tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לואיס ארתור ג'ונסון היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כמזכיר ההגנה השני של ארצות הברית בין השנים 1949 – 1950. לפני כן הוא כיהן כעוזר מזכיר המלחמה בין השנים 1937 – 1940 וכמפקד הלגיון האמריקאי (ארגון ותיקי המלחמה) בין השנים 1932 – 1933.
לואיס ג'ונסון נולד ברואנוק, וירג'יניה למרסלוס וקתרין (לבית ארתור) ג'ונסון.
את התואר שלו במשפטים הוא קיבל מאוניברסיטת וירג'יניה.
לאחר סיום לימודיו הוא עבד כעורך דין בקלארקסבורג, וירג'יניה המערבית.
בסופו של דבר פתחה הפירמה שלו, "סטפטאו וג'ונסון" משרדים בצ'ארלסטון, וירג'יניה המערבית ובוושינגטון די.
ב-1916 הוא נבחר לבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית ושימש כמנהיג הרוב וכיושב ראש ועדת המשפט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצבא ארצות הברית בדרגת קפטן בצרפת, שם הוא חיבר דו"ח מפורט שהוגש למחלקת המלחמה של ארצות הברית על ניהול הצבא ורכש חמרי הגלם.
לאחר המלחמה הוא חזר לעבודתו כעורך דין, היה פעיל בארגוני הווטרנים ושימש כמפקד "הלגיון האמריקאי".
ג'ונסון שימש כתת-מזכיר המלחמה של ארצות הברית בין השנים 1937 – 1940 ובמסגרת תפקידו זה תמך באחידות מערכות ההדרכה והאמונים, בהתחמשות בחדש ובהרחבת פעילות התעופה הצבאית.
הוא התעמת עם מזכיר המלחמה הבדלן, הארי היינס וודרינג בשאלת הסיוע הצבאי לממלכה המאוחדת.
באמצע שנת 1940, לאחר שוודרינג התפטר ולאחר שנפילת צרפת חשפה את המצב הרעוע של ביטחונה של ארצות הברית, מינה הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט את הנרי סטימסון לתפקיד מזכיר המלחמה במקום את ג'ונסון.
על רקע שאיפתו להתמנות לתפקיד מזכיר המלחמה, חש ג'ונסון שהוא נבגד על ידי הנשיא.
במהלך המלחמה הוא לא החזיק בתחומי אחריות משמעותיים בתחום ההגנה, אם כי הוא הסכים עם מדיניותו של רוזוולט בנוגע לגיוס התעשייה למאמץ המלחמתי.
מאוחר יותר הוא שימש כאפוטרופוס על נכסי זרים של פעילויותיה בארצות הברית של ענקית תעשיית הכימיה הגרמנית אי גה פארבן.
ב-1942 שימש ג'ונסון לזמן קצר כנציגו האישי של הנשיא בהודו, עד שמחלת מעיים שלקה בה אילצה אותו להתפטר מתפקידו ולשוב לארצות הברית.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1948 היה ג'ונסון מגייס הכספי הראשי של מסע הבחירות של הנשיא הארי טרומן.
התברר שהכספים שגויסו היו חיוניים מאוד לניצחונו של הנשיא בבחירות שנערכו בנובמבר.
כמי שיצא ובא באופן סדיר בשערי הבית הלבן, גונסון לא רק שהמשיך לגלות עניין בנושאי ההגנה, אלא גם התמודד באופן פעיל על משרת מזכיר ההגנה.
הוא גם היה תומך נלהב בשאיפתו של טרומן למתן את ההוצאה התקציבית על ההגנה.
לאחר סדרה של עימותים עם מזכיר ההגנה, ג'יימס פורסטל, על הקיצוצים בתקציב ההגנה, ביקש הנשיא טרומן מפורסטל לסיים את תפקידו ובראשית 1949 מונה ג'ונסון תחתיו.
מזכיר ההגנה ג'ונסון נכנס לתפקידו כשהוא חולק את מחויבותו של הנשיא טרומן ליישם האחדה של הכוחות המזוינים של ארצות הברית ולצמצם בצורה דרסטית את תקציב ההגנה לטובת תוכניות ממשלתיות אחרות.
כאחד מאוהדם הנלהבים ביותר של הנשיא טרומן, ראה אותו זה האחרון כמועמד האידיאלי לקדם את מדיניות החיסכון בתקציב ההגנה אל מול ההתנגדות המתמשכת של מחלקת ההגנה ושל הכוחות המזוינים.
לדבריו של ההיסטוריון וולטר להפבר, היה הנשיא טרומן ידוע כמי שהתייחס לבקשות התקציביות הביטחוניות באופן מופשט, מבלי להתייחס לצרכים הנדרשים לאור העימותים הצפויים עם אויבים בפוטנציה.
טרומן התחיל את התהליך בהפחתת סך כל התקבולים מהסכום הדרוש לצורכי פנים ומהוצאות תפעול חוזרות ונשנות, וכל ייתרה שנוצרה כתוצאה מכך הועבר מדי שנה לטובת תקציב ההגנה.
מלכתחילה יצאו טרומן וג'ונסון מנקודת ההנחה שהמונופול של ארצות הברית על תחום הנשק הגרעיני מהווה הגנה מספקת כנגד כל איום חיצוני.
חוסר רצונו של ג'ונסון לתקצב מוכנות קונבנציונלית לצבא, לצי ולחיל הנחתים, גרמו עד מהרה למחלוקות עזות עם בעלי הדרגות הבכירות בכוחות המזוינים.
החל משנת התקציב 1948 והלאה התבסס תקציב מחלקת ההגנה על סכום שנקבע בשנת 1947 של 14.4 מיליארד דולר ובהדרגה קוצץ בשנים הבאות, עד ינואר 1950, אז הוא הופחת שוב ל-13.5 מיליארד דולר.
ג'ונסון היה גם תומך בהאחדה של הכוחות המזוינים, שאותה הוא ראה כאמצעי נוסף לצמצום ההוצאה התקציבית.
במסיבת עיתונאים שהתקיימה למחרת כניסתו לתפקיד, הוא הבטיח קיצוץ משמעותי במספרן של הוועדות במחלקת ההגנה והוסיף, "במגבלות המתאפשרות על פי החוק, אני מבטיח לכם שתתבצע האחדה באופן היעיל ביותר האפשרי".
מאוחר יותר, באחד מנאומיו התכופים בנוגע להאחדה, הצהיר ג'ונסון ש"אומה זו לא יכולה עוד לסבול את ההתנהלות האוטונומית של כל אחת מזרועות הכוחות המזוינים...
בזבוז משאביה של אמריקה על מערכת הגנה בזבנית הוא מתכון לאסון עבור אמריקה".
כדי להבטיח את אישור הקונגרס לבקשות התקציביות המוצעות של מחלקת ההגנה, הן הנשיא טרומן והן המזכיר ג'ונסון דרשו הסכמה כללית, אם לא תמיכה מוחלטת, של ראשי המטות המשולבים ושל מפקדי המחלקות הצבאיות האחרים כאשר אלו הגיעו למסור עדות לפני הקונגרס.
ב-1948 הצהיר יושב ראש המטות המשולבים, גנרל עומר בראדלי ש"הצבא של 1948 לא יכול לפלס את דרכו מתוך שקית נייר".
ועדיין בשנה שלאחר מכן, כאשר שימש בתפקידו תחת ג'ונסון, ביצע בראדלי תפנית בעמדתו ותמך בהחלטותיו של ג'ונסון, ודיווח לקונגרס שהוא יבצע "שירות דוב לאומה" אם הוא יבקש להגדיל את ממדיהם של הכוחות המזוינים.
גנרל ג'וזף לוטון קולינס הרחיק לכת אף יותר כאשר העיד בפני ועדת ההקצבות של הסנאט, וציין שהצמצומים של ממשלת טרומן בכוחות המזוינים עשו אותם יעילים יותר.
כבר בתחילה הציע ג'ונסון לאחסן או לגרוט את רוב כלי השיט הקונבנציונליים של הצי ושל הנחתים.
זמן קצר לאחר מינויו, קיים ג'ונסון שיחה עם אדמירל ריצ'רד ל.
קונולי, וחשף בפניו את גישתו בנוגע לצי ולנחתים ועל הצורך בכוחות לא-גרעיניים:
הן טרומן והן ג'ונסון הדגישו את התנגדותם לקיומו של הצי במסגרת טיפולם בנחתים.
לטרומן הייתה סלידה ידועה לחיל הנחתים שהחלה עוד בימי שירותו בצבא בימי מלחמת העולם הראשונה ובאוגוסט 1950 הוא אמר, "חיל הנחתים הוא הכוח המשטרתי של הצי וכל עוד אני מכהן כנשיא הוא ימשיך להיות כזה.
יש להם מכונת תעמולה שכמעט זהה לזו של סטלין".
ג'ונסון ניצל את גישתו זו של הנשיא כדי לצמצם או לדחות רבות מהבקשות התקציביות של חיל הנחתים.
הוא ניסה לפרק את הכוח האווירי של הנחתים על ידי העברת נכסיו לזרועות אחרות והציע את פירוקו ההדרגתי של החיל כולו בסדרה של קיצוצים תקציביים והעברת האחריות הפיקודית של יחידות שונות.
ג'ונסון הורה שמפקד חיל הנחתים לא יקבל יותר את אותו סוג של רכב שקיבלו ראשי המטה האחרים ולא יירו לכבודו מטחי כבוד באירועים טקסיים.
הוא המשיך והגדיר שבעתיד לא תהיה הכרה רשמית בחגיגות "יום ההולדת של חיל הנחתים".
יותר מכך, הוא אסר על מפקד חיל הנחתים להשתתף בישיבות ראשי המטות המשולבים כראש זרוע (כולל ישיבות שעסקו במשימות החיל ומוכנותו).
ג'ונסון קידם בברכה את קבלת התיקונים בחוק ההגנה הלאומי של 1947 ובכינוס של הלגיון האמריקאי הוא "שמח לדווח...
ש-80 מהבעיות שהיוו מכשול להאחדה נעלמו מיד כלא היו כאשר הנשיא חתם על החוק שהגדיל את הסמכות ואת האחריות של מזכיר ההגנה".
בהאמינו שהתיקונים יסייעו לו להשיג הסכמה לקיצוצים תקציביים נוספים, העריך ג'ונסון ששנה לאחר קבלתם, מחלקת ההגנה תוכל לרשום חיסכון תקציבי של מיליארד דולר לשנה (מאוחר יותר הוא טען שמטרה זו הושגה).
אחת מסיסמאותיו הייתה שמשלם המיסים יקבל "שווי של דולר של הגנה על כל דולר שיוצא" על ידי הפנטגון, גישה שזכתה לגיבוי מצדו של הנשיא טרומן.
ג'ונסון לא הגביל את הקיצוצים רק לצי ולחיל הנחתים.
הוא הורה לגרוט או למכור לארצות אחרות את כל עודפי הטנקים, ציוד הקשר, נושאי הגיסות וכלי הנשק הקלים שנותרו ממלחמת העולם השנייה, במקום לשלוח אותם לנקודות אחסון.
הוא אף התנגד לבקשות התקציביות למאגרי עתודה של קלי נשק קלים ותחמושת אנטי-טנקית או לאימוני רגלים אמפיביים בציוד הנחיתה שהועבר אז מהצי לצבא, וכתוצאה מכך מצבו התחזוקתי של ציוד זה החל להתדרדר.
אף על פי שחיל האוויר התמודד באופן יחסי עם מעט יותר ביטולי מיזמים וקיצוצים, סירב ג'ונסון לאשר את דרישותיו של החיל להכפלת מספרם של היחידות המבצעיות עד לפרוץ מלחמת קוריאה והעדיף את צמצום המוכנות האווירית הטקטית על פני קיומם של כוחות מפציצים אסטרטגיים גרעיניים.
הקיצוצים בתקציב ההגנה שהוביל ג'ונסון, שהחלו ב-23 באפריל 1949, הואצו לאחר שהוכרז על ביטול של בנייתה של נושאת העל בהדחק של 65,000 טונות והייתה אמורה להיקרא ארצות הברית.
צי ארצות הברית תכנן את האונייה במשך כמה שנים ועבודות הבניה כבר החלו.
ג'ונסון, בתמיכת רוב דחוק של חברי צוות המטות המשולבים ובתמיכתו של הנשיא טרומן, הדגיש את הצורך בקיצוץ תקציבי.
לפחות ברמיזה, ג'ונסון הפיג את תקוות הצי להשתתף במבצעים אוויריים גרעיניים באמצעות שימוש בנושאת המטוסים.
הן מחלקת הצי והן הקונגרס לא היו שותפים להתייעצויות בנוגע לביטול מיזם ה"ארצות הברית".
התפטרותו הפתאומית של מזכיר הצי, ג'ון סאליבן, המחישה את הדאגה בנוגע לעתידם של חיל הנחתים ושל כוחות האווירייה הימית ונחישותו של ג'ונסון לחסל את השירותים הללו באמצעות תוכנית קיצוצים הדרגתית.
כשהם ניצבו בפני קיצוצים תקציביים בהיקף רחב כזה, התחרות בין הזרועות השונות של הכוחות המזוינים על יתרת התקציב הנותרת גדלה בהדרגה.
ביטול מיזם ה"ארצות הברית" גרם להאצת מחלוקת מרה בין הצי לבין חיל האוויר שכונה גם "מרד האדמירלים".
בשימוע בקונגרס ובאירועים ציבוריים אחרים, הגיבו נציגי הצי בכעס על צעדיו של ג'ונסון על ידי הצגת שאלות בנוגע ליכולותיו של המפציץ האסטרטגי האחרון של חיל האוויר, ה"קונבאייר B-36 פיסמייקר", לחדור למרחב האווירי של ברית המועצות.
מנגד הציגו נציגי חיל האוויר נתונים שתמכו ביכולותיו של ה-B-36 והפחיתו בחשיבות תפקידן של ספינות השטח של הצי בעימותים צבאיים עתידיים.
לאחר מכן, הוכיחו מסמכים שנחשפו שבזמן מרד האדמירלים חיל האוויר צדק מבחינה טכנית בנוגע להערכתו המידית על יכולותיו של ה-B-36. באותה עת הוא אכן היה בלתי פגיע ובלתי ניתן ליירוט בזכות הגובה הרב בו הוא טס.
עם זאת, ה-B-36 היה מטוס מעיצוב של התקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה ועד שהוא הפך למבצעי והועסק באופן מלא בכנפות ובטייסות של החיל, הוא הפך לפגיע למטוסי הסילון הסובייטים המודרניים, המיג-15 המיירטים, מטוס שמאוחר יותר הפתיע את האמריקאים כאשר הוא הופיע בשמי קוריאה הצפונית.
מרגע שהם הועסקו בקרבות בקוריאה, שהתגלגלו להיות מלחמת קוריאה, תפקידם של מפציצי חיל האוויר של ארצות הברית הורחב בהשוואה לזה של מלחמת העולם השנייה לסיוע טקטי בשדה הקרב לכוחות הקרקע.
המפציצים הכבדים של החיל באותה עת היו מטוסי ה-בואינג B-29 סופרפורטרס, ששירתו עוד במלחמת העולם בעוד שה-B-36 לא לקחו חלק בקרבות בקוריאה.
בסופו של דבר, הטיעונים של הצי לטובת נושאות המטוסים דוגמת "ארצות הברית" צלחו, אף על פי שלא מהסיבות המקוריות.
אף על פי שהיו כישלון יחסי כגורם הרתעה גרעיני אסטרטגי, נושאות המטוסים העצומות הוכחו כמרכיב שלא יסולא בפז ככוח אווירי טקטי שמסוגל להגיע במהירות לשדות הקרב, שלא זקוק לאישורים לעבור בשמיהם של מדינות שונות או לצורך להתארח בבסיסי טיסה במדינות זרות.
באופן אירוני, יורשיה של נושאת המטוסים שבנייתה בוטלה, נושאות המטוסים מדגם "פורסטל", ודגמים אחרים שבאו אחריהן, המשיכו לשרת בצי ארצות הברית גם במהלך המאה ה-21, והן מהוות את גרעין התקיפה שלו.
עם זאת, התפתחות מאיימת יותר, אם כי ידועה פחות בהשוואה לוויכוח על נושאות המטוסים, היה הצמצום המשמעותי שהוביל ג'ונסון בכוחן של ספינות הצי, בספינות הנחיתה ובציוד שנדרש למוכנותם של הכוחות הקונבנציונליים.
ספינה אחר ספינה נגרעו ממצבת הצי בשל מחסור בתקציבים.
הצי וחיל הנחתים, שבעבר היו הכוחות האמפיביים הבולטים בעולם, איבדו את רוב היכולות האמפיביים ואת ספינות הנחיתה שלהם שנגרטו או נמכרו כעודפים.
ביוני 1949 החלה ועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים של ארצות הברית לחקור בנוגע להאשמות שהגיעו באופן בלתי רשמי ממקורות בצי, על רשלנות במילוי תפקידם כנגד ג'ונסון וכנגד מזכיר חיל האוויר, סטיוארט סימינגטון.
דיוני הוועדה עסקו גם ביכולותיו של ה-B-36, ביטול מיזם בניית נושאת המטוסים "ארצות הברית" ונוהלי מטות הכוחות המזוינים בנוגע לפיתוח כלי נשק ובסופו של דבר גם בתהליכי ההאחדה של הזרועות.
בנוסף לזלזול ביכולותיו של ה-B-36, פקפקו נציגי הצי בתוכנית הצבאית האמריקאית לשימוש מיידי בנשק גרעיני כנגד אזורים עירוניים רחבים עם פרוץ מלחמה אפשרית.
אנשי הצי טענו שגישה כזאת לא תסב נזקים למטרות צבאיות בעוד שכוחות טקטיים אוויריים, כוחות קרקעיים וכוחות ימיים הם אלמנטים הנחוצים להגנתן של ארצות הברית ושל אירופה כנגד מתקפה חיצונית.
מנגד טענו נציגי חיל האוויר שנשק גרעיני ומפציצים אסטרטגיים ארוכי טווח יהוו גורם הרתעה כנגד פרוץ מלחמה, אך בכל מקרה של פרוץ מלחמה, מתקפה אטומית מידית כנגד האויב תתרום להצלחת הפעולות הקרקעיות ותצמצם את אבדותיה של ארצות הברית.
הם טענו שהפצצה אסטרטגית תהיה איזון לעליונות המשמעותית של ברית המועצות בכוחות קרקעיים.
בדוח הסופי שלה לא מצאה הוועדה שום ראיות שתמכו בהאשמות כנגד חלקם של ג'ונסון וסימינגטון ברכש המטוסים.
בדוח נכתב שהערכת יכולותיו של ה-B-36 הייתה בתחום אחריותה של "קבוצת ההערכה למערכות נשק" (Weapons Systems Evaluation Group), ושאל לראשי הזרועות השונות להיות שיפוטיים בנוגע לבקשות לשימוש בכלי נשק שונים של עמיתיהם מהזרועות האחרות.
בנוגע לביטול מיזם נושאת המטוסים, הטילה הוועדה ספק בנוגע ליכולותיהם של מפקדי חיל האוויר והצבא, שהעידו בסוגיה בוועדה לטובתו של ג'ונסון, להגדיר את סוגי כלי השיט המתאימים לשימושו של הצי.
הוועדה התייחסה בשלילה לאופן בו קיבל ג'ונסון את ההחלטה על ביטול המיזם ועל כך שלא נועץ בוועדות הקונגרס לפני שעשה כן.
בדוח הוועדה נכתב ש"מחלקת ההגנה היא לא סתם מחלקה שניתן לנהל באופן רגיל.
בניהולה לא שותף רק הקונגרס, אלא העם האמריקאי בכללו באמצעות נציגיו בקונגרס.
הוועדה לא יכולה לעבור לסדר היום על אופן זה של קבלת החלטות".
הוועדה הביעה את תמיכתה בתהליך האחדה אפקטיבי, אך ציינה ש"אין אפשרות לשאוף ליותר מדי תהליכי האחדה בזמן כה קצר" והעירה ש"היה חוסר רצון מצד הצי לתהליך ההאחדה, דרך התלהבות של הצבא ועד להתלהבות יתרה של חיל האוויר.
...יש לציין שהוועדה לא מצאה בפנטגון ולו איש אחד שתמך בהאחדה".
לבסוף, הוועדה גינתה את פיטוריו של אדמירל לואיס דנפילד, ראש המבצעים הימיים, שהסכים להחלטה לבטל את מיזם נושאת המטוסים, אך העיד בביקורתיות בנוגע לתכנון ההגנה וניהול תהליכי ההאחדה.
מזכיר הצי, פרנסיס מתיוס, פיטר את דנפילד ב-24 באוקטובר 1949 בהסבירו שהוא ודנפילד חלוקים בדעותיהם בנוגע למדיניות האסטרטגית ובנוגע לתהליכי ההאחדה.
הוועדה הגיעה למסקנה שפיטוריו של דנפילד נבעו משיקולים נקמניים, שכן עדותו של דנפילד הייתה אתגר לממשלה.
למתיוס היו רגשות נקמה כלפי לובשי המדים הבכירים בצי במהלך כהונתו שהשפיעו על התחושה, הן של הציבור והן של הקונגרס, בנוגע לבעיות שניצבו בפני ההנהגה האזרחית של הצי, תחושה שגם לא חמקה מעיניהם של אנשי התקשורת באותה תקופה.
כפי שדיווח העיתון The Washington Daily News באותה עת, "...
למזכיר הצי מתיוס אין שום אמון בצי והוא לא יכול להביס אותו...
יותר מכך, מר מתיוס איבד את אמון הקונגרס כאשר החליט לפטר את אדמירל דנפילד".
ביולי 1951 התפטר מתיוס מתפקידו כמזכיר הצי ומונה לשגריר באירלנד.
אף על פי שג'ונסון צלח את מרד האדמירלים ללא רבב, המחלוקת החלישה את מעמדו בקרב זרועות הכוחות המזוינים וככל הנראה גם בעיניו של הנשיא.
על אף הדגש שג'ונסון נתן לתהליך ההאחדה, מידת ההתקדמות של התהליך שנויה במחלוקת, לאור ההאשמות הנגדיות שהוחלפו בין חיל האוויר לבין הצי במהלך המחלוקת, שהרחיקה לכת הרבה מעבר לסוגיה הראשונית של מיזם נושאת המטוסים לסוגיות הרבה יותר בסיסיות שנגעו בדוקטרינה האסטרטגית, בתפקידיהם של הזרועות ובמשימותיהן ובסמכות מזכיר ההגנה.
יותר מכך, הקיצוצים התקציביים הכושלים של ג'ונסון במוכנות של הכוחות המזוינים הניבו עד מהרה פירות מרים עם פרוץ מלחמת קוריאה.
רוב ההיסטוריונים מייחסים את מאמציו של ג'ונסון לצמצם באופן משמעותי, אם לא לחסל את כוחו האווירייה של הצי ושל חיל הנחתים, כאחד הגורמים המשמעותיים ביותר שהביאו לפלישת קוריאה הצפונית לקוריאה הדרומית בתמיכתן של סין ושל ברית המועצות.
לאחר הסתערותם של כוחות הצפון על הדרום, לא היה שום בסיס אווירי נגיש לחיל האוויר של ארצות הברית כדי שזה יוכל להשיב ממנו מלחמה שערה.
כתוצאה מכך, כל הסיוע האווירי במהלך החודשים הרי האסון האלו, המריא מסיפונה של נושאת המטוסים "ואלי פורג'" שהייתה נושאת המטוסים היחידה שנותרה במרחב האוקיינוס השקט לאחר פלישתה של קוריאה הצפונית.
עד מהרה הצטרפו ל"ואלי פורג'" שתי נושאות מטוסים נוספות.
תקופת כהונתו של ג'ונסון כמזכיר ההגנה עמדה גם בסימן התרחשותם של אירועים בינלאומיים רבי חשיבות שהצריכו החלטות ביטחוניות לאומיות מורכבות.
הסגר על ברלין הסתיים במאי 1949, כאשר הרוסים הסירו אותו.
ג'ונסון הצביע על הרכבת האווירית לברלין כניצחון טכנולוגי חשוב לעתיד תעבורת המטענים האווירית וכדוגמה לפירות שהניב תהליך ההאחדה.
שבוע לאחר שנכנס ג'ונסון לתפקידו, חתמו ארצות הברית ו-11 מדינות נוספות על הסכם ההקמה של נאט"ו, שיצר ארגון אזורי שהפך ללב מערכת ההגנה המקיפה הקולקטיבית.
לאחר כמה הסתייגויות ראשוניות, הביע ג'ונסון את תמיכתו בברית החדשה ובתוכנית לסיוע צבאי הדדי בין ארצות הברית ובין שאר חברות הברית.
באוגוסט 1949, מוקדם מהמועד שצפו מומחי המודיעין של ארצות הברית, ביצעה ברית המועצות את הניסוי הגרעיני הראשון שלה.
אירוע זה והנסיגה של משטר הקוומינטנג מסין היבשתית כמעט בו-זמנית, האיצו את הוויכוח בקרב חוגי הממשלה בשאלה אם על ארצות הברית לפתח פצצת מימן.
בתחילה חשד ג'ונסון, על אף דגימות אוויר שאישרו זאת, שהסובייטים למעשה לא ביצעו ניסוי גרעיני כלל וכלל.
הוא העלה את ההשערה שככל הנראה אירע בכלל פיצוץ מקרי בשדה ניסויים ושלא נדרשת בכלל הערכה מחדש של יכולות ההגנה של ארצות הברית.
בהגיעו למסקנה שכעת פצצת המימן נחוצה כגורם הרתעה וכנשק התקפי, קיבל הנשיא טרומן ב-31 בינואר 1950 החלטה להמשיך בתהליך הפיתוח.
באותה עת הורה טרומן למזכירי מחלקת ההגנה לסקור ולהעריך מחדש את מדיניות הביטחון הלאומי של ארצות הברית לאור הפיצוץ הגרעיני הסובייטי, לאור הניצחון הקומוניסטי במלחמת האזרחים הסינית ועל רקע פיתוחה של פצצת המימן, ולהכין מסמך שיתבסס על הערכותיהם.
ג'ונסון ניגש למשימה זו באי-רצון, שכן הוא הבטיח לטרומן שהוא ידבק במשימה להגדיל את ההוצאה על הביטחון.
הוא גם היה מתוסכל מכך שמחלקת המדינה לקחה על עצמה ראשונה את הובלת הערכת המדיניות והשפיעה באופן משמעותי על תוכנו של המסמך שכונה NSC 68.
טרומן לא היה נלהב מהתחזיות התקציביות הגדולות שחזה הדוח ומההשלכות שלו על סדרי העדיפות של תקציב הפנים, ובתחילה הוא החזיר את הדוח למחבריו ללא שום הערות לעיון מחודש.
אף על פי שטרומן לא נקט בשום צעד פורמלי מיידים בנוגע ל-NSC 68, המסמך זכה לתמיכה משמעותית כאשר ב-25 ביוני 1950 תקפו הצפון קוריאנים את קוריאה הדרומית.
גישתו העיקשת של ג'ונסון כלפי חלקה של מחלקת המדינה בהכנת המסמך, השפיעה לרעה על יחסיו, הן עם מזכיר המדינה דין אצ'יסון והן עם הנשיא טרומן.
אף על פי שג'ונסון הודה בגלוי ש"חיל החלוץ במערכה על השלום שאמריקה מובילה כיום חייבת להיות מחלקת המדינה", אי-ההסכמות שלו עם אצ'יסון והמגבלות שהטיל על מחלקת ההגנה בקשריה עם מחלת המדינה נמשכו עד שהמציאות של מלחמת קוריאה גרמה לחינו לסור בעיני הבית הלבן.
עד 1950 עלה בידו של ג'ונסון למסד מדיניות שתאמה בנאמנות למדיניות החיסכון בהוצאות ההגנה של הנשיא טרומן, והוא עשה כל מאמץ ליישם אותה גם לנוכח האיומים החיצוניים שהלכו וגברו מצדה של ברית המועצות ובעלות בריתה מקרב המדינות בעלות המשטר הקומוניסטי.
כתוצאה מכך הוא ספג את רוב ההאשמות על התבוסה הראשונית בקוריאה ועל הדוחות שדנו במחסור בציוד ועל ההכשרה הלקויה של הכוחות הצבאיים של ארצות הברית.
כישלונו של ג'ונסון להכין כראוי את הכוחות הקונבנציונליים, באימונים ובציוד, או אפילו להקצות משאבים כספיים לאחסון עודפי הציוד לטובת צורכי העתיד, הוכח כגורלי עם פרוץ המלחמה בחצי האי הקוריאני.
בשל העובדה שכוחותיהם של ארצות הברית ושל קוריאה הדרומית סבלו ממחסור בכלי שריון וארטילריה כדי להדוף את הכוחות של קוריאה הצפונית, כוחות הצבא והכוחות היבשתיים של חיל הנחתים הסתבכו בסדרה של קרבות נסיגה עקובים מדם כאשר האויב התקדם בהתמדה אל דרום חצי האי הקוריאני, ובסופו של דבר צר על פוסן.
בהגישו בקשה זו, הודיע ג'ונסון לתת-ועדת ההקצבות של הקונגרס ש"לאור הלחימה שמתרחשת כעת, הגענו לנקודה שבה השיקולים הצבאיים גוברים באופן ברור על השיקולים התקציביים".
התהפוכות של ארצות הברית והעדיפות המתמשכת שניתנה לביטחון אירופה, הובילו לשינויים מהירים ומהותיים במדינות ההגנה האמריקאית, כולל הגדלה ארוכת טווח של הכוחות המזוינים ודגש רחב על הסיוע שארצות הברית תעניק לבעלות בריתה.
בנוסף, הנשיא טרומן סלד מרצונו האנוכיי של ג'ונסון לנהל את ענייני הממשלה.
מאוחר יותר ציין טרומן כיצד ג'ונסון "תקף כל אחד מחברי הקבינט...
הוא מעולם לא החמיץ שום הזדמנות לומר דברים מרושעים על הצוות המקצועי שלי".
לבסוף, מתוך דאגה מהביקורת הציבורית על ניהולה של מלחמת קוריאה, החליט טרומן לבקש מג'ונסון לסיים את תפקידו.
ב-19 בספטמבר 1950 הגיש ג'ונסון את התפטרותו מתפקידו כמזכיר ההגנה ועד מהרה מינה הנשיא במקומו את גנרל הצבא ג'ורג' מרשל.
עם סיום הקריירה הפוליטית שלו, שב ג'ונסון לעסוק בעריכת דין והוא המשיך בכך עד למותו משבץ מוחי בוושינגטון די.
ב-1966 בגיל 75. ג'ונסון נקבר בקלארקסבורג, וירג'יניה המערבית.
הוא הניח אחריו את רעייתו, רות פרנסס מקסוול ג'ונסון אות בנותיו ליליאן ורות.
בנאומו האחרון כמזכיר ההגנה, יום לפני סיום תפקידו, ציטט ג'ונסון ממחזהו של ויליאם שייקספיר, מקבת': "כאשר ההמולה תסתיים וכאשר יושג הניצחון בקרב, אני שם מבטחי בהיסטוריונים שימצאו את תפקודי ראוי לשבח, ששירתתי ביושר ובנאמנות העומדים בקנה אחד עם האינטרסים של השלום ושל ביטחון האומה שלנו".
לואיזלה (שם מדעי: Louisella) הוא סוג של תולעת המיוחס בדרך כלל למערכה פריאפולידה, הידוע מפצלי ברג'ס, והמתוארך לקמבריון תיכון (לפני 505 מיליון שנים).
הסוג תואר לראשונה על ידי הפלאונטולוג צ'ארלס דוליטל וולקוט (Charles Doolittle Walcott) ב-1911 כסוג של מלפפון ים במערכה קווצי עור, ומייצג את השם הנרדף הקודם Miskoia, שתואר כסוג של תולעים טבעתיות.
48 דוגמיות של Louisella ידועים מפצלי ברג'ס, שם הם מהווים פחות מ-0.1% מכלל המאובנים.
נטען כי לסוג היו חלקים קשים דמויי אלו שנתגלו בקבוצה הנכחדת palaeoscolecid של תולעים, אף על פי שבפועל זהו אינו המקרה.
לואיזלה הוא הפריאפוליד הגדול ביותר שנמצא בפצלי ברג'ס, ומגיע לאורך 30 סנטימטרים.
כמו כל הפריאפולידים, היה אורגניזם זה היה תולעת טורפת, עם מבנה נשלף (חדק) מכוסה בשיניים המשמש להזנה בקצה הקדמי של הגוף.
היה לו מעי ישר, שהוביל ישירות מהפה לקדמת פי הטבעת בגב.
לגוף התולעת היו ארבעה קטעים נבדלים, המובחנים על ידי מבניהם.
טבעות של קוצים קצרים הקיפו את גופה של התולעת, ושתי שורות של בליטות קטנות (שימושיות גם כזימים) נמשכו על פני התולעת.
החלק האחורי של האורגניזם לא היה בעל קוצים.
החדק כוסה על ידי סדרה של קוצים, עם טבעת של עשרים וחמישה קוצים בסמוך לחלקה המרכזי.
ייתכן שמבנה זה יכול היה להתכנס לתוך הגוף.
הסוג שויך לתולעים טבעתיות או לתולעים סיפוניות (שתי הטענות לא היו מבוססות במיוחד) ופריאפולידה, אבל הוא משויך יותר באופן שמרני כסוג של תולעת מעל-המערכה אקדיסוזואה.
היחסים בתוך על-המערכה לא נקבעו עדיין היטב, ולכן השיוך המדויק יותר מאתגר.
לואיזה תוניסיה הייתה זמרת יהודייה-תוניסאית בעלת קריירה עשירה, אשר הקליטה בחברות כמו גרמופון, קולומביה, פוליפון, פרפקטפון ביידפון, פסיפיק ודוקרט-תומסון .
הייתה בעלת רפרטואר מגוון ביותר.
היא הופיעה ברחבי צפון אפריקה וצרפת בקברטים הפופולריים ביותר לאורך כל שנות ה-30 של המאה ה-20 ואחרי המלחמה.
הייתה נשואה למשורר התוניסאי זאקי קריאף.
מתה באופן פתאומי בגיל 61, נסיבות מותה לא ברורות.
לואיס רודולפו אבינאדר קורונה (בספרדית: Luis Rodolfo Abinader Corona; נולד ב-12 ביולי 1967 בסנטו דומינגו) הוא פוליטיקאי, כלכלן ואיש עסקים דומיניקני, המכהן כנשיא הרפובליקה הדומיניקנית החל מ-16 באוגוסט 2020.
אבינאדר הוא הנשיא הראשון שנולד אחרי תקופת הרודנות של הגנרליסימו רפאל טרוחיו (1930–1961).
בנוסף הוא הנשיא הדומיניקני השני ממוצא לבנוני (סגן הנשיא חקובו מחלוטה, שאמו ושני אבות אביו לבנונים, כיהן כנשיא לזמן קצר בשנת 1982).
הוא ייסד את המפלגה המהפכנית המודרנית הדומניקנית, בעלת צביון מרכז – סוציאל-דמוקרטי, שנפרדה בשנת 2014 מהמפלגה המהפכנית הדומיניקנית, כשבראשות המפלגה החדשה עומדים איפוליטו מחייה והוא עצמו.
לואיס אבינאדר הוא בנו של הסנטור חוסה רפאל אבינאדר וסאף.
בבעלותו נמצאים החברה המשפחתית אביקור, וכן מספר בתי מלון, אוניברסיטה אחת ואחד המפעלים העיקריים למלט במדינה.
משפחתו היא תושבת חבל סיבאו.
אמו היא רוסה סולה קורונה קאבה ממוצא ספרדי מהאיים הקנרים, ילידת קונספסיון דה לה וגה.
דרך אמו אבינאדר הוא דור שביעי לאדם בשם רימונדו נונייס שחי בסנטו דומינגו במאה ה-18.
סבו מצד אביו, חוסה ס.
אבינאדר, היגר מבסקינטה בהר הלבנון (מאזור מרוני ברובו) בשנת 1898, הגיע לרפובליקה הדומיניקנית על סיפון אניית "קוויבק" והתיישב בזמנו בעיר טמבוריל, על יד העיר סנטיאגו דה לוס קביירוס.
בשנת 2012 היה אבינאדר מועמד לתפקיד סגן נשיא לצדו של הנשיא לשעבר איפוליטו מחייה דומינגס.
ב-2014 ביחד הקימו את המפלגה המהפגנית המודרנית שהתפלגה מהמפלגה המהפכנית הדומיניקנית.
בשנת 2016 רץ אבינאדר לנשיאות מטעם המפלגה המהפכנית המודרנית בברית עם מפלגת הדומיניקנים למען שינוי והעם המפלגה ההומניסטית הדומיניקנית.
ניצח בבחירות לנשיאות ביולי 2020 כבר בסיבוב הראשון.
לואיס אבינאדר למד וסיים בגרות במכללת לויולה (כיום – המכון הפוליטכני לויולה) ואחר כך למד לתואר ראשון במדעי הכלכלה במכון הטכנולוגי של סנטו דומינגו.
עשה אחר כך לימודי המשך לניהול פרויקטים במכון ארתור די.
ליטל בקיימברידג', מנהל עסקים באוניברסיטת הרווארד וניהול תפעולי בדארטמות' קולג' בהנובר.
אבינאדר היה ליושב ראש קבוצת אביקור, המובילה את מיזמי התיירות במדינה.
הוא היה גם לסגן יושב ראש מפעלי המלט Cementos Santos Domingo כיהן גם כיושב ראש אתחדות בתי המלון בסוסואה ובקברטה, חבר הנהלה הלאומית של בתי המלון והמסעדות ASONAHORES ושל קרן האוניברסיט O&M (לארגון ומתודה) בסנטו דומינגו.
אבינאדר התחיל את פעילותו הפוליטית במסגרת המפלגה המהפכנית הדומיניקנית מיסודות של חואן בוש והמסנופת לאינטרנציונל הסוציאליסטי.
בשנת 2005 נבחר לסגן יושב ראש המפלגה.
בבחירות לקונגרס ב-16 במרץ 2020 המפלגה המהפכנית המודרנית PRM ובני בריתה השיגו 81 עיריות, והשיגה המספר הגדול של קולות.
בעיצומה של מגפת הקורונה ב-5 ביולי 2020 בבחירות לנשיאות השיגה את המספר הגדול של אלקטורים (ועדות נשיאותיות) עם 53% מהקולות.
יריבו, גונסלו קסטיו ממפלגת השחרור הדומיניקנית שהנהיגה את המדינה בתקופה האחרונה זכה רק ב-37% מהקולות.
אבינאדר נבחר כבר בסיבוב הראשון.
בינתיים זכתה מפלגתו ברוב גם בקונגרס הלאומי עם 18 סנטורים ו-90 נציגים בבית הנבחרים.
בטקס כניסתו התפקיד שנעשה בצורה מצומצמת בגלל המגפה השתתף מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו.
גישת אבינאדר הייתה לחיזוק הקשרים עם ארצות הברית.
הרפובליקה הדומיניקנית הייתה היחידה שצידדה בארצות הברית במועצת הביטחון של האו"ם בעד סנקציות נגד איראן בגלל התוכנית הגרעין שלה.
לואיס אבינאדר נשוי לרקל ארבאחה סוני, ממוצא לבנוני, בת של איש העסקים אליאס ארבאחה פאראה ושל מרגריטה סוני, שניהם ילדים למהגרים נוצרים מלבנון.
ביוני 2020 הודיע אבינאדר כי נדבק במחלת נגיף הקורונה.
לוֹאִיזוֹס לוֹאִיזוּ (לחלופין, מאוית בעברית גם: לוֹיזוֹס לוֹיזוּ; ביוונית: Λοΐζος Λοΐζου; נולד ב-18 ביולי 2003 בניקוסיה שבקפריסין) הוא כדורגלן קפריסאי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת הפועל תל אביב ונבחרת קפריסין.
לואיזו גדל במחלקת הנוער של אומוניה ניקוסיה מליגת העל הקפריסאית.
ב-11 במאי 2019 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בהפסד 1–2 לאפואל ניקוסיה במסגרת הליגה לעונת .
בסך הכל ערך בעונה זו שתי הופעות ליגה.
ב-22 בפברואר 2020 ערך לואיזו את הופעתו היחידה בליגה בעונת , בה גם הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3–0 על אנוסיס נאון פאראלימני במסגרת המחזור ה-21 בליגה.
ב-21 בספטמבר 2025 חתם לשלוש שנים בהפועל תל אביב.
ב-5 בספטמבר 2020 ערך לואיזו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קפריסין, בהפסד 0–2 לנבחרת מונטנגרו במסגרת ליגת האומות 2020/2021. ב-7 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 1–2 לנבחרת צ'כיה במשחק ידידות.
לואיזה תומאס היא סופרת ועיתונאית אמריקאית.
לואיזה תומאס היא ביתו של אוון תומאס, עיתונאי וסופר.
לאחר סיום האוניברסיטה תומאס פנתה לתחום עיתונאות וכתבה עבור "הניו יורקר", ניו יורק טיימס", "וול סטריט ג'ורנל" ועוד.
בשנת 2011 היא כתבה את ספרה הראשון Conscience: Two Soldiers, Two Pacifists, One Family—a Test of Will and Faith in World War I שהוקדשה לבעיות מצפוניות של משפחתה במהלך מלחמת העולם הראשונה ובמיוחד של סבא רבה שלה שהיה פציפיסט.
את ספר השני תומאס סיימה בשנת 2017. זה הייתה ביוגרפיה של לואיזה אדמס.
תומאס התחתנה בפעם השנייה עם ג'ון אורשל, מתמטיקאי ולשעבר שחקן פוטבול אמריקאי.
בשנת 2019 הם כתבו ביחד את הספר Mind and Matter: A Life in Math and Football על חייו בעולם הספורט המקצועי במקביל לעולם המדע.
לואיזה סופיה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג הייתה נסיכה גרמנית ואחותה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה ומלכת פרוסיה.
היא כתבה שירה תחת השם הבדוי F.
Hugin, אשר הושמעה על ידי המלחינה אנה טייכמולר.
לואיזה נולדה ב-8 באפריל 1866 בקיל, והייתה בתם של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין ואדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג.
היא הייתה אחותם הצעירה של אוגוסטה ויקטוריה, קיסרית גרמניה וארנסט גינטר, דוכס שלזוויג-הולשטיין.
סבה וסבתה של לואיזה מצד אביה היו כריסטיאן אוגוסט השני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ולואיזה סופיה אף דנסקאולד-סמסו.
סבה וסבתה מצד אמה היו ארנסט הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ופאודורה, נסיכת ליינינגן.
פאודורה הייתה אחותה למחצה של המלכה ויקטוריה.
ב-24 ביוני 1889 התחתנה לואיזה עם פרידריך לאופולד, נסיך פרוסיה.
הוא היה הילד הצעיר והבן היחיד של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה ומריה אנה, נסיכת אנהלט-דסאו, והיה נכדו של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
החלטתם להתחתן אישרה לכאורה שניתן לשכוח ציונים ישנים (אביו של החתן, פרידריך קרל, נסיך פרוסיה, נטל חלק מרכזי בניצחון הפרוסי נגד דנמרק על שלזוויג-הולשטיין במלחמת שלזוויג השנייה).
החתונה הייתה אירוע מפואר שנערכה בארמון שרלוטנבורג בברלין.
אחד הצופים העיר כי הטקסים "נערכו במלוא הפאר שאירוע כזה דרש, ואשר הראה שהקיסר אינו מוכן לבלום דבר מהפאר והנסיבות המסורתיות של קודמיו, אלא להגביר אותם".
נכחו דמויות מלכותיות רבות וחשובות, שכללו את גיסה של לואיזה, הקיסר וילהלם, וגאורגיוס הראשון, מלך היוונים.
ללואיזה היו כמה חוויות של כמעט מוות.
בשנת 1896, לואיזה ואחת מבנותיה נפלו דרך הקרח בזמן שהחליקו ליד ארמון גליניקה בפוטסדאם.
למרות שהם ניצלו, הנסיך פרידריך זכה למחאה מווילהלם השני, קיסר גרמניה אשר הורה לו לשהות בחדרו למשך שבועיים.
וילהלם היה גיסה של לואיזה, ולפי מקור אחד, ככל הנראה כעס על הנסיך פרידריך על אדישותו ביחס לאשתו.
בשנה שלאחר מכן, לואיזה החליקה מהאוכף בזמן שרכבה על סוס, ונגררה למרחק מה במורד הכביש.
לבסוף היא ניצלה על ידי בעלה ושליש.
לואיזה ייצגה לעיתים קרובות את אחותה הקיסרית בהתקשרויות חברתיות ובביקורים בבתי חולים.
היא התמודדה עם טרגדיה אישית רבה, שכן שלושה מילדיה מתו צעירים; פרידריך קרל מת מפצעיו במלחמת העולם הראשונה ב-1917, ויקטוריה מתה משפעת ב-1923, ופרידריך זיגיסמונד מת לאחר נפילה מסוסו ב-1927. לואיזה עצמה מתה ב-28 באפריל 1952, בגיל 86, בבאד נויהיים, גרמניה המערבית.
ב-24 ביוני 1889 התחתנה לואיזה סופיה בברלין עם פרידריך לאופולד, נסיך פרוסיה, ממנו נולדו לה ארבעה ילדים:
ויקטוריה מרגרטה, נסיכת פרוסיה (1890–1923), התחתנה עם היינריך השלושים ושלושה, נסיך רויס-קסטריץ
פרידריך זיגיסמונד, נסיך פרוסיה (1891–1927), התחתן עם מארי לואיז, נסיכת שאומבורג-ליפה
פרידריך לאופולד, נסיך פרוסיה (1895–1959)
איקומה לואיס אופנדה הוא כדורגלן בלגי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת יובנטוס מהסרייה א', בהשאלה מר.ב.
אופנדה הצטרף למחלקת הנוער של סטנדרד לייז' לאחר ששיחק במחלקות הנוער של פטרו אוטי FC ולייז'.
בשנת 2015 עבר למחלקת הנוער של קלאב ברוז'.
ב-10 באוגוסט 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 0–3 על קורטרייק במסגרת ליגת העל הבלגית.
בסך הכל ערך אופנדה 20 הופעות ליגה בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת, והבקיע ארבעה שערים.
בעונתו השנייה, שהסתיימה בזכייה באליפות בלגיה, ערך 15 הופעות ליגה, אך לא הבקיע שערים.
ב-21 ביולי 2020 הושאל אופנדה לוויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית למשך עונה אחת.
הוא ערך 33 הופעות ליגה במשך עונת ההשאלה, בהן הבקיע עשרה שערים.
ב-23 ביוני 2021 הוארכה השאלתו בעונה אחת.
ביולי 2022 חתם בלאנס, ב- 28 באוקטובר 2022 כבש שלושער בניצחון 0-3 נגד טולוז, ב-12 במרץ 2023 כבש את השלושער המהיר בתולדות הליגה הצרפתית, תוך ארבע וחצי דקות בלבד, בניצחון 0-4 נגד קלרמון פוט.
בעונתו הראשונה היה אופנדה מלך שערי הקבוצה כשכבש 24 שערים ב-34 הופעות בליגה.
ו-28 שערים ב-44 הופעות בסך הכל.
בעונה לאחר מכן התפוקה שלו ירדה והוא כבש רק 13 שערים ב-45 הופעות.
ב-1 בספטמבר 2025 הושאל ליובנטוס מהסרייה א' לעונה אחת עם חובת רכישה.
ב-8 ביוני 2022 ערך אופנדה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בלגיה, כשנכנס כמחליף בדקה ה-85 בניצחון 6-1 על נבחרת פולין במסגרת ליגת האומות 2022/2023. בתוספת הזמן של המשחק הוא הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
לואיס אלחנדרו אוליבאס סלסדו (בספרדית: Luis Alejandro Olivas Salcedo; נולד ב-10 בפברואר 2000 בטפיק שבנאיאריט, מקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת הבלם בקבוצת גוודלחרה מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת מקסיקו.
אוליבאס גדל במחלקת הנוער של גוודלחרה.
בעונת הושאל לטודלאנו מהליגה הספרדית השלישית, ובעונת הושאל לטפאטיו, קבוצת המילואים של גוודלחרה, בליגת המשנה המקסיקנית.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של גוודלחרה.
ב-8 בדצמבר 2021 ערך אוליבאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו, בתיקו 2-2 נגד נבחרת צ'ילה במשחק ידידות.
לואיזיאנה הספרדית (בספרדית: La Luisiana), או מחוז לואיזיאנה (Provincia de la Luisiana), היה מחוז של ספרד החדשה משנת 1762 עד 1801, הממוקם בעיקר במרכז צפון אמריקה והקיף את האגן המערבי של נהר המיסיסיפי בתוספת ניו אורלינס.
האזור נתבע ונשלט במקור על ידי צרפת, אשר קראה לו לה לואיזיאן לכבוד המלך לואי ה-14 ב-1682. ספרד רכשה את השטח בחשאי מצרפת לקראת סוף מלחמת שבע השנים על פי תנאי הסכם פונטנבלו (1762).
ניו אורלינס הייתה נמל הכניסה הראשי של אספקה ספרדית שנשלחה לכוחות אמריקאים במהלך המהפכה האמריקנית, וספרד וארצות הברית החדשה נחלקו על גבולות לואיזיאנה וזכויות הניווט בנהר המיסיסיפי למשך תקופת שלטונה של ספרד במושבה.
ניו אורלינס נהרסה בשריפות גדולות בשנים 1788 ו-1794 שהרסו את רוב מבני העץ המקוריים במה שהוא היום הרובע הצרפתי.
בנייה חדשה נעשתה בסגנון ספרדי עם קירות אבן וגגות צפחה, ומבני ציבור חדשים שנבנו במהלך התקופה הספרדית של העיר כוללים כמה שעדיין עומדים כיום כמו קתדרלת סנט לואיס, הקבילדו והפרסביטר.
לואיזיאנה הוחזרה מאוחר יותר ולזמן קצר חזרה לצרפת על פי תנאי האמנה השלישית של סן אילדפונסו (1800) וחוזה ארנחואס (1801).
בשנת 1802, קרלוס הרביעי, מלך ספרד פרסם הצעת חוק מלכותית ב-14 באוקטובר, שביצעה את ההעברה והתוותה את התנאים.
ספרד הסכימה להמשיך לנהל את המושבה עד שיגיעו פקידים צרפתים ויקבעו את ההעברה.
לאחר מספר עיכובים, העברת הבעלות הרשמית התרחשה בקבילדו בניו אורלינס ב-30 בנובמבר 1803. שלושה שבועות לאחר מכן, ב-20 בדצמבר, נערך באותו מקום טקס נוסף בו העבירה צרפת את ניו אורלינס והסביבה לארצות הברית בהתאם לרכישת לואיזיאנה.
טקס העברה של לואיזיאנה עילית לצרפת ולאחר מכן לארצות הברית התקיים ביום שלושת הדגלים בסנט לואיס.
ההעברה כללה סדרה של טקסים שנערכו במשך יומיים: 9–10 במרץ 1804.
ספרד ניהלה את השטח מהוואנה, קובה, ושלטה על אנשים בני לאומים רבים כל עוד הם נשבעו אמונים לספרד.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, הספרדים הזרימו את אספקתם למהפכנים האמריקאים דרך ניו אורלינס ושטח לואיזיאנה העצום שמעבר לו.
המאמצים הספרדיים להפוך את לואיזיאנה למושבה ספרדית עלו בדרך כלל בתוהו.
לדוגמה, בעוד שרשמית ספרדית הייתה שפת הממשל היחידה, רוב האוכלוסייה המשיכה בתקיפות לדבר צרפתית.
אפילו העסקים הרשמיים שהתנהלו בקבילדו עברו לעיתים קרובות לצרפתית, מה שחייב מתורגמן שיהיה בהישג יד.
כאשר אלחנדרו אוריילי כונן מחדש את השלטון הספרדי ב-1769, הוא הוציא צו ב-7 בדצמבר של אותה שנה שאסר על סחר בעבדים אינדיאנים.
למרות שלא הייתה תנועה לקראת ביטול סחר העבדים האפריקאי, השלטון הספרדי הציג חוק חדש בשם coartación, שאפשר לעבדים לקנות את חירותם ושל אחרים.
קבוצה של מארונים בראשות ז'אן סנט מאלו התנגדה לשעבוד מחדש מבסיסם בביצות מזרחית לניו אורלינס בין השנים 1780 ל-1784.
ב-4 במאי 1795, 57 אנשים משועבדים ושלושה גברים לבנים מקומיים הועמדו למשפט בפוינט קופה בעקבות מרד עבדים כושל.
בתום המשפט נתלו 23 מהמשועבדים ו-31 נוספים קיבלו עונש של מלקות ועבודות פרך.
שלושת הגברים הלבנים גורשו, כאשר שניים נידונו לשש שנות עבודת כפייה בהוואנה.
פקידים קולוניאליים ספרדים חילקו את לואיזיאנה ללואיזיאנה עילית (אלטה לואיזיאנה) וללואיזיאנה התחתונה (באחה לואיזיאנה) ב-36°35' צפון, בערך בקו הרוחב של ניו מדריד, מיזורי.
זה היה קו רוחב גבוה יותר מאשר בתקופת הממשל הצרפתי, שעבורו לואיזיאנה התחתית הייתה האזור שמדרום לכ-31° צפון (הגבול הצפוני הנוכחי של מדינת לואיזיאנה) או האזור שמדרום למקום שבו נהר ארקנסו הצטרף לנהר המיסיסיפי בערך 33°46' קו רוחב צפון.
בשנת 1764, אינטרסים צרפתיים לסחר בפרוות הקימו את סנט לואיס במה שהיה ידוע אז כארץ אילינוי.
הספרדים התייחסו לסנט לואיס כ"עיר אילינוי" ושלטו באזור מסנט לואיס כ"מחוז אילינוי".
כדי להקים מושבות ספרדיות בלואיזיאנה, המנהיג הצבאי הספרדי ברנרדו דה גאלווס, מושל לואיזיאנה באותה תקופה, גייס קבוצות של תושבי האיים הקנריים דוברי ספרדית להגר לצפון אמריקה.
בשנת 1778, כמה ספינות הגיעו ללואיזיאנה עם מאות מתיישבים.
הספינות עצרו בהוואנה ובוונצואלה, שם ירדו מחצית מהמתיישבים (300 קנרים נשארו בוונצואלה).
בסופו של דבר, בין 2,100 ל-2,736 קנרים הגיעו ללואיזיאנה והתיישבו ליד ניו אורלינס.
הם התיישבו בבארטריה ובמה שהיא כיום כנסיית סנט ברנרד.
עם זאת, מתיישבים רבים הועברו מסיבות שונות.
בארטריה סבלה מהוריקנים ב-1779 וב-1780; היא ננטשה ואוכלוסייתה התפזרה באזורים אחרים בלואיזיאנה הקולוניאלית (אם כי חלק ממתיישביה עברו למערב פלורידה).
בשנת 1782, קבוצה של המתיישבים הקנריים בסנט ברנרד היגרה לוולנצואלה.
בשנת 1779 הגיעה ללואיזיאנה הספרדית ספינה נוספת עם 500 איש ממאלגה (באנדלוסיה, ספרד).
מתיישבים אלו, בראשות לוטננט קולונל פרנסיסקו בוליגני, התיישב בניו איבריה, שם התערבו עם מתיישבים אקדיים.
בשנת 1782, במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית והמלחמה האנגלו-ספרדית (1779–1783), ברנרדו דה גאלווס גייס גברים מההתנחלויות הקנריות לואיזיאנה וגלווסטון (בטקסס הספרדית, שבה התיישבו הקנרים מאז 1779) כדי להצטרף לכוחותיו.
הם השתתפו בשלוש מסעות צבאיים גדולים: באטון רוז', מוביל ופנסקולה, שסיימו את הנוכחות הבריטית בחוף המפרץ ובמערב פלורידה.
בשנת 1790 מתיישבים ממוצא קנרי ומקסיקני מעורב מגלווסטון התיישבו בגלווסטאון, לואיזיאנה, כדי להימלט מהשטפונות השנתיים והבצורת הממושכת של אזור זה.
החל משנות ה-90 של המאה ה-18, בעקבות מרד העבדים בסן-דומנג (כיום האיטי) שהחל ב-1791, הגיעו גלים של פליטים ללואיזיאנה.
במהלך העשור הבא, נחתו שם אלפי מהגרים מהאי, כולל אירופאים אתניים, שחורים חופשיים ועבדים אפריקאים, חלקם האחרונים שהובאו על ידי האליטות הלבנות.
הם הגדילו מאוד את אוכלוסיית דוברי הצרפתית בניו אורלינס ולואיזיאנה, כמו גם את מספר האפריקאים, והעבדים חיזקו את התרבות האפריקאית בעיר.
לואיזה מרטינדייל הייתה רופאה, מנתחת וסופרת אנגליה.
היא עבדה כמנתחת בשתי מלחמות העולם, פעלה למען חינוך רפואי שווה לנשים ונחשבה בין הגינקולוגים המובילים בעולם.
היא הייתה חברה במועצה הלאומית לנשים, חברה במועצת וקיבלה תואר כבוד בתור CBE (מפקדת במסדר האימפריה הבריטית).
היא הייתה חלוצה בתחום הרדיותרפיה, ובכתיבתה עודדה נשים לבחור בקריירה רפואית.
לואיזה מרטינדייל נולדה ב-30 באוקטובר 1872 בלייטונסטון שבאסקס, בריטניה.
היא הייתה ביתם הראשונה של וויליאם מרטינדייל ולואיזה ס.
מרטינדייל הושפעה רבות מאימה בילדותה, שהייתה פעילה חברתית בתנועה הסופרג'יסטית, חברה ב וחלק מן הוועד המנהלי של האיגוד הלאומי של התנועות למען זכויות נשים בבריטניה.
אימה של מרטינדייל האמינה בשוויון הזדמנויות בחינוך בין גברים ונשים ועודדה את בנותיה לרדוף אחר קריירות מקצועיות.
אביה של מרטינדייל נפטר ב-1874 ובעקבות מותו ולידתה של אחותה ב-1875 מעט מאוחר יותר, אימה החליטה לעבור עם שתי בנותיה לפנזאנס ומשם לגרמניה ושווייץ.
לבסוף הן השתקעו בעיר ברייטון שבסאסקס בשנת 1885, על מנת שמרטינדייל ואחותה יוכלו ללמוד בתיכון ברייטון והוב לבנות.
כבר בגיל צעיר ידעה מרטינדייל כי תהיה רופאה.
מרדוק ומרטינדייל התחברו כשעבדו יחדיו במרפאה ואף יצאו ב-1902 לטיול אופניים בו ביקרו בווינה, ברלין ושווייץ.
הן המשיכו לעבוד יחד עד שנת 1906.
בשנת 1906 קיבלה מרטינדייל את התואר דוקטור לרפואה.
מרטינדייל החליטה לחזור לברייטון ולפתוח מרפאה כללית משלה, ובכך הפכה לרופאה הכללית הראשונה בברייטון.
ב-1907, שנה לאחר מכן, התבקשה מרטינדייל להצטרף לבית מרקחת לואיס רואד לנשים וילדים כקצינת רפואה מבקרת.
בשנת 1915 נסעה מרטינדייל לזמן קצר למנזר רויאומונט בצרפת כדי לשרת לצד בית החולים הסקוטי לנשים במלחמת העולם הראשונה, שסיפק טיפול מציל חיים לחיילים הפצועים.
מרטינדייל התרשמה להפליא מהנשים ברויאומונט, וכשחזרה לבריטניה אף שלחה להן במתנה אספקה נחוצה של סכיני מטבח.
בשנת 1920 תרמה מרטינדייל רבות להקמת בית החולים החדש של סאסקס לנשים בוינדלשם רואד, ברייטון.
בית החולים נפתח בשנת 1921 ומרטינדייל עבדה בו כמנתחת בכירה עד שהחליטה לעבור ללונדון בשנת 1922, שם כמנתחת מייעצת.
למרות המעבר, היא שמרה על קשריה עם בית החולים בסאסקס והמשיכה לטפל בו במסרה חלקית בנשים וילדים עד שנת 1937. מרטינדייל שירתה כמנתחת במלחמת העולם השנייה.
היא המשיכה לעסוק ברפואה ולהרצות על עבודתה ברחבי ארצות הברית, גרמניה והממלכה המאוחדת עד לפרישתה בגיל 74 בשנת 1947. נערך כי היא ביצעה מעל 7,000 ניתוחים במהלך הקריירה שלה.
מרטינדייל הייתה בין הרופאים הראשונים בבריטניה אשר השתמשו ברדיותרפיה לטיפול בשרירני הרחם ובסרטן השד.
היא נחשפה לרדיותרפיה בטיול שערכה לפרייבורג ב-1913, שם צפתה לראשונה בתהליך.
בעקבות הטיול קנתה מכשיר רנטגן של 200,000 וולט למרפאה שלה והשתמש בו בטיפוליה.
בשנת 1924 השתתפה מרטינדייל בפגישה של נציגי בתי חולים המעסיקים נשים, אשר בעקבותיה הוקמה הוועדה לחקר רדיותרפיה.
הוועדה הובילה בסופו של דבר להקמת בית החולים על שם מארי קירי ומרטינדייל עבדה בו כמנתחת.
בהמשך הקריירה שלה מרטינדייל התמחתה בטיפול ברנטגן וכתבה מספר מאמרים מדעיים בנושא.
בשנת 1931 נבחרה מרטינדייל לתפקיד נשיאת הפדרציה של נשות הרפואה ובאותה השנה הוכתרה גם כ-CBE, תואר כבוד אנגלי אשר נתן לה דרגה של מפקדת במסדר האימפריה הבריטית.
ב-1933 מרטינדייל מונתה בתור חברה בקולג' המלכותי למיילדות וגינקולוגים (RCOG), ובשנת 1937 היא הפכה לאישה הראשונה בהיסטוריה שמונתה בקולג' לחברת מועצה (FRCOG).
מרטינדייל מונתה גם כחברה במועצה הלאומית לנשים, הייתה חברה ב, והייתה חברה מייסדת של מועדון הנשים הגינקולוגי .
לצד עבודתה כגינקולוגית ומנתחת, מרטינדייל עסקה רבות בקידום הזדמנויות לימודים שוות לנשים ברפואה.
היא הייתה חברה במועצה הלאומית לנשים וחברה בהנהלה הלאומית של האיחוד הלאומי של אגודות זכות בחירה לנשים, ואף עזרה להסתיר חברות באיגוד הנשים החברתי והפוליטי מהמשטרה.
לאחר שמונתה לתפקיד נשיאת בשנת 1931, נפגשה מרטינדייל מתוקף תפקידה עם בית הלורדים ובית הנבחרים בבריטניה על מנת להבטיח שבית הספר הבריטי לרפואה לתארים מתקדמים יקבל נשים וגברים על בסיס שווה.
למרטינדייל היו דעות חזקות בנושא מעמד האישה וזנות, ובשנת 1909 היא כתבה עלון על זנות בשם "מתחת לפני השטח" שזכה לביקורת חריפה מבית הנבחרים הבריטי.
לצד הקריירה הרפואית שלה, מרטינדייל הייתה האישה הראשונה שקיבלה את התואר "justice of the peace" (אנ'), כיהנה כשופטת על ספסל ברייטון, הייתה נציבה בכלא לואיס ומושלת בית הספר התעשייתי בפורטסלייד.
היא כתבה שני ספרים על חייה: "האישה הרופאה וחייה" שיצא ב-1922, ו"האישה המנתחת" שיצא בשנת 1951.
מרטינדייל מעולם לא התחתנה, אך חיה לצד איסמיי פיטסג'רלד (1875–1946), ביתו של הברון פיטסג'רלד מקילמרנוק, במשך 35 שנים.
מרטינדייל סיפרה על מערכת היחסים הארוכה שלה עם פיטסג'רלד בספרה "האישה המנתחת".
מרטינדייל נפטרה בביתה שבלונדון ב-5 בפברואר 1966, בגיל 93. ביוני 2023 נפתח בניין חדש ב, אשר נקרא על שם דוקטור לואיזה מרטינדייל.
אוניית המערכה לואיזיאנה (BB-19) הייתה אוניית מערכה פרה-דרדנוט של צי ארצות הברית.
היא הייתה האונייה השנייה בסדרת קונטיקט שכללה שש אוניות מערכה, והספינה השלישית שנקראה לכבוד המדינה ה-18. לואיזיאנה הונחה בפברואר 1903, הושקה באוגוסט 1904 ונכנסה לשירות ביוני 1906. היא הייתה אונייה בהדחק של 16,000 טונות המסוגלת להגיע למהירות של 19 קשרים (35 קמ"ש).
החימוש העיקרי שלה כלל ארבעה תותחי הנתמכים על ידי סוללה משנית מעורבת של תותחי ותותחי .
לואיזיאנה פעלה בעיקר לאורך החוף המזרחי של ארצות הברית ובאיים הקריביים במהלך הקריירה שלה.
בשנים 1908–1909, היא השתתפה בשייט העולמי של הצי הלבן הגדול.
שני מסעות למימי אירופה התקיימו בשנים 1910 ו-1911. משנת 1913, היא החלה להיות מעורבת במהפכה המקסיקנית, כאשר הצי האמריקני החל לשלוח אוניות כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים במדינה.
פעילות זו הגיעה לשיאה בכיבוש האמריקאי של וראקרוס באפריל 1914. במהלך מלחמת העולם הראשונה, לואיזיאנה הועסקה כספינת אימונים לפני ששימשה כמלווה שיירות בסוף 1918. לאחר שהמלחמה הסתיימה באותה שנה, היא שימשה להסעת חיילים אמריקאים חזרה מצרפת.
לאחר שהפעילות הושלמה, היא הושבתה באוקטובר 1920 ופורקה לגרוטאות במספנת הצי של פילדלפיה ב-1923.
לואיזיאנה הייתה באורך כולל של , רוחב של ושוקע של .
היא גם נשאה ארבעה תותחי 1 פאונד ().
חגורת השריון הראשית של לואיזיאנה הייתה בעובי מעל מחסני התחמושת וחללי מכונות ההנעה ובעובי בשאר האזורים.
לצריחי תותחי הסוללה הראשיים היו חזיתות בעובי , ולברבטות התומכות היה שריון בעובי .
לצריחים המשניים היה שריון חזיתי בעובי .
למגדל הניווט היו דפנות בעובי .
השדרית של לואיזיאנה הונחה בחברת Newport News Shipbuilding & Dry Dock Company בניופורט ניוז, וירג'יניה ב-7 בפברואר 1903. היא הושקה ב-27 באוגוסט 1904, והיא הוכנסה לשירות בצי ב-2 ביוני 1906. לאחר מכן, האונייה ביצעה שיוט טלטלה מול חופי ניו אינגלנד לפני שנשלחה לקובה.
היא עזבה את ארצות הברית ב-15 בספטמבר עם שר המלחמה ויליאם הווארד טאפט ועוזר שר החוץ רוברט בייקון; הם התבקשו כוועדת שלום על ידי נשיא קובה, תומאס אסטרדה פאלמה, לדכא מרד במדינה.
טאפט ובייקון עזרו ליצור ממשלה זמנית, ובמהלך ההקמה נשארה לואיזיאנה בקובה.
לאחר סיום עבודתם, טאפט ובייקון חזרו לאונייה, שהחזירה אותם למבצר מונרו, וירג'יניה.
ב-8 בנובמבר נשאה לואיזיאנה את הנשיא תאודור רוזוולט מפייני פוינט, מרילנד לפנמה, שם נבנתה תעלת פנמה.
לאחר שבדק את התקדמות הבנייה, עלה רוזוולט על לואיזיאנה וערך ביקור בפוארטו ריקו כדי לבחון את בניין הממשלה החדש שם לפני שהמשיך לפייני פוינט, לשם הגיע ב-26 בנובמבר.
במהלך השנה שלאחר מכן, האונייה ביצעה סדרה של הפלגות לנמלים אמריקאים, כולל ניו אורלינס ונורפוק, וביקורים בהוואנה ובמפרץ גואנטנמו בקובה.
במהלך תקופה זו, היא גם לקחה חלק באימונים מחוץ לניו אינגלנד.
לואיזיאנה הצטרפה לצי הלבן הגדול ב-16 בדצמבר 1907, כאשר הם עזבו את המפטון רודס כדי להתחיל בהקפת כדור הארץ.
לואיזיאנה עברה שיפוץ מקיף לאחר שחזרה מהמסע, ולאחר מכן ערכה תרגילי אימון באוקיינוס האטלנטי.
קפטן וושינגטון אירווינג צ'יימברס קיבל את הפיקוד על האונייה ב-1 ביוני.
ב-1 בנובמבר 1910, היא שובצה בפלגה השנייה של הצי האטלנטי, שחצתה את האוקיינוס האטלנטי כדי לבקר בערים בריטיות וצרפתיות.
מסע שני לאירופה נערך ב-1911, הפעם לים הבלטי.
שם עצרו האוניות בקופנהגן, דנמרק, טרלהאבט, שוודיה, קרונשטאדט, רוסיה, וקיל, גרמניה.
הם נסקרו על ידי המלכים של כל מדינה.
התסיסה המחריפה של המהפכה המקסיקנית הביאה את ארצות הברית להתחיל להתערב בסכסוך כדי להגן על האינטרסים האמריקאיים; כתמיכה בהתערבויות אלו, ערכה לואיזיאנה שלוש מסעות למקסיקו בין יולי 1913 לספטמבר 1915. הראשון נמשך מה-6 ביולי עד ה-29 בדצמבר 1913. השני, מ-14 באפריל עד 8 באוגוסט 1914, תמך בכיבוש האמריקאי של וראקרוס.
הפריסה השלישית נמשכה מ-17 באוגוסט עד 24 בספטמבר 1915.
לאחר שחזרה מהמבצע האחרון, לואיזיאנה צומצמה למעמד מילואים בנורפוק והועסקה כספינת אימונים לצוערים וליחידות המיליציות הימיות.
לאחר הכרזת המלחמה של ארצות הברית על גרמניה ב-6 באפריל 1917, שימשה לואיזיאנה לאימון תותחים ואנשי חדר מכונות.
בתקופה זו היא הייתה מעורבת בתאונת ירי.
במהלך האימונים ב-1 ביוני 1918, הצוותים של שלושה מתותחי ה-7 אינץ' על סיפון אוניית המערכה ניו המפשייר החלו בטעות לירות לעבר אחת מרודפות הצוללות שהיו במקום; הם ירו כמה מטחים לפני שקיבלו את ההוראה להפסיק את האש.
אחד הפגזים פגע בלואיזיאנה, הרג אדם אחד ופצע עוד כמה.
האונייה שימשה לאחר מכן לבחינת אחד משעוני ארגו של ארתור פולן, מערכת בקרת אש ששילבה את המחשב האנלוגי המכני הראשון.
המערכת הותקנה החל מה-19 ביוני, והעבודות הסתיימו ב-1 ביולי.
בספטמבר 1918, היא הוסבה לליווי שיירות; המבצע הראשון שלה חיפה על שיירה להליפקס ב-25 בספטמבר.
משימה זו לא נמשכה זמן רב, שכן הגרמנים חתמו על שביתת הנשק שסיימה את המלחמה ב-11 בנובמבר.
לואיזיאנה שימשה לאחר מכן להובלת חיילים אמריקאים חזרה מצרפת, החל מה-24 בדצמבר.
המסע הראשון נערך יחד עם ניו המפשייר, והגיע לברסט, צרפת ב-5 בינואר 1919. יחד הן נשאו 2,169 חיילים שחזרו לארצות הברית.
היא ערכה שלוש נסיעות נוספות לברסט בתפקיד זה.
לאחר שמשימה זו הסתיימה, היא הועברה למספנת הצי של פילדלפיה, שם הוצאה משירות ב-20 באוקטובר 1920. האונייה נמכרה בסופו של דבר לגרוטאות ב-1 בנובמבר 1923.
לואִיִי רמון דה לוקאס פרס (בספרדית: Luiyi Ramón de Lucas Pérez; נולד ב-31 באוגוסט 1994 בגלבאן שברפובליקה הדומיניקנית) הוא כדורגלן מהרפובליקה הדומיניקנית המשחק בעמדת הבלם בקבוצת נאה סלמיס מליגת העל הקפריסאית ובנבחרת הרפובליקה הדומיניקנית.
דה לוקאס שיחק בתחילת הקריירה שלו במגוון קבוצות מליגת העל של הרפובליקה הדומיניקנית, ובחודש אוגוסט 2020 חתם על חוזה לשנתיים וחצי בהאקה מליגת העל הפינית.
הוא ערך 59 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע חמישה שערים.
ב-16 בינואר 2023 חתם דה לוקאס בליווינגסטון מליגת העל הסקוטית, במדיה ערך 22 הופעות ליגה והבקיע שער אחד.
ב-22 באוגוסט 2024 חתם במועדון ספורט אשדוד מליגת העל הישראלית.
ב-25 בינואר 2025 חתם דה לוקאס בנאה סלמיס מליגת העל הקפריסאית.
ב-9 בספטמבר 2018 ערך דה לוקאס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הרפובליקה הדומיניקנית, בניצחון 5-0 על נבחרת בונייר במסגרת מוקדמות ליגת האומות של CONCACAF .
נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של הרפובליקה הדומיניקנית לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024), וערך שלוש הופעות בטורניר.
ב-15 באוקטובר 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 5-0 על נבחרת אנטיגואה וברבודה במסגרת ליגת האומות של CONCACAF .
אתאסי נולד בחומס למשפחה סונית אל-אתאסי מעורבת פוליטית.
הוא למד באקדמיה הצבאית בחומס ולאחר תום לימודיו הצטרף כקצין לצבא סוריה.
הוא לחם במלחמת העצמאות ובשנת 1954 מונה על ידי האשם אל-אתאסי לראש הפרוטוקול הצבאי.
בשנת 1956 הוא כיהן כנספח הצבאי בשגרירות סוריה בקהיר, שם הוא נהייה נאצריסט.
בהמשך הוא פעל להקמת הרפובליקה הערבית המאוחדת.
הוא ביקר את פרישת סוריה מהאיחוד ובאפריל 1962 בעת הקשר של הקצינים החופשיים תומכי נאצר בצפון סוריה, הוא פיקד על הכוחות הסוריים בדיר א-זור, הוזכר על ידי המורדים כאיש שלהם וניסה לתווך בין הממשלה והמורדים.
לאחר דיכוי המרד הוא נשלח לכהן כנספח הצבאי בשגרירות סוריה בוושינגטון.
הוא נקרא חזרה לסוריה להעיד נגד הקושרים, אך סירב מתוך חיבה אליהם ובעקבות זאת נכלא בכלא מאזה.
עם פרוץ הפיכת הבעת' בסוריה שהייתה משותפת לתומכי הבעת' ולנאצריסטים, בשנת 1963, הוא שלח מברק מהכלא בו בירך את הקושרים, ונתמנה למפקד הצבא הסורי, כאיש של פשרה בין הבעת' והנאצריסטים.
אתאסי החל לפעול לאיחוד משולש של מצרים, סוריה ועיראק.
ב-23 במרץ 1963 נתמנה אתאסי לנשיא מועצת ההפיכה של סוריה.
בתחילת אפריל 1963 יצא אתאסי לקהיר לשיחות על האיחוד.
אולם הממשלה שהוקמה על ידי הקושרים הייתה בעלת רוב מובהק של אנשי הבעת מתנגדי האיחוד עם מצרים ועד תחילת מאי 1963 טוהרו רוב מתנגדי הבעת' מתפקידים בכירים.
למרות השתלטות אנשי הבעת', המשיך אתאסי במאמציו להביא לאיחוד המשולש, ותוך שהוא מביע התנגדות לאיחוד רק עם מצרים.
בתחילת יוני 1963 הגיע לבגדד לשיחות על האיחוד המשולש, תוך שהוא מבהיר שלא יסכים לאיחוד רק עם עיראק.
ב-19 ביולי 1963, בעת שביקר בקהיר אצל נאצר פורסם על ניסיון הפיכה פרו נאצרי בסוריה, שדוכא על ידי שלטון הבעת', בהוצאה להורג של 20 אנשים שהואשמו בהשתתפות בקשר.
מספר ימים לאחר מכן התפטר אתאסי והעביר את השלטון לידי אמין אל-חאפז, במה שנתפרש כטיהור גורמים נאצריסטיים בסוריה.
בקהיר נטען שההתפטרות נבעה מאי רצונו לאשר את פסקי דין המוות לקושרים.
אל-חאפז הצהיר שההתפטרות הייתה רק מטעמי בריאות ושאתאסי הוא "אחד משלנו".
אתאסי פרש מפעילות פוליטית, התגורר בחומס ונפטר בשנת 2003.
לואיי אל-שריף הוא פעיל מצרי המתגורר באיחוד האמירויות הערביות, הפועל למען שיפור היחסים בין העולם הערבי לישראל.
אל-שריף גדל בג'דה, בבית דתי מאוד, לאב מצרי.
הוא חונך לחשוב שאלוהים רוצה שישנא יהודים ונוצרים.
אל-שריף פגש לראשונה יהודי בשנת 2010, כשנסע לפריז ללמוד צרפתית, וצורף למשפחה מארחת יהודית תימנית.
הוא חשש כשראה מגן דוד בבית והבין שהם יהודים, וביקש בתחילה מתוכנית הלימודים בחו"ל להעביר אותו לבית אחר.
הוא שינה את דעתו לאחר שהכיר את מארחיו ואכל איתם, למד על יהדות וחגים יהודיים.
כשחזר לערב הסעודית, תפיסתו השתנתה לצמיתות, והוא הפך לתומך בשלום והבנה בין מוסלמים ליהודים.
הוא החל לבקר באיחוד האמירויות הערביות בשנת 2016, ומתגורר באבו דאבי מאז 2020. הוא משבח את הסכמי אברהם וצעדים אחרים שננקטו על ידי ממשלת איחוד האמירויות הערביות בשנים האחרונות כדי לשפר את הפתיחות והקבלה של תרבויות שונות.
באיחוד האמירויות הערביות, הוא ומשפיענים אחרים קיימו מפגשים וארוחות בין-דתיות לרגל חגים יהודיים ומוסלמיים כאחד.
פעילותו בתחום הדיאלוג הבין-דתי זכתה לשבחים מהרב הראשי של איחוד האמירויות הערביות לוי דוכמן והרב יהודה סרנה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, אל-שריף הביע את דעתו כי המלחמה הפכה את האפשרות לשלום לרחוקה יותר, אך אמר כי המלחמה יכולה להסתיים באופן מיידי אם חמאס יניח את נשקו וישחרר את החטופים.
הוא מתח ביקורת על המחאות נגד ישראל במדינות המערב, באומרו שהאמריקאי הממוצע אינו מבין את הסכסוך ויש לו השקפה לא מציאותית על חמאס.
תמיכה בציונות ובפרשנויות של טקסטים אסלאמיים
אל-שריף טוען כי הציונות מייצגת את זכותם של יהודים להגדרה עצמית במולדתם, עמדה שלדעתו נתמכת על ידי הקוראן.
הוא קבע כי "ניתן להגדיר את הציונות בשורה אחת: זכותם של יהודים להגדרה עצמית במולדתם".
הוא טוען עוד כי נביאים יהודים הם חלק בלתי נפרד מהמסורת האסלאמית, ומרמז כי הכחשת הקשר היהודי לארץ פוגעת באמונה האסלאמית.
עמדותיו של אל-שריף ספגו ביקורת מכיוונים שונים.
חלק מהמבקרים מתייגים אותו כ"נורמליזטור של הסכסוך" או "מעריץ של הציונות", ומאשימים אותו בקידום נרטיבים התואמים לנקודות המבט הישראליות.
בנוסף, מבקריו טוענים כי שימת הדגש שלו על הטענה היהודית לזכות על ארץ ישראל גורם להתעלמות מהנרטיב הפלסטיני ולרידוד מורכבות הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
בנוסף, השתתפותו באירועים שאורגנו על ידי ארגונים פרו-ישראליים והופעותיו לצד גורמים ישראלים היוו מושא לביקורת.
לדוגמה, אל-שריף היה פעיל בארגונים כמו StandWithUs ודיבר באירועים שקידמו את הסכמי אברהם, מה שהצית עוד יותר ביקורת מצד אלו הרואים בהסכמים האלה אישור לאג'נדה פוליטית ספציפית.
לואיס וולטר אלוורז היה פיזיקאי אמריקאי, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 1968.
אלוורז נולד בסן פרנסיסקו, בן לשושלת של רופאים.
את לימודיו החל באוניברסיטת שיקגו, עד לקבלת תואר הדוקטור ב-1936. במהלך מלחמת העולם השנייה השתתף בפרויקט מנהטן ואף הוטס כצופה מדעי בגיחה שנשאה את הפצצה שהוטלה על הירושימה.