tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אהבה רבה - המורכב ביותר מבין השלושה, אמור לייצג רגשות נסערים, הן של שמחה והן של עצב.
היה בשימוש בעיקר אצל החזנים המזרח אירופאים.
מכונה גם "פרייגיש", בהיותו כמעט מקביל למודוס פריגי מלבד זאת שהדרגה השלישית מוגבהת.
סולם זה מקביל למקאם חג'אז הערבי.
למעשה מבנה הטטרקורד התחתון שלו זהה לטטרקורד העליון שלסולם מינור הרמוני.
דוגמה לשימוש בשטייגער זה היא בשיר הבה נגילה.
סולם זה מהווה בעצם שילוב של סולם מז'ורי עם הסולם המינורי שבדומיננטה שלו או באפשרות שונה, מודוס מיקסולידי בדו עם חריגה בשיאו וחריגה (מז'ורית) בסיומו (השייכת בעצם לסולם המז'ורי של הטוניקה - דו מז'ור) שמהווה סגירה של הסולם (קדנצה אותנטית לא מושלמת בהיפוך).
סולם מי שברך - פופולרי במוזיקה היהודית, הרומנית וכן במוזיקת כליזמר, מקביל למקאם נגריז במוזיקה המזרחית.
מבוסס על מודוס דורי אך הדרגה הרביעית מוגבהת, או באפשרות אחרת: סולם מינור הרמוני המבוסס על הדרגה הרביעית (בדוגמה המצורפת: סולם לה מינור הרמוני המבוסס על רה).
מועדון כדורגל שטיארנן (באיסלנדית:Ungmennafélag Stjarnan או בקיצור .Stjarnan F.C C; בתרגום לעברית: "אגודת הנוער שטיארנן") הוא מועדון כדורגל איסלנדי, מהעיר גארדבאיר.
נכון לעונת 2025, המועדון משחק בליגת העל האיסלנדית.
המועדון נוסד בשנת 1960 ושיחק בליגה השלישית באיסלנד עד עונת 1988 שבסיומה עלה לליגה השנייה באיסלנד.
בסוף עונת 1989 סיים במקום הראשון בליגה השנייה ועלה בפעם הראשונה ליגת העל האיסלנדית.
בעונת 1990 הגיע לרבע גמר הגביע האיסלנדי והפסיד לקבוצת וייקינגור.
המועדון שיחק בליגה הראשונה שנתיים וירד לליגה השנייה.
המועדון שיחק לסירוגין בליגה השנייה ובליגה הראשונה מעונת 1992 ועד עונת 2008. בעונת 2004 הגיע לשמינית גמר הגביע האיסלנדי והפסיד לקבוצת איי.
בסוף עונת 2008 הגיע למקום השני בליגה השנייה ועלה לליגת העל האיסלנדית.
המועדון משחק ברציפות בליגת העל האיסלנדית מעונת 2009.
בעונות 2012, 2013 הגיע לגמר הגביע האיסלנדי והפסיד לקבוצות קיי.
בעונת 2013 הגיע לחצי גמר גביע הליגה האיסלנדית והפסיד לקבוצת ואלור.
הקבוצה סיימה את הליגה בעונת 2013 במקום השלישי ובעקבות כך שיחקה בפעם הראשונה במפעלים האירופאים במסגרת שלב המוקדמות של הליגה האירופית בעונת .
בסיבוב המוקדמות הראשון ניצחה את קבוצת בנגור סיטי מויילס.
בסיבוב המוקדמות השני ניצחה את קבוצת מאת'רוול.
בסיבוב המוקדמות השלישי ניצחה את קבוצת לך פוזנן.
בשלב הפליי אוף הפסידה לקבוצת אינטר מילאנו והודחה מהטורניר.
בעונת 2014 הגיעה לרבע גמר גביע הליגה האיסלנדית וזכתה בפעם הראשונה באליפות איסלנד.
בעקבות זכייתה באליפות הקבוצה שיחקה במוקדמות ליגת האלופות בעונת 2016/2015. בסיבוב המוקדמות השני הפסידה לקבוצת סלטיק והודחה מהטורניר.
שְׁטַחְנוּנִיִּים (שם מדעי: Pleuronectidae) היא משפחה של דגים שטוחים מסדרת הסוליתאים.
דגים אלה בעלי עיניים מאותו צד של הגוף, ובצעירותם אחת העיניים נודדת אל צד שני של הגוף שמשתטח ודגים אלה בבגרותם שוחים על הצד ומתחפרים בחול ובבוץ.
לרובם העיניים פונות לצד הימני של הגוף, אך לחלקם העיניים פונות לצד השמאלי.
הם בעלי גב ארוך וסנפירים ארוכים וקוצניים בקצוות.
הפה מגודל ומוארך ומכסה הזימים בולט למעלה.
הנקבות מטילות מאות ביצים שצפות במים וכשהצעירים בוקעים הם שוקעים לקרקעית הים.
רבים מהם מעמיקים לקרקעית האוקיינוסים.
השטחנוניים הם טורפים וניזונים מחרקי מים וסרטנים אצל המינים הקטנים ועד לדגים אחרים ודיונונים אצל המינים הגדולים.
הגדול בבני המשפחה, לשונון אטלנטי יכול להגיע לאורך של מעל 4.5 מ' והוא המין הגדול ביותר בסדרה.
דגים רבים בקבוצה זו הם דגי מאכל משובחים ומפרנסים את הדיג הכלכלי ברחבי העולם.
שטיח שרפינסקי הוא פרקטל שיצר המתמטיקאי הפולני ואצלב שרפינסקי בשנת 1916, שנה לאחר משולש שרפינסקי.
ניתן לבנות את השטיח על ידי חיתוך ריבוע ל-9 תת-ריבועים שווים בגודלם בתבנית של 3X3 תוך סילוק הריבוע המרכזי, והמשך רקורסיבי עד אינסוף.
סילוק החלק הפנימי מותיר תמיד קבוצה סגורה והשטיח הוא קבוצת כל החיתוכים.
לפי משפט היינה-בורל קבוצה זו היא קבוצה קומפקטית.
טכניקה דומה בשלושה ממדים המבוססת על קוביות יוצרת את ספוג מנגר.
ממד האוסדורף או המימד הפרקטאלי של השטיח שווה ל-
היות שבכל שלב בונים 8 העתקים בגודל שליש מהצורה הקודמת.
השטיח הוא הכללה אחת של קבוצת קנטור לשני ממדים ועוצמתו היא עוצמת הרצף.
ההכללה השנייה היא אבק קנטור.
עם זאת במידת לבג שטח השטיח הוא אפס: בתהליך אינסופי שטחו "מתרוקן".
הוכח שהפיזור בהילוך מקרי בשטיח שרפינסקי איטי יותר מאשר בתנועת בראון
יהי x אורך צלע הריבוע ו-y מספר הצעדים, נוסחת שטח השטיח היא:
לדוגמה, ריבוע שאורכו 100 מטר ושטחו 10000 מ"ר, יקטן לאחר שני צעדים ל:
ככל שמספר הצעדים יגדל, השטח יקטן.
בטלפון סלולרי וWi-Fi קיים סוג אנטנה הנקרא פרקטלי, הבנוי על מספר איטרציות של שטיח שרפינסקי.
האנטנה מתאימה לטיפול במספר רב של תדרים, היא קלה לייצור וקטנה מאנטנות רגילות בעלות אותם ביצועים.
יישומון בשפת ג'אווה ליצירת שטיח שרפינסקי באמצעות מתודה רקורסיבית:
שטיח "שיר השירים" הוא כינויו של שטיח שעוצב על ידי יעקב קנטרוביץ' עבור מחלקת השטיחים של בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
יעקב קנטרוביץ', מנהל מחלקת השטיחים של בצלאל, עיצב את השטיח בין השנים 1910–1914. בחלקו התחתון של השטיח מופיעה הכתובת "שיר השירים", והיא העניקה לו את שמו.
עיצוב השטיח כולל מסגרת המורכבת משלושה רגיסטרים (רצועות אורך).
הרגיסטר החיצוני מורכב מחזרה של הטקסט "שיר השירים".
ברגיסטר הפנימי חוזר הפסוק מתוך "שיר השירים" (ב', יב'-יג') - "הנצנים נראו בארץ עת הזמיר הגיע וקול התור נשמע בארצנו התאנה חנטה פגיה והגפנים סמדר נתנו ריח".
במרכז החלק התחתון של השטיח מופיע שוב הטקסט "שיר השירים".
בין הפסוקים מופיע רגיסטר עיטורי ובו דימויים של ציפורים, טווסים, מזרקות מים ואשכולות גפנים.
מרכז השטיח מוקדש לתיאור גן שבמרכזו עץ תמר גדול.
סביבו מתוארות חיות כגון ציפורים שונות, צבי וכבש.
מקור של חלק מן הדימויים, הוא באמנות הרומית-ביזנטית.
מספר שטיחים נארגו על בסיס עיצובו של קנטרוביץ' ב"בצלאל" ואחר כך בחברת-הבת לשטיחים של בצלאל - "מרבדיה".
עותק של דוגמת שטיח זו הוצגה בתערוכת "בצלאל" באודסה בשנת 1911. תוכנית לדגם מצויה באוסף יצחק אינהורן.
היא הוצגה, לצד שני שטיחים מדגם זה, בתערוכה '"בצלאל" של שץ' במוזיאון ישראל (ה'תשמ"ג).
אחד מן השטיחים המוקדמים, שמקורו באוסף אלן ב.
סליפקה, נמצאה כיום באוסף מוזיאון ישראל.
במוזיאון נמצא גם שטיח נוסף, שנוצר בתקופה מאוחרת יותר על ידי "מרבדיה".
עותקים נוספים נמצאים באוספים פרטיים.
עותק אחר של השטיח נמצא במוזיאון ארץ ישראל ומוצג במסגרת הביתן לתרבות יהודית ולפולקלור.
שטיח "מנורה" הוא כינויו של שטיח שעוצב ונארג בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
במחלקת השטיחים של "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", בראשות יעקב קנטרוביץ', נארגו מספר דגמים של שטיחים שבמרכזם מוטיב של המנורה.
בדגמים אלו נעשה שימוש גם בפעילותה של "מרבדיה", חברה בת של בצלאל שפעלה בין השנים 1920–1931. עיצוב שטיחים אלו הוא ברוח האר נובו האירופי, והם נשענים על סמלים מן המסורת האיקונוגרפית היהודית.
בשטיח זה, שמקורו באוסף אנטון פלטון, המנורה נתונה בתוך מסגרת עיטורית.
במרכזה העליון של המסגרת מופיעה המילה "ירושלים" ובמרכזה התחתון המלה "בצלאל".
בשאר המסגרת חוזרת המלה "ציון".
רקע העבודה מעוצב בצורה של לוחות הברית והוא משובץ בדגם של מנורות בשני צבעים.
גם בסיס המנורה מכיל תיאור של הלוחות.
הוא משובץ בדגם של מגיני דוד.
"שטיח הר סיני, אשל אברהם וארז הרצל" הוא כינויו של שטיח שעוצב ונארג בבצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות.
השטיח נארג במחלקת השטיחים של "בצלאל, בית מדרש לאמנות ולמלאכות-אמנות", בראשות יעקב קנטרוביץ'.
בשנת 1911 הוצג שטיח בדגם זה בתערוכה של "בצלאל" בוורשה.
מרכז השטיח מתאר קשתות מעוטרות הנשענות על עמודים, כמעין ארקדה.
דרכן נחשף נוף פנטסטי המאחד בין שלושה מקומות שונים - 'אשל אברהם', הר סיני ו'ארז הרצל' (ארזה).
שילוב שלושת המקומות משווה בין דמותו של אברהם, משה ובנימין זאב הרצל.
בכך הוא מהווה דוגמה לשילוב בין מוטיבים יהודיים למוטיבים ציוניים ביצירות בית הספר.
תיאור המקומות נשען על יסודות ריאליסטים, אך הוא הופך אותם לסמל.
'אשל אברהם' מתואר כעץ אלון יבש שהיה נטוע במערב חברון דרומית לאלוני ממרא ונחשב וזוהה עם האשל שנטע אברהם.
מעברו השני של השטיח מתואר עץ ברוש, שהיווה תיאור מקובל לעץ הארז ששתל הרצל בשנת 1898. במרכז מופיע הר סיני, תוך ניסיון ליצור עומק מרחבי בעזרת הצבעוניות.
תיאורים אלו שבים ומופיעים גם בשטיחים אחרים שנארגו בבצלאל.
השטיח היה בעבר באוסף אנטון פלטון.
החל משנת 2019 הוא מצוי באוסף פרטי אחר.
שטיח טורקי (בטורקית: Türk halısı) הוא סוג של שטיח אוריינטלי, שנארג באזורים הטורקיים, בדרך כלל באסיה הקטנה.
השטיח הוא מעשה אריגה עבה, המיוצר על נול ומשמש במבני מגורים.
השטיחים הטורקיים עוררו עניין בדעת הקהל העולמית רק לאחר תערוכה עולמית, שנערכה בווינה, במחצית השנייה של המאה ה-19. מלאכת האריגה הייתה מלאכה משפחתית והשטיחים ריפדו ובודדו את האוהלים של השבטים הנודדים עם בהמותיהם.
עם הזמן נוצרו באנטוליה מרכזי אריגת שטיחים מובחנים, בעלי אפיונים משלהם.
בבאקו יש מוזיאון שטיחים טורקיים הגדול בעולם.
שטטין הייתה סיירת קלה מסדרת קניגסברג של הצי הקיסרי הגרמני, שנקראה על שם העיר שטטין.
היו לה שלוש אוניות אחיות: קניגסברג, נירנברג ושטוטגרט.
שטטין הונחה במספנת AG Vulcan Stettin בשנת 1906, הושקה במרץ 1907 ונכנסה לשירות בצי הים הפתוח שבעה חודשים מאוחר יותר באוקטובר.
כמו אחיותיה, שטטין הייתה חמושה בסוללה ראשית של עשרה תותחי 10.5 סנטימטרים (4.1 אינץ') וזוג צינורות טורפדו בקוטר 45 סנטימטרים (18 אינץ'), והייתה מסוגלת למהירות מרבית של יותר מ-25 קשרים (46 קמ"ש).
בשנת 1912, שטטין הצטרפה לסיירת המערכה מולטקה ולסיירת ברמן לביקור רצון טוב בארצות הברית.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שטטין שירתה בכוחות הסיור של הצי הגרמני.
היא פעלה רבות בשלוש השנים הראשונות של המלחמה, כולל בקרב מפרץ הלגולנד באוגוסט 1914 וקרב יוטלנד במאי – יוני 1916, יחד עם מבצעים קטנים נוספים בים הצפוני והבלטי.
ב-1917 היא הוצאה משירות קו החזית ושימשה כספינת אימונים עד תום המלחמה.
לאחר התבוסה של גרמניה, שטטין נכנעה למדינות ההסכמה והתפרקה לגרוטאות בשנים 1921–1923.
בשטטין שירתו צוות של 14 קצינים ו-308 מלחים.
התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של 30 מעלות, מה שאפשר להם לירות במטרות עד 12,700 מטרים (41,700 רגל).
האונייה הייתה מוגנת על ידי סיפון משוריין בעובי 80 מילימטרים (3.1 אינץ') באמצע האונייה.
במגדל הניווט היו דפנות בעובי 100 מילימטרים (3.9 אינץ').
שטטין הוזמנה תחת שם החוזה "ארזאץ ואכט" והונחה במספנת AG Vulcan בעיר שנקראה על שמה בשנת 1906. היא הושקה ב-7 במרץ 1907, ולאחר מכן החלו עבודות האבזור.
היא נכנסה לשירות בצי הים הפתוח ב-29 באוקטובר 1907.
לאחר כניסתה לשירות, שטטין פעלה עם צי הים הפתוח במימי גרמניה.
בתחילת 1912, שטטין הוקצתה לשייט ברצון טוב לארצות הברית, יחד עם סיירת המערכה מולטקה, אוניית הראשה הגרמנית היחידה שביקרה אי פעם בארצות הברית, והסיירת הקלה ברמן.
ב-11 במאי 1912 עזבו האוניות את קיל והגיעו להמפטון רודס, וירג'יניה, ב-30 במאי.
שם הם פגשו את הצי האטלנטי האמריקני והתקבלו על ידי הנשיא ויליאם הווארד טאפט על סיפון היאכטה הנשיאותית USS מייפלואר.
לאחר שסיירו בחוף המזרחי במשך שבועיים, הם חזרו לקיל ב-24 ביוני.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, שטטין שירתה בים הצפוני עם צי הים הפתוח.
ב-6 באוגוסט, היא והסיירת המבורג ליוו שייטת של צוללות לתוך הים הצפוני בניסיון למשוך את הצי הבריטי, שאז יותקף על ידי הצוללות.
כשבועיים לאחר מכן, ב-28 באוגוסט, שטטין הייתה מעורבת בקרב מפרץ הלגולנד.
בתחילת הקרב, שטטין, פראונלוב והלה פעלו בתמיכת מערך סירות הטורפדו שסיירו במפרץ הלגולנד; שטטין עגנה מצפון מזרח לאי הלגולנד, ושתי האוניות האחרות היו משני הצדדים.
המסך הגרמני היה בפיקודו של קונטר-אדמירל פרנץ פון היפר, מפקד כוחות הסיור של צי הים הפתוח.
כשהבריטים תקפו לראשונה את סירות הטורפדו הגרמניות, היפר שיגר מיד את שטטין ופראונלוב, ועוד כמה סיירות שהיו בתמיכה מרחוק, לבוא לעזרתם.
בשעה 08:32, שטטין קיבל את הדיווח על ספינות טורפדו גרמניות שהיו במגע עם הבריטים, ומיד הרים עוגן והפליג כדי לתמוך בהן.
26 דקות לאחר מכן, היא נתקלה במשחתות הבריטיות ופתחה באש, בטווח של .
המתקפה אילצה את הספינות הבריטיות לנתק מגע ולפנות חזרה מערבה.
במהלך הקרב, תצפיות על סיפון שטטין זיהו מרחוק סיירת בריטית, אך היא לא הצטרפה לקרב.
עד 9:10, הבריטים נסוגו מחוץ לטווח, ושטטין נסוגה כדי לקבל קיטור בכל הדוודים שלה.
במהלך חלק זה של הקרב, האונייה נפגעה פעם אחת, על תותח מס' 4 הימני, מה שהרג שני אנשי צוות ופצע קשה איש צוות נוסף.
התערבותה מנעה מהבריטים להטביע את סירות הטורפדו V1 ו-S13 .
עד 10:00, שטטין הוציאה קיטור בכל הדוודים שלה, והייתה מסוגלת להפליג במהירות המרבית שלה.
לפיכך היא חזרה לקרב, ובשעה 10:06 נתקלה בשמונה משחתות בריטיות ומיד תקפה אותן ופתחה באש בשעה 10:08. מספר פגיעות נצפו במערך הבריטי שהתפזר ונמלט.
עד 10:13 הראות ירדה, ושטטין לא יכלה לראות עוד את המשחתות הנמלטות, ולכן הפסיקה את המרדף.
האונייה נפגעה מספר פעמים בתמורה, מבלי לגרום נזק משמעותי, אך נהרגו שניים נוספים ונפצעו ארבעה אנשי צוות נוספים.
בסביבות השעה 13:40, שטטין הגיעה עם הסיירת אריאדנה, שבדיוק ספגה מתקפה של כמה סיירות מערכה בריטיות.
הצוות של שטטין יכול היה לראות את לוע התותחים הגדולים מהבהבים באובך, אשר לאחר שהשביתו את אריאדנה, ירו לעבר שטטין בשעה 14:05. האובך הציל את האונייה, שהצליחה להימלט לאחר שעשרה מטחים החמיצו אותה.
בשעה 14:20 היא נתקלה בדנציג.
סיירות המערכה הגרמניות פון דר טאן ומולטקה הגיעו למקום בשעה 15:25, אז הבריטים כבר ניתקו מגע ונסוגו.
היפר, בזיידליץ, עקב אחריהן, והורה לסיירות הקלות לסגת לעבר אוניותיו.
לאחר שביצעו סיור קצר יותר מערבה, חזרו הגרמנים לנמל, והגיעו לווילהלמסהאפן בשעה 21:30.
ב-15 בדצמבר, סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה, בראשות היפר, ערכו הפגזה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי בחוף האנגלי.
הגוף העיקרי של צי הים הפתוח, בפיקודו של אדמירל פרידריך פון אינגנול, עמד מנגד בתמיכה מרחוק; שטטין ושתי שייטות של סירות טורפדו מיסכו את חלקו האחורי של המערך.
באותו ערב, צי הקרב הגרמני שכלל 12 דרדנוטים ושמונה פרה-דרדנוטים הגיע לטווח של 10 מיילים ימיים (19 ק"מ) משייטת מבודדת של שש אוניות מערכה בריטיות.
ב-7 במאי 1915, קבוצת הסיור IV, שהורכבה עד אז משטטין, שטוטגרט, מינכן ודנציג, ו-21 סירות טורפדו נשלחו לים הבלטי כדי לתמוך במבצע גדול נגד עמדות רוסיות בליבאו.
קבוצת הסיור הרביעית הוטלה למסך צפונה כדי למנוע מכל כוחות ימיים רוסים לצאת ממפרץ פינלנד מבלי שנתגלו, בעוד כמה סיירות משוריינות וספינות מלחמה אחרות הפגיזו את הנמל.
האוניות הרוסיות ירו לזמן קצר במינכן, אבל שני הצדדים לא היו בטוחים בכוחם של האחרים, ולכן שניהם ניתקו מגע.
זמן קצר לאחר ההפגזה, ליבאו נכבשה על ידי הצבא הגרמני המתקדם, ושטטין ושאר קבוצת הסיור IV הוחזרו לצי הים הפתוח.
במאי 1916 תכנן מפקד הצי הגרמני, אדמירל ריינהרד שר, מבצע גדול לניתוק והשמדה של שייטת מבודדת של הצי הבריטי.
המבצע הביא לקרב יוטלנד ב-31 במאי – 1 ביוני 1916. במהלך הקרב, שטטין שימשה כאוניית הדגל של קומודורה לודוויג פון רויטר, מפקד קבוצת הסיור IV.
קבוצת הסיור הרביעית הופקדה למסך את צי הקרב הגרמני הראשי.
כשהצי הגרמני התקרב לזירת הקרב בין שייטות סיירות המערכה הבריטיות והגרמניות, שטטין הקדימה את אוניית המערכה הגרמנית המובילה, קניג, כאשר שאר הקבוצה מפוזרת לבדיקת צוללות.
שטטין וקבוצת הסיור IV לא היו מעורבים בכבדות בשלבים המוקדמים של הקרב, אך בסביבות השעה 21:30, הם נתקלו בסיירת הבריטית אה"מ פאלמות'.
שטטין ומינכן ירו לזמן קצר על האונייה הבריטית, אך ראות לקויה אילצה את האוניות להפסיק את האש.
רויטר הפנה את אוניותיו ב-90 מעלות משם ונעלם באובך.
במהלך הנסיגה מהקרב בליל 31 במאי בסביבות השעה 23:30, סיירות המערכה מולטקה וזיידליץ עברו קרוב מדי לפני שטטין, מה שהכריח אותה להאט.
שאר אוניות קבוצת הסיור IV לא שמו לב להפחתת המהירות, ולכן מערך הסיירות התבלגן.
זמן קצר לאחר מכן התקרבה שייטת הסיירות הקלות הבריטית השנייה לעבר הסיירות הגרמניות, אליהן הצטרפו המבורג, אלבינג ורוסטוק.
התפתח קרב אש אכזרי מטווח קרוב מאוד; שטטין נפגעה פעמיים בתחילת הקרב והוצתה.
רסיס פגז ניקב את צינור הקיטור לצופר האונייה, והקיטור שנמלט פגע בראות ואילץ את האונייה לנטוש ניסיון לשגר טורפדו.
בתגרה, אה"מ סאות'המפטון נפגעה בערך מ-18 פגזים 10.5 ס"מ, כולל כמה משטטין.
בינתיים, הסיירת הגרמנית פראונלוב הוצתה וטבעה; כשהסיירות הגרמניות פנו כדי להימנע מהתנגשות בשברי האונייה הטובעת, קבוצת הסיור IV התפזרה.
רק מינכן נשארה עם שטטין.
שתי האוניות תקפו בטעות את המשחתות הגרמניות G11, V1 ו-V3 בשעה 23:55.
עד השעה 04:00 ב-1 ביוני, הצי הגרמני התחמק מהצי הבריטי והגיע לשונית הורנס; לאחר מכן חזרו הגרמנים לנמל.
במהלך הקרב, שטטין ספגה שמונה הרוגים ועוד 28 פצועים.
היא ירתה בסך הכל 81 פגזים מתותחי ה-10.5 ס"מ שלה.
בשנת 1917, שטטין הוצאה משירות הקו הקדמי ושימשה כספינת אימונים עם בית הספר לצוללות.
היא שירתה בתפקיד זה עד תום המלחמה.
על פי סעיף 185 של הסכם ורסאי, שסיים את המלחמה לאחר שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918, שטטין הייתה רשומה בין ספינות המלחמה שעדיין בשירות גרמני, שהיו אמורות להימסר לכוחות מדינות ההסכמה, ובהתאם לכך היא נתפסה ב-5 בנובמבר 1919. היא נמסרה לבריטניה כשלל מלחמה ב-15 בספטמבר 1920, תחת שם ההעברה "T".
לאחר מכן היא נמכרה לחברת פירוק ספינות בקופנהגן ופורקה לגרוטאות בשנים 1921–1923.
שטיח פאזיריק הוא שטיח מתרבות הפאזיריק שנארג בסביבות המאות ה-5-6 לפני הספירה, נמצא במהלך פתיחת תל הקבורה מכוסה קרח החמישי של הרי אלטאי בשנת 1949 באגן נהר האולאגן במזרח אלטאי בהנהגתו של סרגיי רודנקו.
השטיח מעניין לא רק בגלל ערכו האמנותי, אלא גם מפני שהוא המוצר העתיק ביותר מסוג זה שמוכר לאנושות.
השטיח העתיק ביותר בעולם שנמצא, נשמר במצב טוב לחלוטין עד ימינו, הוא נארג במאה ה-5 לפני הספירה, כלומר השטיח יוצר לפני יותר מ-2500 שנה.
במבנה השטיח טכניקות אריגה מתקדמות של עיצוב ובנייה יוצאי דופן, מה שמעיד שמקור הטכניקה של ייצור השטיח הוא עתיק, הרבה לפני המאה ה-5 לפני הספירה.
קיימת סברה ששיטת אריגה זו שורשיה מלפני 4000 שנה.
למרות זאת, עדיין מתקיימת מחלוקת בקרב החוקרים, וכמה היסטוריונים עכשוויים מאמינים שהטכניקה הזו הייתה בלתי אפשרית באותה תקופה, מפני שרוב השטיחים הארוגים באותה תקופה מעוצבים באופן פחות משוכלל.
בנוסף, מקורו של השטיח עדיין לא אושר במלואו, אך ידוע כי שטיח זה דומה לכמה שטיחים של תרבויות המזרח.
אופי תרבות החומרית ומסורת של הסקיתים גורנו-אלטאיים קבעו את האמנות ושיטות האריגה שלהם.
כמה מדענים מפקפקים בכך ששטיח פזיריק נעשה על ידהם, אולם יש קווי דמיון מסוימים בדימויים על הטקסטילים והציורים של הסקיתים.
העיסוק העיקרי של גורנו-אלטאיים הקדומים היה גידול בקר.
סוס הייתה חיית מחמד המרכזית, כבשים תפסו את המקום השני מבחינת חלקם בחווה, והיו גם מעט עיזים.
משיער העיזים והכבשים הפיקו צמר, שכן הסיבים דקים ונעימים ביותר.
בתרבות זו החזיקו גם פרות בגודל בינוני ומדימויים רבים של תרנגולות, ניתן להבין שלבני גורנו-אלטאי העתיקים היו גם עופות.
במקביל הייתה גם אחת הפעילויות העיקריות ציד איילים, עיזי הרים וכבשים, חזירי בר, נמרים, זאבים, איילים וארנבות.
אמנות סקיתית ודרום סיבירית של עידן זה מזוהה בעיקר עם המושג "סגנון החיות הסקיתי" בשל הדומיננטיות יוצאת הדופן של הדימויים של בעלי החיים בתרבות וטכניקות יצירה בעלת מאפיינים מיוחדים.
אמנות זו מכילה לעיתים קרובות גם עיטורים גאומטריים מעולם הצומח: עלים בעלי שלושה עלי כותרת, ענפים מורכבים, ניצנים ואפילו פרחים.
בעלי החיים שתוארו לרוב היו נציגי החי המקומי ומעל לכל בעלי חיים בעלי ערך מסחרי: כבשי הרים ועיזים, צבאים ואיילים, חזירי בר, ואף בין הטורפים נמנים: פנתר, זאב וחתול הערבות.
סוסים ותרנגולים היו חיות הבית המתוארות באמנות שלהם בתדירות הגבוהה ביותר.
מקום מיוחד באמנות הסקיתים גורנו-אלטאיים ניכר בשימוש בדימויים שונים של חיות פנטסטיות, כמו אייל-הקורא עם מקור נשר, נשר או נמר עם קרניים של צבי, חתול עם קרניים וכו'.
לעיתים קרובות באמנות של אנשי גורנו-אלטאי העתיקים אפשר למצוא את המוטיב של גריפינים עם גוף נשרים ואריות.
ניתן למצוא גם תמונות בעלות אופי דתי.
אומני גורנו-אלטאיים לרוב לא עקבו אחר הפרופורציות המדויקות של הגוף, עיוותו את הטבע, אך שמרו את התכונות האופייניות של החיה הנתונה.
שטיח פזיריק, הוא מלבני, בנוי קומפוזיציה של מסגרות דקורטיביות מורכבות של עיטור ממוקם על רקע אדום.
המסגרות הן רב-מפלסיות עם עיצובים מיוחדים: גריפינים במסגרת ראשונה, קרוב יותר לקצוות השטיח מתוארות שורות של יחמורים משוכפלים בכיוון מנוגד לתנועת הגריפינים.
המסגרת הבאה מורכבת מפרחים בצורת צלב.
המסגרת הרחבה ביותר מייצגת רוכבים רכובים ויורדים לסירוגין, העוקבים בזה אחר זה בכיוון המנוגד לתנועת היחמורים.
מה שמעניין הוא שהאנשים מתוארים בצורה סכמטית מאוד, בניגוד לעיצוב העשיר בפרטים של בעלי החיים והצמחים.
כל השורות ממסגרות את החלק המרכזי - שדה שעליו נמצאת אותה דוגמה החוזרת על עצמה פעמים רבות.
סגנון העיטור בקומפוזיציה כזאת אופייני לעיטורי קירות בנויים.
לדברי אשורולוגים רבים, עיטורים אלה אינם אלא חיקוי של רוזטות, שטיחי קיר ורקמה בבליים.
אלמנטים של מסגרות דקורטיביות הופכים את הדמיון הזה לעוד יותר בולט.
בתל קבורה פאזיריק (מס' 5), נמצא השטיח העשוי מצמר, בטכניקה של אריגת קשרים, מהמאה ה-5 לפנה"ס.
קיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי מוצאו של השטיח, אשר עשוי להיות פרסי או מָדַי.
שכן התרבות בפזיריק הייתה תרבות נוודים.
החוט שממנו נטוו חוטי השתי והערב מכיל תוספת משמעותית של מלען, אבל רובו מורכב מצמר כבשים, שעוביו הממוצע הוא כ-25 מיקרון.
ועובי הממוצע של חוטי הערב כ-18 מיקרון בלבד.
חוטי השתי אינם צבועים וצבע הצמר טבעי.
בעת הכנת החוטים, נשזרו חוטי השתי בפיתול חזק יותר, והערב הבנוי מחוטים קשורים, שזור רק מעט.
מספר חוטי השתי בשטיח, הוא כ-120 לכל 10 ס"מ, יש מעל 1,250,000 קשרים בשטיח כולו, ולכן הוא בעל צפיפות הנחשבת גבוהה.
אורג שטיחים מנוסה ממרכז אסיה או מאסיה הקטנה אורג שטיח דק שכזה בקצב של 2000 עד 3000 קשרים ליום, מה שאומר שייקח לעובד אחת שנה וחצי להכין את השטיח כולו.
בהורדת השטיח מהנול, נחתכו חוטי השתי כך שהתקבלו גדילים באורך 1-1.5 ס"מ.
קצוות הגדילים לא היו מאובטחים בשום צורה.
כאשר נחתכו לולאות הקשרים (פלומה) התקבל עובי שטיח בן 2.4 מ"מ.
הצפיפות של שטיחי הפלומה המודרניים הטובים ביותר ממרכז אסיה קרובה לצפיפות של שטיח פזיריק.
בתלוליות הקבורה הקרחוניות של הרי אלטאי נמצאו גם שטיחי לולאה ולבד מתוצרת מקומית.
לשטיחי צמר אלו יש שני סוגים של פלומה: לולאות פלומה, שלמות וחתוכות.
האריגה של בדים כאלה היא בסיסית, שבה חוטי הערב, היוצרים את הפלומה, יוצאים בצורה של לולאות, ואז נחתכים או נותרים לא חתוכים.
שטיחי לולאות שימשו כמצעים או כיסויי מיטה, ושטיחי לבד שימשו שטיחי קיר.
השטיח נמצא במוזיאון ארמיטאז' בעיר סנקט פטרבורג, ברוסיה.
האריג מוחזק במוזיאון עם תנאי מיקרו אקלים מותאמים עבורו.
הוא נמצא בתיבת זכוכית, האור בחלל שלו מעומעם וטמפרטורת החדר נמוכה בכמה מעלות מהטמפרטורה הרגילה.
שטיחי קיר השואה מאת ג'ודית ויינשל ליברמן הם סדרה של שישים כרזות בד תלויות רופפות בגדלים משתנים שנוצרו בין השנים 1988 ו-2002. הם ממחישים את מצוקתם של העם היהודי ומיעוטים אחרים במהלך שואת מלחמת העולם השנייה.
יהודית ויינשל ליברמן נולדה בשנת 1929 וגדלה בחיפה, ארץ ישראל המנדטורית (ישראל של היום) בשנות השואה.
בשנת 1947, היא עברה לאמריקה כדי ללמוד בקולג' וקיבלה ארבעה תארים אוניברסיטאיים אמריקאים כולל תואר JD מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו ותואר ראשון.
תואר שני מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1956, היא הפנתה את תשומת לבה לאמנויות והחלה ללמוד רישום, ציור, פיסול ואמצעי אמנות אחרים במכון האמנות של בוסטון (שנקרא אז בית הספר לאמנות מעשית), בית הספר של המוזיאון לאמנויות יפות, בית הספר למוזיאון דקורדובה, מכללת אוניברסיטת בוסטון לאמנויות ומכללת מסצ'וסטס לאמנות ועיצוב.
בשנת 1988, לאחר שבילתה שנה בציור יותר משני תריסר יצירות על השואה על בד מתוח, ויינשל ליברמן החלה להשתמש בבד תלוי רופף כרקע לאמנות שלה.
בספרה משנת 2002, "שטיחי קיר השואה", ויינשל ליברמן חושפת כי ההחלטה להציב תמונות בנושא השואה על בד תלוי רופף נוצרה בהשראת זיכרונות ילדותה של כרזות תעמולה ודגלי הרייך השלישי שנתלו בדרך כלל על במות, מרפסות וקירות בעצרות ובטקסים של מפלגת הפועלים הגרמנית הלאומית-סוציאליסטית (NSDAP).
מכיוון שהכרזה והסמל שלהם קידמו אידאולוגיה נאצית ורצח עם, ויינשל ליברמן מצאה לנכון להשתמש בבדים תלויים דומים במחווה האמנותית שלה לאלה שסבלו במהלך השואה.
שטיחי קיר השואה מקובצים לשלוש קטגוריות: סצנות השואה, המתמקדות באנשים המוצגים כמבודדים לחלוטין או מתוארים כחלק ממיסה דה-פרסונלית; מפות השואה המתעדות את השואה עם מקומות, מספרים וסמלים אחרים של הרס, :1וקבוצה שלישית, האפילוג של שטיחי הקיר, החוקרים בעיקר את יחסו של אלוהים לשואה.
כדי להעביר את תחושותיה לגבי השואה, ויינשל ליברמן בחרה בבדים בגובה שבין 46 עד 246 ס"מ ובאורך בין 53 עד 437 ס"מ.
:61–78היא השתמשה בפלטת צבעים שכללה בעיקר אדום, אפור ושחור - אדום: דם ואש; אפור: סבל וייאוש; שחור: מוות :1 - ומלבד השימוש העיקרי בציור ובדפוס בלוק, ויינשל ליברמן השתמשה בשילובים שונים של שבלונות, תפירה, אפליקציה, רקמה, חרוזים והעברת תמונות.
בשנת 2009, שטיחי הקיר הוצגו בבית הכנסת רומבך בבודפשט, הונגריה בתערוכה "אנה פרנק בעיני האמנים", ביום הולדתה ה-80 של אנה פרנק.
שטיחי קיר השואה של ויינשל ליברמן הוכרו על ידי פרסומים ומוסדות כמו הניו יורק טיימס, חדשות NBC, מרכז המשאבים למורים לשואה, הטמפה ביי טיימס ו-Cleveland Jewish News.
הריסון מ"הניו יורק טיימס" קובעת כי בתוך שטיחי קיר השואה, "התפשטות וחזרה מוחלים על הסמליות של ההדחקה, מסלקות אותה מתחום הסבל האישי ומעלות אותה לרמה של טרגדיה אוניברסלית".
המסמכים של ויינשל ליברמן, 1960–2003, אוסף של תצלומים, שקופיות, סרטונים וכתבי יד של דיוני פאנל ומיצבי תערוכות הנוגעים לשטיחי קיר השואה, קוטלגו על ידי הארכיון של מכון סמית'סוניאן אמנות אמריקאית.
ספרה של ויינשל ליברמן "שטיחי קיר השואה" (2002), יצירה נלווית לאוסף התלייה על הקיר, הועבר לארכיון דיגיטלי במחלקת האמנויות היפות בספרייה הציבורית של בוסטון.
שטייר דיימלר פוך היה תאגיד תעשייתי אוסטרי גדול שבסיסו בעיר שטייר שבאוסטריה.
החברה נוסדה בשם "Josef und Franz Werndl & Comp" בשנת 1864 כחברה לרובים, ושינתה את שמה ל "Steyr-Werke AG" בשנת 1924.
החברה החלה לייצר אופניים בשנת 1894, וכלי רכב מנועיים ב-1915. ב-1934 התמזגה שטייר עם פוך ואוסטרו-דיימלר ליצירת תאגיד שטייר-דיימלר-פוך.
התאגיד התפרק בשנת 1990 כשחטיבת "שטייר טרקטור" נמכרה ל Case, עסקי האופנועים של פוך לפיאג'יו, ייצור הנשק רוכז בחברת שטייר מנליכר וייצור הרכב מוזג עם חברת מאגנה לחברת "מאגנה שטייר".
בתקופת מלחמת העולם השנייה עסק התאגיד בייצור נשק וכלי רכב לשירות הרייך השלישי, ומפעל תת-קרקעי הוקם לשם כך ב-1943 במחנה הריכוז מאוטהאוזן גוזן, בו עבדו בכפייה אסירי המחנה.
שטייר דיימלר פוך ייצרה, בין היתר, שני כלי רכב רבי עבירות מפורסמים: הפינצגאואר וההפלינגר.
ב-1998 יחידת ייצור הרכבים הקרביים המשוריינים נמכרה לחברת השקעות אוסטרית שמכרה את החברה, שנקראה Steyr-Daimler-Puch Spezialfahrzeug (SSF), ב-2003 לחברת ג'נרל דיינמיקס האמריקנית.
דגמי מכוניות שייצרה "שטייר דיימלר פוך"
הפלינגר, רכב שטח קטן, הנעה 4x4
שטייר () היא עיר במדינה הפדרלית אוסטריה עילית שבאוסטריה.
היא שוכנת במקום שבו מתמזגים הנהרות שטייר ואֵנְס.
אוכלוסייתה מונה 38,331 תושבים, נכון לשנת 2018. העיר סובלת מהגירה שלילית של תושבים לווינה.
מקום התמזגות שני הנהרות הוא מקום אטרקטיבי מאוד ומעליו נמצאת הטירה הבבנברגית "למברג" (Lemberg) וכנסיית סנקט מיכאל (St.
לעיר היסטוריה מפוארת של מרכז תעשייתי והיא נתנה את שמה לתאגידים תעשייתיים רבים, בהם שטייר דיימלר פוך.
בעיר נמצא גם מוזיאון התעשייה אינדוסטריאלה ארבייטסוולט (Industrielle Arbeitswelt) .
מרכזה ההיסטורי של העיר נשתמר בצורה מעולה ונחשב לאטרקציה תיירותית.
בכל יום שבת בשעה שתיים יוצא סיור מודרך מבית העירייה.
הסיור עובר ליד הבניינים ההיסטוריים של העיר, הסמטאות הצרות, ומסתיים בטירת למברג.
בעיר ובסביבתה ישנם מסעדות, נופים, ומוזיאונים.
לשטייר יש 4 ערים תאומות:
שטיכמוס (באנגלית "Water Level"), או שטיכמאס, הוא כלי עבודה פשוט בתחום הבנייה.
הכלי מסייע בפילוס (יישור אופקי) של חלקי בניין גדולים לרבות קירות, תוספות בנייה, פרגולות, תקרות גבס ועוד.
השטיכמוס עשוי צינור גמיש שקוף הפתוח בשני קצותיו שבתוכו מים הממלאים אותו כמעט עד קצותיו.
אורכו של הצינור מותאם למרחק בין האלמנטים הנבנים.
השימוש בכלי מתבצע על ידי הצבת שפת פני המים שבקצה הצינור האחד בנקודה שגובהה היחסי ידוע (למשל מרכזה של קורת בטון בשלד בניין המסומן במסמר או צבע) ובו בזמן הצבת קצה הצינור השני על גבי מישור אנכי מרוחק (למשל קיר החוץ של בניין) וסימון שפת פני המים בצידו האחר.
מאחר שפני המים בשני קצותיו של הצינור יהיו בגובה שווה (לפי חוק כלים שלובים), יהיה הקו המסומן על המישור האופקי בגובה קבוע הזהה לנקודת הייחוס.
דיוק השטיכמוס עלול להיפגע אם לתוך הצינור חודר נוזל בעל משקל סגולי השונה מזה של המים.
במקרה כזה בצד שבו חדר נוזל קל מהמים (למשל שמן או כהל) תהיה שפת הנוזל גבוהה יותר מזו של המים.
בנוסף הדיוק יכול להיפגע אם לתוך השטיכמוס חודר אוויר כך שהוא יוצר בועות לאורך הצינור.
מסיבות אלו נהוג להחליף את המים שבשטיכמוס בכל שבוע ויותר ולפעמים אפילו בתחילת כל יום עבודה באתר.
לבדיקת דיוק השטיכמוס נהוג להחזיק את שני קצות הצינור צמודים זה לזה ולוודא שפני הנוזל בשני הקצוות באותו גובה.
מקור המילה אינו בערבית או בעברית.
ייתכן שמקורה ביידיש, באנגלית, בגרמנית, במספר שפות מזרח אירופיות, או בטורקית, כפי שדוברו בסוף המאה ה-19 עד המחצית הראשונה של המאה ה-20, או שילוב, אולי משובש, של כמה מהן.
אך בימינו אין שימוש למילה זו בגרמנית.
Stich היא מילה נפוצה בגרמנית.
ייתכן שמדובר בשיבוש של StichMaß, אולם גם טענה זו בעייתית, ייתכן, כאמור לעיל, שהמקור ביידיש או בגרמנית, והכוונה לצירוף של שתי המילים "שטרייך", שפירושה סימון/קו, ו"מאס", שפירושה מידה/מדידה, ובצירוף שתיהן זה אומר "מדידת קו".
השטייר AUG היא משפחה של כלי נשק שהוצגה ב-1977 על ידי החברה האוסטרית שטייר מאנליכר.
פירוש ראשי התיבות AUG הוא Armee-Universal-Gewehr (רובה צבא אוניברסלי).
לעיתים קרובות משתמשים בשם כדי לתאר את גרסת רובה הסער, עם מסגרת ירוקה וכוונת טלסקופית משולבת.
מאז הוצגו כלי נשק רבים במשפחה כולל תת מקלע, רובה קלע סער ומכונת ירייה קלה.
הרובה אומץ כרובה הסטנדרטי על ידי אוסטריה, אוסטרליה, ניו זילנד, לוקסמבורג, מלזיה ואירלנד.
בנוסף הנשק נמצא בשימוש חמאס.
השטייר AUG הוא בין הרובים הראשונים שנכנסו לשירות בתצורת בולפאפ.
תצורה זו מאפשרת לרובה להיות קצר בכ-25% מרובים אחרים עם אורך קנה זהה, מבלי לפגוע בביצועים הבליסטיים.
רוב הגרסאות באות עם כוונת טלסקופית בהגדלה של 1.5X שיכולה לשמש גם כידית נשיאה.
מתייחסים בדרך כלל ל-AUG כעיצוב ארגונומי מודרני לרובה סער.
מאפיינים אחרים הם שניתן להשתמש ברובה ביד אחת, ושהרובה משתמש במחסניות שקופות או שקופות למחצה, כדי לאפשר לראות כמה תחמושת נשארה.
העיצוב המרכזי נוצר על ידי הורסט ווספ, קארל וואגנר וקארל מוזר .
הקנים של ה-AUG יכולים להשתנות בקלות יחסית לגרסאות שונות מקרבין לגרסאות עם קנה ארוך.
יש אפילו ערכת התאמה שהופכת את ה-AUG לתת מקלע.
כמה גרסאות, כמו מכונת הירייה הקלה וגרסת הקנה הכבד שונות באופן ניכר, כולל קבוצות הבריח ומכניקת ההדק.
בניגוד לרוב הרובים עם אפשרות לאש סלקטיבית, אפשרות זו מופעלת בכמה גרסאות של ה-AUG דרך ההדק (ברוב הרובים אפשרות זו מופעלת על ידי מנגנון מיוחד).
כשלוחצים על ההדק בחצי-הדרך, הרובה יורה אש חצי-אוטומטית, וכשלוחצים על ההדק עד הסוף הרובה יורה אש אוטומטית מלאה.
לכמה גרסאות יש ALO או "מנעול אוטומטי" , בליטה קטנה בבסיס ההדק.
ה-ALO מונע מההדק להילחץ עד הסוף כדי שהרובה לא יוכל לירות אש אוטומטית.
ניתן גם לדחוף את ה-ALO ולאפשר אש אוטומטית אם יש צורך.
להדק יש משקל משיכה כבד יחסית של 4 ק"ג, אך ניתן להקטין אותו עם ערכות מיוחדות.
שטייר AUG A1-הגרסה הסטנדרטית שהוצגה ב-1977. בתחילה הרובים היו ירוקים והיה להם קנה בגודל 20 אינץ'.
שטייר AUG A2-ה-A2 דומה מאוד ל-A1, רק שבמקום הכוונת הטלסקופית יש מקום למסילת פיקטיני או לציוד אחר.
שטייר AUG A3-ל-A3 שתי מסילות פיקטיני ומחסנית עם קליעים בקוטר 6.8 מ"מ.
שטייר AUG P-גרסה זו היא AUG A1 עם קנה קצר יותר.
שטייר AUG P ספיישל רסיבר-זהה ל-AUG P אבל עם מסילת פיקטיני במקום הכוונת הטלסקופית.
שטייר AUG 9mm-גרסה המשתמשת בקליע 9 מ"מ השונה מה-AUG גם בקנה, בריח והמחסנית.
שטיין אם ריין היא עיירה בקנטון שפהאוזן בשווייץ, בנקודה בה אגם קונסטנץ שוב הופך לנהר הריין.
מרכז העיר הוא מימי הביניים ומשמר את מבנה הרחובות העתיקים.
השתמרו גם חומת העיר ושעריה, על אף שבמקום שבו עמדה חומת העיר ניצבים כיום בתים.
המרכז ההיסטורי של העיר הוא כיום מדרחוב שלו.
על רבים מהבניינים העתיקים צוירו פרסקאות.
בין המראות של שטיין אם ריין ניתן למצוא את מנזר סנט ג'ורג', אחד ממתחמי המנזרים מימי הביניים השמורים ביותר, מוזיאון לינדווורם המתאר את חיי הבורגנות והחקלאות מהמאה ה -19 וכן יעדי טיול הכוללים את קבוצת האי ורד וטירת Hohenklingen שנבנתה גבוה מעל העיירה בשנת 1225.
בשטיין אם ריין נולד יוהאן היינליין (בסביבות 1425–1496), שפתח את בית הדפוס הראשון בצרפת.
ב-22 בפברואר 1945 הפציצו בנות הברית את העיר, במלחמת העולם השנייה, אף על פי ששווייץ לא הייתה צד במלחמה.
על פי בעלות הברית מדובר היה בטעות ניווט, אך נטען בשווייץ שמדובר היה באמצעי לחץ על המדינה.
שטייר M (גרמנית: Steyr M) היא סדרת אקדחים מתוצרת חברת הנשק האוסטרית שטייר מנליכר.
לאקדח בעל מנגנון פעולה חצי אוטומטי המופעל על ידי גז.
פיתוחו של האקדח החי בשנות ה-90 של המאה ה-20 ונגמר בשנת 1999. הדגם הראשון שהוצג היה שטייר M9, היורה תחמושת 9 מ"מ פרבלום.
בנוסף לקליבר 9 מ"מ אקדח פותח לתחמושת 40S&W שטייר M40 ולתחמושת 9X22 מ"מ או .357 SIG שטייר M357. זמן קצר לאחר מכן יוצרו דגמים קומפקטיים לאקדחים M9 ו-S9 - M40 ו-S40.
רובה SSG 69 (קיצור של Scharfschützengewehr 69) של שטייר מאנליכר הוא רובה צלפים בריחי המיוצר על ידי Steyr Mannlicher.
הרובה משמש מספר צבאות והוא רובה הצלפים התקני של צבא אוסטריה.
הרובה אומץ בשנת 1969. הוא הקדים את זמנו בשימוש של קנים סינתטיים שחושלו בשיטת "cold-hammer" כדי להגביר את הדיוק.
ה-SSG נחשב לרובה צלפים מדויק מאוד ובעל דיוק של מתחת ל-0.5 דקת קשת (MOA).
הרובה שימש מספר קלעים בתחרויות קליעה בינלאומיות בהם ניצחו.
ישנה גרסה אזרחית בשם SSG 69 PI והיא נמצאת בשימוש, בנוסף לצבאות, גם בכוחות משטרה.
הגרסאות השונות נבדלות בעיקר בפרטים קוסמטיים, למעט גרסת SSG-PIV בעלת קנה קצר יותר - 409 מ"מ - עם מעלה סלילים של 1:250mm (בערך 1:10 אינץ') שתוכנן להתמודד עם תחמושת תת-קולית.
- צבא אוסטריה ו-EKO קוברה
- היה בעבר בשירות הימ"מ
שְׁטַיף היא חברה גרמנית הידועה בזכות בובות ממולאות שהיא מייצרת באיכות גבוהה ובמחירים גבוהים.
החברה נוסדה על ידי מרגרט שְׁטַיף בשנת 1880, אליה הצטרף אחיה פריץ.
בתחילה ייצרה מרגרט שְׁטַיף צעצועי פילים, על פי עיצוב שמצאה בירחון, אותם מכרה ככריות סיכות לידידיה.
אולם, ילדים החלו משחקים בהן כצעצועים, ועל כן החלה מעצבת ומייצרת צעצועי חיות רבים אחרים שנועדו לילדים, בהם כלבים, חתולים וחזירים.
את עיצוביה יצרה במו ידיה.
בשנת 1897 הצטרף לחברה אחיינה של מרגרט, ריכרד, וביוזמתו החלה החברה מייצרת, בשנת 1902, את המוצר בזכותו התפרסמה ברחבי העולם: דב צעצוע.
בשנת 1907 ייצרה שְׁטַיף 947,000 דובי צעצוע, ומאז היא מגבירה בעקביות את כושר הייצור.
המוטו של החברה, כפי שנקבע על ידי מרגרט שְׁטַיף, הוא "רק הטוב ביותר הוא טוב דיו לילדים".
מוצרי חברת שטייף עוברים ביקורת טיב מוצר קפדנית.
הצעצועים עמידים לאש, וחלקים קטנים, כגון עיניים, צריכים לעמוד במתיחות גבוהה כנגד קריעה או בלאי.
החומרים הנמצאים בשימוש הרב ביותר במוצרי שְׁטַיף הם צמר אלפקה, לבד, צמר אנגורה ופילוסין.
עיני הבובות עשויות בדרך כלל מעץ או זכוכית, ומילוי הבובות עשוי שבבי עץ או סיבי פוליאסטר.
הבובות עשויות ברובן בעבודת יד.
סימן מסחרי לבובות שְׁטַיף הוא "כפתור באוזן" , אשר עוצב על ידי אחיינה של מרגרט, פריץ, בניסיון להילחם בזיופי תוצרתם.
הכפתור עשוי מתכת ובעבר הוטבע עליו סמל פיל, מאוחר יותר הוטבע שם החברה, "שְׁטַיף".
בובות מעטות יוצרו עם כפתור שעליו סמל הפיל ושם החברה גם יחד.
בחודש אוקטובר 2010 נערכה בבית המכירות "כריסטיס" בלונדון המכירה הפומבית היקרה ביותר של דובי צעצוע מתוצרת שְׁטַיף.
באירוע נמכר אוסף של 1,300 דובי צעצוע מתוצרת החברה, במחיר כולל של 1.75 מיליון דולר.
שטַיינֶרְנֶה רוֹזֶה הוא שמו של גוף סלעי בדרום-מזרח תורינגיה בגרמניה, אשר לאחר שעבר בליה ספרואידית, נראה כניצן של ורד.
גאוטופ זה נחשב למונומנט טבעי ייחודי באירופה.
שטיינרנה רוזה מצוי ברמה התורינגית-פרנקונית בתחומי רכס Thüringer Schiefergebirge, שתרגום שמו מגרמנית: הרי הלווחה של תורינגיה.
ורד האבן מורכב מדיאבז – סלע תת-געשי המקביל בהרכבו לבזלת הגעשית ולגברו הפלוטוני, שהתגבש כדייק בסלעי הסביבה.
מחדר זה נוצר בדבון לפני כ-350 מיליון שנים.
לאחר שנחשף לבליה בצלית נשרו מפניו קליפות קונצנטריות שיצרו את ה"ניצן" הסלעי הנראה כיום.
שטיינרנה רוזה נמצא כ-700 מטרים צפונית לרובע קלוסטר בעיירה סאלבורג-אברסדורף, אך אינו היחיד מסוגו.
גוף סלעי נוסף, שהתגלה בשנת 1996 במהלך שיקום של מחשוף בצוק מתחת למצודה בעיירה רונבורג הסמוכה, היה נושא למחקר נרחב ותואר כ"ראש כרוב".
גם גוף זה היה מורכב מדיאבז שחדר לסלעי הסביבה באמצע הדבון, לפני כ-400 מיליון שנים, וגם בו חלה בליה ספרואידית האחראית למראה הייחודי.
ה"כרוב" של רונבורג התמוטט במהלך מפולת סלעים שהתרחשה בשנת 2010, אך באותו צוק קיימים גופים נוספים, קטנים יותר, וגם הם מתוארים כ"ראשי כרוב".
שטייר ארמס הוא יצרן נשק מהעיר שטייר שבאוסטריה.
החברה הייתה בעבר חטיבה בקונצרן שטייר דיימלר פוך והפכה לעצמאית בשנת 1990.
העיר שטייר הייתה מרכז לתעשיית נשק עבור הצבא של האימפריה האוסטרו-הונגרית עוד מהמאה ה-14. ההיסטוריה של חברת שטייר החלה בשנת 1864 על ידי ג'וזף וורנדל שייסד את חברת יוזף ופרנץ וורנדל ושות' לייצור נשק ומנסרה באוברלטן (גרמנית: Josef und Franz Werndl & Comp.
Waffenfabrik und Sägemühle in Oberletten) שמאוחר יותר הפכה ל OEWG החברה האוסטרית לייצור נשק (Österreichische Waffenfabriksgesellschaft) תחת שם זה ייצרה החברה את האקדח האוטומטי הראשון בשימוש האימפריה הרוט' שטייר M1907 שמאוחר יותר הפכה לחלק מקונגלומרט שטייר דיימלר פוך תחת השם שטייר וורקה בע"מ (Steyr Werke AG).
החברה ייצרה את אקדח שטייר M1912, אחד מהדגמים הראשונים והחשובים של האקדח החצי-אוטומטי.
החברה גם ייצרה את הרובה שטייר מאנליכר M1895 ושטייר מאנליכר שונהאואר (Mannlicher-Schönauer).
במהלך מלחמת העולם הראשונה העסיקה החברה 15,000 עובדים וייצרה 4,000 כלי נשק ביום.
תום המלחמה הביא להפסקת הייצור במפעל ובשנת 1918 עמדה החברה בפני הליך פירוק, ועל מנת לשרוד החלה לייצר כלי רכב.
במהלך מלחמת העולם השנייה חזר המפעל לייצר כלי נשק עבור הצבא הגרמני.
במהלך שנות החמישים של המאה העשרים חזר לשימוש ולייצור הרובה שטייר מאנליכר שונהאואר
בשנות השבעים של המאה העשרים החלה חברת שטייר לתכנן לייצר כלי נשק חדשניים ובהם רובי הסער שטייר AUG, ובשנת 1999 השיקה את סדרת האקדחים שטייר M.
שטייר TMP הוא תת-מקלע אוסטרי שמיוצר על ידי שטייר.
הנשק משתמש בתחמושת של 9 מ"מ פרבלום במחסנית של 15, 20 או 30 כדורים.
יש אפשרות להוסיף משתיק קול.
לכלי זה יש גם יש גרסה אזרחית בשם SPP (קיצור של Special Purpose Pistol), גרסה אזרחית חצי-אוטומטית של ה-TMP.
הידית הטקטית הקדמית הוסרה והקנה קצר יותר.
- בשימוש על ידי יחידת קוברה.
- בשימוש על ידי קבוצת ההתערבות המיוחדת.
שטייר HS .50 הוא רובה צלפים כבד ומודרני בקליבר 0.5 אינץ' (12.7x99 מ"מ נאט"ו) שיוצר על ידי חברת שטייר.
הוצג לראשונה בשנת 2004 בתערוכה ShotShow 2004 בלאס וגאס, ארצות הברית.
הנשק אופיין ומשווק ככלי לחיסול צלפי האויב וחדירה דרך חומרים קשים.
חוץ מתחמושת הנפוצה 12.7x99 מ"מ.
הרובה יכול לירות תחמושת ייחודית של שטייר, השטייר 0.406, בטווח אפקטיבי של 1,500 מטר.
רובה שטייר HS .50 הוא רובה בריחי, בעל הזנה ידנית של כל כדור.
חלקו הקדמי של הקנה עבה ומחורץ, לצורך קירור טוב יותר, על קצה של הקנה מורכב סתרשף מסיבי ויעיל מאוד, אשר מפחית באופן משמעותי את הרתע כדי להגביר את נוחות ירי.
הרובה מיוצר בלי כוונות פתוחות.
הקת ניתנת להתאמה ליורה, לאורך ולגובה.
מסילת פיקטיני מאפשרת הרכבה מהירה של כוונות טלסקופ שונות.
הרובה עלה לכותרות כאשר 800 יחידות ממנו נמכרו לאיראן ב-2005. המכירה עוררה דאגה גדולה בארצות הברית, בריטניה, ובמידה פחותה גם במדינות אחרות באירופה, שהרובים ימצאו דרכם לעיראק לשמש נגד הצבא העיראקי או כוחות הקואליציה.
עם זאת, המכירה אושרה על ידי ממשלת אוסטריה בנובמבר 2004, כאשר הם ציטטו שהכוונה המוצהרת של איראן לשימוש בנשק, היא לפרישת הנשק ביחידות נגד טרור ויחידות לוחמה בסמים.
מאז העברתו לאיראן הנשק מיוצר שם, ללא רישיון, תחת השם AM-50 Sayyad ("סייד"), ומשם הרובים מועברים למיליציות כגון חזבאללה ומיליציות שיעיות שלוחמות בעיראק.
בין היתר הועברו רובים לארגון החמאס, ושימשו לפגיעה בחיילי צה"ל במבצע צוק איתן.
החמאס טוען שהצליח לייצר את הרובה בעצמו, בגרסה שמשתמשת בקליבר 14.5 מ"מ (מזרחי), תחת השם "ע'ול", על שמו של הטרוריסט עדנאן אל-ע'ול.
ב-20 ביולי 2018 שימש רובה זה לביצוע פיגוע צליפה בו נהרג חייל צה"ל על גבול רצועת עזה.
וריאציות אחרות של הנשק האיראני, חלקן בקליבר 14.5 מ"מ, נמצאות אצל לוחמי דאעש בסוריה, בחצי האי סיני, אצל המחתרת הכורדית, ואצל מיליציות סוניות וכורדיות רבות באזור סוריה.
בשנת 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל, יחידות שונות של חמאס עשו שימוש ברובה זה כנגד חיילי צהל.
- בשימוש מינהל המודיעין הכללי של משרד ההגנה האוקראיני
- 800 רובים נרכשו ב-2006 ואחרי הנדסה לאחור הוא מיוצר שם ללא רישיון.
- בשימוש הכוחות המיוחדים של צבא מקסיקו
- בשימוש בריגדת המבצעים המיוחדים של הז'נדרמריה.
- בשימוש על ידי כוחות המשטרה וכוחות מיוחדים
משתמשים בווריאציה האיראנית "AM-50 סייד"
מחוז סיני של המדינה האסלאמית ("אנצאר בית אל-מקדס")
- בשימוש גדודי עז א-דין אל-קסאם.
- בשימוש שלוחת הארגון בעזה.
שטיינהוף אינטרנשיונל היא חברת החזקות קמעונאיות דרום אפריקאית בינלאומית, העוסקת בעיקר בתחום הרהיטים ומוצרים ביתיים, אשר פועלת בעיקר באירופה, אפריקה, אוסטרליה וארצות הברית.
באוגוסט 2016 הוערך שווי החברה בכ-28 מיליארד דולר לאחר ההשתלטות על החברה האמריקאית Mattress Firm בעסקה של 3.8 מיליארד דולר שהייתה ההשתלטות הגדולה ביותר של חברה אפריקאית על חברה אמריקאית.
ב-13 באוקטובר 2023 חוסל שטיינהוף באופן רשמי.
נכון לאוגוסט 2016, שטיינהוף ניהלה קמעונאות פעילה ב-30 מדינות, כולל 6,500 סניפים השייכים 40 מותגים שונים, ומעסיקה כ-90,000 עובדים.
60% מכלל ההכנסות של החברה מיוצרים באירופה.
רובה SSG 04 (קיצור של Scharfschützengewehr 2004) של שטייר מאנליכר הוא רובה צלפים בריחי המיוצר על ידי Steyr Mannlicher.
הרובה נועד לשמש כמחליף זול ובסיסי (entry level) לשטייר SSG 69 (שאינו מיוצר יותר).
לצידו מייצרת החברה את השטייר SSG 08 היקר יותר, שנועד ליחידות תובעניות יותר.
ה-SSG 04 הוא רובה בריחי המיוצר בקליבר 0.308 וינצ'סטר (7.62x51 מ"מ נאט"ו) המשמש את רוב צבאות נאט"ו ובקליבר 0.300 וינצ'סטר מגנום בעל טווח ירי ארוך יותר.
ה-SSG 04 הוא רובה מדויק מאוד, ועם תחמושת 7.62x51 מ"מ נאט"ו ברמת Match Grade הוא מקבץ כחצי דקת קשת (0.5 MOA).
עם תחמושת M80 רגילה הדיוק יורד ל-1 דקת קשת.
שטייר 100 ו-שטייר 200 הן סדרות של מכוניות משפחתיות מתוצרת תאגיד הרכב האוסטרית שטייר דיימלר פוך אשר יוצרו בין השנים 1934–1940. בין השנים 1934–1940 יוצרו 7,890 יחידות.
שטייר 50 ושטייר 55 הן סדרות של מכוניות סופרמיני מתוצרת תאגיד הרכב האוסטרית "שטייר דיימלר פוך" אשר יוצרו בין השנים 1961–1940
דגם ה"Steyr 50" הוצג לראשונה בתערוכת המכוניות בברלין (Berlin Motor Show) בשנת 1936
2 דלתות ("דלתות התאבדות" – ציר פתיחת הדלת מנוגד לכיוון התנועה)
שטייר 120 סופר, שטייר 125 סופר, שטייר 220 הן סדרות של מכונית משפחתית מתוצרת תאגיד הרכב האוסטרית "שטייר דיימלר פוך" אשר יוצרו בין השנים 1935–1941
גוף דגמי "שטייר 120 סופר", "שטייר 125 סופר", "שטייר 220" תוכנן ויוצר על ידי המנהל הטכני "Karl Jenschke" בחברת יצרנית מרכבי הרכב "Gläser-Karosserie" בדרזדן שבגרמניה.
שטיינאך היא אחת מתשע עיירות ומועצות מקומיות במחוז זונברג, תורינגיה, גרמניה.
העיירה שוכנת ביער התורינגי , 12 ק"מ צפונית לעיר זונברג (בירת המחוז).
אופי העיירה כיום מושפע בעיקר מתיירות כעיר קיט לספורט חורף וטיולים רגליים, וכן כיעד לשימור המוכר על ידי המדינה.
בעבר שטיינאך הייתה עיר תעשייה של כריית עפרת ברזל, לוחות צפחה (עשויים מסלע לווחה) שנשלחו לכל העולם, ותעשיית צעצועים מפותחת.
ה-קרווה (Kerwa, בגרמנית מלאה: Kirchweih, בתורינגיה גם Kirmes) הוא פסטיבל עממי שנתי שמתקיים בשטיינאך סביב מועד חנוכת הכנסייה המקומית (Kirchweih).
האירוע נחשב לשיא השנה החברתית והתרבותית בעיירה ומושך אליו תושבים לשעבר, בני משפחות ואורחים מהסביבה.
במהלך החגיגות נערכים מצעדים מסורתיים, מוזיקה חיה, מתקני יריד, ריקודים ושתייה.
מנהג מקומי ייחודי הוא מפגשים בבתי הקהילות ובפונדקים, בהם מציינים את ההיסטוריה של העיירה ושרים שירים דיאלקטיים.
בגרמניה המזרחית נחשב ה־Kerwa לאחד מהחגים המעטים ששרדו את התקופה הסוציאליסטית, ובשטיינאך הוא ממשיך עד היום כסמל לזהות מקומית ותחושת שייכות.
ה־Kerwa בשטיינאך נחשב לאחד הפסטיבלים התוססים בדרום תורינגיה, ומושך אליו מבקרים רבים מהסביבה.
מספר המשתתפים והמבקרים גדול פי כמה ממספר תושבי העיירה, ולכן נחשב לאירוע בקנה מידה יוצא דופן ביחס לגודלה של שטיינאך.
המצעד של ה־Kerwa בשטיינאך הוא החלק המרכזי של החגיגות.
בבוקר יום ראשון מתכנסים המשתתפים במרכז העיירה וצועדים בשיירה צבעונית שמלווה בתזמורות, דגלים ובגדי מסורת.
קבוצות מקומיות – אגודות ספורט, כבאיים מתנדבים, מועדוני צעירים ומשפחות ותיקות – משתתפות במצעד ומציינות את השתייכותן לעיר.
לאורך הרחובות מחלקים לעיתים משקאות קטנים (Schnaps) וממתקים, ותושבים לשעבר שחוזרים במיוחד לאירוע מצטרפים לחגיגה.
המצעד מסמל את שימור המסורת והלכידות החברתית של שטיינאך, והוא מהווה אטרקציה קהילתית גם לאורחים מהכפרים הסמוכים.
כבר ב־1832 עברה דרך שטיינאך עגלת דואר, וב־1848 הוקמה תחנת דואר קבועה.
במחצית המאה ה־19 החלו דרישות מקומיות לחיבור למסילות ברזל בשל תעשיית העפרות, הזכוכית והצעצועים.
אחרי ניסיונות מוקדמים (כולל רעיון למסילת ברזל צרה), התקבלה ב־1885 החלטה להקים קו מסילה רגילה (1435 מ"מ) של חברת Werrabahn, בתמיכת הדוכסות סקסוניה-מיינינגן.
עבודות ההקמה החלו ב־1885, והמסילה נחנכה רשמית ב־1 באוקטובר 1886.
לאורך הדרך נחצבו מנהרות, נבנו גשרים והמסילה עלתה בשיפועים תלולים (1:40).
חשיבות כלכלית של תחנת הרכבת
התחנה נבנתה בשולי היישוב, בין שדות, וכללה מבנה קבלה גדול עם אולם נוסעים, מגורי עובדים, מסעדה ומתקני תפעול.
לצד המסילה הוקמו מסילות עוקפות, מחסנים ורמפות לפריקה.
החיבור לרשת הארצית אפשר שינוע מאסיבי של חומרי גלם ותוצרת תעשייתית: גריפלים (עפרונות לוחות צפחה), מוצרי עץ וצעצועים, וכן תוצרת זכוכית וקרמיקה.
המסילה תרמה גם לפיתוח תיירות ונגישות.
פתיחת הקו סימנה את סיום עידן הדואר בכרכרות באזור.
התחנה שימשה נקודת תפעול חשובה, עם פעילות מטענים ודואר לצד תנועת נוסעים.
שטיינרקירכן על הטראון (בבווארית: Steinerkirchen an der Traun) היא עיירה במחוז ולס שבמדינת אוסטריה עילית באוסטריה.
השָׂטָן הוא דמות מיתולוגית של רשע ומקטרג, המופיע בדתות שונות ומוזכר בתנ"ך, בברית החדשה ובקוראן.
השטן מתואר בדרך כלל בדמות מלאך, שד או אל.
הבלשן והעיתונאי רוביק רוזנטל טוען שמחקר שפות שמיות שונות מראה שהמילה "שטן" הייתה במקורה שם פרטי של מלאך.
בדת הזורואסטרית, השטן מכונה אַהְרִימַן, ומייצג את הרוע.
אהרימן הוא מקור הרוע בעולם ויריבו של האל הראשי אהורא מזדא.
בתפקידו הוא מנהיג השדים, הקרויים בדת הזורואסטרית "דיווים".
התפיסה הזורואסטרית את אהרימן לא נשארה זהה לאורך ההיסטוריה, כאשר בטקסטים המוקדמים הוא מופיע כ'רוח הרעה', ניגודה של 'הרוח הקדושה', ובמאוחרים כיריבו של האל הטוב, אהורא-מזדא.)
המילה "שטן" מופיעה בתנ"ך לראשונה במשמעות של "מכשול" (), ובהמשך כ"אויב" ().
בספר איוב, ספר זכריה, ובספר דברי הימים המאוחרים יותר, מופיע השטן באופן מובהק כדמות עצמאית ובשמו המפורש, אם כי גם בספר תהילים הוא מופיע, אך באופן שניתן לפרשנות אחרת.
בשונה מהתיאור בדברי הימים בו השטן מסית את דוד לערוך מפקד, בספר שמואל מיוחסת ההסתה לאלוהים בעצמו, וגם מופיע "מלאך המשחית בעם" והורג בהם במצוות ה'.
משמעות המילה "שטן" היא "הסוטה מן הדרך", שכן אחד מתפקידיו הוא להסיט את האדם מדרך הישר.
יש מאידך גם משמעות גם לשורש שט"ן – שטנה, שנאה.
השטן מוזכר בספר תהילים פרק ק"ט "תחת-אהבתי ישטנוני ואני תפלה: וישימו עלי רעה תחת טובה ושנאה תחת אהבתי: הפקד עליו רשע ושטן יעמד על ימינו:"
באותו פרק שורש המילה שטן (ש.ט.נ) מופיע עוד פעם.
כפי שנראה מפסוקים אלו, דוד המלך השתמש במונח "שטן" כאויב אנושי, בדומה להופעתו בימי שלמה בנו כלפי אויביו הדד האדומי ורזון בן אלידע.
עם זאת, יש מפרשים שבמילים "ושטן יעמד על ימינו", מתייחס דוד למשמעות ה"מלאכית" של השטן, כמקטרג.
לכן הוא מקלל את אויביו, בכך שהשטן יעמוד על ימינם, דהיינו, יהיה לצדם (ויקטרג עליהם) במשפט האלוהי.
השטן מוזכר בספר איוב ולאחר מכן בתלמוד ובמדרשים, שם הוא נתפס לרוב כמלאך מקטרג, שעושה שליחויות ו"עבודות שחורות" למען האל.
הוא מוזכר בין "בני האלוהים" המתייצבים לפני ה': .
על פי הקטעים לעיל, בהקשר לדוד המלך ולאיוב, ניתן להציע שהשטן ממלא תפקיד של לנסות את בני האדם, כאשר מלכתחילה הוא פיתה את אדם וחווה בגן עדן לסטות מדרך אלוהים, בהיותו בדמות הנחש (בראשית פרק ג' 1–13).
בספרות המדרשים השטן מופיע כמלאך שיש לו מספר תפקידים:
להמית בני אדם בשליחות האל, כך למשל מתואר שהאל שולח את השטן להביא את נשמתו של משה (מדרש רבה דברים פרשה יא פסקה י), מקבילה נוצרית מופיעה בברית החדשה באגרת יהודה פרק א.
לקטרג בבית דין של מעלה.
(מדרש רבה שמות פרשה יח פסקה ה) במיוחד כאשר האדם חוטא כמו בחטא העגל.
(מדרש רבה שמות פרשה מג פסקה א') או בשעת סכנה.
(מדרש זוטא קהלת פרשה ג').
להלשין בפני אלוהים על מעשה בני האדם.
כך הוא מתואר כמי שהלשין על ישראל שנהנו מסעודת אחשוורוש.
(מדרש רבה אסתר פרשה ז פסקה יג).
כדמות שמפתה בני אדם לחטוא ולעבור על ציויו של האל, כמו בסיפור נח, שם הוא מפתה אותו לטעת כרם ולהשתכר.
(מדרש תנחומא בראשית פרק יג) וכמו בסיפור אברהם, בו הוא מנסה להניא אותו מעקדת יצחק.
(מדרש תנחומא וירא פרק כ"ב) דבר שעבר למסורת המוסלמית ברגימת העמודים שמסמלים את השטן בעליה לרגל למכה.
כדמות שמפתה את האדם לחטוא ואחר כך מקטרגת עליו אצל אלהים ואחר כך ממיתה אותו בעבור חטאיו: "אמר ר"ל הוא שטן הוא יצר הרע הוא מלאך המות" (מסכת בבא בתרא טז/א).
במדרש תנחומא (תולדות פרק י"א) השטן נשלח למנוע מעשיו לחזור מוקדם כדי שיעקב יקבל את הברכות.
כדמות שמתעמרת ומזיקה לבני אדם.
כך הוא מתואר לאחר העקידה שכמי שמתחפש ליצחק ומבהיל את שרה בסיפור העקידה וגורם למותה.
(מדרש תנחומא וירא פרק כג)
חז"ל תיקנו מספר תפילות נגד השטן, באחת, כסיום לאחר התפילה, הוא מופיע כ"שטן המשחית" ובשנייה, בברכת האורח, מופיעה הבקשה: "ואל ישלוט שטן לא במעשי ידיו ולא במעשי ידינו".
בקריאת שמע שעל המיטה שאומרים לפני השינה, חז"ל תיקנו לומר את הפסוק מספר זכריה (ג' פסוק ב'), כהגנה מפני היזקו בלילה: .
הפסוק הבא בתפילה איננו מזכיר את השטן, אך רומז אליו: – הפחד בלילות הוא מהשטן.
הקבלה בימי הביניים חידדה את דמות השטן כדמות עצמאית כביכול, וישות רעה, החותרת נגד האל.
בכך באה לידי ביטוי השפעת הגנוסיס על הקבלה.
הדימויים בהם השתמשו חכמי הקבלה שילבו את התיאורים הגנוסטיים של 'סמאל' עם תיאורים נוצריים מובהקים בחלק מהתיאורים של הגיהנום.
באמונה הגנוסטית, דמות השטן מזוהה עם הדמיורגוס (קרוי גם 'ילדבאות', שם שנקשר במחקר לשמות אלוהי ישראל) אשר ברא את העולם החומרי, כמעין ניסיון לענות על שאלת קיום הרוע בעולם: כיוון שהעולם החומרי הגשמי מלא רשעות, אזי בהכרח בוראו חייב להיות מרושע אף הוא.
בחלק מהזרמים הגנוסטיים הוא מזוהה עם האל היהודי מהתנ"ך אשר ברא את העולם בספר בראשית.
משום שהוא חושב שהוא האחד והיחיד ואין עוד מלבדו הוא קרוי גם סמאל – האל הסומא שאינו רואה את סופיה (חוכמה) ואת האינסוף שבראו אותו (כתבי הדת הגנוסטית מצויים בספריית נאג' חמאדי), ומאוחר יותר גם נקרא שטנאל.
הסיומת "אל" מעידה על כוחו העליון של השטן.
בניגוד ליהדות בה הוא מופיע בדרך כלל כמלאך שסר למרותו של אלוהים, בברית החדשה מופיע השטן כרשע ושד המורד באל ובאנושות, המנהל נגדו מלחמה על נפשות בני האדם ועל שליטה בעולם, וכתוצאה מכך היווה את מקור הרוע בעולם.
בוותיקן היה נהוג תפקיד בשם "פרקליט השטן", ותפקידו היה לטעון נגד קאנוניזציה, על ידי הצגת חסרונותיו ושגיאותיו של המועמד לקדושה.
בימי הביניים הכרזות רשמיות של הכנסייה הגדירו את עצם האמונה בקיומן של בני אדם עובדי שטן ובעלי כוחות, דוגמת מכשפות, בתור מינות וכפירה, אולם בראשית העת החדשה התהפכה המגמה במובן זה, שהחל מסוף המאה ה-15 טענו מנהיגי הנצרות שמי שמסרב להכיר בקיומן של המכשפות כמשרתות השטן – הוא האשם במינות.
שמו של השטן באסלאם הוא איבליס .
איבליס מוזכר בקוראן בשמו 11 פעמים, ועוד כמה עשרות פעמים בכינוי "השטן" ) ובכינוי "הלוחש" – ניתן לתרגם גם כמסית או כמדיח).
המילה הערבית לציון שטן מתייחסת במובנה הרחב לכל הרוחות הרעות שמשתפות פעולה עם איבליס, ראש השטנים, אך פעמים רבות מתארת את איבליס עצמו.
לדעת מרבית החוקרים הלא-מוסלמים, מקור המילה במילה היוונית διαβολος, יריבו של האדם בכתבים הנוצריים.
הקוראן מתאר את איבליס כאחד מבני השדים , ראה סורה 18, אלכהף / 50), אשר נברא מאש (סורה 38, צ.
במקומות אחרים הוא מתואר כאחד מן המלאכים.
בכמה פסוקים (למשל: סורה 7, אלאעראף / 12–18; סורה 15, אלחג'ר, פסוקים 32–44) מתואר דו-שיח בין אלוהים לאיבליס.
כאשר ציווה אלוהים על המלאכים להשתחוות לאדם, סירב איבליס בטענה שאינו יכול להשתחוות לאדם בשר ודם שאלוהים יצר "מטיט נוקשה, מעיסת בוץ שהשחירה" (על פי תרגומו של אורי רובין).
אז קילל אותו אלוהים עד יום הדין, ואיבליס ביקש ארכה עד ליום תחיית המתים.
אלוהים הסכים, והתיר לאיבליס להסיט מדרך הישר את אלה שלא מאמינים, כך שיגיעו לגיהנום; ואילו את אלה שמאמינים באלוהים לא יוכל איבליס להסיט מדרך הישר.
בסיפור עץ הדעת כפי שהוא מופיע בקוראן, איבליס הסית את אדם וחוה להמרות את פי האלוהים (סורה 2, אלבקרה / 35–36) ולאכול מהפרי האסור (סורה 20, ט.ה.
כאשר איבליס מופיע בתפקיד של מפתה ומדיח הוא לא נזכר בשמו אלא מכונה "השטן".
סופו של השטן, עובדיו וצאצאיו הוא להגיע לגיהנום (סורה 38, צ.
/ 85), וביום הדין הוא ינטוש את אלה שהלכו אחריו (סורה 14, אבראהים / 22).
היו שאמרו שהוא שייך למין של מלאכים שנקראו שדים ונבראו מאש, בעוד שאר המלאכים נבראו מאור.
נאמר כי לפני שאיבליס המרה את פי האלוהים, הוא היה מלאך בשם עזאזיל ששכן בארץ והיה בעל ידע רב, מה שגרם לו להפוך לשחצן.
כת השטן או שטניזם הם מושגים המתייחסים בדרך כלל לקבוצות או יחידים הסוגדים לדמות השטן או לדומיו, באופן ממשי או דימויי, וכן קבוצות בעלות אמונות אידאולוגיות ופילוסופיות המבוססות על השטן.
מספר קבוצות, המכונות באופן קולקטיבי "שטניזם אתאיסטי", אינן מאמינות בדמות השטן כבעלת קיום ממשי, אלא מאמינות בסל ערכים אותם הם מזהים כאנטי-נוצריים, או כמזוהים עם דמות האחר, המורד והנרדף.
שטניזם אתאיסטי הוא כינוי למספר ארגונים ותנועות חברתיות המשתמשות בדמות השטן באופן אלגורי, בעיקר כמייצג ערכים ועקרונות המנוגדים לעקרונות הכנסייה הקתולית.
המפורסמת בהן היא תנועת כנסיית השטן שיוסדה בידי אנטון זנדור לה-ווי, המשתמשת בדמות השטן כסמל לעקרונות נהנתנים ולהתנגדות למוסר הנוצרי הסגפני אותו היא תופסת כשמרני ודכאני.
שטניזם תאיסטי הוא שמם של מגוון כתות ותנועות דתיות המאמינות בקיום ממשי של דמות השטן ומכוונות את פולחנם או את הערצתם אליו.
לא מדובר בדת מאורגנת אחת, אלא בארגונים רבים חסרי מכנה משותף פרט למרכזיות דמות השטן או דמות "יריב" אחרת המזוהה עם השטן בפולחנם.