tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחזמר, שנכתב במקור על ידי הפזמונאי אלן בובליל והמלחין קלוד-מישל שנברג בשפה הצרפתית, הופיע ב-1980 כתקליט קונספט, ובאותה שנה הועלה לראשונה על הבמה בפריז.
מאז עבר המחזמר גלגולים שונים, והופיע על מיטב בימות התיאטרון ברחבי העולם.
המחזמר מושר במלואו, ללא דיבורים (למעט מילה או משפט קצר פה ושם).
הוא מציג את סיפורו של ז'אן ולז'אן, לשעבר אסיר בכלא הצרפתי שהפך לראש העירייה.
ולז'אן פוגש בפנטין, אשה ענייה ואם חד-הורית שמתה ממחלה.
ולז'אן נשבע לה שיטפל בבתה היחידה – קוזט.
אחרי ולז'אן עדיין רודף קצין המשטרה ז'אבר, שזוכר את ולז'אן בגלגולו הקודם, וכל זאת על רקע ההתפתחויות בצרפת, בין השאר מהפכת הסטודנטים של 1830 ו-1832.
הלוגו המפורסם של המחזמר, שמציג את דיוקנה של קוזט, לקוח מתוך ציוריו של הצייר אמיל בָּיָאר לספר "עלובי החיים".
ז'אן ולז'אן, אסיר מספר 24601, ישב בכלא 19 שנים – 5 שנים על כך שגנב 2 כיכרות לחם כיוון שמשפחתו גוועה ברעב, ועוד 14 שנים כיוון שברח ונתפס.
סוהרו היה ז'אבר, לעתיד שוטר קפדן וחסר רגש המאמין בעליונות החוק מעל הכל.
כעת הוא משתחרר על תנאי, אך מגלה שהוא אינו אדם חופשי: כרטיס השחרור הצהוב שהוא מחויב להציג על פי חוק מניא את החברה מלבטוח בו, והוא אינו מצליח להתקבל לעבודה או אפילו להשיג לעצמו לינה.
מושפל, הוא מגיע לבית הבישוף, והלה מקבל אותו בסבר פנים יפות, מאכיל ומלין אותו.
באמצע הלילה גונב ולז'אן את כלי הכסף של מארחו ונמלט.
לאחר שנתפס על ידי השוטרים הוא מובל לבית הבישוף, וטוען שקיבל ממנו את הכלים במתנה.
לתדהמתו הבישוף משקר עבורו ומאשר את גרסתו, ואף מעניק לו בנוסף פמוטי כסף.
ולז'אן נקרע בין הזעם שהוא חש כלפי החברה, שממשיכה להתייחס אליו כאל פושע, לבין טוב הלב והחמלה שגילה כלפיו הבישוף.
לבסוף הוא מחליט לצאת לחיים חדשים כאדם ישר והגון, ולצורך כך מגיע למסקנה שעליו להתכחש לעברו.
הוא קורע את הכרטיס הצהוב שקיבל ופותח דף חדש.
לאחר שמונה שנים ולז'אן, כעת מסייה מדליין, הוא ראש עיריית מונטריי ומנהל בית החרושת.
העוני בעיר גדול, וגם מי שהשיג עבודה מתפרנס בדוחק.
פנטין, אחת מעובדות בית החרושת, מגדלת בסתר את בתה קוזט.
אביה ניהל עם פנטין רומן קצר ונטש אותה בהריון, ללא אמצעים.
היא נאלצת להפקיד את גידול בתה בידי זרים ולצאת לעבוד, ואת עיקר משכורתה היא שולחת לפונדקאי ואשתו שמגדלים אותה.
אחד המכתבים שבו הם כותבים לה לשלוח עוד כסף, מתגלה על ידי העובדות, והן דורשות שתפוטר, בעילה שהיא ודאי "משלימה הכנסה" מזנות.
מנהל העבודה, שניסה לחזר אחריה ללא הצלחה, לא מהסס ומפטר אותה.
פנטין מושלכת לרחוב ועתה נאלצת באמת לעסוק בזנות.
כשהיא מסרבת לקבל לקוח עשיר, הוא משפיל אותה ומתפתחת ביניהם תגרה.
הוא מאמין ללקוח ואוסר את פנטין.
ולז'אן (מדליין), שאף הוא נקלע למקום, פוקד עליו לקחת אותה לבית החולים כיוון שהיא חולה מאוד.
ז'אבר מציית בחוסר שביעות רצון.
בעודם עומדים ברחוב, הם עדים לכרכרה דוהרת ללא שליטה, והיא מוחצת תחתיה אדם.
איש מבין עוברי האורח לא מושיט יד מחשש שימחץ.
ולז'אן מהסס, אך באין מתנדבים הוא נחלץ לעזרתו ומרים את הכרכרה הכבדה, פעולה הדורשת כוח פיזי רב, דבר שהוא יודע שעלול לעורר את חשדו של ז'אבר.
הלה אכן נזכר שהכיר רק אדם אחד חזק כל כך: אסיר 24601, ששבר שחרור על תנאי, ומאז הוא מנסה לאתרו ולהשיבו לכלא.
הוא מספר זאת לולז'אן ומוסיף שמלאכתו הושלמה: אותו פושע־נמלט נתפס, ויובא למשפט בקרוב.
ולז'אן מתלבט האם להתוודות ולהציל את הנשפט החף מפשע, או להמשיך בחייו הנוכחיים, שבהם הוא מקפיד להיות אדם ישר, בפרט שתושבי העיר ופועלי בית החרושת תלויים בו.
לבסוף המצפון מכריעו והוא חושף את זהותו האמיתית בבית המשפט.
משם הוא ממשיך היישר לביה"ח, לבקר את פנטין.
פנטין על ערש דווי, הוזה שהיא רואה את קוזט.
כשולז'אן נכנס היא מספרת לו עליה והוא מבטיח שידאג לילדה וייקח אותה תחת חסותו.
לאחר שהיא מתה בזרועותיו, מגיע למקום ז'אבר, שלא מוכן לוותר ולאפשר לולז'אן להימלט שוב.
ולז'אן מסכים להסגיר את עצמו, אך רק לאחר שידאג לקוזט.
ז'אבר מסרב להאמין, ובין השניים מפתח עימות.
ולז'אן יוצא כשידו על העליונה ונמלט.
הוא מגיע לפונדק של הזוג תנרדייה, מגדליה של קוזט.
לזוג בת בשם אפונין שאותה הם מגדלים כנסיכה, ואילו בקוזט הם מתעללים ומשתמשים בה כשפחה.
ולז'אן נחרד לגלות את מצבה של קוזט ופודה אותה בכסף רב.
הוא לוקח אותה איתו לפריז ומגדל אותה כבתו.
בעיר חיים ולז'אן וקוזט, ז'אבר שדולק בעקבותיהם, וגם משפחת תנרדייה, שנאלצה לסגור את הפונדק ללא תמיכתה הכספית של פנטין, וכעת מתפרנסת מגנבות ומכיוסים.
הרחוב הפריזאי מקבץ אליו עניים, פושעים, זונות, טיפוסים מפוקפקים וסטודנטים, וגם את גברוש, ילד רחוב פוחח (בספר מצוין כי הוא בנם הזנוח של הזוג תנרדייה, במחזמר אין לכך אזכור).
במעבר אקראי של ולז'אן וקוזט ברחוב, תנרדייה מזהה אותו כאדם ש"גזל" ממנו את קוזט.
תנרדייה לוכד את ולז'אן, אך התערבותו של ז'אבר – כעת שוטר בדרגת מפקח – נותנת לולז'אן את ההזדמנות לברוח יחד עם קוזט.
מריוס, אחד הסטודנטים, מתאהב בקוזט ממבט ראשון.
הוא מבקש מאפונין שתנסה לאתר אותה בעבורו, בלי להבחין שאפונין מאוהבת בו בסתר.
הרחוב תוסס משמועות על הדחתו של הגנרל למרק, האדם היחיד בממשלה שדואג לעניים.
הסטודנטים, תחת הנהגתו של אנז'ולרא הכריזמטי, נאספים בבית הקפה ABC כדי לתכנן מהפכה, מתוך מטרה להיאבק על זכויותיהם הסוציאליות ולהשפיע על עתיד השלטון המסואב (האירוע המיוחס, המרד הרפובליקני בפאריס של יוני 1832, אכן התרחש במציאות).
במהלך האספה מגיע גברוש ומבשר על מותו של למרק.
הסטודנטים רואים בכך אות לתחילת המאבק ויוצאים לרחוב בהנהגת אנז'ולרא.
מריוס נמצא פיזית בין חבריו הסטודנטים אך מחשבותיו נודדות אל קוזט.
בינתיים, בביתם המפואר, מתברר שגם קוזט התאהבה במריוס.
ולז'אן, שרואה אותה יושבת בחצר טרודה במחשבות, מנסה לדובב אותה.
בתגובה היא מנסה לחלץ ממנו מידע על עברה ועל עברו, אך כמו תמיד הוא מסרב לספר לה, ויוצא מן החצר.
אפונין מביאה את מריוס אל החצר, והוא וקוזט מתוודים על אהבתם, בעוד שהיא נשארת שבורת לב מעבר לגדר.
חבורת הפושעים של תנרדייה מגיעה כדי לשדוד את הבית, ואפונין בוגדת בהם מתוך דאגה למריוס ומבריחה אותם.
ולז'אן משוכנע שידו של ז'אבר השיגה אותו וקורא לקוזט לשוב הביתה כיוון שהם עומדים לברוח השכם בבוקר.
ערב המהפכה: קוזט ומריוס שבורי לב מפרידתם הצפויה.
מריוס נקרע בין הרצון ללכת אחר קוזט לבין חובתו המוסרית להישאר עם חבריו, ולבסוף בוחר להצטרף למאבק הסטודנטים.
ז'אבר – נאמנו של השלטון – מתכנן להתחזות לאחד מהם, ולהפיל אותם מבפנים.
הזוג תנרדייה מתכננים לנצל את המצב כדי לבזוז את גופות המתים (הצפויים).
הסטודנטים מקימים את המתרס ברחוב.
ז'אבר מממש את תוכניתו ומצטרף אליהם כמרגל.
מריוס מופתע למצוא את אפונין על המתרס, מחופשת לנער.
הוא חושש לחייה וכדי לשלוח אותה משם הוא מבקש ממנה למסור מכתב לקוזט, בתקווה שעוד לא עזבה.
אפונין מוסרת את המכתב לולז'אן, והוא קורא בו ומגלה על אהבתה של בתו.
אפונין שבורת הלב חוזרת למתרס כדי להיות עם מריוס, ובדרך חולמת על האושר שהיה מנת חלקה לו השיב לה אהבה.
בינתיים במתרס, ז'אבר נותן עצות כוזבות לסטודנטים, אך מזימתו מסוכלת על ידי גברוש, שחושף את זהותו האמיתית.
אפונין חוזרת למתרס פצועה, מדממת מכדור שספגה בדרך.
מריוס מבין לראשונה שהיא מאוהבת בו, והיא מתה מאושרת בזרועותיו.
ולז'אן מגיע למתרס ומתנדב לסייע במאבק, מתוך מטרה לאתר את אהובה של בתו ולשמור עליו עבורה.
הסטודנטים מבהירים לו שאם יבגוד בהם יסיים כמו ז'אבר.
ולז'אן יורה והורג צלף שניסה לפגוע באנז'ולרא, ובתמורה להכרת התודה מבקש שיניחו לו לטפל בז'אבר.
ז'אבר משוכנע שולז'אן ינצל את ההזדמנות כדי "לסגור איתו חשבון", אולם להפתעתו ולז'אן מתיר את כבליו ומסביר לו שהוא מבין שהוא בסך הכול מילא את תפקידו.
ז'אבר שוטח בפניו את משנתו: פעם גנב – לעולם גנב, ומתרה בו שאם ישחררו הוא ישוב לרדוף אותו.
ולז'אן מסביר לו בפשטות שהוא טועה והוא אדם כמו כולם, ואף נותן לו את כתובתו למקרה שישוב בחיים.
הוא מעמיד פנים כאילו ירה בז'אבר, והלה נמלט.
הסטודנטים חוגגים את הערב הראשון על המתרס בשתייה ובשירה, ובמהלכה מגלה ולז'אן שמריוס הוא אהובה של בתו.
כשהלילה יורד וכולם ישנים, הוא נושא תפילה לאל שישמור על מריוס ושישיב אותו בשלום אל ביתו, אפילו בתמורה לחייו שלו.
למחרת היום המצב מחמיר והתחמושת של הסטודנטים אוזלת.
גברוש מתנדב לאסוף קליעים מאנשי־משמר מתים, וקופץ מעבר למתרס לפני שמספיקים לעצור בעדו.
הוא מספיק לזרוק את התיק עם הקליעים לעבר הסטודנטים ואז נורה ומת.
אנשי המשמר מקיפים את הסטודנטים אך הם מסרבים להיכנע.
בקרב האחרון נהרגים כולם ומריוס נפצע אנושות.
ולז'אן, פצוע גם הוא, נושא אותו על כתפיו דרך תעלות הביוב.
ז'אבר חוזר בניסיון לאתר את גופתו של ולז'אן.
כשהוא לא מוצא אותה הוא מסיק כיצד נמלט ויורד אל הביוב.
תנרדייה בוזז את גופות הסטודנטים וגם את מריוס, בשעה שהוא וולז'אן שכבו בביוב מעולפים, והוא חשב שהם מתים.
ז'אבר משיג לבסוף את ולז'אן בביוב, ומזכיר לו את הבטחתו.
ולז'אן לא מנסה להתחמק אך מבקש שעת חסד כדי להביא את מריוס לבית החולים.
לאחר מכן נתקף ז'אבר במשבר אמונה חריף – אמות המוסר והחסד שגילה אצל ולז'אן סודקות את תמונת עולמו ומערערות את צדקת דרכו.
הוא הקדיש את חייו במטרה לאסור שוב את ולז'אן, וכעת חש שהקרקע נשמטת תחת רגליו.
הוא מחליט לשים קץ לחייו ומשליך את עצמו לנהר הסן.
בתום הקרבות הנשים מחזירות את הרחוב לקדמותו, ומבכות את מותם של הבחורים הצעירים.
בבית הקפה השומם יושב מריוס לבדו, מתקשה להתמודד עם העובדה שהוא חי בעוד חבריו מתים.
כמו כן המחשבה על מצילו המסתורי טורדת את מנוחתו.
עם הזמן הוא מחלים ומתחזק בעידודה ובתמיכתה של קוזט האוהבת.
הוא מבקש את ידה מולז'אן.
ולז'אן נעתר לבקשתו, ובשעה שהם לבד מספר לו את סיפור חייו ומשביע אותו שלא לספר לקוזט.
הוא מסביר לו שז'אבר עדיין בעקבותיו ולמען שלומה של קוזט עליו להסתלק מחייה.
בחתונתם של קוזט ומריוס מופיע הזוג תנרדייה.
מצבם השתפר בעקבות הביזה והם מציגים את עצמם כאנשי החברה הגבוהה.
הם מנסים לסחוט את מריוס ומספרים לו שאביה של קוזט הוא רוצח.
כהוכחה הם מציגים בפניו טבעת שהייתה על הגופה שהרג, היא טבעתו של מריוס שתנרדייה שדד ממנו בביוב.
מריוס מבין שולז'אן היה האיש שהצילו אותו, ויחד עם קוזט הם ממהרים לוז'אן ומבקשים את סליחתו ואת אהבתו.
ולז'אן, בודד ועל ערש דווי, יושב לאור הנרות בפמוטים שקיבל מהבישוף, ונושא תפילה לאל שיסלח לו על חטאיו ושיאסוף אותו אליו.
הוא הוזה שדמותה של פנטין המנוחה מודה לו על דאגתו לקוזט וקוראת לו לבוא אליה.
כשמריוס נכנס הוא מתנצל בפני ולז'אן, מודה לו על שהציל את חייו ומספר על כך לקוזט.
ולז'אן מאושר לפגוש במריוס ובקוזט, ובקשתו האחרונה היא שיקראו את המכתב שבו כתב את סיפור חייה המלא של קוזט.
ולז'אן מת, והבמה מתמלאת בכל משתתפי המחזמר לשיר סיום מלא תקווה לגורלם של עלובי החיים.
אסיר לשעבר שנידון ל-19 שנות מאסר עם עבודות פרך.
מספרו היה 24601. לאחר ששוחרר מהכלא על תנאי חזר בתשובה והפך לאדם ישר.
סוהרו של ולז'אן ולאחר מכן שוטר נוקשה וקר-לב בדרגת מפקח במשטרה.
כל חייו מוקדשים לחוק ולסדר, ובעיקר לרדיפת ז'אן ולז'אן.
אמא של קוזט, אישה צעירה ויפה, אשר אהובה (תולומייס) עזב אותה מבלי שידע שהיא בהריון.
מסרה את בתה קוזט למשפחת ת'נרדייה שמגדלים אותה תמורת תשלום.
עובדת בבית החרושת בבעלותו של ולז'אן אך מפוטרת עקב האשמתה בזנות.
בעקבות הפיטורין ודרישת ת'נרדייה לעוד ועוד כסף, פנטין מתדרדרת לזנות כדי לפרנס את בתה ולבסוף מתה ממחלה קשה.
קוזט הצעירה, בתה של פנטין, חיה בביתם של בני משפחת ת'נרדייה במונפרמיי, מגיל שלוש עד גיל שמונה.
לאחר מכן נלקחה בידי ז'אן ולז'אן אשר מגדל אותה עד היותה בוגרת.
מאוהבת במריוס ונישאת לו בסוף.
עורך דין, שייך לקבוצת "מלמדי הא"ב" (הסטודנטים שהקימו את המתרס), חברו של אנז'ולרא.
בתם של אדון וגברת ת'נרדייה.
מאוהבת במריוס, שלא שם לב אליה.
מתחזה לגבר כדי להיכנס למתרס.
מצילה את מריוס מירייה ומתה בעצמה.
מתואר כ"בן יחיד לאב עשיר בעל פנים יפות כמלאך".
שואף לצדק ולשיווין, מנהיגם של מלמדי הא"ב.
חברו של מריוס, נרצח יחד עם גרנטר בידי שוטרים.
מנהל פונדק בעיר מונפרמיי, נוכל, תאב בצע, רע לב.
פושט רגל בשלב מסוים ועובר לפריז לחיי פשע בחורבות גורבו, להתגורר באותו בניין עם מריוס.
אשתו של אדון ת'נרדייה ואמא של אפונין.
היא הייתה מופקדת על "גידולה" של קוזט.
מתאכזרת אליה ונוהגת עמה בחוסר רחמים.
בגרסת הספר המקורית, היא מתה לפני סוף הספר, בכלא; במחזמר, היא נותרת חיה עד הסוף.
איש צדיק וקדוש שגאל את ולז'אן וגרם לו לחזור בתשובה.
אף על פי שכבר במאה ה-19 שקלו מלחינים רבים להפוך את "עלובי החיים" לאופרה, רק 120 שנה לאחר מכן הפזמונאי הצרפתי אלן בובליל החליט להפוך את הרומן האהוב למחזמר, שלימים הפך למפורסם כמעט כמו הספר עצמו.
בובליל פנה לשותפו, קלוד-מישל שנברג, שילחין את מילות השירים.
"על מנת להתחיל במלאכת ההלחנה", אומר שונברג, "אתה חייב לאהוב את הספר.
כשקראתי אותו, כבר שמעתי את המוזיקה".
אחרי שנתיים של עבודה מפרכת מצד הכותב והמלחין, הוקלטו השירים בהקלטה בת שעתיים.
הגרסה הבימתית הראשונה של המחזמר עלתה בספטמבר 1980 בתיאטרון בפריז והציגה 100 פעמים בפני למעלה מ-500,000 צופים סה"כ.
המחזמר תוכנן להציג שמונה שבועות בלבד, אך הציג שישה עשר שבועות, והפסיק רק משום שאולם התיאטרון התחייב להפקות אחרות.
בשנת 1982, במאי תיאטרון צעיר בשם פיטר פראגו התרשם מאוד מההקלטה של "עלובי החיים", והביא אותה לתשומת לבו של המפיק הבריטי קמרון מקינטוש.
מקינטוש, מפיק בעל עבר עשיר במחזות זמר (היה אחראי על "אוליבר!", "גבירתי הנאווה" ועוד), החל לעבוד על גרסה אנגלית למחזמר.
הוא ביקש מהעיתונאי והפזמונאי הרברט קרצ'מר ליצור גרסה אנגלית למחזמר יחד עם בובליל ושונברג, ומהבמאי טרבור נאן לביים.
ההצגה הראשונה באנגליה הועלתה באוקטובר 1985 בלונדון, והמחזמר מציג עד היום (נכון למאי 2024).
ההפקה בברודוויי עלתה במרץ 1987. המחזמר זכה בשמונה פרסי טוני (פרסי התיאטרון האמריקני) ביניהם פרס טוני למחזמר הטוב ביותר, ופרס המוזיקה המקורית הטובה ביותר.
המחזמר תוכנן לרדת במרץ 2003, כעבור 16 שנים מאז שעלה, אך הורדת המחזמר נדחתה, בין השאר בגלל דרישת הקהל, למאי 2003. המחזמר נמצא במקום הרביעי ברשימת מחזות הזמר שהציגו בתקופה הארוכה ביותר (לפניו ברשימה: "פנטום האופרה", "קאטס" ו"שיקגו").
באוקטובר 2006 הועלה שוב המחזמר על במות ניו יורק לתקופה מוגבלת של שישה חודשים שהוארכה מספר פעמים ולבסוף ירד מהבמה בינואר 2008.
עלובי החיים הוא המחזמר שמוצג במשך התקופה הארוכה ביותר בלונדון.
באוקטובר 1995 חגגו בלונדון את חגיגות העשור למחזמר, עם הפקה מיוחדת שבה אחד משירי הסולו של ז'אן ולז'אן הושר על ידי 17 שחקנים ששיחקו את ולז'אן במדינות שונות, כל שחקן מהמדינה ומההפקה שלו.
בשנת 2010 חגג המחזמר את יום הולדתו ה-25. לכבוד המאורע גיבש המפיק קמרון מקינטוש, להקת שחקנים מיוחדת הכוללת, בין השאר, את ג'ון אואן ג'ונס ואת ארל קרפנטר.
להקת שחקנים זו, מופיעה עם המחזמר ברחבי בריטניה וגם בעולם, בנוסף להפקה המתקיימת בלונדון.
הפקה מיוחדת זו סיימה את סיבוב ההופעות שלה במרכז הבארביקאן שבלונדון, המקום שבו עלתה ההצגה לראשונה לפני עשרים וחמש שנה.
ההפקה בהרכב זה הופיעה שם במשך ארבעה עשר יום, בנוסף להפקה המקורית.
באוקטובר 2010 חגג המחזמר את יום הולדתו ה-25 באירוע חגיגי שנערך באצטדיון הO2 בלונדון.
לשם כך הורכב קאסט שחקנים מיוחד הכולל את אלפי בו בתפקיד ואל-ז'אן, מאט לוקאס כוכב הטלוויזיה הבריטי בתפקיד תרנדייה וניק ג'ונאס (מהלהקה האחים ג'ונאס) בתפקיד מריוס.
לקאסט נבחרו גם שחקני עבר מהמחזר ביניהם ליאה סלונגה בתפקיד פנטין (שכיכבה במשך שנים במחזמר בלונדון, ברודוויי ובחגיגת העשור בתפקיד אפונין).
הקונצרט שודר בשידור חי ברחבי האולם באולמות קולנוע ותיאטראות.
בסוף הקונצרט התכנס הקאסט המקורי משנת 1985 לשיר את השיר "One Day More", ואל הבמה עלו כל חברי הקאסט ששיחקו במחזמר לאורך השנים.
בשנת 2019 הוחלט על שיפוץ אולם התיאטרון בו הוצג המחזמר בלונדון ובעקבות זאת נוצרה גרסת קונצרט שלו, שהוצגה במשך תקופת השיפוצים מ-10 באוגוסט ועד 30 בנובמבר של אותה שנה בתיאטרון גילגוד הסמוך.
לשם כך הוחזרו לתפקיד ז'אן ולז'אן אלפי בו וג'ון אואן ג'ונס, הנחשבים בין המבצעים הטובים ביותר בכל הזמנים של תפקיד זה.
את תפקיד ז'אבר בהפקה זו מילא מייקל בול.
המחזמר שב לתיאטרון הבית שלו, שנחנך כעת בשם תיאטרון סונדהיים (כהוקרה לפועלו של המלחין היהודי סטיבן סונדהיים), בדצמבר 2019 ונערכו בו מעט שינויי תפאורה ועלילה.
המחזמר תורגם מאנגלית לשפות שונות, והוצג ב-38 ארצות ברחבי העולם, ביניהן:
המחזמר הופק בישראל בתיאטרון הקאמרי בשנת 1987 בתרגומו של אהוד מנור ובבימויו של הבמאי האנגלי סטיבן פימלוט.
ישראל הייתה בין המקומות הראשונים בהם הוצג המחזמר בגרסה מקומית.
המחזמר זכה להצלחה גדולה והציג מאות פעמים במשך מספר שנים (השחקנים בתפקידי הילדים הוחלפו כשגדלו).
ההצגה ה-300 שודרה בשידור ישיר וחגיגי ב-17 בנובמבר 1988 ברדיו ברשת ג'.
בהפקה נמכרו תקליט ויניל וקלטת שהכילו שירים נבחרים מתוך המחזמר בעברית (בהקלטות אולפן).
ההקלטה לא יצאה בפורמט של תקליטור ובשנות האלפיים, נדיר להשיגה.
בתפקיד הראשי של ז'אן ולז'אן הופיע השחקן והזמר דודו פישר, שעסק עד אז בעיקר בחזנות וזו הייתה הופעתו הבימתית הראשונה.
פישר זכה להצלחה גדולה בתפקיד, ובעקבותיה הופיע כז'אן ולז'אן בברודוויי בשנים 1993 ו-1994. לאחר מכן הוזמן להופיע בהפקה הלונדונית של המחזמר בווסט אנד, שם הופיע בפני המלכה אליזבת.
בכל ההפקות הללו סירב פישר, כיהודי אורתודוקסי, להופיע בלילות שבת ובשבת.
בשנת 1999 הועלה מחדש המחזמר בהפקת המשכן לאמנויות הבמה ובבימויו של טים סאפל (בשיתוף מלי סטיל; עוזר במאי: משה קפטן) כשדודו פישר שב לתפקיד הראשי.
בשנת 2012 הופק המחזמר בידי "בית צבי", בבימויו של דניאל אפרת, והוצג בתיאטרון רמת גן.
בין ספטמבר 2016 ליולי 2018 הוצג המחזמר כ-350 פעמים בהפקה של תיאטרון הבימה, בבימויו של משה קפטן.
גלית עמר, אמירה פולן, חיים פנירי, יהויכין פרידלנדר, אורלי קפח-נחמיה, רועי ששון, ועינת שרוף צאלה אחרק, שרית אמיתי, נועה בודנר, עמוס בן-דוד, לירז ברגמן, ארז בן שושן, עמית גור, גיא דגן, ליאור זרחין, נעם כהן, חן ליאוני, גיא ליכטנטל, יגאל מזרחי, יוסי סוקולסקי, ענת פורת, גיא שגיא, אבינועם שמחי.
מיד לאחר חגיגות חצי היובל למחזמר הודיע המפיק אלן בובליל כי בכוונתו להפיק סרט קולנוע אשר יהיה מבוסס על המחזמר (בניגוד לסרטים הקודמים שהופקו על בסיס הספר).
הוא חבר לבמאי טום הופר וגייס צוות כוכבים מרשים: אן האת'וויי, יו ג'קמן, ראסל קרואו, סאשה ברון כהן, הלנה בונהם קרטר, אמנדה סייפריד ועוד.
הסרט יצא למסכים ב-5 בדצמבר 2012. הסרט זכה לביקורות טובות במיוחד לאור ההפקה המרשימה, והעובדה שהשחקנים שרו חי בזמן הצילומים ולא הוסיפו אחר כך את השירה באולפן ההקלטות.
האת'וויי אף זכתה על תפקידה בסרט בפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
עלי גביע (sepal) הם העלים החיצוניים של הפרח, ותפקידם העיקרי הוא להגן על חלקי הפרח האחרים, בדרך כלל על הפרח בניצן, ולעיתים קרובות גם בעלי הכותרת, כאשר הם פורחים.
עלי הגביע מהווים חלק מהעטיף ובדרך כלל צבעם ירוק.
בפרח טיפוסי, עלי הגביע נמצאים מתחת ל (petal) אך ישנם פרחים בהם עלי הכותרת ועלי הגביע משותפים.
עלי כותרת הם העלים הפנימיים של הפרח, מהווים חלק מהעטיף.
עלים אלה בדרך כלל צבעוניים ותפקידם למשוך מאביקים אל הפרח.
לפרחים ממינים שונים יש עלי כותרת בצבעים שונים.
לדוגמה, עלי הכותרת של דמומית קטנת-פרי הם אדומים ואלו של האזנב המצוי הם צהובים; אם כי יש צבעים נפוצים יותר, כמו צהוב, אדום וסגול ויש צבעים נדירים, כמו כחול.
לפרחים ממינים שונים גם יש מספר שונה של עלי כותרת וגודל שונה.
עלה עץ אדר הוא סמלה הלאומי של קנדה.
כבר בראשית המאה ה-18, עת מרבית המתיישבים האירופאים של קנדה התגוררו במושבת צרפת החדשה לאורך חופי הנהר סנט לורנס שימש ענף אדר הסוכר כסמל של המתיישבים, אף שישנם היסטוריונים הסבורים שהסמל היה בשימוש כבר במאה ה-17.
פופולריות הסמל קיבל פן רשמי כאשר באספה של הסוסייטה סן-ז'אן-בטיסט בשנת 1834 נבחר העלה לסמל את האגודה.
באותה אספה, תיאר ראש עיריית מונטריאול את עץ האדר כ"מלך היער הקנדי...
בשנת 1868 הוצג העלה על סמל אונטריו ועל סמל קוויבק ובעקבותיהם בשנת 1921 הוצג העלה על סמל קנדה.
בשנת 1867 כתב אלכסנדר מויר את השיר "עלה עץ האדר לנצח" שהפך להמנון לא רשמי של אנשיה דוברי האנגלית של קנדה.
בין השנים 1876–1901 הופיע עלה האדר על כל המטבעות הקנדים, ומאז שנת 1901 מופיע העלה על מטבע הפני.
כבר באמצע המאה ה-19 שימש עלה עץ האדר כסמל של יחידות צבא קנדיות שהשתתפו במלחמת הבורים השנייה ובמלחמת העולם הראשונה שימש עלה עץ האדר כסמל לאומי של הכוחות הקנדיים והופיע על תגי היחידות הקנדיות.
הסמל הפך רשמית לסמל לאומי עם בחירת דגל קנדה בשנת 1965 על פי עיצובו של ג'ורג' סטנלי.
העלה בן ה-11 קצוות נבחר משום שצמח זה צומח בכל פרובינציות קנדה.
עלה עץ האדר מופיע בסמלים ובלוגואים של חברות רבות וארגונים שונים, בהם אייר קנדה, מועדון הכדורגל טורונטו, וכן מופיע בדגל טורונטו.
גם העיר האיטלקית, קמפובאסו, אותה כבשו חיילים קנדים במהלך מלחמת העולם השנייה, קיבלה את הכינוי "עיר עלי המייפל".
עלובי החיים הוא סרט טלוויזיה בריטי משנת 1978 שמבוסס על ספרו של ויקטור הוגו "עלובי החיים".
ליבו של הסרט הוא התיאור של שתי הדמויות המרכזיות: ז'אן ולז'אן, שהיה חוטב עצים מובטל ונאלץ לגנוב פת לחם לילדים, אותו מגלם השחקן ריצ'רד ג'ורדן, וז'אבר, מפקד הכלא בו נאסר ז'אן ולז'אן וקצין משטרה – אותו מגלם השחקן אנתוני פרקינס.
ז'אן ולז'אן, לאחר שנמלט מהכלא, בו שהה כעשרים שנה, מנסה לחזור לחברה.
גם כאשר היה לתעשיין וראש עיר, הוא ממשיך לחיות בצניעות ושומר על יחס אנושי ואדיב כלפי אנשים פשוטים.
הוא אינו שואף לנקמה בחברה, אך נוטר טינה רק למפקד הכלא ז'אבר, על אשר עולל לו.
ז'אבר מייצג בצורה מרשימה את דמותו של שומר החוק – יחס קר ונוקשה ללא רגישות אנושית.
בדו-שיח שהוא מקיים עם הכומר הוא אומר לו כי לדעתו אין אלוהים ויש רק חוק.
הוא מוסיף כי גם "הטוב והרע אינם מחוץ לחוק".
ברקע חשים בהשפעת דברי הכומר על הגנב לשעבר.
הוא מבטיח לו תקופה חדשה והכומר אומר לו: קניתי את העבירות שלך – עכשיו אתה נקי.
אך מסתבר שלא כך סבורה החברה.
דברי ויקטור הוגו מצוטטים בתחילת הסרט, שכל עוד יהיו מקרים כאלה, חובה לחשוף אותם בפומבי.
ז'אן ולז'אן ברח מכלא טולון, לאחר שנידון על גנבת פת לחם ובריחות חוזרות ונשנות מהכלא, לתקופות שהצטברו לעשרים שנה.
הפעם הוא מחליט להיות פושע מצליח וגם לנקום את חילול כבודו על ידי ז'אבר מנהל הכלא.
הוא התחיל את חייו בעולם החופשי ברצח שני אנשים אשר עמדו למכשול בדרכו.
הוא ממשיך, רעב ועייף, לביתו של כומר במטרה לגנוב מביתו חפצים יקרי ערך, ולראשונה בחייו הוא נתקל באדם הנותן בו אמון ומכבד אותו.
הוא מזמין אותו לסעוד ולנוח בביתו וטוען כי אינו עושה טובה בכך שהוא מעמיד את רכושו לרשות הזולת שכן, הבית וכלי הכסף אינם רק שלו.
ז'אן ולז'אן גנב ממנו כלי הכסף, נתפס, ואז מודיע הכומר לשוטרים כי את הכלים הוא נתן לז'אן ולז'אן במתנה, ולאחר מכן הוא מציע לו להתחיל חיים חדשים.
ואכן, כעבור חמש שנים, הוא היה לתעשיין פנינים ולראש העיר מונטרי.
בינתיים מגיע לעיר ראש משטרה חדש, הוא ז'אבר, אחרי סיום 21 שנות שרות בכלא טולון.
הוא מוצא דמיון בהתנהגות של ראש העיר, בה הוא הוצב לשרת, לבין האסיר שנעלם מהכלא.
ז'אן ולז'אן מסייע לו בכך, כאשר הוא חושף את זהותו על מנת להציל אדם שהמשטרה חשדה שהוא ז'אן ולז'אן האמיתי.
וכך ראש העיר נעצר ומובל לכלא.
עוד בהיותו ראש העיר הוא גילה את פנטין, אותה מגלמת, השחקנית אנג'לה פלזנס, אם לילדה קטנה בשם קוזט, שנמסרה לשמירה למשפחה בעלת פונדק.
מתברר כי פנטין פוטרה מעבודתה במפעלו של ז'אן ולז'אן.
לקיומה היא נאלצת לאסוף נדבות ואף למכור את גופה.
הוא מוצא אותה בתחנת המשטרה כאשר היא נאשמת בהיטפלות לזרים ברשות הרבים.
הוא משחרר אותה ומציע לה את עזרתו אם תראה צורך בכך.
פנטין נפלה למשכב וכאשר מתברר לה כי יש סכנה לחייה, הוא הבטיח לה כי ייטפל בקוזט בתה.
בינתיים הוא נעצר, עקב היותו אסיר נמלט.
הוא מוכן לשלם את חובו לחברה אך מבקש מראש המשטרה, ז'אבר, שלושה ימים כדי לסיים את הטיפול בילדה.
שומר החוק מסרב ועל מנת לקיים את ההבטחה הוא בורח.
הוא מגיע לפונדק ותמורת 1,000 פרנק הוא פודה אותה.
(בעל הפונדק מתחרט על מעשיה ומביע דעה כי גם 15,000 פרנק היה משלם – הצופה יודע זאת).
משם הוא ממשיך לפריז כאן ייחל הפרק האחרון של הסרט.
בפריז מתמסר ולז'אן לטיפול בקוזט.
הוא מלמד אותה קרוא וכתוב.
במקביל, ז'אבר, ממשיך ברדיפתו אחרי ולז'אן ומגיע לפריז.
הוא סורק רובע אחר רובע.
הסרט עוקב אחרי מהלכי המשטרה ומגלה את נפלאותיהן של סמטאות העיר.
ז'אן ולז'אן מצליח להסתתר במנזר הודות לעזרתו של אדם אשר הוא עצמו הציל את חייו בעבר – גם הילדה מתבגרת במנזר.
קוזט מתבגרת ובעזרת תרומה של 5,000 פרנק היא משוחררת מהמנזר.
היא מתחילה את חייה בעיר.
היא יוצאת לגן ציבורי ופוגשת במהפכן צעיר, מריוס, אליו היא תקשור את חייה.
אך בגן יש גם אדם נוסף ז'אבר, שהיה לסוכן חרש, אחרי שחזר שתפקיד משטרתי בכיר בפריפריה.
הוא מגלה כי ולז'אן עדיין חי.
ולז'אן חש בסכנה בעיר ומחליט זמנית לצאת ממנה, אך הוא לא מספיק לעשות זאת.
מגיע אליו מסר, המיועד לקוזט, כי מריוס נלחם ברחובות.
הוא רץ לקראתו ושם הוא פוגש את ז'אבר אשר נפל בשבי המורדים.
ולז'אן מבקש רשות להוציאו להורג, הוא נמסר לידו ולהפתעתו הוא משלח אותו לחופשי.
ולז'אן כבר לא חש ברצון לנקום והוא נותן לו להימלט.
הוא מקווה כי בכך ייסתיים המרדף אחריו.
ז'אבר החופשי לא מפסיק את הרדיפה אחרי ז'אן ולז'אן, הנושא על גבו את מריוס הפצוע, בתעלות הביוב של העיר.
ז'אבר מצליח להדביק אותו, ואז מתקיים הדו-שיח המפורסם, האם שלטון החוק הוא חזות הכל – כפי שז'אבר סבור – ואז עליו לירות בז'אן ולז'אן.
ז'אבר מגיע למסקנה כי יש מקום גם לשיקולים מחוץ לחוק.
הוא משחרר לחופשי את אויבו, מטייל לאורך נהר הסיינה ושם קץ לחייו.
בסיומו של הסרט, קוזט, ז'אן ולז'אן ומריוס וסבו האציל מגיעים לחופש לכנסייה.
קוזט ומריוס באים בברית נישואין וממשיכים לבריטניה.
עלווית (שם מדעי: Phylloscopus) הוא סוג של ציפורים קטנות במשפחת הסבכיים, כאשר מספר חוקרים החליטו להגדיר אותם במשפחה עצמאית - Phylloscopidae, לצד הסוג Seicercus.
צבען ירקרק צהבהב או חום זיתי בחלקן העליון, ולבן מלוכלך או צהבהב בחלק התחתון.
בהשוואה לסבכיים אחרים, שירת העלוויות אינה מורכבת.
המינים המקננים באזורים בעלי אקלים ממוזג הם בדרך-כלל מינים נודדים.
אלו הן ציפורים פעילות, הנעות ממקום למקום ללא הרף.
הן מעדיפות לבלות בשטחים פתוחים יותר מאשר בצמחייה עבותה.
הן נוהגות להיות בצמרות העצים כמו גם בשיחים נמוכים, שם עלוות הצמחים מסייעת בהסוואתן.
מצחן הנמוך מבדיל בינן לבין השיחניות שצבען וגודלן דומה.
הזוויגים דומים זה לזה והצעירים דומים לבוגרים.
גם מיני העלוויות השונות דומים זה לזה ואחד מאמצעי ההבחנה ביניהם הוא שירתם.
מוצאו של השם המדעי Phylloscopus הוא מיוונית; phyllon/φυλλον משמעו עלה ו-skopeo/σκοπεω משמעו מחפש.
שם זה מצביע על התנהגותן האופיינית: הן נוהגת לצפות, לטפס ולנתר על עלוות הצמחים, להם היא דומה בצבעיה, כדי ללכוד חרקים.
בעבר היו שני שמות עבריים לעלוויות: מנדלי מוכר ספרים העניק לה את השם ציפור העפאים, והחוקר ישראל אהרוני נתן לה את השם ירוקית.
רוב מיני העלוויות הם טריטוריאליים באזורים בהם הם חיים ובאלו שהם נודדים אליהם.
חוקר הטבע גילברט וייט היה מהראשונים למיין ולהבדיל בין המינים הדומים מאוד - עלווית חורף, עלווית אפורה ועלווית ירוקה באמצעות שירתן, כמפורט בספרו "תולדות הטבע של סלבור" מ-מ-1789.
הזואולוג הגרמני היינריך בואי תיאר את הסוג עלווית ב-1826 ככזה המכיל כ-50 מינים של ציפורים קטנות ממשפחת הסבכיים של העולם הישן הניזונים בעיקר מחרקים.
כיום הסוג מכיל כ-55 עד 60 מינים.
במיון המסורתי הסוג נכלל במשפחת הסבכיים כאמור, אולם כיום מספר מחקרים תומכים בהעברתו למשפחה עצמאית, עלוויתיים (Phylloscopidae), שתכיל גם את הסוג Seicercus.
עלווית קווקזית (Phylloscopus lorenzii מוכרת על-ידי רוב הרשימות כתת-מין של עלווית חומה)
בישראל נצפו 12 מיני עלוויות:
עלווית אפורה (שם מדעי: Phylloscopus trochilus) היא ציפור שיר קטנה מהסוג עלווית במשפחת הסבכיים.
נפוצה למדי בטווח אזורי הקינון שלה המשתרעים לרוחב רצועת האקלים הממוזג של אירופה ואסיה וגם באזורים הארקטיים.
עלווית אפורה, ככל העלוויות, חולפת בנדידתה בישראל בסתיו (מאוגוסט ועד נובמבר) ובאביב (מסוף מרץ ועד מאי).
היא חורפת באפריקה שמדרום לסהרה שם היא מחליפה את נוצותיה לקראת נדידתה חזרה לאזורי הקינון.
מהסוג עלווית היא מהמקדימות לשוב לאזורי הקינון שלה באביב, היחידה שמקדימה אותה היא עלווית חורף.
קארולוס ליניאוס, מייסד שיטת המיון, תיאר ומיין אותה בעבודתו- Systema Naturae מ־1758 תחת הסוג נחליאלי.
אזור חיותה הוא חורש, שיחים ושטחים פתוחים עם עצים, בין השאר מהסוג טיליה וערבה, בתקופת הנדידה מצויה בכל סוגי הצמחייה.
היא תבנה את הקן הסגלגל בעל פתח צידי על האדמה או בסמוך לה, לעיתים קרובות בצמחייה נמוכה.
הנקבה תטיל 4 עד 7 ביצים שיבקעו לאחר 12 עד 14 יום ולאחר כפרק זמן דומה הפרחונים יעזבו את הקן.
באזורים דרומיים יותר הזוג יגדל מחזור שני.
בדומה לרוב המינים במשפחת הסבכיים, ציפור זו ניזונה בעיקר מחרקים וחסרי חוליות כגון זבובאים עכבישאים וזחלים, אולם בסתיו ניזונה גם מפירות.
זו עלווית טיפוסית למראה, אורכה עד 13 ס"מ ומוטות כנפיה עד 17 ס"מ.
הגב בצבע ירקרק חום-זיתי, ולבן מלוכלך בחלק התחתון.
היא מאוד דומה למראה לעלווית חורף, אולם אמצעי הבחנה מלבד שירתן הוא רגליים בהירות יותר בצבע חום בהיר, מקור ארוך יותר וחיוור יותר, צורת הגוף אלגנטית יותר וחישוף אברות ארוך יותר.
שירתה הוא שריקה יורדת פשוטה החוזרת על עצמה.
האוכלוסייה האירופית מוערכת בין 27 ל-41 מיליון זוגות.
עלה תאנה הוא, על פי המסופר בספר בראשית, הלבוש שתפרו לעצמם אדם וחוה לאחר שאכלו מעץ הדעת.
בהשאלה משמש המושג עלה תאנה לתיאור להסוואת מעשה כלשהו, בדרך כלל בקונוטציה שלילית.
עלה תאנה מופיע לראשונה בספר בראשית (), לאחר שאדם וחוה אכלו מעץ הדעת:
"עלה תאנה": הוא העץ שאכלו ממנו - בדבר שנתקלקלו בו נתקנו (סנהדרין ע), אבל שאר העצים מנעום מליטול עליהם.
ומפני מה לא נתפרסם העץ?
שאין הקב"ה חפץ להונות בריה, שלא יכלימוהו ויאמרו זהו שלקה העולם על ידו (מדרש רבי תנחומא).
באמנות יוון העתיקה נהוג היה להציג עירום גברי, ללא הסתרה של הפין, אך בעירום נשי שנועד להצגה בציבור הוסתר אזור הערווה.
גישה זו נהגה גם באמנות רומא העתיקה עד למעברה של האימפריה הרומית לנצרות.
באמנות הרנסאנס הצפוני הוצגו אדם וחוה כשהם לובשים עלה תאנה, בהתאם לתיאור המקראי.
משנת 1530, בתגובה לרנסאנס, הוחל בהסתרת אזור הערווה ביצירות אמנות ציבוריות, למשל באמצעות הוספת עלים משיח סמוך.
בתקופה זו החל הנוהג להסתיר את אזור הערווה בפסלים בעלה תאנה (למשל בעותק של הפסל "דוד" של מיכלאנג'לו שהוצג בלונדון בתקופה הוויקטוריאנית).
בעקבות הסיפור המקראי משמש הביטוי "עלה תאנה" לתיאור כיסוי או הסוואה, בדרך כלל בקונוטציה שלילית.
"מה שמוצע לנו היא ממשלת ימין, עם עלה תאנה של העבודה ובלי ציפי לבני" (דניאל בלוך)
"ביגוד אקולוגי בישראל: אפילו לא עלה תאנה" (כלכליסט)
"'הרכב מתון של הממשלה הפלסטינית' - זה הביטוי שכבר הושמע ב'קול ישראל' - יספק להם עלה תאנה לכסות את ערוותו של גירוש נוסף" (אליקים העצני)
לפי המקרא עולה שאדם וחווה קשרו עלה אחד גדול מאוד סביב מותניהם, כעין שמלה.
לפי המדרש "עתידה ארץ ישראל להוציא גלוסקאות (לחמניות) וכלי מילת (בגדים)" משתמע כי עלי העצים יהיו מספיק גדולים להתעטף בהם כמו בגד, וכי הלחם יגדל מהעצים, כמתואר בספרות המדרשית לגבי עץ הדעת שהיה חיטה והתנשא לגובה כתמר ופירותיו היו כיכרות לחם.
עלובי החיים (במקור: Les Misérables) הוא סרט דרמה אפי מוזיקלי בשיתוף פעולה בריטי-אמריקאי אשר הופק בשנת 2012 ומבוסס על ספרו משנת 1862 של ויקטור הוגו "עלובי החיים" והמחזמר בעל אותו השם, מאת אלן בובליל וקלוד-מישל שנברג.
הסרט בוים על ידי טום הופר, ומככב בו אנסמבל שחקנים כיו ג'קמן, אן האת'וויי, ראסל קרואו, אמנדה סייפריד, אדי רדמיין, סשה ברון כהן, הלנה בונהם קרטר ואחרים.
הסרט, בדומה למחזמר ולספר, מגולל את קורותיו של ז'אן ולז'אן (יו ג'קמן), שהיה אסיר נמלט והיה לראש אחת הערים בצרפת.
ז'אן ולז'אן מסכים לטפל בקוזט (אמנדה סייפריד), בתה הלא-חוקית של פנטין (אן האת'וויי), וזאת תוך ניסיונותיו להתחמק ממפקח המשטרה ז'אבר (ראסל קרואו).
הסרט שמתמקד בקורותיו של ז'אן ולז'אן מתאר גם את קורות המרד הרפובליקני בפאריס של יוני 1832.
בשנת 1815, הנאשם ז'אן ולז'אן (יו ג'קמן) משוחרר על תנאי על ידי הסוהר ז'אבר (ראסל קרואו), לאחר שבילה 19 שנים בכלא בשל גנבת כיכר לחם.
מוצע לו מקלט ואוכל חם בביתו של הבישוף (קולם ווילקינסון), אך ולז'אן גונב את כלי הכסף של הבישוף במהלך הלילה.
הוא נתפס בידי הרשויות, אך הבישוף אומר כי כלי הכסף ניתנו לוולז'אן כמתנה, ובכך מבטיח את שחרורו של ולז'אן.
מושפע מרוחב לבו של הבישוף, ז'אן ולז'אן נשבע להתחיל בחיים חדשים וכנים, תחת זהות חדשה.
במקביל, ז'אבר נשבע להביא את הנאשם ז'אן ולז'אן בחזרה למשפט צדק.
שמונה שנים מאוחר יותר, ולז'אן הופך לבעלי מפעל ולראש העיר מונטריי שעל הים.
פאנטין (אן האת'וויי), אחת מעובדותיו, מתגלה כמי ששולחת את כספהּ אל בתה הלא-חוקית קוזט (איזבל אלן), שחיה בבית תנרדייה, המנוהל בידי זוג מושחת ונכלולי (סשה ברון כהן, הלנה בונהם קרטר) ובתם אפונין (נטליה וולאס), עקב הגילוי, מנהל העבודה (מייקל ג'יבסון) מחליט לפטר את פאנטין.
תוך ניסיונות שונים לסייע לבתה, פאנטין הופכת לזונה.
היא נעצרת על ידי ז'אבר לאחר שתוקפת לקוח, אך היא מחולצת על ידי ז'אן ולז'אן, שמאשפז אותה.
מאוחר יותר, ולז'אן לומד כי ז'אבר גילה את זהותו, והוא נאלץ להתוודות בפני בית המשפט כי הוא האסיר לשעבר ז'אן ולז'אן, בעודו שב לבית החולים הוא מבטיח לפאנטין הגוססת כי הוא יטפל בבתהּ.
לאחר שנמלט מז'אבר, הוא מוצא את קוזט ומשלם לבני ת'נארדייה כדי שיאפשרו לו לקחתהּ והוא מבטיח להיות לה לאב.
תשע שנים לאחר מכן, ז'אן מקסימיליאן למארק, הוא בכיר ממשלתי החי בגפו ונוטה למות.
הסטודנטים מאריוס פונמרסי (אדי רדמיין) ואנז'ולרא (ארון טבייט), יחד עם ילד הרחוב גברוש (דניאל האטלסטון) דנים בדבר המהפכה, מריוס לאחר מכן מתאהב בנערה בשם קוזט (אמנדה סייפריד).
בינתיים, חרף ניסיונותיה של קוזט, ז'אן ולז'אן מסרב לספר לה על אמהּ פנטין ועברהּ.
בבית הקפה, אנז'ולרא מארגן קבוצה של סטודנטים אידיאליסטים עם היוודע דבר מותו של למארק.
אפונין (סמנתה בארקס), שהופכת לחברתו של מאריוס, מובילה אותו לקוזט, והשניים מתוודים זו באוזני זה על אהבתם.
כשאפונין מבינה כי לא תוכל לממש אהבתה למאריוס, היא מחליטה להצטרף למהפכה.
מאוחר יותר, ניסיון שוד על בית ולז'אן גורם לו לחשוב בטעות כי הוא נחשף על ידי ז'אבר והוא מחליט לעזוב עם קוזט.
עם עזיבתם, אנז'ולרא משלהב את הפריזאים למרד, ומאריוס שולח מכתב פרידה לקוזט.
ביום המחרת, הסטודנטים מפריעים לתהלוכת ההלווייה של למארק ופותחים במרד.
ז'אבר מתלבש כמורד, במטרה לרגל אחר המורדים, אך נחשף עד מהרה על ידי גברוש ונלכד.
בעת קרב יריות, אפונין מצילה את מאריוס במחיר חייה, ועל ערש דויי היא מתוודה באוזניו על אהבתה כלפיו.
כשוולז'אן מקבל את מכתב הפרידה של מאריוס, הוא יוצא אל הבריקדות שהוקמו ברחובות פריז, כדי להגן על מאריוס.
לאחר שהוא מציל את אנז'ולרא מירי צלפים, הוא מורשה להוציא להורג את ז'אבר.
אולם, כשהשניים לבדם, ולז'אן מחליט לשחרר את ז'אבר, ואומר לו לברוח עם תושבי פריז שלא הצטרפו למהפכה.
כולם נהרגים למעט מאריוס, שניצל על ידי ולז'אן שנושא אותו על גבו בתעלות הביוב של פריז.
האדון ת'נרדייה שבינתיים עבר לפריז ומנסה לחלץ כל שלל מידי המורדים, מוצא את טבעתו של מאריוס וגונב אותה.
ולז'אן נמלט בתעלות הביוב אך נבלם ביציאה על ידי ז'אבר, ז'אבר מאיים לירות בז'אן ולז'אן אם לא יסכים להיכנע, אך ולז'אן מתעלם.
כשהוא מתעמת בתוכו פנימה בין חובותיו המקצועיים כשוטר ובין חובותיו המוסריות כאדם לאחר שלא הוצא להורג בידי ולז'אן, הוא מתאבד לבסוף.
מאוחר יותר, מאריוס מתאבל על חבריו אך קוזט מנחמת אותו.
כשהוא מתוודה על עברו בפני מאריוס, ולז'אן אומר למאריוס כי הוא חייב לעזוב כיוון שנוכחותו מסכנת את קוזט והוא משביע את מאריוס שלא יספר לה.
בני הזוג ת'נארדייה פורצים לכנסייה בשיא החתונה ומעידים כי ראו את ולז'אן נושא גופה שרצח בתעלות הביוב, כשאדון ת'נארדייה שולף את טבעתו של מאריוס שגנב כהוכחה על כך.
מאריוס, שמזהה את טבעתו-שלו, מבין כי ולז'אן הציל את חייו בכך שנשא אותו בתעלות הביוב, כשת'נארדייה מגלה להם את מיקומו של ולז'אן, יוצאים מאריוס וקוזט לחפש אחריו.
כשז'אן ולז'אן נוטה למות, במנזר בו עבר להתגורר, הוא רואה את רוחהּ של פאנטין המבקשת לקחתו לגן העדן.
קוזט ומאריוס מגיעים כדי להיפרד ממנו.
ולז'אן נוטל את ידה של קוזט ומתוודה בפניה על עברו ולבסוף מצטרפת רוחו לרוחם של פאנטין, הבישוף, אנז'ולרא, אפונין, גברוש ושאר המורדים מהבריקדות שנהרגו.
הפקת הסרט יצאה לדרך לאחר שעלה על במות התיאטרון הקונצרט לכבוד 25 שנה לעליית המחזה, בשנות ה-80. באוקטובר 2010 הכריז המפיק קמרון מקינטוש על התחלת ההפקה, ובמרץ 2011 נבחרו טום הופר כבמאי וויליאם ניקולסון כתסריטאי.
צילומי הסרט נערכו ברחבי בריטניה ובפריז והחלו במרץ 2012.
הסרט יצא בישראל ב-31 בינואר 2013.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות יו ג'קמן ז'אן ולז'אן ראו ז'אן ולז'אן אן האת'וויי פנטין ראו פנטין ראסל קרואו ז'אבר ראו ז'אבר איזבל אלןקוזט קוזט הצעירה, בתה של פנטין, חיה בביתם של בני משפחת ת'נרדייה במונפרמיי, מגיל שלוש עד גיל שמונה.
לאחר מכן נלקחה בידי ז'אן ולז'אן.
אמנדה סייפריד קוזט הבוגרת, בתה של פנטין, מגודלת על ידי ז'אן ולז'אן.
אדי רדמיין מריוס פונמרסי עורך דין, שייך לקבוצת "מלמדי הא"ב" (הסטודנטים שהקימו את הבריקדה), חברו של אנג'ולרה.
סמנתה בארקס אפונין בתם של אדון וגברת ת'נרדייה.
מתחזה לגבר כדי להיכנס לבריקדה.
ארון טבייט אנג'ולרה מנהיג הבריקדה.
סשה ברון כהן אדון ת'נרדייה ראו ת'נרדייה הלנה בונהם קרטר הגב' ת'נרדייה ראו ת'נרדייה
הבמאי טום הופר דרש משחקני הסרט לשיר בקולם שלהם ולכן כל אחד מהשחקנים תרם את קולו עבור פסקול הסרט, שיצא בדצמבר 2012. המוזיקה נכתבה על ידי קלוד-מישל שנברג והולחנה על ידי אלן בובליל וז'אן-מארק נאטל.
התרגום לאנגלית נכתב על ידי הרברט קרצמר.
בשונה ממרבית האלבומים של פסקולי הסרט, לעלובי החיים יצאו 2 מהדורות פסקול.
המהדורה הראשונה כוללת 2 דיסקים ומכילה את מרבית השירים מהסרט, בעוד המהדורה השנייה מכילה רק כמות מצומצמת משרי הסרט.
Look Down (שיר העבדים) – ולז'אן, ז'אבר והאסירים (בביצוע יו ג'קמן, ראסל קרואו ואחרים)
The Bishop – הבישוף (בביצוע קולם וילקינסון)
Valjean's Soliloquy (מונולוג) – ולז'אן (בביצוע יו ג'קמן)
At the End of the Day (בסופו של היום) – המובטלים והפועלים, פנטין, ז'אן ולז'אן (יו ג'קמן, אן האת'וויי, בנות המפעל, מנהל העבודה וצוות השחקנים)
I Dreamed a Dream (חלום חלמתי) – אן האת'וויי
Castle on a Cloud (ארמון על גב ענן) – קוזט (איזבל אלן)
Master of the House (בעל הפונדק) – מר תנרדייה, אשתו ולקוחות (סשה ברון כהן, הלנה בונהם קרטר ואחרים)
Suddenly – שיר מקורי בביצוע יו ג'קמן
Stars (כוכבים) – ז'אבר (ראסל קרואו)
ABC Café / Red and Black (אדום ושחור) – אנז'ולרא, מריוס והסטודנטים (אדי רדמיין, ארון טווייט ואחרים)
In My Life / A Heart Full of Love (בחיי / בלב מאוהב) – קוזט, מאריוס, אפונין (אמנדה סייפריד, אדי רדמיין וסמנתה בארקס)
On My Own (לבדי) – אפונין (סמנתה בארקס)
One Day More (רק עוד יום) – כל צוות השחקנים
Drink with Me (שתו איתי) – אדי רדמיין, דניאל האטלסטון ואחרים
Javert's Suicide (התאבדותו של ז'אבר) – ראסל קרואו
Epilogue (פינאלה) – כל צוות השחקנים.
פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לאן האת'וויי
פרס אוסקר לאיפור ולעיצוב השיער הטובים ביותר
פרס מכון הסרטים האמריקאי בתור סרט השנה (ינואר 2013)
פרס Boston Online Film Critics Award בקטגוריית השחקנית הטובה ביותר: אן האת'וויי (דצמבר 2012)
פרס Central Ohio Film Critics Association בקטגוריות: אחד מעשרת הסרטים הטובים של השנה, השחקנית הטובה ביותר לאן האת'וויי (ינואר 2013)
פרס Critics' Choice Movie Awards לשחקנית הטובה ביותר: אן האת'וויי (ינואר 2013)
פרס Hollywood Film Festival בקטגוריות: הקדימון הטוב ביותר, מפיק השנה, גילוי השנה לסמנתה בארקס
פרס Houston Film Critics Society לשחקנית הטובה ביותר (אן האת'וויי) ולשיר המקורי הטוב ביותר ("Suddenly" של יו ג'קמן)
פרס National Board of Review בקטגוריות: סרט השנה וצוות השחקנים הטוב ביותר
פרס New York Film Critics Online לסרט השנה והשחקנית הטובה ביותר
פרס סטלייט בקטגוריות: צוות השחקנים הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר, השיר המקורי הטוב ביותר, הסאונד הטוב ביותר
Area Film Critics Association בקטגוריות: אנסמבל השחקנים הטוב ביותר, השחקנית הטובה ביותר
פרס גלובוס הזהב בקטגוריות: השחקנית הטובה ביותר במיוזיקל או קומדיה (אן האת'וויי), השחקן הטוב ביותר בסרט קומי או מיוזיקל (ליו ג'קמן) והסרט הקומי או מוזיקלי הטוב ביותר
ערך זה מכיל רשימה של הדמויות הבולטות המופיעות ברומן "עלובי החיים", בסרטי הקולנוע ובמחזמר המבוססים על הרומן.
הדמויות בערך זה מוצגות לפי סדר הופעתן בעלילה.
ז'אן ולז'אן הוא איש קשה יום, הידוע בכוחו הפיזי הרב, שגנב לחם על מנת להאכיל את ילדיה של אחותו בתקופת שפל כלכלי ונידון למאסר ארוך בכלא – מאסר קשה, עם עבודות פרך, שהתמשך והתמשך עד ל-19 שנה, בשל ניסיונותיו הכושלים של ולז'אן להימלט מהכלא.
בעודו אסיר, ולז'אן היה ידוע במספרו "אסיר מס' 24601", ועקב כוחו הפיזי, זכה בקרב חבריו האסירים לכינוי "ז'אן המנוף"
לאחר שחרורו, ולז'אן הופך למריר וזועם, הן בשל המאסר והעונש המוגזם והן בשל יחס האוכלוסייה כלפיו, כאסיר לשעבר.
עם זאת, הוא מתקרב לדת כאשר הוא פוגש בהגמון ביינווני.
מעשיו טובי הלב של הבישוף, ונדיבותו, גורמים לוולז'אן להפוך לאיש צדיק המנסה בכל כוחו לעזור לבני האדם ועלובי החיים.
בשארית חייו הוא מנהל מאבק ארוך לשוב ולנהל חיים נורמליים, תוך שהוא עושה שימוש במספר שמות בדויים, על מנת שלא לחשוף את זהותו האמיתית – כאסיר לשעבר, אשר הפר את תנאי השחרור המוקדם שלו.
ולז'אן מצליח להתעשר והופך לראש עיר נדיב, ומאוחר יותר מאמץ את קוזט, בתה של פנטין שהתדרדרה לזנות ומתה ממחלה.
במשך השנים, ולז'אן נתקל שוב ושוב במפקח המשטרה ז'אבר, שמנסה להחזיר אותו לכלא.
עם השנים, שתי הדמויות הפכו לארכיטיפים בתרבות הספרותית.
בין השחקנים הבולטים שגילמו את התפקיד: דודו פישר, יבגני שפובלוב, ליאם ניסן, יו ג'קמן, קולם וילקינסון, ראמין קרימלו, ריצ'רד ג'ורדן, אלפי בואי, אמיר דדון וזוהר בדש.
דמות טראגית חסרת-פשרות (ועל כן מוצאת את מותה, בסופו של דבר).
איש מערכת החוק, קפדן, נוקשה וחסר רגש.
בתחילה, הוא משמש כסוהר בבית הכלא בו מוחזק האסיר ולז'אן.
בהמשך, הוא הופך לשוטר במשטרה, מתקדם לדרגת מפקח, ומקדיש את חייו לרדיפתו של ולז'אן, שהפר את תנאי שחרורו המוקדם, מרדף שבמהלכו מתערער עולמו הפנימי המוקפד ובסופו של דבר מביא לנפילתו.
בין השחקנים הבולטים שגילמו את התפקיד: אנתוני פרקינס, פיליפ קוואסט, ליאור ייני, ג'פרי ראש, ראסל קרואו, ששי קשת, יגאל שדה, גלעד קלטר.
פנטין היא נערה צעירה, יפה ותמימה ממעמד הפועלים, אשר התייתמה משני הוריה בגיל צעיר.
היא מנהלת רומן של קיץ עם אהובה תולומייס, סטודנט עשיר, אשר נוטש אותה מבלי לדעת שהיא בהיריון.
במשך מספר שנים פנטין מגדלת לבדה את בתה קוזט, אך בהמשך היא מתקשה למצוא עבודה, בעיקר בשל שמרנותה של החברה הצרפתית דאז, שאיננה רואה בעין יפה את היותה רווקה ואם חד-הורית.
על מנת למצוא עבודה, פנטין מוסרת את קוזט למשמורת בקרב מר וגב' ת'נרדייה, בעל פונדק ממונפרמי ואשתו, שבעצמם מגדלים שתי ילדות קטנות, בגילה של קוזט (אזלמה ואפונין).
פנטין מוצאת עבודה במפעל של "אדון מדלן", אך עד מהרה נחשף סודה (שיש לה בת מחוץ לנישואין), והיא מאבדת את מקום עבודתה.
אחרי פיטוריה, פנטין מתדרדרת לזנות.
כמו כן, היא נאלצת למכור את שערה ואת שיניה הקדמיות, בכך בעצם לוותר על יופייה ועל בריאותה, לטובת מעט הכסף שהיא מרוויחה, אותו היא שולחת לזוג ת'נרדייה, על מנת לתמוך בבתה.
בסופו של דבר, פנטין מתה ממחלה קשה (ככל הנראה – דלקת ריאות).
בטרם מותה, היא מבקשת מוולז'אן לאמץ את קוזט ולגדל אותה.
בגרסת המחזמר, פנטין מופיעה שוב לקראת הסיום, על מנת ללוות את ולז'אן אל גן-העדן.
בין השחקניות הבולטות שגילמו את התפקיד: אן האת'וויי, אנג'לה פלזנס, דפני רובין-וגה, ליאה סלונגה, פטי לופון, רות'י הנשל, ריקי גל, מירי מסיקה, מיכל שפירא ומיי פיינגולד.
מר וגב' ת'נרדייה (בתעתיק של המתרגם העברי, אביטל ענבר: טנרדיֵה) הם זוג נוכלים, אשר בידם הפקידה פנטין את בתה קוזט.
לזוג ת'נרדייה יש חמישה ילדים: אפונין, אזלמה וגברוש; כמו גם שני בנים נוספים הנמסרים לאימוץ, המופיעים בגרסה המלאה של הספר.
מר ת'נרדייה מנהל פונדק בעיר מונפרמיי.
הוא רמאי, נוכל, תאב בצע, רע לב שעסק, בין השאר, בבזיזת גופות בזמן מלחמות נפוליאון.
בשלב מסוים הוא פושט רגל ועובר לגור בפריז, בחורבות גורבו – אותו בניין בו מתגורר מריוס פונמרסי.
גב' ת'נרדייה, אשתו של מר ת'נרדייה, היא בורה כפרית, מרשעת ואכזרית המתעללת בקוזט.
אף על פי שהיא מופקדת על "גידולה", היא מתאכזרת אל קוזט ונוהגת עמה בחוסר רחמים (בעודה מפנקת את אפונין).
בין השחקנים הבולטים שגילמו את התפקיד של מר ת'נרדייה: איאן הולם, אלברט כהן, אלן ארמסטרונג, אלי דנקר, מאט לוקאס, סשה ברון כהן, אורי הוכמן, אבי קושניר.
בין השחקניות הבולטות שגילמו את התפקיד של גב' ת'נרדייה: ג'ני גאלוויי, דינה גולן, הלנה בונהם קרטר, עדי לב, קרוליין בלקיסטון, תיקי דיין, חנה לסלאו, מיקי קם.
קוזט היא בתה של פנטין (שמה האמיתי הוא יופרזיה / Euphrasie).
מאז היותה ילדה בת 3, קוזט נמצאת תחת השגחתם של מר וגב' ת'נרדייה הרשעים, בפונדק שהם מנהלים במונפרמיי, כשהיא הופכת לקורבן הסובל מניצול ומהתעללות מצד בני המשפחה, בעודם מפנקים את בנותיהם האמיתיות אפונין ואזלמה.
כאשר קוזט בת 8 היא מחולצת משם על ידי ולז'אן, שהופך לאביה המאמץ (לבקשתה של פנטין, בטרם מותה).
ז'אן ולז'אן מגדל את קוזט, עד היותה בוגרת, כאילו הייתה בתו-שלו.
קוזט גדלה בבית ספר שבתוך מנזר, והופכת להיות צעירה יפה, קורנת ותמימה.
במהלך התקופה שבה ולז'אן מגדל את קוזט, הוא מנסה להגן עליה בכך שהוא מסתיר ממנה את האמת אודות עברו (על היותו אסיר לשעבר ועבריין נמלט, שהפר את תנאי השחרור המוקדם שלו).
בכל פעם שזהותו האמיתית של ולז'אן נחשפת – הוא נמלט מן המקום, לעיר אחרת, ולוקח את קוזט איתו, עד שלבסוף הוא מבין כי עליו לשחררה, ולאפשר לה לחיות את חייה.
כאשר קוזט מתאהבת במריוס פונמרסי, עורך דין צעיר, ולז'אן נכנע, ומאפשר את קיומה של מערכת היחסים הרומנטית בין השניים, שמובילה, בסופו של דבר, לנישואי הזוג.
בין השחקניות הבולטות שגילמו את התפקיד: טל אמיר, רינת גבאי, קרוליין לנגריש, קלייר דיינס, אמנדה סייפריד, טל ברגמן, הדר עטרי.
נער פריזאי צעיר, בן לבורגני אמיד וגיבור מלחמה (שניצל על ידי ת'נרדייה, כשזה בא לבזוז אותו).
מריוס בוחר ללמוד עריכת דין ולחיות כסטודנט חסר אמצעים, מהלך שבני משפחתו אינם רואים בעין יפה.
מריוס מיודד עם אפונין, אשר מאוהבת בו, ללא ידיעתו.
מריוס פוגש ברחוב את קוזט באופן אקראי, מתאהב בה במבט ראשון ומחזר אחריה.
אולם, כאשר קוזט "נעלמת" (ולז'אן לוקח אותה לדירת מסתור חדשה, כשהוא סבור שזהותו הבדויה נחשפה), מריוס המיואש מוכן למות.
ביחד עם "חברי ה-ABC" – חבריו ללימודים בהנהגתו של אנז'ולרה – הוא הופך למהפכן, ומתבצר איתם על בריקדות, לקראת אירועי המרד הרפובליקני בפריז.
על הבריקדה, כל חבריו של מריוס (לרבות אנז'ולרה, אפונין וגברוש) מוצאים את מותם.
ז'אן ולז'אן, שגילה זה מכבר כי מריוס וקוזט מאוהבים זה בזה, מגיע לבריקדות על מנת לשים עין על מריוס.
כאשר מריוס נפצע אנושות, ולז'אן סוחב אותו על גבו, דרך תעלות הביוב של פריז, ומחזיר אותו לביתו, ובכך מציל את חייו.
מאוחר יותר, ולז'אן מעניק את ברכתו למריוס ולקוזט, ומאפשר להם להתחתן.
בגרסת המחזמר אין התייחסות לנתק הקיים בין מריוס לבין משפחתו, אולם בעיבוד הקולנועי של המחזמר ישנן מספר סצנות בהן מופיעים בני משפחתו של מריוס (למשל: בסצנת החתונה לקראת סוף הסרט, נרמז כי מריוס וסבו התפייסו).
בין השחקנים הבולטים שגילמו את התפקיד: ישראל ארנסט, מייקל בול, כריסטופר גארד, ניק ג'ונאס, אבי טולדנו, אנדי מיינטוס, אדי רדמיין, הראל סקעת, אלדר ברנטמן.
אנז'ולרה, סטודנט צעיר וחברו הטוב של מריוס, מתואר כ"בן יחיד לאב עשיר, בעל פנים יפות כמלאך".
מראהו החיצוני מזכיר את זה של נערה בת 17 – שיער מתבדר ברוח, עיניים כחולות, ריסים ארוכים, לחיים ורודות, שפתיים טהורות ושיניים מעודנות.
אנז'ולרה הוא מהפכן, העומד בראש קבוצת סטודנטים מהפכנים המכונה "מלמדי האלפבית" (כך בתרגום לעברית) או "חברי ה-ABC" ומנהיג אותם במהלך אירועי מהפכת הסטודנטים של 1830 ו-1832. על אף היותו אידיאליסט וכריזמטי השואף לצדק ולשיווין, ולשיפור בזכויותיהם של העניים והמדוכאים, תוכניתו נועדה לכישלון.
אנז'ולרה מוביל את חבריו להתבצר על בריקדה, אולם רובם נהרגים במהלך הלילה.
אנז'ולרה נסוג אל בית מרזח סמוך, שם הוא נלכד ולבסוף, ביחד עם עמיתו גרנטר, השניים מוצאים להורג ומתים למען אמונתם.
בין השחקנים הבולטים שגילמו את התפקיד: יובל דור, שי פלד, ארון טבייט, טימותי מורנד, עדו ברטל.
בתם של מר וגב' ת'נרדייה ואחותה של אזלמה.
כילדה, היא מוצגת כמפונקת, שהוריה מעדיפים את טובתה על פני זו של בתם המאומצת קוזט.
כשהיא נערה בוגרת, אפונין היא אסופית רחוב מרופטת וענייה, וגנבת כמו הוריה; היא מדברת בעגה של אנשי רחוב פריזאים.
אפונין מתיידדת עם מריוס ומתאהבת בו, ללא ידיעתו.
למרות שזה גורם לה לכאב גדול, היא עוזרת לו לאתר את אהובתו קוזט.
במהלך אירועי המרד הרפובליקני בפריז, היא מתחזה לגבר, כדי להיכנס לבריקדה, על מנת לראות את מריוס.
מריוס, עיוור לאהבתה אליו, מבקש ממנה ללכת ולמסור מסר לקוזט שהוא עתיד למות בבריקדה (מה שלא קורה בסופו של דבר).
אפונין מוסרת את המכתב לז'אן ולז'אן וחוזרת אל הבריקדה.
בעת המהומות היא מצילה את חייו של מריוס, אך נורית למוות מכדור תועה ומתה בזרועותיו.
לפני מותה מבקשת ממריוס שישמור על גברוש אחיה (דבר שמריוס לא מצליח לעשות).
במחזמר, אפונין מופיעה שוב בקטע הסיום, כרוח רפאים לצידה של פנטין, כאשר השתיים מובילות את ז'אן ולז'אן המנוח אל גן עדן.
בין השחקניות הבולטות שגילמו את התפקיד: שלומית אהרון, סמנתה בארקס, חני דינור, ליאה סלונגה, רוני דלומי, נוי הלפרין.
גברוש הוא דמות בעלת תפקיד קטן יחסית, הן בספר והן במחזמר, אך עם זאת – משמעותי.
גברוש בנם הנטוש של בני הזוג ת'נרדייה.
הוא ילד רחוב, פרחח, שובב, בעל חוכמת חיים שמכיר את כולם וכל מה שקורה בשכונות העוני של פריז.
הוא שותף לאידאולוגיה של "החברים של ABC" המהפכנים; הוא חובר אליהם והופך להיות פעיל במרד של יוני 1832.
במהלך המהומות, גברוש מוצא את עצמו במקום מסתור מאחורי המתרס, ביחד עם חברי ה-ABC, כאשר התחמושת שלהם עומדת להיגמר.
הוא יוצא ממחבואו, על מנת לאסוף מבין גופותיהם של החיילים שנפלו את התחמושת שנשארה להם.
הוא מספיק לאסוף מספר תיקי תחמושת, ולהעביר אותם אל המהפכנים שמאחורי הבריקדות, בטרם הוא עצמו נורה למוות על ידי אחד החיילים.
בין השחקנים הבולטים שגילמו את התפקיד: טל בלכרוביץ', עידו מוסרי, דניאל מגון, דקסטר פלטשר.
מירייל "בינווני", ההגמון של דיניה
ההגמון של העיר דיניה אליה נקלע ז'אן ולז'אן בתחילת הספר.
מתואר כאדם צדיק מכניס אורחים ומסתפק במועט, ועקב כך זכה לכינוי "ההגמון בינווני" ("ההגמון 'ברוך הבא'".
נתן לז'אן ולז'אן מחסה בביתו ואף על פי שז'אן ולז'אן גנב ממנו את כלי הכסף היקרים לא הסגירו ואף נתן לו במתנה את מה שגנב ממנו, מה שגורם לז'אן ולז'אן לחזור בתשובה ולהפוך לאדם טוב יותר.
למרות האינטראקציה הקצרה שלו עם ז'אן, ומותו בשלב מוקדם יחסית של העלילה, משמש ההגמון מודל לחיקוי עבור ז'אן, למעשה עד יום מותו.
דמותו מבוססת על דמותו של ההגמון שכיהן בדיניה במציאות בתקופה בה חי הסופר, הבישוף בינווני דה מיוליס (1753–1843) .
בתם של מר וגב' ת'נרדייה ואחותה של אפונין, שני הפונדקאים הרשעים.
מוצגת כמפונקת, שהוריה מעדיפים את טובתה וטובת אחותה על פני זו של בתם המאומצת קוזט.
לא משחקת תפקיד חשוב בהמשך הספר.
משתייך לקבוצת הסטודנטים המהפכנים המכונה "חברי ה-ABC" בהנהגת אנז'ולרה מתואר כשיכור גס אבל טוב לב.
משתכר לפני הקרב על הבריקדה ולכן לא משתתף בו אבל לאחר שאנז'ולרה נתפס מחליט באומץ להצטרף אליו ומוצא להורג ביחד איתו.
עלה אפי , הוא עיטור עור בולט ויחודי המאפיין מספר משפחות של עטלפים הפעילים בלילה, והוא מהווה חלק ממערכת איכון ההד של העטלפים שבה הם משתמשים כדי לנווט את דרכם ולמצוא מזון באפילה.
העיטור מכונה "עלה אפי" משום שהוא מורכב בדרך כלל ממשטח עגלגל דמוי עלה המכסה את האף של העטלף.
העלה האפי הוא חלק ממערכת איכון ההד; דרכו העטלף פולט ומכוון את גלי הקול לעבר סביבתו וההד המוחזר נקלט באוזניים.
באופן זה העטלף יכול לנווט ביעילות בלילה ולא להיתקל בעצמים וכמו כן מאתר בעזרתו את טרפו כדוגמת חרקים מעופפים.
באופן כללי המבנה דומה בכל המינים, אך לכל מין יש צורה אופיינית לו: עלה גדול או קטן שמזדקר בצורה ישרה מעל האף כזיז (אצל מיני הזיזף) או עלה בינוני ורחב כפרסת סוס (אצל מיני הפרסף); עם זאת ישנם מספר מינים עם עיטורים יוצאי דופן.
בין הצורות המיוחדות ניתן למנות את זו של עטלף צהוב-כנף (עלה רחב בצבע כתום עם קמטים בולטים במרכזו ובצדדיו שנראים כקרניים), ערפד חקיין (עלה מקומט דמוי אף חזיר), זיזף חרב (עלה ארוך מאוד בצורת חרב), זיזף חנית (עלה זקוף ומשולש בצורת חנית) ומספר מינים נוספים.
המיקום והצורה המדויקת של העלה האפי יכולים לשמש אמצעי חשוב עבור זיהוי וסיווג של העטלף.
העלה האפי נמצא לרוב רק אצל המינים הפעילים בלילה ובעיקר אצל בני המשפחות הבאות:
חכם עלוואן שמעון אבידני (ה'תרמ"א 1881 - כ"ט בתמוז ה'תשמ"א יולי 1981) היה חזן, דרשן וחכם באשי באל-עמאדיה שבכורדיסטן העיראקית.
מגדולי רבני העדה הכורדית בכורדיסטן ובירושלים, מתרגם התנ"ך לארמית כורדית, מחבר ספרי הלכה ופירושים לספר הזוהר, ויקיר העיר ירושלים.
נולד בי"א בתשרי ה'תרמ"א (1881) בכפר אל-עמאדיה שבכורדיסטן, אז חלק מהאימפריה העות'מאנית, לגולה (גאולה) ולרב שמעון בן בנימין אבידני, אב בית הדין המקומי, שמשפחתו מיוחסת לאבידן בן גדעוני נשיא שבט בנימין.
בצעירותו למד בבית מדרשו של אביו, וכשבגר הוסמך על ידיו לרבנות.
בימי מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האימפריה העות'מאנית, לצד כ-90 יהודים נוספים.
בעזרת קצין יהודי בכיר, סודר לו תפקיד השוחט ואחראי הכשרות של הפלוגה.
בתפקיד זה שימש במשך כארבעה חודשים, וכשהגיע עם הפלוגה למוסול, הסתפק באכילת לחם ומים בלבד, בשל המחסור באוכל כשר.
בשל המחסור באוכל מזין, חלה וביקש להתאשפז בבית החולים הממשלתי.
קצינו היהודי המליץ לו לא להתאשפז, והוא ערק מהצבא ונדד מעיר לעיר במשך כשלוש שנים.
בכפרים והערים שעבר שימש כשוחט וכמוהל, ונשאר שבועיים בלבד בכל מקום, עד שמושל עיר מסוימת הזמינו להתגורר בעירו, שם זכה להגנה מלאה מפני חיילי הצבא העות'מאני שחיפשו אחריו.
לאחר שנתפס במסגרת תרגיל הסחה שערכו לו חיילי הצבא העות'מאני, ייעץ לסגן הקצין האזורי, שפיקד על הפלוגה, איך לשכך את כאבי שיניו, וזה האחרון שחררו בתמורה.
לאחר שאביו נפטר בשנת 1917, חזר לאל-עמאדיה ומונה על ידי הקהילה היהודית ומושל המחוז לכהן כחכם באשי וכאב בית הדין המקומי.
במסגרת תפקידו זה, שימש גם כחזן, כדרשן, כשוחט וכמוהל, ועמד בראש "תלמוד תורה אבידני".
בתקופה זו עמד בקשר עם הרב ששון כדורי, החכם באשי של עיראק, ועם בית הדין הגדול בבגדאד.
כן עמד בראש מפעל העלייה לארץ ישראל וסייע לעליית משפחות לישראל.
בשנת 1918 לערך נישא לזלפה מזרחי, ונולדו להם שלושה ילדים.
בהמשך נישא לרבקה הלוי ונולדו להם 12 ילדים.
כשהיה בן 39, ביקר פייסל הראשון מלך עיראק באל-עמאדיה, והרב אבידני נמנה כנציג היהודים לברך את המלך, לצד נציג המוסלמים ונציג הנוצרים.
כשהגיע תורו, בירך את המלך בעברית, וסגנו של פייסל, יאסין האשמי, אמר לו כי לא הבין מה אמר.
הרב אבידני השיב לו כי היהודים לא מתקבלים לבתי הספר הממשלתיים.
כוונתו הייתה לרמוז למלך ולפמלייתו שהיהודים לא שולטים בערבית בשל אי יכולתם ללמוד בבתי הספר הממשלתיים, והאשמי הבין את הרמז, ובתוך מספר ימים הוציא פייסל צו לפיו מחויבים בתי הספר הממשלתיים לקבל לשורותיהם תלמידים יהודים.
לאור פרעות תרפ"ט בארץ ישראל, התושבים המוסלמים בסביבת אל-עמאדיה רצו לעשות פרעות כנגד היהודים.
בשל כך הרב אבידני פנה למושלי המחוזות ולשר המשטרה, כדי שיעניקו הגנה לקהילה היהודית, והם אכן נענו לבקשתו והציבו מאות שוטרים שהגנו על הקהילה היהודית.
החל משנת 1926, החל להשפיע הרב אבידני על משפחות יהודים באל-עמאדיה לעלות לארץ ישראל, ואף סייע להן בהשגת ויזות עיראקיות ממושל המחוז באל-עמאדיה, שהיה ידידו.
בתוך שמונה שנים, העלה ארצה כ-50 משפחות.
לאחר שנכח בתקרית שבה דקר מוסלמי סנדלר יהודי, החליט לעלות גם הוא ארצה.
הוא שלח מכתב למשה מתתיהו, שעלה לפניו מאל-עמאדיה, בבקשה שיפנה ליצחק בן צבי, ששימש בזמנו כיו"ר הוועד הלאומי, כדי לסדר עבורו ויזה אנגלית.
לאחר שקיבל לידיו את הוויזה האנגלית, ביקש מידידו, מושל המחוז, שינפיק לו ויזה עיראקית.