tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש ששיערו שהשמטה זו מכוונת ונובעת מכך שרבנו גרשום הכיר את הקרובה ה"פסולה", ואף נהג לאומרה, ובשל כך בחר שלא לצטט את המשפט הפוסל אותה אלא רק את ההיתר ההלכתי העקרוני.
במרחב האשכנזי, אמירת הקרובה היא מנהג מוסכם ומקובל, המופיע ללא ערעור בספרי המנהגים, כגון: סדר טרוייש (וזאת על אף שפיוטים רבים הוא ממליץ לומר שלא בתוך התפילה), מנהגים דבי מהר"ם, מהרי"ל, ולבוש.
יתרה מזאת, הלבוש מנמק את המנהג (המופיע במהרי"ל ללא נימוק) שלא לומר "אשר הניא" לאחר קריאת המגילה ביום, בכך שתוכן אשר הניא כבר הופיע בקרובות שאמרו קודם לכן ולכן ניתן לוותר על אמירתו שנית.
לעומת זאת בספר "מעשה רב" נאמר שהגר"א לא אמר את הקרובה, וכיום, כמו מרבית הפיוטים בנוסח אשכנז, היא אינה נאמרת בקהילות רבות.
הרב יחיאל מיכל טוקצינסקי מציין שהמנהג בארץ ישראל בקרב הפרושים שלא לומר את הקרובה, אך החסידים אומרים אותה.
עדות למעמדה האיתן של הקרובה בנוסח אשכנז ניתן למצוא בכך שהיא נאמרה אף במקומות שבהם כבר ביטלו את רוב הפיוטים בשאר ימות השנה, כדוגמת ישיבת וולוז'ין, בית המדרש הישן בברלין, וכיום בישיבת לייקווד.
הנצי"ב נימק זאת בעקרון של פרסומי ניסא, המצדיק את אמירת הפיוט המפרסם את נס פורים, גם אם בשאר השנה ממעטים באמירת פיוטים.
ויאוונטור (שם מדעי: Viavenator) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת האבליזאוריים אשר חי בתור הקרטיקון לפני 83–86 מיליון שנה מזמננו בארגנטינה.
מאובניו התגלו רק ב-2016 בתצורות באחה דה לה קרפה (Bajo de la Carpa Formation), שם הוא נמצא לצד הדינוזאור טרטייניה (Tratayenia) ממשפחת המגרפטוריים.
טורף זה דמה במראהו לקרנוטאורוס בעל "קרני הפר" או לאוקזאורוס והוא היה בעל לסתות קצרות וחזקות, רגליים קדמיות קצרות כמעט ללא אצבעות ורגליים אחוריות חזקות.
הוא הגיע לאורך של 5.6 מטר אך היה נמוך יחסית.
מבנה הלסתות נועד לנשוך נשיכה חזקה שיכולה לשבור עצמות, מה שמרמז שהיה ניזון מנבלות.
מבדיקות של מבנה הראש והמוח נראה שהיה לו אוזן פנימית, אשר שימשה לשיווי משקל ועזרה לו לנוע במהירות קדימה.
ויאדהאפורה (בקמרית: "វ្យាធបុរៈ"; בסנסקריט: व्याधपूर" - Vyādhapūra") או "עיר הציידים או הלוכדים", הידועה גם כיום בשם אנגקור בוריי, הנמצאת מדרום לקמבודיה של ימינו, הייתה עיר הממוקמת לאורך נהר המקונג ובירתה הראשונה של ממלכת פונאן, שנוסדה במאה ה-1.
דרך אחד מיובליו של המקונג, נהר הבאסאק, היא נקשרת לעיר העתיקה אוק אאוק, כיום בווייטנאם.
דיווחים סיניים הצביעו על מיקומה כ-120 קילומטרים מהים.
בטונלה באטי, כשלושים ק"מ דרומית לפנום פן נמצאה כתובת בסנסקריט הנותנת עדות לקיומה של העיר.
הכתובת היא בנוסף גם אחת העדויות הנדירות של שפת הסנסקריט אשר נמצאו באזור והיוו הוכחה להשפעתה באותה תקופה, נכון לעכשיו אין עדויות היסטוריות נוספות המאפשרות לארכאולוגים לדעת יותר פרטים על העיר, על מבניה, ארכיטקטורה, מנהגיה ותרבותה.
ויאדהאפורה מתוארת כעיר בירתם של קאונדיה וסומה, נסיכת נגה, אשר היוו את השושלת המלכותית של ממלכת פונאן.
"וי כחול" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי איל גולן.
את השיר הוציאה חברת התקליטים ליאם הפקות ב-22 ביולי 2021.
השיר נכלל באלבומו ה-26, קצת שמח קצת עצוב, שנכתב ועובד על ידי אבי אוחיון, רון ביטון ואיל גולן.
בעיבוד היה שותף גם מתן דרור.
נכון לאוגוסט 2025, לשיר יש למעלה מ-7.8 מיליון צפיות ביוטיוב.
"וי כחול" הוא שיר מודרני, שמתמקד בווי הכחול, שהרשת החברתית אינסטגרם מעניקה למשתמשים המאומתים בזהותם.
גולן מספר על אישה שמייחלת לקבל את הווי הכחול, בעוד שיש לה דברים רבים אחרים דוגמת מכונית יוקרה, טבעת יהלום ושרשרת זהב.
טרם הוצאת השיר, העלו אמנים רבים דוגמת עדן בן זקן, משה פרץ ודודו אהרון, סטורי לחשבון האינסטגרם שלהם, ושרו את אחת משורות השיר "יש לה הכל, אבל אין לה וי כחול".
מבקר המוזיקה הישראלי יוסי חרסונסקי, כתב ביקורת שלילית על השיר, והעניק לו שניים וחצי כוכבי זהב מתוך חמישה.
אזורתאריך יציאהפורמטחברות תקליטיםעולם22 ביולי 2021הורדה דיגיטלית • סטרימינגליאם הפקות
ויא גרה היא להקת בנות אוקראינית, שהוקמה בשנת 2000 בקייב.
הקולקטיב נחשב לאחד הפרויקטים המוזיקליים המצליחים ביותר בשפה הרוסית של שנות האלפיים.
הלהקה הקליטה 5 אלבומי אולפן: 3 מהם קיבלו מעמד אלבום זהב ברוסיה, אלבום אחד באנגלית קיבל מעמד פלטינה בתאילנד וזהב - בכמה מדינות אסיה אחרות; שוחררו יותר מ-30 סינגלים ורדיו וקליפים.
"ויא גרה" הוא זוכה בפרסי מוזיקה רבים, כגון "גרמופון הזהב", "פרסי Muz-TV", "שיר השנה" ואחרים.
מאפיין אופייני של הלהקה הוא השינויים התכופים של חברייה.
המפיק המוזיקלי וכיום המפיק הכללי של הלהקה הוא קונסטנטין מילדזה .
יוצר הצוות הוא איש העסקים האוקראיני דמיטרי קוסטיוק, משנת 2000 עד 2011 שימש כמפיק הכללי של הפרויקט.
שם הלהקה הוא רמז לתרופה ויאגרה; במקביל "VIA" מפוענח כ-אנסמבל ווקאלי ואינסטרומנטלי; ו-גרא פירושו מאוקראינית משחק.
בשנת 2003, לאחר שהוציאו את אלבום הבכורה שלהם באנגלית בשם «V.I.A.
«Gra וקבלת האיום בתביעה משפטית מצד יצרני התרופות, הנהלת סוני מיוזיק העניקה ללהקה את השם הבדוי Nu Virgos.
ויאדוקט הוברן הוא גשר דרכים בלונדון ושמו של הרחוב שחוצה אותו (מהווה חלק מכביש A40).
הוא מקשר את שכונת הובורן עם הרובע הפיננסי של לונדון, ועובר מעל רחוב פארינגדון והנהר התת-קרקעי פליט.
הוא תוכנן על ידי המודד העירוני ויליאם הייווד והמהנדס רולנד מייסון אורדיש.
ויאדוקט הובורן נבנה בין השנים 1863 ו-1869, כחלק מתוכנית עבודות ציבוריות בעלות של למעלה מ-2.5 מיליון ליש"ט (מעל 236 מיליון ליש"ט ב-2020), לשיפור הגישה לסיטי של לונדון מהווסט אנד.
התוכנית כללה שיפורים בזרימת התנועה סביב הובורן סירקוס שנבנה גם הוא באותה תקופה, סלילת רחוב המלכה ויקטוריה, בנייה מחדש של גשר בלקפריירס, סלילת המשך לרחוב פארינגדון עם תחנות רכבת חדשות לצידו.
המלכה ויקטוריה חנכה את הויאדוקט במקביל לחנוכת הצירים האחרים בתהלוכה רשמית ב-6 בנובמבר 1869.
לפני בניית הוויאדוקט נהגי כרכרות נאלצו לרדת מהגבעה שעליה בנויה שכונת הובורן בצד אחד של הנהר פליט, לחצות את הנהר על גבי גשר, ואז לעלות מצידו השני של הנהר.
הויאדוקט היה אחד הגשרים המודרניים הראשונים במרכז לונדון שאפשר להולכי רגל לעבור בין שני מפלסי הרחוב באמצעות ארבעה גרמי מדרגות שנבנו בשני קצות הויאדוקט ובשני צדדיו.
בצד הדרומי של הויאדוקט מעטרים את המעקות פסלים המייצגים מסחר וחקלאות של הפסל הנרי בורסיל, ובצד הצפוני פסלים המייצגים מדע ואמנות של חברת הפסלים פארמר וברינדלי.
כמו כן הוצבו על הויאדוקט פסלים של ראשי העיר ויליאם וולוורת' והנרי פיץ-איילווין.
בשנת 1941 הופצץ האזור מהאוויר במהלך הבליץ והביתנים שמעל גרמי המדרגות בצד הצפוני נהרסו; בשנת 2000 שוחזר אחד מהביתנים ובשנת 2014 גם השני, ולעיצוב החדש נוספו גם מעליות.
ב-2 במרץ 1874 נחנכה תחנת רכבת בקצה המזרחי של הוויאדוקט ששימשה עד 1990 אז הועתקו שירותי הרכבת ממנה לתחנת הרכבת סנט פול (שנקראת כיום סיטי תמזלינק).
בשנת 1882 נבנתה בוויאדוקט תחנת הכוח הפחמית הראשונה בעולם, שנקראה על שמו של אדיסון.
וטרלו ורובינסון () היו צמד מוזיקלי אוסטרי, שפעל בין השנים 1971–2004. ייצגו את אוסטריה באירוויזיון 1976 עם השיר "My Little World".
בשנת 1971 הוציא הצמד את סינגל הבכורה שלו, "Du kannst sehen".
ב-1976 נבחר על ידי תאגיד השידור האוסטרי לייצג את המדינה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
שירו לתחרות, "My Little World", יצא לאור לאחר כחודש – שירה הראשון שח אוסטריה שנכתב באנגלית.
בערב התחרות סיימו וטרלו ורובינסון במקום החמישי עם 80 נקודות.
ורטלו ורובינסון השתתפו בקדם הלאומי של אוסטריה לאירוויזיון 2004. הם דורגו במקום השני והפסידו לטיי ברייק.
הם עתרו לרשות השידור בטענה שהשיר הזוכה היה ארוך משלוש דקות, אך ידם לא הייתה על העליונה והשתתפות הלהקה באירוויזיון נמשכה כמתוכנן.
ויאדוקט אוסטרליץ הוא גשר קשתי עשוי מברזל שנבנה בתחילת המאה ה-20, בפריז, מעל נהר הסן עבור קו 5 של המטרו של פריז .
שם הגשר מוקדש לניצחון צבא צרפת, בפיקודו של נפוליאון בונפרטה, בקרב אוסטרליץ.
הגשר מחבר את תחנת המטרו אוסטרליץ , ב של הסן (הרובע החמישי של פריז), לתחנת קואי דה לה ראפי בגדה הימנית של הסן (הרובע השנים-עשר של פריז).
ב-1903 החל תכנון גשר הרכבת תחת האיסור, שהטילו רשויות השייט בסן, על הקמת עמודי תמיכה בתוך הנהר.
תכנון הגשר נמסר לאדריכל ז'אן-קאמיל פורמיז'ה ועבודת הבנייה נמסרה לחברת הבנייה Societé de Construction de Levallois-Perret מרובע "לבלואה פרט" במערב פריז.
לאור מגבלת עמודי התמך תכנן פורמיז'ה גשר בעל קשת אחת (כפולה) לרוחב הסיין כשהמסעה תלוי מקשתות הגשר.
אורך הגשר שנבנה הוא 140 מטר, רוחבו 8.5 מטר וגובהו 11 מטר מעל פני הנהר.
עם השלמתו ב-1904 היה הגשר בעל המפתח הארוך ביותר בפריז.
מסעה הגשר מוחזק על ידי שתי קשתות מקבילות שעוגנו בקצותן על ידי עוגני אבן כבדים בגודל של 18 מטר X 22 מטר עליהם נבנו ארבעה מגדלי אבן בגובה 15 מטר כל אחד.
החיבור בין מסילת הגשר להמשך מסילה היה פשוט לתכנון בגדה השמאלית לכוון תחנת אוסטרליץ והמסילה ממשיכה מהגשר ישירות אל מתחת לאדמה לתחנה.
לעומת זאת אופן החיבור של הגשר למסילה בגדה הימנית הוכתב על ידי מבנים היסטוריים שכבר היו קיימים בתקופת בניית הגשר לכן נאלצו המתכננים להטות את המסילה ב-90 מעלות מערבה ובו זמנית להורידה אל מתחת לאדמה.
לשם כך נבנתה רמפה ברדיוס של 75 מטר ובשיפוע יורד של כ-40%.
ב-1936 חוזק מבנה הגשר כדי להתמודד עם רכבות כבדות יותר.
האדריכל שתכנן את הגשר כלל בתכנון תבליטים אומנותיים ממתכת שכללו אלמנטים ימיים כמו דולפינים, צדפים, אצות ועוד.
בבסיסי הגשר הוטבעו סמלים הקשורים לפריז.
ג'יי." אדג'קום הבן הוא כדורסלן בהאמי המשחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד בפילדלפיה 76' מליגת ה-NBA.
אדג'קום נולד וגדל בבימיני שבאיי בהאמה.
כשהיה בכיתה ט' עבר לארצות הברית ולמד שנתיים במכון הבין-לאומי ויקטורי בווסט פאלם ביץ', פלורידה לפני שעבר לתיכון הלותרני לונג איילנד בית הספר התיכון והליברלי לונג איילנד בברוקוויל, ניו יורק, וגר בפנימייה.
בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל של התיכון הוא העמיד ממוצעים של 15.5 נקודות, 5.0 ריבאונדים, 2.3 אסיסטים ו-2.2 חטיפות למשחק, הוביל את הקבוצה לזכייה באליפות המדינה ונבחר לשחקן המצטיין בניו יורק.
בשנתו האחרונה בתיכון רשם אדג'קום 17.3 נקודות, 6 ריבאונדים, 4 אסיסטים ו-2.3 חטיפות בממוצע למשחק, והוביל את קבוצתו למאזן 21–5. במהלך שנתו האחרונה הוא נבחר לשחק במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, ג'ורדן ברנד קלאסיק ונייקי הופ סאמיט.
אדג'קום נחשב לאחד השחקנים המובילים בגיוס למכללות ב-2024, ודורג חמישי על ידי 247Sports ושלישי על ידי ESPN.
ב-14 בינואר 2024 התחייב אדג'קום לשחק כדורסל מכללות באוניברסיטת ביילור, למרות הצעות מאוניברסיטת דיוק, אוניברסיטת קנטקי ואוניברסיטת פלורידה.
ב-22 בינואר 2025 קלע אדג'קום שיא עונתי של 30 נקודות בניצחון 70–62 על אוניברסיטת המדינה של קנזס, ובסיום העונה נבחר ל העונה, לחמישיית הפרשמנים ולחמישיית העונה השנייה באזור הביג 12 לאחר שהעמיד ממוצעים של 15 נקודות, 5.6 ריבאונדים, 3.2 אסיסטים ו-2.1 חטיפות למשחק.
ב-25 ביוני 2025 נבחר אדג'קום בבחירה השלישית בדראפט ה-NBA 2025 על ידי פילדלפיה 76'.
אדג'קום שיחק בנבחרת הבוגרת של במוקדמות טורניר הכדורסל באולימפיאדת פריז (2024) שנערכו ב, ורשם ממוצעים של 16.5 נקודות, 5.5 ריבאונדים ו-3.8 אסיסטים בארבעה משחקים כשהגיע עם נבחרתו לגמר, בו הפסידה למארחת .
ויאדוקט האמנויות הוא גשר רכבת ברובע השנים-עשר של פריז שנבנה במאה ה-19 עבור קו רכבת בין מרכז פריז לפרברים מדרום מזרח לעיר.
ב-1969 נסגר הקו וב-1994 הוסבו הקשתות, שתומכות בגשר, לגלריות לאומנים ולבתי קפה ומסלול המסילה לטיילת והאתר הפך לאטרקציה לתיירים ומקומיים.
ב-1859 נחנך בפריז קו רכבת שנקרא "קו ונסן" (ligne de Vincennes) .
קו זה פעל מאמצע המאה ה-19 ועד 1969 וחיבר את תחנת הרכבת "הבסטיליה" לתחנת "מרלה-אן-ברי" מדרום מזרח לפריז.
עם סגירת הקו נשארה לאורכו התשתית הפיזית שכללה גשרים ומנהרות שחלקה נהרס וחלקה הוסב למטרות אחרות.
אחד מאתרי המסילה הבולטים בנוף של פריז היה גשר בן 64 קשתות באורך של כ-1,500 מטר, לאורך שדרות דומסניל בהרובע השנים-עשר.
הגשר תוכנן באמצע המאה ה-19 על ידי האדריכל אמיל וינייה בסגנון נאו קלאסי ונבנה מאבנים מסותתות וצופה בלבנים אדומות.
ב-1990 דנה מועצת העיר פריז, בראשות ז'אק שיראק, בגורלו של הגשר ברובע ה-12 (שהיה נטוש מאז 1969) והחליטה להקצות כסף לשיקום הגשר והפיכת החללים שמתחת הגשר לגלריות עבור אומני פריז.
תכנון השיקום הופקד בידיו של האדריכל פטריק ברגר והשיפוץ נעשה על ידי החברה העירונית לפיתוח מזרח פריז.
במסגרת השיקום הפכו החללים מתחת לקשתות לגלריות על ידי סגירתן בחלונות זכוכית משני הצדדים.
הגלריות הושכרו לאמנים ואומנים שמציגים בהם כיום את יצירותיהם בגלריות וסדנאות יצירה במגוון תחומים כמו ציור, פיסול, עבודות עץ, ריהוט, יצירה בעור, טקסטיל, משי, ניפוח זכוכית, צורפות, שיפוץ כלי נגינה ועוד.
החלק העליון של הגשר, עליו עברו בעבר פסי הרכבת, הפך לטיילת להולכי רגל ומהווה חלק מפארק רנה-דואומון .
ויאצ'סלב מיכאילוביץ' מולוטוב (רוסית: Вячесла́в Миха́йлович Мо́лотов; 9 במרץ 1890 - 8 בנובמבר 1986) היה שר החוץ של ברית המועצות בתקופת מלחמת העולם השנייה.
על שמו קרוי בקבוק מולוטוב.
נולד בכפר בשם קוקארקה שבאימפריה הרוסית, תחת השם ויאצ'סלב מיכאילוביץ' סקריאבין.
אם המשפחה הייתה ממשפחת סוחרים אמידה.
הצטרף למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בשנת 1906. נעצר בשנת 1909 וגורש לעיר וולוגדה.
שוחרר בשנת 1911 והחל את לימודיו במכון הפוליטכני בסנקט פטרבורג.
בשנים 1912–1913 היה בין העורכים של עיתון פראבדה.
בשנת 1915 נעצר וגורש לסיביר.
לאחר בריחתו נבחר לוועדה המרכזית של המפלגה הבולשביקית.
באותה תקופה הוא החליף את שמו למולוטוב (פירוש המלה "מוֹלוֹט" ברוסית: פטיש ו"-וֹב" היא סיומת נפוצה).
בשנת 1918 עבד עם זינובייב בתפקידי ניהול בפטרוגרד.
במשך מספר שנים עבד במנגנון המפלגתי באזורים שונים עד שבשנת 1921 הועבר למוסקבה.
מולוטוב החל לעבוד תחת יוסיף סטלין כבר בשנת 1922. לאחר מות לנין תמך בסטלין במאבקיו מול טרוצקי, זינובייב וקמנייב.
בשנת 1926 הוא הצטרף לפוליטבירו ובמהלך 1928 - 1930 סייע לטהר את המפלגה הקומוניסטית מכל החברים שהתנגדו לסטלין.
ביחד עם סטלין חתם על כל הפקודות החשובות להוצאה להורג בשנות ה-30.
במאי 1939 הוא התמנה לשר החוץ הסובייטי, וב־23 באוגוסט 1939 חתמה ברית המועצות על הסכם אי-התקפה עם גרמניה הנאצית, הסכם ריבנטרופ–מולוטוב (על שמם של שני שרי החוץ).
בשנת 1940, במהלך החגיגות ליום הולדתו ה-50, הוחלף שם העיר פרם למולוטוב.
בשנת 1957 הוחזר שם העיר להיות פרם.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה שר חוץ פעיל.
השתתף בשיחות רבות עם האנגלים והאמריקאים.
הוא נפגש באופן חשאי עם הנשיא פרנקלין רוזוולט ובשיחותיהם סוכם על הסכמי "השאל החכר" של ציוד צבאי אמריקני לרוסיה.
לאחר המלחמה המשיך בפעילות בינלאומית.
היה תומך פעיל בהקמת מדינת ישראל.
אשתו היהודייה פולינה מולוטובה נעצרה.
סטלין דרש ממנו להתגרש ממנה, אחרי שהועמדה לדין באשמת בגידה בשלטון.
היא שוחררה מיד אחרי פטירת יוסיף סטלין וחזרה לבעלה.
בשנת 1952 לא נבחר מחדש לתפקידי מפתח במפלגה.
בשנת 1953, לאחר מות סטלין, תמך בחרושצ'וב והוחזר לתפקיד שר החוץ עד שנת 1956. אך במהרה התגלעו חילוקי דעות בינו לבין חרושצ'וב במספר נושאים במדיניות החוץ של המדינה.
בשנת 1957 פעל להדחת חרושצ'וב בהיותו מראשי הקבוצה האנטי-מפלגתית, והועבר לתפקידים זוטרים, ביניהם שגריר למונגוליה.
במהלך ההכנות לוועידה ה-22 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מתח ביקורת על מצעה החדש של המפלגה.
בעקבות כך, הוצא משורות המפלגה, ובשנת 1963 פרש לגמלאות.
ב-1984 הוחזר לשורות המפלגה על ידי צ'רניינקו.
מולוטוב נפטר במוסקבה בשנת 1986, בגיל 96, ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה ליד אשתו.
היה נשוי לפולינה ז'מצ'וזינה שנקראה לפני כן פרל קרפינסקי והייתה אחותו של דוד יזרעאלי.
פרופסור ויאצ'סלב פומנקו (נולד ב-30 באוגוסט 1934), מהנדס בכיר בתאגיד החלל יוז'נוי, ולשעבר סגן המנהל של משרד התכנון יוז'נוי בתקופת ברית המועצות.
היה עוזרו של מיכאיל יאנגל.
חיבר למעלה מ-200 מאמרים מדעיים בנושאים שונים הקשורים להנעה רקטית.
בעל שם עולמי בתחום הבקרה והדינמיקה של זרימת דלק ומחמצנים במנועים רקטיים, תחום עליו קיבל תואר דוקטור במכון הפוליטכני של חארקוב.
עסק בפיתוח מערכות הנחיה לטיל הבליסטי SS-18, למשגר הלוויינים "זניט" ולמעבורת החלל הסובייטית בוראן.
במקביל לעבודתו הטכנית והמחקרית עסק בהוראה באוניברסיטת דנייפרופטקובסק שבאוקראינה.
כמהנדס צעיר היה נוכח בקוסמודרום בייקונור בעת שהתרחש אסון נדלין.
עלה לישראל בשנות התשעים של המאה העשרים, מתגורר באשדוד.
פרס ברית המועצות (1958) על פיתוח מערכת הכוון לתאים סולאריים המותקנים בלוויינים.
עיטור הדגל האדום של העמל (פעמיים).
ויאצ'סלב אלכסנדרוביץ' מלאפייב הוא כדורגלן עבר רוסי, ששיחק כשוער בזניט סנקט פטרבורג במשך 17 שנים ובנבחרת רוסיה.
התחיל לשחק כדורגל בגיל 9 כשלמד בבית הספר לכדורגל "סמנה".
ב-1997 סיים את לימודיו בבית הספר ולאחר מכן החל לשחק בקבוצת המחליפים של זניט סנקט פטרבורג.
ב-7 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים מול אלניה ולדיקווקז.
לאחר פרישתו ממשחק משנת 2017 עד 2020 שימש כסגן המנהל הספורטיבי במועדון זניט, אך לאחר מכן עבר לעולם העסקים לנהל את חברת הנדל"ן שלו.
ב-1999 שיחק מלאפייב משחק בודד בנבחרת רוסיה הצעירה (עד גיל 21) והחל משנת 2003 הוא משחק בנבחרת הבוגרים.
במאי 2016 פרש גם ממשחק פעיל בזניט סנקט פטרבורג ועבר הסבה לעולם העסקים.
לאחר פרישתו מכדורגל התמקד בהשקעות בתחום העסקים והוא בעלים של סוכנות נדל"ן.
במרץ 2013 הקים את סוכנות הנדל"ן "M16 נכסים" (אתר רשמי) ובשנת 2014 עסקה גם בנכסי עלית.
בשנת 2016 הקים את קבוצת ההשקעות „M16-Group" ובה 6 חברות בת: סוכנות נדל"ן ומחלקת נכסי עלית, חברה לעיצוב פנים, מועדון הסקי "ליובוגורייה", חברת אבטחה וחברה לייעוץ וסיוע משפטי.
בנובמבר 2017 חזר לקבוצת זניט סנקט פטרבורג, הפעם כסגן המנהל הספורטיבי.
בתפקיד זה שימש עד מאי 2020. ב-1 ביוני 2020 דווח על צירופו לצוות ההנהלה של מועדון הכדורגל דינמו סנקט פטרבורג.
אשתו הראשונה מרינה (בזבורודובה) מלאפייבה (ילידת 1974) הייתה בוגרת האקדמיה לתעופה אזרחית.
הם נישאו בנובמבר 2001, ולאחר הנישואין היא ניהלה את מרכז ההפקות "מלאפייבה" (Малафеева продакшн).
היא נספתה בתאונת דרכים במרץ 2011. בדצמבר 2012 נישא ליקטרינה קומיאקובה (ילידת 1988), בוגרת האוניברסיטה לתרבות ואמנות.
ילדיו מנישואיו הראשונים הם קסניה (ילידת 2003) ומקסים (יליד 2006), המשחק בעמדת השוער בבית הספר לכדורגל של מועדון זניט.
מנישואיו השניים יש לו בן אחד, אלכס (יליד 2013).
אחיו הבוגר סרגיי הוא שופט כדורגל.
בינואר 2021 אושפז בבית החולים בעקבות נזק משמעותי לריאותיו, לאחר שנדבק בנגיף הקורונה.
זכייה בגביע הפרמייר ליג הרוסי: 2003
זכייה בסופר קאפ האירופי: 2008
וְיַאזְמַה היא עיר במחוז סמולנסק שברוסיה, השוכנת על גדות נהר ויאזמה (יובל של נהר דנייפר), בכמחצית הדרך שבין הערים סמולנסק ומוֹזַ'אִיסְק (Можа́йск).
לאורך ההיסטוריה הסוערת שלה הגנה העיר על מוסקבה מפני פלישות מן המערב.
כיום מונה העיר כ-54,000 נפש (2016), והיא מהווה צומת מרכזי של מסילות רכבת, המקשרות בין מוסקבה, סנקט פטרבורג, קלוגה ובריאנסק.
לפי התיעוד הראשון המתייחס לוויאזמה, העיר נוסדה בשנת 1239. עם זאת, על פי הסברה המקובלת, הולדתה של ויאזמה בהתיישבות קדומה הרבה יותר; במאה ה-13 הייתה שייכת לענף צדדי של בית רוריק מסמולנסק.
ב-1403 הגלתה ליטא את הנסיכים המקומיים למוסקבה, שם כינו עצמם הנסיכים "וְיַאזֶמְסְקִי" (רוסית: "בן העיר ויאזמה").
(עם הידועים ביותר ממשפחה זו נמנים פיוטר ויאזמסקי, משורר וחבר קרוב של אלכסנדר פושקין, וכן סופי ויאזמסקי, סופרת שהייתה נשואה לזמן־מה לז'אן-לוק גודאר.)
בשנת 1492 נכבשה העיר בידי נסיכות מוסקבה והוסבה למצודה, שכיום לא נותר ממנה אלא מגדל בודד.
במהלך המאות הבאות נבנו בעיר שני מנזרים חשובים, שבהמשך נוספו להם כנסיות אבן כקישוט, כולל כנסייה לא-טיפוסית בעלת שלושה גגות חרוטיים, המוקדשת לגברתנו (כלומר, מריה) מסמולנסק, שהוקדשה בשנת 1638. כנסיית ברביקן באותו המנזר נוסדה ב-1656. מרבית הכנסיות האחרות נבנו בסגנון הבארוק.
בנייתה של הקתדרלה של העיר נשלמה ב-1676.
ב-22 באוקטובר 1812 התחולל ליד העיר קרב ויאזמה, כחלק ממלחמת רוסיה-צרפת.
הקרב נערך בין הצבא הצרפתי הנסוג, שמנה כ-37,000 חיילים, ובין הצבא הרוסי, שמנה כ-25,000 חיילים.
חיל החלוץ הרוסי בפיקודו של לוטננט גנרל מיכאיל מִילוֹרַאדוֹבִיץ' (Михаил Милорадович), ביחד עם יחידת הקוזקים של גנרל מַטְוֵויי פלאטוֹב (Матве́й Пла́тов), תקפו את המשמר העורפי של צבא צרפת בפיקודו של מרשל לואי-ניקולא דָאבוּ (Louis-Nicolas Davout) ממזרח לוויאזמה, ובכך קטעו את נתיב הנסיגה שלו.
עם זאת, ניסיונותיו של צבא צרפת להחזיק בגבעות שבסביבות ויאזמה לא נשאו פרי; בערבו של 22 באוקטובר 1812 השתלטו הרוסים על ויאזמה, אשר הועלתה באש בידי הצרפתים.
בקרב הצרפתים נמנו 6,000 אבדות בנפש; 2,500 חיילים נלקחו בשבי; הרוסים איבדו כ-2,000 חיילים.
במלחמת העולם השנייה במהלכו של מבצע ברברוסה התחוללו באזור קרב ויאזמה – שניטש בין הצבא האדום והוורמאכט, כחלק מהקרב על מוסקבה.
והיה לאחד התבוסות הגדולות של הצבא האדום בתחילת המלחמה בחזית המזרחית.
ויאזמה הייתה בשליטת הגרמנים בין 7 באוקטובר 1941 ל-12 במרץ 1943. העיר נהרסה ברובה, ונבנתה מחדש לאחר המלחמה.
שרידי חומת המצודה העתיקה ומגדל סְפַּאסְקַאיַה (Спасская) (מן השנים 1630–1632)
מנזר יוחנן המטביל (מן המאות ה-16 וה-17)
כנסיית הוֹדֶגֶטְרִיַה (Hodegetria) (משנות השלושים של המאה ה-16)
כנסיית העלייה [הכוונה לעלייתו של ישו לגן העדן] (מאמצע המאה ה-17)
קתדרלת שלושת החרוטים (משנות השבעים של המאה ה-16)
ויאצ'סלב ואסילייביץ' סוקריסטוב (בליטאית: Viačeslavas Sukristovas, ברוסית: Вячеслав Васильевич Сукристов; נולד ב-1 בינואר 1961) הוא כדורגלן עבר סובייטי-ליטאי ששיחק בעמדות קשר ומגן בקבוצת ז'לגיריס וילנה בתקופת ברית המועצות.
בשנת 1990 הגיע סוקריסטוב לישראל ובמשך כשבע שנים שיחק במספר קבוצות ישראליות (ביניהן בית"ר תל אביב, מכבי נתניה ובני יהודה תל אביב).
שיחק ארבעה משחקים במדי נבחרת ברית המועצות והיה בסגל הנבחרת שהגיעה למקום השני ביורו 1988 (אך סוקריסטוב לא שותף באף אחד מהמשחקים).
לאחר התפרקות ברית המועצות שיחק בנבחרת של ליטא.
בשנת 2005 אימן את ז'לגיריס וילנה, ולאחר מכן מונה לעוזר המאמן במועדון.
ויאצ'סלב ולדימירוביץ' יקימוב הוא רוכב אופני כביש רוסי לשעבר.
יקימוב נבחר לרוכב האופניים הרוסי של המאה, בשנת 2001. יקימוב שימש בעיקר פועל של הרוכבים הבכירים בקבוצותיו, אך הגיע גם בעצמו להישגים לא מעטים.
נכון ל-2019 משמש יקימוב כנשיא ההתאחדות הרוסית לאופניים.
יקימוב החל להתעניין ברכיבת אופניים בהיותו בן 12, כאשר למד בבית ספר מיוחד לאופניים.
במהלך שנות צעירותו הוא התאמן בלנינגרד בלוקומוטיב, ולאחר מכן באקדמיית הספורט הצבאית של ברית המועצות.
בתחילת דרכו, כחובבן, הוא ניצח במספר מרוצי כביש פחותי חשיבות.
עם זאת, הוא התחרה באותו זמן לעיתים גם באופני מסלול, וב-1988 הוא זכה עם קבוצת רכיבת המרדף הסובייטית, שכללה גם את דמיטרי נליובין, במקום הראשון באולימפיאדת סיאול.
יקימוב הפך למקצוען בשנת 1990, עם הצטרפותו לקבוצת פנסוניק.
המרוץ הראשון בו זכה היה סירקוויט פרנקו-בלגם באותה שנה.
ב-1991 הוא השתתף לראשונה בטור דה פראנס, מרוץ האופניים הגדול בעולם, ואף ניצח בו את הקטע ה-20. בשנה שלאחר מכן הוא זכה באליפות של ציריך.
לאחר שלוש שנים בקבוצת פנסוניק, הוא עבר ב-1993 לקבוצת נובמייל, במדיה רכב שנה אחת וזכה בקלאסיקה דה אלמריה.
הוא עבר מספר רב של קבוצות לאורך שנותיו הראשונות כמקצוען, והגיע בהן להישגים.
ב-1994 הוא זכה בטור דו פונט, מרוץ האופניים הגדול בארצות הברית דאז, וב-1995 סיים בו במקום השני.
באותה שנה הוא סיים רביעי במרוץ החד-יומי היוקרתי פריז - רובא.
בשנת 1997 הצטרף יקימוב לקבוצת רשות הדואר האמריקאית, במדיה רכב תחילה במשך שנתיים.
הייתה זו התקדמות המפתח הראשונה שלו בקריירה.
בשנתו הראשונה בקבוצה הוא זכה באליפות רוסיה במרוצי כביש, ובשנה שלאחריה הוא סיים במקום השני בטור של הולנד.
הוא עבר למשך שנה אחת לקבוצת אמקה שיפ, אך לאחר שלא זכה להצלחות רבות, חזר לקבוצת רשות הדואר.
במהלך שנת 2000 הוא ניצח במרוץ שלושת הימים של ברוז'-דה פאנה, וכמו כן זכה ב"גרנד פרי אדי מרקס" במשותף עם חבר קבוצתו, לאנס ארמסטרונג.
באולימפיאדת סידני, זכה יקימוב במדליית הזהב האולימפית הראשונה שלו במרוצי כביש, לאחר שסיים במקום הראשון במרוץ נגד השעון באולימפיאדה.
הוא גבר במרוץ זה על שני רוכבים בולטים ממנו שהיו מועמדים בכירים לניצחון: יאן אולריך הגרמני, אותו הקדים יקימוב ב-8 שניות, וחברו של יקימוב לקבוצה לאנס ארמסטרונג, אותו הקדים ב-34 שניות.
ב-2001 החליט יקימוב לפרוש מרכיבה.
אף על פי כן, הוא חזר לענף ב-2002, ומפתיחת שנה זו התאמן באימונים אינטנסיביים רבים, על מנת שיחזור לכושרו ויוכל להשתתף במרוצים הגדולים.
בטור דה פראנס של 2003 יקימוב הצטיין בניצחונה של קבוצת רשות הדואר בקטע הקבוצתי נגד השעון, ולקח חלק חשוב בקטעים המישוריים וההרריים בזכייתו החמישית של לאנס ארמסטרונג במרוץ.
ב-2004 הוא נעדר מהטור דה פראנס בשל פציעה, שנגרמה מתאונה במהלך אימון שלו בטקסס.
יקימוב זכה במדליה האולימפית השנייה שלו באולימפיאדת אתונה.
הוא סיים במקום השני במרוץ נגד השעון אחרי טיילר המילטון, וזכה במדליית הכסף.
המילטון, שזכה במדליית הזהב, נכשל בבדיקת סמים, אך המדליה לא נשללה ממנו בשל תקלה בבדיקת הסמים - הדגימה השנייה בבדיקת הסמים הוקפאה, ועל כן לא היה ניתן להשתמש בה ולהפליל את המילטון.
הוועד האולימפי הרוסי ערער על ההחלטה ודרש שמדליית הזהב תוענק ליקימוב, הבקשה נדחתה, אך באוגוסט 2012 נשללה המדליה מהמילטון והוענקה לאקימוב.
ב-2005 קבע יקימוב יחד עם קבוצת דיסקברי צ'אנל (השם החדש של קבוצתו) את התוצאה הטובה בהיסטוריה בקטע הקבוצתי נגד השעון של הטור דה פראנס.
בקטע האחרון בטור של 2006 הודיע אקימוב על פרישתו מרכיבה מקצוענית בסוף השנה.
היה זה הטור דה פראנס ה-15 שבו יקימוב התחרה וגמר את המרוץ, ובעקבות כך השתווה יקימוב ללוסיין ואן אימפה במקום השני בדירוג ההשתתפויות והסיומים של הטור דה פראנס.
בספטמבר 2006 הוא פרש מרכיבה באופן סופי.
לאחר פרישתו נשאר יקימוב בקבוצת דיסקברי כעוזר המאמן הספורטיבי ליוהאן ברוינל.
הוא רכב עם רוכבי דיסקברי והדריך אותם באליפות ארצות הברית ב-2006, ובטור של קליפורניה והטור של ג'ורג'יה ב-2007.
ב-2009 הצטרף יקימוב לצוות המקצועי של קבוצת רדיושק ושמש שם כאחד מהמנהלים הספורטיביים של הקבוצה.
באוקטובר 2012 מונה כמנהל הכללי של קבוצת האופניים הרוסית קטיושה.
בסוף 2016 הוחלף בתפקידו זה על ידי רוכב העבר הפורטוגלי, ז'וזה אזבדו ונבחר לראשות התאחדות האופניים הרוסית.
ויאם עמאשה הוא כדורגלן דרוזי יליד רמת הגולן המשחק בעמדת החלוץ בבני ממב"ע הגולן מליגה ב'.
עמאשה שיחק בצעירותו במחלקת הנוער של עירוני קריית שמונה.
בשנת 2006 עלה לקבוצת הבוגרים של המועדון, ששיחקה אז בליגה הלאומית.
ב-13 באפריל 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 4–2 על הפועל נצרת עילית, ובתום עונת 2006/2007 העפיל עם הקבוצה לליגת העל לראשונה בתולדותיה.
בעונת 2008/2009 הושאל לקבוצת מכבי אחי נצרת והעפיל עמה לליגת העל, ולאחר מכן חזר לקריית שמונה, וסייע לה להעפיל שוב לליגת העל.
בעונת 2010/2011 הבקיע 14 שערים במדי הקבוצה בליגת העל, וזכה עמה בגביע הטוטו.
ביוני 2011 הצטרף לקבוצת מכבי חיפה, ובמשחק הבכורה שלו במועדון הבקיע שלושער במוקדמות ליגת האלופות מול בוראץ.
במשחק הליגה הראשון שלו במדי הקבוצה כבש רביעייה מול מכבי נתניה.
בסך הכל כבש 13 שערים בפתיחת עונת 2011/2012, אך לקראת אמצע העונה נפצע במפשעה ונעדר ממשחקים רבים.
עד תום העונה הוסיף שער נוסף, ובסיום אותה העונה העפיל עם הקבוצה לגמר גביע המדינה, שם פתח בהרכב בהפסד 2–1 להפועל תל אביב.
בתחילת עונת 2013/2014 החליט מאמן מכבי חיפה, אריק בנדו, לנפות את עמאשה מסגל הקבוצה.
עמאשה לא שיחק במשך יותר מחצי עונה, וב-5 בפברואר 2014 הושאל לעירוני קריית שמונה עד תום העונה.
עמאשה כבש חמישה שערי ליגה ב-13 הופעות, והוסיף שער אחד בגביע המדינה, בו זכה בתום העונה עם קריית שמונה, לראשונה בתולדות המועדון.
עמאשה נכנס כמחליף במחצית משחק הגמר מול מכבי נתניה.
לאחר חצי עונת השאלה חזר עמאשה למכבי חיפה, ובעונת 2014/2015 כבש שבעה שערים ב-26 הופעות בליגה.
ב-24 ביוני 2015 חתם עמאשה לשלוש שנים בבני סכנין.
ב-22 באוגוסט הבקיע את שערו הראשון בקבוצה, בהופעת הבכורה שלו, בהפסד 2–3 למכבי תל אביב, ובסך הכל בעונת 2015/2016 כבש תשעה שערים ב-29 הופעות בליגה.
ב-7 בספטמבר 2016 חתם עמאשה בהפועל תל אביב לעונה אחת.
ב-1 באוקטובר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בניצחון 0-2 על הפועל אשקלון באצטדיון המושבה.
בסך הכל ערך שלוש הופעות בכל המסגרות במדי הפועל תל אביב בעונת 2016/2017, אך לא הצליח להתאושש מפציעה וב-17 בדצמבר 2016 שוחרר מהמועדון, ולא חזר לשחק עד תום העונה.
ב-12 בספטמבר 2017 חתם עמאשה בקבוצת הפועל חדרה, העולה החדשה לליגה הלאומית.
את שערו היחיד במדי הקבוצה כבש ב-1 בדצמבר 2017, בניצחון 1–0 על הפועל כפר סבא, אך בינואר 2018 שוחרר מהמועדון ולא חזר לשחק עד תום העונה.
ב-28 ביולי 2018 חתם עמאשה בקבוצת בני ממב"ע הגולן מליגה ב' צפון א', קבוצת כדורגל המייצגת את ארבעת הכפרים הדרוזים ברמת הגולן: מג'דל שמס, מסעדה, בוקעתא (מקום הולדתו) ועין קנייא.
אך כעבור פחות משלושה חודשים עזב את המועדון ובאוקטובר 2018 חתם במ.ס.
דבורייה מליגה ב' צפון ב', בה הוא שיחק לצד אחיו אסעד עמאשה, ובתום העונה עלה עימה לליגה א'.
בעונתו הראשונה בקבוצה היה שותף ב-14 משחקי ליגה, וכבש 5 שערים.
לזכותו של עמאשה 14 הופעות בנבחרת הנוער של ישראל, בהן כבש 2 שערים, ו-5 הופעות בנבחרת הצעירה.
עמאשה מחזיק בתעודת מעבר ישראלית בלבד ולכן לא היה זכאי לשחק בנבחרת ישראל, עד שבסוף 2011 קיבל השחקן אישור מיוחד מפיפ"א לשחק בנבחרת.
בראיון עמו הסביר כי הוא נמנע מלבקש תעודת זהות ודרכון ישראליים כיוון שאינו רוצה להיות מנודה בקרב תושבי כפרו הדרוזי בוקעאתא שברמת הגולן, אשר רובם מסרבים לקבל אזרחות ישראלית ואף מחרימים את אלו שבוחרים בכך.
בנוסף עמאשה זכאי למעמד תושב ארעי בישראל.
בעבר, הורשה ושיחק בנבחרות הצעירות של ישראל מתוקף אישור מיוחד מפיפ"א, אך לאחר שינוי בתקנון פיפ"א, שאסר על שחקנים ללא דרכון לייצג מדינה בתחרויות בינלאומיות, לא היה זכאי השחקן לייצג את הנבחרת עד שנושא זה הוסדר מול פיפ"א.
בשנת 2013 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת – לאחר שקיבל אישור מיוחד מפיפ"א, אך בסופו של דבר לא ערך הופעות במדיה.
ויאם עמאשה נשוי לג'יאנה ולהם שני ילדים.
יש לו שני אחים, אסעד עמאשה ותאיר עמאשה, כדורגלים אף הם, אשר משחקים בליגות הנמוכות בישראל.
אחיו אסעד היה שותף לזכייתה הראשונה של עירוני קריית שמונה באליפות המדינה בעונת 2011/2012 בליגת העל בכדורגל, והוא הופיע בסדרת טלוויזיה תיעודית ליגה ג'.
סטודנט להנדסה אזרחית במסלול מדידה.
ויאצ'סלב שבלביץ' "סלבה" גנלין הוא מוזיקאי, מלחין ופסנתרן ג'אז ואוונגארד ישראלי שעלה לישראל ב-1987 לאחר קריירה בברית המועצות.
החל משנת 2000 מכהן כראש המחלקה לג'אז באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים ופועל גם כמלחין לסרטים, מחול ותיאטרון.
גנלין נולד בקרסקובו, ליד מוסקבה.
בשנת 1951 עבר עם משפחתו לווילנה, ליטא, שם התחנך.
הוא סיים את לימודיו בקונסרבטוריון הלאומי בשנת 1968. ב-1971 הקים עם נגן הסקסופון והטרומבון ולדימיר צ'קאסין והמתופף ונגן כלי ההקשה ולדימיר טאראסוב את שלישיית גנלין שהייתה הראשונה להופיע בברית המועצות עם ג'אז חופשי.
בסיס השלישייה היה בלנינגרד והיא הופיעה גם במזרח גרמניה ובפולין.
לאחר הופעתם בפסטיבל "ג'אז ג'מבורי" בוורשה ב-1976, הוציאו ברוסיה את אלבומם הראשון CON ALMA.
מאז ועד עלייתו של גנלין לישראל הוציאה השלישייה כ-20 אלבומים.
השלישייה הייתה הרכב הג'אז הראשון שנסע לסיבובי הופעות במערב אירופה ובצפון אמריקה בנוסף להופעות במדינות מזרח אירופה וקובה.
ליאו פייגין, שגלה מברית המועצות ללונדון שמע את המוזיקה של שלישיית גנלין והחל להפיץ אותה במערב באמצעות חברת התקליטים "LEO records".
הוא גם ערך קובץ מאמרים על הג'אז החדש ברוסיה, בספר "Russian Jazz New Identity" ובהם מאמר על השלישייה מאת יפים ברבן.
במאמרו ציטט ברבן את דבריו של גנלין:
בנוסף לעבודתו עם השלישייה עבד גנלין גם כמלחין פורה לקולנוע, תיאטרון, אופרה ומחול.
מאז עלייתו לישראל ממשיך גנלין לכתוב לסרטים ולתיאטרון וכן יוצר ומופיע הן כסולן, והן בהרכבים קטנים שונים עם מבחר מוזיקאים ישראליים במסגרת קונצרטים ופסטיבלים בישראל ומחוצה לה.
מאז 1993 מכהן גנלין כחבר הוועדה האומנותית של פסטיבל ג'אז בים האדום באילת, והמופיע בו פעמים רבות במהלך השנים.
בשנת 2011 ביצע התזמורת הקאמרית הישראלית פרטיטה לכלי מיתר שהלחין.
גנלין מלמד קומפוזיציה, מוזיקה לתיאטרון ולקולנוע, פסנתר וסולפג' ג'אז בשלוש אקדמיות למוזיקה בישראל.
קיבול את אות "מסדר ויטאוטאס הגדול", פרס נשיא ליטא.
וְיַאצֶ'סְלָב וָסִילְיֵיבִיץ' טִיכוֹנוֹב היה שחקן קולנוע רוסי וסובייטי.
זכה בפרס לנין ובפרס ברית המועצות ובשנת 1974 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
על פעילותו בתחום הקולנוע קיבל מספר עיטורים כולל גיבור העמל הסוציאליסטי.
ידוע במיוחד בשל תפקידו שטירליץ בסדרת הטלוויזיה הסובייטית שבעה עשר רגעים של אביב.
טיכונוב נולד בעיירה פבלובסקי פוסד שבמחוז מוסקבה למשפחת פועלים.
בגיל 13 התחיל לעבוד במפעל.
כילד חלם להיות שחקן אך הוריו רצו שיהיה מהנדס.
בשנת 1944 התחיל ללמוד במכינה לאוניברסיטה טכנית.
בשנת 1945 ניסה להתקבל למכון הכל-סובייטי הממשלתי לקולנוע אך נדחה.
רק לאחר סבב קבלת סטודנטים מנהל הקורס הסכים לקבלו.
במהלך לימודיו במכון, טיכונוב התחתן עם נונה מורדיוקובה (הם התגרשו כעבור 13 שנים) וקיבל את תפקידו הראשון בסרטו של סרגיי גרסימוב מ-1948, "המשמרת הצעירה".
במחצית השנייה של שנות ה-60 טיכונוב קיבל הזמנה להשתתף בסדרת סרטיו של סרגיי בונדרצ'וק, "מלחמה ושלום", בתפקיד הראשי של הנסיך אנדריי בולקונסקי.
הצלחה נוספת של השחקן הייתה בסרטו של סטניסלב רוסטוצקי "נחייה עד ליום ראשון" (Доживём до понедельника).
שיא הקריירה שלו הגיע בתחילת שנות ה-70 כאשר גילם תפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה של טטיאנה ליאוזנובה "שבעה עשר רגעים של אביב".
בהמשך הוא שיחק מרגל סובייטי בסדרה נוספת וכתוצאה מכך הוא קיבל זיהוי "מרגל סובייטי למופת".
בשנת 1977 שיחק בסרט נוסף של סטניסלב רוסטוצקי ועל השתתפותו בסרט זה זכה בפרס לנין בשנת 1980.
בשלהי תקופת ליאוניד ברז'נייב הוא הקריא בטלוויזיה את ספריו של השליט.
בתחילת המאה ה-21 טיכונוב חלה והפסיק לשחק.
במהלך הקריירה הוא שיחק ב-65 סרטים.
בשנת 2002 עבר אוטם שריר הלב.
הוא נפטר ב-4 בדצמבר 2009 בעקבות ניתוח שבוצע מספר ימים לפני כן ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה שבמוסקבה.
ויאצ'סלב מנז'ינסקי 1874 סנקט פטרבורג - 10 במאי 1934 מחוז מוסקבה) מהפכן, ראש האו.ג.פ.או.
ויאצ'סלב מנז'ינסקי נולד למשפחת אציל פולני.
בשנת 1898 הוא סיים פקולטה למשפטים של אוניברסיטת סנקט פטרבורג.
במקביל לימד בבית ספר של יום ראשון לפועלים.
מנז'ינסקי התעניין בספרות ובשנת 1905 הוצא לאור ספר שכלל גם את יצירותיו.
בשנת 1902 הצטרף מנז'ינסקי לבולשביקים.
בשנת 1903 הוא נשלח לירוסלבל ופעל בארגון מהפכני בעיר.
הוא עבד בעיתון מקומי וניהל מדור ידיעות מחזית מלחמת רוסיה–יפן.
בעקבות מנשר אוקטובר, סולקו הבולשביקים מהעיתון.
בשנת 1905 פעל מנז'ינסקי בסנקט פטרבורג והיה חבר בוועד הצבאי של המפלגה.
כמו כן ערך את עיתון המפלגה המקומי.
בשנת 1906 הוא נעצר, שוחרר לאחר מספר חודשים ונמלט אל מחוץ לגבולות המדינה.
החל משנת 1907 התגורר מנז'ינסקי בשווייץ ואחר כך עבר לפריז.
מספר שנים הוא למד שפות והגיע לידיעה של 16 שפות ברמה גבוהה.
החל משנת 1915 עבד מנז'ינסקי בבנק קרדי ליונה.
לאחר מהפכת פברואר חזר דרך לונדון לסנקט פטרבורג.
הוא התמנה לנציג הוועדה המהפכנית בבנק המרכזי.
לאחר מהפכת אוקטובר מונה מנז'ינסקי לסגן הקומיסר העממי לענייני האוצר.
תוך זמן קצר קודם לתפקיד הקומיסר העממי לענייני האוצר.
בניהולו בוצעה הלאמת הבנקים והתחולל מאבק נגד שביתת עובדי הבנקים.
במרץ 1918 עברה הממשלה למוסקבה, אך מנז'ינסקי נשאר בפטרוגרד והיה ראש המחלקה הפלילית במשרד המשפטים.
בשנת 1918 הוא נשלח לברלין ועבד בשרות משרד החוץ.
כאשר היחסים הדיפלומטיים בין המדינות נותקו, בנובמבר 1918 מנז'ינסקי חזר לרוסיה הסובייטית.
בשנת 1919 עבד במנגנון הממשלתי של אוקראינה הסובייטית.
בשנת 1919 חזר מנז'ינסקי למוסקבה ומונה לראש המחלקה המיוחדת של צ'קה שהייתה אחראית על הריגול הנגדי.
בשנת 1921 מספר מחלקות של הצ'קה אוחדו למינהל מבצעי סודי ומנז'ינסקי מונה לעמוד בראשו.
בשנת 1923 הוא קודם לסגן ראשון של יושב ראש הצ'קה.
ביולי 1926 פליקס דזרז'ינסקי נפטר ומנז'ינסקי מונה לעמוד בראש הארגון במקומו.
בהיותו בראש הארגון, פעל בתקיפות למען יישום מדיניותו של יוסיף סטלין.
הארגון פעל בנמרצות לחיסול מעמד הקולאקים תוך הלאמת רכוש, הגליה לאזורים מרוחקים של המדינה ומעצר במחנות עבודה.
בשנת 1931 הוקמה מערכת מחנות עבודה בהם עצורים עבדו בהקמת תעלת בלומורקנאל ותעלת מוסקבה-וולגה.
ניסיונות התקוממות של האיכרים דוכאו על ידי יחידות של או.ג.פ.או ביחד עם הצבא האדום.
בתקופת מנז'ינסקי הפך הארגון לחשוב ביותר בברית המועצות, מעמד אותו הוא החזיק עד להתפרקות המדינה בשנת 1991.
בשנת 1926 הוא הוביל מבצע חשאי במהלכו נעצרו בתחומי ברית המועצות בוריס סבינקוב וסידני ריילי.
בשנים 1927–1928 הוגלו ממוסקבה כ-150 פעילים בולטים של האופוזיציה.
ביוזמתו הוקמו בתי מעצר מיוחדים לפעילי המפלגות השונות ובהמשך הם אוכלסו על ידי האופוזיציה מתוך המפלגה.
בתקופת מנז'ינסקי נערכו משפטי ראווה ראשונים - משפט שאחטי בשנת 1928 ומשפט מפלגת התעשייה בשנת 1930.
בשנת 1930 החלו בהקמת מכוני מחקר ותכנון בהם עבדו מדענים ומהנדסים עצורים.
בשנת 1927 מנז'ינסקי נבחר לחבר בוועד המרכזי של המפלגה.
בשנים האחרונות היה מנז'ינסקי חולה מאוד.
בנוסף לבעיות לב הוחמרו השלכותיה של תאונת דרכים אותה הוא עבר בהיותו בפריז.
הוא התקשה לנהל את או.ג.פ.או והשליטה בו הועברה בהדרגה לגנריך יגודה.
הוא נפטר ב-10 במאי 1934 והוטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
בשנת 1938 יורשו גנריך יגודה הואשם בכך שפעל לגרימת נזק לבריאותו של מנזינסקי ואף להרעלתו.
ויאצ'סלב איוואנוב היה חותר סובייטי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא פונה עם אימו לברנאול.
אביו והאח הבכור נהרגו במלחמה.
בשנת 1943 הוא חזר למוסקבה.
בהיותו ילד איוואנוב התאמן בענפי ספורט שונים ובשנת 1952 הגיע לחתירה.
בשנת 1955 זכה באליפות ברית המועצות ונכלל בנבחרת שנסעה לאולימפיאדה.
סגנונו של איוואנוב התאפיין בהתחלה איטית וסיומת מהירה במיוחד.
בשנת 1959 היה איוואנוב החותר הראשון שהצליח לרדת מ-7 דקות בחתירה ל-2,000 מטר.
בשנת 1962 נערכה לראשונה אליפות העולם ואיוואנוב זכה במדליית זהב.
הוא לא נכלל במשלחת שנסעה לאולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968), ובעקבות כך, הוא עזב את הספורט ולא חזר להתחרות.
בגיל 18 איוואנוב נסע לאולימפיאדה ובאופן מפתיע זכה במדליית זהב.
בתחרות הגמר הוא עבר את המתחרה שהוביל מתחילת המרוץ, רק במטרים אחרונים.
במהלך הענקת המדליה איוואנוב החליק והמדליה נפלה לאגם.
למרות המאמצים היא לא נמצאה והוועד האולימפי סיפק לו מדליה חלופית.
בשנת 1960 הגיע למשחקים האולימפיים בפעם השנייה וזכה במדליית זהב נוספת תוך שהוא מקדים את המקום השני ב-8 שניות.
בשנת 1964 זכה במדליית זהב שלישית והפך לשחקן הראשון שזכה ב-3 מדליות זהב אולימפיות בענף.
איוואנוב ציפה שהוא יהיה חלק בנבחרת של משחקי 1968 במקסיקו.
אומנם לאור ירידה בתוצאות (מקום שישי בלבד באליפות העולם בשנת 1966 ומקום שני באליפות אירופה בשנת 1967) פעילי המנגנון החליטו לשלוח למשחקים חותר חדש שלא הצליח להתברג לתחרות הגמר.
ויאלה (Whyalla) היא העיר השלישית בגודלה במדינת אוסטרליה הדרומית שבאוסטרליה.
זוהי עיר נמל השוכנת על חופו המזרחי של חצי האי אייר (Eyre).
אוכלוסיית העיר מנתה 20,088 תושבים במפקד 2011.
העיר נוסדה בשם האמוקס היל (Hummock's Hill) ב-1901 על ידי חברת כרייה כתחנה סופית למסילה שהובילה עפרת ברזל ובמקום הוקם מזח להעמסת העפרה ונפתח סניף דואר.
עקב הסביבה הצחיחה והמחסור במי שתייה היה צורך להוביל מים על גבי דוברות מפורט פירי.
ב-1905 נפתח בית הספר הראשון בעיירה.
בשנת 1919 שונה שם העיירה לוויאלה.
המסוע על גבי המזח להעמסת עפרת הברזל שופר והעפרה הובלה למפעל הפלדה שהוקם אז בניוקאסל שבניו סאות' ויילס.
העיר גדלה בקצב איטי עד 1938.
ב-1937 החלו להיבנות בעיר כבשן ונמל.
ב-1939 החלו להניח צינור להובלת מים מנהר מוראי (Murray).
מספנה נבנתה כדי לשרת את ספינות הצי המלכותי האוסטרלי.
אוכלוסיית העיר החלה לגדול באופן דרמטי ונבנו בית חולים ובית מטבחיים.
ב-1941 הושקה הספינה הראשונה שנבנתה במספנה (HMAS Whyalla).
כיום הספינה עוגנת בנמל ויאלה כאטרקציה תיירותית לאחר שהוצאה מהשירות.
באותה שנה החל כבשן התכת העפרות לפעול.
ב-1943 מנתה אוכלוסיית העיר יותר מ-5,000 תושבים.
במרץ 1943 החל לפעול צינור המים.
ב-1948 החלה העיר לקלוט פליטים שהגיעו מאירופה.
ב-1958 החלה בנייתו של מפעל פלדה בעיר והבנייה הושלמה ב-1965. שנה לאחר מכן החלו בכריית מלח ונבנו תנורי קוק.
האוכלוסייה גדלה במהירות ובמקביל גם קצב הבנייה למגורים.
הוכנו תוכניות אב לעיר בת 100,000 תושבים והונח צינור שני לאספקת מים.
בשנות השבעים ירד היקף הפעילות במספנה, שהייתה אז הגדולה באוסטרליה, עקב תחרות מול יפן והיא נסגרה ב-1978. משיא של 33,000 תושבים בעיר בשנת 1976, צנחה האוכלוסייה במהירות.
במקביל החל מפעל הפלדה להוריד את תפוקתו החל משנת 1981. החל משנת 2004 החלה העיר להתאושש לאט עקב גילוים של מרבצי מחצבים בסביבה.
ויאצ'סלב בוטוסוב הוא מוזיקאי רוק סובייטי ורוסי, סולנן של להקות הרוק Nautilus Pompilius ויו-פיטר.
בוטוסוב נולד בכפר ליד קרסנויארסק.
משפחתו העבירה מגוריה תכופות, והוא למד וחי בערים שונות בסיביר עד שעברו לסברדלובסק (כיום יקטרינבורג), שם למד במכון סברדלובסק לארכיטקטורה.
כאדריכל צעיר השתתף בעיצוב של תחנות רכבת תחתית.
באותו הזמן מתחיל לשיר ולנגן.
ב-1982-1983 בוטוסוב ודמיטרי אומצקי הקליטו האלבום הראשון של הלהקה Nautilus Pompilius.
בשנת 1985 הקליטו את האלבום המקצועי הראשון "בלתי נראה" (Невидимка).
בשנת 1986 הקליטו תקליט "הפרדה" (Разлука), מאז התחילה הפופולריות הגדולה של "Nautilus Pompilius" בברית המועצות.
בסוף 1989 עבר בוטוסוב ללנינגרד, והרכב הלהקה השתנה.
גם סגנון המוזיקה השתנה, כאשר הושם דגש על צליל גיטרה, בניגוד לצלילי הפסנתר והסקסופון שרווחו בשיריו המוקדמים.
את האלבום האחרון של הלהקה "יאבלוקיטאי" (Яблокитай) בוטוסוב ואיליה קורמילצב הקליטו ב-1996 באנגליה, בהשתתפותו של בוריס גרבנשצ'יקוב והמוזיקאי האנגלי ביל נלסון, שהפך להיות מפיק האלבום.
בשנת 2001 בוטוסוב הקים את להקת יו-פיטר והיה שותף לכתיבת הפסקול לסרט "מלחמה".
ויאליקאיה בראסטאביצה (ברסטביצה הגדולה, בבלארוסית: Вялікая Бераставіца; ברוסית: Большая Берестовица; בפולנית: Brzostowica Wielka; ביידיש: וויאַליקייַאַ ביעראַסטאַוויצאַ) היא עיירה במחוז גרודנו שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1506, ובמהלך המאות ה-17 וה-18 הייתה בבעלות משפחת פוטוצקי.
בשנת 1754 קיבל היישוב זכויות עיר.
בחלוקת פולין השלישית בשנת 1795 נכללה העיירה בפלך גרודנו שבאימפריה הרוסית, ובשנת 1863 נטלו תושבי העיירה חלק פעיל במרד ינואר.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה העיירה בשטחי הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-700 יהודים, קרוב למחצית מתושביה, ובעיירה פעלו מוסדות תרבות וחינוך יהודיים, ובהם בית ספר מרשת תרבות.
בשנת 1926 הוקם בעיירה סניף של טא"ז, הסניף החזיק מרפאת ילדים ומטבח עבור ילדי עניים.
כן התקיימו במסגרתו קייטנות קיץ ונשלחו ילדים מן העיירה למקומות מרפא.
עם כניסת הצבא האדום לעיירה בספטמבר 1939, הולאמו בה העסקים הפרטיים.
בסוף יוני 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו גירשו את רוב יהודיה לקרינקי, ואת היתר ריכזו בגטו קטן שהוקם בעיירה, בו הועסקו בעבודות כפייה.
בקיץ 1942 גורשו גם הם לקרינקי, ושולחו עם יתר יהודי המקום למחנה ההשמדה טרבלינקה ולמחנה קלבסין.
ויאצ'סלב ויקטורוביץ' וולודין הוא מדינאי רוסי, המכהן כיו"ר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, הבית התחתון של הפרלמנט הרוסי מאז נבחר ב-25 בספטמבר 2016 לעמוד בראש המושב השביעי של הדומה, שנבחר ב-18 בספטמבר 2016, בבחירות לדומה.
ב-7 באוקטובר 2021 נבחר לקדנציה שנייה ברוב של 80%.
נולד בפברואר 1964 בכפר אלכסייבקה במחוז המשנה חוואלין שבמחוז סראטוב למשפחה מרובת ילדים.
אמו הייתה מורה, אח אחד שלו שירת בצבא במשך שנים רבות ואחותו עובדת בחברת ייעוץ, שניהם חיים בסראטוב.
לאחר סיום לימודיו התקבל ללימודים במכון ברטוב למיכון חקלאי (СИМСХ).
ב-1985 היה לחבר במפלגה הקומוניסטית והשלים לימודיו ב-1986. בעת לימודיו התעסק בפעילות חברתית.
בשנת 1990 נבחר כחבר המועצה העירונית של סראטוב ומ-1992 היה לסגן יושב ראש הדומה המחוזית של סראטוב.
ב-1995 השלים לימודיו באקדמיה הרוסית לשירות המדינה שתחת נשיא רוסיה ובשנת 1996 מונה לסגן מושל מחוז סראטוב.
לאחר שהסתכסך עם המושל, דמיטרי איאצקוב החליט לפרוש משירות המדינה ועזב למוסקבה לעסוק בעסקים ולאחר מכן הצטרף לתנועת מולדת, שהוקמה על ידי ראש עיריית מוסקבה, יורי לוז'קוב.
ב-1996 למד במכון המשטרה בסנקט פטרבורג.
ב-1999 נבחר כחבר הפרלמנט מטעם מפלגת "מולדת - רוסיה כולה" והיה לחבר במושב השלישי של הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית.
היה לסגן יו"ר המפלגה וליו"ר הסיעה הפרלמנטרית.
במהלך בחירות 2003 נבחר שוב כחבר פרלמנט, מטעם מחוז הבחירה מספר 156 בלאקובסקי לאחר שזכה לתמיכת 82% מהבוחרים וכיהן כסגן ראשון ליו"ר סיעת רוסיה המאוחדת.
משנת 2005 ועד ספטמבר 2011 היה למזכיר נשיאות המועצה הכללית של מפלגת רוסיה המאוחדת.
בשנת 2007 נבחר שוב כחבר פרלמנט ועד אוקטובר 2010 כיהן כסגן יושב ראש הדומה הממלכתית.
באוקטובר 2010 מונה לסגן ראש ממשלת רוסיה — מזכיר הממשלה במקום סרגיי סוביאנין שמונה לתפקיד ראש עיריית מוסקבה.
בדצמבר 2011 מונה לסגנו הראשון של ראש סגל הקרמלין.
במהלך הבחירות לנשיאות רוסיה 2012 היה חבר בצוות ממטה הבחירות של ולדימיר פוטין.
בבחירות 2016 נבחר מטעם רוסיה המאוחדת כחבר בפרלמנט ובספטמבר 2016 פוטין הציע למנות לתפקיד יושב ראש הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית.
הצעתו נתמכה על ידי מפלגות הפרלמנט מועמדותו אושרה על ידי נציגי רוסיה המאוחדת לקראת מינויו בישיבת המליאה הראשונה שנערכה ב-5 באוקטובר 2016. ב-7 באוקטובר 2021, לאחר הבחירות לדומה הממלכתית, נבחר מחדש לקדנציה נוספת בהצבעה שנערכה במסגרת ישיבת המליאה הראשונה של הדומה השמינית, ברוב של 80%.
ויאצ'סלב קירילוביץ' איוואנקוב היה מראשי המאפיה הרוסית וגנב בחוק מפורסם שפעל בברית המועצות ובארצות הברית.
היה ידוע בכינוי "יפונצ'יק" ("היפני") שהוענק לו על שם עיניו המלוכסנות, אם כי ישנה גרסה הטוענת כי קיבל את הכינוי על הישגיו בג'ו ג'וטסו.
איוואנקוב נולד ב-2 בינואר 1940 למשפחה לא מתפקדת.
אמו הייתה עצבנית לעיתים תכופות ואביו היה אלכוהוליסט.
בריאותו של איוונקוב בילדותו הייתה חלשה.
בבית הספר החליט לחזק את בריאותו ולעסוק אינטנסיבית בענפי ספורט, כגון אגרוף ואמנויות לחימה.
מגיל 14 החל ויאצ'סלב לגנוב.
את הפעילות הפלילית החל באמצע שנות ה-60, ועסק בגנבה.
בסוף שנות ה-60 הצטרף לכנופיה של גנאדיי קרקוב הידועה בכינוי "מונגול".
הכנופיה התמקדה בסחיטת אנשים אמידים.
תחת איומים הוציאו אותם מן העיר ואילצו אותם למסור כסף ודברי ערך תוך שימוש באלימות, ואפילו חפרו עבורם קברים כלחץ פסיכולוגי.
ב-1972 עצרו את הכנופיה של "מונגול", רק איוונקוב הצליח להימלט ממאסר והקים כנופיה משלו.
איוונקוב נשפט על שימוש שוד הקשור לאלימות; התנקשות בחיי שוטר; שוד בשימוש בנשק, שבוצע בהכנה מוקדמת עם קבוצת אנשים; נשיאת נשק בלתי חוקית; זיוף מסמכים; שימוש באלימות נגד אזרח הממלא תפקיד ציבורי; פגיעה גופנית מכוונת, שבוצעה במצב של השפעה.
ב-1974, בזמן שהותו בכלא בוטירקה, הפך לגנב בחוק וקיבל את הכינוי "יפונצ'יק".
ב-1992 היגר לארצות הברית, התמקם בברייטון ביץ' שבה נמצאת קהילת דוברי רוסית גדולה והפך לראש אחוות סולנצבו של המאפיה הרוסית בניו יורק.
ב-1997 נידון לתשע שנות מאסר על סחיטה.
ב-2005 בתום תקופת המאסר הוסגר לרוסיה.
ברוסיה הואשם איוואנקוב על מקרה מ-1992 שבו הוא רצח שני אזרחים טורקים וניסה להתנקש בטורקי שלישי.
ב-18 ביולי 2005 מצא חבר המושבעים של בית המשפט במוסקבה את איוואנקוב חף מפשע.
לאחר הזיכוי איוואנקוב טען שלא יתעסק בעניינים פליליים אבל בכל זאת פעל כ"בורר" בסכסוכים בין ארגוני פשע ובפרט בין טריאל אוניאני לבין אסלן אוסויאן הידוע בכינוי "סבא חסן".
ב-28 ביולי 2009 חווה איוואנקוב ניסיון חיסול - הוא נורה באמצעות רובה צלפים דרגונוב ביציאה ממסעדה "תאיסקי סלון" בנפת חורושיובסקי במוסקבה.
בלילה שבין ה-13 ל-14 בספטמבר 2009 עבר יאפונצ'יק מוות קליני.
הוא נפטר מדלקת הצפק ב-9 באוקטובר של אותה שנה במרפאה פרטית במוסקבה.
ויאצ'סלב איינגורן (נולד ב-23 בנובמבר 1956 באודסה) הוא שחמטאי סובייטי-יהודי-אוקראיני בדרגת רב-אמן.
ויאצ'סלב איינגורן נולד באודסה והוא בוגר תואר ראשון במתמטיקה מאוניברסיטת אודסה.
לאחר התפרקות ברית המועצות היה חבר נבחרת אוקראינה באולימפיאדות השחמט ובאליפות העולם בשחמט לנבחרות.
ויאצ'סלב איינגורן היה מאמן נבחרת אוקראינה לנשים שזכתה במדליית זהב באולימפיאדת השחמט.
בשנים 1992–2002 השתתף איינגורן ב-3 אולימפיאדות שחמט:
ויאצ'סלב איוואנוביץ' טרובניקוב היה מדינאי רוסי, כיהן כמנהל שירות הביון של הפדרציה הרוסית (1996–2000), כיהן גם כסגן שר החוץ של הפדרציה הרוסית (2000–2004) וכשגריר הפדרציה הרוסית בהודו (2004–2009).
היה בעל עיטור גיבור הפדרציה הרוסית (1999).
ויאצ'סלב נולד באירקוטסק, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות למשפחה של פועל בתעשייה האווירית שנמלטה ממוסקבה.
לאחר מלחמת העולם השנייה המשפחה חזרה למוסקבה.
ב-1961 למד בבית הספר למתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת מוסקבה.
ב-1967 השלים את לימודיו במכון הממלכתי ליחסים בינלאומיים של מוסקבה.
נוסף לרוסית הוא דיבר גם אנגלית והינדית.
מ-1967 ועד להתפרקות ברית המועצות, אך בעיקר עבד בשירות ביון החוץ ובמינהל הראשי הראשון של הק.ג.ב.
בשנים 1971–1977 שירת בהודו ובבנגלדש כמרגל תחת כיסוי כעיתונאי.
בשנים 1977–1984 עבד במנגנוני הביון הסובייטי במוסקבה ובשנים 1984–1990 ניהל את רשתות הריגול הסובייטיות בהודו ובבנגלדש, כמו גם בנפאל ובפקיסטן.
בשנים 1990–1992 ניהל את מחלקת מדינות דרום אסיה בסוכנות הביון.
ב-12 בינואר 1992 מונה לסגנו הראשון של מנהל שירות ביון החוץ של רוסיה.
ב-10 בינואר 1996 מונה למנהל סוכנות הביון הרוסית, תפקיד שמילא עד ל-20 במאי 2000.
ב-28 ביוני 2000 מונה לסגן ראשון לשר החוץ של רוסיה הממונה לענייני חבר המדינות.
ב-29 ביולי 2004 נשיא רוסיה ולדימיר פוטין מינה אותו לשגריר רוסיה בהודו.
מינויו ספג לביקורת רבה בהודו בשל פעילויות הביון שלו שם וזמן רב המתין עד שמינויו אושר.
בעבודתו פעל רבות לחיזוק ההשפעה הרוסית ולהמשך שיתוף הפעולה בין המדינות בתחום הצבאי.
באוקטובר 2009 החל לעבוד כאיש מחקר במכון לכלכלה עולמית ויחסים בינלאומיים על שם יבגני פרימקוב, הפועל בחסות המרכז למחקרים פוליטיים.
ויאצ'סלב דמיטרייביץ' זודוב היה קוסמונאוט סובייטי שטס לחלל במסגרת תוכנית סויוז.
ויאצ'סלב זודוב נולד בכפר במחוז ניז'ני נובגורוד.
בשנת 1949 המשפחה עברה להתגורר בעיר אלקטרוסטל בה סיים זודוב את לימודיו בבית הספר.
לאחר גיוס לצבא ברית המועצות הוא עבר קורס טייס והוצב ביחידת הובלה של החיל.
בשנת 1965 הוא נכלל ביחידת הקוסמונאוטים והחל בהכנות לטיסת חלל.
בשנת 1976 ויאצ'סלב זודוב ביצע את הטיסה על סיפון חללית סויוז 23. המטרה של הטיסה הייתה ביצוע התחברות לתחנת החלל סליוט 6 ועריכת ניסויים ומחקרים שונים בהמשך.
במהלך ההתקרבות לתחנת החלל התרחש כשל במערכת האוטומטית.
ניתן היה לבצע התחברות בצורה ידנית ניתן רק ממרחק של 1200 מטרים, ובאותה העת המרחק בין החלליות היה כ-2 ק"מ.
למרות זאת, נעשה ניסיון להמשיך בתהליך ולסיימו, אך ללא הצלחה.
לאחר שהתברר שמלאי הדלק הולך ואוזל סוכם על סיום המשימה.
לאור כך שעברו כבר כ-48 שעות מתחילת הטיסה ויכולת החללית לאפשר תנאי מחיה לקוסמונאוטים הייתה ל-3 יממות בלבד היה צורך לבצע נחיתת חרום.
הנחיתה בוצעה בלילה והקוסמונאוטים נחתו באגם.
הדבר אמנם היה אפשרי אך לאור מזג האוויר הקשה באזור (סופת שלגים עזה) והפעלה לא מתוכננת של מערכת המצנחים, פתחי מערכת האוורור כוסו במים.
לקראת הבוקר, זודוב איבד את הכרתו.
בסופו של דבר אחד ממסוקי צוות החילוץ הצליח להתחבר לתא הנחיתה ולגרור את החללית לשפת האגם.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 זודוב היה חבר צוות משנה של מספר משימות חלל.
בשנת 1987 הוא עזב את יחידת הקוסמונאוטים אך כיהן במערכת הכנת הקוסמונאוטים במספר תפקידי ניהול.
לאחר שחרורו מהצבא, ויאצ'סלב זודוב כיהן במספר תפקידים במערך המכס ולאחר מכן יצא לגמלאות.
ויאסה (Vyasa) הוא דמות מרכזית ברוב המסורות ההינדיות.
ויאסה נחשב למחבר של האפוס ההודי הנודע "מהאבהארטה" שהיא אחת משתי היצירות האפיות הידועות והחשובות ביותר בתרבות הודו העתיקה.
על פי הבְּהָאגַוַטה פּוּרָאנַה ויאסה הוא ההתגלמות ה-17 של וישנו.
על פי המסורת, ויאסה היה בנו הבלתי חוקי של פרשרה סטיאבטי.
ויאסה נולד וגדל באי ליד העיירה קאלפי במדינת אוטר פראדש.
סטיאבטי הביאה לעולם עוד שני בנים.
הבכור שבהם, צ'יטרנגאדה, נהרג בקרב, והצעיר ביותר, ויצ'יטרוביריה, מת ללא ילדים.
ויאסה, שחי חיים פשוטים למדי ביער נישא בהמשך לאלמנה של אחיו למחצה.
ממנה היו לו שני בנים - דהריטרשטה ופאנדו, אשר ייסדו את שני השבטים שנלחמו זה בזה במהאבהארטה - בניו של המלך פָּאנְדוּ, שנקראים בהתאמה פאנדווה (Pandavas), ובניו של דהריטרשטרה שנקראים קָאוּרַוְוַה (Kauravas) על שם ממלכת קורו.
החג "גורו פורנימה", אשר מכונה גם "ויאסה פרונימה", מוקדש לוויאסה.
החג נחגג ביום בו לפי המסורת חל יום ההולדת של ויאסה.
מכתש בכוכב חמה קרוי על שמו של ויאסה.
ויאצ'סלב דוברינין היה מלחין וזמר אסטרדה סובייטי-רוסי.
בשנת 1996 הוענק לו תואר האמן העממי של הפדרציה הרוסית.
הוא נולד בשם ויאצ'סלב אנטונוב.
אביו היה קצין בצבא הסובייטי והוא לא ראה אותו אף פעם.
הוריו הכירו במהלך מלחמת העולם השנייה, אך נפרדו לאחר סיום המלחמה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הוא למד באוניברסיטת מוסקבה.
את שירו הראשון הוא הלחין בשנת 1972. באותה תקופה בברית המועצות היה כבר זמר-מלחין בשם יורי אנטונוב, ולכן ויאצ'סלב הצעיר החליט להופיע תחת שם המשפחה "דוברינין", ובשנת 1974 שינה את שם משפחתו באופן רשמי.
את שיריו הראשונים ביצעה הלהקה וסיוליה רביאטה.
ויאצ'סלב דוברינין החל לשתף פעולה עם המשורר לאוניד דרבניוב והם הלחינו מספר רב של שירים.
בשנת 1986 החל דוברינין לבצע את שיריו בעצמו.
בשנת 1990 נמכר תקליט של דוברינין ב-7 מיליון עותקים והוא קיבל "דיסק הזהב".
לאחר פטירת לאוניד דברניוב, דוברינין הלחין שירים למילים מאת לריסה רובלסקאיה, אנדריי דמנטייב, רוברט רוז'דסטבנסקי ומשוררים נוספים.