tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החשיב את המלחמה בערב רב (שהם להגדרתו אנשים שמטרתם ללכת נגד התורה ונגד הברית בין הקב"ה לעם ישראל) כחלק מתהליך הגאולה, וביקר את גישתו של הרב קוק על הערכתו לחילונים.
עסק ב"קירוב רחוקים" והחזרה בתשובה, והיה אחראי לחזרתם בתשובה של מפורסמים רבים, בהם אורי זוהר ומרדכי ארנון, וכן להתקרבותו לדת של רחבעם זאבי.
היה מהראשונים שהחלו לתת בכנפי בגדיהם פתיל תכלת שצבעו נלקח מהחילזון ארגמון קהה קוצים, ופרסם את העניין.
עם זאת בתחילה חייב את תלמידיו להסתיר את פתיל התכלת במכנסיהם, עד ששמע שרבנים נוספים, כדוגמת הרב זלמן נחמיה גולדברג והרב עמרם אופמן, החלו אף הם ללבוש תכלת.
בעקבותיו הקים תלמידו יוסף אליהו שטיינברג את עמותת "וזכרתם" הפועלת להרחבת המעגלים של לובשי התכלת.
סבר שיש להיות עטורים בתפילין במשך כל היום, וכך נוהגים תלמידיו.
הדגיש מאוד את העבודה שבלב, ונהג לצטט את לשון הרמח"ל שכאשר אמרו חז"ל "רחמנא ליבא בעי", "לא להקל באו, אלא להחמיר במאוד מאוד באו".
לימד קבוצות רבות את הספר מסילת ישרים של הרמח"ל.
ודיבר רבות על מעלת מידת הביטחון המוחלט בקב"ה, שלדבריו ייתכן רק לאחר בירור שכלי ומיושב של אמונת ישראל, בדרכם של הכוזרי והרמב"ן.
אגודת קדושת ציון, שחלק ממקימיה הם תלמידיו, הכריזה בשנת ה'תש"פ על תחרות על שמו לכתיבת מאמרים בענייני ארץ ישראל.
מרבית חייו נחשבה משנתו הרוחנית של הרב זילברמן כחריגה מעט בעולם הישיבות הליטאי.
רוב מוסדות החינוך שהקים פרשו משיטתו לאחר מספר שנים, ורק קומץ תלמידים צעדו בדרכו.
בשני העשורים האחרונים לחייו החלה להתגבש בעיר העתיקה בירושלים קהילה של תלמידיו.
בתחילת שנות השמונים הקימו בניו את מוסדותיו בעיר העתיקה בירושלים, מתוך שאיפה לבניין הרוחני של ירושלים וקירוב הגאולה.
כיום מונה קהילתו כמאתיים משפחות.
לקהילה מוסדות חינוך ברובע היהודי ובית מדרש וישיבה ברובע המוסלמי.
רב הקהילה הוא בנו, הרב אליהו זילברמן.
בנו הבכור הרב יום טוב, מנהל חינוכי בת"ת אדרת אליהו, ונשיא כמה תלמודי תורה בשיטת זילברמן, ביניהם בבית אל ובחברון.
נכדו הרב אליהו (מכונה בקרב אנשי הקהילה ר' אליהו ברי"ט כדי להבדיל בינו לבין דודו רב הקהילה), רב בית כנסת החורבה
בנו הרב אליהו, ראש ישיבת אדרת אליהו ורב הקהילה
בנו הרב אברהם, גבאי בית הכנסת אוהל יוסף בשכונת רמות פולין בירושלים
בנו הרב ירמיהו, לשעבר ראש הישיבה הקטנה אדרת אליהו
בנו הרב יוסף, מנהל תלמוד תורה אדרת אליהו
בנו הרב אפרים, רב קהילת אדרת אליהו ביישוב מיצד
חתנו הרב אברהם מנדלסון, לשעבר ראש ישיבת ברכת משה (גבעת שאול י-ם) ומראשי ישיבת ביתר עילית, ממייסדי שיטת זכרו
חתנו הרב נטע וסרשטיין, ההדיר כמה ספרים לפי גרסת הגר"א, ממייסדי היישוב מעלה עמוס
חתנו הרב צבי שרלין, רב הקהילה החרדית בשכונת רמת אשכול בירושלים
חתנו הרב אליעזר וייס, היה נשוי לרחל שנרצחה בשנת 1988 עם שלושת ילדיהם בפיגוע במבואות יריחו, ונישא בשנית לבתו שרה
חתנו הרב יעקב קובר, מנהל תלמוד תורה "שער התורה" בשיטת זכרו בבני ברק
חתנו הרב מרדכי יוסף שיף, משגיח בישיבת אדרת אליהו
הרב משולם וורמסר, מרבני קהילת אדרת אליהו
בנו - הרב אליהו זילברמן, רב קהילת אדרת אליהו
הרב שמואל טל - ראש ישיבת תורת החיים ביד בנימין (לשעבר בנווה דקלים)
הרב חיים קוק - ראש ישיבת תורת רפאל
הרב ברוך צבי גרינבוים, ראש ישיבת דרך השם
הרב נתן רוטמן - ר"מ בישיבת נתיבות חכמה ולפנים ר"מ בישיבת מיר-ברכפלד ובישיבת אדרת אליהו
הרב נחום מאיר רוזנברג - דיין בבית הדין של הרב ניסים קרליץ בבני ברק
הרב אהרן פרידמן - ראש ישיבת כרם ביבנה
הרב אריה שפירא - מחבר הספרים "אחרית כראשית" ו"מגדיל ישועות מלכו" ומהדיר ספרים של הרמח"ל, הגר"א ועוד
יהודה אפשטיין - יו"ר אגודת קדושת ציון
יצחק פינדרוס חבר כנסת מדגל התורה
הרב אליהו מאיר פייבלזון - ראש ישיבת פתחי עולם
הרב שמואל מרזל - מייסד וראש מדרשת נתיב בינה
יצחק שניאור (11 בדצמבר 1925 - 20 בנובמבר 2011) היה כדורגלן ומאמן כדורגל ישראלי.
שניאור היה שחקן בנבחרת ישראל בשנות ה-50, ובמהלך הקריירה ככדורגלן זכה ב-4 אליפויות ו-2 גביעים במדי מכבי תל אביב, ועוד גביע במדי בית"ר תל אביב.
לאחר שפרש אימן שניאור במעל לעשר קבוצות שונות איתם זכה ב-3 אליפויות ישראל כמאמן, ובנוסף גם אימן בנבחרת ישראל ביחד עם יעקב גרונדמן.
בשנת 1989 זכה שניאור בעיטור מכבי ישראל.
שניאור נולד בפולין וכשהיה בן 8 עלה לארץ ישראל (ב-1933).
בגיל 14 נרשם למחלקת הנוער של בית"ר תל אביב שם בלט בכישרונו הרב בעמדת החלוץ.
מכיוון שהיה חבר בקן הנוער של בית"ר אשר חבריה האמינו בתורתו של המנהיג זאב ז'בוטינסקי בחר להרשם דווקא לקבוצת בית"ר במחוז תל אביב בגילו הצעיר.
מאמן בית"ר, לאיוש (אריה) הס, הקדיש זמן רב לטיפוחו של שניאור.
בגיל 15 בלבד כבר הצטרף לאימוני הקבוצה הבוגרת, ובגיל 16 כבר עשה את הופעת הבכורה שלו במדי הבוגרים בבית"ר תל אביב.
בשנות ה-40 כיכב שניאור במדי בית"ר תל אביב, כך ב-1942 היה שותף לזכיית בית"ר תל אביב בגביע ארץ ישראל.
בחודש דצמבר 1945 שיחקה בית"ר תל אביב במפגש ידידות לעיני 20 אלף צופים באצטדיון המכביה נגד הקבוצה היוגוסלבית היידוק ספליט והפתיעו בניצחון 2:4 על היוגוסלבים.
החגיגות בסיום המשחק היו גם לכבוד סיום מלחמת העולם השנייה.
בית"ר תל אביב קיימה משחקים רבים אחרים נגד נבחרות של הצבא הבריטי כמו "הוונדררס" ו"קורינטיאס", קבוצות שהיו על טהרת שחקנים מנבחרות אנגליה, אירלנד וסקוטלנד, והבריטים ציינו בעיקר את משחקו 'האנגלי' של יצחק שניאור.
בתקופת המנדט הבריטי לפני הקמת מדינת ישראל, היה שניאור לוחם בשרות האצ"ל והשתתף בפעולות מבצעיות רבות החל ממעקבים אחרי קציני הבולשת הבריטית וכלה בפעולות מבצעיות חסויות.
בין הפעולות בהן השתתף ועליה סיפרו חבריו של שניאור הייתה שוד רכבת אנגלית עליה היה כסף רב ש'נלקח' לצורכי המרד.
שוד הרכבת היה בצהרי היום וכבר אחר הצהרים הופקד שניאור על מרכז הגנת קבוצתו.
ב-1947 פירקו הבריטים את בית"ר תל אביב בצו הנציב העליון בטענה ששחקניה הם לוחמי מחתרת.
קבוצה חדשה בשם 'נורדיה תל אביב' הוקמה במקומה ושניאור נמנה עם שחקניה עד לפירוקה והחזרת המועדון לשמו המקורי, ביום הכרזת העצמאות למדינת ישראל ב-1948.
במשך עשרות שנים השכים שניאור קום לעבודתו כנהג בקו 4 בתל אביב והכדורגל למעשה היה עבודתו השנייה.
רבים מאוהדי הכדורגל היו ממתינים לאוטובוס 'של שניאור' כדי להיות בקרבתו של שחקן הכדורגל הנערץ בעיניהם.
בין השנים 1948–1956 בעודו משחק במכבי תל אביב, רשם שניאור 14 הופעות במדי נבחרת ישראל, בחלקן היה קפטן הנבחרת.
שניאור הופיע עם הנבחרת במוקדמות מונדיאל 1950 בברזיל ובמוקדמות מונדיאל 1954 בשווייץ.
לאחר פרישתו של חברו אלי פוקס מנבחרת ישראל, שניאור הפך לקפטן הנבחרת הלאומית.
זכור במיוחד תפקידו היוקרתי כקפטן הנבחרת הלאומית בשני המשחקים על הכרטיס לאולימפיאדת מלבורן 1956 נגד נבחרת רוסיה במוסקבה ובמפגש הגומלין באצטדיון רמת גן.
משחקו האחרון של יצחק שניאור במדי הנבחרת נערך בספטמבר 1956 בטורניר במסגרת גביע אסיה בהונג קונג בו ניצחה ישראל 1:2 נגד נבחרת דרום וייטנאם.
עם שובה של הנבחרת מהמזרח הרחוק ולקראת עונת 1956/1957, עזב שניאור את מכבי תל אביב והפך למאמן-שחקן במכבי יפו, אותה הוביל לגמר הגביע של 1957 נגד הפועל פתח-תקווה בו הפסידה הקבוצה 2:1 במשחק שנערך בקרית אליעזר, והסתפקה בסגנות בלבד.
לאחר עונה זו פרש שניאור סופית מכדורגל פעיל והחליט להתמקד באימון בלבד.
לאחר שתלה את הנעליים ב-1958 החל לאמן, ובקריירת האימון שהסתיימה בתחילת שנות ה-90, אימן את הקבוצות מכבי יפו, מכבי שעריים, הפועל חדרה, בני יהודה תל אביב, הפועל פתח תקווה, בית"ר תל אביב, בית"ר ירושלים, הכח רמת גן, שמשון תל אביב, מכבי נתניה, מכבי תל אביב והפועל תל אביב.
שניאור זכה בשלוש אליפויות כמאמן (הכח רמת גן, מכבי תל אביב והפועל תל אביב).
לאחר מכן אימן את הנבחרת האולימפית של ישראל בכדורגל לקראת אולימפיאדת ברצלונה 1992. בסך הכל אימן שניאור את הנבחרת הבוגרת (ביחד עם גרונדמן) ב-18 משחקים רשמיים מתוכם ניצח בחמישה, סיים חמישה בתיקו והפסיד בשמונה.
את הנבחרת הצעירה (שמכונה גם 'הנבחרת האולימפית') אימן ב-15 משחקים.
בשנת 2004 הוענק לו תואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
שניאור נפטר ב-20 בנובמבר 2011, בגיל 85, אחרי מאבק במחלה קשה מספר שנים לפני כן.
בתו, דרורה, נשואה לזאב זלצר, כדורגלן עבר ומאמן.
יצחק (אִיגְנַאצִי) שִׁיפֶּר (בכתיב יידי: שיפער; Ignacy Schiper; 1884–1943) היה היסטוריון מפורסם, מזרחן ופוליטיקאי יהודי-פולני, מן הדמויות הבולטות באינטליגנציה היהודית בפולין שבין מלחמות העולם, חבר הסיים ופעיל ציוני.
שיפר נולד בעיר טרנוב שבגליציה המערבית (אז תחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
סיים את חוק לימודיו בפילוסופיה, וב-1907 זכה בתואר דוקטור למשפטים על עבודתו על מצבם הכלכלי של יהודי פולין בימי הביניים.
עד מלחמת העולם הראשונה הרבה שיפר לנדוד בערי גליציה ועיירותיה כמרצה ומסביר מטעם מפלגתו, 'פועלי ציון צ.ס.'.
בעקבות חילוקי-דעות עם צמרת מפלגתו עבר שיפר למפלגת הציונים הכלליים, והמשיך
למלא תפקידים בולטים בתנועה הציונית ובחיי הציבור בפולין.
יצחק שיפר נחשב בשנות השלושים של המאה העשרים למעמיק שבין ההיסטוריונים היהודים-פולנים חוקרי פולין.
מחקריו הרחיקו עד לחיי היהודים בימי הביניים, והוא ניגש אליהם מצויד בשיטות מחקר כלכליות וסוציולוגיות חדישות.
עבודת חייו הגדולה אמורה הייתה להיות "תולדות החיים הכלכליים של היהודים", אשר תהווה השלמה והמשך למפעלו של צבי גרץ – אולם השואה קטעה את תוכניותיו.
במחקריו ובספריו על התרבות היהודית ביקש שיפר להבליט את שורשיה של הדרישה לאוטונומיה תרבותית עבור יהודי פולין.
בשנות ה-20 כיהן שיפר כחבר הפרלמנט הפולני (הסיים).
ערב מלחמת העולם השנייה התכוון שיפר לעלות לארץ ישראל, אולם המלחמה קטעה את תוכניותיו, והוא עבר עם שאר היהודים לגטו ורשה.
בגטו עבד בארכיון היודנראט, והוסיף לכתוב את מחקריו.
בתקופת הגירושים והמרד ביקש שיפר להימלט, אולם נתפס ונשלח למיידנק, שם נפטר באופן טבעי ביולי 1943 זמן קצר לפני הטבח הגדול של נובמבר 1943 (לפי עדותו האישית של י, ליכטערמאן בספר הזיכרון "טארנע" ("טרנוב" ביידיש) בעריכת אברהם חומט, תל אביב תשי"ד, עמ.
לפי גרסה אחרת, הוא נספה בגטו בימי מרד גטו ורשה.
נזכר רבות ברשימותיו של עמנואל רינגלבלום.
על שמו קרויה שכונת שיפר בפתח תקווה (ושם בית ספר יסודי על שמו), וכן רחוב בבאר שבע ובחולון.
געשיכטע פון יידישער טעאטער=קונסט און דראמע: פון די עלטסטע צייטן ביז 1750/ יצחק שיפער.
די קולטור-געשיכטע פון די יידן אין פוילן בעתן מיטלאלטער/ יצחק שיפער.
תולדות הכלכלה היהודית/ יצחק שיפר.
יצחק שיפר: כתבים נבחרים ודברי הערכה / ערך: שלמה אידלברג, ניו-יורק – ירושלים: עוגן (דפוס התחיה), תשכ"ז.
יצחק שני (7 ביוני 1936 – 15 במאי 2023) היה הצנזור הצבאי הראשי של מדינת ישראל בשנים 1977–2000. השתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף.
שני התגייס לצה"ל ב-1954, שירת בחטיבת גולני, נלחם במלחמת סיני כמפקד מחלקה בקורס מ"כים ונפצע.
בהמשך שירת בתפקידי שלישות ומודיעין.
ב-1972 עבר ליחידת הצנזורה הצבאית ומונה לאיש מנהלה במפקדת היחידה, לעוזרו של הצנזור הראשי תת-אלוף אבנר בר-און, ולמפקד בסיס היחידה בתל אביב, בתקופת מלחמת יום הכיפורים.
בתחילת 1977 מונה לסגן הצנזור הראשי ובמאי 1977 מונה לתפקיד הצנזור הראשי ב-1977 בהמלצתו של הצנזור הראשי היוצא אבנר בר-און.
אבן דרך משמעותית ראשונה בתקופת כהונתו כצנזור ראשי נרשמה בשנת 1984, כשהוציא בצעד חריג צו סגירה לעיתון "חדשות" למשך ארבעה ימים לאחר שהעיתון פרסם ידיעה על הקמת ועדה לחקירת פרשת קו 300 מבלי שהגישה לצנזורה מוקדמת ומבלי שקיבל את אישור הצנזור.
ב-1988, בעקבות החלטתו לאסור על פרסום כתבה המכילה קטעים העוסקים בביקורות על אודות תפקודו של ראש "המוסד" ועיתוי החלפתו במקומון "העיר", עתרו עורך "העיר" מאיר שניצר והעיתונאי אלוף בן לבג"ץ.
בעתירה, הידועה כבג"ץ שניצר, עמד לראשונה לביקורת שיפוטית היקף סמכותו של הצנזור הצבאי הראשי.
בפסיקת השופטים נקבע הכלל לפיו אין הצנזור הצבאי הראשי מוסמך לפסול ידיעה, אלא אם כן נראה, אובייקטיבית, כי יש בפרסום משום ודאות קרובה לפגיעה ממשית בביטחון המדינה, שלום הציבור או הסדר הציבורי.
השופטים קבעו כי החלטתו של תא"ל שני, לפסול את הכתבה של "העיר" אינה עומדת במבחן זה.
אירועים בולטים נוספים בתקופת כהונתו של שני כצנזור ראשי בהם הוא נדרש לאזן בין הצורך בשמירה על ביטחון המדינה לבין ערכי חופש הביטוי, עיתונות חופשית ו"זכות הציבור לדעת" היו מבצע משה, אסון צאלים ב' ואירוע החטיפה ופעולת החילוץ הכושלת של החייל נחשון וקסמן.
בשנת 2000 הוחלף שני ברחל דולב והשתחרר מצה"ל.
נפטר ב-15 במאי 2023, והובא למנוחות בבית העלמין האזרחי "מנוחת עולם" בנתניה.
יצחק שפירא (26 באוגוסט 1907 – 13 באפריל 1993) היה איש חינוך ישראלי, שכיהן כמנהל בית הספר הריאלי בחיפה.
שפירא נולד בט"ז באלול תרס"ז לאברהם יעקב שפירא ולאסתר בת נתן דוד רבינוביץ בפרצ'ב שבפולין, בן לשושלת אדמו"רים של חסידות דרוהוביץ', צאצאי המגיד מקוז'ניץ.
עלה לארץ ישראל בשנת 1922 יחד עם כל משפחתו, בראשות סבו האדמו"ר מדרוהוביץ' רבי חיים מאיר יחיאל שפירא.
ב-1925 הצטרף עם אביו, האדמו"ר מדרוהוביץ' רבי אברהם יעקב שפירא, לקבוצת החסידים שייסדו את כפר חסידים בעמק זבולון, בראשות קרובי משפחתו האדמו"ר מקוז'ניץ והאדמו"ר מיבלונה.
בשנות החמישים היה מנהל בית הספר התיכון של קריית מוצקין, מוסד שהקים ד"ר ארתור בירם והיה בשעתו בחסותו של בית הספר הריאלי.
משם עבר שפירא לנהל את חטיבת הביניים של בית הספר הריאלי, ובשנת 1955, לאחר התפטרותו של יוסף בנטוויץ', מונה למנהל בית הספר הריאלי.
כיהן בתפקידו עשרים ושמונה שנה, עד פרישתו בשנת 1983. לאחר מכן המשיך ליטול חלק פעיל בניווט בית הספר ושימש כנשיאו, עד פטירתו.
שפירא הטביע את חותמו על אופיו ודרכו של בית הספר הריאלי.
במהלך שנות כהונתו שונה מבנה בית הספר (שש כיתות יסוד ושש כיתות תיכון), נפתחו כיתות התיכון במרכז הכרמל, ונפתחו מגמות לימוד נוספות.
הוא ראה בשותפות של כל אנשי סגל בית הספר - מורים, פקידים, עובדי האחזקה - כעין אחווה משפחתית, וכינה זאת "משפחת בית הספר הריאלי".
יצחק שפירא נפטר ב-1993 (כ"ב בניסן) ונטמן בבית העלמין בנווה דוד.
על שמו כיכר בעיר חיפה.
שפירא החשיב את החינוך החברתי-ערכי לא פחות מאשר את החלק הלימודי בבית הספר.
הוא שאף לחינוך לדמוקרטיה, לא רק כשיטת משטר אלא כהשקפת עולם הומניסטית.
הוא ראה חשיבות רבה בחינוך לשירות הכלל, ומתוך גישה זו טיפח את הגדנ"ע ואת שבטי הצופים שליד בית הספר, ובמשך מספר שנים אף שימש בעצמו ראש שבט "משוטטי בכרמל", שלימים השתלב עם הצופים.
בד בבד עם הראייה המערכתית, היה בעיניו ערך עליון לתלמיד הבודד.
הוא קרא לכך "דיני נפשות" והקדיש שעות רבות מזמנו, כולל ימי שישי אחר הצהרים, למפגשים עם אותם תלמידים שראה אותם כזקוקים לכך.
לדבריו "העשייה הייתה למען העשייה", וכפי שהוא הגדיר זאת: "שכר מעשה - מעשה".
הוא קלט לבית הספר תלמידים טעוני טיפוח, בוגרי בתי ספר יסודיים שנמצאו ראויים על ידי מוריהם, אך לא יכלו להרשות לעצמם תשלום שכר לימוד.
הוא דאג להם לשיעורי עזר ולליווי חינוכי.
קליטתם נעשתה במסגרות הרגילות של כיתות בית הספר ולא ב'הקבצות' מיוחדות.
בכך הקדים את הרפורמה שנועדה להביא לאינטגרציה בחינוך.
מנקודת מבטו של מחנך: לקט מאמרים ותגובות, 1971
דפים מספר חייו של מחנך (אוטוביוגרפיה), 1974
דברי ימי העמים בעת החדישה: המאבק על שלטון עולמי, 1978
בשירות חינוכי: פרשת שירות של מחנך-מנהל במוסד חינוך על-יסודי עצמאי (אוטוביוגרפיה), 1987
במעגלי החינוך בישראל: מאמרים ותגובות, 1980
מכתבים למחנך ומסה על יחסי מורים ותלמידים, 1985
החינוך בהווי ימינו: מאמרים ותגובות, 1989
הרפורמה והאינטגרציה: מובאות וקטעי מקורות, 1990
בשנת 1946 זכה בפרס רופין ובשנת 1948 בפרס טשרניחובסקי.
יצחק שנהר נולד בעיירה וולוצ'יסק שבאוקראינה.
לאחר מכן עברה משפחתו לעיירה טארנורודה ליד נהר הבוג.
בשנות מלחמת העולם הראשונה התגוררה משפחתו בפרוסקורוב.
הוא עלה לארץ ישראל במסגרת ארגון "החלוץ" ב-1921; וכמו רבים מחבריו עבד כחלוץ במגוון עבודות: בבניית בתים, בהובלת זיפזיף על גמלים, בעגלונות, וברכבת.
בשנת 1930 נסע ללמוד כלכלה באוניברסיטה החופשית של בריסל.
כאשר חזר, עבד בעריכה בהוצאת שטיבל-מצפה.
שנהר היה אחד ממייסדי כתב העת הספרותי גליונות בעריכת יצחק למדן.
הוא עבד גם בהוצאת שוקן, והשתתף בעריכת השנתון לוח הארץ.
משנות העשרים יצר שנהר ספרות עברית, אשר ינקה מהמקורות היהודיים המסורתיים.
הוא כתב במבחר סוגות: שירה, סיפורת, מחזאות, ספרות ילדים, יומן מסע; באמצעותן סיפר על אירועי תקופתו.
שיריו הפכו למלל מכונן ובעל ערך ייחודי בתודעה היהודית הציונית בארץ ישראל.
שיריו הנודעים הם: "מה אומרות עיניך" שהלחין מרדכי זעירא, "עולים" ("בחשאי ספינה גוששת") שהלחין שלום פוסטולסקי, "כך הולכים השותלים" ו"שדמתי" שהלחין ידידיה אדמון, ו"שיר החירות" ("פנינו אל השמש העולה") שהלחין דניאל סמבורסקי.
שנהר תרגם מספר רב של כותרים בספרות יפה לעברית, בעיקר מרוסית.
הוא היה מן המתרגמים האיכותיים והחשובים לעברית בתקופתו; הוא תרגם לשפה העברית מבחר חשוב ומפורסם של הספרות העולמית, ובכך תרם רבות להשכלתם של רבים, במיוחד צעירים, ביישוב היהודי בארץ ישראל, בעיקר בשנות הארבעים והחמישים.
יצחק שנהר נפטר ב-18 ביוני 1957 ונקבר בהר המנוחות.
בשר ודם: שישה סיפורים, ירושלים: ספרי תרשיש, תש"א
בין כוכב ודשא: חרוזי רננים, וסיפורי נעמנים לילדים גדולים עם קטנים, ירושלים: ספרי תרשיש, תש"ב
בין כוכב ודשא, מרחביה: ספרית פועלים, 1960
מארץ אל ארץ: שישה סיפורים, ירושלים: ספרי תרשיש, תש"ג
עלי הגיון: לקט מאמרים משל טובי המוריאליסטים הצרפתים, ירושלים: ספרי תרשיש, תש"ד
ימים ידברו: בנאות כפר ובירכתי עיר, ירושלים-תל אביב: הוצאת שוקן, תש"ה
המעה של פשיטא: משא מלכים, ירושלים, תש"ו
אחד מאלף, ירושלים: הוצאת שוקן, תש"ז
בשבעה דרכים: סיפורי מסעות, ירושלים : הוצאת שוקן, תשי"ד
סיפורי יצחק שנהר (קובץ), א-ג, ירושלים: הוצאת מוסד ביאליק, תש"ך
האשל (קובץ), ניו-יורק: קרן התרבות, תש"ל
בנים למקום, ועוד סיפורים, תל אביב: מפקדת קצין חינוך ראשי צה"ל, תש"ן 1989
רבקה רוכל-שנברג, בית יצחק שנהר, הוצאת עקד, תל אביב תשמ"ו-1986
הלל וייס (עורך), יצחק שנהר: מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו, תל אביב: הוצאת עם עובד, תשל"ו
ישראל זמורה, מאזנים, כרך מ"ד, 1977
נורית גוברין, "גלות בארץ ישראל - עולי גרמניה ביצירתו של יצחק שנהר", 'קריאת הדורות - ספרות עברית במעגליה', כרך ג', הוצאת כרמל, תשס"ח/2008.
גרשון שקד, "צברים, עולים, פליטים: על יצירתו של יצחק שנהר", מחקרי ירושלים בספרות עברית ג, תשמ"ג
אלי אשד -"עוד ישוב הבעל?" הסיפורים האנטי כנעניים של יצחק שנהר" מגזין "יקום תרבות "אפריל 2015
רבי יצחק שמואל אליהו פינקלר (י"ט באדר תרנ"ב, 1892-כ"ז בחשוון תש"ה, 1944) היה האדמו"ר מראדושיץ–פיוטרקוב.
נולד בראדושיץ לרב מאיר מנחם פינקלר, הרבי מראדושיץ, ולשבע בת הרב שמואל אליהו מזוואלין.
נשא לאישה את בת ר' מנחם דוד טאוב מפראגה שליד ורשה (תרל"ג-תש"ב).
למד בוורשה אצל הרב מנחם זמבה ואצל הרב נתן שפיגלגלס.
בהיותו בן 20 ירש את מקום אביו כאדמו"ר בפיוטרקוב, לאחר פטירתו בה' בסיוון תרע"ב.
קירב ועודד, בייחוד נערים עניים.
נודע באריכות תפילותיו ובמיעוט שנתו.
התפרסם בעצותיו הטובות, ואף נוצרים היו באים להיוועץ בו.
היה אוהב ארץ ישראל, ותרם לקופת צדקת רבי מאיר בעל הנס.
השתדל לעלות לארץ עם משפחתו, אך לא עלה בידו.
דברי התורה שהשמיע נרשמו בידי קרוב משפחתו, הרב נתן דוד בארון במחברות רבות שאבדו בשואה.
כאשר גברו הפצצות הנאצים על פיוטרקוב בראשית המלחמה אירח הרבי במרתף ביתו כשלוש מאות איש, בהם רב העיר, הרב משה חיים לאו.
עד לכיבוש הנאצי יעץ לא לעזוב את העיר, משום "שב ואל תעשה עדיף", אך לאחר הכיבוש יעץ לברוח מהגטו.
הוא עצמו סירב להימלט, כהצעת אחד מחסידיו שארגן עבורו דרך מילוט, כדי לא לעזוב את קהילתו.
כשגדלה הסכנה לחייו ירד למסתור.
המשיך לעמוד בקשר מכתבים עם חסידיו.
לאחר כחמישה חודשים החליט לצאת מהמחבוא ולהמשיך בהנהגת הקהילה.
רעייתו רייזן נפטרה לאחר זמן קצר ממחלה.
בתחילת שנת תש"ג (אוקטובר 1942), בעת ביצוע האקציה הגדולה למחנה ההשמדה טרבלינקה, מצאה משפחת הרבי מסתור בעליית הגג מעל לדירתם, שאליה הועלו גם ספרי הקודש וכתבי היד של הרבי.
הוא המשיך ללמוד תורה ולהשיב לשאלות.
הוא הדריך את הפונים אליו להסתיר את הילדים אצל איכרי הסביבה.
עליית הגג התגלתה לאחר מספר שבועות, והרבי ומשפחתו הועברו לגטו הקטן שבו הצטופפו כארבעת אלפים יהודים בתנאים קשים.
המשיך להתפלל במניין ולערוך טיש בסעודה שלישית עם זמירות בלחש.
מפאת הסכנה גילח את פאותיו וחלק מזקנו והסיר את בגדי האדמו"ר שלו.
גם בדירתו הצנועה בגטו הסתיר פליטים.
באדר א' או אדר ב' תש"ג (בין השבוע הראשון של פברואר לשבוע הראשון של אפריל 1943), הועבר עם משפחתו למחנה הכפייה בסקרז'יסקו-קמיינה במחוז קיילצה.
הרבי היה אמור היה לעבוד שם בעבודת פרך, אך היהודים במקום עבדו במקומו ככל שיכלו.
גם כאן שמר מצוות ככל האפשר.
בתקופה מסוימת ארגן בדרך לעבודה מניין לתפילה, והוא שימש כבעל תפילה.
החביא במזרן קש כרך קרוע בחלקו של מסכת בכורות מהתלמוד הבבלי והעביר בו שיעור קבוע בצריף שלו.
קיומו של השיעור התגלה על ידי הקאפו והוא הופסק.
המשיך לקיים "טיש" בסעודה השלישית ויהודי המחנה פנו לבקש את עצתו, כולל חברי המחתרת.
במקרה אחד ניסה מפקד מחנה A, איש הס"ס פאול קונמן (Paul Kühnemann), להכריח את הרבי לאכול בשר טרף, אך הוא ירק אותו.
למרות הסירוב העיקש של הרבי, הוא לא הוצא להורג על כך.
למעט מקרה זה, הגרמנים כמעט לא התנכלו לרבי.
בימים הנוראים תש"ד התקיימו תפילות ראש השנה ויום הכיפורים בצריף של הרבי.
לקראת ראש השנה דאג להברחת ראש איל עם קרניים לתוך המחנה, ומשה וינטרטר, בן קהילתו של רבי, התקין שופר כשר במסגרייה שבה עבד.
תפילת ראש השנה התקיימה לאחר החזרה בעלות השחר מעבודה בלילה.
הרבי ששימש כשליח ציבור וכבעל תוקע.
לאחר מכן הוצא השופר בידי גוי אל מחוץ למחנה, התגלגל לארצות הברית ונמצא כיום ב"יד ושם".
לקראת סוכות תש"ד ביקש מיהודים שעבדו בבנייה להביא לו קרשים שבהם הוקמה בסתר סוכה קטנה ביותר.
לקראת פסח תש"ד הכשיר תנור אפייה ודאג לקניית קמח מפולנים, כדי לאפות מצות.
הוא שיתף יהודים רבים באפייה וכולם רקדו על שזכו לקיים את המצווה.
הרבי כתב כתובה עבור זוג שרצה להתחתן במחנה, והעתקה שמור ביד ושם.
בתו סיפרה לו כי בימי ראשון, כאשר היהודים פנויים מעבודה הם עורכים מסיבות הוללות, ואמרה כי היא אינה מבינה כיצד הם מתנהגים כך בזמן שנשפך דמם של רבים מעמם.
הרבי ענה שלאלו שחונכו בדרך האמונה היהודית קל יותר לעמוד בייסורים, אבל הצעירים הללו, שלא זכו לכך, אפשר להבינם שהם רוצים להתנתק כך מצרותיהם.
הוא והוסיף: "הלוואי שגם יהודים אלו יישארו בחיים, כמה שיותר יהודים יישארו בחיים, יותר טוב!".
באמצע אב תש"ד חלק היהודים בסקרז'יסקו נשלחו לבוכנוואלד, ובתוכם הרבי, שנפרד בפעם האחרונה ממשפחתו.
לאחר מספר ימים הועברו למחנה שליבן בגרמניה, כשבדרך הרבי מעודד את הנשלחים ומדבר לפניהם דברי תורה.
אף במחנה זה התקיימו תפילות הימים הנוראים בצריף הרבי כשהוא משמש כחזן ונעזר בדפי נייר שעליהם כתב את התפילות מזכרונו.
בשל בעיות כשרות נמנע מלהכניס לפיו מזון מבושל, והתקיים על לחם יבש, מים רתוחים ותפוחי אדמה.
נפטר מחולשה כשלושה וחצי חודשים לפני השחרור.
בנו היחיד, הלל, נספה בכ"ז בניסן תש"ה (10 באפריל 1945), חמישה חודשים לאחר פטירת אביו.
ביתו מלכה נישאה לסופר יחיאל גרנטשטיין שכתב על הרבי את הספר "הוד וגבורה" (ראה ב"לקריאה נוספת").
הרב יצחק אריה שיינר (י"ד בחשוון ה'תרפ"ג, 5 בנובמבר 1922 – י"ח בשבט ה'תשפ"א, 31 בינואר 2021) היה ראש ישיבת קמניץ בירושלים וחבר מועצת גדולי התורה של דגל התורה.
בשנות ה-60 עמד בראשות ישיבת עץ חיים במונטרה שבשווייץ.
חותנו הרב ברנשטיין עמד בראשות ישיבת קמניץ בירושלים.
לאחר פטירתו מונה הרב שיינר לתפקיד, לצד גיסו הרב אשר ליכטשטיין ובן דודו הרב חיים שלמה ליבוביץ.
לאחר פטירת הרב ליבוביץ בשנת תשע"ו, היה הרב שיינר ראש הישיבה היחיד.
בשנת תשס"ג צורף כחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
הרב שיינר ואשתו (נפטרה ב-2007) התגוררו בשכונת כרם אברהם בירושלים.
נפטר בי"ח בשבט ה'תשפ"א, 31 בינואר 2021 ממגפת הקורונה.
יצחק שמואלי (1941–1994) היה פסל, צייר ומעצב ישראלי.
שמואלי נולד בבגדאד שבעיראק, שמיני למשפחה של עשרה ילדים.
אביו, אהרון מועלם, היה מנהל בית ספר ודמות ידועה בבגדאד.
אמו, ויקטוריה, הייתה נצר של משפחת שלמה-דוד.
משפחתו עלתה לישראל ב-1950, והתיישבה בבת ים.
שמואלי למד בפנימיית נווה הדסה.
בגיל 16 עזב את בית הספר ועבר לגור עם דייגים בחוף אילת, שם החל לצייר.
הוא שירת בחיל הים, שם חבר למפקדו המשורר איתן איתן ממושבת כנרת, חברות שנמשכה עד סוף חייהם.
לאחר סיום שירותו צבאי הפליג בצי הסוחר במשך ארבע שנים.
בכל המקום שספינתו עגנה, ביקר בגלריות ומוזיאונים במטרה להבין וללמוד על תרבויות שונות, ובכך לפצות על שהחסיר בחינוך פורמלי.
באחד הימים, כאשר ספינתו עגנה באילת, פגש את צוות הסרטה של "חור בלבנה" והצטרף אליהם כניצב.
מפגש זה עם אנשי הבוהמה התל האביבית הוביל אותו לבית הקפה הידוע כסית, שם התוודע לאמנים כגון אורי זוהר, שמוליק קראוס, יצחק דנציגר, אלכסנדר פן, יגאל תומרקין, חיים חפר, איצ'ה ממבוש, דן בן אמוץ, עמוס קינן, אורי ליפשיץ ועוד רבים אחרים.
בכסית הציג ציור שמן מופשט שפתח לו את הדרך לתערוכה קבוצתית של אמנים צעירים בבית הלנה רובינשטיין בשנת 1965, את התערוכה אצר חיים גמזו.
באותה שנה הכיר את חייקה, ציירת ומעצבת במשרד האדריכלים אריה שרון.
הם נישאו ונולדו להם שלושה ילדים: ערן (צייר), יעל (ציירת, פסלת, מעצבת) והד (פסל).
הוא החל לפסל בחצר הבית ששכרו בבת ים, ובתום מלחמת ששת הימים עברו לתל אביב.
סדנת הפיסול שהקים ברחוב בן-יהודה 154, הייתה מוקד עלייה לרגל לאמנים צעירים.
בשנת 1975 עזבו את תל אביב כדי להשתקע בעין הוד.
הסקרנות הטבעית ופתיחות מחשבתית הובילו אותו לחפש פתרונות יצירתיים, כך המציא רשת פלסטיק למטרות הגנה בים, פיתוח עליו רשם פטנט.
אותה רשת שימשה גם לבניית פארקים לילדים.
משנת 1965 עד 1994, תכנן והקים מעל מאה פסלים סביבתיים.
משנת 1994 ועד 1998 הוזמנו ונבנו באתרים שונים בארץ 12 פסלים סביבתיים על פי דגמים שהוא השאיר בסדנתו.
1965 – תערוכה קבוצתית, ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו.
1969 – תערוכת יחיד, גלריה ישראליס, תל אביב.
1970 – תערוכה קבוצתית, בית המהנדס, תל האביב.
1970 – תערוכה קבוצתית, בנייני האומה, ירושלים.
1972 – תערוכה קבוצתית, מוזיאון ישראל, ירושלים.
1985 – תערוכה קבוצתית, מסוף ניצנה.
1990 – תערוכה קבוצתית "אבני הדרך", המוזיאון הפתוח תפן.
1990 – הביאנלה לפיסול, עין הוד.
1996 – תערוכה הקבוצתית, המוזיאון הימי הלאומי, חיפה (לצד סבינה מנדל וציירים נוספים)
1972 – משחקי פיסול, כיכר רבין, תל אביב.
1975 – "תנודות", מיצג אקולוגי, חוף הילטון, תל אביב.
1982 – מניפסט "חללים" נגד מלחמת לבנון הראשונה, שדות קיבוץ געש.
12 פסלים, המוזיאון הפתוח תפן
קיר פיסולי בכניסת בניין "ויזה", גבעתיים
גן פסלים, קניון הגאולוגי, קריית שמונה
פסלי מים, כיכר אורדעה, רמת גן
פסלי מים, מגדלי התאומים, רמת גן
פסלי מים, כיכר סוקולוב, חולון
אנדרטה לזכר חללי פיגוע כביש החוף בצומת הגלילות.
אנדרטה לזכר לוחמי הגטאות, שדרות.
פסל לזכרו של טייס, קיבוץ מעיין צבי.
פרס ראשון, תחרות יד ושם.
שני פרסים, תחרות לעבודות ציבוריות שמומנו על ידי משרד הבינוי והשיכון והמועצה לארץ ישראל היפה.
פרס לחשיבה יוצרת המוענק כל שנה על ידי מפקד חיל ים.
יצחק שנקר (22 באוגוסט 1887 – 13 באוקטובר 1948) היה רופא יהודי-פולני-אוסטרי.
למד רפואה והשתלם בכירורגיה בבית הספר האוניברסיטאית בווינה.
במלחמת העולם הראשונה התגייס לצבא האוסטרי בדרגת סרן וזכה לאותות הצטיינות על הצלת פצועים.
ב-1927 חזר לקרקוב והתמנה למנהל המחלקה הכירורגית של בית החולים היהודי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הפולני ולאחר תבוסת פולין הצליח להגיע לעיר צ'רנוביץ שהייתה אז בשליטת הרוסים.
הוא גויס לחיל האוויר הרוסי ושימש כמנתח ראשי בדרגת סגן-אלוף.
בתפקיד זה ניתח את לברנטי בריה שסבל מדימום בקיבה.
משפחתו הוגלתה על ידי הרוסים להרי אורל.
כאשר כבשו הגרמנים את האזור הוא הוגלה לטרנסניסטריה, שם הצליח להקים מרפאה ובה חדר ניתוח פרימיטיבי והציל מאות פצועים.
כאשר כבשו הרוסים את האזור הוא גויס שוב כמנתח צבאי ובתפקיד זה ניתח והציל את חייו של המרשל איבן קונייב.
בחורף 1944 הגיע לארץ ישראל בספינה כמעפיל בלתי חוקי.
לאחר מעצר במחנה המעצר בעתלית, הוא שוחרר והחל לעבוד כמנתח, תחילה בבית החולים הפולני של צבא אנדרס בירושלים ואחר כך בקופת חולים כללית.
כל אותה תקופה ניסה להתאחד עם משפחתו.
בהשתדלותה של אשת וינסטון צ'רצ'יל ובהתערבותו של המרשל קונייב שחב לו את חייו, קבלה משפחתו אפשרות לעלות לארץ ישראל והם התאחדו ב-1946.
שנקר התגייס להגנה אבל טיפל בחשאי גם בפצועי אצ"ל ולח"י.
בהתקפת האצ"ל על יפו שימש כמנתח בבית החולים הארעי שהוקם בבית החולים ליולדות פרויד ברח' יהודה הלוי בתל אביב.
עם הקמת המדינה גויס לצה"ל והתמנה למפקד וכירורג ראשי של בית החולים הצבאי מס' 7 בצפת, שבעבר היה בית חולים לחולי שחפת (כיום שוכנת במקום המכללה האקדמית צפת).
ב-1929 שנקר התחתן ונולדו לו בן ובת.
בנו, פרופ' יוסף שנקר הוא מבכירי הגניקולוגים בישראל, והיה מנהל המחלקה הגניקולוגית במרכז הרפואי הדסה עין כרם.
נכדיו הם: ד"ר ינון שנקר - חוקר בתחום האיידס ומנהל בחברת התרופות טבע וד"ר ערן שנקר - חוקר בתחום רפואת חלל ותעופה וסמנכ"ל מנהל רפואי בחברת קמהדע.
הרב יצחק שלמה אונגר (י"ז באדר ב' תרפ"א, 27 במרץ 1921 - כ"ב בסיוון תשס"ד, 11 ביוני 2004) היה פוסק הלכה הונגרי, רבה הראשון של קהילת חוג חת"ם סופר ברח' הרב יהודה לייב מיימון בבני ברק, וראש ישיבת חוג חת"ם סופר-מחנה אברהם בבני ברק.
נולד בעיירה בעלעד שבהונגריה לאברהם צבי ולחוה לאה אונגר.
אביו היה רב ואב"ד קאפאוואר וחיבר את הספר מחנה אברהם.
אמו הייתה בתו של ישי הכהן לוינשטיין.
בשנת תרפ"ו עבר עם משפחתו לעיירה קאפאוואר, בשנת תרצ"ו גלה לעיירה פאפה, שם למד תורה מפי הרב יעקב יחזקיהו גרינוואלד בעל ה"ויגד יעקב".
בשנת תרצ"ט חזר לבית אביו, עקב מחלת אביו.
הרב אונגר עבר טלטולים רבים בזמן השואה בשנת תש"ד וביניהם שהה במחנה ברגן-בלזן, ביום כ"ב באייר ניצל מידי הנאצים, וציין יום זה מדי שנה כיום ההצלה שלו.
בשנת תש"ו נישא במחנה העקורים וינדסהיים לרחל בת יהודה לוי.
בי"ט בכסלו תשנ"ג נפטרה עליו אשתו רחל, אז נשא בזיווג שני את אשתו מרת צארטל בתו של יהושע פאלק גרינבוים, שנפטרה בשנת תש"ע אחרי פטירתו.
בשנת תש"ט התמנה לרבה של שכונת גבעת שאול בירושלים, ובט"ו בשבט שנת תשי"ז התמנה לרבה של קהילת חוג חת"ם סופר בבני ברק.
בהלווייתו הוספד על ידי הרב שמואל הלוי ואזנר והרב נתן גשטטנר.
הובא לקבורה בבית הקברות שומרי שבת.
הרב אונגר לא השאיר אחריו ילדים.
ממלא מקומו ברבנות הקהילה הוא הרב יוסף מאיר אלטמן.
ישיבת חוג חתם סופר-מחנה אברהם
בראש חודש אלול שנת תשכ"ב הקים את ישיבת חוג חתם סופר-מחנה אברהם, על שמו ולזכרו של אביו אשר חיבר את הספר "מחנה אברהם".
תורת איש על התורה ודרשות (שלשה כרכים).
זמירות שבת ליקוטי תורת איש.
רשומים בשמך - סיפורים על גדולי הדורות
רבי יצחק שטרנהל (נכתב גם: שטערנהעלל) (תר"ע - תש"מ) היה ראש ישיבה בעיר מונקאטש לפני השואה, רבה של שארית הפליטה בזלצבורג אחרי המלחמה, ורב קהילת "מחזיקי הדת" בבולטימור.
מחבר הספרים כוכבי יצחק ועורך ומוציאו לאור של כתב העת הכוכב.
נולד בי' באדר ב' תר"ע בעיר גארליץ לרבי דוד ולרבקה (בת נתן ליב טארים).
באמצע מלחמת העולם הראשונה עזבו משפחתו את גארליץ ועברו לצאנז שם למד בילדותו ובישיבה שם.
באותו הזמן למד גם בעיר אושפיצין אצל רבי יעקב דוד הכהן בארנפריינד.
לאחר מכן למד בישיבת "דרכי תשובה" במונקאטש.
בשנת תרצ"ה החל להוציא את כתב העת הכוכב, ממנו יצאו עשר חוברות.
בשנת תרצ"ט נישא בראשונה לרחל לאה בת רבי אהרן צבי קסטנבוים מו"ץ בטיסא – אילאק.
להם נולדו שני ילדים נתן ליב ושפרה בונה.
אשתו ושני בניו, חמיו וחמותו, נהרגו בשואה.
בשנת תש"ג הגיע לבדו לעיר פעסט ונשאר בה עד סיום המלחמה.
בערב פסח תש"ו הגיע לעיר זלצבורג באוסטריה, וכעבור שנה נתמנה לכהן כרב שארית הפליטה בעיר.
בשנת תש"ט נישא בזיווג שני לרבקה בת יהושע זיידנפלד.
בשנת תשי"א הגיע לניו יורק וחזר להוציא את הירחון "הכוכב".
כעבור שנתיים נבחר לכהן כרב קהילת "מחזיקי תורה" בעיר בולטימור.
בסוף שנת תשל"ט עבר תאונת דרכים קשה, ובכ"ח בניסן תש"מ נפטר, ונקבר בהר הזיתים בירושלים.
יצחק שיינפיין (1871 – 29 באוגוסט 1921) היה מומחה לנטיעות ואחד ממקימי כפר סבא.
שיינפיין נולד בעיר אוסטרוה שבווהלין, מערב אוקראינה, ללוי ורבקה שיינפיין.
הוא למד בבית הספר הרוסי, ובשעות הפנאי קרא את התנ"ך בתרגום לרוסית, כמו גם אחיו שמעון, שהיה סופר.
שיינפיין עבד זמן מה כלבלר בבית המשפט הממשלתי וכשהבין שאין סיכוי שיעלה דרגה בקרוב עבר לעבוד כפקיד מסחרי אצל סוכן ליד תחנת הרכבת.
אחרי שגמר את שירותו בצבא בהצטיינות עסק בהוראת לימודים כלליים.
הוא נבחן באודסה וקיבל תעודת גמר של בית הספר הריאלי.
ב-1904 עלה שיינפיין לארץ ישראל ועבד בכרמי ראשון לציון.
לאחר מכן, קנה אדמה בכפר סבא ונטע כרם שקדים.
ייעור הסביבה היה לו חשוב מאוד.
בשל כך, התיישב באורווה בשטחי כפר סבא עוד לפני שהייתה ליישוב והכין משתלה לעצי אקליפטוס.
שיינפיין הביא מלוד אלפי עציצים בעזרת גמלים והכין עשרות חביות אשר היה ממלא במשך היום מים בעבודת פרך, בתנאי השאיבה הפרימיטיביים של אותה תקופה.
בקיץ 1906, התיישב עם משפחתו ברחובות ובשנת 1908 נשא לאישה את דובה ממשפחת פדובה מרחובות.
יחד, עברו לגור בפתח תקווה.
בשנת 1913, עברו יצחק ודובה לכפר סבא והיו לאחד משנים עשר הזוגות הראשונים שהתיישבו בכפר סבא.
לזוג נולדו שני ילדים, ושמם פנינה ויוחנן, שמאוחר יותר התיישבו אף הם בכפר סבא.
במהלך פרעות 1921, נחרבו חלק מהבתים בכפר סבא, והזוג שיינפיין נשאו בסבל חורבנה ושיקומה של כפר סבא.
כשהסתיימו הפרעות שיינפיין התחיל לשקם את ביתם, אך לקה בזיהום ובעיות דם.
יצחק נלקח על גמל לכיוון בית החולים ביפו, אך מספר ימים לאחר שהגיע לשם, נקבע מותו.
שיינפיין נקבר בבית הקברות הישן בתל אביב.
בשנת 1953 נקרא על שמו גן ציבורי בכפר סבא, "גן יצחק שיינפיין", בו נמצאים מבנה העירייה, הח'אן, באר המים ושני עצי האקליפטוס שנטע, אשר מופיעים בסמלה של העיר.
ב-1946 הצטרף לתנועת החלוץ המחתרתית וארגן עלייה בלתי חוקית של יהודי עיראק דרך איראן.
כשעלה לארץ ישראל שימש כמורה בבית הספר המקומי בבית שאן ובהמשך מונה למנהל בית הספר "גלבוע" בעיר.
ב-1963 נבחר לראשות המועצה המקומית בית שאן ועסק בפיתוח מערכות הרווחה והחינוך בעיר תוך הבאת מורים חדשים.
בין השאר ייעל את מערכות הגבייה המקומית.
סיים תפקידו ב-1965, ובספטמבר 1969 נפטר ממחלה קשה.
על שמו רחוב יצחק שמש בבית שאן.
יצחק שמש נפטר ב-29 בספטמבר 1969 ונקבר בבית עלמין (חדש) בית שאן.
יצחק שמעיה אלישר (11 בנובמבר 1872, י' בחשוון ה'תרל"ג – 9 ביולי 1933, ט"ו בתמוז ה'תרצ"ג) היה איש ציבור ירושלמי בולט, חבר מועצת העיר, ציר אספת הנבחרים הראשונה והשנייה, חבר ועד העדה הספרדית בירושלים ונשיא "קהילת ירושלים".
אלישר נולד בירושלים לרב חיים משה אלישר בן הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר, ולוידה בת הראשון לציון הרב רפאל מאיר פאניז'ל.
בצעירותו התחנך בתלמוד תורה בעיר העתיקה אצל הרב שלמה בכר, ובבית הספר למל.
בגיל 11 החל ללמוד בבית הספר דורש ציון אצל הרב בכור שולם, הרב רפאל יהושע הכהן שאקו והרב יהודה פאניז'ל.
בבית הספר למד צרפתית אצל חיים קלמי, וערבית אצל יוסף בלוך, ובהמשך אצל הרב מירקאדו רקיב והשייח' איברהים סאפיטי.
בהמשך למד תלמוד אצל הרב מנחם בכר יצחק במשך כ-3 שנים.
כבר בגיל צעיר כתב תשובות שונות בהלכה, וסבו, הרב יעקב שאול אלישר הדפיסן בספריו.
בסיום לימודיו נישא לרוזה בת יוסף נבון, והחל לעסוק במסחר, תוך קביעת עתים ללימוד תורה מדי ערב לצד הרב נחמן אנג'יל, הרב נסים יהודה דנון, הרב חנניה גבריאל ואחרים בישיבת "גיני", ובהמשך בישיבתו הפרטית של הראשון לציון הרב יעקב מאיר.
כשש שנים לאחר נישואיו היה שותפו במסחר של בן ציון קורונל, ובהמשך של אחיו יוסף שאול אלישר עד לשנת 1927 (ה'תרפ"ז).
לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 שימש כחבר לשכת המסחר הירושלמית שנוסדה על ידי השלטון הטורקי, ובשנות המלחמה שימש כחבר המועצה הכלכלית לצד חוסיין אל-חוסייני.
בפעילותו במועצה זו טיפל ברכישת חיטה ואספקת לחם לתושבי ירושלים, ושימש כנציג המשלחת שנסעה לירדן לרכישת חיטים.
כן שימש משנת 1916 (ה'תרע"ו) כחבר וכגזבר הוועד הממשלתי והבין-עדתי לחלוקת סיוע שנשלח מארצות הברית עד לשנת 1919 (ה'תרע"ט).
כשנכבשה ארץ ישראל בידי הבריטים, נבחר לשמש כחבר עיריית ירושלים וכנציג היהודים לצד יצחק שריון, ולאחר כשבועיים נבחר לשמש כסגן נשיא העירייה.
בשנת 1920 (ה'תר"ף) התפטר מתפקיד זה לאור יחסו העוין ליהודים של מוסא כאט'ם אל-חוסייני שמונה לשמש כראש העיר.
נמנה עם מייסדי ומנהלי ועד העיר ליהודי ירושלים, ובשנת 1920 (ה'תר"ף) נסע במסגרת תפקיד זה לבקר את אסירי ההגנה העברית ובראשם זאב ז'בוטינסקי בכלא עכו.
נמנה עם מייסדי ההתאחדות העולמית של היהודים הספרדים, כיהן כסגן נשיא הוועד המכין של ההתאחדות ושימש גם כחבר בוועד הפועל שארגן את הוועידה העולמית של "האיחוד העולמי של הקהילות הספרדיות" - ההתאחדות העולמית בגלגולה השני.
כחבר החברא קדישא וועד העדה הספרדית בירושלים, ייצג את בני עדות המזרח בוועד הלאומי וכציר באספת הנבחרים הראשונה והשנייה מטעם ארגון "עדות המזרח בארץ ישראל".
כן שימש כחבר בלשכת בני ברית, חבר בהנהלת בנק "קופת עם" וחבר המועצה שלו משנת 1920 (ה'תר"ף), חבר הנהלת בנק מזרחי, חבר מועצת "בנק הלוואות" ו"הבנק האפותיקאי הכללי", ונמנה עם ראשוני החברים היהודים ב"לשכת המסחר הכללית" שהוקמה בירושלים בשנת 1919 (ה'תרע"ט) מחדש על ידי השלטון הבריטי.
בבחירות הראשונות לעיריית ירושלים שהתקיימו באפריל 1927 נבחר אלישר מחדש לעיריית ירושלים, ובשנת 1930 התפטר ממנה יחד עם החברים היהודים האחרים כמחאה על אי מינויו של סגן ראש העירייה חיים סלומון לממלא מקום ראש העירייה לאחר יציאת ראש העירייה ראע'ב נשאשיבי ללונדון.
בשנת 1931 (ה'תרצ"א) נבחר לשמש כנשיא ועד הקהילה של כנסת ישראל, ובכך הכין את הקרקע להצטרפות רבנים ספרדים למשרדי הרבנות.
לאחר מאורעות תרפ"ט פעל לסייע לנפגעים ובעיקר לשיקום הסוחרים ועסקיהם, ולסידור מעמדם של תושבי העיר העתיקה בירושלים.
כן נמנה עם מייסדי בית הכנסת ישורון בעיר, והיה חבר בוועדה הממשלתית לבירור בעיות השחיטה שהקים הרברט סמואל.
הלך לעולמו ב-9 ביולי 1933. בהלווייתו שהתקיימה בירושלים השתתפו אלפים, ובסופה נקבר בהר הזיתים.
על מצבתו נכתב: "פ"נ ר' יצחק שמעיה בהרה"ג הראשון לציון חיים משה אלישר זצ"ל: יליל עדר תועה, על העדר אב ורועה; צדיק תמים עצום ורב, למדן מופלג ובר לבב.
חריף שכל איש אשכולות, מושלם בכל המעלות; קל ברגליו לדבר מצווה, סמל היושר וענוה.
שמעיה נקרא בשמו, נשיא אלקים היה בעמו; אך לפתע חסנו נשבר והמות עליו התגבר.
למרום נשא בסערה, ונשמתו עלתה בטהרה; יבכו בנים בנפול עטרה, בהועם חכמה וטהרה.
שר וגדול בישראל, חסר מגזע גאוני בבל; רחם נא יה על איש האמת, אשר גזרת יספה בלי עת.
בניו הידועים היו אליהו אלישר ומנשה אלישר.
שמו הונצח בקריאת רחוב על שמו בסמוך לרחוב יפו שבירושלים.
יצחק שנדר (1925 - 23 במאי 2016) היה מראשוני אבן יהודה, ממקימי אל על ומנכ"ל אל על בתחילת שנות ה-80.
שנדר נולד לזוג חלוצים שהתגוררו בזכרון יעקב.
בעת הקמת אבן יהודה, שנקראה בתחילת דרכה "יהודיה", הם רכשו מגרש במקום ועלו אליה בין ראשוני המתיישבים.
בהזמנת דודים מבוסטון הם היגרו לארצות הברית באופן זמני, תוך שהשכירו את הבית באבן יהודה.
שנדר היה פעיל בתנועת הבונים ובהגיעו לגיל גיוס התנדב לחיל האוויר המלכותי באנגליה.
לאחר המלחמה הגיע לקראת סוף 1947 לביקור אצל ההורים בארצות הברית, ובפרוץ מלחמת העצמאות היה מראשוני מח"ל.
לאחר מלחמת העצמאות עבד בקליטת אנשי מח"ל בישראל ובשנת 1950 הצטרף לאל על בה הקים בשנות ה-50 את מחלקת ההדרכה, במטרה להעביר את החברה להעסקת עובדים ישראליים.
בשנת 1954 יצא בראש משלחת אל על לכנס תעופה בברצלונה.
בראשית 1957 היה חבר ועדת החקירה שחקרה את השריפה במחסני החברה בנמל התעופה בלוד.
לאחר מכן היה סגן ראש אגף למבצעים, סמנכ"ל ארקיע, ומנהל מכירות בארצות הברית.
במרץ 1968 מונה לראש רשות כח אדם, ובעקבות שינוי מבני בתחילת 1970 היה לראש אגף כח אדם.
בנוסף היה מנהל חברת השיווק פוריין טורס.
בשנת 1977 הוא מונה למנכ"ל המקים של חברת הבת אל על שירותי שכר בע"מ.
עם התפטרות רפי הר-לב מתפקיד מנכ"ל אל על, מונה שנדר לתפקיד מנכ"ל אל על בפועל.
בנובמבר 1980 התמנה למנכ"ל קבוע.
כמנכ"ל הוא התמודד עם הקשיים הכלכליים של החברה וקידם לה תוכנית הבראה.
בסוף שנת 1982 פרש מחברת אל על.
באוקטובר 1984 התמנה למנכ"ל חברת קפיטול אייר.
נפטר ב-23 ביוני 2016, והובא למנוחות בבית העלמין באבן יהודה .
יצחק מתתיהו שלזינגר (25 באוגוסט 1926 – 17 בדצמבר 2018) היה חוקר פסיכולוגיה ופסיכולינגויסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, חתן פרס ישראל לשנת תשע"ח.
יצחק מ' שלזינגר נולד בשנת 1926 בקלן שבגרמניה.
זמן קצר אחרי עליית היטלר לשלטון עזבה משפחתו את גרמניה ועברה לגור בעיר מֶמֶל שבליטא.
בארץ ישראל למד שלזינגר בבית הספר תיכון "מעלה" ולאחר מכן בבית המדרש למורים מזרחי.
במשך ארבע שנים שימש מורה בבתי ספר יסודיים קטנים במקומות שונים בארץ, ולאחר מכן התגייס לצה"ל ושימש מורה לעברית לחיילים עולים בבסיס טירונים ובנח"ל.
אחרי שחרורו מצה"ל לימד שנתיים בבתי ספר תיכוניים בירושלים.
בשנת 1959 נישא לאביגיל גליקמן, מורה לחירשים ומחלוצות השילוב של ילדים חירשים וכבדי שמיעה בכיתות רגילות במערכת החינוך.
את התואר הראשון שלו למד באוניברסיטה העברית בחוגים לפסיכולוגיה ותלמוד.
אז החל להתעניין – בהשפעת הלוגיקן הנודע פרופ' יהושע בר הלל, שהיה אחר כך אחד המנחים שלו בכתיבת הדוקטורט – בפסיכולוגיה של הלשון (פסיכולינגויסטיקה).
תחום זה היה באותן שנים עדיין בחיתוליו, וכמעט שלא לימדו אותו באוניברסיטאות.
את לימודי התואר השני עשה באוניברסיטת ניו יורק בחוג לפסיכולוגיה חברתית.
במקביל למד לתואר שני בתלמוד בבית המדרש לרבנים באמריקה, בין היתר מפי הרב פרופ' שאול ליברמן.
הדוקטורט של שלזינגר, שאותו כתב באוניברסיטה העברית ושפורסם אחר כך כספר, עסק בתהליך הקריאה.
גם עבודתו המחקרית במחלקה לפסיכולוגיה של האוניברסיטה העברית התרכזה, רובה ככולה, בבעיות הקשורות בלשון.
בין הנושאים שבהם עסק נמנים תהליכי העיבוד הלשוני, וכן התאוריה של התפתחות הלשון אצל הילד (תאוריה שהייתה לה השפעה גדולה בשעתה וכונתה בפי החוקרים הבולטים בתחום: המהפכה הסמנטית, ראו להלן).
המודל שהציע שלזינגר השפיע על התחום כולו שכן הוא התמודד עם הקושי שהיה לפסיכולוגיה ההתפתחותית לאמץ הנחות יסוד מבית מדרשה של הגישה הגנרטיבית-חומסקינית הנוגעות לכישורים מולדים של ילדים כאשר אלה לא התיישבו עם הידוע על תהליכים התפתחותיים.
שלזינגר שילב בתפיסתו את התובנות החומסקיניות החדשות בדבר המבנה הבוגר של הדקדוק עם תהליכים התפתחותיים שהיו בעלי ריאליות אמפירית והתיישבו עם הידוע על התפתחות ילדים.
בתחילת שנות ה-80, כאשר התפרסם ספרו של שלזינגר, Steps to Language: Toward a Theory of Language Acquisition, ובמקביל לו מאמרים רבים מפרי עטו, הגדירו חוקרים בינלאומיים את הגישה המוצגת בספר הזה "המהפכה הסמנטית" בתחום התפתחות השפה.
אמנם התחום הנחקר היה תחום התפתחות השפה, אולם ההשלכות של הראייה שהציע שלזינגר היו נרחבות פי כמה שכן הן נגעו לתאוריות של למידה בפסיכולוגיה ולמצב ההתחלתי –Bootstrapping Procedures – הרלוונטי להתפתחות באופן כללי.
ברבות השנים כתב שלזינגר פרסומים רבים בעיתונות המקצועית לסוגיה המפרטים ומפתחים את התאוריה הייחודית שלו, שהיוותה קול צלול ועקבי המציב אלטרנטיבה לגישת נועם חומסקי.
בשנות ה-60 החל להתעניין בשפת הסימנים הישראלית, שפה השונה מהותית משפות מדוברות.
שלזינגר סבר כי חקר שפה זו והכרתה עשויים לשפוך אור חדש על מהותה של השפה האנושית בכלל.
אולם באותה עת כמעט ולא היו חוקרים בישראל ומחוצה לה שהתעניינו בשפה זו, והספרות הנוגעת לה הייתה דלה ביותר.
הגירוי הראשוני להתעניינותו בתופעה זו נבע מעיסוקה של אשתו, שהייתה מורה ומנהלת בבית הספר לחירשים בירושלים.
שלזינגר הגיש תוכנית מחקר למשרד הבריאות, החינוך והרווחה של ממשלת ארצות הברית ואושר לו על ידיהם תקציב נרחב עבור מחקר שהעסיק אותו, בצירוף צוות של סטודנטים, במשך שנים.
תוצאות המחקרים בכל אחד מהנושאים שחקרו פורסמו כספרים וכמאמרים ועוררו התעניינות גדולה בתחום, אשר נמשכת עד היום הזה.
בשנת 1978 עמד בראש צוות שפרסם מילון עברי ראשון לשפת הסימנים.
חקר הארגומנטציה התלמודית והוראת התלמוד
יצחק שלזינגר הקדיש שנים רבות מחייו המחקריים גם לחקר התלמוד, בייחוד דרכי האינטרפרטציה התלמודית.
שני תחומי מחקר אלה, פסיכולינגויסטיקה ותלמוד, מתחברים זה לזה בעבודתו; הם ניזונים זה מזה ומפרים זה את זה.
גם מחקריו בתחום הפרגמטיקה של הלשון (שפורסם בספר The structure of arguments משנת 2001 בנושא הארגומנטציה) קיבלו השראה מהתעניינותו בארגומנטציה התלמודית.
מאידך, המחקר שלו על המסרים הסמויים שבהבעה הלשונית, שהוא עוסק בו בשנים האחרונות, השפיע על המחקר התלמודי שלו.
בסדרת חוברות לימוד לתלמידים – "פרקי גמרא" בהוצאת משרד החינוך – ביסס שלזינגר דרך הוראה מקורית וחדשה שתרומתה הייתה רבה לשינוי מעמדו של מקצוע זה במערכת החינוך.
"פרקי גמרא" מציבים בפני הלומד משימות אתגריות ומנחים אותו ב"כיבוש" הסוגיה צעד אחר צעד.
התובנות שהנחו את שלזינגר בבנית התוכנית קשורות ישירות לעבודתו בתחום הפסיכולינגויסטיקה ותאוריות למידה.
בכך יישם חשיבה תאורטית-אקדמית במעשה החינוכי.
לשלזינגר למעלה ממאה פרסומים במגוון תחומי התעניינותו (ספרים, פרקים בספרים ומאמרים), החל מתחום חקר ההתפתחות הלשונית ועד לתחום התלמוד והוראתו.
שלזינגר (1977) מילון לשפת הסימנים של החרשים בישראל
מבחר פרסומים בהוראת התלמוד ובמחקרו
"התוכנית ללימודי קודש", החינוך, חוברת ג', 1949
ירושלים: המכון למחקר חברתי שימושי, 1972
אלו מציאות – הוראת המבנה הפורמלי של הסוגיא, מדריך למורה.
ירושלים: אגף החינוך הדתי, משרד החינוך והתרבות 1977
קוים מנחים לעריכת תוכנית לימודים בגמרא.
ירושלים: המכון למחקר חברתי שימושי 1981
מכון מופ"ת 2011 (עם י' מלמד ושלמה ריבלין)
יצחק שימקין (1 בינואר 1905 – 21 בפברואר 1977) היה פעיל ציבור בחיפה, חבר ההגנה, מהנדס ופובליציסט, יוזם והוגה רעיונות מקוריים בתחום הביטחון, שתכנן בשנת 1938 להתנקש בחייו של אדולף היטלר.
יצחק שימקין נולד באודסה לנחום שימקין, רופא ופעיל ציוני, ולחנה שימקין לבית סלפוב.
ב-1921 עלה לארץ ולמד בגימנסיה "הרצליה" בתל אביב.
ב-1924 נסע לפריז ולבלגיה ללימודי הנדסה, אותם השלים ב-1930 והוסמך כמהנדס חשמל ומכונות וכמהנדס חשמל ורדיו.
עם שובו עסק בפיתוח ויצור מכשירי חשמל.
שימקין היה חבר ההגנה בחיפה והמפקד והמרכז הארצי של פעולות הגיוס בהגנה בשנים 1936–1939. באותה תקופה לקח חלק בעליה על הקרקע של בית יוסף ושל "משמר זבולון", לימים כפר מסריק, שהיו יישובי חומה ומגדל.
ב-1938 יזם ותכנן התנקשות באדולף היטלר .
ב-1941 התגייס שימקין לצבא הבריטי, ליחידת המהנדסים המלכותית, ושירת כאחראי על חשמלאים במדבר המערבי, בלוב ובאיטליה.
היה בעליה של חברת 'עין הביטחון' שהמציאה ויצרה מוצרים בתחום הבטיחות בחשמל ורשם מספר פטנטים בתחום זה.
שימקין השתתף כחייל וכמתנדב במלחמת הקוממיות, מלחמת סיני, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים וקיבל את אותות המשמר, ההגנה, הלוחם בנאצים וההתנדבות.
היה חבר בארגון חברי ההגנה, ארגון הלוחמים בנאצים ושוטר מתנדב במשטרת חיפה, חבר כבוד ב, חבר במועצת הציונים הכלליים וכתב בהבקר, עיתון המפלגה.
הוא פרסם בעיתונות מאמרים על נושאים מדיניים אקטואליים והתכתב בנושאים אלו עם שרים וראשי הממשלה.
שימקין הרבה ליזום ולהציע רעיונות מקוריים, בעיקר בתחום הביטחון, על ידי פרסומם בעיתון ופניה לגורמים בממשלה.
חלק גדול מהצעותיו התקבל ויושם.
שימקין היה נשוי שלוש פעמים.
ב-1926 נישא למרים בת צבי ליפשיץ, שנפטרה בצרפת ב-1940. ב-1941 נשא לאישה את מליה בת אברהם קרביצקי.
לשניים נולדה בת, רחל, המתגוררת בארצות הברית.
בהמשך נפרדו יצחק ומליה, וב-1955 נישא לסיניורה (ריטה) לבית עזר ונולד להם בן.
הבן, נחום שימקין, הוא דקאן הפקולטה להנדסת חשמל בטכניון.
גולת הכותרת בביוגרפיה של שימקין הייתה התוכנית להתנקש באדולף היטלר בשנת 1938, כשנה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-1938, זמן קצר לאחר סיפוחה של אוסטריה, פרסם שימקין בעיתון "הבקר" את המאמר בשם "תפקיד האנטישמיות בפוליטיקה החיצונית של הרייך השלישי" ושם הצביע על החלק המרכזי והמהותי שהייתה למלחמה ביהודים במדיניותו של היטלר.
בהמשך גמלה בליבו ההחלטה שאפשר למנוע את האסון על ידי התנקשות בחייו של היטלר.
הדיווחים על כניסת היטלר לווינה, תיארו את האהדה לה זכה בעודו נוסע ברחוב הראשי ומנופף להמון מרכבו הפתוח.
שימקין התרשם כי היטלר חש אהוד ובטוח בעצמו ואינו מקפיד על שמירה הדוקה מדי בצאתו להמון.
מכיוון שנהג לנסוע במכונית פתוחה, במרחק לא גדול מהקהל, תכנן שימקין להתנקש בו על ידי התערות בקהל והשלכת רימוני יד לתוך רכבו.
התוכנית הייתה אמורה להתבצע על ידי מספר מתנקשים שיפעלו בנפרד.
שימקין הציג את תוכניתו בפני מפקד ההגנה בחיפה, יעקב דורי, וזה הפנה אותו לדרג בכיר יותר - שאול אביגור, במטה ההגנה בתל אביב.
התוכנית נתקבלה בחיוב ושימקין גייס כמה שותפים שהיו דוברי גרמנית ובעלי מראה "ארי".
הוא החל באימונים בהטלת רימונים, בעוד הוא ממתין לאישור הדרג המדיני.
במהלך התכנון הקים שימקין ועד ציבורי סודי שהיה אמור לתמוך ולסייע בביצוע וכלל את שמואל סליצן, חבר ההגנה ומנהל מפעל שמן, ואת פנחס רוטנברג, מנהל חברת החשמל.
שימקין פנה גם לאריך מולר, מייסד חברת אתא, בבקשה להסתייע בבן משפחתו הנס מולר שחי בצ'כוסלובקיה.
למרות תמיכתם של אנשי ההגנה לא אושרה התוכנית.
הנהלת הסוכנות ומשה שרתוק שעמד בראש המחלקה המדינית שבה חששו מהסתבכות מדינית ומפגיעה ונקמה ביהודי גרמניה.
פרסומים שונים בשנות ה-70 של המאה ה-20 טענו שלאחר דחיית תוכניתו החליט שימקין להוציאה לפועל בכל זאת, על דעת עצמו.
לאחר הסכם מינכן ומסירת חבל הסודטים לגרמניה הבין שימקין כי צ'כיה היא הבאה בתור וכי היטלר עתיד לצעוד בקרוב ברחובות פראג.
הוא גנב שני רימונים ממחסני ההגנה ויצא לפראג, שם המתין כשבועיים עד שהתממשה תחזיתו וב-15 במרץ 1939 נכנס היטלר לעיר.
בניגוד לציפיות, היטלר לא הגיע ברכב פתוח אלא בשיירה של מספר כלי רכב סגורים, כך שלא ניתן היה לבצע את התוכנית.
שימקין נפטר מהרימונים וחזר לארץ.
ברחוב שימקין בחיפה, שנקרא על שם אביו ישנה אנדרטה בדמותו, משליך רימון.
בניגוד לתוכנית המקורית שהיו לה שותפים וגובתה במסמכים, אין שום תימוכין לסיפור על ניסיון ההתנקשות בפועל.
על לחימתו בצבא הבריטי הוענק לשימקין כמו לכל הלוחמים המתנדבים מארץ ישראל "אות המתנדב", אך בנוסף לכך, באופן חריג הוענק לו גם "אות הלוחם בנאצים" שהוענק ללוחמים היהודים בצבאות ובארגונים של בעלות הברית.
האות הוענק לו כאות הוקרה על תוכנית ההתנקשות.
ב-1968 הציע שימקין לשר הביטחון למנוע חצייה מצרית של תעלת סואץ על ידי הקמת תשתית של מכלי דלק לאורך התעלה ויצירת קיר אש במקרה של מלחמה.
הרעיון נולד במוחו עוד ב-1942, כאשר עלה חשש כי הגרמנים ינסו לפלוש מצפון אפריקה לארץ ישראל, והוא שב והעלה אותו בתקופת מלחמת ההתשה.
הצעתו נבדקה ונבנה מתקן נסיוני אך הוחלט שלא לבצעו.
לטענת צה"ל הפתרון לא היה מעשי והמערכת שנוסתה נשארה והורחבה כדי להטעות את המצרים.
שימקין דחה את הטענות וטען שלו יושמו הצעותיו במלואן היה אפשר לשנות את מהלכה של מלחמת יום כיפור.
אחרי פרסום דו"ח אגרנט נחשפו פרטים נוספים על המערכת שכונתה "אור יקרות".
מיד לאחר מלחמת ששת הימים הגה שימקין ופרסם תוכנית מדינית שעיקרה הקמת ישות פלסטינית באזורי יהודה ושומרון עם אזור חיץ ביטחוני לאורך בקעת הירדן.
תוכנית זו זהה כמעט לתוכנית אלון שהתפרסמה מאוחר יותר, כולל המפות שצורפו אליה.
אף על פי שחש סיפוק על אימוץ תוכניתו, התרעם שימקין על כך שלא זכה להכרה כהוגה של התוכנית.
כפי שהסתבר מאוחר יותר, תוכנית אלון אף שלא נחשפה, הובאה לממשלה בשלב מוקדם, מיד בתום המלחמה, וקשה לקבוע מי הגה אותה לראשונה.
בשונה מתוכנית אלון, התכוון שימקין למנוע התיישבות יהודית באזור הפלסטיני וכן ליצור פדרציה של אוטונומיה פלסטינית עם ישראל, ולא עם ירדן.
לשימקין היו שפע של רעיונות והצעות בתחומים רבים, בתחום הביטחוני והאזרחי כאחד, אותם הציג במכתבים למערכות העיתונים, ובפנייה למשרדי הממשלה.
חלק גדול מהרעיונות התקבל ויושם הלכה למעשה.
בעקבות המאורעות ה-1938 וריבוי מקרים של התנכלות וחדירה ליישובים פנה שימקין שהיה חבר ההגנה ליעקב דורי, מפקד ההגנה בחיפה, והציע להשתמש בכלבי שמירה להתרעה ולהגנה.
הצעתו התקבלה מיד והוא מונה לאחראי על הפרויקט.
כמעט 30 שנה מאוחר יותר, כאשר החלו פעולות חדירה וחבלה של הפת"ח, שב שימקין והעלה את אותה הצעה ממש.
גם הפעם, התקבלה ההצעה ויושמה על ידי מערכת הביטחון.
רעיונות נוספים בתחום ביטחון הפנים
השימוש בסילוני מים לפיזור הפגנות
לאחר שנוכח בפיזור אלים של ההפגנות נגד שגריר גרמניה בישראל, הציע שימקין למשטרה במכתב לעיתון להשתמש בשיטה שיושמה מחוץ לישראל - פיזור מפגינים בזרנוקי מים.
הצעתו התקבלה ויושמה על ידי המשטרה.
לאחר התרבות המקרים של הטמנת פצצות ומטעני חבלה הציע שימקין למשטרה לבנות סליק נייד, מתקן משוריין שאפשר להוביל בניידת ולהניח בתוכו מטענים חשודים.
ההצעה התקבלה ואף נעשה בה שימוש מבצעי.
ב-1954 ניסה שימקין לקדם שינוי של ארגון שבוע העבודה במדינה.
על פי הצעתו, יעברו העובדים לחמשה ימי עבודה בני 9 שעות.
המניע העיקרי להצעתו היה הענקת יום חופש נוסף לעובדים כפיצוי על העבודה הקשה במהלך השבוע.
לפי תוכניתו, יום שישי יוכל לשמש לעיסוק בספורט ושעשועים ואילו יום השבת יוקדש לפעילות תרבותית.
הוא ראה בכך פתח להפגת המתח בין חילוניים לדתיים סביב נושא השבת.
הרעיון התממש רק שנים רבות מאוחר יותר.
בעיסוקו כמהנדס חשמל היו לשימקין מספר המצאות ופטנטים שיוצרו ושווקו בחברות שהקים, בהן שיטה מיוחדת לדודים לחימום מים, ומוצר שהותקן על גבי מכשירים חשמליים ביתיים והתריע על סכנת התחשמלות.
בשנת 1969 פרסם שימקין דיאטה מיוחדת שפיתח, והשתמש בה כדי לגייס תרומות להאגודה למען החייל.
את פרטיה הסכים למסור רק כנגד תרומה לאגודה.
בנוסף למכתבים הרבים למערכת שפורסמו בעיקר במעריב, נמנה שימקין על הכותבים בעיתון הבוקר ופרסם מאמרים בנושאי מדיניות, כלכלה, חברה וביטחון.
יצחק שמשון שילה (21 באוגוסט 1913 – 20 ביולי 2003) היה שופט ישראלי, שכיהן בין היתר כסגן נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב, וכן כשופט בפועל בבית המשפט העליון.
שילה נולד ב-י"ח באב תרע"ג לחיה אסתר וישראל שימל, בעיירה גליניאני שבגליציה המזרחית (כיום אוקראינה.
בשנת 1918 עברה המשפחה לווינה כפליטי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1926 עלתה המשפחה לארץ ישראל והשתקעה בירושלים.
למד אצל הרב אליעזר מאיר ליפשיץ בסמינר המזרחי בבית הכרם (כיום מכללת ליפשיץ).
בשנת 1933 נסע ללונדון ולמד משפטים בבית הספר לכלכלה של לונדון והתקבל להתמחות במידל טמפל בעיר.
בשנת 1937 חזר לארץ והתמחה אצל ד"ר משה זמורה (לימים נשיא בית המשפט העליון).
בשנת 1942 התגייס לחיל האוויר המלכותי ושירת כחייל מודיעין בקהיר, מדבר לוב, ובאיטליה.
במהלך שירותו הצבאי נישא לרחל שור ששירתה כקצינה בחיל העזר לנשים בקהיר.
בשנת 1945 שב לארץ והחל לכן כשופט בבית המשפט השלום בתל אביב.
בשנת 1952 קודם לבית המשפט המחוזי וב-1978 מונה לסגן הנשיא.
בשנת 1981 כיהן כשנה במינוי בפועל בבית המשפט העליון, אך לא קיבל תקן קבע.
לאחר פרישתו החל להרצות בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
שילה עסק רבות בתחום הגישור והבוררות, הן בהיבט המחקרי והן בהיבט הציבורי.
בנוסף שילה תרגם שירים מעברית לגרמנית וההפך.
בשנת השמונים לחייו ראה אור הספר "מנחה ליצחק" ובו מאמרים משפטיים שנכתבו לכבודו.
שילה נפטר ב-כ"ח בתמוז תשס"ג ונטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
לשילה שני בנים: אילן שילה - שופט בדימוס בבית המשפט המחוזי מרכז, וד"ר יוסף שילה.
ב-31 בדצמבר 1981 ניתן פס"ד בפרשת ברששת נ' האשאש, על ידי השופטים משה לנדוי, אהרן ברק ושילה.
העתירה עסקה באישה שנפצעה בתאונת דרכים ודרשה פיצוי על אובדן כושר השתכרות, אף על פי שלא עבדה כלל לפני התאונה וחיה על תמיכות ממשרד הסעד.
שילה חידש בפסק הדין כי כושר ההשתכרות של האדם הוא דבר מופשט ולא תלוי ברמת היישום שלו בפועל.
על כן, אדם שהזיק לרעהו חייב לפצותו על אובדן כושר התשכרות גם אם לא מימש אותה בפועל קודם הנזק.
באותו היום ניתן פס"ד נוסף על ידי השופטים שילה, ברק ודב לוין, בפרשת שללם נ' משרד הפנים.
פנחס שללם עתר נגד שלילת רישיון הנשק שלו שנגרם עקב גילוי עברות קדומות על ידי הרשות הממונה על מתן רישיונות הנשק.
שילה, בדעת מיעוט, סבר כי בנושא העוסק ברישיון לאמצעי העלול לעלות בחיי אדם, יש לתת לרשות הממונה מקום להפעיל את שיקול דעתה בנוגע לשלילת רישיונות, גם אם הדבר אינו נראה לבית המשפט.
הבו לנו משפט עברי, הפרקליט כ"ד, תשכ"ח, עמ' 363.
כיצד יפורש חוק השומרים?, הפרקליט כ"ה, תשכ"ט, עמ' 102.
שילוב בוררות במנגנון השיפוט, מחקרי משפט ח', תש"ן, עמ' 93.
עוד לבעיית ההתנגשות בין הערכאה האזרחית לערכאה הדתית, עיוני משפט ג', תשל"ג, עמ' 946.
"ואהבת לרעך כמוך" - נורמת היסוד לחוקת המדינה, פרשת השבוע ברוח המשפט, פרשת קדושים גיליון 119, תשס"ג.