tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דנין ציין באתרו כי אילו היה מודע לפרסום הקודם, לא היה מפרסם את מאמרו באותו אופן..
aegyptia (צלף קוצני מהזן המצרי).צלף קוצני נחשב לאחד מארבעה מינים מהסוג צלף הגדלים בר בישראל, ולו מוכרים כיום שני זנים: זן מצרי וזן סיצילי.
עם זאת, לא כל הבוטנאים מקבלים מיון זה ורואים בזנים הללו מינים עצמאיים או לפחות תת-מינים.
בכל אופן, תהליך הרביזיה הטקסונומית של צלף קוצני טרם הושלם, אלא הוא ממשיך להתפתח גם בעשור האחרון.
במהלך רוויזיה מקיפה שנערכה לסוג צלף במובנו הרחב (Capparis s.l.), נמצא כי הסוג אינו מונופילטי.
בעקבות זאת, מיני הצלף מהעולם החדש (אמריקה) הופרדו לסוגים עצמאיים כגון Capparidastrum, Cynophalla, Quadrella ואחרים.
לעומת זאת, מיני הצלף מאוסטרליה נותרו משויכים לסוג Capparis במובנו המצומצם (s.str.), לצד מינים מהעולם הישן (אפריקה, אסיה והאזור הים-תיכוני), ולא הועברו לסוגים נפרדים.
הצלף הקוצני הוא שיח קוצני, שנופו עגול בקוטר 80 סנטימטר עד 1.5 מטרים, גובהו חצי מטר עד שני מטרים.
הפריחה בין סוף מרץ עד אמצע אוקטובר ועיקרה בין תחילת מאי לתחילת אוקטובר.
שיח שנשרף או נגדע מתחדש במהירות ופריחתו מתארכת עשויה להתארך עד סוף אוקטובר.
הענפים של הצלף הקוצני קשתיים, צבעם תכלכל-אדמדם, והם משירים את העלים העליונים לקראת סוף הקיץ וחלקם העליון מתייבש ומת כל שנה.
לעיתים מתעבה החלק הסמוך לקרקע הרב-שנתי כגזע ממש.
העלים עגלגלים בשרניים מעט מכוסים קרום דק של שעווה ובקודקודו חוד קוצני קצר.
בבסיס פטוטרת העלה מצויים לוואים קוצניים, נוקשים ומאונקלים כלפי בסיס הגבעול.
הפרחים דו-מיניים בקוטר 4 עד 6 ס"מ, מרובי אבקנים וצבעם לבן עד ורוד.
ארבעת עלי הכותרת ערוכים בשני זוגות כמו כנפי פרפר.
הקדמיים נפרדים זה מזה בחלקם בעליון, ואילו האחוריים צמודים לכל אורכם.
לפרח אבקנים רבים בעלי זירים ארוכים הבולטים מהכותרת, ועמוד עלי יחיד.
במרכז הפרח ישנו שקע עמוק בו מצטברת כמות גדולה של צוף למשיכת מאביקים.
השחלה דמוית כדור מוארך נישאת על עוקץ ארוך (גינופור) אשר הופך לאחר ההפריה לעוקץ הפרי.
הצלקת דמוית כיפה ויושבת בראש השחלה.
הפרי הוא ענבה עסיסית מאורכת מרובת זרעים המשתלשלת על עוקץ השחלה.
הזרעים הפירות נאכלים על ידי עופות ושועלים ומופצים למרחוק.
כל חלקי הצלף נחשבים לבעלי סגולות רפואיות.
ביוון העתיקה שימשו הפרי והשורשים להרגעת כאבי שיניים וברפואה הערבית העתיקה שימש שורש צלוי לריפוי מחלות טחול.
בעיראק, בפרס ובצפון אפריקה משמשים השורש וקליפתו להורדת חום, לטיפול בדלקת פרקים, לחיזוק הגוף וכן כסם משתן.
בהודו בנוסף לשימושים אלה קליפת השורש משמשת לטיפול בשיתוק במחלות כבד וטחול, לשיכוך כאבים ולחיזוק הגוף.
שימושים נוספים המוזכרים הם פרחים כתושים מרוחים על אבר המין הגברי להגברת הזקפה, הרתחה של שורש במים לטיפול בעקרות אצל גברים ונשים, משרה משורשים מבושלים לטיפול בעצבנות, ועלים כתושים מרוחים על פצע משמשים לחיטוי פצעים וזיהומים.
הצלף הקוצני מקובל ברפואה העממית של הערבים בישראל כתרופה לטיפול בליקוי שמיעה, שיגרון, עקרות נשים, פצעים פתוחים ומזוהמים, סוכרת, כאב שיניים ומחלות חזה.
הצלף כצמח מאכל, תבלין וקוסמטיקה
פקעי פריחה (ניצנים), פירות צעירים (אֲבִיּוֹנָה), ענפים צעירים (תימורות) ועלים של שלשה מינים (צלף קוצני, מצרי וסיצילי) מוחמצים ומשמשים כתבלין מזה אלפי שנים.
הפקעים נסחרים בעולם כתבלין וכתחמיץ.
הגבעולים הצעירים משמשים לתיבול לבן.
פקעי הפרחים מהיום השלישי משמשים למאכל כשהם כבושים בחומץ או במלח, לאחר שהוסרה מהם מהמרירות על ידי בישול קצר במי מלח או על ידי השריה במים והחלפתם במשך כמה ימים.
הצמח משמש גם בתעשיית הקוסמטיקה.
פנולוגיה - מחזור חיי הצמח והפרח והאבקה
הענפים משירים לרוב את עליהם לקראת הקיץ ומתייבשים לקראת תחילת דצמבר והעלווה מתחדשת אט אט באמצע מרץ.
פריחת צלף קוצני חלה בין פברואר לספטמבר ופריחת הצלף הסיצילי מתרחשת מאפריל עד נובמבר.
הפרחים מתפתחים זה אחר זה מחיקי עלים על הענפים המשניים, והפריחה מתקדמת מדי יום בהתאם להתפתחות מבסיס הענף לכיוון קצהו.
על אותו ענף ניתן לראות פרי בשל, פרי צעיר, ומעליו פרח נבול, פרח סגור ופקע.
הפרחים נפתחים בשעות אחר הצהריים המאוחרות, לעת ערב, ונובלים כ-15 עד 18 שעות אחרי היפתחם, כתלות בתנאי מזג האוויר, בשעות הבוקר המאוחרות.
בשעות אחר הצהריים, עלי הגביע של פקע הפרח נפשקים, ואחריהם עלי הכותרת נפתחים באיטיות ונפרשים בהדרגה.
האבקנים הגלולים מתיישרים בתנועות מזרקה, בבד בבד עם התיישרות עוקץ השחלה (גינופור).
עם פתיחת הפרח לפנות ערב, המאבקים נפתחים, האבקה נחשפת, ומתחילה הפרשת צוף הנמשכת לאורך כל שעות הפתיחה של הפרחים.
בשעות האור מבקרות בפרח דבורים ובחושך מבקרים רפרפים.
בשעות הדמדומים מבקרת דבורת הצלף, היא הצלפונית.
במינים מסוג צלף לא מתרחשת האבקה עצמית ספונטנית והם נחשבים בתכונותיהם למואבקי לילה - גדולים, בהירים וריחניים.
הן האבקה והן הצוף משמשים פיתיון לחרקים ובמיוחד לרפרפים ולדבורים.
האבקה הרבה והחשופה נאספת למשל על ידי דבורה נקבה בשתיים שלוש תנועות מהירות בעזרת רגליהן האחוריות.
הצוף הרב חבוי במאגר שמוגן מפני חרקים קטנים ולא מועילים ומאפשר רק לחרקים גדולים ומועילים בהאבקה כמו רפרפים ודבורים לינוק מן הצוף.
הצופן מצוי על המצעית, בין בסיסיהם של עלי הגביע ועלי הכותרת (צופנים מסוג זה מכונים צופני מצעית שוליים).
בחלקם העליון של שני העלים חופים השוליים הסמוכים אלה על אלה וסוגרים את הסירה מעל ומונעים את התאדות הצוף וקרישתו ומונעים מחרקים לא מועילים באמצעות חלקי הכותרת הסוגרים את מאגר הצוף מעל.
הצלף הוא בעל ענפים בשרניים סגולים, וקוצים מעוקלים חדים ועזים המאפשרים לאדם להכניס את ידו לתוך הצמח בקלות, אך כשינסה להוציאה היא תישרט קשות.
עליו הירוקים צומחים באביב וקמלים בסוף הקיץ.
זמן קצר לאחר הוצאת ענפיו, הצלף מוציא ניצנים (הקרויים גם קפריסים) ירוקים ההופכים לסגולים.
מתוכם יוצאים פרחים בעלי ארבעה עלי גביע וארבעה עלי כותרת לבנים, אבקנים רבים ארוכים וסגולים ושחלה עילית על עמוד ארוך, אשר נפתחים לפנות ערב ונובלים למחרת.
פריו, הקרוי אֲבִיּוֹנָה, הוא ענבה בשרנית מוארכת המתפצלת לאורכה.
הלבלוב של הצלף מכונה גם תְּמָרוֹת ׁ(מן תְּמָרָה).
הצלף כולו אכיל, ענפיו הצעירים (לאחר קילוף) ועליו בשרניים ובעלי טעם מריר (העלים יותר מרים מהענפים).
ניצני פרחיו ופירותיו נמכרים בשוק לאחר כבישה.
בעקבות העובדה כי הצלף מוציא ענפים חדשים בכל שנה, היו בקרב התנאים (בית שמאי) אשר החמירו וקבעו כי אסור לנטוע אותו בכרם משום כלאיים - כי הוא דומה לירק, וכי קיים בפירותיו איסור ערלה - כאילן.
לעומתם סברו בית הלל כי לפי שגזעו, על אף היותו קטן ביותר, נשאר בכל שנה - הצלף הוא אילן לכל דבר.
ההלכה הוכרעה כבית הלל לפי הכלל "בית הלל ובית שמאי - הלכה כבית הלל".
מחלוקת נוספת היא לגבי הגדרת פירותיו.
"רבי אליעזר אומר הצלף מתעשר תמרות ואביונות וקפריסין, רבי עקיבא אומר אינו מתעשר אלא אביונות בלבד" (משנה מעשרות, ד,ו, תלמוד בבלי מסכת ברכות דף לו עמוד א) רבי אליעזר סובר שהן התמרות (לבלוב), הן האביונות (הפירות) והן הקפריסין (ניצני הפרח) כולם מוגדרים כפרי ולכן הם חייבים בתרומות ומעשרות ואסורים בערלה.
לעומתו סובר רבי עקיבא כי רק האביונות נחשבים לפרי ולכן רק הם חייבים בתרומות ומעשרות ואסורים בערלה.
ההלכה נקבעה לפי הכלל "כל המיקל בארץ הלכה כמותו בחוץ לארץ" ולכן, בחוץ לארץ רק האביונות אסורים בערלה כדעת רבי עקיבא, ואילו בארץ ישראל, הן הקפריסין (ניצנים), הן האביונות והן התמרות (לבלוב) אסורים בערלה.
(אין תרומות ומעשרות בחוץ לארץ).
לעניין הברכה על אכילתו, הרי שעל האביונות מברכים בורא פרי העץ שהם עיקר הפרי ואילו על הקפריסין נחלקו הראשונים.
הרי"ף והרמב"ם סבורים שמכיוון שהקפריסין אינם ערלה בחוץ לארץ הרי שברכתם בורא פרי האדמה, ואילו הראב"ד והרא"ש סוברים שרק לעניין ערלה פוסקים כמקל בחוץ לארץ אך לעניין ברכה מפני שנחשבים פרי בארץ ישראל הרי שברכתם בורא פרי העץ.
להלכה, פוסק בעל הטורים (בניגוד לאביו הרא"ש) לברך בורא פרי האדמה משום ספק, כיוון שברכת האדמה פוטרת את ברכת העץ אך לא להפך, וכן נפסק בשולחן ערוך.
הצלף מצוין בדברי חז"ל כ"עז שבאילנות".
באותה שורה עם ישראל – העזין שבאומות, תרנגול – העז שבעופות, וכלב – העז שבחיות.
צלעות קירור הן מערך של משטחים מחומר בעל מוליכות חום גבוהה, החשופות לאוויר ומפזרות בו חום, שנקלט בהן מן הגוף שתפקידן לקרר.
צלעות קירור הן חלק מגוף קירור, המשמש חלק במערכת קירור.
מערכת קירור יכולה לכלול גם מאווררים, צינורות להולכת גזים או נוזלים, משאבות עבור צינורות אלו, מדחסים, חומרים משפרי מגע תרמי, חומרים מבודדים וחורי אוורור.
צלעות קירור יש, לדוגמה, בגופי קירור של מעבדי מחשב ומנועי אופנועים.
צלעות הקירור עשויות בדרך כלל ממתכת בעלת מקדם מוליכות חום גבוה, כגון: נחושת, פליז, אלומיניום (במחשבים וברכיבים תעופתיים), ברזל (בדרך כלל במכשור תעשייתי כבד ומנועים בהספק גבוה) ועוד.
צלעות הקירור קולטות אנרגיה בהולכה ישירה מהחלק במכשיר שבו נוצר החום (למשל מנוע, מעבד, מדחס, שנאי וכיוצא באלה), אנרגיית החום מתפזרת באופן יעיל בצלעות.
הדבר מתאפשר בזכות מקדם המוליכות הגבוה של צלעות הקירור, ועובי שהותאם לפיזור יעיל, והסעה של החום לסביבה (אוויר, מים או נוזל אחר) בזכות שטח הפנים הגדול של הצלעות.
גאומטרית, הצלעות מותאמות למעבר אוויר או נוזל והן מוצבות במקביל לזרם האוויר או הנוזל שבסביבת המכשיר.
לדוגמה צלעות הקירור במנוע האופנוע ניצבות במקביל לזרם האוויר הנוצר בזמן נסיעת האופנוע.
במכשירים מסוימים שבהם זרם האוויר או המים אינו מספיק לצינון המכשיר, מוצב בסמוך לצלעות הקירור מאוורר שתפקידו ליצור תנועת אוויר או מים בסביבת צלעות הקירור.
צלקנית (שם מדעי: Carpobrotus, באנגלית pigface) היא סוג של צמח סוקולנטי בעל עמידות גבוהה ליובש עונתי, קרקע דלה ורסס ים.
הסוג "צלקנית" כולל כ-20 מינים, שמוצאם של רובם הוא דרום אפריקה, אך קיימים גם מינים שמקורם באוסטרליה ובדרום אמריקה.
הסוג רגיש לקרקע כבדה או בוצית.
מקור השם המדעי carpobrotus הוא ביוונית, ומשמעותו "פרי אכיל".
בארץ גם קיים שם עממי, "אהל האצבעות".
עלי הצלקנית בשרניים מאוד, בעלי חתך משולש ומסתיימים בחוד.
הצלקנית משתרעת על פני הקרקע, כשבכל התפצלות קיים אגד שורשים.
פרחיה גדולים, אופקיים וצורתם כצורת כתר.
הפרחים בעלי דמיון מסוים לפרחי חרצית, אלא שעלי הכותרת של הצלקנית זקורים יותר.
צבעה שונה ממין למין - לבן, כתום, צהוב או סגול.
לפירות צורה אליפטית, כשבקצם פיטמה, וגודלם כשני סנטימטרים.
בזכות עמידותם הרבה של מיני הצלקנית, דרישותיהם הצנועות מהקרקע ועמידותם בתנאי יובש, בצלקנית משתמשים לעיגון חוליות ומדרונות בשולי דרכים.
בגננות נוי משמשת הצלקנית לכיסוי שטחים שאינם מיועדים לדריכה.
בגינות רבות משמשת הצלקנית כצמח כיסוי קל מאוד לתחזוקה.
את הצלקנית ניתן להרבות על ידי ייחורים (יש לכלול אגד שורשים בכל יחור), השרשה (גבעול צלקנית במים יפתח שורשים תוך מספר שבועות) או על ידי זרעים.
בנוסף, מיני הצלקנית משמשים למאכל.
כשהם בשלים, פירות הצלקנית ראויים למאכל.
לפרי הבשל גוון צהוב והוא מפיץ ריח עז.
לחלק ממיני הצלקנית טעם מר ולא נעים, אך הם ראויים למאכל.
את עלי הצלקנית אוכלים צבים.
הם טובים למאכל אדם לאחר בישול.
בעבר השתמשו מלחים בעלי הצלקנית כתרופה לצפדינה.
ילידי אוסטרליה השתמשו בעלים צלויים כתחליף למלח.
בצלקנית משתמשים גם לצרכים רפואיים.
מיץ העלים מכווץ כלי דם ובעל יכולת חיטוי מסוימת והרגעה מקומית, ועל כן ניתן להיעזר בו בצורתו הגולמית על פצעים פתוחים, כוויות, פריחה, מחלות עור כרוניות מסוימות ועקיצות.
בנוסף, ניתן להשתמש במיץ העלים להקלה במצב של שלשול, ולגרגור להקלה בדלקת גרון.
מתקיימים מחקרים להפקת תרופה מסחרית ממיצוי העלים.
בישראל גדלים מספר מינים שיובאו מדרום אפריקה, שזכו לשם העממי "אהל אצבעות".
לפחות שני מינים התאזרחו היטב והחלו מתפשטים על חשבון מינים מקומיים, ועל כן הוגדרו כמינים פולשים.
תופעה זו אינה קיימת רק בישראל, אלא גם במדינות נוספות, דוגמת קליפורניה.
צלקנית נאכלת (Carpobrutus edulis, מכונה גם "אהל האצבעות") - פולשנית
צִלְצָל (בלעז: הַרְפּוּן) הוא מכשיר דמוי-חנית המשמש לדיג, ולציד בעלי חיים ימיים גדולים כדוגמת לווייתנאים.
הוא ממלא את תפקידו בכך שהוא ננעץ בחיה הניצודה, ומאפשר לדייג למשוך אותה אליו באמצעות חבל או שרשרת המחוברים אליו.
במראה החיצוני שלו הוא דומה לחנית.
כלומר מוט ארוך שבקצה שלו ראש מחודד.
אך בניגוד לראש החנית ראש הצלצל אינו מחובר למוט, אלא רק מולבש עליו.
כאשר הצלצל פוגע בבעל חיים, ראשו המחודד חודר מתחת לעור, מתנתק ממוט הזריקה ומסתובב על צידו.
כך הוא נשאר תפוס מתחת לעור.
ראש הצלצל, שהתנתק מן המוט, מחובר לחבל.
הקצה השני של החבל מוחזק על ידי הציד או קשור למצוף.
בני האינואיט צדו באמצעות צלצלים מגוון של יונקים ימיים כמו כלבי ים, ניבתנים, חדשן-חדקרן, בלוגות וליוויתנים קשותי ראש.
בכל מקום צדו יונקים שהיו נפוצים באזור.
צדו הן מהקרח, הן מקיאקים, וליוותנים גדולים צדו בדרך כלל בצוותים מסירות גדולות יותר שנקראות אומיאק.
צְלָפִיִּים (שם מדעי: Capparaceae) - משפחה של צמחים בעלי פרחים בסדרת הצלפאים.
משפחה זו כוללת 15 סוגים וכ-423 מינים מהם גדלים בישראל 2 סוגים בלבד: מֵרוּאָה שלה מין אחד, מֵרוּאָה עֲבַת-עָלִים וצלף הכולל 4 מינים ובהם צלף קוצני שלו 3 תת-מינים.
לפי הבוטנאים גדלים בישראל 6 מיני בר כאשר שני תת-מינים (צלף מצרי וצלף סיצילי) הם מינים שעומדים בפני עצמם.
הסוג בַּאֲשָׁן ומיניו הופרדו למרות קרבתם למשפחת הצלפיים ומהווים עם סוג נוסף משפחה בפני עצמה, משפחת הבאשניים (Cleomaceae).
משפחה זו תוארה לראשונה על ידי הבוטנאי הצרפתי אנטואן-לורן דה ז'יסייה.
זוהי משפחה בינונית בגודלה מבחינת מספר המינים והסוגים, וגם מבחינת חשיבות המשפחה לאדם, חשיבותה משנית.
המשפחה קרויה על שם הסוג צלף, שהוא המוכר והגדול במשפחה וכולל 145 מינים.
משפחת הצלפיים משויכת לסדרת הצלפאים (Brassicales),הכוללת מורינגיים, סלודוריים, רכפתיים, צלפיים, מצליבים ועוד.
משפחת הצלפיים מראה קרבה רבה למשפחת המצליבים, ועל פי כמה חלוקות, אף כלולה בה.
מלבד המחלוקת הזו, לגבי שיוכה או היבדלותה של משפחת הצלפיים מן המצליבים, קיימת מחלוקת לגבי השייכות של הסוג באשן למשפחה זו.
בעבר נכללו מיני הבאשן במשפחת הצלפיים (וכך החלוקה במגדירי הצמחים).
יש הסוברים כי ראוי שהבאשן ייכלל במשפחת המצליבים, ואילו על-פי חלוקה אחרת הסוג באשן וקרוביו התפתחו במקביל לצלפיים, ובשל מספר תכונות המבדילות ביניהם, אינו שייך למשפחה זו.
אבל, עקב מחקרים פילוגנטיים-מולקולריים של השנים האחרונות, ולכן הסוג בַּאֲשָׁן ומיניו הופרדו ומהווים עם סוג נוסף משפחה בפני עצמה, משפחת הבאשניים (Cleomaceae).
משפחה זו כוללת בני-שיח, שיחים ועצים נשירים או ירוקי עד.
הפרחים יחידים החיק העלים או ערוכים בתפרחות לרוב דמוית אשכול.
הפרח על פי רוב דו-מיניים, מאופיין בסימטריה רדיאלית או דו-צידית.
עלה הגביע מאוחים או מפורדים, מספרם 4. עלי הגביע צמודים למצעית, ומספרם 4.
עלי-כותרת 4 או ללא עלי כותרת (מרואה), מפורדים.
מספר האבקנים מעטים או מרובים (6 עד 250).
השחלה עלית, נישאת על עוקץ (גינופור ארוך) עלי שחלה מאוחים.
עמוד העלי בודד, בעל צלקת יחידה.
הפרי מטיפוס בית גלעין או ענבה.
צבע הזרעים לרוב בגווני חום או צהוב.
5 או 7 מינים ממשפחה זו מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ ישראל.
הם לרוב גדלים בדגם פזור, פרט למין צלף קוצני שמרובה בבית גידולו-סלעים וחומות בחבל הצומח הים תיכוני.
תשעה מינים גדלים בחבלי הארץ המדבריים.
3 מהם מינים נדירים מאוד הנמצאים בסכנת הכחדה בישראל ('מינים אדומים').
בקרב משפחה זו, אין צמחים המגודלים בהיקף רחב לצורכי האדם.
לעומת זאת, כמה צמחים משמשים את האדם למאכל, רפואה ולמספוא.
השימוש המוכר ביותר הוא בניצנים כבושים של הצמח צלף קוצני, הנחשבים למעדן ומשמשים במטבח הצרפתי והמטבח איטלקי.
מספר מינים משמשים למאכל באופן מסורתי, כאשר הם מלוקטים על ידי חברי תרבויות ילידיות לצורכי מאכל, בייחוד בעת רעב.
כמו כן משמשת לשם כך מרואה עבת עלים מהסוג מרואה.
האחרונה גם חשובה לצורכי מרעה.
מינים רבים מהסוג באשן משמשים כצמחי נוי, משום יופי פרחיהם.
מן הצד השני, חלק ממיני סוג זה הם עשבים שוטים.
הפרח של צלף קוצני משמש כסמל שמורת נאות קדומים.
המשפחה כוללת, על-פי חלוקות שונות, 30-50 סוגים.
שלושה מהם מיוצגים בצמחיית הבר של ארץ-ישראל:
באשן (Cleome) נחשב למשפחה שעומדת בפני עצמה
צלפאים (שם מדעי: Brassicales) היא סדרה של צמחים בעלי פרחים.
הסדרה יורשת את שמה בעברית מהסוג צלף, ובשפות אחרות נקראת על שם אחד הסוגים החשובים שבה - כרוב (Brassica).
מיני הסדרה מכילים גלוקוזינולטים (נקראים גם שמן חרדל), השחלה עילית והיא בעלת שלושה עלים (שחלילים).
השיליה דפנית ועובר הזרע בדרך כלל ירוק.
מצליבים (Brassicaceae), הכוללת את הכרוב ואת החרדל
צלפיים (Capparaceae), הכוללת את הצלף
פפאיים (Caricaceae), הכוללת את הפפאיה
מורינגיים (Moringaceae), הכוללת את המינים מורינגה רותמית ומורינגה מכונפת
רכפתיים (Resedaceae), הכוללת את המין רכפתן מדברי
סלוודוריים (Salvadoraceae), הכוללת את המין סלוודורה פרסית
טרופאוליים (Tropaeolum), הכוללת את כובע הנזיר
דג הצלף (שם מדעי: Toxotes) הוא סוג דג יחידי במשפחת הצלפיים שבסדרת הדקראים.
מיני הסוג ידועים בדרך הייחודית בה הם צדים את טרפם.
הם ניזונים בעיקר מחרקי יבשה, אותם הם מאתרים מתוך המים ויורקים עליהם זרם מים חזק שמפיל אותם למים.
הם חיים בעיקר במים מליחים בשפכי נהרות וביערות מנגרובים, אך עשויים להימצא גם בים הפתוח, במעלה הנהר או אף במים מתוקים.
תפוצתם היא בחופי האוקיינוס ההודי, מהודו ועד הפיליפינים, באוסטרליה ובפולינזיה.
גודלם של מינים מסוימים הוא 5-10 ס"מ בעוד אחרים עשויים להגיע ל-40 ס"מ.
הם משמשים גם כדגי נוי.
כשהצלף משחר לטרף, הוא שט סמוך לצמחים שגדלים מחוץ למים ותר אחרי חרקים ועכבישים שנמשכים לצמחים אלו.
עינו של הצלף חדה מאוד ובנוסף הוא מסוגל לנתח את שבירת האור שעובר דרך פני המים ולפצות עליה כשהוא מכוון למטרה.
כאשר הוא מבחין בטרף הוא מתקרב לפני המים, מוציא את פיו החוצה מהמים ויורק או מתיז זרם מים על הטרף.
המים יוצאים כך דרך חריץ מיוחד שקיים בחלק העליון של פיו, אליו הוא מצמיד את לשונו ויוצר בכך מעין צינור.
באמצעות כיווץ הזימים שלו הוא מפעיל לחץ על המים שנורים החוצה בדיוק למרחק של 2-3 מטרים.
הזרם עצמו עשוי להגיע למרחק רב יותר, אך אז הוא אינו מדויק.
זרם המים פוגע בטרף ומפיל אותו למים והדג אוכל אותו שם.
במקרים בהם היריקה לא מפילה את הטרף, ימשיך הצלף לירוק עד להפלתו, כשהוא מסוגל לחזור על כך 4-5 פעמים ב-40 שניות.
פריט בוגר הוא מנוסה מספיק כדי להצליח לפגוע במטרה כמעט תמיד כבר בניסיון הראשון.
הצעירים מתחילים את ניסיונות הציד שלהם כשהם בגודל 2.5 ס"מ בערך.
בתקופה זו של חייהם ניסיונם לא מספיק כדי להבטיח פגיעה ולכן הם צדים בקבוצות, דבר שמגדיל את הסיכוי שהטרף אכן יפגע בסוף.
הם גם לומדים לדייק יותר כאשר הם רואים דג אחר מצליח ומחקים אותו.
במקרים בהם הטרף קרוב מספיק למים, עשוי הצלף לקפוץ החוצה מהמים לגובה של פי 2.5 מאורך גופו ולתפוס אותו בפיו מבלי להשתמש ביריקה.
גם הפריטים הבוגרים עשויים לצוד סמוך לפריטים אחרים, ולעיתים דג אחד מפיל את הטרף בעוד אחר תופס אותו במים בפועל.
הציד הזה מספיק בפני עצמו להוות את תזונתם של הדגים.
זהו סוג יחיד במשפחה ובו שבעה מינים:
צלף אמריקאי הוא סרט קולנוע אמריקאי בסוגת דרמת מלחמה בבימויו של קלינט איסטווד, שיצא לאקרנים בשנת 2014. הסרט מבוסס על האוטוביוגרפיה של צלף יחידת אריות הים כריס קייל: American Sniper: The Autobiography of the Most Lethal Sniper in U.S.
בסרט מככב בראדלי קופר, שהוא גם בין מפיקי הסרט.
הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר, בהם פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר וזכה בפרס אוסקר לעריכת הקול הטובה ביותר.
הסרט נפתח על רקע קולות מואזין.
כריס קייל (בראדלי קופר) הוא צלף המחפה על כוחות חיל הנחתים של ארצות הברית במהלך משימתם בעיראק.
הוא מזהה אישה וילד יוצאים מבית, האישה נותנת לילד מה שעלול להיות רימון יד והוא מתקרב לעבר חיילי הכוח.
על כריס להחליט האם לפגוע בילד או לא בטרם הוא משחרר ירייה.
הסרט עובר לסצנה מילדותו של קייל, ילד מטקסס שאביו מלמדו לצוד.
האב מלמד את קייל ואחיו הצעיר לקח לחיים, העולם על פי האב מחולק לשלושה: הכבשים, הזאבים וכלבי רועים שתפקידם להגן על התמימים מפני כוחות הרשע.
בעקבות ההתקפות על שגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה, הוא מחליט להתנדב לצבא ולאחר מבחנים מפרכים מתקבל ליחידת אריות הים בה מתגלה כבעל כישרון בלתי רגיל בצליפה.
קייל פוגש בפאב את טאיה (סיינה מילר) והשניים מתאהבים.
במהלך חתונתם נקראת יחידתו של קייל לעיראק, ומוצבת בפלוג'ה.
הסרט חוזר לאירועי סצנת הפתיחה ומתברר כי הילד אכן נשא רימון יד, קייל הורג אותו ואת אמו שנטלה את הרימון לאחר מותו בכוונה ליידות אותו על הנחתים.
בשובו לבסיס עולה כי היו אלו החיסולים הראשונים שלו בשירות.
קייל ממשיך ללוות את כוחות המארינס כשהוא פוגע בחמושים רבים ומציל פעם אחר פעם את החיילים.
הכוחות נשלחים לתפוס את אבו מוסעב א-זרקאווי, מנהיג אל-קאעידה בעיראק.
הם לא מצליחים במשימה, בין השאר בשל צלף סורי שפוגע באמריקאים.
קייל חוזר לארצות הברית ומתאחד עם אשתו ההרה, ומגלה כי הוא סובל מתופעות הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
לאחר לידת בנו הבכור נשלח קייל לסבב נוסף בעיראק.
הוא נחשב לאיש המבוקש ביותר בעיראק ועל ראשו מוצא פרס של 180,000 דולר מטעם אל קאעידה.
בקרב הכוחות האמריקאיים הוא מכונה "אגדה".
הצלף הסורי מצליח פעם נוספת לפגוע בחיילים מיחידתו, אך לא בקייל.
בשובו לחופשה נולדה בתו השנייה, והסימפטומים הפוסט-טראומטיים שלו מחמירים.
במהלך השהות השלישית שלו בעיראק, נפגעת היחידה של קייל על ידי הצלף העיראקי מוסטפא, שפוצע קשות את עמיתו.
קייל ועמיתיו מחליטים לשוב לזירת הקרב ולנקום.
הקרב מסתבך וחברו ליחידה מארק לי נהרג.
בשובו לארצות הברית משתתף קייל בהלוויה הצבאית של עמיתו ומבקר בבית החולים את חברו הפצוע שהתברר שהתעוור.
טאיה, רעייתו, מתחננת בפני קייל שלא ייצא למשימה נוספת אך הוא לא שועה להפצרותיה.
בסבב המשימה הרביעי שלו בעיראק, מוטלת על היחידה המשימה לחסל את הצלף העיראקי שפועל בצאדר סיטי.
קייל ויחידתו מתמקמים על גג בניין, כשמתחתם שורצים כוחות האויב.
הצלף העיראקי פוגע בחייל אמריקאי, עמיתו של קייל.
קייל מזהה אותו אך מתברר שהוא מרוחק 2,100 יארד מהעמדה שלהם.
מפקד הכוח פוקד על קייל לא לירות על מנת לא לחשוף את הכוח.
על אף המרחק הרב שהופך את הפגיעה לכמעט בלתי אפשרית וסיכון הכוח, מחליט קייל בכל זאת לירות ומצליח לחסל את הצלף מוסטפא.
הכוח נחשף ונמצא בעמדת נחיתות מול עשרות חמושים עיראקים שמסתערים עליו.
קייל מתקשר בטלפון לווייני לרעייתו ומודיע לה שכעת הוא מוכן לחזור הביתה.
בחיפוי מסוק קרב וסופת חול מצליחים החיילים האמריקאים לסגת לכלי רכב הפינוי, אך קייל נפגע ונפצע במהלך הירי.
קייל שב לביתו, הפרעות הפוסט-טראומה שלו הופכות לבלתי נסבלות ומסכנות את סביבתו.
במפגש של קייל עם פסיכיאטר במרכז רפואי של המחלקה לענייני חיילים משוחררים, עולה כי הצי זקף לזכותו של קייל מעל 180 חיסולים במשך למעלה מ-1,000 ימים ששהה בעיראק.
הפסיכיאטר תוהה אם קייל מרגיש חרטה על דברים שראה או עשה, אך קייל משיב שהוא הגן על חבריו וחש רק צער על אלו שלא הצליח להציל.
הפסיכיאטר מציע לו לסייע לחיילים בשיקום וקייל נענה בחיוב.
הוא מתחיל ללוות נכים ובוגרי מלחמה שסובלים מהפרעות דחק פוסט-טראומטית, בשיחות עידוד ובחניכה במטווח.
במקביל יחסיו עם רעייתו ומשפחתו עולים על דרך המלך.
הקרנת כתוביות הסיום מתבצעת על רקע קטעי צילומים מתוך מסע ההלוויה וטקס האשכבה של קייל שנהרג מידי חייל משוחרר מעורער בנפשו בעת שסייע לו בהליך השיקום.
כריס קייל נולד ב-1974 בטקסס, כבר בילדותו נחשף לירי ולציד ובגיל שמונה קיבל מאביו את רובהו הראשון.
הוא עבד בחווה והתחרה ברודיאו.
ב-1999 התגייס לצי האמריקאי ושירת בצוות 3 של יחידת אריות הים.
במרץ 2003 רשם את החיסול הראשון כצלף, כשפגע באישה שהתכוונה ליידות רימון יד על חיילי המארינס בנאסריה שבדרום עיראק.
הוא היה בארבעה סבבים של משימות בעיראק במהלכם נזקפו לזכותו 160 חיסולים ועוד קרוב למאה חיסולים שלא זכו לאישור רשמי.
את הצליפה המתועדת מהמרחק הרב ביותר רשם ב-2008 כשפגע ממרחק של כ-2,100 יארד (1920 מטר) בחמוש עיראקי שהתכוון לירות ממטול רקטות לעבר שיירה אמריקאית.
במהלך שירותו עוטר קייל פעמיים בכוכב הכסף וחמש פעמים בכוכב הארד.
הוא השתחרר ב-2009, התגורר עם רעייתו ושני ילדיו בטקסס ועבד בחברה לייעוץ ביטחוני.
ב-2 בפברואר 2013 נהרג במהלך מטווח מירי של חייל משוחרר מעורער בנפשו.
טקס האשכבה שלו נערך באצטדיון הפוטבול של קבוצת דאלאס קאובויס, מסע ההלוויה שלו התפרס על פני 320 ק"מ, וכלל שיירה של 200 כלי רכב ומאות אנשים שחלקו לו כבוד אחרון לאורך הדרך.
בראדלי קופר - כריס קייל.
סיינה מילר - טאיה קייל, רעייתו של כריס.
לוק גריימס - מארק לי, לוחם אריות הים הנלחם לצד כריס בעיראק.
קיר אודונל - ג'ף קייל, אחיו של כריס.
בריאן הליסיי - קפטן ג'ילאספי.
סמי שייח - הצלף הסורי.
קייל גאלנר - גואט ווינסטון.
הזכויות לסרט המבוסס על האוטוביוגרפיה של כריס קייל נרכשו על ידי אולפני האחים וורנר ב-2012 כשנה לפני מותו של קייל.
למפיק וכוכב הסרט נבחר בראדלי קופר.
סטיבן ספילברג נבחר לבמאי והחל לעבוד על התסריט כשהשינוי העיקרי שהכניס בו היה הדגש על היריבות בין הצלף האמריקאי לצלף העיראקי.
משיקולי תקציב החליט ספילברג לפרוש מהמשך הפרויקט ונשיא אולפני האחים וורנר ביקש לבדוק האם קלינט איסטווד מוכן לקחת על עצמו את המלאכה.
איסטווד היה באמצע קריאת ספרו של קייל ונענה להצעה בחיוב.
צילומי הסרט החלו במרוקו בה העמידה הממשלה רכבים צבאיים וניצבים לטובת ההפקה.
עיקר הצילומים נעשו בקליפורניה ועל מנת לעמוד באתגר להוציא את הסרט לאקרנים עוד ב-2014, הוא צולם ב-44 ימים דחוסים כשאיסטווד ממעט בחזרות ובצילומים פר סצנה.
הקרנת הבכורה של הסרט נעשתה במהלך פסטיבל מכון הסרטים האמריקאי ב-11 בנובמבר 2014, הוא יצא בהפצה מוגבלת בארבעה בתי קולנוע בארצות הברית ב-25 בדצמבר 2014. ב-16 בינואר 2015 יצא הסרט בהפצה רחבה בבתי קולנוע בארצות הברית, ושבר את שיא ההכנסות ליום הפתיחה בחודש ינואר עם כ-30.5 מיליון דולר.
על פי דן פלדמן, מנהל ההפצה של האחים וורנר בארצות הברית, הסרט הפך לתופעה תרבותית.
סך הכל הכניס הסרט ברחבי העולם כ-547 מיליון דולר לעומת תקציב הפקה של 60 מיליון דולר.
הסרט זכה לתגובות חיוביות מצד מבקרי הקולנוע.
דייוויד דנבי מהניו יורקר ציין כי הסרט הוא בו זמנית גם סרט מלחמה וגם סרט אנטי מלחמה.
הוא שיבח את עבודתו של איסטווד שלעומתו נראים מרבית במאי הקולנוע כחובבנים ויצר סרט שלא מאבד לרגע את ריכוז הצופה ומצליח לגרום לו אי נוחות כפי שהתכוון.
פיטר טרוויס ממגזין רולינג סטון נתן לסרט 3.5 כוכבים מתוך ארבעה וכינה את הופעתו של בראדלי קופר, שהעלה לצורך הסרט כ-18 קילוגרם ואימץ מבטא טקסני, כמדהימה.
קלאודיה פאויג מUSA Today ציינה שמדובר בסרט עוצמתי ונוגע ללב בו סצנות המלחמה עשויות בקצב משובח ומותחות, והשוותה אותו לסרט מטען הכאב.
גם ג'ו מורגנשטיין השווה את הסרט למטען הכאב, אך ציין שלקתרין ביגלו, במאית מטען הכאב, היה חופש יצירה גדול יותר.
איסטווד, לעומת זאת, היה מוגבל בכך שהסרט שלו מבוסס על סיפור אמיתי.
הוא ציין שמדובר בסרט עשוי היטב המפאר את אומץ הלב והפטריוטיזם.
ארגון מבקרי הקולנוע האמריקאי בחר בסרט לאחד מסרטי השנה ובאיסטווד כבמאי הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד ל-6 פרסי אוסקר בקטגוריות פרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר (לבראדלי קופר), פרס אוסקר לתסריט המעובד הטוב ביותר, פרס אוסקר לעריכת הקול הטובה ביותר, פרס אוסקר למיקס הסאונד הטוב ביותר ופרס אוסקר לעריכה הטובה ביותר.
הסרט עורר מחלוקת פוליטית בין אלו שהיללו אותו כסרט פטריוטי שלא מפחד להתמודד עם האמת על איום הטרור ובין אלו שראו בו סרט תעמולה לא מוסרי ופשטני.
במאי הקולנוע מייקל מור יצא נגד נושא הסרט והצגת גיבורו: "דודי נהרג במלחמת העולם השנייה, לימדו אותנו שצלפים הם פחדנים שיירו בך בגב, ופולשים הם אפילו גרועים יותר", סת' רוגן השווה את הסרט לסרט התעמולה הנאצי שהופיע בסרט ממזרים חסרי כבוד.
מאוחר יותר התנצל רוגן על כך ש"הובן לא נכון".
מולם התייצבו אישים בעלי עמדות שמרניות כגון רופרט מרדוק ושרה פיילין ששיבחו את הסרט וגינו את מה שכינו "השמאלנים של הוליווד", ואמנים כגון דין קיין, בלייק שלטון, קיד רוק, רוב לאו וקרייג מורגן שתקפו את מור ורוגן.
כמו כן זכה הסרט לתמיכה מהרפובליקנים ג'ון מקיין, ניוט גינגריץ' וטים פולנטי.
מייק טייבי ממגזין רולינג סטון ציין שהסרט הוא כמעט טיפשי מדי מכדי לבקר אותו, ושאפילו בסטנדרטים הנמוכים של תעשיית הסרטים הוא ירד לשפל חדש.
הוא ציין שהפוליטיקה של הסרט מגוחכת ואדיוטית שדומה לזו של ג'ורג' ווקר בוש וציין שהנבלים האמיתיים בסרט הם דיק צ'ייני, דונלד רמספלד ופקידי ממשל נוספים שהציבו את כריס קייל עם רובה צלפים על גגות עיראק וביקשו ממנו להרוג נשים וילדים.
איסטווד, קופר והתסריטאי ג'ייסון הול התייחסו למחלוקת וציינו שלא מדובר בסרט פוליטי אלא בכזה שמנסה להציג דיוקן אמיתי של כריס קייל והשפעת מלחמת עיראק עליו.
בעולם הערבי התקבל הסרט ברגשות מעורבים, באיחוד האמירויות הערביות, קטר וכווית צונזרו חלקים מהסרט, ואילו בירדן הוא נפסל להקרנה.
בעיראק הצליח הסרט בחלקים הכורדיים של המדינה, בעיר בגדאד היו בעלי בתי קולנוע שסירבו להעלות אותו מחשש לתגובות נזעמות, ובקולנוע בו כן הוקרן, הופסקה ההקרנה לאחר שבוע בלבד.
הליגה הערבית-אמריקאית נגד השמצה דיווחה על עלייה בתחושות זעם ושנאה כלפי מוסלמים בארצות הברית.
מנהיגה העליון של איראן, עלי חמינאי, מתח ביקורת על סרט וטען כי הוא מעודד אלימות כלפי מוסלמים.
צֶלֶק העמוני מופיע בשתי רשימות גיבורי דוד, לקראת סוף הרשימה שבספר שמואל ובאמצע הרשימה שבספר דברי הימים.
התלמוד הבבלי מביא את שמו להוכחה שדוד המלך לא הקפיד שיהיו בין ראשי חייליו דווקא ישראליים מיוחסים מבטן ומלידה, שהרי צלק היה מבני עמון או אולי גר עמוני.
אכן, התלמוד מציע שאפשר שלא היה עמוני ממש, אלא שבא מארץ בני עמון.
שאלת ייחוסו של צלק משותפת לעוד דמויות בספר שמואל הנקראות על שמות עמים אחרים, כמו: אוריה החיתי, איתי הגיתי, יתר הישמעאלי ועוד.
מלבד הכתוב בתלמוד, היה מי שהסביר שאותם לוחמים היו מופקדים על אותם עמים ולכן נקראו על שמם, לפי זה, צלק היה מופקד על בני עמון במלכות דוד.
אפשרות נוספת שאלו כינויים סמליים שניתנו לאותם אנשים בעקבות אירועים יוצאי דופן שהיו קשורים בהם.
אין מניעה על פי התורה שבני עמון יתגיירו, אך אין באפשרותם לשאת נשים ישראליות מלידה.
יש מי שהציע שצלק כלל אינו קשור לבני עמון, ו"עמוני" משמעו שהיה מכפר עמונה שליד עפרה המקראית.
הפסוק בשתי הרשימות מביא לצד צלק גם את נחרי הבארותי נושא כליו של יואב בן צרויה.
לפי הכתיב, לא רק נחרי היה נושא כליו של יואב שר הצבא, אלא גם צלק, ומכאן שהיה מקורב מאוד לאיש הבכיר ביותר בצבא.
בספר שמואל מסופר שיואב הרג את אבשלום באמצעות עשרה מנושאי כליו, ולכן אין להתפלא שמוזכרים כאן יותר מנושא כלים אחד, אך אפשר ללמוד מכאן שלא כל נושאי הכלים היו באותו מעמד, ושני אלו שבפסוק היו נכבדים גם בפני עצמם.
מכל מקום, ייתכן שצלק העמוני היה מאותם עשרה נושאי כלים שהשתתפו בהריגת אבשלום וסיום מרדו.
צלקת המילה היא צלקת שנוצרת אצל גברים שעברו מילה.
בחלק מהמקרים הצלקת יכולה להיות בצבע כהה יותר, ובכל המקרים היא תקיף את ציר הפין.
הצלקת, המקיפה את ציר איבר המין בחלקו העליון, ממוקמת בגבול עור הציר ושארית העורלה הפנימית, שהיא החלק של העורלה שלא הוסרה במהלך ברית המילה.
שריד עורלה זה הוא רירית שנמצאת בין העטרה לצלקת ברית המילה, מה שגורם לריפוי רקמות שונה.
בברית מילה למבוגרים חלק מהפרנולום עשוי להישאר על כנו.
שארית העורלה היא רירית מיובשת ולעיתים קרובות יכולה להיות בעלת צבע ומרקם שונה משאר עור הפין.
הצבע יכול להיות ורדרד או בצבע בהיר, והוא בדרך כלל מתכסה בקרטין כדי להגן עליו מפני סביבה יבשה.
חלק מצלקות המילה מתאפיינות בהבדל צבע ניכר בינן ובין המוט.
צלקת המילה תלויה בטכניקה שבה נעשתה המילה.
טכניקות כירורגיות פתוחות תוך שימוש בתפרים עלולות לגרום להצטלקות לא אחידה במקום שבו הונחו התפרים.
מילה לתינוק אינה דורשת תפרים ולכן יכולה לגרום לצלקת עדינה ושווה.
מילה בגיל מאוחר יותר המתבצעת ללא תפרים (טכניקות המשתמשות בדבק רקמות ציאנו-אקרילט במקום תפרים וטכניקות כמו פלסטיבל שמתרפאות בכוונה משנית) גורמת לרוב לצלקת היקפית אחידה.
"צלצולי פעמונים" הוא פזמון שכתבו יאיר מדינה ואהובה עוזרי והלחינה וביצעה עוזרי.
השיר נכלל באלבום הנושא את אותו שם.
זמן קצר לאחר הוצאתו גילתה אהובה עוזרי כי היא חולה בסרטן שפגע במיתרי קולה.
השיר הוא שיר געגוע לאהוב מן העבר.
עם מותה של עוזרי ב־13 בדצמבר 2016 זכה השיר להשמעות רדיו רבות, והגיע למקום השני במצעד ההשמעות הישראלי השבועי של מדיה פורסט.
גרסת הכיסוי של איה כורם הופיעה באלבומה "לאלף את הסוסים" בשנת 2011.
בשנת 2011, כחלק מפרויקט "2 צדדים למטבע", בו ביצעו אמנים, שירים מסגנון אחר מהסגנון הקבוע שלהם, ביצעה להקת "התבלינים" את השיר.
השיר זכה לגרסאות כיסוי נוספות של יואב יצחק, שחקני "זהו זה" בעונות האיחוד בשנת 2020 (מוני מושונוב, שלמה בראבא, דובל'ה גליקמן, אבי קושניר וגידי גוב).
גם דקלון וסגיב כהן ביצעו גרסת כיסוי מלווים בעוזרי המנגנת בבולבול טרנג.
הראל מויאל ביצע גרסת כיסוי לשיר זה במסגרת הופעותיו.
ביוני 2025 אגם בוחבוט שחררה סינגל בשם "דמעות של אושר" הכולל גרסה מחודשת לשיר "צלצולי פעמונים".
מדובר במחווה אישית של בוחבוט לעוזרי.
הגרסה משלבת בין טקסטים אישיים של בוחבוט לבין השראה מיצירתה של עוזרי.
צלקת היפרטרופית היא תופעה של הצטלקות יתר, הנובעת מיצירה עודפת של חלבון קולגן לאחר חתך או פציעה.
בניגוד לקלואידים, צלקות אלו קטנות יותר ושטחן אינו מתרחב מעבר לגודל הפציעה המקורית.
ישנן שיטות שונות לטיפול בהן, ביניהן טיפול בהקפאה בחנקן נוזלי.
צלף: מורשת הוא סרט פעולה אמריקאי משנת 2014, בבימויו של דון מייקל פול.
לאחר חיסול מנהיגים צבאיים, ברנדון בקט (צ'אד מייקל קולינס) מקבל הודעה כי אביו, תומאס בקט, היה בין הנפגעים.
ברנדון מנסה להתחקות אחר דייוויד סימפסון, המתנקש, אשר שירת כצלף יחידת הריינג'רס ה-75, אך הוא מגלה שהוא עצמו משמש כפיתיון.
טום ברנג'ר – סרג'נט טום בקט
צ'אד מייקל קולינס – סרג'נט ברנדון בקט
דאג אלן – דייוויד סימפסון
מרסדס מייסון – קורפורל סנעא מאליכ
מארק לואיס ג'ונס – שופ
דומיניק מפהם – מייג'ור גאי בידוול
צלקת סיף, או צלקת דו־קרב , היא צלקת על הפנים שנחשבה לאות כבוד בדו־קרב של סטודנטים מהמעמד הגבוה בחברה הגרמנית והאוסטרית, והעידה על אומץ וגבורה בעת קרב סיף סטודנטיאלי .
הנוהג קיים לפחות מאז תחילת המאה ה-19, ונפוץ בעיקר בקרב סטודנטים שעוסקים בסיף באוניברסיטאות, אולם דעך מאז מלחמת העולם הראשונה.
במהלך תקופת השלטון של המפלגה הנאצית, המנהג נאסר.
הצלקת העידה לא רק על עיסוקו של אדם במנסור, אלא על יכולתו לספוג את מהלומת האויב ללא פחד.
הנוהג התפתח ונעשה פופולרי במהלך המאה ה-19 בקרב מדינות דוברות גרמנית, ונעשה בעיקר בקרב אחוות סטודנטים.
הצלקות נתפסו כסמל לאומץ, ומספר הצלקות על הפנים העיד על רמת גבורתו של העוטה אותן.
קבוצות מיעוט בגרמניה גם כן השתתפו במנהג, וכך סטודנטים יהודים רבים גם כן השתתפו בקרבות סיף וקיימו את הנוהג על מנת להוכיח את שייכותם לחברה הגרמנית.
רבים שלא התקבלו לאחוות הסטודנטים ניסו לדמות צלקת סיף על ידי חתך מכוון של הלחי באמצעות תער.
נוהג זה נתפס כברברי למדי בעיני מבקרים מחוץ לגרמניה, וכך לדוגמה בספרו "נווד בנכר" משנת 1880, מארק טוויין מתייחס בפרק השביעי לצלקות הסיף שראה בעודו בהיידלברג כהלם תרבות.
ב-1901, איגוד ההתעמלות האקדמי בגרמניה הקיסרית (Akademischer Turnbund, ATB) אסר על סטודנטים לקיים קרבות סיף לשם צלקת בלבד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, המנהג דעך.
בהמשך, עם עליית המשטר הנאצי, המנהג נאסר לחלוטין.
בסוף שנות ה-50 נראתה מגמת חזרה של המנהג, אם כי לא באותה המידה.
עם דעיכת המנהג בשל היותו מזוהה עם מיליטריזם, כיום חברי אחוות הסיף השונות בגרמניה, אוסטריה ושווייץ כמעט ולא מקיימים את המנהג, אם כי ישנם בודדים שכן ממשיכים את מסורת הצילוק באופן סודי.
צילוק קוונטי הוא כינוי לתופעה שבה המצבים העצמיים של מערכת קלאסית כאוטית מגדילים את צפיפות ההסתברות שלהם סביב מסלולים קלאסיים מחזוריים ובלתי יציבים.
אי-היציבות של מסלול מחזורי היא נקודה מכרעת המבדילה בין צלקות קוונטיות ובין ממצא טריוויאלי יותר שבו צפיפות ההסתברות מוגברת בסביבת מסלולים מחזוריים יציבים – ממצא אותו ניתן להבין בצורה קלאסית לחלוטין כביטוי של עקרון ההתאמה של בוהר, בעוד שבצלקות קוונטיות, יש צורך בהתאבכות.
בתור שכזו, תופעת הצילוק היא דוגמה ויזואלית להתאמה קוונטית-קלאסית וכן כדוגמה קוונטית של הפחתת כאוס מקומית.
מערכת קלאסית כאוטית היא גם ארגודית, ולכן כמעט כל המסלולים שלה מכסים בצורה שווה את מרחב הפאזה ה"נגיש".
לכן, אך טבעי לצפות כי המצבים העצמיים של רעותה הקוונטית ימלאו אף הם את מרחב הפאזה הקוונטי בצורה אחידה, עד כדי פלוקטואציות אקראיות בגבול הסמי-קלאסי.
אולם, צלקות קוונטיות מהוות תיקון משמעותי להנחה הזו; לכן, ניתן לחשוב על צלקות קוונטיות כמייצגות תיקונים ותרומות של מסלולים מחזוריים קצרים לסטטיסטיקה הספקטרלית הכללית של תורת המטריצה האקראית.
ישנם משפטים מתמטיים עיוניים וריגורוזיים העוסקים בטבעה הקוונטי של ארגודיות, הגורסים כי ערך התצפית של אופרטור מתכנס בגבול הסמי-קלאסי לממוצע המיקרו-קנוני הקלאסי המתאים.
אף על פי כן, משפטי הארגודיות הקוונטיים אינם מחריגים את צילוקו של מרחב הפאזה כדבר שנעלם באופן משמעותי בגבול הסמי-קלאסי.
לצלקות קוונטיות אין אנלוג קלאסי.
מבחינה קוונטית ניתן לחשוב עליהן כעל אנלוגיית-מצב עצמי המכמתת את תרומתם של מסלולים מחזוריים קצרים לתיקון של תורת המטריצה האקראית.
הצלקות הקוונטיות דומות למצבים בלתי-ארגודיים המותרים על פי משפטי ארגודיות קוונטית.
בפרט, מצבים מצולקים מספקים דוגמה נגדית ויזואלית מפתיעה להנחה לפיה המצבים העצמיים של מערכת כאוטית קלאסית יהיו מחוסרי מבנה.
בנוסף למצבים קוונטיים קונבנציונליים, התחום של מצבים קוונטים מצוי כיום במעין תקופת "רנסאנס" ורצוף בתגליות כגון צלקות המושרות על ידי הפרעה, וצלקות רב גופיות.
קיומם של מצבים מצולקים הוא בגדר תוצאה בלתי צפויה המתבססת על נוסחת העקבה של גוצווילר, המקשרת בין צפיפות קוונטו-מכנית של מצבים לבין מסלולים מחזוריים במערכת הקלאסית המקבילה.
לפי נוסחת העקבה, ספקטרום קוונטי אינו תוצאה של עקבה הסוכמת על כל המיקומים, אלא נקבע על פי עקבה הסוכמת על המסלולים המחזוריים בלבד.
מעבר לכך, כל מסלול מחזורי תורם לערך עצמי, אך לא במידה שווה.
אף פחות סביר שמסלול מחזורי מסוים יבלוט בתרומתו למצב עצמי כלשהו במערכת כאוטית מלאה, מאחר שכל המסלולים המחזוריים מאכלסים נפח אפסי במרחב הפאזה.
לכן, אין רמז ניכר לכך שמסלול מחזורי מסוים המאופיין בערך עצמי כלשהו יתרום בצורה משמעותית בהשוואה למסלולים מחזוריים אחרים.
עם זאת, צילוק קוונטי מוכיח כי הנחה זו שגויה.
תופעת הצילוק תוארה לראשונה על ידי סטיבן מקדונלד בשנת 1983, בתזה שלו על אודות ביליארד דינמי כאובזרבציה נומרית מעניינת.
ממצא זה לא פורסם ביסודיות במסגרת הדיון על פונקציות גל ונושאים נוספים.
שנה מאוחר יותר, אריק הלר פרסם את הדוגמאות הראשונות של פונקציות עצמיות מצולקות יחד עם הסבר תאורטי לקיומן.
תוצאות אלה הציגו השפעות משמעותיות של מסלולים מחזוריים על כמה מצבים עצמיים של מערכת כאוטית בשם אצטדיון בונימוביץ.
ניתוח של חבילת גלים היווה מפתח להוכחת קיומן של הצלקות הקוונטיות, והוא עדיין מהווה כלי רב ערך להבנתן.
בעבודתו המקורית של הלר, הספקטרום הקוונטי מחולץ על ידי קידום של חבילת גלים גאוסית לאורך מסלול מחזורי.
כיום, הרעיון המקורי הזה ידוע כתאוריה הליניארית של הצילוק הקוונטי.
צלקות בולטות לעין בכמה מצבים עצמיים של מערכות כאוטיות קלאסיות, אך מכומתות על ידי הטלה של המצבים העצמיים על מצבי מבחן מסוימים (לעיתים קרובות, גאוסיאנים), שיש להם מיקום ותנע ממוצעים לאורך המסלול המחזורי.
מצבי מבחן אלה מניבים ספקטרום סדור שמראה את נחיצותן של צלקות.
עם זאת, אין גודל מדיד שמייצג את מידת הצילוק.
הקשר המדויק שבין אקספוננט היציבות לבין חוזק הצלקת הוא עניין של הגדרה.
ככלל אצבע, צלקת קוונטית היא משמעותית כאשר , וחוזקה מתכונתי ל-.
לכן, באופן כללי נהוג לקשר בין צלקות קוונטיות חזקות לבין מסלולים מחזוריים בלתי יציבים במידה בינונית, וקצרים באופן יחסי.
התאוריה חוזה את הגברת הצלקת לאורך מסלול קלאסי מחזורי, אך איננה מזהה בדיוק אילו מצבים ספציפיים מצולקים ועד כמה הם מצולקים, אך כן ניתן להבין שישנם מצבים מצולקים באזורי אנרגיה מסוימים, וכן את המידה המינימלית של הצילוק.
תורת הצילוק הליניארית המתוארת לעיל הורחבה בהמשך, כך שתיקח בחשבון אפקטים לא ליניאריים המתרחשים לאחר שחבילת הגלים עוזבת את אזור הדינמיקה הליניארית סביב המסלול המחזורי.
בזמנים ארוכים, האפקט הלא ליניארי יכול לסייע לצילוק, והדבר נובע מתוך נסיגות לא ליניאריות הקשורות למסלולים הומוקליניים.
תובנות עמוקות יותר על צילוק קוונטי הושגו באמצעות התבוננות במרחב הממשי על ידי יבגני בוגומולני, ובאמצעות מרחב פאזה אלטרנטיבי על ידי מייקל ברי, גישה המשלימה את השיטות הבנויות סביב חבילת גלים ובמרחב הוסימי, בהן השתמשו אריק הלר ולב קפלן.
האימותים הניסיוניים הראשונים לקיומן של צלקות קוונטיות, נצפו בניסויי ביליארד בתחום המיקרוגל, בראשית שנות ה-90. הוכחה ניסיונית משמעותית יותר לצילוק הגיעה מתצפיות בבורות קוונטיים, בחללים אופטיים ובאטום המימן.
בשנות האלפיים המוקדמות, אוברזרבציות ראשונות התקבלו בניסוי ביליארד אליפטי.
מסלולים קלאסיים רבים במערכות זו מתכנסים, ומובילים להיווצרותה של צלקת משמעותית במוקדים האופטיים, מה שמכונה בשם "מיראז' קוונטי".
כמו כן, תוצאות נומריות מהעת האחרונה מצביעות על קיומן של צלקות קוונטיות בגזים אטומיים אולטרה קרים.
צלקות קוונטיות המושרות על ידי הפרעה
זהו סיווג חדש של צלקות קוונטיות, אשר התגלה בננו-מבנים דו־ממדיים בלתי סדורים.
התחום של צילוק קוונטי רב גופי הוא נושא למחקר פעיל כיום.
צלקות קוונטיות נוצרו במהלך חקר יישומים פוטנציאליים של מצבי רידברג למחשוב קוונטי, המשמשים כקיוביטים לסימולציות קוונטיות.
החלקיקים במערכת המצויה לסירוגין בין מצב היסוד לבין מצב רידברג, הם שזורים ובלתי שזורים באופן מתמשך יותר משהם נותרים בלתי שזורים ועוברים תרמליזציה.
מערכות של אותם אטומים אשר מובאים למצבים התחלתיים אחרים, דווקא כן עוברים תרמליזציה כמצופה.
חוקרים מכנים תופעה זו בשם "צילוק קוונטי רב גופי".
הסיבות לקיומו של צילוק קוונטי אינן ברורות די צורכן.
הסבר אפשרי שמוצע, הוא שהצלקות הקוונטיות מייצגות מערכות אינטגרביליות במדויק או בקירוב, ושהדבר מונע קיומה המתמיד של תרמליזציה.
הסבר זה גרר ביקורות הטוענות כי המילטוניאן לא אינטגרבילי מונח ביסודה של התאוריה.
לאחרונה, סדרה של עבודות קשרו בין קיומו של צילוק קוונטי לבין מבנה אלגברי הידוע בשם סימטריה דינמית.
כחלק מהמאמץ לפיתוח מחשבים קוונטיים בעלי מרחב טעות, נדרש להכניס הפרעות למצבי הקיוביט, מה שגורם למצבים לעבור תרמליזציה ולאבד את המידע הקוונטי.
צילוק של מצבי קיוביט עשוי להוות דרך פוטנציאלית להגן על מצבי קיוביט מפני הפרעות חיצוניות שגורמות לדה-קוהרנטיות ולאיבוד אינפורמציה.
צלעות חזיר הן נתח בשר חזיר שנחתך בניצב לעמוד השדרה של החזיר, ועשוי מצלע או מחוליה.
צלעות מוגשות בדרך כלל כמנה אישית, ולעיתים מגישים אותן בליווי רסק תפוחים, ירקות ותוספות אחרות.
בארצות הברית, צלעות חזיר הן הבשר הנפוץ ביותר שמיוצר ממותני חזיר, ומהוות 10% מהצריכה הכוללת של בשר חזיר.
נתח צלעות החזיר כולל עצם גדולה בצורת האות T.
ישנן כמה שיטות קיצוב לצלעות חזיר, כאשר כל נתח מגיע מאזור אחר של החזיר.
נתח חלציים נלקח מאזור הגב, נתח כתף נוטה להכיל רקמות חיבור רבות, ונתח הסינטה נלקח מקצה הרגל ומכיל גם הוא רקמות חיבור רבות.
נתח הנלקח מהכתף שומני בהרבה מנתח שנלקח מאזור החלציים.
"נתח איווה" הוא נתח העשוי מחתך עבה הנלקח ממרכז החזיר.
שמו נטבע בשנת 1976 על ידי איגוד יצרני בשר החזיר של איווה, היות שמדינה זו היא יצרנית בשר החזיר הגדולה ביותר בארצות הברית.
עובי הנתח לרוב גדול מ-2.5 ס"מ, והוא נחשב איכותי יותר.
"נתח בייקון" הוא נתח שנחתך מאזור זהה לזה שממנו נלקח הבייקון.
שתי שיטות הבישול הנפוצות ביותר לצלעות חזיר הן בצלייה בגריל או בתנור.
בצלייה בגריל - גחלים או מחבת, הצלעות מקוצבות למנות בודדות בעובי כ-2.5 ס"מ כל אחת.
הצלייה מהירה מאוד, וזמן הצלייה תלוי במידת העשייה הרצויה.
צלעות סינטה מקובל להכין עד למידת "עשוי למחצה", שאר הצלעות מקובל להכין ממידת "עשוי למחצה" ועד "עשוי היטב".
צלייה בתנור תתבצע בדרך כלל כשהנתח בשלמותו.
צלייה מיטבית מתקבלת כשחום התנור אינו עולה על 110° צלזיוס, והנתח נאטם על ידי עטיפתו ב"נייר קצבים" או נייר כסף.
מסיבות של בטיחות מזון "מועצת החזיר הלאומית" האמריקאית ממליצה על בישול עד לטמפרטורה פנימית של 63° צלזיוס לפחות.
בטמפרטורה זו הנתח ורוד ועסיסי, אך במרקם קשה ללעיסה.
ככל שהטמפרטורה הפנימית עולה, משתנות תכונות הטעם, המרקם והעסיסיות של הנתח.
קיימים גם מתכונים לצלעות חזיר ממולאות, לבישול צלעות חזיר (למשל כחלק משוקרוט גארני), ולצלעות חזיר מעושנות.
כבנתחים אחרים, מקובל להשרות צלעות חזיר בבריין, תהליך המשפר את הטעם, מחדיר נוזלים נוספים לנתח ומרכך אותו (שיטה זו נפוצה מאוד, אם כי לא הוכח מדעית שאכן פועלת).
משך ההשריה המקובל 24 שעות.
לפעמים משרים צלעות חזיר במרינדה.
מרינדות נפוצות כוללות רוטב צ'ילי או רוטב ברביקיו.
טעמי המרינדה אינם יכולים לחדור לרקמת הבשר, אולם נדבקים להיקפו ובכך משנים את טעמו.
מקובל מאוד לצפות את הצלעות בתערובת תבלינים מתאימה ("ראב") המעניקה לנתח רובד טעמים נוסף.
לעיתים התערובת תפוזר ותהודק לנתח לאחר סיום ההשרייה במרינדה, תוך ניצול הצמיגות של המרינדה להצמדת התבלינים לנתח.
תערובות תבלינים רבות המשמשות לצלעות חזיר מכילות רכיב מתוק כסוכר, סוכר חום, דבש או סילאן - הטעם המתקתק נחשב מתאים מאוד לנתח זה.
פעמים רבות עוטפים צלעות חזיר בפרוסות בייקון, כדי להוסיף להן לחות וטעם נוספים בתהליך הבישול.
צֵלקנתְּאים (שם מדעי: Coelacanthiformes) או קוילקנת הם קבוצה עתיקה של דגים בעלי סנפירים בשרניים (Sarcopterygii) במחלקה Actinistia.
בתור בעלי סנפירים בשרניים, הם קרובים יותר לדגי ריאות ולבעלי ארבע רגליים (הכוללים דו-חיים, זוחלים, עופות ויונקים) מאשר לדגים מקריני סנפיר.
הצלקנתאים המיוצגים היטב במאובני מים מתוקים וימיים כאחד מאז הדבון, מיוצגים בימינו רק על ידי שני מינים ימיים קיימים בסוג לטימריה (Latimeria): הצלקנת של האוקיינוס ההודי המערבי (Latimeria chalumnae), שנמצא בעיקר ליד איי קומורו מול החוף המזרחי של אפריקה, והצלקנת האינדונזי (Latimeria menadoensis).
מקור השם צלקנת מהסוג מתור הפרם, שהיה הצלקנת הראשון שקיבל שם מדעי.
מאובני הצלקנתאים העתיקים ביותר הם בני למעלה מ-410 מיליון שנה.
סברו שהצלקנתאים נכחדו בקרטיקון עליון, לפני כ-66 מיליון שנה, אך התגלו כשהם חיים מול חופי דרום אפריקה ב-1938.
הצלקנת נחשב זמן רב ל"מאובן חי" מכיוון שמדענים חשבו שהוא החבר היחיד שנותר בטקסון הידוע אחרת רק ממאובנים, ללא קרובים אחרים חיים, ושהוא התפתח לצורתו הנוכחית בערך לפני 400 מיליון שנים.
עם זאת, מספר מחקרים עדכניים נוספים הראו כי צורות גוף של הצלקנת מגוונות הרבה יותר ממה שחשבו בעבר.
המילה צלקנת היא עיבוד ותעתיק של השם בלטינית מודרנית "Cœlacanthus" ("עמוד שדרה חלול"), מיוונית עתיקה "κοῖλ-ος" (קוילוס, "חלול") ו-"ἄκανθ-α" (אקנתה, "עמוד שדרה"), המתייחס לשדרת עצמות סנפיר הזנב ("קרניים") החלולים של דגימת המאובנים הראשונה שתוארה וקיבלה שם מדעי על ידי לואי אגאסי ב-1839, השייכת לסוג Coelacanthus.
שם הסוג לטימריה (Latimeria) מנציח את מרג'ורי קורטנאי-לטימר, שגילתה את הדגימה הראשונה.
המאובנים המוקדמים ביותר של צלקנתאים התגלו במאה ה-19. מדענים שיערו שהצלקנתאים, קשורים לדגי ריאות ולבעלי ארבע רגליים, ושנכחדו בסוף תור הקרטיקון.
בהיותם קשורים יותר לבעלי ארבע רגליים מאשר לדגים מקריני סנפיר, נחשבו הצלקנתאים למיני מעבר בין דגים לבעלי ארבע רגליים.
ב-23 בדצמבר 1938 נמצאה הדגימה הראשונה של לטימריה שזה אתה ניצוד, מול החוף המזרחי של דרום אפריקה, ליד הנהר (כיום Tyolomnqa).
אוצרת המוזיאון, מרג'ורי קורטנאי-לטימר, גילתה את הדג בין שלל הדיג של דייג מקומי.
קורטנאי-לטימר יצרה קשר עם , איכתיולוג מ שבמזרח דרום אפריקה, ושלחה לו ציורים של הדג, והוא אישר את חשיבות הדג עם מברק מפורסם: "חשוב ביותר שמרי השלד והזימים = הדג המתואר".
גילויו, 66 מיליון שנים לאחר הכחדתו כביכול, הפכה את הצלקנת לדוגמה הידועה ביותר של טקסון לזרוס, שושלת יוחסין אבולוציונית שנראה כי נעלמה מתיעוד המאובנים רק כדי להופיע שוב הרבה יותר מאוחר.
סמית שהגיע למוזיאון כתב מאוחר יותר "לא הייתי מופתע יותר אילו ראיתי דינזאור מתהלך ברחוב" וכי כוח הדיבור ניטל ממנו לכמה דקות מרוב תדהמה יחד עם דג הריאות הדג נחשב אחת הדוגמאות המפורסמות של מאובן חי.
מאז 1938, נמצאו צלקנתים של מערב האוקיינוס ההודי באיי קומורו, קניה, טנזניה, מוזמביק, מדגסקר, בפארק אזור הביצות איסימנגליסו ומול החוף הדרומי של קוואזולו-נטאל בדרום אפריקה.
הדגימה של איי קומורו התגלתה בדצמבר 1952. בין השנים 1938 ו-1975, נתפסו ותועדו 84 דגימות.
המין השני הקיים, הצלקנת האינדונזי, תואר מ, בירת מחוז צפון סולאווסי באינדונזיה בשנת 1999 על ידי פויו (Pouyaud) ואחרים.
בהתבסס על דגימה שהתגלתה על ידי מארק ארדמן (Mark V.
Erdmann) בשנת 1998 והופקדה ב (LIPI).
ארדמן ואשתו ארנז מהטה (Arnaz Mehta) נתקלו לראשונה בדגימה בשוק מקומי בספטמבר 1997, אך צילמו רק כמה תמונות של הדגימה הראשונה ממין זה לפני שנמכרה.
לאחר שאישר כי מדובר בתגלית ייחודית, חזר ארדמן לסולאווסי בנובמבר 1997 כדי לראיין דייגים ולחפש דוגמאות נוספות.
דגימה שנייה נתפסה על ידי דייג ביולי 1998, שנמסרה אז לארדמן.
לטימריה אפריקנית ולטימריה אינדונזית הם שני המינים היחידים הידועים של צלקנתאים החיים כיום.
הצלקנתאים הם דגים גדולים, שמנמנים, בעלי סנפירים בשרניים, שיכולים לגדול עד לאורך של יותר מ-2 מטרים ומשקל עד כ-90 קילוגרם.
הם אוכלי דגים ליליים הצדים תוך כדי היסחפות בזרם.
הגוף מכוסה בקשקשים חסרי דנטין שקצותיהם משוננים הפועלים כשריון.
לצלקנתאים יש שמונה סנפירים - שני סנפירי גב, שני סנפירי חזה, שני סנפירי גחון, סנפיר שת אחד וסנפיר זנב אחד.
הזנב פרופורציוני כמעט שווה ומפוצל על ידי צרור קיצוני של קרני סנפיר המרכיבות את אונת הזנב שלו.
העיניים של הצלקנת גדולות מאוד, בעוד הפה קטן מאוד.
העין הסתגלה לראות באור גרוע על ידי קנים שסופגים בעיקר אורכי גל קצרים.
הראייה של הצלקנת התפתחה ליכולת זיהוי צבע בעיקר בהסטה לכחול.
קפלים דמויי לסת העליונה מקיפים את הפה ומחליפים את הלסת העליונה, מבנה שחסר בצלקנתאים.
שני נחיריים, יחד עם ארבעה פתחים חיצוניים נוספים, מופיעים בין עצמות הקדם לסת העליונה ועצמות האף הרוחביות.
שקי האף דומים לאלו של דגים רבים אחרים ואינם מכילים נחיר פנימי.
לאיבר ההרחה של הצלקנת, הכלול באזור עצם הכברה של קופסת המוח, יש שלושה פתחים לא מוגנים אל הסביבה והוא משמש כחלק מהמערכת השמע של הצלקנת.
הקליטה השמיעתית של הצלקנת מתווכת על ידי האוזן הפנימית שלו, הדומה מאוד לזו של בעלי ארבע רגליים.
הצלקנתאים הם חלק מהענף בעלי סנפירים בשרניים.
מבחינה חיצונית, מספר מאפיינים מבדילים את הצלקנתאים מדגים אחרים עם סנפירים בשרניים.
יש להם סנפיר זנב בעל שלוש אונות.
זנב משני המשתרע מעבר לזנב הראשוני מפריד בין החצי העליון והתחתון של הצלקנת.
קשקשים חסרי דנטין שקצותיהם משוננים פועלים כשריון עבה כדי להגן על הצד החיצוני של הצלקנת.
כמה תכונות פנימיות מסייעות גם להבדיל בין צלקנתאים מדגים אחרים בעלי סנפירים בשרניים.
בחלק האחורי של הגולגולת, יש לצלקנת ציר, המפרק התוך-גולגולתי, המאפשר לו לפתוח את פיו באופן רחב במיוחד.
הצלקנתאים גם שומרים על מיתר גב מלא בשמן, צינור חלול בלחץ המוחלף בעמוד השדרה מוקדם בהתפתחות העוברית ברוב בעלי החוליות האחרים.
לב הצלקנת מעוצב בצורה שונה מזו של רוב הדגים המודרניים, כשחדריו מסודרים בצינור ישר.
קופסת המוח של הצלקנת מלאה בשומן ב-98.5%; רק 1.5% מהמוח מכיל רקמת מוח.
הלחיים של הצלקנת ייחודיות מכיוון שהעצם ה קטנה מאוד ומחזיקה חפה אופרקולרית גדולה של רקמה רכה.
קיים תא ספירקולרי, אך הנחיר סגור ולעולם לא נפתח במהלך ההתפתחות.
ייחודית גם לצלקנתאים קיימים היא הנוכחות של "ריאה שומנית" או ריאה שרידית בעלת אונה אחת מלאה בשומן, דומה לשלפוחית השחייה של דגים אחרים.
ההתפתחות המקבילה של איבר שומני לבקרת ציפה מעידה על התמחות ייחודית לבתי גידול במים עמוקים.
ישנן לוחיות קטנות וקשות - אך גמישות - סביב הריאה השרידית בדגימות בוגרות, אם כי לא סביב האיבר השומני.
סביר להניח שללוחיות הייתה פונקציית ויסות של נפח הריאה.
בשל גודלו של האיבר השומני, החוקרים מניחים שהוא אחראי למיקום הבלתי רגיל של הכליה.
שתי הכליות, אשר מתמזגות לאחת, ממוקמות בגחון בתוך חלל הבטן, מאחורי פתח הביב.
בשנת 2013 פרסמה קבוצת מחקר את רצף הגנום של הצלקנת בכתב העת המדעי Nature.
בשל סנפיריהם הבשרניים ומאפיינים אחרים, הייתה פעם השערה שהצלקנת עשוי להיות האב הקדמון המשותף האחרון בין חולייתנים יבשתיים וימיים.
אבל לאחר ריצוף הגנום המלא של הצלקנת, התגלה שדג הריאות הוא האב הקדמון המשותף האחרון.
צלקנתאים ודגי ריאה כבר התפצלו מאב קדמון משותף לפני שדגי הריאה עשו את המעבר ליבשה.
תגלית חשובה נוספת שנעשתה מריצוף הגנום היא שהצלקנתאים עדיין מתפתחים היום.
בעוד שדמיון פנוטיפי בין צלקנתאים קיימים ונכחדים מצביע על כך שיש לחץ אבולוציוני מוגבל על האורגניזמים הללו לעבור סטייה מורפולוגית, הם עוברים סטייה גנטית ניתנת למדידה.
על אף מחקרים קודמים שהראו כי אזורי קידוד חלבונים עוברים אבולוציה בשיעור החלפה נמוך בהרבה מבעלי ארבע רגליים אחרים (בהתאמה לקיפאון פנוטיפי שנצפה בין החברים הקיימים והמאובנים של הטקסונים), האזורים הלא מקודדים הכפופים לפעילות טרנספוזונים גבוהה יותר מראים סטייה ניכרת אפילו בין שני מיני הצלקנתאים הקיימים.
זה התאפשר בחלקו על ידי רטרו-וירוס פנימי ספציפי לצלקנת ממשפחת אפסילון (Epsilon) של הרטרו-וירוסים.
על פי תיעוד המאובנים, ההיפרדות של דגי ריאות ובעלי ארבע רגליים התרחשה בתור הסילור כלומר בתקופה לפני 439 מיליוני שנים עד לפני 408.5 מיליוני שנים.
תוארו יותר מ-100 מינים מאובנים של צלקנת.
מאובני הצלקנת המזוהים העתיקים ביותר הם בני 420–410 מיליון שנים, ומתוארכים לתחילת הדבון.
הצלקנתאים מעולם לא היו קבוצה מגוונת בהשוואה לקבוצות אחרות של דגים, והגיעו למגוון שיא במהלך הטריאס התחתון (לפני 252–247 מיליון שנים), במקביל לפרץ של התגוונות בין הטריאס העליון והטריאס התיכון.
רוב הצלקנתאים מהמזוזואיקון שייכים לתת-הסדרה Latimerioidei, המכילה שתי משפחות עיקריות, Latimeriidae הימית, המכילה את הצלקנתאים המודרניים, ואת ה-Mawsoniidae שנכחדה, שהמינים שלה חיו במים מליחים, מים מתוקים וגם בסביבות ימיות.
הצלקנתאים מהפלאוזואיקון הם בדרך כלל קטנים (באורך של כ-30–40 סנטימטרים), בעוד שהצורות מהמזוזואיקון היו גדולות יותר.
מספר דגימות השייכות לסוגי הצלקנתאים מהיורה והקרטיקון: הטרכימטופון והמאוסוניה הגיעו ככל הנראה לאורך של כ-5 מטרים או יותר, מה שמציב אותם בין הדגים הידועים הגדולים ביותר של המזוזואיקון, ובין הדגים הגרמיים הגדולים ביותר בכל הזמנים.
שבר עצם קטן מהפלאוקן האירופי נחשב לתיעוד הסביר היחיד שלאחר הקרטיקון, אך זיהוי זה מבוסס על שיטות היסטולוגיות השוואתיות של עצם שמהימנותן מוטלת בספק.
צלקנתאים חיים נחשבו ל"מאובנים חיים" בהתבסס על המורפולוגיה השמרנית כביכול שלהם ביחס למינים מאובנים; עם זאת, מחקרים עדכניים הביעו את הדעה שהשמרנות המורפולוגית של הצלקנת היא אמונה שאינה מבוססת על נתונים.
מאובנים מצביעים על כך שהצלקנתאים היו המגוונים ביותר מבחינה מורפולוגית בתורי הדבון והקרבון, בעוד שמינים מהמזוזואיקון דומים בדרך כלל זה לזה מבחינה מורפולוגית.
תחום התפוצה של הצלקנת הנוכחי הוא בעיקר לאורך החוף המזרחי של אפריקה, אם כי Latimeria menadoensis התגלתה ליד אינדונזיה.
צלקנתאים התגלו במימי קניה, טנזניה, מוזמביק, דרום אפריקה, מדגסקר, קומורו ואינדונזיה.
רוב דגימות ה-Latimeria chalumnae שנתפסו נלכדו מסביב לאיים גרנדה קומור ואנג'ואן בארכיפלג קומורו (האוקיינוס ההודי).
אף על פי שיש מקרים של L.
Chalumnae שנתפסו במקומות אחרים, ריצוף חומצות אמינו לא הראה הבדל גדול בין חריגים אלה לאלה שנמצאו בסביבת קומור ואנג'ואן.
אף על פי שהמעטים הללו עשויים להיחשב תועים, ישנם מספר דיווחים על צלקנתאים שנלכדו מול חופי מדגסקר.
זה גורם למדענים להאמין שתחום התפוצה האנדמי של הצלקנת Latimeria chalumnae משתרע לאורך החוף המזרחי של אפריקה מאיי קומורו, מעבר לחוף המערבי של מדגסקר ועד לקו החוף של דרום אפריקה.
ריצוף DNA מיטוכונדריאלי של צלקנתאים שנלכדו בחופי דרום טנזניה מצביע על התפצלות בין שתי האוכלוסיות לפני כ-200,000 שנה.