tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל ממאי 1915, דניקין החל ניסיונות לקדם את מרקוב לדרגת גנרל, אך בקשותיו נדחו עקב גילו הצעיר של המועמד.
מרקוב ויחידתו השתתפו במספר קרבות באזור הקרפטים.
בדצמבר 1915 הוא קודם לדרגת גנרל.
במאי 1916 הוחלט על העברתו לחזית הקווקז.
לאחר פיקוד על היחידה בחזית זו, בסתיו 1916 מרקוב הועבר לאקדמיה הצבאית של המטה הכללי והחל ללמד בה.
בינואר 1917 מרקוב הועבר לארמייה ה-10 שלחמה בחזית הצפונית.
לאחר מהפכת פברואר הוא הועבר לשרת בסטבקה ופגש בה את אנטון דניקין לאחר פירוד של כשנה.
ב-4 באוגוסט מרקוב קודם לראש מטה החזית הדרום מערבית תחת אנטון דניקין.
מרקוב תמך בלאוור קורנילוב במהלך פרשת קורנילוב ונעצר עם יתר הגנרלים.
לאחר מהפכת אוקטובר השתחרר מהמעצר.
לאחר מהפכת אוקטובר מרקוב החליט לעבור לאזור הדון שהיה ידוע כמקום איסוף מתנגדי המשטר החדש.
מרקוב הגיע לאזור בתחילת 1918 והוצב בתפקיד ראש מטה של גדוד הראשון.
במהלך הגנה על רוסטוב על דון פיקד על פלוגה שלחמה בפרברי העיר.
ביחד עם יתר היחידות של צבא המתנדבים השתתף ב"מסע קובאן הראשון".
במהלך המסע יחידתו הצטיינה בקרבות נגד הצבא האדום.
בין היתר היא כבשה כפר שהודות לשליטה ביישוב זה התאפשר איחוד עם צבא קובאן שלמעשה הכפיל את הכוח הלוחם.
לאחר מות לאוור קורנילוב מרקוב תמך בהחלטת אנטון דניקין להפסיק את הניסיונות לכיבוש קרסנודר ולחזור לאזור הדון.
מרקוב הצטיין במיוחד במהלך קרב שהתרחש ב-2 באפריל 1918 במהלכו כבש תחנת רכבת ורכבת משוריינת.
ניצחון בקרב זה איפשר לצבא המתנדבים להינצל מכיתור מלא ומקריסה מוחלטת.
לאור הצלחותיו במסע, מרקוב זכה למספר כינויים "האביר הלבן", "אל המלחמה", "חרב גנרל קורנילוב", "המלאך השומר".
אף על פי שבאופן פורמלי הוא לא היה בין המפקדים הבכירים של צבא המתנדבים שמו נהפך לסמל בצבא.
ביוני 1918 מרקוב קודם למפקד האוגדה הראשונה של הצבא.
כמפקד יחידה זו מרקוב התחיל את מסע קובאן השני.
ביוני 1918 יחידתו לחמה בקרב קשה נגד הצבא האדום באזור תחנת הרכבת באחד מכפרי האזור.
בשלבים האחרונים של הקרב ולמעשה כבר לאחר כיבוש האזור, מרקוב נפצע מירי תותח.
הוא נפטר בלילה והוטמן בקתדרלה של נובוצ'רקסק.
בהתאם לפקודת אנטון דניקין יחידה שהייתה תחת פיקוד של מרקוב קיבלה את שמו והפכה לאחת מיחידות עלית של צבא המתנדבים.
לאחר שצבא המתנדבים עזב את האזור הם לא הצליחו לקחת איתם את גופת מרקוב וקברו נעלם.
במהלך השנים מרקוב נחשב לדמות נערצת בקרב הגולה הלבנה.
בשנת 2003 במקום הריגתו הוקמה אנדרטה, ובה הייתה האנדרטה ראשונה שהוקמה ברוסיה לקצין של צבא המתנדבים.
סרגיי מרקוב התחתן בשנת 1906 ונולדו לו בן ובת.
איתו הייתה קרובת משפחה של משפחת רוריך והייתה בקשר הדוק עם הלנה רוריך.
המשפחה עזבה את תחומי רוסיה בשנת 1920 והתגוררה באירופה.
בשנות ה-50 ילדיו עברו לארצות הברית.
סרגיי פנטלייביץ' מברודי היה מארגן תרמית הפירמידה הגדולה בהיסטוריה של רוסיה, בה נפגעו לפי הערכות שונות 5–15 מיליון אזרחים.
הוא נעצר בשנת 2003 ונשפט לתקופת מאסר.
לאחר שחרורו, הקים מברודי תרמית פירמידה נוספת.
אביו היה אוקראיני עם שורשים יווניים.
הוא נולד עם בעיית לב חמורה והייתה הערכה שלא ישרוד מעבר לגיל 18. במהלך לימודיו בבית הספר התבלט בידע בפיזיקה ובמתמטיקה.
לאחר סיום בית הספר למד מברודי הנדסה והוסמך כמהנדס אלקטרוניקה.
בשנת 1983 נעצר בפעם הראשונה באשמת פעילות עסקית שהייתה אסורה בברית המועצות.
בשנת 1989 הקים סרגיי מברודי את הקואופרטיב MMM, שעסק בראשית פעילותו במכירת ציוד מחשוב.
בשנת 1993 הפך הקואופרטיב לחברה.
ב-1 בפברואר 1994 הוצעו מניות של החברה למכירה חופשית.
תוך חצי שנה המניות נמכרו ל-15 מיליון אזרחים ושווי המניה עלה פי 127. ב-4 באוגוסט 1994 נעצר מברודי באשמת אי-תשלום מיסים.
בהיותו במעצר הוא הפסיק את פעילות החברה.
באותה תקופה היו הכנות לבחירות לדומה ומברודי הגיש מועמדות שהתקבלה על ידי ועדת הבחירות.
בתחילת אוקטובר הוא שוחרר ממעצר וב-30 באוקטובר 1994 נבחר לדומה.
מברודי ציין שאין לו כוונה להשתתף בפעילות פוליטית והוא מעוניין להיות חבר פרלמנט לצורך קבלת חסינות בלבד.
מברודי לא השתתף בישיבות הדומה ובשנת 1995 הופסקה חברותו בהצבעת הדומה.
בהמשך הוא ניסה לשווא להיבחר בשנית.
בשנת 1996 ניסה מברודי להירשם כמועמד לנשיא רוסיה אך נפסל על ידי ועדת הבחירות.
במהלך שנת 1997 חודשו החקירות נגד מברודי.
ב-2 בספטמבר הודיעה חברת MMM על פשיטת רגל.
בדצמבר 1997 הוכרז מברודי כפושע נמלט ומשטרת רוסיה פנתה לאינטרפול כדי לאתרו.
בהיותו במחתרת הקים מברודי תרמית פירמידה נוספת, בחברה שהייתה רשומה מחוץ לגבולות רוסיה.
בעקבות תלונות בנושא נפתחה חקירה בארצות הברית ורישיון החברה נפסל.
לפי הערכות, בתרמית זו נפגעו כ-275 אלף אזרחים.
ב-31 בינואר 2003 נעצר מברודי במוסקבה עם דרכון מזויף.
הוא הואשם באחזקת דרכון מזויף ואי-תשלום מיסים.
ב-2 בדצמבר 2003 הוא נשפט בפרשת הדרכון המזויף וקיבל עונש מאסר של שנה וחודש.
ב-27 בינואר 2004 סגרה ועדת החקירות של רוסיה את תיק העלמת המס.
ב-3 בפברואר 2004 הואשם סרגיי מברודי בארגון תרמית פיננסית.
החקירה בנושא הסתיימה ב-31 בינואר 2006 והחלו דיוני בית משפט.
ב-28 באפריל 2007 נגזרו עליו ארבע וחצי שנות מאסר.
תקופת המאסר הסתיימה ב-22 במאי 2011 ומברודי שוחרר.
כשנה לאחר השחרור מברודי פרסם ספר על חייו.
במהלך מסיבת עיתונאים להצגת הספר, ההוצאה לפועל הגישה למברודי סיכום דרישות של בעלי המניות לשעבר שדרשו ממנו 300 מיליון רובל.
ב-10 בינואר 2011 הכריז מברודי על הקמת חברה חדשה "MMM-2011" והודיע רשמית שמדובר בתרמית פירמידה.
למרות זאת מניות החברה היו מבוקשות לאור הבטחת מברודי שהרווחים יהיו 20-30% בחודש.
ביוני 2012 הוא הודיע על סגירת החברה ופתיחת "MMM-2012".
ב-14 במרץ 2012 נעצר סרגיי מברודי באשמת אי-תשלום קנס בגובה 1,000 רובל.
לדבריו של עורך דינו קיימים עוד 300 צווי מעצר מסוג זה אשר העונש המצטבר בגינם מגיע ל-12 שנות מאסר (15 יממות עבור כול דו"ח).
באוגוסט 2012 הודיע מברודי על כוונתו להקים באוקראינה מפלגה שתתמודד בבחירות לפרלמנט המקומי.
במהלך שנים 2015–2017 הפעיל מברודי תרמית פירמידה בכמה מדינות אפריקה.
ב-25 במרץ חש מברודי כאבים בליבו, והוחש לבית החולים, למחרת ב-26 במרץ מברודי נפטר בבית החולים.
סרגיי ניקולאייביץ' יוראן הוא כדורגלן עבר רוסי, עם שורשים אוקראיניים, ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן את קבוצת חימקי מליגת העל הרוסית.
הוא ידוע במיוחד בשל תקופותיו בקבוצות כמו דינמו קייב, בנפיקה ליסבון ופורטו, שכללו זכייה בתארים רבים.
מלך השערים של גביע אירופה לאלופות לעונת 1991/1992 לצד ז'אן-פייר פאפן עם 7 כיבושים.
מקום ראשון באליפות אירופה בכדורגל עד גיל 21: 1990
אליפות ליגת העל הסובייטית: 1990
אליפות ליגת העל הרוסית: 1999
סרגיי לזרב הוא זמר, רקדן ושחקן רוסי.
הוא התפרסם בעיקר בעקבות קריירת השירה שלו.
סרגיי היה חבר בלהקה ששמה "Smash", שהתפרקה בשנת 2006.
לזרב נולד במוסקבה, והתאמן מגיל שש עד תשע בהתעמלות מכשירים.
הוא החל את קריירת השירה שלו עוד לפני שמלאו לו עשר כשהחל לשיר במקהלת ילדים וזכה במספר תחרויות שירה לילדים.
בשנת 1999 החל ללמוד בבית ספר למשחק במוסקבה, כסטודנט השתתף בהפקות של רומיאו ויוליה והאחים קרמזוב הוא דיבב את טרוי בולטון בגרסה הרוסית של היי סקול מיוזיקל.
ב-2006 סיים במקום השני בתוכנית המציאות "רוקדים על הקרח".
מאז התפרקות הלהקה סרגיי עובד על קריירת סולו, ב-2008 השתתף בתחרות קדם האירוויזיון הרוסית והיה נציג רוסיה באירוויזיון 2016 בסטוקהולם, שבשוודיה, בתחרות שבה סיים במקום השלישי.
בדצמבר 2018 התפשטו שמועות כי לזרב ייצג שוב את רוסיה באירוויזיון 2019. ב-7 בפברואר 2019 התבררו השמועות כנכונות.
סרגיי לזרב ייצג את רוסיה באירוויזיון 2019 בתל אביב, ישראל עם השיר "Scream" וזכה במקום השלישי בפעם השנייה.
סרגיי מטרבלי היה יינן ממוצא גאורגי, חסיד אומות העולם, שהציל במלחמת העולם השנייה את אמיל ציגל ממוות בידי הנאצים.
סרגיי מטרבלי נולד בנובמבר 1906 בעיר קיסלובודסק שברוסיה.
הוא הכיר את משפחתו של אמיל ציגל כתוצאה משותפות בעבודה: במסמך שנמצא במאגר של יד ושםנאמר שהם עבדו יחד מאז 1925. בנו של סרגיי הוא אבל מטרבלי (Abel Metreveli), שהיה קרדיולוג בכיר בקיסלובודסק (Kislovodsk) וניהל מחלקה קרדיולוגית.
הוא זה שמילא את טופס ההמלצה על סרגיי לארגון יד ושם על מנת שיוכר כחסיד אומות העולם בשנת 2003.
בעקבות מבצע ברברוסה, אמיל ציגל ומשפחתו היהודיה עזבו את עיר מגוריהם דניפרופטרובסק והתיישבו בעיר קיסלובודסק בקווקז הצפוני.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-10 באוגוסט 1942. סרגיי מטרבלי, חברו לעבודה, פנה אל ציגל בהצעה להתלוות אליו במסעו לכפר הולדתו אוטסרי (Utseri) שבגאורגיה, מכיוון שידע כי אמיל מצוי בסכנה בגלל היותו יהודי.
סרגיי מטרבלי עצמו ברח מקיסלובודסק, מכיוון שהיה קומוניסט.
מטרבלי וציגל חברו לשלושה מבוגרים נוספים.
הם עזבו את קיסלובודסק ב21–22 באוגוסט 1942 והגיעו לאוטסרי ברגל (486 ק"מ).
בדרך חלה ציגל במלריה וטופל על ידי מטרבלי במסירות.
בסוף ספטמבר, הגיעו לכפר קרוביו של מטרבלי והודיעו שב-6–9 בספטמבר 1942, נאספו יהודי קיסלובודסק לעיר מינרלנייה וודי (Mineralnye Vody) ונרצחו על ידי הנאצים בבורות ירי.
הוריו של ציגל היו בין ההרוגים.
בסוף אוקטובר 1942 יצא ציגל מהכפר ובפברואר 1943 התגייס לצבא האדום ולאחר מכן נשאר לשרת בו בצבא הקבע.
ציגל התקדם לדרגת פולקובניק (אלוף-משנה).
הוא שמר על קשר עם מטרבלי עד למותו ואף שמר על קשר עם בנו, שעלה לישראל בשנות ה-90. ב-30 במאי 2004 החליטה הוועדה לציון חסידי אומות העולם להעניק למציל סרגיי מטרבלי את התואר של חסיד אומות העולם.
סרגיי ניקולביץ' לבדב הוא איש מודיעין ופוליטיקאי רוסי שמכהן כמזכיר הכללי של ארגון חבר המדינות מאז 2007. כיהן בעבר כראש שירות הביון החיצוני של רוסיה בשנים 2000–2007.
לבדב השלים את לימודיו בשלוחה של "המכון הפוליטכני של קייב" בצ'רניהיב בשנת 1970, ולאחר סיום לימודיו מונה למזכיר הקומסומול בצ'רניהיב.
לבדב שירת בצבא בשנים 1971–1972, בהם גם עבד בוועדה המחוזית של הקומסומול.
הקריירה שלו במודיעין החלה ב-1975 עת הצטרף לק.ג.ב..
עוד באותה שנה הוכשר והחל בתפקידו במינהל הראשי הראשון (ביון חוץ).
ב-1978 סיים בהצטיינות את "האקדמיה הדיפלומטית של המשרד לענייני חוץ של ברית המועצות".
בשנים 1998–2000 שימש כנציג הרשמי של הסו"ר בארצות הברית (איש הקשר למודיעין האמריקני).
מונה לראש הסו"ר במאי 2000, זמן קצר לאחר השבעתו של ולדימיר פוטין כנשיא רוסיה (גם סגנו הראשון ולדימיר זאוורשינסקי שמונה באותו זמן הכיר את פוטין בתקופת השרות).
לפי דיווחים, מונה לתפקיד כיוון שפוטין "רצה ראש מודיעין שהוא מכיר היטב וסומך עליו".
בנוסף, פורסם שפוטין ולבדב נפגשו במהלך שירותם במזרח גרמניה (כסוכני ק.ג.ב.).
באוקטובר 2007 סיים לבדב את תפקידו כראש הסו"ר ונבחר לכהן כמזכיר הכללי של חבר המדינות.
בשנת 2012 הוחלט להאריך את כהונתו עד ל-31 בדצמבר 2016, ובספטמבר 2016 הוחלט להאריך את כהונתו בשנה נוספת, עד ל-31 בדצמבר 2017.
סרגיי ולדימירוביץ' סוּרוֹביקין הוא איש צבא רוסי בדרגת גנרל ארמייה, מפקד כוחות האוויר והחלל של רוסיה מנובמבר 2017 עד אוגוסט 2023. בעבר שימש כמפקד כוחות הצבא הרוסי בסוריה.
מאוקטובר עד דצמבר 2022 שימש כמפקד הכוחות הרוסיים במבצע הפלישה לאוקראינה.
בינואר 2023 הוחלף על ידי ולרי גרסימוב.
כמצביא, ידוע כי הכוחות תחת פיקודו נוטים לזרוע הרס רב בערים, כפי שהיה בצ'צ'ניה, בסוריה ובאוקראינה, ולפיכך הוא מכונה בתקשורת "גנרל ארמגדון".
בשנת 1987 השלים את לימודיו בבית הספר הגבוה לפיקוד צבאי שבאומסק והוסמך לקצונה.
שירת כמפקד מחלקה ומפקד פלוגה בחיל הרגלים.
סורוביקין התנדב לכוחות המיוחדים, השלים את מסלול ההכשרה ובמסגרת הכוחות המיוחדים לחם במלחמת אפגניסטן.
בהמשך שימש בשורת תפקידי מטה ופיקוד בכוחות היבשה.
בשנת 1991 שימש כממלא מקום מפקד גדוד הרגלים ה-1 בדיוויזיית המשמר הממונעת ה-2. ב-21 באוגוסט 1991, במהלך הפיכת אוגוסט במוסקבה כוח של 21 נגמ"שים בפיקודו של סורוביקין היה מעורב בתקרית במנהרה ברחוב ארבאט החדש במוסקבה.
אזרחים, שהתנגדו להפיכה, ניסו לחסום את תנועת השיירה.
במהלך התקרית 3 אזרחים נהרגו ועשרות נפצעו.
בתום ניסיון ההפיכה נעצר סורוביקין ונחקר.
הוא הוחזק במעצר במשך 7 חודשים.
בסוף שוחרר ממעצר בהנחייתו האישית של בוריס ילצין ואף הועלה בדרגה.
בשנים 1993 - 1995 למד באקדמיה צבאית במוסקבה.
בשנת 1995 נעצר ונחקר בחשד למכירת אמצעי לחימה.
הפרקליטות הצליחה רק להוכיח מעורבותו עקיפה במכירת אמצעי לחימה הוא נידון לשנת מאסר על תנאי.
בהמשך גם עונש זה בוטל והרישום הפלילי שלו נמחק.
בשנים 1996 - 1999 שירת בדיוויזיה רוסית שהוצבה בטג'יקיסטן, לתמיכה במשטר במדינה כנגד מורדים איסלמיסטים.
בשנים 2000 - 2002 למד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי.
בשנת 2002 מונה למפקד דיוויזיית החי"ר הממונע ה-34. לאחר מכן שימש כמפקד דיוויזיית החי"ר הממונע ה-42, בין היתר במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
בשנת 2008 מונה למפקד הארמייה ה-20. בהמשך שימש כראש אגף מבצעים במטה הכללי הרוסי.
בשנת 2012 הוטל עליו להקים את המשטרה הצבאית של רוסיה.
שנה לאחר מכן מונה למפקד המחוז הצבאי המזרחי.
בשנים 2014 - 2016 ניהל את הסיוע למורדים פרו-רוסים בחבל דונבאס באוקראינה.
בשנת 2017 כיהן כמפקד כוחות הצבא הרוסי בסוריה.באוקטובר 2017 הוזכר כמועמד לעמוד בראש כוחות האוויר והחלל של רוסיה, וב-22 בנובמבר 2017 מונה רשמית לתפקיד.
ביוני 2022 דיווח משרד ההגנה הרוסי כי סורוביקין פיקד על הכוחות הרוסיים במהלך המתקפה בדרום אוקראינה שהתמקדה באזורים במחוז לוהנסק.
ב-8 באוקטובר 2022 הוא מונה לפקד על הכוחות הרוסיים באוקראינה במבצע הפלישה.
עד 11 בינואר 2023. לאחר מכן שב לפקד על כוחות האוויר והחלל של רוסיה.
ביוני 2023 פורסם ברוסיה כי סורוביקין נעצר בחשד למעורבות במרד קבוצת וגנר.
באוגוסט 2023 פורסם כי סורוביקין הודח מתפקיד מפקד כוחות האוויר והחלל של רוסיה.
מאז הוא לא נראה בציבור.
סורוביקין נשוי ואב לארבעה ילדים, שלוש בנות ובן.
סרגיי מילינקוביץ'-סאביץ' (בסרבית: Сергеј Милинковић-Савић; נולד ב-27 בפברואר 1995) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת הקשר באל-הילאל ובנבחרת סרביה.
מילינקוביץ'-סאביץ' בילה את רוב הקריירה שלו בלאציו האיטלקית, במדיה הוא רשם למעלה מ-300 הופעות וזכה פעם אחת בגביע איטליה, פעמיים בסופרקאפ, נבחר לקבוצת השנה בסרייה א' בעונת 2017/18 וזכה בפרס הקשר הטוב ביותר של הליגה בעונת 2018/19.
מילינקוביץ'-סאביץ' היה חלק מנבחרת סרביה שזכתה בגביע העולם עד גיל 20 ב-2015, וזכה בפרס כדור הארד של הטורניר.
הוא ערך את הופעת הבכורה בנבחרת הבוגרת ב-2017 וייצג את סרביה גם באליפויות העולם ב-2018 וב-2022.
מילינקוביץ'-סאביץ' הוא תוצר של אקדמיית הנוער של וויבודינה הסרבית.
הוא התגלה במהלך שהותו בנוער לאחר שזכה עם הקבוצה בשתי אליפויות רצופות.
מילינקוביץ'-סאביץ' חתם על החוזה המקצועי הראשון שלו ב-26 בדצמבר 2012, חוזה לשלוש שנים בקבוצת וויבודינה.
מילינקוביץ'-סאביץ' ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 0–3 ליגודינה ב-23 בנובמבר 2013. את שער הבכורה שלו כבש בתיקו 1-1 נגד ספרטק סובוטיצה ב-9 במרץ 2014. במהלך שהותו בקבוצה שבסך הכל נמשכה עונה אחת, רשם 13 הופעות ליגה והיה אחראי על שלושה כיבושים.
כמו כן, הוא עזר לקבוצה לזכות בגביע הסרבי בדיוק בעונה חגיגות המאה למועדון.
ב-31 ביולי 2015 דווח על פי עיתון הספורט האיטלקי, לה גזטה דלו ספורט, שמילינקוביץ'-סאביץ' הצטרף לקבוצת הסרייה א', לאציו.
את הופעת הבכורה שלו ערך בניצחון הבית 0–1 על באייר לברקוזן הגרמנית ב-18 באוגוסט 2015 במסגרת שלב הפלייאוף של ליגת האלופות.
את שערו הראשון בקבוצה כבש בתיקו 1-1 מול דניפרו ב-17 בספטמבר 2015 במסגרת הליגה האירופית.
את שער הבכורה שלו בליגה כבש בניצחון החוץ 1–3 על פיורנטינה ב-9 בינואר 2016. בעונת הבכורה שלו בלאציו רשם 35 הופעות ושלושה שערים בכל המסגרות.
בעונתו השנייה במועדון כבש שבעה שערים ב-39 הופעות (ליגה וגביע).
ב-21 בינואר 2018 מילינקוביץ'-סאביץ' כבש צמד בניצחון הליגה 1–5 על קייבו ורונה.
כמו כן, חודש לאחר מכן כבש שוב צמד בניצחון 0–3 על ססואולו.
ב-12 ביולי 2023 חתם מילינקוביץ'-סאביץ' לשלוש שנים באל-הילאל.
באוקטובר 2015 זומן מילינקוביץ'-סאביץ' לראשונה לנבחרת סרביה לצמד משחקים במסגרת מוקדמות יורו 2016 נגד נבחרת אלבניה ונבחרת פורטוגל.
במשחקים אלה הוא שימש כשחקן מחליף שישב על הספסל, אך לא זכה לקבל דקות.
במאי 2016 הוא נבחר על ידי המאמן החדש של סרביה למשחקי ידידות נגד נבחרת קפריסין, נבחרת ישראל ונבחרת רוסיה.
למרות זאת הוא שוב לא זכה לדקות משחק, ועזב את הנבחרת לאחר שני המשחקים הראשונים עקב החלטתו של המאמן לא לשתף אותו, כי יש שחקנים אחרים שיותר מתאימים לשיטת המשחק שלו.
ב-30 באוקטובר 2017 החליף מלאדן קרסטאיץ' את המאמן הקודם וכלל בהרכבו את מילינקוביץ'-סאביץ' לצמד המשחקים נגד נבחרת סין ונבחרת דרום קוריאה.
סרגיי מילינקוביץ'-סאביץ' נולד בליידה שבספרד למשפחה העוסקת בספורט.
סרגיי הוא אחיו הגדול של ואניה, המשחק בתפקיד השוער בקבוצת טורינו מהליגה האיטלקית.
כדור הארד של המונדיאליטו: 2015
שחקן הטורניר בגביע האלופות למועדונים ערבים: 2023
שחקן החודש בליגת העל הסעודית: אוקטובר 2023
סרגיי יורייביץ' סבטלאקוב (נולד ב-12 בדצמבר 1977, סברדלובסק, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה רוסי, שדרן, מפיק ותסריטאי.
סרגיי סבטלאקוב נולד בסברדלובסק, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות בדצמבר 1977. אמו גלינה גריגורייבנה גאלושקו הייתה מהנדסת ברכבת המקומית.
אביו יורי ונדיקטוביץ' סבטלאקוב היה עוזר מכונאי במפעל עצים.
הוא למד בבית הספר מספר 2 בעיר (כיום גימנסיום 155) ואהב כדורגל וכדורסל.
חרף תחביביו הספורטיביים הוריו שלחו אותו ללמוד באוניברסיטה הממלכתית דל אורל לתחבורת רכבות ביקטרינבורג והתמחה בתחום הכלכלי.
באוניברסיטה היה חבר בנבחרת הק.ו.ן של האוניברסיטה והיה לקפטן.
הוא זכה להצלחה רבה בתחרות עצמה והתעסק בבידור ועד מהרה התפרסם וזכה להצלחה כקומיקאי ובדרן.
הוא עבר למוסקבה וחבר לקומיקאים נוספים כמו גאריק מרטירוסיאן, סמיון סלפאקוב, ארתור טומסיאן וסרגיי ירשוב ויחד יזמו את הקמת Comedy Club Production והיה שותף להפקת תוכנית הטלוויזיה המצליחה רוסיה שלנו שהופקה כגרסה רוסית על בסיס פורמט התוכנית הבריטית הממלכה הקטנה.
הוא השתתף בפאנל המוצלח "פרוז'קטורפריסהילטון" יחד עם איוואן אורגנט (שהפך לידידו הקרוב), אלכסנדר צקאלו וגאריק מרטירוסיאן.
התוכנית זכתה בארבעה פרסי TEFI
משנת 2010 החל לגלם תפקידים בקולנוע ונודעה בעיקר דמותו של יבגני פאבלוביץ' מהזיכיון עצי אשוח.
ב-2012 השתתף יחד עם הזמרת ורה ברז'נייבה בצילומי בדרמה הרומנטית "ג'ונגל" ובסרט הקומדיה "החתן" משנת 2016.
בנובמבר 2012 קיבל אישור מגורים בלטביה ורכש בית דו קומתי ביורמלה.
בשנת 2018, הקים את אולפני סברדלבוסק ("СТУДИЯ СВЕРДЛОВСК", הידועה גם בשם "SverdЛovsk") שמפיקה תוכניות בידור שונות, כולל כאלה בהנחייתו של סבטלאקוב, כדוגמת "הרוסים לא צוחקים", "Stand-Up Underground", "תודה לאל שאתה כאן" ועוד.
בנובמבר 2020 דווח כי אושפז במרפאה 52 לחולי קורונה של בית החולים בוטקין במוסקבה, לאחר החמרה במצבו הבריאותי לאחר שנדבק בנגיף קורונה, כשהרופאים תיעדו נזק משמעותי לריאותיו.
במרץ 2024 ניצל מהפיגוע בקרוקוס סיטי הול, כאשר הצליח להימלט עם כמה חברים מההיכל בזמן הפיגוע.
סרגיי מיכאילוביץ' ניקולסקי היה מתמטיקאי רוסי.
חבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות החל משנת 1972, ולאחר מכן, של הפדרציה הרוסית.
ניקולסקי נולד בעיר טליצה, בפלך פרם (כיום עיר במחוז סברדלובסק) כילד רביעי מבין שישה.
אביו מיכאיל ניקולסקי, היה בוגר המכון ליערנות בפטרבורג ולימד אחר כך בבית ספר ליערנות.
האם ליודמילה לבית פיודורוב הייתה מורה.
הוא בילה את ילדותו בפולין, בפושצ'ה אוגוסטובסקה, בפלך סובאלקי בקצה המערבי ביותר של האימפריה הרוסית, שבו שובץ האב במסגרת עבודתו כיערן.
הוא למד בבית הספר בעיר סובאלקי.
אחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה עברה המשפחה לצ'רניהיב בה המשיך ללמוד בגימנסיה.
אחרי שנת 1918 עברו לגור במחוז וורונז' בו התמנה האב אחראי על התחנה הניסויית ליערנות שביער שיפוב.
החל מגיל 14 עבד גם סרגיי ניקולסקי בתחום היערנות וכפקח בתחנה המטאורולוגית קראסני קורדון, ואחר כך סגן מנהל הגן ליבנסקי.
הוא קיבל מאביו ידע סולידי במתמטיקה, כולל משוואות אינטגרליות ודיפרנציאליות.
עקב רצח אביו על ידי כנופיית "רוסים ירוקים" בשנת 1921, עברו שוב האלמנה וילדיה לצ'רניהיב.
שם עבד ניקולסקי כנער במחלקה המחוזית לחינוך פוליטי וסיים מבחני בגרות.
אחרי שנרשם לאיחוד הנוער הקומוניסטי - קומסומול, ביצע ארבע עונות של סטאז' בעבודה, וביקש להיות מהנדס.
לאכזבתו, מסיבות שרירותיות, לא התקבל ניקולסקי במכון הפוליטכני של קייב.
לעומת זאת, עם היתר מהאיגוד המקצועי, התקבל בפקולטה לפיזיקה ומתמטיקה של אוניברסיטת יקטרינוסלב (כיום דניפרו), שנקראה אז "המכון לחינוך העם".
הושפע מאוד בהחלטתו לעסוק במתמטיקה, על ידי אחד המורים, פרופסור גריגורי גרוזינצב
ניקולסקי חי ביקטרינוסלב, אז דנייבפרופורובסק, בין השנים 1925–1940.
ב-1929 סיים את לימודיו ב"מכון לחינוך לעם" בדנייפרופטרובסק ועבד בו.
בשנות ה-1930 הזדמן לניקולסקי לשמוע הרצאות של אנדריי קולמוגורוב, מרצה מפורסם, שהיה בשנתיים מבוגר ממנו.
לפי המלצת קולמוגורוב נשלח ניקולסקי למוסקבה על מנת ללמוד לדוקטורט באוניברסיטת לומונוסוב.
ב-1935 קולמוגורוב הדריך אותו על עבודת הדוקטורט שלו.
אחרי שנת 1940 עבד ניקולסקי במכון למתמטיקה (לימים המכון למתמטיקה על שם סטקלוב של האקדמיה הרוסית למדעים).
בחדשים הראשונים של המלחמה להגנת המולדת פעל ניקולסקי במפקדה לכיבוי דליקות.
החל משנת 1948 הוא לימד גם במכון לפיזיקה ולטכנולוגיה במוסקבה, לצד מדענים כמו פיוטר קפיצה, לב לנדאו ואחרים.
הוא כיהן תקופה כראש המחלקה למתמטיקה מתמקדמת והיה פרופסור במחלקה זו.
בתוקף תפקידו זה כתב ספר לימוד לאנליזה מתמטית.
הוא עדיין העביר הרצאות במכון זה בשנת 2005 כשהוא בן 100.
ניקולסקי תרם תרומות חשובות לאנליזה הפונקציונלית, קירוב הליניארי, נוסחאות תרבוע, מרחבים פונקציונליים מוקפים, וליישומיהם בפתרונות וריאציונליים למשוואות דיפרנציאליות חלקיות.
ניקולסקי הקים אסכולה של תורת הפונקציות וליישומיה.
ניקולסקי נפטר במוסקבה בשנת 2012 בגיל 107. הוא נקבר ב-9 בנובמבר 2012 בבית העלמין טרוייקורוסקויה על יד מוסקבה.
ניקולסקי היה נשוי לנינה איוואנובנה (1998-1910).לזוג נולדו שני בנים:יורי (1991-1934) ומיכאיל ניקולסקי (יליד 1941), מתמטיקאי ופרופסור באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה, ובת - נטליה (ילידת 1946)
לניקולסקי 4 נכדים:איליה (יליד 1983), ילנה רינגו, יקטרינה ואנה.
1968 - חבר מתכתב של האקדמיה למדעים שלך ברית המועצות
1972 - חבר מן המניין של האקדמיה למדעים של ברית המועצות
1976 - חבר זר של האקדמיה למדעים של הונגריה
1980 - חבר זר של האקדמיה הפולנית למדעים
וינוגרדוב - מטעם האקדמיה למדעים של רוסיה - על סדרת מחקרים על תאוריית הקירוב הליניארי, שיכון המחלקות הפונקציונליות ויישומיהם.
1994 - פרס המדינה של אוקראינה
2000 - הפרס על שם אנדריי קולומוגורוב על מחקריו בתחום "הקירוב הליניארי ביריעות והמשכן."
2005 - הפרס אוסטרוגרדסקי מטעם האקדמיה האוקראינית למדעים
ניקולסקי כתב מעל 100 פרסומים מדעיים, כולל 3 מונוגרפיות, 2 ספרי לימוד למכללות ועוד 7 ספרי לימוד.
(קירוב של פונקציות רבות משתנים ומשפטים משוכנים)
(עם ולנטין פטרוביץ' אילין ואולג בסוב - הצגה אינטגרלית של פונקציות ומשפטים משוכנים
(עורך: תאוריה ויישומים של פונקציות דיפרנציאביליות רבות משתנים)
(משוואות דיפרנציאליות, אינטגרלים מרובים, טורים, תאוריית הפונקציות בעלות משתנה מרוכב)
סאזונוב נולד ב-10 באוגוסט 1860 במחוז ריאזאן למשפחת אצולה, ואף היה גיסו של ראש הממשלה פיוטר סטוליפין.
בשנת 1883 הוא הצטרף לשירות הדיפלומטי, ובשנת 1906 מונה לשגריר האימפריה הרוסית בוותיקן.
בנובמבר 1910 הוא מונה לשר החוץ, ובתפקידו זה תמך בהתקרבות לבריטניה ובמדיניות דיפלומטית מתונה.
סאזונוב פעל במסגרת תפקידו לבודד את אוסטרו-הונגריה ככל הניתן, אולם שמר על מדיניות מתונה בבלקן, מה שעורר עליו את חמת זעמם של הכוחות הקיצוניים ברוסיה.
עם פרוץ משבר יולי בעקבות רצח פרנץ פרדיננד הוא הזהיר את אוסטריה כי רוסיה "תגיב צבאית לכל פעולה נגד סרביה", שהייתה בעלת בריתה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, פעל סאזונוב למניעת הצטרפותה של רומניה למעצמות המרכז, ובמרץ 1915 קיבל הבטחה מבעלות בריתה של רוסיה על כיבוש הבוספורוס, קונסטנטינופול והצד האירופי של הדרדנלים.
ב-1 באוקטובר 1914 סאזונוב נתן ערבות לרומניה, כי אם המדינה תצדד במדינות ההסכמה, היא תקבל את טרנסילבניה, בוקובינה, ואת הבאנאט, מה שהביא בין השאר בשנת 1916 לצירופה של רומניה למדינות ההסכמה.
ביולי 1916 פרש סאזונוב מתפקידו, וב-12 בינואר 1917 הוא נשלח כשגריר הצאר ללונדון, ובעקבות כך לא שהה בזמן מהפכת פברואר ברוסיה.
לאחר מהפכת אוקטובר היה סאזונוב מעורב באופן פעיל בכוחות הצבא הלבן תחת דניקין ואדמירל קולצ'אק, והיה שר החוץ של הממשלה הגולה, ובמסגרת זו הוא גם השתתף בוועידת השלום בפריז בשנת 1919.
סזונוב בילה את שנותיו האחרונות בצרפת וכתב ספר זיכרונות, וב-25 בדצמבר 1927 הוא מת בניס.
סרגיי נקריאקוב הוא חצוצרן ישראלי-רוסי.
נקריאקוב נולד בעיר ניז'ני נובגורוד, שברוסיה והחל ללמוד נגינה בפסנתר.
בשנת 1986 נפגע בגבו ונאלץ לוותר על הפסנתר.
יעדו החדש היה החצוצרה, ובכיוון זה זכה בעידוד, בהדרכה ובתמיכה של אביו.
התמיכה והידע של אבא נקריאקוב הביאו לפיתוח של רגישות מיוחדת שגילה סרגיי הצעיר בנגינה בחצוצרה.
בשנת 1988 עלה עם משפחתו לישראל, אך כבר ב-1991 עזב לאירופה.
הופעתו החשובה הראשונה הייתה בפסטיבל זלצבורג בשנת 1991, שם הופיע בניצוח של המנצח הליטאי סאוליוס סונדצקיס.
בשנת 1992 הופיע בפסטיבל שלזוויג-הולשטיין בצפון גרמניה וזכה בפרס דוידוף.
בשנתיים הבאות למד בהדרכת גי טוברון בקונסרבטואר של פריז.
במקביל החל להופיע במדינות רבות באירופה, באסיה, באמריקה הצפונית ובאמריקה הדרומית.
בשנת 2002 זכה סרגיי נקריאקוב בפרס "אקו" של רשת הטלוויזיה השנייה בגרמניה.
בשנת 2019 נבחר לנגן על ידי אקדמיית "פונו" בגרמניה.
במשך השנים הקליט נקריאקוב עבור החברות טלדק, סוני קלאסיקל, EMI ואחרות כשהוא מופיע בין היתר עם המנצחים כריסטוף אשנבאך, יורי בשמט, יורי טמיקנוב, ולדימיר אשכנזי, ייז'י בלוהלאווק, קנט נאגנו, מיכאיל פלטנב, ואלרי גרגייב וסאקארי אוראמו.
לוח ההופעות שלו כולל את הסדרות הנחשבות ביותר בכל העולם, כסולן וכנגן רסיטלים שבהם הוא מופיע יחד עם אחותו הפסנתרנית ורה אוחוטניקובה או עם הפסנתרנית הבלגית מריה מאירוביץ'.
סרגיי מנגן על כלים של בונה הכלים הפריזאי אנטואן קורטואה.
נקריאקוב חי אומנם באירופה, אך שמר על אזרחותו הישראלית ומגיע לעיתים קרובות לישראל לבקר את הוריו.
בשנת 2012 הופיע עם תזמורת סימפונט רעננה.
ובשנת 2019 הופיע עם התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
סרגיי ולדימירוביץ' לוזניצה (בבלארוסית: Сяргей Уладзіміравіч Лазніца, ברוסית: Серге́й Влади́мирович Лозни́ца, באוקראינית: Сергій Володимирович Лозниця; נולד ב-5 בספטמבר 1964) הוא במאי אוקראיני עטור פרסים הידוע בזכות סרטיו התיעודיים והסרטים הדרמטיים שהוא מביים.
לוזניצה נולד ב-5 בספטמבר 1964 בעיר ברנוביצ'י שבבלארוס הסובייטית.
מאוחר יותר המשפחה עברה לקייב, אוקראינה, שבו לוזניצה סיים תיכון.
בשנת 1987 סיים את לימודיו במכון הפוליטכני של קייב כמתמטיקאי.
בין 1987 ל-1991 עבד במכון לסייברנטיקה.
הוא פיתח מערכות מומחים, מערכות לביצוע תכנון ועבד על בינה מלאכותית.
בשנת 1991 הוא התקבל למכון גרסימוב לקולנוע, במחלקה לבימוי בסדנה של ננה דג'ורדז'דה.
בשנת 1997 סיים את לימודיו בהצטיינות.
מאז שנת 2000 עבד כבמאי סרטים תיעודיים בסנקט פטרבורג.
בשנת 2001 הוא ומשפחתו עברו לגרמניה.
בשנת 2010 נבחר סרטו "שמחתי" לתחרות הראשית בפסטיבל קאן 2010. סרטו "בערפל" משנת 2012 התמודד על דקל הזהב בפסטיבל קאן 2012. בנוסף, סרטו "מיידאן" שזכה בבכורה עולמית בהקרנה מיוחדת בקאן במאי 2014, שהיה תיעוד של המחאות בשנים 2013–2014 בקייב והדיכוי האלים שלה, זכה גם להוקרה רבה.
במרץ 2022, האקדמיה האוקראינית לקולנוע הסירה את לוזניצה מחברות באקדמיה בשל התנגדותו לחרם על הקולנוע הרוסי, בהצהירו כי "כאשר אוקראינה מנסה להגן על עצמאותה, מושג המפתח ברטוריקה של כל אוקראיני צריך להיות שיוך הלאום שלו."
בנובמבר 2025 ביקר לוזניצה בישראל כאורח פסטיבל ערבה, שבו הוקרן סרטו "סיפורם של שני פרקליטים".
2022: ההיסטוריה הטבעית של ההרס
2025: סיפורם של שני פרקליטים
סרגיי לאונידוביץ' מגניטסקי היה עורך דין, חשב מס ומבקר רוסי שעבד בחברת הייעוץ פירסטון דאנקן.
הוא הודיע על קיומן של תוכניות לגנבה רחבה של כספי תקציב באמצעות החזרי מס לא חוקיים שאורגנו על ידי גורמים רוסיים בכוחות הביטחון.
לאחר מכן הואשם בשותפות בהעלמת מס ובשנת 2008 נעצר; יתר על כן, בחקירה נגדו השתתפו אנשים שהואשמו בעבר בשחיתות.
בעודו במעצר, הוא מת בכלא מטרוסקאיה טישינה שבעה ימים לפני תום משך הזמן של שנה, שבמהלכו ניתן היה להיעצר כדין ללא משפט.
מותו של מגניטסקי גרר תגובה בינלאומית רחבה והביא לכך שבשנת 2012 אומץ בארצות הברית ובהמשך בקנדה חוק מגניטסקי, שהנהיג סנקציות אישיות נגד האחראים להפרת זכויות האדם ושלטון החוק ברוסיה.
בתחילה הופנה החוק נגד אנשים שלדברי הרשויות בארצות הברית היו מעורבים במותו של מגניטסקי.
בשנת 2019 בית הדין האירופי לזכויות אדם מצא בפעולות הרשויות הרוסיות הפרה של מספר סעיפים באמנה האירופית לזכויות אדם.
השלטונות ברוסיה גינו את הצעדים שננקטו על ידי מדינות המערב, הכחישו את האשמותיו של מגניטסקי, ורואים בו מעורב בשחיתות.
סרגיי אלימוביץ' מליקוב הוא פוליטיקאי רוסי.
משמש כממלא מקום ראש הרפובליקה של דאגסטן החל מ-5 באוקטובר 2020.
לאחר סיום בית הספר וסיום האקדמיה הצבאית החל בקריירה צבאית.
סרגיי מאליוטין היה צייר רוסי, מעצב נוף, מאייר ואדריכל.
רוב ציורי השמן שלו הם פורטרטים.
הוא אולי ידוע בעיקר בזכות עיצוב הסט הראשון של בובות מטריושקה, שנוצר על ידי ואסילי זביוזדוצ'קין ב-1890.
מאליוטין נולד במוסקבה למשפחת סוחרים וגדל בוורונז', שם ראה תערוכה בשנת 1870, שהעניקה לו השראה להפוך לאמן.
בין השנים 1883–1886 למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, אצל אילריון פרינישניקוב, וולדימיר מקובסקי.
עם סיום לימודיו הוענקה לו מדליית כסף.
בשנת 1890 הוא זכה בתואר.
באותה שנה, הוא הועסק כמעצב באופרה הפרטית של סאווה ממונטוב, ובמהלך העשור וחצי שלאחר מכן יצר תפאורות לאופרות ובלטים רבים, כולל מפצח האגוזים בתיאטרון מריאינסקי.
מ-1891 עד 1893, הוא היה מדריך במכון האליזבתני והפך לחבר באגודת האמנות של מוסקבה בשנת 1896. במהלך תקופה זו, הוא גם יצר איורים ליצירותיו של פושקין וכמה סיפורי עם רוסיים.
בשנת 1900 הוא נסע למושבת האמנים בטלאשקינו, ליד סמולנסק, שם היה מעורב בסדנאות הקרמיקה והגילוף של הנסיכה מריה טנישבה והצטרף לתנועה המכונה "מיר איסקוסטבה".
בהיותו שם, הוא עיצב מבנה לספריית בית הספר וקישט את התיאטרון.
הוא נשאר שם עד 1903. עיצוביו לכנסייה מומשו מאוחר יותר על ידי האדריכל ולדימיר סוסלוב.
הוא עבר לעבוד עם ניקולאי ז'וקוב ליצירת "בית פרצוב" במוסקבה.
העיצובים האדריכליים שלו היו בעצם חלק מתנועת התחייה הרוסית, אך גם קושטו במוטיבים עממיים פנטסטיים.
במהלך אותה תקופה, הוא זכה בתואר "אקדמאי" על ידי האקדמיה האימפריאלית לאמנויות (1914).
לאחר מהפכת 1917, הוא עבד כמדריך ב"סדנאות אמנותיות וטכניות גבוהות יותר" - בית ספר שהוקם על ידי ולדימיר לנין.
הוא היה שם עד 1923. בין השנים 1918 עד 1921 השתתף גם ביצירת כרזות התעמולה הידועות בשם "חלונות רוסטה".
ב-1922 הוא היה אחד ממייסדי אגודת האמנים של רוסיה המהפכנית, שקיימה את פגישתה הראשונה בביתו, והפך לתומך בריאליזם סוציאליסטי.
סרגיי מיכאילוב הוא איש עסקים רוסי, מנהיג ארגון הפשע סולנצבסקאיה, שנחשב לאחד הנציגים המשפיעים ביותר של העולם התחתון בשם מיכאס.
מעולם לא הורשע על פי אישומים הקשורים לפשע מאורגן.
בשנת 1999 נכלל ברשימת המועמדים לפרלמנט הרוסי מהמפלגה הליברל-דמוקרטית של רוסיה בבחירות לדומה הממלכתית ב-1999, אך רישומו כמועמד בוטל בשל אזרחותו היוונית.
בשנים 2001–2002, כל מדינות אמנת שנגן, כמו גם ארצות הברית, הונגריה, לטביה ותוניסיה סירבו אשרות כניסה למיכאילוב.
השלטונות הצרפתיים הגיבו לבקשתו כי לא יאפשרו לו להיכנס למדינה "מסיבות ביטחוניות".
כיום מיכאילוב הוא נשיא חברת המניות המשותפת "בית תיירות מרכזי" .
הרוזן סרגיי לבוביץ' לוויצקי היה צלם רוסי.
נחשב לאחד מאבות הצילום ב, מחלוצי הצילום המוקדמים באירופה כולה וממציא.
לוויצקי היה צלם החצר של הצאר הרוסי.
בנו הלא חוקי של הסנאטור לב אלכסייביץ' יעקובלב ואביהם של הצלם לב לוויצקי והאמן רפאל לוויצקי .
בן דודו של אלכסנדר הרצן.
סרגיי סולומקו היה צייר אקוורל ומאייר רוסי.
הוא היה בנו של קולונל (לימים, מייג'ור-גנרל) סרגיי סולומקו (1835–1897) שהועסק בשירותו של הדוכס הגדול קונסטנטין ניקולייביץ', והוא גדל בארמון קונסטנטינובסקי.
מצד אביו, אבותיו היו קוזאקים בגדוד נז'ין.
מצד אמו, הוא היה מהאצילים הרוסים ממשפחת זנודבורוב.
מ-1883 עד 1887, הוא למד בבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה ולאחר מכן, במשך שנה, ביקר בשיעורים באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.[2] בתקופה זו, הוא החל לעבוד כמאייר במגזינים.
עבודתו הידועה הראשונה הייתה עבור Север ("צפון") כתב עת ספרותי שבועי שהחל לצאת לאור ב-1888. זמן קצר לאחר מכן, הוא הועסק ב-Нива ("גריינפילד"), שהיה המגזין הפופולרי ביותר ברוסיה בסוף ה-19. הוא גם עבד עבור Мир искусства ("עולם האמנות") ובכתב עת סאטירי בשם Шут ("השוטה").
בשנות ה-90 עבד עבור אלכסיי סובורין, וסיפק איורים ליצירות של פושקין, צ'כוב ולרמונטוב.
ב-1901 הוא היה אחד מכמה אמנים שאיירו מהדורה מיוחדת של "נשמות מתות" מאת ניקולאי גוגול, בהוצאת אדולף מרקס.
הוא גם עיצב כרזות תיאטרון וסדרה פופולרית של גלויות המתארות את רוסיה הישנה, בהוצאת Maison Lapine מפריז.
לאחר 1900, הפופולריות שלו הובילה אותו לנסות את כוחו במגוון רחב יותר של פרויקטי עיצוב.
הוא יצר דגמים עבור מפעל הפורצלן הקיסרי ועבד עם בית פברז'ה.
בשנת 1903, עבור הנשף המפורסם בארמון החורף, הוא התייעץ עם מומחים ויצר סקיצות לתלבושות היסטוריות.
האורחים בנשף שילמו עבורם הון תועפות, שכן רבים מהם נעשו עם תכשיטים אמיתיים.
מאוחר יותר יצא לאור אלבום מתנות במהדורה מוגבלת ובו צילומי המשתתפים, ובו "תרומות" לטובת החיילים הרוסיים במזרח הרחוק.
חלק מהתלבושות המקוריות הוצגו במוזיאון הארמיטאז' בשנת 2003.
ב-1910 עבר לפריז, אך המשיך להציג ברוסיה ולתרום למגזינים הרוסיים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, בהנחיית "הוועדה לאיסוף ואחסון שלל המלחמה", הוא צייר דיוקנאות של קציני חיל המשלוח הרוסי בצרפת לצורך שימוש בסופו של דבר במוזיאון המלחמה.
לאחר המהפכה, הוא סבל מחוסר אהדה של הממשלה החדשה, הפך לגולה מרצון בצרפת, והחל לעבוד עם אלה שעזבו את רוסיה לאחר המהפיכה.
בהסתמך על הניסיון הקודם שלו בעיצוב תלבושות, הוא יצר תלבושות עבור הרקדניות מתילדה קשסינסקה ואנה פבלובה.
הוא גם יצר איורים לספרים של סופרים צרפתים, ביניהם אמיל גבהרט, ארנסט רנן ואלברט סמיין.
ב-1921 הוא השתתף בתערוכה שהעלו גולים מהאקדמיה הקיסרית לשעבר לאמנויות.
ארבע שנים לאחר מכן, הוא עזר להקים את "המכון הרוסי לאמנות ותעשייה".
הוא חלה במחלה קשה זמן לא רב לאחר מכן, ומת בבית אבות עבור מהגרים רוסיים, מדרום לפריז.
במהלך התקופה הסובייטית, הוא ספג ביקורת על עבודותיו "כדקדנס" ו"וולגריות בורגנית".
בשנות ה-90 התחדש העניין ביצירתו.
הוא מוערך במיוחד בזכות התיאורים המדויקים והמפורטים של התרבות הרוסית הישנה.
סרגיי מראדונז' היה נזיר רוסי, אחד הקדושים הרוסים הנודעים והמוערכים ביותר בכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
הוא נחשב לגדול הנזירים הסגפנים (פודביז'ניק) של רוסיה.
הוא מכונה "האיגומן של רוסיה" ("אב המנזר של רוסיה").
סרגיי מראדונז' הוא מייסדם של מספר מנזרים, ביניהם לאוורת השילוש-סרגייב.
ידוע גם כנציגו של ההסיכאזם הפעיל, מייסד מסורת ה"סטרצים" הרוסים וכמחייה מסורת קהילות הנזירים, שמקורה באנתוני ופאודוסי מפצ'רסק.
סרגיי מראדונז' נחשב גם כן למאחד הרוחני של העם הרוסי ולאבי התרבות הדתית הרוסית .
הוא לא השאיר מורשת כתובה, אבל הוראותיו הרוחניות נשמרו על ידי הכנסייה.
בשנת 1940, האפיפיור פיוס השנים עשר הכיר בקדוש סרגיי כקדוש של הכנסייה הקתולית המזרחית, לפי עקרונות הכינוס של פרארה ופרינצה, בעיקר עבור הכנסיות הידועות כ"יווניות-קתוליות" או "מאוחדות עם רומא" .
מאז 1969, בפקודת האפיפיור פאולוס השישי, שמו של סרגיי מראדונז' נכלל בלוח השנה הליטורגי של הכנסייה הרומית-קתולית.
נחשב לפטרון הקדוש של הלומדים.
ימי הנצחתו עבור הנוצרים האורתודוקסים, הנוצרים האורתודוקסים לפי האמונה הישנה ועבור הכנסיות המזרחיות המאוחרות עם רומא ("יווניות-קתוליות") הם:
יום מותו - 25 בספטמבר (לפי לוח השנה הגרגוריאני - 8 באוקטובר)
יום העברת שרידיו - 5 ביולי (לפי לוח השנה היוליאני - 18 ביולי)
המכון "סן סרז'" בפריז נושא את שמו
סרגיי סבטוסלבסקי למרכז אסיה כדי לתפוס בעלי חיים לגן החיות של קייב.
עד מהרה חלק משמעותי מאוסף גן החיות היו בעלי חיים שנתפסו על ידי המשלחת של סבטוסלבסקי.
ויקטור וסנצוב השתמש בסבטוסלבסקי כמודל לדמותו של משה בקתדרלת ולדימיר הקדוש בקייב.
סרגיי אלכסנדרוביץ' מיכייב הוא פוליטולוג, פוליטיקאי, מגיש רדיו וטלוויזיה רוסי.
חבר במועצה המרכזית של מפלגת רוסיה הוגנת – למען האמת מאז 2021.
סרגיי מיכייב נולד ב-28 במאי 1967 במוסקבה.
בשנים 1985–1987 עשה שירות צבאי בשורות הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
בשנת 1999 סיים את לימודיו בפקולטה לפילוסופיה (המחלקה למדעי המדינה) של אוניברסיטת מוסקבה.
במקביל ללימודיו, שיתף פעולה עם מספר ארגונים פוליטיים, ביניהם קונגרס הקהילות הרוסיות.
בסתיו 2014, הוא הוכרז כפרסונה נון גרטה (אישיות בלתי רצויה) באיחוד האירופי ביוזמת ליטא, כפי שהוא עצמו טוען, בגלל עמדתו בעניין המשבר האוקראיני.
משתתף כמומחה בתוכניות אירוח פוליטיות-חברתיות "ערב עם ולדימיר סולוביוב" ו"ערב ראשון עם ולדימיר סולוביוב".
מ-21 בינואר עד 2 באוגוסט 2019 - יוצר ומנחה תוכנית "מי נגד?" בערוץ הטלוויזיה "רוסיה-1" (בשיתוף עם ולדימיר סולוביוב).
סרגיי מיכאילוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה היה בנו החמישי והילד השישי של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ובן דודו הראשון של אלכסנדר השלישי, קיסר רוסיה.
הוא נולד וגדל בקווקז, שם אביו היה משנה למלך.
בשנת 1881 עברה המשפחה לסנקט פטרבורג.
הוא הפך לחבר קרוב של הצארביץ' ניקולאי, אולם היחסים התפרקו עם נישואיו של ניקולאי השני ועלייתו לכס המלכות.
הנסיך הגדול סרגיי נשאר רווק שחי בארמון אביו בבירה הקיסרית.
הוא ניהל רומן ארוך עם הבלרינה המפורסמת מתילדה קז'שינסקה, שהייתה בעבר פילגשו של ניקולאי השני.
מאוחר יותר היא גם ניהלה רומן עם הנסיך הגדול אנדריי ולדימירוביץ'.
סרגיי זיהה את בנה של מתילדה כשלו ונשאר המגן שלהם עד מותו.
בעקבות מסורת משפחתית, הנסיך הגדול סרגיי המשיך בקריירה צבאית.
שימש כמפקח כללי של התותחנים בדרגת אדיוטנט גנרל.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה ראש מחלקת הארטילריה, תפקיד שנאלץ להתפטר על רקע מחלוקת.
לאחר מכן מונה למפקח השדה הכללי של הארטילריה בסטאבקה.
לאחר נפילת המלוכה, הוא נשאר בבירה הקיסרית לשעבר תוך שמירה על פרופיל נמוך.
עם עליית הבולשביקים לשלטון, הוא נשלח לגלות פנים רוסית.
הוא נרצח על ידי הבולשביקים יחד עם כמה קרובי משפחה נוספים מבית רומנוב ומזכירו האישי באלפאייבסק ב-18 ביולי 1918, יום אחד לאחר רצח הצאר ניקולאי השני ומשפחתו הקרובה ביקטרינבורג.
הנסיך הגדול סרגיי נולד ב-7 באוקטובר (25 בספטמבר לפי הלוח הישן) 1869 בבורג'ומי, באחוזתו של אביו שהתפרסה על במרחק של מטיבליס.
הוא היה הבן החמישי והילד השישי מבין שבעת ילדיהם של מיכאיל ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושל אשתו הנסיכה הגדולה אולגה פיודורובנה.
הוא נקרא סרגיי על שם סרגיוס הקדוש מראדונז', הנסיך הגדול סרגיי מיכאילוביץ' בילה את שנותיו הראשונות בקווקז, עד 1881 כשמשפחתו עברה לסנקט פטרבורג.
הוא גדל בסביבה קפדנית ומיליטריסטית, וזכה לא מעט חיבה מהוריו.
אמו התובענית הייתה משמעת קפדנית וקרה כלפי ילדיה.
כמו אחיו, סרגיי מיכאילוביץ' נועד מלידה לקריירה צבאית.
הוא היה בן שבועיים כאשר נרשם ליחידה צבאית שנקראה על שמו: רגימנט הרגלים וקוסנקי ה-153 של הנסיך הגדול סרגיי מיכאילוביץ'.
סרגיי מיכאילוביץ' אהב את חיי הצבא ושירת במספר רגימנטים.
כמו אביו, הוא נמשך לעבר תחמושת וארטילריה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר לתותחנים מיכאילובסקי, החל את שירותו הצבאי במשמר החיים של חטיבת ארטילריית הפרשים.
ב-1891 הוא הפך לשליש של הקיסר וב-1899 הועלה לדרגת קולונל.
בשנת 1904 הוא מונה לגנרל בחטיבת התותחנים של משמרות הבית של ארמון הצאר.
הוא החליף את אביו בשנת 1905 כמפקח כללי של התותחנים, תפקיד בו החזיק עד 1915 כאשר הודח תחת מחלוקת במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1908 הוא הפך להיות אדיוטנט גנרל.
ב-1914 הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
מינואר 1916 שימש כמפקח שדה כללי של הארטילריה עד שהתפטר מתפקידו הצבאי עם נפילת המלוכה.
סרגיי מיכאילוביץ' היה גבוה, והיה היחיד מבין ילדיו של הנסיך הגדול מיכאל ניקולאייביץ' שירש את עיניו הכחולות ושיערו הבלונדיני של אביו.
הוא התקרח בטרם עת ונחשב לפחות חתיך במשפחה נאה מאוד.
היה לו חוש חד לנלעגות, אבל הוא היה פסימי, כפי שהושפע ממורהו קולונל הלמרסון.
היה לו הרגל לומר "טנט פיס!" (כל כך גרוע!) לכל חדשות רעות.
הוא נחשב לגס רוח ובעל מצב רוח, בו-זמנית, הוא היה כן, מלא חיבה, אהב פשטות והיה נגיש בקלות ללא הבדל מעמדי.
הנסיך הגדול סרגיי מיכאילוביץ' התעניין, בניגוד לאחיו, במתמטיקה ובפיזיקה, מה שחפף עם חיבתו לתותחים.
נטייתו האמנותית היחידה הייתה שירת מקהלה, והוא הקים מקהלת חובבים של יותר משישים קולות, כולל כמה זמרים מקצועיים.
ביים אותם קסטצ'נקו, המאסטר של התיאטרון הקיסרי.
במשך עשור, הקבוצה נפגשה בארמונו של סרגיי מדי יום שני בערב מ-20:00 עד 22:30 לפני שמלחמת רוסיה–יפן הפסיקה אותה.
כמו אחיו גאורגי ואלכסנדר, גם סרגיי מיכאילוביץ' אהב נומיסמטיקה ואסף אוסף גדול של מטבעות.
כמו כל הנסיכים הגדולים, סרגיי היה עשיר מאוד.
מלבד הקצבה הנסיכותית הגדולה שלו בסך 200,000 רובל בשנה, הוא קיבל את ההכנסה ממדינות אישיות עצומות, הכוללות בקתת ציד מסנקט פטרבורג.
במותו של אביו ב-1909, עושרו גדל עוד יותר.
הוא נשאר רווק, גר בבית אביו, ואחר כך עם אחיו הבכור בנווה: ארמון מיכאלובסקי החדש בסנקט פטרבורג.
האולמות והמסדרונות היו כה רחבים עד שסרגיי השתמש באופניים כדי לבקר את אחיו הדוכסים הגדולים גאורגי וניקולאי שהתגוררו באגפים אחרים של הארמון הגדול.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19, הנסיך הגדול סרגיי מיכאילוביץ' היה קרוב במיוחד לאחיו הנסיך הגדול אלכסנדר מיכאילוביץ'.
כשנסעו יחד להודו, הם נאלצו להפסיק את טיולם בבומביי בשנת 1891 עם מותה הפתאומי של אמם.
שני האחים התאהבו בנסיכה הגדולה קסניה אלכסנדרובנה, בת דודתם הראשונה.
היא בחרה באחיו על פני סרגיי ונישאה לאלכסנדר ב-1894. במהלך השנה האחרונה של שלטונו של הצאר אלכסנדר השלישי, סרגיי ואחיו אלכסנדר וגאורגי מיכאילוביץ' היו בני לוויה קבועים של הצאר העתידי, ניקולאי השני.
קרבתם הסתיימה עם עלייתו של ניקולאי לכס המלכות ונישואיו.
כאשר ניקולאי השני, אז הצארביץ', נפרד מפילגשו, הבלרינה המפורסמת מתילדה קז'שינסקה, הוא ביקש מסרגיי לטפל בה.
מ-1894 הפך הנסיך הגדול סרגיי, שהיה אז בן 25, למגן של קז'שינסקה.
הוא פרנס בנדיבות את המאהבת שלו.
בשנת 1895, הדוכס הנסיך קנה עבורה דאצ'ה בסטרלנה .
קז'שינסקה, שהייתה שאפתנית, השתמשה בקשריה עם הרומנובים כדי לקדם את הקריירה שלה.
סרגיי, כנשיא אגודת התיאטראות האימפריאלית, לקח תפקיד פעיל בעולם הבלט כדי להבטיח מקום נכבד לקז'שינסקה בבלט הקיסרי.
למרות שסרגיי היה מסור למתילדה, היא לא הייתה מאוהבת בו והשתמשה בו ככלי להגשמת שאיפותיה.
הוא נשאר ידידה המסור עד סוף ימיו.
הוא מעולם לא התחתן ומצא בחברתה של מתילדה תחליף לחיי משפחה.
בפברואר 1900 פגשה קז'שינסקה את הנסיך הגדול אנדריי ולדימירוביץ', שהיה בנו של הנסיך הגדול ולדימיר אלכסנדרוביץ', בן דודו הראשון של סרגיי.
מתילדה התאהבה באנדריי ועד מהרה הם התחילו מערכת יחסים חדשה.
הנסיך הגדול סרגיי סבל את הרומן שלהם נשאר חבר קרוב ונאמן לבלרינה המפורסמת, אבל היחסים בין שני הנסיכים הגדולים היו מתוחים.
הם ניסו להתחמק זה מזה תוך שהם חולקים את אותה אישה במשך כמעט שני עשורים.
המנאז' א-טרואה הפך מסובך יותר כאשר ב-18 ביוני 1902, מתילדה ילדה בן.
לאחר המהפכה, הן קז'שינסקה והן הנסיך הגדול אנדריי טענו כי אנדריי הוא האב, אך הנסיך הגדול סרגיי היה זה ששמר על מתילדה ובנה בעודו בחיים.
הילד, שהתפרסם במשפחה בכינויו וובה, קיבל את שמו ואת שם הפטרון של ולדימיר סרגייביץ', אם כי שם המשפחה לא פורסם עד 1911. תעודת הלידה הציגה את סרגיי בתור האב, והוא היה מסור לילד.
שאלת אבהותו של ולדימיר נותרה בלתי פתורה.
עם זאת, רוב המקורות מייחסים את האבהות לנסיך הגדול אנדריי ולדימירוביץ', שהילד היה דומה לו.
לנסיך הגדול סרגיי מיכאילוביץ' הייתה מערכת יחסים גם עם הרוזנת ברברה וורונזובה-דסקובה, לבית אורלובה (1870, פריז – 1915, פטרוגרד), אלמנתו של הרוזן איוואן אילרונוביץ' וורונצוב-דסקוב (1866–1897).
ב-1908 היא ילדה בשווייץ בן, אלכסנדר.
נראה כי אביו של אלכסנדר היה הנסיך הגדול סרגיי מיכאילוביץ'.
אלכסנדר (1908, שווייץ – 1979, ניו יורק) אומץ על ידי חברה של אמו, סופיה ולדימירובנה דין, שסבתה הייתה בתו של הצאר ניקולאי הראשון .
את ילדותו בילה באיטליה, שם היה אביו המאמץ בשירות הצי.
אלכסנדר היה אמן ידוע ולעיתים קרובות הציג את צבעי המים שלו בגלריות אמריקאיות.
הוא התחתן פעמיים ומת בארצות הברית ב-1979.
לאחר ביקורים באוסטריה ובגרמניה ב-1913 דיווח סרגיי מיכאילוביץ' לממשלה על עבודתם הקדחתנית של מפעלים צבאיים של מעצמות מרכז אירופה, אך אזהרתו מפני מלחמה קרובה לא נענתה על ידי השרים הרוסים.
בקיץ 1914 ממש לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הנסיך הגדול סרגיי נסע ליד אגם באיקל כאשר חלה בקדחת שיגרונית בצ'יטה.
בשובו למיכאילובסקו, במהלך הימים הראשונים של הסתיו, מחלתו, שהסתבכה עם צדרת, לבשה צורה חמורה.
הוא בילה חמישה חודשים מרותק למיטה לפני שהוכרז כשיר מספיק כדי לחדש את תפקידיו.
הוא מונה למפקח הכללי של התותחנים והוצמד למפקדה הכללית, פעם אחת ערך נסיעה לארכנגלסק כדי לבדוק את התחמושת ששלחו לשם מדינות ההסכמה.
כראש מחלקת הארטילריה, הנסיך הגדול סרגיי ספג אש מיושב ראש הדומה, מיכאיל רודזיאנקו.
שחיתות ורשלנות השתוללו במחלקה והייתה שערורייה על חוזים.
קז'שינסקה הואשמה בקבלת צווים מועדפים לחברות במרדף אחר רווחים כלכליים.
הנסיך הגדול הואשם בכך שלא חשף כנופיית גנבים והגן על מעשיה של המאהבת שלו.
ועדה מיוחדת פתחה בחקירה בנושא ובינואר 1916 נאלץ הנסיך הגדול סרגיי להתפטר מתפקידו כראש מחלקת הארטילריה.
לאחר מכן מונה למפקח השדה הכללי של התותחנים בסטאבקה.
הוא היה בעמדה שבה נאלץ להתמודד עם ניקולאי השני כל יום, וחי באותה רכבת מפקדה עם הצאר.
הוא נהיה פסימי יותר ויותר לגבי תוצאות המלחמה עבור רוסיה, אבל הוא לא יכול היה להשפיע על ניקולאי השני שסמך רק על אשתו אלכסנדרה פיודורובה שלא אהבה את סרגיי מיכאילוביץ' ורשמה אותו בין אויביה.
הצארינה בעקבות השמועות על שחיתות שהעיבה על המוניטין של סרגיי לחצה על בעלה לגרום לסרגיי מיכאילוביץ' להתפטר ממחלקת התותחנים.
השערורייה על השוחד לא גוועה בתקופה האחרונה של רוסיה הקיסרית והנסיך הגדול סרגיי בילה כמעט את כל זמנו בסטאבקה.
הוא נעשה זהיר יותר בניסיון להתרחק מקז'שינסקה, שהשתמשה בו בחיפושיה אחר רווח כספי.
לגבי תוצאות המלחמה, לנסיך הגדול סרגיי לא הייתה תקווה.
עם נפילת המלוכה, הנסיך הגדול סרגיי היה במוהילב בחברת ניקולאי השני כאשר הצאר נאלץ להתפטר.
במהלך החודשים הראשונים של הממשלה הזמנית, הנסיך הגדול סרגיי נשאר במוגילב בגלות מרצון בעצת אחיו הנסיך הגדול ניקולאי מיכאילוביץ', בגלל עננת השחיתות שהייתה תלויה בו כתוצאה משערוריית קז'שינסקה.
עם זאת, לאחר עשרים ושתיים שנים של תחליף לחיי משפחה עם המאהבת שלו, הוא התנגד ללחץ מאחיו לנתק כל קשר עם מתילדה ובנה.
סרגיי מיכאילוביץ' חזר לפטרוגרד בתחילת יוני 1917. הוא נשאר בבירה הקיסרית לשעבר בתקופת הממשלה החוקתית, וחי עם אחיו ניקולאי מיכאילוביץ' בארמון מיכאלובסקי החדש.
הנסיך הגדול סרגיי הציע נישואין לקז'שינסקה.
היא, למרות שדאגה לו, לא אהבה אותו וסירבה.
במקום זאת, היא החליטה להצטרף לנסיך הגדול אנדריי בקווקז.
ב-13 ביולי, הלך הנסיך הגדול סרגיי לתחנת הרכבת של ניקולאי כדי להיפרד ממתילדה ובנה.
לאחר ההפיכה הבולשביקית המוצלחת של נובמבר 1917, פרסמו עיתוני פטרוגרד צו המזמין את כל הרומנובים הגברים להתייצב בפני הצ'קה האימתנית, המשטרה החשאית.
במרץ 1918 זומנו שוב הרומנובים שנרשמו, וכעת נשלחו לגלות ברוסיה הפנימית.
סרגיי מיכאילוביץ' נשלח לוויאטקה, עיירה קטנה למרגלות הרי אורל.
עם מזוודות ביד, הנסיך הגדול הגיע לתחנת הרכבת של ניקולאי ב-4 באפריל 1918 אחר הצהריים.
מזכירו האישי של סרגיי, פדור רמז (1878–1918), הלך אחריו בגלותו.
בשעה שבע באותו ערב, הרכבת יצאה מפטרוגרד לכיוון מזרח לסיביר.
הנסיך הגדול סרגיי הלך לגורלו בחברת מזכירו, שלושת בניו של הנסיך הגדול קונסטנטין קוסנטנטינוביץ' (הנסיכים איוואן, קונסטנטין ואיגור קונסטנטינוביץ') והנסיך ולדימיר פאלי, בנו מהנישואים המורגנטיים של הנסיך הגדול פאבל אלכסנדרוביץ'.
בוויאטקה התאכסן הנסיך הגדול בבית שונה מקרוביו הצעירים בהרבה.
למרות שכולם היו למעשה אסירים, הם הורשו להסתובב בחופשיות ברחבי העיר, ויכלו להשתתף בטקסים בכנסייה מקומית.
אולם מצבם השתנה לאחר אחד עשר ימים בלבד.
ב-30 באפריל, הנסיך הגדול סרגיי, מזכירו ושאר הרומנובים איתם הועברו ליקטרינבורג בפקודת הסובייט האזורי אורל.
המסע נמשך שלושה ימים דרך יער אורל.
ב-3 במאי 1918 הגיעו האסירים ליקטרינבורג.
הם שוכנו במלון פאלאס רויאל ב-Voznesensky Prospekt של העיר.
כמה ימים לאחר מכן הצטרפה אליהם הנסיכה הגדולה אליזבת פיאודורובנה, אחותה של הצארינה, ולכולן ניתן מידה מסוימת של חופש.
למרות שהצאר והצארינה עם ילדיהם היו שם בקרבת מקום בבית איפטייב, הם לא הצליחו ליצור קשר.
לאחר שבועיים החליט הסובייט האזורי של אורל שוב להעביר את הדוכס הגדול סרגיי ואת שאר הרומנובים בקבוצתו.
ב-18 במאי 1918, נאמר להם שהם מועברים לעיירה אלפאייבסק, בצפון אוראל, מיקטרינבורג, והורו להם לארוז במהירות.
עוד באותו אחר הצהריים הם עלו על רכבת וכעבור יומיים הגיעו ליעדם.
הרומנובים הוצבו בבית הספר נפולנאיה, בשולי העיירה.
בית הספר היה קטן, מורכב משישה חדרים בלבד, הריהוט בסיסי אך דל.
כל אסיר קיבל מיטת ברזל.
הם הורשו לעבור לחדרי בית הספר השוממים לשעבר ולסדר את סידורי המגורים שלהם בעצמם.
הנסיך הגדול סרגיי חלק חדר עם פיודור רמז והנסיך פאלי.
למרות שהשבויים היו תחת שמירה קפדנית של חיילי הצבא האדום, הם הורשו לטייל בעיר, לדבר עם אנשים וללכת לכנסייה בימי חגים.
הם התכוננו לבלות זמן רב באלפאייבסק, הם שתלו פרחים וגני ירק ליד בית הספר ובילו שעות רבות בעבודה.
בימים גשומים, הרומנובים קראו זה לזה רומנים רוסיים.
בהדרגה, המשטר הוחמר ונאסר עליהם לצאת לטיולים.
בית הספר היה מוקף בגדר תיל ובתעלות קטנות.
שבועיים לאחר מכן, הם נרצחו.
היו עדי ראייה על רציחות קבוצת רומנוב באלפאייבסק, כפי שסופר על ידי אחד הבולשביקים המקומיים, וסילי ריאבוב.
מאוחר יותר הוא נזכר:"זה היה בלילה של ה-17 עד ה-18 ביולי 1918. כשהיינו בטוחים שכל העיירה ישנה, התגנבנו בשקט דרך החלון לבניין בית הספר.
אף אחד שם לא שם לב לנוכחות שלנו, כולם כבר ישנו.
נכנסנו דרך הדלת הבלתי נעולה לבניין שבו ישנו הנשים, והערנו אותן, ואמרנו להן בשקט להתלבש מיד, שכן יש לקחת אותן למקום בטוח בגלל אפשרות של תקיפה חמושה.
קשרנו את ידיהם מאחורי גבם פה ושם, כיסמנו את עיניהם, ויצאנו לעגלה שכבר חיכתה ליד בית הספר, הושבנו אותם בתוכה ושלחנו אותם ליעדם.
לאחר מכן, נכנסנו לחדר שבו תפוס הגברים.
סיפרנו להם את אותו סיפור כמו שסיפרנו לנשים.
גם הנסיכים הצעירים קונסטנטינוביץ' (בניו של KR) והנסיך פיילי צייתו בענווה.
הוצאנו אותם למסדרון, כיסמנו את עיניהם, קשרנו את ידיהם מאחורי הגב והכנסנו אותם לעגלה אחרת.
החלטנו קודם לכן שהעגלות לא ילכו ביחד.
היחיד שניסה להתנגד לנו היה הנסיך הגדול סרגיי מיכאילוביץ'.
פיזית הוא היה חזק יותר מהשאר.
הוא אמר לנו באופן חד משמעי שהוא לא הולך לשום מקום, כי הוא ידע שכולם הולכים להיהרג.
הוא התבצר מאחורי הארון ומאמצינו להוציא אותו עלו בתוהו.
לבסוף איבדתי את סבלנותי ויריתי הנסיך הגדול.
עם זאת, יריתי רק מתוך כוונה לפצוע אותו קלות ולהפחיד אותו לכניעה.
קשרתי את ידו וכיסיתי את עיניו.
הכנסנו אותו לעגלה האחרונה ויצאנו לדרך.
מיהרנו מאוד: כבר השחר בישר את בוא הבוקר.
בדרך, הנסיך הגדול סרגיי מיכאילוביץ' חזר ואמר שהוא יודע שכולם הולכים להיהרג.
"מעולם לא הייתי מעורב בפוליטיקה.
אהבתי ספורט, שיחקתי ביליארד והתעניינתי בנומיסמטיקה.
למרות שהייתי נסער מאוד מכל מה שעברתי באותו לילה.
למרות זרועו הפצועה, הנסיך הגדול לא התלונן.
הפיר לא היה עמוק במיוחד וכפי שהתברר היה לו מדף בצד אחד שלא היה מכוסה במים".בפיר מס' 7, פיר המכרה העמוק והארוך ביותר שאינו בשימוש, עצרו הקרונות.
כשהם מכוסי עיניים, נצטוו בני רומנוב לעבור על בול עץ שהונח מעל מהמכרה.
הנסיך הגדול סרגיי מיכאילוביץ', האיש המבוגר ביותר בקבוצה, היה היחיד שלא ציית.
הוא השליך את עצמו על השומרים והם ירו בו למוות מיד.
קרוביו נפגעו בראשם והושלכו לתוך הפיר העמוק כשהם עדיין בחיים.
לאחר מכן הונחו כמה רימוני יד.
פתח המכרה היה מלא בעץ יבש והציתו אותו עד שלא נותרו סימני חיים מתחת לאדמה.
ב-28 בספטמבר 1918 כבש הצבא הלבן את אלפאייבסק בתקווה לחלץ את האסירים מבניין בית הספר.
כמה איכרים מקומיים כיוונו את חוקרי היעלמות הרומנובים למכרה הנטוש.
ב-8 באוקטובר החלו לחלץ את הגופות מהפיר.
גופתו של הנסיך הגדול סרגיי מיכאילוביץ' נמצאה כעבור יומיים.
הזיהוי של הרומנובים נעשה על סמך הבגדים שלבשו ועל פי ניירות שנמצאו בכיסיהם.
לחוקרי הצבא הלבן לא היו תיעוד רפואי או שיניים, ואחד-עשר שבועות במכרה שינו באופן מהותי את המראה הפיזי של הקורבנות.
הנתיחה העלתה כי לנסיך הגדול סרגיי מיכאילוביץ' הייתה חבורה בצד שמאל של ראשו, אך מותו נגרם מפציעת ירי בצד ימין של ראשו.
קרוביו של סרגיי קיבלו את המידע שנאסף על מותו.
זה כלל את התמונה של הגופה הנפוחה.
זמן מה לאחר מכן, הנסיכה הגדולה קסניה שלחה למתילדה קז'שינסקה את הפריטים שנמצאו על גופתו של סרגיי.
על שרשרת זהב היה תליון זהב בצורת תפוח אדמה, סמל "מועדון תפוחי האדמה שהצארביץ' ניקולאי, סרגיי, כמה מאחיו וחבריו הקימו בימי נעוריו.
היה גם מדליון זהב קטן עם אזמרגד באמצע, שהיה מתנה לסרגיי מתילדה שנים רבות קודם לכן.
זה הכיל את הדיוקן שלה; חתיכת עשר קופיקות שהוטבעה בשנת 1869, שנת הולדתו של סרגיי, ועליה חרוטים המילים: 21 באוגוסט מאלה – 25 בספטמבר.
לאחר ביצוע הנתיחה, גופות הרומנובים נשטפו, הולבשו בתכריכים לבנים והונחו בארונות קבורה מעץ.
ב-19 באוקטובר התקיים עבורם טקס הלוויה כאשר הארונות הונחו בקריפטה של קתדרלת השילוש הקדוש באלפאייבסק, שם שהו עד יולי 1919. ואז, כשאלפאייבסק עמד להיכבש על ידי הצבא האדום, הועברו הארונות לאירקוטסק .
שם נחו הארונות פחות משישה חודשים, לפני שהתקדמות הצבא האדום אילצה את סילוקם מזרחה.
בתחילת 1920, ארונות המתים עם שרידי הנסיך הגדול סרגיי ואלו שנהרגו עמו הוצאו מרוסיה ברכבת דרך חרבין.
באפריל 1920 הובאו הארונות לבייג'ינג, שם הונחו בקריפטה של הקפלה המחוברת למיסיון הרוסי.
הם נשארו שם עד 1957, אז נקברו בבית הקברות הרוסי האורתודוקסי בזמן שהקפלה נהרסה.
לממשלת ברית המועצות לא היה כל עניין בשימור בית הקברות הרוסי בבייג'ינג ובסוף שנות ה-80 שלטונות סין הסבו אותו לפארק.
על פי ההערכות, הארונות עדיין במקומם, קבורים כעת מתחת לאזור חניה.
לאחר קריסת המשטר הקומוניסטי, פיר המוקשים שבו נהרג הנסיך הגדול עם קרוביו הפך לאתר עלייה לרגל דתי ונבנתה בו קפלה אורתודוקסית.
סרגיי יפוני היה רופא סובייטי-רוסי ממוצא יהודי שהתמחה בפיזיולוגיה והרדמה.
סרגיי יפוני נולד בשנת 1930 בגרוזני למשפחה יהודית-רוסית.
אביו נאום היה יליד דאוגבפילס.
הוא היה פעיל במפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, לחם במלחמת האזרחים ברוסיה ובהמשך נשלח לעבודה בעיר גרוזני.
לאחר מספר שנים המשפחה עברה למוסקבה.
הוא נעצר בשנת 1938 במהלך הטיהורים הגדולים והוצא להורג (שמו טוהר מכל אשמה בשנת 1955).
אשתו נעצרה ונשפטה ל-8 שנות במחנות גולאג.
היא שוחררה בשנת 1945. בתקופת מעצרה, יפוני ואחיו התגוררו אצל קרובי משפחה.
לאחר סיום בית הספר, למד באוניברסיטה רוסית לאומית לחקר מדעי הרפואה אותה סיים בשנת 1954. עד לשנת 1956 הוא עבד בבית חולים אזורי בהרי אלטאי בה קודם למנהל מחלקה.
בשנת 1956 הוא חזר למוסקבה והחל ללמד במכון לרפואה בה למד.
בשנת 1959 הוא התחיל ללמד באוניברסיטה רוסית לאומית לחקר מדעי הרפואה.
בשנת 1964 עבר למכון לכירורגיה ניסויית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
במכון זה הוא עבד שנים רבות.
בשנת 1974 מונה למנהל מרכז לרפואה בלחץ חמצן שהוקם.
התמחה בחקר השפעת חמצן על פעילות גופנית.
הוא פיתח שיטות חדישות בתחום הרדמה.
יפוני פרסם כ-120 מאמרים מדעיים ומספר ספרים.
על פעילות בתחום הרפואה הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל ופרס ברית המועצות (1977).