tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1526 קיבלה העיר את הזכות להטביע מטבעות, אותם המשיכה להטביע עד 1673. עם זאת, כל המטבעות נשאו את שמו של קרל החמישי.
כשקרל החמישי התפטר בשנת 1555, הוא העניק את פראנש-קונטה לבנו, פליפה השני, מלך ספרד.
בזאנסון נותרה עיר קיסרית חופשית בחסותו של מלך ספרד.
ב-1575, בעקבות מותו של שארל התשיעי, מלך צרפת, ניסו ההוגנוטים לכבוש את בזאנסון על מנת להפוך אותה למעוז, ובעקבות כך העיר נאלצה לקבל חיל מצב ספרדי להגנה - ירידה חשובה במעמדה העצמאי.
בשנת 1598, פליפה השני נתן את המחוז לבתו בשל נישואיה לארכידוכס אוסטרי.
העיר נותרה רשמית חלק מהאימפריה עד לוויתור שלה מאוסטריה לספרד, יחד עם פראנש-קונטה, בשלום וסטפאליה ב-1648. העיר איבדה את מעמדה כעיר חופשית בשנת 1651 כפיצוי על אבידות אחרות שספגו הספרדים במלחמת שלושים השנים.
לאחר התנגדות מסוימת ההסכם אושר לבסוף על ידי בזאנסון ב-1654, למרות שבזאנסון שמרה על רמה גבוהה של אוטונומיה פנימית.
בשנת 1667, לואי הארבעה עשר, מלך צרפת תבע את פראנש-קונטה כתוצאה מנישואיו למריה תרסה, נסיכת ספרד.
במסגרת מלחמת השחרור הגיעו כוחות צרפתים לאזור ב-1668. בזאנסון ניסתה לטעון שהיא נייטרלית בכל פעולות איבה שכן היא עיר קיסרית חופשית של האימפריה הרומית הקדושה, דבר שהמפקד הצרפתי הנסיך דה קונדה דחה כארכאי.
הצרפתים הסכימו לתנאי כניעה נדיבים מאוד עם שלטונות העיירה שכללו את העברת האוניברסיטה מדול הסוררת לידיהם.
העירייה גם קבעה שיישארו להם שריד של שבר של תכריכי טורינו ושלא יהיה לפרוטסטנטים חופש דת באותו אופן כמו שהיה להם אז בשאר צרפת.
בזמן שהייתה בידי צרפת, המהנדס הצבאי המפורסם וובאן ביקר בעיר וערך תוכניות לביצורה.
הסכם אקס לה שאפל החזיר את העיר לספרד תוך מספר חודשים בתמורה לעיר פרנקנטל.
הספרדים בנו את נקודת המרכז המרכזית של הגנות העיר, "לה סיטאדל", והציבו אותה על מונט סנט אטיין, שסוגר את צוואר העיקול בנהר המקיף את העיר העתיקה.
מזמן זה ואילך צמח פלג פרו-צרפתי גדול בקרב חלק מהעיר.
העיר הייתה אמורה לאבד סופית את האוטונומיה שלה כתוצאה ממלחמת הולנד–צרפת שהחלה ב-1672, שבה הבסבורגים ניצבו לצד ההולנדים וכך היו אמורים לאבד את השליטה בפראנש-קונטה ובבזאנסון.
בשנת 1676, השלטונות הצרפתיים פיטרו את שלטונות העיר, צורת השלטון הדמוקרטית של בזאנסון.
במקומו הוקם בית משפט מקומי.
כחלק מהעסקה הפכה העיר למרכז האדמיניסטרטיבי של פראנש-קונטה, כאשר הפרלמנט של בזאנסון ניהל את האזור, והחליף את הפרלמנט של דול.
לבזאנסון הייתה צורת ממשל דמוקרטית למדי, בניגוד לרוב הערים הקיסריות החופשיות, שהפכו בהדרגה לאוליגרכיות.
הממשלה כללה עשרים ושמונה חברי מועצה שנבחרו מדי שנה על ידי שבע הקהילות.
אלה, בתורם, בחרו ארבעה-עשר נגידים, שעסקו בענייני היום-יום.
עיקר ענייני העיר טופלו על ידי חברי מועצה וגם נגידים שישבו יחד.
למגן, תחילה הדוכסים של בורגונדי ולאחר מכן להבסבורגים האוסטריים והספרדים הייתה הזכות למנות נשיא למושלים ומפקד לחיילים ששמרו על הסוללות.
אלה מעולם לא הוכרו כריבונים, למרות שהם עדיין טענו שהם עיר חופשית.
העיתון היא סדרת סרטים ישראלית, מסוגת דרמה המשכית, שביים והפיק יהודה גרובייס בשנת 2006.
עוז (מוז לוי), איש שב"כ שהושתל בישיבה, כדי לרגל אחריה, נשבה בקסמיה ומחליט לחזור בתשובה בעוד המפקד שלו (יואל קמינסקי) מחליט לעצור אותו בכל מחיר.
עוז מבין שחייו נמצאים בסכנה והוא מחליט לפנות למערכת העיתון.
ניסים (ניסים ורטה), משגיח כשרות במאפייה, פונה באופן אנונימי למערכת העיתון ומודיע שבעלי המאפייה אנשים מסוכנים מהעולם התחתון המערבבים חומרים לא כשרים במזון, לרוע מזלו מישהו הדליף את השיחה.
מנדי (איתי גנות), כתב לפלילים חסר פשרות, עורך כתבה על שר מושחת, השר מחליט לתבוע אותו בתביעת ענק, אליעזר (אילן נוב), עורך העיתון נבהל ומודיע למנדי שהוא לא יוכל לעמוד מאחוריו.
שלמה אורבך (שלמה סדן) הכתב הביטחוני לא מאמין לעוז (מוז לוי), עוז נותר לבדו מול כוחות מסוכנים ומחליט להוכיח לשלמה שהוא דובר אמת, הוא מקליט ומצלם את המפקד שלו (יואל קמינסקי) בניגוד לחוק, ומעביר לשלמה את החומר המפליל.
השב"כ מגלה על כך ומאיים על שלמה שלא לפרסם דבר.
ניסים (ניסים ורטה), משגיח הכשרות קובע פגישה עם נתן הכתב (נתן נתנזון), וברגע האחרון מצליח להימלט מאיש עולם תחתון.
בינתיים, אליעזר (אילן נוב) העורך חושש שהכתב שלו אחראי לדליפה שסיכנה את ניסים.
מנדי (איתי גנות) בטוח שעלה על המדליף, שמעביר את כל הסקופים הטריים לעיתון המתחרה.
הרב של עוז (בן ציון גרובייס) מוסר למפקד קמינסקי (יואל קמניסקי) את החומר שעוז מסר לעיתון, בתקווה שיניח לו.
אבל המפקד נותן פקודה לחסל את עוז.
גרגורי (גרגורי טל) בעל המאפייה מגלה שניסים (ניסים ורטה) הלשין עליו למערכת העיתון.
בעקבות תוכנה מועתקת שמתגלה באחד המחשבים, חזי (חזי צדיק), בעל העיתון, שוקל לסגור את העיתון שגורם לו להפסדים כספיים.
יורי (גרגורי טל) מחליט לחטוף את בנו של יהודה הכתב (יהודה רוזנוסר), כדי לעצור את הפרס על זיוף הכשרות.
המפקד קמינסקי (יואל קמניסקי) מפעיל את אנשי מס הכנסה כדי שיעצרו את הכתבה במערכת העיתון.
חזי (חזי צדיק) בעל העיתון שומע שמנדי (איתי גנות) עובד על כתבה החושפת שחיתות של חבריו בעירייה ורוצה לתת לו שוחד כדי לעצור אותו.
גרגורי (גרגורי טל) בעל המאפייה פורץ לביתו של ניסים (ניסים ורטה) כדי למצוא את החומר המפליל.
שלמה (שלמה סדן), הכתב הביטחוני מציע לעוז (מוז לוי), סוכן השב"כ מקלט מדיני בארצות הברית כדי שיסכים להמשיך עם הפרשה.
לנתן (נתן נתנזון), הכתב הכלכלי מתגלה שרשויות החוק חטפו גופה לאבו כביר, אביו של הנפטר מגיע למערכת כדי שיעזרו לו להחזיר את גופת בנו.
חברי המערכת מחליטים לנסות להפסיק את ההדלפות שגורמות לעיתון להידרדרות כלכלית ומנסים לטמון למדליף מלכודת.
צילומי הסדרה התרחשו לקראת סוף שנת 2005 (אוקטובר / נובמבר) בישראל ויצאה להפצה ב-2006. לאורך הסדרה הופיעו כ-34 שחקנים, ניצבים וביטים.
העיר התת-קרקעית דֶרִינְקוּיוּ (בטורקית: Derinkuyu Yeraltı Şehri) הידועה גם בשם: Elengubu, היא עיר תת-קרקעית רב-מפלסית עתיקה, ליד העיירה המודרנית במחוז Nevşehir, בחבל קפדוקיה, בטורקיה.
כתוצאה מפעילות געשית, האזור כולו כוסה בסלעי טוף, מה שאיפשר את החפירות הנרחבות.
העיר התת-קרקעית משתרעת על 18 מפלסים, שהעמוק שבהם נמצא כ-85 מטרים מתחת לפני הקרקע.
לא כל החללים התת-קרקעיים נחשפו (בינתיים ניתן לבקר ב-8 מפלסים בלבד), אך על פי ההערכה, יכלו להתאכסן בעיר כ-20,000 אנשים,
יחד עם משק החי ומאגרי המזון שלהם.
באתר נמצאו בתי בד לייצור שמן, גתות לייצור יין, אורוות, חדרי אחסון, רפקטוריום (חדר אוכל) וקפלות.
במפלס השני נמצא חדר מרווח עם תקרת קמרון חבית ששימש בית ספר דתי והחדרים שלידו היו כיתות לימודים.
את העיר ניתן היה לסגור מבפנים באמצעות אבני גולל (דלתות אבן מתגלגלות גדולות).
אבני גולל כאלו הוצבו בכל מפלס בנפרד ובחלק מהחללים ישנן כמה סגירות באותו מפלס.
המשקל של חלק מאבני הגולל, מגיע לכדי חצי טון.
בין המפלסים השלישי והרביעי יש סדרה של גרמי מדרגות אנכיים, המובילים לכנסייה במפלס החמישי.
החללים התת-קרקעיים אווררו על ידי פירים רבים, חלקם בקוטר 10 סנטימטרים, שהגיעו לפני הקרקע באופן מוסתר (כמו בין סלעים) הפיר הגדול ביותר מתחיל בעומק של כ-55 מטרים מתחת לפני הקרקע, שם ישנה באר מים שסיפקה את צורכי המים של תושבי הכפר שמעל.
הבאר סיפקה מים גם לתושבי העיר התת-קרקעית והפיר שימש לאוורור.
מהעיר ישנו מעבר תת-קרקעי באורך של כ-9 קילומטרים המחבר אותה עם עיר תת-קרקעית אחרת, , שהיא ככל הנראה הגדולה מכולן בקפדוקיה.
ככל הנראה, היה קשר ואולי אף שיתוף פעולה בין שתי הקהילות.
לא ידוע במדויק מתי החלה חפירת העיר התת-קרקעית וכמה זמן נמשכה החפירה ומכל מקום החפירות והרחבת העיר נעשו בתקופות שונות לאורך ההיסטוריה, בהתאם לצרכיהם של תושבי האזור ויכולות החפירה שלהם.
החתים נחשבים לראשונים שחיו באזור דרינקויו לפני כ-3,000 שנה.
יש ממצאים עם סממנים חתיים, כמו פסלון קטן של אריה שנמצא באחד המפלסים, אך לא ברור אם הם אלו שהחלו לבנות את המתחמים התת-קרקעיים.
אחריהם שלטו באזור הפריגים וסבורים שהם אלו שהחלו לחצוב את העיר, בתקופה שבין המאה ה-10 למאה ה-6 לפנה"ס.
ביצירה אנבסיס, שנכתבה על ידי קסנופון מאתונה בסביבות שנת 370 לפנה"ס, מוזכרת, ככל הנראה העיר דרינקויו.
מוזכרים אנטולים, באזור קפדוקיה או בקרבתה, שחיו מתחת לאדמה בבתים חפורים, ולא במערות החצובות במצוקים, שיטת דיור שהייתה נהוגה אז, באזור זה.
ערים אלו המשיכו לשמש את הילידים הנוצרים כהגנה מפני הפלישות המונגוליות של טימור לנג במאה ה-14.
לאחר נפילת האזור לידי העות'מאנים, השתמשו הנוצרים בערים התת-קרקעיות כמקלטים מפני השליטים המוסלמים.
במאה ה-20, הערים התת-קרקעיות עדיין שימשו את היוונים והארמנים הקפאדוקים כדי להימלט מרדיפות תקופתיות.
בין השנים 1909 עד 1911, מששמעו תושבי קפדוקיה, דוברי היוונית, על אודות טבח אדנה, חלק גדול מהם מצאו מקלט בחללים התת-קרקעים.
בשנת 1923 גורשו תושבי האזור הנוצרים מטורקיה ועברו ליוון במסגרת חילופי האוכלוסין בין יוון לטורקיה, וואז ננטשו הערים התת-קרקעיות לחלוטין.
בשנת 1963 התגלו מחדש המנהרות לאחר שתושב האזור מצא חדר מסתורי מאחורי קיר בביתו בעת שיפוץ.
חפירה נוספת גילתה גישה לרשת המנהרות.
האתר נפתח למבקרים בשנת 1969, עבודות ההנגשה נמשכו והחל משנת 2016 ניתן לבקר בכמחצית מהעיר התת-קרקעית.
העיר והבית (באיטלקית: La città e la casa), הוא רומן מאת הסופרת האיטלקייה נטליה גינצבורג, שיצא לאור באיטליה ב-1984 ב.
הספר הוא מסוגת רומן מכתבים.
זהו הרומן האחרון שכתבה גינצבורג ונחשב לאחד מהבולטים ברומנים שכתבה.
ב-1998 יצא הרומן ב"" בתרגום לעברית של אלון אלטרס.
הרומן מתאר את קורותיהם ואת יחסיהם של הפרטים בחבורת ידידים שנהגה להיפגש בסופי שבוע בבית אחת המשפחות ואת התפרקותה של חבורה זו.
"העיר" היא רומא, שבה מתגוררים חלק מהגיבורים ו"הבית" הוא בית אותה משפחה המצוי בסביבה כפרית באזור פרוג'ה.
ברומן אין התייחסות לשום מאורע היסטורי, כך שלא ניתן למקם אותו כרונולוגית, אולם על פי ההתנהגות החברתית של הדמויות ועל פי רמז מסוים, ניתן למקם אותו בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. המאורעות המתבארים מתוך המכתבים נפרשים על תקופה של כשנתיים וחצי.
שתי הדמויות המרכזיות הן ג'וזפה ולוקרציה.
חלק גדול מהמכתבים הם ביניהם.
הם גם הכותבים או המכותבים בחלק גדול מהמכתבים האחרים, אם כי לא בכולם.
לוקרציה – בת 35–40. נשואה לפיירו ואם לחמישה ילדים צעירים.
מתגוררת בבית המכונה "המרגֶריטֶה" שנמצא במונטה פרמו שבאזור פרוג'ה והמשמש כמרכז להתכנסות חבורת ידידים בסופי שבוע.
לוקרציה מחפשת ריגושים בדמות התאהבויות בגברים שונים.
ג'וזפה – בן 45–50. אלמן שנים רבות (לאחר שהיה פרוד מאשתו).
מתגורר בדירה ברומא ברחוב נאזאריו סאורו (Via Nazario Sauro (מצפון לקריית הוותיקן).
הדירה משמשת נושא משמעותי בספר), ועובר להתגורר בארצות הברית.
קשה לו לתקשר עם בנו הבוגר, אלבריקו והוא מתקשה למצוא את דרכו בחיים.
בעבר היה לו רומן עם לוקרציה והיא אף טוענת כי הוא אביו של אחד מילדיה.
דמויות נוספות המשתתפות ככותבים ומכותבים:
פרוצ'ו – אחיו הבוגר של ג'וזפה.
מרצה באוניברסיטת פרינסטון שבארצות הברית.
ג'וזפה מעריכו ורוצה להיות בקרבתו.
רוברטה – בת דודתו של ג'וזפה.
מתוארת על ידי אג'יסטו כ"אישה שמחה, פעלתנית, שנדחפת לכל דבר".
מתגלה במהלך הספר כקול השפוי והאיתן ביותר מבין הדמויות הפועלות.
אג'יסטו – עיתונאי, מתגורר בטרסטוורה, רומא.
מתואר על ידי ג'וזפה כ"בקיא בעניינים של כולם".
פיירו – בעלה של לוקרציה.
עובד ושותף במשרד של דוקטור בפרוג'ה.
נישואיו עם לוקרציה מוגדרים כ"נישואים פתוחים".
אלבינה – ידידה של אג'יסטו.
במקור מגיעה מלוקו דיי מרסי שבאברוצו.
סרנה – חובבת ויוצרת תיאטרון מושבעת.
אלבריקו – בנו של ג'וזפה.
מתקשה למצוא את דרכו בחיים.
בהמשך הופך ליוצר קולנועי הזוכה להצלחה.
איגנאציו פזיץ' – רסטורטור של ציורים המתגורר ברומא ומסתפח לחבורה
איפוליטה – מכונה איפו, ציירת ומקיימת יחסים קרובים עם איגנאציו.
מתגוררת ברומא, אך איננה שייכת לחבורה.
אנה מריה – בשמה המלא, אנֶה מריֶה רוזנטל, יהודיה.
שֵנטָל – בתה של אנה מריה מנישואיה הראשונים
דָני – בעלה של שנטל
מנחם פרי טוען: "עזיבתו של ג'וזפה לאמריקה והתפרקותו של "הבית" שבו נפגשים כולם בסופי־שבוע, מאפשרת חליפת־מיכתבים ענפה המשקפת פיסות־חיים כבחתיכות של מראה שהתנפצה לרסיסים.
אכן, זהו גם הדימוי של נטליה גינצבורג עצמה, שכתבה על הספר: " כבר מן ההתחלה לא קיוויתי לדבר.
המראה הייתה שבורה, ואני ידעתי שלאחות את השברים יהיה בלתי־אפשרי.".
פרי טוען כי המצב הכללי בספר הוא "של התפוררות, של עזיבת בית, שהוא מטאפורה לאיזו יציבות אשלייתית." לדעתו, דמויותיה של גינצבורג אינן דמויות "מעבדה", וגם לא דמויות של "אנשים פשוטים" שהקורא יכול להסתכל עליהן מלמעלה, אלא דמויות אנושיות באמת וכי בספר, מעל לכל, יש "איזה חסד של אמפתיה אנושית.".
המתרגם לעברית, אלון אלטרס, ראיין ב-2001 את נכדתה של גינצבורג.
כשנשאלה מדוע בספריה גינצבורג מתארת את המשפחות כאומללות ענתה: "המשפחה האיטלקית התפרקה למול עיניה.
הדורות הצעירים, של שנות השישים והשבעים, ריתקו אותה.
בעיקר ריתקו אותה השינויים הגדולים שהתחוללו באיטליה בשנות השבעים.
אחרי מאבקים ממושכים הותרו אז באיטליה גירושים והפלות מלאכותיות.
נערך משאל עם על הנושאים האלה.
היא התעניינה, בעשורים האחרונים לחייה, בזוגות המוזרים שצצו בחברה האיטלקית וגם בתופעות שקודם לכן לא דיברו עליהן בגלוי, כמו הומוסקסואליות או לסביות.".
בציור העטיפה מופיע הציור "ואנסה בל בהיריון".
הצייר הוא דאנקן גרנט ומושא הציור היא הציירת ואנסה בל.
התמונה נבחרה על ידי המעצבת יעל שורץ.
על הזיקה ההדוקה שבין העטיפה לתוכן הספר עמד מנחם פרי בדבריו בגב הספר: "ציור העטיפה שבחרה יעל שורץ מאיר זווית שנראית תחילה לא צפויה.
הוא מתייחס ללוּקרֶציה, האשה בעלת ההריונות הרבים ביותר בספר (משלושה גברים), האומרת: "אני אוהבת שהבטן שלי גדולה".
במחשבה שנייה, אכן, ההוֹרוּת הטבעית, הספונטנית, היא הערך החריף ביותר בספר; מול כל הדמויות המחפשות חסוּת וביטחון, היא הדבר שמפציע למרות־הכל, היא הממשי שיכולים להעניקו אפילו אבות לא־אמיתיים, כמין תיקון ליחסים קודמים, חסרים, של הורים־ילדים.".
הסופרת רות אלמוג העידה כי כתבה את רומן המכתבים שלה, "באהבה, נטליה" (הוצאת כתר, 2005), לאחר שקראה את "העיר והבית".
היא התרגזה על "העבודה הקלה" שסברה שעשתה גינצבורג, ואמרה לעצמה כי תכתוב רומן דומה בתוך חודשיים.
על ניסיונה היא אמרה מאוחר יותר: "התברר לי שזה לא קל לכתוב רומן מכתבים.
היה קשה מאוד להעמיד את המבנה.
זה מאוד קשה לתאם את התאריכים והזמנים - הייתי צריכה ללכת לספרייה לשבת עם עיתונים ולבדוק דברים.
אבל זה היה ניסיון מאוד מעניין מבחינתי וגם קיבלתי סטירת לחי על זה שכל-כך בזתי לה.".
העיתון היא קומדיית מצבים מוקומנטרית אמריקאית שנוצרה על ידי גרג דניאלס ומייקל קומן.
הסדרה מהווה המשך לסדרה המוקומנטרית האמריקאית "המשרד", ששודרה במקור ברשת "NBC" בין השנים 2005–2013. בסדרה מככבים דונל גליסון וסברינה אימפצ'אטורה, והיא עלתה לשידור בשירות הזרמת המדיה "Peacock" ב-4 בספטמבר 2025.
בטולדו, אוהיו, צוות צילום תיעודי ממקד את מאמציו בעיתון הוותיק אך המדרדר "The Truth Teller", עיתון כושל שמנסה להחיות ולמתג את עצמו בעזרת כתבים מתנדבים.
דונל גליסון - נד סמפסון, העורך הראשי החדש של העיתון.
סברינה אימפצ'אטורה - אסמרלדה גרנד, העורכת המנהלת של העיתון ושל גרסת האונליין שלו.
מלווין גרג - דטריק מור.
צ'לסי פריי - מאר פריטי, הטיפוגרפית של העיתון
רמונה יאנג - ניקול לי.
גבמיסולה איקומלו - אדלולה אולופין, רואה חשבון הכפוף לאוסקר.
אלכס אדלמן - אדם קופר, רואה חשבון נוסף בעיתון.
טים קיי - קן דייוויס.
אריק רהיל - טרוויס בינליין.
אלן הייבי - מארב פוטמן.
טרייסי לטס - ג'ון סטאק.
אוסקר נונייז – אוסקר מרטינז, רואה חשבון שעבד בעבר בסניף סקרנטון, פנסילבניה, של דאנדר מיפלין.
נוניז חוזר לגלם את הדמות מ-המשרד.
הוא רואה החשבון הראשי של העיתון.
בינואר 2024 נמסר כי גרג דניאלס, מפתח הסיטקום המוקומנטרי האמריקאי "המשרד", החל לפתח סדרת המשך לסדרה זו.
עוד נמסר כי הסדרה החדשה תתרחש במשרד שונה עם דמויות חדשות, אך באותו יקום בדיוני בו התרחשה הסדרה המקורית.
במרץ 2024 נחשף כי הסדרה החדשה תיווצר בשיתוף פעולה בין דניאלס למייקל קומן.
במאי 2024 הודיע שירות הזרמת המדיה "Peacock" כי הזמין את הפקת הסדרה הקומית-מוקומנטרית, שתתמקד בצוות התיעוד הבדיוני שעקב אחר סניף סקרנטון של חברת "דנדר מיפלין" ב"המשרד", והפעם יעקוב אחר קורותיו של צוות עיתונאים העובד בעיתון היסטורי במערב התיכון של ארצות הברית, המצוי בדעיכה, ועורכו הראשי מנסה להחיותו בעזרת כתבים מתנדבים.
ביוני 2024 נחשף שמה הרשמי של הסדרה.
צילומי הסדרה החלו ביולי 2024. העיתון הבדיוני שבמרכז הסדרה נקרא "The Truth Teller", והוא ממוקם בטולדו שבאוהיו.
הסדרה מופקת בפועל על ידי גרג דניאלס, מייקל קומן, ריקי ג'רווייס, סטיבן מרצ'נט, הווארד קליין ובן סילברמן, בהפקת חברת "Universal Television".
באפריל 2024 הוכרז כי דונל גליסון וסברינה אימפצ'אטורה יככבו בתפקידים הראשיים.
בספטמבר 2024 הצטרפו לצוות השחקנים מלווין גרג, צ'לסי פריי ורמונה יאנג.
חודש לאחר מכן נמסר על ליהוקם של גבמיסולה איקומלו, אלכס אדלמן, טים קיי ואריק רהיל, ובנובמבר 2024 נמסר על צירופם של אלן הייבי, ננסי לנהאן, מולי אפריים וטרייסי לטס לצוות השחקנים המשני.
בפברואר 2025 הוכרז כי אוסקר נונייז ישוב לגלם את דמותו של אוסקר מרטינז, מהסדרה "המשרד".
הסדרה עלתה לשידור בשירות "Peacock" ב-4 בספטמבר 2025.
שנהפרסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקור2026פרס בחירת מבקרי הטלוויזיהשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת קומדיהאוסקר נונייז
העלייה הראשונה היא גל עלייה המוני של יהודים לארץ ישראל העות'מאנית משנת תרמ"ב עד שנת תרס"ד (1882–1903).
גל העלייה הגיע בעיקר ממזרח אירופה, עיראק ותימן, וההערכה היא ש־25,000–35,000 יהודים עלו לארץ ישראל העות'מאנית במהלך העלייה הראשונה.
במסגרת עלייה זו הוקמו הישוביים החקלאיים הראשונים בעידן המודרני.
אנשי עלייה אלו עסקו במקצועות חופשיים, מסחר וחקלאות.
בראשית התקופה, ביישוב הישן, מנתה האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל כ־26,000 נפש.
במשך התקופה באו אליה עולים רבים ממגוון מדינות ביבשות אירופה, אפריקה ואסיה.
בסיומה, נאמדה האוכלוסייה היהודית בארץ כ־55,000 נפש.
תקופת העלייה הראשונה נקראה כך בשל ממדיה הגדולים, ובזכות הצלחתם של העולים לממש לראשונה התיישבות עצמאית עירונית וחקלאית נרחבת בארץ ישראל.
לאחר הצהרת בלפור בשלהי מלחמת העולם הראשונה החלו פובליציסטים בארץ ישראל לכנות את העלייה הגדולה שצפו שעומדת להגיע בשם העלייה השלישית.
בכך הם כיוונו לעליית ששבצר ו־או זרובבל בתור העלייה הראשונה הגדולה, ועליית עזרא כמה עשרות שנים אחר כך בתור העלייה השנייה.
לימים, משלא הגיעה העלייה הגדולה המתוכננת, נשתרש השם העלייה השלישית עבור העלייה שאחר המלחמה ואילו לשני הגלים הגדולים שקדמו לה ניתן השם עלייה ראשונה ושנייה.
מכיוון שהייתה עלייה לארץ ישראל גם בשנים קודמות, המונח "עלייה ראשונה" זוכה לביקורת רבה מצד כמה חוקרים.
העלייה לארץ ישראל בסוף המאה ה־19 ובראשית המאה ה־20 נערכה בתקופת ההגירה הגדולה מאירופה לארצות המערב והעולם החדש.
מראשית המאה ה־19 עד מלחמת העולם השנייה נדדו כ־65 מיליון נפש, מתוכם כ־4.5 מיליון יהודים אל ארצות מרכז ומערב אירופה ואל ארצות העולם החדש ביבשות אמריקה, אוסטרליה ודרום אפריקה.
רוב היהודים היגרו מארצות מזרח אירופה אל ארצות הברית.
ארצות יעד נוספות היו מדינות צפון ודרום אמריקה האחרות, מדינות מערב אירופה, אוסטרליה ודרום אפריקה.
מיעוט קטן מתנועת המהגרים היהודים הגיעו לארץ ישראל בשנות העלייה הראשונה, וחלק קטן מהם אף השתקעו בה.
בין סיבות ההגירה ההמונית מערבה, היו הגידול הדמוגרפי המהיר באוכלוסיית אירופה והמצוקה הכלכלית שבעקבותיו; בעיקר סבלה מכך החברה היהודית בתחום המושב באימפריה הרוסית, בגליציה וברומניה.
אוכלוסיית המהגרים היהודים מאירופה (שפנו ברובם הגדול לאמריקה) כללה ברובה משפחות שקיוו להימלט מן הרדיפות בארצות מוצאם במזרח אירופה ולשפר את ביטחונן האישי והכלכלי.
רדיפת המיעוטים, האנטישמיות, המאבק על כינון מדינות הלאום במרכז ומערב אירופה, הגזרות והרדיפות הן מצד השלטונות והן מצד האוכלוסייה המקומית במזרח אירופה (בעיקר באימפריה הרוסית), הגבירו את הגירת היהודים.
אירועים בולטים בהקשר זה היו: "הסופות בנגב" מ־1881, "חוקי מאי" ב־1882, וגירוש יהודי מוסקבה ב־1890.
העלייה לוותה מתחילתה והושפעה מפעילות ציונית ענפה במזרח אירופה.
העולים באו לארץ ישראל שהייתה תחת השלטון העות'מאני בשל מורשת הזיקה העמוקה של עם ישראל לארצו הקדומה – קשר היסטורי ודתי כאחד – אף על פי שהמצב המדיני והכלכלי בארץ היה קשה, בהשוואה ליעדי הגירה אחרים.
לאחר פוגרומים רחבים באימפריה הרוסית, שכונו "הסופות בנגב" (1881) התפרסם המנשר "אוטואמנציפציה!" של פינסקר והוקם ארגון "חובבי ציון", אשר חבריו פתחו סניפים בערים ובעיירות רבות.
זה הביא להתעוררות לאומית ולהתארגנות בקרב חלק מיהודי תחום המושב, ואף מעבר לגבולות אימפריה הרוסית.
ברומניה בכ' בטבת תרמ"ב 11 בינואר 1882, נערך קונגרס פוקשאן, שהיה הקונגרס הראשון של תנועת "חובבי ציון", "אספת הנבחרים צירי החבורות ליישוב א"י אל עבודת האדמה"; ושם הוקם הוועד המרכזי ליישוב ארץ ישראל וסוריה, הארגון הראשון שעסק בעלייה קבוצתית מאורגנת לארץ ישראל.
הוועד ארגן הפלגות מנמל גאלאץ שעל הדנובה, לארץ ישראל, של עולים מקהילות יהדות רומניה.
על ידי פעילות הוועד עלו כ־600 נפש, מתוך כ־1000 המתיישבים הראשונים בארץ ישראל, והם התיישבו בתשע נקודות יישוב, הראשונות בהן ראש פינה וזכרון יעקב.
באותה שנה גם פרסם הרב שמואל מוהליבר, ממייסדי תנועת חובבי ציון, יחד עם הרבנים יוסף בער סולובייצ'יק ואליהו חיים מייזל "קול קורא" לרבנים, לדרוש מהיהודים בקהילותיהם לעלות לא"י לעבוד את אדמתה ולהתפרנס מיגיע כפיים, ולא להגר לאמריקה.
ב־1884 נערכה ועידת קטוביץ; הקונגרס הציוני העולמי שבו הוקמה ההסתדרות הציונית, נערך ב־1897.
בראשית המאה ה־20, במקביל לוויכוח הנוקב בעולם הציוני בעניין תוכנית אוגנדה כ"מקלט זמני" ליהודים, נשמעו גם ביישוב הקטן קולות תומכים ושוללים.
רוב העולים היו בני משפחות דתיות־מסורתיות, ובדרך כלל ראש המשפחה היה בגיל העמידה.
מיעוט מהעולים כלל צעירים וצעירות, מהם חמישה עשר אנשי ביל"ו.
גלי העלייה העיקריים היו בשנים: 1881–1882 ו־1890–1891. חלק מן העולים עזבו את הארץ, בעיקר בשל סיבות כלכליות.
הגל הראשון, היה ב־1881 מקרב יהודי תימן־ עליית אעלה בתמר, ובהמשך עד מחצית שנת 1882, היה גל עלייה ספונטני של משפחות ובודדים שלא היו מאוגדים מראש באגודה ציונית, כך למשל היו 17 משפחות המייסדים של ראשון לציון.
החל במחצית 1882 הגיעו עולים שהיו מאורגנים באגודות הקשורות ל"חובבי ציון", הקבוצה הידועה בהם היא 'ביל"ו' .
וכן גם עולים ראשונים מבוכרה אשר הקימו את שכונת הבוכרים ונחלת שבעה בירושלים.
השלטונות העות'מאניים זיהו כבר בנובמבר 1882 את גל העלייה היהודית לארץ ישראל.
הם הבינו מראשית שנות השמונים, את היותו חלק מתוכנית לאומית יהודית מקיפה.
ועל כן, פעלו לצמצם את אפשרויות הכניסה לארץ ליהודים.
ההגבלות הוטלו, למרות היתר של הסולטאן להתיישבות יהודים שניתן בפגישתו עם שני נציגים מיהדות רומניה במאי 1882, ושתדלנים נוספים.
היקף העלייה הצטמצם עקב ההגבלות והקשיים שבהם נתקלו העולים.
עיתון המגיד פרסם בתמוז תרמ"ב (1882) ידיעה בה נכתב:
ב-28 באפריל 1882 הוצמד לדלת הקונסוליה הטורקית באודיסה, שער היציאה הראשי מרוסיה לארץ ישראל, דף נייר ועליו השורות הבאות:
ההודעה הבהילה יהודים רבים שהתעתדו לעלות ומספר אגודות שעמדו לפני סיכום רכישת קרקעות להקמת מושבות נסוגו מהחלטה.
העלייה התחדשה ב־1890. בין הסיבות להתגברות המחודשת:
האימפריה הרוסית העניקה אישור רשמי לפעילות של תנועת "חובבי ציון" ב־1890. החל משנה זו החל לפעול בארץ "הוועד האודסאי", במטרה לקלוט עולים שהגיעו לארץ בזכות הפעילות החוקית של חיבת ציון באימפריה הרוסית.
היהודים הגיעו לארץ כנתינים רוסים.
מצבם של יהודי האימפריה הרוסית הלך והחמיר: השלטונות המשיכו לדחוק את יהודי אימפריה הרוסית מענפי המסחר והתעשייה, וב־1891 גורשו יהודי מוסקבה.
מצב קשה זה הגביר את העלייה מאימפריה הרוסית.
מצבן הכלכלי של מושבות העלייה הראשונה מתקופת גל העלייה הראשון השתפר בזכות עזרתו של הברון רוטשילד (על ידי נטיעת מטעים, הקמת יקבים וכדומה); תופעה זו משכה לארץ־ישראל את גל העלייה השני של העלייה הראשונה.
בשנות התקופה הוקמו בקרב היישוב מספר מוסדות שלטון פנימי; כמו ועדי מושבות, שעד לימי האפוטרופסות עסקו בחינוך, שמירה, עזרה סוציאלית, דת, משפט, יחסים עם השלטון ורישום קרקעות.
כמו כן, נוסדו מספר ארגוני פועלים ובעלי מלאכה, למשל בענף היין: "כרמל מזרחי", "אגודת הכורמים" ו"אגודת החרש והמסגר" בירושלים על ידי שמונה מחברי ביל"ו.
בשלהי התקופה הוקמו מוסדות ציוניים פיננסיים, כמו בנק אפ"ק וקק"ל ב־1901.
בשנת 1903 נערכה "הכנסייה" בזכרון יעקב, ביוזמת "הוועד האודסאי" בראשות מנחם אוסישקין, והיישוב בראשות הרופא ד"ר הלל יפה, שבה ניתן ייצוג לארגונים שהוקמו על ידי אנשי העלייה הראשונה.
גל העלייה מתימן נקרא בפי העולים: עליית אעלה בתמר, משויך לשנות העלייה הראשונה, וכלל כ־5,000 נפש.
יהודי תימן היו בעלי אמונה דתית עמוקה, וחשו ערגה רבה לארץ ישראל ולירושלים.
לגורם מרכזי זה הצטרפו גורמים נוספים שהשפיעו על עיתוי עלייתם.
בין השאר שמועות שהגיעו לתימן אודות רכישת אדמות עבור יהודים בארץ ישראל, בעקבות פעולותיו של לורנס אוליפנט שקיבל זיכיון להתיישבות יהודית בגלעד.
ראשוני עולי תימן הגיעו לארץ ישראל בערב ראש השנה תרמ"ב.
הם יצאו בקיץ תרמ"א 1881 מתימן במסעם והגיעו עד לבומביי שבהודו ולבצרה שבעיראק, ומשם לאלכסנדריה שבמצרים בדרך ליפו.
המפגש בין עולי תימן בראשית התקופה לבין היישוב הישן התאפיין בתחושות קשות.
חלק מאנשי היישוב הישן גילו כלפיהם ניכור חשדנות, ולעיתים אף עוינות.
על פי ההיסטוריון יוסף טובי, הממסד הדתי של הקהילות הספרדיות והאשכנזיות התייחס בביטול ובשלילה מוחלטת למנהגיהם ולמסורותיהם ויש אף שהטילו ספק ביהדותם.
ככלל הייתה שאלה לאיזה קהילה לשייכם, ולבסוף "סופחו" לעדה הספרדית, אך היוו למעשה עדה נפרדת.
בשנת 1908 כבר היוו קהילה עצמאית בראשות הרבנים הרב שלום עראקי הכהן, הרב שלום אלשיך הלוי והרב אברהם אלנדאף.
לאחר עלייתם לארץ, סבלו עולי תימן במשך השנים משני קשיים עיקריים: דיור ופרנסה.
חלק מעולי תימן הגיעו לירושלים; אבל העדה הספרדית שם לא סייעה להם כנדרש, מפני שגם לעדה הספרדית היה קשה מבחינה כלכלית.
היו גם כאלה מתושבי ירושלים שפקפקו ביהדותם של עולים אלו.
יהודי תימן נתקלו שם גם בבעיית דיור (בעיה שהייתה קיימת בירושלים לגבי רוב היהודים שם).
הם נאלצו לגור במערות סביב ירושלים ובפחונים, בסביבות כפר התימנים בשילוח.
איש היישוב הישן החסידי, ר' ישראל דב פרומקין, עורך העיתון 'חבצלת' ארגן קרן 'להצלת נדחי ישראל' על מנת לסייע להם להקים משכני קבע.
הקשיים הרבים גרמו ליהודי תימן להסתגר בתוך עצמם ולעשות למען קהילתם בלבד.
דבר זה בא לידי ביטוי בשכונות שהתבססו על טהרת יהודי תימן, יישובים שהוקמו ליהודים תימנים בלבד כגון כפר מרמורק, מוסדות חינוך לעולי תימן בלבד, קופות צדקה של יהודי תימן ועוד.
ביישוב היהודי בארץ ישראל היה דימויים של יהודים מתימן כ"פועלים טבעיים" הרגילים לעבודה פיזית ויודעים את עבודת האדמה; אך למעשה בחייהם בתימן לא עסקו בעבודה חקלאית.
כשהגיעו לארץ, הועסקו בשכר נמוך, והחליפו את הפועלים הערבים.
חלק מיהודי תימן השתקע בעיר יפו; אמנם גם חלק זה סבל מבעיית דיור וממחסור בפרנסה, אבל הם הצליחו לעיתים למצוא פרנסה בחקלאות במושבות יהודה והשרון.
העולים מתימן לא בחלו באף עבודה פיזית: הם עסקו בענף הבניין, בחקלאות, בצורפות ועוד.
בירושלים היה היישוב היהודי הגדול ומוסדות חינוך ותרבות שתרמו לחיזוק השכלה ותודעה לאומית.
תושבי ירושלים קנו את קרקעות מלבס והקימו בהן את המושבה פתח תקווה בתרל"ח 1878. ההתיישבות התפוררה עקב קשיים וחודשה בראשית שנות השמונים כחלק מהתיישבות העלייה הראשונה.
בשנות התקופה הוקמו שכונות מחוץ לחומה של אנשי היישוב הישן.
ההתיישבות במושבות הייתה שנויה במחלוקת, כפי שהתברר בפגישת אליהו שייד עם רבה האשכנזי הראשי של ירושלים הרב שמואל סלנט.
העיר יפו התפתחה מבחינה דמוגרפית וכעיר נמל.
קהילת יהודי יפו גדלה ושגשגה בשנות התקופה, והפכה לראשונה למתחרתה של הקהילה היהודית בירושלים, בכלכלה ומסחר ואף בתרבות וחינוך.
מצפון ליפו הוקמו השכונות נווה צדק ונווה שלום בשנות התקופה.
בכפר הערבי סומייל מצפון ליפו התיישבה משפחת פלמן, שרכשה קרקעות רבות בסמוך לכפר עד נווה צדק ונטעה פרדסים.
העולים ייסדו יישובים חקלאיים חדשים - המושבות.
התיישבות זאת הייתה בסיס כלכלי וחוקי להתיישבות הציונית שהתפתחה לאחר מכן, בתקופות העלייה השנייה, השלישית ולאחריהן.
היא הניחה מבחינות רבות את היסוד להתחדשות הלאומית היהודית בארץ ישראל.
במקביל להקמת המושבות, נעשה ניסיון של צעירי יפו בתמיכת אגודת חובבי ציון, להקים גרעיני התיישבות בערים ערביות כמו: שכם, רמלה ועזה, כדי לקלוט עולים חדשים המעוניינים באורח חיים עירוני ולא חקלאי.
בסופו של דבר ההיענות מצד העולים החדשים הייתה נמוכה ביותר, ועד מלחמת העולם הראשונה דעכו גרעיני ההתיישבות בערים הערביות.
המושבות שרטטו את הפריסה הגאוגרפית ואת התשתית הכלכלית והתרבותית שהעלייה בנתה עבור מדינת ישראל.
פתח תקווה הקרויה "אם המושבות" הוקמה בקיץ תרל"ח (1878) על ידי אנשי היישוב הישן מירושלים ועולים מהונגריה; אך בשל קשיים רבים היא נעזבה.
בשנת 1883 היא הוקמה מחדש על ידי אנשי העלייה הראשונה.
המושבה הראשונה שהקימו אנשי העלייה הראשונה היא ראשון לציון, בט"ו באב תרמ"ב (31 ביולי 1882), ביוזמתו של "ועד חלוצי יסוד המעלה".
זכרון יעקב הוקמה ביום 6 בדצמבר 1882, נר ראשון חנוכה תרמ"ג, על ידי מתיישבים בשליחות הוועד המרכזי.
חבורת המתיישבים באה מרומניה (יחד עם המתיישבים של ראש פינה), ביניהם משפחות מגאלאץ.
ראש פינה, נוסדה ב־12 בדצמבר 1882 (ב' בטבת תרמ"ג), על ידי מתיישבי חבורה יישוב ארץ־ישראל על ידי עבודת אדמה ממוינשט שברומניה.
באותה שנה הוקמו גם נס ציונה, יסוד המעלה ועקרון (היא מזכרת־בתיה); האחרונה הוקמה ביוזמתו ובמימונו של הברון רוטשילד.
אחרונה למושבות הגל הראשון, הייתה גדרה שהוקמה בנר ראשון של חנוכה ב־1884 על ידי הביל"ויים.
לאחר מכן הוקמו המושבות רחובות, חדרה, בת שלמה, מאיר שפיה, באר טוביה, הר־טוב, מטולה.
באמצעות יק"א (שגם אותה הנהיג ומימן למעשה הברון רוטשילד) הוקמו המושבות: סג'רה, כפר תבור, יבנאל, מנחמיה, גבעת עדה, עתלית ומשמר הירדן.
אומדני האוכלוסייה היהודית בארץ ישראל בתקופת העלייה הראשונה
מושבות העלייה הראשונה כמו זכרון יעקב, ראשון לציון, יסוד המעלה ועוד, עמדו בפני קריסה כלכלית, כל זאת מפני שלמתיישבים לא היה ידע מספק בענף החקלאות והם התקשו להסתגל לעבודה פיזית בתנאי האקלים החדשים.
בשנת 1882 פנו מנהל בית הספר מקוה ישראל קרל נטר, הרב שמואל מוהליבר ויוסף פיינברג אל הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד (המכונה גם "הנדיב הידוע" ו"אבי היישוב") בבקשה להעניק סיוע כלכלי למושבות החדשות.
בהמלצת אברהם מויאל, נציגה של משפחת רוטשילד בארץ ישראל, שהמליץ לברון ולחברת אליאנס לבוא לעזרתם, הברון נעתר, אף שהציב מספר תנאים: העברת הרכוש לאפוטרופסותו: ציות לכל הוראותיו והסתרת זהותו מידיעת הציבור.
לשם מילוי התנאים הקים מנהלת פקידים אשר ניהלו המושבות.
תחילה סייע הברון רוטשילד לראשון לציון, ואחר־כך גם לראש־פינה ולזיכרון־יעקב.
המושבה היחידה שנוהלה על ידי הוועד הנבחר הייתה ראש פינה, עד אשר פרצו בה מחלוקות, כשנה מאוחר יותר פנתה להצבת פקיד לניהול המושבה.
תרומתו של הברון רוטשילד הייתה עצומה; וכללה בין השאר, הקמת יקבים ומפעלים שונים ותרומה ישירה של 40 מיליון פרנק צרפתי.
אך רבים טענו כי ההקצבה החודשית לאיכרים ושיטת האפוטרופסות שהנהיג, אִפשרה לפקידים להטיל את מרותם על המתיישבים והובילה ליחסים עכורים ביניהם.
אבל שיטת התמיכה יצרה מספר בעיות: השכר היה לנפש ולא לתפוקה, והאיכר היה למעשה שכיר ולא הייתה לכאורה תמורה ליעילותו הכלכלית.
בחלק מהמושבות נשארו האיכרים עצמאיים (למשל, ברחובות, שם התנגדו צעירי המושבה בהנהגתו של משה סמילנסקי לפעילות פקידיו של הברון) אך אנשי מושבות הנדיב הידוע נזקקו לחסות הנדונה; השמירה והעבודה עברו לידיים ערביות; רוב הפקידים נהגו בסובלנות, הם חיו כפי שנהגו בארצות־המוצא.
אך מבחינת האיכרים הייתה זו ראוותנות והתנשאות ולעיתים גם יחס מזלזל.
בנוסף, התרבות הצרפתית שפשתה במושבות, פגעה בהתפתחות התרבות העברית.
הפקידים הביאו לארץ שיטות מתקדמות של ארגון וכלכלה אך למרות מומחיותם המושבות נשארו קטנות ולא רווחיות; התלות בתרומות הברון גרמה לכך שהשלטון בפועל במושבות עבר לידי הברון; רוטשילד עצמו אחראי לשיטת האפוטרופסות הבעייתית, אך הוא פעל ממניעים ציונים ותפיסותיו היו שונות משל האיכרים.
למרות הבעיות פעילותו של הברון הצילה למעשה את המושבות מקריסה, ותרמה לפיתוח ההתיישבות בארץ מבחינות רבות:
הוא רכש קרקעות ליד המושבות והעניק אותן למתיישבים, הוא רכש את התוצרת של המתיישבים.
רוטשילד גם מימן במסגרת פעילותו את ייבוש הביצות בחדרה.
כמו כן, יזם רוטשילד הקמת מושבות חדשות, כמו עקרון, בת שלמה, ומאיר שפיה.
הקמת יקבי יין ומפעלים, כמו המזגגה בטנטורה.
ניסיונות להקמת תעשיית בשמים ומשי.
הקמת מוסדות ציבור במושבות: בתי כנסת, בתי ספר, מרפאות ובתי חולים, מערכות דרכים ואספקת מים.
הקמת משקי מטעים, וחווה חקלאית בחורן.
המושבות זכו להגנה משפטית באמצעות פקידות הברון.
רווחה כלכלית ־ הסיוע הכלכלי של רוטשילד למושבות הציל אותן מהתמוטטות כלכלית.
שינוי דפוסי החיים והעבודה ־ הפקידים של רוטשילד שיפרו את שיטת העבודה בחקלאות, הכניסו דרכי ניהול מודרני ויצרו מערכת שירותים קהילתית מפותחת בתחומים כמו בריאות וחינוך.
ריכוך נציגי השלטון הטורקי על ידי שוחד ובאמצעות משא ומתן בקושטא.
הן האיכרים והן הברון רוטשילד הגיעו למסקנה, שעזרתו הרבה גרמה, בין השאר לכך, שהאיכרים במושבות הפכו לתלותיים בפקידות ובהחלטותיה.
אבד הקשר שבין עבודה לבין תגמולים כי היו איכרים (ופועלים) שלא עבדו וזכו לתמיכה.
וכן, נטען כי נוצרה שכבה של מיוחסים ובעלי זכויות שהעסיקו פועלים על חשבון הברון.
ב־1899, בשל מצב בריאותו ומסקנות אודות כישלון שיטת ניהול המושבות, הודיע הברון רוטשילד על העברת ניהול התמיכה במושבות לחברת יק"א, שבה תמך.
זאת בססה את השיטה הכלכלית שעל האיכר להיות רווחי או לעזוב המקום.
אך עוד קודם לכך, נראו ניצנים של התפתחות משק יהודי בתעשייה (היקבים, מפעלים על ידי הברון), ובחקלאות.
ב־1 בינואר 1900 העביר הברון רוטשילד רשמית את ניהול ההתיישבות בארץ ישראל ליק"א, שהקימה אגף מיוחד לפעולה בארץ־ישראל - אגף אשר הברון ניהל ומימן.
במסגרת חדשה־ישנה זאת צומצמה הפקידות ומענקים הוחלפו בהלוואות במושבות הוותיקות.
במקביל, הוקמו יישובים חדשים ברחבי הארץ ובמיוחד בצפון מישור החוף: עתלית, גבעת עדה ובנימינה, ובגליל התחתון המזרחי: כפר תבור, יבנאל, מנחמיה ואילניה.
התכנון הפיזי של המושבות וחצר המשק
המושבות שקמו ביטאו במבנה הפיזי שלהן ובעיסוקן בחקלאות את השאיפה של המייסדים, בעיקר אלו מביניהם שהושפעו מרעיונות תנועת חיבת ציון, ליצור טיפוס חדש של יהודים בארץ ישראל: איכר עובד אדמה, החי מיגיע כפיו, והמניח יסוד להתחדשות ולתחייה הלאומית והתרבותית של העם היהודי בארץ ישראל.
למייסדי המושבות הייתה גם שאיפה ליצור התיישבות בעלת אופי חדש, מודרנית ומותאמת לצורכי קהילה עברית מתחדשת ולחקלאות מודרנית.
הרעיון מאחורי הקמת המושבות היה ליצור צורת התיישבות עברית חדשה שתתאים למאפיינים של עולי העלייה הראשונה, שביקשו להקים יישוב חקלאי עם חלקת אדמה פרטית, בית וחצר.
דפוס תכנוני דומה ניכר במושבות רבות, בעיקר באלו שהוקמו בחסות הברון רוטשילד, בהן פקידיו העסיקו אנשי מקצוע מתחומים שונים כמו אדריכלים, מהנדסים ומודדים.
גם לאגודות הציוניות שתמכו במתיישבים הייתה תפיסה שתכנון ייעשה בידי אנשי מקצוע.
אגודת חרקוב קבעה כבר ב-1890 שהאדמות תחולקנה בידי מודד מקצועי, ובאגודת מנוחה ונחלה דרשו תכנון אדריכלי מוקפד ותוכנית אחידה לבתי מגורים.
במישור ההשפעות התכנוניות, ניתן לזהות כמה מקורות: המושבות הגרמניות של הטמפלרים (כגון שרונה, ולדהיים), מבנה הרחוב המרכזי של כפרים במזרח אירופה ובמערב אירופה (כגון יסוד המעלה, כפר תבור), וכן השפעות מהמרחב המקומי – שימוש באבן, התאמה לאקלים והתוואי הטופוגרפי.
תכנון חצרות המשק ובתי האיכרים שיקף גם שיקולים ביטחוניים.
כך, במושבות רבות נבנתה "חומת החצרות" – קיר אחורי מחובר של מבני המשק שהקיף את היישוב.
בבת שלמה למשל, נבנו פשפשים צרים ליציאה אל החלקות, אשר לא אפשרו מעבר של בהמות או עגלות, וכך הוגבר הביטחון.
הדרכים החוצות תוכננו כך שיאפשרו גישה עיקרית לעגלות ולציוד כבד, תוך המשך שמירה על קו התיחום.
הצמתים שימשו מוקדים למפגש חברתי בשעות העבודה והפנאי.
גם חצר המשק הפנימית תוכננה באופן מותאם לתנאי המקום ולגידולים מקומיים.
במטולה נבנו חדרי ייבוש ואחסון לטבק – טאבאקע צימער – שדרשו תכנון שונה של החצר.
החאכורה הייתה חלקת האדמה הסמוכה לבית האיכר, ששימשה לגידול עצי פרי, ירקות, תבלינים ולעיתים גם בעלי חיים.
השימוש במונח מצביע על השפעה ישירה של הסביבה הכפרית הערבית בארץ ישראל על תכנון המושבות..
בין השנים 1882–1907 גובש בארץ ישראל דפוס יישובי מתוכנן, ששילב חזון ציוני עם תכנון הנדסי, ביטחוני וקהילתי.
מושבות הברון ויק"א יצרו נוף התיישבותי ייחודי שהיה לתשתית הראשונית של התרבות העברית המתחדשת בארץ ישראל.
מושבת בת היא כינוי לצורת התיישבות הקשורה למושבת אם, אשר ממנו יצאו מתיישבים לאתר חדש, תוך שמירה על קשרים יישוביים, אישיים וכלכליים עם יישוב האם.
בארץ ישראל נפוץ דגם זה בעיקר בקרב כפרים גדולים שהחזיקו קרקעות במישור החוף.
לשם עברו בהדרגה משפחות מהכפרים, ייסדו יישובי לוויין זמניים – כגון עַזְבָּה, מזרעה וח'ירבה – ובהמשך הפכו אותם ליישובי קבע.
מושבות הבת הראשונות הוקמו בתקופת העלייה הראשונה, במסגרת תוכניתם של הברון רוטשילד ואנשיו.
מטרת התכנית הייתה ליצור מערך מרחבי של שלושה "מרכזים יישוביים" במושבות – ראשון לציון, זכרון יעקב וראש פינה – ובסביבתן לרכוש קרקעות בהיקף נרחב, כדי ליצור רצף טריטוריאלי יהודי.
סביב כל מרכז יישובי תוכננו מושבות קטנות יחסית, שכל אחת מהן כללה כ־22–28 משפחות והתבססה על גידול כרמים כענף חקלאי־כלכלי מרכזי.
לכל משפחה יועדו כ־70 דונם כרמים, קרקע לגידולי ירקות ומשק בעלי חיים קטן.
לשם כך נדרשו לכל מושבה כ־2,000 דונם, וכמה מושבות סביב מרכז אחד חייבו רכישה של 10,000–12,000 דונם.
המושבות מוקמו במרחק הליכה או רכיבה קצר מהמרכז היישובי, אליו היו קשורות כלכלית ותפקודית.
במרכז תוכננו מפעלי מים, יקב לריכוז ולעיבוד התוצרת, חנויות ושירותים ציבוריים.
במושבות עצמן נבנו רק שירותים בסיסיים – גן ילדים, בית ספר יסודי, בית כנסת ומקווה – בעוד יתר השירותים, ובכללם ניהול המושבות, ניתנו מן המרכז היישובי.
הדגם דרש מהמתיישבים הכשרה חקלאית של לפחות שלוש שנים בטרם יקבלו נחלה.
לשם כך הוקמו מוסדות הכשרה לעבודה חקלאית, כחלק מתפיסה הוליסטית שנועדה לעצב את דמות האיכר והמושבה העבריים.
מדיניות זו גובשה בביקור הברון רוטשילד בארץ באביב 1887 ואומצה כקו מנחה מחייב.
זכרון יעקב ובנותיה – בת שלמה ושפיה – היו המימוש המלא היחיד של החזון.
בראשון לציון ובראש פינה נוצרה מציאות שונה, ולא הוקם גוש מתוכנן.
בזכרון יעקב פיתחה פקידות הברון את המרכז היישובי, שכלל את מוסד ההכשרה לחקלאות ("ארבייטער שוללע"), היקב, חנות כלבו ("הדיפו"), מרכז מנהלי, בתי מגורים לפקידות, אורוות, בית מרקחת, בית חולים וגן טיולים.
ההיסטוריון סיימון שאמה תיאר את מדיניות הברון כך:
"...ותמיד ניתנה עדיפות לרכישת קרקע בסמיכותן המיידית של המושבות הקיימות, אם על מנת להרחיב את אחוזותיהם של מתיישבים קיימים, ואם כדי שאפשר יהיה לגוון את תוצרתה של המושבה.
מאיר שפיה ובת שלמה מצפון־מזרח לזכרון יעקב, ושליש מאדמות נזלה שרכש הבארון אדמונד...
היו כעין לוויינים למושבת האם."
אליהו שייד, שהיה הממונה מטעם הברון על ההתיישבות, תיאר בזיכרונותיו את תהליך הרחבת שטח הקרקע סביב זכרון יעקב:
"לא הרפיתי מרעיוני למצוא קרקע נוספת בסמוך לזמארין וחזרתי מדי פעם לנושא זה, כי הכרחי לרכוש את אדמות נזלה, שפיה, אום ג'מאל ואת האחוזה של סלים ח'ורי.
הבארון נטה לדעתי והורה לקנות את שלוש האחוזות הראשונות, אך לדחות לעת עתה את האחרונה.
באופן זה כללה כעת המושבה זמארין, יחד עם הטרשים והגבעות המכוסות בתה, כדי 23 אלף דונם; וכיוון שהיא מנתה, יחד עם הצעירים, למעלה מ־70 אכרים, לא הספיק גם השטח המוגדל כדי מִזרע תבואה (פלחה).
הבארון לא היה מודאג מכך, הואיל וחשב על ענפים אחרים ורווחיים יותר, שתפסו שטחים קטנים יותר מגידולי שדה."
בגל ההתיישבות הראשון, בשלהי שנות ה־80 של המאה ה-19, הוקמו שתי מושבות הבת – או כפי שכינה אותן שייד, "נספחות"– סביב זכרון יעקב: בת שלמה ושפיה.
עליהן אמר שייד "רבים רואים בהן מושבות עצמאיות ולא היא".
בשלב השני, בראשית המאה ה-20, נוספו גם עתלית וגבעת עדה, באותה רוח תכנונית.
יחסי הגומלין עם מושבת האם
בין מושבות הבת למושבת האם התקיימו קשרים כלכליים, חברתיים ומנהליים.
בבת שלמה, למשל, נקבע כי כל השירותים הציבוריים – למעט בית הכנסת – יינתנו בזכרון יעקב, כדי לחסוך בהוצאות.
בשפיה נבנו מוסדות ציבור, אך עיבוד היבולים ושיווקם נעשו דרך זכרון יעקב.
המושבות היו כפופות לוועד המושבה בזכרון יעקב ושלחו אליו נציגים.
בנוסף, התקיימו קשרי נישואים בין בני המושבות.
האגרונום אריה סמסונוב, פקיד יק"א, תיאר כך את הקשר בין בת שלמה למושבת האם שלה, זכרון יעקב:
"והרי ישוב חדש בשומרון, בת בכורה לזכרון יעקב.
ואולם בת זו רחוקה מאמה, ויושבת בדד.
הדרך לזכרון יעקב בחזקת סכנה."
בהמשך נסללה בין שתי המושבות דרך ראויה לעגלות, לשימוש אנשי בת שלמה, אך גם אז לא ניתן מענה מלא לצרכים.
"האכרים הצעירים זורעים וקוצרים ורואים ברכה במעשה ידיהם.
וכבר מגיע לאוזנך מפה ומפה קול יבבה של תינוקות.
המבין יבין – את אלה תמצא בזכרון יעקב.
עם השנים, ובהשפעת אירועי התקופה, פחת הקשר הישיר והתלות בין מושבות הבת למושבת האם, אך דגם ההתיישבות, מבנה הבתים ומבני הציבור נותרו דומים לאלה של זכרון יעקב.
הנרטיב ההיסטורי של העלייה הראשונה הדגיש את תרומת הגברים להתיישבות בארץ ישראל ולעבודת האדמה, אך השאיר את הנשים בשולי הסיפור.
מחקרים מאוחרים מצביעים על כך שבכך נעשה עוול היסטורי לנשים, שתרומתן המעשית והחברתית הייתה משמעותית, אך לא זכתה להכרה.
הפער בולט במיוחד אל מול ההכרה הציבורית והמחקרית שזכו לה נשות העלייה השנייה
בפועל, רבות מנשות העלייה הראשונה נטלו חלק משמעותי בעיצוב ההתיישבות: הן עסקו בעבודות חקלאיות, ניהלו את משק הבית, חינכו את הילדים ולעיתים אף שימשו כמפרנסות הראשיות – במיוחד נשים אלמנות או כאלה שעלו בגפן מתוך מטרה להקים משק בית עצמאי.
חלקן החזיקו במקצועות כדוגמת רפואה, רוקחות וחינוך, ופעלו בשדה הציבורי והכלכלי של המושבות.
דמויות מובהקות לכך הן בתיה מקוב, שעלתה בגפה והקימה משק עצמאי ברחובות, ואולגה חנקין, שדחפה את בעלה יהושע חנקין לרכישת קרקעות וסייעה לו בעסקיו.
פרופ' מרגלית שילה מצביעה על כך שנשות המושבות עברו תהליך של שינוי חברתי ותרבותי – מתלות לצמיחה אישית ומנהיגותית – שהתחולל לא בהכרח מתוך אידאולוגיה פמיניסטית אלא מתוך ההתמודדות עם אתגרי החיים בארץ החדשה.
חידושים חברתיים כמו חינוך פורמלי לבנות, שותפות בעבודת המשק ובאירועים חברתיים, וזוגיות מבחירה – סימנו מהפכה במעמדן של נשים אלה.
למרות פועלן, נשות העלייה הראשונה כמעט שלא תפסו מקום בזיכרון ההיסטורי הקולקטיבי.
כיום, עם התפתחות היסטוריוגרפיה מגדרית, מושבת מקומן של נשים אלה למרכז ההיסטוריה של היישוב החדש, והן נתפסות כשחקניות פעילות בתהליך הלאומי, החברתי והתרבותי של הקמת יישוב יהודי בארץ ישראל.
בתקופת העלייה הראשונה הונחה "התשתית של מערכת־החינוך הלאומית העברית בתוכן ובצורה".
בתי הספר החדשים שקמו בשנות התקופה ביישוב היהודי החדש היו מפעל חדשני, ש"אינו המשך למוסדות־החינוך המסורתיים של היישוב הישן ושל עם ישראל בתפוצותיו".
היישוב העירוני גדל בשנות התקופה, גם מחוץ לארבע ערי הקודש, ירושלים, חברון, צפת וטבריה.
כמה ראשי משפחות והורים פעלו לפתוח בתי ספר קטנים שנכללו בתוכניתם לימודי חול והנחלת "רוח התחייה הלאומית העברית"; וכל כך בשונה מתלמודי התורה וה"חדרים", ומבתי הספר של כי"ח ביפו ובחיפה.
בית ספר עברי נוסף, שנקרא לימים: בית הספר חביב, הוקם בראשון לציון ב־1886, ובוגרת בית הספר, אסתר שפירא גינצבורג, ניהלה את גן הילדים העברי הראשון בשנת 1898.
בשנת 1892 חברו המורים העבריים במסגרת "אספת המורים", במטרה לפעול במשותף להפיכת העברית לשפת הלימוד השלטת בבתי הספר ולפיתוח תוכנית הלימודים.
בשנת 1903 הוקמה בזכרון יעקב הסתדרות המורים, האיגוד המקצועי הוותיק ביותר בישראל.
ניצני תחיית הלשון העברית נראו בשנות התקופה.
בין השאר תרם לכך השבועון העברי המגיד שראה אור בראשית שנות השישים, ומאוחר יותר המליץ, שהופצו במזרח אירופה והחבצלת בארץ ישראל.
בין השירים הראשונים שנכתבו על ידי אנשי המושבות היה אליך אבינו.
בשנות התקופה נכתב בארץ ישראל שירו של נפתלי הרץ אימבר "תקוותנו" או "התקווה", אשר התקבל כהמנון הלאומי של היישוב, ולאחר מכן של מדינת ישראל.
בולט באנשי החינוך ומחקר הלשון העברית מאנשי העלייה היה אליעזר בן־יהודה שפעל בירושלים באמצעות עיתוניו הצבי, האור, ההשקפה, ומילון עברי.
בן־יהודה הקים את "המשפחה העברית" הראשונה, עסק בפניות לנוער בגולה, עודד את החברות לדיבור עברי "תחיית ישראל", "שפה ברורה", ועד הלשון, איתו שיתפו פעולה להוראה בעברית: יחיאל מיכל פינס ונסים בכר, שהקים כיתות לימוד בעברית, ותרם לניסיון לשכנע מורים ללמד בעברית.
המתנגדים, בעיקר רבני ירושלים החרימו את בן־יהודה, כי ראו בשימוש החולין היומיומי בעברית, שהיא שפת הקודש - "חילול קודש".
הורים שמרנים רצו לחנך ביידיש במסורת החדר.
גם פקידי הברון רוטשילד צידדו בשפה ותרבות צרפתיים.
המסייעים לבן־יהודה היו כמה ממשכילי היישוב בירושלים, וכן הורים ומורים מהעולים החדשים, שהפצת השפה התאימה להשקפת עולמם הלאומית.
רוב אנשי היישוב היהודי לפני ובשנות העלייה הראשונה היו נתינים זרים; הם נעזרו למעשה בשיטת הקפיטולציות (שלטון הקונסולים הזרים על אזרחי המדינות שלהם).
איסורים רבים הטיל הממשל של האימפריה העות'מאנית על עליית יהודים, שנאלצו להצטייד ב"הפתקה האדומה" עם כניסתם בשערי הארץ.
איסורים הוטלו על קניית קרקעות לזרים ובימי טיומקין (1861–1927) גם ליהודים בעלי אזרחות עות'מאנית, על בנייה מחוץ לעיר (שם הקרקעות שייכות למדינה).
הוא חייב רישום קרקעות ע"ש אזרחים עות'מאניים.
מעבר לאיסורים היו חובות כלפי השלטון כגון "גזרת הבתים", מיסים, מעשר ועוד.
שררה, תלות בפקידים וחוסר סדר בגלל השחיתות (שיטת הבקשיש) הכללית של השלטון העות'מאני.
התנהל מצוד אחר עולים והריסת בתים לא־חוקיים.
התנאים האחרים במדינה היו ירודים - חוסר שירותים ותשתית מודרניים.
מערכת יחסיהם של בני העלייה הראשונה עם תושבי הארץ הערבים הייתה מורכבת.
רבים מהם למדו את השפה הערבית ורכשו מכרים וידידים ערבים, ולעיתים גרו בשכנות קרובה לערבים, אך לא פעם התגלעו מחלוקות על רקע לאומי: נערכו פשיטות מזדמנות של רועים בדווים על שדות המושבות והיהודים הופקרו בגלל תפיסתם כזרים על ידי השלטון וכ"בני מוות" בעיני חלק מהערבים.
בנוסף, פרצו סכסוכים בגלל אי־הבנה וקשיי תקשורת, בגלל "גאולת דם" וכן לגבי קרקעות.
בתקופה הראשונה הוקמה שמירה יהודית עצמאית.
בלטו בשמירה יחידים (יהודה ראב, יהושע חנקין, אברהם שפירא, "לוליק", יוסף פיקוביץ), שנעזרו בבני המושבה.
נתקיימה עזרה הדדית בין המושבות.
עם התבססות האפוטרופסות, לקחה פקידות הברון על עצמה את ההגנה על המושבות.
רוב השומרים שנשכרו על ידי הפקידות היו ערבים חוץ מאברהם שפירא- השומר של פתח תקווה.
בתקופת יק"א מ־1900 עברה למעשה השמירה לידי הערבים והגנת המושבות הייתה תלויה בהם.
לאחר מכן חלה התדרדרות במצב הביטחוני והוקם ארגון שמירה - "ארגון העשרות" ברחובות.
אליעזר בן־יהודה, משה סמילנסקי, ראובן לרר, מיכאל הלפרן, דוד יודילוביץ, דוד שוב, זאב טיומקין, זאב יעבץ, זלמן דוד ליבונטין, חיים מרגליות קלווריסקי, יהושע אייזנשטאדט, יהושע חנקין, ישראל בלקינד (מראשי ביל"ו), משפחת אהרנסון, ד"ר חיים חיסין, ד"ר אהרן מאיר מזי"א, ד"ר הלל יפה
לאורך הדורות התקיימה עלייה של קבוצות ויחידים לארץ ישראל.
במהלך המאה ה־19 הגיעו לארץ ישראל עולים רבים שהרחיבו את היישוב היהודי בארץ והחלו לבסס את מוסדותיו.
בין אנשי העלייה הראשונה, ולאחר מכן, חוקרים בהיסטוריוגרפיה הישראלית, ראו את עלייתם משנת תרמ"ב 1881, כעלייה שפתחה תקופה חדשה בתולדות היישוב היהודי בארץ ישראל.
בעניינים רבים דמו אנשי העלייה הראשונה, לאנשי העליות שקדמו להם.
השוני בין העליות נבע, הן מתמורות התקופה בהיבטי החיים השונים, והן מהתפתחות רעיון הלאומיות היהודית ברבים, לכלל שאיפה להקמת ריבונות עברית בארץ ישראל, ובהיותה עלייה יצרנית השואפת להתקיים בכוחות עצמה.
החשבתו של גל עלייה זה כראשון בשרשרת עליות מכוננות במפעל הציוני בארץ ישראל, והשימוש בתואר "העלייה הראשונה", החלו כבר בשלהי שנות התשעים של המאה ה־19.
ההיסטוריון בן-ציון דינור כתב על משמעותה הייחודית של העלייה הראשונה והסביר:
בקרב החוקרים קיימות גישות שונות לגבי מידת זיקתן של העליות הקדומות לעליות הציוניות והגדרתן כרצף היסטורי אחד.
קיימת גם טענה כי התואר "עלייה ראשונה" יכול לגרום להשכחת העליות שקדמו לה ולגרוע מחשיבותן.
הד לטענה זו ניתן לשמוע בנאום שנשא דוד בן-גוריון, איש העלייה השנייה, בשנת 1929 בפתח תקווה:
העלייה הרביעית שגם נקראת עליית גרבסקי, היא גל העלייה הגדול בין השנים 1924–1931 לארץ ישראל.
מספר העולים בתקופה זו מוערך בכ-80,000 נפש, בעוד מספר היורדים מן הארץ באותה תקופה מוערך בכ-20,000.
משנת 1924 ואילך השתנו אופייה והֶרכבה של העלייה לארץ, ואף על פי שעלייה זו הייתה סמוכה לעלייה הקודמת – העלייה השלישית, הבדילו ביניהן כבר אז והגדירו אותן כעליות נפרדות.
גל העלייה שהחל ב-1924 והמשיך עד 1926 הביא להתפתחות עירונית מהירה בעיקר בעיר תל אביב.
העיר קלטה חלק ניכר מהעולים.
אולם בין השנים 1926–1927 חל משבר כלכלי בארץ, מן הקשים שידע היישוב העברי בימי המנדט הבריטי, ולמרות ההתאוששות הכלכלית בשנים 1928–1929, זוהה המשבר עם כל תקופת העלייה.
בתקופת המשבר אף ירד מספר העולים.
רוב העולים הגיעו לארץ ישראל ממזרח אירופה, וגם מארצות אסיה, ואפריקה, ומיעוט זעיר מאמריקה, עקב מגוון סיבות: תמורות פוליטיות וכלכליות בארצות מוצאם, חקיקה עוינת ואנטישמיות, ובשל תודעה יהודית מסורתית, לאומית וציונית.
בתקופה זו הייתה ירידה משמעותית מהארץ, בעיקר מקרב העולים ממזרח אירופה אשר לא התרגלו לאקלים ולאורח החיים בארץ, לכן העולים בעלייה הרביעית היוו כוח אדם חשוב להתיישבות הציונית בארץ.
העלייה הרביעית נתפסה כעלייה בורגנית אצל אנשי תנועת העבודה.
עד ל-1930 עלו 70,000 איש, ועד סופה (כולל שנים הנוהגים למנות עם שנות העלייה החמישית) הגיעו ארצה כ-80,000 נפש.
עיקר העולים הגיעו מארצות מזרח אירופה, כשמחציתם מפולין והשאר מברית המועצות, רומניה וליטא.
מיעוט מהעולים הגיע מאסיה: בעיקר תימן ועיראק, 12% מכלל העלייה.
משאר חלקי אירופה ואמריקה עלו מעטים בלבד.
תרומת העולים ליישוב מכרעת בשל ירידה מהארץ של יותר מ-10,000 איש בשנים אלו.
המצב הכלכלי במזרח אירופה: ראש הממשלה ושר האוצר הפולני גרבסקי הטיל מיסים כבדים על בני המעמד הבינוני, ורוב היהודים היו בני מעמד זה.
ההרעה בתנאים הכלכליים במזרח אירופה עודדה הגירה.
שינוי במדיניות ההגירה לאמריקה: חקיקת חוקי ג'ונסון בארצות הברית בשנת 1924 הגבילה את אפשרות ההגירה לארצות הברית וצמצמה את מספר המהגרים לאמריקה.
עד אז יעד ההגירה העיקרי של יהודי מזרח אירופה היה ארצות הברית.
כתוצאה משינוי מדיניות ההגירה האמריקנית חיפשו המהגרים היהודים יעדים חדשים, ביניהם, ארץ ישראל.
שנים מעטות לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה, התבדו תקוות היהודים במזרח אירופה לשינוי במצבם הכלכלי והמדיני, וחלה התחזקות באנטישמיות והלאומנות של העמים שם.
ליטא, שהבטיחה בחוקתה החדשה זכויות נרחבות למיעוט הלאומי היהודי, זנחה את הבטחותיה עם התגברות הלאומנות.
גם רומניה התכחשה להבטחות שניתנו על ידה בוועידת השלום בפריז.
בפולין, צרות היהודים היו מרובות, בעקבות ההתעוררות הלאומנית ושנאת המיעוטים אחרי קבלת עצמאותה בתום המלחמה.
בשנת 1924 ננקטו צעדים כלכליים במטרה לייצב את המשק הפולני.
הצעדים פגעו ביהודים שעסקו במסחר, ונפגעו קודם לכן בעקבות אובדן השוק הרוסי שסיפק פרנסה לרבים מיושבי הגבול.
עליית השכבות הבינוניות מפולין לארץ ישראל נקראה "עליית גרבסקי" על שם שר האוצר הפולני, ולדיסלב גרבסקי, שנקט במדיניות מפלה כנגד המעמד הבינוני והיהודים בארצו, והטיל עליהם מיסים כבדים ומגבלות רבות.
בשנים אלו צומצמו אפשרויות ההגירה לארצות המערב ובעיקר לארצות הברית, בעקבות סגירת שעריהן מפחד הגירה המונית ושינוי הרכב האוכלוסייה, וארץ ישראל הפכה חלופה לארצות המערב.
ניתן להוסיף כאחד הגורמים גם את השקט היחסי ששרר בארץ בתקופה מבחינת יחסי יהודים-ערבים.
נדמה היה שהפיתוח הרב בארץ, שנעשה בהרבה מהמקרים על ידי יהודים, היה טוב גם לערבים וחלקם היטיבו להבין את היתרונות שביישוב העברי.
למרות זאת, היה זה שקט מדומה שהתנפץ ב-1929.
עם זאת, הקמת האזור היהודי האוטונומי בברית המועצות משכה מהגרים רוסיים רבים אליו.
ייתכן וחלק ממהגרים אלו היו מגיעים לארץ ישראל לולא הקמת האזור.
אופייה החברתי של העלייה הרביעית
להבדיל מהעלייה הקודמת, היו אנשי העלייה הרביעית, בעלי משפחה והיו שייכים למעמד הבינוני הבורגני.
בעלייה זו לא נפסק זרם העלייה החלוצית, אולם מרכיב אנושי זה לא היה דומיננטי, אף שחלק מהעולים באו ארצה במטרה להצטרף ליישוב חקלאי ולהקים משק פרטי.
על אף שעלייה זו כונתה – "העלייה הבורגנית", למעשה עלו בה יותר פועלים מאשר בזמן העלייה השלישית.
הבורגנים היוו כרבע מהעולים בעוד שהפועלים כמחצית.
עלו גם בני משפחתם של התושבים הוותיקים אך מספרם היה קטן והשפעתם מעטה.
הסיבה למוניטין הבורגני שיצא לעלייה זו, נעוץ בתרומתם הרבה של בעלי ההון ליצירת הלך רוח והשקפת עולם שונה ביישוב העברי, וכן תרומתם להרחבת ההתיישבות העירונית העברית.
עלייה זו ייבאה שלושה רכיבים מודרניים של הבורגנות:
בעלי קניין שהיקפו התאים למעמד בינוני.
בורגנות זעירה: סוחרים זעירים, חנוונים, מתווכים, אומנים ובעלי מלאכה.
הפנייה להתיישבות עירונית באה על דעת העולים עצמם, שרצו להמשיך באורח חייהם הקודם.
בבואם לארץ השתקעו בעיקר בערים – תל אביב חיפה וירושלים.
תל אביב קלטה כ-21,000 עולים ואוכלוסייתה גדלה לכ-40,000, חיפה העברית קלטה כ-14,000. ירושלים העברית גדלה רק במקצת, אך נותרה העיר שבה האוכלוסייה היהודית הגדולה, כ-42,000 נפש.
בעקבות העלייה הרביעית, חל שינוי בתפיסת הציבור את חשיבות העיר ומיקומה במפעל הציוני ובחברה הישראלית.
עד ראשית שנות ה-20, סברו הוגים ומתכננים של ההסתדרות הציונית, כי יש לשים את הדגש על פיתוח ההתיישבות החקלאית.
עלייה זו הראתה שהגשמת הציונות יכולה להיעשות גם דרך חברה עירונית.
הוקמו קיוסקים רבים באותה תקופה (1928-1924) בעיקר בעיר תל אביב.
בשל כך אף הוענק לעלייה זו הכינוי ההיתולי "עליית הקיוסקים".
פיתוח ענף התעשייה העברית, החל בשנות העלייה הרביעית, עם המעבר להתיישבות עירונית.
התעשייה נבנתה ביוזמה פרטית ובהון פרטי, שלא כמו החקלאות שטופחה על ידי הון ציבורי ולאומי.
המפעלים העיקריים היו שייכים לתעשיות חומרי הבניין, מפעלי טקסטיל, בתי דפוס ותעשיות עור.
המפעלים על אף שנקראו "בתי חרושת" היו בינוניים בגודלם ודמו לבתי מלאכה.
דוגמה למפעלים שקמו אז – "נשר" ו"שמן".
העלייה נתנה דחיפה במיוחד לבעלי המלאכה ולתעשיינים הזעירים בערים הגדולות.
בעלי המלאכה הצטרפו באופן טבעי לאגודות כגון מרכז בעלי מלאכה בתל אביב, שפעלה בדומה לאגודות בעלי מלאכה בארצות המוצא של העולים שסייעו לבעל המלאכה בצעדיו הראשונים וסיפקו לו אשראי נוח, מסגרת תרבותית וייעוץ מקצועי ומשפטי.
למרות היקפו המצומצם של ההון הלאומי בתקופת העלייה הרביעית, המשיכו המוסדות הלאומיים בגאולתן של אדמות הארץ.
בשנת 1928 נרכש גוש קרקעות במפרץ עכו שנקרא על ידי הקרן הקיימת לישראל – עמק זבולון.
על שטח זה, תוכננו הקמת עיר, אזורי תעשייה וחקלאות, וכן הרחבת העיר חיפה על ידי שכונות חדשות.
רכישת קרקעות למטרות עירוניות ותעשייתיות, היוותה תקופה חדשה בפוליטיקה ההתיישבותית של הקרן הקיימת, שהתעסקה עד אותו זמן רק בקניית אדמות חקלאות.
החל משנת 1924 הועסקו פועלים עבריים רבים בבניין ובפיתוח ערים.
הבנייה נעשתה בקבלנות על ידי קבוצת פועלים שהועסקו ב"משרד לעבודות ציבוריות ובנין" של ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל.
משרד זה התארגן מחדש ב-1924 כחברה קבלנית בשם "סולל בונה", תרומתו הייתה לא רק בביצוע מטרות הבנייה, אלא גם ביצירת תנאים להכשרת אלפי פועלים עבריים במקצוע הבניין.
בנוסף ליישובים העירוניים קמו גם יישובים על בסיס חקלאי, בשתי מסגרות עיקריות:
קבוצת נוער חלוצי התארגנו בארצות אירופה (בעיקר בפולין) במסגרת תנועת "החלוץ".
הם עברו הכשרה לקראת חיים שיתופיים המתבססים על עבודה חקלאית.
הם עלו וייסדו קיבוצים חדשים כגבעת ברנר, גבת, רמת הכובש ועין שמר.
בני המעמד הבינוני נמשכו לעיסוק בחקלאות.
הם רכשו אדמות מתוך יוזמה פרטית וללא מגע עם המוסדות הלאומיים והקימו יישובים חדשים, עיקרם באזור השרון שהוכשר לחקלאות, כבני ברק, מגדיאל, הרצליה, רמתיים, כפר גנים, נחלת גנים, גת רימון, קריית שאול ונחלת יצחק.