tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רנה קומבה בנה אותו בסגנון אדריכלי מעוטר הינדו-ארי.
הוא מזוהה עם מיראבאי הקדושה-המשוררת המיסטיקנית שהייתה חסידה נלהבת של לורד קרישנה והקדישה את כל חייה לפולחן שלו.
היא הלחינה ושרה סדרה של (שירי קודש) ליריים המכונים "הבהאג'נים של מירה".
האגדה הפופולרית המשויכת אליה היא שבעזרת הברכות של קרישנה, היא שרדה לאחר שבלעה רעל ששלח לה גיסה הרשע.
המקדש הגדול יותר באותו מתחם הוא מקדש קומבה שיאם (מקדש ואראהה).
הצריח של המקדש הוא בצורת פירמידה.
במקדש תלויה תמונת מיראבאי המתפללת לפני קרישנה.
מול ארמון פדמיני נמצא מקדש קליקה מאטה.
במקור, מקדש שמש המתוארך למאה ה-8 המוקדש לאל השמש ההינדי סוריה שנהרס במאה ה-14. הוא נבנה מחדש כמקדש לאלה קאלי.
מקדש נוסף בצד המערבי של המבצר הוא מקדש האלה העתיקה .
בית החרושת טופה חאנה (Tope Khana יציקה לתותחים) ממוקם ליד מקדש זה בחצר, שם עדיין נראים כמה תותחים ישנים.
המבצר והעיר צ'יטורגר מארחים את פסטיבל הראג'פוטים הגדול ביותר המכונה "ג'אוהר מלה".
הוא מתקיים מדי שנה ביום השנה לאחד הג'אוהרים, אך לא ניתן לו שם ספציפי.
מקובל להאמין שהוא מנציח את הג'אוהר של פדמיני, המפורסם ביותר.
פסטיבל זה מתקיים בראש ובראשונה להנצחת אומץ לבם של האבות הראג'פוטים ושלושת הג'אוהרים שהתרחשו במבצר צ'יטורגר.
מספר עצום של ראג'פוטים, הכולל צאצאים של רוב המשפחות הנסיכותיות, מקיימים תהלוכה לחגוג את הג'אוהר.
הוא הפך גם לפורום שבו אנשים מביעים את דעתם על המצב הפוליטי הנוכחי במדינה.
מבצר קומבלגר (בהינדית: कुम्भलगढ़ दुर्ग) הוא מבצר של אזור , ב בדרום-מערב מדינת ראג'סטאן שבצפון-מערב הודו.
המבצר נבנה במהלך המאה ה-15 על ידי המלך הראג'פוטי רנה קומבה.
המבצר שימש עד סוף המאה ה-19, וכיום הוא פתוח לקהל הרחב והוא מואר באופן מרהיב במשך כמה דקות בכל ערב.
קומבלגר ממוקם 82 קילומטרים צפונית-מערבית לאודאיפור.
זה היה המבצר החשוב ביותר במאוור לאחר מבצר צ'יטורגר.
בשנת 2013, במושב ה-37 בוועדת המורשת העולמית שהתקיימה בפנום פן בקמבודיה, הוכרז מבצר קומבלגר, יחד עם חמישה מבצרים נוספים של ראג'סטאן, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כקבוצת מונומנטים הקרויה מבצרי הגבעות בראג'סטאן.
האדריכל הראשי שבנה את המבצר הזה היה האדריכל מנדאן (Mandan), שתכנן גם את מבצר צ'יטורגר, והוא תיעד את סגנון העבודה שלו בטקסט שלו, Rajvallabh.
המבצר הוא בין מתחמי המבצרים הגדולים בעולם, והמבצר השני בגודלו בהודו אחרי מבצר צ'יטורגר.
לא ניתן היה לברר את ההיסטוריה המוקדמת של המבצר מחוסר ראיות.
שמו הקדום ביותר של המבצר הוא מאצ'ינדראפור, ואילו ההיסטוריון סהיב האקים כינה אותו מאהור.
ההערכה היא שהמבצר המקורי נבנה על ידי המלך סמפרטי מהאימפריה המאורית בגלל חשיבות אסטרטגית במהלך המאה ה-6. ההיסטוריה שלאחר מכן עד שנת 1303 לספירה עד הפלישה של עלאא א-דין אל-ח'לג'י מעורפלת שכן המבצר היה חסר משמעות באותה תקופה.
קומבלגר בצורתו הנוכחית נבנה על ידי שהיה הרנה (המלך) של מאוור מחמולת הראג'פוטית.
רנה קומבה נעזר באדריכל המפורסם של התקופה, "מנדאן".
ממלכת מאוור של רנה קומבה השתרעה מרנתמבור עד גוואליור וכללה קטעים גדולים ממדינות מאדהיה פרדש וראג'סטאן של ימינו.
מתוך 84 המבצרים בשליטתו נאמר כי רנה קומבה בנה 32 מהם, מתוכם קומבלגר הוא הגדול והמשוכלל ביותר.
מבצר קומבלגר גם הפריד בין אזור מאוור לאזור ושימש כמקום מפלט עבור שליטי מאוור בעת סכנה.
מקרה בולט היה במקרה של הנסיך אודאי, המלך התינוק של מאוור שהוברח לכאן בשנת 1535, כשמבצר צ'יטורגר היה תחת מצור.
הנסיך אודאי הצליח מאוחר יותר על כס המלוכה.
המבצר נותר בלתי חדיר לתקיפה ישירה.
, סולטן גוג'ראט תקף את המבצר בשנת 1457, אך לא הצליח לפרוץ לתוכו.
הייתה אז אמונה מקומית כי אל מקומי בשם בנמאטה מגן על המבצר ולכן הוא הרס את המקדש שלו.
היו ניסיונות נוספים בשנים 1458–59 ובשנת 1467 על ידי , אך גם הם נכשלו.
שבאבז חאן, המצביא של אכבר, קיסר האימפריה המוגולית המוסלמית השתלט על המבצר בשנת 1576 בהוראת לאחר הניצחון המוגולי ב.
אבל הוא נכבש מחדש על ידי המלך הראג'פוטי בשנת 1585 באמצעות לוחמת גרילה כאשר אכבר היה הרחק בלאהור.
בשנת 1818, הקימה קבוצה חמושה של (סגפנים בהינדואיזם) חיל מצב להגנה על המבצר, אך שוכנעה על ידי והבריטים השתלטו על המצודה ולאחר מכן השיבו אותה למדינת אודאיפור.
היו תוספות שנעשו על ידי המהארנות של מאוור, אך המבנה המקורי שנבנה על ידי מהארנה קומבה נשאר.
בנייני המגורים והמקדשים שמורים היטב.
המבצר ידוע גם כמקום הולדתו של מהארנה פראטאפ.
בקומבלגר מתגוררים כיום כ-300 איש, בחמישה מבנים כפריים ליד מקדשי גולרה ויישוב קהילתי מוסלמי התפתח סביב הכניסה הראשית למבצר.
מבצר קומבלגר, שנבנה על ראש גבעה בגובה 1,100 מטרים מעל גובה פני הים על רכס אראוולי, כולל חומות היקפיות המשתרעים על 36 קילומטרים, חומת המבצר הארוכה ביותר בעולם.
עובי הקירות הקדמיים יותר מ-5 מטרים.
כמו בצ'יטוגר יש בעלייה לקומבלגר שבעה שערים מבוצרים: שישה משערים אלה ממוקמים בתוך גבולות אתר המורשת העולמית; ואחד באזור החיץ.
ישנם מעל 360 מקדשים בתוך המבצר, 300 מהם ג'ייניים עתיקים והשאר הינדים.
ממרומי הארמון אפשר לראות קילומטרים לתוך רכס אראוולי.
ניתן לראות את דיונות החול של מדבר טהאר מחומות המבצר.
על פי הפולקלור הפופולרי, נהג מהארנה קומבה להדליק מנורות מאסיביות שצרכו חמישים קילוגרם גהי ומאה קילוגרם כותנה כדי לספק אור לחקלאים שעבדו בלילות בעמק.
אזור הארמונות מורכב מהקומבה מהאל (1443–1468), המשלב דירות לגברים ונשים כאחד, ובדאל מהאל המאוחר יותר (1884–1930), שנבנה תחת רנה פאתה סינג, בנקודה הגבוהה ביותר במבצר קומבלגר.
הוא כולל גם אנדרטאות וביתנים בגנים ההיסטוריים.
מאגר לקולה הוא מאגר המים הבולט ביותר בתוך המבצר, שנבנה על ידי רנה לאקה בשנים 1382–1421. הוא ממוקם בצד המערבי של העיירה קלווארה, אורכו 5 קילומטרים ורוחבו בין 100 ל-200 מטרים.
כשהודו קיבלה עצמאות היה עומק המאגר 12 מטרים ומאז הוא הועמק ל-18 מטרים.
בדשי בוואדי הוא מאגר מים עם מדרגות.
הוא נבנה בשנת 1578 לאחר פלישת שחבז חאן, המצביא של אכבר, כדי לספק מים לחיילים.
אארט פול (בהינדית פול הוא "שער") הוא השער בצד המערבי, הלה פול עם מדרון כלפי מטה מהכניסה, רם פול והאנומן פול ליד בוואדי הם השערים העיקריים של המבצר.
יש כתובות למרגלות פסלי האלים בהאנומן פול המפרטים את בניית המבצר רוב הבניינים נראים מהרם פול, הנחשב לאדריכלות לדוגמה.
מקדש גנש בנוי על פלטפורמה בגובה 3.7 מטרים ונחשב לאחד המקדשים המוקדמים ביותר מבין המבנים שנבנו בתוך המבצר.
מקדש ניל קאנת מהאדווה (Neel Kanth Mahadeva) ממוקם בצד המזרחי של המבצר ונבנה במהלך 1458. הגישה לההיכל המרכזי של שיווה היא דרך מתחם סגור מלבני ודרך מבנה הנתמך על ידי 24 עמודים ענקיים.
פסל שיווה עשוי אבן שחורה ומתואר עם 12 ידיים.
הכתובות מצביעות על כך שהמקדש שופץ על ידי רנה סנגה.
מקדש פרסווה נאתה (נבנה במהלך 1513), מקדש ג'ייני בצד המזרחי ומקדש בוואן ג'יין מקדשי ג'יין ומקדש גולרה ג'יין הם מקדשי הג'ייניים העיקריים במבצר.
מקדש מטאג'י, המכונה גם מקדש חדה דווי, ממוקם בצד הדרומי של מקדש נילה קאנת.
מקדש ממדיאו, מקדש פיטל שה ג'יין וסוריה מנדיר (מקדש השמש) הם המקדשים העיקריים האחרים בתוך המבצר.
מחלקת התיירות של רג'אסטאן מארגנת פסטיבל שנתי בן שלושה ימים במבצר לזכר התשוקה של מהארנה קומבה לאמנות ואדריכלות.
בין השאר מוצגים מופעים אור-קוליים כאשר המבצר הוא הרקע.
להנצחת האירוע מאורגנים גם קונצרטים שונים ואירועי ריקוד.
שאר האירועים במהלך הפסטיבל הם סיור מורשת של המבצר, קשירת טורבנים, משיכת חבל וטקסי חינה בין היתר.
מבצר רנתמבור (בהינדית: रणथम्भोर दुर्ग) הוא מבצר עתיק השוכן על צוק בגובה 200 מטרים בתחומי סמוך לעיר בדרום-מזרח מדינת ראג'סטאן שבצפון-מערב הודו.
הפארק היה שטח הציד הפרטי של המהראג'ה של עד לקבלת העצמאות של הודו.
המבצר נבנה לראשונה במאה ה-11, ונכבש על ידי סולטנות דלהי במאה ה-13. מהמבצר נשקף נוף פנורמי של הפארק הלאומי רנתמבור שמסביב, וכיום הוא אטרקציה תיירותית פופולרית.
בשנת 2013, במושב ה-37 בוועדת המורשת העולמית שהתקיימה בפנום פן בקמבודיה, הוכרז מבצר רנתמבור, יחד עם חמישה מבצרים נוספים של ראג'סטאן, כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו, כקבוצת מונומנטים הקרויה מבצרי הגבעות בראג'סטאן.
היישוב העתיק ביותר באזור הסמוך לסוואי מדופור היה סביב מבצר רנתמבור.
המקור המדויק של מבצר רנתמבור עדיין שנוי במחלוקת, אך מקובל כי היה יישוב באתר המבצר, עוד במאה ה-8 לספירה.
הדעה הרווחת היא כי בניית מבצר רנתמבור החלה במהלך שלטונו של המלך הראג'פוטי סאפלדקשה משושלת צ'אוהאן בשנת 944 לספירה.
תאוריה אחרת קובעת כי המלך ג'איאנט, גם הוא ראג'פוט משושלת צ'אוהאן, בנה את מבצר רנתמבור בשנת 1110. סביר להניח שבניית המבצר החלה באמצע המאה ה-10 ונמשכה כמה מאות שנים לאחר מכן.
שמו הקודם של המבצר היה רנאסטמבה (Ranastambha) או רנאסטמבאפורה (Ranastambhapura).
הוא היה קשור לג'ייניזם בתקופת שלטונו של פריתוויראג'ה הראשון משושלת צ'האמאנה (צ'אוהאן) במאה ה-12. סידהאסנאסורי, שחי במאה ה-12 כלל את המקום הזה ברשימת הטירתות (מקום עלייה לרגל) של הג'ייניזם.
בתקופה המוגולית נבנה במבצר מקדש מילינתה (ה ה-19).
לאחר התבוסה של פריתוויראג'ה השלישי (פריתוויראג' צ'והאן) בשנת 1192 לספירה, המבצר היה בשליטתו של מוחמד מגהור, סולטאן השושלת הע'ורית.
גובינדראג'ה הרביעי, בנו של פריתוויראג'ה, שלט ברנתמבור כווסאל של השושלת הע'ורית.
צאצאיו עשו ניסיונות שונים להפוך לעצמאים.
הסולטאן צר על המבצר לזמן קצר בשנים 1290–91, אך לא הצליח לכבוש אותו.
בשנת 1299, נתן המלך המיראדווה משושלת צ'אוהאן מקלט למוחמד שאה, מצביא מורד של הסולטאן עלאא א-דין אל-ח'לג'י, וסירב למסור אותו לידי הסולטאן.
הסולטאן צר על המבצר וכבש אותו בשנת 1301.
המבצר נכבש על ידי מלכי השונים.
בתקופת שלטונו של רנה אודאי סינג הראשון (1468–1473) עבר המבצר לשלטונם של המלכים מהשושלת הראג'פוטית האדה צ'אוהאן מ.
, שעלה על כס המלכות בשנת 1526 כסולטאן גוג'ראט כבש לזמן קצר את המבצר משנת 1532 עד 1535. אכבר, קיסר האימפריה המוגולית כבש את המבצר מידי שושלת האדה במצור על רנתמבור בשנת 1568.
המצודה עברה למהארג'ות מחמולת של ג'איפור במאה ה-17, והיא נשארה חלק ממדינת ג'איפור עד לעצמאות הודו.
האזור המקיף את המבצר הפך לאזור ציד של המהארג'ות של ג'איפור.
מדינת ג'איפור הצטרפה להודו בשנת 1949, והפכה לחלק ממדינת ראג'סטאן בשנת 1950.
מבצר רנתמבור הוא מבצר יער טיפוסי של השליטים הראג'פוטים.
שלושה אגמים גדולים, פדאם טלאב, מאליק טאלאב וראג' באג, נראים מקירות הביצורים ומוספים לנוף היערות שהוא בית הגידול של הטיגריס ההודי.
הג'ונגל הצפוף סביב המבצר היה מאפיין הגנתי מרכזי במבצרי היער ראג'פוטיים.
החומות שמסביב מותאמות למאפיינים הטבעיים של הגבעה, שלעיתים מתנשאת אנכית מעל העמק ודורשת הגנות נוספות מינימליות בלבד.
במידת הצורך נבנו חומות חזקות שלעיתים קרובות מכילות חרכים מרובעים המיועדים לנשק חם, ומצדיות עגולות.
הגישה העיקרית למצודה היא מצפון דרך מדרגות שנחצבו בסלע.
בתוך החומה ההיקפית באורך 5.4 קילומטרים, נמצאים ארבעה שערים (פול בהינדית) הנקראים נאולקה פול, האתי פול, גנש פול ואנדרי פול.
בעקבות העלייה בזיגזג, השער הסופי מוביל אל אזור הארמון, שמעבר לו נמצאים מקדשים נוספים, ביתני צ'אטרי (ביתנים עם כיפה, אופיינים לאדריכלות המוסלמית) ומתחמים אחרים מוקפי חומה.
בניגוד למיקום המערבי של אזור הארמון במבצרים האחרים, מבני המגורים והרשמיים נמצאים ברנתמבור במרכז המתחם.
המיר מאהל (1281–1301) ורני מאהל (1283–1381) ארמונות בסגנון הינדי, שהורחבו על ידי תוספות במאות ה-17 וה-18, של הארמונות סופרי מאהל ודולה מהאל.
בתוך מבצר רנתמבור יש שלושה מקדשים הינדים המוקדשים לגנש, שיווה וראמה שנבנו במאות ה-12 וה-13 מאבן קראולי (Karauli) אדומה.
יש גם מקדש ג'ייני של הלורד סומאטינת ((ה ה-19) החמישי) ולורד סמבאוונת (הטירתנקרה ה-3).
כמו כן יש במבצר שרידים של מסגד ובית קברות מוסלמי.
מבצר קמניץ-פודולסקי (באוקראינית: Кам'янець-Подільська фортеця; בפולנית: twierdza w Kamieńcu Podolskim) הוא מבצר ימי-בניימי הממוקם בעיר קמניץ-פודולסקי שבחבל הארץ ההיסטורי פודוליה, שבמערב אוקראינה.
לפי התיעוד ההיסטורי, מבצר קמניץ-פודולסקי מתוארך לתחילת המאה ה-14, אם כי עדויות ארכאולוגיות מאוחרות מצאו ראיות לפעילות אדם באזור כבר במאה ה-11 או ה-12.
המבצר שוכן על ראשו של חצי אי שנחצב על ידי נהר סמוטריץ', ומהווה מערכת הגנה טבעית עבור העיר העתיקה של קמניץ-פודולסקי.
המבצר מגן על הגשר שחוצה את הנהר, עובר מעל הקניון שיוצר הנהר, ומחבר את העיר העתיקה עם האזורים סביבה.
מיקומה האסטרטגי של הטירה על צומת דרכים הפכה אותה ליעד מרכזי עבור פולשים, שהרסו, בנו ושיפצו חלקים מהטירה בהתאם לצרכיהם, ובכך הוסיפו לגיוון הארכיטקטוני הרב-תרבותי שלה.
בייחוד, המתחם שמכיל את העיר העתיקה בוצר על ידי המלך קז'ימייז' הרביעי, המבצר העתיק נבנה מחדש על ידי המלכים זיגמונט הראשון וסטפאן באטורי, והמבצר החדש נוסד על ידי המלכים זיגמונט השלישי וולדיסלאב הרביעי.
חרף השינויים הארכיטקטוניים וההנדסיים הרבים שבוצעו במבנה המבצר המקורי, הוא מהווה את אחד מהמבנים הימי-בנימיים היחידים באוקראינה ששמורים היטב, באופן יחסי.
יחד עם העיר העתיקה של קמניץ-פודולסקי, המבצר הוא חלק מהשמורה הלאומית ההיסטורית-ארכיטקטונית "קאמיאנץ" ומהפארק הסביבתי הלאומי "פודילסקי טוורטי", ונכלל ברשימת "שבעת פלאי אוקראינה".
כיום, המבצר הוא נקודת הציון הידועה ביותר של העיר, ומהווה אטרקציה תיירותית אזורית ולאומית.
מסורתית, ייסוד מבצר קמניץ-פודולסקי מתוארך למחצית השנייה של המאה ה-14, מאחר שהתעודות ההיסטוריות הראשונות של המבצר מתוארכות למחצית המאה ה-14, עת רוב השטחים המערביים של רוס של קייב היו תחת שליטת הדוכסות הגדולה של ליטא.
במסמך היסטורי שכתב הנסיך יורי קוריאטוביץ' מ-1374, למשל, מוזכר כי זכויות מגדבורג הוענקו לעיר קמניץ במבצר.
ככל הנראה, הייתה זו מצודת עץ.
המבצר אמנם התיישן לאורך הזמן, אך נותר חיוני להגנה של קמניץ ודרכי המסחר הסמוכות לה; כפועל יוצא, הוויווד של קרקוב, ספיטק ממלצין, שיפץ את המבצר והפך אותו למודרני יותר במפנה המאה ה-15. הוא שיפץ את המגדלים הישנים של המבצר, והוסיף עוד עשרה מגדלים חדשים.
לאחר עוד 150 שנה, הטירה שופצה שוב על ידי המהנדס הצבאי והאדריכל היאוב ברטפוס (Hiob Bretfus).
הוא בנה מגדלים מערביים ומזרחיים חדשים, את החומה המזרחית וחלל תת-קרקעי, כמו גם שערים ודיור לקהילת הסטרוסטה , המושלים המקומיים.
במהלך התקופה שבין מחצית המאה ה-14 עד למחצית המאה ה-15, מיקומו של מבצר קמניץ-פודולסקי היה על אחת החזיתות המרכזיות של האיחוד הפולני-ליטאי.
מ-1434 עד לסיפוחו על ידי האימפריה הרוסית ב-1793, המבצר שיחק תפקיד מרכזי בהגנה מפני פלישות של קוזאקים, עות'מאנים וטטארים; בין המאה ה-15 ל-17, המבצר הותקף בידי אורדות טטריות כ-51 פעמים.
הטירה מילאה תפקיד חשוב גם במהלך מרד חמלניצקי בין 1648 ו-1654, התקוממות של הקוזאקים והצמיתים האוקראיניים בהנהגת בוגדן חמלניצקי כנגד שלטון האיחוד הפולני-ליטאי, ונועד לסלק את האצולה, את החוכרים היהודים ששירתו אותה ואת הכנסייה הקתולית הרומית מאוקראינה.
במהלך המרד, נערך מצור על המבצר על ידי קוזאקים מקומיים ומורדים שהנהיג מקסים קריבונוס, אך הוא כשל.
ב-1651, המבצר היה נתונה למצור נוסף של קוזאקים שהנהיג ההטמן איוואן בוהון , אך התקפת נגד פולנית בלתי צפויה שהנהיגו המפקדים אלכסנדרנקה וצ'וויקה שחררה את המצור וחידשה את הנוכחות הפולנית באזור.
ב-1652, צבא של 60,000 לוחמים, בהנהגת חמלינצקי עצמו, השיבה את המבצר לידיים קוזאקיות.
שנה לאחר מכן, נערכה עוד התקפה על המבצר, הפעם על ידי אורדה בת 40,000 לוחמים טטארים מחצי האי קרים.
בראשית אוגוסט 1672, כוח בן 30,000 לוחמים בהנהגת הסולטאן מהמט הרביעי, יחד עם כוח נוסף בן 40,000 קוזאקים וטטארים שהנהיג ההטמן פטרו דורושנקו ערך מצור על הטירה.
לאחר משא ומתן, החליטו מנהיגי העיר להיכנע, והשליטה על המצודה עברה לרשות העות'מאניים ב-18 באוגוסט.
כאות מחאה, מפקד המצודה מיכאל וולודיווסקי (Michał Wołodyjowski) ורב-סרן הייקינג (Major Hejking) פוצצו את אבק השריפה שנותר בטירה, מה שהוביל למותם יחד עם עוד 800 מגינים.
כ-27 שנה לאחר המתקפה, המצודה שימשה כבסיס לשלטון העות'מאני בפודוליה.
ב-1699, שבה השליטה הפולנית לאזור בעקבות הסכם קרלוביץ, עקב ויתורה של האימפריה העות'מאנית על המשך שלטונה בו.
החל מתחילת המאה ה-18, מבצר קמניץ-פודולסקי איבד את תפקידו ההגנתי, ושימש יותר ככלא צבאי מאשר כאמצעי לביצור.
מספר רב של אנשים הוצאו להורג או נכלאו בו, בהם סטארשינים (פקידים) קוזאקים, היידמקים, ואף נכלא בכלא למספר חודשים יורש הכתר הפולני סטניסלאב פוניאטובסקי שנחטף לכלא בהיותו בן 3 בלבד בהוראה של יוזף פוטוצקי, מושל קייב, שהתנגד לתמיכתו של אביו, סטניסלב פוניאטובסקי, במלך אוגוסט השלישי.
למרות שכאמור המצודה איבדה את תפקידה ההגנתי, היא עדיין הייתה בין המצודות החזקות תחת הכתר הפולני, עד לחלוקתה השנייה של פולין ב-21 באפריל 1793, אז המבצר והעיר קמניץ-פודולסקי שניהם הועברה לאימפריה הרוסית.
באותו היום, מפקד המבצר העניק את המפתח למבצר ונשבע נאמנות לאימפריה בקתדרלה העירונית.
לאחר מכן, 101 תותחים הריעו להחלטתו במבצר.
במהלך הפלישה הצרפתית לרוסיה ב-1812, צבא האימפריה הרוסית התמקם במבצר.
ב-1815, קונסטנטין בטיושקוב , שהפך אחר כך למשורר נודע ולסופר, הוצב כפקיד במבצר.
ב-1846, המשורר ולדימיר ראבסקי הוצב במבצר, ובמהלך שהותו שם הקים ארגון פרו-דקבריסטי שהורכב מפקידי צבא פרוגרסיביים.
מ-1816 עד ל-1914, המצודה הפכה מכלא צבאי לכלא לבעלי חוב, עבריינים ואסירים פוליטיים.
ב-1831, הפילולוג, המילונאי והסופר הרוסי ולדימיר דאל עבד במצודה, ובאותן הזמן כתב מילון של השפה הרוסית.
המבצר היה מרכזה של התנועה האנטי-פיאודלית בפודוליה במהלך המאה ה-19, שהונהגה על ידי הפרש לוחם מלחמת 1812 אוסטים קרמליוק, כיום נחשב באוקראינה לגיבור לאומי.
קרמליוק עצמו נכלא במבצר שלוש פעמים.
לאחר סדרת שינויים פוליטיים עקב מהפכת 1905, המפלגות והארגונים הפוליטיים הפכו לחוקיים ברחבי האימפריה הרוסית.
ב-1906, כ-67 ארגונים פוליטיים היו מבוססים במבצר.
ביניהם היה עיתון מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית, שענה לשם "איסקרה" (ניצוץ).
צו שהנפיק הסובנארקום של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית ב-1928 הכריז על קומפלקס מבצר קמינץ-פודולסקי כשמורה היסטורית-תרבותית.
בסוף שנות ה-30, היו תוכניות להפיכת המבצר למוזיאון, והחלו עבודות שיפוץ במקום ב-1937. בין אטרקציות המוזיאון הייתה סצנה בה מתואר קרמליוק כלוא במבצר במגדל האפיפיור שבמבצר, שם אכן נכלא.
מספר המבקרים במבצר הגיע בשנות ה-30 של המאה ה-20 לכדי 300,000 בשנה.
ב-1947, נוסף מבצר קמניץ-פודולסקי לרשימת השמורות ההיסטוריות של כלל ברית המועצות.
לוח זיכרון ותבליט המנציחים את קרמליוק הוצבו בסמוך לתערוכה ב-18 באפריל 1958. עבודות שיקומיות וארכאולוגיות החלו מ-1962. ב-18 במאי 1977, הוקמה השמורה הלאומית ההיסטורית-אדריכלית "קמניץ".
ב-13 בספטמבר 1989, בשל בקשת ממשלת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, הוכנסה השמורה לרשימה הזמנית של אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
ב-2004, שמורת "קמניץ" שודרגה לכדי מחוז שימור לאומי.
ב-21 באוגוסט 2007, המתחם הוכרז כאחד משבעת פלאי אוקראינה כשזכה במקום השלישי בתחרות ארצית.
סופה קשה ב-1 באוגוסט 2011 הרסה חלקית את המגדל המערבי החדש.
מבצר קמניץ-פודולסקי משטח עשוי אבן גיר, מוקף בקניון נהר הסמוטריץ'.
כתוצאה מכך, יסודותיו עשויים מאבן גיר, כמו גם מלבנים ואבנים מקומיות ומיובאות.
ואכן, שמה של הטירה מגיע מהשורש "קמין", מהמילה הסלבית ל"אבן".
שני החלקים המרכזיים של המבצר, "המבצר הישן" (באוקראינית: Старий замок) ו"המבצר החדש" (באוקראינית: Новий замок) נבנו במהלך תקופות שונות.
המבצר הגן על הדרך מהעיר העתיקה של קמינץ-פודולסקי מפני התקפות וחיילי אויב.
המבצר החדש הוקם במהלך השיפוצים המאוחרים הרבים של המבצר; מטרתו הייתה לספק הגנה מחילות השדה של האויב ותוכנן כך שיתמוך בהמצאות צבאיות חדשות דאז, כמו תותחי ארטילריה לטווח רחוק.
כמתחם ביצורי חשוב וגדול, היו במבצר קמניץ-פודולסקי 12 מגדלים, חלקים נוספו בשיפוצים המאוחרים למודרניזציה של המבצר.
חלק מהמגדלים היו בחצי האי בו שוכן המבצר הראשי; חלקם היו במדורונות התלולים סביב נהר הסמוטריץ'; וחלקם באזורים נוספים, מחוץ לחומות המזרחיות ובקצה המערבי של גשר המבצר.
מבין המגדלים, רק מעט נותרו ללא פגע כיום.
מגדל האפיפיור (ידוע גם בתור "מגדל קרמליוק" ו"מגדל יוליאן") נבנה בזמן מסוים בין המאה ה-15 למאה ה-16; היו בו ארסנל ארטילרי, מחסן לאבקת שריפה, חדר אוצר, ותחנה.
מחוברים זה לזה בבאסטיון דרומי נרחב.
מגדל קובפאק (ידוע גם כ"מגדל זלצ'טה") הוא מגדל קדום יותר שנבנה בין המאה ה-14 למאה ה-16, הוא היכן שאצולת הזלצ'טה שכנה.
מגדל טנצ'ינסקה, נבנה בין המאה ה-14 למאה ה-16, היה הנצחה למשפחת טצ'ינקי , משפחת אצולה פולנית.
המגדל הלבן (ידוע גם כ"מגדל לסקה"), נבנה במאה ה-15, ושם היה ארסנל צבאי נוסף.
המגדל היומי (ידוע גם כ"מגדל דז'יינה"), מגדל גדול עם צומת לארטילריה בקומה השנייה המשמש להזזת רובים לעמדת ירי, כמו גם אל המגדל המערבי החדש.
הייתה בו גם קפלה לותרנית קטנה ו"אורליק" (גשרון), או מגדל תצפית, בקצהו.
המגדל המערבי החדש (ידוע גם כ"המגדל הגדול"), נבנה ב-1544 ושימש כבאסטיון.
במגדל שכן אחד מבתי הדפוס של המבצר, והוא נתן פלטפורמה לארטילריה כך שתוכל לכסות את השדות הרחבים שהקיפו אותו.
המגדל נפגע בסופה קשה ב-2011.
מגדל רוז'נקה (ידוע גם כ"מגדל בורגרבסקה" או "מגדל קרסלבסקה"), נבנה בין המאות ה-14 ל-16, ובמרתפו שכן כלא.
הוא אחד משלושה מגדלים בהם תוכנן במיוחד קמרון קוני שיעזור בהוצאת הגזים הנפלטים מאבק השריפה שאוחסן במגדל.
מגדל המים (ידוע גם בתור "מגדל סמוטריצ'קה") הוא אחד מהמבנים המאוחרים במבצר ומתוארך בין המאה ה-15 למאה ה-18. הוא שימש לקישור בין המבצר ושער השדה שלו, שהיה מרוחק מהמתחם המרכזי בקצה הצפוני.
היה בו באר בה השתמשו לשאיבת מים מנהר הסמוטריץ' הסמוך, כמו גם תעלה סודית, שקיומה היה ידוע רק לקהילת הסטרוסטה (מושלים) והלבלרים המקומיים.
מגדל המפקד, נבנה במאה ה-15.
מגדל לנקורונסקה (ידוע גם כ"מגדל לסקה השני"), נבנה בין המאה ה-14 למאה ה-16, והנציח את משפחת האצולה הפולנית לנקורונסקי.
המגדל השחור, נבנה בין המאה ה-14 והמאה ה-16. כיום נראים רק שרידיו.
הוא שימש כמחסן לכלי נשק ואבק שריפה והופצץ במחאה שהוזכרה קודם בפרק ההיסטוריה.
המגדל המזרחי החדש, נבנה ב-1544.
חומותיו של מבצר קמניץ-פודולסקי חולקו לשלושה מדורים או טרסות: צפונית, דרומית, ומזרחית.
חומות הטרסה הצפונית (באורך 336 מטרים בערך) הגנו על כלל החצר הפנימית.
חומות החצר הצפון-מערביות תחמו את המבצר העתיק, וסיומן היה בין המגדל היומי למגדל רוז'נקה.
אלו זוג חומות מקבילות, שכוללות את המגדל המערבי הפשוט, שרידי המגדל השחור, ומחסן נשקים בן שתי קומות.
החומה העתיקה מבין השתיים מתוארכת לתחילת המאה ה-12. מחסן נשק נוסף ממוקם בחומות המזרחיות.
הכניסה למבצר בחומות המזרחיות ידועה כ"שער המבצר החדש", והיו עוד שני שערים, האחד בחומות הצפוניות, "שער המבצר הישן", והשני, "שער השדה", שחיבר את מגדל המים עם יתר המבצר.
לאורכן של החומות הצפוניות היה באסטיון כחלק ממערך ההגנה.
הוא נבנה בשנת 1790, ממש לפני החלוקה השנייה של פולין.
המבצר החדש תוכנן בצורת קרן ומוקם מערבית למתחם המבצר החדש.
בצד המזרחי של חצר המבצר היו ההריסות של כנסיית הקדוש סטניסלאוס, ועל ידן קברו של מ.
ליד מגדל קובפאק עמדה כנסייה מזרחית אורתודוקסית בה נקבר הנסיך קוריאטוביץ'.
באזור החצר שלאורך החומות הדרומיות, בין מגדל קובפאק למגדל טנצ'ינסקה היה אסם וסככה לעגלות.
מעבר אליהם, ליד החומות הצפוניות ומגדל לנקורונסקה, היו מגורי הסטרוסטה.
ליד מגדל טנצ'ינסקה עמד ה"רורמוש" ששימש כטנק אחסון מים למבצר.
בחומות הדרומיות קרוב יותר למגדל הלבן (בין מגדל טנצ'ינסקה למגדל הלבן) היו מטבח ומאפייה.
בסמוך למגדל הלבן בחומות הדרומיות בין המגדל הלבן למגדל היומי עמדו המטות של הסטרוסטה.
אל מול החומות הדרומיות שכנו הצ'לידנה (chelyadna), רבעי הצמיתים, בהם שוכנו עד 70 צמיתים ששירתו במבצר.
מחוץ לחומות הצפוניות היו אורוות הטירה, בהם היו עד 30 סוסים.
במאה ה-16 למבצר היה חיל מצב של בסביבות 300 חיילים, שחיו בעיירה.
בית הספר התעשייתי המקצועי של קמניץ-פודולסקי חקר את חומות המבצר.
הם גילו אזור של חול טובעני בצד הדרך על יד ה"פודזאמצה", או התת-מבצר, שכונה של העיר, ששנהה קודם לכן ערער חלקית את החומות התומכות של המבצר.
החול הטובעני הביא לחשיפת חומות היסוד של המבצר, בעומק של קצת מעל 5 מטרים.
חומות היסוד נבנו מאבן גיר ויצרו קניון לאורכו של העמק בו הנהר.
חפירה נוספת הצביעה על כך שהחומות נמשכו מערבה, מהמבצר הישן לבאסטיונים של הטירה החדשה.
תשתיות התמיכה של המבצר הישן נמצאו אף הם בתעלה.
בדרום החומה נמצא פתח ברוחב 2.5 מטר וגובה 5 מטר, שלפי ההשערה הוזרמו דרכו מים.
החומות הצפון-מערביות המשומרות כעת בגובה 13.7 מטר מחוץ למבצר, ובגובה 5.7 מטר מחצרו.
כתוצאה מהשיפוצים והשינויים הרבים שנעשו במבצר, עומקן של החומות השתנה לאורך המאות: בימי הביניים הוא היה 1.45 מטר, במאות ה-14 וה-15 היה 2.2 מטר, והגיע לממוצע של 4 מטר לאחר השיפוץ שנערך במאות ה-16 וה-17.
כתוצאה ממיקומו הייחודי של המבצר על חצי אי, גשר המבצר (באוקראינית: Замковий міст) שימש כחיבור התחבורתי לעיר העתיקה של קמניץ-פודולסקי.
הגשר נחשב כהישג אדריכלי מרשים מימי הביניים.
בתחילתו, רוחבו הוא 8.5 מטר, ובסיומו, רוחבו מצטמצם ל-6.5 מטר.
גובה הגשר הוא 27 מטר בכניסה אליו, ויורד ל-17 מטר בקצהו השני.
בתחילתה של המאה ה-15, נבנה מגדל שער מעוגל בקצה המבצר שליד הגשר; גובהו של הגשר, יחד עם המגדל, היה שקול ל-8 קומות בבניין מודרני.
במהלך המצור הפולני הכושל על העיר ב-1687, גשר המבצר נבנה מחדש ובוצר בידי הטורקים, מה שנתן לו את השם "הגשר הטורקי" (באוקראינית: Турецький міст), וכך הוא נקרא עד היום.
חזית האבן של הגשר הייתה במצב גרוע מ-1841 עד לסוף המאה ה-19. מחסור בעבודות שימור, ורעידת אדמה ב-1986, הוסיפה למצבה הרע.
ב-2000, קרן המונומנטים העולמית כללה את גשר המבצר ברשימת המונומטים בסיכון שלה לשנת 2000 .
מבצר קמניץ-פודולסקי הוא האטרקציה הבולטת ביותר בעיר.
מבקרים בו תיירים רבים מרחבי אוקראינה והעולם.
לאורך השנים, נוצרו אגדות שונות סביב המבצר.
לפי אחת מהן, כאשר הסולטאן העות'מאני עות'מאן השני הגיע לקמניץ ב-1621 בכדי לכבוש אותה, הוא התרשם מכוחה ומהביצורים שבה ושאל "מי בנה את העיר הגדולה הזו?".
על כך השיבו לו, "אלוהים עצמו".
לאחר שעות'מאן נכשל בכיבוש המבצר, הוא השיב "אז תנו לאלוהים לקחת את העיר בעצמו".
אגדה מקומית נוספת מספרת כי אוצר של מטבעות זהב עות'מאניים (סולטאני) קבור בנהר הסמוטריץ', וכי תעלה באורך 20 ק"מ מובילה למצודת חוטין ממבצר קמניץ-פודולסקי.
המצור העות'מאני על המבצר מ-1672 מתואר בנובלה ההיסטורית "אש בערבה", שכתב ב-1888 הסופר הפולני חתן פרס נובל לספרות הנריק סנקביץ'.
המבצר מופיע גם במטבע זיכרון המתאר "מצודה עתיקה על נהר הדניסטר" שהנפיק הבנק המרכזי של טרנסניסטריה.
מבצר רומנוויל נבנה בצרפת בשנות ה-30 של המאה ה-19 ושימש כמחנה ריכוז נאצי במלחמת העולם השנייה.
מבצר רומנוויל היה בית כלא ומחנה מעבר נאצי, שנמצא בפאתי פריז.
המבצר נכבש ב-1940 על ידי הצבא הגרמני והפך לכלא.
משם הועברו אנשי תנועת ההתנגדות הצרפתית ואסירים נוספים למחנות הריכוז הנאצים, אושוויץ, בוכנוואלד, ראוונסבריק או דכאו.
במבצר עצמו הוצאו להורג 152 בני אדם על ידי כיתת יורים.
מעטים נמלטו, ביניהם פייר ז'ורז', המכונה "קולונל פביאן".
האסירה דניאל קזנובה הניעה ועודדה את חבריה להתעמת עם מענייהם.
מפברואר 1944 הוחזקו במבצר בעיקר נשים, שנכלאו, הוצאו להורג או הועברו למחנות הריכוז.
עם שחרור פריז באוגוסט 1944 נמצאו גופות רבות נטושות בחצר המצודה.
מבצר פניש (בפורטוגזית: Praça-forte de Peniche או Fortaleza de São Francisco) הוא מבצר בשטח של שני דונם בפניש, פורטוגל, שנבנה לראשונה ב-1557–1558. המבצר הוא חלק מטירת אטוגויה דה באלייה .
המבצר שימש מספר תפקידים בהיסטוריה של פורטוגל, כולל ככלא לאסירים פוליטיים במהלך המדינה החדשה (פורטוגל) .
המבצר נחשב כאנדרטה לאומית בפורטוגל מאז 1938.
נכון ל-2019, המבצר עובר שיקום לצורך הסבה למוזיאון, שייקרא המוזיאון הלאומי להתנגדות וחופש.
מבצרי הטבעת מתקופת הוויקינגים (בדנית: Vikingetidens Ringborge) הם קבוצה של חמישה אתרים ארכאולוגיים של מבצרי טבעת ויקינגיים במקומות שונים בדנמרק.
חמשת המבצרים הוכרזו יחדיו כאתר מורשת עולמית במושב ה-45 של ועדת המורשת העולמית, שהתכנסה בריאד בערב הסעודית בין 10 ל-25 בספטמבר 2023.
סידורישםשם במקורקואורדינטות שטח בדונם שטח אזור החיץ בדונםתיאור תמונה 1 אגרסבור Aggersborg 99.1899,610המקום היה במקור אתר של כפר מתקופת הברזל שפורק במהלך המאה ה-10 כדי לאפשר את בניית מבצר הטבעת.
אף על פי שהמטרה המדויקת של המצודה אינה ידועה, למיקום יש חשיבות אסטרטגית משמעותית, שכן הוא משקיף על מצר צר בצד הצפוני של ה.
2 פירקט Fyrkat 65.943,278הוא ממוקם ליד העיירה , במרחק מה מהקצה הנוכחי של בצפון יוטלנד.
המבצר בנוי על חלקת אדמה צרה, שבצדה האחד נחל ובצדדים האחרים שטח ביצתי.
מיקום זה היה מאפשר שליטה על התנועה בנתיב היבשתי הראשי בין אולבורג לאורהוס.
המבצר מתוארך לשנת 980 לספירה לערך ומעוצב כמעגל מדויק עם ארבעה שערים מנוגדים זה לזה ומחוברים בשתי דרכי עץ שחוצות בזווית ישרה באמצע המבצר בדיוק.
דרך מעגלית אפשרה גישה לחומה.
בכל אחד מארבעת הרבעים ניצבו ארבעה מאותו עיצוב המסודרים בריבוע שבאמצע בית קטן יותר.
16 הבתים הארוכים הזהים היו מסודרים בריבוע כשהפינות כמעט נוגעות.
הקוטר הפנימי של החומות היה 120 מטר והרוחב בבסיס 12–13 מטר.
פירקט היה מיושב רק לפרק זמן קצר למדי, אולי לא הרבה יותר מעשור, אולי אפילו פחות.
עד שנת 1000 נראה שהמבצר היה נטוש וזמן קצר לאחר מכן פשוט נשרף עד היסוד ללא כל עדות ללחימה.
שם הגבעה מתייחס למנזר בנדיקטיני שהיה כאן בתקופות קדומות יותר.
בסוף המאה ה-12 עזבו הנזירות את האתר כדי לבנות כנסייה חדשה בדאלום מדרום-מזרח, כיום פרבר של אודנסה.
המבצר העגול הוא בקוטר פנימי של 120 מטרים ונבנה בשנים 980–1000. סביב המצודה היה חפיר ברוחב של לפחות 4 מטרים ועומק של 2 מטרים, עם סוללה של 10–12 מטרים מקסימום.
4 טרלבור Trelleborg 223.83,065כאשר נבנה, המבצר היה ממוקם על חצי אי שבלט לתוך אזור הביצות בין שני נהרות.
תוכנן כמעגל מושלם עם שתי דרכים שחוצות בזוויות ישרות במרכז הגאומטרי, המובילות לארבעה שערים עם שני שערים תמיד זה מול זה.
5 בוררין Borrering 58.4956.7המבצר הוויקינגי נבנה על גבעה, הממוקמת על פיורד שניתן היה לשוט בו עד ימי הביניים.
המבצר מצויד בחפיר בצורת V וארבעה שערים (שניים מהם חשופים).
התוצאות של שתי הדגימות כמעט זהות: מתחם המבצר נבנה בתקופה שבין 900 לתחילת המאה ה-11.
מבצרי המדבר של יהודה הם מבצרים שנבנו והוקמו במדבר יהודה בעיקר, במהלך התקופה החשמונאית (המאות ה-2 וה-1 לפסה"נ, בתקופת בית שני) במטרה ליצור קו ביצורים אסטרטגי ומנהלי, והם כללו שבעה מבצרים עיקריים: אלכסנדריון, דוק, קיפרוס, הורקניה, הרודיון, מכוור ומצדה.
מבצרי המדבר המכונים גם מבצרי המדבר החשמונאיים הם כולם במדבר יהודה להוציא מבצר אחד, מבצר מכוור, הנמצא בפראיה, אזור בעבר הירדן המזרחי שהיה מיושב ביהודים.
המבצרים הללו אמנם ידועים כמבצרי מדבר יהודה, אך מינוח זה הוא נכון באופן חלקי, היות שחלקם הוקמו לפני תקופת בית שני.
יחד עם זאת כל המבצרים הגיעו לשיאם בתקופה זו.
מבצר אלכסנדריון שנבנה על ידי אלכסנדר ינאי ומוזכר במשנה ובתלמוד, הוא אחד המבצרים הידועים בארץ, זאת גם בזכות שמו השני – סרטבה.
המבצר עצמו שמשקיף על בקעת הירדן, ממוקם בצפון בקעת יריחו בין ירושלים לבית שאן (סקיתופוליס).
בתקופת אלכסנדר ינאי ולאחריו היה במקום מוצב צבאי, והמלך הורדוס (37–4 לפסה"נ) הפך את המקום למבצר חזק הכולל ארמון מפואר.
במקום הזה נהג הורדוס לכלוא את יריביו הפוליטיים ואף את בני משפחתו.
המבצר נחרב בימי המרד הגדול ברומאים (66–73 לספה"נ) בידי המצביאים אספסיאנוס או טיטוס.
מבצר דוק הוא מבצר חשמונאי שנבנה בפסגת הר שהיום נקרא על ידי הערבים ג'בל קרנטל.
בשנת 1897 בוצעה הזיהוי הראשוני של המקום על ידי ג.פ.
קסטרן שהסתמך גם על השם שהשתמר במעין הסמוך – עין דוק.
לאחר שהמבצר נחרב במרד הגדול הוקם במקום מנזר ביזנטי – קרנ-טנא.
מבצר הרודיון הוא אחד ממפעלי הבנייה המרשימים והמתוחכמים של הורדוס בארץ ישראל.
הרודיון ממוקמת כ־12 ק"מ דרומית לירושלים בראש תל עגול שנבנה בצורה סימטרית מדויקת והוא כולל ארמונות, מגדלים, בתי מרחץ, בית כנסת ומערכות גדולות לאגירת מים.
כל אלה הם עדות לרמת התכנון המתקדמת והגבוהה של הורדוס.
מבצר הורקניה נבנה בחלק הצפוני של מדבר יהודה על ידי יוחנן הורקנוס הראשון או בנו אלכסנדר ינאי במאה השנייה או הראשונה לפנה"ס.
בשלב הראשון שימש המקום כמוצב צבאי, אך לאחר שנהרס הוא שוקם ושופץ על ידי הורדוס שהפך אותו למבצר משמעותי, שהתפרסם גם כמקום בו הוא הוציא את בנו להורג.
לאחר חורבן המבצר, הוקם במקום בתקופה הביזנטית מנזר בשם "קסטליון", על שם המבצר ההרוס.
שרידי מבצר קיפרוס ממוקמים על פי ההשערה בתל אל עקבה.
במקום נתגלו שרידי ביצורים, מבנים, מרחצאות ומערכות מים גדולות המאפיינות את הבנייה החשמונאית.
ההערכה היא שמבצר קיפרוס הוקם על שרידיהם של המבצרים טאורוס או ת'רקס והורדוס שיקם את השרידים והפך אותם למבצר שהוא קרא לו על שם אימו.
מבצר מכוור שהוא היוצא דופן מבין מבצרי המדבר החשמונאים, נבנה על ידי אלכסנדר ינאי בסביבות שנת 90 לפנה"ס בפראיה, אזור של יישוב יהודי בעבר הירדן המזרחי.
המבצר נבנה בנקודה אסטרטגית בגבול המזרחי של ממלכת החשמונאים ונועד לשמור על הגבול מפני פלישות והתקפות.
בשנת 57 לפנה"ס החריב את המבצר גביניוס, הגנרל של פומפיוס.
אך בשנת 30 לפנה"ס הקים מחדש הורדוס את המבצר ובהתבסס על כתביו של יוסף בן מתתיהו, הוא כלא בו והוציא להורג את יוחנן המטביל.
המבצר נחרב בידי הרומאים בשנת 72 לספירה.
מצדה הוא המבצר המפורסם ביותר בארץ ואחד המפורסמים בעולם, בזכות סיפור הגבורה של המורדים היהודים.
זהו גם המבצר בו בוצעו לאורך השנים המספר הגדול ביותר של חפירות ארכאולוגיות.
אלכסנדר ינאי היה זה שהפך את המקום שנמצא בקצה מדבר יהודה ליעד מבוצר במאה הראשונה לפנה"ס.
המלך הורדוס היה זה שפיתח והרחיב את המבצר והוסיף לו ביצורים, ארמונות ומערכות עצומות לאגירת מים.
במהלך המרד הגדול הוכנע המבצר בסופו של מצור ארוך, רק לאחר שיושביו העדיפו להתאבד מאשר ליפול בשבי הרומאים.
לא כל המבצרים נבנו והוקמו באותה תקופה, אלא בתקופות שונות, לכן קשה לקבוע במדויק מתי נוצר קו הביצורים החשמונאי במדבר.
מה שכן ברור הוא שתקופת ממלכת החשמונאים קו הביצורים הזה, שהתבסס על מבצרים חזקים הגיע לשיאו.
במיוחד בתקופת המלך הורדוס שדאג לבצר, לשקם, לשפץ, להרחיב ולתחזק את כל המבצרים.
המבצרים נבדלים אחד מהשני מבחינת המאפיינים, אך ישנם קווים מקבילים בין כולם.
כולם ממוקמים באזור מדברי, יש קשר עין בין מבצר אחד למשנהו.
גם מבחינת הבנייה ישנם קווים מקבילים, במיוחד בבנייה של מערכות עצומות לאגירת מים.
מעבר להיותם נקודות מבוצרות ואסטרטגיות, כל המבצרים מילאו תפקיד משמעותי בתקופה החשמונאית, חלקם סימנו את גבולות הממלכה בעוד אחרים חלשו על דרכים ראשיות, חלקם שימשו כמרכזים אדמיניסטרטיביים וחלק שימשו כמקומות קבורה.
יחד עם זאת בכולם נבנו ארמונות והם כולם מילאו את תפקידם כיעדים מבוצרים.
העדות הטובה ביותר לכך, הוא תפקודם במרד הגדול.
מבצר רוס הוא אתר היסטורי בקצה הצפוני של קליפורניה, שהוקם בשנת 1812 על ידי החברה הרוסית-אמריקאית.
המבצר שימש כמרכז חקלאי ומסחרי לתמיכה במושבות הרוסיות באלסקה, ובנוסף כמעוז הדרומי ביותר של ההתיישבות הרוסית בצפון אמריקה.
זו הייתה הקהילה הרב-אתנית הראשונה בצפון קליפורניה, עם שילוב של ילידי קליפורניה, ילידי אלסקה, רוסים, פינים ושוודים.
המבצר נרכש בשנת 1841 על ידי והמשיך לשמש כמרכז חקלאי עד שהוכרז כאנדרטה היסטורית של מדינת קליפורניה בשנת 1906.
אזור מבצר רוס השוכן בחוף הצפוני של קליפורניה היה מיושב על ידי בני העם ה במשך אלפי שנים לפני הגעת המתיישבים האירופים.
האזור שימש את בני הקַשָאיָה פּוֹמוֹ כמקום מגורים ומחנות קיץ לניצול משאבי הים והאדמה המקומיים.
בני הקַשָאיָה פּוֹמוֹ היו ידועים בכישורי הדייג שלהם ובאומנותם הקשורה לעיבוד משאבי הטבע המקומיים, כמו הדגים, האצות וצמחי הים.
העדויות הארכאולוגיות והאתנוגרפיות מצביעות על כך שבני הקַשָאיָה פּוֹמוֹ חיו בכפרים קבועים יחסית, שהיו חלק משיטות מחיה מורכבות ומתקדמות.
הם השתמשו בכלים מגוונים, כגון כלי דיג, מכשירי ציד, וכלי עיבוד.
הקַשָאיָה פּוֹמוֹ חיו באזור זה במשך תקופות ארוכות, והתרבות שלהם השתנתה והתפתחה בהתאם לתנאי הסביבה המשתנים.
בני הקַשָאיָה פּוֹמוֹ העניקו לאזור שבו נמצא מבצר רוס את השם "מתיני" (Metini).
המשמעות של שם זה אינה ידועה בבירור, אך הוא מעיד על החשיבות הרבה שהעניקו בני הקַשָאיָה פּוֹמוֹ למקום זה.
העדויות האתנוגרפיות מצביעות על כך שהאזור היה חלק בלתי נפרד מהמרקם החברתי והתרבותי של בני הקַשָאיָה פּוֹמוֹ.
הקַשָאיָה פּוֹמוֹ היו ידועים גם בטקסיהם הדתיים ובמערכת האמונות שלהם, שכללו פולחנים מורכבים ותרבות רוחנית עשירה.
הם האמינו בכוחות הטבע וביכולת הריפוי של השמאנים שלהם, שהיו דמויות מרכזיות בחברה.
אנשי רוסיה ממושבות אלסקה הגיעו תחילה לקליפורניה על גבי ספינות אמריקאיות.
בשנת 1803, קברניטי ספינות אמריקאיות שכבר היו מעורבים בסחר בפרוות ימית של לוטרות ים בקליפורניה הציעו מספר משלחות ציד במיזם משותף לאלכסנדר אנדרייביץ' ברנוב, על חצי מניות תוך שימוש במפקחים רוסים וציידים ילידי אלסקה לצוד כלבי ים ולוטרות לאורך האלטה והבאחה קליפורניה.
דיווחים שלאחר מכן של מפלגות הציד הרוסיות על רצועות חוף לא מושבות עודדו את ברנוב, המנהל הראשי של החברה הרוסית-אמריקאית (RAC), לשקול התיישבות בקליפורניה מצפון לגבול הכיבוש הספרדי בסן פרנסיסקו.
בשנת 1806, השגריר הרוסי ביפן, ומנהל ה-RAC , ניקולאי רזאנוב, נטלו על עצמם משלחת סחר חקרנית לקליפורניה כדי להקים אמצעי רשמי לרכישת אספקת מזון בתמורה לסחורות רוסיות בסן פרנסיסקו.
בעוד אורחי הספרדים, הקפטן של רזאנוב, סגן חווסטוב, חקר והתווה את החוף מצפון למפרץ סן פרנסיסקו ומצא אותו לא תפוס לחלוטין על ידי מעצמות אירופיות אחרות.
עם שובו לנובוארכנגלסק (המלאך החדש), המליץ רזאנוב לברנוב, ולקיסר אלכסנדר, להקים יישוב בקליפורניה.
התקופה הרוסית במבצר רוס החלה בשנת 1812, כאשר החברה הרוסית-אמריקאית הקימה את המבצר כמוצב חקלאי ומסחרי לספק מזון והתיישבות לרוסיה באלסקה.
המבצר הוקם בהנהגת איוואן קוסקוב, שהוביל משלחת של 25 רוסים ו-80 אנשי אליאוט (Aleut) מצפון אלסקה.
המבצר נבנה עם מטרות חקלאיות ומסחריות, וכולל מבנים לשימושים שונים כמו מחסנים, מגורים, ומבני עבודה.
הרוסים הביאו עימם ידע חקלאי וטכנולוגיות מתקדמות, והקימו את טחנת הרוח הראשונה בקליפורניה, בתי מלאכה, ואפילו מספנה לבניית ספינות.
הם גידלו גידולים חקלאיים שונים כמו חיטה, שעורה ותפוחי אדמה, והביאו עימם חיות משק כמו פרות, כבשים וסוסים.
הרוסים קיימו יחסי מסחר ודו-קיום עם בני הקַשָאיָה פּוֹמוֹ ועמים ילידיים אחרים באזור.
הם ניהלו מערכת יחסים מורכבת שכללה סחר בפרוות, מזון ומשאבים אחרים.
בנוסף, נישואין בין רוסים לבין בני העמים הילידים היו נפוצים, ויצרו קהילה מעורבת של צאצאים משותפים.
בשנת 1841, בעקבות קשיים כלכליים והלחץ המתמשך מצד מקסיקו וארצות הברית, נמכר המבצר לג'ון סאטר, יזם מקליפורניה המקסיקנית, מה שסימן את סיום התקופה הרוסית והמעבר לשלטון מקסיקני.
לאחר מלחמת מקסיקו-ארצות הברית והסכם גואדלופה אידלגו שהעביר בין היתר את שטח קליפורניה לארצות הברית, הפך האזור לשטח חקלאי שופע, ששימש למגוון גידולים חקלאיים וגידול חיות משק.
בתקופה זו, האזור התפתח למרכז חקלאי חשוב, עם ייצור נרחב של חמאה ותפוחים.
החווה נוהלה על ידי מספר בעלי אדמות, והיוותה חלק בלתי נפרד מההתפתחות הכלכלית של קליפורניה במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. הבעלים ניהלו את האזור כעסק חקלאי משגשג, והצליחו לפתח את החקלאות המקומית.
במהלך המאה ה-20, העברה הבעלות על מצודת רוס עברה מסאטר לידיים פרטיות שונות ולבסוף לג'ורג' וו.
בשנת 1903, נרכש האזור מהמשפחה על ידי ליגת ציוני דרך של קליפורניה (California Landmarks League).
שלוש שנים מאוחר יותר, הועברה הבעלות למדינת קליפורניה לשימור ושחזור כאנדרטה היסטורית מדינתית.
מאז, רכשה המדינה שטחים נוספים סביב המצודה למטרות שימור.
המחלקה לפארקים ופנאי של קליפורניה יחד עם מתנדבים רבים השקיעו מאמצים רבים בשחזור ובנייה מחדש של המצודה.
1542–1543: חואן רודריגס קבריו מבקר בסן דייגו, איי פאראלון, כף מנדוסינו וכף בלנקו.
1579–1639: חלוצים רוסים מתקדמים מזרחה לסיביר ולאוקיינוס השקט.
1602: סבסטיאן ויסקאינו מגלה את אזור נהר קולומביה, מכנה את איי פאראלון, פוינט רייס וריו סבסטיאן (נהר רוסי של ימינו).
1728: ויטוס ברינג ואלכסיי צ'יריקוב חוקרים את מצר ברינג.
1741–1742: ברינג וצ'יריקוב תובעים את אלסקה עבור רוסיה.
1769: גספר דה פורטולה מגלה את מפרץ סן פרנסיסקו.
1775: חואן פרנסיסקו דה לה בודגה אי קואדרה עוגן במפרץ בודגה וסוחר עם האינדיאנים המקומיים.
1784: גריגורי ושליקהוב ואשתו נטליה מקימים בסיס באי קודיאק.
1799: החברה הרוסית-אמריקאית מקימה את נובו ארכנגלסק (סיטקה, אלסקה).
1806: ניקולאי רזאנוב, שגריר האימפריה ביפן ומנהל חברת רוסיה-אמריקה, מבקר בפרסידיו של סן פרנסיסקו.
1806–1813: ספינות אמריקאיות מביאות רוסים וילידי אלסקה לציד פרוות בקליפורניה.
1808–1811: איוון קוסקוב נוחת במפרץ בודגה, בונה מבנים וצד באזור.
1812, 15 במרץ: קוסקוב מגיע לנמל רומיאנצב עם 25 רוסים ו-80 ילידי אלסקה ומקים את מבצר רוס.
1812, 11 בספטמבר: המבצר מוקדש לכבוד שמו של הקיסר אלכסנדר הראשון.
1816: משלחת חקר רוסית בראשות קפטן אוטו פון קוצבו וכללה את אדלברט פון שאמיסו לודוויג כוריס מבקרת בקליפורניה.
1817, 22 בספטמבר: קפטן ליאונטי גאגמייסטר חותם על הסכם עם ראשי השבטים המקומיים על רכישת קרקעות בסמוך למבצר רוס.
1818: הספינה רומיאנצב נבנית במבצר רוס, ואחריה בולדיקוב, וולגה וקיאחתה.
1821: צו קיסרי רוסי מעניק זכויות אזרחיות מוגנות על ידי החוק לילידי אלסקה וקריאולים.
1836: האב וניאמינוב (סנט אינוסנט) מבקר במבצר רוס, עורך שירותים ומבצע מפקד אוכלוסין.
1841, דצמבר: רוטשב מוכר את מבצר רוס ואת הקרקעות הנלוות לג'ון סאטר.
1903: ליגת ציוני דרך של קליפורניה (California Landmarks League) רוכשת את השטח של 2.5 דונם של המבצר מג'ורג' וו.
1906: המבצר מועבר לוועדת הפארקים המדינתיים של קליפורניה.
1906, 18 באפריל: רעידת האדמה הגדולה של קליפורניה גורמת נזק משמעותי למבני המבצר.
1916: מבצר רוס משוחזר חלקית.
1970: שריפות במבצר רוס הורסות את הקפלה ופוגעות בגג בית רוטשב.
1971: מבצר רוס משוחזר שוב חלקית.
1974: מבצר רוס המשוחזר נפתח רשמית.
2010: בית רוטשב נפתח כמוזיאון בית.
2010: מזכר הבנות נחתם בסן פרנסיסקו בין מדינת קליפורניה לבין חברת רנובה הרוסית להמשך תחזוקת המבצר.
2012, 15 במרץ: מפרץ בודגה חוגג 200 שנה כנמל הראשי של רוסיה בקליפורניה.
2012, אפריל: נהר הרוסי בג'נר חוגג 200 שנה לשם סלביאנקה.
2012, אוגוסט: משלחת אמריקאית מבקרת בטוט'מה, רוסיה, לרגל 875 שנה לטוט'מה ו-200 שנה להקמת מבצר רוס.
2012: מבצר רוס חוגג 200 שנה להקמת ההתיישבות הרוסית באירוע היסטורי שנמשך יומיים, בנוכחות של מעל 6,500 אנשים.
2012, ספטמבר: משלחת קשאיה לרוסיה.
משלחת בלתי רשמית מקליפורניה מתארחת ברוסיה לרגל ביקורם הראשון של הקשאיה ברוסיה.
2012, אוקטובר: טחנת רוח משוחזרת ומוקדשת בפארק.
מבצר פֶרְמוֹ֫ן הוא מבנה מבוצר בקרבת מפגש הגבולות צרפת-בלגיה-לוקסמבורג שהיה מרכיב מרכזי בחלקו הצפוני של קו מאז'ינו.
בניית המבצר הושלמה ב-1935 כשעומקו כ-30 מטר ואורך המנהרה הראשית כ-1,000 מטר.
ב-1940, במהלך כיבוש צרפת, עקפו הגרמנים את קו מאז'ינו כשפלשו לצרפת דרך הארדנים אך מבצר פרמון, מהיותו ממוקם בחלקו הצפוני של הקו, היה מעורב במאמץ לבלום את הגרמנים.
בעקבות כניעת צרפת נסוגו החיילים ממנו.
בתקופת המלחמה הקרה הפך צבא צרפת את המקום לחלק ממערך הגנה נגד פלישת צבא ברית המועצות.
עם סיום המלחמה הקרה זנח צבא צרפת את המבצר (ושאר מבצרי הקו) ובהמשך פרסה עליו חסות עמותה אזרחית ששיקמה אותו ומפעילה במקום אתר תיירות.
בשלהי המאה ה-18, בעקבות התבוסה של צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה, המשיכה צרפת לדבוק בדוקטרינה זו והקימה בכל גבולותיה את מערכת הביצורים סרה דה ריבייר.
ביצורים אלו, שהיו כבר מיושנים במלחמת העולם הראשונה, לקחו חלק במלחמה זו וחלקם נהרס כליל מאש ארטילריה גרמנית כבדה.
לאחר המלחמה המשיכו הצרפתים לדבוק באותה דוקטרינה כשהחלו לתכנן את קו מאז'ינו.
למבצר נבנו שתי כניסות : כניסת חיילים וכניסת משאיות ורכבות תחמושת וציוד.
כניסות אלו היו מבוצרות בכבדות והוגנו על ידי תותחי נ"ט 47 מ"מ ומכונות ירייה.
בכל אחת מהכניסות הותקנו שני שערי ברזל שאיפשרו ליצור תא כליאה שנועד לעצור פולשים למבצר.
כמו כן הותקנו בעמדות מחוץ לשערים צריחי מקלעים שנועדו גם הם להגן על השער.
בקרבת המבצר נבנו ארבע ביצורים בודדים שנועדו להגן על המבצר הראשי בעזרת תותחי נ"ט ומכונות ירייה.
בהמשך אזור הכניסה הותקנו מעליות משא, מעליות לאנשים וגרמי מדרגות שהובילו את המגיעים לתחתית המבצר.
מאזור פריקת התחמושת מחוץ לשערים הותקנו בריצפת המבצר מסילות ברזל שנמשכו לתוך המעליות ואיפשרו הובלת תחמושת וציוד מרחבת הכניסה לתוככי המבצר.
מתחתית המעליות הוליכה מנהרה ראשית באורך של ק"מ לאזור המבצעי בו הותקנו עמדות התותחים והמקלעים כשלכל אורכה של מנהרה זו הונחה מסילת רכבת.
לאורך ציר ראשי זה נבנו מנהרות משנה שהתפצלו מהראשית ובהן נבנו מחסני התחמושת, מגורי החיילים ומתקני שירות.
בסה"כ נבנו במעמקי המבצר מנהרות באורך של כ-10 ק"מ.
החלק המבצעי, שחולק לבלוקים , כלל צריחים ועמדות תותחים, עמדות מכונות ירייה, עמדות תצפית ומחסני תחמושת משניים.
כל הצריחים נבנו ממתכת כשחלקם היה קבוע ובחלקם נעשה שימוש בטכנולוגיה מתקדמת שאיפשרה להעלות את הצריח בזמן הירי ולהורידו לאחר סיום הירי.
שילוב צריחי התותחים, המקלעים ועמדות התצפית איפשר, מצד אחד, להפעיל את התותחים כנגד מטרות אויב רחוקות ומצד שני להפעיל את המקלעים לטווח קצר כנגד ניסיונות של האויב לכבוש את המבצר.
במקור תוכננה בניית 11 בלוקים ובפועל נבנו שבעה:
בלוק 1 כלל צריח מתרומם עבור 2 תותחי 75 מ"מ, צריח קבוע לרומה רימונים וצריח קבוע למכונת ירייה
בלוק 2 כלל צריח מתרומם לשני מכונות ירייה וצריח קבוע למכונת ירייה נוספת
בלוק 3 כלל צריח מתרומם למכונת ירייה, צריח קבוע למכונת ירייה נוספת וצריח קבוע לתצפית
בלוק 4 כלל שלוש עמדות לתותחי 75 מ"מ, צריח מתרומם למכונת ירייה וצריח קבוע למכונת ירייה
בלוק 5 כלל צריח מתרומם לשתי מרגמות 81 מ"מ וצריח קבוע למקלעים
בלוק 6 כלל צריח מתרומם לשתי מכונות ירייה וצריח מתרומם למרגמה 81 מ"מ
בלוק 7 כלל עמדה לשתי מכונות ירייה, עמדה לתותח נגד טנקים 47 מ"מ , צריח קבוע למקלע רימונים וצריח קבוע למכונת ירייה.
בוני המבצר רישתו את כל המנהרות (מהכניסה ועד צריחי התותחים) במסילות ברזל צרות (60 ס"מ) עליהן נעו רכבות טרזינה שהונעו על ידי קטרי חשמל.
הרכבות שימשו הן להובלת חיילים ובעיקר להובלת תחמושת לתותחים ולמכונות הירייה.
התקנת הפסים גם בתוך מעליות המשא איפשרה להוריד את הרכבת מהכניסה למנהרות ומהמנהרות לתותחים.
בין מחסני התחמושת, קרונות המשא, והתותחים הותקנו בתקרה מסילות מונורייל למנופים ניידים שאיפשרו העברת מארזי תחמושת הכבדים.
במבצר נבנו שלושה סוגי מחסני תחמושת:
מחסן תחמושת מרכזי (M1) במפלס 30- וקרבת מעלית הכניסה למבצר.
מחסן זה חולק לשלושה תאים
מחסני תחמושת של הבלוקים (M2) שנבנו במפלס 30- אך בקרבת התותחים
מאגרי תחמושת לכל תותח (M3) שנבנו לייד כל תותח
היקף התחמושת שאוחסנה תוכננה כך שתספיק לירי משמעותי של כל התותחים במשך שמונה ימים כך שנפח האכסון הכולל כלל:
תחמושת התותחים אוחסנה בארגזים של 50 פגזים לכל ארגז כשכל ארגז שקל כ-200 ק"ג ונישא על ידי המנופים הניידים בתקרה.
המבצר חובר אומנם לרשת החשמל הארצית של צרפת אך צויד בארבעה דיזל גנרטורים של 225 כוח סוס כל אחד שנועדו לספק חשמל למבצר במקרה של תקלה ברשת החיצונית.
מערכות התמיכה בגנרטורים כללו מערכת פינוי גזים, מכל שמן (4,800 ליטר), מכל דלק (185,000 ליטר) ומכל מים למערכת הקירור של הגנרטורים (225,000 ליטר).
כמו כן הותקנו במבצר מכלי מי שתייה שאיפשרו לשוהים במבצר להיות מנותקים מהעולם במשך תקופה ארוכה.
בקרבת כניסת החיילים הורכבה מערכת של 24 מסנני אוויר שתוכננה לטהר את האוויר למבצר במקרה של מתקפת גזים.
ב-1927 הוקמה בצרפת "הוועדה לארגון אזורים מבוצרים" , כדי לתכנן את קו מאז'ינו, ולאחר שסיירה בשטח המיועד למבצר אישרה הוועדה במאי 1931 את הקמתו.
המבצר המתוכנן היה חלק מצבר של מבצרים שנקרא "הסקטור המבוצר של קרון" שכלל עוד מספר מבצרים שגיבו אחד את השני באש ארטילרית.
המבצר היה המבצר השני בקו מאז'ינו לכן נקרא A2.
לאחר אישור ההקמה החל פרויקט הבניה וב-1935 נמסר המבצר לצבא צרפת.
במבצר הוצבו כ-570 חיילים וקצינים מרגימנט הרגלים ה-149 ומרגימנט הארטילריה ה-151.
במלחמת העולם השנייה היה המבצר מעורב ב.
ב-10 במאי 1940 פתחו הגרמנים במערכה זו וכדי להימנע מהתמודדות עם ביצורי קו מאז'ינו פלשו דרך הארדנים בבלגיה.
בגזרה זו לא בנו הצרפתים קו הגנה חזק וזאת על בסיס בריתם עם הבלגים ועל בסיס הקונספציה שלא ניתן להעביר צבא גדול דרך האזור ההררי של הארדנים.
מקומו של מבצר פרמון בשוליו הצפוניים של קו מאז'ינו איפשר לו להיות מעורב במאמץ של צבא צרפת לחסום את פלישת הגרמנים.
בתחילת המערכה ירו תותחי המבצר על הגרמנים המתקדמים וחיפו על נסיגת חיילי הארמייה השלישית הצרפתית מהקו הקדמי.
מ-15 במאי 1940 סייעו תותחי המבצר להדוף מתקפות גרמניות על מבצר פרם-שאפי (A1) שנבנה מצפון למבצר.
ב-17 ביוני תקפו כוחות גרמניים מ הדיוויזיה ה-183 את המבצר בירי ארטילרי מתותחי 88 מ"מ וגרמו לנזק משמעותי בבלוק 4.
ב-21 ביוני התקיפו כוחות של הדיוויזיה ה-161 הגרמנית את מבצר פרמון והמבצר השכן (A1).
תחילה תקפו הגרמנים בתותחי 88 מ"מ ומרגמות 210 מ"מ ו-305 מ"מ תוך הסתייעות במטוסי שטוקה ובהמשך תקפו את המבצר רגלית.
אש מסיבית שירה המבצר השכן מדרום, מבצר לטירמון A3 לכוון התוקפים גרמה לנסיגת הגרמנים שמנו 80 נפגעים מצדם.
בסופו של דבר, ב-27 ביוני 1940, עם חתימת ההסכם לכניעת ממשלת צרפת, נכנעו גם חיילי המבצר והוא נמסר לגרמנים.
ב-1941 השתמשו הגרמנים במבצר לצילום שיחזור התקיפה של המבצר ב-1940.
ב-1944, במהלך שחרור צרפת, עקפו האמריקאים את המבצר וגרמו בכך לנסיגת הגרמנים.
במהלך הקרב על הבליטה שימש המבצר כמקום התרעננות לכוחות בעלות הברית שהשתתפו בקרב.
ב-1951 החלה ממשלת צרפת לשפץ חלק ממבצרי קו מאז'ינו (אלו שפונים צפון מזרחה) כדי להפוך אותם לקו הגנה בעקבות החשש מפלישה אפשרית של צבאות ברית ורשה בראשות ברית המועצות.
בשנות ה-70 של המאה ה-20, עם הכרזתה של צרפת כמעצמה גרעינית , השתנתה התפיסה הביטחונית של צרפת וירדה חשיבתו של קו הביצורים וב-1967 עזב הצבא את המבצר.
ב-1975 העביר משרד ההגנה את האחריות על המבצר לאגודה ציבורית בשם "אגודת מבצר פרמון וקו מאז'ינו" (Fort Fermont Fortification and the Maginot Line Association (AAOFLM) ) ששמה לה למטרה לשפץ את המבצר ולהנגיש אותו לציבור.
ביוני 1977 נפתח האתר לציבור ופוקדים אותו, מדי שנה, כ-20,000 מבקרים.
העוסקים בשחזור השתדלו לשמר, במידת האפשר, את הציוד המקורי.
דבר זה בולט במיוחד במעליות, ברכבות, במנופים, בתותחים ובצריחים.
ביקור באתר אורך כשעתיים וכולל את המרכיבים הבאים:
הליכה בחלקו הגלוי של המבצר שם ניתן לראות את צריחי התותחים
מחוץ למבצר הוקם מוזיאון, המהווה השלמה לתצוגה במבצר עצמו.
המוזיאון כולל הסברים על המבצר בפרט וקו מאז'ינו בכלל וזאת בליווי תצוגת ציוד, נשק, תחמושת וכלי רכב.
התצוגה כוללת גם מספר צריחי מקלעים וארטילריה שהובאו ממבצרים אחרים.
סצנות מהסרט "נהרות הארגמן 2: מלאכים ואפוקליפסה" צולמו במצודה.
מבצר פרם-שאפי הוא מבצר שנבנה לאחר מלחמת העולם הראשונה כחלק מפרויקט הקמת קו מאז'ינו.
הקו השתרעה לאורך גבולה הצפוני והמזרחי של צרפת ומבצר פרם-שאפי נבנה בחלקו הצפון מזרחי ונשא את המיספור A1 (המבצר הגדול המשמעותי הראשון בקו).
במהלך מלחמת העולם השנייה היה מעורב המבצר במאמץ לבלום את הכוחות הגרמנים שפלשו לצרפת מצפון, דרך ארצות בנלוקס, בניסיון לעקוף את קו מאז'ינו.
המבצר לא נכבש על ידי הגרמנים אך לאחר כניעת צרפת נכנעו גם מגיני המבצר.
כיום המבצר בבעלות פרטית, אינו מתוחזק ואינו נגיש לביקורים.
בשלהי המאה ה-18, על אף התבוסה של צרפת במלחמת צרפת–פרוסיה, המשיכה צרפת לדבוק בדוקטרינה זו והקימה בכל גבולותיה את מערכת הביצורים סרה דה ריבייר.
ביצורים אלו, על אף שהיו כבר מיושנים במלחמת העולם הראשונה, לקחו חלק במלחמה זו וחלקם נהרס כליל מאש ארטילריה גרמנית כבדה.
לאחר המלחמה המשיכו הצרפתים לדבוק באותה דוקטרינה כשהחלו לתכנן את קו מאז'ינו כשמבצר פרם-שאפי היה אחד ממבצרי קו זה.
מבצרי הקו נבנו לפי עקרונות דומים:
מרחקים בין המבצרים המאפשרים הגנה הדדית בין המבצרים בירי ארטילרי
עמדות חיל רגלים בין המבצרים
חלוקה לבלוקים כשכל בלוק כלל שילוב של תותחים, מקלעים ותצפיות.
תוכנית האב לבניית מבצר פרם-שאפי אושרה בספטמבר 1931 והוא נבנה בשנים 1932–1935 במחוז מרט ומוזל והיה חלק מסקטור המבצרים קרון .
המבצר נבנה בצפון מערב צרפת והיה המבצר המשמעותי הצפוני ביותר בקו מאז'ינו ולכן מוספר כ-A1 כשהמבצר המשמעותי הבא בקו היה מבצר פרמון A2 שנבנה כך שהארטילריה שלו כיסתה את מבצר פרם-שאפי.
המבצר הוגדר כמבצר קטן, יחסית, המיועד בעיקר לחיילי רגלים וכלל שני בלוקים.
כמו רוב מבצרי הקו בלטו מעל פני הקרקע רק צריחי התותחים, עמדות המקלעים ועמדות התצפית כששאר המבצר היה חפור מתחת לקרקע וכלל מעברים בין הכניסה לעמדות, מחסני תחמושת, חדרי מגורים לחיילים, תחנת כוח (35 כוח סוס), חדרי שירות ועוד.
הבלוקים כללו את האלמנטים הבאים:
בלוק 1, שהיה הבלוק העיקרי, כלל עמדה מבוצרת עבור זוג מקלעים כבדים, עמדה לתותח נגד טנקים 47 מ"מ ושלושה צריחי פלדה (לזוג מקלעים, למקלע בודד ולתצפית).
לבלוק הייתה תצפית ואופק ירי מזרחה ומערבה.
עד בניית הכניסה המרוחקת שימש בלוק 1 כשער הכניסה למבצר.
בלוק 2, הקטן יותר, כלל 3 צריחי פלדה למקלעים ולתצפית וכלי הנשק בו כוונו מזרחה.
המבצר יועד ל-109 חיילי רגלים בפיקוד של שלושה קצינים מרגימנט הרגלים ה-149 של צרפת .
התכנון המקורי לבנות כניסה נפרדת מדרום לבלוקים לא בוצע עד פרוץ מלחמת העולם השנייה עקב חוסר תקציב.
ב-10 במאי 1940 פתחה גרמניה ב מתקפה על צרפת.
מתוך חשש מחוזקו של קו מאז'ינו, בחלק מול גרמניה, העבירה גרמניה את כוחותיה דרך הרי הארדנים שבבלגיה מול הגנב חלשה.
אזור גבול זה היה מבוצר בדלילות לאור הסכמי הגנה הדדיים עם בלגיה ומתוך אמונה, של הנהגת צבא צרפת, שלא ניתן לנייד כוחות אויב גדולים דרך הכבישים הצרים והמפותלים של הארדנים.
הפלישה של גרמניה לצרפת עירבה במערכה רק את המבצרים שנבנו מול גיזרת הפלישה וביניהם מבצר פרם-שאפי (A1), מבצר פרמון (A2) ומבצר לטירמון (A3).
ב-21 ביוני 1940, תקפו הגרמנים את מבצר פרם-שאפי.
אש מקלעים מהמבצר ואש ארטילרית ממבצרי פרמון ולטירמון הצליחה להדוף את המתקפה במחיר של הרוג צרפתי אחד.
לאחר כניעת ממשלת צרפת לגרמנים ניתנה הוראה לחיילי מבצרי הקו לנטוש את המבצרים ולהיכנע.
לאחר נטישת המבצר והשתלטות הגרמנים עליו החלו הגרמנים לפרק את חלקיו למיחזור מתכת או לשימוש בנשק והתחמושת שהיו בו בקרבות אחרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה החליט צבא צרפת לנטוש את רוב מבצרי קו מאז'ינו והציע אותם למכירה לגופים פרטיים.
בחלק מהמקרים (כמו במקרה של מבצר פרמון) רכשו עמותות מורשת את המבצרים כדי לשמר אותם כאתרים תירותיים.
מבצר פרם-שאפי נרכש על ידי אדם פרטי שמעבד את האדמות שמסביבו.
למעט הנשק והתחמושת שנלקחו מהמבצר שאר המבנים והציוד נשארו כמות שהם אך המקום אינו פתוח לביקורים.
מבצר רושונווילה הוא אחד מהמבצרים הגדולים של קו מאז'ינו.
לאחר מלחמת העולם השנייה בוצעו בו שיפוצים והוא המשיך לשמש הן את צבא צרפת והן את ברית נאט"ו עד נטישתו בתחילת המאה ה-21. כיום נמצא עדיין ברשות צבא צרפת ומאז שנעזב הוא נעול.
התכנון הובל על ידי "ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) כשמבצר רושונווילה היה אחד ממבצרי קו זה שתוכנן על ידי הוועדה.
מבצר רושונווילה נבנה מול גבול לוקסמבורג במחוז מוזל שבחבל גראנד אסט.
כ-2 ק"מ מצפון לעיירה רושונווילה , כשני ק"מ מדרום לעיירה אנגווילה (Angevillers) וכ-15 ק"מ מצפון מערב לעיר המרכזית באזור, טיונוויל (שעל שמה נקרא הסקטור).
המבצר נועד להגן על המרחב בין נהרות מז ומוזל והוא נבנה בחלקו המערבי של "סקטור מבצרי ת'יונויל" שהגן על מץ.
המבצר מוספר כ-A8 ובהתאם לעקרונות ועדת CORF נבנה כך שהוגן על ידי אש תותחים ממבצר בראאן A6, ממבצר מולבאנז' A9 ומבצר סטריש A11. כמו כן נבנו בסביבותיו מצדיות מבוצרות לחיילי רגלים שהגנו על המרווחים עד המבצרים הבאים.
מבצר רושונווילה נבנה כמבצר ארטילרי גדול וכלל 9 בלוקי לחימה.
כמו רוב מבצרי קו מאז'ינו גם מבצר רושונווילה כלל שלושה חלקים:
שערי הכניסה: שני שערי הכניסה למבצר (שער כניסת חיילים ושער כניסת תחמושת) נבנו בחלקו האחורי של המבצר (הפונה דרום מערבה) וכשני ק"מ מהבלוקים והאזור המבצעי.
שער כניסת התחמושת כלל תשתית שאיפשרה גישה של רכבת משא קטנה (מסוג טרזינה) לנשיאת ארגזי התחמושת.