tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי מודל זה ו- בלתי תלויים, ו- בלתי תלויים, וגם ו- בלתי תלויים, אבל , ו- יחדיו אינם בלתי תלויים.
מודל זה מתקבל על ידי איפוס האינטראקציות מסדר 2 אך מותיר את האינטראקציה מסדר 3.
מודל עם כל האינטראקציות מסדר 2
מודל זה מתקבל על ידי איפוס האינטראקציה מסדר 3. למודל אין אינטרפרטציה הסתברותית ברורה.
הקשר בין המודל הלוג ליניארי ומודל הרגרסיה הלוגיסטית
קיימת חפיפה בין המודל הלוג ליניארי ומודל הרגרסיה הלוגיסטית במובן שבמקרים מסוימים שני המודלים שקולים.
נדגים זאת בעזרת לוח שכיחות דו־ממדי מסדר , כלומר המשתנה מקבל שני ערכים והמשתנה מקבל ערכים.
בהנחה כי ו- בלתי תלויים, מתקיים כי לכל ולכל , ובפרט יחס הסיכויים של בהינתן הוא קבוע, כלומר .
על פי המודל הלוג ליניארי לאי תלות:
ואכן, קיבלנו כי לוג יחס הסיכויים אינו תלוי ב-.
יתרה מזאת, מצאנו כי ניתן לבטא את פרמטר הרגרסיה הלוגיסטית בעזרת הפרמטרים של המודל הלוג ליניארי: .
כאשר ו- אינם בלתי תלויים, מודל הרגרסיה הלוגיסטית הוא כלומר לוג יחס הסיכויים תלוי ב-.
באופן דומה לפיתוח שנעשה עבור מודל אי התלות, נוכל למצוא כי עבור המודל הרווי:
כלומר לוג יחס הסיכויים הוא סכום של שני מחוברים, אחד מהם אינו תלוי ב- והשני תלוי ב-.
בתחום של כלכלת עבודה, התאוריה של שפירו ושטיגליץ בנושא "שכר יעיל" היא תאוריה כלכלית של שכר ואבטלה בשיווי משקל בשוק העבודה.
התאוריה מספקת תיאור טכני שמסביר למה השכר לא צפוי לרדת ומדוע מתרחשת תופעה של אבטלה בלתי רצויה.
תאוריה זו פותחה לראשונה על ידי קארל שפירו וג'וזף שטיגליץ.
במצב של תעסוקה מלאה, אם עובד מפוטר מעבודתו, הוא מוצא עבודה חדשה במהירות.
בנסיבות אלה הוא אינו צריך להשקיע מאמץ בעבודה.
לכן, תעסוקה מלאה גורמת לעובד להתחמק ממאמץ בתנאי שהוא מרוצה מהתבטלות בעבודה.
ההתחמקות ממאמץ מביאה לירידה ביעילות החברה ולכן החברה צריכה להציע לעובדיה שכר גבוה יותר כדי למנוע זאת.
כאשר חברה אחת תעלה את שכרה, כל החברות יעלו גם הן את שכרן ואז יתקבל מצב בו מניעת ההתחמקות מעלה את השכר הממוצע ומקטינה את התעסוקה.
לכן, השכר הנומינלי נוטה להיות קשיח.
בשיווי משקל כל החברות משלמות את אותו השכר שהוא גבוה מהשכר המקובל בשוק, והאבטלה גורמת לעובד לחשוש מאובדן עבודה ובכך האבטלה הופכת לכלי לחינוך וליצירת משמעת אצל העובד.
אדם מובטל לא יוכל לשכנע את המעסיק שהוא מוכן לעבוד בשכר נמוך משכר של שיווי משקל משום שהמעסיק חושש שהעובד יתחמק ממאמץ לאחר שיקבל את העבודה.
כתוצאה מכך, האבטלה שלו הופכת להיות לא רצויה.
ההנחה היא כי התועלת של העובד היא פונקציה של השכר w ושל המאמץ e ולכן: u(w,e)=w-e.
בנוסף, העובדים מביאים את פונקציית התועלת שלהם למקסימום עם שיעור ריבית r.
b זו ההסתברות, עבור יחידת זמן, שעובד יפוטר מעבודתו.
Vu היא התועלת הצפויה של פרט מובטל לאורך זמן.
לאחר מכן אנו מוצאים את ערך התעסוקה באמצעות אינטרוול קצר [0, T]:
בגלל שהעובד פוטר או המשיך לעבוד במהלך הזמן.
הפונקציה האקספונציאלית (פונקציה מעריכית) מופיעה כי ההזדמנות של פיטורין בתוך האינטרוול היא פעם אחת והתפלגות פואסון משמשת לשיעור ריבית/היוון.
בשל האינטרוול הקצר מעריכים את הפונקציה האספונציאלית על ידי 1-rT
לאחר מכן מוצאים את משוואת הערך הבסיסית של העובד:
לעובד שלא מתחמק ממאמץ המשוואה היא:
כאשר q היא ההסתברות של עובד להיתפס מתחמק ולהיות מפוטר אנחנו רואים ש:
התנאי נקרא תנאי האי-התחמקות ממאמץ שמבוטא כ:
העובד יעבוד קשה (יתאמץ) אם ורק אם התנאי ירצה אותו.
לכן אם העובדים יקבלו שכר משמעותית גבוה, התנאי יתקיים והם לא יתחמקו ממאמץ.
כשהשכר הקריטי עולה, העובדים מפגינים יותר מאמץ
כשהשכר הקריטי עולה, התועלת הצפויה לאורך זמן של המובטלים עולה.
כשהשכר הקריטי עולה, ההסתברות להיתפס כמתחמק ממאמץ יורדת.
כשהשכר הקריטי עולה, שיעור ריבית עולה.
היא ההסתברות להשיג עבודה עבור יחידת זמן נתונה.
בשיווי משקל, הכניסה למעגל האבטלה חייבת להיות שווה ליציאה ממעגל האבטלה.
כאשר זו התעסוקה המצטברת ו- זה סך הכל היצע העובדים.
במציאות, מוצע לעובד שכר המינימום שלו או שהשכר מוצע בהתאם לחוק.
לכן, התנאי לאי התחמקות הופך להיות:
ונקרא לו תנאי אי ההתחמקות המצטבר.
אילוץ זה מצביעה על כך שתמיד במצב של תעסוקה מלאה תהיה התחמקות ממאמץ.
העובד יודע שגם אם יפוטר הוא ימצא בקלות ובמהירות עבודה חדשה.
פונקציית היצור המצטברת היא פונקציה של כוח העבודה היעיל.
הביקוש של החברה לעובדים ניתן על ידי השוואת עלות העסקת עובד נוסף לתוצר השולי של העבודה.
עלות זו מורכבת משכר ומדמי אבטלה עתידיים.
כעת, נתייחס למצב שבו ,.
בשיווי משקל, , כאשר הוא השכר בשיווי משקל.
תנאי זה מצביע על הדברים הבאים:
בצד הביקוש - אם המעסיק ישלם פחות מ-, העובד עלול להתחמק ממאמץ (שיפחית את היעילות שלו).
כתוצאה מכך, השכר לא צפוי לרדת וזה מנגנון מיקרוסקופי של קשיחות נומינלית.
השכר לא יכול לרדת כך שהוא יכול לייצב את רמת התעסוקה ולכן האבטלה חייבת לגדול במהלך המיתון.
בצד ההיצע - פרטים חסרי עבודה רוצים לעבוד בשכר , או נמוך יותר.
בשכר שזה לא יוכלו להבטיח שלא יתחמקו ממאמץ.
כתוצאה מכך, נוצרת אבטלה לא רצויה.
רמת התעסוקה משתנה על-פי כללים הקשורים לביטחון תעסוקתי.
נחשוב על חברה שמורכבת ממעסיק ומעובדים זהים.
לאחר מכן, נניח שרווח החברה הוא פונקציה של רמת התעסוקה N, השכר הנמוך ורמת הפיקוח M שנבחרת על ידי המעסיק.
כאשר (g(N זו פונקציית הייצור, L זה ערך של הפנאי כתוצאה מהתחמקות, ו-p זו ההסתברות שעובד ייתפס שהוא מתחמק ממאמץ ויפוטר.
נניח שלפונקציית הייצור יש גבול עליון והנגזרת השנייה שלה ביחס ל- N היא שלילית.
ההנחה שלפונקציה יש גבול עליון זו הנחה סבירה במונחים של פרודקטיביות.
נחשוב למשל על פונקציה כזו של זמן :
ברור כי הנגזרת הראשונה היא חיובית והנגזרת השנייה היא שלילית.
R היא מידת הקושי לפטר עובד שנתפס מתחמק.
p היא פונקציה של שניהם - R ו-M.
הנגזרת הראשונה והנגזרת השנייה של הרווח ביחס ל-N:
התנאי להשגת מקסימום רווח הוא , ולכן יש לנו : :
מה שמבדיל בין שני הצדדים ביחס ל-R נותן לנו:
כלומר, קשה יותר לפטר עובד שמתחמק כאשר רמת התעסוקה נמוכה יותר.
מודל זמן הסעה של גלים סייסמיים הוא מודל המשמש לאיתור המוקד של רעידות אדמה על פני כדור הארץ.
המודל מבוסס על ההנחה שמהירותם הממוצעת של גלים סייסמיים, שמשוגרים ממוקד רעידת אדמה לכל הכיוונים בתוך קרום כדור הארץ, ידועה.
מידע זה הופק באמצעות ניתוח של מאות ואלפי סייסמוגרמות של רעידות אדמה מאז המצאת הסייסמוגרף (סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20) ועד למחצית השנייה של המאה ה-20. המודל פועל על פי מהירותם של גלי הדחיסה (מסומנים כגלי P) ושל גלי הגזירה (מסומנים כגלי S).
גלי הדחיסה הם המהירים מבין השניים ומגיעים ראשונים אל תחנה סייסמוגרפית נתונה, וגלי הגזירה איטיים יותר ומגיעים לאחר גלי הדחיסה.
כאשר מתארים את מהירותם של הגלים הללו על מערכת צירים של זמן למרחק כמתואר בגרף שמשמאל, מתקבלות שתי עקומות: האחת של גלי ה-P והשנייה של גלי ה-S.
הפרש הזמנים בין הגעת גלי ה-P להגעת גלי ה-S לנקודה כלשהי (בדרך כלל לתחנה סייסמוגרפית) מבטא את מרחק התחנה ממוקד הרעידה.
זאת מכיוון שניתן לבטא את המרחק באמצעות 2 משוואות עם 2 נעלמים.
כלומר, הדרך S שווה למהירות V כפול זמן הנסיעה T.
הנוסחה תשמש אותנו לתיאור הדרך שעשו כל אחד מהגלים הסייסמיים.
או אז, המשוואה עבור גלי ה-P תהיה כאשר הדרך שעשו גלי ה-P היא נעלם אחד, והזמן שלקח לגלים אלה להגיע לתחנה הוא הנעלם השני.
המשוואה עבור גלי ה- S תהיה כאשר הדרך שעשו גלי ה- S לתחנה היא אותה הדרך שעשו גלי ה- P, על כן אין לנו כאן תוספת נעלם.
המהירות ידועה, ואת הזמן שלקח לגלים הללו להגיע לתחנה ניתן לבטא באמצעות הזמן שלקח לגלי ה-P להגיע לתחנה, ועוד הפרש הזמנים שבין הגעת גלי ה-P להגעת גלי ה-S לתחנה.
או אז, המשוואה שתבטא את הדרך שעשו גלי ה S עד התחנה יכולה להיראות כך: .
במשוואה זו נשארים אותם שני הנעלמים שבמשוואת הדרך של גלי ה-P, וניתן לחשב בפשטות את הדרך המשותפת S שהיא המרחק של התחנה ממוקד רעידת האדמה.
ניתן להמחיש את הסקת מרחק התחנה ממוקד הרעידה על ידי שימוש בעקומות על מערכת הצירים.
כאשר נרשמת בתחנה סייסמוגרפית הסייסמוגרמה של רעידת אדמה כלשהי, ניתן להשתמש בנתוני ההופעה הראשונה של גלי ה-P, ובהופעה הראשונה של גלי ה-S, מהם מופק הפרש הזמנים המסומן כ- , לגשת למערכת הצירים עם העקומות ולבדוק היכן הרווח שבין שתי העקומות מתאים ל- שהתקבל.
האנך שנוריד לציר ה-X יראה לנו מה מרחק התחנה ממוקד הרעידה.
נתון חשוב נוסף שניתן להסיק מהמודל הוא לפני כמה זמן התרחשה הרעידה במוקדה.
זאת על ידי בדיקת ערך Y של המרחק שקיבלנו.
המועד שמתקבל נקרא "זמן המקור של רעידת האדמה".
ברגע שרעידת אדמה נקלטה ונרשמה כסייסמוגרמה באופן תקין בלפחות שלוש תחנות סייסמוגרפיות, ניתן לשרטט 3 מעגלים על מפה, כשמרכז כל מעגל הוא מיקום כל תחנה, ורדיוס המעגל הוא המרחק שלה מן המוקד.
שלושת המעגלים יפגשו בנקודה אחת בלבד.
נקודה זו היא האפיצנטר, אולם המודל אינו מאפשר לדעת את עומק המוקד.
ככל שיותר תחנות ישתתפו בקביעת המיקום, כך הוא יהיה יותר מדויק.
למיקום מדויק ביותר דרוש גם שמיקום התחנות יהיה באזימוטים שונים מאוד מהמוקד כך שתימנע השקה בין המעגלים המבטאים את המרחק מהמוקד של כל תחנה, וייווצר חיתוך חד של המעגלי.
מודל הרוכסן הוא מודל תרמודינמי משמש קירוב פשטני של סליל DNA במהלך שכפול.
המודל מקרב את ה-DNA למולקולה חד־ממדית שמבצעת מעבר פאזה, שמתוארת על ידי רוכסן שיכול להיפתח ולהיסגר.
הפיתוח המלא ודיון בו פורסמו לראשונה על ידי צ'ארלס קיטל ב-1969.
הדמיון בין המערכות נובע מהמכניזם של תהליך פתיחת ה-DNA לצורך שכפולו, ובייחוד תהליך האתחול.
תהליך האתחול מתרחש מסביב למקור השכפול (Origin of Replication), שהוא אזור מסוים בכרומוזום שבו מתחיל שכפול ה-DNA.
בהמשך התהליך נקשרים מספר חלבונים למקור השכפול וגורמים לו להיפתח בצורה חלקית (הפתיחה נעשית באמצעות הפרדת זוגות הנוקלאוטידים שמקשרים בין הגדילים).
כך נוצרת בועת השכפול (Replication Bubble), שבשני הצדדים שלה נוצרים מזלגות השכפול (אזורי המעבר בין החלק הפתוח של ה-DNA לזה הסגור, נקראים כך משום צורתם), אחד בכל צד.
המשך הפתיחה מבוצע על ידי ה-DNA הליקאז, אנזים שאחראי על הפרדת שני הגדילים.
המזלגות הנוצרים במהלך הפתיחה דומים לאזור הפתיחה של רוכסן: ה-DNA שעוד לא נפתח מקביל לחלק ברוכסן שבו השיניים סגורות ומשולבות, החלק הפתוח של ה-DNA מקביל לשני הקצוות הפתוחים של הרוכסן והחוליות מקבילות לנוקלאוטידים.
מערכת הרוכסן היא מולקולה חד־ממדית בעלת זוגות של חוליות.
כל זוג יכול להיות באחד משני מצבים: סגור או פתוח.
נניח כי הרוכסן יכול להיפתח רק מכיוון אחד.
נגדיר את מספר החוליות הפתוחות, .
כדי להבחין בין קצות הרוכסן, נניח כי החוליה לא יכולה להיפתח ולכן נאמר כי הרוכסן פתוח כאשר .
בנוסף נניח כי למצב הפתוח של חוליה יש ניוון שנובע מדרגות החופש הרוטציוניות שלה.
נניח כי אם החוליות הראשונות פתוחות, האנרגיה הדרושה לפתוח את החוליה ה- היא .
אחרת, לפחות חלק מ- החוליות הראשונות סגורות ואז האנרגיה הדרושה לפתוח את החוליה ה- היא אינסופית.
האנרגיה הדרושה עבור פתיחת החוליות הראשונות היא והניוון של החוליות הוא .
התרומה של מצב זה לפונקציית החלוקה היא:
כאשר , הטמפרטורה ו- קבוע בולצמן.
מכך מתקבלת פונקציית החלוקה, כאשר נסכום על מספר החוליות הפתוחות כדי לקבל תרומות מכל המצבים:ועל ידי שימוש בטור הגאומטרי והגדרת משתנה חסר יחידות נקבל
את מספר החוליות הפתוחות הממוצע עבור טמפרטורה מקבלים על ידי מיצוע תרמודינמי.
הממוצע של פונקציה תרמודינמית הוא
לכן מספר החוליות הפתוחות הממוצע יהיה:
כאשר , האנרגיה החופשית של הלמהולץ.
נשים לב כי אם נשרטט את הגרף של מספר החוליות הפתוחות הממוצע כפונקציה של , נקבל תופעה מעניינת.
אפשר לראות עלייה חדה באזור .
זה אזור שבו כאשר מעלים את הטמפטורה מעט (כשמגדילים את מגדילים את בלבד כי , קבועים), נפתחות הרבה מאוד חוליות ברוכסן וקצב הפתיחה גדל גם הוא.
באזור זה מתרחש מעבר פאזה בין המצב של הרוכסן הסגור לבין המצב של שני קצוות הרוכסן הפתוחים.
כדי למדל את ההתנהגות באזור זה תחילה נפתח לטור את מספר החוליות הפתוחות הממוצע.
נשים לב כי המכנה של מתאפס באזור הזה ולכן ניעזר בפיתוח לטור.
מפיתוח טיילור לפי סביב עד סדר ראשון נקבל
כעת נניח כי ונחלק ב-:
נגדיר משום שיהיה נוח בהמשך להתייחס לאזור מעבר הפאזה כ- .
כלומר סך הכל קיבלנו שעבור ו- השיפוע אינסופי בנקודת המעבר וגם מספר החוליות הפתוחות הוא .
עבור , נוכל לראות שמתקיים:
כאשר מזניחים את האיבר .
כלומר שואף מלמטה לחסמו העליון .
עבור , נקבל כי האיבר זניח ולכן:
ראינו כבר כי המעבר מתקיים בנקודה , כלומר הטמפרטורה הקריטית של מעבר הפאזה היא הפתרון למשוואה
עבור , למשוואה זו יש פתרון רק בטמפרטורה אינסופית.
לכן נקבל כי התנאי לקיום מעבר פאזה בטמפרטורה סופית הוא:
והטמפרטורה בה מתקיים מעבר הפאזה, , היא:
תוצאה זו מערערת על ההגדרה של המודל כחד־ממדי, משום שניתן לטעון כי הניוון נובע מדרגות החופש הרוטציוניות של החוליה, שאינן קיימות במודל חד־ממדי אמיתי.
בכל זאת, ישנם מודלים חד־ממדיים דומים בהם משמש הניוון חלק חשוב ממעבר הפאזה.
זה נובע מכך שהקיום של קונפיגורציות אסורות במערכת (כלומר, אנרגיה אינסופית) הוא תנאי הכרחי אך לא מספיק למעבר פאזה במערכת חד־ממדית כמו זו.
דרישה נוספת יכולה להיות, למשל, שהניוון של מצב מעורר של יחידה מבנית (באנגלית- Structural Unit) חייב להיות גדול מהניוון של מצב היסוד.
ניתן להראות גם כי באזור מעבר הפאזה מתקיים
הגדרת קיבול החום היא .
באזור מעבר הפאזה האנטרופיה היא , ולכן קיבול החום באזור זה:
כלומר קיבול החום לחוליה שואף לאינסוף כאשר וזה מעבר פאזה מסדר ראשון.
תופעה מעניינת היא קיום של מעבר פאזה כאשר כל החוליות ברוכסן פתוחות, כלומר .
אנחנו קרובים לנקודת המעבר, לכן ומתקיים ומקבלים:
כלומר רוכסן אחד מכל יהיה פתוח לגמרי בנקודת מעבר הפאזה.
מעל נקודה זו, עבור הסיכוי לרוכסן פתוח לחלוטין הוא
מודל לחיקוי הוא אדם שבהתנהגותו או בהצלחתו גורם לאחרים - בעיקר לצעירים - לחקות אותו, או לנסות ללכת בדרכיו.
מסיבה זו מוטלת אחריות על ההורים, המורים והמנהיגים של החברה לייצג בהתנהגותם דוגמה ומופת לאחרים.
את המונח טבע הסוציולוג היהודי-אמריקאי רוברט קינג מרטון.
לדברי ריטה פירסון, למורים, בשל הזמן הרב שיש להם עם הילדים, יש השפעה כה עצומה על הילדים, עד שממליצים להם להיות חביבים על מנת לבנות מערכות יחסים רגשיות חזקות איתם.
החשיפה המתמדת של צעירים ברשתות החברתיות לחייהם של סלבריטאים בשל טרנדים בתרבות הפופולרית, גרמה לסלבריטאים, כוכבי פופ, דוגמניות וספורטאים להפוך למודלים מרכזיים לחיקוי בקרב הנוער.
סקר שנערך בבריטניה ב-2008 גילה כי רבים מהצעירים עוקבים אחרי אלו האחרונים כמודלים לחיקוי לא בשל כשרונותיהם, אלא בשל העובדה שהם מפורסמים, והתקווה להצליח כמותם דרך השתתפות בתוכניות ריאליטי ודומיהן.
ישנו דיון מהותי האם ניתן להכליל ספורטאים כמודל לחיקוי, משום שמחד - חלקם מנסים להתנהג ככאלו, אך מאידך - הפיכתם למודל לחיקוי נובעת מיכולתם כספורטאים בלבד, ולא כתוצאה מעמדותיהם המוסריות.
צ'ארלס בארקלי, לדוגמה, הצהיר כי ספורטאים אינם אמורים לשמש כמודל לחיקוי, וההורים צריכים לקחת תפקיד זה על עצמם.
בכימיה חישובית, מודל כימי קינטי הוא כלי לתיאור שינוים בזמן במערכות כימיות ריאקטיביות על בסיס הידע הכימי והפיזיקלי שנתון עבור המערכת.
מודלים כימים קינטיים נמצאים בשימוש נרחב, החל מפירוק תרמי (פירוליזה) של חומרי גלם ודלקים, תופעות חמצון, ועד פירוק של מרכיבים תרופתיים.
מודלים מסוג זה מאפשרים את החישוב של תצפיות חשובות, כגון התפלגות זמנית ומרחבית של ריכוזי צורנים כימים, זמן השהייה להצתה , קצב שחרור חום, ועוד.
ניתן להבחין בין שני סוגים של מודלים קינטיים כימיים: מודלים קטנים ומודלים גדולים.
המודל נחשב כ"גדול" אם מספר הפרמטרים שלו (כלומר, מספר הצורונים והריאקציות) גדול יותר ממספר הנקודות הניסוייות שהתקבלו.
בפועל, יש מודלים רבים שמכילים יותר מאות ואף יותר צורנים ולמעלה מאלפים רבים של תגובות כימיות.
השלב הראשון בבניית מודל קינטי הוא בניית מנגנון תגובה.
מנגנוני תגובה מיוצגים לרוב כרשימה של תגובות כימיות, שלכל אחת מהן יש את קבועי הקצב שלה, שנקבעים לדוגמה על ידי משוואת אריניוס, ומשמשים לחישוב מקדמי קצב התגובה קדימה.
אחד הפורמטים הנפוצים לכתיבת מנגנוני התגובה הוא Chemkin .
בעבר, מנגנוני התגובה נבנו באופן ידני על ידי מומחים עם ידע כימי רלוונטי ונאספו למאגרי מידע.
על אף שמקובל לבנות מנגנוני תגובה באופן ידני, היום קיימות חבילות תוכנה לביצוע אוטומציה של תהליך יצור מנגנון התגובה, במיוחד במקרים של כימיה מורכבת עם אלפי ריאקציות.
דבר זה הופך את תהליך בניית המודל ליעיל יותר ומפחית את הסבירות לטעות אנוש.
ישנן שתי גישות עיקריות לבניית המודל הקינטי הכימי: על בסיס תבנית ועל בסיס קצב.
הראשון מניח את הידע הכימי הקיים של מסלול התגובה ומחייב תבנית מוגדרת על ידי המשתמש; כל התגובה התואמת לתבנית זו נכללת במנגנון התגובה.
לעומת זאת, בקצב על בסיס התגובה מתווספות למנגנון על ידי יצירת רשימה באופן איטרטיבי של כל התגובות האפשריות והתוצרים שלהן המתרחשים בין הצורנים הנכללים במודל.
צורני הקצה עם שיעור היווצרות הגדול ביותר מעל סובלנות מסוימת המוגדרת על ידי המשתמש נכללים במודל יחד עם התגובות המתאימות שלהם.
תהליך זה חוזר על עצמו עד התקיימותו של אחד מקריטריוני הסיום.
אחד האלגוריתמים הנפוצים ליצירת מנגנוני תגובה הוא אלגורתם "ליבה-קצה" .
לפי האלגוריתם, השלב הראשוני ביצירת מנגנוני התגובה הוא יצרת תגובה כימית חדשה.
לאחר מכן נדרש לבדוק את הדברים הבאים: (1) מספר מגיבים, למשל מגיב אחד או זוג של מגיבים (2) מהו מתכון התגובה (למשל, לנתק את הקשר A-B וליצור קשר B-C) (3) תבנית עבור סוג התגובה.
לאחר זיהוי תבנית מתאימה, קשרים כימים נבנים ונשברים לפי מתכון התגובה.
התוצאה היא מולקולת חדשות ששונות מהמגיבים.
לאחר מכן, נבדק אם המוצרים קיימים במסד הנתונים.
מולקולות שאינן קיימות במסד הנתונים נחשבות כחדשות.
באופן כללי, הצורנים נוצרים במהלך בניית המודל והחשובים שבהם נכללים בתוכו.
המודל מפריד בין שני סוגי צורנים: (1) "צורני ליבה", כלומר אלה שכבר קיימים במנגנון התגובה.
(2) ו"צורני קצה" – אלה שנוצרים מתגובות של צורני הליבה.
"כל האחרים", הם צורנים שלא ניתן ליצר אותם דרך צעד יחיד מצורני הליבה.
התוכנה מוסיפה את הצורנים לפי קריטריוני הבחירה שנקבעים על ידי המשתמש.
אם קריטריוני הבחירה לא קפדנים מספיק, התוכנה תוסיף מספר גדול של תגובות וצורנים למנגנון התגובה.
אבל אם הקריטריונים קפדנים מדי, התוכנה לא תוסיף מספיק צורנים חשובים למנגנוני התגובה.
קריטריון הבחירה להוספת צורן חדש או תגובות למנגנון משפיע על הביצועים של האלגוריתמים שמייצרים את המנגנון.
במהלך בניית מודלים קינטיים חשוב לדעת מתי הושלם מנגנון התגובה.
למטרה זו קיימים קריטריוני סיום מרובים, כמו זמן סיום, או סיום שמבוסס על המרת מגיבים ראשוניים.
בדרך כלל, צריך לקבוע לפחות קריטריון סיום אחד (או כמה שתתאימים למשימה).
במהלך ארבעת העשורים האחרונים פותחו חבילות תוכנה רבות כדי ליצר מודלים קינטיים.
מהחבילות שהפכו לסטנדרט בתעשייה, יש חבילות קוד פתוח כמו EXGAS ,package ו-RMG שאפשר לשלב אותן עם חבילות כמו Cantera בשביל הדמיית המודל ובדיקת יכולות הניבוי שלו.
בגאומטריה לא אוקלידית, מודל חצי המישור של פואנקרה הוא חצי המישור העליון, המסומן בדרך כלל , יחד עם המטריקה שמאפיינת אותו, והופכת אותו למודל של גאומטריה היפרבולית דו-ממדית.
באופן שקול, מודל חצי המישור העליון של פואנקרה מתואר לעיתים כמישור מרוכב שבו החלק המדומה הוא חיובי.
מודל חצי המישור של פואנקרה נקרא על שם אנרי פואנקרה, אבל המקור שלו הוא בעבודותיו של אאוג'ניו בלטרמי אשר נעזר בו, יחד עם מודל קליין ומודל הדיסק של פואנקרה, כדי להוכיח שהגאומטריה ההיפרבולית היא עקבית אם ורק אם הגאומטריה האוקלידית היא עקבית.
מודל זה הוא קונפורמי, מה שאומר שזוויות בין עקומות כפי שהן נמדדות בנקודת החיתוך שלהן הן בדיוק אותן הזוויות כמו במישור ההיפרבולי האמיתי.
טרנספורם קיילי מספק איזומטריה בין מודל חצי המישור העליון ומודל הדיסק של פואנקרה.
המטריקה של המודל על חצי המישור העליון, , היא:
כאשר s מודד את המרחק לאורך הקו (שעשוי להיות עקום).
"הקווים הישרים" במישור ההיפרבולי (גאודזות עבור המטריקה הזאת, כלומר עקומים שממזערים את המרחק בין שתי נקודות) מיוצגים במודל זה באמצעות קשתות מעגליות שפוגשות את ציר ה-x בזוויות ישרות (חצי מעגלים שמרכזיהם נחים על ציר ה-x) בתוספת הקרניים הישרות המאונכות לציר ה-x.
דרך שנייה, וברורה יותר קונספטואלית, היא לחשוב על "ישר" של חצי המישור העליון בתור התמונה של נקודה שנעה במהירות קבועה ובכיוון קבוע במישור ההיפרבולי "האמיתי" (לא במודל שמייצג אותו).
מכיוון שנקודה נעה כזאת גומעת מרחקים שווים בזמנים שווים, הייצוג של הנקודה במודל חצי המישור העליון (תמונת הנקודה) צריך גם הוא לגמוע מרחקים שווים בזמנים שווים.
מכיוון שהמרחקים במודל יחסיים הפוך לקואורדינטה האנכית y, תמונת הנקודה נעה בקצב שיחסי לקואורדינטה האנכית שלה, כך שניתן לחלק את חצי המישור בכללותו לפרוסות שוות-מהירות המקבילות לציר ה-x.
המעבר הגיאודזי בין נקודה A לנקודה B מתקבל אז בקלות מעקרון הזמן המינימלי – ניתן לדמות את חצי המישור העליון לתווך אופטי שבו מקדם השבירה יחסי הפוך לקואורדינטה y, ואז שימוש ישיר בחוק סנל מאפשר למצוא את צורת מסלולה של קרן אור.
היא הזווית בין כיוון ההתקדמות המקומי של הקרן לאנך, אז , וקבוע זה הוא למעשה רדיוס העקמומיות של קשת המעגל.
מכיוון ש- כאשר , קשת מעגל זו תמיד חותכת את ציר ה-x – המייצג את "הנקודות באינסוף" – בזוויות ישרות.
אם שתי נקודות ו- נחות על ישר היפרבולי (חצי מעגל אוקלידי) אשר חותך את ציר ה-x בנקודות האידיאליות ו-, המרחק בין ל- הוא:
כלומר זהו הערך המוחלט של הלוגריתם הטבעי של היחס הכפול של רביעיית הנקודות .
מספר מקרים פרטיים פשוטים של נוסחת מרחק זו ראויים לציון.
עבור שתי נקודות עם אותה קואורדינטת x המרחק הוא:
ועבור שתי נקודות עם אותה קואורדינטת y המרחק מקיים:
נקודות אידיאליות (נקודות באינסוף) במודל חצי המישור של פואנקרה הן משני סוגים:
הנקודות על ציר ה-x, ו-:
נקודה דמיונית אחת ב- שהיא הנקודה האידיאלית אליה כל הקווים הניצבים לציר ה-x מתכנסים.
קווים ישרים, או גאודזות (הנתיבים הקצרים ביותר בין הנקודות שנחות עליהם) מיוצגים על ידי:
חצי מעגלים שמרכזם נח על ציר ה-x
קווים ישרים אנכיים הניצבים לציר ה-x.
מעגל (עקומה בעל מרחק קבוע מנקודה נתונה) בעל מרכז ורדיוס ייוצג על ידי:
מעגל עם מרכז ורדיוס .
היפר-מעגל (עקום שווה מרחק מישר נתון, שהוא הציר שלו) מיוצג על ידי:
קשת מעגל שחותכת את ציר ה-x באותן שתי נקודות אידיאליות כמו חצי המעגל שמייצג את הציר שלו אך בזווית חדה או קהה.
קו ישר שחותך את ציר ה-x באותה נקודה כמו הקו הישר האנכי שמייצג את הציר שלו, אך בזווית חדה או קהה.
מעגל גבולי (עקום אשר כל הקווים הנורמליים לו מתכנסים אסימפטוטית באותו כיוון) מיוצג על ידי:
מעגל המשיק לציר ה-x (אך ללא הנקודה האידיאלית של ההשקה, המייצגת את הנקודה האידיאלית אליה מתכנסים כל הקווים הנורמליים)
ישר המקביל לציר ה-x, ובמקרה זה מרכז המעגל הגבולי הוא הנקודה האידיאלית ב-.
היחס למודל הדיסק של פואנקרה
טרנספורם קיילי, שהוא סוג של העתקת מביוס, מהווה איזומטריה בין מודל חצי המישור העליון למודל הדיסק של פואנקרה.
טרנספורם זה מעתיק את הישר הממשי של חצי המישור העליון (שהוא השפה של מודל חצי המישור) למעגל היחידה (שהוא השפה של מודל הדיסק).
מכיוון שהעתקת מביוס מעתיקה מעגלים למעגלים, והיא קונפורמית, הקווים הישרים במודל חצי המישור העליון, אשר הם קשתות מעגל החותכות את הישר הממשי בזוויות ישרות, יועתקו תחת טרנספורם קיילי לקשתות מעגליות החותכות את השפה של מודל הדיסק בזוויות ישרות, בתוספת כל הקטרים של דיסק היחידה.
כלומר נקודת המבט של טרנספורם קיילי מספקת מסגרת להבנת קווי הדמיון בין שני המודלים.
מודל מערכות המשפחה הפנימיות (IFS) או בקיצור "המשפחה הפנימית" הוא גישה אינטגרטיבית לפסיכותרפיה אישית שפותחה על ידי ריצ'רד ("דיק") שוורץ בשנות ה־80. היא משלבת חשיבה מערכתית עם התפיסה שהתודעה מורכבת מתת-אישיויות נפרדות יחסית, שלכל אחת מהן נקודת מבט ותכונות ייחודיות משלה.
הגישה משתמשת בפסיכולוגיה מערכתית, במיוחד כפי שזו פותחה עבור טיפול משפחתי, כדי להבין כיצד קבוצות אלה של תת-אישיויות מאורגנות.
לפי גישת המשפחה הפנימית, התודעה מורכבת מחלקים מרובים, ומעבר להם נמצא העצמי האמיתי או הליבתי של האדם, אשר נקרא "העצמי" ויכול וצריך להנהיג את המערכת הפנימית.
כמו בני משפחה, החלקים הפנימיים של אדם יכולים לקחת על עצמם תפקידים קיצוניים.
לכל חלק יש פרספקטיבה, תחומי עניין, זיכרונות, רגשות, תחושות, צרכים, מחשבות ונקודת־מבט משלו.
עיקרון מרכזי בגישה הוא שלכל חלק יש כוונה חיובית, גם אם פעולותיו פוגעות או גורמות לתפקוד לקוי.
אין צורך להילחם בחלקים, להפעיל עליהם כוח או לסלקם; הגישה מקדמת חיבור פנימי והרמוניה כדי להחזיר את התודעה לאיזון.
טיפול IFS שואף לרפא חלקים פצועים ולהשיב את האיזון הנפשי.
הצעד הראשון הוא לייצר גישה לָעצמי, ואז בעזרתו לייצר קשר של הבנה, אמון ושיתוף פעולה עם החלקים השונים על מנת לרפא אותם.
במודל של גישת IFS, ישנם שלושה סוגי חלקים כלליים:
גוֹלים מייצגים טראומה פסיכולוגית, לעיתים קרובות מילדות, והם נושאים את המטען הטראומטי, הכולל רגשות קשים, תחושות גוף קשות, זיכרונות קשים ואמונות מגבילות.
הגולים מבודדים במערכת משאר החלקים (לכן הם קרויים גולים: כי הוגלו מהמערכת, עמוק אל הלא־מודע) ועלולים לייצר קיטוב במערכת.
מנהלים וכבאים מנסים להגן על התודעה של האדם על ידי מניעת מטענם של הגולים מלהגיע למודעות ולהציף את המערכת, וכן על־ידי מניעת פגיעה נוספת בגולים.
מנהלים נוטלים על עצמם תפקיד מניעתי ומגונן בשגרה.
הם משפיעים על האופן שבו האדם מתקשר עם העולם החיצוני, מגנים עליו מפני נזק ומונעים מחוויות כואבות או טראומטיות להציף את המודעוּת.
כבאים גם הם מגינים, אך בשונה מהמנהלים, הם נכנסים לפעולה כאשר המנהלים נכשלים למנוע מהגולים לצאת ולהציף/להבעיר את המערכת, לכן הם נקראים כבאים.
הם פועלים להסיט בחדות את תשומת הלב מהמטען של הגולֶה, או להחזיר את הגולֶה בכוח אל הלא־מודע, מה שמוביל להתנהגויות קיצוניות, אימפולסיביות ו/או לא הולמות כמו אכילת יתר, שימוש בסמים ו/או אלימות.
הם יכולים גם להסיח את דעתו של אדם מכאב על ידי מיקוד־יתר בפעילויות עדינות יותר כמו עבודת־יתר או נטילה מוגזמת של תרופות.
IFS מתמקדת ביחסים בין החלקים לבין העצמי.
אחת ממטרות הטיפול היא ליצור מערכת יחסים של שיתוף פעולה ואמון בין העצמי לבין כל חלק.
ישנם שלושה סוגים עיקריים של יחסים בין חלקים: הגנה, קיטוב וברית.
ההגנה מסופקת על ידי מנהלים וכבאים.
הם מוכוונים למנוע מהגולים נזק ולהגן על הפרט מכאבם של הגולים.
קיטוב מתרחש בין שני חלקים הנלחמים זה בזה כדי לקבוע כיצד האדם ירגיש, יחשוב ו/או יתנהג במצב מסוים.
כל חלק מאמין שעליו לפעול כפי שהוא פועל כדי לנטרל את ההתנהגות הקיצונית של החלק השני.
בגישה יש שיטה לעבודה עם חלקים מקוטבים.
ברית נוצרת בין שני חלקים שונים אם הם פועלים יחד להשגת אותה מטרה.
הגישה מציעה מתודה טיפולית מוגדרת היטב לטיפול פרטני המבוססת על העקרונות הבאים.
בתיאור זה, המונח "מגן" מתייחס למנהל או לכבאי.
חלקים שלוקחים תפקידים קיצוניים נושאים "מטענים": רגשות כואבים או אמונות שליליות שאימצו כתוצאה מחוויות מזיקות מהעבר, לעיתים קרובות בילדות.
מטענים אלה לא שייכים למהות של החלק ולכן ניתן לשחרר או "לפרוק" אותם באמצעות טיפול בגישה, מה שמאפשר לחלק לשוב ולמלא את תפקידו הבריא הטבעי.
העצמי הוא סוכן הריפוי הנפשי.
המטפל עוזר למטופליו לגשת לעצמי שלהם ולהישאר בתוכו, ומספק הדרכה לאורך הדרך.
מגינים בדרך כלל לא יכולים לשחרר את תפקידיהם המגונן ולעבור שינוי עד שהגולים שעליהם הם מגינים ישוחררו ממטענם.
אין ניסיון לעבוד עם גולים עד שהמטופל קיבל אישור מהמגינים המגינים עליו.
זה הופך את השיטה לבטוחה יחסית, אפילו בעבודה עם חלקים שעברו טראומה.
העצמי הוא המנהיג הטבעי של המערכת הפנימית.
עם זאת, בגלל אירועים או מערכות יחסים מזיקות בעבר, מגינים התערבו ותפסו פיקוד.
מגן אחר מגן מופעלים ולוקחים את ההובלה, וגורמים להתנהגות לא בריאה.
מגינים נמצאים לעיתים קרובות גם בסכסוך (קיטוב) זה עם זה, מה שמוביל לכאוס פנימי או קיפאון.
המטרה היא שהמגינים יבטחו בָּעצמי ויאפשרו לו להוביל את המערכת, וליצור הרמוניה פנימית תחת הדרכתו המיטיבה.
הצעד הראשון הוא לעזור למטופל לגשת לָעצמי.
לאחר מכן, העצמי לומד להכיר בכל פעם מגן אחד, את כוונתו החיובית, ומפתח איתו מערכת יחסים של אמון.
לאחר מכן, באישורו של המגן, המטופל ניגש לגולֶה/ים כדי לחשוף את האירוע או מערכת היחסים הטראומטיים שיצרו את המטען שהוא נושא.
הגולה מחולץ מהמקום והזמן שבו קרתה הטראומה, ומונחה לשחרר את מטעניו.
לבסוף, המגן יכול לשחרר את תפקידו המגונן ולבחור בתפקיד בריא.
המטפלים שרון דיקון וג'ונתן דייוויס הציעו שעבודה עם החלקים של האדם עלולה להיות "מעוררת רגש וחרדה עבור מטופלים", וכי IFS עלולה לא לעבוד היטב עם מטופלים הסובלים מדלוזיות, פרנויה או סכיזופרניה שעלולים לא להיות מקורקעים במציאות ולכן להשתמש לרעה ברעיון של "חלקים".
מודל מקור-מסנן מייצג דיבור כשילוב של מקור הצליל, כגון מיתרי הקול, ומסנן אקוסטי ליניארי, כמו מערכת הקול.
למרות היותו קירוב בלבד, המודל נמצא בשימוש נרחב במספר יישומים כגון סינתזת דיבור וניתוח דיבור בשל פשטותו היחסית.
הוא קשור גם לחיזוי ליניארי.
פיתוח המודל נובע, במידה רבה, מעבודתו המוקדמת של גונאר פאנט, אם כי אחרים, בעיקר קן סטיבנס, תרמו גם הם באופן משמעותי למודלים העומדים בבסיס הניתוח האקוסטי של דיבור וסינתזת דיבור.
פאנט התבסס על עבודתם של טסוטומו צ'יבה ומסאטו קאג'יאמה, שהראו לראשונה את הקשר בין התכונות האקוסטיות של תנועה לצורת מערכת הקול.
הנחה חשובה שנעשית לעיתים קרובות בשימוש במודל מקור-מסנן היא חוסר התלות בין המקור והמסנן.
לאור זה, יש להתייחס למודל בצורה מדויקת יותר כ"מודל מקור-מסנן בלתי תלוי".
בשנת 1942, החוקרים היפנים צ'יבה וקאג'יאמה פרסמו את מחקרם על אקוסטיקה של תנועות ומערכת הקול בספרם, "התנועה: טבעה ומבנהה".
על ידי יצירת מודלים של מערכת הקול באמצעות צילום רנטגן, הם הצליחו לחזות את תדרי הפורמנט של תנועות שונות, ובכך ליצור קשר בין השניים.
גונאר פאנט, מדען דיבור חלוץ, השתמש במחקרם של צ'יבה וקאג'יאמה שכלל צילום רנטגן של מערכת הקול כדי לפרש את הנתונים שלו על צלילי דיבור ברוסית בספר "תיאוריה אקוסטית של הפקת דיבור", אשר ביסס את מודל המקור-מסנן.
בדיבור אנושי, מקור הקול הוא שפתות הקול, שיכולים להפיק צליל מחזורי כשהם מכווצים או צליל א-מחזורי (רעש לבן) כשהם רגועים.
המסנן הוא שאר מערכת הקול, שיכולה לשנות צורה באמצעות מניפולציה של הלוע, הפה וחלל האף.
פאנט משווה באופן גס את המקור והמסנן לפונציה וארטיקולציה , בהתאמה.
המקור מייצר מספר הרמוניות בעלות אמפליטודות משתנות, אשר עוברות דרך מערכת הקול ומוגבלות או מוחלשות כדי לייצר צליל דיבור.
מודל חמשת התחומים הוא מודל מבוסס-מדעית להערכת רווחת בעלי חיים.
חמשת התחומים המכוסים על ידי המודל הם תזונה, סביבה, בריאות, התנהגות ומצב נפשי.
ארבעת התחומים הראשונים (התחומים הפיזיים) משפיעים ישירות על החמישי (התחום הנפשי) אשר בתורו משפיע ישירות על מצב רווחת בעל החיים.
מודל חמשת התחומים פותח על ידי דייוויד מלור (David Mellor) וכריסטופר ריד (Christopher Reid) בתגובה לליקויים נתפסים במודל חמש החירויות (אנ') ומאז אומץ על ידי מספר ארגוני רווחת בעלי חיים מובילים ומדעני רווחת בעלי חיים.
מודל חמש החירויות הוצג לראשונה על ידי מועצת רווחת חיות המשק של בריטניה (UK Farm Animal Welfare Council) בהודעה לעיתונות משנת 1979 בתגובה לדו"ח ברמבל, דו"ח של ממשלת בריטניה משנת 1965 על גידול בעלי חיים.
חמש החירויות הוגדרו כחופש מרעב או צמא, חופש מאי נוחות, חופש מכאב, פציעה ומחלה, חופש לבטא התנהגות טבעית וחופש מפחד ומצוקה.
מודל זה אומץ באופן נרחב ושימש לעיצוב חוקי רווחת בעלי חיים ותוכניות הבטחת רווחה.
בשנת 1994, מלור וריד הציעו כי רווחת בעלי חיים תהיה ממודלת טוב יותר באמצעות מדידה רחבה יותר של מצבו של בעל החיים, בניגוד לניתוח פשוט של נוכחות או היעדר של רעב, פחד, כאב, אי נוחות והתנהגויות טבעיות.
החוויות השליליות המתוארות בחמש החירויות הן מטבען בלתי נמנעות והן תגובות ביולוגיות טבעיות לגירויים, ומזעור או ביטול של חוויות אלו אינם מוכיחים מטבעם רווחה טובה.
כאשר מקדמים רווחת בעלי חיים, חשוב יותר לנסות לעורר תגובות חיוביות כגון נוחות והנאה בבעלי חיים.
מתן אפשרות לבעלי חיים לחוות רמה נסבלת וסבירה של רגשות שליליים כגון רעב מבטיח שהם ימשיכו להפגין התנהגויות טבעיות מתגמלות כגון חיפוש מזון.
מודל חמשת התחומים מורכב מתחומי התזונה (כגון נוכחות ואיכות המזון והמים), הסביבה (בית הגידול והסביבה של בעל החיים), הבריאות (מחלות, פציעות וליקויים אחרים כמו גיל), ההתנהגות (יכולת בעל החיים לבטא התנהגויות טבעיות וספציפיות כמו סימון ריח או חיפוש מזון), והמצב הנפשי (החוויה הרגשית של בעל החיים).
ארבעת התחומים הראשונים נמדדים ומידע זה משמש לקביעת המצב הנפשי הכללי של בעל החיים, אשר בתורו משמש למדידת רווחתו הכוללת של הפרט.
המודל נועד לסייע להבטיח שלבעלי חיים יש "חיים ששווה לחיות", ולא רק שצורכי ההישרדות הבסיסיים שלהם מסופקים.
המודל משמש להערכת רווחתם של בעלי חיים במספר מצבים, כגון גני חיות, חוות, במחקר ובמקלטים לבעלי חיים.
המודל שימש גם בפיתוח מדידות של איכות חייו של בעל חיים, דבר שימושי במיוחד בעת קבלת החלטות בנוגע להמתת חסד.
כמו כן, יש לו תפקיד תאורטי חשוב במחקרי סבל של חיות בר.
מודל חמשת התחומים נתמך על ידי ארגונים גדולים רבים לרווחת בעלי חיים כגון RSPCA וארגון הגנת בעלי החיים העולמי.
בגני חיות ובאקווריום המודל שימש למדידת הרווחה הכוללת של חיות בר שנלכדו ולשיפור תנאיהם, והוא מומלץ על ידי האיגוד העולמי של גני חיות ואקווריומים לשימוש בהערכת רווחתם.
הוא שימש להערכת ההשפעות על רווחתם של צורות שונות של הדברה בבעלי חיים פראיים, ולהערכת סבל בחקירות התאכזרות לבעלי חיים בחיות מחמד.
מודל שכבתי הוא שיטה המשמשת בהנדסה לפירוק בעיה מורכבת למספר רבדים או שכבות.
בכל רובד נפתרת תת-בעיה ספציפית, ואוסף כל הפתרונות מהווה את פתרונה של הבעיה המורכבת.
למודל שכבתי יש מספר יתרונות, ביניהם:
ניתן להאיץ את הפיתוח, משום שהרבדים אינם תלויים זה בזה וניתן לפתור את תתי הבעיות במקביל.
לעיתים קרובות, מודל שכבתי מאפשר להבין בצורה פשוטה את הקשרים בין חלקי הבעיה.
מודל שכבתי מאפשר התמקצעות של העובדים בחלק קטן מהבעיה וחוסך את הצורך ללמוד מידע רב שלעיתים אינו רלוונטי.
חלוקת התוכנה ליישום מחשב ולמערכת הפעלה, אשר גם היא מחולקת למנהל התקנים וליבה
מודל עוגת הצימוקים (נקרא גם "מודל פודינג השזיפים", "מודל מרק האפונים", "מודל החצץ בתבן" או "מודל תומסון") הוא מודל לתיאור האטום, אשר הוצע על ידי הפיזיקאי הבריטי ג'יי ג'יי תומסון, מגלה האלקטרון.
לפני גילוי האלקטרון לא היה טעם בהצגת מודל לאטום, שהרי האטום היה נחשב לעצם בלתי פריק שלא מכיל חלקים אחרים.
אך עם גילוי האלקטרון בשנת 1897 הסתבר שהאטום הוא ישות מורכבת, ותומסון, מגלה האלקטרון, הציע מודל למבנה האטום לפי התוצאות שנצפו.
המודל מדמה את האטום לעוגת צימוקים - מטען חשמלי חיובי מרוח בצורה הומוגנית על פני עיקר האטום, שהוא כדור צפיד (כמו במודל של ג'ון דלטון), ועל פני כדור חיובי זה מפוזרים האלקטרונים, שהם חלקיקי מטען שלילי נקודתיים - כמו צימוקים בעוגה.
המודל קרס בעקבות הניסויים בפיזור חלקיקי אלפא של רתרפורד, שהראו שלא ייתכן שהאטום מורכב מ"מריחה" של מטען חיובי, אלא שהמטען חיובי של האטום מרוכז באזור קטן מאוד בתוך האטום.
ניסויים אלו הובילו את רתרפורד להציע את המודל הפלנטרי של האטום.
המודל נקרא על שם פודינג השזיפים, משום שתומסון דימה את פיזור האלקטרונים באטום לפיזור הצימוקים בפודינג שזיפים.
פודינג השזיפים הוא מאפה יבש הדומה יותר לעוגה, וזה מקור הבלבול בשם המודל.
מודל פיננסי הוא מודל הבנוי מהנחות ומספרים, ומאפשר חיזוי כספי של "מערכת".
המערכת יכולה להיות חברה, ארגון, פרויקט וכדומה.
המודל הפיננסי נדרש כשיש צורך באומדן עתידי של כספים, כגון אומדן רווחיות, תחזית הכנסות, תחזית הוצאות וכדומה.
המודל בנוי על הנחות עבודה שמשמשות בסיס להבנה של כל המערכת.
על בסיס הנחות העבודה, מחילים נתונים של הפרטים הקטנים יותר המרכיבים את המערכת הכלכלית, כך שנוצר מודל כלכלי שבו שינוי של פרט בתוך המודל, משפיע על כל המודל.
לדוגמה - שינוי של מחיר המוצר ישפיע על היקף רכישת המוצר, ומשם ישפיע על היקף המכירות של החברה, ומשם ישפיע על הרווחיות שלה, ומשם ישפיע על הכסף המזומן שיעמוד לרשותה, ומשם על היקף ההון ההתחלתי הנדרש, וכן הלאה.
מודל פיננסי טוב נדרש בכל חברה וארגון כלכלי, לצורך קבלת החלטות ניהוליות טובות.
כמו כן, הוא מאפשר סימולציות "מה אם", שכן המנהל יכול לשנות פריטים במודל כדי לבחון את השפעתם על כלל המערכת/הארגון/החברה.
המודלים הפיננסים מורכבים ומקצועיים, ולכן על פי רוב נעשים בידי אנשי מקצוע שהם כלכלנים ו/או רואי חשבון ו/או בוגרי מנהל עסקים המתמחים במימון.
מודל דיאתזה-דחק , המכונה גם מודל רגישות-דחק הוא מודל מתחום הפסיכולוגיה המנסה להסביר הפרעה ואת מסלולה, כתוצאה מאינטראקציה בין נטייה לרגישות (דיאתזה) לבין מתח הנגרם כתוצאה מאירועי חיים.
המונח דיאתזה נובע מתוך המונח היווני (διάθεσις) שמשמעותו נטייה או רגישות.
רגישות יכולה לנבוע מגורמים גנטיים, פסיכולוגיים, ביולוגיים, או מצביים.
קיים מגוון גדול של הבדלי רגישות בין האנשים אשר גורמים להתפתחות הפרעה.
הדיאתזה, או הנטייה, משפיעה באופן הדדי עם תגובת הדחק של הפרט.
דחק הוא אירוע חיים או סדרה של אירועי חיים אשר משבש את האיזון הפסיכולוגי של האדם ועלול לזרז את התפתחותה של הפרעה.
לפיכך, מודל הדיאתזה-דחק משמש לחקירה כיצד תכונות ביולוגיות או גנטיות (דיאתזה) פועלות יחד עם השפעות סביבתיות (גורמי דחק) ויוצרות הפרעות כגון דיכאון, חרדה או סכיזופרניה.
מודל הדיאתזה-דחק טוען שאם השילוב בין הנטייה והדחק עובר סף מסוים, האדם יפתח הפרעה.
השימוש במונח דיאתזה ברפואה ובפסיכיאטריה החל במאה ה-18. עם זאת, מודל הדיאתזה-דחק לא הוצג ושומש לתיאור התפתחות של פסיכופתולוגיה עד שהוחל על הסבר לסכיזופרניה בשנות ה-60' על ידי פול מיהל.
מודל הדיאתזה-דחק משמש בתחומים רבים של פסיכולוגיה, במיוחד ללימוד התפתחות פסיכופתולוגיה.
מודל זה יעיל לשם הבנת יחסי הגומלין של תורשה וסביבה בפגיעות להפרעות פסיכולוגיות לאורך החיים.
מודל דיאתזה-דחק יכול לסייע אף בקביעה של מי יפתח הפרעה ומי לא.
לדוגמה, בהקשר של דיכאון, מודל זה יכול לעזור להסביר למה אדם א' עלול לפתח דיכאון בזמן שאדם ב' לא, גם כאשר הם נחשפים לאותם גורמי דחק.
לאחרונה, נעשה שימוש במודל דיאתזה-דחק כדי להסביר מדוע אנשים מסוימים נמצאים בסיכון גבוה יותר לפתח הפרעה בהשוואה לאחרים.
לדוגמה, ילדים אשר להם היסטוריה משפחתית של דיכאון בדרך כלל פגיעים יותר לפתח הפרעת דיכאון בעצמם.
ילד בעל היסטוריה משפחתית של דיכאון אשר נחשף לגורם דחק מסוים, כגון הדרה או דחייה חברתית, סביר יותר שיפתח דיכאון בהשוואה לילד עם היסטוריה משפחתית של דיכאון בעל רשת חברתית חיובית.
בנוסף, מודל הדיאתזה-דחק משמש ככלי יעיל להסבר של תוצאות התפתחותיות שליליות (אך לא קליניות).
גורמי חוסן, כגון רשתות חברתיות חיוביות או הערכה עצמית גבוהה, יכולים לנטרל את השפעות גורמי הדחק, ולמנוע או לרסן את השפעות ההפרעה.
להפרעות פסיכולוגיות רבות יש חלון פגיעות, שבמהלכו סביר יותר שהאדם יפתח הפרעה בהשוואה לאחרים.
מודלים של דיאתזה-דחק לעיתים מומשגים כמודלים התפתחותיים רב-סיבתיים, המציעים כי גורמי סיכון מרובים במהלך תקופת ההתפתחות פועלים יחד עם גורמי דחק וגורמי חוסן ותורמים להתפתחות תקינה או לפסיכופתולוגיה.
השערת הרגישות הדיפרנציאלית (Differential susceptibility hypothesis) היא תיאוריה אחרונה שנבעה מתוך מודל דיאתזה-דחק.
המונח דיאתזה (diathesis) הוא שם נרדף לרגישות/פגיעות (Vulnerability).
פגיעות גורמת להסתברות גדולה או קטנה יותר לפתח פסיכופתולוגיה באם קיימים אף גורמי דחק מסוימים.
דיאתזות נחשבות כחלק אינהרנטי בפרט ונתפסות כיציבות אך ניתנות לשינוי, לאורך החיים.
לעיתים קרובות הם נחשבות לסמויות, מכיוון שקשה יותר לזהות אותן, אלא אם כן הן מתעוררות על ידי גורמי דחק.
דיאתזות כוללות גורמים גנטיים, ביולוגיים, פיזיולוגיים, קוגניטיביים ואישיותיים.
דוגמאות מסוימות של דיאתזות כוללות גורמים גנטיים, כגון אבנורמליות בגנים מסוימים או שינויים בגנים מרובים שפועלים על הגברת הפגיעות.
דיאתזות אחרות כוללות ניסיון חיים מוקדם כגון אובדן של הורה, או נוירוטיות גבוהה.
דיאתזות יכולות להיות אף גורמים מצביים, כגון סטטוס סוציו-אקונומי נמוך או להיות ילד להורה הסובל מדיכאון.
ניתן להמשיג דחק כאירוע חיים המשבש את האיזון בחייו של האדם.
למשל, אדם יכול להיות בעל רגישות לדיכאון, אך לא יפתח דיכאון באם לא ייחשף לדחק מסוים, אשר עלול להוות טריגר להפרעה דיכאונית.
גורמי דחק יכולים ללבוש צורה של אירוע סמוי, כגון גירושים של הורים או מוות במשפחה, או יכולים להיות גורמים כרוניים יותר כגון מחלה ארוכת-טווח, או בעיות זוגיות מתמשכות.
דחק יכול להיות קשור גם לטרדות יומיומיות, כגון תאריכי יעד להגשת עבודות.
דבר זה מקביל לשימוש הפופולרי (וההנדסי) במונח דחק, אך יש לשים לב כי בחלק מסוים בספרות מגדירים דחק כתגובה לגורמי דחק.
זה כבר זמן רב ידוע שדחק פסיכולוגי ממלא תפקיד משמעותי בהבנת האופן שבו מתפתחת פסיכופתולוגיה אצל אנשים.
לעומת זאת, פסיכולוגים זיהו שלא כל האנשים הנמצאים בלחץ, או עוברים אירועי חיים מלחיצים, מפתחים הפרעה פסיכולוגית.
כדי להבין זאת, תאורטיקנים וחוקרים בחנו גורמים נוספים המשפיעים על התפתחות הפרעה, והציעו כי אנשים מסוימים הנמצאים בלחץ מפתחים הפרעה, בעוד שאחרים לא.
למעשה, אנשים מסוימים רגישים יותר מאחרים לפתח הפרעה כאשר דחק נכנס למשוואה.
דבר זה הביא לגיבוש מודל הדיאתזה-דחק.
רגישות לעיבוד חושי (SPS-Sensory processing sensitivity) היא תכונה טמפרמנטית או אישיותית הכוללת "רגישות מוגברת של מערכת העצבים המרכזית ועיבוד קוגניטיבי מעמיק יותר של גירויים פיזיים, חברתיים ורגשיים".
התכונה מאופיינת ב "נטייה לשהות ולבחון מצבים חדשים, העלאת הרגישות לגירויים עדינים והפעלת אסטרטגיות מעמיקות יותר של עיבוד קוגניטיבי לנקיטת פעולות התמודדות, שכולן מונעות על ידי תגובתיות רגשית מוגברת, חיובית ושלילית.
רגישות לעיבוד חושי משמרת את הרגישות לסביבה כתכונה תורשתית, שנשמרת אבולוציונית, הקשורה להגברת עיבוד המידע במוח.
בסביבות שונות מיתון הרגישות היא לטובה ולרעה.
אינטראקציה עם חוויות שליליות מגדילה את הסיכון לפסיכופתולוגיה ואילו אינטראקציה עם חוויות חיוביות מגבירה תוצאות חיוביות.
תאי פיטום הם תאים ארוכי טווח שיש להם תפקיד חשוב במצבים דלקתיים רבים, כולל הגנה בזיהום טפילי ובתגובות אלרגיות.
דחק ידוע כמפעיל תאי פיטום.
ישנן עדויות לכך שילדים שנחשפו לדחק בתקופת העוברות עלולים לפתח חוסן המונע תנועה בהתרחבות האפיגנום.
אינטראקציה בין דחק בשנים המוקדמות לבין האפיגנום מראה על מנגנונים פוטנציאליים לפגיעות כלפי מחלות פסיכיאטריות.
דחק תורשתי משנה את מסלול הבריאות הנפשית לאורך החיים באמצעות ויסות אפיגנטי.
לנשאים של היפרפלזיה מולדת של האדרנל יש נטייה מוקדמת לדחק בשל האופי הייחודי של גן זה.
שיעורי שכיחות מדויקים אינם ידועים, אך גרסאות גנטיות נפוצות של הגן Steroid 21-Hydroxylase האנושי (CYP21A2) נמצאו קשורות להבדלים ברמות ההורמונים באוכלוסייה.
מצוקה פסיכולוגית היא מאפיין ידוע של גמישות-יתר מפרקית כללית (gJHM), כמו גם של התסמונת השכיחה אהלרס-דנלוס, מסוג גמישות יתר (hEDS), והיא משפיעה רבות על איכות החיים.
בנוסף לקשר ההדוק שנמצא בין חרדה ל- gJHM, נמצאו גם קשרים עם דיכאון, הפרעת קשב (והיפראקטיביות), הפרעות בספקטרום האוטיסטי והפרעת אישיות כפייתית.
אף שבמודל הדיאתזה-דחק גורמי חוסן לא נכנסו באופן מובנה, הם גורמים בעלי חשיבות באינטראקציה בין דיאתזה ודחק.
גורמי חוסן יכולים להקל או לספק "בולם זעזועים" נגד ההשפעות של גורמי דחק בעזרת תמיכה ומשאבים אדפטיביים התפתחותיים בהתמודדות עם דחק.
גורמי חוסן יכולים להתבטא ביחסי היקשרות חיוביים בין הורה לילד, רשת חברתית תומכת וכישורים חברתיים ורגשיים.
מודלים רבים של פסיכופתולוגיה מציעים שלכל פרט יש רמה מסוימת של פגיעות לפתח הפרעות נפשיות מסוימות, אך מניחים שיש מגוון רחב של הבדלים בינאישיים בנקודה בה אדם יפתח הפרעה מסוימת.
לדוגמה, אדם בעל תכונות אישיות הנוטות לקדם מערכות יחסים כגון מוחצנות ונעימות עשוי להניב תמיכה חברתית חזקה, אשר עשויה לשמש מאוחר יותר כגורם חוסן כאשר הוא חווה לחץ או אובדן, מה שעלול לעכב או למנוע התפתחות של דיכאון.
לעומת זאת, אדם שמתקשה לפתח ולתחזק מערכות יחסים תומכות עשוי להיות פגיע יותר להתפתחות דיכאון בעקבות אובדן עבודה מכיוון שאין לו תמיכה חברתית מגוננת.
הסף לפיתוח הפרעה נקבע על ידי אינטראקציה בין דיאתזה ודחק, עבור כל אדם.
קיימת הנחה כי חלונות זמן בהם תתרחש פגיעות לפיתוח פסיכופתולוגיות ספציפיות קיימים בנקודות שונות לאורך החיים.
יתר על כן, דיאתזות ומצבי דחק שונים מעורבים בהפרעות שונות.
לדוגמה, פרידות וגורמי דחק חמורים או טראומטיים אחרים בחיים מעורבים בהתפתחות דיכאון.
אירועי דחק יכולים גם לעורר אפיזודה מאנית בהפרעה דו־קוטבית וכן, למנוע החלמה.
בנוסף, נטייה גנטית להתמכרויות ושתייה מופרזת בקולג' נמצאו מעורבים בהתפתחות אלכוהוליזם.
היסטוריה משפחתית של סכיזופרניה בשילוב עם הדחק של גדילה במשפחה לא מתפקדת מגבירים את הסיכון לפתח סכיזופרניה.
מודלים של דיאתזה-דחק מומשגים לעיתים קרובות כמודלים התפתחותיים רב-סיבתיים, המציעים כי גורמי סיכון מרובים במהלך תקופת ההתפתחות פועלים יחד עם גורמי דחק וגורמי חוסן ותורמים להתפתחות תקינה או לפסיכופתולוגיה.
לדוגמה, לילד עם היסטוריה משפחתית של דיכאון סביר שתהיה רגישות גנטית להפרעת דיכאון.
ילד זה אף נחשף לגורמים סביבתיים הקשורים לדיכאון הורי המגבירים את פגיעותו לפתח דיכאון אף הוא.
גורמי חוסן, כגון רשת חברתית חזקה, מעורבות בפעילויות חוץ-לימודיות וקשר חיובי עם ההורה הלא-דיכאוני, פועלים יחד עם הרגישות של הילד בקביעת ההתקדמות לקראת פסיכופתולוגיה או התפתחות נורמטיבית.
תאוריות מסוימות הסתעפו ממודל הדיאתזה-דחק, כגון תאוריית הרגישות הדיפרנציאלית, המרחיבה את המודל, וכוללת רגישות לסביבות חיוביות, סביבות שליליות או דחק.
לאדם יכולה להיות רגישות ביולוגית אשר כאשר תשתלב עם גורם דחק יכולה להוביל לפסיכופתולוגיה (מודל דיאתזה-דחק); אך אותו אדם בעל רגישות ביולוגית שייחשף לסביבה חיובית, יכול להגיע לתוצאות טובות יותר בהשוואה לאדם ללא הרגישות.
דוגמאות ליישומים של המודל על הפרעות נפשיות שונות
במחקרים נמצא כי אחוז גבוה מאוד מהמאובחנים בהפרעת אישיות גבולית חוו התעללות כלשהי בילדותם או התבגרותם.
כמו כן, במוחם של הסובלים מההפרעה בדרך כלל קיימות רמות חריגות של המוליך העצבי סרוטונין.
לפי המודל של רגישות-דחק, ייתכן כי פוטנציאל מולד לבעיה ברמות הסרוטונין בשילוב גורמי הדחק (התעללות) מביאים להתפתחות המחלה.
הפרעת פאניקה ואגורפוביה: אצל אנשים מסוימים קיימת נטייה מולדת לפעילות-יתר של תגובת הילחם-או-ברח (רגישות ביולוגית) בשילוב עם נטייה מולדת קוגניטיבית לחשיבה קטסטרופלית.
השילוב של שני הגורמים מביא לכך שפעילות מוגזמת של תגובת הילחם-או-ברח מופעלת בקלות רבה מדי, שתוביל להתקפי פאניקה שכיחים.
שכיחותם של התקפי הפאניקה גורמת לכך שהאדם נמנע ממקומות שמקושרים לדעתו עם הפאניקה (משום שחווה בהם התקף).
הימנעות זו מפחיתה את החרדה מפני ההתקף.
ההפחתה בחרדה מהווה גמול חיובי להימנעות, ולכן לפי תאוריות הלמידה, ההימנעות ממקומות כאלה מתחזקת.
לרוב אגורפובים לא חווים התקפי פאניקה בביתם, והדבר מהווה חיזוק נוסף להישארות בבית ובסופו של דבר לאגורפוביה.
מודל פח האשפה הוא מודל תאורטי שמטרתו לייצג את תהליך קבלת ההחלטות האקראי שמתקיים בארגונים המאופיינים באנרכיה מאורגנת.
לפי המודל תהליך קבלת ההחלטות מורכב משלושה זרמים בלתי תלויים (בעיות, פתרונות ומשתתפים) שנזרקים אל פחי אשפה (המייצגים הזדמנויות בחירה).
בתוך פחי האשפה לעיתים נוצרות התנגשויות בין הזרמים וכך מתקבלות החלטות.
למודל תפקיד חשוב במחקר מינהל ציבורי.
מודל פח האשפה: קבלת החלטות באנרכיות מאורגנות
מודל פח האשפה פותח על ידי כהן מארץ' ואולסון ב-1972 ומשקף את המציאות האקראית של קבלת החלטות בארגונים המאופיינים באנרכיה מאורגנת.
מודל פח האשפה משמש על מנת להסביר ולייעל תהליכי קבלת החלטות בארגונים אלו.
לדוגמה כדי שארגונים יוכלו ללמוד איך להשתמש ברעיונות ובמשאבים שהלכו לאיבוד בתהליך קבלת ההחלטות.
מודל פח האשפה מסתכל על ארגונים כאוסף של הזדמנויות החלטה שמיוצגים באמצעות פחי אשפה.
אל פחי האשפה נזרקים זרמים בלתי תלויים של בעיות, פתרונות ומשתתפים.
בתוך פחי האשפה האלה נוצרות התנגשויות בין הזרמים שבהם מתקבלות החלטות.
בנוסף, קבלת ההחלטות תלויה גם במגבלות מסוימות כמו תזמון ודד ליינים.
הייחוד של המודל היא שהוא יוצא מנקודת הנחה שתהליך קבלת ההחלטות באנרכיות מאורגנת הוא כאוטי ואקראי.
מפני שדברים רבים מתרחשים במקביל בשל אירועים שונים המתרחשים באנרכיות מאורגנות.
על כן פעמים רבות, קיים קשר רופף בין זיהוי הבעיות ובין הפתרונות המוצעים, לדוגמה, במצבים שמוצעים פתרונות לבעיה בשעה שחלק מהמשתתפים אינם סוברים כי קיימת בעיה הדורשת פתרון.
בנוסף, באנרכיות מאורגנות קיים שימוש מועט בכללי החלטה בירוקרטיים ובהיררכיה.
כלומר קבלת ההחלטות אינה נובעת מתהליך מסודר המתחשב במציאות, סיבתיות ותכלית, במקום זאת קבלת ההחלטות משמשת כאמצעי להבניה של משמעות.
מודל פח האשפה התבסס על סימולציה ממוחשבת שקודדה בפורטרן.
הקוד לסימולציה נכלל כנספח במאמר המקורי של מפתחי המודל, שזאת הייתה הפעם הראשונה בו הופיע אלגוריתם ממוחשב במאמר בנושא מדעי החברה.
מודל זה ניסה להרחיב את תאוריות קבלת ההחלטות הארגוניות לתוך התחום הלא נודע, באותה תקופה, של אנרכיה ארגונית.
המודל, כשמו כן הוא, פח אשפה – אשפה שבמהותה אינה מסודרת וכך גם תהליך קבלת ההחלטות אינו מסודר.
אנרכיות מאורגנות הם למשל ארגונים כמו מוסדות ציבור, מוסדות אקדמאים וארגונים לא חוקיים.
המאפיינים הבולטים של אנרכיות מאורגנות:
מטרות לא ברורות - מטרות האנרכיה המאורגנת אינן ברורות, וסדר העדיפויות אינו מוגדר.
האמצעים לפתרון הבעיות אינם ברורים - אמצעים אלה מכונים גם טכנולוגיה.
בפועל זה בא לידי ביטוי בכך שלפתרונות המוצעים על ידי המשתתפים אין השלכה ברורה, המשתתפים לא יודעים כיצד לפתור את הבעיות ולפתרונות המוצעים חסר תוקף.
השתתפות נזילה - המשתתפים בתהליכי ההחלטה, כלומר בזיהוי הבעיות, והצעת הפתרונות, באים והולכים ויש תחלופה של משתתפים.
לכן לא תמיד ברור מי ייקח חלק כשעולה הזדמנות בחירה.
הזרמים המשפיעים על תהליך קבלת ההחלטות באנרכיות מאורגנות לפי המודל
בעיות: בעיות צומחות בתוך ומחוץ לאנרכיה המאורגנת והן דורשות תשומת לב.
הן תוצאה של פער או חוסר יכולת בניבוי העתיד, בין המצוי לרצוי.
פתרון שימצא לבעיה לא בהכרח יביא לפתרונה.
פתרונות פוטנציאליים: מוצעים על ידי המשתתפים וקיימים בנפרד מהבעיות.
לדוגמה בארגון הם יכולים להיות רעיונות שהעובדים מעוניינים לאמץ ולכן הם מציעים אותם ללא קשר לבעיות וכך נוצר מאגר פתרונות לארגון.
משתתפים: למשתתפים בתהליך קבלת ההחלטות יכולים להיות העדפות לבעיות ופתרונות מועדפים.
העדפות נובעות מההבדל בין משתתפים- תפיסותיהם, הניסיון שרכשו, הערכים שמובילים אותם ובהכשרה שעברו.
הזדמנויות החלטה: מבחינת מודל פח האשפה הזדמנויות הבחירה הם פחי אשפה אליהם משליכים המשתתפים בעיות ופתרונות שונים בזמן שהם נוצרים.
כלומר קיימת אנרכיה והזדמנויות ההחלטה אינן מובילות לתהליך פתרון בעיות שיטתי כפי שהיה ניתן לחשוב שייקרה.
לדוגמה בארגון הזדמנות החלטה היא זמן אשר בו מצופה לקבל החלטות כמו שקורה בישיבות צוות.
החלטות אפשריות הן למשל להוציא מוצר חדש, העסקת כוח אדם וחתימת חוזה.
מגבלות של גישה למרחבים של הזדמנויות בחירה לפי מודל פח האשפה
לכל פח אשפה (הזדמנות בחירה) יש חוקי נגישות משלו.
כלומר לא כול הבעיות, הפתרונות והמשתתפים בארגון יכולים לגשת אל כול הזדמנויות הבחירה.
ישנם שלושה סוגים של מבני גישה (דמוקרטי, היררכי ותלוי מומחיות):
מבנה גישה דמוקרטי - זהו מבנה הגישה המשוחרר ביותר.
כול המשתתפים, הבעיות והפתרונות יכולים להיכנס.
מצד אחד, גישה זו מייצרת יותר פעילות (או אנרגיה) .
מצד שני, היא עלולה לייצר מצבים שבהם הזרמים השונים מפריעים זה לזה.
לכן נוצרת מגבלה של זמן שמושקע בכול בעיה ובמצב זה יש יותר אנרכיה.
מבנה גישה היררכי - ישנה עדיפות לשחקנים חשובים, בעיות ופתרונות קריטיים (למשל החלטות לגבי עתידו של הארגון סביר שיתקבלו על ידי העובדים בתפקידים ניהוליים).
מבנה גישה של מומחיות - מבנה זה תלוי במומחיות ופתוח לבעיות, פתרונות ומשתתפים שמתמצאים במומחיות מסוימת (למשל מהנדסים שמתעסקים בייעול מערכת המחשוב של ארגון [null מסוים]
בנוסף ישנן מגבלות גישה שתלויות בזמן כמו דד ליינים, עונות השנה, ימי עבודה.
סוגי ההחלטות המתקבלות לפי המודל
ישנם מספר דברים שיכולים לקרות בתהליך קבלת ההחלטות.
ראשית, במקרים רבים החלטה אינה מתקבלת.
למשל ישנה ישיבה שבה אף אחד לא מצליח להחליט על בעיה, או להציע פתרונות, אמנם עולים עוד ועוד רעיונות אך לא נעשה בהם שימוש.
דבר אחר שיכול לקרות זה שמתקבלת לגבי פתרון אך הוא אינו פותר בעיה.
ישנן שתי דרכים שמצב כזה עלול לקרות בו.
ראשית, על ידי התעלמות (oversight) מתקבלות החלטות מבלי שהן עונות על בעיות.
הדרך השנייה היא על ידי מנוסה (flight) במקרים אלה אנשים מחכים שהבעיה תיעלם ואז בוחרים פתרון ומרגישים שהם פתרו אותה.
דוגמה אפשרית היא בעיה שעוברת לטיפולה של מחלקה אחרת בארגון ולמרות שהיא עדיין קיימת נוצרת אשליה שהיא נפתרה.
ולבסוף וישנם המצבים האידיאלים שבהם בעיות נפתרות כלומר מתקבלת החלטה שפותרת את הבעיה.
מודל פח האשפה וזיכרון ארגוני
למרות הגדרתו כמודל, למעשה זוהי הכוונה לידע ולפתרונות הקיימים בארגון עצמו - אותם יש לאתר וליישם בצורה האופטימלית.
מפתחי המודל טענו כי מאחר שהמציאות הארגונית של ארגונים אלו חשופה כל העת לבעיות ולפתרונותיהן והמצב השכיח בהם הוא בו המפגש היעיל בין בעיה-פתרון/משתתפים-הזדמנויות, אינו תואם אחד עם השני - קבלת ההחלטות לא מתבצעת וההחלטות 'נזרקות' לפח האשפה הארגוני.
כפועל יוצא, הם נאלצים לשלוף פתרונות מתוך מאגר הזיכרון הארגוני שלהם, כאשר, פח האשפה למעשה הוא הזיכרון הלא מסודר של הארגון.
לפיכך, הפתרונות אותם הם מאמצים אינן מתקיימות בתהליך קבלת החלטות של בחירה בין אפשרויות שונות אלא מעין 'כיבוי שריפות'
בשונה מתאוריות קבלות החלטות מסורתיות, בסיס המודל הוא בניתוק בעיות, פתרונות וקבלת החלטות אחת מהשנייה - החלטות ספציפיות אינן מתקיימות בתהליך המסודר של בעיה ופתרונה, אלא הן תוצאה של רצף של מספר אירועים, המתרחשים בארגון, שאינם תלויים אחד בשני.
מאחר שהחלטות המתקבלות בארגון עצמו ומחוץ לו נשמרות, הזיכרון הוא בבסיסו של מודל פח האשפה.
הטיפול בבעיה שמתעוררת, נעשה בחיפוש, בתוך הזיכרון הארגוני, אחר הנושאים המתאימים וקרובים לבעיה זו והתאמתם לסיטואציה החדשה שהתעוררה.
לפיכך, במודל זה לא מאמצים שיטות ופתרונות הקיימות מחוץ לארגון אלא רק את אלה הקיימות בעברו של הארגון.
ניתן לתאר באמצעות מודל פח האשפה כיצד החלטות מתקבלות בארגונים שיש להם את המאפיינים של אנרכיה מאורגנת.
וכך ניתן למעשה לייצר אסטרטגיות לייעול תהליכי קבלת החלטות בארגון.
למשל על ידי הבנה שתהליך קבלת ההחלטות הוא כאוטי ושפתרונות לאו דווקא מוצעות בצמוד לבעיות ארגון יכול לנקוט באסטרטגיה של עיצוב פתרונות לבעיות עתידיות ולאו דווקא לאלה העומדות על סדר היום.
הארגון למעשה יכול לקבל החלטה אסטרטגית להשקיע מאמצים ומשאבים בתרחישים עתידיים אפשריים.
על ידי עידוד של עובדי הארגון לספק רעיונות (לבעיות ופתרונות) ובכך לייצר מפגשים יעילים בין המשתתפים.
למרות שמשתמע מהאמור שמודל פח האשפה הוא על גבול המזל, המציאות מראה שמודל זה מוכיח את עצמו.
במחקרים נמצא כי בתהליך קבלת החלטות, ארגונים שנקלעו למצבים של אנרכיה, הצליחו בפתרון בעיות בזכות השקעתם בבניית תרחישים עתידיים ופתרונותיהם.
המודל מעודד יצירתיות ומקוריות בנוגע למציאת פתרונות, שברוב המקרים, מוצאים להם שימוש בעתיד, ולפיכך, ככל שגדל מאגר הפתרונות בארגון, הסבירות להשתמש בהן בעתיד גדלה.
מודל פח האשפה במדיניות ציבורית
קינגדון משתמש במודל פח האשפה כדי לענות על השאלה מדוע ישנם נושאים שהופכים לחלק מהאג'נדה של הממשלה ומדוע יש נושאים שיורדים מהפרק.
הוא מציג את מודל זרמי המדיניות (policy streams) המבוסס על שלושה זרמים, שקשורים ודומים לשלושת היסודות של מודל פח האשפה: בעיות, חלופות מדיניות (פתרונות), ופוליטיקה (משתתפים).
קינגדון רואה זרמים אלה כעצמאים במידה מסוימת.
זרמים אלה נפגשים בחלון מדיניות (הזדמנויות בחירה) ומההתנגשויות ביניהם מתקבלת החלטה.
כלומר, כול הזרמים האלה צריכים להתלכד יחד באותו הזמן אחרת חלון ההזדמנויות נסגר.
המודל של קינגדון צוטט רבות ומשתמשים בו הרבה בתחום של מדיניות ציבורית על אף הביקורת לגביו שהוא לא ברור דיו.
מודל פח האשפה ותהליך המחקר בפסיכולוגיה
במחקר מ-1981 מארטין מדגימה כיצד מודל פח האשפה מתקיים במחקר מדעי בתחום הפסיכולוגיה.
לטענתה בניגוד למה שמלמדים תהליך המחקר אינו רציונלי וליניארי.