tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סיים את לימודיו בתיכון בקיבוץ אשדות יעקב מאוחד בשנת 1962 והתקבל ללימודים כעתודאי במכללה לחינוך גופני ולספורט במכון ווינגייט ולמד שם בשנים 1962 - 1964. בשנת 1964 סיים את לימודיו במכללה בווינגייט כמורה לחינוך גופני ולגאוגרפיה.
דקל שירת בצה"ל כמדריך ספורט (מדריך כושר קרבי), ושירת שירות מלא עד שנת 1966.
לאחר השירות הצבאי, החל לעבוד כמורה לחינוך גופני ולספורט בבתי ספר יסודיים בטבריה וגם בבית הספר החקלאי כדורי, שהיה מפורסם בזכות "מבחני הכבוד" שהיו נהוגים בו, וגם בזכות בוגריו שעליהם נמנים יגאל אלון, יצחק רבין, חיים גורי ועוד.
כמו כן היה מורה לחינוך גופני ולספורט בבית הספר האזורי "בית-ירח" שבעמק הירדן.
בשנת 1978 סיים את לימודי התואר ראשון בחינוך ובפסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1982 סיים את התואר השני במינהל החינוך באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1986 עבר עם משפחתו לגור בכפר תבור, ובשנת 1997 עבר לגור בכפר סבא, שם הוא גר עד היום (2019).
ד"ר יהושע-שוקי דקל נשוי לנורית, להם חמישה ילדים: שרית, גיל, טל ותאומים: שם הבת חן, ושם הבן רן, ותשעה נכדים.
בשנת 1991 דקל סיים את לימודי התואר השלישי, בתואר דוקטור (PhD) בספורט ובחינוך גופני, בחקר היבטים פסיכולוגיים-סוציולוגים של עקמת נעורים אידיופטית (Idiopathic Scoliosis), ב - Testnevelési Egyetem - The Hungarian University of Physical Education.
בשנת 1966 דקל החל לעבוד כמורה לחינוך גופני ולספורט בבית ספר יסודי בטבריה.
בשנת 1967 התקבל לעבודה במועצה אזורית גליל תחתון כמנהל המחלקה לתרבות, נוער וספורט, תפקיד שהחזיק בו במשך 7 שנים - עד 1974. מקום שהיווה עבורו קרקע פורייה ללמידה ולצבירת ניסיון רב בניהול עובדים, תקציבים והכנת תוכניות בתחומי אחריותו.
בשנה זו החל ללמד גם בסמינר אוהלו, ולימים מכללת אוהלו.
במכללת אוהלו שימש דקל בתחילה כמרצה וכסגן מנהל.
בקיץ 1969 ובקיץ 1970 יצא דקל לשליחות במחנות הקיץ של הנוער והחלוץ בארצות הברית וניהל את הספורט במחנות הקיץ במסצ'וסטס, תפקיד שהוגדר כ"ראש הספורט במחנה".
בשנת 1969 דקל עבד בסמינר אוהלו כמורה/מרצה, ובשנת 1975 מונה דקל להיות סגן מנהל מכללת אוהלו.
בשנת 1989 דקל נבחר לתפקיד מנהל מכללת אוהלו.
דקל כיהן כראש המכללה להכשרת מורים לחינוך, לספורט ולתיירות במכללת "אוהלו" בעמק הירדן, בין השנים 1989 - 1995.
כמנהל מכללת אוהלו, הקים דקל, ביחד עם המועצה האזורית עמק הירדן, בחוף בית ירח-אוהלו מרכז לחינוך ולספורט ימי, למקצועות: קיאקים, קאנו, חתירה אקדמית, שייט מפרשיות וגלשני מפרשי/רוח.
לימים, הפך למרכז אזורי לחינוך ולספורט ימי בעמק הירדן ובגליל התחתון.
במרכז הזה יזם סקי מים לנכי צה"ל קטועי רגל עם יואל שרון, יו"ר ומנהל עמותת "אתגרים".
במסגרת תפקידו כראש מכללת אוהלו, היה דקל אחראי לניהול כוח אדם אקדמי ומינהלי ותכנון תקציב שנתי ורב שנתי.
פיתוח תוכניות לימודים ייחודיות, יוזמות מקומיות, מעקב ובקרה.
תכנון כוח אדם בהוראת המקצוע.
ובעיקר הכשרת מחנכים, גננות ומורים למערכת החינוך בישראל.
דקל שימש בשנים 1983 – 1986 גם כמפקח על הוראת החינוך הגופני במחוז הצפון.
בקיץ 1983 בפעם הראשונה בטבריה נערך פסטיבל בינלאומי ללהקות מחול ופולקלור.
את הרעיון הגה האומן והיוצר זכריה לירז, ודקל נבחר לתפקיד המנהל הארגוני והמפיק של הפסטיבל.
בפסטיבל השתתפו להקות מחול מטבריה, מירושלים ולהקות סטודנטים בישראל ולהקות מחוצה לה: מיוון (מאתונה ומכרתים), מספרד (מוולנסיה, מדריד וטולדו) ומבולגריה.
בשנת 1985 דקל נבחר לתפקיד יו"ר אס"א - איגוד הספורט האקדמי בישראל, תפקיד שבו היה עד לשנת 1988.
היה שותף להכנת "תוכנית העשור" בטוטו-ווינר, התוכנית לפיתוח 10 מתקני ספורט גדולים בארץ וביניהם: אצטדיון סמי עופר בחיפה, אצטדיון טרנר בבאר שבע, אצטדיון נתניה, אצטדיון המושבה בפתח תקווה ועוד.
בשנת 1996 מונה דקל להיות יו"ר הדירקטוריון של מכון וינגייט, המכון הלאומי לספורט, תפקיד שבו החזיק עד לפרישתו בשנת 2007 בעקבות ניגוד עניינים.
בשנותיו כראש מינהל הספורט, דקל מילא תפקידים בכירים רבים נוספים, וקידם תוכניות לקידום הספורט, היה ממונה על הכשרת מאמנים ומדריכים במדינת ישראל, קידם את חוק מרוצי סוסים בישראל, תיקונים ל"חוק הספורט המוטורי" ואחראי על "הרשות לנהיגה ספורטיבית".
היה מופקד גם על "חוק הצלילה הספורטיבית בישראל", ובמסגרתו מתן רישיונות לבתי ספר לצלילה בישראל והענקת תעודות למאמנים ולמורים לצלילה.
בנוסף ל"חוק הספורט" ול"חוק חדרי-כושר", יזם את הקמתם של "מרכזי מצוינות" לספורטאים מחוננים בישראל, שנקראו: "פנימיות יום" ו"אגודות הישג".
דקל יזם את החתימה על "האמנה לשיתוף פעולה" בין השלטון המרכזי, משרד הספורט, לבין השלטון המקומי, מרכז השלטון המקומי והמרכז למועצות אזוריות.
האמנה לקידום ולפיתוח הספורט, תרבות הפנאי ואורח חיים בריא ברשויות בישראל.
בהיותו ראש מינהל הספורט בארץ, דקל הקים בעקבה שבמדינת ירדן, בים האדום, בית ספר לחינוך ולספורט ימי, יחד עם שלטונות ירדן, כשהנסיך ראיד האח של המלך חוסיין היה מעורב ובחסותו, ועם אלוף פיקוד הדרום הירדני, שהיה גם מפקד עקבה ומפקד נמל בעקבה, והיה שותף פעיל בהקמת המרכז בעקבה.
במרכז לספורט ימי שהוקם בעקבה דקל פעל להכשרת מורים ומדריכים ירדנים לעבודה בספורט הימי.
יזם תחרויות ומפעלי ספורט ימיים וביניהם "משט השלום", בהשתתפות ספורטאים עם סירות וספינות מירדן ומישראל.
דקל שימש כמ"מ יו"ר דירקטוריון המועצה להסדר ההימורים בספורט, טוטו-ווינר.
בשנת 2001, בהיותו יו"ר המועצה להימורים בפועל, הוביל עם המנכ"ל ועובדי המועצה להימורים בספורט, את המעבר ממערכת הימורים באוף-ליין (Off-line) למערכת הימורים באון-ליין (On-Line).
דקל שימש כיועץ אסטרטגי מקצועי למרכז השלטון המקומי לתוכניות אב אסטרטגיות לספורט ולתרבות הפנאי ברשויות.
בשנת 2008 יצא דקל לגמלאות, והקים חברה עצמאית לייעוץ, יזמות ופרויקטים בשם "י.
בשנת 2017 נבחר דקל ליו"ר הוועד הפאראלימפי הישראלי (הוועד הפראלימפי הוא ארגון מן המניין ב) ה-IPC, בתוקף תפקידו הוא אחראי על שיגור משלחות הספורטאים לאולימפיאדות.
בימים אלו (2019) הוועד הפראלימפי שוקד על ההכנות לאולימפיאדת טוקיו (2020), ולאולימפיאדת החורף בייג'ינג (2020) ואחריה לאולימפיאדת פריז (2024).
הוועד הפראלימפי עוסק בספורט להישגיות ולמצוינות לספורטאים עם מוגבלויות (נכי צה"ל, נכי איל"ן ובית החינוך לעיוורים) ומכין את הספורטאים לאולימפיאדות.
בתפקידו כיו"ר הוועד הפראלימפי בישראל יזם שילוב מחקר וטכנולוגיה בהכנות הפראלימפיות, חתם על הסכם עם "מכון סילבן אדם למצוינות" שבאוניברסיטת תל אביב.
כמו כן, חתם על הסכמים לטיפול רפואי במעמד מיוחד (V.I.
P) לספורטאים הפראלימפיים, עם המרכז הרפואי "שיבא" בתל השומר ועם בית החולים "רעות".
יזם את השתתפות נבחרת ישראל במשחקי החורף הפראלימפיים בבייג'ינג, וזאת בפעם הראשונה בהיסטוריה ישתתפו ספורטאי ישראל במשחקי החורף הפראלימפיים, שיערכו בבייג'ינג בשנת 2022.
בתפקידו כיו"ר הוועד הפראלימפי אירח קונגרסים בינלאומיים בארץ שבהם השתתפו חוקרים ואנשי מקצוע מכל העולם, הוא יזם את אירוח הקונגרס האירופאי EPC (European Paralympic Committee), שבו השתתפו נשיאי הספורט הפראלימפיים מאירופה.
דקל עסק בעוד אירועים גדולים כגון: אירוח אליפות העולם בטניס על כיסאות גלגלים בשיתוף איגוד הטניס, אירוח אליפות אירופה ב"כדור-שער" לעיוורים, שתתקיים בשנת 2021 ועוד.
דקל יזם ופעל לחתימת הסכמים לשיתוף פעולה עם מדינות: יוון, וקפריסין.
בפעולות אלו ועוד חיזק את ההכרה בספורט הפראלימפי בישראל ומיתג אותו במקום גבוה.
חיזק את ההכרה של מדינות העולם בספורט הנכים ובוועד הפראלימפי של ישראל.
דקל פועל להקמת בית לספורטאים הפראלימיים בישראל, שיהיה מרכז לכנסים, לתערוכות, ללימודים, להשתלמויות והיכל תהילה לספורטאים הפראלימפיים.
בתפקידו קידם ותרם להמשך פיתוח ההכרה של מדינות העולם בספורט הנכים ובוועד הפראלימפי של ישראל.
בימים אלו פועל דקל להקמת "היכל תהילה ובית לספורטאים הפראלימפיים בישראל".
דקל שימש במספר תפקידים ציבוריים, כלהלן:
נציג ציבור בבית הדין המחוזי בנצרת, כשופט נציג מעבידים.
יו"ר מועצת המנהלים של מכון וינגייט המכון הלאומי לספורט
יועץ בכיר לסגן שר החינוך, התרבות והספורט.
יו"ר ההתאחדות לספורט בתי"ס בישראל.
סגן נשיא העולמי להתאחדות לספורט בתי"ס - I.S.F
חבר הנהלת הוועד האולימפי הישראלי.
יו"ר אס"א ישראל- איגוד הספורט האקדמי בישראל.
חבר בהנהלת דירקטוריון החברה למתנ"סים בישראל.
חבר הנהלת מכבי העולמי למכביות בישראל (I.M.C)
יו"ר ועדה ציבורית "ועדת דקל" לבחינת מעמד המורים והחינוך הגופני והספורט בישראל.
עיתונאי וחבר באיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית (FIPP)
יו"ר משלחת ישראל לאוניברסיאדה באדמונטון - קנדה
יו"ר משלחת ישראל לאליפות העולם בחתירה שמאורגנת על ידי פדרציית החתירה הבינלאומית.
יו"ר הוועדה לבחינת ענף ההתעמלות האומנותית בישראל.
מפקח על הוראת החינוך הגופני והספורט במשרד החינוך, התרבות והספורט.
עיטור יקיר הספורט לשנת 2002
עיטור יקיר אס"א (איגוד הספורט האקדמי)
עיטור מרכז הפועל "לאיש כפועלו"
תעודת הוקרה משרד המדע, התרבות והספורט.
מכתב הערכה וברכות מראש הממשלה בנימין נתניהו על בחירת כסגן נשיא עולמי של התאחדות ספורט בתי הספר ISF
עיטור הכבוד של הוועד הפראלימפי הישראלי לשנת 2022.
נולד בשנת ה'תקס"ו לרבי משולם זלמן אשכנזי שכיהן אז כרבה של קוזמיר (לימים, רבה של לובלין).
ולגננדל בת ר' יוסף מנדלסברג.
סב סבו היה רבי צבי אשכנזי, "החכם צבי".
נשא את בתו של רבי בנימין ברוידא, אב"ד הורדנה והגליל.
לאחר נישואיו התגורר בהורדנה והיה מראשי העדה בה בין השנים ה'תקע"ח-ה'תרי"ג.
בחול המועד סוכות ה'תרי"ג התמנה לתפקיד רבה של לובלין והמחוז, במקום קרוב משפחתו הרב דב בריש אשכנזי.
במשרה זו כיהן ארבע עשרה שנה, עד לפטירתו.
את מקומו מילא הרב שניאור זלמן פרדקין.
בשנת ה'תרכ"ה פרסם כרוזים ויצא במאבק נגד מנהגם של חסידי לובלין בהנהגת רבי יהודה לייב איגר, להתפלל אחר זמן התפילה.
המתקפה נפסקה לאחר שרבי יצחק מאיר אלתר ביקש זאת ממנו.
נפטר בליל ב' באדר א' ה'תרכ"ז (8 במרץ 1867), ונקבר בלובלין.
הותיר כמות רבה של כתבי יד, אך כולם עלו באש בשריפה שפרצה בלובלין, ולא ראו אור.
בנו היחיד בנימין אשכנזי היה מפרנסי קהילת הורדנה.
הרב יהושע הלוי הירשהורן (ה'תרנ"ד – כ"ח באייר ה'תשכ"ט, 1893 – 1969) היה רב קנדי, רבה הראשי של מונטריאול עשרות שנים ופוסק הלכה.
נחשב לאחד הרבנים המרכזיים ביותר בקנדה במשך שנים רבות.
יהושע הלוי הירשהורן נולד בקרילוביץ (מורובנייה קורילובצי), בחבל פודוליה שבאוקראינה, לזיסל ולרב סנדר הירשהורן אב בית דין סטנוב (נספה בשואה), בנו של הרב משולם זוסיא שגם הוא שימש אב בית דין בסטנוב.
נסמך לרבנות בידי הרב אריה לייב ברודא ("מצפה אריה"), הרב משה נתן רובינשטיין ("אלף המגן"), הרב אברהם צבי פרלמוטר מוורשה, ועוד.
שימש ברבנות בקרילוביץ ואחר כך בסטנוב.
בקיץ ה'תרפ"א (1921) היגר למונטריאול, קנדה, בה התגוררו שארי בשרו, והחל לשמש רב בכמה קהילות בעיר.
בשנת ה'תרצ"ו לערך מונה לסגן הרב הראשי בעיר.
עמד בקשרים עם הרב יהודה לייב צירלסון, הרב יהודה לייב גרויברט ("חבלים בנעימים"), ועוד, ונחשב לאחד "מהרבנים הכי חשובים ופעילים בקנדה".
בשנת ה'תשי"ב (1952) – לאחר פטירת הרב צבי הירש כהן רב העיר מונטריאול, ובהיותו הרב הירשהורן המבוגר והנחשב ביותר בעירו – מונה לראש "ועד הרבנים" בעיר, גוף אשר פעל מטעם "ועד העיר", ושימש בפועל כרב הראשי בעיר.
הוא איחד את רבני העיר סביב "ועד הרבנים" והחזיק בתפקיד זה בפועל עד שחלה בשנת 1961. היה בעל השפעה מכרעת בעיר ובמדינה כולה מכוח אישיותו ומעמדו, והשיב לשאלות הלכתיות בקביעות מרחבי קנדה.
הרב פנחס הירשפרונג, מרבני העיר הצעירים שגדל תחתיו, שימש כסגנו והחליפו לאחר פטירתו, כינהו בין השאר "מגדולי הוראה שבזמננו".
הרב הירשהורן היה חבר באגודת הרבנים, ולצד זה קרא להצטרפות לתנועת המזרחי.
מחבר שו"ת "ממעיני ישועה" (מונטריאול ה'תשי"ט), שתשובות ממנו היו לנגד הרב חיים עוזר גרודזינסקי ("האחיעזר"), הראי"ה קוק, הרב משה מרדכי אפשטיין, הרב אברהם דובער כהנא שפירא (שלושת האחרונים ביקרו במונטריאול יחדיו בשנת ה'תרפ"ד (1924), וביקרו בביתו), ועוד.
במשך שנים פרסם מאמרים ב"קול תורה", "בית ועד לחכמים", "קיבוץ אחרים", "הפרדס", ועוד.
הרב הירשהורן נפטר ביום כ"ח באייר ה'תשכ"ט (1969) ונטמן במונטריאול.
לאחר פטירתו התמנה הרב פנחס הירשפרונג לרב הראשי של מונטריאול.
בנם היחיד הוא מייקלס יוליוס (משולם יהודה), ששימש פרופסור במחלקה למתמטיקה באוניברסיטת מקגיל בין השנים 1958–1998.
26 מבני משפחתו נספו בשואה, ביניהם אביו הרב סנדר, וכן אחותו רחל, בעלה וילדיהם.
רבי יהושע הורוביץ (מכונה על שם ספרו עטרת ישועה; ט"ו באדר ה'תר"ח – י"א בטבת ה'תרע"ג) היה אדמו"ר ורב העיר טרנובז'ג (דז'יקוב), השלישי בשושלת דז'יקוב.
נודע גם כבעל חוש מוזיקלי מפותח, והלחין מספר ניגוני תפילה, ובהם לחן עממי-חסידי לשיר אשת חיל.
נולד לרבי מאיר הורוביץ ולדבורה.
נחשב ל"עילוי" ובעל כישרונות, והיה בעל מזג דינמי וסוער.
בגיל 18 סיים את כתיבת ספרו, "עמק הלכה" על סוגיות הש"ס.
למד אצל אביו, ובגיל צעיר התכתב עם גדולי דורו, וזכה מהם להערכה; כך לדוגמה רבי יוסף שאול נתנזון כותב עליו בהסכמתו לספרו "עמק הלכה": .
בתיווך סבו רבי אליעזר הורוביץ, נשא את מרים, בת הנגיד ר' יהודה לייבוש רייך מריישא, מחסידי סבו.
לאחר נישואיו החל לכהן כרב העיר דז'יקוב.
את תפקיד זה הוריש לו אביו בחייו, לאחר סירובו של אחיו הבכור רבי נפתלי חיים הורוביץ לקבלו עליו.
רבנותו אופיינה בתקיפות, והוא היה מעורה בחיי הקהילה היהודית בעיר, תוך שהוא מחייב את ראשי הקהל להתייעץ עמו בעניינים העומדים על הפרק.
ספרו "עמק הלכה" וסדרת קונטרסים שהודפסו בתוך ספרים שונים הקנו לו מעמד הלכתי־תורני חשוב, ושאלות רבות – הלכתיות או למדניות – הופנו אליו.
לאחר פטירתו, הועתקו, הוגהו, סודרו והודפסו בשנת תרצ"ב הרבה מתשובותיו על ידי נכדו ר' חיים מנחם דוד (בנו של רבי אלטר'ל, והרב הצעיר של דז'יקוב) בשם "שו"ת עטרת ישועה".
תשובות רבות נוספות אבדו במהלך מלחמת העולם השנייה.
בשנת ה'תרל"ז נפטר אביו, והוא החל לכהן כאדמו"ר בדז'יקוב.
למדנותו, מנהיגותו וכישרונו המוזיקלי משכו אליו אלפי חסידים.
דרשותיו שהושמעו על ידו בטישים שערך היו בנויות מתורות חסידיות.
הן הכילו חידושים ורעיונות הבנויים בעיקר על גימטריה, נוטריקון וצירופי אותיות (כמסורת רבי נפתלי מרופשיץ, שהונהגה גם על ידי אביו), והצטיינו בהברקות שנונות.
דרשות אלו נרשמו על ידי חסידו ר' מאיר אופען מריישא, בפיקוחו של בנו רבי אלטר'ל שאסף אותן והדפיסן תחת השם "עטרת ישועה".
הורוביץ נהג להסתיר את דרכיו והנהגותיו, והתנהג לעיתים בצורה מוזרה, עד שלפעמים היה ללעג אצל אלו שלא הכירו אותו.
מתנגדיו קראו לו "האדמו"ר שלא מתפלל", מכיוון שהיה מתפלל ביחידות ובשעת התפילה בציבור טייל בין המתפללים ולא התפלל עמהם.
היה מעורה בהנהגה הציבורית של דורו, ולחם בפרט נגד תנועת ההשכלה היהודית.
השתתף ונאם בכינוס הרבנים בלבוב, בשנת תרל"ט, אז הוחלט על הקמת תנועת מחזיקי הדת; למרות גילו הצעיר אז (31) ישב ליד רבי יהושע מבעלז מזקני האדמו"רים באותה עת.
כך הודפסה גם תפילה שחיבר בשנת תרס"ט לזמן ביעור חמץ, אז שרף יחד עם החמץ גם ספרי ההשכלה שמצא אצל הבחורים.
בשנת ה'תרס"ט העביר את משרת הרבנות בעיר דז'יקוב לבנו רבי אלטר'ל, כדי שיוכל לבסס יותר את החסידות.
במהלך שנותיו האחרונות נוסדו קלויזים רבים בערים שונות, כגון ריישא, לנצוט, מעליץ, טארנוב, קרקוב ובארנוב, מהם נחשבו כקלויזים מרכזיים של החסידות.
הוא היה מהבודדים בין האדמורי"ם שעודד הגירה של יהודים מאירופה (בתקופה שלפני מלחמות העולם) אפילו לאמריקה, שהייתה אז שממה רוחנית והיוותה פוטנציאל של עזיבת התורה והמצוות לפעמים עד כדי התבוללות.
בשל כך היו כמה מהאדמורי"ם שחלקו עליו בחריפות על צעד זה.
מצבו הבריאותי הורע בשנותיו האחרונות, והיו בהן שבתות שלא ערך טיש מחמת חולשתו.
מצבו הידרדר בחודשיו האחרונים, והוא נפטר בשבת, י"א בטבת תרע"ג, בעירו דז'יקוב, והוא בן כ־65. הלווייתו התקיימה למחרת, והוא נקבר באוהל של אדמו"רי דז'יקוב, לצד אביו.
האדמו"ר התפרסם כמלחין בעל חוש מוזיקלי מיוחד.
הלחין ניגונים כמעט לכל קטעי התפילות של הימים הנוראים, כמו "חמול" ו"היה עם פיפיות".
נהג גם לקחת שירים ממקורות שונים ולהתאימם לקטעי התפילה, למשל ה"מארש" של הפיוט "שערי ארמון", המשמש כ"סילוק" בתפילת נעילה של יום כיפור, הוא במקורו "מארש הניצחון" של הצי הרוסי הקיסרי.
לחן שהלחין על "אשת חיל" התפרסם כלחן חסידי עממי.
מסופר כי החזן זיידל רובנר הגיע אליו במיוחד כדי להאזין לתפילותיו ולניגוניו, ושהה אצלו מספר שבועות, במהלכן השמיע אף הוא מיצירותיו; חלק מהן הושרו אחר כך על ידי האדמו"ר בשולחנותיו.
רבים מניגוניו, ומניגוני דז'יקוב בכלל, השתמרו בחסידות ויז'ניץ על ידי בן אחותו רבי חיים מאיר הגר.
כמו ה"אשת חיל" בניגון דז'יקוב אותו נהג רבי חיים מאיר לשיר בשבתות שלפני יום ההילולא של אדמו"רי דז'יקוב.
גם לקטעים מסוימים בתפילה התאים מניגוניו, כמו "יחדשהו" לשבת מברכים.
אחד מהניגונים שרבי חיים מאיר הלחין, היה בבואו לשהות אצלו דודו רבי יהושע בימי הושענא רבה ושמיני עצרת, וכמתנה הלחין עבורו שיר.
בנו רבי אלטר יחזקאל אליהו, ממשיך דרכו באדמו"רות דז'יקוב.
נישא לחוה בת דודו רבי ישראל הגר מוויז'ניץ.
בתו שרה, אשת רבי מנשה אייכנשטיין אב"ד ריישא, מחבר הספרים "אלפי מנשה" ו"תורת האשם", והאדמו"ר מזידיטשוב במונקאץ'.
בתו פערל, אשת רבי עמנואל וולטפרייד (נפטר בי"ט באדר תרצ"ט) האדמו"ר מפשדבורז' בעיר פאביניץ.
בתו יהודית, אשת רבי פנחס נתן סאפרין (תרט"ו – כ"ט באדר תרצ"ב), רב ואדמו"ר מקומרנה ברודיק ובנאנאש.
בתו בינה, אשת רבי דוד שפירא (תרל"ח – כ"ט בשבט תרפ"ד) האדמו"ר מבוקווסק, בנו של רבי מאיר יהודה שפירא.
יש מי שציין לבת נוספת, שנישאה לרבי חיים מאיר יחיאל הורוביץ מריינזוב, בנו של רבי ישראל ממעליץ-דז'יקוב (בנו של רבי יהודה ממעליץ וחתנו של רבי מאיר מדז'יקוב; הוא עצמו כיהן כאדמו"ר מדז'יקוב במעליץ).
עמק הלכה – על סוגיות הש"ס ושו"ת, הודפס על ידי רבי יהושע בגיל 18, לבוב תר"ל.
לימים, כשהיה לאדמו"ר, ביקש לגנוז את ספרו זה ובהוראתו היה בנו רבי אלטר'ל קונה את הספרים מהמוכרים וגונזם.
עם זאת, אחרי השואה הורה נכדו רבי יהודה'לה כי ניתן להפיצם.
שו"ת עטרת ישועה – תשובות הלכתיות ופלפולים בסוגיות הש"ס.
נדפס על ידי בנו רבי אלטר, בעריכת רבי חיים מנחם דוד בנו של רבי אלטר ורבה של דז'יקוב, קראקא תרצ"ב.
עטרת ישועה – דרשותיו שהושמעו על ידו בטישים.
נרשמו על ידי צוות כותבים מחסידיו, בראשות הרב מאיר אפען.
הודפס על ידי בנו רבי אלטר (בתוספת הערות שבאו בסוגריים עגולים עם הקידומת א.
מהדורה שנייה הודפסה בירושלים תש"ל, על ידי נכדי רבי חיים מנחם דוד, הרב יחזקאל הורוביץ והרב מנחם דוד הגר.
בשלישית הודפס הספר בשנת תשנ"ח, על ידי הרב יחזקאל הורוביץ, בעריכה מחודשת ובתוספת מראי מקומות.
האדמו"ר מדז'יקוב ואב"ד גבעת זאב, הרב חיים מאיר הורוביץ, ההדיר את הספר מחדש, בתוספת ביאורים, בשני כרכים: על התורה (גבעת זאב תש"ף), ועל המועדים (גבעת זאב תשפ"ב).
קונטרס תוספת מצווה – על איסור בל תוסיף.
הודפס בתוך הספר "זיכרון יהושע" של רבי יהושע ניסבום, מרבני דז'יקוב.
קונטרס דרך מלכים – תשובה הלכתית בנושא "כדרך שהמלכים אוכלים".
הודפס בסוף ספרו של רבי מרדכי נחמן שטיגליץ "דרך ים".
קונטרס קדושה משולשת – על קדושת ארץ ישראל וקדושת הר הבית.
הודפס בסוף הספר "עמק הלכה".
רבי יהושע השיל רבינוביץ (כ"ד באדר ה'תר"ך, 18 במרץ 1860 – כ"ו בניסן ה'תרצ"ח, 27 באפריל 1938) היה האדמו"ר ממונסטריץ' בעיירה מונסטרישצ'ה (Монастирище) ובאומן.
חיבר ספרי חסידות ועסק גם בפובליציסטיקה.
התפרסם בשל סגנונו יוצא הדופן בין אדמו"רי אוקראינה.
עם ההשתלטות הסובייטית על אוקראינה העביר את חצרו מאוקראינה לארצות הברית.
נולד בז'ינקוב לרבי יצחק יואל רבינוביץ מקנטיקוזיבה ולחיה שרה, בתו של רבי משולם זוסיא השיל מזינקוב.
נקרא על שם סב-סבו רבי אברהם יהושע השיל מאפטא.
בי"ב בחשוון תרל"ח נשא את מרגלא רחל, בת דודו – אחי אביו רבי פנחס מסוקוליבקה.
באותה השנה נפטר סבו רבי גדליהו אהרן בפודו אילואיי שברומניה, ואביו היה לאדמו"ר.
משנת תר"ם התגורר סמוך לאביו, והחל משנת תרמ"א סייע לו בהנהגת החצר והצטרף למסעותיו, עד לפטירתו של האב בשנת תרמ"ה, אז הוסמך להנהגה על ידי דודו רבי יעקב יצחק ממקארוב ועל ידי רבי יוחנן מרחמסטריווקה.
בסוף חודש אלול תרמ"ו עבר למונסטרישצ'ה עקב חילוקי דעות עם אחיו הצעיר רבי פנחס מקנטיקוזיבה.
כ-40 ערים ועיירות העניקו לו כתבי מגידות כסימן של קבלת מרות חסידית שהיה נהוג בשושלות החסידיות באוקראינה.
כמנהגם של רבים מצדיקי אוקראינה, נהג לנסוע לביקורים תכופים בערים אלו הנתונות להשפעתו, ובמהלכם היה נדרש לענייני הקהילה המקומית ומכריע בעסקי ציבור.
חסידים רבים הצטרפו לחצרו, והוא זכה להערכה גם מסופרים ואנשי רוח חילוניים.
עם זאת, החצר שהקים לא הייתה בסגנון המלכותי שהיה נפוץ באזור זה על ידי חצרות בית צ'רנוביל.
לדבריו, סבל מרדיפות מצד חסידי חצרות אחרות שקינאו בו ובהשפעתו, וגם מצד הממשלה הרוסית.
בשנת תרע"א עבר לאומן מפני זיהום אוויר שנגרם עקב הקמת מפעל לייצור סוכר בעיר.
בטבת תרע"ב חלה בדלקת גרון, הוא נותח בוורשה והחלים.
בי"ג באייר תרע"ט, פרצו לביתו חיילי הצבא הלבן שרצו להרוג אותו באשמת קומוניזם, אך לבסוף עזבוהו תמורת כמה עשרות אלפי רובלים.
חדשים מספר לאחר מכן, בג' באב תרע"ט נהרג בעיר מגוריו – אומן – בנו הבכור רבי גדליהו אהרן שהיה עתיד למלא את מקומו, במהלך פרעות פטליורה שהתחוללו בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
זמן קצר לאחר מכן נהרג גם חותנו רבי פנחס.
כשוך הפרעות נדבקו רבי יהושע העשיל וכל משפחתו בטיפוס הבהרות.
הוא חלה בצורה קשה ושכב מחוסר הכרה במשך כשלושה שבועות.
בחורף תר"ף חלה שוב, בדלקת ריאות ובמשך שלושה חדשים היה רתוק למיטתו.
בחורף ה'תרפ"ב יצא למסע בקרב חסידיו בעיירות הסביבה, במהלכו נאסר בידי הצ'קה למשך כשבועיים באשמת העברת חומרי תעמולה כנגד המשטר הקומוניסטי.
בעקבות זאת עזב את אוקראינה בט"ו באלול ה'תרפ"ג, ובתחילת שנת ה'תרפ"ד הגיע לארצות הברית, כשבכוונתו לעלות משם לארץ ישראל.
הוא התיישב בברוקלין, שם היה אחד מהאדמו"רים הבולטים באמריקה.
בהמשך הצטרף למייסדי אגודת האדמו"רים והיה לנשיא האגודה.
בארצות הברית הסכים להצטרף לתנועת אגודת ישראל, אף שברוסיה נמנע מלהתערב בעניינים מפלגתיים, אך לבסוף לא יצא הדבר אל הפועל.
בכ' בחשוון תרצ"ה נפגע ברגלו מתאונת דרכים בעת שצעד ברחובות ברוקלין, אך החלים.
את ספרו על הגדה של פסח כתב לזכר הצלתו מתאונה זו, אשר לדבריו הייתה קרובה לפגיעה קטלנית, ולכך קרא את שם הספר "תודת יהושע".
נפטר בכ"ו בניסן ה'תרצ"ח, בשעה 2:30 אחר חצות, ונקבר בברוקלין.
רבי יהושע העשיל היה אדם כישרוני; הוא ניחן בחוש מוזיקלי, שירתו נחשבה לערֵבה ורבים היו באים לשמוע אותו כשהוא שר.
הוא היטיב לכתוב בשפה צחה, וניחן גם בכישרון שירה ופייטנות.
בחלק מספריו אף הדפיס משיריו.
הוא מתואר כבעל הופעה מרשימה ביותר, עד שאף נשיא ארצות הברית קלווין קולידג' התרשם ממראהו בפגישתם.
לדבריו הוא הצליח לבטל את האיסור על "צדיקים חסידיים" ברוסיה הצארית לצאת מערי מגוריהם ("גזירת הצדיקים") על ידי קשריו עם אחד הצירים הרוסיים בפריז שהיה מקורב לניקולאי איגנאטייב.
נחשב גם לבקי ברפואה וכתב לחסידיו מרשמים.
גם את אומנות כתב סת"ם, שחיטה ומילה, למד בגיל צעיר.
דמותו הייתה חריגה בנוף החסידי שבאזור מגוריו; בניגוד לרוב האדמו"רים באוקראינה ולנוהג שהיה מקובל בחצר אבותיו, כבר בגיל צעיר הוא החל לעסוק בספרי קבלה, ספרי חקירה ופילוסופיה יהודית כמו מורה נבוכים, למורת רוחו של אביו.
במשך הזמן ביסס רבי יהושע העשיל את תפיסת עולמו וגיבש הגות דתית ייחודית, אותה העלה על הכתב בספריו.
הוא נהג להשמיע דברי תורה באריכות, בניגוד לרוב אדמו"רי הסביבה, ואף פרסם בחייו את ספרי הגותו החסידיים בצעד נדיר.
במכתב שכתב בשנת תרס"ח הסביר את פשר השינוי מדרכי אבותיו: .
את ספריו הקפיד להדפיס בכתב רש"י.
הורודוצקי ביקש ממנו מידע היסטורי מאוצרותיו, ורבי יהושע השיל רבינוביץ הוכיח אותו על מאמרו "לקורות החסידות" בו תיאר הורודצקי את צדיקי צ'רנוביל כרודפי בצע.
בעיתון הצופה נכתב עליו: .
רי"ה הרבה להאשים את הספרות החדשה במוסר ירוד, ובירידת הדורות.
בימי מהפכת 1917 הביע חשש פומבי מפני אחווה בין יהודים לגויים והתבוללות שעלולה לבוא בעקבותיה.
את הציונות ראה כתנועה חילונית המתנגדת לדת, ומהווה לה סכנה, מכיוון ש"אי אפשר להפריד בין הדת ללאום".
הוא ראה בכך עבירה על שלוש השבועות וכפירה בביאת המשיח.
הוא סבר שאין היתכנות לשוב לארץ ישראל אלא בסיוע אלוהי, ולכן התנגד לתנועה הציונית.
עם פרסומה של הצהרת בלפור ראה בכך רמז מן השמים, וסימן חיובי, ושינה את השקפתו לגבי עלייה לארץ ישראל.
עסק רבות בשאלת האמונה בסגנון מודרני ורציונלי, בניגוד לדרך המקובלת שדגלה באמונה פשוטה ללא חקירה, את עיסוקו זה הסביר כשינוי הכרחי בדור שבו רוב הצעירים עזבו את הדת ושוב לא ניתן להסתפק באמונה התמימה המקובלת.
את שיטתו פרש ב"מאמר התורה והאמונה" שהדפיס בסוף ספרו "דברי יהושע" בברדיטשוב תרנ"ט.
במאמר זה הוא מעודד את החקירה וההעמקה באמונה באמצעות "עיון שכלי" תוך הכרה באמת המוחלטת הקיימת אף מעל לכוחו של השכל להשיגה, היא האמונה הפשוטה.
דברי יהושע – דרושי חסידות ומאמרים קצרים על התורה.
החלק הראשון הודפס בברדיטשוב בשנת תרנ"ט, וחלקו השני בשנת תרס"ז.
הספר זכה להערכתם של רבי מרדכי דב טברסקי, ולמכתבי תודה מאת רבי חיים ברלין ורבי יחיאל מיכל הלוי אפשטיין.
בשנת תש"ם הודפס במהדורה שנייה על ידי נכדו רבי יצחק יואל בירושלים, ואליו צרוף קונטרס "זכר אהרן" מאמרים קצרים מבנו רבי גדליהו אהרן שנרצח בפרעות פטליורה.
תורת אבות – דרושים וביאורים על מסכת אבות הספר מחולק לשני פירושים, פירוש נוסף בשם "למודי אבות", ובו השוואות ממקומות נוספים בדברי חז"ל.
בראש הספר הודפס קונטרס "ערך אבות" בו מפרט המחבר את ייחוסו, ניו יורק תרפ"ו.
ילקוט יהושע – ביאורי אגדות הש"ס וביאורים בדרך החסידות, הודפס על ידי המחבר במילווקי תרצ"ג.
הגדה של פסח תודת יהושע – דרושי חסידות על הגדה של פסח, הודפס בברוקלין תרצ"ה בהוצאת ישיבת רבינו חיים ברלין, כשההכנסות הוקדשו לישיבה.
נחלת יהושע – דרושי חסידות על מועדי ישראל, הודפס על ידי המחבר בדפוס האחים שולזינגר, בברוקלין תרצ"ח, הספר הוכן לדפוס על ידי המחבר, אך הודפס בפועל זמן קצר אחרי פטירתו.
ערכי יהושע – ערכי יהדות שונים המבוארים בדרך הקבלה והחסידות, הודפס לראשונה מכתבי ידו, על ידי נינו הרב גדליהו אהרן בירושלים תשנ"ג, בסופו נוסף קונטרס "פר"ח שושנים" – ממנהגיו והליכותיו של רבי יהושע העשיל.
לבקשת בני משפחתו, כתב רבי יהושע השיל רבינוביץ אוטוביוגרפיה בעברית על חייו.
זו הודפסה בשם חיי יהושע וזכרונותיו בתוך ספר היובל שהוציא הרב שמריהו לייב הורוויץ לאור לרגל חגיגת 70 שנה להולדתו, בשנת 1930 בניו יורק.
שארית יהושע - ליקוטים שונים ממאמריו, ומכתבים.
יצא לאור בשנת תשפ"ד על ידי צאצאיו, בהוצאת מכון שפתי צדיקים.
שמונה מתוך 11 ילדיו, נפטרו על פניו.
בנו רבי גדליהו אהרן – נולד בשנת תר"ם, נשא את בתו של רבי ישראל שלום יוסף מבוהוש ובזיווג שני של רבי ברוך מאיר מאזרניץ (בנו של רבי מנחם נחום מלועוו).
התגורר באומן ובקייב שם נהרג בפוגרומים בג' באב תרע"ט (3 באוגוסט 1919).
בנו רבי יצחק יואל (ג' בטבת תרס"ט – כ"ד בחשוון תשמ"ז) – חתנו של רבי יוסף תאומים, היגר לארצות הברית ולמד בישיבת רבי יצחק אלחנן ולאחר פטירת סבו בשנת תרצ"ח החל לכהן באדמו"רות.
בנו הרב גדליהו אהרן רבינוביץ' – עלה לישראל מארצות הברית והתגורר בעיר העתיקה ולאחר מכן ברמת שלמה, ושם קבע את בית מדרשו.
בנו רבי ברוך מאיר (כ"א בטבת תרע"ב – ח' באלול תש"ס), רב בתי הכנסת "תפארת הגר"א" ו"חובבי תורה" בניו יורק.
בתו פייגא – נישאה לשלום בנו של רבי מרדכי בנו של רבי מרדכי זוסיא טברסקי מהוצלס-יאס, נפטרה כחודש אחרי נישואיה בי"ד בתשרי תרס"ד.
בתו אלישבע – נישאה ליחיאל גרטנר מלענטשנא.
בתו סימא ברכה – נישאה לרבי יעקב יצחק בן רבי ישעיה ממקארוב.
בנו רבי יעקב משולם זושא – נולד בשנת תרס"א, נישא לבת דודו הרבנית ביילא בתו של רבי פנחס מקנטקוזבה.
לאחר נישואיו היגר עם אביו לארצות הברית וכיהן כאדמו"ר בפילדלפיה עוד בחיי אביו.
לאחר מכן עלה לישראל והתגורר ברמת גן שם בנה את בית המדרש "בית יעקב".
ל"טיש" שערך היו מגיעים רבים, בהם אברהם קריניצי ראש עיריית רמת גן, היה מיודד גם עם רבנים מפורסמים כמו רבי יוסף שלמה כהנמן, ועם ראשי ממשלה ושרים, בהם לוי אשכול, משה דיין ובנימין מינץ.
בנו פינחס – נולד בשנת תרפ"ו, היה מתמטיקאי, פרופסור במכון ויצמן והמתכנת הראשי של ויצק, המחשב הראשון בישראל.
לאחר מות אביו המשיך הבן פינחס להנהיג את התפילות בשבתות ובחגים בבית המדרש ברמת גן, עד לפטירתו בשנת תשס"ו.
הרב יהושע השיל הלוי לוין, (מכונה: ריה"ל; י"ח בתמוז ה'תקע"ח, יולי 1818 – ט"ו בחשוון ה'תרמ"ד, נובמבר 1883) היה רב, ביוגרף, מחבר ספרים וראש ישיבה ליטאי, כיהן כר"מ בישיבת וואלוז'ין.
רבן של פראגה, ושל קהילת יוצאי רוסיה בפריז.
התפרסם בזכות חיבורו הביוגרפי "עליות אליהו" על הגאון מווילנה.
נולד לרבי אליהו זאב מווילנא מצאצאי המהרש"א, ולנכה נכדת אחיו של רבי אריה ליב אפשטיין.
האב – רבי אליהו זאב היה ידידם הקרוב של רבי שמואל שטראשון ורבי דוד לוריא, יחד עמם למד אצל רבי שאול קצנלבוגן.
בבחרותו למד ברגולה אצל רב העיר רבי אליהו רגולר.
בזיווג ראשון נשא את רבקה בת חיים ביילקס מקאלוואריא.
אשתו נפטרה בגיל צעיר, והוא שב לווילנה, שם החל בפעילותו הספרותית.
ועסק באיסוף חומר לקראת הוצאה לאור של קובץ תורני ראשון מסוגו.
בשנית, נשא את בתו של אליהו זלמן בנו יחידו של רבי יצחק מוולוז'ין.
אחרי פטירת רבי יצחק בשנת תר"ט, הועברה ראשות הישיבה לשני חתניו: רבי אליעזר יצחק פריד ורבי נפתלי צבי יהודה ברלין.
אך אליהו זלמן - חמיו של ריה"ל שלא ירש את תוארו של אביו עקב היותו איש עסקים, קרא תיגר על המינוי ודרש למנות את חתנו כמשנה לראש הישיבה במקומו של הנצי"ב.
כשדרישתו נתקלה בסירוב, הקים ריה"ל בשיתוף עם חמיו ישיבה מתחרה בבית המדרש העירוני של וואלוז'ין, בה החל למסור שיעורים.
חלק מתלמידי הישיבה עברו לישיבה המתחרה והסכסוך בין שני הצדדים התלהט.
שני דיינים מוכרים רבי דוד טביל ממינסק ורבי זלמן זאב מווילנא שהובאו לישיבה על מנת להכריע בדבר פסקו לטובתו של הנצי"ב וקבעו: .
כפיצוי נקבעה לריה"ל קצבה קבועה של 4 רובל לשבוע מהישיבה.
הרחקה זו מהישיבה גרמה לריה"ל אכזבה ודכדוך, ויש אומרים שאף לידי משבר נפשי.
יש אומרים שריה"ל רצה לשנות מצביון הישיבה ולהפוך אותה לבית מדרש לרבנים בסגנון שמרני שתכשיר רבני ערים, תוך עמידה בדרישות המינימליות של משרד ההשכלה והמדעים של רוסיה, מה שגרם בין היתר להעדפתו של הנצי"ב על ידי הרבנים.
היו שאמרו שאף מסר שיעור בישיבה המתחרה בביאורו של משה מנדלסון לתנ"ך.
אחרים טענו שרעיונו היה להכניס לימודי מוסר ו"הכרת היהדות".
בעקבות פסק הדין עזב ריה"ל את וולוזי'ן וחזר לווילנה.
בשנת תרל"א נבחר לרב בפראגה פרבר ורשה, אך הוא לא הסתדר עם התושבים החסידיים של המקום ועזב כעבור זמן מועט.
בשנת תרמ"א מונה כרבן של קהילות יוצאי רוסיה ופולין בפריז במקומו של רבי ישראל סלנטר, תפקיד בו כיהן עד לפטירתו בט"ו בחשוון תרמ"ד.
בשנת תשס"ח הועלו עצמותיו מפריז להר הזיתים.
נחשב לגאון וחריף, בעל ידע כללי ואינטליגנציה גבוהה.
יחיאל מיכל פינס שראהו בצעירותו, תיארו כ"איש חי וזריז וממולח, המדבר בכל אבריו ויורה חצים מעיניו העופפות".
בהשקפתו נטה להשקפתו של רבי ישראל סלנטר – אליו היה מקורב, ועסק רבות במוסר.
קיים קשרי מכתבים עם רבי צבי הירש קלישר.
בשנת תר"ג הדפיס ציונים והגהות על מדרש רבה שהדפיס רבי אברהם שיק עם פירוש בשם "אשד הנחלים".
תקופה לאחר מכן קרא בקובץ ציון דברים המנוגדים למסורת, והוא שלח מכתב מחאה חריף למערכת שרק חלקו הודפס.
בתקופה זו החל לחשוב על הדפסת קובץ תורני "כשר" התואם את עמדת היהדות המקובלת.
הוא החל באיסוף חומר לקובץ תורני.
בשנת תרי"ט הוא הוכן להדפסה וכבר פורסם על הופעתו בעיתון המגיד, אך ההדפסה התעכבה מספר שנים.
במהלך השנים ריה"ל קיבל מכתבי עידוד והסכמה לקובץ מאת רבנים רבים.
בהם: רבי יעקב מאיר פדובה, רבי אליעזר יצחק פריד, רבי דוד לוריא, רבי ישראל ליפשיץ, רבי שמואל שטראשון, רבי ישראל מסלנט, ורבי יוסף שאול נתנזון, אך ההדפסה התעכבה עד שנת תרכ"ג, אז יצא לאור הקובץ הראשון והאחרון.
בשנת תרי"ח קנה ריה"ל את כתב היד של פירוש "פני משה" לסדרי זרעים ומועד של תלמוד ירושלמי, ותכנן להדפיס את התלמוד ירושלמי.
לבסוף חתם על הסכם עם מדפיסי זיטומיר שהדפיסו באותה תקופה את הירושלמי.
בשנת תרכ"ט הדפיס את הספר "ציון יהושע" העוסק בהקבלות בין שני התלמודים, הירושלמי והבבלי.
בשנת תרל"ב פרסם קול קורא להקמת ספרייה תורנית לעם היהודי.
יש הרואים בקריאה זו כמבשרת את הקמת הספרייה הלאומית בירושלים.
פעילותו המפורסמת ביותר הייתה ההוצאה לאור של הספר "עליות אליהו".
הספר נחשב לביוגרפיה המוסמכת והמסודרת הראשונה של הגר"א מווילנא, והוא זכה לתפוצה רחבה מאוד בליטא.
את התוכן אסף ריה"ל מאת בני משפחת הגר"א, עליו נוספו הוספות מאת רבי דוד לוריא, רבי יעקב צבי מקלנבורג, ורבי אברהם שמחה מאמצ'יסלב.
בשנים שלאחר מכן הודפס בכמה וכמה מהדורות נוספות: שטטין תרט"ז ותרכ"א, וילנה תרל"ה, ורשה תרמ"א, תרמ"ה, ותרס"ג.
ריה"ל אף כתב ביוגרפיה בשם "אב ובנו" על רבי חיים מוואלוז'ין ובנו רבי יצחק מוולוז'ין, אך היא נותרה בכתב יד ואבדה במשך השנים.
כן כתב פירוש בשם "מעיני יהושע" לספר "רוח חיים" על מסכת אבות מאת רבי חיים מוואלוז'ין.
בשנת תרל"ח, נאספו מכתביו בספר "דבר בעתו", על ידי שמואל בן אחיו אליהו זאב לוין אפשטיין.
רבי יהושע השל באב"ד (ה'תקי"ד - י"ז באייר ה'תקצ"ח, 1838) היה רב בטרנופול ובלובלין.
מחבר ספר שו"ת ספר יהושע.
נולד בברודי בערך שנת ה'תקי"ד, לאביו רבי יצחק.
נישא לבת דודו ר' שמואל באב"ד.
למד אצל ר' פייווש הורוביץ מקרמניץ בעל "משנת חכמים".
ובשנת ה'תקס"א נבחר לרב טרנופול.
ובערך בשנת ה'תקע"ח (1818) מונה לתפקיד רבה הראשי של לובלין.
הלה מונה לכהן בלובלין לאחר הרב עזריאל הורוויץ.
בשל נטייתו לחסידות, הלשינו המתנגדים בעיר לרשויות בוורשה כי הוא מתגורר שם ללא רישיון.
עקב כך, לאחר חצי שנה נאלץ להתפטר מתפקידו כרב, וחזר לטרנופול, והוחלף ברב משולם זלמן אשכנזי, שהיה מתנגד אך שמר על קשרים טובים עם החסידים בעיר.
לחם בראשי משכילי זמנו יוסף פרל.
שו"ת ספר יהושע – ספר השו"ת בו נאספו תשובות שכתב.
בנו - ר' דוד מנחם מאניש.
בנו - ר' יצחק, אב"ד טרטיקוב.
בנו - ר' יהודה אריה לייבוש, אב"ד פודוולוציסק.
בנו - ר' יוסף דוב, אב"ד טויסט.
בנו - ר' שלום, אב"ד וואריש-וורונז'.
נכדו הוא רבי יוסף באב"ד מחבר הספר מנחת חינוך.
ר' יוסף יואל דייטש מטארנופול בעמח"ס "יד יוסף", דיין בין השנים ה'תק"צ-ה'ת"ר.
ר' משה שמואל ווייסשטיין בעמח"ס "דרך אמונה".
רבי יהושע השל ווֹלְהֶנְדְלֶר (ה'תשי"ד-ה'תשע"ב) היה רב ופוסק חסידי, מחבר ספר גופי הלכות (משנה ברורה החדש) על הלכות נידה וטבילה ועוד ספרים.
יהושע השל וולהנדלר היה בנו של חיים שמואל מאיר וולהנדלר מפולין, חסיד חנטשין, ונקרא על שם רבי יהושע העשיל הורביץ, רבה האחרון של חנטשין.
התחתן בחודש כסלו ה'תשל"ה עם בתו של רבי בן ציון הכהן קאהן, רבה של .
נפטר בכ"ט בחשוון ה'תשע"ב, ונקבר בבית החיים בקריית יואל.
כיהן כראש בית דין הרבני לענייני אישות, סידר גיטין, ונחשב למומחה בהלכות שמות גיטין.
ספר גופי הלכות והוא משנה ברורה החדש על הלכות נידה וטבילה
ספר סדר הגט עם פירוש מאיר עיני חכמים
רבי יהושע השל באב"ד (נפטר בערך ה'תק"ו, 1745) היה רב בטרנופול.
נולד בברודי, משפחתו הייתה משפחה רבנית.
אביו היה הרב יצחק מקראקא (מכונה: ר' יצחק קראקאווער), שכיהן כרב העיר (נפטר ה'תס"ה).
בן רבי יששכר בער, פרנס הכולל של ועד ארבע ארצות, בן רבי השיל מקראקא.
אמו בילא, הייתה בתו של ר' דוד ב"ר יצחק מזולקוה, פרנס הוועד של ועד ארבע ארצות שם.
רבי יהושע השל היה הראשון ממשפחת באב"ד ששימש בתור רבה של טרנופול, ובשנת ה'תע"א היה כבר אב"ד טרנופול, ובערך בשנת ה'תע"ח הודח מהתפקיד, במקומו מונה בן דוד הרב אריה לייב, לאחר תקופה, הרב אריה לייב מונה לרבנות ריישא, ורבי יהושע השל הושב לתפקידו ברבנות טרנופול, וכיהן בתפקיד עד מותו.
בג' בתשרי ה'תצ"א (1730) השתתף כבורר של ועד ארבע ארצות בדיון שהתקיים בירוסלב.
לאחר מותו, נבחר ר' יעקב (בן רבי יצחק) סג"ל לנדא, לממלא מקומו.
בשנת ה'תע"א השתתף בוועד המדינה של ועד ארבע ארצות ביאריטשוב, ובכ"ח באייר העניק הסכמה לספר "מכתב אליהו", למסכת אבות, לר' אליהו בן אריה ליב מקוברין.
בשנת ה'תע"ה בד' בתמוז העניק הסכמה לספר "משמחי לב", מוסר, לר' מרדכי גימפל, מגיד נודד, אמשטרדם, תע"ח.
בשנת ה'תק"ד העניק הסכמה לספר "מרי צבי", למסכת יבמות.
("ודגל אהבה פרוסה בגליל פאדלי'").
"מטה משה", על התורה, לר' משה כ"ץ, ז'ולקבה, ה'תק"ה.
"שושנת העמקים", על שיר השירים, לר' יצחק בן בן-ציון, מגיד בבראד ז'ולקבה, ה'תק"ו.
בנו - ר' יעקב משעברשין.
בנו - ר' דוד, מטרנופול.
בתו - אשת הרופא ר' זלמן פורטיז, בנו של הרופא אברהם יצחק חזק.
בתו - אשת הנגיד שאול מלובלין (נפטר בר"ח באלול ה'תקכ"ח).
בתו - אשת הנגיד ר' זרח מהורודנקה.
הרב יהושע השיל קוטנר היה רב, דרשן ומחבר.
יהושע השיל נולד בוורעשנא בהדוכסות הגדולה של פוזן לאביו רבי אהרן.
ולאמו מיכלה מצאצאי הרב נפתלי כ"ץ, בעל "סמיכת חכמים".
בסביבות שנת 1830 הוא התיישב בעיר ליסה (לשנו), שם שימש כדרשן, ולמד בבית המדרש שבנה ר' מיכאל וורעשנר, וקיבל תמיכה שני ר"ט לשבוע, ומלפני שנת 1850 כיהן כיועץ ברבנות וכרב.
בנו, נפתלי קוטנר (1829–1903), היגר לארצות הברית בשנת 1859 והתיישב בסן פרנסיסקו, היה סבו של סופר המדע הבדיוני הנרי קוטנר ושל הפוליטיקאי אדגר סי.
בנו בכורו, רבי משה, נפטר בלא בנים, בן 36, ד' בניסן תרכ"ד.
האמונה והחקירה (ברסלאו, 1847) – חיבור זה כולל דיון פילוסופי בשלושה עשר עיקרי האמונה של הרמב"ם, וכן קטעים מההגדה ומכתבי פילוסופים קדומים.
מצורף אליו מאמר בשם "עת לעשות", העוסק במצב הדתי הרווח בתקופת המחבר.
משלי (עברית: משלי; לייפציג, 1865) – מהדיר, עם תרגום לגרמנית ופירוש.
עם הסכמות מהרב אליהו גוטמכר, הרב גדליה טיקטין, הרב יעקב צבי מקלנבורג, הרב שמואל בק.
רבי יהושע הלוי איש הורוויץ (~תקפ"ג, 1823 צ'ריקוב – ח' באדר תר"נ, 28 בפברואר 1890 שקלוב) היה רב ופוסק ליטאי, שכיהן כאב בית הדין של העיר שקלוב במשך כ-15 שנה.
נולד בצ'ריקוב שבפלך מוהילב לרבי צבי הירש הורוויץ (המכונה "ר' הירש מילכיגער" (=החלבי), בשל מנהגו שלא לאכול בשר במשך ארבעים שנה) בנו של הרב אריה לייב הורוויץ (הראשון), רבה של סטניסלב, ולמרת צערטיל, בת בתו של השר והגביר ר' יהושע צייטלין.
וכנראה נקרא על שם זקנו.
ואביו הביא לדפוס את ביאורו של רבי יהושע צייטלין על ספר מצוות קטן (סמ"ק).
התגורר בשקלוב, התכתב עם אחיו, רבי אלעזר משה הורוויץ, ועם רבי חיים ברלין.
הוא נהג לחתום את שמו בראשי התיבות "יהלא"ה" – יהושע הלוי איש הורוויץ.
לאחר שהרב יהושע לייב דיסקין עזב את כהונתו בשקלוב לטובת משרת הרבנות בעיר בריסק, מונה תחתיו הרב הלל מיליקובסקי – מתלמידיו של רבי ישראל מסלנט, שכיהן קודם לכן ברבנות בסלנט ובקהילות נוספות.
כששמע הרב מיליקובסקי כי הרב יהושע הורוויץ ירד מנכסיו, ויתר על משרתו בשקלוב לטובתו, כמחווה של כבוד וגדלות נפש.
הרב הורוויץ, שהיה בתחילה אמיד, קיבל את משרת הרבנות לאחר שאיבד את הונו, וכיהן כרבה של שקלוב במשך כ-15 שנה, עד לפטירתו.
בתקופה זו העמיד תלמידים רבים, וביניהם נמנה הרב צבי הירש ליפשיץ, לימים אב בית הדין בקלימוביץ'.
נפטר ביום ח' באדר תר"נ, רבי יצחק וינוגרד נשא עליו הספד בישיבת תורת חיים שבירושלים.
לאחר פטירתו נתמנה תחתיו חתנו, הגאון רבי מאיר שוורץ שחור, לאב"ד שקלוב.
רבי שאול ישראל הלוי הורוויץ – גר בפולאצק שבפלך ויטבסק.
בנו היה הגביר והחכם רבי יצחק משה הלוי הורוויץ ממסטיסלאוו.
רבי בנימין פייביש הורוויץ – גר באובארוביטשי שבמחוז הומל.
היה אביו של הסופר ש"י איש הורוויץ, יצחק משה, מהנדס שזכה לתואר "גנרל אזרחי", צבי טוביה, סוחר בהומל, ולב גורביץ'.
מרת צערטיל – אשת רבי מאיר שוורץ הנ"ל.
רבי יהושע היה בנו של ר' צבי הירש הורוויץ ונכדו של:
רבי אריה לייב הורוויץ – אב"ד סטניסלב, כיהן בתפקידו במשך 63 שנה.
רבי אלעזר הורוויץ – אב"ד זלאזיץ, חתנו של רבי שאול, אב"ד אמסטרדם ובעל "בנין אריאל".
רבי יצחק הלוי הורוביץ – אב"ד המבורג.
רבי יעקב הלוי הורוויץ – אב"ד בוליחוב.
רבי מאיר הלוי הורוביץ – אב"ד טיקטין.
רבי צבי הירש ליפשיץ – אב"ד קלימוביץ.
רבי אברהם דב בר ריינין.
יְהוֹשֻׁעַ חַנְקִין (26 בדצמבר 1864 – 11 בנובמבר 1945) היה פעיל ציוני מאנשי הציונות המעשית, מנהלה של הכשרת היישוב.
רכש כ-750,000 דונם של קרקעות בארץ ישראל ובמיוחד בעמק יזרעאל, עבור ההתיישבות היהודית, מתוך כ-2 מיליון דונם קרקע פרטית שהיו בבעלות יהודית ערב מלחמת העצמאות.
חנקין התגלה כבעל כישרון בתחום גאולת הקרקע.
הוא התמצא היטב בחוק המקרקעין העות'מאני, שלט בעגה הערבית הארץ ישראלית, הכיר את מנהגי הערבים וקשר קשרים ענפים עם בעלי קרקעות.
אשתו הייתה אולגה לבית בלקינד, מיילדת במקצועה, שיילדה בין היתר את נשותיהם של בעלי הקרקעות הערביים.
חנקין נולד בכ"ז בכסלו תרכ"ה לשרה ויהודה לייב חנקין בכפר קטן בסמוך לקרמנצ'וג, בפלך פולטבה שבדרום האימפריה הרוסית (ב"תחום המושב" היהודי; כיום אוקראינה).
במשפחה היו שבעה ילדים - ארבעה בנים ושלוש בנות.
אביו עסק בחקלאות, בניגוד לרוב היהודים בסביבתו, שהיו סוחרים ובעלי מלאכה.
בנוסף לכך, היה אביו מעורה בחוגי ההשכלה, מה שמסביר את ההחלטה הלא שגרתית לשלוח את יהושע - בן הכפר - לגימנסיה בעיר הסמוכה.
בגימנסיה התוודע יהושע לתרבות הרוסית ולספרותה.
כמו רבים מחבריו בגימנסיה, חלם יהושע על שחרור העם הרוסי משלטונו העריץ של הצאר והטבת מצבם של האיכרים הרוסים.
יהושע התכונן יחד עם חבריו למרד בשלטון הצאר, ובמקביל עזר לאביו בעבודת האדמה, שם התחשל והתחנך להגנה עצמית.
כשהיה חנקין בן שש-עשרה פרצו פרעות "הסופות בנגב".
עקב כך, הצטרפה משפחתו ל"חובבי ציון", ובחורף 1882 עלתה לארץ ישראל והתיישבה ביפו.
ביפו החל אביו של חנקין לתכנן עלייה להתיישבות חקלאית, הקים שם את "ועד חלוצי יסוד המעלה" והיה מעורב ברכישת קרקעות בעיון קרא (עליהן קמה המושבה ראשון לציון) שלא יצאה לפועל על ידי הוועד.
מיפו עברה משפחת חנקין לראשון לציון, שם הייתה באפשרותה היכולת להגשים את חלומה לעבד את אדמת הארץ.
ביתו היה הבית הראשון שהוקם במושבה.
ידיעותיו בחקלאות אפשרו לאביו להישאר עצמאי בנחלתו ולא לשקוע בחובות, כמו יתר האיכרים, שנכנעו לתכתיבים של פקידי הברון רוטשילד.
בראשון לציון התעמתה משפחת חנקין עם פקידות הברון, כשסירבה לחתום איתם על הסכם ולהיות כפופה למרותם.
מאוחר יותר הסתכסכו איכרי ראשון לציון עם פקידי הברון, והמשפחה הצטרפה לאיכרים המורדים.
המרד הסתיים בפיטוריו של אחד מהפקידים, לאחר שהאיכרים שטחו בפני אשתו של הברון (שבאה לפשר בין הצדדים) את הקשיים שמערים עליהם הפקיד.
הפקידים האחרים, שזעמו על פיטוריו של הפקיד, דרשו מכל האיכרים במושבה לחתום על ההסכם כתנאי להישארותם במקום.
משפחת חנקין, שעמדה בסירובה לחתום על ההסכם, לא הייתה מוכנה לעזוב את המושבה.
אך בעקבות פנייה של נציג "חיבת ציון" לאולגה בלקינד, ארוסתו של יהושע חנקין, בבקשה לשכנע את המשפחה לעזוב, עברה המשפחה למושבה גדרה, שלא פעלה בחסות הברון ופקידיו, שם נישאו בני הזוג.
בגדרה יצרה המשפחה קשרים טובים עם הערבים בסביבה.
יהושע למד ערבית והיה אורח קבוע אצל הפלאחים ובעלי הקרקעות הערבים, למד את מנהגיהם והכיר אותם מקרוב.
יחד עם משפחת חנקין באו לגדרה משפחות פיינברג ו שייצרו מחנה לעומת יתר אנשי גדרה.
החלו ויכוחים סוערים ומריבות בין שני המחנות.
עלייה גדולה מרוסיה הביאה באותו זמן להאמרת מחירי הנחלות ביפו וביתר המושבות הקיימות.
לכן החליט מחנהו של חנקין לנצל את המחירים הגבוהים, למכור את נחלותיהם בגדרה ולעבור ליפו.
חנקין החליט לחזור ליפו ולפעול משם למען גאולת האדמות – כלומר קניית אדמות מערבים ומכירתן לצורך התיישבות יהודית.
הקרקע הראשונה שרכש חנקין הייתה שטח של 10,000 דונם בח'ירבת דוראן.
הוא קנה את הקרקע בכסף רב, שאותו התחייב להחזיר בזמן קצר.
אהרון אייזנברג, חברו של חנקין, התגייס לעזרתו ופנה אל נכבדי היישוב החדש בבקשה להיות מעורבים במכירת הקרקעות; אך אלו גילו התנגדות לרעיון "גאולת האדמות", והציבו תנאים שונים להצטרפות ליוזמת מכירת הקרקעות.
חנקין ואייזנברג לא הסכימו לתנאים, ובתגובה הם פרסמו את כוונתם לעלות על הקרקע בפורים.
בפורים התקיים טקס העלייה לקרקע, שבו נאמו מספר נכבדים, ואנשים מכל הסביבה באו וטיילו על הגבעות.
בתום הטקס קנו מספר אנשים חלקות אדמה מחנקין.
למזלו של חנקין, באותה תקופה הגיע לארץ אליהו זאב לוין אפשטיין, שליח החברה "מנוחה ונחלה", שחיפש קרקע כדי להקים מושבה.
על אף קשיים מסוימים במשא ומתן עם החברה, הצליח חנקין בסופו של דבר למכור את האדמות ל"מנוחה ונחלה", וזו הקימה עליה את המושבה רחובות בשנת תר"ן-1890.
ב"אני מאמין" שלו הגדיר חנקין את משימת חייו:
ב-1890 קנה 10,000 דונם בח'ירבת דוראן, שעליהם הוקמה רחובות.
ב-1891 רכש ממשפחת ח'ורי 30,000 דונם של ביצות, שעליהן הוקמה חדרה ושם קבע את ביתו.
ב-1909 רכש 10,000 דונם שעליהם הוקמו הקואופרציה והמושבה במרחביה.
ב-1915 הוגלה על ידי שליטי האימפריה העות'מאנית לטורקיה.
בתום מלחמת העולם הראשונה שב לארץ ישראל.
על אדמות אלו הוקמו היישובים נהלל, כפר יחזקאל, תל יוסף, עין חרוד וגבע.
בשנות ה-20 רכש, בסיועו של ארגון ציוני קנדה, את אדמות עמק חפר.
בשנים 1930–1931 רכש במכירה פומבית בסביבות 120 דונם בין כפר סבא הערבית לקלקיליה, עליהם הוקם משק האוצר.
ב-1932 התמנה למנהל חברת הכשרת היישוב.
באמצע שנות ה-30 נקנו על ידי יהושע חנקין ומשה סמילנסקי כשלושים אלף דונם באזור עסלוג' שבנגב עבור החברה להכשרת היישוב.
על אדמה זו הוקם, בשנת 1943, קיבוץ רביבים.
ב-20 שנות חייו האחרונות היה מעורב ברכישתן של קרקעות בהיקף של כ-600,000 דונם.
לחנקין ורעייתו אולגה לא היו ילדים.
חנקין נפטר בתל אביב, ונקבר ליד רעייתו אולגה, על הר הגלבוע.
אתר הקבורה שלו כלול היום בתוך גן לאומי מעיין חרוד.
על שמו כפר יהושע בעמק יזרעאל ורחובות בחדרה, ברעננה, בתל אביב, ברחובות, בהרצליה, בהוד השרון, בעפולה, בראשון לציון, בקדימה, בחולון, בפתח תקווה וחיפה.
גבעת אולגה, שהיא שכונה בחדרה, נקראת על-שם אשתו.
בשנת 2003 הנפיק דואר ישראל בול עם דיוקנו.
בשנת 1966 נשרף ארכיונו הפרטי של חנקין בשריפה בבית צים בתל אביב.
יהושע טן-פַּי (2 ביולי 1914, תרע"ד, קישינב, בסרביה – 13 במרץ 1988, תשמ"ח) היה משורר עברי, עיתונאי, מילונאי, עורך וסופר ילדים.
יהושע טן-פי נולד כשייע בּוּּּדשְׁטְסקי (Ши́е Буде́штский) בקישינב, לשאול-יחזקאל ולמניה (לבית בריל) בודשטסקי, משפחה דתית.
למד בגימנסיה העברית-דתית "מגן דוד" שהקים הרב יהודה לייב צירלסון.
עלה לארץ ישראל בשנת 1934, והצטרף לקיבוץ השומר הצעיר במגדיאל.
עבד בראשית צעדיו בארץ ישראל כפרדסן, חקלאי ופועל בניין המשיך לעבוד בסביבות מגדיאל.
בתקופה זו כתב את ספר השירים הראשון שלו, שיצא בשנת 1937. אחר-כך עבר לגור בתל אביב והשתתף בקביעות במוסף הספרותי של "דבר".
בשנים 1937–1938 שהה בפריז לצורך השלמת לימודיו, שם התאהב בלשון הצרפתית, ולימים התפרסם בעיקר כמחבר מילון טן-פי לצרפתית.
עם עלייתו עברת את שמו ל"פייטן", כיוון שראה עצמו כמשורר כבר מגיל צעיר.
לימים שינה את השם פייטן ל"טן-פי" – אנגרמה, אותו השם בהיפוך ההברות.
עבד כמורה בבית הספר של כפר ויתקין ואחרי-כן בכפר יהושע.
בשנת 1942 הצטרף למערכת עיתון "הארץ" בתל אביב וכעבור שלוש שנים עזב אותה.
אז ייסד את הוצאת הספרים הקטנה "ספריית השעות", שבמסגרתה הוציא לאור בעיקר ספרוני ילדים, מקור ותרגום.
בין מפעליו המו"ליים גם השבועון "הד ירושלים", והשבועון המצויר לילדים "מיקי מעוז".
בשנת 1948 חזר למערכת "הארץ", ובשנת 1951 הועבר לירושלים, כדי לשמש ראש מערכת העיתון בעיר.
היה חבר המועצה הספרותית של אגודת הסופרים וסגן יושב ראש אגודת העיתונאים בירושלים.
יהושע טן-פי היה משורר ייחודי, שלא הצטרף לשום חבורה ספרותית.
הושפע מאוד מהשירה הצרפתית בת זמנו.
בין הנושאים שעליהם כתב בצעירותו – ייחודו של המשורר הצעיר ופריצתו אל העולם.
"אשירה ליהושע טן-פי" היא פואמה ידועה שלו, שבה ניסח את התקדשותו לעולם הפיוט.
לבד משיריו, תרגם משפות רבות, בהן יידיש, רומנית, גרמנית, צרפתית ואנגלית.
בשנת 1958 נפטרה בתו נועה שהייתה בת 12 (על שמה "בית נועה" בעמק המצלבה בירושלים).
ואז בא שבר נוסף כשנפל בנו במלחמת ההתשה בתעלת סואץ.
שיריו נעשו עמוקים יותר ומעניינים יותר, נוגעים ללב ושונים לגמרי מכל מה שכתב עד אז.
את שנותיו האחרונות הקדיש לזכר ילדיו.
בין דורות של משכילים וסטודנטים היה מוכר כאמור בשל מילון טן-פי לצרפתית.
בשנת 1986 השיא משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
ארכיונו האישי נשמר בארכיון גנזים של אגודת הסופרים בבית אריאלה בתל אביב.
הואלה, ציורים - יצחק פוגץ', אגודת שלם, ירושלים, 1984.
וריציות על האביב: מעגלי שירים, אטד תל אביב תש"א 1941.
חיים כמותם, צייר יצחק פוגץ', תל אביב הדר, 1977.
כל האדם, שירים, הוצאת ספרית השעות, תש"י 1950.
מראה צפון, שירים, אגודת שלם, ירושלים, 1979.
נטיפים וזקיפים, פזמונים פוליטיים, הדר, תל אביב 1977.
עולם כזה עולם כבא, שירים, תרצ"ז תשל"ד, מוסד ביאליק, ירושלים, 1975.
העושה בנפשות, קינות על מות הבן, עם עובד, תשל"ג.
שירי החושך והראות, שירים, מחברות לספרות, תל אביב, תש"ב 1942.
פיאר וז'אן, מצרפתית, רומן, מאת גי דה מופסן, ש.
האוצר של סבתא, מאת מרים אולינובר, תורגם לעברית על ידי יהושע טן פי, דברי הקדמה מאת דב סדן, דוד פרישמן, מוסד הרב קוק, תשל"ה 1975.
בין דם לדם, שירי שקיעה ותוחלת, מאת יצחק עברי, מיידיש, יבנה, ת"ש תל אביב 1940.
כדור של שומן, מאת גואי די מופאסאן, מצרפתית, תל אביב תש"ג 1943.
מאחורי הקלעים, רומן, מאת ויקי באום, מצרפתית, תל אביב תש"ט, 1949.
סואסטופול, מאת לב ניקוליביטש טולסטוי, תרגם מרוסית - יהושע טן פי, תל אביב תש"ג 1943.
סיפורו של ראש הגננים, אולנקה החמודה, סיפורים, מאת אנטון צ'כוב, מרוסית, תל אביב תש"ג 1943.
עלילות דון קישוט, מאת מיגל דה סרוונטס, ציורים מאת ה' למקה, אחיאסף, ירושלים, 1965.
הרב יהושע יגל (נהגה: יוגל) (ה'תרע"ו, 1916 – כ"ו בכסלו ה'תשס"ז, 17 בדצמבר 2006) היה ממייסדי ישיבת מדרשית נעם בפרדס חנה וראש הישיבה שלה מאז הקמתה, ובשנותיו האחרונות נשיא הישיבה.
נולד בעיירה פיאסקי שבאימפריה הרוסית (היום בבלארוס) לאסתר ולרב מרדכי געציל יגל, אחיו של הרב שבתי יגל, ראש ישיבת סלונים.
בגיל 11 נשלח אל דודו בסלונים ולמד בישיבתו שלוש שנים.
לאחר שנה נוספת בישיבת "אהל תורה" אצל הרב אלחנן וסרמן עבר ללמוד בישיבת קלצק בראשותו של הרב אהרן קוטלר, שם היה מהבחורים המבוגרים שחוזרים על שיעוריו.
בשנת ה'תרצ"ו (1936) עלה ארצה, כדי ללמוד בישיבת מרכז הרב בירושלים.
יחד עם הרב שאר ישוב כהן שימש חברותא לרב ישעיהו משורר.
שם גם הצטרף לארגון ההגנה.
בתחילת שנות ה-40 עבר לתל אביב, והחל ללמד כמדריך בישיבת היישוב החדש.
בשנים אלו, ת"ש–תש"ה, שימש את החזון אי"ש בביקורים שבועיים יחד עם הרב גדליה נדל שלמד איתו בחברותא באותם זמנים, ובד בבד החל ללמוד משפטים בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה.
בתקופה זו הקים ישיבת ערב בצפון תל אביב לתלמידי תיכון דתיים, ולימד את הרב דוד צבי הילמן.
הרב הקפיד לשמור על קשר קרוב עם החזו"א גם לאחר מעברו לפרדס-חנה, עד לפטירתו של החזו"א.
בשנת תש"ה (1945) נענה הרב יגל להצעת ראשי נוער מזרחי ולאחר שקיבל את ברכתו של החזון איש הקים יחד עם ישראל סדן את מדרשיית נועם שבה שולבו לימודי הגמרא עם לימודי תיכון, עד לתעודת הבגרות.
המחזור הראשון מנה כעשרים תלמידים.
ישראל סדן היה המנהל הכללי והרב יגל שימש כראש הישיבה והמנהל החינוכי של המדרשייה מיום הקמתה ועד שנותיו האחרונות.
בשנותיו האחרונות כיהן כנשיא הישיבה.
בשנים תש"ה–תש"ח (1945–1948) היה המא"ז (מפקד אזור) של פרדס חנה בהגנה במקביל לתפקידו החינוכי במדרשיה.
הרב יגל נועץ בחזון איש, בטרם נענה לפניית ראשי נוער מזרחי לשמש בתפקיד ראש הישיבה והמנהל החינוכי במדרשייה, החזון איש עודדו לקבל את ההצעה והתווה את דרכו החינוכית, תוך מתן שלוש עצות-הנחיות:
שם המוסד יהיה "מדרשיה" ולא "ישיבה" – אין ראוי לקרוא למוסד המשלב לימודי חול בצד לימודים תורניים "ישיבה".
(המייסדים כיוונו לשם "מדרשיה" מסיבות שיווקיות – על מנת למנוע רתיעה מעוד ישיבה).
להימנע מלהרחיק תלמיד מתלמידי המדרשייה.
במישור האישי: לא לגדל זקן וזאת על מנת למנוע את שיוכו של הרב יגל לחוגים חרדיים (או "אדוקים" כפי שכונו אז).
הרקע לעצות-הנחיות אלו היה חששו של החזון איש שנער מחוגי המזרחי אשר ירתע ממראה חרדי מדי של הרב יגל ולא יגיע ללמוד במדרשייה, או ייפלט ממנה במהלך לימודיו, לא יתמיד בשמירה על אורח חיים דתי ולכן יש לקרבו ככל הניתן.
באותה תקופה, כפי שסיפר הרב יגל, צעירים דתיים התביישו לחבוש כיפה והמדרשייה נועדה לשנות את המצב ולגרום לנוער הדתי להיות גאים בתורתם ובהשכלתם והרב יגל ידע לשלב את החינוך תורני, בסטנדרטים של עולם הישיבות החרדיות עם השכלה כללית כפי שהייתה בכל בית ספר תיכון רגיל, ובכלל זה עמידה בבחינות הבגרות.
הרב יגל העתיק את שיטת הלימוד בצוותי חברותא מלימוד הגמרא, והכניס את השיטה גם ללימודי התיכון והעולם החברתי של התלמידים.
על ידי כך הוא יצר גיבוש בין התלמידים ולכל תלמיד הייתה תחושה של "אחד בשביל כולם וכולם בשביל אחד".
התלמידים יראו ממנו, ומאידך גיסא ידעו שאפשר לפנות אליו, באופן אישי, בכל דבר ועניין והוא ידע להקשיב ולהגיע ללבו של כל תלמיד ותלמיד.
בדרכו, הוא ידע לכוון את התלמידים מבלי שינהג כמנהל, אלא כמי ש"מייעץ".
בסיום שנת הלימודים הרביעית פנו הבוגרים, איש לדרכו, מי לישיבה גבוהה, או ישיבת הסדר ומי לצבא.
את כולם קיבל הרב יגל בסבר פנים יפות.
יעקב נאמן ז"ל מספר בספרו כי באחת מ"שבתות הבוגרים", הרב יגל ציטט את דברי יעקב אבינו בפסוק "עם לבן גרתי" והזכיר את דברי רש"י "עם לבן גרתי, ותרי"ג מצוות שמרתי", כלומר ניתן להתגייס לצה"ל ולשמור קיום המצוות ולהישאר דתי.
דרכו החינוכית של הרב יגל גרמה לכל תלמיד ובוגר לחוש שייכות למדרשייה ולחברים.
כל תלמיד של הרב יגל ידע שלא רק הוא צריך להצליח, אלא באחריותו האישית לדאוג שגם חבריו יצליחו.
הרב יגל היה נשוי ליוכבד, בתו של איש ירושלים הרב שמואל ניסן ברוורמן.
בנו הרב מרדכי נשוי לברכה קונשטט (בתו של הרב אלחנן קונשטט, שהיה מראשי ישיבת קול תורה) ומשמש כר"מ בישיבת אור ישראל.
קונטרס אחרון לרב יהושע יגל בסוף ספר נתיבות שלום.
לדרכן של הישיבות התיכוניות, בתוך הספר ממלכת כהנים וגוי קדוש, תשנ"ז, עמ' 126–135, זמין לקריאה והורדה באתר ספריית אסיף
הרב יהושע טוביה ויצמן (נולד בו' בחשון ה'תש"ט, 8 בנובמבר 1948) הוא ראש ישיבת ההסדר מעלות, יו"ר מרכז ישיבות ואולפנות בני עקיבא.
למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר" ובישיבת "כרם ביבנה".
לאחר מכן למד במכון הארי פישל בירושלים, ושם הוסמך לרבנות.
למד גם אצל הרב צבי-יהודה קוק.
בתחילת דרכו שימש כמשגיח ולימד בישיבה התיכונית בכפר הרא"ה ולאחר מכן לימד בישיבת ההסדר "הגולן" שבחיספין וכן שימש שם כראש הכולל.
בשנת תש"ן (1990) נקרא לעמוד בראש ישיבת מעלות ומאז הוא עומד בראשה.
גיסו הוא הרב אהרן איזנטל לשעבר רב היישוב חיספין ואחד מוותיקי הר"מים בישיבת הגולן.
לאחר שהחל לעמוד בראשות הישיבה במעלות פרסם את החוברת "זהב הארץ", בה הוא מפרט ומסביר את המושג "תורת ארץ ישראל" ואת דרכי הלימוד אותה; תורה זו נשענת בעיקר על משנתו של הרב קוק.
בתורת ארץ ישראל, על פי הרב ויצמן, מושם דגש על חיבור בין ההלכה והאגדה, כלומר ניסיון לראות כיצד ההלכות הפרטיות והמצומצמות נובעות מכללים גדולים ועקרוניים.
דבר זה מחייב, לשיטתו, חיבור בין החלק הנגלה שבתורה לחלק הנסתר שבה.
הרב ויצמן גרס, בעקבות הרב קוק, כי לכל דור ולכל תקופה יש חלק מיוחד בתורה, שמתאים לאופיו של הדור.
מאליו מובן, לדבריו, גם מדוע ישנם רבים העוזבים את דרך התורה, כיוון שמרגישים שהדרך הישנה איננה עונה על שאלותיהם ועל כל צורכיהם.
כאמור, שיטה זו מבוססת על דברי הרב קוק, כגון באגרות הראי"ה (אגרות צו, קג ותפג), אורות התורה ומקומות נוספים.
הרב ויצמן בולט בהנהגתו הציבורית הייחודית ובהובלת תהליכים חברתיים בציבור הדתי ובקרב בני הישיבות הדתיות לאומיות בפרט.
כך, למשל, בשנת 1990, עם תחילת העלייה ההמונית מברית המועצות יצר תוכנית של לימודי יהדות המותאמת לאולפנים שעסקו בהוראת העברית.
תוכנית זו התפשטה לאחר מכן ברחבי הארץ.
בשנת 1994 היה הראשון שטבע את המושג פנים אל פנים, שמתייחס לביקורי בית בקרב כלל האוכלוסייה, במטרה לדון בשאלות זהות יהודית אקטואליות.
מהלך זה הלך וצבר תאוצה, עד שהיה בזמן תוכנית ההתנתקות לדפוס פעולה שאפיין את הציבור הדתי לאומי המתון.
(תוכנית זו ממשיכה לפעול בישיבת מעלות.)
בשנת 1999 הקימו תלמידיו בעידודו ובהדרכתו את תנועת מעגלים העוסקת בהעצמה אישית ובהכנה לשירות משמעותי בצה"ל, בקרב תלמידי תיכונים בכל רחבי הארץ.
במהלך תוכנית ההתנתקות התנגד לדפוסי פעולה אלימים ולחסימת כבישים.
במקום זאת הוציא מכתב גלוי ובו קריאה לכל הציבור הדתי לצאת לפנים אל פנים, התחברות כתשובה להתנתקות.
בשנת 2008 נקרא הרב ויצמן להיות חלק מהוועדה הציבורית הבלתי תלויה, לקביעת המועמדים לכנסת של מפלגת הבית היהודי.
בתפקיד זה התגלעו מחלוקות בינו לבין חבר הכנסת אורי אריאל ממפלגת תקומה, באשר לסמכויותיו של אריאל במפלגה ובאשר למעמדם של רבני תקומה.
בסופו של דבר פרשו חברי מפלגת תקומה מ"הבית היהודי" והצטרפו לרשימת האיחוד הלאומי.
בשנת 2012, בטקס שהתקיים ביום ירושלים (כ"ח אייר תשע"ב), קיבל את התואר יקיר העיר מעלות על פועלו בעיר במשך שנים רבות.