tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דיאס זכה בפרס פוליצר לספרות על יצירתו זו.
רפאל חיים "רפי" ויס (30 בספטמבר 1940 – 26 באוקטובר 1974; כ"ז באלול ה'ת"ש – י' בחשוון ה'תשל"ה) היה חוקר לשון עברית ומקרא ישראלי, בנו של חוקר המקרא מאיר וייס.
רפאל חיים ויס נולד למאיר ולאה וייס בדברצן, הונגריה, שם כיהן אביו ברבנות.
בהיותו בן ארבע הובא עם הוריו למחנה הריכוז ברגן-בלזן ומשם לשווייץ במסגרת ההסכם שחתמו ישראל קסטנר ואנשי ועד העזרה וההצלה עם אדולף אייכמן.
ב-2 בספטמבר 1945 (כ"ז באלול ה'תש"ה, יום הולדתו החמישי) עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
סיים את לימודיו בבית הספר "מעלה" בירושלים בשנת 1958 וקיבל פטור משירות צבאי בצה"ל מסיבות בריאותיות.
בשנה זו החל בלימודי מקרא ולשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1963 סיים בהצטיינות את לימודיו לתואר ראשון בשני המקצועות.
בשנת 1968 סיים בהצטיינות את לימודיו לתואר שני במקרא.
על עבודת הגמר שלו לתואר השני, "חילופי שרשים נרדפים בין נוסחת המסורה והנוסחה השומרונית של התורה" זכה בפרס בן צבי (ה'תשכ"ח 1968).
בשנת 1974 קיבל תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית, על חיבורו אודות התרגום הארמי לספר איוב.
בד בבד עם לימודיו שימש כספרן בספריות האוניברסיטה העברית בין השנים 1961–1967 ואף לימד מקרא בבית הספר האוניברסיטאי להשתלמות מורים בת"א (ה'תשכ"ה - ה'תשל"א) ובמכון האוניברסיטאי בחיפה (ה'תשכ"ו - ה'תשכ"ט).
החל משנת ה'תש"ל החל ללמד בחוג למקרא של אוניברסיטת תל אביב עד לשנת ה'תשל"ג, שנה בה נשא דברים בקונגרס העולמי השישי למדעי היהדות.
בשנת ה'תשל"ד לימד באוניברסיטה העברית מספר חודשים כמרצה מן החוץ ובשנת ה'תשל"ה מונה כמרצה מן המניין באוניברסיטת תל אביב.
נפטר בי' בחשוון ה'תשל"ה, 26 באוקטובר 1974 בירושלים, ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
על שמו קרויה כיכר רפאל ויס בשכונת רחביה בירושלים.
התרגום הארמי לספר איוב, ירושלים תשל"ד
משוט במקרא: סוגיות מקראיות, המקרא בקומראן, החומש השומרוני, א.
מחקרי מקרא: בחינות נוסח ולשון, הוצאת מאגנס, תשמ"א
בשוט לשון: מחדשים, חידושים, שימושים, שיבושים, קריית ספר 1982
רפאל חמיצר היה רופא ופסל גרמני-ישראלי.
חמיצר נולד בלייפציג שבגרמניה, לאגנס ולמזרחן מוריץ (מרדכי) חמיצר.
אביו היה מזרחן, מנהל המחלקה המזרחנית בהוצאת בנש-דרוגולין .
מוריו בבית הספר, שזיהו את כישרונו, ביקשו למושכו ללימודי אמנות או אדריכלות, אך הוא בחר ברפואה עם סיום לימודיו התיכוניים ב-1902. הוא למד רפואה באוניברסיטת לייפציג, ולאחר שעבר את מבחני המדינה בשנת 1907 התמחה בקליניקה האוניברסיטאית בלייפציג.
בתום שנת התמחות קיבל הסמכה לעסוק ברפואה, ופתח מרפאה בלייפציג.
את אמנות הפיסול גילה בעת ביקור באיטליה, שם התרשם מעבודותיו של גלברטי.
עם שובו לגרמניה החל לפסל בלא שעבר הכשרה מסודרת.
נושא עבודותיו היה דמויות מן המקורות כגון איוב, שלומית לצד יצירות כגון ה"פילוסוף", "הנביא" ועוד.
בשנת 1936 הופיעה בהוצאת ראובן מס מונוגרפיה על יצירתו מאת ארי אבן-זהב, שראתה אור בתרגום עברי ב-1937.
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
בארץ עסק בפיסול לצד עבודתו כרופא.
בנו, , נהרג במלחמת העצמאות בקרב על ניצנים.
נכדו הוא החידונאי דן חמיצר, ונינו הוא התסריטאי גיורא חמיצר.
נפטר ב-1957. נקבר בבית העלמין קריית שאול.
הרב רפאל יונה טיקוצ'ינסקי (י"ג בניסן ה'תרצ"ו, אפריל 1936 – י"ג בסיוון ה'תשמ"ט, יוני 1989) היה ראש ישיבת ירוחם, וחבר נשיאות מפעל הש"ס העולמי.
נולד לישראל מאיר ולחיה גיטל טיקוצ'ינסקי.
סבו הוא הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי, ומצד אמו - הרב רפאל יונה ראם מבירז', דיין בירושלים וחבר מועצת הרבנות הראשית.
דודו הוא הרב משה טיקוצ'ינסקי, שהיה המשגיח של ישיבת סלבודקה בבני ברק.
בילדותו עברה משפחתו לרמת השרון לגור על יד הפרדסים שבבעלותם.
בסיום העבודה נהג האב ללמוד עם רב המקום, הרב צבי יהודה אדלשטיין, אביהם של הרב גרשון אדלשטיין והרב יעקב אדלשטיין.
למד בישיבת אור ישראל לצעירים.
בגיל 14 נכנס ללמוד בישיבת פוניבז', שם למד אצל הרב שמואל רוזובסקי והרב שך.
בהגיעו לגיל קיבוץ עבר ללמוד בישיבת בריסק.
הרב יוסף שלמה כהנמן כינס בחורים וקבל בפניהם שאם הישיבה אינה עומדת בדרישות של טיקוצ'ינסקי, אינה שווה שאכהן בה.
כרווק נסע לשבתות לישיבת הנגב לומר "חבורות" בישיבה.
עם נישואיו בשנת תשכ"ג קיבל מתנה לחתונה מהרב יששכר מאיר, פתק שבו רשם "הנך מוזמן לישיבתי לכהן כמגיד שיעור".
בישיבה זו לימד כ-15 שנה ובה החדיר את השימוש בשיטת העיון המהירה, הכוללת שינון בעל פה של דפי הגמרא וחזרה עליהם.
בשנות השמונים הקים בעידוד הרב שך ישיבה בירושלים.
קצב הלימוד בישיבה נקבע לעמוד ליום.
הישיבה שכנה בבניין בית היתומים דיסקין ונקראה "ישיבת מהרי"ל".
בשלהי שנת תשמ"ה העביר את ישיבתו לירוחם.
יחד עם הישיבה הגיעו גם אברכים מתלמידיו.
עם הגיעו לירוחם היה הוא הרב הבלתי רשמי של הקהילה.
התמדתו בתורה הייתה לשם דבר.
נפטר בי"ג בסיוון ה'תשמ"ט לאחר התקף לב.
אחד מבניו הוא ד"ר שלמה טיקוצ'ינסקי, חוקר ישיבות ליטא ותנועת המוסר.
קונטרסי כור המבחן - שאלות ותשובות לסיכומי סוגיות.
על מסכת פסחים עד דף לב, ירושלים תשמ"ד; על מסכת סנהדרין עד פרק חלק, בני ברק תשמ"ט.
ושב ורפא לו - שיחות ומאמרים על התורה והמועדים
בסדרת הספרים "תורת אבירים" מאת בנו אברהם, משולבים דברים מתורת אביו.
רפאל ורדי (15 בדצמבר 1922 – 25 בדצמבר 2016) היה אלוף בצה"ל שכיהן כמתאם פעולות הממשלה בשטחים, ראש אגף כוח אדם ומבקר מערכת הביטחון.
רפאל ורדי נולד בלודז' שבפולין לזכריה רייזמן, עלה לארץ ישראל בשנת 1932 ולמד בגימנסיה בלפור בתל אביב.
בגיל 15 התגייס ורדי להגנה.
השתתף בקורס מ"מים של ההגנה בג'וערה ב־1941. פיקד על גדוד הגדנ"ע במחוז תל אביב ב־1946, ובליל וינגייט נקבע למתאם בין מטה המחוז לגדוד הרביעי של פלמ"ח.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד גדוד 55 בחטיבת גבעתי.
שירת כראש לשכת סגן הרמטכ"ל, כסגן מפקד חטיבת גולני ומפקד מחוז תל אביב, במלחמת סיני היה סגן מפקד חטיבת מילואים.
שירת כנספח צבאי בבורמה ובתאילנד בשנים 1957 עד 1960. בספטמבר 1960 מונה ורדי לקצין המשטרה הצבאית הראשי (הקַמצָ"ר), תפקיד בו כיהן עד מאי 1962.
בשנים 1962 עד 1967 שירת כמדריך ראשי במכללה לביטחון לאומי.
סיים תואר ראשון במשפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה והוסמך כעורך דין ב-1966.
ורדי החזיק במינוי חירום כמפקד מחוז ירושלים, שנועד להתפצל בחירום מחטיבה/מחוז ירושלים שפעל ברגיעה וקבל את גדודי החי"ם של החטיבה.
עם פריצת מלחמת ששת הימים קיבל את הפיקוד על המחוז.
ב־7 ביוני מינה אותו מפקד פיקוד המרכז עוזי נרקיס לרמ"ט במפקדת הגדה המערבית בפיקוד אלוף חיים הרצוג.
הרמ"ט הקבוע של המפקדה, אל"ם יהושע ורבין, הוגדר כרמ"ט לענייני ממשל ועיניים אזרחיים, וורדי מונה לרמ"ט לעייני אג"ם ותפקידים ביטחוניים, כשהוא מסתייע במפקדת המחוז.
ב־15 ביוני 1967 פוזרה מפקדת הרצוג והעברת סמכויותיה למפקדת פיקוד המרכז שימש ורדי כראש מטה הגדה המערבית של הפיקוד, וב־20 בדצמבר 1967 מונה למפקד אזור יהודה והשומרון.
סיים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטה העברית וביולי 1968 היה מראשוני מקבלי דרגת תת-אלוף בצה"ל.
בפברואר 1974 סיים את תפקידו כמפקד אזור יהודה ושומרון, קודם לדרגת אלוף ועמד בראש ועדה לבדיקת שחרור מילואים וכלי רכב שגויסו על ידי צה"ל במלחמת יום הכיפורים, קודם מינויו באפריל 1974 למתאם הפעולות בשטחים במשרד הביטחון.
ב-1 במרץ 1976 מונה לראש אגף כוח אדם עד 1978, ואז סיים את שירותו הפעיל בצה"ל.
בדצמבר 1980 מונה ורדי למבקר מערכת הביטחון עזב את התפקיד ב־1981 לאחר מינויו של אריאל שרון לשר הביטחון.
באוגוסט 1983 מונה למנכ"ל משרד מבקר המדינה, התפטר מתפקידו ב-1985 בעקבות חילוקי דעות עם המבקר יצחק טוניק.
במרץ 1988 מינה שר המשפטים אברהם שריר את ורדי כחבר בוועדה לבחינת ליקויים מנהליים בניהול בתי המשפט בישראל.
באוגוסט 1989 מונה ורדי למנהל הכספי של מוזיאון תל אביב לאמנות, כאחראי על ביצוע תוכנית הבראה כלכלית של המוזיאון.
בעקבות המלצות ועדת שמגר שבחנה את תפקוד הגופים האחראים על ביטחונו ושלומו של ראש הממשלה, מונה ורדי לעמוד בראש צוות מעקב ובקרה ליישום המלצותיה לשיפור עבודת האבטחה וייעולה.
ב-1999 מונה על ידי ראש הממשלה אהוד ברק לבדוק את תפקוד מוסדות רשות השידור, בדו"ח שהציג קרא להגדרה חדשה של תפקיד השידור הציבורי ולהסדרה בחקיקה חלוקת סמכויות חדשה וברורה בין הדרג הניהולי להנהלה הציבורית של הרשות.
עמד בראש ועדות נוספות בנושאים ביטחוניים, בהם ועדה לבחינת נושא לשכת הקשר נתיב, פעילות קרן לב"י, נושא אגף השיקום במשרד הביטחון, ארכיון צה"ל ומערכת הביטחון, ועדת בדיקה שמינה הרמטכ"ל אהוד ברק לבדיקת טענות שעלו דו"ח על חקירות ועינויים של בצלם, ועמד בראשות צוות לבדיקת פרשת איראנגייט.
היה נשוי לרינה, לה נישא בפברואר 1949, ואב לשלושה ילדים.
בכורו מיכאל ורדי, אשר שירת כקצין בחיל השריון במלחמת יום הכיפורים, נהרג בקרב באזור מעוז "מפרקת" ועוטר בעיטור העוז לאחר מותו.
הרב רפאל יוסף חזן (מכונה היר"ח או החק"ל; ה'תק"א, 1741 – 31 באוקטובר 1820, כ"ג בחשוון ה'תקפ"א) היה פוסק הלכה, מגדולי חכמי איזמיר, חברון וירושלים שכיהן כראשון לציון לאחר שעלה לארץ ישראל.
ספרו "חקרי לב" הוא אחד מספרי ההלכה החשובים.
ראשית לימודו היה אצל אביו, אך האב נפטר בהיותו רך לימים.
לעזרת משפחתו עמדו קרוביו וגבירי העיר, ביניהם הרב דוד מורדוך, הרב דוד אליהו חזן והרב דוד פאלאג'י, ובעזרתם יכול היה להתמסר ללימוד התורה.
בשנת ה'תקי"ח (1758), בגיל 17, החל לדרוש בציבור, בקהילת קודש עץ חיים, בה התפללו אבותיו ובה כיהן כרב.
שימש בתפקידים שונים בקהילתו, כאפוטרופוס על נכסי יתומים ואלמנות, ועל נכסי הקדש שונים.
בשנת ה'תק"ל, בגיל 29, מונה על ידי הרב חיים אבולעפיה, רבה הזקן של איזמיר, לאחד משלושת דייני העיר, והוא הצעיר ביניהם.
בשנת ה'תקל"ד, ארבע שנים לאחר מכן, נתמנה למרביץ תורה שני.
בשנת ה'תק"ן נבחר על ידי רבני העיר לשמש כר"מ ומורה צדק בעיר.
בראש חודש ניסן ה'תקנ"ד (1794), לאחר שהרב חיים מודעי, ראש רבני איזמיר, חזר לצפת, ולאחר הפצרות רבות מצד הקהילה, מונה הרב חזן, יחד עם רבי רפאל יצחק מאיו, על ידי טובי העיר, ל"רב הכולל" - רבני העיר איזמיר, וראשי ישיבת "בית יעקב רבי".
לאחר פטירת הרב מאיו, שימש הרב חזן כרב כולל היחיד.
אחד מחברי בית דינו היה הרב רחמים אריה אברהם הכהן ארייאש.
בשנת ה'תקע"ג (1813) עלה לארץ ישראל יחד עם תלמידו ומשמשו רבי בכור איסטורגו והתיישב בחברון, שם שימש כאב בית דין מספר שנים.
לאחר פטירת הראשון לציון, הרב יעקב קוראל, בשבט ה'תקע"ח (1818), נתמנה תחתיו לראשון לציון בירושלים.
בדרכו לירושלים ליוו אותו רבני חברון "בתופים ובמחולות".
בעקבות השמועה על מינויו הדליקו יהודי ליוורנו את כל עששיות בתי הכנסת בעיר לכל השבת מרוב שמחתם.
בשנת ה'תקפ"ז נפטרה אשתו ריינא.
היה בקיא גם בתורת הסוד.
גדלותו התורנית הביאה לכך שלמרותו סרו גם בעדת האשכנזים.
הוא השיב תשובות בכל מקצועות התורה לאלפי שואלים ממקומות רבים, וגם תלמידי הגאון מווילנה שישבו בערי הגליל פנו אליו בשאלות הלכתיות.
מסופר עליו כי פעם אדם בירך ושתה לפניו חלב שנחלב על ידי גוי בלי שראה אותו ישראל, והיר"ח אמר לו: "התורה הקדושה היא תתבע עלבונה לצבות בטן ולנפיל ירך" ומת החוטא כעבור ימים מועטים.
אף על פי שחלה לעת זקנותו, ולא היה יכול לאכול דברים קשים, ובני ביתו הצטערו על כך, אמר להם:
הרב חזן נפטר בכ"ג בחשוון ה'תקפ"א (1820), בנוכחות בנו, רבי אליעזר חזן, ונקבר בבית הקברות היהודי בהר הזיתים בירושלים.
סבר שעקרונית כדאי לקצר את התפילה משמעותית אם ארכה בא על חשבון הבנת המילים בתפילה והכוונה בה עד שהיה מורגל לומר:
עוד סבר שיש לומר קודם ברכת חתימת מוסף של שבת וראש חודש מעין החתימה "וחוקי שבתות וראשי חדשים להם קבעת" כדברי רוב הראשונים, ושלא כנוסח הספרדי המקובל, וכך נהג בתפילתו, אך לא שינה את המנהג הכללי באזמיר כדי שלא להוציא לעז על הראשונים.
מחל על כבודו כליל, אלא אם נקשר הדבר לכבוד התורה:
כשהיה מוכיח אנשים בפני בניו, היה מזהירם שלא יאמרו את דבריו, כי .
היר"ח העמיד תלמידים הרבה, ובראשם בניו אשר מביאים מתורתו בספריהם פעמים רבות.
מלבדם יש למנות את חתנו, הרב יעקב חיים פאלאג'י (אביו של החבי"ף) ואת נכדו הרב חיים פאלאג'י, רבי דוד מורדוך, רבי ברוך קאלומיטי, רבי רפאל ארדיט (מחבר ספר מרפא לשון), רבי מאיר ארדיט, רבי בכור איסטרוגו, רבי נסים חיים מקושטא ועוד.
הרב חזן נשא לאשה את רושא חוה (ריינא), בת הגביר דניאל פאלאג'י ונולדו להם חמישה בנים ובת.
הרב רחמים אליהו חזן, מחבר ספר "ארח משפט" (סלוניקי תרי"ח) וארח מישור (ירושלים תשנ"ח).
הרב אליעזר חזן, מחבר ספר "עמודי ארזים" (ירושלים תשמ"ג-תש"ן) ושו"ת "משפטי השם" (ירושלים תשנ"ה).
בנו היה הרב ישראל משה חזן.
הרב יצחק חזן, דרוש שלו להספד נדפס בספר מערכי לב.
בנו היה רבי ראובן חזן.
הראש"ל רבי חיים דוד חזן.
נכדיו היו הרב אליהו בכור חזן ושרה, אמו של הראש"ל הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
בתו קאלי קאדין, נישאה לתלמידו המובהק בישיבתו, הרב יעקב פאלג'י.
בנם היה הרב חיים פלאג'י, אביהם של, רבי רחמים נסים יצחק פלאג'י, רבי יוסף פלאג'י ורבי אברהם פלאג'י, שבתו נישאה לרבי משה הכהן נהר.
ספר חקרי לב (חלק א' וב' - באתר hebrewbooks) - חידושי הלכה ושו"ת, כולל 8 כרכים במהדורתו הראשונה, ו-13 כרכים במהדורה השנייה, על ארבעת חלקי השולחן ערוך, וכן חקרי לב - חידושים על מסכת שבועות (באתר hebrewbooks), סלוניקי וליבורנו, ה'תקמ"ז - ה'תקצ"ב.
מערכי לב חלק א' - סלוניקי ה'תקפ"א, ו-חלק ב' - סלוניקי ה'תקפ"ב.- כתבי הרב שנשארו בכת"י, ונערכו כספר דרושים על פי ערכים (נושאים) שונים בשני חלקים,
עמודי הרזי"ם (באתר אוצר החכמה) - על כתבי האר"י ופירושי הרב שלום שרעבי.
קונטרס הזכרונות (באתר hebrewbooks) - הודפס בסוף ספר ישרי לב של בנו הרב חיים דוד (מעמוד 190).
עוד מתורתו מובאת בספרי נכדו, הרב חיים פלאג'י, שמצטטו רבות בספריו.
רפאל חיים הכהן (25 בנובמבר 1884, ה'תרמ"ה – 29 בדצמבר 1954, ה'תשט"ו) היה איש ציבור ירושלמי ממוצא פרסי, ציר וחבר אספת הנבחרים הראשונה והשנייה, חבר הוועד הלאומי, שופט בית משפט השלום העברי בירושלים, חבר ועד העדה הספרדית, מראשי העדה הפרסית בעיר וממייסדי בית הכנסת אוהבי ציון בשכונת זיכרון טוביה.
נולד בשיראז שבאיראן ב-25 בנובמבר 1884 (ז' בכסלו ה'תרמ"ה) לכאנום ולמולא אהרן בכ"ר משה הכהן.
בילדותו התחנך אצל אביו ובהמשך אצל מורים פרטיים, ובשנת 1890 (ה'תר"ן) עלה לישראל והשתכן בירושלים.
בשנת 1903 (ה'תרס"ג) ייסד בירושלים יחד עם אחיו ואחרים את אגודת הקהילה הציונית-פרסית "אוהבי ציון" שפעלה להרמת המצב הרוחני והחומרי של בני העדה בעיר.
כן פעלה האגודה וייסדה מספר מוסדות, בהם בית כנסת ותלמוד תורה "אורח חיים" שלאחר מותו נקרא על שמו של רפאל חיים.
כן ייסד את "חברת אוהבי ציון לעדת יהודי פרס בירושלים".
בשנת 1904 (ה'תרס"ד) נישא לבוליסה (אמירה) בת רפאל גוזלן.
בשנה זו שימש כציר ירושלים ובני עדתו בכנסייה הראשונה של תושבי ארץ ישראל שהתאספה בזכרון יעקב.
בהמשך שימש כציר אספת הנבחרים הראשונה, חבר הוועד הלאומי ולאחר מכן כחבר אספת הנבחרים השנייה.
בצעירותו התפרנס כעובד בבית הדפוס של אברהם משה לונץ, ונמנה עם מייסדי אגודת פועלי הדפוס בירושלים.
בשנת 1913 (ה'תרע"ג) ייסד בירושלים בית דפוס פרטי בו הודפסו ספרים חשובים ויקרי ערך, והיה חלוץ ראשון מסוגו בארץ בהדפסת לוחות עם דפים לתלישה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה נמנה עם עסקני ועד הסיוע שטיפל בסבלם של תושבי ירושלים, בעיקר למשפחות מבני עדתו שראשיהן גויסו לצבא הטורקי.
גם כאלו שאינם בני עדתו זכו לסיוע ופטור מהצבא, כשטען עבורם שהם כביכול בעלי נתינות איראנית.
כשבהמשך גירש השלטון הצבאי את כל הנתינים הפרסים האמיתיים והמדומים לדמשק שבסוריה, פנה אל החכם באשי בטורקיה, הרב משה הלוי, ויחד פעלו בהצלחה להחזרת המגורשים לירושלים.
בשל אי הבנה בנוגע לפעילות זו, נעצר על ידי הממשל ושוחרר לאחר מספר ימים.
לאחר כיבוש ירושלים בידי הבריטים המשיך בפעילותו הציבורית וייסד בעיר את חברת "המרפא" לעזרה לחולים ולעניים, ונמנה עם מייסדי "מרכז בעלי המלאכה", בנק "הלוואה וחיסכון", "הסתדרות הספרדים" ועוד.
כן פעל למען "קרן הגאולה", שימש כחבר "ועד הקהילה העברית" ונשיא ויו"ר הוועד הכללי של העדה הפרסית בעיר, חבר בוועד בית חינוך עיוורים, חבר ועד העדה הספרדית והוועד הפועל שלו, שופט בבית משפט השלום העברי בירושלים, חבר ועד קופת מזון ותמחוי, וחבר ועדת הביקורת למועצת עזבון בליליוס.
בשנת 1923 (ה'תרפ"ג) ערך תזכיר מחאה לקונגרס הציוני, בעקבות התגברות הרדיפות כנגד בני עדתו.
בסיועו של הרברט סמואל, הוגשה התלונה לדרגים הרלוונטיים והועילה במקצת.
בחודש אוקטובר 1926 (חשוון ה'תרפ"ז) נבחר לשמש כחבר בוועדה להתאזרחות מטעם הרבנות הראשית, ובחודש פברואר 1932 (אדר ה'תרצ"ב) נבחר לוועד הקהילה של יהודי ירושלים מטעם רשימה של יהודי המזרח.
הלך לעולמו ב-29 בדצמבר 1954 (ד' בטבת ה'תשט"ו) לאחר מחלה ונקבר בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
לימים סיפר שחקן הקולנוע והתיאטרון יעקב בנאי אשר גדל בשכנותו, כי דמותו של הרב שמש בגילומו, המוכרת מהסרט חגיגה בסנוקר מבוססת באופן רופף על דמותו של הכהן.
שני ילדיו הראשונים לא שרדו את שנתם הראשונה, בנו הראשון שבגר היה פרופ' אהרן מרדכי כהן, חוקר מחלת הסוכרת.
בניו דוד, יוסף ושמואל המשיכו לנהל את "דפוס רפאל חיים הכהן".
בנו שלמה היה מנהל בית ספר ומפקח של משרד החינוך.
בנו משה ובתו רבקה נפטרו רווקים ממחלות בשנות הארבעים לחייהם.
אחיינו, אהרן חיים כהן, היה איש מודיעין ופעיל ציבור ישראלי.
אבנים בחומה - פרשת חייו, בהוצאת "בית עלים", ספטמבר 1970, דפוס רפאל חיים הכהן.
מקרא קודש - פיוטים, שירים ופזמונים ממשוררי עדות המזרח שערך ואסף תחת הכותרת 'שיר ושבחה'.
רפאל (רפי) ולדן (נולד ב-15 באפריל 1942) הוא רופא ישראלי, פרופסור לרפואה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב, לשעבר סגן מנהל בית החולים שיבא, מומחה בכירורגיה כללית וכלי דם, פעיל חברתי.
הוריו של ולדן הגרו מוורשה לצרפת, לאחר שמדיניות הנומרוס קלאוזוס מנעה מהם לימודים גבוהים במולדתם.
אמו רינה הייתה רופאה ואביו יוסף אגרונום.
ולדן נולד ב-1942 בכפר קטן במחוז דורדון, שם שהתה משפחתו בזהות בדויה במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתום המלחמה חזרה משפחתו לפריז.
בגיל 9 עלתה משפחתו לישראל, והתגוררו בתל אביב.
למד בבית הספר התיכון הדתי צייטלין; כיהן כיו"ר ארגון "נוער לנוער".
בהמשך למד בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים במסגרת העתודה האקדמית.
במהלך לימודיו נבחר פעמיים כנשיא הארגון הבינלאומי של סטודנטים לרפואה.
בתום לימודיו שירת כרופא בחטיבת הצנחנים והגיע לדרגת סגן-אלוף.
ולדן התמחה בכירורגיה כללית וכירורגיית כלי דם במחלקתו של פרופ' מרק מוזס.
שימש כמנהל אגף הכירורגיה ומנהל יחידת כירורגיית כלי דם בבית החולים שיבא.
ולדן הוא נשיא עמותת "רופאים לזכויות אדם", המעניקה טיפול רפואי לפלסטינים, לפליטים ולמבקשי מקלט בישראל; כך הוא פועל ברוח דברי אביו, שכתב ב-1938 על הפליטים המגיעים לצרפת: "לא ייתכן להרחיק אנשים שברחו מארצות מוצאם בגלל רדיפות פוליטיות או כלכליות, ואין להם מנוס").
הוא זכה באות לגיון הכבוד הצרפתי (Légion d'Honneur) של ממשלת צרפת בזכות פעילותו במסגרת "רופאים לזכויות אדם" לקידום שיתוף הפעולה בין פלסטינים לישראלים.
האות הוענק לו בידי שר החוץ של צרפת, ברנאר קושנר, בטקס בשגרירות צרפת בתל אביב.
ולדן חבר גם בהנהלת "ארגון לתת".
במסע הבחירות לכנסת ה-20 מוקם במקום ה-98 הסמלי ברשימת מרצ.
ביום העצמאות של שנת 2020 הדליק רפי ולדן משואה בטקס הדלקת משואות אלטרנטיבי.
באוקטובר 1973 נישא לבלשנית צביה פרס, בתו של שמעון פרס.
הם מתגוררים בכפר אז"ר ולהם שלושה ילדים.
בנם אסף, סופר, משורר ומוזיקאי נפטר בגיל 35. ולדן שימש גם רופאו האישי של חמיו, שמעון פרס.
רפאל חסמן (ח' בחשוון תרנ"ה, 7 בנובמבר 1895 – ה' בשבט תשל"ב, 20 בינואר 1972) היה עיתונאי וסופר עברי במשך עשרות שנים, בחו"ל ובישראל.
חבר מערכת "הצופה" במשך עשרות שנים.
נולד בקלם (Kelme) שברוסיה (ליטא), בנו של רב יהודה לייב חסמן, מראשי תנועת המוסר ומשגיח בישיבת חברון.
בעל השכלה תורנית, חניך ישיבת שטוצ'ין (שבראשה עמד אביו) וישיבת ראדין.
כמו כן רכש השכלה כללית רחבה.
למד מדעי הטבע ופילולוגיה באוניברסיטת יורייב בווֹרוֹנֶז' .
זמן מה כיהן כמזכיר לרוסית של הרב חיים עוזר גרודזנסקי וביחד איתו נמלט ליקטרינוסלב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל לעסוק בעיתונאות.
היה מהעיתונאים היהודים הבולטים בליטא, ופרסם מאמרים ורשימות בנושאים מדיניים ובנושאי ספרות ואמנות.
היה סגן עורך העיתון היומי "די אידישע שטימע" שהופיע בקובנה, וכן היה עורך השבועון הציוני "דאס אידישע ווארט".
כמו כן היה סופרם הליטאי של "הארץ" בארץ ישראל ושל "דער טאג ו"פארווערטס" האמריקאים.
הרצה על תורת העיתונאות באוניברסיטה העממית בקובנה.
לראשונה ביקר בארץ ישראל בשנת 1928 מטעם מערכת "אידישע שטימע", ועם שובו פרסם סדרת כתבות מרשמי מסעו.
במשך שנתיים עבד בעיתון "הארץ", ועם ייסוד "הצופה" בשנת 1937, עבר אליו ונמנה עם צוות ההקמה שלו.
מאז ועד צאתו לגמלאות, במשך כשלושים שנה, מילא שורה של תפקידים מרכזיים בעיתון, ובהם תפקידי עריכה שונים.
הירבה לכתוב מאמרי מערכת, מאמרים פובליציסטיים ופיליטונים.
במשך שנים כתב וערך את המדור "בספרות העולם".
בשנים האחרונות לפני צאתו לגמלאות פרסם מאמרים בענייני אמונה ומסורת, חברה ומוסר.
כמו כן עסק בתרגום של ספרות יפה.
לאחר פטירת אביו, בשנת 1936, סייע בהוצאתו של הספר "אור יהל", המכיל את השיחות והמאמרים המוסריים של אביו.
כמו כן, בשנות השישים הוציא לאור את ספרו של אביו "מחנה יהודה", המכיל חידושי תורה על סוגיות הש"ס, ובסופו הוסיף חידושים משלו.
הוא גם השתתף בכתיבת פרקים בסדרת הספרים "יהדות ליטא" בהוצאת "האגודה לעזרה הדדית ליוצאי ליטא".
חסמן ראה במקצוע העיתונאות שליחות, וכשקיבל מן הקוראים ביטויי הוקרה על דברים שכתב, נהג לומר: "אין אני אלא שליח ציבור בכתב".
רפאל חסמן נפטר ב-20 בינואר 1972 לאחר מחלה קשה.
הניח את אשתו, פרומה לבית יודלביץ' (בת רבי מאיר יצחק יודלביטש משוועהל) ללא צאצאים.
בשנת 1980 הופיע בהוצאת מוסד הרב קוק קובץ מאמריו "בלב רגש".
בלב רגש: אסופת מאמרים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשמ"א 1980. (הופיע לאחר מותו)
האנס האבה , יפול מצדך אלף; עברית: ר' חסמן, תל אביב: צ' ליינמן, תש"ד.
פישל שניאורסון, יוהאן קטנר: (רומן); תורגם מיידיש (מן הסיפור "גרענאדיר-שטראסע") על ידי ר' חסמן ועובד מחדש בידי המחבר, תל אביב: מסדה, תשי"ג.
(הדפסה נוספת: תל אביב: יזרעאל, תשל"ז 1976)
רפאל חסמן (עורך), יהדות ליטא, כרך ב: היהודים בליטא מ-1918 עד 1941, תל אביב: עם הספר, תשל"ב.
'יהדות ליטא העצמאית בזריחתה ובשקיעתה', בתוך: יהדות ליטא: תמונות וציונים; איסוף התמונות והציונים: י.ד.
גולדראט, פינחס פלאי, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ט.
רפאל זֶלִיגְמן (Rafael Seligmann; נולד ב-13 באוקטובר 1947 בתל אביב) הוא סופר, עיתונאי, והיסטוריון ישראלי-גרמני.
זליגמן נולד בתל אביב ובשנת 1957, עבר עם הוריו, שהיו יהודים גרמנים, בחזרה למינכן שבגרמניה המערבית.
הוא למד היסטוריה ומדעי המדינה במינכן ובתל אביב.
בשנת 1982 קיבל תואר דוקטור במדעי המדינה, על עבודה בנושא "מדיניות הביטחון הישראלית".
הוא משמש כמרצה באוניברסיטת מינכן.
זליגמן כותב משנת 1978 מאמרים, טורים ופרשנות בעיתונות, כתב בין היתר עבור העיתונים "דר שפיגל", "בילד", "די ולט", "Die Tageszeitung" וה-"Frankfurter Allgemeine Zeitung".
ספר הפרוזה הראשון שלו, "המכירה הפומבית של רובינשטיין" (1989), נחשב לרומן הראשון בן-זמננו שנכתב בגרמנית על ידי יהודי מאז סוף מלחמת העולם השנייה.
הספר עוסק בחוויה של להיות יהודי צעיר בגרמניה בת-זמננו.
מערכת היחסים היהודית-גרמנית: ספירת מלאי ופרספקטיבות, 1995
רפאל וראן הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הבלם ומזוהה בעיקר עם קבוצת ריאל מדריד, איתה זכה 4 פעמים בליגת האלופות ונבחרת צרפת, איתה זכה בגביע העולם ב-2018.
הוא החל לשחק בקבוצת הנוער של לאנס כשהיה בן תשע.
הוא שיחק בקבוצות הנוער השונות, וב-2010 צורף לקבוצה הראשונה.
לקראת עונת 2010/2011 חתם על החוזה המקצועני הראשון שלו, הפך לשחקן הרכב קבוע ועזר לייצב את מרכז ההגנה של הקבוצה.
ב-3 בפברואר 2011, לאחר שמועות על מעבר אפשרי למועדון בכיר יותר, חתם על חוזה חדש עד 2015. ב-8 במאי הבקיע את שערו הראשון במדי הקבוצה, בתיקו 1-1 מול קון.
במחזור שלאחר מכן, במשחק נגד מונקו, הבקיע שער נוסף במשחק שהסתיים בתיקו 1-1. וראן הספיק לענוד את סרט הקפטן ב-21 במאי, בהפסד הקבוצה לארל.
ב-22 ביוני 2011 חתם על חוזה לארבע שנים בריאל מדריד, ששילמה עבורו עשרה מיליון אירו.
הוא שיחק בעונתו הראשונה במדי ריאל מדריד עם המספר 19. את הופעת הבכורה הרשמית שלו בקבוצה ערך ב-21 בספטמבר, במשחק ליגה נגד ראסינג סנטאנדר.
כעבור שלושה ימים כבש את שער הראשון בקבוצה, בניצחון 6–2 על ראיו ואיקאנו.
בגיל 18 ו-152 ימים הוא הפך לשחקן הזר הצעיר ביותר שכובש במשחק רשמי בריאל מדריד.
וראן שותף גם במשחקי ליגת האלופות של הקבוצה, נגד אייאקס ודינאמו זאגרב.
בסוף עונה זו, בה שותף בתשעה משחקי ליגה, זכתה ריאל מדריד באליפות הליגה.
לקראת עונת 2012/2013 עבר לשחק עם חולצה מספר 2. הוא לא היה שחקן הרכב, שכן סרחיו ראמוס ופפה הועדפו על פניו במרכז ההגנה.
הוא שיחק לראשונה באותה עונה רק בליגת האלופות, נגד מנצ'סטר סיטי.
ב-30 בינואר 2013, השתתף לראשונה בקלאסיקו הספרדי, במסגרת גביע המלך הספרדי.
הוא זכה לשבחים על משחקו ההגנתי והוא אף כבש שער בנגיחה, שער שקבע את תוצאת המשחק בתיקו 1-1. הוא שיחק גם במשחק הגומלין שנערך בקאמפ נואו ועזר לקבוצתו לנצח 0–3 ולעלות לשלב הבא, כשכבש את השער השלישי במשחק.
במשחק האחרון לעונה זו נפצע בברכו ונאלץ לעבור ניתוח.
בעונה זו שותף ב-15 משחקי ליגה.
בעקבות הניתוח החל לשחק בעונת 2013/14 בשלב מאוחר יחסית.
ההחלמה מהפציעה הקשתה עליו במאבק על חולצת ההרכב מול פפה וראמוס והוא מיעט לשחק בעונה זו.
על אף זאת, הוא שותף בגמר גביע המלך ועזר לקבוצתו לנצח את ברצלונה 1–2. הוא שיחק במקומו של פפה גם בגמר ליגת האלופות, בו ניצחה ריאל את אתלטיקו מדריד בתוצאה 1–4, בתום הארכה וזכתה בליגת האלופות לראשונה מזה 12 שנים ובפעם העשירית בתולדותיה.
בעונת 2015/16 הפך לשחקן הרכב קבוע בעקבות עזיבתו של פפה ואף זכה בליגת האלופות ובגביע העולם למועדונים, שלוש פעמים ברצף, תחת המאמן זינדין זידאן.
בעונת 2018/19 היה שותף לאחת מעונותיה הגרועות ביותר של ריאל שכללה הדחה בשמינית הגמר מול אייאקס עם הפסד 1–4 בגומלין, הפסד בחצי גמר הגביע לברצלונה, הפסד 1–5 לבצלונה בליגה, הפסד 2–4 ליריבה העירונית אתלטיקו מדריד בסופר קאפ האירופי וזכייה רק בגביע העולם לקבוצות.
ב-27 ביולי 2021 חתם לארבע שנים במנצ'סטר יונייטד.
ב-2 במאי 2022 כבש שער בכורה בניצחון 0–3 על ברנטפורד.
ב-15 במאי 2024, הוא הכריז על עזיבת הקבוצה בתום העונה.
ב-28 ביולי 2024 חתם לשנתיים בקומו האיטלקית מהסרייה א'.
הוא פתח במשחק הגביע האיטלקי מול סמפדוריה ב-11 באוגוסט אך נפצע בברכו והוחלף לאחר 23 דקות.
ב-25 בספטמבר 2024, בגיל 31, הודיע על פרישה מכדורגל בשל הפציעה.
ב-3 בפברואר 2011 ערך וראן את הבכורה בנבחרת צרפת הצעירה, תחת המאמן אריק מומברט, במשחק ידידות מול נבחרת סלובקיה הצעירה.
ב-15 בנובמבר הבקיע הבקיע את שערו הראשון בנבחרת הצעירה, בניצחונה 0–2 במסגרת מוקדמות היורו עד גיל 21. הניצחון הבטיח לצרפת את העלייה לשלב הבא.
הוא ערך את הופעת הבכורה בנבחרת צרפת הבוגרת ב-22 במרץ 2013, במשחק מוקדמות המונדיאל נגד , משחק בו ניצחה צרפת 1–3. הוא סייע לנבחרת להעפיל למונדיאל 2014, אליו זומן לבסוף על ידי המאמן דידייה דשאן.
וראן היה אמור לנסוע ליורו 2016 וזומן לסגל, אך נפצע לקראת הטורניר ונופה מהסגל, ובמקומו זומן עדיל ראמי.
לאחר שנפצע לפני טורניר יורו 2016 שנערך בצרפת ובסופו צרפת הפסידה בגמר לפורטוגל בתוצאה 0–1, הוא זכה שנתיים לאחר מכן בטורניר מונדיאל 2018 לאחר שצרפת ניצחה את קרואטיה בגמר בתוצאה 2–4 והיה חלק בלתי נפרד מהזכייה.
נכלל בסגל נבחרת צרפת בטורניר מונדיאל 2022. ב-2 בפברואר 2023 הודיע על פרישה מנבחרת צרפת, בגיל 29.
רפאל יהודה (ר"י) צבי וֶרבּלוֹבסקי היה פרופסור בקתדרה למדעי הדתות ע"ש מרטין בובר באוניברסיטה העברית בירושלים, ודקאן הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה.
חתן פרס א.מ.ת במדעי הרוח לשנת 2005.
נולד ב-1924 בפרנקפורט שבגרמניה ליוטל ואברהם יחזקאל ורלובסקי.
סבו אבי אמו הוא הרב יונתן בנימין הלוי הורוויץ.
בסוף שנות ה-30 עלה לארץ ישראל עם משפחתו ולמד בישיבות שונות.
למד לתואר ראשון בהתכתבות באוניברסיטת לונדון וסיים בשנת 1945. עם תום מלחמת העולם השנייה ניהל בית יתומים לילדים ניצולי השואה בהולנד.
בהמשך למד במסלול ישיר לדוקטורט בספרות אנגלית באוניברסיטת ז'נבה וסיים בשנת 1951 עם פרסום עבודת הדוקטורט כספר "לוציפר ופרומתאוס" , אשר זכה להקדמה מאת קארל יונג.
לימד באוניברסיטאות מנצ'סטר ולידס, ובשנת 1956 קיבל משרת מרצה בכיר באוניברסיטה העברית, בה היה ממקימי החוג למדע הדתות.
בשנת 1962 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
בשנים 1969-1965 שימש דקאן הפקולטה למדעי הרוח, וב-1971 הועלה לדרגת פרופסור מן המניין.
במשך השנים שימש מרצה אורח באוניברסיטאות רבות, בהן אוניברסיטת קוקוגאקויין ואוניברסיטת צוקובה ביפן, האוניברסיטאות בראון, הרוורד, סטנפורד, ייל, ואוניברסיטת שיקגו בארצות הברית, ברן, מינכן בגרמניה, נטאל בדרום אפריקה, מנצ'סטר בבריטניה, קומפלוטנס בספרד ומלבורן באוסטרליה.
כמו כן כיהן כעמית במכוני מחקר רבים, ביניהם המכון ההולנדי למחקר מתקדם, המכון למחקר מתקדם בברלין, המכון הגבוה למדעי הדתות באוניברסיטת נוטרדאם, המכון האנתרופולוגי המלכותי של בריטניה והמרכז לחקר מוסדות דמוקרטיים בסנטה ברברה, קליפורניה.
בין השנים 1985-1975 כיהן כמזכיר הכללי של האגודה הבינלאומית להיסטוריה של הדתות (IAHR), ובין 1995-1985 כיהן בה כסגן-נשיא.
בין 1991-1978 היה גם עורכו של כתב העת Numen לחקר הדתות היוצא מטעמה.
בין 1988-1984 כיהן כסגן-נשיא המועצה הבינלאומית לפילוסופיה ומדעי הרוח (CIPSH) של ארגון אונסק"ו.
ב-1958 הקים את האגודה להבנה בין-דתית בישראל ועמד בראשה במשך כמה עשורים.
בנוסף הקים את מועדון הקשת בענן להידברות בין אינטלקטואלים יהודים ונוצרים.
צבי ורבלובסקי נישא לעליזה וירץ, ולזוג נולדו חמישה ילדים.
נאוה איסרוב (מורה לחינוך גופני בבית ספר לחינוך מיוחד ומורה לשחייה), פרופ' נעמה קונסטנטיני (רופאת ספורט ומנהלת המרכז לרפואת ספורט "הדסה אופטימל"), יסכה הרני (מורת דרך ומומחית לנצרות), עו"ד יהונתן צבי (שחקן כדור מים פעיל) ועו"ד נועם צבי (יו"ר איגוד השחייה בישראל).
חבר לשם כבוד לכל החיים באגודה הבינלאומית להיסטוריה של הדתות (IHRA)
2009 - עיטור מסדר השמש העולה מטעם קיסר יפן
מחקריו של ורבלובסקי משתרעים על פני תחומים רבים הנוגעים להיבטים השונים של התופעה הדתית.
החל בנושאים רחבים בפנומנולוגיה של הדת, דרך עיון בדתות מזרח-אסייתיות בדגש על יפן ותרבותה, עבור בנזירות הנוצרית והבודהיסטית, וכלה במיסטיקה היהודית בימי הביניים ובגילויים של מודרניזציה וחילון.
הרב רפאל יעקב מן רקובסקי (ז' בטבת תרפ"ב, 7 בינואר 1922 - י"ט בטבת תשע"ב, 13 בינואר 2012) היה מורה הוראה, וכיהן כרב המרכזים הרפואיים הדסה בירושלים במשך כ-50 שנה.
נולד בירושלים לחיה בשא, (בתו של הרב חיים מן "ראש המלמדים" בתלמוד תורה עץ חיים), ולרבי אברהם ברוך אבא רקובסקי שכיהן כרב השכונות אבן ישראל, עזרת ישראל והסביבה, והיה מתלמידיהם המובהקים של הרבנים: איסר זלמן מלצר וצבי פסח פרנק.
רבי אברהם ברוך אבא קיבל את סמיכתו מהרב הראשי לישראל הגאון אברהם יצחק הכהן קוק.
על לידתו מסופר, שאמו חיה בשא נתקפה צירי לידה שנמשכו לאורך ליל שבת, אך הלידה בוששה לבוא.
הרב אברהם ברוך אבא רקובסקי בעלה של היולדת ואביה רבי חיים מן הזעיקו את הרופא ד"ר משה וולך מנהל בית החולים שערי צדק, אך גם לו לא היה במה להקל מעליה.
הם פנו אל המקובל רבי שמעון לידר, שהציע לקשור חבל בצדו האחד לכרעי מיטת היולדת, ובצדו השני לספר התורה בבית הכנסת הקרוב, ולפני תפילת מנחה של שבת יקראו על הבימה את ספר יונה.
כשעמדו להוציא את ספר התורה, נולד הבן שנקרא יעקב, על שם רבי יעקב מן, אבי סבו - שהיה מגדולי ירושלים.
בצעירותו, למד בישיבת עץ חיים, והושפע רבות מדמותו של סבו ר חיים מן ומדמותו של ראש הישיבה הרב איסר זלמן מלצר.
בגיל צעיר ייסד כולל אברכים ויסד בית מדרש "תורה אור", בו למדו אברכים חשובים ביניהם הרב יוסף ליב זוסמן, הרב משה הרשלר ועוד.
בשנת 1946 (תש"ז) נשא לאשה את יוכבד ברכה בת הרב ישראל הכהן, ממשפחת כהנים מיוחסת מדורי דורות בירושלים.
רעייתו עמדה לצידו של הרב ותמכה בפעילותו הציבורית והתורנית.
לאחר נישואיו החל ללמוד ביוזמת הרב הראשי לישראל הרב הרצוג, בכולל "אוהל תורה" שהוקם על ידי הגאון רבי שמואל יצחק הילמן, בו למדו אברכים חשובים וגאונים שלימים נודעו כרבנים מובילים ומנהיגי ציבור כדוגמת הרב יוסף שלום אלישיב.
הרב שריה דבליצקי, נהג לספר שאת תורתו הוא "חייב" לרב רקובסקי שלמד איתו בצעירותו מספר שעות מדי יום.
המינוי לרב המרכזים הרפואיים הדסה
בשנת 1957 במהלך דיאלוג הלכתי בין הרב רקובסקי לבין רבה של ירושלים הגאון הרב צבי פסח פרנק התגלגלה השיחה אל בית החולים הדסה שבאותם ימים הולך ונבנה אז בתוככי ירושלים.
או אז, פנה הרב צבי פסח פרנק בהצעה לרב רקובסקי לכהן כרב בתי החולים הדסה.
הדבר עלה במחשבתו של הרב פרנק בעקבות מעשה שאירע בבית החולים הדסה הר הצופים (קודם למלחמת העצמאות).
יהודי חולה אנוש פנה לפנות ערב בערב שבת אל האחות המטפלת בו וביקש שידאגו לכתוב גט לאשתו.
האחות לא שמה לב לדבריו בחשבה כנראה שהוא אינו מדבר לעניין, מכיוון שנראה לה שהוא חי בשלום ובאהבה עם אשתו שמבקרתו מדי יום ומטפלת בו במסירות רבה.
היהודי נפטר בשבת, ואשתו נותרה עגונה, משום שלבעלה המנוח לא היו ילדים, ולכן הייתה זקוקה לחליצה, ואילו אחי בעלה היה בברית המועצות.
בג' סיון תשכ"ב (22 לאוגוסט 1962), מונה הרב רקובסקי והוא בן 40 שנה כרבם של בתי החולים הדסה בירושלים, וזאת בטקס חגיגי בו נכחו אישי ציבור כגון שר הדתות זרח ורהפטיג, וסגן שר הבריאות ד"ר יצחק רפאל.
על מינויו זה כתב במכתב ברכה הרב שלמה זלמן אוירבך: "ליבי קל איתו להחדיר את אור התורה - אשר דרכיה דרכי נעם וכל נתיבותיה שלום - ולרומם קרנה במוסדות הרפואיים של הדסה היקרים והחביבים לכל ישראל".
שר הרווחה ד"ר יוסף בורג כתב : "הרב רקובסקי, הוא מגדולי הרבנים לומדי בית המדרש "אהל תורה" "בית דוד".
אנו בטוחים כי גדולתו בתורה מידותיו הנעלות ונועם הליכותיו יביאו להצלחתו בתפקידו החשוב וישפיע מאור תורתו על כל הבאים אתו במגע פנים וחוץ, לשם ולתפארת".
עד למינוי זה לא נודע ברחוב הישראלי, תפקיד רבני מסוג של רב בית חולים.
הרב רקובסקי נפטר בהיותו כבן 90, ונקבר בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
הרב רקובסקי היה מסור למאות אלפי החולים וצוותי הרפואה אותם ביקר ולהם יעץ ופסק במשך כל שנות כהונתו, זמינותו הייתה מלאה בכל שעות היממה לשאלות והתייעצויות.
הוא היה ער לכל הבעיות ההלכתיות שהיו במקום ובד בבד שמר על קשר ישיר עם החולים המאושפזים, והכל במאור פנים וברוח טובה.
הרב רקובסקי סייע לבית החולים בקליטת והכלת כל הזרמים הדתיים בירושלים.
במסגרת זו היה בקשר מתמיד ורציף עם הרבנים הראשיים לישראל ועד גדולי הדור מכל החוגים.
היה מקורב במיוחד עם הרבנים הגאונים הרב אברהם שפירא והרב עובדיה יוסף ועם הרבי מגור.
הרב היה איש תורה והלכה ברמ"ח אבריו, אך עם זאת גילה פתיחות מחשבתית והבנה לצרכים הרפואיים ולמציאות התפקודית של בית החולים, כמובן מבלי לפגוע בדרישות ההלכה.
כחלק מתפקידו בבית החולים, היה חבר בוועדת האתיקה שדנה למשל במצוקות של חולים שסירבו לקבלת טיפולים מסוימים, ואשר בידי הוועדה הייתה סמכות להכריח חולה לקבלת הטיפול הנדרש לדעת הרופאים.
אולם, כפי שמעיד פרופסור שלמה מור-יוסף שכיהן כמנכ"ל הדסה "מעולם לא נזקקנו לכפיה שכזו" מכיוון שמזכירת הוועדה הייתה הולכת קודם הדיון לרב רקובסקי, שהיה עולה אל החולה וחוזר כעבור זמן קצר עם הסכמתו לקבלת הטיפול.
פסיקותיו והנהגותיו ההלכתיות היוו אבן יסוד בהתנהלותו היום יומית של בית החולים.
כך למשל בסמוך לכניסתו לתפקידו, לקראת חג הפורים, התקיים פולמוס בנוגע למתי יש לקרוא בבית החולים את מגילת אסתר: בי"ד או בט"ו באדר.
רבה של ירושלים רבי צבי פסח פרנק פסק כי יש לקרוא המגילה בט"ו בטענתו כי הדסה היא בגדר "מוקפין וסמוך ונראה".
על כך התעוררה מחלוקת עם הגאון רבי פנחס אפשטיין ראב"ד העדה החרדית שטען כי יש לקרוא בי"ד (שאף כתב לרב "אילולא הכבוד שאני רוחש לאביך ולך עצמך, הייתי יוצא במודעות מטעם העדה החרדית נגדך").
לאור הפולמוס הקשה, פנה הרב רקובסקי לרב הראשי לישראל רבי איסר יהודה אונטרמן וביקשו להכריע בסוגיה.
הרב אונטרמן החליט להזמין שלושה גדולי תורה לפסוק בעניין.
השלושה היו הרבנים שלמה זלמן אוירבך, יוסף שלום אלישיב, ושלמה יוסף זוין.
וכך מספר הרב רקובסקי "הם באו להדסה לחדרי, ומיד הזמנתי מונית לעיר העתיקה, לאחר הנסיעה קבעו שלושתם כי אכן מדובר בסמוך ממש, ואין הפסק בתים בין בית החולים לבין העיר העתיקה.
עם חזרתם, עלו לגג בית החולים הדסה משם ניתן היה לראות את החומה "ממש מתחת לידיים".
בתגובה לכך פסקו כולם מיד "כי יש לפסוק בתקיפות לקרוא בט"ו".
ומאז ועד היום נוהגים בבית החולים כפסק זה.
עם כניסתו של הרב רקובסקי לתפקיד, הוא קיבל על עצמו להשתדל ללכת לנחם כל משפחת חולה שנפטר בבית החולים, ועמד על כך שבית החולים יאפשר לכל מבקר שיחפוץ לבוא ולבקר את החולים המאושפזים בבית החולים.
פעם היה מקרה שהופץ פוסטר המעודד הנקת תינוקות עם תמונה שאינה צנועה, ומיד העלה הנושא בדרכו העדינה בפני הנהלת בית החולים וזו הבינה את המורכבות ודאגה לטפל בעניין.
כמו כן היה דואג להעביר לפני חגים שיעורים לחולים במערכת שמע פנימית המשודרת לחולים.
הרב רקובסקי דגל בשילוב שבין רפואה והלכה, וידע להתנהל מול הרופאים והחוקרים בנושאים בעלי משמעות דתית ואתית, כמו ניתוחי מתים, קביעת רגע המוות, השתלות ועוד.
משרדו היווה תמיד כתובת להתייעצויות גם בנושאים רפואיים המשיקים לנושאים הלכתיים שלעיתים אף היו רגישים, כגון: השימוש בפורמלין שהוא בגדר חמץ לשימור הגופות בפסח.
כחלק מההבנה כי בית החולים צריך להיות מוסד מתקדם ומוביל, ידע הרב רקובסקי לשלב פתרונות טכנולוגיים והלכתיים.
כך למשל היה הראשון שדאג להכניס מעליות שבת בבתי החולים ודלתות חשמליות לפתרון בעיית טומאת המת, כדי לאפשר לכהנים (חולים, מבקרים ואנשי צוות) לשהות בבתי החולים.
"ארוכת בת עמי" - 7 כרכים, המקיפים בתוכם נושאים רבים ומגוונים ובהם :
חקר ההלכה ופסיקות הנוגעות לרפואה והלכה
חידושים על התורה, הש"ס ופרקי אבות
אסופת מאמרים ודרשות שנאמרו בבתי החולים ובאירועים שונים
היה נשוי ליוכבד ברכה (לבית הכהן) והתגורר בשכונת גבעת שאול בירושלים.
בתו נחמה היא אשת הרב יוסף ישר - רבה הראשי של עכו.
אחיו הוא החזן יצחק צבי רקובסקי.
נכדו הרב אודי נכטשטרן ר"מ בישיבת מרכז הרב וחתנו של הרב שלמה שפירא.
הרב רפאל זילברמן (ר' רפאל דיין; תקצ"ט, 1839 – ו' בטבת תרע"ח, 1917) היה רבה הראשי של עדת האשכנזים בצפת.
נולד באומן שבאוקראינה, בנו של הרב מרדכי זילברמן.
בשנת תר"י (1850), בהיותו בן 11, עלה עם הוריו לארץ ישראל והם התיישבו בצפת.
אביו התמנה לרבה של צפת והוא למד תורה אצלו וכן בישיבות צפת.
נהג להתבודד וללמוד תורה בבית המדרש שליד קבר רשב"י במירון.
נישא להניה, בתו של הרב חיים ברוך מקישינב שעלה לארץ ישראל והתיישב בצפת.
בשנת תר"כ (1860) התמנה לדיין ומו"צ של הקהילה האשכנזית בצפת.
הובאו לפניו הבקשות מכוללות האשכנזים לבירור ולאישור.
נהג לשנות את מקום לימודו, כדי שהאנשים לא ימצאוהו בקלות.
בשנת תרל"ב (1872), לאחר פטירת אביו, התמנה תחתיו כרבה של צפת.
נודע בחוכמתו ובגדלותו בתורה ואף הטורקים הכירו בחוכמתו והעניקו לו את התואר "חכם פאשה".
המשיך את המסורת של אביו ושימש כשליחם של אדמו"רי בויאן שהחזיקו בחזקת ההדלקה על גג ציון קברו של רשב"י בל"ג בעומר.
נפטר בשנת תרע"ח ונקבר בצפת.
לאחר פטירתו התמנה נכדו, הרב אברהם לייב זילברמן, לרבה של צפת.
אליעזר, יצחק דב - ראש הקהילה האשכנזית בצפת ואביו של הרב אברהם לייב זילברמן, רוחמה - אשת אלעזר יעקב פודהורצר (הוריו של משה פדהצור), מנוחה - אשת אברהם אלשטיין.
רפאל חיים אבולעפיה (28 במרץ 1893, ראשון לציון – 7 באפריל 1977, ירושלים) היה מאנשי הגדודים העבריים, פעיל במחתרת ניל"י, מנהל בית חולים משגב לדך וממקימי אגודת הספורט מכבי.
הנשיא הגדול של הבונים החופשיים 1970.
רפאל נולד ב-1893 בראשון לציון לשלמה אבולעפיה ורבקה אבולעפיה (לבית פריימן) שהיו ממייסדי תל אביב.
רפאל היה הבכור משמונת ילדיהם של שלמה ורבקה (ביניהם בוסתנאי אבולעפיה).
למד בבית הספר היסודי של כי"ח ובגימנסיה הצרפתית ביפו.
ב-1909 נפטר אביו ורפאל החל לעבוד על מנת לפרנס את המשפחה.
ב-1911 עבר לנס ציונה שם לימד ערבית וצרפתית במשך 3 שנים.
ב-1914 חזר לתל אביב והיה ממקימי אגודת מכבי.
כשהחלו הטורקים לגייס חיילים בארץ ישראל, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, חשש אבולעפיה שיגויס לצבא הטורקי ולכן ברח למצרים.
שם התנדב לגדוד נהגי הפרדות ולאחר אימון נשלח עם הגדוד למערכה בגליפולי.
בקרב, שהסתיים בתבוסת הבריטים, נפצע רפאל ונשלח להחלמה באלכסנדריה.
לאחר החלמתו נשאר בעיר והחל לסייע לאנשי מחתרת ניל"י שהגיעו לעיר ובמספר מקרים אף התגנב רפאל ארצה על מנת לקבל ידיעות עבור האנגלים ולמסור נשק, תרופות וכסף.
ב-1918, עם תום המלחמה, חזר רפאל ארצה והתיישב בתל אביב.
ב-1933 רכש בית דפוס והחל להוציא עיתונים בתחומים שונים (כלכלה, קולנוע ועוד).
ב-1940 עבר לירושלים ומונה לנהל את בית החולים משגב לדך.
בתקופת מלחמת העצמאות מונה על ידי ועדת המצב לטפל בהספקת מזון ונשק למגיני העיר העתיקה.
לאחר המלחמה עבד בעיריית ירושלים.
על פעילותו למען העיר זכה בתואר יקיר ירושלים.
היה שותף ליסוד היישוב אביחיל שהוקם על ידי חיילים שלחמו במלחמת העולם הראשונה במסגרת הגדודים העבריים.
שימש בתפקידים בכירים בכירים בארגון הבונים החופשיים והיה נשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל ב-1970. ראה פירוט בהמשך.
רפאל נישא ב-1917 למרים חד גדיא לבית ניסנהולץ אותה הכיר במצרים כשהיא ברחה לאלכסנדריה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
לאחר גירושיו, ב-1934, נישא לשושנה לבית שמעונוביץ ונולד להם בן (שלמה [1940–]).
רפאל התקבל לבנייה החופשית בלשכת "דלפס" באלכסנדריה ב-19 בפברואר 1924. שם קיבל את הדרגה ה-33° של הנוסח הסקוטי הקדום והמקובל.
ב-1970 נבחר לנשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינת ישראל.
שימש בתפקידים בכירים בארגון והוציא לאור את עיתון הארגון הבונה החופשי.
יומני גליפולי וניל"י, רפאל אבולעפיה, 1915–1917
הרב רפאל יהושע עזריאל (י"ז בטבת ה'תרל"ה, 25 בדצמבר 1874 – י"ז באב ה'תשי"ט, 21 באוגוסט 1959) היה שד"ר, מנהל ישיבת "אוהל יעקב" בירושלים וממייסדי בית היתומים הספרדי בעיר.
נולד בירושלים ב-25 בדצמבר 1874 (י"ז בטבת ה'תרל"ה) לרחל ולרב אהרן עזריאל.
כשנולד נקרא יהושע, ובילדותו נוסף לו השם רפאל.
בגיל ארבע התייתם מאביו, והרב יעקב מאיר גידלו בביתו ולימים השיאו בשנת 1892 (ה'תרנ"ב) לבתו לבנה (לונה), יחד נולדו להם 6 ילדים, 2 בנים ו-4 בנות.
נמנה עם מנהלי ישיבת "אוהל יעקב" של חותנו, הרב יעקב מאיר, בירושלים, ובשנת 1903 (ה'תרס"ג) נמנה עם מייסדי בית היתומים הספרדי בעיר.
יצא מספר פעמים כשד"ר בשליחות מטעם כוללות חברון וירושלים ומוסדות נוספים לאלג'יריה ולמצרים.
בשנת 1920 (ה'תר"ף) שהה בשליחות בתוניסיה מטעם כוללות ירושלים, ובשנת 1928 (ה'תרפ"ח) יצא בשליחות מטעם ישיבת "חיזוק תורה" לארצות הברית.
הלך לעולמו ב-21 באוגוסט 1959 (י"ז באב ה'תשי"ט) ונטמן בהר המנוחות.
רפאל ויקי הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל המאמן את קבוצת יאנג בויז ברן.
ככדורגלן, ויקי שיחק בעיקר בסיון, ורדר ברמן והמבורג, וערך 75 הופעות במדי נבחרת שווייץ.
סיון, ובשנת 1993 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון, ששיחקה בליגת העל השווייצרית, ועד מהרה הפך לשחקן הרכב קבוע.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה הבכירה, 1993/94, סיים ויקי עם סיון במקום השלששי בליגה.
בעונת 1994/95 סיימו במקום השישי, ובעונת 1995/96 סיימו במקום השני.
בעונתו האחרונה של ויקי בסיון, 1996/97, זכתה הקבוצה באליפות ליגת העל השווייצרית.
בסיום עונה זו, עזב ויקי את סיון לאחר שערך בשורותיה 130 הופעות ליגה והבקיע שלושה שערים, וחתם בוורדר ברמן מהבונדסליגה.
ויקי השתלב עד מהרה בוורדר ברמן ובעונת 1997/98 סיים עם הקבוצה במקום השמיני בבונדסליגה.
בעונת 1998/99 סיים ויקי עם ורדר ברמן במקום ה-13 בבונדסליגה, אך גם זכה עמה בגביע הגרמני, לאחר ניצחון בפנדלים על באיירן מינכן.
ויקי שיחק 120 דקות בגמר זה, והבקיע את הפנדל שלו בדו-קרב הפנדלים.
בעונת 1999/00 ויקי וברמן הגיעו עד לרבע גמר גביע אופ"א, שם הודחו על ידי ארסנל.
באותה עונה, סיימו במקום התשיעי בבונדסליגה, והגיעו שוב לגמר הגביע הגרמני, אך הפעם הפסידו 3-0 לבאיירן מינכן.
ויקי נכנס כמחליף בגמר זה בדקה ה-72 במקום ברנהארד טרארס.
את עונת 2000/01 החל ויקי בורדר ברמן, אך במחצית העונה עבר לאתלטיקו מדריד, ששיחקה אז בליגת המשנה הספרדית.
ויקי ערך 11 הופעות עד לסיום העונה באתלטיקו מדריד, אך לא הצליח לסייע לה להעפיל אל הלה ליגה, כשהקבוצה סיימה רביעית עם מספר נקודות זהה לשל טנריפה השלישית, אך עם הפרש שערים נחות יותר.
בקיץ 2001, לאחר חצי עונה באתלטיקו מדריד, חזר ויקי לבונדסליגה וחתם בהמבורג.
בעונת 2001/02 סיים ויקי עם המבורג במקום ה-11 בבונדסליגה.
בעונת 2002/03 סיים ויקי עם המבורג במקום הרביעי בבונדסליגה.
בקיץ 2003 זכה ויקי עם המבורג בגביע הליגה הגרמנית, לאחר ניצחון 4-2 בגמר על בורוסיה דורטמונד.
ויקי נכנס כמחליף בדקה ה-59 של גמר זה, במקום רודולפו קרדוסו.
את עונת 2003/04 פתחו ויקי והמבורג בכישלון בגביע אופ"א, כשהודחו כבר בשלב הראשון על ידי דנייפרו דנייפרופטרובסק.
את עונת הבונדסליגה סיימו ויקי והמבורג במקום השמיני.
בעונת 2004/05 ויקי והמבורג סיימו שוב במקום השמיני.
בעונת 2005/06 סיים ויקי עם המבורג במקום השלישי בבונדסליגה שהקנה לקבוצה השתתפות במוקדמות ליגת האלופות.
בעונת 2006/07 ויקי והמבורג צלחו את שלב המוקדמות בליגת האלופות כשהדיחו את אוסאסונה, אך סיימו את שלב הבתים במקום האחרון והודחו.
בבונדסליגה סיימו ויקי והמבורג במקום השביעי.
בתום עונה זו, עזב ויקי את המבורג לאחר שש עונות, בהן ערך 126 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים.
בקיץ 2007 חזר ויקי למועדון נעוריו סיון, וערך בשורותיו חמש הופעות ליגה.
בפברואר 2008 חתם ויקי בצ'יבאס ארצות הברית, שם ערך חמש הופעות אך נפצע ונעדר לתקופה ארוכה.
במהלך שנת 2009 הודיעה צ'יבאס על חידוש חוזהו של ויקי, אך לאחר חמישה שבועות, בהם לא שיחק כלל, הודיע ויקי על פרישה ממשחק פעיל מסיבות אישיות.
ויקי ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת שווייץ בשנת 1996, ובאותה שנה נכלל בסגל השווייצרי ליורו 1996. ויקי ערך הופעה אחת בטורניר זה, כשנכנס כמחליף במחזור האחרון של שלב הבתים, בו הפסידה שווייץ 1-0 לסקוטלנד.
ויקי ושווייץ הודחו בתום שלב הבתים של יורו 1996 עם נקודה אחת.
לאחר טורניר זה, ויקי השתתף עם שווייץ במספר טורנירי מוקדמות, אך שווייץ לא הצליחה להעפיל לטורנירים גדולים נוספים עד ליורו 2004. ויקי זומן לסגל השווייצרי לטורניר זה, ופתח בהרכב בשלושת משחקיה של שווייץ, שהודחה שוב בשלב הבתים עם נקודה אחת.
במוקדמות מונדיאל 2006 הבקיע ויקי את שערו היחיד במדים הלאומיים, בניצחון 3-1 על איי פארו.
בשנת 2006 זומן ויקי לסגל השווייצרי למונדיאל 2006. ויקי פתח בהרכב בכל משחקיה של שווייץ בטורניר זה, בו צלחה את שלב הבתים ללא ספיגה.
ויקי ושווייץ הודחו בשמינית הגמר על ידי נבחרת אוקראינה בפנדלים לאחר 0-0 בתום 120 דקות וכך ויקי היה חלק מחוליית ההגנה היחידה בהיסטוריית המונדיאלים שהודחה מבלי לספוג שער אחד לאורך כל הטורניר.
ויקי המשיך לשחק בנבחרת שווייץ עד לשנת 2008, ולא זומן ליורו 2008 שנערך בשווייץ בעקבות הפציעה שלו.
לאחר פרישתו אימן ויקי את קבוצות הנוער של פ.צ.
תון ולאחר מכן סרבט ז'נבה.
בשנת 2013 החל ויקי לעבוד בפ.צ.
בזל, תחילה כמאמן הקבוצה עד גיל 18 ולאחר מכן כמאמן הקבוצה עד גיל 21. בעונת 2017/18 קיבל ויקי הזדמנות לאמן את הקבוצה הבכירה של פ.צ.
בזל, וסיים עמה במקום השני בליגה, מרחק 15 נקודות מהאלופה יאנג בויז ברן.
ויקי החל את עונת 2018/19, אך פוטר כבר ביולי 2018 בעקבות פתיחת עונה חלשה, והוחלף במרסל קולר.
רפאל יוזפי (בהונגרית: Joseffy Rafael; 3 ביולי 1852 – 25 ביוני 1915) היה פסנתרן, מורה ומלחין יהודי-הונגרי.
רפאל יוזפי נולד בהונפאלו, כיום הונקובצה, במחוז ספש (כיום סלובקיה) ב-1852. נעוריו עברו עליו במישקולץ, ושם החל את לימודיו הפסנתר בגיל שמונה.
הוא למד בבודפשט אצל פרידריך בראואר, מורו של סטפן הלר.
בשנת 1866 יצא ללייפציג, שם למד אצל איגנץ מושלס וארנסט פרדיננד ונצל.
ב-1868 היה לתלמידו של קארל טאוסיג בברלין, עמו נשאר למשך שנתיים.
לאחר מכן עשה שתי עונות קיץ עם פרנץ ליסט בוויימאר.
הופעת הבכורה שלו הייתה בברלין בשנת 1872 והתקבלה בהתלהבות.
בביקורת משנת 1874 התפעל אדוארד הנסליק מן הטכניקה המבריקה שלו, אבל מצא שנגינתו קרה.
הוא עבר לארצות הברית בשנת 1879, שם חי בניו יורק.
הופעת הבכורה שלו באמריקה הייתה בניו יורק ב-1879, עם תזמורת בניצוח לאופולד דאמרוש.
זמן קצר אחר כך ניגן עם הפילהרמונית של ניו יורק ולאחר זאת הופיע רבות בניו יורק ובכרכים אחרים של אמריקה עם המנצח תיאודור תומאס ותזמורתו.
יוזפי היה הסולן בקונצרטי הפתיחה של התזמורת הסימפונית של שיקגו ב-16 וב-17 באוקטובר 1891, בנגינת הקונצ'רטו לפסנתר מס' 1 של צ'ייקובסקי בניצוח תומאס, בתיאטרון האודיטוריום בשיקגו.
סגנונו של יוזפי היה רחב-יריעה ומקיף.
הוא הלחין מספר רב של יצירות פופולריות לפסנתר וערך יצירות של שופן ואחרים להוצאת המוזיקה שירמר.
בשלב מאוחר בחייו פרש למעשה מבימת הקונצרטים והקדיש את עתותיו להוראה, שלה ייחס חשיבות עליונה.
יוזפי היה אדם מסוגר מאוד.
לדברי הנרי וולפסון, הוא הציע לו סכומי כסף גדולים בתמורה לסיורי קונצרטים, אך הפסנתרן דחה את ההצעה, משום שמצא שחיי הנדודים מקונצרט לקונצרט מטילים עומס רב מדי על עצביו.
הוא העדיף את ההכנסה הקטנה יותר של מורה על פני זוהר אורות הבמה.
הוא לא ייחס כל חשיבות לתהילה או תשואות.
מבחינתו, האמנות הייתה מעל לכל וכל השאר היה חסר-חשיבות.
בתקופת חייו בניו יורק, בילה את עונות הקיץ בטאריטאון, ניו יורק.
רפאל טולוי הוא כדורגלן איטלקי-ברזילאי המשחק בעמדת הבלם בסאו פאולו.
טולוי גדל במחלקת הנוער של גויאס, כשלאחר מכן שיחק בקבוצה הבוגרת במשך שלוש עונות.
ב-5 ביולי 2012, סאו פאולו הודיעה על החתמתו של טולוי בחוזה לחמש שנים.
את שערו הראשון במדי הקבוצה הבקיע ב-25 ביולי 2012 במשחק נגד אתלטיקו גויאניינסה.
ב-3 באוגוסט 2013, טולוי הבקיע שער בניצחון 0–2 על בנפיקה ליסבון במסגרת גביע אאוזביו, ניצחון אשר העניק לסאו פאולו את הזכייה בתואר.
ב-31 בינואר 2014, טולוי הושאל לרומא לשארית עונת 14–2013 תמורת חצי מיליון אירו.
המעבר נחתם עם אופציית רכישה בתום העונה בסך חמישה וחצי מיליון אירו.
את הופעת הבכורה שלו במדי הג'יאלורוסי ערך ב-25 במרץ 2014 בניצחון 1–2 על טורינו.
הוא שיחק את מלוא 90 הדקות במשחק זה עקב השעייתו של אל-מהדי בן עטיה, שאותה ספג במחזור הקודם.
באוגוסט 2025 חזר לסאו פאולו.
ב-17 בפברואר 2021 קיבל טולוי אזרחות איטלקית, וב-19 במרץ זומן לראשונה על ידי המאמן רוברטו מאנצ'יני.
הוא ערך את הופעת הבכורה בניצחון 0–2 נגד ליטא בוילנה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
יאיר נולד בברלין בשנת 1922. מגיל צעיר עסק בציור ובפיסול ואף רכש ידע מוקדם באדריכלות.
בשנת 1938 עלה לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער והחל ללמוד בבית הספר החקלאי-דתי מקוה ישראל.
בשנת 1940 סיים את לימודיו וקיבל את תעודת המודרניקה לחקלאות.
יאיר הצטרף לגרעין הקיבוצים "אמונים" והיה אחד ממקימי קיבוץ "עין הנצי"ב", בו התמחה כבנאי.
יאיר הוכר בפנקס המהנדסים והאדריכלים כאדריכל בשנת 1963, אך עסק באדריכלות עוד קודם לכן.
בשנת 1948 עסק בתכנון ערים במועצה המקומית בת ים, הוא תכנן מגורים ושיכונים במסגרת עבודתו בחברת "רסקו".
בשנת 1950 עבד במטה חיל האוויר ביפו ובין השנים 1950–1952 ניהל את משרד האדריכלים "הורמן-אינציגר".
יאיר עסק בתכנון ועיצוב חנויות, פעוטונים, בתי מגורים לותיקים ובתי כנסת.
הוא הוזמן לתכנן את בית הכנסת "ישורון" ברמת גן, והתוכניות יצאו לפועל בשנת 1962. יאיר עסק רבות בתכנון פרטי בניין, פרטי מסגרות, רהיטים וגופי תאורה, ואף תכנן את פרטי הבניין ב"בית ציוני אמריקה".
מלבד עבודתו כאדריכל, לימד בבית הספר "אורט" ועיצב לוגואים לממסדים וחברות, ועסק בציור קריקטורות.
היה נשוי לרחל, עובדת סוציאלית ילידת פולין, ממקימות "מטב".
בשנת 1944 נולד בנם הבכור יורם (יָה-יָה) יאיר, לימים איש צבא ואלוף במיל'.
ובשנת 1950 נולד בנם השני, גבי יאיר, לימים אדריכל גם הוא, אוצר וצייר.
הרב רפאל יוסף חרוש (ה'תקע"ב, 1812 - ניסן ה'תרנ"ח 1898) היה דרשן, פוסק הלכה, דיין בבית הדין של ועד העדה המערבית בירושלים.
בהמשך כיהן כאב בית הדין ורבה של מרקש במאה ה-19.
נולד במרקש לאביו רבי יצחק שהיה מחכמי העיר ולאמו אסתר.
משפחת חרוש היא משפחת רבנים, שהייתה ידועה בחכמיה ודייניה שכיהנו במרקש.
למד אצל חכמי עירו, ככל הנראה בישיבתו של רבי משה רוזיליו.
לא יאוחר משנת ה'תר"י, נמנה עם חותמי השטרות בעיר מרקש ובעיר אזמור.
לא יאוחר משנת ה'תרי"ז, התמנה לדיין במרקש בבית דינו של רבי דוד חיים צבאח.
בשנת ה'תרכ"ג עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בירושלים, התמנה לדיין ולראש ישיבה בעדה המערבית.
אחיו רבי אברהם היה מראשי העדה בירושלים.
חביריו הרבנים בעדה המערבית היו רבי משה טולידאנו, ורבי דוד בן שמעון.
בשנת ה'תרכ"ו נפטרה אמו בירושלים, וכן אחד מבניו נפטר במגפה בשנה זו.
יש חוקרים שמשערים שעקב כך חזר למרקש.
עם חזרתו למרקש בשנת ה'תרכ"ז שב לשמש כדיין בבית דינו של רבי רפאל מסעוד אבן מוחא ורבי מרדכי הצרפתי.
נפטר בהיותו כבן 86, בליל מוצאי חג פסח בשנת ה'תרנ"ח.
הספידוהו גם ביתר ערי מרוקו.
במרקש, הספידו רבי יהודה שושנה.
רבי רפאל יוסף שיכל בן אחד בילדותו.
בתו אסתר התעוורה ונישאה לרבי חנניה חרוש.
בן נוסף הוא רבי ישעיה.
נכדו (בן בתו) הוא רבי יוסף חיים חרוש מחבר הספר ריח ניחח.
בשנת ה'תרמ"ד, לאחר פטירתו של רבי מרדכי הצרפתי, התמנה לאב בית הדין ולרבה של מרקש עד לפטירתו.
הדיינים ששימשו עמו בבית דינו היו: רבי שלמה בן רבי יעקב אסבאג.
רבי אברהם אבן מוחא (בנו של רבי רפאל מסעוד), רבי יעקב אבן חיים, רבי ימין כהן, רבי ראובן פינטו, ורבי אברהם סמאנא.
בית הדין התכתב עם שאר חכמי מרוקו, כדוגמת רבי יצחק אבן דנאן מחכמי פאס, ורבי יהודה בן מוייאל מחכמי אצווירא.
בית הדין התכתב גם עם הרב יעקב שאול אלישר.
כמו כן עמד בקשר עם שד"רים שונים.
נושאי הרי"ח - דרשות לנפטרים.
הספר נכתב במטרה להקל על הדרשנים שאין להם זמן לחבר דרשה.
יצא לאור על ידי מכון פי ישרים, ה'תשע"ה.
דרשות - חלקם נדפסו בספר 'אעלה בתמר', וחלקם בכתבי יד.
פסקי דין - מקבץ מהם יצא לאור בספר 'תשובות חכמי מראכש'.
מכון פי ישרים שנת תשפ"ב.
רבי רפאל חיים בנימין פרץ היה רב בקושטא ובצ'לנקה, אב בית דין במגדלים (דרנדלים) ובגליפולי ומחבר ספר זכרנו לחיים.
נולד בשנת ה'תק"ע (1810) לרבי אברהם פרץ שהיה דיין בקושטא ומחבר ספר אבני שהם ממנו למד תורה בצעירותו.
למד בישיבה בקושטא מפי ראש הישיבה רבי משה פריסקו ונעשה לדיין בעיר.
כיהן כרב בדרדנלים, בשנת התרכ"ז עבר לשמש כרבה של גליפולי, אז גם פרסם את ספרו הראשון, זכרנו לחיים חלק א', שם גם התכתבויות עם הרב אברהם פאלאג'י.
הסכים לספר של רבי שלמה חאלילייו, שו"ת "אמר שלמה" בשנת התרכ"ד.
רבי חיים חזקיהו מדיני מזכיר אותו, ופעם אף כותב עליו: שלח שאלה בנושא הקדשות לגדול הדור בזמנו, רבי חיים פאלאג'י, שמכנה אותו בתשובתו:
רבי יוסף אלפאנדרי, מדייני קושטא ומחבר שו"ת פורת יוסף מתארו כחברו אוהבו "סיני ועוקר הרים".
זכרנו לחיים, ג' חלקים, את שני החלקים הראשונים (שאלוניקי תרכ"ז; אזמיר תרל"ב) הוציא בחייו, ובהם פסקי דינים בארבעת חלקי הטור על סדר הא' ב'.
חלק ג' נותר בכתב יד ומצוי בגנזי מכון ירושלים.
הרב רפאל חיים יצחק קריגל (15 באוקטובר 1733 – 5 במאי 1777, ו' חשוון ה'תצ"ד - כ"ח ניסן ה'תקל"ז) היה רב ושד"ר ארץ ישראלי מחברון, מהשד"רים הראשונים שביקרו במושבות שהפכו מאוחר יותר לארצות הברית.
למד תורה בירושלים ובחברון והוסמך להוראה בגיל 17 בשנת תק"י על ידי רבו ר' דוד מלמד, שד"ר בעצמו.
בשנת 1754 יצא לשליחותו הראשונה מטעם הקהילה היהודית בחברון, הוא שהה שנתיים בקונסטנטינופול (1754-6), לאחר מכן עבר בקהילות רבות במזרח התיכון ובאירופה, משם נסע לראשונה לעולם החדש ובגיל 28 מונה לרב הקהילה היהודית בקוראסאו שבאיים הקריביים, שם שהה עד 1763/4, אז חזר לחברון.
ב-1768 נטל שוב את מטה השד"רות ויצא לצרפת, ומשם ללונדון, שם שהה כשנתיים ושימש כמלמד והרוויח משכורת של 100 פאונד לשנה.
בשנים 3–1772 הוא שהה בצפון אמריקה, ביקר בניו יורק ובפילדלפיה, והתגורר בניופורט כאורח הקהילה, שם דרש בפני הקהילה בספרדית, ככל הנראה בבית הכנסת טורו.
ביולי 1773 נסע לסורינאם, משם נסע לברבדוס ב-1775, שם נפטר שנתיים מאוחר יותר בגיל 43.
בזמן מגוריו בניופורט קריגל התיידד עם עזרא סטילס, לימים נשיא אוניברסיטת ייל.
הם למדו יחד, דנו על פרשנות המקרא ובמיוחד בהקשר של משיחיות במקרא והתכתבו בעיקר בעברית, התכתבות שעדיין קיימת בספריית אוניברסיטת ייל.
סטיילס ניצל את קשריו עם קריגל לשיפור רמת העברית שלו, משום שהיה מעוניין ללמוד את המקרא בשפתו המקורית.