tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2 בדצמבר 1886, נישא רוזוולט לחברתו מימי ילדותו, אדית קרמיט קארו.
היו להם חמישה ילדים: תאודור "טד" השלישי ב-1887, קרמיט ב-1889, אתל ב-1891, ארצ'יבלד ב-1894 וקוונטין ב-1897. הזוג גם גידל את אליס, בתו של רוזוולט מנישואיו הראשונים, שלא הסתדרה עם אמה החורגת.
לאחר נפילת החווה שלו, חזר רוזוולט לניו יורק ב-1886. מנהיגי המפלגה הרפובליקנית פנו אליו במהירות כדי שינסה לרוץ לתפקיד ראש עיריית ניו יורק, ורוזוולט הסכים, על אף שהיה ברור שלא יצליח מול מועמד מפלגת העבודה המאוחדת, הנרי ג'ורג', ומול המועמד הדמוקרטי אברהם יואיט.
רוזוולט ניהל מסע בחירות נמרץ, אולם יואיט הצליח לזכות ב-41% (90,552) מהקולות, כשרפובליקנים רבים שחששו ממדיניותו של ג'ורג' הצביעו לו.
כשהוא חושש שלא יצליח להתאושש מהתבוסה, החליט רוזוולט לכתוב ספר על תנועת ההתיישבות במערב המדינה.
רוזוולט חשב שבליין ייבחר להיות המועמד הרפובליקני בבחירות של 1888, ולא ציפה להיכנס מחדש לפוליטיקה.
אולם בנג'מין הריסון נבחר להיות המועמד, ורוזוולט נאם במערב התיכון לטובת הריסון.
בתמיכת הנרי קבוט לודג', מינה הנשיא הריסון את רוזוולט לוועדה לשירות ציבורי, בה שירת עד 1895. רוב הפוליטיקאים לא השקיעו מאמצים בוועדה, אולם רוזוולט לחם כנגד מינויים פוליטיים ודרש אכיפה של חוקי השירות הציבורי.
רוזוולט התעמת מול שר הדואר ג'ון וונאמייקר, שמינה מינויים פוליטיים רבים.
ניסיונו של רוזוולט לפטר כמה עובדים במחלקת הדואר פגע בהריסון.
על אף שרוזוולט תמך בהריסון בבחירות של 1892, המנצח, גרובר קליבלנד (דמוקרט שמרן), מינה אותו מחדש לאותו התפקיד.
נציב המשטרה של ניו יורק
ב-1894, שוב פנו רפובליקנים תומכי רפורמה לרוזוולט וניסו לשכנעו לרוץ לתפקיד ראש עיריית ניו יורק.
הוא דחה את ההצעה בגלל התנגדות אשתו לעזוב את וושינגטון.
מעט לאחר מכן, הוא הבין שהחמיץ את ההזדמנות להחיות את הקריירה הפוליטית שלו.
הוא ברח לדקוטה לזמן קצר.
אדית התחרטה על הלחץ שלה על רוזוולט ונשבעה שלא תחזור על כך.
ויליאם לה פאייט סטרונג, רפובליקני תומך רפורמה, נבחר להיות ראש העיר ב-1894 והציע לרוזוולט תפקיד כנציב משטרת ניו יורק סיטי ב-1895. רוזוולט שינה את המשטרה מן היסוד.
משטרת העיר ניו יורק נחשבה לאחת מהמושחתות באמריקה.
רוזוולט דרש כנות מוחלטת מהשוטרים.
הוא הנהיג מבדקים פיזיים קבועים ובדיקות נשק.
הוא מינה 1,600 שוטרים לפי יכולותיהם ולא לפי קרבתם הפוליטית, הנהיג חלוקת מדליות למצטיינים וסגר אגפים מושחתים.
במהלך תקופתו, דרש רוזוולט מהשוטרים ללון בבית ההארחה העירוני והתקין טלפונים בתחנות המשטרה.
ב-1894, הכיר רוזוולט את ג'ייקוב ריס, עיתונאי חושף שחיתויות שחשף את תנאי המחיה הנוראיים של המהגרים העניים.
ריס טען שרוזוולט היה מהאנשים המוסריים ביותר שפגש.
רוזוולט הקפיד לערוך פטרולים מאוחר בלילה ומוקדם בבוקר כדי לוודא שהשוטרים ממלאים את תפקידם.
הוא אכף את חוק איסור העבודה בימי ראשון בניו יורק.
כך זכה להתנגדות הטמאני הול.
הטמאני הול החליטו להעביר חוק שביטל את משרת נציב המשטרה.
כמושל מדינת ניו יורק, במרץ 1901 חתם על חוק שהחליף את ועדות המשטרה בנציב אחד.
בבחירות של 1896, תמך רוזוולט ביושב ראש בית הנבחרים תומאס ריד כמועמד הרפובליקני, אולם ויליאם מקינלי נבחר להיות המועמד וניצח את ויליאם ג'נינגס ברייאן בבחירות.
רוזוולט התנגד לתמיכתו של ברייאן בהטבעה חופשית של מטבעות כסף, וראה את תומכיו של ברייאן כקיצוניים מסוכנים, ולכן נאם לטובת מקינלי.
רוזוולט הפגין בכתיבתו את העניין שלו בנושא הצי, ולכן הנשיא מקינלי, בלחץ חבר הקונגרס וידידו של רוזוולט הנרי קבוט לודג', מינה אותו לסגן מזכיר הצי ב-1897. מזכיר הצי ג'ון לונג דאג לנושאים הרשמיים יותר בתפקיד, והיה במצב בריאותי רעוע, כך שרוב ההחלטות החשובות היו בידיו של רוזוולט.
בהשפעת אלפרד תייר מהן, החליט רוזוולט לשפץ את הצי של המדינה, ודאג לבניית ספינות קרב.
רוזוולט גם החל לפרסם את עמדותיו בנושא ביטחון לאומי בנוגע לאוקיינוס השקט ולקריביים, ולחץ על מקינלי לפעול לפיהם.
רוזוולט היה נחוש לגרש את ספרד מקובה, להביא לעצמאותה של זאת ולהפגין את נחישותה של ארצות הברית לאכוף את דוקטרינת מונרו.
עוד ב-1897 לחץ לצאת למלחמה מול ספרד לצורך עזרה לקובנים ושחרור אמריקה משליטה אירופאית, ובנוסף לצורך אימון הצי והצבא.
ב-15 בפברואר 1898, התפוצצה הספינה האמריקנית "מיין" בנמל בהוואנה, קובה, ומאות אנשי צוותה נהרגו.
רוזוולט ואמריקנים רבים האשימו את ספרד בכך, אולם מקינלי דרש פתרון דיפלומטי.
ללא אישור לונג או מקינלי, שלח רוזוולט פקודות לכמה ספינות וציווה עליהן להתכונן למלחמה.
ג'ורג' דיואי טען שהניצחון האמריקני בקרב מפרץ מנילה הושג בזכות פקודותיו של רוזוולט.
לאחר ניסיון לקנות את קובה, ביקש מקינלי מהקונגרס להכריז מלחמה על ספרד, וכך החלה מלחמת ארצות הברית–ספרד.
לפני שירותו במלחמת ארצות הברית–ספרד, שירת רוזוולט במשמר הלאומי של ניו יורק בין 1882 ל-1886. ב-1 באוגוסט 1882 הוצב כסגן משנה וכעבור שנה קודם לדרגת קפטן ופיקד על פלוגה.
הוא נשאר בתפקיד פיקודי עד להתפטרותו.
כשארצות הברית וספרד הכריזו על מלחמה באפריל 1898, התפטר רוזוולט ממשרת סגן מזכיר הצי וב-6 במאי הקים את גדוד הפרשים המתנדבים הראשון.
אשתו וחברים רבים התחננו שיישאר בתפקידו בצי, אולם רוזוולט היה נחוש להשתתף במלחמה.
כשהעיתונות דיווחה על הקמת הגדוד, הוצף רוזוולט בפניות להצטרפות לגדוד.
הגדוד היה אחת מיחידות זמניות רבות שפעלו במהלך המלחמה.
לאחר שהשיג נשק מודרני לגדוד, הגיע רוזוולט לאימונים.
הגדוד התאמן במשך כמה שבועות בסן אנטוניו, טקסס, כשרוזוולט משתמש בניסיונו מהמשמר הלאומי כדי ללמד את חייליו משמעת.
הגדוד כלל מלומדים, ספורטאים מקצוענים, ג'נטלמנים, בוקרים, אינדיאנים, אנשי ספר, ציידים, כורים, חיילים לשעבר, סוחרים וגם שריפים.
רוזוולט ואנשיו עזבו את טמפה ב-13 יוני, והגיעו לקובה ב-23 ביוני 1898. רוזוולט קודם לדרגת קולונל והחל לפקד על הגדוד.
הם היו מעורבים במאבק קצר מול הספרדים ויחד עם צבא הקבע הצליחו לסלק את הספרדים.
גדודו של רוזוולט התפרסם בשל השתתפותו בקרב על גבעת סן חואן ב-1 ביולי 1898, תחת פיקודו.
רוזוולט היה היחיד על סוס, ורכב בין שוחות הצלפים בחזית כדי להתקדם למרות פקודות ממפקדיו.
הוא נאלץ ללכת את המרחק האחרון לגבעה לאחר שסוסו נתקע בחוטי תיל.
הניצחון הגיע במחיר של 200 הרוגים ו-1,000 פצועים.
לאחר עזיבת קובה באוגוסט 1898, נבדק חיל הפרשים מתוך חשש לקדחת צהובה.
מעט לאחר חזרתו לארצות הברית, התבקש לרוץ לתפקיד מושל ניו יורק.
רפובליקנים רבים חששו שרוזוולט יפגע באינטרסים שלהם בתפקיד, אולם הם היו צריכים מועמד חזק כדי למנוע את אובדן התפקיד לדמוקרטים, ורוזוולט הסכים להתמודד ולנסות לא להילחם בממסד הרפובליקני.
רוזוולט השקיע את כל כולו במסע הבחירות, תוך דגש על ניסיונו מתקופת המלחמה, וניצח בהפרש של אחוז.
כמושל, התנסה רוזוולט בנושאים כלכליים ופוליטיים ששלטו בתקופת נשיאותו.
הוא נחשף לנושאי הטראסטים, המונופולים, יחסי העבודה ושימור הטבע.
רוזוולט דרש כנות בנושאים ציבוריים, שוויון בין זכויות ואחריות והזנחת אינטרסים מקומיים צרים לטובת אינטרסים של כלל המדינה.
רוזוולט ערך מסיבות עיתונאים דו-יומיות, נוהג שהיווה חידוש, ונשאר מקושר לבסיס הפוליטי שלו במעמד הביניים.
רוזוולט לחץ על חוק שהטיל מס על נכסי ציבור שהמדינה העניקה לתאגידים, בטענה שתאגיד שנהנה מכוחו בזכות המדינה צריך לשלם לה אחוז הוגן מרווחיו בתמורה לרווחים.
הוא התנגד לטענות שהתקרב לסוציאליזם, וטען שבלי חוקי המס הללו, המצביעים של ניו יורק עלולים לתמוך בבעלות ציבורית על נכסים.
הממשל בניו יורק הושפע מאינטרסים רבים, והמושל היה חייב למנות מועמדים מוצלחים לתפקידים חשובים.
רוזוולט סירב להתייעץ עם רפובליקנים בנוגע למינויים.
כמושל, פיתח רוזוולט עקרונות שעיצבו את תקופת נשיאותו, בעיקר אחריות לציבור מצד התאגידים הגדולים, יחסי ציבור, שליטה בתעריפי הרכבת, בוררות בין מנהלים ופועלים, שימור משאבי הטבע והגנה על החלשים בחברה.
רוזוולט הציב את עצמו כנגד התאגידים מצד אחד וכנגד הקיצוניים מהצד השני.
כמנהיג המדינה המאוכלסת ביותר באיחוד, נחשב רוזוולט למועמד נשיאותי לעתיד וחבריו הפצירו בו לרוץ.
רוזוולט לא רצה לאתגר את מקינלי בבחירות של 1900, ורצה להתמנות לתפקיד מזכיר המלחמה.
רוזוולט שקל לרוץ לנשיאות ב-1904, אבל לא היה בטוח אם עליו לנסות להיבחר לעוד כהונה כמושל ב-1900.
בנובמבר 1899, מת סגן הנשיא גארט הוברט מאי ספיקת לב.
הנרי קבוט לודג' ואחרים לחצו על רוזוולט להתמודד לתפקיד סגן הנשיא ב-1900, אולם רוזוולט לא רצה את התפקיד שראה כנטול השפעה והבהיר שלא יקבל את המועמדות.
בנוסף הודיע לו מקינלי שלא ימנה אותו לתפקיד, כי סבר שפעולותיו במלחמה חשפו את אי אמינותו.
למרות זאת, מתנגדיו של רוזוולט בניו יורק החלו מסע בחירות למועמדותו של רוזוולט.
רוזוולט נכח בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1900 כציר מטעם ניו יורק והסכים לקבל את המועמדות אם זאת תוצע לו, ואם לא, לשרת עוד כהונה כמושל.
לבסוף נבחר רוזוולט פה אחד לתפקיד.
רוזוולט היה נואם נמרץ כמו המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ויליאם ג'נינגס ברייאן.
רוזוולט הדגיש שמקינלי הביא לאמריקה שלום ושגשוג ושהגיע לו להיבחר מחדש.
רוזוולט עצר ב-480 תחנות ב-23 מדינות.
הוא הראה לאומה את מרצו וגינה את הקיצוניות של ברייאן בניגוד לחיילים הגיבורים שלחם איתם מול ספרד.
ברייאן תמך במלחמה, אולם גינה את סיפוח הפיליפינים בתור אימפריאליזם.
רוזוולט טען שהסיפוח יביא יציבות לפיליפינים ויחזק את אמריקה.
המדינה חזרה לשלום ולשגשוג, והבוחרים החליטו לתת למקינלי ניצחון גדול יותר מאשר זה של 1896.
במהלך חצי השנה של רוזוולט כסגן נשיא (מרץ עד ספטמבר 1901), לא התרחשו אירועים רבים, ורוזוולט ניהל את ישיבות הסנאט ארבעה ימים בלבד לפני פיזורו.
ב-2 בספטמבר 1901, נאם ביריד במינסוטה וניסח את השקפתו במדיניות חוץ באמרה ידועה: "דבר בנועם אך שא עמך מקל גדול".
תקופת נשיאותו של רוזוולט החלה ב-14 בספטמבר 1901, כשהפך לנשיאה ה-26 של המדינה לאחר ההתנקשות בנשיא ויליאם מקינלי, והסתיימה ב-4 במרץ 1909. רוזוולט היה סגן הנשיא במשך 194 ימים בלבד לפני שהפך לנשיא.
כרפובליקני, רץ לכהונה מלאה ב-1904 לאחר שניצח את יריבו הדמוקרט אלטון פארקר, כשהוא זוכה בכל מדינה פרט לאלו בדרום.
הוא הפך לנשיא הראשון שנבחר לכהונה מלאה בזכות עצמו לאחר שהפך לנשיא עם מותו של קודמו.
רוזוולט הוחלף בתפקידו בידי חניכו ויורשו הנבחר, ויליאם הווארד טאפט.
בתחום מדיניות הפנים הוא השתלב בגל הפרוגרסיבי שעלה בארצות הברית.
הוא כינה את עיקרי מדיניות הפנים שלו בביטוי "עסקה הוגנת" שהפך לסיסמתו בבחירות לנשיאות של 1904. במסגרתה לחם במונופולים הגדולים והחזקים של "הברונים השודדים" שנוצרו במהלך "העידן המוזהב" ("The gilded age") אחרי מלחמת האזרחים.
הוא דרש מהמפלגה הרפובליקנית לעבור לכיוון ליברלי יותר, וסירב לסמוך על אנשי עסקים עשירים.
הוא פירק 44 ארגונים מונופוליסטים, אולם הוא עצמו לא התנגד לקפיטליזם, אלא רק לשחיתות.
מדיניותו כללה פיקוח על הרכבת, המזון והתרופות.
הוא פייס את הפועלים ודאג לשמירה על איכות הסביבה.
לאחר 1906, הוא נטה שמאלה מבחינה פוליטית, ותקף את אנשי העסקים הגדולים, כשהוא טוען שבתי המשפט היו משוחדים כנגד איגודי העובדים.
רוזוולט אהב את הטבע וקידם את איכות הסביבה ושימור המשאבים הטבעיים.
הוא הרחיב את מערכת הפארקים והיערות הלאומיים.
אישיותו הכריזמטית, נמרצותו ותחומי העניין הרבים שלו גרמו לו להיחשב לאחד מהנשיאים הטובים ביותר.
במדיניות חוץ, רוזוולט היה פחות תוקפני מתקופתו במלחמה מול ספרד, אלא ניסה לקדם שלום.
הוא היה האמריקני הראשון שקיבל, ב-1906, פרס נובל לשלום על סיום מלחמת רוסיה–יפן.
רוזוולט תמך בצי והשקיע בו מאמץ מיוחד.
הוא הדגיש את כריית תעלת פנמה מסיבות מסחריות (לקשר בין החוף המזרחי אל החוף המערבי ואל אסיה) וצבאיות (שימוש בצי באוקיינוס האטלנטי ובשקט).
הוא הצליח להשיג שליטה על בניית התעלה ב-1904. הוא הרגיש שהשלמת התעלה הייתה הצעד החשוב ביותר שלו אי פעם.
רוזוולט היה אהוד על ההמונים והשיג תמיכה רחבה.
יחד עם ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון ואברהם לינקולן, פרצופו חקוק על הר ראשמור.
הוא ספג ביקורת על מדיניותו האימפריאליסטית, אולם נחשב לאחד מהנשיאים הטובים ביותר בתולדות ארצות הברית.
רוזוולט נכנס לתפקידו לאחר ההתנקשות בחייו של הנשיא ויליאם מקינלי, ב-6 בספטמבר 1901, על ידי אנרכיסט פולני בשם ליאון צ'ולגוש.
בעת כניסתו לתפקיד בגיל 42 שנים ועשרה חודשים היה רוזוולט לנשיא ארצות הברית הצעיר ביותר, לאחריו ג'ון פיצג'רלד קנדי שנחשב לנשיא הצעיר ביותר הנבחר.
מקינלי מת ב-14 בספטמבר ורוזוולט הושבע לנשיאות באותו היום.
כמה חברי קבינט מתקופת מקינלי נכחו בטקס.
רוזוולט נפגש איתם בספרייה לפני כן.
רוזוולט טען שימשיך את דרכו של מקינלי עבור השלום והכבוד של המדינה.
בדצמבר 1901, הוא נאם בפני הקונגרס וביקש ממנו להגביל את כוחם של המונופולים, ועל כך זכה בכינוי "מכסח המונופולים" ("trust-buster").
רוזוולט התאגרף בבית הלבן ואף התעוור בעינו בעקבות קרב.
רוזוולט מינה שלושה שופטים לבית המשפט העליון של ארצות הברית: אוליבר וונדל הולמס הבן ב-4 בדצמבר 1902, ויליאם רופוס דיי ב-23 בפברואר 1903, ויליאם מודי ב-12 בדצמבר 1906.
בנוסף מינה שבעים ואחת שופטים אחרים: שמונה עשר לבית המשפט לערעורים ו-53 לבתי המשפט המחוזיים.
כמו מקינלי, ידע רוזוולט להשתמש בתקשורת לצרכיו.
הוא סיפק ראיונות ותצלומים לעיתונות, ואף הזמין כתבים פנימה כמקלט מפני הגשם, כשהוא מבסס את המסורת של חדר לכתבים.
העיתונות, ששמחה על הגישה לבית הלבן, העניקה לרוזוולט כיסוי אוהד.
לפני כניסתו לתפקיד, למד רוזוולט כלכלה, בתור מושל ניו יורק, והבין את המונופולים, יחסי העבודה ושימור משאבים.
החוקים שהתווה כללו כנות בעניינים ציבוריים, חלוקת אחריות, ולשים את המדינה מעל הכול.
הוא התעקש על האחריות של התאגידים בפני הציבור, ועל אחריותו לפתור את המאבק בין הפועלים ואנשי העסקים.
רוזוולט העביר כמה חוקים פרוגרסיביים בקונגרס כדי לפייס בין העובדים ומעבידיהם.
רוזוולט נחשב לדובר הבולט של התנועה הפרוגרסיבית.
מחד, התנועה דרשה שימוש במדע, הנדסה, טכנולוגיה ומדעים כדי לפתור את הבעיות של המדינה, לחסל בזבוזים מיותרים ולקדם מודרניזציה.
רוזוולט עצמו היה ביולוג, וניסה גם הוא לשוות נופך מדעי לתוכניותיו.
בנוסף, התנועה הפרוגרסיבית התנגדה לשחיתות במנגנונים מפלגתיים, איגודי עבודה והמונופולים.
רוזוולט, כשוטר לשעבר, היה נחוש לשמור על החוק.
ב-1902 פתר רוזוולט משבר לאומי כשהגיע לפשרה עם כורי פחם ששבתו, ואיימו בכך על ההסקה ברוב הבתים.
רוזוולט איים להשתמש בצבא לכבוש את המכרות ולכרות את הפחם.
הוא כינס את נציגי שני הצדדים והצליח להגיע לעמק השווה עם שניהם.
איגוד העובדים הסכים להפסיק להתמקח בשם העובדים והפועלים קיבלו תשלום טוב יותר עבור פחות שעות.
המונופולים הפכו לעניין מרכזי, והחשש היה שהארגונים הגדולים יעלו את מחיריהם לציבור ויחסלו את הארגונים הקטנים.
ב-1904, 318 מונופולים שלטו בכשני חמישיות מהתוצר של ארצות הברית, בתחומי התעבורה, הבנקאות והרכבת.
מקינלי החל עם חיסול כוח המונופולים, אולם רוזוולט פעל בעוז נגדם.
הוא העלה את כוחה של הממשלה, והעביר שני חוקים לפיקוח על תעריפי הרכבת, אשר הייתה האמצעי הכמעט בלעדי להובלת משאות בתקופה ההיא.
התובע הכללי תבע 44 מונופולים שונים, ופירק את ארגון הרכבות של ג'יי.
רוזוולט יצר את מחלקת המסחר והתעסוקה כדי שתוכל לדאוג לפועלים.
הממשל זכה בתביעה מול איגוד בשר והצליח לשבור את מונופול הבשר.
רוזוולט הנחה כבר ב-1902 את התובע הכללי לתבוע את מונופול הבשר בעזרת חוק שרמן (שנחקק ב-1890).
ששת ארגוני הבשר הגדולים היו מעורבים בקרטל להעלאת מחירים ורווחים.
הם סחטו את מתחריהם ולקחו שוחד.
ביחד, התעשיות הרוויחו כ-700 מיליון דולרים בשנה ושלטו בחצי מהשוק הלאומי.
הם התאחדו לחלוטין כשנתבעו, כדי שיוכלו להמשיך לשלוט בסחר.
ב-1905, בית המשפט החליט לפרק את המונופול, לאחר ששמע על תנאי תברואה ירודים בתעשייה.
הניצחון איפשר לרוזוולט לטפל במונופולים אחרים.
רוזוולט, בתגובה לדרישה הציבורית, הצליח להעביר את חוק המזון הנקי והתרופות ב-1906, ואת חוק הפיקוח על הבשר ב-1906. החוקים פיקחו על אוכל ותרופות, ועל התנאים התברואתיים.
הקונגרס החליף את החוק בחוק שריכך את הדרישות מצד יצרני הבשר לצורך סחר חוץ.
רוזוולט האמין שעל הממשלה לטפל בנושא הרכבת, בגלל הסכנה שבשעות עבודה רבות לפועלים.
החוק הראשון שהעביר לא הצליח, ורוזוולט חיפש דרכים להורדת מחירי ההובלה.
רוזוולט דרש פתיחת הדרכים לסחר במחיר הוגן ושווה לכל נפש.
רבים הניחו שאיגודי הרכבת תמיד יהיו חזקים, ללא קשר לרגולציה.
נלסון אולדריץ', הסנאטור רב העוצמה מרוד איילנד, הוביל את ההתנגדות לרוזוולט במפלגה.
רוזוולט עצמו הסתמך על רפובליקנים מהמערב התיכון.
לבסוף, רוזוולט הצליח לשכנע את השמרנים שבית המשפט יגן על האינטרסים של איגודי הרכבת, והצליח להעביר את החוק.
החוק קבע מחיר מקסימום לרכבת והפסיק מתן כרטיסים בחינם לידידי האיגודים.
בנוסף, מחלקת הסחר קיבלה סמכות לבחון את הדו"חות של התאגידים.
מי שיתנגד לכך יתבע בידי בית המשפט.
רוזוולט היה הנשיא הראשון שהקנה לנושא שימור הסביבה חשיבות לאומית.
הוא הקצה יותר אדמות פדרליות לשימור מכל קודמיו יחד, והקים 5 פארקים לאומיים ובעקבות חקיקת "חוק העתיקות" ב-1906 את 18 מונומנטים הלאומיים הראשונים, ביניהם הגרנד קניון (שאחר כך הפך לפארק לאומי).
בעקבות מסע קמפינג בן שלושה ימים שערך עם איש הסביבה ג'ון מיור השתכנע לפעול להעברת השליטה על פארק יוסמיטי לידי הממשלה הפדרלית.
רוזוולט אמנם פעל לשיפור יחסים בין-גזעיים, אולם כמו רוב המנהיגים של אותה התקופה, לא יזם שיפורים משמעותיים בתחום.
וושינגטון, המנהיג השחור החשוב ביותר, היה השחור הראשון שהוזמן לסעודה בבית הלבן באוקטובר 1901. אולם הזעם הציבורי הגזעני בדרום ארצות הברית בעקבות פרסום הפגישה גרם לו להימנע מחזרה על אירוע דומה.
רוזוולט לא השתמש בסמכות פדרלית כדי לאכוף את זכויות ההצבעה של השחורים.
רוזוולט התנגד לגזענות ולאפליה, ומינה שחורים רבים למשרות מהדרג הנמוך.
אולם הוא טען שהשחורים שנלחמו איתו בקרבות בקובה היו מוגי לב.
הוא התנגד להפרדה גזעית, וחיסל אותה בעיר ניו יורק בתקופתו כמושל.
הוא התנגד גם לאנטישמיות, והיה הנשיא הראשון שמינה לקבינט הנשיאותי ב-1906 מזכיר יהודי, את אוסקר שטראוס, לתפקיד מזכיר המסחר והעבודה.
רוזוולט, כמו אינטלקטואלים רבים בזמנו, האמין בהתפתחות חברתית.
הוא טען שהגזעים השונים הגיעו לרמת התפתחות שונה, והלבנים הגיעו לרמה גבוהה יותר מהשחורים.
לטענתו, כל גזע יכול להתפתח באופן בלתי מוגבל, והאמריקנים הם גזע חדש.
רוזוולט לא דיבר יותר מדי על שוויון גזעי לאחר ההתנגדות לפגישתו עם וושינגטון.
ב-1906 אישר הורדה בדרגה לחיילים שחורים שסירבו לפקודתו להעיד בנוגע לפעולותיהם מול אזרחים לבנים בטקסס.
ב-1905 ביקש רוזוולט מעיריית סן פרנסיסקו לאשר ליפנים להיכנס לבתי ספר ציבוריים עם לבנים.
הם הוכנסו לבתי ספר לסיניים, והיפנים מחו על כך.
רוזוולט איים בתביעה, ולבסוף היפנים הצליחו להיכנס לבית הספר.
בתמורה, הפסיקה יפן להנפיק אשרות יציאה לפועלים שיצאו לארצות הברית.
ב-1907 וב-1908, רוזוולט כבר התייאש מהתאגידים הגדולים, שהיו קשורים למפלגה הרפובליקנית בכל מדינה.
הציבור נטה שמאלה לאחר השערוריות בעסקים הגדולים, ורוזוולט החליט לנטוש את מבקריו השמרנים כשהחליט ללחוץ על הקונגרס להעביר חוקי רגולציה.
הוא קרא לחוק שיסדיר מתן רישיונות עסק בידי המדינה, מס הכנסה ומס ירושה, מגבלות על הטלת צווי מניעה כנגד איגודי עובדים במהלך שביתות, חוק ביטוח כנגד פציעות בעבודה, יום עבודה בן שמונה שעות לעובדים ממשלתיים, מערכת חסכונות ממשלתית, וחוקים לשינוי מימון מערכת הבחירות.
הקונגרס לא אישר זאת, ורוזוולט המשיך לנסות להעביר את החוקים במהלך מסע הבחירות שלו ב-1912. הרפובליקנים המזרחיים דחו את הרעיונות, שהיו אהודים ברוב המדינה.
נלסון אולדריץ' חיזק את שליטתו בקונגרס, והחליט ב-1908 להעביר תיקון לחוקה בנוגע למס ההכנסה.
בנוסף העביר את חוק אולדריץ'-ורילנד, שייסד את "הוועדה המוניטרית הלאומית", שנועדה לבדוק כיצד מתנהלים בנקים מרכזיים בעולם, ולנסות ליישם זאת בארצות הברית, אשר בה באותה תקופה לא היה בנק מרכזי.
אולדריץ' עמד בראשה, ולבסוף הפדרל ריזרב הוקם ב-1913.
אוקלהומה הייתה המדינה היחידה שצורפה לארצות הברית כשרוזוולט היה הנשיא, והיא צורפה ב-16 בנובמבר 1907.
מדיניות החוץ של רוזוולט הונחתה בידי שלושה עקרונות מרכזיים: שמירה על האינטרסים האמריקניים, חיזוק הצי, ושיתוף פעולה עם בריטניה.
הוא היה מודע לעניינים הבינלאומיים, וגם למלחמות ברחבי העולם.
הוא היה נחוש להפוך את ארצות הברית למעצמה ללא מלחמה.
הצבא, עם 39,000 חיילים ב-1890, היה הקטן ביותר בקרב צבאות המעצמות באותה תקופה.
את המלחמה מול ספרד נלחמו בעיקר מתנדבים, ורוזוולט סבר שיש לשלוט באופן יותר הדוק בצבא.
רוזוולט תמך ברפורמות שאליהוא רוט, מזכיר המלחמה, הגיש לו.
רוט דרש ראש סגל שיוכל לתכנן מלחמות בסגנון אירופאי.
הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית התנגד לכך, אולם רוט הצליח ליצור אקדמיה צבאית ומבנה היררכי בצבא.
רוט שינה את הקריטריונים לקידום וארגן בתי ספר מיוחדים ללימוד מקצועות שונים בצבא.
רוט ארגן תחלופה גבוהה של הסגל הצבאי, ניסה לדאוג לכך שקובה תעבור לידי הקובנים, נתן אישור להקמת ממשל אזרחי בפיליפינים, וחיסל מכסים על ייבוא מפוארטו ריקו.
האדמירל אלפרד תייר מהן נחשב לתאורטיקן מבריק בידי האירופאיים.
רוזוולט הקשיב למהן, והגיע למסקנה שרק אומה עם הצי החזק ביותר בעולם תוכל לשלוט באוקיינוס, להגן על גבולותיה ולבצע דיפלומטיה יעילה.
רוזוולט השקיע בבניית צי מודרני וחזק.
ב-1904, לארצות הברית היה הצי החמישי בגודלו בעולם.
ב-1907, הוא כבר היה השלישי בגודלו.
הוא יזם את המסע של "הצי הלבן הגדול" מסביב לעולם, שנמשך יותר משנה החל מסוף 1907, על מנת להפגין את כוחה הימי של ארצות הברית.
רוזוולט אמנם לא הצליח להגיע לרמת העוצמה של הצי הבריטי, אולם הצי נחשב לטוב ביותר בחצי הכדור המערבי.
כריית תעלת פנמה הייתה לצורך עזרה לצי ולא רק לפתיחת הסחר אל המזרח.
בעקבות משבר בוונצואלה בין 1902 ל-1903, רוזוולט הרחיב את דוקטרינת מונרו במה שמכונה "מסקנת רוזוולט".
הוא קבע שזכותה של ארצות הברית להתערב כ"שוטר בינלאומי" במשברים בחצי הכדור המערבי בהן מדינות נקלעות למצב של חוסר יכולת לפרוע חובות אירופאיות, כדי למנוע מעורבות אירופאית.
גרמניה איימה לפלוש לוונצואלה, ורוזוולט הזהיר את גרמניה מלהתערב.
בקיץ 1905, רוזוולט תיווך בין יפן לרוסיה והביא לחתימת הסכם פורטסמות' שהביא לסיום מלחמת רוסיה–יפן.
על כך זכה בפרס נובל לשלום לשנת 1906.
רוזוולט זיהה את עליית יפן במונחים צבאיים וכלכליים.
הוא לא התנגד לכך שהיפנים ישלטו בקוריאה.
לאחר שהוציא את השגרירים האמריקנים מסיאול, האמריקנים סירבו להתנגד לפלישה היפנית לקוריאה.
רבים טוענים שטאפט נפגש עם ראש הממשלה היפני והגיע איתו להסכם, לפיו יפן תשתלט על קוריאה ולא תכבוש את הפיליפינים.
האמריקנים בחוף המערבי התנגדו ליפנים מאוד.
רוזוולט לא רצה להכעיס את היפנים ולעצור את ההגירה, ולכן הגיע איתם להסכם בו יפן הפחיתה מתן אשרות הגירה, בתמורה להפסקת ההפרדה של התלמידים היפניים בסן פרנסיסקו.
ההסכם אסר הגירה יפנית להוואי ולארצות הברית.
ההסכם נשאר בתוקף עד 1924, כשהקונגרס אסר על הגירה יפנית.
ב-1903, רוזוולט שכנע את הפנמיים ליצור אומה עצמאית מקולומביה (שאזור התעלה היה חלק ממנה באותה עת), סייע למורדים באזור להשיג עצמאות מקולומביה בנובמבר 1903, ושלח ספינות אמריקניות בשביל למנוע הגעת חיילים קולומביאנים.
יומיים אחרי הכרזת העצמאות הכירה ארצות הברית בעצמאותה של פנמה ותוך זמן קצר הגיעה להסכם עם הממשלה הזמנית על חכירת אזור התעלה לנצח תמורת תשלום כספי קבוע ועוד עשרה מיליון דולרים.
רוזוולט הרגיש שכריית התעלה היא חיונית לביטחון האמריקני ולכוחו של הצי.
התעלה הושלמה ב-1914, והעלתה את הסחר בין המדינות.
רוזוולט ביקר בפנמה ב-1906 כדי לבחון את העבודות בתעלה, והיה לנשיא הראשון שנסע אל מחוץ לארצות הברית בתפקידו.
הביקור סימן את תחילתו של עידן חדש ביחסים הדיפלומטיים של הנשיאים עם מדינות.
ב-1906, לאחר שהקייזר וילהלם השני בגרמניה ביקש ממנו, רוזוולט שכנע את הצרפתים לבוא לוועידה בינלאומית שתפתור את המשבר המרוקאי הראשון, בנוגע להשפעת האירופאים במרוקו.
צרפת רצתה לשלוט במרוקו, למגינת ליבה של גרמניה, שרצתה נוכחות בצפון אפריקה.
רבים חששו ממלחמה בין שתי המעצמות.
סולטן מרוקו לא יכול היה לשלוט בערים שלו.
הוועידה התקיימה באלחסירס, ספרד, בנוכחות 13 מדינות.
גרמניה הייתה במיעוט, ומשלחתה הייתה חלשה.
רוזוולט תמך בצרפת ולא רצה לחזק את הגרמנים.
הוא שיתף פעולה עם השגריר הצרפתי, והגיע להסכם באפריל, שבו הצרפתים הפחיתו במקצת את כוחם כשהבטיחו את עצמאות הסולטן, עצמאות כלכלית וחופש תפקודי לכל המעצמות, אולם גרמניה לא השיגה דבר.
לאחר סופה הרשמי של מלחמת ארצות הברית–הפיליפינים ב-1902, השלטון האמריקני התבסס, מלבד באיים מרוחקים שהמוסלמים שלטו בהם.
רוזוולט הסיר כמרים קתוליים משליטה באי, שיפר את התשתיות, שמר על בריאות התושבים ושיפר את הכלכלה באי.
ההתלהבות להשגת מושבות נעלמה, ורוזוולט סבר שהשגת מושבות היא חולשה.
הוא דרש מטאפט להשיג עצמאות לפיליפינים, בתמורה להבטחה שארצות הברית תוכל לשמור על הסדר.
הנשיא כבר התמקד באמריקה הלטינית, והכין את הפיליפינים להפיכה למושבה המערבית הראשונה באסיה שתשיג ממשל עצמי.
השליטה על המפלגה הרפובליקנית הייתה בידיו של מארק האנה עד למותו של מקינלי.
השליטה של האנה במפלגה, וניסיונו להפוך למועמד ב-1904, הסתיימה לאחר שהחלו אצלו בעיות בריאותיות.
הוא מת מוקדם יותר באותה השנה.
הנשיא הבטיח את מעמדו, אבל העדיף שסגנו יהיה צ'ארלס וורן פיירבנקס.
רוזוולט, כמועמדים אחרים, לא ניהל את מסע הבחירות באופן אישי, אולם רצה לשלוט במסר של המפלגה.
בנוסף, הוא יצר מועדון כתבים בבית הלבן.
כל עיתונאי שציטט את הנשיא ללא אישור לא יכול היה להיכנס לשם.
המועמד הדמוקרטי היה אלטון פארקר.
העיתונים הדמוקרטים טענו שהרפובליקנים זכו לתרומות גדולות מהתאגידים, והכתימו את רוזוולט.
רוזוולט הכחיש כל האשמה בשחיתות, וציווה להחזיר 100,000 דולר שנתרמו אליו מסטנדרד אויל.
פארקר טען שרוזוולט קיבל תרומות כדי למנוע ממידע מזיק לדלוף החוצה ממשרד התאגידים.
רוזוולט הכחיש את דבריו של פארקר וטען שיישאר נקי במסעו לנשיאות.
ההאשמות מצד פארקר והדמוקרטים לא השפיעו על הבחירות, ורוזוולט הבטיח לספק לכל האמריקנים "עסקה הוגנת".
הוא זכה ב-56% מהקולות, לעומת 38% לפארקר.
רוזוולט גם ניצח בחבר האלקטורים, עם 336 קולות לעומת 140. לפני שנכנס לתפקידו, הכריז שלא ירוץ לכהונה נוספת.
הדמוקרטים המשיכו לטעון שהושפע בידי תאגידים.
חקירה מ-1912 טענה שבבחירות הללו, סטנדרד אויל תרמה 150,000 דולר לרפובליקנים, ושתאגידים אחרים תרמו 2,195,000 דולרים.
הדמוקרטים גייסו 700,000 דולרים בלבד.
ההיסטוריונים טוענים שרוזוולט לא היה מודע לכך שאנשיו שמרו את התרומות, ואין ראיות לכך שהתרומות הובילו ליחס מועדף לתאגידים מצד רוזוולט.
רוזוולט הושבע לכהונתו השנייה (והמלאה) ב-4 במרץ 1905, בטקס באגף המזרחי של גבעת הקפיטול.
השבעתו נחשבה לאחת מהגדולות ביותר עד אז, עם ייצוג מגוון של קבוצות שונות באוכלוסייה.
רוזוולט התלבט האם לרוץ לכהונה שלישית.
הוא נהנה מתקופת הנשיאות שלו והיה מאוד צעיר, אולם ידע שהגבלת מספר הכהונות מונע ריכוז עוצמה.
רוזוולט החליט לדבוק בהבטחתו מ-1904 לא לרוץ לכהונה שלישית ולתמוך ביורש.
הוא רצה את אליהוא רוט, מזכיר המדינה, אולם רוט היה חולה.
מושל ניו יורק צ'ארלס אוונס יוז נחשב למועמד חזק ופרוגרסיבי, אולם רוזוולט לא חיבב אותו.
במקום, החליט לתמוך במזכיר המלחמה, ויליאם הווארד טאפט לנשיאות ב-1908. במהלך מערכת הבחירות הכריז רוזוולט על טאפט כעל "פרוגרסיבי אמיתי".
הם היו חברים מאז 1890. בוועידה הרפובליקנית של 1908, צעק הקהל לעבר רוזוולט להמשיך לכהונה נוספת, אולם טאפט נבחר להיות המועמד.
טאפט ניצח בקלות את ויליאם ג'נינגס ברייאן, שניסה בפעם השלישית להיבחר לנשיאות.
טאפט קידם פרוגרסיביות בשם שלטון החוק: הוא העדיף שהשופטים, ולא פקידים או פוליטיקאים, יחליטו בנוגע להגינות.
טאפט היה פוליטיקאי פחות פיקח מרוזוולט ולא היה ממגנט כמוהו, לא היו לו יחסי ציבור נאים, או תומכים נלהבים.
כשרוזוולט הבין שהורדת מכסי מגן עלולה לגרום למתיחות בקרב הרפובליקנים שתמכו ביצרנים והרפובליקנים שתמכו בצרכנים, הוא הפסיק לדבר בנושא.
טאפט התעלם מכך ועודד את תומכיו לנסות להוריד את המכס, ולאחר מכן הגיע להסכמה עם מנהיגים שמרניים לשמור על המכס הגבוה.
המכס של 1909 היה גבוה מאוד, אולם במקום להאשים את נלסון אולדריץ' והעסקים הגדולים, טאפט לקח קרדיט על כך וקרא לכך המכס הטוב ביותר.
הוא בידל את עצמו מכולם.
כשהמשבר התרחש בתוך המפלגה, רוזוולט טייל באפריקה ובאירופה, כדי להרשות לטאפט לפעול לבד.
במרץ 1909, מעט לאחר סיום כהונתו כנשיא, עבר רוזוולט לעיר ניו יורק, לצורך משלחת חקר במזרח ובמרכז אפריקה שמומנה בידי הסמית'סוניאן.
רוזוולט הגיע אל מומבסה שבמזרח אפריקה הבריטית (קניה), נסע אל קונגו הבלגית (הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו של ימינו), לפני שחצה את הנילוס אל ח'רטום בסודאן.
רוזוולט חיפש חיות לסמית'סוניאן ועבור המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בניו יורק.
רוזוולט הביא איתו ארבע טונות של מלח לצורך שימור חיות, רגל ארנב למזל, רובה, אקדח, ואוסף של ספרים קלאסיים.
רוזוולט וחבריו הרגו ולכדו 11,400 חיות, מחרקים וחפרפרות עד לסוסי יאור ופילים.
1,000 החיות הגדולות כללו גם שישה קרנפים לבנים נדירים.
טונות של חיות מומלחות הועברו אל וושינגטון.
אף על פי שהספארי הוקם בשם המדע, היה זה אירוע פוליטי וחברתי.
רוזוולט שוחח עם משפחות של נכבדים ופגש מנהיגים מקומיים.
הוא הפך לחבר באיגוד הרובאים הלאומי ב-1907. הוא תיעד את מסעו בספר.
לאחר שהגיע אל ח'רטום במרץ 1910, נסע רוזוולט לאירופה.
הוא עצר במצרים ושיבח את השלטון הבריטי, בטענה שמצרים לא מוכנה לעצמאות (כמו הפיליפינים).
הוא סירב לפגוש את האפיפיור בגלל סכסוך בנוגע לקבוצת מתודיסטים שהייתה פעילה ברומא, אולם נפגש עם שליט האימפריה האוסטרו-הונגרית, פרנץ יוזף, עם הקייזר וילהלם השני, המלך ג'ורג' החמישי מבריטניה ועם מנהיגים אירופאים אחרים.
באוסלו, נאם לצורך הגבלת חימוש הצי, חיזוק בית המשפט לבוררות בינלאומית ויצירת "חבר שלום" למעצמות העולמיות.
בנוסף הרצה באוקספורד וגינה את אלו שניסו להקביל בין התפתחות החיות להתפתחות החברה.
הוא ניסה להימנע מעיסוק בנושאי פנים, אולם נפגש עם גיפורד פינצ'ו שהתאכזב מממשל טאפט.
פינצ'ו נאלץ להתפטר מתפקיד ראש שירות היערות לאחר עימות מול מזכיר הפנים של טאפט, ריצ'רד באלינג'ר, שהעדיף פיתוח על פני שימור.
לאחר נסיעות באירופה ובאפריקה, חזר רוזוולט אל ארצות הברית ביוני 1910.
רוזוולט ניסה להמשיך להשפיע על טאפט, אולם טאפט החל להפגין מדיניות עצמאית, והנשיא לשעבר החל להביע את חוסר שביעות רצונו.
הוא נפגע כשטאפט לא התייעץ איתו בנוגע למינויים שערך.
בניגוד לרוזוולט, טאפט לא תקף אנשי עסקים בנאומיו, אולם שם יותר לב לחוקים, ופירק יותר מונופולים מרוזוולט, כולל כאלו שרוזוולט סירב להילחם מולם.
טאפט איבד את תמיכת מתנגדי המונופולים (שלא אהבו את נאומיו השמרניים), העסקים הגדולים (שלא אהבו את פעולותיו) ושל רוזוולט.
הסנאטור רוברט לה פולט מוויסקונסין החליט ליצור חיבור פרוגרסיבי בתוך המפלגה, שנועד להקטין את כוחם של מנהיגי המפלגה במדינות ולהחליף את טאפט.
רוזוולט סירב לעזוב את המפלגה ולהצטרף ללה פולט.
כשחזר מאירופה, הוא תקף את בית המשפט.
הוא נאם נאום רדיקלי באוגוסט 1910, בו התנגד לממשל טאפט ולרפובליקנים השמרנים.
רוזוולט טען שהפועלים חשובים יותר מההון, ושיש צורך לשלוט בתפוקה התאגידית, ולמנוע תרומות פוליטיות מתאגידים.
ב-1910 נאם בסורבון בפריז את גדול נאומיו "האדם בזירה":
רוזוולט טען שטאפט נטש אותו.
בבחירות של 1910, הדמוקרטים זכו ברוב בבית הנבחרים, והקטינו את השליטה הרפובליקנית בסנאט.
בין 1890 ל-1908, המועצות הדרומיות נשלטו בידי הדמוקרטים השמרנים שנישלו את השחורים מזכותם להצביע, וכך פגעו במפלגה הרפובליקנית.
הדמוקרטים הפכו את דרום ארצות הברית למעוזם, והוא נשאר כך עד שנות השישים.
השינויים הללו גרמו לטאפט לפקפק בסיכוייו להיבחר ב-1912. הפרוגרסיבים במפלגה פירשו את התוצאות בבחירות כרצון לראות ארגון מחדש במפלגה, ורוזוולט החליט לנסות לחזור לפוליטיקה כפרוגרסיבי.
בנובמבר 1911, קבוצה של רפובליקנים מאוהיו הודיעו על תמיכתם ברוזוולט כמועמד הנשיאותי.
דבר זה היה משמעותי, כיוון שאוהיו הייתה מדינתו של טאפט.
רוזוולט טען שטאפט מתכוון לטוב, אולם הוא לא יודע כיצד להגיע למטרותיו, ושהוא אינו מתאים למשרה של מנהיג.
בינואר 1912, הכריז שלא יסרב לרוץ אם יוצע לו.
מאוחר יותר באותה השנה, הוא נשא נאום בפני הוועידה החוקתית של אוהיו, הזדהה כפרוגרסיבי ותמך ברעיונות פרוגרסיביים.
כיוון שתמך במתן זכות לעם לבטל פסקי דין של שופטים, טען טאפט שרוזוולט השתגע.
רוזוולט חזה שיציל את המפלגה מתבוסה בבחירות של 1912 והכריז על מועמדותו.
בפברואר 1912, הכריז בבוסטון שיהיה מוכן לרוץ אם יזכה, ותמך בבחירות מקדימות ישירות.
אליהוא רוט והנרי קאבוט לודג' חזו שפילוג במפלגה יגרום לתבוסתה.
טאפט האמין שהקריירה הפוליטית שלו באה לקיצה: בין אם בתוך המפלגה ובין אם בבחירות.
לאחר הכרזתו של רוזוולט, סנאטורים העלו שוב את נושאי התרומות בבחירות 1904. רוזוולט הכחיש זאת וטען שהחזיר את כל הסכומים שקיבל מתאגידים.
הבחירות המקדימות של 1912 היו הבחירות המקדימות הראשונות בתולדות ארצות הברית.
בדרום, המנגנון המפלגתי תמך בטאפט, וכך גם בניו יורק, אינדיאנה, מישיגן, קנטקי ומסצ'וסטס.
רוזוולט ניצח באילינוי, מינסוטה, נברסקה, דרום דקוטה, קליפורניה, מרילנד ופנסילבניה.
אולם על אף שהבחירות חשפו את האהדה כלפי רוזוולט, נבחרו רוב הצירים בידי מנהיגי המפלגה, שבה שלט טאפט.
בוועידה הרפובליקנית בשיקגו, על אף שטאפט לא השיג ניצחון מיידי, ברור היה שהמצב לטובתו.
הצירים השחורים מהדרום תמכו בטאפט, למגנת ליבו של רוזוולט, בטענה שמדינות הדרום לא תמכו ברפובליקנים.
לאחר שהובס במפלגה הרפובליקנית, החליט רוזוולט לרוץ על מצע פרוגרסיבי.
הוא טען שהדמוקרטים ינצחו אם יבחרו במועמד פרוגרסיבי.
במהלך יומה הארבעה-עשר של הוועידה, ביקש רוזוולט מתומכיו לעזוב את הוועידה, וליצור איתו את המפלגה הפרוגרסיבית, שתריץ מועמדים בבחירות.
המצע של רוזוולט כלל את הצעותיו מ-1907 ו-1908, שקראו להתערבות ממשלתית גדולה.
הצירים הפרוגרסיביים מהצפון תמכו בזכויות אזרח לשחורים, אולם תומכיו בדרום טענו שעל המפלגה לקסום לאדם הלבן.
משלחות נפרדות לפי גזעים הגיעו לוועידה, ורוזוולט החליט לשבת עם המשלחות הלבנות.
למרות זאת, הוא לא זכה בתמיכה מחוץ למעוזים הרפובליקנים.
ב-14 באוקטובר 1912, כשהיה במילווקי, נורה רוזוולט בחזהו.
הכדור עבר דרך קופסת משקפיו ודרך עותק של נאומו בן חמישים העמודים שקופל לשניים, לפני שפגע בנשיא לשעבר.
רוזוולט, כצייד וכאנטום מוכשר, הבין מכך שלא הקיא דם כי הכדור לא פגע בריאותיו, והחליט שלא ללכת לבית החולים.
במקום זאת, נאם את נאומו, כשהדם זולג על גבי חולצתו.
הוא דיבר במשך שעה וחצי, ופתח את נאומו במילים "גבירותיי ורבותיי, אינני יודע אם אתם מבינים שכרגע ירו בי, אך נדרש יותר מכך כדי להרוג ".
לאחר הנאום נבדק על ידי רופאיו והוחלט כי הפגיעה אינה כה חמורה, וכי עדיף להשאיר את הכדור בגופו מאשר להסתכן בהוצאתו.
בשל פציעתו, רוזוולט הפסיק לנאום בשבועותיו האחרונים של מסע הבחירות.
שני המתמודדים האחרים, וילסון וטאפט, הפסיקו את מסעי הבחירות שלהם לשבוע, לאחר שרוזוולט נורה, אולם לאחר ששוחרר מבית החולים, חזרו למסעי הבחירות.
לאחר שהדמוקרטים בחרו במושל וודרו וילסון מניו ג'רזי, לא ציפה רוזוולט לזכות בבחירות הכלליות, כיוון שוילסון יכול היה למשוך דמוקרטים פרוגרסיביים רבים שיכלו לתמוך ברוזוולט.
הוא עדיין ניהל מסע בחירות משמעותי, והמאבק הפך למאבק בין וילסון ורוזוולט, למרות נוכחות הנשיא היוצא טאפט בבחירות.
רוזוולט כיבד את וילסון אולם חלק עליו במספר נושאים: וילסון התנגד למעורבות ממשלתית בנושא זכות הצבעה לנשים או העסקת ילדים (הוא טען שאלו נושאים למדינות) אולם תקף את סובלנותו של רוזוולט כלפי העסקים הגדולים.
בתקופה של נאמנות מפלגתית, רוזוולט לא הצליח למשוך את רוב הרפובליקנים.
המועמד הדמוקרטי, מושל ניו ג'רזי וודרו וילסון, השיג 6.3 מיליון קולות (42% מהקולות), והצליח לנצח ניצחון סוחף בחבר האלקטורים, כשהוא זוכה ל-435 אלקטורים.
רוזוולט השיג 88 אלקטורים, וטאפט 8 בלבד.
רוזוולט ניצח רק בפנסילבניה במזרח.
במערב התיכון, זכה במישיגן, מינסוטה, ודרום דקוטה.
כרגיל, הדרום היה המעוז הדמוקרטי.
ניצחונו של וילסון היה הניצחון הדמוקרטי הראשון מאז גרובר קליבלנד ב-1892, וההצלחה הגדולה ביותר של המפלגה בחבר האלקטורים מאז 1852. רוזוולט השיג יותר קולות מכל מועמד שלישי אחר בתולדות המדינה.
האב ג'ון זהם, כומר קתולי ומדען מאוניברסיטת נוטרדאם וידידו של רוזוולט, שכנע אותו להצטרף למשלחת ב-1913 ליערות דרום אמריקה.
רוזוולט השיג סיוע מהמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע, והבטיח להביא להם חיות.
רוזוולט פרסם ספר על מסעו לג'ונגל ב-1913. הספר מתאר את התגליות המדעיות במהלך ההרפתקה.
בדרום אמריקה, הוחלט למצוא את מקור הריו דה דובידה ולמפות אותו עד לנהר האמזונאס.
הנהר נקרא היום "נהר רוזוולט" על שמו של תאודור.
רוזוולט הביא איתו את בנו קרמיט.
המשלחת יצאה לדרך ב-9 בדצמבר 1913, בגשמים רבים.
המסע אל ריו דה דובידה החל ב-27 בפברואר 1914.
רוזוולט נפצע ברגלו לאחר קפיצה לנהר.
בריאותו הוחמרה עקב הקליע שהיה בחזה שלו.
רוזוולט היה זקוק לטיפול, הכאבים בחזה שלו הובילו לחום של 39 מעלות ולהזיות.
רוזוולט ביקש מחבריו למשלחת שישאירו אותו מאחור, כדי לאפשר את התקדמותם, אולם בנו שכנע אותו שימשיך עימם.
רוזוולט איבד עשרים קילוגרם ממשקלו במהלך המסע, אולם המשלחת התחשבה בו והאטה את הקצב.
כשחזר לניו יורק, הודיע שקיצר את חייו בעשור.
הוא סבל מבעיות ברגליו עד למותו.
רוזוולט חזר למדינה במאי 1914. הוא כעס מהחרטה שהביע ממשל וילסון על הדרך בה רכשה ארצות הברית את תעלת פנמה, אולם התרשם מהרפורמות של וילסון.
הפרוגרסיבים ביקשו מרוזוולט לרוץ לתפקיד מושל ניו יורק ב-1914, אולם הוא סירב.
רוזוולט תמך בפרוגרסיבים, אולם המפלגה הפסידה בבחירות הללו.
רוזוולט החל לרצות לרוץ שוב לנשיאות, אולם הפעם כרפובליקני, למרות התנגדות השמרנים.
הפרוגרסיבים קבעו את הוועידה הלאומית שלהם לשנת 1916 באותו התאריך של הוועידה הרפובליקנית בתקווה ששתי המפלגות יבחרו ברוזוולט.
לאחר שהרפובליקנים בחרו ביוז בסיבוב השלישי, סירב רוזוולט להיבחר כפרוגרסיבי ותמך ביוז, איתו הסכים לגבי המדיניות שלו, והפרוגרסיבים חזרו אל המפלגה הרפובליקנית.
רוזוולט אמנם לא חיבב את יוז, אולם לא חיבב את וילסון יותר ונאם לטובת המועמד הרפובליקני.
וילסון ניצח בבחירות בהפרש זעום.
הפרוגרסיבים חוסלו כמפלגה, ורוזוולט ותומכיו חזרו אל המפלגה הרפובליקנית.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה ב-1914, תמך רוזוולט במדינות ההסכמה ודרש מדיניות תקיפה כנגד גרמניה, בעיקר במלחמת הצוללות שלה.
רוזוולט גינה את מדיניות החוץ של וילסון, בטענה שהיא לא הצליחה למנוע זוועות בבלגיה והפרות זכויות אמריקניות.
ב-1916, במהלך מסע הבחירות, גינה את האירים והגרמנים אזרחי ארצות הברית בטענה שהעדיפו את האינטרסים של אירלנד וגרמניה במקום של ארצות הברית ותמכו בנייטרליות.
הוא טען שעל אדם להיות אמריקני מוחלט.
במרץ 1917, הסמיך הקונגרס את רוזוולט לגייס ארבע דיוויזיות למלחמה.
אולם וילסון סירב לגייס את רוזוולט ולשלוח אותו לצרפת.
רוזוולט פירק את הגדודים שלו ולא סלח לוילסון.
בנו הצעיר קוונטין, טייס, נורה בידי הגרמנים ב-14 ביולי 1918, בגיל עשרים.
התקפותיו של רוזוולט על וילסון סייעו לרפובליקנים להשיג את הרוב בקונגרס בבחירות של 1918. הוא סירב לבקשה של רפובליקנים מניו יורק לרוץ לעוד כהונה כמושל אולם תקף את ארבע עשרה הנקודות של וילסון, והעדיף כניעה חסרת תנאים של גרמניה.
הוא היה אופטימי באופן זהיר לגבי חבר הלאומים אולם התנגד לפגיעה בזכותה של ארצות הברית להכריז על מלחמה.
רוזוולט היה אהוד מספיק כדי להיבחר להיות המועמד הרפובליקני ב-1920, אולם בריאותו הידרדרה ב-1918 בגלל המלריה שנדבק בה בדרום אמריקה.
וורן הרדינג נבחר להיות המועמד ב-1920.
בליל 5 בינואר 1919, סבל רוזוולט מבעיות נשימה.
לאחר טיפול מהרופא שלו, השתפר מצבו והלך לישון.
בין 4 ל-4:15 לפנות בוקר, מת בשנתו לאחר שקריש דם פגע בריאותיו.
לאחר ששמע על מותו, טען בנו ארצ'יבלד בפני אחיו "האריה הזקן מת".
סגנו של וילסון, תומאס מרשל, טען שהמוות היה חייב לקחת את רוזוולט בשנתו מכיוון שהיה מתפתח מאבק אם רוזוולט היה ער.
לאחר טקס פרטי בבית הקברות, נערכה קבורה בכנסייה המקומית.
סגן הנשיא מרשל, צ'ארלס אוונס יוז, וורן הרדינג, הנרי קבוט לודג' וגם ויליאם הווארד טאפט היו שם.
תושבי ניו יורק סיטי נסעו כדי לחלוק כבוד למושל לשעבר.
רוזוולט נקבר על גבעה סמוכה.
רוזוולט היה סופר פורה וכתב על נושאים רבים, ממדיניות חוץ למערכת הפארקים הלאומית.
כעורך כתב עת, הייתה לרוזוולט גישה לקהל מלומד.
הוא כתב שמונה עשר ספרים בכמה מהדורות, כולל האוטוביוגרפיה שלו, ספר על גדוד הפרשים, היסטוריה של המלחמה הימית של 1812, ועל נושאים אחרים כמו ביולוגיה.
ספרו החשוב ביותר היה ניצחון המערב'' שהתמקד בסְפַר האמריקני במאות השמונה עשרה והתשע עשרה.
רוזוולט טען שגזע חדש, האמריקני, התגלה מתוך הציידים והאינדיאנים.
רוזוולט גם פרסם את רשמיו מהמסע לאפריקה.
רוזוולט לא אהב שקראו לו "טדי", אולם העיתונות השתמשה בשם הזה.
הוא נכח בכנסייה בדרך כלל, וטען שהסיסמה "באל נשים את מבטחנו" תאבד מחשיבותה אם תשומש על מטבעות.
הוא היה חבר של תנועת הבונים החופשיים.
רוזוולט עסק באגרוף, טניס, רכיבה על סוסים, חתירה ובפולו.
כמושל ניו יורק התאגרף מול כמה מתאגרפים וכנשיא נפגע בעינו במהלך קרב אגרוף בבית הלבן.
רוזוולט קרא עשרות אלפי ספרים, כמה ביום ובשפות רבות.
יחד עם תומאס ג'פרסון, נחשב לנשיא שקרא הכי הרבה מבין הנשיאים.
היסטוריונים רבים מחשיבים את רוזוולט לאחד מגדולי הנשיאים שהיו לאומה האמריקאית, ובסקרים שונים שמו עולה בעקביות בחמישייה הפותחת של הטובים בנשיאי ארצות הברית בכל הזמנים.
הוא נחשב למייסד התנועה הפרוגרסיבית בארצות הברית.
הוא הפך את תפקיד הנשיא לתפקיד מרכזי והניח את היסודות למדינת הרווחה המודרנית.
בנוסף עסק בשימור הסביבה וזכה לאהדת הליברלים.
השמרנים העדיפו את משל "המקל הגדול" שלו ואת מחויבותו לצבא.
השמאל החדש ביקר את רוזוולט בגלל גישתו האימפריאליסטית.
השמרנים דחו את רעיונות מדינת הרווחה ואת המעורבות הממשלתית בתקופתו.
רוזוולט הוא אחד מארבעת הנשיאים שדיוקנם מונצח באנדרטת הר ראשמור.
על שם תאודור (טדי) רוזוולט נקרא טדי הדובי, Teddy Bear, וזאת משום שכאשר יצא לציד, באחד מימי 1902, חס על חייו של גור דובים שתפס, וכך הפך לגיבור לאומי.
ב-2001 הוענקה לו, לאחר מותו, מדליית כבוד על פעולותיו בקרב סאן חואן.
הוא לא קיבל את המדליה במהלך המלחמה עצמה בגלל זעמם של ראשי הצבא כי רדף פרסום והשיג תשומת לב תקשורתית.
הוא היה שאר בשר רחוק של הנשיא הדמוקרטי פרנקלין דלאנו רוזוולט, ודודה של רעייתו אלינור.
כוכב הלכת המינורי 188693 Roosevelt נקרא על שמו.
תאודור (תה) סוודברג (בשוודית: Theodor Svedberg; 30 באוגוסט 1884 - 25 בפברואר 1971) היה כימאי שוודי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1926 "על עבודתו במערכות מפוזרות" (קולואידים).
סוודברג, יליד יבלה, קיבל תואר בוגר בשנת 1905, מוסמך ב-1907, ודוקטור לפילוסופיה ב-1908, כולם מאוניברסיטת אופסלה.
הוא קיבל משרת עוזר הוראה באוניברסיטה בשנת 1905, ומשרת מרצה בשנת 1907. ב-1909 קיבל, במינוי מיוחד, משרת מרצה ומדגים בכימיה פיזיקלית, וב-1912 היה לפרופסור לכימיה פיזיקלית.
הוא המשיך לעבוד באוניברסיטה עד לפרישתו בשנת 1949. היה נשוי ארבע פעמים, ונולדו לו 12 ילדים, שישה בנים ושש בנות.
עבודתו של סוודברג בתחום הקולואידים תמכה בתאוריות התנועה הבראונית שהוצגו על ידי איינשטיין והגאופיזיקאי הפולני מאריאן סמולו'צובסקי.
במהלך עבודתו זו, פיתח את הטכניקה של אולטרה-צנטריפוגה אנליטית, והפגין את יכולתה להפריד בין חלבונים טהורים.
היחידה סוודברג (המסומנת באות "S"), יחידת זמן המונה , או 100fsec, קרויה על שמו.
תאודור רוסטי (ברומנית: Theodor Rosetti; 4 במאי 1837 - 17 ביולי 1932) היה סופר ופוליטיקאי רומני, ששירת כראש ממשלת רומניה מ- 13 באפריל 1888 ועד 11 באפריל 1889.
תאודור קֶרנֶר היה פוליטיקאי אוסטרי והנשיא הפדרלי החמישי של אוסטריה בין השנים 1951–1957.
תאודור קרנר נולד בכפר אויסני (Újszőny, כיום חלק מהעיר קומרום – Komárom, שבהונגריה), כבנו של קצין בצבא האוסטרו-הונגרי.
על פי מורשת המשפחה היא מתייחסת לסופר והמשורר תאודור קרנר, אך למסורת זו אין כל סימוכין.
קרנר למד באקדמיה הצבאית שבהרניצה (כיום במחוז אולומוץ שבצ'כיה) וב-1894 הוענקה לו דרגת לוטננט.
הוא שירת כקצין באגרם (כיום זאגרב שבקרואטיה) וב-1904 הוא קודם לדרגת מאיור.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה פעיל כמפקד בחזית האיטלקית.
בשנת 1924 הוא פרש מהצבא בדרגת גנרל.
כמי שתמיד גילה עניין בפוליטיקה, הצטרף קרנר למפלגה הסוציאל-דמוקרטית וב-1924 הוא נבחר להיות חבר מטעמה בפרלמנט.
הוא כיהן כיושב ראש המועצה הפדרלית של אוסטריה מדצמבר 1933 ועד פברואר 1934.
במהלך מלחמת האזרחים האוסטרית הוצאה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית אל מחוץ לחוק וקרנר, שנודע כמומחה צבאי של הרפובליקנישר שוצבונד, נאסר, כמו חברים אחרים במפלגה.
הוא שהה במעצר במשך 11 חודשים בציפייה למשפט על בגידה, שלבסוף בוטל.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה בעקבות קשר העשרים ביולי נאסר קרנר שוב, הפעם על ידי הנאצים.
לאחר המלחמה חזר קרנר להנהגת המפלגה הסוציאל סוציליסטית, ובסוף אפריל 1945 נבחר קרנר להיות ראש עיריית וינה ברפובליקה האוסטרית השנייה.
הוא היה אחראי על תהליכי התכנון והבנייה מחדש של העיר, שניזוקה קשות במהלך המלחמה.
לאחר מותו של קרל רנר, מינתה אותו מפלגתו כמועמד מטעמה לנשיאות.
בסיבוב הראשון של הבחירות לנשיאות הוא זכה במקום השני עם מעט קולות פחות מיריבו היינריך גלייסנר.
קרנר ניצח בסיבוב השני ברוב קטן של 51% מקולות המצביעים, בין השאר הודות להתגייסות הקומוניסטים להצביע עבורו והימנעות מצביעי הימין הקיצוני מלהתייצב באופן ברור לצד אחד מהמועמדים, וכך הוא היה לראשון מנשיאי אוסטריה שנבחר ישירות על ידי העם.
הוא התגורר לבד, עשה את קניותיו בעצמו ובישל לעצמו.
הוא השתדל למנוע ממפלגת הימין הקיצוני להיות שותפה בקואליציה וסירב להעניק חנינה לפושעים נאצים.
ביולי 1956 חלה תאודור קרנר ומצבו הוגדר בעיתונות כאנוש.
הוא מת בווינה ב-4 בינואר 1957 בעודו מכהן כנשיא, הנשיא השני ברציפות שסיים כך את כהונתו.
לקרנר היה ידע מעמיק בנושאי צבא והוא עסק בכתיבה על תאוריות צבאיות.
שמו מונצח ברחוב בווינה הקרוי על שמו וכן בפרס על שמו שמוענק באוסטריה בתחומי המדעים והאומנויות.
תאודור רוזוולט הבן היה איש עסקים, פוליטיקאי ואיש צבא אמריקאי, אשר עוטר במדליית הכבוד של הקונגרס על פעולתו ביום הפלישה של בעלות הברית לצרפת במלחמת העולם השנייה.
תאודור רוזוולט, שכינויו היה "טדי", היה בנו הבכור של תאודור רוזוולט, הנשיא ה-26 של ארצות הברית (1901–1909), ואשתו השנייה אדית.
פרנקלין דלאנו רוזוולט, הנשיא ה-32 של ארצות הברית (1932–1945), היה קרוב משפחתו מדרגה רחוקה.
רוזוולט נולד באחוזת המשפחה באויסטר ביי קוב (Oyster Bay Cove) שבמדינת ניו-יורק, כאשר אביו היה בתחילתה של הקריירה הפוליטית שלו.
לרוזוולט היו שלושה אחים, אחות ואחות-למחצה (אליס, בתה של אשתו הראשונה המנוחה של אביו).
רוזוולט היה קרוב ביותר בילדותו אל אחותו-למחצה אליס.
הוא הושפע מאוד מאביו, שציפה ממנו לגדולות, דבר שגם העיק על האיש הצעיר.
רוזוולט שקל ללמוד במכללה צבאית, אך במקום זאת החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד וסיים את לימודיו בה ב-1908.
נולדה להם בת אחת (גרייס) ולאחריה שלושה בנים (תאודור, קורנליוס וקוונטין).
ב-1915 השתתפו רוזוולט ושניים מאחיו במחנה קיץ בניו-יורק שבו ניתן אימון צבאי לאנשי עסקים.
מקורס זה צמח חיל קציני המילואים (Officers' Reserve Corps) של צבא ארצות הברית.
כשהצטרפה ארצות הברית למלחמה ב-1917 הוצעו לבוגרי קורס זה מינויים כקצינים.
לרוזוולט ניתן מינוי כקצין בדרגת מייג'ור (רב-סרן).
הוא היה מראשוני האמריקנים שיצאו לצרפת, שם שימש כמפקד גדוד, הוביל אותו בקרב ומילא את תפקידו בהצטיינות.
הוא היה מסור לשלום אנשיו, ואף רכש מגפיים צבאיים עבור כל חיילי גדודו מכיסו שלו.
בהמשך מונה רוזוולט לפקד על הרגימנט ה-26 של הדיוויזיה ה-1, בדרגת לויטננט קולונל (סגן-אלוף).
הוא נלחם במספר קרבות גדולים ונפגע בהתקפת גז בסואסון (Soissons) בקיץ 1918. שניים מאחיו השתתפו גם הם במלחמה, וביולי 1918 נהרג בקרב האח הצעיר ביותר, קוונטין (Quentin), שהיה טייס בחיל התעופה החדש של הצבא.
לאחר המלחמה היה רוזוולט בין מייסדיו של ארגון ותיקי המלחמה הלגיון האמריקני (American Legion).
רוזוולט סירב להצעה להתמודד על ראשות הארגון מחשש שהדבר יתפרש כציניות פוליטית מצדו ויפגע בעתידו הציבורי.
בשנים שבין שתי מלחמות העולם השתתף רוזוולט באימוני קיץ צבאיים, בקורס קציני חיל רגלים בסיסי וכן בקורס קציני חיל רגלים מתקדם, וסיים את לימודיו במכללה לפיקוד ומטה הכללי של צבא ארצות הברית (Command and General Staff College).
בזכות כל אלו הוא היה כשיר למלא תפקידים צבאיים בכירים במלחמת העולם השנייה.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת הרווארד נכנס רוזוולט לעולם העסקים.
הוא עבד במשרות בתעשיות הפלדה והשטיחים ולאחר מכן היה למנהל סניף של חברת השקעות.
היה לו חוש לעסקים והוא צבר הון לא מבוטל בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה ולאחריה.
הון זה סייע לו מאוד כאשר החליט להיכנס לחיים הפוליטיים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החל רוזוולט את הקריירה הפוליטית שלו.
ב-1919 נבחר לבית הנבחרים של ניו יורק.
ב-1924 היה רוזוולט מועמד מטעם המפלגה הרפובליקנית בבחירות למשרת מושל ניו יורק אך הפסיד לאל סמית'.
פרנקלין דלנו רוזוולט ואשתו אלינור (שהייתה בת דודתו של רוזוולט מצד אביו הנשיא) יצאו בגלוי ובחריפות נגד מועמדותו בעקבות פרשת השחיתות במחלקת הצי, ויש טענה שהפסדו נבע במידה רבה מהתערבותם.
בספטמבר 1929 מינה הנשיא הרברט הובר את רוזוולט למושל האי פוארטו ריקו.
בתפקידו זה הוא פעל ללא לאות על מנת להקל את העוני שם, והצליח למנוע משבר כלכלי שנבע מסגירת בנק מרכזי באי, על ידי שמנע סגירת בנק אחר כאשר העמיד ערובה לחובותיו מכספו שלו, בסכום שהגיע לרבע מכלל הונו (של רוזוולט).
הובר התרשם מעבודתו של רוזוולט בפוארטו ריקו, ומינה אותו ב-1932 להיות המושל הכללי של הפיליפינים.
במהלך מערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1932 (בה התמודדו הנשיא הובר ופרנקלין ד.
רוזוולט), שקל רוזוולט ליטול פסק זמן מתפקידו בפיליפינים על מנת לסייע למערכת הבחירות של הובר, אך לבסוף נמנע מכך.
לאחר בחירתו של פרנקלין ד.
רוזוולט לנשיא התפטר רוזוולט מתפקידו ובכך תמה למעשה הקריירה הפוליטית שלו.
ב-1935 חזר רוזוולט לארצות הברית ומונה לסגן נשיא בית ההוצאה לאור דאבלדיי, דורן ושות' (Doubleday, Doran & Company).
כמו כן כיהן במועצות המנהלים של ארגונים שונים ללא כוונת רווח.
ב-1940, לאחר שהשתתף בקורס ריענון צבאי, מונה רוזוולט לקולונל (אלוף-משנה) בצבא ארצות הברית.
באפריל 1941, בגיל 53, חזר לשירות פעיל בצבא, למרות בריאותו הלקויה - הוא סבל מדלקת מפרקים ועקב כך הסתייע במקל הליכה ; כמו כן היה חולה במחלת לב.
רוזוולט מונה שוב כמפקד הרגימנט ה-26 של הדיוויזיה ה-1 – אותה חטיבה שעליה פיקד במלחמת העולם הראשונה.
בשלהי שנת 1941 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל (תת-אלוף).
רוזוולט השתתף במערכה בצפון אפריקה ובמהרה יצא לו שם של גנרל המעדיף להימצא בקו החזית ולא במוצב הפיקוד.
רוזוולט בז לחלוטין לסיכון אישי, קיבל החלטות חשובות במהירות, הרבה לבקר את החיילים בקו הקדמי וזכה להערצת פקודיו.
רוזוולט הוביל את חטיבתו בהתקפה על העיר אוראן במסגרת מבצע לפיד בנובמבר 1942, וב-1943 שימש כסגן מפקד הדיוויזיה ה-1 בעת המערכה בתוניסיה.
לוטננט גנרל ג'ורג' פטון, שהיה מפקד הקורפוס של רוזוולט בצפון אפריקה, העריך את אומץ לבו אך התנגד לסגנון הפיקוד שלו ושל מפקד הדיוויזיה שלו, מייג'ור גנרל טרי אלן, וייחס לשניהם התנהגות בלתי-חיילית (פאטון דגל במשמעת נוקשה).
ביולי 1943 העביר הגנרל עומר ברדלי, שהחליף את פאטון כמפקד הקורפוס, את אלן מהפיקוד על הדיוויזיה ה-1, וכן העביר אז גם את רוזוולט מתפקידו.
רוזוולט השתתף בפלישת בעלות הברית לסיציליה ביולי 1943, פיקד על כוחות בעלות הברית באי סרדיניה, והשתתף בקרבות הראשונים לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה בספטמבר 1943. הוא שימש כקצין הקישור האמריקני הראשי לצבא הצרפתי באיטליה, וכל העת חזר ודרש לשוב לתפקיד קרבי.
בפברואר 1944 נשלח רוזוולט לבריטניה להשתתף בהכנות לפלישה לצרפת, ומונה כסגן מפקד הדיוויזיה ה-4, אשר לה יועדה המשימה לנחות בחוף יוטה.
שם הביא רוזוולט את השקפתו אודות מנהיגות קרבית לביטויה המלא.
לקראת יום הפלישה פנה רוזוולט מספר פעמים אל מפקד הדיוויזיה, מייג'ור גנרל ריימונד בארטון, (Raymond O.
Barton) בבקשה להתיר לו לנחות בחוף עם גל המסתערים הראשון, אך נדחה.
לבסוף שלח לו בקשה כתובה בכתב-יד, שבה טען בין השאר כי הוא מכיר אישית את החיילים והמפקדים של היחידות שינחתו ראשונות וכי נוכחותו אתם בחוף תשרה עליהם ביטחון.
ברטון אישר לבסוף באי רצון את בקשתו של רוזוולט, וציין לאחר מעשה שאז הוא לא ציפה שרוזוולט יישאר בחיים.
רוזוולט היה הגנרל היחיד בצבאות בעלות הברית אשר הגיע לחוף הפלישה בגל הנחיתה הראשון.
הוא נחת יחד עם חיילי הרגימנט ה-8 של הדיוויזיה ה-4 ; ההיסטוריון הצבאי סטיבן אמברוז כתב שרוזוולט נמצא בנחתת הראשונה שהגיעה אל חוף יוטה.
במהרה הוא נוכח שהנחיתה לא נערכה באתר המתוכנן לה, אלא למעלה מקילומטר וחצי דרומה ממנו, וזאת עקב זרם ים צפוני שהסיט את הנחתות דרומה, עשן שהסתיר את החופים, טביעת סירות בקרה ועוד.
כשבידו מקל הליכה ובידו השנייה אקדח הוא ערך אישית סיור לעורף החוף על מנת לאתר את דרכי הסוללה ששימשו כדרכי היציאה לרכב מהחוף לפנים הארץ (בעורפו של חוף יוטה היו שטחי ביצות בלתי עבירים לכלי רכב).
הוא חזר לחוף, נועד עם מפקד החטיבה ומפקדי הגדודים שלה והחליט מיד במשותף עמם לא להסיט את הכוחות צפונה אל אתר הנחיתה המתוכנן אלא להמשיך את הפעולה באזור בו נחתה הדיוויזיה בפועל.
החלטה זו הוכיחה את עצמה בהמשך לחלוטין.
רוזוולט קידם את פני הגלים הבאים של חיילים שנחתו בחוף.
תוך שהוא מפגין רוגע ואף הומור הוא הפנה את חטיבות הדיוויזיה אל יעדיהן (לאחר שתוכנית הקרב המקורית השתנתה לאור השינוי במיקום הנחיתה), עסק מדי פעם בכיוון שיירות כלי הרכב הרבות שעלו על החוף ובהתרת פקקי תנועה שנוצרו בהן, וכל זאת בעת שאש אויב עדיין נורתה על החוף.
פעולתו של רוזוולט בחוף יוטה הותירה רושם רב על מפקד הדיוויזיה ה-4, גנרל ברטון, ועל מפקד הארמייה האמריקנית הראשונה שנחתה בנורמנדי, גנרל ברדלי (אשר העביר את רוזוולט מתפקידו בדיוויזיה ה-1 כשנה קודם לכן).
ברטון המליץ להעניק לרוזוולט על פעולתו בחוף את אות צלב השירות המצוין (Distinguished Service Cross).
דרגי פיקוד בכירים יותר החליטו לשנות את ההמלצה ולהעניק לרוזוולט את מדליית הכבוד של הקונגרס – עיטור הגבורה הגבוה ביותר של ארצות הברית.
כמו כן החליט הגנרל אייזנהאואר, מפקד חיל המשלוח של בעלות הברית לאירופה, לקדם את רוזוולט לדרגת מייג'ור-גנרל ולמנות אותו למפקד הדיוויזיה ה-90.
רוזוולט לא הספיק לשמוע על כל זאת.
ב-12 ביולי 1944, חמישה שבועות לאחר הנחיתה, לאחר שהדיוויזיה ה-4 לכדה את העיר שרבור ובעת שהשתתפה בקרבות בקרבת העיר סן-לו, הוא נפטר מהתקף לב.
רוזוולט היה בן 56 במותו.
הוא נקבר בבית הקברות הצבאי האמריקני בנורמנדי.
אחיו קוונטין, שנהרג במלחמת העולם הראשונה ונקבר בצפון צרפת, קבור כעת לצידו.
מדליית הכבוד הוענקה לרוזוולט לאחר מותו, ב-28 בספטמבר 1944. אלמנתו של רוזוולט קיבלה את המדליה בשמו מידי הנשיא רוזוולט, אשר אמר בפשטות (ובכך סיים את הסכסוך בין המשפחות) "אביו היה גאה בו יותר מכולם".
רוזוולט קיבל את מדליית הכבוד כמו אביו הנשיא, אשר עוטר בה על פעולתו במלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898 (למעשה המדליה הוענקה לו רק בשנת 2001 על ידי הנשיא קלינטון).
מלבדם רק אב ובן נוספים קיבלו שניהם את המדליה – ארתור מקארתור ובנו דאגלס.
בנוסף למדליית הכבוד עוטר רוזוולט בעיטורים אלו:
צלב השירות המצוין (על פעולתו במלחמת העולם הראשונה)
פעולתו של רוזוולט בחוף יוטה זכתה לתיאור בסצנה מסרט הקולנוע "היום הארוך ביותר" משנת 1962, המבוסס על הספר בשם זה מאת קורנליוס ראיין.
בתפקידו של רוזוולט הופיע בסרט השחקן הנרי פונדה.
קורנליוס ראיין (1982), היום הארוך ביותר, תל אביב: משרד הביטחון
תאודור שוואן היה פיזיולוג גרמני.
מבין תרומותיו הרבות לתחום הביולוגיה ניתן למנות את התפתחות תאוריית התא, גילוי תאי שוואן במערכת העצבים ההיקפית, גילוי וחקר הפפסין, גילוי הטבע האורגני של השמרים והמצאת מונח המטבוליזם.
נולד בנויס (בגרמנית - Neuss ) שבגרמניה, אביו היה צורף, אחר כך מדפיס.
שוואן למד באוניברסיטה הישועית בקלן ואחר כך בבון שם פגש את ג'ואנס פטר מולר.
עבודתו החשובה ביותר של שוואן הסתיימה במהלך ארבע השנים שבילה תחת השפעתו של מולר בברלין.
בזמן זה מולר הכין את ספרו על פיזיולוגיה ושוואן עזר לו בעבודת מחקר נדרשת.
שוואן צפה בתאים של בעלי חיים תחת המיקרוסקופ וציין את מאפייניהם השונים, תשומת לבו של שוואן הופנתה לרקמות השריר והעצב.
הוא גילה את התאים שייצרו סיבי עצב (שנקראים כיום "תאי שוואן" לזכרו), בנוסף גילה את סיבי השריר בוושט העליון ויזם מחקר להתמתחות השריר (שמאז הורחב רבות על ידי אמיל דו בויס רימונד ורבים אחרים).