tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משנת 1995 חלה מתיחות בין רבי ישכר דב לקרובו, רבי יהושע רוקח ממחנובקא, לאחר שרבים מהחסידים שעזבו את בעלזא בעת מינוי רבי ישכר דב לאדמו"ר הצטרפו לרבי יהושע והחלו לכנות את החסידות בראשותו בשם "בעלזא מחנובקא".
בשנת 2012 ביקר רבי יהושע את רבי ישכר דב להזמינו לחתונת בתו הצעירה, ובהמשך אף נחתם הסכם שלום בין החסידויות.
לאחר הכתרתו התגורר האדמו"ר ברחוב שערי צדק בירושלים, בקרבת ישיבת בעלז.
בהמשך, התגורר ברחוב גשר החיים בשכונת מקור ברוך, ולאחר בניית בית המדרש הגדול בקריית בעלז, עבר להתגורר בבית הצמוד לבית הכנסת של החסידות.
בבית קיים בית כנסת פרטי שבו מתפלל האדמו"ר בימות החול וכן מקווה פרטי וחדרי קבלת קהל.
בקומה התחתונה נבנה אולם המכונה "דער גרויסע שטוב" ("החדר הגדול" ביידיש) שבו הוא עורך את הטישים.
במשך תקופה ממושכת בצעירותו למד קבלה בכל יום שישי אצל הרב מרדכי שרעבי עם קבוצת רבנים, בהם הרב עובדיה יוסף.
למעלה מעשור היה האדמו"ר חשוך-ילדים, עד שבשנת תשל"ו (1975) נולד בנו היחיד הרב אהרן מרדכי רוקח.
אהרן מרדכי נשא לאישה את שרה לאה בת הרב שמעון למברגר, אב בית דין מאקווא, בשנת 1993. שמחת הנישואין נערכה באוהל ענק בקריית בעלז, בהשתתפות רבבות חוגגים מחצרות בעלז, ויז'ניץ ומאקווא.
במאי 2013 נישא נכדו הבכור שלום רוקח בחתונת ענק שכללה רבבות חסידים ורבנים מחוגים שונים האירוע הוכתר בזמנו כ"חתונה החרדית הגדולה בהיסטוריה".
לאחר הכתרתו שקד האדמו"ר על בניית וביסוס מוסדות חסידות בעלז, שהפכה תחת הנהגתו לקהילה בת אלפי משפחות בישראל, ארצות הברית ואירופה.
מאות מוסדות הוקמו תחת הנהגתו: בתי ספר לבנות, תלמודי תורה לבנים, ישיבות לצעירים, וכוללים לאברכים.
גולת הכותרת הייתה ייסוד קריית בעלז למגורים, והקמת המרכז העולמי של חסידות בעלז, שבנייתו נמשכה 17 שנה, ועלות הקמתו הסתכמה בעשרות מיליוני דולרים, ונחשב כאחד מבתי הכנסת הגדולים והמפוארים בתבל.
ביזמתו והכוונתו פתחו אנשי החסידות מוסדות וארגונים רבים, כמו "עזרה למרפא" ו"אהבת חסד", וכן מוסדות וארגונים עבור חוזרים בתשובה, בהם ישיבת "תורה ואמונה", ארגון "נעשה ונשמע" וארגון "צהר", פעילות שלא הייתה מקובלת אז בקרב רוב החסידויות.
בקרב חסידי בעלז ישנם בעלי תשובה רבים המתערים בחסידות.
האדמו"ר מבעלזא ביצע מספר שינויים במנהגי החסידות, בהם מספר שינויים דקדוקיים בנוסח התפילה.
כמו כן הרחיב את מקומה של השירה בחסידות, שהיה מצומצם קודם לכן.
הוא יזם את הקמת מקהלת חסידי בעלזא, עודד אברכים מוזיקליים מהחסידות להלחין ניגונים, ואף הלחין בעצמו מספר ניגונים, בהם "יהי החודש", "וחסד ה'" ו"כי אנו עמך".
בסוף שנות השבעים החל רבי ישכר דב להוביל מהלך של ניתוק חסידות בעלז מהעדה החרדית, שעד אז היה לה מונופול על בתי הדין הפרטיים בישראל, והצטרפות פומבית לאגודת ישראל.
מהלך זה אירע במקביל להקמת מוסדות נפרדים לחסידי בעלז בשם קהל מחזיקי הדת, הכוללים בית דין ומערכת כשרות פרטיים.
בעקבות כך, היחסים בינו ובין אנשי העדה החרדית נעשו מתוחים, ובמשאו במוצאי שמחת תורה (בפי החסידים "שטייעדיגע תורה") ה'תשמ"ב הוא תקף את שיטת האדמו"ר מסאטמר, הרב יואל טייטלבוים, שהיה מנהיג הקבוצות החרדיות האנטי-ציוניות.
אנשי העדה החרדית ובראשם הגאב"ד הרב יצחק יעקב וייס, והאדמו"ר מסאטמר הרב משה טייטלבוים ורבנים נוספים השיבו במתקפות אישיות נגדו, ואליהם הצטרף במכתב מחאה מתון יותר גם הרב שמואל הלוי ואזנר (שלאחר מכן חזר בו).
משנת 2005 נערכו ניסיונות פיוס בין העדה החרדית לחסידות בעלז.
בשנת 2012, אחר ששלח משלחת דיינים לבקש מחילה בקברי אדמו"רי סאטמר, נערך פיוס בין החסידות ובין פלג אחד של חסידות סאטמר, בראשות הרב אהרן טייטלבוים, גיסו של רבי ישכר דב, ובהמשך אף עם חסידות תולדות אברהם יצחק.
ב-2020 ביקר גם אצל האדמו"ר מתולדות אהרן.
החל מאמצע העשור הראשון של המאה ה-21, עם התחזקות מעמדו בעולם החרדי, פעל לפשר במחלוקות בציבור החרדי, בהן חילוקי דעות שנוצרו בין מפלגת ש"ס והרב עובדיה יוסף ליהדות התורה וכן מתיחויות שנוצרו בתוך יהדות התורה בין דגל התורה ואגודת ישראל.
הוא היה פעיל בהחזרתו של גיסו הרב ישראל הגר לחיק חסידות ויז'ניץ.
כמו כן ערך מפגש עם כמה רבנים מחסידות חב"ד ובראשם הרב יואל כהן, מהם התרחק בהצטרפותו לדגל התורה הליטאית בשנת ה'תשמ"ט.
בשנים אלו סבל האדמו"ר מבידוד מצד חסידויות אחרות.
השקפתו המדינית נוטה לשמאל, כך למשל תמך בהסכמי אוסלו ובפינוי גוש קטיף.
אך כדי לא לפגוע ברב עובדיה יוסף, הורה לחבר הכנסת ישראל אייכלר להימנע בהצבעה, בפועל, הצביע אייכלר נגד התוכנית עם שאר סיעתו.
עידוד יציאה לעבודה ולימודי מקצוע
רבי ישכר דוב תומך בשימוש באמצעים פדגוגים מודרניים, וכן בהתייעצות ובשליחה לפסיכולוגים.
היה מראשוני המנהיגים החרדים שדרשו שימוש באינטרנט מסונן.
ביוני 2022 דווח על מתווה שהוסכם בין מוסדות בעלזא לבין משרד החינוך על תיקצוב מלא תמורת לימודי ליב"ה.
המתווה נגנז לאחר שעורר סערה והתנגדות מצד בכירים בציבור הליטאי וראש הממשלה בנימין נתניהו התחייב להשגת תקציבים חילופיים בעקבות ההימנעות ממימוש המתוה.
ביוני 2023 פורסם על מאמצים מצד החסידות לחידוש המתווה.
רבי ישכר דוב תומך בשילוב אברכי כולל בלימודי מקצוע ובשוק העבודה.
את עמדתו זו הסביר לחסידיו בשנת תשס"ז:ישנם הרבה אברכים שמצבם הכלכלי וכישרונותיהם אינו נותן להם את היכולת שיוכלו להתמיד ללמוד בבית המדרש, אזי הוא דוחק את עצמו עוד זמן ועוד זמן, ויוצא בלי פרנסה ובלי מקצוע ביד, ומתחיל לחפש פיצוחים, מיצוחים...
ולבסוף אינו לומד וגם אין לו פרנסה.
כאשר אברך, כמה שנים לאחר נישואיו, עושה לעצמו חשבון נפש ומרגיש בעצמו שאינו יכול להתמיד בלימוד...
ישנה עצה: כל זמן שהוא נמצא עדיין במסגרת הכולל, שילמד איזה מקצוע, מקצועות שניתן להתפרנס מהם.
ישנו מקצוע שלומדים בחצי שנה, ישנו מקצוע שלומדים שנה, וישנו מקצוע שלומדים שנתיים.
תורידו קצת, כמה שעות בשבוע, מהכולל, אבל יצא הפסדו בשכרו---
בתקופת מגפת הקורונה הנחה האדמו"ר את חסידיו להמשיך בשגרת החיים כרגיל, למרות שהיו חסידים שחלו בנגיף ואחדים מהם אף נפטרו מהמחלה.
בעקבות כך ספג ביקורת רבה גם בקרב הציבור החרדי.
ב-5 באוגוסט 2020 ערך חתונה המונית לנכדו בניגוד להגבלות שנקבעו על ידי הממשלה.
סמוך לכך נדבק בנגיף וטופל בחשאי בביתו.
במסגרת מבצע ההתחסנות נגד נגיף הקורונה עודד את חסידיו להתחסן.
הרב ישכר (יששכר) שלמה טייכטל (כ"ד בשבט ה'תרמ"ה, 9 בפברואר 1885 - י' או י"ג בשבט ה'תש"ה), היה מחבר שו"ת "משנה שכיר" והספר אם הבנים שמחה.
נולד בנג'הלאס (Nagyhalász) שבהונגריה לגיטל וליצחק.
נקרא על שם סבו, אב אביו, ישכר שלמה טייכטל.
בגיל 15 נסע לגליציה ולמד בקלויז של חסידי צאנז בטרנוב, לאחר מכן למד בישיבת פרשבורג.
לאחר נישואיו החל לשמש כרב בבוסרמין לצד חותנו מזיווג ראשון הרב יעקב יוסף גינז.
בשנת תרפ"א עבר לשמש כדיין ומורה הוראה בקהילה היהודית הקטנה בעיירת המרפא פישטיאן, במחוז נייטרה שבמערב סלובקיה.
שם הוא גם הקים את ישיבת מוריה ועמד בראשה עד לחורבנה בשנות השואה.
עד השואה החזיק, כרוב רבני הונגריה, בדעות אנטי-ציוניות גורפות.
היה קשור אל הרב חיים אלעזר שפירא, האדמו"ר ממונקאץ' בעל "מנחת אלעזר" שהיה מהמתנגדים הבולטים לציונות.
בשנת ה'תרצ"ו 1936 כתב מאמר בעיתון 'יידישע צייטונג', שיצא במונקאץ', ובו תמך בדעתו של הרב שפירא שבניין ארץ ישראל, לא משנה בידי מי, הוא חילול הקודש ויגרום לטומאת הארץ.
בשנת תרצ"ט התנהל פולמוס בינו לבין רבי שמעון אהרן סופר על כשרותו של שמן שמעורב בו שומן המיוצר בעיר נובומסטא, אותו אסר רבי שמעון אהרן בתמיכת רבי עקיבא סופר מפרשבורג בניגוד לדעתו של רי"ש טייכטל.
בשנת 1942 ברח מסלובקיה להונגריה מאימת הכיבוש הנאצי.
לפני כן ביקש כי כתביו יוטמנו אצל גוי מסוים מחוץ לעיר, ובתו הינדל קלויזנר הטמינה שם כמה מזוודות עם כתבים.
לימים, לאחר ששרדה את השואה חזרה לשם והצילה את הכתבים.
אירועי השואה גרמו לו לבחון מחדש את השקפותיו.
הוא החל (לראשונה, לעדותו שלו) להתעמק בסוגיות אלו של גלות וגאולה, גאולה בדרך הטבע, יישוב ארץ ישראל והיחס לבוניה שאינם שומרי מצוות.
כתוצאה מחיבוטי נפש אלו שינה את דעותיו והחל לתמוך בעלייה לארץ.
את דעותיו אלה העלה על הכתב בספר "אם הבנים שמחה" ששימש מאז כאחד מספרי היסוד של הציונות הדתית.
בין השאר מובאת בספר ביקורת חריפה על הרבנים שמנעו את העלייה לפני השואה, ועזבו את קהילותיהם בשואה וברחו למקומות מפלט, עד כדי תליית דם הקורבנות בראשם והאשמתם בהעדפת כס הרבנות על פני עלייה לארץ.
השקט והשלווה בתקופת המלחמה בהונגריה התפרשה בעיניהם כשכר על ההתנגדותם לעליה.
את הספר כתב ברובו בעליית גג בבית בו הסתתר מאימת הנאצים, בצטטו מאות מקורות מהזיכרון בלבד.
הספר יצא לאור בבודפשט בשנת ה'תש"ג 1943.
לדעת בנו, גם בספר זה, תמך רק בהתיישבות בישראל אבל לא בציונות.
ב-1944 החלו הנאצים בגירוש יהודי הונגריה לאושוויץ, והרב טייכטל, ששמע שהמשלוחים מסלובקיה הופסקו, החליט לברוח בחזרה לסלובקיה שם הסתתר בפרשבורג.
בספטמבר 1944, אחרי דיכוי המרד הסלובקי, נתפש הרב טייכטל ונלקח לאושוויץ.
עדי ראייה מספרים שנרצח בי"ג בשבט (לפי אחת העדויות נרצח בט' בשבט) תש"ה על ידי אוקראיני ברכבת, כיוון שהגן על יהודי אחר שביקש מים (בגרסה אחרת - לחם).
על פי עדות של אחד הנוכחים, מילותיו האחרונות היו: "הפיצו את מעיינותי חוּצה".
עם זאת, בדפי עד שמצויים ביד ושם מובאות עדויות שלפיהן נרצח באושוויץ.
בחייו הוציא שני חלקים של השו"ת "משנה שכיר" ואת הספר "אם הבנים שמחה".
לאחר מותו יצא הספר בשלוש מהדורות נוספות.
כן יצאו לאור שלושה חלקים נוספים של השו"ת, יומן זכרונותיו - "אמונה צרופה בכור השואה" (שני כרכים) וכן שני כרכים של משנה שכיר על התורה ועל המועדים.
מיעט לעסוק בשאלות של ציונות ולאומיות עד שהחל גירוש יהודי סלובקיה, במהלך שנת 1942. יצחק הרשקוביץ מחלק בעבודת הדוקטורט שלו, שעסקה במשנתו של הרב טייכטל, את משנתו במהלך מלחמת העולם השנייה לשלוש תקופות.
לדעתו, בניגוד למקובל, ערב המלחמה לא נהג הרב טייכטל להתבטא בצורה חריפה נגד הציונות, אלא היה בעיקר אדיש כלפיה.
בתקופה הראשונה של כתיבתו במהלך המלחמה היה הקשר שלו לארץ ישראל מיסטי באופיו.
הוא ראה צורך לעסוק בענייני הארץ אך לא קרא מעשית לעלות אליה.
החטיבה השנייה של כתיבתו (שמכילה את שני הפרקים הראשונים של אם הבנים שמחה), קוראת לעלייה מעשית לארץ ישראל ומבטאת תהפוכות נפש בכל הנוגע למעמדם הרוחני של כלל היהודים, אף אלה שאינם שומרי תורה ומצוות.
במשנתו המאוחרת, שבאה לידי ביטוי בעיקר בשני הפרקים האחרונים של אם הבנים שמחה (השלישי והרביעי), הופכת ארץ ישראל למקום הכינוס של כל חלקי האומה היהודית.
עיקרה של הגאולה, לפי חטיבה זו, הוא באיחוד הכוחות של כלל ישראל.
תמורות רעיוניות אלה משקפות התנערות מאבני היסוד של השקפת העולם של האורתודוקסיה בהונגריה, שהושתתה, בין השאר, על פילוג הקהילות וההתרחקות עקרונית ממי שאינם חברים בקהילות האורתודוקסיות.
נישא לפראדל בת הרב יעקב יוסף גינז, רבה של בוסרמין.
לאחר שהתאלמן ממנה בשנת תרע"ח נישא בתרע"ט לנחמה, בתו של הרב דוד פרידמן, רבה של דויטשקרויץ.
בארצות הברית הדפיס בשנית את הספר אם הבנים שמחה.
בנו, שלום נפטר בכ"ו בתמוז ה'תרצ"ז בגיל 20. מחבר הספר "דובר שלום".
בנו דוד, נפטר בצרפת בשנת ה'תש"ג.
בנו חיים מנחם, חסיד חב"ד מירושלים, מחבר ספרים והמו"ל של חיבורי אביו.
חתנו היה הרב לוי ביסטריצקי.
בתו פרומט, אשת שלמה ברנדסדורפר מירושלים.
בנם היה הרב מאיר ברנדסדורפר.
בתו הינדל, אשת אלעזר קלויזנר מאנטוורפן.
בתו ברכה, אשת נתן ברייער מירושלים.
בנם הוא המלחין יוסף צבי ברייער מחסידות בעלז.
בתו, גיטל, אשת הרב ברוך הלברשטאם (השני), האדמו"ר מגורליץ.
הכרך הראשון יצא לאור בשנת ה'תרפ"ד, הכרך השני הודפס ערב מלחמת העולם השנייה, ושאר הכרכים, שמורכבים מקונטרסי תשובות ששרדו, פורסמו החל משנת ה'תשל"ו בידי צאצאיו.
טוב יגאל, דרשות, ברדיוב ה'תרפ"ו
אם הבנים שמחה, בודפשט ה'תש"ג
אמונה צרופה בכור השואה, ירושלים ה'תשנ"ה-ה'תש"ס.
שני כרכים של פרקי יומן והגות שנכתבו בשנות השואה.
משנה שכיר על התורה, בהוצאת מכון קרן רא"ם, ירושלים ה'תשס"ט, בעריכת נכדו ישכר דוד קלויזנר
משנה שכיר על המועדים, ב' כרכים, בהוצאת מכון קרן רא"ם, ירושלים ה'תשע"א, בעריכת נכדו ישכר דוד קלויזנר
נינו, ישראל קלויזנר, הוציא ליקוטים ממשנתו, בהלכה ובאגדה, עם ביאורים והערות.
על פורים, פסח, חנוכה, סוכות וזמירות שבת, ברוקלין תשס"ח.
על פרקי אבות, שם תשע"ג.
רבי ישכר דב רוֹקֵחַ (תרי"א − תרפ"ז, 1926) היה רב העיירה בלז בגליציה והאדמו"ר השלישי של חסידות בעלז.
מכונה מהרי"ד, ובחסידות בעלז גם "דער פריערדיגער רב" ("הרב הקודם").
נולד כבן שני לרבי יהושע רוקח, האדמו"ר השני בשושלת בעלזא, ולרבקה מרים רוקח, נינת רבי אברהם יהושע השיל מאפטא.
בתרכ"ח, בגיל 14, נשא את בתיה רוחמה טברסקי, נכדת רבי אהרן טברסקי מטשרנוביל (בת רבי זושא טברסקי).
לאחר נישואיו עבר להתגורר בחצר האדמו"ר רבי אהרן מטשרנוביל.
לאחר פטירתו, נשאר כמה שנים נוספות תחת הנהגת חמיו רבי זושא.
עם פטירת אביו בכ"ג שבט ה'תרנ"ד (1894) הוכתר כרב העיירה בעלזא וכאדמו"ר מבעלז.
רבי ישכר דוב נחשב לגדול אדמו"רי גליציה והונגריה בדורו.
הוא הצטיין בלמדנותו, מנהיגותו ותפילותיו הספוגות רגשי קודש שעוררו את השומעים לחזרה בתשובה.
נודע כפועל ישועות שאלפים פנו אליו להתברך מפיו.
התנגד בצורה חריפה לציונות ולתנועת המזרחי עליהם אמר .
התנגד גם לתנועת אגודת ישראל.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ואחרי שהעיירה בעלזא הפכה לשדה קרב, התיישב זמנית בעיר מונקאטש בהונגריה, שם פרצה מחלוקת בין חסידיו ובין חסידיו של רב העיר והאדמו"ר ממונקאטש, רבי חיים אלעזר שפירא.
כתוצאה מכך עזב רבי ישכר דוב את העיר ועבר לראצפרט.
עם סיום המלחמה חזר לגליציה והתיישב בעיר הולושיץ עד לסיום התיקונים והשיפוצים בבית הכנסת של בעלזא שהפך לבית חולים שדה לחיילים בזמן המלחמה, וביתו שגם הוא נפגע קשות.
נפטר בליל שבת קודש כ"ב במרחשוון ה'תרפ"ז (1926).
הוא נקבר ליד אבותיו בבית העלמין בעיירה בעלזא.
רבי ישכר דב נישא לבתיה רוחמה, בתו של האדמו"ר רבי ישעיה זושא טברסקי מצ'רנוביל, בנו של רבי אהרן מצ'רנוביל.
אחרי שנפטרה בצעירותה (בכ"א באדר ה'תרמ"ד) נישא בשנית בשנת ה'תרמ"ו לחיה דבורה בת בן דודו רבי אברהם שמואל פצ'ניק, האדמו"ר מברזנה, צאצאית של רבי יחיאל מיכל המגיד מזלוטשוב ושל רבי אהרן מצ'רנוביל.
מנישואיו הראשונים נולדו בנו הבכור ויורשו, רבי אהרן רוקח, וחנה רחל אשת רבי פנחס טברסקי מאוסטילא.
מנישואיו השניים נולדו שבעה ילדים:
רבי יהושע רוקח מירוסלב, חתן רבי יוסף מאיר ממחנובקה
רבי מרדכי רוקח מבילגורייא, אביו של רבי ישכר דב רוקח, האדמו"ר הנוכחי בשושלת בעלזא
רבי שלום רוקח מאפטא, חתן רבי ישראל מסטולין
שֶבע, אשת רבי יצחק מנחם נחום טברסקי מראווה-רוסקה
העניא, אשת רבי ברוך הגר האדמו"ר מסרט-ויז'ניץ, ובנישואים שניים אשת רבי נפתלי פרלוב, בנו של רבי נחמיה מקוידנוב-ברנוביץ'.
אשת רבי יוחנן טברסקי (שכונה 'יוחנן א') אב בית דין הורבישוב, בנו של רבי משה מרדכי מלובלין
אשת רבי יוחנן טברסקי (שכונה 'יוחנן ב'), בנו של הרב נחום משה מקובלה (בן רבי זאב מרחמסטריווקא)
רבי יהושע אשר השני מפוריסוב.
רבי משה גרינוולד אב"ד חוסט בעל ערוגת הבושם
רבי יעקב יחזקיה גרינוולד בעל ויגד יעקב מחסידות פאפא
רבי דוד מנחם מאניש באב"ד מטרנופול
רבי ישעיה אשר זעליג מרגליות, רב ומקובל ירושלמי
רבי אהרן ראטה משומרי אמונים
מהרי"ד, על ידי ישראל קלפהולץ, בהוצאת "מישור" בני ברק
ישמעאל הוא ספרו השני והמפורסם ביותר של הסופר האמריקאי דניאל קווין.
הספר יצא לאור בשנת 1992 והפך לרב-מכר.
הוא מציג נקודת מבט אלטרנטיבית להיסטוריה האנושית, ומציע דרך לשינוי אורח חייו של האדם המודרני, שבסיסה אימוץ צורת חשיבתם של הציידים-לקטים.
הספר זכה בפרס מענק העתיד של טרנר (Turner Tomorrow Fellowship Award) ששוויו 500,000 דולרים, הוא הראשון בטרילוגיה הכוללת את הספרים סיפורו של B ו-ישמעאל שלי שתורגמו אף הם לעברית.
הספר נפתח במודעה בעיתון אותו קורא גיבור הסיפור, ששמו אינו מצוין בספר (בספר מאוחר יותר, "ישמעאל שלי", ניתן לו השם אלן לומקס).
תוכן המודעה הוא: "מורה מחפש תלמיד.
חייב להיות בעל תשוקה כנה להציל את העולם.
הגיבור עונה למודעה לאחר שנתקף בפרץ רגשות נוסטלגי, עדות להיותו חלק מדור ילדי הפרחים שהיו בעלי אותה תשוקה להציל את העולם מכליון.
המורה המדובר הוא גורילה בשם ישמעאל שניחנת באינטליגנציה גבוהה וביכולת תקשורת ייחודית באמצעות טלפתיה.
הגורילה, שנראה כי מוחזקת מרצונה בחדר גדול בבניין משרדים, מספרת את סיפורה, שעיקרו סיפור תפיסתה.
דרכו מבין הגיבור כמטפורה את השבי שבו נתון הוא עצמו והמין האנושי בכללותו.
עם התקדמות הסיפור מקבל הגיבור את ישמעאל כמורהו ועוסק בפתרון השאלה העיקרית של הספר: "איך הדברים הפכו כפי שהם", עבור האדם ועבור כדור הארץ.
דרך סיפורה של הגורילה, מבין הגיבור כי האנושות שבוייה בהנחה תרבותית שגויה, המניע אותה לכבוש ולהרוס את העולם, ולפגוע בשאר האורגניזמים החולקים איתה את העולם.
ישמעאל מספר כי על פני כדור הארץ קיימות שתי תרבויות אנושיות בעלות ערכים שונים ומנוגדים.
הלקחנים- התרבות האנושית "המתורבתת" שצמחה לאחר המהפכה החקלאית (רובם המוחלט של בני האדם), והעוזבים - התרבות האנושית הפרימיטיבית שמאמינה שהאדם חלק ממכלול הטבע ולא נוצר כדי לשלוט בו.
הם לוקחים את שצריכים למחייתם בלבד, ואת היתר עוזבים.
ההנחה היא שלכל אחת מהתרבויות יש "סיפור"-תסריט המקשר את האדם העולם והאלים, וכי כל תרבות חיה את הסיפור (גם אם הוא מיתולוגי) כך שהוא הופך למציאות.
הסיפור של התרבות הלקחנית הוא שהאדם נוצר לשלוט בעולם ובדרך זו להופכו לגן-עדן, מאחר שמחשבה זו יסודה במיתוס (האדם הניח את עצמו בפסגת האבולוציה)- לעולם לא יהיה ניתן להגיע למצב גן העדן, ועל כן ימשיך האדם לעד במסע כיבושיו.
ישמעאל טוען כי התרבות הלקחנית מתעלמת מחוק אותו אוכפים כל בעלי החיים, חוק התחרות המוגבלת, ופועלת בשלוש דרכים כדי לכלכל את עצמה: 1. היא משמידה את המתחרים שלה.
2. היא הורסת את מקורות המזון של המתחרים שלה, כדי לפנות מקום למזונה שלה.
3. היא מונעת ממתחריה גישה לאוכל.
ישמעאל גורס כי סיפורי הבריאה: הגירוש מגן עדן בעקבות חטא עץ הדעת וסיפור קין והבל, שאומצו על ידי תרבות הלקחנים, נכתבו בעצם בידי העוזבים כדי לתאר את נפילתם בידי הלקחנים.
כך מוסבר למה עץ החיים מוסתר מידי האדם ולמה הוא נענש כאשר מבקש את הדעת לעצמו.
העוזבים שמשולים להבל, מרגישים כי הלקחנים (קין) מבקשים לקחת את אדמותיהם כדי שיוכלו להפכם מאדמות ציד ולקט לאדמות חקלאיות.
המהפכה החקלאית של הלקחנים היא עמדתם כנגד סיפור העוזבים.
הלקחנים מבקשים את תפקיד האלוהים, הם מיישמים שיטות אגירה כך שיהיו חסינים בפני זעם האלים הגדול ביותר- רעב.
כך מבחינה מיתולוגית, מופרדים הלקחנים, היודעים טוב ורע, מהעוזבים, שחייהם בידי האלוהים.
אולם, גורס ישמעאל, התפתחות אבולוציונית לא יכולה להתרחש רחוק מידי האלוהים, ועל כן הבריאה (ואיתה האפשרות להתפתח מעבר למציאות הנוכחית) בעצם הגיעה לקיצה.
יתר על כן, כדי לגלם את סיפורם החדש, הלקחנים מחליפים את הבריאה בכיליון.
המטרה העיקרית שמציע ישמעאל כאמצעי להצלת כדור הארץ היא, כדבריו, "למנוע מקין להמשיך ולרצוח את הבל."- כלומר, להגן על עמי "העוזבים" האחרונים שעוד נותרו, לא משום היותם בני אדם, אלא משום שבכוחם להראות לנו את הדרך האלטרנטיבית לחיים על פני כדור הארץ.
בנוסף, ישמעאל קורא לזנוח את הרעיון שאנו יודעים טוב ורע, ולחדול מלקבוע את גורל חייהם של יתר הברואים.
פרשנות ישמעאל לסיפור גן העדן
ישמעאל גורס כי הסיפור נכתב בידי צאצאי שם ואומץ בידי המסורות העבריות והנוצריות.
מותו של הבל, מסמל את אובדן שטחי הנוודות החופשיים לשטחי החקלאות ובידודם מיתר העמים שעסקו ברעיית צאן.
ישמעאל טוען כי עץ הדעת מסמל את המהפיכה החקלאית, בה הלקחנים כבשו את הטבע, ביתו בעלי חיים וזנים של צומח, ובכך נטלו לידיהם את האחריות לקבוע אילו בעלי חיים ראויים לחיים ואילו למיתה.
סרט הקולנוע "אינסטינקט", מבוסס באופן רופף על הספר, אם כי הוא סוטה במידה רבה מאוד מהרעיונות המובעים בספר, ודניאל קווין עצמו משך ידיו ממנו.
האלבום Yield של להקת פרל ג'אם נכתב בהשראת הספר.
ישמעאל אדו הוא כדורגלן עבר גנאי אשר שיחק בעמדת החלוץ.
בישראל שיחק אדו בקבוצות מכבי נתניה ומכבי תל אביב.
אדו החל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של קבוצת אקרה הארטס אוף אוק הגאנאית והשתתף במדי נבחרת הנערים של גאנה במונדיאל עד גיל 17 בו סיימה נבחרתו במקום השלישי, והוא הוכתר כ"מלך השערים" של הטורניר עם 7 כיבושים בסך הכל.
אדו החל את קריירת הבוגרים שלו בהארטס אוף אוק, עמה שיחק גם בליגת האלופות האפריקאית ואף כבש במדיה בשני משחקי הגומלין של גמר המפעל וזכה עם הקבוצה בתואר.
לאחר הזכייה עבר אדו לבסטיה הצרפתית אך חזר להארטס אוף אוק אחרי חצי עונה בלבד.
בעונת 2001/02 הוכתר כמלך השערים של הקבוצה עם 22 כיבושים, ולאחר שהופיע במדי הנבחרת הצעירה של גאנה קיבל הצעה לעבור לשחק בישראל בקבוצת מכבי נתניה.
כאשר עבר למכבי נתניה, בתחילת עונת , עזר לקבוצה לסיים במקום הרביעי בליגה עם 8 כיבושי ליגה, ובעונת , עונת הירידה של מכבי נתניה לליגה הלאומית כבש רק חמישה שערי ליגה.
עם ירידתה של נתניה לליגת המשנה עבר אדו לקבוצת מכבי תל אביב, בה כבש רק שער ליגה אחד אך השתתף במשחקיה של הקבוצה בליגת האלופות.
בסוף עונת עזב אדו את ישראל, ושיחק תקופות קצרות בקבוצת ארגוטליס ביוון, ובפראלימני בקפריסין.
בשנת 2006 חזר לקבוצת נעוריו בגאנה, ובשנת 2008 חתם לתקופה קצרה בקבוצת מזרח בנגל מקולקטה שבהודו.
לאחר ששיחק שנתיים נוספות בהארטס אוף אוק, עבר בשנת 2011 לקבוצה הגנאית וסאמאן יונייטד, אותה עזב בסוף אותה שנה.
בינואר 2015 חתם בשורות קבוצת אילבן וונדרס (Eleven Wonders) מהליגה השנייה בגאנה.
ישכר פרנקנטהל (נולד בשנת 1956) הוא פוליטיקאי ישראלי שכיהן כראש עיריית בני ברק (2003–2008) וכראש מועצת עמנואל (1996–2003).
כיום יו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובניה אצבע הגליל.
נולד בישראל, ליואל ושרה פרנקנטהל, משתייך לחסידות גור.
בוגר מוסדות החינוך של גור.
בשנות ה-90 כיהן כגזבר ומזכיר העיר אלעד ולאחר מכן כמנהל לשכתו של ראש המועצה המקומית עמנואל.
בין השנים 1996–2003 כיהן כראש מועצת עמנואל.
בשנת 2003, כשנה לפני תום תקופת כהונתו, התפטר מתפקידו בעמנואל כדי לשמש נציג הסיעה המרכזית באגודת ישראל לראשות עיריית בני ברק, מכח הסכם רוטציה קואליציוני בין אגודת ישראל לדגל התורה.
פרנקנטהל החליף בתפקיד את מרדכי קרליץ.
פרנקנטהל הובא לעיריית בני ברק על מנת לשפר את מצבה הכלכלי שהיה בשפל באותן שנים.
בזמנו אושרו תוכניות המתאר למתחם מגדלי ב.ס.ר.
בבני ברק (חלק משכונת BBC) והוחל בבנייתם.
על פי הסכם בין שתי המפלגות, סיים פרנקנטהל את תפקידו כראש עיריית בני ברק בתום קדנציה אחת, לטובת נציג דגל התורה.
לאחר סיום תפקידו שימש כמנהל ישיבת גור בבני ברק.
החל מדצמבר 2010 כיהן כיו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובניה אצבע הגליל, המאגדת תחת סמכותה את היישובים: מטולה, יסוד המעלה, חצור הגלילית, ראש פינה וטובא-זנגרייה.
החל מ-2017, הוא מכהן כיו"ר ועדה מרחבית לתכנון ובניה מזרח השרון, וכן חבר הוועדה הגאוגרפית - ירושלים, יו"ש ושפלה.
ישמעאל בן נתניה (לפעמים: ישמעאל בן נתניהו) היה רוצחו של גדליה בן אחיקם, מנהיג "שארית הפליטה" שנשארה בארץ אחר חורבן בית המקדש הראשון.
לאחר חורבן בית ראשון, כאשר רוב עם ישראל הוגלו לבבל, מספר קטן של יהודים הורשו להישאר בארץ ישראל, ועל אנשים אלה הציב נבוכדנצר מלך בבל את גדליה בן אחיקם.
בין הנותרים בארץ היה ישמעאל בן נתניה שהיה מבית דוד, ולכן שאף ישמעאל בן נתניה להחזיר את המלוכה למשפחתו, ולא ראה בעין יפה את היחסים עם הבבלים.
רציחתו של גדליה בן אחיקם על ידי ישמעאל בן נתניה מתוארת בספר ירמיה:
יום לאחר הרצח הגיעה משלחת בת שמונים איש משאר הפליטה היהודית בארץ ישראל - שכם, שילה ושומרון, וישמעאל בן נתניה מפתה אותם לתוך העיר ורוצח את כל המשלחת, למעט עשרה אנשים שמבטיחים לתת לו את כספם בתמורה לחייהם.
את שאר היהודים שנשארו במצפה הוא שובה, עד שיוחנן בן קרח מאנשי גדליהו בן אחיקם מוצא אותו בגבעון וישמעאל נמלט אל עמון.
רצח גדליהו בן אחיקם הביא להתפוררות נוספת של תושבי יהודה.
בתקופה זו ברחו רבים מבני יהודה למצרים ולארצות אחרות.
רצח פוליטי זה נחשב לאסון היסטורי בהיסטוריה היהודית ולסוף תקופת הבית הראשון, ויום ג' בתשרי שבו או בסמוך לו בוצע הרצח (ג' או א' בתשרי) נקבע כיום תענית ומוכר כצום גדליה.
בספרים חסידיים מוזכר צום זה בדרגת צום תשעה באב משום שהמנהיג האחרון שהנהיג ברצון העם היה גדליה בן אחיקם ועם מותו נתפזרו כליל יושבי הארץ.
יַשׂמע־הדּו () או לפי הכתיב האכדי יַשמַחֿ־אדד (גם יַשמַחֿ־אַדּוּ; יסמחאדו) היה מלך מארי בין השנים 1792–1776 לפנה"ס, בנו הצעיר של המלך האמורי שמשי-אדד הראשון, שמלך על צפון מסופוטמיה.
הוא הומלך על מארי על ידי אביו, לאחר שזה כבש את מארי בשנת 1792 לפנה"ס.
ישמע־הדו היה אחראי על חלקה הדרומי-מערבי של הממלכה, שמארי הייתה עיר בירתה.
הוא היה אחראי על שטח שכלל גם את אזורי נהרות הבליח, החבור והפרת.
הממלכה גבלה עם ממלכת ימחד, ששכנה ממערבה.
אביו שלט ישירות על השטח הצפוני של הממלכה מתוך עיר הבירה שובת-אנליל.
אחיו הבכור אישמה־דגן הראשון שלט על האזור הדרומי-מזרחי מבירתו אכלתום.
שלטונו על האזור הסתיים לאחר מות אביו, שבעקבותיו כבש את העיר בשנת 1776 לפנה"ס זמרי־לים, יורש לבית המלוכה הקודם של מארי.
שמו של ישמע־הדו נכתב באכדית לרוב , והוא משוחזר לשפת המקור, אמורית, כ־ – שם תאופורי שמשמעו "שמע הדו".
כתיבים נוספים של שמו הם המשוחזר לאמורית כ־, ו־ המשוחזר כ־, כולם באותה משמעות.
בכתבי העיר מארי נמצאו גם השמות (משוחזר כ־) ו־ (משוחזר כ־), שבהם מופיע שם האלוהות בעל, וגם הם מתייחסים ככל הנראה למלך ישמע־הדו.
שמשי-אדד הראשון היה מעורב מאוד בחיי בנו.
כדי לכרות ברית צבאית במערב סוריה עם קטנה נגד ימחד, הוא ארגן בשנת 1783/1782 לפנה"ס נישואים בין בנו לבין הנסיכה בלתום, בתו של ישעי-הדּו מלך קטנה.
הוא שילם עליה מוהר גדול של 120 או 150 ק"ג מתכת כסף.
על פי ההסכם, היא הייתה אמורה להיות האישה הראשית של ישמע־הדו, אבל הוא היה נשוי לבתו של יעדון־ליאם (מלכה הקודם של מארי), שהייתה האישה הראשית, ולכן הציב את בלתום במעמד משני של האישה השנייה.
שמשי-אדד הראשון כעס על מעשיו וכפה על בנו להציב את בלתום לצידו בארמון.
בתקופת מלוכתו של ישמע־הדו, נקראו השנים על שם האפונים, אישיות חשובה, כפי שהיה נהוג באשור, בעוד שמלכי מארי לפניו נהגו (כמו שהיה נהוג בבבל) לתת לשנים שמות על שם מאורע חשוב שאירע בשנה שלפני כן.
הוא המשיך להעסיק את האמרכלים ששימשו את המלכים שקדמו לו, שהיו משושלת מארי: יעדון־ליאם ושומו־ימם.
רק לאחר מספר שנים, שלח אליו אביו פקידים מהחצר שלו כדי שידריכו אותו.
בשנת 1784/3 לפנה"ס, השנה העשירית למלכותו, הוא עבר להתגורר בארמון קטן, בעת שארמונו הקודם עבר שיפוץ שנמשך 4 שנים.
באותה שנה הוא גם ביקר בתותול כדי להשתתף בטקסים פולחניים.
בסוף שנת 1782/1783 לפנה"ס, נשבעו לו הפקידים שבועת אמונים.
השבועה הייתה גם כדי להביע נאמנות למלכה החדשה, הנסיכה מקטנה.
בחודש טבת שנת 1777/8 לפנה"ס התקיימו במארי חגיגות חג הקורבן לאלה אשתר.
לאותן חגיגות הגיעו משלחות מערים בתחום השפעתו של שמשי-אדד הראשון: חשום, קטנה, כרכמיש ונזאלה (היום העיר אל-קריתין ).
בשנת 1781 לפנה"ס, ניהל שמשי-אדד הראשון יחד עם בנו אשימי-דגן הראשון סדרה של מסעות מלחמה באזור ממזרח לחידקל, בין ארפחום לנינוה.
בשלב מאוחר יותר הצטרף אליהם גם ישמע־הדו.
הם כבשו את ארפחום וישמע־הדו הגיע כדי להשתתף בכיבוש ממלכת קברה ואורבל, ולאחר מכן כבשו את נינוה שהייתה בירת ממלכת נרוגום.
באזור שכן שבט נוודי ממוצא אמורי ששמו היה "יאילנום", שלא שמר על יחסים טובים עם שמשי-אדד הראשון, ובמסגרת המלחמה נגדו נכבשה בירתו.
בעקבות כיבוש זה, שלח אישמי-דגן הראשון מכתב לאחיו, בו הוא מורה לו להרוג את כל אנשי השבט ולקבור אותם.
בהמשך נערף ראשו של ראש השבט והובא לשמשי-אדד הראשון.
בהמשך התכוון ישמע־הדו לצאת בראש צבא גדול שכלל את שבטי החנום, בני ימין וכוח מאשנונה, כדי לסייע לקטנה במאבקה כנגד סומו-אפוח מלך ימחד.
הסיוע הזה בסופו של דבר לא נשלח, כי הוא נאלץ לצאת לדכא מרד של לַרִימנוּמַחַה מלך אַפַּרחַה, ששכנה בין הבליח והפרת, שהמריד שבטים אחרים באזור.
המרד פרץ בעידודה של ימחד.
ישמע־הדו הגיע עם צבאו לתותול, משם עבר לשוּבַּת-שַמַש ששכנה במוצא הבליח, שם חיכה שלושה חודשים לבוא אביו ואחיו שיסייעו לו בדיכוי המרד.
אפרחה נכבשה לבסוף, ומלכה, יחד עם ארבעה עשר מלכים בני בריתו, נשבו ותושביה הוגלו.
בהמשך, בשנת 1780 לפנה"ס, נלחם ישמע־הדו בבני ימין, וניצח אותם בשערי העיר סגרתום.
הוא השתתף גם בדיכוי מאבק נוסף בזמלקום, שפתח בו מלך חרן.
הוא הגיע לעיר אמר וכבש את העיר תיל-איבנים ששכנה מהלך יום אחד מאמר, במעלה הפרת.
מותו של סומו-אפוח נוצל על ידי ישמע־הדו לקשור קשרים עם שבט רבום, שהיו בני בריתו של סומו-אפוח.
בשנה שלאחר מכן המשיך ישמע־הדו במאבקו באזור זלמקום.
בעקבות כך הסכים שמשי-אדד הראשון לסיפוח שובת-שמש לתחום אחריותו של ישמע־הדו.
בשנת 1777 לפנה"ס, הוא ביקר בתותול כדי לחזק את חיל המשמר שלה כנגד זמרי-לים, ששהה בימחד והסתייע בירים-לים הראשון.
בסופו של דבר נכבשה תותול על ידי זמרי-לים בשנת 1776 לפנה"ס.
אי השקט התגבר בשטחים שבתחום אחריותו, והוא ריכז כוחות צבא במארי, תרקה וסגרתום, וסיוע צבאי נשלח אליו על ידי אחיו.
בשנת 1776 מת שמשי-אדד הראשון.
זמרי-לים יצא מתותול דרומה לכיוון מארי, כבש את תרקה וסגרתום.
לאחר מכן כבש את צופורום, שהייתה קו הגנה אחרון לפני מארי.
בסופו של דבר, מארי נכבשה וישמע־הדו ברח מהעיר.
זמרי-לים לא הרס את הארמון, הוא העביר חלק מהאמרכלות של הארמון שישרתו אותו.
הוא גם שמר על ארכיונו של ישמע־הדו.
המכתבים שנמצאו במארי כוללים בקורת רבה שישמע־הדו קיבל מאביו ומאחיו על פעולותיו.
הוא הואשם בכך שהוא עצלן, עוסק בפינוק עצמי וכאחד שלא ממלא את חובותיו המלכותיים.
באחד המכתבים הוא הואשם בכך שהעדיף את תענוגותיו המיניים, על פני מילוי חובותיו כשליט.
הוא הושם פעמים ללעג על ידי אביו ואחיו בכך שהוא לא לוקח תפקיד פעיל מספיק בניהול האזור שהוא אחראי עליו.
באחד המכתבים כתב לו אביו: "עוד כמה זמן נצטרך להדריך אותך בכל עניין?
האם אתה ילד ולא מבוגר?
האם אין לך זקן על הסנטר?
מתי תתחיל לקחת אחריות על הבית שלך?
האם אינך רואה שאחיך מוביל צבא גדול?
כך גם אתה קח אחריות על הארמון שלך ועל ביתך".
במכתב אחר הוא משווה אותו לאחיו הבכור שהיה לוחם מוצלח באומרו: "בעוד אחיך מנצח, אתה לעומתו שוכב בין הנשים".
רוב הביקורת נבעה מכישלונותיו של ישמע־הדו לבצע את תפקידיו הפוליטיים.
למשל, היה זה מתפקידו למנות מושל לעיר תרקה, או למנות אחראי על הארמון במארי.
כישלונותיו לבצע זאת היו הבסיס לביקורת של אביו.
בנוסף לביקורת מצד אביו, הוא קיבל מכתבי ביקורת גם מאחיו אישמה-דגן, שבאה לידי ביטוי בתכתובת ביניהם.
הוא גם מציע את עצמו כמתווך בינו ובין אביו, וממליץ לו להתכתב עם אביו דרכו כך שהוא יוכל לייעץ לו.
ייתכן שדבריו לא נכתבו במטרה לסייע לאחיו, אלא כדי להרוויח כוח פוליטי רב יותר לעצמו.
במכתב אחר מצטט ישמע־הדו מכתב תלונה של אביו שבו הוא קורא לו ילד ולא גבר, ומתלונן על כישלונותיו בניהול ביתו.
ישמע־הדו שואל את אחיו: איך הוא יכול לקרוא לי ילד וחסר יכולת לנהל את ענייני, כשהוא קידם אותי.
איך זה יכול להיות כשאני גדלתי אצל אבא מאז היותי קטן, כמה משרתים ואחרים הצליחו להוציא אותי מאהבת אבא.
אני הולך עכשיו לדון עם אבא על האומללות שלי.
הטקסטים ששרדו על ישמע־הדו, עוסקים בעיקר בנושאים האלה.
ייתכן והם מביאים לידי ביטוי את הלחץ בו שמשי-אדד הראשון היה נתון בו, כשהרגיש שממלכתו מתחילה להתפורר.
רבי ישכר דוב ליפשיץ (תרמ"ב, 1882 - כ"ה באייר תש"ד, 18 במאי 1944) היה האדמו"ר מאונגוואר ואביו של האדמו"ר השלישי מסטרופקוב רבי יחזקאל שרגא ליפשיץ הלברשטאם.
נולד לרבי אריה לייבוש, האדמו"ר מאפטא, בעל "יסוד לקרא" ו"ישמח צדיק", שהיה נכד רבי אריה לייב ליפשיץ (בעל "אריה דבי עילאי"); ולהדסה, בת רבי חיים מאיר מפינטשוב בעל "אמרי חיים" ו"מנחת יהודה".
בשנת תרנ"ח התחתן עם בילא, בת רבי אברהם שלום הלברשטאם, האדמו"ר מסטרופקוב.
לאחר נישואיו ישב אצל חותנו ועסק בתורה.
בהמלצת חותנו התמנה בשנת תרס"א למורה צדק ואדמו"ר בעיר אונגוואר, שם ניהל את עדתו כארבעים שנה.
בשנת תרס"ט הקים בית מדרשו שנקרא "סטאפקווער בית מדרש", והיה מכניס אורחים ובפרט פליטים רבים בשנות מלחמת העולם הראשונה.
בשמיני עצרת תרע"ה נפטרה זוגתו.
הוא נישא בשנית לאסתר, בת הרב יחיאל נתן הלברשטאם מבארדיוב (נכד רבי ברוך הלברשטאם האדמו"ר מגורליץ).
רבי ישכר דוב נרצח על ידי הנאצים בכ"ה באייר תש"ד (1944).
אשתו אסתר נרצחה יומיים לפני כן.
חלק מדברי תורתו נדפס בספר "דברי ישכר דוב".
רבי ישכר לייב וינברג (מכונה ביידיש: דער עלטערער, כלומר: המבוגר; נפטר בכ"ח בניסן תרפ"ח) היה אדמו"ר חסידי בדור השלישי בחסידות סלונים.
נולד לרבי שמואל וינברג מסלונים, נכדו של היסוד העבודה, ונשא את בתו של רבי שלום פרלוב מבראהין.
התפרסם בין הגויים בשל שנינותו הרבה.
לאחר פטירת אביו בי"ט בשבט תרע"ו פנו רוב החסידים אל אחיו הצעיר רבי אברהם שהתגורר בביאליסטוק, ומיעוטם מינו את רבי ישכר לייב לממלא מקום אביו בסלונים.
למרות זאת שמרו השניים על קשר הדדי וכיבדו מאוד זה את זה.
מסופר כי בראש השנה הראשון אחרי מינויו לאדמו"ר, תלה רבי ישכר לייב פתק בבית מדרשו בו הודיע כי מי שנמנע מליסע לביאליסטוק בשל כבודו הוא אינו מוציא ידי חובה בתקיעותיו.
אחת בשנה ניהלו האחים טיש משותף בהיותם בוורשה ביום הילולת אביהם.
יחד עם אחיו עמד בראש כולל רייסין ופעל רבות למען היישוב החסידי בארץ ישראל.
בנו רבי אברהם יהושע העשיל וינברג מילא את מקומו בסלונים, עלה לארץ ישראל בשנת תרצ"ה (1935) ופתח בית מדרש בתל אביב.
חיבר ספר תורני-אנציקלופדי "אוצר ערכי התורה - אהלי יששכר".
נכדו שמואל וינברג כיהן כראש העיר בני ברק.
חתנו רבי יוחנן מלובצקי מלעכוויטש, נרצח בשואה.
ישמח חתני הוא סרט קולנוע ישראלי בבימויו של אמיל בן שמעון על פי תסריט של שלומית נחמה.
הסרט יצא לאקרנים ב-29 בספטמבר 2016, והיה מועמד ל-5 פרסי אופיר.
נקרא על שם פיוט בשם זה שמקובל לשיר בקרב יהודי קהילות המזרח ושמלווה חתונות ועליות לתורה.
הפיוט משמש גם כשיר הנושא של הסרט בביצוע שרית חדד.
הוא היה הסרט הנצפה ביותר בבתי הקולנוע בישראל ב-2016, עם 331 אלף צופים.
הסרט הופק בתמיכה כספית של המיזם לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
את המוזיקה לסרט הלחינה אהובה עוזרי, זמן קצר לפני מותה.
בספטמבר 2016 השתתף הסרט בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו.
בספטמבר 2018 שודר הסרט בערוץ קשת 12, והיה התוכנית הנצפית ביותר באותה השבוע ,עם רייטינג של 15.3% ו-418 אלף צופים.
בספטמבר 2019 החלו צילומי סדרת טלוויזיה בת 8 פרקים המבוססת על הסרט אשר עלתה לשידור ב-7 באפריל 2021 בקשת 12.
קהילת מוסאיוף השלווה והאוהבת מתאספת לחגוג את בר המצווה של אושר בעלייה לתורה בבית הכנסת הקהילתי.
החגיגה מופרעת בשל התמוטטות עזרת הנשים הגורמת לפציעתם של כמה מחברי הקהילה ומביאה לתרדמתה של אשת רב בית הכנסת.
התרחשויות אלה מביאות את הרב למצב נפשי קשה.
ציון, סבו של אושר, מטפל בו במסירות ודואג שלא יחסר לו דבר.
הקהילה מתקשה להתאושש מהאסון הקשה שפקד אותה וגם מחפשת מקום תפילה חלופי עד שבית הכנסת ישוקם.
כשזה נמצא בדמות חדר אחר בשכונה, לא מצליחים החברים למצוא אפילו מניין המינימלי לקיום התפילה, עד שהרב דוד, צעיר ומסור להלכה תושב השכונה, מנצל את ההזדמנות כדי לקבץ סביבו את גברי הקהילה.
הוא משתמש בסמכותו ובכריזמה שלו כדי להנחות את הגברים לעודד את נשותיהם להתחזק בצניעות, תוך שכנועם שהאסון שפקד את בית הכנסת קשור לחוסר הקפדה זו במצוות.
הנחיות אלה של הרב מביאות אותו לעימות עם אתי, סבתו של אושר, וגוררות סכסוך מתמשך בין הגברים לנשים ואף בין הנשים לבין עצמן.
השיא מגיע כאשר הרב מחליט על דעת עצמו לייחד את הכסף שאספו הנשים לשיפוץ עזרת הנשים לכתיבת ספר תורה, בטענה כי מעשה זה קודם מבחינה הלכתית לשיפוץ העזרה.
העימות מביא את נשות הקהילה להפגין מול הישיבה שבה מלמד הרב דוד והוא מגיע לסיומו רק בעזרתו של נפתלי, אחד מתלמידי הרב, המתנגד למעשי רבו ומבקש לשאת לאשה את אחייניתה היתומה של אתי.
שנה ארגון קטגוריה מקבלי הפרס תוצאהסימוכין 2016 פרסי אופיר שחקן המשנה הטוב ביותר אביב אלוש שחקנית המשנה הטובה ביותר אורנה בנאי עיצוב התלבושות הטוב ביותר רונה דורון האיפור הטוב ביותר ורד מבורך המוזיקה המקורית הטובה ביותר אהובה עוזרי ושאול בסר פרסי עכבר העיר הסרט הישראלי הטוב ביותר ⎯
הרב ישכר תָּמָר (במקור: תֶּמֶר; ביידיש: טעמער; זדונסקה וולה, אלול ה'תרנ"ו, 1896 – תל אביב ה' באדר ה'תשמ"ב, פברואר 1982) היה רב בכמה קהילות במערב אירופה ובתל אביב.
חיבר פירוש ארוך לתלמוד הירושלמי בשם עלי תמר.
נולד בזדונסקה וולה שבפולין למייטא ור' צבי הירש, מצאצאי רבי נתן נטע שפירא בעל "מגלה עמוקות" ומצאצאי רבי אברהם אבלי הלוי גומבינר בעל "מגן אברהם".
בין רבותיו נמנים הרב שאול משה זילברמן מויירושוב (סב אשתו), הרב מאיר יחיאל הולשטוק האדמו"ר מאוסטרובצה, הרב מאיר דן פלוצקי, ובייחוד הרב פנחס יהושע בומבך מאושפיצין.
לאורך חיבוריו שיבץ הרב תמר מדברי רבותיו.
לאחר תקופת לימודיו, וכן הרבצת תורה בעיר מולדתו צ'חאנוב, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה היגר לברסלוי שבגרמניה.
לאחר מכן, כנראה בשנת תר"פ, הפליג לאנגליה לבקשת הרב ד"ר לאו יונג ועבר בה בין כמה קהילות כתשעה חודשים.
בסיום תקופה זו, החל משנת תרפ"ב, שב לברסלוי והחל לכהן בה כרב "קהילת שלום" של יהודי פולין בעיר.
לצד עבודתו הרבנית, סייר בספריות אירופאיות רבות, במטרה להרחיב את השכלתו המחקרית.
כן שימש מרצה לתלמוד ב"בית המדרש לתלמוד" של הרב ד"ר יונה כהן בברסלוי.
בתרצ"ג (1933), עם עליית השלטון הנאצי בגרמניה, עלה לארץ ישראל בסיועו של הראי"ה קוק, התיישב בתל אביב ושימש שם כרב בית הכנסת "עונג חיים" בשכונת פלורנטין, במשך כחמישים שנה, עד לפטירתו.
אשתו וילדיו קיבלו את אישור העלייה רק כשנה אחרי שעלה ארצה.
באותה תקופה התגורר בבית אבי חותנו, הרב שאול זלמן זילברמן מויירושוב, והושפע ממנו רבות.
הרב תמר עסק רבות בתלמוד הירושלמי, עליו חיבר את הפירוש 'עלי תמר'.
פירושו הוא לקט נרחב של הערות מסוגים שונים: הערות למדניות, הערות הלכתיות, הערות היסטוריות ומדעיות, הערות בלשון חז"ל ואחרות, כסדר התלמוד הירושלמי.
עם זאת, ספרו הגדול לא נערך במטרה להוצאה לאור, והכרך הראשון נדפס לראשונה בידי בני משפחתו בשנה ה-83 לחייו.
את הספר ערך חתנו הרב אברהם צבי רבינוביץ, ומהדורתו החדשה פורסמה על ידי נכדו, הרב משה אליעזר רבינוביץ', רבו של היישוב בית חגי.
על פירוש זה זכה הרב תמר בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית לשנת תש"מ.
הרב תמר נפטר בתל אביב בה' באדר ה'תשמ"ב (1982).
ספרייתו של הרב תמר נתרמה לספריית ישיבת הר עציון.
הרב תמר נשא את שרה פריידל (נפטרה בשנת ה'תשמ"ט), בת מינדל והרב אברהם צבי זילברמן, רבה של פראשקה (נספה בשואה), בנם של חנה והרב שאול משה זילברמן.
מנישואים אלה, נולדו לו כמה צאצאים:
יעקב קופיל – נישא למרים.
בנם נספה באסון מחניים בעת שירותו הצבאי
פרופ' דוד תמר – חוקר היסטוריה יהודית
חנה – נישאה לרב אברהם צבי רבינוביץ', אביו של הרב משה אליעזר רבינוביץ' הרב הנוכחי של היישוב בית חגי
אביבה הדסה – נישאה לאברהם יצחק ניסנבוים (נפטרה בשנת התשמ"ד)
"ישמח חתני" הוא סינגל אותו הקליטה הזמרת הישראלית שרית חדד.
השיר הוא גרסת כיסוי לפיוט היהודי מזרחי הידוע "ישמח חתני".
את השיר הקליטה חדד בשנת 2016, והוא יצא כשיר הנושא מתוך הסרט בעל אותו השם "ישמח חתני".
השיר הגיע למקום הרביעי במצעד של מדיה פורסט TV, וה-31 במצעד של רדיו אמצע הדרך.
השיר הוא חידוש לפיוט היהודי מזרחי הידוע "ישמח חתני".
גרסה זו הופקה על ידי יעקב למאי.
בשנת 2016, נבחרה חדד להקליט את השיר מחדש עבור הסרט המצליח "ישמח חתני", שזכה לביקורות ולשבחים רבים.
בנוסף לכך, עלה השיר לאפל מיוזיק ב-5 בספטמבר 2016, כחודש לאחר צאתו.
הווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר בוים על ידי עוזי ג'ורג', והופק על ידי אבי גואטה.
בקליפ ניתן לראות את כל צוות השחקנים של הסרט "ישמח חתני", שרים את השיר ביחד עם שרית חדד וקטעים מתוך הסרט עצמו.
נכון לאוקטובר 2020, מונה הצפיות של הקליפ עומד על למעלה מ-5.4 מיליון צפיות.
ישמח חתני הוא פיוט יהודי-מזרחי המושר לרוב לכבוד החתן בחתונה.
בקהילות יהודיות רבות נהוג לשיר בשבת חתן את השיר בעת שהחתן עולה לקרוא בתורה.
פיוט זה קצר יחסית לפיוטים אחרים וכולל שני בתים ופזמון חוזר בין הבתים.
השיר מבקש מאלוהים לברך את החתן בברכות שיגנו עליו וייסיעו לו בהצלחה.
חלק מן הברכות שאובות מפסוקים מהתנ"ך שבמקור נועדו לנחם ולברך את עם ישראל, אך בפיוט זה הן מכוונות אל החתן הנמצא בתוך קהל המאמינים בעם ישראל.
הפיוט נחשב לפיוט הנפוץ ביותר בחתונות ובעיקר בקרב יהדות המזרח.
השיר התפרסם ב־1981 בביצוע חברי להקת "צלילי הכרם", שכללו את גרסתם לשיר באלבומם "יום שישי הגיע".
בשנת 2016 יצא לאקרנים הסרט "ישמח חתני", בכיכובו של אביב אלוש.
שרית חדד הקליטה ביצוע מחודש לפיוט אשר שימש כשיר הנושא של הסרט.
ישמח חתני היא סדרת טלוויזיה ישראלית שעלתה לשידור בערוץ קשת 12 ב-6 באפריל 2021. הסדרה מבוססת על הסרט "ישמח חתני" שיצא לאקרנים בשנת 2016. הסדרה מציגה קהילה דתית בשכונת נחלאות בירושלים, שמרכז חייה נע סביב בית הכנסת השכונתי.
עלילת הסדרה מהווה המשך לעלילת הסרט.
הסרט סלל את הדרך ליצירת סדרה שמבוססת עליו לאחר שזכה להצלחה מסחרית בבתי הקולנוע בהם צפו בסרט 400,000 ישראלים.
הסדרה היא למעשה המשך של הסרט ומגוללת את מה שקרה עם הקהילה בתקופת זמן מאוחרת יותר.
הקהילה נתקלת באיום חדש לאחר שבן השכונה, קובי פליסיאן, חוזר 15 שנה אחרי שהיגר למיאמי והפך לכריש נדל"ן וכעת רוצה לקנות את כל הנכסים בשכונה ולהשתלט עליה.
תקווה (אורנה בנאי) – דמות המספרת בסדרה
אהרון (איציק כהן) – בעלה של תקווה, עובד בבנק
ניסן (הרצל טובי) בעלים של חנות בשוק
מרגלית (עינת שרוף) – אשתו של ניסן
נפתלי (אסף בן שמעון) – בעלה של יפה קדוש, מחליפו של הרב מנשה.
הרב מנשה (אברהם סלקטר) – רב הקהילה
רחמים (חיים זנאתי) – עובד עירייה
אורה נמו (שרון אלימלך) – אשתו של רחמים מתמודדת למועצת העירייה
חנוכה (אור בן מלך) – מתווך דירות ויד ימינו של פליסיאן
יעלי (אליה לסרי) – בתם של מרגלית וניסן, אחראית הקמפיין של אורה ברשתות.
רבים ממשתתפי הסרט משתתפים גם בסדרת ההמשך.
ישמח לבי הוא שיר למוצאי שבת מאת הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
השיר נכלל בספר אורות הראי"ה, יחד עם פרק נוסף העוסק ב"ערכו של עם קדוש במוצאי שבת קודש".
השיר עוסק בציפייה לאליהו הנביא, בדומה לשירים אחרים למוצאי שבת, כדוגמת השיר אליהו הנביא, איש חסיד ואחרים.
צאתה של השבת, הפגישה החוזרת עם ימי החול מעוררת כיסופי גאולה ולפי הנאמר בנביא, אליהו הוא מבשר הגאולה:
לפי שאליהו הנביא עתיד להבדיל בין כשרים לפסולים בישראל, כמו שכתוב: "כי הוא כאש מצרף וכבורית מכבסים", וזה דומה להבדלה בין קודש לחול שעושים במוצאי שבת.
תקוות הגאולה של הראי"ה המובעת בשיר כוללת מאפיינים טבעיים רבים, המתאימים להקשר הזמן של ראשית הציונות: "וּבָנַי הַנְּפוֹצִים מַעֲבָרִים יֵאָסְפוּ יַחַד לַעֲדָרִים, וְיָרֹנּוּ בְּרֹאשׁ הֶהָרִים
לפי דברי יעקב אבן חן הלחן הראשון היה של הראי"ה עצמו.
גם החזן יוסל'ה רוזנבלט חיבר לחן לשיר זה כאשר הראי"ה הראהו לו בעת ביקורו בארץ ישראל.
יוני גנוט כלל שיר זה באלבומו השני בלחן משלו, ולאחר מכן גם ביצע אותו יחד עם אילן דמרי ומקהלת ישיבת ירושלים לצעירים.
הרב ישכר שלמה ביסטריצקי (נולד בי"ח בתמוז ה'תשל"ז, 4 ביולי 1977) הוא רבה הראשי של המבורג שבגרמניה ושליח חב"ד בעיר.
נולד בירושלים לאסתר ולרב לוי ביסטריצקי, שהיה רבה של צפת.
סבו מצד אביו, הרב יהודה ליב ביסטריצקי, נולד למשפחת סוחרים מהעיר המבורג שבגרמניה.
נקרא על שם הרב ישכר שלמה טייכטל (מרבני הונגריה בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה) שהיה סבא רבא שלו.
בצעירותו למד במוסדות חב"ד בצפת, וכשבגר עבר ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד ובישיבת אהלי תורה בשכונת קראון הייטס שבברוקלין, ניו יורק.
בשנת ה'תשנ"ז למד בישיבת תומכי תמימים המרכזית - 770. בתום לימודיו בניו-יורק עבר ביסטריצקי ללמוד בישיבת תומכי תמימים במנצ'סטר שבאנגליה, ולאחר מכן למד לסמיכה לרבנות בבית המדרש לרבנים בברלין שבגרמניה.
בי"ז באדר ה'תש"ס נישא לחנה, בתו של הרב יוסף יצחק הבלין, רב קהילת חב"ד בשכונת רמת שלמה בירושלים וראש מכון היכל מנחם בעיר.
בשנת ה'תשס"ג קיבל סמיכה לרבנות מהרב הראשי לישראל והראשון לציון הרב אליהו בקשי דורון, שהסמיך אותו לשמש כרב בתפוצות.
בתחילת שנת ה'תשס"ד עברו ביסטריצקי, אשתו ושתי בנותיו לעיר המבורג שבגרמניה, אליה הגיעו לשמש כשלוחי חב"ד בעיר.
בטבת ה'תשע"ב מונה ביסטריצקי לרבה הראשי של המבורג.
בטקס ההכתרה שנערך בבית הכנסת של הקהילה היהודית בהמבורג, הוכתר הרב ביסטריצקי על-ידי הרב הראשי לישראל הרב יונה מצגר.
עקב מינויו של ביסטריצקי הגיעו להמבורג משפחת גיסו הרב שמואל הבלין, שבאו לסייע בעבודת השליחות בעיר.
בחודש חשוון תשע"ה הקים הרב ביסטריצקי מכון הוראה ללימודי סמיכה לרבנות בהמבורג, בו נמסרים שיעורים מעת לעת על-ידי רבנים מכל רחבי העולם.
בכ' בסיוון תשע"ט, ביציאתם מפגישה עם ראש עיריית המבורג, הותקפו ביסטריצקי וחבר הקהילה היהודית בהמבורג אליעזר נואה על-ידי גבר מרוקאי כבן 45, שירק עליהם וקילל אותם מול משטרת העיר.
התוקף נעצר על-ידי המשטרה כשהוא מתנגד למעצרו.
ראש העיר המבורג ואישים פוליטיים בגרמניה גינו את המעשה, ובשיתוף עם עיריית המבורג פתח ביסטריצקי בקמפיין נגד אפליה.
בתחילת שנת תשפ"א, לאחר השתדלויות רבות מצד ביסטריצקי, הוחלט במועצת עיריית המבורג על בנייתו מחדש של בית הכנסת בורנפלאץ, שהיה הגדול ביותר בהמבורג ונשרף על-ידי הנאצים בליל הבדולח.
ממשלת גרמניה הודיעה על הקצבתם של 180 מיליון דולר לשיפוץ המבנה.
בסביבות חודש ניסן תשפ"ב הביא ביסטריצקי את בתו מושקא ובעלה יואל בייטש לסייע לו כשלוחי חב"ד בהמבורג.
ביסטריצקי משמש כרב הראשי ושליח חב"ד בהמבורג, לצד תפעול מערך כשרות למוצרי חלב המופצים ברחבי אירופה, ניהול כולל להוראה ובית ספר לילדים בעיר.
אוצר מנהגים יורה דעה - ליקוטי מנהגים והוראות מאדמו"רי חב"ד
מנהגי יארצייט - חב"ד - ריכוז מנהגי חב"ד ומנהגי הרבי במשך השנים, היכל מנחם, תשס"ד
בתו מושקא נישאה ליואל בייטש, בנו של עו"ד מרדכי בייטש ממשרד עורכי הדין יגאל ארנון.
בתו עלקא נישאה לשניאור זלמן ריבקין, בנו של בנימין ריבקין, בעלי אולמות האירועים בכפר חב"ד.
מרדכי, רב קהילת חב"ד בצפת וראש מערך הכשרות בעיר.
שמואל, שליח חב"ד בסביון ועורך סדרת 'יהדותון'.
ישמיענו סלחתי הוא פיוט מסוג סליחה (מהתת-סוג "פזמון") לימים נוראים, מאת הפייטן רבי שלמה ב"ר שמואל.
הפיוט נאמר לפי מנהג ליטא בסליחות ליום חמישי בחודש אלול, לפי מנהג פולין בסליחות ליום רביעי של עשרת ימי תשובה, ולפי מנהג בהמן בסליחות ליום שלישי של עשרת ימי תשובה.
בנוסף, נאמר הבית הראשון של הפיוט גם בתפילת נעילה, למנהג אשכנז המזרחי, בעיצומו של יום הכיפורים.
הפיוט אינו נאמר כלל במנהגי הסליחות של מערב אירופה.
מלבד הבית המקדים, בכל בית חמש שורות שהשלוש הראשונות שבהן חרוזות בחריזה פנימית, ואילו השורה האחרונה בכל בית היא תמיד (מן הפסוק "שְׁמַע ה' וְחָנֵּנִי, ה' הֱיֵה עֹזֵר לִי" שהומר ללשון רבים) והיא חרוזה בשורה הקודמת לה באותו הבית.
תוכן הפיוט הוא בקשה מהקב"ה שימחל לנו מחילה שלימה ויושיענו מתוך הבנה לצרותנו ודלותנו, ויראה כי אנו פונים אליו כעת ומתחרטים על חטאינו.
הפיוט מסתמך גם על הזכרת י"ג מידות של רחמים, שאינן שבות ריקם.
הפייטן משתמש בטכניקת הישנות צלילים: , , , , ועוד.
עובדה זו גם מקשה על הבנת הפיוט, הכתוב במשלב לשוני גבוה יחסית ובשפה מדוקדקת ודייקנית.
לשונו של הפיוט מקראית, בשילוב מילים וביטויים מלשון חז"ל (כמו , , ).
מלשונו של הפיוט נראה שבמקורו יועד הפיוט להיאמר כבקשה לשליח ציבור (כנאמר בו: ).
מחבר הפיוט, רבי שלמה ב"ר שמואל ב"ר אליה, הוא בן המאה ה-12 או המאה ה-13.
לדעת יום-טוב ליפמן צונץ המחבר זהה עם שלמה ב"ר שמואל, מחבר הרשות "אלהא מקמה" לתרגום ההפטרה.
אקרוסטיכון - האותיות שבתחילת כל שורה (למעט הבית המקדים) מרכיבות את שמו של המחבר: שלמה ברבי שמואל ברבי אליה חזק.
ישנן לפיוט נוסחאות שונות בהן נשתבשה החתימה, ופעמים שלא הובנה כהלכה על-ידי חוקרי הפיוט.
חריזה פנימית בכל בית (של שלוש שורותיו הראשונות, למעט הבית המקדים בו מדובר רק בשתי שורות) וחריזה חיצונית במסגרתה נחרזים כל שתי שורות אחרונות שבכל בית בסיומת הקבועה .
הצגת הנושא המרכזי של הפיוט כבר בבית הראשון: משאלתו של הדובר לסליחה ומחילה לעם ישראל מאת הקדוש ברוך הוא.
הפיוט עשיר בהרמזים מקראיים, ואף בהרמזים תלמודיים שונים.
רבי ישכר דב הכהן (1801–1876) היה מייסד חסידות וולברוז'.
נולד בשנת ה'תקס"א בעיר פיטרקוב לאביו רבי משה הכהן ולאמו בריינדיל.
בהיות בגיל 8 שנים התייתם מאביו.
אימו שלחה אותו ללמוד בעיר בלשקע קאליש.
נישא למרת אסתר מלכה, ביתו של רבי אברהם צבי מוולבורז'.
אחר נישואיו נסע מוולברוז' לעיר זגרז' שם למד אצל רבי שלום צבי כ"ץ (מתלמידיו של רבי מנחם מנדל מקוצק) שם שהה במשך שנה אחריו חזר לביתו.
אחרי תקופה נסע לקמינסק ללמוד אצל רבי חיים מוואלברום (תלמיד החוזה מלובלין).
שם דבק בתורת החסידות ובשיטת הבעל שם טוב.
ביקר אצל רבי מנחם מנדל מקוצק ואצל רבי ישכר דוב מרדושיץ.
דבק ברבי חיים מאיר יחיאל ממוגלניץ ונהיה לחסידו.
לאחר פטירת רבו, דבק בממשיך דרכו רבי אלעזר מקוז'ניץ.
עבודתו הייתה בתעניות במשך שנים עד שרבו (רבי אלעזר מקוזניץ) ציווה עליו לחדול מכך.
לאחר פטירת רבי אלעזר בכ"ו בכסלו ה'תרכ"ב, חזר לביתו שבוולברוז.
חסידים רבים הפצירו בו להנהיג עדה, אך הוא סירב.
למעשה למרות סירובו דבקו בו החסידים והוא הנהיג עדה בוולברוז'.
תורתו יצאה לאור בספרים עבודת יששכר, אהל יששכר, אמרי נועם וסדר הזמנים.
על ספריו נדפסו הסכמות מרבי יצחק מנחם מאלכסנדר, רבי מאיר שפירא, רבי אברהם שמעון הלוי אנגל-הורוביץ ועוד.
היה ניגש כשליח ציבור בכל שלשת תפילות היום (שחרית, מנחה וערבית).
תפילת שחרית החלה לפני חצות היום ונמשכה זמן רב.
תפילת ערבית החלה בזמן צאת הכוכבים, אך בכל זאת קרא לאחר התפילה קריאת שמע בשנית (כשיטת רבינו תם.
מידי ערב נהג לומר את עשרת הדברות שבמשנה תורה.
מדי יום למד את פירוש הפיוטים של תפילות הימים הנוראים ושלשת הרגלים.
בנוסף, מדי יום היה לומד בספר תפארת שלמה לרבי שלמה הכהן מראדומסק.
נהג לומר תהילים מדי יום רביעי במניין.
בשנת ה'תרל"ו החליט לעלות לארץ ישראל דבר שלא יצא לפועל.
רבי יעקב משה, ממשיך דרכו באדמורו"ת בוואלברוז'
רבי שלמה יצחק, שו"ב בפיעטרקוב
רבי מיכאל אהרן, סופר סת"ם
רבי עקיבא מאיר, מחבר ספר דברי העם על תהלים, אדמו"ר מליקווע
בתו, שבע נחמה, אשת רבי פלטיאל צבי וולף
מכון זכר נפתלי, בני ברק, ה'תש"ן.
חיבור על מסכת נדה (בכתב יד)
ישעי הוא מושב חקלאי בהרי יהודה, סמוך לתל בית שמש ולקיבוץ צרעה, מייסודו של הפועל המזרחי.
מקור שמו – הפסוק (), כמו גם על שמו של ישעי משבט יהודה, אשר מוזכר במקרא בסמוך לנחם ולזנוח (שגם על שמם קרויים מושבים בסביבות בית שמש) - .
המושב נוסד בכ"ז בתמוז ה'תש"י - 12 ביולי 1950, על ידי עולים מתימן (חלקם מבלאדנס, חלקם מצנעא ורובם מבני אל חודייג'ה).
עד היום לא השתנה צביונו העדתי של המושב, ורוב התושבים הם בני העדה התימנית, ושומרי מצוות.
המושב מתמחה בחקלאות מודרנית ואורגנית.
כלכלת בני המושב התבססה בעבר על מטעי אבוקדו רבים, גידול פטם וגידולי שדה, אולם כיום רובם הגדול של המשקים אינם מתפרנסים מחקלאות.
תושבים רבים משכירים יחידות דיור במושב.
רוב התושבים מתפרנסים כיום מעבודות חוץ.
במושב יש כמה בריכות שחיה פרטיות, פינות חי פעילות, ומספר עסקים.
קומץ קטן מתושבי המושב גויס להפקת סרט ישראלי על עליית יהודי תימן לישראל בסוף המאה ה-19, חלקם אף גילם תפקיד של הילד שלום בגילאים שונים כחלק מצוות שחקני הסרט רימון הזהב, שצולם במרביתו באתר הסמוך בית ג'מאל.
במושב שישה בתי כנסת, שניים מהם מופעלים במהלך היום ככולל.
המושב עצמו הוא בעל שטחים המעובדים על ידי ארגון "הפלחה", כ-1,000 דונם, כ-1,000 דונם פרדסים וכ-210 דונם של כרמי זיתים, חלקם הגדול למאכל (ברנע) ובחלקם הקטן לשמן.
ישנם גם הדסים ומטע של אתרוג תימני.
מעל למושב, בשטח שנועד להרחבה, נמצא האתר הארכאולוגי "ח'רבת אם-ג'נה", המזוהה עם העיר המקראית עין גנים שבשפלת יהודה.
כמו כן, בסמוך למושב נמצא אתר העתיקות באר לימון.
בסוף שנת 2015 החלה להיבנות ההרחבה במושב.
בתחילת ספטמבר 2016 הסתיים שלב פיתוח ההרחבה ונמסר לרוכשים שרובם הם בני המושב.
בשנת 2017 החלו במושב עבודות נרחבות לשיפור התשתיות, שלא טופלו משנות ה-50.
את המושב חוצה נחל ישעי, תחת שני גשרים.
נחל המוכר כאכזב אך לאחרונה התגלתה זרימת מים גם בקיץ ולאחר שנלקחו בדיקות מעבדה התגלה שמדובר במי תהום נקיים.
יתושים שנמצאו בקרבת מקורות המים מודברים בהדברה ביולוגית באמצעות פיזור דגים הניזונים מהם, בנחל ישעי ונחל צרעה.
בנוסף לאלו מהווה הנחל בית גידול טבעי לקרפדות ובאזור נצפו גם ציפורים כמו להקות קעקים, אנפות, תנים, נמיות, שועלים וצבועים.
במושב נצפו נמיות, שועלים ולעיתים נדירות יותר צבועים.
ישנה אוכלוסייה קבועה של תנשמות, בזים, וכן חיוויאים.
בכרם הזיתים שבמרכז המושב ישנו קינון מסיבי של חוחיות.
מיני צמחים רבים תועדו באזור ישעי, וביניהם אירוס מצוי, רקפות, פעמונית קיפחת, כמו כן תועדה צמיחת דודאי רפואי שהוזכר בספר בראשית ועד לא מזמן שיח אטד מרשים.
(לצערנו הוא נכרת בשגגה במסגרת עבודות הפיתוח) שיח אטד זה שכן במזרח המושב צמוד לתל בית שמש ומוזכר במשל יותם ().
עוד נמצאו בשטחי המושב מפזורים בכמה מיקומים שיחי אגבה מהם ניתן להכין טקילה ומסקלין.
יֵשַׁע הוא מושב בדרום חבל אשכול המשתייך לתנועת האיחוד החקלאי.
יֵשַׁע (או יֶשַׁע) פירושו יְשׁוּעָה, ואומנם מילים מן השורש יש"ע הן היסודיות ביותר במקרא להבעת הציפייה להצלה מצרה ומצוקה – מידי אדם או בעזרת האל, למן המעשה היום־יומי ועד הגאולה העתידה לבוא.
יעידו על כך ריבוי המילים הכלליות: ישע, ישועה, תשועה, מוֹשָׁעָה, והשמות הפרטיים: יהושע, הושע, ישעיהו, יִשְׁעִי, יֵשׁוּעַ, הושעיה ומֵישָׁע.
חלקם אומצו כשמות יישובים בימינו: ישע, ישעי והושעיה, וכן כפר יהושע, בית יהושע וגבעת ישעיהו.
המושב הוקם בשנת 1957 על ידי קבוצת יהודים ממצרים שגורשו לישראל אחרי מבצע קדש.
ברבות השנים, עזבו רובם את המושב ותושבים אחרים באו במקומם.
השטחים החקלאיים של המושב הם בגודל של כ-2,000 דונם.
מתקפת הפתע בשבעה באוקטובר 2023
המושב ישע היה נתון למתקפה יחד עם שארית יישובי חבל צוחר, בקרב שזכור כ"קרב מבטחים", כחלק מטבח שבעה באוקטובר.
עם הגעת המחבלים לאזור המושב נערכה כיתת הכוננות של המושב להיאבק בהם, כאשר רק שלושה מחברי כיתת הכוננות היו חמושים.
תחילה הוקפצו חברי כיתת הכוננות לצומת שליד המושב בעקבות דיווח על ירי של מחבלים על אזרחים במקום, שכלל גם ירי מרובי סער ומטולי RPG.
לאחר מכן שבו חברי כיתת הכוננות למושב וערכו קרב יריות מול שמונה מחבלים ועוד מספר צלפים על הגגות.
אל חברי כיתת הכוננות של המושב חברו גם שלושה לוחמים מכיתת הכוננות של מושב ישע.
במהלך הקרב נהרגו חמישה מחברי כיתת הכוננות של שני המושבים.
בשעה 14:00 הגיע כוח מיוחד ראשון למושב.
נוסף על כך, ממושב ישע נחטפו 5 עובדים זרים מתאילנד ששבו לישראל בעסקת שחרור החטופים ישראל–חמאס (2023) ובהסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025).
ישמעאל בן פיאבי - ובמקורות גם ר' ישמעאל בן פאבי או בן פיאכי - היה כהן גדול (או שני כהנים גדולים שונים) בבית המקדש השני, המוזכר בתלמוד בהקשרים שונים.
ישמעאל השתייך לבית פיאבי, שהכהן הגדול הראשון שיצא מתוכו היה יהושע בן פיאבי, שמונה על ידי המלך הורדוס בשנות ה-20 של המאה ה-1 לפנה"ס.
ההיסטוריון מנחם שטרן מצביע על כך שהשם "פיאבי" הוא שם מצרי, המופיע גם בכתובות היהודיות מתל אל-יהודיה (לאונטופוליס) משנת 5 לפנה"ס.
השם "ישמעאל בן פאבי" מוזכר בתלמוד במגוון של הקשרים.
בדיון בתלמוד על התחלופה הגדולה של כהנים גדולים בימי בית שני, מוזכר ישמעאל בן פאבי, על פי דעה אחת, כמו ששימש תקופה יחסית ארוכה של עשר שנים.
באזכור של הבריונות של חבורות הכהנים הגדולים בסוף ימי הבית השני מוזכר גם בית ישמעאל בן פאבי:
כן מוזכרת הכתונת היקרה שעשתה לו אימו: .
ישמעאל בן פאבי גם מוזכר כמי ששרף פרה אדומה.
לפי התוספתא, עשה ישמעאל בן פיאבי שתי פרות.
מבואר שם, שאת הראשונה החמיר לעשות ב"מעורב שמש", כלומר לאחר שקיעת השמש ביום שנטהר מטומאה, כפי דעת הצדוקים שהיו מחמירים בכך.
לאחר דין ודברים של חכמים עמו, חזר ועשה פרה אחרת בטבול יום, כלומר לפני שקיעת השמש ביום שנטהר מטומאה, כשיטת חז"ל הפרושים, וללמד שאין ההלכה כדעת הצדוקים.
על פי יוסף בן מתתיהו, היו שני כהנים גדולים בשם זה.
ישמעאל בן פיאבי הראשון מונה לכהן גדול במקומו של חנן בן שת על ידי הנציב (אפארכוס) (26-15 לספירה) ואלריוס גראטוס, שנשלח ליהודה על ידי הקיסר טיבריוס.
ישמעאל בן פיאבי השני מונה לכהן גדול במקומו של חנניה בן נדבאי (ככל הנראה בשנת 59 לספירה) על ידי המלך אגריפס השני.
בזמן כהונתו, הגיע מעמדה של משרת הכהונה הגדולה לשפל חסר תקדים:
לאחר שאגריפס בנה בארמונו (ארמון החשמונאים) שבירושלים אולם גדול הצופה מגבוה על הנעשה בבית המקדש, הקימו הכהנים חומה גבוהה בצד המערבי של העזרה הפנימית, שחסמה את המראה גם מהסטיו המערבי (צדו הפנימי של הכותל המערבי), אזור משמרות הרומאים בזמן החגים.
המושל פסטוס, כמו גם אגריפס, כעסו מאוד והורו על הריסתה.
הכהנים ביקשו והורשו (בשנת 62 לערך) לשלוח שליחים בעניין לקיסר נירון: עשרה מנכבדי העיר ובראשם ישמעאל בן פיאבי וחלקיה שומר האוצר.