tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרצ'נט היה ילד אחד מנישואיה ההרסניים למחזאי והתסריטאי הרולד פינטר שהסתיימו בגירושין מתוקשרים, לאחר שפינטר החל לנהל רומן עם הסופרת אנטוניה פרייזר.
לאחר הגירושין שקעה בדיכאון עמוק ונפלה לאלכוהוליזם ממנו מתה בגיל 53 בשנת 1982.
"וְיוֹיוֹ גַּם" הוא שיר שכתב דן אלמגור ללחן של ז'ורז' ברסנס.
השיר בצרפתית של ברסנס (מילים ולחן) נקרא "אשתו של הקטור" (la femme d'Hector) - שיר שעוסק באשתו של השכן הקטור, שיצא בשנת 1958.
באותה שנה (1958) כתב דן אלמגור שיר בעברית על פי אותו לחן, אך עם מילים שונות לגמרי, ללהקת הנח"ל.
תוכן השיר מציג חבורת ילדות וילדים, הגדלים ומתבגרים ביחד בתנועת נוער, וממשיכים ביחד להיאחזות, לנישואים ועד לזקנה.
השיר נכתב בסגנון הומוריסטי, מנקודת ראייתן של הבנות, אשר מגלות "שישנם גם בנים".
הפזמון החוזר מפרט את רשימת הבנים וכינוייהם:
השיר הושר בשנת 1979 על ידי חוה אלברשטיין, וזכה בהמשך לביצועים נוספים של הרכבים שונים.
דן אלמגור תרגם כעבור שנים את השיר המקורי מצרפתית עם שמות צרפתיים, השיר נקרא "אשתו של מר ז'וז'ו" שלא הוקלט.
תרגום שונה של השיר הוא מאת יוסי בנאי, שבתרגומו נקרא השיר "אשתו של בנץ".
בנאי עצמו הקליט את השיר בתרגום זה.
דיים ויוויאן וסטווד הייתה מעצבת אופנה ואשת עסקים בריטית, שתרמה רבות לכניסת אופנת הפאנק והגל החדש (מוזיקה) למיינסטרים.
וסטווד נולדה בשם ויוויאן איזבל סוייר במחוז דרבישייר, אנגליה.
בתם של גורדון ודורה סוייר שהתחתנו שנתיים לפני לידתה, עם פריצת מלחמת העולם השנייה.
אביה עבד כמחסנאי במפעל מטוסים.
כשהייתה בת 17 עברה משפחתה להתגורר ברובע הארו שבלונדון.
היא למדה באוניברסיטה המקומית אופנה וצורפות.
פרשה מלימודיה לאחר סמסטר אחד, והפכה למורה בבית ספר יסודי.
באותה תקופה הכינה תכשיטים אותם מכרה בשוק פורטובלו.
בשנת 1961 פגשה וסטווד את דרק, פועל במפעל הובר.
השניים נישאו ב-21 ביולי 1962. וסטווד תפרה לעצמה את שמלת החתונה.
בשנת 1963 ילדה את בנם הבכור.
וסטווד פגשה את מלקולם מקלארן ולאחר מכן נפרדה מדרק.
השניים עברו להתגורר יחד ווסטווד המשיכה ללמד עד שנת 1971 כאשר מקלארן החליט לפתוח חנות בגדים יחד עם וסטווד בשם "Let It Rock".
מאוחר יותר שונה שם החנות ל"Sex" וכיום שמה הוא "Worlds Ends" שם מכרה וסטווד את עיצוביה.
וסטווד החלה להתמקד בעיצוב בגדים ושאבה השראה מזנות, אופנוענים, ופטישיזם מיני.
באותה תקופה הפך מקלארן לאמרגן של ה"סקס פיסטולס" ויחד השניים משכו תשומת לב רבה למותג.
וסטווד התעניינה בתופעת אופנת הפאנק של שנות השישים והשבעים.
בנוסף אימצה את סגנון המשבצות הסקוטי.
אחד ממאפייני עיצוביה היה השימוש בעקרונות חיתוך בדים מהמאות ה-17 וה-18 תוך מתן פרשנות חדשנית משלה.
בשנות השמונים, התשעים והאלפיים, עיצובי הפאנק עלו שלב ונעשו מודרניים יותר ויותר.
לחברת ויויאן וסטווד יש שש חנויות בלעדיות בלונדון, בלידס ובמילאנו.
בנוסף ישנן חנויות זיכיון הממוקמות בליברפול, ניוקאסל, גלאזגו, ומנצ'סטר.
ברשותה גם אולמות תצוגה במילאנו, הונולולו, פריז ולוס אנג'לס.
תצוגת האופנה הראשונה של המותג נערכה ב-1981 וכללה עיצובים משיתוף הפעולה בין וסטווד למקלארן.
עיצוביה בשנים 1981–1985 היו גסים וחצופים ועוררו סקרנות רבה, את התקופה זו כינתה וסטווד "העידן הרומנטי".
לאחר מכן עברה למה שכינתה "השנים הפגאניות" בעיצוביה בין השנים 1988–1991 במהלכן הקהל אליו פנתה וסטווד השתנה לסגנון של המעמד העליון.
בקולקציית הסתיו של 2005–2006 חזרה וסטווד לעיצובי העבר שלה ונתנה להם פרשנות חדשנית.
היא שיתפה פעולה עם חברת ההנעלה ניין וסט כדי ליצור נעליים בעיצובה.
בין לקוחותיה המפורסמים של וסטווד נמנו הנסיכה יוג'יני שלבשה עיצובים של וסטווד לחתונת הנסיך ויליאם וקתרין מידלטון, וקמילה, המלכה-רעיה של הממלכה המאוחדת.
בשנות השמונים העסיקה וסטווד את פטריק קוקס כדי לעצב עבורה נעליים לקולקציה בהשראתו של קלינט איסטווד, מאוחר יותר הוא התפרסם והקים בית אופנה משלו.
קוקס עיצב אב טיפוס לנעליים בעלות עקב באורך 22.8 ס"מ.
הדוגמנית נעמי קמפבל מעדה בעת שהלכה בהן בתצוגת האופנה של וסטווד בשנת 1993.
עיצוביה של וסטווד הופיעו בסרט משנת 2008 "סקס והעיר הגדולה".
וסטווד נישאה בשלישית לסטודנט אופנה לשעבר, אנדרה קרונטהלר.
במשך 30 שנה התגוררה וסטווד ברובע למבת' עד שעברה להתגורר עם קרונטהלר באחוזה שהייתה שייכת בעבר לג'יימס קוק.
וסטווד הייתה צמחונית, וב-2014 השתתפה בתשדיר של עמותת זכויות בעלי החיים PETA לקידום תזונה מהצומח, בו יצאה נגד בזבוז המים בתעשיית הבשר.
וסטווד נחשבה לאחת הנשים הכי ידועות בעולם הפאנק ולסמל האייקון לאופנה הבריטית במהלך השנים.
ויוויאן פוּקס (לעיתים: פוּכּס, באנגלית: Sir Vivian Fuchs; 11 בפברואר 1908 - 11 בנובמבר 1999) היה חוקר ומגלה ארצות אנגלי, שצוות המשלחת שלו היה הראשון להשלים את החצייה היבשתית של אנטארקטיקה בשנת 1958.
פוקס נולד ב-1908 בפרשווטר, האי וייט, לארנסט פוקס, מהגר גרמני מינה ולאשתו הבריטית ויולט ווטסון.
הוא למד בברייטון קולג' ובסנט ג'ון קולג', קיימברידג'.
הכשרתו המקצועית הייתה בגאולוגיה, ואת מקצועו זה ראה כאמצעי להגשים את עניינו בטבע.
משלחתו הראשונה הייתה אל גרנלנד ב-1929 עם מורו, ג'יימס וורדי.
אחרי שהשלים את לימודיו בשנת 1930, נסע עם משלחת של אוניברסיטת קיימברידג' לחקור את הגאולוגיה של אגמי מזרח אפריקה ביחס לשינויים אקלימיים.
לאחר זאת הצטרף לאנתרופולוג לואיס ליקי במשלחת לערוץ אולדובאי.
בשנת 1933 נשא לאישה את דודניתו, ג'ויס קונל.
ג'ויס, נוסעת עולמית בזכות עצמה, ליוותה את ויוויאן במשלחתו אל ימת רודולף (כיום אגם טורקנה) ב-1934. הממצאים ממשלחת זו, שבה איבדו שניים מחבריהם, הנחילו לפוקס את תואר הדוקטור שלו מקיימברידג' בשנת 1937.
בפברואר 1936 נולדה בתו הילרי.
ב-1937 ארגן משלחת לחקר אגן אגם רוקווה בדרום טנזניה.
עם שובו בשנת 1938 נודע לו, שבתו השנייה, רוזלינד, סובלת משיתוק מוחי חמור.
בגיל שלושים, התגייס לצבא הבית הבריטי (Territorial Army, חלק מהצבא הבריטי הכולל עתודות מתנדבים) ונשלח לחוף הזהב, שם שירת בשנים 1942 עד 1943. הוא חזר הביתה והוצב בלונדון במטה הצבא השני בתפקיד בעניינים אזרחיים.
הצבא השני הועבר לפורטסמות' לקראת הנחיתה המתוכננת ל-6 ביוני 1944, ופוקס הגיע לבסוף לגרמניה בעוד מועד להיות עד לשחרור האסירים ממחנה הריכוז ברגן-בלזן.
הוא משל במחוז פלן בשלזוויג-הולשטיין עד 1946, אז שוחרר משירות צבאי בדרגת רב-סרן.
פוקס לקח חלק בסקר שטחי החסות איי פוקלנד (כיום הסקר האנטארקטי הבריטי) שהחל ב-1947, אז הגיש בקשה למשרת גאולוג.
מטרת הארגון הייתה לקדם את תביעות החזקה של בריטניה על אנטארקטיקה, וכמטרה משנית, לתמוך במחקר מדעי.
ב-1950 התבקש פוקס לפתח את המשרד המדעי החדש של הסקר בלונדון, לתכנן מחקר באנטארקטיקה ולתמוך בפרסומי מחקרים.
בהמשך יהיה למנהל סקר שטחי החסות של איי פוקלנד, מ-1958 (לאחר שובו מן המשלחת האנטארקטית המצליחה) עד 1973. אשתו מתה באוקספורד בשנת 1990, בגיל 83, מהתקף לב.
כעבור שנה, נשא לאישה את אלינור האניוויל, עוזרתו האישית לשעבר בסקר אנטארקטיקה הבריטית, בקנסינגטון ובצ'לסי, לונדון.
סר ויוויאן פוקס מת בקיימברידג' ב-11 בנובמבר 1999, בן 91.
המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי
פוקס מוכר בעיקר כמי שעמד בראש המשלחת הטראנס-אנטארקטית של חבר העמים הבריטי, משלחת במימון מדינות חבר העמים, שהשלימה את החצייה היבשתית הראשונה של אנטארקטיקה.
תכנון המשלחת החל ב-1953, וחזה את השימוש בטרקטור סנו-קט לחציית היבשת ב-100 ימים, החל בים ודל וכלה בים רוס, דרך הקוטב הדרומי.
פוקס וקבוצתו הגיעה לאנטארקטיקה בינואר 1957 לאחר שהמחנה הוקם במקום.
הקבוצה יצאה לבסיס שקלטון ב-24 בנובמבר 1957. לאורך המסלול, נאסף מגוון נתונים מדעיים מבדיקות עומק סייסמיות ומקריאות גראווימטריות.
מדענים קבעו את עובי הקרח בקוטב ואת קיומה של מסה יבשתית מתחת לקרח.
ב-1958 קיבל תואר אבירות מן המלכה אליזבת השנייה.
יחד עם סר אדמונד הילרי, כתב את "מסע הקוטב הדרומי" ( The Crossing of Antarctica).
מדליית פוקס נוצרה בשנת 1973 על "דבקות יוצאת דופן לענייני סקר אנטארקטיקה הבריטית, מעל ומעבר לחובה המקובלת, מצד גברים ונשים שממלאים או שמילאו בעבר תפקיד בסקר, או עמדו בקשר הדוק עם עבודתו."
המדליה ניתנת לאדם אחד או שניים בשנה על תרומתו לסקר אנטארקטיקה הבריטית.
ויוויאן פוקס, אדמונד הילרי, מסע הקוטב הדרומי: הכיבוש ההיסטורי של אנארקטיקה.
ויויאן פרנץ' היא סופרת ילדים ומספרת סיפורים בריטית.
פרנץ' חיברה ופרסמה מעל 200 ספרים, בהם סדרת ספרי "מועדון הנסיכות", סדרת ספרי "אגדות מחמש הממלכות" שהם ספרי פנטזיה לילדים, עיבודים למעשיות וסיפורי עמים ושירים לפעוטות.
ויויאן פרנץ נודלה בבדפורדשייר וסיימה את לימודיה לתואר ראשון באוניברסיטת אקסטר.
פרנץ' החלה לפרסם ספרי ילדים בשנת 1990, לאחר קריירה בתיאטרון.
בשנת 2016 היא התקבלה למסדר האימפריה הבריטית.
ויויאן חסון היא שחיינית עבר ישראלית, אלופת ישראל בשחייה (1952) ושיאנית ישראל במשחה ל-100 מטר גב.
חסון התאמנה בקבוצת הפועל ירושלים.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה בשנת 1952 זכתה חסון במדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש לנערות של 1:37.4 דקות, שיפור לשיא הישראלי של אסתר וייסליצר מהפועל חיפה (1:37.8 דקות), לפני ש.
לנדס מברית מכבים עתיד (1:40.8 דקות) ורחל ברגשטיין מהפועל גוש זבולון (1:40.9 דקות)).
באליפות הפועל שנערכה בחדרה בסוף אוגוסט 1953 זכתה חסון מדליית זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי לנערות חדש של 1:36.3 דקות.
בתחרויות השחייה של המכביה הרביעית שנערכו בחיפה בבריכת "בת גלים" בספטמבר 1953 סיימה חסון במקום חמישי, וראשונה מבין השחייניות הישראליות במשחה ל-100 מטר גב בשיא ישראלי חדש של 1:32.7 דקות.
באליפות ישראל בשחייה שנערכה באוקטובר 1954 זכתה חסון במדליית כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:34.0 דקות, אחרי ירדנה שאל מהפועל גוש זבולון ששיפרה את שיאה הישראלי של חסון והעמידה אותו על 1:31.7 דקות ולפני שושנה ריבנר מברית מכבים עתיד (1:34.0 דקות).
ויווה קיילצה (בפולנית: KS PGE Vive Kielce) היא קבוצת כדוריד מהעיר קיילצה שבפולין, שמתחרתה בליגה העליונה של פולין.
הקבוצה נוסדה בשנת 1965 בשם "איסקרה" (ניצוץ).
בשנת 1973 הקבוצה התאחדה עם מועדון כדוריד אחר של העיר.
בשנת 1978 היא לראשונה עלתה לליגה הפולנית העליונה תחת שם "קורונה".
ההישג המועדון החל להגיע להישגים של ממש בעיקר לאחר שמפעל לטקסטיל "ויווה" המקומי לקח אותו תחת חסותו.
בנוסף לאליפויות פולין רבות, הקבוצה זכתה להצלחה גם בזירה האירופית.
בשנת 2016 היא זכתה בליגת האלופות בכדוריד, זאת בנוסף למקום שלישי בליגת האלופות בשנים 2013 ו-2015. בשנת 2022 היא הפסידה בבעיטות עונשין במשחק הגמר.
ויויאן חואניטה מלון ג'ונס הייתה אחת משני הסטודנטים האפרו-אמריקאים הראשונים שנרשמו לאוניברסיטת אלבמה בשנת 1963, וב-1965 הייתה לבוגרת האוניברסיטה השחורה הראשונה.
היא התפרסמה כשג'ורג' ואלאס, מושל אלבמה ניסה לחסום את דרכם שלה ושל ג'יימס הוד להרשמה לאוניברסיטה ללבנים בלבד.
מלון נולדה במחוז מונרו, אלבמה ב-1942, הרביעית בשמונה ילדים.
הוריה עבדו שניהם בבסיס חיל האוויר ברוקלי; אביה היה איש תחזוקה ואמה עבדה כעוזרת-בית.
הוריה של מלון שמו דגש על חשיבות ההשכלה ווידאו, שילדיהם ילמדו בקולג'.
כל אחד מאחיה הגדולים של מלון למד באוניברסיטת טוסקג'י.
הוריה גם היו פעילים בתנועה לזכויות האזרח והרבו לחהשתתף בכינוסים מקומיים, התרמות ופעילויות בקהילה לקידום שוויון וביטול ההפרדה הגזעית.
כנערה, הייתה ויויאן מעורבת לעיתים קרובות בארגונים קהילתיים לחיסול האפליה הגזעית ועבדה שכם אל שכם עם מנהיגים מקומיים של התנועות למען ביטול ההפרדה הגזעית בבתי ספר.
מלון למדה בתיכון המרכזי, שם הייתה חברה ב"אגודת הכבוד הלאומית".
בפברואר 1961 נרשמה מלון לאוניברסיטת אלבמה לחקלאות ומכניקה, A&M, אחד הקולג'ים המעטים לסטודנטים שחורים באלבמה.
היא למדה בקולג' זה במשך שנתיים וקיבלה תואר ראשון בהכשרה עסקית.
מלון רצתה להמשיך ללמוד לקראת תואר בראיית חשבון, תחום לימודים שלא היה בנמצא בקולג' A&M בשנים ההן.
יתרה מזו, התואר הראשון שמלון קיבלה ניתן לה לפני שהאוניברסיטה הוכרה באופן מלא על ידי איגוד הקולג'ים ובתי הספר של אלבמה.
כדי לקבל תואר מוכר בראיית חשבון, היה על מלון לעבור לאוניברסיטה אחרת.
ב-1961 נודע למלון מידידת משפחה, שהליגה הלא-מפלגתית לבוחר ארגנה תוכנית לביטול ההפרדה בסניף מוביל של אוניברסיטת אלבמה.
הודות להצטיינותה יוצאת הדופן בתיכון, הייתה מלון אחת ממספר סטודנטים שחורים מקומיים שהארגון הציע להם לפנות לקמפוס מובייל.
לפחות 200 סטודנטים שחורים הגישו טופסי הרשמה לאוניברסיטה, ואלה נדחו על ידי ועדת הקבלה.
האוניברסיטה דחתה את הבקשות בתואנה של רישום-יתר וסגירת ההרשמה, מכסות קבלה מלאות או אי-עמידה בדרישות האקדמיות מצד הפונים, אלא שהקהילה לא איחרה להבין, שהאוניברסיטה מסרבת לקבל את הסטודנטים השחורים בגלל התנגדותה לביטול ההפרדה הגזעית.
סטודנטים שחורים שפנו לקמפוס מוֹבִּיל של האוניברסיטה, כולל מלון, עמדו לבחינת המחלקה לביטחון הציבור של האוניברסיטה.
אחרי שהגישה את בקשת ההרשמה לסניף מוביל של אוניברסיטת אלבמה, זכו מלון ומשפחתה לביקור של שני גברים לבנים, שהציגו עצמם כנציגי המדינה.
הם הזהירו, שנסיונותיה להירשם לקמפוס מוביל ולהתמזג בבית הספר מעוררים פעולת גומלין אלימה מצד הקהילה הלבנה המקומית, ואל למשפחה לצפות להגנה של ממש מפניה.
החשש לביטחונה לא הרתיע את מלון מהמשך פעולותיה לתמיכה באינטגרציה באוניברסיטה והיא התמידה במאמציה להתקבל לאוניברסיטת אלבמה כדי לקבל תואר בראיית חשבון.
הקרן להגנה משפטית ולהשכלה NAACP של אלבמה ארגנה אירוע עם מלון להרשמתה לבית הספר למסחר ומנהל עסקים של אוניברסיטת אלבמה, להשגת תואר בראיית חשבון.
הקרן להגנה משפטית עבדה עם הסטודנט ג'יימס הוד לביטול ההפרדה הגזעית באוניברסיטת אלבמה.
לאחר שנתיים של דיונים והליכים משפטיים, קיבלו היא וג'יימס הוד ב-1963 היתר להירשם באוניברסיטה בהוראת השופט המחוזי הרלאן גרומס.
בית המשפט המחוזי פסק, שהנוהג של אוניברסיטת אלבמה למנוע כניסת סטודנטים שחורים לאוניברסיטה מהווה הפרה של פסיקת בית המשפט העליון של ארצות הברית בתיק בראון נגד מועצת החינוך, שקבעה כי הפעולה של חינוך ילדים שחורים בבתי ספר בהפרדה מכוונת מתלמידים לבנים נחשבת לנוגדת את החוקה.
השופט גרומס גם אסר על המושל ואלאס להתערב ברישום הסטודנטים.
ב-11 ביוני 1963 הגיעו מלון והוד, בלוויית סגן התובע הכללי של ארצות הברית ניקולאס קצנבאך ושיירה של שלוש מכונית עמוסות מרשלים פדרליים, אל קמפוס אוניברסיטת אלבמה כדי להירשם ללימודים.
ואלאס התכוון לעמוד בהבטחתו לקיים הפרדה גזעית במדינה ו"לבלום אינטגרציה בדלת בית הספר".
מלון והוד המתינו במכונית, בשעה שסגן התובע הכללי קצנבאך וקבוצה קטנה של מרשלים פדרליים התעמתו עם ואלאס בדרישה לסור הצידה ולאפשר למלון ולהוד להיכנס בצו בית המשפט של המדינה.
לא זאת בלבד שוואלאס התנגד להוראה, הוא אף הפריע לקצנבאך; לנוכח קהל צוותי התקשורת שהקיפוהו, נשא ואלאס נאום קצר וסמלי, שעסק בריבונות המדינה, בטענה כי "הפלישה הלא קרואה, לא רצויה, לא מוצדקת ומגובה בכוח אל קמפוס האוניברסיטה של אלבמה ...
בתוקף כוחו של הממשל המרכזי, מציגה דוגמה מפחידה של דיכוי הזכויות, זכויות היתר והריבונות של מדינה זו מצד פקידי הממשל הפדרלי."
קנדי, שיכפה על ואלאס לאפשר לסטודנטים השחורים להיכנס אל האוניברסיטה.
קצנבאך ליוה את מלון אל המעונות שלה ואמר לה לראות את חדרה ולאכול לבדה בחדר האוכל אם תהיה רעבה.
מלון ירדה אל חדר האוכל והופתעה, כאשר מספר סטודנטים לבנים הצטרפו אליה וסעדו עמה.
היא נשארה בחדרה במעונות עד שהוחלט, שהמצב נרגע.
הנשיא קנדי הכפיף בהמשך אותו יום את המשמר הלאומי של אלבמה לממשל הפדרלי, ומכאן לפיקודו של הנשיא, במקום לזה של מושל אלבמה.
תקופת לימודיה של מלון באוניברסיטת אלבמה הייתה נקייה יחסית מסכסוכים ומאיומים על שלומה, להוציא הילולת פיצוצים שהתרחשה בנובמבר 1963 בהפגנה של לבנים, שזעמו כנראה על מדיניות האינטגרציה.
לאחר דיונים מרובים בין המרשל של ארצות הברית לקצנבאך, הוחלט שמלון לא תוצא מבית הספר והרשמתה לא תבוטל בשל הטלת הפצצות.
שנתיים לאחר מכן, ב-1965, קיבלה מלון תואר ראשון במנהל עסקים והייתה לבוגרת השחורה הראשונה של אוניברסיטת אלבמה.
היא סיימה את לימודיה בממוצע ציונים של טוב+.
על אף הישגיה האקדמיים הגבוהים באוניברסיטה, מלון לא הצליחה לקבל עבודה באלבמה.
בהמשך הצטרפה למחלקת זכויות האזרח של משרד המשפטים האמריקאי ועבדה שם כמנתחת מחקרים.
בתקופת חייה בוושינגטון, למדה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון לתואר שני במינהל ציבורי.
היא קיבלה עבודה כמומחית ליחסי עובדים במשרד המרכזי של מנהל ותיקי המלחמה של ארצות הברית.
מלון התמנתה למשרת מנהלת ביצועית של "מיזם חינוך הבוחר" ופעלה להשגת שוויון בבחירות למיעוטים, עבודה שסייעה למיליוני שחורים להירשם להצבעה.
בהמשך הייתה למנהל זכויות אזרח ועניינים עירוניים ולמנהלת צדק סביבתי לסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית, משרה בה התמידה עד לפרישתה ב-1996. באוקטובר 1996 בחרה בה קרן משפחת ג'ורג' ואלאס לראשונה שתקבל את פרס לורלין ב.
בטקס הענקת הפרסף אמר ואלאס, "ויויאן מלון ג'ונס עמדה במרכז המאבק על זכויות מדינות והתנהלה בחן, בכוח ומעל לכל, באומץ." בשנת 2000, העניקה לה אוניברסיטת אלבמה דוקטורט לספרות אנוש.
ויויאן מלון ג'ונס מתה לאחר אירוע מוחי בגיל 63, ב-13 באוקטובר 2005 בבית חולים באטלנטה.
טקס האשכבה התקיים בקפלה הבינלאומית על שם מרטין לותר קינג בקולג' מורהאוז.
מלון נישאה לד"ר מאק ארתור ג'ונס, רופא, שמת לפניה, בשנת 2004. היא הותירה אחריה בן, בת, ארבע אחיות ושלושה אחים.
גיסה, אריק הולדר, היה התובע הכללי של ארצות הברית.
אחיינה ג'ף מלון היה שחקן כדורסל בתקופת לימודיו באוניברסיטת מיסיסיפי וב-NBA.
ויוויטאן (בהונגרית: Vilyvitány) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם אוכלוסיית הכפר נמצאת בירידה שנים רבות מ-370 תושבים בשנת 1990 עד ל-224 תושבים בלבד בשנת 2018 (ירידה של כ-39%).
ויויאן ואן דן אסם (בהולנדית: Vivienne van den Assem; נולדה ב-15 בנובמבר 1983) היא שחקנית ומנחת טלוויזיה הולנדית.
ואן דן אסם נולדה בעיירה בדרום הולנד ולאחר מכן עברה להאג, היא למדה קורס באקדמיה ההולנדית לקולנוע .
מ-2000 ועד 2001 שיחקה באופרת הסבון "Goudkust" המופקת על ידי SBS 6, מ-2001 ועד 2003 שיחקה באופרת הסבון "Onderweg naar Morgen".
מ-2004 ועד 2007 שיחקה בסדרת הנוער "Zoop" ששודרה בערוץ ניקלודיאון ההולנדי, היא גם שיחקה במספר סרטים המבוססים על הסדרה.
היא זכתה במספר פרסים בטקס פרסי נבחרי הילדים של ניקלודיאון הולנד, בנוסף היא גם הנחתה מספר תוכניות בערוץ זה.
ב-2005 וב-2006 הוציאה שלושה סינגלים כזמרת.
ב-2006 שיחקה בסרט "Het woeden der gehele wereld" המבוסס על רומן הולנדי בעל אותו שם.
ב-2006 החלה לשמש כשגרירה של ארגון ילדים העוסק במניעת אלימות.
היא דובבה בדיבוב ההולנדי של הסרטים תפוס ת'גלים ווול-E.
מ-2008 ועד 2010 שיחקה בסדרת הפעולה "Deadline".
ב-2009 זכתה בגרסה ההולנדית של תוכנית המציאות "החפרפרת".
ב-2012 הנחתה את פסטיבל השירים הלאומי של הולנד, באותה שנה גם הציגה את הניקוד ההולנדי באירוויזיון.
בנוסף היא גם שיחקה במספר הפקות בתיאטרון.
פרופסור ויויאן ווינג-ווה ים נולדה ב-10 בפברואר ב-1963 בהונג קונג.
פרופסור ווינג-ווה ים היא פרופסור לכימיה ולאנרגיה באוניברסיטת הונג קונג והחברה הצעירה ביותר שנבחרה להיות באקדמיה הסינית למדע, (בגיל 38 בלבד).
ב-2011, זכתה ווינג-ווה ים בפרס לוריאל-אונסק"ו לנשים במדע על עבודתה בנושא חומרים הפולטים אור ודרכים שונות של תפיסת אנרגיה סולארית בעזרתם.
ווינג-ווה ים נולדה בהונג קונג הבריטית, אימה הייתה עקרת בית ואביה היה מהנדס אזרחי.
פרופסור ים השלימה את לימודי התואר הראשון בשנת 1985 ואת הדוקטורט לכימיה בשנת 1988, שניהם באוניברסיטת הונג קונג.
בשנים אלו עבדה וחקרה במעבדתו של פרופסור צ'אי מינג-שי שהיווה לה מנטור לעבודתה.
פרופסור ווינג-ווה ים נשואה לפטריק שינג-טאט אותו הכירה במעבדה של פרופסור מינג-שיי וערכה איתו מחקר משותף, לזוג שתי בנות.
בשנת 1988 הפכה ווינג-ווה ים לחברת סגל זוטר במחלקה למדע יישומי, באוניברסיטה הפוליטכנית של הונג קונג; באותה תקופה לא היו מתקנים להוראת כימיה בכל העיר הפוליטכנית של הונג קונג.
ווינג-ווה ים פעלה לשיפור מצב זה.
החל מפעולות כמו הזמנת ספרי הכימיה הראשונים לספריות לפעולות כמו הזמנת הכימיקלים הראשונים לפיתוח דרכי ההוראה בכימיה באזור.
עבודתה של ים נמשכה באוניברסיטת קלטק בקליפורניה, שם הצטרפה לחוג לכימיה והמשיכה את התמחותה האקדמית.
בשנת 1990 ווינג-ווה ים המשיכה את התמחותה באימפריאל קולג' בלונדון.
שם בשנים 1991–1992 עבדה ביחד עם חתן פרס נובל לכימיה ג'פרי וילקינסון.
בהמשך, כאשר שחזרה לאוניברסיטת הונג קונג, עלתה בדרגה האקדמית למרצה בכירה ב-1995. פרופסור ווינג-ווה ים מונתה כיו"ר פרופסור בשנת 1999. כיום, ווינג-ווה ים היא פרופסור לכימיה ואנרגיה וראש מחלקה זאת באוניברסיטת הונג קונג.
פרופסור ווינג-ווה ים נבחרה לחברת האקדמיה הסינית למדעים בשנת 2001 בגיל 38 כחברה הצעירה ביותר באקדמיה.
האחרון שנבחר לאקדמיה הסינית למדעים לפניה היה המנטור שלה צ'אי.
בנוסף, ווינג-ווה ים נבחרה להיות חברה זרה באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים בשנת 2012.
פרופסור ים ראתה את המחקר כחלק מהותי ועיקרי מחייה.
"לעשות מחקר זה כמו לאכול אורז, לשתות מים ולישון כל יום.
תחומי המחקר שלה כוללים כימיה אורגנית ואורגנית-מתכתית, כימיה סופרא מולקולרית וחומרים פונקציונליים מולקולריים מבוססי מתכת לחישה, אלקטרואופטיקה ומחקר אנרגיה.
המחקר העיקרי שלה עוסק בדיודות אורגניות פולטות אור שהן בהירות ויעילות יותר מאשר הדיודות הפולטות אור אחרות.
תגליותיה בכימיה מאפשרות ליצור תצוגות יעילות יותר עבור טלפונים ניידים ומחשבים ניידים כדי ליצר OLED ניידים מהחומרים הללו.
תחליפים לפלסטיק, זכוכית או חומרים חריגים יותר.
בערך חמישית מהאנרגיה בעולם מושקעת בתאורה.
תגליות על חומרים אלו יאפשרו יצירת תאורה יעילה יותר תשפיע באופן משמעותי על צריכת החשמל בעולם.
היא מאמינה בתאוריית הקוונטים הפנימית ומצביעה על כך שאנחנו עשויים לפתח מנורות המבוססות על מתכת המכילה כימיקלים יעילים.
2012 - נבחרה ווינג-ווה ים לחברת חוץ של האקדמיה הלאומית למדעים (NAS), ארצות הברית.
2001 נבחרה ים להיות חברה (אקדמית) באקדמיה הסינית למדעים (CAS).
2006 - נבחרה ים להיות חברה של TWA, האקדמיה העולמית למדעים (לשעבר האקדמיה למדעים לעולם המתפתח).
ווינג-ווה ים היא כלת פרס L'ORÉAL-UNESCO לנשים במדע (FWIS לשנת 2011, של קרן UNESCO-L'ORÉAL).
2011 - זכתה בפרס "Ho Long Ho Lee" להתקדמות מדעית וטכנולוגית, של קרן "Ho Long Ho Lee".
ים זכתה בפרס על תרומתה הכימיה של סין נפט וכימיה של החברה הסינית לכימיקלים (CCS) ב-2014.
פרס " RSC Ludwig Mond" בחברה המלכותית לכימיה, בבריטניה הוענק לה בשנת 2015.
ווינג-ווה ים זכתה פרס של נשים יוצאות דופן ויזמות נשים לשנת 2008, עמותת נשים מקצועיות ויזמיות בהונג קונג.
ויוויאנו קודאצי (באיטלקית: Viviano Codazzi; סביב 1604 – 5 בנובמבר 1670) היה צייר אדריכלות איטלקי, שהיה פעיל בתקופת הבארוק.
הוא ידוע בציוריו האדריכליים וקומפוזיציות עם חורבות.
הוא ידוע במקורות ישנים יותר בשם ויוויאנו קודגורה או איל קודגורה.
ויוויאנו קודאצי נולד בוולסאסינה ליד ברגמו.
משפחתו עברה לרומא בשנת 1605.
ויוויאנו התאמן ככל הנראה ברומא.
בשנת 1633 הוא עבר לנאפולי, שם עבד במשימות בארמון סרטוסה סן מרטינו כתוצאה מקשריו עם חברו האדריכל קוזימו פנזגו.
משימה ראשונה בנאפולי הייתה סדרה של ארבעה בדים גדולים המייצגים סצנות רומיות עתיקות (כולל אחת המתארת קרב גלדיאטורים בקולוסיאום) עבור בואן רטירו במדריד, עם דמויות של הצייר דומניקו גרג'יולו.
קודאצי היה צייר אדריכלות והדמויות בקומפוזיציות שלו תמיד נצבעו על ידי ציירי דמויות מומחים.
בנאפולי השותף העיקרי שלו לצביעת הדמויות היה גרג'יולו.
האמן התחתן ב-3 במאי 1636 עם קנדידה מירנדה, מנאפולי.
לזוג נולדו שבעה ילדים שניים מהם הפכו לציירים.
לאחר שעבר לרומא בעקבות מרד מסניאלו בשנת 1647, הוא שיתף פעולה עם אמנים מחוג הציירים ההולנדים והפלמיים שפעלו ברומא שהיו ידועים בשם הבמבוצ'אנטי.
משתפי הפעולה הנפוצים ביותר איתו היו מיכלאנג'לו צ'רקואוצי ויאן מיל.
עוד שיתף פעולה עם פיליפו לורי, וויסנטה גינר.
דוגמה לשיתוף פעולה כזה היא "בת שבע" במוזיאון קולומבוס לאמנות.
לקודאצי היו כמה ממשיכים קרובים, בהם אסקאניו לוצ'יאנו ואנדראה די מישלה בנאפולי, בנו ניקולו קודאצי (1642–1693), ודומניקו רוברטי ואחרים.
בנו של ויוויאנו, ניקולו, היה צייר ציורים ארכיטקטוניים כמו אביו.
בן נוסף בשם אנטוניו היה גם צייר אך עבודתו אינה ידועה.
למרות פעילותו האמנותית הנמרצת ויוויאנו קודאצי תועד כעני בשנת 1657. הוא התגורר ברומא למעט היעדרויות קצרות (בסביבות 1653 ואולי בין 1659 ל-1666) עד מותו ברומא ב-5 בנובמבר 1670.
מרבית ציוריו של קודאצי הם ציורים אדריכליים בגודל בינוני, או ציורי חורבות ואדריכלות אידיאלית בתוך נוף.
סוג הציורים האדריכליים הדקורטיביים שיצר קודאצי מייצג צורה שהפכה לפופולרית באמצע המאה ה-17 ברומא.
היסטוריונים לאמנות מפרשים את הפופולריות הגוברת של ציורי האדריכלות באיטליה של המאה ה-17 כתוצאה של מעבר של חסות מציור בהזמנה לציור בשוק החופשי.
ציורים ארכיטקטוניים התקבלו בברכה במיוחד בתוך הטעם הדקורטיבי של המאה ה-17, שם חיפו קירות בציורים מסוגים וגדלים שונים.
היצירה האדריכלית התאימה למגוון הרכבים כאלה על ידי הצגת הכיוונים האנכי והאופקי החזקים בנושאים שלה.
שורשי הנושא האדריכלי בציור נמצאים בציור של המאה ה-16, ובמיוחד בתמונות האדריכליות שנצבעו במסגרת ציורי קיר גדולים וקישוטי תקרה המכונים 'ריבוע'.
אלמנטים אדריכליים אלה זכו להתבלט באמנות של המאה ה-17 והפכו לנושאים עצמיים של ציורים.
מספר אמנים התפתחו בז'אנר זה.
אלסנדרו סלוצ'י היה אמן חשוב בז'אנר שיצירתו הושפעה על ידי ויוויאנו קודאצי.
הנופים של קודאצי היו בדרך כלל מציאותיים יותר מאלו של סלוצ'י שהפגין יצירתיות וחירות מעט יותר גדולים על ידי סידור מחדש של אנדרטאות רומיות כדי לשרת את מטרת היצירות שלו.
קודאצי גם דבק בתכתיבי הטופוגרפיה והארכאולוגיה.
בעבודותיו נראה כי חיפש אחר עיבודים אדריכליים המעוררים הרמוניה אסתטית.
קודאצי זכה לשבחים בקרב ציירי המאה ה-17 של נוף אדריכלי, כקרוב לאדריכל ויטרוביוס (מהמאה הראשונה לפני הספירה).
הכרה זו על ידי בני דורו מעידה על שליטתו בפרספקטיבה ליניארית והבנת הטעם העתיק.
הציור של קודאצי של "בזיליקת פטרוס הקדוש" מתאריך 1636 הוא ציור מפורט ומדויק ופחות ציור עם אלמנטים דמיוניים בסגנון קפריצ'ו .
הוא צייר את הבזיליקה בזמן שהיה בנאפולי ומראה שם את הכניסה הישנה לארמון הוותיקן, כניסה שנהרסה כאשר הוקמה הסקאלה רג'ה והעמודים של ברניני, וכן שני מגדלי פעמונים (קמפאנילי) על בסיס חריטה של מרטינו פרבוסקו שתוכננו אך לא נבנו.
אחד מציוריו הידועים ביותר הוא תיאור של מרד מסניאלו בפיאצה דל מרקטו בנאפולי בו צוירו הדמויות על ידי מיכלאנג'לו צ'רקואוצי.
העבודה נעשתה בשנת 1648 בהזמנה של הקרדינל ברנדינו ספאדה ונמצאת כעת בגלריית ספאדה ברומא.
ויוורואידה (שם מדעי: Viverroidea) היא אינפרא-סדרה מסדרת הטורפים ותת-סדרת דמויי חתול, הכוללת ארבע משפחות קיימות הקרובות לגחניים ובעלות קירבה רחוקה יותר לחתוליים, לליסטנגים אסייתיים ולנימרווידיים הנכחדים.
הם חיים בטבע באפריקה, מדגסקר ובדרום ודרום-מזרח אסיה כשהמין גחן מצוי חי בקצה אירופה.
מינים אלה קטנים בהרבה משאר בני הקבוצה והם בעלי מבנה המתאים לטיפוס עצים.
בניגוד לחתולים הם אינם בעלי טפרים נשלפים, אך בעלי קרסוליים חזקים וכפות רגליים רחבות, מזכירים מעט כפות של דובים או של ראקונים.
הגדולים מבני הקבוצה הם הצבועיים שמבנם חסון יחסית ובעל דמיון מסוים לכלבים.
שאר המינים רזים ומוארכים, מבנה המתאים לתאוצה בין הענפים אחרי טרף.
הקבוצה כוללת 2 קבוצות עיקריות: הגחניים שהם בעלי מאפיינים של חתולים ועל-משפחת ההרפסטואידה, הקרובה יותר לנמיות ולטורפי מדגסקר.
חלק מהחוקרים משייכים הנה גם מינים מהמשפחה האפשרית סטנופלסיקטיים שנכחדה, אך קיימת עליה מחלוקת מדעית.
ויויאן דורותי מאייר (Vivian Dorothy Maier) (פברואר 1926 – 21 באפריל 2009) הייתה צלמת רחוב אמריקאית שעבודותיה התגלו והוכרו רק לאחר מותה.
היא עבדה כארבעים שנה כמטפלת, בעיקר בנורת' שור, אילינוי בחלקה הצפוני של שיקגו, במקביל להיותה צלמת.
היא צילמה יותר מ-150,000 צילומים במהלך חייה, בעיקר של אנשים וארכיטקטורה של שיקגו, העיר ניו יורק ולוס אנג'לס, וכן טיילה וצילמה ברחבי העולם.
במהלך חייה, צילומי מאייר לא היו ידועים ולא פורסמו; רבים מתשליליה לא הודפסו מעולם.
אספן בשיקגו, ג'ון מלוף, רכש כמה מתמונותיה של מאייר בשנת 2007, בעוד ששני אספנים אחרים משיקגו, רון סלאטרי ורנדי פרואו, מצאו גם כמה מההדפסים והתשלילים של מאייר בתיבות שלה ובמזוודות בערך באותה תקופה.
צילומיה של מאייר פורסמו לראשונה באינטרנט ביולי 2008, על ידי סלאטרי, אך העבודות זכו לתגובה מועטה.
באוקטובר 2009 פרסם מלוף בבלוג שלו קישור למבחר מצילומיה של מאייר שהעלה לאתר שיתוף התמונות פליקר, והתוצאות הפכו לוויראליות, ואלפי אנשים הביעו בהם עניין.
בעקבות כך, זכתה עבודתה של מאייר להתייחסות הביקורת, ומאז מוצגים צילומיה ברחבי העולם.
חייה ועבודתה היו נושא לספרים וסרטים תיעודיים, כולל הסרט התיעודי "למצוא את ויויאן מאייר" משנת 2013, שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, והיה מועמד לפרס האוסקר לפרס הסרט התיעודי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-87.
פרטים רבים מחייה של מאייר נותרו לא ידועים.
היא נולדה בעיר ניו יורק בשנת 1926, בת לאם צרפתייה, מריה יאסוד ג'סטין, ואב אוסטרי, צ'ארלס מאייר (הידוע גם בשם וילהלם).
מספר פעמים במהלך ילדותה עברה בין ארצות הברית לצרפת, וגרה עם אמה בכפר האלפיני סן-בון-אן-שמסאור (Saint-Bonnet-en-Champsaur) ליד קרוביה של אמה.
נראה כי עד 1930 אביה עזב את המשפחה לסירוגין.
במפקד של 1930 ראש משק הבית נרשם כז'אן ברטרנד, צלם מצליח שהכיר את גרטרוד ונדרבילט וויטני, מייסדת מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית.
כשהייתה מאייר בת ארבע, היא ואמה עברו לברונקס, ניו יורק, עם ברטרנד, שבאותה תקופה היה צלם מקצועי.
בשנת 1935 גרו ויויאן ואמה בסנט-ג'וליאן-אן-שמסאור; שלוש שנים אחר כך הם חזרו לניו יורק.
במפקד 1940 נרשמו צ'ארלס אביה, מריה אימה, ויויאן וצ'ארלס-ג'וניור כגרים בעיר ניו יורק, שם עבד האב כמהנדס קיטור.
בשנת 1951, בהיותה בת 25, עבדה בסדנת יזע בניו יורק.
בשנת 1956 עברה לאזור צפון החוף של שיקגו, שם עבדה בעיקר כמטפלת ואומנת למשך 40 השנים הבאות.
המשפחות שהעסיקו אותה תיארו אותה כאדם פרטי מאוד ודיווחו שהיא בילתה את ימי חופשתה ברחובות שיקגו וצילמה, לרוב במצלמת רוליפלקס.
ג'ון מלוף, אוצר של כמה מצילומיה של מאייר, סיכם את הדרך בה תארו אותה הילדים בהם טיפלה:
"היא הייתה סוציאליסטית, פמיניסטית, מבקרת קולנוע, וסוג של מישהי שאומרת את הדברים כפי שהם.
היא למדה אנגלית כשהיא הלכה לבתי קולנוע, שאותם אהבה...
היא כל הזמן צילמה תמונות, שהיא לא הראתה לאף אחד".
בשנים 1959 ו-1960 יצאה מאייר למסע עצמאי ברחבי העולם, בו צילמה בלוס אנג'לס, מנילה, בנגקוק, שנחאי, בייג'ינג, הודו, סוריה, מצרים ואיטליה.
הטיול מומן ככל הנראה באמצעות מכירת החווה המשפחתית בסן-ג'וליאן-אן-שמסאור.
במשך תקופה קצרה בשנות השבעים של המאה העשרים עבדה מאייר כעוזרת בית עבור מנחה תוכנית האירוח פיל דונהיו.
את חפציה האישיים היא אחסנה אצל מעסיקיה; בבית מגורים אחד היו לה 200 ארגזי חומרים.
רובם היו תמונות או תשלילים, אך מאייר צברה גם עיתונים, אשר לפחות במקרה אחד כללו "ערמות בגובה הכתפיים".
בנוסף, הקליטה קלטות קול של שיחות שניהלה עם אנשים שצילמה.
בסרטים הדוקומנטריים שיצאו בשנת 2013 - "למצוא את ויויאן מאייר" ו- "ויויאן מאייר: מי צילם את התמונות של נני/תעלומת ויויאן מאייר" מובאים ראיונות עם מעסיקיה של מאייר וילדיהם, בהם הם מתארים כי מאייר הציגה את עצמה בפני אחרים בדרכים מרובות, עם מבטאים שונים, שמות, ופרטים שונים על חייה.
עוד העידו כי עם ילדים מסוימים היא הייתה מעוררת השראה וחיובית, ואילו אצל אחרים היא הייתה יכולה להיות מפחידה ומתעללת.
האחים גנסבורג, שמאייר דאגה להם בילדותם, ניסו לעזור לה כשהפכה למבוגרת חסרת כל.
כשעמדה להיות מפונה מדירה זולה בפרבר קיקרו בשיקגו, האחים דאגו לשכן אותה בדירה טובה יותר בשכונת פארק רוג'רס בשיקגו.
בנובמבר 2008 מאייר מעדה על הקרח ונפגעה בראשה.
היא נלקחה לבית חולים אך לא הצליחה להתאושש.
בינואר 2009 היא הועברה לבית אבות בפרברי שיקגו, שם נפטרה ב-21 באפריל 2009.
בשנת 2007, שנתיים לפני מותה, מאייר לא הצליחה לעמוד בתשלומי שטח האחסון ששכרה.
כתוצאה מכך, הוצאו למכירה פומבית תשלילים, הדפסים, הקלטות שמע וסרטי 8 מ"מ.
במכירה זו קנו שלושה אספני תמונות חלקים מיצירותיה: ג'ון מלוף, רון סלרטרי ורנדי פרוב.
תצלומיה של מאייר פורסמו לראשונה באינטרנט ביולי 2008 על ידי סלטרי, אך העבודות זכו לתגובות מועטות.
מלוף, שעבד באותה העת על ספר על תולדות פורטאג' פארק בשיקגו קנה את החלק הגדול ביותר בעבודתה של מאייר, כ-30,000 תשלילים.
מאוחר יותר קנה מלוף צילומים נוספים של מאייר מקונה אחר שרכש אותם באותה מכירה פומבית.
מלוף ראה את שמה של מאייר על התיבות אותן רכש אך לא הצליח לגלות עליה דבר עד שלאחר שנים שחיפוש בגוגל הוביל אותו להודעת פטירה של מאייר בעיתון שיקגו טריביון באפריל 2009.
באוקטובר 2009 קישר מלוף מהבלוג שלו מבחר תצלומים של מאייר בפליקר ומשם הם הפכו לתופעה ויראלית, כאשר אלפי אנשים הביעו בהם עניין רב.
בתחילת 2010 רכש אספן אמנות משיקגו בשם ג'פרי גולדשטיין חלק מאוסף מאייר מפרוב, אחד הרוכשים המקוריים.
מאז הרכישה המקורית של גולדשטיין, האוסף שלו גדל וכלל 17,500 תשלילים, 2,000 הדפסים, 30 סרטים תוצרת בית, ומספר שקופיות.
בדצמבר 2014 מכר גולדשטיין את אוסף התשלילים בשחור לבן לגלריה סטיבן בולגר בטורונטו .
מלוף, המנהל את אוסף מלוף, מחזיק כיום בכ- 90% מכלל היצירה של מאייר, כולל 100,000-150,000 תשלילים, יותר מ-3,000 הדפסות וינטג', מאות גלילי סרטים, סרטים ביתיים, קלטות קול עם ראיונות, ופריטים נוספים כגון מצלמות וניירת.
אוסף זה מכיל לטענתו כ-90% מהעבודה הידועה שלה.
מאז חשיפתה זו שלאחר מותה, צילומיה של מאייר ועצם גילוים זכו לתשומת לב בינלאומית בתקשורת,, ויצירתה הופיעה בתערוכות, במספר ספרים ובסרטים תיעודיים.
ביוני 2014 הגיש עורך הדין והצלם לשעבר דייוויד סי דיל (David C.
Deal) תיק משפטי המטיל ספק בזכותם של הבעלים הנוכחיים של התשלילים למסחר אותם.
התיק ביקש לקבוע האם יש יורש חוקי לעזבונה של מאייר - בן דוד בצרפת - שיש להכיר בו במסגרת החוק האמריקאי.
על פי חוק זכויות היוצרים בארצות הברית, הבעלות על התצלום עצמו שונה מהבעלות על זכויות יוצרים שלו, והתיק עשוי להימשך מספר שנים עד לסיומו, במיוחד מכיוון שהיורשים הפוטנציאליים חיים מחוץ לארצות הברית.
מלוף, שהוא כאמור הבעלים של רוב התמונות הידועות של מאייר, איתר בעבר בן דוד ראשון מצרפת ושילם לו עבור הזכויות; עם זאת, דיל מאמין שמצא קרוב משפחה קרוב יותר בצרפת, שעשוי להיות הנהנה מן העזבון.
האמן ומבקר הצילום אלן סקולה Allan Sekula (אנ') הציע כי העובדה שמאייר בילתה חלק גדול מחייה המוקדמים בצרפת, חידדה את התבוננותה על ערים וחברה באמריקה.
סקולה השווה את עבודתה עם הצילום של רוברט פרנק יליד שווייץ: "אני מוצא את עצמי מדמיין אותה כגרסה הנשית של רוברט פרנק, ללא מלגת גוגנהיים, לא מוכר ועובד כמטפלת לפרנסתו.
אני חושב שהיא מציגה בצילומיה את עולמם של הנשים והילדים באופן די חסר תקדים".
מלוף אמר על עבודתה: "קשישים שהתאספו במרכז העיר הפולני בחלקה העתיק של שיקגו, אלמנות בלבוש ראוותני, והנוכחות האפרו-אמריקאית ברחובות העיר, היו כולם ראויים לעדשתה של מאייר".
הצלמת מרי אלן מארק Mary Ellen Mark (אנ') השוותה את עבודתה לזו של הלן לויט, רוברט פרנק, ליזט מודל ודיאן ארבוס.
ג'ואל מאירוביץ' Joel Meyerowitz אנ, אף הוא צלם רחוב, אמר כי עבודתה של מאייר "ספגה סוג של הבנה אנושית, חום ומשחקיות המוכיחה שהיא צלמת אמיתית 'a real shooter'."
התצלומים הידועים ביותר של מאייר מתארים סצנות רחוב בשיקגו ובניו יורק בשנות החמישים והשישים.
מבקר ב"אינדיפנדנט" כתב כי "הקונים האמידים של שיקגו מטיילים ומרכלים בחנויות הכל-בו המובחרות שלהם, אבל הנושאים המרתקים ביותר בצילומיה הם אותם אנשים בשולי אמריקה המוצלחת והעשירה בשנות החמישים ושנות השישים של המאה ה-20: הילדים, המשרתות השחורות, הבטלנים היישובים על גרמי המדרגות בפתחי החנויות".
מרבית תצלומיה של מאייר הם שחור-לבן, ורבים מהם תמונות מזדמנות של עוברים ושבים שנתפסו ברגעים חולפים "שלמרות זאת יש בהם משיכה ורגש בסיסיים".
בשנת 1952 מאייר רכשה את מצלמת הרוליפלקס (Rolleiflex) הראשונה שלה.
במהלך הקריירה שלה היא השתמשה במצלמות רוליפלקס 3.5T, רולייפלקס 3.5F, רוליפלקס 2.8C, רוליפלקס אוטומטית ואחרות.
בכתבה ב"וול סטריט ג'ורנל", וויליאם מאיירס מציין כי מכיוון שמאייר השתמשה ברוליפלקס בפורמט בינוני, ולא במצלמה של 35 מ"מ, בצילומיה יש פרטים רבים יותר מצילומיהם של רוב צלמי הרחוב.
הוא כותב שעבודתה מזכירה את צילומיהם של הארי קלהן Harry Callahan (אנ'), גארי ווינוגרנד, ויג'י, כמו גם רוברט פרנק.
הוא גם מציין שיש צילומי דיוקן עצמי רבים בעבודתה, "בשינויים גאוניים רבים, כאילו היא בודקת את זהותה עצמה או משלבת את עצמה בסביבה.
כאישיות בצל, היא צילמה לעיתים קרובות את הצל שלה, אולי כדרך להיות שם ובו זמנית לא ממש להיות שם".
רוברטה סמית', שכתבה ב"ניו יורק טיימס", ציינה שתמונותיה של מאייר מזכירות צלמים מפורסמים רבים מהמאה העשרים, ובכל זאת יש להם אסתטיקה משל עצמם.
היא כותבת כי עבודתה של מאייר "עשויה להוסיף להיסטוריה של צילומי רחוב של המאה העשרים על ידי סיכומה ביסודיות כמעט אנציקלופדית, תוך התקרבות כמעט לכל צלם ידוע שאתה יכול לחשוב עליו, כולל ויג'י, רוברט פרנק וריצ'רד אבדון ומשם נעים צילומיה לכיוון אחר.
למרות הדמיון, הם שומרים על אלמנט ייחודי של רוגע, קומפוזיציה בהירה ועדינות המאופיינת בהיעדר תנועה פתאומית או רגש קיצוני".
בסרט הדוקומנטרי "למצוא את ויויאן מאייר" (Finding Vivian Maier) משנת 2013, הילדים הבוגרים בהם טיפלה מאייר בשנות החמישים, השישים והשבעים של המאה העשרים, נזכרים כיצד שילבה את עבודתה כצלמת עם עבודת היום שלה כמטפלת.
לעיתים קרובות היא הייתה לוקחת את הילדים הצעירים שנמצאים בטיפולה למרכז שיקגו בעודה מצלמת את צילומיה.
מדי פעם ליוו אותה לאזורים המחוספסים והמוזנחים של שיקגו, ובאחת הפעמים, אף למשחטות Union Stock Yards בשיקגו, שם צילמה גוויות של כבשים.
בסוף שנות השבעים מאייר הפסיקה להשתמש ברוליפלקס שלה.
מרבית צילומיה שצולמו בשנות השמונים והתשעים היו שקופיות צבעוניות, שצולמו בסרט של Ektachrome.
בשנת הלימודים 2014- 2015 במכון לאמנות של שיקגו, נוסדה 'קרן מלגות ויויאן מאייר' לסיוע לסטודנטיות הזקוקות למשאבים כספיים.
המלגה התבססה על תרומות של מלוף, סיסקל והווארד גרינברג, הבעלים של גלריית הווארד גרינברג המציגה ועוסקת בעבודתה.
מלוף השתמש בכספים שהתקבלו ממכירות ההדפסים וסרטו "למצוא את ויויאן מאייר" כדי לממן מלגה קבועה המוענקת על בסיס שנתי.
המלגה מוענקת ללא הליך הגשה ושלא על בסיס תואר, שנת לימוד או מדיום היצירה כדי לאפשר חופש אמנותי למקבליה.
שמות המקבלים לא פורסמו בפומבי.
בשנת 2017 הודיעה ספריית אוניברסיטת שיקגו כי אוסף מחקרי של צילומיה של מאייר נתרם על ידי מלוף.
ברוקלין, ניו יורק:: פאוארהאוס, 2011. נערך על ידי ג'ון מלוף.
עם הקדמה מאת מלוף והקדמה מאת ג'ף דייר.
שיקגו, אילינוי: קובצי העיר, 2012. נערך על ידי ריצ'רד כהאן ומיכאל ויליאמס.
ברוקלין, ניו יורק: פאוארהאוס, 2013.נערך בידי ג'ון מלוף.
עין לעין: תמונות מאת ויויאן מאייר.
שיקגו, אילינוי: קובצי העיר, 2014. .
נערך עם טקסט על ידי ריצ'רד וויליאמס ומיכאל וויליאמס.
לונדון: הרפר עיצוב, 2014. נערך על ידי ג'ון מלוף עם טקסט מאת מרווין הייפרמן והווארד גרינברג.
ניו יורק: הרפר עיצוב, 2014. הקדמה מאת ג'ואל מאיירוביץ וטקסט מאת קולין וסטרבק.
פמלה באנוס, ויויאן מאייר: חייו של צלם לפני ואחרי המוות.
שיקגו: הוצאת אוניברסיטת שיקגו, 2017.
אן מרקס, הפיתוחים של ויויאן מאייר: הסיפור האמיתי של האומנת הצלמת.
נאדג'ה קופלר, ויויאן מאייר והמבט הנשקף: עמדות צילומיות על דיוקנאות עצמיים של נשים.
ויויאן מאייר: מי צילם את התמונות של נני (2013) - ביים ג'יל ניקולס, בהפקה של ה- BBC
תעלומת ויויאן מאייר (2013) - נחתך ושוחרר בארצות הברית
למצוא את ויויאן מאייר (2013) - בבימויו של מלוף וצ'רלי סיסקל
האישה במראה (2017) - בבימויו של ראיין אלכסנדר הואנג, סרט קצר ביוגרפי
ויווק האלגר מרת'י הוא רופא אמריקאי וסגן-אדמירל בחיל הנציבות של שירותי הבריאות הציבורית, אשר כיהן כראש שירותי בריאות הציבור של ארצות הברית והיה הראשון ממוצא הודי לכהן בתפקיד.
מרת'י נולד ב-10 ביולי 1977, בהדרספילד, אנגליה, למהגרים מקרנטקה, הודו.
בשנת 1978 עברה המשפחה לניופאונדלנד, שם עבד אביו כקצין רפואה מחוזי.
כשהיה בן שלוש עברה המשפחה להתגורר במיאמי, פלורידה, שם ביססו הוריו את הפרקטיקה הרפואית שלהם.
מרת'י גדל והשלים את לימודיו המוקדמים במיאמי וסיים את לימודיו כמתנדב בבית הספר התיכון הבכיר של מיאמי פלמפטו בשנת 1994 לאחר מכן למד בקולג' באוניברסיטת הרווארד, שם סיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1997 עם תואר ראשון במדעים ביוכימיים.
בשנת 2003 מרת'י קיבל תואר דוקטור מבית הספר לרפואה של ייל ותואר שני במנהל עסקים מבית הספר לניהול ייל, שם הוא קיבל מלגות פול ודייזי סורוס לאמריקאים חדשים.
בהיותו סטודנט לתואר ראשון בהרווארד ב-1995, ייסד מרת'י את VISIONS Worldwide, אותו הוביל במשך שמונה שנים.
העמותה התמקדה בחינוך למניעת HIV / איידס בארצות הברית ובהודו.
בשנת 1997 הוא ייסד את שותפות הבריאות הקהילתית Swasthya להכשרת נשים כעובדות בריאות בקהילה בהודו הכפרית.
מרתי השלים את הסטאז' ברפואה פנימית בבית החולים בריגהאם אנד וימנ'ס ובבית הספר לרפואה בהרווארד, בוסטון, מסצ'וסטס, שם הוביל וניהל גם צוותי טיפול רפואי כחבר סגל.
הוא גם מייסד ונשיא רופאים לאמריקה, קבוצה של יותר מ-15,000 רופאים וסטודנטים לרפואה התומכים בטיפול איכותי במחיר סביר לכולם.
במסגרת עבודה זו פיתח והוביל יוזמות לאומיות ומקומיות שבמרכזן כיסוי ומניעה.
בשנת 2011 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה לכהן במועצה המייעצת לנשיאות ארצות הברית בנושא מניעה, קידום בריאות ובריאות ציבורית אינטגרטיבית ובריאות הציבור במחלקת הבריאות ושירותי האנוש בארצות הברית.
הקבוצה מייעצת למועצה הלאומית למניעה בפיתוח אסטרטגיות ושותפויות לקידום בריאות האומה באמצעות מניעה.
מרת'י הוא גם המייסד והיושב ראש של TrialNetworks, מערכת אופטימיזציה לניסויים קליניים מבוססי ענן לניסויים פרמצבטיים וביוטכנולוגיים המשפרת את איכות היעילות של הניסויים הקליניים כדי להביא תרופות חדשות לשוק במהירות ובבטחה רבה יותר.
הוא הקים חברה בשם Epernicus בשנת 2008, במקור, כדי להוות פלטפורמת רשת משותפת ברשת עבור מדענים להגברת פרודוקטיביות המחקר.
המנתח הכללי של ארצות הברית
בנובמבר 2013 היה מועמד מטעם הנשיא אובמה לתפקיד המנתח הכללי של ארצות הברית.
מועמדותו נתקלה בהתנגדות בסנאט מצד כמה דמוקרטים, רפובליקנים ועמותת הרובים הלאומית בנוגע להערות קודמות של מרת'י על אלימות נשק כאיום על בריאות הציבור.
המועמדות של מרת'י זכתה לתמיכה רחבה ביותר מ-100 ארגונים רפואיים ובריאותיים בארצות הברית, כולל איגוד הלב האמריקני, הקולג' האמריקאי לרופאים, האגודה האמריקאית לבריאות הציבור, החברה האמריקנית לסרטן ואיגוד הסוכרת האמריקני.
מועמדותו אושרה גם על ידי מספר רב של אנשי מערכת ועורכי מערכת, כולל כתב העת לרפואה של ניו אינגלנד.
הוא קיבל את המלצותיהם של שני גנרלים מנתחים לשעבר: דייוויד סאצ'ר ורג'ינה בנג'מין.
גנרל מנתח לשעבר אחר, ריצ'רד קרמונה, התנגד למינוי בשל גילו של מרת'י.
ב-15 בדצמבר 2014 אושר מינויו של מרתי למנתח כללי בהצבעה בסנאט ברוב של 51–43.
במהלך כהונתו ייצר מרת'י יוזמות להתמודדות עם סוגיות בריאות דחופות ביותר במדינה.
הוא עבד עם החוקרים המובילים במדינה כדי לחבר את הנתונים המדעיים האחרונים בנושא התמכרות והוציא קריאה לפעולה לאומה להכיר בהתמכרות לסמים ואלכוהול כמחלה כרונית ולא כישלון מוסרי.
הוא עבד עם נבחרי ציבור רפובליקנים ודמוקרטים ומאות ארגונים שותפים כדי להפנות את תשומת הלב לנושא קריטי זה ולהרחיב את הגישה למניעה וטיפול.
הוא גם פרסם הודעת שירות ציבורי עם צוות השחקנים של סדרת הטלוויזיה ממי שהכפילה את מספר האנשים שחייגו למוקד לשימוש בחומרים כדי לבקש עזרה.
בנוסף, הוא פתח את קמפיין "TurnTheTide" ושלח מכתב אישי למיליוני אנשי מקצוע בתחום הבריאות שקרא להם להצטרף לתנועה כדי להתמודד עם מגפת האופיואידים.
המכתב חסר התקדים עורר יוזמות הקשורות לאופיואידים במסגרות הבריאות ברחבי הארץ.
בתגובה לקריאה הולכת וגוברת של שאלות של הורים, מורים ומחוקקים, הוא גם פרסם את דו"ח המנתח הכללי הראשון בנושא השימוש בסיגריות אלקטרוניות בקרב בני נוער והדגיש את הסיכונים הבריאותיים של שימוש בסיגריה אלקטרונית לנוער.
מראשית כהונתו דיבר מרתי על החשיבות של יצירת תרבות מניעה באמריקה, כזו שמבוססת על פעילות גופנית, תזונה ורווחה רגשית.
כחלק ממאמץ זה, הוא הוציא את Step It Up!, קריאתו של המנתח הכללי לפעולה לקידום קהילות מהלכות והליכה והוביל שותפות ציבורית-פרטית בת שבועיים בשם Step it Up Challenge שהעסיקה יותר מ-600,000 אנשים שנועדה להגדיל את הפעילות הגופנית שלהם.
הדו"ח הכללי של המנתח הכללי משנת 2016 על שימוש בסיגריות אלקטרוניות בקרב בני נוער הדגיש את פגיעותם של צעירים למוצרים והמליץ לשלב סיגריות אלקטרוניות במדיניות הקיימת ללא עשן כדי למנוע מבני נוער גישה לסיגריות אלקטרוניות.
הדו"ח עורר תגובה חריפה מצד תומכי הסיגריות האלקטרוניות.
מרת'י עבד על ההשפעות של שינויי אקלים גם על בריאות המדינה והתבטא נגד טיפולי המרה.
ב-21 באפריל 2017 שוחרר מרת'י מתפקידו על ידי הנשיא הנבחר החדש דונלד טראמפ.
סגנית המנתח הכללי שלו, האדמירל סילביה טרנט-אדמס, התמנה לממלא מקום המנתח הכללי.
לאחר מכן, מונה ג'רום אדמס.
במרץ 2021 מונה על ידי ג'ו ביידן לכהונה נוספת כראש שירותי בריאות הציבור.
הממונה על הטיפול במגפת הקורונה
בנובמבר 2020 מונה על ידי ג'ו ביידן לאחראי הראשי לטיפול במגפת הקורונה בארצות הברית ולראש כוח המשימה לטיפול בקורונה (COVID-19 task force), בשיתוף פעולה עם דייוויד קסלר, מנהל DEA לשעבר ופרופסורית מרסלה נונז-סמית' מאוניברסיטת ייל.
מאז המחצית השנייה של 2017, מרת'י הופיע בתוכניות טלוויזיה ורדיו שונות ודיבר על בעיית הבדידות והוא כתב מאמרים רבים בנושא.
מרת'י הצהיר כי הוא היה המום מכמה פעמים שהוא נתקל באנשים הסובלים מבדידות קשה במהלך הקריירה הרפואית שלו, וטען שהבדידות באמריקה הפכה לנפוצה מספיק כדי להיחשב כ"מגפה".
מרת'י רואה בבדידות גורם שורשי הממלא תפקיד מהותי בבעיות חברתיות רבות אחרות.
באפריל 2020 פרסם ספר על מה שהחברה וגם אנשים רגילים כיחידים יכולים לעשות כדי להפחית את הבדידות בעצמם ובאחרים, שכותרתו "יחד: הכוח המרפא של קשר אנושי בעולם בודד לפעמים".
מרתי נשוי לד"ר אליס צ'ן, רופאה פנימית שהשתלמה באוניברסיטת ייל, קורנל ו-UCLA והייתה המנהלת הבכירה של ארגון Doctors for America בשנים 2011–2017. ד"ר צ'ן משמשת גם כעוזרת קלינית באוניברסיטת UCLA ועוזרת לפרופסור קליני באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
בני הזוג גרים בוושינגטון הבירה עם בנם ובתם.
ויויאן ל'אקווייר מינג (נולדה ב-19 באוקטובר 1971) היא מדענית מוח תאורטית ומומחית לבינה מלאכותית אמריקאית.
בשנת 2017 היא נבחרה לאחת ממאה נשים משפיעות על ידי ה-BBC, וכאחת המנהיגות המשמעותיות בקהילת הלהט"ב על ידי פייננשל טיימס.
מינג דיברה רבות על המאבק האקדמי שלה בתחילת חייה, מה שהוביל אותה בסופו של דבר לעזוב את האוניברסיטה.
לאחר שנאבקה בדיכאון, ניסיון התאבדות והיותה חסרת בית היא חזרה כעבור עשר שנים וקיבלה תואר ראשון בהצטיינות במדעי המוח הקוגניטיביים מאוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו בשנת 2000. מינג זכתה בתואר שני (2003) ובתואר דוקטור (2006) בפסיכולוגיה באוניברסיטת קרנגי מלון, במקביל לתוכנית למדעי המוח החישוביים במרכז לבסיס העצבי של הקוגניציה.
היא זכתה במלגה לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד ובאוניברסיטת ברקלי, שם כיהנה מאוחר יותר כמדענית מחקר וחוקרת אורחת.
מינג הייתה מעורבת בארגונים שונים המאתגרים מדיניות חינוך ובריאות.
היא הקימה את צוות החשיבה סוקוס, שמתייעץ על בינה מלאכותית, מדעי המוח ורפורמת חינוך.
היא הוכיחה כי למדדים המשמשים לעבודה השפעה מוטעה על הצלחת מקום העבודה.
היא עבדה עם Accenture על האופן שבו הם יכולים להכשיר את הצוות להיות יצירתי יותר.
מינג פרסמה מחקרים על AI בחינוך ויצרה את "Muse", כלי מבוסס למידת מכונה להורים.
כלי זה כולל המלצות על פעילויות מבוססות מחקר לתמיכה ביצירתיות, מוטיבציה ואינטליגנציה רגשית של צעירים.
היא הובילה מחקר שהראה כי מבנים פסיכולוגיים כגון מטה -קוגניציה, יכולת חברתית-רגשית, יצירתיות וסקרנות משפיעים באופן משמעותי על תוצאות חיים ארוכות טווח כמו בריאות, פרודוקטיביות, השגת חינוך ושביעות רצון מחיים.
במאי 2017 מינג העבירה שיחת TED על איך להפוך לאדם טוב יותר.
היא דיברה על למידת מכונה באוניברסיטת Singularity בברזיל.
היא דיברה על בינה מלאכותית ורשתות עצביות באקדמיה האירי המלכותית ובחברה המלכותית בשנת 2018. היא הופיעה בפודקאסט של מגזין PC.
היא הופיעה ברדיו BBC 4 וב-NPR
וִיוֹט הם קבוצה אתנית מילידי יבשת אמריקה שחיו בצפון קליפורניה, בסביבת (במחוז המבולדט של ימינו) ובאזורים סמוכים.
הם קראו לעצמם במונח "קו'וויל" (Ku'wil) שפירושו בשפתם "העם".
במאה ה-21 נותרו מהם כ-450 איש, הרשומים במספר שבטים המוכרים על-ידי הממשל הפדרלי בארצות הברית, כגון שבט ויוט.
תחום מושבם של הוויוט כלל את אזור הנהר מד, דרך מפרץ המבולדט, ובכלל זה אזור הערים המודרניות ו, ועד לאגן התחתון של נהר איל .
בפנים היבשת, האזור היה מיוער בצפיפות בעצי סקוויה נאה עתיקים.
רצועת החוף הייתה חולית ברובה, מורכבת מדיונות וביצות גאות ושפל.
הוויוט כללו שלוש קבוצות לפי על ניב וגאוגרפיה (מצפון לדרום):
פטוואט (Patawat), באזור נהר המד (שנקרא בשפתם "פוטאווט").
ויוט של מפרץ המבודלט, נקראו גם וויקיגאדאקווי ("אנשים עניים").
ויאט (Wiyat), באזור הדלתה של נהר איל.
הוויוט היו בין הילידים האחרונים בקליפורניה שנתקלו במתיישבים ה"לבנים" (ממוצא אירופי).
המשלחות הספרדיות ממקסיקו הגיעו צפונה רק עד מפרץ סן פרנסיסקו, וציידי פרווה רוסיים שפלשו לקליפורניה במאה ה-18 לא התעניינו באזור, אשר לא היה בית גידול של לוטרת הים.
אורח חייהם של אנשי הוויוט, לאחר מאות שנים רבות של התפתחות מבודדת, הופרע רק על ידי המערב הישן של אמריקה.
משלחת מחקר של ג'וזיה גרג שהתה בשנים 1849–1850 במפרץ המבולדט, ולאחר שובם לסן פרנסיסקו נשלחו כמה ספינות ליישב את המפרץ.
יורד הים דאגלס אוטינגר ואנשי צוותו היו בשנת 1850 למתיישבים האמריקנים הראשונים שנכנסו למפרץ המבולדט.
אחרי כן הואץ קצב ההתיישבות הלבנה באזור.
מבצר פורט המבולדט הוקם ב-30 בינואר 1853 על ידי הצבא הפדרלי, כאזור חיץ בין הילידים לבין מחפשי זהב ומתיישבים.
מבין הכורים, החקלאים, החוואים והכורמים שזרמו לקליפורניה בתקופת הבהלה לזהב, רבים התיישבו באזור שהיום הוא העיר יוריקה.
היחסים בין הילידים למתיישבים הפכו עוינים, והתאפיינו בפשיטות ובמסעי נקם.
ב-26 בפברואר 1860 ערכו אזרחים מן המתיישבים בקליפורניה טבח מאורגן באנשי ויוט, והרגו מאות מהם, בעיקר נשים וילדים.
טבח זה היה לחלק חשוב ממורשתם וזהותם המודרנית של הוויוט.
אזרחים אחרים מבין המתיישבים העידו על הטבח ותוצאותיו בזעזוע, ביניהם הסופר האמריקאי ברט הארטה שעבד אז כעוזר עורך בעיתון מקומי.
אך חקירה רשמית ואף חבר מושבעים גדול שזימן עדים וערך דיונים, לא הצליחו לזהות ולו אחד מן הפורעים, ולא הוגשו כתבי אישום.
יתרת בני הוויוט רוכזו בפורט המבולדט להגנה עליהם.
הניצולים נאספו בעיקר לשמורת אינדיאנים בקליפורניה, אף שהמשיכו להימלט ממנה ולחזור לאזורי מולדתם.
בשנת 1850 חיו באזור זה כ-2,000 אנשי ויוט וקארוק, אך לאחר 1860 נותרו כ-200 בלבד, ובשנת 1910 חיו פחות מ-100 אנשי ויוט טהורי דם בנחלת אבותיהם.
ירידה מהירה זו באוכלוסייה התרחשה עקב מחלות, עבדות, דרישת דמי חסות, העברה ממקום למקום (צאצאי הניצולים מתארים זאת כ"צעדות מוות") וטבח.
מאז 1992 מתקיימות מדי שנה אזכרות בכפר טולוואט (Tuluwat), באי המכונה "האי האינדיאני", ומתנהל שם מיזם שיקום תרבותי וסביבתי גדול.
לאחרונה הוחזר טקס האזכרה לאי עצמו, ובני השבט הנוכחיים מנסים להחיות אותו.
בשנת 2000 הקימו אנשי ויוט את שמורת האינדיאנים טייבל בלאף (Table Bluff Reservation) בחוף דרום מפרץ המבולדט.
ויווק גאנאפאטי רמאסוואמי הוא יזם אמריקאי.
היה מועמד לנשיאות ארצות הברית מהמפלגה הרפובליקנית לקראת בחירות 2024 ופרש מהמירוץ.
ראמסוואמי נולד ב-9 באוגוסט 1985 בסינסינטי באוהיו שבארצות הברית להורים מהגרים טמילים הינדים, שהגיעו ממחוז פלקאר בקרלה שבהודו.
גנפטי רמאסוואמי, הוא בוגר המכון הלאומי לטכנולוגיה קליקוט בקוז'יקוד ועבד כמהנדס ועורך פטנטים עבור ג'נרל אלקטריק, ואילו אמו, גיטה ראמסוואמי, היא בוגרת המכללה הרפואית ומכון המחקר של מייסוא, אשר עבדה כפסיכיאטרית גריאטרית.
הוריו היגרו ממחוז פלקאד בקרלה, שם היה למשפחה בית לאורך דורות בעיירה ואדקנצ'רי .
ראמסוואמי למד בבתי ספר ציבוריים עד כיתה ח'.
לאחר מכן למד בבית הספר התיכון St.
Xavier בסינסינטי, בית ספר קתולי המזוהה עם המסדר הישועי.
הוא סיים את לימודיו ב-2003.
בשנת 2007, סיים ראמסוואמי את לימודיו באוניברסיטת הרווארד עם תואר ראשון בהצטיינות באמנויות ובביולוגיה.
בהרווארד הוא צבר מוניטין של ליברטריאן חצוף ובטוח בעצמו.
הוא היה חבר באיגוד הפוליטי של הרווארד, והפך לנשיא שלה.
בשנת 2011, הוענקה לראמסוואמי מלגה לתואר שני על ידי מלגות פול ודייזי סורוס לאמריקנים חדשים.
בשנת 2013 הוא קיבל תואר JD מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ייל.
באותה תקופה, ראמסוואמי כבר צבר הון ממעורבותו בתעשיות הפיננסים, התרופות והביוטכנולוגיה.
הוא אמר ב-2023 שהיה לו שווי נקי של כ-15 מיליון דולר לפני שסיים את לימודי המשפטים.
בשנת 2007, ראמסוואמי וטראביס מיי הקימו יחד את Campus Venture Network, שפרסמה אתר רשת חברתית עבור סטודנטים ששאפו להקים עסק.
החברה נמכרה בשנת 2009 לקרן יואינג מריון קאופמן.
ראמסוואמי עבד בקרן הגידור QVT Financial מ-2007 עד 2014.
בשנת 2014 הקים את חברת הביוטכנולוגיה Roivant Sciences בניסיון לחולל מהפכה בפיתוח תרופות.
ה-FDA אישר שש תרופות שפותחו בחברה והושקו על ידי Roivant, כולל VTAMA, לטיפול בפסוריאזיס, בשנת 2022. החברה התאגדה בברמודה וקיבלה הון התחלתי של כמעט 100 מיליון דולר מ-QVT.
החברה יצרה מספר רב של חברות בת, בהן Dermavant (שהתמקדה בדרמטולוגיה), Urovant (שהתמקדה במחלות אורולוגיות), ו-Sinovant ו-Cytovant שמרכזן בסין, ומתמקדות בשוק האסייתי.
בשנת 2015 ראמסוואמי גייס 360 מיליון דולר עבור חברת הבת של Roivant Axovant Sciences בניסיון לשווק אינטפירידין כתרופה למחלת אלצהיימר.
ראמסוואמי הופיע על שער המגזין "פורבס" ב-2015, ואמר שהחברה שלו "תהווה את ההחזר הגבוה ביותר על השקעה שנעשתה אי פעם בתעשיית התרופות".
אקסובנט הפכה לנסחרת בוול סטריט וגייסה 315 מיליון דולר בהנפקה שלה.
שווי השוק של החברה זינק תחילה לכמעט 3 מיליארד דולר, אם כי באותה תקופה היו לה רק שמונה עובדים, כולל אחיו ואמו של ראמסוואמי.
בספטמבר 2017 הודיעה החברה כי אינטפירידין נכשל בניסוי הקליני הגדול שלה.
שווי החברה צלל, ואיבדה 75% ביום אחד והמשיכה לרדת עוד לאחר מכן.
בעלי המניות שהפסידו כסף כללו משקיעים ממוסדות שונים, כגון קרן הפנסיה של מערכת הפנסיה של מדינת קליפורניה.
אקסובנט ניסתה להמציא את עצמה מחדש כחברה לריפוי גנטי, אך התפרקה ב-2023.
במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-2023, ראמסוואמי כינה את עצמו "מדען" ואמר: "פיתחתי מספר תרופות".
אף על פי שהתואר הראשון שלו הוא בביולוגיה, הוא מעולם לא היה מדען – תפקידו בחברותיו בתעשיית הביוטכנולוגיה היה של איש כספים ויזם.
בשנת 2020, כאשר ראמסוואמי היה מנכ"ל Roivant Sciences, החברה הקימה בתמיכתו זרוע בעלת השפעה חברתית ללא מטרות רווח, Roivant Social Ventures (RSV).
בשנת 2020, ייסד את Chapter Medicare, פלטפורמת ניווט לענייני מדיקר.
הוא שירת בצוות התגובה של אוהיו לענייני מגפת הקורונה.
בתחילת 2022, ראמסוואמי ייסד את Strive Asset Management, חברת ניהול נכסים שבסיסה בקולומבוס שבאוהיו.
החברה גייסה כ-20 מיליון דולר ממשקיעים חיצוניים, כולל ג'יי.
ראמסוואמי היה היו"ר הבכיר של סטרייב, לפני שהתפטר בפברואר 2023 כדי להתמקד בקמפיין הנשיאותי שלו.
מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית (2024)
ב-21 בפברואר 2023 הכריז ראמסוואמי על מועמדותו בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הרפובליקנית 2024. ראמסוואמי פרסם 20 שנה מהחזרי מס ההכנסה האישיים שלו וקרא ליריביו בפריימריז לעשות את אותו הדבר.
הונו היווה את הרוב המכריע של גיוס התרומות של הקמפיין שלו.
מפברואר עד יולי 2023, הלווה ראמסוואמי לקמפיין שלו יותר מ-15 מיליון דולר.
הקמפיין שלו סיים את הרבעון השני של 2023 עם כ-9 מיליון דולר במזומן.
גיוס התרומות שלו פיגר הרבה מאחורי דונלד טראמפ ורון דה-סנטיס, אבל לפני רוב המועמדים האחרים לפריימריז הרפובליקנים.