tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צבאה של ה-FIS, ה-AIS אשר היה נתון בשלב זה בלוחמה הן כנגד הממשלה והן כנגד ה-GIA מצא עצמו בעמדה בלתי נוחה.
ה-GIA נראה כאויב יותר, שכן אנשי ה-AIS חששו כי מעשי הטבח ייוחסו להם.
ב-21 בספטמבר 1997 ראש ה-AIS, מאדאני מזרג, הורה על שביתת נשק חד צדדית, על מנת לחשוף את העומדים מאחורי מעשי הטבח.
בכך יצא ה-AIS ממעגל הלחימה, והלחימה נותרה בין אנשי הממשלה וה-GIA.
במהלך השנים הבאות נשאו ונתנו אנשי ה-AIS עם הממשלה על חנינה ללוחמיהם.
ה-GIA מושמד, וה-GSPC ממשיך בלחימה
לאחר לחץ בינלאומי, שלחו האיחוד האירופי וכן האומות המאוחדות משלחות של משקיפים מטעמם.
משלחת האו"ם הונהגה בידי נשיא פורטוגל לשעבר, מריו סוארש, במחצית 1998. דו"חות המשקיפים הטילו את האחריות על מעשי הטבח על הקבוצות האסלאמיות, ונמנעו ממתיחת ביקורת על מעשי האכזריות של הממשלה.
העיירות הגדולות הפכו לבטוחות יותר, אך העיירות הקטנות בקצוות הרחוקים של המדינה נותרו מטרה להתקפות.
ה-GIA היה חצוי בשאלת המשך ההתקפות על אזרחים.
בספטמבר 1998 פרשה מן ה-GIA קבוצה בשם "הקבוצה הסלאפית להטפה וללחימה" (GSPC) שבסיסה בהרים.
ב-11 בספטמבר זרואל הודיע על התפטרותו.
בבחירות שנערכו ב-15 באפריל 1999 לוחם העצמאות עבד אל-עזיז בותפליקה, שנתמך בידי הצבא, נבחר לנשיא ברוב של 74% מן הקולות.
כל המועמדים האחרים הודיעו על פרישתם מן המרוץ בטרם הבחירות, בשל חששם מבעיות בטוהר הבחירות ומזיופים.
בותפליקה המשיך את המשא ומתן עם ה-AIS וב-5 ביוני הודיע הארגון על פיזורו.
בותפליקה המשיך בהצלחותיו אלו, והכריז על חנינה לאסירים אסלאמיים שהורשעו בעבירות קלות, ותמך בחוק "ההרמוניה האזרחית" אשר אישר חנינה לכל מי שלא ביצע רצח או אונס, והסגיר את נשקו.
חוק זה אושר במשאל עם ב-16 בספטמבר 1999 ורבים מן הלוחמים הסגירו עצמם לממשלה על מנת לקבל חנינה במסגרת החוק.
מנהיגות ה-FIS הביעה את אכזבתה על כי המאבק המזוין של אנשי ה-AIS הסתיים מבלי להביא לתוצאה, אך רציחתו של מנהיג ה-FIS עבדאלקאדר חשאני ב-22 בנובמבר הייתה בעלת השפעה ממתנת, וקיצה של הלחימה נראה לעין.
ב-11 בינואר 2000 התפזר ה-AIS באופן סופי, לאחר שכל אנשיו קיבלו חנינה מיוחדת מן הממשלה.
ה-GIA אשר היה קרוע מבפנים, ומנודה אף על ידי גורמים אסלאמיים, החל להיות נרדף בפעולות של הממשלה אשר במשך מספר שנים הביאו להשמדתו.
מותו של זואברי בתחילת 2002 היווה למעשה את סופו של הארגון.
פיגועי 11 בספטמבר בארצות הברית הביאו לתמיכת ארצות הברית במאבק הממשלה האלג'ירית, ולהקפאת נכסים של המורדים בארצות הברית, והספקת נשק מתוחכם לצבא.
עם השמדת ה-GIA נותר ה-GSPC כגוף המורד הפעיל היחיד.
בשורותיו פעלו בשנת 2003 כ-300 לוחמים.
הארגון ממשיך בהתנקשויות באנשי משטרה וצבא, ואף הצליח לבסס עצמו בסהרה, וחטף שם מספר תיירים גרמנים בשנת 2003. בשנת 2007 כרת הארגון ברית עם אל-קאעידה ושינה את שמו לאל קאעידה בצפון אפריקה והוא נרדף על ידי הממשלה ועל ידי ממשלת ארצות הברית כאחת.
שחרורם של מנהיגי ה-FIS בשנת 2003 לא הביא להחמרה במצב, ונוצר אמון בין הממשלה ובין המפלגה, אשר התחזק במהלך הבחירות לנשיאות בשנת 2004 בהן זכה בותפליקה ברוב של 85%, ובתמיכת שתי המפלגות העיקריות.
תוצאות הבחירות נראו כמאשרות את התמיכה העממית במדיניות בותפליקה כלפי לוחמי הגרילה, ובסיום המאבק הצבאי והאלימות.
ב-29 בספטמבר 2005 התקבלה ברוב גדול במשאל עם, הצעת החנינה, שכונתה "האמנה לשלום ולפיוס לאומי" הזהה לחוק שהתקבל בשנת 1999 על מנת להביא לסיום הליכים משפטיים כנגד לוחמים אשר הניחו את נשקם לאחר 1999, ולאפשר פיצוי למשפחות שקרוביהן נהרגו על ידי כוחות הצבא.
על פי שר הפנים האלג'יראי הצביעו 97.4% מן המשתתפים במשאל בעד ההצעה.
וכי שיעור ההצבעה היה 80%.
עם זאת לא היו משקיפים בינלאומיים אשר פיקחו על ההצבעה, ולדברי עיתונאים זרים, נצפו קלפיות ריקות.
משמעות ההצבעה היא מתן חנינה הן למורדים והן לאנשי צבא המואשמים בפשעי מלחמה.
ספרים שנכתבו על מלחמת האזרחים באלג'יריה
יסמינה חדרה, על מה חולמים הזאבים, פנדורה הוצאה לאור, מצרפתית: דן שורר, 2004
מלחמת האזרחים האנגלית הייתה סדרת עימותים מזוינים בממלכת אנגליה, בין תומכי הפרלמנט לתומכי המלוכה, שנודעו בהתאמה כ"עגולי הראש" ו"אבירים" (Roundheads, על שום התספורת הקצרה שרווחה ביניהם, ו-Cavaliers).
המלחמה התחוללה מ־1642 ועד 1651. מלחמות האזרחים הראשונה (1642–1645) והשנייה (1648–1649) היו בין תומכי המלך צ'ארלס הראשון לבין תומכי הפרלמנט הארוך.
מלחמת האזרחים הסתיימה בניצחון הפרלמנט בקרב ווסטר ב־3 בספטמבר 1651.
מלחמת האזרחים הובילה להעמדה לדין והוצאה להורג של צ'ארלס הראשון, לגלות של בנו צ'ארלס השני, ולהחלפה של המלוכה האנגלית בחבר העמים של אנגליה (1649–1653) ואז בפרוטקטורט (1653–1659), תחת שלטון היחיד של אוליבר קרומוול.
המונופול של הכנסייה האנגליקנית על הפולחן הנוצרי באנגליה נפסק.
מבחינה חוקתית, המלחמות קיבעו את הרעיון שמלכים בריטיים אינם יכולים למשול ללא הסכמת הפרלמנט, אם כי רעיון זה קיבל חיזוק סופי רק במהפכה המהוללת שבסוף המאה.
המלחמה פרצה פחות מ־40 שנה לאחר מותה של המלכה הפופולרית אליזבת' הראשונה בשנת 1603. בשנת עלייתו לשלטון של צ'ארלס הראשון, 1625, באנגליה ובסקוטלנד היה שלום מזה זמן רב מאוד, מבחינה פנימית וביחסי חוץ.
צ'ארלס קיווה שהוא יוכל לאחד את ממלכות אנגליה, אירלנד וסקוטלנד לממלכה אחת, וכך יגשים את חלומו של אביו, ג'יימס הראשון.
חברי פרלמנט אנגלים רבים חששו ממהלך כזה, מכיוון שהם פחדו שהקמת ממלכה חדשה עשויה להרוס את המסורות האנגליות הישנות שהגבילו את המלוכה האנגלית.
מכיוון שצ'ארלס גם הסכים עם אביו לגבי סמכויות הכתר (ג'יימס תיאר את המלכים כ"אלים קטנים על הארץ", שנבחרים על ידי האל כדי שימשלו על פי הדוקטרינה של "זכותם האלוהית של המלכים"), היו לחששות של אנשי הפרלמנט הצדקה מסוימת.
אף על פי שצ'ארלס היה יחסית חסר שאיפות לגדולה אישית, הוא ציפה לנאמנות כלפיו בשל "השלטון הצודק" שלו.
כל התנגדות לפקודותיו הוא ראה, במקרה הטוב, כמעליבה.
התכונה הזאת, וסדרת האירועים שהתרחשה הובילו לשבר משמעותי בין צ'ארלס לבין הפרלמנט שלו, ולבסוף למלחמה.
לפני הלחימה, לפרלמנט האנגלי לא היה תפקיד קבוע במערכת הממשל, אלא פעל כוועדה מייעצת זמנית – שמזומנת על ידי המלך בכל עת שיזדקק לתקציבים נוספים, ושהוא יכול לפזר בכל זמן.
מכיוון שהאחריות לאיסוף כספים הייתה בידי האצולה, המלכים האנגלים הזדקקו לסיוע של שכבת אוכלוסייה זו על מנת להבטיח את זרימת הכספים.
אם האצולה הייתה מסרבת לאסוף כספים עבור המלך, הוא לא היה יכול להכריח אותם לעשות זאת.
בפרלמנטים יכלו נציגי האצולה להיפגש, להתדיין ולהגיש למלך הצעות מדיניות המנוסחות כהצעות חוק.
אך לנציגים אלה לא הייתה דרך לאכוף את רצונם על המלך – חוץ מאשר במניעת משאבים כספיים שהמלך היה זקוק להם לביצוע תוכניותיו.
אחד מהאירועים הראשונים שגרמו לחששות בנוגע לצ'ארלס הראשון היו הנישואין שלו לנסיכה קתולית-צרפתית, הנרייט-מרי דה בורבון.
הוא נישא לה ב־1625, מייד לאחר שעלה לכס המלוכה.
הנישואין של צ'ארלס העלו את האפשרות שילדיו, כולל היורש לכס המלוכה, יגדלו כקתולים, וזו הייתה אפשרות בעייתית ביותר עבור אנגליה הפרוטסטנטית.
צ'ארלס גם רצה לקחת חלק במאבקים שהתרחשו באותה עת באירופה – מלחמת שלושים השנים (1618–1648).
כמו תמיד, מלחמות חייבו הוצאות כבדות, והכתר יכול היה לאכוף את המיסים הדרושים רק בהסכמת הפרלמנט.
לצ'ארלס נוצרו קשיים חדשים כאשר הפרלמנט הראשון שלו סירב לתת לו את הזכות לגבות מכסים במשך כל שנות מלכותו, ובמקום זאת נתן לו זכות לעשות זאת רק למשך שנה כל פעם.
בינתיים, צ'ארלס המשיך עם המלחמות האירופאיות שלו, תוך החלטה לשלוח חיל עזר לטובת ההוגנוטים הצרפתים עליהם הטילו הכוחות הצרפתיים מצור בלה רושל.
ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם, קיבל את הפיקוד על הכוח.
אולם, הכוח נחל כישלון (1627) והפרלמנט שכבר התנגד לבקינגהם פתח בהליכים חוקיים נגדו.
צעד זה, אף שהציל את עורו של בקינגהאם, חיזק את התחושה שצ'ארלס מנסה להימנע ממתן סמכות כלשהי לפרלמנט.
לאחר שפיזר את הפרלמנט, וללא יכולת לאסוף כספים בלעדיו, המלך כינס פרלמנט נוסף ב-1628. הפרלמנט החדש ניסח את עצומת הזכויות, וצ'ארלס אישר אותה על מנת לקבל את הכספים להם הזדקק.
צ'ארלס נמנע מלכנס את הפרלמנט במשך העשור הבא.
אנשים כינו את התקופה הזאת "העריצות של אחת עשרה השנה" או "השלטון האישי של צ'ארלס", על פי העדפותיהם הפוליטיות.
בתקופה זאת, היעדר המימון של צ'ארלס הוא שקבע במידה רבה את מדיניותו.
מכיוון שלא היה יכול לגבות כספים דרך הפרלמנט, הוא השתמש בשיטות אחרות.
כך למשל, היה קנס על אי-קיום של נוהגים ארכאיים שונים, כשהקנס ניתן למלך.
צ'ארלס גם ניסה לגבות מס אוניות – בעקבות פחד מפלישה ב־1635, הוא דרש שהנפות הפנימיות באנגליה ישלמו מס על מנת לתמוך בחיל הים המלכותי.
מדיניות זו נסמכה על חוק מקובל, אך הרשויות התעלמו מחוק זה מזה מאות שנים, ולפיכך המס נחשב בעיני רבים כמס לא-פרלמנטרי ולכן לא-חוקי.
מספר אישים חשובים סירבו לשלם את המס, ונקנסו על כך, דבר שעורר כעס רב.
בתקופה זאת, צ'ארלס עורר איבה רבה בשל המהלכים שעשה בנושאי דת: הוא האמין בגרסה הסקרמנטלית של הכנסייה האנגלית, הקרויה אנגליקניות גבוהה, שהתאולוגיה שלה מבוססת על ארמיאניזם.
צ'ארלס מינה את ויליאם לאוד, שגם הוא תמך בתאולוגיה זו, לארכיבישוף של קנטרברי ב-1633, והחל לבצע סדרה של רפורמות בכנסייה על מנת שתהיה טקסית יותר, למשל בהחלפת שולחנות העץ של המיסה במזבחות אבן.
הפוריטנים האשימו את לאוד כי הוא מנסה להחזיר את הקתוליות לאנגליה, ולאחר שהתלוננו, לאוד הכניס אותם למעצר.
כמו כן, רשויות הכנסייה חידשו חוקים שהתקבלו על ידי אליזבת' הראשונה ביחס להגעה לכנסייה, וקנסו פוריטנים ברחבי המדינה על כך שלא השתתפו בפולחן האנגליקני.
הממשל האישי של צ'ארלס נפסק כאשר הוא ניסה ליישם את אותה מדיניות דתית בסקוטלנד.
הכנסייה הסקוטית, אף על פי שהייתה אפיסקופלית במבנה שלה, הייתה בעלת מסורות עצמאיות מזה שנים רבות.
אך צ'ארלס רצה ליצור כנסייה אחידה בכל בריטניה וניסה לאכוף את השימוש בגרסה חדשה, אנגליקנית גבוהה, של ספר התפילות בסקוטלנד, בקיץ 1637. נגד צעדים אלה קמה התנגדות אלימה, ובפברואר 1638 ההתנגדויות של הסקוטים נוסחו ב"ברית הלאומית".
מסמך זה דחה את כל החידושים שלא נבחנו על ידי פרלמנטים חופשיים ואסיפות כלליות של הכנסייה.
צ'ארלס הפסיק את השימוש בספר התפילה שלו וכנס אספה כללית של הכנסייה הסקוטית בגלאזגו בנובמבר 1638. האספה לא רק שדחתה את ספר התפילות אלא אף קבעה כי משרת הבישוף אינה חוקית.
צ'ארלס דרש כי החלטות האספה יבוטלו; הסקוטים סירבו, והצדדים החלו לגייס צבאות.
צ'ארלס הגיע עם כוחותיו לגבול האנגלי-סקוטי באביב 1639 כדי לסיים את המרד, שנודע כ"מלחמת הבישופים".
אולם לאחר כמה קרבות שלא הגיעו לתוצאה הרצויה, הוא קיבל הצעה סקוטית להפסקת אש.
זו לא ארכה ימים, והמלחמה התחדשה בקיץ 1640. הפעם הצבאות המלכותיים נוצחו על ידי הצבא הסקוטי, שאף כבש את ניוקאסל.
צ'ארלס הסכים לא רק שלא להתערב בדת הסקוטית, אלא גם לשלם את עלויות המלחמה.
צ'ארלס היה מוכרח לדכא את המרידה בצפון, וכדי להשיג את המשאבים הדרושים לא הייתה לו ברירה אלא לכנס את הפרלמנט ב-1640. סיעת הרוב בפרלמנט החדש, בראשות ג'ון פים, ניצלה את ההזדמנות על מנת לדון בטענות נגד המלך, והיא התנגדה לפלישה אנגלית לסקוטלנד.
צ'ארלס פיזר את הפרלמנט לאחר כמה שבועות, דבר שהעניק לו את הכינוי "הפרלמנט הקצר".
צ'ארלס התקיף שוב בסקוטלנד ללא תמיכת הפרלמנט, ושוב ספג הפסד משמעותי.
הסקוטים פלשו לאנגליה, וכבשו את נורת'מברלנד ודרהאם.
בינתיים, אחד היועצים העיקריים של צ'ארלס, תומאס וונתוורת', קיבל את תפקיד הסגן הלורד של אירלנד ב-1632 והצליח לגייס כספים מהאצולה האירית, בתמורה להבטחה לוויתורים בתחומי דת.
ב-1639 צ'ארלס השיב אותו לאנגליה, וב-1640 מינה אותו לדוכס סטראפורד, כשהוא מייעד אותו לעמוד בראש הכוחות האנגליים נגד הסקוטים.
המלך שוב נחל תבוסה, וכעת הסקוטים כבשו את רוב צפון אנגליה, וצ'ארלס שלם 850 ליש"ט ליום כדי שלא יכבשו ערים נוספות.
צ'ארלס ניצב וגבו אל הקיר, ולא הייתה לו ברירה אלא לכנס שוב את הפרלמנט כדי לגייס את המשאבים הדרושים להילחם בסקוטים.
צ'ארלס כינס את הפרלמנט שוב בנובמבר.
הפרלמנט החדש התנגד באופן חריף עוד יותר לצ'ארלס מאשר קודמו.
הוא מייד החל לדון בטענות נגד צ'ארלס וממשלתו, ובהנהגת פים והמפדן ניצל את חולשתו של המלך כדי להכריח אותו לבצע רפורמות שונות.
הועבר חוק שקבע שיש לכנס פרלמנט חדש לפחות פעם בשלוש שנים, אף ללא זימון מהמלך.
חוקים אחרים שהעביר הפרלמנט אסרו על גביית מיסים ללא הסכמת הפרלמנט, ולאחר מכן אף נתנו לפרלמנט שליטה על שרי המלך.
לבסוף, הפרלמנט העביר חוק שאוסר על המלך לפזר אותו ללא הסכמתו, אפילו אם כבר עברו שלוש שנים.
מאז, פרלמנט זה נודע בתור "הפרלמנט הארוך".
בתחילת 1641, הפרלמנט הביא למעצרו של תומאס וונתוורת' באשמת בגידה.
ג'ון פים טען שההצהרות של וונתוורת' שהוא מוכן להילחם נגד "הממלכה" כוונו למעשה נגד אנגליה עצמה.
לא ניתן יהיה להוכיח את העניין, ולכן הבית התחתון העביר חוק הקרוי Bill of Attainder.
חוק זה קבע את אשמת האדם ללא הוכחה, אך עדיין היה צורך באישור של המלך.
צ'ארלס סירב לאשר את החוק.
וונתוורת' עצמו ביקש מהמלך לשקול את העניין שנית, מכיוון שחשש כי הנושא יהווה עילה להכרזת מלחמה.
תומאס וונתוורת' הוצא להורג במאי 1641.
הקורבן של וונתוורת' לא דחה את המלחמה אלא אף קירב אותה.
תוך כמה חודשים, הקתולים האירים שחששו מעלייה של הכוח הפרוטסטנטי הכו ראשונים, ואירלנד נכנסה למצב של כאוס.
היו שמועות שהמלך תמך באירים, וחברי פרלמנט פוריטנים טענו כי המלך רוצה לעשות את אותו הדבר גם באנגליה.
בתחילת ינואר 1642, בלוויית 400 חיילים, ניסה צ'ארלס לעצור חמישה חברי פרלמנט בעוון בגידה.
כאשר החיילים נכנסו לפרלמנט, צ'ארלס שאל את דובר הבית למיקומם של החמישה.
הדובר, ויליאם לנת'אל, ענה לו כי אין הוא יודע דבר מלבד מה שהפרלמנט, שהוא משרתו, אומר לו; במילים אחרות, הוא הצהיר על עצמו כמשרת של הפרלמנט, ולא של המלך.
בקיץ 1642 בעיות לאומיות אלה הביאו לגיבוש של הצדדים הלוחמים.
ההתנגדות לצ'ארלס גם התעוררה בשל בעיות מקומיות רבות.
למשל, היישום של תוכניות לשיפור קרקע ב"פנס" (ביצות במזרח אנגליה) גזלו את פרנסתם של אלפי בני אדם.
המלך נחשב כמאוד לא רגיש ועובדה זו הייתה חשובה בהתייצבות חלק גדול ממזרח אנגליה לצד הפרלמנט.
תחושה זו הביאה איתה אנשים חשובים כמו הדוכס ממנצ'סטר ואוליבר קרומוול, יריבים חשובים של המלך בעתיד.
בתחילת ינואר 1642, כמה ימים לאחר כישלונו בניסיון המעצר ומחשש לביטחונו האישי, צ'ארלס עזב את אזור לונדון.
משא ומתן נוסף בינו לבין הפרלמנט לא הניב כל תוצאה.
בהמשך הקיץ, ערים שונות הכריזו על נאמנותן לאחת מהסיעות.
היו מהומות במספר מקומות, ומקרה המוות הראשון של המאבק התרחש במנצ'סטר.
בתחילת המאבק, רוב המדינה נותרה נייטרלית, אם כי הצי המלכותי ורוב ערי אנגליה צידדו בפרלמנט, ואילו הכפרים תמכו ברובם במלך.
ההיסטוריונים מעריכים שלשני הצדדים גם יחד לא היו יותר מ-15,000 חיילים.
אולם, המלחמה התפשטה במהירות מבחינה גאוגרפית וחברתית.
אזורים רבים ניסו להישאר נייטרלים, אחרים גייסו כוחות על מנת להגן על עצמם משני הצדדים, אך רובם לא יכלו לעמוד בפני שניהם.
מצד אחד, המלך ותומכיו האמינו שהם נלחמים לטובת השלטון המסורתי של הכנסייה ומדינה.
מצד שני, רוב התומכים בפרלמנט חשבו שהם מגינים על מה שהם ראו כאיזון המסורתי בשלטון ובכנסייה, שעורער בשל העצות הרעות שקיבל המלך, לפני ובזמן "אחת עשרה שנות העריצות".
הדעות של חברי הפרלמנט היו מגוונות, מתמיכה ללא-סייג במלך – בזמן מסוים במלחמת האזרחים הראשונה, היו יותר חברים בפרלמנט אוקספורד של המלך מאשר בזה של ווסטמינסטר – ועד לרדיקלים, שדרשו רפורמות עמוקות לעצמאות דתית ולביזור סמכויות ברמה הלאומית.
לאחר ניסיון כושל של צ'ארלס להשיג נשק ממחסן נשק בעיר האל, הוא עבר לנוטינגהאם, שם הוא החל לגייס צבא.
בזמן זה היו לו כ-2,000 פרשים ומספר קטן של חיילי רגלים.
צ'ארלס פנה לדרום-מערב, מכיוון שהתמיכה בו נראתה כחזקה במיוחד באזור עמק הסברן ובצפון ווילס.
בזמן שעבר בוולינגטון, במה שנודע לאחר מכן כ"הכרזת וולינגטון", הוא הכריז שהוא ישמור על "הדת הפרוטסטנטית, חוקי אנגליה, והחירות של הפרלמנט".
אנשי הפרלמנט, שהתנגדו למלך, לא טמנו ידם בצלחת בתקופה זו.
הם נקטו באמצעים על מנת להבטיח את תמיכתן של ערי מפתח, על ידי מינוי אנשים מתומכיהם, וב-9 ביוני הם הצביעו לגייס צבא של 10,000 מתנדבים, ומינו למפקד את רוברט דברו, הדוכס מאסקס, כעבור שלושה ימים.
הפקודה שניתנה לו הייתה "להציל את הוד מעלתו, ואת הנסיך מוויילס ודוכס יורק מהאנשים שסביבם".
גם המיליציות המקומיות צוו להצטרף לצבא החדש.
שבועיים אחרי שהמלך הצהיר על גיוס בנוטינגהאם, דוכס אסקס הוביל את צבאו לכיוון צפון, כשהוא אוסף תמיכה לאורך הדרך (כולל גדוד של פרשים מקיימברידג'שייר תחת פיקודו של אוליבר קרומוול).
עד אמצע ספטמבר צבאו כבר מנה 21,000 חיילי רגלים ו-4,200 פרשים.
ב-14 בספטמבר הוא העביר את צבאו לקובנטרי, על מנת להציב אותו בין כוחות המלך ללונדון.
כאשר הצבאות כבר היו גדולים וקרובים כל כך, סביר היה שיחידות פרשים קדמיות יפגשו במוקדם או במאוחר.
זה אכן התרחש בקרב הראשון של מלחמת האזרחים, כאשר גדוד פרשים של כ-1,000 אנשי המלך הביס גדוד פרלמנטרי בקרב גשר פוויק, ליד ווסטר.
כוחות המלך החליטו כעת להתקדם ללונדון, מאחר שהדרך לשם הייתה עתה פתוחה; ההנחה הייתה שכוחות הפרלמנט ינסו למנוע זאת, וכך יפגשו איתם בקרב.
הצבא פנה לדרום מזרח ב-12 באוקטובר, כשהוא נע לכיוון לונדון.
הקרב המשמעותי הראשון, באדג'היל, ב-23 באוקטובר 1642, לא היה בעל תוצאות ברורות, ושני הצדדים טענו כי הם ניצחו.
לאחר קרב נוסף, צ'ארלס נסוג לאוקספורד, עיר שתהיה הבסיס שלו למשך שאר המלחמה.
ב-1643 כוחות המלך ניצחו באדלטון מור, ורכשו שליטה על רוב יורקשייר.
בקרבות נוספים שוב לא היו תוצאות ברורות, אך באופן כללי הנטייה בחלק הראשון של המלחמה הייתה לטובת כוחות המלך.
בשנה זאת אוליבר קרומוול יצר את גדוד "צדי-הברזל" (Ironsides), יחידה בעלת משמעת חזקה שבה המנהיגות הצבאית שלו באה לידי ביטוי.
בעזרתם, הוא ניצח בקרב גינסבורו ביולי.
נקודת המפנה לטובת הפרלמנטרים הייתה בסוף קיץ ותחילת סתיו 1643, כאשר צבאו של דוכס אסקס הכריח את המלך להפסיק את המצור על גלוסטר, ניצח בקרב ניובורי (20 בספטמבר 1643), ושב מנצח ללונדון.
כוחות פרלמנטריים אחרים ניצחו בקרב וינסבי, וקיבלו שליטה על לינקולן.
צ'ארלס השיג הפסקת אש באירלנד, על מנת לשחרר כוחות ללחימה, ואילו הפרלמנט הציע ויתורים לסקוטים תמורת סיוע.
בעזרת הסקוטים, הפרלמנט ניצח בקרב במרסטון מור (2 ביולי 1644), וכבש שוב את יורק וצפון אנגליה.
פועלו של קרומוול בקרב זה היה משמעותי ביותר, חשיפה של פוטנציאל המנהיגות הפוליטי והצבאי שלו.
אך ההפסד בקרב בקורנוול שבדרום-מערב אנגליה הביא להעברת אזור זה לכוחות המלך.
ב-1645, הפרלמנט אישר כי בכוונתו להילחם עד הסוף.
הוחלט כי כל הכוחות של חברי הפרלמנט השונים יתאחדו, תוך ארגון מחודש במסגרת "צבא המודל החדש", תחת פיקודו של סר תומאס פרפקס, עם קרומוול כסגנו.
בשני קרבות חשובים – ב-14 ביוני וב-10 ביולי – צבאותיו של צ'ארלס הושמדו למעשה.
צ'ארלס ניסה לשחזר בסיס תמיכה יציב בשטחים שעדיין היו בידיו, ויצר ציר בין אוקספורד לניוארק-על-הטרנט בנוטינגהמשייר.
ערים אלה היו למבצרים והיו נאמנות לו יותר מאחרים.
הוא כבש את לסטר, שנמצאת ביניהם, אך המשאבים שלו אזלו.
במאי 1646 הוא מצא מחסה אצל הצבא הסקוטי בנוטינגהאמשייר.
כך למעשה הסתיימה מלחמת האזרחים הראשונה.
צ'ארלס ניצל את ההזדמנות על מנת להגיע להסכם חדש עם הסקוטים, כשהוא שוב מבטיח רפורמה בכנסייה, ב-28 בדצמבר 1647. אף על פי שצ'ארלס עצמו נותר למעשה במאסר, ההסכם הזה הוביל למלחמת האזרחים השנייה.
סדרה של מרידות של כוחות המלך באנגליה ופלישה סקוטית התרחשו בקיץ 1648. הכוחות הנאמנים לפרלמנט הצליחו להביס שוב את כוחות המלך בקרבות אלה, אך מרידה בוויילס והפלישה הסקוטית הביאו ללחימה ממושכת וקשה יותר.
באביב 1648 כוחות פרלמנט שלא קיבלו שכר בוויילס החליפו צדדים.
הקולונל תומאס הורטון ניצח מורדים מלוכנים בקרב סט.
פאגאנס (8 במאי) ומנהיגי המורדים נכנעו לקרומוול ב-11 ביולי לאחר חודשיים של מצור.
גם גנרלים אחרים של הפרלמנט ניצחו בקרבות שונים נגד מרידות של המלוכנים.
ניצחון של כוחות הפרלמנט תחת קרומוול על הסקוטים בראשות המילטון וכוחות המלך בקרב פרסטון (1648) (17 באוגוסט) סימן את סוף מלחמת האזרחים השנייה.
רוב כוחות המלך שלחמו במלחמת האזרחים הראשונה נשבעו שהם לא יילחמו שוב נגד הפרלמנט, ורבים מהם סירבו להפר את שבועתם, ולכן לא לקחו חלק בלחימה.
לפיכך, המנצחים במלחמה השנייה לא חסו על המובסים, שפתחו בלחימה.
מפקדי הכוחות המלוכניים הוצאו להורג, ביניהם גם חברי פרלמנט.
משפטו של צ'ארלס בעוון בגידה
הבגידה של צ'ארלס הביאה לוויכוח בפרלמנט, האם יש בכלל מקום להשיב את המלך לכס המלוכה.
אלה שעדיין תמכו בצ'ארלס כמלך ניסו שוב לשאת ולתת איתו.
הצבא, שכעס מאוד על כך, צעד לפרלמנט וביצע את "טיהור פרייד" (על שם הקצין שפיקד על המבצע, תומאס פרייד) בדצמבר 1648. החיילים עצרו 45 חברי פרלמנט ולא איפשרו ל-146 אחרים להיכנס.
רק ל-75 חברי פרלמנט הותר להיכנס, וגם הם רק בהסכמת הצבא.
"פרלמנט רמפ" (פרלמנט מקוצץ) זה קיבל פקודה מהצבא להקים בית דין על מנת לשפוט את צ'ארלס הראשון בעוון בגידה בשם העם האנגלי.
בסוף המשפט קבעו 59 שופטים כי צ'ארלס הראשון אשם בבגידה וכי הוא "עריץ, בוגד, רוצח ואויב העם".
הוא הוצא להורג בעריפה מול ארמון וייטהול ב-30 בינואר 1649 (לאחר הרסטורציה ב-1660, הורה המלך צ'ארלס השני לרדוף את האחראים לרצח אביו ולהביא אותם לדין צדק.
אלה שהיו אחראים על כך ועדיין היו חיים ולא היו בגלות הוצאו להורג או שנשפטו למאסר עולם).
באירלנד הייתה מלחמה מתמשכת מאז המרידה ב-1641, כאשר רוב האי נשלט בידי הקונפדרטים האירים.
לאחר מאסרו של צ'ארלס ב-1648, הקונפדרטים חתמו על ברית עם המלוכנים.
כוחות המלך והקונפדרטים המאוחדים ניסו להשמיד את הצבא הפרלמנטרי בדבלין, אך מתנגדיהם ניצחו בקרב רת'מינס.
אוליבר קרומוול נחת בדבלין ב-15 באוגוסט 1649 על מנת לבתק את הברית המלוכנית-אירית.
לניצחונו של קרומוול על המלוכנים באירלנד ב-1649 עדיין יש הדים חזקים לאירים רבים.
לאחר מצור דרוהדה, התבצע טבח של כמעט 3,500 איש – מהם בערך 2,700 חיילים מלוכנים וכל הגברים נושאי הנשק בעיר, כולל אזרחים, אסירים וכמרים קתוליים – שנעשה לאחד מהזיכרונות ההיסטוריים במרכז המאבק האירי-אנגלי וקתולי-פרוטסטנטי בשלוש מאות השנים האחרונות.
אולם, הטבח משמעותי בעיקר כסמל לתפיסה האירית של האכזריות הקרומווליאנית, מכיוון שאנשים רבים הרבה יותר נהרגו בלחימה לאחר מכן מאשר בטבח זה.
הכיבוש באירלנד נמשך לעוד ארבע שנים, עד שאחרון החיילים נכנע.
ישנה הערכה כי קרוב ל-30% מהאוכלוסייה האירית מתה או הוגלתה עד סוף המלחמה.
כמעט כל הקרקע בבעלות אירים-קתולים הוחרמה לאחר הכיבוש, וניתנה לבעלי חוב של הפרלמנט, לחיילי פרלמנט שלחמו באירלנד, ולאנגלים שהתיישבו שם לפני המלחמה.
הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון שינתה את הדינמיקה של מלחמת האזרחים בסקוטלנד, בין המלוכנים לקובננטרים ("כורתי-הברית").
מנהיגם עד אז של המלוכנים, המרקיז של מונטרוז, יצא לגלות.
בתחילה, עודד צ'ארלס השני את מונטרוז לגייס צבא סקוטי על מנת להילחם לצידו.
אולם, כאשר הקובננטרים הסקוטים (שלא הסכימו להוצאה להורג של צ'ארלס הראשון ושחששו לעתיד הפרסביטרייניזם ולעצמאות הסקוטית תחת הרפובליקה החדשה) הציעו לו את כתר סקוטלנד, צ'ארלס נטש את מונטרוז.
אולם, מונטרוז כבר גייס כוח של שכירי-חרב בנורווגיה, נחת באנגליה ולא היה יכול להפסיק כעת.
צבאו נוצח בקרב קרביסדל ב-27 באפריל 1650. מונטרוז נלכד כעבור זמן קצר ונלקח לאדינבורו, שם הוא נדון למוות ב-20 במאי והוצא להורג למחרת.
צ'ארלס השני נחת בסקוטלנד ב-23 ביוני 1650 וחתם על הברית הלאומית של 1638 ועל הברית מ-1643 מייד לאחר שהגיע.
בעזרת הנאמנים לו ובעלי הברית החדשים, היה צ'ארלס השני לאיום הגדול ביותר על הרפובליקה האנגלית החדשה.
בתגובה לאיום, השאיר קרומוול כמה מסגניו באירלנד ושב לאנגליה.
הוא הגיע לסקוטלנד ב-22 ביולי 1650, והטיל מצור על אדינבורו.
עד סוף אוגוסט מצבו הידרדר בשל מחלות והיעדר משאבים, והוא נסוג לבסיסו בדאנבר.
צבא סקוטי ניסה לחסום את הנסיגה, אך הסקוטים הובסו בקרב דאנבר ב-3 בספטמבר.
צבאו של קרומוול כבש את אדינבורו, ועד סוף השנה גם את רוב דרום סקוטלנד.
ביולי 1651 גברו כוחותיו של קרומוול על הסקוטים בקרב אינברקיית'ינג.
צבא המודל החדש פנה לפרת', דבר שאיפשר לצ'ארלס בראש הצבא הסקוטי לפנות דרומה לאנגליה.
קרומוול רדף אחריו לתוך אנגליה, והותיר בסקוטלנד צבא בראשות ג'ורג' מונק על מנת לסיים את הקרבות שם.
בשנה הבאה, 1652, נעשה טיהור של השרידים האחרונים של ההתנגדות המלוכנית.
הסקוטים קיבלו 30 מושבים בפרלמנט המאוחד בלונדון, כאשר הגנרל מונק מונה למושל הצבאי של סקוטלנד.
אף על פי שצבאו של קרומוול ניצח את הצבא הסקוטי בדאנבר, הוא לא הצליח למנוע מצ'ארלס לצעוד לעומק אנגליה בראש צבא נוסף.
המלוכנים צעדו למערב אנגליה מכיוון שהתמיכה בהם הייתה חזקה ביותר באזור זה, אך הם קיבלו פחות תמיכה מכפי שקיוו.
קרומוול לבסוף פגש את המלך בווסטר ב-3 בספטמבר 1651, וניצח אותו.
צ'ארלס השני ברח דרך "בתים בטוחים" לצרפת, וכך הסתיימו מלחמות האזרחים.
כתוצאה מהמלחמה, הפכו אנגליה, סקוטלנד ואירלנד לארצות היחידות כמעט באירופה ללא מלך.
ממשלה רפובליקנית שלטה באנגליה (ולאחר מכן גם בסקוטלנד ואירלנד) מ-1649 עד 1653, ומ-1659 עד 1660. בין שתי תקופות אלה, ובשל לחימה בין סיעות שונות בפרלמנט, שלט אוליבר קרומוול כלורד פרוטקטור (למעשה דיקטטור צבאי) עד מותו ב-1658.
עם מותו, הפך בנו של אוליבר, ריצ'רד, ללורד פרוטקטור, אך לצבא לא היה אמון בו.
לאחר שבעה חודשים הצבא הדיח את ריצ'רד, ובמאי 1659 הוא השיב את הפרלמנט הרמפ לשלטון.
אולם, מכיוון שהפרלמנט לא התייחס לצבא כשליט האמיתי, הצבא פיזר גם את הפרלמנט, באוקטובר 1659.
זה היה המצב כאשר הגנרל ג'ורג' מונק, מושל סקוטלנד תחת קרומוול, צעד דרומה עם צבאו מסקוטלנד.
ב-4 באפריל 1660, בהצהרת ברדה, צ'ארלס השני הכריז על התנאים שלו לקבלת הכתר האנגלי.
מונק ארגן אספה של הפרלמנט, שנפגש בפעם הראשונה ב-25 באפריל.
ב-8 במאי הפרלמנט הכריז כי צ'ארלס השני היה המלך החוקי מאז הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון בשנת 1649. צ'ארלס שב מהגלות ב-23 במאי.
ב-29 במאי, תושבי לונדון הכריזו עליו כמלך.
הכתרתו נערכה בווסטמינסטר ב-23 באפריל 1661. אירועים אלה ידועים כרסטורציה האנגלית.
מכיוון שתוצאתם הסופית הייתה השבת המלוכה בהסכמת הפרלמנט, מלחמות האזרחים למעשה הובילו לאימוץ של מונרכיה פרלמנטרית באנגליה וסקוטלנד.
בשל שיטה פוליטית זו, בריטניה הגדולה, שנוצרה ב-1707 לא השתתפה בתנועות הרפובליקניות הגדולות לאחר המהפכה היעקובינית בצרפת בסוף המאה ה-18. המלכים חששו מללחוץ על הפרלמנט באופן משמעותי, והפרלמנט הוא שבחר למעשה ביורש למלך ב-1688 במהפכה המהוללת ובחוק שעבר ב-1701. לאחר הרסטורציה, הסיעות בפרלמנט נעשו למפלגות פוליטיות (מאוחר יותר, הטורים והוויגים).
היסטוריוגרפיה של מלחמת האזרחים האנגלית
במשך רוב המאה העשרים, שתי אסכולות שלטו בכיפה ביחס להסברים תאורטיים של מלחמת האזרחים: ה"וויגים" והמרקסיסטים.
שתיהן הסבירו את מאורעות המאה ה-17 באנגליה במונחים של מגמות ארוכות-טווח.
הוויגים ראו במלחמת האזרחים תוצאה של מאבק בן מאות שנים בין הפרלמנט (בייחוד הבית התחתון) והמלכות.
על פי אסכולה זאת, הפרלמנט פעל להגן על הזכויות המסורתיות של האנגלים, ואילו הכתר ניסה כל הזמן להרחיב את זכותו להכתיב את החוק באופן שרירותי.
ההיסטוריון ה"וויגי" החשוב ביותר, ס.
גרדינר, ראה במלחמת האזרחים "מהפכה פוריטנית" שהתנגדה לדיכוי של הכנסייה תחת בית סטוארט, וסללה את הדרך לסובלנות הדתית של הרסטורציה.
הפוריטניות, על פי דעה זו, נעשתה לבעלת הברית הטבעית של עם שמנסה לשמור על זכויותיו המסורתיות כנגד הכוח השרירותי של המונרכיה.
האסכולה המרקסיסטית, שנעשתה פופולרית בשנות ה-40, פירשה את מלחמת האזרחים כמהפכה בורגנית.
על פי כריסטופר היל, ההיסטוריון הבולט מאסכולה זו, "מלחמת האזרחים הייתה מלחמת מעמדות".
מהצד הריאקציוני היו האריסטוקרטיה בעלת הקרקעות ובעלת הברית שלה, הכנסייה הממוסדת.
מצד שני (שוב, על פי היל), "המעמדות המסחריים והתעשייתיים בעיר ובכפר...
המון העם בכל מקום שבו הם היו מסוגלים, דרך דיון חופשי, באמת להבין על מה נאבקים".
מלחמת האזרחים אירעה בנקודה בהיסטוריה האנגלית שבה מעמדות הביניים העשירים, שכבר היו כוח משמעותי בחברה, פעלו נגד המערכת הימי-ביניימית הארכאית של הממשלה האנגלית.
כמו הוויגים, גם למרקסיסטים היה הסבר למקום של הדת במאבק.
הפוריטניות הייתה מערכת מוסרית שהתאימה ביותר למעמד הבורגני, ולפיכך המרקסיסטים ראו את הפוריטנים כבורגנים בהכרח.
החל משנות ה-70, החל דור חדש של היסטוריונים לאתגר את שתי התאוריות.
היסטוריונים אלה התנגדו להסברים ארוכי-הטווח של המרקסיסטים והוויגים.
הם קראו למחקרים שהתמקדו באופן מפורט יותר בשנים שלפני המלחמה.
כתוצאה מכך, הם הראו שדפוס הנאמנויות במלחמה לא התאים לאף אחת מהפרשנויות הקודמות.
הפוריטנים, למשל, לא בהכרח היו נאמנים לפרלמנט, ורבים מהם לא היו בורגנים; בורגנים רבים לחמו לצד המלך; אצילים בעלי קרקעות רבים תמכו בפרלמנט.
הדור החדש של ההיסטוריונים (המכונה "רוויזיוניסטים") העמיד בסימן שאלה את כל הפרשנות של האסכולות הקודמות.
רבים מהם אף התנגדו לכינוי "מלחמת האזרחים האנגלית" והחליפו אותו ב"מלחמת שלוש הממלכות" או אפילו ב"מלחמת האזרחים הבריטית".
זאת כחלק ממגמה רחבה יותר במחקר ההיסטורי להפנות את המבט לבריטניה כולה, ולהימנע מ"אנגלו-צנטריות".
לטענתם, יש לראות את מלחמת האזרחים כמאבק אחד מני רבים בכל האיים הבריטיים.
לדעתם, גורם חשוב למלחמה הוא שמלך אחד, צ'ארלס הראשון, שלט על ממלכות רבות.
למשל, המלחמה החלה כאשר צ'ארלס ניסה לאכוף ספר תפילות אנגליקני על סקוטלנד; כאשר הסקוטים התנגדו הוא הכריז עליהם מלחמה, אך לשם מימונה הוא דרש מיסים כבדים, דבר שהביא בתורו לפריצת המלחמה באנגליה.
מלחמת האזרחים בסרי לנקה התנהלה בין השנים 1983 ל-2009, בין הרוב הסינהלי למיעוט הטמילי.
המלחמה החלה ב-23 ביולי 1983 בהתקומממות של ארגון טיגריסי השחרור של טמיל אילם (ה-LTTE, מכונים גם הנמרים הטמיליים) בראשות .
הנמרים הטמילים נלחמו למען הקמת מדינה טמילית עצמאית בשם טאמיל אילם בצפון מזרח סרי לנקה, בשל אפליה מתמשכת ורדיפה אלימה נגד טמילים סרי לנקים מצד ממשלת סרי לנקה, שנשלטה בידי הסינהלים.
לאחר מערכה צבאית בת 26 שנים, במאי 2009, הצבא הסרי לנקי ניצח את הנמרים הטמיליים, ובכך הביא לסיומה של מלחמת האזרחים.
בשנת 2011, דו"ח מומחים שמונה על ידי מזכ"ל האו"ם בנושא המלחמה בסרי לנקה קבע שבשלבים האחרונים של המלחמה, בין 2007 ל-2009, "מספר מקורות אמינים מעריכים כי קיימת אפשרות לעד 40,000 מקרי מוות של אזרחים בשלב זה של המלחמה".
ממשלת סרי לנקה סירבה שוב ושוב לחקירה בינלאומית עצמאית כדי לברר את מלוא ההשלכות של המלחמה, כאשר כמה דיווחים טענו כי כוחות הממשלה אנסו ועינו טמילים שהיו מעורבים בחקר מקרי מוות ובתיעוד היעלמויות.
מאז תום מלחמת האזרחים ספגה סרי לנקה ביקורת עולמית רבה על הפרת זכויות אדם וביצוע פשעי מלחמה באותה התקופה, שכללה הפצצת מטרות אזרחיות, שימוש בנשק כבד, חטיפה וטבח של טמילים סרי לנקים ואלימות מינית.
ארגון הנמרים הטמיליים נודע בביצוע פיגועים רבים נגד אזרחים סרי לנקים מכל העדות והדתות, ובמיוחד נגד סינהלים ומוסלמים, שימוש בילדים כחיילים, התנקשויות בפוליטיקאים ובמתנגדים לארגון, ושימוש בפיגועי התאבדות נגד מטרות צבאיות, פוליטיות ואזרחיות.
מקורות מלחמת האזרחים בסרי לנקה טמונים במחלוקת הפוליטית המתמשכת בין הרוב הסינהלי לבין המיעוט הטמילי במדינה.
שורשי הסכסוך המודרני נעוצים בתקופה הקולוניאלית, כאשר המדינה נודעה בשם ציילון.
התקופה הקולוניאלית הבריטית נמשכה בין השנים 1815 ל-1948, במהלכה חיפשו הבריטים להשיג רווח כספי מהמדינה תוך שימוש בגידולי התה, הקפה, הקוקוס והגומי בסרי לנקה.
מחסור בכוח אדם הוביל את הבריטים להעסיק טמילים מהודו לעבודה במטעי תה, מה שהגביר את החששות מאובדן הרוב בקרב הסינהלים.
בתי ספר לשפה האנגלית הוקמו גם בג'פנה, עיר בעלת רוב טמילי, על ידי משלחת אמריקאית שנשלחה למדינה, וסיפקה כישורי בשפה האנגלית לאוכלוסייה הטמילית בג'פנה.
הבריטים העדיפו לעבוד עם דוברי אנגלית, כך שהטמילים התחרו עם עמיתיהם הסינהלים במגזר השירות הציבורי והחלו לדחוק אותם ממוקדי הכוח.
בשנת 1919, ארגונים פוליטיים סינהלים וטמיליים גדולים התאחדו והקימו את הקונגרס הלאומי של ציילון, בהנהגתו של פונמבלאם ארונאכאלם, כדי ללחוץ על הממשלה הקולוניאלית לקדם עוד רפורמות חוקתיות.
הנציב הבריטי ויליאם מאנינג עודד באופן פעיל את רעיון "הייצוג הקהילתי" ונתן לסרי לנקים ייצוג על ידי יצירת מועצת העיר קולומבו בשנת 1920, אליה נבחרו לסירוגין הטמילים והסינהלים.
לאחר בחירתם למועצת המדינה של ציילון (בית המחוקקים הסרי לנקי) בשנת 1936, חברי מפלגת לנקה סאמה סמאג'ה (LSSP) , מפלגה לאומנית סרי לנקית - קומוניסטית, דרשו להפוך את הסינהלית והטמילית לשפות הרשמיות של המדינה, במקום אנגלית.
בנובמבר 1936, מועצת המדינה אישרה הצעה לפיה "בבתי המשפט העירוניים והמשטרתיים של האי ההליכים יתקיימו בשפת העם" וכי "רישומים בתחנות משטרה יתועדו בשפה בה נכתבו במקור".
למרות צעד זה שנתפס כצעד לטובת התושבים המקומיים, בשנת 1944 הציע ג'וניוס ג'אייווארדנה (מנהיג התנועה הלאומנית בסרי לנקה) במועצת המדינה כי סינהלה תחליף את האנגלית כשפה הרשמית.
המתחים האתניים החריפו מיד לאחר קבלת העצמאות ב-1948, כאשר חוק שנוי במחלוקת, חוק האזרחות של ציילון, נחקק על ידי הפרלמנט שזה עתה הוקם.
החוק הפלה במכוון את המיעוט האתני הטמילי ההודי בכך שהפך את קבלת האזרחות במדינה לבלתי אפשרית כמעט.
כ-700,000 טמילים הודים, שהועברו לסרי לנקה על ידי הבריטים, הפכו לחסרי מדינה.
במהלך שלושת העשורים הבאים, יותר מ-300,000 טמילים הודים גורשו חזרה להודו.
רק בשנת 2003 - 55 שנים לאחר העצמאות - כל הטמילים ההודים שחיו בסרי לנקה קיבלו אזרחות, אך בשלב זה הם היוו רק 5% מאוכלוסיית האי.
לפנ 1950, הרוב הבודהיסטי סינהלי נהג לתקוף קבוצות מיעוטים שונות בציילון - נוצרים, מוסלמים ומלאיאלים, אך נמנעו מלתקוף את המיעוט הטמילי-הודי במדינה.
התעמולה הסינהלית כוונה בעיקר נגד מיעוטים אתניים ודתיים זרים, ולא נגד הטמילים.
מצב זה השתנה בשנות ה-50 כאשר הסינהלים החלו לכנות את הטמילים הסרי לנקים כ"אויבי הסינהלים".
בזמן קבלת העצמאות מבריטניה ב-1948, הטמילים היוו כ-30% מעובדי השירות הציבורי במדינה, בזמן שהם היוו כ-20% מהאוכלוסייה באי.
ב-1956, ראש הממשלה סולומון בנדרנאיקה העביר את ה-Sinhala Only Act, שהפך את הסינהלית לשפה הרשמית היחידה במדינה, במקום אנגלית.
הדבר נתפס כניסיון מכוון להרתיע את המיעוט הטמילי מלעבוד בשירות המדינה ובשירותים ציבוריים אחרים בציילון.
המיעוטים דוברי הטמילית בציילון (טמילים סרי לנקים, טמילים הודים ומורים סרי לנקים) ראו בחוק אפליה לשונית, תרבותית וכלכלית נגדם.
רבים מעובדי הציבור שהיו דוברי טמילית נאלצו להתפטר משום שלא שלטו בסינהלה ברמה מספקת.
המתיחות סביב מדיניות זו הובילה לפוגרום האנטי-טמילי של 1956 ולפוגרום האנטי-טמילי של 1958, בהם תקפו סינהלים מאות טמילים באזורים בעלי רוב סינהלי.
סינהלים באזורים בעלי רוב טמילי הותקפו גם הם על ידי טמילים.
בין עשרות למאות אזרחים סרי לנקים, רובם טמילים, נרצחו, בעוד אלפים משתי הקבוצות נמלטו לאזורים שבהם היו רוב לזרם האתני לה הם השתייכו.
בסוף שנות ה-60, כמה צעירים טמיליים, ביניהם ולופילאי פרבקרן, שיהפוך למייסד ומנהיג ארגון הגרילה הטמילי שלחם במלחמת האזרחים (טיגריסי השחרור של טמיל אילם), החלו להיות מעורבים בפעולות נגד הממשלה בציילון ותומכיה ונגד הרוב הסינהלי במדינה.
הם החלו לבצע תקיפות נגד פוליטיקאים טמילים שתמכו בממשלה ונגד חברים במשטרת סרי לנקה.
במהלך שנות ה-70 החלה ממשלת סרי לנקה ליישם את מדיניות הסטנדרטיזציה.
במסגרת המדיניות, סטודנטים התקבלו לאוניברסיטה ביחס למספר המועמדים שניגשו לבחינה בשפתם - משמע, אם 70% מהסטודנטים שניגשו לבחינה היו דוברי סינהלית, כ-70% מהסטודנטים שיתקבלו יהיו דוברי סינהלית.
באופן רשמי, המדיניות נועדה להגדיל את ייצוג הסטודנטים מאזורים כפריים.
בפועל, המדיניות צמצמה את מספר הסטודנטים הטמילים, אשר בעבר, כאשר הקבלה התבססה על ציוני הבחינות בלבד, עברו את הבחינות באחוז גבוה יותר מאחוז השתתפותם בבחינות.
כעת, עם יישום המדיניות החדשה, ומפני שממוצע ציוני הבחינות של נבחנים טמילים היה גבוה מהממוצע לנבחנים בסינהלית, הם נדרשו להשיג ציונים גבוהים יותר מסטודנטים סינהלים כדי להתקבל לאוניברסיטאות.
לדוגמה, באותה תקופה נדרש ציון של 250 מתוך 400 לנבחן בשפה הטמילית שרצה להתקבל לפקולטה לרפואה, בעוד סטודנט סינהלי שנבחן לאותה פקולטה נדרש לקבל רק 229 מתוך 250. מספר הסטודנטים הטמילים שהתקבלו לאוניברסיטאות ירד באופן דרמטי.
ולופילאי פרבקרן הקים את ארגון Tamil New Tigers (כונה גם ה-TNT), שיהפוך בהמשך לארגון טיגריסי השחרור של טמיל אילם (ה-LTTE), בשנת 1972. הארגון ביצע פעולות אלימות, התנקשויות, מחאות ופוגורומים נגד סינהלים וטמילים שתמכו בממשלה.
הקמת החזית המאוחדת לשחרור טמיל (TULF) בשנת 1976 הובילה להתקשחות העמדות הטמיליות.
הארגון קרא להקמת המדינה החילונית-סוציאליסטית של טמיל אילם, בדרישה שהתבססה על זכותם של הטמילים להגדרה עצמית.
ארגון החזית המאוחדת לשחרור טמיל תמך בחשאי בארגון מיליטנטי טמילי שהחל להתפתח במדינה וכונה "הבנים שלנו", והיה בהמשך לחלק מארגונו של ולופילאי פרבקרן.
צעירים טמיליים רבים, חסרי השכלה ומובטלים, התאהבו בפתרונות מהפכניים לבעיותיהם.
בעקבות הניצחון הגורף בבחירות של המפלגה הלאומית המאוחדת (UNP) ביולי 1977, הפכה החזית המאוחדת לשחרור טמיל למפלגת האופוזיציה המובילה, כאשר המפלגה, שבמצעה יש תמיכה ברורה בהיפרדות מסרי לנקה, זכתה בשישית מהקולות בבבחירות.
לאחר הפוגרומים נגד האוכלוסייה הטמילית ב-1977, ממשלתו של ג'וניוס ג'אייווארדנה ביטלה את מדיניות הסטנדרטיזציה שפגעה בקבלת טמילים לאוניברסיטאות ודחפה צעירים טמילים רבים לפעילות מיליטנטית.
הוויתור נתפס על ידי המיליטנטים הטמילים כמעט מדי ומאוחר מדי, והפעילות המיליטנטית הצבאית המשיכה.
בשלב זה החלה החזית המאוחדת לאבד את אחיזתה ותמיכתה בקבוצות המיליטנטיות.
ארגון הנמרים הטמילים הורה לאזרחים להחרים את הבחירות לרשויות המקומיות ב-1983, בהן החזית המאוחדת עוד התמודדה.
שיעור ההצבעה בבחירות היה נמוך ועמד על 10%.
בשל כך, המפלגות הטמיליות לא היו מסוגלות לייצג את האינטרסים הטמיליים במוסדות המדינה.
בשל התמשכות הסכסוך האתני בין סינהלים ולטמילים בסרי לנקה, וחוסר היכולת של ההנהגה הפוליטית של שני הצדדים למצוא פתרון, צעירים טמילים בצפון ובמזרח האי החלו להקים והלצטרף לקבוצות מיליטנטיות אחרות, שהתפתחו בנפרד מההנהגה הטמילית שישבה בקולומבו, עיר הבירה של סרי לנקה.
בסופו של דבר, הקבוצות הצבאיות שהוקמו התנגדו לכוחות הפוליטיים שטענו לייצוג הטמילים ואף ביצעו מתקפות נגדם.
הבולטת ביותר מבין הקבוצות הללו הייתה ה-Tamil New Tigers שהקים ולופילאי פרבקרן, ששינתה את שמה ל"טיגריסי השחרור של טמיל אילם", או ה-LTTE, שהוקמה בשנת 1976. ה-LTTE ביצעה בתחילה מתקפות אלימות נגד הממשלה הסרי לנקית, שכוונו במיוחד לשוטרים וגם לפוליטיקאים טמיליים מתונים שניסו לנהל דיאלוג עם הממשלה.
המבצע הגדול הראשון שלהם היה ההתנקשות בראש עיריית ג'פנה, אלפרד דוראיאפה, בשנת 1975, שבוצע על ידי פרבקרן עצמו.
דרך הפעולה של הנמרים הטמיליים בתחילת מלחמת האזרחים התבססה על התנקשויות, כאשר הממשלה פעלה נגד המתנקשים ונגד הארגון בכך שהייתה מקימה באופן שיטתי מחסומים ברחבי הערים.
ניסיון ההתנקשות בשנת 1978 בחבר הפרלמנט מ.
קאנגראטנאם, שהיה טמילי שתמך בממשלה, בוצע באופן אישי על ידי פרבקרן, מנהיג הארגון.
ניסיון ההתנקשות כשל, אך קאנגראטנאם מת מפצעיו כשנתיים לאחר מכן, ב-1980.
במאי 1981, השרפה בספריית ג'פנה, עיר בעלת רוב טמילי, שקרתה בעידודם ובנוכחותם של שני חברי קבינט סינהלים, על ידי מה שעדים תיארו כשוטרים במדים והמון סינהלי, הביאה להשמדתם של יותר מ-90,000 ספרים, כולל מגילות עלי דקל בעלות ערך היסטורי עצום.
אירוע זה, של השמדה מכוונת של מורשת תרבותית אתנית טמילית על ידי סינהלים, הייתה נקודת מפנה משמעותית בהבנת העם הטמילי שהממשלה אינה יכולה להגן עליהם או על מורשתם התרבותית, ושכנעה רבים מהם לתמוך בעצמאות.
ב-23 ביולי 1983, ארבו הנמרים הטמילים, בהובלתו האישית של פרבקרן, לסיור הצבאי "פור פור בראבו" בג'פנה, וחיסלו שלושה עשר חיילים.
המארב סיפק את התירוץ לפוגרום "יולי השחור" שתוכנן מראש נגד הקהילה הטמילית בקולומבו, בו נרצחו בין 3,500 לכ-4,000 טמילים.
לפני הפוגרום, לנמרים הטמילים היו רק 30 חברים במשרה מלאה.
לאחר מכן, אלפי צעירים טמילים זועמים הצטרפו לקבוצות מיליטנטיות טמיליות כדי להילחם בממשלת סרי לנקה, במה שנחשב לתחילתה של מלחמת האזרחים.
מלבד הנמרים הטמילים, היו בתחילת מלחמת האזרחים מספר קבוצות מיליטנטיות טמיליות נוספות.
עמדת הנמרים הטמילים, שהתבססה על עמדת אש"ף ביחס למיליציות ולארגוני הטרור הפלסטינים האחרים, הייתה שבמאבק האלים נגד השלטון צריכה להיות קבוצה מובילה אחת בלבד שתרכז את הכוחות, ולא לפצל אותם.
ב-1984, החלה המשטרה הסרי לנקית לפנות שתי חוות (חוות קנט וחוות דולר) בצפון האי בהם חיו טמילים, וליישב בהן אסירים מורשעים סינהלים.
הקמת מושבות האסירים באזורים בהם חיו בעבר טמילים, ושבסמוך אליהם עדיין היה רוב טמילי, שימשה ככלי נוסף על מנת ללחוץ על הטמילים לעזוב את בתיהם.
המתיישבים הסינהלים אישרו כי צעירות טמיליות נחטפו והובאו לאזורי ההתיישבות של האסירים הסינהלים על ידי המשטרה ועל ידי האסירים עצמם, שם בוצעו בהן מעשי אונס ורצח.
בתגובה, הנמרים הטמילים טבחו לראשונה באזרחים סינהלים, כשביצעו מתקפה על שתי החוות ורצחו 62 סינהלים - גברים, נשים וילדים.
אירועי טבח ומתקפות נוספות בוצעו לעיתים קרובות כנקמה על מתקפות צבא סרי לנקה על טמילים, כמו טבח אנוראדהפורה שביצעו הנמרים הטמילים, בו נרצחו 146 סינהלים, שבא מיד לאחר טבח ואלבטיטוראי שביצע הצבא הסרי לנקי, בו נרצחו 70 אזרחים טמילים.
טבח אנוראדהפורה הביא לטבח בסירת קומודיני שביצע הצבא נגד אזרחים טמילים, ובו נרצחו כ-23 בני אדם.
עם הזמן, ארגון טיגריסי השחרור של טמיל אילם התמזג, השתלט או חיסל כמעט את כל שאר הקבוצות המיליטנטיות הטמיליות.
בשל כך, קבוצות טמיליות מסוימות החליטו לעבוד עם ממשלת סרי לנקה כמיליציות פרו-ממשלתיות או כמפלגות פוליטיות ללא זרוע צבאית.
מספר מפלגות שהיו מזוהות עם המיעוט הטמילי נותרו חלק מהפוליטיקה בסרי לנקה, אך כולן התנגדו לחזון של הנמרים הטמילים למדינה הטמילית העצמאית.
שיחות שלום בין הנמרים הטמילים לממשלה החלו בטהימפהו, בירת בהוטן, בשנת 1985, אך הן נכשלו במהרה והמלחמה חודשה.
בשנת 1986 נטבחו אזרחים טמילים רבים בידי הצבא כחלק מהמלחמה, ביניהם כ-80 אזרחים שנטבחו ביום אחד.
בשנת 1987 דחקו כוחות הממשלה את הנמרים הטמילים לעיר ג'פנה שבצפון האי.
באפריל 1987 המלחמה החמירה במהירות, כשכוחות הצבא וארגון הנמרים הטמילים היו מעורבים בקרבות, תקיפות ופיגועים עקובים מדם.
במהלך מאי 1987, פתח צבא סרי לנקה במבצע ודאמראצ'י (שכונה גם "מבצע השחרור"), שמטרתו הייתה להחזיר את שליטת המדינה באזור ג'פנה בצפון האי, בה שלטו הנמרים הטמילים.
זו הייתה הפעולה הצבאית המאורגנת הראשונה של צבא סרי לנקה על אדמת האי מאז קבלת העצמאות.
המתקפה הצליחה, ושני המנהיגים המרכזיים של הארגון - מייסד הארגון ומנהיגו פרבקרן, ומנהיג "נמרי הים"- הזרוע הימית של הארגון, ת'ילאיאמפלאם סיוונסאן, שמכונה גם סוסאי, הצליחו להימלט בקושי מהכוחות שהתקדמו לכיוון וואלבטיטהוראי, עיר הולדתו של פרבקרן והעיר בה הם שהו במהלך המתקפה.
בין אנשי צבא המרכזיים שהיו מעורבים במבצע היו קולונל ויג'איה ווימלרטנה ובריגדר גנרל דנזיל קובקדואה, שנהרגו על ידי הנמרים הטמילים בהמשך מלחמת האזרחים.
ביולי 1987 ביצע ארגון הנמרים הטמילים את פיגוע ההתאבדות הראשון שלו.
קפטן מילר, שהיה בין היתר הלוחם השחור הראשון בארגון, נהג במשאית קטנה שהובילה חומרי נפץ דרך חומת מחנה צבאי מבוצר בסרי לנקה, ולפי הדיווחים הרג 40 חיילים.
במהלך המלחמה ביצעו הנמרים הטמילים למעלה מ-378 פיגועי התאבדות, וטקטיקה זו הפכה לסימן היכר של הארגון ולמאפיין של מלחמת האזרחים.
ההתעניינות והמעורבות ההודית במלחמת האזרחים בסרי לנקה הייתה חזקה במיוחד במדינת טאמיל נאדו שבדרום הודו, שם חיה קהילה טמילית גדולה, מה שהביא לתמיכתם בעצמאות הטמילים שבסרי לנקה.
לאורך הסכסוך, הממשלה ההודית המרכזית והממשלות המקומיות תמכו בשני הצדדים הלוחמים בדרכים שונות.
הפיכת ארגון הנמרים הטמילים לארגון המרכזי והחזק שהפך להיות מיוחסים, בין היתר, לגיבוי הנרחב שקיבל באותה תקופה מההודים.
ההערכה היא שעל ידי תמיכה בקבוצות מיליטנטיות שונות, ממשלת הודו קיוותה לשמור על התנועות שפעלו להקמת מדינה טמילית עצמאית מפולגות, כך שתוכל להפעיל עליהן את השפעתה ולשלוט בהן ישירות.
הודו הפכה מעורבת יותר באופן פעיל בסוף שנות ה-80, וב-5 ביוני 1987 חיל האוויר ההודי הנחית חבילות מזון לג'פנה בזמן שהייתה תחת מצור על ידי כוחות הצבא הסרי לנקים.
בתקופה שבה ממשלת סרי לנקה הצהירה שהיא קרובה להבסת הנמרים הטמילים, הודו הנחיתה 25 טונות של מזון ותרופות לאזורים שהיו בשליטת הטמילים, במה שהיווה תמיכה ישירה במורדים.
ממשלת סרי לנקה, בראשות הנשיא ג'וניוס ג'אייווארדנה, ניהלה משא ומתן עם ממשלת הודו, בראשה עמד רג'יב גנדי, על מנת להביא להסכם שלום בין המדינות ולהפסקת הסיוע ההודי למורדים הטמילים.
הסכם השלום בין הודו לסרי לנקה נחתם ב-29 ביולי 1987 על ידי שני המנהיגים.
במסגרת הסכם השלום, ממשלת סרי לנקה הסכימה למספר ויתורים לטובת הטמילים - שכללו העברת יותר סמכויות מהממשלה המרכזית לפרובינציות המקומיות, אישור איחודן של הפרובינציה המזרחית עם הפרובניציה הצפונית (בכפוך למשאל עם, שאושר מאוחר יותר), והענקת מעמד רשמי לשפה הטמילית במדינה.
הודו הסכימה להשליט סדר בצפון ובמזרח האי בו התנהלו הקרבות נגד הנמרים הטמילים באמצעות כוח שמירת השלום ההודי (IPKF) ולהפסיק לסייע למורדים הטמילים.
למרות התנגדותן בהתחלה, קבוצות מיליטנטיות, כולל הנמרים הטמילים, הסכימו למסור את נשקן לכוח שמירת השלום ההודי, אשר פעלה כחלק מההסכם על מנת להביא להפסקת ולהתחיל בפירוקן של הקבוצות המיליטנטיות.
צבא סרי לנקה הורשה לשבת רק בבסיסים מסוימים בצפון ובמזרח האי, ומתיישבים סינהלים פורקו מנשקם.
באוקטובר 1987, 12 חברי הנמרים הטמילים שנאסרו על ידי הממשלה התאבדו, מה שהוביל לאלימות נגד סינהלים שבוצעה על ידי מיליטנטים טמיליים, במיוחד הנמרים הטמילים, ברחבי הפרובינציה המזרחית, שבה נהרגו 150 סינהלים ועשרות אלפים הפכו לפליטים.
חתימת הסכם השלום בין הודו לסרי לנקה, זמן קצר לאחר הצהרתו של הנשיא ג'אייווארדנה כי יילחם בהודים "עד הכדור האחרון", הובילה לאי שקט בדרום סרי לנקה.
הגעת כוח שמירת השלום ההודי שהשתלט על רוב האזורים בצפון האי אפשרה לממשלת סרי לנקה להעביר את כוחות הצבא דרומה כדי לדכא את המחאות שהחלו.
הדבר הוביל להתקוממות בדרום האי שהובלה על ידי החזית השחרור העממית המכונה גם JVP (אז תנועה מהפכנית מרקסיסטית וכיום המפלגה ממנה מגיע נשיא סרי לנקה הנוכחי, אנורה קומארה דיסנאייקה), שדוכאה במאבק עקוב מדם במהלך השנתיים שלאחר מכן.
בעוד שרוב קבוצות המיליטנטים הטמיליות הניחו את נשקן והסכימו להתחיל משא ומתן לסיום הסכסוך באי, ארגון הנמרים הטמילים סירב להסכים להתפרקות מנשק.
על מנת להביא להצלחת ההסכם בין הסרי לנקים להודים, כוח שמירת השלום ההודי ניסה לפרק את הנמרים הטמילים מנשקם בכוח, מה שהוביל לעימות כולל בין הצדדים.
העימות בין הצדדים נמשך כ-3 שנים, ובמהלכו כוח שמירת השלום הואשם על ידי ארגוני זכויות אדם וחלקים מהתקשורת ההודית בביצוע הפרות זכויות אדם ופשעי מלחמה שונים.
כוח שמירת השלום נתקל במהרה בהתנגדות עזה גם מצד טמילים אחרים, שלא היו חברים בארגון הנמרים.
במקביל, דעת הקהל הסינהלית באי נטתה לכיוונים לאומניים יותר ויותר, מה שהוביל יותר ויותר סינהלים להתנגד לנוכחות ההודית במדינה.
מצב זה הביא את ממשלת סרי לנקה לקרוא לכוחות ההודים לעזוב את האי, ואף הוליד עסקה סודית בין הממשלה הסרי לנקית לארגון הנמרים הטמילים, שבשיאו כלל הפסקת אש בין הצדדים.
עם זאת, הנמרים הטמילים וכוח שמירת השלום ההודי המשיכו להתעמת לעיתים קרובות.
באפריל 1989 הורה נשיא סרי לנקה החדש, רנסינגהה פרמאדאסה (שהיה ראש הממשלה בתקופת הנשיא ג'אייווארדנה וממשיכו בפועל) לצבא הסרי לנקי להעביר בחשאי משלוחי נשק לארגון הנמרים הטמילים כדי שיוכלו להילחם בכוח שמירת השלום ההודי ובארגון הפרוקסי הטמילי שהקים הכוח (הצבאי הלאומי הטמילי, TNA) כדי להביא ליציאתם מהמדינה.
למרות שמספר האבדות בקרב כוח שמירת השלום הלך וגדל, ושני הצדדים המסוכסכים בסרי לנקה - הסינהלים והטמילים, קראו להודים לסגת מהמדינה, ראש ממשלת הודו רג'יב גנדי סירב להוציא את הכוח מסרי לנקה.
עם זאת, לאחר שהובס בבחירות לפרלמנט ההודי בדצמבר 1989, ראש הממשלה החדש, ו.
סינג, הורה על נסיגת כוח שמירת השלום, והכוחות האחרונים נסוגו מסרי לנקה ב-24 במרץ 1990. נוכחותו של כוח שמירת השלום בסרי לנקה במשך כ-32 חודשים הביאה למותם של 1200 חיילים הודים ולמעלה מ-5000 סרי לנקים.
העלות עבור ממשלת הודו הוערכה ביותר מ-10.3 מיליארד רופי, ששווים היום בסביבות 300 מיליון דולר.
בשנת 1991, התמיכה העממית ההודית בארגון הנמרים הטמילים ירדה דרמטית, לאחר שהארגון התנקש בראש הממשלה ההודי לשעבר, רג'יב גנדי, באמצעות מחבלת מתאבדת.
לאחר ההתנקשות העיתונות בהודו דיווחה כי מנהיג הנמרים הטמילים, ולופילאי פרבקרן, החליט שיש צורך לחסל את גנדי מפני שראה בראש הממשלה לשעבר שהביא להסכם בין הודו לסרי לנקה ולהתערבות ההודית נגד הטמילים, מתנגד למאבק לעצמאות הטמילים.
פרבקרן חשש שאם גנדי ינצח בבחירות הכלליות שנערכו בהודו באותה השנה, הוא עשוי להחזיר לסרי לנקה את כוח שמירת השלום, אותו כינה פרבקרן "כוח שטני".
בשנת 1998 בית המשפט בהודו קבע כי ארגון הנמרים הטמילים ומנהיגו ולופילאי פרבקרן אחראים להתנקשות בגנדי.
בשנת 2006 אנטון באלאסינגהם, שהיה חבר בארגון ומהמשפיעים הגדולים על האידאולוגיה שלו, הביע צער על ההתנקשות אך לא הכיר באחריות הארגון עליה.
בראיון משנת 2011, קומרן פתמנתן, שהיה בכיר בארגון וספק הנשק הראשי שלו, התנצל בפני הודו על "טעותו" של ולופילאי פרבקרן כאשר יזם את חיסול ראש הממשלה לשעבר גנדי.
הוא הוסיף ואמר כי ההתנקשות "תוכננה היטב" ובוצעה "בתיאום מוחלט עם פרבקרן ועם פוטו עמאן (שהיה ראש המודיעין של ארגון הנמרים הטמילים)".
לאחר ההתנקשות, הודו לא חזרה להתערב בסכסוך בסרי לנקה.
האלימות בסרי לנקה נמשכה ללא הפסקה למרות צעדי הממשלה שנועדו לפייס את הטמילים, כמו הפיכת הטמילית לשפה בעלת מעמד מיוחד במדינה (בתיקון ה-13 לחוקה שנחקק ב-1987).
בינתיים, נשיא מועצת המחוזות הצפוני והמזרחי במדינה, ורטאראג'ה פרומל, הציג תוכנית בת 19 נקודות על מנת להביא לפתרון הסכסוך באי.
הוא איים שאם דרישות אלה לא ייענו, המחוזות שבהנהגתו יכריזו באופן חד צדדי על עצמאותם מסרי לנקה.
הנשיא פרמאדאסה פעל במהירות על מנת להביא לפירוק המועצות הצפוניות והמזרחיות (מרץ 1990).
באותו הזמן, ארגון הנמרים הטמילים המשיך להשתמש בטרור והפחדה כדי להבריח חקלאים סינהלים ומוסלמים מצפון ומזרח האי, והחל להשתלט על חלקים משמעותיים בשטחים בהם היו המחוז הצפוני והמחוז המזרחי של האי.
כאשר כוח שמירת השלום ההודי נסוג בשנים 1989–1990, הנמרים הטמילים החלו להקים מוסדות דמויי ממשלה באזורים בהם שלט.
בשנת 1990 התקיימה הפסקת אש זמנית, מפני שבזמן זה הנמרים הטמילים עסקו בהשמדת ארגונים טמילים יריבים, והממשלה המרכזית הסרי לנקית עסקה בדיכוי המרד שהובילו המרקסיסטים בדרום המדינה (בהובלת חזית השחרור העממית, ה-JVP).
לאחר ששני הצדדים סיימו בהצלחה את מלחמותיהם נגד יריבים אחרים, הם חזרו להילחם זה נגד זה והפסקת האש הופרה.
באותו הזמן, הממשלה הסרי לנקית פתחה במתקפה ורחבה וניסתה לכבוש מחדש את ג'פנה שנשלטה על ידי הנמרים הטמילים, אך נכשלה.
שלב זה במלחמה קיבל במהרה את השם מלחמת אילם השנייה, שהתאפיינה באכזריות חסרת תקדים משני הצדדים.
ב-11 ביוני 1990, כ-600 שוטרים מהמחוז המזרחי חתמו על הסכם כניעה עם הנמרים הטמילים, שבתמורה הבטיחו להם מעבר בטוח לשטחים שנשלטו בידי הממשלה.
לאחר חתימת ההסכם, הנמרים טבחו בשוטרים כולם.
הממשלה הטילה אמברגו על הכנסת מזון ותרופות לחצי האי ג'פנה, שנשלט בידי הנמרים, וחיל האוויר הסרי לנקי הפציץ ללא הפסקה את השטחים שנשלטו על ידי הטמילים.
במהלך המחצית השנייה של 1990, כ-4,500 טמילים נהרגו או הועלמו על ידי כוחות הביטחון בעיר באטיקלואה ובמחוז אמפרה בלבד.
בתגובה, הנמרים הטמילים המשיכו בתקיפת כפרים סינהלים ומוסלמים ובטבח אזרחים.
אחד מאירועי הטבח האזרחיים הגדולים ביותר במלחמה התרחש כאשר ארגון הנמרים הטמילים טבח ב-166 אזרחים מוסלמים שחיו במחוז הצפוני.
באותה התקופה, הממשלה החלה לאמן ולחמש מקומיים מוסלמים, על מנת להקים משמר אזרחי באזוריהם.
מראות של גופות זרוקות ושרופות בצידי הדרך הפכו נפוצים במחוז הצפוני ובמחוז המזרחי של המדינה.
בכל רחבי המדינה, יחידות חיסול מטעם הממשלה רצחו או חטפו צעירים, סינהלים וטמילים, שנחשדו בתמיכה בנמרים הטמילים או בארגון ה-JVP המרקיסיסטי שהוביל את המחאות בדרום המדינה.
באוקטובר 1990 גירשו הנמרים הטמילים את כל המוסלמים שנותרו במחוז הצפוני.
בסך הכל אולצו לעזוב את המחוז כ-72,00 מוסלמים, שנותרו ללא רכוש או קורת גג.
הקרב הגדול ביותר במלחמה התרחש ביולי 1991, כאשר 5,000 לוחמים מארגון הנמרים הטמילים ביצעו מצור סביב הבסיס הצבאי במעבר הפיל, ששלט על הגישה לחצי האי ג'פנה.
במהלך המצור שנמשך כחודש, למעלה מ-2,00 לוחמים משני הצדדים נהרגו.
המצור נפרץ לאחר שהצבא שלח כ-10,000 חיילים על מנת לכבוש מחדש את הבסיס.
בפברואר 1992 ניסתה הממשלה לכבוש פעם נוספת את ג'פנה, אך נכשלה שוב.
ב-8 באוגוסט, סמוך לג'פנה, הנמרים הטמילים ביצעו פיצוץ של מוקש שהביא למותם של בכירים בצבא הסרי לנקי, ביניהם לוטננט גנרל (דרגה המקבילה לרב-אלוף) דנזיל קובקדואה ומייג'ור גנרל (דרגה המקבילה לאלוף) ויג'איה ווימלרטנה.
הריגתם פגעה קשות במורל הצבא.
ארגון הנמרים השיג הישג גדול נוסף כאשר מחבל מתאבד מטעם הארגון הרג את נשיא סרי לנקה, רנסינגהה פרמאדאסה.
בנובמבר 1993 הביסו הנמרים הטמילים את הצבא בקרב פונרין.
קרב זה הביא למותם של כ-532 חיילים סרי לנקים, ולכ-135 מלחים שנהרגו או נותרו נעדרים.
בבחירות לפרלמנט של 1994 הובסה ה-UNP, המפלגה ששלטה בסרי לנקה, ומפלגת ברית העם, בראשות צ'נדריקה קומרטונגה (ששני הוריה ראשי ממשלת סרי לנקה כשנשלטה על ידי הבריטים), עלתה לשלטון על בסיס תמיכתה בהסדר שלום לסכסוך במדינה.
במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות בוצע פיגוע תופת של הנמרים הטמילים במהלך עצרת בחירות של ה-UNP, בה חוסלו כל ראשי המפלגה כולל המועמד מטעמה לנשיאות גמיני דיסנאיאקה.
קומרטונגה הפכה לנשיאה וזכתה ברוב של 62% מההצבעות.
היא הגיעה להסכמה על הפסקת אש בינואר 1995, אך המשא ומתן שהחל לאחר מכן על מנת להביא להפסקה קבועה של הסכסוך היה חסר תועלת.
הנמרים הטמילים הפרו את הפסקת האש והשמידו שתי ספינות תותחים של חיל הים הסרי לנקי ב-19 באפריל 1995, ובכך החל השלב הבא במלחמת האזרחים, שכונה מלחמת אילם השלישית.
הממשלה החדשה שעלתה לשלטון החלה לנקוט במדיניות של "מלחמה למען שלום".
הממשלה הייתה נחושה לכבוש מחדש את מעוז המורדים המרכזי בחצי האי ג'פנה, שנשלט אז בידי 2,000 מורדים, ופתחה במבצע ריברסה בו הצליח הצבא לכבוש את ג'פנה והביא לבריחת הנמרים הטמילים מהאזור.
בתקרית באוגוסט 1995, מטוסי חיל האוויר הסרי לנקי הפציצו את כנסיית סנט פיטר בנוואלי שבצפון האי, והרגו לפחות 147 פליטים טמילים שברחו מהממשלה לאחר כיבוש ג'פנה.
במקרה אחר באותה שנה, כ-71 טמילים נטבחו בבית ספר בנג'רקוביל ומעשים נוספים של טבח באזרחים שבוצעו בידי כוחות הממשלה התרחשו בשנים שלאחר מכן.
כוחות הממשלה ניתקו בתחילה את חצי האי ג'פנה משאר סרי לנקה, ולאחר שבעה שבועות של לחימה כבדה, הצליחו להביא את ג'פנה לשליטת הממשלה בפעם הראשונה מזה כמעט עשור.
בטקס מתוקשר, שר ההגנה של סרי לנקה, קולונל אנורודהה ראטוואטה, הניף את דגל המדינה בתוך מבצר ג'פנה ב-5 בדצמבר 1995. הממשלה העריכה כי כ-2,500 חיילי צבא סרי לנקה והמורדים הטמילים נהרגו במהלך הלחימה, וכ-7,000 נפצעו.
נוסף עליהם, אזרחים רבים נהרגו ונרצחו במהלך הלחימה.
לוחמי הנמרים הטמילים ויותר מ-350,000 אזרחים, שבשל פעולות צבא סרי לנקה נאצלו להימלט מחצי האי ג'פנה, נמלטו ברובם למחוז ואני שבמרכז המדינה.
רוב הפליטים חזרו לג'פנה במהלך שנת 1996.
הנמרים הטמילים הגיבו לגירושם מג'פנה במבצע "גלים בלתי פוסקים" (Operation Unceasing Waves), מה שהביא לכך שב-18 ביולי 1996 הכריזו הנמרים על ניצחונם המוחץ בקרב על מולאיטיבו (עיר בצפון מזרח האי), קרב שהותיר אחריו 1,173 חיילים סרי לנקים הרוגים, מתוכם 207 חיילים שנכנעו לנמרים הטמילים, ולאחר מכן הוצאו להורג על ידם.
הממשלה פתחה במתקפת נגד נוספת באוגוסט 1996. 200,000 אזרחים נוספים נמלטו בשל האלימות.
העיירה קילינוצ'י נכבשה על ידי הממשלה ב-29 בספטמבר.
ב-13 במאי 1997, 20,000 חיילי צבא סרי לנקה ניסו לפתוח קו אספקה צפונה דרך ומחוז ואני שהיה בשליטת הנמרים, אך נכשלו.
עם הימשכות הקרבות בצפון האי, ארגון הנמרים הטמילים החל להשתמש יותר ויותר במחבלים מתאבדים ובפצצות מתוזמנות באזורים מאוכלסים ובמוקדי תחבורה ציבורית בדרום המדינה, מה שהביא למותם של מאות אזרחים.