tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משה סויסה (נולד ב-20 בינואר 1960, כ" בטבת התש"ך) הוא סופר, עיתונאי ורב ישראלי, המתגורר בארצות הברית.
מאמצע שנות השמונים ועד ראשית שנות התשעים היה ממובילי המאבק הציבורי להפרדת הדת מהמדינה, למען עצמאותה של הדת.
סויסה נולד בעיר קניטרה שבמרוקו ועלה לישראל עם הוריו בטרם מלאו לו שלוש.
אחרי הבר מצווה בגיל 13 עבר ללמוד במכינה ל'מדרשיית נועם' בכפר סבא, וחודשים ספורים לאחר שעבר ללמוד במדרשייה עצמה, אשר בפרדס חנה, הפך לחרדי ופנה ללמוד בישיבות חרדיות בירושלים ובבאר יעקב שם הכיר את הרב משה שמואל שפירא.
באותם הימים התוודע מקרוב לגדולי התורה של אותה התקופה: רבי יעקב ישראל קנייבסקי ('הסטייפלר'), הרב אלעזר מנחם מן שך, הרב נסים קרליץ, הרב בן ציון אבא שאול והרב עובדיה יוסף.
בשנת 1985 הוסמך לרבנות על ידי הרב ישראל אריה זלמנוביץ.
באותה שנה ייסד ירחון להלכה ולהגות יהודית בשם "עדות לשושן", בו פרסמו גדולי תורה, בהם הרב עובדיה יוסף והרב ראובן אלבז, מאמרים תורניים, אולם קשיי תקציב הקשו על החזקתו.
בסוף שנות השמונים הפך סויסה לפעיל פוליטי וקרא להפרדת הדת מהמדינה.
הוא פרסם מאמרים בעמוד הדעות של ידיעות אחרונות, והעלה את הנושא לסדר היום הציבורי במסע הרצאות ברחבי הארץ ובראיונות ולכלי התקשורת הגדולים.
באותן השנים גם יסד, לצד השר והח"כ לשעבר רן כהן, את תנועת המובטלים "סולידריות".
לאחר מאבקים אלו נסע סויסה לברזיל ולימד כשנתיים תלמוד בבית ספר תיכון היהודי 'יבנה' בסאו פאולו.
לאחר שנתיים שב לישראל כדי לשמש כדובר עיריית בית שמש, ובהמשך עבר לעסוק בעיתונות.
באפריל 1998, לאחר התפטרותו מידיעות אחרונות, עבר להתגורר בעיר פילדלפיה שבארצות הברית, שם הוא עוסק בענייני כשרות ורבנות, ומאז הוא נע על הציר שבין אמריקה הצפונית לישראל.
בתחילה ייסד את בית הכנסת "מסילת ישרים" על שם הרמח"ל, שבו כיהן כרב במשך כעשור, ולאחר מכן המשיך לשאת כשנתיים הרצאות דו-שבועיות בבית הכנסת 'בית הרמב"ם'.
כעת, לצד עבודתו בפיקוח על הכשרות, הוא מרצה בענייני תאולוגיה והגות בפני קבוצות פרטיות.
ב-2006 שנת תשס"ו התפרסם מאמרו ההלכתי-תלמודי, "מבריח ארי מנכסי חבירו", באסופה של איגוד הרבנים של אמריקה.
בשנת 2015, סיפורו "המלך והרב או בין רבאט לירושלים", ראה אור בספרדית, באנתלוגיה "ירושלים של מעלה, ירושלים של מטה" בעריכת ירון אביטוב.
בשנת 2020 תש"פ הוציא את הרומן "העילוי" שזכה לשבחי הביקורת.
ב-2024 יצא לאור בהוצאת כתר ספרו השני, "שמיים זרים" וזכה לשבחים.
את דרכו העיתונאית החל סויסה ב"ידיעות תקשורת", וזכה מהר מאוד להכרה, לאחר שכתבת שער שלו פורסמה בשני עיתונים במקביל, בה חשף את הקרע בין הרב דן סגל לאחיו ישראל.
זמן קצר קודם לכן, פרסם סויסה כתבה שחשפה את סיפור חייו של הרב בן ציון אבא שאול ראש ישיבת פורת יוסף.
זמן קצר אחר כך עבר לעבוד ב"מעריב", ומיד הפך לכתב בולט של המגזין.
כתבת שער שפרסם במוסף סופשבוע של מעריב, בה חשף את רשימת הלקוחות הסודיים של זקן המקובלים בארץ ובעולם הרב יצחק כדורי ראש ישיבת נחלת יצחק ברחוב דוד 19 בשכונת הבוכרים בירושלים, ביניהם אנשי ציבור ומשק בכירים, עוררה תשומת לב רבה.
בכתבת מגזין נוספת, חשף את רשימת המועמדות לשידוך עם הרב עובדיה יוסף לאחר פטירת אשתו מרגלית, ואת תמונותיהן.
לאחר ניצחונו של בנימין נתניהו ראש ממשלת ישראל בבחירות של שנת 1996, פורסמה כתבת שער בה תיאר את ההשתלשלויות שהתרחשו מאחורי הקלעים והובילו את זקן המקובלים הרב יצחק כדורי להעניק את ברכתו להצלחה בבחירות דווקא לנתניהו יותר משמעון פרס.
בתחקיר נוסף חשף את העומד מאחורי תעשיית ה'ניסים' של הרב יעקב איפרגן (המכונה 'הרנטגן').
לאחר הטבח שביצע חייל ירדני ב'אי השלום' בנהריים, הביא סויסה את סיפורן האישי של הבנות שנטבחו ומשפחותיהן.
בכתבה אחרת חשף פרטים לא ידועים מחייה האישיים של סוניה פרס.
לאורך כל התקופה במעריב, פרסם מדור שבועי קבוע במוסף בסופשבוע של מעריב שעסק בחשיפת מיסטיקנים אלמוניים הפועלים בישראל.
בהמשך חזר לשמש ככתב "ידיעות אחרונות".
באותה תקופה נחשב לאחד הכתבים הבולטים.
ובמקביל כתב טור שכותרותו: "מצוקה - סיפורים אישיים מאת משה סויסה".
הוא היה זה שחשף את התבטאויותיו הבוטות של הרב עובדיה יוסף נגד שופטי בג"ץ והיה בין הכתבים שנלוו לביקורו המפורסם של בנימין נתניהו בביתו של המקובל הרב יצחק כדורי, שם לחש לאוזנו של הרב את האמירה שהתפרסמה בתקשורת וגרמה להד נרחב: "השמאל שכחו מה זה להיות יהודים".
סויסה גם חשף את הקרע ב'ישיבת מרכז הרב' בעקבות פרישתו של הרב צבי טאו ממנה, ואת האיום הנשקף לכוחה הפוליטי של הציונות הדתית.
במסגרת עבודתו העיתונאית כיסה נושאים רבים כמו חוק ההמרה, הסכסוך בין הרב עובדיה לרב מרדכי אליהו ואת מועמד 'ישראל אחת', אהוד ברק, במסעו לפיוס עם העולם החרדי, שהכשיר בסופו של דבר את הקרקע להצטרפות הסיעות החרדיות לקואליציה שהקים לאחר ניצחונו בבחירות.
בערוב ימיו של מנהיג הציבור הליטאי, הרב אלעזר מנחם מן שך, חשף סויסה בכתבת פרופיל את יורשו, האנונימי באותם הימים, הרב אהרן יהודה ליב שטינמן.
כשפרץ הקרע הגדול והאלים בישיבת פוניבז' המיתולוגית, חשף את יסודות המחלוקת ואת הקרבות האלימים בין שני המחנות.
חשף מספר סיפורים מרכזיים, כגון השליח של השלטונות האיראניים שנפגש בחשאי עם הרב אליהו בקשי דורון הראשון לציון והעביר באמצעותו מסר מדיני.
זמן קצר לפני כן, כשנשלח לקהיר בירת מצרים כדי לסקר את ביקורו של הרב הראשי לישראל הרב ישראל מאיר לאו בארמונו של חוסני מובראק בקהיר, גרם להתרגשות רבה כשחשף כי מובראק הבטיח להשיב לישראל את ספר התורה שלקחו עימם לשבי לוחמי מוצב המזח במלחמת יום הכיפורים.
לאחר תחקיר על רבנים שהורו לזוג חרדי, שלו תשעה ילדים, להתגרש, לאחר שהאישה נאנסה על ידי שלושה פועלים זרים כשיצאה מן המקווה ולאחר הכחשות מצד גורמים חרדים שהובילו בסופו של דבר להסרת תמיכתם של אנשי ידיעות אחרונות בו, הגיש במחאה את התפטרותו.
משה סבג (נולד ב-27 באפריל 1973) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת הבלם.
את רוב הקריירה שלו, שיחק בעירוני ראשון לציון.
סבג, נולד במושב קלחים והתחיל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של הפועל מרחבים המקומית, ממנה עבר לזו של הפועל באר שבע.
בגיל 17חזר סבג להפועל מרחבים, ושיחק במדיה 5 עונות.
בקיץ חתם סבג בעירוני ראשון לציון מהליגה הראשונה.
פרט לתקופות השאלה להפועל באר שבע והפועל אשקלון, שיחק סבג בראשון לציון עד שנת .
בהמשך הקריירה שלו, הוא שיחק בצפרירים חולון, הפועל נחלת יהודה, מ.ס.
שיכון המזרח ומכבי באר יעקב, עד שבקיץ פרש מכדורגל.
משה נכט נולד בווינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום אוסטריה) ליצחק ורוזה (שושנה) נכט, מיהודי פולין.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל ולמד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1940 הוסמך כעורך דין.
במלחמת העולם השנייה, התנדב נכט לצבא הבריטי כחלק ממתנדבי היישוב, ושירת בחיל החימוש המלכותי (ROAC) .
הוא הועלה לדרגת מייג'ור ב-26 בדצמבר 1942. נכט השתחרר מהצבא הבריטי ב-20 בספטמבר 1946.
בשנת 1946 החל לעבוד כסגן מנסח חוקים במשרד היועץ המשפטי לממשלה בירושלים.
עם הקמת המדינה, בשנת 1948 הועבר אל מחלקת החקירות של משרד המשפטים.
בשנת 1949 היה חבר בוועדה בראשות צבי עלי בקר שדאגה לאפשר לתלמידי בית הספר המנדטורי למשפטים לסיים את לימודיהם.
בשנת 1950 מונה ליועץ משפטי למשרד ראש הממשלה ובשנת 1951 מונה ליועץ משפטי למשרד הביטחון.
משנת 1951 ועד 1968 שימש כיועץ המשפטי של מערכת הביטחון.
הוא היה חבר בבית הדין הצבאי העליון לערעורים, חבר בית הדין המשמעתי של עובדי המדינה וחבר בית הדין המשמעתי הארצי של לשכת עורכי הדין.
בשנת 1959 מינה ראש הממשלה דוד בן-גוריון את נכט שהיה היועץ המשפטי של משרד הביטחון לאחד משלושת חברי ועדת החקירה שהוקמה בעקבות ליל הברווזים לצד עו"ד יעקב שמשון שפירא ומנכ"ל משרד העבודה, האלוף (במיל') יוסף אבידר.
ב-1 במרץ 1968 מינה שר המשפטים יעקב שמשון שפירא את נכט למנהל בתי המשפט בתואר נשיא-תורן של בית המשפט המחוזי בירושלים.
בספטמבר 1969 מינתה ועדת השרים לענייני כלכלה את השופט נכט לעמוד בראש "ועדת נכט" לבדיקת הנושא של מינוי יועצים משפטיים לחברות ממשלתיות.
בסמכות הוועדה לאשר כל מינוי של יועץ משפטי לחברה ממשלתית.
הוועדה הוקמה בשל הטענה כי אחוז נכבד מדי מכלל הייצוג המשפטי של החברות הממשלתיות מרוכז בידי שני משרדי עורכי הדין: ברזל-דעואל ושות' (כ-10 חברות ממשלתיות) וסלומון ליפשיץ ושות' (כ-8 חברות ממשלתיות).
כתוצאה מעבודת הוועדה הוצאו מידי משרד סלומון ליפשיץ ושות' 6 חברות ממשלתיות גדולות (כימיקלים ופוספטים, שמנים בסיסיים חיפה, התעשייה האווירית לישראל, אלתא, חיפה כימיקלים ותעשיות מחצבי ישראל) ומידי משרד ברזל-דעואל ושות' 4 חברות (עמידר, שיכון ופיתוח, פי גלילות וחברה נוספת).
בפברואר 1985 לאחר כ-17 שנים בהן כיהן כמנהל בתי המשפט, נכט פרש לגמלאות.
החליף אותו סגנו, השופט אריה הגר.
לאחר כהונתו, בשנת 1987 מונה לתפקיד יושב ראש הוועדה למינוי נציגי ציבור לדירקטוריון של חברות ציבוריות מתוקף פקודת החברות (התשמ"ג - 1983) לאחר שהיה מועמדו של נשיא בית המשפט העליון מאיר שמגר.
בינואר 1988 אישרה ועדת הכספים של הכנסת את תקנות "תגמול לדירקטור מקרב הציבור" שהוכנו על ידי הוועדה בראשות נכט בעקבות חוק שיזם ח"כ אריאל וינשטיין מהליכוד.
משה נכט נפטר ב-21 במרץ 2001 בתל אביב והובא למנוחות בבית העלמין ירקון.
דודנו היה הצייר ארתור נכט-סמבורסקי.
הרב משה הכהן סֻׂוִויד (?
- כ"ט באייר התרמ"ט) היה רב, פוסק הלכה, דיין, חכם באשי, רבה של הקהילה היהודית בארם צובא ובעל שו"ת "אמת ומשפט".
נולד בארם צובא שבסוריה, לרבי יוסף סוויד, בנו של הרב משה סוויד הראשון - בעל ה"מסוא משה", שנפטר בשנת ה'תקע"ד.
גדל בארם צובא, ונחשב למתמיד גדול שעסק בתורה יומם וליל.
התחתן עם לונא, בתו הצעירה של רבי חיים מרדכי לבטון, רבה הראשי של ארם צובא.
התמנה לדיין בבית הדין הגדול בארם צובא, לצד רבי חיים אשכנזי ורבי עזרא עילי הכהן.
בהמשך התמנה לחכם באשי לענייני הדת, ולרבה הראשי של חלב.
בכ"ג באב ה'תרמ"ד שיכל את בנו רבי עזרא בגיל צעיר.
דבריו ופסיקותיו של הרב סוויד מובאות תדיר בספריהם של חכמי ארם צובא, והם מתבטאים עליו בשבחים מופלגים.
נפטר בכ"ט באייר ה'תרמ"ט, 30 במאי 1889 ונקבר בחלב.
הותיר אחריו משפחה ברוכה, ורבים מצאצאיו קרויים על שמו.
חתנו הרב יעקב דוויק הכהן
חתנו הרב אברהם חיים עדס
הרב משה נחום רוזנבוים (?
– ט"ז בחשוון ה'תקפ"ו; כונה "ציצית בייסער" עקב מנהגו להסתכל לעיתים תכופות בציציותיו ולנשקם) היה רב הונגרי, רבן של הערים טליקא, ואשוואר ונג'וואז'ון.
כשנולד נקרא בשם נחום ורק לאחר מכן הוסיף לעצמו את השם משה.
התפקיד הראשון ידוע שכיהן הרב רוזנבוים היה כרב בעיירה טליקא שבמחוז גיור-מושון-שופרון, והוא כיהן שם כבר בשנת ה'תק"ן.
לאחר מכן כיהן כרב בוואשוואר ועזב את ואשוואר בין ה'תקע"א לה'תקע"ח (1811–1818).
אחר כך שימש כרב בעיר נג'וואז'ון שבמחוז וספרם.
היה רב הקהילה עד לפטירתו.
נפטר בט"ז בחשוון, לא ידוע באיזו שנה.
מסופר ששנים רבות לא נולדו לו ילדים, עד שפעם אחת עצרה ליד ביתו עגלה, וממנה ירד מישהו שבקש מהרב רוזנבוים להניח תפילין רבנו תם לפני שקיעה.
לאחר מכן האכיל את האיש וסוסיו.
בסוף ארוחתו ברך האיש שהרב יזכה לילדים, ובשנת ה'תקמ"ט נולד לו בנו הבכור הרב עמרם רוזנבוים.
על פי מסורת המשפחה, צאצא של הרב אדם בעל שם, כנראה מצד אביו.
מצד אמו, צאצא למהר"ל מפראג, של הרב מנחם נחום מצ'רנוביל, מייסד חסידות צ'רנוביל, של הרב גרשון אשכנזי, רבה של וינה, של הרב מנחם מנדל קרוכמל, של מהר"י וייל, מהר"ם מרוטנבורג, רבי יהודה החסיד, רש"י ועוד.
נכדו הוא הרב עקיבא פישר וניניו הם הרב צבי פישר והרב עמרם פישר.
לרב רוזנבוים היו תשעה ילדים:
הרב אברהם ישראל בצלאל – רבה של , איז'אק וסיגטוואר.
הרב צבי הרש (ה'תקנ"ה – בערך ה'תקפ"ט) – רבה של ביצ'קה
הרב אליעזר דוד – סוחר.
יוכבד יטל – אשת הרב יוסף גרינוולד, רבה של צ'צ'וביץ'.
שרה רבקה רחל לאה – אשת הרב אברהם אליהו כ"ץ, רבה של פצל.
פראדח – אשת הרב משה שטרנברג, רבה של אץ'.
חנה – אשת הרב יצחק לוי שפיצר ממזטור, ובנישואים שניים אשת אהרן גיירינגר.
הרב משה סולומון (נולד בי"ח בטבת ה'תשל"ה, 1 בינואר 1975) הוא סגן יושב ראש הכנסת ה-25 וחבר כנסת מטעם מפלגת הציונות הדתית.
הקים וניהל את עמותת 'הנני' לקהילות משימתיות של יוצאי אתיופיה ואת תוכנית צוערים לשלטון המקומי.
סולומון נולד בשנת 1975 בעיר שירה שבמדינת תיגראי האתיופית כבן השמיני משנים עשר ילדיהם של סוחר השומשום זללאו ואסגדץ' (בהמשך שמעון ואסנת) טסמה.
בהיותו כבן שש החלה משפחתו במסע רגלי לח'רטום בירת סודאן, במטרה לעלות לארץ ישראל.
בעת שהותו בסודן נאלץ לעבוד בעבודות דחק לפרנסת המשפחה, בהן צחצוח נעליים ורוכלות זעירה.
לאחר שלוש שנים, ב־1983, הצליחה המשפחה ליצור קשר עם סוכני המוסד ולעלות לארץ.
עם הגעתם לארץ שוכנו באור עקיבא ובהמשך עברו לאשקלון.
בשנות התיכון למד בישיבה התיכונית נווה הרצוג שבמושב ניר גלים.
סלומון למד בישיבת ההסדר הר עציון והתנדב לשירות מלא בגדוד 890 של חטיבת הצנחנים, בה יצא לקצונה.
בהמשך שימש סמג"ד בגדוד המילואים 7491 של חטיבת הגולן, ולאחר מכן קודם למפקד גדוד חילוץ במילואים בפיקוד העורף בדרגת סגן אלוף.
בהמשך הוסמך לרבנות, למד תואר ראשון בחינוך ובלימודי ארץ ישראל במכללה האקדמית הרצוג ותואר שני ביהדות בקריה האקדמית אונו.
סלומון הדריך במשך שלוש שנים חוגי סיירות בחברה להגנת הטבע, לאחר מכן ניהל את מחלקת המעורבות החברתית של תנועת הנוער בני עקיבא ובהמשך ניהל את אגף ההגשמה בתנועה.
ב־2004 ייסד את עמותת 'הנני' לקהילות משימתיות של יוצאי אתיופיה, במסגרתה פעל להקמת שישה עשר גרעינים קהילתיים ברחבי הארץ והיה ממקימי מועצת הקהילות והקבוצות המשימתיות בישראל.
במקביל, הוא רב קהילה אתיופית, דירקטור בכפר הנוער קריית יערים, חבר בוועדה המייעצת לנציבות שוויון הזדמנויות בעבודה במשרד הכלכלה והתעשייה, ובעבר ניהל את תוכנית צוערים לשלטון המקומי (במסגרת תוכנית עתידים) ואת התוכנית להכשרת מנהיגות מצטיינת בחינוך באוניברסיטה העברית.
בשנת 2012 זכה בפרס זוסמן-ג'וינט על פעלו החברתי והקהילתי.
בשנת 2015, לקראת הבחירות לכנסת העשרים, התמודד סלומון בבחירות מקדימות במפלגת הבית היהודי וזכה למקום 11 מ־54 המתמודדים, שדורג 18 ברשימה הסופית לאחר שריוני היו"ר, אך לבסוף זכתה המפלגה ב־8 מנדטים.
בשנת 2022, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, הוא התמודד בבחירות המקדימות במפלגת הציונות הדתית והגיע למקום השביעי, שלאחר איחוד עם מפלגות עוצמה יהודית ונעם דורג לבסוף במקום 14 ברשימה הסופית.
ונכנס לכנסת כשהמפלגה זכתה ב־14 מנדטים.
בכנסת ה-25 הוא מכהן, בין היתר, כסגן יושב ראש הכנסת, וכחבר בוועדת הכספים.
במלחמת חרבות ברזל, שפרצה בעקבות טבח שבעה באוקטובר, התגייס סולומון לשירות מילואים.
נשוי לרמה (נכון ל-2024, מורה וסגנית מנהל בבית ספר), אותה הכיר ביישוב בו למד בישיבה – אלון שבות.
עד בחירתו לחבר הכנסת, התגוררו בקריית גת ותקופה קצרה לאחר שנבחר, עברו להתגורר בכרמי קטיף שבחבל לכיש.
נולד בפרשבורג, לאביו הרב דוד ניימן לקנבך, ראב"ד בעיר פרשבורג ומגיד שיעור בישיבה.
שהיה תלמיד של החתם סופר והכתב סופר, ולאמו ברכה לבית ורטהיימר.
למד בישיבת פרשבורג אצל רבו בעל הכתב סופר ואחר כך אצל בנו רבי שמחה בונים סופר.
כבר בצעירותו התכתב עם גדולי הדור במשא ומתן של הלכה..
בשנת תר"מ, בגיל 24, התמנה רבה של העיירה (זאמבאקרעט) במחוז ז'ילינה, אז בשטח האימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום בסלובקיה, תפקיד בו כיהן עד פטירתו.
פרסם בחייו את ספריו הלכה למשה חלק א', חידושים על הש"ס (וינה, תרפ"ג), הלכה למשה חלק ב' (וינה, תרפ"ז), שהוא למעשה חלק השו"ת הראשון.
בדיוק שנה לאחר פטירתו הוציאו בני משפחתו את חלק השו"ת השני, הלכה למשה חלק ג' (טירנוי, תרצ"ה).
בספריו הוא מרבה לשאת ולתת בהלכה עם גדולי הרבנים בהונגריה.
לאחרונה ראה אור ספר דרשותיו שי למשה (בני ברק, תשע"ו) מכת"י.
פרסם גם מאמרים בכתבי עת תורניים, בהם תל תלפיות.
הרב משה נתן נטע גולדמן (נולד בז' בשבט ה'תשמ"ג, 21 בינואר 1983) הוא האדמו"ר הנוכחי מזווהיל, התשיעי בשושלת.
נולד לרב שלמה גולדמן, האדמו"ר השמיני מזוועהיל, ולשושנה בתו של הרב משה נתן נטע למברגר גאב"ד מאקווא ונקרא על שמו.למד בישיבת 'בית מרדכי' זוועהיל, ונישא לשרה, נכדת הרב חי יצחק טברסקי, האדמו"ר מרחמסטריווקא ארצות הברית.
התגורר בירושלים, ולאחר מכן בביתר עילית.
בשנת תשפ"ב מונה על ידי אביו האדמו"ר למשגיח בישיבה גדולה 'בית מרדכי' זוועהיל.
לאחר פטירתו הפתאומית של אביו, באלול תשפ"ב, מונה לממלא מקומו כאדמו"ר מזוועהיל.
האדמו"ר מתגורר כיום בביתר עלית.
מרכזי החסידות הם בשכונת בית ישראל בירושלים ובגבעה B בביתר עילית.
שלוחות נוספות של החסידות ישנן בערים: ביתר עילית, בני ברק, בית שמש, עמנואל וצפת.
בנו הרב מרדכי, נשוי לבת הרב יוחנן שטרן, חתן האדמו"ר מלעלוב בני ברק.
בתו גיטל, נשואה לישראל, בן הרב חיים מאיר רוטנברג, בן האדמו"ר מקוסון וחתן רבי מנחם נחום טברסקי האדמו"ר מצ'רנוביל.
משה נחומוביץ (נולד ב-18 ביוני 1985) הוא צלם ואמן דיגיטלי ישראלי, המתמחה בצילום פורטרטים, עיבודים ממוחשבים לתמונות וצילום קונספטואלי.
במרוצת השנים צילם מספר רב של אמנים ישראליים, ביניהם נועה קירל, עומר אדם, עידן רייכל ונטע ברזילי, וצילם וערך עשרות פוסטרים לתוכניות טלוויזיה כמו "ארץ נהדרת", "קופה ראשית" ו"המפקדת".
בדצמבר 2022 זכה עם במקום הראשון בטקס פרסי פרומקס בקטגוריית "הפוסטר הטוב ביותר לשנת 2022 בעולם לסדרת טלוויזיה" עבור התמונה שצילם וערך לעונה השלישית של "קופה ראשית".
נחומוביץ נולד בפרדס חנה-כרכור לאבא שעלה לארץ מאוקראינה לאמא צברית.
הוא למד בבית הספר היסודי "אלונים" ובתיכון חקלאי בעיר מגוריו.
כבר מילדותו רכש ידע וחיבה לעולם האומנות: כשהיה צעיר, היה נוהג להביט באביו מצייר בצבעי שמן במחסן הצמוד לביתם.
הוא הושפע מאביו ופיתח את הכישרון לצייר.
בתקופה זו הושפע בעיקר מעולם הקומיקס והפנטזיה.
בשנת 2003, במהלך שירותו הצבאי ביחידת חרוב, קנה מצלמה והתחיל לתעד את חייהם של החיילים לצדו בבסיס.
כשחזר הביתה היה נחומוביץ עורך את התמונות ומפתח אותן.
בשנת 2009 החל ללמוד במכינה לתקשורת חזותית בסטודיו 6B.
באחד מהימים שוטט בספרייה והבחין בספרו של הצלם דייוויד לה-שאפל.
קריאתו השפיעה רבות על תשוקתו של נחומוביץ לצילום, ועודדה אותו לרכוש את המצלמה המקצועית הראשונה שלו.
זוהי נקודת מפנה בחייו, שכן בעת הזו בחר להתעסק בצילום בלבד.
בשנת 2010 החל לפנות לזמרים ולאמנים ישראליים דרך עמוד הפייסבוק שלהם במטרה לצלמם, ולפתח את עבודת הצילום המקצועית הראשונה שלו.
לאחר כמה ניסיונות סרק, נענה אברהם טל להצעתו של נחומוביץ.
השניים נפגשו ליום צילומים בצורה ספונטנית.
בשנת 2012 פיתח את הפרויקט הראשון שלו, "The World In Our Hand" ("העולם בידיים שלנו").
הרעיון לפרויקט שאוב מספר שנהג לקרוא על צלליות ידיים שנעשו על גבי קיר לבן.
נחומביץ' צילם את ידיו, ובעזרת תוכנות דיגיטליות הלביש עליהן דמויות של בעלי חיים כמו כלב, פיל, ג'ירפה ותנין.
התמונות פורסמו בגיליוני המגזין "Fsroppers", המתמחה בסיקור אירועי צילום ואמנות דיגיטלית, ובמספר אתרי צילום כמו 1X ו-One Eyeland, שם הם אף זכו בתואר "תמונות החודש".
באוקטובר 2013 מנהלי מועדון הפורום בבאר שבע פנו לנחומוביץ בבקשה לצלם את אנשי המפתח בהיסטוריית הקמת המועדון לאורך השנים לרגל פתיחתו מחדש.
כל אדם בחר סט ייחודי, שהוכן במיוחד לתמונה שלו.
בין האנשים שצולמו נמנים סקאזי, אלון דה לוקו.
במרץ 2014 העלה יחד עם הצלם גלעד גיא בביתו את התערוכה הראשונה שלו.
במשך שלושה חודשים צילמו השניים תמונות פרוטרט קונספטאליות שונות, פיתחו אותן, ותרו אחר מקום בו יוכלו להדביקן על זכוכית אקרילית.
בית דפוס ברמת השרון הסכים להם להגיע בימי שישי בחינם.
תחילה נהרסו להם כמה תמונות, כיוון שלא היו מיומנים בתהליך ההדפסה על הזכוכית, ולכן נאלצו לפתחן פעם נוספת ולשוב לבית הדפוס.
המסגרות לתמונות הוכנו על ידם, והן נתלו על קירות ביתו של נחומוביץ.
באותה שנה ייסד פרויקט אישי נוסף, שנוצר מכיוון תאורת הצילום על חתולו אוסקר.
שם הפרויקט היה "ראש גדול", וחזונו היה לשלב בין צילום פרוטרט של בעלי חיים, בעיקר כלבים וחתולים, לבין עבודת עריכה שהפכה אותם לאנושיים.
בחודש אוקטובר העלה יחד עם סוכנות טיה טים תערוכה במועדון המגדלנה שבתל אביב-יפו למשך כמה ימים.
מיכה סמו, בעל סוכנות הייצוג, התקשר לנחומוביץ בבקשה לקחת דמויות שונות בחברה הישראלית (שחקנים, דוגמנים וזמרים) ולהפיק עבורם תצלום בהשראת הסרט הקולנועי האהוב עליהם.
בין המצולמים נמנים מיטל דה רזון, דנה רון וישראל אהרוני.
בתחילת 2015 פנה אל נחומוביץ הצלם רונן אקרמן בנוגע לתערוכה שאוצר לחברת החשמל.
נחומוביץ נבחר להסתובב באופן חופשי במתקני חברת החשמל ברחבי המדינה ולצלמם.
התמונות נאגדו לבסוף לתערוכה בשם "זרמים בזמן", שהוצגה בהיכל התרבות תל אביב.
באוקטובר 2016 צילם את סטטיק ובן-אל תבורי לשער של "ידיעות אחרונות".
הוא עבד עם הצמד גם בצילום העטיפות של "טודו בום", "כביש החוף", "גומיגם", "חביב אלבי", "סלסולים" ו"יאסו".
בעקבות העבודה עם הצמד המוזיקלי, התחיל לעבוד עם העיתון.
במרוצת הזמן צילם מספר אמנים לשערי מגזינים שונים, כמו אביתר בנאי, אברי גלעד, צביקה הדר, נטע ברזילי, עידן רייכל, חנן בן ארי, אהוד ברק ועוד.
בשנת 2017 פרץ לראשונה בתעשיית הטלוויזיה כשהכין את הפוסטר לעונה השנייה של "להיות איתה", ששודרה בקשת.
מאז ממשיך נחומוביץ לעבוד עם רשת, קשת וכאן 11 בעריכת ובצילום פוסטרים לסדרות שונות, דוגמת "נינג'ה ישראל", "הישרדות", "ארץ נהדרת", "קופה ראשית", "המפקדת", "מנאייכ" ו"היהודים באים".
באותה שנה צילם את עומר אדם לעטיפת אלבומו החמישי אחרי כל השנים.
בשנת 2019 צילם את עטיפת השיר "אלוף העולם" של חנן בן ארי.
ב-2017 התחתן עם בת-זוגו אביב.
ב-2020 נולדו להם זוג תאומות, אורי ואלמה.
הרב משה נתן הלוי רובינשטיין (ה'תרי"ב, 1852 – לאחר ה'תרע"ד, 1914) היה רב אוקראיני, פוסק ומחבר תורני, רבן של דובנו, ויניצה ועוד.
מחבר שו"ת "אלף המגן" וספר כללי הש"ס "כלילת המנורה".
נולד לרב מרדכי מנחם מנדל הלוי (נפטר בתרנ"ה), חתנו של הרב רפאל רובינשטיין רבה של סעלוב ודרשן בסלונים, נכדו של הרב יחיאל היילפרין רבה של מינסק (מחבר "סדר הדורות").
התגורר בלודמיר, למד בה ונסמך לרבנות בשנת תר"מ (1880) בידי הנצי"ב מוולוז'ין, הרב מרדכי גימפל יפה, הרב שניאור זלמן פרדקין ("הגאון מלובלין") ועוד.
שימש כרב באוזדיוטיץ בפלך ווהלין, דובנו בפלך ווהלין, קחובקה בפלך חרסון, ובויניצה בפלך פודוליה במשך שנים רבות.
בשנת ה'תרמ"ז הוציא לאור את החלק הראשון של ספר השו"ת שלו "אלף המגן".
בפתח הספר נדפסו הסכמות מאת הנצי"ב, הרב רפאל שפירא, הרב מרדכי גימפל יפה, הרב צבי הירש אורנשטיין ועוד.
ספרו "כלילת המנורה" על כללי הש"ס מצוטט בקרב האחרונים.
הרב יהודה ליב מימון ציין:
גם הרב מרדכי גימפל יפה, בהסכמתו על ספר "אלף המגן" בשנת תרמ"ב (1882), ציין כי עיין בספרי המחבר העתידים להיות מודפסים, ו"בהם הכי נכבד בעיני ספרו "מאורות נתן" על ס' הכריתות לרבינו הר"ש מקינון זצ"ל.
הנהו ספר נחמד יהי ד"א [=ה' אלוקיו] עמו לגומרו ולסדרו".
חתנו הוא הרב אברהם רבין (מחבר "תולדות יוסף" על הרב יוסף סג"ל לנדא מיאשי), בנו של הרב יהושע העשל רבין רבה של ליטין.
בנו הוא הרב רפאל יוסף רובינשטיין, רבה של וואראנאוויצא בפלך פודוליה, מחותנו של הרב אברהם הלוי סטפנסקי (מחבר "דרך תמים" ו"אות לטובה").
בן דודו נוח, הוא הרב יוסף דוד רובינשטיין רבן של הרדזישצ'ה ווסילישקי.
אלף המגן – שו"ת, חלק ראשון: וורשה תרמ"ז (1887), חלק שני: ברדיצ'ב תרע"ב
כלילת המנורה – חידושים בסוגיות הש"ס וכללי הש"ס, ומעט דרשות והספדים, ברדיצ'ב תרנ"ב
כבוד חכמים – הספדים על הרב יצחק אלחנן ספקטור והרב ירוחם יהודה ליב פרלמן ממינסק, ברדיצ'ב תרנ"ז (1896)
דרש משה – על הגדה של פסח, ברדיצ'ב תרס"ג
נר מצווה – חידושים על תרי"ג מצוות, ברדיצ'ב תרס"ד (1905)
שמן אפרסמון – על מסכת אבות, ברדיצ'ב תרס"ז
תפארת המשנה – על משניות מסכת ברכות, ברדיצ'ב תרע"ה
משה נחמיה הכהן (תק"נ, 1790 – ט"ז בסיון תרי"ג, 22 ביוני 1853) היה רב, חסיד ופוסק, כיהן כרבה של העיר דווארט (כיום ורטה (פולין)) במשך 15 שנים והיה דמות בולטת בעולם החסידות, בין היתר כחסיד של רבי שמחה בונם מפשיסחא ושל רבי יצחק מוורקא.
רבי משה נחמיה נולד בשנת תק"נ (1790) בעיר דווארט לאביו, רבי בנימין ביינוש הכהן, שהיה תלמידו של רבי עקיבא איגר.
אביו היה יהודי אמיד שעסק במסחר עצים ויערות והיה בנו של רבי אפרים פישל, יליד דווארט, שהיה נכדו של רבי נפתלי כ"ץ מלובלין, בנו של רבי יצחק כ"ץ מפראג חתנו של המהר"ל מפראג.
מגיל צעיר התבלט רבי משה נחמיה כעילוי בתורה, והדבר עתיד היה לעצב את מסלול חייו.
רבי משה נחמיה נישא ליוטא מרים, בתו של רבי כתריאל אורבאך מעיר גומבין, והיה סמוך על שולחנו במשך כמה שנים.
בתקופה זו התעמק בלימוד תורה, הן בנגלה והן בנסתר.
הוא הצטרף לחסידי רבי יעקב יצחק, "החוזה מלובלין", ולאחר פטירתו הפך לחסיד של רבי שמחה בונם מפשיסחא.
אצל רבי שמחה בונם נחשב לאחד החסידים החשובים והיה בעל תפילה בימים נוראים.
לאחר תקופה חזר רבי משה נחמיה לעיר הולדתו, דווארט, שם עסק במסחר תבואה – תחום נפוץ באזור – ובמקביל המשיך בעיסוקו בתורה ובהפצת החסידות.
לאחר פטירתו של רבי שמחה בונם התפצלה קהילת חסידיו לשתי קבוצות: רוב החסידים בחרו ברבי מנחם מנדל מקוצק, ואילו המיעוט, ובהם רבי משה נחמיה, העדיפו את בנו של רבי שמחה בונם, רבי אברהם משה.
אולם, כשתי שנים לאחר מכן נפטר רבי אברהם משה, ורבי משה נחמיה הצטרף לחסידי רבי יצחק מוורקא.
שם היה מן ה"יושבים" – קבוצת החסידים הקרובים לרבי – ולמד עם בניו של הרבי, רבי מנחם מנדל ורבי יעקב דוד.
לאחר פטירתו של רבי יצחק מוורקא, נסע לבנו הצעיר רבי מנחם מנדל קאליש.
לאחר פטירתו של הרב הקודם, רבי שמעון זאב וולף ב"ר שלמה בה' בכסלו תקפ"ח, בערך בשנת תקצ"א (1831) התמנה רבי משה נחמיה לרבה של דווארט, תפקיד שבו כיהן במשך 13 שנים תמורת משכורת של 18 זהובים לשבוע.
תחילה עברה כהונתו בשלווה, אך בהמשך התעוררה מחלוקת בעיר, שהושפעה מהסכסוך הרחב יותר בין חסידי קוצק לחסידי ורקא.
רבי יצחק מאיר אלתר, ה"חידושי הרי"ם", שהכיר את רבי משה נחמיה מימי רבי שמחה בונם, העיד לטובתו ואמר כי יערב להוראותיו ההלכתיות.
בחודש שבט בשנת תר"ו שלח רבי יצחק מוורקא שני שליחים כדי להשקיט את המחלוקת, אך תושבי העיר דחו את ההתערבות והקימו בית דין שפסק כי על רבי משה נחמיה לקבל היתר הוראה מחדש.
בתגובה, החליט רבי משה נחמיה להתפטר מתפקידו וסירב להמשיך לכהן כרב.
בשנת תרי"ג (1853), לאחר חג השבועות, בדרכו חזרה מוורקא, סר רבי משה נחמיה לעיר לודז'.
שם חלה בדלקת ריאות, ולאחר מספר ימים, ביום ט"ז בסיון תרי"ג, נפטר ונקבר בבית העלמין בלודז'.
בעת פטירתו דעתו הייתה צלולה, והוא הורה לחרות על מצבתו את הכיתוב הבא:
רבי משה נחמיה השאיר אחריו כתבים בהלכה ובאגדה, אך אלה אבדו עם הזמן.
אחותו אסתר, נישאה לרבי איצק שלמה רוזק (rusak).
נפטרה כ"ה באלול, תרמ"ג, נקברה בלוד'ז.
לרבי משה נחמיה היו חמישה בנים ושתי בנות:
צביה בלימה: נישאה לרבי יצחק מרדכי בן רבי יואל הכהן מדווארט, תלמידו של אביה.
רבי יעקב שמחה: נרצח על ידי גנב בשנת תרמ"ד (1884).
שרה רבקה: נישאה לרבי אליהו פישל בן רבי משה רוס מקאליש.
רבי אברהם בנימין: נפטר בשנת תרמ"א (1881) בגיל 56.
רבי אהרן אליהו: נישא לרחל לאה בתו של רבי עוזר ברגר, פרנס מלודז', ונפטר בשנת תרע"ג (1913) בגיל 81.
רבי לוי יצחק כהן (תקצ"ח-תר"פ), מגדולי תעשייני הטקסטיל בלודז'.
היה מנהיג הוועד היהודי בלודז', ונישא ליהודית, בתו השנייה של רבי עוזר ברגר.
לאחר פטירתה בשנת 1874, נישא למרים דבורה, בתו של החסיד הידוע רבי שמואל גולדמן מוולושצ'ובה.
רבי לוי יצחק נפטר בשנת תר"פ (1920) בגיל 83. מבין כל ילדיו של רבי משה נחמיה, הוא היה הבולט ביותר, והתבלט בכישרונו העסקי.
בשנת 1874 התקשר עם יוליוס היינצל (Juliusz Heinzel), אחד התעשיינים המפורסמים בלודז', ובהמשך קיבל את זיכיון הסוכנות של חברת "היינצל וקוניצר".
בזכות קשריו עם התעשיינים הגדולים, גם שני בניו השתלבו בעמדות בכירות בחברות תעשייתיות מובילות:
בנו הבכור, יוסף, עבד בחברת שייבלר.
בנו הצעיר, אשר אוסקר כהן, עבד בחברת היינצל וקוניצר, ושימש כיו"ר של "מנופקטורה וידז'בסקה", אחת מתעשיות הטקסטיל המובילות בפולין.
משה סְבוֹרָאִי (גולדזייגר) (14 בנובמבר 1894 – אוקטובר 1984) היה איש העלייה השנייה, רואה חשבון שייסד את בית הספר לפנקסנות בתל אביב וחיבר ספרי לימוד בנושא.
ממפקדי ההגנה בתל אביב ולימים יו"ר ההנהלה הארצית של ארגון חברי ההגנה.
משה גּוֹלְדְּזֵיְגֶּר נולד בט"ו חשון תרנ"ה, ב-14 בנובמבר 1894, למשפחה ציונית שומרת מצוות, באודסה שהייתה אז בשלטון רוסיה.
אביו, מרדכי יצחק בן מאיר צבי גולדזייגר, עסק במסחר ושימש כפקיד בבית מסחר לברזל.
אימו, זלדה, הייתה בתם של אייזיק וסימה איירלס.
היו למשה שתי אחיות, פנינה וצפורה, ושני אחיו הצעירים היו שמואל ושמעון.
סיים בית ספר יהודי למסחר, ועד שעלה לארץ ישראל ב-24 ביוני 1914 עם אמו ואחותו צפורה, עבד בהנהלת-חשבונות בבנק שיתופי "הלוואה וחסכון".
תכנן ללמוד בטכניון, אך החל בעבודה כפועל מתכת ביפו.
עם סגירת בית החרושת בו עבד בגלל המורטוריום עקב פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עבד כשומר במושבה ראשון לציון והשתתף בוועד המנהל שלה.
התעת'מן כדי לחמוק מגירוש מארץ ישראל בגלל היותו נתין של רוסיה, מדינת אויב של השלטון הטורקי, ואז ברח כדי לחמוק מגיוס לצבא הטורקי יחד עם אחיו שמואל, אל דגניה ולמושבה כנרת.
חזר לתל אביב לאחר זמן ואז משגורש עם משפחתו במסגרת גירוש תל אביב, עברה משפחתו לגליל התחתון והוא נענה לקריאת התאחדות האיכרים ויצא לשמור ברחובות.
באותה תקופה גם כיהן כחבר ההנהלה הכללית של אגודת השומר.
מאוחר יותר עבר לחיפה, שם עבד כמנהל חשבונות של כרמל מזרחי.
ב-1919, לאחר שנכבשה חיפה מידי העות'מאנים, חזר לתל אביב שם עבד כמנהל חשבונות אצל יצחק ליב גולדברג.
עם פרוץ המאורעות ביפו תל אביב, מונה על ידי ההגנה לפקד על שכונת מרכז בעלי מלאכה שהייתה אז בגבול הצפון מערבי של תל אביב.
ב-1921, בזמן שהיה מנהל הכספים של ההגנה, עסק בהכוונת מפקד העיר גם בגיוס חברים לארגון, בהדרכתם ובאימונם.
ב-2 בנובמבר 1921 הוטל עליו תפקיד ביחידה הנודדת – לקשר בין משפחות מבודדות של יהודים בעיר העתיקה בירושלים, תפקיד במסגרתו גם נלחם בפורעים.
בעקבות עבודתו עבר לעפולה, שם נבחר כחבר במועצת פועלי עפולה, וכחבר במועצת העיר הראשונה מטעם מפלגת אחדות העבודה.
היה יו"ר סניף עפולה של המפלגה, ייסד את "בית המשפט העברי" במקום וייסד את המוסד המשפטי של מועצת הפועלים שנקרא משפט חברים.
ב-24 באוגוסט 1929 נשלח, מחופש לרופא כחלק מקבוצה שמנתה שישה אנשים, כדי להגניב לירושלים את מכונת הירייה היחידה שהייתה בתל אביב, שנקראה "שברצלוזה" (השחורה) ושסייעה רבות בהגנת ירושלים משהגיעה ליעדה.
לאחר מכן חזר לתל אביב ומונה למפקד ההגנה בשכונת שכנים א'.
עם פרוץ המרד הערבי הגדול באפריל 1936, החל לפעול באופן שוטף בהגנה ולעבור קורסים ואימונים שונים מטעמה, בסיומם, בשנת 1939, מונה כמפקד אזור ב' בתל אביב.
עד להקמת המדינה, היה ממפקדי ההגנה בתל אביב.
בשנת 1940, בפקודת מפקד העיר נחום זיו-אב, הקים וניהל שירות עבודה ושירות תרבות שנועדו לתת מענה לחברי ההגנה בשאלות בנושאי עבודה ובנושאים אחרים.
ב-1949 היה אחד מחמשת המייסדים של ארגון חברי ההגנה, ומאוחר יותר שימש כגזבר הארגון.
נבחר לחבר נשיאות הארגון ב-1960 וב-1969 כיהן כיו"ר ההנהלה הארצית של ארגון חברי ההגנה.
ב-1954 קיבל תואר רואה חשבון מממשלת ישראל.
קיבל על עצמו, לבקשת דוד רמז, להיות מנהל חשבונות ראשי של משרד לעבודות ציבוריות של הסתדרות העובדים הכללית, שלימים נקרא סולל בונה, שם עבד, בתחילה בחיפה ואז בירושלים.
בקיץ 1921 מינתה אותו רחל ינאית בן-צבי למנהל הכספים של ההגנה בירושלים, תפקיד במסגרתו גם ארגן וגבה "מס הגנה" בין הפקידים במוסדות, בסכום שהספיק לכיסוי חובות, לתשלום הוצאות ולרכישת נשק, ואף השאיר עודף.
ב-1922, חזר לתל אביב והחל לעבוד כחשבונאי עצמאי.
לאחר מכן עבד בג'וינט ועם סגירת משרדם עבר לעבוד כמנהל חשבונות של המשביר בעפולה.
בשנת 1922, בעודו בירושלים, התחיל ללמד הנהלת חשבונות ומקצועות משיקים, תחת הכותרת "קורסים למדעי המסחר".
לימד "מדעי המסחר" מטעם הסתדרות הפקידים, ובשנת 1937 נתנה מחלקת התרבות שעל יד מרכז הפקידים את חסותה לספר הנהלת פנקסים, ספר הדרכה למתחילים שכתב סבוראי.
במשך חמש עשרה שנה, התנדב בניהול חשבונות של אגודת "עזרת יתומים".
ב-1965, מונה לבוחן בוועדות בחינה למועמדים לשירות המדינה.
סבוראי מוכר כמייסד בית הספר לפנקסנות בתל אביב ונחשב לאחד המפורסמים בתחומו בישראל.
מראשוני העוסקים ב בארץ ישראל.
התחיל לאסוף פרפרים עוד באודסה, והמשיך בתחביב זה במשך כל חייו.
איבד את אוסף הפרפרים שלו בגירוש תל אביב בשנת 1917, וב-1921 החל להקים את האוסף מחדש.
השתמש בתחביב הפרפרנות גם ככיסוי למשימות ריגול בפעולות ההגנה.
סבוראי פרסם מספר ספרי לימוד וחוברות תרגילים.
הנהלת חשבונות: ספר למוד המקצוע לשיטותיו השונות (תרצ"ז, 1936) בהוצאת מצפה ומאוחר יותר בהוצאת מ.
חלק ב: הנהלת חשבונות וחשבון מסחרי.
ספר למוד להשתלמות בהנהלת חשבונות (תשכ"ג 1963) בהוצאת מ.
בנוסף כתב מבוא לספר הנהלת פנקסים מאת שאול קנצלר.
בשנת 1922 שינה, יחד עם שאר בני משפחתו, את שם המשפחה מ-גולדזייגר לסבוראי.
בתחילה אוית שם המשפחה Saborai וב-1940 שונה ל־Savorai.
ב-1923 נשא את רחל בת ברוך טולקצ'וב מסלוצק.
נולדו להם שתי בנות: תבורך ואילה.
משה סנה (קליינבוים; 6 בינואר 1909 – 1 במרץ 1972) היה איש ציבור ישראלי, ראש המפקדה הארצית של "ההגנה", הוגה דעות, חבר הכנסת, מנהיג ופובליציסט.
מילדותו ועד העלייה לארץ ישראל
משה סנה נולד בראדזין במזרח פולין (אז חלק מהאימפריה הרוסית) בשם משה קליינבוים להוריו שמעון קליינבוים וינטל ליכטנשטיין.
למד רפואה באוניברסיטת ורשה ועסק במקצוע זה בין השנים 1935–1939. מגיל צעיר גילה כישרונות בתחום הנאום, הכתיבה והפעילות הציבורית.
בשלב זה של חייו השתייך למפלגת הציונים הכלליים, בעלת הנטייה הציונית ליברלית ועבד לצדו של יצחק גרינבוים.
סנה שימש במספר תפקידים במסגרת המפלגה וההסתדרות הציונית בפולין.
בין היתר שימש כעורך הפוליטי של עיתון היידיש החשוב בפולין - "היינט".
לאחר עלייתו של גרינבוים לארץ ישראל, בשנת 1933, הפך למנהיג הציונים הכלליים בפולין ודגל בהתנגדות לשלטונו האוטוקרטי של יוזף פילסודסקי, תוך מדיניות של שיתוף פעולה עם מפלגות השמאל הפולניות.
במקביל שירת כקצין רפואה בצבא הפולני ונלחם בשורותיו בראשית מלחמת העולם השנייה, נפל בשבי הסובייטי ומכיוון שהיה קצין יועד להירצח על ידי הנ.ק.ו.ד.
בטבח יער קאטין, אולם הצליח להימלט מהשבי ולמצוא מקלט בקובנה ומשם עלה לארץ ישראל.
אחותו, שעימה נפגש בקובנה שבה לראדזין עיירת הולדתו, לטפל בהוריהם, ובעקבות כך נספתה יחד עמם בשואה.
בשנת 1940 הגיע סנה לארץ ישראל ומיד השתלב בפעילות ציבורית במסגרת "ההגנה".
בשנת 1941 התמנה לראש המפקדה הארצית של "ההגנה", תפקיד בו שימש עד שנת 1946. בשנת 1944 התמנה לחבר הוועד הלאומי.
בשנים אלה הוקמה ופעלה תנועת המרי העברי, אשר מפקדתה כללה ארבעה נציגים – שני נציגים מן "ההגנה": סנה וישראל גלילי; נציג מהאצ"ל: מנחם בגין; ונציג מהלח"י: נתן ילין-מור.
לסנה היה חלק מכריע בפעולות שתרמו להקמתה, ובפעולתה.
לאחר פעולות ליל הגשרים, הגיבו הבריטים ב"" ב-29 ביוני 1946, סדרה של פעולות שבמסגרתן הוטל עוצר על ערים וקיבוצים, נערכו חיפושים מבית לבית, ורבים ממנהיגי היישוב נעצרו.
סנה לא נתפס ומייד אחרי השבת השחורה ארגן דוידקה נמרי את הברחתו של סנה מהארץ באניה לצרפת מתחת לאפם של הבריטים.
בעקבות "השבת השחורה" הורה דוד בן-גוריון על הפסקת ההתנגדות המזוינת לבריטים.
סנה לא קיבל החלטה זו ופרש מתפקידו כראש המפקדה הארצית.
בשנים 1946–1947 שהה בפריז במסגרת תפקידו החדש כראש האגף המדיני של הסוכנות היהודית באירופה וראש "המחלקה לעלייה נוספת ונדידה" דהיינו עלייה ב' ותנועת הבריחה.
כפי הנראה בשנים אלו, וייתכן שבעקבות שיחות שהיו לו עם הו צ'י מין, אנה פאוקר וז'אק דיקלו, הגיע סנה למסקנה הרדיקלית, כי על מנת להקים ולבסס מדינה יהודית, בעולם הדו-קוטבי שלאחר מלחמת העולם השנייה, על המדינה להצטרף לגוש הסובייטי ולקבל את תמיכתה של ברית המועצות.
בתחילת דצמבר 1947, עקב החלטת הנהלת הסוכנות, בניגוד לדעתו של סנה, לקבל את התכתיב האמריקני בפרשת הפאנים ולמנוע את הגעתן של שתי ספינות המעפילים פאן יורק ופאן קרסנט מרומניה בתואנה שהן שורצות סוכנים סובייטיים, התפטר מתפקידו כממונה על ההעפלה ונטש את מפלגתו, "הציונים הכלליים".
בינואר 1948 היה בין מייסדי מפלגת הפועלים המאוחדת (מפ"ם), והנהיג בה את האגף השמאלי, תוך שהוא משתלב באוריינטציה הפרו-סובייטית של חוגי השמאל במפלגה.
המעבר מלב הקונצנזוס הישראלי, מנהיגות "ההגנה", אל השמאל הרדיקלי, היה מהיר.
לטענת ארנן עזריהו, עוזרו האישי של ישראל גלילי, הסיבה לתפנית הייתה רצונו לשמור על ישראל כמדינה יהודית, לקראת ההשתלטות הצפויה (לדעתו) של הסובייטים על המזרח התיכון וישראל בכללו.
בשנים 1948–1953 שימש כסגן עורך עיתון הקיבוץ הארצי השומר הצעיר "על המשמר".
בשנת 1952 נאסר בפראג שליח הקיבוץ הארצי, מרדכי אורן, כחלק מפרשת משפטי פראג.
היו אלו ימי התחייה של הטרור הסטליניסטי, שידע הפסקה מסוימת בשנות מלחמת העולם השנייה, ואשר התמקד הפעם במיוחד ביהודים.
על רקע זה טוהרה בסדרה של משפטי ראווה הנהגתה, היהודית בעיקרה, של המפלגה הקומוניסטית של צ'כוסלובקיה, ואורן הואשם בריגול לטובת ישראל ובריטניה, ובכך שהיה פעיל ציוני.
האגף השמאלי של מפ"ם, בהנהגתו של סנה, סירב לגנות את המעצר.
על עניין זה התפלגה התנועה, והוקמה סיעת שמאל בהנהגת סנה, שפרשה ממפ"ם והצטרפה מאוחר יותר למק"י.
בשלב זה, כתב סנה את חיבורו "סיכומים בשאלה הלאומית לאור המרקסיזם-לניניזם", שבו השלים את התפנית האידאולוגית מציונות ליברלית, לקומוניזם אנטי-ציוני.
במקביל, סנה היה העורך הראשי של עיתון המפלגה – "קול העם".
בנובמבר 1955 נחשפו מכשירי האזנת סתר שהוטמנו בדירה בירושלים ששימשה את חברי הכנסת וילנר וסנה.
בשנת 1965 התפלגה מק"י, כאשר רוב חבריה הערבים וקומץ מחבריה היהודים פרשו ממנה והקימו את הרשימה הקומוניסטית החדשה, רק"ח, ואילו סנה נשאר במק"י.
הסיבה לפילוג הייתה הוויכוח על היחס לברית המועצות וללאומנות הערבית כאשר סנה, יחד עם מזכ"ל המפלגה שמואל מיקוניס, היה ממובילי הקו הביקורתי כלפי ברית המועצות והלאומנות הערבית.
על פי גרסת ראול טייטלבאום, מי שהיה דובר מק"י וכתב "קול העם", הוא היה עד, בתקופת ההמתנה למלחמת ששת הימים, למאמציו של סנה להשתמש בקשריו עם הסובייטים כדי למנוע את המלחמה.
הערוץ העיקרי שלו היה השגריר הסובייטי דמיטרי צ'ובאחין, שעמו שוחח סנה כמעט מדי יום, ובאמצעותו ניסה לשכנע את הממונים עליו במוסקבה כי הערכת המצב שלהם, כי ישראל אינה עומדת לתקוף, שגויה.
פעילותו הפרלמנטרית התאפיינה בכישרון הרטורי היוצא מגדר הרגיל שניחן בו.
עוד טרם קום המדינה, ד"ר סנה היה ידוע בכושר הנאום שלו, בכושר השכנוע וביכולתו הרטורית.
בצורה הומוריסטית, ניתן לכך ביטוי ב"ילקוט הכזבים", שם נכתב בהקשר זה, כי כשנאם לפני חברי הפלמ"ח, הספיקו כמה מהם להציץ בדף הנאום, אותו הכין מראש, ובאחת הפסקאות נכתב בשוליים: "הטענה אינה מבוססת דיה, להגביר את הקול."
ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל, דוד בן-גוריון, נדרש לא אחת להתעמת חזיתית עם דבריו של סנה במליאת הכנסת, אך בלא מעט מקרים הסתפק פשוט במשפט "אתו ועם חבריו אין לי כל ויכוח".
על פי ספרו של ההיסטוריון אדם רז "המאבק על הפצצה", ביקש ראש הממשלה, לוי אשכול, להעביר מסר לברית המועצות בנושא הגרעיני באמצעות משה סנה.
לצורך זה נפגש סנה עם איסר הראל ב-9 בדצמבר 1965. לטענת יאיר צבן, שהיה עוזרו של סנה, קיבל סנה מראש הממשלה אישור בכתב לעסוק בנושא מול הסובייטים.
בשנת 2003 התגלה ממסמכים של משרד החוץ הסובייטי שפורסמו ברבים, שחברי הכנסת יעקב ריפתין ומשה סנה נהגו להעביר לסובייטים מידע רגיש.
בנוסף, ממסמכי מיטרוחין שנחשפו ב-2016 עולה שהקג"ב ניהל מבצע לחדירה למפ"ם, ושבין הישראלים שהופיעו בארכיון שלו כסוכנים היו חברי הכנסת משה סנה (עוד לפני פרישתו ממפ"ם), אלעזר גרנות ויעקב ריפתין.
לא ניתן לדעת אם הם העבירו מידע סודי, ואיסר הראל כתב בספרו "ריגול סובייטי — קומוניזם בארץ ישראל" (1987) שלהערכתו סנה לא היה מרגל.
בשנותיו האחרונות חזר בו סנה מחלק מקביעותיו, מתח ביקורת על ברית המועצות על יחסה אל ישראל, נסוג משלילת הציונות והיה בין הראשונים שצידדו בזכות הפלסטינים להגדרה עצמית.
בשל תמיכתו במלחמת ששת הימים נודה על ידי ברית המועצות ויתר המפלגות והארצות הקומוניסטיות שהיו נאמנות לה, כמו כן הוא החל למתוח ביקורת על האנטישמיות שהתקיימה בגוש הסובייטי ועל הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
סנה נפטר ב-1 במרץ 1972 ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
בצואתו ביקש לערוך לו טקס לוויה יהודי עם אמירת קדיש.
משה סנה היה נשוי לד"ר חנה סנה, רופאה.
ילדיהם הם תמר ואפרים סנה, גם הוא רופא, היה קצין בדרגת תא"ל בצה"ל לאחר מכן ח"כ ושר מטעם מפלגת העבודה.
יאיר צבן, אשר שימש בראשית דרכו כמזכירו האישי של סנה, והיה בהמשך לשותף קרוב בהנהגת מק"י שלאחר הפילוג מרק"ח, החליף את סנה לאחר מותו בתפקיד יו"ר הלשכה הפוליטית של המפלגה.
צבן שימש כיושב-ראש הוועד הציבורי להנצחת זכרו של משה סנה.
סיפורו של משה סנה, מוצג בסרט התעודה "משה סנה האיש שלא ויתר" של במאי הסרטים אמיר הר-גיל.
הסרט מוצג במוזיאון מחנה המעפילים בעתלית ע"ש משה סנה.
הספר מתמקד, באופן ספרותי, באישיותם ובהתפתחותם הרעיונית של יצחק טבנקין, מאיר יערי ומשה סנה, מנהיגי השמאל במדינת ישראל בעשורים הראשונים לתקומתה.
על שמו של סנה נקראו רחובות בערים הבאות: ירושלים, תל אביב, פתח תקווה, מודיעין מכבים רעות, בת ים, אשדוד, רעננה, כפר סבא, חולון, רחובות, ונתניה.
נקראו על שמו גם כיכרות ברחבי ישראל, וכן נקרא על שמו המרכז למורשת ההעפלה במקום בו היה מחנה המעצר בעתלית.
סנה הונצח בבול דאר ישראלי.
ב-23 באפריל 1978 הנפיק דאר ישראל סדרה של חמישה בולי דאר שעליהם מופיעים דיוקנם של אישים מן ההיסטוריה המודרנית של ישראל.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של ד"ר משה סנה.
על השובל של הבול הופיעה הכיתובית: "30 שנה לעצמאות ישראל".
דאר ישראל מכר 1,140,000 של בול זה עד להפסקת המכירה.
סיכומים בשאלה הלאומית לאור המרקסיזם-לניניזם: הוגשו לוועד המרכזי של מפלגת השמאל הסוציאליסטי בישראל על ידי ...
משה סנה ..., תל אביב: מפלגת השמאל הסוציאליסטי בישראל, 1954
"שברי לוחות שחוקים: על ראשי-הפרקים של מאיר יערי לקראת ועידתה השלישית של מפ"ם", תל אביב: הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 1957. (ספרון)
הכלכלה הישראלית, תל אביב: הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 1960
לקראת יובל המהפכה: 1917–1967, תל אביב: הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הישראלית, 1967. (ספרון)
"לבעיות הקומוניזם הדמוקרטיה והעם היהודי", תל אביב: הוועד המרכזי של מק"י, 1968. ("ראשי פרקים לקראת הוועידה ה-16 של המפלגה הקומוניסטית הישראלית") (ספרון)
אחרית כראשית: מבחר דברים: 1972–1967; ערך, העיר והוסיף אחרית-דבר: יאיר צבן, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ב
כתבים; עורך: עמנואל מלצר; תרגום מיידיש ומפולנית: מרדכי חלמיש (פלינט), 5 כרכים, תל אביב: עם עובד; המכון לחקר הציונות ע"ש חיים ויצמן – אוניברסיטת תל אביב; הוועד הציבורי להנצחת זכרו של משה סנה, תשנ"ה–תשס"ה 1995–2005:
משה סַפְדִּיֶה (Moshe Safdie; מבוטא "סַפְדִּי"; נולד ב-14 ביולי 1938) הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי-קנדי-אמריקאי בעל שם עולמי.
שמו קשור בתכנון מספר פרויקטים ציבוריים רחבי-היקף ובולטים בישראל, קנדה, ארצות הברית, סינגפור ומדינות נוספות.
ספדיה מזוהה בעיקר עם תכנון מתחם ממילא, מוזיאון יד ושם ומלון מרינה ביי סנדס בסינגפור.
ספדיה נולד בחיפה למשפחה ממוצא יהודי-חלבי, ולמד בבית הספר הריאלי בעיר.
בגיל צעיר עברה משפחתו למונטריאול שבקנדה.
הוא למד אדריכלות באוניברסיטת מקגיל ואת התמחותו עשה תוך עבודה אצל האדריכל הנודע לואי קאהן בפילדלפיה.
בפרסומו הגדול הראשון זכה כאשר פרויקט "הביטאט 67'", אותו תכנן כעבודת המאסטר שלו, נבחר להיבנות במסגרת התערוכה העולמית "אקספו 67'" במונטריאול.
הפרויקט שהיה מהמרכזיים בתערוכה, ונשאר גם אחריה כחלק מהעיר, הוא ניסיון לשבור את תכנון המגורים המקובל.
המבנה, שבצורתו מזכיר כפר ים-תיכוני הררי, נבנה בבנייה מודולרית, כל דירה נבנתה בנפרד על הקרקע ואז שובצה בעזרת מנוף במקום המיועד לה כשהדירות נערמות אחת על השנייה.
לכל דירה במבנה יש גינה, ובתוך הקומפלקס עצמו שוכנים כמה מתקנים קהילתיים כמו בית ספר, משרדים וחנויות.
לאחר מלחמת ששת הימים שב ספדיה לישראל והתוודע במהירות לראש העיר ירושלים טדי קולק.
ירושלים באותה תקופה חוותה תנופת בנייה, עקב איחודה מחדש וכן עקב השיקום שנדרש לאחר הנזקים שהסבו לה המלחמות, וקולק עירב את ספדיה בתוכניות שפותחו באותה עת.
ספדיה תכנן מחדש חלקים ברובע היהודי שנהרסו במהלך מלחמת העצמאות, וכן תכנן את הקומפלקס של ישיבת פורת יוסף.
בתכנון בניין הישיבה הוא מיזג בנייה מסורתית מקומית עם אלמנטים מודרניים, בנייה באבן עם קשתות וכיפות, אך בגאומטריה מודרנית ובשילוב עם כיפות שקופות ומשפכי אור.
בשנת 1974 החליטה ועדת שרים למנות ועדה של אדריכלים לדון בתוכניתו של ספדיה לעיצוב מחדש של רחבת הכותל המערבי, אולם בסופו של דבר התוכנית נגנזה, בין השאר בגלל התנגדות של חוגים דתיים.
התכנית שהציע כללה בניית מתחם מדורג, כעין אמיפתיאטרון שמשתפל עד לכותל, וכן הנמכת מפלס הרחבה לרחוב ההרודיאני העתיק, כדי לחשוף את יסודות הכותל.
העיקרון המרכזי בתכנון הרחבה החדשה היה החזרת הרושם שבעמידה מול הכותל העצום, רושם שעומעם בעקבות בניית הרחבה הגדולה שמגמדת בממדיה את הכותל עצמו.
בשנות ה-70 נבחר ספדיה להיות חלק מן הצוות המתכנן של מתחם ממילא בירושלים, בפרויקט שיקום רחב היקף של שכונת הגבול המוזנחת, שיהווה גשר שמחבר בין העיר העתיקה לשכונות החדשות.
תוכניתו של ספדיה הייתה שנויה במחלוקת, היות ששיקמה מעט מאוד מן המבנים המקוריים וכללה בעיקר את הריסת השכונה תוך פינוי תושביה, והקמת פרויקט נדל"ן יוקרתי על חורבותיה.
ביצוע התוכנית התעכב והתארך שנים רבות מסיבות שאינן קשורות לספדיה, ורק בשנת 2011 הושלם.
אף על פי שעבר לקנדה בגיל צעיר, גדל ועבד בה, ספדיה לא זכה לבנות הרבה במדינה, ונדרש מאמץ מיוחד כדי שיזכה בתכנון הגלריה הלאומית הקנדית, בתחרות שנערכה ב-1982. המבנה שתכנן, ששוכן ליד הפרלמנט הקנדי, הוא מרחב ציבורי שקוף ופתוח.
הוא שילב במבנה פירי אור חדשניים כדי להכניס אור טבעי גם לקומות התחתונות של הגלריה, כחלק מתפיסתו שאור טבעי ממלא תפקיד מהותי ביכולת ליהנות ממוזיאון.תכנון הגלריה הלאומית הוביל את ספדיה לעוד פרויקטים בולטים בקנדה, כמו מוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות, בית העירייה של אוטווה, והספרייה הציבורית בוונקובר.
הספרייה, ששוברת בצורתה העגולה את הצורה המרובעת הרגילה לספריות, משלבת אולמות קריאה מוארים ורחבים, סלון עירוני בכניסה ומגדלי משרדים באחוריה.
דמיונה הצורני של הספרייה לקולוסיאום הרומי עורר ביקורת ואף הוביל למחאת סטודנטים במקום.
בשנות ה-90 נבחר ספדיה לתכן את החלק האווירי של פרויקט נתב"ג 2000, כשאת החלק הקרקעי תכננו רם כרמי ועדה כרמי מלמד.
לספדיה, שנסע רבות בנמלי תעופה שונים בעולם, היה חשוב לבנות נמל תעופה שקל להתמצא בו, אז הוא תכנן כך שיכנס הרבה אור טבעי ויהיה ברור לנכנס איפה היעד.
בנוסף, הוא שילב מפל מי גשמים קטן במרכזו.
ב-1988 פנה שר השיכון דוד לוי לספדיה והזמין אותו להכין תוכנית אב לעיר חדשה שתקום בין ירושלים לתל אביב, העיר מודיעין.
לפי תכנונו שכונות העיר ישבו על הגבעות, והעמקים ישמשו כפארקים וכשדרות עירוניות בסגנון תל אביבי.
המבקרים טוענים שמודיעין היא פרבר שינה לא אורבני, מוטה לרכב פרטי.
אך ספדיה סובר שבחלוף מספיק זמן העיר תהפוך לעיר אורגנית.
ב-1995 זכה בתחרות לתכנון מבנה המוזיאון החדש ביד ושם, שנחנך בשנת 2005. ספדיה סבר שכל מונומנט שייבנה יתגמד לנוכח השואה, ושאסור לבניין להיות כשאר הבניינים.
לכן הוא תכנן מנהרה חצובה, בלי כמעט נוכחות חיצונית.
המבקרים בו עוברים בין מערות תצוגה, ובסוף עולים למרפסת מוארת ואופטימית.
שמו של ספדיה נכרך גם בתוכנית ספדיה השנויה במחלוקת; תוכנית מתאר עירונית להרחבת העיר ירושלים מערבה.
לתוכנית קמו מתנגדים רבים, בעיקר מצד גורמי שמירת הנוף והטבע, המתנגדים לכירסום בשטחים הפתוחים והירוקים שבמערב העיר.
לבסוף בוטלה תוכניתו של ספדיה.
בשנת 2024 נבחר לתכנן את בית הספר החדש לרפואה של אוניברסיטת חיפה.
ב-1986 נחנך מרכז סקירבול לתרבות בלוס אנג'לס, המוקדש לשימור והצגת המורשת היהודית-אמריקאית.
המרכז, שתכנן ספדיה, ונבנה במורדות הרי סנטה מוניקה הוא מתחם המורכב מכמה מבנים וגנים פתוחים המפרידים ביניהם.
בעקבות המיקום ההררי ספדיה לקח השראה מבנייה יוונית קלאסית, ושילב בתכנון גם סגנון קליפורני מקומי.
לאור היכרותה עם כמה מהפרויקטים של ספדיה, פנתה אליו המיליארדרית האמריקאית חובבת האמנות אליס וולטון בבקשה לתכנן את מוזיאון קריסטל ברידג'ס לאמנות אמריקאית.
מבנה המוזיאון שתכנן מעצים את הטבע באתר שבו הוא שוכן, הוא פתוח ליער מסביבו ונבנה מעל נחל זורם כשהגלריות שלו הן גשרים מקורים מעל בריכות מים.
לאחר פרויקטים אלו זכה משרדו של ספדיה בעוד תחרויות אדריכליות בארצות הברית.
ביניהן תכנון מוזיאון פיבודי אסקס במסצ'וסטס, מוזיאון המדע Exploration Place בקנזס, מרכז קאופמן לאמנויות הבמה במיזורי וכן בניין מטה המכון האמריקאי לשלום ששוכן בשדרת החוקה בוושינגטון, בסמוך לבניין מחלקת המדינה.
עיצוב הבניין מתכתב עם בנייני הלאום שלידו ועל גגו משולבת מעטפת לבנה בצורת יונה.
מרינה ביי סנדס, שתכנן ספדיה ונחנך ב-2010 הוא מתחם תיירות על קו החוף של סינגפור, שהפך לסמל הלאומי שלה.
בבנייתו, לבעלים שלדון אדלסון, הוא היה המבנה היקר ביותר שנבנה אי פעם.
המתחם כולל בתי מלון, מרכזי קניות, בתי קזינו ומרכז כנסים, הסקיי פארק שעל גגו, שכולל גנים ובריכת אינסוף, הוא הגשמה של החלום של ספדיה על גן-תלוי מודרני.
לאחר מכן אדלסון תבע את ספדיה על שהשתמש ברעיון הסקיי פארק שוב במתחם אחר שבנה בסין, ראפלס סיטי צ'ונגצ'ינג, אך ספדיה ניצח בתביעה כשטען, שמטבעו, משרד אדריכלים משלב מוטיבים חוזרים במבנים בתכנונו.
ב-2012 זכה משרדו של ספדיה בתכנון מרכז חדש לנמל התעופה צ'אנגי בסינגפור.
המשימה שהוטלה בפניו הייתה לתכנן מתחם שגם יהווה אטרקציה בפני עצמו.
הרעיונות הראשוניים היו לבנות פארק שעשועים או מרכז קניות, אך ספדיה חשב על קונספט אחר – גן עדן מקורה; טורואיד שקוף עם מפל מי גשמים ענק במרכזו, וגן טרופי עם כ-120 מינים שונים של עצים ושיחים.
בשנת 1976 החל ספדיה ללמד אדריכלות באוניברסיטת הרווארד שבמסצ'וסטס, אשר בקרבתה הקים את משרדו הראשי.
הוא מחזיק במשרדים בבוסטון, בטורונטו ובירושלים.
ביולי 1978 התמנה לראש מחלקת בינוי ערים בהרווארד.
בשנת 2015, הוא זכה במדליית זהב מהמכון האמריקאי לאדריכלים.
ב-2017 הוענק לו דוקטור לפילוסופיה לאות כבוד, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
ב-2022 קיבל ד"ר לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2022 יצא ספרו באנגלית: If Walls Could Talk.
הספר תורגם לעברית ויצא ב-2024 בהוצאת כנרת, זמורה, דביר
בשנת 1959 נישא לנינה נוסינוביץ, ולהם נולדו שני ילדים.
בשנת 1973 התגרשו, ולאחר מכן נישא לצלמת מיכל רונן, ולהם נולדו שני ילדים נוספים.
לפי דבריו, ההשפעה האדריכלית הראשונה שהייתה עליו, היא מהעיר חיפה בה גדל.
בעיקר מהניגוד בין העיר התחתית שנבנתה בסגנון עות'מאני ובין העיר העילית שנבנתה על ידי אדריכלים יוצאי אירופה, בסגנון הבאוהאוס המודרני.
בנוסף לגנים הבהאיים בעיר שהטמיעו בו מילדות חיבה לגנים ותכנון נוף.
ספדיה נוהג לשלב גינות, אור טבעי ומים זורמים ברבים מהמבנים שבתכנונו.
כמו גם להגיב לטופוגרפיה המקומית, לתנאי השטח, לסביבה הבנויה וכן לסגנון הבנייה המסורתי באזור.
ספדיה הוא מתנגד נחרץ לאדריכלות פוסטמודרנית, שלדבריו ויתרה על השליחות החברתית של האדריכלים, ודוגלת בקישוטיות אירונית של מבנים ובציטוטים צורניים גסים.
בימיו כמרצה בהרווארד הוא אף פרסם מאמר ביקורת על אדריכלי הזרם באטלנטיק, שעורר גלים בעולם האדריכלות.
ספדיה גם מאמין בחשיבות של עבודה עם מודלים פיזיים לכל אורך התכנון האדריכלי, למרות הדיגיטציה שעברה העבודה האדריכלית, כדרך חשובה לבחון חומרים שונים ולשים לב לטעויות או בעיות.
אסתר זנדברג, כתבת הארץ לאדריכלות כתבה עליו:
בנוסף, תוכנית האב שהגה לעיר מודיעין זוכה לאורך השנים לביקורת רבה.
מהנדס העיר מודיעין צחי כץ אומר כי:
ישיבת פורת יוסף ברובע היהודי
היברו יוניון קולג' – ירושלים
מרכז שמשון-בית שמואל – ירושלים
טרמינל 1 בשדה התעופה פירסון בטורונטו, קנדה.
מוזיאון יד ושם החדש – ירושלים
מלון מצודת דוד – ירושלים
תוכנית ספדיה להרחבת העיר ירושלים מערבה
קברם של לאה ויצחק רבין
מרכז יצחק רבין לחקר ישראל
הקריה הלאומית לארכאולוגיה של ארץ ישראל – ירושלים
הגלריה הלאומית של קנדה – אוטווה
מוזיאון קריסטל ברידג'ס לאמנות אמריקאית – ארקנסו
משה סְמִילַנְסקי (24 בפברואר 1874, ז' באדר תרל"ד, טֶלֶפִּינוֹ, פלך קייב, האימפריה הרוסית – 6 באוקטובר 1953, כ"ז בתשרי תשי"ד, רחובות) היה איש העלייה הראשונה, מנהיג ציוני, איכר, פובליציסט וסופר עברי.
בצד כתיבתו הספרותית ופעילות הציבורית, עבד את האדמה במשקו החקלאי.
הרבה לכתוב על חיי הערבים בארץ ישראל, בשם העט "חוג'ה מוסה".
שימש בתפקיד ראשי בארגון ההגנה, והיה אחראי על אזור העיר רחובות מטעם הארגון.
משה סמילנסקי נולד בשנת 1874 בעיירה שבפלך קייב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז צ'רקאסי באוקראינה).
כילד, רכש משה סמילנסקי תורה והשכלה מפי מלמדים ומורים פרטיים.
בין מוריו היו שניים מבני ביל"ו, וגיסו ברוך לדיז'ינסקי היה מחבריו ותלמידיו של אחד העם.
מקריאתו בספרות העברית החדשה, וכן מרשמי אביו, שמעיה, עם שובו מביקור בארץ ישראל בשנת תר"ן, הושפע ברוח האהבה לציון.
סמילנסקי ויתר על תוכניותיו ללמוד בבית הספר החקלאי באומן והתגבר על התנגדות אמו, ובגיל 16 עלה לארץ ישראל בשנת 1890. בתחילה רצה ללמוד חקלאות במקוה ישראל, אך כיוון שלא רצה ללמוד בצרפתית, בחר לעבוד כפועל חקלאי.
מכתביו מארץ ישראל עשו רושם רב על קוראיהם, ולמקראם ניבא עליו הרב יעקב מזא"ה, רבה הראשי של מוסקבה, כי הנער הזה יהיה סופר בישראל.
במהרה הצטרפה אליו משפחתו, ובהשפעתו רכש אביו כאלף דונם קרקע במושבה חדרה שאך זה נוסדה.
קשיים ביורוקרטיים ומחלות דחקו בהם לעקור לראשון לציון, בה עבד כפועל חקלאי.
המשפחה החליטה לשוב לרוסיה, אך סמילנסקי הצעיר סירב.
לאחר שהחלים מקדחת חזר לעבודתו והפך פעיל בחיי התרבות של הנוער ובספרייה הצבורית, למרות איסור מפורש של פקידי הברון.
ב-1893 רכש אדמה ברחובות, התיישב בה, נטע כרם גפנים ושקדים ועסק בפלחה, ובשעות הפנאי עסק בכתיבה, בעבודה ציבורית ובהוראה.
יחד עם עמיתו להוראה אליעזר מרגולין, חקר את ארץ ישראל לאורכה ולרוחבה.
כעבור שנה יצא לרוסיה לדרישת הוריו, כדי להתייצב לשירות צבאי.
לאחר שבועות אחדים שוחרר, וחזר מיד לרחובות.
סמילנסקי הצטרף לאגודת "בני משה" שייסד אחד העם, איתו שמר על קשר רציף שנים ארוכות, והשתתף בפעילותה החינוכית, התרבותית והלאומית.
בתרנ"ח פרסם את מאמרו הראשון ב"הצפירה" הוורשאי, והמשיך לתאר בקביעות, בשם העט "בן-חוה", את חיי המושבות בארץ ישראל.
כן כתב מאמרים בעיתונים "המליץ" ו"הצופה" וב"לוח אחיאסף", ואחר כך ביתר העיתונים העבריים ובכתבי-עת ("הארץ", "השילוח", "הפועל הצעיר" וכו') בישראל ומחוצה לה.
בין היוצרים והעורכים שליוו את סמילנסקי בפעילותו הספרותית מצויים ח"נ ביאליק, י"ל פרץ, יעקב פיכמן ויוסף קלוזנר.
בשנת 1900 סמילנסקי השתתף בייסוד "הסתדרות המושבות", ובשנת 1901 נבחר למשלחת שיצאה אל ועד חובבי ציון באודסה ובהמשך השנה אל הברון רוטשילד בפריס, במטרה לדרוש את עצמאותן של המושבות מהאפוטרופסות של פקידות הברון.
באותה שנה הקים ביחד עם כורמים אחדים יקב קטן במטרה להשתחרר מהתלות ביקב הברון, אך היוזמה נכשלה.
לאחר נטיעת הפרדס הראשון ברחובות בשנת 1904, הנהיג סמילנסקי את המעבר להדרים כענף חקלאי מרכזי.
במקביל, עם תחילת העלייה השנייה, סייע סמילנסקי לאנשיה, והעסיק רבים מהם בפרדס ובכרם שבבעלותו, אף על פי שחלק על עמדתם בעניין "כיבוש העבודה".
בשנת 1905 סמילנסקי השתתף כציר בקונגרס הציוני השביעי בבזל, הראשון לאחר מותו של בנימין זאב הרצל.
בשהותו בשווייץ ב-1906, בזמן שהחלים מטיפול רפואי, כתב בעברית את "לטיפה", שראה אור לראשונה בתרגום ליידיש, ואחר כך תורגם בחזרה לעברית בידי חמדה בן-יהודה.
סמילנסקי המשיך לפרסם "סיפורים ערביים" בשם העט "חוג'ה מוסה", בין היתר בכתב העת "העומר" שייסד יחד עם ש.
בשנת 1909 יצא מן הארץ כדי לשהות בבית הוריו באוקראינה.
בארץ נפוצה שמועה שמשה סמילנסקי מכר את נחלתו ברחובות כדי לממן החזר חובות.
השמועה הכתה גלים ופגעה במורל היישוב.
לימים התברר שסמילנסקי מצא מקור אחר למימון החזר החוב והנחלה לא נמכרה.
הוא חזר לרחובות כעבור כשנתיים.
לאחר סיור בארץ ישראל ובסוריה בשנת 1912, כתב סמילנסקי ב"העולם" על ניצניה של השאלה הערבית, ובשנת 1913 הסתבך בעלילה, יחד עם אחדים מבני רחובות, לפיה הרגו כביכול ערבי מכפר זרנוגה; לאחר משפט ממושך, זוכו כל הנאשמים.
במלחמת העולם הראשונה עמד בראש התאחדות המושבות ביהודה ולאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי הבריטים בשנת 1918, התנדב בגיל 44 לגדוד העברי הארצישראלי והיה מראשי ועד ההתנדבות.
לאחר המלחמה, בשנות ה-20 של המאה ה-20, המשיך סמילנסקי להנהיג ניסיונות התאגדות של איכרי המושבות שהובילו לביסוסה כארגון ארצי, התאחדות האיכרים, וכיהן כנשיא הארגון משך שנים רבות.
ב-1929 ייסד והיה העורך הראשון של "בוסתנאי" – ביטאון התאחדות האיכרים.