tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
White – גרסת שוקולד לבן
Black – גרסת שוקולד מריר
חטיפי שוקולד נוספים תחת המותג
ביג בייט – גרסה מעובה, הכוללת שכבה גדולה יותר של ופל וארבע קוביות בלבד.
4 פליי – גרסה מעובה במראה כדורסל, הכוללת ופל, נוגט, שוקולד וקרם חלב ואגוזים, מונה ארבע קוביות בהטבעת כדורסל על כל אחת מהן.
פסק זמן רד – גרסת ופל מגולגל, הכוללת נוגט ושוקולד, עטופה באדום.
נוסף לגרסת הוופל המגולגל המקורית קיימים גם אותם חטיפים רק בטעמי שוקולד לבן ושוקולד מריר.
אצבעות – גרסה אשר איננה חטיף אלא טבלת שוקולד, מחולקת לשבע "אצבעות" שוקולד מחוברות וממולאות קרם.
2 Good – גרסה הכוללת שני חטיפי שוקולד חלב במילוי ופל מגולגל וקרם אגוזים, המצופים בפצפוצי שוקולד.
במועדים שונים הוציאה עלית מהדורה מוגבלת של המוצר המקורי בתוספת טעמים או מרכיבים שונים במקצת, אך בפורמט דומה.
הטעמים שהוצאו לשוק בעבר בגרסה מוגבלת מנו ריבת חלב, תפוז, חמאת בוטנים, לימונענע וחלבה.
טעמים חדשים יותר הם פטל, אגוזי לוז וקפה לאטה.
פסק זמן הוא מותג פופולרי של עלית, וככזה זכה לפרסומות רבות ומושקעות בתקציבים גדולים.
הסלוגן המוביל הוא "קח פסק זמן – רגע מתוק בחיים".
הפרסום מתמקד בעיקר בקונוטציות ספורטיביות.
כשהוצג החטיף הוא אזל מן החנויות.
עלית, שהתקשתה לספק את הביקוש, פרסמה מודעת התנצלות.
לדעת מומחה לשיווק היצרנית ניצלה את החוסר למשך כמה חודשים כדי להעלות את קרנו של הממתק.
במהלך פברואר 2012 עלה החטיף לכותרות: חודשים ספורים לאחר מחאה ציבורית נרחבת בשל יוקר המחיה בישראל התפרסם כי החטיף נמכר בארצות הברית במחיר נמוך משמעותית ממחירו בישראל.
פרסום זה הצית גל מחאה כנגד שטראוס גרופ ברשתות החברתיות באינטרנט.
נפת פסקארה (באיטלקית: Provincia di Pescara) היא נפה במרכזו של מחוז אברוצו שבאיטליה.
בירתה של הנפה בעיר פסקארה.
הנפה גובלת בנפת טראמו במחוז אברוצו בצפון, בנפת קייטי במחוז אברוצו במזרח, בנפת ל'אקווילה במחוז אברוצו בדרום ובמערב ובים האדריאטי בצפון-מזרח.
פִסקה היא רצף של מספר משפטים.
הפסקה משמשת להצגתו ולפיתוחו של רעיון מצומצם אחד, שהקורא מסוגל לקולטו בזמן קצר.
לפסקה אין כותרת, אך היא מתחילה בשורה חדשה, ולכן מופרדת היטב, מבחינה ויזואלית, מהפסקה הקודמת.
ההפרדה הוויזואלית בין פסקה לפסקה מודיעה לקורא על התחלתו של עניין חדש, ומספקת לו תמונה ראשונית של היקף הקטע שעליו לקרוא עד להשלמת קליטתו של הרעיון המובע בפסקה.
גם לכותב מסייעת ההפרדה להבחין שמדובר ברעיון נפרד, שאותו עליו לפתח.
גודל מקובל לפסקה נע בין 50 ל-150 מילים.
פסקה קצרה מדי עשויה להעיד על רעיון בוסר שלא זכה לפיתוח, ובמצב זה יש לשקול את השמטתה או הרחבתה.
פסקה ארוכה מדי עשויה להכביד על הקורא, ולכן יש לשקול את פיצולה.
את הפיצול יש לבצע בצורה שלא תראה מלאכותית.
פיצול הפסקה אין פירושו חצייה שרירותית של פסקה גדולה.
יש להבחין כיצד לפצל את הנושא הנידון בפסקה לשני נושאי משנה, וליצור מהפסקה הגדולה שתי פסקאות שכל אחת מהן עומדת בפני עצמה.
המשפט הפותח את הפסקה משמש לאחת משתי מטרות: להצגת הרעיון המפותח בפסקה, או לקישור הפסקה לזו שקדמה לה.
משפט שאלה מסקרן, ואפילו משפט שאלה שגרתי, שהפסקה הבאה בעקבותיו עונה עליו, הוא דרך טובה לפתיחת פסקה, אם כי אין להפריז בשימוש בדרך זו.
נושא הפסקה מוצג במרבית המקרים במשפט הפותח, ולעיתים הוא מוצג באמצע הפסקה או בסופה.
מבחינת האופן בו מתפתחת הפסקה סביב נושא זה ניתן לסווג את הפסקאות כדלקמן:
הפסקה עוסקת בהיסטוריה של הנושא, כלומר התפתחותה נעשית על-פני ציר הזמן.
פסקה זו מספקת תיאור של מושג, חפץ, סעיף בחוק וכדומה, ונכללים בה פרטיו של הנושא המתואר.
פסקה זו מתחילה בטענה מסוימת, והמשכה הוא משפטים המפרטים ומוכיחים טענה זו.
בפסקה מוצגים טיעונים היבטים שונים, לעיתים מנוגדים, של הנושא הנידון.
פסקה זו מכילה פרטים אחדים, ובסופה מסקנה הנובעת מפרטים אלה.
מאפיין של פסקה בנויה היטב הוא צימוד גבוה בין המשפטים.
קל לזהות משפט שאינו קשור היטב למשפטים הסובבים אותו, משום שמשפט כזה ניתן להזיז למקום אחר בפסקה מבלי שייפגע המבנה שלה.
משפט חופשי מונע יצירת רצף של קריאה, והוא מעיד שבפסקה אין התפתחות של רעיון אחד, אלא אוסף עובדות שלא חוברו יחדיו.
צימוד גבוה בין משפטים פירושו שכל משפט גורר את הבא אחריו, הקריאה זורמת ממשפט למשפט, וקל לקורא לעקוב אחר התפתחות הרעיון.
הקשר בין משפט לזה שקדם לו (או למשפטים קודמים אחדים), בולט כאשר המשפט מתחיל במילים המציינות גרירה, כגון "לפיכך", "בנסיבות אלה", או במילים המציינות ניגוד, כגון "אף-על-פי", "מאידך".
צד שני של אותו מטבע מתבטא בהקפדה שכל המידע הקשור ברעיון המצומצם המפותח בפסקה אכן ירוכז בה, כך שלא ייווצר מצב שבו משפט הקשור לרעיון זה יימצא בפסקה אחרת שאליה הוא קשור פחות.
סעיף מורכב מפסקאות אחדות, העוסקות כולן ברעיון אחד, המוגדר בכותרת הסעיף.
המעבר מפסקה לפסקה בתוך אותו סעיף הוא מעבר שוטף, בהתאם להתפתחותו של הסעיף.
הידוק הקשר בין הפסקאות נעשה באמצעות משפט סיום הקושר את הפסקה לזו שבאה אחריה, או בעזרת משפט פתיחה הקושר את הפסקה לזו שקדמה לה.
ניתן להבחין בין סוגים אחדים של פסקאות:
פסקה פותחת, המציגה את הנושא בו עוסק סעיף זה.
פסקאות (או פסקה) המרכיבות את גוף הסעיף.
פסק הדין קסיס דה דיז'ון (Cassis De Dijon) שניתן ב-20 בפברואר 1979 בבית הדין של האיחוד האירופי הכריע כי החלטתה של גרמניה להגביל ייבוא של משקה אלכוהולי מצרפת, קסיס דה דיז'ון, על בסיס אי עמידתו בסף מינימום לאחוזי אלכוהול, עומדת בניגוד לאמנת רומא, ובפרט למעבר חופשי של סחורות.
חשיבותו של פסק הדין הזה, שדומים לו ניתנו לפניו, הוא בהשפעתו וחדירתו לזירות הציבורית והפוליטית ובהיותו זרז למדיניות הנציבות ביישום עיקרון "ההכרה ההדדית".
פסק הדין קסיס היווה בסיס לעשרות מחקרים ודיונים אקדמיים על תרומתו לתהליך האינטגרציה האירופית מחד גיסא, ולביקורת על יישומו הפוליטי שחרג מהפסיקה המשפטית מאידך גיסא.
בשנת 1957 חתמו שש המדינות שהיו חברות בקהילת הפחם והפלדה (איטליה, בלגיה, מערב גרמניה, הולנד, לוקסמבורג וצרפת) על אמנת רומא, אמנה לייסוד קהילה אירופית כלכלית (The EEC Treaty), שלימים תיקרא "אמנת ייסוד הקהילה האירופית" (The EC Treaty).
אמנה זו שמה לה למטרה לייסד שוק אירופי משותף שבו תתקיימנה ארבע החירויות הבסיסיות של שוק משותף: מעבר סחורות, מעבר עובדים, מעבר שירותים ומעבר הון.
משקל רב ניתן ליישום של מעבר סחורות, ובין היתר נקבע כי יוסרו חסמי סחר בין המדינות החברות.
סעיף 30 באמנה (סעיף 28 במספור המחודש) אוסר על מגבלות סחר כמותיות או אמצעים בעלי השפעה זהה.
סעיף 36 לעומתו, (סעיף 30 במספור המחודש), קובע כי ניתן להגביל מעבר סחורות, בין היתר על בסיס של ביטחון הציבור, בריאות הציבור, הגנת הצרכן והגנה על נכסי מדינה.
הסתירה לכאורה שקיימת בין סעיפים 30 ו-36 קיבלה משנה חשיבות כאשר נמצאו סתירות בין חוקים קיימים של מדינות שונות שהגבילו סחר ובין אמנת רומא החדשה.
הכלל, ולצדו היוצא מן הכלל, הובילו לפרשנויות שונות וסותרות באשר להמשך החלה או ביטול חוקים לאומיים ותיקים.
שתי דוגמאות הדומות למקרה קסיס דה דיז'ון נדונו במוסדות הקהילה האירופית לפני 1979:
דאסונוויל (Dassonville, case 8/74) - חוקי הממלכה הבלגית משנת 1934 הגבילו ייבוא מוצרים אלכוהוליים ממדינה שאינה מדינת הייצור המקורית שלהם.
בשנת 1974 ביקשו סוחרים לייבא מצרפת לבלגיה משקה ויסקי שמיוצר בסקוטלנד והרשויות הבלגיות אסרו זאת.
בית הדין האירופי קבע כי התקנות הבלגיות עומדות בסתירה לאמנת רומא, והן משמשות כאמצעים שווי ערך למגבלות סחר כמותיות.
אניסט (Annisette) - על פי החוק הגרמני משנת 1958 רשאית המדינה להגביל ייבוא מוצרי אלכוהול שאינם עומדים בסף אלכוהול מינימלי, ובפרט ליקרים שמתחת ל-25% אלכוהול.
בשנת 1974 הובא לידי הנציבות מקרה "אניסט", ליקר צרפתי שאינו עומד בסף הגרמני הנדרש ונאסר לייבוא ולשיווק בגרמניה.
לאחר דיון מתמשך הגיעה הנציבות לפשרה פוליטית עם גרמניה והליקר הורשה לשיווק, אולם החוק עצמו לא בוטל.
חברה גרמנית, REWE-Zentral AG שמקום מושבה בקלן, הגישה ב-14 בספטמבר 1976 בקשה לרשות הפדרלית הגרמנית למוצרי אלכוהול (Bundesmonopolverwaltung Fur Branntwein), להתיר לה לייבא את ליקר הענבים הצרפתי קסיס דה דיז'ון.
כעבור שלושה ימים היא קיבלה תשובה שלילית מהרשות מנומקת כי המשקה המדובר מכיל אלכוהול באחוזים הנעים בין 15-20, ואילו על פי התקנות הגרמניות המינימום הנקבע לליקר הוא 25%.
החברה עתרה לבית המשפט הגרמני בטענה כי רף המינימום לייבוא מוצרי אלכוהול לגרמניה עומד בסתירה לסעיף 30 באמנת רומא, והוא בבחינת "אמצעי השווה ערך למגבלה כמותית" (measures having an effect equivalentto quantitativerestrictions).
לאחר שבית המשפט הגרמני לא הצליח להכריע בין החוק הגרמני לחוק האירופי, הוא פנה לבית הדין האירופי באפריל 1978.
הרשויות הגרמניות הצדיקו את החוק בשלושה נימוקים:
בריאות הציבור - קביעת רף של אחוזי אלכוהול גבוהים נועדה למנוע התמכרויות של הציבור לאלכוהול.
לדעת גרמניה, משקאות המכילים אחוזי אלכוהול גבוהים מקשים על פיתוח סבילות אליהם ואי לכך מקשים על התמכרויות.
הגנת הצרכן - הורדת רף האלכוהול המינימלי תפגע בתחרותיות במשק ובמוצר אותו מקבל הצרכן.
המרכיב היקר ביותר במשקה הוא האלכוהול, ועליו גם משולמים רוב המיסים, הורדת הרף תעניק יתרון תחרותי למשקאות שאינם עתירי האלכוהול, ואילו הצרכן יצרך מוצרים דלילים באלכוהול מבלי להיות ער לכך.
עריצות של מדינות - על פי ההיגיון של העותרים, אפשר שמוצר של מדינה מסוימת אחת יכתיב את רף האלכוהול שצריך להיות נהוג בכל הקהילה מבלי שייקבע סטנדרט מראש.
בריאות הציבור - הצרכן יכול לרכוש בשוק הגרמני מגוון רחב של מוצרי אלכוהול בעלי אחוזים נמוכים או מתונים (שאינם עונים להגדרה של ליקר).
יתר על כך, מרבית האלכוהול הנצרך בגרמניה אינו בעל אחוזים גבוהים, ועל כן ההגבלה דווקא על קסיס דה דיז'ון אין בה כדי לסייע לבריאות הציבור.
הגנת הצרכן - אין בקביעת רף מינימום לאלכוהול כדי להגן על הצרכן.
תחרות הוגנת בין הפירמות והגינות כלפי הצרכן תתאפשר על ידי אינפורמציה גלויה ותוויות יצרן שיעידו על אחוזי האלכוהול וארצות המוצא של הסחורה.
סטנדרט אלכוהול - הוגשה הצעה לרגולציה על מוצרי אלכוהול על ידי הנציבות בדצמבר 1976 שעדיין לא אושרה על ידי מועצת השרים בזמן עריכת המשפט.
קביעת הצורך ברגולציה למוצרי אלכוהול היא תחת סמכותן של המדינות החברות וכל עוד לא קיים חוק בנושא בית הדין יוצא מנקודת הנחה שאין צורך ברגולציה.
אי לכך, השופטים קבעו כי החוק הגרמני הוא בבחינת אמצעי השווה ערך לחסם סחר כמותי ועל כך יש לבטלו.
אין בו כדי לתרום לבריאות הציבור או להגנת הציבור והוא סותר את סעיף 30 באמנת רומא ובמקרה הזה יש להתיר את שיווק קסיס דה דיז'ון.
השופטים אף הוסיפו פסקת סיום המדגישה את דבריהם ומגבשת אותם לידי כלל אחיד וקובעת שאם מוצר אלכוהול יוצר ומשווק על פי החוק באחת ממדינות הקהילה, וכן לא קיימת סיבה הנראית לעין, אסור לשלול את הפצתו בשאר מדינות הקהילה.
פסקה זו, שלכאורה חוזרת על קביעת השופטים ועל נימוקיהם, היא למעשה הפתח לפרשנויות המשפטיות והפוליטית הנרחבות של פסק הדין בשל אופייה המכליל שנתפס כמוחלט.
משמעויות פסק דין קסיס דה דיז'ון
פסק דין קסיס הוא אחד מפסקי הדין המוכרים ביותר באיחוד האירופי, וככזה ששמו נקשר לקידום האינטגרציה ולהכלת העיקרון הכלכלי של "הכרה הדדית".
קדמו לפסק הדין קסיס הכרעות דומות מהן היה ניתן להסיק את העיקרון, ובוודאי שקדמו לו הכרעות אחרות בעלות חשיבות משפטית, ובכל זאת, לפסק הדין זה מעמד שונה, כמעט הרואי.
העיתוי לפסיקתו, זהות הנציב לענייני שוק פנימי ופעילותו הנמרצת, הם שהוציאו אותו מחוץ לכתבים המשפטיים אל הזירות הפוליטית, הכלכלית והציבורית.
את משמעותיות והשלכות פסק הדין ניתן לקשור לשלוש זירות: המישור הכלכלי-פוליטי, מעמד בית הדין האירופי ותהליך האינטגרציה.
בסוף שנות השבעים תהליך האינטגרציה היה שרוי בתקופת ה"אירוסקלרוזיס", תקופה שאופיינה בספקנות כלפי תהליך האינטגרציה ובאי קידומו.
אימוץ עיקרון ההכרה ההדדית, הקובע כי סחורות תוכלנה להיסחר באופן חופשי וללא חסמים בין מדינות, עלה בקנה אחד עם תהליכי הליברליזציה ופיתוח השוק המשותף שתומכי האינטגרציה ביקשו להחיל.
את חשיבותו הפוליטית קנה לו פסק הדין בעזרתו של הנציב דאז לענייני שוק פנימי אטיין דויניון (Etienne Davignon) שנאם בפני הפרלמנט האירופי בסתיו 1979 וקבע של בסיס פסק הדין קסיס הוא מעלה "גישה חדשה להרמוניזציה".
מספר חודשים לאחר מכן הוא פרסם ברבים את משנתו שהתבססה על עיקרון ההכרה ההדדית וציטט את פסקת הסיום המכלילה בפסק הדין, וזאת למרות שצמד המילים "הכרה הדדית" לא נכלל בפסק הדין.
דויניון קבע כללי פעולה ליישום ההכרה ההדדית, דרש מהמדינות לוותר על נקודת המבט הלאומית ולשים לנגד עיניהן גם אינטרסים של חברות אחרות בבואן לנסח או ליישם מדיניות כלכלית.
בנוסף הוא קבע כי חוקים לאומיים שהפכו בלתי קבילים,על בסיס פסק הדין קסיס, יאותרו, יסומנו ויטופלו ב"הליך הפרה" שהנציב יתקין.
מעמד בית הדין האירופי לצדק
פסק דין קסיס חיזק את מעמדו של בית הדין האירופי.
במישור המשפטי בית הדין עמד במבחן של שמירה ומימוש אמנת הקהילה למרות ההתנגדות העמוקה של גרמניה, הן למקרה הספציפי והן לעיקרון ההכרה ההדדית.
בפעולתו זו הוא ביקש לשלול באופן מוחלט מיני פשרות והתאמות שגרמניה השיגה בעבר בעידוד הנציבות ללא צורך לשנות את חוקיה ונקט עמדה ברורה כנגד פשרות עתידיות כאלו.
קבלת פסק הדין על ידי מדינה חזקה כגרמניה חיזקה את מעמדו של בית הדין בקהילה האירופית ביכולתו לשמור על חוקי הקהילה.
במישור הפוליטי,זו הייתה הפעם הראשונה שנציב ניסה לחלץ מדיניות מהחלטת בית משפט, ועוד מדינת התומכת באינטגרציה.
בין אם מדיניות הנציב נגזרה ישירות מפסק הדין, ובין אם הוא היה רק זרז עבורה, מבחינה תודעתית נתפס בית הדין בקרב הציבור ונבחריו כבעל השפעה פוליטית וכבעל אמירה כלפי פרויקט האינטגרציה.
אחת המחלוקות הלא מוכרעות בנוגע לפסק הדין קסיס היא מידת השפעתו בפועל על קידום תהליך האינטגרציה.
מן העבר האחד קיימים חוקרים הגורסים כי פסק הדין היה האחראי הישיר לאימוץ "גישה חדשה להרמוניזציה" שהציג דויניון והוא למעשה "החלטת מדיניות פרי ידי שופט".
אם מקבלים עמדה זו וממשיכים עמה הלאה, אותם חוקרים יאמרו שפסק הדין הוביל להתקדמות הליברליזציה האירופית ולניסוח פרקים מסוימים ב- Single European Act שנחתמה ב-1986 וסימלה את ההתנעה המחודשת של תהליך האינטגרציה.
מן העבר השני יש שיאמרו כי פסק הדין שימש רק זרז לתומכי האינטגרציה ולמדיניות שהותוותה כבר קודם.
על פי הגישה זו פסק הדין היה רק "נקודת מוקד" (focal point) ובית הדין פסק כפי שפסק מתוך ידיעה שקיימת תמיכה עקרונית מוקדמת של הנציב ושל חלק מהמדינות החברות.
קבלת עיקרון ההכרה ההדדית הגיע גם כן מתוך תמיכה מוקדמת ולא מתוך יישום של החלטה תקדימית.
בין אם מקבלים את הסברה כי בית הדין כונן את תחילתו של עידן הרמוניזציה חדש, ובין אם לאו, לא ניתן להתעלם מהשימוש בפסק הדין, גם אם הרטורי, וקשירתו לקידום תהליך האינטגרציה.
ביקורת כנגד פירוש פסק דין קסיס
בפסק הדין קסיס לא אוזכרו צמד המילים שכל כך מקושרות לו, "הכרה הדדית", ויש שיאמרו שלא בכדי.
לאחר פרסום המדיניות החדשה של הנציב דויניון צצו ועלו קולות של משפטנים שערערו על פירוש פסק הדין ועל הצגתו כמעניק הכשר לעיקרון ההכרה ההדדית.
אמנם בית הדין האירופי החליט לנסח פסקה החורגת מהדיון הפרטני גרידא, אך בית הדין גם הוסיף בתוך הפסקה הזו את "כלל הסיבה" (rule of reason).
בית הדין פתח ואמר כי "אם אין בנמצא סיבה נראית לעין", דהיינו, לדעת משפטנים רבים, הוא הותיר פתח ובו, במידה שתימצא הסיבה, מדינה תוכל למנוע מעבר סחורות.
אם כן, לדעת השופטים קיימים מקרים בהם ההכרה ההדדית לא מתקיימת.
בנוסף, הפתח הזה עולה בקנה אחד עם סעיף 36 לאמנה שמתיר הגבלות על סחורות במקרים של טובת הציבור, בריאות וכדומה.
בניגוד לסייג בפסק הדין ובניגוד לסעיף 36, עיקרון ההכרה ההדדית, לפחות כפי שהוצג בצורתו הפוליטית, הוכרז כגורף ומוחלט וככזה המתיר מעבר של כל סחורה באשר היא, כל עוד יוצרה כחוק.
מועדון הכדורגל דלפינו פסקארה 1936, הידוע בשם המקוצר פסקארה, הוא מועדון כדורגל מקצועני איטלקי מהעיר פסקארה שבאברוצו.
הקבוצה השתתפה בסך הכל 7 עונות בשש קדנציות בליגה הראשונה.
המועדון הוקם ב-1936, שלוש שנים לאחר התפרקות של המועדון הקודם שייצג את העיר.
רוב שנותיו השתתף בליגה השנייה באיטליה, הסרייה ב'.
בעונת 77–1976 הקבוצה סיימה במקום השלישי והעפילה לראשונה בתולדותיה לליגה הבכירה (סרייה א'), אך שרדה רק עונה אחת, בה סיימה במקום האחרון וירדה בחזרה לסרייה ב'.
בעונת 79–1978 סיימה במקום השלישי והעפילה שוב לסרייה א' וירדה שוב בתוך בעונה אחת.
בעונת 87–1986 סיימה במקום הראשון והעפילה בפעם השלישית לסרייה א', אך הפעם שרדה שתי עונות בליגה וירדה בסיום עונת 89–1988. בעונת 92–1991 סיימה במקום השני והעפילה בפעם הרביעית לסרייה א' ושוב ירדה בסיום עונה אחת ובהמשך לליגות יותר נמוכות.
בסיום עונת 12–2011 העפילה בפעם החמישית לסרייה א' מהמקום הראשון וירדה בסיום עונה אחת לסרייה ב'.
בעונת 15–2014 סיימה במקום השביעי בסרייה ב' והפסידה את העלייה בגמר פלייאוף מול בולוניה.
בעונת 16–2015 העפילה בפעם השישית לסרייה א' לאחר שסיימה במקום הרביעי וניצחה בגמר הפלייאוף את טרפאני קלצ'ו.
הקבוצה ירדה שוב בסיום עונה אחת בליגה.
בסיום עונת 2020/2021 ירדה הקבוצה לליגה השלשית ליגת פרו.
תלבושת הקבוצה היא בצבעי לבן וכחול והיא מארחת בסטאדיו אדריאטיקו המכיל 20,515 מקומות ישיבה.
פסקארה (באיטלקית: Pescara) היא עיר הבירה של נפת פסקארה שבמחוז אברוצו שבאיטליה.
זוהי העיר הגדולה ביותר באוכלוסייתה במחוז: בשנת 2011 היא מנתה 116,846 תושבים, והאזור המטרופוליני הסובב אותה מנה כ-450,000 תושבים.
פסקארה ממוקמת על חוף הים האדריאטי על שפך נהר אטרנו-פסקארה.
העיר בצורתה הנוכחית נוסדה ב-1927 כאשר אוחדו העיר פסקארה השוכנת על גדתו הדרומית של הנהר והעיר קסטלמארה אדריאטיקו (Castellamare Adriatico) שמצפון לו.
אחד מאלה שדחפו להקמתה של העיר בצורתה זו היה המשורר גבריאלה ד'אנונציו, תושב העיר.
הרחוב המסחרי הראשי של העיר הוא שדרות אומברטו הראשון (Corso Umberto I), המשתרע מכיכר הרפובליקה ועד לכיכר האחד במאי אשר על חוף הים, אשר יחד עם שדרות ויטוריו אמנואלה השני ורחוב ניקולה פבריצי, תוחמת מרובע המהווה את מרכז הקניות של העיר.
שדירות מנטונה, הרחוב הראשי של פסקארה, היה במשך שנים מרכז חיי הלילה של העיר.
בכיכר איטליה, שליד שפת הנהר שוכנים בניין העירייה ובניני הממשל של הנפה, אשר בינה לבין הקמפוס של האוניברסיטה המקומית, התפתח במשך השנים מרכז העסקים.
מדרום לשפך הנהר שוכנת המרינה המקומית.
את פאסקרה משרתים נמל תעופה בינלאומי ואחד מנמלי הים התיירותיים החשובים בים האדריאטי.
פסקארה ניצבת בגובה פני הים האדריאטי והיא התפתחה במאות שלפני ספירת הנוצרים על המיקום האסטרטגי של שפך נהר אטרנו-פסקארה.
החוף רדוד וחולי ומשתרע ברציפות מדרום ומצפון לשפך.
רוחבו של החוף מגיע ל-140 מטרים.
בדרום משתרע יער אורנים שבעבר הגיע עד לחוף אך כמעט ונעלם ונמצא רק באזור המוגדר כשמורת טבע.
המרקם העירוני של פסקארה משתרע על שטח בצורת T על גדות הנהר ועל רצועת החוף שמשני צידי השפך שלו.
כמו כן העיר מתפשטת לכיוון הגבעות שבצפון-מזרח ובצפון-מערב, אשר יושבו לראשונה בתקופה הנאוליתית.
שטח העיר משופע במי תהום הניזונים מהפשרת השלגים בהרים שבפנים הארץ.
למרות שאין לה חשיבות היסטורית של ממש, תולדותיה של פסקארה מתחילים מתקופת הכיבוש הרומי.
הכפר נוסד כדי לשמש כנמל לעיר טאטה (Theate), שהייתה בירתם של אנשי שבט המרוצ'יני (Marrucini) והנמל היה שער לסחר עם ארצות המזרח במשך מאות שנים.
שמה של העיר ושל הנהר היה אטרנום (Aternum, ביוונית Άτερνος).
היא הייתה מקושרת לרומא באמצעות רשת של דרכים.
במרכזו של היישוב ניצב מקדש.
בשנת 597 נהרסה העיר על ידי הלומברדים.
סטוס (Cetteus), שהיה בישוף במאה השישית ונבחר לכהונתו בשנת 590 בתקופת כהונתו של האפיפיור גרגוריוס הראשון, היה לקדוש המגן של פסקארה.
על פי המסורת הוא הוצא להורג על ידי הלומברדים שהשליכוהו לנהר כשחבל שבקצהו קשור סלע כרוך לצווארו וגופתו צפה ליד פסקארה.
ב-1095 הייתה פסקארה כפר דייגים ובה כנסיות לרוב.
ב-1140 כבש את העיירה רוג'רו השני, מלך סיציליה ובכך נפתחה תקופה שבה העיירה נהרסה על ידי צבאות שתקפו פעם אחר פעם את ממלכת סיציליה הנורמנית.
השם פיסקאריה (Piscaria, "שפע של דגים"), נזכר לראשונה בתקופה זו.
כמה סניורים משלו בפסקארה לאחר מכן ובתקופה זו נבנו המצודה והמגדל.
בעשורים הראשונים של המאה ה-15 הותקפה העיר ונכבשה על ידי שכירי חרב ובהמשך הותקפה על ידי צבאות הונציאנים ומאוחר יותר כחלק מממלכת נאפולי הספרדית, היא הפכה לעיר מבוצרת.
ב-1566 הוטל מצור על פסקארה על ידי הצי של האימפריה העות'מאנית.
העיר עמדה באומץ במצור והעות'מאנים הצליחו רק להרוס את הסביבה.
בראשית המאה ה-18 מנתה אוכלוסייתה של פסקארה כ-3000 תושבים, מחציתם חיו בקסטלמארה.
ב-1707 תקפו את העיר צבאות אוסטרים.
העיר עמדה בהתקפה חודשיים בטרם נכנעה.
פסקארה הייתה תמיד חלק מממלכת נאפולי, להוציא תקופה קצרה בין השנים 1798-1799 שהיה הייתה בשטחה של הרפובליקה של נאפולי.
ב-1800 נפלה העיר בידיהם של הכוחות הצרפתים והייתה למרכז צבאי חשוב של הממשל של ז'וזף בונפרטה.
קסטלמארה, שכעת חיו בה 3000 תושבים, הפכה להיות עיר נפרדת.
ב-1814 מרדו הקרבונארי של פסקארה כנגד ז'ואקים מירא.
כאן נחתם ב-15 במאי 1815 אחד המסמכים הראשונים של איחוד איטליה.
בשנים הבאות הייתה פסקארה סמל לחזרה לשלטון האלימה של בית בורבון, שכן בה שכן אחד מבתי הכלא הידועים לשמצה שלו.
ב-1853 נהרס העיר בשיטפון וב-1860 היא שוחררה על ידי אחד מאנשיו של ג'וזפה גריבלדי.
שבע שנים לאחר מכן נהרס המבצר.
בשישים השנים הבאות פסקארה הייתה חלק מנפת קייטי (Chieti), לאחר מכן התמזגה עם קסטלמארה ובסופו של דבר הפכה להיות העיר הגדולה באזור.
העיר החדשה סבלה קשות במלחמת העולם השנייה ומאז נבנתה מחדש באופן נרחב והפכה לעיר חוף מודרנית.
אחד האתרים הפופולריים בעיר הוא בית הולדתו של גבריאלה ד'אנונציו.
פסקארה היא גם מקום משכנו של המוזיאון לתולדות העם האברוצי.
המוזיאון כולל 13 אולמות המשכנים תצוגות על ההיבטים השונים של החיים, המסורות, הכלכלה וההיסטוריה של 4000 שנות העם האברוצי.
פסקארה היא העיר המאוכלסת ביותר במחוז אברוצו והיא אחד מעשרת המרכזים הכלכליים והתירותיים הגדולים ביותר שעל חוף הים האדריאטי.
הודות לחוף המשתרע על יותר מ-20 ק"מ, היא מהווה יעד תיירותי פעיל בחודשים הקיץ.
החופים מוגנים על ידי שוברי גלים שהוצבו כדי למנוע סחיפה.
מאז 1939 מתקיים בפסקארה פסטיבל ג'אז בינלאומי.
פסק דין קֵלְמֶר נגד גיא הוא אחד מפסקי הדין הבסיסיים בדיני החוזים בישראל.
פסק הדין ניתן בשנת 1996 בבית המשפט העליון בשבתו כערכאת ערעור אזרחית, בפורום של שלושה שופטים, נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, השופט אליעזר גולדברג והשופט יצחק זמיר.
החידוש העיקרי בפסק הדין הוא אישור תוקפו של חוזה שבעל פה מקום שנדרש חוזה שבכתב, מכח עקרון תום הלב.
בבסיס המקרה עומדים שני סעיפי חוק:
סעיף 8 לחוק המקרקעין העוסק בדרישת הכתב במקרקעין – "התחייבות לעשות עסקה במקרקעין טעונה מסמך בכתב".
סעיף 12 לחוק החוזים העוסק בדרישה לתום לב במשא ומתן – "(א) במשא ומתן לקראת כריתתו של חוזה חייב אדם לנהוג בדרך מקובלת ובתום לב.
(ב) צד שלא נהג בדרך מקובלת ולא בתום-לב חייב לצד השני פיצויים בעד הנזק שנגרם לו עקב המשא ומתן או עקב כריתת החוזה, והוראות סעיפים 10, 13 ו-14 לחוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל"א-1970, יחולו בשינויים המחויבים".
בפסק הדין מוזכר גם סעיף 39 לחוק החוזים העוסק בצורך בקיום החוזה בתום לב, שהלכה שנובעת מפסק הדין ייתכן ומשפיעה גם על השימוש בו – "בקיום של חיוב הנובע מחוזה יש לנהוג בדרך מקובלת ובתום לב; והוא הדין לגבי השימוש בזכות הנובעת מחוזה".
פסק הדין עוסק במקרה בו בני זוג נכנסו לעסקת קומבינציה עם בעל מגרש, ולפיה הם מתחייבים לבנות שני בתים על המגרש שבבעלותו, ולאחר סיום הבנייה כל אחד משני הצדדים יקבל את אחד מהבתים שנבנו.
בין הצדדים לא נכתב חוזה רשמי ובו פרטי העסקה.
לאחר סיום בניית הבתים, טען בעל המגרש כי לא נחתם בין שני הצדדים חוזה, ואינו מחויב להעביר את אחד הבתים לבעלותם.
לטענתו, לא היה סיכום בין הצדדים באשר לאופי העסקה, וגם אם ייקבע שהיה, הרי שלפי סעיף 8 לחוק המקרקעין יש חובה שחוזה במקרקעין יעלה על הכתב, וכאמור, חוזה שכזה אינו בנמצא.
בני הזוג גיא העמידו למול בית המשפט הוכחות שונות שמעידות על קיום משא ומתן בין הצדדים והתקדמותו (תשלומים שונים, עיצוב הבתים השונה לפי דרישת הצדדים), ונסמכו על הכרעת בית המשפט המחוזי שפסק לטובתם.
בית המשפט העליון פסק פה אחד כי במקרה מעין זה נדרש תום לב של בעל המקרקעין לפי סעיף 12 לחוק החוזים.
בהיעדר התנהגות בתום לב מצדו, ובהתאם לכלל ההוכחות שהציגו בני הזוג גיא, הרי שיוצאת ממקרה זה "זעקת ההגינות" שגוברת על דרישת הכתב לפי סעיף 8 לחוק המקרקעין במקרים מסוימים.
לדעת השופט זמיר, הביצוע החלקי במקרה דנן מסייע להתגבר על דרישת הכתב ולקבוע כי אכן קיים חוזה בין הצדדים.
השופט ברק, מאידך, מפרש את סעיף 12 בצורה רחבה יותר, ואינו דורש ביצוע חלקי על מנת לקבוע כי החוזה שריר ותקף.
פסק הדין ראם מהנדסים נגד עיריית נצרת עילית הוא פסק דין בערעור מנהלי שניתן ב-21 בספטמבר 1993, ובו נדרש בית המשפט העליון להכריע לגבי חוקתיותו של חוק עזר האוסר על פרסום מודעות בלועזית או מודעות שהשפה העברית לא תופסת שני שלישים לפחות מגודלן, בתחומה המוניציפלי של רשות מקומית.
בית המשפט העליון קבע כי חוק עזר המחייב שהשפה העברית תתפוס לפחות שני שלישים מגודלן של המודעות המתפרסמות בלוח המודעות העירוני, יש בו פגיעה בלתי סבירה בחופש הדיבור, הלשון והשפה שהם חלק מחופש הביטוי.
החוק המנדטורי דבר המלך במועצה על ארץ ישראל הסדיר את מעמדן המשפטי של שלוש השפות הרשמיות, אנגלית, עברית וערבית, וזאת בראשית תקופת המנדט, "כל הפקודות, המודעות הרשמיות והטפסים הרשמיים של הממשלה וכל המודעות הרשמיות של רשויות מקומיות ועיריות בתחומים שייקבעו על פי צו מאת הממשלה יפורסמו באנגלית בעברית ובערבית.
בכפוף לכל תקנות שתתקין הממשלה מותר להשתמש בשלוש השפות במשרדי הממשלה ובבתי המשפט." עם הקמתה של מדינת ישראל נקבע בפקודת סדרי השלטון והמשפט כי השפה האנגלית אינה שפה רשמית ובכך נשארו שתי השפות העברית והערבית כשפות הרשמיות במדינת ישראל.
נצרת עילית היא עיר שרוב תושביה יהודים ושוכנת לצידה של העיר נצרת שתושביה ערבים ולצידם של כפרים ערביים.
בנצרת עילית קיימים מוסדות ממשלתיים המספקים שירותים לכלל התושבים באזור, ערבים ויהודים.
סעיף זה חוקק מכוח פקודת העיריות וצו המועצות המקומיות המסמיכות את הרשויות המקומיות בין השאר לחוקק חוקי עזר המסדירים את פרסום מודעות על לוחות מודעות עירוניים שבתחומה.
ראם מהנדסים קבלנים בע"מ היא חברת בנייה הבונה בתים בעיקר בכפרים ערבים בצפון ומשווקת אותם במגזר הערבי וקהל היעד שלה הם האזרחים דוברי הערבית.
חברת ראם מהנדסים היא חברה משכנת שהקימה בתי מגורים באזור יפיע, וביקשה לפרסם את הדבר בנצרת עילית.
קהל היעד של החברה הוא אזרחי ישראל הערבים, ולכן החברה בקשה מעיריית נצרת עילית רישיון לפרסום מודעה בערבית.
העירייה סירבה והרישיון לא ניתן, בנימוק שהמודעה אינה עומדת בדרישות חוק עזר עירוני הקובע שלפחות 2/3 משטח המודעה יהיה בעברית .
חברת ראם מהנדסים פנתה לבית המשפט המחוזי על דרך של המרצת פתיחה ובה מבקשת להורות לעיריית נצרת עילית לאפשר לה לפרסם את המודעות בשפה הערבית ונגד חוק העזר המונע פרסום של מודעות בשפה לועזית.
בית המשפט המחוזי דחה את בקשתה של חברת הבנייה, ומכאן הערעור.
חברת ראם מהנדסים טוענת כי חוק העזר בדבר מודעות חורג מהסמכות ונחקק ממניעים זרים.
וכי הוא פוגע בזכויות יסוד לחופש ביטוי, חופש לשון וחופש עיסוק של חברת ראם ללא הסמכה מפורשת בחוק המסמיך.
וכי חוק העזר פוגע במעמדה של השפה הערבית כשפה רשמית.
טענות המשיבים (העירייה, היועץ המשפטי לממשלה ומרכז השלטון המקומי)
המשיבים טענו כי חוק העזר סביר אין הוא חורג מסמכות ואינו פוגע בחופש הביטוי, שכן אינו שולל שימוש בשפה הערבית, וכי חוק העזר דורש תרגום של המודעות בעברית.
ואין בכך פגיעה בזכויות יסוד, אין הפליה ואין חריגה מסמכות.
היועץ המשפטי לממשלה כהגנה על פסק הדין בבית המשפט המחוזי, טען, כי חוק העזר אינו חורג מסמכות, וכי הוראותיו הן סבירות ומתאימות מאחר שרוב תושבי העיר יהודים.
ולתושבי העיר עומדת הזכות לקרוא ולהבין את המודעות שמתפרסמות ברחובות עירם.
ואין זה סביר שתושבים יהלכו בעירם ולא יבינו מה כתוב על לוחות המודעות בה.
חוק העזר בדבר מודעות אינו פוגע בחופש הביטוי, ואם ישנה פגיעה כלשהי, הרי היא מוצדקת בנסיבות העניין.
בנוסף, נטען על ידי מרכז השלטון המקומי כי תרגום המודעות לעברית נחוץ, בין השאר כדי לפקח על תוכן המודעות.
אין בדרישת התרגום משום פגיעה בחופש הביטוי.
מעמדה של השפה העברית עדיף מעצם היותה השפה הראשונה במעלה, מכוח היותה שפתה של מדינת ישראל היהודית.
העיר נצרת עילית היא עיר יהודית ולמנהיגיה הזכות לקבוע כי המודעות המתפרסמות בתחומה יהיו בעברית.
בית המשפט העליון קיבל פה אחד את ערעורה של חברת הבנייה ראם מהנדסים, וקבע כי הדרישה שמציב סעיף 2(א) חוק עזר לנצרת עילית (מודעות ושלטים) היא דרישה בלתי סבירה.
ועל כן חוק העזר האוסר פרסום מודעות שלא כתובות בעברית כולן או שני שלישים משטחן הוא חוק בלתי סביר ובטל.
חוק העזר פוגע בצורה ודאית וקשה בחופש הלשון של חברת ראם, הוא מונע ממנה לפנות אל קהל היעד שלה.
השופט ברק בפסק דינו קובע כי חוק העזר שחוקקה עיריית נצרת עילית והאוסר פרסום מודעות בשפות לועזיות אינו חוקי ובטל.
השופט ברק מגיע לתוצאה זו תוך התייחסות לפרשנות דברי חקיקה מסמיכים, אינטרס הציבור, חופש הביטוי וחופש השפה והלשון.
על הכוונה הסובייקטיבית שהחוק חוקק ממניעים זרים טענה שהועלתה על ידי המערערת, השופט ברק לא דן בכוונה הסובייקטיבית מאחורי חקיקת חוק העזר, וקובע כי אם יש צורך בבחינת סובייקטיביות הרי שיש לבחון את כוונת דברי החקיקה המנדטוריים המסמיכים.
השופט ברק אומר כי אין צורך בבחינת הכוונה הסובייקטיבית של אותם חוקים מסמיכים, מכיוון שיש לפרשם אך ורק על פי לשונם ותכליתם.
ובהתייחס לאינטרס הציבורי, אומר השופט ברק, כי אינטרס הציבור הוא למנוע שעל קירות הבתים ועל העצים והחומות לא יודבקו מודעות.
הדבר גורם לכיעור העיר ויוצר תחרות שעלולה להיות אלימה, ולכן הפתרון הוא בהקמת לוחות מודעות ציבוריים ושהעירייה תפקח על צורתן ועל האסתטיות הכללית שלהן.
ומכאן שהתכלית הספציפית של החוק המסמיך אינה מחייבת הסדרים באשר ללשון המודעות.
מצד שני החקיקה המסמיכה אינה שוללת הסדרים ביחס ללשון המודעות.
והפתרון על פי ברק הוא לא בתכלית הספציפית אלא בתכלית הכללית של החוק.
חופש הביטוי הוא עקרון יסוד במשפט הישראלי, וחלק מעקרונותיה הבסיסיים של מדינת ישראל הדמוקרטית ושוחרת החופש.
וביסוד העיקרון ההלכתי של חופש הביטוי עומדת הזכות להגשמה עצמית של האדם הקושרת את הביטוי ללשון, כאשר אותה לשון אינה באה לידי ביטוי דרך כלי תקשורת או חשיבה, אלא הלשון והביטוי כגוף אחד הם.
חופש הביטוי הוא החופש של האדם וחירותו הם גם החופש להתבטא בצורה שהוא בוחר לעצמו.
במקרים בהם יש התנגשות בין חופש הביטוי לערכים אחרים נדרש איזון שבסופו ניתנת הגנה חלקית על הערך המוגן, משום שהמשפט אינו נותן הגנה מקיפה על הזכות המוגנת.
לרוב חופש הביטוי והלשון אינם מתנגשים עם האינטרס הציבורי כשמדובר בטיפוח וקידום השפה העברית, דבר שאינו נובע מחופש הביטוי והלשון אלא מהגבלה חיצונית.
חופש הביטוי הוא "ציפור נפשה" של הדמוקרטיה, גם במובן הכללי של הביטוי וגם במובן הספציפי של חופש האדם לבחור בלשון שבה יבטא את עצמו, דבר המתיישב עם הכרזת העצמאות של מדינת ישראל.
גם בהתחשב בחשיבותה של השפה העברית כערך מרכזי של מדינת ישראל, היא שפתו של הרוב ושמירה על השפה העברית כשפת ביטוי של השלטון הוא דבר מקובל ונכון.
השופט ברק מתייחס לשתיקת המחוקק כאשר יש התנגשות בין ערכים או כאשר החוק עמום ולא נותן מענה, הדבר מחייב את הפעלת שיקול דעת שיפוטי, וההכרעה היא שיפוטית.
בית המשפט מפעיל את האיזון שהוא פעולה נורמטיבית שבאמצעותה מאתר בית המשפט את הערכים המתנגשים ולאחר מכן נעשה האיזון היחסי בהתאם למשקלם החברתי היחסי.
השופט ברק נותן ביטוי למושג "הציבור הנאור" ומשתמש בו כאמצעי לבדיקת חוקיותו של חוק העזר.
"מאחורי הדיבור "הציבור הנאור" מסתתרת הנחיה נורמטיבית מקיפה.
משמעותה של הנחיה זו היא, בראש ובראשונה, כי השופט חייב לפעול מתוך אובייקטיביות.
עליו ליתן ביטוי ל"אני מאמין" של האומה, ולא ל"אני מאמין" אישי "
ולעניין האיזון בין שני הערכים המתנגשים, מחד חופש הדיבור והלשון ומאידך אינטרס הציבור בשפה העברית, ההכרעה תהיה מנקודת מבט כוללת, והמסקנה המתחייבת היא כי יש לתת לשפה עברית משקל נכבד ובמקביל גם לשפה הערבית שהיא שפה רשמית, ובכל פעולות השלטון.
"זרועות השלטון נזקקו לשפות הרשמיות, ואין היתר לעובד הציבור, בתפקידו הציבורי, ליתן דרור לרצונו ולדבר בשפה הנראית לו.
דין דומה צריך לחול על מודעות של הרשויות השלטוניות על לוחות המודעות העירוניים: גם אלה הן פעולות שלטון, שבהן חירות הלשון של הפרט נדחית מפני האינטרס הציבורי בלשון, ומפני האינטרס הציבורי כי השלטון ידבר בשפתו"
תפקידו של השלטון לסייע לפרט לבטא את עצמו הן במסרים אישיים, תרבותיים, פוליטיים ומסחריים כאשר הפרט מבקש זאת.
ותפקידו של השלטון לאפשר לפרט לבטא את עצמו ובדיעבד כאשר מדובר בבמה המיועדת לכך בדמות לוח מודעות.
ובהתנגשות בין שיקולים של שפה רשמית שהרוב מבין אותה לבין חופש הביטוי, אומר השופט ברק כי ידו של חופש הביטוי על העליונה.
בית המשפט מקבל את הערעור ללא צורך בבחינת טענת הפגיעה בחופש העיסוק.
ומסתפק באמירת אגב כי חופש העיסוק מוגן בהוראה על חוקית הקבועה בחוק יסוד חופש העיסוק.
השופט לוין דוחה את הנימוק של המשיבה על פגיעה בצביונו של המקום, "שכן צביונו של מקום אינו נקבע ואינו מתאפיין על-פי לוחות המודעות "המקשטות" כביכול את חוצות היישוב, אלא על-פי התרבות שמקרינה אותה רשות לתושביה ולמבקרים בה.".
השופט לוין מתייחס לנימוק שהעלו המשיבים ובו טענו כי כל אזרח זכאי לדעת מה פשר המודעה, נימוק זה לטענתו של השופט לוין אינו רלוונטי, מאחר שהדרישה היא מהרשות שמתירה פרסום מודעה שהיא תדע את תוכן ההודעה.
השופט ת' אור בהתייחס לדרישה של חוק העזר הנ"ל שהמודעות יהיו בעברית או שני שלישים משטח המודעה יהי בעברית, אומר: כי דריש זו חורגת ממתחם הסבירות.
וכי היא מגלמת בתוכה חוסר סובלנות ומצרה שלא בצדק את חופש הביטוי הכולל בתוכו את חופש הלשון.
הנוסח הגורף של סעיף 2(א) לחוק העזר הוא בלתי סביר גם אם יש הסמכה חוקית לחוקק אותו, ולכן דינו של חוק העזר בטלות.
פסק הדין ראם מהנדסים נגד עיריית נצרת עילית מבטל את סעיף 2(א) לחוק עזר לנצרת עילית.
ומבהיר כי חופש הדיבור, השפה והלשון כלולים בתוך חופש הביטוי.
בנוסף להכרה של בית המשפט העליון בהיותה של השפה הערבית כשפה רשמית במדינת ישראל, וכלי שהשלטון זקוק לו בפעולותיו השלטוניות, נוסף על הצורך של הפרט לבטא את עצמו.
בהמשך לפסק הדין ראם נגד עיריית נצרת עילית ניתנו כמה פסקי דין שביססו את קביעתו של בית המשפט בהיותה של השפה הערבית שפה רשמית.
כך למשל, בפסיקה מאוחרת חייב בית המשפט את הערים המעורבות להוסיף את השפה הערבית לשילוט ברחובות העיר.
בג"ץ מבססת את מעמדן של שתי השפות, העברית והערבית כשפות רשמיות במדינת ישראל.
עם זאת, קבע בג"ץ כי מעמדן של שתי השפות אינו שווה, והעדיפות היא לשפה העברית.
פסק דין קיובל נגד רויאל דאץ' פטרוליום (Kiobel v.
Royal Dutch Petroleum) הוא פסק דין שניתן בבית המשפט העליון של ארצות הברית ובו נדונה תחולת חוק נזקי זרים (ATS - Alien Tort Statute) ונקבע כי אין החוק מקים סמכות שיפוט אקסטריטוריאלית.
בשנת 1956 נתגלו מרבצי נפט עשירים באזור דלתת נהר הניז'ר אשר בניגריה במה שמכונה היום שדה הנפט אולויבירי.
האזור היה מיושב על ידי מספר שבטים אשר באופן קולקטיבי כונו "אוגוני" והמהווים מיעוט אתני בניגריה, מדינה המורכבת מערב רב של מיעוטים אתניים שביניהם פערים גדולים.
על פי כתב התביעה, החברות הנתבעות, Royal Dutch Petroleum ועוד מספר חברות השייכות לקונגלומרט של, החלו לשאוב את הנפט באזור תוך גרימת נזק סביבתי ונישולם של בני האוגוני מהרווחים שנבעו מאדמתם לאחר שהאחרונים הפסידו במלחמת ביאפרה.
לפי טענת התובעים, בשנים 1993–1994, כאשר ניסו בני האוגוני להתארגן ולהתנגד לניצול אדמתם ולנזק הכבד שנגרם לסביבה, העבירו החברות הנתבעות לכוחות הצבא בניגריה כסף, מזון, ואמצעי תחבורה על מנת שאלה ימנעו בכוח הזרוע את ההתארגנות נגד זיהום מקורות המים שנגרם מבארות הנפט שבבעלותן.
עוד נטען, כי הצבא הניגרי דיכא באכזריות את המחאה, רצח, אנס, וכלא את תושבי הכפרים באזור וכמו כן בזז את רכושם, והכל, כך נטען בכתב התביעה, בשירות ענקית הנפט של.
אחדים מבני האוגוני ביקשו לזכות בסעד נזיקי בבית משפט אמריקני פדרלי בגין פעולות הנתבעות.
על מנת להיכנס בדלתותיו של בית המשפט תבעו האוגוני את הנתבעות על פי חוק נזקי זרים או "חוק הזרים" (ATS - Alien Tort Statute).
ה-ATS נחקק ב-1789 וקובע כדלקמן:
במהלך 167 לאחר חקיקת ה-ATS היה החוק ללא שימוש.
אלא שבשנת 1980 נוער האבק מעל ה-ATS כאשר בני משפחה מפרגוואי תבעו בארצות הברית את מפכ"ל משטרת פרגוואי לשעבר (שחי בארצות הברית באותה התקופה) בגין עינויים ורצח של בנם בפרגוואי.
בהליך זה, פסק דין פילרטיגה נ' פנה-איראלה, קבע בית המשפט לערעורים שה-ATS מעניק לבתי משפט פדרליים סמכות שיפוט על תביעות נזיקין שיוגשו על ידי אזרחים זרים, אפילו אם הנזק נגרם מחוץ לשטחה של ארצות הברית.
על פי פסק הדין, המגבלה היחידה המוטלת על הפעלת הסמכות מכוח ה-ATS היא הדרישה שהנזק נגרם עקב הפרה של המשפט הבין לאומי המחייב את ארצות הברית.
פסק הדין - ערכאה הראשונה
קיובל הגישו במהלך שנת 2002 תובענה ייצוגית נגד החברות (אשר תוקנה במהלך שנת 2004) בטענה שהחברות סייעו באופן פעיל לממשלת ניגריה להפר את המשפט הבינלאומי.
הם הדגישו את ההפרות הבאות: 1. הוצאות להורג ללא משפט של התושבים המתנגדים.
4. מעצר שרירותי וכליאת שווא.
5. הפרה של הזכות לחיים, חופש, ביטחון והתאגדות.
7. הרס רכוש ופגיעה בקניין.
בשנת 2006 דחה בית המשפט בהתאם לבקשת הנתבעים את מרבית עילות התביעה מאחר שסבר שהן אינן מוגדרות באופן מספיק ספציפי במשפט הבינלאומי.
עם זאת סירב בית המשפט לדחות את התביעה על סמך יתר העילות ובהן: סיוע למעצרים שרירותיים, פשעים כנגד האנושות, עינויים ויחס לא אנושי אכזרי ומשפיל.
בשלב זה הוגשו ערעורי ביניים מטעם שני הצדדים לבית המשפט לערעורים.
פסק הדין - בית המשפט לערעורים
בית המשפט לערעורים דן בעיקר בשאלה אם על פי ה-ATS יש לבית המשפט סמכות בתביעות נזיקיות נגד תאגידים.
להבנתם, תביעה לפי חוק ה-ATS לא יכולה להיעשות על פי הדין האמריקאי, אלא על פי המשפט הבינלאומי בלבד.
לעניין זה חשיבות רבה שכן לפי הפסיקה הנהוגה בארצות הברית, לתאגיד יש אישיות משפטית ואפשר להגיש נגדו תביעה, בעוד שבמדינות אחרות בעולם אין הדבר כך.
משכך, השופטים בדקו אם ניתן להחיל את המשפט הבינלאומי על יחידים או נציגים רשמיים של מדינה זרה, ומצאו שכן.
בהתאם לפסיקה במשפטי נירנברג, הם בדקו אם ניתן להחיל את הדין על מי שמסייע לפשע, ומצאו שכן.
נוכח זאת הם החליטו לבדוק אם ניתן להחיל אחריות שכזו גם על תאגידים.
בניגוד לקביעות הקודמות, מצאו השופטים בדעת הרוב (שניים כנגד אחד) כי החלת אחריות נזיקית תאגידית במשפט הבינלאומי אינה נורמה מקובלת.
בהגיעם למסקנה זו נשענו השופטים על העובדה שלא היו מקרים כאלו בבית הדין הבינלאומי (ICJ) ובעיקר על כך שבמשפטי נירנברג, שם ניתנה האפשרות לתבוע ארגונים ואכן היו ארגונים שכאלה, לא הוטלה עליהם כל חבות.
מקרה הבוחן הבולט ביותר אליו גם התייחסו השופטים הוא של חברת אי גה פארבן (I.G.
Farben), התאגיד הגרמני שייצר עבור המשטר הנאצי את גז הציקלון בי, שסייע בבזיזת רכוש של מדינות כבושות וששיתף פעולה עם המשטר הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
על התאגיד לא הוטלה כל חבות ואילו 24 ממנהליו נשפטו על פשעים כנגד האנושות במשפטי נירנברג.
התאגיד עצמו לא הואשם בדבר מאחר שהטריבונל קבע שתאגיד נשלט ומונע על ידי בני אדם, אינדיבידואלים, ועל כן אינו מהווה ישות אשר ניתן להעמידה לדין פלילי.
בנוסף, נשענו השופטים על אמנת רומא המקימה את בית הדין הפלילי הקבוע, הקובעת כי אישיות טבעית בלבד יכולה לעמוד לדין, וכן על ניסיונה של צרפת להעניק לבית הדין סמכויות שיפוט כלפי תאגידים, שכשל כיוון שבמדינות רבות בעולם אין זה מקובל עדיין.
בדעת יחיד ניצב השופט לוואל.
הוא חלק על דעת הרוב בציינו שיש להבחין בין בתי דין העוסקים בענישה פלילית לבין תביעה נזיקית.
הוא גם סבר שאין זה נכון שהמשפט הבינלאומי לא מתיר ענישה כנגד תאגידים.
לדבריו, המשפט הבינלאומי מנוסח כפי שהוא על מנת שכל מדינה תוכל לקבל החלטה הנראית בעיניה ראויה.
עם זאת, לדעת השופט לוואל קיובל לא הצליחו להוכיח את טיעוניהם עד לרף ההוכחה הנדרש ומשכך הוא פסק נגדם קיובל ולטובת של.
משכך, קיבל בית המשפט לערעורים את ערעור חברת הנפט ודחה את הערעור של קיובל פה אחד, אך כאמור, עם הנמקות שונות בתכלית.
פסק הדין - בית המשפט העליון של ארצות הברית
כלומר, הצדדים נדרשו להגיש טיעונים בדבר הנסיבות שבהן יכירו בתי משפט פדרליים בעילת תביעה המבוססת על חוק אמריקני לגבי עניין המתרחש מחוץ לשטחה של ארצות הברית.
בכך השתנה המוקד של המחלוקת מהשאלה בדבר אחריות תאגידים בנזיקין על פי המשפט הבינלאומי, לסמכות השיפוט האקסטריטוריאלית של בית המשפט.
בפסק הדין של בית המשפט העליון האמריקאי נדחתה התביעה על ידי כלל השופטים, ובית המשפט קבע שאין לו סמכות שיפוט במקרה זה.
ההכרעה ניתנה פה אחד אך מעיון בדעת השופטים ניתן לזהות דעת רוב ודעת מיעוט בעניין הנימוקים להחלטה הקובעת שאין לבית המשפט סמכות.
דעת הרוב נכתבה על ידי נשיא בית המשפט, השופט רוברטס.
הנשיא רוברטס קבע כי ה-ATS אינו מקים סמכות שיפוט חוץ-טריטוריאלית.
הוא קבע כי חרף כל העובדות המוכחות בפסק הדין הרי שכל ההתנהגות המתוארת התרחשה מחוץ לגבולותיה של ארצות הברית ועל הנזק היה להיגרם בגבולות שטחה של ארצות הברית.
הנשיא מוסיף וקובע כי לתאגידים רב לאומיים נוכחות במדינות רבות וזה יהיה מרחיק לכת לקבוע כי די בנוכחות של התאגידים כדי להקנות סמכות.
ככל שהקונגרס רוצה לקבוע אחרת עליו לעשות זאת בחקיקה מפורשת וספציפית יותר מאשר ה-ATS.
על כן, פסק הדין של בית המשפט לערעורים מאושר.
לדעת הנשיא הצטרפו השופטים סקאליה, קנדי, תומאס ואליטו.
השופט קנדי כתב את עמדתו בפסקה אחת והצטרף לפסק דינו של הנשיא.
השופט קנדי משאיר צוהר למצב שבעתיד כן יגיע המקרה הנכון לבית המשפט כך שתקום מכוח ה-ATS סמכות שיפוט אקסטריטוריאלית.
השופט אליטו הצטרף לפסק הדין של הנשיא, אך הוסיף דעה משלו שאליה הצטרף השופט תומאס.
לגישת אליטו, פסק הדין של רוברטס לא היה בהיר דיו באשר לתחולת ה-ATS מחוץ לשטחי ארצות הברית והוא הדגיש מרכיב זה.
השופט ברייר כתב את עמדתו אליה הצטרפו השופטות גינסבורג, קגן וסוטומיור.
הם הסכימו עם התוצאה אליה הגיע הנשיא רוברטס אך לא עם טעמיו להתוצאה.
השופט ברייר חלק על פסק דינו של הנשיא רוברטס וטען של-ATS תיתכן תחולה אף מחוץ לגבולות ארצות הברית, כל עוד לעניין יש קשר הדוק לארצות הברית.
ברייר קבע על בסיס תקדימים של בית המשפט העליון כי במקרה של קיובל לא מתקיים קשר כזה, ועל כן דין התביעה להידחות.
לגבי המשיבים השופט ברייר קובע כי מדובר בשני תאגידים זרים.
המניות שלהם כמו של חברות זרות רבות נסחרות בבורסה של ניו-יורק.
הנוכחות היחידה של התאגידים בארצות הברית היא משרד בניו-יורק שעוזר להסביר למשקיעים פוטנציאליים על עסקיהם.
העותרים אינם אזרחי ארצות הברית אלא אזרחי מדינות אחרות, המקרה כפי שאירע אירע במדינה אחרת והטענה של העותרים היא לא שהמשיבים ביצעו את המעשים המתוארים כי אם אלא שהם סייעו לאחרים לעשות כן.
לכן, בנסיבות הללו, אין קשר מספיק בין התביעה לבין ארצות הברית.
השופט ברייר קובע שהוא מצטרף לפסיקה של בית המשפט אך לא לדעתו.
פסק הדין זכה להד תקשורתי רחב.
יש הסבורים שלתוצאותיו יהיו השפעות מרחיקות לכת, ייתכן שעד כדי ריקון ה-ATS מתוכנו.
נטען שפסק הדין חותר תחת מורשת משפטי נירנברג ומחליש באופן מהותי את דיני זכויות האדם המודרניים.
הייתה ביקורת על שגיאות עובדתיות של שופטי הרוב בערכאת הערעור הראשונה (נכסיה של חברת I.G Farben הוחרמו בחלקם והושמדו בחלקם, תאגידים נוספים שתמכו במשטר הנאצי פורקו).
עוד נאמר כי פסק הדין יוצר מדרון חלקלק בו יוכלו תאגידים לפעול כמדינות פרטיות ללא כל אחריות לדיני זכויות אדם, בניגוד למטרת המשפט הבינלאומי.
עוד נטען שהחוק חותר תחת מדיניות הממשל האמריקאי לעניין זכויות אדם.
מנגד נטען שה-ATS מלכתחילה לא היווה כלי עזר משמעותי ושאולי "הריגתו" באמצעות הפסיקה שקבעה שאין לו תחולה חוץ-טריטוריאלית תביא דווקא לחקיקה חדשה אשר תגן על זכויות האדם באופן מקיף יותר.
כחלק מהתנאים לאישורה של תובענה ייצוגית, היה על בית המשפט המחוזי לבחון האם מתקיימת עילה להגשת התובענה והאם המייצג כשיר לייצג באותה התובענה.
בית המשפט המחוזי השיב בחיוב לשתי השאלות וקבע שהתחנה הפרה את חוק איסור הפליה ושהארגון כשיר לייצג בתובענה.
תחנת הרדיו הגישה בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון, שקבע כי פסק דינו של בית המשפט המחוזי נותר על כנו למעט הדגשות נקודתיות.
זוהי החלטתו הראשונה של בית המשפט העליון בתובענה ייצוגית שעסקה בהדרת נשים וכן בשאלת אפשרותו של ארגון לייצג קבוצה בתובענה ייצוגית, קביעה זו תקדימית בכך שהיא מאפשרת הגשת תובענה ייצוגית ללא כל מעורבות מצד יחידים הרואים עצמם כחלק מהנפגעים.
הכשרתו של ארגון "קולך" פתחה פתח לאפשרות הגשת תביעות אזרחיות ופיצויים ממוניים בדרך של תובענה ייצוגית באמצעות ארגון.
בנוסף, תחנת הרדיו חויבה לשלם לתובעת המייצגת, עמותת "קולך" גמול בסך 50,000 ש"ח וכן 250,000 ש"ח עבור הוצאות משפט ושכר טירחה.
שני הצדדים ערערו על ההחלטה לבית המשפט העליון.
ארגון קולך טען כי בית המשפט סבר שיש לפסוק פיצוי בסכום של 10 מיליון ש"ח ויותר אך הפחית את הסכום בשל טענות לקשיים כלכליים של התחנה שלא הוכחו כראוי.
כן ביקשו להגדיל משמעותית את סכום הגמול עבור המייצג ושכר הטרחה.
לעומתו טענה התחנה כי הפיצוי שנפסק גבוה מאוד ביחס לקבוצת הנשים שכביכול נפגעה.
בדיון החליטו השופטים שלא להתערב בהחלטת בית המשפט המחוזי והמליצו לשני הצדדים למשוך את הערעורים שהגישו.
עם זאת הגדיל בית המשפט העליון הגמול ל"קולך" לסך 80,000 ש"ח ואת הוצאות משפט ושכר טרחה על סך 350,000 ש"ח.
תחנת הרדיו "קול ברמה" החלה לפעול בשנת 2009 מכוחו של זיכיון, שזכתה בו במכרז, על ידי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו (להלן: "הרשות השנייה"), כתחנה המיועדת להנאתם של הציבור ה"תורני-מסורתי-ספרדי".
עד שנת 2011 נקטה התחנה במדיניות מוצהרת שלפיה לא תושמענה נשים בשידוריה השונים.
בשנת 2011 הגיעו תלונות אל הרשות השנייה ודיווחים אל היועץ המשפטי לממשלה של המרכז הרפורמי לדת ומדינה וגורמים נוספים, על מדיניות הדרת נשים במרחב הציבורי בכלל ובתחנת הרדיו בפרט.
בעקבות התלונות, בשנת 2011 החלה הרשות השנייה בהליכי אסדרה ופיקוח, שארכו שלוש שנים, שמטרתם הייתה לקבוע כללים בדבר השמעת נשים בשידורי התחנה; תחילה הונחתה התחנה לאשר לנשים הנושאות תפקיד ציבורי לעלות לשידור, ולהקדיש זמן לתוכנית שבועית המיועדת לקהל המאזינות.
לאחר מכן הונחתה התחנה לשדר "רצועת שידור יומית", שתצטבר לכדי שעתיים שבועיות, שיוקדשו לקהל המאזינות.
ולבסוף, בשנת 2014, הונחתה התחנה להסיר את המגבלה על השמעת נשים בשידורי התחנה, למעט שעה אחת ביום.
הליכים אלו יצרו רפורמה ואפשרו לתחנה להאריך את זיכיונה בשלוש שנים נוספות.
במקביל להליכים שנקטה הרשות השנייה, בשנת 2012 מינה היועץ המשפטי לממשלה צוות משרדי מטעמו (להלן: "הצוות"), שנתבקש לבחון את גילויי תופעת הדרת הנשים במרחב הציבורי ולגבש המלצות לטיפול בהם.
בשנת 2013, אימץ היועץ המשפטי לממשלה את הדו"ח שהגיש הצוות.
ממצאי הדו"ח היו שבתחנה אכן הודרו נשים בתחילת דרכה, וגם בהמשך, כאשר החלו הליכי האסדרה של הרשות, הייתה התקדמות בנושא, אך עדיין ישנן הגבלות שמהוות "פגיעה בזכויות היסוד לכבוד, לשוויון ולחופש הביטוי" שכן פעילותה של התחנה מהווה שירותי תקשורת ומדיניותה עשויה להיות מטופלת בהתאם להוראות חוק איסור הפליה.
במכתב, ששלח היועץ המשפטי לממשלה למספר שרים ציין כי פעילותה של התחנה וההסדרים הנוהגים בה "גורמים לפגיעה קשה בזכויות היסוד של נשים".
בעקבות המכתב, בשנת 2014 גם ממשלת ישראל אימצה את תוכנו של הדו"ח.
בעקבות כך הגישה ארגון "קולך" בשנת 2012 בקשה לאישור תובענה ייצוגית בבית המשפט המחוזי.
העילה שבגינה ביקש לתבוע הייתה הפליה מחמת מין בהספקת שירות ציבורי, המפרה את האיסור בסעיף 3(א) לחוק איסור הפליה.
בבקשתו טען הארגון, באמצעות עורכי הדין אורלי ארז לחובסקי ואסף פינק, כי מדיניותה והתנהלותה של התחנה פוגעת בזכויות היסוד של נשים לכבוד ולשוויון ובחופש הביטוי שלהן, זאת בשל העובדה שהתחנה מנעה מנשים לעלות לשידור באופן גורף עד שנת 2011 ולאחר מכן באופן חלקי.
הארגון הוסיף כי התחנה מנעה מציבור המאזינים והמאזינות להיחשף לתוכן נשי ולשמוע את דעותיהן של נשים.
לטענת הארגון, הנפגעות ממדיניות זו הן "כל מאזינות תחנת הרדיו וכן כל הנשים אשר רצו להאזין לתחנה אך נמנעו לעשות זאת עקב אפליית הנשים בתחנה".
בקשתו הייתה לצוות על התחנה לחדול מאפליה זו ולפצות את חברי הקבוצה בפיצוי כספי.
הארגון עמד על כך שהוא עונה לכל התנאים להגשת בקשה לתובענה ייצוגית ולכן על בית המשפט לאשר את בקשתו.
הבקשה התבסס על חוק איסור הפליה במוצרים, בשירותים ובכניסה למקומות בידור ולמקומות ציבוריים שקובע שהתנהגות מפלה היא עוולה אזרחית ומי שנפגע ממנה יכול לדרוש פיצויים בעבור הנזק שנגרם לו.
תחנת הרדיו ביקשה לדחות את הבקשה לאישור תובענה ייצוגית.
לטענתה, הארגון אינו כשיר להגיש תובענה ייצוגית מפני שהוא אינו עונה לתנאים הקבועים בחוק תובענות ייצוגיות.
שנית, טענה התחנה כי הסעיף הרלוונטי שבגינו מוגשת התובענה כלל לא חל בנסיבות העניין שכן השירות הציבורי שהתחנה נותנת הוא השמעת השידורים, ואלו פתוחים ללא הפליה לכל המינים.
על כך הוסיפה התחנה שאם ימצא שהסעיף אכן חל באשר להתנהלותה, הרי שלטענתה מדובר ב"הבחנה מותרת" שאינה אסורה על פי החריגים שמנויים באותו הסעיף לעניין הפליה אסורה.
שלישית, טענה התחנה שכלל לא נגרם ולא הוכח נזק לקבוצה, מפני שהנשים בקהילה המדוברת אינן מעוניינות להשמיע את קולן בציבור הרחב.
לבסוף טענה התחנה שכל פעילותה נעשתה תחת פיקוחה של הרשות ובהרשאתה ולכן עומדת לה חסינות חוקית המנויה בסעיף 6 לפקודת הנזיקין.
בפסק הדין השופטת גילה כנפי-שטייניץ קיבלה את עמדת קולך ואישרה את הבקשה להגשת תובענה ייצוגית.
נקבע כי ארגון "קולך" עומד בכלל התנאים המצטברים לייצג כארגון בתובענה הייצוגית בנושא שלפנינו וכי ישנה חשיבות רבה להגשמת מטרותיו של חוק התובענות הייצוגיות בכך שדווקא על ידו תוגש התובענה.
השופטת חילקה את פעילותה של התחנה לשתי תקופות וקבעה:
תקופת המדיניות המוצהרת (2009–6 בנובמבר 2011).
בתקופה הזאת מצאה השופטת שאכן התקיימה לכאורה הפליה אסורה וזו מהווה עילה להגשת התובענה הייצוגית.
תקופת ההפרות הנקודתיות (6 בנובמבר 2011–28 באוגוסט 2012).
בתקופה הזאת התחנה פעלה כדין, במסגרת הנחיותיה של הרשות השנייה, אולם חרגה מהן בשני מקרים שגם הם מהווים לכאורה הפליה אסורה ומקימים עילה להגשת התובענה הייצוגית.
בהחלטתה, השופטת דחתה את כלל טענותיה של המשיבה למעט הטענה בדבר חסינותה, אותה קיבלה באופן חלקי רק ביחס לתקופה השנייה, וגם בה, קבעה כי ההפרות הנקודתיות של התחנה בשני מקרים חורגות מהרשאתה של הרשות ולכן החסינות לא תעמוד לתחנה גם ביחס אליהן.
תחנת הרדיו ביקשה רשות לערער על החלטת בית המשפט המחוזי.
בית המשפט העליון נעתר לבקשה.
התחנה חזרה על כלל טענותיה שנטענו בערכאה הנמוכה וטענה בראש ובראשונה כי החלטותיו ומסקנותיו של בית המשפט המחוזי שגויות, ושלא היה נכון לאשר את בקשתו של הארגון.
בית המשפט שגה בכך שקבע שהארגון כשיר להגיש את התובענה, ושגה בקביעתו על קיומה של העילה, שכן, לטענתה, החוק לא חל עליו.
התחנה חזרה על כך שעומדת לצידה ההגנה שבפקודת הנזיקין ושקביעתו של בית המשפט בדבר מועד תחולתה של ההגנה מכוח פקודת הנזיקין שגויה, ושיש לראות אותה כחלה ממועד הקמתה של התחנה.
התחנה הוסיפה שתי טענות חדשות:
ביחס לנזק: יסוד הנזק בהגדרתה של העוולה לא הוכח ולא הוסבר על ידי הארגון ובית המשפט ובכלל סעיף 20(ה) לחוק תובענות ייצוגיות אינו מאפשר לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק, ולפיכך שהתנאים להגשתה של הבקשה לא מתקיימים.
ביחס לקבוצה: בית המשפט שגה בכך שכלל את כל המאזינות של התחנה בהגדרת הקבוצה התובעת וטען כי יש לצמצם את הקבוצה לנשים שסורבו לעלות לשידור בלבד, מפני שיתר חברות הקבוצה לא חולקות ביניהן את אותן השאלות המשפטיות, דבר המהווה תנאי לאישור הבקשה.
התחנה חזרה על הטענה שמאחר שפעלה תחת זיכיון ובשיתוף פעולה עם הרשות, הגשת תובענה ייצוגית כנגדה אינה הולמת בנסיבות העניין.
המשיב טען שבית המשפט העליון כלל לא היה צריך לתת רשות ערעור, שכן בית המשפט המחוזי צדק בכל קביעותיו ואמות המידה שנקבעו לקבלת בקשת רשות ערעור במקרה הנידון לא מתקיימות.
בנוסף, עמד הארגון על כך שבבקשתה של התחנה לצמצם את הקבוצה ישנה פגיעה בקבוצה והעברת מסר פוגעני ומשפיל שלפיו הנשים יכולות רק להאזין ולא להשתתף משום שהן נחותות מהגברים.
באשר לטענתה של התחנה על הנזק, משיב הארגון כי אין כלל צורך לאמוד את הנזק בשלב המקדמי אם כי הפגיעה בזכויות הקבוצה היא נזק בפני עצמה.
בית המשפט העליון דחה את הערעור ואימץ את פסק הדין של בית המשפט המחוזי.
את דבריו פתח בית המשפט בהתייחסות לחומרתה של תופעת הדרת הנשים.
עוד נקבע כי נורמה המונעת מנשים לקחת חלק בפעילות במרחב הציבורי רק בשל היותן נשים מוחזקת מלכתחילה כפוגזעת בזכותן של נשים לשוויון.
בית המשפט קבע כי חריג לחוק המתיר אפליה יחול רק במקרה שבו מדובר במצווה שהיא בליבת הציווי הדתי (מה שאין כן במקרה זה) וגם אז החריג לא יחול אם מדובר בפגיעה קשה בכבוד ובשוויון.
שתי השופטות הצטרפו לפסק דינו של השופט דנציגר אך חלקו על קביעותיו ביחס לחומרה הנדרשת לטיפול בשאלת התקיימותם של התנאים שנקבעו לייצוג על ידי ארגון בתובענות ייצוגיות.
ולעניין הדרת הנשים, הוסיפה השופטת ברק ארז כי מעבר לפגיעה בשוויון, זוהי פגיעה גם בחופש הביטוי, שמובילה להמשך ההדרה בקרב המאזינים ומבעצם השתקתן של הנשים בהווה, צופה שתהיה לכך השפעה עתידית על כלל החברה גם כן.
הפליה שכזאת, מהשיח הציבורי, פוגעת ובולטת במיוחד כאשר מדובר על שידורים שנמצאים תחת פיקוחה והרשאתה של הרשות.
בנוסף לדעת השופטת ברק-ארז לא נכון יהיה לתת עדיפות לנורמות הלכתיות מחייבות ב"התנגשותן" עם הזכות היסודית של נשים לשוויון רק מעצם היותן מחייבות.
בעקבות פסק הדין של בית המשפט העליון, החלו הצדדים לדון על גובה הפיצוי בו תחויב התחנה.
לאחר שנים שבמהלכן ניסו להגיע לפשרה על ידי גישור אך לא הצליחו בכך בעקבות הפערים שביניהם, חזר התיק לבית המשפט המחוזי.
ארגון קולך ביקש מבית המשפט להטיל על התחנה חובת פיצוי של 150–300 ש"ח עבור כל אחת מ-40,000 הנשים המאזינות לתחנה אשר נפגעו לטענתו ממדיניות התחנה.
חישוב זה היה מחייב את התחנה לשלם 6–12 מיליון ש"ח.
בשנת 2018, נתן בית המשפט המחוזי פסק דין בתובענה הייצוגית בית המשפט קיבל עקרונית את עמדת קולך, אך על מנת שלא להגיע למצב של קריסת התחנה חייב את "רדיו קול ברמה" לשלם לקרן לתובענות ייצוגיות מיליון ש"ח שיחולקו לתוכניות להעצמת נשים מסורתיות, דתיות וחרדיות.
סגנית נשיא בית המשפט המחוזי, השופטת גילה כנפי-שטייניץ כתבה בפסק הדין: "מדובר בתובענה ייצוגית בעלת חשיבות ציבורית של ממש שעשתה לראשונה שימוש במוסד התובענה הייצוגית ככלי לקידום שוויון ולמניעת הפליה מגדרית".
השופטת הוסיפה כי:"קול הוא חיוני לתחושת ערך עצמי וליכולת "לכתוב את סיפור חיי".
אדם שסביבתו החברתית רואה בקול שלו ושל חברי קבוצתו קול לא חיוני, חסר ערך, ואף אסור להשמעה או להאזנה, נפגעת אנושות האפשרות שלו להרגיש חבר שווה ערך בקהילתו ובעל תחושת ערך עצמי".
ארגון קולך טען כי סכום הפיצוי שהשית בית המשפט אינו מספק וביקשו להעמידו על סכום גבוה הרבה יותר.
לעומתו טענה התחנה כי הקנס שהתקבל גבוה מאוד ביחס לקבוצת הנשים שכביכול נפגעה.
בדיון שנערך בפני השופטים ניל הנדל, ענת ברון וג'ורג' קרא החליטו השופטים שלא להתערב בהחלטת בית המשפט המחוזי והמליצו לשני הצדדים למשוך את הערעורים שהגישו אך הורו על הגדלת הגמול לארגון קולך ושכר הטרחה נוכח העובדה שמדובר בתביעה תקדימית ופורצת דרך.
ליגות הכדורגל בבריטניה טענו שיש להן זכות היוצרים בלוחות משחקים שהוכנו עבור הטורנירים שמתבצעים בליגות האנגליות והסקוטיות.
בית המשפט העליון איזן בין האינטרס לתמרץ יוצרים כדי לעודד יצירה ובכך להעשיר את עולם הביטוי לבין הזכות לחופש המידע.
פסק הדין מהווה חיזוק להלכות בית המשפט בעניין דרישת המקוריות שבחוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007 וכן למבחנים המשפטיים שנועדו לקבוע קנה מידה בנוגע לטיב המקוריות הנדרשת.
אחת הסוגיות המשפטיות שעמדו להכרעתו של בית המשפט היא סוגיית המקוריות בדיני זכויות היוצרים.
ככלל, מדובר באחת הדרישות המרכזיות להגנת זכות יוצרים, ומטרתה היא שמקור היצירה יהיה באדם שחיבר אותה.
כלומר, שהיצירה לא תועתק מאדם אחר.
בתקופה שבין תחילת הפרשה ועד לפסיקת בית המשפט העליון, נכנס לתוקף חוק זכות יוצרים, התשס"ח-2007. בחוק לא קיימת הגדרה למושג מקוריות.
עם זאת, בית המשפט דן במשמעות הביטוי עוד לפני חקיקת החוק החדש ופסיקותיו המשיכו להנחותו גם לאחר חקיקתו.
בין הפרשות המרכזיות שדנו בסוגיה היו פרשת InterLego ופרשת Eisenman.