tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנם כיסאות בר המשמשים, למשל, מצילים בברכות שחיה, או שופטים באולמות ביליארד, ולצורך כך מוזמנים בהתאמה אישית.
כיסאות בר משמשים במהלך סופי שבוע באירלנד את חסידיהם של הפרמייר ליג האנגלית, תופעה שהובילה למעשה להמצאתו של כינוי הגנאי "barstoolers" על ידי המעריצים של ליגת העל האירית בכדורגל.
שטחם של כיסאות בר במקומות מסחריים הולך וגם; כמו כן ישנה עלייה ברכישתם המקוונת דרך האינטרנט.
ניתן לייצר כיסאות בר על פי הזמנה, ולקוחות יכולים לציין מגוון רחב של בדים וגימורים, כמו גם מפרט של אפשרויות אחרות (כגון: גובה, משענת לידיים, משענת לרגל ועוד).
הן כיסאות בר מעץ והן כיסאות בר ממתכת הם רהיטים פופולריים מאוד, כמו גם כיסאות הכוללים שימוש בנירוסטה וכרום ואפשרות לכוון את גובה הכיסא.
בניגוד למאה ה-20 בה השימוש בכיסאות בר היה נפוץ בעיקר עבור מסעדות ובתי קפה, בעשור האחרון גברה הפופולריות של כיסאות בר בקרב דירות ובתים פרטיים בשל העלייה בייצור דלפקים בגובה שיש במטבחים הביתיים.
כיס קולמר היה מובלעת במרכז אלזס, אשר הוחזקה בידי הארמייה הגרמנית ה-19, והותקפה על ידי קבוצת הארמיות השישית של בעלות הברית בינואר-פברואר 1945 במסגרת החזית המערבית במלחמת העולם השנייה.
כיס קולמר נוצר כאשר קבוצת הארמיות השישית בפיקודו של ג'ייקוב דיוורס, ניצלה את הצלחת מבצע דרגון ושחררה את אלזס הדרומית והצפונית, אולם לא הצליחה להשלים את שחרור שטח אלזס.
בדצמבר 1944 ניסו הגרמנים לבצע מתקפת נגד בצפון אלזס במסגרת מבצע נורדווינד, שנחל בתחילה הצלחה אולם נבלם לקראת סוף ינואר.
כישלון המבצע גרם לגרמנים לאבד את היוזמה ההתקפית, ולעבור למגננה בעיירה קולמר וסביבותיה.
הקרבות על כיס קולמר ערכו שלושה שבועות, ובסופו של דבר הצליחו כוחות אמריקניים וצרפתיים לגרש את הכוחות הגרמנים מהכיס, ולחסל אותו.
ב-5 באוגוסט 1944 פלשו בעלות הברית לדרום צרפת במסגרת מבצע דרגון.
הכוח של בעלות הברית בזירה זו הייתה קבוצת הארמיות השישית בפיקודו של ג'ייקוב דיוורס, אשר כללה את הארמייה השביעית האמריקנית בפיקודו של אלכסנדר פאץ' והארמייה הצרפתית הראשונה בפיקודו של ז'אן דה לאטר דה טסיני.
במשך חודש ספטמבר התקדמו הכוחות בדרום צרפת כשהם משחררים שטחים נרחבים.
באוקטובר הובסו הגרמנים בקרב על הרי הווז', ובאמצע נובמבר הגיעו בעלות הברית אל הריין וכבשו מרבית השטח שמדרום לו.
הגרמנים מצדם הצליחו להקים ראש גשר עגול על גדתו הדרומית של הריין, אשר מרכזו היה בעיירה קולמר סמוך לגבול צרפת-גרמניה-שווייץ.
הגרמנים הגנו על האזור בחירוף נפש, בשל תביעתם הישנה על אלזס ולורן, וראו בשני מחוזות אלו את אדמת גרמניה ממש.
התקדמות בעלות הברית הואטה גם כן בשל קשיים לוגיסטיים והתארכות קווי האספקה ככל שהתקדמו בצרפת.
ב-24 בנובמבר 1944 הוציא היטלר פקודה לזיגפריד רספ, מפקד הארמייה ה-19, שעל הארמייה שלו להגן על כיס קולמר או למות.
ב-26 בנובמבר הורה היטלר על הקמת קבוצת ארמיות אוברריין, אשר ריכזה תחתיה את כל היחידות הגרמניות באזור הריין העליון.
היטלר מינה כמפקד הקבוצה את היינריך הימלר, מתוך מחשבה שנוכחותו של זה האחרון תעודד את החיילים.
בפועל, פיקוד של אדם תקיף ומסוכן כמו הימלר על הקבוצה, רק הפך אותה לגוף נפרד בפני עצמו שאינו כפוף לאוברבפסלהאבר ווסט, היינו המפקד העליון של אזור המערב.
ב-16 בדצמבר 1944 פתחה קבוצת ארמיות B של ולטר מודל במתקפת הבליטה על כוחות בעלות הברית בארדנים.
בתחילה הצליחה המתקפה להפתיע את הכוחות האמריקאיים החלשים יחסית באזור.
עד ה-24 בדצמבר יצרה המתקפה הגרמנית בליטה עמוקה בחזית האמריקאית, שעומקה המרבי היה כ-100 ק"מ.
בשל כך החליט הפיקוד העליון האמריקאי לדלל את כוחות הארמייה השביעית באלזס ולתגבר את הכוחות בארדנים.
ב-28 בדצמבר קיים היטלר ישיבת קבינט, אשר במהלכה דרש ממפקדיו לפתוח במתקפה נוספת בחזית המערבית בעידודו של אלפרד יודל.
ב-31 בדצמבר פתחו קבוצת ארמיות G וקבוצת ארמיות אוברריין במבצע נורדווינד על עמדות קבוצת הארמיות השישית ברחבי אלזס.
המתקפה הייתה עזה, והפתיעה לחלוטין את בעלות הברית עד שדווייט אייזנהאואר שקל לפנות את שטרסבורג.
בהדרגה החלו לזרום לאלזס כוחות מהארדנים, ולקראת סוף ינואר 1945 החלה המתקפה מאבדת מעצמתה.
ב-19 בינואר, עוד לפני שנסוגו הגרמנים לעמדות המוצא שלהם, הורה אייזנהאואר לדיוורס להשמיד את כיס קולמר, כחלק מתוכנית בעלות הברית לסגור על הריין לפני הפלישה המתוכננת לגרמניה עצמה.
היות שרוב הכוחות של בעלות הברית באזור היו צרפתים, הטיל דיורס את המשימה על הארמייה הצרפתית הראשונה של לאטר.
חלק גדול מכוחות ארמייה זו כבר לא היו חיילים צרפתים מנוסים, אלא מגויסים טריים יחסית מרחבי הקולוניות של צרפת.
כדי לסייע ללאטר, העביר דיוורס תחת פיקוד הארמייה שלו שתי דיוויזיות אמריקניות שהגיעו מהארדנים, והן הוכפפו תחת הקורפוס הצרפתי ה-2. בהמשך המבצע העביר דיוורס תחת פיקודו של לאטר גם את הקורפוס האמריקני ה-21 בפיקודו של פרנק מילבורן (שהיה קודם לכן חלק מהארמייה האמריקנית השביעית).
לאטר היה, לפיכך, הגנרל הלא אמריקני היחיד שפיקד על כוחות אמריקניים גדולים במלחמת העולם השנייה, אך בד בבד הארמייה שלו הייתה כפופה לקבוצת ארמיות אמריקאית, ובכך הייתה הכוח הצרפתי הגדול ביותר בהיסטוריה שלחם תחת פיקוד זר.
הקורפוס כלל בתחילה את הדיוויזיות המשוריינות ה-12 וה-14, ואת הדיוויזיה ה-36.
להלן סדר הכוחות של הארמייה הצרפתית הראשונה ערב הקרב:
הכוחות הגרמניים בכיס קולמר רוכזו במסגרת הארמייה ה-19 של זיגפריד רספ, אשר הייתה בתחילה חלק מקבוצת ארמיות אוברריין שהייתה תחת פיקודו של היינריך הימלר, ולאחר שקבוצת ארמיות זו פורקה עברה תחת פיקוד קבוצת ארמיות G של פאול האוסר.
סדר הכוחות של הארמייה במהלך הקרב:
סדר כוחות הארמייה ה-19 קורפוס מפקד דיוויזיות עתודת הארמייה הדיוויזיה ההררית ה-2 בריגדת הפאנצר ה-106 פלדהרנהאלה הקורפוס ה-64 מקסימיליאן גרימייס הדיוויזיה ה-198 הדיוויזיה ה-189 דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-708 דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-16 הקורפוס ה-63 אריך אברהם הדיוויזיה ה-338 הדיוויזיה ה-159 הדיוויזיה ה-716
ההתקפה הראשונה על הכיס נפתחה ב-20 בינואר 1945 בידי הקורפוס הצרפתי ה-1 בפיקודו של אנטואן בייתואר.
הקורפוס כלל את הדיוויזיה ה-1 הדיוויזיה המשוריינת ה-2 והדיוויזיה האלג'יראית ה-3. המתקפה נפתחה מצפון למילוז, והיעד שלה היה אנזיסהיים (Ensisheim).
ההתקפה הפתיעה את הקורפוס הגרמני ה-63 בפיקודו של אריך אברהם, אולם בהדרגה נהדפה בשל מתקפת נגד גרמנית ומזג אוויר קשה.
ההתקפה הצליחה לרתק אליה חלק מכוחות העתודה הגרמניים, אולם הצרפתים ספגו אבדות כבדות.
למחרת הצטרף לקרב הקורפוס הצרפתי ה-2, והדיוויזיה ההררית המרוקאית ה-4 הצליחה להתקדם 3 ק"מ לכיוון דרום-מזרח, בעוד הדיוויזיה המרוקאית ה-2 הצליחה להתקדם 6 ק"מ לכיוון צפון-מזרח.
הדיוויזיה האמריקנית ה-3 הצטרפה למתקפה בניסיון לחצות את הנהר איל ולעקוף את קולמר עצמה מצפון ולפתוח את הדרך בפני כוחות השריון הצרפתיים.
ב-24 בינואר ביצעו הגרמנים התקפת נגד גדולה שכללה כוחות שריון רבים.
המתקפה נהדפה בידי הכוחות הקולוניאליים הצרפתיים, והגרמנים איבדו 15 טנקים.
ההתקפה התקדמה יפה חרף בעיות לוגיסטיות כמו גשרים רעועים שלא עמדו בכובד משקלם של הטנקים.
ב-25 בינואר סיימו הגרמנים את מבצע נורדווינד והחלו בנסיגה מהשטחים שכבשו אל העמדות בכיס קולמר.
ב-26 בינואר נעו הכוחות הגרמנים דרך יער הולצוויר (Holtzwihr) ופתחו במתקפה על הרגימנט ה-15 של הדיוויזיה ה-3. ההתקפה נהדפה בין היתר בשל אומץ לבו של לוטננט אודי מרפי אשר טיפס בעצמו לראש צריח טנק בוער והפגיז את הגרמנים באמצעות המקלע.
הגרמנים התבלבלו, והמתקפה נהדפה סופית בעזרת מפציצים שהניסו את הגרמנים חזרה אל היער (על מעשהו קיבל מרפי את מדליית הכבוד) (ההתקפה מתוארת בספר ובסרט (לגיהנום ובחזרה).
עוד באותו היום כבשו האמריקאים את יער רידוייר (Riedwihr), ולמחרת כבשו את יער הולצוויר.
ב-28 בינואר המשיכו גם הצרפתים במתקפתם וכבשו את גרוסנהיים (Grussenheim) ואילשנהיים (Elsenheim), ב-29 בינואר הגיעו האמריקאים אל תעלת העיר קולמר, וב-1 בפברואר הגיעו הצרפתים אל הריין.
הגרמנים פירקו את קבוצת ארמיות אוברריין, ויחידותיה הוכפפו לקבוצת ארמיות G.
היטלר מצדו אסר על נסיגה מהריין.
חיל הרגלים האמריקני חצה את תעלת קולמר כבר ב-29 בינואר, אולם הכוחות המשוריינים חצו רק למחרת.
התקדמות האמריקנים אפשרה לדיוויזיה הצרפתית המשוריינת ה-5 שהייתה חלק מהקורפוס ה-2, להצטרף לקרב ולחצות גם כן את התעלה.
עוד באותו היום כבשו האמריקנים את יורשנהיים (Urschenheim) אולם הצרפתים נהדפו ליד העיירה ארצנהיים (Artzenheim) בידי הגרמנים שהיו מחופרים היטב והשתמשו ביאגדפנתרים.
הצרפתים אבדו שישה טנקים וארבעה נגמ"שים, ורק ב-1 בפברואר נפלה העיירה בידי הקורפוס ה-2. הדיוויזיה האמריקנית ה-3 חצתה את תעלת הרון-ריין בין 2 ל-3 בפברואר, וכבשה את העיירה בייסהיים (Biesheim).
ב-5 בפברואר היא כבשה את ווגילגרום (Vogelgrun), וב-6 בו את העיר ברייזאך החדשה (Neuf-Brisach), אשר בוצרה היטב בידי הגרמנים.
לפני נסיגתם, דאגו הגרמנים להשמיד את הגשרים על הריין המובילים לברייזאך שבגרמניה.
במקביל נכבשה קולמר עצמה בידי הדיוויזיה ה-28. במשך כל הקרבות הנזכרים לעיל, היו הגרמנים נתונים להפצצה מתמדת מצד מטוסי בעלות הברית, והחלו בנסיגה מבולבלת.
ב-9 בפברואר השמיד הקורפוס הצרפתי ה-1 את כוחות המאסף הגרמניים, ולאחר שאלו האחרונים פוצצו את הגשרים על הריין, הושלם חיסולו של כיס קולמר.
בעקבות חיסול כיס קולמר, טוהרה צרפת מהכוחות הגרמניים וקבוצת הארמיות השישית עמדה על הריין מהגבול השווייצרי עד שטרסבורג.
הארמייה ה-19 הגרמנית לא הושמדה לחלוטין, אולם איבדה את חלק הארי של חייליה במהלך הקרב על הכיס.
הגרמנים נאלצו לנטוש באלזס 55 כלי רכב משוריינים ו-66 תותחים, ואבדותיהם מנו לפחות 22,000 איש ואולי אף 38,500. האמריקנים איבדו 8,000 איש, והצרפתים 13,390. שלושה אמריקנים קיבלו את מדליית הכבוד על חלקם בקרב, מתוכם שניים מתו במהלכו.
הדיוויזיה האמריקנית ה-3 כולה קיבלה את אות לגיון הכבוד מטעם צרפת.
דיוורס הועלה ב-8 במרץ לדרגת גנרל, ובכך היה המפקד האמריקני הבכיר ביותר בזירה לאחר אייזנהאואר.
כיום, רחובות רבים באלזס קרויים על שם מפקדים ויחידות שהשתתפו בשחרור הכיס.
ב-15 במרץ 1945 פלשה קבוצת הארמיות לגרמניה עצמה, ופרצה את קו זיגפריד.
הארמייה השביעית כבשה את נירנברג ומינכן, והארמייה הצרפתית הראשונה את קרלסרוהה, דרמשטאדט, שטוטגרט, זיגמרינגן ואולם.
קבוצת הארמיות לחמה עד כניעת גרמניה ב-8 במאי.
כיס הוא תא קטן המיועד לפריטים ומהווה חלק ממלבוש או ממכלול גדול יותר.
בני אדם נזקקו מאז ומתמיד לנשיאת פריטים קטנים שימושיים או רבי ערך.
לפריטים השימושיים, כמו כלי עבודה, נזקקו לצורך ביצוע משימות שונות ומחפצי הערך לא רצו להיפרד, כדי לשמור על הבעלות עליהם.
הכיס הוא תשובה לצורך של בני אדם לשאת איתם פריטים שונים ולהשאיר את הידיים חופשיות.
הנוהג לנשיאת פריטים יקרים (כסף, תכשיטים) בכיסים לא נעלם מעיני הגנבים והיו גנבים שהתמחו בגנבה מכיסים, הם הכייסים.
את הכיסים מתאימים למלבושים השונים, כך, בחולצות, הכיס ממוקם באזור בית החזה ובמכנסיים באזור המותניים.
יש בגדים ללא כיסים, עם כיס בודד או מרובי כיסים.
הכיסים יכולים להיות קטנים או גדולים, עמוקים, נסתרים וסודיים.
חלק מהכיסים מותאמים לייעוד מסוים, למשל הכיס עבור שעון כיס או הכיס המיוחד במכנסי השוטרים, בו שמורה אלת השוטר.
בין המאה ה-17 למאה ה-19, היו לכל אישה לפחות זוג אחד של כיסים, שלא היו מחוברים לבגד, וגם לא נראו מבחוץ, אלא נלבשו מתחת לתחתונית שלהן והיו קשורות למותניהן.
בכיסים אלו הן החזיקו מטבעות, מחט, סליל חוטים, מספריים קטנים לתיקוני בגדים, ממחטה ועוד.
לגברים תפרו כיסים לתוך בטנת הבגדים שלהם.
Gilman] בכתבה בניו יורק טיימס, על כך שבגדי גברים נעלים על בגדי נשים בהיותם מותאמים לכיסים.
נשים לעומת זאת נושאות לעיתים תיקים שלפעמים תפורים לתוך הבגדים, לעיתים קשורים למותניים, לעיתים אחוזים בידיהן, אבל תיק איננו כיס.
וכיסים הם המפריד הגדול שבין לבוש הגברים ללבוש הנשים.
בשנים האחרונות, נשים התחילו להתלונן על כך שבבגדי נשים יש פחות כיסים מאשר בבגדי גברים, מה שמחייב אותן לסחוב תיקים שונים.
הבעיה התגברה עוד יותר כאשר כל אדם כיום יוצא מביתו עם טלפון נייד.
ברשתות חברתיות הופיעו קבוצות בשמות כגון 'כיס לכל שמלה'.
גם בעיתונות מופיעים מאמרים על הבעיה.
במאמר בגארדיאן ב-18 בינואר 2023, כותבת רוזי טלבוט (Rosie Talbot) כיצד שינתה את חייה לאחר שהחליטה להוסיף לבגדיה כיסים בסגנון ה-1890 גדולים מספיק כדי לשאת בהם 'טלפון, מפתחות, ספר, אייפד ואולי אפילו בקבוק יין'.
דווקא מתוך כך שבתקופת היותה סטודנטית התפרנסה מתפירת בגדים תקופתיים והיא מודעת לכיסים הגדולים שהיו אז לנשים.
ישנן שיטות שונות לחיבור כיסים לבגדים.
כיסים יכולים גם לשמש קישוט לבגד.
כיס תפור על הבגד - כמו טלאי.
לעיתים מאותו הבד לעיתים מבד אחר, שיכול להיות שונה במרקמו או צבעיו מבד הבגד.
יש התופרים את הכיסים מבד כפול או מוסיפים בטנה לחיזוק הכיס.
לעיתים מוסיפים לכיסים כאלה קטע עליון שמאפשר את סגירת הכיס עם כפתור.
כיס שנתפר לתוך הבגד- וגוזרים עבורו פתח מיוחד ומעובד.
כיס שתפור לתוך תפר - והפתח שלו חתוך ותפור כך שיראה כחלק מהתפר.
כשהבגד תפור מבד דק, אפשר לתפור את הכיס מאותו הבד.
בבגדים מבדים כבדים [כגון צמר או ג'ינס] נהוג לתפור את פנים הכיס מבדים יותר קלים וזולים.
במקורה המילה כיס מציינת תיק קטן מבד, או אפילו מטפחת קשורה, כיום הכוונה דווקא לתוספת קטנה בבגד או בכלי אחר.
ועל פי זה המילה הושאלה גם לכפל עור קטן בבעלי חיים עם כיסים בגופם, שנועדו לשאת את הצאצאים הצעירים – בעלי חיים אלה נקראים יונקי כיס.
צורת הכיס הובילה לשמות איברים, חפצים או מערכות, כמו כיס המרה, כיס פלוג'ה וכדומה.
גם חפצים שונים יכולים להיות מצוידים בכיסים, מזוודות, ארונות, ארנקים ועוד.
אין פלא שכיסים מופיעים בספרות ובשירה, כולנו מכירים את המשפטים 'תפרו תפרו תפרו לי בגד עם כיסים' מתוך השיר 'שמחה רבה' מילים יפה בלהה.
משוררים מודרניים כותבים על כיסים, ביניהם מיכאל טורז (Michael Torres) הכותב על כיסים שחבר תפר לתוך מעילו, כדי להסתיר סחורה גנובה.
בספרות חז"ל אנו מוצאים את הפסוק: 'בשלושה דברים אדם ניכר בכוסו, בכיסו ובכעסו', על יסוד עירובין סה.
'כיס אחד לכלם', על יסוד משלי א' 14. 'בעל כיסים' על יסוד מנחות סז.
'הלב תלוי בכיס' על יסוד ירושלמי, תרומות מו ב'.
'חסרון כיס' על יסוד קידושין לב.
'כלתה פרוטה מן הכיס' על יסוד סנהדרין צז.
'לא יהיה לך בכיסך אבן ואבן' על יסוד דברים כ"ה 13. 'ממשמש בכיסו' על יסוד בבא קמחא קיח.
'מקצה מחמת חסרון כיס' על יסוד שבת קנז.
כיס אוויר הוא הכינוי שניתן לתופעה של מערבולות ושינויי לחץ נסתרים באוויר, שעלולים לגרום לטלטלות לא נעימות במהלך טיסה ואף לנזק למטוס או לתכולתו.
כ-10 אחוזים מהמטוסים שנקלעים לכיס אוויר נפגעים.
הטלטולים הנגרמים בעת כניסה לכיס אוויר הם משני סוגים, טלטולים מעלה ומטה או טלטולים מצד אל צד.
כשהמטוס עובר מעל זרמי אוויר עולים, הוא נדחף כלפי מעלה בקצב לא אחיד וכשהוא עובר את השפעת זרם האוויר הוא שב לגובה הקודם וכך נוצרים הטלטולים מעלה ומטה.
בעת טיסה בגובה רב מטוסים נקלעים לעיתים לתוך זרם סילון וזה עלול לגרום לטלטולים מצד אל צד עד שהמטוס נחלץ מהזרם.
אם כיוון הזרם תואם את כיוון הטיסה, זרם הסילון עשוי לקצר את הטיסה ולהביא לחיסכון בדלק.
המטוסים בנויים כך שיוכלו להתמודד עם כיסי האוויר בהצלחה.
בשנת 1891 נעזר המהנדס הגרמני אוטו ליליינטל בכיסי אוויר שהגיעו למהירות של 10 מטר בשנייהבזמן שבחן את הדרוויצר גלייטר.
כינורן לבן נקוד המכונה גם כִּנּוֹרָן בָּרֹד וגיטרן ענק (שם מדעי: Rhynchobatus djiddensis) הוא יצור ימי ממשפחת הכנוריתיים שבסדרת הגיטרנאים החי במי האוקיינוס ההודי.
דג זה הוא הגדול בבני סדרת הגיטנראים והוא יכול להגיע לאורך 3.1 מ' ולמשקל 227 ק"ג.
כפי ששמו מרמז הוא בעל גוף דמוי-כינור או גיטרה שטוחים, הודות לסנפירי החזה וסנפירי השת הרחבים שלו שצורתם דומה.
צבעו אפור-כחול עם כתמים לבנים בפלג הגוף העליון.
החוטם מחודד והזנב דק אך בעל אונות כמו של דגי גרם.
הדג מצוי על החולות והשוניות אלמוגים ויכול להסתתר בהם בהסוואה.
הוא טורף דגים קטנים וחסרי חוליות ימיים הכוללים צדפות, דיונונים, וסרטנאים שונים.
לעיתים דג זה שוחה במעלה שפכי נהרות קטנים.
דג זה אינו מטיל ביצים אלא משריץ עד 10 צעירים.
ואולם ההתרבות שלו איטית ובשרו מבוקש למאכל ושימוש במרקים סינים ועל כן מצבו בסכנת הכחדה.
כינת הגוף (שם מדעי: Pediculus humanus humanus; מכונה לפעמים Pediculus humanus Corporis) היא כינה שמופצת על ידי האדם.
המצב של אדם ששורצת אצלו כינת הראש, כינת הגוף, או כינת הערווה ידוע בשם pediculosis.
כיני הגוף הם וקטורים להעברה של טיפוס הבהרות כמגפה, קדחת השוחות וקדחת המערות.
ניתוח רצף הגנום של הגוף פורסם בשנת 2010.
Pediculus humanus humanus (כינת הגוף) נראית זהה ל-Pediculus humanus capitis (כינת הראש) אבל תהיה התרבות ביניהן רק בתנאי מעבדה.
במצב הטבעי שלהם, הן תופסות בתי גידול שונים ולא נפגשות בדרך כלל.
כיני הגוף מטילות את הביצים בבגדים, בעוד כינת הראש מטילה אותן בבסיס השערות.
מחזור החיים של כינת הגוף מורכב משלושה שלבים: ביצה, נימפה ובוגר.
בדרך כלל קל לראות אותן בתפרים של הבגדים של אדם נגוע, במיוחד סביב המותניים, תחת בתי השחי או אפילו בשיער הגוף.
הן בדרך כלל בצבע צהוב בהיר.
בקיעת הביצים של כיני גוף בדרך כלל לוקחת 1–2 שבועות.
נימפה היא כינה לא בוגרת הבוקעת מהביצה.
נימפה נראית כמו כינה בוגרת, אבל היא קטנה יותר.
נימפות מתבגרות בערך 9–12 ימים לאחר הבקיעה.
כדי לחיות, הן חייבות לשתות דם.
גודלה של הכינה הבוגרת הוא בערך בגודל של זרע שומשום (2.5-3.5 מ"מ), יש לה שש רגליים, וצבע הגוף לבן אפרפר.
כדי לחיות, כינים צריכות לשתות דם.
אם הן מופרדות מהמארחים שלהן, הן ימותו.
כיסא אליהו הוא כיסא לברית מילה, שעוצב על ידי זאב רבן ובוצע בין השנים 1925-1916 בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
כיום, נמצא הכיסא באוסף מוזיאון ישראל.
הכיסא, עוצב על ידי זאב רבן הוא מעוטר בדימויים מן המסורת היהודית.
העבודה על הכיסא שילבה את עבודתן של מספר מחלקות ובתי-מלאכה של בית הספר.
הכיסא הושלם בספטמבר-אוקטובר 1925 והוצג ב"אולם הירשברג" של בית הנכות בצלאל לקראת שילוחו לתערוכה "בצלאל" בניו יורק, שהתקיימה בשנת 1926. לאחר התערוכה נמכר הכיסא לבית-כנסת בברוקלין.
בשנת 1982 נרכש הכיסא על ידי מוזיאון ישראל.
בשל ריבוי הפרטים בו, הכיסא נחשב, ביחד עם ארון קודש ממכון ספרטוס, לאחד מן הפריטים החשובים והמורכבים שיוצרו בבצלאל.
בסיס הכיסא מעוטר בשלושה תבליטים ובהם סצנות מקראיות הקשורות לטקס המילה.
בחזית, לדוגמה, מופיע תיאור עקדת יצחק.
משענות הידיים מגולפות בדמות אריות ואילו משענת הגב מעוצבת בדמות לוחות הברית, ובצדדיה קבועים 12 תבליטים, המסמלים את שבטי ישראל.
בצורתה היא מאזכרת חזית של ארון קודש.
הכיסא הוצג פעמים רבות במוזיאון ישראל.
בשנת 1983-1982 הוצג בתערוכה "בצלאל של שץ", בתערוכה "40 יצירות-מופת של יופי וקדושה מאוסף מוזיאון ישראל" (2005) ושולב בתערוכת הקבע של האמנות הישראלית במוזיאון (2015-2010).
כינורן לייביס (שם מדעי: Rhynchobatus laevis) הוא מין של דג סחוס ממשפחת הכנוריתיים שבסדרת הגיטרנאים החי סביב האזור האינדו-פסיפי שבין האוקיינוס ההודי למערב האוקיינוס השקט בין הים הערבי והמפרץ הפרסי ומזרח עד ים סין הדרומי ודרום יפן.
גיטרן זה מצוי בימים הרדודים והוא עולה מדי פעם לשפכי נהרות.
הוא מצוי כיום בסכנת הכחדה חמורה עקב זיהום ימי והרס בתי חיותו.
נוטים לטעות מדי פעם בין מין זה ובין קרוביו כמו המין Rhynchobatus palpebratus שמצוי סביב אוסטרליה והוא בעל גוונים חומים-אפרפרים עם 4 או 5 שורות של כתמים לבנים מכל צד.
מעל סנפירי החזה הרחבים ישנם זוג כתמי-עין בולטים.
גופו שטוח עם חוטם בולט דמוי את חפירה.
הכינורן מגיע בטבע לאורך מרבי של 270 סנטימטרים ולמשקל של 240 קילוגרם.
הכינורן הוא צייד של חסרי חוליות שאותם הוא חושף בעזרת חוטמו הרגיש.
כיסא האהבה הוא מכשיר שיצרה חברה צרפתית לייצור רהיטים בעשור הראשון של המאה ה-20 כדי לאפשר למלך הבריטי אדוארד השביעי לקיים יחסי מין עם שתי נשים או יותר בו זמנית.
הכיסא נוצר לראשונה על ידי יצרנית הרהיטים סוברייה, שהפכה לבעלת המכשיר.
מותניו של המלך נמדדו כ-122 ס"מ זמן קצר לפני הכתרתו.
אולם לפני כן היה המלך אורח קבוע בלה שבנה בפריז, בית בושת צרפתי, והכיסא תוכנן במיוחד לביקורי המלך שם.
הכיסא אפשר לו לקיים את הפנטזיות המיניות שלו מבלי למחוץ את שותפותיו הנשיות.
כיס הרוהר היה קרב כיתור שהתרחש באפריל 1945, בחזית המערבית לקראת סוף מלחמת העולם השנייה, באזור הרוהר בגרמניה.
כ-317,000 חיילים גרמנים נלקחו בשבי יחד עם 24 גנרלים.
האמריקאים ספגו 10,000 נפגעים כולל 2,000 הרוגים או נעדרים.
תוך ניצול כיבוש גשר לודנדורף ברמאגן ב-7 במרץ 1945, קבוצת הארמיות ה-12 (גנרל עומר בראדלי) התקדמה במהירות לשטח גרמניה דרומית לקבוצת ארמיות B (גנרל-פלדמרשל ולטר מודל).
בצפון חצתה קבוצת הארמיות ה-21 של בעלות הברית (פילדמרשל ברנרד מונטגומרי) את הריין במבצע ביזה ב-23 במרץ.
הגורמים המובילים של שתי קבוצות הארמיות של בעלות הברית נפגשו ב-1 באפריל 1945, מזרחית לרוהר, כדי ליצור כיתור של 317,000 חיילים גרמנים ממערב להם.
בעוד עיקר הכוחות האמריקניים התקדמו מזרחה לעבר נהר האלבה, נותרו מאחור 18 דיוויזיות אמריקאיות כדי להשמיד את קבוצת ארמיות B.
צמצום הכיס הגרמני החל ב-1 באפריל על ידי הארמייה האמריקאית התשיעית, עם כוחות הארמייה האמריקאית הראשונה אשר הצטרפו ב-4 באפריל.
במשך 13 ימים הגרמנים עיכבו או התנגדו להתקדמות ארצות הברית.
ב-14 באפריל נפגשו הארמיות הראשונה והתשיעית, פיצלו את הכיס הגרמני לשניים וההתנגדות הגרמנית החלה להתפורר.
לאחר שאיבדה קשר עם יחידותיה, נכנעה הארמייה ה-15 הגרמנית באותו יום.
מודל פיזר את קבוצת הארמיות שלו ב-15 באפריל והורה לפולקסשטורם ולכוחות הלא-לוחמים לזרוק את המדים שלהם וללכת הביתה.
ב-16 באפריל מרבית הכוחות הגרמניים נכנעו בהמוניהם לדיוויזיות האמריקאיות.
ההתנגדות המאורגנת הגיעה לסיומה ב-18 באפריל.
מודל שלא היה מוכן להיכנע וללכת לשבי בעלות הברית, התאבד אחר הצהריים של ה-21 באפריל.
לאחר יום ה-D ביוני 1944, החלו בעלות הברית לדחוף מזרחה לכיוון גרמניה.
במרץ 1945 חצו בעלות הברית את נהר הריין.
דרומית לרוהר, קבוצת הארמיות ה-12 (גנרל עומר בראדלי) רדפה אחר הצבאות הגרמניים המתפוררים וכבשה את גשר לודנדורף על פני הריין ברמאגן עם דיוויזיית השריון ה-9 (חלק מהארמייה הראשונה).
בראדלי ופקודיו ניצלו במהירות את המעבר שנעשה ב-7 במרץ 1945 והרחיבו את ראש הגשר עד שהגשר קרס 10 ימים לאחר מכן.
צפונית לרוהר ב-23 במרץ 1945, קבוצת הארמיות ה-21 של האימפריה הבריטית (פילדמרשל סר ברנרד מונטגומרי), שכללה גם את הארמייה האמריקאית התשיעית, פתחה במבצע ביזה (עם תמיכה של מבצע נבחרת המוטס) שבו חצתה את הריין בריס ו-וזל.
לאחר שחצו את הריין, שתי קבוצות הארמיות יצאו אל העורף הגרמני.
בדרום, בעוד הארמייה השלישית פנתה מזרחה, הארמייה הראשונה פנתה לצפון מזרח ויצרה את הצבת הדרומית של כיתור הרוהר.
בצפון פנתה הארמייה התשיעית, שמאז הקרב על הבליטה הוקצתה לקבוצת הארמיות ה-21, לכיוון דרום-מזרח, ויצרה את הצבת הצפונית, בעוד ששאר קבוצת הארמיות ה-21 יצאה מזרחה וצפון-מזרחה.
עוד לפני השלמת הכיתור, לפעילות בעלות הברית נגד הרוהר הייתה השפעה קריטית על כלכלת גרמניה - ב-26 במרץ ציין יוזף גבלס ביומנו כי לא מגיע עוד פחם מהרוהר.
מול צבאות בעלות הברית עמדו שרידי יחידות ורמאכט מנופצות, כמה יחידות אימונים של אס אס ומספר רב של פולקסשטורם (יחידות מיליציה לגברים מזדקנים, כולל כמה יוצאי מלחמת העולם הראשונה), יחידות הנוער ההיטלראי, שהורכבו מנערים צעירים בגיל 12, כמו גם כוחות תומכים בשירות קרבי וצוותי לופטוואפה.
גורמים מובילים של שתי הצבתות של בעלות הברית נפגשו ב-1 באפריל 1945, ליד ליפשטדט.
עד 4 באפריל הושלם הכיתור והארמייה התשיעית חזרה להיות תחת פיקוד קבוצת הארמיות ה-12. בתוך כיס הרוהר נלכדו כ-370,000 חיילים גרמנים, 14 דיוויזיות מקבוצת ארמיות B ושני קורפוסים מארמיית הצנחנים הראשונה, בסך הכל שרידים של 19 דיוויזיות, ומיליוני אזרחים לכודים בערים שנפגעו קשות מהפצצות בעלות הברית.
רק ל-20% מהחיילים הגרמנים, או 75,000 איש, היו נשק חי"ר, ולעוד 75,000 היו אקדחים בלבד ואספקת תחמושת ודלק היו מועטות.
בקשותיו של מודל להסעה אווירית נדחו על הסף על ידי היטלר עקב עליונות אווירית של בעלות הברית.
כל הבקשות של מודל לסגת או לפרוץ לפני או אחרי יצירת הכיס נדחו על ידי היטלר, שציפה ש"מבצר רוהר" יחזיק מעמד במשך חודשים וירתק מאות אלפי חיילי בעלות הברית.
המטה של קבוצת ארמיות B ידע שיש להם אספקת מזון רק לשלושה שבועות בגלל מיליוני האזרחים שגם הם צריכים להאכיל.
בעוד שהמבצעים העיקריים הופנו מזרחה למרכז וצפון גרמניה, גורמים משלוש ארמיות אמריקאיות התרכזו בכיס, וכבשו אותו קטע אחר קטע.
חייליו של מודל גילו התנגדות חזקה לאורך תעלת דורטמונד-אמס וקו הנהר זיג, החזיקו בעמדותיהם בין ה-4 באפריל ל-9 באפריל ופתחו במתקפת נגד נגד הדיוויזיות ה-75 וה-95 האמריקאיות ליד דורטמונד.
על כל עיר או עיירה גרמנית שנכנעה, בעיר אחרת נלחמו על כל בניין.
ראשי העיר של כמה ערים גרמניות הציגו דגלים לבנים לכוחות הפולשים, כמו בדיסבורג ובאסן, בעוד שהחיילים הגרמנים בדורטמונד, וופרטל והאם נלחמו בקנאות במשך ימים עד למיצוי מוחלט של כל הפוטנציאל הזמין.
נוכחותם של חיילי אס אס הייתה מרכיב נפוץ ברוב המקרים של התנגדות כוללת.
בדרום, ההתקפה של הקורפוס ה-3 והקורפוס המוטס ה-18 ב-5 וב-6 באפריל עוכבה על ידי חיילים גרמנים, שהשתמשו במיומנות בשטח הגלי של מחוז זאוארלנד המיוער ב-80% כדי לאלץ את האמריקנים להילחם על כל נחל, עץ ועיר.
הגרמנים נלחמו בעוצמה למען העיר זיגן כדי למנוע מהאמריקאים לקבל גישה לשטח פתוח.
בסופו של דבר לא יכלו הגרמנים שהיו נחותים מספרית וחסרי ארטילריה לעשות דבר מלבד לעכב את האויב המתקדם, שעבר כ-10 קילומטרים ביום.
עד 11 באפריל כוח הלחימה הגרמני נחלש עד כדי כך שהם הגנו רק על מחסומים ושטחים בנויים לאורך הכבישים הראשיים, נתמכים על ידי כמה טנקים ותותחי סער או תותחי נ"מ בקוטר 2 ס"מ.
בשלב מסוים כיסו הגרמנים עמק במסך עשן עבה, מה שעיכב את דיוויזיית השריון ה-7 לזמן מה.
לאורך הקרב, גנרלים אמריקאים בדרום לא הצליחו להשתמש כראוי בשתי דיוויזיות השריון שלהם, וניסו לשחרר אותן על הגרמנים בכל הזדמנות אך נכשלו עקב החלטות פיקוד גרועות שהשאירו אותם תקועים מאחורי דיוויזיות החי"ר האמריקאיות במשך רוב כיבוש הכיס.
הביצועים של דיוויזיית השריון ה-13 היו הרות אסון במיוחד.
שתי צעדות כביש באורך 400 קילומטרים הספיקו כדי שהפיקוד הקרבי של דיוויזיית השריון ה-13 ירד ל-50% מהכוח התקני של טנקי השרמן שלו עד שהגיע לאזור הקרב.
הדיוויזיה שחוקה לחלוטין, הוטלה מיד לפעולה ב-10 באפריל על ידי מפקד הקורפוס המוטס ה-17 מת'יו רידג'וויי, אשר, בלחץ מפקד הארמייה קורטני ה.
הודג'ס להאיץ את הפעולות, הורה לה לכתר ו"להשמיד" את כוחות גרמנים.
מפקד הדיוויזיה, ג'ון ב' ווגאן, ופקודיו לקחו את הפקודה הזו פשוטו כמשמעו.
התקשורת בין יחידותיה נותקה במהירות והדיוויזיה נעצרה על ידי נחל כאשר נפרסה ל"השמדת" הגרמנים.
היא לא הצליחה להשיג את מטרותיה בזמן, והם הושגו על ידי דיוויזיות חיל הרגלים.
ווגאן נפצע קשה מירי רובה גרמני ליד מחסום כביש והוחלף על ידי ג'ון מיליקין.
ב-7 באפריל השמיים התבהרו וכוחות חילות האוויר הטקטיים ה-IX וה-XXIX החלו להכות את המגינים הגרמנים הנותרים, תוך הפצצת ריכוזי חיילים גרמנים וטורים ממונעים ורתומים לסוסים.
בעלות הברית היו להוטות לשים את ידיהן על כל כלי הרכבת הגרמניים ועל הטייסים האמריקנים נאסר לפגוע ביעד ראשוני רגיל זה, מה שהגביל את היקף פעולות ההפצצה של בעלות הברית.
הקיצוב של תחמושת ארטילריה אמריקנית בוטל ותותחנים אמריקאים לתמיכה בקורפוס ה-16 ירו 259,061 פגזים ב-14 ימים.
ב-10 באפריל הארמייה האמריקאית התשיעית כבשה את אסן.
ב-14 באפריל הארמיות האמריקאיות הראשונה והתשיעית חברו על נהר הרוהר בהאטינגן ופיצלו את הכיס לשניים; החלק הקטן יותר, המזרחי, נכנע למחרת.
מודל איבד קשר עם רוב היחידות שלו ומפקדיו ב-14 באפריל.
הארמייה ה-15 הגרמנית בפיקודו של גוסטב-אדולף פון צנגן נכנעה ב-14 באפריל, לאחר שאיבדה כל שליטה על היחידות הכפופות לה.
הגרמנים המשיכו את הקרב בכיס למרות שום תקווה ריאלית להקלה מלכתחילה, שכן הם ריתקו 18 דיוויזיות אמריקאיות.
במקום לוותר על תפקידו, פילדמרשל מודל פיזר את קבוצת ארמיות B ב-15 באפריל.
כבר ב-7 באפריל היקף ההתקדמות האמריקאית למרכז גרמניה אפשר כל פריצה שהייתה נדרשת.
ראש הסגל של מודל קרל וגנר הפציר בו להציל את חייהם של חיילים ואזרחים גרמנים על ידי כניעה.
מודל סירב, מכיוון שידע שהיטלר לא יאשר זאת.
בנוסף, הוא לא הצליח ליישב את הכניעה עם הדרישות שהציב לקציניו ולאנשיו לאורך המלחמה והקריירה שלו.
אבל הוא גם רצה להציל חיים רבים ככל האפשר עבור הבנייה מחדש שלאחר המלחמה.
הוא הורה על שחרור כל הצעירים והמבוגרים מהצבא.
עד ה-17 באפריל אספקת התחמושת תיגמר, ולכן החיילים הלא-לוחמים יורשו להיכנע באותו יום.
כל הכוחות הקרביים היו אמורים לפרוץ בהרכבים מאורגנים או להניח את נשקם ולחזור הביתה, פקודה מרומזת להיכנע.
עוד לפני שהפקודה הזו הועברה במלואה, ההתנגדות הגרמנית החלה להתמוטט לחלוטין ב-16 באפריל, כאשר שרידי הדיוויזיות והקורפוסים הגרמניים נכנעו בהמוניהם.
מפקד ארמיית הפאנצר החמישית יוזף הרפה נתפס על ידי צנחנים של הדיוויזיה המוטסת ה-17 ב-17 באפריל בעת שניסה לחצות את הריין לכוחות גרמניים בהולנד.
מפקד קורפוס האוויר המוטס ה-18, מת'יו רידג'וויי, שלח עוזר הנושא דגל לבן למפקדה של קבוצת ארמיות B, וקרא למודל להיכנע אך הפילדמרשל סירב, תוך ציון שבועתו להיטלר.
כשביקשו הנחיות על ידי מנהיג החוליה של יחידה גרמנית שעדיין הייתה חמושה, אמר להם מודל ללכת הביתה ושהקרב שלהם הסתיים.
לאחר מכן לחץ את ידיהם ואיחל להם בהצלחה.
החלק המערבי של הכיס המשיך בהתנגדות חלשה עד 18 באפריל.
מודל ניסה להגיע להרי ההארץ דרך הקווים האמריקאיים בטור קטן, אך לא הצליח להגיע.
במקום להיכנע ולעמוד למשפט על פשעי מלחמה, הוא התאבד.
קבוצות התנגדות גרמניות אנטי-נאציות בדיסלדורף ניסו למסור את העיר לצבאות בעלות הברית במה שנקרא "אקציית ריינלנד" כדי לחסוך מדיסלדורף הרס נוסף.
עם זאת, יחידות האס אס הצליחו לדכא את ההתנגדות, והוציאו להורג מספר מהמעורבים.
הוצאות להורג של עובדים זרים ואסירים פוליטיים על ידי הגסטפו כבר התרחשו מאז פברואר.
פעולת ההתנגדות אכן הביאה לביטול הפצצות נוספות על העיר על ידי עוד 800 מפציצים, באמצעות מגע עם האמריקאים.
דיסלדורף נכבשה על ידי אמריקאים ב-17 באפריל ללא קרבות ראויים לציון.
317,000 החיילים הגרמנים מכיס הרוהר, וכמה אזרחים, נכלאו ב-Rheinwiesenlager ("מחנה אחו הריין") ליד רמאגן, מתחם כליאה זמני.
האמריקאים ספגו בערך 10,000 נפגעים תוך צמצום הכיס.
הארמייה התשיעית איבדה 341 הרוגים, 121 נעדרים וקצת פחות מ-2,000 פצועים.
הארמייה הראשונה ספגה פי שלושה, מה שהביא את כמות הנפגעים ל-10,000. הדיוויזיות של הקורפוס ה-3 איבדו 291 הרוגים, 88 נעדרים ו-1,356 פצועים, בעוד שהדיוויזיה ה-8 של הקורפוס המוטס ה-18 איבדה 198 הרוגים, 101 נעדרים ו-1,238 פצועים.
סך הנפגעים עבור יחידות הארמייה ה-15 בקצה המערבי של הכיס אינם רשומים בהיסטוריה הרשמית של ארצות הברית.
האמריקנים שחררו מאות אלפי שבויי מלחמה ועובדי כפייה רעבים, חולים וחלשים, הראשונים מורכבים בעיקר מחיילי הצבא האדום ששמחו מאוד על שחרורם.
לעבדים המשוחררים הייתה גם נטייה לבזוז ולהטיל אימה על האוכלוסייה הגרמנית ולסתום את הדרכים מול הטורים האמריקאים.
האזרחים הגרמנים לא האמינו בתבוסתה של גרמניה.
האמריקאים גם היו עדים להרס שנגרם על ערי ועיירות הרוהר על ידי מסעות ההפצצה של בעלות הברית; בערים רבות החיילים האמריקאים כבשו ערים בהם לא היה דבר מלבד הריסות, בלוק אחר בלוק.
עם זאת, רוב המכונות התעשייתיות הגרמניות, הממוקמות במקומות מוגנים או מבוזרים, שרדו את המתקפה, ללא פגע או נזקקו לתיקונים קלים בלבד.
ציוד כזה הופעל במהירות לאחר לכידתו.
כיס קורלנד היה אזור בחצי האי קורלנד בו נותקה קבוצת ארמיות גרמנית מנציבות הרייך אוסטלנד וכותרה על ידי הצבא האדום במשך כמעט שנה, מיולי 1944 עד מאי 1945.
הכיס נוצר במהלך המתקפה הבלטית של הצבא האדום, כאשר כוחות החזית הבלטית הראשונה הגיעו לים הבלטי ליד ממל (Klaipėda) במהלך מתקפת ממל.
פעולה זו בודדה את קבוצת ארמיות צפון משאר הכוחות הגרמניים, לאחר שנדחקה מדרום על ידי הצבא האדום, נפרסה הקבוצה בין טוקומס וליבאו בלטביה, עם הים הבלטי במערב, מצר אירבה בצפון ומפרץ ריגה במזרח מאחורי הגרמנים.
שמה שונה לקבוצת ארמיות קורלנד ב-25 בינואר, קבוצת הארמיות בכיס קורלנד נותרה מבודדת עד סוף המלחמה.
כאשר נצטוו להיכנע לפיקוד הסובייטי ב-8 במאי, הם היו ב"בלאק-אאוט" ולא קיבלו את הפקודה הרשמית לפני ה-10 במאי, יומיים לאחר כניעת גרמניה הנאצית.
זו הייתה אחת הקבוצות הגרמניות האחרונות שנכנעו באירופה.
קורלנד, שהייתה חלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הלטבית, יחד עם שאר החוף המזרחי והאיים הבלטים, נכבשה על ידי קבוצת ארמיות צפון במהלך 1941. קבוצת ארמיות צפון בילתה את רוב השנתיים הבאות בניסיון לכבוש את לנינגרד, ללא הצלחה.
בינואר 1944 הסיר הצבא הסובייטי את המצור על לנינגרד.
ב-22 ביוני 1944, הצבא האדום פתח במתקפה האסטרטגית הבלארוסית, בשם הקוד מבצע בגרטיון.
המטרה של מתקפה זו הייתה לכבוש מחדש את הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית מהכיבוש הגרמני.
מבצע בגרטיון היה מוצלח ביותר, הביא להרס כמעט מוחלט של קבוצת ארמיות מרכז, והסתיים ב-29 באוגוסט.
בשלביו האחרונים (התקפות קובנה ושיאוליאי), כוחות סובייטים חדרו עמוק לעבר החוף הבלטי, ניתקו את הקשר בין קבוצת ארמיות צפון לבין שרידי קבוצת ארמיות מרכז.
לאחר סיום מבצע בגרטיון, המשיכו הכוחות הסובייטיים בטיהור החוף הבלטי, למרות ניסיונות הגרמנים לשקם את החזית במבצע דופלקופף.
הצבא האדום נלחם במבצע ההתקפי ממל במטרה לבודד את קבוצת ארמיות צפון על ידי כיבוש העיר ממל (קלייפדה).
קרבות ראש הגשר של קורלנד
ב-9 באוקטובר 1944, הכוחות הסובייטיים הגיעו לים הבלטי ליד ממל לאחר שגברו על המפקדה של ארמיית הפאנצר השלישית.
כתוצאה מכך, קבוצת ארמיות צפון נותקה מפרוסיה המזרחית.
היועצים הצבאיים של היטלר - בעיקר היינץ גודריאן, ראש המטה הכללי הגרמני - דחקו בפינוי וניצול של הכוחות כדי לייצב את החזית במרכז אירופה.
עם זאת, היטלר סירב, והורה לכוחות הגרמנים בקורלנד ובאיים האסטוניים היומאה (Dagö) וסארמאה (Ösel) להחזיק מעמד, מתוך אמונה שהם נחוצים כדי להגן על בסיסי הצוללות הגרמניים לאורך החוף הבלטי.
היטלר עדיין האמין שאפשר לנצח במלחמה, וקיווה שהטכנולוגיה החדשה של דניץ לצוללות מסוג XXI תוכל להביא ניצחון לגרמניה בקרב על האוקיינוס האטלנטי, ותאלץ את בעלות הברית לצאת ממערב אירופה.
זה יאפשר לכוחות הגרמניים להתמקד בחזית המזרחית, תוך שימוש בכיס קורלנד כקרש קפיצה למתקפה חדשה.
סירובו של היטלר לפנות את קבוצת הארמיות הביא להתבססותם של יותר מ-200,000 חיילים גרמנים, בעיקר מהארמייה ה-16 והארמייה ה-18, במה שעתיד להתפרסם בפי הגרמנים כ"ראש הגשר של קורלנד".
33 דיוויזיות של קבוצת הארמיות הצפונית, בפיקודו של פרדיננד שרנר, נותקו מפרוסיה המזרחית והתפרשו לאורך חזית שהתפרסה מריגה ללייפאיה, אולם הם נסוגו לעמדת קורלנד הניתנת להגנה, תוך נטישת ריגה.
הכוחות הסובייטיים פתחו בשש התקפות גדולות נגד הכוחות הגרמניים והלטביים שהתבצרו בכיס קורלנד בין ה-15 באוקטובר 1944 ל-4 באפריל 1945. הנסיגות הגרמניות הדו-שלביות במהלך ביצוע השלב השני של המתקפה הבלטית הסובייטית (14 בספטמבר - 24 בנובמבר 1944), לאחר היווצרות הכיס בשלב הראשון של המתקפה הבלטית, מבצע מתקפת ממל.
בין ה-15 ל-22 באוקטובר 1944 – הסובייטים פתחו במבצע המתקפה בריגה ב-15 בשעה 10:00 לאחר מטח ארטילרי כבד.
היטלר התיר למפקד קבוצת הארמיות, פרדיננד שרנר, להתחיל בנסיגה מריגה ב-11 באוקטובר, והעיר נכבשה על ידי החזית הבלטית השלישית ב-13 באוקטובר.
החזית התייצבה כאשר הגוף העיקרי של קבוצת הארמיות צפון מבודד בחצי האי.
מ-27 באוקטובר עד 25 בנובמבר - הסובייטים פתחו במתקפה בניסיון לפרוץ את החזית לעבר Skrunda וסאלדוס כולל בשלב מסוים ייזום מתקפה בו-זמנית של 52 דיוויזיות.
כוחות סובייטים תקפו גם דרומית מזרחית לליאפאיה בניסיון לכבוש את הנמל הזה.
80 דיוויזיות תקפו את הגרמנים בין ה-1 ל-15 בנובמבר בחזית ברוחב 12 ק"מ.
פריצת הדרך הסובייטית נעצרה לאחר כ-4 קילומטרים.
השלב השלישי של הלחימה (המכונה גם "קרב חג המולד האחר") החל ב-21 בדצמבר בהתקפה סובייטית על גרמנים ליד סאלדוס.
החזיתות הבלטיות הסובייטיות השנייה (הגזרה הצפונית) והראשונה (הגזרה הדרומית) החלו במצור, שזירז את ההגנה הגרמנית על היקף קורלנד במהלך הניסיונות הסובייטיים לצמצם אותו.
בקרב זה, בשירות הארמייה ה-22 של החזית הבלטית השנייה, התמודד קורפוס הרובאים הלטבי ה-130 מול דיוויזיית האס אס הלטבית ה-19. הקרב הסתיים ב-31 בדצמבר והחזית התייצבה.
ב-15 בינואר 1945 שונה שמה של קבוצת ארמיות צפון לקבוצת ארמיות קורלנד בפיקודו של גנרל אוברסט לותר רנדוליץ.
באמצע ינואר קיבל היינץ גודריאן את אישורו של היטלר להסיג 7 דיוויזיות מקורלנד, אולם היטלר סירב לשקול נסיגה מוחלטת.
דיוויזיית הפאנצר ה-4, דיוויזיות הרגלים ה-31, ה-32, ה-93, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-11 ושרידי דיוויזיות הרגלים ה-227, ה-218 וה-389 החבוטות והאס אס הלטבית ה-15 הועברו דרך הים.
ב-23 בינואר פתחו הכוחות הסובייטיים במתקפה בניסיון לפרוץ את החזית לכיוון ליאפאיה וסאלדוס.
הם הצליחו לכבוש את ראשי הגשר על נהרות ברטה ו-ורטאיה, אך שוב נהדפו על ידי הגרמנים.
הקרב החמישי החל ב-12 בפברואר בהתקפה סובייטית נגד הגרמנים לעבר Džūkste.
התקפות אחרות התרחשו דרומית לליאפאיה, שם ריכזו הסובייטים 21 דיוויזיות, ומדרום לטוקומס, שם ניסו 11 דיוויזיות לפרוץ את החזית הגרמנית ולהשתלט על העיירה.
ב-16 בפברואר פתחו הסובייטים במתקפה נגד הדיוויזיה ה-19.
ב-8 במאי, נשיא גרמניה קרל דניץ הורו לגנרל אוברסט קרל הילפרט - המפקד האחרון של קבוצת הארמיות - להיכנע.
הילפרט, המטה האישי שלו ומטות של שלוש ארמיות נכנעו למרשל לאוניד גובורוב, מפקד חזית לנינגרד.
בשלב זה, הקבוצה עדיין הייתה מורכבת משאריות של 27 דיוויזיות וחטיבה אחת.
ב-8 במאי הצליח הגנרל אוטו פרידריך ראוסר להשיג תנאי כניעה טובים יותר מהפיקוד הסובייטי.
ב-9 במאי החלה הוועדה הסובייטית בפייליי לחקור את המטה השבוי של קבוצת ארמיות קורלנד, והחל איסוף כללי של שבויים.
עד ה-12 במאי, כ-135,000 חיילים גרמנים נכנעו בכיס קורלנד.
ב-23 במאי הושלם האיסוף הסובייטי של החיילים הגרמנים בכיס קורלנד.
בסך הכל כ-180,000 חיילים גרמנים נלקחו בשבי מהאזור הבלטי.
עיקר שבויי המלחמה הוחזקו בתחילה במחנות גבעות ולדאי.
סדר הכוחות הגרמני (מרץ 1945)
קבוצת ארמיות צפון (עד 25 בינואר 1945)
גנרל אוברסט היינריך פון ויטינגהוף – מ-10 במרץ 1945 גנרל אוברסט לותר רנדוליץ – מ-25 במרץ 1945 גנרל אוברסט קרל הילפרט
גנרל חיל הרגלים קרל הילפרט – מ-10 במרץ 1945 גנרל חיל הרגלים ארנסט-אנטון פון קרוסיג – מ-16 במרץ גנרל הכוחות ההרריים פרידריך-יובסט פולקמר פון קירכנזיטנבאך
הקורפוס ה-16 – גנרל לויטננט ארנסט-אנטון פון קרוסיג – מ-10 במרץ גנרל לויטננט גוטפריד ובר
הדיוויזיה ה-81 – גנרל לויטננט פרנץ אקארד פון בנטיבגני
הדיוויזיה ה-300 – גנרל מיור אנטון אברט
דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-21 – גנרל לויטננט אלברט הנצה, 16 בפברואר 1945 גנרל מיור אוטו בארט
קורפוס האס אס ה-6 – אובר-גרופנפיהרר ולטר קריגר
הדיוויזיה ה-24 – גנרל מיור האראלד שולץ
דיוויזיית הפאנצר ה-12 – גנרל לויטננט ארפו פון בודנהאוזן, מ-14 באפריל 1945 גנרל מיור הורסט פון אוזדום
דיוויזיית הוואפן גרנדיר אס אס ה-19 – גרופנפיהרר ברונו שטרקנבאך
הקורפוס ה-38 – גנרל חיל התותחנים קורט הרצוג
הדיוויזיה ה-122 – גנרל חיל הרגלים פרידריך פאנגוהר, מ-20 בינואר 1945 גנרל מיור ברונו שץ
הדיוויזיה ה-290 – גנרל מיור הנס-יואכים באורמייסטר, מ-25 באפריל 1945 גנרל מיור קרל הנקה, מ-27 באפריל 1945 גנרל לויטננט ברונו אורטלר
הדיוויזיה ה-329 – גנרל לויטננט קונרד מנקל, מ-1 בינואר 1945 גנרל מיור ורנר שולצה
גנרל חיל הרגלים אהרנפריד בגה
הקורפוס ה-1 – גנרל חיל הרגלים פרידריך פאנגוהר, מ-21 באפריל 1945 גנרל לויטננט כריסטיאן אוזינגר
הדיוויזיה ה-218 – גנרל לויטננט ויקטור לאנג, מ-25 בדצמבר 1944 גנרל מיור אינגו פון קולאני, מ-1 במאי 1945 גנרל לויטננט ורנר רנק
הדיוויזיה ה-132 – הגנרל הרברט וגנר, מ-8 בינואר 1945 גנרל מיור רודולף דמה
הקורפוס ה-2 – גנרל חיל הרגלים יוהנס מאייר, מ-1 באפריל 1945 גנרל לויטננט אלפרד גאוזה
הדיוויזיה ה-263 – גנרל לויטננט אלפרד המן
דיוויזיית הפולקסגרנדיר ה-563 – גנרל מיור פרדיננד ברוהל, מ-25 בפברואר 1945 גנרל מיור ורנר נוימן
הקורפוס ה-10 – גנרל חיל התותחנים זיגפריד טומאשקי
הדיוויזיה ה-87 – גנרל מיור הלמוט ולטר, מ-16 בינואר 1945 גנרל לויטננט מאוריץ פרייהר פון שטראכוויץ
הדיוויזיה ה-126 – גנרל לויטננט גוטהרד פישר, מ-5 בינואר 1945 גנרל מיור קורט הלינג
הדיוויזיה ה-30 – גנרל מיור אוטו בארט, מ-30 בינואר 1945 גנרל לויטננט אלברט הנצה
הקורפוס ה-50 – גנרל הכוחות ההרריים פרידריך-יובסט פולקמר פון קירכנזיטנבאך, מ-11 באפריל 1945 גנרל לויטננט ארפו פון בודנהאוזן
הדיוויזיה ה-205 – גנרל מיור ארנסט ביהלר, מ-15 בנובמבר 1944 גנרל מיור קרל-הנס גיזה
הדיוויזיה ה-225 – גנרל לויטננט ולטר ריס
11. הדיוויזיה ה-11 – גנרל לויטננט הלמוט ריימן, מ-18 בנובמבר 1944 גנרל לויטננט גרהרד פייראבנד
דיוויזיית הפאנצר ה-14 – גנרל מיור אוסקר מונצל, מ-25 בנובמבר 1944 גנרל מיור מרטין אונריין, מ-19 בפברואר 1945 אוברסט פרידריך-וילהלם יירגן, מ-22 במרץ 1945 אוברסט פאול לינבורג, מ-25 במרץ 1945 אוברסט קרל-מקס גרסל
דיוויזיית האבטחה ה-52: מבצר ליבאו – גנרל לויטננט אלברכט ברון דיגיון פון מונטטו
דיוויזיית האבטחה ה-201 - גנרל מיור אנטון אברט
דיוויזיית האבטחה ה-207 - מטה בלבד
כנף קרב 54 – אוברסט דיטריך הראבאק
1. Räumbootsflottille – קפיטן-לויטננט קרל הוף
החזית הבלטית הראשונה (גנרל ארמייה איוואן בגרמיאן)
הארמייה 51 (גנרל ארמייה יעקב קרייזר)
ארמיית המשמר השישית (קולונל גנרל איוון צ'יסטיאקוב)
ארמיית ההלם הרביעית (גנרל ארמייה פיוטר מאלישב)
הארמייה ה-42 (לוטננט גנרל ולדימיר פטרוביץ' סבירידוב)
ארמיית ההלם הראשונה (לוטננט גנרל ולדימיר נ.
ארמיית המשמר העשירית (סגן גנרל מיכאיל קזקוב)
קרב קורלנד הראשון נועד להשמיד את הכוחות הגרמניים.
לאחר כישלון זה, חשבונות רשמיים מתעלמים מקורלנד, וקובעים רק שהמטרה הסובייטית הייתה למנוע מהגרמנים להימלט.
בחשבון זה, הפעולות הסובייטיות בקורלנד היו פעולות חסימה הגנתיות.
פעולות האיבה כללו בלימת ניסיונות פריצה גרמניים, והצבא האדום לא עשה מאמץ משותף ללכוד את כיס קורלנד, שהיה בעל חשיבות אסטרטגית מועטה לאחר בידודה של קבוצת ארמיות צפון, בעוד שהמאמץ ההתקפי העיקרי נדרש להתקפות ויסלה-אודר וברלין.
הכוחות הסובייטיים ספגו אבדות נמוכות בהתאם.
המחקר המודרני של גריגורי קריבושייב מצביע על סך של 160,948 אבדות סובייטיות בין ה-16 בפברואר ל-8 במאי 1945": 30,501 אבדות "בלתי ניתנות לשחזור" ו-130,447 "מסיבות רפואיות".
לפי ההיסטוריון הרוסי אלכסיי איסייב, קורלנד הייתה חזית פריפריאלית הן עבור הסובייטים והן עבור הגרמנים.
המטרה הסובייטית הייתה למנוע את הובלת החיילים הגרמנים שם דרך הים כדי לתגבר את הגנת ברלין.
פעולות ברית המועצות נועדו לבודד עוד יותר ולהשמיד את האויב, אך כוחם של הכוחות התוקפים היה נמוך מכדי לבצע התקדמות משמעותית בשטח הקשה.
המפקדים הסובייטים פעלו במיומנות וכתוצאה מכך מספר האבידות שדווח היה נמוך.
סטלין התכוון בתחילה להשמיד את הכוחות הגרמניים בקורלנד, ודיווח בספטמבר 1944 שהוא "מטהר" את המדינות הבלטיות, ובנובמבר, שהגרמנים "מוכים כעת עד תום".
כבר במרץ 1945, סטלין עדיין העלה טענות שהכוחות הגרמניים בקורלנד יובסו בקרוב.
ניצחון זה היה הכרחי, בעיני סטלין, כדי לבסס מחדש את השליטה הסובייטית על גבולותיה ב-1941 בעקבות סיפוח המדינות הבלטיות.
הסובייטים פתחו בשש מתקפות כדי להביס את קבוצת ארמיות קורלנד.
לאורך המערכה נגד כיס קורלנד, הכוחות הסובייטיים לא התקדמו יותר מ-25 מיילים לשום מקום לאורך החזית, והסתיימו לא יותר מכמה קילומטרים קדימה מהעמדות המקוריות שלהם לאחר שבעה חודשים של עימות.
הפעולות הסובייטיות נפגעו בשל השטח הקשה ומזג האוויר הגרוע.
קבוצת הארמיות הגרמנית דיווחה על גרימת אבדות כבדות לסובייטים.
עם זאת, בהיעדר נשק כבד והיעדר כמעט מוחלט של תמיכה אווירית, סך הנפגעים הגרמנים בקורלנד היו כבדים גם כן, והוערכו בלמעלה מ-150,000.
נסיגת היחידות הסובייטיות החל מדצמבר 1944 מצביעה על כך שהפיקוד הסובייטי לא ראה בקורלנד חשיבות כמו גזרות אחרות בחזית המזרחית.
השמדת הכוחות הגרמניים שם לא הייתה שווה את המאמץ והמטרה הייתה כעת למנוע מהם לפרוץ.
שלוש ההתקפות הבאות נועדו ככל הנראה למנוע את פינוי החיילים הגרמנים דרך הים.
בתחילת אפריל 1945, הסובייטים ראו בכוחות הגרמנים בקורלנד לא הרבה יותר מאשר שבויים המפרנסים את עצמם.
ב-9 במאי 1945, הגנרל איוואן בגרמיאן קיבל את כניעת הכוחות הגרמניים באחוזת אזרה בדרום מערב לטביה.
לפי הרישומים הרוסיים, 146,000 חיילים גרמנים ולטבים נלקחו בשבי, כולל 28 גנרלים ו-5,083 קצינים, ונלקחו למחנות בלב ברית המועצות ונכלאו במשך שנים.
ההנחה הנוכחית מעמידה את מספר הנכנעים על כ-190,000 גרמנים כולל 42 גנרלים - ביניהם המפקד הגרמני, קרל הילפרט, שמת בשבי הסובייטי ב-1947 - וכ-14,000 לטבים.
הסובייטים עצרו את כל הגברים בין הגילאים 16 ל-60, וניהלו מסעות כריתת יערות נרחבים, תוך שריפת שטחי יער כדי לסלק את המתנגדים.
כינת ציפורים היא כינה כוססת (חרק קטן נושך), הנצמדת כטפילה לבעלי חיים בעלי דם חם, ובמיוחד לציפורים.
כיני ציפורים ניזונות מנוצות, עור או לעיתים מדם.
אין להם כנפיים, וחלקי הפה הנושכים שלהם מבחינים בינן לבין כינים אמיתיות, היונקות דם.
כמעט כל הציפורים המבויתות הן מארחות של לפחות מין אחד של כינת ציפורים.
תרנגולות ועופות אחרים מותקפים על ידי סוגים רבים של כיני ציפורים.
בדרך כלל, כיני ציפורים אינן גורמות נזק רב לציפור אלא אם כן היא נגועה בצורה חריגה כמו במקרה של ציפורים עם מקור פגום שאינם יכולים לטפל בעצמם כראוי.
במקרים כאלה, הגירוי מהכינים עלול לגרום לציפור לפגוע בעצמה על ידי גירוד.
במקרים קיצוניים, הנגע עלול להפריע לייצור הביצים ולפיטום העופות.
בניגוד לכינים אמיתיות, כיני עופות אינן נושאות מחלות זיהומיות.
כיוון שכיני הציפורים התפתחו יחד עם המארחים הספציפיים שלהם, קשרים פילוגנטיים בין כיני ציפורים הם לפעמים שימושיים כאשר מנסים לקבוע קשרים פילוגנטיים בין ציפורים.
בעבר, כל הכינים הכוססות נחשבו לחלק מענף בשם מאלופגה (Mallophaga, שהתברר בהמשך כקבוצה פרפילטית) בעוד שהכינים היונקות משויכות לענף אח בשם אנופלורה (Anoplura).
סיווג מחדש (Clay, 1970) שילב שני ענפים אלה לסדרה (או פרבו-סדרה) פתירפטרה (Phthiraptera), הכוללת 5 ענפים שבה כיני העופות שייכים לשני תתי-סדרות (או ענפים) - אמבליצרה ואישנוצרה.
חלק מחברי תת-הסדרות הללו אינם טפילי ציפורים ולכן אינם כיני ציפורים.: 2010–202
המשפחות שהן טפיליות לציפורים הן:
משפחת Menoponidae - ציפורים, בעיקר תרנגולות.
משפחת Laemobothriidae - ציפורי מים וניצים.
משפחת Ricinidae - יונקי דבש וציפורי שיר.
משפחת Philopteridae - ציפורים, בעיקר תרגולות.
כיסא ארגונומי הוא רהיט משרדי המותאם בקפידה לתמוך בבריאות ובנוחות המשתמש במהלך שעות עבודה ארוכות.
מבוסס על מדע הארגונומיה, שחוקר את היחסים בין האדם לסביבתו, כיסא זה מעוצב להתאמה אופטימלית לצרכים הבסיסיים של הגוף, מקדם ישיבה בעלת תנוחה נכונה, ומפחית את הסיכון לפציעות ולבעיות בריאותיות.
המאפיינים המרכזיים של כיסא ארגונומי כוללים תמיכה גבית מתכווננת, גובה מושב ניתן להתאמה, משענות זרועות מתכווננות ויכולת לשינוי זווית הישיבה, המאפשרים למשתמש לשמור על ישיבה פעילה ובריאה.
עיצובו של כיסא ארגונומי מכוון להבטיח שהסביבה המשרדית תתמוך ולא תפגע בבריאות העובדים, תוך שיפור התפוקה והיעילות בעבודה.
המונח "ארגונומיה" הופיע לראשונה במסגרת כתב העת "מתווה הארגונומיה, או מדע העבודה", שנכתב על ידי וויצ'ך יסטרבובסקי ב-1857. עם זאת, רק בשנת 1900 החלו להופיע עיצובים ראשונים שנועדו לסייע לפרודוקטיביות של העובדים, תוך הכרה בחשיבות המאמץ הפיזי שעובדים השקיעו בעבודתם.
עיקרון הארגונומיה החל להתקבל בהדרגה בתעשייה, אך לקח זמן רב עד שהוא התפשט גם לסביבת המשרד.
התלונות על לחצים וכאבים (בעיקר כאבי גב) הקשורים לישיבה ממושכת החלו להגבר בעקבות הגידול במספר העובדים במשרדים.
בשנת 1968, המעצב הגרמני וילפרד דאופין זומן לחקור את השפעת המחשב על רהיטי המשרד באותה תקופה.
כתוצאה ממחקר זה, נוצר הכיסא הארגונומי הראשון בעולם, שהעניק לעובדים המשרדיים את היכולת להתאים את הכיסא לגובה האישי ולהעדפות האישיות שלהם.
מאז, הכיסאות הארגונומיים המשיכו להתפתח ולהשתכלל, כאשר הוסיפו להם גלגלים, תמיכה בחלק התחתון של הגב ומאפיינים נוספים שהובילו לנוחות גדולה יותר לעובדים.
העיצובים הראשונים היו יחסית בסיסיים, אך הם היוו את הבסיס להתפתחות עתידית.
סביבות העבודה המודרניות הפכו לעשירות יותר מבחינה חזותית, תוך קידום תרבות חברתית שמעודדת חללים פתוחים, ריהוט מפואר ואווירה רגועה ושיתופית.
הכיסא הארגונומי מבטיח שהעובדים יישארו נוחים ומתומכים במהלך היום, מזעיר את הסיכון לכאבים ומתחים, תוך שהוא מוסיף נגיעה דינמית וחזותית לעיצוב המשרד.
כיסאות ארגונומיים מגלמים את העקרונות המרכזיים של הארגונומיה: העדפת נוחות, פונקציונליות ותמיכה.
הם מעוצבים בקפידה כדי להתאים באופן אידיאלי לגוף המשתמש, תוך קידום ישיבה נכונה, מיזום התמרן נכון של החוליות ומניעת כאבי שרירים ומחלות שלד-שריר.
במרכז עיצובם של כיסאות אלה עומדים מאפיינים ארגונומיים חיוניים, כולל גובה מושב ניתן להתאמה, תמיכה באזור החלק התחתון של הגב, משענות זרועות מתכווננות ומנגנון השכבה.
העקרונות הללו חיוניים בעיצוב ובמיקום של כיסאות משרדיים ארגונומיים בחלל העבודה.
ליבת העיצוב של כיסא ארגונומי מתמקדת בקידום ישיבה אופטימלית והתמרן חוליות נכון.
דרך התאמת גובה המושב, המשתמשים יכולים למצוא את התנוחה האידיאלית שבה הרגליים מונחות ישר על הרצפה, מה שמבטיח זווית של 90 מעלות בירכיים ובברכיים – נדבך חשוב לבריאות החוליות.
התמיכה בחלק התחתון של הגב מפחיתה מתח בגב התחתון, ומקדמת ישיבה טובה יותר.
בנוסף, האפשרות להתאמה אישית של משענות הזרועות מקלה על מתח בכתפיים ובזרועות, ומנגנון השכבה מספק הקלה מתקופות ארוכות של ישיבה סטטית, משפר את הזרימה הדם ומפחית עייפות בשרירים.
הבנה עמוקה של עקרונות אלה היא מפתח לאופטימיזציה של תכנון והסדרת כיסאות משרדיים ארגונומיים.
אינטגרציה אסטרטגית שלהם, בין אם בתחנות עבודה אישיות למשימות ממושכות או במרחבים שיתופיים לקידום דיונים דינמיים, יוצרת מורק ול של בריאות ופרודוקטיביות.
כיסאות ארגונומיים אינם רק חפצי ריהוט; הם מבטאים הבנה עמוקה של תנועת האדם, ומשלבים צורה עם פונקציה.
ככל שמקומות העבודה מאמצים את הסינרגיה הזו, כך כיסאות ארגונומיים הופכים לשומרים על בריאות ופרודוקטיביות העובדים, ומדגישים את הרעיון שעיצוב אופטימלי הוא השקעה מהותית ולא רק נוחות חיצונית.
ישיבה פעילה: כיסאות ארגונומיים מעודדים ישיבה פעילה, שבה השרירים המרכזיים עובדים והיציבה משתפרת.
הם מסייעים לשמור על הפעילות של הגוף גם במהלך ישיבה ממושכת.
רב-גוניות: ניתן להשתמש בהם גם ככיסאות משרדיים וגם למטרות פעילות גופנית, הודות לעיצובם המותאם למגוון פעילויות.
יתרונות ליציבה: מעודדים ישיבה דינמית שמפחיתה את הסיכון לבעיות הנובעות משהייה יתר במצב של ישיבה.
מניעת עייפות: עיצובם של כיסאות אלה נועד למנוע עייפות של הגוף על ידי תמיכה נכונה ולחץ אחיד וקיים על החוליות, הצוואר והראש.
נוחות מרבית: מאפיינים כגון גובה מושב מתכוונן, תמיכת גב תחתון ועומק מושב מאפשרים התאמה אישית לסוג הגוף ולצרכים האישיים.
זה מסייע בהקטנת מתח ושיפור הריכוז בעבודה.
מניעת פציעות מחזוריות: הכיסא הנכון, המותאם לגופך, יכול לשמור על שרירים רפויים אך לא רפים, דבר המקדם תנועות יעילות ומפחית את הסיכון לפציעות.
שיפור זרימת הדם והקלה על כאבי מפרקים: על ידי ישיבה נכונה והתאמה מלאה לגוף, כיסאות ארגונומיים תורמים לזרימת דם טובה יותר ולהקטנת כאבי מפרקים, מה שמשפר את הריכוז והתפוקה.
תקופת הסתגלות: עלולה להיות דרושה זמן להסתגלות לישיבה על כדור, ותחילת השימוש עלולה להרגיש לא נוחה.
תמיכה גבית מוגבלת: חסרת תמיכה גבית קלאסית, מה שעשוי להוות חשש עבור אנשים מסוימים.
כיסא חשמלי הוא מתקן ששימש בארצות הברית במהלך המאה ה-20 להוצאה להורג של פושעים שנגזר עליהם עונש מוות.
השימוש הראשון בכיסא חשמלי היה בסוף המאה ה-19, ונראה שעם פרוס המאה ה-21 הולך ונעלם השימוש באמצעי זה לטובת זריקת רעל.
הכיסא החשמלי שימש להוצאות להורג גם בפיליפינים.
הכיסא החשמלי המעשי הוא פרי המצאתו של הרולד בראון.
בראון הועסק על ידי תומאס אדיסון במחקר שוק חשמלי ופיתוח הכיסא החשמלי.
בשל תמיכתו של אדיסון בעבודתו של בראון, יש המייחסים בטעות את ההמצאה לאדיסון.
התכנון של בראון התבסס על זרם חילופין, שהתגלה זה מכבר כמתחרה לזרם הישר, היעיל-פחות להעברה.
במסגרת התעמולה בין הזרם הישר בו תמך אדיסון לזרם החילופין ("מלחמת הזרמים"), ניסה אדיסון להוכיח שזרם החילופין מסוכן ושאין להשתמש בו לשימוש ביתי ויחד עם בראון חישמל למוות חיות שונות.
הדבר הוביל לשיא עם תכנונו של כיסא ההוצאה להורג, אשר יועד למורשעים ברצח בני-אדם.
מדינת ניו יורק הקימה בשנת 1886 ועדה כדי למצוא שיטה חדשה והומנית יותר להוצאה להורג שתחליף את התלייה.
גם אדיסון וגם וסטינגהאוז, שהתחרו ביניהם על הטכניקה להובלת חשמל, לא רצו שהאמצעים החשמליים שלהם יבחרו, שכן הם פחדו שהצרכנים לא ירצו בבתיהם את אותו סוג של חשמל המשמש להריגת פושעים.
כדי להוכיח שזרם חילופין עדיף לשם הוצאה להורג, הרגו בראון ואדיסון בעלי חיים רבים בעת שבחנו את אב-הטיפוס שלהם.
הם אף ערכו הדגמות של הוצאות להורג של בעלי חיים לעיני התקשורת כדי לוודא שדווקא זרם החילופין יקושר להוצאה להורג בחישמול.
רוב הניסויים הללו נערכו במעבדתו של אדיסון בווסט אורנג' שבניו ג'רזי בשנת 1888. בשנת 1903, כעשור לאחר תום מלחמת הזרמים, הומתה פילה באמצעות מכת חשמל, אולם היסטוריונים סבורים כי לאדיסון לא היה קשר למותה.
הניסויים הצליחו להשיג את מטרתם, והוועדה אכן אמצה בשנת 1889 את הכיסא החשמלי המופעל בזרם חילופין.
הנידון למוות נקשר לכיסא, כשאלקטרודה אחת מחוברת לראשו ואלקטרודה נוספת מחוברת לרגלו.
זרם החשמל הופעל לפחות פעמיים למספר דקות, תלוי במוצא להורג.
בתחילה הועבר זרם החשמל במתח של 2,000 וולט כדי לשבור את ההתנגדות של העור ולגרום לאובדן הכרה (באופן תאורטי).
אז ניתן להשתמש במתח נמוך יותר כדי למנוע בערה.
עוצמת הזרם המועבר בגוף הוא 8 אמפר.
גופת המוצא להורג התחממה עד לטמפרטורה של 59° צלזיוס והזרם החשמלי גרם נזק רב לאברים הפנימיים.
באופן תאורטי, אובדן ההכרה אמור להתרחש תוך חלקיק שנייה.
בפועל, היו דיווחים על ראשי נידונים שעלו בלהבות, על שנאים שנשרפו, ועל נידונים למוות הזועקים מכאב על רצפת חדר ההוצאה להורג, במהלך תיקון הכיסא.
בשנת 1946 הכיסא כשל בהוצאה להורג של וילי פרנסיס, שלפי הדיווחים זעק "עצרו!
תנו לי לנשום!" ("Stop it!
Let me breathe!") בעת שבוצע ניסיון ההוצאה להורג.
התברר שהכיסא (הנייד) הותקן שלא כהלכה על ידי אחראי שיכור.
התיק הובא בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית, כשפרקליטיו של פרנסיס טוענים שאף שפרנסיס לא מת, הוא למעשה הוצא להורג.
הטיעון נדחה, ופרנסיס הוצא להורג בשנית בכיסא החשמלי בשנה שלאחר מכן.
נוסף על כך, בלי קשר לאיכות ההוצאה להורג, חלק מעור הנידון נשרף תמיד ויש צורך בהפרדת העור והנוזל לאחר המוות.
הנידון גם מאבד את השליטה על השרירים לאחר מכת הזרם הראשונית מה שגורם לאיבוד השליטה על הסוגרים ולכך שהנידון מטיל את מימיו ואת צרכיו ללא שליטה על הרצפה מתחת לכיסא.
בשל כך שונו מעט הכיסאות החשמליים המודרניים - הם רופדו, וצוידו בחגורות בטיחות כמו במכוניות.
ירידת קרנו של הכיסא החשמלי
לאחר שטקסס אמצה את זריקת הרעל כאמצעי הוצאה להורג בשנת 1982, הלך ופחת השימוש בכיסא החשמלי.
נכון לשנת 2025, רק אלבמה, פלורידה, דרום קרוליינה, וטנסי, וקנטקי מאפשרות הוצאה להורג בכיסא חשמלי.
ארקנסו ואוקלהומה מאפשרות הוצאה להורג בכיסא חשמלי אם זריקה קטלנית תיחשב אי פעם כבלתי חוקתית.
קנטקי מאפשרת שימוש בכיסא חשמלי לאסיר שנידון לפני ה-31 במרץ 1998. הכיסא החשמלי נותר אלטרנטיבה מקובלת בלואיזיאנה, מיסיסיפי ואוקלהומה, במקרים שבהם שיטות הוצאה להורג אחרות נפסלות כלא-חוקתיות בזמן ההוצאה להורג.
עד לפברואר 2008 היה הנידון רשאי לבחור בזריקת רעל במקום בכיסא חשמלי בכל המדינות שבהן נעשה שימוש בכיסא זולת נברסקה.
ההמתה באמצעות כיסא החשמלי ספגה ביקורת בשל מספר מקרים בהם הנידון לא מת מיד אלא נדרשו מספר מכות חשמל כדי להורגו.
בשל כך נטען שזהו עונש אכזרי ויוצא דופן ולפיכך עומד בניגוד לחוקת ארצות הברית.
בנברסקה המשיכו לבצע הוצאה להורג רק באמצעות כיסא חשמלי בעיקר בשל פעולתם של מתנגדי עונש המוות בבית המחוקקים שלה.
אלה קיוו שייקבע שהוצאה להורג בדרך זו היא עונש אכזרי ויוצא דופן, ושכך תישאר המדינה ללא אמצעי חוקי לביצוע עונש מוות אם זריקת הרעל לא תהפוך לחוקית.