tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התנגדות עיקשת מצד הכהונה המסורתית לא חדלה כל ימי חייו, ואף גלשה למחוזות דתיים בארגון הכנסייה.
חששו של תאודרוס מכוחה ההולך וגובר של מצרים המוסלמית ויצירת קשרים עם נסיכות הרר, עוררו דאגות בקשר לנאמנותו של אבונא סאלמה ודרג הכמורה הקופטי שברשותו.
כמו כן, עלייתה של מדינת המהדייה האסלאמית והתעוררות תנועות משיחיות אסלאמיות ברחבי אפריקה והמזרח התיכון, היוו איום שקשה היה להתעלם ממנו בתקופת חייו של תאודרוס השני.
אך עם זאת, העימות הקשה והחריף הגיע דווקא מבית.
העימות בין אבונא סאלמה לבין הקיסר המשיך להחריף, כאשר אבונא סאלמה וכל דרג הכנסייה נחשדו כמשתפי פעולה עם מצרים המוסלמית.
בשנת 1864 נטש האבונא את אתיופיה ולא שב אליה עד מינוי של אחד חדש.
אולם לא רק מאבקים עם האבונא וחשש מתמיד מאיום מוסלמי מסביב למדינה הנוצרית.
יחסיו עם המיסיון הפרוטסטנטי עלו על שרטון ובשנת 1863 החל הקיסר לכלוא מיסיונרים אירופאים, בשל חשש להמרת דת בקרב נוצרים אורתודוקסים בחצר.
בעת שחרורם בשנת 1868 בהתערבות בריטניה חש תאודרוס כנבגד בידי בעלי בריתו ואנשיו, ולאחר שורה של הפסדים וכישלונות צבאיים הוא התאבד בשנת 1868.
לאחר מות תאודורוס השני, נשארה אתיופיה ארבע שנים ללא קיסר, עד שבשנת 1872 עלה לשלטון הקיסר יוהנס הרביעי.
יוהנס בניגוד לתאודורס היה תיגרי ולא אמהרי, ולכן, נקט קו פוליטי זהיר יותר.
הוא עודד ריכוזיות אך בלא כפייה בכוח.
וללא אכיפתה במידה יתרה על הנדרש.
אומנם, במישור הדתי גיבש מספר רפורמות דתיות מרחיקות לכת, כדי לסיים את המחלוקות הדתיות שלא הצליח קודמו, תאודרוס להשלים.
יוהנס הכריז על תורת ה"אוחדו" (התאולוגיה היוניסיטית) כדוקטרינה היחידה במדינה.
כמו כן, הוא דרש מידי הכנסייה הקופטית במצרים לשלוח לאתיופיה ארבעה "אבונא" (רק שלושה הגיעו בפועל), והללו הסמיכו כמרים בהתאם לנאמנותם לדוקטרינה היחידה שהותרה בימיו, והיו הוכחה לחיזוק כוחו ויצירת אחדות מחודשת בקיסרות האתיופית בנושא הדת.
כמו כן, יוהנס התנהג כ"צלבן".
הוא פעל כנגד המוסלמים ביד רמה ואלצם להתנצר בכפייה, וכן הדף ניסיונות כיבוש מצד מצרים המוסלמית וגם המהדייה בסודאן.
הוא מת במהלך מאבק צבאי בסודאן בשנת 1888. לאחר מותו פרץ ברחבי הקיסרות האתיופית, "הרעב הגדול", שנגרם בשל צירוף קטלני של מגפות, אסונות טבע, ומלחמות, אשר זכור באתיופיה בכינוי הזמן הרע, ונמשך לתוך כהונתו של יורשו מנליק השני עד שנת 1892.
בשנת 1889 שיאו של הרעב הגדול הוביל למותם של רבים והידלדלות מהירה של האוכלוסייה באתיופיה.
עם מותו של הקיסר יוהאנס הרביעי, עלה על כס השלטון הקיסר מנליק השני, אשר היה אמהרי ונטל את שמו של הקיסר הגדול ואבי כל האתיופים, מנליק בן-שלמה ומלכת שבא.
מנליק הוכתר בעזרתם של האיטלקים שלאחר ועידת ברלין, השתלטו על הנחלות של אקסום העתיקה, הלא היא, אריתריאה המודרנית.
בראשית ימי שלטונו, רוב הגורמים האסלאמיים שאיימו על המדינה נחלו תבוסה ניצחת למעצמות האירופאיות.
המוסלמים במצרים וסודאן נכבשו בידי האימפריה הבריטית בשנת 1882. ובין השנים 1884 - 1889 נכבשו סומליה האסלאמית ואריתריאה בידי האיטלקים, הבריטים והצרפתים.
האיום המוסלמי שהוסר אפוא, הותיר את אתיופיה חופשיה מאיומים צבאיים חיצוניים.
אך שנות הרעב הגדול שכונו "הזמן הרע" היוו אסון הטבע הגדול ביותר שידעה אתיופיה, ומנליק השני פנה לראשונה מזה מאות שנים דרומה, והחל במסע כיבוש נרחב לכבוש את שטחי האורומו ואת נסיכויות הראר שנותרו עשירים ופוריים ולכלולם באימפריה שלו.
מנליק הצליח להשיג תבואה ולכלכל את הבירה החדשה אדיס אבבה, שתוארה כ"תיבת נח" בתוך החורבן בשאר המדינה במחיר של פגיעה קשה באיכרים ופגיעה קשה במרקם החברתי בכפרים.
רוב אוכלוסיית אתיופיה עברה מחיי העוני הכפרי לחורבן ומוות ברעב.
עם הכיבושים למעשה שינה הקיסר את המאזן הדמוגרפי באתיופיה לעד, עם הכנסתם של שני מיליון תושבים חדשים בתוך עשור אחד.
רובם מוסלמים ובני עמים שונים, כושים ולא שמים, דוברי שפות שונות, ובעלי שלטון ומסורת חיים שונה מזאת של האמהרים האתיופים.
אולם, האיום הגדול לא היה כיבוש הדרום אלא איטליה הצפונית באזור אריתריאה.
בשנת 1896, פלשו האיטלקים אל עדווה (גבול בין המדינות) ולחמו כנגד מנליק השני, אולם נחלו תבוסה וניצחונו של מנליק הונצח לכל כניצחון האדם השחור על הכובש הלבן.
לאחר הניצחון ייסד מנליק בירה חדשה, היא אדיס אבבא.
בנאים מוסלמים, יהודים ונוצרים עזרו לבנותה.
וזאת כדי לחזק את מדיניותו על השטחים הרבים ולהוכיח את גדולתה ועוצמת של המדינה והריכוזיות שלה תחת בירה לאומית אחת.
כמו כן, האמהרית הפכה לשפת השלטון היחידה והחל תהליך של אהמריזציה כלל ניצור של העמים השונים, והנחלת השפה האמהרית על התושבים השונים שנוספו לאימפריה.
חלק הצטרפו ברצון ומתוך זהות עם הכובש או רצון לשפר את חייהם ולהצטרף לחלק מפעל האימפראלי הגדול, בעוד שאחרים לא הסכימו.
הכנסייה האתיופית לא הקלה על המצטרפים ולא ויתרה על הגעז כשפת פולחן שהייתה שונה אף מאמהרית.
היא אף לא ויתרה על החגים, הצומות והמצוות, אשר היו זרים למתנצרים החדשים מהדרום.
וכתוצאה מכך, ההמון שהתקשה לקבל את הנצרות האורתודוקסית, קיבל על עצמו את הנצרות הפרוטסטנטית המקלה יותר והנגישה, ואילו האליטה בשל היכולת שלה והן הרצון להשתלב היטב במארג הפוליטי של האימפריה, קיבלה את הנצרות האורתודוקסית.
בשנת 1889 עלה כאבונא מיתאוס מהעיר שוואה, לצד פטרוס, האבונא מתיגרה והשניים היו האבונות החשובים ביותר של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בהנהגה הדתית האתיופית.
מנליק השני לא היה "צלבן" באופיו כשני קודמיו.
הוא לא העלה על נס את מאורעות "גראן" ככלי תעמולתי יעיל למלחמה באסלאם, לא היה בכך צורך, שכן האסלאם הוכח בתבוסה למדינות אירופה והן למנליק עצמו שהיה עטור תהילה גם כך לאחר ניצחון קרב עדווה.
בנוסף, מנליק לא כפה התנצרות בקנה מידה רחב על אוכלוסייה לא נוצרית, ולרוב הניצור היה מתוך רצון של האוכלוסייה להשתלב באימפריה.
כל מי ששמר נאמנות למנליק, בין אם מוסלמי, יהודי או פגני, לא נכפה עליו להתנצר.
מנליק השני נפטר בשנת 1903 והותיר מורשת מפוארת לנכדו, ליג' ייאסו.
יורשו של מנליק, נכדו, ייאסו החמישי, היה מלך לא אהוד בלשון המעטה על האצולה.
הוא הואשם לא פעם בקשרים עם המוסלמים ואף נטען כי התאסלם (אף שנשא נשים נוצריות וקיים אורך חיים נוצרי).
ייאסו הסתבך בשל ראוותנותו וחוסר הניסיון שלו עם האצולה בשוואה.
והקשרים בינו לבין המוסלמים הסתיימו כמעט במרחץ דמים במאבק הירושה, וזאת בזכותו של מתאוס, אשר היה ליד ימינו של הקיסר למרות בקשתם החוזרת והנשנית של האצולה להדיחו.
לבסוף בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, ברח הקיסר לנסיכות הראר.
אב המנזר של שוואה (שנשא את התואר אצ'גה) כפה על מתאוס להכיר בהכתרתה של זוואדיתו, ביתו של מנליק לקיסרית.
תקופת שלטונו של ליג' יאוסו הייתה קצרה ונמשכה בין השנים 1913–1915.
עם מותה של הקיסרית זוואדיתו בשנת 1930, מונה בנה, היילה סלאסי (הראס-תאפרי) לקיסר יחיד בקיסרות האתיופית.
בניגוד לקודמיו, אשר לא הצליחו להשיג אחדות לאומית ולכן לא הצליחו לבצע רפורמות משמעותיות בכנסייה, כונן הקיסר שינויים מהותיים בריכוז המדינה ובמתן לגיטימציה לפן הלאומי שלה ברמה החוקתית במקום המסורת.
כן, ביצע רפורמות מרחיקות לכת בכנסייה.
הוא כונן חוקה, בה הוא מרחיב את סמכויות הקיסר על חשבון האצולה והכמורה, שעד אז הייתה שווה לו או לפחות נאמנה לו, בזכות מותרות רבות שסיפק לה.
היילה סלאסי החל להנחיל את השפה האמהרית כשפת פולחן התפילה בכנסייה, והתנ"ך תורגם בשנת 1934 תחת חסותו.
וזאת במקום שפת הפולחן המסורתית, הגעז שהייתה מסורבלת ולא מובנת לרוב האוכלוסייה ונותרה נהירה רק ליחידי סגולה.
פעולות אלו, למעשה החלו לנתק את הכנסייה מהמסורת ומהכנסייה הקופטית על קשריה במשך אלפי שנים, אך עדיין נותרו בקשר הדוק כבעבר והאבונא והכמרים המשיכו להיות כמרים קופטים שמונו בידי הבישוף של אלכסנדריה.
היילה סלאסי לא היה קיסר-בחסד-הכנסייה אלא עתה הוא-הוא הכנסייה ומנהיגה.
בנוסף עודד הקיסר מיסיון, וכמרים רבים נשלחו למצרים בתקופתו להנהיג את הקהילה הנוצרית שם.
מפעלו של היילה סלאסי נקטע לתקופה קצרה בזמן הכיבוש האיטלקי (1936–1941) והוא שב לתפקד ביתר שאת לאחר גירושו.
היילה סלאסי שיקם עד שנת 1959 את הכנסייה הפגועה מהכיבוש האיטלקי.
היילה סלאסי כונן מערכת חוקית, פיננסית ושיפוטית בה הקיסר הוא ראש המנהל ותחתיו הכהונה והכמורה, ולכן גברה בד-בד תלות הכנסייה במדינה.
בשנת 1959 בוטל הקשר היסטורי בין הכנסייה האתיופית לכנסייה הקופטית, שלא תוכל יותר להכתיר את ראשיה לאבונא.
החוקה החדשה שנחתמה כמה שנים קודם לכן בשנת 1955, קבעה שהדת האתיופית היא הרשמית והיחידה במדינה.
הקיסר קיבל זכויות חקיקה על הכנסייה, כלל מינוי אבונא ובישופים.
והחליף את תפקידו המסורתי של הבישוף באלכסנדריה וגם חיזק את מעמד הקיסר על פני המעמד של המוסד הכנסייה עצמו והנזורה.
בנוסף, גם פעילות המיסיון שהמשיכה בחסותו הוגבלה ונשמרה תחת פיקוח הדוק.
הן במישור המיסיון והן במישור הפיכת הכנסייה לכלי בידי הממשל, היה שינוי משמעותי מיתר הקיסרים שקדמו לו.
הכנסייה עדיין נותרה עצמאית לקיסר, ושמרה על הקשר הישיר עם העם, היא נותרה המוסד העשיר והחזק במדינה וזאת בזכות שליטתה על שליש מאדמות המדינה ועושר שצברה ממיסוי מאיכרים ועבודות כפייה.
עובדה זו משכה אש וביקורת מצד ההמון, וזו אחת מהסיבות שהקומוניזם פרח בקרן אפריקה.
בשנת 1960, הצליח סלאסי לשרוד במזל ניסיון הפיכה והפלת המלוכה.
כמו כן, דיכא מרידות מקומיות עד שנות ה-70 בהצלחה רבה.
מרידות אלו, היו הקדמה להפיכה נוספת שתביא לקץ הקיסרות.
בנוסף לכך, הצליח היילה סלאסי לסלק את הכוחות הבין לאומיים מאריתריאה ולהפוך אותה אט-אט מארץ חסות בשנת 1952 לחלק מהאימפריה האתיופית לקראת שנות ה-60. באשר לאסלאם באתיופיה, שמנה כמעט מחצית מאוכלוסיית הקיסרות, נהג היילה סליאסה במתינות.
עם שובו בשנת 1941 לכס השלטון, נהג בקירוב לבבות בקרב המוסלמים.
חוקת המדינה אומנם הכירה רק בדת הנוצרית, אך הייתה סובלנות דתית כלפי המוסלמים.
המסגד הגדול שבאדיס אבבא הושלם בידי הקיסר, והמוסלמים השתלבו במערכת החיים של הקיסרות ונהנו מהסובלנות הדתית שהפגין הקיסר.
אולם הם לא זכו כמעט להשתלב בעמדות מפתח ממשלתיות.
מעטים אף יותר היו המוסלמים שנכנסו לאזורים שהוגדרו נוצרים.
כמו כן, החוקה לא הכירה בדין האיסלאמי.
הקיסרות נותרה אמהרית ונוצרית ודחתה קבוצות לשוניות, אתניות ודתיות שלא היו כמותה לפניה.
נחשב לאחד מארבעת הקיסרים הגדולים של אתיופיה בעת המודרנית ולקיסר שעיצב את דמותה ופניה של המדינה לעד.
ניצחנו של מנליק השני בשנת 1896 בקרב עדווה, שם קץ לשאיפות אירופאיות לכבוש את הקיסרות האתיופית.
מנליק, שהוכתר בזכותם של האיטלקים כדי לגבור על אויבים מבית, הצליח להושיע את ארצו מידי איום הכובש האיטלקי וכן להגדיל את שטחה של הקיסרות האתיופית.
הוא סיפח לקיסרות את נסיכויות הראר האסלאמיות ואת שטחי שבטי האורומו, אשר במשך שנים היו האיום הגדול ביותר על הקיסרות.
ניצחונותיו המזהירים הפכו את הקיסרות למדינה מוכרת בתום מלחמת העולם הראשונה וחברה בחבר הלאומים.
איטליה עם עליית הפאשיזם תחת הנהגתו של מוסוליני, כחלק מתאוריית הים שלנו, הייתה בעל כוונת זדון לעתידה של אתיופיה.
הצורך בנקמה באתיופים על הבושה שנחלו האיטלקים בקרב עדווה, לצד מניעים אימפרליסטיים ותעמולה פרו-אסלאמית שהנחיל מוסליני בתור מגן האסלאם (הוא נטל לעצמו בקרב המוסלמים שבאריתריאה וסומליה האיטלקית את התואר - "גראן החדש") הביאו את מוסוליני לגייס צבאות איסלאמיים ואיטלקיים כאחד, ובשנת 1936 לכבוש את שטחי הקיסרות האתיופית.
הקיסר היילה סלאסי גלה מארצו.
השלטון האיטלקי-פאשיסטי החל לפעול ביד רמה ברחבי שטחי הקיסרות לשעבר, והאיטלקים ביטלו את קיומה של אתיופיה המסורתית.
שטחי הקיסרות חולקו למחזות בהתאם לחלוקה האתנית-דתית (שטחי שוואה ולינס נקראו בשם אמהריה).
כמו כן, נקבעו מספר בירות לשטחי השליטה ושטחי ראר נכנסו כחלק ממדינת סומליה האיטלקית.
לאורך חמש שנות השלטון האיטלקי, פעלו הכוחות הפאשיטים בתעמולה פוליטית ודתית כאחד.
הראשונה, היא לשמור על מאזן דתי ומתן חופש דתי לקבוצות מיעוט מוחלשות, כדי להחליש את הכנסייה ההגמונית, היא הכנסייה האתיופית אורתודוקסית שראשיה, האבונא, (הבישופים) היו כפופים בשעתם לבישוף של אלכסנדריה, אך בפועל כפופים למוסד הכתר האתיופי.
הדחת הכנסייה וראשיה לצד מינוי של בישופים ואבונא פרו-איטלקי על-פני פרו-קיסרים, החלישו את הכנסייה האתיופית אף יותר.
שלישית, דאג השלטון האיטלקי לחזק את מעמד המוסלמים, על ידי מציאת קווים מאחדים בניהם לבין מוסלמי ארצות ערב.
הערבית הפכה לשפה רשמית, נלמדת וחובה ברחבי קרן אפריקה האיטלקית.
הפשיסטים מימנו בנייה של מסגדים, שיירות חאג' ומינוי קצינים ואימאם מוסלמים כחלק ממארג הכוחות הפשיסטיים.
וזאת לצורך הצדקת הקשר בין היותו של מוסוליני מגן האסלאם מחד גיסא, ומאידך מגן קבוצות מיעוט קטנות על פני ההגמוניה הנוצרית.
אולם, בשנת 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה, כבשו הבריטים את אריתריאה ואתיופיה, והיילה סילאסי שב אל הכס וביטל את תקנות הפשיסטים, אך לא הצלח למחוק את הרגש האנטי-אתיופי שיצרו האיטלקים בייחוד באריתריאה.
ארבע עשרה שנות שלטונו האחרונות של היילה סלאסי היו רצופות במרידות מקומיות, בעיקר בידי איכרים מרודים, אשר סלדו מהעושר הכנסייתי מחד גיסא ומהניכור הקיים במוסד הכתר של הקיסרות מאידך גיסא.
אריתריאה החלה לגבש מתכון לתוכנית לאומית עצמאית, מנותקת מזאת של אתיופיה.
לאורך שנות שלטון איטלקי רצוף במשך שישים שנה ועוד עשור של שלטון בין-לאומי, התקיים באריתריאה מנגנון מנהלי עצמאי של מפלגות וממשל אוטונומי, תיגרי נוצרי.
עם הפיכת לחלק מאתיופיה בשנת 1952, איבדה למעשה אריתריאה את עצמאותה והחלו להתגבש בה בעזרת של מצרים תחת הנהגתו של נאצר, תנועות שחרור לאומיות אריתריאיות.
תנועות אלה דרשו עצמאות ולא בחלו בשימוש בטרור כדי להשיג את מטרתן.
הן הושפעו מהרעיון הפאן-לאומי ערבי הגדול של נאצר או הנאצריזם, שלפיה העולם הערבי מחולק לשלושה מעגלים: המעגל הערבי, המעגל האפריקני האסלאמי, ומעגל קרן אפריקה.
כולם בכללות שייכים לאומה אחת מאוחדת, שיווניות, אנטי-קולונאלית, אנטי-מערבית ואנטי-ליברלית.
ולכן, בקהיר התאמנו וחונכו אנשי האופוזיציה כנגד השלטון האתיופי שנראה כהמשך של הקולוניאליזם ואף מעוז הליברליות של אפריקה.
אולם מלבד עידוד של קבוצות לאום מוסלמיות, נרתע נאצר מלנקוט עמדה נחושה מול אתיופיה, שלטענתו הייתה חלק מהמארג ליצירת איחוד אפריקאי, כנגד המערב.
השפעות נאצריות, קומוניסטיות וכן התנהלות לקויה של הממשל, כנראה הובילה לבסוף למהפכה בדגם קומוניסטי של חונטות אתיופיות אשר תפסו בתחילת שנות ה-70 את השליטה במדינה.
בשנת 1983 תפס את השלטון הרודן מנגיסטו היילה מריאם שניהל בשנים 1987–1993 מדיניות קומוניסטית ברחבי המדינה.
מעמדה ההיסטורי של אתיופיה נפגע.
המשטר הפריד בין הדת והמדינה והבטיח שיוון בין כל הדתות.
בעקבות כך, הבסיס הכלכלי של מוסדות הכנסייה האתיופית נפגע לאחר שאדמות רבות שבהם שלטה הכנסייה הולאמו לטובת ה"קולקטיב".
פגיעה נוספת בכנסייה הייתה שהמשטר המהפכני הצהיר על עצמו כאתאיסטי ולא נרתע מלהערים קשיים על מאמיני הכנסייה.
עם זאת, הוא לא תקף באופן ישיר את הנצרות ואת מאמיניה, ולכן רוב האוכלוסייה הוסיפה לקיים את אורח חייה ואת החגים ללא חשש.
כמו כן, בימיו של הכומר סולומון, חרף הדחתם של בישופים רבים והאשמתם בשחיתות ובפגיעה בהמון, המשיך הבישוף לקיים מגיעים ישירים עם השלטון במידה רבה כפי שהתקיימו בתקופת הקיסרות האתיופית.
אומנם, ניתן לראות פגיעה במעמד הכנסייה.
המוסד הכנסייתי נראה כמיושן ונצלני, והמשטר הקומוניסטי הדיח את הכנסייה מהשפעת על המדינה, בקבלו גיבוי מצד המיעוט המוסלמי, וכן מידי שכבת העם הרחבה שסבלה מעול שעבוד הכנסייה.
אומנם, למרות הפיכתה של הכנסייה האתיופית לגורם שולי בתוך המארג הפוליטי של אתיופיה הקומוניסטית, דווקא נראה שלקראת סוף שנות ה-70 היאא שבה וקיבלה בקרב מאמיניה מעמד ייחודי.
הכנסייה נחשבה מעתה כמשמרת הנצרות וכן בתור התרסה וחתרנות אנטי-מהפכנית.
לפיכך, עצם איבוד מעמדה הפוליטי ואדמותיה - פתח בפני הכנסייה האתיופית צוהר להתקרב אל מאמיניה ושוב לחזק את תמיכתם שאבדה בשנים קודם לכן.
הכנסייה, שקודם לכן התנגדה לשינוי, הובילה כעת רפורמות מרכזיות שבהן מתן הכסף לכנסייה יעשה מתוך נדיבות ואדיקות דתית של המאמין ולא מתוך חובה וציווי כפי שהיה בתקופה הקיסרית.
כמו כן, נהנתה הכנסייה בתקופת המשטר המהפכני מתמיכה הן של המון העם והן של מדינות וארגונים נוצרים זרים שחרדו לגורלה של הכנסייה האתיופית הייחודית.
עם קריסת המשטר הקומוניסטי, המשיכה הכנסייה האתיופית להוות גורם חשוב ומכריע באתיופיה עד ימינו אלה.
לסיכום, המשטר המהפכני יצא כנגד מוסד הכנסייה הנוצרית, ופגע בו פגיעה כלכלית ופוליטית וחברתית קשה באמצעות הלאמת קרקעות, הפרדת דת ומדינה, והדחתם של בישופים רבים ממוקדי הכוח הפוליטיים.
לצד השפל שאליו הגיעה הכנסייה בעיני הציבור, שראה בה מוסד מיושן, חתרני ורודני המזיק לקולקטיב, ונראה בעיני נושאי הדגל של המהפכה הקומוניסטית באתיופיה בתור מייצגי הבורגנות ואנטי-מהפכנים, בכל זאת, מעמדה לא נפגע בקרב ההמון, אף הוטב, משום שכעת רבים ראו בה מקור המשמר גחלת הנצרות וחותר תחת המשטר הקומוניסטי.
אך האימפריה האתיופית לא שבה לקדמותה.
האימפריה הבולגרית הראשונה (בבולגרית, Първото българско царство ובגרסאות נוספות: בולגריה של הדנובה, או בולגריה הבלקנית וכן הממלכה הבולגרית הראשונה) הייתה ישות שלטונית עצמאית במרבית שנות קיומה, אך לפרקים וסלית של האימפריה הביזנטית.
האימפריה נוסדה על ידי השבטים הפרוטו-בולגרים ומנהיגם אספרוך בשנת 681 לספירה והתקיימה עד שנת 1018, עת נפלה שוב לשליטה ביזנטית מלאה.
בשיאה השתרעה האימפריה מהים האדריאטי, דרך נהר הדנייפר, עד הים השחור, בואכה ממלכת הונגריה והיוותה יריב עיקש לביזנטים.
החל מהמאה ה-5, החלה הגירה נרחבת של שבטים סלאבים מערבות רוסיה האסיאתית של ימינו, לחבל הבלקן.
בנוסף, נדדו לאזור, ממרכז אסיה שבטי הבולגארים, אשר פלשו לשטחי האימפריה הביזנטית, שעמדה בהצלחה בפלישות אלו, עד לתקופת השליט קובראט, אשר הצליח לכבוש טריטוריה לו ולבניו ולייסד את בולגריה של הוולגה.
מוצאו של השבט המרכזי שייסד את האימפריה, המכונה דולו, הוא בחבל גאנסו שבסין.
אספרוך, בנו של קובראט, כרת ברית עם השבטים הסלאביים, כבש שטחים באזור בסרביה ומואסיה והתיישב דרך קבע באזור דוברוג'ה, בשנת 680. שנה מאוחר יותר הכירה בו המעצמה האזורית, האימפריה הביזנטית כשליט של ישות עצמאית ותאריך זה, נחשב לתאריך ייסודה של האימפריה הבולגרית הראשונה.
עד שנת 700, תוך עימותים מול ממלכת הכוזרים והכנעתם הסופית של האווארים, הצליחה הישות החדשה לייצב את גבולותיה תוך חדירה מזרחה עד נהר הדניסטר.
בשנים 717–718, הצליח צבא האימפריה בהנהגת החאן טרבל, להטות את המערכה בעת המצור השני של האימפריה המוסלמית על קונסטנטינופול והמוסלמים נסוגו.
מאמצע המאה ה-8 ועד לסופה, ידעה האימפריה סכסוכים בין שבטיים ואי יציבות פוליטית, תוך רציחתם של החאנים השונים מחד ונגיסה בלתי פוסקת של שטחים על ידי האימפריה הביזנטית, מאידך.
עם עלייתו של החאן קרום, בשנת 803, מצב זה השתנה, ואף על פי שצבאו היה בנחיתות מספרית משמעותית, הוא הצליח להביס פעם אחר פעם את צבא הביזנטים, תוך כיבוש העיר אודרין והטלת מצור, (אם כי, סמלי), על קונסטנטינופול.
האימפריה הבולגרית הרחיבה את שטחיה לתוך תראקיה, חבלי מקדוניה ואף מעבר לנהר הדנובה.
העוצמה שצברה הישות הבולגרית, הולידה חוזה שלום עם האימפריה הביזנטית, ששרד 30 שנים ואת מרבית תקופת שלטונם של אומורטאג, מלאמיר ופרסיאן הראשון, אשר שלט עד אמצע המאה ה-9.
תקופת שלטונו של בוריס הראשון, 852-889, הייתה אבן דרך בעיצוב פניה של הישות הבולגרית.
בשנת 866 הוטבל החאן בוריס לנצרות האורתודוקסית ושינה את תוארו לקנייז, שסמכותו מקבילה לעוצר.
בתקופה זו, ייסדו האחים קירילוס ומתודיוס את הכתב הקירילי.
במהלך שלטונו של בוריס ירדה חשיבותה של פליסקה ובשנת 893, בראשית כהונתו של סימאון הראשון, בנו של בוריס, הועברה בירת האימפריה הבולגרית מפליסקה לפרסלב.
העיר פרסלב הגיעה לשיא פריחתה באמצעה המאה ה-10, תחת שלטונו של פטר הראשון.
בסוף המאה ה-9, השתרעה האימפריה הבולגרית, מתסליה דרך חבל אפירוס בדרום, אזור בוסניה של ימינו במערב, רומניה והחלק המזרחי של הונגריה המודרנית בצפון.
לפרקים הרחיבה האימפריה את שליטתה מערבה עד חבל מוראביה.
באזור הצפון מערבי, גבלה הישות הבולגרית עם הנסיכות הסרבית שהוקמה בעידוד הביזנטים והן הפכו ליריבות, עד שהסרבים נכנעו והפכו וסאלים של הבולגרים, תחת סימאון הראשון.
תקופת שלטונו הארוכה של סימאון (927-893), נחשבת לתור הזהב של האימפריה הבולגרית, תקופה בה דחקה את רגלי הביזנטים מהבלקן ואיימה על ההגמוניה האזורית שלהם, הן הפוליטית והן הכלכלית.
הבולגרים ריכזו את מרבית הסחר הפנימי והאזורי שלהם בעיר סלוניקי, במקום בקונסטנטינופול.
בתחילת המאה ה-10, לאחר סדרת קרבות מוצלחים מול הביזנטים נחתם חוזה שלום אשר במסגרתו הוחזרה סלוניקי לידיהם ובתמורה הועברו לחזקת האימפריה הבולגרית שטחים נרחבים בחבל מקדוניה ובאלבניה של ימינו.
השלום הלא יציב, החזיק מעמד עד שנת 917 כאשר שתי המעצמות נפגשו ב-20 באוגוסט לעימות כולל במלוא כוחן הצבאי, בקרב אכילוי, ליד העיירה פומוריי שבמחוז בורגס בבולגריה המודרנית.
הצבא הביזנטי הוכה קשות, הבולגרים פשטו על תראקיה וכבשו את נסבר של ימינו ואודרין.
הצבא הביזנטי נסוג באי סדר לכוון קונסטנטינופול, כאשר הבולגרים דולקים אחריהם, במטרה להטיל מצור על העיר ולהכריע אותה.
כוחות נסיכות סרביה, פתחו חזית שנייה ותקפו את הבולגרים מצפון מערב.
אף על פי שהסרבים ניגפו בקרב ונסיכם נפל בשבי הבולגרים, הרי שהצאר סימאון נאלץ להקצות כוחות למערכה זו, עניין שהקל על הביזנטים ואפשר להם להיערך מחדש.
עם מותו של הצאר סמיאון הראשון, שלטה האימפריה הבולגרית בכל חצי האי הבלקני, להוציא את הבירה הביזנטית והפלופונסוס.
לאחר מותו של סימאון הראשון, החלה נסיגה בכוחה של האימפריה הבולגרית, אשר הפכה בהדרגה לישות וסלית של הביזנטים, ש"משכו בחוטים" הפוליטיים באימפריה ובכלל זה, כמעצמה אזורית הכירו בשליט החדש של האימפריה, פטר הראשון.
בנוסף, החלו עימותים מול הסרבים, כאשר השלטון הבולגרי נאלץ להכיר בעצמאות נסיכות רשקה ושרד אך בקושי, התקפות חוזרות ונשנות מצד ממלכת הונגריה מחד והפצ'נגים, מאידך.
בין השנים 969–972 פלשה נסיכות רוס של קייב לשטחי האימפריה הביזנטית והאימפריה הבולגרית.
הפולשים החריבו את עיר הבירה הראשונה של הבולגרים פליסקה והיא נותרה מאז בחורבנה.
בהמשך, שיתפו הבולגרים פעולה עם הקייבים בהנהגת סוויאטוסלב, נסיך קייב, כנגד האימפריה הביזנטית.
הביזנטים השיבו מלחמה, בשנת 971 יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית פלש לשטחי האימפריה הבולגרית ובאפריל נכבשה עיר הבירה פרסלב, הצאר הבולגרי בוריס השני נלקח בשבי והבולגרים נאלצו להעתיק את בירתם לעיר סקופיה.
תקופתו של סמואיל הראשון, משושלת קומיטופולי הייתה למעשה האחרונה, בה ניסתה הישות הבולגרית להפגין עוצמה ויציבות ואף זכתה במספר ניצחונות צבאיים כנגד הצבא הביזנטי וצבא נסיכות רשקה.
אך העוצמה הביזנטית תחת בסיליוס השני, אחד הקיסרים הגדולים בתולדות האימפריה הביזנטית, הכריעה את האימפריה הבולגרית הדועכת.
ב-29 ביולי 1014 נערך קרב בלאסיצה בו נטבח הצבא הבולגרי ונפוץ לכל עבר.
אלפי חיילים בולגרים נפלו בשבי והקיסר הביזנטי, חילק אותם לקבוצות של 100 לוחמים, עקר את עיני 99 לוחמים מכל מאה והשאיר לוחם בודד שיוביל את העיוורים חזרה לבתיהם, מובסים, מושפלים ונכים.
פעולה זו זיכתה את בסיליוס השני בתואר בולגרוקטונוס, דהיינו, ממגר הבולגרים.
בפולקלור הבולגרי מצוין כי הצאר סמואיל, מת משברון לב כשראה את חייליו העיוורים חוזרים מושפלים לביתם.
בנו גבריל ראדומיר, ירש את מקומו, אך האימפריה הייתה שסועה ונתונה במאבק בין מצדדי הפיכת הבולגרים לווסלים של הביזנטים, לבין המיליטנטים שביקשו להמשיך במאבק חסר פשרות כנגדם.
ראדומיר נרצח באוגוסט 1015, פחות משנה לאחר עלייתו לשלטון, בידי שליחיו של בן דודו איוואן ולדיסלב, שאף ירש את מקומו.
הביזנטים המשיכו בהשתלטות על כל מעוזי האימפריה ובכלל זה הבירה אוחריד.
בפברואר 1018, ניהל איוון ולדיסלב קרב מאסף כנגד הצבא הביזנטי, ליד העיר דורס, אך צבאו ניגף והוא נהרג בקרב.
בנו ויורשו פרסיאן השני, ניסה במשך מספר חודשים לנהל מלחמת גרילה כנגד הביזנטים ממעוזים בהרי הבלקן, אך בקיץ של שנת 1018 נאלץ להיכנע.
הקיץ הקץ על האימפריה הבולגרית הראשונה.
בשטחי האימפריה הבולגרית הראשונה, חיו זה מאות שנים קהילות ממוסדות של יהודים, שכונו רומניוטים.
היהודים היו אוריינים, רובם סוחרים או בעלי מלאכה והיוו בסיס עזר ראשוני לאימפריה המתגבשת.
בהמשך, הגיעו לשטחי האימפריה הבולגרית, יהודים נרדפים או מגורשים משטחי האימפריה הביזנטית.
היהודים שימשו לא אחת, כמתווכים בין האימפריה הבולגרית לממלכה הכוזרית, אשר היו נתונות בעימותים בלתי פוסקים ביניהן, במיוחד מסוף המאה ה-8, עת קיבלו על עצמם שליטי הממלכה את הדת היהודית.
גם לאחר שבתקופת בוריס הראשון, קיבלה על עצמה האימפריה את הדת הנוצרית, פנו נציגיו של בוריס לאפיפיור ניקולאוס הראשון בשאלות הלכתיות, המעידות על ההשפעה היהודית, כגון האם מותר לעבוד בשבת, להמשיך ולהתפלל להורדת הגשם או לחלופין להמשיך ולהביא את פרי הביכורים.
עם זאת, השפעה יהודית מהותית זו, מיוחסת ברובה לכוזרים ורק במיעוטה לקהילה שחייה בשטח האימפריה הבולגרית.
ההיסטוריון והבלשן שלמה אברהם רוזאניס, טוען שליהודים הייתה השפעה ממשית על ייסוד האלפבית גלגוליטי שהתפתח בהמשך לכתב הקירילי, כאשר האחים קירילוס ומתודיוס, שאלו מספר אותיות מאלף בית העברי כגון, האותיות ש (Ш בכתב קירילי), צ (Ц בכתב קירילי) ו ב (Б במהופך בכתב קירילי).
האימפריה האויגורית הוקמה במהלך המאות ה-8 וה-9 לספירה באזור צפון סין של היום, בהנהגתו של העם האויגורי.
האויגורים הם עם עתיק יומין ממוצא טורקי, אשר שוכן באזור צפון מערב סין מזה מאות רבות, החל כנראה מהמאה ה-4 לספירה.
בניגוד לעמים נוודים אחרים, כדוגמת המונגולים לפני ג'ינגיס חאן, האויגורים הושפעו רבות מהתרבות החקלאית העשירה של צפון סין, דבר שהעלה את כוחם וחשיבותם.
במהלך המאה ה-9 לספירה, כ–400 שנה טרם עלייתו לשלטון של ג'ינגיס חאן, הקימו האויגורים אימפריה נרחבת באזור צפון סין, שהייתה בשעתה אחת הגדולות באזור.
אחת ההשפעות של התרבות הסינית על האויגורים הייתה מבחינה דתית – כאשר בראשיתם האמינו האויגורים באחת מהדתות הסיניות הדומות, טרם גיבוש הבודהיזם המודרני.
עם זאת, במהלך המאה ה-9 ואילך, החלו רבים מהאויגורים להאמין בנצרות, בגרסתה האשורית המוקדמת, ובכלל זאת אימצו לעצמם את הכתב הארמי.
אף כי לאחר התמוטטות האימפריה שלהם, במהלך המאה ה-12, התאסלמו חלקים גדולים מהאויגורים, הכתב הארמי עוד נשאר בשימושם.
במהלך כיבושיו של ג'ינגיס חאן במאה ה-13, הסתפחו האויגורים לאימפריה המונגולית, אף שלא איבדו לחלוטין את זהותם הנפרדת, אשר במידה רבה שרירה וקיימת עד ימינו אנו.
בין ההשפעות הגדולות של האויגורים על המונגולים ניתן לציין את הכתב הארמי – אשר אומץ על ידי ג'ינגיס חאן ככתב הרשמי המונגולי, ובמהלך השנים נודע ככתב המונגולי.
כמו כן, המונגולים אימצו מנגנונים מנהליים רבים מהאויגורים, אשר נבעו הן מניסיונם בניהול אימפריה בעבר, והן מההשפעה הסינית עליהם.
מנגנונים אלו שימשו ברחבי האימפריה המונגולית בהצלחה רבה, ותרמו רבות ליציבותה ולמהירות התפשטותה.
האימפריה האוסטרו-הונגרית במלחמת העולם הראשונה הייתה מרכיב עיקרי ממעצמות המרכז, יחד עם האימפריה הגרמנית והאימפריה העות'מאנית.
הניצוץ לפרוץ המלחמה היה סכסוך פנימי של האימפריה מול סרביה, שגרר אחריו, בשל מערכת הבריתות, את כל מדינות אירופה למלחמה.
במהלך המלחמה הציג הצבא האוסטרו-הונגרי כושר צבאי ירוד למדי שנבע מחיילים חסרי-מוטיבציה בני לאומים רבים חסרי-זכויות, מפקדים בלתי-כשירים וציוד מיושן ולקוי והצבא הגרמני סייע לו על מנת לחלצו מהפסדים אותם נחל בכל החזיתות.
בסיום המלחמה נותרה האימפריה מפוררת וחדלה למעשה להתקיים כיישות פוליטית וכמעצמה.
הנקודה העשירית מתוך 14 הנקודות של וילסון, על בסיסן נכנסה ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה תבעה מתן אוטונומיה לאומית לאומות השונות שהרכיבו את האימפריה וחוזה סן-ז'רמן וטריאנון שנחתמו במסגרת ועידת השלום בפריז פירקו את המעצמה.
סרביה הייתה מדינה חופשית מאז קונגרס ברלין (1878), וקיימה ברית פאן-סלאבית עם האימפריה הרוסית, איתה חלקה מאפיינים של מוצא, דת ותרבות.
באותו הסכם קיבלה אוסטרו-הונגריה את השליטה על הטריטוריה של בוסניה, לגביה היו ללאומנים סרבים תביעות טריטוריאליות.
יורש העצר האוסטרו הונגרי, פרנץ פרדיננד הצטייר בעיני הסרבים כמי שתומך באיחודם של השטחים הסלאביים כמלכות שלישית (אוסטרית-הונגרית-סלאבית) תחת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
אף שבמציאות השקפתו הייתה כי צעדים כאלה צריכים להינקט תוך התחשבות ברצונותיהם של המיעוטים האתניים בשטחים אלה.
ממלכה סלאבית הייתה יכולה להכשיל את שאיפותיהם הלאומיות של הסרבים להתאחד יחדיו למדינה עצמאית ולכן פרנץ פרדיננד נתפס כאיום על ידי חלק מן הלאומנים הסרביים.
ב-28 ביוני 1914, ביקר פרנץ פרדיננד בבוסניה כדי להשתתף בתרגילים צבאיים מטעם הקיסר פרנץ יוזף.
במהלך ביקורו בסרייבו עם אשתו, תכננו חבורת קושרים, חברי הארגון המחתרתי היד השחורה, להתנקש בחייו.
לאחר כישלון הניסיון עברה מכוניתו של פרנץ פרדיננד, שזכתה לאבטחה דלה בלבד, מול גברילו פרינציפ, אחד הקושרים, שבמקרה נכח במקום.
פרינציפ התקרב לרכב וירה לעבר יורש העצר ואשתו סופי.
שניהם נפגעו קשה ומתו לאחר זמן קצר.
במהלך החקירה, התגלה כי הקושרים התארגנו בבלגרד, בירת סרביה, ולכן התעורר החשד שהייתה מעורבות סרבית בהתנקשות.
תגובת הציבור האוסטרי הייתה צוננת וכמעט לא נרשמה התרגשות כתוצאה מהמעשה בימים הסמוכים לביצועו, עם זאת מדינות העולם הביעו גינוי לרצח השפל.
לעומת הקיסר פרנץ יוזף הזקן (שהיה בן 84 באותה עת) ושוחר השלום, ביקשו בכירים אוסטרים (בהם הרמטכ"ל קונרד פון הצנדורף ושר החוץ לאופולד פון ברכטולד) לעשות שימוש ברצח כהזדמנות לחסל אחת ולתמיד את האיום הסרבי.
משהסתיימה החקירה הפלילית ב-23 ביולי והתגלה שבתכנון וארגון ההתנקשות היה מעורב רב-סרן בצבא הסרבי, הגישה אוסטרו-הונגריה מכתב רשמי לממשלת סרביה.
המכתב הזכיר לסרביה את מחויבותה לכבד את החלטת המעצמות בקונגרס ברלין ביחס לבוסניה-הרצגובינה ולשמור על יחסי שכנות טובים עם אוסטרו-הונגריה.
המכתב אף הכיל דרישות מפורטות שמטרתן להרוס את מקורות המימון ובסיסי הפעולה של ארגוני הטרור אשר לדעת אוסטרו-הונגריה עמדו מאחורי הרצח בסרייבו.
אוסטרו-הונגריה אף איימה כי במידה וסרביה לא תקבל את מלוא דרישותיה בתוך 48 שעות, תחזיר אוסטריה את שגרירה מן המדינה.
סרביה קיבלה למעשה את כל הדרישות האוסטרו-הונגריות, להוציא את הדרישה (אחת מתוך עשר שנקבעו באולטימטום) כי יותר לסוכנים אוסטרים לנהל חקירה בבלגרד, כיוון שהדבר פגע לטענתה בריבונותה.
חיילי מילואים סרביים אשר הושטו על נהר הדנובה בספינות קיטור, חצו כנראה בטעות את הנהר לגדה האוסטרו-הונגרית בטמש-קובין וחיילים אוסטרו-הונגריים ירו באוויר כדי להרחיקם.
תקרית זו יצאה מכל פרופורציה וממשלת אוסטרו-הונגריה הכריזה מלחמה על סרביה והחלה לגייס את צבאה ב-28 ביולי 1914. רוסיה אשר תמכה באופן מסורתי בשאיפות הלאומיות של הסרבים, מיהרה להתייצב לצידם וגייסה את צבאה.
בהתאם להסכם סודי משנת 1892 בין צרפת לרוסיה, הייתה אף צרפת מחויבות לגייס את צבאה.
גרמניה מצידה, מתוקף הסכם עם אוסטרו-הונגריה, גייסה אף היא את צבאה.
עד מהרה הצטרפו כל המעצמות לצדדים היריבים (להוציא את ממלכת איטליה, ששמרה על נייטרליות ולא כיבדה את הברית המשולשת שכרתה עם אוסטריה וגרמניה בשל הטיעון כי הברית הייתה הגנתית ואילו אוסטריה הייתה התוקפן) והמלחמה פרצה.
האימפריה כללה ערב-רב של מיעוטים אתניים, ובה מתחים הן בין העמים השולטים (הונגרים וגרמנים אתנים) והעמים הנשלטים (צ'כים, סלובקים, רותנים, ואלאכים (רומנים אתנים ואחרים), והן בין העמים השולטים ובין עצמם.
לעמים הנשלטים לא הייתה כל זכות הצבעה, ולא הייתה כל השפעה על מדיניות האימפריה, הן בשטח מדיניות החוץ והן בשטח מדיניות הפנים.
הכרזת המלחמה נעשתה שלא על דעתו של ראש הממשלה ההונגרי אישטוון טיסה הזהיר, אשר חשש מתוצאות המלחמה, ובמיוחד מהתקפה רומנית על טרנסילבניה, אך משהוכרזה המלחמה נענו ההונגרים לקריאה בהתלהבות.
הצטרפותם של הרוסים למלחמה ב-30 ביולי, אך הלהיבה את ההונגרים, אשר פיתחו טינה כלפי הרוסים עוד מהזמן שבו סייע הצאר ניקולאי הראשון בדיכוי המרידה ההונגרית בשנת 1849.
הצבא היה מורכב משלושה חלקים: הצבא המשותף שחייליו גויסו מכל רחבי האימפריה, הצבא האוסטרי שחייליו הגיעו מהשטח האוסטרי באימפריה והצבא ההונגרי שחייליו הגיעו מטרנסילבניה.
עם פרוץ המלחמה גויסו בגיוס חירום ראשון 2.5 מיליון חיילים מרחבי האימפריה שדיברו 15 שפות שונות.
דרגי הפיקוד והקצונה היו ברובם דוברי גרמנית.
עד תום המלחמה שירתו בצבא כ-8 מיליון חיילים.
רוב החיילים גויסו מהלאומים שנכללו במסגרת האימפריה ולא גילו כלפיה נאמנות, באשר נאמנותם הייתה נתונה בראש ובראשונה ללאום אליו השתייכו.
בפרט לאור הפסדי האימפריה והתפוררותה לקראת סוף המלחמה לא הייתה לחיילים אלו מוטיבציה גבוהה להילחם בעבור הקיסר והם נטו להיכנע במהירות כדי לערוק ולעבור לצד היריב או למצער להפסיק להילחם.
כבר באוגוסט 1914 ערקה קבוצת לוחמים מצ'כוסלובקיה (שהייתה בשלטון בית הבסבורג האוסטרי) לצבא הצאר הרוסי, על מנת להילחם נגד אוסטרו-הונגריה.
עריקים אחרים הצטרפו ללגיון הזרים הצרפתי.
בהמשך הצטרפו שבויי מלחמה צ'כוסלובקים למדינות ההסכמה ונלחמו בשורותיהם במסגרת הלגיונות הצ'כוסלובקיים במלחמת העולם הראשונה.
עם תחילת המלחמה פלש הצבא האוסטרו-הונגרי לסרביה בכוח של שלוש ארמיות תחת פיקודו של אוסקר פוטיורק.
עם כניסת הרוסים למלחמה עברה ארמייה אוסטרו-הונגרית אחת לחזית המזרחית והותירה כוח של 270,000 חיילים אוסטרו-הונגרים מול 180,000 סרבים.
על אף יתרונם המספרי, לא הצליחו האוסטרו-הונגרים להביס את הסרבים ואיבדו כ-40,000 חיילים.
מערכי הצבא האוסטרו-הונגרי נותרו בתצורתם מאז מלחמת צרפת–פרוסיה והתבססו על הסתערות שורות חיל רגלים קלאסית.
שיטת לוחמה זו גבתה אבדות כבדות מהצבא האוסטרו-הונגרי בחלקה הראשון של המערכה על סרביה.
האוסטרו-הונגרים תגברו את הכוחות לסדר גודל של 450,000 חיילים, אולם הפסידו בקרב קולובארה ונסוגו מסרביה.
מלבד האיבה הלאומית שחשו האוסטרו-הונגרים כלפי הסרבים ורצונם בנקמה על מות הארכידוכס.
סרביה ניצבה בראשית 1915 בעמדה אסטרטגית עבור מעצמות המרכז.
אפשרות הגישה היבשתית בין גרמניה לטורקיה, באמצעותה יכלו הגרמנים להעביר באמצעות רכבות סיוע ותחמושת לאימפריה העות'מאנית, עברה דרך סרביה.
באוקטובר 1915 שכנעו הגרמנים את קונרד פון הצנדורף לנסות לכבוש את סרביה פעם נוספת, ובסיוע כוחות גרמניים ובולגריים, הצליח הצבא במשימתו וכבש את סרביה.
התבסס על ניסיונם של הגרמנים בחזית המערבית, החלו האוסטרו-הונגרים לבנות עמדות מבוצרות בנות מספר קווי הגנה..
הכוחות הסרבים הלוחמים חולצו במבצע ימי, בסיוע מדינות ההסכמה לאי קורפו.
בינואר 1916 הפעיל הצבא האוסטרו-הונגרי משטר צבאי בכל שטחה של סרביה ושל מונטנגרו.
אדולף פון רמן צו בארנספלד לתפקיד המושל הצבאי של המדינה מטעם מעצמות המרכז.
האוסטרו-הונגרים הציבו בסרביה כוחות ז'נדרמריה בלבד לצורכי שיטור פנים והסתמכו על הכוחות הבולגריים והגרמניים לצורך הגנת גבולות המדינה.
באלבניה הוצב הקורפוס ה-19 אשר החזיק בקו חזית בן 100 קילומטרים מול הקורפוס ה-16 האיטלקי והיה מעורב במספר קרבות מול הסרבים בגזרת אגם אוחריד.
בין ינואר 1915 לאוקטובר 1917 פיקד על הקורפוס איגנץ טרולמן פון לובצ'נברג, ממועד זה ועד יולי 1918 לודוויג קונן הוראק פון הנקמפף ומיולי ועד התבוסה באוקטובר קרל פון פלאנצר באלטין.
החזית העיקרית של אוסטרו-הונגריה הייתה יחד עם גרמניה מול רוסיה, בה ריכזה את רוב כוחותיה.
האוסטרו-הונגרים פרסו נגד הרוסים 4 ארמיות שכללו 35 דיוויזיות חיל רגלים ו-11 דיוויזיות פרשים, סך הכל כ-850,000 חיילים ולמעלה מ-1000 תותחים.
התוכנית האוסטרו-הונגרית בראשית המלחמה הייתה לפלוש לחלקה הרוסי של פולין (פולין הייתה מחולקת מאז סוף המאה ה-18 בין גרמניה, אוסטריה ורוסיה) ולכתר את הכוחות הרוסיים העיקריים בדרום פולין.
הרוסים למדו על התוכניות האוסטרו-הונגריות ממודיעין צבאי איכותי, רובו פרי הפעלת המרגל קולונל אלפרד רדל, ונערכו מולן.
בתאריכים 18 באוגוסט 1914 - 26 בספטמבר 1914 התחולל קרב גליציה בו נלחמו הרוסים מול האוסטרו-הונגרים ללא סיוע גרמני.
הקרב הסתיים בניצחון רוסי מוחץ.
לקראת סוף ספטמבר הרוסים כבשו את כל מזרח גליציה ובוקובינה כולל העיר צ'רנוביץ.
ב-10 בנובמבר הצבא הרוסי עבר את הרי הקרפטים והחל לפעול מערבה להרים.
בנוסף לכך הצבא הרוסי החל במצור על פשמישל שנמשך כ-100 ימים.
הרוסים הפסיקו את המתקפה רק בעקבות הריסת גשרים על הנהרות והגעת תגבורת גרמנית לאזור.
אמנם הרוסים לא הצליחו להביס את הצבא האוסטרו-הונגרי אך הצליחו להשיג הישג קרקעי משמעותי ואיפשרו לסרביה להמשיך בלחימה עד לשנת 1915. הצבא האוסטרי לא הצליח לשקם את עצמו לאחר הקרב והיה צריך להסתמך על העזרה מבת בריתה - האימפריה הגרמנית.
הדבר ריתק לחזית המזרחית כוחות גרמניים והגביל את אפשרותם להעביר כוחות לחזית המערבית.
בקיץ 1915 נערכה מתקפת גורליצה-טרנוב, מתקפה משולבת של גרמניה ואוסטרו-הונגריה בחזית גליציה, שהצליחה להסיג את הרוסים מהשטחים שכבשו.
הפיקוד על המבצע היה גרמני ואוסטרו-הונגריה השתתפה בו בכוח של ארמייה אחת (הארמייה השלישית).
בקיץ הבא תקפו הרוסים דרך אוקראינה (מתקפת ברוסילוב) ושבו ותפסו שטחים עד הרי הקרפטים, תוך שהם מכים את הצבא האוסטרו-הונגרי וגורמים לו אבדות של למעלה מחצי מיליון הרוגים ופצועים וכמספר הזה שבויים.
הצבא האוסטרו-הונגרי בחזית המזרחית לא התאושש עוד ממכה זו.
ביוני 1917 תקפו הרוסים בפעם האחרונה, במסגרת מתקפת יוני, שכשלה בשל כושר העמידה הגרמני והתפוררות ממשלת המעבר הרוסית של אלכסנדר קרנסקי לקראת מהפכת אוקטובר.
ממלכת איטליה הייתה חתומה מאז 1882 עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה על הסכם הגנה הדדי שנקרא "הברית המשולשת".
עם זאת, ב-1902 חתמה עם צרפת חוזה סודי נפרד, שרוקן את הברית המשולשת מתוכנה.
עם הזמן אף הבינו המדינאים האיטלקים שהסכם עם האוסטרו-הונגרים לא יסייע להם להשיג את הטריטוריות האיטלקיות שנמצאו בשליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית כדרום טירול, טרנטינו, טרייסט, דלמטיה, איסטריה וצארה (זאדר).
עם פרוץ המלחמה סירבה איטליה להפעיל את הברית, בטענה הפורמלית שהברית היא ברית הגנתית ואילו אוסטרו-הונגריה הייתה התוקפנית במלחמה.
ב-26 באפריל 1915 נחתמה ברית לונדון בין איטליה לבין בריטניה, צרפת ורוסיה, שבטיחה לאיטלקים לאחר הניצחון נתחים מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-23 במאי, בעקבות הבאת ההסכם לפרלמנט ובתמיכת המיעוט הלאומני, הכריזה ממלכת איטליה מלחמה על אוסטרו-הונגריה.
ההתקפה האוסטרית, שהוגדרה כ"משלחת עונשין" (Strafexpedition) מצאה את צבא איטליה ערוך במערך הגנתי בעמק איזונצו (נהר סוצ'ה בסלובניה של ימינו).
מערך זה בלם את ההתקפה האוסטרו-הונגרית בקרב הראשון על האיזונצו והוביל לעוד אחד-עשר הקרבות על הנהר איזונצו בהם לא הושגה הכרעה של ממש, למעט הישגים זעירים.
בכל קרבות האיזונצו פיקד על הצבא האוסטרו-הונגרי הגנרל סבטוזר בורוייביץ', אחד המפקדים המעולים במלחמה ואחד המפקדים הבכירים הבודדים בצבא אסטרו-הונגריה שהיה ממוצא קרואטי והבכיר שבהם.
בין 10 עד ה-15 במאי 1916 התחולל קרב אסיאגו, מתקפה גדולה של הצבא האוסטרו-הונגרי נגד הצבא האיטלקי שצליחה בהתחלה אך נהדפה ובסיום הקרב שבו הכוחות האוסטרים לנקודת ההתחלה.
המצב הסטטי בחזית זו נשבר באוקטובר 1917, כאשר לעזרת האוסטרו הונגרים נחלץ כוח גרמני של חיילי סער גרמניים בפיקודו של גנרל אוטו פון בלוב.
הכוח המשולב הימם את האיטלקים שלא יכלו לו.
תוך זמן קצר החלה מנוסת בהלה של כל הצבא האיטלקי.
ב-30 באוקטובר היה הצבא האיטלקי על סף התמוטטות כללית.
הוא נסוג כ-100 קילומטרים והתייצב על גדות הנהר פיאווה, 30 ק"מ בלבד מצפון לוונציה.
רק התארכות קווי האספקה הגרמניים-אוסטריים גרמה להפסקת ההתקדמות.
אולם הזרמת תגבורות צרפתיות, בריטיות ואמריקאיות לצבא האיטלקי הצליחו לשקמו ויחד עם כוחות צ'כוסלובקיים שביקשו לנקום באוסטרו-הונגרים.
ביוני 1918 הסכימו הרמטכ"ל האוסטרו-הונגרי ארתור ארץ פון שטראוסנבורג ומפקד הצבא האוסטרו-הונגרי בדרום טירול קונרד פון הצנדורף, לבקשתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, לפתוח בהתקפה רחבת היקף על האיטלקים.
שטראוסנבורג בחר לתקוף בחזית רחבה באזור הנהר פיאווה ואילו פון הצנדורף העדיף לתקוף באזור אסיאגו לעבר ויצ'נצה, חזית בה נחלו תבוסה שנתיים לפני כן בקרב אסיאגו.
לבסוף נוהלה המתקפה בשתי החזיתות, דבר שהיה אחת הסיבות לכישלונה.
הצבא האיטלקי הכיר את התוכניות האוסטריות ונערך מולן במערך מחוזק מבחינה לוגיסטית.
אף על פי שקרב הנהר פיאווה פרץ אור ל-15 ביוני בהתקפה אוסטרו-הונגרית בהנהגת שטראוסנבורג בחזית הפיאווה, הצליחו הכוחות האיטלקים להתקדם ולהביס את ההתקפה.
באותו זמן תקף קונרד פון הצנדורף באזור אסיאגו, אבל נהדף על ידי כוחות בריטים וצרפתים שגרמו לו אבדות כבדות.
במקום להפסיק את ההתקפות באזור זה ולחבור לצבא האוסטרו-הונגרי בחזית הפיאווה, העדיף פון הצנדורף להמשיך בהתקפות כושלות במישור אסיאגו.
לאור כישלון ההתקפה נתן הקיסר קרל שלקח על עצמו פיקוד על ההתקפה ב-20 ביוני פקודת נסיגה.
עד 23 ביוני 1918 החזירו האיטלקים לעצמם את כל השטחים שאיבדו בתחילת ההתקפה.
מפלת האוסטרו-הונגרים הייתה קשה במיוחד מבחינה מורלית כיוון שמפקדם העליון במתקפה זו היה הקיסר עצמו.
הם לא התאוששו עוד מכישלון זה.
ארבעה חודשים מאוחר יותר הצליחו האיטלקים ומדינות ההסכמה להשיג ניצחון מוחלט בקרב ויטוריו ונטו.
האוסטרו-הונגרים נכנעו ב-3 בנובמבר 1918 לאחר כיבוש טריאסט.
במקביל לקרבות האחרונים על הנהר פיאווה, התקיימו שלושה קרבות על רכס ההרים השולט, קרבות מונטה גראפה היו קרבות הרריים קשים בשל הטופוגרפיה ומזג האוויר, בהם הצליחו הכוחות האיטלקים להגן על צפון איטליה מפני פלישה.
ב-27 באוגוסט 1916 הצטרפה רומניה אל מדינות ההסכמה, והחלה בפלישה לטרנסילבניה שהייתה שייכת להונגריה, אך בעלת רוב אתני של רומנים.
בתחילה נסוגו הכוחות ההונגרים מפני הפלישה הרומנית, אך לאחר קבלת סיוע גרמני נהדפה הפלישה בקרב טורטוקאיה על ידי כוחות גרמנים ובולגרים.
בהמשך נכבש כמעט כל שטח רומניה בידי הגרמנים והאוסטרו-הונגרים (רומניה הודיעה על כניעתה בדצמבר 1917).
בחזית המערבית לא היו מעורב הצבא האוסטרו-הונגרי למעט פלוגות ספורות שסייעו לגרמנים בצרפת ובבלגיה, בעיקר בארטילריה.
עם מותו של פרנץ יוזף ב-21 בנובמבר 1916, עלה לשלטון בווינה קרל הראשון.
אחת מפעולותיו הראשונות הייתה כניסה לשיחות שלום סודיות עם צרפת; כמתווך שימש גיסו, הנסיך סיקסטוס מבורבון-פארמה, אחיה של אשתו, אשר היה קצין בצבא בלגיה.
כאשר דבר השיחות דלף באפריל 1918, התנער קרל ממעורבות עד אשר ראש ממשלת צרפת, ז'ורז' קלמנסו חשף את ההתכתבות הסודית.
הדבר גרם לאוסטריה להסתבך יותר ונדרשה ממנה מעורבות רבה יותר במלחמה מצד האימפריה הגרמנית בת בריתה.
המצב הכלכלי הפנימי הלך והתדרדר ועורר, יחד עם הכישלונות הצבאיים ומחיר הדמים הכבד, גלים של חוסר-שקט מבית, התקוממויות ושביתות, בפרט מצד סוציאליסטים שראו את המלחמה כמשחק של אריסטוקרטים לאומניים השולחים פועלים משני הצדדים להרוג אלה את אלה.
במקביל גברה התסיסה בקרב הלאומים שהבחינו בחולשתה של האימפריה וביקשו לצאת לעצמאות.
אף ראש ממשלת הונגריה, אישטוון טיסה, סירב לתקצב מזון לאוסטריה וביקש לנצל את ווינה השוקעת לשם קבלת יתר השפעה וייצוג להונגרים במסגרת הצבא והממשל.
דרישות הלאומים מצאו הד ב"ארבע עשרה הנקודות" שהציג נשיא ארצות הברית וודרו וילסון על מנת לשקם את אירופה.
קרל הביע נכונות לכנס מחדש את הפרלמנט, והציע לכל טריטוריה המוכנה לכך שותפות בקונפדרציה שתקום בשטחי האימפריה.
אולם היה זה צעד קטן מדי ומאוחר מדי; הקבוצות האתניות השונות ראו את העצמאות כאפשרית, ולא נטו להתפשר על פחות מעצמאות מלאה.
ב-14 באוקטובר 1918 כתב מזכיר המדינה של ארצות הברית רוברט לאנסינג לקיסר שארצו ומדינות ההסכמה לא יסתפקו בפחות מעצמאות לצ'כיה, סלובקיה ועמי סרביה הדרומית (יוגוסלביה), כך שאפילו אוטונומיה לא תספק אותן.
ב-28 באוקטובר הכריזה צ'כוסלובקיה על עצמאותה.
ב-31 באוקטובר הודיעה ממשלת הונגריה שהיא מסיימת את האיחוד הפרסונלי עם הקיסרות האוסטרית, והאימפריה הגיעה למעשה לקִצה, כאשר כל קבוצה מבססת עצמאות בשטחה על בסיס ממשל מקומי.
הכישלון המוחץ בקרב ויטוריו ונטו בחזית האיטלקית וכיבוש טרייסט, הובילו את הקיסר למסור הודעת כניעה, שנכנסה לתוקף רשמי ב-4 בנובמבר 1918 וסיימה את המלחמה.
שבוע לאחר מכן שחרר הקיסר את חייליו ונתיניו משבועת האמונים כלפיו כנציג בית הבסבורג וקיומה של האימפריה תם באופן מעשי.
לאחר כניעתה של אוסטריה, וכניעת גרמניה כשבוע מאוחר יותר נפתחה ועידת השלום בפריז.
האימפריה האוסטרו-הונגרית פורקה לשתי מדינות נפרדות אוסטריה והונגריה ומול שתיהן נחתם הסכם נפרד, חוזה סן-ז'רמן נחתם ב-10 בספטמבר 1919 עם אוסטריה וחוזה טריאנון נחתם ב-4 ביוני 1920 עם הונגריה.
מן האימפריה לשעבר נקרעו שטחים גדולים לטובת המדינות שנמנו עם הצד המנצח - איטליה, רומניה וסרביה, והמדינות החדשות שהוקמו: פולין, צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה.
לאוסטריה ולהונגריה אבד גם המוצא לים התיכון.
אימפריית האצטקים, הידועה גם בשם הברית המשולשת (בנאוואטל: Ēxcān Tlahtōlōyān ˈjéːʃkaːn̥ t͡ɬaʔtoːˈlóːjaːn̥), הייתה אימפריה במרכז אמריקה.
היא החלה כברית בין שלוש ערי מדינה (Altepetl): טנוצ'טיטלאן, טקסקוקו, וטלאקופאן.
שלוש הערים ששלטו על רוב אזור מקסיקו דהיום, החל מ-1428 עד שהובסו ע"י כוחות הכיבוש של ההאימפריה הספרדית ובעלי ברית מקומיים, בפיקוד הרנאן קורטס ב-1521.
אף שתחילה נשמרה בין שלוש הערים הדדיות, עם הזמן הפכה העיר טנוצ'טיטלאן לעיר הדומיננטית מבחינה פוליטית ותרבותית.
האימפריה האצטקית ניהלה מלחמות כיבוש והתרחבה במהירות לאחר הקמתה.
בשיאה שלטה האימפריה ברוב מרכז מקסיקו, כמו גם בשטחים רחוקים יותר באמריקה התיכונה, ליד גבול גואטמלה של ימינו.
שליטי הערים שנכבשו נותרו בשלטון כל עוד הם הסכימו לחלוק כבוד חצי-שנתי לשליט האימפריה, וכן לספק כוחות צבא למאמץ המלחמתי של האצטקים.
בתמורה סיפקה הרשות הקיסרית הגנה, יציבות פוליטית ואוטונומיה מקומית רבה.
הדת באימפריה האצטקית הייתה פוליתאיסטית, האצטקים סגדו לפנתיאון מגוון שכלל עשרות אלוהויות.
רבים מהם היו בני כת מאמינים מוכרת רשמית, שהייתה גדולה דייה כדי להיות מיוצגת במתחם המקדש המרכזי של הבירה טנוצ'טיטלאן.
בראש הפולחן האצטקי היה אל המלחמה הויצילופוצ'טלי.
העמים במחוזות שנכבשו הורשו להמשיך במסורותיהם הדתיות באופן מלא ללא הפרעה, כל עוד הם העמידו את האל הקיסרי הויצילופוצ'טלי בפנתאון המקומי שלהם.
עמי נאהוה (Nahua) היגרו למרכז מקסיקו מצפונה סביב המאה ה-13. לפי קודקסים רשמיים המתעדים את ההיסטוריה האצטקית, מוצאם היה מהעיר אצטלאן (Aztlan), וזו משמעות השם "אצטק": "אדם שבא מאצטלאן".
ברם, מונח זה הוא מודרני, וככל הנראה השם "אצטקים" לא היה בשימוש אצל האצטקים עצמם.
המהגרים הקדומים התיישבו באגן מקסיקו ובאיזורים הסמוכים והקימו שם ערי מדינה עצמאיות.
ערי נאהוה קדומות אלו נשלטו בידי מלכים זוטרים שנקראו "טלאטואני" (tlatoāni).
רוב הערים שהוקמו לפני הגירתם של הנאהוה, נטמעו בתרבות הנאהוה הקדומה.
ערי מדינה אלו, ניהלו בינן לבין עצמן מלחמות שונות בקנה מידה מצומצם, אך בשל הבריתות המשתנות אף עיר בודדת לא הצליחה להיות דומיננטית.
לפי המקורות, סביב 1250 הגיע גל מהגרים חדש מאצטלאן.
באותה תקופה רוב הקרקעות הפוריות כבר היו תפוסות.
עם זה, המהגרים החדשים שנקראו "משיקה", שכנעו את מלך העיר קולהואקאן (Colhuacan), להתיר להם להתיישב בחלקת אדמה קטנה שנקראה צ'פולטפק ("גבעת החגבים").
מאוחר יותר הם נהיו שכירי חרב בשירות מלך קולהואקאן.
בסיפורי מיתולוגיה אצטקיים עתיקים מסופר כי אחרי מלחמה שבה שירתו בהצטיינות בצבא קולהואקאן, ביקשו המשיקה מהמלך שייתן להם אחת מבנותיו, להופכה למלכתם; המלך נענה לבקשה, אך בפקודת האל הויצילופוצ'טלי (Huitzilopochtli) פשטו המשיקה את עורה של הנסיכה והקריבו אותה קורבן.
בתגובה, נקם מלך קולהואקאן, וגרש את המשיקה אל אי באגם טשקוקו (Texcoco), שהשתייך לממלכה יריבה בשם אסקאפוצאלקו (Azcapotzalco).
בהגיעם הבחינו בנשרים המקננים על קקטוס.
הם פירשו זאת כסימן מהאלים, ובאותו מקום הקימו את בירתם טנוצ'טיטלאן (בימינו מקסיקו סיטי).
מומחים מודרניים מעריכים שהעיר נוסדה סביב 1325. למעשה, המשיקה נותרו כפופים לאסקאפוצאלקו.
המשיקה שילמו מחווה למלכי אסקאפוצאלקו, ואף סייעו להם במלחמותיהם.
ב-1372 אקאמאפיצ'טלי (Acamapichtli), הוכתר כ"טלאטואני", המלך הראשון של טנוצ'טיטלאן.
המלחמה נגד אסקאפוצאלקו והקמת הברית המשולשת
ב-1426 מת שליט אסקאפוצאלקו והחל משבר ירושה שגרם למלחמת אזרחים בממלכה.
בני המשיקה רצו את Tayahauh כמלך, אך הוא הודח בידי בנו מאשטלה (Maxtla).
אחרי הכתרתו, פנה מאשטלה כנגד כל הפלגים שהתנגדו לו, ובכלל זה צ'ימלפופוקה (Chimalpopoca) מלך המשיקה.
צ'ימלפופוקה מת זמן קצר לאחר מכן, וייתכן שנרצח בהוראת מאשטלה.
המלך החדש, איצקואטל (Itzcoatl), המשיך להתריס כנגד מאשטלה, וזה האחרון הטיל מצור על טנוצ'טיטלאן.
ב-1427 איצקואטל כרת בריתות עם שלוש ערים אחרות שהותקפו בידי מאשטלה, וב-1428 הביסה הקואליציה את אסקאפוצאלקו.
הממלכה נכבשה, ואלפים מבניה נטבחו.
לאחר המלחמה פרשה אחת הערים מהברית, ושלוש הערים שנותרו - טנוצ'טיטלאן, טקסקוקו וטלאקופאן - הקימו ברית שזכתה לכינוי "הברית המשולשת", ושטחי אסקאפוצאלקו חולקו ביניהם.
נערכו עוד כמה מלחמות בין השבטים והערים באזור, לבסוף שתי חמישיות מהכיבושים קיבלה טנוצ'טיטלאן, עוד שתי חמישיות טקסקוקו, וטלאקופאן חמישית אחת.
כל אחד מהשליטים קיבל מעמד של "קיסר" (אין תרגום מדויק של המונח), שהציב אותו במעמד דה יורה מעל השליטים האחרים.
במשך 100 השנים הבאות השתלטה הברית המשולשת בהדרגה על כל עמק מקסיקו, והרחיבה את כוחה אף במפרץ מקסיקו וחוף האוקיינוס השקט וכך השיגה גישה אל סחורות אקזוטיות כגון קקאו, גומי, כותנה, פירות, נוצות, וצדפים.
בהדרגה הפכה טנוצ'טיטלאן לעיר הדומיננטית מבין השלוש, כל זאת במידה רבה הודות לפועלם של שני אחיו של הקיסר, מוקטסומה הראשון וטלאקאאלל.
מוקסטומה הפך לקיסר לאחר מותו של איצקואטל, ויצא למלחמה באזור מיקסטקי (Mixtec), ולאחר קרב קשה כבש את האזור.
בעוד שרוב השליטים הורשו לשמור על ממלכתם, המלך של מיקסטקי נחנק בטקסיות ובני משפחתו נמכרו לעבדות.
טלאקאאלל מונה לתואר שווה ערך פחות או יותר ל"ראש ממשלה".
זמן קצר לאחר הקמת הברית המשולשת יזמו איצקואטל וטלאקאלל רפורמות מקיפות במדיניות והדת האצטקית.
נטען כי טלאקאלל שרף את כל הספרים הקיימים בטענה שהם מכילים שקרים ו-"זה לא חכם שכל האנשים צריכים להכיר את הציורים".
גם אם אכן היה צו כזה, סביר להניח שהוא היה מוגבל בעיקר למסמכים פוליטיים מהמשטרים הקודמים.
הוא גם ערך שכתוב מקיף של ההיסטוריה האצטקית, ובאופן טבעי הציב את המשיקה במקום מרכזי יותר.
הרפורמות הוחרפו לאחר שמוקטסומה עלה לשלטון לאחר מותו של איצקואטל, והן נועדו בעיקר כדי לשמור על העמים הכבושים שלא יתמרדו.
שליטים שסירבו לשתף פעולה, הוחלפו בשליטי בובות הנאמנים למשיקה, וניתנו תמריצים לאלו שהסכימו לשתף פעולה.
מוקטסומה חוקק חוקים שהורו על הפרדה בין האצולה להמון העם, והוציא עונש מוות על עבירות שונות.
צו מלכותי מיוחד, הורה על הקמת בית ספר דתי מפוקח בכל שכונה.
בבתי ספר יוקרתיים יותר, ניתנו גם אימונים צבאיים.
היו גם בתי ספר שלימדו במשותף בני אצולה ופשוטי עם שביקשו להפוך לאנשי דת.
מוקטסומה ייסד תואר חדש, שבניגוד לשאר התארים בממלכת המשיקה, היה מוענק גם לפשוטי העם.
התואר היה מוענק כמחווה על עבר צבאי מזהיר, או שירות ארוך של המדינה (דומה לסר בממלכה המאוחדת).
בכמה מקרים נדירים, בעלי התואר הצליחו להשתלב בחברת האצולה ואף להפוך למלכים.
כמו כן בוסס פולחן הקרבת קורבנות אדם המוני בעיקר של שבויים.
מנהג זה התבסס על רעיון דתי חדש ולפיו השמש מאבדת דם בכל זריחה במאבקיה להיחלץ מדרקון התהומות (זהו פשר הצבע האדמדם בשמים).
במלחמות הפרחים הושם דגש על לקיחת שבויים חיים, והחיילים קיבלו הוראה למעט בהרג ככל האפשר.
מלחמות אלו גם אפשרו למשיקה להחזיק צבא חזק ומיומן בכל עת.
הטלאקסקאלה, היו העם העיקרי שסבל ממלחמות אלו, ונקמתם עתידה הייתה להתבטא בשיתוף פעולה הדוק עם הספרדים.
כיבושי האצטקים החלו כבר לאחר הקמת האימפריה.
המטרות הראשון להתרחבות הייתה העיר מקויואקאן באגן מקסיקו, ואזור מדינת מורלוס במקסיקו של ימינו.
הכיבושים סיפקו לאימפריה זרם גדול של מוצרים חקלאיים.
ההתפשטות האצטקית נבלמה ב-1450 בשל בצורת כבדה שנמשכה ארבע שנים.
לאחר שהצליחו להתאושש, נאלצו לכבוש מחדש חלק מהערים שניצלו את הבצורת ופרקו את השלטון הזר.
מוקטסומה הראשון המשיך להרחיב את האימפריה מזרחה לכיוון מפרץ מקסיקו, ודרומה לכיוון אואחאקה המודרנית.
לאחר מותו של מוקטסומה, עלה לשלטון בנו שבילה את מרבית שלוש עשרה שנות שלטונו באיחוד האימפריה של אביו.
במקביל החלה אימפריה נוספת, טאראסקאן במערב מקסיקו, להתרחב גם כן.
ב-1455 פלשו הטאראסקנים לעמק טולוקה וכבשו אותו.
ב-1472 כבשו האצטקים בחזרה את האזור והגנו עליו בהצלחה מפני הטאראסקאנים.
ב-1479 פתחו האצטקים בפלישה גדולה לטאראסקאן עצמה.
בפלישה השתתפו 32,000 חיילים אצטקים, אולם מעבר לגבול המתינו להם 50,000 חיילי אויב.
למעלה מ-90% מהצבא האצטקי הושמד, והקיסר האצטקי עצמו נפצע.
ב-1486 נרצח בקשר אצילים הקיסר טיזוק (Tizoc), שנודע כקיסר לא יעיל ורשלן.
את מקומו ירש אחיו איויטסוטל (Ahuitzotl).
את החלק הראשון של שלטונו בילה איויטסוטל בדיכוי מרידות שהיו עניין שבשגרה בשל אופי השלטון האצטקי.
לאחר מכן יצא איויטסוטל לגל חדש של פשיטות, והרחיב מאוד את גבול האימפריה באזור אואחאקה וסוקונוסקו (Soconusco).
בשל מספר תקריות גבול פלשו שוב הטאראסקאנים וכבשו את עיר הגבול אוצומה (Otzoma).
הם הפכו אותה למוצב צבאי, והאזרחים נטבחו או גורשו.
הטאראסקאנים הקימו סדרת מבצרים לאורך הגבול כדי להגן מפני פלישה אצטקית אפשרית.
בתגובה, ביצע איויטסוטל פלישה נוספת, והרחיב את תחומי האימפריה עד האוקיינוס השקט באזור גררו.
בתקופת שלטונו הפכו המשיקה לדומיננטיים ביותר מבין כל שאר העמים בברית המשולשת.
טנוצ'טיטלאן הפכה בפועל לעיר הבירה של האימפריה, וקיסר המשיקה היה בעמדה גבוהה בהרבה מהקיסרים האחרים.
ב-1502 מת איויטסוטל, וירש אותו אחיינו מוקטסומה השני.
בתקופת שלטונו של דודו התרחבה האימפריה האצטקית והתבססה, לפיכך אותן שנים היו שנות שלווה, ומוקטסומה נבחר בעיקר עקב היותו למדן אדוק בדת ולא בגלל תכונות מנהיגות או בגלל היותו מצביא מוכשר.
מוקטסומה לא השתדל להשיג שטחים חדשים, ובעיקר דיכא מרידות ועמל לטפח ולאחד את האימפריה.
המקורות השונים על אותה תקופה מוסרים גרסאות שונות ואף סותרות לגבי התנהלותו ושלטונו.
מוקטסומה השליט מנגנון בירוקרטי ומנהלתי כך שהאימפריה חולקה למחוזות ששליטיהם היו כפופים לו ישירות.
מנגד, הוא הסתכסך עם השבטים שהיו בברית איתו בעיקר בגלל מכסת קורבנות האדם הגבוהה שדרש מהם.
מוקטסומה טיפח פולחן אישיות אולם חרד הן לגורלו האישי והן לגורל הממלכה.
על מנת להגן על הממלכה הקריב קורבנות אדם ללא הפסק ובנה מקדשים חדשים - שגם בהם הוקרבו קורבנות אדם.
כמו כן הוא ביטל את התארים שאיפשרו לאזרחים פשוטים להתקדם במעמד האצולה, והוציא חלק מיועציו להורג.
הרפורמות שלו נגדעו עקב בוא הספרדים.
ב-1519 נחת בחופי וראקרוס הקונקיסטאדור הספרדי הרנאן קורטס עם 630 איש רובם חמושים בחרב ומגן בלבד, וכן מעט רובים ו-15 סוסים בחצי האי יוקטן.
באי קוסומל, פגש קורטס כומר פרנציסקני בשם ג'רונימו דה אגילר, שספינתו נטרפה ב-1510 בחופי יוקטן.
כמי ששהה תשע שנים בקרב המקומיים, הכיר דה אגילר את המקומיים ושלט היטב בשפת המאיה.
דה אגילר הפך למתורגמן של המשלחת.
לאחר מכן הפליג קורטס מערבה אל קמפצ'ה (Campeche).
לאחר סדרת קרבות עם שבטים מקומיים הצליח קורטס לנצח את כוחותיו של השליט המקומי ולכבוש את העיר הראשית שלו פוטונצ'אן (Potonchán).
בתום הקרב קיבל קורטס מנחות מהשליט המובס ועם המתנות הועברו לרשותו 20 שפחות, נשים צעירות ובהן גם נערה בת עשרים בשם מלינצ'ה.
מלינצ'ה התבררה עד מהרה כרבת ערך, משום שהיא שלטה בשלל שפות ביניהן "שפת מקסיקה" (נאוואטל), "שפת קוסומל" (שפת המאיה) ו"שפת אולאטלה" (שפה הידועה לאצטקים כ "פופלוקה" - ג'יבריש בשפת האצטקים).
היא הפכה ליד ימינו של קורטס.
היא הייתה מתרגמת למאיה, ודה אגילר היה מתרגם לספרדית.
מאוחר יותר למדה מלינצ'ה עצמה ספרדית, ומאז היא הייתה המתורגמנית המועדפת על קורטס.
קורטס ואנשיו הקימו התיישבות בשם "וייה ריקה דה לה ורה קרוס" (בספרדית: Villa Rica de la Vera Cruz), שמשמעו "הכפר העשיר של הצלב האמיתי".
השם מתייחס לזהב שנמצא באזור ולעובדה שהמשלחת של קורטס נחתה באזור ביום שישי הטוב ובה פגשו שליחים של הקיסר האצטקי מוקטסומה השני שהגיעו עם מתנות.
לאחר שהשגרירים חזרו לטנוצ'טיטלאן, התקדם קורטס אל צ'ומפאלה (Cempoala), שם נפגש עם ראשי שבט הטוטונאק (Totonac).
בעזרת המתורגמנים שלו, הצליח קורטס ליצור קשר עמם, והם סיפרו לו על העוולות הרבות של השלטון האצטקי.
קורטס שכנע את הטוטונאקים לכלוא את גובה המיסים המקומי של הקיסר, אולם לאחר מכן הורה להם לשחרר אותו, ובעזרת מלינצ'ה טען בפניו שכל זה לא היה אלא מהלך של הטוטונאקים שנעשה בלי הסכמתו.
הטוטונאקים תגברו את כוחותיו של קורטס, שהתקדם לעבר טלקסקלה.
בשלב זה, חלק מחייליו של קורטס ניסו להתקומם ולחזור לקובה.
כשקורטס גילה על כך, הוא הורה להטביע את הספינות כדי שלא יהיה ניתן להימלט לקובה.