tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם מחו נגד ממשל מרכזי בשל חששם שיפעל לחיזוק ה"מודרניות" המערבית והנצרות על חשבון המסורת והמנהגים המקומיים.
לחסידי ג'ון פרום יש כיום מפלגה פוליטית משלהם המונהגת על ידי סונג קספאי.
ביום ג'ון פרום בפברואר 2007, חגגה התנועה יובל להיווסדה.
צ'יף אייזק ואן ניקיאו, מנהיגה, צוטט ב-BBC בדברים שנאמרו לפני מספר שנים: "ג'ון פרום היה אלוהינו, ישו שלנו, והוא עתיד לשוב אלינו".
סר ג'ון פרנסיס דייוויס היה מושלהּ השני של הונג קונג וחבר במסדר האמבט.
דייוויס היה בנו של סמיואל דייוויס (Samuel Davis).
בשנת 1813 הצטרף דייוויס לחברת הודו המזרחית הבריטית ומונה לתפקיד מנהלי במפעל של החברה בקנטון.
בשל ידיעת השפות שלו הצטרף לוויליאם אמהרסט בשליחותו לפקינג בשנת 1816. לאחר שובו מפקינג שב לקנטון והמשך לעבוד במפעל החברה שם עד שמונה למנהלו בשנת 1832. בשנת 1834 מונה יחד עם ויליאם נאפייר למנהלן של אזור סין של חברת הודו המזרחית.
בשנת 1822 נבחר כחבר החברה המלכותית בשל מחקריו על תרבות סין.
ב-8 במאי 1844 מונה כמושל השני של הונג קונג ומפקד כוחות הצבא הבריטי במושבה.
דייוויס היה מושל לא פופולרי בקרב תושבי הונג קונג והסוחרים הבריטים שסחרו בה בשל המיסים הרבים שהטיל; חיכוכים אלה עם התושבים הביאו להתפטרותו ב-21 במרץ 1848. בתקופת כהונתו החלו מרוצי הסוסים במושבה, שהפכו למוסד תרבותי במושבה ולאחד מסמליה.
דייוויס ערך את מפקד האוכלוסין במושבה (על פיו התגוררו בה 23,988 תושבים).
בשנת 1845 קיבל את התואר ברונט, ב-1854 הצטרף כאביר מפקד במסדר האמבט וב-1876 קיבל תואר דוקטור במשפט אזרחי מאוניברסיטת אוקספורד.
על שמו נקראים הר דייוויס וכן רחוב דייוויס בהונג קונג.
הסינים: תיאור של האימפריה הסינית ותושביה, הוצאת צ'ארלס נייטס, 1836
סין, בעת שלום ובעת מלחמה
סר ג'ון אמברוז פלמינג היה מהנדס חשמל ופיזיקאי אנגלי, שהתפרסם כשהמציא את הדיודה ב-1904.
פלמינג נולד בלנקסטר שבלנקשייר, אנגליה והיה הבכור מבין שבעת ילדיהם של ג'יימס פלמינג ומרי אן.
הוא למד וקיבל תואר ראשון בקולג' סנט ג'ון של קיימברידג', ולאחר מכן כיהן כמרצה במספר אוניברסיטאות באנגליה בהן אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת נוטינגהאם ובקולג' האוניברסיטאי של לונדון, שם היה לפרופסור הראשון בהנדסת חשמל.
במהלך אותה תקופה שימש גם כיועץ למספר חברות בריטיות בתחום התקשורת והאלקטרוניקה, בהן חברת התאורה של תומאס אדיסון.
ב-1904 המציא פלמינג את הדיודה, ולמרות שהוא עצמו השתמש בהמצאתו לשם יישור זרם בלבד, הרי שתוך שנתיים הפכה הדיודה לשימושית הרבה יותר, לאחר שלי דה פורסט שכלל אותה.
פלמינג גם המציא בסוף המאה ה-19 את הכלל הנקרא על שמו, כלל יד שמאל של פלמינג, וכן את "כלל יד ימין של פלמינג", שמוכר יותר בפשטות ככלל יד ימין.
בשנת 1935 קיבל יחד עם אלברט איינשטיין את מדליית פרנקלין של מכון פרנקלין בפילדלפיה.
ג'ון ג'וזף פלנגן היה אתלט אמריקאי, שלוש פעמים ברציפות אלוף אולימפי ושיאן עולם ביידוי פטיש.
פלנגן השתייך לקבוצת האתלטים האירים-האמריקאים, שכונתה "הליוויתנים האירים".
פלנגן נולד בקילברידי, מחוז לימריק שבאירלנד.
בשנת 1895 קבע פלנגן שיא עולם חדש ביידוי פטיש.
בשנת 1896 זכה באליפות בריטניה ביידוי פטיש, לפני שהיגר בסתיו אותה שנה לארצות הברית.
הוא התחרה עבור מועדון האתלטיקה של ניו יורק ועבור קבוצת האתלטים האירים-האמריקאים, שכונתה "הליוויתנים האירים".
בנסיעה לאולימפיאדת פריז (1900) זכה פלנגן אליפות בריטניה ביידוי פטיש בפעם השנייה.
במשחקים עצמם הוא זכה במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 51.01 מטר, לפני טרקסטן הייר (46.26 מטר) וג'וסאיה מקראקן (43.58 מטר), שניהם שחקני פוטבול בקולג' מארצות הברית.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 33.00 מטר.
בשנת 1903 הצטרף פלנגן למשטרת העיר ניו יורק ועבד בלשכה לרישיונות, משרה קלה ונוחה יחסית שאפשרה לו להתאמן.
באולימפיאדת סנט לואיס (1904) זכה פלנגן בשתי מדליות, זהב וכסף.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 36.14 מטר.
באולימפיאדת לונדון (1908) הגן פלנגן על תוארו וזכה במדליית זהב ביידוי פטיש פעם שלישית ברציפות בשיא אולימפי חדש של 51.92 מטר, לפני מאט מקגראת מארצות הברית (51.18 מטר9 וקון וולש מקנדה (48.51 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום תשיעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 37.80 מטר ובמקום חמישי במשיכת חבל (מתוך 5 נבחרות).
בשנת 1909 בהיותו בן 41, קבע פלנגן ביידוי פטיש שיא עולם חדש של 56.18 מטר.
בשנת 1910 התפטר פלנגן מהמשטרה לאחר שהועבר לתחנה מרוחקת שלא איפשרה לו להתאמן ולהתחרות.
בשנת 1911 עזב את ארצות הברית בחזרה לאירלנד.
אותה שנה, הוא ניצח בתחרות האחרונה בקריירה שלו, ביידוי פטיש, כנציג אירלנד במפגש בין אירלנד לסקוטלנד.
לראשונה הפסידה ארצות הברית את מדליית הזהב ביידוי פטיש באולימפיאדת אמסטרדם (1928) לפט אוקולגהאן מאירלנד שהתאמן בהדרכתו של פלנגן.
בשנת 1938 נפטר פלנגן בקילמלוק, שבמחוז לימריק, אירלנד.
בסך הכל קבע פלנגן 16 שיאי עולם ביידוי פטיש ודורג ראשון בעולם 12 פעמים.
בסך הכל זכה פלנגן 7 פעמים בתואר אליפות ארצות הברית ביידוי פטיש ו-6 פעמים בתואר אליפות ארצות הברית בזריקת 56 פאונד.
פילדמרשל ג'ון דנטון פינקסטון פרנץ', הוויקונט הראשון מאיפר היה גנרל בצבא הבריטי וראש המטה הכללי הקיסרי של בריטניה.
הוא ידוע במיוחד בשל פיקודו על חיל המשלוח הבריטי בצרפת ובלגיה בשנתיים הראשונות למלחמת העולם הראשונה.
פרנץ' היה בנו של קצין בצי הבריטי.
בגיל שנתיים התייתם מאביו ובגיל 15 גם מאמו.
הוא למד במכללה הימית איסטמן בפורטסמות' והצטרף לצי המלכותי ב-1866 בהיותו בן 14. הוא שירת בצי עד 1869 וב-1870 עבר לצבא היבשה ושירת ביחידות שונות של חיל הפרשים.
הוא הוסמך לקצונה וב-1883 קודם לדרגת רב-סרן.
הוא השתתף במערכה בסודאן נגד צבאו של המהדי.
ב-1885 היה לסגן-אלוף וב-1888 קיבל פיקוד על רגימנט הוסרים ה-19 בהודו.
ב-1893 היה לעוזר שליש חיל הפרשים במטה צבא היבשה.
ב-1897 מונה למפקד חטיבת הפרשים הראשונה בבריטניה.
בעת שהותו בהודו כמעט הודח מהצבא בעוון ניאוף עם אשת קצין אחר, ולבסוף רק הוטל עליו קנס כספי משמעתי.
כמו כן, בהמשך כמעט הגיע לפשיטת רגל, שהייתה מחייבת אותו לפרוש משירות צבאי, בשל השקעה שגויה במניות.
פרנץ' השתתף במלחמת הבורים כמפקד דיוויזיית פרשים, שאותה הוביל לניצחון במספר קרבות.
הוא הפך לגיבור בעיתונות, ובשנת 1900 קודם לדרגת מייג'ור גנרל והוענקו לו תוארי כבוד.
הוא מונה למפקד מחוז יוהנסבורג ומושבת הכף וב-1902 קודם לדרגת לוטננט גנרל.
שירותו בדרום אפריקה הקנה לו את הערכתו של הלורד הוריישו קיצ'נר, מפקד הכוחות הבריטיים שם.
ב-1902 מונה פרנץ' למפקד הקורפוס ה-1 במחנה אלדרשוט שבבריטניה.
ב-1907 קודם לדרגת גנרל ובהמשך השנה מונה למפקח הכללי על הצבא.
ב-1911 היה לשליש צבאי למלך (Aide-de-camp).
במרץ 1912 מונה לראש המטה הכללי הקיסרי, אף שלא היה לו ניסיון משמעותי בתפקידי מטה.
בתפקידו זה הוביל שינוי שנוי במחלוקת במבנה גדודי חיל הרגלים הבריטיים.
בעקבות אירוע של סף-מרד בקרב קציני הצבא הבריטי באירלנד במרץ 1914 (Curragh Mutiny), על רקע כוונת הממשלה הבריטית להעניק "שלטון בית" (אוטונומיה) לאירלנד, שיגר פרנץ' לממשלה מסמך בחתימתו, שקבע כי הצבא הבריטי לא יאכוף באלסטר החלטה על מתן שלטון בית.
הקבינט הבריטי דחה את המסמך ובעקבות זאת התפטר פרנץ' מתפקידו ב-6 באפריל 1914. ב-1 באוגוסט מונה שוב למפקח הכללי על הצבא.
לאחר פרוץ המלחמה היה פרנץ' מועמד טבעי לפיקוד על חיל המשלוח הבריטי לאירופה.
הוא חלק על דעתם של שר המלחמה קיצ'נר וגנרל דאגלס הייג וטען כי יש להציב את חיל המשלוח בבלגיה, ולא בצפון צרפת, אך דעתו לא נתקבלה.
בעקבות תחילת המתקפה הגרמנית והתבוסה המהירה של הצבא הבלגי, נתקף פרנץ' זהירות והיסוס, בניגוד לנוהגו עד אז.
הוא היסס להכניס את חיל המשלוח שבפיקודו לקרב ונתן תשובות שונות ביחס למועד בו הדבר ייעשה, דבר שהביא לחיכוכים קשים עם מפקדי הכוחות הצרפתיים שבשכנות לו.
המגע הראשון שלו עם הגרמנים בקרב מונס ב-23 באוגוסט אילץ את חיל המשלוח בפיקודו לסגת לבל יכותר על ידי הגרמנים.
פרנץ' נתן אז פקודות בהולות לסגת במהירות ולנטוש ציוד מאחור, אך גנרל הוראס סמית'-דוריאן, מפקד הקורפוס הבריטי השני שהיה כפוף לפרנץ', התעלם מהפקודות וניהל ב-26 באוגוסט את קרב לה קאטו, שייצב את המצב ואפשר ליחידות הבריטיות לנהל נסיגה מסודרת.
פרנץ', שנצטווה על ידי קיצ'נר לשתף פעולה עם הצבא הצרפתי, הוסיף לפקוד על נסיגה ללא התחשבות במצבן של היחידות הצרפתיות שבאגפיו, וזאת במטרה להציל מהשמדה את הכוח הבריטי שבפיקודו.
מפקד הצבא הצרפתי, גנרל ז'וזף ז'ופר, התמודד בטאקט עם התנהגותו של פרנץ', הגם שבאותה עת ממש הדיח עשרות מן המפקדים הבכירים בצבאו שלו.
גם שר המלחמה קיצ'נר נחלץ לעזרה וערך ביקור חירום אצל פרנץ' בצרפת ב-2 בספטמבר.
אף על פי שפרנץ' התרעם על התנהגותו של קיצ'נר כלפיו, הובטחה בעקבות זאת תמיכת חיל המשלוח הבריטי והשתתפותו בקרב הראשון על המארן, שהוביל לבלימת ההתקדמות הגרמנית בצרפת.
פרנץ' הוסיף לפקד על חיל המשלוח בצרפת עם תחילת מלחמת החפירות שם, ובעת המרוץ אל הים ניהל את הלחימה סביב העיר איפר שבבלגיה בסתיו 1914. הוא ביקש כי צבא המתנדבים שהחל קיצ'נר להקים בבריטניה יישלח לחזית המערבית, לא במסגרת דיוויזיות חדשות אלא כגדודי תגבור ליחידות הבריטיות הקיימות.
הוא הרע עוד יותר את יחסיו עם קיצ'נר כאשר עקף אותו ופנה ישירות לראש הממשלה, הרברט אסקווית', לשווא.
לאחר כישלונות צבאיים בחזית המערבית באביב 1915 ניסה פרנץ' להאשים את קיצ'נר במחסור ששרר אז בתחמושת ארטילרית, ופעולה זו הרחיקה מפרנץ' רבים מתומכיו.
לאחר הכישלון בקרב לוס בסתיו 1915 הועבר פרנץ' מתפקידו כמפקד חיל המשלוח הבריטי באירופה, ובדצמבר 1915 בא תחתיו גנרל דאגלס הייג.
פרנץ' שב לבריטניה ומונה למפקד כוחות המולדת.
בתפקידו זה פיקד על דיכוי מרידת חג הפסחא באירלנד באפריל 1916. באותה שנה הוענק לו התואר הוויקאונט מאיפר ומהאגם הגבוה במחוז רוסקומון (High Lake in the County of Roscommon).
פרנץ' היה נמוך קומה, חם מזג, נלהב ובומבסטי ורודף נשים.
הוא היה אהוד על אנשיו בחזית המערבית באופן שגנרל הייג לא זכה לו מעולם.
הדעות חלוקות אודות יכולתו הצבאית.
רבים דיברו בשבחו ורבים בגנותו.
היו שראו בו אדם אמיץ, ששמר על קור רוחו ולא נרתע מהתמודדות עם אתגרים.
אחרים ראו בו אדם בור, יהיר ונקמני.
במאי 1918 מונה פרנץ' ללורד לוטננט של אירלנד ולמפקד הכוחות הבריטיים בה.
בתפקידו זה חיזק את המשטרה המקומית, ניסה להנהיג בארץ משטר צבאי ושאף להרוס את שין פיין.
בדצמבר 1919 ניצל מניסיון התנקשות בחייו, כאשר השיירה שבה נסע הותקפה על ידי אנשי הצבא האירי הרפובליקני.
באפריל 1921 פרש פרנץ' מתפקידו באירלנד ומן השירות הצבאי.
הוא היה לנשיא ליגת איפר, ארגון ותיקי מלחמה ששירתו במבלט איפר שבבלגיה.
הוא סבל ממחלת הסרטן ונפטר ב-22 במאי 1925, בגיל 72. הוא נקבר בכפר הולדתו, ריפל (Ripple), שבמחוז קנט.
השחקן לורנס אוליבייה גילם את דמותו של פרנץ' בסרט הסאטירי "הו!
ב-1875 התחתן פרנץ', וב-1880, לאחר שהתגרש בחשאי, משום שהגירושים היו עלולים להרוס את הקריירה שלו, התחתן בשנית.
לו ולאשתו השנייה נולדו שני בנים ושתי בנות.
משפחתו לא ידעה על נישואיו הראשונים.
אחותו שארלוט דספרד נודעה כסופרג'יסטית, מתנגדת למלחמה, ופעילה בשין פיין האירי.
אביר מפקד של מסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש (1902)
אביר הצלב הגדול של מסדר האמבט (1909)
אביר מסדר פטריק הקדוש (1917)
אביר הצלב הגדול של המסדר הוויקטוריאני המלכותי
ג'ון דטון פרוסט מוכר גם בכינויו "ג'וני" (Johnny), היה קצין בצבא הבריטי.
הוא מוכר על פיקודו על הכוח המוטס במהלך מבצע בייטינג ועל פיקודו על הכוח המוטס הבריטי שהחזיק בגשר ארנהם כנגד התקפות הצבא הגרמני, כוח שלאחר מספר ימי לחימה הובס לבסוף והוא עצמו היה מבין החיילים שנפלו בשבי הגרמני.
פרוסט התגייס לצבא הבריטי ב-1 בספטמבר 1932 בתור לוטננט משנה לאחר שסיים את לימודיו במכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
הוא התחיל את שירותו ברגימנט 'הרגימנט הקמרוני (הרובאים הסקוטים)' (Cameronians), שם שירת כקצין עד שהיה בין הראשונים שהתנדבו לעבור לרגימנט המוצנח עם הקמתו בשנת 1941. ב-27 בפברואר 1942 פיקד מייג'ור פרוסט על פלוגה 'C' במהלך מבצע בייטינג, מבצע מוצנח שנועד ללמוד את התקדמות טכנולוגיית הראדר הגרמנית.
המבצע היה מוצלח מאוד ופתח את הדרך למבצעים מוצנחים נוספים.
על האופן שבו פיקד על המבצע קיבל פרוסט את הצלב הצבאי.
פרוסט השתתף במבצע לפיד בצפון אפריקה ובמהלך פלישת בעלות הברית לסיציליה השתתף במבצע 'פוסטיאן' לכיבוש גשר 'פונטה דה פרימוסול', לאחר מכן השתתף פרוסט גם בפלישה לאיטליה יחד עם הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה.
ב-17 בספטמבר 1944 צנח פרוסט עם גדוד הצנחנים שעליו פיקד בקרבת העיירה ארנהם, יחד עם הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה, במהלך מבצע מרקט גארדן.
גדודו של פרוסט בכוח של 745 צנחנים הצליח בתחילתו של הקרב על ארנהם להגיע ולהחזיק בצידו הצפוני של גשר ארנהם.
במהלך הקרבות לא הצליחה יחידה בריטית נוספת להגיע למתחם של פרוסט בקצה הגשר.
כוחו הצליח להחזיק מעמד כנגד יחידות שתי דיוויזיות פאנצר אס אס (ה-9 וה-10) במשך ארבעה ימים, עד שאזלה התחמושת והאספקה ונותרו חיילים בודדים.
הכוח נכנע ופרוסט עצמו, שנפצע מרסיס ברגלו, נפל בשבי והוחזק במרכז גרמניה.
הוא שוחרר מהשבי הגרמני עם התקדמות צבא ארצות הברית באזור במרץ 1945. בספטמבר הוענק לפרוסט עיטור אות השירות המצוין על פיקודו במהלך הקרב על ארנהם.
לאחר המלחמה, נשאר פרוסט בצבא ובשנת 1962 מונה למפקד הדיוויזיה ה-52. פרוסט השתחרר מהצבא בשנת 1968 בדרגת מייג'ור גנרל וכיהן במספר משרות, בין היתר הוא כתב שני ספרי אוטוביוגרפיה וספר אודות הלחימה של הגדוד השני ברגימנט המוצנח במהלך מלחמת פוקלנד.
על שמו של פרוסט קרוי כיום גשר ארנהם "גשר ג'ון פרוסט", עליו לחם במהלך הקרב על ארנהם, שינוי השם נעשה בשנת 1978.
דמותו של פרוסט מופיעה בסרט גשר אחד רחוק מדי (1977, בבימויו של ריצ'רד אטנבורו) בגילומו של אנטוני הופקינס.
צניחה אחת יותר מדי (A Drop too many), 1980.
גדוד הצנחנים השני בפוקלנד: גדוד במלחמה (PARA Falklands: The Battalion At War 2), 1983.
פרי הוא פרופסור לפילוסופיה באוניברסיטת סטנפורד.
הוא מוכר בזכות מחקריו הנודעים בפילוסופיה, בתחומי הלוגיקה, פילוסופיה של הלשון, מטאפיזיקה ופילוסופיה של הנפש.
פרי נולד בלינקולן, נברסקה ב-16 בינואר 1943. קיבל תואר ראשון בפילוסופיה ממכללת דואיין שבנברסקה ב-1964, ודוקטורט מאוניברסיטת קורנל ב-1968. הוא קיבל את פרס ז'אן ניקו לשנת 1999, והוא חבר באקדמיה הנורווגית למדעים וללשון.
בנוסף לעבודתו כפרופסור הוא מגיש (משנת 2004) יחד עם קנת' טיילור, תוכנית רדיו בשם "Philosophy Talk" ("שיחת פילוסופיה", או "דיבור פילוסופי"), שהמוטו שלה הוא: "התוכנית שמפקפקת בהכל - חוץ מהאינטליגנציה שלכם".
כמו כן הוא ראש מכון מחקר עצמאי שהקים.
בשנת 1995, פרסם פרי מאמר הומוריסטי הנקרא "מבנה הדחיינות" ("Structured Procrastination"), בו נקבע:
על מאמר זה, זכה פרי בפרס איג נובל לספרות בשנת 2011.
ג'ון דבון רולנד פרטווי היה שחקן אנגלי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו בסיטקום הרדיופוני "The Navy Lark" של רדיו ה-BBC, גילום דמותו של הדוקטור השלישי בסדרת המדע בדיוני הוותיקה דוקטור הו בין השנים 1970 ו-1974, והתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה לילדים "וורזל גאמידג'" (Worzel Gummidge) בשנים 1979–1981.
מוצאו הוא מההוגנוטים, שם המשפחה הוא אינגלוז של "פרטיוס" (Perthuis).
אביו רולנד פרטווי היה תסריטאי ושחקן, הוא קרוב רחוק של השחקן ביל פרטווי.
אמו אביס שולץ (Avice Scholtz) נפרדה מאביו כאשר היה ילד.
אביו התחתן שוב ולאמו היה בן זוג שאיתו לא היה לפרטווי יחסים טובים.
השחקן הנרי איינלי שהיה חבר קרוב של אביו, שימש כסנדקו.
בנו של איינלי, אנתוני הופיע לצידו של פרטווי בפרק בסדרת דוקטור הו בשנת 1983, "חמשת הדוקטורים", במסגרת חגיגות 20 שנה לסדרה.
פרטווי התחנך בבית הספר העצמאי "פרנשם הייטס סקול" בראולג' שבסארי, אחר כך ב"שרבון סקול" בעיר שרבון שבדורסט ובבתי ספר אחדים נוספים שמהם סולק.
הוא התחיל ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, אך גם משם סולק לאחר שסירב לשחק בתפקיד "רוח" יוונית באחד מהשיעורים, וכשהרגיש שזהו בזבוז זמן בשבילו ובזבוז כספו של אביו.
בנוסף הואשם בכתיבת גרפיטי על המורים על קירות השירותים.
במהלך מלחמת העולם השנייה שרת פרטווי כקצין באגף המודיעין של הצי המלכותי הבריטי.
הוא עבד יחד עם מחבר ספרי ג'יימס בונד איאן פלמינג, ודיווח ישירות לראש הממשלה דאז וינסטון צ'רצ'יל.
הוא היה חבר צוות הספינה אה"מ הוד, נשלח לקורס קצינים זמן קצר לפני שהיא טובעה על ידי ספינת הקרב הגרמנית "ביסמרק", ומכל צוותה נותרו רק שלושה בחיים.
במהלך שירותו בחיל הים, התעורר בוקר אחד אחרי לילה של שכרות וגילה קעקוע של נחש קוברה על זרועו הימנית.
אחרי המלחמה, זכה להתפרסם כשחקן קומי בתוכנית הרדיו "Waterlogged Spa" לצידו של אריק ברקר, ובתוכנית "Puffney Post Office" בו שיחק דמות של דוור זקן ואומלל.
בין השנים 1957 ועד 1977 גילם דמות בתסכית רדיו "The Navy Lark" של ה-BBC.
הוא נודע כמי שדומה במראהו לדני קיי, ופרטווי חיקה את קיי בסרט " Murder at the Windmill" מ-1949.
על הבמה הופיע במחזה "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" בהפקה משנת 1963 בלונדון, ב-1966 השתתף בתפקיד קטן גם בסרט המבוסס על המחזה.
גילם את סידני טאיט בקומדיה "Ladies Who Do".
בטלוויזיה החל להופיע בתפקידים קטנים, בתוכנית ילדים עם ריצ'רד היאם בתפקיד מר פסטרי, בפרק "מוונוס באהבה" בסדרה "הגומלים" בתפקיד בריגדיר וייטהד, וב-1970 שיחק בתפקיד אורח ככומר בסדרה "Wacky Wales".
אחד מתפקידיו הזכורים ביותר היה בסרט "The House That Dripped Blood" מ-1971. צילומי הסרט נערכו בקיץ של 1970, בין שתי העונות בהן שיחק ב"דוקטור הו", הוא גילם את פול הנדרסון, כוכב סרטי אימה יהיר.
אשתו הראשונה הייתה השחקנית ג'ין מארש לה היה נשוי מ-1955 ועד 1960. בהמשך אותה שנה התחתן עם אינגבורג רוזה, איתה נולדו לו שני ילדים, בתם דריאל ילידת 1961 ובנם שון יליד 1964.
ב-1969 בחר בו המפיק פיטר ברייאנט כמחליפו של פטריק טרוטון לתפקיד הדוקטור בסדרת הטלוויזיה דוקטור הו.
פרטווי ביקש מהסוכן שלו להציע אותו לתפקיד, והופתע לגלות שהוא כבר ברשימת המועמדים.
רון מודי היה המועמד המועדף על המפיק, אך הוא לא היה זמין לתפקיד.
אחרי שתי ההתגלמויות הראשונות של הדוקטור, פרטווי גילם אותו בדמות של צלבן עם נטייה לאקשן ובבגדים מפוארים, גם כאשר הדוקטור היה בגלות בכדור הארץ והיה משרת ב-UNIT.
הוא גילם את הדוקטור במשך 5 עונות בין 1970 ל-1974, תקופה שהייתה ארוכה יותר מזו של שני קודמיו בתפקיד, ויליאם הרטנל ופטריק טרוטון, אם כי הוא שיחק בפחות פרקים מאשר הרטנל.
בתחילת 1974 הכריז פרטווי על עזיבתו את התפקיד ועל רצונו לחזור לשחק בתיאטרון במחזה "The Bedwinner", כמו כן ציין כסיבה נוספת לעזיבתו היא אי רצונו להיות מזוהה עם התפקיד.
הופעתו האחרונה בפרק מלא הייתה בפרק "כוכב העכבישים" ביוני 1974, וטום בייקר החליף אותו בתפקיד הדוקטור.
בחגיגות לציון 20 שנים לתוכנית חזר פרטווי לגלם את הדוקטור בפרק "חמשת הדוקטורים", עוד גילם את הדוקטור בשני תסכיתי הרפתקאות ברדיו ובהצגה "Doctor Who – The Ultimate Adventure".
ב-14 באפריל 1971 היה פרטווי נושא התוכנית "אלה הם חייך" של תיימז טלוויז'ן.
אחרי תקופה שבין 1974 ל-1978 שבה שימש פרטווי כמנחה שעשועון הטלוויזיה "מי עשה זאת?" (Whodunnit?) ברשת תיימז טלוויז'ן, החל לככב בסדרת טלוויזיה לילדים "וורזל גאמידג'" , המבוססת על סדרת ספרים שנכתבו על ידי ברברה יופאן טוד, ושודרה לראשונה בשנת 1979 ברשת ITV.
בסדרה שיחק בדמות דחליל והשמיע קולות מצחיקים.
הסדרה זכתה להצלחה מיידית ורצה עד 1981. כשהוא להוט להמשיך עם הסדרה, ניהל מסע קידום מכירות שלה, והסדרה נרכשה ב-1987 על ידי רשת טלוויזיה בניו זילנד.
בשנתיים הבאות הוקרן בצ'אנל 4 הסדרה "Worzel Gummidge Down Under".
ב-1995 גילם בפעם האחרונה את הדמות במופע במיוחד לציון 40 שנה לרשת ITV.
עוד גילם את הדמות על במת התיאטרון והקליט אלבום "Worzel Gummidge Sings", וכמו כן הקליט סינגל לכבוד חג המולד.
ב-1976 השתתף פרטווי בתשדירי פרסומת של "Green Cross Code" הפועלת למען בטיחות בדרכים.
עוד ב-1976 כיכב לצידה של השחקנית האוסטרלית ג'ולי אנתוני בהפקה בווסט אנד של המחזמר "איירין", ההפקה המקורית היא מ-1919, כשהוא מגלם את מעצב האופנה "מאדאם לוסי".
הצגת הבכורה הייתה בתיאטרון אדלפי, והועלו מעל ל-900 הצגות.
פרטווי השתתף גם באלבום של שירי המחזמר בהפקת "EMI Records".
בשנות השמונים דיבב את הדמות "ספוטי" בסדרת האנימציה "SuperTed".
ב-1985 כיכב ב-" Do You Know The Milkyway?", עיבוד טלוויזיוני למחזה מאת קרל ויטלינג'ר (Karl Wittlinger), בו גילם את הדמות של ד"ר ניורוס ותשע דמויות נוספות.
ב-1995 היה פרטווי הקול מאחורי הדמות מוות במשחק המחשב עולם הדיסק.
עוד באותה שנה גילם את ג'נרל פון קרמר באחד מפרקי סדרת הטלוויזיה "אינדיאנה ג'ונס הצעיר".
פרטווי חזר לשחק בתפקיד הדוקטור בשנת 1983 בספיישל "חמשת הדוקטורים" שהופק לציון 20 שנה לסדרה, וב-1993 שיחק בפרק "Dimensions in Time" עבור מופע הצדקה " Children in Need".
תפקידו האחרון בקולנוע היה בסרט "Cloud Cuckoo", שיצא לאקרנים ב-18 ביוני 1994. הופעתו האחרונה בטלוויזיה היה בתוכנית "Surprise, Surprise" בהנחייתה של סילה בלאק ושודרה ב-21 באפריל 1996.
פרטווי המשיך להשתתף בכנסים של דוקטור הו עד יום מותו.
הוא נפטר מהתקף לב בהיותו בקונטיקט ב-20 במאי 1996, בגיל 76. גופתו נשרפה בפאטני וייל ולארונו הוצמד צעצוע של וורזל גאמידג', כפי שהורה בצוואתו.
קרפד מטירת הקרפד (1946) Toad of Toad Hall
ג'ון דניס פרופיומו (John Dennis Profumo; 30 בינואר 1915 – 9 במרץ 2006) היה איש צבא ופוליטיקאי בריטי, אשר שירת כשר המלחמה (Secretary of State for War) בשנים 1960–1963. התפרסם בעיקר עקב השערורייה שנקראה על שמו – פרשת פרופיומו, שהביאה לסיומן של כהונתו והקריירה הפוליטית שלו.
פרופיומו נולד בלונדון לאב עורך דין ודיפלומט ממוצא איטלקי.
למד בבית הספר הארו ולמד משפטים באוניברסיטת אוקספורד.
בקיץ 1939 הוסמך לקצין בחיל השריון המלכותי.
לחם במלחמת העולם השנייה בצפון אפריקה, שם עוטר בציון לשבח.
השתתף גם בקרבות במערכה בנורמנדי בקיץ 1944. בהמשך שירת במפקדת קבוצת הארמיות ה-15 באיטליה ובדצמבר 1944 מונה לקצין במסדר האימפריה הבריטית כאות הערכה על שירותו באיטליה.
ב-1947 עוטר בעיטור כוכב הארד של ארצות הברית.
ב-1940, בעודו משרת בצבא, נבחר לחבר הפרלמנט מטעם המפלגה השמרנית בבחירות משנה כנציג מחוז הבחירה קטרינג (Kettering) שבנורת'האמפטונשייר.
הוא היה אז החבר הצעיר ביותר בפרלמנט.
במאי 1940 הצביע נגד ממשלת צ'מברלין בדיון שנערך בפרלמנט בעקבות הכישלון הצבאי הבריטי בנרוויק שבנורווגיה.
בבחירות הכלליות ב-1945 נוצח פרופיומו במחוז קטרינג על ידי מועמד הלייבור.
בהמשך השנה מונה לראש מטה המשלחת הצבאית הבריטית ביפן הכבושה.
ב-1950 פרש משירות צבאי, ובבחירות באותה שנה נבחר לחבר הפרלמנט מטעם השמרנים במחוז סטרטפורד-און-אייבון שבווריקשייר.
ב-1954 נשא לאישה את השחקנית ולרי הובסון, והיה נשוי לה עד מותה ב-1998.
ביולי 1961 השתתף פרופיומו במסיבה בביתו של פוליטיקאי ואיש עסקים שמרני.
הוא פגש שם בדוגמנית בת 19 בשם כריסטין קילר, אשר פטרונה סטיבן וורד ארגן את המסיבה.
בין פרומיומו לבין קילר התנהלה מערכת יחסים מינית שפרופיומו סיים אותה לאחר מספר שבועות.
עם זאת שמועות אודות יחסיהם החלו לצוף.
לקילר הייתה מערכת יחסים דומה עם יבגני איוואנוב, נספח ימי בשגרירות ברית המועצות בבריטניה, ועובדה זו נתנה לפרשה היבט של ביטחון לאומי.
בדצמבר 1962 התרחשה תקרית ירי בלונדון שבה היו מעורבים שני גברים שהיו אף הם במערכת יחסים עם קילר.
בעקבות זאת חקרה העיתונות אודותיה ונחשפו היחסים שהיו לה עם פרופיומו.
העיתונות נמנעה מלפרסם זאת מחשש לתביעת דיבה, אך במרץ 1963 חשף את יחסיהם בפרלמנט חבר הפרלמנט מהלייבור ג'ורג' ויג, תוך ניצול חסינותו הפרלמנטרית.
ויג טען שעשה זאת בעקבות ההיבט של ביטחון לאומי שבפרשה.
פרופיומו הגיב בפרסום הצהרה, שבה הודה בהיכרות עם קילר, אך הכחיש שהיה דבר מה בלתי מכובד ביחסיהם, ואיים בתביעת דיבה אם תטען העיתונות אחרת.
איומו של פרופיומו לא מנע מהעיתונות לפרסם מידע אודות קילר, ובמהרה התברר לראש הממשלה מקמילן כי פרופיומו לא יוכל להוסיף לכהן בממשלתו.
ב-5 ביוני נאלץ פרופיומו להודות כי שיקר לפרלמנט - מעשה בל יסולח בפוליטיקה הבריטית.
הוא התפטר מתפקידו, מחברותו בפרלמנט ומהמועצה המלכותית.
עוד לפני כן התוודה פרופיומו על הפרשה בפני אשתו, שבחרה לתמוך בו.
מעולם לא הוכח שבמסגרת יחסיו של פרופיומו עם קילר נגרמה פגיעה לביטחון הלאומי.
הפרשה זעזעה את ממשלת השמרנים והייתה בין הגורמים להפסדה ללייבור בבחירות 1964. עוד לפניהן, באוקטובר 1963, פרש מקמילן מראשות הממשלה והוחלף על ידי אלק דאגלס-יום.
פרופיומו לא דיבר עוד על הפרשה באופן פומבי, גם לא לאחר יציאתו לאקרנים ב-1989 של הסרט "סקנדל", שעסק בפרשה ולא לאחר פרסום זיכרונותיה של קילר.
ב-2013, כשפרופיומו כבר לא היה בחיים, עלה לבמות מחזמר אודות הפרשה בשם "סטפן וורד", לצלילי מוזיקה שהלחין אנדרו לויד ובר.
מעט לאחר הפרישה מהפוליטיקה החל פרופיומו לעבוד בהתנדבות בניקיון חדרי שירותים בבית טוינבי, מקום משכנה של אגודת צדקה במזרח לונדון שהייתה חלק מתנועת בתי ההתיישבות, והתמיד בעבודה שם לשארית חייו.
עם הזמן שוכנע לחדול מעבודות הניקיון והיה למגייס התרומות הראשי של המוסד.
הוא הצליח לגייס עבורו כסף רב תוך ניצול ניסיונו וקשריו הפוליטיים.
כל עבודתו נעשתה בהתנדבות, שכן הונו המשפחתי הספיק למחייתו.
עיתונאי כתב עליו כי "התנדף לאיסט אנד של לונדון למשך 40 שנה כשהוא עושה שם עבודות שקטות וטובות".
פעילות זו שיקמה את שמו הטוב.
גם אשתו ולרי הובסון עסקה בעבודות צדקה עד סוף חייה.
ב-1975 מונה פרופיומו למפקד במסדר האימפריה הבריטית.
הטקס בו קיבל את העיטור מידי המלכה אליזבת השנייה בארמונה סימל את שובו למעמד של אדם מכובד.
הוא הופיע לאחר מכן בציבור רק לפרקים.
ב-1995 הוזמן והשתתף בארוחת ערב לרגל יום ההולדת ה-70 של מרגרט תאצ'ר, שבה ישב בסמוך למלכה.
ב-7 במרץ 2006 לקה פרופיומו באירוע מוחי.
הוא מת בבית חולים יומיים אחר כך, בגיל 91. גופתו נשרפה ואפרו נקבר לצד זה של אשתו בחלקת הקבר המשפחתית בכפר הרשם (Hersham) שבסארי.
ג'ון פנקו הוא שחקן אמריקאי.הוא ידוע בעיקר מהופעותיו בתפקיד איירה בוכמן בשבע העונות של הסדרה "משתגעים מאהבה", ומתפקידו בדמות מרק לפידוס בסדרה "אפיזודס".
פנקו נולד בסנט לואיס שבמיזורי.
הוא השישי במשפחה בת תשעה ילדים.
אחיו הגדול הוא נגן הטרומבון והמלחין ג'יימס פנקו, ממייסדי להקת הרוק "שיקגו".
פנקו גדל בפארק רידג' שבאילינוי, ולמד בבית הספר התיכון Maine South High School, אחר כך באוניברסיטת צפון מזרח אילינוי.
פנקו מופיע על במות התיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה.
הוא שיחק במשך שבע עונות בתפקיד איירה בוכמן בסיטקום "משתגעים מאהבה" של רשת NBC.
עוד הופיע בתפקיד קבוע בסדרה "אפיזודס" של רשת שואוטיים וה-BBC, בה גילם דמות של מפיק טלוויזיה אמריקאי בשם מרק לפידוס.
פנקו שיחק בתפקיד הסוכן ג'ון ווקוביץ' בסרט "לחיות ולמות בלוס אנג'לס" לצדם של ויליאם פיטרסן ווילם דפו.
ב-1985 התחתן פנקו עם השחקנית קריסטין סאתרלנד.
טומי ולס סדרת טלוויזיה (2 פרקים) 2018 Unorganized Crime אנתוני קורסו סרט טלוויזיה שוטרים בדם Blue Bloods ג'ון רומנו בפרק "The Devil You Know" 2014–2019 מזכירת המדינה Madam Secretary גלן סדרת טלוויזיה 2019 משתגעים מאהבה Mad About You אירה בוכמן סדרת טלוויזיה 2020 Before/During/After ג'ים לונרגן
ג'ון פנדלטון קנדי היה סופר, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הוויגית שכיהן כמזכיר הצי של ארצות הברית מיולי 1852 ועד מרץ 1853 בממשלו של נשיא ארצות הברית מילרד פילמור.
הוא גם כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד ובמהלך כהונתו זו הוא עודד את ממשלת ארצות הברית ללמוד, לאמץ וליישם את טכנולוגית הטלגרפיה.
קנדי היה לוביסט עבור "חברת הרכבות בולטימור ואוהיו" ומנהלה, וכן כיהן כחבר האספה הכללית של מרילנד במשך כמה תקופות כהונה וב-1847 היה יושב הראש שלה.
בהמשך השתתף קנדי במאמצים לשים קץ לעבדות במרילנד, שכמדינה שלא הייתה חברה בקונפדרציה, הצהרת האמנציפציה לא נגעה לה ונדרשה העברת חוק במדינה לשחרור העבדים והוצאת העבדות אל מחוץ לחוק בתחומיה.
קנדי גם תמך בסובלנות דתית וקידם את לימודי ההיסטוריה של מרילנד.
הוא סייע לשמר את סנט מרי סיטי (המקום בו נוסדה מרילנד כמושבה ומקום לידתה של החירות הדתית באמריקה) ולייסד את קולג' סנט מרי במרילנד (אז סמינר סנט מרי לנשים), את ספריית ג'ורג' פיבודי (כיום חלק מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס) ואת קונסרבטוריון פיבודי למוזיקה (כיום גם חלק מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס).
ג'ון קנדי נולד ב-25 באוקטובר 1795 בבולטימור כבנם של המהגר האירי והסוחר, ג'ון קנדי ושל ננסי פנדלטון, צאצאית לאחת מהמשפחות הראשונות של וירג'יניה.
השקעות גרועות הובילו להכרזת אביו כפושט רגל ב-1809. ג'ון פנדלטון קנדי למד בבתי ספר פרטיים, ובאופן יחסי לתקופתו זכה לחינוך ראוי לשמו.
ב-1812 הוא סיים את לימודיו בקולג' בולטימור.
אחיו, אנתוני קנדי, היה לימים חבר הסנאט של ארצות הברית.
לימודיו של קנדי הופרעו בפרוץ מלחמת 1812. הוא התגייס לצבא, וב-1814 הוא היה חלק מהפלוגה המאוחדת של רגימנט הפרשים הקלים החמישי של בולטימור, שעליו נמנו סוחרים עשירים, עורכי דין ושאר בעלי מקצועות.
קנדי כתב סיפורים הומוריסטים על הרפתקאותיו הצבאיות, כמו על המקרה בו הוא איבד את מגפיו והמשיך לצעוד בנעליים חצאיות.
עם זאת, המלחמה הייתה קשה, וקנדי השתתף בקרב בלנדסבורג הרה האסון, כאשר כוחות הצבא הבריטי איימו על הבירה החדשה וושינגטון די.
מזכיר המדינה ג'יימס מונרו הורה ליחידתו של קנדי לסגת מהאגף השמאלי של קו החזית לעמדה חשופה במרחק של כמה מאות מטרים משם.
לאחר שהבריטים חצו את הגשר, נעה יחידתו של קנדי קדימה.
כמעט כל אחד מהקצינים הבריטים בקרב הכוחות המתקדמים נפגע, אך אז ירו הבריטים רקטות קונגריב.
בתחילה עמד הרגימנט החמישי איתן, אך כאשר שני הרגימנטים מימינו נמלטו, נשבר גם הוא.
קנדי השליך את רובה המוסקט שלו ונשא חבר פצוע (ג'יימס ו.
בהמשך השתתף קנדי בקרב נורת' פוינט שבו ניצלה בולטימור מגורל דומה לזו של וושינגטון שעלתה באש.
מפגש נוסף מימי המלחמה האלו שלימים התברר כמכריע לקריירה הפוליטית והעסקית של קנדי היה ג'ורג' פיבודי, שלימים סייע לממן את חברת הרכבות בולטימור ואוהיו וייסד את בית מורגן ואת מכון פיבודי.
קנדי נהג לבלות את חופשות הקיץ במרטינסבורג, וירג'יניה, שם הוא למד משפטים בהנחייתו של קרוב משפחתו, השופט אדמונד פנדלטון (צאצא של אדמונד פנדלטון שהקים את בית המשפט לערעורים של וירג'יניה).
קנדי יזכיר לעיתים קרובות את החיים המעושים בעדינותם של החוות הדרומיות בהתבסס על הקיצים שחווה בצעירותו במרטינסבורג.
בהמשך הוא ירש סכום כסף מדוד עשיר מפילדלפיה וב-1829 נשא לאישה את אליזבת גריי, שאביה, אדוארד גריי, היה בעל טחנה ובעליו של מעון כפרי על גדות נהר פטפסקו ושנדיבותו אפשרה לקנדי לפרוש למעשה מעסקי עריכת הדין ולעסוק במשך כעשר שנים בכתיבה.
אף על פי שהוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב-1816, גילה קנדי עניין רב יותר בספרות ובפוליטיקה מאשר במשפט.
התנסותו הספרותית הראשונה הייתה דו-שבועון שנקרא "הספר האדום" (Red Book) ושפורסם בעילום שם עם שותפו לחדר פיטר הופמן קרוז בין השנים 1819–1820. ב-1832 פרסם קנדי את "סנונית הרפתות" (Swallow Barn) או "מחסה זמני במושבה הישנה" (A Sojourn in the Old Dominion) שהפך לעבודתו הידועה ביותר.
ב-1835 פורסם הספר "רובינסון פרסה" (Horse-Shoe Robinson) שזכה למקום של כבוד בהיסטוריה של הסיפורת האמריקאית.
על ידידיו ושותפיו של קנדי נמנו ג'ורג' הנרי קלברט, ג'יימס פנימור קופר, צ'ארלס דיקנס, וושינגטון אירווינג, אדגר אלן פו, ויליאם גילמור סימס וויליאם מייקפיס תאקרי.
ברישום מיומנו של קנדי מספטמבר 1858 מצוין שתאקרי ביקש ממנו לסייע לו בכתיבת פרק בספרו "אנשי וירג'יניה" (The Virginians) והוא סייע לו בהוספות תיאורי נופים לפרק זה.
באוקטובר 1833, בעודם יושבים סביב לשולחן הטרקלין בביתו של הסופר, איש הציבור וידידו של קנדי, ג'ון ה.
לטרוב, תוך שהם שותים משקאות חריפים ומנהלים שיחה חביבה עם ידיד אחר שלהם, ג'יימס ה.
מילר, הם בחנו יחדיו טיוטה של "מכתב בבקבוק" (MS.
Found in a Bottle) פרי עטו של כותב בלתי ידוע אז, אדגר אלן פו, כיצירה הראויה להתפרסם בעיתון Baltimore Sunday Visitor, בשל האווירה האפלה והמקברית שלה.
לפיכך הם העניקו לו את ההזדמנות ופרסמו עבור הסופר והמשורר לעתיד את פרסומו הראשון.
ב-1835 סייע קנדי לפו כאשר הפגיש אותו עם תומאס ויליס וייט, עורך כתב העת Southern Literary Messenger.
בעת ששהה מעבר לים התיידד קנדי עם ויליאם מייקפיס תאקרי וכתב או התווה את הפרק הרביעי בכרך השני של "אנשי וירג'יניה", עובדה שלזכותה ניחן הספר בדיוק הרב של תיאורי הנוף שלו.
מבין ספריו שלו, נחשב "רובינסון פרסה" לטוב ביותר ולאחד הטובים בספרות התקופה שטרם מלחמת האזרחים.
וושינגטון אירווינג קרא טיוטה של הספר ודיווח שהוא היה "כה משועשע מכמה חלקים ממנו" עד שהוא קרא אותם בקול רם בפני ידידיו.
לעיתים כתב קנדי בשם העט "מארק ליטלטון", במיוחד כשפרסם את הסטירות הפוליטיות שלו.
קנדי נהנה יותר מהעיסוק בפוליטיקה בהשוואה לעיסוק במשפט, וכאשר הוא הבין שבהנהגת הנשיא אנדרו ג'קסון המפלגה הדמוקרטית קופאת על שמריה, הוא עזב אותה.
הוא נעשה פעיל במפלגה הוויגית כמו חותנו והעדיף את האינטרסים הכלכליים של בולטימור.
ב-1820 הוא נכנס לבית הנבחרים של מרילנד והיה יושב ראש ועדת הפיתוח של הבית ובמסגרת זו הוא תמך בכרייתה של תעלת צ'ספיק ואוהיו.
תעלה זו כשלה מבחינה כלכלית ולאחר שקנדי הצביע בעד מתן תמיכה ממשלתית עבורה, לא עלה בידו להיבחר מחדש.
ב-27 בינואר 1823 הוא מונה כמזכיר השגרירות האמריקאית בצ'ילה אך ב-23 ביוני אותה שנה הוא התפטר מתפקידו זה.
ב-1835 היה קנדי בין עשרת אנשי בולטימור שנכחו בכינוס בבראונסביל, פנסילבניה, שם הוא נשא נאום שהתקבל בברכה בו הוא האיץ להשלמתה של מסילת הברזל בולטימור-אוהיו עד לעמק נהר אוהיו, במקום לתעלות של פנסילבניה שקושרו לפילדלפיה ולא לבולטימור.
הוא גם היה חבר בוועדה של 25 האנשים שהיו לובי במועצת המחוקקים של מרילנד לטובת חברת מסילת הברזל בולטימור-אוהיו, שבסופו של דבר הבטיח את חקיקתו של "חוק שמונת מיליוני הדולרים" ב-1836, ובזכות זאת הוא היה לחבר מועצת המנהלים של החברה בשנה שלאחר מכן.
כאשר החליטה החברה ב-1838 לסלול מסילה לכוון מערב דרך וירג'יניה במקום דרך ההרים ליד הגרסטאון שבמרילנד, היה קנדי חבר במשלחת השתדלנים למועצת המחוקקים של וירג'יניה שתחוקק חוק לאישור השתתפות המדינה בסכום של יותר ממיליון דולר.
עם זאת, בעלי המניות של החברה התנגדו להסכם זה בשל תנאיו המעיקים וקנדי התמודד מול הביקורת מצדו של מושל מרילנד ויליאם גרסון.
ב-1838 נבחר קנדי לבית הנבחרים של ארצות הברית במקומו של איזק מקין, אך בבחירות שנערכו בנובמבר אותה שנה הוא הובס.
ב-1840 וב-1842 עלה בידו להיבחר מחדש, אך בשל התנגדותו התקיפה לסיפוחה של טקסס, ב-1844 הוא הובס.
בתקופת כהונתו בקונגרס, היה קנדי הכוח המניע בקונגרס להחלטה על הקצאת 30,000 דולר (סכום עצום באותם ימים) לבדיקת מערכת הטלגרפיה, פרי המצאתו של סמואל מורס.
היה זה אמצעי התקשורת האלקטרוני הראשון לטווח ארוך בתולדות האנושות.
הבדיקות שבוצעו על ידי הממשלה אישרו את המצאתו של מורס והובילו לאימוץ הטכנולוגיה על ידה וכתוצאה מכך להקמתה של מערכת תקשורת הטלגרף בארצות הברית, שחוללה מהפכה בהתפתחות התקשורת והכלכלה.
השימוש בהמצאה זו שיחק גם תפקיד מרכזי בניהול מלחמת האזרחים על ידי הנשיא לינקולן.
ב-1847 נבחר קנדי כיושב ראש בית הנבחרים של מרילנד וניצל את השפעתו לסייע לחברת בולטימור-אוהיו, אף על פי שזו נקלעה בסוף העשור למחלוקת משולשת עם פנסילבניה ווירג'יניה בשאלה על זהותה של התחנה הסופית של המסילה.
לאחר ישיבה סוערת של בעלי המניות של החברה ב-25 באוגוסט 1847, החליטה החברה על וילינג שבוירג'יניה (כיום בוירג'יניה המערבית) וב-1853 הושלמה לבסוף המסילה.
ביולי 1852 מינה הנשיא מילרד פילמור את קנדי כמזכיר הצי של ארצות הברית.
במהלך כהונתו בתקופה זו יצא צי ארצות הברית לארבע משימות ימיות חשובות, כולל זו של הקומודור מת'יו פרי ליפן וזו של ויליאם לואיס הרנסון ולרדנר גיבון לחקר אמזוניה.
קנדי אף יזם ב-1852 את הקמתה של תזמורת האקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, שפעילה עד היום.
שמו של קנדי עלה כמועמד אפשרי להיות סגנו למרוץ של אברהם לינקולן כאשר זה האחרון החל לשקול את מועמדותו לנשיאות, אך בסופו של דבר לא נבחר.
במהלך מלחמת האזרחים היה קנדי תומך נלהב באיחוד ותמך בקבלתה של הצהרת האמנציפציה.
בהמשך, בשל העובדה שהצהרה זו לא נגעה למרילנד, מאחר שמדינה זו לא פרשה מן האיחוד, הוא דחף להעברת חקיקה נפרדת במרילנד לביטול העבדות בה ב-1864.
קנדי קרא להקמתה של אנדרטה לזכר ייסודה של מדינת מרילנד ולזכר לידתה של החירות הדתית באתר ההתיישבות הקולוניאלית המקורית של סנט מרי .
שלושה אזרחים מקומיים התחברו לרעיון וביקשו להקים בית ספר שיהווה "מצבה חיה" לחירות הדתית.
בית הספר נוסד על בסיס רעיון זה ב-1840 על סמך הוראת המועצה המחוקקת של מרילנד.
שמו המקורי היה "הסמינר של סנט מרי" (St.
Mary's Seminary), אך לימים הוא נודע כ"קולג' סנט מרי במרילנד" .
קודם לכן, כאשר היה קנדי חבר בית המחוקקים של מרילנד, הוא סייע מאוד לביטול חוק שהפלה יהודים בבתי המשפט של מרילנד.
הקהילה היהודית במרילנד הייתה קטנה מאוד באותה תקופה, וקנדי, שלא היה יהודי, לא הפיק רווחים פוליטיים או אישיים מעמדתו זו.
קנדי, שהיה אפיסקופלי באמונתו, סייע גם להוביל פעולות צדקה פרטיות למען המהגרים האירים הקתולים, שחוו אפליה קשה במרילנד באותה תקופה.
עם זאת, הוא גם דחף להצבת מגבלות על הגירת זרים באופן כללי למרילנד החל משנות ה-50 של המאה ה-19, בציינו שהוא חש שמספרם הגבוה של המהגרים עלול להכריע את הכלכלה.
התנגדותו של קנדי לעבדות הובעה לראשונה בכתביו ולאחר מכן, כאשר נכנס לפוליטיקה, באמצעות נאומיו ויוזמותיו הפוליטיות.
קנדי כתב פעם שנוכחותו באירוע בו נשא פרדריק דאגלס נאום פתחה את עיניו במלואם ל"קללת" העבדות, כפי שהוא כינה אותה ב-1863.
הרומן של קנדי "סנונית הרפתות" מתח ביקורת על העבדות, אך גם יצר אידיאליזציה של חיי אחוזות המטעים.
עם זאת, בכתב היד המקורי של הרומן, התיאורים של חיי האחוזות היו ביקורתיים יותר כלפי העבדות, אך הוא מחק את הקטעים הללו כאשר הוא הגיש את הספר לפרסום, ככל הנראה בשל חששו להיתפש כמבקר גלוי לתופעה בעודו חי במרילנד שהייתה עדיין מדינת עבדות.
קיימת מחלוקת בקרב ההיסטוריונים על השאלה אם התנגדותו המרוככת המוקדמת של קנדי לעבדות הייתה דרך למנוע תגובות אלימות כלפיו, שכן הוא חי במדינת גבול שבה הייתה העבדות נהוגה עדיין והייתה תמיכה רחבה בה.
התנגדות לעבדות בצורה ישירה באותה תקופה לא זכתה לפופולריות והיוותה סכנה אפשרית למי שהביע אותה במרילנד.
היסטוריונים אחרים טוענים שדעותיו של קנדי בנוגע לעבדות פשוט התפתחו במשך הזמן מהתנגדות חלושה לתקיפה.
הרומן של קנדי, אף על פי שהביקורת כלפי העבדות הושתקה בו כאשר הגיע כתב היד שלו לדפוס, והתיאורים האידיאליים הסטריאוטיפים של חיי אחוזות המטעים, חזה את חורבנן של מדינות הדרום שייגרם בשל העבדות.
"סנונית הרפתות" יצא לאור ב-1832, 29 שנים לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים, חזר קנדי להביע את התנגדותו לעבדות באופן גלוי וקרא ל"אמנציפציה מידית" לעבדים.
דרישותיו לשים קץ לעבדות הלכו ותכפו עם התקדמות הלחימה.
בשיאה של המלחמה, כאשר התנגדותו של קנדי לעבדות הייתה תקיפה, הוא חתם על מנשר פוליטי שפורסם במרילנד שקרא לביטול מידי של העבדות.
בקרב ההיסטוריונים קיימת הסכמה שקנדי מתח ביקורת על תופעת העבדות ברמה זו או אחרת במשך השנים, התנגד לתופעה בתקיפות בשיאה של המלחמה והתנגד לקיומה של הקונפדרציה.
כאשר הצהרת האמנציפציה לא שמה קץ לעבדות במרילנד, תרם קנדי רבות למערכה לסיומה של התופעה במדינה.
בשל העובדה שמרילנד לא הייתה חלק מהקונפדרציה, הצהרת האמנציפציה לא חלה עליה והיא המשיכה להיות מדינת עבדות.
בשל העובדה שמרילנד לא השתתפה באופן פעיל במרידה של מדינות הדרום, לא ראה הנשיא לינקולן את עצמו רשאי מבחינה חוקתית להחיל את ההצהרה עליה.
בנקודת זמן זו רק המדינה בעצמה יכלה להחליט על הפסקת העבדות וצעד כזה לא היה ברור מאליו, שכן מרילנד הייתה מדינת עבדות עם רגשות אהדה חזקים כלפי הקונפדרציה.
לפיכך ארגנו קנדי ופעילים נוספים בתנועה לביטול העבדות אספה פוליטית.
ב-16 בדצמבר 1863 נערכה ישיבה מיוחדת של הוועדה המרכזית של מפלגת האיחוד של מרילנד, ובה נדונה סוגיית העבדות במדינה.
באותה תקופה הייתה זו המפלגה החזקה ביותר במדינה.
בישיבה זו הגיש תומאס סוואן הצעה הקוראת למפלגה לפעול למען "אמנציפציה מידית (של כל העבדים) במרילנד".
קנדי היה הבא בסדר הדוברים והוא תמך בהצעה.
בשל העובדה שקנדי היה בעבר יושב ראש האספה הכללית של מרילנד, ונואם מוכשר, תמיכתו בהצעה השפיעה רבות על קבלתה שזכתה לרוב בהצבעה שנערכה.
עם זאת, תושבי מרילנד היו חלוקים בסוגיה.
קנדי חתם על מנשר של המפלגה שקרא ל"אמנציפציה מידית" לכל העבדים, שהופץ בתפוצה רחבה.
ב-1 בנובמבר 1864, לאחר ויכוח שארך שנה, הוגשה ההצעה לביטול העבדות במרילנד למשאל עם.
אזרחי מרילנד הצביעו בעד ביטול העבדות, אם כי רק בפער של 1,000 קולות, שכן החלק הדרומי של המדינה נותר תלוי באופן משמעותי בכלכלת העבדות.
קנדי, בשיתוף הפעולה הדוק שלו עם ג'ורג' פיבודי, סייע מאוד להקמתו של מכון פיבודי שמאוחר יותר התפתח והתמזג לתוך ספריית ג'ורג' פיבודי וכן להקמתו של הקונסרבטוריון למוזיקה על שם פיבודי, שני המוסדות הם כיום חלק מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
הוא גם היה חבר במועצת הנאמנים הראשונה של המוסד וכתב את המסמך הראשון שהתווה את מטרותיו.
הוא גם היה זה שרשם את הפרוטוקולים של הישיבות הראשונות של המועצה.
קנדי נודע במשך שנים כמי שפעל לסייע להנחת היסודות לפעילותם של המוסדות הללו.
קנדי גם תרם רבות לייסודו של סמינר סנט מרי לנשים שכיום ידוע כ"קולג' סנט מרי במרילנד", הקולג' המרכזי של המדינה.
מוסד זה הוקם בתמיכתו הפוליטית של קנדי ובזכות המוניטין שלו כסופר, שכן "האנדרטה החיה לחירות הדתית" של המדינה, שהוקמה כהנצחה למקום בו החלה מרילנד את דרכה כמושבה, שנחשב גם למקום בו נולדה החירות הדתית של אמריקה בכלל.
המוסד החינוכי הזה ממשיך למלא את היעוד הזה עד היום.
התפישה המקורית להנצחת הסובלנות הדתית הייתה רעיון של קנדי.
צעד זה היווה את הבסיס למה שלימים יהפוך לאתר סנט מרי ההיסטורי, אתר למחקר ארכאולוגי והיסטורי בניהול המדינה שפעיל עד היום במקום.
קנדי השתתף בניהול התערוכה העולמית של פריז ב-1867, שהייתה תערוכה עולמית למדע, טכנולוגיה ואומנות.
בתערוכה השתתפו 42 מדינות והוצגו בה מעל 50,000 מוצגים.
היא הייתה התערוכה העולמית השנייה בהיסטוריה.
קנדי פרש מתפקידיו הפוליטיים במרץ 1853 כאשר הנשיא פילמור סיים את כהונתו, אך הוא נותר פעיל מבחינה פוליטית, הן ברמה הארצית והן בפוליטיקה של מרילנד.
בבחירות לנשיאות של 1856 הוא תמך במועמדותו של פילמור שניסה להתמודד ללא הצלחה לכהונה נוספת.
באותה מערכת בחירות נכנס אנתוני, אחיו של קנדי לסנאט.
שמו של קנדי הוצע כמועמד לתפקיד סגן הנשיא מטעם המפלגה הרפובליקנית לצדו של אברהם לינקולן בבחירות 1860. תחת זאת, היה קנדי יושב ראש מפלגת האיחוד החוקתי, שהציגה את מועמדותם של ג'ון בל ושל אדוארד אברט לנשיאות.
בנוסף לתרומתו הרבה לתהליך ביטול העבדות במרילנד, הוא גם דחף למתן חנינה לבכירי הקונפדרציה, על אף היותו תומך באיחוד.
ג'ון פנדלטון קנדי נפטר ב-18 באוגוסט 1870 בניופורט, רוד איילנד ונטמן בבית הקברות גרין מאונט שבבולטימור.
כיום קיימים שני אוספים גדולים מיוחדים של מסמכיו, כתבי היד ותכתובותיו של קנדי.
האחד נותר בבעלותו של מכון פיבודי בבולטימור, והשני נמצא בספריה החופשית אנוך פראט בבולטימור.
בנוסף קיימים כמה אוספים קטנים יותר של מסמכיו של קנדי בספריות בווירג'יניה ובבוסטון.
צי ארצות הברית הנציח את שמו של קנדי בקריאת ספינת אספקה שהייתה בשירות בין השנים 1853–1855 על שמו ובקריאת משחתת שהייתה בשירות בשנות ה-20 של המאה ה-20.
ג'ון מקבת' פקסון הוא כדורסלן עבר ומנהל קבוצות אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1983–1994. בעונות – זכה ב-3 אליפויות NBA רצופות כשחקן שיקגו בולס, וממוצעיו הכוללים לאורך 11 עונותיו בליגה הם 7.2 נקודות, 3.6 אסיסטים ו-1.2 ריבאונדים למשחק.
בין מאי 2009 לאפריל 2020 שימש בקבוצה כ"נשיא לענייני כדורסל", ומאז הוא משמש כיועץ של הארגון.
פקסון נולד בדייטון שבאוהיו, ולמד ב"תיכון ארכיבישוף אלטר" אשר בקטרינג הסמוכה.
בסיום עונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של התיכון, 1978/1979, נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, בו שיתף פעולה עם חברי היכל התהילה של הכדורסל לעתיד אייזיאה תומאס, ג'יימס וורת'י, רלף סמפסון ודומיניק וילקינס.
בין השנים 1979–1983 למד באוניברסיטת נוטרדאם אשר באינדיאנה, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה.
בעונת 1980/1981 העפיל עם הקבוצה לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), לצדם של אורלנדו וולרידג' וקלי טריפיוקה.
בעונות 1982 ו-1983 הוביל את קבוצתו עם ממוצעים של 17.0 נקודות ו-3.8 אסיסטים למשחק, ובשתיהן נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American).
בדראפט ה-NBA 1983 נבחר פקסון בבחירה ה-19, על ידי סן אנטוניו ספרס.
בשתי עונותיו בקבוצה מיעט לקבל דקות משחק, ותרם 4.9 נקודות בממוצע למשחק.
לקראת עונת חתם על חוזה בשיקגו בולס, במדיה שיחק במשך 9 עונות.
בעונות קבע שיאי קריירה של 11.3 נקודות ו-5.7 אסיסטים למשחק.
בעונת סייע לבולס לזכות באליפות הראשונה בתולדותיה, כשחקן חמישייה קבוע לצדם של מייקל ג'ורדן, סקוטי פיפן, הוראס גרנט וביל קרטרייט.
בסדרת הגמר מול לוס אנג'לס לייקרס הצטיין עם ממוצע של 13.4 נקודות למשחק, כולל 20 נקודות במשחק החמישי אשר הכריע את סדרת הגמר לטובתה של שיקגו (4–1).
בעונה העוקבת זכה עם הבולס באליפות נוספת כשחקן חמישייה, ולאורך סדרת הגמר מול פורטלנד טרייל בלייזרס שוב הצטיין כקלעי השלישי של קבוצתו (אחרי ג'ורדן ופיפן) עם 10.3 נקודות בממוצע למשחק.
בעונת אמנם איבד פקסון את מקומו בחמישייה הפותחת לבי.
ארמסטרונג, אולם קלע את הזריקה החשובה ביותר של סדרת הגמר מול פיניקס סאנס; כאשר נשארו כ-4 שניות לסיום המשחק השישי, קלע פקסון שלשה אשר קבעה את תוצאת המשחק 99–98 לטובת הבולס, שזכו בכך באליפות השלישית ברציפות.
בסיום עונת , בה הודחה שיקגו מהפלייאוף בחצי גמר המזרח, פרש פקסון ממשחק, בגיל 33.
בעונת שימש כעוזר מאמן בשיקגו בולס, תחת פיל ג'קסון.
באותה עונה זכתה הקבוצה באליפות ה-NBA הרביעית של המועדון, והראשונה מתוך 3 אליפויות רצופות.
בסיום עונתו היחידה בתפקיד עזב את הקבוצה לטובת קריירה כפרשן כדורסל בטלוויזיה וברדיו.
באפריל 2003 מונה לג'נרל מנג'ר של הבולס, במקומו של ג'רי קראוס אשר החזיק בתפקיד ב-18 העונות הקודמות.
בדראפט 2003 בחר פקסון את קירק היינריך (בחירה שביעית), בדראפט 2004 צירף את בן גורדון (בחירה שלישית), לואול דנג (7) וכריס דוהון (38), ובאוגוסט 2004 החתים את הרוקי אנדרס נוצ'יוני – כולם שחקני מפתח של הבולס בשנים הבאות.
חמשת השחקנים המוזכרים, יחד עם אדי קרי וטייסון צ'נדלר בני ה-22, הובילו את הקבוצה למעמד פלייאוף ה-NBA בעונת , לראשונה מאז זכייתה באליפות עונת .
בסדרת הפלייאוף הראשונה הודחו הבולס על ידי וושינגטון ויזארדס, בין היתר בשל היעדרות של דנג וקרי הפצועים.
בעונה העוקבת הודחו הבולס פעם נוספת בסיבוב הפלייאוף הראשון, על ידי מיאמי היט.
עם הבחירה השנייה בדראפט 2006 בחר פקסון את למרכוס אולדרידג', אולם מיד העביר אותו בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס בתמורה לטיירוס תומאס (שנבחר רביעי) ווויקטור חריאפה.
בעוד אולדרידג' נבחר לאורך הקריירה 7 פעמים למשחק האולסטאר, תומאס התקשה להשאיר חותם בשיקגו, ועזב את הקבוצה לאחר כ-3 עונות וחצי עם ממוצעים מאכזבים של 7.8 נקודות ו-5.1 ריבאונדים למשחק.
כמו כן באותו הקיץ חתם בקבוצה הסנטר הוותיק בן וולאס על חוזה בסך כ-60 מיליון דולר ל-4 עונות.
גם מהלך זה התברר בדיעבד ככושל; כבר לאחר עונה וחצי עם הבולס נשלח וולאס לקליבלנד קאבלירס, במסגרת טרייד שהביא לשיקגו את לארי יוז ודרו גודן.
בפלייאוף 2007 גברו הבולס על האלופה היוצאת מיאמי היט בתוצאה 4–0, הודות ליכולת שיא של דנג (26.3 נקודות למשחק) וגורדון (25.5 נקודות למשחק), אולם בסיבוב השני נכנעו לדטרויט פיסטונס בתוצאה 2–4.
בדראפט 2007 צירפה שיקגו את ג'ואקים נואה בבחירה התשיעית, ובדראפט 2008 זכתה בבחירה הראשונה, וניצלה אותה כדי לבחור את יליד שיקגו דריק רוז.
על אף יכולת טובה של רוז, אשר זכה בתואר רוקי העונה, שוב הודחו הבולס מהפלייאוף כבר בסיבוב הראשון, על ידי בוסטון סלטיקס.
במאי 2009 מונה גאר פורמן לג'נרל מנג'ר של הקבוצה במקומו של פקסון, אשר עבר לתפקיד "סגן נשיא המועדון לענייני כדורסל".
עונתה המוצלחת ביותר של הקבוצה בשנים הבאות הייתה עונת , בה רשמה את המאזן הטוב ביותר בליגה (62–20) והעפילה לגמר האזור המזרחי בהובלת ה-MVP של העונה הסדירה דריק רוז, וזוכה פרס מאמן העונה טום ת'יבודו.
באפריל 2020 הוחלף בתפקידו על ידי ארתוראס קרנישובאס, ועבר לשמש כ"יועץ לענייני כדורסל".
ג'ון פרדריק קנסט היה צייר נוף אמריקאי, שנולד בצ'שייר, שבקונטיקט.
חבר הדור השני של אסכולת נהר ההדסון.
הוא היה גם מייסד המוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
הוא נולד ב-22 במרץ 1816. קנסט, למד חריטה עם אביו המהגר, תומאס קנסט, ובהמשך עם דודו, אלפרד דגט.
הוא עבד כחרט באזור ניו הייבן עד שנת 1838, ואז עבד כחרט של שטרות כסף בניו יורק.
בשנת 1840, יחד עם אשר דיורנד וג'ון ויליאם קסילייר, נסע קנסט לאירופה במטרה ללמוד ציור.
שם הוא נפגש ונסע עם בנג'מין צ'אמני.
השניים שרטטו וציירו ברחבי אירופה, ושיפרו את כשרונותיהם.
בתקופה זו פיתח קנסט הערכה וזיקה לציור הנוף ההולנדי של המאה ה-17. קנסט וצ'אמני חזרו לארצות הברית בשנת 1847.
לאחר שהקים את הסטודיו שלו והתיישב בניו יורק, נסע קנסט רבות ברחבי צפון-מזרח וכן בהרי הרוקי ובנוסף עשה כמה נסיעות בחזרה לאירופה.
קנסט ידוע בעיקר בזכות ציורי הנוף של ניו יורק וניו אינגלנד ונופי הים של חוף ניו ג'רזי, לונג איילנד.
הוא קשור באופן הדוק ביותר לדור השני של אסכולת נהר ההדסון.
יחד עם סנפורד רובינסון גיפורד, פיץ הנרי ליין, ג'ספר פרנסיס קרופסי, מרטין ג'ונסון הייד ואחרים.
עבודותיהם של "לומניסטים" התאפיינו במתיחות מכחול בלתי מודעות, כמעט בלתי נראות, המשמשות להעברת התכונות והאפקטים של האור.
השפעות כאלה נבעו מהפילוסופיות הטרנסצנדנטאליסטיות של הטבע הנשגב המקרבות אותו ל"אמת רוחנית".
בשנת 1848 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר עמית, והפך לאקדמאי מן המניין בשנת 1849.
בשנת 1851 קנסט צייר בד גדול של הר וושינגטון שהפך לאייקון.
"הר וושינגטון מעמק קונווי" נרכש על ידי איחוד האמנות האמריקאי, והפך לתחריט על ידי ג'יימס סמילי, והופץ ל-13,000 מנויי איחוד האמנות בכל רחבי הארץ.
אמנים אחרים ציירו העתקים של סצנה זו מההדפס.
ציור בודד זה של קנסט עזר לפופולריות של אזור ההרים הלבנים בניו המפשייר.
הסגנון של קנסט התפתח בהדרגה, מהמסורת של אסכולת נהר ההדסון בשנות ה-50 של המאה ה-19 לסגנון הלומיניסטי המעודן יותר בשנותיו המאוחרות.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19 בילה קנסט זמן לא מבוטל בביתו בלונג איילנד סאונד ליד דריין, קונטיקט.
עבודתו המוקדמת של קנסט הייתה חייבת רבות להשפעתו של תומאס קול, אך מלכתחילה נבדלה על ידי העדפה לצבעים קרירים יותר וטופוגרפיה פחות דרמטית, והעדיפה איפוק הן בצבעים והן בקומפוזיציה.
העבודות הבוגרות של קנסט מציגות נוף רגוע המתואר בגאומטריה, שהגיעה לשיאה בסדרת ציורים שבהם אזורי החוף מאוזנים כנגד המים החלקים כזכוכית.
האמן זכה לשבחים רבים והצליח כלכלית במהלך חייו.
הוא היה נדיב בתמיכה באומנויות ובאמנים.
הוא היה חבר מן המניין באקדמיה הלאומית לעיצוב, מייסד ונשיא אגודת קרנות האמנים, ומייסד והנאמן של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
קנסט חלה בדלקת ריאות (אולי במהלך ניסיון הצלתה של מרי לידיה (הנקוק) קוליר, אשת חברו ועמיתו האמן וינסנט קולייר) ומת מאי ספיקת לב באולפן שלו בניו יורק בדצמבר 1872.
קנסט נקבר בבית הקברות גרין-ווד בברוקלין, ניו יורק.
בשנת 1874 מסר תומאס אחיו של קנס שלושים ושמונה מציוריו למוזיאון המטרופוליטן, אשר מחציתם נותרו באוסף.
ג'ון פרגוסון וייר היה צייר, פסל, סופר ומחנך אמריקאי.
הוא היה בנו של הצייר רוברט וולטר וייר, פרופסור לציור ותיק באקדמיה הצבאית בווסט פוינט.
אחיו הצעיר, ג'וליאן אלדן וייר, שהפך גם הוא לאמן ידוע שצייר בסגנון האימפרסיוניזם האמריקאי.
הוא נולד ב-28 באוגוסט 1841 בווסט פוינט, ניו יורק, ולמד אצל אביו רוברט וולטר וייר ובאקדמיה הלאומית, ניו יורק.
בצעירותו עבד על ציורי טבע דומם והיה בקיא בציור נופים.
בשנת 1862, בערך ביום הולדתו ה-21, הוא הוזמן על ידי פטרון האמנות רוברט לייטון סטיוארט לצייר סצנת נוף של ווסט פוינט אותה כינה את "הרמות של ההדסון, ווסט פוינט, קיץ אחר הצהריים".
ציור זה פרסם אותו בעולם האמנות של העיר ניו יורק, והביא לכך שהוא שכר חדר קטן בסטודיו ברחוב העשירי, שם התוודע לרבים מהאמנים הצעירים באותם ימים.
עבודתו העיקרית הבאה הייתה בסטודיו, שתארה את אביו בסטודיו שלו.
הציור הושלם בשנת 1864 ואז הוצג באקדמיה הלאומית לעיצוב.
היצירה הייתה הראשונה שנמכרה והביאה לבחירתו כחבר באקדמיה הלאומית.
ג'ון וייר היה מרותק ממפעל הפלדה והתותחים שבווסט פוינט, מפעל שייצר את מרבית התותחים הגדולים עבור צבא האיחוד במלחמת האזרחים.
יצירתו העיקרית השלישית הייתה "מפעל התותחים" בשנת 1866. הייתה זאת סצנת פנים יוצאת דופן המתארת הרכבת תותח.
עבודה זו זכתה להערכה בתערוכת האביב של האקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1866 והובילה לבחירתו כאקדמאי מן המניין.
הציור הרביעי העיקרי שלו היה גם ציור פנים של מפעל היציקה, בווסט פוינט ב-1868, לאחר תום מלחמת האזרחים.
הציור הראה יצירת מדחף ענק של אוניית אוקיינוס.
הוא הוצג באקדמיה בשנת 1868, וגם התקבל בהערכה רבה.
הציור נהרס בשריפה בשנת 1869,וג'ון וייר צייר העתק ממנו בין 1874 ל-1877.
לאחר שובו הוא נבחר למנהל הראשון (לימים דיקאן) של בית הספר לאמנויות יפות באוניברסיטת ייל.
תוך כדי הקמת יסודות בית הספר לאמנויות ייל, גייס ג'ון את לעזרה את אחיו ג'וליאן אלדן וייר, שבאותה העת למד בבית הספר לאמנות בפריז.
ג'ון כתב לג'וליאן וביקש מידע על אופן ניהול בית הספר וכיצד נלמדו השיעורים.
הוא גם ביקש מג'וליאן לשלוח לו דוגמאות ועותקים של ציורים של ראשים ודמויות שנעשו על ידי ג'וליאן או חבריו.
ג'ון רצה לחקות את התרגילים האלה ולהשתמש בהם בשיעורים שלו בייל.
לפיכך, אף שג'ון עבד באוניברסיטה אמריקאית, תוכנית הלימודים וארגון בית הספר התבססו ברובם על שיטות אירופיות, אשר חפפו את האופי הרב-תרבותי של כל שלוש הקריירות לציור של משפחתם.
כשג'וליאן חזר לאמריקה לאחר שהתגורר בפריז במשך ארבע שנים, הוא המשיך את המורשת המשפחתית ונכנס לתפקיד הוראה בבית הספר לאמנות לנשים בקופר יוניון, בניו יורק.
הוא, כמו אחיו, השתתף בחינוך אמניות נשים בתקופה שבה הייתה להן מעט הזדמנויות ללימוד רשמי בארצות הברית.
לימודיו של ג'וליאן היו אולי הטובים ביותר במשפחתו, מאחר שהוא אימץ מקורות ישנים וחדשים כאחד, והרחיב את חשיבותם של ציורי הדור הישן, אך גם קידם את הסגנון הרדיקלי של האימפרסיוניסטים.
בשנת 1866 התחתן ג'ון עם מרי חנה פרנץ', בתו של פרופסור בווסט פוינט הכומר ג'ון פרנץ'.
בתם, אדית דין וייר (אשתו של ג'יימס דה וולף פרי) הייתה ציירת ידועה של מיניאטורות, למדה אצל לוסיה פיירצ'ילד פולר.
ג'ון וייר שירת בצבא האיחוד זמן קצר בתחילת מלחמת האזרחים.
הוא נפטר בפרובידנס, רוד איילנד ב-8 באפריל 1926.
ג'ון פלקסמן היה פסל ושרטט בריטי, ודמות מובילה בנאו-קלאסיות הבריטית והאירופית.
בתחילת דרכו עבד כדוגמן במפעל כלי החרס של וודג'ווד.
הוא בילה מספר שנים ברומא, והיה יצרן פורה של אנדרטאות.
אביו, שנקרא גם הוא ג'ון (1726–1803), היה ידוע היטב כמייצר ומוכר יציקות גבס של דמויות או עיטורים לעיצוב פנים של מבנים.
שם הנעורים של אשתו היה לי, ונולדו להם שני ילדים, ויליאם וג'ון.
בתוך שישה חודשים מלידתו של ג'ון, חזרה המשפחה ללונדון.
אמו נפטרה כשהיה בן תשע, ואביו נישא בשנית.
הוא למד מעט, ובעיקר היה אוטודידקט.
הוא היה מצייר את הדוגמאות מהמלאי המסחרי של אביו, ולמד שפות קלסיות במטרה להבין אותם.
לקוחות של אביו עזרו לו בהשאלת ספרים, בייעוץ, ובהמשך בהזמנות של עבודות.
משמעותי במיוחד היה תרומת הצייר ג'ורג' רומני ואיש הדת, אנתוני סטיבן מאתיו ואשתו גברת מתיו, שבביתם פלקסמן הצעיר נהג לפגוש את החברה של גילו - האמנים ויליאם בלייק ותומאס סטות'ארד, שהפכו לחבריו הקרובים ביותר.
בגיל 12 זכה בפרס הראשון של החברה לאמנויות על מדליון, שהציג בגלריה של החברה החופשית לאמנים.
בגיל 15 זכה בפרס שני באגודת האמנויות המלכותית.
באותה שנה, 1770, הוא נכנס לאקדמיה כסטודנט וזכה במדליית הכסף, של האקדמיה בשנת 1772, בעוד הפרס הראשון הוענק על ידי הנשיא, סר ג'ושוע ריינולדס לאמן אחר.
הוא המשיך לעבוד בחריצות, גם כסטודנט וגם כמציג באקדמיה, עם ניסיונות ציור מדי פעם.
לאקדמיה הוא תרם מודל שעווה של נפטון (1770); ארבעה דגמי פורטרט בשעווה (1771); חזה מטרקוטה, דמות שעווה של ילד, דמות היסטורית (1772); דמות קומדית.
בתקופה זו הוא קיבל עבודה מחבר של משפחת מתיו ליצור את פסלו של אלכסנדר הגדול, אך הוא לא הצליח להשיג הכנסה קבועה מחוזים פרטיים.