאמריו עיבודים בלבוש עברי, מותאמים לקוראים העבריים בני זמנו, להרצאות ששמע באקדמיה ולספרות שקרא בשהותו בפטרבורג, כגון "מאמר על חכמת השיר והמליצה" המבוסס על מאמר של המבקר הרוסי בלינסקי.
מששב לפטרבורג כדי לסיים את לימודיו באקדמיה, נתקרר ונתגלו בו סימני שחפת.
מאנה נסע לוורשה וישב שם כמה חודשים כותב שירים ומאמרים, ואחר כך חזר לעיירת מולדתו, שם נפטר ממחלתו האנושה בגיל עשרים ושבע.
על מצבת קברו נחקק שיר קינה של יהל"ל לזכרו.
לאחר מותו, נרקמו עליו אגדות מופלאות ברדושקוביץ, שתושביה ידעו בעל-פה את שיריו והיו שרים אותם ביחידות ובציבור.
השם "מאנה" הפך לביטוי לתהילה ושבח, סמל ל-"מאשפות ירים אביון".
בית הספר העברי הראשון בעיירה והספרייה העברית נקראו על שמו.
בסוף ימיו חיבר את שירו המפורסם ביותר, "משאת נפשי", בו הביע את כיסופיו לארץ ישראל, מקווה למצוא בה מרפא לגוף ולנפש.
השיר נהיה לאחד מהשירים הלאומיים המושרים ביותר בא"י בתקופות העלייה הראשונה והעלייה השנייה, ומקור השראה לשירו של ביאליק "אל הציפור".
יצירתו של מאנה כוללת שירים, מאמרים, ומכתבים.
על שמו של מרדכי צבי מאנה רחובות בתל אביב (מאנה), חיפה (תל-מאנה), רמת גן (המצי"ר), בשכונת טלביה בירושלים (מרדכי צבי מאנה) ובנתניה (מאנה).
המקרא היה מקור ההשראה הכתוב הראשי של מאנה.
מלבדו, ניכרת השפעת שירתם של הרמח"ל, נפתלי הרץ ויזל, יל"ג, מיכ"ל, ופרוג; ובמידה לא פחותה של פושקין, גתה, שילר, לרמונטוב, ואחרים.
אלכסנדר פושקין, גדול המשוררים הרוסים, על האופטימיות והמוזיקליות והרומנטיות התמימה של שירתו, היה חביב מאוד על מאנה.
במאמרו "על חכמת השיר והמליצה" הוא תרגם חלק הגון מתוך "שיחה בין מוכר הספרים ובין המשורר", וקטע מתוך "מוצרט וסליירי", מאת פושקין.
כן תרגם את השיר "ההלך" של גתה, את "הנודד" של שוברט, ושירי משוררים אחרים.
מאנה התפעל הן ממעשי אדם והן מפליאות הבריאה.
עתה ארגיש השנוי בין ווילנא לראַדאָשקאָוויץ.
שם הופיעו לנגד עיני לרגעים מעשי אדם, מעשי ענקים, מחזות מאליפים הפליאו רוחי, יצורי כפי אנשים וחותם גודל רוח האדם טבוע בהם.
גם פליאות בריאה עיני חזו: הרים נהדרים ופרדסים רעננים, שחקים מזוקקים וגבעות נפלאות, יערים ירקרקים ונהרות זכים, נפשי דרכה עז ותגל ברעדה מול הדר הטבע; אך פה תנוח תבל בשפל המדרגה, והוד נגה שדי החופף על הרי ווילנא כבה בעירנו.
מה רחב ופחד לבי עת שחר חכלילי הפיץ קווי ספיר, ואנכי עומד על אש שפים.
ריבואות כדורי זהר החלו לפזז בגלי הזהר הזכים והצחים.
זר זהב צפה ראשי העצים ואלפי עפאים רועדים על כנפי רוח חרישית הזהירו בנגה הקשת ובשלל צבעים.
על ראשי ינעים הזמיר זמירות, סביבי אלפי צפרים יצפצפו בלי חשך.
קול הקוקיאה יעלה מסתר החורשה.
לבי כי ימוג ונפשי תמס תלך בראותי ציורים נפלאים, נראים לרגעים, מעשי ידי הטבע האדירה, מיתרי כינור לבבי המו אז.
רגשות עדינות השביעו בצחצחות נפשי.
ענג יה הציץ נעמו בעל עורקי, אלפי תודות רחש לבי להטבע אם כל חי.