tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1988 זכתה בפרס הראשון בתחרות הנוער המוזיקלי בלוזאן.
בעקבות זכייתה הופיעה בר-לב כסולנית עם תזמורות בשווייץ, ביניהן תזמורת רדיו שווייץ האיטלקית והתזמורת הקאמרית של לוזאן.
כבר מגיל צעיר היא פעילה מאוד בתחומים רבים כגון הופעות סולניות, מוזיקה קאמרית ורסיטלים והשתתפה בפסטיבלים באירופה, ביניהם בפסטיבל יוקרתי בפינלנד, שבו נגנה בהרכבים קאמריים שונים.
ב-1990 עלתה לישראל וכאן השתלמה אצל חיים טאוב, אותו היא מגדירה כמנטור ומשפיע מכריע על דרכה המקצועית והאישית.
היא הצטרפה לקבוצת הכינור הראשון של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בעונת 1990–1991. בעונת 1996–1997 הייתה משנה לנגן ראשי של התזמורת (אסיסטנט כנר ראשי).
בישראל הופיעה בר-לב כסולנית עם התזמורת הקאמרית רמת גן ותזמורת אוניברסיטת תל אביב והשתתפה בקונצרטים קאמריים עם חברי הפילהרמונית הישראלית בישראל ומחוצה לה.
כמו כן הופיעה ברסיטלים רבים בשווייץ ובגרמניה עם אביה הפסנתרן אסף ברלב.
היא נבחרה להוביל את השלב הקאמרי בתחרות רובינשטיין השנה.
סער 5 הוא דגם מתקדם של קורבטת טילים בחיל הים הישראלי.
הספינות מתאפיינות בכושר שרידות גבוה, ומצוידות במסוק סיור מתקדם מדגם יורוקופטר AS-565 פנתר.
מבחינת גודל ספינות סער 5 מוגדרות כקורבטה, והן השניות בגודלן בצי הישראלי לאחר ספינות סער 6. שייטת הסטי"לים של החיל, שייטת 3, מפעילה שלוש ספינות מדגם זה.
הספינות נבנו על ידי חברת נורת'רופ גרומן שיפ סיסטמס (לשעבר ליטון-אינגלס שיפבילדינג) בפסקגולה, מיסיסיפי, ארצות הברית.
מפקד הספינה הוא קצין ים בדרגת סגן-אלוף.
במהלך שנת 1979 נפלה החלטה בחיל הים שיש צורך בספניות גדולות יותר באופן משמעותי מספינות הסער 4 שהיו אז בשימוש.
תחילה נקראו ספינות אלו 'פרויקט להב', ולבסוף הוחלט שהספינות יקראו 'סער 5'.
תהליך האפיון של הספינות הסתיים באוגוסט 1984.
בדצמבר 1984 התקיימה בארצות הברית פגישה בין מפקד חיל הים, אלוף זאב אלמוג, לבין מזכיר הצי האמריקני ג'ון ליהמן, בהשתתפות הנספח הצבאי ורמש"ן.
בפגישה גובשה נוסחת ה"חבילה" הקובעת בנייה של סטי"לים בארצות הברית וצוללות באירופה ובישראל.
מזכיר הצי ומפקד הצי האמריקאי התחייבו לתמוך בהקצאת כספים לפרויקט על פי נוסחה זו, וכן לשחרר טכנולוגיות מתקדמות עבור חיל הים (כגון סונר פסיבי נגרר, תדמיות מוקטנות וכדומה).
בשנת 1993 הושקה הספינה הראשונה מדגם זה, בשם "אח"י אילת" (על שם המשחתת הישראלית שהוטבעה בשנת 1967).
כשנה לאחריה הגיעה הספינה השנייה, "אח"י להב".
הספינה השלישית והאחרונה מדגם זה, בשם "אח"י חנית", הגיעה לנמל חיפה בשנת 1995.
במהלך השנים הספינות עברו מספר שדרוגים.
אחד המשמעותיים בהם היה המעבר מטילי הרפון לטילי הגבריאל 5 בתחילת שנות ה-2000.
במהלך המחצית השנייה של העשור הראשון של המאה-21 הוסרה מאח"י אילת ואח"י חנית מערכת הפלנקס.בשנת 2014 החל שדרוג מקיף לספינות אשר כלל התקנת מערכות מכ"ם חדישות על ספינות אלה כחלק ממערכת "ברק אדיר".
על אח"י חנית הותקן מכ"ם משופר ELM-2258 ועל אח"י אילת ואח"י להב הותקן המכ"ם המתקדם ELM-2248 MF-STAR מסוג , שישמש גם כפלטפורמה לניסויים במערכות שיותקנו בעתיד בספינות סער 6. כמו כן הותקנו על הספינות טילי ברק 8 - גרסה מתקדמת יותר של טילי הברק.
ספינות סער 5 כוללות תכונות חמקנות מסוימות המקשות על כלי שיט אחרים ועל מטוסים לגלות אותן.
בין התכונות ניתן למנות את מערכת השיבוש , מערכת הנעה הבנויה על משככים להפחתת רעשים ותנודות, מערכת לקירור גזי המפלט של הספינה וכן חומרים סופגי קרינת מכ"ם.
משך השהייה של הספינה בים הוא 20 יום .
הנעת הספינה מבוססת על שני מנועי דיזל וטורבינת גז.
לשיט חסכוני בדלק ניתן להשתמש במנועי הדיזל בלבד, ולהגיע למהירות של 17–20 קשר.
לשיט מהיר ניתן להפעיל גם את טורבינת הגז, ולהגיע למהירות של 33 קשר.
בעבר היו ספינות סער 5 חמושות ב-8 טילי הרפון מונחי מכ"ם, בעלי ראש נפץ במשקל 230 ק"ג וטווח של 140 ק"מ (75 מייל ימי), זה היה הנשק העיקרי של ספינות סער 5 נגד כלי שיט של האויב.
להגנה מפני כלי טיס וטילים חמושה סער 5 בטילי ברק, במערכת פלנקס עם תותח ימי M61A1 וולקן בקליבר 20 מ"מ וקצב אש של 3,000 פגזים בדקה.
בנוסף חמושה הספינה בתותחי אורליקון 20 מ"מ.
כיום ספינות סער 5 חמושות ב-8 טילי גבריאל 5 מונחי מכ"ם, בעלי טווח של יותר מ-200 ק"מ (108 מייל ימי), זה הנשק העיקרי של ספינות סער 5 נגד כלי שיט של האויב.
להגנה מפני כלי טיס וטילים חמושה סער 5 בטילי ברק 8. בנוסף חמושה הספינה בשני תותחי טייפון 20 מ"מ.
כמו כן מאז ומתמיד היו ספינות סער 5 מצוידות באמצעים נגד צוללות, סונאר קעור וטורפדו MK46.
סטי"לים מדגם סער 5 נוטלים חלק בפעילות המבצעית של חיל הים במשך למעלה מ-30 שנה, מתחילת שנות התשעיים:
ב-6 במאי 2001 אח"י אילת יחד עם שתי ספינות דבורה וכוח משייטת 13 השתלטו על הספינה סנטוריני ממערב לצור.
נלכדו ארבעה מחבלים ואמצעי לחימה רבים שיועדו לרשות הפלסטינית.
ב-14 ביולי 2006 נפגעה אח"י חנית בחלקה האחורי מטיל נגד ספינות מדגם C-802 (טיל סיני המיוצר באיראן), בעת שפעלה 16 ק"מ מול חופי ביירות במהלך מלחמת לבנון השנייה.
ב-3 בנובמבר 2009 השתתפה אח"י אילת במבצע ארבעת המנים שבו אח"י אילת יחד עם אח"י תרשיש (סער 4.5) עצרו אוניית מכולות FRANCOP, כ-100 מייל מחופי ישראל.
בסריקת 300 המכולות שנתפסו, התגלו כמויות גדולות של אמצעי לחימה.
ב-16 במרץ 2011 השתתפה אח"י להב במבצע חוק ברזל שבו אח"י להב יחד עם אח"י "סופה", אח"י "כידון" (סער 4.5) ועימם כוח השתלטות משייטת 13. השתלטו על אוניית הסוחר VICTORIA במרחק 200 מיל מחוף ישראל.
ההשתלטות נעשתה ללא הפעלת כוח והאונייה הובלה לנמל אשדוד.
בחיפוש יסודי במטען התגלו כ-50 טון אמצעי לחימה מסוגים שונים.
ממצא מיוחד היו שישה טילי חוף-ים מדגם C-704 עם ביות מכ"ם לטווח 35 ק"מ וכמויות גדולות של פצצות מרגמה.
ב-5 במרץ 2014 במבצע חשיפה מלאה אח"י חנית יחד עם אח"י חץ (סער 4.5), וכוח שייטת 13 עצרו את האונייה KLOS C שהבריחה אמצעי לחימה ורקטות מאיראן לרצועת עזה.
האונייה הובאה לאילת והחימוש שכלל טילי קרקע-קרקע ארוכי טווח נפרק.על ידי שייטת 13 ושייטת ספינות הטילים של חיל הים הישראלי.
ב-2 ביולי 2022 שוגרו טילי "ברק 8" מספינת הטילים אח"י אילת והפילו שני כטב"מים של חזבאללה שטסו לכיוון אסדת הקידוח שבשדה הגז כריש.
קיבוץ סַעַר קיבוץ מתנועת הקיבוץ הארצי הנמצא בגליל המערבי ליד העיר נהריה ושייך למועצה האזורית מטה אשר.
היישוב הוקם בשנת 1948 על אדמות הכפר הערבי המרוקן א-זיב בעזרת חברי השומר הצעיר מהארץ בנוסף לעוד תושבים מהארץ וניצולי השואה.
אל המקימים הצטרפו עם השנים תושבים נוספים מארגונים שונים ברחבי הארץ.
שם היישוב ניתן לו בגלל הקשר החזק בין אנשי היישוב לים.
שחקן הטלוויזיה ג'רי סיינפלד, התנדב בקיבוץ סער בגיל 15 בשנת 1970.
סער 4.5 הוא שם כולל לשלושה דגמים של ספינת טילים (סטי"ל) של חיל הים הישראלי: סער 4.5 חוחית, סער 4.5 נושב וסער 4.5 נירית.
האחרונות מרכיבות, נכון ל-2015, את עיקר הכוח של שייטת ספינות הטילים.
הספינות מדגם סער 4.5 הן ספינות הסער האחרונות הנמצאות בשימוש, נכון ל-2025. דגמי הספינות הבאים - סער 5 ו-סער 6 - הן קורבטות.
לאחר המלחמה (בסוף שנות ה-70) הזמין חיל הים שש ספינות סער 4 נוספות ממספנות ישראל - פרויקט 'נדרן'.
במקביל בשנים אלו גבר האיום של חדירת חוליות ארגוני הטרור מן הים, והוקם מערך הבט"ש.
האלוף מיכאל ברקאי עסק רבות בהקמת גף סיורי ים בחיל האוויר לגילוי וזיהוי מחבלים במרחק רב מן החוף.
ברקאי ייעד שתי ספינות לשמש כספינות פיקוד נושאות מסוק.
ספינות בדגם סער 4.5 "חוחית" (אח"י גאולה, אח"י עליה) נבנו במספנות ישראל בתחילת שנות ה-80. השדרוג מספינות הסער 4 כלל בעיקר: הארכת גוף הספינה בכ-5 מטרים, הרכבת מנחת מסוקים בירכתיים והוספת האנגר למסוק ימי.
החימוש המרכזי נשאר טילי גבריאל, שכמותם ירדה במחצית והם הועברו לחרטום הספינה.
בחרטום הותקן תותח 40 מ"מ.
במהלך שנות ה-80 ועד אמצע שנות ה-90 של המאה העשרים ספינות ה"חוחית" היו ספינת פיקוד במבצעים רבים של חיל הים.
תחילה הופעלו מהספינות מסוקי סייפן ודיפנדר, עד קליטת מסוקי הדולפין של חיל הים בשנת 1985. שהוחלף בהדרגה במהלך שנות התשעים במסוק פנתר.
שני הסטי"לים מדגם "חוחית" אח"י גאולה ואח"י עליה, הוצאו מהשירות ב-2004, לאחר שהוחלט למכור את הספינות למקסיקו.
הכספים הועברו למספנות ישראל ובתמורה מספנות ישראל נדרשו לתכנן ולבנות שתי ספינות על בסיס גוף ספינות החוחית, ללא האנגר, כולל התקנת ושילוב מערכות הלחימה.
שתי ספינות נקראו סער 4.5 נושב.
דגם זה מהווה גרסה מוגדלת של סדרת סער 4. היא ארוכה יותר ולכן נושאת חימוש מוגבר.
גוף הספינה הוארך ב-3.7 מטרים יחסית לגוף ספינות סער 4. כבר בשלב התכנון ובהמשך בניסויי הים התברר כי הארכת הגוף ללא שינוי רוחבו יצרה תנאים הידרודינמיים משופרים, זאת מאחר שיחס אורך הגוף לרוחב הגוף גדל.
הודות להגדלת ממדי הספינה התאפשר גם שיפור בתנאי החיים של הצוות.
השדרוגים העיקריים בספינות אלה לעומת סער 4 היו בהתקנת תורן מחופה, אשר מאפשר נשיאת אנטנות ומכשור חדיש, במערכות האלקטרוניות: שליטה ובקרה, גילוי וזיהוי, בקרת אש, מכ"ם, סונאר, לוחמה אלקטרונית, קשר; בהגדלת קיבולת המטען הדלק ובהגדלת שטח מחיה של הצוות
בתחילת שנות השמונים נבנו ונכנסו לשירות שתי ספינות סער 4.5 דגם "נושב": אח"י רומח ואח"י קשת.
בהמשך הוסבו אח"י רומח ואח"י קשת שהיו מדגם "נושב" בתהליך שדרוג מקיף לדגם "נירית".
החל מסוף שנות השמונים של המאה העשרים ועד תחילת שנות ה-2000 נקלטו בחיל הים סטי"לים מדגם "נירית", הראשונה היא אח"י חץ ולאחריה יוצרו עוד 5 מדגם 'נירית' והן: אח"י כידון, אח"י יפו, אח"י תרשיש, אח"י חרב ואח"י סופה.
בשנת 2008 הוסבו שתיים מהספינות לדגם "נירית נצ"ל" - תותח ה-76 מ"מ בירכתי הספינה הוסר ובמקומו הותקן סונאר נגרר, ונוספו טורפדות נגד צוללות.
בשנת 2015 עברה אח"י חרב טיפול במספנות ישראל במשך כחצי שנה, (בטיפול זה הוסרה מספינה מערכת הוולקן פלנקס לאחר 13 שנות שימוש) שלאחריו חזרה אח"י חרב לשירות מבצעי.
לאחר מכן מערכת הוולקן פלנקס הוסרה גם מאח"י סופה ואח"י כידון.
בשנת 2017 החל צה"ל בשדרוג נוסף לספינות ה"נירית": השדרוג כולל הוספת מכ"ם חדש, שדרוג מערכות הל"א והתקנת משגרי טילי תמוז המאפשרים פגיעה מדויקת במטרות חוף.
סטי"לים מדגם סער 4.5 נוטלים חלק בפעילות המבצעית של חיל הים במשך למעלה מ-40 שנה, מתחילת שנות השמונים:
שתי ספינות ה"נושב" השתתפו במלחמת לבנון הראשונה (מערכת שלום הגליל).
באוגוסט 1984 התרחש מבצע 'נקודת זינוק' בו הותקף בסיס ימי של ארגון מחבלים בנהאר אל-בארד שבלבנון בשיתוף פעולה עם חיל האוויר.
מחנה פליטים שימש את המחבלים כבסיס יציאה לפיגועי טרור בישראל.
בחיל האוויר הוחלט כי בהתאם לאיומים הקיימים מסוקי הקרב הם אלו שיבצעו את ההתקפה, אך מרחק מהגבול עם ישראל היה 170 קילומטרים ולא היה ביכולת המסוקים להגיע למטרה בטיסה ישירה.
הפתרון שהיה לכך הוא שבמבצע זה המריאו מסוקי הלהטוט מספינת הטילים אח"י גאולה (סער 4.5 חוחית), ביצעו תקיפה ושבו לנחות על הספינה, דבר שלא היה תקדים לו.
ספינות ה"נירית" נטלו חלק בסגר הימי על לבנון במהלך מלחמת לבנון השנייה ובהפגזת יעדי חוף.
בגזרת עזה ספינות אלה פעילות באכיפת הסגר הימי על הרצועה.
במהלך סבבי הלחימה השונים ברצועה (מבצעי עופרת יצוקה, עמוד ענן וצוק איתן) השתתפו ספינות ה"נירית" בהפגזת יעדי חוף שבאה לידי ביטוי בירי פגזי 76 מ"מ וגם בירי טילים מדויקים.
ספינות סער 4.5 השתתפו בעצירת המשט לעזה ב-2010 וכן בלכידת ספינות נשק שונות כדוגמת הוויקטוריה (אח"י סופה) והקלוס סי (אח"י חץ).
במהלך מלחמת חרבות ברזל בשנת 2024 יירטו ספינות סער 4.5 טילים וכלי טיס בלתי מאוישים במרחב ים סוף.
סער 4 הוא שם כולל לשלושה דגמים של ספינת טילים (סטי"לים) של חיל הים הישראלי, שנבנו במספנות ישראל.
סער 4 תכלית, סער 4 נדרן וסער 4 נצ"ל (נגד צוללות).
ספינות סער 4 הוכנסו לשירות בשייטת ספינות הטילים בין פברואר 1973 לשנת 1979. כל ספינות סער 4 הוצאו בהדרגה משירות בחיל הים.
ספינות "סער 4" תוכננו בחיל הים ונבנו במספנות ישראל, כשיפור של דגם סער 3. השיפורים היו במספר תחומים:
התאמה לתנאי ים קשים (הספינות יועדו גם להפליג לזירת ים סוף מסביב לאפריקה ולשרת בזירה זו לאורך חופים לא ידידותיים.)
הגדלה משמעותית של הדחק הספינה (שהוא בעצם משקלה) לכ-440 טון, על חשבון מהירותה (34 קשר לעומת 40 קשר ב"סער 3").
אורך הספינה 58 מטר ורוחבה 8 מטר
הגדלת טווח הפעולה בערך פי שלושה לעומת הטווח של דגם סער 3
עוצמת אש כפולה מזו של סער 3.
הוכנס מחשב ספרתי לבקרת אש
חימושן של הספינות מדגם סער 4 כלל 8 טילי גבריאל, תותח 76 מ"מ, תותחי 20 מ"מ ומקלעים.
הן יועדו לצוות של עד 50 איש ולשהייה של עד שלושה שבועות בים.
שתי ספינות ראשונות של סער 4, מדגם "תכלית", אח"י רשף ואח"י קשת, הצטרפו לחיל הים בשנת 1973 לפני מלחמת יום הכיפורים.
בין השנים 1974 ל-1975 צורפו עוד ארבע ספינות מאותו דגם.
בשנים 1978 ו–1979 נוספו עוד ארבע ספינות מדגם "נדרן".
ספינות סער 4 נטלו חלק בכל המלחמות והמבצעים, השמדת ספינות אויב ותפיסת ספינות מחבלים.
במלחמת יום הכיפורים היו בסדר הכוחות (סד"כ) של הצי הישראלי רק שתי ספינות מדגם מתקדם זה: "אח"י רשף" ו"אח"י קשת".
הספינות השתתפו בקרב לטקיה (סוריה), קרב הסט"ילים הראשון בעולם.
"אח"י רשף" ירתה את הטיל הקרבי הראשון בתולדות צה"ל, שפגע במטרתו, לעבר מקשת סורית.
"אח"י קשת" השתתפה בקרב פורט סעיד (מצרים), אך לא הגיעה למגע עם האויב.
בקרב השני בחופי מצרים, קרב דמיאט, השתתפו שתי הספינות מדגם סער 4. הפעם הייתה זו "אח"י קשת" שירתה את הטיל הראשון מהצד הישראלי ופגעה בספינת טילים מצרית.
בהמשך המלחמה הופעלו ספינות סער 4 בהפגנת נוכחות במרכז הים התיכון לאבטחת השיט לישראל.
וכן השתתפו, עם שאר השייטת, בהפגזת מתקני חופים בסוריה ובמצרים.
בליל 11/12 אוקטובר, במסגרת הפגזת החוף הסורי ב-11 באוקטובר 1973, פעלו זוג ספינות סער 4 כפלגה עצמאית בפיקוד אלי רהב והבעירו את מתקני הנפט הסוריים בבניאס.
היערכות בים סוף - לאחר המלחמה, באפריל 1974 לצורך תגבור הכוח הימי בזירת ים סוף (זי"ס), הוצבו הספינות "רשף" ו"קשת" בשארם א-שייח' ("מפרץ שלמה") שבסיני.
הספינות הפליגו מסביב לאפריקה בפיקוד סא"ל גדעון רז.
בעת החניה בדרום אפריקה נעשתה הצגת תכלית משכנעת.
מפקד הצי הדרום אפריקני הציע לקנות את הספינות עם הצוותים בו במקום.
צי דרום אפריקה הזמין 4 ספינות סער 4 שנבנו במספנות ישראל וחומשו במערכות נשק גבריאל.
במלחמת לבנון - ביוני 1982 השתתפו ספינות סער 4 באבטחת הנחיתה הראשית שנעשתה מצפון לצידון, בהפגזת מטרות מחבלים בחוף.
כן קיימו אבטחה אזורית רצופה וסגירת המוצא הימי של לבנון.
מכירת ספינות סער לציים זרים והוצאה מהשירות
בדצמבר 1976 ייצאה ישראל שני סטי"לי סער 4 לדרום אפריקה.
הצוותים הדרום-אפריקניים התאמנו בחיפה והפליגו אחר כך לדרום אפריקה דרך גיברלטר.
שתי ספינות הסער הראשונות שסיימו את השירות בחיל הים הישראלי היו אח"י רומח, שנמכרה לצ'ילה בשנת 1979 ואח"י קשת שנמכרה בעקבותיה לצ'ילה בשנת 1980. הצוותים הצ'יליאנים התאמנו בשארם א שייך והפליגו לצ'ילה מהים האדום דרך באב אל מנדב.
בשנת 1997 הוטבעה אח"י כידון ליד חוף שבי ציון כדי שתשמש אתר צלילה וזיכרון ללוחמי שייטת 13 שנפלו בלבנון.
בשנת 2000 נמכרו ספינות נוספות מסדרת סער 3 וסער 4.5 (דגם חוחית) לציי צ'ילה וסרי לנקה, האחרונות שבהן אח"י מולדת ואח"י וקוממיות.
בשנת 2011 רק שתי ספינות מדגם סער 4 נותרו בשירות מבצעי, "אח"י ניצחון" ו"אח"י עצמאות", שתי הספינות מדגם נדרן אשר עברו הסבה בשנות ה-90 לתצורה המיועדת נגד צוללות, במהלך השנים האחרונות הן עברו הסבה בשנית ללחימת שטח בלבד.
ב-15 בינואר 2014 הוצאה אח"י ניצחון משירות.
ב-6 במרץ 2014 הוצאה אח"י עצמאות משירות.
ב-7 ביולי 2016 היא הוטבעה באימון ירי על ידי טילי הרפון.
סעיפי האמונה (Articles Of Religion) הם הצהרות דוקטריניות של מתודיזם אמריקני, שעובדו על ידי ג'ון וסלי מ-39 הסעיפים האנגליקנים.
סעיפי האמונה אומצו בוועידה הכללית של הכנסייה המתודיסטית האפיסקופלית בחג המולד של 1784. חלק מהסעיפים נועדו בבירור להבדיל בין אמונתם של המתודיסטים (והאנגליקנים) מהאמונה הקתולית, כך למשל סעיף 15, השולל את התפילה בלטינית (כפי שנוהגים הקתולים) או סעיף 21 המתיר לכמרים המתודיסטים להינשא.
הסעיפים מצויים בפסקה 103 של "ספר המשמעת" של ה"מתודיסטים המאוחדים", ותוכנם נותר כמעט ללא שינוי מאז אימוצם (למעט שני סעיפים שהתווספו בשנים מאוחרות יותר).
סעיף I - האמונה בשילוש הקדוש
ישנו רק אל אמיתי אחד, נצחי, ללא גוף או חלקי, בעל כוח אין סופי, חוכמה וטוב; הוא היוצר והמשמר של כל הדברים, אלו שנראים לעין ואלו שאינם.
ובאיחוד האלוהות ישנם שלושה גופים, של ישות אחת, כוח ונצחיות - האב, הבן, ורוח הקודש.
סעיף II - אודות מילתו (של האב), או של בנו של אלוהים, שנברא כאדם
הבן, שהוא דברו של האב, האל הנצחי, הוא ישות אחת עם אביו, ולקח את דמותו של האדם ברחמה של הבתולה המבורכת; כך ששני יצורים מושלמים אלו, כלומר, האלוהות והאנושיות חוברו יחדיו באדם אחד, כדי שלא ייפרדו לעולם.
ישו הוא אחד, אנושי מאוד, ואלוהי מאוד, סבל באמת, נצלב, נהרג ונקבר, כדי לעשות שלום ביננו לאביו, וכדי להיות קורבן, לא רק בגלל אשמה מקורית, אלא בגלל חטאים אמיתיים של האנושות.
סעיף III - אודות תחייתו של ישו
ישו אכן חזר לתחייה מהמתים, בגופו הקודם, עם כל הדברים המראים על שלמות הטבע האנושי, לאחר מכן הוא התרומם לגן עדן, ושם הוא יושב כיום עד שיחזור וישפוט את כל בני האדם ביום האחרון.
סעיף IV - אודות רוח הקודש
רוח הקודש שנמשכת מהאב והבן, הוא (הרוח) אחד בישותו, תפארתו ותהילתו עם האב והבן, האל הנצחי ביותר.
סעיף V - אודות האם הכתבים הקדושים מספקים לגאולת האדם
הכתב הקדוש מכיל את כל הנחוץ לגאולת (האדם); מכאן, שכל מה שלא כתוב בהם, לא ניתן להוכחה, ולא יידרש כי אדם יאמין בו, והוא (הכתב הנוסף) לא יהיה נחוץ לצורך גאולת (האדם).
בשם הכתבים הקדושים, אנו אכן מבינים כי הספרים של הברית הישנה (התנ"ך) והחדשה, אשר בסמכותם מעולם לא הוטל ספק בכנסייה.
שמות הספרים הם: בראשית, שמות, ויקרא, במדבר, דברים, יהושע, שופטים, מגילת רות, שמואל, מלכים, דברי הימים, עזרא, נחמיה, מגילת אסתר, איוב, תהלים, משלי, קהלת, שיר השירים, ארבעה נביאים אחרונים, תרי עשר וכל ספרי הברית החדשה.
(סעיף זה נועד לסתור מספר צווים והצהרות של הכנסייה הקתולית, שטענה כי ידיעתם של הספרים החיצוניים, נחוצה לגאולתו של האדם).
סעיף VI - אודות הברית הישנה (התנ"ך)
הברית הישנה אינה סותרת את החדשה; בברית הישנה והחדשה חיים נצחיים מובטחים לאנושות על ידי ישו, שהוא רק מתווך בין האל לאדם, בהיותו אל ואדם.
אין לשמוע לאלו הבודים כי האבות הישנים (אלו שבתנ"ך) היו מעוניינים רק בהבטחות זמניות (כלומר ברית רק עם העם הנבחר - היהודים, ולא עם שאר האנושות).
החוקים שניתנו למשה מידי אלוהים אינם חלים על הנוצרים, כך שגם המצוות החברתיות אינן חייבות להתבצע בכל קהילה; למרות כל זאת, אף נוצרי אינו פטור מקיום עשרת הדיברות, שאנו קוראים להן מוסריות.
סעיף VII - אודות החטא הקדמון ולידתו
החטא הקדמון אינו של אדם (על שאכל מעץ הדת ועל שחשק בחווה) (כפי שהפלגיאנים טוענים לשווא - כך במקור), אלא זוהי השחיתות שבטבעו של כל אדם, שכמובן טבועה בו - כיוצא חלציו של אדם.
מאחר שהאדם התרחק רבות מיושרו המקורי, ונוטה בטבעו לרוע.
סעיף VIII - אודות הבחירה החופשית
מצבו של האדם, לאחר נפילתו של אדם (החטא הקדמון), הוא כזה כי הוא אינו יכול להכין את עצמו, מטבעו וכוחו שלו, לאמונה ולקריאה לאלוהים.
לפיכך, אין בטבענו כוח לעשות דברים טובים, נעימים וקבילים לאלוהים, מבלי חסדו של האל, שדרך ישו עוזר לנו לבחור בצורה טובה.
סעיף IX - אודות הצדקתו של האדם
אנו נחשבים צדיקים בפני אלוהים, רק בזכותו של האלוהים, ומושיענו ישו המשיח, על ידי אמונה, ולא בגלל מעשינו או כי אנו ראויים לכך.
לפיכך, אנו מקבלים הצדקתו מאמונה בלבד (רמיזה השוללת את התפיסה הקתולית, כי יש צורך להתוודות בפני כומר על חטא שבוצע, כדי שיכופר.
הפרוטסטנטים טוענים כי אמונה בישו וחרטה מספקות).
זוהי התפיסה המיטיבה ביותר, והיא מלאת נחמה.
סעיף X - אודות מעשים טובות
אם כי מעשים טובים, שהם פירות של אמונה, ובאים לאחר ההצדקה (בשל אמונה בשילוש הקדוש), אינם יכולים לכפר על חטאינו, ואיננו יכולים מפאתם לשאת את חומרת שפיטתו של אלוהים.
(שלילה של התפיסה הקתולית, כי מעשים טובים/ תפילות יכולים לכפר על חטאים).
למרות זאת, הם (המעשים הטובים) נעימים ומקובלים בפני אלוהים וישו, ונובעים מאמונה אמיתית וחזקה - כך שניתן יהיה להבחין באמונה חזקה - העץ, על פי פירותיו (המעשים הטובים).
סעיף XI - אודות עשייה מעבר לנדרש
עבודה התנדבותית - מעל ומעבר להוראותיו של אלוהים - אשר נקראות עשייה מעבר לנדרש, אינן יכולות להיעשות ללא יהירות וכפירה.
על ידיהם (העבודות ההתנדבותיות) מראים בני האדם כי אינם פועלים רק על פי ציוויו של אלוהים, כפי שהם מוכרחים לעשות, אלא שהם עושים למענו יותר משהם מוכרחים.
הואיל וישו טוען בפשטות: כאשר עשית את כל מה שצווית לעשות, אמור, אנו משרתים שלא למטרת רווח.
סעיף XII - אודות חטא לאחר ההצדקה
לא כל חטא שבוצע לאחד ההצדקה (בשל אמונה בשילוש הקדוש), הוא חטא כנגד רוח הקודש, ואינו נסלח (ואילו חטא כלפי רוח הקודש, שהוא שלילה של אלוהים כאל האמיתי, הוא בלתי נסלח - והחוטא יאבד את גאולתו ויגיע לגיהנום).
מאחר שמתנת החרטה ניתנת גם לאלו שחטאו לאחר ההצדקה.
לאחר שהאמנו ברוח הקודש, אנו יכולים לסטות מדרכינו ולהיכשל בחטא, ובחסדו של האל, להתרומם שוב ולתקן את חיינו.
לכן, יש לגנות את אלו הטוענים כי אין לחטוא על פני האדמה (מאחר שזה לא אפשרי); יש גם לסלוח לאלו שמתחרטים באמת (על חטאיהם).
(סעיף זה שולל את התפיסה הקלוויניסטית, הטוענת כי אדם שהאמין בישו, ו"נגאל", לא יכול לאבד את גאולתו, גם אם יפסיק להאמין).
סעיף XIII - אודות הכנסייה
כנסייה הנראית לעין של ישו היא הקהילה של אנשים מאמינים, אשר בה מטיפים את דבריו של האל, והטקסים מנוהלים על פי חוקיו של ישו.
(גם סעיף זה, נועד לשלול את האמונה הקתולית, הטוענת כי הכנסייה האמיתית היחידה, היא זו הקתולית.
ההתייחסות לטקסים, גם כן שוללת את חמשת טקסי הפולחן הנוספים של הכנסייה הקתולית, מעבר להטבלה ו"הארוחה של האל").
סעיף XIV - אודות גיהנום
הדוקטרינה של הכנסייה הרומית - קתולית אודות הגיהנום, מחילה, סגידה, הערצה ודימויים של מזכרות, ותפילה לקדושים (נוצרים, שאינם בשילוש הקדוש) הם דברים לא מציאותיים, שהומצאו לשווא, אינם מופיעים בכתבים, וסותרים את דבר האל.
(הפרוטסטנטים שוללים את התפיסה הקתולית, בנוגע לגיהנום, בה בני אדם, שביצעו חטאים בני מחילה, נענשים בגיהנום לתקופה לא מוגבלת, במהלכה אלוהים הופך את האדם לצדיק מוחלט; לאחר מכן נשמתו עוברת לגן עדן - ועל כן, התפילות במיסות על נשמות המתים, מבקשות מאלוהים לקצר את זמן שהותה של נשמת המת בגיהנום.
בנוסף, בסעיף זה ישנה שלילה למנהג קתוליים נוסף של סגידה לאיקונות ותמונות; יש לציין, כי הקתולים מכחישים שהם סוגדים לדימויים).
סעיף XV - אודות דיבור לקהילה בשפה שיבינו
זוהי סתירה של דבר האל, ומנהג של כנסיות פרימיטיביות, לנהל תפילה או טקסים בכנסייה, בשפה שאינה מובנת לציבור.
(כפי שצוין, עד 1965, התפילות והטקסים בכנסייה הקתולית נערכו רק בלטינית, שציבור המאמינים לא הבין).
סעיף XVI - אודות הטקסים הפולחניים
טקסים שציווה עלינו ישו, אינם רק סמלים או אותות לאמונת הנוצרים, אלא הם גם סימנים של חסד, של יחסו הטוב כלפינו, ואת מעשיו הבלתי נראים כלפינו, והוא לא רק מאיץ, אלא גם מחזק ומאמת את אמונתו בו.
ישנם שני טקסים שצווינו על ידי ישו ואלוהים בכתבים: אלו הם ההטבלה, ו"סעודת האדון" (אכילת לחם הקודש, ושתיית יין).
ישו לא ציווה את הטקסים כדי שנתבונן בהםאו כדי שנבצעם; אך אנו יכולים לעשות בהם שימוש (הפרוטסטנטים מפחיתים בחשיבות הטקסים, בניגוד לקתולים, הטוענים כי השתתפות בהם נחוצה לגאולת נשמתו של המאמין).
בקבלנו אותם, יש להם השפעה טובה; אך אלו שמקבלים אותו באופן שאינו ראוי, זוכים לגינוי, כפי שאמר פאולוס הקדוש (קורינתיים פרק 11, פס' 29)
סעיף XVII - אודות ההטבלה
ההטבלה אינה רק סימן המבדיל בין הנוצרים לאלו שאינם מוטבלים; זהו גם סימן של תחייה מחדש ולידה מחודשת.
יש להמשיך ולהטביל תינוקות לכנסייה.
(מספר קהילות נוצריות מטבילות אך ורק מאמינים בוגרים, שהחליטו מרצונם החופשי להיטבל, המתודיסטים מאמינים כי הטבלת תינוקות מהווה סימן להפחת רוח האלוהים באדם).
סעיף XVIII - אודות סעודת האדון
"סעודת האדון" אינו רק סימן לאהבה שצריכים לחייבים הנוצרים לחוש זה כלפי זה, אלא זהו סימן לכפרתנו על ידי מותו של ישו; עד כדי כך שמי שמבצע את הטקס בצדק, בהגינות ובאמונה, הוא לוקח חלק מגופו של ישו; כך גם עם כוס מקודשת, שהיא דמו של ישו.
הטרנסובסטנציאציה (המרה), או (האמונה על) שינוי חומר הלחם והיין של הארוחה (לחלק מגופו של ישו או דמו), לא ניתן להוכחה בכתבי הקודש, ולא תואם את המילים הפשוטות של הכתבים, ולפיכך גרם לאמונות טפלות רבות.
גופו של ישו ניתן, נלקח ונאכל בארוחה, רק בצורה רוחנית.
גופו של ישו מתקבל ונאכל דרך האמונה.
טקס סעודת האדון נשמר, בוצע, ונסגד לא בשל הוראתו של ישו.
סעיף XIX - אודות שני החלקים
כוסו של האל (היין המבורך) צריכה להינתן גם לאנשים פשוטים (בניגוד למסורות בכנסיות אחרות, ובהן הקתולית שבעבר נתנו את היין רק לכמרים); מאחר ששניהם חלקים בסעודת האדון, על פי הוראתו של ישו צריכה להינתן לכל הנוצרים.
סעיף XX - אודות קורבנו האחד של ישו, שהסתיים על הצלב
קורבנו של ישו, מאז שנעשה, הוא הכפרה השלמה, ריצוי וסיפוק בעבור כל חטאיהם של כל אנשי העולם, אלו שבעבר ובהווה; אין כפרה אחרת על חטאים, מלבד זה.
מיסות המוניות, בהן נאמר כי הכומר מציע את ישו לחיים ולמתים למחילה של כאב או אשמה, הם דברי כפירה ורמאות מסוכנת.
(תקיפה חריפה על מנהג המיסה הקתולי, בו נערך "הקרבה מחדש" של ישו, הנחוצה לכפרה על חטאיהם של הנוכחים בטקס.
הפרוטסטנטים טוענים כי מדובר הקתולים "מייהדים" את הטקסים הנוצרים, בשל הצורך בקורבן, וביצוע הטקס דרך כוהן דת).
סעיף XXI - אודות נישואיהם של כמרים
הכמרים של ישו אינם מחויבים, על פי חוקו של אלוהים, לנדור לחיי רווקות או לוותר על נישואים; לפיכך, כמרים רשאים להינשא, כמו כל הנוצרים האחרים, על פי החלטתם האישית.
(הקתולים אסרו על נישואים (וחיי אישות) בקרב הכמורה, לאור השחיתות שפשתה בכנסייה בימי הביניים, בהם הכמרים "הורישו" את המחוזות (בישופיות) עליהן היו אחראים לבניהם.
הפרוטסטנטים טוענים כי הדרישה לא מעוגנת בכתבים ועל כן הכמרים רשאיים להינשא).
סעיף XXII - אודות המנהגים והטקסים בכנסיות
אין צורך כי המנהגים והטקסים יהיו זהים בכל המקומות (הכנסיות); מאחר שהם תמיד היו שונים זה מזה, ויכולים להשתנות בהתאם למדינות, זמנים או מנהגים אנושיים שונים, אולם אסור להם לסתור את דבר האל.
יש לגנות את מי שבשיפוטו האישי, באופן חופשי ובכוונה מפר את המנהגים והטקסים של הכנסייה אליה משתייך, (בתנאי ו) מנהגיי הכנסייה אינם סותרים את דברי האל.
יש לגנות זאת כדי שאחרים יחששו לעשות כמוהו - כאדם שפגע בסדר הכללי של הכנסייה וערער את מצפונם של אחיו החלשים לכנסייה.
כל כנסייה יכולה לחדש, לשנות או לבטל מנהגים וטקסים, כדי לחזק את אמונתם של החברים בה.
סעיף XXIII - אודות שליטיה של ארצות הברית
הנשיא, הקונגרס, האסיפות הכלליות, המושלים, הוועדות המדינתיות ונציגי העם הם השליטים של ארצות הברית, בהתאם להפרדה בין דת למדינה כמפורט בחוקת ארצות הברית, ולחוקת המדינות המרכיבות את ארצות הברית.
המדינות הנפרדות הן ריבוניות ועצמאיות, ולא צריכות להיות כפופות לסמכות זרה (רמיזה לקתוליות, בה לוותיקן - ישות זרה, ישנה סמכות דתית על הנוצרים).
סעיף XXIV - אודות רכושם של הנוצרים
עושרם ורכושם של הנוצרים אינו שייך לכלל, כפי שחלק מתפארים לשווא.
למרות זאת, כל אדם חייב לתת מרכושו, בהתאם ליכולתו לעניים.
סעיף XXV - אודות שבועה של אדם נוצרי
ביודענו כי שבועה מיותרת, וזו שנעשית במהרה אסורה בנצרות על ידי אלוהים, ישו המשיח ושליחו ג'יימס (יעקב בן-זַבדַי), בראייתנו הדת הנוצרית מאפשרת לנוצרי להישבע בפני שופט במקרה הצורך, למטרת אמונה וצדקה, על כן זה יעשה, בהתאם ללימודיו של הנביא, בצדק, בשיקול דעת ואמת.
סעיף XXVI - אודות ההתקדשות
(סעיף זה הוסף ב-1939, בכינוס הוועידה המאוחדת)
התקדשות היא חידוש רוחנו עם רוח הקודש, המתקבל דרך אמונה בישו המשיח, שדם הכפרה שלו מנקה את כל החטאים.
מאחר שאיננו נגאלים רק מתחושת החרטה של החטא, אלא נשטפים מזיהומו, ניצלים מכוחו; ומתאפשר לנו, באמצעות חסדו, לאהוב את אלוהים בליבנו ולקיים את מצוותיו הקדושות חפים מפשע.
סעיף XXVII - אודות חובתם של הנוצרים כלפי השלטון האזרחי
(סעיף זה גם הוסף ב-1939, בכינוס הוועידה המאוחדת)
זוהי חובתם של כל הנוצרים, ובייחוד של כל הכמרים הנוצרים, לקיים ולהישמע לחוקים ולפקודות של הממשל או הסמכות העליונה במדינה בה הם אזרחים או נתינים, ולהשתמש בכל האמצעים כדי לעודד ולחייב צייתנות לשלטון ההוא.
סער בדישי (נולד ב-2 במאי 1971 ברחובות) הוא זמר, מוזיקאי, מדבב ושחקן ישראלי.
את פרסומו הראשון קיבל כששיחק בסדרת הנוער "עניין של זמן", בה גילם את דמותו של סער.
את שירותו בצה"ל עשה בדישי בלהקת פיקוד הצפון.
לאחר סיום שירותו הצבאי, הקים הרכב מוזיקלי בשם "אכילס", אשר ביצע גרסאות כיסוי לשירים מוכרים במועדונים מקומיים.
במהלך הופעה במועדון רוקסן בשנת 1993 צפתה בו המפיקה טמירה ירדני, ובאמצעות קשריה עם חברת הד ארצי הוחתם על חוזה הקלטות.
בתקופה זו השתתף בדישי גם בדיבוב סדרות מצוירות שונות, ביניהם רפאל בסדרה "צבי הנינג'ה" באגסי בסרט "פגוש את היונים" ואת טרי ב"באטמן: הדור הבא".
בשנת 1994 הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו, "משיכה מגנטית", בהפקתו של עופר מאירי.
בדישי כתב והלחין את כל שירי האלבום, אשר לא זכה להצלחה משמעותית, אף על פי שיצאו ממנו השירים: "אהבה", "משיכה מגנטית", "הצד השחור" והלהיט הגדול של האלבום "אני מאבד אותך".
בשנת 1996 הופיע בסרט הקולנוע "צעירים לנצח" בתפקיד הראשי, גילם את גילי.
בשנת 1997 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "סוף המשחק" בבימוי של יוני דרמון, לצד משה איבגי, גילם את עופר "קינג".
באותה השנה השתתף בסדרת הטלוויזיה "כחול עמוק" בתפקיד דני.
בשנת 1998 ביצע שירים מקוריים באנגלית עבור הגרסה הצרפתית המדובבת של הסדרה הישראלית "חלומות נעורים": השירים "Down below" ו-"When you're alone girl" שנכתבו על ידי דן תורן ואייל קצב, והולחנו והופקו על ידי יובל שפריר.
באותה השנה גם השתתף בסרט "צדק מוחלט" בתפקיד גידי.
בשנת 1999, הופיע בהרכב מוזיקלי בשם "נעלי הבית", שליווה את תוכנית האירוח של רפי רשף בערוץ 2 ושיחק ושר בסרט הטלוויזיה "חובו של אהרון כהן", גילם את עמי.
התארח בעונה השלישית של הסדרה הקומית של ערוץ 2 "שמש" גילם שדכן.
כמו כן באותה השנה גם השתתף בסדרת הטלוויזיה "האישה באפור" שיחק את דודו.
בשנת 2001 שיחק בטלנובלה של ערוץ ויוה "לגעת באושר" גילם את מאור.
בשנים 2004 ו-2005 הופיע בעונה הראשונה והשנייה של הדרמה המוזיקלית היומית "השיר שלנו", בה גילם את דורון שדה, מורה מתוסכל למוזיקה שהקריירה המוזיקלית שלו לא מצליחה להמריא.
בדישי גם כתב והלחין מספר שירים מקוריים שליוו את הסדרה, הבולט שבהם הוא "האור בחיי", אותו ביצעה נינט טייב.
את השיר הוציאה כסינגל לתחנות הרדיו, והוא זכה להצלחה גדולה במצעדי הפזמונים.
בשנת 2004 הוציא בדישי סינגל בשם "אף אחד לא רואה" שכתב והלחין.
בשנת 2006 זכה בדישי לחשיפה לא צפויה, כאשר בחר ג'קו אייזנברג לשיר את שירו "אני מאבד אותך" בגמר התוכנית כוכב נולד 4, וזכה במקום הראשון.
דווקא כאשר החלה ההתעניינות המחודשת במוזיקה שלו, בעקבות החשיפה ב"כוכב נולד", בחר בדישי לעבור לגור באנגליה ביחד עם בת זוגו הבריטית.
בשנת 2010 הוא שב לישראל.
כמו כן הוא דיבב את דמותו של שין אסטבז בסדרה "מאקסי", דיבב דמויות שונות בסדרה "רגולר שואו" ודיבב את באגס באני בסדרה "המופע של הלוני טונס" בשנת 2012 לאחר עמי מנדלמן.
בשנת 2013 החל לדבב בסדרות "הדרקון הראשון שלי" ו"חייג'מות".
ב-18 בינואר 2013 השתתף בדישי עם אחיו הסטאנדפיסט שאולי בתוכנית "כלוב הזהב".
בשנת 2014 דיבב בסרטי האנימציה "הרוח העולה", "אי המטמון" ו"לאקי דאק: ברווז בר מזל", כמו כן החל לדבב בסדרת הטלוויזיה "סברינה: סודות של מכשפה בתיכון".
בשנת 2015 החל לדבב בסדרה "קוסמות קטנות".
בשנת 2016 דיבב בדישי את פליפ מהסדרה הרעשנים מאת כריס סבינו, דמויות שונות בסדרה "קיקוריקי", ואת איינסלי ובוסון בסרט "רובינזון קרוזו".
בנוסף החל משנה זו החל לדבב את מאסטר פו, לוקה, ג'אגד סטון וסאס בסדרה "המופלאה: הרפתקאות ליידי באג" ואת פרד ג'ונס בסדרה "סקובי-דו קול".
בשנת 2017 החל לדבב בסדרה "נאדי הבלש בארץ הצעצועים".
בשנת 2019 דיבב את דמותו של בומר בסרט "פלא של פארק", והשתתף בפרסומת לנירלט יחד עם טל פרידמן.
בשנת 2021 דיבב את רושפור בסרטים "דארטניאן ושלושת המוסקטרים" ו"סינדרלה והנסיך הסודי", כמו כן דיבב את בינז בסדרה "בוא, כלב, בוא!".
בשנת 2022 דיבב את הוס בסרט "פלאמלים".
בשנת 2023 דיבב את מאסטר וואנג פו בסרט "המופלאה: הרפתקאות ליידי באג וחתול שחור".
כמו כן החל מאוקטובר 2024 מגלם את דמותו של אדם צ'רניאקוב, ראש היודנראט בגטו ורשה במחזמר "עוד נקום" שכתב בן שפירו והועלה במסגרת תיאטרון אספקלריא.
ב-2025 החל להשתתף במחזמר "יאסו-האהבה היוונית שלי" לצד אילנית לוי ורותם כהן
סער בדישי הוא אחיינה של הזמרת שרה בדישי שפעלה בתחילת שנות ה-70 ואחיו הוא הסטנדאפיסט שאולי בדישי.
בדישי הוא בן דודו של דני רובס.
סעפת היא מחלת עור מדבקת ונפוצה הנגרמת עקב זיהום, ומתבטאת בהופעת שלפוחיות מוגלתיות או פצעונים/חבורות שיטחיים על הפנים (בעיקר באזור האף והפה) ובידיים.
שם המחלה נגזר מהמילה הלטינית impetere, שפירושה להתקיף.
המחלה נודעת גם כ"פצעי בית ספר" (school sores).
סעפת לא-שלפוחית (Non-bullous impetigo) היא הסוג הנפוץ יותר.
בתחילה מופיעים פצעים אדומים ומגרדים במקבץ או פריחה על העור.
אחר כך מופיעות שלפוחיות שמתמלאות בנוזל צהבהב והאזור הנגוע הולך ומתרחב במידה ולא ניתן טיפול מתאים.
סעפת שלפוחית (Bullous impetigo) נגרמת על ידי החיידק Staphylococcus aureus אשר מפריש רעל ששובר את החיבור בין האפידרמיס לשכבה התחתונה של העור.
השלפוחיות יכולות להופיע במקומות שונים, במיוחד שכיחה הנגיעות באזור הירכיים.
השלפוחיות מתפוצצות בקלות ומשאירות פצע כואב ומגרד.
הסעפת נפוצה בעיקר אצל פעוטות בגילאים 2-6 ובעיקר בחודשי הקיץ.
אנשים העוסקים בספורט הכולל מגע קרוב כמו רוגבי, פוטבול והיאבקות אולימפית/מקצוענית מועדים אף הם ללקות בה, ללא קשר לגילם.
בדרך כלל היא מתפתחת אחרי פציעת/מחלת עור קודמת כמו אקזמה, עקיצות ואלרגיה לסבון או איפור.
הידבקות מתאפשרת בעקבות מגע ישיר או עקיף בפצע (למשל מגע עם בגדים שלבש החולה).
גרוד הפצע יגרום בדרך כלל להרחבתו.
אי-טיפול במחלה עלול לגרום לצלקות באזור ובמקרים קיצוניים לאי-ספיקת כליות עקב התפשטות הזיהום.
מתן טיפול מתאים יכול להקל על הסימפטומים ולהביא להחלמה מלאה במידה וניתן בזמן.
אם האזור הנגוע קטן, הרופא יכול לרשום משחה אנטיביוטית.
אם האזור הנגוע גדול יותר, יש צורך בטיפול אנטיביוטי הניתן בכדורים או נוזל.
השיפור צפוי להתרחש תוך מספר ימים.
יש לשמור על היגיינה ולהשתמש בסבון מחטא מדי יום.
כדי למנוע הדבקה של אזורים נוספים בגוף, מומלץ לחבוש את האזור בפד גאזה.
יש להשתמש במגבות נפרדות משל שאר דיירי הבית כדי למנוע הדבקה.
אמצעי מניעה כוללים היגיינה אישית: ניקיון יומי עם סבון, מקלחת וקציצת ציפורניים.
סער ופרץ הוא שמה של תנועה ספרותית, פילוסופית ואמנותית גרמנית שהתקיימה בערך בין שנות השישים לשנות השמונים של המאה ה-18. הסער והפרץ התבטאו בכך שניתן ביטוי עז וחופשי לתחושות סובייקטיביות אישיות, ובעיקר לרגשות קיצוניים, כתגובת-נגד לרציונליזם הכובל של עידן הנאורות ותנועות אסתטיות דומות.
הפילוסוף יוהאן גאורג האמאן נחשב למייצג האידאולוגיה של ה"שטורם אונד דראנג", ויוהאן וולפגנג פון גתה היה מתומכיה החשובים, אף כי מאוחר יותר הוא ושילר הרחיקו את עצמם מעל התנועה, ובכך החלו את מה שייקרא מאוחר יותר ה"קלאסיציזם של ויימאר".
הנאו-קלסיציזם הצרפתי, תנועה שתחילתה בבארוק המוקדם ושהחשיבה מאוד את הרציונליות וההרמוניה ה"טבעיים", היה היעד העיקרי שאליו כיוונו הסופרים מאסכולת הסער והפרץ את מרדנותם.
הרגשנות הגלויה והצורך בדמויות ובאפיונים רציונליים ובלתי-אישיים עמדו בסתירה לרצונם של אותם סופרים להביע תחושות אישיות מטרידות וקשות ונקודת-מבט סובייקטיבית על המציאות.
לעיתים קרובות מזכירים את אסכולת קראפטמנש כמבשרת הסער והפרץ במחזאות, החל במחזותיו של פרידריך מקסימיליאן קלינגר; מאפיין חשוב של המחזות הללו הוא ההשתחררות הקיצונית שבהם מן הצורך של האינדיבידואליות לפנות אל כוחות חיצוניים לה או אל ההיגיון.
אידיאלים אלה זהים לאלה של הסער והפרץ, במידה כזו שאפשר לטעון, כי השם "הסער והפרץ" אינו אלא כינוי כולל לזרמים בספרות הגרמנית, שהתקיימו במקביל והשפיעו במשותף על סביבתם, ולא שמה של תנועה, שהביעה משהו שונה מאוד מההישגים שהגיעו אליהם מחברי המחזות האלימים של תנועת הקראפטמנש.
השפעות פילוסופיות ותאורטיות חשובות על תנועת הסער והפרץ בספרות כוללות את יוהאן גיאורג האמאן (ובעיקר חיבורו משנת 1762, Aesthetica in nuce.
רפסודיה בפרוזה קבלית") ואת יוהאן גוטפריד הרדר, שניהם בני העיר קניגסברג ושניהם עמדו במגע עם קאנט.
כתבים תאורטיים חשובים בנושא שטורם אונד דראנג פרי עטם של המחזאים עצמם כוללים את Anmerkungen übers Theater ("הערות על התיאטרון") מאת לנץ, ואת Von deutscher Baukunst ו-Zum Schäkespears Tag ("על האדריכלות הגרמנית" ו"בעניין יומו של שייקספיר") מאת גתה.
המסמך החשוב ביותר מן התקופה היה הספר שנכתב ב-1773, Von deutscher Art und Kunst.
Einige fliegende Blätter ("על האמנות והאוּמנות הגרמניות: כמה עמודים תלושים"), קובץ מסות שכלל רשימות של הרדר על שייקספיר ועל "אוסיאן" של ג'יימס מקפרסון, וכן מאמרים מאת גתה, פאולו פריזי (בתרגום מאיטלקית) ויוסטוס מזר.
הביטוי "שטורם אונד דראנג" הופיע לראשונה כשמו של מחזה מ-1776 העוסק במלחמת העצמאות האמריקאית מאת הסופר הגרמני פרידריך מקסימיליאן קלינגר, שבו מביע הסופר רגשות קשים בעוצמה מתפרצת.
אף כי נטען כי יצירות מוזיקליות וספרותיות ברוח הסער והפרץ נכתבו כבר לפני יצירה מכוננת זו, הרי שהניתוח ההיסטורי מצביע על נקודה זו כעל הרגע שבו מתחילה להסתמן תנועה אסתטית חדשה ונבדלת, המודעת מאוד לעצמה.
עם הזמן הפך זרם השטורם אונד דראנג מזוהה עם ספרות או מוזיקה, שנועדו לעורר בקהל חלחלה ולהביאו לכדי רגשות קיצוניים.
עם הזמן התפזר והתגלגל בקלאסיציזם של ויימאר ובסופו של דבר ברומנטיקה המוקדמת, שבה שולבו גם מטרות פוליטיות וחברתיות (התנגדות לרודנות ולמגבלות על החופש האנושי) עם יחס דתי ממש לכל דבר הקשור בטבע.
ביצירת שטורם אונד דראנג טיפוסית - מחזה, שיר או רומן - הגיבור אינו מוּנָע ברצון להשיג מטרות נעלות או על ידי מניעים ריאליים, אלא על ידי נקמה ותאוות-בצע.
יתרה מזו, רגשות עזים אלו דוחפים אותו על פי רוב לפעולות אלימות.
פרומתאוס הלא-גמור של גתה ממחיש זאת, וכן את השניוּת הנגרמת משילובן של אמירות הומניסטיות ריקות לצדן של התפרצויות של אי-רציונליות.
ספרות הסער והפרץ נוטה להיות אנטי-אריסטוקרטית, ומייחסת ערך לדברים צנועים, טבעיים או אמיתיים באופן עז (במובן זה שהם גורמים כאב, ייסורים או אימה).
סיפור אהבתו הנכזבת והתאבדותו של גיבור ייסורי ורתר הצעיר (1774), הרומן הסנטימנטלי של גתה, הוא דוגמה טובה להתעמקותו של הסופר בנושא האהבה והייסורים.
בדרמה השודדים (1781) מאת פרידריך שילר מונחים לראשונה יסודות המלודרמה כצורה דרמטית מוכרת, וזאת באמצעות עלילה המתארת את הסכסוך בין שני אחים בני-אצולה, פרנץ וקארל מור.
פרנץ מתואר כנבל המנסה לגנוב מקארל את חלקו בירושה, אם כי המניעים למעשיו הם מורכבים וגוררים אחריהם חקירה מעמיקה של מושגי הטוב והרע.
שתי יצירות אלו נחשבות טקסטים מכוננים של הסער והפרץ בספרות הגרמנית, והשפעתן על הדורות הבאים ועל הסגנונות המאוחרים יותר הייתה מכרעת.
התיאטרון המוזיקלי - אופרה וזינגשפיל - היה מקום המפגש הטבעי של המוזיקה והספרות, ודרכו חדרו רעיונות השטורם אונד דראנג אל תחום ההלחנה, כדרך להעצים את המבע הרגשי של המוזיקה.
התפתחות זו ניכרת במיוחד ברצ'יטטיב המלוּוה בתזמורת - אמצעי דרמטי שהופך את הרצ'יטטיב מסגנון כתיבה כמעט מכני, שנועד רק לקידום העלילה, לסגנון דרמטי "גבוה" (בהשפעת רעיונות מתחום הדרמה היוונית) שבו התזמורת מסייעת להעביר את מצבה הנפשי של הדמות.
בבלט דון ז'ואן של גלוק מ-1761 ניכרים מאפייני הסער והפרץ במוזיקה, ואפילו בהערות שכתב המלחין בתוכנייה מוזכר כי הפינאלה נכתב בסולם רה מינור כדי לעורר פחד במאזינים.
בז'אנר דומה, שנקרא בגרמנית "מלודרמה", היו קטעי דיאלוג מדוברים (כלומר, לא-מושרים) על רקע ליווי תזמורתי, שנועדו להשיג אפקט דומה.
מחזהו של רוסו "פיגמליון" (1770), שכלל מוזיקה מאת המלחין אוראס קואנייה שנועדה להשרות את אווירת הדיאלוג המדובר על הקהל, נחשב ליצירה הראשונה בסוגה זו.
"פיגמליון" של רוסו השפיע על גתה ועל סופרים ומחזאים גרמנים אחרים.
המלודרמות המוכרות ביותר היו מאת המלחין הבוהמי גאורג בנדה, שהשפיע גם על מוצרט (שכתב מלודרמה בלתי-גמורה, צָאִידֶה).
בניגוד לתחום הספרות, בתחום המוזיקה השפעתו של זרם השטורם אונד דראנג הייתה מוגבלת יחסית.
אף כי יש יצירות רבות שנטען לגביהן כי הן נכתבו על פי האידיאלים של הסער והפרץ, לא תמיד עומדת הנחה זו במבחנים היסטוריים.
כך, למשל, בווינה המוזיקה הייתה "מתקדמת" יותר מזו שבשאר אירופה, והייתה בה נטייה לכתיבה רגשית יותר בסולמות מינוריים, ולחידושים בתחום המלודיה, אך אלו אינם מייצגים באופן אוטומטי כתיבה בסגנון שטורם אונד דראנג.
הקשר הברור ביותר בין המוזיקה לבין רעיונות שטורם אונד דראנג נמצא באופרה ובמבשריה של המוזיקה התוכניתית, למשל "סימפוניית הפרידה" של היידן.
מלחינים אחרים הקשורים בסגנון זה הם ארבעת בניו של באך (ובעיקר קרל פיליפ עמנואל באך) ויוהאן גוטפריד מיתל.
יצירות בסגנון הסער והפרץ כתובות על פי רוב בסולם מינורי, ויוצרות רושם של סערת נפש, חרדה או רגשות קשים דומים.
הנושאים העיקריים ביצירה נוטים להיות "זוויתיים", מבוססים על קפיצות גדולות (כלומר מרווחים גדולים) ובלתי-צפויים מבחינה מלודית.
שינויי טמפו ודינמיקה תכופים ולא צפויים נועדו לשקף שינויים גדולים במצב הרוח.
מאפיינים נפוצים אחרים הם קצבים "פועמים" או סינקופות, ונגינה בצלילים מהירים; טרמולו (צלילים מהירים החוזרים על עצמם) בכלי הקשת הוא מאפיין חשוב נוסף.
"תקופת הסער והפרץ" ביצירות היידן
לעיתים קרובות מייחסים ליוזף היידן כתיבה בסגנון הסער והפרץ מסוף שנות השישים של המאה השמונה-עשרה ועד תחילת שנות השבעים.
ביצירותיו מאותן שנים ניכר לעיתים קרובות סגנון כתיבה סוער ונרגש, אף כי קשה להוכיח שמדובר ספציפית בסגנון הסער והפרץ.
היידן עצמו מעולם לא ציין בכתביו את הסגנון הספרותי כמקור השראה לסגנונו החדש.
גם אם היידן לא ראה במוזיקה שלו אישור לאידיאלים האנטי-רציונליסטיים הללו (המוזיקה עדיין דבקה באחדות צורנית ומוטיבית), ניתן לראות השפעה על יצירותיו הכליות מאותה תקופה מצד התיאטרון המוזיקלי בסביבתו - ולפיכך אולי השפעה עקיפה של הסער והפרץ בספרות.
הסימפוניות שכתב היידן באותה תקופה מכונות לעיתים "סימפוניות הסער והפרץ", אף כי כינוי זה ניתן להן מאוחר יותר.
ביניהן ניתן למצוא את סימפוניות 44, 45 ("הפרידה") וסימפוניה מס' 49, רביעיות "השמש" (אופוס 20), ואף כמה מבין סימפוניות "פריז" המאוחרות יותר.
סימפוניה מס' 25 של מוצרט שונה מרובן המכריע של הסימפוניות הקלאסיות בכך שהיא כתובה בסולם מינורי (מלבדה כתב מוצרט רק סימפוניה אחת בסולם מינורי: הסימפוניה ה-40, גם היא בסול מינור).
מלבד הסולם, ניכרים בסימפוניה מאפיינים אחרים של הסגנון, כמו כתיבה סינקופלית ומנגינות זוויתיות, המתקשרים לסגנון הסער והפרץ.
הייצוג המוזיקלי של עצבנות וסערת-נפש (עם מעברים חדים לנושאים רגועים יותר), וכן הכתיבה החדשנית-לזמנה מבחינה הרמונית ותזמורתית, מעידים על השפעתו של המלחין יוהאן בפטיסט ונהאל וכתיבתו הנעה בין קיצונויות רגשיות, יותר מאשר על הצטרפות מודעת לסגנון אמנותי מסוים.
התנועה המקבילה לסער והפרץ באמנות החזותית באה לידי ביטוי בציורים של סערות, ספינות טרופות, עיי חורבות וכדומה, המציגים את האימה וההרס נטול-ההיגיון שגורם הטבע.
יצירות קדם-רומנטיות אלו היו אופנתיות בגרמניה בין שנות השישים לשנות השמונים של המאה ה-18, ומצביעות על דרישה מצד הציבור לאמנות המעוררת רגשות עזים, בניגוד לאמנות הרוקוקו ששמה דגש על "טבעיות" ומתאם.
בדומה לאלה, התעורר עניין גם בציורים מדירי-מנוחה של ביעותי-לילה: עדות לכך היא הערצתו של גתה לציוריו של הנרי פיוזלי (בגרמנית היינריך פיסלי), שעליהם אמר גתה כי הם עשויים "להבהיל כהוגן את הצופה".
ציירים אחרים הקשורים לסגנון זה הם קספר וולף, קלוד ז'וזף ורנה ופיליפ ג'יימס דה לותרבור.
סער בהיר-להב הוא דמות בדיונית מסדרת ספרי הפנטזיה "רומח הדרקון".
בהיר-להב נולד בסולאמניה, שם היה אביו אנגריף מפקד במסדר הורד של אבירי סולאמניה.
טירתו של אנגריף הותקפה על ידי האספסוף ובזמן שהגן על הטירה ברחו סער ואמו איליס, ולבסוף הגיעו לעיירה קטנה בשם מרגוע.
בהמשך ילדותו הוא התחבר עם התאומים קרמון ורייסטלין מאז'ר ואחותם קיטיארה.
לאחר זמן מה חברו אל תניס חצי-אלף, חלמיש כור-אש וגדילן קוץ-רגל.
מבין החבורה הוא היה היחיד שממש חיבב את הקנדר גדיל, וניסה לשווא ללמדו להפסיק לגנוב.
גובהו של בהיר-להב הוא ממוצע.
ברוב הזמן הוא לובש את שריון האבירים שלו, וחרבו היא חרב המוחזקת בשתי ידיים - שניהם עברו אליו בירושה.
אגדה על חרב זו מספרת שהחרב תישבר רק כאשר האדם המשתמש בה ישבר.
כאשר החליט לעזוב את ביתו בפעם הראשונה, הוא יצא למסע.
כאשר נפרדה החבורה לחמש שנים לצורך חיפוש אחר האלים העתיקים, איש איש לדרכו, סער וקיטיארה שמו פעמיהם לעבר צפון אנסאלון בחיפוש אחר אבותיהם.
בסוף מסע זה קיטיארה נשאה ברחמה את ילדו של סער.
אהבתו היחידה של סער בהיר-להב הייתה כאשר הוא ביקר בטארסיס המעטירה, שם פגש באלהנה צפריר.
אלהנה נתנה לו אבן אלפים קסומה.
הייתה זו הפעם הראשונה שהאבן ניתנה לבן אנוש.
בהיר-להב חי את חייו לפי "המידה".
הוא התמנה למפקד במסדר הכתר, הנמוך מבין שלושת מסדרי אבירי סולאמניה.
מת בקרב על צריח הכהן הגדול מול קיטיארה שהייתה רכובה על דרקונה שחק.
סער רן נתנאל (נולד ב-23 בדצמבר 1972) הוא פוליטיקאי ופעיל חברתי ישראלי.
כיהן בין השנים 2003 ל-2008 כחבר מועצה בעיריית ירושלים, והיה חבר המועצה הראשון והיחיד עד כה בירושלים שהגדיר עצמו באופן מוצהר כהומוסקסואל.
נתנאל החל את פעילותו הפוליטית בגיל 16, במאבקים נגד כפייה דתית שאותם הוביל ארנן יקותיאלי.
בתקופת לימודיו האקדמיים שימש כיו"ר תא הסטודנטים הלהט"בי של האוניברסיטה העברית, "העשירון האחר", יחד עם חגי אלעד.
לאחר פרישתו מתפקידו ב"העשירון האחר" ניהל את מועדון "לילה" בירושלים, שם ערך באופן קבוע מסיבות לקהל להט"בי, ובמקביל ניהל את מועדון ה"לולו" הצמוד אליו, שהיה מיועד באופן בלעדי לקהילת הלהט"ב.
שני המועדונים נסגרו בשנת 2002 לאחר שבעלי המועדון, אן-מרי ואברהם פרידלנדר, נרצחו על ידי בנם, אהרון.
בשנת 2003 התמודד נתנאל מטעם מרצ על מקום במועצת עיריית ירושלים, והפך לחבר המועצה ההומוסקסואל המוצהר הראשון בירושלים.
נתנאל, ששירת בעיריית ירושלים בתקופתו של ראש העיר אורי לופוליאנסקי, התפרסם כאופוזיציונר להנהלת העירייה, החרדית ברובה, ולמדיניותה.
במסגרת תפקידו הציבורי היה שותף לשורה של מאבקים כנגד התחרדות העיר.
ומדיניות הנהלת העירייה, שבה ראה כפייה דתית, וקידם הליברליות בה.
בין השאר פנה נתנאל לראש העיר בהצעה לקרוא רחוב בירושלים על שם מגנוס הירשפלד, תמך בביטול הקנסות שהוטלו על מוכרי החמץ בפסח.
נתנאל בין המעטים במועצת העיר שהביע מחאה על אירוע חנוכת גשר המיתרים בירושלים, בו הופיעו בנות להקת המחול "מחולה" בלבוש צנוע, במקום בבגדי המחול, ועוד.
אחד ממאבקיו החשובים היה כנגד עיריית ירושלים שסרבה לאפשר קיומו של מצעד הגאווה בתחומה.
נתנאל היה שותף לעתירה שהגיש הבית הפתוח כנגד עיריית ירושלים בבית המשפט המחוזי, לאחר שהעירייה לא התירה את קיום המצעד.
בפסיקתו של בית המשפט המחוזי חויבה העירייה לאפשר את קיום המצעד.
במאבק זה היה נתנאל אחד מאנשי הציבור המעטים בישראל שתמך בקיום מצעד הגאווה בירושלים בפומבי ובאופן עקבי.
במהלך כהונתו קיבל נתנאל מספר פעמים איומים על חייו מגורמי ימין קיצוני וגורמים חרדיים.
בנוסף, נתקל רבות בהתנגדות בתוך מועצת העיר, כפי שניתן לראות בסרטו התיעודי של ניצן גלעדי, "ירושלים גאה להציג".
במקביל לעיסוקיו כחבר מועצת העיר היה נתנאל איש עסקים.
החל משנת 2002 ניהל מקומות בילוי, ובהמשך פתח את הגיי באר הירושלמי "שושן 4", שנחשב אחד ממקומות הבילוי הלהט"ביים הבולטים בירושלים.
המקום נסגר בשנת 2007. בשנת 2008 החליט שלא להתמודד לכהונה נוספת במועצת העיר.
בשנים האחרונות עוסק נתנאל בתחום התיירות.
סער 3 היא סדרה של שש ספינות טילים שנבנו בצרפת במספנת קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי בשרבור.
הסדרה מבוססת על ספינות התקיפה "יגואר" של הצי הגרמני.
הספינה הראשונה מדגם זה היא אח"י סער, יצאה לדרכה מצרפת לישראל לפני שהטילה צרפת אמברגו על ישראל.
בעקבות מלחמת ששת הימים בשנת 1967 הטיל נשיא צרפת, שארל דה גול, באישור ממשלת צרפת, אמברגו כללי על יצוא נשק לישראל.
האמברגו כלל את אספקת חמש הספינות שנותרו במספנות בצרפת.
חמש הספינות חולצו מצרפת, ב-25 בדצמבר 1969 במה שכונה ספינות שרבורג.
הספינות נמלטו לישראל בהפלגה מנמל שרבור לנמל חיפה, בניגוד להחלטות ממשלת צרפת.
המבצע קיבל את השם מבצע נועה.
דגם סער 3 נוצר כאשר הובן הצורך בתותח אוטומטי בקליבר גדול יותר מתותח 40 מ"מ שהותקן בדגמים הקודמים (סער 1 וסער 2).
התותח נועד לשימוש בקרב השטח נגד מטרות קטנות לטילים וכן להנחתת אש מהים אל החוף.
בספינות מדגם סער 3 הותקן תותח 76 מ"מ מתוצרת אוטו מלרה (Oto Melarra) איטליה.
טבילת האש של ספינה מדגם סער 3 הייתה בהשמדת סירת מחבלים, בליל 7 בספטמבר 1972. הסירה ועליה 5 מחבלים ביצעה מארב או הייתה בדרכה לפיגוע בישראל.
השמדת הסירה בוצעה על ידי אח"י חנית בפיקודו של אלי רהב, סמוך לבסיס היציאה מדרום לצור בלבנון.
הייתה זו הפעם הראשונה בה הופעל תותח אוטו מלרה 76 מ"מ בקרב בכלל, ופעם ראשונה בה הופעלה מערכת נשק זו על סמך המכ"ם בלבד.
במחצית הראשונה של 1973 בוצעה פעילות נרחבת כנגד מחבלים וספינות טילים מדגם סער 3 השתתפו בה באופן פעיל.
בחלק מהפעילות הוחלפו משגרי הטילים בתותח 20 מ"מ מדגם "אורליקון".
במבצע אביב נעורים השתתפו סטי"לים מדגם סער 3 עם סטי"לים נוספים בהובלת כוחות פשיטה וציוד.
כל ספינות הטילים מדגם סער 3 לקחו חלק באוקטובר 1973, מלחמת יום הכיפורים.
במלחמה זו התרחשו הקרבות הימיים הראשונים בהם נורו טילי ים-ים משני הצדדים.
הקרב הראשון היה בסוריה, קרב לטקיה, בו תקפו חמש ספינות טילים ישראליות (ביניהן שתיים מדגם סער 3) חמש ספינות של חיל הים הסורי, ביניהן שלוש ספינות טילים.
כל הספינות הסוריות טובעו, כשבצד הישראלי לא היו נפגעים.
הקרב הימי הבא בין ספינות טילים היה במצרים, קרב דמייט, בו תקפו שש ספינות טילים ישראליות (מהן שתיים מדגם סער 3) ארבע ספינות טילים מצריות.
שלוש מהספינות המצריות הוטבעו ואחת נמלטה.
גם בקרב זה לא היו נפגעים בצד הישראלי.
גם במלחמת שלום הגליל ובין המלחמות עסקו ספינות טילים מדגם סער 3 בפעילות רבה בהגנת החוף.
ספינות סער 3 הוחלפו בהדרגה על ידי ספינות טילים גדולות יותר.
בשנים 1985–1991 הוצאו מהשירות ספינות הטילים מדגם סער 3. חלקן טובעו באימון מטווח טילים, חלקן שוקעו בים התיכון ובים סוף כדי לשמש אתרי צלילה.
שתי ספינות – אח"י חנית ואח"י חץ - נמכרו לחיל הים של צ'ילה.
אח"י סער, הספינה ששמה אומץ כשם הדגם, טובעה באימון ירי של חיל הים בשנת 1991.
בסדרת סער 3 נבנו שש ספינות.
לפי סדר הבניה הן: אח"י סער, אח"י סופה, אח"י געש, אח"י חרב, אח"י חנית ואח"י חץ.
סער 1 הוא שמה של סדרה בת שלוש ספינות סיור נושאות תותחים של חיל הים הישראלי.
תכנונן של ספינות סער 1 התבסס על ספינות הטורפדו מדגם יגואר (אנ') של מספנות לורסן (אנ') שהיו בשירות הבונדסמרינה, הצי הגרמני.
התכנון שונה והוארך ב-2.4 מטר על פי המלצת מספנות לורסן והחלטת חיל הים הישראלי, זאת על מנת שהספינות החדשות תוכלנה לשאת את כל אמצעי הלחימה שנועדו לשאת.
לכתחילה היו הספינות אמורות להיבנות במערב גרמניה בכספי הסכם השילומים שנחתם ב-1952.
בהסכם אדנאואר בן-גוריון, שסוכם בפגישתם במלון וולדורף אסטוריה בניו יורק, מארס 1960, נקבע להרחיב את הסיוע, גם באמצעי לחימה לשלוש הזרועות של צה"ל.
סל הסיוע המקורי כונה "ברוש", ובו נכללו טרפדות נאסטי וצוללות 350 טון.
ואחרי שהוחלט על הסטילים הם כונו מבצע "שלכת".
בשנת 1965 לאחר תום התכנון המפורט ותחילת חיתוך הפחים במספנות לורסן הודלף עניין בניית הספינות לעיתונות.
בעקבות ההדלפה החל לחץ של מדינות ערב, בראשן מצרים, לביטול העסקה, תוך איומים בהחרמת מערב גרמניה.
בשל הלחץ הרב הוחלט על העברת הייצור למספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי בשרבור שבצרפת.
הספינה הראשונה בסדרה, אח"י מבטח, הושקה ב-11 באפריל 1967. ואחריה אח"י משגב ב-6 בנובמבר.
שתי הספינות עזבו את צרפת לכיוון ישראל והגיעו לנמל חיפה ב-25 בדצמבר 1967, ללא מערכות נשק.
עם הגעתן לישראל, הן צוידו, כל אחת, בשלושה תותחי בופורס 40 מ"מ.
הספינה השלישית בסדרה, אח"י מזנק, יצאה משרבור במאי 1968 ועם הגיעה לבסיס חיפה הצטרפה לשתי אחיותיה שהיוו את הגרעין לשייטת ספינות הטילים שהוקמה לא מכבר.
הספינות היו חמושות, כאמור, בשלושה תותחי 40 מ"מ וכן בשני מקלעים בקוטר 12.7 מ"מ ובפצצות עומק.
במהלך 1973 הותקנו באח"י מבטח ובאח"י משגב גם טורפדו נגד צוללות מדגם 44. עוד לפני מלחמת יום הכיפורים שודרגה אח"י מזנק לסטנדרט של סדרת סער 2 על ידי הוספת יכולת נשיאת טילי גבריאל והסרת שניים מתוך שלושת תותחי ה-40 מ"מ.
החל משנת 1974 הוסבו גם שתי הספינות האחרות מסוג סער 1 לסער 2.
שלוש הספינות בסדרה החלו את שירותן המבצעי כספינות תותחים.
שלושתן נטלו חלק במבצעים השונים נגד המחבלים בלבנון, ובהם מבצע ברדס 20, מבצע ברדס 54–55 ומבצע אביב נעורים.
במלחמת יום הכיפורים השתתפו אח"י "מבטח" ואח"י "מזנק" בקרב הסטי"לים הראשון בעולם, קרב לטקיה, מול חופי לטקיה בסוריה, בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר 1973. באותו לילה השתתפה אח"י "משגב" בקרב פורט סעיד, מול חופי מצרים.
שני לילות לאחר מכן, בין 8 ל-9 באוקטובר, השתתפו אח"י "משגב" ואח"י "מזנק" בקרב דמיאט.
לאחר המלחמה, במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, נטלו הספינות חלק פעיל בפעולות רבות של ביטחון שוטף כנגד מפגעים מהים.
אח"י "מבטח" השתתפה בהטבעת 2 ספינות פח"ע בלבנון, עצירת אניית-אם נושאת מחבלים ועוד.
אח"י "משגב", בפיקוד רס"ן יעקב צוק, נתקלה ב-1 באוקטובר 1976 בשתי סירות מחבלים מול בירות.
"משגב" הטביעה אחת מהסירות והשתלטה על השנייה.
בהיתקלות נהרגו שלושה מחבלים ושלושה נוספים נשבו.
מחקירת השבויים עלה שמטרת המחבלים הייתה לבצע פיגוע בישראל, ופעולתה של "משגב" מנעה זאת.
באביב 1979 הוסבה אח"י "מבטח" לספינה ללוחמה נגד צוללות (נצ"ל) ובמאי 1979, הוכרזה ככשירה לפעילות זו.
ב-1986 עברה דרך תעלת סואץ לים סוף וביוני 1986 שבה לזירת הים התיכון, לבסיס חיפה.
ב-11 בינואר 1996 הורד נס השירות הפעיל מתורן אח"י "מבטח" והיא הועברה למוזיאון ההעפלה וחיל הים, שם היא מייצגת את שייטת ספינות הטילים כסטי"ל הראשון של ישראל, מול חדר מורשת שייטת 3.
אח"י "מזנק" הוטבעה בינואר 1996 במרחק של 3 ק"מ מחופי חיפה, בעומק 33 מטרים, על מנת שתשמש אתר צלילה.
סער 2 הוא דגם של ספינות טילים ששירתו בחיל הים הישראלי משנות ה-60 ועד שנות ה-90.
השם סער 2 ניתן לשתי קבוצות של ספינות טילים:
ספינות שנבנו במספנות קונסטרוקסיון מקאניק דה נורמאנדי שבשרבור בשנות ה-60 של המאה ה-20, על פי תוכניות של חיל הים הישראלי.
הם הדור השני של ספינות "סער" וצורתן הכללית נגזרת מהעיצוב של ספינות מדגם סער 1, אך הם נבנו מראש עם התאמה לשיגור טילי גבריאל.
ספינות אלו ובראשן אח"י חיפה, היו הראשונות שנשאו את הטיל גבריאל.
בסדרה נבנו שלוש ספינות: אח"י אילת, אח"י חיפה ואח"י עכו.
ספינות סער 1 ששודרגו, בעיקר על ידי הוספת היכולת לשגר טילי גבריאל.
ההסבה הראשונה בוצעה באח"י מזנק לפני מלחמת יום הכיפורים ולאחר המלחמה שתי ספינות סער 1 האחרות, אח"י מבטח ואח"י משגב שודרגו אף הן.
סטי"לים סער 2 חומשו במערכת נשק משוכללת ומכ"ם בקרת אש, תותח חרטום 40 מ"מ, ו-8 טילי גבריאל.
שניים על גבי משגרים קבועים מלפני הגשר, וששת הנותרים על גבי שני משגרים מצטודדים מאחורי הגשר עם שלושה טילים כל אחד.
את המשגר המצטודד האחורי ניתן היה להחליף בתותח 40 מ"מ ובכך להיות עם חימוש של 5 טילים ושני תותחי 40 מ"מ.
לאחר מלחמת יום הכיפורים, שתיים מספינות סער 2, אח"י חיפה ואח"י עכו, הועברו בהפלגה סביב אפריקה אל הים האדום במבצע יופי והאחרות שרתו בים התיכון.
באביב 1979 חוזקה היכולת של ספינות סער 2 ללוחמה נגד צוללות בהתקנת סונאר טובל בירכתי הספינות.
ספינות סער 2 הוצאו מהשירות בשנים 1992 - 1997. אח"י מבטח, שהחלה כספינת תותחים דגם סער 1 הוסבה לסטי"ל סער 2, הוצאה משירות בינואר 1996 והועברה למוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה שם היא מוצגת לקהל.
"סער 72" היא מיזם פיתוח של מספנות ישראל לספינה בגודל מיני-קורבטה.
המיזם מוצע כתחליף לספינות הטילים המתיישנות וטרם נרכש על ידי צי כלשהו.
הפיתוח נחשף בתערוכת "IMDEXASIA" שהתקיימה בין 14 ל-16 במאי 2013 בסינגפור.
בשנת 2002, החל חיל הים לגבש תוכנית להחלפת ספינות הסער 4 הישנות.
התוכניות התעכבו בשל מחלוקות בתוך החיל בדבר אופי הספינה הדרושה, וגם בשל עלותן הגבוהה של הספינות.