tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אבל למרות התלהבות זו לא התחיל לכתוב שירים עד גיל 20. כשהתחיל לחבר שירה, עשה זאת בהשפעת סגנונו של שלי.
ב-1828 נרשם לאוניברסיטת לונדון, אך עד מהרה עזב את הלימודים, כשהוא מעדיף ללמוד בקצב שלו.
ב-1833 פרסם בעילום שם את יצירתו הראשונה "פאולין" Pauline, וב-1835 הוציא לאור את האפוס "פאראצלסוס", שזכה להערכה רבה.
בשנת 1840, הוציא לאור לאחר שבע שנות עבודה את הפואמה הארוכה "סורדלו" (Sordello), העוסקת בטרובדור בן המאה ה-13 סורדלו דה גויטו.
היצירה דרשה ידע היסטורי רב, נחשבה בזמנו לשיר סתום, והפחיתה מהמוניטין שלו כמשורר.
הוא ניסה לכתוב דרמה, אך למרות שהמחזות שכתב לא הצליחו, הם השפיעו רבות על סגנונם על משוררים שבאו אחריו.
ב-1844, לאחר שקרא משיריה של אליזבת ברט, החל להתכתב עמה.
הם נפגשו ב-1845, והתחתנו ב-1846 למרות התנגדותו של אביה של אליזבת.
הזוג עבר להתגורר באיטליה, תחילה בפיזה ואחר כך בפירנצה.
ב-1849 נולד בנם, ובאותה שנה פרסם בראונינג את ספר השירים שלו "אוסף שירים", Collected Poems.
ב-1855 יצא לאור ספרו "גברים ונשים" (Men and Women), שנכתב בהשראתה של אליזבת והוקדש לה.
ספר זה נחשב בין יצירותיו הטובות ביותר, אך כשפורסם לא זכה לתשומת לב מיוחדת.
אשתו הייתה באותם ימים משוררת מוערכת וידועה יותר ממנו.
אליזבת בארט בראונינג מתה ב-1861, ובראונינג ובנו שבו ללונדון.
הוא המשיך לפרסם שירים, וב-1864 פרסם את Dramatis Personae הכולל את שירו המפורסם "רבי בן עזרא" (Rabbi ben Ezra) שנכתב לאור התרשמותו של בראונינג מרעיונותיו של רבי אברהם אבן עזרא.
בשנים 1869-1868 הוציא לאור את "הטבעת והספר" (The Ring and the Book), אפוס בן עשרים ואחת אלף שורות, המספר את סיפורו של משפט רצח שנערך ברומא בשנת 1698, מנקודות מבט שונות.
ליצירה עומק פילוסופי, פסיכולוגי ורוחני, יותר מכל יצירה אחרת של בראונינג.
היא נחשבה ליצירת המופת שלו, הייתה בזמנו יצירתו המצליחה ביותר, ובזכותה נחשב לאחד מגדולי המשוררים האנגלים של זמנו.
בראונינג זכה בתוארי כבוד, והשתייך לחוגים הספרותיים בלונדון.
הוא פרסם יותר מ-15 ספרים עד מותו ב-1889, באותה שנה פורסם ספר השירים האחרון שלו Asolando.
בראונינג נקבר בפינת המשוררים שבמנזר וסטמינסטר.
רוברט בליי היה משורר, סופר ומתרגם אמריקאי.
בליי נולד במינסוטה שבארצות הברית להורים ממוצא נורווגי.
בשנת 1944 התגייס לצי האמריקאי, ולאחר כשנתיים חזר לארצות הברית והחל בלימודיו.
בתחילה במינסוטה, ובהמשך באוניברסיטת הרווארד היוקרתית.
בעת לימודיו שם חבר לקבוצה של יוצרים צעירים ולא מוכרים, ובהם אדריאן ריץ', קנת' קוך, ג'ון אשברי, פרנק אוהרה, דונלד הול, הרולד ברודצקי ואחרים.
בתום לימודיו עקר לניו יורק, וחי כמה שנים ממלאכות מזדמנות.
בין השנים 1951–1954 התבודד רוברט בליי בבקתה מבודדת במינסוטה, ועבר לניו יורק, וחי במכוון חיי נוודים, מן היד אל הפה.
באותן שנים הגיע לכמה תובנות בשירתו ששירתוהו כל חייו.
בשנת 1954 החל רוברט בליי ללמוד כתיבה וספרות באוניברסיטת איווה, והשתתף בסדנאות עם משוררים מוכרים.
הוא נשא אז לאישה את קרול מקלין, אשתו הראשונה, והם גידלו ארבעה ילדים.
בשנת 1956 זכה במלגה על שם פולברייט, יצא לנורווגיה ותרגם משירתה לאנגלית.
בעת שהותו בנורווגיה ערך הכרה עם כמה מגדולי המשוררים בעולם: פבלו נרודה, גיאורג טראקל, ססאר ואייחו, ואחרים.
הוא תרגם את שירתם לאנגלית, ובכך פתח את שירתם לקוראים האמריקאים.
רוברט בליי שב לחווה במינסוטה, הקים כתב עת ספרותי נחשב, שפרסם שירה, מקור ותרגום, וכן מסות על השירה.
בכתב העת שלו נתן מקום רב למשוררי דורו, חבריו למשמרת המשוררים, והיה בין אלה שביססו את מעמדם בשירה האמריקאית.
בשנת 1966 היה רוברט בליי בין מייסדי חזית הסופרים נגד מלחמת וייטנאם.
וכשזכה בפרס הספר הלאומי - פרס נחשב בארצות הברית, הקדיש את כספי הפרס להתנגדות למלחמה.
ספרו "ג'ון החסון", Iron John, הפך לרב מכר עולמי, ותורגם ללשונות רבות, ביניהן גם לעברית.
בספרו זה, וביצירות רבות נוספות משלו, עסק רוברט בליי בעולמו של הגבר האמריקאי בעידן המודרני.
שירים בודדים של רוברט בליי תורגמו לעברית בידי כמה מתרגמים, בין השאר בידי עודד פלד, רפי וייכרט ותלמה דינשטיין, ונדפסו בכתבי עת ספרותיים.
שיר לדוגמה משל רוברט בליי
מתוך השיר מִלִים עוֹלוֹת, בתרגומו של רפי וייכרט
ג'ון החסון, מסע לעולמו של הגבר בעקבות "הגבר הפראי", תרגום תמי צור, חיפה, 2002.
אנשים כמונו, תרגום משה דור, הוצאת קשב לשירה תל אביב, 2008
רוברט בליי פרסם למעלה משלושים כרכים של שירה ותרגומי שירה, מסות ועוד.
רוברט בנטון היה במאי ותסריטאי אמריקאי, זוכה שלושה פרסי אוסקר ופרס גלובוס הזהב.
בנטון נולד בדאלאס, ומשפחתו עברה לאחר מכן לווקסהאצ'י, טקסס .
למד לתואר ראשון באוניברסיטת טקסס באוסטין, ולאחר מכן עבר לניו יורק והחל ללמוד לתואר שני באוניברסיטת קולומביה, אך לאחר סמסטר עזב את הלימודים וגויס לצבא.
הוא החל את דרכו בתעשיית הקולנוע כתסריטאי של הלהיט הקופתי "בוני וקלייד" (1967), סרט שקיבל עשרה מועמדויות לפרס האוסקר, כולל לתסריט המקורי של בנטון.
לאחר מכן, כתב בנטון את התסריט לסרטו של ג'וזף ל.
מנקייביץ' "איש נוכל היה", בו כיכבו קירק דאגלס והנרי פונדה ולקומדיה "מה נשמע, דוק?", בכיכובה של ברברה סטרייסנד.
סרטו הראשון כבמאי היה המערבון "חבר מרעים" (1972), בכיכובו של ג'ף ברידג'ס.
הסרט קיבל ביקורות פושרות, אך זו הייתה הפתיחה לקריירת בימוי מוצלחת ביותר.
חמש שנים אחר כך ביים את סרט הפשע "הלייט שואו", עליו היה מועמד לאוסקר על התסריט.
ב-1979 ביים את סרטו הידוע מכל, "קרמר נגד קרמר", דרמה משפחתית שעסקה באב חד הורי, אותו גילם דסטין הופמן, הנאלץ לגדל את בנו בן השש לאחר שאשתו (מריל סטריפ) נטשה אותו.
הסרט זכה להצלחה קופתית וביקורתית רבה, והיה חלק מהגל השני של הפמיניזם.
הסרט זכה בחמישה פרסי אוסקר, בהם שניים לבנטון עצמו - בימוי ותסריט.
סרטו הבא היה המותחן "ליל הדממה" (1982) בו כיכבה פעם נוספת מריל סטריפ.
שנתיים אחר כך ביים את הדרמה "מקום בלב", עליה זכה בפרס האוסקר על התסריט.
בסרט, בנטון העלה זכרונות מילדותו בטקסס בימי השפל הכלכלי של שנות השלושים, ובו גילמה סאלי פילד אישה המתייצבת באומץ נגד המצוקות הכלכליות.
סרט זה המשיך את הקו הפמיניסטי בו נקט בנטון ב"קרמר נגד קרמר".
לאחר מכן ביים את הקומדיות "נאדין", שהתרחשה אף היא בטקסס, ולא פראייר של אף אחד, בה כיכב פול ניומן, ועליה קיבל מועמדות לאוסקר לתסריט המעובד.
כמו כן ביים שתי דרמות פשע: "בילי בתגייט", בה עסק במעלליו של גנגסטר ידוע לשמצה ו"סודות אפלים", שהייתה מחווה לסרטי הבילוש הקלאסיים ולפילם נואר.
ב-2003 ביים את דרמת המתח "הכתם האנושי", עיבוד לרומן של פיליפ רות.
רוברט בלייק היה אחד מן המפקדים הצבאיים החשובים של הקומונוולת' של אנגליה (אנגליה הרפובליקנית, בין השנים 1649–1660), ואחד מהאדמירלים המפורסמים במאה ה-17.
בלייק היה אחד משלושה עשר ילדיו של סומרסט בלייק, סוחר בברידג'ווטר (Bridgwater).
לאחר שסיים את לימודיו בברידג'ווטר, המשיך בלימודיו בוודהאם קולג' (College Wadham) באוקספורד.
הוא קיווה לקריירה אקדמית, אך לא הצליח להבטיח לעצמו מלגת לימודים.
כנראה שהסירוב להעניק לו מלגה זו נבע מדעותיו הפוליטיות ומהשקפותיו הדתיות, אם כי יש האומרים שהסירוב נבע מגובהו הנמוך, 167 ס"מ.
בשנת 1638 חזר לברידג'ווטר, כנראה בשל מות אמו, והחליט להתמודד בבחירות לפרלמנט.
בשנת 1640 נבחר בלייק לפרלמנט כנציג ברידג'ווטר וכיהן ב"פרלמנט הקצר".
"הפרלמנט הקצר" היה הכינוי שניתן לכינוס הפרלמנט האנגלי על ידי צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, ב-13 באפריל 1640. צ'ארלס הראשון נאלץ לכנס את הפרלמנט לראשונה מזה 11 שנים, בשל הצורך הדחוף להשיג מימון למלחמתו בסקוטים.
ואולם, חברי הפרלמנט סירבו לדון בבקשתו של המלך ועסקו בעיקר בהעלאת תלונות רבות נגד המינהל המלכותי.
לאחר שלושה שבועות בלבד פקעה סבלנותו של המלך, והוא פיזר את הפרלמנט ב-5 במאי.
המלך כינס שוב את הפרלמנט ב-1640, ומושב זה נקרא "הפרלמנט הארוך" (שמו ניתן משום שחבריו חוקקו חוק שקבע כי יפוזר רק בהסכמתם, וזו התקבלה רק ב-1649).
בלייק כשל בניסיונו להיבחר שוב, והצטרף לתומכי הפרלמנט ("עגולי הראש") במלחמת האזרחים האנגלית.
כך החלה הקריירה הצבאית שלו, למרות שלא היה לו כל ניסיון צבאי, יבשתי או ימי.
בלייק חזר לכהן בפרלמנט בשנת 1653 למספר חודשים, בעת שהחלים מפציעתו בקרב פורטלנד ולפני חזרתו לפיקוד בים.
הקרבות היבשתיים המפורסמים שבלייק לקח בהם חלק, תחת פיקודו של אוליבר קרומוול היו המצור על בריסטול (יולי 1643), המצור על ליים (Lyme) (אפריל 1644), המצור על טאונטון (Taunton) (1645) והמצור על דנסטר (Dunster) (נובמבר 1645).
זכורה הצהרתו בטאונטון, שיאכל ארבעה זוגות מגפיים בטרם ייכנע.
ב-1649 מונה בלייק לגנרל של הצי (General-at-Sea) (דרגה מקבילה לאדמירל).
הוא היה אחראי לבניית הצי המלחמתי, הגדול ביותר שידעה אנגליה, שכלל מאות אוניות-קרב.
בעקבות זאת כונה "אבי הצי המלכותי".
הוא היה הראשון ששימר צי בים בזמן החורף (בגלל שכיחות הסערות החזקות נמנעו קודמיו מלהוציא ספינות לים בתקופה זו).
בעת החלמתו ב-1653 כתב את "הוראות הלחימה" (Fighting instructions) ואת "הוראות השיט" (Sailing instructions), שהיוו את הבסיס לטקטיקת המלחמה בים של הצי הבריטי למשך שנים רבות.
הוא גם היה הראשון שהצליח להתקיף שוב ושוב, למרות אש שנורתה ממבצרי חוף.
ב-11 בינואר 1649 הוביל הנסיך רופרט מהריין, מהמפקדים המוכשרים יותר של המלוכנים במלחמת האזרחים באנגליה, 8 אוניות מאוישות בחסר לקינסייל שבאירלנד, במטרה למנוע מתומכי הפרלמנט להשתלט על אירלנד שהוחזקה על ידי המלוכנים.
בלייק צר על הצי של רופרט בקינסייל מ-22 במאי, באפשרו בכך לאוליבר קרומוול לנחות בדבלין ב-15 באוגוסט.
באוקטובר הצליח רופרט לחמוק מהמצור בעת סערה, שפיזרה את אוניותיו של בלייק.
רופרט הפליג לליסבון והגדיל שם את ציו ל-13 אוניות.
בלייק הפליג גם הוא לליסבון עם 12 אוניות ושם הסגר בפברואר 1650, במטרה לשכנע את מלך פורטוגל לגרש את רופרט.
לאחר כחודשיים החליט המלך הפורטוגלי לתמוך ברופרט, ובלייק, שתוגבר ב-4 אוניות קרב נוספות בפיקודו של אדוארד פופהאם (Edward Popham) הכריז מלחמה על פורטוגל.
רופרט נכשל פעמיים בנסיונותיו להיחלץ מהמצור, שהסתיים לבסוף לאחר שבלייק הפליג לקדיס עם 7 אוניות פורטוגליות, אוניות ששבה בקרב בן 3 שעות עם 23 אוניות קרב פורטוגליות, שבמהלכו טבע התת-אדמירל הפורטוגלי.
רופרט נפגש בקרב עם בלייק ב-3 בנובמבר בראש 6 אוניות-קרב ליד מאלגה ואחת מאוניותיו אבדה.
יומיים לאחר מכן נאלצו יתר אוניותיו של רופרט לעלות על החוף בעת הימלטותן מקרטחנה.
בכך הוכרה עליונותם של תומכי הפרלמנט בימים וממשלת תומכי הפרלמנט הוכרה על ידי רוב מדינות אירופה.
בפברואר 1651 בלייק קיבל מענק של 1,000 לירות שטרלינג מהפרלמנט האנגלי.
בחודש יוני של אותה השנה, לכד בלייק את איי סילי, שהיו המעוז האחרון של הצי של המלוכנים.
בלייק זכה שוב למענק מהפרלמנט ומונה כחבר במועצת המדינה.
בקרב פורטלנד (18-20 בפברואר 1653) גבר בלייק על תת-אדמירל מרטן טרומפ ההולנדי, שנאלץ לסגת בחסות החשיכה.
בקרב (Gabbard) גברד (12-13 ביוני 1653), תגבר בלייק את כוחותיהם של הגנרלים ריצ'רד דין (Deane) וג'ורג' מונק (Monck) והביס את הצי ההולנדי, תוך הטבעה או לקיחה בשבי של 17 אוניות-קרב הולנדיות, בלי לאבד אף אוניית-קרב אנגלית.
בכך הוחזרה השליטה בים הצפוני לידי האנגלים והצי ההולנדי הושם במצור במספר נמלים שונים, עד הקרב של סכוונינגן, שבו נהרג התת-אדמירל מרטן טרומפ.
לאחר שהושג שלום עם הולנד (חוזה וסטמינסטר) הפליג בלייק לים התיכון באוקטובר 1654 בראש צי של 24 אוניות קרב, בהרתיעו בהצלחה את הדוכס מגיז (Duke of Guise) מלכבוש את נאפולי.
באפריל 1655 נשלח שוב בלייק לים התיכון לגבות פיצויים מהמדינות הפיראטיים שהתקיפו אוניות אנגליות.
רק מושל (Bey) תוניס סרב, ובלייק בראש 12 אוניות מלחמה הרס שתי סוללות חוף ו-9 אוניות אלג'יריות בפורטו-פארינה.
זו הייתה הפעם הראשונה שסוללות חוף הושמדו ללא הנחתת חיילים על החוף.
בפברואר 1656 יריבות מסחרית עם ספרד הגיעה לכלל מלחמה.
בלייק שם מצור על קדיז, כאשר אחד הקפיטנים שלו, ריצ'רד סטיינר (Styner) מחץ את הצי הספרדי.
גליאון אחת, עמוסה אוצרות נלכדה וסך האבידות הספרדיות נאמד בסכום עתק של 2 מיליון לירות שטרלינג.
בלייק המשיך במצור כל החורף .
זו הייתה הפעם הראשונה שהצי האנגלי שהה בים במשך החורף.
בשנת 1657 בלייק זכה כנגד הצי הספרדי של הודו המערבית, באחזקת ג'מייקה שבאיי הודו-המערבית (בים הקריבי) ב-20 באפריל בשנה זו בלייק הרס את צי ספרדי של 16 אוניות קרב במפרץ סנטה-קרוז בטנריפה (Tenerife) בעוד שהוא איבד אוניית-קרב אחת בלבד, למרות שהוא היה נתון תחת אש הסוללות שבחוף.
עבור פעולתו זו זכה בלייק לטבעת יהלומים יקרה מידי קרומוול, ומחוות כבוד, 140 שנה מאוחר יותר, מלורד נלסון, שאיבד שם את ידו בהתקפת נפל.
מחווה זו, מצידו של נלסון, דירגה את רוברט בלייק כאחד המצביאים הימיים הדגולים, במשך ההיסטוריה.
לאחר שהפליג מקדיז, פנה בלייק לנמל הבית, אולם מת בסובלו מפצעים ישנים, כשפורטסמות' בטווח ראייה.
הוא נקבר בכנסיית ווסטמינסטר, כשאוליבר קרומוול וחברי מועצת המדינה נוכחים בהלוויה.
איבריו הפנימיים נקברו קודם לכן, בכנסיית סט.
לאחר חזרתה של המלוכה, הוצאה גופתו מקברה ונטמנה בקבר פשוט, לפי הוראתו של המלך צ'ארלס השני.
רוברט ג'יימס בראון היה שחקן אנגלי שנודע בשל גילום דמותו של אם (M) בסדרת סרטי ג'יימס בונד, הוא ירש בתפקיד את ברנארד לי שנפטר בשנת 1981.
לפני שהופיע בסרטי בונד הייתה לו קריירה ארוכה כשחקן של תפקידים קטנים בקולנוע או בטלוויזיה.
שניים מתפקידיו המפורסמים ביותר היו מפקד ספינת עבדים בסרט בן חור (1959) וכעובד המפעל ברט הרקר באופרת הסבון של ה-BBC משנות השישים, The Newcomers.
הסרט הראשון בסדרת ג'יימס בונד בו בראון שיחק היה "המרגלת שאהבה אותי", שם גילם את דמותו של אדמירל הגריבס.
אחרי מותו הפתאומי של לי ב-1981, החליטו המפיקים שבמקום למצוא לו מחליף, הם יוציאו את M מהסרט לעינייך בלבד, מתוך כבוד לשחקן ואת הטקסט שלו אמר מנהלו, ביל טאנר.
ב-1983 הם ליהקו את בראון כדי לגלם את M.
זה לא ברור אם הוא שיחק אותה הדמות של לי או M אחר, אולי אדמירל הגריבס שהתקדם.
בראון גילם את דמותו של M בארבעה סרטי בונד והחל מהסרט גולדן איי (1995) החליפה אותו בתפקיד ג'ודי דנץ'.
סרטי ג'יימס בונד בהם שיחק רוברט בראון
המרגלת שאהבה אותי (1977) – אדמירל הגריבס
הופעות בולטות אחרות שלו בסרטים
האדם השלישי (1949) - לא ניתן לו קרדיט (במקרה ברנארד לי משתתף אף הוא בסרט)
מיליון שנה לפני הספירה (1966) – Akhoba
רוברט בלפור היה מוזיקאי בלוז, נגן גיטרה וזמר-יוצר אמריקאי.
המוזיקה שלו מושרשת עמוק במסורת "היל קאנטרי בלוז", סוגת בת של הקאנטרי בלוז האופיינית לצפון מיסיסיפי.
נגינתו מאופיינת, בין היתר, בכיוון ייחודי של הגיטרה.
בלפור נולד ברד בנקס שבצפון מיסיסיפי.
אביו לימד אותו גיטרה בגיל צעיר והוא המשיך ולימד את עצמו לאורך השנים והיה מושפע מנגנים ויוצרי בלוז שפעלו גם הם בצפון מיסיסיפי, דוגמת מיסיסיפי פרד מקדואל, אות'ה טרנר, אר אל ברנסייד ובמיוחד ג'וניור קימברו.
אביו נפטר כאשר היה בן 13 ויחד עם אמו הוא נאלץ להשקיע את רוב זמנו בפרנסת המשפחה.
ב-1959 נשא לאישה את נורין נורמן ועבר לגור בממפיס, טנסי, שם עבד בבניין במשך 35 שנים.
בשנת 1980, החל לנגן ברחוב "בייל" המפורסם.
האלבום הוצא על ידי המוזיקולוג דייוויד אוונס לבלפור היו שמונה מתוך עשרים הקטעים המוזיקליים שבאלבום.
בשנת 2000 הוציא בלפור בחברת "fat possum" את אלבומו הראשון, "What's Wrong With You".
ב-2003 יצא אלבומו השני, "Pushin' My Luck", וזכה לביקורות חיוביות.
הוא לא היה מוכר במיוחד בארצות הברית וזכה לאהדה בעיקר באירופה לשם נסע בשנותיו האחרונות להופעות.
בשנת 2012 הגיע רוברט בלפור לישראל להופעה יחידה.
רוברט בלום היה פוליטיקאי דמוקרטי, פובליציסט, משורר, מוציא לאור ומהפכן גרמני, חבר האספה הלאומית הגרמנית ב-1848.
בלום נאבק למען גרמניה חזקה ומאוחדת, והביע התנגדות לגישה האתנוצנטריות, שלפיה עמך הוא העליון; הייתה זו אמונתו היסודית כי אף עם אינו ראוי לשלוט על עם אחר.
על כן היה ממתנגדי הכיבוש הפרוסי בפולין ועמד בקשר עם לוחמי המהפכה הפולנים.
בדומה התנגד בלום גם לאנטישמיות ולאנטי-קתוליות, תמך בתנועת הקתולים הגרמנים ופעל למען שוויון בין המינים.
על אף החסינות הדיפלומטית שלה היה זכאי כחבר בפרלמנט הגרמני, הוא נעצר באופן בלתי חוקי במהלך שהייתו במלון "שטט לונדון" (Stadt London) בווינה והוצא להורג במשפט מזורז; בעקבות זאת הפך לדמות של קדוש מעונה בדברי ימי המהפכה הגרמנית.
בלום גדל בעוני בקלן, כבנו של תאולוג כושל שהתפרנס בקושי כחבתן (אדם העוסק בהכנת חביות).
את לימודיו בבית הספר החל רק בגיל עשר.
לאחר שהשלים את לימודיו, עבד כאומן בענפי מלאכה שונים.
תחילה עבד כמתמחה בבית מלאכתו של צורף, אך לא הצליח להשלים את ההתמחות, ולאחר מכן השלים בהצלחה התמחות אצל גנן.
לאחר מכן חזר לקלן כדי לעבוד במפעל מנורות.
הוא הופקד על עבודת כספים, מאחר שהצטיין בחשבון.
ב-1829 עבר לברלין בעקבות מעסיקו, ושם הרחיב את השכלתו.
הקריירה שלו נקטעה כאשר התגייס לשירות חובה צבאי, וכאשר השתחרר מהצבא, מצבו הרעוע אילץ אותו לחזור לגור בקלן.
בקלן החל ב-1830 לעבוד בחברת תיאטרון ולכתוב שירה ומחזות בעלי אופי פוליטי.
בעונת הקיץ, כאשר התיאטרון היה סגור, הוא עבד כפקיד תחת מפקד משטרה מקומי.
המהפכים הפוליטיים של שנת 1830 תפסו את תשומת לבו, ולשירתו חדרו מסרים של חירות.
ב-1832 הוא נסע ללייפציג יחד עם להקת התיאטרון שבו עבד.
שם התחבר לחוגים הומניסטיים וליברליים, כתב בעיתון הליברלי Zeitung für die elegante Welt והצטרף לתא של הבונים החופשיים בלייפציג.
ב-1840 היה לקופאי בתיאטרון העיר.
באותה שנה אף ייסד בלייפציג קבוצה של חסידי המשורר פרידריך שילר, שחגגה את יום השנה שלו בפסטיבל שהוקדש לחירות פוליטית.
החל בשנת 1839 היה בלום לדמות בולטת בחוגים הלאומיים-ליברליים בממלכת סקסוניה; הוא הסתייע בכושר הנאום שבו ניחן ובכישורי הארגון המעולים שלו, והשתתף בכינון תנועת ההתנגדות הסקסונית ככוח פוליטי משמעותי.
הוא ניסה להתקבל ככתב לעיתון התנועה, אך כתבתו נדחתה תחילה על ידי הצנזור; בניסיונו השני הצליח, וכתב במשך ארבע שנים, עם הפסקות שנבעו מהחלטות הצנזור.
כאשר הגיע ללייפציג יוהנס רונגה (Johannes Ronge), מייסד תנועת הקתולים הגרמנים, הפך בלום לחבר התנועה, והחל לכתוב רשומות בשמה.
ב-1845 ארגן בלום בלייפציג את ועידת הסינוד הגרמנית-קתולית הראשונה, שסימנה את ראשית תנועת הדת החופשית בגרמניה.
ב-1844 התפטר מעבודתו בתיאטרון כדי להקים חנות ספרים.
ב-1845 גרר ביקור של יוהאן מלך סקסוניה תסיסה ציבורית, וחיילי הצבא נשלחו לפזר התכנסויות ולירות בהמונים.
באספה סוערת שכינסה אזרחים חמושים וסטודנטים מלייפציג, נאם בלום ושכנע את הנוכחים שלא להסתער על המחסומים ולהתנגד באלימות, אלא לנהוג לפי החוק.
בעקבות אירוע זה נבחר לנציג בממשלת לייפציג.
בלום היה מתומכי המהפכות בגרמניה בשנת 1848. הוא נמנה עם נשיאי האספה המכוננת בפרנקפורט, שבה הוא התבלט בשל האנרגיה שלו, אישיותו המרשימה ונאומיו חוצבי הלהבות.
כחבר האספה הלאומית של פרנקפורט שקמה לאחר מכן וכמנהיג גוש השמאל, הוא פעל כדי לדכא את הקולות הקיצוניים ביותר בבית הנבחרים.
האמינות של בלום בעיני הציבור עמדה בסימן שאלה כאשר איש השמאל הרדיקלי ארנולד רוגה (Arnold Ruge) טען שבלום התקרב לעמדותיו שלו.
כמנהיג הפלג הליברלי הקיצוני, התנגד רוגה נחרצות להסכם מאלמו שנחתם בין דנמרק לפרוסיה, אשר פסל את ממשלת שלזוויג-הולשטיין שנבחרה באופן דמוקרטי; הוא אף נמנה עם התומכים הבולטים של רעיון ריבונות הציבור.
באוקטובר, כאשר פרץ מרד אזרחי בווינה, נסע לשם בלום כדי לסייע לכוחות המורדים.
ב-4 בנובמבר, לאחר שכשל המרד והכוחות נכנעו לכוחותיו של הנסיך אלפרד וינדיש-גראץ, נעצר בלום יחד עם כמה מעמיתיו.
הוא הובא למשפט בפני בית דין צבאי; במשפטו ביקש, אך לשווא, להתחשב בזכויות שלו כנציג נבחר בבית המחוקקים הגרמני, ונגזר עליו עונש של תלייה, גזר דין ששונה לאחר מכן למוות בירייה.
מותו היה לסמל העוולות של ההתקוממויות בגרמניה ב-1848; מותו הוא הראשון מבין סדרה של אירועים בעלי משמעות להיסטוריה הגרמנית שאירעו ב-9 בנובמבר, ושהובילו לכך שהתאריך מכונה בגרמניה "יום הגורל".
בנו האנס בלום היה לסופר ועיתונאי נודע.
רוברט בלטרן (שמו המלא באנגלית: Robert Adame Beltran; נולד ב-19 בנובמבר 1953) הוא שחקן אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות תפקידיו כראול, בסרט הפולחן של פול ברטל, "Eating Raoul", וכצ'קוטי, בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
בלטרן נולד בבייקרספילד, קליפורניה, בנם של אאורליה אולגין (לבית אדמי) ולואיס פרז בלטרן, דור ראשון של מקסיקניים אמריקאים.
הוא מתייחס אל לעצמו בתור "Latindio" (הלחם של לטיני ואינדיו).
בלטרן למד בתיכון מזרח בייקרספילד ובמכללת בייקרספילד.
יש לו שתי אחיות ושבעה אחים, לרבות מוזיקאי הג'אז לטיני הידוע לואי קרוז בלטרן.
בלטרן סיים לימודיו באוניברסיטת המדינה של קליפורניה בפרזנו עם תואר באמנויות התיאטרון, ולאחר מכן עבר ללוס אנג'לס כדי להתחיל את קריירת המשחק שלו.
הוא עבד בהתמדה מאז 1979 בתיאטרון ובקולנוע.
תפקידו הראשון בקולנוע היה בסרט "Zoot Suit" משנת 1981, אך הפריצה שלו הגיעה בשנת 1982, כשישחק ראול בסרט הפולחן הקלאסי "Eating Raoul".
בלטרן השתתף בתפקיד משנה כשותפו של צ'אק נוריס, סגן קאיו, בסרט "Lone Wolf McQuade" משנת 1983 (הסרט הזה היה גם הבסיס לסדרת הטלוויזיה "ווקר", בכיכובו של צ'אק נוריס).
הוא השתתף בסרט הטלוויזיה משנת 1984 "The Mystic Warrior", כאינדיאני בשם אהבלזה, וכן גילם את דמותו של הקטור בסרט הפולחן הקלאסי "Night of the Comet".
בלטרן הוא אחד ממייסדי ובמאי קבוצת התיאטרון East LA Classic Theater Group.
כמו כן, הוא חבר ב-Classical Theater Lab, אנסמבל של שחקנים מקצועיים שהפיקו בשנת 1997 את "המלט" אותו ביים בלטרן, ואף כיכב בו.
לפחות מאז 2003, בלטרן שיתף פעולה עם שחקני חובבים בתנועת נוער LaRouche Youth Movement בביצוע מחזות וסצנות של מחזותיהם של פרידריך שילר ושייקספיר.
בלטרן הפיק וכיכב בהפקה של "The Big Knife" מאת קליפורד אודטס, מחזה הבוחן את סביבת הוליווד בתקופה ההיסטורית של תחת הממשל של הנשיא הארי טרומן.
בלטרן הופיע בתפקיד משנה חוזר בדמותו של ג'פרי פלוט בעונות 3-4 של "Big Love" ברשת HBO.
אחד מאחיו של בלטרן נולד עם תסמונת דאון, ובמשך ארבע שנים, בין 1998 ל-2001, בלטרן הנחה את ה-Galaxy Ball, אירוע גיוס כספים למען אגודת תסמונת דאון לוס אנג'לס (DSALA).
ה-Galaxy Ball הפגיש שחקנים מסדרות "מסע בין כוכבים" שונות לכינוס קטן שבמהלכו היה קברט, ארוחת ערב וריקודים.
בשנת 2001, ה-USA Today דיווח כי ה-Galaxy Ball גייס יותר מ-50,000 דולר עבור DSALA, כמו גם מוסדות צדקה אחרים.
בנוסף לקריירת המשחק שלו בקולנוע ובתיאטרון, בלטרן גם מלחין מוזיקה.
הוא נשוי ויש לו בת אחת, מרלנה בלטרן.
Latino Poetry - קטעי שירה לטיניים מתוך הופעה חיה של רוברט בלטרן (הוקלט במוזיאון לאמנות הלטינית-אמריקנית בלונג ביץ', קליפורניה, אפריל 2002).
שנה/שניםפרסקטגוריהסרט/תוכניתהערותתוצאה 1997 פרס נשר הזהב השחקן הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה מסע בין כוכבים: וויאג'ר 1998 פרס אלמה השחקן הטוב ביותר מסע בין כוכבים: וויאג'ר 1999 פרס אלמה השחקן הטוב ביותר מסע בין כוכבים: וויאג'ר
רוברט דוויין בלארד הוא אוקיינוגרף אמריקאי, שהתפרסם בזכות עבודתו בתחום הארכאולוגיה הימית ובפרט בשל איתור מספר אוניות טרופות על קרקע הים, ובהן הטיטניק.
בלארד גדל בסן דייגו שבקליפורניה, בן לאם ממוצא גרמני ולאב ממוצא בריטי.
הוא ייחס את התעניינותו באוקיינוגרפיה למגורים ליד האוקיינוס בצעירותו, לקריאת הספר עשרים אלף מיל מתחת למים, ולמסעות החקר החלוציים של הבתיסקף טריאסטה.
בלארד למד באוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה ובמקביל השלים קורס קצינים בצבא ארצות הברית.
ב-1966 סיים את לימודיו לתואר שני בגאופיזיקה באוניברסיטת הוואי.
לאחר מכן החל ללמוד לקראת תואר דוקטור באוניברסיטת דרום קליפורניה ונכנס לעבודה במיזם לרכב תת-מימי של חברת נורת' אמריקן אוויאיישן בשיתוף עם המכון האוקיינוגרפי בוודס הול.
ב-1967 גויס בלארד לשירות צבאי, עבר לצי ושירת בו כאוקיינוגרף עד 1970. אז עבר לעבוד במכון וודס הול.
ב-1974 הוענק לו תואר דוקטור בגאולוגיה ימית וגאופיזיקה מאוניברסיטת רוד איילנד.
הוא הוסיף לשרת בצי במילואים ופרש ממנו בשנת 1995 בדרגת קומנדר.
בעקבות עיסוקו באיתור וחקר אוניות טרופות ייסד בלארד בשנות התשעים מכון למחקרים ארכאולוגיים תת-ימיים בעומק רב, הפועל בשיתוף פעולה עם האקווריום מיסטיק שבקונטיקט, ארצות הברית.
העניין הרב שעורר מחקרו על הטיטניק הביא אותו לייסד גם פרויקט ללמידה מרחוק של מדע וטכנולוגיה, המיועד לתלמידי בתי ספר תיכוניים.
בלארד הופיע בשקופיות הסיום של סדרת הטלוויזיה סיקווסט , וסיפר על הקשר בין המופיע בסדרה למחקר במציאות.
ב-2003 ייסד בלארד את המכון לארכאולוגיה אוקיינוגרפית וחקר האוקיינוס באוניברסיטת רוד איילנד והוא משמש כמנהלו, בדרגת פרופסור.
לבלארד הוענקו אותות ותוארי הוקרה שונים על פועלו המחקרי.
מראשית הקריירה האקדמית שלו גילה בלארד עניין בחקר אוניות טרופות.
במסגרת עבודתו ושירותו הצבאי השתתף בפיתוח כלי רכב תת-ימיים בלתי מאוישים קטנים למחקר.
אלו מחוברים בכבל לאוניית-אם ומונחים על ידה.
הם נושאים פנסי תאורה, מצלמות וציוד נוסף.
בלארד הפעיל לראשונה רכב תת-ימי ב-1959 מול חופי פלורידה.
במסגרת עבודת הדוקטורט שלו עסק במיפוי מפרץ מיין באמצעות רכב תת-ימי.
בשנים 1975 עד 1982 השתתף במשלחות מחקר אמריקאיות-צרפתיות לגילוי פליטות הידרו-תרמיות באמצעות כלי רכב תת-ימיים באוקיינוס האטלנטי ובאוקיינוס השקט.
בלארד התעניין באיתור שרידי הטיטניק על קרקע האוקיינוס כבר מ-1973. ב-1977 הוביל ניסיון חיפוש ראשון ובלתי מוצלח אחריהם.
ב-1982 פנה אל הצי האמריקאי בהצעה שיממן את החיפוש אחרי הטיטניק באמצעות הרכב התת-ימי המאויש החדש שלו, הארגו (Argo).
הצי לא היה מעוניין בכך, אך הגיע לבסוף להסכם חשאי עם בלארד: הוא יחפש תחילה באמצעות הרכב ובמימון הצי את שרידיהן של שתי צוללות גרעיניות אמריקאיות, הסקורפיון (Scorpion) והת'רשר (Thresher), שטבעו באוקיינוס האטלנטי, יאתרן ויבדוק את מצב הכורים הגרעיניים שלהן והאם קרינה רדיואקטיבית מהן השפיעה על סביבתן.
לאחר השלמת משימות אלו ובכפוף לזמן ולמימון שיעמדו לרשותו, יוכל בלארד לחפש אחר הטיטניק.
ב-22 באוגוסט 1985, לאחר מילוי משימותיו החשאיות, הגיע בלארד למקום טביעתה המשוער של הטיטניק.
בעת איתור הצוללות הטבועות גילו הוא וצוותו כי הן התבקעו בשל הלחץ התת-ימי הגבוה והותירו סביבן שובל של שרידים על קרקע הים.
קל היה יותר לאתר שובל זה ולהתחקות אחריו עד לשרידי הצוללות מאשר לחפש אותן עצמן.
בלארד וצוותו ידעו שגם הטיטניק התבקעה והחליטו להשתמש בשיטת חיפוש זו גם אחריה.
החיפוש נעשה על ידי גרירת הרכב התת-ימי, אשר צילם במצלמת וידאו את קרקע האוקיינוס.
הרכב נגרר על ידי אוניית האם בתבנית סריקה מתוכננת של שטח שנקבע מראש על ידי המחפשים, כאשר אנשי הצוות מקיימים משמרות סביב השעון מול מסך מצלמת הווידאו.
ב-1 בספטמבר זיהה הצוות שובל שרידים על קרקע האוקיינוס, אשר בהמשך נקבע כי הוא של הטיטניק.
לאחר מכן נתגלה גוף האונייה עצמו בעומק של 3.8 קילומטרים.
התברר שהוא נשבר לשני חלקים נפרדים.
בלארד וצוותו הספיקו לסקור את שני החלקים בטרם אזל זמן המשימה שעמד לרשותם.
ב-12 ביולי 1986 חזר בלארד לאתר על מנת לערוך בדיקה מדוקדקת יותר של שרידי הטיטניק.
הפעם השתמש ברכב התת-ימי המאויש אלווין (DSV Alvin) ועמו רכב תת-ימי בלתי מאויש קטן בשם ג'ייסון ג'וניור (Jason Junior), שאותו ניתן היה להחדיר מבעד לפתחים בשני חלקי האונייה.
באמצעותם ולמרות קשיים טכניים שונים הצליחו בלארד וצוותו להפיק צילומים מפורטים של שרידי האונייה.
בלארד פרסם את מיקומם המדויק של שרידי הטיטניק אף על פי שבתחילה לא רצה לעשות כן על מנת שלא תופרע מנוחת השרידים, שאותם החשיב כבית עלמין.
בעקבות זאת נערכו עוד מסעות רבים לחקר השרידים ומיפויים.
איתור וחקר שרידי אוניות נוספות
ביוני 1989 איתרו בלארד וצוותו את שרידיה של אוניית המערכה הגרמנית ביסמרק.
השרידים נמצאו באוקיינוס האטלנטי בעומק של 4,791 מטרים, שם טבעה במאי 1941.
ב-1993 חקר בלארד את שרידיה של האונייה לוסיטניה, שטובעה מול חופי אירלנד ב-1915.
ב-1998 איתר בלארד וצילם את שרידיה של נושאת המטוסים האמריקאית יורקטאון, אשר טובעה במהלך קרב מידווי ב-1942 ונחה במים בעומק של חמישה קילומטרים.
ב-2002 איתר בלארד את שרידי ספינת הטורפדו שעליה פיקד ג'ון פ.
קנדי, לימים נשיא ארצות הברית.
זו טבעה באוקיינוס השקט ב-1943 לאחר שמשחתת יפנית נגחה בה.
במסגרת מחקרו גם נתגלתה זהותם של שני הילידים תושבי איי שלמה אשר חיפשו את קנדי וצוותו לאחר הטביעה והצילו אותם.
בלארד חקר גם את שרידיהן של אוניות רבות אחרות שטבעו באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה, ובין השאר את אלו שטבעו במהלך קרב גוודלקנל באתר שקיבל את הכינוי "המצר בעל תחתית הברזל".
בסוף שנות התשעים וראשית שנות האלפיים הוביל בלארד שורה של מסעות מחקר ארכאולוגיים בים השחור, אשר התנאים הסביבתיים במימיו הקלו על השתמרותם של שרידי אוניות מתקופות קדומות.
במהלכם התגלו בעומק של כ-100 מטרים שרידיהם של כלי שיט עתיקים שונים, מהעידן הרומי והעידן הביזנטי ואף מלפני כ-7,000 שנה.
בלארד וצוותו אף איתרו בעומק של 320 מטרים כלי שיט מהמאה השישית לספירה, אשר השתמר כמעט בשלמותו.
מחקרים נוספים שערכו סיפקו ממצאים רבים אודות השינויים הטכנולוגיים והמסחר באזור הים השחור בתקופה הביזנטית.
רוברט אלברט בלוך (5 באפריל 1917 - 23 בספטמבר 1994) היה סופר ותסריטאי יהודי אמריקאי פורה בסוגת המתח, האימה, הפנטזיה והמדע הבדיוני.
הוא ידוע בעיקר כמחבר "פסיכו", ששימש בסיס לסרטו של אלפרד היצ'קוק באותו השם, ולרימייק של גאס ואן סנט באותו השם.
בלוך נולד בשיקגו לרפאל "ריי" בלוך, פקיד בנק, ולסטלה לואב, עבודת סוציאלית.
מוצא שני הוריו היה מיהדות גרמניה.
הוא התחנך כנוצרי, על אף שורשיו היהודיים.
כבר בילדותו התעניין בכתיבה, ובייחוד בז'אנר האימה והפנטזיה.
הוא כתב מאות סיפורים קצרים ויותר מ־30 רומנים.
בהיותו סטודנט צעיר לספרות, כתב סיפורי פשע וזוועה בהזמנתם של מגזינים זולים.
רבות מעבודותיו עובדו למדיה הקולנועית והטלוויזיונית.
הוא קיבל פרסים רבים על כתיבתו, וכבוד רב מעמיתיו לעבודה.
בלוך מפורסם בזכות האימרה: "למרות המוניטין הדוחה שלי, יש לי לב של ילד קטן.
אני שומר אותו בצנצנת על השולחן שלי".
סטיבן קינג שאל ממנו את הציטוט הזה, ולעיתים הוא מיוחס לו בטעות.
חיבתו של בלוך למשחקי מילים באה לידי ביטוי בחלק מהשמות שנתן לספריו.
הוא נפטר ב־1994, בגיל 77, מסרטן בלוס אנג'לס, בתום שישים שנות כתיבה ונקבר לצד אשתו.
את "פסיכו" כתב בלוך לאחר לימודים מפרכים והתמקצעות ממושכת בתחום הכתיבה.
הספר שאב השראה מסיפור שכתב בפברואר 1957 ואת דמות הגיבור הראשי הוא ביסס על אד גין, חולה נפש מוויסקונסין, שנודע כשודד קברים.
את זכויות ההסרטה ל"פסיכו" הוא מכר להיצ'קוק במחיר של 9,500 דולר, ולא זכה לתמלוגים בגין הכנסותיו הרבות של הסרט, הנחשב כיום כאחד מגדולי סרטי המתח של כל הזמנים.
לבלוך הייתה מעורבות קטנה בלבד בעיבוד הקולנועי שעשו אלפרד היצ'קוק וג'וזף סטפנו ל"פסיכו", אבל לאחר צאתו לאקרנים של הסרט, הוא זכה לפרסום רב, בין השאר כסופר העושה שימוש יעיל באלמנטים אורבניים ופסיכולוגיים ביצירתו.
רק סרטו של היצ'קוק היה מבוסס על ספרו של בלוך.
לסרטים הבאים בסדרה, "פסיכו 2", "פסיכו 3" ו"פסיכו 4: ההתחלה", לא היה כל קשר לספרו של בלוך.
בלוך הציע לסרטי יוניברסל תסריט פרי עטו ל"פסיכו 2", ולאחר שסירבו, נקם בתעשיית הסרטים ההוליוודית בספרו "פסיכו 2", שבו הוא מותח ביקורת על שעבוד היצירה הספרותית על ידי הוליווד לטובת המדיום הקולנועי.
רוברט ברטון היה כומר אנגליקני, מלומד וסופר אנגלי שחי ופעל באוקספורד.
נודע במיוחד בגלל ספרו הקלאסי "", ספר שעורר התפעלות אצל רבים ("ספר שיש בו ספריה שלמה" (ז'אן סטרובינסקי), "אנציקלופדיה אינטימית" (אקטור ביאנסיוטי), ושהפך את מחברו למבשר של הפסיכולוגיה המודרנית ושל הפסיכואנליזה.
רוברט ברטון נולד ב-1577 בלינדלי הול, אחוזה של משפחת אצילים זוטרים, במחוז לסטרשייר באנגליה.
הוריו נקראו ראלף ודורותי ברטון.
אחיו ויליאם היה היסטוריון ואספן עתיקות.
כילד למד בבתי ספר יסודיים בסאטון קולדפילד ובנאניטון (Nuneaton).
החל משנת 1593, הוא בילה רוב חייו באוקספורד, תחילה כתלמיד במכללת ברייזנוז (Brasenose College), אחר כך כסטודנט במכללת קרייסט צ'רץ' (Christ Church).
למד תאולוגיה, ספרות, מתמטיקה, אלכימיה, אסטרולוגיה, בוטניקה ומדעי טבע אחרים, שסייעו לו בכתיבת מסתו על המלנכוליה.
חי ועבד לאורך השנים במכללת קרייסט צ'רץ' - קודם כמורה והחל מ-1626, אחרי שפרסם את "האנטומיה", כספרן לכל החיים של המכללה.
בשנת 1616 התמנה לאחראי (ויקאריוס) על כנסיית תומאס הקדוש בפרבר של אוקספורד ובשנת 1630 על כנסיית סיגרייב בלסטר.
מכריו הכירו אותו גם בצדדיו המדוכדכים וגם מתקופות שבהם היה שמח, משעשע וכעדות ידידו, הבישוף קנת, אהב לצחוק ממריבותיהם הקולניות של משיטי הדוברות.
ברטון לא היה נשוי וחי חיי למדן בודד בקרייסט צ'רץ'.
היו שמועות כי ברטון ניבא לעצמו באמצעות חישובים אסטרולוגיים כי יחיה 63 שנים ושהוא תלה את עצמו, אולי כדי לממש את נבואתו.
הובא לקבורה באגף הצפוני של קתדרלת קרייסט צ'רץ' באוקספורד.
אחיו הקים לו פסל דיוקן מעל המצבה, הנושא את האפיטף שברטון חיבר לעצמו:
בהתחלת דרכו כסופר כתב ברטון מספר דרמות לא מצליחות ומספר שירים לא חשובים.
יצירתו "האנטומיה של המלנכוליה" התמקדה בנפש האדם; להבדיל מבייקון, הנחתו של ברטון הייתה שידע בפסיכולוגיה הוא הנחוץ ביותר לאנושות, ולא מדעי הטבע.
ברטון בדק בו בפירוט רב את "המחלה היעקבית", המלנכוליה או "הכולרה השחורה" או "המרה השחורה", שנחשבה תוצר של עלייה מופרזת בכמות המרה השחורה בגוף, בהתאם לתורת המרות (התורה ההומורלית) שהייתה אז עדיין באופנה.
דיונו במלנכוליה על כל היבטיה ועל הקשר שלה הפך למעשה לדיון על גורל האדם בגלל.
לדידם של ברטון ואחרים, המלנכוליה הייתה אחראית לתאוות הפראיות והיאוש של המאהבים, להסתגפות ולחוויות האקסטזה של הדתיים האדוקים, להשתוללות היצרים של המשוגעים, וגם להפשטה המלומדת של אנשי רוח כמו שייקספיר ומילטון.
ברטון כתב את "האנטומיה של המנכוליה" במידה רבה בגלל היותו בעצמו כל חייו נתון לסבל הדיכאון - כפי שהסביר בדברי המבוא "דמוקריטוס הצעיר" אל הקורא, וכתיבת הספר עצמה נועדה להיות טיפולית.
עצם החשיפה העצמית הייתה מקרה נדיר באותן התקופות.
וידוי עצמי מן הסוג הזה ניתן היה לפגוש אצל מעטים, כמו אוגוסטינוס הקדוש 1,200 שנה לפניו.
הוא פירט זה אחר זה את הסימפטומים המגוונים של הדיכאון - וביניהם הקדיש מקום מיוחד לתחושה העזה של אשמה והאשמה עצמית, ולמאבק, לא פעם כושל, במחשבות, בדחפים ובתוכניות האבדניות.
ברטון ניתח את הסיבות האפשריות של המחלה - כולל חוויות של חסכים רגשיים, של חוסר חיבה, בילדות, השפעות החברה העלולות להחמיר ההפרעה האישיותית.
הוא הדגיש את חשיבות המודעות העצמית, דרכי טיפול כמו משטר חיים בריא (לרבות אוכל, שינה מספקת, תרגילים גופניים), תרופות, הימצאות בחברת אנשים, עיסוק בדברים מועילים, הימנעות מריגושים שליליים המגבירים את המתח, הקשבה למוזיקה מרגיעה, ומעל הכל - התוודות בפני אדם אוהב, דיסקרטי ומהימן.
ברטון ראה כגורם טיפולי חשוב ביותר הגישה של חיבה אוהדת כלפי החולה, מה שבישר את השקפתו ומעשיו של פיליפ פינל
ברגע מסוים ברטון ביקש להזהיר את המלנכוליים שלא יקראו בספרו מחשש פן יחמיר את תסמיניהם.
הספר שפורסם תחת כינוי העט "דמוקריטוס הצעיר" בשנת 1621 הפך לרב-מכר.
סגנון הספר היה שיחתי, קולח, מזכיר את זה של פרנסואה רבלה ושל סופר אחר בן זמנו, סר תומאס בראון.
סופרים רבים בדורות הבאים הושפעו עמוקות מהתערובת היוצאת דופן שיש בספר, של בקיאות, הומור, כישורים לשוניים ותובנות יצירתיות, אם כי לא תמיד מדויקות.
הספר הוא פרי של בקיאות חובקת כל.
יש בו 13,333 ציטוטים מ-1,598 מחברים שונים, מהספרות הקלאסית היוונית והרומית ועד לבני רבלה, מונטן ואחרים, מדוברי הרפואה הקדומה ושל ימי הביניים והוגי המוסר.
השקפתו הייתה נוצרית פרוטסטנטית מתונה, עם בקורת נוקבת על הפולחן הקתולי, בעיקר על עבודת הקדושים ושרידיהם.
ההשפעה על סופרים מסוימים הייתה כל כך גדולה, עד שהם שאבו לפעמים קטעים מתוך הספר של ברטון, בלי להצהיר זאת.
האשמות כאלה הועלו למשל נגד לורנס סטרן וספרו "טריסטרם שנדי".
ד"ר סמואל ג'ונסון החשיב ספר זה כאחד החביבים עליו.
לורד ביירון מצא בו אמצעי קל להפגין בו את היותך קורא של ספרים, הספר מצא חן גם בעיניהם של צ'ארלס לם שעורר את תשומת לבם של הרומנטיים אליו, וג'ון קיטס שביסס את הפואמה שלו, "לאמיה" על אחד הקטעים של ברטון.
גם הרופא המפורסם ויליאם אוסלר ראה ב"אנטומיה של המלנכוליה" ספר רפואי מופתי שנכתב על ידי איש שמחוץ למקצוע.
גם במאות ה-20 וה-21 הספר היה אהוב על מחברים כמו אנתוני ברג'ס, בורחס, ויליאם ה.
גאס (שכתב מבוא למהדורת כיס משנת 2001), ולוולין פוויס (שכינה אותו "יצירת הפרוזה הגדולה ביותר מן התקופה הגדולה ביותר של הפרוזה באנגלית").
1621 - האנטומיה של המלנכוליה
1605 - פילוסופאסטר Philosophaster - קומדיה בשפה הלטינית, סאטירה על השרלטנות - הועלתה על במה בקרייסט צ'רץ' בשנת 1618
רוברט "בוב" בן-משה היה נשיא ומנכ"ל הקבוצה האמריקנית הבינלאומית (AIG).
בן-משה התמנה לנשיא ומנהל ראשי על ידי משרד האוצר ודירקטוריון AIG בארצות הברית, כיורשה של לידי מ.
בן-משה ידוע בעיקר בזכות מנהיגותו בקבוצה האמריקנית הבינלאומית שבה הוא הוביל מהפך, שיפור של 60% ברווחים מדי שנה, ופירעון הסיוע ממשלתי ששועבד על ידי ממשל בוש ואובמה.
בן-משה נולד בברוקלין שבניו יורק.
הוא איתר את מקור השושלת שלו בליטא, שם אבי סבו, משה קרייסקול, היה אחד היהודים הראשונים ששירתו בצבא הצאר ב-1830. סבו של בן-משה, הרב הרמן בן-משה העביר את המשפחה לארצות הברית בשנת 1894.
אביו של בן-משה נפטר כשהיה בן עשר והותיר אותו, שלושת אחיו ואמו עם חוב של 250,000$ ומלונית הפאטיו הלא מרוהטת במונטיסלו, ניו יורק.
המשפחה המשיכה להחזיק במלונית, בן-משה הצעיר עסק בפעילות משק הבית, נשא את מקלות הגולף של האורחים והפעיל את המרכזייה.
העבודה הראשונה של בן-משה כנער הייתה כנהג משאית אספקה של קוקה קולה.
בן-משה בוגר תואר ראשון מאוניברסיטת אלפרד, משנת 1966, במתמטיקה.
בין השנים 1966 ל-1968 בן-משה שירת כקצין בצבא ארצות הברית, הוצב בקוריאה בחיל הקשר האמריקאי ושם הוביל את תוכנית ההתקנה של תחום התקשורת.
בן-משה החל את הקריירה שלו כשהצטרף כיועץ לחברת הייעוץ "ארתור ד.
ב-1975 הצטרף בן-משה לקבוצת מערכות צ'ייס מנהטן וב-1982 לפיין וובר כדי להוביל את הפיתוח של מרכז הברוקראז' של החברה.
במשך 14 שנות כהותו בפיין וובר בן-משה רכש ניסיון בשיווק וניהול בחטיבות עסקיות שונות, מה שהוביל אותו להפוך לסמנכ"ל הכספים של היחידה הקמעונאית של החברה.
עם התקדמות הקריירה שלו בפיין וובר, בן-משה המשיך לצבור תחומי אחריות, מה שהוביל לקידומו כסגן נשיא ומנהל התפעול, המנהל והטכנולוגיה בחברה.
בתפקיד זה הוא פיקח על המיזוג של פעילויות קידר פיבודיו עם אלה של פיין וובר.
ב-1995 בן-משה עזב את פיין וובר לטובת תפקיד סגן נשיא בכיר בחברת ביטוח החיים מטרופולין.
גם במטרופולין הוא טיפס במעלה הסולם וקודם לנשיא וסמנכ"ל תפעול.
בנובמבר 1997, בתפקידו כסמנכ"ל תפעול, בן-משה פיקח גם על מערכי הביטוח הפרטי, המוסדי והבינלאומי.
ב-1998 מונה ליו"ר הדירקטוריון ומנכ"ל החברה.
הוא ליווה את החברה בתהליך הפיכתה לציבורית ופרש מתפקידו ב-2006.
בן-משה הצטרף לחברת הביטוח מטרופולין בשנת 1995. בהמשך הוא מונה לסמנכ"ל תפעול ופיקח על מערך הביטוח הפרטי, המוסדי והבינלאומי.
ב-1998 הוא מונה ליו"ר הדירקטוריון ומנכ"ל, תפקיד שמילא עד לפרישתו ב-2006. במהלך כהונתו הוא פיקח על המעבר המוצלח של החברה מחברה פרטית לחברה ציבורית הנסחרת בבורסה.
לאחר שהיה חבר דירקטוריון במשך 11 שנים ב-Credit Suisse AG, בן-משה פרש באפריל 2013.
בבעלותו של בן-משה וילה מפוארת בדוברובניק, קרואטיה.
ב-2001 קנה את הנכס ובילה את שש השנים הבאות בשיפוצו.
ב-2006 רכש קרקעות וייבא 1500 צמחי זינפנדל מעמק הנאפה.
ב-2011 הפיק כרם בן-משה 3,000 בקבוקי יין תחת המותג המשפחתי "בן-משה".
באמצע 2009 בן-משה מונה למנכ"ל קבוצת הביטוח AIG, הוא מונה לתפקיד זה ב-10 באוגוסט של אותה השנה.
הוא גויס על ידי ג'ים מילשטיין, שהיה ראש המחלקה לארגון מחדש במשרד האוצר האמריקאי.
בפגישתו הראשונה עם העובדים, בן-משה הצהיר כי הקונגרס מורכב מ"משוגעים", שהוא לא ישתף פעולה אם יתבקש להעיד בפני הקונגרס, וכי אנדרו קואומו, התובע הכללי של ניו יורק, שחקר את AIG אינו ראוי להיות בממשלה.
לאחר מכן הוא ביקש מטוס פרטי ואמר כי הוא עלול לדלג מעל תשלום היטלי הממשל.
ב-26 במאי 2010 בן משה השתתף בוועדת TARP והעיד במסגרתה כי AIG תחזיר במלואה את השקעתה של ממשלת ארצות הברית ומשלם המיסים האמריקאי, עם רווחים.
"AIG עולה כעת על דרך חדשה בהחזר חובותיה, ובסופו של יום, ממשלת ארצות הברית תהנה מרווח הגון" הוא העיד.
בן-משה פיקח על מכירת נכסים שאינם נכסי ליבה בתיקה של AIG כדי לשלם את החוב הממשלתי שעמד על 182 מיליארד דולרים.
יחידות עסקיות כמו ביטוח החיים של החברה האמריקאית ALICO, ביטוחי המאה ה-21, נן שאן ו-AIA נמכרו.
ב-14 בדצמבר 2012, בן-משה הודיע כי הממשל האמריקאי ומשלם המיסים קיבלו את השקעתם במלואה בתוספת רווח של 22 מיליארד דולרים.
כהונתו של בן-משה מתהדרת עם חזרה לרווחיות, פירעון החוב המלא לבנק הפדרלי של ניו יורק, הפחתת חזקתו של משרד האוצר ב-AIG אל מתחת ל-20% ופירעון הלוואה פדרלית של 85 מיליארד דולרים בשנת 2008.
ב-2013, אובחן כחולה בסרטן הריאה.
הוא המשיך לעבוד גם במהלך טיפול כימותרפי.
בראיון שנתן לצ'ארלי רוז בדצמבר 2012, אמר שהוא יישאר בתפקידו הנוכחי בשנתיים הקרובות.
באוגוסט 2014 קיצר את לוח הזמנים בשל החמרה במצבו הרפואי ובספטמבר 2014 מונה מנכ"ל אחר במקומו.
מגזין הביטוח והטכנולוגיה זיהה את בן-משה כאחד ממנכ"לי הטכנ'-ביטוח של התעשייה, ב-2010
בן-משה דורג במקום ה-42 בין 50 המנהיגים המובילים במגזין פורצ'ן ב-2010
אנדרו רוס סורקין מהניו יורק טיימס הכתיר את בן-משה כמנהל השנה ב-2010
בן-משה מדורג במקום ה-59 מתוך 100 המנכ"לים של הארוורד ביזנס ריוויו בינואר 2010
מגזין הביטוח והטכנולוגיה כינה את בן-משה כמזיז ומניע לשנת 2011
בשנת 2012 נקראה על שמו של בן משה קרן האלמנות והילדים של חללי כוחות המשטרה וכיבוי האש
זוכה פרס ביטוח היכל התהילה לשנת 2013
פיין וור, מנהל חטיבות מכירה.
פין וובר, סמנכ"ל מחלקת שיווק.
בנק צ'ייס מנהטן, סמנכ"ל טכנולוגיה.
רוברט בלייק היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי זוכה פרס גלובוס הזהב ופרס אמי על תפקידו בסדרת הבלשים "בארטה".
בלייק נולד בשם מייקל ג'יימס וינצ'נזו גוביטוסי בעיירה נוטלי שבניו ג'רזי, הוא החל לשחק מגיל קטן כניצב בהפקות קולנוע.
בלייק סבל בילדותו הקשה מהתנכלויות מצד הוריו מאחר שאביו החורג היה אלכוהוליסט, הוא ברח מביתו בגיל 14. אמו של בלייק התאבדה בשנת 1955.
בלייק התגלה לראשונה בארצות הברית בסדרת הדרמה "The Richard Boone Show" בתחילת שנות ה-60. הוא התפרסם כשחקן קולנוע בשנת 1967 בזכות תפקיד ראשי בעיבוד הקולנוע של ריצ'רד ברוקס לרומן "בדם קר", בו הוא גילם את דמותו של הרוצח הפסיכופת פרי סמית.
הוא שיחק בנוסף במערבון של אברהם פולונסקי "תגידו להם שווילי בוי הגיע" בתפקיד הפושע ווילי בוי.
בשנת 1973 הופיע בלייק בסרט הפעולה "אלקטרה גלייד בכחול" בתפקיד השוטר ג'ון וינטרגרין, תפקיד עליו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר.
ב-1975 החל בלייק לשחק בתפקיד הראשי בסדרת דרמת הבלשים "בארטה".
על הופעותיו בסדרה בתור הבלש הסמוי טוני בארטה זכה בלייק בפרס אמי ובפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
ב-1983 גילם בלייק את דמותו של ראש איגוד נהגי המשאית ג'ימי הופה במיני סדרה "Blood Feud".
על הופעתו זו היה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי.
את תפקידיו האחרונים עשה בלייק בשנות ה-90 במותחן "רכבת הכסף" בתור קפטן דונלד פטרסון ובסרטו של דייוויד לינץ' "כביש אבוד" בתור איש המסתורין.
לבלייק בן ובת מאשתו הראשונה השחקנית סונדרה בלייק ובת אחת מאשתו השנייה בוני לי באקלי.
בלייק נפטר ב-9 במרץ 2023 ממחלת לב בביתו בלוס אנג'לס.
במאי 2001 נרצחה אשתו השנייה של בלייק, בוני לי באקלי, ביריות בראשה מחוץ למסעדה איטלקית בה שהו הזוג בלוס אנג'לס.
בבדיקת משטרה עלה שבאקלי לא נורתה למוות באמצעות האקדח האישי של בלייק ולא בידיו, שכן על ידיו לא נמצאו שאריות של אבקת שריפה.
להגנתו טען בלייק שכלל לא היה נוכח באירוע.
באפריל 2002 הואשמו בלייק ומאבטחו האישי ארל קולדוול ברצח באקלי.
הוא הואשם גם בשידול לרצח ובקשירת קשר.
הוא ריצה מאסר בפועל במשך שנה עד ששוחרר ב-2003 בערבות על סך מיליון דולרים.
בשנת 2005 קבע חבר המושבעים שבלייק חף מפשע.
לאחר הזיכוי במשפט הפלילי הגישו בני משפחתה של באקלי תביעה אזרחית נגד בלייק, בטענה שהוא אחראי למותה.
חבר המושבעים הסכים עם התובעים ופסק פיצויים של 30 מיליון דולר.
בלייק ערער על פסק הדין והחל בהליכים לפשיטת רגל.
ב-2008 אישר בית המשפט המחוזי לערעורים בקליפורניה את פסק הדין, אך קיצץ את סכום הפיצויים בחצי ל-15 מיליון דולר.
תגידו להם שווילי בוי הגיע (1969)
רוברט תומאס בקר , המוכר כבוב בקר, הוא פלאונטולוג אמריקאי המתמחה בדינוזאורים, ובפרט בהתנהגותם ובאקולוגיה שלהם.
הוא למד באוניברסיטת ייל ועשה את הדוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
כיום משמש כאוצר במוזיאון יוסטון למדעי הטבע.
בקר נחשב לאחד הפלאונטולוגים הידועים בעולם והיה אחד האחראים המרכזיים לשינוי בתפישה של הדינוזאורים מיצורים מגושמים, איטיים וטיפשים ליצורים אלגנטיים, פעילים, מהירים וחכמים.
בקר הוא מהתומכים העיקריים, החשובים והידועים בתאוריה שהדינוזאורים היו בעלי "דם חם", פעילים, חכמים, מהירים וסתגלנים.
עבודתו החשובה "The Dinosaur Heresies" פורסמה ב-1986. כמו כן הוא מצא ראיות לטיפול בצאצאים באתרי קינון של אלוזאורוס.
ב-2012 צוות ממוזיאון יוסטון למדעי הטבע גילה מאובן של טריצרטופס, שזכה לשם "ליין", הכולל שלד כמעט שלם וטביעת עור מאובנת.
בנוסף למחקר בקר עוסק בהנגשת הפלאונטולוגיה ומדע הדינוזאורים לציבור הרחב בספרי מדע פופולרי, בתוכניות טלוויזיה בנושא ועוד.
הוא היה אחד היועצים המדעיים של סדרת המדע הפופולרי "The Dinosaurs" של ערוץ PBS.
בקר גם עוסק באמנות פלאונטולוגית ומאייר דינוזאורים.
בקר היה גם מהיועצים המדעיים של סדרת סרטי פארק היורה.
לצידו היה גם היועץ בר-הפלוגתא שלו ג'ק הורנר.
השניים התווכחו על מספר דברים, בין השאר על תזונתו של הטירנוזאורוס רקס.
בעוד בקר הניח שהוא היה צייד פעיל, הורנר הניח שהיה בעיקר אוכל נבלות אך היה גם לוכד טרף איטי וחלש.
דמותו של "דוקטור רוברט ברוק" בפארק היורה 2 התבססה עליו ולאחר שהיא נטרפה על ידי טירנוזאורוס, בקר כתב להורנר שהסרט מוכיח שהוא צדק.
בנוסף דמותו מצוטטת בסרט הראשון בידי טים שאומר לד"ר אלן גרנט: "יש עוד ספר של רוברט בקר בו הוא טוען שהדינוזאורים מתו ממחלות".
בקר אכן לא מסכים עם התאוריה של ההכחדה שנגרמה בידי מטאוריט גדול וטוען שדינוזאורים ממינים שונים נעלמו לאורך השנים ואלה ששרדו עד הסוף מתו ממחלות ומתנודות היבשות.
בקר משתייך לזרם הדתי פנטקוסטליזם וטוען שאין סתירה בין אמונה באל לבין המדע.
רוברט ג'וליאן בנטלי הוא רופא ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל אלבמה בשנים 2011–2017.
בנטלי נולד בעיר קולומביאנה שבאלבמה.
אביו, דייוויד בנטלי עבד במנסרה והיה פעיל במפלגה הרפובליקנית.
ב-1960 סיים לימודיו בבית ספר תיכון באלבמה וב-1964 סיים תואר ראשון בביולוגיה ובכימיה באוניברסיטת אלבמה.
לאחר שסיים את התואר הראשון, החל ללמוד בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת אלבמה.
ב-1968 השלים את לימודי הרפואה, והחל את שנת הסטאז' שלו במרכז הרפואי המתודיסטי קראווי בברמינגהאם.
בשנת 1969 התגייס לחיל האוויר של ארצות הברית ושירת בתקופת מלחמת וייטנאם כרופא צבאי בבסיס חיל האוויר פופ בפאייטוויל שבקרוליינה הצפונית.
בשנת 1971 השתחרר בדרגת קפטן.
לאחר שירותו הצבאי, החל בנטלי תקופת התמחות של שלוש שנים ברפואת עור באוניברסיטת אלבמה.
ב-1974 עבר לטסקלוסה ופתח מרפאת עור.
בנטלי הוא רופא עור מוסמך וכיהן במשך שתי קדנציות כנשיא אגודת רפואת העור של אלבמה.
ב-1998 התמודד בנטלי כמועמד רפובליקני לסנאט של אלבמה מול פיל פול והפסיד בהפרש של 58 קולות בלבד.
בשנת 2002 נבחר בנטלי לראשונה לבית הנבחרים של אלבמה, מטעם מחוז טסקלוסה, לאחר שזכה בכמעט 65% מהקולות.
ב-2006 נבחר לתקופת כהונה שנייה.
במהלך כהונתו בבית המחוקקים ראה בנטלי בעדיפות עליונה להכשיר ספקי שירותי בריאות טיפול ראשוני ולהגביר תרומת איברים.
הוא אחראי לשני תיקונים בחוקי אלבמה בתחום תרומת האיברים, האחד נוגע לנושא תרומת קרנית והשני עוסק בהגנה על זכויותיהם של תורמי איברים.
בשנת 2010 הודיע שלא יתמודד שוב לבית המחוקקים על מנת להתמודד לתפקיד מושל אלבמה.
בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית שנערכו ב-13 ביולי 2010 ניצח את בראדלי ביירן ברוב של 44%-56%.
ב-2 בנובמבר 2010, נבחר בפעם הראשונה לתפקיד מושל אלבמה לאחר שגבר על מועמד המפלגה הדמוקרטית ברוב של כ-57.6%.
ב-17 בינואר 2011, שעות לאחר שהושבע לתפקיד המושל, חולל בנטלי סערה כשאמר: "אם אתם לא נוצרים, אתם לא אחיי".
ב-2014 נבחר לתפקיד בפעם השנייה.
באפריל 2017 התפטר מתפקידו לאחר שנפתח נגדו הליך הדחה בגין חשד לעבירות אתיקה בנושא ניהול כספי קמפיין הבחירות שלו, עבירות שהתגלו במהלך חקירת פרשת הטיוח לרומן שלו.
בשנת לימודיו הראשונה בבית הספר לרפואה הכיר את מרת'ה דיאן ג'ונס ממונטגומרי, הם נישאו ב-24 ביולי 1965 ולהם ארבעה בנים.
ב-29 בספטמבר 2015 התגרשו, גירושים שאירעו על רקע האשמות של רומן שקיים עם היועצת הפוליטית הבכירה שלו.
רוברט ברוקס בראון הוא קצין בדימוס בדרגת גנרל.
שירת כמפקד כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד האוקיינוס השקט.
בראון גדל בגרוס פוינט וודס שבמישיגן והצטיין בנעוריו בענפי ספורט שונים.
למד באקדמיה הצבאית של ארצות הברית בה היה חבר בנבחרת הכדורסל של המוסד, ב-1981 סיים תואר ראשון והתגייס לצבא ארצות הברית.
שירת כמפקד מחלקת חי"ר ממוכן וסגן מפקד פלוגה בבסיס פורט קרסון בקולורדו.
פיקד על פלוגה בגדוד הרביעי של רגימנט החי"ר העשירי בדיוויזיית החי"ר הרביעית.
לאחר קורס קציני שריון מתקדם ולימודי תואר שני מילא תפקידי הדרכה.
ב-1992 הוצב בהוואי שימש קצין תכנון וסגן קצין מבצעים במפקדת כוחות הצבא של פיקוד האוקיינוס השקט.
שימש סגן מפקד הגדוד הראשון בחטיבה 21 של דיוויזיית הרגלים ה-25 ובמסגרת זו השתתף בכוח ההתערבות הצבאית בהאיטי לאחר ההפיכה הצבאית במדינה.
שירת בענף חי"ר בפיקוד כוח האדם של הצבא, כעוזר לסגן ראש מטה צבא ארצות הברית ובמחלקת התכנון במטה הצבא.
בשנים 1998–2000 פיקד על גדוד חי"ר ממוכן - הגדוד השני בחטיבת הפרשים החמישית של דיוויזיית הפרשים הראשונה, ונשלח עמו לבוסניה כחלק מכוח הייצוב הרב-לאומי.
ב-2002 מונה למפקד חטיבה 1 דיוויזיית הרגלים ה-25 ובשנים 2004–2005 פיקד עליה במלחמת עיראק.
בתפקידו הבא שירת כעוזר למפקד כוחות הצבא בפיקוד האוקיינוס השקט.
ב-2008 הוצב פעם נוספת בעיראק הפעם כסגן מפקד דיוויזיית הרגלים ה-25. ב-2010 מונה לראש מטה מפקד כוחות הצבא בפיקוד אירופה ונאט"ו.
בתפקידו הבא שירת כמפקד המרכז למצוינות בתמרון בפורט בנינג המשתייך לפיקוד האימונים וההדרכה.
ביולי 2012 מונה למפקד קורפוס I ולמפקד בסיס הכוחות המשולבים לואיס-מקורד במדינת וושינגטון.
בפברואר 2014 מונה למפקד מרכז האימונים המשולב וסגן מפקד פיקוד האימונים וההדרכה.
באפריל 2016 קודם לדרגת גנרל ומונה למפקד כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד האוקיינוס השקט.
הוא שירת בתפקיד עד פרישתו בנובמבר 2019.
בראון בעל תואר שני בטכנולוגיית הוראה מאוניברסיטת וירג'יניה, תואר שני לימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה צבאית מהמכללה הלאומית למלחמה.
נשוי לפטי ואב לשלוש בנות.
רוברט בריץ' (בסלובנית: Robert Berić; נולד ב-17 ביוני 1991) הוא כדורגלן סלובני המשחק בעמדת החלוץ בטיינג'ין ג'ינמן טייגר.
בריץ' התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של קרשקו, בה גם שיחק בקבוצה הבוגרת.
הוא עאך את הופעת הבכורה שלו במשחק הליגה נגד דראווה פטוי.
ב-7 בדצמבר 2008 בריץ' הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הניצחון 0-3 נגד פרימורייה.
באוגוסט חתם לארבע שנים במריבור, אליה הגיע עם חברו לקבוצה באינטרבלוק, יוסיפ איליצ'יץ'.
ביוני בריץ' חתם בשטורם גראץ מליגת העל האוסטרית תמורת מיליון אירו.
כבר בעונת הבכורה שלו בקבוצה כבש 10 שערים ובישל 11 אסיסטים ב-35 הופעות.
בקיץ חתם בראפיד וינה תמורת כ-800 אלף אירו.
את עונת סיים בריץ' עם 27 שערים שהציבה אותו כסגן מלך שערי הליגה אחרי ג'ונתן סוריאנו (31 שערים) ובמקום ה-11 בנעל הזהב האירופית.
ב-31 באוגוסט 2015 בריץ' חתם בסנט אטיין מליגת העל הצרפתית.
ב-8 בנובמבר 2015 נפצע בברכו במהלך משחק הליגה נגד אולימפיק ליון וסיים את העונה.
ב-20 באוגוסט 2017 הושאל לאנדרלכט מליגת העל הבלגית עד לסיום העונה, אך בינואר חזר לסנט אטיין.
ב-18 בינואר 2020 חתם בריץ' בשיקגו פייר האמריקאית.
ב-15 באפריל 2022 בריץ' חתם בטיינג'ין ג'ינמן טייגר מליגת העל הסינית במדיה שיחק שנתיים.
לקראת עונת חתם בצ'אנגצ'ון יאטאי.
בריץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סלובניה ב-14 בנובמבר 2012 בהפסד 3-2 ל.
ב-8 בספטמבר 2015 בריץ' הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0-1 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016.
יום טוב "רוברט" בר יצחק היה רופא עיניים ישראלי, ממייסדי תחום הפתולוגיה של העין בישראל.
יום טוב בר יצחק נולד ב-1924 למשפחה יהודית פשוטה באיסטנבול שבטורקיה.
אביו היה מנהל חשבונות אשר שאף לתת לבר יצחק את החינוך הטוב ביותר.
ב-1930 נשלח בר יצחק על ידי אביו לבית ספר צרפתי פרטי, קולז' סן בנואה, שם למד 12 שנים ורכש השכלה בצרפתית ובאנגלית.
בילדותו החלו לקרוא לו בשם רוברט.
בסיום לימודיו ב-1942 המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת איסטנבול.
כשסיים את לימודיו ב-1948 המשיך לשנה אחת של שירות בצבא הטורקי.
ב-1950 החל התמחות ברפואת עיניים בפקולטה לרפואה באוניברסיטת אנקרה.
בשנת 1955 היה בר יצחק מתמחה בכיר במחלקה לרפואת עיניים באוניברסיטת איסטנבול.
באותן שנים העסיקו אותו שאלות על אודות תוחלת החיים ודרגת הממאירות של מטופלים הסובלים מסרטן מסוג מלנומה של הענבייה, אחת הרקמות בעין.
הוא ניסה ללא הצלחה להדביק ארנבונים בגידול זה על ידי השתלתו בתוך העין.
בעקבות שאלות אלו החליט לפנות ללימוד פתולוגיה של העין.
בשנת 1957 התקבל ד"ר בר יצחק לתוכנית חילופין כקלינאי אורח במטרה ללמוד פתולוגיה של העין במכון פּרוֹקטוֹר במרכז הרפואי של אוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו, שם חקר את סרטן העין בתרביות תאים.
ב-1959 המשיך בר יצחק למכון לחקר סרטן בבית החולים המלכותי בקופנהגן, שם עבד במשך חצי שנה כחוקר ולימד את הצוות על חקר סרטן תוך שימוש בתרביות תאים.
בעת שהותו בפרוקטור פגש בר יצחק את ד"ר ולטר קורנבלוט, סגן מנהל מחלקת העיניים בבית החולים הדסה עין כרם, אשר הזמין אותו להמשיך את מחקרו על סרטן העין במעבדתו בישראל.
בשנת 1962 ביקר בר יצחק בישראל, במהלך ביקור זה הגיע להסכמה עם ד"ר קורנבלוט ומנהל המחלקה פרופ' יצחק מיכלסון לבוא לעבוד במחלקת העיניים ובמעבדה בהדסה.
ב-1963 עלה בר יצחק לישראל והחל לעבוד כרופא וחוקר בהדסה בירושלים.
חוסר ידיעת השפה העברית הקשתה על עבודתו, ואשתו עזרה לו ללמוד עברית בשעות הערב.
ב-1964 נפתחה הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
ראש החוג לרפואת עיניים, פרופ' ריכרד שטיין, שהיה מנהל מחלקת עיניים בבית החולים תל-השומר ע"ש חיים-שיבא שסופח לפקולטה בתל אביב, מונה לראש החוג לרפואת עיניים.
בשנת 1964 הוזמן בר יצחק על ידי הפרופסורים שטיין, חיים שיבא (מנהל בית החולים) ומשה וולמן (מנהל מחלקת הפתולוגיה) לפתוח מעבדת פתולוגיה של עיניים בתל השומר.
באוקטובר 1964 החל בר יצחק את עבודתו בתל השומר והקים את המעבדה לפתולוגיה של העין.
במשך השנים הרחיב את המעבדות ותרם להוספת מעבדת מיקרוביולוגיה של העין, מעבדת אלקטרורטינוגרפיה ועוד.
ב-1965 אבחן בר יצחק, בסיוע מחלקת הפרזיטולוגיה בהדסה, את המקרה הראשון של טוקסוקרה קניס בישראל.
הטפיל מגיע לרוב מחשיפה לצואת כלבים שלא טופלו נגד תולעים, והוא אובחן בעין של ילד שעבר הוצאה של גלגל העין בעקבות חשד לסרטן רטינובלסטומה.
לאחר מקרה זה פנו אל בר יצחק הפתולוגים של המכון הווטרינרי בבית דגן בבקשה לסיוע בביצוע פתולוגיה של העין בנתיחות שלאחר המוות בבעלי חיים.
בשנת 1975 פנו הווטרינרים במכון לבר יצחק בבקשה לסייע באבחון מגפת עיוורון בקרב ברווזים בנגב.
בר יצחק ועמיתיו אבחנו בברווזים מקרה של רטינופתיה על רקע אכילת צמח המכיל רעלן פוטוטוקסי.
ב-1968 החל בר יצחק לעבוד גם במרצה בכיר בחוג לרפואת עיניים באוניברסיטת תל אביב.
ב-1970 הקים בר יצחק את בית החולים הראשון לרפואת עיניים ברצועת עזה.
בין שנות ה-60 לסוף שנות ה-80 פעל בשליחות הממסד הרפואי הישראלי לאבחן, לנתח ולטפל בחולים במחלות עיניים בסיני, בעזה ובחברון ופעל בהם להכשרת צוותים מקומיים כך שיוכלו לספק רפואת עיניים ברמה נאותה.
בשנים 1974–1978 כיהן כראש החוג לרפואת עיניים באוניברסיטת תל אביב.
ב-1976 מונה בר יצחק להיות מנהל מחלקת עיניים בבית החולים אסף הרופא.
בהגיעו פתח בה מחלקה לפתולוגיה של העין.
הוא ניהל את המחלקה עד פרישתו לגמלאות ב-1989.
ב-1985 הוחלט להקים את בית הספר לרפואה וטרינרית בבית דגן, ובר יצחק רצה לתרום להקמת מחלקה וטרינרית לרפואת עיניים.
לאחר קבלת אישור מהדיקן, הוא נסע להשתלמות השוואתית בת ארבעה חודשים ברפואת עיניים של בע"ח בבית החולים הווטרינרי של אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס.