tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ח'רבת אסתונא כוללת ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה ההלניסטית, התקופה הרומית, התקופה הביזנטית והתקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל.
האתר ממוקם בראש גבעה מוקפת עצי אורן בדרום מזרח עמק שילה.
עד תחילת המאה ה-20 המקום היה מיושב והיה נקודת ההתיישבות המרכזית באזור עמק שילה, שמכונה בערבית על שמו "סהל כפר אִסתוּנא" (سهل كفر استونا).
המבנה המרכזי בנוי מאבני גזית ונקרא "אל-חבס" (الحبس), וניכר שהוא נועד להגן על המבוא המזרחי של העמק.
בשו"ת זרע אברהם, שנדפס בשנת 1732 באיזמיר, שנכתב על ידי הרב אברהם בן דוד יצחקי, מובא דיון בדבר התרת שתי נשים ירושלמיות מעגינותן.
במהלך שנת 1704 הובאו בפני בית הדין עדויותיהם של ששה עדים אשר יצאו לחפש את בעליהם של שתי הנשים, ולאחר חקירות התברר הם יצאו מירושלים לצורכי מסחר, וגופותיהם אותרו בבית בד בכפר אסתונא.
בשנת 1870, ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן באזור ותיעד את כפרי אזור עמק שילה, ותיאר חורבות של כפר ערבי, קבר שיח' בשם מוחמד הסמוך ל"אלה זקנה", טבלת אוזניים עליה חקוק משולש, עיגול וריבוע מעל שער הכניסה, כנראה עיטור בשימוש משני על מנזר ביזנטי ממנו הוסר הצלב.
גרן תיאר שיש במקום "מבצר שקדם" לבתי הכפר, אותו מסמנות אבני גזית גדולות:
חֻ'רטוּם היא עיר הבירה של סודאן ושל מדינת ח'רטום.
העיר ממוקמת במקום מפגש הנילוס הכחול שמוצאו מאתיופיה עם הנילוס הלבן שמוצאו מאוגנדה.
ממפגש שני נהרות אלה נוצר הנילוס, הזורם צפונה למצרים ונשפך לים התיכון.
בעיר מתגוררים כ-6.54 מיליון בני אדם (2024) וכ-9.51 מיליון במטרופולין (2009), הכולל גם את הערים אומדורמאן וצפון ח'רטום (עיר נפרדת הקרויה גם ח'רטום בחרי ומצויה מעבר לנילוס הכחול).
ח'רטום שימשה כבירת התרבות הערבית לשנת 2005.
ח'רטום נוסדה ב-1821 כעיר מוצב של הצבא המצרי, אך גדלה בשל חשיבותה המסחרית.
ב-13 במרץ 1884 תקפו כוחות של מורדים סודנים בפיקודו של מוחמד אחמד שהכריז על עצמו כמהדי (משיח באמונה המוסלמית) את העיר, שעליה הגנו כוחות מצריים בפיקודו של הגנרל הבריטי צ'ארלס ג'ורג' גורדון.
ב-26 בינואר 1885 נכבשה העיר על ידי תומכי המהדי, שהחזיקו בה עד שהובסו ב-2 בספטמבר 1898 על ידי הכוחות הבריטיים בפיקודו של הוריישו קיצ'נר בקרב אומדורמאן.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 התיישבו בעיר פליטים רבים שנמלטו מצ'אד, מאתיופיה ומאוגנדה.
הפליטים התיישבו במחנות פליטים מסביב לעיר.
בתחילת מרץ 1973 נערכה בעיר מתקפה על שגרירות סעודיה, בידי ארגון ספטמבר השחור.
המחבלים חטפו 10 דיפלומטים זרים שהתכנסו בשגרירות הסעודית בעיר, לאחר ניסיונות להשיג שחרור אסירים בארצות הברית וישראל שלא צלחו, שחררו המחבלים את הדיפלומטים הערביים ורצחו באכזריות את שגריר ארצות הברית וסגנו ואת שגריר בלגיה.
אחד המחבלים עקר את ליבו של שגריר ארצות הברית.
בשנת 1977 הושלם צינור הנפט הראשון בין ח'רטום לפורט סודאן.
בעקבות הפיגועים בשגרירויות ארצות הברית בקניה ובטנזניה, האשימה ארצות הברית את סודאן במתן מקלט לפעילים של אל-קאעידה, הארגון שנחשד באחריות לפיגועים, ותקפה בטילים ב-20 באוגוסט 1998 את מפעל התרופות א-שיפה בח'רטום.
מנהיג הארגון אוסאמה בן לאדן אף התגורר בבית ברובע אל-ריאד שבעיר בשנים 1991- 1996, עד שגורש מן הארץ.
עם מותו הפתאומי של מפקד צבא דרום סודאן וסגן הנשיא ג'ון גראנג בסוף יולי 2005, פרצו מהומות בעיר, שגרמו למותם של כ-24 איש.
בעיר נמצאת אוניברסיטת ח'רטום, שנוסדה ב-1903 בשם "מכללת גורדון".
כמו כן נמצאים בעיר שלוחה של אוניברסיטת קהיר והמכון הפוליטכני של ח'רטום.
חֶ'שְם (בפרסית אמצעית: xēšm; באווסטה: aēšəma; בפרסית: خشم), הוא שד, אחד מהדיווים, הישויות הדמוניות במיתולוגיה הזורואסטרית.
משמעות שמו היא "זעם" או "חימה", והוא מתפקד גם כישות אלוהית במובן המופשט וגם במובן הגופני.
הוא משתייך לקבוצת הדיווים, התומכת באהרימן ונאבקת נגד אהורה מאזדה ועוזריו, האמשה ספנטס.
הוא פועל נגד הדת וטקסיה באמצעות אלימות, חוסר כבוד ושכרות שהוא משרה על בני האדם.
ח'שם הוא גם אחד מהדיווים המענים את נשמות המתים בעוברם את גשר צ'ינוואט.
אויבו של ח'שם הוא הישות האלוהית סרוש, האחראי על צייתנות וכבוד לדת.
בתלמוד מופיע אשמדאי כמלך השדים ("אשמדאי מלכא דשידי") וייתכן כי מקור המילה בדיוו ח'שם.
עם זאת, הצירוף aēšmō.daēva*, שיכול היה להיות המקור למילה, לא מופיע באווסטה.
במקורות מעובדים ומאוחרים בפרסית אמצעית כן מופיע הצירוף Xēšm Dēw, מה שיכול להעיד כי המקור האווסטי אבד.
ח'רבת עזוּן , המכונה לעיתים גם טָבְּסוּּר (تبصر; תעתיק מדויק: תַּבְּצֻר), היה כפר ערבי בשרון הדרומי, כ-19 קילומטרים דרומית-מערבית לטולכרם, מצפון למושבה רעננה.
מקור תושבי הכפר היה בכפר עזון שבשומרון, מזרחית לקלקיליה.
חלק מאדמות הכפר נקנו במרץ 1921 מתושבי הכפר בתיווכו של יהושע חנקין, ועליהם הוקמה רעננה.
במהלך מלחמת העצמאות באפריל 1948 תושבי הכפר ברחו או גורשו לכפרים עזון ועיזבת א-טביב.
באתר בו היה ממוקם הכפר נערכה חפירה וסקר ארכאולוגי בשנות ה-60, והתגלו שרידים של ריצפות פסיפס צבעוניות ולבנות, בור מים ויסודות של קירות עבים.
בשטח נרחב בשוליים המזרחיים של הגבעה עליה עמד הכפר וממזרח לה, התגלו מבנים ומיתקנים מהמאה ה-4 עד המאה ה-8. בין השאר ריצפת פסיפס לבן, תעלה מטויחת המוליכה לבריכת אגירה מטויחת גדולה, מצבורי חרסים גדולים, עמודים ובסיסים משיש וקברים.
כל אלו תוארכו לתקופה הביזנטית.
בשטח האתר נמצאו גם חרסים ונרות מהתקופה הביזנטית ומראשית התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל, לרבות ומטבעות.
כמו כן נמצאו עדויות לייצור זכוכית במקום בצורת שברי כבשנים, אפר רב ופסולת של זכוכית גולמית המרוכזים בעיקר בצפון האתר.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 העניקו השלטונות העות'מאניים לכפר עזון חלקת אדמה חקלאית בשם "עָ'בּת עזון" באזור שבו שכן "יער ארסור", ליד ח'רבת טָבּסוֹר (Tabsor), במקום בו נמצאת היום העיר רעננה.
חלקת חורש מנותקת זו הפכה לגרעין של ח'רבת עזון, שנוסדה על ידי משפחות מכפר עזון.
במפת PEF משנת 1880 מצוין שכפר Tabsor נמצא בגובה של כ-120 רגל (כ-40 מטר).
הכפר שכן על הדרך בין כפר סבא לכפר אל-חרם.
במהלך נסיגתם צפונה, ביסס הצבא העות'מאני קו ביצורים בשרון שכלל בין היתר גם מתחם בגבעות טבסור.
ב-19 בספטמבר 1918, במהלך מתוכנן היטב, כבש גדוד הודי שהיה חלק מחטיבה 19 של הצבא הבריטי את המתחם ("קרב טבסור").
בתאריך 20 אוקטובר 2021 התקיים טקס בנוכחות שר החוץ ההודי, שגריר הודו בישראל, ראש עירית רעננה ואורכים נכבדים, ונקבע שלט הוקרה לחיילים ההודים, למרגלות הגבעה.
במפקד אוכלוסין 1922 של ארץ ישראל, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בח'רבת עזון הייתה אוכלוסייה של 700 מוסלמים ו-9 נוצרים.
במפקד 1931 גדלה האוכלוסייה ל-980 מוסלמים ו-14 נוצרים, ונמנו בכפר כ-231 בתים ובית ספר יסודי לבנים.
לאחר הקמת רעננה ב-1922 היו היחסים בין התושבים היהודים לבין התושבים הערבים לרוב טובים.
על פי סקר הכפרים שנערך בשנת 1945 שטחו הכולל של הכפר 5,328 דונם טורקי, מתוכם 2,348 בבעלות ערבית, 2,807 דונם בבעלות יהודית, ו-173 דונם בבעלות ציבורית.
הסקר שעסק גם בנתוני אוכלוסייה, לא מציין כל נתון לגבי גודל אוכלוסיית הכפר.
ב-21 בדצמבר 1947 עזבו רוב תושבי הכפר, כנראה מחשש להתקפה יהודית; היה זה הכפר הראשון שננטש באזור השרון.
ב-2 באפריל 1948, שלושה ימים אחרי שהאצ"ל חטף את נכבדי שיח' מוניס וגרם לבריחת תושביו, עזבו תושבי ח'רבת עזון את כפרם בהוראת "ההגנה", והתמקמו בכפרים עזון ועיזבת א-טביב, ממזרח לקלקיליה.
בדצמבר 1948 ביקשה מועצת רעננה לספח את שטח הכפר למושבה.
ב-1949 התיישבה במקום קבוצת עולים חדשים ניצולי שואה.
בראשם היה עולה בשם בנימין וולפוביץ' (לימים ראש עיריית רעננה), ובאפריל 1949 בחרו לעצמם ועד מקומי, בו כיהן וולפוביץ' יחד עם משה זילברברג, יוסף שפירא ואחרים.
במשך השנים חלק מהתושבים עזבו ובמקומם נכנסו לגור בכפר תושבים אחרים.
בשנת 1961 הודיעה מועצת רעננה על תוכנית לפינוי והריסת בתי הכפר הרעועים, ובניית שיכון חלופי לתושבים.
ב-1963 עוד התגוררו במקום 15 משפחות שהמתינו לדיור חלופי.
בתי הכפר נהרסו בסוף שנות ה-60 ואלה מהם שנשארו נתכסו בצמחייה.
השטחים סביב הכפר פותחו כאזורי מגורים ותעשייה, אך לב הכפר עמד בשיממונו עד לאמצע שנות ה-80. רק קיר בודד אחד (ייתכן שמדובר בקיר של מסגד הכפר) עמד על תלו, ובסמוך לו פעל בית כנסת קטן.
בעקבות מעשי ונדליזם, שלוו בכתובות גרפיטי בערבית, הוחלט להרוס גם את השריד האחרון של הכפר.
לאחר שנים מעטות הוקם על שטח הכפר הקאנטרי קלאב העירוני הראשון של רעננה.
ח'רבת ח'ייבר הוא תל הנמצא בשומרון, צפונית מהכפר הפלסטיני מיית'לון, 3 ק"מ מזרחית מהכפר סָנוּר, שבו נמצאו שרידים מהתקופות הרומית, הביזנטית והערבית הקדומה.
התל נקרא במפות הסקר הבריטי משנת 1888 בשם "Tel Kheibar" ובמפה הישראלית "ג'בל חיבר".
ח'רבת חייבר, או תל ח'ייבר, הוא תל מבוצר השוכן על גבעה מבודדת בסמוך לקצה המערבי של עמק סנור.
הוא מתנשא לגובה של 423 מטר מעל לפני הים.
התל נסקר בסקר הר מנשה.
מורדותיו המזרחיים של התל תלולים מאוד, ופסגתו הגבוהה השטוחה מוקפת בשרידי חומה, אשר לא נאמד מועד הקמתה, שהשתמרו בחלקם עד לגובה שלושה מטרים.
חומה זו תחמה עיר קדומה, בגודל 5 דונמים.
השטח המיושב השתרע בימי קדם גם מעבר לחומות העיר, לפחות בתקופה הרומית, אך ייתכן שגם בתקופות נוספות.
בכל רחבי התל וכן על הגבעה שעליה הוא שוכן נתגלו חרסים רבים, בורות מים, מערות קבורה, ועוד.
כמו כן נמצאו באתר שרידי סרקופאג מהתקופה הרומית.
הארכאולוג אדם זרטל הציע לזהות את האתר עם בירת הטריטוריה של בני מילכה משבט מנשה.
חוקרי סקר ארץ ישראל המערבית ציטטו מסורת מקומית על התל, שקישרה את האתר עם "מלך יהודי, שלפי האיכרים המקומיים, ישב בסנור.
לבתו הייתה אחוזת קיץ בסמוך לתל במרג' אל-ע'ורוק".
הארכאולוג צבי אילן סייר במקום בשנת 1971, ומצא כי תושבי הכפר סאנור הסמוך מודעים לכך "כי שם גרו היהוד בימי קדם (ח'רבת ח'ייבר)".
התושבים יודעים גם על מסורת ערבית-מקומית שעל פיה כאשר גורשו היהודים מחצי האי ערב היו שבחרו לעלות לארץ-ישראל ולהתיישב בח'רבת ח'ייבר אשר בעמק סנור.
אילן וברסלבי הזכירו מסורות המקשרות את שם המקום ליהודי ח'ייבר תושבי החיג'אז במאה ה-7 לספירה.
מקום נוסף בארץ בו חיים מוסלמים אשר מזהים עצמם עם צאצאי יהודי ח'ייבר הוא יטה, בדרום הרי חברון.
ח'רבת ח'ייבר רחוקה מנתיבי התחבורה בארץ ישראל ומתאימה כמקום מקלט לשבט היהודי שברח ממוחמד
בעקבות קרב ח'ייבר, בשנת 628.
בנובמבר 1985 נחפרה מערת קבורה בשיפולים המערביים של התל.
היה זה במסגרת אישור תוכנית בנייה בכפר מיית'לון על ידי הממשל הצבאי.
החפירה נערכה מטעם קצין מטה ארכאולוגיה ביהודה ושומרון על ידי עפר שיאון ועבד א-רחים חמראן.
המערה, בגודל 8.5 מטר על 7.5 מטר נחשפה במדרון המכוסה במדרגות חקלאיות.
למערה שני חלקים: חלק דרומי וחלק צפוני.
שני החלקים נפתחים אל עבר חצר חצובה.
החלק הדרומי של המערה כולל אולם, אשר במרכזו נמצא סרקופג שבור.
אל המערה ירדו בשש מדרגות.
החלק הצפוני כולל שני מפלסים ושישה כוכים טבעיים שהורחבו בעבודת סיתות גסה.
למערה זו ירדו בארבע מדרגות.
פתח זה נמצא חסום באבן גולל.
בשני האולמות נמצאו שלדיהם של 11 בני אדם.
הממצא הקרמי במערה כלל: שברי קנקנים, סירי בישול, קערות ושני בקבוקים.
התיארוך הוא לתקופה הרומית המאוחרת ולתקופה הביזנטית.
כן נמצאו באתר 11 נרות חרס שלמים ושני שברי נרות מהתקופה הביזנטית והתקופה הערבית הקדומה.
החופרים סבורים כי המערה שימשה לקבורה לתושבי ח'ייבר מתקופת הברונזה התיכונה ב' עד לימי הביניים.
ח'רובה היה כפריר ערבי של בית איכסא ששכן כ-8 קילומטרים ממזרח לרמלה.
במלחמת העצמאות נכבש הכפר ונהרס.
שם הכפר נובע מעץ החרוב.
מקורו בחקלאות כמו שמות יישובים אחרים באזור (בית ענבה (ראה נחל ענבה) וגמזו).
פרופ' מיכאל אבי יונה הציע לזהות את ח'רובה עם יישוב בשם "כפר חריבה", עליו מסופר בתלמוד הירושלמי.
שם מסופר כי במאה השנייה לספירה גרו בו שני אחים שלחמו ברומאים, ומותם היה האירוע שהביא לפרוץ קרבות מרד בר כוכבא.
במקום נמצאים שרידי מבצר מהתקופה הרומית וההרודיאנית השוכנים בסמוך לחווה האקולוגית במודיעין.
בתיאור האתר בסקר ארכאולוגי שערך אלון שביט, נכתב כי במרכז הכפר הערבי קיים "מבנה גזית מפואר, כנראה מהתקופה ההלניסטית-רומית.
סביב האתר יש שפע קברים חצובים, אף הם בני תקופה זו.
באתר נמצאו מספר בורות מים חצובים".
הכפר נזכר בתעודת הענקה המתייחסת לשנת 1552, שבה נזכרים שטחים שהעניקה ח'אצכי סולטאן (רוקסלנה, אשת סולימאן המפואר) לווקף של בית התמחוי שלה בירושלים, והכפר מתואר בה כמזרעה (כלומר כאדמה חקלאית לא מיושבת) של הכפר בית איכסא, המצוי במרחק של כ-40 ק"מ ממנו.
לפי רשימת המיסים העות'מאנית האחרונה, מסוף המאה ה-16, נזכר הכפר בשם "ח'רנובה" ונרשם בה כיישוב ריק מתושבים.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר במקום בשנות ה-60 של המאה ה-19 ותיאר אותו ככפריר ובו בקתות ספורות.
את שרידי המבצר שייך (בטעות) למבצר ארנלדי.
במפקד האוכלוסין המנדטורי מ-1931 נמנו 119 מוסלמים ו-21 בתים מיושבים.
לפי מפקד האוכלוסין המנדטורי שנערך ב-1945, ישבו בכפר 170 ערבים מוסלמים על שטח של 3 דונם, לא כולל אדמות ששימשו לצרכים חקלאיים.
בתקופת המנדט הבריטי, תושבי הכפר עסקו בייצור סיד, ששווק לחברות כגון סולל בונה למטרות בנייה במישור החוף.
בסביבות הכפר שרידים רבים מתעשיית הסיד, כולל מחצבות וכבשני סיד.
במלחמת העצמאות, ב-10 ביולי 1948, נכבש הכפר במסגרת מבצע דני על ידי חטיבת יפתח.
בתי הכפר נהרסו מייד לאחר מכן, לדברי בני מוריס ממניעים צבאיים.
ח'רבת צ'רקס הוא כפר נטוש בתחומי שמורת אלון שבשרון, בסמוך ליישוב גן שמואל.
הכפר, ששמו המקורי היה כפר מאז (באדיגית: Мэз), נמצא כחצי קילומטר מדרום-מערב לשמורה.
הוא הוקם בשנת 1880 לערך בקרבת יער האלונים הגדול.
הכפר הוקם על ידי צ'רקסים שהובאו למקום מבולגריה על ידי השלטונות העות'מאנים, כפליטי המלחמות העות'מאניות נגד רוסיה בבלקן, כ-15 שנים לאחר שנפלטו מהקווקז בנסיבות דומות.
הגירתם לארץ הייתה חלק מגל הגירות טרנס-לאומי נרחב מאזורי הספר של האימפריה העות'מאנית לצפון השרון שכללה גם את ההתיישבות הבוסנית בקיסריה, ואת מושבות העלייה הראשונה.
הכפר היה המאוחר שבכפרי הצ'רקסים בארץ ונבנה אחרי שכפר כמא וריחניה כבר היו מיושבים מספר שנים.
עם זאת הכפר היה הגדול שבכפרי הצ'רקסים בארץ.
לורנס אוליפנט כתב בשנת 1884 על "שניים או שלושה יישובים צ'רקסיים במישור השרון", אך כנראה התכוון לשני היישובים שהיוו את ח'רבת צ'רקס, שהיה שם מאוחר יותר.
חלק מהצ'רקסים התיישבו גם בקיסריה וביישובים אחרים בסביבה.
קיימות עדויות אודות סכסוכים ומגפות, והכפר אכן נעזב בשנת 1910 עקב מחלת המלריה.
מרבית העוזבים פנו לכפרים הצ'רקסיים בירדן ומיעוטם פנו לכפר כמא וריחנייה.
לאחר נטישת הצ'רקסים, אוכלס הכפר בידי ערבים מבאקה אל-גרבייה שכינו את המקום "ח'רבת סרכס".
ב-15 באפריל 1948, בזמן מלחמת העצמאות, הוצאו לכפר צווי גירוש על ידי אנשי ההגנה והוא פונה מיושביו.
בסוף אפריל או בתחילת מאי, בסיועם של אנשי היישובים היהודיים, הרסה ההגנה את הבתים בכפר.
מהכפר נותרה באר המים שעומקה 12 מטרים ושימשה את חקלאי גן שמואל להשקיה עד שנות ה-60 של המאה ה-20, כמו כן בית הקברות שהפך ל"שמורת אלון".
החֻ'רמיה (מפרסית: خرمدينة; כלומר "[הדת] השמחה") או ח'ראמדין היא תנועה או מספר תנועות דתיות שקמו בעקבות ההתנקשות בחייו של המצביא אבו מסלם איש ח'ראסאן בשנת 755 לספירה על ידי הח'ליפה העבאסי אל-מנסור.
תנועות הח'ראמיה התבססו על סגידה כמעט אלילית לאבו מסלם, מתוך אמונה שהוא לא מת אלא ניצל בדרך נס ונמלט אל משכן נסתר בהרי איראן, שם הוא שוכן עם דמויות אחרות כמו הנביא מחמד וזורואסטר ועתיד לחזור כדי לנקום את הבגידה בו ואף לגאול את האנושות.
אבו מסלם, מתאסלם מדור ראשון ממוצא איראני, היה האישיות הצבאית שהקימה את ה'מהפכה' (דַוְּלה) העבאסית.
הוא היה מצביא מוכשר ומנהיג כריזמטי בקרב תושבי ח'ראסאן, מחוז חשוב בשולי האימפריה המסלמית דאז בגוש האיראני (כיום חלק מאפגניסטן) ומקור תמיכתם הפוליטית של העבאסים.
נראה כי אחרי אבו מסלם נהו בעיקר אנשים ממוצא פרסי, בין אם מתאסלמים שזכו למעמד נחות ( מֵוֵאלי ) ביחס למסלמים ערבים ובין אם אנשים בעלי זהות דתית לא ברורה ואף עם נטייה לכיוון הדת הזורואסטרית שטרם נעלמה מאיראן.
אבו מסלם זכה למעמד חשוב בזמנו של הח'ליף העבאסי הראשון אל-צפאח ובתקופתו של הח'ליף אל-מנסור אף סגדו לו ולח'ליף תנועה שנקראה רואנדיה, שהאמינה שהח'ליף העבאסי הוא גלגול של רוח אלוהים ואבו מסלם הוא הנביא שלו.
הם התקבצו כדי לסגוד לח'ליף מול ארמונו, והח'ליף נאלץ להרוג אותם.
לאחר מכן, הוזמן אבו מסלם לחצר הח'ליף ונרצח בשנת 755 מחשש שהפופולריות שלו תאיים על שלטונו של אלמנצור.
הח'רמיה היו תנועה ששילבה אמונות אליליות זורואסטריות עם יסודות אסלאמיים (בעיקר שיעיים) ועם דמותו ההיסטורית של אבו מסלם.
במרידות, שהתרחשו בח'ראסאן ובאזרבייג'ן, השתתפו גם קציניו של אבו מסלם, כמו האשם בן אלחכים המכונה אלמֻקַנַע (רעול הפנים).
המרד התחיל על ידי לבלר איראני בשם סנפאד' (סנבאד האמגוש) אשר, בטרם תצא שנה מאז מותו של אבו מסלם, קרא לצעוד על מכה ולהשמיד את הכעבה!
סנפאד' טען כי אבו מסלם לא נרצח אלא הפך ליונה ועף אל הרי זגרוס שם הוא חי עם המהדי ומזדק.
שיא המרד הגיע עם יציאתו לפומבי של אלמקנע ב-759, לשעבר קצין בצבאו של אבו מסלם שהציג את עצמו כנביא של אבו מסלם אשר היה, לטענתו, גלגול של אלוהים ומכריז על אלהותו של אבו מסלם.
הוא נכלא עקב דעותיו, אבל השתחרר והתחיל מרד ב-770 בערך למשך כעשר שנים.
ב-775, בחלוף עשרים שנים ליום הירצחו של אבו מסלם, פרץ מרד נוסף בשמו של אצחאק אלטורקי, שטען שאבו מסלם נמצא עם זורואסטר ושניהם יחזרו לגאול את האנושות.
גם מרד זה סוכל ב-780 כאשר הצבא העבאסי הגיע לח'ראסאן הרחוקה, ואז אצחאק התאבד עם כל נשותיו.
אבל המרד המשמעותי והארוך ביותר מבחינת השפעתו ואורכו היה המרד של באבכ ח'ראמדין שפרץ ב-817 ונמשך עד 837. זאת הודות למקום ביצורו הטוב בהרי טבריסטאן במצודת באז ואף למספר ניצחונות צבאיים של באבכ ותומכיו.
ייתכן כי באבכ היה זורואסטרי מלידה וביקש להחזיר את דת מזדק ואת מלכות ח'וסראו הסאסאנית שקדמה לאסלאם.
נפילתו של באבכ נגרמה הודות לבגידתו של סהל אבן סונבט, נסיך ארמני שאירח אותו .
הח'ליף אל-מעתצם הורה לכרות את גפיו בפומבי ואז לתלות את גופתו למשך מספר ימיו בבגדאד.
אחר כך, הופשט עורו ונמתח על גבי עורו של שור.
ח'רבת טובא הוא אתר ארכאולוגי הממוקם ברמת כורזים ממערב לנהר הירדן בקרבת היישובים כפר הנשיא וטובא-זנגרייה.
גובה האתר הוא 245 מטרים מעל לפני הים.
היישוב במקום התקיים לראשונה החל מתקופת הברונזה בארץ ישראל, אז התקיים בו יישוב כנעני.
במקום הוקם לימים יישוב יהודי עתיק שהתקיים לו מימי בית שני עד למאה השישית, ממנו נשארו ממצאים מגוונים - מטבעות ביזנטיים, משקופים (ככל הנראה עם סממנים יהודיים עליהם), עיטורים וחריטות של מנורת שבעת הקנים.
הממצאים מהיישוב היהודי שהתקיים בח'רבת טובא נמצאים כיום בקיבוץ כפר הנשיא.
כ-400 מטר דרומית לאתר נמצאה אבן מונוליתית שכנראה הייתה חלק מבית הכנסת שהתקיים במקום, ונקרא: "קתדרה דה משה".
במקום נמצאים כיום מבנים מהתקופה הערבית בארץ ישראל.
ח'רבת ניג'ם הוא אתר ארכאולוגי בגבעת הרדאר.
בחפירות הצלה שנעשו במקום נחשף מבנה מבוצר המוגדר כמצודה מהתקופה הפרסית-הלניסטית והתקופה העות'מאנית.
גבעת הראדאר נמצאת בתחומי הר אדר, התנחלות ומועצה מקומית במסגרת מחוז יהודה ושומרון.
הגבעה נישאת לגובה 880 מ' מעל פני הים.
עוברת בה דרך ממעלה-החמישה מזרחה, אל הכפר בדו ואל נבי סמואל.
שם האתר, ח'רבת ניג'ם, נקרא כך בגלל גובהו.
האתר נחשף בחודשים מאי-יולי 1991, במסגרת תוכנית פיתוח ליישוב הר אדר בחפירות הצלה של קמ"ט לארכאולוגיה ביהודה ושומרון בניהולו של מיכאל דדון.
האתר נמצא על שלוחה המשתפלת מערבה בין שני יובליו של נחל כפירה.
בח'רבת ניג'ם נחשף מכלול בנייה רחב ממדים, שבו זוהו שתי שכבות.
השכבה הקדומה באתר היא בית חצר מהתקופה הפרסית, שנעשה בו שימוש גם בתקופה ההלניסטית הקדומה.
אופיו המבוצר של המבנה משתקף בתוכניתו האוטונומית, בקירות החיצוניים האיתנים, בשער היחיד שבמזרח ובצורתו- כניסה עקיפה אל החצר הפנימית דרך שני חדרים התואמת את תהליך ההתפתחות שניכר בחלק ממבנים אלה.
דומה, שהם שרתו בתקופה הפרסית חילות מצב.
מיקומו של האתר סמוך לדרך עתיקה בשם אֶ-נַּבִּי צַמְוִיל, בו נחשפה שכבת יישוב מן התקופות הפרסית וההלניסטית (ייתכן וזהו מרכז מינהל גדול).
סמל פחוות יהודה, עשוי להעיד על השתלבותו של האתר בהר אדר במערך היישובים שעל גבול פחוות יהודה.
בתקופה העות'מאנית שימש המבנה כחאן על אם הדרך ובו חצר קדמית, אורוות סוסים, כבשנים ותנורים תעשייתיים גדולים ששימשו לעבודות מתכת אולי לעשיית פרסות.
השכבה העתיקה בח'רבת ניג'ם מיוחסת לתקופה הפרסית, בה הוקם מבנה ביצורי, ככל הנראה מצודה שניצבה לאורך גבולה הצפוני של יהודה.
פתח הכניסה (ברוחב 2.2 מ') נקבע במזרח; הכניסה הייתה עקיפה, העוברת דרך שני חדרים אל החצר המרכזית.
בתקופה ההלניסטית, שימש המבנה כבית חווה ולא עבר שינוי מהותי אבל כן ניתן לראות חריתות בדגמי אידרה על גבי קירות שהוחלקו באמצעות טיח, האופייניות לתקופה ההלניסטית.
מכוש – יצוק מברזל בשני קצותיו מעוצב להב: האחד קצר, ורוחבו 4 ס"מ, והשני עבה באמצעו ודק בקצהו.
קוטרו הפנימי של בית הידית הוא 3.5 ס"מ.
כלים דומים נתגלו באתרים משלהי התקופה הפרסית ומראשית התקופה ההלניסטית.
טבעת חותם – עשויה ברונזה הנושאת תיאור פולחן: שתי דמויות וביניהן מזבח.
הדמות שמימין יושבת על כס וידיה מושטות אל המזבח; לראשה כובע.
הדמות השנייה נושאת את ידיה לתפילה.
המזבח הוא כן, לו בסיס רחב, ומעליו נישאות להבות בדגם סכמטי.
המזבח מוגדל וממלא את מרבית החלל של החותם.
טבעות החותם סגלגל, עשויות ביציקה אחת, מקורן בעולם ההלניסטי של המאות החמישית־הרביעית לפנה"ס.
כלי החרס שנמצאו באתר כוללים מספר מוגבל של טיפוסים השכיחים באזור ההר לאורך התקופות הפרסית- הלניסטית:
קדרות – מן התקופה הפרסית, נמצאו שני טיפוסים.
סירי בישול – שייכים לשני טיפוסים שחלקם ממשיכים מסורות מקומיות.
קנקנים – שפתם רבועה או מעובה ומזווה כלפי חוץ.
שפה זו התפתחה מהשפה הקדומה, העבה והמתעגלת כלפי פנים; גם צוואר
הכלי עבר תהליך דומה: תחילה הצוואר והשפה נוטים פנימה ולאחר מכן הם זקופים וישרים.
כלים אלה אופייניים לתקופה הפרסית ולראשית התקופה ההלניסטית.
פכים – משקפים את המעבר מן התקופה הפרסית לתקופה ההלניסטית שפת הכלי מתפתחת בדומה לשפות הקנקנים, מפשוטה ומתעגלת כלפי חוץ לשפה פשוטה או מעובה ומזווה כלפי חוץ.
הפכים נתגלו ליד צפחת וטבעת החותם.
פכית – עשויה באבניים, אופיינית לתקופה ההלניסטית.
נמצאו גם צפחת ונרות השייכים לתקופה ההלניסטית.
מטבע טטרדרכמה מימיו של פיליפוס השלישי נתגלה על רצפת השכבה הפרסית-הלניסטית, נטבע סמוך לשנת 317 לפנה"ס.
תיאור המטבע: פנים: ראש היראקלס הצעיר הפונה לימין ועוטה עור אריה; גב: זאוס יושב על כיסא ופונה לשמאל.
בידו הימנית עיט, ובשמאלית שרביט.
משמאל: חרטום אנייה, מסביב חרוטה כתובת ביוונית.
המטבע עשוי כסף, 17.5 גרם.
המבנה הפרסי-הלניסטי ניטש במחצית הראשונה של המאה השנייה לפנה"ס.
בתקופה העות'מאנית, חזר המבנה הקדום לשימוש.
הוא הורחב והשתכלל, החלוקה הפנימית השתנתה ושטחו הורחב לכדי 1,200 מ"ר על ידי הוספת מבני שירות ותעשייה.
תוספות ושינויים אלה, בעיקר חלוקתם של חדרי המבנה לשניים או שלושה חדרים קטנים, מחזקים את ההנחה כי המבנה שימש בתקופה העות'מאנית כחאן, על הדרך שבין אזור אֶ-נַּבִּי צַמְוִיל - לאזור אבו גוש.
ברוב החדרים נמצאו מעין טאבונים ששימשו כמתקני חימום לעוברי אורח.
בחזית המבנה השתרעה חצר גדולה, מוקפת גדר אבן.
האגף הדרומי (2.6 × 12.0 מ') נחלק לשני טורים חדרים, ששימשו כנראה כמחסנים.
מדרום לאגף זה נחשף חדר מוארך בו הותקנה גת גדולה בעלת שני משטחי דריכה, המתנקזים אל בור איסוף.
הרחבת המבנה בתקופה העות'מאנית תוספת החדרים, ושינוי בחלוקה הפנימית השפיעה באופן ישיר על כמות הממצאים הארכאולוגיים שנמצאו בשטח מתקופה זו.
בחצר המבנה נמצא כבשן ששימש להתכת מתכות, דפנותיו עשוית מטיט שהשתמרו; (בפינתו הדרום-מזרחית של הכבשן קרוע פתח למפוח).
הכבשן נתון בתוך מבנה סגלגל, התחום בקיר אבן, שהשתמר לגובה נדבך אחד.
במרכז הכבשן שרדה אבן המשוקעת בבור חצוב, ששימשה כבסיס לעמוד תמך לתקרת הכבשן.
מטבעות עות'מאניות: על רצפת השכבה המאוחרת נמצאו שני מטבעות מנוקבות, עובדה המעידה כי המטבע שימש, כנראה בתכשיט בשימוש משני.
המטבע מתוארך לתקופת מחמוד הראשון (1730).
פנים: טוגרה; גב: כתובת בערבית שתרגומה "נטבע בקונסטנטינה בשנת 1143"; כסף אקצ'ה.
ח'רבת סמארה הוא אתר ארכאולוגי המצוי בשוליו המערביים של השומרון, 9 ק"מ מזרחית לטייבה, מדרום מערב ובסמוך ליישוב עינב.
באתר התקיים יישוב שומרוני מהמאה ה-4 לספירה שישב על שרידי יישוב מהתקופה הרומית.
האתר נסקר לראשונה על ידי הקרן לחקר ארץ ישראל בסוף המאה ה-19, וזוהה אז, בטעות, ככנסייה.
בחפירותיו של ידי יצחק מגן בשנים 1991–1992, זוהה המבנה שבשוליו המזרחיים של האתר כבית כנסת שומרוני מפואר.
בנוסף נמצאו באתר בור מים ומקווה, שער בעל קשת, מערות קבורה ומבני ציבור.
מידותיו הפנימיות של בית הכנסת הן 15 מטרים אורך ו-8.4 מטרים רוחב ושטחו 126 מ"ר.
הוא מבנה מפואר שנבנה בכיוון מזרח-מערב, ופונה לכיוון הר גריזים.
למבנה חמישה חלקים: אולם מרכזי שהיה מכוסה פסיפס, נארטקס, אטריום מעוגל, חצר בצפונו וחדרים בדרום ובמזרח.
האולם מוקף בשתי שורות של ספסלי ישיבה.
שני עמודים עומדים על תילם בכניסה למבנה.
בבית הכנסת נמצא פסיפס מן האיכותיים ביותר שהתגלו בארץ ישראל.
פסיפס האולם המרכזי של בית הכנסת מתוארך למאה הרביעית לספירה.
צבעי אבני הפסיפס הם לבן, שחור, אפור, אדום, ארגמן, ורוד, חום, כתום, חרדל, צהוב, תכלת, טורקיז (זכוכית?), אפור-ירקרק ובז'.
צפיפותן הנדירה של האבנים מפסיפס סמארה העומדת על 400 אבנים בדצמ"ר, היא מן הגבוהות מבין פסיפסי ארץ ישראל, ומדרגת את הפסיפס בין הפסיפסים האיכותיים ביותר שנוצרו בארץ ישראל בתקופה הביזנטית.
שטיח האולם המרכזי של בית הכנסת מחולק לשני פנלים רבועים המוקפים במסגרות של מדליונים מעלי קוציץ.
מדליוני הקוציץ מאוכלסים בעיצובים של גידולים חקלאיים, כלים וחפצים.
עיצוב הפריטים הוא ייחודי נטורליסטי ומדויק מאוד.
בשורה הצפונית עוטרו ענף נושא שקדים, אלומות חיטה, שריגי גפן המודלים על חצובה, ענף נושא רימונים, ענפי זית, פגות שקמה על ענף, כד המוזג יין אדום אל צלוחית וענפים נושאי ורדים אדומים סביבו.
בשורת המדליונים האמצעית שבין שני השטיחים עוצבו מכבד תמרים, עצי תמר ומגל לגדיד.
במדליונים שבשורה הדרומית עוצבו ענף נושא משמשים, ענף נושא אפרסקים וענף של אורן הצנובר הנושא אצטרובלים.
לצורכי שימור והצגה לקהל, נלקח הפסיפס מאתרו והוא מוצג כיום במוזיאון השומרוני הטוב.
ח'רבת כְּוֵיזִבָּה היא חורבה ארכאולוגית במזרח הרי יהודה, דרום-מזרחית לגוש עציון.
החורבה נמצאת כ-2 ק"מ דרומית מזרחית לכפר אל-ערוב, על גבול מדבר יהודה, וכן 5 ק"מ מזרחית להתנחלות כרמי צור.
היא שוכנת על מורדות גבעה, ברום של כ-860 מטרים מעל פני הים.
בחורבה נתגלו חרסים מהתקופות הרומית והביזנטית.
בנוסף, במקום מספר שרידי מבנים, המשולבים בתוך טרסות חקלאיות, וביניהם נתגלו חרסים מימי הביניים.
למרגלות החורבה מספר מעיינות, שלאורכם שרידי בריכות קדומות.
מעיינות אלו מהווים מקור המים הראשי לאמת הערוב, אשר סיפקה יחד עם אמת הביאר את המים לאמת המים הרומית לירושלים.
בספר דברי הימים נזכרים ברשימת בני שבט יהודה .
יש סבורים שח'רבת כויזבה משמרת שם יהודי קדום – כפר כוסבה, שהיה מקומו של שמעון בן כוסבה ("בר כוכבא"), ויש המזהים אותו עם "בִקְעַת בֵּית כּוּזֵבָא", שמוזכר במדרש תנחומא.
בשנת 2009, התראיינו כמה מיוצאי החורבה בכתבה על צבי מסיני וטענו כי הם ממוצא יהודי.
ח'רבת סריסיה היא חורבה ארכאולוגית במערב השומרון.
החורבה נמצאת על גבעה בסמוך מצפון לכביש 5, כקילומטר ממערב ליישוב אלקנה, וכוללת שרידי מבנים ובורות מהתקופה הרומית.
הזיהוי המקובל לחורבה הוא עם היישוב המופיע באונומסטיקון של אוסביוס, מתחילת המאה ה-4 לספירה, בשם BethSarisa ("בית שרישה" או "בית סריסה"), הנזכר באזור שבו נמצאת החורבה.
בסמוך לחורבה עובר מסלול הטיולים שביל שער השומרון, המתחיל ביישוב שערי תקווה.
ח'רבת חרד'אן היא חורבה ארכאולוגית הנמצאת כקילומטר וחצי ממזרח לתחום השיפוט של ירושלים, וכשניים וחצי ק"מ דרומית לאבו דיס.
החורבה נמצאת על גבעה תלולה ברום 609 מטר מעל פני הים, מעל נקודת העיקול של נחל קדרון מכיוון דרום לכיוון מזרח.
החורבה מזוהה כיום עם אתר הנזכר במשנה בהקשר למצוות השלכת השעיר לעזאזל.
השם "בית חדודו" מופיע בנוסחים שונים בדפוסים השונים של המשנה והתלמוד, וכך גם מופיעות הגרסאות "בית חרורו" ואף "בית חורון".
מיקום זה, בו מגיע השעיר למדבר, שאז הכהן הגדול יכול להמשיך את עבודתו, מתאים לנתוניה של ח'רבת חרד'אן.
זאת, מכיוון שמרחקה מירושלים הקדומה הוא כ-5 ק"מ, השווים לשלושה מיל רומיים, ומכיוון שבמיקומה מתחיל מדבר יהודה.
חיזוק לכך שהשם המקורי שבמשנה היה בית חרודן, וכי המדובר באתר זה, נמצא לדעת החוקרים באזכורו של השם "חרודן" בשטר כתובה עתיק שנתגלה במדבר יהודה.
ח'רבת עין דאב היא אתר ארכאולוגי בשפלת יהודה, השוכן על גבעה ברום של כ־430 מטרים מעל פני הים.
החורבה שוכנת בשיפולים הדרום מזרחיים של עמק האלה, ולמרגלותיה מדרום עובר אפיק נחל תלול, המתחבר לנחל האלה.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן הזכיר את החורבה במסעו באזור בשנות השישים של המאה ה־19, וציין כי בחורבה שרידי בתים מעטים, וכי שמה נמסר לו גם בצורה ענדאב.
באונומסטיקון של אוסביוס מתחילת המאה הרביעית לספירה הנוצרית מצוין יישוב בשם Enadab במיל העשירי מבית גוברין לכיוון ירושלים.
מרחקה של החורבה מבית גוברין הוא כ־12 ק"מ בקו אווירי.
החורבה שוכנת כשניים וחצי קילומטרים מדרום־מזרח לחורבת עדולם וכשני קילומטרים מצפון־מזרח לחורבת קעילה.
ח'רטום היא אחת מ־18 המדינות האדמיניסטרטיביות של סודאן.
אומנם שטחה של המדינה הוא הקטן ביותר מבין המדינות, אך מספר תושביה הוא הגדול ביותר (למעלה מ־7.6 מיליון תושבים בשנת 2017).
בשטח המדינה נמצאת העיר הגדולה ביותר בסודאן – אומדורמאן – והעיר הבירה שלה – ח'רטום – שעל שמה קרויה המדינה.
בשל כך שוכנים בעיר הבירה משרדים רבים (ממשלתיים ולא ממשלתיים), מוסדות תרבות ונמל התעופה הראשי של סודאן – נמל התעופה הבין-לאומי ח'רטום.
המדינה ממוקמת בלב סודאן, במפגש בין הנילוס הלבן לנילוס הכחול, שם שני הנהרות יחד מתלכדים לנהר אחד – נהר הנילוס.
ח'רטום גובלת בצפון קורדופן ממערב, נהר א-ניל מצפון, קסלה ממזרח, ובמדינות אל-ג'זירה והנילוס הלבן מדרום.
79% מתושבי המדינה מתגוררים בערים.
רוב אוכלוסייתה מועסקת במגזר הציבורי, בבנקאות ובסחר ורוב האוכלוסייה הכפרית עובדת בחקלאות ומספקת מזון לערים הגדולות.
ח'רבת סָאפָא הוא כפר פלסטיני קטן בנפת חברון, 12 ק"מ צפונית־מערבית לחברון.
בכפר ובסביבתו מספר מעיינות, כמו עין אל-מסייה, עין ג'ינן, עין ח'לת אל-פורן, המשמשים לשתייה ולהשקיית גידולים חקלאיים.
(*) נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
ב-1883 תיאר סקר ארץ ישראל המערבית את הכפר כ"כפר קטן, עם באר מצפון, על המדרון המערבי ממש מתחת לקו פרשת המים."
ח'רסא הוא כפר פלסטיני הממוקם שבעה ק"מ דרומית־מערבית לחברון.
הכפר נמצא בדרום הר חברון ובנפת חברון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית הכפר כ־4,543 תושבים.
לפי המזרחן אנגלי אדוארד הנרי פאלמר שם הכפר הוא "חורבת כורזה", וכורזה פירושו איצטרובלי אורנים.
ב-1883, "סקר ארץ ישראל המערבית" תיאר את המקום כ"חומות, מערות, באר, ומבנה קמור, שכנראה הוא בור מים.
בנוסף היו כמה בורות ומקום מקודש.
חלק מהחורבות נראו מודרניות יחסית, וכמה עתיקות יותר."
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, ח'רסא נמצאת תחת שלטון ישראלי.
בהסכם אוסלו ב' סווג השטח הבנוי של הכפר כשטח A ו-60% מהקרקעות החקלאיות שלו כשטח B או כשטח C.
בצמוד לכפר ממערב ומצפון נמצאת שמורת הטבע "יער כרזה", של חורש ים תיכוני ויער אורנים מנדטורי נטוע (החורשה הטבעית הדרומית ביותר בארץ ישראל).
השמורה משתרעת ברכס טרשי בין ואדי כרמה ובין ואדי עלקה, שפסגותיו בגובה של 777 מטר מעל פני הים, וכן ברכס שממערב לואדי עלקה, עד "ח'רבת אל-חדב" במערב בגובה של 800 מטר.
בחלקה המערבי של השמורה עובר ואדי אל-עלקה, אחד מיובליו של נחל חברון, ובו נמצאות שתי בארות, "ביר אל-עלקה אל-פווקני" ו"ביר אל-עלקה א-תחתני" שמזוהות עם המעיינות גולות עילית וגולות תחתית שנזכרים בספר יהושע וספר שופטים.
ח'רבת קֶיס הוא כפר פלסטיני, הממוקם ברשות הפלסטינית, בנפת סלפית, שבמרכז השומרון, כשני ק"מ מדרום לסלפית, כשני ק"מ מצפון לעארורה ומזארע א-נובאני, בגובה של כ-400 מ' מעל פני הים.
בשנת 2012, החליטה הרשות הפלסטינית לספח את הכפר לעיירה סלפית והוא מקבל ממנה את כל השירותים המוניציפליים.
במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה בח'רבת קיס אוכלוסייה של 94 מוסלמים.
בסקר שערך המנדט, בשנת 1945 גרו בכפר 170 איש, מוסלמים,
במפקד שערכו הירדנים בשנת 1961, נמצא שבכפר התגוררו 209 נפש.
בסקר שערך המנדט, בשנת 1945 גרו בכפר 170 איש, מוסלמים, שטח הקרקע הכולל היה 3,388 דונם, שמתוכם הוקצו לחקלאות 2,052 ו- 8 דונם סווגו כשטח בנוי.
קדוש סופי שחי כאן לפני מאות שנים.
ייתכן שעל שמו היה הכפר.
בית בד עתיק הנקרא: חאט אל-בד (ערבית: حائط البد), הממוקם בעיר העתיקה של הכפר.
מבנה קדום, במרכז הכפר, הנקרא "בית ההארחה" (ערבית: المضافة תעתיק: אל-מד'אפה) שימש בעבר לקבלת אורחים.
שוקם בשנת 2002 בתמיכת מוסדות בינ-לאומים.
ח'רבת זנוטה הוא כפר פלסטיני בנפת חברון.
הממוקם 20 ק"מ דרומית לחברון.
בשנת 1809 תיאר אולריך יאספר זֶטצן את זנוטה כמקום המיושב האחרון מדרום לחברון, זטצן מצא כי במקום התגוררו מספר משפחות במרתפים ובמערות בין חורבות בתים ומבנה שלם אחד שכונה מסגד למרות ששימש ללינת אורחים.
האתר תועד כבר במאה ה-19 על ידי קונדר במהלך שליטת העות'מאנים ומתועד גם בארכיוני הסקר של ישראל, יהודה ושומרון.
האתר נסקר על ידי משה כוכבי בסקר החירום תשכ"ח (1968 "ע,) ש.
גוטמן בסקר המשלים בשנת 1969, כמו גם בידי אבי עופר בסקר הר – יהודה.
בסקר החירום מתואר האתר כחורבה ובה שרידי מבנים, בהם בולט מבנה מודרני של אורווה בצפון האתר, מבנה מאבנים מזוייזות במרכז החורבה, ומבנה מאבנים מזוייזות, עם קירוי קשתות וחרכי ירי, בדרום החורבה.
בנוסף תועדו מערות וגדרות ששימשו כבר בתקופת הסקר וכנראה גם הרבה לפני כן, כמכלאות צאן.
ממצא החרסים מעיד על יישוב קיים מתקופת הברזל – מאה 7 – 8 לפנה"ס ושל יישוב מהתקופה הביזנטית באופן רציף עד היום.
בתקופה הביזנטית האתר מגיע לשיאו כאשר הוא מקיף שטח של כ-35 דונם מיושבים, הפזורים על שטח נרחב יותר של כ-50 דונם.
בימי הביניים והתקופה העות'מאנית הצטמצם השטח ונראה כי האתר לבש את אופיו כפי שנתגלה לסוקרים המודרניים, מכוכבי (1968) ועד אל אבי עופר (1982): יישוב של רועים ופלאחים המתגוררים בשרידי המבנים הקדומים ומערות המגורים שלידם.
מבני הכפר, כמו ברוב הכפרים הפלסטינים בשטח C, נבנו במהלך השנים ללא תוכנית מתאר מסודרת.
בנימוק זה הוציא המנהל האזרחי צווי הריסה לכל המבנים בכפר, בהם גם אוהלים, דירים, סוכות, בתי שימוש ובורות מים.
בנובמבר 2007 הגישו התושבים הפלסטינים עתירה לבג"ץ במטרה למנוע את הריסת המבנים שבשטח האתר הארכאולוגי.
במרץ 2008 הורה בג"ץ על הקפאת צווי ההריסה עד להכרעה בעתירה, בתנאי שהמשך הבנייה במקום תוקפא.
למרות זאת, המשיכו תושבי המקום בבנייה.
בספטמבר 2017, הודיעה המדינה כי צווי ההריסה לא יאכפו עד שימוצו הניסיונות להסדרת המאחז, ובכפוף לכך שלא תורחב הבנייה במקום.
אולם גם לאחר מחיקת העתירה, נמשכה הבנייה בכפר, ובכלל זה הוקם בית ספר במקום.
בדצמבר 2018 עתרה תנועת רגבים לבית המשפט המחוזי בדרישה להריסת מבנה בית הספר.
אולם בפועל הדרישה לא נאכפה.
לטענת עמותת רגבים, הבנייה בכפר גרמה נזק לאתר הארכאולוגי.
בין השאר, נסללו דרכים על ידי כלים כבדים, האתר כוסה בפסולת ועתיקות נשדדו מפני השטח ומחללים תת-קרקעיים.
בחלק מהמבנים החדשים נעשה שימוש באבני בניין עתיקות שנלקחו מהשרידים הארכאולוגיים.
על פי ד"ר דביר רביב מהמחלקה לארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, הבנייה הבלתי חוקית גרמה לנזק בלתי הפיך לאתר הארכאולוגי במקום.
גירוש התושבים והריסת בתי הכפר
ח'רבת זנוטה נמצאת בקרבת הקו הירוק, בסמיכות ליישובים דאהרייה מצפון-מערב וח'רבת שוויקה מצפון-מערב, כמו גם שתי התנחלויות, טנא עומרים ממערב ושמעה ממזרח.
אזור התעשייה מיתרים ממוקם ממזרח לכפר.
בשנת 2013 התגוררו בכפר 130 תושבים.
ארבע המשפחות העיקריות הן א-סאמאמה, אל-תל, אל-בטאט ואל-קייסיה.
במשך שנים רבות לא היו בכפר בתי ספר, מתקני בריאות או בתי מרקחת, והתושבים נוהגים לנסוע 10 ק"מ עד דאהרייה כדי להשיג שירותים אלה.
החקלאות היא הפעילות הכלכלית העיקרית, המעסיקה את מרבית תושבי הכפר.
השטח הכפר הכולל הוא כ-12,000 דונם, מתוכם כ-3,000 מעובדים, לרוב בגידולי שדה.
משנת 2015 הרשויות הישראליות לוחצות על התושבים לעזוב.
בנובמבר 2023 נטשו התושבים את המקום בעקבות תקיפות אלימות חוזרות מצד יושבי המאחזים בסביבתם.
בתחילת דצמבר 2023 נכנסו אזרחים ישראלים שהגיעו מכיוון המאחז חוות מיתרים, והרסו בעזרת דחפור עשרה מבנים בכפר, ואת בית הספר המקומי.
בימים שלאחר מכן שבו לכפר והרסו מבנים נוספים.
תושבי הכפר הורשו לשוב לחורבות הכפר, אך המנהל האזרחי אוסר עליהם לשקם את בתיהם ההרוסים.
בין היתר נדחתה בקשת התושבים למתוח יריעת בד במקום הגגות שנהרסו, כדי לגונן מהשמש.
בפברואר 2024 הטילה ארצות הברית עיצומים על ינון לוי, מתנחל שארגן תקיפות נגד תושבי המקום.
ביולי 2024 הצהירה המדינה בפני בית המשפט כי תאפשר לתושבים לשוב לכפר.
באוגוסט 2024 שבו התושבים ליישוב בעקבות פסיקת בג"ץ שחייבה את צה"ל והמשטרה להגן עליהם מאלימות מתנחלים.
באוקטובר 2024 דווח כי הכפר הרוס ונטוש.
בית הספר בכפר שרוף בחלקו, חלונותיו מנופצים והקירות מרוססים גרפיטי בעברית.
הבתים הופשטו מכל חפציהם, קירותיהם שבורים וגגותיהם שרופים.
מספר תושבים ניסו לשוב לכפר ולשקם את ההריסות, אך חיילי צה"ל ותושבים אלימים מההתנחלויות הסמוכות מנעו זאת מהם.
לאור אי-יכולת התושבים לחזור לכפרם על אף שכך הובטח להם בבית המשפט, הוגשה תביעה לבג"ץ בגין בזיון בית המשפט, ובפברואר 2025 הורה בג"ץ למדינה לאפשר לתושבים לחזור לכפר, לשקם מבנים שנהרסו ולדאוג להרחקת מתנחלים מהכפר ומאדמותיו "באופן מתמשך ובשקידה הראויה".
ח'רבת סעסע היה כפר ערבי, ששכן בקצה הדרומי של הגליל התחתון המערבי, מדרום לשפרעם.
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה חווה חקלאית שהייתה מיושבת ברציפות החל מהתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
בחפירות ובסקרים שנערכו במקום התגלו שרידי מבנים מהתקופות הפרסית, ההלניסטית, הרומית והביזנטית, מחצבות מהתקופה ההלניסטית, מערת קבורה מהתקופה הרומית, מדרגות עיבוד מהתקופה הביזנטית וחרסים מהתקופות האסלאמית המאוחרת והעות'מאנית.
בשנים 2013–2014 נערכו מספר חפירות בדיקה והצלה, בעקבות סלילת המשך כביש 6 צפונה וסלילת מפגשו עם כביש 70, בהם התגלו שרידי בנייה מהתקופה ההלניסטית, שרידי מבנה ובית יוצר משלהי התקופה הרומית בארץ ישראל ומדרגות עיבוד שנבנו ב.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר עם 6 בתים בסנג'ק שכם.
תושבי הכפר היו אריסים שעיבדו את הקרקע באזור עבור בעלי האדמות משפרעם.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1870.
במפקד האוכלוסין של 1931, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, נחשב הכפר חלק משפרעם.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 130 מוסלמים.
לאחר כיבושו הרסו כוחות צה"ל את מבני הכפר פרט למבנה בית המוכתר.
ח'רבת עטרוז היא אתר ארכאולוגי במחוז מידבא, בירדן.
האתר היה מיושב בתקופות הברזל, התקופה ההלניסטית, התקופה הרומית והתקופה המוסלמית.
באתר התגלה מקדש מואבי המתוארך לאמצע ה-9 עד תחילת המאה ה-8 לפני הספירה, הקשור בטקסט המופיע במצבת מישע ולכיבוש המואבי של עטרות מידי שבט גד.
חירבת עטרוז ממוקמת במישור דיבאן, על רכס ג'בל חמידה, בין נהרות זרקא מיין וסייל אל-הידאן, כעשרה ק"מ מאתר ליב (אתר ארכאולוגי) ושלושה ק"מ ממכוור, אתר מהתקופה ההלניסטית והרומית.
באתר נמצאו 12 שכבות ישוב, שכל אחת מהן מייצגת שלב בהיסטוריה של היישוב.
התקופה העיקרית ביישוב האתר היא בתקופת הברזל.
האתר ננטש בתקופה הפרסית ויושב מחדש בשלהי התקופה ההלניסטית ובתקופה הרומית הקדומה.
בתקופות הרומית והביזנטית האתר ננטש שוב וייושב מחדש בתקופה האיסלאמית הקדומה והתיכונה.
בתקופת הברזל, האתר היה מרכז קהילתי ופולחן חשוב.
מלבד חקלאות, באתר פעלו ענפים כמו מתכת, אריגה וייצור טקסטיל.
נלסון גליק היה החוקר המערבי הראשון שתיעד את האתר בשנת 1937. האתר נסקר בצורה מדעית בשנת 1998, ומשנת 2000 נערכו באתר מספר עונות חפירה.
בחפירות נתגלה כי היישוב הקדום ביותר נבנה על ידי ישות מדינית ונחרב באירוע אלים.
היישוב התקיים במשך מאה שנה או פחות, ונמשך מתקופת הברזל I המאוחרת ועד לתקופת הברזל IIA הקדומה.
לאחר החורבן בין סוף המאה ה-10 לתחילת המאה ה-9 לפנה"ס, נבנה בראש הגבעה מקדש גדול שהתקיים לתקופה קצרה ונעשו שינויים בתוכניתו.
הממצאים הפולחניים מהמקדש מזכירים את הממצאים מתל דן ומתל מגידו.
המקדש נהרס אך האתר יושב מחדש והתקיים לאורך תקופה ארוכה בין הברזל IIA המאוחרת לבין הברזל IIB, כאשר חורבות המקדש עדיין שימשו לפעילות פולחנית.
ביישוב זה נמצאו אמות מים, מתקני אחסון ושרידי מטבח המעידים על פעילות חקלאית.
האתר ננטש לאחר תקופת הברזל IIB ולא אותרו בו שרידים ארכיטקטוניים מההתקופה הפרסית.
האתר מזוהה עם היישוב "עטרות" המוזכר בתנ"ך בספר דברים ומחוץ לתנ"ך ובמצבת מישע שנמצאה בעיר דיבון הסמוכה.
המקרא מתאר את עטרות כעיר שהוקמה על ידי בני שבט גד יחד עם דיבון וערוער.
העיר מוזכרת בהקשר עם חשבון והר נבו, גם הם באזור עבר הירדן.
על פי ספר מלכים בתקופת שלטון בית עמרי על ממלכת ישראל הייתה ממלכת מואב תחת שלטון חסות ושילמה למלכי ישראל מיסים בצאן וצמר.
מצבת מישע שנכתבה בשפה המואבית המתוארכת לשנת 840 לפנה"ס בקירוב מתארת את הדיכוי הארוך של מואב בידי מלכי ישראל.
מישע מרד ככל הנראה בימי מלכותו של יורם, שצבאו היה עסוק במלחמה עם ארם דמשק.
מישע מספר שאיש גד יושב בארץ עטרות מעולם, ושמלך ישראל בנה לגד את העיר עטרות.
לאחר שמישע כבש את העיר, הוא הרג את כל תושביה, שאותם הקריב לאל כמוש ולמואב.
הוא תפס בשבי את אראל דודה (גיבור ממלכת יהודה (בית דוד)?), ויישב במקום את אנשי "שרן" ו"מחרת", שאינם מוכרים ממקורות אחרים.
האתר יושב מחדש בתקופה ההלניסטית כיישוב כפרי שנשען על הכלכלה החקלאית המבוססת על יבול, יין ושמן.
כפר זה השתמש בחלקים מהמקדש לפעילות פולחן וחלקים אחרים לדיור.
יישוב זה התקיים עד לתקופה הרומית הקדומה ועמד נטוש לאורך התקופות הרומית המאוחרת והביזנטית.
במקביל התקיים יישוב גדול במכוור הנמצאת מערבה.
האתר יושב מחדש בתקופה האסלאמית הקדומה ובתקופה האיסלאמית התיכונה, והיה לכפר משגשג שהתבסס על חורבות היישוב הקודם גם על שרידי המקדש.
ח'רקובצ'נקה , הוא רכב שטח, שיועד לאנטארקטיקה.
יוצר בין השנים 1957–1958 בברית המועצות.
תוכנן ונבנה במפעל הנדסת התחבורה בחרקוב, ומאוחר יותר יוצר על ידי מפעל מאלישב.
מבוסס על פלטפורמת הטרקטור AT-T (שתבססה על טנק T-54).
בדצמבר 1959 שניים מהם ("21" ו-"23") הגיעו לאנטארקטיקה ולקוטב הדרומי הגאוגרפי.
ברכב השלג המאסיבי היה מטבח קטן, שירותים, תנור ושמונה מיטות.
במשלחת הרוסית ה-39 לאנטארקטיקה ה-Vityaz DT-30Ps החליפו את החרקובצ'נקות.
והם הוחלפו מאוחר יותר על ידי 300 כלי שלג מסוג PistenBully.
בשנת 1958 נבנו שלוש חרקובצ'נקות ונשלחו לאנטארקטיקה.
הם עברו מחוף האוקיינוס לתחנת ווסטוק הסובייטית בפברואר 1959. שניים מהם, ו-AT-T שלישי, יצאו מתחנת ווסטוק לקוטב הדרומי בתחילת דצמבר 1959, והגיעו לנקודה ב-26 בדצמבר 1959. הרוסים הפתיעו את הצוות האמריקני שהוטסו לתחנת אמונדסן – סקוט בקיץ הקודם.
בעשרות השנים שלאחר מכן נערכו בעזרת החרקובצ'נקה משלחות מחקר לתוך אנטארקטיקה.
בשנים 1974–1975 תוכנן ונבנה הדור השני של החרקובצ'נקה.
השוני המרכזי היה החזרת המנוע לקדמת הרכב והגישה אליו הייתה מבחוץ, נוסף גנרטור חדש לחשמל וחימום בשעה שהמנוע הראשי לא עבד.
שלוש חרקובצ'נקות מדור שני ירדו מפס הייצור בסתיו 1975.
דור שלישי פוטנציאלי שהתבסס על ה-MT-T תוכנן בשנות ה-80, אך נעצר מספר פעמים מסיבות תקציביות.
פירוק ברית המועצות, הותיר את החרקובצ'אנקה ככלי התחבורה העיקרי באנטארקטיקה עד שנת 2010.
בדומה לקרוזר השלג האנטארטי, המנוע היה חלק ממרחב המחיה ואפשר טיפול מבלי להיחשף לקור החיצוני.
כתוצאה מכך, רעש המנוע מנע שינה מהצוות ומרחב המחיה כוסה בפיח ריחות מאדי הפליטה.
הרכבה: חרקוב (מפעל להנדסת תחבורה בחרקוב), אוקראינה.
גלגלים: 7 בכל צד עם גלגל שיניים ובטלה
מקסימום שיפוע: שיפוע של 30 מעלות
ח'רבת כרמה הוא כפר פלסטיני, הממוקם כתשעה קילומטרים דרומית-מערבית לחברון.
הכפר ממוקם בנפת חברון שבחלק הדרומי של יהודה ושומרון.
ב-1883 מפת הקרן לחקר ארץ ישראל מצאה עקבות של שרידים, מה שהם כינו "Traces of ruins".
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בכפר הייתה אוכלוסייה של 1,386 אנשים בשנת 2007.
Tarfein) היא אתר ארכאולוגי בנפת נפת רמאללה סמוך לכפר ביר זית, ומדרום לכפר עטארה.
האתר מזוהה עם כפר טרפון התלמודי ומתעד את שרידיה של התיישבות המתוארכת לתקופת ההתנחלות, הברזל, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית ועד ימי הביניים.
לאתר נערך סקר לראשונה בשנת 1928 על ידי הארכאולוג הצרפתי פליקס מארי אבל בסקר החירום.
לאחר מכן נסקר בשנית בשנות השמונים בסקר ארץ אפרים על ידי הארכאולוג ישראל פינקלשטיין, בשלישית בשנות התשעים וברביעית בפברואר 2015 במסגרת סקר דרום השומרון החדש שנערך על ידי ד"ר דביר רביב מאוניברסיטת בר-אילן וד"ר אהרן טבגר מאוניברסיטת אריאל.
בסקרים שנערכו במקום נחשפו ממצאים שתוארכו לתקופת ההתנחלות (תקופת הברזל הראשונה), הברזל (השנייה), ההלניסטית, הרומית, הביזנטית ועד ימי הביניים.
בין הממצאים שנמצאו בסקרים שנערכו באתר נמצאו שרידי כנסייה עם רצפת פסיפס, מבנים וחרסים מתקופת הברונזה והברזל, ומהתקופה ההלניסטית והרומית, מגדלי שדה, טרסות עם אבנים, מתקן כתישה קדום, ועוד.
כמו כן, במסגרת סקר דרום השומרון התגלה נקרופוליס ובו שמונה עשרה מערות קבורה, הכוללות בור עמידה ואצטבאות, בחלקן זוהה בור ליקוט עצמות.
בשתי מערות נחצב חדר מבוא.
בשלוש מהמערות נחצבו גם כוכי קבורה האופייניים לתקופה הרומית, אולם על פי אופי החרסים בשלוש מערות נוספות תורכו גם כלל המערות ככאלו ששימשו גם בתקופה הרומית.
בעשור השלישי של המאה ה-21 בנו פלסטינים מבנים באתר הארכאולוגי באופן לא חוקי ותוך פגיעה בעתיקות האתר.
על אף היות האתר בשטח B, בנובמבר 2022 הרס המנהל האזרחי את המבנים, על פי הסכמי אוסלו לפיהם מותר לבצע אכיפה על בנייה בלתי חוקית באתר ארכאולוגי.
אולם למרות ההרס, הפלסטינים חידשו את הבנייה שלושה ימים לאחר מכן.
ההרס במקום על ידי פולשים פלסטינים נמשך גם במהלך 2025 ותועדה פגיעה בשכבות ארכאולוגיות לצורכי בנייה והחרבת קברים ושלדים.
ח'רבת זלפה היה כפר ערבי שהתקיים באדמות המישור של עתיל בקרבת קיבוץ גבעת חיים איחוד בנפת טולכרם.
הכפר נוסד במאה ה-19 בידי פלאחים מכפר האם עתיל שבהרי השומרון.
במפקד הבריטי שנערך בשנת 1922 נמנו בכפר 63 נפשות: 30 גברים ו-33 נשים, כולם מוסלמים.
במפקד שנערך ב-1931 נמנה הכפר עם אוכלוסיית עתיל ולא נמסרו נתונים נפרדים.
הכפר פונה מתושביו במהלך מלחמת העצמאות.
ח'רבת אל-מנשייה היה כפר ערבי באדמות המישור של הכפר עתיל בנפת טולכרם.
הכפר נוסד בשלהי המאה ה-19 בידי פלאחים מכפר האם עתיל שבהרי השומרון.
במפקד הבריטי שנערך בשנת 1922 נמנו בכפר 94 נפשות: 50 גברים ו-44 נשים, כולם מוסלמים.
הכפר פונה מתושביו במהלך מלחמת העצמאות ואדמותיו סופחו לקיבוץ גבעת חיים (איחוד).
מוצאם של אנשי הכפר בכפר עבסאן, ברצועת עזה.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, אוכלוסיית הכפר מנתה 94 מוסלמים, בעוד שבמפקד האוכלוסין של 1931 הכפר נספר תחת עתייל, יחד עם ג'למה וזלפה.
בסקר הכפרים של 1945, אוכלוסייתה מנתה 260 מוסלמים, עם סך של 16,770 דונם של אדמה.
מתוך זה, ערבים השתמשו בדונם אחד לגידול הדרים ובננות, 12 היו מטעים ואדמות מושקות, 12,485 היו לדגנים, בעוד ש־437 דונם מתוכם סווגו כשטחים "לא ניתנים לעיבוד".
ב-12 באפריל 1948, עוד לפני שהכפר פונה, "הוועדה להתיישבויות חדשות" קבעה כי אל-מנשיה תהיה מיקומה של התיישבות יהודית חדשה.
בשנת 1992 תוארו שרידי הכפר:
ח'רבת סִלְם הוא כפר לבנוני שיעי בנפת בינת ג'בייל, במחוז נבטיה, כ-27 ק"מ דרומית לנבטיה, כ-10 ק"מ מערבית לגבול ישראל (מושב מרגליות), בגובה ממוצע של 630 מטר מעל פני הים.
היישובים השכנים הם: ממזרח – מג'דל סלם, ממערב – כפר דונין ומצפון – בורג' קלאוויה.
המילה הראשונה שבשם מלמדת על כך שהוא יושב במקום שהיה בו יישוב קודם שחרב.
אשר למילה השנייה בשם, יש כמה הסברים אפשריים:
(س.ل.م.) בערבית היות דבר שלם, ללא מום, או דופי.
שלם (س.ل.م.) בסורית פירושו "בלתי חדיר".
האל הכנעני שָׁלֶם, המוזכר בכתובות שנמצאו באוגרית.
בשנת 1875 ביקר במקום ויקטור גרן וכתב: "הגעתי לתחתיתו של ערוץ עמוק ורחב שנקרא ואדי אל-חַגִ'יר (Oued el-Hadjir).
בדיוק באמצעו של הערוץ, מתנשא מעין אי סלעי שמטפס בהדרגה מדרום לצפון.
מוארך וצר, בנוי עליו כפר בשם ח'רבת סלם, עם אוכלוסייה של 130 מתואלים." גרן מצא במקום שרידי כנסייה עתיקה, אבנים מסותתות, אגן טבילה עגול, צלבים יווניים חרוטים על משקופי דלתות, בורות מים ואבני ריחיים.
הוא העריך שכמה בתים שעדיין עומדים, הם עתיקים ונבנו לפני הגעת האסלאם לאזור.
בשנת 1881, הקרן לחקר ארץ ישראל ביקרו ביישוב וכתבו שגרים בו 200 איש וכי "מדרום לכפר יש משטח סלעי שבאמצעו עומד עמוד אחד, עמוד נוסף ושניים או שלושה בסיסי עמודים מהווים חלק מחומה במערב.
זו, כנראה, הייתה כנסייה נוצרית".
הכפר משתרע על פני שטח של 3,790 דונם.
שייח' היה מחשובי אנשי הדת בכל האזור, במאה ה-19. נולד בכפר ונפטר בכפר בשנת 1899. היה ידוע כבקי בהלכה, איש חכם, מלומד, מחולל נסים, בעל מידות טובות ועם זאת סגפן וצנוע.
את השכלתו הדתית רכש מאנשי דת באזור וכן נסע פעמיים ללמוד בנג'ף שבעיראק.
קברו ועליו כיפה לבנה נמצא בפאתי הכפר.
כארבעה קילומטרים ממזרח לכפר שוכנת עיירה בשם מג'דל סלם.
גם בכפר זה נמצאו שרידים עתיקים המצביעים על כך שבעבר ישבו בו נוצרים.
מקור המלה סלם דומה למקור המלה בכפר שבו עוסק ערך זה, ואילו המלה הראשונה – שונה.
כיום, לא ידוע על קשר מיוחד בין שני היישובים.
ח'רבת קָנָפָאר הוא כפר נוצרי בלבנון, בנפת מערב הבקאע שבמחוז אל-בקאע.
הכפר שוכן בגובה 949 מטרים מעל פני הים ליד כביש (מצפון לדרום) בעלבכ – שתורא – א-נבטיה, במרחק של כ-8 קילומטרים מערבית לג'ב ג'נין (מרכז הנפה) וכ-3 קילומטרים צפונית ל.
פירוש המילה הראשונה בערבית הוא חורבה, דבר המרמז שהיישוב הנוכחי הוקם על חורבות יישוב קדום.
מקור השם קנפאר לא ידוע.
בפי התושבים (פולקלור) זה היה שמו של שליט קדום.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 2,228 בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
לצד הרוב הנוצרי (כ-90%) מתגוררים בכפר גם מוסלמים (כ-9.9%) וכן מספר דרוזים.
במרכז הכפר, ליד בית הספר היסודי, גדל עץ אלון "זקן", שעל פי האגדה המקומית הוא "בן אלפי שנים".
כ-2 קילומטרים ממזרח לכפר נבנה יקב "שאטו קנפאר" (Château Qanafar).
ח'רבת שרטה הוא תל עתיק בצפון ישראל, מצפון-מזרח לקריית אתא, המשתרע על פני שתי גבעות.
בשנת 1965 ערכה רשות העתיקות חפירות בגבעה המערבית לקראת הקמת שכונת מגורים בקריית אתא.
באתר התגלו מערות קבורה המכילות שרידים מהתקופות הברונזה, הברזל, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית והערבית.
גבעה המזרחית טרם נחפרה, אך יש בה שרידי קיר אבן שאורכו כ-150 מטרים, שנבנה משתי שורות של אבנים גדולות, וכן חציבות בסלע ושני גתות.
ח'רבת שרטה היה האתר הראשון באזור שבו נערכה חפירה מדעית, שבה התגלתה ידית קנקן עם טביעת חותם "למלך", שעד אז סברו כי התפוצה שלו מוגבלת לדרום ישראל בלבד.
טביעות דומות התגלו בשלושה אתרים נוספים בצפון, כשהחשוב מביניהם הוא נחל תות.
ח'רבת פינאן (בהתאם לתקופה מכונה פונון, פאנו ופאינו) היא אתר ארכאולוגי בואדי פינאן, הרי אדום, ששוכן כ-100 קילומטרים דרומית לים המלח, בתחומי ירדן של היום.
האתר היה מכרה נחושת עתיק.
האתר נמצא במפגש הואדיות דאנא וע'ווייר, מקום תחילתו של ואדי פינאן, ומזוהה עם היישוב העתיק פונון, בו עבר עם ישראל בנדודיו במדבר.
האתר עצמו היה אחד ממכרות הנחושת הגדולים ביותר באימפריה הרומית.
האתר משקיף על שני הואדיות ומהווה אחד מאתרי הכרייה והמטלורגיה העתיקים, הטובים והשמורים ביותר בעולם.
סביבת ואדי פינאן הפכה יבשה יותר ויותר סביב שנת 4000 לפני הספירה, כשהיישוב שהיה במקום, פונון, התרחב אל תוך תוואי הנחל.
בתקופת הברונזה הקדומה (סביב 3,500 לפני הספירה), פותחו מערכות מתקדמות יותר של חקלאות שלחין בשל הצחיחות של האזור.
מערכות חקלאות אלו עדיין נראות לעין, כאשר עד היום השתמרו אלמנטים רבים ממערכות ההשקיה והטכניקות ששימשו באותה תקופה.
תיארוך פחמן שבוצע באתר הראה כי הייתה קיימת פעילות במקום כבר בשנת 10,900 לפני הספירה.
כריית המתכות ועיבוד המחצבים החלו להתגבר במקום בתקופת הברזל.
האתר מזוהה עם פונון, אחד המקומות בהם עברו עם ישראל בנדודיהם במדבר.
בתקופת הממלכה הנבטית, גם הפעילות החקלאית וגם ההתכה במקום השתפרו והשתכללו מאוד.
האתר גדל באופן דרסטי בפעילותו כאשר האימפריה הרומית סיפחה את הממלכה הנבטית אליה, ובתוכה את האתר, בשנת 106 לספירה.
בתקופות האלה נודע המקום כפאנו וכפאינו.
בתקופות הרומית והביזנטית, האתר היה מרכז מכלול כריית הנחושת של אזור ואדי פינאן, שהיה לאזור הכרייה הגדול ביותר בשטח שיהפוך בהמשך לישראל ולירדן.
כמו כן, התגלה במקום בית קברות הקשור לקהילת הכורים.
בבדיקת השרידים נמצא כי הכורים ספגו לגופם מתכות מהמכרות, ובהתאם דלקת פרקים חמורה הייתה שכיחה בקרב אוכלוסיית המקום.
שיטת פריסת הקברים, בשורות, דומה לשיטה הנהוגה בבתי קברות מודרניים יותר דוגמת אלה שבבאר שבע וב (עזה של היום).
סופרים נוצרים מוקדמים, כולל אוזביוס ואתנאסיוס, מתארים את פאינו כמושבת עונשין של אסירים, שבויים ועבדים, שעבדו בפרך בהפקת הנחושת.
אותם מקורות כתבו על מספר גדול של נוצרים שגורשו למקום, שם סבלו בתנאים איומים או מתו כמרטירים.
אלה כללו את , הבישוף של עזה, שראשו נערף בשנת 311 לספירה יחד עם 39 נוצרים נוספים ממצרים לאחר שהתגלו כמבוגרים מדי לעבודה במקום.
בבוכום, גרמניה, ערך את המחקר האינטנסיבי הראשון באתר בשנת 1983. חפירה זו הייתה הראשונה באתר, והראשונה לתעד מה היה שימושו.
על פי ממצאיה החקירה, תוארכו הכרייה וההיתוך במקום להתקופה הכלקוליתית (בסביבות 4500-3100 לפנה"ס).
האתר נכרה ברציפות עד סביבות שנת 400 לספירה.
עם זאת, נתונים ארכאולוגיים נוספים שנאספו במקום מראים כי היה השלב האחרון של הכרייה במקום היה הרבה אחרי, בתקופה הממלוכית, בין 1250 ל-1516 לספירה.
שרידים של מה שהיה בעבר מערכת ניהול ואגירת מים עדיין נראים לאורך הגדה הדרומית של ואדי ע'ווייר, שממול לאתר.
בין השרידים ניתן למצוא אמת מים ובריכה גדולה ושקועה.
ח'רבת כשדה היא תל המזוהה עם כפר כסדיה הנזכר בפסיפס כתובת רחוב כאחד הכפרים היהודיים ב"תחום סבסטיה" לעניין חובת קיום המצוות התלויות בארץ.
התל ממוקם מצפון למחנה פארעה, ממערב לעיר טובאס ומדרום לראס אל-אקרע.
כפר כסדיה נזכר לצד כפרים נוספים בשומרון, בהם: כפר יהודית (המזוהה עם ח'רבת יהודא הסמוכה), ציר (הכפר הסמוך ציר), שפירין (מזוהה עם ספארין), דותן (תל דות'אן), בלעם עלייתה (ח'רבת בלעמה), עננין (עאנין), יצת (יאסיד), פנטקמוותה (פנדקומיה), שילתה (סילת א-ז'אהר) ועוד.
ח'רבת תקוע הוא כפר פלסטיני בהרי יהודה שמדרום לירושלים, המשתייך לנפת בית לחם של הרשות הפלסטינית.
הכפר ממוקם בסמיכות חורבותיו של יישוב קדום המיוחס לעיר המקראית תקוע ושמו השתמר בשם הכפר.
הכפר ממוקם כ-8 ק"מ דרומית לבית לחם, בגובה של כ-740 מטר גובה פני הים, דרומית-מערבית לעיירה תוקוע.
בשנת 1977 הוקם מצפון-מזרח לח'רבת תקוע היישוב הישראלי תקוע.
מצידו הצפון-מזרחי של הכפר ניתן לראות את ים המלח ממזרח, את הרי חברון מדרום, את בית פג'אר ואת הכפרים אום סלמונה, ג'ורת א-שמעה, מראח רבאח, ח'לת אל-חדד ואל-מנשיה מצפון-מערב.
במבט צפונה ניתן לראות את הערים ירושלים ובית לחם.
מעל הכפר ישנה גבעה המתנשאת לגובה של כ-825 מטרים, ועליה נמצא תל ארכאולוגי בשם תל תקוע, המזוהה עם העיר המקראית תקוע שבנחלת יהודה.
בין משפחות הכפר: משפחות אל-זווארה, ג'יבריל, אל-שאער, סבאח, אל-בדאן, אבו מופרח, למור, סולימאן, אל-ערוג', אל-עביאת וסובאח.
ח'ירבת חודש היא אתר ארכאולוגי בדרום-מערב השומרון, בתוך בית אריה-עופרים, בסמוך לכפר הפלסטיני אל-לובן אל-גרבי.
הוא כולל שרידי יישוב מתוכנן ומבוצר מתקופת הברזל 2ב, הידוע בבתי הבד הרבים שבו.
האתר ממוקם כיום בתוך ליד הכפר.
הוא זוהה לראשונה במהלך סקר בדרום שביצע דוד איתם בשנים 1979–1980 ונחפר בתחילת שנות ה-90 בחפירת הצלה מטעם קמ"ט ארכאולוגיה, בניהולו של שמעון ריקלין.
תקופת הברזל 2ב (סוף המאות ה-9 והמאה ה-8 לפנה"ס) נחשבת לתקופה של שגשוג בממלכת ישראל הצפונית, שהסתיימה בחורבנה בשנת 720 לפנה"ס.
ח'רבת חודש ממוקמת ליד ח' בנאת בר, שהייתה ככל הנראה מרכז מלכותי אזורי של ממלכת ישראל, המזוהה עם העיר המקראית צרדה, שבשטח שבט אפרים, (במלכים א' י"א: 26-28).
שלושה אתרים תעשייתיים נוספים מתקופת הברזל השנייה קיימים בסביבתה: קלעה, ח' דיר דקלה וקורנת ביר אל-תל.
שאר האתרים באזור הם כפריים באופיים.
האתר ניטש במהלך המסעות האשוריים נגד ישראל לקראת 720 לפנה"ס.
אתרים מסוג זה נתפסו על ידי חוקרים כמו אברהם פאוסט וחיה כץ כיוזמות מקומיות.