tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20 עמד בראש ישיבת "חברת אהבת שלום" עם הרב יעקב משה הלל.
לאחר מכן פרש והקים יחד עם בנו הרב יצחק בצרי בשכונת מקור ברוך בירושלים את "ישיבת השלום" על שמו של הרב שלום שרעבי (הרש"ש).
הרב בצרי מקיים בישיבתו תיקונים לעילוי נשמות נפטרים, מציאת זיווג, רפואה, פרנסה, זרע של בר קיימא, שלום בית, עוונות ועוד.
בכמה מקרים קיים טקסים שמטרתם הייתה הוצאת דיבוקים, בין היתר עם הרב יעקב עדס.
בניו הרב יצחק בצרי, הרב משה בצרי, הרב שלמה בצרי.
אחיו, הוא הרב עזרא בצרי לשעבר דיין בבית הדין הגדול,
אחיו, הרב מנחם בצרי מנהל מוסדות סוכת דוד.
גיסו הרב בן ציון מוצפי
בספטמבר 2005 אמר הרב בצרי כי הוריקן קתרינה שפגע בניו אורלינס הוא עונש על תמיכת הממשל האמריקאי בהתנתקות.
ב-2004, בעקבות מצעד הגאווה בירושלים, אמר כי "בגלגול הבא ההומואים יהפכו לשפנים וארנבות...
ב-2006 טען כי פריצת שפעת העופות בישראל נגרמה עקב קמפיין של מרצ למען זכויות ההומואים.
בשנת 2011 אמר בריאיון לאתר וואלה: "מי שמתגאה בתועבה - הוא האדם הכי מתועב שבעולם...
זו לא מחלה - הם רוצים לעשות תועבה כי היצר הרע והשטן מכניסים להם בראש להיות מתועבים והם מתגאים בזה".
בשנת 2006 השתתף יחד עם בנו הרב יצחק בכנס למניעת הקמת בית הספר הדו-לשוני ליהודים ולערבים של מרכז יד ביד בשכונת פת בירושלים.
הרב צוטט כי אמר "אי אפשר לערב טמא בטהור...
בעקבות כך הגישה פרקליטות מחוז ירושלים כתב אישום נגדו ונגד בנו בעבירה של הסתה לגזענות.
באוקטובר אותה שנה הודו השניים במסגרת עסקת טיעון.
דוד ברטוב (לעיתים גם בר-טוב) (1 בפברואר 1924 – 30 במרץ 2018) היה משפטן ואיש ציבור שכיהן כמנהל לשכת הנשיא, כשופט שלום ומחוזי, כרשם בית המשפט העליון וראש ארגון "נתיב".
ברטוב נולד בשם דוד גוטנסקי בעיירה מוטאל שבבלארוס.
הוא למד בבית ספר תיכון עברי "תרבות" בעיר פינסק, וסיים לימודיו ב-1939. בשנת 1941 הוגלה למחנה עבודה סובייטי בסיביר.
הוא שוחרר מהמחנה כנתין פולני ועסק בעבודות שונות בברית המועצות.
ב-1946 עזב את ברית המועצות לפולין, ופעל בתנועת "הנוער הציוני" בפולין ובגרמניה.
עם עלייתו לישראל בשנת 1949 עברת את שם משפחתו ל"ברטוב" והתמנה למזכיר לשכת נשיא המדינה חיים ויצמן (שנולד באותה עיירה).
בשנת 1952 התמנה למנהל הלשכה של הנשיא יצחק בן-צבי.
ב-1959 סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וב-1960 קיבל תואר מוסמך במשפטים.
לאחר תקופת התמחות בירושלים הוסמך ב-1961 כעורך דין, ומונה על ידי הנשיא יצחק בן צבי ליועצו המשפטי.
ב-1964 יצא לשליחות בברית המועצות ושימש כאיש צוות "נתיב" בברית המועצות וכמזכיר ראשון בשגרירות ישראל במוסקבה.
לאחר ניתוק היחסים הדיפלומטיים בין ברית המועצות לישראל ב-1967 שב לישראל ולפעילות משפטית, וכיהן כשופט בבית משפט השלום בירושלים וכרשם בית המשפט העליון.
ב-1979 מונה לכהונת סגן נשיא בית המשפט המחוזי בירושלים.
בתקופה זו פעל גם במישור הציבורי וריכז את שתי ועדות החקירה המשפטיות החשובות ביותר בשנים אלו: ועדת אגרנט, ועדת החקירה של מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973, ובשנים 1982–1983 ריכז את ועדת כהן, הוועדה לחקירת האירועים במחנות סברה ושתילה.
אחרי פרישתו היה דוד ברטוב פעיל בוועדות למען יהודי ברית המועצות לשעבר.
כיהן כיו"ר הוועדה לעניין "חוק המסייעים לנטרול תוצאות אסון צ'רנוביל" וכיו"ר רשות ועדת אסירי ציון.
במשך שנים רבות היה חבר בחבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית ובוועד הפועל של האוניברסיטה.
בין השנים 1997–2003 שימש כיו"ר הוועד המנהל של יד יצחק בן-צבי בירושלים, כיהן כיו"ר המועצה הציבורית של יד יצחק בן-צבי.
דוד ברטוב היה נשוי לאסתר ברטוב, והוא אחיו הבכור של חיים ישראלי, עוזרם הבכיר של שרי הביטחון לדורותיהם.
ברטוב נפטר בירושלים ב-30 במרץ 2018 ונטמן בהר המנוחות.
במהלך השנים קיבל את הפרסים הבאים:
1992 פרס ישראל גולדשטיין, ירושלים
1993 פרס שלמה בובליק, האוניברסיטה העברית בירושלים
1998 פרס "מעשים טובים" של הג'וינט בניו-יורק
2007 פרס "יקיר יד יצחק בן-צבי" לשנת תשס"ז על תרומתו ופועלו רב השנים למען יד יצחק בן-צבי.
דוד בנבנשתי נולד בסלוניקי, נצר למשפחת רבנים ידועה בעיר.
סבו הרב בנבנשתי שמואל יוסף היה אב בית דין בסלוניקי.
בילדותו הקים עם חבריו, נתן שלם ויצחק רפאל מלכו, את "אגודת דורשי עברית" 1910. עלה לארץ ישראל ב-1913. בשנת 1918 סיים את לימודיו בבית המדרש למורים העברי בירושלים והתגייס לגדוד העברי בצבא הבריטי ושירת בו שנתיים.
בשנים 1920–1926 לימד בזכרון יעקב, במאיר שפיה ובכפר הילדים גבעת המורה שליד עפולה.
היה חבר בארגון "ההגנה" ונפצע בהגנת ירושלים במלחמת השחרור.
בשנים 1926–1963 היה מורה ומנהל בית הספר היסודי ("העממי") "בית הכרם" בירושלים.
ב-1927 הקים ביחד עם חבריו נתן שלם ופנחס כהן את אמא"י (אגודת משוטטים ארץ ישראלית), שהייתה הקבוצה המאורגנת הראשונה שארגנה סיורי עומק ברכב וברגל בארץ ישראל ובארצות השכנות.
בעל תואר MA מן האוניברסיטה העברית בירושלים (1935) בתחום ידיעת א"י.
ב-1964 שימש מנהלו הראשון של יד יצחק בן-צבי, וכן היה בין יוזמי וראשי אגודת אכסניות הנוער, יושב ראש מועצת המורים למען הקרן הקיימת לישראל ויושב ראש ועדת שמות הרחובות של עיריית ירושלים.
בנבנשתי פרסם סדרה של ספרי לימוד על ארץ ישראל שהיו מיועדים לתלמידי בתי הספר, אשר נהפכו לספרי הלימוד הסטנדרטיים ללימוד המולדת.
שרטט והוציא ביחד עם בן-ציון לוריא מפות קיר גדולות שהיו תלויות בכיתות בתי הספר ברחבי מדינת ישראל.
ספרו החשוב ביותר ביחד עם פנחס כהן הוא "מורה דרך בארץ-ישראל", שהיה מורה הדרך הראשון לסיורים ברגל בארץ-ישראל (1937), ושמש את סיירי הפלמ"ח.
כתב מאמרים רבים בנושאי מסורתה התרבותית והלשונית של קהילת סלוניקי ויהדות ספרד.
נשלח פעמים אחדות להציל אוספים ארכיוניים של קהילות יוון שנכחדו בשואה.
בנבנשתי כתב מספר ספרים אוטוביוגרפיים על חייו: "זכרונות נעורים: לקט", "משאלוניקי לירושלים: פרקי חיים", "הגדוד העברי בימי מלחמת העולם הראשונה: יומן", "דרכו של מורה: פרקי חיים בהוראה".
דוד בנבנשתי היה נשוי ללאה לבית פרידמן, שעלתה לארץ-ישראל מסובאלק שבליטא ב-1924 ועבדה כאחות ציבורית בקליניקות לאם ולילד של הדסה במשך כששים שנה.
בנו, ד"ר מירון בנבנשתי, היה סופר ועיתונאי בעיתון "הארץ" וסגן ראש עיריית ירושלים, בנו השני, ד"ר רפאל (רפי) בנבנשתי, הוא היסטוריון כלכלי, יועץ לשיתוף פעולה אזורי והיה יועץ כלכלי לבנק העולמי, לשר האוצר ולשר לשיתוף פעולה אזורי, ונכדו, איל בנבנשתי, הוא פרופסור למשפטים באוניברסיטאות קיימברידג', תל אביב וניו יורק.
אטלס תנ"כי וערים במקרא / בן-ציון לוריא, דוד בנבנשתי.
אסופת מחקרים: ידיעת הארץ, אבנים טובות, הטל בארץ ישראל / (ליקט, ערך והביא לבית הדפוס דוד בנבנשתי).
ארץ ישראל ידיעת ארץ ישראל לאזוריה: ספר למוד ומקרא לכתות הבינוניות של בתי הספר היסודיים / מאת דוד בנבנשתי.
ארץ ישראל [חומר קרטוגרפי]: מפה לידיעת המולדת לתלמיד ולעולה / ערוכה בידי ב"צ לוריא ודוד בנבנשתי.
ירושלים: קריית ספר: סיון, 1970.
ארץ ישראל [חומר קרטוגרפי]: מפה לידיעת המולדת לנוער ולעם / ערוכה בידי דוד בנבנשתי ובן ציון לוריא.
ארץ ישראל [חומר קרטוגרפי]: מפת עזר לתלמידים בלמוד התנ"ך / ערוכה בידי ד.
ארצנו: סדרת חוברות על ארץ ישראל לאזוריה ללמוד ולמקרא / מאת דוד בנבנשתי.
ארצנו: מפות לעבודה / מאת דוד בנבשתי ; בנציון לוריא.
ארצנו: ידיעת ארץ ישראל לאזוריה: ספר למוד ומקרא לכתות ד-ה של בתי הספר העממיים ולכתות המקבילות של בתיה"ס התיכוניים / מאת דוד בנבנשתי.
הגדוד העברי בימי מלחמת העולם הראשונה: יומן.
ירושלים: במערכה - ביטאון הציבור הספרדי ועדות המזרח, תשל"ז.
הגדודים העבריים: אגרות / מאת יצחק בן-צבי; (התקין והביא לדפוס דוד בנבנשתי).
ירושלים: יד יצחק בן-צבי, תשכ"ח, תשכ"ט.
דרכו של מורה: פרקי חיים בהוראה / דוד בנבנישתי.
זכרונות נעורים: לקט / מאת דוד בנבנשתי.
חוברות הדרכה לטיולים: למורה ולמדריך נוער / מאת דוד בנבנשתי.
ירושלים: המדפיס הממשלתי, תשי"ח-תש"ך 1959.
חוברת למוד לכתות הבינוניות של בתי הספר היסודיים / מאת דוד בנבנשתי.
ירושלים: קריית ספר, תשי"ז 1956.
ירושלים: הקרן הקיימת לישראל, תשי"ב.
יד למקרא: חוברות עבודה בלמוד התנ"ך / דוד בנבנשתי.
יהודי יוון / מאת דוד בנבנישתי; [עריכה - יעל חבר].
ירושלים: מרכז ההסברה - שירות הפרסומים, תשמ"ו 1986.
יהודי שאלוניקי בדורות האחרונים: הליכות חיים, מסורת וחברה.
ירושלים רבתי: רחובותיה, אתריה ומוסדותיה: מדריך לאזרח ולתייר / דוד בנבנישתי.
הוצאה מיוחדת לבתי הספר בירושלים / מאת דוד בנבנשתי.
ישראל: ידיעת ארץ ישראל לאזוריה ...
לקט: צרור מאמרים על מורשת יהדות המזרח / דוד בנבנשתי.
מורה דרך: לרמת הגולן, הרי שומרון, הרי יהודה, ירושלים העתיקה, נפת עזה, ערבות יריחו, עמק הירדן.
ירושלים: אכסניית נוער בישראל <אנ"א>, תשכ"ז.
פנחס כהן, דוד בנבנשתי, מורה דרך בארץ ישראל: למשוטט, למורה ולתיָּר, 2 כרכים, ירושלים: [פ' כהן וב' בנבנשתי], תרצ"ח 1937.
דוד בנבנשתי, פנחס כהן, מורה דרך בירושלים, ירושלים: קריית ספר, תש"א.
מורה דרך בירושלים העתיקה: ולערים: בית לחם, חברון, יריחו, ים המלח ושכם / מאת דוד בנבנשתי.
מלים עבריות בספרדית-יהודית: בדיבור, בכתב, באימרה ובפתגם / דוד בנבנשתי.
מסלולי טיולים שנתיים ירושלים: דפוס הממשלה, תשכ"ט.
מפת ארץ ישראל: בתקופת בית שני המשנה והתלמוד / ערוכה בידי דוד בנבנישתי, בן ציון לוריא ...
מפת ארץ ישראל בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד [חומר קרטוגרפי] ירושלים: קריית ספר: השילוח, 1947.
מפת ארץ ישראל ושכנותיה / ערוכה בידי דוד בנבנשתי, ב"צ לוריא.
מפת הנגב [חומר קרטוגרפי] / ערוכה בידי דוד בנבנשתי ובן-ציון לוריא.
מפת הרי שומרון [חומר קרטוגרפי] / ערוכה בידי דוד בנבנשתי ובן-ציון לוריא.
משאלוניקי לירושלים: פרקי חיים / דוד בנבנשתי.
ירושלים: ועד הספרדים ועדות המזרח בשתוף עם המכון לחקר יהדות שאלוניקי והמרכז לשלוב המורשת של יהדות ספרד והמזרח, תשמ"א-תשמ"ג (1982).
סיורים בירושלים / דוד בנבנשתי.
עבר הירדן המזרחי: חוברת למוד לכתות הבינוניות של בתי הספר היסודיים ...
עמק הערבה: מערכת שיחות / דוד בנבנשתי.
תל אביב: מועצת המורים למען הקרן הקימת לישראל, תשל"א.
ערי ישראל: מדריך למפת הארץ בתקופת התנ"ך / מאת דוד בנבנשתי, בן ציון לוריא.
פנס הקסם: מסעות בארץ-ישראל של פעם / מאת דוד בנבנשתי; התקין לדפוס והוסיף פתח דבר - מירון בנבנשתי.
קהילות היהודים ביוון: רשמי מסע / דוד בנבנשתי.
ירושלים: ועד עדת הספרדים בשיתוף המחלקה לקהילות הספרדיות בהסתדרות הציונית, תשל"ט.
רחובות ירושלים: אתריה ההיסטוריים ומוסדותיה: מדריך לתושב ולתייר / דוד בנבנשתי.
ירושלים: קריית-ספר, תש"מ 1979. (יצא במספר מהדורות)
רחובות ירושלים: חוברת מילואים / מאת דוד בנבנישתי.
רחובות ירושלים: איתורם והסברי שמותיהם ...
ירושלים: פרסום יובל טל, תשל"ז 1977.
שבילים: חוברות הדרכה למטייל מסביב לאכסניות נוער ובאזורן / מאת דוד בנבנשתי.
ירושלים: אגודת אכסניות-נוער בישראל א.נ.א.
השפלה ועמק החוף [חומר קרטוגרפי] / ערוכה בידי דוד בנבנשתי ובן-ציון לוריא ירושלים: קריית ספר: טורים, [1960?]
תוכנית להוראת ידיעת ארץ ישראל: בחברות הנוער העולה / מאת דוד בנבנשתי.
ירושלים: הסוכנות היהודית לארץ ישראל - המחלקה לעלית ילדים ונוער, תש"ט.
משאלוניקי לירושלים: פרקי חיים, 2 כרכים, ירושלים: ועד הספרדים ועדות המזרח בשתוף עם המכון לחקר יהדות שאלוניקי והמרכז לשלוב המורשת של יהדות ספרד והמזרח, תשמ"א–תשמ"ג 1982.
דוד מרק ברגר (ג' בתמוז תש"ד, 24 ביוני 1944, ארצות הברית – כ"ז באלול תשל"ב, 6 בספטמבר 1972) היה מרים משקולות וחבר משלחת ישראל באולימפיאדת מינכן (1972), מקורבנות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן שביצע ארגון הטרור "ספטמבר השחור".
ברגר נולד למשפחה אמידה מהפרוור שייקר הייטס של העיר קליבלנד שבאוהיו שבארצות הברית שם גדל והתחנך.
עוד מימי בית הספר הצטיין ביכולתו האתלטית.
ב-1962, בזמן שלמד באוניברסיטת טוליין החל לפתח קריירה בהרמת משקולות.
הוא ניצח בתחרות הרמת משקולות למשקל עד 67 קילוגרם של ה-NCAA.
ב-1966 קיבל תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת טוליין.
לאחר מכן למד באוניברסיטת קולומביה וקיבל תואר שני במנהל עסקים ודוקטורט במשפטים.
בזמן לימודיו המשיך לעסוק בהרמת משקולות במשקל בינוני קל.
בשנת 1965 השתתף במכביה השביעית בהרמת משקולות במשקל קל וזכה במדליית ארד.
ב-1969 השתתף באליפות ארצות הברית הלאומית לצעירים בהרמת משקולות למשקל בינוני וזכה במדליית זהב.
באותה שנה, השתתף במכביה השמינית, וקיבל מדליית זהב בהרמת משקולות במשקל בינוני.
בשנת 1970 עלה לישראל, הצטרף לאגודת הספורט מכבי תל אביב וזכה באליפות ישראל בהרמת משקולות במשקל חצי-כבד.
לאחר סיום שירותו הצבאי פתח משרד עורכי דין בתל אביב.
הוא הצטרף למשלחת הישראלית לאולימפיאדת מינכן.
ב-2 בספטמבר 1972 התחרה במשחקים, אך סיים ללא דירוג לאחר שנפסל בשלושת נסיונותיו בשלב הדחיקה.
ברגר נחטף, ביחד עם עוד חברי המשלחת הישראלית, על ידי ארגון ספטמבר השחור בכפר האולימפי במינכן ב-5 בספטמבר 1972. המחבלים דרשו את שחרורם של מחבלים ואיימו כי אם דרישתם לא תיענה, יוציאו להורג את בני הערובה.
ממשלת ישראל סירבה לדרישה, ואילו ממשלת גרמניה הסכימה לאפשר לחוטפים ולחטופים להגיע במטוס לקהיר.
התוכנית הגרמנית הייתה כי במהלך המעבר למטוס בשדה התעופה ישתלטו כוחות הביטחון על החוטפים וישחררו את החטופים.
ניסיון החילוץ נכשל כישלון צורב.
ב-6 בספטמבר 1972 נרצח ברגר במה שנודע כטבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן ובבדיקות שלאחר המוות נמצא כי נפטר כתוצאה משאיפת עשן.
דוד השאיר אחריו זוג הורים, אח, אחות וארוסה.
נשיא ארצות הברית, ריצ'רד ניקסון, שלח מטוס של חיל האוויר האמריקאי כדי להביא את גופתו של דוד לקבורה בעיר הולדתו בארצות הברית.
בסרט מינכן, בבימויו של סטיבן ספילברג, המציג את סיפורם של סוכני "המוסד" הישראליים שחיסלו את המחבלים המעורבים בתכנון טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, גילם את דמותו של ברגר השחקן הישראלי ליאור פרל.
אנדרטת דוד ברגר ובה פסל לזכרו ולזכר הספורטאים שנרצחו בחזית מבנה הקהילה היהודית בפרבר ביצ'ווד שבקליבלנד
טורניר שנתי על שמו להרמת משקולות בפארק רגו שברובע קווינס, ניו יורק
דוד בַּנְקִיר (Bankier; 19 בינואר 1947 - פברואר 2010) היה היסטוריון, חוקר השואה ונאציזם, פרופסור באוניברסיטה העברית בירושלים, עמד בראש המכון הבינלאומי לחקר השואה ב"יד ושם".
בנקיר נולד להורים ניצולי שואה במחנה עקורים בצֶקֶנְדורף (Zeckendorf) שבגרמניה.
משפחתו עברה לארגנטינה כשהיה בן חמש, ואחרי מלחמת ששת הימים עלה ארצה עם קבוצת צעירים.
בנקיר למד באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה של עם ישראל, לתואר ראשון, שני ודוקטור.
עבודת הדוקטור שלו, משנת 1983, נושאת את הכותרת " החברה הגרמנית והאנטישמיות הנאציונל-סוציאליסטית 1933-1938 : פרק ביחסי משטר-אוכלוסייה ברייך השלישי בראי דוחות סודיים של 'דעת קהל'".
במחקריו התעניין בנקודת המבט הגרמנית, בקרב האוכלוסייה הכללית, על אירועי השואה ועליית הנאצים לשלטון.
בשנת 2000 מונה לעמוד בראש המכון הבינלאומי לחקר השואה, ועמד בראש הקתדרה לחקר השואה.
פרופ' בנקיר היה פרופסור אורח באוניברסיטאות בלונדון, בארצות-הברית, בדרום אפריקה ובדרום אמריקה והיה מעורב בפיתוח מרכזים ללימודי יהדות באמריקה הלטינית ובטיפוח פרסומים אקדמיים בשפה הספרדית.
דוד בנקיר היה שותף בכתיבת ספר Historische Handbuch der jüdischen Gemeinden in Niedersachsen und Bremen על קהילות יהודית שפורסם בשנת 2005. בספר זה הוא כתב פרקים על קהילת המלין ואוטנשטיין.
ב-2007 יצא לאור בהוצאת יד ושם קובץ כתביו "היטלר, השואה והחברה הגרמנית - שותפות ומודעות", בהפתעה לרגל יום הולדתו השישים.
בנקיר היה מופקד על הקתדרה על שם סלומון וויקטוריה כהן באוניברסיטה העברית, ושימש ראש מדור לימודי אנטישמיות ושואה של המכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית והיה עמית ליידי דייוויס.
היה מרצה אורח והתגורר שלוש שנים בלונדון בשנות שבתון.
בנקיר התגורר בירושלים והיה אב לשלושה.
נפטר ממיאלומה בסוף חודש פברואר 2010.
דוד בּרוֹדֶט (נולד ב-30 באוקטובר 1944) הוא כלכלן ישראלי, כיהן במספר תפקידי מפתח במערכת הכלכלית, העסקית ובשוק ההון, בהם הממונה על התקציבים ומנכ"ל משרד האוצר, יו"ר בנק מזרחי, חברת yes ובנק לאומי, ועמד בראש הוועדה לבחינת תקציב הביטחון.
נולד בירושלים להינדה ויחזקאל ברודט אשר נהרג מפגיעת פגז בירושלים במלחמת העצמאות, בעת שברודט היה בן 4. ברודט בעל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה ותואר שני בכלכלה, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא החל את הקריירה שלו ככלכלן ברשות לתכנון כלכלי, בה התקדם מתפקיד רפרנט למנהל מחלקה, מנהל חטיבה וסגן ראש הרשות.
בשנים 1982 עד 1987 הועסק במשרד התעשייה והמסחר בו שימש כראש המטה ליציבות המחירים, ראש מינהל תכנון כלכלה ומימון וסמנכ"ל בכיר.
ב-1987 מונה לסמנכ"ל כספים בתעשייה האווירית.
ב-1991 עבר למשרד האוצר, כיהן כממונה על התקציבים ובין 1995 לאפריל 1997 כמנכ"ל המשרד.
בספטמבר 1997 התמנה ליו"ר דירקטוריון בנק מזרחי, אך פרש לאחר חצי שנה בעקבות אי הסכמות עם מנכ"ל הבנק ויקטור מדינה.
הוא התמנה ב-1998 ליו"ר yes הטלוויזיה בלוויין עד לפרישתו בסוף 2003.
ברודט היה מבין מנסחי אמנת כנרת השואפת ליצור מכנה משותף לזרמים והמחנות השונים בציבור היהודי (ימין-שמאל, דתיים-חילוניים וכו') הוא חתם עליה ביחד עם שורה של אנשי ציבור מהימין והשמאל.
ביולי 2010 נבחר על ידי מועצת המנהלים של בנק לאומי ליו"ר הדירקטוריון, וכיהן בתפקיד זה עד יולי 2019.
באוקטובר 2020 נבחר על ידי חברת כנפי נשרים תעופה ואלי רוזנברג, בעל השליטה באל על, ליו"ר הדירקטוריון של החברה.
ובמאי 2021 הגיש את התפטרותו מתפקיד זה.
על כך כתב ברודט לאחר ההתפטרות: .
ראש המשלחת הישראלית למשא ומתן הכלכלי עם הפלסטינים במסגרת הסכמי אוסלו (1994)
יו"ר הוועדה הממשלתית לבחינת ההיבטים של אחזקות הבנקים בתאגידים ריאליים (1995)
יו"ר הוועדה הממשלתית למעמד הביטוח הלאומי (1996)
יו"ר הוועדה הממשלתית לבחינת תקציב הביטחון (2006–2007)
יו"ר הוועדה המייעצת לפטורים ומיזוגים ליד הממונה על ההגבלים העסקיים (2006-2010)
יו"ר מועצת המנהלים של מרכז רפואי הדסה (1999-2008)
יו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית הדסה (מ-1989)
יו"ר הוועד המנהל של אוניברסיטת בן-גוריון (1998-2010)
יו"ר המועצה הציבורית לסטטיסטיקה (מ-2007)
מנהל אקדמי פורום קיסריה להתוויית מדיניות כלכלית לאומית (מ-2005)
דירקטור חיצוני בחברות הציבוריות החברה לישראל, איי.די.איי.
מרצה באוניברסיטה העברית, אוניברסיטת בן-גוריון, המרכז הבינתחומי הרצליה, המכללה לביטחון לאומי ומדרשת רופין
עורך מסמך "ישראל 2028 - חזון ואסטרטגיה כלכלית-חברתית בעולם גלובלי", הוצאת מוסד שמואל נאמן
היה נשוי לנורה ברודט עד לפטירתה באוגוסט 2025.
דוד ברזילַי (1924–2010) היה רופא פנימאי ישראלי, ממייסדי הפקולטה לרפואה בטכניון, פרופסור ודקאן הפקולטה במשך שתי כהונות.
מנהל מחלקה במרכז הרפואי רמב"ם חיפה.
ברזילי נולד בחיפה בשנת 1924 למניה ודב ברזילי, אח לעמי ברזילי.
סיים את לימודיו בבית הספר הריאלי.
במהלך שירותו נשלח למדבר המערבי, איטליה, הולנד ובלגיה והשתחרר בשנת 1946.
עם שחרורו החל בלימודי רפואה באוניברסיטת ז'נבה שבשווייץ.
עם פרוץ מלחמת העצמאות חזר לישראל ונשלח לפקד על אחד ממחנות העולים באירופה.
לאחר מכן נשלח מטעם הצבא לארצות הברית, ובשנת 1949 סיים את שירותו הצבאי.
הוא המשיך את לימודיו במחזור הראשון של הפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים וסיימם בשנת 1952 בהצטיינות, כשהוא זוכה בפרס על שם חנה בינארי בלימודי רפואה פנימית.
באותה שנה הגיע ברזילי לביה"ח הממשלתי בחיפה, שם עשה את לימודי הסטאז', ובשנת 1953 קיבל את התואר ברפואה, כשהוא מגיש עבודת תזה העוסקת בהיבטים הקרדיו-וסקולריים של פוליומיאליטיס.
עם תום הסטאז' החל לעבוד במחלקה הפנימית בניהולו של ד"ר ברנדשטטר וכעבור כמה שנים מונה כאחראי למרפאה האנדוקרינולוגית.
בשנת 1961 חזר מהשתלמות בבוסטון, החל לשמש כמנהל בפועל של פנימית ג.
בשנת 1964 הוא נבחר במכרז כמנהל המחלקה.
בין מטופליו היו יעקב דורי וסעד חדאד.
בשנת 1969 הוא החל לנהל במקביל לעבודתו ברמב"ם, מרפאה לחולי סוכרת בפוריה.
במקביל לטיפול בחולים עסק ברזילי במחקר מחלת הסרטן ועמד בראש מעבדות המחקר ברמב"ם.
בשנת 1966 החל ללמד כמרצה קליני בכיר באוניברסיטה העברית, ואחר כך הוא צורף לוועדת ההוראה של המכון האוניברסיטאי להשתלמות רפואית.
בשנת 1969 היה שותף לייסוד הפקולטה לרפואה של הטכניון, ומונה לתפקיד סגן הדקאן.
הוא שימש מאוחר יותר כדיקן הפקולטה בשתי קדנציות, משנת 1979 עד שנת 1983.
בנו, ניר ברזילי, הוא פרופסור לרפואה פנימית ולגנטיקה מולקולרית בבית הספר לרפואה ע"ש אלברט איינשטיין בישיבה יוניברסיטי.
נפטר בשנת 2010, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עין כרמל, לצד אשתו דרורה.
ברגמן נולד למשפחה יהודית אתאיסטית בפריז.
אביו התגייס לצבא הצרפתי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
מאז שעבר אביו לחיות עם אישה אחרת לא היו השניים בקשר רציף.
ביולי 1942, במסגרת גירוש היהודים מפריז, תפסו הנאצים את אמו ושלחו אותה ברכבת לאושוויץ, שם נספתה כעבור שבועיים.
ברגמן הסתתר תחילה אצל שכנה, ואחר כך אצל קרובי משפחה שמסרו אותו לארגון יהודי מחתרתי שהסתיר אותו בכפר נוצרי, שם חי בזהות בדויה.
כעבור זמן מה נלקח מהכפר לשווייץ על ידי ארגון הצלה יהודי.
עם הגעתו לקה בדיפטריה ואושפז בבית חולים.
כששוחרר עבר לבית יתומים בז'נבה, ואחת מנשות הקהילה היהודית טיפלה בו בסופי השבוע.
בעקבות פגישה עם חיל מהבריגדה היהודית החליט לעלות לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער וביוני 1945 הגיע לכפר הנוער בן שמן.
את הקריירה החל כשהתגורר בקיבוץ נחשון, וראה בלוח המודעות הודעה על קורס במאים בגבעת חביבה.
ולאחר דין ודברים עם הקיבוץ אושר לו לצאת לקורס.
לאחר מכן התגייס ברגמן לצה"ל והחליף את גיורא מנור בתור מפקד להקת הנח"ל שם ביים אנשי תרבות רבים כמו יוסי בנאי ונחמה הנדל.
לאחר שהשתחרר מהצבא בשנת 1957, ביים את התוכנית הראשונה של תיאטרון סמבטיון, "הצילו, שרפה ב-14 בתים".
כשהוא בן 27, ונסע ללמוד בשטרסבורג בימוי טלוויזיה וכמו כן למד תיאטרון בפריז ובברלין.
כשחזר לארץ הצטרף לתיאטרון חיפה, שם ביים את ההצגות "היורש" מאת משה שמיר, ו"בן ערובה" מאת המחזאי האירי ברנדן ביהאן.
ושימש כעוזר במאי במחזה "קרנפים" מאת אז'ן יונסקו.
בסוף 1963 ביים פסטיבל לזמר ולמחול באצטדיון קריית חיים.
בשנת 1966 ביים ב"הבימה את "הערב יונסקו", אוסף של ארבעה מחזות קצרים של המחזאי אז'ן יונסקו.
בעקבות ההפקה קיבל מלגה ממשרד התרבות הצרפתי, בהמלצת יונסקו שבא לישראל לצפות בהפקה, ועבר לפריז.
שם למד וביים מספר מחזות.
בסוף 1969 הוזמן לנהל תיאטרון חדש בעיר אנטוורפן.
שם ביים את המחזה של ליליאן אטלן "מר סליק ומחלת היבשה", על ארבעה ילדים ששרדו בגטו בסמן השואה וחייל גרמני שתפס אותם.
בסוף 1971 חזר לישראל וביים את "מר סליק ומחלת היבשה" בהפקה של גיורא גודיק.
בשנת 1974 ביים את "מק-בת" (גרסה של אז'ן יונסקו למקבת' של ויליאם שייקספיר) ב"הבימה".
בשנת 1983 ביים את המחזה "המלך הצבי", מאת פייר בארביא בתיאטרון באר שבע, וביים את המחזה "ידיים מזוהמות" מאת ז'אן פול סארטר, בתרגום יהושע סובול ב"הבימה".
ברגמן לימד בבית הספר בית צבי ושימש כמנהל המוסד במשך תשע שנים (1972–1981).
בשנות השבעים הוא היה שותף בעשיית הסרטים התיעודיים "המכה ה-81" (אשר היה מועמד לפרס אוסקר לסרט התעודה הטוב ביותר ב-1975) ו"הים האחרון" על בית לוחמי הגטאות, שזיכה אותו ואת חיים גורי בפרס יצחק שדה לספרות צבאית.
סיפור חייו תועד בסרטו הדוקומנטרי של מיכה שגריר "כמו מלכת אנגליה" שהוקרן ב 2010 בפסטיבל הקולנוע ירושלים
ברגמן נישא טרם מלאו לו עשרים לרינה, והיה נשוי לה 35 שנה עד לפטירתה בשנת 1985. לזוג שלושה בנים, בהם הבמאי יהלי ברגמן.
ברגמן התגורר בנאות אפקה בתל אביב.
בת זוגו הייתה הזמרת אורה זיטנר.
רבי דוד בן שמואל דאישטיילא (Estella) – (או בשמו העברי רבי דוד הכוכבי), ראש ישיבה ופוסק הלכתי, חכם יהודי ופילוסוף, שחי ופעל בפרובאנס שבדרום צרפת בסוף המאה ה-13 ובמחצית הראשונה של המאה ה-14.
בשנת ה'ס' (1300) התגורר הכוכבי באביניון, ועמד בראש ישיבה, שהתקבצו אליה תלמידים מצרפת וספרד.
לאחר מכן עבר לעיר אישטליאה, אותה ניתן לזהות כ-Estella , עיר הממוקמת בנווארה (כיום בצפון ספרד, על יד פמפלונה); ויש המזהים אותה כ-Estelle, עיירה השוכנת במחוז דופינה שבצרפת.
היה מתלמידיו הבולטים של רבי מרדכי בן יהוספה מחבר 'שערי נדרים', אותו הוא מזכיר בחיבוריו בתואר "מורי החכם".
בין חבריו נמנה רבי מנחם המאירי וכנראה הכיר גם את רבי אברהם מן ההר.
היה אחד מגדולי 'בעלי ההלכה המימוניים', שפעלו בפרובאנס באותה תקופה, תקופה המתאפיינת בחדירת לימוד הפילוסופיה בהשפעת ההגירה מספרד (משפחת תבון ומשפחת קמחי) והשפעת הרמב"ם על חכמי פרובאנס.
בתקופתו ניטש במלוא עוזו הוויכוח על הפילוסופיה בין המצדדים בלימוד חכמת האומות ועיסוק בפילוסופיה ככלי ללימוד החכמות האלוהיות לבין 'התלמודיים' שגרסו שלימוד תורה והבנת התורה ומצוותיה לא זוקק ידע בחכמות אלו ויש לאסור אותו כי יש בו נזק רוחני רב.
רבי דוד הלך בעקבותיו של הרמב"ם בתחומים שונים בנושאים אלו, כגון לגבי שלילת קיומם הפיזי של שדים ורוחות.
אך עם זאת הוא מציג את הסיכון שבעיסוק פילוסופי מובהק:"והחשובים שבזאת הכת יאמרו ידענו והשגנו כי תורת ה' תמימה וישרה והיא המנהגת האדם ביושר להשלים נפשו, אך די בזה שיודעו דרכי עשיית המצות בדרך קבלה, לא נחוש לענפי' ההם לחקור עליהם ואלה הם חכמים בעיניהם .
ויש אנשים בזאת הכת מקילין בהרבה מצות התורה, ויאמרו שהם ידעו את ה' בלתי עשות המצות ושהם מאמינים בתורת משה רבינו עם ידיעת סודותיה וכונותיה ע"ד עיון פילוספי, והאותות והמופתים וענים ההשגחה ושאר הדברים שבארנו בחלק ראשון, לא יאמינום כפשוטן, גם בדרך רחוקה יבארו העניין ההוא בעיון פילוסופי".
חיבוריו של רבי דוד (וקראה בשם: קריית ספר) מבוססים על פסקיו ההלכתיים והגותו הפילוסופית של הרמב"ם, ופורסמו בדפוס לראשונה רק בעשורים האחרונים.
כתביו כוללים שלושה חיבורים מסוגות תורניות שונות העוסקים בנושאים שעסק בהם הרמב"ם:
מגדל דוד: ספר אמונה – עוסק בנושאי הגות ומחשבה שנידונו בספר מורה נבוכים, בהלכות יסודי התורה (שבספר משנה תורה) ובמקומות נוספים בפירוש המשנה לרמב"ם.
בחיבור זה נידונים נושאים מרכזיים שעמדו על הפרק בספרי הפילוסופיה היהודית של ימי הביניים, כמו: נבואה, השגחה ובריאה.
מגדל דוד: ספר מצווה – עוסק במצוות התורה ובמניינם, ומקביל ביסודו לספר המצוות לרמב"ם.
בחיבור זה נידונים לעומק טעמי המצוות והתועלת שבהן.
ביאורו משלב ביסודיות את משמעותה הרעיונית של המצווה יחד עם פרטי הדינים הנובעים ממנה, ולעיתים אף תקנות ומנהגים שנוצרו סביב ההלכה, אליהם מייחס הוא גם את תכונותיה, טעמה ומגמתה של המצווה.
ספר הבתים - סדרת ספרים המקבילה למפעלו ההלכתי הגדול של הרמב"ם בספר משנה תורה, אלא שבניגוד לרמב"ם שפרש את יצירתו על פני 14 כרכים נרחבים, העדיף הכוכבי לצמצם את ההלכות ולכנסן.
חיבור זה כולל עניינים הלכתיים לימות המשיח כגון הלכות בית מקדש, מסוג הנושאים בהם מתייחד הרמב"ם בהתייחסותו ההלכתית המפורטת להם.
ספר הבתים מחולק לשנים עשר 'בתים' בשלשה חלקים (בית תפילה, בית מנוחה, בית הקודש), וכל בית נחלק ל'שערים'.
בכך קיים דמיון לתבנית ספר משנה תורה של הרמב"ם המחולק אף הוא לספרים, הלכות והלכות קטנות.
כלומר: נושאים, תתי נושאים וסעיפים; אלא שבספרו של הכוכבי מתברר כל נושא לאור השיטות השונות שנאמרו בו, שלא כדרכו של הרמב"ם שכתב הלכות פסוקות וחותכות והתעלם מדעות אחרות.
חיבוריו לא זכו לתשומת לב ראויה במשך מאות שנים, לבד מאזכורים בודדים.
מחיבורו ההלכתי נותר שריד מצומצם למדי, שנדפס יחד עם שאר חיבוריו לראשונה בעשורים האחרונים.
בכך דומה היה גורלו לחכם פרובאנסלי אחר והוא רבי מנחם המאירי, שחיבורו 'בית הבחירה' התגלה בשלמותו רק בעת החדשה.
נכדו רבי יעקב בן משה מבאנוילש, היה גם רב וראש ישיבה באביניון.
חלק מחיבורו נדפס בשם 'עזרת נשים'.
דוד בריקסטון (נולד ב-31 במרץ 1953) הוא איש חינוך, פובליציסט, ממנהיגי הציונות הקונסרבטיבית, ששימש סגן יושב ראש הסוכנות היהודית בשנים 2017–2020 וסגן יושב ראש ההסתדרות הציונית העולמית בשנים 2010–2017.
נולד בניו יורק למשפחה ציונית חילונית, שהייתה ידועה בפעילותה הן למען מדינת ישראל, והן למען זכויות האדם.
בריקסטון סיים את לימודי התואר הראשון שלו בהצטיינות בבוסטון, ובשנת 1974, בגיל 22, עלה לישראל והתיישב במושב נווה-אילן.
את עבודת הדוקטורט שלו בנושא חינוך יהודי בתפוצות סיים באוניברסיטה העברית בירושלים, שם גם עמד בראש המרכז הפדגוגי לחינוך יהודי.
ד"ר בריקסטון מתגורר בירושלים, נשוי לגבריאל, ילידת צ'ילה ואב לשלושה.
לאורך השנים, שימש ד"ר בריקסטון בתפקידי מפתח שונים בקרב ההנהגה הציונית, ובכללם ראש המחלקה לפעילות ציונית בהסתדרות הציונית העולמית, וחבר ההנהלה הציונית (מאז ינואר 2001).
בשנת 2010 נבחר לסגן יו"ר ההסתדרות הציונית העולמית.
במסגרת תפקידיו יזם והוציא לפועל פרויקטים כגון הקמת מוזיאון הרצל בהר הרצל, אותו הגה ויסד בעצמו, וכן תוכניות הכשרה מגוונות למנהיגות ציונית צעירה בתפוצות.
בשנת 2017 מונה לשמש סגן יושב ראש הסוכנות היהודית ושימש בתפקיד עד שנת 2020.
במשך יותר מעשרים שנה היה פעיל בתנועה הקונסרבטיבית בישראל, לימד במכון שכטר בירושלים, שם שימש כסגן דיקן, ולבסוף התמנה ליו"ר התנועה שמטעמה נבחר להסתדרות הציונית.
במשך השנים פרסם ד"ר בריקסטון עשרות מאמרים בכתבי עת ועיתונים נחשבים, בהם "הארץ" ו"ידיעות אחרונות", ובשנים האחרונות הוא בעל טור דו-שבועי קבוע, "Keep Dreaming" (ממשיכים לחלום) בג'רוזלם פוסט, בו הוא משקף את האופן שבו לדעתו הרצל, המהווה עבורו דמות מופת, היה מגיב על התרחשויות אקטואליות, אילו היה חי בימינו.
הטור זוכה לתהודה רבה, שחלקה תגובות אוהדות המזוהות ע"פ רוב עם השמאל הציוני, וחלקה ביקורת נוקבת המזוהה עם האורתודוקסיה הימנית.
דוד (דייב) בקרמן (28 ביולי 1912 – 17 בדצמבר 1976) היה מדריך ירי בשב"כ, ממכונני מערך האבטחה הממלכתי.
בקרמן נולד בפילדלפיה, למשפחת יהודים שהיגרו מרוסיה לארצות הברית בסוף המאה ה-19. גדל והתחנך באטלנטיק סיטי ולאחר שסיים את לימודיו בבית ספר תיכון בשנת 1930 עבר לקליפורניה ועסק במכירת פרחים.
בשנת 1937 עבר לטקסס ועסק בניהול מועדוני לילה ובהשכרת תיבות נגינה.
בשנת 1940 התגייס לצבא ארצות הברית, עבר קורס קציני חי"ר בפורט בנינג, ג'ורג'יה ובהמשך עבר למודיעין הצבאי.
לחם במלחמת העולם השנייה, בקרבות באירופה כנגד גרמניה הנאצית והיה בין חיילי צבא ארצות הברית הראשונים שנכנסו למחנה הריכוז דכאו.
בשנת 1946 שהה בפלורידה וניהל בית מלון שהיה בבעלות אביו ובמקביל למד באוניברסיטה מינהל עסקים.
בשנת 1948 עלה לישראל במסגרת מח"ל, הצטרף לחטיבה 7 ולחם במלחמת העצמאות.
פעל תחת פיקודו של חיים לסקוב, וכן עסק בתחום המודיעין ועסק בפיענוח תצ"א ונחשב לבר-סמכא בתחום.
בשנת 1950, לאחר תום המלחמה ונישואיו לאסתר, נסע לדנוור ולמד את תחום הלוחמה הזעירה.
עם סיום לימודיו שב לישראל ושימש בתפקיד בענף אמצעי לחימה במטכ"ל.
בשנת 1952 הצטרף לנבחרת ישראל בקליעה ובהכנות לתחרויות הלסינקי, בירי חופשי באקדח.
בשנת 1953 השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
לאחר שחרורו עבד בתיאטרון הקאמרי ובעבודות עפר.
במקביל אימן את אנשי יחידת הליווי של ראש הממשלה.
בשנת 1968, בעקבות חטיפת מטוס אל על לאלג'יריה, נתבקש להצטרף לשירות הביטחון הכללי כמדריך ירי באקדח.
בקרמן אימן את מאבטחי השירות בירי באקדח ובתרגולות לוחמה בטרור.
בקרמן שאף לכך שמשימת חילוץ בני ערובה ממטוסים תוטל על מאבטחי השב"כ, אולם צה"ל התנגד.
לבסוף כפשרה הוחלט שהמאבטחים יצורפו לכוח צה"ל במקרים אלו, כלוחמים בכוח הפורץ.
בשנת 1972 מיסד וכונן את תחום הדרכת והכשרת המאבטחים.
בין היתר פעלו חניכיו בסיכול מתקפת הטרור ב-18 בפברואר 1969 נגד מטוס "אל על", שהתכונן להמראה בנמל התעופה הבינלאומי ציריך קלוטן ופעולת החילוץ של מטוס סבנה.
בהמשך פיתח שיטת ירי אינסטינקטיבי באקדח, ואף כתב ספר בנושא עם אלכס אלירז, אבי תורת הקליעה בישראל.
ב-17 בדצמבר 1976 נפטר מהתקף לב, בו לקה במשרדו, לאחר יום אימונים.
בקרמן היה נשוי לאסתר ואב לשניים.
דוד בר-אילן (7 בפברואר 1930 - 5 בנובמבר 2003) היה עיתונאי ופובליציסט, מוזיקאי ופסנתרן ישראלי.
שימש עורך הג'רוזלם פוסט ומנהל האגף לתקשורת ולתכנון מדיני במשרד ראש הממשלה.
בר-אילן, נולד בחיפה, אמו סטלה הייתה אשת עסקים, יבואנית של אופנת נשים בתקופת המנדט.
בר-אילן למד פסנתר במכון למוזיקה בחיפה והיה מתלמידיה של גיטה ויצמן.
כשהיה בן 17 זכה במלגה ללימודים בבית הספר ג'וליארד בניו יורק ובשנת 1947 עזב את ישראל.
בשנת 1953 זכה בתחרות נגינה יוקרתית בלונדון, ובאותה שנה נתן קונצרט בכורה בקרנגי הול.
מאז פרחה הקריירה שלו כפסנתרן מקצועי ברחבי ארצות הברית ומחוצה לה.
בר-אילן ניגן עם כל התזמורות הגדולות בארצות הברית (גולל, התזמורת הסימפונית של מיניאפוליס, ניו יורק, וסן פרנסיסקו), ועם כמה מהגדולות ביותר באירופה (כולל הפילהרמונית של ברלין, לונדון, אמסטרדם, ליברפול, מינכן ועוד).
בתחילת שנות ה-80 החל להיות פעיל בלובי היהודי בארצות הברית, קשר קשרים עם סנטורים ואנשי קונגרס, ועם הדיפלומטים הישראלים בארצות הברית.
במקביל כתב מאמרי פובליציסטיקה בעיתונים "ניו יורק טיימס", "וושינגטון פוסט", "וול סטריט ג'ורנל, "לוס אנג'לס טיימס" ואחרים.
בהמשך החל להופיע בתוכניות טלוויזיה כמיצג העמדה הישראלית, ואף הגיש תוכנית טלוויזיה בכבלים משלו, "אינטרנשיונל דייט ליין", שעסקה בנושאי המזרח התיכון.
באותן השנים יצר לראשונה קשרי חברות עם בנימין נתניהו בעת שכיהן כשגריר ישראל באו"ם.
בשנת 1986 פגש את איל העיתונות האוסטרלי, רופרט מרדוק, בטקס שנערך במלאת מאה שנה לפסל החירות, ושבו נכחו המהגרים המצטיינים, שתרמו יותר מכל לארצות הברית.
מרדוק יצג את ההגירה האוסטרלית, ובר־אילן את זאת הישראלית.
בר-אילן שכנע את מרדוק להשקיע בעיתון ישראלי, בעל קו ימני.
בשנת 1987 חזר לישראל, קנה בית בירושלים והחל לעבוד על הקמת העיתון שקיבל את השם "לעניין".
בר-אילן גייס את נדב העצני, שהחל בעריכת העיתון, בניית מערכת וגיוס עובדים.
מרביתם, עיתונאים צעירים המזוהים עם הימין.
תחילה היה "לעניין" אמור להיות עיתון ארצי, לבסוף הוחלט שיתפרסם כמקומון באזור תל אביב והמרכז ויופץ בחינם במאה אלף עותקים, בפורמט של מגזין.
העיתון יצא לאור לראשונה ב-2 בדצמבר 1988. מרדוק השקיע כמיליון וחצי דולר ובר-אילן כ-100 אלף.
לאחר חצי שנה הוחלט לגבות תשלום של 50 אגורות והתפוצה ירדה לכ-35 אלף עותקים.
בינואר 1990 החליט מרדוק להפסיק לממן את העיתון והוא נסגר.
בין השנים 1990 ל-1992 שימש כעורך בעיתון הג'רוזלם פוסט, וכעורך ראשי בין השנים 1996 ל-1999. בתפקידו כעורך היה דומיננטי בשינוי הטון של מערכת העיתון אשר זוהה כליברלי עד שנרכש בשנת 1989 על ידי קונרד בלק לכיוון ימני ושמרני.
בכהונתו הראשונה של בנימין נתניהו מונה לשמש כמנהל האגף לתקשורת ולתכנון מדיני במשרד ראש הממשלה.
לאחר ההפסד של נתניהו בבחירות 1999
חתם על חוזה להרצאות בארצות הברית.
בפברואר 2000 לקה בהתקף לב קשה, שבעקבותיו סבל מסיבוכים שונים.
בשנת 2003 נפטר בירושלים, היה בן 73 במותו.
בר-אילן היה נשוי שלוש פעמיים, בפעמיים הראשונות לנשים נוצריות ממוצא אנגלו-אמריקאי, מהן נולדו לו שלושה ילדים.
אשתו השלישית התגיירה למענו ועברה איתו לישראל ב-1987.
דוד בּרַיינין (David Brainin; 20 באוגוסט 1905, חארקוב – סתיו 1942, אושוויץ) היה רקדן, כוראוגרף, צייר ומעצב תפאורות יהודי-צרפתי ממוצא אוקראיני.
היה ראשון רקדני הבלט בארץ ישראל ולאחר מכן עבר לפעול בצרפת.
בריינין נולד בקיץ 1905 לחיה לבית גֶרשמן וזוּסים בריינין, חייט במקצועו, בחארקוב שבדרום-מערב רוסיה (כיום באוקראינה),
בשנת 1923 עבר להתגורר כדייר משנה אצל משפחת מטלון ברחוב אלחנן 16. באותה שנה החלה האופרה הארצישראלית בפעילותה ובריינין הצטרף אליה כסולן בלט.
בשנת 1924, כאשר עלתה רינה ניקובה, היה בן זוגה לריקוד בלט.
בעקבות קשיים כלכליים הפסיקה האופרה את פעילותה בקיץ 1927 ובריינין עזב לפריז.
בפריז השתלם בריקוד ובכוריאוגרפיה ולמד ציור.
היה חבר בלהקת ריקוד רוסית שפעלה בעיר, נישא לוורה, אחת הרקדניות, ויצא עם הלהקה לסיבוב הופעות בדרום אמריקה ב-1931. לבני הזוג נולד בן אחד.
לאחר ששב ממסע ההופעות למד בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות ("אקול דה בוזאר"; École des Beaux-Arts) ועבד בעיצוב תפאורות לקולנוע, לאופרה, לבלט ולתיאטרון.
בעת מלחמת העולם השנייה נכלא תחילה במחנה הריכוז קומפיין, וב-5 ביוני 1942 נשלח לדראנסי.
בעת שהותו במחנות הנציח בציור תמונות מחיי המחנה, השמורות כיום בבית לוחמי הגטאות.
ב-18 בספטמבר 1942 גורש בריינין מדראנסי לאושוויץ , ושם נספה.
בנו של בריינין, גרגואר (Grégoire), היה משורר ופילוסוף, נודע בכינוי "דרור" (Moineau), והתגורר שנים רבות בקנדה.
נפטר ב-15 באוגוסט 2016 ונטמן בבית העלמין בעיירה אונפלר בחבל נורמנדי.
הותיר אחריו רעייה, בן אחד ונכדות.
דוד בָּרְקִי (נולד ב-3 בספטמבר 1966) הוא תת-אלוף בצה"ל, כיהן כראש להק כוח האדם וכראש להק אוויר למסוקים בחיל האוויר.
ברקי התגייס לקורס טיס ב-1984 וסיים אותו ב-1987 (קורס מס' 112) במגמת מסוקי סער.
שירת בתפקידי פיקוד והדרכה בטייסות המסוקים של חיל האוויר ובבית הספר לטיסה.
שימש סמ"ט א' (סגן מפקד טייסת) בטייסת 118 ומפקד טייסת מתקדם בבית הספר לטיסה.
ב-1997, בעת שהיה בתקופת לימודים נקרא לחזור לתפקיד סמ"ט א' בעקבות אסון המסוקים בו התרסקו שני מסוקי יסעור של הטייסת.
בהמשך מונה למפקד הטייסת, שימש כראש ענף משולבים במחלקת המבצעים של מטה החיל והיה מפקד בסיס כנף 2. בספטמבר 2010 מונה למפקד להק אוויר למסוקים.
בנובמבר 2013 מונה לראש להק כוח האדם במקומו של תא"ל אילן בוגר.
שירת בתפקיד עד יולי 2016.
לאחר השחרור מצה"ל, למד באוניברסיטת חיפה, הפך לטייס מסחרי ונכנס לתפקיד מנכ"ל 10Dimensions.
ברקי בוגר תואר ראשון בהצטיינות בעיצוב תקשורת חזותית מהמרכז לחינוך טכנולוגי חולון.
בוגר תואר שני במנהל עסקים MBA באוניברסיטת חייפה ובוגר תוכנית רודרמן ללימודי תואר שני במיקוד ליהדות ארצות הברית - בעל תזה : "האתגרים המיוחדים של חיילים יהודיים בצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה".
נולד בהולנד, בן לשמואל ופרל ברודמן.
אביו וחלק ממשפחתו נספו בשואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נשלח ללמוד בישיבת גייטסהד.
בשנת תשי"ז (1957) נישא לחנה ורהפטיג, בת למשפחה יוצאת גרמניה.
לאחר נישואיו התגורר בבני ברק ולמד בכולל של ישיבת פוניבז'.
בשנת תשכ"ג (1963) התמנה כרב ודיין בהולנד והתגורר בה עם משפחתו כעשר שנים, שם הרבה לעסוק בתחום הגיור, בהפצת יהדות ובקירוב רחוקים.
בשנת תשל"ב (1972) שב לישראל והתמנה לרב היישוב סביון, שם גם קבע את מקום מגוריו עד פטירתו.
הקים את "המרכזיה הפדגוגית ללימודי יהדות" בניהול בנו שמואל אהרן, ואת "בית המדרש הגבוה לתורה ולהוראה - כולל סביון" בראשות הרב אפרים ליפסקי ובהנהלת בנו, אלעזר, המכשיר אברכים לרבנות ולהנהגה קהילתית.
בשנת תשע"ו (2016) פרש מתפקידו כרב היישוב.
הרב ברודמן היה גם חבר "ועדת הרבנות הראשית לדו-שיח עם הוותיקן".
דוד ברוך (25 בספטמבר 1928 – 22 באפריל 2017) היה שחקן קולנוע ותיאטרון ישראלי ששיחק במחזות ובסרטי קולנוע רבים.
ברוך נולד בסופיה בירת בולגריה ליצחק וקלרה, ועלה לארץ ישראל ב-1944. הוא למד משחק בסטודיו למשחק של מניה ארנון.
התקבל ל"הבימה" ב-1953. באותה השנה שיחק במחזה "זעקי, ארץ אהובה", וכן השתתף בהצגה "אכזר מכול המלך", אשר הוצגו בתיאטרון הבימה.
ב-1954 שיחק במחזות "ברווז הפרא" ו"מקבת'".
ב-1956 שיחק במחזה "מראה מעל הגשר" בתיאטרון הבימה.
ב-1959 שיחק במחזה "הסוחר מוונציה".
ב-1961 עשה את תפקידו במחזה "בגדי המלך".
ב-1962 גילם את דמותו של "פדנזיפן", במחזה "אירמה לה דוס".
ב-1964 שיחק במחזה מאת ויליאם שייקספיר "קומדיה של טעויות".
ב-1965 השתתף בסרט הקולנוע "הילד מעבר לרחוב".
באותה השנה הופיע בסרט "הבו בנות לאילת" בתפקיד פקיד משרד השיכון.
ב-1966 שיחק במחזה "נתן החכם", פרי עטו של גוטהולד אפרים לסינג.
ב-1967 השתתף בסרט הקולנוע "שלושה ימים וילד".
ב-1970 שיחק במחזה "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי".
ב-1971 שיחק בסרטו של בועז דוידזון "חצי חצי", וכן שיחק במחזות "יתוש בראש", פרי עטו של ז'ורז' פדו, ובמחזה מאת ויליאם שייקספיר, "ריצ'רד השלישי".
באותה שנה שיחק במחזה "מחכים לגודו".
ב-1972 שיחק בסרט "עזית הכלבה הצנחנית" גילם את המפקד של אורי (יוסי פולק).
ב-1973 השתתף בסרט הקולנוע "אבו אל בנאת".
ב־1975 גילם את דמותו של אדון ששון הטכנאי, בסדרת הטלוויזיה "רגע עם דודלי".
ב-1976 שיחק בסרטו של אסי דיין "איזה יופי של צרות!", וכן שיחק במחזה "כובע הקש האיטלקי".
ב-1977 גילם את דמותו של אהוד ברנע בסרט הקולנוע "בדרנית בחצות".
באותה שנה שיחק במחזה "שבת ראשון שני".
ב-1987 שיחק יחד עם אשתו רחל אטאס, בסרטו של זאב רווח, המובטל בטיטו.
ב-1989 שיחק בסרט הקולנוע "אלף נשותיו של נפתלי סימן טוב", וב-1992 גילם את דמותו של שמעון בסרט הקולנוע "אזרח אמריקאי".
ב-1992 שיחק בהצגת הילדים "המכשפה של ליאור" שכתב גידי שחם וביימה אשתו, אורית שחם, בתפקיד אריה"לה האריה הפחדן.
ב-1996 שיחק בסדרת הדרמה של ערוץ 2 "כסף קטלני" בתפקיד דוד נגר, אביו הנכה של אבישי רובין (תומר רוסו).
יצא לגמלאות מ"הבימה" בשנת 2000.
ב-2014 שיחק בסרט "אני ביאליק", בתפקיד בני פדלון.
ברוך היה נשוי לשחקנית והזמרת רחל אטאס, עד שהתאלמן ממנה ב-2004. להם שלושה ילדים.
שתי בנותיהם, אורית שחם ועופרי ברוך, שיחקו לצידם בהצגות ילדים רבות כגון "עלילות פתי מאמין לכל דבר" שהועלתה בשנות השבעים, ו"שיגעון של משפחה", אותן חיבר חתנו של ברוך, גידי שחם.
דוד ברוך נפטר ב-22 באפריל 2017 בגיל 88. הוא נטמן למחרת בבית העלמין של פרדס חנה, המושבה בה חי בשנותיו האחרונות.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון לדוד ברוך ורחל אטאס על ביתם ברחוב שינקין 22.
דוד ברבי (נולד ב-3 בנובמבר 1953) הוא משורר, פזמונאי ומלחין ישראלי.
דוד ברבי נולד במושב ניצני עוז שבשרון ומתגורר בו כל חייו.
הוא חקלאי העוסק בגידול ירקות ופרחים ליצוא.
כיהן כיו"ר ועד המושב וממשיך בפעילות ציבורית בארגון
מגדלי הפרחים שבלשכת המסחר בתל אביב.
ברבי בעל השכלה תיכונית, אולם כפי שהוא מעיד על עצמו הוא אוטודידקט, בעיקר בתחום השירה.
עד שנות השלושים לחייו היה חבר בלהקת רוק/פופ שהורכבה מבני משפחתו.
הלהקה התפרקה בשנת 1981 כשבן דודו, שהיה חבר בלהקה, נהרג בתאונת דרכים.
ברבי גילה את קולו הספרותי בשנת 2009 בעקבות מותו של אביו, רחמים, שהקשר איתו היה חזק ומשמעותי.
כהגדרתו, "התחלתי לכתוב שירה חמש דקות לאחר פטירתו של אבי".
ברבי כתב פואמה לזכר אביו וכך נמשך לעולם השירה.
ברבי למד בסדנאות כתיבה במשך ארבע שנים בהנחיית מיטב המשוררים והסופרים, בהם מאיה בז'רנו, רן יגיל, רחל חלפי ויקיר בן-משה.
הוא הושפע מהמשוררים אבי אליאס, רוני סומק ופרננדו פסואה, ובעיקר מרן יגיל שעורך את כל ספריו וברבי מכנה אותו "האב הספרותי שלי".
לאחרונה ברבי פעיל גם בחיים הספרותיים בישראל.
ברבי הוציא לאור תשעה ספרים פרי עטו: "חוויה מתקנת", "מרחקי נגיעה", "ספינות מותרות", "מי יהלך", "אור ירח" "צלצול מאחותי" "פועלים.
סניף קלנסואה" "נגיעות קול" ו"50 סונטות" בו-בזמן החל להלחין שירי משוררים.
עד כה הוציא לאור גם ארבעה אלבומים: "לכתוב שיר על אבא", "מפגש עם הריח", "מניפת המשוררים" ו"מי יהלך".
האלבום "מניפת המשוררים" כולל 13 שירי משוררים מהשורה הראשונה: רוני סומק, אברהם חלפי, רפי וייכרט, מירון ח.
ברבי נישא לכוכבה במהלך שירות החובה שלו, והשלים שירות מלא כלוחם בתותחנים.
ברבי הוציא לאור עשרה ספרים פרי עטו, בהוצאת "עמדה" בעריכת רן יגיל:
"חוויה מתקנת", "מרחקי נגיעה", "ספינות מותרות", "מי יהלך", "אור ירח" ו"צלצול מאחותי", "פועלים סניף קלנסואה" "נגיעות קול" "50 סונטות" "פסטיבל הזמר המזרחי"
בו-בזמן החל להלחין שירי משוררים.
האלבום "מניפת המשוררים" כולל 13 שירי משוררים מהשורה
הראשונה: רוני סומק, אברהם חלפי, אבי אליאס רפי וייכרט, מירון ח.
מרחקי נגיעה: שירים, תל אביב: עמדה יגיל, תשע"ב 2012. עריכה: אבי אליאס, רן יגיל
צלצול מאחותי: שירים, תל אביב: עמדה יגיל, 2015
סניף קלנסואה שירים תל אביב: עמדה יגיל, 2017
נגיעות קול: עמדה יגיל, 2019
פסטיבל הזמר המזרחי עמדה יגיל 2024
רומן/ ג'רבה עמדה יגיל 2025
הרב דוד בַּרְקִין (24 באוקטובר 1945-כ"ט בכסלו ה'תשס"ז, 20 בדצמבר 2006; באנגלית: Dovid Barkin) היה ראש ישיבה ליטאי-אמריקאי.
מראשי ישיבת טלז בקליבלנד, אוהיו.
נולד בארצות הברית לגולדה וקלמן ברקין.
בצעירותו החל ללמוד בישיבת טלז, ומאוחר יותר למד בישיבת פוניבז' והיה לתלמידם של רבי שמואל רוזובסקי ורבי אלעזר מנחם מן שך.
הוא היה מקורב מאוד לרב שך, וכשעזב את הישיבה וחזר לארצות הברית, העניק לו רבו כמתנת פרידה את חיבורו על משנה תורה לרמב"ם הלכות נערה בתולה שכתב בעת לימודיו בישיבת סלוצק - קלצק ב-1922.
בארצות הברית הוא חזר ללמוד בישיבת טלז ונישא בראשית שנת ה'תשכ"ט (סתיו 1968) למרים בתו של רבי אליהו מאיר בלוך שנפטר ארבע עשרה שנים קודם לכן.
בשנת ה'תשל"ט (1979) הצטרף כר"מ לסגל ישיבת טלז, והעביר בה שיעורים עד סמוך לפטירתו.
בשנותיו האחרונות החל לכהן כראש ישיבה בטלז.
הוא בלט בהתמדתו ובניתוקו מהוויות העולם הזה, נפטר לאחר מחלה ממושכת, בכ"ט בכסלו ה'תשס"ז, 20 בדצמבר 2006.
נולדו לו ארבעה בנים וחמש בנות, מהם:
בנו, הרב יחזקאל מרדכי - מכהן כר"מ בישיבת "מאור דוד" הקרויה על שמו
בנו, הרב אברהם שמעון - מכהן כר"מ בישיבת חפץ חיים בבולטימור
הרב דוד יוסף בר חן (תרפ"ט, 1929 - כ"ו באלול ה'תשע"א, 24 בספטמבר 2011) היה רב ישראלי ממוצא מרוקאי.
רבה של שדרות במשך קרוב לארבעים שנים, ומרבני יהדות מרוקו בישראל.
נולד בחג השבועות תרפ"ט במרוקו למקובל רבי מאיר אוחנונא, שכיהן כרב מחוז ורזאזאת, ולחנה.
במספר הזדמנויות, טען, כי משפחתו מצאצאי המקובל רבי סולימאן אוחנה, מגורי האר"י.
אביו נפטר בשנת 1939 (ה'ת"ש) ואמו שלחה אותו ללמוד במקנס בישיבתו של הרב רפאל ברוך טולדנו.
בהמשך למד בישיבת "אוצר התורה" של הרב רפאל עבו, ואחר כך בישיבת "אור יוסף - נובהרדוק" בעיירה פובליין בצרפת, אצל רבי גרשון ליבמן.
בשנים אלו עסק בהברחת ילדים שהיו אמורים לעלות במסגרת עליית הנוער לארץ ישראל, לישיבת נובהרדוק.
בשנת 1950 (ה'תשי"א) עלה לישראל לקריאת הרב יוסף שלמה כהנמן, שקיבל אותו ללימודים בישיבת פוניבז' שבראשותו.
בשנת 1955 (ה'תשט"ז) חזר למרוקו, וכיהן כר"מ בישיבת "עץ חיים" בטנג'יר, לצידם של הרבנים זושא וולטנר ויששכר מאיר.
בשנת 1956 (ה'תשי"ז) נישא לרות, בת הרב דוד עובדיה, ראב"ד צפרו, מראקש ופאס, והממונה על החינוך היהודי במרוקו (בסוף ימיו כיהן כאב"ד לענייני ממונות בבית הדין של המועצה הדתית בירושלים, וכרב חבר לשכת הרבנות שם).
לאחר תקופה קצרה שעמד בראשות הכולל של חמיו בצפרו, עבר לרבאט וכיהן כראש בית המדרש לרבנים מיסודו של הרב שאול אבן דנאן, רבה הראשי של מרוקו.
הרב בר חן היה עוזרו ותלמידו הקרוב של הרב אבן דנאן.
בשנת 1964 (ה'תשכ"ה) התמנה לרב שכונה ג' ולרב מחלקת הכשרות והנישואין באשדוד.
בשנת 1972 (תשל"ג) התמנה לכהן כרבה הראשי של שדרות.
בשנותיו האחרונות התדרדר מצבו הבריאותי, אך הוא המשיך למלא את תפקידיו הרבניים, בסיוע בנו הרב ישי בר חן שכיהן כרב האזורי בגוש קטיף.
הרב בר חן נפטר במוצאי שבת כ"ו באלול ה'תשע"א, ונטמן למחרת בחלקת הרבנים החדשה שבהר המנוחות בירושלים.
הרב בר חן השאיר אחריו כתבי יד בהלכה ובאגדה, שלא נדפסו.
בשנת ה'תשע"ב הקים נכדו (חתן בנו רפאל) הרב איציק סנדרוי את ישיבת "חיילי בית דוד" על שמו, ביישוב "מצפה יצהר".
בשנת ה'תשע"ו הוציא נכדו הרב אליהו בר חן - את הספר "חסדי דוד" על הש"ס, בהוצאת "מכון חסדי דוד".
בו כתב מבוא נרחב על תולדותיו, וכן הביא מחידושי תורתו.
בשנת ה'תשע"ח פתח בנו הרב ישי בר חן את בית המדרש "תורת דוד" על שמו, ביישוב ניצן.
עיריית שדרות הנציחה את שמו של הרב בקריאת רחוב על שמו בשכונת בן-גוריון.
ובקריאת מקווה טהרה על שמו בשכונת נאות אביב (ניר עם).
שם בית הכנסת "זיכרון יצחק" בו התפלל שונה ל"משכן דוד" על שמו.
גיסו הרב מאיר אלבאז - ראש מוסדות "שבות יהודה" בירושלים.
גיסו הרב פנחס עובדיה - ראש מוסדות "ישמח לב תורת משה" בירושלים.
בנו הרב מאיר שמעון חיים - רבה של ברצלונה.
בנו הרב ישי - כיהן כרב האזורי בגוש קטיף.
נכדו הרב אליהו בר חן - מו"צ בבית ההוראה "יביע אומר" וראש בית המדרש "תורת דוד".
הרב שלמה שלוש - רב העיר וראב"ד חיפה.
הרב אברהם אלחדד - ראש מוסדות אוצר התורה בסרסל בצרפת.
הרב סעדיה אריבי - מרבני העיר אשדוד.
הרב יורם אברג'ל - ראש מוסדות "רב פעלים קול רינה".
הרב אריה גמליאל - ראש ישיבת שדרות.
הרב צבי פדידה - ראש מוסדות אור גאון.
הרב רפאל אלקריף - ראש מוסדות "נתיבות חיים" בני ברק.
הרב שלמה פרשה - ראש מוסדות משפטים ישרים.
דוד ברנסקי (1944 בתל אביב - 2013 בירושלים) היה רופא ילדים.
כיהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים, וניהל את אגף הילדים בבית החולים הדסה בירושלים.
דוד ברנסקי נולד וגדל בתל אביב.
למד בבית הספר התיכון הדתי צייטלין.
למד בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והדסה.
לאחר סיום לימודיו התמחה ברפואת ילדים בביה"ח ביקור חולים בירושלים.
תוך כדי ההתמחות נסע לבאפלו, ניו-יורק, שם השתלם בגסטרואנטרולוגיה ילדים, תת-התמחות שטרם הייתה בארץ.
עם חזרתו לארץ הצטרף לצוות הרופאים של מחלקת הילדים בביקור חולים, שם שימש לאורך השנים בתפקידים שונים: רופא בכיר, מנהל היחידה לגסטרואנטרולוגיה ילדים וייעוץ תזונתי, סגן ראש המחלקה וראש מחלקת ילדים.
בשנת 1991 החל לנהל את מחלקת הילדים בבית החולים שערי צדק בירושלים.
בתפקיד זה כיהן עד לשנת 2002, אז התמנה למנהל אגף הילדים של הדסה בירושלים.
בתפקיד זה כיהן עד לפרישתו בשנת 2011.
במשך שנות עבודתו כרופא היה פעיל באיגודים מקצועיים וממשלתיים שונים כחבר, יועץ ומזכיר, הן בארץ והן בעולם.
בין היתר שימש כיו"ר האיגוד לרפואת ילדים בישראל, חבר המועצה המדעית ויו"ר ועדת הבחינות ברפואת ילדים.
בתפקיד זה הוא שמיסד את תבנית בחינות שלב א' ו- ב' בתחום רפואת הילדים.
הרצה בפני רופאים ובפני אנשים העוסקים במקצועות הרפואה בנושאים שונים בתחום רפואת הילדים.
בנוסף, תרם לפיתוח תוכניות לחינוך בהוראה ברפואה בכלל וברפואת ילדים וגסטרואנטרולוגיה ילדים בפרט, בישראל ובמדינות נוספות.
במקביל, היה פעיל מאוד בעולם האקדמי, החל מהזמן שבו שימש כמרצה באוניברסיטה העברית ועד לקבלת דרגת פרופסור מן המניין ברפואת ילדים בשנת 1996. כמו כן, לאורך השנים נטל חלק מרכזי בכנסי ה-ESPGHAN (האיגוד האירופאי לגסטרואנטרולוגיה, מחלות כבד ותזונה בילדים).
בין השנים 2003–2009 שימש כחבר וכמזכיר הכללי של החברה האירופאית ברפואת הילדים (European pediatric association – UNEPSA).
בשנת 1965 התחתן דוד ברנסקי עם אפרת.
לזוג נולדו ארבעה ילדים: שמואל ברנסקי, אל"ם (מיל') יונתן ברנסקי, ד"ר שרה ברנסקי-כהן ואהוד ברנסקי.
פרופ' ברנסקי כתב יותר מ-140 מאמרים שפורסמו בעיתונות הרפואית.
ערך סדרה בת 16 ספרים ששמה Pediatric and Adolescent Medicine, היה שותף בעריכת עשרה ספרים וכתב 44 פרקים בספרים רפואיים.
היה עורך ראשי של כתב העת של ESPGHAN בין השנים 2010-2013. נטל חלק בארגון כנסים, ימי עיון ומפגשי מחקר, כמו כן הציג עבודות מחקר בעשרות כנסים.
בשנת 2012 קיבל את אות יקיר האיגוד הישראלי לרפואת ילדים שניתן לדמויות אשר תרמו רבות לקידום רפואת הילדים במדינת ישראל.
בשנת 2013 זכה באות כבוד לתרומה לאורך השנים לחברה האירופאית למחלות גסטרואנטרולוגיה, כבד ותזונה בילדים (ESPGHAN).
דוד בקר היה אמן יהודי-אמריקאי, שפעל בתחומי הציור, ההדפס (תחריט, תצריב, לינולאום), הויטראז' ואף גילף בשנהב, הבן הצעיר למשפחת בקר, שעלתה ארצה בעלייה השנייה.
בקר למד בבצלאל אצל אבל פן ובוריס שץ.
בשנות העשרים של המאה העשרים השתקע בארצות הברית הציג בעשרות תערוכות במכון האמנות של שיקגו.
דוד בקר נולד בווילנה שם למד בבית הספר לאמנות שייסד מרק אנטוקולסקי.
הוא עלה ארצה בשנת 1911 עם אחותו ואביו כאשר יתר בני המשפחה עלו עוד קודם לכן.
אחיו הבכור משה ניהל את חוותו של יצחק לייב גולדברג בערטוף ולאחר מכן התיישב בראשון לציון.
שלוש מארבע אחיותיו היו מנשות השומר.
למשפחתו היה תפקיד חשוב בראשית ימיה של ההתיישבות הציונית בישראל.
האחיות ציפורה, קיילה ואסתר נישאו לראשי ארגון "השומר": אלכסנדר זייד, ישראל גלעדי ומאיר קוזולובסקי.
אחותו רבקה רבינוביץ והוריו התגוררו בירושלים.
בעיתון "הצפירה" נובמבר 1913 כותב קדיש יהודה סילמן בשם העט שלו "אשנב" :"בתערוכת בית הספר בצלאל צייר דוד בקר תמונה פנטסטית,רחל אימנו בקומה מתוך קברה בלילה ומשמיעה קולה ברמה"
בשנת 1914 ירה בקר ביעקב וינטרוב בן למשפחה מכובדת מווילנה שפתח חנות לספרים בירושלים.
היה זה בליל חתונתו של וינטרוב עם רבקה נון לאחר שביטל את אירוסיו עם אחותו של בקר-אסתר.
וינטרוב נפצע קשה אך החלים.
המעשה עורר גינוי חריף בציבור (ראה עיתון "החרות ירושלים" עמ' 3 מיום 29 במרץ 1914 גינויים של ברנר, א.
ראובני וגם של מורי בצלאל ותלמידיו.
כן נכתבו דברי גינוי קשים בעיתון "האחדות" מיום 10 באפריל 1914-רשימתו של א ראובני בשם העט שלו נ.
מחשש שיוסגרו לשלטונות הטורקיים - הוברחו בקר וחברו - קרוב משפחתו - אליקים רבינוביץ ללבנון בסיוע איש "השומר" יחזקאל חנקין.
משם המשיכו לאירופה, שם עיצבו מדליות עבור מלך בולגריה וגילפו בשנהב פורטרטים עבור קרול הראשון מלך רומניה ואשתו המלכה.
הוא שהה זמן מה בפריז שם נחשף לאמנות מודרנית."האמנות המודרנית אליה נחשפתי בצרפת, קרובה מאוד לליבי.
ממאטיס למדתי את הקו הקליל, הרוחני ומלא החן, ובענווה אומר כי הושפעתי מהמאסטרים הגדולים סזאן וואן גוך".
לאחר המלחמה חזר לתקופה קצרה לארץ ומכאן הפליג לארצות הברית.
בתחילה השתקע בקליפורניה שם התגורר עם אשתו הראשונה ושני ילדיו.
משם עבר לשיקגו בה הקים משפחה חדשה, ובה התגורר עד לפטירתו.
בקר הקים קבוצה של אמנים יהודים (1926) בשם Around the Palette (כיום מוכרת בשם American Jewish Artists Club) והציג בתערוכות רבות במכון לאמנות של שיקגו (Art Institute of Chicago) ובמוזיאונים נוספים בארצות הברית.
לצד זאת עיצב בקר ויטראז'ים לבתי כנסת באזור שיקגו.
בקר לקח חלק כאמן בפרויקט האמנות Federal Art Project שהיה חלק מהפרויקט הלאומי מינהל קידום העבודות (Works Progress Administration) מייסודו של הנשיא רוזוולט.
במסגרת הפרויקט יצר ציורי קיר במוסדות ציבוריים ובשנות ה-40 לימד אמנות ב-Hull House בשיקגו.
בשנת 1933 הוא כתב על עצמו "כמי ששייך לעם היהודי אשר מזמן קדום אני מחפש אחר הרוחני, האירוני, המיסטי והפואטי שבנשמה, אינני מסתפק באינטלקטואלי.
עבורי צבע על קנווס הוא אמצעי לביטוי רגשות של שמחה ושל צער ורגש אנושי שניטע בתוכי".
מתוך תפיסה זו, באוקטובר 1934 דרש בקר להסיר עבודה שלו שהוצגה בתערוכה קבוצתית במלון סטיבנס בשיקגו, מכיוון שהמלון אישר לקיים בו מפגשים של ה-DAWA, ארגון נאצי שפעל באילינוי.
"כל עוד ה-DAWA שהוא ארגון נאצי, מקיים מפגשים במלון סטיבנס, אני מביע את מחאתי ודורש להסיר את הציורים שלי המוצגים בתערוכה במלון".
דוד בקר חתם על ציוריו במספר חתימות שונות אותן לרוב צירף לחתימה אחרת שלו.
דרך מגוון החתימות משתקפים השינויים שעבר בחייו, הוא חתם דוד בקר בעברית, דוד בעקער ביידיש, בן מנחם, בן מנדל או מנדלזון (על שם אביו אברהם מנחם מנדל).
הוא גם חתם בשם אבו שושנה, לאחר שביתו מנישואיו הראשונים - שנקראה על שם אמו רייזה - נפטרה בגיל 4. במספר ציורים והדפסים שלו אף חתם בשלוש חתימות שונות.
יצירתו מאופיינת בעיסוק במגוון זהויות יהודיות ובפרשנות אמנותית לתרבות ולמסורת היהודית כפי שהם באים לידי ביטוי בחייו הסוערים.
בקר צייר את עולמם של יהודי וילנה, את מותו הכאוב של גיסו הנערץ אלכסנדר זייד את הווי המהגרים היהודים בשיקגו, ובצידם הוא צייר ציורים של סצנות מהתנ"ך ומהמדרש.
הוא צייר ציורים בהשראת שירתו של ביאליק, ובשנת 1937 הוא הכין תשורה אמנותית עם חבורת אמנים יהודים לרגל הקמת המושבה היהודית בבירוביג'ן.
בצד הסגנון הבצלאלי, בקר הושפע מהסגנון המודרני.
הוא צייר בקווים תזזיתיים את העולם היהודי הישן ותפס את עצמו כאחראי לשימור העולם הישן באמצעות יצירתו.
הוא תיאר בפרוטרוט סצנות מהווי החיים היהודי של השטעטעל; חתונות יתומים בבית קברות, ריקוד מצווה ופגישה עם השדכן, בצד חוויית הזרות וההגירה של יהודי חסידי ברכבת התחתית של ניו-יורק.
הקיום היהודי על פי בקר לעולם אינו נינוח.
כך מתאר בקר את האני מאמין האמנותי שלו: "כבן וילנה היהודית גדלתי והתחנכתי בין הרחובות המתפתלים ובין הבתים הרעועים עם תריסים המתרופפים מחלונותיהם, כאילו היו עיניים עצומות למחצה הצופות על העולם סביב בחשד ובחוסר אמון.
הפנים העצובות ומבטיהם של עמי הנרדף והמעונה נחרטו עמוק בנשמתי הצעירה ומצאו ביטוי בשנות חיי הבוגרים בגעגועים לבית ולאושר האבודים.
לאחר נסיעות רבות בעולם, גיליתי בסוף את סודה של חרות בחלקת אדמת ארץ ישראל.
כאן מצאתי את האושר בתחושת הביתיות בין הקרובים והיקרים לי ובשמחת הציור באור התורה.
[...] נהייתי חסיד, חסיד בציור שלי.
במקום העבר מלא הצער, אני בוחר לתאר עתיד של שמחה ותקווה.
כן, אני מצייר כמו חסיד, מתוך אמונה ושמחה ונותן לקווים לרקוד ולצבעים לצחוק על מנת שינחמו את הלב היהודי המיוסר".
בקטלוג תערוכה They Seek a City שהוצגה ב-Art Institute of Chicago בשנת 2013 ועסקה בנושא הגירה, הוצגו שני ציורים של בקר.
בשתי העבודות ניתן לראות את החיבור בין עבר והווה ואת הקשר בין הורים לילדיהם, קשר הממשיך להתקיים באמצעות המכתבים המגשרים בין העולמות המשתנים.
1910 - אקדמיה לאמנות ע"ש אנטוקולסקי, ווילנה
1911-1914 - האקדמיה לאמנות "בצלאל" ירושלים, פלשתינה
1923 - האקדמיה לאמנות בדנבר, קולורדו, ארצות הברית.