tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מארגני המהלך ערערו לבית המשפט, ורק ב-1976 פסק בית משפט פדרלי שמשרד מזכיר המדינה פסל מספר חתימות שלא לצורך.
בין שאר הצעדים של ויליאמס בעת תקופת כהונתו השלישית היו המהלכים שלו לקידום הנהגת שעון קיץ באריזונה, בדווחו לקונגרס של ארצות הברית שלאור האקלים במדינה, שעון הקיץ יאפשר חיסכון באנרגיה של שעה אחת.
ב-1974 בחר ויליאמס שלא להתמודד בבחירות לכהונה רביעית.
אחת מהסיבות להחלטתו זו הייתה הלחץ שהיה מנת חלקו בפרשת הבחירות החוזרות.
כחלק מהצהרתו על החלטה זו, אמר ויליאמס, "שירתי באופן רצוף יותר מכל מושל אחר בתולדות אריזונה, ובמהלך זמנים מעייפים".
עם סיום כהונתו, השאיר ויליאמס דוח של 53 עמודים על תקופת כהונתו בתפקיד שכותרתו הייתה "עובדות על המושל ויליאמס וממשלו".
אף אחד מהמושלים הקודמים לא השאיר אחריו דוח כזה, אך במאמר מערכת של העיתון Arizona Republic נכתב, "אם הם עשו כן, לא ניתן להשוות אותם לדוח של ויליאמס".
עם פרישתו של מהחיים הפוליטיים, יצא ויליאמס לטיול גדול באמריקה הדרומית יחד עם רעייתו.
כשהרדיו הפך למדיום בפורמט עם דגש מוזיקלי יותר, לא יכול היה ויליאמס לשוב לתפקידו כקריין.
תחת זאת הוא המשיך לכתוב את הטור הקבוע שלו בעיתון, כתב ספר, נשא נאומים ציבוריים, וטייל.
בשנים 1981–1994 הוא היה חבר במועצת שימור המים של מרכז אריזונה.
רעייתו של ויליאמס נפטרה ב-1997. עד מהרה התדרדר מצב בריאותו.
הוא נאבק במחלת הסרטן ובחוליים נוספים.
ג'ק ויליאמס נפטר בביתו שבפיניקס ב-24 באוגוסט 1998. גופתו נשרפה ואפרו פוזר במקומות שונים ברחבי אריזונה.
ג'ק לוין היה צייר יהודי אמריקאי, הידוע בזכות הסאטירות שלו על החיים המודרניים, שחיתות פוליטית ונרטיבים מקראיים.
לוין נחשב לאחד מאמני המפתח של התנועה האקספרסיוניסטית של בוסטון.
ג'ק לוין היה הילד השמיני שנולד לסמואל ומרי לוין, מהגרים יהודי מליטא.
הוא גדל בקצה הדרומי של בוסטון, שם צפה בחיי רחוב המורכבים ממהגרים אירופיים ושכיחות של עוני וחולי, נושאים שתיעד בעבודתו.
אמו עודדה אותו לצייר ואחסנה את חומרי האמנות שלו במטבח המשפחתי.
בביקורים בחנות הנעליים של אביו, הוא קיבל נייר עטיפה חום שעליו היה מצייר.
נושאי ציורי ילדותו כללו נושאים כמו אנשי המשמר הלאומי שסיירו ברחובות בלבוש צבאי במהלך שביתת משטרת בוסטון ב-1919.
השכלתו האמנותית הפורמלית הראשונה של לוין הייתה לימודים אצל האמן והמחנך לאמנות הרולד צימרמן במרכז הרווחה היהודית ברוקסברי.
מ-1924 עד 1931. עוד אחד מתלמידיו הצעירים לאמנות של צימרמן היה היימן בלום.
מ-1929 עד 1933 למדו לוין ובלום אצל דנמן רוס באוניברסיטת הרווארד.
רוס נתן חסות ללימודים של בלום ולווין באמצעות מלגה שבועית, כמו גם שטחי סטודיו.
ב-1932 כלל רוס את רישומיו של לוין בתערוכה במוזיאון פוג לאמנות בהרווארד, ושלוש שנים לאחר מכן הוריש עשרים רישומים של לוין לאוסף המוזיאון.
יצירתו המוקדמת של לוין הושפעה בעיקר מבלום, חיים סוטין, ז'ורז' רואו ואוסקר קוקושקה.
יחד עם בלום וקרל זרבה, הוא נקשר לסגנון המכונה אקספרסיוניזם בוסטון .
מ-1935 עד 1940 הועסק במינהל התקדמות העבודות הממשלתי.
ב-1936, לוין הציג את תערוכת הציורים הראשונה שלו בעיר ניו יורק במוזיאון לאמנות מודרנית.
הציורים שנבחרו לתערוכה היו משחקי קלפים ו-Brain Trust, האחרון צויר מהתבוננות שלו על החיים בבוסטון.
בשנת 1937, "משתה התבונה הטהורה" שלו, סאטירה על הכוח הפוליטי של בוסטון, הושאל למוזיאון לאמנות מודרנית.
באותה שנה הוצגה "רביעיית מיתרים" במוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, ונרכשה ב-1942 על ידי מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
מותו של אביו בשנת 1939 עורר סדרה של ציורים של חכמים יהודים .
בין השנים 45–1942 שירת לוין בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם שחרורו מהשירות צייר את "ברוכים הבאים הביתה" (1946), וציורים נוספים.
לוין זכה במלגת ג'ון סיימון גוגנהיים בשנת 1945. עם מענק פולברייט הוא נסע לאירופה בשנת 1951, והושפע מעבודתם של המאסטרים הישנים, במיוחד אל גרקו, אשר נתן לו השראה לעוות ולהקצין את צורות הדמויות שלו למטרות אקספרסיביות .
לאחר שחזר לארצות הברית, לוין המשיך לצייר נושאים תנ"כיים, והפיק גם את הלווית הגנגסטר", ציור שלוין כינה "קומדיה".
פרשנות נוספת על החיים האמריקאיים ניתנה בציור "ליל הבחירות" (1954), "חניכה" (1958) ו"שלושים וחמש דקות מטיימס סקוור" (1956).
בסוף שנות ה-50 צייר לוין סדרה של דיוקנאות של אשתו ובתו.
בשנות ה-60, הוא הגיב לא רק לתסיסה חברתית בארצות הברית עם יצירות כמו "בירמינגהם 63" (1963), אלא גם לנושאים בינלאומיים, כמו "בכלא הספרדי" (1959–1962), וכן "מתווכים בנשק" (1982–83).
לוין אמר פעם על עצמו: "אני עוסק בעיקר במצבו של האדם".
בעקבות הכוונה שלו, הוא יצר גוף מובהק של אמנות עם מודעות חברתית שמנציחה את נקודות החוזק והחולשה של האנושות.
ב-1979 נבחר לוין לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר שותף והפך לאקדמאי מלא ב-1982. בעקבות מות אשתו בשנת 1982, הוא פיתח עניין מוגבר בעברית, ואיתו ריבוי ציורים עם נושאים מהתנ"ך העברי .
עבודתו של לוין מוצגת באוספים ציבוריים רבים, כולל המכון לאמנות של שיקגו, המוזיאון לאמנות מודרנית (MoMA), מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, המוזיאון הלאומי לאמנות אמריקאית, מוזיאון הירשהורן וגן הפסלים, מוזיאון ברוקלין, אוסף פיליפס, מוזיאון וויטני לאמנות אמריקאית, מוזיאון פוג לאמנות והגלריה הלאומית לאמנות.
בשנת 1973 הוותיקן רכש את "קין והבל" (1961), לשביעות רצונו של האפיפיור פאולוס השישי.
ב-1978 נערכה רטרוספקטיבה של יצירתו של לוין במוזיאון היהודי (ניו יורק).
הוא היה הנושא של סרט תיעודי משנת 1989 בשם חג התבונה הטהורה.
בשנת 2005, בגיל 90, הוצג לוין במיני תערוכה רטרוספקטיבית בגלריה מור בניו יורק.
ב-1946 הוא התחתן עם הציירת רות גיקוב ועבר לעיר ניו יורק.
הייתה להם בת אחת, סוזנה שהפכה גם היא לאמנית.[3]
לוין נפטר בביתו במנהטן, ניו יורק ב-8 בנובמבר 2010, בגיל 95.
ג'ק ללן , המכונה "אבי הכושר", היה מומחה כושר ותזונה אמריקאי, מוטיבטור ודמות ציבורית משפיעה.
הוא תיאר את עצמו כ"מכור לסוכר" וחובב "מזון מהיר" עד גיל 15, וכן סבל מבעיות התנהגות.
עם זאת, חייו השתנו לאחר ששמע הרצאה ציבורית של חלוץ המזון הבריא פול בראג על יתרונות התזונה הבריאה.
במהלך קריירתו, ללן האמין שבריאות האומה האמריקאית תלויה בבריאות אזרחיה, וראה בתרבות הגופנית ובתזונה נכונה "ישועתה של אמריקה".
ללן הנחה את תוכנית הטלוויזיה הראשונה והארוכה ביותר בנושא כושר גופני שהופצה ברחבי ארצות הברית, "The Jack LaLanne Show", משנת 1951 ועד 1985. הוא פרסם ספרים רבים בנושא כושר גופני והיה ידוע בהטפתו הציבורית ליתרונות האימון הגופני הסדיר ותזונה מאוזנת.
ללן החל להתאמן עם משקולות כאשר אלה היו נחשבים לחידוש.
כבר בשנת 1936, בגיל 21, פתח את מכון הכושר המודרני הראשון בארצות הברית באוקלנד, שהפך לאבטיפוס לעשרות מכוני כושר דומים שנשאו את שמו, ואשר מאוחר יותר הועברו בזיכיון לחברת Bally.
אחת מתוכניות הטלוויזיה של ללן בשנות ה-50 כוונה לנשים, אותן עודד להצטרף למכוני הכושר שלו.
הוא המציא מספר מכשירי כושר, כולל מכשירי מתיחה עם גלגלות, מכשירי הארכת רגליים וסמיט משין, וכן משקאות תוספי חלבון, רצועות התנגדות וחטיפות חלבון.
הוא קידם את השימוש במיצים טבעיים ואת תרגיל ה"ג'ק הקופץ" (Jumping Jack).
ללן הפיק סדרת סרטונים שבהם הדריך את הצופים באימונים וירטואליים.
הוא היה חלוץ באימון קשישים ואנשים עם מוגבלויות לשיפור כוחם ובריאותם.
הוא זכה להכרה גם בזכות הצלחתו כמפתח גוף ובזכות הישגי כוח מרשימים.
בגיל 70, כשהוא כפות ומשתלשל, גרר 70 סירות ועליהן 70 אנשים לאורך מייל וחצי בנמל לונג ביץ'.
סטיב ריבס ציין כי ללן היה מקור השראה לבניית גופו השרירי תוך שמירה על מותניים צרות.
ארנולד שוורצנגר, כמושל קליפורניה, מינה אותו למועצת המושל לכושר גופני, ובמותו כינה אותו "שליח הכושר" שהשפיע על מיליארדים ברחבי העולם לחיות חיים בריאים יותר.
ללן הוכנס להיכל התהילה של קליפורניה וזכה לכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
ג'ק ללן נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה, בנם של ג'ני (לבית גאראיג) וז'אן/ג'ון ללן, מהגרים מצרפת שהגיעו לארצות הברית בשנות ה-80 של המאה ה-19 כילדים דרך נמל ניו אורלינס.
הוא גדל בבייקרספילד, ומאוחר יותר עבר עם משפחתו לברקלי בסביבות 1928. ב-1939, אביו נפטר בגיל 58 בבית חולים בסן פרנסיסקו,
הוא סבל מהתקפי זעם כלפי עצמו ואחרים, ותיאר את עצמו כ"ילד אומלל...
מלבד מזגו החם, ללן סבל מכאבי ראש ובולימיה, ונשר זמנית מהתיכון בגיל 14. בשנה שלאחר מכן, בגיל 15, שמע הרצאה של חלוץ התזונה הבריאה פול בראג על נזקי הבשר והסוכר.
דבריו של בראג השפיעו עמוקות על ללן, שהחל לשנות את חייו תוך התמקדות בתזונה ואימונים גופניים.
בנוסף לתזונה משופרת, הוא החל להתאמן מדי יום (אם כי במהלך שירותו במלחמת העולם השנייה כרוקח בבית חולים צבאי בסאן ואלי, איידהו, ציין כי החל בפיתוח גוף בגיל 13).
על שינוי התזונה שלו סיפר: "הייתי צריך לאכול את ארוחת הצהריים שלי לבד במגרש הפוטבול כדי שאף אחד לא יראה אותי אוכל ירקות גולמיים, לחם מלא, צימוקים ואגוזים.
אין לכם מושג כמה לעג ספגתי".
ללן חזר ללימודים, הצטרף לקבוצת הפוטבול התיכונית, ולאחר מכן למד בקולג' בסן פרנסיסקו, שם קיבל תואר דוקטור לכירופרקטיקה.
הוא למד את ספרו של הנרי גריי Anatomy of the Human Body והתמקד בפיתוח גוף והרמת משקולות.
ללן זכה באליפות הקרן האמריקאית להיאבקות ב-1930, במדליית האיגוד האתלטי האמריקאי להיאבקות ב-1936, והיה חלק מנבחרת ההיאבקות האולימפית של 1936, אך הוצא מהנבחרת כיוון ש"גבה כסף עבור אימונים" בפתיחת מכון כושר, מה שהפך אותו ל"מקצוען".
ארנולד שוורצנגר אמר על ללן: "לא משנה לאן תלך, יש מכון כושר, והכול התחיל עם ג'ק ללן."
ב-1936, פתח ללן את מכון הכושר והבריאות הראשון בארצות הברית באוקלנד שבו הציע אימוני משקולות ואימונים מפוקחים לצד ייעוץ תזונתי.
מטרתו העיקרית הייתה לעודד ולדרבן את לקוחותיו לשפר את בריאותם הכללית.
עם זאת, רופאים המליצו למטופליהם להתרחק ממכון הכושר שלו, עסק חדשני שלא היה מוכר באותה תקופה, והזהירו כי תוכניותיו של ללן, "חובב כושר משוגע", יגרמו להם להפוך ל"שרירנים" ולסבול מבעיות רפואיות חמורות.
ללן נזכר בתגובת הרופאים לקידום הרמת המשקולות שלו:
ללן תכנן את מכשירי הארכת הרגליים הראשונים, מכשירי גלגלות עם כבלים, בוררים למשקולות והמצאות נוספות, שלא רשם עליהן פטנט, והפכו לסטנדרט בתעשיית הכושר.
הוא המציא את הדגם המקורי של מה שיהפוך לסמיט משין.
הוא פיתח רצועות התנגדות, ששיווק כ"מתח גלאמור" לנשים ו"הדרך הקלה" לגברים עם רמות מתח שונות.
ללן עודד נשים להתאמן עם משקולות (אף שבאותה תקופה סברו כי הדבר יגרום למראה גברי ובלתי מושך), והיה הראשון שהפעיל מכון כושר משותף לגברים ולנשים.
עד שנות ה-80, רשת מכוני הכושר של ג'ק ללן, European Health Spas, מנתה למעלה מ-200 סניפים.
בסופו של דבר, הוא העביר את זיכיון כל מכוניו לחברת Bally, הידועה כיום כ־Bally Total Fitness.
ללן הציג עצות כושר ואימונים בטלוויזיה במשך 34 שנים.
The Jack LaLanne Show הייתה תוכנית האימונים הטלוויזיונית הארוכה ביותר.
על פי ארכיוני התוכניות של ה-SF Chronicle, התוכנית החלה ב-28 בספטמבר 1953 כתוכנית בוקר מקומית בת 15 דקות בערוץ KGO-TV, תחנת ABC בסן פרנסיסקו, כאשר ללן מימן את זמן השידור בעצמו כדרך לקדם את מכון הכושר שלו ומוצרים בריאותיים נלווים.
במהלך עבודתה בתחנה המקומית, פגש ללן את אשתו לעתיד, איליין.
התוכנית התאפיינה בסט מינימליסטי, שבו ללן עודד את צופיו להשתמש בחפצים ביתיים פשוטים, כמו כיסא, לביצוע התרגילים יחד איתו.
בלבושו האופייני – חליפת ספורט – הוא דרבן את קהלו "בהתלהבות של מטיף" לקום מהספה ולחקות את תנועותיו הבסיסיות, גישה שנחשבת למבשרת של סרטוני הכושר המודרניים.
ב-1959, ללן הקליט את האלבום Glamour Stretcher Time, שהציע הדרכה מבוססת תקליט לפעילות גופנית עם חבל אלסטי בשם "מתח גלאמור".
כתוכנית יומית, רוב קהל הצופים של ללן כלל אמהות בבית.
אשתו, איליין ללן, השתתפה בתוכנית כדי להדגים את התרגילים ולהראות כי ביצועם לא יפגע במראה או במבנה הגוף של נשים.
ללן שילב בתוכנית גם את כלבו, האפי, כדרך למשוך ילדים לצפות.
ללן פרסם ספרים וסרטונים רבים בנושאי כושר ותזונה, הופיע בסרטים והקליט שיר עם הזמרת קוני היינס.
הוא שיווק ציוד כושר, מגוון תוספי ויטמינים ושני דגמים של מסחטות חשמליות.
ביניהם היו ה"Juice Tiger", שהופיע בתוכנית Amazing Discoveries עם מייק לוי, ו"Power Juicer" של ג'ק ללן.
בתוכנית זו הציג ללן את הביטוי "זה כוחו של המיץ!" עם זאת, במרץ 1996, נרשמה ריקול של 70,000 מסחטות Juice Tiger, 9% מכלל הדגמים, לאחר שדווח על 14 תקריות פציעה.
מסחטת ה-Power Juicer ממשיכה להימכר בחמישה דגמים.
ללן שיחק את תפקיד "הרקולס" בסרט הטלוויזיה לחג המולד The Year Without Santa Claus בכיכובו של ג'ון גודמן ב-2006, תפקידו האחרון כשחקן.
בגיל 95, ללן חגג את יום הולדתו עם פרסום הספר Live Young Forever.
אחד ממשפטי המפתח של ללן היה: "אם האדם יצר את זה, אל תאכל את זה." ללן האשים מזונות מעובדים במיוחד כגורמים לבעיות בריאות רבות.
במשך רוב חייו, הוא נמנע מסוכר וקמח לבן, והעדיף לאכול פירות וירקות רבים.
הוא עקב אחר תזונה כמעט נטולת מוצרי חלב וללא בשר, שכללה חלבוני ביצה ודגים.
הוא נטל תוספי ויטמינים ותוספי חלבון.
הניו יורק טיימס דיווח במסגרת הספדו כי הוא נמנע מחטיפים ואכל שתי ארוחות ביום, אם כי הוא עצמו אמר פעם כי אכל שלוש ארוחות ביום.
ארוחת הבוקר שלו, לאחר אימון של שעתיים, כללה חלבוני ביצה מבושלים, כוס מרק, שיבולת שועל עם חלב סויה ופירות עונתיים.
מקור אחד דיווח כי ארוחת הצהריים שלו כללה ארבעה חלבוני ביצה מבושלים, חמש מנות פירות טריים וחמישה ירקות גולמיים.
לארוחת ערב, הוא ואשתו אכלו בדרך כלל סלט עשיר בחלבונים עם חלבוני ביצה, דגים (לעיתים קרובות סלמון) ומעט יין.
במהלך האימונים, ללן התאמן עם משקולות באופן חוזר ונשנה עד שהגיע ל"עייפות שרירית" בקבוצות השרירים אותן אימן, או עד שכבר לא היה מסוגל להמשיך בשגרת התרגילים; שיטה זו מכונה לעיתים "אימון עד כישלון".
הוא עבר מתרגיל לתרגיל ללא הפסקה.
כדי לסתור את המבקרים שטענו כי שיטה זו תגרום לו להפוך ל"שרירן נוקשה" וחסר קואורדינציה, ללן אהב להדגים איזון על יד אחת.
בביתו היו שני חדרי כושר ובריכה שבה השתמש מדי יום.
הוא המשיך באימונים של שעתיים ביום גם בשנות ה-90 לחייו, שכללו גם הליכה.
דעות על תוספי מזון וסמים
ללן הדגיש לעיתים קרובות כי תוספי מזון מלאכותיים, סמים ומזונות מעובדים תורמים למחלות נפשיות וגופניות.
כתוצאה מכך, הוא כתב, אנשים רבים פונים לאלכוהול וסמים כדי להתמודד עם תסמיני מחלות, וציין כי "זרם של כאבים ואי-נוחות נראה כמקיף אותנו ככל שאנו מזדקנים".הוא כינה את זרם הדם האנושי "נהר החיים", ש"מזדהם" על ידי "מזונות זבל" עמוסים בחומרים משמרים, מלח, סוכר וחומרי טעם מלאכותיים.
ללן היה נשוי לאשתו השנייה, איליין דויל ללן, במשך למעלה מחמישה עשורים.
היו להם שלושה ילדים: איבון ללן, בת מנישואיו הראשונים, דן דויל, בן מנישואיה הראשונים של איליין, וג'ון ללן, בנם המשותף.
איבון היא כירופרקטית בקליפורניה; דן וג'ון מעורבים בעסק המשפחתי, BeFit Enterprises, אותו מתכננים להמשיך יחד עם אמם ואחותם.
בת נוספת מנישואיה הראשונים של איליין, ג'נט דויל, נהרגה בתאונת דרכים בגיל 21 ב-1974.
ללן אמר לעיתים קרובות: "אני לעולם לא אמות; זה יהרוס את התדמית שלי!" הוא נפטר מאי-ספיקת נשימה כתוצאה מדלקת ריאות בביתו ב-23 בינואר 2011, בגיל 96. על פי משפחתו, הוא היה חולה במשך שבוע אך סירב לפנות לרופא.
הם הוסיפו כי הוא ביצע את שגרת האימונים היומית שלו יום לפני מותו.
ג'ק ויטינגהם היה תסריטאי ומחזאי בריטי.
נולד במערב יורקשייר, אנגליה וסיים את לימודיו התיכוניים ב-1929. במהלך שנות ה-30 המוקדמות היה מאורס לזמן קצר לעדה אליזבת אופילד.
בין 1932 ל-1937 עבד וטינגהם עבור מספר עיתונים ובשנת 1937 הצטרף לאלכסנדר קורדה כתסריטאי בחוזה.
במהלך מלחמת העולם השנייה התבסס באיסלנד עם גדוד ארטילרי.
ב-1942 התחתן עם מרגוט איזובל גוך ונולדו להם בת ובן.
בין הסרטים שוויטינגהם היה שותף ליצירתם ניתן למנות את "מנדי" ושניים מסרטי ג'יימס בונד: "כדור הרעם" ו"לעולם אל תאמר לעולם לא".
ויטינגהם נפטר מהתקף לב בוולטה שבמלטה בגיל 61.
ג'ון ג'וזף "ג'ק" ניקולסון הוא שחקן, תסריטאי, במאי ומפיק קולנוע אמריקאי.
זוכה שלושה פרסי אוסקר (השחקן שזכה במספר הגדול ביותר של פרסי אוסקר, יחד עם דניאל דיי-לואיס וולטר ברנן), שישה פרסי גלובוס הזהב, שלושה פרסי באפט"א, פרס גראמי ופרס גילדת שחקני המסך.
ידוע במיוחד בגילום דמויות ציניות, נוירוטיות, עצבניות ולעיתים גם מטורפות.
ניקולסון היה מועמד 12 פעמים לפרס האוסקר וזכה בו שלוש פעמים, בסרטים קן הקוקייה, תנאים של חיבה והכי טוב שיש.
ניקולסון נולד למשפחה נוצרית-קתולית בעיר נפטון, ניו ג'רזי כילד מחוץ לנישואים, גודל על ידי סבתו אך סבר כי היא אמו; אמו התחזתה לאחותו הגדולה.
הוא החל את הקריירה שלו כשחקן, כותב ומפיק קולנוע עם הבמאי רוג'ר קורמן שנודע ביצירת סרטים פשוטים וזולים, שהעניקו נקודת זינוק לשחקנים וליוצרים מתחילים.
פריצת הדרך שלו באה בגיל מאוחר יחסית, כאשר גילם תפקיד משנה בסרט "אדם בעקבות גורלו" בשנת 1969, וזכה במועמדות ראשונה לפרס האוסקר לשחקן משנה.
בהמשך שיחק בתפקיד משנה בסרט "ביום בהיר אפשר לראות לנצח" מ-1970. באותה שנה קיבל בפעם הראשונה מועמדות לפרס האוסקר לתפקיד הראשי על משחקו בסרט "רסיסי חיים" בבימויו של בוב רפלסון.
הוא המשיך ושיחק בתפקידים ראשיים בסרטים נועזים יותר, כמו "ידע הבשרים" מ-1971.
פריצת הדרך החשובה ביותר שלו באה בסרט "צ'יינהטאון" של רומן פולנסקי משנת 1974, בו גילם את תפקיד הבלש ג'ק גיטיס.
שני סרטים חשובים נוספים בהם שיחק באותן שנים היו "קן הקוקייה" של מילוש פורמן משנת 1975 ו"הניצוץ" של סטנלי קובריק משנת 1980. הסרט הראשון קיבע את הדמות הצינית, חדת הלשון, שניקולסון חזר אליה פעמים רבות.
שני האחרים קיבעו את דמותו האחרת, כאדם על סף הטירוף, שאליה שב פעמים רבות עוד יותר.
ניקולסון חזר מספר פעמים לשחק גם בתפקידים שנראו שונים ממכלול הדמויות הרגיל שלו, של גברים בגיל העמידה, שגילם ניכר בהם, כשהוא מאמץ לצורך תפקידים אלו סגנון משחק מאופק בהרבה, כמו ב"תנאים של חיבה" משנת 1983, "הכבוד של פריצי" (1985) ו"אודות שמידט" (2002).
במקביל, המשיך ניקולסון לגלם דמויות נוירוטיות או על סף הטירוף בסרטים כמו "באטמן" (1989), "המכשפות מאיסטוויק" (1987), "הכי טוב שיש" (1997) או "סדנה לעצבים" (2003).
בזכות תפקידו כ"ג'וקר" בסרט "באטמן" הפך ניקולסון לשחקן שהרוויח הכי הרבה על סרט, שכן שכרו של ניקולסון כלל גם תמלוגים על ההכנסות ממכירת מוצרים נלווים לסרט (מרצ'נדייז).
בשנת 1990 ביים את הסרט "ג'ק וג'ק", שהיה סרט המשך שאפתני ל"צ'יינהטאון", שלא זכה להצלחה.
בשנת 1994 השתתף ניקולסון לצד השחקנית מישל פייפר בסרטו האפל של הבמאי מייק ניקולס, "זאב", אשר עסק בחוויה האורבנית כחוויה אפלה ובודדת.
בסרט זה הופך ניקולסון בעקבות נשיכת זאב מסתורית לזאב בלילות, ומשליט צדק בסביבה הקרובה אליו באמצעות כוחותיו החדשים.
בשנת 2002 כיכב בקומדיה "אודות שמידט" שפתחה את פסטיבל הקולנוע בקאן באותה שנה.
בשנת 2003 כיכב בקומדיה, "באהבה אין חוקים".
באותה שנה כיכב בקומדיה נוספת, "סדנה לעצבים", לצד אדם סנדלר, שזכתה להצלחה בקופות.
בשנת 2006 גילם את פרנק קוסטלו, בוס במאפיה האירית, בסרטו זוכה-האוסקר של מרטין סקורסזה, "השתולים".
בשנת 2007 גילם ניקולסון את אדוורד פרימן קול, חולה סרטן עשיר לצידו של מורגן פרימן, בסרט "מתים על החיים" בבימוי רוב ריינר; הסרט זכה לביקורות נלהבות בעולם והצליח בקופות.
בשנת 2010 השתתף בסרטו האחרון "איך אתם יודעים", קומדיה רומנטית בבימוי ג'יימס ל.
בשנת 2013, דיווח המגזין "סטאר" כי ניקולסון סובל מאובדן זיכרון והפסיק למעשה להשתתף בסרטים, בלי שהודיע על כך רשמית.
לאחר שבמשך עשור הוא הופיע בשלושה סרטים בלבד.
אך ניקולסון טען מצדו כי הוא רק מפגין בררנות רבה יותר בבחירת התסריטים.
בשנת 2017 הוכרז שניקולסון חוזר לשחק ויככב בעיבוד האמריקאי לסרט הגרמני "טוני ארדמן".
אך הפקת סרט זה בוטלה.
באוקטובר 2024, פורסם שניקולסון יקבל פרס על ידי היכל התהילה של הכדורסל וייכנס ל-"James F.
ניקולסון יקבל את ההוקרה על תמיכתו בקבוצת הלוס אנג'לס לייקרס.
בחייו הפרטיים, ניקולסון ידוע לשמצה בחוסר יכולתו "להתיישב", הוא נכלל ברשימת "10 אגדות המין המובילות בעולם" של מגזין הגברים מקסים.
הוא הוליד שישה ילדים מחמש נשים למרות שהיה נשוי פעם אחת בלבד.
נישואיו היחידים של ניקולסון היו לשחקנית סנדרה נייט מ-1962 עד 1968, אם כי הם נפרדו כבר ב-1966. לבני הזוג הייתה בת אחת.
השחקנית סוזן אנספק, טענה שניקולסון הוא אבי בנה כיילב, יליד 1970. בשנת 1984, ניקולסון הצהיר כי אינו משוכנע שהוא אביו של כיילב, אך בשנת 1996, כיילב הצהיר כי ניקולסון הכיר בו כבנו, ושבין 1988 ל-1994, ניקולסון סיפק סיוע כספי לו למימון לימודיו בקולג'.
ב-1998 בראיון למגזין "רולינג סטון" ניקולסון הכיר לראשונה בפומבי בכיילב כבנו והצהיר שהם מסתדרים "יפה עכשיו".
בשנים 1971 ו-1972 ניקולסון היה במערכת יחסים עם הזמרת מישל פיליפס, אשתו לשעבר של חברו הטוב דניס הופר, שבמהלכן היא סבלה מהפלה טבעית.
הקשר עם יוסטון הסתיים כאשר ניקולסון ניהל רומן והוליד ילד עם השחקנית רבקה ברוסארד.
נולדו להם שני ילדים: הבת לוריין (נולדה ב-16 באפריל 1990) והבן ריימונד (נולד ב-1992).
ניקולסון וברוסארד נפרדו ב-1994; באוגוסט של אותה שנה, לניקולסון הייתה לכאורה בת עם המלצרית ג'נין גורין.
ניקולסון מעולם לא הכיר בילדה בפומבי.
החל מסוף שנות ה-90, ניקולסון היה ביחסים עם השחקנית לארה פלין בויל.
השניים נפרדו בתחילה בשנת 2000, לאחר מכן ניקולסון נקשר לדוגמנית העל האנגלית קייט מוס.
בשנת 2006, כשהיה בן 69, ניקולסון יצא עם השחקנית פז דה לה הוארטה, הצעירה ממנו ב-47 שנים.
ניקולסון הוא מעריץ של קבוצת הבייסבול ניו יורק יאנקיז וקבוצת הכדורסל לוס אנג'לס לייקרס.
הוא מחזיק בכרטיס מנוי של לייקרס מאז 1970, כאשר במשך 25 שנים מושבו הוא ליד ספסלי היריב, והוא החמיץ מעט מאוד משחקים.
בשנת 2008 הביע תמיכה פומבית בהילרי קלינטון בבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית.
עם שתים עשרה מועמדויות לפרסי אוסקר (שמונה לשחקן הטוב ביותר וארבע לשחקן המשנה הטוב ביותר), ניקולסון הוא השחקן הגברי המועמד ביותר בתולדות פרסי האוסקר.
והוא זכה בשלושה פרסי אוסקר.
הפרסים העיקריים האחרים שלו כוללים פרס גראמי, שלושה פרסי פרסי באפט"א ושישה פרסי גלובוס הזהב.
בשנת 2008 הוכנס ל"היכל התהילה של קליפורניה", מוסד שהוקם על ידי אשת המושל, מריה שרייבר, כדי לחלוק כבוד לדמויות שתרמו לעיצוב המדינה.
וולטר ג'ק פאלאנס היה שחקן קולנוע אמריקני.
פאלאנס ידוע בזכות גילום תפקידי נבלים במערבונים בשנות ה-50, להם לוהק בשל מראהו המחוספס ונעימת קולו המאיימת.
בגיל 73 שב לתודעת צופי הקולנוע בשל תפקידיו בסדרת סרטי "תעצרו את העיר" לצד הכוכב בילי קריסטל, תפקיד שזיכה אותו בפרס האוסקר.
פאלאנס נולד כוולדימיר פלניוק למשפחת כורים ממוצא אוקראיני באזור מכרות פנסילבניה.
פאלאנס עבד ככורה בנערותו, ולאחר מכן התפרנס מאגרוף.
בסוף שנות ה-30 ניסה את כוחו בקריירת אגרוף מקצוענית, והיה ידוע בשם "ג'ק בראצו".
נמסר כי השיג רצף של 15 ניצחונות מהם 12 בנוקאאוט, בטרם הפסיד בקרב לג'ו באקסי, לימים מתמודד על תואר אלוף העולם.
קריירה זו כמתאגרף הביאה לתחילת עיצובם של תווי פניו הגסים, שנראים כתוצאה של ספיגת חבטות רבות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הסתיימה קריירת האגרוף של פאלאנס.
הוא הצטרף לחיל האוויר האמריקני.
תאונת טיס במפציץ B-24 ליברייטור, בטיסת אימונים מעל אריזונה הביאה להשחתה נוספת של פניו.
ניתוחים פלסטיים הביאו לתוצאה סבירה, אם כי הוא נותר בעל מראה ייחודי.
לאחר ששהה זמן רב בבית החולים, לשם שיקום פניו המושחתים, השתחרר בשנת 1944. שנים רבות מאוחר יותר אמר פאלאנס כי הוא חב, בעצם, את הקריירה שלו לתאונות שהשחיתו את פניו.
פאלאנס למד דרמה באוניברסיטת סטנפורד וסיים את התואר הראשון בשנת 1947. במהלך לימודיו התפרנס כמציל, מלצר, טבח, ואף דוגמן לציירים.
הוא החל את קריירת המשחק כמחליפו של מרלון ברנדו בגרסת הבמה למחזה "חשמלית ושמה תשוקה".
מספר פעמים הצליח לעלות על הבמה ולשחק את התפקיד התובעני של סטנלי קובלסקי.
במשך 3 שנים משנת 1947 התפרנס כשחקן בברודוויי, ובשנת 1950 שיחק את תפקידו הקולנועי הראשון בסרטו של איליה קאזאן "בהלה ברחובות", סרט מעין דוקומנטרי על מגפת דבר הפורצת בניו אורלינס.
תפקיד זה והתפקידים שבאו אחריו משכו תשומת לב ציבורית, וכבר על סרטו השלישי "(1952) Sudden Fear" - מותחן בו שיחק לצידה של ג'ואן קרופורד, ששיחקה יורשת החושדת בבעלה הטרי, פאלאנס, כי הוא מנסה לרצוח אותה - היה פאלאנס מועמד לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
פאלאנס היה מועמד פעם נוספת לאוסקר בשנת 1953 עת שיחק אקדוחן קר רוח במערבון הקלאסי "שיין", הנחשב לאחד המערבונים הטובים ביותר שנוצרו אי פעם.
פאלאנס גילם את דמות האקדוחן המרושע ג'ק וילסון, אשר עיצבה את דמותו כנבל בתודעת צופי הקולנוע.
מעתה ואילך שיחק בעיקר תפקידי נבלים במערבונים, לצד דמויות כד"ר ג'קיל ומר הייד, דרקולה ואטילה ההוני.
בשנת 1957 היה פאלאנס מועמד לפרס אמי על תפקידו כמתאגרף בסרט הטלוויזיה "רקוויאם למתאגרף במשקל כבד".
מסוף שנות ה-50 החל פאלאנס להופיע בסרטים שצולמו מחוץ לארצות הברית, במיוחד בצרפת ובאיטליה לאחר שהבמאי ז'אן-לוק גודאר שכנע אותו לשחק מפיק הוליוודי בסרט הגל החדש "Le Mépris" (הבוז), בשנת 1963, לצד בריז'יט בארדו ומישל פיקולי, וזאת על אף שהסרט היה דובר צרפתית ופאלאנס דיבר רק אנגלית.
בשנות ה-80 הנחה לצד ביתו מולי פאלאנס את תוכנית הטלוויזיה "לא יאומן כי יסופר" (Ripley's Believe It or Not).
בתקופה זו עלתה הדרישה לשירותיו כשחקן, והוא עסק בקידום פרויקטים חדשים.
ב-1999 שיחק בסרט "אי המטמון", אשר מבוסס על ספרו באותו שם של רוברט לואיס סטיבנסון.
ב-1992 זכה פאלאנס בפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר, וכן בפרס גלובוס הזהב על משחקו בסרט "תעצרו את העיר, אני רוצה לרדת!" (1991) בו שיחק קאובוי קשיש היוצא למסע לצידם של יאפים עירוניים בראשותו של בילי קריסטל.
עם קבלת הפרס הביט מגבוה על קריסטל, מנחה הערב, הנמוך ממנו בהרבה, ונהם - "בילי קריסטל, אני מחרבן חרא גדול ממנו..." ("Billy Crystal...
לאחר מכן השתטח על הרצפה והחל בסדרת כפיפות שמיכה על יד אחת.
בהמשך הערב שימש מטרה לעקיצותיו של קריסטל שהודיע מעת לעת כי פאלאנס קופץ באנג'י מהשלט "הוליווד", טס במעבורת החלל, נבחר ל"גבר הסקסי ביותר" על ידי המגזין "פיפל", וזכה בבחירות המקדימות לראשות עיריית ניו יורק, וסיים את הערב באמירה כי "הודיעו לי כי בשנה הבאה ינחה את הטקס ג'ק פאלאנס".
בשנה שלאחר מכן נכנס קריסטל אל הטקס כשהוא על עגלה שעליה צללית ענק של פסל האוסקר, אותה גורר פאלאנס.
על אף שדמותו של פאלאנס מתה בסרט "תעצרו את העיר", נמצא הפתרון התסריטאי לשילובו ב"תעצרו את העיר 2".
פאלאנס המשיך לשחק בקולנוע ובטלוויזיה עד לשנת 2004.
פאלאנס היה צייר מחונן, ואהב לצייר נופים.
הוא מכר את ציוריו והציג אותם בגלריות, כאשר מאחורי כל ציור כתב שיר מפרי עטו.
את שיריו קיבץ לקובץ בשם "יער האהבה" שפורסם בשנת 1996.
אשתו הראשונה של פאלאנס הייתה וירג'יניה בייקר, לה היה נשוי בין 1949 ל-1966. לזוג נולדו 3 ילדים.
שניים מהם, מולי וקודי, פיתחו קריירת משחק משגשגת משל עצמם.
קודי שיחק לצד אביו ב"אקדוחנים צעירים" אך מת בגיל צעיר, בשנת 1998 מסרטן העור.
לאחר מותו החל פאלאנס במפעלי צדקה שנועדו להעלות את המודעות למחלה.
במאי 1987 נישא פאלאנס בשנית לאליין רוג'רס.
ב-10 בנובמבר 2006 מת פאלאנס בשיבה טובה בביתו בסנטה ברברה בקליפורניה.
ג'ק מנסל היה כדורגלן ומאמן אנגלי שאימן את נבחרת ישראל בתחילת שנות ה-80.
הוא החל את הקריירה כמגן בקבוצת ברייטון אנד הוב אלביון בשנת 1948, ולאחר מכן שיחק גם בקארדיף סיטי ובפורטסמות', עד שפרש ממשחק פעיל בשנת 1958.
מנסל החל את קריירת האימון שלו במועדון ההולנדי טלסטאר ספורטקלאב, שם אימן בעונת 1964/1965. לאחר מכן הוא שב לאנגליה ואימן את רותרהאם יונייטד בשנים 1965 עד 1967, ואת רדינג בשנים 1969–1972. לאחר מכן אימן את גלאטסראיי הטורקית ואת נבחרת בחריין.
בשנת 1980 מונה מנסל למאמן נבחרת ישראל במקומו של עמנואל שפר שהוחלף בעקבות הכישלון בטורניר מוקדמות אולימפיאדת 1980. מנסל אימן את הנבחרת בטורניר מוקדמות מונדיאל 1982, שבו היא התמודדה עם נבחרת צפון אירלנד, נבחרת שוודיה, נבחרת פורטוגל ונבחרת סקוטלנד.
ישראל אמנם הפתיעה את נבחרת פורטוגל בניצחון ביתי 4:1, אך סיימה במקום אחרון בבית 6 (עם 5 נקודות), לאחר שהפסידה במשחק האחרון בטורניר לצפון אירלנד בבלפסט בנובמבר 1981. בתום הטורניר הוחלף מנסל על ידי יוסף מרימוביץ'.
המאזן של נבחרת ישראל תחת הדרכתו היה, שני ניצחונות, שלוש תוצאות תיקו וחמישה הפסדים.
ב-1982 החל מנסל לאמן את מכבי חיפה לאחר שחוזהו בנבחרת הסתיים.
בתחילת דרכו הוא פעל להעברתם מהקבוצה של רוני רוזנטל, ברוך ממן ואלי כהן.
חיפה לא הפגינה יכולת טובה תחת הדרכתו, ובעקבות מחאות של האוהדים במהלך המשחק מול הפועל רמת גן הוא עזב את המגרש לפני סוף המשחק וטען כי עשה זאת בגלל מחלה.
לאחר ההפסד למכבי תל אביב נמתחה עליו ביקורת מצד יוחנן וולך, חבר הנהלה במועדון.
בתגובה אמר מנסל כי הוא דוחה את ניסיונות ההתערבות של ההנהלה לפעול לטובתו של רוזנטל, שמנסל סירב לתת לו לשחק, וכי הוא הסמכות המקצועית הבכירה במועדון.
בעקבות ההפסד להפועל תל אביב במחזור ה-16 של העונה נערכה פגישה בין חברי ההנהלה בביתו של שלום ואנו.
הצדדים דבקו בעמדותיהם, אך מנסל שהיה נחוש להוכיח את צדקתו הכריז כי רוזנטל ישתתף בכל המשחקים וכי הוא בטוח שהוא לא יבקיע אפילו שער אחד.
רוזנטל אכן עלה בהרכב במשחק המחזור ה-17 מול מכבי נתניה, הבקיע בדקה ה-6 והצטיין במשחק.
מנסל קיים את שהבטיח, התפטר מתפקידו והוחלף על ידי ג'וני הרדי.
לאחר שהתפטר ממכבי חיפה חזר מנסל להתגורר באנגליה.
לאחר מכן ב-1987 חזר לתקופה קצרה ואימן גם במכבי פתח תקווה.
ג'ון ויטאקר "ג'ק" סטרו הוא פוליטיקאי ממפלגת הלייבור הבריטית.
בין השנים 1997–2001 כיהן כשר הפנים של בריטניה ובין השנים 2001–2006 כשר החוץ של בריטניה.
בין השנים 2006–2007 כיהן כמנהיג בית הנבחרים .
סטרו נולד במחוז אסקס וגדל במשפחה חד הורית עם אמו בדיור ציבורי, לאחר שאביו עזב את הבית.
הוא למד בבית ספר תיכון פרטי בברנטווד.
ישנם דיווחים שכבר אז הביע שאיפות פוליטיות ובחר בכינוי ג'ק, המשמש ככינוי פופולרי של ג'ון, כדי ששמו יהיה כשמו של אחד ממנהיגי מרד העניים האנגלי בשנת 1381. בבית הספר הוא סירב להשתתף בפעילות מעין גדנ"עית שמשרד הביטחון ארגן, על רקע מצפוני.
בהמשך למד משפטים באוניברסיטת לידס, בה הוא הצטרף למפלגת הלייבור ובשנת 1966 נבחר לראש ארגון הסטודנטים של לידס בתמיכת קואליציית שמאל.
במסגרת פעילותו הפוליטית הפגין כנגד משלחת סטודנטים לצ'ילה, באופן שהביא את משרד החוץ להגדיר אותו כעושה צרות.
בשנת 1969 נבחר ליושב ראש ארגון הסטודנטים של בריטניה.
בשנת 1971 הוסמך כעורך דין ועסק במשפט פלילי.
שימש יועץ פוליטי של ברברה קסטל בשנים 1974–1976, ושל פיטר שור בשנים 1976–1977. בשנת 1977, עם פרישת ברברה קסטל, ניסה להתמודד במחוז שלה בלנקשייר לבית הנבחרים.
הוא נבחר לבית הנבחרים בשנת 1979 וחבר בו מאז.
לאחר ניצחון מפלגת הלייבור בבחירות הכלליות שהתקיימו ב-1 במאי 1997 מונה ג'ק סטרו לשר הפנים.
בתקופה זו פעל לאסדרת פעולות חקירה, נושא שהסדיר את פעולות החקירה של רשויות החוק השונות, בעיקר בנושאי טרור וביטחון פנים.
סטרו מונה לשר החוץ ב-8 ביוני 2001, בממשלתו של טוני בליייר, במקום רובין קוק.
לאחר מתקפת הטרור של 11 בספטמבר 2001 בארצות הברית נטל חלק כשר בממשלת בריטניה כחלק מקואליציה רחבה של מדינות בראשות ארצות הברית במלחמה העולמית בטרור.
כחלק מהמלחמה בטרור היה אחראי להכנת הסכם הסגרה חדש בין בריטניה לארצות הברית, מתוך כוונה לזרז הסגרת חשודים בפעילות טרור בין שתי המדינות.
במהלך כהונתו כשר החוץ היו נגדו מספר טענות על התנהלות בעייתית.
כך היה בשנת 2004, בעקבות ניסיון הפיכה כושל בגינאה המשוונית נטען כנגדו שידע על ההפיכה מראש ולא פעל ליידע את הממשלה המכהנת בגינאה
טענה נוספת נגדו הייתה על התבטאותו בזמן מלחמת לבנון השנייה בשנת 2006
בתאריך 4 במאי 2006 נחלה מפלגת הלייבור מפלה בבחירות לרשויות המקומיות.
כתוצאה מכך ביצע טוני בלייר מיד למחרת, ב-5 במאי, שינויים פרסונליים נרחבים של השרים בממשלה, במסגרת השינויים הועבר ג'ק סטרו מתפקיד שר החוץ לתפקיד מנהיג בית הנבחרים
לאחר שמפלגת הלייבור ספגה תבוסות כבדות בבחירות המקומיות ב־4 במאי 2006, כאשר איבדה 317 מושבים ב־176 מועצות, טוני בלייר ביצע למחרת רענון משמעותי בממשלתו, שבמהלכו העביר את סטרו מתפקיד שר החוץ לתפקיד מנהיג בית הנבחרים ולורד שומר החותם.
סטרו ככל הנראה ביקש הפסקה מתפקידים בכירים לאחר שכיהן במשך כמעט עשר שנים בשניים מארבעת משרדי הממשל המרכזיים.
כדי למזער את הרושם של הדחה, בלייר העניק לו אחריות על רפורמה בבית הלורדים ומימון מפלגות – נושאים שהיו בעבר באחריות משרד המשפטים החוקתיים.
בנוסף, סטרו מונה ליו"ר ועדת הקבינט לעניינים חוקתיים, שם היה אחראי על ניסיון להעביר חיוב אחיד לבקשות חופש מידע.
ב־25 במרץ 2007, ג'ק סטרו הודיע כי ינהל את הקמפיין של גורדון בראון לראשות מפלגת הלייבור.
זה היה האישור הרשמי הראשון לכך ששר האוצר יתמודד על התפקיד.
ב-2013 התבטא סטרו בצורה אנטישמית כאשר טען ש"המכשול לשלום במזרח התיכון הוא כסף יהודי בלתי מוגבל ששולט בממשל ובקונגרס האמריקאיים ומעוות את רצון הציבור".
לסטרו סב יהודי, אבי אביו, דבר ששימש בטענות נגד טוני בלייר כאילו הוא מוקף ביועצים יהודים.
ג'ק ניטשה (נולד כברנרד אלפרד ניטשה, באנגלית: Bernard Alfred "Jack" Nitzsche; 22 באפריל 1937, שיקגו – 25 באוגוסט 2000, הוליווד) היה מוזיקאי וזוכה פרס אוסקר.
ניטשה החל את דרכו כנגן סקסופון והיה פעיל בסצנת הג'אז בלוס אנג'לס.
בשנת 1955 בעקבות הכרותו עם הזמר סוני בונו, החל לכתוב שירי פופ ואחד מהם אף זכה להצלחה.
בהמשך התפתח ניטשה לכיוון של תיזמור שאפתני, וזאת תחת חסותו של מפיק העל המצליח ביותר באותה העת פיל ספקטור.
בתפקיד זה יצר את התיזמור המצליח לשירם של טינה טרנר ואייק טרנר "River Deep Mountain High".
במקביל לעבודתו עם ספקטור, עבד ניטשה עם מוזיקאים מהחוף המערבי כדוגמת ליאון ראסל וטים באקלי.
בשנת 1964 חבר ללהקת הרולינג סטונז, להם תרם כישרונו בנגינה בקלידים ללהיטים רבים: "Paint It Black" ו-"Ruby Tuesday".
כמו כן, עיבד בשנת 1969 את הביצוע למקהלה הנשמעת ברקע השיר "You Can't Always Get What You Want".
את פרסומו כמעבד, קיבל ניטשה בעת עבודתו עם המוזיקאי ניל יאנג במחצית השנייה של שנות ה-60. ניטשה הפיק את אלבום הבכורה של יאנג והמשיך לעבוד עמו גם כנגן ליווי (בעיקר בקלידים).
ניטשה גם ידוע כיוצר פסקולים לסרטים.
בשנת 1982 אף זכה בפרס האוסקר ובפרס גלובוס הזהב על שיר הנושא מהסרט "קצין וג'נטלמן", השיר 'Up Where We Belong' בוצע על ידי הזמר ג'ו קוקר.
ב-1986 חיבר את הפסקול לסרט תשעה וחצי שבועות של שכרון חושים.
בשנת 1990 כתב את המוזיקה לסרט המצליח "בתולות הים", בכיכובה של שר, שחידשה את שיר הפסקול הסרט
בהמשך העשור וכן עד מותו, המעיט ניטשה לעבוד ולמעט שערוריית מאסר שתועדה לתוכנית טלוויזיה, לא זכה לכל פרסום.
בשנת 2000 נפטר בעקבות סיבוך שנבע מזיהום.
בשנת 2007 זכה ניטשה למחווה מבמאי הסרטים קוונטין טרנטינו כשזה פתח את סרטו "חסין מוות" ביצירה אינסטרומנטלית שהולחנה על ידי ג'ק ניטשה בשנות ה-60 המוקדמות.
ג'ון "ג'ק" צ'רלטון היה כדורגלן אנגלי, ששיחק בעמדת הבלם בלידס יונייטד ובנבחרת אנגליה.
יחד עם אחיו הצעיר, בובי צ'רלטון, היה שותף לזכיית הנבחרת במונדיאל 1966. במדי לידס שיחק במשך קרוב לעשרים שנה, והוא שיאן ההופעות של המועדון עם 773 משחקים בכל המסגרות.
הוא נבחר על ידי אוהדי המועדון אל בין 11 השחקנים הגדולים בתולדותיו ב-2006. ביל שאנקלי תיאר את צ'רלטון כ"בלם הטוב ביותר שראה מעולם".
לאחר פרישתו הפך למאמן, והצליח במיוחד בתקופה בה אימן את נבחרת אירלנד.
צ'רלטון נולד למשפחה בעלת מסורת כדורגל מפוארת.
בזמן שג'ק השלים את שירותו הצבאי בחיל הפרשים הבריטי, אחיו הצעיר בובי נלקח למבחנים במועדון הכדורגל מנצ'סטר יונייטד.
ארבעה מדודיו היו גם הם כדורגלנים מקצוענים, בעוד שדודנו מצד אמו, ג'קי מילברן (Milburn), הפך לאחד מבולטי השחקנים של ניוקאסל יונייטד.
צ'רלטון עבד בצעירותו גם במכרה פחם ולאחר מכן שקל להצטרף למשטרה, אך אז קיבל הזמנה למבחנים מקבוצת לידס יונייטד, אשר ראתה אותו מתפקד כבלם במשחק חובבים.
משחק המבחן נפל על תאריך ראיון העבודה שלו במשטרה, והוא בחר לבסוף במשחק.
הוא הציג יכולת מרשימה בעקבותיה הצטרף למחלקת הנוער של לידס, וב-1952 חתם על חוזהו המקצועני הראשון במועדון.
את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת של לידס ערך צ'רלטון באפריל 1953. במהלך שנות ה-50 שיחקה הקבוצה בליגת המשנה, והתבססה בעיקר על החלוץ הולשי ג'ון צ'ארלס.
בעונת 1955/1956 קודם צ'רלטון על ידי המאמן רייך קרטר (Carter) להרכב הפותח של לידס, ובמהרה חיזק את היכולת ההגנתית של הקבוצה וסייע לה להעפיל לליגה הראשונה של הפוטבול ליג באותה שנה.
בשנים הבאות המשיך צ'רלטון לפתוח בקביעות במרכז ההגנה של הקבוצה, אך זכה עמה להצלחה מועטה, ולבסוף ירד עמה בחזרה לליגת המשנה ב-1960.
ב-1961 מונה דון ריווי, שחקן העבר של הקבוצה, למאמנה של לידס.
לאחר מינויו עתידו של צ'רלטון בקבוצה הועמד בסכנה, על רקע המחלוקות הרבות ששררו בין השניים כאשר שיחקו יחד בקבוצה.
ריווי אף הביע את הסכמתו למכירתו של צ'רלטון לקבוצה אחרת, אך המועדונים שהתעניינו בשירותיו, כגון ליברפול ומנצ'סטר יונייטד, לא היו מסוגלות לעמוד במחיר שדרשה לידס.
לבסוף יישרו השניים את ההדורים ביניהם, וריווי בנה סביב צ'רלטון את משחק ההגנה של הקבוצה.
לידס העפילה גם לגמר גביע ה-FA, שם הפסידה לליברפול בתוצאה 2-1. צ'רלטון בישל לבילי ברמנר את שערה של קבוצתו באותו משחק.
גם בעונת 1965/1966 סייע צ'רלטון לקבוצתו לסיים במקום השני, אחרי ליברפול.
בהגיעו לגיל 30 בשנת 1965, זומן צ'רלטון לראשונה על ידי אלף ראמזי לסגל הנבחרת הלאומית של אנגליה, וערך את הופעת הבכורה שלו במשחק מול נבחרת סקוטלנד באצטדיון ומבלי.
במשחק זה הציג יכולת מרשימה, בעקבותיה שמר על מקומו בנבחרת בהמשך הדרך.
לקראת טורניר מונדיאל 1966, אותו ארחה אנגליה, פיתח צ'רלטון שותפות קבועה במרכז ההגנה של הנבחרת יחד עם בובי מור, שנשארה יציבה גם בתוך השינויים הרבים שביצע ראמזי.
במשחק ההכנה מול נבחרת דנמרק הבקיע את שערו הראשון במדי הנבחרת, ולאחר מכן נכלל בסגל הסופי של ראמזי לטורניר המונדיאל.
במשחקה הראשון בשלב הבתים סיימה אנגליה בתיקו 0-0 מול אורוגוואי, אך העפילה לשלב הבא לאחר שהשיגה ניצחונות מול ו.
בניצחון 0-2 על צרפת שהבטיח את ההעפלה, נגח צ'רלטון כדור לקורה שממנו הבקיע רוג'ר האנט את השער הראשון.
הגנת הנבחרת האנגלית לא ספגה אף שער במשך כל שלב הבתים.
לאחר ניצחון על ברבע הגמר פגשה הנבחרת את בשלב חצי הגמר.
צ'רלטון ביצע בהצלחה את עבודת השמירה על חלוץ היריבה, חוסה אגוסטו טורס, בעוד שאחיו בובי הבקיע צמד שערים שהעלה את אנגליה ליתרון 0-2. לקראת הסיום סחטה פורטוגל בעיטת עונשין בעקבות נגיעת יד של צ'רלטון, ממנה ספגה שער בפעם הראשונה בטורניר, אך הצליחה לנצח ולהעפיל לגמר.
במשחק הגמר, שבו פתח צ'רלטון בהרכב, ניצחה אנגליה את נבחרת גרמניה המערבית בתוצאה 2-4 לאחר הארכה, וזכתה בגביע העולם בפעם הראשונה בתולדותיה.
לאחר סיום המשחק כרע צ'רלטון על ברכיו בדמעות של אושר, מה שהפך לאחד מהמראות המפורסמים מאותו טורניר.
בעונת 1966/1967 נעדר צ'רלטון מכמות משחקים משמעותית במדי לידס, בעקבות פציעה במשחקה של נבחרת אנגליה נגד סקוטלנד, וקבוצתו סיימה במקום הרביעי בלבד בליגה.
אף על פי כן, הוא זכה להוקרה על יכולתו הטובה וזכה בתואר כדורגלן השנה בליגה האנגלית על פי בחירת העיתונאים.
ב-1968 הוא זכה עם לידס בגביע הפוטבול ליג, לאחר ניצחון שנוי במחלוקת על ארסנל במשחק הגמר - שחקני היריבה טענו כי צ'רלטון ביצע עבירה ברחבת העונשין שלהם, בטרם הכדור הגיע לטרי קופר שהבקיע את השער היחיד במשחק.
צ'רלטון זכה עם הקבוצה גם בגביע ערי הירידים.
במהלך העונה הוא ערך את משחקו ה-447 במדי לידס, ובכך שבר את שיא ההופעות של המועדון בכל הזמנים, בו הוא מחזיק עד היום.
לאחר עונה זו השתתף עם נבחרת אנגליה באליפות אירופה לאומות.
בעונת 1968/1969 זכה צ'רלטון באליפות הראשונה שלו עם לידס.
בעזרת יכולתו המרשימה והיציבה הוא הוביל את הגנת הקבוצה, שסיימה עם כמות הספיגות השנייה הנמוכה ביותר בליגה והפסידה שני משחקים בלבד לאורך כל העונה.
בעונה שלאחר מכן הייתה הקבוצה קרובה לזכייה בטרבל של אליפות הליגה, גביע ה-FA וגביע אירופה לאלופות, אך החמיצה את כל שלושת התארים.
אברטון הקדימה את לידס במאבק על תואר האליפות, בעוד שסלטיק הדיחה אותה בחצי גמר גביע אירופה.
בגמר הגביע מול צ'לסי כבש צ'רלטון שער לזכות קבוצתו במשחק הראשון, אך במשחק החוזר הרחיק בצורה לא טובה את הכדור, מה שהוביל לשער הניצחון של דייוויד ווב לזכות היריבה.
לאחר מכן הוא סירב לקבל את מדליית הכסף שהוענקה לו עקב כעסו הרב.
צ'רלטון נכלל בסגל הנבחרת הסופי של אלף ראמזי לטורניר מונדיאל 1970, אך איבד את מקומו כבלם הפותח לצידו של מור, לטובת בריאן לאבון שהפגין יכולת מרשימה באליפות אירופה שנתיים קודם לכן.
הוא שותף במשחק האחרון של שלב הבתים, נגד נבחרת צ'כוסלובקיה, שהיה משחקו היחיד באותו טורניר.
אנגליה הודחה ברבע הגמר לאחר שהפסידה לגרמניה המערבית, ולא הצליחה לשמור על תוארה.
לאחר הטורניר הודיעו שני האחים צ'רלטון לראמזי על פרישתם מהנבחרת הלאומית.
ב-1971 זכה צ'רלטון עם לידס בגביע ערי הירידים בפעם השנייה, לאחר ניצחון בגמר על יובנטוס האיטלקית שכללה שחקני התקפה כמו רוברטו בטגה ופאביו קאפלו.
כעבור שנה זכה עם הקבוצה בגביע ה-FA, לאחר ניצחון בגמר על ארסנל.
ב-1973 ספג צ'רלטון פציעה קשה במהלך חצי גמר הגביע, שהשביתה אותו ממשחק עד לסיום העונה.
הוא עשה מאמצים על מנת להיות כשיר למשחק הגמר, אך נכשל בכך, ולבסוף הודיע על פרישתו מכדורגל.
הוא סיים את הקריירה שלו בגיל 38, עם 774 הופעות ו-96 שערים במדי לידס.
לאחר פרישתו ממשחק ב-1973, מונה צ'רלטון למאמנה של מידלסברו מליגת המשנה.
כבר בעונתו הראשונה בתפקיד הוא הצעיד את הקבוצה להעפלה לליגה הבכירה, ובעקבות כך זכה בתואר מאמן השנה באנגליה.
הוא הפך למאמן הראשון מחוץ לליגה הראשונה שזוכה בתואר זה.
בשנים הבאות נקט צ'רלטון בשיטת משחק הגנתית חזקה, בייחוד בעת משחקי חוץ, ובכך ייצב את מעמדה של מידלסברו כחברה קבועה בליגה הבכירה.
הוא הצליח להצעיד את הקבוצה למקום השביעי בעונת 1974/1975.
צ'רלטון עזב את מידלסברו באפריל 1977 והציע את מועמדותו למשרת מאמן נבחרת אנגליה, שהתפנתה לאחר התפטרותו מהתפקיד של דון רווי (מאמנו לשעבר של צ'רלטון בלידס).
הוא לא הצליח להתמנות לתפקיד, ובמקום זאת עבר לאמן את שפילד ונסדיי מהליגה השלישית, וסייע לה לעלות מליגה זו.
הוא אימן את הקבוצה במשך שש שנים, והוביל אותה להעפלה לחצי גמר גביע ה-FA ב-1983. באותה שנה הוא עזב את תפקידו וחזר לתקופה קצרה לאמן את מידלסברו, אשר ירדה בחזרה לליגת המשנה שנה קודם לכן.
לאחר מכן מונה למאמן ניוקאסל יונייטד, אך התפטר לאור סימני חוסר שביעות רצון מצד אוהדי הקבוצה.
לאחר תקופה שבה לא נשא תפקיד כלשהו בכדורגל, מונה צ'רלטון למאמן הנבחרת הלאומית של אירלנד ב-1986. אירלנד נהנתה מסגל איכותי, עם שחקנים כמו ליאם בריידי ודייוויד אולירי, אך טרם הצליחה להעפיל לטורניר גדול כלשהו.
צ'רלטון פתח את תפקידו בנבחרת האירית עם זכייה בטורניר ראווה שהתקיים באיסלנד.
צ'רלטון הצליח להצעיד את אירלנד להעפלה ליורו 1988 שהתקיים בגרמניה.
במשחקה הראשון בטורניר, מול נבחרת מולדתו של צ'רלטון, אנגליה, ניצחה אירלנד בתוצאה 0-1 משער של ריי הוטון.
עם זאת, במשחק הבא סיימה הנבחרת בתיקו 1-1 עם , והודחה מהטורניר לאחר הפסד לנבחרת הולנד במשחק השלישי.
על אף ההדחה המוקדמת סיים צ'רלטון במקום השני בבחירות לפרס "מאמן השנה" של המגזין World Soccer.
אירלנד העפילה גם למונדיאל 1990, והופיעה לראשונה בתולדותיה בטורניר גביע העולם.
היא הוגרלה בשלב הבתים מול נבחרות אנגליה, והולנד, והעפילה לסיבוב השני אף על פי שסיימה בתיקו בכל שלושת משחקיה.
בשמינית הגמר ניצחה אירלנד את נבחרת רומניה בדו-קרב בעיטות עונשין, לאחר תיקו ללא שערים בתום הארכה; לבסוף הודחה ברבע הגמר לאחר הפסד לנבחרת איטליה.
צ'רלטון לא הצליח להצעיד את אירלנד להעפלה ליורו 1992, על אף שהנבחרת לא הפסידה אף משחק במשך כל טורניר המוקדמות.
הנבחרת העפילה לטורניר מונדיאל 1994 בארצות הברית, וגברה 0-1 על איטליה במשחקה הראשון.
במשחק הבא, מול נבחרת מקסיקו, נקלע צ'רלטון לעימות עם השופט שמנע את הכנסתו למגרש של ג'ון אולדרידג'.
אירלנד הפסידה במשחק בתוצאה 2-1, וצ'רלטון ספג קנס והושעה מהמשחק הבא בטורניר בעקבות התקרית.
הנבחרת סיימה בתיקו ללא שערים עם והעפילה לסיבוב השני, שם הפסידה 2-0 להולנד.
אירלנד נחלה קמפיין לא מוצלח במשחקי המוקדמות ליורו 1996. על אף שפתחה בצורה טובה את הקמפיין עם שלושה ניצחונות רצופים, השיגה הנבחרת סדרת תוצאות מאכזבות לאחר מכן, בהן תיקו 0-0 מול ושני הפסדים ל.
במשחקה האחרון הייתה זקוקה הנבחרת לניצחון על בליסבון על מנת להעפיל ישירות לטורניר הגמר, אך הפסידה בתוצאה 3-0. אירלנד הפסידה לאחר מכן להולנד במשחק הפלייאוף, ולא הצליחה להעפיל לטורניר היורו.
זמן קצר לאחר המשחק התפטר צ'רלטון מתפקידו, ולא שב לאמן מאז.
ב-1994 קיבל צ'רלטון את "פרס החירות" של העיר דבלין, וזכה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לימריק.
ב-1996 הוא קיבל אזרחות של כבוד מטעם אירלנד.
צ'רלטון קיבל גם תואר קצין (OBE) במסדר האימפריה הבריטית.
ב-1997 הוא מונה ל"סגן לורד המשנה" של נורת'ומברלנד.
צ'רלטון הוכנס להיכל התהילה של הכדורגל האנגלי ב-2005 כהוקרה על תרומתו למשחק.
צ'רלטון נפטר בביתו שבנורת'מברלנד ב-10 ביולי 2020 בגיל 85 לאחר מאבק במחלות הלימפומה והשיטיון.
בהצהרת משפחתו נכתב: "ג'ק נפטר בשלווה ביום שישי, 10 ביולי, בגיל 85. הוא היה בבית בנורת'מברלנד יחד עם משפחתו.
יחד עם כך שהיה חבר לרבים, הוא היה בעל, אב, סבא וסבא רבא מאוד נערץ.
איננו יכולים לבטא עד כמה אנחנו גאים בחיים יוצאי הדופן שניהל וההנאה שהביא לכל כך הרבה אנשים במדינות שונות ומכל תחומי החיים.
הוא היה אדם ישר, טוב לב, מצחיק ואמיתי.
האובדן שלו ישאיר חור ענק בחיינו, אך אנחנו מודים על כך שהעברנו לצידו חיים שלמים".
הליגה הראשונה של הפוטבול ליג: 1968/1969
כדורגלן השנה בליגה האנגלית על פי בחירת העיתונאים: 1966/1967
סקלן נולד ב-1915 באנגליה להוריו סולומון אלעזר סקלונוביץ' (1887-1974) ורעיה לבית הרמן (ילידת 1893), ילד שני מתוך 7 אחים ואחיות.
הוא קיצר את שם המשפחה המקורי סקלונוביץ' ל-סקלן.
כשהיה בגיל 19 הקים יחד עם מאיר סילברסטון וצעירים נוספים תנועה ציונית בשם "כנרת", שנוסדה כדי להחדיר את הרעיון הציוני בקרב יהודי בריטניה.
בתנועה לימדו עברית כדי להכשיר את העלייה לארץ וסקלן עזר בגיוס כספים לטובת העניין.
כעבור כמה שנים התפצלה התנועה לזו המוכרת בשם "צעירי המזרחי", שבה התארגנו צעירים דתיים לקראת עלייה לארץ וכן לתנועה נוספת - "הצעירים הכלליים" שאינם דתיים.
ב-1933, כשהיה בן 18, הגיע סקלן לביקור בארץ ישראל שבמהלכו אף ביקר (לטענתו) במערות התת-קרקעיות שבמערת המכפלה.
בביקורו החליט שהוא מעוניין לעלות לארץ, אך הצליח להגשים את חלומו רק לאחר 39 שנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה רשם 50 פליטים יהודים כעובדים במפעל הרהיטים של משפחתו.
כך קיבלו הפליטים אישורי שהייה באנגליה, וניצלו הודות לתושיתו.
ב-1967 לאחר מלחמת ששת הימים ייסד את תנועת "העלייה הבריטית" ושימש היו"ר הראשון שלה.
בשנת 1973 עלה לישראל ושנה לאחר מכן התמנה ליו"ר עמותת "קרן ילדנו - מרכזי תקוותנו" והקים סניפים רבים של העמותה בערים רבות ברחבי הארץ.
בשנת 1988 קיבל את אות הנשיא מנשיא המדינה דאז מר חיים הרצוג על פעילותו בעמותה זו.
סקלן כונה לא פעם "הרצל הבריטי" על פעולותיו למען הציונות.
ג'ק שמר על סוד קרוב ל-80 שנה, הוא חשף את עדותו בראיון מצולם שקיים עמו נעם ארנון, דובר היישוב היהודי בחברון.
כשהיה בן 18 הגיע למערת המכפלה, מלווה בקצין בריטי שהכניס אותו אל המערות שתחת האדמה ושם התגלו לעיניו קברי האבות.
לדבריו הסיבה שלא חשף זאת עד היום היה לבקשת סבו- רב סנדר הרמן, שבקש ממנו לא לדבר על הביקור ועל מה שראו עיניו.
בעדותו מספר סקלן: "בסוף האולם הגדול היו אולי בערך 20 מטרים, והיה פרוזדור גדול שבאמצעו דלת", סיפר.
רציתי להיכנס, אך השומר המוסלמי אמר שאסור".
הקצין הניח את ידו על נשקו ואמר "האיש הזה יהודי" והורה לשומר לתת לסקלן לעבור.
השניים ירדו אל תוך המערה התת-קרקעית, "לאולמות נוספים מתחת למבנה ושם הוא רואה את המצבות המקבילות לקומה העליונה.
הוא ממשיך לספר: "ירדתי והיה טיפה אור.
ראיתי שלמעלה הקבר היה מכוסה בשטיחים ובדים יפים, אך מתחת לציוני הקברים של אברהם ויצחק, היה עוד קבר כזה - מכוסה בעפר ובקרמיקה" סקלן שאל את השומר הערבי אם יש משהו מתחת לתלוליות, והוא נענה שאלה הם למעשה הקברים האמיתיים של "האבות" ו"האמהות".
הראיון עמו היה אמור להמשך כשבוע לאחר מכן, אך לאחר חמישה ימים, בשבת בבוקר כשיצא מבית הכנסת הגדול בירושלים נפגע על ידי רכב ונהרג.
אחד מנכדיו הוא הצלם אוריאל קרמר.
ג'ק ויליאם ניקלאוס (נולד 21 בינואר 1940) הוא שחקן גולף מקצועני הנחשב לטוב בהיסטוריה.
ניקלאוס זכה ב-18 תוארי מייג'ור של הסבב המקצועני שהם ארבעת הטורנירים החשובים ביותר בענף (טורניר המאסטרס, האליפות הפתוחה של ארצות הברית, האליפות הפתוחה של בריטניה, ואליפות הסבב המקצועני-PGA), בנוסף לכך סיים 19 פעמים במקום השני ועוד 9 פעמים במקום השלישי.
הוא ניצח בסה"כ ב-73 טורנירים, השלישי בכל הזמנים, והשיג 115 ניצחונות.
בשנים 1959 ו-1961 זכה ניקלאוס באליפות ארצות הברית לחובבים ובסוף שנת 1961 הפך למקצוען.
בשנת 1962, כבר בשנתו הראשונה בסבב זכה באליפות הפתוחה של ארצות הברית.
בשנת 1966 זכה ניקלאוס בפעם השנייה ברציפות בטורניר המאסטרס ובכך היה לגולפאי הראשון שהגיע להישג זה.
עוד באותה השנה זכה גם באליפות הפתוחה של בריטניה ובכך היה בגיל 26 לגולפאי הצעיר בהיסטוריה שעשה זאת.
בין השנים 1971 ועד 1980 השיג ניקלאוס עוד 9 ניצחונות בטורנירי המייג'ור ובכך שבר את שיאו של הגולפאי בובי ג'ונס שעמד על 13 זכיות.
בשנת 1986 והוא בן 46 זכה ניקלאוס בטורניר המייג'ור ה-18 והאחרון שלו כאשר הוא הגולפאי המבוגר ביותר הזוכה בתואר.
בשנת 1990 עבר ניקלאוס להתחרות במסגרת הסבב למקצוענים הוותיקים ועד שנת 1996 זכה בעשרה טורנירים נוספים במסגרת הסבב לוותיקים, כאשר מתוכם 8 טורנירי מייג'ור.
בשנת 2005 פרש באופן סופי מתחרויות במסגרת הסבב המקצועני.
במהלך הקריירה שלו עסק ניקלאוס בפעילויות נוספות הקשורות לענף הגולף כמו תכנון ועיצוב מגרשים, פעילות צדקה, פיתוח משחקי מחשב וכתיבת ספרי הדרכה ואוטוביוגרפיה.
במהלך הקריירה שלו הוכתר ניקלאוס 5 פעמים בתואר "שחקן השנה".
משנת 1974 הוא נכלל כחבר היכל התהילה של הגולף.
בשנת 2005 העניק לו נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש הבן את מדליית החירות הנשיאותית, ובשנת 2015 הוענקה לו מדליית הזהב של הקונגרס, שני אותות הכבוד האזרחי הגבוהים ביותר בארצות הברית.
הבנק המלכותי של סקוטלנד הנפיק לכבודו מהדורה מיוחדת של שטר בן 5 ליש"ט.
רשימת זכיות בטורנירי המייג'ורס לוותיקים
ג'ק סובל היה מרגל סובייטי יהודי אשר היגר מברית המועצות לארצות הברית ופעל בה יחד עם אחיו ד"ר רוברט סובלן לגילוי סודות האטום, עד שנחשף והורשע.
סובל נולד בליטא בשנת 1903 ונקרא בהולדתו יעקב – אברהם סובלביץ'.
הוא היה צעיר בשלוש שנים מאחיו ראובן-לייב סובלביץ', לימים רוברט סובלן.
אביהם שמואל אבא סובלביץ' היה אדם אמיד בעל מפעל התעשייה הראשון בליטא שהעסיק 30 עובדים והיה מקושר ללזר קגנוביץ', יהודי מבכירי השלטון הסובייטי ממקורבי שליט ברית המועצות יוסיף סטלין.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היו שני האחים פעילים במפלגה הקומוניסטית של ליטא, זמן קצר לאחר הכרזת עצמאותה.
במהלך שנות השלושים יצאו שני האחים ללימודים במערב אירופה.
רוברט למד פסיכולוגיה בשווייץ וג'ק למד כלכלה ומשפטים בגרמניה וצרפת.
במקביל האחים פעלו בעת לימודיהם כמרגלים סובייטים בקרב ארגונים טרוצקיסטיים.
עם סיום לימודיו שב רוברט לליטא ואילו ג'ק יצא עם סיום לימודיו למוסקבה והיה פעיל בתנועת הקומינטרן, האיגוד הבינלאומי של המפלגות הקומוניסטיות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה פלשו הסובייטים ביוני 1940 לליטא וסיפחו אותה לברית המועצות, ושני האחים מצאו עצמם תחת השלטון עמו הזדהו.
בראשית שנת 1941 הורשו שני האחים להגר מברית המועצות, יחד עם בני משפחתם, לארצות הברית.
את הרשות להגירתם נתן לברנטי בריה, ראש הנ.ק.ו.ד., ארגון הביון הסובייטי.
השניים הגיעו ליפן דרך המזרח הרחוק הרוסי וממנה לשאנגחאי שבסין.
משאנגחאי המשיכו דרכם על סיפון אניה אמריקאית לסן פרנסיסקו, אליה הגיעו לקראת סוף שנת 1941.
בארצות הברית: ריגול, משפט ומאסר
בארצות הברית החליפו האחים את שם משפחתם, רוברט לסובלן וג'ק לסובל.
רוברט עבד כרופא פסיכיאטר בבית חולים במדינת ניו יורק.
ג'ק ואשתו מיירה, לה היה נשוי משנת 1927, עברו להתגורר במנהטן.
במרוצת השנים זכו שני האחים לקבל אזרחות אמריקאית, אך המשיכו לפעול כמרגלים סובייטים.
ג'ק היה ממונה על רשת של מספר מרגלים סובייטיים נוספים והזדהה בשם הכיסוי אדולף סנין (Adolph Senin).
פעילותם של האחים נחשפה רק כעבור כשני עשורים.
ב-26 בינואר 1957, לאחר מעקב ממושך של האף בי אי, ובעקבות מידע שסיפק סוכן סובייטי שערק בשם בוריס מורוס (Boris Morros), נעצרו ג'ק ומיירה אשתו כחשודים בריגול.
יחד עימם נעצר יהודי יליד ליטא בשם ג'ייקוב אלבם (Jacob Albam), אשר נחשד כי פעל במשותף עם בני הזוג סובל.
אלבם, אשר הגיע לארצות הברית בשנת 1947, ניהל חברה לתה ותבלינים בברוקלין.
שלושתם הועמדו לדין באשמת ריגול והודו באישומים.
ב-9 באוקטובר 1957 נדון ג'ק לעונש של 7 שנות מאסר, מיירה נדונה לעונש של 5 וחצי שנות מאסר, שהופחת לאחר מכן ל-4 וחצי שנות מאסר ואלבם נדון ל-5 שנות מאסר.
עונש מוות, אשר היה אז העונש המקסימלי הקבוע בחוק לעבירת ריגול, לא נגזר עליהם לאחר שהודו, הביעו חרטה על מעשיהם, ואף הביאו למעצרם של מרגלים נוספים.
בתקופת מאסרם רואיינו בני הזוג פעמים רבות על ידי כלי התקשורת.
הם נשאלו על חלקם ברשת הריגול של יוליוס ואתל רוזנברג, מי כונו "מרגלי האטום" אשר הורשעו בריגול למען ברית המועצות ב-1951 והוצאו להורג ב-1953, אך הכחישו כל קשר עימם.
לעומת זאת הם סיפרו בהרחבה על נסיעותיהם ברחבי אירופה במהלך שנות השלושים לשם חדירה לארגונים הטרוצקיסטיים.
האח רוברט סובלן לא הועמד לדין ביחד עם ג'ק ואשתו.
מעצרו התמהמה והוא נעצר רק בסוף שנת 1960 והועמד לדין באשמת ריגול למען ברית המועצות.
במשפטו עלה אחיו ג'ק על דוכן העדים כעד מטעם התביעה.
ג'ק טען בעדותו כי האחים הסכימו לפעול כמרגלים בארצות הברית, לאחר שאולצו לכך על ידי הביון הסובייטי, כתנאי להיתר הגירה לארצות הברית בלווית בני משפחותיהם.
לשאלה מדוע המשיך לקיים את הבטחתו לסובייטים לאחר שהאחים הגיעו בשלום לארצות הברית עם בני משפחותיהם, השיב: "תמיד הייתי שרוי בפחד מפני הרוסים.
גם באמריקה וגם אחי כמוני.
זוהי ארץ גדולה אבל אם הרוסים רוצים להרוג אדם הם יהרגוהו בכל מקום בעולם".
כשנשאל ג'ק במהלך העדות מדוע הוא מעיד נגד אחיו השיב: "במשך שנים התחננתי לפניו שיגלה את הכל לשלטונות והוא סירב." עדותו של ג'ק, שנתמכה על ידי עדויותיהם של עדים נוספים, הביאה להרשעתו של רוברט והוא נדון למאסר עולם.
ד"ר שפיץ, יהודי שנולד באוסטריה, היגר עם רעייתו לארצות הברית בשנת 1959 ועבד כרופא פתולוג בבתי חולים בניו יורק.
בשנת 1949 עבר ד"ר שפיץ לעבוד בבית חולים בעיר אלבקרקי במדינת ניו מקסיקו המרוחקת כ־120 ק"מ מאתר פיתוח הנשק הגרעיני בלוס אלמוס.
בוריס מורוס, הסוכן שהפליל את בני הזוג סובול, טען כי בתקופה זו נוצר קשר בין בני הזוג סובול לבין ד"ר שפיץ והם הפעילו אותו במסגרת רשת הריגול שלהם.
ב-1950, לאחר שנה וחצי בה התגורר ד"ר שפיץ באלבוקרקי הוא בחר לעזוב את ארצות הברית והגיע עם משפחתו והגיע לווינה, משם עלו בני הזוג שפיץ ב-1951 למדינת ישראל.
חמש שנים עבד ד"ר שפיץ כרופא פתולוג בבית החולים של מלב"ן בבאר יעקב.
בשנת 1956 חזר עם משפחתו לווינה, לכאורה לצורך ביקור משפחתי ותוך כוונה לחזור לארץ.
בראשית שנת 1957, כאשר נודע דבר מעצרם של בני הזוג סובל בארצות הברית, שלח ד"ר שפיץ מכתב להנהלת מלב"ן והודיע על התפטרותו ולא שב עוד לישראל.
ד"ר שפיץ הכחיש את הטענות בדבר היותו מרגל וטען כי את ג'ק סובול פגש באקראי ואילו את בוריס מורוס איננו מכיר כלל, אך על מנת שלא לעמוד לחקירה ומשפט בארצות הברית ויתר בפברואר 1957 על אזרחותו האמריקאית.
גורלו של האח רוברט סובלן קשור גם למדינת ישראל.
לאחר שהורשע בריגול באוגוסט 1961 ונגזר עליו מאסר עולם הוא הגיש ערעור על פסק הדין.
זאת לאחר שאובחן כחולה בלוקמיה.
הוא שוחרר בערבות עד שמיעת הערעור.
לאחר שערעורו נדחה, חמק רוברט סובלן מארצות הברית והגיע לישראל ביוני 1962, אך גורש על ידי הרשויות לארצות הברית.
בזמן הטיסה ניסה להתאבד אך הצליח רק לפצוע עצמו.
המטוס נחת בלונדון ובמשך שבועות נאבק סובלן בבריטניה נגד הסגרתו לארצות הברית.
משנכשל, בלע מנת יתר של תרופות וכעבור מספר ימים נפטר.
פרשת סובלן עוררה סערה פוליטית וחברתית בישראל.
אנשי מערכת המשפט ביקרו בצורה חריפה את הממשלה והאופוזיציה אף הגישה הצעת אי אמון בעניין שנדחתה.
לאחר מספר שנות מאסר שוחררו בני הזוג סובל ממאסרם.