tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם לא עמד בפיתוי ובשנת 1709 הצליח לעקוף את המכשולים ולכתוב שתי אופרות חדשות: אניאה (אניאס) שהוצגה בהנובר ו"טאסילונה" שהוצגה בדיסלדורף תחת שם מזכירו האישי, גרגוריו פיבה, שחתם על הפרטיטורות במקומו (כפי שניתן לראות בארכיונים של ארמון בקינגהאם).
האופרה "ארמיניו", המצויה באותו אוסף מדיסלדורף משנת 1707 והנחשבת ליצירה ודאית שלו אינה נושאת את שם המלחין.
סטפאני לא ליווה את הנסיך הבוחר גאורג (שנבחר למלך אנגליה כג'ורג' הראשון) לאנגליה.
אולם בשנת 1724, האקדמיה למוזיקה עתיקה בלונדון בחרה בו ליושב ראש שלה לשם כבוד לכל החיים.
כסימן תודה על המחווה, שלח סטפאני לאקדמיה את יצירתו "סטאבט מאטר" לשישה קולות ותזמורת, וכן שלושה מדריגלים מעודנים.
כתבי היד שלהם עדיין קיימים ובמוזיאון הבריטי נשמר גם קונפיטבור לשלושה קולות ולתזמורת שיצר באותה תקופה.
כל היצירות האלה נחשבות מתקדמות מאוד לתקופתן.
סטפאני דאג מאוד גם לצד התיאטרלי של האופרות להבדיל ממופעים רבים בזמנו שהיו יותר מעין קונצרטים עם תפאורה ותלבושות.
אולם כתבי היד שבארמון בקינגהאם נשארו לגמרי לא ידועים.
סטפאני נשאר בזיכרון בני זמנו כיוצר דואטים קאמריים מרשימים ביופיים שנכתבו כמו אלה של בן תקופתו, קרלו מריה קלארי (1669–1745) בעיקר בצורת קנטטות לשני קולות, בליווי באסו קונטינואו.
הוא המשיך בכך את מורשתם של לואיג'י רוסי, ג'אקומו קריסימי ואלסנדרו סטראדלה.
בבעלות המוזיאון הבריטי נמצאים למעלה ממאה יצירות כאלה, שחלקן פורסמו במינכן ב-1679.
בשנת 1712 נשלח סטפאני על ידי האפיפיור לחנוך כנסייה חדשה שנבנתה בבראונשווייג על ידי הדוכס אנטון אולריך שהמיר את דתו לנצרות הרומית-קתולית.
ב-1727 ביקר סטפאני באיטליה בפעם האחרונה ופגש את הנדל שעדיין הכיר לו תודה, בארמון הקרדינל אוטובוני ברומא.
סטפאני שב כעבור זמן קצר להנובר ונפטר בשנת 1728 בזמן מילוי תפקיד דיפלומטי כלשהו בפרנקפורט בדרך לאיטליה.
הובא לקבורה בקתדרלת ברתולומאוס הקדוש בפרנקפורט.
סטפאני נחשב כיוצר מיוחד בתקופתו בהשוואה למלחינים אחרים (כמו אלסנדרו סקרלטי למשל) הודות לשליטתו על הצורות הכליות.
הפתיחות לאופרות שלו מתוארים כתערובת של עדינות איטלקית עם קפדנות לוגית של המבנה המוכרת אצל מלחינים צרפתים.
סטפאני תרם תרומה חשובה לזירת האופרה בצפון גרמניה.
סגנונו היה איטלקי במהותו אולם האופרות שלו תורגמו לגרמנית והוצגו באופרת המבורג.
הן השפיעו על מלחינים רבים, והחשוב ביניהם הנדל.
היו אופרות שהנושא שלהן היה היסטורי גרמאני כמו "הנריקו לאונה" ו"אלאריקו".
אחרי שביקר בפריז בשנת 1678 הושפע סטפאני גם על ידי האופרה הצרפתית – בעיקר בשימוש באריית מוטו, ובחשיבותה של הכתיבה הקונטרפונקטית.
סטפאני הלחין מעל מאה דואטים קוליים (Duetti da camera), מעין קנטטות לשני קולות ולבאסו קונטינואו, שהיו מאוד באופנה במאה ה-18 הולחנו רובן לפני 1702 והשפיעו על יצירתו של הנדל.
הם כוללים עד שישה חלקים ונושאם הוא לעיתים קרובות האהבה חסרת התקווה.
בזכות אמנים כמו הזמרת צ'צ'יליה ברטולי, המנצח דייגו פאסוליס והאנסמבל I Barocchisti, זכו יצירותיו של סטפאני לעדנה מחודשת.
I Barocchisti הקליטו בשנת 2012 בחברת דקא את האלבום Mission המוקדש ליצירות סטפאני.
באלבום זה השתתף גם זמר הקונטרה טנור פיליפ ז'וראסקי.
ב-2013 הופיע אלבום נוסף של פאסוליס ו I Barocchisti עם פתיחות ומחולות של סטפאני.
1724 – נבחר ליושב ראש לשם כבוד של האקדמיה למוזיקה עתיקה בלונדון
הקונסרבטוריון למוזיקה בעיירת הולדתו, קסטלפרנקו ונטו, נושא את שמו
דמותו של סטפאני במדיה האמנותית
במותחן "עדיי גן עדן" מאת הסופרת דונה לאון (אוקטובר 2012) ממלאים תפקיד דמותו של סטפאני, חייו ויצירותו
סרט תיעודי של הבמאי הצרפתי אוליביה סימונה – צולם בארמון ורסאי
Laudate pueri ל-9 קולות בשתי מקהלות
Stabat mater ל-6 קולות וליווי תזמורת
דע 1702 – מעל 100 דואטים קוליים (Duetti da camera) לשני קולות (בעיקר סופרנו ואלטו, סופרנו וטנור, סופרנו ובס) ולבאסו קונטינואו
לא כל האופרות ידועות ואף אחת מהאורטוריות שלו (ששמן אינן ידועות) מכיוון שלפעמים לא נחתמו בשמו.
5 אופרות – נכתבו לחצר מינכן
לפחות 2 אופרות עבור חצר דיסלדורף
Marco Aurelio, 1681 על מלים מאת אחי המלחין, ונטורה טרצאגו – הוצגה במינכן
Solone, 1681 לברית מאת ונטורה טרצאגו – מינכן
Audacia e Rispetto, 1685 (עוז וכבוד) – לברית מאת ונטורה טרצאגו – מינכן
Servio Tullio 1686 – לברית מאת ונטורה טרצאגו – מינכן
Erote e Anterote, 1686 – לברית מאת ונטורה טרצאגו – מינכן
Ascanio, 1686 – לברית מאת ונטורה טרצאגו – מינכן
Alarico il Baltha, cioè l'Audace, Re de' Gothi,, 1687 (אלאריק "באלתה", או המלך האמיץ של הגותים) על לברית מאת לואיג'י אורלנדי, – מינכן
Henrico Leone, 1689 על לברית מאת אורטנסיו מאורו
1689 – Lotta di Ercole con Acheloo – (המאבק בין הרקולס לאכלואוס) – לרגל חניכת תיאטרון החצר Hoftheater בהנובר
La superbia d'Alessandro, 1690 – לברית מאת אורטנסיו מאורו – הנובר
Orlando generoso, 1691 על מלים מאת אורטנסיו מאורו
1694 La liberta contenta על מלים מאת אורטנסיו מאורו – הנובר
1695 – Baccanali – לברית מאת אורטנסיו מאורי – הנובר
I trionfi del fato, 1695 או La Gloria di Enea (ניצחונות הגורל או תהילתו של אניאס)
Arminio, 1707 – לברית מאת סטפאנו בנדטו פלוויצ'ינו, הוצגה בדיסלדורף, בקרנבל
Tassilone, 1709 – לברית מאת סטפאנו פלוויצ'ינו בנדטו
1709 Amor vien dal destino (האהבה באה מן הגורל) – לברית מאת אורטנסיו מאורו
מהדורה שנייה – עם תרגום ופירושים מאת י.ל.
אגיאגושסרגן (בהונגרית: Agyagosszergény) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
באגיאגושסרגן חיו 15 יהודים בשנת 1880
אגוסטינו קרולו (באיטלקית: Agostino Carollo; נולד ב-8 ביוני 1966) הוא זמר ומפיק מוזיקלי איטלקי.
אגוסטינו קרולו זכה להצלחה בשנת 1998 כאשר כתב את השיר "Love Song" שהגיע ל"תקליט הזהב" במספר מדינות אירופה.
בשנת 2002 היצירה שלו "Put on Your Red Shoes" הייתה להיט מספר 1 במצעד הריקודים באיטליה והייתה ברשימת 20 הלהיטים במכירות בגרמניה וברשימת 10 הלהיטים לפי מכירות בסקנדינביה.
באותה שנה הוא יצר "Open Up Your Mind" שהגיע לעשירייה הראשונה של בילבורד בארצות הברית.
בשנת 2004 הפרויקט שלו Jumpy היה להיט בצרפת ובבלגיה.
בשנים 2008–2009 אגוסטינו קרולו הוציא מספר רמיקסים של שירים של אלביס פרסלי.
בשנת 2010 שירו "So True" זכה להצלחה בספרד והיה במשך שלושה חודשים ברשימת בילבורד בארצות הברית.
בשנת 2011 אגוסטינו קרולו כתב ביחד עם אדי וואטה את השיר החדש.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 אגוסטינו קרולו ממשיך להוציא שירים חדשים ורמיקסים של שירים ידועים מהעבר.
בנוסף לכך הוא פועל כמפיק מוזיקלי לאירועים מוזיקליים ופסטילבים.
אגיבו קמארה הוא כדורגלן גינאי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת לודוגורץ ראזגרד מליגת העל הבולגרית ובנבחרת גינאה.
קמארה הגיע למחלקת הנוער של ליל בשנת 2019 ממחלקת הנוער של אלפנט קולאה.
ב-29 במרץ 2019 חתם על החוזה המקצועני הראשון שלו במועדון.
ב-10 בפברואר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על דיז'ון במסגרת הגביע הצרפתי, בו הבקיע את שער הניצחון.
ב-13 ביולי 2021 חתם קמארה על חוזה לארבע עונות באולימפיאקוס מליגת העל היוונית.
ב-12 באוקטובר 2019 ערך קמארה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה, בהפסד 1-0 לנבחרת קומורו במשחק ידידות.
ב-11 ביוני 2021 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-1 על נבחרת ניז'ר במשחק ידידות.
אגושטון הירשלר שטומפאי (בהונגרית: Stomfai Hirschler Ágoston; 18 במרץ 1861, פשט, ממלכת הונגריה – 9 ביולי 1911, ריגי קלטבלד, קנטון לוצרן, שווייץ) היה דוקטור לרפואה יהודי-הונגרי משומד, רופא לרפואה פנימית, פרופסור באוניברסיטה, חבר האקדמיה ההונגרית למדעים.
דודו היה איגנאץ הירשלר, שהיה רופא עיניים ונשיא הקהילה היהודית של פשט.
אגושטון הירשלר נולד במשפחה יהודית כבנם של פרידייש הירשלר (1827–1880), סיטונאי יליד שטומפה, מנהל מפעל טחנת קמח קיטור ושל מריה קרן (1834–1916).
הוא סיים את לימודיו בתיכון בפשט ובאוניברסיטת בבודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בשנת 1882 קיבל את התואר דוקטורט לרפואה ולאחר מכן עבד כרופא ומרצה במרפאה של פרידייש קוראני במשך שבע שנים.
עם מלגה שקיבל סייר ולמד בחו"ל בגרמניה ובצרפת.
בשנת 1891 מונה כפרופסור חבר (שלא בסגל) לפתולוגיה של מחלות מערכת העיכול.
בין השנים 1890–1904 היה הרופא הראשי של מרפאת הפוליקליניקה (מרפאות רב תחומיות) בבודפשט ומשנת 1904 של בית החולים סנט אישטוואן בבודפשט.
הוא היה פרופסור מן המניין באוניברסיטה מ-1900. הוא זכה להצטיינות בתחום הטיפול התזונתי.
אשתו הייתה מריה קוראני מטולצ'בה, בתם של אדולף קוראני מטולצ'בה (תואר אצולה כמו von) ושל מריה בוניס מטולצ'בה, שנשא לאישה ב-3 בספטמבר 1890 בפצל.
ב-1888 המיר את דתו לקתולית.
פרידייש אדולף שמואל הירשלר שטומפאי (1893–1911) היה סטודנט לרפואה.
על ההשפעה של אנטיפירין להורדת חום (1884, שבועון רפואי)
מקרים של סרטן לבלב ראשוני (1885, שבועון רפואי)
מקרים של מיימת חמורה בהידבקויות קרום הלב (1886, שבועון רפואי)
השפעת מי הפחם על ריקבון חלבון (1886, שבועון רפואי)
התפתחות כנימות בעיכול הלבלב (1886, שבועון רפואי, גרמנית: Zeitschrift für physiologische chemie X.
נתונים על הפתולוגיה והתסמינים של תפליט פלאורלי כיבי (1887, שבועון רפואי, אותו דבר בגרמנית ב-Wiener medizinische Press)
נתונים לגבי תורת הזיהום המעורב (1888, שבועון רפואי)
על מקרה של מיימת chylous (1889, שבועון רפואי)
נתונים ניסויים על שלשול אורמי (1891, שבועון רפואי)
על עיכול סיבי הפפאיה (1892, ארכיון רפואי הונגרי)
שיטת בדיקה של קיבה (1893, ארכיון רפואי הונגרי)
ספר לימוד לחולי סוכרת (עם פאל טראי, בודפשט, 1900)
אגוסטיניה (שם מדעי: Agustinia ligabuei) הוא סוג של דינוזאור בן לקבוצת הטיטאנוזאורים אשר חי באמריקה הדרומית של הקרטיקון שלפני 116 עד 108 מיליון שנה מזמננו.
טיטאנוזאור זה היה קדום ופרימיטיבי והשתייך לקבוצה סומפוספונדילי אף שמספר חוקרים רואים בו בן לליתוסטרוטיה.
המאובנים של הדינוזאור התגלו בפרובינציית נאוקן שבארגנטינה בתצורות לוהאן קורה (Lohan Cura Formation).
הוא תואר ב-1999 בידי החוקר הארגנטינאי חוסה בונפרטה .
שם הדינוזאור נקרא לכבוד המגלה שלו, אגוסטין מרטינלי ואף שהשם כבר ניתן לסוג חיפושית הוא הועבר בידי בונפרטה לסוג זה.
זאורופוד זה ידוע משרידים חלקיים של החוליות, עמוד השדרה וכמה מעצמות הרגליים.
נמצאה גם עצם ירך חלקית אך הייתה שבורה וקטועה מכדי שיאספו אותה.
מדידה של השוקית מובילה לאורך של 895 מ"מ, כך ששחזור הדינוזאור השלם מגיע לאורך .
הפלאונטולוגים שיערו כי האגוסטיניה היה בעל לוחיות או דוקרנים עם כיסוי אוסטאודרם לאורך הגב בדומה לכיסוי של הסטגוזאורוס, אם כי מספר חוקרים חולקים על מבנה לוחיות זה שידוע חלקית ממאובנים.
מבנה זה כנראה עזר לדינוזאור להתגונן מטורפים.
אגי (אגנס) יואלי Yoeli; 1 במאי 1921 – 17 במאי 2018) הייתה אמנית קרמיקה ישראלית.
בעבודותיה עסקה במצבים אנושיים בהומור ובמקוריות, ובגדלים מפתיעים.
עבודותיה נוצרו לרוב בסדרות כגון סדרת החיות האנושיות שלה, שדרות עצי תרזה שבריריים או הצבה של עיר בעננים.
יואלי נולדה בברהובו (ברגסס) בצ'כוסלובקיה למשפחת איז'אק שבבעלותה היו מפעל נעליים ויקבים.
בילדותה נגנה בפסנתר באופן מקצועי אולם לאחר משחק עם אחיה הגדול, במהלכו בנתה מבוץ מעורב בסיד מערכת כלי אוכל לצרצרים שלכדו, החלה לפסל.
את הפסל הראשון בחימר יצרה בגיל 16. בגיל 21 עברה לבודפשט, ובין השנים 1942–1944, למדה בבית הספר לאמנות דקורטיבית, בודפשט, אצל האמן אישטוון גאדור .
בשנת 1944 נשלחה לאושוויץ ובאוגוסט באותה השנה נשלחה בטרנספורט של 400 נשים הונגריות אל מחנה העבודה בויצנבורג אלבה, מחנה לוויין של נוינגאמה.
בין השנים 1945–1947, עם שחרורה מהמחנות, החלה ללמוד פיסול באקדמיה לאמנויות יפות בפראג.
בשנת 1947 עלתה לארץ והצטרפה לשירות מפות וצילומים של ההגנה כפסלת, ופיסלה מפות קרטוגרפיות תלת־ממדיות בטכניקה של.
במהלך שירותה הכירה את בעלה לעתיד ומפקדה פנחס יואלי.
הזוג התגורר ביפו ובשנת 1951 נולד ביפו בנם רפי יואלי .
בשנת 1952 התגוררו בציריך, שווייץ, למשך כמה שנים.
בין השנים 1963–1964, התגוררה עם משפחתה בסטוקהולם שוודיה, ולמדה לימודים מתקדמים ב-Konstfack , סטוקהולם, אצל סטיג לינדברג לאורך השנים התגוררה בעיקר בארץ והוזמנה עם בעלה לעבוד וללמד כאמנית אורחת בארצות שונות.
יואלי התארחה בקולג' הממלכתי של מלבורן, אוסטרליה ובבית הספר לאמנות באוניברסיטת ויסקונסין, ארצות הברית.
עבודותיה הוצגו בתערוכות בישראל, קנדה, שווייץ, שוודיה, אוסטרליה, יפן, טורקיה, בוושינגטון, ניו יורק ובתערוכות נודדות ברחבי ארצות הברית.
בשנת 2015 יצרה אשת התיאטרון נעמי יואלי עבודה בימתית בשם "אקס חמותי החורגת" בהשראתה.
תערוכת היחיד האחרונה שלה הוצגה בשנת 2008. לאחר מותה התקיימה תערוכה זוגית לה ולנכדתה דנה יואלי בגלריה בבית בניימיני לקרמיקה בשנת 2023 באוצרותו של אבי לובין.
יואלי הציגה תערוכות יחיד וקבוצתיות רבות בארץ וברחבי העולם וכן בירידים בינלאומיים כגון ארט בזל (1972), מוזיאון ארץ ישראל, ביתן הלנה רובינשטיין, מוזיאון הרצליה, מוזיאון ישראל, גלריה הדסה קלצ'קין, גלריה הוראס ריכטר ועוד.
עבודותיה נמצאות באוספים ציבוריים ופרטיים בישראל, אירופה, ארצות הברית ואוסטרליה.
אגי יאמבור (בהונגרית: Jámbor Ági; בודפשט, 4 בפברואר 1909 – בולטימור, 3 בפברואר 1997) הייתה פסנתרנית יהודייה-הונגרייה-אמריקאית.
אגי יאמבור נולדה במשפחה יהודית כבתם של איש העסקים וילמוס יאמבור (1873-1935) ושל אולגה ריס.
אמה, שניהלה בית ספר למוזיקה, החלה ללמד אותה.
בהתחלה למדה לנגן בכינור, אבל היא ואחותה לא הצליחו להסכים על הכלי, אז היא עברה לפסנתר.
בהמשך למדה נגינה על פסנתר בבית הספר למוזיקה פודור כתלמידתו של פאל בראון.
עוד לפני שלמדה לקרוא, ניגנה את מוצרט ובגיל שתים עשרה ערכה את הופעת הבכורה שלה בפני קהל עם תזמורת סימפונית.
בין השנים 1926 לבין 1931 היא הפכה לתלמידתו של אדווין פישר באוניברסיטה לאמנויות בברלין, איתו ערכה מספר קונצרטים משותפים ברחבי גרמניה.
היא למדה גם תולדות המוזיקה באוניברסיטת הומבולדט.
בתחילת שנות ה-30, בשיא הפופולריות שלה, עברה לפריז, יצאה ל"גלות" מרצון, בשל התקרבות עליית הנאצים לשלטון בגרמניה.
לפרנסתה, היא הפכה למנהלת המוזיקלית של בית הספר הגדול ביותר של אמיל ז'אק-דלקרוז.
מסעה מבירת צרפת הובילה אותה לאמסטרדם, שם ביצעה בקביעות קונצרטים עם וילם מנגלברך.
יאמבור חזרה להונגריה ב-1933, וב-3 בינואר בבודפשט נישאה לפיזיקאי ד"ר אימרה פטאי, פסנתרן חובב, שאיתו היא חיה בהולנד בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה.
סמוך לנישואיה נרשמה לאקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט בבודפשט, שם הייתה תלמידתם של אימרה שטפאניאי ושל לאו ויינר, היא לקחה גם שיעורי קומפוזיציה אצל המלחין זולטאן קודאי, שם באקדמיה קיבלה את תעודת ההסמכה והתואר שלה.
הוא ארגנה תזמורת קאמרית בניצוחה.
בשנת 1937, אגי יאמבור זכתה במקום החמישי בתחרות הבינלאומית השלישית לפסנתר על שם פרדריק שופן בוורשה.
אז עברה להולנד עם בעלה.
באפריל 1939 נתנה קונצרט עם וילם מנגלברך ותזמורת הקונצרטים של אמסטרדם.
בעודה חיה בהולנד, היא ובעלה נתפסו כאשר הנאצים פלשו למדינה והם לא הצליחו להימלט לארצות הברית של אמריקה.
אז הם חזרו לממלכת הונגריה.
לאחר חקיקת החוק היהודי השני, היא כבר לא הייתה יכולה להופיע בפני קהל נוצרי, אלא רק בפני קהל יהודי בתיאטרון גולדמארק במסגרת הפעילות האמנותית של אומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך.
מנישואיה נולד בן, אך הוא מת תוך שבועיים.
יאמבור שמרה את תמונת ילדה כל חייה על שידת מיטתה.
היא השתתפה בתנועת ההתנגדות (הדלה ביותר בהונגריה) בזמן הכיבוש הגרמני של הונגריה (מבצע מרגרטה).
היא עבדה יחד עם אלברט סנט-גיירגי (זוכה פרס נובל) בתנועת ההתנגדות האנטי-נאצית בבודפשט.
כמסווה התלבשה לעיתים קרובות לזונה בשם "מריושקה", התלבשה בבגדים מפתים ואיפרה את עצמה בכבדות.
אחרי המלחמה היא סירבה לחזור שוב לגרמניה או להופיע שם.
לאחר המלחמה היא ובעלה היגרו לשוודיה, ולאחר מכן הגיעו לארצות הברית ב-1947. בעלה שחלה במהלך המלחמה, מת שנתיים לאחר מכן.
הם חיו תחילה בוושינגטון, שם לימדה באוניברסיטת וושינגטון, ולאחר מכן בפילדלפיה, שם הייתה מורה באקדמיה למוזיקלה של פילדלפיה וגם הופיע בקביעות בקונצרטים.
אגי יאמבור ערכה את הופעת הבכורה שלה בבית עיריית ניו יורק באוקטובר 1947. הנשיא טרומן היה בקהל בקונצרט הסולו שלה ב-1951.
בין 1955 לבין 1957 הקליטה יאמבור חמישה אלבומים בניו יורק עבור קפיטול רקורדס, בחלקו עם עמיתיה מהאקדמיה למוזיקה וחבריה מאומיקה - ההתאחדות הלאומית היהודית-הונגרית לחינוך, ויקטור אייטאי ויאנוס סטארקר .
בבולטימור, היא הפכה לפרופסור בקונסרבטוריון פיבודי (Peabody Conservatory), לאחר שעזבה את בולטימור לפילדלפיה ב-1957 החלה להופיע עם תזמורת פילדלפיה, שם הפכה לסולנית האהובה על יוג'ין אורמנדי המנצח וכנר יהודי-הונגרי וגם ברונו וולטר הכיר בכישרונה.
בשנת 1957 הוזמנה ללמֵד במכללת ברין מאר בפילדלפיה, מכללה שרוב תלמידיה נשים ונועדה בראשיתה לנשים, וב-1958 מונתה לפרופסור במכללה.
היא לימדה מוזיקה קאמרית, נתנה הרצאות על תולדות המוזיקה ומוזיקת עם.
לאחר פרישתה לגמלאות קיבלה את התואר פרופסור אמיריטה.
ב-1959 היא נישאה לכוכב הקולנוע ההוליוודי קלוד ריינס, אך נישואיהם הסתיימו בגירושים ב-1960.
אגי יאמבור מתה יום אחד לפני יום הולדתו ה-88. מותה נגרם כתוצאה ממחלת הסרטן.
כפסנתרנית, היא נודעה בעיקר כנגנית באך, חלק מהקלטותיה ששרדו מעידות על הבנה "פרהיסטורית", רומנטית של באך.
יאמבור הלחינה, בין היתר, לפסנתר את קריאת "Psalmus humanus" שנכתב על ידי אלברט סנט-גיירגי וקרא לשלום במהלך מלחמת וייטנאם.
בשנות ה-70 היא כתבה בעיקר שירים בליווי פסנתר בסגנון הרומנטי המאוחר, התעניינה גם בחקר מוזיקת העם, ובחרה במוזיקת העם הצוענית ההונגרית כנושא המחקר שלה.
ילדת פלא הונגרייה למוזיקאית, פמיניסטית ופעילה אמריקאית.
אגושט קאהן (בהונגרית: Kahán Ágost; נאג'קניז'ה, 29 בינואר 1914 – הג'מגש, 21 באוגוסט 2004) היה דוקטור לרפואה (MD) רופא עיניים, פרופסור באוניברסיטה, פרופסור אמריטוס, קנדידט (.CSc) למדעי הרפואה (1952), דוקטור (.DSc) למדעי הרפואה (1974).
הוא אחיינו של פאל הארי (1869–1933), רופא וביוכימאי.
אגושט קאהן נולד במשפחה בורגנית יהודית מתבוללת כבנם של אימרה קאהן (1873–1944), רופא שיניים, רופא גדוד צבאי, ושל יולאן היווש (במקור הירשל) (1886–1944).
בר המצווה שלו נערך בנובמבר 1927 בבית הכנסת של נאג'קניז'ה.
מצד אמו היה קרוב משפחה של משפחת היווש (Hüvös) מִבּוֹטְפָה, שזכתה בתואר אצולה.
הוא סיים בהצטיינות את הגימנסיה בעיר הולדתו והמשיך את לימודיו בפקולטה לרפואה של אוניברסיטת פאזמאן פטר בבודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
ב-11 בפברואר 1939 הוסמך לדוקטור לרפואה.
בין פברואר 1939 לבין דצמבר 1943, היה מתמחה ולאחר מכן רופא בבית החולים המלכותי ההונגרי לרפואת עיניים בבודפשט.
במרץ 1943 עבר את הבחינה של מומחה ברפואת עיניים.
ב-1940 נלקח למחנות שירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
למזלו רק למשך שלושה חודשים בשלב זה, ביאסברן.
הוא נלקח שוב מינואר 1944. שהה תחילה בגדוד מחנה שירות העבודה בפשטארז'בט ולאחר מבצע מרגרטה (כניסת הוורמכט לממלכת הונגריה) במרץ 1944 הועבר לצ'יקסרדה, שם הועסק כרופא.
הוא שוחרר על ידי הצבא האדום בסוף אוקטובר 1944 במטסלקה ומנובמבר עבד כרופא עירוני בקרצג.
הוריו גורשו לאושוויץ, משם לא שבו.
בראשית 1945 עבד במרפאת העיניים בדברצן
מתוך 2700 יהודי העיר שבו ושרדו כ-300. עד 1947, הוא היה הרופא המפקח לגרענת בנאג'קניז'ה והרופא הראשי של בית החולים המקומי
בין 1947 לבין 1950, היה שוב היה מתמחה ומרצה באוניברסיטת פאזמאן פטר במרפאת עיניים מספר 2.
בשנים 1950–1951 היה רופא ומרצה באוניברסיטה, במרפאת העיניים של האוניברסיטה הרפואית של סגד
בשנים 1951–1954 במרפאת עיניים מס' 1 של האוניברסיטה הרפואית של בודפשט, אוניברסיטת זמלווייס
בין אפריל לבין נובמבר 1954 היה רופא ומרצה בכיר במרפאת העיניים של האוניברסיטה הרפואית של סגד
בין 1954 לבין 1969 היה פרופסור חבר באוניברסיטה.
מ-1 ביולי 1969 עד 30 ביוני 1984 פרופסור מן המנין וראש החוג באוניברסיטה
מ-1 במרץ שנת 1994 פרופסור אמריטוס באותו מקום
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ערב למרקסיזם-לניניזם ב-1964.
גם לאחר פרישתו שמר על קשר עם המרפאה ונתן הרצאות מספר פעמים בשנה עבור סטודנטים לרפואה ומומחים, הן באירועים אוניברסיטאיים והן בכנסים מדעיים.
את שנותיו האחרונות בילה בהר סנט ג'רג' ליד בדצ'ונטומאי, שם עסק בציור ובגידול ענבים.
מוקד העניין המדעי שלו היה הפתופיזיולוגיה, האלקטרופיזיולוגיה, ההיבטים ההמטולוגיים והאנדוקרינולוגיים והפרמקולוגיה של הרשתית.
הוא בנה מכשירים שניתן להשתמש בהם כדי לקבוע ספי גירוי אור למוטות וסיכות בחלקים שונים של שדה הראייה.
הוא הציג לראשונה מבחני תדר היתוך בהונגריה.
נשיא האגודה ההונגרית לרפואת עיניים (בין השנים 1981–1984)
האגודה הבינלאומית לאלקטרופיזיולוגיה קלינית של ראייה.
חבר במערכת של כתב העת Ophthalmology
אשתו אילונה לאסלו (1923–?) הייתה ביוכימאית, בתם של עורך הדין ארפאד לאסלו ושל מרגיט סאואר, לה נישא ב-1942. בתם ז'וז'אנה קאהן (1953–), רופאה, רופאה פנימית, פרופסורית באוניברסיטה.
קהאן הובא למנוחות בבית הקברות היהודי בסגד.
מדליית הזיכרון של מיקלוש ינצ'ו (1983)
עיטור מסדר הכשרון של העמל דרג זהב (1984)
מדליית הזיכרון של אימרה בלשקוביץ' (1989)
מדליית ההצטיינות של נשיא הרפובליקה של הונגריה (2003)
במיתולוגיה הנורדית, אגיר (בנורדית עתיקה: Ægir) הוא ענק ים החי באוקיינוס.
למרות שהוא מפורסם בנדיבותו כלפי האלים, חששו ממנו בני האדם.
הוא משבר ספינות ולוקח את משאותיהן ומלחיהן לארמונו שבתחתית הים.
יורדי הים הקריבו לו קורבנות כדי לפייסו ולהימלט מזעמו, במיוחד אסירים לפני היציאה לשיט.
אשתו, אלת הים ראן, ילדה את תשע עלמות הגלים, שלבשו גלימות וצעיפים בצבע לבן.
שני משרתיו הנאמנים היו אלדיר ופימאפינג.
השני נהרג על ידי האל לוקי בעת משתה שנערך בארמונו של אגיר שבתחתית הים ליד האי הלר.
אגיר היה ידוע באירוח הבזבזני שהיה נוהג לכבוד האלים האחרים.
אגיר היה נושא למגוון יצירות אמנות.
אלה כוללים את ציורו של נילס בלומר בנותיהם של נאקן ואגיר (1850), תבליט המזרקה של יוהאן פיטר מולין (נפטר 1874), ואגיר של אמיל דואפלר (1901).
לאגיר מתייחסים במגוון דרכים אחרות בתרבות הפופולרית המודרנית.
לדוגמה, לשוטו טודורוקי מהאנימה היפנית "בוקו נו גיבור האקדמיה" יש מהלך שכותרתו "אגיר הקפוא הגדול".
הוא גם שמו של קורבטה נורווגית שיוצרה ב-1967 (אגיר), ספינת הגנה על החוף בצי הגרמני הקיסרי, ושל כוכב לכת אקסופלנט, אפסילון ארידאני ב..
בספר ספינת המתים מאת ריק ריירדן, החבורה נלכדת על ידי בנותיו של אגיר ונלקחת לארמון, שם, לאחר קרב, הם מצליחים להימלט בעזרתו של ניירד.
אגיפטופיתקוס (שם מדעי: Aegyptopithecus) הוא סוג של קוף קדום אשר השתייך לאנתרופואידים.
בסוג זה מין אחד בשם אגיפטופיתקוס זאוקסיס (שם מדעי: Aegyptopithecus zeuxis).
סוג זה שקל כ-6 ק"ג וחי לפני כ-35 עד 33 מיליון שנים מסוף האאוקן עד תחילת האוליגוקן.
מאובנים שלו נמצאו לראשונה בפיום שבמצרים ותוארו ב-1965. המינים של הסוג חיו באזורי ביצה ויער וניזונו מפירות.
הם התאפיינו בדו צורתיות זוויגית.
שם הסוג הוא על שם הימצאו במצרים.
אגיפטולוגיה (מיוונית: Αιγυπτιολογία) הוא המדע העוסק בחקר מצרים העתיקה – תולדותיה, לשונה, ממצאיה הארכאולוגיים, האמנות שלה, דתה, משפטה, חיי החברה שלה וכלכלתה – למן ראשיתה ועד הכיבוש הערבי בשנת 641. המילה אגיפטולוגיה מורכבת משמה הלועזי של מצרים ומהמילה היוונית לוגיה, שמשמעותה: תורה, לימוד.
כבר במאה ה-16 ניסה החוקר האיטלקי פייריו ולריאנו בולצאני לפענח את סימני כתב חרטומים אשר הופיעו על גבי מצבות זיכרון ומבנים שהיו מפוזרים על פני השטח במצרים.
ניסיון נוסף נעשה במאה ה-17 על ידי אתנסיוס קירכר, כאשר ניסה לתרגם את הכתובות על האובליסקים המצריים שהוצבו ברומא (אחד מהם הוצב בפיאצה דל פופולו).
אולם החוקר ותלמידיו ייחסו לסימנים הוראות מיסיטיות אשר מנעה מהם את הצלחת הפיענוח.
בשנת 1797 העלה הדני גאורג צואיגה את ההשערה שההירוגליפים הם סימני כתב, וכי קיבוצי הסימנים הסגורים במסגרת (הקרויים כרטושים) הם שמות פרטיים.
בעת מסעו של נפוליאון בונפרטה למצרים בשנת 1798 שהתקיים במסגרת המאבק הצרפתי הבריטי על מצרים, הוא לקח איתו משלחת גדולה של אנשי מדע צרפתיים.
תוצאות עבודתם של המדענים התפרסמו בשנים 1809-1829 ב-24 כרכים שנקראו "תיאור מצרים" (Description de l'Égypt) ספרים אלה נתנו מידע רב על מצרים.
גולת הכותרת של המחקר הייתה מציאתה בשנת 1799 של אבן עם כתובות.
האבן נתגלתה בעיר הנמל המצרית רוזטה אבן גרניט שחורה ולימים נקראה "אבן רוזטה".
על האבן היו חקוקים טקסטים מתקופת תלמי החמישי בשתי שפות יוונית, ומצרית ובשלושה סוגי כתב: כתב יווני, כתב דמוטי, וכתב הירוגליפי.
בשנת 1801 עברה האסטלה לידי האנגלים.
השוודי אקרבלאד והאנגלי תומאס יאנג הוכיחו שהסימנים בכתובת ההירוגליפית והדמוטית מציינים הגאים, עבודתם שימשה בסיס להמשך המחקר ופענוח הכתב ההירוגליפי על ידי ז'אן-פרנסואה שמפוליון אשר פרסם את מחקרו בשנת 1822. פענוח הכתב אפשר תרגום טקסטים הירוגליפיים נוספים ושיחזור ההיסטוריה המדינית והתרבותית של מצרים.
שמפוליון נחשב לאבי מדע האגיפטולוגיה.
בשנת 1828 יצא שמפוליון יחד עם האיטלקי איפוליטי רוזליני למסע נוסף לחקר מצרים.
במקביל לעבודתם נעשו מחקרים נוספים על מצרים.
לאחר מותו של שמפוליון פרסם אחיו בשנת 1836 ספר "דקדוק מצרי", ובשנת 1841 "מילון מצרי".
בשנת 1842 שיגר מלך פרוסיה את החוקר הגרמני קארל ריכרד לפסיוס להמשיך את עבודתם של שמפוליון ורוזליני.
החומר שהוא אסף התפרסם בשנים 1851-1859 בשנים עשר כרכים "מונומנטים ממצרים ואתיופיה" (Denkmäler aus Aegypten und Aethiopien).
ספרים אלה משמשים עד היום כמקור מחקר, במיוחד משום שרבים מהאתרים שלפסיוס תיעד נהרסו במהלך השנים.
המחקר במחצית השנייה של המאה ה-19
המחצית השנייה של המאה ה-19 הייתה תקופת פריחה למדע האגיפטולוגיה.
האגיפטולוג והמילונאי אדולף ארמן פרסם בשנת 1878 את עבודתו המוכיחה שהסימנים בכתב החרטומים הם אך ורק עיצורים, וכי הסימנים שנחשבו עד אז כתנועות הם עיצורים רפים.
כן הוכיח שהמצרית העתיקה קרובה לשפות שמיות אף על פי שאינה שפה שמית ממש.
ארמן יזם הוצאת מילון אקדמי של מצרית עתיקה.
בכתיבת המילון השתתפו חוקרים רבים בני ארצות שונות.
במקביל לחקר הבלשנות התפתחה גם הארכאולוגיה המצרית.
השלב הראשון היה איסוף ורישום שיטתי של השרידים שנמצאו על פני השטח.
בחלקם עסקו סוכנים של מוזיאונים באירופה בפתיחתם ושדידתם של קברים ללא כל רישום מדויק של הממצאים.
לאחר מכן, בהשפעת החפירות שנעשו במסופוטמיה, התחילו חלק מהחופרים לבצע רישום מסוים של הממצאים.
הצרפתי אמיל אמלינו גילה באבידוס כ-3,000 כדי אבן שלמים מתקופת השושלות הראשונה – השלישית, הוא בחר בכדים היפים ביותר למען מוזיאון הלובר בפריז ואת היתר ניפץ כדי שלא יגיעו למוזיאונים אחרים.
בשנת 1851 הצליח אוגוסט מארייט לשכנע את עבאס הראשון, מושל מצרים, להקים מחלקת עתיקות.
בימיו הועבר המוזיאון המצרי מבניין קטן למבנה מתאים יותר באזור בולק.
כל החופרים במצרים נדרשו לקבל היתר חפירה ולתת חלק מהממצאים למוזיאון.
מחליפו של מרייט בתפקיד היה גסטון מספרו, שהיה בלשן והתמחה בכתב החרטומים.
הוא ניהל מאבק בשודדי העתיקות, והקים ברחבי מצרים רשת של מפקחי עתיקות.
השינוי המהותי בשיטות החפירה במצרים חל רק עם בואו למצרים של הארכאולוג והאגיפטולוג האנגלי פלינדרס פיטרי, שנחשב אבי הארכאולוגיה המדעית המודרנית.
פיטרי הגיע בשנת 1880 כדי למדוד את הפירמידה הגדולה של גיזה.
בשנת 1884 חזר למצרים כדי לבצע חפירות מטעם החברה לחקר מצרים.
הוא הוכיח את חשיבות הממצאים הקטנים שעד אז לא ייחסו להם כל ערך.
בעזרת ממצאים אלה קבע את התפתחותן של תרבויות קדומות.
פיטרי חינך שני דורות של ארכאולוגים על ידי שיתופם בחפירותיו.
ארכאולוגים אלה בעיקרם אנגלים ואמריקאים קידמו את שיטות הארכאולוגיה וטכניקת החפירות.
פיטרי חפר וסקר למעלה מ-60 אתרים במצרים.
ההתעניינות הרבה בעתיקות מצרים הביאה להקמת מכוני מחקר בארצות אירופה אשר מימנו משלחות ארכאולוגיות למצרים.
הראשונה הייתה החברה לחקר מצרים אשר מימנה את חפירותיו הראשונות של פיטרי במצרים.
בסוף המאה ה-19 נוסד בקהיר המכון הצרפתי לארכאולוגיה מזרחית אשר מימן חפירות ארכאולוגים צרפתים בעיקר בתי קברות.
ב-1898 הוקמה החברה המזרחנית הגרמנית אשר מימנה את חפירותיו של היהודי הגרמני לודוויג בורכהרד .
בורכהרד גילה את הפרוטומה המפורסמת של נפרטיטי הנמצאת היום במוזיאון המצרי בברלין.
על פי ההסכם עם מחלקת העתיקות המצרית הועברו חלק מהממצאים לידיה, ולאחר שגילתה שהגרמנים מצאו את הפרוטומה והעבירו אותה לגרמניה, היא דרשה את החזרתה.
לטענת מחלקת העתיקות כיסו הגרמנים את הפרוטומה בבוץ לפני חלוקת הממצאים וכך מנעו במרמה את העברתה למחלקת העתיקות המצרית.
הגרמנים סירבו להחזירה וכתוצאה מכך החברה והמוזיאון בברלין לא קיבלו יותר רישיונות חפירה במצרים.
בשנת 1905 הקים פיטרי את בית הספר הבריטי לארכאולוגיה במצרים.
חברה זו שפיטרי היה מנהלה מימנה את כל יתרת חפירותיו במצרים עד שעבר לארץ ישראל בשנת 1926. המכון המזרחני של אוניברסיטת שיקגו אשר נוסד בשנת 1919 התחיל לעסוק בחקירת מונומנטים גדולים והכתובות עליהם.
בשנת 1922 התגלה קברו של תות ענח' אמון על ידי הארכאולוג האנגלי הווארד קרטר.
חפירותיו מומנו על ידי לורד קרנארבון.
בשנות ה-30 גברה הלאומנות במצרים, תנאי עבודתן של המשלחות המצרים נעשו קשים, הן התקשו בקבלת רישיונות חפירה והפסיקו את חפירותיהן.
כתוצאה מכך עברו משלחות רבות לחפור בארץ ישראל.
מוזיאון רוקפלר בירושלים נבנה מכספי תרומה שהוצעה בתחילה לממשלת מצרים, ולאחר שהתרומה נדחתה היא ניתנה לממשלת המנדט הבריטי.
המחקר האגיפטולוגי השפיע רבות על המחקר הארכאולוגי בארץ ישראל.
הקשר בין ארץ ישראל ומצרים העתיקה היה קיים עוד מתקופות הפרהיסטורייות.
קשר זה בא לידי ביטוי בממצאים שנמצאו באתרים המצרים בארץ ישראל.
ממצאים אלה עזרו בקביעת התיארוך היחסי והמוחלט של אתרי ארץ ישראל.
מידע רב ערך נוסף הביאו הממצאים במצרים אשר הזכירו מקומות ויישובים בארץ ישראל, כדוגמת מכתבי אל-עמארנה שהתגלו ב-1887, מכתבים שנכתבו אל ומ-מלך מצרים בימי אמנחותפ השלישי ובנו אח'נאתון ומהווים את המקור העיקרי להכרת ארץ ישראל בתקופת הברונזה המאוחרת.
דוגמה בולטת אחרת היא אסטלת ישראל אשר נמצאה על ידי פלינדרס פיטרי באזור לוקסור במצרים העליונה.
אסטלה זו מזכירה לראשונה את השם ישראל בטקסט שמקורו אינו במקרא.
הפפירוס שנודע בשם מגילת ון אמון ומתוארך למאה ה-11 לפני הספירה מלמד על המצב בערי החוף של לבנון וארץ ישראל באותה תקופה ועל הת'כר שהיו מגויי הים.
אגיס השני מלך ספרטה, בנו של ארכידמוס השני ואחיו למחצה של אגסילאוס השני מבית המלוכה האוריפונטידי.
אגיס השני עלה לשלטון לאחר מות אביו, ב-427 לפני הספירה לערך, והיה למפקד הצבאי העליון של ספרטה.
עם פרוץ המלחמה הפלופונסית הוביל אגיס את הפלישה לאטיקה.
בשנת 418 לפנה"ס, ניצח את אתונה ואת שאר בנות הליגה האטית-דלית בקרב ליד מנטיאנה, והבטיח את שלטון ספרטה בפלופונסוס לזמן מה.
לאחר חתימת הסכם ניקיאס בין ספרטה לאתונה בשנת 421 לפנה"ס, הסכם שהביא לסיום את מחציתה הראשונה של המלחמה הפלופונסית, פעל אגיס נגד ארגוס אך נאלץ להסיג את כוחותיו למרות שניצחונו היה קרוב.
ב-413 לפני הספירה הוא כבש את דקלאה שבאטיקה, והפך אותה לבסיסו כנגד אתונה עד לסוף המלחמה.
אגיס השלישי (Agis III) היה בנו הבכור של ארכידאמוס השלישי, והמלך האוריפונטידי ה-21 של ספרטה מ-2 באוגוסט 338 לפנה"ס עד 331 לפנה"ס.
אגיס השלישי היה צאצא לשושלת האוריפונטידית, נלחם כנגד אלכסנדר מוקדון וקיבל עזרה מאנשי פלופונסוס וממלכת פרס.
הוא ניסה להוביל מרד נגד ההגמוניה המקדונית על יוון, אך הובס על ידי אנטיפטרוס - יורש העצר של אלכסנדר מוקדון ביוון - בקרב מגלופוליס בשנת 331 לפנה"ס, שם מת.
אגיס היה בנו של המלך ארכידאמוס השלישי (360 לפנה"ס-331 לפנה"ס) ונכדו של אגסילאוס השני (400 לפנה"ס-360 לפנה"ס), והיה שייך לאחת משתי שושלות/משפחות המלוכה של ספרטה.
בעקבות תבוסתה בליאוטרה נגד תבאי בשנת 371 לפנה"ס, איבדה ספרטה את מעמדה כמעצמה הגדולה בעולם היווני, ובמספר טריטוריות.
בשנת 351 לפנה"ס, ארכידאמוס ואגיס ניהלו מלחמה בפלופונסוס נגד מגלופוליס, עיר שהוקמה על ידי התבאים על מנת להוות איום קבוע על ספרטה.
היו מקרבות גם נגד ארגוס, שקיבלה תמיכה מכוחות תבאנים.
למרות תמיכתם של 3000 שכירי חרב מפוקיס, המערכה הייתה עקרה.
בתחילת שנת 338 עזב ארכידאמוס השלישי את יוון כדי לשרת כמפקד שכיר עבור טאראס, עיר שנוסדה על ידי ספרטה במגנה גרציה.
כמה מדינות נאבקו באותה תקופה על ההגמוניה על יוון: ממלכת מקדוניה וערי המדינות בראשות אתונה ותבאי.
העובדה שארכידאמוס עזב בזמן שהקרב המכריע עמד להתרחש מראה שהוא לא חשב שליוונים יש סיכוי לנצח.
ארכידאמוס מת בלחימה בלוקאניים באותו יום בו התרחש קרב צ'אירוניאה, ב-2 באוגוסט 338 לפנה"ס, כאשר המלך פיליפ השני הביס את היוונים באופן נחרץ.
אגיס, שהיה עד כה יורש עצר בהיעדרו של אביו, הפך למלך לאחר שנודע על מותו, כנראה בסוף אוגוסט.
לאחר ניצחונו בצ'ירוניאה, פיליפ השני ייסד את ליגת קורינתוס, קואליציה של מקדוניה וכל מדינות הערים היווניות.
אגיס עומד ככל הנראה מאחורי ההחלטה הספרטנית לדחות את ההצטרפות לליגה הקורינתית, מה שהניע את פיליפ למסע בחירות בלקוניה בסתיו 338. פוליביוס מספר כי פיליפ הובא אל הפלופונס על ידי המשיחים והארקדים, אך התאריך המדויק של האירועים לא ידוע.
פיליפ העניק מספר שטחים שהיו שייכים לספרטה לשכנותיה ולאויביה: דנטליאטים למסנה, אייגיטיס ובלמינטיס למגלופוליס, סקריטיס לטיגאה ותיריאטיס לארגוס.
נראה שהוא השתמש בבית דין פנהלני, אולי הליגה של קורינתוס עצמה, כדי לאשר את העברות הקרקע שלו.
אגיס הרביעי (Agis IV), היה מלך ספרטה מלך בין השנים 244 לפנה"ס ל-241 לפנה"ס.
בתקופת מלכותו הקצרה יחסית, ניסה להחזיר לספרטה את תהילתה שאבדה לה עשרות שנים לפני כן בקרב לאוקטרה, וזאת באמצעות רפורמות מקיפות שאותן ניסה ליישם בצורה לא אלימה.
ניסיונותיו נכשלו והוא הוצא להורג, אולם הם שימשן כהשראה לרפורמטור הבא אחריו קלאומנס השלישי.
אגיס היה בנו של אאודמידס השני מהשושלת האאוריפונטידית.
הוא ירש את אביו כמלך בשנת 244 לפנה"ס בטרם מלאו לו 20 שנה.
אותו זמן הוא גילה שירש עיר חלשה ומנוונת.
הבעיה החמורה ביותר של ספרטה הייתה התדלדלות גוף האזרחים שלה.
על פי החוקים הספרטנים אזרח ספרטני היה חייב להחזיק בחלקת אדמה ברשותו ולהיות זמין לשירות בצבא.
עם השנים, התמעטו האזרחים הן בגלל האבדות בקרבות, אך לא פחות מכך בגלל שינויים כלכליים מפליגים בספרטה.
החברה השוויונית שאפיינה את ספרטה בתקופתו של ליקורגוס פינתה מקומה לקיטוב הולך וגובר בין עניים ועשירים ואזרחים ספרטנים רבים איבדו את נחלתם.
איבוד הנחלה הביא בהכרח גם לאיבוד האזרחות.
כך התמעט מספר האזרחים הספרטנים מכמה אלפים בתקופה הקלאסית לכמה מאות בלבד בתקופה ההלניסטית.
לדבר זה הייתה השפעה מכרעת על חולשתה הצבאית של ספרטה.
בעיה נוספת הייתה העובדה שמרבית הכוח היה מרוכז בידי מועצת האפורים ולא בידי המלכים כפי שאגיס ציפה.
אגיס רצה לתקן מצב זה, הוא לא רצה לצאת כראש סיעת הנחותים משוללי הזכויות, ושאף לתקן את ספרטה בדרכי נועם באמצעות שיבה למשטר האבות של ליקורגוס.
בין תוכניותיו נמנו חידוש ה"אגוגה" החינוך הספרטני, ו"סיסיטיה" הסעודה המשותפת, וה"דיאטה" פשטות החיים והצניעות שאפיינו את ספרטה בעבר.
פלוטרכוס המשמש כמקור עיקרי לחייו של אגיס, טוען שכבר בגיל צעיר אגיס זנח את הפאר וההדר שאפיינו את חצר המלכות הספרטנית מאז ימי אראוס הראשון.
הוא נהג ללבוש בגד ספרטני מסורתי פשוט.
אולם תוכניותיו לא התקבלו בעין יפה בעיני האפורים והאוכלוסייה בספרטה.
אולם אחד מידידיו ליסנדרוס דווקא התלהב מהרעיון, הוא התקבל למשרת האפורוס והציע בפני הגרוסיה את תוכניתו של אגיס, ביטול החובות וחלוקה מחדש של אדמות הפולייס.
ההצעה זכתה להתנגדות חריפה, ראש המתנגדים היה המלך השני לאונידס השני שטען שמטרתו האמיתית של אגיס אינה הוספת אזרחים לפולייס, כי אם להפוך לטיראן באמצעות רכישת שומרי ראש נאמנים על ידי חלוקת אדמות העשירים לעניים.
אולם ליסנדרוס הנמרץ לא התייאש, הוא האשים את לאונידס בכך שנשא אישה בת אסיה ובעוד האשמות שונות והצליח להביא לגירושו.
לאונידס נמלט לטגאה מרחק יום מספרטה, חתנו קלאומברוטוס השני הוכתר למלך במקומו.
אולם האפורים הצליחו למנוע את בחירת תומכי אגיס למשרת האפוראט לשנה הבאה.
והאפורים החדשים האשימו את ליסנדרוס בבוגדנות.
אולם הא הצליח לגרום לפיטורם בטענה של אי חוקיות, ובמקומם מונו חדשים.
בראש ועד האפורים מונה אגסילאוס, דודו של אגיס שסמך עליו במאה אחוזים.
אולם אגסילאוס החל להכשיל את הרפורמות על ידי מתן עצות כושלות לאגיס.
אגיס החליט לצאת לעזרת מנהיג הליגה האכאית אראטוס מסיקיון שהתגונן בפני פלישה רבתי של כוחות איטולים ומוקדוניים.
אגיס אל מגארה עם צבא שהורכב מאלו שנהיו אזרחים בעקבות הרפורמות, אולם בהדרגה התברר שהפלישה האיטולית אינה רצינית ומדובר בגדוד או שניים שיצאו למטרות שוד וביזה בלבד.
אראטוס החליט לבקש מאגיס לחזור לספרטה.
הייתה לכך סיבה נוספת, הצבא של אגיס היה מורכב ברובו מאזרחים שזכו חזרה בזכויותיהם בעקבות הרפורמות, ואראטוס השמרן חשש מהשפעות שליליות שהללו עלולים להפיץ בערי הליגה האכאית.
מתנגדי הרפורמות ניצלו את העדרו של המלך והחזירו את לאונידס מטגאה, הרפורמות כולן בוטלו וקלאומברוטוס יצא לגלות.
חלק מתומכיו הציגו אותו כמי שהוליך אותם שולל.
השאר נמלטו לאיטוליה וניסו לשכנע את האיטולים לתקוף את ספרטה.
הגיס של אגיס יכל אולי להיאבק בשכירי החרב של לאונידס, אולם אגיס לא רצה בשפיכות דמים, על כן נמלט והסתתר במקדש.
אולם כמה מידידיו הוציאו אותו משם בערמה.
הוא הוצא להורג בתלייה, דבר שהיה חסר תקדים בתולדותיה של ספרטה.
על פי המסופר הוא ראה שהתליין בוכה, הוא אמר לו: "אל תבכה בשבילי, למרות שאני מוצא להורג בידי פורעי חוק באופן לא צודק, אני מאושר יותר מהרוצחים." והכניס את ראשו ברצון בטבעת החנק.
אמו וסבתו נרצחו גם הן משום שתמכו בו, אשתו אגיאטיס הוכרחה להינשא לקלאומנס השלישי בנו של לאונידס.
הרפורמות של אגיס לא הביאו דבר לספרטה.
אולם היה זה הניסיון הראשון לחולל רפורמות בעיר ולשוב למשטר האבות.
פלוטרכוס מספר, שקלאומנס השלישי נהג להקשיב לסיפוריה של אגיאטיס על אגיס, ושאב ממנו את ההשראה לרפורמות שלו.
אין ספק שקלאומנס הבין את הלקח, אגיס נכשל כי היה עדין מדי.
קלאומנס ביצע רפורמה מקיפה יותר ובצורה ברוטלית ונוקשה.
אולם גם הרפורמה שלו בוטלה.
דוד גולן, תולדות העולם ההלניסטי, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשמ"ג (מהדורה ראשונה) תשמ"ז (מהדורה שנייה).
אלכסנדר פוקס, מדינה וחברה ביוון: מחקרים בתולדות יוון הקלאסית וההלניסטית.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשל"ו 1976.
אַגִינְסְקוֹיֶה (ברוסית Агинское) היא עיירה ועד לשנת 2008 הייתה מרכז אדמיניסטרטיבי של המחוז האוטונומי אגיני בוריאטי.
בעקבות ביטול המחוז, היא מהווה עתה מרכז נפה בלבד.
אגינסקויה הוקמה בשנת 1811 כיישוב רוסי.
ב-26 בספטמבר 1937 נבחרה כמרכז האדמיניסטרטיבי של המחוז הלאומי של הבוריאטים.
העירה ממוקמת על חוף נהר אַגָה.
אֶגינָה (ביוונית Αίγινα; ביוונית עתיקה נהגה אַיגינָה, אייגינה) הוא אחד מהאיים הסרוניים שבמפרץ הסרוני, השוכן במרחק כ-25 קילומטרים מאתונה.
בעת העתיקה הייתה הפוליס אַיגינה אויבתה ויריבתה המסחרית של אתונה.
מבחינה מינהלית שייך האי, ביחד עם האיונים הסמוכים לחופיו, ליחידה האזורית האיים, שבמחוז אטיקה.
העיר הראשית באי, הנושאת את אותו השם, שוכנת בקצהו הצפון-מערבי, וב-2001 מנתה אוכלוסייתה 7,410 נפש.
בחודשי הקיץ האי הוא יעד נופש קרוב ופופולרי בשל קרבתו לאתונה, וחלק מתושבי אתונה מחזיקים בו דירת נופש.
לאי צורת משולש, שרוחבו ממזרח למערב כ-15 קילומטרים, אורכו מצפון לדרום הוא 10 קילומטרים ושטחו כ-87 קילומטרים מרובעים.
שני שלישים ממנו הם הר געש כבוי.
בצדדיו הצפוני והמערבי משתרעים מישורים טרשיים ופוריים, המעובדים היטב ומניבים יבולים גדולים של חיטה.
החלק הדרומי, הגעשי של האי, מבותר והררי ושומם בחלקו הגדול.
ההר הגבוה ביותר באי הוא הר אוֹרוֹס דמוי החרוט, המתנשא לגובה 531 מטרים; הרכס הפאן-הלני נמתח לכיוון צפון, כשמשני צדדיו עמקים צרים ופוריים.
גידולים חקלאות אחרים באי הם כותנה, גפנים, שקדים, זיתים ותאנים.
נכון לראשית המאה ה-21 הגידול האופייני ביותר לאגינה הוא הפיסטוק.
חלק חשוב נוסף בכלכלת האי היא שליית ספוגי ים.
חופי האי הם אטרקציה תיירותית פופולרית.
מעבורות סנפירית היוצאות מפיראוס מגיעות לאגינה בתוך ארבעים דקות; הפלגות סדירות של המעבורות הרגילות אורכות כשעה.
באי קיימים קווי אוטובוס סדירים מהעיר אגינה אל יעדים שונים.
במיתולוגיה היוונית אייגינה היה שמה של נאיאדה, בתם של אסופוס ומטופה.
זאוס התאהב בה וחטף אותה בצורת להבה.
הוא לקח אותה לאי, שנקרא אז אונונה.
החיפוש שלו הוביל אותו לקורינתוס, שם היה סיזיפוס המלך.
סיזיפוס, לאחר שבמקרה ראה ציפור ענקית נושאת עלמה לאי סמוך, נתן לאסופוס את המידע תמורת מעיין מים חיים, בגלל בקורינתוס הייתה בצורת.
כשאסופוס הגיע אליהם בסופו של דבר, זאוס השליך עליו ברקים ושלח את אסופוס חזרה לנהר אסופוס.
בסופו של דבר, אייגינה ילדה לו את איאקוס ואת דמוקרטיה.
שמו של האי שונה לכבודה על שמה.
ממצאים ארכאולוגיים מן התקופה הפרהיסטורית ובהם כלים עשויים אובסידיאן מלמדים כי האי היה מיושב כבר בתקופות קדומות ביותר.
האלף השני עד המאה ה-7 לפנה"ס
ההשפעה המיקנית והמינואית: המתיישבים הראשונים של אגינה הגיעו אליה מאסיה הקטנה.
מיקומה הגאוגרפי, בין אטיקה לפלופונסוס, עשה אותה למרכז סחר כבר בתקופות קדומות ביותר.
באי נתגלו כלי חרס מינואים, המתוארכים ל-2000 לפנה"ס לערך.
גילויים של כמה תכשיטי זהב השייכים לתקופה המאוחרת של האמנות המיקנית, אפשר שמלמדים כי התרבות המיקנית הייתה דומיננטית באגינה משך כמה דורות לאחר כיבוש ארגוס ולקדיימון על ידי השבטים הדורים.
ככל הנראה לא נחשף האי להשפעה דורית לפני המאה ה-9 לפנה"ס.
בשנים 950-900 לפנה"ס לערך הגיעו לאי מתיישבים נוספים, כפי הנראה מאפידאורוס.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס כותב, כי "אנשי אגינה הם דורים מאפידאורוס", וכי היו כפופים לעיר-האם בכל תחום.
שמו הקודם של האי היה, לדבריו, אוֹינוֹנֶה.
בריתות מדיניות: אחת העדויות ההיסטוריות הקדומות ביותר אודות אגינה נוגעת לחברותה בליגה של קַלָאוּרֶיָה (האמפיקטיוניה של קלאוריה, המאה ה-8 לפנה"ס לערך).
פולייס אלה, שתרבותן הייתה עדיין מיקנית, הקימו את הארגון ככל הנראה כדי להדביר את הפירטיות בים האגאי, שהלכה וגברה עקב היחלשות השליטה בים של המלכים המיקניים.
בשלהי המאה ה-8 או תחילת המאה ה-7 לפנה"ס, במהלך מלחמת ללאנטוס בין כאלקיס לארטריה, השתייכה אגינה לליגה בהנהגת ארטריה.
אפשר שזה ההסבר למלחמה מאוחר יותר, במחצית הראשונה של המאה ה-7, בינה לבין סאמוס, חברה בכירה בליגה הכאלקידית היריבה.
אגיוס ניקולאוס הוא שמה של סדרת הפלגות העפלה של שתי אוניות מעפילים שנשאו את אותו השם.
אגיוס ניקולאוס א' - "פלש טרנספורט" שאורגנה על ידי הרמן פלש ואגיוס ניקולאוס ב', שאורגנה על ידי ד"ר ברוך קונפינו.
סמיכות ההפלגות של שתי אוניות, שמן הזהה והעובדה שעגנו יחדיו בשלהי אפריל 1939 בנמל האי היווני קיאה, הוביל למחלוקת היסטוריוגפית לגבי פרטי ההפלגות, מספר ההפלגות ואף לניכוס פרטי הפלגות של האחת לרעותה.
אגיוס ניקולאוס א' - "פלש טרנספורט"
האגיוס ניקולאוס א' הפליגה לארץ ישראל במסגרת מפעל העפלה פרטי מצ'כוסלובקיה, אשר נוהל על ידי הרמן פלש יוצא התנועה הרוויזיוניסטית.
במסעה הראשון הובילה 700 מעפילים רובם בני הקהילה היהודית בצ'כוסלובקיה ממעמד הביניים.
מקצת מהמעפילים היו פליטים מאוסטריה שלאחר האנשלוס.
ה"אגיוס ניקולאוס" הייתה במקורה ספינת משא בת 1,800 טונות שנחכרה מאיש עסקים יווני בשם וורדולקיס.
היא הותאמה להעברת מעפילים אם כי בדוחק רב, כאשר לכל מעפיל הוקצה דרגש באורך 70 סנטימטרים.
בשל נסיבותיה, מתוארת הפלגתה הראשונה בחלק מהמקורות הכתובים העוסקים בהעפלה כשתי הפלגות שונות, אך מדובר בהפלגה אחת בת שני חלקים של אותה קבוצת מעפילים.
בהפלגתה השנייה של ה"אגיוס ניקולאוס א'" עלו לישראל 860 מעפילים שכללו את ניצולי אניית המעפילים רים אשר עלתה באש ליד רודוס וכן מקצת מבני הקהילה המקומית.
החלק הראשון של ההפלגה הראשונה
בבוקר יום שני, 12 במרץ 1939, יצאו ברכבת מברנו 700 מעפילים.
לכל מעפיל סופקה חבילת מזון בת 5 קילוגרמים.
הרכבת אובטחה על ידי המשטרה הצ'כוסלובקית ובשעות הערב המאוחרות הגיעו המעפילים לברטיסלאבה.
בברטיסלאבה עלו המעפילים על שתי ספינות נהר בשם "מינרבה" ו"טולון" וב-13 במרץ בשעות הבוקר המוקדמות הפליגו הספינות במורד הדנובה.
ב-16 במרץ עגנו הספינות בנמל רוסה בבולגריה ולאחר הצטיידות המשיכו לכוון נמל ג'יורג'יו שברומניה.
למחרת, המשיכו הספינות לנמל טולצ'אה.
המעפילים שהו בטולצ'אה מספר ימים וב-22 במרץ הועלו על סיפון ה"אגיוס ניקולאוס", אשר הפליגה מנמל טולצ'אה לנמל סולינה ומשם לים השחור.
ב-25 במרץ עברה הספינה את הבוספורוס ובהמשך עגנה באיסטנבול להצטיידות.
המעפילים ירדו מהספינה והתארחו בקרב בני הקהילה היהודית בעיר.
למחרת הפליגה הספינה לכיוון הדרדנלים ובהמשך, בשל מזג אוויר סוער, נאלצה לעגון בנמל מיטילנה שבאי לסבוס.
לאחר שוך הסערה, הפליגה הספינה וב-28 במרץ התקרבה לחופי רודוס.
בשל הרעה בתנאי מזג האוויר ותנאי ים קשים, נאלצה האגיוס ניקולאוס לשנות כיוון ולעגון באי סאמוס.
ב-30 במרץ הפליגה הספינה ונעה בסמוך לאי קפריסין וצפונית לו.
התוכנית הייתה להגיע לחופי ארץ ישראל ולהוריד את המעפילים באמצעות שתי סירות מנוע קטנות, אשר היו על ה"אגיוס ניקולאוס".
ב-31 במרץ הגיעה הספינה לחופי ארץ ישראל והוחל בניסיונות הורדת המעפילים.
הוברר, כי שתי סירות המנוע אינן תקינות.
ב-1 באפריל, בשעה 00:45 הגיעו לקרבת הספינה, שתי ספינות משמר חופים בריטיות והחלו להאיר את האזור בפצצות תאורה.
אש נורתה מספינות משמר החופים אל עבר הארובה וגשר הפיקוד של האגיוס ניקולאוס.
האגיוס ניקולאוס התרחקה בכוח מנועים מלא מחופי ארץ ישראל לכיוון כרתים, כשהיא מלווה בספינות משמר החופים ולאחר התרחקותה ניתקו הספינות הבריטיות מגע.
מירי הבריטים, נפצע קשה מעפיל אחד, ששמו אֶבֶּל, למחרת מת מפצעיו ונקבר בים.
כן נפצעו קל שני מעפילים ואיש צוות אחד.
הירי על ספינת המעפילים ומותו של אחד המעפילים עוררו הדים בבריטניה ובתקשורת העולמית.
חבר הפרלמנט הבריטי וידיד התנועה הציונית, ג'וזאיה קלמנט וג'ווד, הגיש שאילתה למלקולם מקדונלד, שר המושבות דאז, וביקש לברר האם נערכה חקירה לגבי הירי.
מקדונלד השיב שנפתחה אש מ"האגיוס ניקולאוס" לכיוון ספינות המשמר הבריטיות והן השיבו אש, אך מדובר היה באש אזהרה ואיש לא נפגע.
וג'ווד התעמת עם מקדונלד תוך שהוא מציג תמונות של הנזק שנגרם לספינה ותיאור הנפגעים.
בהמשך, הודה מקדונלד שאחד מנוסעי הספינה נהרג מהאש הבריטית.
החלק השני של ההפלגה הראשונה
ב-4 באפריל עגנה האגיוס ניקולאוס בנמל הרקליון שבכרתים ונוסעיה חגגו את ליל הסדר.
למחרת הפליגה לאי קיאה ובצהרי יום 6 באפריל עגנה הספינה בנמל האי.
ב-7 באפריל, עזב צוות הספינה את האגיוס ניקולאוס.
נוסעי הספינה היו במצב גופני קשה ורבים מהם חלו בדיזנטריה.
המעפילים שהו באי קיאה במשך קרוב לשלושה חודשים, אשר במהלכם הלך מצבם והדרדר, תוך שנוצרו חיכוכים חברתיים.
הנהגת הקבוצה שהורכבה מאנשי בית"ר, ניסתה לארגן את חיי המעפילים ובכלל זה הנהגת שיעורי עברית והפעלת מקהלה.
המזון למעפילים סופק על ידי הקהילה היהודית באתונה.
ב-24 באפריל עגנה בקיאה ה"אגיוס ניקלאוס ב'" שארגן ד"ר ברוך קונפינו וב-1 במאי הפליגה לארץ ישראל.
השהות הממושכת הוביל לכעס גובר על אנשי הנהגת הקבוצה וב-6 במאי הודחו אנשי בית"ר שהנהיגו את המעפילים ובראשם ארווין פילגוט ונבחרה הנהלה חדשה.
ההנהגה החדשה ניסתה ליצור קשר עם הרמן פלש כדי שירכוש ספינה נוספת אשר תוביל אותם לארץ ישראל.
לבסוף חכר בעליה של האגיוס ניקולאוס ספינה בשם "סאלומיה" וב-19 ביוני היא עגנה בנמל קיאה.
ה"סאלומיה" הייתה קטנה יותר מהאגיוס ניקולאוס ונפחה 1,600 טונות.
ב-25 ביוני הפליגה ה"סאלומיה" לכיוון ארץ ישראל כשהיא גוררת אחריה סירה קטנה יותר וב-2 ביולי הגיעה לחופי הארץ.
ב-3 ביולי הורדו מעפילי ה"סאלומיה" לסירה המלווה ונחתו לחופי חיפה.
המעפילים נעצרו על ידי הבריטים ונכלאו במחנה מעצר ליד בית החרושת שמן.
מדיווחי משטרת המנדט עולה כי נעצרו 697 מעפילים, מתוכם 470 גברים, 190 נשים ו-37 ילדים.
העצורים שוחררו מאוחר יותר ומספרם הופחת ממכסת אשרות הכניסה של יהודים לארץ ישראל באותה שנה.
קיימת אי בהירות לגבי הכללת מעפילי "פלש טרנספורט" במכסות הכניסה המאושרות של יהודים לארץ ישראל באותה השנה.
ישנן גרסאות הטוענות כי הוקצו על ידי הבריטים למעפילי אגיוס ניקולאוס א' 700 סרטיפיקטים.
ההפלגה השנייה של אגיוס ניקולאוס א'
בהפלגתה השנייה של "אגיוס ניקולאוס א'" הגיעו לישראל 860 מעפילים.
600 מהם היו ניצולי ספינת המעפילים רים שעלתה באש ליד האי רודוס ונוסעיה נאספו על ידי ספינה איטלקית וניצלו.
בנוסף, עלו על הספינה 260 מעפילים נוספים, שכללו את בני הקהילה המקומית ופליטים נוספים שהתקבצו באי.
ב-19 באוגוסט 1939, הורדו המעפילים לשתי ספינות מפרש וספינת מנוע אחת מול חופי נתניה.
אחת מהספינות, ה"טאסו", ועליה 350 מעפילים עלתה על שירטון.
בסיוע תושבי נתניה, הורדו המעפילים לחוף וקיבלו טיפול ראשוני.
מאוחר יותר הובלו על ידי המשטרה הבריטית באוטובוסים לצריפין.
שתי הספינות הנוספות, שנקראו "טאוס" ו"רוזטה" אותרו אף הן על ידי משמר החופים הבריטי והובלו לנמל חיפה בלווי ספינות בריטיות.
ספינת המעפילים אגיוס ניקולאוס ב' נשכרה על ידי ד"ר ברוך קונפינו והייתה ראשונת ספינות המעפילים במסגרת מפעל ההעפלה הפרטי שלו.
ב-14 באפריל 1939, הפליגה הספינה מנמל בורגס שעל סיפונה 309 מעפילים.
בכרתים הועברו המעפילים לספינה קטנה יותר בשם "קרליצה מריה" וב-19 במאי נחתו בחופי ארץ ישראל.
קונפינו חבר לאקוש אפשטיין, פעיל עלייה מהונגריה וחבר הציונים הכלליים א', ויחדיו פעלו להעלאת עולים מהונגריה ומבולגריה.
הוא שכר את הספינה "אגיוס ניקולאוס" מסוכן ספנות יווני בשם ליקידיס, אשר היה נציג הבעלים.
ה"אגיוס ניקולאוס" הייתה ספינת מטען בנפח של 1,500 טונות אשר הותאמה להובלת עד 600 מעפילים וכללה גם אביזרי בטיחות מינימליים.
קונפינו ניצל את קשריו הטובים עם שירותי הביטחון הבולגריים והשיג את אישורם למעבר העולים מהונגריה לבולגריה.
כמחצית מהמעפילים הגיעו מהונגריה ומחציתם מבולגריה.
בגין ההפלגה שילמו המעפילים 1,000 פנגו הונגרי בהונגריה או 2,000 לבות בבולגריה והיה זה סכום שווה ערך ל-200 דולרים אמריקניים.
בשל אי בהירות לגבי אופן הורדת המעפילים בארץ ישראל התעכבה הפלגת הספינה, תוך שקונפינו נתון היה ללחץ של המעפילים מחד ושל המשטרה הבולגרית מאידך, להוציא את ההפלגה לפועל.
למרות אי הבהירות החליט קונפינו ש"האגיוס ניקולאוס" תפליג, דבר שהוביל לקרע מיידי עם "אגודת הציונים הכלליים" בסופיה, אשר קונפינו היה סגן יושב ראשה.
האגודה התנערה מקונפינו והודיעה שפעילותו נוגדת את החלטות ההסתדרות הציונית.
ב-14 באפריל יצאה האגיוס ניקולאוס לדרך והפליגה בים השחור לכוון הבוספורוס.
ב-24 באפריל עגנה באי קיאה להצטיידות כאשר היא עוגנת לצד ה"אגיוס ניקולאוס א'" וב-1 במאי הפליגה לכוון כרתים.
בכרתים הוברר כי קברניט הספינה מסרב לסכנה ולהפליג עימה לחופי ישראל.
המעפילים והקברניט רכשו ושיפצו ספינת מפרשים בשם "קרליצה מריה" ועימה הפליגו לישראל, כאשר היא גוררת עימה ספינת דיג קטנה בת 200 טונות לצורך הורדת המעפילים.
במהלך ההפלגה, הצליח קונפינו לתאם את הנחיתה מול אנשי ההגנה וסוכם שתתבצע בסמוך לבית-חנן.
הצוות הסתבך בניווטה של הספינה ולאחר שהתקרבו לחופי אלכסנדריה, פנתה הספינה צפונה במטרה לאתר את החוף הקרוב לבית-חנן.
ב-18 במאי הגיעה ה"קרליצה מריה" אל מול חופי ישראל, מול הכפר מג'דל שמיקומו היה בין עזה לאשקלון המודרנית.
הצוות סבר שהספינה ממוקמת בסמוך לבית-חנן, אך ניסיונותיהם ליצור קשר עם אנשי ההגנה ביישוב עלו בתוהו.
ב-19 במאי, הורדו הנוסעים לחוף באמצעות ספינת הדיג.
מטוס סיור בריטי איתר את הספינה ודיווח שהנוסעים הורדו לספינה קטנה יותר העושה דרכה צפונה.
לאחר רדת המעפילים לחוף, הם נתקלו בתושבים ערבים שניסו לתקוף אותם.
מקצת מהמעפילים אשר היו חמושים באקדחים ירו באוויר והניסו את התוקפים.
למקום הגיעו כוחות צבא ומשטרה בריטיים אשר ליוו את המעפילים לתחנת הרכבת ברחובות.
מטענם של הנוסעים הושאר במג'דל.
ברחובות התקבלו המעפילים על ידי תושבי המקום שחילקו להם מזון ושתייה ובהמשך, הועלו על רכבת שהובילה אותם לבת גלים.
לאחר חקירה משטרתית, שוחררו המעפילים ומספרם הופחת ממכסת רישיונות העלייה.
אגיוס ניקולאוס ב' תועדה שוב בנמל האי קיאה ב-19 ביוני והיא הפליגה ממנו ב-24 ביוני.
קיימת הנחה שהאגיוס ניקולאוס ב' קיימה הפלגה נוספת לארץ ישראל במועד זה ונוסעיה הזדהו כמעפילי אגיוס ניקולאוס א' - "פלש טרנספורט", בתיאום עם אנשי המוסד לעלייה ב' ובניסיון להוליך שולל את הבריטים בשל שמן הזהה של הספינות, וזאת משום שלמעפילי "פלש טרנספורט" כבר הוקצו 700 סרטיפיקטים.
הנחה זו נותרה בגדר השערת מחקר.
לאחר מסעה של האגיוס ניקולאוס ב', החליט קונפינו לרכוש ספינת מעפילים ולהקים חברת ספנות לצורך המשך מפעל ההעפלה הפרטי והוא רכש את הרודניצ'אר.
אגיסהורן (Eggishorn) הוא הר ברכס האלפים הברניים המתנשא לגובה של 2,927 מטר, וממוקם בקנטון ואלה בשווייץ.
ההר ממוקם באזור יונגפראו-אלטש-ביטשהורן שהוכרז כאתר מורשת עולמית, מצפון להר הבטרמהורן (Bettmerhorn) ומדרום להר הסטראלהורן (Strahlhorn), ומפריד בין קרחון אלטש ממערב ועמק הרון ממזרח, למרגלות ההר בעמק הרון שוכנת העיירה פיש (Fiesch).
ניתן לעלות לפסגת ההר ברכבל מהעיירה פיש עד לתחנת פישראלפ (Fiescheralp) ומשם ברכבל נוסף לפסגת פישרהורלי (Fiescherhorli) הנמצאת בגובה 2,893, ובמרחק 500 מטר מדרום לפסגת אגיסהורן.
בראש ההר ישנו מסלול פנורמי ממנו ניתן לראות מצד אחד את אזור היונגפראו וקרחון אלטש ומן הצד השני את פסגות האלפים הלפונטיניים והאלפים הפניניים וביניהם ההרים מטרהורן וייסהורן ועוד.
אגים איברהימי (נולד ב-29 באוגוסט 1988) הוא כדורגלן עבר מקדוני ששיחק בעמדת הקיצוני.
איברהימי נולד בטטובו להורים ממוצא אלבני.
הוא התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של שקנדיה ובגיל 17 עלה לקבוצה הבוגרת.
לאחר שהרשים במדי שקנדייה, עבר לרד בול זלצבורג.
לאחר שנתיים בזלצבורג, איברהימי הצטרף לאולימפיה ליובליאנה ששיחקה באותה העת בליגה שנייה סלובנית, ועם 11 שערים ו-10 בישולים עלה עם המועדון חזרה לליגת העל הסלובנית.
בקיץ איברהימי סיים את החוזה שלו באולימפיה וב-3 בספטמבר 2010 חתם לשלוש שנים עם באסקיסאירספור.
ב-25 בספטמבר 2010 הוא ערך את הופעת הבכורה בהפסד קבוצתו 1-0. לאחר שלא התאקלם במועדון שוחרר בינואר וחתם בנפטה לנדאבה.
ב-10 ביוני 2011 איברהימי חזר לסלובניה כאשר חתם לשלוש שנים במריבור.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במאריבור נגד F91 דודלאנג' במסגרת מוקדמות ליגת האלופות שבו הוא גם הבקיע את השער הראשון שלו.
לאחר שמאריבור הפסידה למכבי חיפה סיבוב לאחר מכן ונפלה למוקדמות הליגה האירופית, איברהימי עזר למועדון לעלות לשלב הבתים של המפעל לאחר ניצחון על גלאזגו ריינג'רס.
במאי , איברהימי חידש את חוזה שלו במועדון עד למאי , בסיום העונה זכה עם המועדון באליפות.
בדצמבר , הוא זכה בתואר הכדורגלן המקדוני של השנה.
ב-31 באוגוסט 2013 איברהימי הושאל לקליארי.
ב-2 במרץ 2014, איברהימי הבקיע את השער הראשון שלו בקליארי נגד אודינזה.
בסיום העונה חזר למאריבור, והאריך את החוזה שלו במועדון עד מאי .
באוגוסט עזר לקבוצה להעלות לשלב הבתים של ליגת האלופות לראשונה משנת .
ב-15 ביוני 2016 חתם באסטנה מליגת העל הקזחית עד לסיום העונה.
ב-1 באוקטובר 2020, איברהימי חתם בקוקסי מליגת העל האלבנית.
ב-16 ביולי 2021, איברהימי חתם בדינמו טירנה.
בצעירותו איברהימי היה חלק מהנבחרת הצעירה של מקדוניה הצפונית.
ב-12 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הנבחרת הבוגרת.
ב-12 באוקטובר 2012, הוא הבקיע את השער הראשון שלו בנבחרת בהפסד 2-1 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2014. כעבור שלושה ימים כבש את השער היחיד בניצחון נבחרתו 0-1 נגד .
אגים איברהימי שולט ב-6 שפות.
בשנת 2016, אחרי ששיחק מספר שנים בסלובניה הוא קיבל את אזרחותה.
הוא בן דוד של כדורגלן אריאן אדמי.
הסופר קאפ הסלובני: , ,
אגיסהיים הוא כפר במחוז או-רן בחבל גראנד אסט הצרפתי, בו חיים 1,726 בני אדם.
אגיסהיים הוא כפר אלזסי טיפוסי אשר ממוקם על דרך היין באלזס חמישה ק"מ דרום-מערבית מהעיר קולמר.
בדומה לכפרים רבים מאלזס מוקף הכפר בגבעות בהן ניטעו כרמים עוד בימי הביניים.
בשנת 1865 נמצאו באגיסהיים שרידים ליישוב מהתקופה הפלאוליתית.
הכפר אגיסהיים נוסד במאה ה-12 בסמוך לארמון שהוקם במהלך המאה ה-11.
העיר עברה את התהפוכות שעברו על אלזס כולה, היא נכבשה על ידי הגרמנים במלחמת צרפת–פרוסיה וסופחה לגרמניה ב-1871 עד שבשנת 1919 נחתם חוזה ורסאי לפיו כל השטחים שנכבשו על ידי הקיסרות הגרמנית הוחזרו לצרפת (סעיף 51).
בשנת 1940 נכבשה אלזס שוב על ידי גרמניה הנאצית וסופחה לרייך השלישי.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה סופחה אלזס שוב לצרפת.
אגיסהיים ידוע ביינות הלבנים המיוצרים בו ובמיוחד יין גווירצטרמינר.
סמיכותו של הכפר לדרך היין ויופיו הייחודי מושכים אליו תיירים רבים, רובם צרפתים וגרמנים.