tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף על פי שבכיס שלה 4 פטמות, לרוב רק גור אחד שורד.
הגורים מבלים בכיס מספר חודשים, ולאחר מכן עוברים לרכב על גבה של האם עד יציאתם לעצמאות.
תוחלת החיים של המינים בסוג עד 11 שנים.
כל המינים בסוג מאוימים במידה זו או אחרת מבירוא יערות, ציד וסחר חיות מחמד.
מבין 13 המינים הקיימים, הרוב במצב שימור ללא חשש בשל טווח תפוצה רחב, מין אחד במצב פגיע, שני מינים בסכנת הכחדה, ומין אחד בסכנת הכחדה חמורה, וככל הנראה נכחד מן העולם.
קוסקוס אובי או קוסקוס רוטשילד (שם מדעי: Phalanger rothschildi), הוא מין כיסאי דמוי דלק בסוג קוסקוס שאנדמי לאיי אובי במרכז אינדונזיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1898 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס מדגימה שנמצאה באוסף הפרטי של וולטר רוטשילד.
קוסקוס אובי קרוב מבחינה גנטית וחיצוני לקוסקוס ג'ב והקוסקוס המקושט.
בצורתו החיצונית, קוסקוס אובי נראה כשילוב בין לוריס לדלק; מבנה גופו חסון, צווארו קצר וראשו קצר וחרוטי.
אוזניו משולשות וקצרות ועיניו גדולות ובולטות.
הוא מתאפיין בזנב ארוך וגמיש עם קצה חשוף שמסוגל ללפות ענפים כרגל חמישית, ובכפות ידיו ורגליו טפרים ארוכים ודקים המסייעים לו בטיפוס.
אורך ראשו וגופו: 39-36 סנטימטרים, אורך זנבו: 33 סנטימטרים ומשקלו 1.4-1.1 קילוגרם.
הפרווה של קוסקוס אובי רכה וצמרירית ולה שתי צורות עיקריות: הצורה הכהה והצורה הבהירה; הצורה הכהה מתאפיינת בצבע חום-שוקולד או מהגוני כהה, והצורה הבהירה בצבע צהוב-כתום או חום בהיר.
בשתי הצורות, הצד התחתון (החזה, הבטן והמפשעה) בצבע לבן בוהק עד צהבהב, ולאורך הגב והמצח פס שחור דקיק.
לקוסקוס אובי כתמים שחורים קטנים סביב העיניים, החוטם והאוזניים.
קצה הזנב, האף והכפות בצבע ורוד כהה.
העיניים ירוקות ופנים האוזניים בצבע כתמתם.
קוסקוס זה מצוי בשלושת האיים העיקריים בקבוצת איי אובי: האי אובירה, האי אובילטו והאי ביסה.
איי אובי נמצאים בים סראם בצפון איי מאלוקו, וממוקמים דרומית להלמהרה וצפונית לסראם ובורו.
בית הגידול של קוסקוס אובי מורכב מיער גשם טרופי בחופים ובגבעות, והוא מצוי הן ביער ראשוני והן ביער משני; בנוסף, הוא נראה לעיתים קרובות בקרבת מגורי אדם.
מעט ידוע על אורח חייו.
קוסקוס אובי פעיל בעיקר בשעות הלילה, ומבלה את שעות היום במחבוא בחופת היער.
הוא נע באיטיות בין הענפים וממעט לרדת לאדמה.
בתגובה לאיום, הקוסקוס מפיק ריח מושק חזק ומשמיע נהמות אזהרה לקוסקוסים אחרים בסביבה.
הוא ניזון מעלים, פירות, אגוזים חרקים, ביצים וחולייתנים זעירים.
הקוסקוסית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרה.
קוסקוס אובי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), שכן למרות טווח התפוצה המצומצם (פחות מ-3,000 קילומטרים רבועים) שמוגבל לשלושה איים, אוכלוסיית המין יציבה, אין עליו איומים משמעותיים והוא מסתגל לשינויים בבית גידולו.
הקוסקוס אינו מצוי באזורים מוגנים.
נדרשים מחקרים נוספים אודות האקולוגיה של המין.
קוסקוס ג'ב (שם מדעי: Phalanger alexandrae) הוא מין כיסאי נדיר בסוג קוסקוס שאנדמי לאי קטן בים הלמהרה בצפון איי מאלוקו שבאינדונזיה.
הוא קרוב מבחינה גנטית וחיצונית לקוסקוס אובי וקוסקוס מקושט, ונדרשים מחקרים נוספים על מנת לקבוע האם הוא זכאי למעמד של מין עצמאי או מהווה תת-מין של הקוסקוס המקושט.
קוסקוס ג'ב תואר מדעית בשנת 1995 על ידי הזואולוג האוסטרלי ועמיתו האינדונזי בפאק בודי, והם קראו לו על שם אלכסנדרה שליי - אנתרופולוגית אוסטרלית שהייתה עמיתה שלהם למסע שנה קודם לכן בגינאה החדשה.
לקוסקוס ג'ב יש ראש מעוגל, לוע קצר ואוזניים קטנות שמכוסות כמעט לחלוטין בפרווה.
זנבו גמיש וארוך וטפריו מעוקלים וחזקים; שתי התכונות הללו מסייעות לו בטיפוס על עצים.
אורך ראשו וגופו של קוסקוס ג'ב כ-45 סנטימטרים, אורך זנבו כ-36 סנטימטרים ומשקלו 2.2 קילוגרם.
צבעה אפרורי באזור הגב, הפנים והגפיים, בעוד שהכתפיים ורוב הראש בצבע אדמדם-כתום.
יש לו פס כהה מהכתפיים עד לחרטום שבולט במיוחד באזור המצח.
קוסקוס ג'ב אנדמי לאי ג'ב הממוקם בין האי הלמהרה לבין האי ואיגאו באיי מאלוקו.
יש סבירות גבוהה שהוא קיים גם על האי אורני מזרחית לג'ב.
בית הגידול שלו כולל יער גשם טרופי בחופים ובגבעות עד רום 300 מטר מעל פני הים, והוא מצוי בעיקר ביער ראשוני ויער משני; גודלו הקטן של האי, גורם לקוסקוסי ג'ב לשהות לעיתים קרובות גם בסמיכות לסביבה אנושית (שדה התעופה באי למשל).
בית הגידול מתאפיין בצמחייה ים-תיכונית, אבני גיר ונחלים רבים.
התזונה וההתנהגות של המין טרם נחקרו.
סביר להניח שהוא ניזון מפירות ועלים כיתר קרוביו.
קוסקוס ג'ב מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), מכיוון שהוא אנדמי לאי יחיד שגודלו אינו עולה על 150 קילומטרים רבועים, וחווה ירידה מתמשכת בהיקף ובאיכות בית הגידול שלו.
הקוסקוס מאוים מצד ציד למזון, כריית מינרלים, בירוא יערות עבור שטחי חקלאות ופגיעה בצמחייה המקומית על ידי חזירי בר שהובאו לאי על ידי האדם.
נכון לשנת 2020, המין אינו מצוי באזור מוגן על אדמת האי.
IUCN ממליץ להחיל תקנות ציד באי ג'ב, ולוודא שהקוסקוס המקושט לא יוכנס לאי זה ויגרום לתחרות על מקורות מזון עם קוסקוס ג'ב הקטן יותר.
קוסקוס דרומי (שם מדעי: Phalanger mimicus; קרוי גם קוסקוס אפור/מצוי דרומי או קוסקוס אוסטרלי), הוא מין קוסקוס קטן-בינוני שנפוץ בדרום גינאה החדשה ובצפון אוסטרליה.
הוא תואר מדעית בשנת 1922 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ובעבר נחשב כתת-מין של קוסקוס צפוני.
שמו המדעי ניתן לו על שם נהר מימיקה בגינאה שבקרבתו נאספה הדגימה הראשונה של המין.
זהו המין היחיד בסוגו שנמצא באוסטרליה.
לקוסקוס הדרומי גוף גוצי וגמיש, ראש חרוטי דמוי אגס ואוזניים קצרות ועגולות.
עיניו גדולות ומותאמות לראיית לילה, זנבו ארוך, דק ושרירי ומשמש לאחיזת ענפים.
בדומה ליתר הקוסקוסים, גם למין זה יש טפרים חזקים ומעוקלים וכריות הדבקה שמאפשרות לו לטפס בקלות על עצים.
אורך ראשו וגופו של הקוסקוס הדרומי: 40-33 סנטימטרים; אורך זנבו: 35-28 סנטימטרים ומשקלו: 2-1.5 קילוגרם.
הפרווה של הקוסקוס הדרומי קצרה ודלילה.
צבעה הכללי נע בין חום-אפרורי לחום כהה או אפור-צפחה עם פס שחור דק לאורך הגב.
הצד התחתון בצבע לבנבן שמתרחב לעיתים לעבר פלג הגוף האחורי.
באזור הצוואר יש לעיתים סינר כתמתם דהוי.
הראש בצבע זהה לגוף, והפנים עשויות להיות חיוורות יותר.
על המצח פס שחור דקיק והסנטר ובסיס האוזניים לבנים.
חלקי הגוף החשופים (האף, הכפות, פנים האוזניים ורוב הזנב) בצבע ורוד כהה או בהיר.
intercastellanus - מוכר כיום כמין עצמאי (קוסקוס מזרחי).
הקוסקוס הדרומי מצוי בגינאה החדשה ובאוסטרליה; בגינאה, הוא נמצא לאורך השפלה הדרומית של האי - הן בצד הפפואני והן בצד האינדונזי, עם גלישה קטנה למדרונות הדרומיים של הקורדילרה הניו-גינאית.
באוסטרליה, הוא מוגבל לאזור מצומצם בחצי האי כף יורק שבקווינסלנד.
נוסף על כך, הקוסקוס הדרומי מצוי גם באיי ארו ובאי יוס סודארסו בחלק הצפוני של ים אראפורה הסמוך לגינאה (כול האיים שייכים לאינדונזיה).
בגינאה, בית הגידול של הקוסקוס הדרומי מורכב מיער גדותיים טרופי ליד נהרות, וכן יערות מקוטעים ומטעים; באוסטרליה, בית הגידול כולל יער גשם טרופי ויער גפן נשיר למחצה, נוטופילי או ירוק-עד בתוך הפארקים הטרופיים הגשומים של קווינסלנד.
הקוסקוס הדרומי פעיל בשעות הלילה וחי בגפו בטריטוריה קבועה.
את שעות היום הוא מבלה בשינה בעץ חלול.
הוא נע על העצים בחיפוש אחר מזונו הצמחוני - עלים, פירות ופרחים.
הקוסקוסית ממליטה גור יחיד לאחר היריון של 13 יום, והוא מבלה בכיס שלה מספר חודשים.
הקוסקוס הדרומי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), עקב טווח התפוצה הרחב, אוכלוסייה גדולה, התרחשות באזורים מוגנים רבים וסובלנות במידה מסוימת לשינויים בבית הגידול.
מגמת האוכלוסייה בירידה, אך לא ברמה המצדיקה שינוי במצבו לרמה מאוימת יותר.
בגינאה, המין מאוים בעיקר על ידי ציד לבשרו, סחר בחיות מחמד וכריית מינרלים.
באוסטרליה הוא מוגן לחלוטין בתוך אתר מורשת עולמית.
המין רשום בנספח ג' של אמנת CITES.
קוסקוס ההרים (שם מדעי: Phalanger carmelitae) הוא מין כיסאי הררי בסוג קוסקוס שאנדמי לגינאה החדשה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1898 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ויש לו שני תת-מינים.
קוסקוס ההרים דומה מאוד מבחינה חיצונית לקוסקוס המשי שתואר אף הוא על ידי תומאס 10 שנים לאחריו, וחופף איתו כמעט בכל טווח התפוצה.
קוסקוס ההרים בעל מבנה גוף כבד, חסון ודמוי חבית, עם קפלי עור עודפים באזור המותניים והשכמות.
ראשו דמוי אגס, פניו רחבות וחוטמו קצר.
עיניו גדולות ומותאמות לראית לילה ואוזניו קצרצרות ועגולות.
בדומה לשאר הקוסקוסים, זנבו ארוך וגמיש חשוף בקצהו עם יכולת לפיתה יוצאת דופן, והוא מסוגל להיתלות באמצעותו על ענף כשארבעת גפיו פנויים.
יש לו גם טפרים גדולים ומעוקלים וכריות הדבקה בתחתית הכפות שמשפרות את יכולת הטיפוס שלו.
אורך ראשו וגופו של קוסקוס ההרים: 43-37 סנטימטרים, אורך זנבו: 36-31 סנטימטרים ומשקלו 2.7-1.7 קילוגרם.
לקוסקוס ההרים פרווה ארוכה ועבה שמותאמת לחיים באקלים ההררי הקריר, אך היא קצרה במעט משל קוסקוס המשי המצוי באזורים גבוהים יותר.
צבע הפרווה נע בין חום-שוקולד עמוק לחום-אפרורי כהה, חום-בורדו, חום-ביסטר, או שחור-פחם.
בדרך כלל, המותניים, הזרועות והרגליים נוטים להיות כהים יותר.
צידו התחתון של הקוסקוס (הבטן, החזה, המפשעה ופנים הזרועות והרגליים) מנוגד לחלוטין לצבע העליון האפל, ונע בין לבן בוהק לצהבהב-קרמי.
הראש זהה פחות או יותר בצבעו לגוף, להוציא את הפנים הבהירות במעט, האוזניים השחורות, הפס השחור הדקיק על המצח, והסנטר הלבן.
האף והכפות בצבע סגול או בורדו, וקצה הזנב החשוף בצבע ורוד או לבן.
כאמור קוסקוס ההרים דומה במיוחד לקוסקוס המשי וההבחנה בין השניים מורכבת; קוסקוס ההרים נוטה להיות כהה יותר עם פרווה קצרה במקצת, זנבו מחוספס ומכוסה בקשקשים, קצה הזנב הלבן גדול יותר, ויש הבדלים מורפולוגים בצורת ובנוסחת השיניים בינו לבין קוסקוס המשי.
קוסקוס ההרים קצר וכבד יותר מקוסקוס המשי.
קוסקוס ההרים אנדמי לגינאה החדשה, בה הוא מצוי הן בצד הפפואני והן בצד האינדונזיה; טווח התפוצה שלו כולל את מרבית הקורדילרה הניו-גינאית שחוצה את האי ממזרח למערב, כולל רכס אואן סטנלי במזרח, רכס חצי האי הואון בצפון, רכס ביסמרק במרכז ומחצית מרכס מאוקי במערב.
בית הגידול של קוסקוס ההרים מורכב מיער גשם טרופי, יער אלונים ויער עננים על מדרונות הרריים גבוהים עם מגבלת גובה תחתון של 1,350 מטר מעל פני הים.
במרבית הקורדילריה הניו-גינאית, קוסקוס ההרים נמצא בדרך כלל עד גובה 3,000 מטר, ואילו בחצי האי הואון עד 3,600 מטר; הדבר קשור ככל הנראה לאי נוכחותו של קוסקוס המשי בחצי האי הואון ולהיעדר התחרות בין השניים על מקורות מזון.
קוסקוס ההרים הוא יונק סוליטרי שפעיל בשעות הלילה, ואת שעות היום מבלה בחללי עצים, סבך אפיפיטים והצטלבויות ענפים.
הקוסקוס משתמש בו זמנית בלפחות תריסר מקומות מסתור שמרוחקים זה מזה, ומאפשרים לו למצוא במהירות מחסה בעת הצורך.
במהלך הלילה, הקוסקוס מבלה 40% מהזמן בליקוט מזון, 25% במנוחה, והיתר בתנועה, טיפוח ואינטראקציות.
קוסקוס ההרים הוא יונק טריטוריאלי; הזכר והנקבה חיים בטריטוריה קבועה שגודלה עד 4 דונם לזכר ועד 2.4 דונם לנקבה ומסומנת באמצעות בלוטות ריח.
הקוסקוס אינו סובל נוכחות של פולשים מזדמנים מאותו הזוויג בשטחו ויגרש אותם באגרסיביות.
התזונה של קוסקוס ההרים מורכבת בעיקר מעלים (80%) ופירות (20-18%); הוא אוכל כמויות מזעריות של פרחים, קליפות, חרקים וביצים.
ידוע על מקרה בשבי בו קוסקוס לכד ואכל תוכי לורי קטן.
מזונות צמחיים בולטים הם: קזוארינה, פנדן, סחלביים, פראיסינטיה, צינית, סיזיגיום, גרסיניה, פודוקרפוס וליטסאה.
הרבייה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה מוגדרת.
הקוסקוסית ממליטה גור יחיד לאחר היריון של שבועיים, והוא מבלה בכיס שלה מספר חודשים ולאחר מכן עובר לרכוב על גבה עד יציאתו לעצמאות.
קוסקוס ההרים מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, התרחשותו באזורים מוגנים, ואי סבירות לירידה משמעותית במספריו בעתיד הקרוב.
הקוסקוס מושפע אמנם לרעה מציד למזון ובירוא יערות, אך לעת עתה בית הגידול שלו תופס שטחים נרחבים ובאזורים רבים בלתי נגיש.
קוסקוס ההרים נמצא בפארק לאומי אחד, מספר אזורים לניהול חיות בר, ובאזור השימור YUS בחצי האי הואון.
ייתכן שיהיה צורך בתקנות ציד ברורות על מנת למנוע הידרדרות במצבו בעתיד.
נכון לשנת 2020, מגמת האוכלוסייה עדיין יציבה.
קוסקוס המשי (שם מדעי: Phalanger sericeus) הוא מין כיסאי בסוג קוסקוס שאנדמי לגינאה החדשה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1907 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ולו שני תת-מינים.
המין קשור מבחינה חיצונית וגנטית לקוסקוס ההרים שחופף איתו בכל טווח התפוצה וניתן להתבלבל ביניהם בקלות.
קוסקוס המשי נוטה לחיות באזורים גבוהים יותר מעמיתו.
קוסקוס המשי מתאפיין בגוף חסון, מוצק ועגלגל, ראש בינוני ואגסי עם לחיים מלאות וחרטום רחב.
אוזניו עגלגלות וזעירות, אפו קטום, ועיניו גדולות, בולטות ומותאמות לראיית לילה.
זנבו ארוך וגמיש עם יכולת לפיתה, כשחציו הראשון שעיר וחציו השני חשוף וחלק.
בדומה לקוסקוסים אחרים, יש למין זה כריות הצמדה בתחתית הכפות וטפרים ארוכים וחזקים שהופכים אותו לטפסן מצוין.
אורך ראשו וגופו של קוסקוס המשי 37–46 סנטימטרים, אורך זנבו 27–32 סנטימטרים ומשקלו 2.4-1.7 קילוגרם.
בהתחשב בבית גידולו ההררי והקריר הפרווה של קוסקוס המשי ארוכה ועבה במיוחד ובעלת מרקם משי רך שהעניק למין את שמו.
אורך השיער בגב 3.8 סנטימטרים לעומת 2.7 סנטימטרים אצל קוסקוס ההרים.
צבע הפרווה בצד העליון כהה למדי, ונע בין חום-שוקולד כהה לאפר, פחם, אפור-הובנה או אפור-אבן; עם זאת, קוסקוס המשי נוטה להיות בהיר במעט בצבעו מקוסקוס ההרים.
הצד התחתון (הגחון, החזה והגרון) בצבע לבן בוהק, בעוד שהכפות וקצה הזנב אפרפרים.
הראש בצבע אפור או אפר, והפנים והאוזניים שחרחרות יותר.
מאמצע הגב עד לחרטום יש פס שחור צר שבולט בעיקר במצח ודהוי למדי בגב ובכתף.
על הלוע ובסיס הזנב יש לעיתים כתם בצבע חום בהיר.
קוסקוס המשי אנדמי לגינאה החדשה, ומצוי הן בצד של פפואה והן בצד של אינדונזיה; טווח התפוצה שלו משתרע לאורך הקורדילרה הניו-גינאית החוצה את האי ממזרח למערב, וכולל את רכסי ההרים הבאים: רכס אואן סטנלי במזרח, רכס ביסמרק במרכז ורכס מאוקי במערב.
בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי ויער עננים על מדרונות הרריים גבוהים במיוחד ברום 3,900-1,500 מטר מעל פני הים.
מין זה נמנע משהות ביערות נמוכים, יערות משניים עם הפרעה אנושית או במטעים, והוא נוטה לשהות בגובה רב בשל אי יכולתו לסבול טפרטורות חמות.
אין מידע רב על אורח החיים של קוסקוס המשי.
הוא פעיל לילה שמבלה את שעות היום בשינה בחללי עצים, נקיקי סלעים או תחת שורשי עצים.
הקוסקוס משתמש בו זמנית ב-10 עד 20 מקומות מסתור שונים שמפוזרים בטריטוריה שלו ונמצאים במרחק 100 מטר בממוצע זה מזה.
כ-50% מהלילה מנוצל על ידי הקוסקוס לאכילה, 25% למנוחה ו-25% נוספים לתנועה, טיפוח ואינטראקציות עם בני מינו.
קוסקוס המשי ניזון בעיקר מעלים ופירות, כאשר העלים מהווים יותר מ-90% מהתזונה הכוללת, והשאר מורכב מפירות וכמויות קטנות של חסרי חוליות או ביצים.
הקוסקוס נוהג לירוק עלים קשים לעיכול וסיבים לפני הבליעה.
הקוסקוסית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרה, והגור שוהה בכיס שלה מספר חודשים.
כאמור, בין קוסקוס המשי לקוסקוס ההרים מתקיימת חפיפה בכל טווח התפוצה והשניים עשויים להתרבות זה עם זה.
קוסקוס המשי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל תפוצתו הרחבה, אוכלוסייה גדולה ככל הנראה (במיוחד באזורים גבוהים), העדר איומים משמעותיים, וגם מאחר שלא סביר שתתרחש ירידה במספריו בשיעור הנדרש להעפיל לקטגוריה מאוימת יותר.
באזורים מסוימים, קוסקוס המשי סובל מציד למזון על ידי התושבים המקומיים, אולם בית גידולו ההררי ממתן במידה רבה את איום הציד.
מאידך, ההפרעה האנושית הולכת וגוברת גם באזורי ההרים וגורמת לדחיקת קוסקוס ההרים למרחב המחיה של קוסקוס המשי וליצירת תחרות על מקורות המזון בין שני המינים הללו.
קוסקוס המשי מצוי בשני אזורים מוגנים.
קוסקוס כחול-עין (שם מדעי: Phalanger matabiru), הוא מין כיסאי בסוג קוסקוס שאנדמי לזוג איים געשיים בקבוצת איי מאלוקו במרכז אינדונזיה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1995 על ידי הזואולוגים האוסטרלי ובפאק בודי האינדונזי.
אין להחליף בין מין זה לבין קוסקוס נמרי כחול-עין.
קוסקוס כחול-העין בעל מבנה גוף עגלגל וגוצי, ראש מעוגל, ואוזניים קטנות שקבורות ברובן בשיער.
חוטמו חרוטי, לועו קצר ואפו ריבועי.
בדומה למיני קוסקוסים אחרים, הוא מתאפיין בזנב ארוך וגמיש שחשוף בקצהו ומשמש לו כרגל חמישית.
בכפות ידיו כריות הצמדה וטפריו ארוכים וחזקים המשמשים אותו לטיפוס.
לקוסקוס כחול-העין פרווה קצרה וצמרירית שצבועה בכתום-צהבהב או אדמדם, והיא נוטה להשחיר מעט באזור הגב, פלג הגוף האחורי והכתף.
המותניים, הבטן, החזה והגרון בצבע צהבהב-קרמי עד שמנת.
הראש בצבע זהה לשאר הגוף, בעוד שהפנים בהירות יותר.
על המצח יש פס שחור דקיק שנמשך לעיתים אחורה עד לכתף, וסביב הלוע והסנטר כתם לבנבן.
סימן ההיכר של המין שהעניק לו את שמו, הוא הצבע הכחול-תכלת של עיניו; הן מוקפות בדרך כלל בטבעות שחורות.
האף, פנים האוזניים, הכפות וקצה הזנב החשוף בצבע סגול-כהה או חיוור.
הקוסקוס כחול-העין חי באזור איי מאלוקו במרכז אינדונזיה ובתוכם מוגבל לשני איים קטנים: טרנאטה (111 קילומטרים רבועים) וטידורה (116 קילומטרים רבועים); האיים הללו שמורכבים מהר געש או מחרוט געשי, שוכנים בתוך ים מולוקה סמוך לחוף המערבי של האי הלמהרה וצפונית לאיים מוטי ומאקיאן.
בית הגידול של הקוסקוס מורכב מיער גשם טרופי ולח על מדרונות געשיים, יער משני עם הפרעה אנושית ומטעים.
אין מידע רב על אורח חייו; הוא מבלה את רוב זמנו על העצים, וניזון מפירות, עלים ופרחים; הרגלו של הקוסקוס לאכול ציפורן, בננות ואמברלה (Spondias dulcis), גורם לתושבים המקומיים להתייחס אליו כמזיק.
הקוסקוס פעיל בשעות הלילה, וישן או מנמנם בשעות היום במקלט בחופת היער.
הקוסקוסית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרה והוא מבלה בכיס שלה מספר חודשים.
אף על פי שמגמת אוכלוסייתו יציבה, קוסקוס כחול-עין מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), משום שהוא מצוי בשני איים קטנים בלבד שאין בהם אזורים מוגנים.
האיומים הפוטנציאליים באיים הם ציד אינטנסיבי (מתרחש לעת עתה ברמות נמוכות), התפרצויות חריגות של הר הגעש גמאלמה הפעיל באי טרנאטה, והכנסת קוסקוסים מתחרים מאיים סמוכים (כמו הקוסקוס המקושט מהלמהרה).
קוסקוס טלפומין (שם מדעי: Phalanger matanim), הוא מין כיסאי נדיר בסוג קוסקוס שהיה אנדמי לאזור טלפומין במרכז גינאה החדשה ונכחד ככל הנראה מן העולם.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1987 על ידי הזואולוג האוסטרלי .
טווח התפוצה של קוסקוס טלפומין היה המצומצם ביותר מקרב המינים בסוגו, ולאחר השמדת מרבית בית הגידול שלו בעקבות תופעת אל-ניניו, ארגוני השימור מעריכים שהוא נכחד מן העולם.
המין לא נצפה בעשור הראשון והשני של המאה ה-21, ואם הכחדתו תאומת, הוא יהפוך לכיסאי הנכחד הראשון בגינאה החדשה.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, בוצעו מספר סקרים על ידי זואולוגים אוסטרלים ואינדונזים בפרובינציית סנדאון בפפואה על מנת לחקור את עולם החי באזור, ובמהלכם נתגלו מספר מיני יונקים חדשים.
בשנת 1985, הזואולוג האוסטרלי טים פלנרי גילה קוסקוס לא מוכר סביבות העיירה טלפומין באזור שבו היו ידועים עד לאותו זמן שני מינים: קוסקוס ההרים וקוסקוס המשי שחיים בבתי גידול שונים (בהמשך נמצאו באזור מינים נוספים).
בתחילה חשב פלנרי שהקוסקוס החדש מייצג הכלאה בין שני המינים הנזכרים, אולם מחקר אנטומי וגנטי לצד גילוי שתי דגימות נוספות הצביעו חד משמעית שמדובר במין חדש של קוסקוס.
פלנרי העניק למין החדש את השם המדעי "מאטאנים" (matanim) שהוא כינויו של קוסקוס זה בשפה המקומית, ובחר עבורו את השם הרשמי "קוסקוס טלפומין", כאות תודה לבני הקבוצה האתנית טלפומין שגרים באזור זה וסייעו לו במהלך הסקר באזור.
קוסקוס טלפומין הוא מין פרימיטיבי למדי שמייצג ענף עצמאי בתוך הסוג קוסקוס שהתפתח בצורה ייחודית.
האנטומיה שלו משלבת תכונות של הסוגים קוסקוס וקוסקוס נמרי, וגם בתוך הסוג שלו הוא חולק דמיון רב עם קבוצת הקוסקוסים ההרריים (קוסקוס ההרים, קוסקוס המשי, קוסקוס מזרחי וקוסקוס שטיין) והמינים קוסקוס קרקעי וקוסקוס צפוני.
על זאת, ניתן להוסיף תכונות ייחודיות משלו, דוגמת השיניים הצרות והקטנות וצורת האף.
מבנה גופו של קוסקוס טלפומין מסורבל ומסיבי וראשו רחב וקצר עם חרטום צר.
פרוותו עבה, ארוכה וצמרירית ויש לו שכבה גדולה של שומן תת-עורי לבידוד מפני הטמפרטורות הקרות בבית גידולו ההררי.
צבעו הכללי של הקוסקוס אפור עשן ששזור בשיער שחור וכסוף, והמראה הכללי נוטה להתבהר עם הגיל.
לאורך הגב, יש רצועה כהה גדולה שמשתרעת מקודקוד הראש עד לבסיס הזנב.
הצד התחתון (גחון, המפשעה, החזה, הגרון והסנטר) בצבע לבן בוהק, והגפיים עשויות להיות צהבהבות.
עיניו של הקוסקוס גדולות, ואוזניו קטנות ומוסתרות במידה רבה.
זנבו הגמיש דק וקצר יחסית, עם יכולת לפיתה האופיינית לסוג; קצה הזנב חסר שיער ומכוסה בקשקשים.
רגליו וזרועותיו דקיקות, ובכפותיו הקטנות טפרים מעוקלים וקצרים המשמשים אותו לטיפוס.
אורך ראשו וגופו של קוסקוס טלפומין: 43-34 סנטימטרים, אורך זנבו 27–31 סנטימטרים ומשקלו 1–2 קילוגרם.
אין הבדלים ניכרים בין הזכר לנקבה.
קוסקוס טלפומין אנדמי לחלק הפפואני של גינאה החדשה; טווח התפוצה שלו מצומצם במיוחד, והוא מוגבל למדרונות הרריים גבוהים בתוך עמק נהר נונג (עמק טלפומין) שממוקם בגבול פרובינציית סנדאון והפרובינציה המערבית.
העמק עצמו מוקף בנהר ספיק מצפון וממזרח ובנהר נונג מדרום, ושוכן בתוך רכס ביסמרק במרכז הקורדילרה הניו-גינאית.
העיירות המרכזיות באזור העמק הן טלפומין וטיפלין שמשמשות כנקודות ציון עיקריות לטווח התפוצה של המין.
איסוף נרחב של דגימות קוסקוסים בצד הפפואני במשך השנים, מצביע על היעדרות מוחלטת שלו מהחצי המזרחי של האי; בצד האינדונזי של האי לעומת זאת, לא בוצעו פעולות איסוף רבות של דגימות קוסקוסים, כך שקיימת אפשרות שטווח התפוצה שלו משתרע מספר קילומטרים מערבה לטלפומין לתוך הצד האינדונזי.
בית הגידול של קוסקוס טלפומין מוגבל ליער אלונים טרופי ולח על מדרונות הרריים גבוהים ברום 2,600-1,550 מטר מעל פני הים.
מרבית בית הגידול נהרס בתופעת אל-ניניו בשלהי המאה ה-21.
ההתרחשות של קוסקוס קטן זה בגובה העולה על 2,500 מטר היא מפתיעה; הקוסקוסים היחידים שמופיעים בגבהים כאלה באזור טלפומין הם קוסקוס שטיין והקוסקוס הקרקעי שגדולים ממנו בהרבה.
בקצה התחתון של מגבלת הגובה של המין, קוסקוס טלפומין חופף גם עם קוסקוס ההרים, קוסקוס המשי וקוסקוס דרומי שגם הם גדולים יחסית.
סקרים שנערכו בטווח התפוצה הידוע של קוסקוס טלפומין, הצליחו לאסוף דגימות מכל חמשת המינים הללו תוך מספר ימים בגובה 1,600-1,500 מטר, ומתחת לגובה זה גם של מין הקוסקוס השישי המצוי באזור - קוסקוס צפוני.
דגימות של קוסקוס טלפומין לעומת זאת, כמעט ולא נמצאו, וסך הדגימות הידועות לעולם המערבי שנאספו מאז גילוי המין ועד היום עומדות על שש בלבד.
בשל נדירותו של המין, אין מידע זמין אודות התזונה, אורח החיים והרביה שלו.
צייד טלפומיני דיווח לטים פלנרי שתפס קוסקוס כזה שישן במאורה בין הסלעים.
על פי אנשי הטלפומין, קוסקוס זה היה חי בעיקר באזורים סלעיים גבוהים, ומיעט לישון על העצים לעומת מיני קוסקוס אחרים.
קוסקוס טלפומין סווג מאז גילויו על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), בשל טווח התפוצה המצומצם עם אוכלוסייה קטנה שגודלה הוערך במאות בודדות לכל היותר.
בין 1997 ל-1998, מרבית בית הגידול של הקוסקוס נהרס לחלוטין על ידי שילוב של בצורת, שריפות בר וכפור שנגרמו על ידי תופעת אל-ניניו.
אם לא די בכך, רמות הציד באזור התגברו במקביל לגידול באוכלוסייה האנושית.
בשנת 2001, הזואולוג האוסטרלי טים פלנרי שגילה את המין שב לבקר בעמק הנונג.
על פי דיווחיו, יער האלונים ההררי הושמד לחלוטין, מרבית שטח היער החרוך הוסב לחקלאות, הציידים המקומיים דיללו בצורה דרסטית את אוכלוסיות היונקים באזור ולא נמצאו שום סימנים להישרדות המין.
מאז שנת 2008, הרשימה האדומה מציינת שיש סבירות גבוהה שקוסקוס טלפומין נכחד מן העולם.
אם המין עדיין קיים, אוכלוסייתו הכוללת קטנה ביותר ואינה עולה על 40 פרטים.
נדרשים סקרים באזורי תפוצה פוטנציאליים אחרים בגבול פפואה-אינדונזיה במטרה למצוא אוכלוסיות לא-ידועות.
קוסקוס וודלרק (שם מדעי: Phalanger lullulae; מכונה גם קוואדוי) הוא מין של כיסאי ססגוני ונדיר בסוג קוסקוס שאנדמי למספר קבוצות איים קטנות בתוך ים שלמה מזרחית לגינאה החדשה ומצוי בסכנת הכחדה.
פרוותו של מין זה בצבע שיש ומשובצת בכתמים לבנים וחומים והיא מתחלקת לשתי צורות עיקריות: הכהה והבהירה.
הקוסקוס חי ביער טרופי, פעיל בשעות הלילה וניזון מעלי גפנים ומפירות.
הוא חי בגפו רוב הזמן, בטריטוריה קבועה שמסומנת באמצעות בלוטות ריח.
קוסקוס וודלרק הוא היונק היבשתי הגדול ביותר באיים שבהם הוא מצוי, ובית הגידול המיוער שלו באיים מאוים מצד הקמת מכרות זהב ובירוא יערות לתעשיית העץ או להפקת שמן דקלים.
קוסקוס וודלרק תואר מדעית בשנת 1898 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס, ושייך לסוג קוסקוס בו נמצאים 12 מינים נוספים מלבדו; מבחינה מורפולוגית, הוא קשור בעיקר לקוסקוס קרקעי וקוסקוס אובי בעלי הגוף החסון והכבד, אולם מבחינה פילוגנטית עשוי להיות קרוב דווקא לקוסקוס צפוני וקוסקוס מזרחי החיים באיים אחרים בים שלמה.
השם המדעי שניתן לו על ידי תומאס (Phalanger lullulae) משמעותו בלטינית "העכביש של לולולה", ומתייחס לתופעת הסינדקטיליה באצבעות רגליו האחוריות שמזכירה במידה מסוימת את רגלי העכבישים, ולכינוי הלטיני של האי וודלרק בו המין מצוי.
קוסקוס וודלרק הוא כיסאי שוכן-עצים בינוני, עם מבנה גוף גוצי וגמיש, ראש רחב בצורת אגס, לחיים נפוחות וחרטום קצר ומחודד.
אוזניו קצרצרות ועגולות ועיניו גדולות ובולטות.
זנבו ארוך וגמיש, כאשר חציו הראשון עבה ופרוותי וחציו השני חשוף ומחוספס עם יכולת לפיתה בענפים.
יש לו כריות הצמדה בכפות וטפרים מעוקלים וחזקים המשמשים אותו לטיפוס על חופת היער הגבוהה.
אצבעותיו מפוצלות לכיוונים מנוגדים על מנת להיטיב את אחיזתו בעצמים.
אורך ראשו וגופו של קוסקוס וודלרק 36 סנטימטרים, אורך זנבו 31 סנטימטרים ומשקלו 2-1.4 קילוגרם.
הנקבה כבדה במעט מן הזכר.
הפרווה של קוסקוס וודלרק צפופה וקצרה עם מרקם צמרירי רך.
מין זה נבדל מיתר המינים בסוגו בצבעוניות הייחודית שלו שמזכירה סכמות הסוואה עם דפוסי צבע המדמים אפקטים של אור וצל; אף על פי שהעור שלו שחור, הצבע הכללי של הפרווה דומה לשיש עם תערובת של כתמים וטלאים בצבע לבן, חום-כהה, אוכרה וקרמל.
תערובת הצבעים דמוית הפסיפס מגוונת במיוחד, ומשתנה בין קוסקוס לקוסקוס.
נוסף על כך, ישנן שתי צורות עיקריות אצל המין: הצורה הבהירה והצורה הכהה.
בצורה הבהירה, הפרווה מתאפיינת בתערובת צבעים חיוורים דוגמת לבן, שמנת, וניל וזנגביל ומשובצת בכתמים וחברבורות קטנות בצבע חום כהה וחום אגוז; בצורה הכהה, הפרווה מתאפיינת בתערובת של צבעים כהים דוגמת חום-אפרורי, קפה וחום מהגוני, ומשובצת בכתמים וחברבורות קטנות בצבע לבן, קקאו ואוכרה.
אצל שתי הצורות, יש לאורך הגב פס שחרחר כהה (בולט יותר בצורה הבהירה), והצד התחתון של הגוף בצבע לבנבן או אפרפר חיוור (בולט יותר בצורה הכהה), שמנומר בכתמים כהים.
ראשו של הקוסקוס בצבע זהה לגוף, והפנים עשויות להיות בצבע אפרפר, לבנבן או שחרחר.
על המצח יש חריץ שחור בולט, וקצה החוטם כהה בדרך כלל.
האוזניים והאף בולטים בצבעם הוורוד, וסביב האוזניים יש לעיתים כתמים חיוורים.
הזנב מנומר בבסיסו, וחלקו החשוף בצבע שחור מבריק.
קוסקוס וודלרק אנדמי לשתי קבוצות איים בתוך ים שלמה מזרחית לגינאה החדשה ששייכות מנהלית לפרובינציית מפרץ מילן של פפואה.
הקבוצה הראשונה היא איי וודלרק, בהם הוא נמצא באי וודלרק (739 קילומטרים רבועים) ובאי מדאו (32 קילומטרים רבועים); הקבוצה השנייה היא איי אלקסטר שממוקמים 70 קילומטרים דרומית לוודלרק, ובהם הוא מצוי ככל הנראה רק באי אלקסטר (6.5 קילומטרים רבועים).
ייתכן שמקור האוכלוסיות באלקסטר ומדאו בקוסקוסים שהובאו מוודלרק.
בית הגידול של הקוסקוס מורכב מיער גשם טרופי על חופים, שפלות וגבעות נמוכות.
הקוסקוס מעדיף יערות יבשים מיערות לחים, ומסיבה זאת שכיח יותר בצד המזרחי של וודלרק ונדיר יחסית בג'ונגל הצפוף והלח בצד המערבי.
למרות העדר מחקר מקיף על האקולוגיה של המין, משלחת מחקר של אוניברסיטת אוקספורד שביקרה באי בשנת 1987, הצליחה להשיג מידע כללי על ההתנהגות ואורח החיים באמצעות מעקב עם משדרי רדיו.
קוסקוס וודלרק שוכן רוב הזמן על העצים וממעט לרדת לאדמה; הוא פעיל בשעות הלילה ויוצא לליקוט מזון לאחר רדת החשיכה.
במהלך היום, הקוסקוס מוצא מחסה בסבך אפיפיטים או בחללי עצים בגובה נמוך ומבלה את הזמן בשינה; להוציא את מקלטי השינה שממוקמים בגובה נמוך, כמעט כל התנועה שלו מתרחשת על חופת היער הגבוהה.
פעילותו של הקוסקוס מתמקדת סביב גוש עצים עתיקים וגבוהים שבתוכם הוא לן, נע ותר אחר מזון; המין טריטוריאלי, ומסמן את שטחו עם הפרשה לבנה ודביקה מבלוטות הריח שלה ניחוח מתכתי.
הקוסקוס חי בבדידות בדרך כלל, ומפגשים בינו לבין בני מינו מלווים בגילויי תוקפנות ורפרטואר קולות מגוון שכולל נהמות, נביחות, ויבבות שמזכירות בכי של תינוק.
על פי ילידי איי וודלרק ואלקסטר, קוסקוס זה ניזון בעיקר משני מיני גפן הנמצאים בשפע באיים וכן מצוף של שיח האוג; מיני הגפנים טרם זוהו על ידי חוקרי הטבע.
סביר להניח, שהקוסקוס ניזון מעלים, פירות, חרקים ואפילו מכרסמים קטנים.
אף על פי שהקוסקוס מצוי גם בסמיכות למגורי אדם באיים, הוא אינו נוהג לפשוט על גינות בלילה כמרבית הקוסקוסים, ולכן אהוד על המקומיים בתור יונק לא מזיק.
קוסקוס וודלרק הוא היונק היבשתי הגדול ביותר שחי באופן טבעי על אדמת האי וודלרק (להוציא את חזיר הבר שהובא על ידי האדם); היונק היחיד שמטפס על עצים מלבדו הוא הכיסאי הקטן - דאון הסוכר שניזון מזחלים ופירות.
היונקים העיקריים באי שמתחרים עם הקוסקוס על מקורות המזון בחופת היער הגבוהה הם ארבעה מינים של עטלפי פירות: שועל-מעופף ממושקף, שועל-מעופף קטן, עטלף שפופרת גדול ועטלף חשוף-גב פאניט.
שאר היונקים באי הם סדרת המכרסמים או העטלפים, וניזונים ממקורות מזון מגוונים: חולדה פולינזית, חולדה מזרחית, מלומיס הערבה, כנפן מצוי, פרספון, נשפון צמרירי, אשמן, ועטלף פרחים מצוי.
לקוסקוס וודלרק אין טורפים טבעיים באיים דוגמת נחשים ארסיים או עופות דורסים; טורפי האי - פתן הים וחנק שפוע חוטם - מהווים איום בעיקר עבור דו-חיים ומכרסמים קטנים ואינם מסוגלים לטרוף קוסקוס בוגר.
המידע אודות הרבייה של המין מועט למדי; המשלחת מאוניברסיטת אוקספורד תפסה חמש נקבות במהלך ביקורה באוגוסט 1987. שתיים מתוכן נשאו צאצאים בלתי מפותחים, אחת נשאה על גבה גור מתבגר, ושתיים היו ללא צאצאים.
חוקרי המשלחת הסיקו מכך שהקוסקוס מתרבה לאורך השנה ללא עונה קבועה.
ההיריון נמשך בסביבות 13 ימים, לאחריהם הקוסקוסית ממליטה גור יחיד.
הגור מבלה בכיס מספר חודשים ולאחר מכן עובר לרכב על גבה עד יציאתו לעצמאות.
במהלך התקופה הארוכה עד לגמילה, הרכב החלב משתנה בהתאם לגודלו של הגור: בתחילה הוא דליל ומורכב מסוכרים ולאחר מכן הופך למרוכז ושומני יותר.
אף על פי שילידי האי וודלרק כרתו עצים במשך אלפי שנים, היקף הכריתה היה קטן למדי ולא היווה איום משמעותי לקוסקוס; על פי נתוני לוויין, בעשור הראשון של המאה ה-21 נכרתו על ידי תושבי האי כ-2,000 דונם של יערות שהיוו כ-1.7% מכלל היערות באי.
בתקופה זו, צמחו מחדש 284 דונם של יער כך שבחישוב הכללי האי איבד 1.3% בלבד בין 2000 ל-2012. בניגוד לאזורים אחרים בפפואה שבהם היערות נמצאים בבעלותם של הקהילות המקומיות, באי וודלרק היערות נמצאים בבעלות ממשלתית, והתושבים נאבקים מזה עשרות שנים לקבל עליהם בעלות.
הבעלות הממשלתית על היערות מאפשרת לפקידי ייעור מושחתים לעשות בהם סחר לא חוקי עם חברות עצים גדולות, ועל פי ההערכות, כ-70% מבירוא היערות בפפואה נעשה בצורה לא חוקית.
בשנת 2007, חברת ביו-דלק מלזית ניסתה להשיג אישור מהרשויות הפפואניות לכריתת כ-70% מהיערות באי עבור הפקת שמן דקלים, אולם תוכנית זו נבלמה לאחר התנגדות תושבי האיים לפגיעה בנוף האקולוגי ובפאונה הייחודית של האי.
בשנת 2014 לעומת זאת, החברה הפפואנית-מלזית קרידל שמושבה בפורט מורסבי, הצליחה להשיג בדרך לא ידועה אישור לכריתת 40-20% מיערות האי עבור תעשיית העץ מרשות היערות הלאומית, והחלה לנהל משא ומתן לקבלת אישור מנציבות היערות המחוזית למרות התנגדות המקומיים.
בין 2014 ל-2019, חברת קולה גולד האוסטרלית וחברת גיאופסיפיק ריסורס לטשו גם הם עיניים לאי והצליחו לרכוש לבסוף זיכיונות לפעולות כריה על עשרות אלפי דונמים משטחי האי; על פי ההערכות, החברות הללו מתכננות להשתמש במפרץ הסמוך לאי כדי להיפטר מעשרות טונות של פסולת רעילה ופסולת כריה.
יש תוכניות נוספות להקמת מכרות וקידוחי יהלומים שצפויים לגרום לזיהום ניכר באזור מעבר לפגיעה המיידית בפלורה המקומית.
בדומה למתרחש אצל חברות העצים, גם כאן תושבי האי מאשימים בשחיתות את הסוכנויות הממשלתיות (דוגמת הרשות למשאבים ומינרלים) ובכך שהן עוקפות את הרשויות המקומיות ומחכירות את שטחי האי על דעת עצמן לחברות זרות.
מגמת האוכלוסייה של קוסקוס וודלרק עדיין יציבה לעת עתה, אולם למרות זאת הוא מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה (EN), בשל התפוצה הגאוגרפית המוגבלת שלו (3 איים בלבד) שגודלה הכולל אינו עולה על 1,300 קילומטרים רבועים.
האיומים העיקריים המרחפים על קוסקוס וודלרק באיים, הם פעולות הכריה והכריתה שצפויות לגרום לפגיעה מרחיקת לכת בית הגידול שלו.
איום אפשרי נוסף הוא הכנסה פיראטית בעתיד של מיני קוסקוס אחרים לא-ילידים דוגמת קוסקוס צפוני וקוסקוס מזרחי הנמצאים באיים אחרים בים שלמה, ושעלולים לגרום לתחרות על מקורות מזון עם קוסקוס וודלרק ולהדבקתו במחלות.
אף על פי שהמין ניצוד לעיתים למאכל על ידי תושבי האיים, הציד לא מהווה איום משמעותי מכיוון שבשר הקוסקוס אינו מבוקש כבשר החזירים והדגים, ועליה מסוימת ברמת הציד מתרחשת רק כשהים סוער מדי מכדי לצאת לדיג.
משלחות ראשונות של חוקרים שביקרו בצד המערבי של וודלרק בשנת 1956 דיווחו שהמין נדיר, אולם משלחות מאוחרות יותר שביקרו בצד המזרחי של וודלרק ובאי אלקסטר בשנת 1978, דיווחו שהוא די נפוץ אפילו בסמיכות למגורי אדם.
לא ידוע האם המין קיים באזורים מוגנים כלשהם, ויש צורך מיידי בביטול תוכניות הכריתה והכריה שצפויות לפגוע אנושות ביערות האי.
קוסקוס מזרחי (שם מדעי: Phalanger intercastellanus; קרוי גם קוסקוס אפור/מצוי מזרחי) הוא מין קוסקוס שנפוץ במזרח גינאה החדשה ובאיים סמוכים באזור ים שלמה.
הוא תואר מדעית בשנת 1895 על ידי הזואולוג הבריטי אולדפילד תומאס ובעבר נחשב לפרקים כתת-מין של קוסקוס דרומי או קוסקוס צפוני עד שקיבל מעמד של מין עצמאי.
לקוסקוס המזרחי מבנה גוף מוצק וגמיש והוא מכוסה בפרווה גסה ועבה.
ראשו האגסי קצר ומחודד בקצהו והוא נראה כצורת ביניים בין פוסום ללמור.
עיניו גדולות ובולטות ואוזניים בינוניות ועגלגלות.
זנבו ארוך וגמיש, וקצהו חשוף וקשיח עם יכולת לפיתה בענפים.
אורך ראשו וגופו של הקוסקוס המזרחי 35–45 סנטימטרים, אורך זנבו 27–32 סנטימטרים ומשקלו 2.2-1.4 קילוגרם.
הוא קטן יותר מן הקוסקוס הצפוני אך גדול מהקוסקוס הדרומי.
צבע הפרווה שלו אפור מלוכלך או חום-אפרורי ששזור בשיער חום, לבן, שחור וזהוב.
הצוואר והמותניים בצבע צהוב או בז', ואילו הבטן, המפשעה והחזה נעים בין צהבהב-קרמי ללבנבן.
הנקבה נוטה להיות כהה מן הזכר.
לאורך הגב יש פס כהה ברור.
הראש בצבע אפרפר או בז', הפנים כהות מעט ועל המצח פס שחור דקיק.
בבסיס האוזניים יש כתמים לבנים.
חלקי הגוף החשופים בצבע ורוד-בהיר (הכפות, קצה הזנב, החוטם ופנים האוזניים).
הקוסקוס המזרחי אנדמי לפפואה; הוא מצוי לאורך השפלה ומדרונות ההרים של חצי האי זנב-ציפור וחצי האי הואון במזרח גינאה החדשה, ובמספר קבוצות איים בפרובינציית מפרץ מילן הפפואנית בין ים שלמה לים האלמוגים: איי ד'אנטריסקו (נורמנבי, פרגוסון וגודנו), איי טרוברינד (כנראה רק בקירווינה), איי סידייה וארכיפלג לואיסיאד (ונטינאי, מיסימה ורוסל).
המין בולט בהיעדרותו מהאי וודלרק שמאוכלס על ידי קוסקוס וודלרק הנדיר.
בית הגידול של הקוסקוס המזרחי מורכב מיער גשם טרופי בשפלה, בחופים או על מדרונות הרריים עד רום 1,250 מטר מעל פני הים, והוא מסתגל גם לחיים ביערות משניים עם הפרעה אנושית, במטעים ובקרבת מגורי אדם.
הוא ככל הנראה פעיל בשעות הלילה וניזון בעיקר מעלים, פירות ביצים וחרקים.
הנקבה ממליטה גור יחיד בדרך כלל ומדי פעם תאומים, לאחר תקופת היריון קצרה.
הגור שוהה בכיס מספר חודשים ולאחר מכן רוכב על גבה של אימו עד יציאתו לעצמאות.
קוסקוס מזרחי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה וסובלנותו לשינויים בבית הגידול.
מגמת האוכלוסייה נמצאת אמנם בירידה, אך היא עדיין לא ברמה המצדיקה סיווג בקטגוריה מאוימת יותר.
האיומים על הקוסקוס הם ציד לבשרו ובירוא יערות שלעת עתה אינם ברמה כה חמורה.
הקוסקוס המזרחי מצוי במספר אזורים מוגנים, ורשום בנספח ב' של אמנת CITES.
קוסקוס מקושט או קוסקוס מאלוקו (שם מדעי: Phalanger ornatus) הוא מין קוסקוס צבעוני דמוי למור שאנדמי למספר איים בצפון איי מאלוקו שבאינדונזיה.
הוא תואר מדעית בשנת 1860 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי, ומספר מינים דוגמת קוסקוס כחול-עין וקוסקוס ג'ב נחשבו בעבר לתת-מינים שלו.
הקוסקוס המקושט הוא כיסאי ססגוני שנראה כצורת ביניים בין למור, חתול וגחן; מבנה גופו עגלגל וגמיש, ראשו מחודד, עצמות לחייו רחבות וחרטומו צר במיוחד.
העיניים שלו גדולות ובולטות עם שכבה מחזירת אור ואישוני חתול אנכיים.
אוזניו קצרות, עגולות ומוקפות בפרווה עבה.
הזנב של הקוסקוס דק ושרירי עם קצה חשוף שמסוגל ללפות ענפים בחוזקה ומשמש אותו כרגל חמישית.
תכונות אחרות המסייעות לו בטיפוס, הן כריות ההדבקה בכפות, אצבעות מתפצלות וטפרים ארוכים ומעוקלים שגדולים במיוחד ברגליים האחוריות.
אורך ראשו וגופו של הקוסקוס המקושט: 35–42 סנטימטרים, אורך זנבו 28–36 סנטימטרים ומשקלו עד 2.2 קילוגרם.
הפרווה של הקוסקוס המקושט צפופה ורכה.
צבעה הכללי נע בין אפור לחום-אפרורי או חום-בהיר עם גוון צהבהב, ועם הבגרות מופיעים סדרה של כתמים וחברבורות לבנות לא סדירות שצורתן ומספרן משתנה מפרט לפרט.
לאורך הגב יש פס כהה.
אצל הזכר, פלג הגוף הקדמי בצבע צהוב עז, כתום תפוז או אדמוני.
הבדל נוסף בין הזכר לנקבה בא לידי ביטוי בצבע הגחון: אצל הזכר צבעו כתום אפרסק, בעוד שאצל הנקבה צבעו אפרפר או לבנבן.
ראשו של הקוסקוס המקושט בצבע צהבהב, פניו אפרפרות, לחייו וסנטרו לבנבנים, ועל מצחו חריץ שחור בולט.
פנים אוזניו ואפו שחורים, ועיניו הצהובות מוקפות בטבעות שחורות שעשויות אף הן להיות מוקפות בתורן בזוג טבעות לבנות.
קצה הזנב החשוף, הכפות והאצבעות שחרחרים ואילו הטפרים בצבע שנהב.
קוסקוס מקושט אנדמי לצפון איי מאלוקו, באיים הלמהרה, באצ'אן, ומורוטאי.
בית הגידול שלו מורכב מיער גשם טרופי בשפלות ובחופים עד מדרונות הרריים ברום 1,000 מטר מעל פני הים.
קוסקוס זה מפגין סתגלתנות לשינויים בבית גידולו, ונראה לעיתים קרובות במטעים, גינות ובקרבת מגורי אדם.
הקוסקוס המקושט פעיל בשעות הלילה והדמדומים בדרך כלל, ומבלה את שעות היום בשינה על העצים.
הוא ניזון בעיקר מפירות (כולל אגוזי מוסקט) ומעלים, ומגוון לעיתים בחרקים וביצים.
הרבייה של מין זה מתרחשת לאורך השנה ללא עונה קבועה.
אף על פי שטווח התפוצה שלו קטן מ-20,000 קילומטרים רבועים, והוא מוגבל ל-3 איים בלבד, הקוסקוס המקושט מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), בשל אוכלוסייתו הגדולה והיציבה, הסתגלותו היחסית לשינויים בבית הגידול, ולא מרחפים עליו לעת עתה איומים משמעותיים.
באזורים מסוימים באיים שמאוכלסים על ידי לא-מוסלמים, הקוסקוס סובל במידה מסוימת מציד לבשרו (המוסלמים רואים בו סוג של קוף שבשרו אסור באכילה על פי האסלאם).
המין מצוי באזור מוגן אחד: שמורת הטבע גונונג סיבאלה.
קוסקוס צפוני או קוסקוס מצוי (שם מדעי: Phalanger orientalis) הוא מין קוסקוס בינוני שחי באיים רבים ברחבי מלנזיה והמין הנפוץ ביותר בסוגו.
הוא תואר לראשונה בשנת 1766 על ידי הזואולוג הפרוסי פטר סימון פלס בתור מין של אופוסום, והוא הכיסאי האוסטרלי הראשון שתואר בצורה מדעית - עוד לפני הקנגורו והוולבי.
המינים קוסקוס דרומי וקוסקוס מזרחי נחשבו בעבר לתת-מינים שלו, אך כיום מוכרים כמינים נפרדים.
הקוסקוס הצפוני הוא המין הגדול ביותר בסוגו.
גופו גמיש וחסון, ראשו אגסי, לחייו נפוחות וחרטומו קצר ומחודד.
העיניים גדולות ובולטות, האוזניים עגולות וקצרות יחסית, והאף דמוי הפקק מוקף בזיפים.
הזנב שלו ארוך ודקיק, כאשר חציו הראשון שעיר וחציו השני חשוף ומחוספס עם יכולת לפיתה בעצמים.
בדומה למינים אחרים בסוג, יש לו כריות הצמדה בתחתית הכפות, טפרים מעוקלים וחזקים ואצבעות מפוצלות; השילוב של התכונות הללו הופך אותו לטפסן מצוין.
ברגליו האחוריות אצבע סינדקטילית בעלת טפרים זעירים שמשמשים לסירוק הפרווה.
אורך ראשו וגופו של הקוסקוס הצפוני 37–47 סנטימטרים, אורך זנבו 28–42 סנטימטרים ומשקלו הממוצע 5-1.6 קילוגרם.
הגודל ומסת הגוף משתנים על פני טווח התפוצה הרחב של המין; הקוסקוסים הגדולים ביותר חיים בטימור ואיי מאלוקו, והקטנים ביותר חיים בדרום איי שלמה.
הקוסקוסית קטנה במקצת מן הזכר, ויש לה כיס מפותח שבתוכו ארבע פטמות.
הפרווה של הקוסקוס הצפוני עבה, קצרה וצמרירית.
צבעה הכללי משתנה בחדות מאזור לאזור, וסקלת הצבעים המלאה מגוונת במיוחד עד כדי כך שניתן לחשוב שמדובר במינים נפרדים: צהבהב, בז', זנגביל, לבן, אדמדם, חום-בהיר, חום-כהה, אפור ושחרחר.
הזכר נוטה להיות בהיר וחיוור בצבעו (לבן, צהבהב או אפור), לעומת הנקבה שכהה יותר (חום או אדמדם).
למרות הגיוון הרב בצבעים, יש מספר תכונות משותפות בכל הצורות: פס שחור דקיק לאורך הגב והמצח, בטן, מפשעה וחזה בהירים.
אצל הזכר הצד התחתון צבוע לרוב בצהוב עז, בעוד שאצל הנקבה הוא צבוע בלבנבן-אפרפר; הבדל נוסף הוא, שאצל הזכר הזנב עשוי להיות בהיר כולו, בעוד שאצל הנקבה רק הקצה לבן.
חלקי הגוף החשופים דוגמת הכפות, האף, האוזניים וקצה הזנב בצבע ורוד.
הקוסקוס הצפוני נפוץ ברחבי מלנזיה: מאיי שלמה דרך גינאה החדשה וכלה באיי מאלוקו והקצה המזרחי של איי סונדה, בתחומי המדינות הבאות: איי שלמה, פפואה, אינדונזיה ומזרח טימור.
באיי שלמה, הוא מצוי באיים הבאים: גוודלקנל, מלאיטה, מאקירה, סנטה איזבל, צ'ויסיול, איי ראסל וחלק מאיי ג'ורג'יה החדשה.
בפפואה, הוא מצוי בחלק הצפון-מזרחי של האי גינאה, באיי ארכיפלג ביסמרק: בריטניה החדשה, אירלנד החדשה, טנגה, פני וליהיר, ובאיים בוגנוויל, בוקה וקרקר.
באינדונזיה, הוא מצוי בחלק הצפון-מערבי של האי גינאה, באיי ביאק, באיי קאי, באיים סאלאווטי, בטנטה, וייג'יו ומיסול, וברבים מאיי מאלוקו הדרומיים והמרכזיים: סראם, אמבון, בורו, בנדה, גורונג, סאננה, ספרואה, ווטר, לטי ובאבר.
בנוסף, הוא מצוי בכל רחבי האי טימור המחולק בין מזרח טימור לאינדונזיה.
ההערכה היא שמקורו של הקוסקוס הצפוני בגינאה החדשה, ומשם הוא הובא לאיים מבודדים רבים על ידי יורדי ים לפני אלפי שנים (איי שלמה, ארכיפלג ביסמרק, טימור, וחלקים מאיי מאלוקו).
בית הגידול של הקוסקוס הצפוני מורכב מיער גשם טרופי, יער גדותיים ויער מונסונים, בשפלה, בחוף או במדרונות הרריים רגילים וגעשיים עד רום 3,000 מטר מעל פני הים, אך הוא נחשב לסתגלתן במיוחד וחי גם במטעים, ביערות מקוטעים, יערות משניים עם הפרעה אנושית גבוהה ובקרבת מגורי אדם.
הקוסקוס הצפוני הוא יונק פעיל לילה שמבלה את היום בשינה בתוך עץ חלול או הצטלבות ענפים.
במהלך תורו אחר מזון בלילה, הוא נע על חופת היער באיטיות ובזהירות, כשהוא עושה שימוש רב בזנבו כרגל חמישית וכאיזון.
במקרה הצורך, הקוסקוס מסוגל לנוע במהירות על הענפים ואפילו לבצע קפיצות משמעותיות מענף לענף.
מכיוון שתנועתו על האדמה מסורבלת במיוחד, הקוסקוס יורד אליה לעיתים רחוקות, בעיקר כשהוא צריך לחצות קרחות יער.
להוציא את עונת הרבייה, הקוסקוס חי בבדידות רוב הזמן.
הקוסקוס הצפוני ידוע במזגו הרגוע שלא כל כך אופייני למיני הקוסקוסים, והוא סובלני במיוחד לנוכחות הקוסקוס הנמרי המצוי שחופף איתו באזורים רבים.
המין גם סובלני יחסית לנוכחות בני אדם (בפרט במקומות שהוא לא סובל מציד), ומהווה חיית מחמד נפוצה ברחבי מלנזיה.
הקוסקוס הצפוני ניזון בעיקר מעלים, פירות, ניצנים ופרחים.
בניתוח היסטולוגי של צואתו, נמצאו בין השאר פירות של ארז אדום אוסטרלי, ניצנים ופרחים של קסטנוספרום, ואפילו משחה שהופקה מזרעים של עץ הקרליה.
טורפי המין אינם ידועים, אך כוללים כנראה עיטם לבן-גחון, עיטם איי שלמה, פיתון השטיחים, פיתון השיחים ואולי גם נמיית כיס נמרית.
לצד חזיר הבר, הקוסקוס מהווה מקור מזון חשוב לתושבי האיים במלנזיה.
עונת הרבייה מתרחשת בין יוני לאוקטובר.
ההריון של הקוסקוסית נמשך כ-13 ימים.
היא ממליטה בדרך כלל תאומים, אך מספר הצאצאים נע בין אחד לשלושה.
לרוב, אחד הגורים מת קודם לגמילה.
הגורים מבלים בכיס מספר חודשים, ולאחר מכן עוברים לרכב על גבה של האם עד לגמילה.
הקוסקוס הצפוני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור תפוצתו הרחבה במיוחד, אוכלוסייתו הגדולה והיציבה, נוכחותו באזורים מוגנים רבים, סובלנותו להפרעה אנושית בבית הגידול, והעדר איומים משמעותיים.
באזורים מסוימים הוא מאוים באופן מקומי על ידי ציד אינטנסיבי לבשרו ולכידתו עבור סחר בחיות מחמד.
המין רשום בנספח ב' של אמנת CITES.
נדרשים מחקרים נוספים אודות הטקסונומיה של המין.
קוסקוס קרקעי (שם מדעי: Phalanger gymnotis), הוא מין קוסקוס כהה וגדול שאנדמי לגינאה החדשה ואיים סמוכים, וידוע בתור המין היחיד בסוגו שמבלה חלק ניכר מזמנו על האדמה.
הוא תואר מדעית בשנת 1875 על ידי הזואולוגים ו ולו שני תת-מינים שעשויים לייצג מינים נפרדים.
הסיווג הטקסונומי של הקוסקוס הקרקעי עבר גלגולים רבים במשך השנים; במקור, הוא תואר כטקסון מונוטיפי, ולאחר מכן סווג לפרקים כמין של פוסום זנב-מברשת או קוסקוס גמדי; רק בסוף המאה ה-20 קיבל את סיווגו הנוכחי.
לקוסקוס הקרקעי צורה חיצונית המשלבת דובון, פוסום וגחן.
מבנה הגוף שלו חסון, מוצק ושמנמן, גבו מקושת ושפוף, ראשו משולש עם לחיים רחבות ואוזניו קצרות ודלילות בשיער.
עיניו בולטות וגדולות למדי עם שכבה מחזירת אור, אפו גדול וחשוף, ומוקף בזיפים שחורים ארוכים למישוש והרגשת תנועות באוויר בלילה.
כפותיו החשופות של הקוסקוס מתאפיינות בטפרים גדולים, מעוקלים וחזקים ובכריות הדבקה.
האצבעות מתפצלות לשני כיוונים כדי לשפר את האחיזה בעצמים, כאשר ברגליים יש בוהן גדולה חסרת טופר וזוג אצבעות סינדקטיליות לסירוק וטיפוח.
זנבו של הקוסקוס גמיש וחזק ונמצא בשימוש רב ללפיתת ענפים; חציו הראשון עבה ופרוותי וחציו השני חשוף, קשיח וצר יותר ומכוסה בקשקשים להגדלת החיכוך עם עצמים.
אורך ראשו וגופו של הקוסקוס הקרקעי: 53-31 סנטימטרים, אורך זנבו 29–33 סנטימטרים ומשקלו 4.8-1.5 קילוגרם.
קוסקוסים באזורים הצפוניים נוטים להיות גדולים יותר מעמיתיהם הדרומיים החיים בהרים הגבוהים בקורדילריה הניו-גינאית.
הפרווה של הקוסקוס הקרקעי צפופה וגסה, בפרט אצל פרטים החיים באזורים גבוהים.
צבעה הכללי נע בין חום-אפרורי לאפור-כסוף או כהה, ולעיתים אפור-שחרחר.
לרוב, הפרווה נוטה להיות כהה באזור הגב ובהירה יותר באזור המותניים.
הצד התחתון בצבע לבן בוהק, ובכלל זה המפשעה, הבטן, החזה והגרון.
לאורך הגב, יש פס שחור עבה שבולט היטב על רקע הפרווה האפורה שסביבו (להוציא מקרים שבהם הפרווה שחרחרה).
הראש בצבע זהה לגוף, עם חריץ שחור על המצח והחרטום, וסימונים לבנים בבסיס האוזניים ובסנטר.
החוטם וקצה הזנב החשופים בצבע ורוד-כהה, בעוד שכפות הידיים והרגליים בצבע ורוד-חיוור.
קוסקוס קרקעי אנדמי למלנזיה; הוא מצוי בעיקר בחצי העליון של גינאה החדשה בצד הפפואני והאינדונזי (כולל חצי האי זנב-ציפור, חצי האי ראש-ציפור וחצי האי הואון), אך גם באיי ארו, ובאיים: סאלאווטי, מיסול ויאפן צפונית או מזרחית לגינאה (כולם שייכים לאינדונזיה).
בית הגידול של הקוסקוס הקרקעי מורכב מיערות גשם טרופיים בשפלות נמוכות עד מדרונות הרריים גבוהים ברום 2,700 מטר מעל פני הים לאורך הקורדילרה הניו-גינאית, והוא הסתגל לחיים גם ביערות משניים עם הפרעה אנושית, מטעים ואזורים כפריים.
למרות הדעה המקובלת שהמין נעדר מהשפלה הניו-גינאית הדרומית חסרת היערות, נמצאה אוכלוסייה מבודדת אחת שעשויה להצביע על תפוצה מסוימת בדרום.
כפי שמרמז שמו, הקוסקוס הקרקעי מבלה זמן רב על האדמה בניגוד מובהק לבני מינו שוכני העצים.
הקוסקוס נוהג לקנן במאורות ונקיקים קרקעיים, ולחפש מזון בחופת היער הנמוכה.
למרות אורח חייו הקרקעי ותנועתו האיטית, הקוסקוס טפסן מצוין ובוחר לפרקים לעבור מאזור לאזור דווקא על העצים ולא על האדמה.
הקוסקוס הקרקעי הוא יונק פעיל לילה; בשעות הבוקר המוקדמות הוא נוהג להשתזף מחוץ לפתח מאורתו - הרגל שהופך אותו לפגיע לציד וטריפה.
מלבד האדם וכלבי הפרא, לא ידוע על טורפים טבעיים של הקוסקוס על אדמת האיים.
בעבר, אכילת בשרו של הקוסקוס הייתה טאבו בקרב ילידי פפואה והותרה רק לזקני השבטים.
כיום לעומת זאת, אכילתו מקובלת אצל כלל האוכלוסייה.
הקוסקוס הקרקעי הוא יונק סוליטרי שחי רוב הזמן בגפו להוציא את עונת הרבייה.
הוא חי בטריטוריה קבועה שמסומנת על ידו בתדירות גבוהה באמצעות חותמי ריח מבלוטות באצבעות שלהן ניחוח קפה, והפרשות שתן וצואה.
הפרומונים שבהם הקוסקוס משתמש כדי לתחום את הטריטוריה, משמשים גם למשיכת בני זוג פוטנציאליים.
הקוסקוס הקרקעי ידוע במזגו התוקפני כלפי פולשים מאותו הזוויג, ולחימה בין קוסקוסים כוללת נשיכות, שריטות, חבטות וצווחות.
הקוסקוס שקט בדרך כלל, אך הופך לקולני במהלך עונת הרבייה ובגילויי תוקפנות כלפי בני מינו ומפיק צלילים דמוי לחישות ושיעולים.
אצל קוסקוסים רבים ניתן להבחין בצלקות על הפנים והגוף כתוצאה מהלחימה, כמו גם חתכים עמוקים באוזניים ובבהונות.
הקוסקוס הקרקעי ניזון בעיקר מפירות, אך אינו בוחל גם בעלים, ביצים, זרעים, מכרסמים קטנים, לטאות וחרקים שבהם הוא נתקל על העצים או על האדמה.
תופעה ייחודית למין זה, היא ההרגל של הנקבות למלאות את הכיס שלהן בפירות ובפריטי מזון שונים ואז לחזור למאורה ולאכול אותם בתוכה.
בסמיכות למגורי אדם, הקוסקוס עשוי לפשוט בלילה על גינות ומטעים ולאכול גידולים שונים דוגמת בטטות ותפוחי אדמה.
הקוסקוס הוא יונק גדול יחסית במונחים גינאים, ולכן, נחשב לאחד הכיסאים הבודדים שמסוגלים להפיץ את הזרעים של מרבית הפירות על האי באמצעות צואתם.
אין מידע רב על הרבייה של הקוסקוס הקרקעי בטבע, אך ידוע שהוא פוליגמי; בשבי, הזכר מחזר אחר הנקבה על ידי רדיפה ונשיכות.
הקוסקוסית ממליטה גור יחיד לאחר תקופת היריון קצרצרה של 13 ימים בסך הכול; הגור שוהה בכיס במשך שלושה חודשים, ולאחר מכן יוצא מהכיס במהלך שעות הפעילות בלילה.
הוא ממשיך לישון בכיס עד גיל 5–7 חודשים ולאחר מכן עוזב אותו לצמיתות.
הגמילה מתרחשת ככל הנראה פרק זמן מסוים לפני עזיבת הכיס.
תוחלת החיים הממוצעת של הקוסקוס הקרקעי בטבע אינה ידועה; בשבי, קוסקוסים חיו עד גיל 15 שנים.
הקוסקוס הקרקעי מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), לאור טווח התפוצה הרחב של המין, אוכלוסייתו הגדולה והסתגלותו למגוון בתי גידול.
מגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה בעקבות ציד אינטנסיבי ברחבי האיים למטרות מגוונת (בשר, פרווה, רפואה מסורתית, סחר בחיות מחמד), ובשל אורח חייו הקרקעי הוא הפך למין הקוסקוס הניצוד ביותר והיחיד שפגיע לטריפה על ידי כלבי פרא; במקומות מסוימים הוא אף נעלם כתוצאה מכך.
עם זאת, על פי IUCN לעת עתה הציד אינו ברמה כה חמורה המצדיקה העפלה לקטגוריה מאוימת יותר.
הקוסקוס הקרקעי מצוי במספר אזורים מוגנים ברחבי גינאה החדשה ומוגן רשמית על ידי החוק האינדונזי.
קוסקוס שטיין (שם מדעי: Phalanger vestitus) הוא מין כיסאי דמוי שפן בסוג קוסקוס שאנדמי לגינאה החדשה.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1877 על ידי הזואולוג הצרפתי ויש לו 3 תת-מינים שחיים באזורים גאוגרפים נפרדים לחלוטין ועשויים לקבל בעתיד מעמד של מינים עצמאיים.
בצבעי פרוותו, קוסקוס שטיין מזכיר מאוד כיסאי אחר מאוסטרליה - פוסום זנב-טבעת נהר-הרברט.
מבנה גופו של קוסקוס שטיין עגול ושמנמן, ראשו בינוני בצורת אגס, ופניו חרוטיות עם לחיים נפוחות.
אוזניו קצרות ועגלגלות, ועיניו גדולות יחסית ומותאמות לראיית לילה.
יש לו זנב ארוך וגמיש שחשוף בקצהו ומתפקד כרגל חמישית, וטפרים ארוכים וחדים בכפות שמשמשים אותו לטיפוס על עצים.
אורך ראשו וגופו של קוסקוס שטיין: 48-35 סנטימטרים, אורך זנבו: 36-29 סנטימטרים, ומשקלו 2.4-1.4 קילוגרם.
הפרווה של קוסקוס שטיין קצרה ורכה.
צבעה הכללי נע בין אפור-כחלחל לאפור-סגלגל, אפור-מרנגו, אפור-פחם או שחור-כחלחל.
בניגוד מוחלט לצד העליון האפלולי, הצד התחתון (המותניים, המפשעה, הבטן והחזה) מתאפיין בצבע לבן בוהק, ויש סינר לבן בולט סביב הגרון, הצוואר והסנטר.
הראש חיוור במעט ביחס לשאר הגוף, והחרטום כהה יותר.
חלקי הגוף החשופים דוגמת הכפות, האף ופנים האוזניים בצבע סגול-כהה.
הזנב שחור בבסיס הפרווה, בעוד שקצהו החשוף חצוי בין סגול-כהה לוורוד-בהיר.
אוכלוסיות הקוסקוס השונות נבדלות זו מזו בצבעוניותן.
במרכז ומערב גינאה החדשה, יש להם נקודה לבנה מעל המרפק שאינה מצויה אצל אף קוסקוס אחר זולתם.
קוסקוס שטיין מחולק ל-3 תת-מינים שעשויים לייצג מינים נפרדים:
permixtio - רכס ביסמרק ורכס אואן סטנלי.
קוסקוס שטיין אנדמי לגינאה החדשה; טווח התפוצה שלו מחולק ל-4 אזורים מבודדים זה מזה, והם עשויים לייצג מינים נפרדים.
בצד של פפואה קיימת אוכלוסייה קטנה מבודדת ברכס אואן סטנלי בקצה המזרחי של האי (חצי האי זנב-ציפור) ואוכלוסייה גדולה במיוחד ברכס ביסמרק במרכז פפואה; בצד של אינדונזיה, קיימת אוכלוסייה קטנה באזור רכס מאוקי ואוכלוסייה בינונית ברכס ארפק בחצי האי ראש-ציפור (ווגלקופ) במערב האי.
בית הגידול של קוסקוס שטיין מורכב מיער גשם טרופי, יער עננים ויער אלונים על מדרונות הרריים גבוהים ברום 2,200-1,200 מטר מעל פני הים.
קוסקוס שטיין הוא יונק סוליטרי שפעיל בעיקר בשעות הלילה, ומבלה את שעות היום בשינה בחללי עצים.
הוא ניזון בעיקר מעלים, פירות, ניצנים ואבקנים.
לקוסקוס שטיין יש חפיפה בטווח התפוצה עם קוסקוס ההרים, קוסקוס המשי והקוסקוס הקרקעי שדומים לו בצבעי הפרווה הכהים.
אף על פי שמגמת האוכלוסייה נמצאת בירידה, קוסקוס שטיין מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור ללא חשש (LC), נוכח תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, וגם מאחר שלא סביר שתתרחש ירידה בשיעור הנדרש להעפיל לקטגוריה מאוימת.
עם זאת, שלושת תת-המינים שלו עשויים לייצג שלושה מינים נפרדים, ובמקרה שמצבם יוערך בנפרד סביר להניח שחלק מהם יסווגו בקטגוריה מאוימת.
בחלק מהאזורים שבהם קוסקוס שטיין נמצא הוא מאוים על ידי ציד למזון עבור התושבים המקומיים.
הקוסקוס מצוי במספר אזורים מוגנים, ונדרשים מחקרים נוספים אודות הטקסונומיה של המין והאפשרות לפיצולו לשלושה מינים נפרדים.
קוסקוס גמדי (שם מדעי: Strigocuscus; קרוי גם קוסקוס מחורץ), הוא סוג של יונק כיס קטן-בינוני במשפחת הקוסקוסיים הכולל 2 מינים שאנדמיים ליערות באיים שבמרכז אינדונזיה.
הסוג הוקם בשנת 1861, וקרוב מבחינה פילוגנטית לסוג קוסקוס דובי.
שני הסוגים הללו מייצגים את הכיסאים עם טווח התפוצה המערבי ביותר.
ייתכן שקיימים מינים נוספים בסוג קוסקוס גמדי שטרם התגלו או קיבלו מעמד עצמאי.
לקוסקוסים הגמדים פרווה רכה וצפופה בצבע כתום, חום, צהוב או אדמוני, והצד התחתון בהיר בדרך כלל.
יש להם ראש קטן וחרוטי, חוטם קצר ואוזניים קטנות.
עיניהם גדולות ובולטות ומותאמות לראיית לילה.
זנבם דקיק וגמיש, ועירום ברובו.
לזנב יכולת לפיתה חזקה והוא משמש אותם כרגל חמישית.
אורך הראש והגוף של המינים בסוג עד 38 סנטימטרים ומשקלם בסביבות קילוגרם אחד.
השם המדעי של הסוג מתייחס לחריץ הבולט שיש להם במצח.
המינים בסוג פעילים בעיקר בשעות הלילה, וניזונים מפירות ומעלים.
הם מבלים את מרבית חייהם על העצים וממעטים לרדת לאדמה.
הקוסקוסים חיים כנראה בזוגות, ומתרבים פעם או פעמיים בשנה.
לאחר תקופת היריון קצרה נולד צאצא אחד בדרך כלל שמבלה בכיס כחצי שנה ולאחר מכן עובר לרכב על גב האם.
הקוסקוסים הגמדים מצויים באיי סונדה ובאיי מאלוקו.
בית הגידול שלהם שוכן בתוך יער גשם טרופי הן בשפלה והן בהרים.
המינים חיים לעיתים קרובות בפרברים עירוניים, ונכנסים לגינות ומטעים במהלך חיפושם אחר מזון בשעות הלילה.
קוסקוס גמדי סולאווסי (Strigocuscus celebensis) - המין הקטן והנפוץ בסוג.
מצוי בעיקר בסולאווסי, וכן באי מונה ובאיי סנג'יה.
מתאפיים בפרווה כתומה-צהובה או חומה-אפרפרה ופס שחרחר על הגב.
קוסקוס גמדי פלנג (Strigocuscus pelengensis) - המין הפחות מוכר.
מצוי באיי בנגאי ובאיי סולה מזרחית לסולאווסי.
מתאפיין בפרווה כתומה-אדמונית וחסר פס גבי.
קוסקוס גמדי סולאווסי (שם מדעי: Strigocuscus celebensis), הוא מין של כיסאי קטן-בינוני בסוג קוסקוס גמדי שאנדמי לאי סולאווסי במרכז אינדונזיה ולאיים שסביבו.
קוסקוס זה תואר מדעית בשנת 1858 על ידי הזואולוג הבריטי ג'ון אדוארד גריי והוא המין הקטן ביותר במשפחת הקוסקוסיים.
לקוסקוס גמדי סולאווסי שלושה תת-מינים:
celebensis - דרום ומרכז סולאווסי והאי מונה.
לקוסקוס גמדי סולאווסי מבנה גוף גמיש ועגלגל, ראש חרוטי ופנים צרות דמויות גחן עם קשתות זיגומטיות רחבות.
חוטמו קצר ושחור, אוזניו קצרות ומשולשות ועיניו גדולות ובולטות עם צבע כחול או חום.
זנבו הדק והגמיש עירום ברובו להוציא את אזור הבסיס, והוא משמש את הקוסקוס כרגל חמישית בשל יכולת הלפיתה האיתנה שלו.