tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1956–1990 עבד כעיתונאי בעיתון "מעריב".
עם האישים שראיין נמנים שארל אזנבור, ז'אק ברל, רומן גארי, גרהם גרין וז'אן-לואי טרנטיניאן.
ב-1969 יצא לארבע וחצי שנים לפריז כשליח "מעריב".
הוא תיעד את מילוט "ספינות שרבורג", לאחר שראש משלחת משרד הביטחון בפריז, האלוף (מיל') מרדכי לימון, גילה לו את דבר המבצע המתוכנן.
ב-1972 תיעד את ניסיון ההתנקשות באיש המוסד צדוק אופיר בבריסל.
ב-1974 סיקר בקפריסין את פלישת טורקיה לאי.
ב-1977 השתתף במשלחת עיתונאים בינלאומית לברית המועצות, ובמהלך ביקורו פעל שם בשירות "נתיב".
בהמשך לכך שירת ב"נתיב" וב"מוסד" בשנים 1980–1983, ובמסווה של עיתונאי צרפתי יצא למשימות במדינות שונות, בהן גרמניה המזרחית ואיראן.
בשנת 2021 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "דברים שלא סיפרתי".
היה נשוי לעיתונאית האופנה שולה קיסרי.
בני הזוג התגרשו בתחילת שנות ה-80.
גיל קיסרי נפטר ב-12 בספטמבר 2023 והובא לקבורה בבית הקברות ירקון.
הותיר שני בנים וארבעה נכדים.
גיל פלח הוא שחיין עבר פאראלימפי ישראלי.
באליפות ישראל בשחייה לנכים לשנת 1973 זכה במקום הראשון בתחרויות הנוער במשחה 50 מטר חזה עם תוצאה של 1:07.1 דקות ובמשחה 50 מטר גב עם תוצאה של 1:02.3 דקות.
באליפות ישראל בשחייה לנכים לשנת 1975 שיפר שני שיאים בקטגוריית נוער עד גיל 16: במשחה 50 מטר חזה הגיע לתוצאה של 54.7 שניות ובמשחה 50 מטרים גב סיים בתוצאה של 54.2 שניות.
באליפות ישראל בשחייה לנכים לשנת 1979 זכה במקום הראשון במשחה 100 מטר גב עם תוצאה של 1:28 דקות.
באליפות ישראל בשחייה לנכים לשנת 1986 זכה במקום הראשון במשחה 100 מטר גב עם תוצאה של 1:21 דקות.
גיל פלוטקין (נולד בה' באלול ה'תשמ"ב, 24 באוגוסט 1982) הוא מנהל אגף התקשורת והדוברות של התנועה הקיבוצית.
איש תקשורת, מנהל פרויקטים ויזמויות, כותב ויוצר תוכן.
גיל פלוטקין נולד בבת ים וגדל בראשון לציון.
אביו יליד פולין ואמו ילידת הארץ.
פלוטקין גדל והתחנך בתנועת הנוער העובד והלומד.
לאחר סיום לימודיו בתיכון מקיף ח', יצא לשנת שירות בחיפה ולאחר מכן שירת בגדוד 50 של הנח"ל.
במסגרת שירותו בנח"ל עלה ליישב את קיבוץ חנתון בעמק יזרעאל, יחד עם 3 גרעיני התיישבות של דרור ישראל.
פלוטקין היה מדריך נוער רחוב במגדל העמק, ניהל מסלול תואר ראשון בחינוך והיסטוריה של בוגרי תנועות נוער במכללת בית ברל והיה ממייסדיי קיבוץ המחנכים בחנתון, ומזכירו.
פלוטקין היה פעיל מרכזי במחאת קיץ 2011 לצדק חברתי, והחליט להקים יחד עם חבריו אתר חדשות שיבטא את הערכים עליהם גדל והתחנך.
בשנת 2013, ייסד את אתר החדשות "דבר" במסגרת ההסתדרות ותנועת דרור ישראל.
הוא שימש כמנכ"ל "דבר" משך עשור ועורכו הראשי בשנים 2019-2023. בתקופתו הגיע האתר לכמיליון קוראים בחודש וכ-300 אלף מנויים.
פלוטקין ייסד יחד עם חבריו קיבוץ עירוני בחיפה, מיזם במסגרתו חיים יחידים ומשפחות בעיר בשותפות ופועלים בעיקר בשדה החינוך: מערכת החינוך הציבורית, תנועות נוער, סמינרים והכשרות לאנשי חינוך, הדרכת קהילות וקבוצות מבוגרים ועוד.
בשנים 2023–2024, היה פלוטקין מנהל הפיתוח של ארגון "חותם" להכשרת מורים ומנהלים בפריפריה החברתית של ישראל.
בין יתר תפקידיו הקים והוביל תוכנית לימודים פורצת דרך ללימודי ליבה בחברה החרדית.
פלוטקין נבחר לכהן כמנכ"ל מיזם 929 בראשות הרב בני לאו בשנת 2024, והחליף בתפקידו את משה אוחיון שנרצח עם בנו אליעד בטבח ה-7 באוקטובר 2023. פלוטקין פעל לחיבור קבוצות בחברה הישראלית סביב שורש וייעוד משותפים.
מזכ"ל התנועה הקיבוצית הנבחר, ליאור שמחה, פנה לפלוטקין בעקבות אסון ה-7 באוקטובר, בבקשה להקים את אגף התקשורות והדוברות של התנועה הקיבוצית על מנת לחזק, לשקם ולפתח את הקיבוצים בישראל.
פלוטקין מנהל את אגף התקשורת והדוברות של התנועה הקיבוצית מתחילת 2025. הוא הקים צוות רחב שכולל מגוון כלי פרסום, דוברות, יחסי ציבור, מדיה חברתית, מערכת תקשורת פנימית בקיבוצים, ממשקים דיגיטליים של התנועה עם ממלאי תפקידים, פעילות עיתונאית, קהילות אקטיביסטים ועוד.
בנובמבר 2025, בהובלת פלוטקין, השיקה התנועה הקיבוצית את אפליקציית החדשות "זמן קיבוץ", הפועלת לסיקור סדר היום הישראלי דרך ערכי ומהויות הקיבוץ: ציונות, שוויון ערך האדם, ערבות הדדית, התיישבות וחקלאות.
פלוטקין הוא בעל תואר ראשון בחינוך ממכללת בית ברל ותואר שני בחוג ללימודי ארץ ישראל מאוניברסיטת חיפה.
גיל סנס הוא גופן סנס-סריף הומניסטי, שעוצב על ידי אריק גיל ופורסם על ידי הסניף הבריטי של מונוטייפ בשנת 1928. הגופן מבוסס על "האלפבית התת-קרקעי" שעיצב אדוארד ג'ונסטון בשנת 1916 עבור הרכבת התחתית של לונדון.
כשהיה אמן צעיר, גיל סייע לג'ונסטון בשלבי הפיתוח המוקדמים של הגופן.
בשנת 1926, דאגלס קלברדון, מדפיס-מו"ל צעיר, פתח חנות ספרים בבריסטול, וגיל צייר עבורה כיתוב על החזית בגופן סנס-סריף באותיות רישיות.
בנוסף, גיל רשם עבורו סקיצה של אלפבית כמדריך לשימוש בהודעות עתידיות.
באותו זמן, גיל כבר היה אמן אותיות ומגלף באבן ידוע, והחל לעבוד על עיצוב גופנים.
גיל קיבל הזמנה לפתח את האלפבית שלו למשפחה טיפוגרפית שלמה מידידו סטנלי מוריסון, מנהל במונוטייפ והיסטוריון הדפוס.
מוריסון קיווה שהגופן ישמש כמתחרה בריטי לגל של גופני סנס-סריף גרמניים בסגנון "גאומטרי", שכלל את ארבר, פוטורה וקבל, אשר זכו לתשומת לב רבה בגרמניה בסוף שנות ה-20. גיל סנס פורסם על ידי מונוטייפ בשנת 1928, תחילה כאותיות רישיות לכותרות, ובהמשך עם אותיות קטנות.
שאיפתו של גיל הייתה לשלב את השפעותיו של ג'ונסטון, גופנים סריפיים קלאסיים וכתובות רומיות כדי ליצור עיצוב שנראה גם מודרני וגם קלאסי.
מכיוון שהגופן עוצב לפני שהיה מקובל להשתמש בטקסט סנס-סריף לכל המסמך, המשקל הרגיל שלו מודגש יותר מגופני גוף טקסט מודרניים.
כבר בשנה שלאחר פרסומו זכה הגופן להצלחה מהירה, כאשר חברת רכבת לונדון וצפון-מזרח אימצה אותו לכל הכרזות, לוחות הזמנים והפרסומים שלה.
לאחר מכן, בריטיש רייל אימצו אותו כגופן הסטנדרטי שלהם כאשר חברות הרכבות הולאמו בשנת 1948. בנוסף, Gill Sans שימש בכריכות המודרניסטיות והפשוטות בכוונה של ספרי פינגווין, וכן בגופנים גדולים במיוחד עבור כרזות והודעות בריטיות באותה תקופה.
הגופן נחשב לאחד המרכזיים בדפוס הבריטי לאחר השקתו ונשאר פופולרי מאוד.
לעיתים מכונה "ההלווטיקה הבריטי" בשל השפעתו הרבה על העיצוב הבריטי.
מונוטייפ הרחיבה במהרה את המשקל הרגיל למשפחה טיפוגרפית רחבה, אשר ממשיכה להימכר גם כיום.
גרסה בסיסית שלו נכללת עם חלק מתוכנות מיקרוסופט וכן בין גופני macOS.
הפרופורציות של Gill Sans נובעות מאותיות רומיות מונומנטליות באותיות הרישיות ומאותיות ב"סגנון ישן" בגופן הסריפי באותיות הקטנות.
שילוב זה מעניק ל-Gill Sans סגנון שונה מאוד מגופני סנס-סריף גאומטריים כגון Futura, המבוססים על ריבועים ומעגלים פשוטים, או גופנים בסגנון גרוטסק "תעשייתי" כמו Akzidenz-Grotesk, Helvetica ו-Univers, המושפעים מסגנונות כתיבה מהמאה ה-19.
לדוגמה, בהשוואה לגופני סנס-סריף גרוטסקיים, ה-"C" וה-"a" של Gill Sans הם בעלי מבנה פחות "מקופל", עם פתחים רחבים יותר.
האותיות "a" ו-"g" בגופן הרגיל (roman) הן בגרסה הדו-קומתית, ולא בגרסת החד-קומתית הנפוצה בכתיבה ידנית ובאותיות גוטיות, אשר מופיעה לעיתים קרובות בגופנים גרוטסקיים ובמיוחד בגופנים גאומטריים.
האותיות הרישיות של Gill Sans מבוססות בחלקן על אותיות רומיות כפי שהופיעו על עמוד טראיאנוס ברומא, תוך שמירה על שונות רבה ברוחב האותיות.
אותיות אלו הפכו לסטנדרט לכתובות חקוקות בבריטניה באותה תקופה: מורו של ג'יל, אדוארד ג'ונסטון, כתב כי "האותיות הרומיות תפסו את המקום העליון בקריאותן וביופיין.
הן הצורות הטובות ביותר לכתובות החשובות והמרשימות ביותר".
בעוד גיל סנס אינו מבוסס על עקרונות גאומטריים מוחלטים כמו גופני הסנס-סריף הגאומטריים שקדמו לו, יש בו אלמנטים גאומטריים מסוימים.
האות "J" יורדת מתחת לקו הבסיס, ה-"O" קרובה מאוד לצורה מעגלית מושלמת, וה-"M" מבוססת על פרופורציות של ריבוע, עם קווים אמצעיים שנפגשים במרכז.
מבנה זה לא נבע מהחריטה הרומית אלא דומה מאוד לעיצוב של Johnston.
בנוסף, האותיות "E" ו-"F" הן צרות יחסית.
השפעת האותיות הסריפיות המסורתיות ניכרת גם באותיות "a" ו-"g" ה"דו-קומתיות", בניגוד לאלו של Futura, וכן באות "t", שלה עיקול מובהק ימינה בחלקה התחתון וחיתוך אלכסוני בפינה השמאלית העליונה, בעוד שב-Futura היא מורכבת משני קווים ישרים בלבד.
האות "a" גם הולכת ונהיית צרה יותר כלפי ראש הלולאה שלה - תכונה נפוצה בגופנים סריפיים אך פחות שכיחה בגופני סנס-סריף.
בעקבות הדגם המסורתי של גופנים עם סריפים, הכתב הנטוי של Gill Sans שונה מהכתב הרגיל, בעוד שגופני סנס-סריף רבים פשוט מטים את האותיות בסגנון שנקרא כתב נטוי.
הדוגמה הבולטת ביותר היא האות "a", שהופכת לעיצוב "קומה אחת" הדומה לכתב יד, וכן האות הקטנה "p", שלה זנב קליגרפי משמאל המזכיר גופנים נטויים של ויליאם קאסלון מהמאה ה-18. האות הנטויה "e" היא מתונה יותר, עם קו ישר בתחתית במקום עיקול כפי שנהוג בגופנים עם סריפים.
בדומה לרוב הגופנים עם סריפים, גרסאות ומשקלים שונים של Gill Sans משתמשים בליגטורות המאפשרות לאות "f" הרחבה להתחבר לאותיות הבאות או להימנע מהתנגשות איתן.
עיצוב האותיות של Gill Sans אינו עקבי בין הסגנונות השונים (או אפילו בגודליה השונים של אותה גרסה בתקופת הדפוס המתכתי), במיוחד במשקלים Extra Bold ו-Extra Condensed, כאשר הסגנון Ultra Bold הוא למעשה עיצוב שונה לחלוטין ושווק בתחילה כגופן נפרד.
דן ראטיגן, מעצב ב-Monotype בתקופה הדיגיטלית וכותב מאמר על התפתחות Gill Sans לאחר מותו של ג'יל, ציין: "Gill Sans התפתח באופן אורגני...
הגישה שלו לטיפוגרפיה אינה שיטתית.
הוא מייצג היטב את התקופה בה נוצר ואת אופני השימוש בו".
במשקלים הקלים, החיתוך האלכסוני בצד שמאל העליון של האות "t" הרגילה מוחלף בשני קווים נפרדים.
ממשקל Bold ומעלה, האותיות "i" ו-"j" בעיצוב חריג, עם נקודות קטנות באופן משמעותי מגוף האות עצמה.
גילברט סקוט-הרון היה משורר וזמר אפרו-אמריקאי.
הוא ידוע בזכות עבודתו החלוצית כמבצע שירה מדוברת מחאתית בשנות ה-70 וה-80. שיתוף הפעולה שלו עם המוזיקאי בריאן ג'קסון שילב ג'אז, בלוז ומוזיקת נשמה עם מילים הקשורות לסוגיות חברתיות ופוליטיות של התקופה.
בשנת 1970 הוציא את אלבומו הראשון Small Talk at 125th and Lenox, זהו אלבום הופעה-חיה.
בלטו באלבום שיר הספוקן וורד "The Revolution Will Not Be Televised" וכן "Whitey on the Moon" (בתרגום חופשי לעברית: "אדם לבן על הירח"), המבקר את הפער העצום בין הנחתת האדם הלבן על הירח לבין עוני, חובות ושוליות חברתית, אצל האוכלוסייה השחורה בארצות הברית.
במהלך חייו הקליט סקוט-הרון מספר רב של אלבומים וכתב ספרים.
בשנת 2008 חשף סקוט-הרון כי הוא נשא HIV.
הוא הלך לעולמו בשנת 2011. שנה לאחר מכן זכה בפרס גראמי.
גיל רוזנברג היא ישראלית שהתפרסמה בעולם כאשר הפכה לאישה הזרה הראשונה שהצטרפה ליחידות ההגנה של הנשים הנלחמות במדינה האסלאמית בעיראק ובלבנט.
איסלאמיסטים טענו כי רוזנברג הפכה לבת ערובה של דאעש, מה שהוביל לסיקור תקשורתי נוסף משמעותי.
רוזנברג נולדה בקנדה בוייט רוק, בקולומביה הבריטית.
היא למדה בתיכון יהודי בוונקובר ובמכון הטכנולוגי של קולומביה הבריטית (BCIT).
היא עבדה כטייסת במטוסי נוסעים של בואינג.
רוזנברג עברה לישראל וגם קיבלה אזרחות ישראלית מכוח חוק השבות, והתגוררה בתל אביב.
בישראל התגייסה רוזנברג לצה"ל בין השנים 2006 ל-2008 כמתנדבת, ושירתה כמש"קית חילוץ והצלה וכמדריכה בבית הספר לחיפוש, חילוץ והגנה אזרחית של פיקוד העורף.
בשנת 2009 נעצרה רוזנברג, באשמת השתתפות בהונאת הגרלת טלמרקטינג.
היא הוסגרה לארצות הברית והודתה באשמה.
כחלק מעסקת טיעון, היא נידונה, בבית משפט פדרלי במנהטן, לארבע שנות מאסר, אך מאוחר יותר עונשה הופחת והיא גורשה חזרה לישראל.
רוזנברג זכתה לסיקור עיתונאי בינלאומי כאישה הזרה הראשונה שהצטרפה לכורדים הנלחמים במדינה האסלאמית של עיראק והלבנט בסוריה או עיראק.
על פי ראיון עם קול ישראל (רדיו ישראל) שצוטט על ידי הג'רוזלם פוסט, היא החליטה להצטרף ליחידות ההגנה של הנשים, המקבילה הנשית של לוחמי היחידות להגנת העם (YPG), מסיבות הומניטריות ואידאולוגיות ו"משום שהם אחינו" הנלחמים ברשע.
ולדימיר ואן וילגנבורג, אנליסט בקרן ג'יימסטאון, אמר כי "רוזנברג פופולרית למדי בקרב הכורדים, במיוחד אלו המזדהים עם המאבק הלאומי של ישראל, ועם העובדה שהישראלים/יהודים הצליחו ליצור מדינה משלהם, דבר שאליו שואפים לאומנים כורדים רבים".
ה"ג'רוזלם פוסט" כתב כי עם שובה לישראל היא תיעצר ותועמד לדין, כפי שקרה עם כמה ערבים ישראלים שהצטרפו לדאעש וחזרו לאחר מכן לישראל.
העיתון ציין כי רוזנברג גם הפרה את החוק הישראלי בכך שטסה לעיראק, מדינת אויב, אליה נאסר על אזרחי ישראל להיכנס.
ממשלת ישראל גם נקטה באמצעים נגד אלו שהיו אמורים להילחם נגד נשיא סוריה לשעבר בשאר אל-אסד.
בקנדה, שר הביטחון הציבורי סטיבן בלייני הצהיר, כי הממשלה "לא תתנגד לאזרח שמוכן להשתתף במאבק למען חירות ולסייע לקורבנות פשעים ברבריים", ראש מטה ההגנה טום לוסון, התנגד לרעיון של יוצאי צבא קנדים הנוסעים לחו"ל כדי להצטרף למאבק נגד דאעש בשטח.
"אני לא מעודד קנדים לעזוב את ארצנו ולנסוע למדינות אחרות כדי להצטרף לצבאות של אותה אומה".
בסוף נובמבר 2014, החלו חמושים ברשתות החברתיות לטעון כי רוזנברג נלכדה, יחד עם מספר לוחמות נוספות, על ידי דאעש, אולי במהלך המצור על כובאני.
גורמים כורדים הכחישו זאת, ואמרו שהיא כלל לא הייתה קרובה לכובאני.
ב-1 בדצמבר, רוזנברג עדכנה את דף הפייסבוק שלה, וציינה שהיא בטוחה.
אם הייתה נתפסת, היא הייתה הישראלית השנייה שנתפסה עם אזרחות כפולה, אחרי העיתונאי האמריקאי-ישראלי סטיבן סוטלוף, והקנדית הראשונה, שהוחזקה כבת ערובה על ידי דאעש.
היו גם ספקולציות שאם הייתה נתפסת, קנדה הייתה עשויה לצאת למבצע חילוץ כדי להחזירה.
גיל רוזנברג חזרה לישראל ב-12 ביולי 2015 לאחר 6 חודשים בסוריה ובעיראק.
גיל עמל היא שכונה הממוקמת בחלקה המזרחי של העיר הוד השרון.
השכונה נוסדה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20, והחלה את דרכה כמעברה וכשיכון פועלים לקליטת עולים חדשים.
היא מתאפיינת בבנייה נמוכה (צמודי קרקע) ובאופי פרברי-קהילתי.
בשנת 1964, עם איחוד המושבות מגדיאל, רמתיים, כפר הדר ורמת הדר, הפכה השכונה לחלק מהרשות המקומית הוד השרון.
ממצאים ארכיאולוגיים מעידים כי אזור השכונה היה מיושב ברציפות החל מהתקופה הכלקוליתית (האלף הרביעי לפני הספירה).
חפירות שנערכו בשכונה חשפו אתר רב-שכבתי המכיל שרידים עד לתקופה הביזנטית.
באוגוסט 2012, במסגרת חפירות הצלה שנערכו לקראת סלילת כביש חדש בסמוך לשכונה (באזור כפר מל"ל), חשפה רשות העתיקות בית בד נדיר בן כ-1,300 שנה מהתקופה הביזנטית.
הממצאים כללו משטח סחיטה, תעלות ובורות ניקוז לשמן ואבני משקולת.
ייחודו של בית הבד היה באופן בנייתו: בשל אופי הקרקע החולית באזור, הוא לא נחצב בסלע כמקובל, אלא נבנה על גבי רצפה מפולסת מאבני גזית ולוחות אבן שהובאו למקום.
גודלו של המתקן מעיד כי היה זה מפעל תעשייתי לייצור שמן לשימוש מסחרי, ולא מתקן ביתי.
השכונה הוקמה על אדמותיו וחורבותיו של הכפר הערבי ביאר עדס .
השם מתייחס ככל הנראה לבורות אחסון חצובים בסלע שנמצאו במקום ושימשו לאגירת עדשים.
במהלך מלחמת העצמאות שימש הכפר בסיס לכוחות עוינים, בהם חיילים עיראקים וצבא ההצלה, שהטרידו בירי את המושבה מגדיאל הסמוכה.
ב-5 במרץ 1948 ("מבצע שרון") נכבש הכפר על ידי כוחות חטיבת אלכסנדרוני ותושביו נמלטו.
ב-16 ביוני 1948 ציין דוד בן-גוריון ביומנו כי הכפר נהרס עד היסוד.
תקופת המעברות והקמת השכונה (1948–1950)
לאחר המלחמה הוקצו אדמות הכפר להקמת שיכונים למפוני מעברות ועולים חדשים.
ראשיתה של השכונה במבנים ארעיים:
שכונת עמידר ("הצריפים"): הוקמה ב-1948 על ידי חברת "שיכון ופיתוח" באזור הרחובות כנרת ויסוד המעלה.
המעברות: בשנת 1950 הוקמו שתי מעברות אוהלים מרכזיות: "מעברת שיכון הפועל המזרחי ב'" (ליד נחל הדר) שקלטה עולים מתימן, לוב ופרס; ומעברה נוספת באזור רחוב אילת שקלטה בעיקר את עולי עיראק.
תנאי המחיה במעברות היו קשים ביותר.
המשפחות התגוררו באוהלים ששימשו לכל צורכי הבית, ללא תשתיות סניטריות.
בחורף 1950, שכלל אירוע שלג נדיר וסופות עזות, קרסו רבים מהאוהלים ונוצרו שיטפונות.
תושבי המושבה הוותיקה מגדיאל נחלצו לעזרת העולים, פינו את הילדים בעגלות סוסים ושיכנו אותם בבתי המושבה ובישיבה המקומית.
דמות בולטת בפעילות זו הייתה הגברת שפרה סובלמן, שדאגה במסירות לרווחת ילדי המעברה.
החל משנת 1950 החל תהליך בניית בתי הקבע על ידי חברות משכנות שונות ("סולל בונה", "שיכון עובדים", "משאב"), שיצרו תתי-שכונות בתוך גיל עמל:
שכונת ה"בלוקונים" (1950): הוקמה ברחוב קיבוץ גלויות (98 יח"ד).
המבנים היו פשוטים, עם גגות אסבסט ושירותים בחצר.
שיכון עובדים (1951): נבנה ברחובות ששת הימים ושפרינצק (148 יח"ד) ונועד לשלב עולים עם פועלים ותיקים.
שיכון הפועל המזרחי ב' (1952): נבנה על ידי חברת "משאב" ברחובות גולומב והשח"ל (63 יח"ד).
שיכון זה התאפיין בצביון דתי-לאומי.
הבתים נבנו במתכונת של "משק עזר" – יחידות דיור קטנות (חדר עד שניים) על מגרשים גדולים של חצי דונם או דונם.
שטח זה נועד לאפשר לתושבים לגדל ירקות, עצי פרי ומשק חי (עזים, תרנגולות) כהשלמה לפרנסתם בתקופת הצנע.
עלות בית באותה תקופה עמדה על כ-500 לירות לוותיקים, וכ-250 לירות לעולים חדשים.
ראשיתה של השכונה התאפיינה במרקם חברתי מגוון ("קיבוץ גלויות"), שכלל עולים מתימן, עיראק, יוון, לוב ופרס, לצד ותיקי מגדיאל.
בשנותיה הראשונות, בהיעדר תשתיות מפותחות, התנהלו חיי המסחר באמצעות רוכלים (מוכר נפט, חלבן, מוכר קרח) שעברו עם עגלות סוסים ברחובות החול.
"שיכון הפועל המזרחי ב'" (אזור רחוב השח"ל) היווה מוקד לחיים דתיים בשכונה.
במקום הוקם בית כנסת מרכזי (שנשרף לימים ונבנה מחדש), והשכונה התאפיינה בשמירת שבת קפדנית, כולל הימנעות מתנועת כלי רכב ברחובותיה.
גיל עמל היא השכונה המזרחית ביותר בהוד השרון.
השכונה מוקפת בשטחים פתוחים כמעט מכל עבריה ומחוברת ברציפות אורבנית לשאר העיר דרך השכונה מגדיאל.
השטחים הפתוחים סביב שייכים להוד השרון ולמושבי האזור - אלישמע, ירקונה וגני עם.
בשולי השכונה זורם נחל הדס.
הנחל מתפתל לכיוון דרום-מערב ועובר בצמוד ומדרום לקניון שרונים.
לקראת סופו, מדרום לפארק הוד השרון, הוא נפגש עם נחל הדר, מאות מטרים ספורים לפני שהם נשפכים יחד לירקון.
מגדל המים: מגדל המים נבנה בשנת 1953 בכניסה לשכונה (מפגש הרחובות שביל התפוזים ושביל החלב) ושימש כספק המים המרכזי.
בשנת 2008 עבר המגדל שימור ושיפוץ אומנותי על ידי האמן איל שלם, והותקן בראשו השלט "גיל עמל 1950".
למרגלותיו נטוע עץ זית עתיק.
רחוב חנקין: ציר היסטורי שחיבר בעבר בין מגדיאל לכפר ביאר עדס עוד בטרם הקמת גיל עמל.
לאורך הרחוב נשתמרו ערכי טבע ומורשת, בהם עץ אלון התבור עתיק (שריד ליער השרון הקדום) ושדרת עצי גרווילאה שניטעו בשנות ה-30 בנוכחות הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
קולנוע גיל (היסטורי): בשנות ה-50 וה-60 פעל בשכונה "קולנוע גיל", שהיה מוקד בילוי מרכזי.
הקולנוע הקרין בעיקר מערבונים וסרטים הודיים, והתאפיין ברמקולים חיצוניים שהשמיעו מוזיקה לכל השכונה.
לעיתים הופעל במתכונת של קולנוע קיץ תחת כיפת השמים.
ילדי המעברות למדו תחילה בצפיפות רבה, לעיתים בסיוע מורים מתנדבים כמו הגננת והמורה שושנה בר-נתן, שלימים קיבלה את אות יקירת העיר.
כיום בשכונה פועל בית ספר ברחוב גולומב.
מבנה היסטורי שעבר מספר גלגולים.
במקור פעל בו בית הספר הממלכתי "שפרינצק".
בשנת 1981 הפך לבית הספר תל"י (תגבור לימודי יהדות) ע"ש יצחק נבון.
בשנת 2024, לאחר סגירת תל"י במתכונתו העצמאית, הוסב המבנה לשימוש בית הספר "תמר" לחינוך ולדורף.
גילברט ג'יי ארינאס ג'וניור , המכונה "סוכן אפס", הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדת הגארד.
ארינאס נבחר שלוש פעמים למשחק האולסטאר של ה-NBA, וכן לפרס השחקן המשתפר של העונה בעונת .
ארינאס שיחק באוניברסיטת אריזונה, ולאחר שסיים את התיכון העמיד את עצמו לדראפט.
הוא נבחר במקום ה-31 בדראפט על ידי גולדן סטייט ווריורס.
בעונתו הראשונה בווריורס הוא קלע 10.9 נקודות בממוצע למשחק, ואף שלווריורס הייתה עונה לא טובה, הוא ביסס את עצמו כשחקן צעיר וכישרוני.
בעונתו השנייה בגולדן סטייט הוא השתפר בצורה מטאורית, והעלה את ממוצע הנקודות שלו ל-18.3. בעונה זו הוא נבחר לשחק במשחק של הרוקיס נגד הסופומורס שבאולסטאר של ה-NBA, שם נבחר ל-MVP של המשחק.
בנוסף בסיום העונה נבחר לפרס השחקן המשתפר של העונה.
בסיום העונה הפך ארינאס לשחקן חופשי, והוא היה מבוקש בקבוצות רבות.
לבסוף חתם ארינאס בוושינגטון ויזארדס.
אף ששיפר במעט את ממוצעיו בעונה זו, הוא השתתף רק ב-55 משחקים, כשבמהלך העונה הוא נלחם בפציעה בשרירי הבטן.
בעונתו השנייה בוושינגטון הצטרף לקבוצה הקלע לארי יוז, שקלע 22 נקודות בממוצע בעונה זו, וביחד עם הנקודות של ארינאס (25.5 בממוצע) הם הפכו לצמד הגארדים הפותחים שקולעים הכי הרבה, 47.5 נקודות בממוצע.
בעונה זו הוא נבחר לראשונה למשחק האולסטאר של ה-NBA.
הוא הוביל את קבוצתו ל-45 ניצחונות והופעה ראשונה בפלייאוף מאז 1997. את העונה סיים במקום השביעי מבין כל שחקני ה-NBA בקטגוריית נקודות בממוצע, ובמקום השישי בקטגוריית חטיפות בממוצע.
במשחק החמישי בסדרת הפלייאוף מול שיקגו בולס קלע ארינאס שלשת ניצחון, והוויזארדס ניצחו 112-110. בסופה של הסדרה וושינגטון ניצחו את שיקגו, ניצחון של סדרת פלייאוף לראשונה מזה עשור.
בעונת קלע ארינאס שיא קריירה של 29.3 נקודות בממוצע למשחק, ודורג רביעי מבין כל שחקני ה-NBA בנקודות בממוצע בעונה זו.
בנוסף, הוא חטף שתי חטיפות בממוצע למשחק (גם דורג רביעי).
למרות הישגיו הוא לא נבחר לאולסטאר ה-NBA על ידי האוהדים או המאמנים האחראים על הבחירה.
בסופו של דבר הוא השתתף במשחק האולסטאר כשהחליף את ג'רמיין אוניל שנפצע.
ארינאס השתתף גם בתחרות השלשות שבסוף שבוע האולסטאר והגיע לגמר, שם הפסיד לדירק נוביצקי.
לפני תחילת העונה הבאה ביקש ארינאס לקצץ בשכרו כדי להשתמש בכסף שקוצץ בשביל להחתים שחקנים נוספים במטרה לזכות באליפות.
ב-3 בינואר 2007 קלע ארינאס שלשת ניצחון במשחק נגד מילווקי באקס, בו ניצחו הוויזארדס 108-105. שבועיים לאחר מכן הוא קלע עוד שלשת ניצחון, במשחק נגד יוטה ג'אז שנגמר בתוצאה 114-111. שלשה זו הפכה לסרטון במשחק NBA Live 2008. ב-21 במרץ 2007 הוא קלע סל ניצחון נגד סיאטל סופרסוניקס.
באותה עונה, ב-17 בדצמבר 2007 במשחק נגד לוס אנג'לס לייקרס, קלע ארינאס 60 נקודות – שיא הקריירה שלו.
הוא הוסיף 8 אסיסטים ו-8 ריבאונדים.
שיא זה הוא שיא כל הזמנים בוויזארדס.
בהארכה של אותו המשחק קלע ארינאס 16 נקודות – שיא NBA, שעמד עד שנת 2016. ארינאס עקף את ארל בויקינס בשיא זה בנקודה אחת.
בפברואר 2007 נבחר ארינאס לראשונה להיות פותח בחמישייה במשחק האולסטאר של ה-NBA כשהוא מקדים את מתחרו וינס קרטר ב-3,010 קולות בלבד (ההצבעה הסתיימה עם 1,454,166 בחירות לארינאס ו-1,451,156 בחירות לקרטר).
עד לאולסטאר הוא השיג 29.7 נקודות בממוצע, השני בליגה.
בעונת הספיק ארינאס לשחק שמונה משחקים בלבד לפני שנפצע בברכו.
הוא התחיל להתאמן רק במרץ וחזר לשחק רק באפריל.
בהופעת החזרה שלו הוא קלע 17 נקודות במשחק נגד מילווקי באקס, בו הוויזארדס הפסידו 110-109. עשרה ימים לפני חזרתו למגרש יצא ארינאס בסערה מחדר ההלבשה במשחק נגד דטרויט פיסטונס משום שהרופא שלו לא אישר לו לשחק.
בעונתו ההבאה הוא שיחק רק שני משחקים, כשברוב העונה הוא סחב פציעה עוד מאפריל 2007. בהופעת הבכורה של ארינאס מאז הפציעה הוא קלע 15 נקודות והוסיף 10 אסיסטים בהפסד של וושינגטון לדטרויט פיסטונס.
במשחקו השני בעונה זו קלע ארינאס 10 נקודות ו-10 אסיסטים בניצחון על קליבלנד קאבלירס.
את המשחק הראשון של הוויזארדס בעונה ההבאה פתח ארינאס כשקלע 29 נקודות, אך המשך העונה לא היה טוב כל כך.
ב-11 בנובמבר הוא הציג שיא שלילי של הוויזארדס בכל הזמנים, כשאיבד כדור 12 פעמים במשחק אחד.
ב-12 בדצמבר השיג ארינאס טריפל דאבל ראשון מזה חמש שנים וחצי.
שישה ימים לאחר מכן הציג שיא עונה כשקלע 45 נקודות במשחק נגד גולדן סטייט ווריורס.
ב-3 ביולי 2010 שינה ארינאס את מספר חולצתו מ-0 ל-9. המספר 0 שעל חולצתו נתן לו את כינויו, "אייג'נט זירו" (Agent Zero).
אחרי 24 משחקים בעונת הוויזארדס שלחו את ארינאס בטרייד לאורלנדו מג'יק ובתמורה הם קיבלו את רשארד לואיס.
ארינאס שינה את מספר חולצתו ל-1, כמחווה לשחקן האהוב עליו, פני הארדוויי.
בתחילת עונת 2011/2012 שוחרר ארינאס מאורלנדו מג'יק והפך לשחקן חופשי.
ב-20 במרץ 2012 חתם ארינאס בממפיס גריזליס עד תום העונה.
ב-1 בינואר 2010 דווח שארינאס וחברו לקבוצה, ג'באריס קריטנטון, שלפו אקדחים ורבו לגבי חובות הימורים, בחדר ההלבשה של הוויזארדס.
חמישה ימים לאחר מכן ליגת ה-NBA השעתה את ארינאס עד לסיום החקירות.
הקומישינר דייוויד סטרן התייחס לתקרית: "ההתנהלות השוטפת שלו [ארינאס] הובילה אותי למסקנה שהוא כרגע לא מוכן לעלות למגרש ה-NBA".
ב-14 בינואר ארינאס הואשם בהחזקת נשק ללא רישיון.
ב-27 בינואר ארינאס וקריטנטון הושעו מכל משחקי העונה, לאחר שנפגשו עם סטרן.
ב-2 בפברואר כתב ארינאס מאמר מערכת לעיתון וושינגטון פוסט בו הביע חרטה על מעשיו, ובעיקר שלא הצליח להיות מודל טוב יותר לחיקוי עבור הדור הצעיר.
ב-26 במרץ הוא הורשע על פשעיו, ונשפט לשתי שנות מאסר על תנאי ו-30 יום במעצר בית.
ב-1926, לואיס טבע את המונח פוטון לציון היחידה הקטנה ביותר של אנרגיית קרינה.
לואיס נולד ב-1875 בוויימות', פרבר של בוסטון שבמסצ'וסטס.
הוא רכש את חינוכו העיקרי באופן עצמאי בביתו דרך הוריו, פרנק וסלי לואיס ומרי בר וייט.
סימנים למחוננתו נתגלעו כבר בצעירותו עת שלמד לקרוא כבר בגיל שלוש.
ב-1884 עברה משפחתו להתגורר בלינקולן שבנברסקה, שם רכש לואיס לראשונה השכלה פורמלית במכינה אוניברסיטאית.
ב-1893, לאחר שבילה כשנתיים באוניברסיטת נברסקה שבלינקולן, עבר לואיס לאוניברסיטת הרווארד, שם רכש את תוארו הראשון.
עם סיום שנת הוראה באקדמיית פיליפס שבצפון-מזרח מסצ'וסטס, חזר לואיס להרווארד, שם למד עם תיאודור ויליאם ריצ'רדס וסיים דוקטורט ב-1898, כשנושא עבודתו עסק בפוטנציאלים אלקטרוכימיים.
לאחר שקיבל את תואר הדוקטורט מאוניברסיטת הרווארד, לימד לואיס במשך כשנה באוניברסיטה, עד שקיבל משרת מחקר בגרמניה, שהייתה מרכז הכימיה הפיזיקלית, ונסע ללמוד תחת הדרכתם של וילהלם אוסטוולד, מומחה לכימיה פיזיקלית, בלייפציג, ווולטר נרנסט בגטינגן.
לאחר מכן הוא חזר לאוניברסיטת הרווארד כמדריך למשך שלוש שנים נוספות, וב-1904 הוא עזב לאיי הפיליפינים כדי להתמנות למפקח על מחלקת המידות והמשקלות בעיר מנילה.
בשנה שלאחר מכן הוא חזר לקיימברידג' כאשר המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT) העסיק אותו בפקולטה, שבה הייתה לו הזדמנות לעבוד ביחד עם קבוצת מומחים לכימיה פיזיקלית מהשורה הראשונה, וכל זאת תחת הדרכתו של ארתור איימוס נויס.
מעמדו השתפר במהירות, והוא התמנה לעוזר פרופסור ב-1907, פרופסור חבר ב-1908, ופרופסור במשרה מלאה ב-1911. הוא עזב את MIT על מנת להתמנות לפרופסור לכימיה פיזיקלית ודיקן הקולג' לכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ב-1912. היכל לואיס בברקלי, שנבנה ב-1948, קרוי על שמו.
ב-1908 פרסם לואיס את הראשון מבין סדרה של מאמרים על תורת היחסות, שבו הוא גזר את יחס המסה-אנרגיה בדרך שונה מהאופן שבו עשה זאת אלברט איינשטיין.
כמו כן, הוא הציג במאמר נוסף את הרעיון התרמודינמי של פונקציית המצב החולף (Fugacity).
ב-21 ביוני 1912, הוא התחתן עם מארי הינקלי שלדון, בתו של פרופסור לשפות רומאניות מהרווארד.
לזוג נולדו שני בנים, ששניהם התמנו לבסוף לפרופסורים לכימיה, ובת אחת.
ב-1913 נבחר לכהונה באקדמיה הלאומית למדעים, וב-1934 התפטר מתפקידו במחאה על הפוליטיקה הפנימית של הארגון.
ב-1916 הוא ניסח מבחינה פורמלית את הרעיון שקשר קוולנטי מורכב מזוג אלקטרונים שנחלק בין שני אטומים, והגדיר את המונח מולקולה אי-זוגית עבור מולקולה שלא חולקת את האלקטרון.
רעיונותיו על קשרים כימיים הורחבו על ידי אירווינג לנגמויר והפכו להשראה למחקרים על טבעו של הקשר הכימי שבוצעו על ידי לינוס פאולינג.
בשנה זו הוא פרסם את מה שהיה עתיד להיקרא מבנה לואיס ואת מודל האטום הקובייתי.
ב-1919, על ידי חקירת התכונות המגנטיות של תמיסות חמצן בחנקן נוזלי, הוא מצא שנוצרות מולקולות O4. הייתה זו העדות הראשונה לקיומו של חמצן טטרא-אטומי.
ב-1923 הוא ניסח את תאוריית זוגות האלקטרונים של תגובות חומצה-בסיס.
בתאוריה שכונתה תאוריית לואיס של חומצות ובסיסים, חומצת לואיס קולטת זוג אלקטרונים ובסיס לואיס תורם זוג אלקטרונים.
באותה שנה הוא פרסם את ספרו "ולנטיות והמבנה של אטומים ומולקולות".
תוך התבססות על עבודתו של ג'יי.
וילארד גיבס, היה ידוע שתגובות כימיות מתקדמות לכיוון שיווי המשקל שנקבע על ידי האנרגיה החופשית של החומרים שמשתתפים בתגובה.
לואיס הקדיש 25 שנים לקביעת האנרגיות החופשיות של מגוון חומרים.
ב-1923 הוא ומרל רנדול פרסמו את תוצאות המחקר הזה, שעזר לתת ניסוח מתמטי לתרמודינמיקה הכימית המודרנית.
ב-1926 הוא טבע את המונח פוטון לציון היחידה הקטנה ביותר של אנרגיית קרינה.
ב-1933, לואיס היה הראשון שהפיק דגימה טהורה של דאוטריום חמצני (מים כבדים).
באמצעות האצת דאוטרונים (גרעיני דאוטריום) בציקלוטרון על שם ארנסט לורנס, הוא היה מסוגל לחקור תכונות רבות של גרעיני האטומים.
במהלך שנות ה-30, הוא היה יועץ פקולטה ומדריך אישי לגלן תיאודור סיבורג, שעבד אצל לואיס כעוזר מחקר עבור עבודת הפוסט-דוקטורט שלו לפני שזכה בפרס נובל לכימיה ב-1951 וזכה לכך שהיסוד סיבורגיום ייקרא על שמו.
בשלהי חייו, קבע לואיס כי זהירה של מולקולות אורגניות כוללת מצב טריפלט מעורר (מצב שבו האלקטרונים שבדרך כלל יזווגו עם ספינים מנוגדים יקבלו עירור כך שווקטורי הספין שלהם יהיו באותו כיוון) ומדד את התכונות המגנטיות של מצב הטריפלט.
במהלך הקריירה שלו הוא פרסם מאמרים על מספר רב של נושאים מלבד אלו שהוזכרו למעלה, בנושאים שנעו בין טבעו של קוואנט האור ועד לכלכלה של יציבות מחירים.
הוא נפטר בגיל 70 כתוצאה מהתקף לב בזמן ששהה במעבדתו בברקלי.
הוא עבד על ניסוי עם מימן ציאנידי נוזלי, ואדים רעילים משורת מבחנות שבורה דלפו לחלל המעבדה כאשר תלמיד שסיים את לימודיו מצא את גופתו חסרת החיים של הפרופסור שרועה על שולחן עבודה.
הפתולוג קבע שלואיס מת כתוצאה ממחלת עורקים כלילית; אולם, מספר אנשים מאמינים שייתכן ומדובר בהתאבדות.
אחד מהפרופסורים בדימוס של ברקלי, ויליאם ג'ולי, שסיפר על הדעות השונות בנוגע למותו של לואיס במאמר שכתב, טען שרוב אנשי המחלקה לכימיה סבורים שלואיס התאבד.
הסבר אפשרי לתאוריות ההתאבדות היה הדיכאון של לואיס בעקבות ארוחת הצהריים עם אירווינג לאנגמיור.
ביום שבו לואיס מת, לאנגמיור ולואיס נפגשו לארוחת צהריים בברקלי.
דווח על ידי מספר עמיתים שלהם שלואיס חזר מהארוחה במצב רוח קודר.
הוא שיחק במשך זמן מה ברידג' עם חלק מחבריו, אולם נטש את המשחק וחזר לעבוד במעבדתו.
שעה אחת לאחר מכן, לואיס כבר היה מת.
ניירותיו של אירווינג לאנגמיור מספריית הקונגרס מאשרים שהוא היה בקמפוס של האוניברסיטה באותו יום, כיוון שהיה אמור לקבל תואר של כבוד.
ב-21 ביוני 1912, נישא לואיס למרי הינקלי שלדון, בתו של פרופסור לשפות רומאניות מאוניברסיטת הרווארד.
נולדו להם שני בנים, אשר שניהם נהיו לפרופסורים בכימיה, וכן בת.
גילברט לוין בברוקלין, ניו יורק) הוא מנצח יהודי-אמריקאי.
לוין מנצח על תזמורות חשובות בארצות הברית ומחוצה לה, ביניהן הפילהרמונית המלכותית, תזמורת פילהרמוניה, הפילהרמונית של לונדון, הפילהרמונית של ניו יורק, תזמורת פילדלפיה, התזמורת הסימפונית של מונטריאול, התזמורת הממלכתית של בוואריה, התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן ותזמורת פיטסבורג.
כמו כן ניצח על קונצרטים בטלוויזיה של איחוד השידור האירופאי ובמספר הזדמנויות ניצח על אירועים למען האפיפיור יוחנן פאולוס השני.
לוין למד בבית הספר למוזיקה ג'וליארד וקיבל תואר ראשון מאוניברסיטת פרינסטון ותואר שני מאוניברסיטת ייל.
הוא למד נגינה בבסון אצל סטיבן מקסים ושרמן וולט, פסנתר אצל
גילברט קאליש, תולדות המוזיקה אצל לואיס לוקווד וארתור מנדל, תאוריה של המוזיקה אצל פיטר וסטרגור ומילטון בביט, האזנה וקריאת פרטיטורה אצל נדיה בולאנז'ה, רנה לונגי ולואיז ווסגרקיאן וניצוח אצל דניס ראסל דייוויס, ז'אק-לואי מונו ופרנקו פרארה.
הוא עבד כעוזרו של גאורג שולטי, בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון ובתזמורת פריז וכן בהקלטת "לה בוהם" של פוצ'יני לחברת RCA.
לוין היה גם בן-חסותו של המנצח הגרמני קלאוס טנשטדט ועבד עמו על מחזור הסימפוניות של מאהלר הן באולם הקונצרטים והן בהקלטות ל-EMI.
לוין מרצה הן באוניברסיטת הרווארד והן בייל, בין השאר, ומלמד ניצוח בייל ובבית הספר למוזיקה של מנהטן.
בין תלמידי הניצוח שלו המלחין האמריקאי אהרון קרניס.
לוין מקיים קשרים רצופים עם שתי האלמה מאטר שלו.
הוא יושב במועצה המייעצת של מחלקת המוזיקה באוניברסיטת פרינסטון ונושא זה שנים אחדות בתפקיד מטעם תאגיד ייל.
ראשית הקריירה והשנים בתזמורת הפילהרמונית של קרקוב
פרסומו הבינלאומי החל כאשר התמנה למנצח ומנהל אמנותי בתזמורת הפילהרמונית של קרקוב בשנת 1987. לוין היה האמריקאי הראשון שקיבל לראשותו תזמורת מזרח-אירופאית, אחרי מנצחים כמו אנדז'יי פאנופניק וסטניסלב סקרובצ'בסקי.
לוין הדריך את התזמורת בתקופה הקשה של סיום השלטון הקומוניסטי, במהלך האירועים הפוליטיים הסוערים של 1989–1990 שהובילו עם הזמן להיווצרות חברה פולנית בעלת חשיבה מערבית, משוחררת משליטה רוסית/סובייטית.
בהנהגת לוין צברה הפילהרמונית של קרקוב מוניטין גדלים והולכים.
התזמורת סיירה ברחבי אירופה, אסיה (כולל הביקור הראשון מאז ומעולם של איזה שהוא הרכב פולני בקוריאה הדרומית, בשנת 1989) וצפון אמריקה, שם הופיעה בשנת 1993 באולמות קונצרטים חשובים כמו מרכז קנדי וושינגטון הבירה ובמרכז לינקולן בניו יורק, ב"סימפוני הול" בבוסטון וב"סוורנס הול" בקליבלנד, אוהיו.
תחת שרביטו גם ניגנה הפילהרמונית של קרקוב בפעם הראשונה עם סולנים כמו עמנואל אקס, גאריק אוהלסון ושלמה מינץ.
היא הקליטה לחברות בינלאומיות והופיעה באין-ספור שידורי רדיו וטלוויזיה, הן בפולין והן מחוצה לה.
קונצרטים למען האפיפיור יוחנן פאולוס השני ותואר אבירות אפיפיורי
ב-1988, כשעבד בקרקוב, פגש לוין את יוחנן פאולוס השני.
בתקופה זו התירה ממשלת פולין תפוצה מוגבלת מאוד ל"ניוזוויק", לכ-200 אזרחי פולין בסך הכל, שאחד מהם היה הארכיבישוף של קרקוב.
הארכיבישוף קרא שם מאמר על גילברט לוין ושלח אותו אל האפיפיור (יליד קרקוב), שארגן פגישה פרטית נדירה בספרייתו הפרטית.בהמשך לפגישה, ביקש האפיפיור מלוין לנצח על קונצרט
לכבוד יום השנה העשירי לבחירתו לתפקיד.
הקונצרט הזה, ששודר במקור ברשת RAI של הטלוויזיה האיטלקית לכל אירופה, שודר בהמשך שוב ושוב בטלוויזיה הציבורית של ארצות הברית במשך 17 השנים הבאות.
בשנת 1993 ניצח לוין לבקשת האפיפיור לפני קהל של חצי מיליון ב"יום הנוער העולמי".
התוכנית הזאת כללה יצירות מאת ליאונרד ברנשטיין, סמיואל בארבר ואהרן קופלנד, שהושמעו לראשונה באירוע אפיפיורי מכל סוג שהוא.
ב-1994 ניצח לוין (שחותנתו הייתה ניצולת אושוויץ) על "קונצרט האפיפיור לזכר השואה", שהיה האירוע הרשמי הראשון מטעם הוותיקן לציון רצח העם שעשו הנאצים במלחמת העולם השנייה.
אירוע הזה, שהעיתונות הגרמנית הגדירה "היסטורי", הופיע בעמודי החדשות של עיתונים ברחבי העולם.
התזמורת שניגנה בקונצרט זה הייתה התזמורת הפילהרמונית המלכותית; בין הסולנים היו הצ'לן לין הארל והקריין היה השחקן זוכה פרס האקדמיה, ריצ'רד דרייפוס.
עוד קונצרטים בוותיקן בניצוח לוין כללו את קונצרט היובל הגדול של הכנסייה הקתולית בשנת 2000 עם תזמורת פילהרמוניה והמקהלה שלידה וחגיגה מוזיקלית בטלוויזיה ליום השנה ה-25 להכתרת האפיפיור יוחנן פאולוס השני, עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון בבזיליקת פטרוס הקדוש.
ב-2004 ניצח לוין על הקונצרט האחרון שלו לאפיפיור יוחנן פאולוס השני, שבו ניצח על תזמורת פיטסבורג עם חברים במקהלת מנדלסון מפיטסבורג, המקהלה הפילהרמונית מלונדון, המקהלה הפילהרמונית מקרקוב והמקהלה הפוליפונית מאנקרה ב"קונצרט הפיוס האפיפיורי".
התוכנית כללה את הסימפוניה השנייה, התחייה, של מאהלר ו"אברהם", יצירה שהוזמנה במיוחד אצל המלחין האמריקאי, זוכה פרס פוליצר ג'ון הארביסון.
במהלך 17 שנות הקשר שלו עם יוחנן פאולוס השני נודע לוין כ"המאסטרו של האפיפיור".ב-1994 קיבל, כאות הוקרה על שירותיו, תואר אבירות מטעם הכנסייה הקתולית, התואר הגבוה ביותר שהוענק אי פעם למוזיקאי שאיננו קתולי מאז מוצרט.
בשנת 2005 העניק האפיפיור הבא, בנדיקטוס ה-16, ללוין את כוכב הכסף של גרגורי הקדוש, דרגת האצולה הכנסייתית הגבוהה ביותר שניתנה ליהודי בכל תולדות הוותיקן.
החל ב-1997, לוין יוצא לסיורי קונצרטים עם שלוש תזמורות לונדוניות ידועות-שם: הפילהרמונית המלכותית, הפילהרמונית של לונדון ותזמורת פילהרמוניה.
הביקורת שיבחה את הקלטת הסימפוניה השלישית של צייקובסקי עם הפילהרמונית המלכותית.
בשנת 2000 התמנה לוין למנהל אמנותי ומנצח על "סדרת הבריאה של המילניום" בתזמורת פילהרמוניה.
בתפקידו זה סייר באמריקה ובאירופה וניצח על "בריאת העולם" של היידן בקונצרטים משודרים בטלוויזיה בבולטימור, לונדון ורומא.
באותה שנה ניצח על התזמורת והמקהלה הפילהרמונית של לונדון בביצועי טלוויזיה של קטעים מתוך הסימפוניה השלישית של הנריק גורצקי והסימפוניה התשיעית של בטהובן.
כמו כן חבר אל הפילהרמונית של ברלין בניצוח ברנרד הייטינק והפילהרמונית של ניו יורק בניצוח קורט מאזור בהופעות בקרקוב, בתקופת שלטונה של העיר כבירת התרבות של אירופה.
בהזדמנות זו ניתן ללוין מדליון זהב מטעם העיר לאות הכרה בשירותיו לחיי התרבות של קרקוב.
לוין פתח את עונת 2002–2003 של התזמורת הסימפונית של מונטריאול וניצח על התזמורת הסקסונית הממלכתית של דרזדן, עם מקהלת באך ממינכן בביצוע הרקוויאם הגרמני של ברהמס בקרקוב.
בין 2004 ל-2006 עמד לוין בראש תזמורת פיטסבורג בסדרת קונצרטים איכותיים בשם "מוזיקה לנשמה", שכללה את הרקוויאם של ורדי עם מקהלת מנדלסון ב-2004, "בריאת העולם" של היידן בינואר 2006, עם אותו הרכב, לציון 100 שנה לקתדרלת סנט פול בפיטסבורג, והסימפוניה השלישית של מאהלר ביוני 2006.
בנובמבר 2005 ניצח לוין על תזמורת סנט לוק ומקהלה בוושינגטון הבירה בקונצרט חגיגי שכלל את הסימפוניה התשיעית של בטהובן וביצוע בכורה עולמי של "וושינגטון מדברת" מאת ריצ'רד דניאלפור, עם קריינות של השדרן טד קופל.
ב-2005 ושוב ב-2007 ניצח לוין על קונצרטים בקתדרלה של קלן, שכללו בין השאר את מיסה סולמניס של בטהובן, עם הפילהרמונית המלכותית והמקהלה הפילהרמונית של לונדון, בביצוע שהביקורת תיארה כ"פרשנות ריבונית וממושמעת ביותר." הקונצרט השני, עם תזמורת ומקהלות גרמניות מקלן ומהמבורג, כלל את הסימפוניה התשיעית וה"טה דאום" של ברוקנר.
במהלך הקריירה המכובדת שלו, עבד לוין עם סולנים כמו מיצוקו אושידה, יו-יו מה, אליזבת זודרסטרום, לין הארל ואחרים.
גילברט ה' הֵרְדְט הוא אנתרופולוג תרבותי אמריקאי המתמחה במיניות וזהות מגדרית תלויות תרבות, ופרופסור למיניות.
אחד ממחקריו הגדולים נערך בגינאה החדשה על שבט ה"סמביה" (שם בדוי), ובחן את השפעותיהן של התרבות והחברה על יצירת משמעויות מיניות והתנהגות על פיהן.
רבים רואים במחקרו שם את הדוגמה הבוטה ביותר לחוסר השפעתן של חוויות ילדות על ההעדפה המינית.
בשבט, מופרדים הבנים מהבנות ומתחנכים בנפרד.
כדי לרכוש את הגבריות המיוחלת מבצעים הילדים מין אוראלי יומיומי בנערים הבוגרים (בליעת נוזל הזרע נחשבת חיונית לפיתוח חוסן ובגרות).
הטקס מתקיים עד אשר הנער מגיע לגיל 15 בערך, אז הופך הוא ל"חונך" של ילד צעיר.
בהגיעו לגיל 22 בערך, הגבר הצעיר – שחווה מאות התנסויות הומוסקסואליות פסיביות ואקטיביות – מתחתן, ומאותו יום נחשב איבר המין שלו "מלוכלך" ומגעו בגבר אחר נחשב מסוכן.
במחקרו גילה הרדט שלמרבה הפלא, שיעור ההומוסקסואלים בקרב בני השבט זהה לשיעורם באוכלוסיות אחרות בעולם – כחמישה אחוזים.
מחקר נוסף ערך הרדט עם החוקר הן טן ברומלהאוס (Han ten Brummelhuis).
השניים חקרו בארצות הברית בוגרים ומשפחותיהם בהקשר של התגלות מחלת האיידס בתרבות ההומוסקסואלים והתפקיד שמשחקת מדיניות חברתית בנושאי מין ובריאות.
המחקר מדגים את המורכבות בלמידת התנהגות מינית.
הם תיארו את הגיוון התרבותי והאירו את המשתנים בקרב קבוצות אתניות של מדינה אחת ואת המכניזם המפיץ את האיידס לתרבויות שונות.
מחקר זה קרא לחוקרים אחרים בתחום לחשוב מחדש על המחקרים שלהם, ופנה בעיקר לאלו שהתחילו בבהלת המחקרים על איידס.
בנוסף חקר הרדט את דרך החיים ההומוסקסואלית, כיצד היא נבנית בצורה שונה בתרבויות שונות.
הרדט גילה כי בחברות מחוץ לחברה המערבית, אין הרעיון של הומוסקסואליות משתקף במודעות, אך למרות זאת קיימות בהן פעילויות שהן באופן חד משמעי הומוסקסואליות לעין מערבית.
הרדט ניסה להראות כי השוני הוא ש"פעילויות הומוסקסואליות" אלו הן חלק בלתי נפרד מחייו של הגבר ויש להן מטרה מסוימת.
הרדט טוען כי אדם לא צריך לאמץ מבנה של תרבות אחרת ולא לכפות את תרבותו על אחרים.
בנוסף חקר גילברט חקר את נושא ה"תשוקה", ותיאר בגישתו שלושה סוגי תשוקה:
תשוקה מינית (המורכבת ממשיכה לאובייקט ממין כלשהו ומהעדפה לטכניקה מסוימת, הנוצרת מקישורים בין אוריינטציה וזהות מינית), תשוקה ליחסים חברתיים מסוימים ותשוקה לאובייקטים חברתיים וסמלי סטטוס.
הרדט מעיד כי חייו המקצועיים "הוקדשו לקידום האנתרופולוגיה ובייחוד האנתרופולוגיה של המיניות.
הסיפוק הגדול היה בהפיכת המיניות לשדה מחקר פרוצסואלי בארצות הברית ומחוצה לה..."
גילברט וסאליבן (Gilbert and Sullivan) הוא שמה של השותפות בין הליבריתן ויליאם שוונק גילברט (1836–1911) והמלחין ארתור סאליבן (1842–1900), אשר יצרו בין השנים 1871–1896 ארבע עשרה אופרות קומיות באנגליה של התקופה הוויקטוריאנית.
גילברט יצר עולם קומי מטורף, שהוא קרא לו "טופסי טרווי" ("תוהו ובוהו"), שבו הכל ייתכן, שדים ופיות רוקדים עם לורדים בריטים, נגני גונדולה וחיילים יפנים פוצחים בזמר אנגלי פופולרי, ועוד.
סאליבן, הצעיר בשש שנים מגילברט, הלחין מוזיקה קליטה במיוחד, אשר תרמה לאווירה ההומוריסטית ולתחושת פאתוס.
האופרות של גילברט וסאליבן זכו להצלחה רחבה ובינלאומית, ועודן מבוצעות תדיר בארצות הדוברות אנגלית.
בהישענם על צורת האופרטה שהחלה להיות פופולרית באירופה, הציגו גילברט וסאליבן חידושים הן בתוכן והן בצורה, שהשפיעו ישירות על התיאטרון המוזיקלי (המחזמר) במאה ה-20. האופרות השפיעו על הכתיבה ועל השיח הציבורי באותה עת, ומאוחר יותר, על עולם הסרטים והטלוויזיה.
הן זכו גם לחיקויים רבים, ונעשו עליהן פארודיות על ידי בדרנים.
המפיק ריצ'רד ד'וילי קארט הפגיש את הצמד, וטיפח את שיתוף הפעולה בין השניים.
הוא בנה בעבורם את תיאטרון סבוי בלונדון בשנת 1881, שם הוצגו האופרות, אשר קיבלו את הכינוי "אופרות סבוי".
קארט גם הקים את חברת האופרה ד'וילי קארט, אשר קידמה והציגה את האופרות במשך יותר ממאה שנים.
ויליאם שוונק גילברט נולד בלונדון ב-18 בנובמבר 1836. אביו, ויליאם, היה מנתח שעבד בחיל הים ולאחר זמן החל לכתוב נובלות וסיפורים קצרים, שחלקם כללו איורים משל בנו.
ב-1861 החל גילברט הצעיר לכתוב סיפורים מאוירים, שירים ומאמרים, על מנת להשלים את הכנסתו.
רבים מהם ייחשבו מאוחר יותר למקור שממנו שאב רעיונות למחזות ולאופרות, ובייחוד מסדרה של שירים מאוירים הנקראים "Bab Ballads".
בבלדות אלו ובמחזותיו המוקדמים פיתח גילברט סגנון ייחודי אשר נקרא "טופסי-טרווי" ("תוהו ובוהו", בתרגום חופשי), אשר לפיו, ההומור נובע מיצירת מצבים מגוחכים, הבאים על פתרונם ההגיוני בדרך האבסורד.
הבמאי מייק לי כתב על גילברט ש"גאונותו היא בהתכת הפכים בלהטוטנות מאחזת עיניים, בערבוב ההזוי עם המציאותי והקריקטורה עם הטבעי.
במילים אחרות, בהגדת סיפור שערורייתי באדישות מופגנת".
הוא תיאר את סגנונו של גילברט כך:
גילברט פיתח תאוריות חדשות בנוגע לבימוי בעקבות טום רוברטסון, שהיה חדשן בתחום.
בזמן שגילברט החל לעסוק בכתיבה, היה התיאטרון האנגלי מצוי בשפל.
גילברט עזר לרומם את התיאטרון, לחדשו ולהשיב לו את גדולתו, בעיקר בשש האופרות הקומיות לכל המשפחה, אשר נכתבו יחד עם המלחין תומאס ג'רמן ריד.
בזמן החזרות על אחת מאותן אופרות קומיות, "לפני עידן ועידנים", הציג המלחין פרדריק קליי את גילברט לחברו, המלחין הצעיר ארתור סאליבן.
שנתיים מאוחר יותר החלו גילברט וסאליבן לעבוד על יצירתם המשותפת הראשונה.
במהלך שנתיים אלה המשיך גילברט לגבש את סגנונו התיאטרלי.
הוא המשיך לכתוב סיפורים ומחזות, בהם האופרות הקומיות "ביתנו על האי" (1870) ו"סיפור שערורייה" (1871) וקומדיות בחרוזים לבנים – "הנסיכה" (1870), "ארמון האמת" (1870), ו"פיגמליון וגלתיאה".
ארתור סימור סאליבן נולד בלונדון ב-13 במאי 1842. אביו היה מנצח בתזמורת צועדת, ובהגיע ארתור הצעיר לגיל 8, כבר היה מיומן בנגינה על כלי תזמורת שונים.
עוד בבית הספר החל להלחין שירים ושירי לכת.
אחרי שזכה ב-1856 בפרס הראשון על-שם פליקס מנדלסון, החל סאליבן ללמוד באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון והמשיך את לימודיו בלייפציג, שם גם למד ניצוח.
יצירת הגמר שלו, אותה סיים להלחין בשנת 1861, הייתה סוויטה של מוזיקה נלווית למחזה של ויליאם שייקספיר, "הסערה".
בכתב העת The Musical Times נכתב שביצועה של יצירה זו בשנת 1862, לאחר עריכתה והרחבתה, "עורר סנסציה בחוגים מוזיקליים".
סאליבן החל לבנות את המוניטין שלו כאחד המלחינים הצעירים המבטיחים ביותר באנגליה.
בין יצירותיו בשנות ה-60 של המאה ה-19 ניתן למנות סימפוניה, קונצ'רטו לצ'לו ומספר אוברטורות, שהמבוצעת ביותר מביניהן כיום היא האוברטורה "di Ballo".
בין יצירותיו הקוליות המוקדמות של סאליבן ניתן למנות כמה יצירות חשובות – "נשף בקלינוורת" (1864), האורטוריה "הבן החוטא החוזר למוטב" (1869) והקנטטה דרמטית "בחוף ובים" (1871).
הוא הלחין את יצירת הבלט "L'Île Enchantée" (1864) וכן מוזיקה לכמה ממחזותיו של שייקספיר.
אלא שביצירות מוזמנות אלו לא היה די לכלכלתו של סאליבן; הוא עבד גם כנגן עוגב בכנסייה, הלחין שירי לכת, שירים פופולריים ובלדות סלוניות.
ניסיונו הראשון של סאליבן בתחום האופרה הקומית הניב אופרה בשם "קוקס ובוקס" (1866), שכתב יחד עם הלבריתן פרנסיס בורננד לרגל מפגש חברים לא רשמי.
לאחר הופעה ראשונה זו הוצגה האופרה בפומבי ובנוכחותו של גילברט, שאמר על המוזיקה של סאליבן שהיא "עולה ברוב המקרים ברמתה פי כמה וכמה על העלילה המגוחכת עד אבסורד, שאליה שודכה" (הביקורת נכתבה לעיתון Fun).
האופרה נחלה הצלחה רבה, והיא מבוצעת גם כיום.
האופרה השנייה שכתבו סאליבן ובורננד יחד, "The Contrabandista" (1867), לא הייתה להצלחה.
בשנת 1871 הפגיש המפיק ג'ון הולינגסהד את גילברט ואת סאליבן על מנת ליצור אופרה לחג המולד עבור התיאטרון שלו שנקרא Gaiety.
האופרה, "תספיס" (Thespis), הייתה הצגה ראוותנית על האלים היווניים המזדקנים, המוחלפים באופן זמני בידי להקה של שחקנים ושחקניות בני המאה ה-19. אחד מהם הוא תספיס, אבי הדרמה היוונית.
השילוב של סאטירה פוליטית ופארודיה על הגרנד אופרה (ז'אנר אופראי מונומנטלי אשר היה נפוץ במאה ה-19), היו חיקוי אנגלי לאופרות של ז'אק אופנבך, "אורפאוס בשאול" ו"הלנה היפה", אשר הועלו באותה עת בהצלחה באנגליה.
"תספיס" עלתה ב"יום הקופסאות" והוצגה בסך הכל 63 פעמים.
במספר ההצגות השיגה האופרה 5 מתוך 9 מתחרותיה, שעלו גם הן בתקופת החגים בבריטניה בעונה של 1871, אך איש לא צפה שזו תהיה תחילת הצלחתם העתידית של גילברט וסאליבן כצמד.
בניגוד לעבודותיהם הבאות, אופרה זו הופקה בחיפזון, אופיה היה נועז במקצת, בדומה לפרודיות המוקדמות יותר שכתב גילברט, וסגנונה איפשר לשחקנים לאלתר על הבמה.
שתי דמויות של גברים באופרה גולמו למעשה על ידי נשים, אשר רגליהן החטובות הוצגו בצורה שגילברט גינה מאוחר יותר.
הפרטיטורה שכתב סאליבן ל"תספיס" מעולם לא פורסמה, והיא אבדה ברובה, למעט שיר אחד אשר יצא לאור בנפרד, קטע מקהלתי שהופיע שוב באופרה "הפיראטים מפנזנס", וקטע הבלט שבמערכה השנייה.
במרוצת ארבע השנים הבאות לא הזדמנה עבודה משותפת רבה לגילברט וסאליבן, אך כל אחד מהם המשיך ליצור בתחומו.
גילברט עבד עם קליי על "ארקדיה המאושרת" (1872) ועם אלפרד סליר על "ממלכתתוהוובוהו" (1874).
כמו כן כתב גם מספר ליבריות, פארסות, פרודיות, אגדות קומיות, דרמות, עיבודים בימתיים של נובלות ותרגומים מצרפתית.
סאליבן הספיק להשלים את היצירות "פסטיבל טה-דאום" (1872), האורטוריה "אור העולם" (1873), מחזור השירים היחיד שלו "הצוהר, או שירי הגדרון" (1871), מוזיקה למחזה "נשות וינדזור העליזות" (1874), וכמו כן שירים נוספים, בלדות עממיות, ושירי לכת.
ב-1874 כתב גילברט ליברית קצרה בהזמנה של מלחין ומפיק בשם קרל רוזה, אשר אשתו יועדה לשיר את התפקיד הראשי, אך פטירתה בזמן הלידה ביטלה את הפרויקט.
זמן קצר אחר-כך, הזדקק ריצ'רד ד'וילי קארט, באותה עת מנהל תיאטרון רויאלטי, לאופרה קצרה שתוצג לאחר האופרה של אופנבך "לה פריקול".
לגילברט הייתה כבר ליברית מוכנה בחזקתו, וד'וילי קארט הציע את סאליבן כמלחינה.
האחרון אכן היה מרוצה מן הלברית, והפרטיטורה של "משפט בידי מושבעים" (Trial by Jury) הייתה מוכנה כעבור מספר שבועות.
היצירה היא מן המהתלות המשעשעות של גילברט על מקצועות המשפט, והיא מתבססת על ניסיונו הקצר כפרקליט.
היא עוסקת בחוק מיושן על הפרת הבטחת נישואים כעילה לתביעה משפטית.
הנאשם טוען להגנתו, שלתובעת לא ייגרם נזק רב כתוצאה ממשיכת הבטחתו, משום ש"הוא מציאה גרועה כל כך", בעוד שהתובעת מצידה טוענת שהיא מאוהבת בלהט בנאשם ודורשת פיצויים נדיבים.
אחרי דיונים רבים, מיישב השופט את הסכסוך בכך שהוא נושא את המתלוננת בעצמו.
האופרה הייתה הצלחה כבירה, והשיגה במספר הצגותיה את "לה פריקול", האופרה שאליה צורפה בתחילה.
בעקבות ההפקה, יצא התיאטרון למסע הופעות ברחבי אנגליה, ועד מהרה הועלתה האופרה גם בתיאטראות.
בהצגה המקורית של אופרה זו השתתף גם אחיו של סאליבן, פרד סאליבן, בתפקיד השופט.
הוא היה האב-טיפוס לדמות הבריטון הקומי, אשר תופיע גם באופרות הבאות.
ברננד כתב ש"הוא היה אחד הזמרים הטבעיים ביותר לדמות הקומית של "איש קטן" שראיתי מעודי.
הוא אף היה מוזיקאי-מבצע ראשון במעלה...
ככל שהיה טיפוס אבסורדי, כך גם היה אדיב".
דמות הבריטון הקומי כפי שגולמה על ידי פרד, שימשה מודל לדמויות אחרות בעבודות מאוחרות יותר של הצמד – בכל אחת מהן הופיע טיפוס "האיש הקטן הקומי", כפי שניסח ברננד.
ברבות מהיצירות של הצמד, דמות זו היא הדמות הראשית וניתן לה בדרך כלל גם שיר מהיר ועתיר מלל מתמשך.
אחרי הצלחת "משפט בידי מושבעים" נתבקשו גילברט וסאליבן לכתוב יחד אופרות נוספות.
בשנתיים הבאות היה ד'וילי קארט בין מנהלי התיאטרון שהיו במשא ומתן עם הצמד, אך לא הצליח להגיע עימם לסיכום תנאים.
הוא הציע גם העלאה מחדש של "תספיס", לקראת חג המולד של שנת 1875. גילברט וסאליבן ערכו מחדש את היצירה, אך ד'וילי קארט לא הצליח למצוא מימון לפרויקט.
שאיפתו של ד'וילי קארט הייתה לפתח את הגרסה האנגלית של האופרה הקומית, שתחליף את הבורלסקות גסות הרוח ואת התרגומים הגרועים של האופרטות הצרפתיות, שהועלו באותה עת על במות לונדון.
ב-1877 הוא ייסד את "חברת האופרה הקומית" (Comedy Opera Company) והזמין את גילברט וסאליבן לכתוב אופרה קומית.
גילברט מצא נושא לאופרה באחד מן הסיפורים הקצרים שכתב, "שיקוי האהבה", שעוסק בבעיות שמתעוררות בכפר קטן לאחר שמופץ שיקוי אהבה בין כל תושביו.
הדמות המובילה בעלילה היא סוחר קוקני, שהוא במקרה גם מכשף, המספק ברכות (חסרות ביקוש) או קללות (מבוקשות מאוד).
גילברט וסאליבן דאגו לכך שהופעת הבכורה תהיה מהוקצעת, בניגוד לתספיס, אשר הפקתה הייתה דלת חזרות.
למרות שבחי הביקורת, לא זכתה האופרה הזו להצלחה של "משפט בידי מושבעים".
אף על פי כן, קארט וחבר מנהליו היו מסופקים דיים על מנת להזמין מהצמד אופרה נוספת באורך מלא.
גילברט וסאליבן הוציאו תחת ידם את להיטם הבינלאומי הראשון – "אניית הצי פינאפור" או או "אה"מ פינאפור" (H.M.S.
Pinafore) – בשנת 1878. האופרה שמה ללעג את עלייתם של אנשים חסרי מיומנות לעמדות בכירות, ומלגלגת בנועם על הצי המלכותי ועל האובססיה של האנגלים למעמד חברתי (פיתוח של נושא אשר הוצג באופרה "המכשף" – אהבה בין אנשים ממעמדות חברתיים שונים).
כמו ברבות מן האופרות שלהם, התפתחות בלתי צפויה משנה את העלילה באופן דרמטי לקראת סופה.
גילברט פיקח באופן אישי על עיצוב התפאורה והתלבושות, וכן הדריך את המבצעים על הבמה.
הוא שאף לביצוע ריאליסטי של המשחק, מנע אינטראקציה לא מודעת עם הקהל, וקבע שהדמויות לא תהיינה מודעות למגוחכות שלהן עצמן.
הוא התעקש שהשחקנים ישלטו באופן מושלם בטקסט ויצייתו להוראותיו, מה שהיה בחזקת חידוש לחלקם.
גם סאליבן פיקח בעצמו על הצד המוזיקלי.
עבודה עם מוזיקאי מקצועי ומוכשר הביאה את התיאטרון המוזיקלי האנגלי לרמת מהוקצעות חדשה.
זמרת הסופרן ג'סי בונד, אשר עבדה עם גילברט וסאליבן והשתתפה בהפקתן המקורית של רבות מן האופרות, תיארה זאת כך:
המחזה הועלה בלונדון 571 פעמים, כמעט מספר שיא בהיסטוריה של התיאטרון המוזיקלי עד לאותה העת (אחרי האופרטה Les cloches de Corneville מאת אופנבאך).
מאות הפקות פיראטיות ובלתי מורשות של האופרה הועלו באמריקה.
במהלך עונת ההופעות, התנתק ד'וילי קארט ממשקיעיו הקודמים.
השותפים הממורמרים, אשר השקיעו בהפקה ללא תמורה, גרמו לתגרה ציבורית אלימה, כששלחו בריונים אל מאחורי הקלעים בזמן ההופעה.
עוזרי הבמה הצליחו להדוף את התוקפים.
התקרית הזו סללה את הדרך לקארט ולגילברט וסאליבן לייסד את חברת האופרה ד'וילי קארט, אשר הפיקה את כל האופרות הבאות.
הלברית של "פינאפור" נשענת על דמויות סטריאוטיפיות ומוכרות במהותן לקהל, בין השאר מעולם האופרה (אחרות פותחו בעבודתו של גילברט עם ג'רמן רידס): פרוטגוניסט הירואי (טנור); מושא אהבתו (סופרנית); גברת מבוגרת צופנת סוד או חדת לשון (קונטראלטו); אביה המבולבל של אותה צעירה (בריטון); והנבל הקלאסי (בס בריטון).
גילברט וסאליבן הוסיפו גם את הבריטון הקומי מהיר-הדיבור.
בעקבות הצלחתה של האופרה, ייסודה של חברת האופרה והתקבעותו של הרפרטואר, ברבות מהאופרות הבאות של הצמד נעשה שימוש בווריאציות על דמויות אלו.
לפני האופרה "המכשף" היה גילברט מתכנן את מחזותיו בהתאם לשחקנים שכיכבו בתיאטראות להם כתב, כמו במקרה של "תספיס" ו"משפט בידי מושבעים".
כינונו של צוות השחקנים אשר השתתפו באופרה "המכשף" שחרר את גילברט מהצורך לכתוב לשחקנים בעלי תכונות ידועות.
הוא יכול היה ליצור את הדמויות שלו בעצמו.
הוא וסאליבן בחרו את המופיעים, וכתבו להם כאנסמבל ולא כשחקנים נפרדים.
הרעיון לאופרה "שודדי הים מפנזאנס" (The Pirates of Penzance) נהגה על מנת לסנוט במפירי זכויות היוצרים ("הפיראטים") של האופרות של גילברט וסאליבן באמריקה.
בנוסף, לועגת האופרה הזו לנושאים רבים ומגוונים, ביניהם המוסכמות המגוחכות של ז'אנר הגרנד אופרה, מחויבויות משפחתיות, ה"מכובדות" של הציוויליזציה ומעמד האצולה האנגלי, וחוסר הרלוונטיות של חינוך ליברלי.
הסיפור גם שואל את נושא האנשים הבלתי מיומנים מתוך האופרה הקודמת, פינאפור, בדמות אחד השירים הידועים ביותר של הצמד "I am the very model of a modern major general" ("אני הוא המודל לתת-אלוף החדש") על הגנרל בעל ידע מעודכן בכל דבר, פרט לצבא.
השיר הקליט זכה לעיבודים רבים ושונים.
המייג'ור ג'נרל ובנותיו הרבות נמלטים משודדי הים מפנזאנס רכי הלב, שהם כולם יתומים, בתואנת שווא שהוא בעצמו יתום.
הם מגלים את התרמית ומצליחים לשבות את הגנרל שוב.
אך כשמתגלה שלמעשה כל שודדי הים הם צאצאים לאצולה הבריטית, הוא מתרה בהם: "חיזרו לעמדותיכם ולחובותיכם החוקיות, וקחו לכם את בנותיי, שכולן יפהפיות!".
היצירה עלתה לראשונה בניו יורק ולא בלונדון, בניסיון לא מוצלח לאכוף את זכויות היוצרים על היצירה באמריקה.
גם האופרה הזו הייתה הצלחה גדולה, הן בביקורת והן לפי תגובת הקהל.
ההופעה עלתה שוב בלונדון בבית האופרה הקומית, והוצגה אז 363 פעמים.
"שודדי הים מפנזאנס" הייתה לאחת האופרות המצליחות והמבוצעות ביותר של גילברט וסאליבן עד היום, וזכתה גם להפקה חדשנית בברודוויי בשנת 1981.
האופרה "פיישנס" (Patience 1881) הייתה סאטירה על התנועה האסתטית בכלל ועל משורריה הססגוניים בפרט.
היא שילבה בתוכה מן האספקטים של המשוררים אלג'רנון צ'ארלס סווינברן, דנטה גבריאל רוזטי, אוסקר ויילד, ג'יימס מקניל ויסלר ואחרים, בדמותם של המשוררים הבדיוניים המתחרים באנת'ורן וגרובנר אשר דמויותיהם מושמות ללעג.
זמר הבריטון גרוסמית', אשר יצר את הדמות של באנת'ורן, ביסס את האיפור, הפאה והתלבושת של באנת'ורן על אלג'רנון סווינברן ובייחוד על ג'יימס ויסלר (כפי שמופיע בתמונה מצד שמאל).
היצירה מציגה סאטירה נוקבת גם כלפי יהירות גברית ושוביניזם בצבא.
העלילה עצמה עוסקת בשני משוררים "אסתטיים" מתחרים, המושכים את תשומת לבן של נשים צעירות בכפר, שהתארסו לא מכבר עם קצינים מגדוד הפרשים.
ברם, שני המשוררים מאוהבים בפיישנס, חלבנית הכפר, ששונאת את באנת'ורן, ומשוכנעת כי זוהי חובתה להתכחש לגרובנר על אף אהבתה כלפיו.
ריצ'רד ד'וילי קארט היה גם האמרגן של אוסקר ויילד, אשר באותה עת תמך בסתר באסתטיציזם.
ד'וילי קארט שלח את ויילד לסיבוב הרצאות באמריקה, בתיאום עם סיבוב ההופעות באמריקה של האופרה פיישנס, על מנת שהקהל האמריקאי יבין את מושא הסאטירה.
בזמן הרצת האופרה "פיישנס", בנה ד'וילי קארט את תיאטרון סבוי, שהיה תיאטרון גדול ומודרני, והפך ל"משכן הקבע" של הצמד.
היה זה התיאטרון הראשון, וכן הבניין הציבורי הראשון בעולם, שהואר כולו בתאורת חשמל.
הצגת פיישנס עברה לתיאטרון סבוי אחרי שהוצגה שישה חודשים בבית האופרה הקומית, ושם רצה 578 פעמים.
בכך עברה את האופרה "אוניית הצי פינאפור" והפכה ליצירת התיאטרון השנייה במספר הפעמים שהועלתה, בהפקתה המקורית.
"יולנתה" (Iolanthe 1882) הייתה האופרה הראשונה שבכורתה הייתה בתיאטרון סבוי.