tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראש הסוכנות יעמוד בדראן ויגייס סוכנים רבים ששירתו עד אז בשירות הביון העיראקי תחת שלטון סדאם חוסיין.
המטרה העיקרית של הארגון החדש הייתה להתמודד עם ההתקוממות.
תהליך ההעסקה הסתייע בפוליגרף של סוכנות הביון המרכזית.
בינואר 2004 דיווח הניו יורק טיימס כי הקמת הסוכנות החדשה בעיצומה.
הסוכנות נועדה להעסיק בין 500 ל-2,000 עובדים ובמימון ממשלת ארצות הברית.
אבראהים אל-ג'נאבי הוזכר כמועמד עיקרי לעמוד בראש סוכנות הריגול.
מאמצים אלה עוררו ביקורת מצד אחמד צ'לבי, פוליטיקאי עיראקי גולה לשעבר שעמד בקשרים טובים עם ה-CIA והביע דאגה כי הסוכנות החדשה עשויה לשמש לשיקום מכשיר הביטחון הישן של הבעת' ולהפוך לכלי לדיכוי ממשלתי.
באפריל 2004 חתם פול ברמר על צו הרשות מספר 69, שהסמיך הקמת שירות ביון לאומי ואישר למועצת הממשל העיראקית להקים סוכנות כזו.
המנהל הראשון שלה היה מוחמד עבדאללה א-שהוואני והוא מומן מכספים סודיים שהוקצבו במסגרת תקציבים לעיראק שאושרו על ידי הקונגרס האמריקני.
קרנות חשאיות אלה, בהיקף של כשלושה מיליארד דולר במשך שלוש שנים, אמורות היו להיות מיועדות לפעולות סמויות ומבצעים חשאיים של ה-CIA בעיראק (כמו גם, במידה מועטה, באפגניסטן).
א-שהוואני שירת בצבא העיראקי משנת 1955 עד 1984, נמלט לבריטניה בשנת 1990 ואיבד את שלושת בניו בהפיכה הכושלת של 1996 שארגן ה-CIA.
באמצע 2004 נהרגו 18 סוכני שירות הביון הלאומי – עשרה על ידי ארגון בדר ושמונה על ידי אל-קאעדה של אבו מוסעב א-זרקאווי בעיראק, לדברי א-שהוואני.
הוא האשים גם את השגרירות האיראנית בבגדאד בביצוע ההתנקשויות של ארגון בדר.
על פי הממשל הזמני בעיראק, שהקים את השירות, מוטל עליו לאסוף מודיעין ולבצע פעולות מודיעיניות בנוגע ל:
איומים לביטחון הלאומי של עיראק.
הפצת נשק להשמדה המונית , מלחמה בייצור סמים ובהברחות, מאבק בפשע מאורגן חמור.
ריגול ומעשים אחרים המאיימים על הדמוקרטיה העיראקית.
שירות בתי הסוהר (בפולנית: Służba Więzienna) הוא הגוף הממשלתי בפולין המבצע משימות הקשורות לביצוע עונשי מאסר ומעצר לפני משפט ואחזקת מתקני המאסר בפולין.
כפוף ישירות למשרד המשפטים ובעל מבנה ארגוני משלו.
שירות בתי הסוהר מבצע את משימותיו בהתאם לעקרונות הקבועים בחוק העונשין הביצועי של פולין וכוללים::
ביצוע מעצר לפני משפט באופן שיבטיח את התהליך הראוי של ההליכים הפליליים
הגנה על הציבור מפני מבצעי פשעים הכלואים בבתי כלא ובמרכזי מעצר לפני משפט
הבטחת סדר וביטחון בבתי כלא ובמרכזי מעצר לפני משפט
ביצוע מעצרים שהוחלו על פי הוראות אחרות ומתן סיוע משפטי על פי הסכמים בינלאומיים
ביצוע פעולות שיקום חברתיות כלפי אנשים שנידונו למאסר, בעיקר על ידי ארגון עבודה שתורמת לרכישת כישורים מקצועיים, הוראה ופעילויות תרבות וחינוך.
הבטחה כי אנשים הנידונים למאסר או עצורים לפני משפט מכבדים את זכויותיהם, בפרט תנאים הומניטריים, בריאות וטיפול דתי.
שירות בתי הסוהר הפולני פועל מכוח חוק משנת 2010 אודות סמכויות השירות.
מנכ"ל שירות בתי הסוהר הוא הממונה על כל קציני שירות בתי הסוהר.
הוא ממונה ומפוטר על ידי ראש הממשלה לבקשת שר המשפטים.
המנכ"ל מנהל את עבודת הוועד המרכזי של שירות בתי הסוהר, אליו כפופים 15 מפקחי המחוז של שירות בתי הסוהר, מרכז ההדרכה המרכזי של שירות בתי הסוהר והמרכז להכשרת צוות.
בראש מרכז ההכשרה עומד מנהל מחוז שירות בתי הסוהר, שממונה על ידי שר המשפטים לבקשת מנכ"ל שירות בתי הסוהר.
הפיקוח המחוזי כולל בתי כלא, מרכזי מעצר לפני משפט ומרכזי הכשרה.
הוועד המרכזי של שירות בתי הסוהר (CZSW)
משרד מנכ"ל שירות בתי הסוהר
צוות הגנה על מידע מסווג
משרד הפנסיה של שירות בתי הסוהר פועל תחת תקנות נפרדות בוועד המרכזי.
פקחי המחוז של שירות בתי הסוהר (OISW)
אדם יכול להיות קצין בכלא אם הוא
יכולת פיזית ונפשית לשרת במערך המזוין של השירות.
המגויס, לאחר שקיבל את אישור המועצות הרפואיות, ממונה לקצין במכינה לתקופה של שנתיים.
לאחר תקופה זו וקבלת חוות דעת חיובית, הוא ממונה לקצין בשירות קבע בשירות בתי הסוהר.
קצין אינו רשאי לבצע העסקה רווחית מחוץ לשירות ללא הסכמת ראש היחידה הארגונית.
קצין שירות בתי הסוהר מהווה עובד ציבור.
לראשונה הוצג נושא ארגון מערכת הכלא זמן קצר לאחר נפילת איחוד פולין-ליטא בדוכסות ורשה ואחר כך בממלכת הקונגרס.
בשנת 1807 הציג ג'וליאן אורסין ניימביץ', לאחר שחזר מארצות הברית, פרויקט לארגון מערכת כלא על בסיס עקרונות הבידוד.
בשנת 1819 הוצג "פרויקט שיפור כללי ומפורט של מצבם וניהולם של בתי כלא בממלכת פולין".
ההכנות להקמת גוף פיקוח על בתי כלא החל כבר במרץ 1918. זו הייתה תוצאה של מסירת הרשות השופטת לידי מועצת המדינה הזמנית.
ב-1 במאי 1918 הוקמה מחלקת בתי הסוהר, שהפכה מאוחר יותר למחלקת הכלא, המונה 24 איש.
החיפוש אחר אנשים לארגן אחר כך את מערך בתי כלא בפולין החופשית החל.
אורגנו קורסי ערב למועמדים לקצונה, הוכנו טיוטת חוק, תקנות, חוקים ותקציב מערכת הכלא הפולנית העתידית.
ההשתלטות על בתי הכלא על ידי השלטונות בפולין התרחשה החל מ-1 בנובמבר 1918 (בשטחים שנכבשו על ידי אוסטריה) ועד 11 בנובמבר.
בליל 12 בנובמבר, כל בתי הכלא בפולין הקונגרסאית היו בידי פולנים.
בשנת 1921 הפכה מחלקת הכלא למחלקת בתי הסוהר במשרד המשפטים.
בגלל היעדר תפקידי לאום פולני הוכשרו בעלי תפקידים חדשים.
אנשים עם לאום פולני, בעלי ניסיון צבאי, ובאופן חריג גם מומחים אזרחיים, גויסו לארגון.
כל מתגייס נאלץ לסיים התמחות של 6 חודשים.
קצינים קיבלו מדים פעם בשנה, ומעיל אחת לשלוש שנים.
בתי הסוהר החלו לעבור שיפוץ, מנות האוכל למורשעים הוגדלו (2,400 קק"ל, 3,000 קק"ל לעבודה, 4,000 קק"ל לחולים).
רכישות מרכזיות הושקו כדי לספק טקסטיל הולם, ביגוד והנעלה לאסירים וקצינים.
במטרה לשקם ולפתח הרגל עבודה באסירים, אורגנו בתי מלאכה וחוות בבתי הכלא.
חלק מהרווחים לאחר ניכוי עלויות המזון הנוסף, חיובים לאוצר ועלויות הניהול, היה מה שנקרא הרווח של האסיר ששולם עם שחרורו או אפשר לו לקנות בקנטינה של הכלא.
נבנו גם בתי חולים בכלא, בתי ספר וקפלה.
הצבא מסר עוד מתקנים, ובנו בתי כלא חדשים, כולל בית כלא מודרני בטרנוב.
ב-22 באפריל 1923 נרצחו קציני הכלא הראשונים: אנטוני אנטונאקפינסקי, יוזף קורובסקי והנריק רוצ'ינסקי במהלך בריחתם של 4 אסירים.
על מנת להעלות את כישורי הצוות הוקם בית הספר המרכזי לקצינים בכלא בוורשה ב-16 במאי 1923. הקורס נמשך בממוצע 3–4 חודשים.
מיומנות השימוש בכלי נשק וכישורים גופניים נכללו באימונים האינטנסיביים.
נעשה שימוש גם בהכשרה בבתי ספר לשוטרים.
בשנת 1924, במקום בית הספר שהוקם שנה קודם לכן, מוקם בית הספר המרכזי של משרד המשפטים.
לתוכנית נוספו שיעורים במשפטים, מדע סחורות מזון ודלק, היגיינה, הצלה, מימון והכרה בכתיבה סמויה.
המרצים בבית ספר זה היו: אנשי אקדמיה בוורשה, בכירים במשרד המשפטים, שופטים, עורכי דין ומושלי בתי כלא בוורשה.
פקידים - מושלי בתי כלא, עוזריהם, עוזרי כלא, פקידים במשרד, אנשי דת, רופאים, מורים,
קצינים נמוכים - שרתים ומטפלים, עוזרים רפואיים, סוהרים, שליחים.
אזרחי פולין עד גיל 40, עבר ללא דופי, כשירים פיזית ונפשית לעבוד בכלא ולאחר סיום השירות הצבאי התקבלו לשירות כמועמדים לפקידים.
כמו כן, נדרשו מועמדים לפקידים להיות בעלי השכלה תיכונית לפחות.
כן הוכנס שירות מכינה לשנה, שהסתיים בבדיקה בפני ועדה במשרד המשפטים, שהעניקה את הזכות לעטות מדים ולזכויות המובטחים בחוק לשירות המדינה הממלכתי.
מועמדים לתפקידי סוהר התקבלו עד גיל 35, הגובה הנדרש היה מעל 165 ס"מ, שליטה בשפה הפולנית בדיבור וכתיבה, סיום השירות הצבאי.
שירות ההכנה נמשך גם שנה.
לאחר שמונה שנות שירות בבית הספר המרכזי, ניתן היה למנות את הסוהר לתפקיד סוהר בכיר.
ב-4 באוקטובר 1944 הקים ראש המחלקה לביטחון העם את משמר הכלא.
לאורך התקופה הקומוניסטית, יום זה היה היום האסירים.
בתקופה הראשונית של שחזור מבנים מינהליים אומצו תקנות שלפני המלחמה, כולל החוק הפלילי משנת 1932, תקנות הכלא משנת 1931 והוראות טיוטת התקנות החדשות משנת 1939.
מכיוון שלא היו די בתקנות שלפני המלחמה במצב הפוליטי החדש, הונפקה הוראה כיצד להתמודד עם אסירים בשנת 1945. מתחילת קיומו הוכפף משמר הכלא למחלקה 6 במשרד לביטחון פנים.
קציניו לקחו חלק פעיל בפעילות שבוצעה על ידי מחלקת החקירות של שירות הביטחון של משרד הפנים הפולני, כולל רדיפות ועינויים של אסירים מסיבות פוליטיות.
במחנות ובבתי הכלא, הוחלו אותם אמצעי התנהגות על אסירים כמו בברית המועצות.
במדינה פעלה רשת של 204 מחנות עבודה בכפייה בה מתו כ-25,000 איש.
המחנה הגדול ביותר מסוג זה היה ביאבוז'נו, סניף לשעבר של מחנה הריכוז הגרמני באושווינצ'ים, KL Auschwitz S-Lager Dachsgrube.
המפקד הראשון שלה היה קפטן הנ.ק.ו.ד.
מורדשוב ולאחר מכן סלומון מורל.
ביולי 1954 פורסם צו שירות בתי הסוהר.
שמו של הארגון השתנה ונוספו כמה גופים ויחידות סמך.
ב-7 בדצמבר פורק המשרד לביטחון פנים והשירות הוכפף למשרד הפנים.
רק בנובמבר 1955 בוטלו תקנות הכלא שלפני המלחמה על ידי הנהגת תקנות חדשות.
עם זאת, התקנות איבדו מהר מאוד את הרלוונטיות שלהם בשל השינויים הפוליטיים של 1956 והעברת שירות בתי הסוהר ב-1 בנובמבר 1956 למינהל משרד המשפטים.
המשימות של שירות בתי הסוהר לאחר התמורות בשנת 1956 השתנו.
התקנות הקיימות, אף על פי שכללו כמה תיקונים, לא היו מעודכנות.
בשנים קודמות איש לא עסק בשיקום אסירים בשל היעדר כספים, בסיס, כוח אדם מתאים, ומעל לכל, האווירה הפוליטית.
המודל המדכא שנשלט על ידי תכנים פוליטיים-אידאולוגיים וצבאיים, הפך למודל מעצב והפוליטיקה והאידאולוגיה הדומיננטית ננטשו לטובת תוכן פסיכולוגי-חברתי ותחומים משפטיים.
בשנת 1966 הוצגה מערכת של פעילויות שיקום חברתי, כולל הכנסת בתי סוהר פתוחים למחצה.
בשנים 1969–1981 פותח מערכת חינוך לאסירים, יושמו גרסאות שונות של טיפול נגד אלכוהול, פותח ניסיון במערכת המעבר ונדרשו דרכי שיתוף פעולה עם החברה ושיתוף פעולה עם המשפחות הורחב בבתי כלא רבים.
לאחר 1981, בתי הכלא שימשו למאסר של פעילי ארגון האופוזיציה סולידריות.
לאורך כל תקופה זו מערכת הכלא לא חמקה מהתפקיד הפוליטי שהוטלה עליה על ידי המדינה הטוטליטרית.
לצד אסירים פליליים, היו גם אסירי מצפון.
ב-10 בדצמבר 1959 אומץ "חוק שירות בתי הסוהר" שהסדיר את תפקודם של אסירים במשך 37 שנה.
חוק זה תוקן מספר פעמים, והשינויים החמורים ביותר היו הכנסת שמות דרגות צבאיות בשנת 1975, הרחבת מערך ההדרכה והכנסת חיל המפקד בשנת 1983.
לאחר שינוי המערכת הפוליטית בפולין בשנת 1989, לא הוכרזה החנינה הצפויה, מה שהביא למרידות בבתי כלא רבים.
החלה רפורמה במערכת הכלא שמטרתה לאמץ את מודל השיקום.
בשנים הראשונות של הרפורמות כ-40% מהקצינים עזבו את שירות בתי הסוהר, מה שהביא למספר השפעות שליליות.
תקופת המעבר במסגרת הרפורמות הסתיימה בסביבות 1994.
מבנה הדרכת הקצינים השתפר גם הוא ביחס לתקופה הקומוניסטית:
המאה ה-21 הביאה שינוי משמעותי בתנאי העבודה של קצינים, הנגרמת כתוצאה מהצפיפות הגוברת של בתי כלא.
במקביל, מספר אנשי הצוות של יחידות הכליאה לא גדל.
היחס בין מספר עובדי הכלא למספר המורשעים היה בהתאמה:
הפחתת ההוצאות על השקעות ומודרניזציות הורגשה גם היא קשה וגרמה להידרדרות בתנאי עבודתם של קצינים.
החגים בשירות בתי הסוהר הם:
11 בנובמבר - יום העצמאות הלאומי 1918 - ביום זה המדינה הפולנית השתלטה על כל בתי הכלא באזור שכבשה האימפריה הגרמנית
8 בפברואר - יום שירות בתי הסוהר מאז 2011 (בשנים 1996–2010 נחגג החג ב-26 באפריל, היום בו עבר חוק שירות בתי הסוהר משנת 1996).
רגימנט שירות האוויר המיוחד ה-1 של ניו זילנד (בקיצור: 1 NZSAS Regt) הוא יחידת החוד בכוחות המיוחדים של צבא ניו זילנד.
היחידה כפופה לפיקוד המבצעים המיוחדים.
על פי החלטת ממשלת ניו זילנד, NZSAS היא "היחידה הלוחמת הראשית של כוח ההגנה הניו זילנדי" והיא פורסת באופן מבצעי למקומות כולל אזור האוקיינוס השקט, אפגניסטן והג'ונגלים של דרום-מזרח אסיה.
תפקידו לנהל מלחמה בטרור ולבצע מבצעים מיוחדים מעבר לים.
בנוסף הוא אחראי לסייע לרשויות הצבאיות והאזרחיות בניו זילנד בטיפול בפסולת כימית, ביולוגית, רדיולוגית, גרעינית ונפיצה.
הרגימנט מבצע איסוף מודיעיני אסטרטגי וטקטי, פעולות ישירות (DR), פעולות חילוץ ופינוי ומבצעים נגד טרור מעבר לטווח או יכולתם של יחידות הצבא הקונבנציונליות.
שורשי ה-NZSAS בניו זילנדים שלחמו בקבוצת המדבר ארוכת הטווח ובשירות האוויר המיוחד הבריטי SAS בצפון אפריקה במלחמת העולם השנייה.
בפברואר 1955 הוחלט על ידי ממשלת ניו זילנד כי יש להקים טייסת המבוססת על ה-SAS הבריטי כחלק מצבא ניו זילנד כעתודה אסטרטגית במזרח הרחוק לבריטים במאמצם לדכא את ההתקוממות במלאיה.
בסוף שנת 1957, זמן קצר לאחר חזרת הטייסת ממלאיה פורקה היחידה.
היא הוקמה מחדש באוקטובר 1959 וב-2013 הורחבה וקיבלה מעמד של רגימנט.
מלאיה 1955–1957 – מלחמת גרילה, שהתנהלה בפדרציית מלאיה בין חבר העמים הבריטי לבין הלוחמים למען העצמאות.
תאילנד 1962 – הגנה מפני התקוממות ואיומים אחרים על הביטחון והיציבות הפנימית המקומית בעת מלחמת האזרחים בלאוס השכנה.
בורנאו 1965–1966 – סיוע במאבק במורדים קומוניסטים אינדונזיים.
בוגנוויל 1997–1998 – מבצע "בליסי" לשמירת השלום בעת השיחות בין פפואה גינאה החדשה לבוגנוויל בתיווך ניו זילנד שהסתיימו במתן אוטונומיה לבוגנוויל.
כווית 1998 – מבצע GRIFFIN במהלך תקופת מתיחות בינלאומית עם עיראק.
מזרח טימור 1999–2001 – מבצע "דוריקס" סיוע הומניטרי ופינוי אזרחים בעת המשבר במזרח טימור.
לצד משימות אלה, הם לקחו במשימות אזרחיות כמו סיוע והדרכה למשטרת מלזיה (1977–1980) ופעולות סיוע הומניטרי בעת הצונאמי בפפואה גינאה החדשה (2015).
כמו כן הם סייעו בהקמת יחידה למלחמה בטרור במשטרת ניו זילנד (קבוצת הטקטיקה המיוחדת).
המרכיבים העיקריים של כוחות המבצעים המיוחדים של ניו זילנד (NZSOF):
SAS פלגות A ו-B – סיורים מיוחדים.
צוות ניוד מתמחה בנהיגת שטח ולוחמה מדברית
צוות הרים המתמחה בלוחמה הררית
סילוק פצצות נפץ – פלגה E – מספקת תמיכה ברשויות צבאיות ואזרחיות באבטחה ופינוי פסולת כימית, ביולוגית, רדיולוגית, גרעינית ונפיצה.
פלגת תמיכה – לוגיסטיקה, מודיעין, רפואה, מינהל ותקשורת.
הקבלה ל-NZSAS פתוחה למועמדים מכל זרועות כוחות ההגנה וכן לאזרחים והיא מותנית בתהליך מיון בהתאם לתפקיד שהם מבקשים בגדוד.
שירות אוויר מיוחד / קומנדו
המבדקים נועדו לזהות "אנשים בעלי משמעת עצמית המסוגלים לעבוד ביעילות כחלק מקבוצה קטנה בתנאים מלחיצים לפרקי זמן ארוכים".
המיון נעשה בשלבים ו"שערים" אותם יש לעבור.
בממוצע רק 10–15% מהמועמדים עוברים את המבדקים בהצלחה.
שער 1: לאחר ארבעה ימי גיבוש מגיעים לשער הראשון.
מי שעבר, מועמד לתפקיד בקומנדו.
שער 2: לשער 2 מגיעים אחרי תשעה ימים.
מי שעבר, מועמד לתפקיד ב-SAS.
לאחר המבדקים, מועמדי NZSAS עוברים מסלול הכשרה אינטנסיבי לפני שהם זוכים בכומתה עם תג NZSAS.
לאחר מכן הם עוברים הכשרה נוספת במיומנויות מתקדמות של מבצעים מיוחדים.
המעוניינים להצטרף לגדוד NZSAS בתפקידים אלה עוברים מבדקים במשך יומיים.
המתאימים חייבים לעבור גם 'קורס הכנה לכוחות מבצעים מיוחדים' בן עשרה ימים.
רגימנט שירות האוויר המיוחד הידוע בכינויו SAS, הוא יחידת כוחות מיוחדים של צבא אוסטרליה.
בסיס הקבע של הרגימנט הוא בסיס קמפבל, בסוואנבורן, במערב אוסטרליה.
הרגימנט כפוף לפיקוד המבצעים המיוחדים של אוסטרליה.
ה-SASR בנוי בעיקר לביצוע סיורים מיוחדים בעומק בצוותים קטנים ואילו יחידות קומנדו של צבא אוסטרליה משמשות לביצוע פשיטות במסגרות גדולות יותר.
שורשי ה-SASR ביחידות שפעלו נגד היפנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
יחידות אלו פורקו זמן קצר לאחר המלחמה.
בשנות ה-50 במהלך מצב החירום המלאי, החליט הצבא האוסטרלי להקים יחידת SAS.
היחידה הראשונה הוקמה ב-25 ביולי 1957 בסוואנבורן, פרבר של פרת', מערב אוסטרליה וכללה 160 איש.
ב-1960 הפכה היחידה לחלק מהגדוד המלכותי האוסטרלי (RAR) וקיבלה את האחריות על פעולות קומנדו ומבצעים מיוחדים.
ב-1964 קיבל ה-SAS במעמד של רגימנט עצמאי והורחב לשתי פלגות.
ב-1965 הוקמה פלגה שלישית כחלק מהרחבה כוללת של צבא אוסטרליה וב-2005 הוקמה פלגה רביעית.
סיורים מיוחדים (SR) – סיורי מודיעין הפועלים במבצע חשאי ובמסגרות קטנות מאחורי קווי האויב.
ה-SASR מאומנים להגיע ליעדם בדרך האוויר (במסוק או בצניחה טקטית), היבשה (ברגל או ברכב) או הים (בצוללת, בכלי שיט, או בצלילה).
פעולה ישירה (DR) – פשיטות קומנדו קצרות ופעולות התקפיות אחרות בחתימה נמוכה של לוחמה זעירה על יעדים בעלי ערך גבוה.
ציון מטרות לנשק מונחה ובקרת אוויר טקטית להכוונת אמנעה וסיוע אווירי קרוב.
מלחמה בטרור – הרגימנט אחראי לענות לאירועים מקומיים בחוף המערבי של אוסטרליה ולמבצעים בינלאומיים, בכלל זה פעולות השתלטות וחילוץ בני ערובה כולל השתלטות על כלי שיט ואסדות נפט.
אבטחת אישים, כוחות, אתרים אסטרטגים ואירועים חשובים.
ה-SASR כולל מעל 700 איש.
הוא מורכב ממטה גדודי, ארבע פלגות פשיטה, פלגת תמיכה מבצעית, פלגת תמיכה טקטית ופלגת קשר.
פלגת פשיטה 2 – פורקה בנובמבר 2020 בעקבות דו"ח ברטטון
פלגת פשיטה מונה כ-90 איש והיא מחולקת לשלושה צוותים.
כל צוות כולל ארבע חוליות בנות חמישה או שישה לוחמים.
לכל לוחם בחוליה התמחות אחת לפחות: פרמדיק, קשר, חבלה או דובר שפה מקומית.
כל צוות מתמחה בתחום מסוים:
צוות אווירי מתמחה בצניחה טקטית.
צוות סירות מתמחה בצלילה ופעולות אמפיביות.
צוות ניוד מתמחה בנהיגת שטח ולוחמה מדברית.
בנוסף היחידה כוללת כלבנים המפעילים כלבים למשימות ייעודיות.
אנשי התמיכה כוללים צוותי קשר, צוותים טכניים, צוותים רפואיים וצוותים לוגיסטים.
המיון לגדוד תובעני ביותר מכל מבחן כניסה בצבא האוסטרלי ופתוח לכל אנשי כוחות ההגנה האוסטרלים.
על המועמדים לעבור מבחן כושר גופני במרכז לאימון הכוחות המיוחדים, וראיון אישי.
כ-64 אחוז מהמועמדים עוברים את שלב זה.
לאחר מכן ממשיכים המועמדים לקורס מיון ל-SAS בן 21 הימים.
כ-20% מהמועמדים עוברים את שלב זה.
לאחר מכן מועמדים מתקדמים לסדרת קורסים של 16 חודשים הכוללים תפעול כלי נשק, סיור, צניחה, הישרדות קרבית, קשר, חובשים, נשק כבד, חבלה, שיטות חדירה והסתננות, ולחימה עירונית.
אימוני לוחמה בטרור כוללים השתלטות וחילוץ בני ערובה במגוון תרחישים מבצעיים פוטנציאליים.
המבצע הראשון היה בשנת 1965 כחלק מכוח חבר העמים הבריטי שהוצב בצפון בורנאו במאבק במורדים קומוניסטים אינדונזיים.
משנת 1966 ועד 1971 פלגות ה-SASR פעלו בווייטנאם במשימות סיור, תצפית, פשיטות ומארבים.
הפריסה הראשונה לאחר מלחמת וייטנאם הייתה במסגרת כוחות שמירת השלום של האו"ם.
אנשי SASR פעלו כחובשים בטורקיה ובצפון עיראק וסייעו לפליטים כורדים בין מאי ליוני 1991.
הגדוד גם השתתף בפיקוח של האו"ם על השמדת נשק להשמדה ההמונית בעיראק בין 1991 ל-2000. אנשי SASR צורפו לצוותי פיקוח הנשק כמאבטחים וכחובשים.
באפריל 1994 צורף צוות SASR לכוחות האוסטרלים בסומליה כדי להגן על הכוח האוסטרלי במוגדישו.
באוגוסט 1994 פרסו ה-SASR כוחות רפואה כחלק מכוח הסיוע של האו"ם לרואנדה.
בנוסף, אנשי SASR השתתפו במגוון רחב של כוחות שלום כמשקיפים, כולל בקשמיר, לבנון ובסיני.
ביולי 1997, בעקבות אי שקט ותסיסה בקמבודיה, צוות SASR פרס למלזיה הסמוכה בכוננות לחילוץ צוות השגרירות מקמבודיה ואזרחים אוסטרלים.
פעולת הפינוי הושלמה לאחר שפונו 455 אוסטרלים ונתינים אחרים מקמבודיה במסגרת "מבצע ויסטה".
ב-1998 פרסו ה-SASR לכווית במסגרת מבצע "סופת מדבר" ככוח חיפוש והצלה קרבי (CSAR).
בין ספטמבר 1999 לפברואר 2000 פרס ה-SASR למזרח טימור בעת המשבר במדינה ואבטח את שדה התעופה והנמל הימי בדילי.
באוקטובר 2001 הודיעה ממשלת אוסטרליה כי היא שולחת כוחות מיוחדים להשתתף במערכה נגד אל-קאעידה והטליבאן באפגניסטן.
תפקידו העיקרי של ה-SASR באפגניסטן היה לבצע סיורי מודיעין סביב קנדהאר וליד גבול איראן.
ה-SASR סיפק את מרבית מרכיב הכוח הקרקעי האוסטרלי לפלישה לעיראק בשנת 2003.
כוחות SASR הוצבו במזרח טימור במאי 2006 בעקבות תסיסה מחודשת שם.
ביולי 2006 פורסם כי 20 מפעילי SASR נמצאים בדרום הפיליפינים ותומכים בפעולות הפיליפיניות נגד קבוצות הטרור אבו סיאף ואל-ג'מאעה אל-אסלאמיה בדרום מזרח אסיה, אך משרד הביטחון הכחיש זאת.
בסוף 2006, בעקבות המתיחות בפיג'י בין הצבא לממשלה, שלחה ממשלת אוסטרליה ספינות לקראת פינוי אפשרי של אזרחים אוסטרלים.
בעת נחיתה על ספינה מול פיג'י, מסוק בלאק הוק מטייסת 171 ובו ארבעה אנשי צוות ושישה לוחמים מה-SASR התרסק ושקע בים.
טייס המסוק ולוחם מ-SASR נהרגו בהתרסקות.
במרץ 2012 דיווח "הסידני מורנינג הראלד" כי פלגת הפשיטה הרביעית הוקמה בשנת 2005 וכי במשך שנים רבות היא מבצעת מבצעים מיוחדים, ואוספת מודיעין באפריקה, במיוחד זימבבואה, ניגריה וקניה, למקרה שיהיה צורך לחלץ אזרחים אוסטרלים.
במהלך מבצע באפריל 2013, חייל SASR חתך את ידיים מגופותיהם של שלושה מורדים לאחר שנאמר לו על ידי עורך דין צבאי כי זו תהיה דרך מקובלת להשיג טביעות אצבע.
לאחר שדווח על אירוע זה לפיקוד האוסטרלי הבכיר הופסקה פעילות היחידה למשך שבוע ונפתחה חקירה.
ב-2018 דווח כי מספר אנשי SASR נחקרו על ביצוע פשעי מלחמה באפגניסטן.
עוד דווח כי ראש פיקוד המבצעים המיוחדים הביע דאגה מסטנדרטים של מנהיגות ואחריות בתחום הגדוד, והזמין חיילים לכתוב לו על כל החשש.
בנובמבר 2020 חקירה בנוגע להאשמות על פשעי מלחמה מצאה כי חיילי SAS היו מעורבים ברצח 39 אזרחים אפגנים.
בעקבות זאת פלגה 2 פורקה.
שירות הביון העיראקי היה ארגון הביון וביטחון הפנים המרכזי בעיראק בימי שלטונו של סדאם חוסיין.
הארגון עסק באיסוף וניתוח מודיעין פנימי ובינלאומי, איסוף מודיעין על מתנגדי משטר בתוך עיראק, סיכול ריגול, ומבצעים מיוחדים בתוך ומחוץ לעיראק.
הארגון פורק עם נפילת משטרו של סדאם חוסיין בשנת 2003, ולאחר פירוקו פורסם תיעוד נרחב על דרכי הפעולה שלו ועל שיטות האימה והטרור שהפעיל נגד מתנגדי משטרו של סדאם חוסיין.
שירות הביון העיראקי הוקם רשמית בשנת 1973 על בסיס ארגוני שהורכב ממספר מנגנוני ביטחון שהתקיימו קודם לכן בעיראק ושאוחדו בשנה זו לכדי גוף אחד שאליו הוכפפו מִנְהלות שונות שלהן תפקידים שונים ומגוונים.
לאחר סילוק הנשיא עבד א-רחמן עארף ב-1968 ועליית מפלגת הבעת' לשלטון החליט סדאם חוסיין, שעוד לא היה נשיא עיראק, להרחיב את סמכויותיו של מנגנון הביטחון של מפלגת הבעת'.
"המנגנון המיוחד" (אל ג'יהאז אל-ח'אס) היה אחד המנגנונים המרכזיים שאוחדו לבסוף להיות שירות הביון העיראקי.
ארגון מקביל לשירות הביון היה מנהלת הביטחון הכללי העיראקי ובין הגופים היה שיתוף פעולה חלקי.
בעוד שמנהלת הביטחון הכללי הייתה לעיתים גלויה יותר בפני הציבור והקהילה הבינלאומית, הרי ששירות הביון העיראקי העדיף להסתיר את עצמו ולהישאר תחת מעטה הצללים.
את ההפרדה בין הגופים הוביל נזאם גזאר שעמד לפרקים בראשם של שני הארגונים והעניק לכל אחד מהם משימות שונות שעיצבו את שני הגופים בצורה שונה זה מזה.
בשנת 1973 המנגנון עמד בליבה של סערה לאחר ניסיון התנקשות בנשיא אחמד חסן אל-בכּר שיזם נאזם גזאר, שעמד בראש שירות הביון באותם הימים, כמו כן עמד בראש מנהלת הביטחון הכללי של עיראק.
ניסיון ההפיכה לא הצליח אך שרי הפנים והביטחון שחטף גזאר נורו על ידו ונהרגו.
לאחר הוצאתו להורג של גזאר בעקבות ניסיון ההפיכה החליט סדאם, שכבר כיהן כסגן הנשיא, לבצע שינויים משמעותיים בשירות הביון ולשם כך הציב בראש השירות את מקורבו סעדון שאכּר שהיה מחברי ילדותו של סדאם חוסיין וכן בן שבטו.
שינויים ארגוניים ופרסונליים המשיכו להתנהל כל העת ובשנת 1983 החליט ראש הארגון דאז, בארזאן אבראהים א-תיכריתי, לשנות את שם הארגון לשירות הביון העיראקי ולהכפיף אותו למועצת הפיקוד המהפכני.
במהלך שנותיו שירות הביון פעל תחת "מועצת הפיקוד המהפכני" אך היה מקבל הוראות וכפוף באופן רשמי גם למשרד הפנים העיראקי.
שר הפנים של עיראק שהיה אחראי על הארגון במשך שנים רבות היה מקורבו של סדאם חוסיין סעדון שאכר ובאופן זה נאמנותו של הארגון לסדאם עצמו הייתה מובטחת.
לארגון היה מוניטין מוצלח בקרב הממשלה ומפלגת הבעת', במידה רבה הודות לסיכול ההתנקשות בנשיא סדאם חוסיין בעיר דוג'ייל בשנת 1982. כבר בימיו הראשונים נודע הארגון בשיטותיו האכזריות במהלך חקירות חשודים, הוצאת אנשים מבתיהם ללא צו וללא בקרה, שימוש באלימות רבה ואמצעי טרור נוספים.
הארגון זכה להילה של פחד גם בשל פעולותיו כנגד האוכלוסייה הכורדית בעיראק וגם בשל הוצאות המוניות להורג, למשל לאחר אותו ניסיון ההתנקשות בדוג'ייל, אשר תוך חיפוש המתנקש הוצאו להורג כ-150 גברים ונערים בני העיר.
ארגון הביון הגיע לשיא כוחו והשפעתו תחת שלטונו של סדאם חוסיין, הערכות כיום סוברות שהארגון מנה בימי סדאם חוסיין כ-4,000 עובדים.
סדאם חוסיין ראה בארגון את הכלי האידיאלי למיצוב שלטונו ולסילוק מתנגדים, וארגון הביטחון הזה היה המשענת העיקרית שלו בהשלטת הסדר הן בחברה האזרחית והן במערכת הפוליטית.
לאחר חשיפת המסמכים על ימי שלטונו של סדאם חוסיין ניכר כי השליט סמך על הארגון ביתר שאת משאר הגופים בממשל העיראקי ופעל להחדרת סוכני שירות הביון לכלל המערכים הממשלתיים והאזרחיים.
סוכנים אלה תפקידם היה לפקח שכל גוף ממשלתי או אגודה מקצועית נשארים נאמנים לשליט ולא צוברים כוח רב מידי איתו יכולים לפעול כנגד שלטון הבעת' וכנגד סדאם חוסיין בעצמו.
סיבה נוספת לעלייה בכוחו של שירות הביון בימיו של סדאם חוסיין הוא החשש של סדאם מכוחו העצום של הצבא במדינה, ולכן סדאם פעל לפזר תחומי אחריות שונים של הצבא בין גופים ביטחוניים נוספים כדוגמת המשמר הלאומי ושירות הביון.
סדאם שאף לבזר את הסמכויות של ארגונים מזוינים בכדי שלא ייוצר מצב שגוף אחד מרכז אצלו כח רב מידי ולאחר מכן יוכל למרוד בו.
לפיכך, שירות הביון היווה משקל-נגד לצבא עיראק שהיה גוף בעל כוח ומשמעות רבה בעיראק של סדאם חוסיין.
ביצוע מבצעים מיוחדים בעלי חשיבות לאומית.
מניעת פעילות חתרנית וניסיונות לפגיעה בשלטון.
שירות הביון העיראקי היה מורכב מ-28 מִנהלות שעבדו לעיתים בשיתוף פעולה ולעיתים תוך מידור מוחלט אלה מאלה.
לכל אחת מ-28 המנהלות היה מספר סידורי ייחודי והן נחלקו למספר תחומי אחריות:
מנהלות מודיעיניות שעסקו באיסוף וניתוח מודיעין ברמה הלאומית והבינלאומית, סיכול ריגול נגד עיראק וגיבוש אסטרטגיה ביטחונית מול סוגיות קריטיות כמו מאבק הכורדים בצפון המדינה והאיום מצד איראן.
מנהלות מבצעיות שהיו אמונות על ביצוע המבצעים המיוחדים הן בתוך עיראק והן מחוצה לה.
מספר רב של מבצעים שביצעו המִנהלות הללו פורסם רק לאחר חשיפת מסמכי הבעת' בשנת 2003. אחד המבצעים המפורסמים של המנהלות המבצעיות שנכשל היה ניסיון ההתנקשות בנשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש האב במהלך ביקורו בכווית בשנת 1993 באמצעות מכונית תופת.
המודיעין האמריקאי הצליח לחשוף ולסכל את המבצע ולאחריו תקף את מטה שירות הביון העיראקי בבגדאד.
מנהלת מספר 4, השירות החשאי, שהייתה אחת המִנהלות החשובות בשירות, התנהלה כגוף חצי-אוטונומי אך הייתה כפופה באופן רשמי לשירות הביון.
תפקיד המנהלת היה לחדור למשרדי ממשלה, לאיגודים מקצועיים, לשגרירויות זרות בעיראק ולממשלות זרות וכן לחוגי אופוזיציה בתוך ומחוץ לעיראק במטרה לסכל התארגנויות להפלת השלטון.
מנהלת זו עבדה בצמוד למנהלת הביטחון הכללי כאשר ביצעה מבצעים בשטח עיראק.
מנהלות ביטחון שוטף שעסקו בפיקוח על היתרי שהייה לזרים, בניהול אירועים במחוזות המרוחקים מהמרכז ובמנהלות שעסקו באבטחת אישים ומוסדות.
מנהלות מטה שעסקו בענייני כספים, תשלום משכורות, הנהלת חשבונות, רכש, ניהול צי הרכב, פיתוח טכנולוגי, רפואה, הדרכה, בינוי ותחזוקה.
בארגון היו מספר מנהלות ומחלקות שתפקידיהן היו מקבילים ולפעמים אף זהים.
לדוגמה, מנהלת מספר 9 ומנהלת מספר 14 היו שתיהן מנהלות המבצעים וכן מנהלת מספר 6 ומנהלת מספר 22 היו שתיהן מנהלות אבטחה.
הסיבה לכך היא שהשלטון שאף שלא לאפשר לגוף אחד לצבור כוח וחשיבות רבים מדי, שכן אם כך יקרה, אותו גוף עלול להוות סכנה לשלטונו.
לכן, הענקת תפקיד זהה לשני גופים שונים יצרה תחרות ביניהם והבנה הדדית שיש לכל אחד מהם חלופה.
שיטה זו קיימת עד היום במספר מדינות בעלות אופי לא-דמוקרטי, למשל כמו מנגנוני ביטחון הפנים של סוריה.
חשיבותו של הארגון ניכרה בזהות האנשים שסדאם בחר להציב בראשו.
ניתן לראות כי ראשי המוח'אבראת היו אנשי אמונו של סדאם, רובם קרובי משפחה ובני שבטו אשר גדלו בילדותם יחד עם סדאם חוסיין.
מקורבים אלה הוכיחו את נאמנותם לסדאם ולא עוררו אצלו חשש שימרדו נגדו או יחרגו מסמכויותיהם.
+שםשנים בתפקידהערותנאזם גזאר1969-1973סעדון שאכּר מחמוד אל-מפרג'י אל-עוביידי1973-1977ברזאן אבראהים א-תיכריתי1977-1983אחיו למחצה של סדאם חוסייןחוסיין כאמל חסן אל-מג'יד1983-1984חתנו של סדאם חוסייןפאדל בראק חוסיין א-תיכריתי1984-1989סבעאווי אבראהים א-תיכריתי1989-1995אחיו למחצה של סדאם חוסייןעלי חסן אל-מג'יד א-תיכריתי1995-2003בן דודו של סדאם חוסיין
הארגון פורק רשמית ב-23 במאי 2003 מתוקף צו מספר 2 של הרשות הזמנית של הקואליציה בעיראק בראשותו של פול ברמר.
במקומו הוקם שירות הביון הלאומי העיראקי.
בדיעבד, נחשפו מסמכים רבים המראים כי הארגון פעל בשיטות שכללו עינויים, הוצאות להורג ודיכוי, תוך התעלמות מוחלטת מזכויות אדם.
המודיעין האמריקני הכיר את שיטות הפעולה ואת המעשים הנוראים של הארגון ובהתאם לכך, אחת מההחלטות הראשונות של הכוחות האמריקניים בעת כיבוש עיראק הייתה פירוק הארגון, יחד עם שאר מנגנוני הביטחון מימי שלטון הבעת'.
שירות האוויר של צבא ארצות הברית (ידוע גם בשם שירות האוויר או שירות האוויר האמריקאי) היה זרוע הלוחמה האווירית של צבא ארצות הברית בין השנים 1918 ו-1926 והיווה גרסה מוקדמת של חיל האוויר של ארצות הברית.
השירות הוקם באביב 1918 כאגף עצמאי זמני של מחלקת המלחמה באמצעות צווים מנהליים שהוציא הנשיא וודרו וילסון.
כינויו היה אז "שירות האוויר של חיל המשלוח האמריקאי" עיקר פעילותו הייתה בצרפת ובראשו הועמד הגנרל ג'ון פרשינג.
ביולי 1919 הוארכו הצווים לתקופה של שנה, במהלכה העביר הקונגרס בחקיקה את סמכויות השירות.
החוק להגנת המולדת של 1920 העניק לשירות האוויר מעמד "זרוע לוחמת" בצבא ארצות הברית שקצין בדרגת מייג'ור גנרל עומד בראשו, אז הפך השירות לגלגול הראשון בארצות הברית של חיל אוויר בעל מבנה ארגוני עצמאי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חולקו סמכויות השירות בין שתי סוכנויות, המחלקה לתעופה צבאית (DMA) והלשכה לייצור כלי טיס (BAP), מה שיצר סמכות כפולה לענייני התעופה הצבאית וגרם לקושי באחידות הפיקוד.
לאחר המלחמה התפתח ויכוח ציבורי בין תומכי רעיון חיל האוויר העצמאי, ובין המצדדים בהטמעתו בצבאות הקיימים, צבא היבשה וחיל הים.
אנשי תעופה כגון בריגדיר גנרל בילי מיטשל תמכו במתווה החיל העצמאי, בעוד הנהגת הצבא מזמן המלחמה, אנשי הצי ורוב ההנהגה הפוליטית תמכו במתווה ההטמעה.
בעקבות קיצוצים נרחבים בתקציב הביטחון בעקבות גל של פציפיזם שגאה בציבור, גברה ידם של המתנגדים לעצמאות החיל, וב-1926 שונה שם השירות לגיס האווירי של הצבא.
ב-1916, עקב המצב הנפיץ באירופה, הגדיל הקונגרס את התקצוב למדור התעופה בחיל הקשר, אבל דחה את החוק שהציע הקמת מחלקת תעופה עצמאית לניהול כל פעולות התעופה הצבאית.
מדור התעופה כלל בשלב זה 131 קצינים, 1087 טירונים, ובערך 280 מטוסים.
בצעד של התייעלות, הקים ממשלו של הנשיא וודרו וילסון במאי 1917 מועצה מייעצת לעניין ייצור מטוסים (APB), שהורכבה מאנשי צבא, צי ותעשייה, כדי ללמוד מהנסיון האירופאי בייצור מטוסים וכדי להעמיד את השירות הטכני בסטנדרטים הנהוגים שם.
ביוני 1917 שלחה המועצה לאירופה משלחת של מאה חברים ובראשה מייג'ור ריינל בולינג, עורך דין וחלוץ תעופה צבאית, כדי להמליץ על סדרי עדיפויות לרכישה וייצור מטוסים ולנהל משא ומתן עם האירופים בעניין.
למרות שנשקלה בקונגרס הקמת מחלקת תעופה נפרדת שתשמש כסמכות מרכזית, התנגדו לה הן מחלקת המלחמה והן הצי, וב-1 באוקטובר 1917 עיגן הקונגרס בחקיקה רק את קיומה של המועצה לייצור מטוסים ושינה את שמה ל"מועצת כלי הטיס", תוך העברת הסמכות להפעלתה מהמועצה לביטחון לאומי למזכירי המלחמה והצי.
בכך ביקש הקונגרס לפתור לכל הפחות את בעיות הייצור, הרכש והעיכובים במשא ומתן עם האירופים.
בפועל, השפעתה של מועצת המטוסים על חוזי רכש הייתה מועטה מאד, והיא תפקדה בעיקר כמתאמת בין הגורמים התעשייתיים, הממשלתיים והצבאיים, תפקיד שכבר מילא "אגף הציוד" של חיל הקשר.
האגף הוקם על ידי משרד קצין הקשר הראשי (OCSO) כאחד המרכיבים התפעוליים של מדור התעופה, ותפקידו היה לאחד ולתאם בין הסוכנויות הרלוונטיות, בראשו הועמד חבר ה-APB לשעבר שלא עשה דבר על מנת ליעל את התיאום.
הפעלת גורם מתאם נוסף, "מועצת כלי הטיס", רק דידררה את המצב.
יתרה מזאת, הייצור בעץ ובד, חומרי הגלם שהם הורכבו מטוסי מלחמת העולם הראשונה, נשא אופי ידני בעיקרו ולא תאם לשיטות הייצור ההמוני של תעשיית הרכב האמריקאית, שפעל בעיקר בחומרים מתכתיים.
כתוצאה מזאת הוזנח הייצור ההמוני של המטוסים וחלקי החילוף.
אף שחלקים מסוימים מתוך תעשיית התעופה התפתחו היטב, נכשלה המועצה גם בתחום הייצור.
שמה של "מחלקת התעופה" ב-OCSO, הגוף הראשון שקיבל אחריות על תחום התעופה הצבאית, שונה באותו זמן ל"מחלקת אוויר", תוך שמירת אחריותה על האימונים והתפעול אך ללא השפעה על רכש או מדיניות.
בסופו של דבר, תהליך קבלת ההחלטות בכל הנוגע לייצור ורכישת מטוסים היה מחולק ומבוזר, ולא הצליח להביא לפיתוח ייצור משמעותי.
נגד מועצת כלי הטיס נמתחה ביקורת קשה במיוחד בעקבות אי עמידתה ביעדים שהציבה לעצמה.
גאטסון בורגלם, מבקר קולני במיוחד של המועצה, ניהל חלופת מכתבים עם הנשיא וילסון, אתו היה מיודד, ממנה הסיק שאושר לו לחקור את פעילות המועצה, טענה שהוכחשה במהרה על ידי הממשל.
הסנאט ומחלקת המשפטים פתחו בחקירות נגד המועצה בחשד להונאה.
הנשיא וילסון הגיב אף הוא לביקורת כששינה ב-28 באפריל 1918 את סמוכותה ותפקידיה של המועצה.
כך הוקם מינהל לייצור מטוסים, פורקה מחלקת התעופה ב-OSCO, והוקמה "מחלקת תעופה צבאית" (DMA) בראשות בריגדיר גנרל ויליאם ל.
כמו כן הועבר לראשונה שירות האוויר מאחריותו של חיל הקשר האמריקאי והפך ליחידה לוחמת עצמאית.
על ה-DMA הוטלה כל האחריות לרכש ולאימון.
בנוסף, הצו המנהלי הקים "מועצת ייצור מטוסים" (BAP), ארגון צבאי בניהול אזרחי, כסוכנות ביצועית נפרדת שתפקידה לספק את כלי הטיס הדרושים.
הסדרים אלו הפחיתו במידת מה את פיצול הסמכויות ששרר עד כה בתחום התעופה הצבאית וארגנו אותה תחת גוף עצמאי, מאוחד במידת מה.
תחומי הייצור, הרכש והלוחמה בפועל נותרו מבוזרים ומחולקים בין סמכויות רשויות שונות.
הסדר זה נמשך ארבעה ימים, וב-24 במאי הכניסה מחלקת המלחמה לתוקף את הצו המנהלי באמצעות פקודה כללית מספר 51, שתיאמה בין הDMA ל"מועצה לייצור מטוסים" האזרחית למחצה, בכונה לסיים בהמשך את תהליך התיאום וליצור את "מנהל שירות האוויר" המאוחד.
מינוי מנהל בפועל נדחה כל זמן שמועצת היצור תפקדה עצמאית.
באוגוסט הושלמה החקירה של "מועצת כלי הטיס" בידי הסנאט, ואף שלא נמצאו ראיות למעשים פליליים, החקירה מצאה בזבוז משאבים וזמן בתהליך הייצור.
כתוצאה מכך מונה יושב הראש של מועצת כלי הטיס, ג'ון ד.
רייאן, למשרת עוזר משנה למזכיר המלחמה והוצב בתפקיד מנהל שירות האוויר, המנהל הרשמי של ה-DMA.
מסקנות החקירה של מחלקת המשפטים פורסמו חודשיים לאחר מכן והטילו גם הם את האשמה בעיכובים על כשלים ניהוליים וארגוניים במדור התעופה.
המינוי של רייאן נעשה מאוחר מכדי לסייע לאיחוד של ממש בין שני הסוכנויות (רוב זמנו של רייאן בין מינויו וחתימת הסכם השלום עבר עליו באירופה בסיורי היכרות עם יחידות שירות האוויר), וכך נמשך הפיצול בסמכויות עד לסוף המלחמה.
ב-27 בנובמבר, לאחר כניסתה לתוקף של הפסקת האש, התפטר ראיין מתפקידו כשהוא מותיר את ה-BAP וה-DMA מחוסרי הנהגה.
בנוסף, חלק מסמכויותיו של רייאן הוקנו לו באופן אישי, ולא מתוקף התפקיד, כך שלא ניתן היה להעבירם חוקית לידי יורשו בתפקיד.
ב-2 בינואר 1919 מונה לתפקיד מייג'ור גנרל צ'ארלס מנוהר, אבל אופן החקיקה והצווים שהרכיבו בטלאים את החלקים השונים של שירות האוויר, מנעו ממנו להשתמש בכל הסמכויות החוקיות של התפקיד בכדי לפתור את חוסר אחידות הפיקוד שגרם הפיצול בסוכנויות.
בעת כניסת ארצות הברית למלחמה שירתו בצבא 65 טייסים, מעטים בלבד מתוכם בעלי ניסיון בשירות פעיל, ורובם מתלמדים עדיין או מיד לאחר הלימודים.
אף אחד מהם לא אומן במטוסי השירות המתקדמים דאז, או עבר אימון קרבי כלשהו כמפציץ או תצפיתן.
בדומה לשאר אגפי הצבא, הוחלט במדור התעופה לאמן קציני מילואים בכדי להתמודד עם הצורך בתגבור כח האדם.
לשם כך, נשלח לטורונטו פאנל של נציגים משש אוניברסיטאות בארצות הברית, שלושה נציגים מכל אחת, בין ה-7 ל-11 במאי 1917 בכדי ללמוד מתוכנית הכשרת הטייסים של קנדה.
קצין הקשר הראשי הטיל על מייג'ור היירם בינגהאם השלישי, הרפתקן וקצין מילואים מהסגל של אוניברסיטת ייל, לארגן תוכנית הכשרה במודל הקנדי.
כך נוצרה תוכנית אימונים תלת-שלבית, אך בשל הצורך הגובר בכוח אדם, מוזגו לעיתים רבות השלבים השונים בתוכנית האימונים.
השלב הראשון היה קורס קרקעי בן שמונה שבועות שהועבר בבתי הספר של מחלקת התעופה הצבאית בשמונה אוניברסיטאות, תחת פיקודו של מייג'ור בינגהאם.
מתוך למעלה מ-40,000 נרשמים, התקבלו לקורס כ-23,000 וסיימו אותו בהצלחה 17,540 תלמידים.
כ-15,000 תלמידים התקדמו לאימון טיסה בסיסי, קורס בן שישה עד שמונה שבועות שנערך על ידי מדריכי טיסה צבאיים ואזרחיים כאחד, תוך שימוש בגרסאות של הקרטיס JN-4 ג'ני כמטוס האימון העיקרי.
לאחר הבטחה מצרפת כי תוכל להעביר את המתלמדים אימון מתקדם בקצב מהיר, נשלחו 1700 מתלמדים לאירופה, על מנת לעבור אימונים בצרפת, בריטניה ואיטליה.
בדצמבר 1917, לאחר שקיבלו 1400 מתלמדים, ביקשו הצרפתים לעצור את משלוח הטייסים בשל עיכוב בתוכנית האימונים המתקדמת.
במהלך העיכוב בן 6 החודשים, הועסקו המתלמדים בתפקידי בישול, שמירה ושאר עבודות פשוטות, תוך כדי שהם מקבלים משכורת של תלמיד תעופה, מה שהעניק להם את הכינוי "משמר מיליון הדולרים".
לבסוף נפתר העיכוב באמצעות פתיחת בית ספר לאימון ראשוני בטור, והסבת חלק מבית הספר לתעופה מתקדמת באיסודון ללמידה ראשונית לזמן מה.
תוכנית ההכשרה של ארצות הברית הפיקה יותר מ-10,000 טייסים חדשים בדרגת לוטננט ראשון בחיל המילואים של קציני הקשר (S.O.R.C.).
8,688 קיבלו כנפי טייס של טייס מילואים צבאי והוקצו לטייסות שזה עתה נוצרו או כמדריכים.
הטייסים באירופה סיימו שלב מתקדם בו קיבלו הכשרה מיוחדת במרדף אווירי, הפצצה או תצפית בבתי ספר מתקדמים לשירות אווירי שנרכשו מהצרפתים באיסודון, קלרמון-פראן וטור, בהתאמה.
עד ל-11 בנובמבר 1918, שירתו בשירות האוויר בארצות הברית ומעבר לים 195,024 אנשי צוות (20,568 קצינים; 174,456 חיילים) ו-7,900 מטוסים, שיחד היוו חמישה אחוזים מצבא ארצות הברית.
32,520 עובדים שירתו במועצת ייצור המטוסים (DAP) והיתר במחלקת התעופה הצבאית (DMA).
שירות האוויר גייס למעלה מ-17,000 קציני מילואים.
יותר מ-10,000 מכונאים הוכשרו לתחזק את צי המטוסים האמריקאי.
מבין המטוסים שיוצרו באמריקה, ה-איירקו DH-4 יוצר במספרים הגדולים ביותר (3,400), אם כי רק 1,213 נשלחו מעבר לים, ורק 1,087 מתוכם הורכבו, רובם בשימוש ביחידות תצפית.
מתקני שירות האוויר בארצות הברית הסתכמו ב-40 שדות תעופה, 8 שדות בלונים, 5 בתי ספר לתעופה צבאית, 6 בתי ספר טכניים ו-14 מחסני מטוסים.
16 בתי ספר נוספים להכשרה התקיימו בצרפת, וקצינים אומנו גם בשלושה בתי ספר שהופעלו על ידי בעלות הברית.
תוצר לוואי של תוכנית האימונים היה יצירת מערך דואר האוויר האמריקאי.
ב-3 במאי 1918, נצטווה קולונל הנרי ארנולד, עוזר מנהל ה-DMA, להרכיב מסלול יומי להעברת דואר במטוס בין העיר ניו יורק, פילדלפיה ווושינגטון הבירה.
הוא הטיל את המשימה על הקצין הממונה על הכשרות טיסה, מייג'ור ראובן פליט.
שירות האוויר, באמצעות שישה טייסים (ארבעה מדריכים ושני בוגרים חדשים) ושישה מטוסי אימון "קרטיס ג'ני" שהותאמו לנשיאת דואר, החל את שירות הדואר ב-15 במאי.
מאוחר יותר הוארך המסלול לבוסטון ונתווספו גם מטוסי קרטיס R-4LM ייעודיים לצי הקטן.
שירות האוויר ניהל את דואר האוויר עד ל-12 באוגוסט 1918, כאשר הועבר התחום לידי משרד הדואר.
שירות הביון הכללי היא סוכנות ממשלתית לביון, ביטחון וריגול הפועלת בסוריה מאז דצמבר 2024, כיורשתו של מינהל הביטחון הכללי והמודיעין הצבאי הסורי שפורקו.
הארגון כפוף לממשלת סוריה, מהווה חלק מקהילת המודיעין הסורית ואחראי על כל פעילויות המודיעין במדינה מטעם היאת תחריר א-שאם, שאנשיו מאיישים את מרבית התפקידים.
מאז השתלטות היאת תחריר א-שאם בדצמבר 2024, נעצרו על ידי הארגון מאות אנשי משטר אסד.
מטה הארגון נמצא בדמשק הבירה.
שירות הביון הכללי הוקם ב-26 בדצמבר 2024 על ידי ממשלת המעבר בסוריה וירש את מנהלת המודיעין הכללית המודיעין הצבאי הסורי של משטר אסד.
לראש השירות מונה אנס חסן ח'טאב, שעמד בראש מנגנון הביטחון הכללי בהיאת תחריר א-שאם והיה חבר בג'בהת א-נוסרה שקדמה לה.
על הארגון הוטל לשמש כסוכנות לאיסוף מודיעין באמצעות מודיעין אנושי ומודיעין ממקורות גלויים למען האינטרסים הלאומיים של סוריה.
לסוכנות סמכויות ותפקידים רבים והיא אחראית בין השאר על איסוף מודיעין, ביטחון לאומי, מלחמה בטרור, אבטחת סודות מדינה, בקרה על סוכנויות ממשלתיות אחרות ועוד.
במרץ 2025, אנאס מונה לשר הפנים ובמקומו מונה חוסיין אל-סלאמה, לראש הארגון.
סיכול ריגול ופעילותם של מרגלים הפועלים במדינה.
חקירות: חקירה ותשאול עצירים וחשודים בפגיעה במדינה.
פיקוח ואבטחה: פיקוח על אבטחת נכסים אסטרטגיים של המדינה, כגון מתקנים מסווגים.
שירות האזרחות וההגירה של ארצות הברית היא הסוכנות הפדרלית האחראית על ניהול ופיקוח ההגירה החוקית לארצות הברית.
הסוכנות היא חלק מהמחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית (Department of Homeland Security – DHS).שירות האזרחות וההגירה פועל תחת מחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית ובראשה עומד מנהל הסוכנות, הממונה על ידי נשיא ארצות הברית באישור הסנאט.
משרדי הסוכנות ממוקמים בוושינגטון הבירה, עם מרכזי שירות אזוריים ברחבי ארצות הברית ומשרדים קונסולריים ברחבי העולם.
ראשית הפיקוח הפדרלי על ההגירה (1891–1906)
הפיקוח הפדרלי על ההגירה בארצות הברית החל בשנת 1891, כאשר הקונגרס ייסד את המשרד הראשון לענייני הגירה (Office of Immigration) במסגרת מחלקת האוצר של ארצות הברית.
עם הגידול בהגירה בתחילת המאה ה-20, התרחבו גם תפקידי עובדי ההגירה הפדרליים.
בשנת 1906, בעקבות חקיקה חדשה, נוספה למשרד ההגירה האחריות על פיקוח על תהליך ההתאזרחות (Naturalization), מה שהוביל להקמת לשכת ההגירה (Bureau of Immigration).
הקמת שירות ההגירה וההתאזרחות (INS) (2002–1933)
במהלך השפל הגדול (Great Depression), בשנת 1933, נשיא ארצות הברית הורה על איחוד כל תפקידי ההגירה וההתאזרחות הפדרליים תחת גוף אחד – שירות ההגירה וההתאזרחות (INS - Immigration and Naturalization Service).
במשך 70 שנה, INS היה אחראי על ניהול תהליכי ההגירה, אכיפת חוקי ההגירה, ופיקוח על בקרת הגבולות.
בשנת 2002, בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 והצורך ברפורמות ביטחוניות מקיפות, הקונגרס האמריקאי חוקק את חוק ביטחון המולדת (Homeland Security Act), אשר פירק את INS והעביר את סמכויותיו לגופים חדשים.
ב-1 במרץ 2003, במסגרת רפורמות ביטחון הפנים, הוקמה שירותי האזרחות וההגירה של ארצות הברית (USCIS).
תפקידו המרכזי של USCIS הוא ניהול תהליכי ההגירה החוקיים והענקת זכויות למבקשי מעמד בארצות הברית, תוך שיפור הביטחון והיעילות של המערכת.
בנוסף, חוק ביטחון המולדת של 2002 יצר שני גופים נוספים שתפסו את סמכויות האכיפה של INS:
רשות ההגירה והאכיפה (ICE - Immigration and Customs Enforcement) – האחראית על אכיפת חוקי ההגירה וזיהוי מהגרים בלתי חוקיים.
רשות המכס והגנת הגבולות (CBP - Customs and Border Protection) – האחראית על אבטחת הגבולות והפיקוח על כניסה לארצות הברית.
USCIS, לעומת זאת, מתמקד אך ורק בניהול שירותי ההגירה והאזרחות, תוך דגש על עיבוד בקשות לתושבות קבע (גרין קארד), התאזרחות, ויזות עבודה, איחוד משפחות, מעמד פליט ומקלט מדיני.
USCIS אחראית על מגוון רחב של שירותי הגירה ואזרחות, ובהם
הענקת אזרחות אמריקאית – ניהול הליך ההתאזרחות (Naturalization) עבור תושבי קבע המבקשים להפוך לאזרחים אמריקאים.
הנפקת גרין קארד – עיבוד בקשות למעמד תושב קבע חוקי (LPR).
ויזות עבודה ומשקיעים – טיפול בבקשות אשרות עבודה, כולל ויזות H-1B, L-1, O-1 ו-EB-5 למשקיעים.
איחוד משפחות – עיבוד בקשות הגירה לקרובי משפחה של אזרחים ותושבים קבועים.
מקלט מדיני ומעמד פליט – ניהול בקשות למקלט מדיני ומתן מעמד פליט.
הנפקת מסמכים – הנפקת אישורי עבודה (EAD), מסמכי נסיעה, ומסמכים אחרים הקשורים לסטטוס ההגירה.
שירות הביון החשאי של מחלקת ההגנה של ארצות הברית הוא ארגון ביון צבאי חשאי הפועל תחת סוכנות ביון ההגנה של ארצות הברית (DIA).
שירות הביון החשאי אחראי לאיסוף מודיעין אנושי (HUMINT) באמצעות סוכנים, מקורות ושיתוף פעולה עם גופי ביון זרים.
ה-DCS פועל ברחבי העולם לביצוע משימות ריגול והפעלת סוכנים אנושיים במדינות זרות, תוך שיתוף פעולה עם סוכנויות ביון נוספות כגון ה-CIA, שירותי המודיעין של זרועות הצבא, וקהילת המודיעין האמריקאית הרחבה.
ה-DCS הוקם באופן רשמי בשנת 2012 כחלק מרפורמה כוללת בניהול פעילויות האיסוף החשאי של מחלקת ההגנה.
מטרת הקמתו הייתה לאחד, לייעל ולהגביר את היכולות של ה-DIA בתחום ההפעלה החשאית של מקורות אנושיים, תוך מתן מענה ישיר לצורכי מודיעין צבאי גלובליים, ובפרט באזורים שבהם לארצות הברית יש עניין ביטחוני או מבצעי מתמשך.
שירות הביון החשאי הוא המקביל של יחידה 504 של אגף המודיעין של צה"ל.
שירות הביטחון הכללי, המכונה בדרך כלל שַׁבַּ"כּ, או הַשַּׁבַּ"כּ (בראשית ימיו נקרא שִׁין-בֵּית, וכך הוא מכונה עד היום באנגלית וכמה שפות זרות נוספות), הוא ארגון ביון ישראלי המהווה חלק חשוב מקהילת המודיעין הישראלית.
השב"כ כפוף למשרד ראש הממשלה והוא מופקד על שמירת ביטחון המדינה, סדרי המשטר הדמוקרטי ומוסדותיו, מפני איומי טרור, חבלה, חתרנות, ריגול וחשיפת סודות מדינה.
סיכול ומניעה של פעילות בלתי חוקית שמטרתה לפגוע בביטחון המדינה, בסדרי המשטר הדמוקרטי או במוסדותיו.
אבטחה: אבטחת אנשים, מידע ומקומות, שקבעה הממשלה.
סיכול טרור פנימי: חשיפת וחקירת התארגנויות טרור בישראל, ביהודה ושומרון וברצועת עזה.
סיכול ומניעת פיגועים (בסיוע כוחות ביטחון אחרים כגון הימ"מ וצה"ל).
סיפוק תמונת מודיעין לפעילויות מבצעיות.
חקירות: חקירה ותשאול עצירים וחשודים בטרור.
פיקוח ואבטחה: פיקוח על אבטחת נכסים אסטרטגיים של המדינה, כגון מתקנים מסווגים, בניינים ממשלתיים, מטוסי נוסעים, שדות תעופה ונציגויות ישראל בעולם.
אבטחת מידע ביטחוני ומדיני והגנת סייבר.
מתן סיווג ביטחוני: השב"כ אחראי על קביעת הסיווג ביטחוני לתפקידים ולמשרות, ועל קביעת ההתאמה הביטחונית של המיועדים לתפקיד או למשרה מסווגים, בשירות הציבורי ובגופים נוספים, בהתאם להחלטות הממשלה.
מטה השב"כ שוכן בצפון תל אביב.
השב"כ מתחלק לכמה מרחבים, אגפים ויחידות:
+שםתפקידמרחבים גאוגרפייםמרחב ירושלים ויהודה שומרוןהמרחב הגדול ביותר בשב"כ, ומופקד, בעיקר, על סיכול טרור פלסטיני מאזורים אלה.מרחב דרוםהמרחב השני בגודלו אשר ממוקם באשקלון – אחראי, בין השאר, על סיכול טרור שמקורו ברצועת עזה.מרחב צפוןאחראי על סיכול חתרנות והתארגנויות עוינות בצפון הארץ.
שבהן שלטה ישראל בדרום לבנון, היה השב"כ מופקד גם על אזור זה (יחד עם ארגוני ביון אחרים).אגפיםאגף המטהאחריות על בניין הכוח של השב"כאגף המבצעיםנושא באחריות מטה לתכנון והפעלת כוחו המבצעי של השב"כ ולפעולות המשותפות עם שאר גופי
מערכת הביטחון, באמצעות המרחבים, האגפים הייעודיים והיחידות המבצעיות של הארגון.האגף הערביהאגף הגדול ביותר בשב"כ, ומופקד על חשיפת גורמים חתרניים או עוינים בקרב ערביי ישראל.האגף לסיכול ריגולכולל בתוכו את החטיבה לסיכול טרור וחתרנות מדינית בקרב מגזר ישראל וזרים, הידוע גם בשם "החטיבה היהודית" ו"האגף היהודי"
עוסק בסיכול ריגול ופעילים קיצוניים העוסקים בפעולות כנגד המדינה והמשטר הדמוקרטי, כדוגמת טרור.
האגף ירד מגדולתו לאחר נפילת ברית המועצות, אך עלה בחשיבותו בעקבות פעולות טרור יהודי החל מראשית שנות ה-80. בעקבות המלצות ועדת שמגר לחקר טבח מערת המכפלה, הוגדל האגף.
כמו כן מפתח ומיישם טכנולוגיית לוחמת סייבר ואבטחת מידע.אגף טכנולוגיות מערכות המידעאחראי למערכות מידע, הן לבניית טכנולוגיות ופיתוח מערכות, והן לתורה הכלל-ארגונית לשימוש וטיפול במידע.אגף הדרכהיחידותהיחידה המבצעיתיחידה מיוחדת של לוחמים המומחים בפעילות חשאית ובמיוחד בביון ואיסוף מודיעין בשטח עוין.
הרשות מוסמכת להנחות גופים בעלי מערכות מידע קריטיות כיצד ליישם אבטחת מידע והגנת סייבר על מערכותיהם.
הערכות החטיבה מסופקות ישירות לראש הממשלה ושר הביטחון.
שירות הביטחון הכללי מכונה בדרך כלל לפי ראשי התיבות שלו שַׁבַּ"כּ, או הַשַּׁבַּ"כּ.
בראשית ימיו נקרא שִׁין-בֵּית, ראשי תיבות של "שירות ביטחון" וכך הוא מכונה עד היום בכמה שפות זרות.
באנגלית נהוגים מספר תרגומים לשמו של השב"כ, בהם GSS = General Security Service ו-GSA = General Security Agency, אך בשל האותיות SS בתרגום לועזי בהן תזכורת לימים אפלים בהיסטוריה היהודית, הוחלט על השם הרשמי של השב"כ באנגלית:
במסמכי מדינה רשמיים מופיע השם "משרד הביטחון – כ"ד".
סמל הארגון הוא עיגול ובתוכו חצי המנורה (המיוצגת על ידי שלושה קנים וחלק מהקנה האמצעי), כמחצית של סמל הלאום.
צבעי הסמל כחול-תכלת-לבן כצבע הצבעים הלאומיים של ישראל.
בסמל מופיע מוטו הארגון, "מָגֵן ולא יֵרָאֶה" כמבטאים את דרך הפעילות החשאית שלו.
מילים אלו לקוחות כפרפרזה למילים בשירת דבורה: "מָגֵן אִם יֵרָאֶה וָרֹמַח" (שופטים פרק ה' פסוק ח').
לעיתים קרובות רשום בצד הסמל או מסביבו שם הארגון, "שירות הביטחון הכללי".
עם הכרזת המדינה הוקם (על בסיס שירות המודיעין של "ההגנה" והיחידה לביטחון פנים "מחץ", שהוקמה אחרי פירוק "ההגנה" ופעלה עד לכינונו של שירות הביטחון) שירות הביטחון, ה"ש.ב.", שהיה זרוע של צה"ל (יחידה 184), ובראשו הועמד סגן-אלוף איסר הלפרין (הראל).
נכתב ב-17 בפברואר 1949, ובו כתב הראל אל הרמטכ"ל יעקב דורי כי בהתייעצות אצל דוד בן-גוריון סוכם להקים "שירות ביטחון".
ההוראה בוצעה כעבור כשלושה שבועות, בצו של האלוף משה צדוק, ראש אגף מטה (אג"מ), שהורה על הקמת "שירות ביטחון כללי".
בשנת 1950 הוצא השירות ממסגרת צה"ל, והועבר לאחריותו של ראש הממשלה.
במהלך מלחמת העצמאות עסק השירות רק בביטחון פנים, ולאחר המלחמה הוקמה בו גם מחלקה לריגול נגדי ונמסר לו גם הטיפול בנושאים מודיעיניים הקשורים בערביי ישראל.
עד מלחמת ששת הימים כלל השב"כ כמה מאות עובדים והתמקד בריגול נגדי, ובמעקב אחר פעילות חתרנית במגזר הערבי ובמגזר היהודי (לצד אבטחת אישים ומוסדות חיוניים בישראל ובנציגויותיה במדינות אחרות).
בתקופה זו הרשו לעצמם רבים מערביי ישראל לעזור לשב"כ באופן גלוי לחלוטין, בעיקר על ידי אירוח מתלמדים כדי שיכירו היטב את התרבות הערבית.
את כוח האדם בשירות בתקופה זו מתאר יעקב פרי בספרו:
אחד ההישגים הבולטים ביותר של השב"כ בשנותיו הראשונות הוא השגת תמליל הנאום הסודי של מנהיג ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב בשנת 1956, אם כי הישג זה נוצר באקראי, בלא שהשב"כ טרח על כך.
ב-4 במרץ 1957, התנקשו שלושה צעירים בחיי ד"ר ישראל קסטנר, בעקבות משפט דיבה שבו נקבע כי קסטנר שיתף פעולה עם הנאצים.
במהלך משפטם התברר כי זאב אקשטיין, שירה בקסטנר והרגו, היה סוכן של הש"ב, ונשלח לקבוצה המחתרתית כדי לשמש בה כמודיע.
הרוחות בעניין זה לא נרגעו זמן רב.
בעקבות רצח ישראל קסטנר, ובמהלך המשפט, נחשפה לציבור עובדת קיומו של השב"כ, שהייתה חסויה עד אז, ואף הוכחשה.
החשיפה הובילה לכינונו של פיקוח פרלמנטרי על השירות.
הוא נדון לעשר שנות מאסר ושוחרר ב-1966.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, עקב השב"כ אחר יריביה של מפלגת השלטון מפא"י, ובהן מפלגות תנועת החרות, הציונים הכלליים, מפ"ם והקומוניסטים.
פעילות כזו נחשבה לאחר מכן כפגיעה בדמוקרטיה.
פרסומים על פעילות זו הושתקו ברובם על ידי ההנהגה בראשות דוד בן-גוריון, והגורם היחידי שפרסם זאת היה השבועון "העולם הזה" של אורי אבנרי (בשנים 1956–1958 ניסה השב"כ, ללא הצלחה, להתחרות בשבועון זה באמצעות הוצאת שבועון מתחרה בשם "רימון").
תפיסת שני אנשי שירות הביטחון בעת שהטמינו מתקן האזנה במשרדו של מנהיג מפ"ם, מאיר יערי, עוררה סערה רבה.
השב"כ גם דאג שיפוטרו ממשרדי הממשלה עובדים שהתגלה כי הם תומכים במפלגות שנחשבו "עוינות" למפלגת השלטון מפא"י, כמו חרות ומק"י.
השב"כ פעל למען מפא"י גם במגזר הערבי.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 קיבל ראש הממשלה דוד בן-גוריון את עמדת ראש השירות עמוס מנור והחליט לחדול מריגול פוליטי.
"מטה 1" בשב"כ, שעסק בכך, פורק וחלק מהחומר הארכיוני שנאגר בו הועלה באש, יתר החומר הארכיוני העוסק בריגול פוליטי נשמר בארגון.
בלילה שבו עלה הליכוד לשלטון, בשנת 1977, הורה ראש השב"כ אברהם אחיטוב לשרוף מייד חומרים אלה.
השב"כ המשיך לאסוף חומר העוסק בתנועת "הכנענים" עד אמצע שנות ה-80.
הישג חשוב של השב"כ בתחום הריגול הנגדי היה חשיפתו ב-1961 של ישראל בר, סגן-אלוף (מיל.) ופרשן צבאי נודע שהיה מקורב לצמרת הביטחונית, כמרגל סובייטי.
בר נשפט, נכלא ומת בכלא.
לאחר מלחמת ששת הימים החל המאמץ לסיכול טרור פלסטיני ביהודה ושומרון וברצועת עזה ומהם, והפך לחלק גדל והולך של פעילות השב"כ עד שהפך בהדרגה למשימתו העיקרית של הארגון.
השב"כ פועל לביצוע משימה זו בשיתוף פעולה הדוק עם צה"ל.
יעקב פרי כותב על התקופה הראשונה שלאחר המלחמה:
בשנת 1968 בעקבות חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה הוחלט בשירות הביטחון הכללי לבצע רפורמה במערך האבטחה הממלכתי.
לצורך כך הצטרף לשירות דייב בקרמן כמדריך ירי באקדח.
בשנת 1972, בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, מונה אברהם שלום לראש אגף האבטחה ויושמה מדיניות אבטחה כוללת לנציגויות מדינת ישראל במדינות אחרות כמו גם במטוסים וספינות.
כתוצאה מכך מיסד וכונן בקרמן את תחום הדרכת והכשרת המאבטחים.
בין היתר פעלו חניכיו בסיכול מתקפת הטרור ב-18 בפברואר 1969 נגד מטוס אל על, שהתכונן להמראה בנמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן, ובפעולת החילוץ של מטוס סבנה.
מאבטחי השירות ברומא לחמו במחבלים, הרגו שלושה מהם ופצעו אחד באורח קשה ועצרו אותו.
בשנות מלחמת לבנון הראשונה פעל השב"כ גם נגד ארגוני הטרור הלבנוניים, ובראשם חזבאללה.
בין 135 הרוגי אסון צור הראשון ואסון צור השני היו גם אנשי שב"כ.
יובל דיסקין סיפר בריאיון לגלי צה"ל, כי לפני פרוץ האינתיפאדה הראשונה נגרם לשב"כ נזק מודיעיני קשה בשטחי יהודה ושומרון ורצועת עזה, מפני שהארגון מיקד את פעילותו בלבנון והזניח אזורים אלה.
בשנים 1984–1986 עבר השב"כ משבר קשה בעקבות פרשת קו 300, שבה שני מחבלים שחטפו אוטובוס ולקחו את נוסעיו כבני ערובה הוצאו להורג בלא משפט בידי אנשי השב"כ, שמסרו לאחר מכן עדויות שקריות על מעורבותם בפרשה.
בעקבות זאת נאלץ ראש השב"כ אברהם שלום להתפטר מתפקידו, וכמוהו בכירים נוספים בארגון, וראש השב"כ לשעבר יוסף הרמלין נקרא לעמוד בשנית בראש הארגון כדי לשקמו.
בשנת 1987 נחשפה פרשת עיזאת נאפסו שבסופה זוכה סגן בצה"ל, בן העדה הצ'רקסית מהאשמות של בגידה וריגול, לאחר שישב כשבע שנים בכלא.
בפסק דינו של בית המשפט העליון נמתחה ביקורת על נוהלי החקירה של השב"כ ועל בידוי ראיות שהפך לנורמה בארגון.
ביקורת ציבורית הופנתה אל הבכיר בשב"כ יוסי גנוסר, שאותו האשים נאפסו ב"תפירת התיק" נגדו.
משבר נוסף פקד את השב"כ בסוף 1995, בעקבות רצח יצחק רבין.
בעקבות כישלון זה (בעיקר של היחידה לאבטחת אישים), עוד לפני שהוגשו מסקנות ועדת שמגר (רצח רבין), החליט ראש השב"כ, כרמי גילון, להתפטר מתפקידו.
לפני שעזב גילון, חיסל השב"כ את "המהנדס" יחיא עיאש מחמאס שהיה אחראי לסדרת פיגועי טרור ב-1994. עיאש נהרג באמצעות טלפון סלולרי ממולכד, במבצע שהעלה במעט את המורל והמוניטין של הארגון.
חשיפתו של אבישי רביב (או בשמו בשב"כ – "שמפניה") כסוכן מדיח בקרב הימין הקיצוני לאחר רצח רבין, הציבה את השירות במוקד של ויכוח ציבורי בנוגע להפעלת סוכנים.
הלחץ הציבורי להעמידו לדין העמיד את השירות בדילמה בין ערך ההגנה על סוכנים וסייענים לבין היותו שירות ביטחון של מדינה דמוקרטית.
לבסוף הועמד רביב לדין באשמת אי מניעת רצח רבין אך זוכה.
כפי שאירועי קו 300 הובילו לבחינה מקיפה של נושא הטיפול הפיזי בחקירות, פרשת רביב הפכה לקו פרשת מים בכל הנוגע להפעלת סוכנים במגזר הלא ערבי.
אחרי התפטרותו של גילון ב-1996, "הוצנח" לתפקיד ראש השב"כ עמי אילון, לשעבר מפקד חיל הים, על מנת לשקם את הארגון.
בשנת 2000 הוחלף על ידי אבי דיכטר, שצמח בשב"כ, דבר שאילון זוקף לזכותו כעדות להצלחה בשיקום הארגון.
אבי דיכטר נכנס לתפקיד בסמיכות לפריצת האינתיפאדה השנייה.
פיגועי ההתאבדות, שהפכו למרכיב עיקרי של הטרור הפלסטיני נגד תושבי ישראל, העמידו בפני השב"כ אתגר של מתן מידע מודיעיני, שיאפשר סיכול פיגועים אלה בטרם ביצועם.
לשב"כ היו הישגים יוצאי דופן בתחום זה, הן במניעתם של פיגועי התאבדות והן בלכידת האחראים להם.
מאידך, פיגועי התאבדות רבים יצאו אל הפועל, ופגעו פגיעה קשה בביטחונם האישי של תושבי ישראל.
כחלק ממלחמתו בפיגועי ההתאבדות נהג השב"כ להפיץ לשאר גורמי הביטחון התרעות לפיגועים צפויים.
חלק מההתרעות הוגדרו כ"חמות" ו"ממוקדות" וגררו פרישת מחסומי משטרה ומג"ב לאורך מרחב התפר ובאזורים שעליהם התריע המודיעין.
במקרים רבים הצליחו כוחות הביטחון לסכל פיגועים בזמן אמת באמצעות התרעות של השב"כ.
את המודיעין לצורך סיכול הפיגועים השיג השב"כ באמצעות חקירות ושימוש במודיעין אנושי ("HUMINT") – הפעלת סוכנים ומשת"פים.
אחד הסוכנים הבכירים והמוצלחים ביותר שהפעיל השב"כ ביהודה ובשומרון היה מסעב חסן יוסף, בנו של ראש החמאס ביהודה ושומרון, שהפיק מודיעין רב, אמין ואיכותי, וכונה "הנסיך הירוק" בידי מפעיליו.