tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא ייצג את ממשל קלינטון במשא ומתן התקציבי עם הקונגרס וכיהן כחבר במועצה לביטחון לאומי.
בתום כהונת ממשל קלינטון שימש לו סגן נשיא באוניברסיטת ניו יורק ופרופסור בבית הספר לשירות הציבורי באוניברסיטה.
ביוני 2006 מונה למנהל בחברת הפיננסים סיטיגרופ.
עם היבחרו של ברק אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית מונה על ידי הנשיא הנבחר, כבר בתקופת המעבר, כסגן מזכירת המדינה הילרי קלינטון עם אחריות לתחום התקציבים והמנהל, כאשר מקבילו ג'יימס סטיינברג מונה כאחראי לתחום המדיניות.
ביולי 2010 הודיע אובמה כי בחר בלו להחליף את ראש משרד הניהול והתקצוב בבית הלבן, פיטר אורסג, ומינויו אושר בסנאט בנובמבר.
תפקידים נוספים שמילא הם חבר במועצה ליחסי חוץ, בוועד המייעץ למכון ברוקינגס והאקדמיה הלאומית לביטוח לאומי.
בנוסף הוא חבר בארגון המשפטנים של וושינגטון די.
הוא מתגורר בשכונת ריברדייל ברובע הברונקס שבניו יורק.
ב-10 בינואר 2013 הודיע נשיא ארצות הברית ברק אובמה שבכוונתו למנות את לו למזכיר האוצר.
ב-27 בפברואר אישר הסנאט את המינוי, ולמחרת הושבע לו והחל את כהונתו.
ביוני 2014 נבחר לו על ידי ה"ג'רוזלם פוסט" במקום הראשון ברשימת 50 היהודים המשפיעים ביותר בעולם.
ב-5 בספטמבר 2023 הודיע נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן שבכוונתו למנות את לו לשגריר ארצות הברית בישראל.
ב-31 באוקטובר אישר הסנאט את המינוי.
ב-5 בנובמבר 2023 מסר לו את כתב ההאמנה שלו לנשיא יצחק הרצוג.
בתקופת כהונתו כשגריר ארצות הברית בישראל (2023–2025) היה לו מעורב בניהול המשבר ההומניטרי ברצועת עזה לאחר מתקפת חמאס באוקטובר 2023. יחד עם שליח הממשל לעניינים הומניטריים, דייוויד סאטרפילד, פעל לו לשמירה על מעבר סיוע הומניטרי לרצועה, ובכך מנע, לטענתו, התרחבות של רעב המוני.
במאמר שפרסם עם סאטרפילד בכתב העת Foreign Affairs באוגוסט 2025 תיאר את מאמצי הממשל האמריקאי לקדם הכנסת מאות משאיות סיוע מדי יום ואת הלחצים המדיניים שהופעלו על ישראל לשם כך.
כהונתו של לו הסתיימה באפריל 2025, עם כניסתו לתפקיד של מייק האקבי, לשעבר מושל ארקנסו.
מועמדותו של האקבי אושרה בסנאט האמריקני ב־9 באפריל 2025, והוא הגיש את כתב ההאמנה שלו לנשיא המדינה יצחק הרצוג ב־21 באפריל 2025.
וֶלדון ליאו "ג'ק" טיגרדן היה מוזיקאי ג'אז, נגן טרומבון משפיע בעידן הסווינג וזמר.
יליד טקסס, בן למשפחה מוזיקלית.
גם אחיו צ'ארלי ונורמה היו מוזיקאים נודעים.
הוא החל לנגן בבריטון בגיל עשר ועבר לטרומבון בגיל צעיר.
את סגנון נגינתו פיתח בעצמו, ללא הנחיה מקצועית ולכן הגיע להמצאות ודרכים מקוריות להפקת צלילים.
ב-1927 הגיע לניו יורק ועבד כנגן במספר תזמורות אך התפרסם במיוחד כזמר.
לקראת סוף העשור ניגן עם מיטב המוזיקאים של אותה עת, בתזמורות של גלן מילר בהם החצוצרנים לואי ארמסטרונג וביקס ביידרבק, הכנר ג'ו ונוטי, נגן הקלרינט בני גודמן, הגיטריסט אדי קונדון ועוד.
במהלך השפל הגדול בארצות הברית, חתם טיגרדן חוזה עם תזמורתו של פול וייטמן עד 1938, דבר שהבטיח את מצבו הכלכלי, אך מנע ממנו להשתתף בהתפתחויות של אמצע שנות השלושים.
לאחר מכן ניסה את מזלו בהקמת ביג בנד משלו, אך לא הצליח.
ב-1946 הצטרף לארמסטרונג, שהוביל תזמורת בה ניגנו מובילי "ביג בנד" לשעבר, שנקראה ה-All Stars.
הדואט שלו עם ארמסטרונג Rocking Chair זכה להצלחה רבה.
ב-1951 פרש יחד עם ארל היינס מה-All Stars והוביל עמו הרכב שיצא למסעי הופעות בינלאומיים ארוכים.
הוא נפטר בגפו בניו אורלינס מסיבוך של דלקת ריאות לפני שמלאו לו 60.
ג'ון אנתוני גיליס הידוע בשם הבמה ג'ק וייט הוא מוזיקאי ומפיק מוזיקלי אמריקני.
הוא נודע במיוחד כגיטריסט, קלידן וסולן להקת הווייט סטרייפס, עד להתפרקותם בפברואר 2011.
בשנת 2003 וייט דורג במקום ה-70 ברשימת הגיטריסטים הטובים ביותר בכל הזמנים במגזין רולינג סטון.
הצלחתו בקרב הקהל ובקרב מבקרי המוזיקה אפשרה לו לקחת חלק בשיתופי פעולה עצמאיים עם אומנים אחרים, ביניהם גם בק, הרולינג סטונז, ג'ף בק, אלישה קיז, בוב דילן, ביונסה ולורטה לין, איתה יצר את האלבום Van Lear Rose.
וייט שותף בשתי להקות נוספות: להקת הרוק The Raconteurs, אותה הקים בשנת 2005, ולהקתו השלישית The Dead Weather, שהוקמה ב-2009. ב-2012 הוציא אלבום סולו ראשון בשם "Blunderbuss".
ג'ון אנתוני גיליס, ממוצא פולני וסקוטי, הוא בנם של טרזה וגורמן גיליס, הקטן מבין עשרת ילדיהם (שישה אחים, שלוש אחיות).
הוא נולד למשפחה קתולית שהתגוררה בשכונה למעמד הבינוני בדטרויט, מישיגן.
אביו ואמו עבדו אצל הבישוף, בתפקיד איש תחזוקה וכמזכירה, בהתאמה.
בסופו של דבר הפך וייט לעוזר בכנסייה, מה שהביא לו תפקיד בסרט "The Rosary Murders" (1987), שצולם בעיקר בדרום-מערב דטרויט.
כילד הוא העריץ מוזיקה קלאסית, ולמד מוזיקה בתיכון היוקרתי "קס טכניקל" בדטרויט.
בגיל שש החל וייט לנגן (בתופים).
כנער מתבגר הוא נהג להאזין לבלוז ולרוק משנות השישים, שהשפיעו עליו לאחר מכן בוייט סטרייפס.
ביו האומנים המועדפים עליו בתחום הוא מנה את סאן האוס, ואת בליינד וילי מקטל.
הוא וחבר הילדות שלו, דומיניק סצ'יטה, נפגשו בסופי שבוע בעליית הגג של וייט כדי להקשיב למוזיקה, והקליטו גרסאות כיסוי על קלטות שמע.
ג'ק וייט תואר באותה תקופה כ"ילד עם שיער קצר ופלטה לשיניים".
בראיונות רבים אמר וייט שהשיר "Grinnin' In Your Face" (סאן האוס) הוא השיר האהוב עליו בכל הזמנים.
ב-2005, אמר וייט למייק וולאס בתוכנית 60 דקות, שהחיים שלו יכלו להיות שונים לגמרי.
"התקבלתי למדרשה בוויסקונסין, ועמדתי להפוך לכומר, אבל ברגע האחרון חשבתי, 'אני פשוט אלך לבית ספר ציבורי...
בדיוק השגתי מגבר חדש בחדר השינה שלי, ולא חשבתי שיותר לי לקחת אותו איתי."
בגיל 15, החל וייט בתקופת חניכות של שלוש שנים אצל בריאן מולדון, רפד שהיה מכר של משפחתו.
וייט הודה בהמשך למולדון שהכיר לו את ז'אנר הפאנק ודחף אותו לנגן איתו בלהקה: "הוא היה מתופף...
אז הנחתי שאצטרף אליו בגיטרה." השניים הקליטו אלבום, "Makers of High Grade Suites", תחת השם "The Upholsterers" ("הרפדים").
מאוחר יותר פתח וייט עסק עצמאי בשם Third Man Upholstery.
הסלוגן של העסק היה "Your Furniture's Not Dead" ("הריהוט שלך לא מת"), והוא אופיין בצבעים שחור וצהוב ― כולל מכונית מסחרית צהובה, מדים שחורים־צהובים, ולוח מודעות צהוב.
למרות שלא חסרו לקוחות, וייט טוען שהעסק לא היה רווחי, בגלל חוסר תשומת הלב שלו לכסף, ושיטותיו הבלתי מקצועיות, שכללו מילוי חשבונות בעפרונות צבעוניים וכתיבת שירה בתוך הרהיטים.
זמן קצר לאחר מכן הופיע וייט בהופעתו המקצועית הראשונה — כמתופף להקת Goober & the Peas מדטרויט.
הוא הופיע גם לבדו, וניגן עם להקות מקומיות אחרות.
וייט הקים את הוייט סטרייפס ב-1997, יחד עם מג וייט.
הלהקה החלה את דרכה המקצועית כחלק מסצנת הגראג' רוק המחתרתית במישיגן, ונגנה עם להקות כגון Bantam Rooster, The Dirtbombs, The Paybacks, Rocket 455 ואחרות.
בשנת 1998 חתם הצמד על חוזה הקלטות עם "Italy Records" חברת הקלטות מקומית עצמאית שנוהלה על ידי דייב ביואיק.
את אלבום הבכורה שלה, The White Stripes, הוציאה הלהקה לאור ב-1999, ובשנה שלאחר מכן את אלבומה De Stijl.
האלבום הגיע בסופו של דבר אל המקום ה-38 במצעד בילבורד לאלבומים עצמאיים, כשהלהקה החלה לצבור פופולריות.
בשנת 2001 הוציאה הלהקה לאור את אלבומה White Blood Cells.
צליל הגראג' רוק המופשט של האלבום זכה לביקורות משבחות רבות בכל רחבי העולם, והפך את הוייט סטרייפס לאחת הלהקות המהוללות ביותר בשנת 2002. בשנת 2003 יצא לאור אלבומם Elephant, שזכה להצלחה הן בביקורות מוזיקליות, והן בשוק המסחרי.
Allmusic כתבו על האלבום שהוא "נשמע יותר עצבני, יותר פרנואידי ויותר מדהים מקודמו...
אפל יותר וקשה יותר לעיכול מ-White Blood Cells" הסינגל הראשון מתוך האלבום, "Seven Nation Army", הוא המצליח ביותר של הלהקה.
אלבומם החמישי, Get Behind Me Satan, הוקלט בביתו של וייט, וסימן שינוי בכיוון המוזיקלי של הצמד: הוא כלל מלודיות מבוססות פסנתר, ניסויים במרימבה, ונגינת קצב מצד וייט.
בשנת 2007 יצא לאור האלבום Icky Thump, שנכנס במצעד האלבומים הבריטי היישר אל המקום הראשוןופתח במקום השני במצעד Billboard 200. הצליל באלבום כלל יותר השפעות של פאנק, גראג' רוק ובלוז מקודמיו.
לקראת סוף שנת 2007 הכריזה הלהקה על ביטול 18 הופעות, בגלל הפרעות החרדה החמורות של מג וייט.
בקיץ 2009 חשף וייט את תוכניותיו להוציא לאור אלבום שביעי, אך תוכניתו לא יצאה אל הפועל.
בפברואר אותה שנה הופיעו הוייט סטרייפס לראשונה מאז ההכרזה על הפרעות החרדה של מג (2007), בתוכנית הלילה של קונאן או'בריין.
סרט דוקומנטרי בשם "The White Stripes: Under Great White Northern Lights", שסקר את סיבוב ההופעות של הלהקה בקנדה, הופיע בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו בשנת 2009. סיבוב ההופעות המתועד, שנערך בשנת 2007, כלל הופעה אחת לפחות לכל מחוז או טריטוריה בקנדה.
ביולי 2007, נרשם הצמד בדפי ההיסטוריה כשהופיע בהופעה הקצרה ביותר אי פעם: הם ניגנו תו אחד בלבד, בסנט ג'ונס, ניופאונדלנד.
בליל אותו יום הם הופיעו הופעה מלאה ב-Mile One Centre בעיר התחתית.
ב-2 בפברואר 2011, התפרסמה בדף הבית של whitestripes.com הודעה על כך שהלהקה החליטה להתפרק.
וייט ציין שהפירוק לא קרה בגלל בעיות בריאותיות או חילוקי דעות יצירתיים, אלא בגלל "שלל סיבות".
בפברואר 2019 דווח כי ג'ק וייט צורף לרשימת מלחיני השיר TOY ויקבל חלק מהתמלוגים, בעקבות הטענה על דמיון בין הפזמון של השיר TOY ללחן של הלהיט "Seven Nation Army" של הווייט סטרייפס ותלונתה של חברת יוניברסל רקורדס על הפרת זכויות יוצרים.
ב-2005 הקים וייט, יחד עם ברנדן בנסון, ג'ק לורנס ופטריק קילר, את "The Raconteurs".
מקור הלהקה בשיר 'Steady, As She Goes' שכתבו וייט ובנסון, שהביא לרצונם ליצור להקה משותפת.
הלהקה נוסדה בדטרויט במהלך 2005, וביתר השנה הקליטה תחת אילוצי זמן.
אלבום הבכורה שלה, "Broken Boy Soldiers" הוקלט בביתו של בנסון בדטרויט.
כחלק ממסע רחב היקף לקידום האלבום, הלהקה שימשה מופע חימום ב-8 הופעות של בוב דילן.
אלבומה השני, "Consolers of the Lonely", והסינגל הראשון מתוכו, "Salute Your Solution", הושקו ב-2008. האלבום זכה במועמדות בפרסי גראמי.
בתחילת 2009 הקים ג'ק וייט להקה חדשה, דה דד וות'ר, בשיתוף עם סולנית הקילס, אליסון מוסהארט.
וייט שימש בהרכב זה כזמר ומתופף, ויחד עם בסיסט "The Raconteurs" ג'ק לורנס וקלידן וגיטריסט קווינס אוף דה סטון אייג' דין פרטיטה הושלם ההרכב.
במרץ 2009 הציגה הלהקה מספר שירים מאלבום הבכורה שלהם "Horehound", שיצא לאור ביולי 2009 בחברת ההקלטות העצמאית של וייט, Third Man Records.
אלבומם החדש, "Sea of Cowards", יצא לאור גם הוא ב-Third Man Records, במאי 2010.
ב-2 באוגוסט 2024 שחרר וייט אלבום בשם No Name, שבו הוא חוזר אל סגנון הרוקנרול של הוייט סטרייפס, עם גיטרה ותופים בלבד.
סיבוב הופעות נועד לקדם את האלבום ויתקיים ברחבי צפון אמריקה במהלך פברואר, אפריל ומאי 2025.
באוגוסט 2024, וייט איים לתבוע את הקמפיין של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ בעקבות השימוש בשיר "Seven Nation Army" בפוסטים לקידום הקמפיין.
וייט פרסם צילום מסך של חשבון ה-X של מרגו מרטין, סגנית מנהלת התקשורת של טראמפ, שבו הועלה וידאו, שמאוחר יותר נמחק, של טראמפ הולך לצלילי השיר של הווייט סטרייפס.
וייט הודיע כי ישנה תביעה משפטית בנוגע לעניין, והוסיף "אל תחשבו אפילו להשתמש במוזיקה שלי, פשיסטים".
וייט הביע כעס גם כלפי טראמפ על פגיעה במוניטין של יוצאי צבא ארצות הברית בביקורו בבית הקברות הלאומי בארלינגטון.
המקרה של וייט הוא חלק מרצף של איומי תביעה מצד אמנים שונים נגד קמפיין טראמפ על שימוש בלתי מורשה במוזיקה שלהם, וכולל גם את יוניברסל מיוזיק שתבעו על השימוש בשירים של אבבא, כמו גם סלין דיון ופו פייטרס שדחו את השימוש בשיריהם באירועים של טראמפ.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025אלבום הרוק הטוב ביותרNo Name
ג'ק וילשר הוא כדורגלן עבר אנגלי ששיחק בעמדת הקשר ומאמן בהווה.
וילשר שיחק באקדמיה של ארסנל והרשים מגיל צעיר.
בשנת 2008, כשהיה בן 16 ו-256 ימים, שבר וילשר את שיאו של גרי וורד כשחקן הצעיר ביותר שמופיע במדי ארסנל, אך וורד נותר השחקן הצעיר ביותר שעושה זאת כשחקן פותח בהרכב מאחר שוילשר קבע את השיא לאחר שעלה כשחקן מחליף.
בינואר 2010 הושאל לבולטון וונדררס עד תום העונה, ולאחר מכן חזר לארסנל ותפס את מקומו בהרכב הקבוצה.
בעונת זכה בתואר הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית, ונבחר לשחקן העונה על ידי אוהדי ארסנל.
לקראת עונת נפצע וילשר בקרסולו, ונעדר מהמגרשים במשך 14 חודשים, אך בעונה שלאחר מכן חזר להרכב הקבוצה.
בעונת זכה עם ארסנל בגביע האנגלי, והשער שכבש מול נוריץ' סיטי נבחר לשער העונה בפרמייר ליג.
בעונה שלאחר מכן סבל מפציעה שמנעה ממנו לשחק במשך שלושה חודשים, אך בסופה זכה עם ארסנל בפעם השנייה ברציפות בגביע.
ב-24 במאי 2015 כבש שער בניצחון 1–4 על וסט ברומיץ', שהבטיח לארסנל את המקום בשלב הבתים של ליגת האלופות.
שער זה נבחר לשער העונה בפרמייר ליג, והפך את וילשר לשחקן הראשון בהיסטוריה שזוכה בתואר זה פעמיים ברציפות.
בטרום עונת נפצע וילשר באופן חמור בשוקית, פציעה אשר השביתה אותו לאורך רוב העונה.
וילשר ערך את הופעת הבכורה שלו לאחר הפציעה ב-21 באפריל כשנכנס כמחליץ במשחק הליגה מול סנדרלנד.
ב-31 באוגוסט 2016 הושאל וילשר לבורנמות' עד לסוף העונה.
ב-9 ביולי 2018 חתם וילשר בוסטהאם יונייטד לשלוש שנים בהעברה חופשית לאחר שסיים את חוזהו בארסנל.
ב-18 בינואר 2021 חזר וילשר לבורנמות' מהצ'מפיונשיפ.
ב-21 בפברואר 2022 לאחר מעל חצי שנה ללא משחק חתם בAGF הדנית.
ב־8 ביולי 2022 הודיע על פרישה.
וילשר שיחק בכל הנבחרות הצעירות של אנגליה, וב-11 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת, במשחק ידידות מול נבחרת הונגריה.
וילשר החמיץ את משחקי יורו 2012 עקב פציעה, והיה בסגל הנבחרת למונדיאל 2014, בו שותף בשני משחקים.
ב-14 ביוני 2015 כבש את שעריו הראשונים במדי הנבחרת, צמד מול במסגרת מוקדמות יורו 2016.
וילשר הוא שחקן שידוע בתנועתו הרבה על המגרש, ראיית המשחק שלו, מסירותיו ומשחקו הרבגוני .
הוא תואר על ידי ארסן ונגר כבעל "טכניקה ספרדית, אך עם לב אנגלי".
עם זאת, ליאם בריידי, ראש אקדמיית פיתוח השחקנים הצעירים של ארסנל, ציין שיש בעיה עם מזגו החם.
לאחר חזרתו של וילשר מהפציעה בעונת , קיבל שבחים ממגוון עמיתים למקצוע עבור הופעותיו, והפוטנציאל שלו.
המגן הימני של ברצלונה דני אלבס כינה את וילשר כ"שחקן גדול", השווה את הפוטנציאל שלו לזה של הקשרים צ'אבי ואנדרס אינייסטה, בעוד שבסטיאן שווינשטייגר שחקנה של באיירן מינכן, אמר עליו שהוא: "אחד השחקנים הכי טובים שיש בתפקידו".
מרקו רויס, שחקנה של בורוסיה דורטמונד, כינה אותו בפשטות: "שחקן מושלם".
וילשר הצהיר על שאיפתו להיות קפטן ארסנל ונבחרת אנגליה, וארסן ונגר אמר שוילשר מתאים לתפקיד.
מאמן נבחרת אנגליה רוי הודג'סון אמר: "יש לוילשר את האישיות, האופי, והאיכות, לקבל אחריות, כדי להתמודד עם הלחץ.
אני צופה לו קריירה פנטסטית באנגליה, ויש לו את האיכויות להיות קפטן נבחרת אנגליה".
הכדורגלן הצעיר של השנה בליגה האנגלית: 2010/2011
נבחרת העונה בליגה האנגלית: 2010/2011
ג'ון פרנסיס "ג'ק" ולש ג'וניור היה מהנדס כימיה ואיש עסקים אמריקאי, מנכ"ל ויו"ר ג'נרל אלקטריק בשנים 1981–2001. ב-2006 הוערך הונו ב-720 מיליון דולר.
ולש נולד בעיר פיבודי שבמדינת מסצ'וסטס.
למד באוניברסיטת אמהרסט מסצ'וסטס וסיים BSc בהנדסה כימית ב-1957. בהיותו סטודנט באמהרסט היה חבר באחוות פי סיגמא קאפא.
לאחר מכן סיים MSc ודוקטורט באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ב-1960.
עם סיום לימודיו, ב-1960, החל ולש לעבוד בג'נרל אלקטריק כמהנדס כימיה זוטר בשכר של 10,500 דולר לשנה.
בתפקידו זה כמעט פוטר כשגרם לפיצוץ הגג של המפעל.
ולש לא היה מרוצה מהעלאת השכר בסך 1,000 דולר שהוצעה לו לאחר שנתו הראשונה, כמו גם מהבירוקרטיה הנוקשה שאפיינה את ג'נרל אלקטריק, ותכנן לעזוב את משרתו לטובת חברה בתחום המינרלים והכימיה בסקוקי שבאילינוי.
רובן גוטוף, מנהל צעיר שמוקם שתי דרגות מעל ולש, החליט שוולש הוא נכס יקר מכדי שג'נרל אלקטריק תוכל לאבד.
גוטוף לקח את ולש ואת רעייתו הראשונה קרולין לארוחת ערב ובמשך ארבע שעות ניסה לשכנע את ולש להישאר, תוך שהוא נשבע לו שישנה את הבירוקרטיה על מנת ליצור סביבת עבודה של חברה קטנה.
ולש נשאר בג'נרל אלקטריק וב-1972 התמנה לסגן נשיא.
הוא המשיך לטפס במעלה ההיררכיה הארגונית וב-1977 התמנה לסגן נשיא בכיר ו-שנתיים לאחר מכן מונה לסגן יושב ראש החברה.
ב-1981 מונה ליו"ר ומנכ"ל הצעיר בתולדות ג'נרל אלקטריק כשהוא יורש את רג'ינלד ה.
כבר ב-1982 פירק ולש את רוב מה שהרכיב ג'ונס.
לאורך כל שנות ה-80 פעל ולש לייעל את ג'נרל אלקטריק.
ב-1981 נשא בניו יורק נאום שנקרא "גידול מהיר במשק שמאט לצמוח".
הנאום נודע בדרך כלל כהצהרה המכוננת שהחלה את האובססיה ליצירת ערך לבעלי המניות.
שנים לאחר מכן, בריאיון ל־Financial Times על רקע המשבר הכלכלי שפרץ בסוף העשור הראשון של המאה ה-21 אמר ולש:
ולש דחף בהתמדה את המנהלים שתחתיו להמשיך ולשפר את הפרודוקטיביות שלהם.
הוא פעל לבער חוסר יעילות באמצעות גיזום המלאי וניטרול הבירוקרטיה שכמעט גרמה לו לעזוב את החברה בעבר.
הוא סגר מפעלים, קיצץ במשכורות וחתך פסי ייצור מיושנים.
הגישה של ולש הייתה שעל חברה להיות מדורגת ראשונה או שנייה בתעשייה מסוימת, או לזנוח כליל את העיסוק בה.
אסטרטגיה זו אומצה מאוחר יותר על ידי מנכ"לים אחרים בתאגידים אמריקאים.
בכל שנה נהג ולש לפטר 10% מהמנהלים שעבדו עבורו.
הוא נודע כמאופיין בגילוי לב אכזרי בפגישותיו עם בכירי החברה.
הוא דחף את המנהלים תחתיו לביצועים וגמל ל-20% העליונים מהם בבונוסים ואופציות.
הוא שינה את תוכנית התגמולים של ג'נרל אלקטריק והביא אותה ממצב בו רק מנהלים בכירים זכו לאופציות למצב שבו כמעט שליש מהעובדים נהנו מהן.
במהלך שנות ה-80 המוקדמות הוא זכה לכינוי "נייטרון ג'ק" (בהתייחסות לפצצת נייטרון) בשל נטייתו לסלק עובדים תוך השארת הבניינים שלמים.
בביוגרפיה שלו, Jack: Straight From The Gut ציין ולש כי בסוף 1980 העסיקה ג'נרל אלקטריק 411,000 עובדים ובסוף 1985 העסיקה 299,000. מתוך 112,000 העובדים שיצאו מרשימת מקבלי המשכורת, כ-30% הועסקו בתחומים שג'נרל אלקטריק מכרה והיתר בתחומים בהם המשיכה לעסוק.
התמורה לכך הייתה עלייה משמעותית של החברה בשוק ההון.
עם זאת, ולש חיסל מחקר בסיסי וסגר או מכר עסקים שהפגינו ביצועים נמוכים.
צעדים אלו ואחרים מיקמו את המחקר הבסיסי בתחתית רשימת הנושאים מבחינת תשומת הלב והקשב שהוקדשו להם.
ב-1986 ג'נרל אלקטריק רכשה את RCA.
מטה RCA מוקם במרכז רוקפלר שבמנהטן וזמן קצר לאחר הרכישה ולש לקח לו משרד בבניין.
הרכישה הביאה למכירת נכסיה של RCA לחברות אחרות כשבסופו של דבר ג'נרל אלקטריק שמרה על NBC בפורטפוליו שלה.
בשנות ה-90 העביר ולש את ליבת עסקי החברה מייצור לשירותים פיננסיים באמצעות מספר רכישות.
בסך הכל רכשה ג'נרל אלקטריק מאות חברות בתקופתו של ולש כמנכ"ל.
בסוף 1995 אימץ ולש את תוכנית האיכות שש סיגמא של מוטורולה.
ב-1980, השנה שלפני כניסת ולש לתפקידו כמנכ"ל, רשמה ג'נרל אלקטריק פדיון של בערך 26.8 מיליארד דולר.
בשנת 2000, שנה לפני עזיבתו את החברה, הפדיון צמח לכמעט 130 מיליארד.
בסמוך לפרישתו מן החברה הגיעה משכורתו של ולש לארבעה מיליון דולר בחודש.
ב-1999 ולש הוכתר ל"מנהל המאה" על ידי כתב העת Fortune.
ולש נבחר בשנת 2005 על ידי ה"Financial Times" כ"הגורו המושלם מספר 3" (במקום הראשון דורג פיטר דרוקר ובשני ביל גייטס).
מבקריו של ולש טוענים, שהלחץ שהוא מפעיל גורם לעובדים "לעגל פינות", מה שתרם להרשעתה בבית המשפט בגין הונאת מחלקת ההגנה של ארצות הברית ב-1990 ולהרשעה נוספת ב-1992 באשמת פרקטיקות מושחתות במכירת מנועי סילון לישראל.
על רקע זה נבחנת גם רכישת קידר-פיבודי בראשית שנות ה-90 שיצרה רווחים מזויפים.
במהלך השנים נמתחה על ולש ביקורת ביחס למה שנראה כחוסר חמלה כלפי מעמד הפועלים ומעמד הביניים.
הרכישות הרבות מאוד שביצע, כמו גם סגירת יחידות עסקיות ומפעלים לא רווחיים של ג'נרל אלקטריק, הוכיחו שהטכניקה שלו, לפיה יש לשמור אך ורק חטיבות עסקיות בהן החברה מצטיינת, יכולה למקסם את ההחזרה על ההשקעה לטווח הקצר.
בתקופה זו, אלפי עובדים איבדו את מטה לחמם.
ולש הצהיר בפומבי כי הוא לא מודאג מהפער בין משכורותיהם של המנכ"לים בדרגות ההשתכרות העליונות, לבין הכנסתו של העובד הממוצע.
בתגובה לסערה הציבורית על שכר הבכירים המופרז (כולל מצנח זהב, אופציות בקדייטינג וחבילות פרישה ראוותניות ומוגזמות) ציין ולש כי תגמול מנכ"לים צריך להמשיך להיות מוכתב על ידי השוק החופשי ללא התערבות הממשלה או גופים חיצוניים אחרים.
בנוסף, ולש היה מתנגד קולני של חוק סרבנס-אוקסלי.
לוולש ארבעה ילדים מאשתו הראשונה, קרולין.
הם התגרשו בצורה ידידותית באפריל 1987 לאחר 28 שנות נישואים.
אשתו השנייה, ג'יין ביזלי, הייתה עורכת דין בתחום המיזוגים ורכישות בעברה.
הם נישאו באפריל 1989 והתגרשו ב-2003. ההערכות הן כי ביזלי קיבלה מוולש סכום של כ-180 מיליון דולר כתוצאה מגירושיהם.
אשתו השלישית של ולש היא סוזי ווטלאופר, אשר כתבה איתו את הספר להוביל ולנצח בשם סוזי ולש.
ווטלאופר כיהנה תקופה קצרה כעורכת ה-Harvard Business Review לפני שאולצה לפרוש מהתפקיד בראשית 2002 לאחר שהודתה שהייתה מעורבת ברומן עם ולש בעת שעבדה על ריאיון איתו שאמור היה להתפרסם בכתב העת.
במאי 1995 עבר ולש ניתוח מעקפים.
הוא חזר לפעילות מלאה בספטמבר אותה שנה ואימץ אורח חיים שכלל משחקי גולף.
עם זאת, בעיות גב אילצו אותו להפסיק לשחק ובאופן שהפתיע אותו, המשחק לא חסר לו.
את הזמן שהקדיש בעבר לגולף הוא החל לנצל לצורך ייעוץ לחברות ולקדם תחומי עניין אחרים שלו דוגמת אמנות מודרנית, טיולים בעולם, הוראה וצפייה במשחקי הרד סוקס.
מאז ספטמבר 2006 לימד ולש קבוצה של 30 סטודנטים ל-MBA שנבחרו בקפידה, בבית ספר סלואן למנהל עסקים שב-MIT.
ולש אחז בעמדה ספקנית באשר לקיומה של התחממות עולמית.
עם זאת, הוא אמר כי כל עסק חייב לאמץ מוצרים ירוקים ודרכים ירוקות לעשיית עסקים.
ולש תרם סכומים משמעותיים לאוניברסיטת צ'נסלור שבקליבלנד, אוהיו, שם הוקם ביולי 2009 מכון ג'ק ולש לניהול.
המכון מציע תוכניות MBA המבוססות על הפילוסופיה של ולש.
השיעורים נלמדים הן בקמפוס שבקליבלנד, הן ב-E-learning.
ב-11 במרץ 2010 הופיע ולש בתפקיד עצמו בפרק ה-14 של העונה הרביעית בסיטקום המצליח של NBC, רוק 30.
ביוני 2011 נשאל האם נכון שהוא רפובליקאי וענה, "כן, בהחלט".
ב-5 באוקטובר 2012, בתגובה לפרסום נתונים שהראו ירידה בשיעור האבטלה, על רקע הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2012, צייץ ולש בחשבון הטוויטר שלו: "המספרים טובים מדי - מדובר בנתונים מדהימים (..) האנשים האלה משיקגו יעשו הכל כדי לנצח".
נפטר ב-1 במרץ 2020 מאי-ספיקת כליות.
ג'ק - הדברים החשובים באמת, ג'ק וולץ' וג'ון בירן, אוטוביוגרפיה, הוצאת מטר, 2002, תרגום אריה חשביה.
להוביל ולנצח, ג'ק וולץ' וסוזי וולץ', הוצאת מטר 2006.
ג'ק צ'פמן מדיקה היה שחיין אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 3 מדליות, מהן אחת זהב ושיאן עולם במשחים ל-200 מטר ול-400 מטר חופשי.
מדיקה נולד וגדל בסיאטל, וושינגטון.
בתחרות שחייה שנערכה בהונולולו, הוואי ב-30 באוגוסט 1934 קבע מדיקה במשחה ל-400 מטר חופשי שיא עולם חדש של 4:38.7 דקות, שיפור לשיא העולם בן השנה של שוזו מקינו מיפן (4:46.4 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 7 שנים ונשבר על ידי בן ארצו ביל סמית'
בתחרות שחייה שנערכה בשיקגו, אילינוי ב-12 באפריל 1935 הוא קבע במשחה ל-200 מטר חופשי שיא עולם חדש של 2:07.2 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-8 שנים של בן ארצו ג'וני וייסמילר (2:08.0 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 9 שנים ונשבר על ידי ביל סמית' (2:06.2 דקות).
באולימפיאדת ברלין (1936) זכה מדיקה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
מדליית זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בשיא אולימפי חדש של 4:44.5 דקות, לפני שונפיי אוטו (4:45.6 דקות) ושוזו מקינו (4:48.1 דקות) שניהם מיפן.
מדליות כסף במשחה ל-1500 מטר חופשי בתוצאה של 19:34.0 דקות, אחרי נובורו טראדה מיפן (19:13.7 דקות) ולפני שונפיי אוטו (19:34.5 דקות) ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:03.0 דקות, אחרי יפן שקבעה שיא עולם חדש של 8:51.5 דקות ולפני הונגריה (9:12.3 דקות).
לאחר שפרש משחייה תחרותית בתקופת מלחמת העולם השנייה, לימד מדיקה הישרדות במים בצי האמריקני.
עקב מגבלת הראייה שלו, הוא לא גויס לצבא.
מדיקה עבד כמאמן שחייה באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1985 נפטר מדיקה בקרסון סיטי בירת מדינת נבדה.
מדיקה קבע 11 שיאי עולם חדשים במשחים ל-200 מטר ול-400 מטר חופשי.
מדיקה זכה ב-10 תוארי אליפות ארצות הברית וב-9 תוארי אליפות המכללות (NCAA)
בשנת 1966 זכה מדיקה להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'ק ויילד היה שחקן קולנוע אנגלי מועמד פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 1968 על תפקידו בסרט "אוליבר!".
ויילד נולד בעיירה רוייטון שבמחוז מנצ'סטר רבתי למשפחה ממעמד הפועלים והעביר את רוב ילדותו בעיירה האנסלואו שבמערב לונדון.
התגלה לראשונה בתור כישרון ביחד עם אחיו ארתור על ידי סוכן כישרונות, ווילד ואחיו לוהקו הופיעו ביחד במחזמר "אוליבר!".
בשנת 1968 זכה ווילד בתפקיד העבריין הצעיר דודג'ר בגרסתו של קרול ריד למחזמר המצליח.
ויילד בן ה-16 היה מועמד על ההופעה לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
לאחר שהפך לכוכב קולנוע צעיר פנה ויילד לטלוויזיה והופיע לראשונה בארצות הברית בתוכנית הילדים "בר-זנב וחבריו", בתמורה לשכר של מיליון דולרים.
שיחק בנוסף גם בסרט הקאלט "מלודי", בתפקיד הילד הבעייתי אורנסשואו, ובסרט הרפתקאות "רובין הוד: נסיך הגנבים".
בנוסף להיותו שחקן, הקליט ויילד בצעירותו 3 אלבומים "The Jack Wild Album" באדיבות חברת התקליטים "קפיטול רקורדס", "Everything's Coming Up Roses" ו"A Beautiful World".
ויילד החל לשתות ולעשן באופן תדיר מגיל 12 ובגיל 21 כבר הצטייר כאלכוהוליסט ואובחן כחולה סוכרת.
התמכרויותיו הקשות של ויילד למעשה גמרו את קריירת המשחק שלו כבר בגיל 24 והרסו את חיי הנישואים שלו עם אשתו השחקנית גיינור ג'ונס.
בשנת 1988 החל ויילד תהליך גמילה שהצליח להחזיר אותו לתלם ולמספר הופעות קולנועיות וטלוויזיוניות קצרות.
בשנותיו האחרונות עבד ויילד בעיקר כשחקן תיאטרון.
ויילד נאבק כ-6 שנים במחלת סרטן חלל הפה שבמהלכן נאלץ לכרות את מיתרי הקול ואת הלשון.
בשל הניתוחים לא היה יכול לתקשר עם סביבתו ועם אשתו השנייה השחקנית קלייר הארדינג.
ויילד נפטר ב-1 במרץ 2006 מהמחלה שנגרמה כתוצאה מאלכוהול ועישון מרובה.
נקבר בבית הקברות "טודיגנטון פריש" שבמחוז בדפורדשייר, מזרח אנגליה.
ג'ון ג'וזף פטריק ריאן , המכונה בשם הבמה ג'ק לורד , היה שחקן קולנוע, תיאטרון, וטלוויזיה אמריקאי.
ב-1955 שיחק בסרט "משפטו של בילי מיטשל" לצדו של גרי קופר.
ב-1958 שיחק בסרט "איש המערב" לצדו של גרי קופר.
לורד ידוע בייחוד בתפקיד "סטיב מקגארט", גיבור סדרת הטלוויזיה "הוואי חמש-אפס" ששודרה בין 1968 ל-1980. הסדרה תיארה יחידת משטרה בהוואי, וזכתה לפופולריות רבה בעת שידורה, לא מעט בשל משחקו של לורד.
בטרם כיכב בסדרה שיחק במספר רב של סרטי קולנוע וטלוויזיה.
בין תפקידיו הידועים, תפקיד סוכן ה-CIA "פליקס לייטר", דמות חוזרת בסדרת סרטי ג'יימס בונד, אותה שיחק לורד בסרט "ד"ר נו".
ג'ק טראמל היה איש עסקים יהודי-אמריקאי יליד פולין וניצול שואה, שייסד את חברת המחשבים "קומודור" ואת מוזיאון ארצות הברית לזכר השואה, והיה בעליה של חברת המחשבים "אטארי".
ג'ק טראמל נולד ב-1928 בעיר לודז' בפולין, בשם יאצק טרצמיל, וסיים חמש שנות לימוד בבית הספר.
בגיל 11 נלקח עם משפחתו לאושוויץ שם עבר מיון על ידי ד"ר מנגלה, נחקק על זרועו מספר, והוא נשלח למחנה עבודה בו שהה עד שחרורו בסיום מלחמת העולם השנייה.
ב-1947 היגר לארצות הברית ושירת בצבא האמריקאי, בו עסק בתיקון מכונות כתיבה.
לאחר שחרורו מהצבא בתחילת שנות ה-50 ניהל עם חבר את סוכנות מכונות הכתיבה של זינגר ברובע הברונקס שבניו יורק.
הוא נשא לאישה את הלן, ונולדו להם שלושה ילדים.
ב-1956 עבר עם משפחתו לקנדה, שם רכש את חברת "קומודור", אז סוכנות קטנה למכונות כתיבה ידניות.
חברת קומודור, שעברה לפעול בפאלו אלטו, ידעה תהפוכות עסקיות רבות מאז הוקמה, אך עיקר פרסומה נבע מייצור המחשב השולחני הראשון, ומייצור סדרת מחשבים שנמכרו ברחבי העולם.
ב-1984 נאלץ להתפטר מהחברה אותה יסד.
הוא הקים חברת השקעות ובאמצעותה רכש את חברת אטארי, שהייתה במשך שנים יצרנית משחקי וידאו ומחשב פופולריים משנות ה-70 ובשנות ה-90. תחת הנהלתו שיווקה החברה סדרת מחשבים אישיים, ופעלה עד 1996, אז התמזגה עם חברה המייצרת דיסקים למחשבים.
בתחילת שנות ה-90 הציע להקים מפעל של אטארי בישראל, בהשקעה של 150 מיליון דולר.
למרות שקיבל אישור להקמת המפעל התוכנית בוטלה.
בנוסף הסכים להשקיע במפעל נשיונל סמיקונדקטור שהיה על סף סגירה (לימים מפעל טאואר סמיקונדקטור).
טראמל נמנה עם מייסדי מוזיאון השואה האמריקני שהוקם ב-1993, בוושינגטון ומשמש עד היום כמפעל הנצחה למיליוני יהודים ובני עמים אחרים שנספו בשואה.
טראמל נפטר מאי-ספיקת לב בגיל 83.
יוסטון נולד בלונדון למשפחה נוצרית ממוצא יהודי חלקי (הצד היהודי הוא ממוצא עיראקי, הודי וגרמני).
אביו אמריקאי ושמו וולטר אנתוני "טוני" יוסטון, בנו של השחקן ג'ון יוסטון ונכדו של השחקן הקנדי וולטר יוסטון.
אימו בריטית ושמה ליידי מרגו לוויניה (כלומונדלי), וסבתה של אימו הייתה המרקיזה של כלומונדלי, סיביל ששון, והיא ממשפחה יהודית שדרכה הם צאצאים של דוד ששון ממוצא עיראקי והודי ומאיר אנשל רוטשילד ממוצא גרמני.
דודו הוא שחקן הקולנוע דני יוסטון ודודתו היא השחקנית אנג'ליקה יוסטון.
יוסטון הופיע לראשונה בתפקידים גדולים בדרמה "פקטורי גירל" בתור המשורר ג'רארד מלאנגה, בסרט הפעולה הבדיוני "נחיתה רכה" בו שיחק בתור וולפריק בנו של המלך הארטוגר (ג'ון הארט) ובסרט האימה "Shrooms" .
ב-2009 שיחק יוסטון בדרמה "שרינק" בתור השחקן שיימוס המכור למים ואלכוהול והופיע בתפקיד משני בסדרה "איסטוויק".
משנת 2010 משחק יוסטון בסדרת הפשע המצליחה "אימפריית הפשע" בתפקיד ריצ'רד הארו, מהדמויות המורכבות והמעניינות ביותר בסדרה.
יוסטון פרש מן הסדרה בתום העונה הרביעית ולא המשיך לעונה החמישית.
בנוסף הופיע יוסטון בשובר הקופות "דמדומים 3: ליקוי חמה" בתפקיד המלך רוייס השני ובדרמות "הרוג את יקיריך" בתפקיד המשורר ג'ק קרואק בסרטו של דייוויד צ'ייס,"Not Fade Away" ובעיבוד הקולנוע לרומן "רכבת לילה לליסבון".
בשנת 2016 שיחק בגרסה מחודשת לדרמה ההיסטורית "בן חור" בבימויו של טימור בקממבטוב ובכיכובם של מורגן פרימן, טובי קבל ואיילת זורר.
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה הבריטי "שעתם היפה", לצדם של ג'מה ארטרטון וסם קלאפלין.
בשנת 2019 גילם את רוברט קנדי בסרטו של מרטין סקורסזה "האירי" ושכתב על ידי סטיבן זאיליאן, המבוסס על ספר הזיכרונות משנת 2004 "שמעתי שאתה צובע בתים" מאת צ'ארלס ברנדט.
בשנת 2020 לוהק לעונתה השנייה של סדרת הדרמה והפשע "מצוד", בתור הטרוריסט אריק רודולף, שביצע את הפיגוע בפארק האולימפי סנטניאל שאירע ב-1996.
בשנת 2021 לוהק לסרטו הביוגרפי של רידלי סקוט "בית גוצ'י", אודות חייו של מאוריציו גוצ'י, ראש בית האופנה גוצ'י, בידי גרושתו, פטריציה רג'יאני.
יוסטון נמצא במערכת יחסים עם הדוגמנית האמריקאית שאנן קליק החל מ-2011, בשנת 2022 הם נישאו.
השניים הורים לשני ילדים, בת סייג' לוויניה שנולדה ב-2013 ובן קיפרוס נייט שנולד ב-2016.
קנדיציפור רעידת האדמהבוב2020אנטבלוםקפטן ג'ספר2021בית גוצ'ידומניקו דה סול2022הנוקם (אנ')שלבי ג'ון2023Hail MaryבאלDay of the Fightבמאי, תסריטאי ומפיק2024Unit 234: The Lock Upקלייטון2025I'm Beginning to See the Lightעזרא
+שנהסדרהתפקידהערות2004ספרטקוספלביוסמיני-סדרה2008החרטות של מיס אוסטןצ'ארלס היידןסרט טלוויזיה של BBC2010-2009איסטוויקג'יימי דלטון8 פרקים2013-2010אימפריית הפשעריצ'רד הארותפקיד משני (עונה 1)
מַא יוּן (נולד ב-10 בספטמבר 1964) או בכינויו המערבי ג'ק מַא , הוא יזם טכנולוגי, איש עסקים ומיליארדר סיני.
מא נולד בהאנגג'ואו, ג'ג'יאנג שבסין.
הוא הקים את קבוצת עליבאבא, קבוצה מצליחה של פתרונות מבוססי אינטרנט, ושימש כיו"ר הדירקטוריון שלה עד לפרישתו בספטמבר 2019. בשלהי שנת 2020 פורסם כי מא נעלם, לאחר שמתח ביקורת על הממשל הקומוניסטי בסין, אך ב-20 בינואר 2021, מא נראה לראשונה זה מספר חודשים.
מא הוא הסיני הראשון שהופיע על השער של מגזין פורבס, ונבחר כאיש השנה של פייננשל טיימס.
מא מחזיק גם ב-99% בעלות על חברת "ג'ג'אנג טכנולוגיות רשתות אשראי פיננסיות" (Zhejiang Finance Credit Network Technology) שמבצעת רכישות ופעילות מחוץ לגבולות קבוצת עליבאבא.
בספטמבר 2014 ביצע את ההנפקה הראשונית הגדולה בהיסטוריה עם החברה שלו (עליבאבא) אשר גייסה סכום עתק של 25 מיליארד דולר.
שווי החברה קפץ מיד לאחר ההנפקה המוצלחת לכ-231 מיליארד דולר.
הונו האישי של מא כבר מנה כמה מיליארדים (3–4) לפני ההנפקה, אך לאחר כחודשיים מההנפקה האסטרונומית כבר נסק הונו (על פי פורבס) עד לכ-24 מיליארד דולר.
נכון ליולי 2020 הונו מוערך במעל 48 מיליארד דולר.
בגיל צעיר, עקב תשוקתו ללמוד אנגלית, נהג ג'ק מא לנסוע 45 דקות באופניו למלון סמוך כדי לשוחח עם אורחים זרים באנגלית.
הוא הדריך אותם בעיר בחינם וכך למד את השפה במהירות.
לדבריו, הגיש מועמדות ל-30 משרות שונות, ונדחה על ידי כולן: "הלכתי לעבוד עם המשטרה והם אמרו לי שאני לא מספיק טוב.
אפילו ניסיתי להתקבל ל-KFC כשנפתח סניף בעיר שלי, 23 התקבלו לעבודה מתוך 24, ואני הייתי היחיד שלא התקבל", סיפר למראיין.
לאחר שני ניסיונות כושלים, הצליח להתקבל ללימודים במכון להוראה של האנגג'ואו ממנו קיבל תואר ראשון באנגלית בשנת 1988. לאחר הלימודים שימש כמרצה לאנגלית באוניברסיטת דיאנזי שבהאנגג'ואו.
ג'ק מא שמע לראשונה על האינטרנט בשנת 1994 ושנה לאחר מכן נסע לארצות הברית ונחשף לגלישה באינטרנט.
הוא חיפש את המילה "בירה" והופתע לגלות שאף תוצאה לא התייחסה לסין, ואף גילה כי אין מידע על סין באינטרנט.
ג'ק מא החליט עם חברו להקים אתר על סין וזמן קצר לאחר מכן קיבל מיילים בנושא, אשר הבהירו לו כי לאינטרנט יש פוטנציאל גדול.
באפריל 1995 הקים ג'ק מא יחד עם אשתו וחברו את החברה הראשונה שלהם, לאחר שגייסו 20,000$, וקראו לחברה "דפי זהב סין" (China Yellow Pages).
בתוך שלוש שנים גדלה החברה באופן יוצא דופן.
בין השנים 1998–1999 עמד מא בראש חברת טכנולוגיה שהוקמה על ידי "המרכז הסיני למסחר אלקטרוני בינלאומי" של ממשלת סין.
בשנת 1999 עזב את ארצות הברית וחזר לסין לעיר האנגג'ואו, בה נולד, על מנת להקים את "עליבאבא" יחד עם 18 חברים, אתר אשר מטרתו שיפור שוק המסחר האלקטרוני הסיני בעיקר עבור ארגונים קטנים ובינוניים.
לאחר מכן הקים את חברות המסחר Taobao, Alipay, Lynx.
לאחר הצמיחה המטאורית של האתר Taobao הציעה חברת eBay לרכוש את החברה אולם מא דחה את ההצעה, וגייס את התמיכה של ג'רי יאנג, מייסד יאהו, בסכום השקעה של מיליארד דולר, תמורת שותפות בעליבאבא.
בוועידה ב-2010 חשף מא שמעולם לא כתב קוד בעצמו, או ביצע מכירה ללקוח.
בחודש ספטמבר 2014, דווח שקבוצת עליבאבא גייסה 25 מיליארד דולר בהנפקתה הראשונה לציבור בבורסת ניו יורק, ההנפקה הראשונית הגבוהה ביותר בהיסטוריה של השוק האמריקאי, ובכך הפכה לאחת מחברות הטכנולוגיה בעלות שווי השוק הגבוה ביותר.
כיהן כיו"ר קבוצת עליבאבא, המחזיקה בתשע חברות בנות.
בספטמבר 2019 פרש מתפקידו זה.
מא הוא מרצה מבוקש באוניברסיטאות בעולם, ובמיוחד בסין ובארצות הברית.
בנובמבר 2017 יצא לאקרנים סרט קונג פו סיני בן כ-20 דקות, בשם "אמנות ההתקפה וההגנה" (GSD - Gong Shou Dao), בבימויו ותסריטו של וו זאנג, ובהפקתו של ג'ט לי.
בסרט מגלם מא דמות ראשית כאמן לחימה מזרם הקונג פו הנלחם במאסטרים לקונג פו, לוחמי סומו ואגרוף תאילנדי.
לקרבות לוהקו גדולי כוכבי סרטי אמנויות הלחימה המזרחיות, כגון: ג'ט לי, דוני ין, טוני ג'ה, וו ג'ינג, ג'קי היונג ונטשה ליו בורדיזו.
היו שביקרו את הסרט כנגד מא, בטענה שמא אינו לוחם מקצועי, ואינו ראוי להילחם ולנצח אמנים מקצועיים רק בשל יכולתו להפיק סרט כזה.
מא, הידוע כחובב טאי צ'י, ציין כי הוא יצר סרט זה כדי להפיץ את הפילוסופיה ואת כוחותיה של הקונג פו.
במאי 2020 פרש מחברותו בדירקטוריון של בנק ההשקעות היפני סופטבנק.
בשנת 2005 הוכתר על ידי הפורום הכלכלי העולמי (World Economic Forum) "מנהיג צעיר גלובלי".
בשנת 2007 הוגדר על ידי BusinessWeek "איש העסקים של השנה".
בשנת 2009 הוגדר בין 100 האנשים המשפיעים בעולם במגזין טיים.
מא נשוי לזֶאנג יִינג ולהם בת ובן.
הבן לומד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ב-2015 רכש לראשונה קרקע לשימור מחוץ לגבולות סין, כאשר קנה 113,716 דונם בפארק אדירונדק שבאפסטייט ניו יורק תמורת 23 מיליון דולר.
ב-24 באוקטובר 2020 נשא נאום שבו מתח ביקורת על הממשל הקומוניסטי בסין.
בראשית שנת 2021 פורסם, כי מא נעלם ככל הנראה בעקבות הדברים שאמר.
ב-20 בינואר 2021 פורסם כי נשא נאום ווידאו מול 100 מורים כפריים, ובו נראה בציבור בפעם הראשונה מאז אותו נאום ביקורתי.
ג'ק לינץ' היה מדינאי אירי שכיהן כטישך (ראש ממשלת אירלנד) בשתי תקופות כהונה, מ-1966 ועד 1973 ומ-1977 ועד 1979.
לינץ' נכנס לראשונה לדאל אירן, הפרלמנט האירי ב-1948 ונבחר מחדש בכל הבחירות הכלליות שהתקיימו עד לפרישתו בשנת 1981. בתקופה זו הוא כיהן כשר האוצר (1966-1965), כשר התעשייה והמסחר (1965-1959), כשר החינוך (1959-1957), כשר לענייני גיילטאכט (האזורים דוברי האירית, 1957) וכמזכיר פרלמנטרי.
בין השנים 1966–1979 הוא כיהן כמנהיג השלישי של מפלגת פיאנה פול, לאחר פרישתו של שון למס.
לינץ' היה המנהיג האחרון של המפלגה ששמר על הרוב הפרלמנטרי שלה.
לפני הקריירה הפוליטית שלו הייתה ללינץ' קריירת ספורט מוצלחת כשחקן הרלינג וכדורגל גאלי.
ג'ון מארי לינץ' נולד בעיר קורק.
הוא היה הצעיר מבין חמישה בנים ואחיהן של שתי בנות צעירות ממנו.
ג'ק, כפי שנקרא, היה ידוע כ"נער הפראי" של המשפחה.
הוא חונך בבתי ספר נוצרים בקורק.
כאשר מלאו לו 13 מתה אמו באופן פתאומי.
לינץ' שהיה קשור באופן מיוחד לאמו, הושפע קשות ממותה.
דודתו, שבעצמה הייתה אם לשישה, לקחה על עצמה לדאוג למשפחה בתקופה סוערת זו.
לינץ' סיים את בחינות הבגרות שלו ב-1936 ולאחר מכן עבר להתגורר בדבלין ועבד במועצת החלב העירונית, לפני ששב לקורק ועבד בבית המשפט לערעורים.
בבית המשפט הוא עבד כפקיד בגיל 19. עבודתו בבית המשפט עוררה בו את העניין בתחום המשפט וב-1941 הוא החל לקחת קורסי ערב במשפטים באוניברסיטת קורק.
לאחר שנתיים הוא עבר לדבלין כדי להשלים את לימודיו בקינגס אינז.
תוך כדי לימודיו הוא החל לעבוד במשרד המשפטים.
ב-1945 החל לינץ' לעסוק בעריכת דין והיה עליו להחליט אם הוא מעוניין להמשיך כעובד ציבור או לעבור למגזר הפרטי.
הוא החליט לשוב לקורק ולעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי.
ב-1943 הכיר לינץ' את מי שתהיה אשתו, מאירין או'קונור (Máirín O'Connor), בתו של שופט דבלינאי.
לינץ' היה החבר הראשון והיחיד שלה ושלוש שנים לאחר מכן, ב-10 באוגוסט 1946, השניים נישאו.
אף על פי שלמאירין היו חששות בקשר להחלטתו של בעלה ללכת לעולם הפוליטיקה, להתמנות כשר ואף להיות ראש ממשלה, היא עמדו לצדו לאורך הדרך וסייעה לו להתמודד עם החלטות קשות שהשפיעו על חייו ועל חיי שניהם.
במקרה אחד, נעתר לינץ' להפצרות מפלגתו בכלל ושון למס בפרט, לקבל את מנהיגות מפלגת פיאנה פול, רק לאחר הסכמתה של מאירין.
העובדה שלזוג לא היו ילדים, אפשרה ללינץ' לצאת לקריירה פוליטית מבלי לחשוש להשפעה שתהייה לכך על מחויבותו המשפחתית.
בכל אופן, הוא נותר מסור באופן מוחלט למאירין והיא תמיד הייתה מזוהה איתו בציבור.
מגיל צעיר, גילה ג'ק לינץ' עניין והגיע להישגים משמעותיים כספורטאי.
ענפי ספורט כמו רוגבי, כדורגל, שחייה וכדוריד, היו החביבים עליו, אך במיוחד הוא אהב לעסוק בהרלינג וכדורגל גאלי.
הוא שיחק במועדון ההרלינג "גלן רוברס" (Glen Rovers), שהיה פעיל באזור בלאקפול שבעיר קורק.
הוא זכה להצלחה בליגות הנוער הוא זכה באליפויות במסגרת תחרויות מחוזיות ב-1933 וב-1934 כשהוא משמש כקפטן הקבוצה.
באותה שנה זכה לינץ' בפעם הראשונה באליפות ההרלינג המחוזית לבוגרים במסגרת אותו מועדון, האליפות הראשונה מבין שיא של שמונה שבהם זכה יחד עם המועדון בשנים הבאות.
את הקריירה שלו במועדון זה סיים לינץ' כשזכה במדליות באליפות המחוזית שלוש פעמים ברציפות בין השנים 1950-1948.
במקביל שיחק לינץ' במסגרת קבוצת הכדורגל הגאלי של הגלן רוברס ובשנים 1932 ו-1933 הוא זכה עם קבוצתו באליפות הצעירים.
ב-1937 הוא זכה באליפות הנוער ובשנה לאחר מכן זכה במדליה במסגרת אליפות הבוגרים המחוזית.
במדליה השנייה שלו הוא זכה ב-1941. כשעבד לינץ' בדבלין באמצע שנות הארבעים, הוא שיחק במועדון הפוטבול של עובדי המדינה.
ב-1944 הוא זכה באליפות דבלין לבוגרים.
ב-1946 החלה הקריירה הפוליטית של לינץ' כאשר הוא התבקש על ידי הסניף המקומי של פיאנה פול להציג את מועמדותו לפרלמנט.
להצעה זו הוא סירב, עקב חוסר ניסיונו הפוליטי, אך ציין שהוא יהיה מעוניין להציג את מועמדותו בבחירות הבאות.
ב-1947 הוא סירב להצעה דומה לרוץ מטעם המפלגה החדשה "משפחת הרפובליקה" (Clann na Poblachta).
לבסוף התמודד לינץ' בבחירות שהתקיימו בפברואר 1948 ובהן הוא זכה במקום הראשון מטעם מחוז הבחירה של קורק ונכנס לפרלמנט מטעם מפלגת פיאנה פול.
אף על פי שהמפלגה הפסידה בבחירות והודחה מהשלטון בפעם הראשונה מזה 16 שנים, נעשה לינץ' לכותב הנאומים והתחקירן של מנהיג המפלגה איימון דה ואלירה.
ב-1951 שבה פיאנה פול לממשלה ולינץ' מונה להיות המזכיר הפרלמנטרי שלה, עם אחריות מיוחדת על אזורי הגיילטאכט (האזורים דוברי האירית).
המפלגה איבדה את השלטון שוב בין השנים 1954 ועד 1957. במהלך תקופה זו שירת לינץ' כדובר הממשלה באזורים דוברי האירית.
לאחר הבחירות של 1957 שבה המפלגה לשלטון ודה ואלירה הרכיב את ממשלתו האחרונה.
לינץ' שהיה אז בן 39 נעשה לחבר הצעיר ביותר בממשלה בתפקיד שר החינוך ולזמן קצר החזיק את תיק הגיילטאכט.
הוא יזם חקיקה חדשנית, כמו העלאת גיל חינוך החובה, צמצום מספר התלמידים בכיתות בתי הספר, ביטול האיסור על נשים נשואות לעסוק בהוראה והתרת חבישת כיפות על ידי תלמידים יהודים, אך רק החל מגיל 12.
ב-1959 נבחר דה ואלירה להיות נשיא אירלנד ושון למס נבחר להיות הטישך (ראש הממשלה) ומנהיג מפלגת פיאנה פול.
לינץ' קודם להיות שר התעשייה והמסחר במקומו של למס.
כאן הוא ירש את אחד המשרדים הדינמיים ביותר בממשלה.
בכל אופן, לכשנכנס לנעליו של מנהיג פוליטי גדול כמו למס, חש לינץ' שיכולתו לחולל שינויים מוגבלת באופן משמעותי.
לינץ' לא תואר בתור אחד השרים החדשניים בהיסטוריה של המשרד, אך ככזה שהיה מקפיד על פרטים וקשוב לעצות כאשר עסק בענייני חקיקה.
במשרד ממשלתי זה עבד לינץ' בצמוד עם למס ועם הכלכלן ט.ק.
וויטקר והיה שותף בהנעת הצמיחה הכלכלית וביישומה של התוכנית להתרחבות כלכלית.
כמו כן הוא בלט באופן שבו היה פותר מחלוקות בחוגי התעשייה במהלך כהונתו.
ב-1965 נבחר למס לכהונה שנייה כראש ממשלה.
הייתה זו ההזדמנות ליזום את פרישתם של שועלים פוליטיים ותיקים כמו ג'יימס ראין ושון מק'אנטה.
תפקיד שר האוצר התפנה עבור לינץ'.
מינוי זה היה משמעותי במיוחד בשל העובדה שלמס ידע שזו כהונתו האחרונה כראש ממשלה והוא היה מעוניין להכין יורש.
לצורך כך קיבל לינץ' את התפקיד השני בחשיבותו בממשלה וכך רכש ניסיון בכמה תחומים ובין השאר ליווה את למס ללונדון כדי לחתום על הסכם הסחר בין אירלנד לבין הממלכה המאוחדת.
אחת ההזדמנויות בהן בלטה סמכותו של לינץ' כשר אוצר הייתה כאשר שר החינוך, דונו או'מיילי, הכריז שהממשלה תספק חינוך גבוה לכל.
הצעה זו לא נדונה בקבינט כפי שנדרש ליישומו של צעד כזה בעל משמעות כלכלית.
בסופו של דבר התברר שלמס הסכים קודם לכן להצעה זו ללא דיון בקבינט כפי שהיה נדרש.
ב-1966 פרש למס, לאחר שבע שנים בתפקיד מנהיג המפלגה.
הבחירות הפנימיות לתפקיד ראש המפלגה איימו לשסע את פיאנה פול.
לינץ', ועוד אחד מחביביו של למס, פטריק הילרי, הוציאו את עצמם מהמרוץ למנהיגות המפלגה כבר מתחילתו.
אחרים כמו צ'ארלס הוהי, ג'ורג' קולי וניל בלאני העמידו עצמם לבחירה.
אף אחד מהמועמדים לא נראו מזהירים במיוחד ולמס עשה מאמץ אחרון נוסף לשדל את הילרי או לינץ' להצטרף למרוץ כמועמדים של פשרה.
הילרי נותר נחוש בדעתו שהוא לא מעוניין בתפקיד המנהיג ובסופו של דבר נכנע לינץ' ללחצים.
עם הכרזתו על מועמדותו משכו הוהי ובלאני (זה האחרון לא הציג את מועמדותו באופן רשמי), את מועמדותם והכריזו על תמיכתם בלינץ'.
קולי סירב לפרוש מהמרוץ שבסיומו נרשמו 52 קולות ללינץ' מול 19 קולות של קולי.
ב-10 בנובמבר 1966 נבחר ג'ק לינץ' כטישך וכמנהיג פיאנה פול.
בשל העובדה שלינץ' נבחר לראשות הממשלה כ"מועמד של פשרה", נראה היה לרבים שהוא יכהן בתפקיד רק לתקופת ביניים.
מחשבה זו לא נעלמה מעינו של לינץ ולא הייתה לו כוונה לממש אותה ולפנות את מקומו למי מהמועמדים שנכשלו מולו בבחירות.
עם זאת, הוא סירב למנות בעצמו את חברי ממשלתו.
הוא סבר שחברי הממשלה חבים את תפקידיהם ללמס והשאיר את כולם בתפקידם, למעט אחדים שהתחלפו בתפקידיהם.
לינץ' אימץ את הגישה שעל פיה השרים חופשיים לנהל את משרדיהם באופן עצמאי.
הוא המשיך בגישה החדשנית והליברלית שהחל בה למס, אם כי הוא עשה זאת באופן איטי יותר.
לינץ' נכנס לתפקידו בעיתוי מוצלח.
הבחירות הכלליות הבאות עמדו להיערך זמן רב לאחר מכן ולמפלגה היה רוב מוחלט בפרלמנט.
משאל העם על ייצוג יחסי
ב-1968, כאשר פיאנה פול הייתה בשלטון כבר 11 שנים, שוכנע לינץ' לנסות שוב לבטל את שיטת הבחירות בייצוג יחסי לטובתה של שיטת הבחירות בשיטה הרובנית כמו בבריטניה.
מערכה זו עוררה התלהבות מצומצמת גם בחוגי פיאנה פול.
מפלגת פינה גייל ומפלגת הלייבור התנגדו למשאל עם בסוגיה זו, כאשר התברר שעל פי השיטה החדשה עשויה פיאנה פול לזכות ב-80 עד 90 מ-144 מושבי הפרלמנט.
כמו ב-1959, כאשר ניסתה המפלגה להעביר את אותו משאל עם, האמין ציבור הבוחרים שזהו ניסיון לקבע את פיאנה פול בשלטון, וההצעה לא עברה.
תוצאות משאל עם אלו הטילו בספק את יכולתו של לינץ' לזכות בבחירות הכלליות, אך הנחה הזו הופרכה לאחר פרסום תוצאות הבחירות של 1969, שבהן זכתה פיאנה פול, בפעם הראשונה מאז הניצחון של דה ואלירה ב-1957, ברוב מוחלט בפרלמנט.
לינץ' הוכיח את עצמו כנכס אלקטורלי חשוב למפלגתו.
תקופת כהונתו הראשונה של לינץ' כראש הממשלה עמדה בסימן המצב בצפון אירלנד ועמדתו של לינץ' בסוגיה זו.
הוא המשיך את גישתו של למס בנוגע ליחסים עם צפון אירלנד.
יחסים טובים יותר התפתחו בין שני חלקי האי עם שיתוף פעולה בין שרים בנושאים מעשיים כמו מסחר, חקלאות ותיירות.
בדצמבר 1967 נסע לינץ' לפגישתו הראשונה עם ראש ממשלת צפון אירלנד, טרנס או'ניל, מתוך תקווה להדק את היחסים עוד יותר.
ב-8 בינואר 1968 הם נפגשו שוב בדבלין.
עם זאת, המצב בצפון עמד על סף פיצוץ כאשר החל אי-שקט אזרחי ואו'ניל התפטר מתפקידו.
זמן קצר לאחר ניצחונו של לינץ' בבחירות, המתיחות בצפון אירלנד התגברה והאירועים הקרויים הצרות החלו אז.
זרם הפליטים שחצו את הגבול החל להעסיק את דעת הקהל ברפובליקה.
קרב בוגסייד (Battle of the Bogside) שהתחולל בדרי בין כוח השיטור המלכותי של אלסטר לבין תושבי העיר באוגוסט 1969, הניעו את לינץ' לשאת ב-13 באוגוסט את מה שנחשב לאחד הנאומים הטלוויזיוניים החשובים ביותר בהיסטוריה של אירלנד.
בהגיבו על האלימות הגואה הוא אמר:
הצהרתו של לינץ' שממשלת אירלנד "לא תוכל לעמוד מנגד", פורשה על ידי היוניוניסטים בצפון אירלנד כרמז על התערבות צבאית אפשרית.
מיעוט של שרי הממשלה (ככל הנראה שניים) היה בעד מהלך כזה, אך צבא אירלנד לא היה מוכן כלל וכלל למבצע מסוג כזה.
רוב שרי הקבינט התנגדו לפעולה צבאית ולינץ' לא נקט בצעד כזה, אם כי הוא הורה להכין תוכנית מגירה.
עם המשך האלימות, נפגש שר החוץ פטריק הילרי עם עמיתו הבריטי ויחד הם פנו לאו"ם כדי שזה ישלח כוח שמירת שלום לצפון.
בכל אופן, מעט הושג מפגישות אלו להוציא כיסוי תקשורתי על הנעשה בצפון.
המצב בצפון אירלנד המשיך להתדרדר במהלך תקופת כהונתו הראשונה של לינץ' כראש ממשלה.
ביום ראשון העקוב מדם (30 בינואר 1972) נהרגו 14 אזרחים לא חמושים על ידי צנחנים בריטים ורגשות אנטי-בריטיים חריפים התחוללו בכל רחבי אירלנד, כולל פעולת הצתה של השגרירות הבריטית בדבלין.
גישתו של לינץ' כלפי שאלת צפון אירלנד והיישום של מדיניות מפלגת פיאנה פול בסוגיה, הראו שוב למבקריו שהוא למעשה היה מנהיג חזק והחלטי.
שני השרים הודחו לאחר סחבת שהייתה בהתחלה מצדו של לינץ', שר המשפטים מייקל או'מוריין התפטר יום קודם לכן ושר רביעי, קווין בולנד, יחד עם מזכירו הפרלמנטרי, התפטר לאות סולידריות עם הוהי ובלייני.
הפרשה כולה, שנודעה כשערוריית הנשק, אפשרה ללינץ' להשליט סדר בממשלתו, אך בסופו של דבר הובילה לפילוג עמוק בפיאנה פול במשך העשורים הבאים.
כיום רווחת האמונה שלינץ' ידע על מעשיהם של השרים ופעל רק כאשר לא הייתה לו ברירה.
אחת מנקודות השיא בתקופת כהונתו הראשונה של לינץ' כראש ממשלה, וככל הנראה אחת החשובות בהיסטוריה האירית המודרנית, הייתה כניסתה של אירלנד לשוק האירופי המשותף.
לינץ' הוביל באופן אישי את הבקשה לחברות ותוצאות משאל העם שהתקיים באירלנד בנושא, הראו שהציבור היה מאחוריו.
אירלנד הצטרפה לשוק האירופי המשותף יחד עם שכנתה בריטניה ויחד עם דנמרק ב-1 בינואר 1973. פטריק הילרי היה לנציגה הראשון של אירלנד בנציבות האירופית.
כשמונה הילרי לתפקיד הרוויחה אירופה את אחד הפוליטיקאים האירים המנוסים ביותר, בעוד שלינץ' איבד את אחד מבעלי בריתו הקרובים.
כניסתה של אירלנד לשוק האירופי המשותף הייתה שיאו של עשור של הכנות שהחלו על ידי לינץ' וקודמו בתפקיד שון למס, שלרוע המזל לא זכה לראות את מה שעשוי היה להיות הישגו הגדול ביותר.
בעקבות שערוריית הנשק הייתה ציפייה שממשלתו של לינץ' תקרוס, אך היא שרדה עד 1973. לינץ' רצה לקיים בחירות כלליות בסוף 1972 אך המזל לא האיר לו פנים והתאריך לבחירות נקבע לפברואר 1973. ממשלתו של לינץ' הובסה על ידי קואליציה של מפלגת פינה גייל ושל מפלגת הלייבור.
ליאם קוסגרייב נבחר לתפקיד ראש הממשלה ולינץ' מצא עצמו על ספסלי האופוזיציה בפעם הראשונה מזה 16 שנים.
יחד עם זאת, האהדה הציבורית כלפי לינץ' נותרה איתנה, עד כי במהלך שנותיו כמנהיג האופוזיציה הוא זכה לעיתים לכינוי "הטישך האמיתי".
במהלך התקופה בה היה מחוץ לשלטון נחל לינץ' הצלחה במידת מה.
הוא השיג סוף סוף שליטה במפלגתו, נטרל את אלה שקראו תגר על מנהיגותו במהלך שערוריית הנשק ויזם את חזרתה לשלטון של פיאנה פול על ידי הבטחת בחירתו של מועמד המפלגה לנשיאות אירלנד, ארסקין המילטון צ'ילדרס ב-1973, כשהוא מביס את מי שנראה כבעל הסיכויים לנצח, המועמד של הקואליציה, טום או'היגינס.
ב-1975 התיר לינץ' להוהי לשוב לספסלים הקדמיים של המפלגה כדובר בענייני בריאות.
ביקורת רבה נמתחה על לינץ' על צעדו זה.
באותה שנה פרסם הדובר של המפלגה בנושאי חוץ, מייקל או'קנדי, מסמך עמדות של המפלגה שקרא לנסיגת הכוחות הבריטים מצפון אירלנד.
המסמך היה מושתת על שורשיה הרפובליקנים של המפלגה, ולמרות שלינץ' לא היה שבע רצון ממנו, הוא לא מנע את פרסומו.
חילוקי דעות החלו לשסע את הקואליציה כשנשיא אירלנד, קרול או'דלה התפטר ב-1976, כאשר הוא כונה על ידי שר ההגנה, פדי דונגן, "חסר תקנה".
קוסגייב סירב לפטר את שר ההגנה שלו והאהדה הציבורית כלפי הממשלה התדרדרה.
השר לשעבר בממשלות פיאנה פול ובעל ברית של לינץ', פטריק הילרי, מונה בסופו של דבר לתפקיד הנשיא השישי של אירלנד.
ב-1977, למרות שהיה ברור שהיא לא פופולרית לחלוטין, חשה ממשלת הקואליציה בטוחה בעצמה בנוגע לצפי לתוצאות הבחירות שנקבעו ליוני.
שר הפנים ג'יימס טולי, על פי סמכותו, שינה את גבולותיהם של מחוזות הבחירה באופן שיקנה יתרונות למועמדיהם של מפלגת פינה גייל ושל מפלגת הלייבור.
בסופו של דבר, תוצאות הבחירות היוו תבוסה למפלגות הקואליציה שהובסו על ידי פיאנה פול, שזכתה ברוב מוחץ בפרלמנט.
לינץ' עצמו השיג את אחוזי ההצבעה הגבוהים ביותר במדינה.
למרות שנראה היה שהרוב הפרלמנטרי הגדול נזקף להיותו של לינץ' נכס אלקטורלי, למעשה המפלגה חזרה לשלטון בעקבות בחירתם של חברי פרלמנט חדשים שלמעשה התנגדו ללינץ' ורצו לראותו פורש.
בראשית תקופת כהונתו השנייה כראש ממשלה, החליט לינץ' שהוא לא יהיה זה שיוביל את מפלגתו במערכת הבחירות הבאה.
ינואר 1980 נראה לו כתאריך פרישה אפשרי, אם כי לא באופן סופי.
בתקופה זו, עקב שילוב של רוב פרלמנטרי משמעותי והחיפוש אחר מנהיג חדש, החלה המשמעת המפלגתית להתדרדר.
במצע המפלגה של בחירות 1977 הבטיחה פיאנה פול לנקוט בשורה של צעדים כלכליים.
צעדים אלה כללו את ביטולם של המס על הרכב ומס רכוש ושורה של צעדים נוספים המטיבים עם הציבור.
משרד ממשלתי חדש לתכנון ופיתוח כלכלי הוקם כדי לדחוף את הכלכלה התשושה של אירלנד וכדי ליישם את קווי מצע הבחירות.
הממשלה ביטלה את המיסים המקומיים על הרכוש ומספר המובטלים ירד מ-106,000 ב-1977 ל-90,000 ב-1979. יחד עם זאת, פעולות אחרות שבוצעו לא היו מוצלחות במיוחד.
ב-1978 נרשם באירלנד הגרעון הגבוה ביותר למדינה מפותחת בשיעור של 17.6%.
החוב הלאומי גדל ב-2 מיליארד ליש"ט באותה תקופה, התקיימו הפגנות של עובדים, מחירי החשמל עלו ומשבר האנרגיה של 1979 הקשה על הממשלה במדיניותה הכלכלית.
1978 עמדה בסימן התרופפות במשמעת המפלגתית.
מרידה גלויה בקרב יושבי הספסלים האחוריים התחוללה כאשר שר האוצר, ג'ורג' קולי, ניסה לכפות גביית היטל של 2% על החקלאים.
למרות שההיטל זכה לאהדה ציבורית, קולי נסוג מהחלטתו עקב דרישתם של יושבי הספסלים האחוריים וסמכות הממשלה החלה להתערער.
עימות דומה התחולל על רקע ההצבעה על חוק תכנון המשפחה שהוגש לפרלמנט על ידי שר הבריאות, צ'ארלס הוהי.
במסגרת הצעת החוק הוצע שרק אנשים נשואים יוכלו לקבל, לפי מרשם רופא, אמצעי מניעה, מה שתואר כ"פתרון אירי לבעיה אירית".
ג'ים גיבונס, שהיה קתולי מסור, ויריב משובע של הוהי, לא הצליח להגיע להצבעה החשובה.
הייתה זו הפעם הראשונה בה חבר פרלמנט, לא כל שכן שר בממשלה, התייחס בבוז למצליף המפלגתי של פיאנה פול ופגע בסמכותו של לינץ' כאשר זה לא הצליח להדיח את השר מהממשלה ומהסיעה בפרלמנט.
בנוסף לכך, קבוצה של יושבי הספסלים האחוריים החלו לקדם לובי למען בחירתו של הוהי כמנהיג המפלגה.
1979 הייתה שנה שבה הבין לינץ' סוף סוף שכוחו הפוליטי כבר לא מה שהיה בעבר.
הבחירות הישירות הראשונות לפרלמנט האירופי התקיימו ביוני ועל פי תוצאותיהם נראה היה שציבור הבוחרים העניש את מפלגת פיאנה פול.
שביתת דואר של חמישה חודשים גרמה אף היא לזעם בציבור.
ב-27 באוגוסט התנקש הצבא האירי הרפובליקני בחייו של לואי מאונטבאטן במחוז סלייגו.
באותו יום הרג הצבא האירי הרפובליקני 18 חיילים בריטים בווארנפוינט שבמחוז דאון שבצפון אירלנד.
דיונים על הגברת הביטחון ועל שיתוף פעולה בין שתי המדינות התקיימו עם ראש ממשלת בריטניה החדשה מרגרט תאצ'ר.
דיונים אלה גרמו לסיל דה ואלירה (חברת פרלמנט מיושבות הספסלים האחוריים ונכדתו של איימון דה ואלירה) לאתגר את ההנהגה בנאום שנשאה בטקס לזכרו של ליאם לינץ' (בכיר בצבא האירי הרפובליקני שנהרג במלחמת האזרחים האירית) ב-9 בספטמבר.
למרות שג'ק לינץ' ניסה במהרה לכפות משמעת סיעתית ונפגש עם דה ואלירה ב-28 בספטמבר בניסיון לכפות עליה את המשמעת המפלגתית, הדגישה דה ואלירה שהיא לא מתנגדת למדיניות המפלגה הקוראת להסכמה בריטית לנסיגה מהצפון.
ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני באירלנד, שהתקיים במהלך ספטמבר, היווה אתנחתא מהקלחת הפוליטית עבור לינץ'.
בנובמבר, זמן קצר לפני שהוא המריא לביקור בארצות הברית, הוא החליט שהוא יגיש את התפטרותו בסוף השנה.
האירוע המכריע שגרם ללינץ' להחליט על צעדיו היו החדשות שפיאנה פול איבדה שני מחוזות בחירה בעיר הולדתו, קורק, בבחירות הביניים.
בנוסף, במהלך מסעו, טען לינץ' בריאיון לוושינגטון פוסט שבשיחות עם תאצ'ר הוסכם על מסדרון אווירי ברוחב של חמישה ק"מ על הגבול, כדי להגביר את שיתוף הפעולה הביטחוני.
הודעה זו הרתיחה את דמם של רבים בפיאנה פול.
עם שובו מארצות הברית התעמת לינץ' באופן גלוי עם סיל דה ואלירה ועם רפובליקנים נוספים, בין השאר מאנשיו של הוהי, בישיבת הסיעה בפרלמנט.
לינץ' הבהיר שלא הותר לבריטים לחצות את הגבול בטיסותיהם.
הדברים שנאמרו בפגישה הודלפו לתקשורת ולינץ' הואשם בכך שהוליך את המפלגה שולל.
ג'ורג' קולי, האיש שלינץ' ראה בו את יורשו, נפגש איתו והפציר בו להתפטר מוקדם ככל האפשר.
קולי היה משוכנע שיש לו מספיק תמיכה כדי להביס את המועמד הנוסף, צ'ארלס הוהי ושעל לינץ' להתפטר בהקדם כדי לנצל את ההזדמנות.
לינץ' נעתר להפצרות וב-5 בדצמבר 1979 הגיש את התפטרותו כמנהיג המפלגה, בהיותו בטוח שלרשותו של קולי עומדת התמיכה המספקת לבחירתו.
אף על פי כן, הוהי ותומכיו התכוננו במשך חודשים כדי להשתלט על תפקיד מנהיג המפלגה והתפטרותו של לינץ' לא הפתיעה אותם.
הוהי ניצח את קולי בניצחון דחוק וירש את לינץ' בתפקיד ראש הממשלה.
לינץ' המשיך לשבת על ספסלי הפרלמנט עד לבחירות של 1981 ואז פרש מהחיים הפוליטיים.
בעקבות פרישתו, קיבל לינץ' הצעות רבות מחברות שונות.
הוא נעשה חבר במועצות המנהלים של מספר חברות.
הוא המשיך להתבטא בענייני השעה, במיוחד בשבחו של דזמונד או'מיילי, כאשר זה פרש מפיאנה פול.
לינץ' דחה את ההצעות להיות מועמד לתפקיד נשיא אירלנד, תפקיד בו לא גילה עניין.
ב-1992 חלה התדרדרות במצב בריאותו וב-1993 הוא לקה בשבץ מוחי וכמעט איבד את ראייתו.
בעקבות אירוע זה הוא המעיט בהופעות בציבור והעדיף להישאר בביתו עם אשתו.
ארגונים שונים המשיכו לכבד אותו.
ב-1999 נקראה על שמו מנהרת ג'ק לינץ' מתחת לנהר לי שבקורק.
ג'ק לינץ' מת בבית החולים המלכותי בשדוניברוק, דבלין ב-20 באוקטובר 1999 בגיל 82. הוא זכה להלוויה ממלכתית שבה השתתפו נשיאת אירלנד, מארי מקאליס, ראש הממשלה ברטי אהרן, ראשי הממשלה לשעבר, ג'ון ברוטון, אלברט ריינולדס וצ'ארלס הוהי ואישים מכל המפלגות.