tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, הוא כיהן בתפקידים כמו סגן נשיא הקולוקוויום לשלום בין-דתי ונשיא המכללה האסלאמית האמריקאית בשיקגו.
אל-פארוקי הציע את הרעיון של "תווחיד" (מונותאיזם) כעיקרון מאחד במחשבה האסלאמית, והדגיש את חשיבותו בתחומים שונים של החיים, כולל אתיקה, פוליטיקה וחינוך.
יוזמת "אסלאמיזציה של הידע" שלו נועדה לשלב עקרונות אסלאמיים עם תחומי הדעת העכשוויים, תוך קידום אינטגרציה הוליסטית של אמונה והיגיון.
ב-IIIT, עבודתו כללה יצירת מסגרת לאפיסטמולוגיה אסלאמית, כולל פיתוח תוכניות לימודים ומתודולוגיות מחקר המבוססות על מחשבה אסלאמית.
יוזמה זו נועדה להתמודד עם האתגרים שמציב החילון ולהתחבר עם המסורת האינטלקטואלית של האסלאם.
על פי איברהים קלין, יוזמת "אסלאמיזציה של הידע" של אל-פארוקי התמקדה בעיקר במדעי הרוח, למעט ידע מדעי מודרני, מה שהוביל למיקוד סוציולוגי בידע האסלאמי והזנחת ההשפעה החילונית של המדע המודרני.
אל-פארוקי היה מעורב גם בדיאלוג בין-דתי, וקידם הבנה ושיתוף פעולה הדדיים בין קהילות דתיות שונות.
מאמציו נועדו לקדם סביבה גלובלית של שלום וכבוד, תוך הדגשת המשותף בין האסלאם, הנצרות והיהדות.
הרעיונות של אל-פארוקי על אסלאמיזציה של הידע ממשיכים להשפיע על המחשבה האסלאמית העכשווית.
הדגשתו את הצורך לשלב עקרונות אסלאמיים עם תחומי הדעת המודרניים נשארת רלוונטית לחוקרים ומחנכים השואפים להרמוניה בין אמונה והיגיון.
עבודתו מצוטטת לעיתים קרובות בכנסים אקדמיים ופרסומים על מחשבה וחינוך אסלאמיים.
תרומותיו של אל-פארוקי לדיאלוג בין-דתי זוכות להכרה רחבה גם כן.
מאמציו לקידום הבנה ושיתוף פעולה הדדיים בין קהילות דתיות שונות צוינו במספר עבודות אקדמיות.
גישתו לדיאלוג בין-דתי, שהדגישה את המשותף בין האסלאם, הנצרות והיהדות, נחשבת לתרומה חשובה לקידום סביבה גלובלית של שלום וכבוד.
תרומותיו לקהילה המוסלמית במונטריאול והשפעתו על המלגה האסלאמית זכו להכרה לאחר מותו.
במאי 1986, אל-פארוקי ואשתו נרצחו בביתם בוינקוט, פנסילבניה על ידי ג'וזף לואיס יאנג, הידוע גם כיוסוף עלי.
יאנג הודה בפשע, נידון למוות ונפטר בכלא מוות טבעי ב-1996. ההתקפה גם פגעה קשות בבתם, אנמר אל-זין, ששרדה לאחר טיפול רפואי נרחב.
הוצעו תיאוריות שונות בנוגע למניעים שמאחורי הרציחות, כולל שוד כושל והתנקשות פוליטית.
אסמאעיל מאהר ח'מיס אל-ע'ול היה עיתונאי פלסטיני וכתב של רשת אל-ג'זירה בעזה.
הוא נחשב לאחד העיתונאים הבולטים שסיקרו את מלחמת חרבות ברזל.
ב-31 ביולי 2024 הוא נהרג בתקיפה של חיל האוויר הישראלי במחנה הפליטים שאטי בעזה, יחד עם הצלם ראמי א-ריפי, זמן קצר לאחר שסיקרו את ההתנקשות באסמאעיל הנייה בטהראן.
לדברי דובר צה"ל, אל-ע'ול היה מחבל ביחידת הנוח'בה של חמאס ולקח חלק בטבח 7 באוקטובר.
רשת אל-ג'זירה דחתה את הטענות.
אסמאעיל אל-ע'ול קיבל תואר ראשון בעיתונאות מהאוניברסיטה האסלאמית בעזה, והחל את עבודתו בתחום העיתונות המודפסת ככתב בעיתונים המקומיים אל-רסאלה ופלסטין.
הוא נעצר בבוקר יום שני, 18 במרץ 2024, על ידי כוחות צה"ל, יחד עם עשרות אחרים, במהלך מבצע ניתוח מקומי.
לאחר 12 שעות של חקירה הוא שוחרר.
ארגון "עיתונאים ללא גבולות" דיווח כי הוא הוכה וציודו הושמד.
איסמעיל המשיך להופיע ככתב הראשי של הערוץ הקטרי והופיע על המסך שלו כמעט מדי יום בסיקור ישיר.
ב-29 במרץ 2024, במהלך המלחמה, איבד אסמאעיל את אחיו ח'אלד בהפצצה ישראלית על דירה בה שהה.
בהודעת דובר צה"ל נאמר כי אסמאעיל אל-ע'ול היה חבר בזרוע הצבאית של חמאס ומחבל נוח'בה שלקח חלק בטבח שבעה באוקטובר.
בהודעה נמסר כי כחלק מתפקידו בזרוע הצבאית הדריך אחרים כיצד לתעד את הלחימה, ולקח חלק פעיל בתיעוד והפצת סרטוני פיגועים נגד כוחות צה"ל.
אל-ג'זירה דחתה את הטענות הישראליות בדבר מעורבותו בפעילות טרור, שלדבריה הן "חסרות בסיס" והוצגו ללא שום הוכחות.
היא טענה שאל-ע'ול נעצר על ידי צה"ל במבצע ניתוח מקומי במרץ 2024 ושוחרר באותו חודש, מה שלדבריה מפריך את דברי צה"ל.
ב-3 באוגוסט 2024 הציג צה"ל מסמך מחשב של חמאס שנתפס בפעילות צבאית-מודיעינית, ובו רשימה של אלפי פעילי חמאס.
המסמך מתוארך ל-2021 ובו מופיע אל-ע'ול בתפקיד הנדסאי בחטיבת עזה של הזרוע הצבאית של חמאס.
ב-31 ביולי 2024 עלה אסמאעיל לשידור ב"אל-ג'זירה" בחדשות הצהריים, שם הופיע מול ביתו ההרוס של אסמאעיל הנייה במחנה הפליטים שאטי, וסיקר את תחושותיהם של תושבי עזה ותגובותיהם למשמע החדשות על ההתנקשות באסמאעיל הנייה בטהראן.
סמוך לשעה 17:00 תקף חיל האוויר הישראלי ליד ביתו של הנייה.
אסמאעיל ומלווהו הצלם ניסו להימלט במכוניתם, אך הכטב"ם הישראלי איתר אותם ותקף אותם.
לו ולאשתו הייתה בת אחת.
אסמא חאן היא מסעדנית ומחברת ספרי בישול בריטית ממוצא הודי.
היא הבעלים של מסעדת "Darjeeling Express" הממוקמת בסוהו בלונדון, והופיעה בעונה השישית של הסדרה הדוקומנטרית "שולחן השף".
בשנת 2024 נבחרה חאן לאחת מ-100 האנשים המשפיעים בעולם לפי מגזין טיים.
חאן נולדה וגדלה בקולקטה, הודו, במשפחה ראג'פוטית מהאזור המערבי של אוטר פרדש, ואמה ממערב בנגל.
היא למדה בבית הספר לה מרטינייר בקולקטה.
לאחר שידוך, עברה עם בעלה לקיימברידג', אנגליה, בשנת 1991. חאן החלה ללמוד לבשל רק לאחר המעבר, כיוון שהתגעגעה למאכלים מהודו.
בשנת 2012 סיימה תואר דוקטור במשפט חוקתי בריטי מקינגס קולג' בלונדון.
לאחר קבלת הדוקטורט שלה, חאן החלה לארח ארוחות ערב פרטיות בביתה עבור מספר מצומצם של אורחים, ועם הזמן הפכו המפגשים להצלחה גדולה.
בשנת 2017 פתחה את מסעדת "Darjeeling Express" בסוהו, לונדון.
המסעדה מתמחה במאכלים מהמטבח הבנגלי והראג'פוטי, ומנוהלת על ידי צוות טבחיות, ברובו מהגרות מדרום אסיה.
בשנת 2018 פרסמה חאן את ספר הבישול הראשון שלה, "Asma's Indian Kitchen", שזכה לשבחים והיה מועמד לפרסים יוקרתיים.
ב-2019 הופיעה חאן בתוכנית הדוקומנטרית "שולחן השף", בה הייתה האישה הבריטית הראשונה שהוצגה בסדרה.
חאן ידועה גם בזכות פעילותה הפילנתרופית.
היא מפעילה את קרן "Second Daughters Fund", שמטרתה לעודד משפחות בהודו לחגוג את לידתן של בנותן השניות באמצעות חלוקת מתוקים לשכנים.
כמו כן, היא מפעילה את המסעדה שלה בימי ראשון בחינם לטובת נשים המעוניינות לקיים מועדוני ארוחת ערב ולפתח את כישוריהן הקולינריים.
בשנת 2022 מונתה חאן לשגרירה מטעם תוכנית המזון העולמית והיא גם עמיתה כבוד במכללת קווין באוקספורד.
בשנת 2024 נבחרה לרשימת 100 האנשים המשפיעים בעולם של מגזין טיים.
אסמא חאן נשואה למושתק, מרצה באקדמיה, ולזוג שני בנים.
אסמאעיל מוסא אחמד ברהום היה חבר בהנהגת שלטון חמאס ברצועת עזה.
נולד ב-1968 בנפת רפיח שבדרום רצועת עזה למשפחה פלסטינית שמרנית.
התחנך בבתי ספר של אונר"א והשלים תואר ראשון בלימודי השריעה האסלאמית באוניברסיטה האסלאמית בעזה.
הצטרף לחמאס בגיל צעיר ומילא מגוון תפקידים בארגון.
בשיא פעילותו היה חבר מועצת השורא וחבר הלשכה המדינית של חמאס, שאליה נבחר ב-14 במרץ 2021. על פי דיווחים, עמד ברהום בראש אגודת מוסדות הצדקה של חמאס, מנגנון שפיקח על כ-400 עמותות צדקה המעבירות כספים לארגון.
וכיהן כראש המחלקה הפיננסית של הארגון באזור רפיח.
ב-18 במרץ 2025 מונה לראש ממשל חמאס ברצועת עזה כמחליפו של עיסאם א-דעאליס.
ב-23 במרץ 2025 נהרג בתקיפה ממוקדת של חיל האוויר הישראלי בעת שהותו בבית החולים נאצר בח'אן יונס, במסגרת מבצע עוז וחרב, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
ב-22 בינואר 2024 הכריזו ממשלות בריטניה וארצות הברית על הטלת סנקציות נגד חמישה בכירים וגורמי מפתח ברשת הכלכלית של חמאס והג'יהאד האסלאמי, ביניהם ברהום.
כן היה חשוף לסנקציות מטעם האיחוד האירופי.
אסלי ארדואן (בטורקית: Aslı Erdoğan; נולדה ב-8 במרץ 1967) היא סופרת, מסאית ופובליציסטית טורקייה.
יצירותיה תורגמו לעשרים שפות וראו אור בהוצאות בין־לאומיות.
ארדואן היא פעילת זכויות אדם.
בשנת 2016 נעצרה בעקבות שיתוף פעולה עם העיתון הפרו־כורדי "Özgür Gündem" והמעצר זכה לתהודה עולמית רחבה.
ארדואן זכתה בפרסים בין־לאומיים בתחומי הספרות, האמנות וזכויות האדם, כמו פרס סימון דה בובואר.
יצירותיה עובדו לתיאטרון, בלט, סרט קצרים ואף אופרה.
ארדואן נולדה באיסטנבול, סיימה את לימודיה ב-1983 ואת המחלקה להנדסת מחשבים של אוניברסיטת בואזיצ'י ב-1988. היא עבדה ב־CERN בשווייץ מ-1991 עד 1993 וקיבלה תואר שני בפיזיקה מאוניברסיטת בואזיצ'י בשל מחקריה שם.
היא החלה לימודים לדוקטורט בפיזיקה בריו דה ז'ניירו, ברזיל, אך החליטה לפרוש מהלימודים ולהקדיש את זמנה לכתיבה.
ב-1996 היא חזרה לטורקיה כדי להיות סופרת במשרה מלאה.
בשנת 2016 נעצרה ארדואן בעקבות השתתפותה בצוות המייעץ של העיתון הפרו־כורדי " Özgür Gündem, לאחר שהרשויות בטורקיה סגרו את העיתון בטענה שהוא מקדם טרור.
היא שהתה במעצר ארבעה חודשים והשתחררה רק לאחר לחצים בין־לאומיים.
בעקבות זאת עזבה את טורקיה ב-2017 ועברה להתגורר בגרמניה, שם היא חיה וממשיכה ליצור.
פרס Yunus Nadi, טורקיה, 1990.
פרס דויטשה וולה (תחנת שידור), גרמניה, 1997.
פרס Ord i Grensen (מילים ללא גבולות), נורווגיה, 2013.
, פרס הנסיכה מרגריט לתרבות, אמסטרדם, הולנד, מאי 2017.
פרס לחופש ועתיד התקשורת (Freedom and Future of Media), גרמניה, לייפציג, 2017.
פרס ברונו קרייסקי לזכויות אדם, וינה, אוסטריה, 2017.
מדליית תיאודור יוס, גרמניה, 2017.
פרס אריך מריה רמרק לשלום, גרמניה, 2017.
פרס סימון דה בובואר לזכויות אדם, פריז 2018.
פרס ספריית ואצלב האוול, ארצות הברית 2019.
פרס איגוד הסופרים הנורווגי, נורווגיה 2019.
אסמאעיל חסן עבדאללה דעיק הוא פלסטיני שכיהן כשר החקלאות בממשלת פיאד השנייה.
אסמאעיל נולד ב-1958. הוא השלים לימודים אקדמאיים וקיבל תואר דוקטור.
הוא כיהן כשר החקלאות החל מ-19 במאי 2009 תחת ראש הממשלה סלאם פיאד.
ב-28 באוגוסט 2011 הושעה מתפקידו לאחר שנחקר בחשד לשחיתות, כולל העלמות מס בשווי 2.5 מיליון שקלים, וחשד נוסף כי הוא רכש שתילים בכספי המשרד והעבירם לרשותו.
במאי 2012 דחה בית המשפט לערעורים את טענותיו והחזיר את התיק לדיון בבית הדין המיוחד לפשעי שחיתות.
אירוע זה, יחד עם התפטרויות נוספות וחקירה נגד שר נוסף, הובילו לקריסתה של הממשלה.
במהלך כהונתו, ב-2010, השתתף בהפגנות אלימות נגד ישראל ביהודה ושומרון, ואסר על יבוא חלב ומוצריו מישראל.
אסמאעיל סיף אללה גרבי (בצרפתית ובספרדית: Ismaël Seifallah Gharbi, בערבית: إسماعيل سيفالله غربي, בתעתיק מדויק: אסמאעיל סיפאללה ע'רבי; נולד ב-10 באפריל 2004 בפריז שבצרפת) הוא כדורגלן תוניסאי-צרפתי-ספרדי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אאוגסבורג מהבונדסליגה, בהשאלה מספורטינג בראגה, ובנבחרת תוניסיה.
גרבי נולד בצרפת לאב תוניסאי ולאם ספרדייה, ולכן יכול לייצג את שלוש המדינות ברמה הבין-לאומית.
הוא שיחק בנבחרות הצעירות של צרפת וספרד.
אסמבלר היא תוכנית מחשב המתרגמת (או מהדרת) תוכנית שנכתבה בשפת סף (Assembly) לשפת מכונה הניתנת לביצוע על ידי המחשב.
האסמבלר מותאם בדרך כלל לשפת מכונה ספציפית, אם כי אסמבלרים מסוימים יכולים לטפל בתוכניות הכתובות בשפות סף של מעבדים שונים.
מעבד המחשב מבצע את הפקודות המאוחסנות בזיכרון המחשב.
פקודות אלה הן פקודות בסיסיות ביותר, כשכל פקודה בנויה מרצף קצר של סיביות, שמשמעותו מובנת למעבד.
רצף זה קרוי שפת מכונה.
כתיבה ישירה של רצף הביטים שיבצע תוכנית משמעותית היא פעולה מייגעת.
כדי לקצר תהליך זה נוצרו שפות התכנות.
מרבית שפות התכנות הן שפות עיליות, שבהן יש לפקודות דמיון מסוים לשפה טבעית.
כל פקודה בשפה עילית מתורגמת על ידי המהדר לסדרה ארוכה של פקודות בשפת מכונה.
לשפות העיליות קדמה שפת אסמבלי, הקרויה גם שפת סף, שבה יש התאמה חד-חד ערכית בין הפקודות שכותב המתכנת ובין הפקודות בשפת המכונה, כלומר כל פקודת אסמבלר מתורגמת לפקודה יחידה בשפת מכונה.
עד לתחילת שנות ה-70 היה התכנות באסמבלר נפוץ למדי ואפילו דומיננטי, עקב משאבי המחשב המוגבלים שעמדו לרשות המתכנתים, והיכולת ליצור קוד חסכוני ביותר (יחסית לזה שנוצר בשפות עיליות) באמצעות האסמבלר.
בעקבות התפתחותם של מהדרי שפות עיליות יעילים יותר, אשר יכולים ליצור קוד קצר ומהיר יותר משל מתכנת אסמבלי ממוצע, עברו מרבית המתכנתים לפיתוח תוכנות בשפות עיליות שהוא קל ופשוט יותר, והאסמבלר נותר בעיקר ככלי עזר המשמש מתכנתי מערכות הפעלה וכן בפיתוח חלקי תוכנה הדורשים ביצועים מהירים במיוחד.
לקיצור תהליך התכנות של פעולות נפוצות נוספו לאסמבלר הוראות מכלול (Macro statements) לביצוע פעולות אלה, שכל אחת מהן התפתחה לסדרה של פקודות אסמבלר.
לכל מעבד יש שפת מכונה משלו, ובהתאם לכך אסמבלר משלו.
פקודה זו (באסמבלר של מחשבי IBM מיינפריים) טוענת לאוגר 8 את המלה הנמצאת בזיכרון בכתובת DATA.
MASM32, פיתוח של האסמבלר של מיקרוסופט, ה-MASM .
NASM (Netwide Assembler) - אסמבלר קוד פתוח שיתופי, שהוקם בזמנו ביוזמת קבוצת דיון.
TASM (Turbo Assembler) - אסמבלר ישן, היסטורי מבית בורלנד.
פיתוחו הופסק יחד עם כל קו מוצרי ה-Turbo.
FASM (Flat Assembler) - אסמבלר קוד פתוח, פותח על ידי Tomasz Grysztar שהיה בזמנו סטודנט למתמטיקה.
להלן קוד באסמבלי הנועד לאסמבלר MASM היוצר תוכנית DOS המציגה הודעת Hello world:
האִסמאעיליה היא הפלג השני בגודלו בזרם השיעי (אחרי התריסריים) של דת האסלאם.
האסמאעילים מאמינים כי יורשו של האימאם השיעי ג'עפר א-צאדק היה אסמאעיל אבן ג'עפר, בניגוד לתריסריים הרואים במוסא אל-כאט'ם, אחיו הצעיר של אסמאעיל, את האימאם השביעי.
אף על פי שישנן מספר תת-קבוצות באסמאעיליה, המושג משמש היום בעיקר כדי לתאר את הקהילה של האסמאעילים הנִיזארים, הקבוצה הגדולה ביותר בזרם.
מנהיגיהם לאורך הדורות זכו לתואר "אגא ח'אן" (פרסית: آغا خان, תעתיק מדויק: אע'א ח'אן).
מספר חברי האסמאעיליה נאמד ב-5 מיליון נפש, כ-100,000 מהם בארצות ערב.
האסמאעילים והתריסריים מסכימים על זהותם של ששת האימאמים הראשונים, שהיו צאצאיו של מוחמד דרך בתו פאטמה, ועל כן חולקים היסטוריה מוקדמת משותפת.
אולם בקרב השיעה התגלעה מחלוקת בנושא ירושת האימאם השישי, ג'עפר א-צאדק.
האסמעילים טענו כי בדומה לעבר, על בנו הבכור של האימאם לרשת אותו, ובמקרה זה הוא אסמאעיל, אולם אסמאעיל נפטר טרם מות אביו.
הבן הבא היה עבדאללה, אולם הוא נפטר זמן קצר לאחר מות אביו ג'עפר.
קבוצת הרוב בשיעה האמינה כי על היורש להיות הבן הצעיר של ג'עפר, מוסא אל-כאזם.
אולם האסמאעילים האמינו כי בנו של אסמאעיל, מוחמד אל-מכתום, הוא האימאם השביעי, ועליו לרשת את סבו, ג'עפר.
זרם מהאסמאעיליה המכונה "השביעיים" (سبعية) מאמין כי מוחמד אבן אסמאעיל אל-מכתום נעלם מעיני האנשים והוא האימאם האחרון שיחזור בסוף הזמנים וינחיל צדק בעולם .
לאור רדיפתם, הקבוצה הקטנה של האסמאעילים המשיכה להביע בחשאי את נאמנותה לאימאמים האסמאעילים השונים.
במאה העשירית הצליח האימאם האסמאעילי עוביד אללה אל-מהדי לכבוש את איפריקיה (תוניסיה והמגרב) ולבסס בה את שלטון השושלת הפאטמית.
יורשיו כבשו את מרבית צפון אפריקה כולל מצרים, וכן חלקים מחצי האי ערב, משלטון ח'ליפות בית עבאס המתפוררת.
בירת המדינה הפאטמית עברה לקהיר, ממנה מלכו האימאמים-ח'ליפים הפאטמים במשך מספר דורות.
במהלך שלטונו של האימאם האסמאעילי ה-16, אל-חאכִּם בִּאמר אללה (996-1021), הופיעה בקרב האסמאעיליה תנועה בשם "דארזיה", או "דרוז".
הקבוצה האמינה באלוהיותו של באמר אללה, אף שהוא מעולם לא הכריז על כך, וסברה כי חמזה בן-עלי היה נביא.
מרבית מנהיגי האסמאעיליה גינו בתקיפות את הדוקטרינה של התנועה החדשה.
בשל רדיפתם, עברו מאמיני התנועה הדרוזית לאזור סוריה, שם פיתחו את אמונותיהם וכתביהם המקודשים.
כיום הדרוזים מתגוררים בעיקר בסוריה, בלבנון ובישראל.
הפילוג המשמעותי התרחש בקרב האסמעילים בעקבות מחלוקת על זהות יורשו של האימאם האסמאעילי ה-18, מֻסְתַנְסיר (1036-1094).
בנו הצעיר של מֻסְתַנְסיר, אחמד אל-מֻסְתַעלי (1094-1101), עלה לכס השלטון בקהיר בסיועו של הווזיר בדר אל-ג'מאלי.
הבן הבכור של מֻסתנסיר, נִזאר, נכלא בפקודת אחיו הצעיר.
נִזאר הצליח לזכות בתמיכת המנהיג האסמאעילי חסן בן אל-צבאח מאיראן שהיה מנהיג כת החשישיון.
הקבוצה מרדה נגד שלטון אחמד אל-מסתעלי, אולם המרד כשל ונִזאר מת בכלא.
המדינה הפאטימית התמוטטה לאחר ההתנקשות בבנו ויורשו של אל-מֻסְתַעלי, אל-אמיר (1101-1130).
חברי תנועת תומכיו של אל-מֻסְתַעלי, המכונה מֻסְתַעליה, מאמינים כי אל-אמיר הותיר אחריו בן, בשם טַיַב אבי אל-קאסִם שנעלם מעיני האנשים, אולם צאצאיו הם האימאמים האמיתיים של האסמאעיליה.
עם הזמן, הנהגת הקהילה המֻסְתַעלית עברה לדרום אסיה, שם חל מספר רב של פילוגים בתנועה, כשכל אחת מהכתות בוחרת במנהיג שונה המכונה אל-דַאעי אל-מֻטְלַק (الداعي المطلق, מלשון דֻעאא', קריאה לתפילה.
פירוש מילולי: הקורא לתפילה האבסולוטי) זאת מאחר שהתואר "אימאם" שמור בראיית המֻסְתַעליה לצאצאיו הנסתרים של טַיַב אבי אל-קאסִם.
תומכי אל-מֻסְתַעלי, המכונים "מֻסְתַעליה" או "טַיַביה", התפלגו בינם לבין עצמם לעוד מספר רב של תת-כתות המכונות "בוֹהְרַה" (بهرة): הבוהרה הגדולה ביותר היא הדאודית (بهرة داودية) שמרבית מאמיניה מצויים באזור הודו ופקיסטן; ממנה התפצלה הבוהרה הדאודית הפרוגרסיבית והבוהרה העלווית (بهرة علوية) (לא כת העלווים) שהתפצלה מהדאודית.
בוהרה נוספת היא הסֻלַימַאניה (بهرة سليمانية) שמאמיניה חיים באזור תימן.
הבוהרה הדאודית מאמינה כי הדַאעי אל-מֻטְלַק כיום הוא ד"ר מוחמד בורהאן א-דין (מספר 52 על פי ספירתם).
העלוים מאמינים כי מנהיגם הוא אבו חאטים טַיַב זיאודין סחיב (44 על פי ספירתם).
תומכיו של ניזאר אִבּן מֻסתנסיר מכונים "ניזארים" (النزاريون), ומנהיגיהם מכונים אימאמים.
האימאם הניזארי ה-46, אגא ח'אן חסן עלי שאה, ברח מאיראן – מקום מושבם אז של תומכי הכת – להודו, בשנות ה-40 של המאה ה-19, לאחר ניסיון מרידה כושל שלו נגד השאה.
ב-1848 הוא ביסס את מושבו במומבאי.
כיום מרבית הניזארים רואים כאימאם קהילתם ה-50 את הנסיך רחים אגא ח'אן החמישי, שיושב בפורטוגל.
אסמאעיל עומר גואלה (בסומלית: Ismaaciil Cumar Geelle; בערבית: اسماعيل عُمر جليه; נולד ב-27 בנובמבר 1947) הוא נשיאהּ השני של ג'יבוטי, המכהן בתפקיד מאז 1999, אז החליף את דודו חסן גולד אפטידון.
גואלה נולד בדירה דאווה, בנו של עמר גואלה.
תחת חסותו של דודו, נשיאהּ הראשון של ג'יבוטי, החל גואלה את דרכו בשירות המודיעין המיוחד.
כשפרש דודו מהנשיאות, הוא סימן את גואלה ליורשו, בבחירות שככל הנראה זויפו, אך זכו לתמיכתה הלא מסויגת של צרפת.
בדצמבר 2000 פיטר את מפכ"ל המשטרה יאסין יאבה.
זמן קצר לאחר מכן ניסה יאבה להוציא לפועל הפיכה כושלת.
בבחירות לנשיאות שנערכו בג'יבוטי ב־8 באפריל 2005 היה גואלה מועמד יחיד, ולאחר שזכה ל־100% מקולות המצביעים הושבע לכהונה של שש שנים.
לאחר הבחירות של 2011 פרצו במדינה מהומות, אותן פיזרה המשטרה בכוח תוך הריגת מספר אזרחים.
אִסמאעיל פאשא , היה ואלי מצרי ומאוחר יותר גם הח'דיו הראשון של מצרים, שלט כיורש שושלת מוחמד עלי.
הוא שלט משנת 1863 עד שסולק אחרי בקשה בריטית בשנת 1879. בעת שלטונו עברה מצרים מודרניזציה משמעותית, אך הוא גם השאיר את מצרים בחובות כבדים שהגבירו את התלות שלה בארצות אירופה, במיוחד באימפריה הבריטית.
אסמאעיל פאשא פעל להביא למודרניזציה מואצת בארצו ולקרבת את מעמדה לזה של מדינות אירופאיות.
לצד פיתוחים טכנולוגיים מרחיקי לכת, אסמאעיל שלח משלחות צבאיות למען כיבושים בקרן אפריקה והאגמים הגדולים של אפריקה אשר הובילו למלחמה נגד כוחות מקומיים ואף האימפריה האתיופית.
במסגרת המודרניזציה הנרחבת נבנתה תעלת סואץ לצד מיזמים ותשתיות רבות נוספות, בתקופת כהונתו גדלו מוסדות החינוך המערביים והחילונים במצרים והחלו להתפרסם עיתונים מצריים אשר לרוב נותרו ללא צנזורה ממשלתית.
כמו כן החלה פריחה של עסקים כגון בנקאות, ארכאולוגיה והתמקצעות במגוון מקצועות טכניים.
בעת הייתה ממשלתו של אסמאעיל במשבר כלכלי, מכר את כלל המניות של התעלה לממשלה הבריטית במחיר של ארבעה מיליון לירות שטרלינג.
מכירת המניות תרמה זמנית לשיפור המצב הכלכלי אך בהמשך היה על אסמאעיל להעביר סדרת חקיקות שנועדו למנוע קריסה כלכלית, אך ללא הועיל.
במהלך תקופת כהונתו עלתה ההשפעה הכלכלית והפוליטית של אירופה על מצרים והחלה גם התיישבות אירופאית נרחבת בתוך עריה הגדולות של מצרים.
תחת לחץ בריטי היה על אסמאעיל להקים את משרד ראש ממשלת מצרים ולחלוק בסמכויותיו.
הדחתו של אסמאעיל בידי הבריטים תרמה בסופו של דבר לפריצת מרד עוראבי ולשלטון בריטי דה פקטו במצרים לאחר המלחמה האנגלו-מצרית.
אסמאעיל נולד בקהיר, והיה הבן השני מתוך שלושת הבנים של איברהים פאשא והנכד של מוחמד עלי.
אמו חושיאר קאדין, הייתה אשתו השלישית של איברהים ובת למוצא צ'רקסי.
אחותה של חושיאר קאדין, סולטנה פרטבניאל, הייתה אשתו של מהמוט השני, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
אחרי שקיבל חינוך אירופאי בפריז, הוא חזר למצרים, ואחרי מות אחיו הבכור הפך ליורש של דודו השליט, מוחמד סעיד פאשה.
סעיד שלח את אחיינו, אסמאעיל, למשימות שונות במדינות אחרות, בין השאר אל האפיפיור, אל נפוליאון השלישי ואל סולטאני האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1861 הוא נשלח לסודאן בראש צבא של כ-14,000 לוחמים כדי לדכא מרד.
הוא השלים בהצלחה את המשימה.
במותו של סעיד, ב-18 בינואר 1863, הוכרז אסמאעיל כשליט (ואלי) ללא התנגדות.
מצרים אשר השיגה עצמאות בפועל (דה פקטו) מהאימפריה העות'מאנית בידי פועלו של מוחמד עלי נותרה הלכתית (דה יורה) מחוז בתוך האימפריה העות'מאנית.
בעוד מוחמד עלי קידם רבות פיתוחים אינטלקטואלים ורפורמות בתקופת שלטונו, לא היה כך הדבר אצל יורשיו.
עבאס חלמי הראשון, נכדו של מוחמד עלי שירש את הכתר במות אבראהים פאשא, נודע לרוב בתור אדם אפרורי ומסתגר אשר התנגד לשינויים רחבי היקף במנהל או בחברה.
בימיו של עבאס חלמי בשלטון החל לחץ חיצוני בריטי להביא לשינויים פנימיים כאשר הוכרח עבאס חלמי לתמוך בבנייתה של מסילת ברזל מקהיר לאלכסנדריה, מסילת הברזל הראשונה בתולדות מצרים.
גם בעת שלטונו של מוחמד סעיד פאשא המשיכה עליית ההשפעה החיצונית על מצרים אם כי רוב תשתיות הפיתוח של מוחמד עלי - דוגמת טיפוח של החינוך והבאת מקצועות מערביים חדשים לתוך מצרים עצמה - הוקפאו.
עם עלייתו לשלטון אסמאעיל הכריז על עצמו כעל ח'דיו מצרים (מקביל לתואר משנה למלך), על אף שהאימפריה העות'מאנית והכוחות האירופאים הכירו בו רק כואלי (מקביל לתואר של מושל), תואר נמוך יותר.
ב-1866–1867 אסמאעיל קיבל מן האימפריה העות'מאנית את התואר ח'דיו בתמורה להגדלת המס שמשלמת מצרים בתור ישות מדינית בחסות של האימפריה.
צווים שונים מן האימפריה היו שינוי של חוק הירושה במצרים, של ירושה ישירה (מאב לבן ולא בין אחים), וב-1873 קיבל צו המגדיל את האוטונומיה השלטונית שלו ביחס לשלטון המרכזי בקונסטנטינופול.
במהלך שלטונו הח'דיו קידם שתי מגמות מרכזיות.
האחת היא הרחבת האוטונומיה לה זוכה מצרים כחלק מהאימפריה העות'מאנית והשנייה היא החלת תהליך מודרניזציה ואף אירופיזציה של מצרים.
על הפילוסופיה שעל פיה הוא הוביל את מצרים ניתן ללמוד מהצהרתו בשנת 1879:
אסמאעיל פתח ביישום תוכניות גדולות לשינויים פנימיים של מצרים.
התוכניות כללו עיצוב מחדש של מערכות המכס והדואר, המרצה של התקדמות מסחרית, יצירת תעשיית סוכר, כותנה וסיגריות, בניית ארמונות, בהם ארמון עאבדין אשר החליף את מצודת קהיר כמקום מושבו של השלטון; הגדלת מקורות הבידור של התושבים ובניית בית אופרה ותיאטרון.
הוא הרחיב את העיר קהיר במידה גדולה, ובנה עיר חדשה לחלוטין בצד המערבי שלה בדומה לפריז.
העיר אלכסנדריה הורחבה אף היא.
בנוסף, החל בתוכנית בנייה של מסילות רכבת ברחבי מצרים.
כאשר עלה לשלטון נמתחו קווי מסילות הברזל ברחבי המדינה לכדי 800 קילומטרים, בשנת 1870 עלה המספר הזה ל-1,280 קילומטרים.
אחד מהישגיו החשובים היה הקמת אספה של בעלי סמכויות בנובמבר 1866. אף על פי שהאסיפה הייתה צריכה להיות גוף ייעוצי בבסיסה, חבריה השפיעו רבות על עניינים ממשלתיים.
ראשי כפרים עמדו בראש האספה, ובכך הגדילו את השפעת הפוליטיקה והכלכלה באזורי הכפר.
לצד זאת, אסמאעיל פאשא נכנס לעיתים קרובות למאבקים נגד בעלי קרקעות ומנהיגים אזוריים חקלאיים ופעל לפיתוח עירוני ולעיור ממושך בתוך מצרים במטרה להסדיר מעמד עירוני שיהווה אופוזיציה משמעותית להשפעה של האיכרים ובעלי הקרקעות אשר לעיתים קרובות פעלו מעם אינטרסים אזוריים ולא מדיניים.
אסמאעיל הקדיש תשומת לב מרכזית לפיתוח מרכזי אוכלוסין בבניית מערכות אספקת מים וגז סדירות, תחבורה עירונית, תאורת רחוב וכדומה.
בתקופת שלטונו של אסמאעיל החל שינוי מרחיק לכת בראייה האינטלקטואלית ובמערכת החברתית.
אסמאעיל היה השליט המצרי הראשון מאז מוחמד עלי לטפח את מוסדות החינוך במדינה.
שני קודמיו, עבאס חלמי הראשון וסעיד פאשא הקפיאו תוכניות חינוכיות.
מזה מאות שנים היו לימודיה של אקדמיית אל-אזהר הסונית לבסיסו של כמעט כל מוסד חינוכי ברחבי האומה.
אסמאעיל ערך רפורמה נרחבת בתחום החינוך והורה על הכנסת מקצועות חילונים לתוכנית הלימודים של מערכת החינוך המצרית, אותה הוא הרחיב בצורה משמעותית על ידי בנייה של בתי ספר רבים.
כמו כן, אסמאעיל הורה על הקמת מוסדות השכלה גבוהה שיכשירו צעירים בתחומים כגון רפואה, משפטים והוראה.
במקביל לשינויים החילוניים, החלו אתגרים ומאבקים תאולוגים פנימיים לנוכח ההטפות הדתיות של ג'מאל א-דין אל-אפגאני.
אסמאעיל דגל בפתיחות כלפי אירופה וכלפי הגירה באופן כללי, ובעקבות זאת אירופאים רבים היגרו למצרים.
מאלפים בודדים בשנות ה-60 של המאה ה-19, כמות המתיישבים האירופאים במצרים גדלה למעל מאה אלף בשנת 1876. קהילות אירופאיות אלו הקימו מוסדות תרבות והשכלה שונים במצרים ותרמו לפיתוח עיתונות ודפוס.
'המכון' הצרפתי באלכסנדריה, אשר נפתח כבר בשנת 1859, היה הראשון מסוגו שתרם לגידולו של דור אינטלקטואלים חילוניים במצרים.
גם ערבים מארצות אחרות, בעיקר מסוריה ולבנון, היגרו למצרים תחת תקופת שלטונו של אסמאעיל.
בזכות היכרותם עם האירופאים הם תפקדו כמעין חוליה מקשרת בין המצרים המקומיים למהגרים האירופאים.
בנוסף, מהגרים אלו מסוריה ולבנון תרמו להוצאה לאור של עיתונים בערבית (כולל עיתונים חשובים שקיימים עד היום, כגון אל-אהראם).
הממשל המצרי תחת הנהגתו של אסמאעיל היה סובלני יחסית ואפשר פלורליזם של דעות פוליטיות בתקשורת המצרית המתפתחת.
מחיר הפיתוחים החינוכיים, התשתיות העירוניות והציבוריות והפיתוח המערבי הכולל במצרים היה העלאת התקציב הממשלתי לנושאים אלו פי כמה וכמה.
בנוסף, אסמאעיל הסכים לבניית תעלת סואץ והשגיח על תהליך הבנייה.
כשנכנס לתפקיד, הוא סירב לאשר את הזיכיון לבניית התעלה שנתן סעיד.
בעיה זו התעוררה שוב, כאשר נפוליאון השלישי נתן 3,800,000 £ (לירה שטרלינג) לחברה כפיצוי על ההפסדים שיקרו להם בעתיד כתוצאה מהשינויים של אסמאעיל בתוכנית.
אסמאעיל השתמש בכל האמצעים כדי לשפר את תדמיתו בפני שליטים זרים ובפני הציבור, והייתה לו הצלחה רבה.
הוא קיבל תואר אביר במסדר האמבט בשנת 1867, ובאותה שנה ביקר בפריז ובלונדון, שם התקבל בברכה על ידי המלכה ויקטוריה והלורד ראש העיר של לונדון.
ב-1869 הוא ביקר שוב באנגליה.
כשהתעלה נפתחה, אסמאעיל ערך פסטיבל בהיקף חסר-תקדים, והזמין נכבדים מרחבי כל העולם.
חזונו של אסמאעיל היה שמצרים תשלוט על נהר הנילוס לכל אורכו, כולל על כל הסתעפויותיו השונות, במטרה להפוך להגמוניה אזורית ביבשת אפריקה.
הסולטאן העות'מאני הסכים ב-1865 למסור לו את מחוז "חבש" העות'מאני שכלל בעיקר את הטריטוריה של אריתראה בימינו.
האזור היה בפועל תחת שלטון מצרי מאז ההתפשטות לחופי הים האדום בתקופת מוחמד עלי אך הממשל העות'מאני עדיין הכיר באזור בתור ישות מדינית נפרדת ממצרים.
לאחר מכן החלה התפשטות צבאית אל עבר האגמים הגדולים של אפריקה דרך משלחות צבאיות שנעו על גדות נהר הנילוס אל עבר הנילוס הלבן.
דרך משלחות צבאיות הללו רוב שטחה של דרום סודאן המודרנית נפלה לידי סמכות שלטונית מצרית אשר נותרה על כינה עד להתפרקות האיחוד בין מצרים וסודאן.
בשביל לסעות צבאיים אלו העסיק אסמאעיל יועצים צבאיים אמערביים בדרגות קצונה, לרבות אנשי צבא אמריקאים שהיו בשירות במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
סמואל בייקר וצ'ארלס גורדון הבריטים פיקדו על מערכות צבאיות בסודאן והגנרל האמריקאי צ'ארלס פומרוי סטון (אנ') כיהן בתפקיד ראש המטה הכללי של הצבא המצרי מספר שנים.
בהמשך אסמאעיל החל להתפשט עם צבאו לתוך שטחיה של האימפריה האתיופית אשר באותה העת הייתה בתהליך של התאחדות תחת הקיסר יוהנס הרביעי לאחר מאבקים פנימיים.
תחילה אסמאעיל השתלט על שטחים שהיו במחלוקת בין העות'מאנים לקיסרות האתיופית, אך בהמשך פלש עם צבאו גם לאתיופיה עצמה.
שני הצבאות ניפגשו לקרב בגונדית (מכונה גם גודה גודה) בבוקר 16 בנובמבר 1875. המצרים נלכדו בעמק והיו מוקפים ברובאים אתיופים מסביב להרים כך שבסופו של הקרב כמעט כל הצבא המצרי הושמד ביחד עם מפקדים ממוצא אמריקאי ואירופי.
לאחר התבוסה הח'דיב שלח כוח צבאי שני לנקום את ההפסד בגונדת.
המצרים הובסו שוב בקרב גורה (בין ה-7–9 במרץ 1876).
מתיחות רבה נותרה בין שני הצבאות עד הסכם בתיווך אנגלי שנחתם בשנת 1884 ובו מצרים הסכימה להחזיר את השטחים שכבשה לאתיופיה.
הקמפיין הצבאי היה נטל נוסף על האוצר המצרי, במיוחד לאחר שהאתיופים הצליחו לשבות את בנו של אסמאעיל ומצרים נאלצה לשלם כופר גדול כדי לשחררו.ההפסדים המשפילים נתנו השראה ליצירת תנועת המהדיה הסודאנית שהביסה וגירשה את השלטון המצרי מסודאן.
כתוצאה ממדיניות ההשקעה של אסמאעיל מצרים פיתחה מקורות הכנסה חדשים, אך הפרויקטים השאפתניים גם הכניסו אותה לחובות כבדים לשלטונות אירופה, והם השתמשו במצב זה כדי לסחוט מאסמאעיל זיכיונות שונים.
עם הזמן הגיעה מצוקה כספית בלתי-נמנעת.
חוב לאומי של כמאה מיליון לירות שטרלינג נגרם בגלל בזבנותו של החדיו, שהציע לפרוע את החובות בהלוואות בריבית גבוהה.
מחזיקי איגרות החוב נהיו עצבניים.
פסקי דין מרחבי העולם יצאו נגד אסמאעיל בבתי דין בינלאומיים.
כאשר לא יכול עוד ללוות כסף, הוא מכר את חלקו בתעלת סואץ (ב-1875) לממשלת בריטניה במחיר של פחות מארבעה מיליון £; מעשה זה גרם לתחילת ההתערבות הבינלאומית במתרחש במצרים.
בדצמבר 1875 נשלח סטפן קייב על ידי בריטניה כדי לחקור את ענייניה הכספיים של מצרים, ובאפריל 1876 פרסם את הדוח שבו יעץ כי לאור הבזבוז והפזרנות של אסמאעיל, יש צורך שכוחות זרים יתערבו על מנת להחזיר אמון וכסף למצרים.
התוצאה הייתה שחוקרים נוספים חקרו את ענייני הכספים במצרים, והוקם ארגון אנגלי-צרפתי שהשתלט על ענייני הכספים והשלטון במצרים.
ועדת חקירה נוספת הביאה את אסמאעיל להסכים להקמת משטר חוקתי עם שרים מחוץ למצרים.
שליטה בינלאומית זו של ריבוי השרים מחוץ למצרים לא הייתה מקובלת בעיני מצרים רבים, שהתאחדו מאחורי קולונל אחמד עוראבי.
מרד עוראבי "אכל" את מצרים.
בתקווה שהמרד ישחרר אותו משליטה אירופאית, אסמאעיל התנגד מעט מאוד לעוראבי, והסכים לדרישותיו לפרק את הממשלה.
הלחץ הבריטי קודם לכן הביא את אסמאעיל להכיר במשרד ראש ממשלת מצרים שמולא בידי נובאר פאשא.
לנוכח המרד הדיח אסמאעיל את נובאר פאשא ומינה עצמו לראש ממשלת מצרים החדש.
בריטניה וצרפת התייחסו לעניין ברצינות רבה, ודרשו במאי 1879 להחזיר את השרים הצרפתים והבריטים לתפקידם.
כאשר הייתה המדינה ברובה בידיו של עוראבי, אסמאעיל לא יכול היה להסכים, וגם לא רצה בכך.
האירופאים לחצו על הסולטאן העות'מאני עבד-אל חמיד השני לסלק את אסמאעיל מתפקידו דרך סמכויותיו ההלכתיות כשליטה (דה יורה) של מצרים, וכך נעשה.
תאופיק, בנו של אסמאעיל, היה ליורשו ושלט אחריו.
אסמאעיל עזב במהרה את מצרים ועבר לנאפולי, אך לבסוף הורשה על ידי הסולטאן לגור בארמונו ליד מצרי הבוספורוס בקונסטנטינופול.
שם הוא חי פחות או יותר כאסיר עד שנפטר ב-2 במרץ 1895. גם בימיו בגלות הייתה לאסמאעיל תמיכה מתוך מצרים.
העיתון הפרו-אסלאמי "אל-ג'ואיב", לדוגמה, הביע את תמיכתו באסמאעיל במהלך תהליך הדחתו וגם לאחריו.
ההתפתחות העיתונאית במצרים הייתה במקורה יוזמה אישית של אסמאעיל בעת שלטונו אשר נתמכה ומומנה מכספו האישי בתור הח'דיו המצרי.
בשיח ההיסטורי עורר איסמאעיל, בדמותו ובפועלו, מחלוקת נרחבת אודות טיו פועלו והיחס אליו.
המחלוקת העיקרית סובבת אודות השאלה האם היה בתקופת שלטונו שליט מערבי, מפתח ופעלתן או שמה בזבזן פזיז ותאוותן.
שתי תפיסות מרכזיות נבנו בשיח המערבי עם הזמן; הראשונה - שנוצרה לאחר הדחתו - טוענת כי היה חסר כל ערכים שהיו יכולים להביא להצלחה והיה שליט כושל אשר סחט מיסים גבוהים מתושבי מצרים בידי איומים דרך שר האוצר שלו, אסמאעיל צאדק.
השנייה, שהוקמה בעיקר בידי עיתונאים, טוענת כי ירש מדינה אפופת משברים ביחד עם הכתר ורומה מספר פעמים בידי משקיעים אירופאים שנעזרו בו לצרכים כלכליים ואינטרסים אישיים.
על שמו העיר אסמאעיליה שהוקמה בתקופת שלטונו, וגם המחוז אסמאעיליה הסובב אותה.
אסמבלאז' (Assemblage, ובעברית: הֶצְרֵף) היא טכניקה אמנותית בה יוצרים אובייקט תלת-ממדי מחיבור של חפצים שונים.
מקורו של האסמבלאז' הוא בעבודות הקולאז' של חברי תנועת הדאדא והסוריאליזם.
מבין האמנים הראשונים שיצרו אסמבלאז' ניתן למנות את מאן ריי, פבלו פיקאסו ואחרים.
המונח "אסמבלאז'", הופיע לראשונה בתחילת שנות החמישים, אז יצר האמן הצרפתי ז'אן דובופה (Jean Dubuffet) סדרה של קולאז'ים המכילים כנפי פרפרים, אותם כינה "assemblages d'empreintes".
אסמג'ין (Ásmegin) היא להקת פולק מטאל/ויקינג מטאל נורווגית שהוקמה בשנת 1998. שמה של הלהקה לקוח מהמיתולוגיה הנורדית ומשמעות השם היא "בעוצמתם של האלים".
הלהקה משלבת במוזיקה שלה את כינור הפידל ובנוסף אליו קלידים, שמעצימים את התחושה ה"ויקינגית" שבמוזיקה של הלהקה.
הליריקה של הלהקה, כמיטב המסורת של להקות הוויקינג מטאל עוסקת במיתולוגיה הנורדית, ובדר"כ חברי הלהקה כותבים אותה בנורווגית או בנורדית עתיקה.
חלק מהשירים באלבום Hin Vordende Sod & Sø עוסקים במחזה מבוסס האגדה, פר גינט (Peer Gynt) של המחזאי הנורווגי הנודע הנריק יוהאן איבסן.
Erik Rasmussen (אריק רסמוסן) - שירת גראול, תופים.
Marius Olaussen (מריוס אולאוסן) - גיטרה, גיטרת בס, מנדולינה, אקורדיון, מלוטרון, פסנתר.
Raymond Håkenrud (ריימונד האקנרוד) - גיטרה, גיטרת בס, שירה, פסנתר.
Tomas Torgersbråten (תומאס טורגרסבראטן) - גיטרה בס.
Lars Fredrik Frøislie (לארס פרדריק פרוסליי) - קלידים, פסנתר, מלוטרון.
Ingvild Johannesen (אינגבילד יוהנסן) - שירה ופידל.
Lars Nedland (לארס נדלנד) - שירה נקייה.
Tommy Brandt (טומי ברנדט) - תופים.
Bjørn Olav Holter (בג'ורן אולוו הולטר) - שירה.
Skule Jarl (סקאל ג'ארל) - תופים.
Iving Mundilfarne (איוונג מונדילפרנה) - חליל, גיטרה.
Auðrvinr Sigurdsson (אוריווניר סיגורסון) - גיטרה, שירה.
Anders Torp (אנדרס טרוף) - תופים.
אִסמאעיליה היא עיר בצפון-מזרח מצרים ובירת המחוז הקרוי על שמה.
אסמאעיליה שוכנת על גדתה המערבית של תעלת סואץ, בערך במחצית הדרך בין פורט סעיד בצפון לבין העיר סואץ בדרום.
לפי אומדן רשמי מתאריך 1 ביולי 2023 גרים באסמאעיליה 450,388 בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודלה במצרים ששוכנת על גדת תעלת סואץ (אחרי פורט סעיד וסואץ).
סמוך לאסמאעיליה עובר נתיב השיט של תעלת סואץ באגם תמסח, אחד מן האגמים המרים.
העיר משמשת כמרכז מינהלי לרשות תעלת סואץ ונמצא בה ריכוז של בניינים בסגנון קולוניאלי אשר נבנו עוד בימי הקמת תעלת סואץ על ידי הצרפתים ובימי השלטון הבריטי.
רוב הבניינים המפוארים בעיר עדיין משמשים בעלי תפקידים במנהלת תעלת סואץ.
בזכות שדרותיה המטופחות וגניה הציבוריים זכתה העיר לכינוי "הגן של מצרים".
העיר, אשר הוקמה במהלך תקופת שלטונו של אסמאעיל פאשא, קרויה על שמו.
באסמאעיליה שוכן מטה הארמייה השנייה של הצבא המצרי.
מחקרים היסטוריים העלו כי באזור העיר אסמאעיליה הייתה התיישבות כבר מימי השליט עמר אבן אל-עאץ, אולם עיקר פריחתה של העיר החלה בימי הקמת תעלת סואץ, בשנת 1862. העיר נבנתה ליישובם של בוני תעלת סואץ ופקידיה.
פרדיננד דה לספס, הוגה רעיון התעלה ומנהלה בשנות הקמתה, התגורר באסמאעיליה עד להשלמת תעלת סואץ, וביתו המפואר עדיין נשמר בעיר.
במלחמת יום הכיפורים הגיעו כוחות צה"ל עד למבואות אסמאעיליה .
ב-25 בדצמבר 1977 נערכה בעיר אסמאעיליה ועידת פסגה בהשתתפות ראש ממשלת ישראל מנחם בגין ונשיא מצרים אנואר סאדאת.
היה זה ביקורו הראשון של ראש ממשלת ישראל במצרים, אשר בא כביקור גומלין לביקורו של נשיא מצרים בישראל, כחודש קודם לכן.
ב"ועידת אסמאעיליה" הציג בגין לראשונה את קווי המתאר של ממשלת ישראל להסכם שלום עם מצרים וכן את תוכנית האוטונומיה לפלסטינים תושבי יהודה, שומרון וחבל עזה.
באסמאעיליה שוכן הקמפוס המרכזי של אוניברסיטת תעלת סואץ אשר פתחה שעריה בשנת 1977 לתועלת תושבי אזור התעלה וחצי האי סיני.
אוניברסיטת תעלת סואץ היא אחד המוסדות האקדמאיים בעלי שיעור הצמיחה המהיר ביותר במצרים ורבים מתלמידיה ממשיכים לימודיהם מחוץ למצרים.
נכון לשנת 2007 רשומים באוניברסיטה כחמישים אלף סטודנטים הלומדים בעשרים פקולטות שונות.
נוסף לקמפוס האוניברסיטה באסמאעיליה, לאוניברסיטה קמפוסים פעילים בערים: סואץ, פורט סעיד ואל-עריש.
אף שתיירים מבקרים באסמאעיליה, העיר איננה מהווה מוקד ראשי לתיירות בינלאומית במצרים.
ניתן להגיע לאסמאעיליה בנסיעה של כשעה וחצי מקהיר וכחמש שעות נסיעה משארם א-שייח' בדרום חצי האי סיני.
עיקר תעשיית התיירות באסמאעיליה מרוכזת על גדות אגם תמסח.
במקום מלונות וכפרי נופש רבים וכן שלל פעילויות של ספורט ימי.
בין מוקדי התיירות בעיר יש לציין את המרכז הימי לאימון וסימולציה בו מוכשרים לתפקידם נווטי תעלת סואץ.
אזור מס' 6, בו מוצבת אנדרטה לזכרו של הרמטכ"ל המצרי, עבד אל-מונעם ריאד, אשר נהרג במלחמת ההתשה ומולה, על גדת התעלה המזרחית נכבש על ידי הצבא המצרי המעוז הישראלי הראשון במלחמת יום כיפור.
גן אל-מלחה, גן ציבורי רחב ידיים ובו צמחייה מגוונת.
המוזיאון האזורי של אסמאעיליה ובו ממצאים מתקופת הפרעונים והתקופה הרומאית.
ניתן אף לבקר בבית פרדיננד דה לספס ברחוב מוחמד עלי באישור מיוחד מרשות תעלת סואץ.
בבית מוצג הרישיון המקורי לחפירת התעלה וכן ריהוט וחפצים מקוריים של בונה התעלה דה לספס.
לקבוצת הכדורגל של העיר, מועדון הכדורגל אל-אסמאעילי, מספר אוהדים גדול בעיר ובמחוז וכן אוהדים בערים אחרות של מצרים.
מועדון הכדורגל המקומי זכה באליפות הליגה המצרית שלוש פעמים בתולדותיו (1967, 1991, 2002), פעמיים בגביע המצרי (1997, 2000) וכן בליגת האלופות האפריקאית בשנת 1969.
אסמאעיל ח'יר בכ היה מנהיג עלווי מהמאה ה-19.
ח'יר בכ נולד ב-1822 בחמאת (בסוריה) למשפחת מנהיג שבט המת'אורה ומשם ירש את תפקידו והונו.
הוא פעל כדלבאשי, הנהיג כנופיית שודדים.
ב-1854 עם זיהוי התרופפות צבאית עות'מאנית בסוריה הוא רצה להתמנות למושל צאפיתא, אולם הוא הוגלה.
כשחזר קיבל את התואר מושיר אל-ג'בל והשתלט על אזורים נרחבים.
הוא התעשר על חשבון האוכלוסייה ושלט גם על סונים רבים.
אסמאעיל חיזק את הסולידאריות בקרב הנציירים (השם המקובל לעלווים לפני המאה ה-20) וצבר כוח על האזור.
העות'מאנים החלו לחפש דרכים לסלקו.
ב-1858 הוא התקיף כפרים מוסלמים והפסיק להעלות מיסים לסולטאן.
הסולטאן חידש את מינויו אך בו בזמן תכנן להפילו.
בספטמבר 1858 כוח עות'מאני כיתר את אזור שלטונו, אסמאעיל תקף ראשון והפסיד בקרב.
כוחות רבים נטשו אותו והוא ברח עם קרוביו לעלי אל-שילה, דודו, אשר בגד בו ורצח אותו.
הנציירים ראו בו דמות על-טבעית.
עם זאת, המרד שלו היה חסר יסוד אידאולוגי ונבע ממניעים אישיים.
בנוסף, הוא לא שיפר את חיי הנוציירים שאמורים היו להיות בני בריתו.
אסמאעיל מרצ'נט (Ismail Merchant; 25 בדצמבר 1936 - 25 במאי 2005), היה מפיק קולנוע אמריקאי, יליד הודו.
נודע במיוחד כשותף בחברת מרצ'נט ואייבורי הפקות יחד עם הבמאי ג'יימס אייבורי והתסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה.
כמו כן היה בין הבודדים אשר הצליח לפעול בהוליווד כמפיק עצמאי לאורך זמן.
כמפיק עצמאי, שאינו קשור לאולפן גדול הצליח לדאוג למימון ולהפצה של סרטי חברת ההפקות המשותפת במשך למעלה מ-40 שנה.
הוא היה מועמד לפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר שלוש פעמים, עבור שארית היום, זיכרונות מאחוזת הווארד וזכרונות אהבה מפירנצה.
הוא נולד במומביי בשם אסמאעיל נורמוחמד עבדול רחמן למשפחה מוסלמית.
בביתו דיברו גוג'ראטית ואורדו ובבית הספר למד ערבית ואנגלית.
ב-1947, בעת חלוקת הודו, היה אביו נשיא הליגה המוסלמית וסירב לעבור לפקיסטן ומרצ'נט גדל בצל האירועים האלימים של התקופה.
בן 22 עזב את הודו ועבר לארצות הברית.
הוא קיבל תואר מוסמך מאוניברסיטת ניו יורק ועבד באו"ם.
ב-1960 הפיק סרט קצר בשם "The Creation of Woman" (בריאת האישה), הסרט הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן והיה מועמד לפרס הסרט הקצר הטוב ביותר.
ב-1961 פגש בעת ביקור במולדתו את ג'יימס אייבורי שצילם שם את סרטו התיעודי The Delhi Way.
ב-1961 ייסד עם ג'יימס אייבורי את חברת ההפקות שהפיקה למעלה מ-40 סרטים עד מותו.
ב-1963 צירפו השניים את התסריטאית רות פראוור-ג'אבוולה.
רוב סרטי החברה בוימו על ידי אייבורי והופקו על ידי מרצ'נט, לתסריט מאת רות פראוור-ג'אבוולה והיו מבוססים על רומנים או סיפורים מאת א.מ.
פורסטר, הנרי ג'יימס וג'אבוולה עצמה.
עלילות הסרטים מתרחשות לרוב במאה ה-19 או ב"תקופה האדוארדית" באנגליה, ארצות הברית או הודו והם עשירים בעיצוב סגנוני, תלבושות תקופתיות וכדומה.
מרצ'נט היה ידוע כנהנתן וחובב בישול.
הוא כתב מספר ספרים בנושא זה, כמו גם בנושאים אחרים.
Ismail Merchant's Florence - ספר על פירנצה, מאת מפיק הסרט "זכרונות אהבה מפירנצה"
מרצ'נט נפטר בלונדון, בעת צילומי הסרט The White Countess, מסיבוך של כיב קיבה ונקבר במומביי, לפי בקשתו.
שייח' אִסמאעיל חסן קבלאן (1922 - 4 באוקטובר 2007) היה מראשוני וממנהיגי המתנדבים הדרוזים לכוחות הביטחון וממקימי יחידת המיעוטים, לימים גדוד חרב.
קבלאן היה הקצין הדרוזי הראשון בצה"ל והיחיד ששירת כקצין גם בצבא סוריה.
קבלאן נולד ב-1922 בהר הבשן שבסוריה.
שירת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה ואחר כך שירת כקצין בצבא סוריה, שם הגיע לתפקיד סגן מפקד פלוגה.
ב-1948 התנדב קבלאן כמ"פ לגדוד הדרוזי שבראשות שכיב ווהאב שהצטרף לצבא ההצלה של פאוזי קאוקג'י.
באפריל 1948, נכנס הגדוד לגליל ומפקדתו מוקמה בשפרעם.
בניסיון לנתק את חיפה מעמק יזרעאל לחם הגדוד בקרב רמת יוחנן מול כוחות חטיבת כרמלי של ההגנה.
בתום הקרב, שגרם לאבדות קשות בשני הצדדים (28 הרוגים דרוזים ו-21 יהודים), נוצר עמו קשר על ידי ג'וש פלמון וגיורא זייד.
קבלאן נשלח לפגישה בראש ארבעה קצינים ומספר חיילים עם לוחמים דרוזים מן ההגנה.
שם פגשו בגיורא זייד ונלקחו לפגישה בקריית עמל עם משה דיין, שאיבד את אחיו זוריק בקרב.
בפגישה השתכנע קבלאן מדברי דיין שאין איבה בין היהודים לדרוזים בגליל, שהיהודים עומדים לנצח במלחמה, ושהפסקת אש היא עניינם של שני הצדדים.
קבלאן עזר לארגן פגישה של מפקד הגדוד ואהב עם אנשי ההגנה, ובהשראתו הוחלט שהגדוד ייסוג חזרה לסוריה.
לטענת מרדכי שכביץ' קיבל קבלאן על עצמו לבצע פעולת חבלה בכביש בית ג'ן-פקיעין אך לא ביצע אותה.
הגדוד התפרק ומיעוטו נסוג למלכיה, שם בוים קרב עם יחידת הפלמ"ח (קרב מלכיה השני), ואז נסוגו שאריות אנשי הגדוד ללבנון ובחזרה לסוריה.
אחרי חזרת הגדוד לסוריה נאלץ קבלאן להסתתר עקב השמועות שהוא בגד בסוריה.
הוא הנהיג קבוצה קטנה של לוחמים שהחליטה לעבור לצד הישראלי ולהילחם לצד הדרוזים תושבי הכרמל והגליל שהצטרפו לצה"ל.
הוא ברח מדמשק לביירות ומשם לחורפיש.
כאשר נתפס על ידי אנשי ההגנה נכלא ליד נהלל ושוחרר מן הכלא בהשפעת גיורא זייד.
קבלאן התיישב בעספיא והתגייס לצה"ל בדרגת סגן.
בעקבותיו עברו כמה עשרות חיילים דרוזים מסוריה לישראל.
במדי קצין הוא נסע בין כפרי הדרוזים בגליל ובכרמל וגייס כמאתיים מהם לצה"ל.
אנשיו אורגנו ביחידת המיעוטים בנגב, בפיקוד חיים לבקוב, והוא מונה לסגנו.
הוא שהה בלבנון בשליחות מודיעינית ואז גויס למשמר הגבול.
כמפקד יחידה במשמר הגבול פיקד על חיסול המסתנן הרוצח מוסטפא סמואלי בפרוזדור ירושלים ב-1956.
כאיש משמר הגבול השתתף במבצע קדש ונטל חלק בקרבות לכיבוש עזה.
פרש ממשמר הגבול בדרגת סגן ניצב בשנת 1980. בשנת 1982, התמנה למושל הצבאי בחאצביא בדרגת סגן אלוף.
בשנת 1984 סיים את תפקידו, חזר בתשובה, העמיק בדת הדרוזית, הפך איש דת ונקרא שייח'.
במקביל היה חבר בהנהלת בית יד לבנים.
קבלאן נפטר ב-4 באוקטובר 2007 בכפרו עספיא ונקבר בהלוויה רבת משתתפים.
בניו ונכדיו שירתו גם הם בצה"ל, חלקם כקצינים.
בנו ג'יהאד קבלאן, שירת כתת-ניצב במשמר הגבול וכיהן כמפקד מג"ב ירושלים.
נכדו הוא נווט-הקרב הדרוזי הראשון בחיל האוויר הישראלי.
אִסמאעיל ספואת סעיד היה איש צבא עיראקי בעל תפקיד חשוב בהכנת צבאות מדינות ערב למלחמת העצמאות.
החל מספטמבר 1947 החלו מדינות הליגה הערבית בדיונים שבהם ניסו לגבש עמדה מאוחדת, צבאית ומדינית, באשר לתוכנית החלוקה.
בשלוש ישיבות של הליגה הערבית, בסאופר שבלבנון בספטמבר 1947, בעאליי שבלבנון באוקטובר 1947 ובקהיר בדצמבר 1947 נערכו דיונים בעניינים אלו, בהם הייתה עיראק בהנהגת ראש הממשלה סאלח ג'בר הכוח המניע להתנגדות לתוכנית החלוקה, וקראה לצעדים קיצוניים.
ראשי הליגה הערבית העמידו את ספואת, שהיה אז בדרגת לואא' (דרגת קצונה עיראקית המקבילה לדרגת אלוף) בראש "ועדה טכנית קבועה" שתדון בנושא הצבאי של הסכסוך היהודי ערבי.
הוועדה ובה קצינים נוספים ממדינות ערב ונציג פלסטיני התמקמה במחנה קטנא בסוריה והחלה בעבודתה.
ספואת הגיש בנובמבר 1947 דו"ח שמסקנתו העיקרית הייתה כי רק כוחות ערביים סדירים יוכלו להביס את היישוב היהודי.
הוא המליץ לרכז כוחות אלו בגבולות הארץ עד לפינוי הבריטי, ובינתיים לארגן את ערביי פלסטין ולאמן את צעיריהם על מנת שיוכלו להגן על עצמם מפני התקפות היהודים, וכן לנתק את קוי התחבורה של היישוב ולהתקיף את המושבות והקיבוצים היהודיים.
עמדתו לא התקבלה בוועדה בקהיר בדצמבר 1947, ותחת זאת הוחלט להטיל את הגנת פלסטין על הערבים המקומיים.
לאחר ועידה נוספת של ראשי הליגה בקהיר, בפברואר 1948 התמנה ספואת ל"מפקד כללי של הכוחות הערבים בפלשתינה", שכללו, בין היתר, את צבא ההצלה בפיקודו של פאוזי קאוקג'י שלחם מינואר 1948 ובאפריל ספג תבוסה משמעותית בקרב משמר העמק.
ספואת מעולם לא נטל לידיו את הפיקוד בפועל, והיחסים בינו ובין קאוקג'י שפיקד בפועל על הכוחות לא היו תקינים.
במחצית השנייה של מרץ 1948, לפני התפנית במהלך הקרבות, סיכם ספואת את יחסי הכוחות בין ההגנה לבין הכוחות הערביים בארץ ישראל וצבא המתנדבים, והגיע למסקנה שההגנה נהנית מיתרון ניכר.
לדידו, ההגנה טרם הפעילה באותו שלב את שיא כוחה בשל נוכחות הבריטיים בארץ, אך יתרונה במספרים, נשק ציוד ואימון גדול מאוד, במידה כזו שהכוח הערבי יתקשה אף לשמור על הקיים, ובוודאי שלא יוכל להבטיח ניצחון.
לפיכך, דרש צפוטת להכין לאלתר את צבאות ערב להתערבות במלחמה.
בתחילת אפריל 1948, ערב מבצע נחשון, נפגש ספואת עם עבד אל-קאדר אל-חוסייני שדרש לקבל נשק כבד, אחרת יפלו לידי היהודים יפו וחיפה.
ספואת, כמייצג השושלת ההאשמית, לא היה לו עניין לחזק את מעמדו של חוסייני שייצג את משפחת חוסייני השיב שאנשיו של־חוסייני אינם מנוסים דיים בהפעלת תותחים, ואם הוא ימסור אותם לידיו הם עלולים ליפול בידי היהודים, והוסיף "אם תכבוש ההגנה את חיפה או יפו, נחזיר לך אותן בתוך שבועיים ימים".
למשמע דבריו תפס חוסייני את תיק הניירות שעל השולחן שביניהם והטיח אותו בראשו של ספואת, כשהוא צועק "אתה בוגד".
למרות זאת נפגש חוסייני שוב עם ספואת מיד אחרי כיבוש הקסטל על ידי הפלמ"ח ב-3 באפריל.
הוא שוב ביקש נשק מספואת והלה סירב שוב וענה לו ש"אם לא יוכלו אנשיך לכבוש את הקסטל מחדש, הרי נבקש מקאוקג'י לעשות זאת".
באותו חודש דרש ספואת מראשי הליגה הערבית כי יבנה כוח שימנה חמש דיוויזיות לפחות, עם שש טייסות מטוסי קרב והפצצה, תחת פיקוד ערבי מאוחד.
בפועל תמכו המצרים בכוחות מקומיים שהיו תחת השפעת משפחת חוסייני בעוד שהעיראקים תמכו בצבא ההצלה שכלל אף כמה מאות מתנדבים עיראקים.
מבחינה פוליטית היו המצרים מעוניינים בהקמת מדינה ערבית עצמאית, שתהיה תחת השפעתם, בעוד שהעיראקים היו בעלי עניין לחזק את כוחו של עבדאללה ושל השושלת ההאשמית.
חילוקי הדעות הפוליטיים מנעו פעולה משותפת והקמת מפקדה משותפת.
ב-13 במאי התפטר ספואת מתפקידו.
במברק ששלח ממפקדתו בדמשק למפקדה המשותפת של הצבאות הערביים בזרקא כתב "מהיותי משוכנע בהחלט כי בהיעדר הסכם על תוכנית מדויקת צפויים אנו רק לאסון, אני מגיש את התפטרותי".
לכן, כאשר יצא כוח המשלוח העיראקי לדרכו, בתחילת מאי 1948 לא הועמד ספואת בראשו, אלא לואא' נור א-דין מחמוד.
אִסְמאעיל רִיאָן הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי.
ריאן נולד בכאבול, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של מכבי חיפה.
ב-17 במרץ 2012 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, פתח בהרכב במשחק הדרבי מול הפועל חיפה, שהסתיים בתיקו 1–1. בעונת המשיך לשחק בקבוצת הנוער והיה שותף לדאבל כשכבש 15 שערים בליגה לנוער.
בעונה זו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת, בניצחון 2–1 נגד עירוני קריית שמונה.
בעונת 2013/2014 צורף לסגל הקבוע של הקבוצה הבוגרת אך לא זכה לדקות משחק רבות, ובפברואר הושאל להפועל עכו.
כבר בהופעת הבכורה שלו בקבוצה הבקיע ובישל בניצחון 4–3 נגד הפועל רמת השרון.
בסך הכל כבש עד תום העונה שלושה שערים ב-11 הופעות בליגת העל.
ב-23 בנובמבר 2014 הבקיע את שער הניצחון (1–0) במשחק נגד בית"ר ירושלים.
את עונת 2014/2015 סיים ריאן עם ארבעה שערים וארבעה בישולים ב-29 הופעות בליגת העל.
ביוני 2015 חזר ריאן למכבי חיפה, ובעונת 2015/2016 ערך 24 הופעות וכבש שער אחד, וזכה עם הקבוצה בגביע המדינה, לאחר ששותף כמחליף במשחק הגמר, בו גברה חיפה 0–1 על מכבי תל אביב.
ב-31 ביולי 2017 חתם לשנתיים בעירוני קריית שמונה, ובעונתו הראשונה בקבוצה רשם ארבעה שערים ושלושה בישולים ב-25 הופעות בליגת העל.
בעונת 2018/2019 ערך 27 הופעות, כבש ארבעה שערים והוסיף שבעה בישולים.
ב-4 בספטמבר 2020 חתם ריאן במועדון אדאנספור מהליגה הטורקית השנייה.
ב-7 בפברואר 2021 חזר ריאן לבני סכנין וחתם עד לסוף העונה.
ב-2 בנובמבר 2021 חתם בסקציה נס ציונה מהליגה הלאומית.
ב-21 בספטמבר 2022 חתם בהפועל אום אל-פחם מהליגה הלאומית.
ב-1 בפברואר 2023 עבר להפועל רמת גן.
ב-17 בדצמבר 2023 חתם באיחוד בני שפרעם.
בדצמבר 2024 חתם בהפועל עירוני עפולה.ב-6 בפברואר 2025 חתם בהפועל רעננה.
לזכותו של ריאן ארבעה שערים ב-12 הופעות במדי נבחרת הנוער של ישראל.
ב-26 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הצעירה עד גיל 21, בניצחון 4–2 על קפריסין עד גיל 21, ובסך הכול ערך במדיה שש הופעות.
אֶסמָה רֶג'פּוֹבָה (במקדונית: Есма Реџепова; 8 באוגוסט 1943 – 11 בדצמבר 2016) הייתה זמרת ופעילת זכויות אדם מקדונית צוענייה.
עקב פרסומה, פעילותה למען הצוענים והרפרטואר הנרחב שלה זכתה לכינוי "מלכת הצוענים".
רג'פובה נולדה ב-8 באוגוסט 1943 בסקופיה שבמקדוניה בזמן הכיבוש הבולגרי, עת הייתה בולגריה מדינת חסות של גרמניה.
רג'פובה הייתה החמישית מבין שישה ילדים במשפחתה.
סבה מצד אביה היה צועני קתולי, וסבתה מצד אביה הייתה יהודייה ממוצא עיראקי.
אמה הייתה צוענייה מוסלמית מכפר בקרבת סקופיה.
אביה, שאיבד את רגלו בהפצצה גרמנית ב-1941, עבד כשוער בבניין, כמצחצח נעליים וכשרירן בקרקס.
הוא שר, הכה בתוף ואף הנעים בקולו בחתונות.
בגיל תשע צורפה רג'פובה על ידי אחד מאחיה לקבוצה מוזיקלית צוענית, בה למדה במהירות מקצבים צועניים מורכבים.
אמהּ עודדה את כשרונה, ורג'פובה ואחיה הצטרפו ללהקת הפולקלור של בית הספר בו למדו.
הוריה עמדו על כך שילדיהם ישלימו את חוק לימודיהם בבית הספר היסודי, אולם ציפו מרג'פובה שתתחתן בגיל צעיר ותהפוך לעקרת בית.
בניגוד לציפיות הוריה השמרניים, היא הייתה נערה משוחררת ומרדנית ואף זנחה את הלבוש הצועני המסורתי לנערה והתהלכה בבגדים אפנתיים.
בשנת 1956 עודד אותה המחנך בכיתתה להשתתף בתחרות כישרונות צעירים שנערכה מטעם רדיו סקופיה.
רג'פובה השתתפה בתחרות מבלי לבקש את הסכמת הוריה, שלא רצו שתלך בעקבות הקריירה המוזיקלית של אחותה הגדולה, שהתחילה לשיר בבתי הקפה של סקופיה בגיל 17. משלח יד כזה לנערה לא נשואה נתפס כבלתי מכובד בקהילה הצוענית באותה עת.
רג'פובה ביצעה את השיר A bre babi, שיר עם צועני מקדוני.
הייתה זו הפעם הראשונה בה שודר שיר צועני בתחנת רדיו סקופיה.
רג'פובה זכתה בתחרות מבין מתחרים מ-57 בתי ספר וגרפה פרס של תשעת אלפי דינרים מקדוניים.
השתתפותה של רג'פובה בתחרות התקבלה במורת רוח אצל הוריה, והם הביעו את התנגדותם לקריירה מוזיקלית עבור בתם.
באותה עת האפשרות היחידה למוזיקאים צועניים להרוויח את לחמם בשירה הייתה בהופעה בבתי קפה ומסעדות.
סטבו טאודוסייבסקי , מוזיקאי מקדוני, התרשם מהופעתה של רג'פובה בתחרות ברדיו והציע לה להצטרף ללהקתו.
טאודוסייבסקי היה חסר השכלה מוזיקלית רשמית.
הוא עמד בראש להקת פולקלור, עבד ברדיו סקופיה והיה חבר בליגת הקומוניסטים של מקדוניה.
טאודוסייבסקי היה חלק מהממסד המוזיקלי, אולם גם בעל חזון.
בחזונו ראה אפשרות שהמוזיקה הצוענית תהיה פופולרית גם מחוץ להקשר הצועני, וזאת בתקופה שבה מוזיקה צוענית נתפסה כלא ראויה לשידור ברדיו ובטלוויזיה.
יתרה מזאת, גילויי גזענות כלפי צוענים היו נפוצים במקדוניה וביוגוסלביה כולה באותה תקופה.
הדימוי של המוזיקה הצוענית, ובמיוחד זו המבוצעת בפי נשים, היה נמוך אף בקרב הצוענים עצמם באותה עת.
עד זמנה של רג'פובה זמרים צוענים לא ביצעו שירים בשפתם ברדיו ובטלוויזיה, ואף הסתירו את מוצאם.
טאודוסייבסקי עשה נפשות למוזיקה הצוענית עוד טרם שמע את רג'פובה, וספג ביקורת ובוז על כך.
בחזונו הוא ראה את רג'פובה כפורצת דרך שתעזור לו להגשים את משאלתו להכניס את המוזיקה הצוענית לזרם המרכזי.
הוא שכנע את הוריה של רג'פובה שיתנו את ברכתם לקריירה מוזיקלית עבור בתם, ושיניחו לה להצטרף ללהקתו בהבטיחו להם שבתם תופיע רק מעל המכובדות שבבימות.
טאודוסייבסקי לא היה מרוצה לגמרי מאיכות שירתה של רג'פובה ועודד אותה להתאמן שעות רבות בכל יום.
בעידודו היא אף חבשה את ספסל הלימודים באקדמיה למוזיקה של בלגרד, שם השתלמה במשך שנתיים.
לאחר שעזבה את האקדמיה הצטרפה רג'פובה ללהקתו של טאודוסייבסקי ויצאה במסגרתה לסיבוב הופעות.
ב-1961 הקליטה את תקליטה הראשון בו כללה שיר אחד מפרי עטה, Chaje Shukarije, שהפך מייד ללהיט והיה "סמלה המסחרי" של רג'פובה לאורך כל הקריירה שלה.
בשנת 2005 היא השתתפה באלבום של להקה צוענית רומנית פנפארה צ'יוקרליה.
בשנת 2013 היא הייתה נציגת מקדוניה באירוויזיון.
רג'פובה פעלה רבות בנושאים הומניטריים, תרמה קונצרטים לצדקה והייתה פעילה בסיוע לפליטי מלחמות הבלקן וכן בנושא אומנה לילדים.
רג'פובה נישאה לטאודוסייבסקי בשנת 1968. ביניהם עמד פער גילאים של שבע עשרה שנים.
לשניים לא היו ילדים משלהם, אולם לאורך השנים הם היו משפחת אומנה ל-47 ילדים.
רג'פובה מתה בסקופיה ב-11 בדצמבר 2016.
מחוז אסמאעיליה או מחוז אל-אסמאעיליה (בערבית מצרית: محافظة الإسماعيلية) הוא אחד ממחוזות מצרים, שבירתו היא אסמאעיליה.
המחוז ממוקם בחלק הצפוני של מצרים, וממוקם סביב תעלת סואץ, בין שני מחוזותיה הנוספים של התעלה, מחוז פורט סעיד מצפון, ומחוז סואץ מדרום.
שטחו של המחוז הוא כ-5,067 קילומטר רבוע.
המחוז נקרא על שמו של אסמאעיל פאשא, אשר כמשנה למלך המצרי בחסות האימפריה העות'מאנית ופיקח על מצרים בזמן בניית תעלת סואץ.
מרבית שטחו של המחוז הוא מדברי, למעט חלקו הצפוני של המחוז.
מחוז אסמאעיליה כולל בשטחו את החלק התיכון של תעלת סואץ, כולל האגמים המרים, המפרידים בין חלקה הצפוני והדרומי של תעלת סואץ.
תעלת אסמאעיליה אשר יוצאת מקהיר אל העיר אסמאעיליה על אגם תמסח, נבנתה בשנים 1863-1858 כדי לספק מים מתוקים לאלפי הפועלים של תעלת סואץ.
תקופה זו של פיתוח תשתיות האזור בין העיר אסמאעיליה לעיר סואץ, הפכה שטח מסוים בתוך המדבר חסר המים, לאזור פורה יחסית מבחינת היכולת לגדל בו לגידולים חקלאיים.
צפון המחוז איננו מדברי, וכמויות הגשמים שיורדות באזור זה מאפשרות גידול חקלאי ביתר קלות.
תעלת אסמאעיליה המודרנית עוקבת אחר תעלת הפרעונים , שנבנתה לראשונה על ידי הפרעה נכו השני סביב שנת 600 לפנה"ס.
המחוז זכה לתחילתה של פריחתו המודרנית באמצע המאה ה-19, סביב חפירת תעלת סואץ בשטחו.
תשתיות המחוז חוזקו כדי לכלכל את הפועלים ששהו שנים רבות בשטחי המחוז, והכלכלה המקומית זכתה לרוח גבית.
החל משנת 1922 החל תהליך הדרגתי של מתן עצמאות מבריטניה למצרים.
בשנת 1936 חתמו בריטניה ומצרים על ההסכם האנגלו-מצרי שהעניק הלכה למעשה עצמאות למצרים, אך הסדיר את הנוכחות הצבאית הבריטית באזור לעשרים שנה נוספות.
הנוכחות הבריטית התרכזה באזור תעלת סואץ, ובין השאר מוקם בסיס בריטי ממערב לעיר אסמאעיליה.
בשנת 1951 נאבקו המצרים המקומיים בנוכחות המקומית של הבריטים, במאבק אשר זכות באתוס המקומי בגבורה.
לזכר אותו מאבק, נחשב מאז ה-25 בינואר כיום הלאומי של המחוז.
בהתאם להסכם האנגלו-מצרי, פינו בשנת 1956 הבריטים את הבסיס הצבאי ממערב לעיר אסמאעיליה, ובכך הסתיימה הנוכחות הבריטית הישירה במחוז.
במהלך המלחמות בין ישראל למצרים בעשורים הראשונים שלאחר הקמת מדינת ישראל, היו מספר פעמים בהם השתלט צה"ל על שטחי המחוז שנמצאים בחצי האי סיני, ביניהם העיר קנטרה.
החל משנת 1974 שבו בהדרגה שטחי המחוז לשליטה מצרית.
על פי רישומים מצריים משנת 2015, התגוררו במחוז 1,178,641 תושבים, מתוכם כ-45% ביישובים עירוניים, וכ-55% במתכונת כפרית.
צפיפות המחוז נמוכה, בהשוואה למחוזות אחרים במצרים, ועומדת על 229.3 תושבים לקמ"ר.
מחוז אסמאעיליה מארח מדי שנה את פסטיבל הסרטים הבינלאומי של אסמאעיליה, שעוסק בסרטים תיעודיים וסרטים קצרים, ומופק על ידי משרד התרבות של המחוז.
המחוז מארגן עוד כמה פסטיבלים נוספים, ובנוסף מתחזק מספר מוזיאונים ואתרי תרבות נוספים.
אֶסמָאעיל קָאאָני (בפרסית: اسماعیل قاآنی, בתעתיק מדויק: אֶסמאעיל קַאאַאנִי; נולד ב-8 באוגוסט 1957) הוא קצין בכיר איראני, מפקד כוח קודס של משמרות המהפכה האסלאמית משנת 2020.
קאאני נולד במשהד, עיר עלייה לרגל והשנייה בגודלה באיראן.