tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל למד עברית בבית הספר הקהילתי "עשה-טוב" וכבר בגיל 10 דיבר בשפה העברית ובגיל 17 היה בעצמו מורה לעברית בבית הספר המקומי (במקביל ללימודיו התיכוניים).
בסיום לימודיו התיכוניים ולאחר שעמד בבחינות הבגרות, למד טרימסטר אחד בפוליטכניקה של יאשי וב-22 במרץ 1951 עלה לישראל, למעברת נהריה.
על סמך ידיעותיו בעברית התמנה כמורה לעברית בבית הספר הדתי בעכו ולאחר מכן בנהריה.
בהמשך, ב-1954, היה למורה חייל שניהל בית ספר דתי, תחילה במטולה ולאחר מכן, ב-1956, בשלומי.
ב-1960 עבר לפתח תקווה וניהל במשך שמונה שנים את בית הספר הממלכתי דתי בשכונת מחנה יהודה.
במקביל למד באוניברסיטת בר-אילן, החל מ-1964, תולדות עם ישראל, ספרות עברית ולימודי תעודת הוראה לבתי ספר תיכוניים, לימודים שסיים בהצלחה ב-1969. הוא המשיך בלימודי תואר שני בתולדות עם ישראל וסיים אותם ב-1970.
במקביל, החל מ-1969, עבד כמורה בבית ספר תיכון ולאחר סיום לימודיו לתואר שני התחיל לימודים לתואר שלישי באוניברסיטת תל אביב.
לצורך לימודיו נסע ב-1973 לרומניה, שם ערך מחקר היסטורי בארכיונים שונים.
וב-1982 קיבל את התואר דוקטור.
גלר לימד תולדות עם ישראל, החל מ-1974, בשלוחה האוניברסיטאית בטבריה, במכללת בית ברל ובמחלקה ללימודי יסוד של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2002 יצא גלר לגמלאות.
בשנת 2020 עוטר בתואר יקיר העיר פתח תקווה.
מפתח לשאלות ותשובות מאת ר' אליהו מזרחי ור' אליהו ן' חיים, אוניברסיטת בר-אילן תשל"ו.
היהודים הספרדים ברומניה, תל אביב, אוניברסיטת תל אביב והמרכז לשילוב מורשת יהדות המזרח במשרד החינוך והתרבות, תשמ"ג.
צמיחתה ושקיעתה של קהילה, היהודים האשכנזים והספרדים ברומניה (1919-1941), תל אביב, מורשת תשמ"ה.
הרבנות ברומניה במאה העשרים, אוניברסיטת בר-אילן, תש"ס.
המלבי"ם - מאבקו בהשכלה וברפורמה.
אורות יהדות המגרב, לוד, תש"ס.
העמידה הרוחנית של יהודי רומניה בתקופת השואה (1940-1944), אורות יהדות המגרב, לוד תשס"ג.
חכמי רומניה וזיקתם לא"י, פתח תקווה, תשע"ה
וואסלוי - "עיר ואם בישראל", תולדות יהודי העיר, העיירות והכפרים שבמחוז, תשע"ח
יעקב גֶזונדהייט (געזונדהייט) (כסלו ה'תקע"ו 1815– י"ג באלול ה'תרל"ח 1878) רב, פוסק, אב"ד, ורבה הראשי של ורשה.
מחבר ספר "תפארת יעקב" על מסכתות גיטין וחולין, ועל החלקים יורה דעה אבן העזר וחושן משפט של השולחן ערוך.
גזונדהייט נולד בפראגה סמוך לעיר ורשה שבפולין, ולמד שם אצל רבי אריה לייב צינץ.
לאחר פטירת רבו הוא הקים בעצמו ישיבה בעיר, כשהיה בן 17 בלבד.
לאחר כ-9 שנים החל להוציא את סדרת ספריו תפארת יעקב.
הרב גזונדהייט עסק לפרנסתו במסחר כשחלק גדול מרווחיו חילק לצדקה להחזקת תלמידי ישיבתו העניים.
בשנת 1857, לאחר פטירת רבי חיים דוידזון, התמודד על משרת רבה הראשי של ורשה, אך בשל תדמיתו המתנגדית המובהקת התנגדו לו חוגי החסידים בעיר, ותחתיו נבחר רבי דב בר מייזלש.
רק בשנת ה'תר"ל, לאחר פטירת הרב מייזלש, נבחר לכהן כרבה של ורשה, אך עקב סכסוכים פוליטיים בין החסידים למתנגדים בעיר הודח על ידי השלטונות ממשרתו בשנת ה'תרל"ד.
לאחר מכן לא מונה עוד רב ראשי לורשה, והרב גזונדהייט המשיך לכהן במשרת אב בית דין בלבד.
מחליפו כאב"ד ורשה היה הרב יצחק פייגנבוים.
יעקב גרוס (16 באפריל 1949 – 15 בפברואר 2017) היה במאי סרטי תעודה היסטוריים, חוקר תולדות הסרט העברי, סופר, משורר ועיתונאי ישראלי.
יעקב גרוס נולד בלודז' שבפולין, בן לבמאי נתן גרוס ולמינרלוגית שולמית גרוס.
עלה לישראל עם הוריו בשנת 1950.
בשירותו הצבאי כקצין חינוך, הקים ב-1969 את "להקת הפלסים" של חיל ההנדסה, ממנה יצאה "שלישיית הנשמות הטהורות".
כסטודנט (1971) היה יו"ר ועדת תרבות של הסתדרות הסטודנטים באוניברסיטה העברית בירושלים, ועורך "קליפה", מוסף הספרות של "פי האתון".
גרוס היה בוגר האוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לתיאטרון ולתולדות האמנות.
הוא עסק בשימור ושחזור של סרטי ארכיון.
חשף את עבודתו של אבי הסרט העברי יעקב בן דב, טיפל בשימורם ורישומם של אוספים וסרטי ארכיון רבים, בהם אוסף "אגא" של ברוך אגדתי, אוסף סרטי "כרמל-פילם" של נתן אקסלרוד, אוסף סרטי "מולדת" של ירושלים סגל.
כן עסק בשחזורם של סרטים שנעלמו וסרטים קצרים רבים.
יועץ ומבצע עשרות פרויקטים בנושאי הקולנוע הציוני בארץ ישראל ובמדינת ישראל במוזיאונים ובהפקות טלוויזיה בישראל ובעולם.
בשנות ה-70 כתב ב"על המשמר" וב"חותם" בנושאי קולנוע ישראלי.
בשנים 1979-1974 ניהל את ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש רד באוניברסיטה העברית (שבשנות האלפיים נקרא "ארכיון הסרטים היהודיים ע"ש סטיבן שפילברג").
בשנות ה-80 הרצה בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
מ-1980 עסק באופן עצמאי בחקר תולדות הראינוע והקולנוע הישראלי ובשיתוף עם ארכיון ישראלי לסרטים בסינמטק ירושלים.
בראשית שנות ה-90 הוציא גרוס (בשיתוף אביו) ספר מקיף על תולדות הקולנוע העברי.
בשנות ה-80 הקים חברת פרסום בירושלים והשתתף בהקמת "כל העיר", המקומון הראשון של רשת שוקן.
בבחירות לכנסת האחת עשרה (1984) ובבחירות לכנסת השתים עשרה (1988) השתתף במסגרת רשימת מחאה שהקים בשם "הכח השקט" לשינוי שיטת המיסוי.
בבחירות לכנסת השתים עשרה הוצב בראש הרשימה דוד סנהי (גרוס הוצב שני, ולמעשה הנהיג את המפלגה), כדי שיהיה זקן חברי הכנסת וישביע את הכנסת.
בעקבות פעילותו של גרוס בבחירות אלה, נקבע עיצוב סטנדרטי לפתקי ההצבעה הנהוג עד היום.
כבמאי ביים והפיק כ-30 סרטי תעודה, חלקם עבור הערוץ השני הניסיוני, שירות הסרטים הישראלי, האוניברסיטה העברית, מוזיאונים, מרכז ההסברה ומשרד החוץ, וחלקם כסרטי ארכיון במסגרת פרויקטים מיוחדים של הארכיון הישראלי לסרטים - סינמטק ירושלים ושל ארכיון שפילברג באוניברסיטה העברית.
לאחר פטירת אביו, נתן גרוס, עסק יעקב גרוס באיסוף ובריכוז מורשתו הקולנועית.
הוא הוציא לאור תשעה מקבצי DVD של כ-60 סרטים מתוך כ-120 עבודותיו.
פרסם קובצי סיפורים ושירה וכן ספרי מחקר, בהם:
איורים מאת דודו גבע (1971)
בצל הפטל האדום - סיפורים.
איורים מאת דודו גבע (1972)
גבעת בטיח - במשותף עם רם זור, סיפורים, הוצאת גן השקמים, 2002
הסרט העברי: פרקים בתולדות הראינוע והקולנוע בישראל (בשיתוף עם נתן גרוס),
ירושלים תרע"ח: חורבן נס וגאולה (סיפורה של ירושלים בשנת 1918),
תל אביב 100 לקט אירועים.
שורשים ברמה (סיפורה של רמת רחל).
ירושלים בתל אביב (סיפוריו של ירושלים סגל)
יובל לישראל – לכסיקון אירועים בתולדות המדינה.
שירים באון ליין - אסופת שירי חובבים
פעימה שנייה - אסופת שירי חובבים
גבירטיג – אגדה על משורר נגר, (מאת: נתן גרוס)
בנעוריו זכה בפרסי קולנוע לנוער, פרס אמנות ע"ש אוסקר גז במוזיאון תל אביב, פרס ספרות ע"ש אליק שומרוני.
ב-1995 זכה בפרס נשיא המדינה על סרטו "נשיא ומאמין".
ב-2001 קיבל אות הוקרה ופרס על תרומתו לקולנוע היהודי והישראלי מטעם סינמטק ירושלים.
ב-2008 פרס מפעל חיים של פסטיבל הקולנוע ירושלים והפורום לשימור הזיכרון האודיו-ויזואלי בישראל.
יעקב גוֹלוֹמְבּ (5 ביוני 1947 – 19 ביולי 2023) היה פרופסור בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
כתב, ערך ותרגם ספרים בנושאי פילוסופיה אקזיסטנציאליסטית (ניטשה, קירקגור, סארטר וקאמי), בענייני זהות ישראלית-יהודית ובענייני ציונות ותרבות.
יעקב גולומב נולד ב-5 ביוני 1947 לאליהו ולברברה גולומב, בעיר ורוצלב שבפולין, וגדל בוורשה.
בשנת 1957, בהיותו בן עשר שנים, זמן קצר לאחר שנודע לו דבר היותו יהודי, עלתה משפחת גולומב לישראל והשתקעה ברמת גן.
האב אליהו היה מהנדס וממציא, עסק בחינוך והיה בין מייסדיהם של בתי ספר מקצועיים כגון שנקר ומכללת אורט גבעת רם.
את לימודיו היסודיים למד גולומב בבית הספר חשמונאים ברמת גן, ואת לימודי התיכון סיים בבית הספר אהל שם בעיר.
בשנת 1966 התגייס לצה"ל ושירת כחובש צבאי.
עם שחרורו מצה"ל בשנת 1969 החל את לימודיו האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1972 סיים בהצטיינות תואר בוגר במקצועות פילוסופיה ופסיכולוגיה.
את עבודת המוסמך שלו כתב גולומב בנושא "פסיכולוגיה מנקודת מבטו הפנומנולוגית של אדמונד הוסרל".
העבודה, שנכתבה בהדרכתו של פרופ' נתן רוטנשטרייך, נשלמה בשנת 1973 וזיכתה אותו בפרס על שם שמואל הוגו ברגמן.
עבודת מאסטר זו הייתה נקודת מפנה בקריירה האקדמית של גולומב, שבהמלצת פרופ' רוטנשטרייך, שבו ראה את מורו ורבו, נטש את לימודי הפסיכולוגיה לטובת פילוסופיה כללית ועברית.
בשנת 1974 קיבל מלגה מממשלת גרמניה, לצורך לימוד השפה הגרמנית במינכן.
בשנים 1975–1978 השלים לימודי התמחות באוניברסיטת מקגיל במונטריאול שבקנדה (בין השאר עם פרופ' צ'ארלס טיילור בצוותא).
במסגרת לימודיו אלו הוענקה לו מלגת "דאו היקסון", וכן מלגה להשלמת שלוש שנות לימודים לקראת תואר דוקטור של המועצה להשכלה הגבוהה הקנדית.
בשנת 1977 שימש גולומב מרצה אורח לפילוסופיה באוניברסיטת קרלטון באוטווה.
בשנת 1982 שקד באוניברסיטה העברית בירושלים על עבודת הדוקטורט שלו, בנושא "ניטשה – פסיכולוג העוצמה", בפיקוחו של פרופ' ירמיהו יובל, ומשנת 1988 שימש שם מרצה בכיר לפילוסופיה.
בשנת 1987 מונה לעמית אורח בקולג' וולפסון באוקספורד.
בשנים 1991–1992 זכה ב"מלגת טיסן", שבה נעזר במחקריו על "ניטשה ויהודי השוליים" ועל השפעותיו של ניטשה על הרצל, נורדאו, ברדיצ'בסקי, אחד העם, ז'בוטינסקי, ברנר, בובר ואחרים.
בשנת 1996 מונה גולומב לפרופסור חבר לפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 2006 מונה בה לפרופסור מן המניין.
באותה תקופה שימש גם פרופסור אורח באוניברסיטת מדינת פנסילבניה וכמנהל 'המרכז ללימודי אוסטריה' באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2007 הופקד פרופ' גולומב על הקתדרה לפילוסופיה כללית על שם אחד העם באוניברסיטה העברית.
משנת 1990 פרופסור גולומב שימש העורך הפילוסופי של הוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית.
בתוקף תפקידו זה יזם וערך את הוצאת ספריהם של גדולי הפילוסופים בעולם.
ספרו הראשון, "הפיתוי לעוצמה: בין ניטשה לפרויד", היה בין חלוצי המחקרים שהדגישו את חשיבותה ומרכזיותה של הפסיכולוגיה להבנת הגותו של ניטשה.
ההנחה העיקרית הייתה שאחת הדרכים המועילות להתמצא במבוך המִכתמי של חיבורי ניטשה היא לאמץ את הפרספקטיבה הפסיכואנליטית כמדריך.
במחקריו הראשונים הראה יעקב גולומב כיצד האנתרופולוגיה הפילוסופית של ניטשה מאפשרת את הנהרתן של התזות החיוביות של משנתו, כמו למשל את "דפוסי מוסר העוצמה החיובית" הנוגדים את "דפוסי העוצמה השלילית".
כמו כן נחשפה הבחנתו העקבית בין המונח המרכזי של הגותו הבשלה – עוצמת הרוח ותעצומות הנפש (Macht) לבין כוח פיזי (Kraft) ואלימות (Gewalt).
מסקנת המחקרים הראשונים הללו הייתה כי העוצמה אצל ניטשה היא למעשה כוח מעודן, או כוח שיצא מן הכוח אל הפועל אחרי שעבר תהליכי עידון של האדם הנושא אותו.
ומכאן שכל הסירוסים הנאציים של משנתו אינם אלא סירוסים גסים, המתעלמים ממרכזיותו של מושג העוצמה היצרית-יוצרת שהיא עוצמת הרוח.
מחקרים אלה סייעו גם למלא את החלל הפרשני בהיסטוריה של האידיאות לגבי טיב הזיקות בין פרויד לניטשה.
מחקרים אלה הבהירו כי כמה מרעיונותיו המרכזיים של פרויד ושל הפסיכואנליטיקאים שבאו בעקבותיו, כמו רעיון ה"לא-מודע" (das Unbewusste), עידון היצרים (Sublimierung), ההדחקה, הסופר-אגו והאיד (Id), הרווח המשני מן המחלה, פירוש החלומות – כל אלה היוו למעשה את הגרעין המוצק של הפסיכולוגיה הניטשאנית עוד לפני גילויים אלה של פרויד.
תחום מחקר שני של גולומב עסק בהתחקות אחר ובניתוח מושג חיוני במחשבה האירופית המודרנית והפוסטמודרנית: אידיאל החיים האותנטיים.
ספרו "אביר האמונה או גיבור הכפירה?
בחיפושי האותנטיות מקירקגור עד קאמי" היווה ניסיון מרוכז להנהיר ולהסביר את המסורת רבת ההשפעה בפילוסופיה הקונטיננטלית, שביקשה להפיץ ולפתות את קוראיה לנהל חיים של אותנטיות אישית, דהיינו לאמץ לעצמם את אמיתוּת החיים ולהקדיש זמן ומשאבים מועטים יותר לאמיתוֹת ההכרה הרווחות במדע ובחשיבה הלוגית-מתמטית.
הספר טוען כי על אף שאותנטיות אינה נורמה אובייקטיבית, היא עדיין נורמה מוסרית בת-קיימא וחיונית, שניתן באופן עקרוני ליישמה בחברה למרות קשיים תאורטיים אחדים.
על ידי הבלטתו של אידיאל החיים האותנטיים בהגותם של קירקגור, ניטשה, היידגר, סארטר וקאמי נשפך אור מקורי על משנותיהם האקזיסטנציאליסטיות והאתיות.
כך למשל, מחקר זה הראה כי המונח ההיידגריאני "Eigentlichkeit" (שהיא אצלו האותנטיות האישית, המתגלה במיוחד בעמדתו של האדם כלפי מותו המתקרב) הוא מרכזי הרבה יותר באונטולוגיה הפנומנולוגית שלו ממה שנהוג היה לחשוב עד כה.
מחקר זה טען כי הרלוונטיות של ניטשה לצורך של יהודים אלה למצוא פשרה בנפשם, שלא תיטלטל בין שני עולמות – העולם היהודי-דתי והעולם החילוני-גויי, היא שמשכה אותם אחר הגותו.
מחקרו האחרון של גולומב היה הפרויקט השאפתני על "ניטשה העברי".
מחקר זה מתאר את הדרמה הסוערת סביב התקבלותם השנויה במחלוקת של כתבי ניטשה בסוף המאה ה-19 וראשית המאה ה-20 בקרב הוגי הציונות הגדולים וסופריה, בהם הרצל, נורדאו, ברדיצ'בסקי, אחד העם, ברנר, הלל צייטלין, מרטין בובר, ז'בוטינסקי ואחרים אשר ניהלו רומן סוער, ולעיתים אף דו-ערכי, עם ההוגה הגרמני.
בתקופה האחרונה לחייו עסק גולומב במחקר משלים לזה הקודם לו: בקבלת ניטשה על ידי סופרים והוגים בארץ ישראל ובמדינת ישראל אשר התגברו על הסירוס הנאצי של משנת ניטשה וניהלו עמו דיאלוג פורה ומפרה: חיים נחמן ביאליק, א.ד.
גורדון, שאול טשרניחובסקי, אורי צבי גרינברג ועוד.
גולומב נפטר בטרם השלים את כתיבת הספר, שאמור היה לכלול פרקים על ניטשה בקרב אישים וארגונים פוליטיים וחברתיים בישראל - מימין ומשמאל: ישראל אלדד, מנחם בגין, התנועה הכנענית, הקיבוץ, השומר הצעיר, בית"ר ועוד.
הספר אמור היה להסתיים בפרק שדן בביקורתם של ההיסטוריונים החדשים, הפוסלים את אידיאל "היהודי החדש" או "העברי הראשון" (כביטויו של ברדיצ'בסקי).
יעקב גולומב העיד כי לאורך כל מחקריו וחייו הוא ביקש, מעל לכול, להגות את חייו ולחיות את הגותו, דהיינו: לאמץ לעצמו את דפוסי החוויה האישית-אותנטית.
בכך הוא הסתייע בקביעתו של ניטשה כי "אם יש לך איזה 'למה' למענו תחייה תוכל לשאת כמעט כל 'איך'", וכן באימרה ניטשאנית אחרת: "מה שלא מחסלני – מחסנני" (או "מה שאינו הורג - מחשל"; "שקיעת האלילים").
ניטשה-פסיכולוג העוצמה: עבודת דוקטורט, ירושלים: האוניברסיטה העברית, 1982.
הפיתוי לעוצמה – בין ניטשה לפרויד, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים, 1987.
מבוא לפילוסופיות הקיום – אקזיסטנציאליזם, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1990.
אביר האמונה או גיבור הכפירה?
חיפושי האותנטיות מקירקגור עד קאמי, ירושלים: הוצאת שוקן, 1999.
ניטשה בבתי הקפה של וינה, ירושלים: הוצאת כרמל, 2006.
ניטשה העברי, בעריכת חיים פסח, תל אביב: הוצאת ידיעות אחרונות, 2009.
מתק סתרים: ברנר כאקזיסטנציאליסט עברי, הוצאת כרמל, 2015.
זהות בלא נחת: על יהודי שוליים נאורים וזיקתם אל ניטשה, ירושלים: מאגנס, 2022.
ספרים שתרגם, ערך או השתתף בהוצאתם
סרן קירקגור, חיל ורעדה – ליריקה דיאלקטית (תרגום מדנית: איל לוין; הקדמה ועריכה: יעקב גולומב), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1986.
ז'אן-פול סארטר, האקסיסטנציאליזם הוא הומניזם (תרגום, עריכה ואחרית דבר: יעקב גולומב), ירושלים: הוצאת כרמל, 1988.
פרידריך ניטשה, מסות על חינוך לתרבות (תרגום, הקדמה ועריכה: יעקב גולומב), ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס האוניברסיטה העברית, 1988.
פרידריך ניטשה, דיוניסוס ואפולו - מסות על האמנות (תרגום, הקדמה והערות: יעקב גולומב), תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1990.
ג'ון לוק, איגרות על הסובלנות (תרגום מלטינית ומאנגלית: יורם ברונובסקי; עריכה יעקב גולומב), ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס האוניברסיטה העברית, 1990.
אדמונד הוסרל, מבחר מאמרים (עריכת המהדורה המעובדת: יעקב גולומב), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1993.
ז'אן-ז'אק רוסו, מאמרים (תרגום מצרפתית: עידו בסוק; עריכה והוספת מבוא: יעקב גולומב), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1993.
עמנואל לוינס, אתיקה והאינסופי שיחות עם פיליפ נמו (תרגום מצרפתית: אפרים מאיר; עריכה: יעקב גולומב), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 1995.
יעקב גולומב (עורך), ניטשה בתרבות העברית, ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2002.
רידיגר ספרנסקי, ניטשה - חיי הגות (תרגום מגרמנית: יעקב גוטשלק; ייעוץ מדעי: יעקב גולומב), ירושלים: הוצאת כרמל, 2003.
שטפן צווייג, אראסמוס מרוטרדם (מבוא מאת יעקב גולומב), ירושלים: הוצאת כרמל, 2004.
קרל יאספרס, שאלת האשמה (עריכה: דוד בנקיר ויעקב גולומב), ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2006.
פרידריך ניטשה, אנושי, אנושי מדי (הקדמה ועריכה: יעקב גולומב), ירושלים: הוצאת הספרים ע"ש י"ל מאגנס האוניברסיטה העברית בירושלים, 2008.
סרן קירקגור, העת הזאת חזרה: ההבדל בין גאון לשליח (תרגום מדנית: מרים איתן; הקדמה ועריכה מדעית: יעקב גולומב), ירושלים: הוצאת כרמל, 2008.
סרן קירקגור, או-או (הקדמה ועריכה יעקב גולומב), ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, 2008.
יעקב גולדברג (בפולנית: Jakub Goldberg; 3 בפברואר 1924 – 15 בנובמבר 2011) היה פרופסור בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ועמית חוץ של שתי אקדמיות פולניות למדעים.
יעקב גולדברג נולד וגדל בלודז' שבפולין.
סביו משני הצדדים היו חסידים.
אביו היה סוחר; אמו נפטרה לפני מלחמת העולם השנייה.
בדצמבר 1939 ברח אביו מלודז' לוורשה ונספה בגטו ורשה.
בתקופת השואה היה יעקב גולדברג 4 שנים בגטו לודז' ואחר כך במחנות ריכוז שונים (בוכנוואלד ואחרים).
בחודש האחרון של מלחמת העולם השנייה השתתף בצעדת מוות.
הוא שוחרר ב-8 במאי 1945, יומה האחרון של מלחמת העולם השנייה.
אחרי המלחמה הוא שב ללודז', השלים לימודי בית ספר ולמד היסטוריה באוניברסיטת לודז', שבה היה אסיסטנט-מרצה, ושם כתב את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בערים חקלאיות בפולין.
הוא הורה באוניברסיטת לודז', ושימש כמרצה להיסטוריה פולנית והיסטוריה כלכלית חברתית במשך 16 שנים.
יעקב גולדברג עלה לישראל בשנת 1967, ועבד בארכיון המרכזי של העם היהודי בירושלים בשנים 1967–1969. בשנת 1969 החל ללמד באוניברסיטה העברית בירושלים כמרצה.
הוא הועלה לדרגת מרצה בכיר בשנת 1972 ופרש לגמלאות כפרופסור מן המניין בשנת 1993.
בשנת 1993 זכה יעקב גולדברג בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ורשה, והיה ליהודי הראשון שזכה בכך.
גולדברג היה נשוי לפרופ' אולגה גולדברג-מולקוביץ', לשעבר ראש החוג לפולקלור יהודי והשוואתי באוניברסיטה העברית בירושלים.
יעקב גולדברג עסק במחקריו בעיקר בתולדות יהודי פולין במאות 16 עד 18 ובמקצת בתולדות פולין עצמה בתקופה זו.
הוא עסק בהיסטוריה החברתית-כלכלית, וראה את ההיסטוריה היהודית כחלק אינטגרלי של ההיסטוריה הפולנית ולהפך.
הוא הסתמך בעיקר על חומר ארכיוני שמקורו בבתי דין ונוטריונים.
זכויות היהודים בממלכת פולין במאות ה-16 עד ה-18
הספר יצא לאור על ידי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
הוא מתבסס על חומר שלא היה ידוע קודם לכן, אשר נאסף על ידי גולדברג מארכיונים פולניים וגרמניים.
החומר התפרסם ב-3 כרכים של כתבי זכויות לקהילות בממלכת פולין-ליטא, שאותם תרגם גולדברג, ההדיר וצרף מבואות וביאורים.
הספר מוכיח שאחת הסיבות העיקריות להגירה היהודית לפולין הייתה שבפולין דווקא ניתנו ליהודים זכויות גדולות יותר מאשר ניתנו להם בארצות אחרות; וכי זו הסיבה שאוכלוסיית היהודים בפולין הייתה גדולה כל כך ביחס לארצות אחרות.
הספר עוסק בהיסטוריה של יהודי פולין.
הוא מתאר את המבנה המקצועי של עיסוקי היהודים בפולין, שרובם חכרו פונדקים ועבדו בבישולי בירה ומסחר במשקאות חריפים.
הספר מתאר את מבנה הקהילה היהודית וארגונה, כאשר בראשה עמד "ועד ארבע הארצות".
היהודים חיו בבידול מסוים מאוכלוסייה הלא יהודית, כי עקב ריבוים, זכויותיהם וארגונם הם יכלו לסדר את כל ענייניהם בתוך הקהילה היהודית.
הספר השווה את היהודים לקבוצות זרות אחרות בפולין ומצא שהאוטונומיה היהודית הייתה גבוהה יותר והתבטאה לא רק בוועד הראשי, הוא "ועד ארבע הארצות" לכל יהודי הממלכה, אלא גם בוועדות אוטונומיות-אזוריות של היהודים.
היהודים חיו בדרך כלל בקבוצות גדולות, ולא התפזרו בכפרים, מה שאפשר להם להסדיר את ענייניהם באופן אוטונומי.
הספר דן בבעיות של שלטון עצמי של היהודים.
הוא מביא את ממצאי המפקד סטטיסטי-דמוגרפי הראשון בפולין, מן השנים 1791–1792, שבו מופיע גיל הנישואים.
המחבר מצא שבניגוד לדעה הרווחת, גיל הנישואים הלך ועלה, ועבר את גיל 18 (בגלל קשיים כלכליים שהלכו וגדלו).
הספר עוסק אף ביחסי יהודים-פולנים.
הספר דן במומרים, המניעים להתנצרותם, המבנה החברתי שלהם, גורלם והשתלבותם בחברה הנוצרית.
הספר, שנכתב בפולנית, עוסק באגרריזציה של הערים בפולין.
רוב הערים הפכו לעיירות חקלאיות, והאוכלוסייה עסקה בעיקר בחקלאות.
היהודים הם שעבדו ברוב הערים הללו במקצועות הנחשבים כעירוניים יותר, כגון מסחר ומלאכה.
היהודים הם אלו שקבעו את האופי העירוני בערים החקלאיות.
מחקריו האחרונים של גולדברג עוסקים בתמונת יהודי פולין כפי שהיא מצטיירת בכתביהם של שוודים, גרמנים, אנגלים, צרפתים שבארצותיהם היו יהודים מועטים.
הם הגיעו לפולין ופגשו בהשתאות את המוני היהודים בה, וראו בהמון היהודי ובמנהגיו תופעה אקזוטית.
גולדברג כתב מאמר בפולנית על נסיעות של יהודים במאות ה-17–18 בפולין ותיאורם את מצבם של יהודי פולין, לפי 3 ספרי זיכרונות של יהודים מהמאה ה-18.
המומרים בממלכת פולין-ליטא / יעקב גולדברג (תרגמה מפולנית: צופיה לסמן), ירושלים: מרכז זלמן שזר להעמקת התודעה ההיסטורית היהודית, תשמ"ו-1985.
החברה היהודית בממלכת פולין ליטא / יעקב גולדברג (תרגמה: צופיה לסמן), ירושלים: מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, תשנ"ט-1999.
תולדות היהודים בקראקוב ובקאז'ימייז': 1304–1868 / מאיר באלאבאן (עורך מדעי: יעקב גולדברג; תרגמו דוד וינפלד [ואחרים]).
יעקב גולדשטיין (24 בפברואר 1935 – אוגוסט 2024) היה היסטוריון ישראלי, פרופסור להיסטוריה, מייסד וראש החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה.
מחקריו עסקו בתולדות הציונות, היישוב ותנועת העבודה.
שימש כראש החוג ל־ כללי במכללת צפת.
גולדשטיין נולד בעיירה גניבושוב שבפולין בפברואר 1935. כתוצאה מבעיות רישום אוכלוסין בתקופת השואה, נרשם בטעות כי נולד בשנת 1933. במהלך מלחמת העולם השנייה שהה בגטאות ולאחר מכן הסתתר עם בני משפחתו בכפרים פולניים, בשנים 1943–1944 חי בסתר אצל משפחה פולנית בוורשה.
אחרי המלחמה התאחד עם הוריו בעיירת הולדתו.
גולדשטיין בן ה-12 נשלח על ידי אביו לעיר לודג' שבפולין על מנת לעבור לדירה בעיר בכדי שכל המשפחה תעבור זמן קצר לאחר מכן להתגורר בה עד שתוכל לעלות לישראל, אולם בטרם הספיקה המשפחה לעזוב את העיירה גניבושוב, נרצחו הוריו וכל בני משפחתו הקרובה של גולדשטיין על ידי הפולנים.
גולדשטיין הנער חבר לתנועת "הבריחה" כדי לעזוב את פולין למחנות העקורים בגרמניה.
הוא הצטרף לתנועת נח"ם (נוער חלוצי מאוחד) ועמה עבר לאיטליה בכדי לעלות לישראל.
בשנת 1947 הגיע לארץ ישראל כמעפיל.
ראשית עלה על הספינה "שבתאי לוז'ינסקי" אולם תקלה בספינה בלב ים, אילצה את הספינה על נוסעיה לשוב לנמל באיטליה.
מפוני הספינה, ובהם גולדשטיין, עלו על ספינת המעפילים "חיים ארלוזורוב" שהצליחה לחמוק מהצי הבריטי ולהגיע לחוף בת גלים שבחיפה, אך משם הבריטים העבירו את המעפילים למחנות בקפריסין.
כעבור מספר חודשים הבריטים נתנו לקבוצת ילדים, וביניהם גולדשטיין, אשרות הגירה (סרטיפיקטים) לארץ ישראל, וגולדשטיין הגיע למחנה המעצר בעתלית.
הוא היה חניך עליית הנוער בקבוצת כנרת.
בשנים 1955-1954 היה מדריך בתנועת הנוער העובד והלומד (התנועה המאוחדת) בבתי הספר החקלאיים "עיינות" ו"כנות".
משנת 1955 עד שנת 1956 למד ב"מכון לחינוך והשכלה" בבית ברל.
בשנת 1973 סיים את הלימודים לתואר דוקטור בהיסטוריה במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בהנחיית פרופ' ישראל קולת.
בשנת 1970 החל ללמד בחוג להיסטוריה באוניברסיטת חיפה.
ב-1973 ייסד את החוג ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה, ועמד בראשו עד 1977. לימד בחוג ללימודי ארץ ישראל עד צאתו לגמלאות בשנת 2003.
גולדשטיין שימש במשך 10 שנים כמנהל האקדמי של מכללת תל חי, מטעם אוניברסיטת חיפה.
לאחר שיצא לגמלאות, ייסד והיה ראש הקתדרה לחקר תולדות עם ישראל בארץ ישראל על-שם דוד בורנבלום במכללת כנרת, ייסד את החוג הרב-תחומי במכללת צפת, ומשנת 2007 כיהן כראש החוג לב"א כללי במכללת צפת.
לימד כפרופסור אורח באוניברסיטת סוני בינגהמטון שבמדינת ניו יורק, ארצות הברית, ובאוניברסיטת ממפיס, ארצות הברית, בה שימש גם כראש המכון לחקר היהדות.
"מפלגת פועלי ארץ-ישראל" גורמים להקמתה, הוצאת עם עובד, תרבות וחינוך.
הסכם בן-גוריון – ז'בוטינסקי וכישלונו.
יחד עם יעקב שביט, הוצאת הדר-יריב.
בדרך להגמוניה – מפא"י התגבשות מדיניותה (1930–1936).
הוצאת עם עובד, תרבות וחינוך.
הסתדרות העובדים הכללית ופועלי ארצות הברית.
פרשת עין-זיתים 1890–1910. הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה, יחד עם יוסי בן-ארצי.
מניה וילבושביץ-שוחט, פרק המנהיגות המהפכנית.
הוצאת הספרים של אוניברסיטת חיפה.
חבורת הרועים: רעיון כיבוש המרעה בעלייה השנייה (1917-1907) ומימושו.
בדרך אל היעד: "בר-גיורא" ו-"השומר" 1907–1935. משרד הביטחון – ההוצאה לאור.
פולמוס קהן (1925–1926) הציונות וארץ-ישראל בהגותם של הסוציאליסטים היהודים בארצות-הברית.
עורך משנה של המדור ההיסטורי.
(עורכים ראשיים: ארנון סופר, ברוך קיפניס) החברה לחקר מדעי שימושי.
לקסיקון האישים של ארץ-ישראל: 1799–1948. עורך וכותב ערכים יחד עם: יעקב שביט וחיים באר.
הוצאת בית לוחמי הגטאות – ביחד, 2007
פרופ' גולדשטיין פרסם עשרות רבות של מאמרים אקדמיים ומחקרים, ביניהם:
היחסים בין מפא"י לחיים ויצמן בתחילת שנות ה-30. "מדינאי בעתות משבר" בעריכת יוסף גורני וגדליה יוגב, אוניברסיטת תל אביב, 1977
מחקרים מס' 4, אוניברסיטת חיפה, 1979
העלייה השלישית – התחייה שלאחר השפל.
"התקופות הגדולות בהיסטוריה של ארץ ישראל – התאוששות בצל הבריטים 1929-1918", הוצאת רביבים, ספריית מעריב, 1980
יוסף טרומפלדור כגיבור לאומי והוויכוח על השקפותיו (יחד עם יעקב שביט).
כיוונים מס' 12 – רבעון ליהדות וציונות, הוצאת התנועה הציונית, 1981
ההתיישבות היהודית בגליל העליון בעת החדשה עד שנת 1920. "ארצות הגליל", בעריכת אבשלום שמואלי, ארנון סופר, נורית קליאוט, הוצאת החברה למחקר מדעי שימושי, אוניברסיטת חיפה ומשרד הביטחון, 1984
מפעלו של הברון בנימין דה-רוטשילד 1882–1889. "תולדות היישוב היהודי בארץ ישראל מאז העלייה הראשונה – התקופה העות'מאנית", בעריכת ישראל קולת, האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים – מוסד ביאליק, 1990
ההתגוננות, השמירה וארגוני בר-גיורא והשומר בעלייה השנייה.
"העלייה השנייה – מחקרים", בעריכת ישראל ברטל, הוצאת יד יצחק בן צבי, 1991
גולדשטיין זכה בפרס נשיא המדינה על-שם יצחק בן-צבי על תרומתו לפיתוח ההשכלה הגבוהה בגליל העליון בכלל ובפרט על פעילותו כמנהל האקדמי של מכללת תל חי במשך 10 שנים.
זכה בפרס על-שם יצחק בן-צבי גם על מחקרו "בדרך אל היעד", העוסק בארגוני בר-גיורא והשומר ובהתפתחותו של כוח המגן היהודי בארץ ישראל.
זכה בפרס עגיט לספרות השואה על ספרו האוטוביוגרפי "זיכרונות בשלכת".
גולדשטיין היה נשוי לאסתר לבית רובין, אב לשלושה וסב לשמונה.
הרב יעקב יצחק (רֶבְּ יַנְקַלֶ'ה) גלינסקי (ט' בטבת תרפ"א, 20 בדצמבר 1920 – כ"ב בשבט תשע"ד, 23 בינואר 2014) היה דרשן ידוע ברוח תנועת המוסר, לשעבר ראש ישיבת נובהרדוק-חדרה.
נולד בקרינקי שבפולין לאברהם-צבי ולדבורה גלינסקי.
למד בישיבת נובהרדוק בביאליסטוק שבראשה עמד הרב אברהם יפה'ן.
בשנת 1941 הוגלה לסיביר עם כמאה בחורי ישיבה.
במהלך המלחמה שהה גם בעיר טשקנט שבאוזבקיסטן, שם שימש כ'מלמד'.
בט"ו אב תש"ה (25 ביולי 1945), לאחר מלחמת העולם השנייה, נישא לצביה, בת חיים בנימין הלוי ברוד, חסיד ברסלב.
שהה במחנות העקורים בגרמניה ובשנת 1949 עלה לישראל והתיישב בבני ברק.
היה מקורב לחזון איש ולרב יעקב ישראל קניבסקי.
בשנות ה-50 עמד בראש ישיבה בראש העין ופעל בקרב צעירי העדה התימנית.
בשנות ה-60 עמד בראש ישיבת נובהרדוק-חדרה, יחד עם הרב אלחנן פרלמוטר, אף הוא חניך נובהרדוק.
לאחר סגירת ישיבת נובהרדוק הקים רשת כוללים לאברכים, בשם 'מרגניתא דאברהם', שלה סניפים בירושלים, מודיעין עילית ובית שמש.
מוסדותיו מנוהלים כיום, על ידי בנו הרב אלימלך.
נהג לפקוד יישובי עולים ולדרוש בפניהם.
הוא הרבה לתבל את דבריו בסיפורים מלימודיו בישיבת נובהרדוק.
משלים ואמרות כנף שלו משמשים דרשנים אחרים.
בין השנים תשע"א-תשע"ג הוציא הסופר הרב שלום מאיר ולך את סדרת הספרים "והגדת" על חמישה חומשי תורה ומועדי השנה, הכוללת דרשות, סיפורים ומשלים מהרב גלינסקי.
דרשותיו ופירושיו משולבים גם בסדרת הספרים "להגיד".
נפטר בכ"ב בשבט תשע"ד, בגיל 93, והובא לקבורה בבית הקברות של נציבי ישיבת פוניבז'.
בתו הבכורה נישאה לרב חיים ברמן, מרבני ישיבת פוניבז' (אחיו של הרב מרדכי שלמה ברמן).
שניים מבניו הלכו לעולמם בחייו.
מתלמידיו הבולטים: הרב שמעון בעדני, חבר מועצת חכמי התורה של ש"ס, הרב יעקב שכנזי והרב צבי שפיץ.
לאחר פטירתו הקים נכדו הרב אבא צבי גלינסקי ישיבה לצעירים במודיעין עילית על שמו 'ארחות יעקב'.
הישיבה מונה כיום כ-120 בחורים.
יעקב גיל הוא אדריכל ומתכנן ערים ישראלי.
בשנת 1961 סיים גיל את לימודיו בהצטיינות בטכניון.
עם סיום לימודיו, עבד בדנמרק בצוות התכנון של השכונה "אלברטסלונד" (Albertslund) בפרברי קופנהגן.
לאחר מכן עבד במשרדי האדריכלים לופנפלד-גמרמן ויסקי-אלכסנדרוני.
בתקופה זו עסק בתכנון בתי מגורים, שכונות מגורים ובתי חולים.
במשך תקופה מסוימת עבד בשיתוף עם אדריכל אלי ליפסקי ובמסגרת זו השתתף בתחרויות פומביות ובתכנון מבני חינוך ומגורים.
בשנת 1970 הפך לשותף במשרד האדריכלים יסקי-גיל (ומאוחר יותר יסקי-גיל-סיוון).
במסגרת זו היה אחראי על תכנון רבעים עירוניים ושכונות, בתי-חולים, מרכזי שיקום, מרכזי ספורט, מבני ציבור, בניני משרדים, מרכזי קניות, מרכזי מחקר ופיתוח, מלונות ומבני מגורים מתועשים וקונבנציונליים.
בין השאר השתתף בתכנון תוכנית האב ותכנון מבני פקולטות באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע וכן בתכנון מתחם מעונות איינשטיין באוניברסיטת תל אביב.
גיל זכה עם אברהם יסקי בפרסים אדריכליים חשובים, בהם פרס רוקח על תכנון בית הלוחם תל אביב (1975) ופרס קפלן ליעילות בתכנון עבור בית חולים אייזנברג ביפו (1976).
בשנת 1990 הקים את משרד גיל אדריכלים בשותפות עם רעייתו, מעצבת הפנים מיכל אורן, העוסק בתכנון בתי חולים, מבני מעבדות, מרכזי רופאים, דיור מוגן לאוטיסטים, מוזיאונים, משרדים, קניונים, מגורים בפינוי-בינוי, בניה רוויה ווילות יוקרתיות.
תב"ע לצפון נתניה, קריית צאנז, 1991
מרכז פיתוח חברת EMC, קריית עתידים, תל אביב, 1993
מרכז מסחר ומשרדים, תבור גלבוע, פרדס חנה,1994
בית אבות "משען", נאות אפקה, תל אביב,1997
מרכז לבריאות הנפש שלוותה, מחלקת מיון ואשפוז, הוד השרון, 2010
180 יחידות מגורים לחברת אפג"ד ומבנה רב-דירות, רמת בית שמש, 1997
500 יחידות מגורים לחברות שונות, אלעד, 1999
המעבדות הלאומיות, משרד הבריאות, ירושלים, 1999
מרכז קהילתי משולב, קריית צאנז, נתניה, החל-1997
מבנה היי-טק, מרכז קצין, רעננה, 1997
מרכז רופאים והיי-טק, חברת אפריקה ישראל, סביון, 1997
מגורים לחיים לאוטיסטים "בית פרי", רעננה, 2004
פרויקט פינוי-בינוי 120 יחידות דיור, כפר סבא, 2008
בית פרטי, שכונת שפירא, תל אביב, 2004
מבנני מגורים, אלעד ובית שמש, 2004
מרכז העיצוב המרכזי "SPHERA", בוקרשט, רומניה, 2004
יקב בוטיק- היימן, כרמי יוסף, החל- 2003
תוכנית אב למרכז הירושלמי לבריאות הנפש, ירושלים, החל- 2004
מבנה 3 מחלקות סגורות בי"ח פסיכיאטרי בית החולים כפר שאול, ירושלים, החל- 2008
המרכז הרפואי שיקומי גריאטרי הרצפלד, מחלקת מונשמים ושדרוג כללי, גדרה, החל- 2004
שינוי תב"ע לצפון נתניה - קריית צאנז, נתניה, החל- 2004
מרכז מסחרי "PRELUDE", בוקרשט, רומניה, 2005
וילות יוקרתיות, רעננה, אבן יהודה, החל- 2007
מחלקת רפואה דחופה, המרכז הרפואי יוספטל, אילת, החל- 2010
מוזיאון למורשת יהדות תימן, רחובות, החל- 2010
כשותף אחראי במשרד יסקי - גיל - סיון
קניון הנגב – קבוצת עזריאלי, באר שבע, 1990
מלון דירות "אוקיינוס", הרצליה פיתוח, 1989
מעבדות הנדסת חשמל, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 1989
קאונטרי קלאב "דקל", תל אביב, 1988
בית חולים אייזנברג, (פרס קפלן), תל אביב, 1988
בנייני הפקולטה להנדסה, אוניברסיטת הנגב, באר שבע, 1987
משרדי חברת החשמל מחוז הדרום, תל אביב, 1985
מרכז הספורט, אוניברסיטת הנגב, באר שבע, 1985
שכונות מגורים מתועשים "יובל-גד", ירושלים, 1983
תכנון רובעי מגורים N.K.J.I, אבוג'ה, ניגריה, 1982
מגדל משרדים בית יבמ, תל אביב, 1979
בית חולים פסיכיאטרי שלוותה, מגדיאל, 1975
בית חולים בית לוינשטיין, רעננה, 1973
מרכז סינטרה, בית הלל, האוניברסיטה העברית, הר הצופים, ירושלים, 1972
בית הלוחם - מרכז שיקום לנכי צה"ל (פרס רוקח), תל אביב, 1971
מעונות הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 1971
תוכנית אב רובע המגורים גילה ותכנון המרכז, ירושלים, 1971
יעקב גילדור (נולד ב-21 בינואר 1948) הוא צייר ישראלי, מנציגי הסוריאליזם וציירי ה"דור השני" בציור הישראלי.
מומחה ויועץ אמנותי במונטיפיורי מכירות פומביות, תל אביב ובית המכירות מקדוגל, לונדון.
יעקב-יוסף גילדנגורן נולד בעיירה פויכטוונגן בגרמניה.
בן לניצולי שואה אשר הגיעו לעיירה בנפרד לאחר המלחמה כאשר כל משפחתם נספתה במחנות ההשמדה.
ב-1948, עם הולדת בנם יעקב, עלתה המשפחה ארצה והתמקמה בחולון.
שנה לאחר מכן נולד האח מיכאל.
בבית הספר היסודי מעברת את שמו מגילדנגורן לגילדור.
הבית בו גדל גילדור היה חילוני עם דגש על הקניית חינוך וערכים לילדים, העבר המשפחתי של ההורים בשואה לא הוזכר לעולם.
יחד עם זאת, ניתן למצוא ביצירתו אזכורים להיותו דור שני לניצולי שואה.
המשפחה התבססה כלכלית בארץ, רכשה בית קפה בתל אביב, "קפה עטרה", וקונדיטוריה ברחוב יפת ביפו שהיה אז אזור פשע, סמים וזנות.
באותו בית קפה החל לרשום ולצייר גילדור ב-1962, כשהוא בן 14, את נופי יפו וטיפוסיה הססגוניים שישבו בבית הקפה של המשפחה.
בשנת 1965, סיים את חוק לימודיו בעודו בגיל 17, והתקבל ללימודי אמנות בבצלאל ישירות לשנה ב'.
למרות זאת, פנה ללימודי משפטים באוניברסיטת תל אביב.
המשך לימודי המשפטים עברו עליו בזמן שירותו הצבאי כחובש קרבי מוטס ביחידה 669. את לימודי המשפטים סיים בשנת 1971. עבד בחברת "הסנה" במשך 14 שנה בתור עורך דין עד שבגיל 40 החליט לפרוש ולהקדיש את זמנו לאמנות.
ב-1968 הוא הציג תערוכת יחיד ראשונה בבית החייל בחסות קצין חינוך ראשי.
ב-1971 הוא נישא לחווה ציילינגולד.
לזוג נולדו שלושה בנים: גיא (מנהל בחברת ההזנק Pursway בהרצליה ויזם/בעלים בחברות הזנק נוספות), עופר (מנהל גלריית גילדנס ארט בלונדון) ובועז (ד"ר לביולוגיה ממכון ויצמן למדע ברחובות).
ב-1972 הוזמן על ידי המורה והאמן הסוריאליסטי, ארנסט פוקס, להשתלמות באוסטריה בה למד את טכניקת הציור המסורתית בשכבות שמן וטמפרה.
בין המורה ותלמידו התפתחו יחסים קרובים והוא אשר פתח את גילדור לזרם הסוריאליסטי.
ב-1987 שהה גילדור בסיטה דה-ארט בפריז בו כל שנה אמן ישראלי אחר הוזמן ליצור ולהתארח במשך שנה שלמה.
לאורך שנות פעילותו הציג בגלריות ברחבי הארץ כגון: גלריה ישראלס, טובה אוסמן, גרפיקה 3 ורנה דרום.
כמו כן הציג בין היתר גם בשוודיה, גרמניה וצרפת.
ב-2009 נערכה תערוכה רטרוספקטיבית "חתכי יצירה" במוזיאון לאמנות ישראלית ברמת-גן באוצרות מאיר אהרונסון, מנהל המוזיאון.
התערוכה נמשכה כחצי שנה ויחד איתה הופקה מונוגרפיה בת 3 חלקים על יצירתו הכוללת מאמרים ומעל 1000 יצירות מתועדות.
בדצמבר 2024 קיבל גילדור פרס על תרומה ייחודית לאמנות מטעם מוזיאון משה קסטל, מעלה אדומים, ישראל
בשנת 1980 גילדור היה ממייסדיה של קבוצת משושה.
קבוצה זו דגלה בהחדרת האמנות הסוריאליסטית לשדה האמנות בישראל אשר נשלט בתקופה זו באופן כמעט בלעדי על ידי האמנות המופשטת והקונספטואלית.
הקבוצה המייסדת כללה שישה אמנים, ומכאן שמה.
חבריה היו: גילדור, ברוך אלרון, יואב שועלי, אריה למדן, אשר רודניצקי ורחל טימור.
בהמשך הצטרפה גם בתיה אפולו.
הקבוצה ערכה 10 תערוכות ברחבי ישראל בין היתר בחיפה, בבית האמנים בירושלים ובמוזיאון וילפריד בקיבוץ הזורע.
למרות שנחלו הצלחה בקרב הקהל, לעולם לא הצליחו לחדור אל תוך הקאנון הישראלי.
בהיותו גילדור בן להורים ניצולי שואה הוא משתייך לקבוצה שמקובל לכנותה בני "דור שני".
כינוי זה התגבש בשנות השמונים כשצעירים בנים ובנות לניצולי שואה החלו להתבגר ולעמוד על זהותם.
על אף שה"דור השני" לא חווה את מוראות השואה, השפעתה ניכרת בו וביצירתו.
על אף שגילדור החל לעסוק באופן ברור בנושא השואה רק באמצע שנות התשעים, יש כבר ביצירותיו המוקדמות עיסוק בלתי מודע בנושא.
הנושא העסיק את יצירתו החל מ-1993.
1968 – רישומים, בית החייל, תל אביב
1968 – רישומים ומונוטייפים, הספרייה המרכזית, אוניברסיטת תל אביב.
1973 – הדיוקן הסוריאליסטי, גלריה ישראלס, תל אביב
1975 – ציורי שמן, גלריה גרפיקה 3, חיפה
1977 – ציורים, גלריה ויקטוריה, גוטבורג, שוודיה
1978 – ציורים, גלריה שמיר, תל אביב
1979 – רישומים, חיתוכי עץ ורישומים, גלריה גרפיקה 3, חיפה
1983 – חיתוכי עץ בשחור ולבן, בית האמנים, ירושלים
1983 – חיתוכי עץ – אלבום חדש, גלריה טובה אוסמן, תל אביב
1984 – תערוכת חלון, קונסטהאוז וולקר, היידלברג
1987 – עבודות שמן ועבודות על נייר, סיטה אינטרנשיונל דס ארט, פריז
1991 – עבודות חדשות, גלריה ריג, תל אביב
ינואר 1995 – מגזין סטודיו, תערוכת רישומים במגזין.
ספטמבר 1996 – מגזין סטודיו, "האם זו אותה גרמניה?" תערוכת ציורי שמן במגזין.
1997 – ציורים משם, המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן
נובמבר 1998 – תערוכת יחיד בגלריה תירוש, תחריטים ושמנים חדשים, הרצליה.
ספטמבר 2002 – מגזין סטודיו, תערוכת קולאזים במגזין.
2004 – אחורה וקדימה, גלריה שרה קישון, תל אביב
2007 – תחריטים ועבודות נייר, גילדנס ארט, לונדון
2009 – חתכי יצירה – תערוכה רטרוספקטיבית, מוזיאון רמת גן לאמנות ישראלית
דצמבר 2011 – "פנים" (Panim), תערוכת קולאזי'ם בכתב העט.
מרץ 2012 – "להיות או לא להיות" ("To be or not to be"), תערוכת יחיד בגלריה מינוטאור, קולאז'ים, (Gallry Minotaure), תל אביב.
2013 – גלריה איבי גוגנהיים, (Evi Gougenheim /Artplace,Paris) תערוכת קולאז'ים, פריז.
2013 – מטרות, מונטיפיורי מכירות פומביות וגלריה, תל אביב
2014 - קולאזים, גלריה גילדנס ארט, לונדון.
אפריל-מאי 2025, תערוכת יחיד, 70 ציורים סוריאליסטיים משנות ה-70 ומשנות ה-80, מוזיאון משה קסטל, מעלה האדומים, באוצרות אלק ד.
1968 – שבוע האמנות, יריד המזרח, גני התערוכה, תל אביב
1972 – תערוכת הסתיו, גלריה מבט, תל אביב
1982 – הביאנלה השישית, המוזיאון לאמנות מודרנית, חיפה
1985 – הביאנלה לאמנים צעירים, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה, חיפה.
1986 – חמישה אמנים, המוזיאון העירוני, רמת גן
1986 – חיתוכי עץ בישראל, הסדנה הירושלמית להדפס, מרכז פ.
1992 – מחווה לסיטה, בית האמנים, ירושלים
1997 – חמישים כחול ולבן, המשכן לאמנות, חולון
2003 – הפירות באמנות ובמסורת ישראלית, מוזיאון בר דוד, ברעם
2004 – קבוצת משושה, גלריה שרה קישון, תל אביב.
2008 – רובדי זיכרון, בית האמנים, תל אביב
1990–2024 – השתתפות בתערוכות הקבוצתיות בגלריה גילדנס ארט, המסטד, לונדון
ינואר - פברואר 2020 – "ארץ הפלאות" (Wonderland ), תערוכת קולאזים גלריה משרד בתל אביב (Office in Tel Aviv Gallery)
יוני / יולי 2023: תערוכה "אמן הוא מוזיאון", במרכז עמיעד, יפו.
תערוכה רטרוספטיבית מקיפה מכל תקופות היצירה, בשיתוף עם 10 אמנים צעירים שהציגו מעבודותהם (מחווה ליעקב גילדור), התערוכה נערכה לכבוד חגיגות ה 75 של האמן, באוצרות דורון פולק ואיריס אלחנני.
כמו כן, השתתף ומשתתף בקביעות בירידים בינלאומיים חשובים: פרנקפורט, דיסלדורף, קרלסרואה, לונדון, בודפשט, ניו יורק, לוס אנג'לס והונג קונג.
רבי יעקב גינצבורג (תק"ג, 1743, פראג – תקע"ה, 1814, פראג) היה רב ודיין בפראג ומחבר הספר זרע יעקב.
נולד בפראג לרבי יצחק דוד בכ"ב באלול תק"ג (ספטמבר 1743).
רבו היה רבי מאיר פישלס, ולאחר פטירתו התמנה ללמד בישיבה בפראג לצד רבי ליב פישלס בן רבו.
שימש כדיין בבית הדין של רבי יחזקאל סגל לנדא בעל הנודע ביהודה.
בספרים רבים נדפסה הסכמה ממנו בין השנים תקכ"ח-תק"ס.
לאחר פטירת הנודע ביהודה כיהן בבית הדין לצד בנו הרב שמואל לנדא ולצד הדיין הרב מיכאל בכרך.
תלמידו הוא רבי נחום טרייביטש שאף מילא את מקומו לאחר פטירתו.
נפטר בי"א בחשון תקע"ה (אוקטובר 1814) ונקבר בפראג.
ספרו זרע יעקב על מסכת ברכות ושבת יצא לאור בחייו בפראג תקע"ד, את ספרו ערך תלמידו רבי נחום טרייביטש ביחד עם רבי אפרים ליב טעבלס כ"ץ.
(זרע יעקב באתר היברו בוקס)
בשנת תשס"ג הוציא לאור שלמה מתתיהו לוונטהל את כתביו על פרשיות השבוע, מועדים, הגדה של פסח וחידושי אגדות.
למסכת מגילה, מוריה שנה ג' גיליון י-יב עמודים ג-ח
חידושים, מוריה שנה י"ג גיליון ה-ו עמודים יד-כ
לתורה ולשולחן ערוך, מוריה שנה י"ג גיליון י-יב עמודים כג-לח
לתורה, ישורון ח"ז עמודים תנט-תסג
חידושים על כמה מסכתות נמצאים בכתב יד (באתר הספרייה הלאומית)
יעקב גורדין (1896, דינבורג – 1947, ליסבון) היה פילוסוף ומורה יהודי ממוצא לטבי-פולני שפעל בגרמניה וצרפת בתקופה שבין שתי מלחמות העולם ולאחר השואה.
שימש כמורם של אנדרה נהר, עמנואל לוינס והרב יהודה ליאון אשכנזי (מניטו), הוגי האסכולה הפריזאית במחשבת ישראל.
תלמידים אלו חוללו את תנועת ההתחדשות של יהודי צרפת לאחר מלחמת העולם השנייה.
יעקב גורדין נולד בעיר דווינסק (דינבורג, דאגובפילס - לטביה) בשנת 1896 וגדל בבית משכילי.
בגיל 15 קיבל תעודת בגרות.
בגיל 19 סיים תואר ראשון במחלקה לתרבויות שמיות בפקולטה ללשונות המזרח באוניברסיטת פטרוגרד (סנקט פטרבורג, לנינגרד).
בגיל 24 זכה לתואר מוסמך מהמחלקה לפילוסופיה באוניברסיטה זו.
במקביל ללימודיו האוניברסיטאיים הצטרף לקבוצתו של הברון גינזבורג וב"קורסים הגבוהים ללימודי המזרח" שנוסדו על ידו, שם למד את מחשבת ימי הביניים ביהדות ובתוכם קבלה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היגר מרוסיה לגרמניה והצטרף לאסכולה הניאו קאנטיאנית באוניברסיטת מרבורג, והתקבל כשותף בקרן הרמן כהן.
במקביל כתב ערכים באנציקלופדיה יודאיקה של יעקב קלצקין.
ב-1929 פרסם את הספר "חקירות על תורת השיפוט האינסופי" בו עימת בין הגל להרמן כהן.
ב-1933 היגר גורדין לצרפת ולימד בבית המדרש לרבנים של צרפת.
במהלך המלחמה הסתתר מכיוון שהיה מהגר ממזרח אירופה, אך פעל במסגרת תנועת ההתנגדות הצרפתית, באמצעות תנועת הצופים היהודיים בצרפת, בשביל לסייע ליהודים נוספים במעמדו.
עם תום המלחמה עמד בראש קבוצת המורים והמדריכים הבוגרים שהקימה את בית הספר באורסי, שם פגש ברינה נהר (אשתו של אנדרה נהר), ברב יהודה ליאון אשכנזי ודחק בו לעסוק בלימוד מדרש ותנ"ך.
באותה תקופה פגש את עמנואל לוינס ויצר את הקשר הראשוני בינו לבין מר שושני.
ב-1947 נפטר בליסבון ממחלה קשה.
יעקב גליל (גלימצ'ר; 21 במאי 1914 – 1 באוקטובר 1993) היה מחנך וחוקר בשטח הבוטניקה, פרופסור וממייסדי אוניברסיטת תל אביב.
יעקב גליל נולד בעיירה ז'יטומיר שבאוקראינה, ובגיל 8 עלה לארץ ישראל עם הוריו.
שנות ילדותו עברו בתל אביב.
אביו, צבי גלימצ'ר, למד בחו"ל ארכיטקטורה והנדסה אזרחית, ושירת בצבא הצאר כמהנדס.
אמו זהבה (זינה) למדה בווילנה עם שתי אחיותיה והוסמכה כאחות.
מיד לאחר המהפכה נאלץ האב לברוח עם משפחתו והגיע לארץ ישראל אחרי תלאות ב-1922, ללא כל רכוש.
עקב הדרישה לאנשי מקצוע בארץ באותם הימים, החל מיד לעבוד במקצועו וכיהן כארכיטקט בתפקיד המודד הראשי של תל אביב עד לפטירתו מזיהום בשנת 1940. האם עבדה כאחות מוסמכת, מיילדת, ולעת מצוא גם מנהלת עבודה בבנייה.
היא נפטרה בשנת 1955. באותה שנה עִברת יעקב (שהיה כבר נשוי למרים קלרמן) את שם משפחתו לגליל.
בנערותו היו נטיותיו הטבעיות של גליל דווקא לכיוון המתמטיקה והפיזיקה, אולם באותה תקופה, שנות ה-30, הייתה החקלאות מקצוע נדרש, וב-1933, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים בגימנסיה הרצליה, עבר לשנת הכשרה בקיבוץ גניגר שבעמק יזרעאל.
לאחר שנה זו נרשם לקורס הראשון ללימודי החקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
באוניברסיטה למד שנתיים שלאחריהן היה אמור להמשיך לחלק המעשי בן שנתיים נוספות ברחובות.
אולם פתיחת הקורס ללימודי החקלאות ברחובות התעכבה, והוא המשיך בלימודיו באוניברסיטה העברית בתחומים בוטניקה זואולוגיה וגאולוגיה.
בשנותיו באוניברסיטה הושפע רבות ממורו, פרופ' אלכסנדר איג.
התלהבותו המתפרצת ומסירותו ללא גבול של איג סחפו את גליל ודחפו אותו להמשך לימודיו במחלקה לבוטניקה.
ב-1940 הוזמן על ידי ד"ר יהושע מרגולין להצטרף לסגל המכון הביולוגי-פדגוגי בתל אביב, ששכן בתחילה ליד תיאטרון הבימה.
שם הוקם גן בוטני קטן ושם החל גליל ללמד בוטניקה.
בשנת 1953 הועברו הגן והפעילות הפדגוגית למרגלות כנסיית פטרוס הקדוש בשכונת אבו כביר.
באתר זה הוקם גן בוטני עם מגוון אזורי גידול, המשקפים את האזורים השונים בארץ, וכן גן זואולוגי בניהולו של פרופ' היינריך מנדלסון.
אחד ממפעליו של חיים לבנון, ראש עיריית תל אביב בשנים 1953–1959, היה מיסוד הפעילות של המכון הפדגוגי באבו כביר והכרזתו ב-1956 כגרעין של אוניברסיטת תל אביב.
אוניברסיטת תל אביב הוקמה בשלבים על ידי צירוף של מוסדות שונים המכון הפדגוגי והיא הוקמה ברמת אביב, שם הוקם גם גן בוטני חדש וגדל ממדים, באזור המזרחי של האוניברסיטה.
הגן באבו כביר נותר פעיל והוא חלק מגני הטבע.
פרופ' גליל עמד בראש המחלקה לבוטניקה, במשך כעשרים שנה, והיה אחראי על העברת הפעילות הפדגוגית ובניית הגן החדש.
בנוסף, הוא כיהן כיו"ר החברה להגנת הטבע.
יעקב גליל חווה אירוע מוחי ב-1991, והוא נפטר באוקטובר 1993, בגיל 79. יד לזכרו ניצבת בפינה הצפון-מערבית של הגן הבוטני.
יעקב גליל היה אב לשני בנים: צבי גליל – מדען מחשב, הנשיא השביעי של אוניברסיטת תל אביב וחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ואסף גליל – מהנדס אלקטרוניקה ואיש הייטק.
מחקריו של יעקב גליל התמקדו בשני נושאים עיקריים: צמחי בצל ופקעת (צמחים מטיפוס גאופיט), ואקולוגיה של האבקה תוך התמקדות בהאבקה של משפחת הפיקוסיים ובמיוחד של עץ השקמה.
הודות לאקלימים הים-תיכוניים והערבתיים בחלקים שונים של הארץ, הצמחייה עשירה באופן מיוחד בצמחי בצל ופקעת; קרוב לעשרה אחוזים מן הצמחייה הם גאופיטים.
לגליל התברר, עוד בראשית עבודתו כחוקר, שלמרות השכיחות הרבה ישנן תופעות רבות שלא היו ידועות ולא הופיעו בספרות המדעית.
מחקר הפיקוסים היה המשך ישיר לתקופה ממושכת של עיסוק עם תלמידים באקולוגיה של ההאבקה של צמחים שונים.
נתגלה עולם שלם של יחסי חרקים-פרחים ותכונות גרגרי האבקה של צמחים שונים.
שאלה שנשאל בנושא השקמה על ידי מורה לבוטניקה שהיה עמו בקשר הובילה את גליל לגלות עולם שלם של ההאבקה בשקמה, שלא היה ידוע כלל.
גם יחסי ההאבקה בתאנה ובפיקוס קדוש לא היו ידועים די צורכם, ואלה הנושאים שבהם התמקד מחקרו של גליל.
במסגרת העיסוק בהאבקת הפיקוסים התגלו דברים מעניינים על סימביוזה של הפיקוסים ומאביקיהם והורחב הרקע למחקר בעיות תרבותיות שהיו משולבות בתכונות הביולוגיות של הצמחים (כגון "בליסת שקמים").
לצד המחקר עסק גליל רבות בחינוך וסבר כי יש לגרות את הסקרנות הטבעית בתלמידים ולחולל למידה תוך כדי מחקר.
הוא היה מאמין גדול בהבנת המכניזמים השונים ועודד קו מחשבה זה אצל תלמידיו.
כאשר הציג את הנושא הבוטני, הוא נעזר בסימוכין ממקורות מגוונים כמו גאולוגיה, היסטוריה וזואולוגיה.
מתחילת פעולתו כמייסד הגנים הבוטניים, באבו כביר, תכנן יעקב גליל את מרחב הגינה כאוסף בתי גידול המאפיינים את בתי הגידול השונים והמגוונים בארץ: הר, השפלה, ביצה, חוף, פאתי מדבר.
כל אחד מהם נבנה עם דגשים אופייניים לבית הגידול, ולפוסע בהם היה נדמה שהוא מקיף את כל נופי ישראל.
הגנים הבוטניים של אוניברסיטת תל אביב מדמים את הרעיונות המקוריים של גליל וממשיכים ומגוונים אותם בהתמדה.
הכרת הביאולוגיה והאקולוגיה של דבקון הזית, 1934
ההפריה בפרחים, הוצאת הקיבוץ המאוחד וסמינר הקיבוצים, 1952
קינאטיקה של גאופיטים : להכרת צמחי הבצלים והפקעות של ארץ-ישראל, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"א 1961
התאנה, החברה להגנת הטבע - בית ספר שדה הר מירון, 1979
הפיקוס - עץ בר ועץ נוי, הוצאת החברה להגנת הטבע, 1980
יעקב גליפת (נולד ב-1961) הוא מנהל מפעל מלמ של התעשייה האווירית.
במסגרת שירותו הצבאי, בין השנים 1983–2006, מילא שורה של תפקידים הנדסיים בחיל האוויר ובמפא"ת, וסיים שירותו בדרגת אלוף-משנה.
יעקב גליפת נולד בשנת 1961 בטבריה, כאחד מחמשת ילדיהם של הורים שעלו מתוניס.
הוא גדל בטבריה עד כיתה ח' ולאחר שאובחן כילד מחונן, המשיך את לימודיו התיכוניים בפנימיית "אורט" למחוננים בנתניה במגמת חשמל ואלקטרוניקה.
שם גם הכיר את ניצה, לימים זוגתו ואם שלושת ילדיו.
סיים בהצטיינות תואר ראשון (.B.Sc) בהנדסת מחשבים בטכניון, ותואר שני (.M.Sc), בהצטיינות, בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה מאוניברסיטת תל אביב.
השירות הצבאי של גליפת כלל הובלה של שלל פרויקטים ופיתוחים טכנולוגיים חדשניים.
בשנת 1983 עם סיום לימודי התואר הראשון, התגייס לחיל-האוויר.
לאחר קורס קצינים, הוצב במחלקת מטוסים.
לאחר כניסתו לשירות קבע הצטרף (1986) לפרויקט "רעות" שכלל קידום לדרגת רס"ן עם מינוי.
שש שנים עסק בתחום בקרת המנועים בחיל-האוויר.
בהתחלה עבד בפרויקט מטוס "הלביא", שהיה אז בעיצומו, אולם נסגר בשנת 1987. הפיתוחים שעליהם עסק יצאו לפועל לאחר מכן והוסבו למנועי F15 ו-F16.
בשנת 1991, לאחר לימודי תואר שני באלקטרוניקה באוניברסיטת תל אביב במימון הצבא, עבר לתפקיד פיקודי כקצין טכני ביב"א 506 בהר מירון ואז גם חזר עם משפחתו לטבריה, עיר הולדתו.
בשנת 1993 חזר למטה חיל-האוויר וכיהן במשך שמונה חודשים כראש מדור מכ"ם בענף גילוי וזיהוי שבמחלקת מערכות.
לאחר מכן יצא לקורס פו"ם (פיקוד ומטה) ועם קבלת דרגת סא"ל מונה לראש ענף חיישנים במנהלת חומה במפא"ת (מנהלת פיתוח אמצעי לחימה ותשתיות) במשרד הביטחון.
במסגרת זו היה אחראי על פיתוח מכ"ם "אורן ירוק".
לאחר שנתיים וחצי במפא"ת שב באוגוסט 1996 למטה חיל האוויר ומונה לראש ענף גילוי וזיהוי, תפקיד בו כיהן עד אוקטובר 2000. באותה שנה הועלה לדרגת אל"ם.
קיבל את פרס מפקד חיל-האוויר על פיתוח פרויקט "גביש כחול", מערכת הבונה תמונה ברורה לגבי מיקום נפילות הטילים מכל הנתונים שנאספו.
בשנת 2002 התמנה לראש מחלקת תכנון ובקרה הנדסית, האחראית על פיתוחם של אמצעים מיוחדים.
הוא כיהן בתפקיד זה במשך שלוש שנים.
ב-21 באוגוסט 2002 אובחן גידול בחוט השדרה, והוא נותח בבית החולים רמב"ם בחיפה ולבסוף נשאר עם נכות אשר ריתקה אותו לכיסא גלגלים.
לאחר שיקום בתל השומר חזר לשירות מלא.
בשנת 2006 סיים את שירותו הצבאי.
בשנת 2008 הצטרף לשורות התע"א ומילא בה שורה של תפקידים בכירים.
תפקיד ראשון מילא כראש מינהל מערכות תדלוק ומערכות צבאיות במפעל תוכניות מטוסים בחטיבת בדק.
הוא הוביל את הפיתוח העסקי של מטוסי תדלוק אווירי והסבות מטוסי תדלוק של חיל האוויר.
משנת 2010 כיהן כראש מינהל מערכות ימיות במפעל מערכות הגנה אווירית של חטיבת מערכות טילים וחלל.
בינואר 2014 מונה למנהל מפעל מערכות הגנה אווירית בחטיבת מערכות טילים וחלל.
בסוף 2016 מונה למנהל מפעל מלמ שאחראי בין השאר על פיתוח טילי החץ, משגר הלוויינים שביט ועוד.
יעקב מיכאל גוֹטשַלק (1941 – כ"א בטבת תשס"ד, 15 בינואר 2004) היה מתרגם ישראלי שתרגם מגרמנית לעברית.
בין השאר תרגם ספרים של תומאס מאן, יוהאן וולפגנג פון גתה, אריך מריה רמרק והיינריך בל.
יעקב גוטשלק נולד בתל אביב להורים ילידי גרמניה.
למד בתיכון עירוני ה' בעירו, נסע ללמוד רפואה בהמבורג שבגרמניה המערבית, אך הפסיק את לימודי הרפואה ובמקומם למד ספרות.
בשנת 1974 הכיר בחורה בשם שושי קופ שבאה לביקור בגרמניה.
הוא חזר לארץ, התחתן עמה ונולדו להם ארבעה ילדים.
משפחתו הייתה אחת הראשונות שהתיישבו במעלה אדומים, ושם החל בפרק השני של חייו, במסגרתו עסק בתרגום בחדר העבודה שלו.
גוטשלק תרגם את "שער הניצחון" של אריך מריה רמרק, "מה ייצא מהילד הזה?" של היינריך בל, "ייסורי ורתר הצעיר" של גתה ועוד ספרים רבים אחרים.
לעיתים הלך בעקבות מתרגמים אחרים: כשמת עזריאל אוכמני בעיצומו של תרגום "מות וירגיל" של הרמן ברוך, גוטשלק השלים את המלאכה.
ב-1977 החל מרדכי אבי-שאול לעבוד על תרגומו של "דוקטור פאוסטוס", יצירת המופת של תומאס מאן, אך אחרי שמונה פרקים חלה, ובהסכמתו המשיך גוטשלק בתרגום.
אחרי מות אבי-שאול הוא נואש מהניסיון לאחד את התרגום ותירגם מחדש גם את שמונת הפרקים הראשונים.
דוקטור פאוסטוס / תומאס מאן, ספרית פועלים, 2010
ייסורי ורתר הצעיר / יוהאן וולפגנג פון גתה, הוצאת כרמל, 2000
סיפורים מוקדמים וסיפורים מאוחרים (שני כרכים) / תומאס מאן, ספרית פועלים, 1997
שער הניצחון / אריך מריה רמרק, זמורה ביתן, 1986
/ היינריך בל, כנרת זמורה ביתן
קופץ החומה / שטפן היים, כנרת, 1987
קולין / סטפן היים, ספרית פועלים, 1993
מות וירגיל / הרמן ברוך, הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרית פועלים, 1984
טירת גריפסהולם / קורט טוכולסקי, ספרית פועלים
השיירה וסיפורים אחרים / וילהלם האוף, הוצאת כרמל, 1988
מפקד בית ספר גנ"ק בה"ד חיל הים, היה מפקד אח"י בת-ים (ת-83), מפקד אח"י עכו, מפקד אח"י קשת, מפקד אח"י קוממיות, מפל"ג אג"ם אשדוד, מפל"ג 31 אשדוד, רמ"ח מבצעים ומש"ט 3. בתפקידו האחרון היה מפקד בסיס חיפה בדרגת תא"ל.
אבי המשפחה חיים (ויקטור) גואז נולד בתוניסיה ועבר לצרפת.
הכיר את אמיליה דיאמנטה ממשפחת סיאלום מאיטליה והם נישאו.
הביאו לעולם עשרה ילדים מתוכם ארבע בנות.
יעקב נולד בפריז בשנת 1952 היה ילד שני ובן ראשון.
באפריל 1957 עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בניר יפה, בחבל תענך שבדרום עמק יזרעאל.
ניר-יפה הוקם בשנת 1956 על ידי גרעין עולי תוניסיה שהתארגן בתוניסיה לפני העלייה.
האב, חיים, עיבד את המש, היה פעיל בסוכנות היהודית ועזר לכל המשפחות שהגיעו אחריו לארץ.
הוא עבר קורס מדבירים ועבד במועצה אזורית גלבוע.
נעשה מנהל מחלקת התברואה במועצה אזורית הגלבוע עד לפרישתו.
חיים גואז נפטר בשנת 2007.
בנוסף לעברית, רכש בבית את השפה הצרפתית, בה דיברו הוריו.
יעקב גז למד בבית הספר היסודי "משותף עמק חרוד" בעין חרוד איחוד.
בגיל 14 התקבל לבית הספר לקציני ים עכו כקדט במגמת שייט (מחזור ט"ו) וסיים ביוני 1970 כקדט מצטיין.
בשנת 1970 התגייס לצה"ל והצטרף לקורס חובלים מחזור כ'.
לאחר הקורס בשנת 1972 שירת בשייטת ספינות הטילים, כסגן קצין גנ"ק באח"י סער.
במלחמת יום כיפור שימש בתפקיד ממלא מקום קצין גנ"ק באח"י סער תחת פיקודו של רב-סרן דוד עזר (דאווה).
בתום המלחמה, במהלך שנת 1974, עבר לבה"ד לקורס פי"ם שבו שימש כחניך ומדריך בו זמנית.
עם סיום הקורס חזר לאח"י סער כקצין בדרגת סרן ותיפקד גם כסגן מפקד הספינה תחת פיקודו של סרן רוני איכר.
לאחר תקופה מונה על ידי מפקד הפלגה סא"ל אריה רונה לשמש כקצין גנ"ק פלגתי בנוסף לתפקידו בספינה.
מאוחר יותר שימש בתפקיד זה באח"י חנית (סער 3) אח"י מזנק.
בשנת 1976 חזר לבה"ד חיל הים כמפקד בית ספר ל.
בתחילת שנת 1977 הוסמך כמפקד ספינת הטילים ונשלח לזירת ים סוף כמפקדה האחרון של אח"י בת ים (ת-83).
בסוף אותה שנה קיבל את הפיקוד על אח"י עכו שהייתה חצי שנה ללא מפקד קבוע.
בשנת 1978 עבר לפקד על אח"י קשת בים האדום עד מאי 1979, אז קיבל את הפיקוד על אח"י קוממיות.
בתפקיד זה, השתתף במאי 1980, במבצע "פעולה מוצלחת" ביקור ראשון היסטורי של צה"ל וחיל הים בנמל אלכסנדריה.
בשנת 1981 הועלה לדרגת סא"ל והושאל מחיל הים למוסד, שם שימש בתפקידים מיוחדים ומגוונים עד שנת 1985.
עם חזרתו לחיל הוצב בבסיס אשדוד כמפל"ג אג"ם.
בשנים 1987–1989 שירת כמפקד פלגת ספינות טילים 31, בבסיס אשדוד.
בשנת 1989 יצא ללימודי לתואר ראשון באוניברסיטת בר-אילן במגמת מדעי המדינה אותם סיים בשנת 1991. ביוני 1991 החליף את אל"ם אריה גביש (גמבש) בתפקיד ראש מחלקת מבצעים והועלה לדרגת אל"ם.
במאי 1993 החליף את אל"ם דודו בן בעש"ט כמפקד שייטת 3 ושימש בתפקיד זה עד ספטמבר 1995, אז יצא ללימודים במכללה לביטחון לאומי שבמסגרתה השלים את לימודיו לתואר שני במדעי המדינה.
עם סיום לימודיו במב"ל בספטמבר 1996, חזר לבסיס חיפה כמפקד הבסיס והועלה לדרגת תא"ל.
הוא החליף בתפקיד את תא"ל ידידיה (דידי) יערי.
בתפקיד זה שירת עד אפריל 1999.
כהמשך טבעי למסלול קיווה להתמנות לראש מספן הים, אך המינוי לא יצא אל הפועל.
הוצע לו תפקיד נספח צה"ל בצרפת אך גז החליט לסיים את שירותו הפעיל ובשנת 2000 יצא לחופשת פרישה.
עבד מספר שנים בחברת זוקו שילובים בישראל.
בשנת 2006 פנה אליו רני פלק, שהכיר את גז מתקופת השירות הצבאי, מנהל המשרד לביטחון פנים, והזמין אותו לשמש כראש אגף מצילה במשרד לביטחון הפנים.
עם הקמת "המועצה למניעת אלימות בספורט", בשנת 2008 מונה גז כחבר במועצה בנוסף לתפקידו ב"אגף מצילה".
בשנת 1974 נישא לדורית בלוצ'רקובסקי שאותה פגש כששירתה כחיילת בבסיס חיפה.
לזוג נולדו בן יוסף (סער) ושתי בנות אלמוגית ואדוה .
יעקב נפרד מאשתו דורית בשנת 1988 ובעת שרותו בבסיס אשדוד הכיר את ד"ר חלי אריה סקוט, רופאת הבסיס, ונישא לה בשנת 1989. יעקב וחלי גידלו ביחד את ביתה של חלי מנישואיה הקודמים אור, ונולדה להם בת משותפת נעמי - Noam.
בסירה אחת ביטחון פנים, גיליון 6 מאי 2014
אבי בניהו הספד ליעקב גז מניר יפה, מעריב 15 בפברואר 2019
יעקב גזונדהייט (תר"מ, 15 בספטמבר 1880 - כ"א בתשרי ה'תשט"ז, 1955) היה תעשיין ופילנתרופ יהודי, בדרום אפריקה, ב ובישראל.
נולד בוורשה, בן למשפחת הרב יעקב גזונדהייט, רבה של ורשה.
למד בישיבה בפרשבורג והיה מוסמך לרבנות.
בשנת 1920 היגר לאנגליה ומשם לדרום אפריקה, ובה הקים מפעלי תעשייה רבים.
בשנת 1926 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
בשנת 1930 הקים את ביתו ברחוב בן-יהודה 77–79, שכונה "וילה פניאל".