tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יריב לויןהליכודהעברת התפקיד לשר אחר2 בינואר 2023גילה גמליאלהליכוד2 בינואר 2023משרד ירושלים ומורשתעמיחי אליהועוצמה יהודיתפיצול המשרד, העברת תחום ירושלים למשרד אחר22 בינואר 2023המשרד פוצל וחדל להתקיים בשמו המקורימשרד הבריאותהמשנה לרה"מ
• לפי הסיכומים בסיעת הליכוד, בחלוף שנה לכהונת הממשלה החל אלי כהן לכהן כשר האנרגיה וישראל כץ החל לכהן כשר החוץ; ובחלוף שלוש שנים לכהונת הממשלה, יתחלפו בחזרה בתפקידיהם, עד לסוף כהונת הממשלה.
הסיכום לא התממש בסופו של דבר, זאת לאחר שבהסכם הקואליציוני בין סיעת הליכוד לסיעת הימין הממלכתי סוכם כי גדעון סער יחזיק בתפקיד שר החוץ, עד לסוף כהונת הממשלה.
עד הרחבת הממשלה ביום 12 באוקטובר 2023, אז הצטרפה סיעת המחנה הממלכתי לקואליציה, הייתה הממשלה ה-37 הימנית ביותר והדתית ביותר בתולדות מדינת ישראל כאשר למעלה ממחצית השרים וסגני השרים מהמפלגות הדתיות.
בממשלה זו מכהנות חמש שרות וסגנית שר אחת:
הליכוד (4): מירי רגב, עידית סילמן, גילה גמליאל, מאי גולן
בבג"ץ 1363/23 עתרו שדולת הנשים בישראל, נעמת ופורום דבורה בדרישה ליצוג הולם של נשים במינוי מנכ"לים.
על פי תצהיר מטעם הממשלה מ-3 ביולי 2024, מתוך 29 מנכ"לים מכהנות בתפקיד שתי נשים.
בממשלה זו כיהנו שני שרים ששימשו בדרגת תת-אלוף ומעלה בצה"ל, ואחד כראש ארגון ביטחוני:
הליכוד (3): יואב גלנט (אלוף; עד פיטוריו בנובמבר 2024), מירי רגב (תת-אלוף), אבי דיכטר (ראש השב"כ).
היועצת המשפטית לממשלה: גלי בהרב-מיארה או אחד מהמשנים שלה
ראש המטה לביטחון לאומי: צחי הנגבי, גיל רייך (מ"מ)
ראש הסגל בלשכת ראש הממשלה: צחי ברוורמן
מנכ"ל משרד ראש הממשלה: יוסי שלי, דרורית שטיינמץ (מ"מ)
המזכיר הצבאי של ראש הממשלה: אלוף אבי גיל, אלוף רומן גופמן
בעקבות הכרזת שר המשפטים יריב לוין על רפורמה במערכת המשפט בינואר 2023 פרצה מחאה נגד הרפורמה, שהייתה מחאה רחבה וממושכת, אשר גברה לאחר טבח שבעה באוקטובר ופרוץ מלחמת חרבות ברזל.
המחאה התמקדה בתחילה ברפורמה המשפטית בלבד, אותה כינו "הפיכה משטרית".
במחאה השתתפו אנשי אופוזיציה ממגוון מפלגות, וכן גופים לא-מפלגתיים, שהבולטים בהם היו מחאת הדגלים השחורים ואחים ואחיות לנשק.
במחאה נטלו חלק גם גורמי שמאל, שהבולט בהם היה "הגוש נגד הכיבוש", שמחו נגד מדיניות הימין שבה נקטה הממשלה ונגד שיתוף מפלגות ימין קיצוני בקואליציה ומינוי אנשי ימין קיצוני לתפקידי שרים בממשלה.
המחאה כוונה הן נגד ראש הממשלה, בנימין נתניהו, והן נגד מדיניות הממשלה.
המחאה נגד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו התרחשה במקביל להפגנות למען החזרת החטופים.
מובילי המחאה קראו להתפטרותו של נתניהו בגלל ניגוד עניינים עקב המשפטים המתנהלים נגדו, בהם הוא מואשם בשוחד, מרמה והפרת אמונים, והן עקב ביקורת על האופן שבו ניהל את מלחמת חרבות ברזל ופרק הזמן הארוך שבו הוחזקו החטופים ברצועת עזה, שבמהלכו נהרגו מעל ל-42 חטופים בשבי, בהם רצח ששת החטופים.
לדבריהם, מדיניות הממשלה הובילה לטבח שבעה באוקטובר, והם קראו לממשלה לשאת באחריות, להתפטר, ולמנות ועדת חקירה ממלכתית.
בנוסף להם נשמעו קריאות להתפטרותו של נתניהו עקב צווי המעצר של בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעקבות מלחמת חרבות ברזל.
מוקדי המחאה העיקריים היו כיכר הבימה, כיכר רבין ומחלף קפלן בתל אביב, ואזור הכנסת וקריית הלאום בירושלים.
נוסף על כך, התקיימו הפגנות בקרבת בתיהם של חברי הממשלה.
ממשלת מעבר או ממשלה זמנית היא ממשלה שמכהנת כדי למלא רִיק שנוצר במערכת הפוליטית, בנסיבות שונות.
בדמוקרטיה פרלמנטרית, מכהנת ממשלת מעבר בפרק הזמן שבין נפילתה של ממשלה מכהנת ועריכתן של בחירות חדשות, וכן בפרק הזמן שבין הבחירות לכינון ממשלה חדשה.
בדיקטטורות, מוקמת לעיתים ממשלת מעבר לאחר מותו הפתאומי או הדחתו של שליט מכהן.
ממשלת מעבר מוקמת גם בעקבות נפילת השלטון הקודם כתוצאה ממהפכה, מלחמת אזרחים או תבוסה במלחמה.
במקרה של כיבוש בידי כוח זר, מוקמת לעיתים ממשלה זמנית גולה על ידי גורמים מהשלטון הקודם, ולעיתים מוקם ממשל זמני על ידי הכוח הכובש, בשיתופם של גורמים מקומיים.
ממשלה כזו מכונה בפי יריביה ממשלת בובות.
מקרה נוסף שבו מוקמת ממשלה זמנית הוא הקמתה של מדינה חדשה, שקודם לכן נשלטה על ידי גורם חיצוני או הייתה חלק ממדינה פדרטיבית.
על פי רוב נמסר השלטון הזמני לידי גוף קיים, שקודם לכן היה בעל סמכויות מוגבלות, או נלקח על ידיו ביוזמתו.
דוגמה לממשלת מעבר שהוקמה בעקבות מהפכה היא הממשלה של חזית ההצלה הלאומית שהוקמה לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי ברומניה ב-1989. הממשל הזמני שהוקם על ידי הטורקים ברפובליקת קרס שבקווקז ב-1918 הוא דוגמה לממשלה זמנית שהוקמה בעקבות מלחמה, בישות מדינית חדשה (שלא האריכה ימים).
עם הקמתה של מדינת ישראל הפכה מנהלת העם להיות ממשלת מעבר שנקראה הממשלה הזמנית, וניהלה את ענייני המדינה כעשרה חודשים, עד שהוקמה הממשלה הראשונה לאחר הבחירות לאספה המכוננת בשנת 1949.
עד לתיקון חוק־יסוד: הממשלה משנת 2014, גם החלטת הכנסת על אי-אמון בממשלה הביאה להקמת ממשלת מעבר.
בניגוד לעבר, לפי חוק יסוד: הממשלה (2001) שר בממשלת מעבר יכול להתפטר ואפשר למנות במקומו שר חדש ללא אישור הכנסת, כאשר הממונה מכהן כחבר הכנסת.
ניתן גם למנות שר שאינו חבר הכנסת, אולם מהלך זה טעון אישור הכנסת.
החל מחוק יסוד: הממשלה (2001) הפלת הממשלה בהצבעת אי-אמון מחייבת רוב מוחלט של 61 חברי כנסת לפחות, וכוללת בתוכה הצגת מועמד חלופי לראש ממשלה (אי-אמון קונסטרוקטיבי), כמו גם עם פרסום צו ראש הממשלה לפיזור הכנסת, בהסכמת נשיא המדינה.
כאשר הכנסת מחליטה על התפזרותה, הממשלה נחשבת ממשלה רגילה (עד השבעת הכנסת החדשה).
אחת המשמעויות של ממשלה רגילה היא שמינוי של שרים חדשים מחייב את אישור הכנסת.
ממשלת ישראל השלושים וארבע כיהנה, לראשונה בתולדות מדינת ישראל, כממשלת מעבר במשך כל תקופת הכנסות העשרים ואחת והעשרים ושתיים.
זאת מכיוון שלאחר כינון כנסות אלו, אף מועמד לא הצליח להקים ממשלה (בשתי כנסות אלו, ה-21 וה-22, הכנסת פיזרה את עצמה בחוק).
בכך, הפכה ממשלה זאת לממשלת המעבר הארוכה ביותר מקום המדינה, והיחידה שהתקיימה בארבע כנסות שונות.
כמו כן, הפכה ממשלה זאת לממשלה הארוכה ביותר, כשפעלה במשך למעלה מחמש שנים.
החוק אינו מגביל את סמכויותיה של ממשלת מעבר, ואולם בפסיקת בית המשפט העליון נקבע כי ממשלה שכזו, שאינה נהנית מאמון הכנסת, מחויבת "באיפוק בהפעלת סמכויותיה לגבי כל אותם עניינים שאין כורח ודחיפות מיוחדת לפעול בהם בתקופת המעבר".
פסיקה זו מעוררת מחלוקות מעת לעת סביב מהות העניין.
כך למשל, טענו היועץ המשפטי לממשלה ונשיאת בית המשפט העליון דורית ביניש, שלא ראוי למנות שופטים בתקופת ממשלת מעבר, בניגוד לעמדת שר המשפטים, דניאל פרידמן.
לעומת זאת, היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, קבע שממשלת מעבר יכולה לנהל משא ומתן מדיני.
קביעתו התבססה על פסיקה קיימת של בית המשפט שציינה כי אישור הסכם ידרוש את אישור הכנסת.
מינויו של דוד ברנע לראש המוסד עוכב בידי היועץ המשפטי לממשלה, בהתאם למגבלות הנהוגות בתקופת בחירות, אך לבסוף אישר את המהלך, וההודעה על המינוי ניתנה בעת כהונתה של ממשלת ישראל השלושים וחמש כממשלת מעבר.
ממשלת מיעוט היא ממשלה במשטר פרלמנטרי שהסיעות המרכיבות אותה כוללות פחות ממחצית חברי הפרלמנט.
היא מתקיימת באמצעות תמיכה אקטיבית או פסיבית של חברי פרלמנט, שאינם חלק מהקואליציה, אך הם תומכים בה בהצבעות בפרלמנט, או לחלופין נמנעים או לא משתתפים בהצבעות, ובכך מאפשרים לה לתפקד.
ככלל החוק במשטרים דמוקרטיים אינו אוסר על ממשלת מיעוט.
ישנן אף מדינות בהן קיימת מסורת של שלטון ממשלות מיעוט.
בממשלת מיעוט, גדל תפקידו של הפרלמנט כגוף המפקח על הממשלה.
בדמוקרטיה פרלמנטרית, סמכותה של הרשות המבצעת (למשל, הממשלה) מבוססת על תמיכת הרשות המחוקקת (פרלמנט).
מכאן מקור המושג "דמוקרטיה פרלמנטרית", שכן הרשות המבצעת נשענת על כך שרוב מבין חברי הרשות המחוקקת תומך בה.
אם אחת מסיעות הפרלמנט מהווה רוב מבין חבריו, היא מסוגלת להקים ממשלה לבדה, ללא צורך בתמיכה או בקואליציה עם סיעות נוספות.
מצב זה נפוץ בדמוקרטיה פרלמנטרית בעלת מערכת דו מפלגתית, כגון בבריטניה, בה על-פי רוב המפלגה המנצחת בבחירות זוכה לרוב מוחלט של מושבי הפרלמנט.
לעומת זאת, בדמוקרטיה פרלמנטרית רב-מפלגתית, כגון בישראל, גרמניה ואיטליה, על-פי רוב אין סיעה שלה רוב בפרלמנט - מצב שמכונה במקרים מסוימים פרלמנט תלוי.
ניתן להשיג רוב בפרלמנט על ידי חבירה של מספר סיעות לקואליציה, אשר יתמכו יחד בממשלה מוסכמת על כל חברות אותה קואליציה, אשר תכיל נציגים של כל אותן סיעות.
כאשר לקואליציה של מספר סיעות אין רוב בפרלמנט, אך סיעות נוספות, או חברי פרלמנט נוספים המהווים חלק מסיעות, תומכים בהקמת ממשלה מטעם אותה קואליציה, תקום ממשלת מיעוט.
ממשלת מיעוט זוכה לאמון רוב הפרלמנט, למרות שלסיעות המרכיבות אותה אין רוב בפרלמנט.
התמיכה בממשלת המיעוט יכולה להתבטא בהצבעה בעד הבעת האמון של הפרלמנט בממשלה המוצגת בפניו וזקוקה לאישורו כדי להתקיים, ויכולה להתבטא בהמשך בתמיכה בהצעות חוק שמעלה הממשלה להצבעה בפרלמנט, בהתנגדות להפלת הממשלה בהצעות אי-אימון המועלות בפרלמנט, ובתמיכה פרלמנטרית בממשלה בנושאים נוספים.
עם זאת, תמיכה בממשלת מיעוט יכולה גם שתהיה פסיבית: בחלק מההצבעות על כינון הממשלה, על חוקים, ועל הבעות אי-אמון שמתקיימות בפרלמנט, יכולים כמה חברי הפרלמנט להיעדר מההצבעה או להימנע בה, ובכך לאפשר לממשלה את הרוב הדרוש לה ומצד שני להביע, בעצם ההימנעות או ההיעדרות, הסתייגות מהרכבה, מדיניותה או מעשיה.
אפשרות כזו של ממשלת מיעוט מתאפשרת רק במדינות ובמקרים בהן לא נדרש רוב מוחלט של חברי הפרלמנט בעד מתן אמון בממשלה על מנת שזו תכהן, או בחוקים שעל מנת לחוקק אותם לא נדרש רוב מוחלט שכזה.
המונח ממשלת מיעוט אינו רלוונטי ביחס לדמוקרטיה נשיאותית, בה הרשות המבצעת אינה זקוקה לאמון הרשות המחוקקת כדי לכהן.
לרוב, במשטר זה הנשיא נבחר ישירות על ידי העם לתקופה קצובה, וממנה את חברי ממשלתו כרצונו (לעיתים בכפוף לאישור הרשות המחוקקת).
בנוסף על חקיקת חוקים ושליטה על התקציב, הרשות המחוקקת עוסקת בביקורת על פעולת הרשות המבצעת.
על כן יש לה הכוח להשפיע על מדיניותה ופעילותה של הרשות המבצעת (בעיקר באמצעות חקיקה ושליטה בתקציב).
עם זאת, הרשות המבצעת אינה נזקקת לאמון הרשות המחוקקת ולכן היא תמשיך לכהן גם כאשר רק מיעוט מחברי הרשות המחוקקת תומך ברשות המבצעת (בדמוקרטיה נשיאותית לא קיים המושג הצעת אי אמון).
ככלל, הקמת ממשלת מיעוט אפשרית ביתר קלות במדינה שבה לא נדרש אמון מצידו של רוב מוחלט של חברי הפרלמנט כתנאי סף לאישור הרכב הממשלה.
מאחר שבדרך כלל אין אמון של הרוב בממשלתו של המיעוט, הרי שדרישת אמון הפרלמנט בממשלה חדשה היא מכשול בדרכה של ממשלת מיעוט.
ישנן סיבות רבות המקשות את הקמתה ואת קיומה לאורך זמן של ממשלת מיעוט:
קושי להשיג תמיכה בהקמתה, בגלל עצם היותה מייצגת מיעוט.
ממשלת מיעוט איננה אפשרות סבירה לפי תאוריות קואליציה קלאסיות שאינן חוזות בממשלת מיעוט.
היא איננה יציבה, בגלל הצורך לחיזור מתמיד אחר רוב בפרלמנט.
בפרט תתקשה ממשלת מיעוט לעמוד בהצבעות אמון ובאישור תקציב המדינה.
היא איננה דמוקרטית יחסית לממשלת קואליציה רחבה.
עם זאת, במחקר שסקר 32 דמוקרטיות עלה כי במעט יותר מרבע מהמקרים שבהם לא הייתה מפלגה בעלת רוב מוחלט בפרלמנט, הוקמה ממשלת מיעוט.
ממשלת מיעוט היא אפשרות סבירה כשאין דרישה חוקית לאמון רוב הפרלמנט בממשלה.
לעיתים ממשלת מיעוט היא אפשרות מועדפת על מפלגות הפרלמנט המרכזיות, מאחר שבקואליציה יש מעין פשרה על נושאים מרכזיים, פשרה הנראית לבוחר כהתכחשות למצע המפלגה.
במקרים רבים ממשלת מיעוט היא יציבה.
יציבותה ותפקודה מתאפשרים כשיש גוש חוסם קבוע, או כשבאופוזיציה יש מפלגות ימניות ושמאליות וממשלת המיעוט היא במרכז.
בסיטואציה כזאת, הממשלה נשענת תמיד על חלק אחד מהאופוזיציה בהתאם לדרישה.
יש הרואים בממשלת מיעוט דמוקרטיה יותר מבממשלה רחבה, דווקא בגלל ההזדקקות להתייעצות ואישור בכל הצבעה של מפלגות אופוזיציוניות, מה שמצריך קונצנזוס יותר מאשר בממשלת רוב, בה אין התחשבות במיעוט והוא אינו בא בדרך כלל לידי ביטוי.
למדינות דמוקרטיות פרלמנטריות רבות בעולם יש מסורת של ממשלות מיעוט.
יש מדינות להן היסטוריה ארוכה ורציפה של ממשלות מיעוט.
במדינות צפון אירופה (סקנדינביה, הולנד) ממשלות מיעוט שכיחות ביותר.
כך גם באיטליה, התקיימו ממשלות מיעוט בשנות ה-70. דנמרק בולטת בהיסטוריית ממשלות מיעוט, כשלמעלה מחצי יובל (1972-1998) כל ממשלותיה היו ממשלות מיעוט.
גם בקנדה ממשלות המיעוט הן שכיחות ביותר.
סעיף 3 לחוק יסוד: הממשלה קובע: "הממשלה מכהנת מכוח אמון הכנסת".
סעיף 13(ד) מוסיף: "הממשלה תיכון משהביעה בה הכנסת אמון, ומאותה שעה ייכנסו השרים לכהונתם".
הצורך באמון הכנסת יוצר קושי להקמתה של ממשלת מיעוט, אך אינו הופך זאת למשימה בלתי אפשרית, משום שייתכן שהממשלה תזכה לאמונם של רוב חברי כנסת, גם אם חלק מן התומכים בממשלה לא יהיו חברים במפלגות המרכיבות אותה, וגם אם רוב זה שייתן בה אמון אינו רוב מוחלט.
שינוי זה לחוק יסוד: הממשלה קודם על ידי הקואליציה של הליכוד ויש-עתיד.
הקמתה של ממשלת מיעוט בישראל כמעט ולא נשקלה כאופציה רצינית גם כאשר הייתה אפשרות סבירה להקים ממשלה כזו.
ממשלות מיעוט נוצרו רק בעקבות איבוד בסיס התמיכה במהלך הקדנציה.
הסיבה לכך נעוצה בתרבות הפוליטית בישראל, שבה התפתחה מסורת לפיה האופוזיציה מתנגדת לממשלה גם כאשר לכאורה, מבחינה אידאולוגית ואף משיקולי מדיניות ריאליים יותר, ישנה הסכמה עם מהלכיה.
כמו כן, בתרבות הפוליטית בישראל מקובלת התפיסה שאי אפשר להשפיע על מדיניות ממשלתית מן האופוזיציה, תחושה המעודדת את המפלגות התומכות לדרוש להצטרף לקואליציה - אם בקשתם תיענה, הם יצורפו לממשלה והיא לא תהיה עוד ממשלת מיעוט, ואם לא, הם לא יתנו את אמונם לממשלה והיא לא תהיה עוד כלל.
מצד הקואליציה, המחיר של צירוף סיעות תומכות אל הממשלה היה תמיד מועט למדי, לעומת המחיר הגבוה שהממשלה הייתה משלמת אם אותן סיעות היו נשארות באופוזיציה היה רב מדי - אותן סיעות היו עלולות להכשיל את הממשלה בהצבעות שונות בלי הודעה מוקדמת, כיוון שאינן מחויבות בהסכם קואליציוני.
בגלל סיבות אלו, מעט מאוד פעמים היו בישראל ממשלות מיעוט ואלו התקיימו למשך פרקי זמן קצרים יחסית, ביחס למשטרים פרלמנטריים אחרים.
במהלך השנים היו בישראל ממשלות מיעוט בעיקר לתקופות קצרות, כשבמהלך תקופת הכהונה התחלפו הסיעות הקטנות החברות בקואליציה, או כתוצאה מפרישת חברי כנסת יחידים מהממשלה.
ממשלות מיעוט כאלו ייצבו תוך זמן קצר את הרוב הקואליציוני או שפיזרו את הכנסת ופנו לבחירות.
ממשלות מיעוט מסוימות פעלו לייצוב הרוב הקואליציוני.
ממשלת ישראל השלושים בראשות אריאל שרון, שנהנתה מ"רשת ביטחון" של סיעות השמאל לאחר פרישת שינוי מהממשלה, ועד להצטרפותה של מפלגת העבודה לקואליציה.
ממשלות אחרות שאיבדו את הרוב פעלו להקדמת הבחירות.
כך, למשל, אירע לאחר שסיעות הימין פרשו מהממשלה ה-24 בראשותו של יצחק שמיר בעקבות ועידת מדריד, או לאחר פרישתה של מפלגת העבודה מהממשלה ה-29 ומהממשלה ה-30, שתיהן בראשות אריאל שרון.
הממשלה ה-23 בראשות יצחק שמיר פעלה כממשלת מיעוט בתקופת "התרגיל המסריח", בין פרישתו של המערך מהקואליציה, ועד להקמת ממשלת ימין בראשותו של יצחק שמיר.
הממשלה ה-28 בראשות אהוד ברק, שהחלה את דרכה כקואליציה שנהנתה מתמיכה של 75 חברי כנסת, הצטמצמה בהדרגה בעקבות מחלוקות בענייני דת ומדינה ובשל ועידת קמפ דייוויד.
ביולי 2000, כשנה לאחר שהוקמה, נשענה הממשלה על תמיכתם של 30 חברי כנסת בלבד.
רק חמישה חודשים מאוחר יותר, בחודש דצמבר, הודיע ראש הממשלה על התפטרותו, שגררה בחירות חדשות.
ממשלות בתמיכת חברי כנסת ערבים
על פי הגדרת הרב צבי יהודה הכהן קוק, ממשלת מיעוט היא "ממשלה שמספר חברי הכנסת היהודים התומכים בה איננה עולה לסך שישים ואחד חברים, והיא נשענת על קולות חברי הכנסת הערבים על מנת להימנע מהפלתה בהצבעת אי־אמון." הוא כינה כך את ממשלת רבין הראשונה, וגינה את המפד"ל על הצטרפותה לקואליציה.
ארגוני ימין בישראל שותפים לרוב לתפיסה זו, אף כי מבחינה טכנית לממשלה כזו יש תמיכה של רוב חברי הכנסת, ולכן היא לא ממשלת מיעוט.
ממשלות מפא"י נהגו להסתמך על מפלגות ערביות שתמכו בה בתקופת הביניים (עד ייצוב הרוב הקואליציוני, או עד הבחירות) גם כשלא היה צורך קואליציוני לכך; לדוגמה, ממשלת ישראל ה-17.
ממשלת ישראל העשרים וחמש בראשות יצחק רבין כיהנה עם תמיכה מצד חברי הכנסת הערבים במשך פרק הזמן הארוך ביותר בתולדות המדינה.
בעקבות פרישת מפלגת ש"ס מהקואליציה הממשלה נותרה עם 56 חברי כנסת בלבד.
בשלב מסוים בתקופת כהונתה, עלה מספר חברי הקואליציה ל-59 עם הצטרפות סיעת יעוד ב-2 בינואר 1995. במהלך תקופה זו לא פעלה הממשלה לפיזור הכנסת אך גם לא נצרכה להגדיל את הרוב הקואליציוני, כיוון שתפקוד הממשלה התאפשר בזכות תמיכתן מבחוץ של המפלגות חד"ש ומד"ע.
ההישענות על תמיכת מפלגות ערביות אלה נתפסה כבלתי לגיטימית בעיני הימין.
ממשלה זו כיהנה במשך כשנתיים, מ-22 בספטמבר 1993, ועד להתפזרותה ב-22 בנובמבר 1995 בעקבות רצח רבין.
בהצבעות חשובות כמו ההצבעה על תקציב המדינה, מספר חברי כנסת מהאופוזיציה הצטרפו להצבעת הקואליציה וסייעו להעביר חוקים, ולאחר מכן לא נבחרו שנית לכנסת בעקבות סירוב מפלגתם להריץ אותם לכנסת, כיוון ש"בגדו" באמון המפלגה.
לאחר רצח רבין הוקמה הממשלה ה-26 בראשות שמעון פרס ב-22 בנובמבר 1995, על בסיס דומה לממשלה ה-25, כממשלה הזוכה לתמיכה של 59 חברי כנסת מהסיעות העבודה, מרצ ויעוד, ותמיכה נוספת של המפלגות חד"ש ומד"ע.
במהלך המשבר הפוליטי בישראל נשקלה הקמת ממשלה בתמיכת חברי כנסת ערבים גם על ידי בנימין נתניהו אך לבסוף אפשרות זו לא יצאה אל הפועל.
ממשלת ישראל השלושים ושש, שכוננה כממשלת חילופים בראשות נפתלי בנט ויאיר לפיד, כללה את הרשימה הערבית המאוחדת בסיעות הקואליציה.
מבין ממשלות הרפובליקה החמישית, הייתה זו הממשלה שמשלה בזמן הקצר ביותר, 147 ימים.
הממשלה הורכבה מ-15 שרים מהמפלגה הסוציאליסטית (PS) ושני שרים מהמפלגה הרדיקלית השמאלנית (PRG).
הייתה זו הממשלה השלישית תחת נשיאותו של פרנסואה הולנד.
בהשוואה לממשלה הקודמת, ממשלת ארו השנייה, זו ממשלה קטנה יותר, שחברים בה 16 שרים בלבד, לעומת 20 שרים שהיו בממשלתו של ז'אן-מארק ארו.
לפני מינויו לראש ממשלה היה מנואל ואלס שר הפנים, והשרים האחרים בממשלתו היו אף הם שרים בממשלה הקודמת.
תשעה שרים שמרו על תפקידיהם מהממשלה הקודמת (עם שינויים מזעריים), כולל שר החוץ לורן פביוס, שמונה ב-2012 ושמר על תפקידו גם בממשל החדש, ושר ההגנה ז'אן-איב לה דריאן.
שני שרים לא היו חלק מהממשלה הקודמת - סגולן רויאל, שהפכה לשרת האקולוגיה, ופרנסואה רבסאמן, שהיה מנהיג סיעת הסוציאליסטים בסנאט הצרפתי ומונה עתה לשר העבודה.
בממשלה יש שמונה נשים ושמונה גברים.
הגיל הממוצע של השרים בתחילת הכהונה היה 54, כשלורן פביוס היה המבוגר ביותר (67) ונז'אט ואלו-בלקאסם וסילביה פינל הצעירים ביותר (בני 36).
מנואל ואלס הוא ראש הממשלה הראשון שלא נולד בצרפת.
הוא נולד בברצלונה, וקיבל אזרחות צרפתית ב-1982, בגיל 19.
ממשלת הרפובליקה העממית של סין (בסינית: 中華人民共和國政府 או 中华人民共和国政府; או בקיצור: הממשל/המשטר הסיני - 中国政府) היא קבוצה של ארבע רשויות השולטות באופן גורף (למעט בערים האוטונומיות-למחצה: הונג קונג, מקאו וכן במדינת-האי האוטונומית באופן-מלא: טאיוואן) על סין.
הרשות המחוקקת - הקונגרס הלאומי העממי (National People's Congress או NPC)
הרשות המבצעת - מועצת המדינה (State Council)
הרשות השופטת - בית המשפט העממי העליון (Supreme People's Court) והפרוקורטור העממי הלאומי (Supreme People's Procuratorate)
המנהיג העליון, המנהיג הבכיר ביותר של סין, מחזיק בחלק משמעותי מאוד בכוח הפוליטי במדינה.
החל מנובמבר 2012, המנהיג העליון הוא שי ג'ינפינג.
הסמכות החוקית של המפלגה הקומוניסטית מובטחת על-ידי חוקת הרפובליקה העממית של סין ומעמדה כמקור החוקי העליון.
חוקת המדינה מתממשת באמצעות שליטתה המקיפה של המשטר הסיני.
לפי דובר ממשלה בכיר בסין נטען כי:
אנו לעולם לא פשוט נעתיק את המערכת של מדינות מערב או נציג מערכת של ריבוי מפלגות המכהנות ברוטציה; למרות איברי המדינה הרבים של סין יש לכל איבר אחריות שונה, ועל כולם לדבוק בקו, עקרונות ומדיניות של המפלגה.
האיברים העיקריים של המדינה הם: הקונגרס העממי הלאומי, הנשיא, ומועצת המדינה.
חברי מועצת המדינה כוללים את ראש הממשלה, מספר משתנה של סגנים (כיום ארבעה), חמישה חברי מועצת המדינה (פרוטוקול שווה של ראשי ממשלת סגן אבל עם תיקים צרים), ו-29 שרים וראשי ועדות מועצת המדינה.
במהלך 1980 היה ניסיון להפריד את רשויות המפלגה והמדינה, באופן שעל המפלגה יהיה להחליט על מדיניות כללית ועל המדינה לבצעה.
הניסיון ננטש בשנת 1990, כך שהדרג המדיני בתוך המדינה הם גם מנהיגי המפלגה ובכך נוצר מוקד מרכזי יחיד של כוח בכל מקרה.
על-פי חוקת סין, הרשות המחוקקת היא הקונגרס הלאומי העממי (המוכר בראשי התיבות של שמו באנגלית: כ-NPC), שהוא האורגן הגבוה ביותר של כוח המדינה בסין.
בכל שנה נערכים כנסים לבדיקה ואישור של כיווני מדיניות חדשים גדולים, חוקים, תקציבים, או שינויי פרסונליים גדולים.
רוב החקיקה הלאומית של הרפובליקה העממית של סין אומצה על ידי הוועדה המתמדת של הקונגרס העממי הלאומי.
רוב היוזמות מוצגות בפני הוועדה המתמדת בתמורה על ידי מועצת המדינה לאחר הסבה קודמת על ידי הוועדה המתמדת של הפוליטבירו של המפלגה הקומוניסטית.
למרות שהקונגרס העממי הלאומי בדרך כלל מאשר מדיניות מועצת המדינה והמלצות אנשים, השיגו הקונגרס העממי הלאומי והוועדה המתמדת שלו לכפות תיקונים בחוקים מסוימים.
לדוגמה, מועצת המדינה והמפלגה לא הצליחו להבטיח מעבר של מס על דלק כדי לממן את הבנייה של אוטוסטרדות.
הוועדה המתמדת של הפוליטבירו של המפלגה הקומוניסטית של סין
מאמר זה הוא על המבנה המנהלי הפורמלית של המדינה, ענפיו, מחלקות ותחומי האחריות שלהם.
רובם, אם כי לא כולם, בעמדות כוח משמעותי במבנה המדינה בצבא תפוסות על ידי חברי המפלגה הקומוניסטית של סין אשר נשלטת על ידי הוועדה המתמדת של הפוליטבירו, קבוצה של 4 עד 9 אנשים שעושים כל ההחלטות של לאומי מַשְׁמָעוּת.
כמו התפקיד של הצבא הוא לאכוף החלטות אלה, בתמיכת צבא השחרור העממי היא חשובה בשמירת שלטון מפלגה.
הכוח מרוכז אצל המנהיג העליון של סין הנוכחי, שי ג'ינפינג, והוא עושה זאת בעריצות מאז שנת 2012, בדומה לקודמיו בראש האומה הסינית.
המשטר/הממשלה הסינית מורכבים משלושת המשרדים הפוליטיים-מדיניים של הפקידים הבכירים ביותר בסין: המזכ"ל של המפלגה הקומוניסטית של הוועד המרכזי, יו"ר הוועדה הצבאית המרכזית, והנשיא הסיני.
עם זאת, לאחרונה, מומחים לחקר סין ציינו מגבלות גוברות הנוגעות לשליטתו דה-פקטו של המנהיג העליון, ג'ינפינג.
חוקת הרפובליקה העממית של סין
החוקה נוצרה לראשונה ב -20 בספטמבר 1954. לפני כן היה בתוקף מסמך חוקה דמוית ביניים, שנוצר על ידי הוועידה הפוליטית המייעצת של העם הסיני.
פרסומו השני ב -1975 קיצר את החוקה ל-30 סעיפים בלבד, והכיל ססמאות קומוניסטיות ושפה מהפכנית לכל אורכו.
תפקידו של המשפט שוסף, והנשיאות נעלמה.
פרסומו השלישי בשנת 1978 הרחיב את מספר הסעיפים, אך היה עדיין תחת השפעתה הטרייה של מהפכת התרבות בסין.
החוקה הנוכחית היא פרסומן הרביעי של ועדות ההתנגדות העממית.
היא הוכרזה ב-4 בדצמבר 1982, ושימשה כחוקה יציבה במשך 30 שנים.
תפקידי הנשיאות ובתי המשפט היו מנורמלים, ותחת החוקה, כל האזרחים שווים.
תיקונים נעשו בשנת 1988, 1993, 1999, ובשנת 2004, אשר מוכרת רכוש פרטי, משמר זכויות האדם, ובהמשך לקדם בסקטור הלא-ציבורי של הכלכלה.
הקונגרס הוא הגוף הממלכתי הגבוה ביותר ובית החקיקה רק ברפובליקה העממית של סין.
למרות מעמדו הנומינלי של הקונגרס העממי הלאומי, המדיניות עדיין נקבעת במידה רבה על ידי המפלגה הקומוניסטית של סין, מאז תחילת 1990. זה התרחק תפקידה הקודם כבית מחוקקי חותמת גומי סמלי אבל אונים, הפכה לפורום לתיווך הבדלי מדיניות בין שונה חלקים של המפלגה והממשלה.
עבור הקונגרס העממי הלאומי כדי רשמית להביס הצעה לשים לפניהם היא נדירה, אבל הקונגרס העממי הלאומי הפך הפורום שבמסגרתו החקיקה נתונה בוויכוח בטרם להצבעה.
נשיא הרפובליקה העממית של סין
הנשיא וסגן הנשיא נבחרים על ידי הקונגרס העממי הלאומי לכהונה בת 5 שנים.
הנשיא הנוכחי הוא שי ג'ינפינג.
משרד מצעד ומשמש כראש הנומינלי של מדינה.
המשרד נוצר על ידי חוקת 1982. פורמלית, הנשיא נבחר על ידי הקונגרס העממי הלאומי בהתאם לסעיף 62 של החוקה.
בפועל, הבחירות זה נופל לתוך הקטגוריה של הבחירות "חד מועמד".
המועמד מומלץ על ידי נשיאות הקונגרס העממי הלאומי.
מועצת המדינה היא הסמכות העליונה של הרפובליקה העממית של סין.
זה מופקד על ידי הקונגרס העממי הלאומי, והוא בראשות ראש הממשלה וכולל ראשי כל מחלקה סוכנות ממשלתית.
בפוליטיקה של הרפובליקה העממית של סין, ממשלת העם המרכזית טפסים אחד שלושה סניפים שלובים של כוח, השתיים האחרות הן המפלגה הקומוניסטית של סין ואת צבא השחרור העממי.
מועצת המדינה ישירות מפקחת על הממשלות של האנשים הכפופים השונים במחוזות, ובפועל מקיימת חברות שלובות עם הרמות העליונות של המפלגה הקומוניסטית של סין.
כיום הנשיא של מועצת המדינה הוא לי קה-צ'יאנג וסגנויו הם ג'אנג Gaoli, ליו Yandong, וואנג יאנג ומא קאי.
הוועדה הצבאית המרכזית תממש את הפיקוד והשליטה של צבא השחרור העממי ומפוקחת על ידי הוועדה המתמדת של הקונגרס הלאומי העממי.
המדינה CMC נחשבת להלכה בדברי קביעת המדיניות הצבאית העליונה הגוף ויושב הראש שלה, נבחר על ידי הקונגרס העממי הלאומי, הוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים.
במציאות, השליטה והבקרה של PLA, לעומת זאת, עדיין מתגורר עם ראש הוועדה הצבאית המרכזית של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסינית.
כיום יו"ר הוועדה הצבאית המרכזית הוא Xi ג'ין-פינג ואת יושבי ראש הסגן הם Fan Changlong ושו קיליאנג.
בית המשפט העממי העליון הוא הערכאה השיפוטית הגבוהה ביותר במערכת המשפט של הרפובליקה העממית של סין.
הונג קונג ומקאו, כאזורים מיוחדים מינהלי, יש מערכות משפט נפרדות משלהם אשר מבוססים על מסורות המשפט המקובל הבריטי ומסורות אזרחית גיסה פורטוגזית בהתאמה, והם מחוץ לתחום השיפוט של בית המשפט העממי העליון.
שופטי בית המשפט העממי העליון מתמנים על ידי הקונגרס העממי הלאומי.
מושלי המחוזות של סין ושל אזורים אוטונומיים, ראשי הרשויות שלהן בקרה מרכזית, מתמנים על-ידי השלטון המרכזי בבייג'ינג, לאחר שקיבל את הסכמת הנקוב של הקונגרס הלאומי העממי (NPC).
הונג קונג ומקאו הם אזורים מנהליים מיוחדים (SARS) בעלי רמה מסוימת של אוטונומיה מקומית, ובעלי ממשלות ורשויות מבצעות נפרדות, מערכות משפטיות, וחוקי יסוד חוקתיים; עם זאת, הם עדיין נמצאים תחת השליטה של סין, בפרט בענייני מדיניות חוץ וביטחון לאומי, ועל-כן מנהיגיהם נבחרים בקפידה על-ידי השלטון המרכזי.
מתחת לרמה המחוזית בשנת 2004 היו 50 מחוזות כפריים, 283 ערים פרפקטורה ברמה, 374 ערי המחוז ברמה, 852 מחוזות המחוז ברמה בתחום השיפוט של ערים סמוכות, ו-1,636 מחוזות.
היו גם 662 ערים (כולל אלה שולבו ארבע העיריות בקרה מרכזית), 808 מחוזות עירוניים, ו 43,258 אזורים העיירה ברמה.
בעוד שרובם מינו פקידים המפעילים אותם, כמה שיפוט ברמה נמוכה יותר יש בחירות עממיות.
ממשלת ספרד (בספרדית: El Gobierno de España) היא הרשות המבצעת של ספרד, שהיא מונרכיה חוקתית אשר ממשלתה מוגדרת על ידי החוקה של ספרד.
הנושא אושר במשאל עם בספרד בשנת 1978. הפירוש הסופי של החוקה, במקרה של מחלוקות, בסמכות גוף הנקרא "בית המשפט החוקתי" (מכונה בספרדית "Tribunal Constitucional").
המינהל הכללי של המדינה, בשליטת השלטון המרכזי, הוא הממשל הספרדי היחיד בעל הסמכות בכל רחבי המדינה.
הוא כולל את הארגון המרכזי (הממשלה, מועצת השרים, ועדות הממשלה המאשרות, המשרדים, המזכירות הכללית של מזכירי המדינה ושל תת-ועדות וארגונים בין-ממשלתיים), ארגון הפריפריה (משלחות הממשלה בקהילות האוטונומיות, תת-הממשלה של הממשלה ב המחוזות והמנהלים החילוניים של המינהל הכללי, ומנהל הממלכה בחו"ל (שגרירויות וקונסוליות).
הממשלה מורכבת מראש הממשלה, ממלא מקום נשיא הממשלה (יכול להיות שיש יותר מאדם אחד בתפקיד זה בעת ובעונה אחת), השרים וחברים אחרים; את הביצועים הכוללים של הממשלה וחבריה נמדדת באמצעות חמישה עקרונות הפעלה מרכזיים: עקרון הנשיאות, עקרון האחריות, עקרון הקולגיאליות, עקרון הסולידריות ועקרון המחלקה.
שלושת הגופים המוסדיים הבלתי תלויים המרכיבים את הקורטס חנרלס (הפרלמנט) הם:
קונגרס הסגנים - אספת נבחרים המרכיבים את בכירי הממשלה ומציעים שינויי חקיקה.
אספת הסנטורים - אחראיים על ניתוח ההשלכות וההתאמות של הצעות חקיקה.
הענף המשפטי - היררכיה של בתי משפט המבטיחה כי החקיקה תואמת את החוק הספרדי והאירופאי.
ביצועי הממשלה כפופים לעקרונות הפעולה הבאים:
עקרון הכוונה הנשיאותית: ראש הממשלה מנחה את השרים ויכול למנות או לפטר אותם באופן חופשי.
עיקרון אחריות: ראש הממשלה מגיב פוליטית לקונגרס הצירים לפעולת הממשלה.
התפטרות ראש הממשלה משמעה הממשלה נפלה.
עקרון הקולגיאליות: הממשלה, במשמעות מועצת השרים, היא גוף קולגיאלי המורכב מריבוי חברי הממשלה.
עקרון הסולידריות: הממשלה מגיבה באחריות קולקטיבית לפעולתו של כל אחד מחברי הממשלה.
עקרון מחלקתי: חברי הממשלה, כמו גם חברי הגוף המכללתי הזה, הם גם ראשי מחלקה הממונה על תחום סמכות הומוגני פחות או יותר.
המלך הספרדי, כיום המלך פליפה השישי, הוא ראש המדינה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים.
כמלך של מונרכיה פרלמנטרית, הכוח הביצועי אינו שייך לכתר ואינו תלוי בו.
החוקה מעניקה למלך תפקיד סמלי, אך גם תפקיד ממתן, להיות מסוגל להתערב אם יש עימות בין מוסדות המדינה (חלק ב' סעיף 56).
כמפקד העליון של הכוחות המזוינים, המלך לשעבר חואן קרלוס הראשון דיכא את ניסיון ההפיכה הספרדית 23-F בפברואר 1981, והראה שלמונרך יש יותר כוח ממה שהחוקה מעניקה לו.
יורשת היורש היא ליאונור, נסיכת אסטוריאס.
החוקה גם מעניקה למלך כמה סמכויות הידועות בשם זכויות מלכותיות.
הזכויות הללו נעות בין חתימה על אמנות בינלאומיות, להכרזת מלחמה ולעשיית שלום או לפירוק הפרלמנט.
עם זאת, עם בוא הדמוקרטיה, זכויות היתר הללו הוסדרו ורובם חייבים להיות חתומים בחתימה נגדית על ידי פקיד.
למרות שהמלך אינו חלק מהכוח הביצועי, ראש הממשלה מקיים עמו פגישות שבועיות כדי ליידע אותו על פעילות הממשלה והמלך יכול להביע את דעתו.
באותו מובן, המונרך מוזמן בדרך כלל למועצת השרים הראשונה של כל ממשלה חדשה (ואחרים אם ראשי הממשלה רוצים בכך) ולישיבות של גופים כמו המועצה לביטחון לאומי או מועצת ההגנה הלאומית.
הסמכות למנות ולפטר את ראש הממשלה.
את הכוח הזה מפעיל המלך עצמו.
לפי האמנה הוא ממנה את הפרט עם התמיכה הגדולה ביותר של הקונגרס.
הסמכות לפטר ולמנות שרים אחרים.
סמכות זו מופעלת על ידי המונרך בעצת ראש הממשלה.
הסמכות להסכים ולחוקק חוקים על ידי מתן הסכמה מלכותית להצעות חוק שהתקבלו על ידי הפרלמנט, הנדרשות על מנת שחוק יהפוך אותו לחוק.
פררוגטיבה זו מופעלת על ידי המונרך אך זקוקה לחתימתו של ראש הממשלה.
אסור לו חוקתית לסרב לחתום על חוק שהתקבל בפרלמנט.
הסמכות להסכים ולחוקק נורמות בדרגה נמוכה מהחוק.
פררוגטיבה זו מופעלת על ידי המונרך אך זקוקה לחתימה נגדית של ראש הממשלה, שר, נשיא הקונגרס או הסנאט (בהתאם לסוג הנורמה).
זה נעשה בחתימה נגדית של ראש הממשלה לאחר בקשת מועצת השרים.
הכוח לפקד על הכוחות המזוינים של ספרד.
זכות זו מואצלת לראש הממשלה ולשר הביטחון.
הכוח לתת חנינות מלכותיות, בספרד המכונה זכות החסד (derecho de gracia).
זה מיושם על ידי המונרך, אך ההחלטה על מי חייבת חנינה מואצלת לשר המשפטים ולמועצת השרים.
הסמכות להתעדכן בענייני המדינה ולעמוד בראש ישיבות מועצת השרים.
הוא מיושם לאחר בקשה של ראש הממשלה.
הסמכות להעניק משרות אזרחיות וצבאיות.
זכות זו מחייבת חתימה נגדית של הממשלה.
הסמכות למנות חברים אזרחיים או צבאיים במשק ביתו הפרטי.
הכוח להשתמש בחופשיות בתקציב משק הבית שלו.
הסמכות להעניק (וגם לבטל ולבטל) כיבודים.
כוחה של חסות גבוהה של האקדמיות המלכותיות.
הסמכות להעניק לקבוצות ספורט, פדרציות וארגוני ספורט אחרים את התואר מלכותי (מלכותי).
הסמכות לאשרר ולערוך אמנות בינלאומיות.
הכוח להכריז מלחמה והסכם שלום עם מדינות אחרות.
בסמליל הרשמי של ממשלת ספרד מופיעים מצד שמאל דגל האיחוד האירופי ודגל ספרד במרכז שלט האצולה של ספרד והמילים: "Gobierno de España" (שפירושן "ממשלת ספרד") ומצד ימין ייצוג של "לה מונקלואה" (La Moncloa - "ארמון מונקלואה" משכן ראש הממשלה משנת 1977).
ממשלת מדבדב הראשונה היא ממשלת רוסיה שכיהנה בכל תקופת הקדנציה השלישית של פוטין כנשיא הפדרציה הרוסית והיא הממשלה השנייה לאחר ממשלת פוטין השנייה, שכיהנה במשך קדנציה מלאה של נשיא מכהן.
דמיטרי מדבדב מונה לראש ממשלת רוסיה ב-8 במאי 2012 על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין וכיהן במשך שש שנים, במה שהפך אותו לראש ממשלת הפדרציה הרוסית שמכהן הכי הרבה זמן.
מלאכת הרכבת הממשלה נמשכה כשבועיים.
הרכב הממשלה הוצג בפני הנשיא ב-21 במאי 2012, והלה אשרר את מבנה הממשלה בצו נשיאותי מס' 636.
בהתאם לחוקת רוסיה הממשלה הגישה את התפטרותה עם תום הקדנציה השלישית של פוטין כנשיא, ב-7 במאי 2018 ובכך הסתיימה תקופת כהונה של שש שנים, תקופת הכהונה הארוכה ביותר לממשלה בהיסטוריה המודרנית של רוסיה.
במאי 2018 פוטין מינה אותו מחדש לתפקיד ראש הממשלה, לקראת כינון ממשלה שנייה בראשותו.
שבעה סגנים מונו לראש הממשלה.
מיכאיל אביזוב מונה לשר בלי תיק הממונה על מיזם הממשל הפתוח והיה לשר בלי תיק הראשון ברוסיה מאז ממשלת קסיאנוב.
סרגיי נארישקין מונה למנהל שירות ביון החוץ.
גנאדי קורניינקו מונה למנהל שירות בתי הסוהר הפדרלי
ולדימיר בולאווין מונה למנהל שירות המכס הפדרלי
דמיטרי קוצ'נב מונה למנהל שירות האבטחה הפדרלי
ויקטור זולוטוב מונה למפקד העליון של המשמר הלאומי של רוסיה
שנה לאחר כינון הממשלה פוטר מזכיר הממשלה ולדיסלב סורקוב מתפקידו, ב-8 במאי 2013, לאחר ביקורת גוברת נגד התנהלות הממשלה וסכסוכים פנימיים בין מקורבי פוטין למקורבי מדבדב
ב-22 באפריל 2015 מונה שר החקלאות ניקולאי פיודורוב לעוזר הנשיאותי לענייני חקלאות, ובמקומו נתמנה לשר החקלאות אלכסנדר טקאצ'וב, מושל מחוז קרסנודאר לשעבר.
ב-19 באוגוסט 2016 פוטר שר החינוך והמדעים דמיטרי ליבנוב בשל ביקורת ציבורית גוברת על פעילותו ובמקומו מונתה אולגה ואסילייבה.
ב-19 באוקטובר 2016 מונה פאבל קולובקוב לשר הספורט במקומו של ויטאלי מוטקו, שמונה לסגן ראש הממשלה לענייני ספורט, תיירות ומדיניות הנוער.
ב-14 בנובמבר 2016 רשויות אכיפת החוק עצרו את השר לפיתוח כלכלי, אלכסיי אוליוקאייב באשמת שחיתות, במקומו מונה יבגני יילין לממלא מקום.
ב-30 בנובמבר 2016, מונה הכלכלן מקסים אורשקין לשר לפיתוח כלכלי.
בתקופת ממשלת מדבדב נערכו שינויים מבניים בגופי הממשל, ביניהם העברת שירות הדיג הפדרלי לאחריות משרד החקלאות והפיכת השירות הפדרלי לפיקוח על הבריאות והרווחה לשירות הפדרלי לפיקוח על תחום הבריאות.
הסוכנות הפדרלית לחימוש וטכנולוגיות צבאיות מיוחדות של משרד ההגנה הרוסי פורקה בספטמבר 2014. בנוסף פורקה הסוכנות הפדרלית לבנייה מיוחדת של משרד ההגנה, בדצמבר 2016.
סמכויות המאבק בהגירה לא חוקית ובסחר בסמים הועברו לידי משרד הפנים באפריל 2016, לאחר שפורקו שירות ההגירה הפדרלי והשירות הפדרלי למלחמה בסמים.
במקביל, הופקעו מידי המשרד כל היחידות המיוחדות המשטרתיות, אלה עברו לאחריות המשמר הלאומי שהוקם.
הוקמה הסוכנות הפדרלית לארגונים מדעיים בספטמבר 2013. התקיימה עד מאי 2018, כשפורקה וסמכויותיה הועברו לידי משרד המדע.
סוכנות הארכיון הפדרלית הועברה מאחריות משרד התרבות של רוסיה לידי הממשלה עצמה, בצו נשיאותי מאפריל 2016.
השירות הפדרלי לשליטה באלכוהול הוכפף למשרד האוצר בינואר 2016. נוסף לזה, שירות המכס הפדרלי הועבר מאחריות הממשלה לידי משרד האוצר.
השירות הפדרלי לסטטיסטיקה ממלכתית הועבר מהממשלה למשרד לפיתוח כלכלי של רוסיה באפריל 2017.
סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה הפכה לתאגיד ממלכתי בשם רוסקוסמוס בדצמבר 2015.
שירות התעריפים הפדרלי של הממשלה פורק בשנת 2015 וסמכויותיו הועברו לידי השירות הפדרלי למלחמה במונופולים.
הוקמה סוכנות הלאומים הפדרלית במרץ 2015.
השירות הפדרלי לענייני שוק ההון פורק בשנת 2013 וסמכויותיו הועברו למחלקה ייעודית בבנק המרכזי.
הוקם משרד הבריאות, לאחר שפוצלה ממנו מחלקת הרווחה
המשרד למדיניות התיירות, הנוער והספורט הפך למשרד הספורט של רוסיה
משרד הבינוי והשיכון הוקם ב-1 בנובמבר 2013 מתוך הסוכנות הפדרלית לשיכון ובינוי של המשרד לפיתוח אזורי
המשרד לפיתוח אזורי של רוסיה פורק ב-8 בספטמבר 2014 ובמקומו נוצרו שלושה משרדי ממשל חדשים: המשרד לפיתוח המזרח הרחוק הרוסי, המשרד לפיתוח צפון הקווקז, והמשרד לענייני חצי האי קרים (משרד זה הוקם ב-31 במרץ 2014, ופורק בשנת 2015 – בראשו עמד אולג סאבליוב)
כאשר משרד הספורט, התיירות ומדיניות הנוער שינה שמו למשרד הספורט של רוסיה, תפקידי התיירות הועברו לידי משרד התרבות וענייני הנוער הועברו לאחריות משרד החינוך הרוסי.
משרד העבודה והרווחה של רוסיה הוקם לאחר פיצול מחלקת הרווחה מידי משרד הבריאות.
ממשלת פוטין הראשונה היא ממשלת רוסיה האחרונה בתקופת נשיאותו של בוריס ילצין, שהתפטר ב-31 בדצמבר 1999. ולדימיר פוטין, ראש שירות הביטחון הפדרלי מונה לראשות ממשלת רוסיה ב-9 באוגוסט 1999 לאחר שמועמדותו הוגשה על ידי נשיא רוסיה בוריס ילצין לדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית.
הממשלה התפטרה ב-7 במאי 2000 לאחר שראש ממשלתה נבחר רשמית לנשיא והוא מינה את מיכאיל קסיאנוב למחליפו.
הרכב הממשלה אושר על ידי ילצין ב-16 באוגוסט 1999. בעת כהונת הממשלה הוועדה הממלכתית לתקשורת הפכה למשרד ממשלתי לענייני תקשורת ומידע.
לאחר שבין מרץ 1998 לאוגוסט 1999 החליף הנשיא בוריס ילצין ארבעה ראשי ממשלה, ב-9 באוגוסט 1999 הוא מינה את פוטין לאחד משלושת סגני ראש ממשלת רוסיה ובאותו היום פיטר את ראש הממשלה, סרגיי סטפשין ומינה את פוטין במקומו.
פוטין הורה על הדיפת המורדים מדאגסטן בכוח רב ובכך נתן האות לפתיחת מלחמת צ'צ'ניה השנייה במטרה להחזיר את צ'צ'ניה לפדרציה הרוסית וחיסול המשטר האסלאמי הבדלני שהשתלט עליה.
הן ברוסיה והן בעולם, עוצבה תדמיתו של פוטין כאיש חזק בתגובה זו למתקפה הצ'צ'נית כשממשלת פוטין הייתה לממשלה הרוסית היציבה הראשונה בתקופת ילצין, לראשונה מאז ממשלת צ'רנומירדין שכיהנה בשנים 1993–1996.
החל מינואר ועד מאי 2000 פוטין כיהן במקביל הן כראש ממשלת רוסיה והן כממלא מקום הנשיא עד לתום הבחירות, שבסיכומן זכה בבחירות ומינה את סגנו מיכאיל קסיאנוב לראש ממשלת רוסיה.
ניקולאי פטרושב מונה למנהל שירות הביטחון הפדרלי
ממשלת סטפאשין, היא ממשלה קצרת ימים שכיהנה ברוסיה במשך 11 שבועות וששה ימים בלבד.
סרגיי סטפאשין, שר הפנים וראש שירותי הביטחון לשעבר מונה לתפקיד ראש ממשלת רוסיה במאי 1999 במקום יבגני פרימקוב רב ההשפעה.
בעת ההצבעה על מינויו בדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, 301 הצביעו בעד לעומת 55 מתנגדים.
בעת נאומו לפרלמנט הוא הודה כי בפני המדינה ישנם שלל אתגרים כדוגמת רמות עוני גבוהות, תפוקה תעשייתית נמוכה, חוב ציבורי גבוה ומערכת משפט חלשה.
הרכב הממשלה הוצג לנשיא ילצין ב-26 במאי 1999.
בעת כינון הממשלה הוקמו המשרדים הבאים:
משרד ההשכלה (מתוך המשרד להשכלה כללית ומקצועית) שהפך למשרד החינוך
משרד הספורט והתיירות הוקם ב-6 באוגוסט 1999
משרד הדפוס, שידורי רדיו וטלוויזיה ואמצעי תקשורת ההמונים הוקם ב-6 ביולי 1999 מתוך השירות הפדרלי לשידורי רדיו וטלוויזיה
בנוסף פורק המשרד למדיניות אזורית והפך לוועדה הממלכתית לענייני הצפון.
ממשלת סטפאשין כיהנה זמן קצר בשל חוסר שביעות רצונו של הנשיא ילצין מתפקוד הממשלה, אף שסטפאשין עצמו טען שבמשך 3 חודשי כהונתה הממשלה פעלה לשמור על המצב במדינה תחת שליטה.
"הרובל לא צנח חרף התחזיות", לדבריו.
ברם, ב-9 באוגוסט 1999 הוא הוחלף על ידי ולדימיר פוטין, בעבר ראש המועצה לביטחון לאומי ומנהל שירות הביטחון הפדרלי.
ממשלת מצרים ידועה גם בתור מועצת השרים של מצרים (בערבית مجلس الوزراء ) היא הרשות המבצעת אשר בראשה עומד ראש הממשלה.
לממשלה יש תפקיד מוביל בעיצוב סדר היום של הפרלמנט.
כאשר הממשלה יכולה להציע חוקים לפרלמנט ותיקונים עבור חוקים אשר נדונים במהלך ישיבות של הפרלמנט.
הפרלמנט המצרי רשאי להגיש הצעה של אי אמון בממשלה, דבר אשר עלול להוביל להתפטרות מועצת השרים.
לפרלמנט סמכות להורות לשרים לענות על שאלות חברי הפרלמנט, בכתב ובעל פה, במסגרת חקירות פרלמנטריות או דרך הצגת הנעשה במשרדי הממשלה.
בנוסף, השרים משתתפים בפגישות פרלמנטריות, כאשר מדובר בחוקים הנוגעים לתחומי האחריות שלהם.
קביעת המדיניות הכללית של המדינה בשיתוף עם נשיא הרפובליקה ופיקוח על יישומה בהתאם לחוקים ולהחלטות הרפובליקניות.
ניהול תיאום ומעקב אחר עבודתם של משרדי מחלקות שונות הפועלים תחת הממשלה, וכן ארגונים ומוסדות ציבוריים.
קבלת החלטות ניהוליות וביצוען בהתאם לחוקים ולצווים ופיקוח על יישומן.
הכנת טיוטה כללית עבור תקציב המדינה.
הכנת טיוטת תוכנית כללית לניהול המדינה.
התקשרות ומתן הלוואות לגופים פרטים בהתאם לכללי החוקה.
פיקוח על יישום החוק, שמירה על ביטחון המדינה והגנה על זכויות האזרחים והאינטרסים של המדינה.
מועצת השרים בדרך כלל מורכבת מהשרים הבאים (יורדים לפי חשיבות):
ראש הממשלה: ראש ממשלת מצרים והעומד בראש מועצת השרים.
כיום יש 27 שרים בממשלה זו.
שרי המדינה: 8 שרים במשרד ראש הממשלה (שרים קבועים), שרים עם אחריות ספציפית.
תפקיד שרי המדינה הוא מעבר לתפקיד שר רגיל, שבו ניתן ליצור או לבטל את המינויים כך שיתאימו לסדרי העדיפויות של הממשלה לטווח קצר או עם כישורים מסוימים במועמדים ללא שינויים במבנה הממשל, למשל משרד המדינה לענייני איכות הסביבה.
שרים ללא תיק: שרים שאינם נושאים תיק ספציפי אך פועלים תחת הממשלה ולפעמים נמצאים בפגישות של מועצת השרים, למשל: האלוף מוראד מוואפי, לשעבר ראש המודיעין המצרי .
ראשי הגופים: אשר מנהלים מחלקות חשובות בתחומים ספציפיים ואינם שייכים לתחום השיפוט של אף אחד מהשרים, אלא כפופים ישירות אל ראש הממשלה, למשל ראש רשות תעלת סואץ.
סגני השרים: המספקים סיוע לשרים בהתמחויותיהם, כמעט ולא משתתפים בישיבות הממשלה.
על מנת לכהן כשר בממשלה
החוקה המצרית מחייבת את קיום תנאי הזכאות הבאים לכל השרים:
להיות אזרח מצרי, לא פחות מ -30 שנה, וליהנות מזכויות אזרחיות ופוליטיות מלאות.
השר אינו רשאי לעסוק או להחזיק בכל עסק עצמאי, פיננסי או תעשייתי בתקופת כהונתו.
הממשלה הנוכחית בראשות מוסטפא מדבולי מכהנת החל מ-14 ביוני 2018, בממשלה זו 8 שרות, היצוג הנשי הגבוה ביותר אי פעם בממשלת מצרים.
שרים אשר שירותו תחת הממשלה הקודמת בהנהגת שריף אסמאעיל.*
שרים אשר שירותו גם תחת הממשלה בהנהגת אבראהים מחלב**
ממשלת מדבדב השנייה היא ממשלת רוסיה בראשות דמיטרי מדבדב, שכיהנה בתקופת הקדנציה הרביעית של ולדימיר פוטין כנשיא הפדרציה הרוסית במשך שלוש שנים.
מדבדב הוצע כמועמד לראש ממשלת רוסיה ב-7 במאי 2018 על ידי פוטין.
על פי סעיפים 83 ו-111 בחוקת רוסיה הממשלה הקודמת כיהנה כממשלת מעבר, מה-8 במאי ועד ל-18 במאי 2018. בינואר 2020, על רקע הנאום הנשיאותי לאומה, הממשלה הגישה את התפטרותה והפכה לממשלת מעבר עד לכינון ממשלה חדשה.
הקמת הממשלה החלה זמן קצר לאחר השבעת נשיא רוסיה, ב-7 במאי 2018, כאשר ולדימיר פוטין מינה את דמיטרי מדבדב כמועמד לתפקיד ראש ממשלת רוסיה.
כבר באותו היום, רוסיה המאוחדת החליטה לתמוך במדבדב ומאחר והמפלגה מחזיקה ביותר ממחצית המושבים בדומה הממלכתית, מועמדותו אושרה למרות החלטת רוסיה הוגנת והמפלגה הקומוניסטית להצביע נגד ההחלטה (אם כי תשעה מחברי רוסיה הוגנת החליטו כן להצביע בעד).
איגור אליושין מונה למנהל השירות הפדרלי לשליטה באלכוהול
ב-18 במאי 2018 הציג את הרכב חברי הממשלה, כאשר מינה 9 שרים חדשים והשאר שמרו על תפקידם מהממשלה הקודמת.
ב-15 במאי 2018 נודע כי בעקבות פיצול משרד ההשכלה והמדעים, השירות הפדרלי לפיקוח על ההשכלה והמדע תהפוך לסוכנות הפיקוח על ההשכלה ותוכפף ישירות לממשלה.
ביוני 2018 הממשלה הודיעה על העלאת גיל הפרישה והעלאת המע"מ, על מנת להגדיל את קופת המדינה.
במרץ 2019 מדבדב החליט על העברת כל משרדי הממשלה למתחם מוסקבה סיטי עד סוף שנת 2019. בפברואר 2019 המשרד לפיתוח המזרח הרחוק הרוסי הפך ל"משרד לפיתוח ארקטיקה והמזרח הרחוק" (Министерство по развитию Дальнего Востока и Арктики).
בינואר 2020, בעקבות נאום מצב האומה של פוטין שבו רמז על כישלון הממשלה ליישם תוכניות מדיניות, הגישה הממשלה כולה את התפטרותה.
במאי 2018, בפגישה שנערכה בין נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב, הודיע כי משרד ההשכלה והמדעים יפוצל לשני משרדי ממשלה:
משרד המדע וההשכלה הגבוהה של רוסיה
בנוסף הציע ראש הממשלה להפוך את משרד התקשורת ותקשורת ההמונים של רוסיה למשרד חדש בשם:
ב-7 במאי 2018, מדבדב הציג את המועמדים שלו לתפקידי סגניו.
ב-18 במאי הציג את שרי הממשלה.
ממשלת ניו זילנד (במאורית: Te Kāwanatanga o Aotearoa; באנגלית: Government of New Zealand, או New Zealand Government; המכונה רשמית בשם ממשלת הוד מלכותו בניו זילנד) הוא גוף הניהול האדמיניסטרטיבי הבכיר בניו זילנד.
כברוב הדמוקרטיות הפרלמנטריות, המונח "ממשלה" מתייחס בעיקר לרשות המבצעת, וליתר דיוק לקבינט המכוון את הרשות המבצעת.
על פי עיקרון זה, הממשלה פועלת בכפיפות למלכה ובכפוף לתמיכת בית הנבחרים.
הסמכות המיניסטריאלית מפוזרת בין השרים, שכולם מושבעים בפני המחוקק, בית הנבחרים והם מוסרים לו דין וחשבון על פעולותיהם.
קבינט ממשלת ניו זילנד בו חברים שרים בכירים (בדרך כלל כעשרים מהם) מהווים גוף קולקטיבי לקבלת החלטות והוא המכונה הממשלה.
בראשותה עומד ראש הממשלה (כיום זהו כריסטופר לקסון).
עוד כמה שרים (בדרך כלל שר זוטר) הם חלק ממועצת המנהלים אבל הם מחוץ לקבינט.
לרוב השרים יש תיק בעל אחריות ספציפית כגון מחלקות או תחומי מדיניות, אם כי לפעמים ממונים גם שרים ללא תיק.
תפקיד ראש הממשלה שייך למי שקיבל את תמי
כת רוב חברי בית הנבחרים.
העמדה נקבעת גם על ידי מספר גורמים נוספים, כגון הסכמי תמיכה בין הצדדים וקולות מנהיגות פנימיים במפלגה שמובילה את הממשלה.
ראש הממשלה ושרים אחרים ממונים רשמית על ידי המושל הכללי (שהוא נציג המלכה בניו זילנד).
בפועל, המושל הכללי פועל בעצת ראש הממשלה במינוי השרים.
המונח "ממשלת ניו זילנד" יכול להיות בעל מספר משמעויות שונות.
במובן הרחב שלה, זה יכול להתייחס באופן קולקטיבי לשלושת הענפים המסורתיים של הממשלה - הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת (המלכה בפרלמנט ובית הנבחרים) והרשות השופטת (בית המשפט העליון ובתי המשפט הכפופים).
כל סניף פועל בנפרד מהאחרים בהסדר המתואר כ"הפרדת רשויות".
המונח באופן נפוץ יותר משמש לתיאור חברי הפרלמנט המשתייכים למפלגה פוליטית מסוימת (או קואליציה של מפלגות) עם מספר גדול של מושבים די כדי לזכות בקולות חשובים (למשל בהצבעת התקציב מדי שנה).
המפלגה הגדולה או הקואליציה הגדולה מרכיבה את הממשלה - זו התחושה המיועדת כאשר נאמר שמפלגה פוליטית "מעצבת את הממשלה".
חוק החוקה 1986, החלק העיקרי בחוקה ניו זילנד, ממקם את הממשלה המבצעת במועצת המנהלים, אשר יכולה לכלול גם שרים מחוץ לקבינט.
הענף הביצועי של בנייני הפרלמנט בניו זילנד, המכונה בדרך כלל "הכוורת" בשל צורת המבנה, מאכלס רבים ממשרדי הממשלה והוא גם מהווה את מושב ומקום מפגש הממשלה.
לכן השם כוורת משמש לעיתים באופן מטונימי לתיאור ממשלת ניו זילנד, כפי שהבית הלבן משמש לתיאור הנשיא האמריקאי.
ממשלת מישוסטין הראשונה היא ממשלת רוסיה בראשות מיכאיל מישוסטין שכיהנה מינואר 2020 עד מאי 2024, בתקופת הקדנציה הרביעית של ולדימיר פוטין כנשיא הפדרציה הרוסית.
ב-30 באפריל 2020, בעקבות הידבקותו של מישוסטין בנגיף הקורונה, מונה לממלא מקומו סגנו אנדריי בלואוסוב, וכיהן בתפקיד במשך קצת יותר משבועיים.
מישוסטין הוצע על ידי פוטין כמועמד לראש ממשלת רוסיה ב-16 בינואר 2020, בעקבות התפטרותו של דמיטרי מדבדב, על פי סעיף 117 לחוקת רוסיה כהשפעה מנאום פוטין לאומה בה הוצעו תיקונים לחוקה.
ב-21 בינואר אותה שנה מישוסטין הציג לנשיא פוטין את הרכב הממשלה החדשה, הכולל 21 שרים ו-9 סגני ראש ממשלה.
ההצבעה על מינויו של מישוסטין נערכה ב-16 בינואר 2020, כאשר רוסיה המאוחדת החליטה לתמוך בו.
גם סיעת רוסיה הוגנת והמפלגה הליברל-דמוקרטית הביעו את תמיכתן בו.
המפלגה הקומוניסטית, לעומת זאת, הודיעה כי לא תתמוך בו, זאת לאחר שנערכה פגישה של נציגי המפלגה עם ראש הממשלה המיועד, ובמהלכה הכריז מישוסטין על שינויים דרסטיים שצפויים בהרכב הממשלה.
מינויו אושר לבסוף ברוב של 383, כאשר 41 חברי פרלמנט נמנעו מלהצביע ולראשונה בתולדות רוסיה אף אחד לא הצביע נגד מינוי ראש הממשלה.
המשרד לפיתוח צפון הקווקז פורק, וכל סמכויותיו הועברו לידי המשרד לפיתוח כלכלי.
השירות הפדרלי לרישום ממלכתי ולקרטוגרפיה, הסוכנות הביו-רפואית הפדרלית והשירות הפדרלי לפיקוח בתחום הבריאות הועברו לאחריות ישירה של הממשלה הפדרלית, ברם בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה השירות הפדרלי לפיקוח בתחום הבריאות הוחזר חזרה לאחריות משרד הבריאות של רוסיה.
הסוכנות הפדרלית לניהול רכוש המדינה הועברה מהמשרד לפיתוח כלכלי לאחריות משרד האוצר.
ב-29 במרץ 2020 הוקמה נשיאות הממשלה, גוף במערך הממשלה שנועד לפתור בעיות מבצעיות.
בעבר גוף זה פעל במהלך כהונת ממשלת מדבדב הראשונה.
ב־3 בנובמבר 2020 הוקם המרכז הפדרלי למתן תרופות לאזרחים בכפוף למשרד הבריאות וכהכנה למתן חיסון Gam-COVID-Vac לאזרחים נגד מגפת הקורונה.
ב־20 בנובמבר 2020 פורקו הסוכנות הפדרלית לדפוס ותקשורת המונים וסוכנות התקשורת הפדרלית וסמכויותיהן הועברו לידי מחלקות ייעודיות במשרד לפיתוח דיגיטלי, תקשורת ותקשורת ההמונים.
בנובמבר 2020 הוכרז על רפורמה מבנית בממשלה.
הצו קבע דרישות אחידות למבנה המשרדים והמחלקות הפדרליות.
במסגרת הרפורמה ייסגרו 74 מחלקות, במיוחד אלה שבהם עובדים רק עשרה אנשים ומנוהלים על ידי 37 סגני ראשי משרדים ומחלקות.
בשנת 2004 הממשלה כבר ניסתה לבצע רפורמה בדרך זו במנגנון המדינה — תפקידי הרשויות צומצמו יחד עם מספר העובדים.
בינואר 2021 הוקמו שבעה מחלקות חדשות בלשכת הממשלה: מחלקת הבריאות, מחלקת התעשייה, מחלקת הפיתוח האזורי, מחלקת הרווחה, מחלקת הבינוי, מחלקת התחבורה, מחלקת האנרגיה והמחלקה לניתוח נתונים.
קרן הפנסיה והקרן לביטוח סוציאלי מוזגו לצורך יצירת הקרן לביטוח סוציאלי ופנסיוני בינואר 2023.
ארקדי גוסטב מונה לתפקיד מנהל שירות בתי הסוהר הפדרלי.
איגור קראסנוב מונה לתפקיד התובע הכללי של רוסיה.
יורי בוריסוב מונה למנכ"ל רוסקוסמוס, תאגיד החלל הפדרלי.
בעקבות התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה, הממשל אולץ לבצע צעדים מחמירים למניעת התפשטות הנגיף, כולל הטלת סגר וצמצום פעילויות חברתיות למינימום ההכרחי, עם זאת נודע גם כי מספר חברי ממשלה חלו בנגיף כדוגמת:
שר הבינוי והשיכון, ולדימיר יאקושב.
סגן שר הבינוי והשיכון, דמיטרי וולקוב
ב-14 במאי 2020 הודיעה כי נרפאה ושבה לעבודתה.
שר המדע וההשכלה ואלרי פלקוב, ב-14 במאי 2020 הוא הודיע כי נרפא ושב לעבודתו.
שר התחבורה, ויטאלי סאבלייב, מונה לשר ב-10 בנובמבר 2020, אך ב-15 בנובמבר נודע כי נדבק בנגיף והוכנס לבידוד.
כתגובה ממשלת רוסיה בראשות מישוסטין הכריזה על איסור ייצוא של ציוד טלקום, רפואה, כלי רכב, חקלאות ואלקטרוניקה וכן מוצרים כמו עץ.
במהלך כהונת הממשלה המרכז הרוסי לחקר דעת הקהל ומרכזי דעת קהל שונים ערכו משאלים טלפוניים לבחינת מידת הפופולריות של הממשלה בקרב אזרחי רוסיה:
בסך הכל מונו 8 שרים חדשים ו-5 סגני ראש ממשלה חדשים.
13 שרים מהממשלה הקודמת שמרו על תפקידם.
בנוסף לאלה, מיכאיל מישוסטין מינה 11 סגנים למזכיר הממשלה (ואלרי סידורנקו, סבטלנה אנדריושצ'נקו, אולגה קריבונוס, לאוניד לוין, נטליה סאבינה — אלמיר טאגירוב, איליה טרונין, אלכסיי אובארוב, אולגה צ'פורינה ואיגור שבצ'נקו) וחתם צו לאיוש דובר הממשלה, לתפקיד זה מונה בוריס בליאקוב.
ממשלת מחוז לנינגרד היא הגוף הניהולי העליון במחוז לנינגרד, העומד בראש המערכת של רשויות השלטון של המחוז.
את הממשלה מנהל מושל מחוז לנינגרד.
המושל הנוכחי הוא אלכסנדר דרוזדנקו.
עד 2023, בנייני הממשל של מחוז לנינגרד נמצאו דווקא בסובייקט פדרלי אחר, בעיר סנקט פטרבורג: בית ממשלת המחוז שכן בכיכר רודנות הפרולטריון בסנקט פטרבורג והועלו תוכניות להעתק מבני הממשל לעיר הגדולה במחוז לנינגרד: גטצ'ינה, שהוכרזה למרכז האדמיניסטרטיבי של מחוז לנינגרד.
ממשלת מחוז מוסקבה היא הרשות המבצעת והגוף המנהל של מחוז מוסקבה.
משרדי הממשלה ממוקמים בבית הממשלה בעיר קרסנוגורסק.
בברית המועצות הרשות המבצעת הגבוהה ביותר ביחידות המינהליות-טריטוריאליות היו הוועדות המבצעות של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, שהייתה מפלגת השלטון.
תחת מועצת צירי העם האזורית, הוקם הוועד המנהל של מחוז מוסקבה.
בראשו עמד יו"ר הוועד המנהל האזורי במוסקבה.
במשך זמן מה התקים גם גוף בשם נשיאות הוועד המנהל של מחוז מוסקבה.
בשנת 1991 מנהלת המחוז הפכה ל"ממשלה" והתמקמה במרכז העיר מוסקבה בבניין בכיכר העתיקה, שם שכנן בעבר מטה הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
בשנים 1990—1991 יו"ר הוועד המנהל של המועצה האזורית במוסקבה היה אנטולי טיאז'לוב.
ב-16 באוקטובר 1991 על פי צו נשיא רוסיה, בוריס ילצין, טיאג'לוב מונה לראש ממשלת מחוז מוסקבה.
ב-17 בדצמבר 1995 מינויו אושרר לאחר שנבחר למושל מחוז מוסקבה.
הוא היה מקורב פוליטית לאישים אחרים בממשל כמו בוריס ילצין, ויקטור צ'רנומירדין ויורי לוז'קוב ותמך ברעיון למיזוג בין העיר מוסקבה ומחוז מוסקבה, שיושם חלקית רק עשרים שנה לאחר מכן .
ב-19 בדצמבר 1999 זכה בוריס גרומוב בבחירות למושל מוסקבה, כשמסע הבחירות שלו התבסס ברובו על ביקורת על המדיניות הפרו-מוסקבאית של הממשלה הקודמת, שלא העניקה יתרונות ברורים למחוז.
ב-7 בדצמבר 2003 בוריס גרומוב נבחר לכהונה שנייה כמושל.
ב-19 בדצמבר, גרומוב קיבל את התפטרות הממשלה והורה לפעול להקמת ממשלה חדשה.
ב-24 בדצמבר 2003, בישיבה ה-81 של הדומה המחוזית של מוסקבה, אושרה הנהגת הממשלה החדשה.
המשנה למושל היה אלכסיי פנטלייב, שכיהן בעבר בתפקיד סגן ראש הממשלה של המחוז.
שישה סגני יושב ראש ושישה שרים מונו מחדש.
גרומוב פעל בתקופת כהונתו לחזק את מעמדו של המחוז ותרם רבות לריבונותו ולוודא כי לא ימוזג עם העיר מוסקבה.
ב-4 במאי 2007, בישיבה יוצאת דופן של הדומא המחוזית שנבחרה במרץ, אושר בוריס גרומוב כמושל מחוז מוסקבה לכהונה שלישית ברציפות (עד 2012).
ב-16 במאי אישרו צירי הדומא המחזווית את מועמדותם של ראשי הממשלה והשרים המחוזיים, כמו גם נציג הממשלה במועצת הפדרציה - ניקולאי צ'ורקין.
ב-4 באפריל 2012 הוצע סרגיי שויגו כמושל המחוז מטעם מפלגת השלטון, רוסיה המאוחדת, למחרת מועמדותו נתמכה פה אחד על ידי הדומא המחוזית והוא נכנס לתפקיד ב-11 במאי 2012, לאחר תום כהונתו של המושל הקודם בוריס גרומוב.
עם זאת, ב-6 בנובמבר 2012 מונה סרגיי שויגו לשר ההגנה של רוסיה על פי צו הנשיא וב-8 בנובמבר 2012 מונה אנדריי וורוביוב לממלא מקום מושל מחוז מוסקבה.
שינויים באמנת המחוז שבוצעו לאחר מינוי זה אפשרו לו לשלב הן את ניהול המחוז באופן ניהולי והן באופן פוליטי.
ביוני 2013, רוסיה המאוחדת נקבה בשמו של וורוביוב כמועמד מטעמה לבחירות למושל מחוז מוסקבה, בהן זכה ברוב מוחלט.
בשנת 2018 נבחר לקדנציה שנייה.
בכהונתו המשיך להוביל תהליכים לחיזוק עצמאות המחוז וחיזוקו כאחד המחוזות העשירים במדינה.
בניין הממשלה ממוקם בשטחו של הרובע העירוני קרסנוגורסק.
ממשלת מחוז מוסקבה כוללת 32 איש: המושל (הלא הוא ראש הממשלה), המשנה הראשון למושל, המשנה למושל, תשעה סגני ראש הממשלה ועשרים שרים.
מושל מחוז מוסקבה הוא הפקיד הבכיר ביותר; תקופת כהונתו היא 5 שנים.
הוא נבחר על ידי תושבי המחוז בהתאם לאמנת מחוז מוסקבה והחוק הפדרלי.
בספטמבר 2013 נבחר אנדריי וורוביוב למושל.
סגניו מונו על ידי המושל בהסכמה עם הדומא המחזווית לתקופת כהונתו של המושל.
הגופים המנהלים המרכזיים של הם משרדים, מהם 17 במחוז מוסקבה.
את ניהול הממשלה בפועל מטעם המושל מבצע המשנה למושל.
שרי ממשלת מחוז מוסקבה ממונים על ידי המושל, מספר שרים ממונים בהסכם עם הדומא המחוזית.
הסמכויות, המשימות, התפקידים והסמכויות של הממשלה נקבעים על ידי אמנת מחוז מוסקבה וחוקים מחוזיים.
באוגוסט 2008 נמלט סגן ראש הממשלה הראשון של מחוז מוסקבה ושר האוצר של מחוז מוסקבה, אלכסיי קוזנצוב, מרוסיה אל מחוץ למדינה (הוא מילא את תפקיד שר האוצר בשנים 2000–2008), מאוחר יותר התבררשהחזיק באזרחות כפולה: רוסית ואמריקאית.
חודש לפני כן הוא חיתן את בתו, לאחר שערך חתונה בשווי 5 מיליון דולר באחוזת ארכנגלסקוי שנשכרה במיוחד.
על פי מקורות שונים, קוזנצוב מחזיק ברשותו שני מלונות חמישה כוכבים בקורשבל (SAS Pralong ו-SAS Crystal); אחוזות בלונדון בשווי 30 מיליון ליש"ט ובניו יורק בשווי 20 מיליון דולר; דירות בפריס ובסן טרופה בשווי 10 מיליון יורו כל אחת וכן יאכטה, מטוס ועוד.
מאז 2010 קוזנצוב נמצא ברשימת המבוקשים הבינלאומית מטעם משטרת הפדרציה הרוסית.
הוא מואשם בהונאה ובהלבנת הון.
חקירות עיתונאיות ופרסום עובדות רבות של מעילות עוררו תגובה שלילית ביותר מצד הציבור כלפי ממשלת המחוז.
ב-19 ביוני 2011 שידר ערוץ הטלוויזיה רוסיה-1 את המהדורה ה-72 של התוכנית "הכתב המיוחד" שהוקדשה לשחיתות מערכתית במחוז מוסקבה, בה היו מעורבים בכירים.
בתחילת הוצג תיעוד של חקירה מיוחדת מאת הכתב בוריס סובולב "כתב מיוחד.
בסיום המהדורה נערך באולפן דיון בעובדות שצוינו עם מגישת הטלוויזיה מריה סיטל.
יו"ר ועדת הדומה לענייני ביטחון ולדימיר ואסילייב, שהשתתף בשידור החי, לאחר שצפה בכתבה, קרא למושל בוריס גרומוב להתפטר או להתאבד.