tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זה כולל את עלויות המעקב והקפדה על עמידה של שני הצדדים בתנאי ההסכם.
עלויות הובלה: אלו עלויות הקשורות להובלת סחורה מהמוכר לקונה.
זה כולל עלויות הקשורות למשלוח, טיפול ואספקה.
מיסים ועמלות עסקאות: אלה הם מיסים ועמלות המוטלות על ידי ממשלות או רשויות אחרות על עסקאות.
דוגמאות כוללות מס מכירה, מס ערך מוסף (מע"מ) ודמי תיווך.
עלויות עסקה חשובות בכלכלה מכיוון שהן יכולות להשפיע על התנהגות הקונים והמוכרים בשווקים.
עלויות עסקה גבוהות עלולות להפוך עסקאות לפחות תכופות או יקרות יותר, מה שמוביל לחוסר יעילות בהקצאת המשאבים.
דוגמאות ויישומים של עלויות עסקה:
עסקאות שוק: בשווקים מסורתיים, קונים ומוכרים כרוכים בעלויות עסקה כגון עמלות תיווך, עמלות ומיסים.
עלויות אלו יכולות להשפיע על ההחלטה לקנות או למכור ויכולות להשפיע על יעילות השוק.
עסקאות מקוונות: במסחר אלקטרוני, עלויות העסקה כוללות דמי משלוח, עמלות עיבוד תשלומים ועלויות הקשורות להחזרות והחזרים.
חברות מנסות לעיתים קרובות להפחית עלויות אלו כדי למשוך לקוחות נוספים.
התקשרות ומשא ומתן: בעסקים, עלויות עסקה עולות בעת משא ומתן ואכיפת חוזים.
זה כולל הוצאות משפט, עלויות אדמיניסטרטיביות ועלויות הקשורות למעקב ואכיפת הסכמים.
אינטגרציה אנכית: חברות עשויות לבחור להשתלב אנכית כדי להפחית את עלויות העסקה.
על ידי בעלות ושליטה על כל שרשרת האספקה, חברות יכולות להימנע מחלק מהעלויות הכרוכות בהתנהלות מול ספקים וספקים חיצוניים.
מערכות זכיינות: זכיינות היא דרך לצמצם את עלויות העסקאות הן עבור זכיינים והן עבור זכיינים.
מערכות זכיינות מספקות מודל עסקי מוכח, הדרכה ותמיכה, ומפחיתות את העלויות והסיכונים הכרוכים בפתיחת עסק חדש.
כניסה ויציאה משוק: עלויות עסקה יכולות להשפיע על החלטות כניסה ויציאה מהשוק.
עלויות כניסה גבוהות, כגון חסמים רגולטוריים או עלויות הקמה גבוהות, יכולות להרתיע חברות חדשות מלהיכנס לשוק.
באופן דומה, עלויות יציאה גבוהות יכולות למנוע מחברות לעזוב את השוק גם כאשר הוא כבר לא רווחי.
טכנולוגיית מידע: טכנולוגיית מידע יכולה לסייע בהפחתת עלויות העסקאות על ידי שיפור זרימת המידע, אוטומציה של תהליכים והקלת התקשורת בין קונים למוכרים.
שווקים מקוונים ופלטפורמות מסחר אלקטרוני הן דוגמאות לאופן שבו טכנולוגיה יכולה להפחית את עלויות העסקאות.
סחר גלובלי: בסחר בינלאומי, עלויות העסקה כוללות תעריפים, מכס, עלויות הובלה ועלויות הקשורות להמרת מטבע.
הסכמי סחר וארגונים בינלאומיים שואפים להפחית עלויות אלו כדי לקדם סחר עולמי וצמיחה כלכלית.
דוגמאות אלו מדגימות את הדרכים המגוונות שבהן עלויות עסקה יכולות להשפיע על החלטות כלכליות ותוצאות שוק.
עלי אבו א-ראע'ב היה מהנדס אזרחי ופוליטיקאי ירדני שכיהן כראש ממשלת ירדן ה-33 מ-19 ביוני 2000 עד 25 באוקטובר 2003. הוא התפטר והוחלף בפייסל אל-פאיז.
עלי אבו א-ראע'ב נולד בעמאן בשנת 1946. הוא סיים תואר ראשון בהנדסה אזרחית בשנת 1967 באוניברסיטת טנסי בארצות הברית.
הוא היה המנהל הניהולי של החברה הלאומית להנדסה ולקבלנות בשנים 1971–1991. מאוחר יותר שימש שר התעשייה והמסחר.
הוא גם היה שר משאבי האנרגיה והמינרלים בין השנים 1991–1993 ונבחר לפרלמנט הירדני בשנת 1993.
אבו א-ראע'ב התמנה לראש ממשלת ירדן ב-19 ביוני 2000, לאחר שהחליף את עבד א-ראוף א-רוואבדה.
בממשלתו הראשונה הוא כיהן גם כשר ההגנה.
אבו א-ראע'ב הרכיב ממשלה שנייה ב-14 בינואר 2002 וממשלה שלישית ב-21 ביולי 2003. בסך הכל הוא כיהן בתפקיד ראש הממשלה במשך שלוש שנים, בסופן התפטר מהתפקיד לאחר שהואשם בשחיתות ובקשרים מפוקפקים עם אנשי עסקים עיראקיים ומקורביו של סדאם חוסיין.
הוא הוחלף ב-25 באוקטובר 2003 על ידי פייסל אל-פאיז.
עלטה הוא סרט דרמה ישראלי וסרט הביכורים של מיכאל מאיר שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה באוקטובר 2012. הסרט הוא סיפור אנושי קיומי המתקיים בסיטואציה חברתית מורכבת של שתי חברות, הישראלית והפלסטינית, שבה קו ההפרדה בין הבערות והנאורות, אינו בהכרח קו ההפרדה הלאומי.
הסרט יצא להקרנות מסחריות בישראל ב-28 בפברואר 2013 ובמהלך מרץ-אפריל 2013 יצא בלונדון, פריז, ברלין, אמסטרדם, וינה, בריסל ודבלין.
בקיץ 2013 יצא הסרט בארצות הברית, ברזיל ובמדינות נוספות.
"עלטה" הוצג לראשונה בפסטיבל טורונטו, והשתתף בפסטיבלי הקולנוע של שיקגו, אטלנטה, סנטה ברברה (בה זכה בשורת פרסים), המבורג, סלוניקי וריו דה ז'ניירו.
בישראל השתתף הסרט בפסטיבל חיפה וחלק את הפרס הגדול של הפסטיבל עם "למלא את החלל".
"עלטה" התקבל בהתלהבות על ידי מבקרי סרטים בינלאומיים ובין היתר, תואר על ידי ההוליווד ריפורטר כסרט "כובש, חושני, מותח, רגיש ומרתק".
נימר הוא צעיר פלסטיני (ניקולאס יעקוב), בן מסור וסטודנט מצטיין לפסיכולוגיה הגר ברמאללה וחולם על לימודים בחו"ל וחיים טובים יותר.
בלילה גורלי אחד הוא פוגש ברועי (מיכאל אלוני), עו"ד ישראלי, והשניים מתאהבים.
ככל שמערכת היחסים ביניהם מתהדקת, נימר נאלץ להתמודד עם מציאות קשה של חברה פלסטינית שמוקיעה אותו בשל זהותו המינית מכאן (והוקעתו על ידי משפחתו שבה אחיו פעיל מבחינה פוליטית), וחברה ישראלית שאינה מקבלת אותו בשל זהותו הלאומית הפלסטינית מאידך.
הסרט נמכר להפצה ביותר מעשרים מדינות ברחבי תבל ובכך הוא הסרט הישראלי הנמכר ביותר בעולם בשנת 2012.
הוא נמכר להפצה במדינות: צרפת, גרמניה, בלגיה, הולנד, אנגליה, אירלנד, לוקסמבורג, הולנד, שווייץ, אוסטריה, ארצות הברית, קנדה, ארגנטינה, מקסיקו, ברזיל, אורוגוואי, צ'ילה ושבע מדינות במזרח אירופה (הפצה במזרח אירופה דרך רשת HBO).
השתתף בפסטיבל טורונטו, פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, פסטיבל הסרטים של שיקגו, פסטיבלים בהמבורג, סלוניקי וריו דה ז'ניירו.
הסרט יצא לבתי הקולנוע בישראל בפברואר 2012. הוקרן במערב אירופה בראשית אביב 2013 ובצפון אמריקה בסוף קיץ 2013.
נכון להיום, הסרט לא הופץ במדיה ביתית, אך זמין לצפייה בשירותי VOD שונים.
עלי אבו נוואר היה איש צבא ירדני ורמטכ"ל הלגיון הירדני בשנים 1956–1957. הודח מתפקידו והוגלה לסוריה בעקבות ניסיון הפיכה כושל נגד המלך חוסיין באפריל 1957.
עלי אבו נוואר נולד בשנת 1924 בסלט שבצפון עבר הירדן לאם ממוצא צ'רקסי.
סיים בית ספר לקציני מטה והיה מראשוני הקצינים העירוניים שהשתלבו בלגיון הירדני.
בשנת 1946 מונה לקצין תותחנים.
במהלך מלחמת העצמאות נלחם בירושלים בדרגת סגן, ובסוף המלחמה הועלה לדרגת סרן.
לאחר המלחמה יצא ללימוד במכללה הצבאית הבריטית בקמברלי.
בראשית שנות ה-50 שימש כנספח צבאי בפריז, שם הכיר את המלך חוסיין שלמד בבריטניה באותה התקופה ונרקמה ידידות בין השניים.
כשחוסיין הומלך רשמית בגיל 18 השיב את אבו נוואר לירדן ומינה אותו לשלישו הצבאי.
כששב, אבו נוואר הנהיג את הקצינים הירדנים החופשיים, קבוצה שדגלה ברעיונות של לאומיות ערבית והתנגדה למה שתפסה כקולוניאליזם הבריטי, זאת בהשראת תנועת הקצינים החופשיים שביצעו את המהפכה במצרים בשנת 1952. קצינים אלו פעלו להדיח קצינים בריטים בכירים בלגיון הירדני, בייחוד את הרמטכ"ל גלאב פאשה.
הרמטכ"ל עצמו התנגד בתוקף למינויו של אבו נוואר, אך המלך חוסיין התעלם ממנו.
היו שטענו כי גלאב הוא שמנהל את המדינה בפועל ולא המלך חוסיין.
לחצם של הקצינים הירדניים השפיע בסופו של דבר על המלך הצעיר, שבמרץ 1956 פיטר את גלאב בהתראה קצרה ובצורה מביישת.
בעקבות הדחתו, אבו נוואר קודם על ידי חוסיין בשלוש דרגות בבת אחת לדרגת גנרל כדי שיירש את התפקיד.
לרמטכ"ל מונה ראדי ענאב, שהיה על סף פרישה.
לאחר חודשיים עזב ענאב את תפקידו, וב-24 במאי 1956 מינה חוסיין את אבו נוואר לתפקיד הרמטכ"ל.
על אף הידידות בין המלך לבין הרמטכ"ל שמינה, בחירות אוקטובר 1956 סימנו את ראשית הפירוד שהוביל בסופו של דבר לניסיון ההפיכה של אבו נוואר.
בבחירות אלו נבחר לראשות הממשלה סולימאן א-נאבולסי מהזרם הסוציאליסטי.
הממשלה שהקים דגלה באחדות ערבית, ובחבירה לגוש הקומוניסטי על חשבון הקשרים עם המערב, זאת בניגוד גמור למדיניותו של חוסיין.
אבו נוואר, בן טיפוחים של רעיון האחדות הערבית של גמאל עבד אל נאצר, תמך ברעיונות שהציגה הממשלה החדשה.
הוא החל לקשור קשרים אישיים עם חבריה, בייחוד עם חבר מפלגת הבעת' עבדאללה רימאוי.
בראשית אפריל 1957 הממשלה הכריזה על כינון קשרים דיפלומטיים בין ירדן לברית המועצות, זאת בניגוד לדעתו של המלך.
לאחר שא-נאבולסי נוכח שהמלך לא פועל בנידון, הרהיב עוז והגיש למלך רשימת בעלי תפקידים, כולם מקורבים למלך, שהממשלה דורשת את פיטורם.
במקביל, ב-8 באפריל, הורה אבו נוואר על קירוב של מספר כוחות צבא לבירה עמאן.
היה בכך מעין הפגנת כוח של הברית בין הצבא לבין הפוליטיקאים, שנועדה להבהיר לחוסיין שעליו להיענות לדרישות הממשלה.
המלך אמנם פיטר חלק מבעלי התפקידים, אולם ב-10 באפריל דרש מן הממשלה להתפטר.
א-נאבולסי, בטוח ביכולתו באותה עת, הסכים והממשלה התפטרה.
ב-13 באפריל, במה שנודע לימים בתור "קשר זרקא", הציג הרמטכ"ל בפני המלך חוסיין אולטימטום לפיו עליו להקים ממשלה שתהיה מוסכמת על כלל הפלגים בממלכה.
בהמשך אותו יום ריכז אבו נוואר כוחות בבסיס זרקא שמצפון לבירה, והורה לאחת החטיבות (בראשות בן דודו מען אבו נוואר) לכתר את ארמון המלוכה.
אולם בשלב זה התגלעו שסעים בתוך הצבא שהכשילו את ניסיון ההפיכה.
המלך נסע עם הרמטכ"ל לזרקא, שם התקבל בחדווה בידי החיילים הבדווים בצבא.
במקביל חלק מן הקצינים שהפעיל אבו נוואר ברחו לסוריה, והתברר כי החטיבה ששלח לעמאן בעצם מגינה על הארמון ולא מכתרת אותו.
בהבינו כי הקשר נכשל, אבו נוואר התחנן בפני חוסיין שיחוס עליו.
המלך לא אסר את הרמטכ"ל, אלא דרש את עזיבתו.
באותו יום אבו נוואר ומשפחתו גלו לדמשק.
בתפקיד הרמטכ"ל אבו נוואר הוחלף בידי עלי אל-חיארי, שהיה גם הוא מקורב לקצינים החופשיים הירדניים וערק לסוריה זמן קצר לאחר מינויו.
מגלותו בדמשק אבו נוואר המשיך לפעול כנגד המשטר ההאשמי בירדן, יחד עם עבדאללה רימאוי ומספר קציני צבא אחרים.
בשנת 1959 עמד מאחורי ניסיון הפיכה כנגד המלך.
בעקבות ניסיון זה נשפט שלא לפניו באפריל 1959 ונידון לתקופת מאסר ממושכת.
באוגוסט 1960 הצליחה האופוזיציה להתנקש בחייו של ראש ממשלת ירדן היזאע אל-מג'אלי באמצעות מטען נפץ שהוחדר למשרדו.
בינואר 1962, היציבות השלטונית בזמן כהונתו הראשונה של וספי א-תל אפשרה מתן חנינה לגולים פוליטיים ומתנגדי משטר.
ב-10 במאי באותה שנה אבו נוואר קיבל חנינה מהמלך חוסיין ושב לירדן.
על אף עברו הבעייתי, אבו נוואר שירת את המלך חוסיין נאמנה לאחר שובו.
הוא מונה לשגריר ארצו בצרפת ולאחר מכן מונה לחבר בסנאט.
באפריל 1990 נבחר לייצג את הלאומיים הערבים בוועדה המלכותית לניסוח "האמנה הלאומית של ירדן".
אמנה זו נועדה להמשיך את מגמת הדמוקרטיזציה בממלכה, והדגישה את חופש הביטוי, שלטון החוק, והזכות להתאגדות פוליטית.
בעקבות אשרור האמנה ביוני 1991 נסללה הדרך להתרת פעילות פוליטית בירדן בשנת 1992, לאחר שזו נאסרה בעקבות קשר זרקא למעלה מ-30 שנה קודם לכן.
עלי אבו נוואר נפטר בשנת 1991.
עלי אבו עוואד הוא פעיל שלום ופציפיסט פלסטיני, מקים התנועה "תע'ייר" להתנגדות לא-אלימה.
מוצאה של משפחתו של אבו עוואד בכפר אל-קוביבה, במקום בו שוכן היום מושב לכיש.
בעקבות כיבוש הכפר ב-1948, המשפחה עברה לבית אומר.
אבו עוואד נולד ב-1972 בחלחול, להורים שהיו פעילים פוליטית וצבאית.
אמו, פטמה ("אום יוסוף"), הייתה פעילה בתנועת הפת"ח, ונעצרה מספר פעמים בידי שירות הביטחון הכללי.
על פי עדותו, כשהיה בן עשר הוא חזה בסוכני השירות מכים את אמו.
לאחר שהורשעה בחברות בארגון טרור, וריצתה מאסר של חמש שנים, הפך אבו עוואד בעצמו לפעיל בפת"ח.
הוא נעצר בעת האינתיפאדה הראשונה באשמה של זריקת אבנים, זריקת בקבוקי תבערה וחברות בארגון בלתי חוקי, ונידון לעשר שנות מאסר.
לטענת אבו עוואד, הרשויות החמירו את ההאשמות נגדו בגלל סירובו לשתף פעולה בחקירתו ולהפליל את אמו.
הוא ריצה ארבע שנים בבית כלא, ושוחרר בעקבות הסכם אוסלו.
לדבריו, תקופת מאסרו הייתה בשבילו "בית הספר הטוב ביותר להבנה של הסכסוך." בעת שהותו בכלא הוא למד עברית ואנגלית, וקרא בכתביהם של מוהנדס קרמצ'נד גנדי ומרטין לותר קינג.
בעקבות לימוד משנתו של גנדי, הוא הכריז לקראת סוף מאסרו על שביתת רעב, במחאה על שלא ניתן לו לפגוש את אמו (שהייתה אסירה אף היא באותו זמן) במשך כל תקופת מאסרו.
כעבור 17 ימי שביתה, מבוקשו ניתן לו.
לדבריו, ההצלחה של שביתת הרעב הייתה נקודת מפנה, שלאחריה הבין שבמאבק לא-אלים ניתן להשיג יותר מאשר באלימות.
הוא גויס כאיש ביטחון של הרשות הפלסטינית, במאבק כנגד פעילים של ארגוני טרור פלסטינים, כשהוא פועל למעצרם.
בשנת 1997 פרש מעבודתו ברשות, לדבריו לאחר שהבין שהרשות פועלת ככל יכולתה כנגד הטרור, אולם ממשלת ישראל אינה ממלאת את חלקה בהסכמים עם הרשות.
ב-20 באוקטובר 2000, בעת האינתיפאדה השנייה, ירה בו אדם שזוהה על ידו כישראלי, שנמלט במכונית נושאת לוחית זיהוי ישראלית.
אבו עוואד נפצע ברגלו, וכפעיל לשעבר של פת"ח, נשלח על ידי הרשות לטיפול בערב הסעודית.
כשחזר לביתו, נודע לו שחייל ישראלי במחסום הרג את אחיו הבכור, יוסוף.
בשנת 2002 פנה יצחק פרנקנטל, שבנו נחטף ונרצח בידי אנשי חמאס, אל אבו עוואד וביקש לפגוש אותו.
אבו עוואד מעיד שהייתה זו הפעם הראשונה שישב לשיחה על כוס תה עם יהודי כלשהו, ושהפגישה עשתה עליו רושם חזק.
לדבריו, "עד הפגישה עם פרנקנטל, לא האמנתי שליהודי יש דמעות." אבו עוואד הצטרף עם אמו, אחיו ואחיותיו לפורום המשפחות השכולות, שפרנקנטל הקים, והחל להרצות לפלסטינים, ליהודים ולזרים על התנגדות לא-אלימה.
בפרט, הוא מנסה לשכנע מאז את בני עמו, שאי-אלימות תועיל להם יותר במאבק לסיום הכיבוש.
בפורום פגש את רובי דמלין, יהודייה מדרום אפריקה, שצלף פלסטיני הרג את בנהּ דוד, פעיל שלום וקצין בצה"ל שהתנגד לכיבוש.
אבו עוואד ודמלין הרצו בכל העולם במשך מספר שנים וקידמו את רעיונם, שמפגשים בין קורבנות האלימות יסייעו לסיום הסכסוך.
ב-2014 החל להרצות בארצות הברית ביחד עם הרב חנן שלזינגר מאלון שבות.
בהרצאותיו הוא מעביר את מסריו הלא-אלימים: "היהודים אינם אויבי - הפחד של היהודים הוא האויב שלי.
היהודים סבלו מפחד בכל ההיסטוריה שלהם, ועלינו מוטלת חובה למנוע מהיהודים את הפחד הזה." "אנשים חושבים שתורת הסאטיאגרהא של גנדי היא חולשה.
שבכעסם, הם מבטאים את חוזקם.
אי אפשר להיות לא-אלים, מבלי להקשיב לסיפורו של הצד השני.
אבל ראשית, עלינו להפסיק להרגיש קורבנות."
אבו עוואד הקים את המרכז "קראמה" (ערבית: كرامه, בעברית: כבוד) על אדמת משפחתו, במרכז גוש עציון.
כמו כן הוא בין המקימים של "שורשים", תנועה להידברות בין יהודים לפלסטינים, שבה חברים תושבי כפרים ערביים והתנחלויות באזור הגדה המערבית; וביניהם הרב חנן שלזינגר, ותלמידיו של הרב מנחם פרומן.
הרב שלזינגר יצר קשר בין חבריו המתנחלים לבין אבו עוואד, והביאו להרצות בפניהם את רעיונותיו על קידום היכרות והבנה בין העמים, במטרה לסיים את הסכסוך.
Painful Hope ("תקווה כואבת"), ספר מאת עלי אבו עוואד, בהוצאה עצמית באתר מימון המונים Indiegogo, שנת 2016
עלי חסן אבונימה הוא עיתונאי ופעיל אנטי ישראלי אמריקאי, בן למהגרים פלסטינים.
עלי חסן אבונימה נולד בוושינגטון, ארצות הברית.
אביו נולד בכפר בתיר, והיה דיפלומט ירדני ושגריר ירדן באו"ם.
אמו נולדה בכפר ליפתא והפכה לפליטה במהלך מלחמת השחרור.
בילדותו משפחתו התגוררה בבריטניה ובבלגיה, ולאחר מכן חזרה לארצות הברית.
אבונימה קיבל תארים אקדמיים מאוניברסיטת פרינסטון ומאוניברסיטת שיקגו.
בפרינסטון הוא החל בפעילות פוליטית, שנמשכה גם בשיקגו, שם נפגש רבות עם הקהילה המוסלמית בעיר.
בהמשך הפך פעיל ברשת הפעולה הערבית-אמריקאית, והפך לסגן הנשיא של הארגון.
אבונימה תומך בולט ב"פתרון המדינה האחת" לסכסוך הישראלי-פלסטיני, ופרסם ספר בנושא זה.
הוא מתגורר בשיקגו, וטוריו מתפרסמים בעיתונים אמריקאים רבים, בהם השיקגו טריביון ולוס אנג'לס טיימס.
התראיין בתוכניות טלוויזיה רבות ברשתות CNN, MSNBC, PBS ורשתות נוספות, וכן הופיע במספר סרטים תיעודיים על הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הוא ממייסדי אתר האינטרנט האנטי ישראלי ותומך הטרור "אלקטרוניק אינתיפאדה".
כמו כן הוא חבר מייסד בוועד ההיגוי של "אל-עודה", ארגון הפועל למען זכות השיבה הפלסטינית, ואחד מתומכיה הבולטים של תנועת BDS.
במאי 2013 ביקר במחנה הפליטים אל-מע'אזי שברצועת עזה.
בינואר 2025 נעצר אבונימה על ידי משטרת שווייץ, לאחר שהוצא נגדו צו איסור כניסה לשווייץ.
אבונימה מרבה לשבח את החמאס, המוגדר בשווייץ ארגון טרור.
בשנת 2001 אבונימה היה בין מייסדי אתר האינטרנט "אלקטרוניק אינתיפאדה" (The Electronic Intifada), העוסק בעיקר בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני, מנוקדת מבט של מאבק בישראל.
האתר תומך בתנועת החרם נגד מדינת ישראל, וכתובים באתר הביעו תמיכה ברצח קטינים ישראלים במסגרת הטרור הפלסטיני.
לפי פרסומים האתר מכנה את עצמו "נשק ההשמדה ההמונית של פלסטין".
בשנת 2007 פרסם אבונימה ספר בשם "מדינה אחת: הצעה נועזת ליציאה מהמבוי הסתום הישראלי-פלסטיני" (One Country: A Bold Proposal to End the Israeli-Palestinian Impasse).
בספר הוא מנמק מדוע הוא דוגל בפתרון המדינה האחת.
לאחר מכן פרסם מאמרים רבים בנושא זה.
לטענתו של אבונימה, לפתרון שתי מדינות לשני עמים "אין סיכוי להתממש" והוא הוחלף על ידי "מדינה דו-לאומית דה פקטו" בשליטה ישראלית.
הוא תומך בהקמת מדינה אחת דמוקרטית, המבוססת על שוויון אזרחי, תוך התחשבות בחששות הלגיטימיים של האוכלוסייה היהודית בישראל.
לדעת רוב המבקרים של ספריו ומאמריו של אבונימה, רעיון המדינה האחת שקול לחורבן מדינת ישראל, ומחיקת אופייה היהודי של המדינה לטובת שלטון הרוב הערבי.
גם באתר "NGO Monitor" מובעת ביקורת על גישתו, לפיה "הוא פוטר בלא-כלום את הדאגות היהודיות בנוגע לחיים תחת רוב ערבי כפחדים גזעניים, ולא הגיוניים".
אבונימה מתנגד לציונות, אותה הוא מתאר "פרויקט גוסס שנמצא בנסיגה ומתקשה לגייס תומכים חדשים." הוא מתנגד לשליטה היהודית בארץ ישראל, ולדעתו הפלסטינים צריכים לנקוט באמצעים לא-אלימים נגד ישראל, כמו חרם על ישראל, ולקדם את חזון המדינה האחת.
בשנת 2012 כתב: "בסופו של דבר, אני מאמין שההיגיון הבלתי נמנע של המדינה האחת יתקבל.
כמו בדרום אפריקה ובצפון אירלנד, כל פתרון צודק יהיה כרוך בתהליך קשה וממושך של משא ומתן וחידוש היחסים הפוליטיים, הכלכליים והתרבותיים.
אבל הדיון מוביל לשם, והוא בלתי ניתן לעצירה."
במאמרים אחרים שלו השווה את ישראל לשלטון האפרטהייד בדרום אפריקה, ואף תמך באמירה של פוליטיקאי בריטי שהשווה את ישראל לגרמניה הנאצית.
אבונימה מבקר את תמיכתה של ארצות הברית בישראל, ותומך בזכות השיבה הפלסטינית.
אבונימה השווה פעמים רבות את הציונות למשטר האפרטהייד שהיה בדרום אפריקה עד 1994.
במהלך הרצאה במכללת המפשייר אמר: "אובדן הלגיטימציה עבור משטר האפרטהייד היה מחולל השינוי, וכאשר מערכת מאבדת את הלגיטימיות שלה, כל כלי הנשק שבעולם לא יוכלו להגן עליה ...
אנו מתחילים לראות אובדן דומה של לגיטימציה כלפי הציונות."
כמו כן נאם רבות באירועי "שבוע האפרטהייד הישראלי" באוניברסיטאות בארצות הברית.
אבונימה מבקר בחריפות את הרשות הפלסטינית.
במאמר בדצמבר 2012 כתב: "במשך שנים הרשות מתודרכת ומצוידת על ידי כוחות אמריקאים על מנת לשמש ככוח עזר לכוחות הכיבוש הישראליים, לדכא כל צורת התנגדות פלסטינית, להכות ולדכא פלסטינים המביעים את דעותיהם ולעצור ולהטריד עיתונאים שמעזים לבקר אותה.
קיים תיעוד מסודר על שיתוף הפעולה של עבאס עם ישראל, נגד האינטרסים של העם הפלסטיני.
בשנת 2006 הרשות חרשה מזימה חשאית עם ישראל, ארצות הברית וחוסני מובארכ, להפיל את חמאס שניצח בבחירות.
היא שיתפה פעולה עם ישראל כדי לקבור את דו"ח ועדת גולדסטון על פשעי המלחמה של ישראל בעזה, ומתחננת לישראל לא לשחרר אסירים פלסטינים כדי לא להעניק נקודות זכות לחמאס."
לאחר חתימת הסכם הפיוס בין פת"ח לחמאס, פרסם אבונימה מאמר ובו הבהיר שהוא מתנגד לכך משום שהדבר עלול להתפרש כהכרה בישראל.
בכנס במדריד על פתרון המדינה האחת, אבונימה התייחס ל"שלום עכשיו" כאל "קבוצה גזענית ציונית ימנית".
בשנת 2012 אבונימה שיבח את הסרט התיעודי "שוד הספרים הגדול", לפיו בשנת 1948 נבזזו בשיטתיות עשרות אלפי ספרים פלסטינים על ידי ההגנה.
ישראל הכחישה את התיאורים בסרט.
כאשר גלעד שליט נפל בשבי החמאס, אבונימה כתב כי יש להתייחס אליו כאל שבוי מלחמה, וככזה אינו זכאי לקשר עם משפחתו או לביקורים של נציגי ארגון הצלב האדום.
במאמר באל-ג'זירה תקף את כתב הגרדיאן ג'ושוע טרוויניו שקרא לצה"ל לתקוף את המשט לעזה (2011).
הגארדיאן תמך בטרוויניו, אך פיטר אותו זמן קצר לאחר מכן מסיבות אחרות - הוא קיבל כספים מממשלת מלזיה כדי לשפר את תדמיתה, והסתיר זאת מעורכי העיתון.
אבונימה פגש את ברק אובמה בשיקגו מספר פעמים, כולל פגישות אישיות, כאשר אובמה היה חבר ההסנאט של אילינוי.
לדבריו, בתקופה זו אובמה נהג להשתתף באירועים של הקהילה הפלסטינית בשיקגו, בהם אירוע התרמה למען הפלסטינים בשנת 1998 שבו אדוארד סעיד היה הנואם המרכזי, ואירוע התרמה למען תושבי מחנה הפליטים דהיישה בשנת 1999.
גם במאמר משנת 2007 כתב אבונימה: "אובמה שכנע אותי שהוא היה מאוד מודע לסוגיות הקריטיות של תמיכת ארצות בישראל וחוסר הרגישות כלפי הערבים ...
הוא היה תומך נלהב בלחץ אמריקאי על ישראל."
לדברי אבונימה, אובמה ניתק לאחר מכן את יחסיו עם ערביי ארצות הברית לקראת בחירתו לסנאט.
"אובמה אמר שהוא אוהד את הפלסטינים," כתב אבונימה, "אבל אני לא מאמין לו.
אני מאמין שיש לו מניעים פוליטיים והוא לא מזדהה עם הפלסטינים, לנוכח עמדותיו ופעולותיו האחרונות.
הוא הביע אהדה לפלסטינים רק בשביל להיבחר."
אבונימה הביע ביקורת חריפה על מדיניותו של אובמה במזרח התיכון, וכתב: "אובמה התבצר במדיניות של קודמו, ג'ורג' ו.
בוש, ולא תרם אפילו תירוץ קלוש לקידום תהליך השלום הישראלי-פלסטיני."
כמו כן פרסם מאמרים רבים בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני, בין השאר בעיתונים הניו יורק טיימס, שיקגו טריביון, לוס אנג'לס טיימס, הגרדיאן ואל-ג'זירה.
העֱלִי הוא איבר הרבייה הנקבי בפרח.
המונח עלי הוא ארכאי ויצא מן השימוש בקרב החוקרים שמרבים לדבר על שחלה או גינציום.
מתן הסברים למונח הוא לצורך הבנת ספרות ישנה יותר.
העלי מורכב מעַלֶה שַׁחֲלָה (carpel) אחד או מספר עלים, וקיימים בו החלקים העיקריים הבאים:
שַׁחֲלָה (ovary) – איבר חלול, בתוכו נמצאות השליה והביציות,
עַמּוּד הָעֱלִי (style) – עמוד העולה מן השחלה (לעיתים רחוקות הוא נעדר), דרכו נכנסים תאי המין הזכריים אל השחלה;
צַלֶּקֶת (stigma) – מקום מורחב בראש עמוד העלי, לעיתים דביק, לעיתים מפוצל בראשו, שמשמש לקליטת תאי המין הזכריים.
הצלקת שבראש עמוד העלי היא היעד של גרגירי האבקה שהשתחררו מהמאבק של פרח אחר מאותו המין.
כל גרגיר אבקה מכיל זוג תאים רדומים - האחד (שיכיל זוג תאי זרע - גמטות) מוכל בשני (שיהפוך לנחשון האבקה).
מעטה קשיח ועמיד מגן על הגרגיר עד שיגיע לצלקת על ידי נשאי אבקה (כמו חרקים, ציפורים או רוח).
איתות בין הצלקת לגרגיר מוביל לקשירה חזקה של הגרגיר לצלקת על ידי חלבוני היצמדות.
בדרך כלל האיתות מותאם רק לגרגירים מאותו מין של הצלקת.
כעת הצלקת מעוררת (מנביטה) את הגרגיר מתרדמתו על ידי הפרשת נוזלים בדיפוזיה.
תא הנחשון עם זוג הגמטות בוקע אז ממעטה הגרגיר ומתארך דרך עמוד העלי כדי להוביל את הגמטות אל תא הביצה שבשחלה.
הנחשון מתארך בהכוונת איתותים וחלבוני היצמדות נוספים שלרוב לא יפעלו על גרגיר של אותו צמח, כדי למנוע הפריה עצמית.
ייתכן שמספר נחשונים יעברו באותו עלי, אך לרוב רק אחד מהם יגיע ליעדו.
כשהנחשון מגיע לביצית, משתחררים הגרעינים.
אחד מהם יפרה תא ביצה והשני יתחבר לתא ההורה של האנדוספרם.
הביצית המופרית תתפתח בשחלה ותהיה לזרע שיינבט לצמח.
ניזאם-א-דין מיר עלי-שיר נֵוֵואִי או "הראווי " (בטורקית צ'אגאטאי ובפרסית: مير علیشیر نوائى, באוזבקית: Alisher Navoiy, באויגורית: Әлшир Нава'и/ئەلىشىر نەۋائى, 9 בפברואר 1441 הראת - 3 בינואר 1501 הראת)) היה משורר, פילוסוף, הוגה מיסטי, לשונאי, פוליטיקאי, צייר, מוזיקאי ונדבן טורקי-צ'אגאטאי.
ניזאם-א-דין חי ופעל בחו'ראסאן רבתי, בשטח הנוכחי של אפגניסטן, איראן ואוזבקיסטן, בימי השושלת הטימורית, נחשב לדגול הסופרים בשפת צ'אגאטאי ולאחד מגדולי המשוררים בשפות הטורקיות.
הוא כונה בשם "נוואי", שמשעותו היא "נעים הזמרה".
בנוסף, כתב גם בשפה הפרסית, בשם העט "פאני" ("בן חלוף"), ובערבית.
עלי-שיר נוואי היה אח-חלב של הסולטאן חוסיין באיקרא בח'וראסאן שקרא לו בשנת 1469 לחזור להראת והשפיע עליו שפע כבוד והוקרה.
עלי-שיר נוואי היה מלומד בקיא בהגות הדתית של האסכולה המאתורידית באלסאם הסוני.
הוא עודד כישרונות צעירים באמנות, למשל גילה את צייר המיניאטורות בהזאד שבתחילת דרכו עבד בשירותו.
עלי-שיר נוואי התמנה בשנת 1472 לווזיר ובשנת 1487 למושל העיר אסטראבאד (לימים גורגאן).
היה אדם עשיר, בעל אחוזות, ונדבן ובשנים 1480–1500 בנה על חשבונו מדרסות, מסגדים, ח'אנקות, חמאמים, גשרים ובריכות לשימוש הציבור.
נחשב לגיבור ולמשורר לאומי של אוזבקיסטן וטג'יקיסטן.
בטג'יקיסטן נודע בעיקר בגלל מפעל חייו בתחום האמנויות והבנייה.
ידועים ביותר הם ארבעה הדיוואנים, שירים ליריים ב-50,000 חרוזים, במחולקים לפי ארבעה שלבי החיים של האדם:
"פלאי הילדות", "ערכי הנעורים", "נפלאות הבגרות" ו-"יתרונות הזקנה".
עלי-שיר נוואי נודע גם בחמשת השירים הגדולים שלו "חמסה" (1485-1483)- שירי אהבה והרפתקאות אפיים, לפי הדגם של שירת ניזאמי גנג'אווי:"פלאי האנשים הטובים", "פרהאד ושירין", "ליילי ומג'נון", "שבעת הנוסעים" (על שבעת כוכבי הלכת) ו"סד-י אסכנדרי" (החומה של אלכסנדר) (על אלכסנדר הגדול) שהתאפיינו בשלמות הצורה והשפה.
נוואי כתב גם ספר לימוד לפרוזודיה בשם "מידת המשקל" ואת ספר "העימות בין שתי השפות" שבו טען לטובת הצורך לשים קץ להגמונית השפה הפרסית בספרות של העמים הטורקיים.
ניזאם-א-דין מיר עלי-שיר נולד ב-1441 במשפחתו של גיאת'-א-דין קיצ'קינה, פקיד בכיר של הממלכה הטימורית שכיהן זמן מה כמושל של סאבזאוואר.
האם עבדה כאומנת בארמון השליט.
המשפחה נהגה לארח בביתה פילוסופים ואמנים ידועי–שם של התקופה.
האם באותן שנים עמד בראש הממלכה שאה-רוח' ח'אן, בנו של טימור לנג ובירת הממלכה, הראט, הייתה מרכז תרבות חשוב בעולם האסלאמי.
המשפחה השתייכה לאליטה הצ'גטאית והצטיינה בכותבים ואמנים רבים שהשפיעו על דרכו של עלי-שיר.
דוד מצד האם, מיר סעיד היה משורר, דוד אחר, מוחמד עלי היה מוזיקאי וקליגרף וכתב שירים בשם העט "גריבי".
בן דוד בשם סעיד-אקא חידר חיבר גם הוא שירים תחת שם העט "סבוחי".
עלי-שיר דיקלם לראשונה בגיל שלוש או ארבע שיר מאת קאסים אל-אנוואר.
חברי אביו העריכו את כישרונו בדיקלום השירים וביקשו שישמיע להם עוד.
אביו של עלי-שיר מת כשהוא היה קטין.
והמושל של ח'וראסאן, אבו ל-קאסים בבור-מרזה, שהיה נין של טימור לנג, פרש עליו את חסותו.
עלי-שיר למד בבית הספר (מדרסה) יחד עם חוסיין באיקרא שהיה לימים סולטאן של ח'וראסאן, משורר ופטרון האמנויות.
ב-1447 אחרי מות השליט שאה רוח פרץ במדינה משבר פוליטי ובנסיבות אלה ב-1449 נמלטה משפחתו של עלי-שיר מהראט אל העיר .
המפגש עם שרף-א-דין עלי יאזדי
בטאפט חי ההיסטוריון המפורסם טימור שיד.
עלי שיר שהה בקרוואנסראי קרוב לביתו של שרף-א-דין.
ביום מן הימים תוך כדי משחקים עם ילדים אחרים, הזדמן עלי-שיר בחצר ביתו של שרף א-דין .
בעל הבית קרא לו ובחן אותו עם שאלות בהיסטוריה ונדהם מתשובותיו הנבונות.
הילד סיפר למלומד הקשיש שהוא לומד את הקראן והגיע לסורת תבארק .
שרף א-דין שיבח אותו ונתן לו את ברכתו
עלי-שיר התכתב עם המשורר אמיר שאהי (אמיר אע'א-מליק אבן ג'מאל-א-דין) שנמנה עם הסרבדרים מסבזוואר, חסידי תנועה עממית לרפורמות בשלטון.
עלי-שיר נכלל זמן מה בפמלייתו של באיסונקר מרזה, השליט של טרנסאוקסאניה.
בשנות ה-1450 כשהוחזר הסדר על כנו בח'וראסאן הוא שב לשם עלי-שיר ומשפחתו.
עוד לא מלאו לו חמש עשרה כשהתפרסם כמשורר דו-לשוני שכתב היטב שירים בשתי שפות:פרסית ושפת האם שלו, צ'גטאית.
עם מוריו נמנה ארדשר סעיד חסן (1489-1418), משורר בשפה טורקית שחי בממלכה הטימורית .
מילדותו גדל עלי-שיר עם ילדי האצולה הטימורית.
ב-1456 עלי-שיר ובאיקרא נסעו למשהד יחד עם אבו ל-קאסים בבור מרזה.
אולם בשנה הבאה אבו ל-קאסים מת ודרכיהם של שני החברים לכיתה נפרדו.
בעוד שבאיקרא פנה לקריירה שלטונית, עלי-שיר המשיך בלימודים קודם במשהד, אחר כך בהראט וסמרקנד.
בשנים 1463-1457הוא למד במדרסה במשהד.אחד ממוריו שם היה ג'אמי, משורר והוגה דעות ייחודי.
אחרי מותו של אבו סעיד מרזה ב-1469 תפס חוסיין באיקרא את השלטון בהראט.
אז עזב עלי-שיר את סמרקנד כדי לשרת בחצר חברו.
ב-1472 התמנה עלי-שיר כ"אמיר" של הדיוואן-י עלא (המועצה העליונה), מה שגרם לסכסוך בינו לבין הפקיד הבכיר הפרסי מג'ד א- דין מוחמד חוואפי שמדיניות הרפורמות הריכוזיות שלו ביקשה לפגוע בפריבילגיות של האליטה הצבאית הצ'גטאית שעלי-שיר השתייך אליה.
עלי-שיר נהנה מאמונו של באיקרא ונשאר בשירותו עד יום מותו ב-3 בינואר 1501.
הסולטאן באיקרא נכח בלווייתו ויש אומרים ששמר שלושה ימי אבל לזכרו.
עלי שיר נוואי ניהל חיים סגפניים: לא התחתן, לא היו לו פלגשים ולא הוליד צאצאים.
השפעת יצירתו של נוואי הרחיקה עד להודו במזרח ולאימפריה העות'מאנית במערב.
ניתן למצוא אותה במרכז אסיה של ימינו, בטורקיה המודרנית, בטטרסטן האוטונומי שברוסיה, באזור שינג'יאנג שבסין ובעוד אזורים המיושבים על ידי עמים דוברי טורקית.
המפקד, המשורר והסופר באבור, מייסד האימפריה המוגולית שבהודו, ומחבר "באבורנאמה" הושפע מאוד על ידי כתיבת נוואי.
הוא העריך אותה מאוד ואף וניסה להתכתב עם המלומד הדגול.
גם הטורקים העות'מאנים היו מודעים לערכה של מורשת נוואי:סולימאן המפואר החזיק בספרייתו האישית את "דיוואן-י נוואי", את "חמסה" ואת "מוחכמאת"
סגנונו של המשורר האזרבייג'ני פוזולי שכתב בחסותם של הספווים ושל העות'מאנים, הושפע גם כן מסגנונו של נוואי.
עלי-שיר נוואי אומץ על ידי אוזבקיסטן כמשורר הלאומי שלה.
עיר ומחוז באוזבקיסטן נקראים לכבודו - העיר אלישר נבואי ומחוז נבואי.
גם שדה תעופה בינלאומי של העיר אלישר נבואי נקרא על שמו.
שדרות ורחובות רבים ברחבי אוזבקיסטן נקראים על שמו, כמו כן תחנת מטרו בעיר טשקנט.
נוואי הפך למקור השראה של סופרים ומשוררים אוזבקים רבים
ספרייה ציבורית בטשקנט (שנוסדה ב-1870) נקראה החל מ-1948 עלשמו של עלי-שיר נוואי.
ב-12 באפריל 2002 היא הפכה לספרייה הלאומית על שם עלי-שיר נוואי.
בערים סמרקנד, טשקנט ודושנבה הוקמו פסלים לזכרו.
תחת השלטון הסובייטי, נקראו לפי שמו שדרה בקייב, רחוב בלבוב וכן בדונצק, פולטבה ואוז'גורוד
התיאטרון לאופרה ולמחול בטשקנט נקרא לזכרו על שם אלישר נבואי
נוואי הוא אחד האהובים שבמשוררי העמים הטורקיים במרכז אסיה.
בדרך כלל נחשב לגדול הנציגים של הספרות בשפת צ'אגאטאי.
שליטתו בשפת צ'אגאטאי הייתה כה מושלמת ששפה זו נודעה כ"שפת נוואי".
אף על פי שכל האתנומימים העכשוויים של מרכז אסיה הם אנאכרוניסטיים, המקורות הסובייטיים והאוזבקים רואים בנבואי אישיות אוזבקית.
מריה סובטלני סברה שהוא היה אולי צאצא של הלבלרים ה"בחשים"', מה שגרם לכמה מקורות לשייך אותו לאויגורים
עם זאת, חוקרים כמו קאזויוקי קובו חולקים על טענה זו.
עלי אבן (נולד ב-17 בינואר 1950) הוא קלרניתן ומוזיקאי ישראלי-אמריקאי, פרופסור למוזיקה באוניברסיטת אינדיאנה.
עלי אבן נולד בניו יורק לאבא ולסוזי אבן (לבית אמב"ש), בזמן שאביו כיהן במקביל כשגריר ישראל באו"ם ובארצות הברית.
אחותו הצעירה היא גילה, לימים בונת גיטרות.
אבן גדל בוושינגטון הבירה, ולאחר ששבה לישראל התגוררה המשפחה ברחובות, שם כיהן אביו כנשיא מכון ויצמן למדע.
בגיל 4 החל לנגן בקלרינט.
מורהו הראשון היה הכליזמר דניאל ויזנברג, ובהמשך למד אצל יונה אטלינגר וריצ'רד לסר.
את שירותו הצבאי עשה בתזמורת צה"ל.
בהמלצתו של לסר, רכש אבן את השכלתו המוזיקלית במכון קרטיס למוזיקה, ולאחר שהשלים את לימודיו הצטרף לתזמורת רשות השידור תחת המנצח לוקס פוס.
מעט לאחר מכן, הוזמן על ידי זובין מהטה להצטרף לתזמורת הפילהרמונית הישראלית, שם בילה 13 עונות בנגינה ובהקלטה של רפרטואר תזמורתי תחת מנצחים בינלאומיים ידועים כגון קלאודיו אבאדו, דניאל בארנבוים, ליאונרד ברנשטיין, כריסטוף ואן דוהנאני, כריסטוף אשנבאך, ג'יימס לוויין, קורט מאזור, סיימון ראטל, גאורג שולטי, וקלאוס טנשטדט.
הוא שימש כסולן בתזמורת הפילהרמונית הישראלית פעמים רבות, וכן הופיע כסולן יחד עם התזמורת הקאמרית האנגלית במרכז האמנויות ברביקן, בתזמורת "סימפוניה" של העיר לונדון שמשכנה ברויאל פסטיבל הול, בקאמרטה של זלצבורג, בתזמורת הקאמרית של פילדלפיה, בקאמרטה הישראלית ירושלים, בתזמורת הקאמרית של אינדיאנפוליס, בתזמורת של לואיוויל ועוד.
במסעותיו של אבן בעולם כמוזיקאי קאמרי, שיתף פעולה עם אמנים ואנסמבלים שונים, בהם רביעיות מיתרים מרחבי העולם.
בין היתר השתתף רבות בפסטיבל המוזיקה של מרלבורו בוורמונט.
בהיותו שם, הוזמן על ידי הכנר ההונגרי שאנדור וג לנגן בפסטיבל פרוסיה קוב בבריטניה, שם זכה לשבחים מפי עיתון הגרדיאן.
הוא הקליט עבור מרידיאן רקורדס בלונדון, ועבור חברות התקליטים ספיר, קריסטל ונקסוס.
אבן היה חבר במירייד, אנסמבל קאמרי של חלק מחברי תזמורת קליבלנד, במשך שבע שנים.
פעמים רבות שימש כנגן וכמורה-אמן בקרן מוצרט האירופאית.
כיום הוא מחלק את זמנו בין הוראה באוניברסיטת אינדיאנה (שם הוא משמש כפרופסור), ביצוע בתזמורת הקאמרית של אינדיאנפוליס ונסיעות בעולם כסולן וכמוזיקאי קאמרי.
בחודשי הקיץ הוא מלמד ומבצע בפסטיבל המוזיקה של סרסוטה, ומשמש כקלרניתן ראשי בתזמורת הסימפונית של שוטקואה.
כמו כן שימש כקלרניתן ראשי בפועל בתזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של לורין מאזל.
אבן מיעט להתראיין לתקשורת הישראלית, אך באחד הראיונות עמו נשאל לגבי הקושי להיות בנו של אבא אבן: עוד ציין אבן כי אביו לא התאכזב מבחירתו בקריירה מוזיקלית.
אבן נשוי לרחל, פיזיותרפיסטית במקצועה, ולהם בת ובן.
דודו של אבן הוא נשיא מדינת ישראל השישי חיים הרצוג, ובני דודיו הם נשיא מדינת ישראל, יצחק הרצוג ושגריר ישראל בארצות הברית, מייק הרצוג.
עלי א-שאמי הוא פרופסור לבנוני, שיעי וחבר בתנועת אמל.
הוא היה שר החוץ והמהגרים של לבנון בשנים 2009 עד 2011.
שאמי נולד למשפחה שיעית ב־21 באפריל 1945, בג'רג'וע, לבנון.
ב־1970 הוא קיבל תואר בוגר במדעי המדינה מהאוניברסיטה הלבנונית.
ב-1971 הוא קבל דיפלומה במדעי המדינה מאוניברסיטת ז'וזף פורייה שבגרנובל, צרפת וכן תואר דוקטור במדעי המדינה מאותה אוניברסיטה ב-1978.
שאמי הוא פרופסור בדימוס מהאוניברסיטה הלבנונית במכללה למשפטים ומדעי המדינה עוד לפני שהפך לחבר בתנועת אמל.
בנובמבר 2009, הוא היה חלק מהוועדה שהייתה אחראית לכתיבת תוכניות הפעולה של הממשלה בראשות ראש הממשלה סעד חרירי.
ב-9 בנובמבר 2009, הוא מונה לשר החוץ והמהגרים בממשלת חרירי.
הוא נקרא לתפקיד זה על ידי מנהיג אמל ויו"ר הפרלמנט, בעל הברית של חזבאללה, נביה ברי.
הוא החליף את פאוזי סאלוך כשר החוץ.
בפרלמנט שאמי היה חלק מהאופוזיציה וחבר בתנועת אמל ואחד מחמשת החברים השיעים.
כהונתו של שאמי הסתיימה ב-14 יוני 2011, והוא הוחלף על ידי עדנאן מנסור בתפקיד.
עלי-רזא סבאחי פרד (בפרסית: علیرضا صباحیفرد; נולד בשנת 1963) הוא בריגדיר גנרל בכוחות המזוינים של איראן, שכיהן כמפקד חיל ההגנה האווירית של צבא איראן עד דצמבר 2025.
בגיל 21 סבאחי פרד החל קריירה כקצין בהגנה האווירית, בבסיס האימונים האווירי על שם השהיד ח'זראי.
בהמשך פיקד על מערכי טילים של ההגנה האווירית באזורים: , אספהאן, בושהר ואזור צפון איראן – טהראן.
ב-29 במאי 2018 הוא מונה למפקד ההגנה האווירית, על ידי האייתוללה עלי חמינאי.
תג מבצע ההגנה האווירית – ברונזה
תג אוניברסיטת חאתם אל אנביה להגנה אווירית
עלי הוא סרט דרמת ספורט ביוגרפי אמריקאי משנת 2001 בבימויו של מייקל מאן, המתאר את חייו של המתאגרף המפורסם מוחמד עלי בגילומו של ויל סמית'.
הסרט מתמקד באירועים המרכזיים בחייו של עלי, כולל הקריירה האגדית שלו בזירת האגרוף, התנגדותו לשירות צבאי במלחמת וייטנאם, והמאבק שלו למען זכויות האזרח.
ב-1992, ארדאג'י ביקר את עלי ביום הולדתו ה-50 ושכנע אותו לאפשר יצירת סרט על חייו.
לקראת סיום תקופת האופציות שלו, ארדאג'י חתם על חוזה עם סרטי סוני תוך שהוא מאחד כוחות עם המפיק ג'ון פיטרס כשותף להפקה.
בפברואר 2000, פורסם כי מאן קיבל את תפקידו כבמאי, בעקבות מועמדותו לפרס האוסקר עבור הסרט המקור.
הצילומים החלו בלוס אנג'לס ב-11 בינואר 2001, בתקציב של 105 מיליון דולר, הצילומים התרחשו בעיר ניו יורק, שיקגו, מיאמי ומוזמביק.
הסרט התקבל היטב על ידי המבקרים, אך היה כישלון קופתי כאשר הכניס רק 87 מיליון דולר מול תקציב הפקה של כ-118 מיליון דולר.
ויל סמית' וג'ון ווייט קיבלו מועמדויות לפרס האוסקר לשחקן הטוב ביותר ולשחקן המשנה הטוב ביותר, בהתאמה.
הסרט עוקב אחר נקודות מפתח בקריירה של מוחמד עלי, החל מזכייתו באליפות העולם, סירובו להתגייס לצבא, וכלה בקרב האגדי "Rumble in the Jungle" מול ג'ורג' פורמן.
הסרט מציג גם את מערכת היחסים המורכבת של עלי עם דמויות כמו מלקולם אקס וחייו האישיים..
ויל סמית' בתור מוחמד עלי
ג'יימי פוקס בתור דרו בונדיני בראון - עוזר המאמן של עלי
ג'ון ווייט בתפקיד הווארד קוסל - עיתונאי
מריו ואן פיבלס בתפקיד מלקולם אקס - חברו של עלי ופעיל זכויות שחורים
רון סילבר בתור אנג'לו דנדי - המאמן של עלי
ג'פרי רייט בתפקיד הווארד בינגהם - הצלם של עלי
ג'יידה פינקט סמית' בתפקיד סונג'י רוי - ארנבת לשעבר של פלייבוי
ג'ו מורטון בתור צ'ונסי אסקרידג' - עורך דינו של עלי
ברוס מקגיל בתור בראדלי - סוכן ממשלתי
בארי שבקה הנלי בתפקיד הרברט מוחמד - המנהל של עלי, ובנו של אליהו מוחמד
ג'אנקרלו אספוזיטו בתור קסיוס קליי האב - אביו של עלי
לורנס מייסון בתור לואיס סרייה
לוואר ברטון בתור מרטין לותר קינג ג'וניור
אלברט הול בתפקיד אליהו מוחמד - מנהיג אומת האסלאם
מייקל בנט בתור סוני ליסטון - אלוף האגרוף בתחילת הסרט
ג'יימס טוני בתפקיד ג'ו פרייז'ר - אחד מיריביו של עלי
צ'ארלס שופורד בתפקיד ג'ורג' פורמן - אחד מיריביו של עלי
דייוויד היינס בתור רודי קליי / רחמן עלי - אחיו של עלי
ליאון רובינסון בתור האח ג'ו
טד לוין בתפקיד ג'ו סמיילי - סוכן ממשלתי
מאליק בוונס בתפקיד ג'וזף מובוטו - נשיא זאיר
ויקטוריה דילארד בתור בטי שבאז - אשתו של מלקולם אקס
דייוויד אליוט בתור סם קוק - מוזיקאי
בראד גרינקוויסט בתור מרלין תומאס
הסרט זכה לביקורות חיוביות בעיקר בזכות הופעתו המרשימה של ויל סמית' שזכתה לשבחים נרחבים ואף למועמדות לפרס אוסקר.
עם זאת, חלק מהמבקרים ציינו שהסרט היה ארוך ומורכב מדי.
ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 68%, וב-Metacritic, ציון של 65 מתוך 100.
עלי זידאן מחמוד אבו זהרי הוא פוליטיקאי פלסטיני שכיהן כשר התחבורה וכשר החינוך וההשכלה הגבוהה בממשלות הרשות הפלסטינית וכנשיא אוניברסיטת אל-אקצא בעזה.
כיום הוא נשיא האוניברסיטה הערבית-אמריקאית ביהודה ושומרון וחבר הוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין.
עלי זידאן מחמוד אבו זוהרי נולד ב-10 במאי 1948 בעזה.
הוא השלים לימודי תואר ראשון בכימיה בשנת 1970 ב במצרים, ובהמשך קיבל תואר שני באותה אוניברסיטה באלקטרוכימיה ודוקטורט בכימיה אנליטית.
לאורך השנים עבד בשורה של אוניברסיטאות, ובהן אוניברסיטת א-נג'אח, אוניברסיטת איחוד האמירויות הערביות ובאוניברסיטת אסיוט עצמה.
בין השנים 2003–2012 כיהן כנשיא אוניברסיטת אל-אקצא בעזה.
במאי 2012 מונה לכהן כשר התחבורה והתקשורת בממשלת הרשות הפלסטינית, וביוני 2013 מונה לכהן כשר החינוך וההשכלה הגבוהה בממשלת חמדאללה הראשונה ולאחר מכן בממשלת חמדאללה השנייה, עד לתאריך 2 ביוני 2014.
ב-2 בספטמבר 2015 מונה לכהן כנשיא האוניברסיטה הערבית-אמריקאית בא-זבאבדה ובפרבר סמוך לרמאללה.
בין תפקידיו הנוספים הוא מכהן כראש מחלקת החינוך בארגון לשחרור פלסטין מאז 10 ביוני 2013, יו"ר הוועדה הלאומית הפלסטינית לחינוך, תרבות ומדע, מאז 1 באפריל 2019, וחבר הוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין מאז 30 באפריל 2018.
עלי מחמוד עבדאללה אבו דיאכ הוא עורך דין פלסטיני שכיהן כמזכ"ל מועצת השרים בממשלת חמדאללה השנייה ובממשלת חמדאללה השלישית, ולאחר מכן מונה לשר המשפטים באותה ממשלה בדצמבר 2015.
אבו דיאק נולד ב-1967 בכפר סילת א-ד'אהר בצפון השומרון.
הוא קיבל תואר ראשון במשפטים מ בירדן ותואר שני במשפטים מאוניברסיטת ביר זית.
בין השנים 1996-2003 שימש כיועץ המשפטי של המועצה המחוקקת הפלסטינית.
בהמשך, עד שנת 2007 היה מנכ"ל המחלקה המשפטית .
ב-24 באפריל 2010 הועבר לצוות ומונה ליועץ וסגן הנשיא שלה.
ב-6 במרץ 2012 מונה לכהן כנשיא לשכת הפתווה והחקיקה בדרגת שופט בית המשפט העליון.
ב-17 בפברואר 2014 מונה למזכיר הכללי של מועצת השרים בממשלתו השנייה של ראמי חמדאללה בדרגת שר.
ב-2 ביוני 2014 המשיך באותו תפקיד גם בממשלתו השלישית של ראמי חמדאללה.
ב-14 בדצמבר 2015 מונה לכהן כשר המשפטים באותה ממשלה, תפקיד בו כיהן עד 13 באפריל 2019.
על העולם לתבוע מישראל דין וחשבון ולהביאה לדין על פשעיה המכוערים נגד בני עמנו...
ישראל מנהלת מלחמה חד צדדית נגד עמנו ומסלימה את פשעי ההרג והתוקפנות..."
ב-2017, פרש במחאה מוועידת המלחמה בטרור של הליגה הערבית בעקבות גירושו של ג'יבריל רג'וב ממצרים.
באותה שנה, היה מעורב בהחלטה לקדם מחבל מורשע לחברות בוועד המרכזי של הפת"ח.
ב-15 בינואר 2020 מונה כחבר בוועדה הלאומית לאיסור הלבנת הון ולמאבק במימון טרור.
ב-15 באפריל 2024 מונה לכהן כחבר במועצת המנהלים של קרן ההשקעות הפלסטינית.
עלי-רזא תנגסירי (בפרסית: علیرضا تنگسیری; נולד בשנת 1962) הוא קצין איראני בדרגת קומודור המכהן כמפקד חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית החל מ-23 באוגוסט 2018.
ב-23 באוגוסט 2018 מונה למפקד חיל הים של משמרות המהפכה האסלאמית.
עלי א-ד'וואדי הוא פקיד קטרי בכיר ודיפלומט בדרגת שר.
כיהן כראש המטה של מוחמד בן חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני, אחיו של האמיר הקטרי תמים בן חמד אאל ת'אני.
בעבר שימש כסגן המנכ"ל של ועדת המועמדות הקטרית למונדיאל 2022.
לפי פרסומים, הוא היה מעורב במספר פרשיות שחיתות, ביניהן פרשת הסנאטור האמריקאי בוב מננדז ופרשיות הקשורות לאירוח המונדיאל.
בתחקיר נטען כי אף על פי שא-ד'וואדי נשאר בצל ולא נחשף בפומבי, הוא היה מעורב באופן ישיר בניהול המבצע באמצעות חברת יחסי הציבור BLJ Worldwide וסוכני CIA לשעבר.
בשנת 2021 השתתף בפגישות עם הסנאטור האמריקאי בוב מננדז, לצד חברי משפחת המלוכה הקטרית, בנוגע להשקעות.
דווח כי עמד מאחורי השקעה של כ-30 מיליון אירו במושבי VIP באצטדיון הקאמפ נואו של ברצלונה, דרך חברה שהוקמה שבעה חודשים בלבד לפני הרכישה.
בעבר דווח כי היה לו קשר גם למשא ומתן על הסכם החסות בין ברצלונה לקרן קטר, "Qatar Foundation", ששימשה ספונסר של ברצלונה.
בספטמבר 2025 נכח בשיחת ההתנצלות של ראש הממשלה בנימין נתניהו בפני ראש ממשלת קטר בבית הלבן על התקיפה בדוחא.
בשיחה ישב ליד סטיב ויטקוף.
פורסם כי א-ד'וואדי נכח במקום כדי לוודא שנתניהו לא יסטה מנוסח ההתנצלות שנוסח לו על ידי הבית הלבן.
על פי דיווחים של אחמד פואד אל-חטיב, בלוגר עזתי לשעבר שמתגורר בארצות הברית, לאחר ההתנצלות נפגש נתניהו עם א-ד'וואדי אישית.
לטענת אל חטיב, השיחה בין השניים עסקה בצעדים הבאים ברצועת עזה, בחמאס, בתיאומים שנוגעים לעזה, בשיקום היחסים בין ישראל לקטר ובנושאים נוספים.
בלשכת ראש הממשלה הכחישו את הפגישה האישית.
עלי-רזא אלהאמי (בפרסית: علیرضا الهامی) הוא קצין בצבא איראן בדרגת בריגדיר גנרל המשרת כמפקד חיל ההגנה האווירית ו מאז דצמבר 2025.
עלי אלון (היה ידוע בשם העט א.
נולד (עם אחיו התאום יונה אלון) ליעקב קז'ימירסקי (אלון) ורחל וסרמן, שהיו חברי קיבוץ עין שמר.
הוא התחנך בחברת הילדים בקיבוץ, ואת לימודי התיכון השלים במוסד החינוכי מבואות עירון.
בצעירותו היה אלון חבר בתנועת הנוער השומר הצעיר, ושימש כמדריך בתנועה.
כאשר גדל הצטרף לתנועת מפ"ם, ובשנת 1992, כאשר פרשה מפ"ם מן המערך והתמזגה במרצ, חבר אלון לתנועה זו.
עבד שנים אחדות כרועה צאן בקיבוצו וכן כבמב"ח בקיבוצים אחרים.
בין השנים 3–1960 שהה בפריס ולמד ספרות צרפתית, משם - לאחר נישואיו ויחד עם רעייתו יצאו כתרמיליאים הראשונים בשנת 1963 לסיבוב של שנה סביב העולם - וחזרו לקיבוץ עין שמר.
את שירותו הצבאי החל אלון בגדוד 13 של חטיבת גולני.
לאחר מכן עבר קורס מ"כים, קורס קציני חיל רגלים וקורס קציני חרמ"ש.
השתתף במלחמת סיני, מלחמת ששת הימים, מלחמת יום הכיפורים ומלחמת לבנון הראשונה.
ממלחמת יום כיפור שימש אלון כמפקד פלוגת הסריקות של יק"פ צפון (יחידת הקבורה הפיקודית של פיקוד צפון).
בהתבטאו על תפקיד זה אמר אלון: "כאן נפגשתי עם מחיר המלחמות והאבל, יותר מאשר עם שמחת הניצחונות".
ביחידה זו השתלם במנהגי היהדות ולמד שיעורים מפי רבנים והמורים ששירתו ביחידה.
פרש משירות מילואים בצה"ל, בגיל 55 בדרגת רס"ן.
בשנת 1969 החל אלון בלימודי יהדות במסגרת השלוחה הישראלית של בית המדרש לרבנים באמריקה ("נווה שכטר" - ירושלים).
בין השנים 1995 ו-2000 למד בבית המדרש שהקים יריב בן אהרון ב"מדרשה" באורנים.
השתתף בעריכת "מחברת שדמות" וכן כתב יחד עם יריב מסכתות של מקורות על ביאליק, ברנר, אלתרמן קפקא ועוד.
כחבר הקיבוץ כיהן אלון כמזכירו, כרכז ועדת התרבות, שנים רבות כעורך עלון הקיבוץ, העיתון המקומי וכן כרועה הצאן של הקיבוץ.
אלון היה פעיל במסגרת התנועה הקיבוצית ובין השאר שימש כעורכו של "השבוע בקבה"א" - השבועון של קיבוצי השומר הצעיר.
במסגרת תפקידיו אלה, ובמיוחד כרועה צאן, התוודע עלי, לחיי הערבים בארץ והִרבה להיפגש איתם עוד משחר ילדותו.
לטעמו של עלי, דרכם של כל הדתות והממסדים היא להשתלט על עמים ולייחס מעשה זה, לצו אלוהי.
ספריו האחרונים, "סיטרא אחרא" ו"קהלת של הצרצרים" מהווים ביקורת חריפה על מה שקרה לדתות המונותיאיסטיות - כולל, כמובן, היהדות.
למרות ביקורתו זאת חוזר אלון ומדגיש את היופי והגאוניות שבספר התנ"ך ובתלמודים.
אלון לא הסתיר את סלידתו מיחסו הכפייתי של הממסד הדתי בישראל, ובמיוחד מהפלג המתנחלי של הציונות הדתית העלול להביא את חורבן הבית השלישי.
עם זאת, כמי שהיה מפקדם של אנשים דתיים וחרדים, במסגרת יחידת הקבורה הפיקודית, ציין אלון את אהבתו והערכתו לאנשי היחידה
עלי אלון פרסם את ספר שיריו הראשון לפני מלחמת ששת הימים, בשנת 1966, תחת שם העט א.
לימים הפריד באופן ברור בין פרסומיו כעיתונאי ועורך, עליהם חתם עלי אלון, ובין שיריו וספרי שיריו, עליהם חתם א.
עלי אלון הוא מראשוני המשוררים של דור הבנים בתנועה הקיבוצית והקיבוץ, כתופעה אנושית וחברתית, עומד במרכז יצירתו.
הוא פרסם כעשרה ספרי שירה ועוד כעשרה ספרי פרוזה, פרוזה-שירית, ספרי מדרשים וכן מאמרים, רשימות וראיונות בעיתונות הקיבוצית.
ספרו רחב היריעה "איתקה" הוא אוטוביוגרפיה לפי האודיסיאה, המסכם את תולדות חייו - וחיי הקיבוץ בכלל.
את השקפת עולמו ושאיפתו לשלום, גיבש אלון כבר בצעירותו.
מלחמת העצמאות ובעקבותיה הריסת הכפרים הערביים, ודחיקת תושביהם להרים שממזרח לעין שמר, גרמו לו לצאת בחריפות, כנגד מה שהוא רואה כעוול וקיפוח.
בשירו "הזמנה לבכי", על שנים עשר המרגלים, אשר נכתב כאלגוריה על המצב הציוני בימינו, שואל אלון:
לשם מה כל הדרך הארוכה, בלהט ביום, בקרה
לגרש, להחריב, להוריש - ועל החרבות
על פי פרשנותו של אלון, הסיבה לבכי, ולסירובו של העם להיכנס לארץ, אינם חולשה או חוסר ביטחון, אלא מרד וצו מוסרי כנגד הכיבוש.
כמו כן השתתף בקובצי שירי-המחאה שהתפרסמו לאחר מלחמת לבנון הראשונה.
אלה תולדות יעקב, שירים, ספרית פועלים, 1966.
הר המנוחות, שירים, רישומי דפוס יחזקאל קמחי, ספרית פועלים, 1969.
מדרש הקרפדים, מעשה בר' טרפון, ספרית פועלים, 1978.
רקוויאם לברוש, ציורים יובל דניאלי, ספרית פועלים, 1978.
בדרך לארץ המובטחת, שירים, ספרית פועלים, 1989.
יחף, תהילי עין שמר, רישומים יצחק פלגי - איגנץ, ספרית פועלים, 1991.
הפוגה על השעה ארבע, שעת הילדים
רשימת כשל, שירים, ספרית פועלים, תל אביב, 1995.
פרטיטות על קוץ, ספרית פועלים, תל אביב, 1999.
לפני החוק, פרנץ קפקא, עם פירוש הפרעושים, עם יגאל תומרקין, הקיבוץ המאוחד, 2000.
לב צעצוע, מדרשי אגדות ושירי זמר, צילומים דב אמיתי, 2003.
הערות שוליים על יציאת מצרים, מחזור שירים, עריכה - לאה שניר, בני ברק תשס'ה 2005.
איתקה - אוטוביוגרפיה, ספריית פועלים, 2012.
גן-שמר - יחסי עין-שמר וגן-שמואל, שנה בקיבוץ, 2012.
סיטרא אחרא - השטן כותב את התנ"ך, ספרית פועלים, 2015.
קהלת של הצרצרים - מדרש ("מקורות" עין שמר)
בשנת 1963 נישא לשמחה יחזקאל (שעלתה בילדותה מבגדאד), ולזוג ארבעה ילדים.
עלי אל-מונטאר או תַלֶּתֶ אלְמֻנְטַאר (تلة المنطار)) היא גבעה בגובה 90 מטר מעל פני הים המתנשאת מדרום־מזרח לעיר עזה.
כיום האזור מיושב והוא אחת משכונות העיר.
בעבר אירעו קרבות קשים על השליטה בגבעה אשר שלטה בתצפית ובאש על עזה.
במיוחד התפרסמו הקרבות בין הצבא הבריטי והצבא העות'מאני במהלך מלחמת העולם הראשונה והקרב בין צה"ל והצבא המצרי במלחמת ששת הימים.
הגבעה נקבעה ב־1922 כנקודת המוצא ברשת ישראל הישנה וקיבלה את הערך 100000x100000. כיום אפשר לזהות את הגבעה מרחוק בזכות בריכת מים הניצבת בסמוך לפסגתה.
מקור שמה של הגבעה בא כנראה מפירוש המילה מונטר בארמית – צופה, שומר, כפי שנקראים מספר הרים נוספים באזור.
הטענה היא כי הגבעה שימשה כעמדת תצפית קדמית במטרה להתריע מפני אויב המתקרב לעיר וכך קיבלה את שמה.
סברה אחרת מניחה כי הגבעה נקראת על שם השייח' הקבור במקום ואשר קברו היווה מקום עלייה לרגל.
סברה אחרת היא כי מקור השם הוא בקדוש הנוצרי מונטריוס שהיה איש דת שפעל להפצת הנצרות בשלהי המאה החמישית לספירה.
על פי אחת המסורות זהו המקום אליו נשא על גבו שמשון הגיבור את שערי עזה.
קרבות עזה במלחמת העולם הראשונה
לאחר שבמהלך 1916 נאבקו האימפריה הבריטית והאימפריה העות'מאנית על השליטה בתעלת סואץ ובחצי האי סיני, הצליחו הכוחות הבריטיים לדחוק את הטורקים מחצי האי סיני מזרחה ובתחילת 1917 עמדו באזור רפיח.
כוחותיו של צ'ארלס דובל - מפקד הכוח הבריטי, נעו בחסות החשכה והערפל ב-26 במרץ לעמדות התקיפה שלהם.
לאחר קרב קשה, הצליחו הרגלים הבריטיים לכבוש את עלי מונטר והפרשים האוסטרלים כיתרו את העיר מכל עבריה.
דובל, אשר לא היה בטוח בהצלחת כוחותיו, נתן עם ערב פקודת נסיגה ובכך מסר בעצם את הניצחון בקרב לטורקים.
אלא שבמשך שלושת השבועות שחלפו מהקרב הראשון, חיזק קרס פון קרסנשטיין את עמדותיו בקו עזה-באר שבע והכוח שבפיקודו הצליח להדוף את התקפת הכוח הבריטי תוך שהוא גורם לו אבדות קשות.
כוחות שיצאו מאזור קיבוץ נחל עוז בבוקר 5 ביוני 1967 הצליחו להשתלט על מספר מוצבי משנה ממזרח לגבעה.
המאמץ העיקרי לכיבוש הגבעה הגיע מדרום.
כוח השריון וגדוד 202 בפיקודו של צבי בר נכנסו לרצועת עזה, יחד עם כוחות אחרים של האוגדה, בכביש המוביל לחן יונס.
משם פנו צפונה לכיוון עזה.
בצומת המצוי מדרום לעזה נתקל הכוח הישראלי במוצב פלוגתי.
פלוגת החוד של גדוד הצנחנים (בפיקודו של המפקד יחיאל אמסלם ולאחר נפילתו בקרב בפיקודו של סגנו נחמיה כהן) נשארה להילחם מול המוצב בצומת בעוד שעיקר הכוח המשיך צפונה.
כוח משנה, גדוד 54 בפיקוד צבי לבנון, כבש את מוצב המשנה אל-קובה המצוי מדרום לעלי אל-מונטאר, והכוח שנותר מגדוד הצנחנים הצליח לכבוש בשעה 18:00 את גבעת עלי אל-מונטאר מכיוון מערב, לאחר שבמשך כל הקרב היה תחת ירי מרגמות.
בקרב על כיבוש המוצב שבצומת נהרג מפקד הפלוגה וסגנו השלים את כיבוש המוצב והמשיך עם הפלוגה צפונה במטרה לחבור אל הכוח העיקרי.
מארב מצרי, שהתארגן לאחר שכוחות צה"ל כבר עברו בציר, פגע בכוח הסמ"פ.
המארב הורכב מטנקים ותול"רים ופגע בזחל"מים עליהם נע הכוח.
בין הנפגעים היו גם סגן מפקד הפלוגה ושני מפקדי המחלקות שנהרגו בשלב מוקדם של הלחימה.
את חילוץ הפצועים וההגנה על הכח ארגן אחד מסמלי המחלקות.
רק בבוקר שלמחרת הצליחו כוחות של צה"ל לחבור אל שרידי הפלוגה ולחלץ אותם.
התקופה בה שימש כאימאם של השיעים הייתה תקופת היחלשות שלטונם של העבאסים, ומהומות של חיילים-עבדים טורקים וארמנים (ה"ממלוכים") גרמו להעברת בירת האימפריה מבגדאד לסאמרא.
עלי נולד באל-מדינה לאימאם השיעי התשיעי, מוחמד א-תקי, ולשפחה מרוקנית, בשם סמאנה.
עלי היה בן שש בעת שאביו מת (835), וכשהוא ירש את תפקיד האימאם.
במשך השנים שנותרו לח'ליפותו של אל-מעתזם, וחמש שנות ח'ליפותו של ואת'ק, העבאסים, הקהילה השיעית באל-מדינה בהנהגת אל-האדי חיה בשלווה יחסית, לאור האיומים האחרים על יציבות משטרם שעמם התמודדו הח'ליפים העבאסים.
עלי עסק בעיקר בהוראת האסלאם.
במהלך ח'ליפותו של אל-מתווכל, השתנה יחסם של הח'ליפים לאיום הגובר, בראייתם, שהיוותה הקהילה השיעית.
לטענת מקורות שיעיים, עלי הובא לבגדאד ב-848 והופגש עם הח'ליף.
אל-מתווכל, שהיה חצי שיכור, הציע לעלי יין, אך הוא סירב.
בתגובה, האימאם הושב למדינה, והושם תחת מעצר בית.
ראש העיר של מדינה, שמונה על ידי מותווכל, שלח דיווחים על מעשיו לח'ליף, בהם תיאר את גדילתה של הקהילה השיעית, והתעצמותו של האימאם עלי, וטען כי הוא מהווה איום על השלטון הסוני העבאסי.
בתגובה, ב-851, אל-האדי הועבר למעצר בית בסאמרא יחד עם בנו, חסן אל-עסכרי.
השניים זכו ליחס טוב, ואף ניתן להם בית למגורים, אך הם נותקו מקהילתם במדינה.
בתקופת מעצרו של אל-האדי רדפו השלטונות העבאסיים, הסונים, את המאמינים השיעים.
הרובע בו גרו אל-האדי ובנו היה ידוע בשם "אל-עסכר", מאחר שצבא (עסכר) גדול חנה בו, לפיכך, אל-האדי ובנו חסן מכונים "עסכרי", ושניהם יחדיו "עסכריאן" ("שני העסכרים").
על כן, המסגד בסאמרא שבו נמצאים קבריהם של השניים קרוי מסגד אל-עסכריה.
לטענת מקורות שיעים, הח'ליף אל-מותווכל ניסה להרוג את אל-האדי, לפחות פעם אחת, אך האימאם ניצל בנס.
לטענת מקורות שיעיים, לעלי הוענק מתת ידיעת שפות רבות, ביניהן פרסית, סלאבית, הודית ונבטית.
כמו כן, הוא ידע לחזות סופות פתאומיות, אירועים אחרים, ואת זמן מותם של אנשים.
השיעים גורסים כי אל-האדי קילל את הח'ליף מתווכל; לאחר שהאחרון כלאו או השפילו, עלי חזה את מותו תוך שלושה ימים, וכך אכן קרה.
כמו צאצאיו האחרים של עלי, אריות לא פגעו בו.
השיעים מייחסים לעלי אל-האדי מספר טקסטים דתיים, ביניהם מסה תאולוגית על בחירתו החופשית של האדם.
עלי אל האדי מת ב-1 ביולי 868, כשהיה בן 40, לטענת השיעים (בדומה לשאר אימאמים השיעים), מרעל שעורבב במזונו.
הוא נקבר במסגד אל-עסכריה; בשל רדיפות הח'ליפים העבאסים, רק בנו חסן אל-עסכרי, שירש את כיסאו כאימאם, נכח בהלוויה.
בעבר שימש המסגד המפואר כמקום עלייה לרגל של השיעים, אולם פיגוע תופת ב-22 בפברואר 2006, החריב את מרבית המבנה.
עלי אופקי (Ali Ufki; 1610–1675), או וויצ'ך בובובסקי (בפולנית: Wojciech Bobowski) היה מוזיקאי פולני ומתרגם בשירות האימפריה העות'מאנית.
תרגם את התנ"ך לטורקית עות'מאנית, הלחין מזמורי תהילים עות'מאניים וכתב ספר דקדוק של הטורקית העות'מאנית.
יצירותיו המוזיקליות הן החשובות ביותר במוזיקה העות'מאנית של המאה ה-17.
בובובסקי נולד בבובובה שבפולין, אשר באותה תקופה הייתה חלק מהאיחוד הפולני-ליטאי.
הוא גדל במשפחה פרוטסטנטית ומאוחר יותר החל בקריירה של מוזיקאי כנסייה.
בשנת 1633 נפל בשבי קרימאים טטרים תוך כדי אחת מפשיטותיהם התכופות לאורך הגבול.
מכיוון שהייתה לו השכלה מוזיקלית, נמכר בובובסקי לחצר הסולטאן מורט הרביעי (מאוחר יותר שירת תחת איברהים הראשון ומהמט הרביעי), שם המיר את דתו לאסלאם, קיבל את השם "עלי אופקי" (علي افقي), ושירת כמתרגם, אוצר ומוזיקאי בהרמון הסולטאן.
לצד פולנית וטורקית, שלט אופקי ב-16 שפות נוספות, בהן: ערבית, צרפתית, גרמנית, יוונית, עברית, איטלקית ולטינית.
בשנת 1657 לערך זכה אופקי בחירותו במהלך מסע למצרים.
לאחר מכן שהה במצרים תקופה מסוימת.
ייתכן כי גם עלה לרגל למכה.
לאחר שיצא לחופשי, הפך אופקי לאחד המתרגמים החשובים ביותר באימפריה העות'מאנית.
אופקי, נוצרי שהמיר את דתו לאסלאם, התעניין מאוד בנושאים דתיים.
בניסיון להביא להבנה הדדית בין הדתות הוא תרגם את הדוקטרינה האנגליקנית לטורקית עות'מאנית וכתב הסבר על האסלאם בלטינית.
תרגום התנ"ך לטורקית בידי אופקי היה עד תחילת המאה ה-21 התרגום היחיד השלם בשפה זו ונחשב לאחת מפסגות יצירותיו.
למרות שפורסם תרגום חדש בשנת 2002, עדיין יש המשתמשים בו.
כמי שגדל במשפחה פרוטסטנטית, הכיר אופקי את שירת תהילים בצרפתית.
לעובדה זו הייתה השפעה רבה בהלחנתו 14 מזמורי תהילים.
בקובץ קטן זה של מזמורים, אשר נודע בשם "מזמורלר" (Mezmurlar) ופורסם בשנת 1665, השתמש אופקי במנגינות מקוריות מתוך ספר מזמורים שווייצרי קלויניסטי קדום.
הוא סיווג אותם לפי מערכת המקאם הטורקית ותרגם את הטקסט לטורקית עות'מאנית.
למשקל הפואטי הצרפתי מספר מאפיינים אשר השפיעו על הלחנת המנגינות במשקלים אסימטריים, משקלים אשר דומים יותר למשקלים המשמשים במוזיקה הטורקית מאשר משקלים אירופאים אחרים.
אחד מהישגיו הגדולים של אופקי הוא פרסום שתי אנתולוגיות בכתב יד של מוזיקה עות'מאנית, הידועות בשם "Mecmûa-i Sâz ü Söz" ("אוסף יצירות כליות וקוליות").
באוספים אלו התיעוד היחיד של מאות יצירות מוזיקליות.
כמו כן, הופיעו בהן בפעם הראשונה יצירות מוזיקליות עות'מאניות בתיווי חמשה מערבי.
אוסף זה, שנוצר לפני התמורה התרבותית של שלהי המאה ה-17 בטורקיה, הועלם מהמדינה על מנת שלא ישפיע על הלכי המחשבה המוזיקלית שם.
האוסף כולל יותר מ-300 דפי תיווי הכתובים מימין לשמאל ו-195 יצירות - 145 בז'אנר פשרווים ו-40 בז'אנר הסמאעי.
כמו כן מכיל הספר עוד יצירות רבות, מהן דתיות, חילוניות ושירים עממיים מסורתיים.
נראה כי אופקי כתב את הספר לשימושו האישי, על פי הקדמתו, אשר ניכרת בה משום הנבואה:
"ספר זה הוא כבני, תוצר חיי ועמלי,
חושש אני כי לכשאמות, יפול לידי בורים.
תחינתי לפניך, אלי, מי יתן ויפול בידי ידידים,
אשר יזכרו את מחברו בנדיבות"
רק שני עותקים שרדו מן האוסף: אחד נמצא בספריה הלאומית הצרפתית והשני בספריה הלאומית הבריטית.
בשנת 1666 כתב אופקי ספר דקדוק של השפה הטורקית העות'מאנית.
כמו כן תרגם לשפה זו עבודות פרי עטם של הוגו גרוטיוס ויאן עמוס קומניוס.