tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על ידי איסוף האור משתי מראות גדולות, בחירת תחום אורכי גל מתאימים, גילוי ישיר של העוצמה המתקבלת וביצוע קורלציה אלקטרונית בין שני האותות, ניתן לקבל תבנית התאבכות שאינה רגישה לפאזה של מקור האור, אך היא פחות רגישה לאי-דיוקים במדידת המרחק בין שני תתי-הרכיבים.
המכשיר הומצא על ידי רוברט הנבורי בראון (Robert Hanbury Brown) בשנת 1949, הקמתו הושלמה ב-1964 ובמשך 9 שנים התבצעו בו מדידות גודל זוויתי של 32 כוכבים.
לאחר שידוע במדויק הגודל הזוויתי של הכוכב הנמדד, ניתן לחשב את הגודל שלו לאחר שמודדים את המרחק אליו בשיטת ההיסט (פרלקסה).
אינטרפרומטריה של קוהרנטיות נמוכה עם פתרון בזווית
האינטרפרונים הם קבוצה של חלבונים המופרשים מתאים בתגובה לחדירה של וירוסים או גורמים פולשניים אחרים כגון חיידקים, פרזיטים, או בתגובה להפיכת התא לסרטני.
האינטרפרונים שייכים למשפחה גדולה של מולקולות סיגנל במערכת החיסון הקרויים ציטוקינים, אשר מווסתים את פעילותה של מערכת החיסון.
ישנם אינטרפרונים רבים בגופם של בני אדם ובעלי חיים אחרים, אשר מסומנים על פי רוב באותיות יווניות כגון אינטרפרון אלפא (IFN-α), ביטא (IFN-β) וגאמא (IFN-γ).
לעיתים ישנם מספר איזופורמים לאותו גן, והחלבונים הדומים-אך-שונים מסווגים בנוסף לאותיות היווניות גם במספר (לדוגמה IFN-α1, IFN-α21 ו-IFN-λ1).
כל האינטרפרונים מסווגים לאחת מ-3 משפחות בהתאם לקולטן אותו הם קושרים:
אינטרפרון מסוג I - אלה 134 איזופורמים מטיפוס אלפא ואיזופורמים בודדים מטיפוסים בטא, אומגא, אפסילון וקפא.
הומולוגים לאינטרפרונים אלה מופיעים ברוב היונקים, הציפורים והדגים.
כל האינטרפרונים הללו קושרים רצפטור בדופן התא הידוע כ-IFN-AR.
קולטן זה מתבטא בתורו בכל (או מרבית) התאים בעלי הגרעין בגוף.
אינטרפרון מסוג II - קבוצה זו כוללת את אינטרפרון גאמא בלבד.
אינטרפרון זה קושר את הקולטן IFN-γR.
קולטן זה מתבטא במגוון רקמות, אך הציטוקין אינטרפרון גאמא מופרש בעיקרו על ידי תאי מערכת החיסון.
אינטרפרון מסוג III - קבוצה זו כוללת את אינטרפרון למדא, בעל ארבעה איזופורמים.
הקולטן אשר קושר את האינטרפרונים מקבוצה III מכונה IFN-λR, וניתן למצוא קולטן זה בתאי אפיתל של רקמות מוקוזליות, כגון מערכת העיכול והנשימה.
אמנם כל האינטרפרונים משתתפים בהשריית סביבה עוינת לנגיפים ופולשים אחרים, תמהיל התגובה משתנה בהתאם לסוג האינטרפרונים המופרשים, הקולטנים המגיבים להם, ריכוזם, התאים המשתתפים בתהליך, וסוג הפולש.
אלו מייצרים יחדיו פסיפס ייחודי המותאם למידותיו האישיות של הפולש שעל הפרק.
מנגד, לכל הנגיפים באשר הם ישנם מנגנוני דיכוי אינטרפרונים מרובים, הן בשלב הסינתזה, והן בשלבים נוספים.
אינטרפרון אלפא ובטא מיוצרים על ידי רוב סוגי התאים בגוף כתוצאה ממצבי עקה שבהם נמצאים תאים אלו, אינטרפרונים אלו הם הגורמים החשובים בתגובה החיסונית לזיהום ויראלי על ידי הפעלת המקרופאגים ותאי NK.
אינטרפרון אלפא פעיל גם נגד גידולים סרטניים.
בניגוד לאינטרפרון אלפא ובטא המופרשים מרוב תאי הגוף ומשפיעים באופן מקומי על הרקמה, אינטרפרון גמא מופרש רק מתאי מערכת החיסון מסוג תאי T מסייעים ותאי NK.
אינטרפרון גמא מופרש למחזור הדם, שם הוא מגייס ומפעיל תאים שונים במערכת החיסון, בייחוד תאי T מסייעים מסוג 1, תאי T הורגים, תאים מציגי אנטיגן ומקרופאגים.
תפקיד זה הופך אותו למרכיב חשוב בתהליכים דלקתיים רבים, בכללם התמודדות הגוף עם נגיפים, חיידקים, טפילים ותאים ממאירים.
פעולת יתר של הציטוקין עלולה לגרום למחלות אוטואימוניות.
השימוש הרפואי באינטרפרון היה לא-ישים עד 1980, השנה שבה גן האינטרפרון הוחדר בהצלחה לחיידק באמצעות שחלוף של DNA, התקדמות שאפשרה לגדל ולבודד אינטרפרון מתרביות חיידקים.
מספר טיפולים המשתמשים באינטרפרון מסוגים שונים אושרו בבני אדם, כולל שימוש נגד מספר סוגים של סרטן בכללם מלנומה, סרטן הריאה, אוסטאוסרומה, קפוסי סרקומה ועוד.
מנגנון הפעולה של אינטפרון אלפא הוא הפעלת המערכת החיסונית על מנת לאפשר לה לתקוף את הגידול הסרטני.
בדרך כלל מוגבר האפקט האנטי סרטני של האינטרפרון אם הוא מלווה בחיסון על ידי אנטיגן המצוי על פני הגידול הסרטני כגון gp100 במלנומה.
הבעיה בטיפול היא שהחדרת אינטרפרון עשויה להוביל לתופעות לוואי חמורות.
ב-1991 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקני את השימוש באינטרפרון נגד דלקת כבד נגיפית מסוג C.
כיום מאושרות מספר צורות של אינטרפרון אלפא כתרופות נגד דלקת כבד נגיפית זו.
יש לציין שטיפול זה אינו יעיל מספיק ומביא לתופעות לוואי, ולכן המדענים אינם חדלים לחפש חלופות לשימוש באינטרפרון כנגד מחלה זו.
יעילות האינטרפרון במקרה זה היא כ־50%.
ישנן עדויות מסוימות שטיפול באינטרפרון מיד אחרי ההדבקה עשוי להעלים לחלוטין את דלקת הכבד, אך בשל חוסר הסימפטומים של המחלה, גילויה בזמן אינו מעשי לרוב.
קיימות וריאציות תרופתיות המשלבות את אינטרפרון אלפא עם פוליאתילן גליקול וכך גורמות לו להישאר זמן רב יותר בגוף.
כך ניתן להזריק את התרופה פעם בשבוע במקום שלוש פעמים בשבוע.
בשימוש יחד עם תרופה אנטי-ויראלית נוספת - ריבאווירין, נגד זנים מסוימים של דלקת כבד נגיפית C, ניתן להגיע ל־75% הצלחה.
אינטרפרון אלפא-b משמש גם כתרופה נגד לוקמיה של תאים שעירים, לוקמיה מילואידית כרונית ומיאלומה נפוצה.
באינטרפרון בטא נעשה כיום שימוש נרחב להאטת קצב ההידרדרות בחולי טרשת נפוצה.
שחפת היא מחלה שבה מופרש אינטרפרון גמא, המקרופאגים אשר בולעים את החיידק, מציגים את האנטיגן החיידקי לתאי TH1, וכתוצאה מכך מופרש אינטרפרון גמא.
זהו ציטוקין חשוב באבחנה של שחפת.
כיום ניתן לאבחן שחפת לטנטית (חבויה) באמצעות בדיקה המודדת את הפרשתו.
וירוס ה-RSV גורם למחלה נפוצה אצל ילדים מתחת לגיל שנה, הגורמת לדלקת ריאות.
לאחר חדירת הווירוס לתא קיימת הפרשה של אינטרפרון גמא החוצה.
הוא נקשר לרצפטורים שעל התא ומביא להרס התא, כך מופסק הזיהום הוויראלי.
אינטרקוסמוס (רוסית: Интеркосмoс, גרמנית: Interkosmos) הייתה תוכנית חלל סובייטית לשליחת טייסי חלל ממדינות שהוגדרו כבעלות ברית של ברית המועצות, רובן היו קומוניסטיות.
טייסי חלל אלו טסו למשימות משותפות עם הקוסמונאוטים הסובייטים.
אינטרקוסמוס כללה את מדינות מזרח אירופה בעלות הברית של ברית ורשה (המכונה רשמית "חוזה הידידות, שיתוף פעולה וסיוע הדדי.
בנוסף, מדינות פרו-סובייטיות שאינן בעלות ברית ישירות כמו הודו וסוריה השתתפו, ואפילו צרפת ואוסטריה, על אף שהן מדינות קפיטליסטיות.
עיקר התוכנית היה טיסות מאוישות אך נשלחו גם מספר כלי חלל לא מאוישים (לוויינים).
התוכנית החלה ב-1967 עם שיגור לוויינים, והטיסה המאוישת הראשונה הייתה בפברואר 1978. בין השנים 1978–1988 נשלחו 14 קוסמונאוטים שאינם מרוסיה במסגרת התוכנית.
במסגרת התוכנית שוגר האזרח הראשון לחלל שאינו מברית המועצות או מארצות הברית, וגם האדם ההיספני והשחור הראשון בחלל, וגם הנציג הראשון מיבשת אסיה בחלל.
במקביל לתוכנית זו שוגרו לוויינים מסדרה ביון, כאשר ברוב השיגורים בוצעו ניסויים שהוכנו במדינות שונות.
השיגורים בוצעו מקוסמודרום בייקונור, קוסמודרום פלסצק וקוסמודרום בייקונור בעזרת משגר לוויינים וחלליות בהתאם לגודל הלוויין.
הלוויין כלל יחידת נחיתה 30 ביוני 1972אינטרקוסמוס 7 375 ק"ג חקר פעילות השמש 30 בנובמבר 1972אינטרקוסמוס 8 340 ק"ג חקר זוהר הקוטב 19 באפריל 1973אינטרקוסמוס 9 400 ק"ג חקר יונוספירה ופעילות השמש.
הלוויין נקרא גם "קופרניקוס 500" לכבוד 500 שנים להולדת המדען.
כלל לוויין "מגיון" בצ'כי ששוחרר לטיסה נפרדת.
27 בפברואר 1979אינטרקוסמוס 19 1042 ק"ג6 חודשים חקר יונוספירה.
1 בנובמבר 1979אינטרקוסמוס 20 995 ק"ג6 חודשים חקר אוקיינוס ואטמוספירה.
6 בפברואר 1981אינטרקוסמוס 21 995 ק"ג6 חודשים חקר אוקיינוס ואטמוספירה בהמשך לתוכנית של הלוויין הקודם 7 באוגוסט 1981אינטרקוסמוס 22 1500 ק"ג חקר יונוספירה ומגנטוספירה.
שיקבל שם "בולגריה 1300" לציון הקמת הדמינה 26 באפריל 1985אינטרקוסמוס 23 1000 ק"ג חקר השפעת רוח השמש על מגנטוספירה.
28 בספטמבר 1989אינטרקוסמוס 24 14000 ק"ג6 חודשים חקר מגנטוספירה.
18 בדצמבר 1991אינטרקוסמוס 25 1300 ק"ג6 חודשים חקר מגנטוספירה ויונוספירה.
במסגרת תוכנית זו נשלחו טייסי החלל הבאים:
איניאציו סילונה (באיטלקית: Ignazio Silone; 1 במאי 1900 – 22 באוגוסט 1978) הוא שם העט של סקונדו טרנקווילי Secondino Tranquilli, סופר איטלקי ופעיל נגד שלטון איטליה הפשיסטית.
סקונדו טרנקווילי נולד ב-1 במאי 1900 בעיר פשינה שבנפת ל'אקוילה שבאיטליה.
אביו היה בעל נחלה קטנה, ואמו - אורגת.
המשבר הקשה שפקד את ענף היין בתחילת המאה ה-20 לא פסח על משפחת טרנקווילי.
האב היגר לברזיל לכמה שנים והכרמים והבקר נמכרו.
בכיתות הראשונות של בית הספר התיכון למד טרנקווילי במוסד לפרחי כמורה של המחוז הכנסייתי של המארסי, שהיה אז בפאשינה.
בשנת 1915, בעקבות רעש האדמה שהחריב חלק גדול של מארסיקה, נותר סילונה ללא הורים וללא קורת גג.
הוא המשיך בלימודיו במוסד דתי ברג'ו די קלבריה, אך עוד לפני סוף המלחמה הסיחה התסיסה הפוליטית את דעתו מהלימודים הסדירים בחטיבה העליונה של בית הספר התיכון.
בגיל 17 הצטרף לשורות הסוציאליסטים, שהצהירו על התנגדותם למלחמה.
הצטרפות זו ציינה את ראשיתה של מחויבותו הפוליטית, שעתידה היה להימשך כל חייו.
זאת הייתה גם ראשית פעילותו הספרותית-עיתונאית של סילונה.
הוא התחיל לשלוח מאמרים לעיתון "אוונטי" כדי לחשוף את מחדליו של אגף ההנדסה האזרחית בעבודות השיקום אחרי רעש האדמה.
בזכות מאמרים אלה מונה לכתב של שבועון הסוציאליסטים הצעירים "ל'אוואנגוארדיה".
בינתיים, בשנת 1917, מונה למזכיר איגוד הפועלים החקלאיים של חברת אברוצי, שמקום מושבו היה באוצאנו.
שנה לאחר מכן עבר לרומא, וכאן בד בבד עם המשך בלתי מסודר של לימודיו, מילא תפקידים מדיניים, שחשיבותם הלכה וגדלה.
הוא נעשה לידידו האישי של אנטוניו גראמשי.
בכנס בליבורנו בשנת 1921, שבו נוסדה המפלגה הקומוניסטית האיטלקית, שבה מילא תפקידים אחראיים הן בתור עיתונאי והן כאחד ממנהיגי הארגון המחתרתי.
הוא נבחר לחבר הנהלת המפלגה ונשאר באיטליה כפעיל נועז לצידו של גראמשי גם אחרי חקיקת החוקים הפשיסטיים המיוחדים.
פעמיים הואשם לפני "בית הדין המיוחד להגנת המדינה", אך לא נשפט משום שנעדר.
הואיל והמשטרה חיפשה אחריו, ברח מאיטליה ומצא מקלט בצרפת, לאחר מכן בספרד ולבסוף בברית המועצות.
במאי 1927 השתתף במוסקבה יחד עם פלמירו טוליאטי באסיפות הקומינטרן, שהכינו את הרשעתם וגירושם של טרוצקי, בוכארין וזינובייב מהמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
הייתה זו תקופה חשובה במיוחד בתולדות תנועת הפועלים הבינלאומית, שכן אז תפס סטלין בפועל את השלטון.
באסיפות הדרמטיות האלה במוסקבה טמונה תחילתו של המשבר, שעתיד היה להביא לניתוקו של סילונה מהמפלגה הקומוניסטית האיטלקית.
לאחר שהתגלתה לו צביעות הסטליניזם, החליט לנתק כל קשר עם המפלגה, ולפרוש מהפוליטיקה הפעילה; בעת ובעונה אחת החליט להמשיך את מאבקו באמצעות העבודה הספרותית.
כך נולד הרעיון לרומן הראשון שלו, "פונטמרה" (Fontamara).
סילונה כתב את "פונטמרה" בשנת 1930 בדאבוס, הכפר שווייצרי שנודע אז כמקום מרפא למחלות ריאה.
ואכן שהה שם סילונה משום שלקה בשחפת חמורה.
לא הייתה זו הפעם הראשונה, ואף לא האחרונה, שהיה על סף מוות.
משום כך הייתה אריכות ימיו מן התופעות המפתיעות של חייו.
באותה תקופה אירע דבר דרמטי נוסף, שהכאיב לסילונה במיוחד - מעצר אחיו, רומולו, בן משפחתו היחיד שנותר בחיים אחרי רעש האדמה בשנת 1915. לאחר שעקר לציריך, ביקש סילונה מקלט מדיני מאת שלטונות שווייץ.
שהייתו במקום, שנמשכה ארבע עשרה שנה, לא הייתה נעימה לו.
בניגוד לאגדה הרווחת, לא הקלו שלטונות שווייץ על חיי הסופר, בדאגתם לא לפגוע בממשלת איטליה.
חיי הגלות נעשו מרים לסילונה, אחרי שניתק כל קשר עם הקומוניסטים ועם כל המיליטנטים מכל מפלגה או אידאולוגיה שהיא.
בניגוד למעשי ידידיו (טאסקה, טרסו, ליאונטי, ראוואצולי) שנטשו עמו את המפלגה הקומוניסטית מתוך התנגדות לקו הסטליניסטי, הוא רצה להישאר מחוץ לכל ארגון ולהתמסר לייעודו החדש - סופר.
בשנת 1933, שלוש שנים לאחר כתיבתו, הצליח להוציא לאור בציריך את ספרו "פונטמרה".
הוא הצליח לפרסמו לאחר שהתחייב לשלם מכיסו את הוצאות ההדפסה, משעלו בתוהו ניסיונות רבים אצל מו"לים שווייצרים שונים, שחששו מתגמול פשיסטי.
משנת 1933 ועד היום הודפס "פונטמרה" בשני מיליון עותקים בעשרים ושמונה שפות.
בחירת הפסבדונים "סילונה" קדמה לפעילותו הספרותית.
הוא השתמש בו לראשונה בשנת 1923, כאשר היה בכלא בארסלונה: בשם זה היה חותם על המאמרים שהיה שולח לשבועון "La Batalla" ("המאבק").
שתי סיבות גרמו לבחירת השם "סילונה".
הוא הזכיר את מנהיג המורדים המארסים, פופדיוס סילו, במלחמה נגד רומא, ועל כן היה סמל לעצמאות; נוסף לזה, במאמץ מה אפשר היה להסיק ממנו אהדה להתנגדות הקאטאלנית למדריד, ברוח המאמרים שפורסמו ב-"La Batalla".
כאשר הוחזר בשנת 1933 הפסבדונים לשימוש לצורך הספרות, נלווה אליו השם "איניאציו", "כדי להטביל לנצרות את שם המשפחה הפגני" - כפי שהסביר סילונה עצמו.
כאמור, התעתד סילונה להיות אך ורק סופר, ולהישאר מחוץ לכל ארגון פוליטי.
הוא נשאר נאמן להתחייבותו זו במשך עשר שנים, עד שנת 1940. אז, בעקבות הפצתם לכל רוח של הגולים המדיניים האיטלקים, שהתרכזו בעיקר בצרפת, הסכים להקים מחדש את המרכז הסוציאליסטי בחוץ-לארץ ולנהלו, בחוזרו בכך לפעילות מדינית ארגונית.
באותה תקופה החל גם בפרסום הדו-שבועון "L'avvenire dei lavoratori" ("עתיד הפועלים"), שהיה מועבר בהסתר מציריך לאיטליה הכבושה.
בססמה "Liberare e federare"- ("לשחרר ולאחד") פרסם גם סדרת חוברות במטרה להפיץ את דעותיו המדיניות, שאופיינו בדחיית האידאולוגיה המרקסיסטית או כל אידאולוגיה טוטליטרית אחרת ובהעדפת הגישה הפדרליסטית - במישור האירופי, והאוטונומיסטית - במדיניות הפנים.
אחרי שובו של סילונה לאיטליה מגלותו בשווייץ, באוקטובר 1944, נמשכה פעילותו המדינית.
משצורף להנהגת המפלגה הסוציאליסטית ומונה לעורך ה"אוואנטי" (שהיה אז העיתון היומי הנפוץ ביותר באיטליה), נבחר סילונה גם לחבר האספה המכוננת מטעם מקום הולדתו, חבל אברוצו.
אך בסך הכל היה זה לגביו ניסיון מאכזב.
בשנת 1948 סירב להיות מועמד לבחירות.
וכך התוודה במאמר של ביקורת עצמית, שפורסם ב-"Europa socialista",השבועון שייסד אחרי שעזב את "אוואנטי": "תלאות התקופה שלאחר המלחמה תרמו תרומה מכרעת לחיזוק חשדנותי כלפי המפלגות, ועשו את אמונתי הליברטארית ברורה יותר."
מאז ואילך גבר שוב הסופר שבו על איש הפוליטיקה.
בשל שורת נסיבות, שבהן גררה אחריה כל התחייבות את רעותה, נמשכה פעילותו כסוציאליסט לוחם עוד זמן מה.
כך, למשל, היה בשנת 1949 ממייסדי המפלגה הסוציאליסטית המאוחדת (PSU) יחד עם ג'וזפה רומיטה וטריסטאנו קודיניולה; ובשנת 1951 עדיין שיתף פעולה עם אלדו קוקי וואלדו מאניאני אחרי עוזבם את המפלגה הקומוניסטית האיטלקית (PCI), בניסיון להעניק ממשות מדינית ל"תנועת העובדים האיטלקים" (MLI).
אך מעורבותו הצטמצמה עתה לריכוז פגישות וקבוצות, תפקיד שהתאים לניסיונו הרב ולכושרו הארגוני.
הדחף לנטישה הסופית של הפעילות המדינית בא לו משכנועו העמוק כי "מקומו האמיתי של הסופר הוא בחברה, ולא במוסדות המדינה" – כפי שכתב במסה "La scelta dei compagni " – "בחירתם של חברים".
בשנת 1952 הבהיר פרסום "Una manciata di more" ("חופן תותים"), הרומן הראשון שלו שנכתב באיטליה, את טבעו המוסרי והחברתי מעיקרו של ייעודו.
הספרים שראו אור בשנים הבאות ("Il segreto di luca" ("סודו של לוקה") - ב-1956; "La volpe e le camelie" ("השועל והקמליות") ב-1960; "Uscita di sicurezza" ("יציאת חירום") ב-1965; "L'avventura d'un povero cristiano" ("הרפתקה של נוצרי עלוב") - ב-1968) הם ציוני דרך נוספים לעבודתו כמחבר רומנים, מסות ומחזות.
באותן השנים היה סילונה עורכו של הירחון "Tempo presente" ("זמן הווה") שיצא לאור ברומא בין השנים 1956–1968, והיה יושב ראש האגודה האיטלקית למען חופש התרבות.
שתי פעילויות אלה, שנראו בעיניו כהשלמה לעבודתו כסופר, מראות שבעזבו את הפעילות המפלגתית לא נטש סילונה את התעניינותו בחברה ובפוליטיקה, אלא המשיך את מאבקו הליברטארי, שאפשר לתמצתו בנוסחה "נוצרי ללא כנסייה וסוציאליסט ללא מפלגה".
סילונה נפטר בז'נבה ב-22 אוגוסט 1978.
סילונה עזב את איטליה ב-1927 והגיע לברית המועצות.
בעודו שם הכריז על התנגדותו לסטלין ולקומינטרן.
בהתאם לכך גורש מן ה-PCI.
הוא אובחן כסובל משחפת ודיכאון קליני, ובילה זמן רב במרפאות בשווייצריה.
כשהחלים כתב את ספרו הראשון "פונטמרה" שפורסם בתרגום לגרמנית בשנת 1933.
בשנים אלו כתב את ספרו "בית הספר לדיקטטורים".
הספר, שהופיע בתרגום עברי בשנת 1942 ובו הביע את התנגדותו לכל צורה של טוטליטריות, זכה להד רב בתקופת היישוב.
צבא ארצות הברית הדפיס עותקים מיצירותיו "פונטמרה" ו"לחם ויין" וחילק אותם לאיטלקים בזמן המערכה על איטליה במלחמת העולם השנייה לאחר 1943. ספרים אלו ביחד עם "הזרע שמתחת לשלג" מהווים את "הטרילוגיה של אברוצו".
סילונה שב לאיטליה ב-1944 והיה לחבר הפרלמנט מטעם ה-PSI.
במהלך המלחמה הנהיג סילונה מחתרת סוציאליסטית שפעלה משווייץ בתמיכה בתנועת המחתרת בצפון איטליה הכבושה על ידי הנאצים.
כן שימש כסוכן של ה-OSS, ארגון המודיעין האמריקני שקדם ל-CIA.
בשנת 1949 היה בין התורמים לאנתולוגיה "האל שהכזיב" בה התוודו אנשי רוח על התפכחותם מן הקומוניזם.
לאחר פרסום הספר הצטרף סילונה ל"אגודה לחופש תרבותי" וערך עיתון בשם "זמן הווה" - "Tempo Presente".
ב-1967 הסתבר כי העיתון קיבל מימון חשאי מסוכנות הביון של ארצות הברית.
סילונה התפטר והקדיש את זמנו לכתיבת נובלות אוטוביוגרפיות.
ב-1969 זכה בפרס ירושלים המוענק לסופרים המתמודדים ביצירותיהם עם נושאים של חופש הפרט בחברה.
סילונה היה נשוי לדארינה לאראסי, אירית שלמדה ספרות איטלקית.
ההיסטוריונים האיטלקים דאריו ביוקה ומאורו קנאלי מצאו מסמכים המוכיחים כי סילונה פעל כמודיע עבור המשטרה הפשיסטית בין 1922 ל-1930. ממצאיהם פורסמו בספר בשם "המודיע, סילונה, הקומוניסטים והמשטרה".
על אף המחלוקת שהתעוררה, המציאו החוקרים סימוכין לממצאיהם.
היסטוריונים אחרים טוענים כי כמה מהמסמכים לא ניתנים לייחוס לסילונה.
בשנת 2005 פורסמה ביוגרפיה על ידי ביוקה, הכוללת מסמכים המראים את מעורבותו של סילונה לצד האמריקנים בפעולות ביון במהלך מלחמת העולם השנייה, ומראים כי עמדותיו הפוליטיות היו מורכבות ממה שניתן להבין מכתביו, וכי חש תחושה עמוקה של חרטה.
ספריו של איניאציו סילונה בעברית
בית ספר לדיקטאטורים, תרגם א' קריב, עם עובד, תל אביב, תש'ב 1942
בית-ספר לדיקטטורים, תרגמה מאיטלקית גרציאלה דנון, עם עובד תל אביב, 1985
חופן תותים, רומן, תרגם מאיטלקית נחמיה רבן, עם עובד תל אביב, תשי'ג 1953
יין ולחם, תרגם מאיטלקית גאיו שילוני, זמורה ביתן תל אביב, תשנ'ה 1994
לחם ויין, תרגם לעברית עזריאל אוכמני, זמורה ביתן, תל אביב, 1985
פונטמרה , מאיטלקית - עמנואל בארי, זמורה ביתן, תל אביב, 1986
פונטמרה, רומן, תרגם יצחק שנהר, שטיבל, תל אביב, 1934
איניגו ג'ונס היה אדריכל אנגלי שנחשב לאחד מחשובי האדריכלות האנגלית.
ג'ונס היה זה אשר הביא את סגנון אדריכלות הרנסאנס לאנגליה ולצרפת.
ג'ונס נולד בסמית'פילד שבמרכז לונדון, בן ליצרן בדים קתולי ולשי.
ג'ונס נקרא על שם אביו איניגו (ככל הנראה קיצור של "איגנשיוס" - "ignatius") והוטבל בכנסיית סנט ברת'ולומיו הקטנה.
לא ידוע היכן התחנך בצעירותו, אולם בסוף המאה ה-16 נסע ללמוד אדריכלות באיטליה, ובכך היה לאחד מראשוני תושבי אנגליה שעשה זאת).
ג'ונס ביקר באיטליה בין השנים 1598–1603 (ככל הנראה במימון רוג'ר מנרס, הארל החמישי מרות'לנד), ובשנית בין 1613 ו-1614. בביקוריו הושפע מסגנון אדריכלות הרנסאנס האיטלקי וכן מעבודותיו של אנדראה פלדיו.
השפעות אלו נראו לימים בתכנוניו של ג'ונס ובכך הביא לאנגליה את סגנון האדריכלות הפלדיאנית, הקרוי על שמו של פלדיו.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האנגלית בשנת 1642 הוחרם רכושו, אולם זה הושב לו בשנת 1646. בתקופה שבה הוחרם רכושו התגורר במגורים שניתנו לו בבית סומרסט.
ג'ונס נקבר בכנסיית רציף סנט בנט פאול שבלונדון.
עם יצירותיו הידועות ביותר של ג'ונס נמנים בית המלכה שבגריניץ', אותו תכנן בשנת 1616, ובית הסעודות שהיה חלק מארמון וייטהול, אותו תכנן ג'ונס בשנת 1619 בסיועו של עוזרו ואחיינו, האדריכל ג'ון וב.
ג'ונס תכנן את מתחם קובנט גרדן במימונו של פרנסיס ראסל, הארל הרביעי מבדפורד, אשר ביקש ממנו לתכנן פיאצה איטלקית.
ראסל התחייב לבנות בכיכר כנסייה, אולם ביקש לחסוך בהוצאות ועל מנת לבנות יותר יחידות דיור במתחם הורה לג'ונס לבנות "אסם".
ג'ונס הסכים, אולם לעוזרו אמר כי יבנה את "האסם הכי יפה באירופה".
ג'ונס שימש כמנהל עבודות הבנייה עבור המלך צ'ארלס הראשון ובמסגרת תפקיד זה התבקש לערוך סקר ארכיטקטוני של סטונהנג' והיה הראשון שערך מדידות מסודרות במקום.
כמו כן תכנן עבור המלכה הנרייטה מריה את הקפלה הקתולית בבית סומרסט.
בנוסף להיותו אדריכל מוכשר ג'ונס פעל רבות בתחום עיצוב תפאורות ותלבושות לתיאטרון.
הוא היה לראשון שתכנן תפאורות נעות עבור התיאטרון האנגלי.
כמו כן, תכנן תחפושות, תלבושות ואביזרי במה עבור בן ג'ונסון.
אינטרפלוג הייתה חברת התעופה הלאומית של גרמניה המזרחית מ-1963 עד 1990. בסיסה המרכזי היה בברלין המזרחית.
החברה ביצעה טיסות סדירות וטיסות שכר ליעדים אירופאיים וטרנס-אטלנטיים מהבסיס שלה בנמל התעופה ברלין שנפלד, כאשר רוב הטיסות שלה הן למדינות קומקון.
לאחר איחוד גרמניה, החברה חדלה מלהתקיים.
עד שנת 1945, חברת לופטהנזה שירתה כחברת הדגל של גרמניה.
לאחר סוף מלחמת העולם השנייה וכיבוש גרמניה של בעלות הברית, כל המטוסים במדינה קורקעו והחברה חדלה מלהתקיים.
ב-1954 חברה מערב גרמנית רכשה את הסמל המסחרי של לופטהנזה.
ב-1955, דויטשה לופטהנזה (לופטהנזה המזרח גרמנית) נוסדה כיריבה, חברת הדגל של גרמניה המזרחית.
מעט אחר כך נהיה ברור מאליו שחברת התעופה המזרח גרמנית כנראה תפסיד במשפט על השימוש במותג לופטהנזה.
כצירוף מקרים, אינטרפלוג נוסדה ב-18 בספטמבר 1958 כחברת גיבוי, בהתחלה כוונה להיות השלמה לתחום התעופה האזרחית של גרמניה המזרחית כספקית טיסות צ'רטר.
ב-1963, דויטשה לופטהנזה חדלה מלהתקיים, בגלל רווחים נמוכים.
הצוות, צי המטוסים, וקווי החברה, הועברו ישירות לאינטרפלוג, שמעתה נהייתה חברת התעופה הלאומית של גרמניה מזרחית.
כחברת התעופה הלאומית המזרח גרמנית
כחברת תעופה בבעלות המדינה, אינטרפלוג ובערך כל 8,000 עובדיה, היו תחת שליטתו של משרד הביטחון, שהחזיק ביד חזקה את כל הכוחות המזוינים המזרח גרמנים.
מרבית הטייסים של אינטרפלוג היו אנשי מילואים של הצבא, וחברים במפלגה הקומוניסטית המזרח גרמנית.
וכל מטוסיה יכלו לעבור הסבה מקצועית לשירות הצבא בכל רגע.
קלאוס הנקס, מי שהפך למנכ"ל החברה בשנת 1978, שירת בעבורו כגנרל של חיל האוויר המזרח הגרמני.
מועמדים למשרות הדיילים היו צריכים לקבל אישור מהשטאזי, כדי לקבל הערכה ל"נאמנות פוליטית", על מנת למנוע ריגול וניסיונות בריחה למדינות מערביות.
עובדי אינטרפלוג, לא הורשו לתקשר עם עובדים אחרים של חברות תעופה ממדינות לא-סוציאליסטיות.
לאחר שנות ה-60 נצפתה בחברה גדילה משמעותית מה שהדאיג את רשת הקווים ואת צי המטוסים הסובייטי.
מטוס האיליושין Il-18 הפך לעמוד השדרה של הצי החברה למרחקים קצרים.
החברה הייתה המשתמש העיקרי של מטוס הבאדה 152, מטוס סילון מתוצרת מזרח גרמנית.
ב-1969 הוצג לראשונה מטוס הטופולב Tu-134, מטוס הסילון הראשון של אינטרפלוג, הוא שומש בקוויה של החבה באירופה.
מטוס האיליושין Il-63 בעל יכולת הטיסה למרחקים ארוכים נהיה חלק מצי מטוסיה של החברה ב-1971. באותה השנה, מספר הנוסעים השנתי הממוצע של אינטרפלוג הגיע למיליון.
בגלל משבר האנרגיה העולמי בשנות ה-70, עם עליית מחירי הדלק, אינטרפלוג החלה לבטל באיטיות קווים מקומיים.
טיסתה האחרונה של אינטרפלוג ממזרח ברלין לארפורט התקיימה באפריל 1980.
סוף שנות ה-80 ואיחוד גרמניה
במשך שנות ה-80, התמודדה אינטרפלוג עם בעיות נרחבות בגלל צי המטוסים הישן שלה.
החיסכון בדלק של החברה היה יחסית זניח בהשוואה לחבורת תעופה מערביות אחרות, ורגולציות המונעות רעש גרמו לחברה לשלם מיסי נמל יקרים.
לעיתים נאסר על החברה לנחות בנמלי תעופה מסוימים.
במהלך הפרסטרויקה הצליחה אינטרפלוג להגיע להסכמה עם לוט, ולקניית שישה מטוסים מסוג בואינג 767, ובשנת 1988 קנתה מטוסים מאותו סוג גם חברת מאלב ההונגרית.
באותה השנה, אינטרפלוג ביצעה קנייה של שלושה מטוסים מדגם איירבוס A310 בשווי של 420 מיליון מארקים גרמניים.
מטוס האיירבוס הראשון נשלח לאינטרפלוג ב-26 ביוני 1989. הצוותים המזרח גרמנים אומנו במערב גרמניה לשירות על המטוס.
המטוס אפשר לחברה לבצע טיסות ישירות לקובה (לפני כן הטיסות לשם היו צריכות לעצור בנמל התעופה גנדר בקנדה).
בעקבות נפילת חומת ברלין ב-9 בנובמבר 1989 והשינויים הפוליטיים שלאחר מכן במזרח גרמניה, הביעו כמה חברות תעופה זרות כוונות להשתלט על חלקים מהחברה הבלתי רווחית ביותר, על מנת לתפוס את השוק בתעבורה האווירית הגרמנית, במיוחד בנוגע לעניין ברלין.
בתחילת מרץ 1990 חתמה לופטהנזה על מכתב כוונות לרכוש 26% באינטרפלוג, אך ההצעה נחסמה על ידי משרד הקרטל הפדרלי.
גם התוכניות להשתלטות על ידי בריטיש איירווייז לא יצאו לפועל.
ב-1 ביולי 1990, אינטרפלוג הפכה לחברה באיגוד יאט"א.
כתוצאה מאיחוד גרמניה ב-3 באוקטובר 1990, אינטרפלוג נכנסה תחת כנפה של הטראוהנדסאלט, מועצה מערב גרמנית שתפקידה היה להפריט חברות מזרח גרמניות שהיו בבעלות ממשלתה.
כיוון שלא נמצאו משקיעים, הוכרז ב-7 בפברואר 1991 שאינטרפלוג (שבזמנו היו לה 2,900 עובדים ו-20 מטוסים) תפסיק את פעילותה.
הטיסה המסחרית האחרונה של החברה (ברלין-וינה-ברלין) התקיימה ב-30 באפריל 1991 במטוס טופולב Tu-134.
לאחר הפסקת פעילותה של החברה, קבוצה של עובדים לשעבר של אינטרפלוג רכשו חמישה ממטוסי ה-Il-18 והקימו חברת תעופה בשם "ברליין" שהפעילה טיסות צ'רטר ומטען מנמל התעופה שנפלד בברלין.
שלושה ממטוסי האיירבוס A310 של החברה שנרכשו ב-1988 נמסרו לטראוהנדסאלט תחת בעלותה של ממשלת גרמניה.
השימוש העיקרי שלהם היה לחיל האוויר הגרמני ולטיסות של נשיאים וקנצלרים.
כמה מטוסי אינטרפלוג לשעבר השתמרו במקומות שונים בגרמניה.
כחברה ממשלתית בבעלותה של מזרח גרמניה, לאינטרפלוג היה תפקיד חשוב בהכנסת מטבע חוץ לקופת המדינה, בעיקר מכיוון שהמטבע הלאומי, המארק המזרח גרמני היה נחשב כמטבע חלש.
במשך רוב שנות קיומה אינטרפלוג לא הייתה חברה בארגון יאט"א, וכתוצאה מכך יכלה להרשות לעצמה לחתוך את מחירי כרטיסיה בהשוואה למתחרות.
מתחילת שנות ה-70, מאמץ גדול נוסה על הפעלת טיסות שכר ליעדי נופש בים התיכון ובים השחור, רוב הקווים שירתו מערב גרמניים בעיקר כיוון שעליהם לא הוחלו תקנות שמנעו את עזיבתם.
מאוחר יותר, ניתנה לה זכות לנחות במספר יעדים במערב אירופה.
כרטיסים לקווים הללו היו זמינים לרכישה דרך סוכנויות נסיעות במערב ברלין ובמערב גרמניה שחתמו על הסכם מכירות עם אינטרפלוג.
כדי להקל על המעבר של מערב גרמנים ממערב ברלין לנמל התעופה שונפלד וחזרה, נבנה מעבר גבול מיוחד וולטרסדרופר שאסה, ומשם פעלו שאטלים לנמל התעופה.
בתחילת שנות ה-80, מחירי הכרטיסים הנמוכים גרמו להשפעה רבה בנמל התעופה טגל במערב ברלין, ירידה משמעותית בטיסות שכר.
דווח על כך שטייסים של חברת פאן אם, שהיה לחברה מרכז גדול בטגל, שקלו להפעיל טיסות ליון ללא תשלום, כדי לאפשר לחברה להתחרות עם אינטרפלוג.
טורקיש איירליינס חתמה על הסכם עם אינטרפלוג שבמסגרתו הוקמו שתי חברות התעופה היחידות שהציעו טיסות ייעודיות עבור מהגרי עבודה טורקים אל מערב גרמניה ומערב ברלין.
עם KLM הקימה אינטרפלוג שותפות לקו משותף בנתיב מזרח ברלין- אמסטרדם במהלך שנות השמונים.
מבין שש הטיסות השבועיות, שתיים הופעלו על ידי Fokker F28 של KLM, וארבע על ידי מטוסי Tu-134 ו-Il-62 של אינטרפלוג.
מכיוון שאף חברת תעופה לא הייתה רשאית לחצות את הגבול הפנים-גרמני, הטיסות של KLM הועברו דרך דנמרק, ואינטרפלוג בחרה בנתיב דרומי שעבר מעל צ'כוסלובקיה.
במהלך יריד הסחר השנתי של לייפציג, שנחשב באותה עת כמקום המפגש החשוב ביותר עבור אנשי עסקים ופוליטיקאים משני צידי מסך הברזל, קיבלו לופטהנזה ואינטרפלוג אישורים מיוחדים להפעלת טיסות בין לייפציג למערב גרמניה.
בשנת 1990 נוספו טיסות אינטרפלוג מדרזדן, המבורג וקלן.
במהלך השנים אינטרפלוג הפעילה את סוגי המטוסים הבאים בטיסותיה המסחריות:
אִינְטֶרְרֶקְס (לטינית: Interrex; מלך ביניים), הייתה משרה ברומא העתיקה.
מקורה של המשרה היא בתקופת המלוכה.
כאשר המלך נפטר, הסנאט היה מתכנס ובוחר אינטררקס שייקח על עצמו את תפקידו של המלך עד לבחירתו של מלך חדש.
בתקופת הרפובליקה, כאשר אחד הקונסולים התפטר, הודח או נהרג במהלך כהונתו ועמיתו שהה מחוץ לעיר, או שהגיע זמן הבחירות ושני הקונסולים שהו מחוץ לעיר, היה הסנאט ממנה אינטררקס שתפקידו היה לערוך בחירות לקונסולאט (בחירות למשרת הקונסול).
מסיבה זאת האינטררקס היה נושא המשרה היחיד שלטריבוני הפלבס לא הייתה סמכות להשתמש בזכות הוטו שלהם כנגדו.
האדם המכהן כאינטררקס חייב היה להיות פטריקי, כהונת האינטררקס נמשכה חמישה ימים ואז היה עליו להתפטר ומונה אינטררקס חדש במקומו.
על הראשון לכהן בתפקיד נאסר להשלים את משימתו כך שלמטרת עריכת בחירות נדרשו לפחות שני אינטררקס.
אינטררגנום או אינטרגנום הוא מושג מתחום מדעי המדינה והמשפט המתייחס לתקופה שבין שלטונם של מלכים שונים - היינו מצב של העדר רציפות שלטונית.
מצב זה התרחש לאורך ההיסטוריה במועדים בהם הייתה מחלוקת בדבר היורש החוקי, ומספר יורשים שונים נאבקו ביניהם על השלטון.
מקור המושג הוא ברומא העתיקה, בתקופת המלוכה מונה אינטררקס ששלט במדינה בתקופת הביניים שבין מות המלך לבין בחירת המלך החדש, התפקיד המשיך להתקיים ברפובליקה ואינטררקס מונה כשאחד הקונסולים לא סיים את כהונתו וחברו לא יכול היה להיות נוכח ברומא לצורך עריכת בחירות.
במשפט הרומי התלוותה לאינטררגנום גם הכרזה על "יוסטיטיום" (justitium) - הכרזה על מצב חירום, שכן בהיעדר שליט חוקי הייתה צפויה להתחיל תקופה של "טומולטוס" (tumultus) - "הפרות סדר".
על פי כללי הירושה שהיו מקובלים בבתי מלוכה בעבר, ועדיין מקובלים כיום הן במערכות שלטון ובבתי מלוכה, תקופה שכזו אינה צריכה להתרחש, שכן תמיד צריך להיות גוף ריבוני שלטוני.
בעקבות הכלל המשפטי - ברגע מותו של שליט אחד יורשו הופך מיידית לשליט, אף מבלי טקס רשמי, ולכן קיימת רציפות שלטונית.
גם במערכות שלטון מודרניות במדינות דמוקרטיות מתקיימת רציפות, כאשר לאחר בחירות ממשיך לכהן הגוף השולט שקדם לבחירות עד לכניסה רשמית לתפקיד של המועמד הנבחר.
מצב של העדר רציפות מתרחש בהיעדר יורש חוקי ולאחר מותו של השליט הקודם.
תקופות ידועות של אינטררגנום לאור ההיסטוריה:
האיטררגנום של ונציה ב-737: אחרי הרצחו של דוכס ונציה אורסו איפאטו הייתה תקופה בה לא היה דוכס שליט ובוונציה שלט המגיסטר מיליטום, דומניקו לאוני
האיטררגנום הגדול (1254–1273) באימפריה הרומית הקדושה
ברוסיה: 1598–1613 (בין שושלת רוריק לשושלת רומנוב)
האינטררגנום האנגלי : 1649–1660 - תקופת שלטונו של אוליבר קרומוול לאחר הדחתו של צ'ארלס הראשון מלך אנגליה
אינטררגנום אפיפיורי או "כיסא ריק"
התקופה שלאחר מותו (או פרישתו) של אפיפיור ועד בחירת אפיפיור חדש על ידי הקרדינלים בקונקלווה, נקראת אף היא "אינטררגנום" או "כיסא ריק" (sede vacante).
אִינְטֶרְקוֹם הוא מכשיר דומה לטלפון, עם קו תקשורת חוטי, המשמש ככלי תקשורת בין חדרים וחלקים שונים של אותו בניין.
השימוש הנפוץ ביותר במכשיר זה הוא לצורך שיחה לבירור זהותו של אדם המבקש להיכנס אל המבנה ועומד מחוץ לדלת הכניסה.
קיים מגוון רחב של מערכות אינטרקום לבית ולמשרד: אינטרקום לאפרכסת, אינטרקום לקו טלפון, אינטרקום וידאו, אינטרקום עם או בלי קודן ועוד.
במשרדים, מערכות אינטרקום משמשות בדרך כלל לתקשורת בין חדרים שונים ובין אנשים שונים.
על סוגי האינטרקום השונים ושימושם
בראשית דרכו של האינטרקום, האינטרקום היה קווי והשתמש בחיווט פיזי כדי לחבר את עמדות האינטרקום הנמצאות בתוך הבניין.
הוא סיפק אפשרות שמע בלבד, ואפשר תקשורת בין חדרים שונים או בין כניסה ראשית לחדרים פנימיים במגורים או במסחר, למטרות תקשורת פנימית, גישה מרחוק ואבטחה.
אחריו יצא האינטרקום האלחוטי, אשר לא נזקק לחיווט פיזי, וגם הוא סיפק שמע בלבד.
הוא קל יותר להתקנה לעומת האינטרקום הקווי ואף גמיש יותר בכל הקשור לניידות והטווח.
שימושו זהה לשימוש האינטרקום הקווי.
לאחר מיכן פותחו מערכות אינטרקום הוידאו, שמאפשר לאנשים לא רק לדבר אחד עם השני אלא גם לראות אחד את השני.
שימושו זהה לשימוש האינטרקום הקווי והאלחוטי, אך העובדה כי הוא כולל וידאו מספקת שכבת אבטחה נוספת על ידי זיהוי ויזואלי.
מאוחר יותר הופיע אינטרקום שמבוסס על פרוטוקול אינטרנט, המשתמש באינטרנט כדי לאפשר למערכת לתפקד, ומציע אפשרויות נוספות כגון גישה מרחוק ואיחוד עם מערכות אחרות.
בסדרה "פילו וסופי", פילו וסופי החתולים מתייעצים עם האינטרקום של בית מספר 9 ברחוב סוקולוב, המחשיבים אותו כגורו.
נעשו מספר מערכונים ב"קומדי סטור" סביב האינטרקום.
אינטרפרון בטא 1b (שמות מסחריים: בטאפרון, Betaseron [באמריקה הצפונית], Extavia, ZIFERON) היא תרופה לטיפול בטרשת נפוצה הן בשלב הראשוני של המחלה, שלב המוגדר מסוג התקפי- הפוגתי, והן לאלו שנמצאים בשלב השני של המחלה (50% מהחולים) המוגדר מהלך משני- מתקדם, בשלב זה מתפתחים תסמינים כרוניים ונכות בקרב החולים.
האינטרפרון בטא 1b הוא האינטרפרון היחיד המאושר לשלב זה, ומאפשר לסייע בטיפול במחלה עצמה ולא רק בתסמיניה, בניסיון להאט את התקדמות המחלה.
במחקר BENEFIT הוכח כי טיפול מוקדם בבטאפרון יכול לעכב את התקדמות המחלה באופן משמעותי ולדחות את הסיכון להופעת התקף שני.
כמו כן טיפול מוקדם באינטרפרון בטא 1b תורם להפחתה בתדירות התקפים לאורך השנים, להפחתה בהופעת נגעים במוח ולשמירה על יכולת קוגניטיבית.
אינטרפרון בטא 1b הוא התרופה היחידה לטרשת נפוצה המאושרת בהתוויות רחבות החל מטיפול מוקדם ועד לשלבים מאוחרים במחלה, מה שמעיד על רמת יעילותה הגבוהה.
אינטרפרון בטא-1b מווסת את פעילות מערכת החיסון בגוף האדם.
אינטרפרונים מיוצרים על ידי תאים בתגובה לנגיפים.
שמם ניתן להם על יכולתם "להתערב" בפעולת שעתוק הנגיפים, להפחית את התגובה הדלקתית ובכך למנוע נזק לסיבי העצבים.
אינטרפרון- בטא פעיל בכמה אזורים בגוף, לרבות מחסום הדם-מוח והדם ההיקפי.
באמצעות פעולותיו בדם ההיקפי ובמחסום הדם-מוח, אינטרפרון- בטא פועל ישירות במערכת העצבים המרכזית להפחתת התגובה הדלקתית האוטואימונית.
המנגנונים שבאמצעותם אינטרפרון- בטא פועל ב טרשת נפוצה אינם מובנים די הצורך, אך ידוע כי התכונות המשנות את התגובה הביולוגית של אינטרפרון- בטא מתווכות באמצעות יחסי הגומלין שלו עם תאים קולטנים ספציפיים המצויים על פני השטח בתאי גוף האדם.
ההתקשרות של אינטרפרון- בטא אל קולטנים אלו משרה את פעולתם של כמה תוצרי גנים שנחשבים למתווכים של הפעולות הביולוגיות .
גילוי האינטרפרונים הביא להתקדמות חשובה ביותר בטיפול בטרשת נפוצה מסוג התקפי- הפוגתי.
הניסוי הקליני המכריע של בטאפרון היה המחקר הגדול הראשון, האקראי ומבוקר הפלצבו בטרשת נפוצה, והוביל לאישורה באירופה ובארצות הברית לטיפול בטרשת נפוצה מסוג התקפי- הפוגתי.
מחקר זה אף קבע סטנדרטים חדשים לניסויים אקראיים מבוקרים בטרשת נפוצה.
הניסוי הקליני המכריע של בטאפרון הוכיח כי הטיפול מסייע להפחתת מספר ההתקפים שהחולים חווים, מאריך את פרק הזמן שבין ההתקפים, מפחית את חומרת ההתקפים ומקטין את מספר הפגיעות הנוספות הנראות בהדמיית תהודה מגנטית.
מחקר בנפיט (BENEFIT)בקרב חולים עם אירוע קליני ראשון המרמז על טרשת נפוצה, הדגיש את החשיבות של טיפול מוקדם בבטאפרון.
במחקר זה, הפגין טיפול בבטאפרון את ההשפעות הבאות:
הטיפול בבטאפרון הפחית את הסיכון להתפתחות טרשת נפוצה מוגדרת קלינית ב-50 אחוזים בהשוואה לפלצבו.
חולים בקבוצת הבטאפרון נמצאו מוגנים פי שניים מפני התפתחות טרשת נפוצה (על פי מק' דונלד).
בקבוצת שלא טופלה, כמחצית מהמשתתפים שחוו התקף קליני ראשון פיתחו טרשת נפוצה בתוך שישה חודשים ראשונים.
85 אחוזים אובחנו כלוקים בטרשת נפוצה בתוך שנתיים.
בטאפרון עיכבה את תחילתה של טרשת נפוצה מוגדרת קלינית בשנה שלמה.
טיפול מוקדם בבטאפרון עיכב התקדמות דרגת נכות ב-40 אחוזים, בהשוואה לחולים שטופלו מאוחר לאחר התקף שני או לאחר שנתיים.
ניתוחים של תת-קבוצות הצביעו על כך שהירידה בסיכון להתפתחותה של טרשת נפוצה מוגדרת קלינית הייתה ניכרת עוד יותר בקרב חולים עם מחלה פחות פעילה ופחות מפושטת, בהשוואה לכלל אוכלוסיית המחקר ולחולים עם מחלה מפושטת יותר.
רמת שביעות הרצון של החולים מהטיפול בבטאפרון הייתה גבוהה.
96% מכל החולים המתאימים שטופלו בבטאפרון בחרו להשתתף במחקר.
בטאפרון ניתנת אחת ליומיים באמצעות זריקה תת-עורית, המספקת את אחד המינונים הגבוהים ביותר של אינטרפרון-בטא הזמין לטיפול בצורות שונות של טרשת נפוצה.
בטאפרון היא הנוסחה הלא-חומצית היחידה של אינטרפרון-בטא, ועשויה לכן לסייע להקלת הכאב בעת ההזרקה.
בנוסף לכך, בטאפרון הנה התרופה היחידה לטרשת נפוצה שאינה מצריכה אחסון בתנאי קירור.
בטאפרון ניתן גם לאחסן בטמפרטורת החדר למשך יותר משלושים יום, מה שמקל על האחסון, ההזרקה והנסיעות של החולים.
התגובות השליליות הנפוצות ביותר שדווחו עד כה הן תגובה עורית באזור ההזרקה, חולשה, מערך תסמינים דמוי שפעת וכאב ראש.
לשליטה טובה על תופעות עוריות יש לבצע סבב במקומות ההזרקה וליטול משככי כאבים.
יש להשתמש באמצעי מניעת הריון בקרב נשים בגיל הפוריות.
בדומה לשימוש בכל קבוצת האינטרפרונים יש לבצע ניטור בחולים הסובלים מפגיעה בכבד או בכליות, ולבצע בדיקות דם על פי הוראת רופא.
אינטרפרון בטא 1a (גם אינטרפרון בטא 1-אלפא) הוא ציטוקין במשפחת האינטרפרונים המשמש כתרופה לטיפול בטרשת נפוצה (MS-Multiple Sclerosis).
אינטרפרון זה מיוצר על ידי תאים ביונקים, בעוד שאינטרפרון בטא-1b מיוצר בחיידקי E.
הועלו מספר טיעונים, כי אינטרפרונים עשויים להביא להפחתה של 18-38%, בשיעור ההישנויות של טרשת נפוצה.
לא הודגם כי אינטרפרון בטא האט את התפתחות הנזק הגופני מהמחלה, אינטרפרונים אינם מרפאים טרשת נפוצה (אין ריפוי ידוע); הטענה היא כי אינטרפרונים עשויים להאט את התקדמות המחלה, אם הם ניתנים מוקדם ובמשך מהלך המחלה.
הביטוי הקליני המוקדם ביותר של טרשת נפוצה התקפית-הפוגתית (RRMS) הוא תסמונת קלינית מבודדת (CIS), כלומר, התקף אחד של תסמין יחיד.
במהלך CIS, יש התקף תת-חריף המרמז על דמיאלינציה, אשר צריכה להיכלל בספקטרום של הפנוטיפים של טרשת נפוצה.
טיפול באינטרפרונים לאחר התקף ראשון, מקטין את הסיכון לפתח טרשת נפוצה קלינית.
תרופות יעילות אך במעט, בהקטנת מספר ההתקפים בטרשת נפוצה התקפית-הפוגתית, ובהפחתת ההצטברות של נגעים במוח, הנמדדת באמצעות דימות תהודה מגנטית (MRI), תוך שימוש בגדוליניום.
אינטרפרונים מפחיתים הישנויות בכ-30% ופרופיל הבטיחות שלהם הופך אותם לטיפולי קו ראשון.
עם זאת, לא כל המטופלים מגיבים לטיפולים אלו.
ידוע כי 30% מחולי טרשת נפוצה אינם מגיבים לאינטרפרון בטא.
חולים אלה ניתנים לסיווג כלא-מגיבים גנטית, פרמקולוגית ופתוגנטית.
אחד הגורמים הקשורים לאי-תגובה הוא נוכחות של רמות גבוהות של נוגדנים כנגד אינטרפרון בטא.
טיפול באינטרפרון, ובמיוחד עם אינטרפרון בטא-1b, גורם לייצור נוגדנים מנטרלים, בדרך כלל בששת החודשים השניים, של הטיפול, ב 5% עד 30% מהחולים שטופלו.
יתר על כן, תת-קבוצה של חולי RRMS עם טרשת נפוצה פעילה במיוחד, המכונה לעיתים "טרשת נפוצה המחמירה במהירות", אינה מגיבה בדרך כלל לאינטרפרון בטא-1a.
בעוד שיש צורך במחקרים נוספים לגבי ההשפעות ארוכות הטווח של התרופות, הנתונים הקיימים לגבי ההשפעות של האינטרפרונים, מצביעים על כך שטיפול ארוך-טווח המתחיל המוקדם, הוא בטוח וקשור עם תוצאים טובים יותר.
תרופות בהזרקה עלולות לגרם לגירוי או לשטפי דם באתר ההזרקה.
שטף הדם המתואר נגרם כתוצאה מהזרקה תת-עורית.
אינטרפרון בטא-1a זמין רק בצורת זריקה, ויכול לגרום לתגובות עוריות באתר ההזרקה, העלולות לכלול נמק עורי.
תגובות עוריות עם אינטרפרון בטא שכיחות יותר במסגרת מתן תת-עורי, ובעלות ביטוי קליני מגוון.
הן מופיעות בדרך כלל במהלך החודש הראשון של הטיפול, אם כי שכיחותן וחשיבותן פוחתות לאחר שישה חודשים של טיפול.
התגובות העוריות שכיחות יותר אצל נשים.
התגובות העוריות הקלות, בדרך כלל לא מעכבות את הטיפול, בעוד שנמק עורי מופיע בכ-5% מהחולים ומוביל להפסקת הטיפול.כמו כן, לאורך זמן, עלול להתפתח שקע נראה לעין, באתר ההזרקה, זאת עקב הרס מקומי של רקמת שומן, הידוע בשם ליפואטרופיה, אך תופעה זו קורית לעיתים רחוקות, עם הטיפול באינטרפרון.
האינטרפרונים הם תת-קבוצה של ציטוקינים, המיוצרים בגוף במהלך מחלות, כגון שפעת, על מנת לסייע במאבק בזיהום.
הם אחראים על רבים מהתסמינים של זיהומי שפעת, כולל חום גבוה, כאבי שרירים, עייפות וכאבי ראש.
חולים רבים מדווחים על תסמינים דמויי-שפעת, לאחר נטילת אינטרפרון בטא, אשר בדרך כלל משתפרים בתוך 24 שעות, אם תסמינים אלה קשורים לעלייה זמנית של ציטוקינים.
תגובה זו נוטה להיעלם לאחר 3 חודשים של טיפול ותסמיניה ניתנים לטיפול עם תרופות אנטי-דלקתיות שאינן סטרואידים, ללא-מרשם, כגון איבופרופן, המפחית חום גבוה וכאב.
תופעת לוואי נוספת, שכיחה, שניונית וזמנית, של אינטרפרון בטא, היא הידרדרות תפקודית של התסמינים הקיימים כבר, של המחלה.
הידרדרות זו דומה לזו המתרחשת בחולי טרשת נפוצה, בשל חום, חום גבוה או עקה (תופעת אוטהוף), מופיעה בדרך כלל, בתוך 24 שעות מהטיפול, שכיחה יותר בחודשים הראשונים של הטיפול, ויכולה להימשך מספר ימים.
תסמין רגיש במיוחד להחמרה במצב, הוא ספסטיות.
אינטרפרון בטא יכול אף להפחית את מספר תאי הדם הלבנים (לויקופניה), הלימפוציטים (לימפופניה) והנויטרופילים (נויטרופניה), וכן להשפיע על תפקודי הכבד.
ברוב המקרים השפעות אלה אינן מסוכנות והפיכות, לאחר הפסקת הטיפול או הפחתתו.
עם זאת, קיימת המלצה, כי כל החולים צריכים להיות במעקב, באמצעות בדיקות דם, כולל בדיקות תפקודי כבד, כדי להבטיח שימוש בטוח של אינטרפרונים.
כדי למנוע תגובות באתר ההזרקה, מומלץ למטופלים להחליף תדיר את אתרי הזרקה ולהשתמש בטכניקת הזרקה אספטית.
קיימים התקני הזרקה זמינים, כדי לייעל את תהליך ההזרקה.
תופעות הלוואי, לעיתים קרובות מכבידות, עד כדי הפסקת הטיפול עם אינטרפרונים או עם גלטירמר אצטט (טיפול משנה-מחלה דומה, הדורש הזרקות קבועות), בחולים רבים.
אינטרפרון בטא מאזן את הביטוי של חומרים פרו-דלקתיים ואנטי-דלקתיים במוח, ומפחית את מספר התאים הדלקתיים החוצים את מחסום דם-מוח.
באופן כולל, טיפול עם אינטרפרון בטא מוביל להפחתה של דלקת בנוירונים.
יתר על כן, הוא נחשב גם כמגדיל את הייצור של גורם הגדילה העצבי (NGF) ובכך משפר את השרידות הנוירונלית.
בניסויי מבחנה, בטא אינטרפרון נמצא כמפחית ייצור של תאי TH17 אשר מהווים תת-קבוצה של לימפוציטים מסוג T, הנחשבים כממלאים תפקיד בפתופיזיולוגיה של טרשת נפוצה.
פלגרידי הוא שם מסחרי של אינטרפרון בטא-1a שעבר פגילציה (Peginterferon beta-1a).
יתרונה של תרופת הפלגרידי הוא בכך שנדרשת רק הזרקה אחת שלה, כל שבועיים.
התרופה מאושרת לשיווק בישראל כתמיסה בעט מוכן, להזרקה תת-עורית, ומיועדת לטיפול בתסמינים של טרשת נפוצה התקפית הפוגתית.
התרופה אוונקס אושרה בארצות הברית בשנת 1996, ובאירופה בשנת 1997, היא רשומה בלמעלה מ-80 מדינות ברחבי העולם.
זהו טיפול מוביל בטרשת נפוצה בארצות הברית, עם כ -40% מכלל השוק הכולל, ובאירופה, עם כ-30% מכלל השוק.
התרופה מיוצר על ידי חברת ביוג'ן ביוטכנולוגיה, במקור תחת הגנה מתחרות בארצות הברית, תחת חוק "תרופות היתום".
תרופת אוונקס מאושרת לשיווק בישראל כתמיסה להזרקה תוך-שרירית, ומיועדת לטיפול בתסמינים של טרשת נפוצה התקפית.
רביף היא תרופה משנת-מחלה (DMD) המשמשת לטיפול בטרשת נפוצה, במקרים של תסמונות מבודדות קלינית, כמו גם בצורות נישנות של טרשת נפוצה והיא דומה לחלבון האינטרפרון בטא המיוצר על ידי גוף האדם.
התרופה משווקת במשותף על ידי Merck Serono ו- Pfizer בארצות הברית, במעמד חריג לחוק "תרופות היתום".
התרופה אושרה באירופה בשנת 1998 ובארצות הברית ב-2002; מאז אושרה התרופה ביותר מ-90 מדינות ברחבי העולם, כולל בקנדה ובאוסטרליה.
חברת EMD סרונו היא בעלת הזכויות הבלעדיות לרביף בארצות הברית מאז ינואר 2016. רביף ניתנת באמצעות הזרקה תת-עורית שלוש פעמים בשבוע, וניתנת לאחסנה בטמפרטורת החדר, למשך עד 30 ימים.
תרופת רביף מאושרת לשיווק בישראל כתמיסה להזרקה תת-עורית, ומשמשת כטיפול בטרשת נפוצה, להקטנת תדירות ההתקפים ועוצמתם ולהאט את התקדמות המחלה.
תרופת הבטאפרון מכילה אינטרפרון בטא-1b, הדומה לאינטרפרון בטא-1a וגם הוא מותווה לטיפול בטרשת נפוצה, אך מופיע במינון שונה וניתן בתדירות שונה.
לכל אחת מהתרופות פרופיל שונה של בטיחות\יעילות.
אינטרפרון בטא-1b משווק על ידי חברת באייר בלבד, בשם בטאסרון בארצות הברית ומחוץ לארצות הברית כבטאפרון.
תרופת הבטאפרון מאושרת לשיווק בישראל כאבקה וממס להכנת תמיסה להזרקה תת-עורית ומיועדת לטיפול בחולים אמבולטוריים הסובלים מטרשת נפוצה מסוג התקפית הפוגתית, ומסוג התקפית מתקדם על מנת להקטין את התדירות של החרפות קליניות.
כמו כן, לטיפול בטרשת נפוצה מסוג מתקדם-משני ובחולים שהתנסו באירוע קליני אחד המעיד על טרשת נפוצה עם תהליך דלקתי פעיל וחמור.
איניאציו אבאטה (איטלקית: Ignazio Abate; נולד ב-12 בנובמבר 1986) הוא כדורגלן עבר איטלקי ששיחק בעמדת המגן הימני.
אבאטה החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של רסקלדינה, לפני שעבר לנוער של מילאן ב-1999. בעונת 2003/2004 הוא עשה את הופעת הבכורה הרשמית שלו במדי הרוסונרי בגביע האיטלקי מול סמפדוריה ב-3 בדצמבר.
לאחר שהושאל למספר קבוצות משנת 2004 ב-2008 נמכר אבאטה לטורינו.
הוא נרכש בחזרה על ידי מילאן בעונת 2009/2010 והיה בסגל של הקבוצה הבוגרת באותה עונה.
לאחר שתפקד כקשר ברוב משחקי הליגה, מאמן מילאן באותה עונה, לאונרדו מיקם אותו בעמדת המגן הימני.
לאחר היכולות המרשימות שלו הוא הוחתם על הארכת חוזה ב-11 בפברואר 2010 עד ל-2014.
ב-2019 לאחר 10 שנים ברציפות במועדון עזב אבאטה את מילאן.
אינטרקונטיננטל היא רשת מלונות יוקרה, מייסודה של "פאן אמריקן", בבעלותו של Juan Trippe, כיום היא בבעלותה של "קבוצת המלונות אינטרקונטיננטל" (InterContinental Hotels Group).
הרשת מתפעלת 237 מלונות ואתרי נופש בכ-75 מדינות.
אינטרקונטיננטל נוסדה ב-1946 כשהמלון הראשון ברשת נפתח בבלם, ברזיל.
ב-1981, חברת ההחזקות "תאגיד המלונות אינטרקונטיננטל" (InterContinental Hotels Corporation) נמכרה לחברה הבריטית "גראנד מטרופוליטן" (Grand Metropolitan).
כשגראנד מטרופולין התמקדה בעסקי הליבה שלה, נמכר "תאגיד המלונות אינטרקונטיננטל" לחברה היפנית Saison Group.
ב-1998 רכשה אותו חברת Bass plc.
בשנת 2000 חיסלה חברת בס את פעילות המבשלה הוותיקה שלה ומכרה גם את המותג הוותיק בן 223 השנים.
במקביל שינתה את שמה לחברת "שש היבשות".
בשנת 2003 התפצלה חברת שש היבשות לשתי חברות.
האחת עוסקת בניהול רשת הפאבים הרביעית בגודלה בבריטניה, וחברה שנייה שריכזה את עסקי המלונאות תחת שם חדש "קבוצת מלונות אינטרקונטיננטל".
רשת InterContinental Hotels & Resorts היא רשת מלונות בינלאומית הפועלת בעשרות מדינות ברחבי העולם.
בישראל פעל עד כה מלון אינטרקונטיננטל דייוויד אינטרקונטיננטל תל אביב כמלון היחיד של הרשת במדינה.
בשנת 2026 צפוי להיפתח מלון אינטרקונטיננטל ירושלים אשר יהווה את המלון השני של הרשת בישראל.
המלון מוקם בירושלים ברחוב המלך ג'ורג' 47. המלון צפוי לכלול 237 חדרים וסוויטות, אולמות כנסים ספא ומסעדות.
בעבר הפעילה גם את מלון אואסיס בקזינו יריחו, מלון בן 150 חדרים בבית לחם ואת מלון שבע הקשתות שבהר הזיתים בירושלים.
אינטרפרומטר פברי-פרו (מכונה לעיתים "אטלון") הוא מכשיר אופטי המורכב משני מישורים (מראות) מקבילים, בעלי מקדמי החזרה גבוהים, הממוקמים במרחק קטן זה מזה.
המישורים יכולים להיות ממוקמים במרחק d אחד מהשני, הנע באופן טיפוסי בין מספר מילימטרים למספר סנטימטרים בודדים.
אם המרווח d יכול להשתנות על ידי תזוזה מכנית של אחת המראות, אזי זהו האינטרפרומטר; אך אם זוג המראות המקבילות מקובעות במקום, מכונה המכשיר בשם "אטלון".
מכשיר זה נבנה לראשונה על ידי שארל פברי ואלפרד פרו בסוף המאה ה-19. מלבד היותו מכשיר המשמש לספקטרוסקופיה עם כושר הפרדה גבוה (נתח תדרים), הוא משמש גם כחלל תהודה עבור הלייזר הבסיסי (מהוד אופטי).
אינטרפרומטריה היא תחום המתבסס על תופעת ההתאבכות בין גלים.
תבנית ההתאבכות נוצרת למשל על ידי פיצול קרן אור אחת לשתי אלומות אור כאשר כל אחת מהן עוברת דרך אופטית שונה ואיחוד הקרניים המפוצלות חזרה.
מהוד אופטי (אינטרפרומטר) מורכב מזוג מראות מישוריות מקבילות המחזירות חלקית והמרוחקות במרחק של מילימטרים עד סנטימטרים בודדים זו מזו.
ההארה מושגת על ידי הצבת מקור אור נקודתי במישור מוקד של עדשה מרכזת הגורמת לקרני האור להיות מקבילות זו לזו.
לאחר מכן קרני האור עוברות דרך המהוד האופטי ודרך עדשה מרכזת לקבלת תבנית ההתאבכות הנוצרת בצורת טבעות מעגליות.
חדות הטבעות הללו תלויה במידת ההחזרה של המראות המישוריות במהוד, ככל שמידת ההחזרה גבוהה יותר כך החדות ויכולת ההבחנה בין טבעות ההתאבכות גבוהה יותר.
פילטרים דו צבעיים בנויים ממערך של סדרת אינטרפרומטרים (אטלון) על משטח אופטי.
לפילטרים הללו לרוב יש פסי העברה והחזרה מדויקים יותר מאשר לפילטרים אחרים בעלי יכולת בליעה.
בתכנון נכון, הפילטרים הדו-צבעיים יכולים להחזיר אורכי גל לא רצויים ולכן הם בעלי יתרון על פני פילטרים בעלי יכולת בליעה.
השימוש בפילטרים דו-צבעיים הוא נרחב, ומצוי במכשור אופטי רב כגון מקורות אור, מצלמות, ציוד אסטרונומי ומערכות לייזר.
מכשירי מדידה אופטיים עושים שימוש באינטרפרומטרי פברי פרו בעלי תחום ספקטרלי חופשי (Free Spectral Range) מסוגלים לקבוע את אורך הגל של האור בדיוק רב.
מהודי לייזר מתוארים לרוב כמהוד פברי פרו, על אף שלרוב אחת המראות של מהוד הלייזר היא מראה מחזירה באופן מלא (100% החזרה).
אטלונים המצויים במהודי לייזר משמשים לרוב ליצירת לייזרים חדי אופן.
ניתן לעשות שימוש באינטרפרומטר פברי פרו ליצירת ספקטרומטר המסוגל להבחין באפקט זימן, כאשר הקווים הספקטראליים בספקטרומטר רגיל קרובים מדי ולא ניתנים להבחנה.
באסטרונומיה עושים שימוש באטלון כדי לברור מעבר אטומי יחיד בהדמיה, למשל המעברים H-alpha בשמש ו-Ca-K בשמש.
בזיהוי גלי כבידה נעשה שימוש במהוד פברי פרו על מנת לשמור את הפוטונים במשך כמילי-שנייה אחת בין שתי המראות, ובמשך זמן זה וניתן להבחין בתגובה בין גלי הכבידה לגלי האור.
קרן אור (גל אלקטרומגנטי) נכנסת לאינטרפרומטר ומתקדמת ימינה לאורך ציר המהוד.
חלק מהקרן מועבר החוצה דרך מראה 2 וחלק אחר מוחזר ממראה 2 ומתקדם חזרה למראה 1, ומשם מוחזר שוב לכיוון מראה 2 וחוזר חלילה (איור 1).
כתוצאה מכך מתקבלות קרניים מקבילות ביציאה מהאינטרפרומטר, שאותן ניתן לרכז באמצעות עדשה, ולקבל את תבנית ההתאבכות.
המערכת נמצאת באוויר: , וכמו כן מחוק שימור האנרגיה מתקיים: ,
כאשר , הם מקדמי החזרת השדה והעברת השדה בהתאמה.
מייצג את הפסדי האנרגיה שלרוב ניתנים להזנחה, הפסדים אלו נגרמים כתוצאה מהפסדי בליעה לפי חוק בר-למברט וכתוצאה מפיזורים וכתוצאה מהפסדי עקיפה הנגרמים בגלל חוסר האידיאליות של המראות וגודלם הפיזי המוגבל.
עבור מצב בו אין הפסדי אנרגיה נקבל: .
נוכל תמיד להתייחס אל מקדמי ההחזרה כממשיים חיוביים.
השדה הנכנס הוא , כאשר הוא התדר הזמני של הגל המתקדם, ובאופן כללי .
השדה השקול במוצא נתון על ידי חיבור סקלארי של השדות החלקיים העוברים: .
לפי סכום סדרה הנדסית נקבל:
כאשר הוא וקטור הגל, וגודלו .
היחס בין העוצמה העוברת לבין העוצמה הפוגעת, כלומר מקדם העברת ההספק, הוא:
נגדיר: וכמו כן נגדיר את מקדם העידון (Finesse):
העברת הספק מקסימלית תתרחש כאשר יתקיים:
כלומר כאשר המרחק בין המראות הוא כפולה שלמה של חצי אורך גל מתקבל רזוננס (כלומר כל הגלים היוצאים באותו כיוון בעלי אותה פאזה).
העברת הספק מינימלית תתרחש כאשר יתקיים :
לעיתים נוח להשתמש במונחים של התדר האופטי ולכן נגדיר:
לפיכך קיבלנו כי , נקרא גם (Free Spectral Range (FSR, הוא המחזור של .
מקסימום מתקבל עבור כאשר הוא מספר ממשי שלם
חצאי הגובה המקסימלי יתקבלו עבור .
לכן נקבל שמלוא הרוחב בחצי הגובה הוא:
עוצמת האור העובר תלויה בפאזה היחסית הנוצרת בין הגלים היוצאים ומשפיעה על ההתאבכות ביניהם.
הפאזה היחסית הזו פרופורציונית לתדר האופטי .
העוצמה היא פונקציה מחזורית של , ומקבלת ערך מקסימום כאשר .
ככל שמקדם העידון גבוה יותר כך מקבלים פיקים צרים יותר וסף מינימום נמוך יותר.
כך ניתן להשתמש באינטרפרומטר פברי פרו לצורך פילטר צר סרט.
כניסת האור בזווית וכושר הפרדה כרומטי
כאשר מקור ההארה רחב והקרניים נכנסות בזווית אל האינטרפרומטר (אטלון) אז נוצרות תבניות התאבכות טבעתיות המאפשרות יכולת הפרדה כרומטית עבור אורכי גל שונים.
לרוב משתמשים בעדשות לפני המהוד ולאחריו, על מנת שהקרניים היוצאות יתמקדו באזור מסוים.
התנאי למקסימה בהעברה הוא: , וכל הנקודות המצויות על המעגל מקיימות אותו.
כאשר מקור האור אינו מונוכרומטי נוצרת מערכת של מעגלי התאבכות לכל אורך גל בנפרד, ויהיה ניתן להבחין בין שתי טבעות התאבכות בסדר השייכות לאורכי גל שונים אם הן רחוקות אחת מהשנייה כך שלפחות הן משיקות החל ממחצית מעוצמתן:
נגדיר: ונקבל, בדומה לפיתוח הקודם:
לכן מקדם העברת ההספק, כלומר היחס בין העוצמה העוברת לעוצמה הפוגעת יהיה:
כאשר נגדיר בשנית ונניח שימור אנרגיה ללא בליעה נוכל לרשום:
מוגדר כפונקציית איירי (Airy function) ומייצג למעשה את העוצמה העוברת היחסית.
ניתן לראות כי נקודות המקסימום מתקבלות עבור ,
והן הולכות ונעשות צרות יותר ככל ש- גדל, כלומר גדל.
כושר ההפרדה הכרומטי (Chromatic Resolving Power) מוגדר לפי:
וניתן לראות כי ככל שמקדמי ההחזרה גדלים כך משתפרת הרזולוציה הכרומטית, כיוון שהטבעות נעשות צרות יותר, אך יחד עם זאת עוצמת האור העובר נחלשת.
ברז אינטרפוץ (שיבוש לשון מגרמנית: Unterputz, אוּנטֶרְפּוּץ, "מתחת לציפוי") הוא כינוי למנגנון של ברז מיקסר המותקן בדרך-כלל בקיר המקלחת.
כלפי חוץ נראית ידית אחת בלבד, המופעלת באופן הבא:
כשהידית למטה (קרובה לקיר) אין זרימת מים; כשהידית למעלה (רחוקה מהקיר) יש זרימת מים.
כשהידית מסובבת לימין, זורמים מים קרים; כשהידית מסובבת לשמאל, זורמים מים חמים; כשהידית באמצע, זורמים מים פושרים (הכיוונים עשויים להיות הפוכים בהתאם לכיוון ההתקנה).
ברז אינטרפוץ מורכב משלושה חלקים:
הידית - עשויה ממתכת ובולטת מחוץ לקיר;
הצנרת - עשויה ממתכת או פלסטיק ונמצאת בתוך הקיר, מאחרי האריחים;
המנגנון - עשוי מפלסטיק ומחבר בין הידית לבין הצנרת.
ישנם מספר סוגים של ברזי אינטרפוץ, הנבדלים זה מזה במספר יציאות הצנרת:
"3 דרך", (תרגום מילולי של הביטוי האנגלי "3-way"), ובו הצנרת כוללת שלושה פתחים: שני פתחים אופקיים שמהם נכנסים מים חמים וקרים מהצנרת הביתית, ופתח אחד המוביל מים אל צינור המזלף.
"4 דרך", ובו הצנרת כוללת שני פתחים המובילים מים אל שתי נקודות יציאה שונות בדרך כלל האחד למזלף והשני לברז תחתי.
"5/6 דרך", בסוג זה שני פתחים המובילים מים אל ארבע נקודות יציאה, ניתן לסגור את אחד הפתחים ולקבל בפועל "5 דרך" שבו רק שלוש יציאות.
סוג זה רלוונטי למקרים בהם רוצים לחבר יציאות פחות סטנדרטיות כגון מפלי מים, ג'טים ועוד.
המנגנון הפלסטי של ברז אינטרפוץ עלול להיסדק.
הדבר עלול להתבטא בנזילה מהברז עצמו.
כמו כן, הדבר עלול לגרום לכך שהברז לא ייסגר עד הסוף, וכתוצאה מכך תהיה נזילה מהמזלף.
המנגנון עלול גם להישבר לגמרי.
במצב זה הידית נפרדת לגמרי מהקיר, ואי אפשר להפסיק את זרימת המים ביד אלא רק בעזרת מפתח שוודי או שפיץ פלייר, או על ידי סגירת הברז הראשי.
איניגו מונטויה (Inigo Montoya) הוא דמות בדיונית מן הספר "הנסיכה הקסומה", שכתב ויליאם גולדמן, ומהסרט באותו השם.
בסרט מגלם את הדמות מנדי פטינקין.
איניגו נולד בכפר הררי בספרד.
אביו דומינגו מונטויה, נחשב ליצרן החרבות הטוב בעולם (אמו נפטרה כשנולד), אך עקב חוסר הרצון שלו להתעסק עם אצילים עשירים ונפוחים הוא מתגורר בהרים בעוני, כשחברו יסטה, יצרן החרבות (הפחות מוצלח) ממדריד, חי בעושר, אך כשיסטה צריך לייצר חרב שמעבר ליכולותיו, הוא פונה לדומינגו.
ברוב הפעמים סירב דומינגו משום שהיו אלה חרבות קלות מדי בשבילו ורובן בשביל עשירים ממדריד ומברצלונה (שאותם לא אהב במיוחד).
יום אחד מגיע לדומינגו לקוח שמבקש שייצרו לו חרב שתתאים למומו – ביד ימינו יש לו שש אצבעות.
דומינגו נענה לאתגר ולאחר שנה וחצי של עמל קשה מצליח לייצר את מה שלפיו היא החרב הטובה בעולם, חרב שש האצבעות.
לאחר שנה מגיע האציל בעל שש האצבעות מחזיק את החרב, מזלזל בה ודורש לשלם עשירית מן המחיר.
דומינגו, שנעלב מכך שחרבו לא זוכה להערכה, מעניק אותה לבנו איניגו ומיד, באבחת חרב אחת, האציל הורג את דומינגו.
איניגו מזמין את האציל לדו-קרב כדי לנקום.
אך איניגו בן האחת-עשרה מפסיד והאציל מצלק אותו בפניו, צלקת אלכסונית לאורך כל לחי כתזכורת לכך.
לאחר רצח אביו איניגו מתחיל באימונים להיות אומן החרבות הטוב בעולם, כדי שיוכל לנקום ברוצח אביו.
במשך שנים רבות הוא מתאמן, ובסופם מגיע ליסטה, חברו של אביו, לשאול להערכתו, יסטה אומר לאיניגו שהוא וחברו דומינגו הלכו פעם למופע של אשף סיף, שהיה יותר טוב ממה שאיניגו עכשיו, אך כל אשפי הסיף מתו והוא מכתיר את איניגו לסייף הטוב בעולם.
לאחר ביקורו אצל יסטה יוצא איניגו למסע לחפש את רוצח אביו אך לא מצליח למצוא אותו.
לאחר שנים של חיפוש, והתמכרות הדרגתית לשתיית אלכוהול ולאחר שמצבו בכי רע, מסית אותו פושע בשם ויזיני להיות שותף לחבורת הפושעים הטובה בעולם, שם הוא פוגש את חבריו החדשים.
לאחר מותו של ויזיני אין לאיניגו ולפזיק מה לעשות עם חייהם, איניגו מחליט לעזור לווסטלי כדי שאחר כך יהיה מפקדם.