tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדצמבר 1978, בדיוק 6 שנים לאחר הקמת "שוקולד מנטה מסטיק" ועל אותה במה של פסטיבל שירי הילדים הוצג שיר הבכורה של ההרכב "ממל'ה" אך פריצתן הגדולה הייתה בינואר 1979 בביצוע השיר "נולדתי לשלום" שהגיע למקום השני בפסטיבל הזמר והפזמון בו נבחר גם השיר שייצג את ישראל באירוויזיון 1979 שהתקיים בירושלים.
"נולדתי לשלום" שכתב עוזי חיטמן בהשראת נאום סאדאת בכנסת היה ללהיט גדול ולגימיק תקשורתי שסייע לפרוץ את דרכה של הלהקה.
בשנת 1981 עבר מזור מפסטיבל שירי הילדים למתחרה החדש של המפיק מיקי פלד - הפסטיגל והיה לאיש יחסי הציבור והיועץ האמנותי של המופע עד 1994. באחד מרגעי השיא שלו יזם בשנת 1985 את השתתפותה של הזמרת רבקה זהר בתחרות, לאחר שנים שבהן התגוררה בניו יורק והתמכרה לסמים.
מזור פנה ליורם טהרלב ונורית הירש שיכתבו שיר בהשראת סיפור חייה של זוהר, שכנע אותה לשוב לישראל והציב אותה בחזית התקשורתית של המופע.
השיר "הדרך אל הכפר" זכה במקום הראשון בתחרות ונותר עד היום אחד השירים המזוהים עם זוהר אשר חידשה מאז את הקריירה המוזיקלית שלה בישראל.
בהמשך ביצעה זוהר שירים נוספים בהמלצת מזור ובהם "חלקת אלוהים" שזכה בפסטיגל 1986 ו"הסלסולים".
במקביל לעבודתו בפסטיגל ליווה מזור כאיש יחסי ציבור הפקות נוספות של פלד ובהן "מדינת הילדים" והפקת "קזבלן" בשנת 1989.
בשנת התשעים של המאה העשרים היה חתום מזור על הפיכתו של הזמר האנונימי אורי פיינמן לזמר השנה שחתום על שבעה אלבומי זהב ופלטינה, הוא גם יזם את הקלטת הדואט "הכל פתוח" ושימש כיועץ אמנותי עבור לאה לופטין ועופר לוי, אבי פרץ, דורון מזר וליאור נרקיס.
בנוסף היה מעורב בקביעות בתחרות הקדם-אירוויזיון, ב-2002 אף היה חבר בוועדה שבחרה את נציג ישראל לאירוויזיו.
הוא הלחין את השירים "מתנה" (לאה לופטין), "אחכה לך שם בגן" (אורי פיינמן) "ירדנה" (דורון מזר) "חם בנשמה" (אלכס), "יין ושושנים" (לאה זלוטניק) ועוד.
עבודתו המקצועית עם ירדנה ארזי
המפגש המקצועי הראשון בין מזור לבין הזמרת ירדנה ארזי התקיים מאחורי הקלעים של פסטיבל שירי הילדים 1980 בו שימשה ארזי כמנחה לצד שלמה ניצן ומנחם עיני.
ארזי, שהנחתה שנה קודם לכן את תחרות האירוויזיון, הייתה אז בראשית דרכה כזמרת סולנית וחלקה את חייה באותה תקופה בין ישראל לבין גרמניה בה הקליטה אלבום בינלאומי בחברת התקליטים אריולה אריסטה.
שנתיים מאוחר יותר, בעת ההכנות לפסטיגל 1982, נפגשו השניים שוב.
מזור הביע בפני ארזי ביקורת על אלבום הבכורה שהוציאה באותה שנה בהפקתו המוזיקלית של אריק רודיך.
האלבום, שהתאפיין בקו מוזיקלי רוקיסטי ושירה בסגנון קייט בוש נכשל מבחינה מסחרית, ומזור סבר כי על ארזי לעבור לסגנון מוזיקלי שונה מסוגת "שירי אמצע הדרך", לשנות את סגנון השירה שלה ולהתחבר לשורשיה המוזיקליים עליהם התחנכה כיוצאת קיבוץ, חניכה בתנועת הצופים וסולנית להקת הנח"ל.
ראשית עבודתם המשותפת הייתה בשנת 1983. מזור יזם עבור ארזי שתי הופעות מתוקשרות, האחת בכלא השרון, בעקבותיה הוזמנה לשחק תפקיד אורח בסרט "מאחורי הסורגים" והשנייה מול חיילי צה"ל ששהו בהרי השוף ובצידון במהלך מלחמת שלום הגליל.
בעקבות אותו סיבוב הופעות נפגשו ארזי ומזור עם אהוד מנור שכתב עבורה את השיר "הביתה", שיר מחאה נגד המלחמה הקורא לחיילי צה"ל "לשוב משדות זרים".
השיר נכתב ללחן של יאיר קלינגר שהתפרסם קודם לכן בצרפת בביצועה של סילבי ורטן.
השיר היה למעשה הראשון מתוך עשרות רבות של שירים שיזם מזור עבור ארזי.
הוא זכה להצלחה גדולה בכל תחנות הרדיו והתברג במקום השישי במצעד הפזמונים השנתי.
אך לצד ההצלחה עורר השיר גם ביקורת לאחר כשנתפס כמי שלוקח צד בוויכוח הציבורי שהתחולל סביב שאלת נוכחות צה"ל בלבנון.
מזור ליווה את הפקת אלבומה השני של ארזי מה נשמע ובו השירים "חפץ חיים ברוח הגוברת" ו"יש ונדמה" אותו גילה במהלך אודישנים שביצע ללהקת "האחים והאחיות".
החל משנת 1984 היה מזור למנהלה האישי, יועצה האמנותי ואיש יחסי הציבור של ארזי במשרה מלאה, בכך הייתה מהאמנים הבודדים באותה תקופה שהעסיקו מנהל אישי פרטי.
הוא הציב מטרה לכבוש עוד באותה שנה את תואר "זמרת השנה" במצעדי הפזמונים לאחר ארבע שנים רצופות בהן זכתה בו עפרה חזה.
הוא האמין כי הדרך לכך נעוצה בגימיקים תקשורתיים שיכניסו את ארזי לעמודי החדשות בעיתונים, בעיקר בידיעות אחרונות ולתוכניות הטלוויזיה השונות.
הוא יזם את הקלטת השיר "אתה לי ארץ" ליום העצמאות ה-36 לישראל ובכך סייע למצב את ארזי כסמל של זמר ישראלי ממלכתי.
השיר, כשם אלבומה השלישי, זכה להצלחה והפך קלאסיקה של הזמר העברי.
בשנת 2018 נבחר בשלושה מצעדים שונים ובהם של חברת החדשות כשיר הישראלי האהוב בכל הזמנים.
האלבום שנשא את שם השיר היה עד מהרה לאלבום זהב ובעקבותיו גם האלבום שקדם לו זכה לתואר אלבום זהב.
במצעד הפזמונים השנתי זכתה ארזי לראשונה בתואר זמרת השנה והציגה במצעד שיר נוסף מתוך האלבום - "ההצגה הגדולה".
באותה שנה זכתה גם בפרס כינור דוד.
הזכייה הכפולה הולידה גם את המאבק בין מעריצי חזה למעריצי ארזי בו שיחק מזור תפקיד מרכזי לצד בצלאל אלוני מנהלה האישי של חזה.
השניים ניהלו התכתשות תקשורתית והואשמו זה בידי זה במעורבות פעילה במאבק שהגיע לשיאו בתקרית הדיו בה התיזה מעריצה של חזה דיו מאקדח מים על שמלתה של ארזי רגע לפני שעלתה להופיע ב"עיר הנוער".
היריבות התקשורתית הייתה רק חלק משורה של מהלכים תקשורתיים שיזם מזור בשנת 1985 לביצור מעמדה של ארזי כזמרת המובילה בישראל.
היא השתתפה בתחרות הקדם אירוויזיון עם השיר "עוד נגיע", ניצחה פעמיים ברציפות בפסטיבל שירי הילדים עם השירים "לא נעצור" (1984) ו"שובי הרמוניקה", הקליטה את השיר "קו האהבה" לתוכנית הרדיו של יגאל רביד ברשת גימל וביצעה את שיר השירותרום "דרישת שלום" יחד עם להקת הנח"ל המתחדשת.
שמונה מתוך עשרת שירי אלבומה הרביעי "דרישת שלום" היו לסינגלים שצעדו בצמרת מצעד הפזמונים, האלבום זכה עד מהרה לתואר "אלבום זהב" וארזי שבה וזכתה בתואר זמרת השנה.
בשנת 1986 הציע מזור לארזי להקליט אלבום המבוסס על מוזיקה צוענית.
יחד עם אהוד מנור ליקט במשך חודשים מנגינות צועניות ממזרח אירופה וממדינות הבלקן עליהן כתב מנור מילים מקוריות.
להפקה המוזיקלית של האלבום גייס מזור את מתי כספי.
נשמה צוענית שיצא לאור בתחילת 1987 היה עד מהרה האלבום המצליח ביותר של ארזי ונמכר בלמעלה מ-150 אלף עותקים.
בתום אותה שנה שבה ונבחרה ארזי לתואר זמרת השנה וגם החלה להוביל מסע פרסום רחב היקף עבור בנק לאומי.
אלבומה עוד יום אחד מכר 120,000 עותקים והיא נבחרה בפעם החמישית ברציפות לתואר זמרת השנה.
האלבום "דמיון מזרחי", שהיה מבוסס על שירים ערביים ויצא לאור בשנת 1989, היה הפרויקט האחרון של ארזי ומזור ומיד בתום העבודה עליו נפרדו דרכיהם, עקב סכסוך כספי לאחר שבעלה של ארזי דרש לקצץ את שכרו בחצי.
השניים היו בנתק מוחלט במשך מספר שנים אך חידשו את עבודתם האמנותית בשנת 1996, כשמזור יזם את הקלטת הדואט "שיר של יום חולין" בין ארזי לבין הזמר אבי פרץ שהוציא אלבום שמוקדש לשיריו של המלחין יאיר רוזנבלום.
מאז ועד היום מוסיפים מזור וארזי לעבוד יחד.
בין היתר ערך את אלבומי האוסף "יש ונדמה" ו"שהשמש תעבור עלי" ושימש כיועץ אמנותי במופעיה השונים ובאלבום "בושם על עורי".
בשנת 2015 זכה מזור בפרס מיוחד מטעם הדירקטוריון של אקו"ם על תרומתו לקידום היצירה והיוצרים הישראלים.
בשנת 1995 הצטרף לצוות ההקמה של רדיו לב המדינה והחל לשמש כעורך המוזיקלי הראשי בתחנה וכמנהל תוכניות משותף לצדה של שוש עטרי.
בשנת 1998 החל לעבוד ברשות השידור כעורך בכיר במחלקת הבידור והמוזיקה ונמנה עם מפתחי ועורכי התוכניות "שישי עם מיכל", "בטברנה" ו"שירה בשידור".
החל משנת 2003 עבד במקביל גם ברשת ג' כעורך בכיר ומפיק תוכניות.
במקביל שימש מזור כחבר הוועדה לבחירת נציג ישראל לאירוויזיון, כחבר ועדת הבוררות של אקו"ם וכחבר העמותה להנצחת עפרה חזה.
"גברות מְצוּבָּעוֹת" הוא מונח המתאר בתי מגורים ובניינים בעיצוב אדריכלי ויקטוריאני ואדוארדיני הצבועים במספר צבעים שונים, שלושה או יותר, שמעטרים אותם או מדגישים את הפרטים הארכיטקטוניים שבהם.
הגברות המצובעות של סן פרנסיסקו
בין השנים 1849 ל-1915 נבנו בסן פרנסיסקו כ-48,000 בתים בסגנון ויקטוריאני ואדוארדיאני (מותה של המלכה ויקטוריה ב-1901 מסמן את נקודת המעבר מ"ויקטוריאני" ל"אדוארדיני"), ורבים מבתים אלו נצבעו בצבעים בהירים בוהקים.
כפי שתיאר זאת אחד ממבקרי העיתונות ב-1885, "...
אדום, צהוב, שוקולד, כתום, כל דבר צעקני - הוא באופנה...
אם הקומות העליונות אינן בצבעי אדום וכחול...
הן נצבעות לכדי לוחות בטקסטורה גסה בצבעי צהוב וחום...".
במהלך רעידת האדמה בסן פרנסיסקו בשנת 1906 נהרסו רבות מהאחוזות הוויקטוריאניות בשכונת נוב היל האמידה, אולם מהבתים הוויקטוריאניים, שנבנו למכביר, נותרו עוד אלפים, לרוב אלו המפוארים פחות, בשכונות העיר המערביות והדרומיות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, נצבעו רבים מבתים אלו בצבע "אפור ספינות-קרב" (גוון אפור שמשמש כצבע הסוואה לצביעת אוניות מערכה) שממנו נותרו עודפים בפחיות צבע של הצי האמריקאי.
כ-16 אלף בתים נוספים נהרסו, וברבים מהם הוסר ונהרס העיצוב הוויקטוריאני, שהוחלף בציפוי של נייר זפת, לבנים, סטוקו או ציפוי מעטפת אלומיניום.
בשנת 1963 החל האמן בן סן פרנסיסקו בוץ' קרדום (Butch Kardum) לערוך ניסויים בשילוב של צבעי כחול וירוק עזים, ולהשתמש בצבעים שנוצרו לצביעת חזית ביתו הוויקטוריאני, העשוי בסגנון אדריכלות איטליאנטית (Italianate).
היו שהביעו ביקורת שלילית כלפי עיצוב ביתו, אך היו משכניו שהחלו להעתיק את הצבעים הבוהקים שיצר לבתיהם.
קרדום היה למעצב בצבע, והוא ועמיתיו אמני הצבע, לרבות טוני קטלטיץ' (Tony Cataletich), בוב באקנר (Bob Buckner) וג'ייזון וונדרס (Jazon Wonders), החלו לצבוע עשרות בתים אפורים ברחבי העיר, לכדי "גברות מצובעות".
תנועה זו שקמה התקראה "תנועת אמני הצבע" (ה"קולוריסטים" - colorist movement), ועד שנות ה-70 השפעתה ניכרה כבר ברחובות שלמים ובשכונות שלמות, שצבעו את בתיהם לפיה.
תהליך זה מתקיים עד היום בסן פרנסיסקו.
אחת מקבוצות בתי "הגברות המצובעות" הידועים ביותר היא שורת הבתים הוויקטוריאניים ברחוב שטיינר, בתים 710–722, הניצבים אל מול פארק כיכר אלאמו בסן פרנסיסקו.
לעיתים זוכה שורה זו של בתים לכינוי "שורת הגלויות" (Postcard Row), או "שבע האחיות" (Seven Sisters), מאחר שמדובר בשדרה של שבעה בתים בעלי מתאר דומה.
ב-2010 הוצעה למכירה האחוזה שברחוב שטיינר 722, במחיר 3,999,999$, הצעת מכירה שזכתה לסיקור תקשורתי.
בית זה ממוקם בפינת הרחובות שטיינר וגרוב.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה מוצע הבית למכירה מזה שלושים וחמש שנה.
הבית תואר כבית העתיק, המרווח והמפורט ביותר מבין שבע האחיות.
גבריאל פרנסיסקו גארסיה דה לה טורה (בספרדית: Gabriel Francisco García de la Torre, נולד ב-10 בפברואר 1979 בסליינט שבקטלוניה, ספרד) הוא כדורגלן עבר ומאמן בהווה שנודע בכינוי גברי.
גברי היה שחקן רב-גוני ובזכות כך שיחק במספר עמדות, בעיקר בקישור כקשר מרכזי, אחורי או ימני וכן בהגנה כמגן ימני.
במשך רוב הקריירה שלו שיחק במדי ברצלונה ואייאקס.
גברי גם ייצג את נבחרת ספרד ב-3 משחקים, ונכלל בסגל הנבחרת ליורו 2004.
גברי הצטרף בנעוריו למחלקת הנוער של ברצלונה.
בגיל 18, בעונת 1997/98, התקדם גברי לקבוצת המשנה של ברצלונה, ברצלונה אתלטיק, ששיחקה אז בליגה השלישית.
בעונתו הראשונה בקבוצת המשנה הבקיע שני שערים ב-22 משחקים בהם שותף ועזר לקבוצתו להעפיל לליגה השנייה.
בעונת 1998/99 היה לגברי תפקיד משמעותי יותר בקבוצה, והוא כבש 6 שערים ב-32 משחקים, אך הוא לא עזר לקבוצתו להימנע מירידה חזרה לליגה השלישית.
בעונת 1999/2000 החל לשחק בקבוצת הבוגרים של ברצלונה, תחת אימונו של לואי ואן חאל, במקביל לכך שהיה שחקן בקבוצת המילואים.
את הופעת הבכורה שלו ערך גברי ב-22 באוגוסט 1999, כשנכנס כמחליף במשחק מול ריאל סרגוסה.
גברי כבש בעונתו הראשונה בקבוצה הבוגרת שני שערים - הראשון שבהם היה בניצחון 4-0 על נומנסיה ב-4 במרץ 2000 והשני בניצחון 3-0 על אתלטיקו מדריד ב-29 באפריל אותה שנה.
גברי שיחק באותה עונה 17 פעמים במדי הקבוצה הבוגרת ו-13 פעמים במדי קבוצת המשנה.
בעונות הבאות היה גברי שחקן רגיל בהרכב הקבוצה, אך ברצלונה כשלה בזכייה בתארים ומאמניה הוחלפו בתדירות גבוהה.
בעונות 2000/01 ו-2001/02 הצליח גברי פעמים נוספות לכבוש שני שערים בעונה, אך בעונת 2002/03 לא הבקיע אף שער בליגה ב-27 משחקים בהם הופיע.
בעונת 2003/04 החל פרנק רייקארד לאמן את הקבוצה, ומעמדו של גברי דעך - צ'אבי ואדגר דווידס שהגיע בינואר 2004 הועדפו על פניו כשחקני הרכב.
הוא פתח ב-12 משחקים בלבד ועלה ב-4 נוספים, וכבש שער בודד, שערו האחרון במדי ברצלונה, ב-2 בנובמבר 2003, בתיקו 3 עם ריאל סוסיאדד.
בתחילת עונת 2004/05 קרע גברי את הרצועה הצולבת הקדמית, פציעה חמורה שבגללה נעדר ממשחק למשך חצי שנה.
גם לאחר שחזר מהפציעה היה חלקו של גברי מצומצם, ובעונה זו ובעונה שלאחריה יחדיו הופיע ב-15 משחקי ליגה.
הוא היה שותף עם ברצלונה לזכייה בשתי אליפויות ספרד ובליגת האלופות בעונת 2005/06.
חוזהו של גברי תם ביוני 2006 והוא חתם על חוזה חדש באייאקס אמסטרדם ההולנדית.
תחילת דרכו של גברי באייאקס הייתה מוצלחת - באוגוסט זכה עם הקבוצה בסופר קאפ ההולנדי בזכות ניצחון 3-1 על פ.ס.ו איינדהובן.
עונתו הראשונה של גברי הייתה מוצלחת ברמה האישית - הוא הבקיע 5 שערים ב-31 הופעות.
ברמה הקבוצתית, היה גברי שותף לזכייתה של אייאקס בגביע ההולנדי, על אף שבמשחק הגמר קיבל כרטיס אדום והורחק.
קבוצתו איבדה את אליפות הליגה לאיינדהובן במחזור האחרון.
עונתו השנייה החלה עם זכייה נוספת בסופר קאפ ההולנדי, הודות לשער ניצחון שכבש גברי לרשתה של איינדהובן.
בליגה, הבקיע גברי שער בודד ועזר לקבוצתו לסיים במקום השני פעם נוספת.
בעונה הבאה, אותה אייאקס סיימה במקום השלישי בליגה, החלה דעיכה במעמדו בקבוצה והוא שותף ב-16 משחקים בלבד, בהם הבקיע שער אחד.
בעונת 2009/10 זכה גברי עם אייאקס בגביע ההולנדי פעם נוספת, אך הוא כשל להבקיע בליגה ב-13 משחקים בהם שותף.
בקיץ 2010 עזב גברי את אייאקס והצטרף לאום סלאל הקטרית, שם שיחק במשך עונה אחת.
לאחר מכן עבר גברי לסיון השווייצרית, אך הוא מיעט להשתתף במשחקי הקבוצה ובתום העונה עבר ללוזאן השווייצרית גם היא.
בעונתו הראשונה בקבוצה הבקיע שער אחד ב-24 משחקים, ועזר לקבוצתו לסיים במקום התשיעי.
בעונה הבאה מיעט לשחק והוא פרש ממשחק בסיומה, בגיל 35.
גברי השתתף עם נבחרת ספרד הצעירה בגביע העולם בכדורגל עד גיל 20 ב-1999. לגברי היה חלק משמעותי בזכייתה של נבחרתו בתואר, עם שלושה שערים שכבש, כולל אחד במשחק הגמר מול .
עם הנבחרת הצעירה השתתף גם באליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2000 ו-2002.
גברי ייצג את מדינתו באולימפיאדת סידני.
בשלב הבתים הבקיע שער לרשתה של ועזר לנבחרתו להעפיל לרבע הגמר.
ברבע הגמר מול , ניצחה ספרד 1-0 משער שגברי כבש, והיא העפילה לחצי הגמר.
לאחר שגברה על בחצי הגמר, פגשה ספרד את .
גברי הבקיע שער אך הורחק בכרטיס אדום במחצית השנייה.
המשחק הסתיים בתיקו 2 הן בתום 90 דקות והן בתום ההארכה, ובדו-קרב בעיטות העונשין שהיה לאחר מכן, הפסידה ספרד לקמרון.
גברי וחבריו לנבחרת קיבלו מדליית כסף על הגעתם לגמר.
גברי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת הבוגרת במשחק ידידות ב-30 באפריל 2003 מול .
הוא השתתף במשחקי ידידות נוספים מול ו ב-2004, זומן לסגל הנבחרת ליורו 2004 שנערך בפורטוגל, אך לא שותף באף משחק.
בקיץ 2014 הצטרף לקבוצת המשנה של ברצלונה, ברצלונה אתלטיק, כעוזרו של אוסביו סקריסטן.
בסוף העונה מונה ג'רארד לופס לתפקיד מאמן ברצלונה ב', וגברי עבר לאמן במחלקת הנוער של המועדון.
גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 - 1999
הרב גבריאל רפאל בן אברהם אָלמוֹשְֹנִינוֹ (המכונה: מֶרְקָאדוֹ מופיע במקורות בעברית גם כ: אלמוזנינו וגם אלמוזלינו, בבולגרית: Габриел Меркадо Алмоснино; 1805, ניקופול, האימפריה העות'מאנית – 14 בינואר 1890, ירושלים, ארץ ישראל העות'מאנית) היה הרב הראשי ליהודי סופיה, ובהמשך הרב הראשי הראשון של בולגריה המודרנית.
גבריאל אלמושנינו נולד לאברהם (אלברט) בעיר ניקופול, ובה למד בישיבת "בית יוסף" שהקים בשעתו רבי יוסף קארו.
בהמשך עלה לארץ ישראל, השתקע בירושלים ובה הוסמך לרבנות.
לאחר הסמכתו לרבנות שב לבולגריה וב-1838 מונה לרב הראשי של ניקופול.
על ימי שבתו בניקופול יש אגדה שנגלה עליו רבי יוסף קארו בבית הכנסת שלו בעיר.
ב-1876 מונה לרב הראשי של יהודי סופיה לאחר פטירתו של הרב יהודה עָרֶב.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) הורו מפקדי הצבא העות'מאני הנסוג לחייליהם להעלות באש את העיר סופיה.
הרב אלמושנינו פנה למפקד הצבא סולימאן הוסני פאשה בבקשה שלא יפגע בעיר.
בקשתו נדחתה והעות'מאנים החלו להצית מבנים ומחסני מזון.
הרב אלמושנינו גייס רבים מבני הקהילה לפעולות הכיבוי וכך נמנע נזק גדול יותר.
בהמשך, בתמיכת הקונסולים הזרים ארגן הרב משלחת נכבדים, הגיע למטה הצבא הרוסי וברך את מפקדיו.
במהלך הפגישה ביקש ממפקדי הצבא להורות לחיילים הרוסים שלא לפגוע בבני הקהילה ונכסיה ובקשתו התקבלה.
לאחר עצמאות בולגריה ולאות הוקרה על פעילות יהודי סופיה, הורכבה יחידת כיבוי האש הראשונה של העיר על טהרת בני הקהילה היהודית.
האירוע בו יהודי סופיה בראשות הרב אלמושנינו הצילו את העיר סופיה מנזקי ההצתה העות'מאנית, נכנס לנרטיב ההיסטורי הבולגרי.
ב-2010, במהלך השרפה בכרמל, שלחה בולגריה 2 מטוסי כיבוי וכ-120 כבאים לסייע בכיבוי.
בריאיון לעיתונות אמר סגן שר החוץ הבולגרי דימיטר צאנצ'ב, שבולגריה גאה להיות הראשונה שמגישה סיוע לישראל, וכי הבולגרים זוכרים היטב את פועלו של הרב אלמושנינו להצלת העיר סופיה לאחר שהעות'מאנים הנסוגים הציתו בה אש.
לאחר סיום המלחמה וכינון נסיכות בולגריה הוזמן הרב אלמושנינו כנציג יהודי בולגריה לכינוס הראשון של האספה הלאומית של בולגריה שנערך בווליקו טרנובו ובמהלכו כוננה חוקת טרנובו.
בעקבות כינון החוקה פרסם ראש הממשלה ושר החוץ והדתות של בולגריה דראגן צאנקוב את "התקנון הזמני לניהול הקהילות הדתיות של הנוצרים, המוסלמים והיהודים".
במסגרת התקנון הזמני נקבע, כי קהל מתפללים בבית כנסת מסוים יוגדר יחידה דתית, בראשו יעמוד רב שימונה על ידי הנהלה שתיבחר על ידי קהל המתפללים ומקרבם.
ההנהלה תורכב מ-3 עד 5 שליחי ציבור ותפוקח על ידי משרד הדתות הבולגרי.
עוד הותר לנבחרי הקהילה לגבות מס קהילה ונקבע כי הרב הראשי של סופיה, הרב אלמושנינו יכהן כרב הראשי ליהודי הנסיכות ויקבל משכורת שנתית מהמדינה בסך 1,000 לבות.
וכך, ב-1880 מונה הרב אלמושנינו לרב הראשי הראשון של בולגריה המודרנית.
בעת מינויו היה הרב אלמושנינו בן 75 שנים.
הוא דיבר עברית ולאדינו אך לא שלט בבולגרית ונקלע לראשיתו של מאבק הכוחות בקהילה היהודית בין הנכבדים הוותיקים שכונו נוֹטָאבֶּלִים לבין צעירי הקהילה אשר סברו שהרב אינו מתאים לתפקידו ויש למנות תחתיו רב צעיר ומשכיל.
ב-13 בנובמבר 1884 נערך הכינוס הראשון של הקהילות היהודיות בבולגריה ובו נכחו נציגי 11 קהילות.
במהלך הכינוס הוחלט להחליף את הרב אלמושנינו ברב שיובא מחוץ לבולגריה.
הבקשה הועברה לשר החוץ והדתות הבולגרי איליה צאנוב (בבולגרית: Илия Цанов) שהיה אחראי על הטיפול במיעוטים בבולגריה והוא דחה אותה.
בעקבות התשובה, נציגי הקהילות פנו לרב אלמושנינו בבקשה שיתפטר מרצונו, אך הוא סרב.
לבסוף, ב-1885 עם הגיעו לגיל 80 התפטר הרב אלמושנינו מתפקידו ושר החוץ והדתות החדש קונסטנטין סטואילוב הסכים לבקשת ראשי הקהילות למנות רב חדש שיובא מחוץ לבולגריה.
עם סיום תפקידו עלה לירושלים.
ב-1890 נפטר הרב אלמושנינו משפעת והובא לקבורה בחלקת הספרדים (בוראק-יא') בבית הקברות בהר הזיתים.
הרב גבריאל איספיראנסה (או אישפרנסה; ה'ש"פ – ה'תל"ז) היה מגדולי חכמי צפת במאה ה-17.
נולד בשאלוניקי בשנת ה'ש"פ (1620).
החיד"א, בספרו "שם הגדולים", כותב שישנה מסורת שהתייתם מאביו ומאמו, ושם המשפחה של האשה שאימצה אותו היה "איספיראנסה", והוא אימץ את שם משפחתה.
למד בישיבתו של הרב דניאל אישטרושה מחבר "מגן גיבורים".
עלה לצפת בשנת ה'ת"י ושימש בה כרב.
בשנת ה'תכ"ו פנו חכמים אל הרב אברהם אמיגו בבקשה שילך הוא עם הרב איספיראנסה, הרב שלמה אלימן אשכנזי והרב חיים אבולעפיה לבדוק את אמיתות הטענות על השבתאות בעיר עזה.
היה ראש ישיבה בצפת, ובעקבות אחד מממני הישיבה, שנקלע למשבר ולא פרע את חובותיו, פרץ סכסוך בין איספיראנסה לבין הרב מרדכי הלוי.
היה ממעתיקי כתביו של ר' חיים ויטאל.
היה מרבותיו של הראשון לציון רבי משה גאלנטי.
כמה מתשובותיו נמצאות בכתבי יד.
בסוף ספר "עץ החיים" (איזמיר, תפ"ט) מאת הרב חיים אבולעפיה נמצאים הערות וליקוטים פרי עטו.
גבריאל בודואן שארל מריה הוא נסיך בלגיה.
בנם השני של פיליפ, מלך הבלגים ומתילדה, מלכת בלגיה.
הנסיך גבריאל נולד בבית החולים ארסמוס בעיר אנדרלכט שבמחוז בריסל ב-20 באוגוסט 2003. אביו הוא פיליפ, מלך הבלגים ואמו היא מתילדה, מלכת בלגיה.
סנדקיו הם דודו מצד אמו, הרוזן שארל אנרי ד'אודקם ד'אקוז, ובת דודה שנייה שלו מצד האב, הברונית מריה כריסטינה פון פרייברג.
חרף העובדה שהוא הבן הזכר הראשון של הזוג המלכותי, אחותו הגדולה אליזבת היא יורשת העצר לאחר שב-1991 בוטל בבלגיה חוק העדפת הבן הבכור.
לגבריאל יש אח צעיר בשם עמנואל ואחות צעירה בשם אלאונור.
גבריאל לומד כיום בהקולג' הישועי על שם ז'אן ברכמן הקדוש בבריסל.
הוא משחק הוקי שדה במועדון מקומי ומנגן בפסנתר.
הוא יאלץ לעבוד לפרנסתו כאשר יגיע לבגרות.
מצד אביו גבריאל הוא צאצא של בתי אצולה איטלקים רבים כגון אורסיני וקולונה ולמספר אפיפיורים והוא בעל קרבה משפחתית אל בית בורבון ובית ויטלסבאך ואל משפחת המלוכה הנורווגית, השוודית, הדנית, הבריטית וההולנדית.
מצד אמו הוא צאצא של משפחות המלוכה של פולין שרבות מהן שלטו בעבר ברחבי מזרח אירופה, כגון רדזיוויל וזמויסקי והוא אף קרוב משפחה של נשיא פולין ברוניסלב קומורובסקי.
גברי, נשי הוא סרט דרמה רומנטית בבימוי של ז'אן-לוק גודאר משנת 1966, המייצג בסגנונו את הגל החדש הצרפתי.
הסרט הוא קופרודוקציה צרפתית שוודית, ומככבים בו ז'אן פייר לאו ושנטל גויה.
גברי, נשי הוא מהבוטים מבין סרטי שנות השישים של גודאר.
יש המחשיבים סרט זה כמייצג את צרפת ופריז בעשור זה.
הסרט מכיל אזכורים רבים לדמויות פוליטיות ולאייקוני התרבות הפופולרית של התקופה, כגון שארל דה גול, אנדרה מאלרו, ג'יימס בונד ובוב דילן.
שימוש רב נעשה בטכניקות והנראטיבים הלא ליניאריים של גודאר, כאשר הסיפור הראשי נקטע לעיתים קרובות על ידי סצנות שונות ותת עלילות.
ציטוט ידוע מהסרט הוא "סרט זה היה יכול להיקרא הילדים של מרקס וקוקה קולה", טקסט המופיע ככותרת בין פרקים.
פול (בגילום ז'אן-פייר לאו), צעיר אידיאליסט רומנטי בעל שאיפות אינטלקטואליות וספרויות, מנסה לחזר אחר מדלן (שאנטל גויה), המתחילה בקריירה של כוכבת פופ.
למרות ההבדלים בנטיותיהם הפוליטיות, טעמיהם המוזיקליים ואופיים, פול ומדלן מתחילים במהירות להיות מעורבים רומנטית, ונכנסים למערכת יחסים מרובעת הכוללת את שותפותיה של מדלן לדירה, קתרין ואליזבת.
הסרט כולל סצנות רבות השזורות בחיים בפריז, בעבודה ובמנוחה של הגיבורים, שאינן בהכרח קשורות לעלילה הראשית.
קיימות סצנות של אלימות גרוטסקית ושל אנשים המתנהגים מוזר, המלוות בדיאלוגים או מונולגים של הגיבורים.
קיים שימוש בראיונות עם שחקנים צעירים, בנושאים הקשורים לאהבה, מיניות ופוליטיקה.
גבריל ניקולאיביץ' טרויפולסקי היה סופר, מחזאי ותסריטאי רוסי.
ב-1985 קיבל אות הוקרה על הישגיו בתחום התרבות ברוסיה.
ספרו המפורסם ביותר "בים הלבן האוזן השחורה" יצא לאור על ידי "מסדה" בשנת 1974 ומספר על ידידות נפלאה בין כלב צייד ובעליו ונאמנות שלא הייתה מוטלת בספק.
נולד בנובוספאסובקה (רוסיה, מחוז וורונז') ב-1905 לאביו הכומר ניקולאי טרויפולסקי (אחד בין שישה אחים).
נעוריו עברו עליו ביערות שבסביבת עיירת-הולדתו, שם צמחה בו החיבה לטבע וליצוריו.
ב-1924 סיים בית ספר חקלאי והתחיל לעבוד כמורה וחקלאי בכפר.
בתקופת הכיבוש הנאצי של אזור וורונז' (1942-1943) ביצע משימות מודיעין עבור הצבא האדום.
בתום לימודיו פרסם מאמרים בכתבי-עת מדעיים וכן נובלות בהן תיאר חיי יום יום בכפר, עבודה חקלאית, נופים ובעלי חיים.
סיפורו הראשון התפרסם ב-1937 תחת שם העט לירוואג.
ב-1953 ראו אור סיפוריו החקלאיים בכתב עת "נווי מיר" ובהם שאף לתאר בכנות גם תופעות שליליות בחיי הכפר וקיבל הכרה כאחד הכותבים הטובים בנושא.
1953 - "מחיי אגרונום" סיפורים סטיריים, ב-1955 יצא לאקרנים הסרט "אדמה ואנשים" שהתבסס על סיפוריו (במאי סרגיי רוסטוצקיי)
1971 - ספר לילדים "בים הלבן אוזן השחורה" (תורגם ליותר מ 20 שפות )
ספריו תורגמו ל 52 שפות.
בים הלבן - האוזן השחורה
ספרו המפורסם ביותר "בים הלבן האוזן השחורה" יצא לאור על ידי "מסדה" ב-1974 בתרגומו של דוידה קרול וציורים של אראלה.
סיפור-חייו של כלב-צייד, ידידותו עם אדוניו-מאלפו, שיטוטיו ותלאותיו, ידידותו החדשה עם הילד שמוצאו עד סופו הטראגי, והוא סיפור טבע ריאליסטי ונוגע ללב, הכתוב בסגנון אפי מאופק ובכושר-ביטוי בולט, רצוף תיאורים מרשימים ובינת חיים.
גבריאל (גבי) אילן (נולד ב-7 באפריל 1951) הוא מהנדס חשמל ויזם היי-טק.
אילן נולד בירושלים לחנה ולפרופ' אליעזר אילן.
למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה.
סיים תואר ראשון בהנדסת חשמל בטכניון בהצטיינות בשנת 1974 במסגרת העתודה האקדמית והשלים את לימודי התואר השני בהנדסת חשמל בטכניון בשנת 1977 במהלך שירותו בצה"ל.
בין השנים 1974–1981 שרת כקצין ומהנדס פיתוח ביחידה 8200 בחיל המודיעין, שם פיתח וניהל פרויקטים מערכתיים ובהמשך פיקד על קורס השלמה חילית לקצינים מהנדסים המשרתים במערך הטכני של חיל המודיעין ולאחר מכן עמד בראש מדור פיתוח.
במהלך שירותו הצבאי זכה פעמיים בפרס ראש אמ"ן לחשיבה יוצרת (1979, 1980).
בשנת 1987 הוענק לו ולצוות שעמד בראשו פרס ביטחון ישראל על מערכת שיזם וניהל את פיתוחה בעת שרותו.
עם שחרורו מצה"ל בשנת 1981 הצטרף לחברת תדיראן מערכות כמהנדס פיתוח ובהמשך ראש ענף פיתוח מערכות ביון תקשורת (COMINT) בחברה.
במסגרת עבודתו בתדיראן ניהל פרויקטים מערכתיים עבור צה"ל ולשוק הבינלאומי עבור ממשלות זרות.
בשנת 1990 יזם והקים, עם שני שותפים - שמואל איזק וד"ר מאיר בורשטין, את חברת ארט – טכנולוגיות זיהוי מתקדמות בע"מ (ART – Advanced Recognition Technologies Inc.
בארצות הברית) ושימש כנשיא ומנכ"ל חברה זו וחברת הבת הישראלית שלה במשך יותר מעשור.
חברת ארט הייתה חלוצה בפיתוח טכנולוגיות לזיהוי כתב יד ולזיהוי דיבור, מנתה בשיאה כ-80 איש והובילה בעולם בתכנה חדשנית לחיוג קולי בטלפונים סלולריים.
בין היתר שולבו מוצרי החברה בטלפונים הסלולריים של החברות מוטורולה, סמסונג, LG וחברות מובילות נוספות בעולם.
על פיתוח תכנה זו הוענק לו ולצוות הפיתוח בחברה פרס ראש הממשלה לתוכנת מחשב בתחום הבינה המלאכותית לשנת 1997. חברת ארט נרכשה בשנת 2004 על ידי חב' ScanSoft מארצות הברית (Nuance Inc.
בהמשך היה שותף להקמה, עם ד"ר מאיר מורג, של חברת ההזנק N-trig Inc.
שפיתחה מסכי מגע בטכנולוגית multi-touch ייחודית אשר נרכשה בהמשך על ידי מיקרוסופט.
השתתף בפיתוח הטכנולוגיה וכיהן בחברה זו כדירקטור.
במקביל הקים וניהל את חברת Optinetix Inc.
שפיתחה בראשית דרכה טכנולוגיה אופטית לקריאת מידע ממסכים ושלטי חוצות ובהמשך עסקה במתן ייעוץ הנדסי וניהולי בתחומים מגוונים לחברות בשוק הפרטי ולמערכת הביטחון.
שפיתחה טכנולוגית זהוי דיבור חדשנית למטרות פיקוד קולי בתנאי רעש.
במסגרת שירות המילואים בצה"ל קודם לדרגת סא"ל ביחידה 8200. בין היתר יזם מערך הדרכה למהנדסי היחידה והעביר קורסים בנהול פרויקטים למחזורים רבים של מהנדסים וצוותים טכניים.
ממציא של 17 פטנטים רשומים בתחומי זיהוי קול וכתב, עיבוד אותות, תקשורת ותחומים נוספים.
מתגורר בתל אביב, נשוי לדניאלה ואב לשלושה.
גבריאל דוס סנטוס מגלייאיס , הידוע בשם גבריאל, הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בארסנל מהפרמייר ליג ובנבחרת ברזיל.
גבריאל נולד ברובע פיריטובה בסאו פאולו.
בגיל 13 נסע במשך 12 שעות באוטובוס לפלוריאנופוליס על מנת להתחיל את הקריירה שלו באוואי, אך חזר לסאו פאולו לאחר כשבוע עקב געגועים למשפחתו.
אף על פי כן, הוא שקל מחדש את החלטתו וחזר לאוואי לאחר שבועיים, ובסופו של דבר הרוויח את חוזהו המקצועי הראשון בגיל 16. הוא המשיך להיות חלק מהקבוצה שהצליחה להעפיל לליגת העל הברזילאית ב-2017.
ב-31 בינואר 2017, הצטרף לליל בליגת העל הצרפתית.
לאחר מספר הופעות במדי ליל ב', הושאל לטרואה, בה שיחק תחת המאמן מרסלו בייאלסה לפני שהצטרף לדינמו זאגרב, אך גם בקרואטיה מיעט לשחק.
ב-2018 חזר לליל, ערך 14 הופעות ואף כבש את שערו הראשון בקבוצה בניצחון 1–5 על פריז סן ז'רמן באפריל 2019.
בעונה שלאחר מכן, עונת 2019/2020, החל לשחק באופן קבוע יותר והפך לשחקן הרכב.
כמו כן פתח בהרכב הקבוצה בכל ששת המשחקים בליגת האלופות.
ב-1 בספטמבר 2020 הודיעה ארסנל על החתמתו בחוזה ארוך טווח.
ב-12 בספטמבר, במשחק הפתיחה בפרמייר ליג של ארסנל בעונת 2020/2021, ערך גבריאל את הופעת הבכורה בקבוצה ואף כבש את השער השני בניצחון הקבוצה 0–3 על פולהאם.
גבריאל זומן לייצג את ברזיל את נבחרת עד גיל 20 באליפות דרום אמריקה 2017. סך הכל ערך שבע הופעות במדי הנבחרת.
ב-9 בספטמבר 2023, ערך את הופעת הבכורה בנבחרת ברזיל הבוגרת בניצחון 1-5 על נבחרת בוליביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
"גבריאל" הוא שיר שיצא לרדיו כתקליט שדרים באוגוסט 1982. את השיר כתב שמואל קרול, הלחין צביקה פיק ועיבד אלדד שרים.
השיר בוצע על-ידי עפרה חזה.
השיר "גבריאל" בביצועה של עופרה חזה נכלל באלבומה השלישי, "פיתויים".
הוא הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעדי רשת ג' ב-1982, ובאותה השנה הגיע למקום הראשון במצעד.
השיר היה ממוקם במהלך שבועיים בראש המצעד, ובסך הכול צעד בו 12 שבועות.
במצעד השנתי של התחנה בשנת 1983 הוא דורג במקום ה־35, וחזה זכתה בתואר "זמרת השנה".
לשיר "גבריאל" היו ביצועים נוספים, ב"תמיד אותו חלום" על ידי עידו רוזנברג בשנת 2009 ועל-ידי מלחין השיר צביקה פיק באלבום "הלהיטים הגדולים" שהופץ ב-2018.
בשיר "גבריאל", הדוברת פונה למלאך גבריאל ומבקשת ממנו שיבוא אליה.
במבט ראשון, נראה כי מדובר באיזו משיכה אל הבלתי מושג, ואל הבלתי אפשרי, אל המלאך המטייל בשמיים ומבקש כוכבים: "הן תדע שבילי שמיים בוא אליי, טובים השניים".
היא מצפה לשוחח איתו ולפגוש אותו, אולם המלאך נותר בשמיים.
השיר ממשיך במילים "כל כנפות תבל נושקים", כלומר קצוות פתילים בפינות בגדיו של המלאך נוגעים מעט בדוברת כשהוא עובר מעליה, אך הוא לא מגיע אליה.
בפזמון, הדוברת מספרת שלנער הזה, המלאך, היא מתפללת ומחכה.
היא ממשיכה לנסות ולשכנע את המלאך לבוא אליה.
היא מפנה את תשומת ליבו לכך, שגם אם האל עצמו נועל את שערי גן עדן בפניו, הרי הוא מוזמן לרדת אליה: "גבריאל, אם אלוהים נועל שעריו של גן העדן רד אליי".
בבית האחרון מקבלת העלילה בשיר תפנית דרמטית: "עוד נותר הצל", אומרת הדוברת, והגלימה של המלאך "פורשת ערב", כמכסה את השמש.
הבית מסתיים בתיאור צליל צחצוח החרב, צליל הכנה למעשה אלים, משהו מאיים שעומד להתרחש.
בבית האחרון, מסתבר שהשיר הוא ביטוי לכמיהה ולהשתוקקות של אישה הפונה אל אהובה ומבקשת ממנו לממש את אהבתם ולא להסתפק בממד הרוחני שאותו הוא מבקש.
אהובה של הדוברת, מתואר כספק נער, ספק מלאך או שניהם ביחד, והשיר עוסק בפער שבין האנושי למלאכי באדם עצמו.
האישה מבקשת מן הנער שבמלאך לא לשכוח את אנושיותו גם כשהוא שרוי בתפילה ובחוויות רוחניות.
השיר מתייחס למלאך גבריאל, שעל-פי מקורות ביהדות הוא אחד מארבעת מלאכי השרת העומדים ליד כיסא הכבוד, ותפקידם לשמור על ארבע כנפות הארץ.
שיר זה נכלל במחזמר הלהיטים "מרי לו" שעלה לראשונה בתיאטרון הבימה בשנת 2002 ומבוסס על 25 משיריו של צביקה פיק.
הרב גבריאל הכהן אדלר (תקמ"ט-תר"כ; 1788-1859) היה אב בית דין בערים מירינגן (Mühringen) שבגרמניה, ואוברדורף (Oberdorf) שבשווייץ.
נולד בגרמניה לרב מרדכי הכהן אדלר אב בית דין של מדינת הנובר.
אחיו הוא הרב נתן אדלר, רבה של אנגליה.
הרב גבריאל הוציא לאור את הספר "לשון זהב" - חידושי דודו הרב דוד טבלי הכהן שיף, שהיה אב בית הדין בלונדון ורבה של אנגליה, ובסופו הוסיף קונטרס "כנפי נשרים" הכולל את חידושי אביו הרב מרדכי.
כתב מאמרים רבים בכתב-העת התורני-גרמני שומר ציון הנאמן שהוציא לאור הרב יעקב אטלינגר, בעל ערוך לנר.
אביו, הרב מרדכי הכהן אדלר, היה אב בית הדין של הנובר.
אחיו, הרב נתן הכהן אדלר, היה רבה הראשי של האימפריה הבריטית ובעל "נתינה לגר".
אחיו, הרב בער הכהן אדלר, היה דיין בפרנקפורט.
גבריאל "גָבְּרִי" וייגה נובאס (בספרדית: Gabriel "Gabri" Veiga Novas; נולד ב-27 במאי 2002 באו פוריניו שבספרד) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בפורטו מליגת העל הפורטוגלית.
וייגה גדל במחלקות הנוער של סנטה מריניה וסלטה ויגו.
בשנת 2019 החל לשחק בקבוצת המילואים של סלטה ויגו.
ב-19 בספטמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 1–2 על ולנסיה במסגרת המחזור השני בלה ליגה לעונת 2020/2021.
בעונת 2022/2023 וייגה היה מהשחקנים הצעירים הבולטים בליגה הספרדית ורשם 11 שערים.
ב-26 באוגוסט 2023 וייגה חתם בקבוצת אל-אהלי מליגת העל הסעודית תמורת 36 מיליון אירו, על אף התעניינות גדולה בשירותיו מקבוצות מובילות באירופה לאורך כל הקיץ וסף חתימה על חוזה בנאפולי.
ב-5 ביוני 2025 חתם וייגה על חוזה ל-5 שנים בפורטו מליגת העל הפורטוגלית.
ב-11 באוגוסט 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–0 על ויטוריה דה גימראייש במסגרת מחזור הפתיחה של עונת 2025/2026 בליגת העל הפורטוגלית.
גבריאל אטאל הוא פוליטיקאי צרפתי ממוצא יהודי, אשר כיהן כראש ממשלת צרפת.
ראש הממשלה הצרפתי השמיני, שהוא יהודי או ממוצא יהודי.
קודם לכן, שימש כדובר הממשלה בין השנים 2020 ל-2022, שר הפעולות הציבוריות והחשבונות בין 2022 ל-2023 ושר החינוך והנוער ב-2023 תחת הנשיא עמנואל מקרון.
בגיל 34, הפך לאדם הצעיר ביותר וההומו המוצהר הראשון שכיהן כראש ממשלת צרפת וכן ללהט"ב הגלוי התשיעי והאדם הצעיר ביותר שכיהן כראש מדינה או ממשלה בעולם.
גבריאל ניסים אטאל נולד ב-16 במרץ 1989 בקלמארט.
הוא גדל ברובע ה-13 וה-14 של פריז עם שלוש אחיות.
אביו, , היה עורך דין ומפיק סרטים יהודי; אימו ממשפחה מאלזס ואביו ממשפחה תוניסאית.
אמו, מארי די-קוריס (Marie de Couriss), עבדה כשכירה בחברת הפקת סרטים.
אטל הוטבל לנצרות בקתדרלת סנט אלכסנדר-נבסקי וגודל כנוצרי אורתודוקסי, דתה של אימו.
הוא עצמו מחשיב את עצמו כאדם לא מאמין.
אטאל למד בבית ספר פרטי, ברובע ה-6. פעילותו הפוליטית החלה כאשר השתתף במחאת הנוער בצרפת ב-2006. לאחר שהחל ללמוד ב-Sciences Po בשנת 2007, הוא הקים ועדה לתמיכה באינגריד בטנקור, בת הערובה הצרפתית-קולומביאנית שהוחזקה על ידי FARC.
הוא סיים את לימודיו ב-2012 עם תואר שני בעניינים ציבוריים, לאחר שלמד משפטים באוניברסיטת פנתיאון-אסס מ-2008 עד 2011, כשנה עבד עם אריק דה שאסי, מנהל אקדמיית צרפת ברומא.
לאחר התמחות באספה הלאומית הצרפתית אצל מריסול טוריין במהלך הקמפיין לנשיאות, גבריאל אטאל עבד במשך חמש שנים כיועץ לשר הבריאות, תפקיד שכלל קשר פרלמנטרי וכתיבת נאומים.
חבר במועצה העירונית של ואנבס
בבחירות המוניציפליות ב-2014 הוצב אטאל במקום החמישי ברשימת המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית.
הוא נבחר לאחד מארבעת חברי המועצה של המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית של ואנבס וקיבל לידיו את הנהגת האופוזיציה, לאחר התפטרותו של ראש הרשימה הסוציאליסטית.
אטל נבחר לאספה הלאומית הצרפתית ב-18 ביוני 2017, המייצג את אזור הבחירה העשירי של הוט-דה-סיין, כשהוא מנצח את היורש המיועד של אנדרה סנטיני.
אטל נחשב במהירות לאחד מחברי הפרלמנט החדשים המוכשרים ביותר.
כסגן האספה הלאומית הפך לחבר בוועדה לענייני תרבות וחינוך, שם שימש כמצליף של קבוצת La République En Marche!
בדצמבר 2017 מונה אטאל לכתוב את הצעת החוק בנושא נגישות להשכלה גבוהה.
אטאל מונה לדובר של מפלגת רנסאנס בינואר 2018 ובספטמבר 2018, לאחר בחירתו של ריצ'רד פרנד לנשיאות האספה הלאומית, הוא התמודד כמועמד לרשת אותו אך הסיר את מועמדותו יום לפני הבחירות כשהוא נחשב לאחד משלושת המועדפים.
ב-16 באוקטובר 2018, מונה אטאל לעוזר שר החינוך והנוער הלאומי, ז'אן מישל בלנקר.
בגיל 29, הוא היה החבר הצעיר ביותר בממשלה תחת הרפובליקה החמישית, והביס את השיא הקודם שקבע פרנסואה בארון ב-1995 בכמה חודשים.
הוא היה אחראי על נושאי נוער והקמת שירות לאומי אוניברסלי.
הוא היה דובר הממשלה תחת ראש הממשלה ז'אן קסטקס מ-2020 עד 2022.
והפך לשר לפעולה ציבורית וחשבונות בממשלת ראש הממשלה אליזבת בורן במאי 2022.
ביולי 2023, מונה אטאל לשר החינוך והנוער הלאומי בממשלת צרפת.
בגיל 34, הוא הפך לאדם הצעיר ביותר שכיהן בתפקיד זה תחת הרפובליקה החמישית.
ב-27 באוגוסט 2023, אטאל הכריז על איסור על לבישת עבאיות בבתי ספר ממלכתיים.
בעקבות התפטרותה של בורן מתפקידה כראשת הממשלה ב-8 בינואר 2024, מונה אטאל על ידי הנשיא מקרון לתפקיד במקומה, כאשר הוא בן 34 בלבד.
אטאל הוא ראש הממשלה הצעיר ביותר בתולדות צרפת המודרנית (יותר אף מלורן פביוס, שהיה בן 37 עם מינויו ב-1984), וגם ראש הממשלה ההומו המוצהר הראשון במדינה..
בנוסף, אטאל הוא ראש ממשלת צרפת השמיני, שהוא יהודי או ממוצא יהודי.
ב-7 ביולי 2024 הודיע אטאל על התפטרותו כראש ממשלת צרפת בשל כישלון מפלגתו בבחירות לפרלמנט הצרפתי, אולם הנשיא מקרון סירב לקבל את התפטרותו.
אטאל הוא הומו וחי באיחוד אזרחי, עד שנת 2022, עם סטפן סז'ורנה, חבר הפרלמנט האירופי.
בשנת 2018, בוצע בו אאוטינג בטוויטר על ידי חברו לכיתה לשעבר חואן ברנקו.
גַבְּרִיאֶלֶה "גַבְּרִי" פּוֹנְטֶה (באיטלקית: Gabriele "Gabry" Ponte, ב-IPA: ; נולד ב-20 באפריל 1973) הוא תקליטן, רמיקסר ומפיק מוזיקלי איטלקי.
חבר לשעבר בלהקת אייפל 65. פונטה ייצג את סן מרינו באירוויזיון 2025 עם שירו "Tutta l'Itallia".
בשנת 1998 הפיק את "Blue (Da Ba Dee)", סינגל הבכורה של אייפל 65. השיר הפך ללהיט, הגיע למקום הראשון במצעדי פזמונים שונים ברחבי העולם וזכה למספר רב של גרסאות כיסוי.
אלבומה הראשון של הלהקה, Europop, נמכר בכארבעה מיליון עותקים ברחבי העולם.
בשנת 2000 זכה עם להקתו בפרס המוזיקה של MTV אירופה למופע האיטלקי הטוב ביותר.
מאוחר יותר הפיק גרסה מחודשת לבלדה המוכרת "Geordie", שנכתבה במקור על ידי פבריציו דה אנדרה ובוצעה על ידי סטפניה פובסן.
איגוד תעשיית ההקלטות האיטלקי התעיד את היצירה המחודשת בתואר זהב, לאחר שחצתה את רף 25,000 העותקים במדינה.
במרוצת השנים הפיק מספר רמיקסים, שזכו להצלחה, ביניהם "Dragostea Din Tei" של O-Zone.
בשנת 2005 הודיע על פרישתו מאייפל 65, כדי להתמקד בקריירה שלו כסוליסט.
בשנה שלאחר מכן הקים את חברת התקליטים דאנס אנד לאב, אותה ממשיך לנהל גם היום.
בד בבד הוציא את "Vivi Nell'Aria" בהשתתפות מיאני דרך חברת זודלנד רקורדס.
בשנת 2012 הוציא פנטו את "Beat on My Drum" בהשתתפות פיטבול וסופיה דל כרמן, שהגיע בשיאו למקום ה-11 במצעד שירי הדאנס קלאב בארצות הברית למקום השלישי במצעד של "מדיה פורסט ישראל".
בשנת 2014 הגיע פונטה למקום ה-61 במצעד "100 התקליטים הטובים ביותר בעולם" של מגזין "DJ Mag" – הנציגות האיטלקית הגבוהה ביותר ברשימה.
בשנת 2021 פרסם כמה שיתופי פעולה עם אמנים שונים, דוגמת "Thunder" עם LUM!X ו-"Can't Get Over You" עם אלו בלאק.
שיריו "Call Me" בהשתתפות R3hab ו-"The Finger" עם ג'ורג'יה קו, שיצאו לאור ב-2022, קיבלו תואר זהב באיטליה, הולנד, בלגיה וצרפת.
באותה שנה כתב והפיק את השיר האוסטרי לאירוויזיון 2022, "Halo", שהוקלט על ידי LUM!X ופיה מריה.
הוא כשל בניסיון להעפיל לגמר, והגיע למקום ה-15 בחצי הגמר.
ב-31 בינואר 2025 נודע כי שירו של פונטה, "Tutta l'Italia", נבחר להיות המנונו הרשמי של פסטיבל סן רמו לשנת זו.
מאוחר יותר אושר כי השיר יתחרה בקדם של לאירוויזיון 2025. ב-8 במרץ נערך גמר התחרות, בו הגיע פונטה למקום הראשון.
באירוויזיון 2025 ייצג את סן מרינו בחצי הגמר הראשון של האירוויזיון שם הגיע למקום ה-10 עם 46 נקודות והעפיל לגמר, בגמר הגיע למקום ה-26 ואחרון עם 27 נקודות.
גבריאל חסוס איגלסיאס (נולד ב-15 ביולי 1976), המכונה פלאפי, הוא סטנדאפיסט ושחקן אמריקאי.
הוא הפיק מספר תוכניות סטנד-אפ מיוחדות עבור ספקי טלוויזיה כמו קומדי סנטרל ונטפליקס.
כשחקן, הוא הופיע במספר רב של סדרות טלוויזיה וסרטים מצוירים, כולל הסיטקום מר איגלסיאס בנטפליקס, גילם את טוביאס בסרט "מג'יק מייק" משנת 2012 ובסרט ההמשך שלו, ודיבב את ספידי גונזלס בסרט "ספייס ג'אם: אגדה חדשה".
הוא גם היה המנחה של התוכניות "מהפכת סטנד-אפ" בקומדי סנטרל.
בשנת 2018, איגלסיאס היה אחד מעשרת הקומיקאים בעלי השכר הגבוה ביותר בעולם.
איגלסיאס נולד ב-15 ביולי 1976, בסן דייגו, קליפורניה, לאסתר מנדז וחסוס איגלסיאס, זוג ממוצא מקסיקני.
אמו, אסתר, גידלה אותו כאם חד הורית.
איגלסיאס עבד בחברת טלפונים סלולריים בלוס אנג'לס ובשנת 1997 עבר לתחום הקומדיה במשרה מלאה, אם כי הדבר הוביל לפינויו מביתו ואיבד את מכוניתו.
בשנת 2000, איגלסיאס הופיע בעונה השישית של קומדיית המצבים All That של ניקלודיאון, בכיכובם לצד אמנדה ביינס וניק קאנון.
איגלסיאס התמודד בעונה הרביעית של סדרת הריאליטי "הקומיקאי האחרון" בשנת 2006, והגיע לשמונת המתמודדים האחרונים.
לאחר מכן נפסל איגלסיאס בשל שימוש במכשיר בלקברי כדי לתקשר עם אנשים חיצוניים במהלך התוכנית.
בשנת 2007, איגלסיאס דיבב משפחה מקסיקנית שלמה בפרק בעונה השישית של הקומדיה המצוירת של רשת פוקס, "איש משפחה".
באותה שנה, הוא החל לדבב דמויות של תאומים זהים בסדרה "בית הספר לקיסר המתחיל", סדרת אנימציה של אולפני דיסני, אותה הוא מתאר כעבודת הדיבוב האהובה עליו.
בשנת 2011, קומדי סנטרל השיקה את "Gabriel Iglesias Presents Stand Up Revolution", סדרת סטנד-אפ שאיגלסיאס הפיק והנחה, שרצה במשך שלוש עונות עד שהסתיימה ב-2014.
בשנת 2022, איגלסיאס היה הקומיקאי הראשון שמכר את כל הכרטיסים להופעה באצטדיון דודג'ר בלוס אנג'לס.
ההופעה שוחררה לנטפליקס ב-18 באוקטובר 2022, בשם "Stadium Fluffy".
ב-10 בפברואר 2012, איגלסיאס קיבל מספר פרסים מהעיר אל פאסו, טקסס, כולל המפתח לעיר ופרס Beacon of H.O.P.E מטעם ארגון Operation HOPE.
גבּריאל חוסה דה לה קונקורדיה גָארסיה מארקֶס (; 6 במרץ 1927 – 17 באפריל 2014) היה סופר, עיתונאי ותסריטאי קולומביאני, חתן פרס נובל לספרות לשנת 1982
גארסיה מארקֶס נולד בעיירה אראקאטאקה שבקולומביה.
הוא החל לעבוד כעיתונאי ביומון הקולומביאני "אל אספקטדור" (El Espectador), ובהמשך עבד ככתב חוץ של העיתון ברומא, פריז, ברצלונה, קראקס וניו יורק.
בגיל 55 בלבד הוענק לו פרס נובל לספרות לשנת 1982.
במהלך חייו נדד בין ארצות שונות כגון: מקסיקו, שבה חי שש שנים, ספרד, שבה חי שלוש שנים, ועוד מדינות שונות, עד שבשנת 1971 שב למולדתו.
גרסיה מארקס נחשב לאבי סוגת הריאליזם הקסום.
בין 1947 ל-1955 כתב ופרסם סיפורים קצרים (שקובצו מאוחר יותר בקובץ עיניים של כלב כחול, תרגום: יוסף שריג, הוצאת כתר).
ספרו הראשון סופת שלכת (La hojarasca) יצא לאור בשנת 1955 (תורגם לעברית בידי ישעיהו אוסטרידן ויצא בהוצאת זמורה ביתן).
"מקונדו" מגיעה לשיא עיצובה בספר, שנחשב לאחת מיצירות המופת של הפרוזה של אמריקה הלטינית.
"מאה שנים של בדידות" היה לרב-מכר בינלאומי וזיכה את מארקס בפרסום בינלאומי.
מארקס ניצל את פרסומו לשמש כמתווך במהלך מלחמת האזרחים בקולומביה בין ממשלת קולומביה ותנועת 19 באפריל ואחר כך גם עם תנועת FARC.
באותן שנים פיתח מארקס ידידות אישית עם מנהיג קובה פידל קסטרו והם היו משוחחים שיחות ארוכות על ספרות ותרבות.
ייתכן שזו הייתה הסיבה לסכסוך שפרץ בינו לבין הסופר הפרואני מריו ורגס יוסה, שהיה בעבר חברו ושותפו לדירה, כאשר ורגס יוסה החל לתמוך ברעיונות הקפיטליזם והשוק החופשי.
השניים נתקלו זה בזה ב-1976 במקסיקו סיטי, בהצגת בכורה של סרט, וורגס יוסה קרא לגרסיה מרקס והנחית מהלומת אגרוף בפרצופו.
הסכסוך הסתיים ב-2007. במהדורה מיוחדת של "מאה שנים של בדידות" (במלאת 40 שנה לספר) נכללה הקדמה מאת ורגס יוסה.
ההקדמה היא קטע מספרו של ורגס יוסה על גרסיה מארקס, שראה אור ב-1971, כשהשניים עוד היו ידידים, בשם "History of a Deicide" (תולדותיו של רצח אל).
בשנות ה-70 הוציא שני ספרים.
ב-1972 את קובץ הסיפורים הסיפור העצוב שלא ייאמן על ארנדירה התמה וסבתה האכזרית (תרגום: יואב הלוי, הוצאת שוקן) וב-1975 את סתיו של פטריארך (El otoño del patriarca) שהיה הספר הנמכר ביותר בספרד באותה שנה (תורגם לעברית בידי ריטה מלצר ואמציה פורת, הוצאת עם עובד).
באותה שנה יצא גם קובץ הסיפורים עיניים של כלב כחול.
בשנות ה-80 הוציא שלושה ספרים נוספים: כרוניקה של מוות ידוע מראש (1981, תרגום: טל ניצן), אהבה בימי כולרה (1985, תרגום: ריטה מלצר ואמציה פורת) וגנרל במבוך (1989, תרגום: אמציה פורת וריטה מלצר).
שלושתם ראו אור בעברית בהוצאת עם עובד.
למעלה מ-30 שנה נמנעה כניסתו לארצות הברית בגלל הביקורת שהשמיע על מדיניותה וחברותו הקרובה עם פידל קסטרו.
רק בשנת 1995 הוסר החרם, בזכות הנשיא ביל קלינטון.
בשנת 1999, לאחר שנודע לו כי לקה בסרטן, החל מארקס לכתוב את ספרו האוטוביוגרפי לחיות כדי לספר, שבו הוא מספר על תחילת חייו.
הספר יצא לאור בספרדית בשנת 2002 ותורגם למספר שפות.
כרך זה הוא הראשון מבין שלושת ספרי האוטוביוגרפיה אותם תכנן מארקס להוציא לפני שנפטר, אך נשאר היחידי.
הספר מתאר את ילדותו, יחסיו עם הוריו ובחירתו בדרכו כסופר.
בדומה לשאר ספריו, גם בספר זה משתמש מארקס פעמים רבות בלשון תיאורית שמפיחה חיים בדמויות.
בשנת 2004, יצא לאור ספרו האחרון "זיכרונות מהזונות העצובות שלי".
הספר מספר על עיתונאי ישיש, שמעניק לעצמו מתנה ליום הולדתו ה-90 ומבלה לילה אחד בבית זונות עם עלמה צעירה.
ואולם הלילה הזה משנה את חייו ומחדיר בו אמונה ותקווה לגבי חייו.
הספר דן בזקנה ובחוויה המחודשת של אהבה ואירוטיקה.
בשנת 2006 החליטו אנשי העיירה אראקאטאקה לערוך הצבעה כדי להחליט האם לשנות את שמה, ולקרוא לה על שם יוצא העיירה המפורסם.
מעל הכביש הראשי בעיירה מוכת העוני כבר מתנוסס השם החדש: "ברוכים הבאים לעולם הקסום של מקונדו", אך ביוני 2006 נערכה ההצבעה ותושבי העיירה דחו את ההצעה.
"מקונדו" תישאר עיירה בדיונית בלבד.
בשנת 2008 פורסם כי מארקס שוקד על כתיבת רומן חדש.
אך ב-2009 אמרה הסוכנת שלו כרמן באלסלס, בריאיון לעיתון צ'יליאני, כי הוא לא יכתוב עוד ספרים.
וכך גם ג'רלד מרטין, הביוגרף שלו, שאמר שהוא מאמין כי הוא לא יכתוב עוד ספרים אבל "אין להצטער על כך כי הייתה לו קריירה ספרותית ארוכת שנים".
ביולי 2012 סיפר חיימה גארסיה מארקס, אחיו של הסופר, כי גבריאל גארסיה מארקס סובל מדמנציה.
גבריאל גארסיה מארקס נפטר בגיל 87 ב-17 באפריל 2014 מסיבוכים של דלקת ריאות.
גופתו נשרפה לפי בקשתו במשרפה במקסיקו סיטי.
בדצמבר 2014, לפי הסכם משפחתי אפרו הוחזר לקרטחנה דה אינדיאס, קולומביה, והונח בפטיו של מנזר מרסד של אוניברסיטת קרטחנה.
בשנת 2014 רכשה אוניברסיטת טקסס את הארכיון של גרסייה.
בשנת 2017 העלתה האוניברסיטה לרשת כמחצית מהארכיון והוא יהיה פתוח לגולשים.
החומר כולל טיוטות של ספריו, תמונות שלא פורסמו, מחברות, תסריטים ופריטים נוספים.
בנו הוא במאי הקולנוע רודריגו גרסיה.
ב-6 במרץ 2018, לכבוד "יום הולדתו" ה-91, הוא זכה לדודל לכבודו.
נתראה באוגוסט (En agosto nos vemos), תרגם מספרדית: משה רון, הוצאת עם עובד, 2024.
גבריאל עומאר בטיסטוטה (ספרדית: Gabriel Omar Batistuta; נולד ב-1 בפברואר 1969 ברקונקיסטה, סנטה פה, ארגנטינה) המכונה גם "באטיגול" הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי, אשר נחשב לאחד החלוצים הגדולים בתולדות הכדורגל ולאחד השחקנים הארגנטינאים הטובים בכל הזמנים.
בטיסטוטה היה מלך השערים של נבחרת ארגנטינה בכל הזמנים עם 54 שערים ב-77 משחקים במדי הנבחרת, בשנת 2016 בקופה אמריקה שהתקיים בארצות הברית ליאו מסי שבר את שיאו של בטיסטוטה עם 55 שערים במדי נבחרת ארגנטינה.
בשנת 2004 הוא נבחר על ידי פלה לאחד מ-125 הכדורגלנים החיים הטובים ביותר.
בטיסטוטה, המכונה "באטיגול", נולד בסנטה פה שבארגנטינה.
עקב גובהו הרב התעניין בכדורסל בתחילה, אולם עם ניצחון ארגנטינה במונדיאל 1978 בכדורגל, קיבל השראה מכישוריו של מריו קמפס והחל להתמסר לכדורגל.
לאחר ששיחק עם חבריו התקבל לקבוצת הנוער של פלטנסה המקומית.
קבוצתו המקצועית הראשונה של בטיסטוטה הייתה קבוצת הכדורגל ניואל'ס אולד בויס אותה אימן באותם ימים מרסלו בייאלסה, מי שעתיד להיות מאמנו בנבחרת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-25 בספטמבר 1988 במשחק בו הפסידה קבוצתו לסן מרטין דה טוקומאן.
ב-16 במאי 1989 כבש את שערו הראשון בקריירה המקצוענית במשחק בו ניצחה קבוצתו 0:3 את קבוצת נעוריו פלטנסה.
הוא שיחק במדי ניואל'ס 24 משחקים בהם כבש 7 שערים.
הוא הוחתם לקראת סוף שנת 1989 על ידי ריבר פלייט אך לא הצליח להרשים בשורותיה.
הוא שיחק 21 משחקים בהם כבש רק 4 שערים.
בנוסף, נקלע בטיסטוטה לריב עם המאמן דניאל פסארלה, מי שעתיד להיות מאמנו בנבחרת ולשם משחק בנבחרת תחת פסארלה נדרש לקצץ את שיערו.
בשנת 1990 החליטה ריבר בצעד לא שגרתי להעביר אותו ליריבתה המושבעת בוקה ג'וניורס.
במדיה החל בטיסטוטה לממש את הפוטנציאל הענק שהיה טמון בו.
הוא שיחק שנה אחת במועדון וכבש עבורה 13 שערים ב-30 משחקים.
בשנת 1991 החליטה פיורנטינה האיטלקית להחתים את בטיסטוטה אחרי ההופעה המצוינת שלו במדי הנבחרת במשחקי הקופה אמריקה בה זכתה ארגנטינה בתואר.
בטיסטוטה כבש 6 שערים והוכתר למלך השערים של הטורניר.
בטיסטוטה כבש 13 שערים בעונת הבכורה שלו בסרייה א', מה שלא הספיק לקבוצה שירדה בסיום העונה לסרייה ב'.
למרות הירידה של הקבוצה ובניגוד לכוכבים אחרים אשר היו בקבוצה באותן שנים, כמו סטפן אפנברג ורוברטו באג'ו, החליט בטיסטוטה להישאר בקבוצה ודחה הצעות מקבוצות אחרות.
צעד זה היה אחד הגורמים להפיכתו לאהוב הקהל.
הוא היה מהגורמים העיקריים לחזרתה של הקבוצה לסרייה א' עונה מאוחר יותר עם 16 שערים ב-32 משחקים.
עונת 1994/1995 הייתה אחת העונות הטובות ביותר מבחינתו של בטיסטוטה.
הוא חזר ממשחקי המונדיאל אחרי שכבש 4 שערים והוביל את הקבוצה עם 26 שערי ליגה ב-32 משחקים, נבחר למלך השערים של הסרייה א' ושבר שיא בן 30 שנה של אזיו פסקוטי אחרי שכבש במשך 11 משחקים רצופים.
בעונת 1995/1996 זכתה הקבוצה בגביע האיטלקי ובסופר קאפ האיטלקי.
בטיסטוטה כבש באותה עונה 19 שערים ב-31 משחקי ליגה.
הוא המשיך לשחק במדי פיורנטינה ארבע עונות נוספות בהן כבש 77 שערים נוספים ב-121 משחקים.
לאחר כישלונה של הקבוצה לזכות בתארים ובעקבות משבר כלכלי אשר פקד את הקבוצה, החליט בטיסטוטה לעזוב את הקבוצה.
בטיסטוטה מחזיק בתואר מלך השערים של פיורנטינה בכל הזמנים.
לכבודו הוקם פסל בדמותו מול האצטדיון המקומי, אולם הפסל הושחת לאחר מעברו של בטיסטוטה לרומא.
לאחר כתשע שנים בהן שיחק בפיורנטינה עבר בטיסטוטה לרומא תמורת סכום של כ-35 מיליון דולר.
הוא החליף את מספר חולצתו ל-18 אחרי סירובו של וינצ'נזו מונטלה לוותר על המספר 9. למרות פציעה ממנה סבל, הוביל בטיסטוטה את הקבוצה לאליפות ראשונה מאז 1983 כשהוא כובש 20 שערים ב-28 משחקים.
עונה לאחר מכן שינה בטיסטוטה את מספר חולצתו ל-20 (כמספר השערים אותם כבש בעונת האליפות) אך חלה נסיגה ביכולתו, הוא כבש רק 10 שערים ב-35 משחקים, הנתון הנמוך ביותר מבחינתו מאז שהגיע לאיטליה.
בינואר 2003 עבר בטיסטוטה בהשאלה לאינטר מילאנו.
בטיסטוטה הושאל בהחלטת נשיא המועדון של אינטר, מוראטי.
אלברטו זאקרוני, שהיה מאמן הקבוצה באותה התקופה, לא רצה את בטיסטוטה בקבוצה ולא נתן לו הרבה הזדמנויות.
בטיסטוטה שותף רק ב-12 משחקים (ברובם החליף או הוחלף) וכבש רק שני שערים.
בשנת 2003 חתם בטיסטוטה בקבוצת אל ערבי מקטר בה סיים את הקריירה המפוארת שלו לאחר פציעה בברכו.
במדי אל ערבי כבש בטיסטוטה 30 שערים ב-22 משחקים וזכה בתואר מלך השערים של הליגה הקטרית.
בטיסטוטה ערך את הופעת הבכורה במדי הנבחרת הארגנטינית ב-27 ביוני 1991 במשחקה של הנבחרת בבואנוס איירס מול נבחרת ברזיל שהסתיים בתיקו 1:1. הוא כבש את שערו הראשון במדי הנבחרת ב-8 ביולי 1991 בניצחון 0:3 על נבחרת ונצואלה בבואנוס איירס.
בשנת 1991 זכה לראשונה עם ארגנטינה בקופה אמריקה, כאשר כבש שישה שערים במהלך הטורניר.
שנתיים לאחר מכן כבש שלושה שערים, שהספיקו לארגנטינה לזכות שוב בקופה אמריקה.
למרות ההישגים היבשתיים, במסגרת המונדיאל ארגנטינה לא זכתה במונדיאל בתקופתו.
במונדיאל 1994 כבש בטיסטוטה 4 שערים, 3 מתוכם במשחק הפתיחה מול נבחרת יוון אותה ניצחה ארגנטינה 0:4. ארגנטינה הודחה בשמינית הגמר על ידי נבחרת רומניה 3:2 וסבלה מהשעייתו של דייגו מראדונה.
במונדיאל 1998 כבש בטיסטוטה 5 שערים, 3 מתוכם במשחק מול נבחרת ג'מייקה בכך היה בטיסטוטה לשחקן הרביעי שכובש פעמיים שתי שלישיות והראשון שכובש שלישייה בשני מונדיאלים.
ארגנטינה הודחה לבסוף ברבע הגמר על ידי נבחרת הולנד בתוצאה 2:1 משער בדקה האחרונה של דניס ברגקאמפ.
במונדיאל 2002 קיווה בטיסטוטה לזכות לראשונה במונדיאל.
ארגנטינה נחשבה למועדפת הגדולה לזכייה בגביע, אך אכזבה את אוהדיה והודחה בסיבוב הבתים.
בטיסטוטה אמנם הוביל את הנבחרת לניצחון במשחק הפתיחה על נבחרת ניגריה בזכות שער ניצחון, אולם ארגנטינה כשלה מול נבחרות אנגליה ושוודיה.
בסך הכול כבש במדי הנבחרת 56 שערים ב-78 משחקים (ממוצע של 0.72 שערים למשחק).
הוא היה הכובש המצטיין בשורות ארגנטינה בכל הזמנים, עד שליונל מסי עבר אותו בקופה אמריקה 2016.
בטיסטוטה נשוי לאירינה, אותה הכיר כשהיה בן 16. הם התחתנו ב-28 בדצמבר 1990, ומאז נולדו להם 3 ילדים.
כיום מתגורר בטיסטוטה בעיר פרת' שבאוסטרליה במסגרת עסקים.
שמו נקשר מספר פעמים לאימון, בין היתר של הנבחרת וכן של קבוצת נעוריו ניואל'ס אולד בויס.
פציעות ברגליו שנגרמו לו במהלך פעילותו ככדורגלן גרמו לו ייסורים, עד שביקש שיקטעו את רגליו, אך לבסוף קיבל טיפול שהפחית את כאביו.
מלך השערים של הקופה אמריקה: 1991
מלך השערים של הסרייה א': 1995
מלך השערים של הליגה הקטרית: 2004
מלך השערים של פיורנטינה בכל הזמנים: 168 שערים
גבריאל בֶּלְחַסֶן (14 במאי 1976 – 20 באוגוסט 2013) היה מוזיקאי, זמר-יוצר, גיטריסט ומשורר ישראלי, המוכר גם בזכות פעילות כחבר בלהקת "אלג'יר", אותה הקים ביחד עם חברו למושב ומתופף הלהקה, דביר לביא וסולן הלהקה, אביב גדג'.
לאורך שנות פעילותה הוציאה הלהקה שני אלבומי אולפן, ולאחר התפרקותה פנה בלחסן לקריירת סולו במהלכה הוציא שישה אלבומי סולו.
בלחסן פרץ לתודעת הציבור בעיקר בזכות שירו "בתוך הצינורות" ,אותו כתב והלחין יחד עם גדג' באלבום אלג'יר "מנועים קדימה", שיר אשר עסק בעיקר אודות התמודדתו עם מחלת המאניה-דיפרסיה והאשפוזים שעבר, ובזכות יכולותיו הווירטואיזיות כגיטריסט בסוף השיר.
בנוסף, בלחסן זכה להכרה נרחבת בזכות כתיבתו החשופה, הכנה, הבוטה והנוקבת על התמודדתו הנפשית, ביקורת חברתית ובעיקר תיעוד חייו כמתמודד נפש, דבר שהוביל אותו לזכות בפרס אקו"ם.
בלחסן נולד ב-14 במאי 1976 במושב תלמי אליהו, מושב עולים מצפון אפריקה בנגב המערבי.
אחיו הוא המוזיקאי ידידיה בלחסן.
הוא בן דודה של הזמרת יוצרת נועה בלחסן.
עם חברו מהמושב, אביב גדג', הקים בלחסן את להקת אלג'יר בראשית שנות ה-90. בלחסן היה הגיטריסט, סולן המשנה וכותב שירים בלהקה.
בדצמבר 1995 יצא האלבום הראשון של להקת אלג'יר, "נאמנות ותשוקה", בהפקת חבר "איפה הילד?", אסף שריג.
בשנת 1999 הוציא בלחסן אלבום סולו ראשון, "רכבות", בחברת התקליטים העצמאית "שלומציון" של שלום גד (יצא מחדש ב-2004 בחברת התקליטים העצמאית "טרקטור" של יוסי בבליקי ובועז כהן).
האלבום עוסק ברובו בתיאור אשפוזו בבית חולים פסיכיאטרי.
בשנת 2002 הוציא את אלבומו השני, "השנים היפות של גבריאל", בו ניגן בכל כלי הנגינה: גיטרה, בס, קלידים ותופים (גם האלבום הזה יצא מחדש ב"טרקטור" ב-2004).
לאחר צאת שני אלבומי הסולו שלו עבר בלחסן תקופה קשה של אשפוזים באברבנאל בשל התפרצות מחלה דו-קוטבית.
בריאיון שנערך עמו באוגוסט 2006, בערוץ 24, הסביר שמצבו הנפשי החל להידרדר לאחר שנטל כדור אקסטזי בגיל 22.
לאחר ששוחרר מבית החולים, הצטרף להקלטות אלבומה השני של אלג'יר, "מנועים קדימה".
באלבום זה הוא שר, יצר והלחין את אחד משיריה המפורסמים של הלהקה, "בתוך הצינורות", שמספר על מצבו וסבלו.
הלהקה יצאה לסיבוב הופעות מצליח לאחר צאת אלבומה השני.
תחילה מיעט בלחסן להופיע עקב מצבו הנפשי, אך בהמשך חזר לפעילות מלאה.
לאחר סיבוב הופעות אינטנסיבי של אלג'יר ב-2005 ניצל בלחסן פסק הזמן בפעילות הלהקה, כדי להמשיך בעבודה על קריירת הסולו שלו.
שני אלבומיו הראשונים יצאו מחדש בלייבל העצמאי "טרקטור" והופצו מחדש בחברת התו השמיני, ובעקבותיהם העלה מופעי סולו.
בשנת 2006 הוציא את אלבומו השלישי, "בשדות", (בהפקתם של דויד פרץ ונדב אזולאי) בהוצאת חברת "התו השמיני".
מבקרי מוזיקה רבים הכתירו את "בשדות" לאלבום הישראלי הטוב ביותר של שנת 2006, ובשנת 2018 הועמד האלבום לבחירת קוראי ישראל היום במצעד האלבומים הישראליים הגדולים בישראל.
בשנת 2008 התחיל לעבוד על אלבום סולו רביעי, ביחד עם חברי להקתו החדשה "בלחסניה", שהורכבה מרון בונקר (גיטרות), אוהד בולוטין (תופים) ואריאל שרבקובסקי (בס).
בשנת 2009 זכה בפרס אקו"ם לעידוד פרסום היצירה למחבר.
אלבומו הרביעי, "עתיד", יצא לאור בשנת 2010 בהפקתו של בונקר בשיתוף עם בולוטין, שרבקובסקי ובלחסן עצמו, אשר גרף ביקורות משבחות.
במהלך העשייה האמנותית של גבריאל בלחסן הוא עסק לעיתים קרובות במצבו הנפשי, בהזיות מהן סבל בעת שחלה, באשפוזים ובתגובות הסביבה לכך, ואף תיעד את חייו בסרט תיעודי.
בשנת 2010 זכה הסרט "גם כשעיניי פקוחות", המתעד את חייו של בלחסן בשלוש השנים האחרונות ואת תהליך העבודה על האלבום "עתיד", במקום הראשון בפסטיבל דוקאביב לסרטים תיעודיים.
בין היתר תועדה בסרט התמודדותו עם ההפרעה הדו-קוטבית ממנה סבל.
בספטמבר 2011 יצא אלבום הסולו החמישי של בלחסן, "גם כשעיניי פקוחות" בהפקתו של רון בונקר.