tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוברט פורטל – מייג'ור טים דייסון, המפקד של סנדרין שו
אורלה בריידי – פיבי דייסון, אשתו של טים דייסון
ג'ון הפרנן – סם ספנס, סוכן ב-MI5
מאיה סנסה – ברנה יאלאז, סוכנת סמויה ב-MI5
קים מדקאלף – סוקי וינסנט, מגישת חדשות של ה-BBC
ריצ'רד מקייב – פיטר וסטבורן, בעל סוכנות נסיעות Pimlico Travel
בריאן ורנל – מייקי גאוונס, עובד ב"ריגל פיצה"
דברה פינדלי – אלינור שו, אמה של סנדרין
ססקיה ריבס – דברה קליפורד, חברת פרלמנט ומנהיגת האופוזיציה
ניקולה דופט – אליס סטון, אמה של לורי סטון
ורה צ'וק – ג'ילי לאונג, כתבת חדשות
אדריאן לוקיס – זאן סקופילד, פסיכיאטר
במרץ 2019 הייתה הסדרה מועמדת לשני פרסי האקדמיה הבריטית לטלוויזיה, בקטגוריית "הצילום והתאורה הטובים ביותר" ובקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר לבילי פייפר.
שנהפרסקטגוריהמועמדיםתוצאההערות2019פרס באפט"א לטלוויזיהשחקנית המשנה הטובה ביותרבילי פייפרBritish Academy Television Craft Awardsצילום ותאורהבאלאז בוליגו
"ארבעה צדדים" הוא אלבום האוסף הרביעי של הזמרת הישראלית אילנית.
את האלבום הוציאה באוקטובר 1980 לאור חברת התקליטים פונוקול על גבי אריך-נגן כפול בקטלוג ROH-2721. על מנת לקדם את הוצאתו פרסמה את שלוש הרצועות הראשונות, "חמסין של ניסן", "פעם בשנה" ו"אני לא מאמינה", כסינגלים מסחריים.
זהו אלבום האוסף הארוך ביותר שהוציאה עד כה.
ארבע תעניות הן ארבעה צומות בעלי משמעות ביהדות, בהם נוהגים להתענות במשך שעות היום בלבד.
לעיתים משמש הביטוי "ארבע תעניות" לציון ארבעת ימי הצום על חורבן בית המקדש המוזכרים בספר זכריה.
בעקבות החורבן של בית המקדש הראשון ושל בית המקדש השני, נקבעו ארבעה ימי תענית המציינים אבלות על החורבן:
עשרה בטבת – יום תחילת המצור של נבוכדנצר על ירושלים, שבסופו נכבשה ירושלים ונחרב בית המקדש הראשון.
שבעה עשר בתמוז – מציין את הבקעת חומות ירושלים, הן על ידי צבא נבוכדנצר בבית ראשון, והן על ידי צבא טיטוס לפני חורבן בית המקדש השני.
תשעה באב – יום התענית העיקרי לזכר החורבן, המציין את היום שבו חרבו ירושלים ושני בתי המקדש, ונפלה ביתר.
צום גדליה – בג' בתשרי – מציין את היום שבו נרצח גדליה בן אחיקם, הנציב היהודי שנותר בירושלים לאחר חורבן בית ראשון, ולפיכך סופה המוחלט של ריבונות יהודית בארץ ישראל ותחילת הגלות.
ארבע תעניות אלו, או לכל הפחות תעניות מקבילות בארבעת החודשים האלו, מוזכרות בתנ"ך בספר זכריה: "
בנוסף, מלבד תעניות אלו שנקבעו לזכר חורבן בית המקדש, נהוגה תענית קבועה נוספת,
תענית אסתר – בי"ג באדר, היום שלפני חג הפורים, שנקבעה לזכר התעניות שהתענו בעקבות גזירות המן.
לדעת הרמב"ם - כזכר לשלושת ימי התענית שהתענו לפני שניגשה אסתר המלכה אל אחשוורוש, ולדעת רב אחאי גאון ורבינו תם כזכר לתענית שלדבריהם התענו בעת הקרב שהיה לאחר ביטול הגזירה.
המהרי"ט מסביר בדעת הרמב"ם, שאף על פי ששלשת ימי התענית ההם היו בניסן, היות שההלכה האוסרת להתענות בניסן, הקדימו את התענית בחודש.
לכן תשעה באב 'נספר' בנפרד מהשאר, ואלו ארבע התעניות שדיניהן פחות או יותר שוים נקראים "ארבע התעניות".
כמו כן גם מכונים "ארבעת הצומות הקלים".
בארבע התעניות הקטנות אסורים רק האכילה והשתייה.
(להבדיל מיום הכיפורים ותשעה באב הכוללים חמשה עינויים).
כמו כן, התעניות הקטנות קלות יותר, נוהגות רק ביום, כלומר מתחילות בעלות השחר של אותו יום, ועד לצאת הכוכבים.
(בשונה מיום הכיפורים ותשעה באב שאורכים יממה [הלכתית] שלמה - משקיעת החמה ערב היום הקודם עד לצאת הכוכבים ביום הבא.)
בבתי כנסת ספרדים נוהגים להכריז על התענית הקרובה בשבת שלפני עשרה בטבת ושלפני י"ז בתמוז.
לעומת זאת לא מכריזים על יום הכיפורים ועל תשעה באב מכיוון שהם צומות מפורסמים יותר ואין צורך בהכרזה, וכך גם לגבי צום גדליה שזוכרים אותו מכיוון שהוא חל יום למחרת ראש השנה, וכן לגבי תענית אסתר שחלה יום לפני פורים.
בבתי כנסת אשכנזים לא נוהגים להכריז על צומות כלל.
סדר התפילה בתעניות הקלות כולל את תפילת עננו המתווסף בתפילת שמונה עשרה, קטעי סליחות המתאימים לאותו תענית וקריאה מיוחדת בתורה - "ויחל משה" (שמות לב, יא).
רוב הספרדים אינם אומרים סליחות ויהודי תימן מדלגים על הסליחות בתעניות הקלות מדוחק הזמן.
ברוב קהילות האשכנזים הנהיגו בתקופה מאוחרת להוסיף גם את תחינות אבינו מלכנו.
לפי מנהג הקדום של קהילות אשכנז, מוסיפים פיוט סליחות בברכת סלח לנו בתוך חזרת הש"ץ, אך ברוב הקהילות התבטל המנהג, ופיוטים אלו נאמרים כיום כחלק מהסליחות הנאמרות בתחנון.
יש קהילות אשכנז בודדות שממשיכות לומר את הסליחות בתוך חזרת הש"ץ, ובבית הכנסת האיטלקי בירושלים אומרים קרובה.
בתפילת מנחה קוראים בתורה שוב את קריאת "ויחל".
לאחר קריאת התורה במנחה נהגו בני אשכנז לקרוא במנחה את הפטרת דרשו ה' בהמצאו, העוסקת בקריאת ה' אל העם (על ידי הנביא ישעיהו) לחזור בתשובה.
אך בקרב בני עדות המזרח נחלקו הדעות, ישנם קהילות שלא נהגו להפטיר, וישנם קהילות שנהגו להפטיר, וקוראים את הפטרת 'שובה ישראל' שבספר הושע, מלבד צום גדליה שבו קוראים את הפטרת 'דרשו ה' בהמצאו'.
משום שבשבת הסמוכה לצום (שבת שובה) קוראים את הפטרת 'שובה ישראל' ולא רוצים שיקראו פעמיים בשבוע את אותה הפטרה.
"ארבעה אחים" הוא שיר שכתבה והלחינה נעמי שמר.
השיר מתכתב עם דמויותיהם של ארבעת הבנים, המופיעות בהגדה של פסח.
השיר פורסם לראשונה בשנת 1968. השיר מופיע באלבומיה של שמר, נעמי שמר שרה נעמי שמר ובארץ להד"ם.
גיבורי השיר הם ארבעה אחים אשר יוצאים מתוך ההגדה.
ושלושה מהם נענשים על ידי זיווג המתאים לו.
האח חכם נושא לאישה חכמה, הרשע נושא "מרשעת איומה", והתם נושא לאישה את זו התמימה.
האח "שאינו יודע לשאול" חוזר להגדה והוא פוגש את האישה היפה מכולן, שלובי ידיים הם חוזרים מנדודיהם בעולם אל תוך ההגדה.
בבית האחרון בשיר מבקשת המשוררת להסביר לקהל המאזינים כי אין טעם לשאול לאן נדדו שאר האחים כי "אסור לשאול יותר מדי" כמו מבקשת לומר כי יש ללמוד מהאח הרביעי זו שההגדה לא מרחיבה עליו במיוחד.
שלא כמו בהגדה בה מופיעים דמויות הבנים בהם דיברה התורה, בשיר מתוארים ארבעה אחים ובניגוד להגדה בשיר נעדר אביהם של האחים ולכן לא קיים השיח סביב חג הפסח בהקשריו החינוכיים והערכיים.
האח הרביעי, "זה שלא ידע לשאול" מופיע אחרון בהגדה ובשיר.
חוסר יכולתו לשאול, נתפס כבורות, חוסר יכולת להבחין בנעשה ואדישות.
בניגוד לכתוב בהגדה, דמותו של האח שאינו יודע לשאול מועצמת מהם בתיאור בשיר הוא יוצא מההגדה, הוא נע בדרכים ומשיג את זו היפה מכולן.
יתרה מכך שמר מקדישה לאח הרביעי בית שלם, ומתארת אותו כנעלה על אחיו.
בשיר הוא פעיל יותר מאחיו, ואף הוא תחילה "לקח" את בת הזוג שלו, אחר כך הוא "שילב ידו בתוך ידה", כאומר לה: "אני שלך ואת שלי".
אולי לכן, שלא כאחיו, הוא היחיד שמצא לצדו אישה, המאופיינת בשיר לא כמי שאינה יודעת לשאול, אלא כאישה יפה.
בשיר מיוחס לאח שאינו יודע לשאול הצו "והגדת", שבניגוד לאחיו הוא חוזר עם אשתו להגדה.
יש הטוענים כי בשיר מעבירה שמר ביקורת על מי שבחרו לרדת מהארץ.
בשנת 1974 בוצע השיר על ידי שלמה ארצי ואושיק לוי בתוכנית "איזה חג לי" ששודרה בערוץ הראשון לכבוד חג הפסח.
ביצועים מוכרים נוספים הם של להקת סקסטה., חני נחמיאס ושל ורדינה כהן.
בספר שני חלקים עיקריים: "Kuulsuse narrid" (מאסטונית: "שוטים של תהילה") ו-"Raha narrid" ("שוטי כסף").
החלק הראשון היה ידוע ברבים; החלק השני צונזר במהלך הכיבוש הסובייטי, ולכן ידוע מעט.
החלק השלישי והקצר נכתב לאחר כמה שנים וכך גם אחרית הדבר – בחלק הרביעי.
ארבעה סוגים של טיפשות אסטונית, תרגום: דוד שמעוני, הוצאת קלאסיקה מתקדמת, 2024.
ארבעה עצים הוא ציור נוף מאת הצייר האוסטרי אגון שילה, אשר הושלם בשנת 1917. היצירה נחשבת לאחת מהנופים המרשימים והמשמעותיים ביותר ביצירתו של שילה.
היצירה מהווה דוגמה מובהקת לכישרונו של שילה בתחום ציורי הנוף ומשקף את שפתו האמנותית הייחודית, המתאפיינת בצבעוניות עזה ובקומפוזיציות דינמיות.
הציור מתאר ארבעה עצי ערמונים הניצבים בשורה סימטרית מול שמי ערב עזים בצבעם.
השימוש בצבעים דרמטיים ובקווי אופק מודגשים מעניק לתמונה עומק ותחושת תנועה.
מבקרי אמנות ציינו את הדמיון בין הקומפוזיציה של היצירה לבין עבודותיו של הצייר השווייצרי פרדיננד הודלר.
הנוף המלנכולי והמבע הרגשי שבציור משקפים את סגנונו הייחודי של שילה בתקופה המאוחרת של יצירתו.
"ארבעה עצים" נתפס כאחת מהיצירות היפות ביותר של שילה בתחום ציורי הנוף.
הציור משלב צבעים חמים ומנוגדים היוצרים אווירה אינטנסיבית, תוך שהוא מבטא את תחושת הבדידות וההרהור הקיומי, מוטיבים חוזרים ביצירתו של האמן.
פרשנים רואים ביצירה גם ביטוי למתח הרגשי שחווה שילה בתקופת מלחמת העולם הראשונה, זמן קצר לפני מותו בטרם עת בשנת 1918.
מאז 1943 היה הציור חלק מאוסף המוזיאון האוסטרי בלוודר בווינה.
בשנת 2020, לאחר מחקר מעמיק בתחום מקורות יצירות האמנות, נמצא כי הציור היה בבעלותם של יוזף ואליס מורגנשטרן, יהודים אוסטרים שנמלטו מהנאצים.
בעקבות הממצאים החדשים, נידונה השבת היצירה ליורשיהם של בני הזוג מורגנשטרן.
ארבעה אחים הוא סרט מתח–פעולה דרמטי אמריקאי משנת 2005 בבימוי ג'ון סינגלטון, מתסריטם של דייוויד אליוט ופול לובט.
בכיכובם של מארק וולברג, טייריס גיבסון, אנדרה 3000 וגארט הדלונד, הסרט עוקב אחר ארבעה אחים מאומצים הפוקדים את דטרויט כדי לנקום ברוצח אמם המאמצת.
הסרט, שהופק בתקציב של כ-30 מיליון דולר, ההכנסות עמדו על כ-92.5 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט ארבעה אחים עוקב אחר סיפורם של ארבעה אחים מאומצים השבים לעיר הולדתם, דטרויט, בעקבות הירצחה של אמם המאמצת, אוולין מרסר, במהלך שוד במכולת שכונתית.
האחים בובי, ג'רמיה, אנג'ל וג'ק נבדלים זה מזה באישיותם ובאורחות חייהם, אולם מאוחדים בקשר משפחתי הדוק שנרקם לאורך השנים תחת גידולה של אוולין.
עם שובם הם משתתפים בלווייתה ומתחילים להטיל ספק באשר לנסיבות מותה, אשר הוצגו תחילה כתוצאה משוד מקרי.
במהלך שהותם בדטרויט מגלים האחים רמזים המעלים חשד כי הרצח לא התרחש באקראי אלא היה מתוכנן מראש.
חקירתם מובילה אותם לחשיפת קשרים בין אוולין לקהילה המקומית ולגורמים עברייניים, דבר המעלה אפשרות כי מעורבותה בנעשה בעיר גררה עליה תגובות קטלניות.
בעודם נעזרים בעברם ובקשריהם, האחים פועלים לאיתור החשודים ובוחנים את הרקע למות האם, כאשר מתגלים קשרים בין העולם התחתון לגורמים פוליטיים ודמויות מוכרות בעיר אשר זכו בעבר לעזרתה של אוולין.
במהלך החקירה גוברת המתיחות בין האחים כאשר כל אחד מהם מתמודד עם אתגרים רגשיים ונפשיים הנוגעים לעברם המשותף והפרטי.
בובי, הבכור, מוביל את החקירה בגישה ישירה ולעיתים כוחנית בעוד שג'רמיה בוחר לפעול באחריות ובשיקול דעת מתוך רצון להגן על משפחתו ועסקיו.
אנג'ל, יוצא צבא, מעניק יתרון מבצעי לחקירה ואילו ג'ק הצעיר מנסה לממש את מקומו בזהות המשפחתית.
החקירה מובילה לעימותים עם גורמים פליליים חמושים, לחשיפת האחראים לרצח ולשאלות מוסריות בנוגע לנקמה ולעשיית צדק.
בסיום העלילה מצליחים האחים להפרע ממי שגרמו למותה של אמם, תוך חיזוק הקשר ביניהם והשגת תחושת סגירת מעגל.
הסרט מתאר מסע רגשי ואלים שבמרכזו עומדים האבל, השייכות והצורך להגן על מה שנותר מהמשפחה.
מארק וולברג – בובי מרסר, הגדול שבאחים, מטורף, פליל מנוסה.
טייריס גיבסון – אנג'ל מרסר, החייל לשעבר והמתחזה, מאזן בין תושייה לרגש.
אנדרה 3000 – ג'רמיה "ג'רי" מרסר, בנאי ומשפחתן, נושא בעול לחץ כלכלי ומוסרי.
גארט הדלונד – ג'ק מרסר, האח הצעיר השואף לקריירת מוזיקה, מספק נקודת מבט רגישה.
טרנס הווארד – מפקח גרין, שוטר בדטרויט וידיד ותמך למשפחה, ניסה להזהיר אותם לפני שסופים במעגל של אלימות.
צ'ואיטל אג'יופור – ויקטור סוויט, סוחר סמים שבמרכז הקנוניה מאחורי הרצח.
ג'וש צ'ארלס – הבלש פאולר, שותפו של מפקח גרין, מקבל חלק בהתפתחויות החקירה.
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 53% מבוסס על 132 ביקורות, עם הערכה כי הוא מצטיין בכימיה בין השחקנים אך "סוחף באלימות יתר ולהקות רב־נושאית בלתי עקבית".
ב־Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 49 מתוך 100, מבוסס על 31 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
מבקרים מקצועיים שיבחו לעיתים את לכידות הקאסט ואת הלחץ הדרמטי, אך מתחו ביקורת על העלילה השטחית והאלימות הבלתי נגמרת.
ארבע רקדניות הוא ציור שמן על בד מאת אדגר דגה, שנוצר סביב שנת 1899. זוהי אחת מיצירותיו המאוחרות, הגדולות והשאפתניות ביותר של האמן, והיא מצויה באוסף הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון די.
ביצירה מתוארות ארבע רקדניות בלט העומדות זו לצד זו ומסדרות את רצועות כתפיהן רגע לפני עלייתן לבמה.
אף שדגה נודע בתיאורי הרקדניות שלו, ציור זה נחשב לאחת הדוגמאות המורכבות והמסתוריות ביותר.
הדמויות נטמעות בתפאורה בעלת תאורה תיאטרלית, והצבעים העיקריים כתום אדמדם וירוק יוצרים הרמוניה משלימה המבליטה את ראשיהן וזרועותיהן.
קווי המתאר הכהים שמדגישים את תנועותיהן מעידים על עניינו של האמן בבחינה צורנית ולא בתיאור ריאליסטי.
שתי דמויות ביצירה חוזרות על תנוחות של דוגמנית שהופיעה בשלושה נגטיבים ייחודיים שצולמו בין השנים 1895 עד 1898, ככל הנראה בידי דגה עצמו.
לוחות הצילום שנחשפו לאור יתר ויצרו אפקט של היפוך בגוונים יצרו צבעוניות הפוכה לזו שבציור, והדמיון ביניהם מצביע על זיקתו של האמן לחקר תנועה באמצעות צילום.
ייתכן שגם ספרו של אדוארד מויברידג' "תנועת בעלי החיים" (Animal Locomotion, 1887) השפיע על סידור ארבע הדמויות, המוצגות כרצף של מחוות הכנה למחול.
לאחר שנשארה ברשות האמן בפריז עד מותו בשנת 1917, נמכרה במכירת האוסף של דגה בגלריה ז'ורז' פטיט ב־6 במאי 1918. לאחר מכן נרכשה בידי בית Trotti et Cie בפריז, עברה לאספן וילהלם הנסן בקופנהגן, ולאחר מכן הוחזקה בגלריות ברבז'אנג ודיוראן רואל בפריז.
בשנת 1931 נמכרה לצ'סטר דייל מניו יורק, אשר הוריש אותה בשנת 1963 לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון.
אַרְבַּעַתּ הַמִּינִים הם ארבעה מיני צמחים המוזכרים בתורה בהקשר לחג הסוכות.
בלשון הכתוב בתורה, מדובר ב"פרי עץ הדר", "כפות תמרים", "ענף עץ עבות" ו"ערבי נחל".
וחז"ל פירשו שהכוונה היא לאתרוג, לולב, הדס וערבה.
לפי המסורת נהוג לאגד את ארבעת המינים ולשאתם במהלך החג, מצווה המכונה נטילת לולב.
לפי ההלכה, המצווה מתקיימת כבר בהרמת ארבעת המינים יחד.
עם זאת, תוקנה הנפה ונענוע של ארבעת המינים לארבע רוחות השמיים, בסדר מיוחד המתקיים במהלך התפילה.
מצוות נטילת ארבעת המינים בחג הסוכות מתוארת בתורה כך:
חז"ל למדו מהמילים "לפני ה' אלהיכם" שבבית המקדש יש ליטול את ארבעת המינים בכל שבעת ימי החג ("...שבעת ימים"), ואילו בשאר המקומות יש ליטול אותם ביום החג הראשון בלבד ("ולקחתם לכם ביום הראשון").
רוב הפוסקים הבינו כי מדובר בבית המקדש, אולם התלמוד הירושלמי וכן הרמב"ם למדו כי מדובר בשטח העיר ירושלים כולה אפילו חוץ למקדש.
בימינו יש שנוהגים להתפלל בירושלים העתיקה כדי לצאת ידי חובת פוסקים אלו.
לאחר חורבן בית המקדש השני הרחיבו חז"ל את המצווה ותיקנו שגם מחוץ למקדש יש ליטול לולב כל שבעת הימים, זכר למקדש.
לפיכך קיום המצווה בשאר ימי החג מוגדר כמצווה מדברי סופרים ("מדרבנן").
טעם מצוות נטילת לולב לפי ספר החינוך הוא
מדין תורה אין שום איסור בנטילת לולב בשבת.
בשל החשש שמא יעבירו את ארבעת המינים ארבע אמות ברשות הרבים, גזרו חכמים שלא ליטול לולב בשבת חול המועד, שבה ממילא המצווה מדאורייתא חלה במקדש בלבד.
מאותה סיבה אסרו גם תקיעת שופר וקריאת מגילה בשבת.
בשלב מאוחר יותר גזרו חכמים שלא יתאספו במקדש כדי ליטול ברוב עם, אלא כל אחד בביתו, מחשש סכנה.
ביום החג הראשון, שבו מצווה מדאורייתא ליטול את ארבעת המינים בכל מקום, לא גזרו חכמים איסור מוקצה, ובארץ ישראל נהגו ליטול לולב בשבת שחלה ביום הראשון עד ימי הגאונים.
לפי הרמב"ם, בתחילה חלה הגזירה רק על ששת ימי החג האחרונים ולא ביום הראשון, אך לאחר החורבן הורחבה לכל הימים.
מחוץ לארץ ישראל קיים ספק מתי חל יום החג הראשון (ספק שבגללו מקיימים יום טוב שני של גלויות), ולכן בחו"ל נהגו שלא ליטול לולב בשבת כלל.
בתלמוד נפסק שגם בארץ ישראל לא יטלו בשבת לאות הזדהות עם בני חו"ל, וכן המנהג היום.
כיום ישנם המבקשים לחדש את מנהג ארץ ישראל מימי המקדש והגאונים.
בתלמוד מבואר שפרי עץ הדר הוא פרי האתרוג, ומובאים לכך טעמים שונים:
תאמר "פרי מעץ", דהיינו שטעם הפרי כטעם העץ; והאתרוג הוא פרי שטעם עצו כטעם פריו.
המילה "הדר" מזכירה "דיר", שמאכסן בו גדולים עם קטנים, כמוהו כעץ האתרוג, אשר בו יש פירות "גדולים" (הפירות של שנה שעברה) יחד עם פירות "קטנים" (פירות השנה).
המילה "הדר" מזכירה את המילה היוונית "הידרו" (hydro, מים), והאתרוג הוא פרי "הגדל על כל מים".
נאמר "פרי עץ הדר" - "הדרים באילנו משנה לשנה", דהיינו, פרי אשר נשאר על העץ כל השנה; וגם תנאי זה מתקיים באתרוג.
כפי שציין כבר הרמב"ם, טעמים אלו הם טעמים שבדיעבד, ולמעשה נוטלים אתרוג מפני שזו הדעה שבה החזיקו אבותינו וכך נהגו במשך הדורות.
הרמב"ן פירש ששורש המילה "אתרוג" בארמית הוא רג"ג, מלשון "חמדה" או "נעים למראה", כלומר "הדור" (תרגום אונקלוס לאיסור "לא תחמוד" הוא "לא תרגג").
לעומתו, הבלשנות המודרנית הצביעה על כך שמקור השם אתרוג הוא כנראה מן המילה הפרסית תֻרֻנְג', וחוקרים משערים שהאתרוג הגיע לארץ ישראל רק בתקופה הפרסית.
לדעת רבי אבא דמן עכו פרי עץ הדעת היה האתרוג.
יש המזהים את "פרי עץ הדר" עם אצטרובל דווקא.
כפות תמרים הן ענפים של עץ תמרים הצומחים במרכז הדקל, לפני שהעלים נפרדים כעין שרביט.
ענף זה נקרא בלשון חז"ל "לולב".
ענף עץ עבות הוא על פי המסורת ענף עץ הדס.
כדי שייקרא "עבות" צריך שיהיו בכל רמת עלים, הנקראת בהלכה "קן", לפחות שלושה עלים, לפחות לאורך רובו של ההדס.
אם יש רק שני עלים ועלה אחד מעליהם או מתחתם זהו "הדס שוטה", שפסול.
כדי להשיג תכונה של הדס משולש בהדס שוטה מביאים את ההדס לכדי "הלם" על ידי שרפתו וגיזומו המסיבי, בעוד הוא רווי מים כחצי שנה לפני חג הסוכות.
ערבי נחל הם מין ידוע של צמח הגדל בנחלים הקרוי "ערבה".
ישנו מין הדומה מעט לערבה, אך פסול, והוא נקרא צפצפה.
על פי ההלכה, אי גידול הערבה בנחל אינו פוסל את הערבה, והשם ניתן רק משום שלעיתים קרובות גדל הצמח ליד נחלים.
לערבה שלושה סימנים המעידים עליה שהיא ערבה: קנה אדום, עלים צרים וארוכים, קצות העלה חלקים ולא משוננים.
חכמים למדו מהפסוק המצווה על נטילת ארבעת המינים שישנם מספר תנאים הנדרשים לכשרות המינים לשם קיום המצווה, ובהיעדר אחד מהם אצל אחד המינים - הוא פסול לנטילה.
רוב התנאים קשורים לפגמים בגופו של המין, ומיעוטם קשורים לדרך השגת המין על ידי האדם הנוטלו.
נטילת ארבעת המינים מצווה מהתורה רק ביום הראשון של סוכות (ובמקדש לכל אורך החג), ובשאר הימים מצווה מדברי חכמים.
לפיכך הלכות הכשרות של ארבעת המינים חמורות יותר ביום הראשון, וחלק מהתנאים פוסלים ביום הראשון בלבד.
כאשר חל יום טוב הראשון של סוכות בשבת, נמצא שנטילת ארבעת המינים בכל החג היא רק מדברי חכמים.
לשם קיום מצוות ארבעת המינים יש לקחת את ארבעת המינים המדויקים שזיהו חכמים בדרשתם על הציווי בתורה.
למשל חכמים זיהו את המין המכונה בתורה "פרי עץ הדר" עם האתרוג ולכן נטילת פרי הדר אחר פסולה לחלוטין – בכל שבעת ימי החג.
כמו כן, זיהו חכמים את "ענף עץ עבות" עם ההדס ולכן נטילת מין אחר שיכול לענות על הגדרת 'ענף עץ עבות' – פסולה בכל ימי החג.
גם נטילת צפצפה, שהיא מין הדומה לערבה – פסולה.
צורה חריגה: כאשר אחד המינים שינה את צורתו באופן משמעותי מהצורה הרגילה של אותו המין, כגון לולב שעליו גדלים רק לצד אחד של שדרתו או הדס שרוב עליו נשרו – פסול כל שבעת ימי החג.
אין בו שיעור: לכל אחד מארבעת המינים נקבע שיעור מינימלי.
מין מארבעת המינים בגודל קטן מהשיעור הראוי לאותו המין – פסול כל שבעת ימי החג.
השיעור הדרוש לאתרוג הוא נפח כביצה, ללולב דרושה שדרה בשיעור ארבעה טפחים, ולהדס ולערבה דרוש ענף בשיעור שלושה טפחים.
חסרון הדר: כאשר מראהו של אחד המינים פגום באופן שאינו משנה באופן משמעותי את צורתו אך מפחית מיופיו והדרו – הוא פסול לנטילה.
למשל מין שהתייבש מעט או שנראה חבוט או פצוע, פסול משום שאינו נחשב ל"הדר".
בעניין זה נחלקו אם הפסול הוא רק ביום הראשון או בכל שבעת ימי החג.
חסר: כאשר אחד המינים חסר בגופו, כגון אתרוג שנפצע ונחסר – פסול לנטילה ביום הראשון, אך כשר בשאר ימי החג.
גזול: מין מארבעת המינים שהגיע לידי האדם בגזל או בגנבה – פסול לנטילה כל שבעת ימי החג.
שאול: אם שאל אדם מחברו את ארבעת המינים או אחד מהם – ביום הראשון לא קיים את המצווה, כל עוד לא רכש את ארבעת המינים בקנייה או במתנה.
בשאר ימי החג רשאי אדם לשאול מחברו את ארבעת המינים.
גידול האתרוג דורש מומחיות והשקעה גדולה.
עץ האתרוג המקורי חלש ופגיע.
הפתרון המקובל בהדרים - הרכבה על גזע של חושחש - אינו מתאים כאן, כי אתרוג מורכב פסול לברכה.
המגדלים נאבקים קשות במחלות ובמזיקים.
כמו כן נדרש טיפול פרטני בכל פרי.
כדי להגן על הפרי משריטות הוא נקשר היטב, לבל יזוז ברוח.
בנקודות חיכוך מושם ריפוד של צמר גפן.
נדרש ריסוס מתמיד, כדי למנוע הגעת מזיקים, שפוגעים ביפי הפרי.
בין הזנים המפורסמים: האתרוג הארץ-ישראלי, האתרוג מזן קלבריה, אתרוג 'חזון איש', האתרוג התימני (המגיע לגודל גדול במיוחד) והאתרוג המרוקאי.
ישראל היא מרכז עולמי לגידול אתרוגים, ויש בה פרדסים רבים לגידול אתרוגים, שמיוצאים לכל רחבי העולם.
חסידי חב"ד מגדלים בישראל את האתרוג מזן קלבריה, אך רבים מהם מעדיפים לברך על אתרוג שגדל בקלבריה שבאיטליה.
בעבר רוב הלולבים הנמכרים בישראל היו מיובאים ממצרים.
אך כיום כמעט כל הלולבים באים מעמק בית שאן ומהערבה שם ישנם גם מטעים המגודלים במיוחד לצורך הלולבים.לולבים אלו נקראים לולבי 'דרי',אולם יש ספק על כשרותם מסיבת היותם לולבים מדקלים שאינם נותנים פירות בעוד שבמקרא מצוין "...
כפות תמרים, ומסיבה זאת נאסר לולב מדקל מסוג וושינגטוניה.
את הלולב יש לכרות בזהירות, כי אם כורתים לולבים בצורה שאינה נכונה, עלולה להיגרם פגיעה חמורה לעץ.
מדי שנה נאבקות הרשויות המקומיות בישראל בקוטפי לולבים פירטיים, המנסים לכרות לולבים מעצי הדקל המשמשים לנוי.
יש בישראל מגדלים מעטים בלבד של הדסים, ורוב שדות הגידול ממוקמים בצפון הארץ ובמושב נוב ברמת הגולן.
לאחר הקטיף יש להסיר ידנית את הענפים הרבים היוצאים לאורכו של ענף ההדס, כדי שיתקבל ענף אחד בלבד.
כדי שההדס יקבל את צורתו המשולשת הדרושה למצווה, נוהגים לגזום ולשרוף אותו בראשית האביב.
בישראל קיים גידול מסחרי של ערבות בהיקף נרחב (מאות דונמים).
בנוסף קיימים עצים רבים ביישובים ובחצרות הבתים בערים.
קיים איסור על קטיף ערבות מעצי הערבה גדלים בר לאורך נחלי ישראל.
במשנה אומר רבי ישמעאל שיש לקחת למצווה זו אתרוג אחד, לולב אחד, שלושה הדסים ושתי ערבות.
רבי עקיבא חולק עליו וסובר שמכל מין יש לקחת אחד, אך דעתו של רבי ישמעאל נפסקה להלכה.
מטבע עתיק מימי בר כוכבא מראה ארבעת המינים שיש הטוענים שנאגדו לפי שיטתו של רבי עקיבא, שכנראה רווחה בזמנו.
יהודי תימן נוהגים להוסיף הדסים נוספים לנוי, מנהג שהיה נפוץ בארץ ישראל בתקופת הגאונים, וניתן למצוא לו עדויות במטבעות מימי הבית השני בהם ניתן לראות לולב, שתי ערבות, וכמות גדולה של הדסים.
באשכנז, בימי הביניים, היה נהוג לקחת מספר מרובה של ערבות.
בשולחן ערוך מובא היתר להוסיף הדסים, בין כשרים ובין פסולים, אך נאמר בו שהמדקדקים אינם נוטלים יותר משלושה הדסים ושתי ערבות.
לדעת הרמב"ם מותר להוסיף על מספר ההדסים, אך אין להוסיף על מספר הערבות.
הלולב ההדס והערבה נקראים בלשון התלמוד "הושענא", וכך הם נקראים גם כיום בפי יהודי תימן.
הלולב, ההדס והערבה מאוגדים ביחד, משום הידור מצווה (ולא כשיטת רבי יהודה שזו חובה).
ביהדות אירופה נהוג לאגוד באמצעות קוישיקלך, אך לדעת פוסקים רבים יש צורך באגידה מעבר לכך.
בחלק מן הקהילות אוגדים את ההדסים מימין ללולב והערבות משמאלו, כאשר שדרת הלולב היא כלפי הנוטל.
מנהג אחר, על פי קבלת האר"י הוא לאגוד ערבה אחת מימין, אחת משמאל וכן הדס מימין, הדס משמאל והדס באמצע.
בעת קיום המצווה, הלולב עם ההדסים והערבות מוחזקים ביד ימין, בעוד האתרוג מוחזק ביד שמאל, כאשר הפיטם שלו מופנה כלפי מעלה, מוצמד ללולב.
במצב זה מנענעים את ארבעת המינים בשישה כיוונים.
לפני קיום מצוות נטילת הלולב ונענועו מברכים: בפעם הראשונה שמקיימים את המצווה באותה שנה מוסיפים ומברכים את ברכת "שהחיינו".
הנוסח הוא "על נטילת לולב" ולא "על נטילת ארבעת המינים", מכיוון שכל ארבעת המינים כשהם יחד נקראים "לולב" הואיל והוא גבוה מכולם ושאר המינים טפלים לו.
בערבית, המלה לולב פרושה דבר המתנועע, מסתובב.
אם זה הפרוש המקורי של המלה גם בעברית, יתברר שאגודת ארבעת המינים אשר אנו מנענעים יחד היא הלולב, ולא כפות התמרים שהוא אחד המינים.
על מנת שהברכה תהיה לפני הנטילה יש המקפידים לברך לפני שהם תופסים את ארבעת המינים בידיהם.
אחרים מחזיקים בעת הברכה את ארבעת המינים בידיים אך באופן שאינו מתאים לקיום המצווה, למשל כאשר האתרוג הפוך עם הפיטם כלפי מטה באופן שאינו "דרך גידולו", או שמחזיקים את הלולב האגוד עם ההדסים והערבות אך האתרוג מונח על השולחן, ורק אחרי הברכה מרימים את האתרוג ומצמידים אותו לשלושת המינים האחרים.
יש הנוטלים את כל הארבעה כרגיל אך מכוונים שלא לקיים את המצווה עד אחרי הברכה.
על פי תורת הקבלה, יש לברך על הלולב אחר תפילת שמונה עשרה לפני קריאת ההלל, אולם בגמרא מסופר על מנהג אנשי ירושלים שבירכו בבוקר והלכו לבית הכנסת כשהלולב כבר בידם.
לפני הברכה יש הנוהגים לומר את הבקשה הקבלית הבאה:
חיוב המצווה הוא הגבהת ארבעת המינים (גם אם בנפרד) אך המצווה השלמה היא נענוע הלולב עם שאר המינים.
מנענעים בשעת נטילת הלולב לאחר הברכה.
כמו כן בעת אמירת הלל מנענעים בקטע "הודו לה'" המופיע פעמיים בתפילת הלל, וכן בקטע "אנא ה' הושיעה נא".
בגמרא מוסבר כי יש לנענע את הלולב במאוזן ובמאונך:
אופן הנענוע שנכתב בתלמוד הבבלי ונפסק על ידי הרמב"ם הוא בסדר הבא: הנעת הלולב קדימה ונענוע שלוש פעמים, החזרתו לכיוון הנוטל ונענוע שלוש פעמים, הנפת הלולב למעלה ונענוע שלוש פעמים, החזרתו לכיוון הנוטל ונענוע שלוש פעמים.
כך נוהגים להלכה בקהילות יהודי תימן.
בתקופות מאוחרות יותר התפתחו מנהגי נענוע שונים, חלקם בהשפעת הקבלה.
בקהילות אשכנז נוהגים כמנהג המהרי"ל, אחד מהמקורות העיקריים של מנהגי אשכנז, שפסק לעמוד לכיוון מזרח ולהניע את הידיים בלבד.
מוליכים ומביאים שלוש פעמים קדימה, שלוש פעמים ימינה (צד דרום), שלוש פעמים מעל הכתף אחורה (צד מערב), שלוש פעמים שמאלה (צד צפון), מרימים שלוש פעמים למעלה, ומורידים שלוש פעמים למטה.
סך הכול 36 נענועים בהולכה והבאה.
ברוב קהילות הספרדים והחסידים נוהגים כמנהג האר"י, לפיו סדר הנענועים הוא: דרום, צפון, מזרח, מעלה, מטה ומערב.
בעת הנענועים מפנים את הפנים ומסתובבים לכיוון הרוח אליה מנענעים.
בקהילות תימן על פי מנהג הבלדי סדר הרוחות הוא: מזרח, מערב, מעלה, מטה, דרום, צפון.
רוב השאמי מנענעים כשיטת האר"י שלעיל, ויש מקהילות השאמי שמנענעים כסדר השולחן ערוך שלעיל ומנהג אשכנז.
לגבי צורת העמידה נחלקו המנהגים בקהילות תימן: רוב המחוזות נהגו לסובב גופם לכל רוח, ויש שנהגו לעמוד כלפי מזרח ולהטות רק הלולב לכל הרוחות.
השומרונים מפרשים את הפסוק "ולקחתם לכם" כציווי לבנות את הסוכה מארבעת המינים, ולא לקחת ביד ולנענע.
ולפיכך הם בונים את התקרה של סוכתם מארבעת המינים.
גם בספר נחמיה מתוארת בניית סוכות מארבעת המינים, וקיימת טענה כי כך הובן הפסוק לפני ימי חז"ל, אך לפי ההלכה היהודית סיכוך מסוג זה הוא פסול, היות שעשוי מפירות האילן הראויים למאכל, ומקבלים טומאה.
בנוסף לנטילת הערבה יחד עם שאר המינים, יוחד טקס נוסף לערבות בלבד, בבית המקדש.
במשנה נאמר כי היו לוקחים ערבות ממוצא שליד ירושלים, מביאים אותן למקדש וזוקפים אותן בצידי המזבח.
ערבות אלו היו גדולות במיוחד וגובהן היה גדול באמה מגובה המזבח - שגובהו היה עשר אמות.
לאחר מכן היו מקיפים את המזבח ואומרים "אנא ה' הושיעה נא".
כך, בכל יום מימי חג הסוכות (חוץ משבת), וביום השביעי- מקיפים את המזבח שבע פעמים ועושים זאת גם אם הוא חל בשבת.
לאחר החורבן, נשאר זכר למצווה זו במנהג ההושענות, שבו מקיפים את בימת בית הכנסת עם ארבעת המינים.
בכל יום מששת הימים הראשונים של חג הסוכות מקיפים את הבימה פעם אחת, וביום השביעי, הושענא רבה, מקיפים את הבימה שבע פעמים ומקיימים חיבוט ערבה.
אספקת ארבעת המינים באירופה בימי הביניים
כשעם ישראל ישב על אדמתו, יכול היה כל אדם להשיג את ארבעת המינים סמוך לחג הסוכות, אולם לאחר חורבן המקדש והתפזרות עם ישראל לגלות ובין השאר גם לאירופה, נערמו על כל המבקש לקיים את המצוות ארבעת המינים קשיים רבים.
בארצות מרכז אירופה וצפונה לא גדלים שלושת המינים: תמר, אתרוג והדס מפאת חוסר התאמה אקלימית.
את שלושת המינים הללו ניתן היה לייבא מדרום איטליה, איי יוון וספרד.
אך היו תקופות בהן הסחר לא היה מפותח ואופי ההתיישבות היהודית באירופה שהיה מפוזר באזורים נרחבים ומרוחקים ובריכוזים קטנים הערימו קשיים על אספקת ארבעת המינים לקהילות אלו.
בקושי זה דנו בהרחבה בספרות ההלכה של פוסקי אשכנז, בעיקר בנוגע ל'לולב היבש'.
במאה ה-17 חלה שיפור בזרימת המסחר לאירופה ובכך התאפשרה חלוקה סדירה וצודקת לכל הקהילות ואף לאנשים פרטיים.
לארבעת המינים נאמרו כמה משמעויות במשך הדורות: כמשל לה', לדמויות מקראיות, לעם ישראל ולאברי האדם, וכן כרמז למים.
ארבעה מינים שבלולב רומזים לקב"ה, כל מין מפני פסוק שהקב"ה מוזכר בו.
פרי עץ הדר, שנאמר: "הוד והדר לבשת"
כפות תמרים, שנאמר: "צדיק כתמר יפרח".
ענף עץ עבות, שנאמר: "והוא עומד בין ההדסים".
ערבי נחל, שנאמר: "סולו לרוכב בערבות ביה שמו".
עוד רומזים המינים לאבות האומה:
פרי עץ הדר, אלו אברהם אבינו ושרה אימנו, שהידרם הקב"ה בשיבה טובה, שנאמר: "ואברהם ושרה זקנים באים בימים", ועוד, שנאמר "והדרת פני זקן".
כפות תמרים, אלו יצחק אבינו, שהיה כפות ועקוד על גבי המזבח, ורבקה אימנו, שהעמידה בן צדיק ובן רשע, כשם שהדקל מוציא תמרים אך גם עוקצים.
ענף עץ עבות, אלו יעקב אבינו ולאה אימנו, שהיו עמוסי בנים, כשם שההדס עמוס בעלים.
ערבי נחל, אלו יוסף ורחל אימנו, שמתו לפני אחיהם, כשם שהערבה כמשה ויבשה לפני שאר המינים.
בספר הזוהר מובאת פרשנות קבלית לארבעת המינים, לפיה הם משל לאושפיזין ולשבע הספירות:
שלושה בדי הדס רומזים לשלושת האבות: אברהם (חסד), יצחק (גבורה) ויעקב (תפארת).
שני בדי הערבה רומזים לאחים משה (נצח) ואהרן (הוד).
הלולב מזכיר את יוסף (יסוד) שזקף קומתו כנגד אחיו.
והאתרוג רומז לדוד המלך (מלכות).
פרשנות זו מוזכרת גם בפיוט סוכה ולולב לעם סגולה.
עוד רומזים המינים לחלקים בעם ישראל:
אתרוג – בעל טעם ובעל ריח – מסמל אנשים הלומדים תורה (טעם) ועוסקים במעשים טובים (ריח).
לולב – בעל טעם (התמר) וחסר ריח – מסמל אנשים שלומדים תורה ובעלי ידע נרחב, אך אינם אנשי מעשה.
הדס – חסרת טעם ובעלת ריח – מסמלת אנשים שלא לומדים תורה, אך עוסקים בעשיית מעשים טובים.
ערבה – חסרת טעם וחסרת ריח – מסמלת אנשים שאינם לומדים תורה ואינם עוסקים במעשים טובים.
אגידת ארבעת המינים, מסמלת את האחדות בין כל הסוגים בעם ישראל.
על פי נוסח "לשם ייחוד" המובא בסידורים המבקש על ארבעת המינים את הבקשה "תקרב אותם אחד אל אחד והיו לאחדים בידי".
נטילת ארבעת המינים ואיחודם והצמדתם בשתי ידי האדם, מתקשר לציווי האל את הנביא יחזקאל לקחת שני ענפי עצים בשתי ידיו ולהצמיד אותם יחד "וקרב אתם אחד אל אחד לך לעץ אחד והיו לאחדים בידך", כאשר ביחזקאל מעשה זה מובא בכתוב כסמל לאחדות שבטי ישראל השונים לעם אחד.
דימוי שבטי ישראל השונים לכמה ענפי עצים מובא במקרא אף בנס מטה אהרון, ואף המילה "מטה" משמשת הן במשמעות שבט בעם ואף במשמעות ענף של עץ.
נאמר בהושענות של רס"ג כי ארבעת המינים באים לכפר על האדם, כל מין על איבר הדומה לו במראהו:
האתרוג דומה ללב, והוא מכפר על הרהורי לב של חטא וחיבול.
הלולב דומה לעמוד השדרה של האדם, והוא מכפר על הגאווה והשינאה.
ההדס דומה לעיניים, והוא מכפר על הסתכלויות אסורות ומורדות.
הערבה דומה לשפתיים, והיא מכפרת על לשון הרע.
ארבעת המינים מתייחדים בכך שהם "גדלים על המים", ולכן מבטאים את שפע המים בארץ ישראל ואת התלות בהם, כפי שנכתב בתלמוד הבבלי:
והלקיחה שלהם היא שמזכה בהורדת המטר.
מאפיין זה מתחבר עם עניינו של סוכות, חג האסיף כשמו בתורה, שהוא זמן האסיף של יבול הצומח.
כפות תמרים - ממחישות יותר מכל את שפעת המים באזורים היבשים בארץ, בבקעה ובנאות המדבר.
ערבת הנחל – כשמה מבטאת את שפעת הנחלים והמעיינות ומזכירה את המקומות המרובים ביותר במים, שם היא נפוצה ביותר.
הערבה היא גם התלויה ביותר במים מבין ארבעת המינים, שהרי ענפי הערבה שבלולב נכמשים ביום הראשון, לפני כל המינים האחרים.
הדס – כשמו "עץ עבות", הוא הצמח הדחוס ביותר בעלים וממחיש את השפע, הרעננות והירקוּת העצומה שבטבע.
במקרא מופיע ההדס בין הצמחים המסמלים פוריות: .
לעומת שכומשין לאחר קטיפתם, ההדסים נשארים זקופים ורעננים גם ללא מים זמן ניכר.
אתרוג - הוא הפרי שצריך הכי הרבה מים בחקלאות הארץ ישראלית הטבעית.
עובדה זו מתבטאת בהלכה "האתרוג בלבד משאר פירות האילן הרי הוא כירק והולכין אחר לקיטתו", טעם הדבר הוא תלותו במים בדומה לגינת הירק, ומהאמור בתלמוד ירושלמי ומעוד מקורות דומים בחז"ל.
האתרוג מסמל פוריות מכיוון שעץ האתרוג נותן את פירותיו כל השנה.
כמו כן, הפיטם, הקצה המורחב של עמוד העלי שהוא האבר הנקבי של הפרח, הוא תנאי לכשרותו.
שלא כמו שאר הפירות, הפיטם נשאר בראש האתרוג גם לאחר הבשלתו.
מכיוון שארבעת המינים משמשים לצורכי קדושה, נוהגים שלא לזרוק אותם, אלא למצוא להם שימושי קדושה נוספים, ככל הניתן.
על כן נהגו מנהגים כמו:
בעירה לשם מצווה - נוהגים להשתמש בלולב, בהדס ובערבה כחלק ממקור הדלק למצוות הדורשות גם מקור בעירה, לדוגמה באפיית מצות, ביעור חמץ או כחלק ממדורת ל"ג בעומר.
ברכה נוספת על אכילה - עם סיום השימוש באתרוג, נוהגים לאוכלו (כפי שהוא או אחרי ריכוך בסוכר), ובכך לזכות במצווה של הברכה על אכילתו, ובפרט בסדר ט"ו בשבט.
אחרים טועמים ממנו מיד לאחר שסיימו את שימושו המקורי ורואים בכך כמקצת מהזיכוי שבברכת שהחיינו הנאמרת על פרי חדש, אותה לא ניתן לומר מפני שברכו כבר על האתרוג כחלק מנטילת הלולב.
ברכה נוספת על בשמים - נהגו להשתמש באתרוג ובהדס (בעודו טרי) גם לצורכי ברכת בשמים הנאמרת בין היתר בהבדלה.
לדעת רבי יהודה ישנו קשר הלכתי מהותי בין מצוות סוכה למצוות ארבעת המינים, מכיוון שלדעתו הסוכה כשירה רק עם הסכך עשוי מאחד או יותר מארבעת המינים, לא כולל פרי האתרוג עצמו.
דעת רבי יהודה לא נפסקה וההלכה היא שהסכך כשר מכל סוגי הצמחים.
קשר בין ארבעת המינים לסכך מופיע אף בספר נחמיה בה מוזכר כי העם עשה סוכות מהדסים וענפי תמרים יחד עם ענפי עצים אחרים.
ארבעת היסודות הוא מודל טרום־מדעי קדום להסברת מבנה החומר והתהליכים היסודיים הפועלים בעולם.
המודל נוצר ביוון העתיקה, על ידי הפילוסוף אמפדוקלס במאה החמישית לפני הספירה, ואומץ על ידי אריסטו.
מודל ארבעת היסודות הופרך במאה ה-18 בעקבות המהפכה הכימית, וכיום תופסות את מקומו תאוריות מדעיות כגון התורה האטומית והמכניקה הקלאסית, שהתגלו כמוצלחות יותר בהסברת תופעות טבע ובניבוי תוצאות של ניסויים מבוקרים.
עם זאת, המודל עדיין פופולרי בקרב מאמינים של תורות מיסטיות מסוימות.
אריסטו גרס כי כל החומר בעולם מורכב מארבעה יסודות: אוויר, מים, אדמה ואש, המסודרים בארבע רמות מלמטה כלפי מעלה: בתחתית הכל אדמה, מעליה מים, מעליהם אוויר, ומעל אש.
לכל יסוד ניתנו איכויות, מאפיינים ודימויים.
בעוד שיסוד האדמה נחשב לכבד וחסר תנועה, יסוד הרוח נחשב לקל, ואילו יסוד האש נחשב לאנרגטי ובעל תנועה.
מרבית חכמי יוון קיבלו את עצם הרעיון של ארבעת היסודות, אך דעותיהם היו חלוקות בנוגע להשלכות של המודל ובאופן הבנתו.
לדעת אריסטו השוני בין היסודות הוא בתכונותיהם ולכל יסוד שתיים מארבע תכונות: חום, קור, יובש ולחות.
במהלך מאות השנים הבאות הלך מודל ארבעת היסודות והתקבל על דעתם של חכמים ופילוסופים ברחבי העולם העתיק, עד שבימי הביניים כבר נחשב לאמת מוחלטת.
הוא השפיע על תחומים רבים, כגון רפואה, אלכימיה, קוסמולוגיה ואסטרולוגיה.
כך לדוגמה הרופא היווני היפוקרטס הגה את תורת ארבע הליחות שלו בהשפעת אמונתו בארבעה יסודות; הפילוסוף הערבי אל-כנדי קישר בין ארבעת היסודות לארבעת מיתרי העוד; הרמב"ם לימד כי ארבעת היסודות "הם יסודות כל הנבראים למטה מן הרקיע"; ובספר הזוהר נכתב כי האדם נברא "מֵאַרְבַּע יְסוֹדוֹתּ אֵשׁ וְרוּחַ וְעָפָּר וּמַיִם".
מודל ארבעת היסודות נתפס כתיאור אמיתי של המציאות במשך כאלפיים שנה, עד שהופרך לחלוטין במהלך המאה ה-18, כאשר התגלה שהאוויר והאדמה הם תערובת של מספר יסודות, המים הם תרכובת של שני יסודות, והאש היא אנרגיה שנוצרת בעקבות תהליך כימיקלי.
תגליותיהם של כימאים כלבואזיה ופריסטלי, ופרסום הטבלה המחזורית של מנדלייב, הובילו לגיבושה של התאוריה המודרנית של מבנה החומר, שהחליפה את המודל האריסטוטלי.
יסוד האשחדקלניידיסוד האווירקההקלניידיסוד המיםקההדחוסניידיסוד האדמהקההדחוסנייח
ארבעת היסודות באלכימיה ובתורות המזרח
תאוריה זו היא אבן הפינה באלכימיה של ימי הביניים ובתורות רפואיות של המזרח.
עד היום בתורות מזרחיות רבות ובאסטרולוגיה משתמשים בתאוריה זו, על מנת להסביר תופעות שונות.
כך למשל באסטרולוגיה שנים-עשר המזלות נחלקים לארבע קבוצות של מזלות לפי היסודות, וכך מנסים לאפיין את הטיפוסים לפי השייכות לאחת מהקבוצות.
גם ברפלקסולוגיה נעשה שימוש רב בארבעת הטיפוסים השונים, ונקבעים אזורים שונים בגוף המקבילים לארבעת היסודות, וכן מאפיינים אישותיים על פי דומיננטיות של יסוד מסוים אצל האדם.
אזכור ראשון לארבעת היסודות מופיע בספר יצירה: "רוח ומים ואש, שמים נבראו תחלה מאש, ארץ נבראת ממים, אוויר נברא מרוח מכריע בינתיים".
מאוחר יותר, מופיעה התאוריה בשלמותה במדרש במדבר רבה בו הם מכונים "ארבעה טבעים, שברא מהם הקב"ה העולם": הארץ, המים, האוויר והאש.
הרמב"ן בפירושו לתורה מוסיף שבתחילת הבריאה היה החומר ההיולי, שממנו התהוו ארבעת היסודות במהלך הבריאה.
תורה זו הייתה מקובלת ביהדות של ימי הביניים ושל התקופות שאחריה.
היא מאוזכרת בכתביהם של רוב רובם של פרשני תקופה זו כמו רס"ג, ריה"ל הרמב"ם ואף המהר"ל.
בספרות הקבלה נעשה שימוש נרחב בתורת ארבעת היסודות.
בספר הזוהר, למשל, מוזכרים ארבעת היסודות בקשר ליצירת האדם, בקשר עם הקבלתם לארבע רוחות השמיים, הקבלתם לארבעת מלאכי השרת (רפאל, אוריאל, מיכאל וגבריאל) ועוד.
ספר הזוהר אף מציין הקבלה בין ארבעת היסודות לארבעת החכמים שנכנסו לפרדס (על פי המסופר בתלמוד במסכת חגיגה).
הרב משה קורדובירו בספרו "פרדס רימונים" מביא משל המסביר מדוע יסוד העפר 'מתגלה' ביצירה מאוחר יותר לכל שאר היסודות - 'מים' הנמצאים בקדרה העומדת על ה'אש', ה'רוח' (האוויר) נמצאת באמצע, אחר חימום המים נוצרת עפרוריות (אבנית), וכך מתגלה יסוד ה'עפר'.
בתורת החסידות מקובל ששלושת היסודות: אש, רוח ומים מקבילים לספירות: חסד, גבורה ותפארת, הכוללים את ספירת המלכות, אשר נמצאת בהם בהעלם ומתגלה רק מאוחר יותר.
כן גם בחסידות, 'ארבעת היסודות' מקבילות גם ל'ארבעה יסודות בנפש האדם' שיכולים להתבטא כ'ארבעה יסודות רעים':
הקבלה נוספת קיימת גם לשלושת האבות: אברהם, יצחק ויעקב, הנחשבים לשלש רגלי המרכבה, ומייצגים את הספירות: חסד, גבורה ותפארת.
הרגל הרביעית, בדמותו של דוד המלך, מייצגת את ספירת מלכות.
היסודות מסודרים כך: אדמה, מעליה מים, מעליהם אוויר ומעליהם אש.
האדמה היא הארץ, המים הם הימים והאוקיינוסים.
האוויר הוא האטמוספירה, והאש היא אש שקופה - אנרגיה הנמצאת באזור שבין האוויר לגלגל הירח.
בספר "המהפך 4", מעלה המחבר, הרב זמיר כהן סברה כי "ארבעת היסודות" המוזכרים בתורת הקבלה הם למעשה ייצוג של ארבעת מצבי הצבירה של החומר בטבע, כאשר לפי טענה זו "עפר" מקביל למצב צבירה מוצק, מים - למצב צבירה נוזל.
אוויר - למצב צבירה גז, ואש - למצב הצבירה פלזמה.
הרבי מלובביץ' אמר: "שלגבי ארבעת היסודות ישנם כאלו שאומרים שדעה זו היא דעת חכמי האומות הקדומים, ושהרמב"ם לקח את זה מהם וחס ושלום לומר שהדבר נשאב מחכמי אומות העולם!"
מספר שירים עבריים מזכירים את ארבעת היסודות כמשל ליקום, ולמציאות:
רינה טיל (אהוד מנור): עוד שנה של אוויר, חול ומים ואש; מי יזכור את הטיל של 75.
גשם אחרון (אהוד מנור): והים יגיע עד גגות תבל, ואין אוויר אין אש אין חול.
התחדשות (נעמי שמר): האוויר, העפר, המטר והאש; גם אתה, גם אתה תתחדש.
יסוד המים באסטרולוגיה השייכת למזלות הנשיים ביחד עם מזלות האדמה הוא היסוד של עולם הרגשות.
עולם הרגשות איננו ברור, איננו רציף והוא חסר הגיון ושיטה עקביים.
רגש עשוי מחומרים עדינים יותר ממחשבה, הוא מופיע מיד, בצורה אינסטינקטיבית כמעט, חי ומתחלף ללא הרף, בלתי צפוי לעיתים.
רק רואים מישהו - ומיד חשים אליו סלידה, משיכה או אפתיות.
בלי הסבר הגיוני, עולם הרגשות עובד בצורה אינטואיטיבית ואסוציאטיבית, ויש לנו מעט שליטה עליו.
כך בני מזלות יסוד המים פועלים וחיים על בסיס של רגש.
המזלות השייכים ליסוד המים הם מזל עקרב, מזל דגים ומזל סרטן.
יסוד האוויר באסטרולוגיה השייך למזלות הגבריים ביחד עם מזלות האש הוא היסוד המדבר על תקשורת, חשיבה, והפצה של ידע.
דיבור, ויכוח, המילה הכתובה, עיתונים, מחשבות, פילוסופיות, תאוריות ובתי ספר - כל אלה שייכים ליסוד האוויר.
כמו כן, גם התרבות, כללי נימוס, חוקי החברה, בתי משפט, אופנה, דברים שהם "IN" ודברים שהם "OUT", טלוויזיה, טלפונים וטלפונים סלולרים, מרשתת וכך הלאה.
ליסוד האוויר שייכים המזלות מזל תאומים מזל מאזניים ומזל דלי.
יסוד האדמה באסטרולוגיה השייכת למזלות הנשיים ביחד עם מזלות המים השייכת למזלות הוא הגוף הפיסי, החומר המוצק, אוכל, הישרדות פיזית, כסף ורכוש.
יסוד זה מדבר על הפיכה של התאוריה למעשה, ועל תוצאות ממשיות.
זוהי האדמה עליה אנו עומדים, הבית שבתוכו אנו חוסים, העץ שצומח במשך שנים וממנו אנו אוכלים.
המזלות השייכים ליסוד האדמה הם מזל גדי מזל שור ומזל בתולה.
יסוד האש באסטרולוגיה השייך למזלות הגבריים ביחד עם מזלות האוויר מייצג את כוח החיים, כוח הבריאה.
זהו הכוח המניע לחפש, להתפתח, לגלות ולחקור, לחוות חוויות חדשות, לראות עולם, להתנסות ולהנות.
יסוד האש מקושר לאנרגיה הפועלת שבנו, כך שיסוד זה יכול להביא לפעולה, עשיה, ביטוי, ועם זאת להביא לעצירה ושליטה של פעולה.
מזלות השייכים ליסוד האש הם מזל טלה מזל אריה ומזל קשת.
ארבעת העקרונות העיקריים () הותוו על ידי דנג שיאופינג ב־1979 והיוו את ארבע הסוגיות אשר לגביהן נאסר כל סוג של דיון שמטרתו לפקפק בהן ברפובליקה העממית של סין שעליה הוא שלט.
עקרון התמיכה בדיקטטורה הדמוקרטית העממית.
עקרון התמיכה בהנהגת המפלגה הקומוניסטית.
עקרון התמיכה בדרך החשיבה של מאו.
פרסום ארבעת העקרונות היווה למעשה ריכוז האידאולוגיה והרפיית השליטה המפלגתית באידאולוגיה הכוללת של החיים בסין.
ההכרזה על ארבעת העקרונות כלא ניתנים לדיון יצרה חופש דיון בנוגע לשאר הרעיונות הפוליטיים במדינה.
יתר על כן, בעוד העקרונות לא ניתנים לדיון, הפירושים השונים שלהם ניתנים לדיון ציבורי.
כך צמח לדוגמה, דיון ציבורי ער לגבי מהות הסוציאליזם (ולא על האם סוציאליזם היא השיטה הנכונה).
ארבעת המופלאים היא קבוצת גיבורי-על בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס ביקום מארוול קומיקס.
הקבוצה הופיעה לראשונה בחוברת Fantastic Four #1 מנובמבר 1961, ועזרה לקדם רמה חדשה של ריאליזם במדיום של שוק הקומיקס.
הייתה זו קבוצת גיבורי-העל הראשונה שנוצרה על ידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי והכותר הראשון ממנו שיטת התסריטאות של מארוול החלה לצמוח.
בצורתו הסלעית הקשיחה, גרים מחזיק בכוח ובסיבולת על-אנושיים.
מאז הצגתה הראשונה בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, הקבוצה הצטיירה לרוב כמשפחה אוהבת אך בלתי מתפקדת.
שלא כמו ארכיטיפים אחרים בקומיקס, חברי הקבוצה רבו ביניהם, נטרו טינה אחד לשני והחליפו את מעמד האנונימיות והאלטר-אגואים הרווחת בין גיבורי-על במעמד סלבריטאות.
הם ידועים גם בשל מאבקם החוזר עם נבלי-על כדוגמת המונרך דוקטור דום, גלקטוס טורף הכוכבים, אוכף החוק האכזר של הקרי רונאן המאשים, שליט האזור השלילי אניהילוס, נסיך המעמקים נאמור, הגולש הכסוף המשייט ברחבי החלל, איש החפרפרת התת-קרקעי, הלוחם מגזע הסקרול קל'רט ואיש המולקולות.
דמויותיהם של מיסטר פנטסטיק, האישה הבלתי-נראית, הלפיד האנושי והדבר מדורגים במקומות ה-40, 66, 46 וה-18, בהתאמה, ברשימת מאה גיבורי-העל הגדולים ביותר, לפי אתר IGN.
קבוצת ארבעת המופלאים עובדה למגוון מדיות מחוץ לקומיקס, בהן סדרות אנימציה, סרטי קולנוע בלייב אקשן ומשחקי וידאו.
המוציא לאור הוותיק מרטין גודמן היה מודע למכירות של חוברות ליגת הצדק מהחברה המתחרה, DC קומיקס.
הוא הורה לעורך שלו, סטן לי, ליצור קומיקס על קבוצת גיבורי-על.
לי, ששימש כעורך בפועל וכארט דיירקטור במשך שני עשורים - עוד מאז קודמתן של מארוול קומיקס, טיימלי קומיקס ואטלס קומיקס - מצא ששוק הקומיקס הפך להיות מוגבל למדי מבחינה אמנותית.
לדבריו, הוא היה נחוש להתקדם בשוק קומיקס מדשדש, וליצור קומיקס שהוא עצמו יהנה לקרוא: עם דמויות מסוג שניתן להזדהות עמן, שיהיו אנושיות, שיהיו להן מגרעות וחולשות, ושיהיו מסוגלות לטעות ולהתחצף.
הדעות בנוגע לקרדיט היצירה של הדמויות והרעיון היו חלוקות בין סטן לי לבין ג'ק קירבי, והיה קשה לקבוע מי מהם יצר את ארבעת המופלאים.
במגזין Fanzine משנת 1968, לי הוסיף את הערותיו המתועדות הראשונות לגבי יצירתם של ארבעת המופלאים.
הייתה זו התקופה בה ג'ק קירבי החל לעבוד בחברה, ולי נתן לו את הקרדיט לאמנות החוברות, בעוד הוא היה אחראי לרעיון עצמו.
בספר "מקורות מארוול קומיקס" משנת 1974, לי תיאר את תהליך היצירה יותר בפירוט כשהוא פיתח את הדמויות הבסיסיות ואת הקו העלילתי לפיו קירבי אייר את החוברת הראשונה.
לפני שהכין את הקו העלילתי, לי ציין את מעורבותם של קירבי ושל גודמן בתהליך הפיתוח.
לאחר מכן, קירבי העביר את דפי האיור שלו חזרה ללי, שהוסיף את הדיאלוגים ואת בועות הדיבור.
גישה זו בתהליך הפיתוח של הקומיקס עבדה כל כך טוב, שלי וקירבי השתמשו בה מאותו רגע ואילך, והיא נהפכה לידועה בשם "שיטת מארוול".
בתוך שנה, שיטה זו הפכה לסטנדרט הקבוע בחברת מארוול.
אולם, קירבי תיאר את רצף האירועים בדרך שונה.
בראיון למגזין Fanzine משנת 1970, הוא אישר את מעורבותו של לי ביצירת ארבעת המופלאים, אך לקח קרדיט על הדמויות הראשיות ועל הרעיון, עליו חשב במשרדי החברה.
הרפתקאתם הראשונה של ארבעת המופלאים משנת 1961 משרטטת את דמותם של ארבעה הרפתקנים (שלושה גברים ואישה אחת) שמונהגים בידי פרופסור ונשלחים למרכזו של כדור הארץ.
שם, הם נלחמים במפלצות ענק ונאלצים להתמודד מול אנטגוניסט אנושי, שגם הוא מגיע מעל פני הקרקע.
למרות שגם לי וגם קירבי לא הצהירו מעולם שההשראה לסיפור הייתה "מסע לבטן האדמה", המוציא לאור מרטין גודמן היה ידוע בשל חיבתו לטרנדים תרבותיים בתור המשפיעים העיקריים למכירות שוק הקומיקס שתחת פרסומיו.
היסטוריון הקומיקס רוברט סי הארווי מאמין שארבעת המופלאים היו למעשה המשך יצירותיו של קירבי מהעבר, וכי "היו אלה יותר יצירותיו של קירבי מאשר של לי".
למרות זאת, הארווי טען ששיטת מארוול לשיתוף פעולה בין יוצרים איפשרה לשניהם לקחת קרדיט על העבודה.
פרסומה של החוברת Fantastic Four #1 בנובמבר 1961 התברר כהצלחה בלתי צפויה.
באותה תקופה, סטן לי חשב להפסיק לעבוד על קומיקסים, אך התגובות החיוביות לארבעת המופלאים שכנעו אותו להמשיך.
סדרת החוברות החלה לקבל מכתבי מעריצים, ולי פרסם אותם החל מהחוברת השלישית.
כמו כן, לי החל להשתמש בסלוגן "מגזין הקומיקס הגדול ביותר בעולם!" מאותה חוברת, במסורת שנמשכה עד לשנות ה-90 של המאה ה-20 ותחילת העשור הראשון של המאה ה-21.
החוברות המוקדמות בסדרת הקומיקס פורסמו במתכונת דו-חודשית.
חוברת מספר 4 ממאי 1962 הציגה מחדש את דמותו של נאמור הסאב-מרינר, אנטי-גיבור שחי במעמקים וכיכב בסדרת חוברות של טיימלי קומיקס בשנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה ה-20 - תקופה שנודעה כתור הזהב של הקומיקס.
חוברת מספר 5 מיולי 1962 הציגה לראשונה את דוקטור דום, מי שהפך לאויבם המושבע של ארבעת המופלאים.
חוברת מספר שמונה הציגה את דמותה של אלישיה מאסטרס, מושא אהבתו של הדבר.
החל מחוברת מספר 16 מיולי 1963, החוברות השמיטו את התחילית The והחלו להיקרא בפשטות Fantastic Four.
בחוברת מספר 19, לי הכריז שריד ריצ'רדס יישאר המנהיג של הקבוצה, וזאת למרות ביקורת חריפה של המעריצים שלא אהבו את הדמות.
בעוד הסיפורים המוקדמים כללו נרטיבים סיפוריים משל עצמם, ההופעות של שני האנטגוניסטים הביא ליצירת סיפורים שנמשכו חודשים שלמים.
לפי היסטוריון הקומיקס לס דניאלס, "רק נרטיבים שנמשכו מספר חוברות יכלו להכיל את הרעיונות המורכבים שהוצגו בהן".
הסיפור שנחשב להישג הגדול ביותר של סטן לי וג'ק קירבי היה שלושת חלקי "הטרילוגיה של גלקטוס", שהחלו בחוברת מספר 48 ממרץ 1966 וסיפרו על הגעתו של גלקטוס, ענק קוסמי שרוצה לטרוף את כדור הארץ, ושל המבשר שלו הגולש הכסוף.
בסקר קוראים שנערך בשנת 2001, חוברת זו נבחרה במקום ה-24 ברשימת מאה הסיפורים הגדולים ביותר של מארוול מכל הזמנים.
העורך רוברט גרינברגר ציין בהקדמה לסיפור ש"עם הגעתה לסיומה של השנה הרביעית לקיומם של ארבעת המופלאים, נדמה שסטן לי וג'ק קירבי רק מתחממים.
בראייה לאחור, הייתה זו התקופה הפורייה ביותר יותר מכל סדרה אחרת בעידן מארוול.
דניאלס מציין שהאלמנטים המיסטיים והמטאפיזיים שהשתלטו על הסאגה התאימו מאוד לטעמם של הקוראים הצעירים של שנות ה-60. זאת ועוד, לי גילה בהמשך שהסיפור היה פופולרי בקרב הקמפוסים במכללות.
החוברות השנתיות של סדרת ארבעת המופלאים שפכו אור על כמה מהאירועים המרכזיים שהיו בהן עד כה.
נאמור הומלך כמלך על אטלנטיס בחוברת השנתית הראשונה משנת 1963, כשנה לאחר מכן סופר סיפור מקורו של דוקטור דום, והחוברת השנתית השלישית תיעדה את אירוע החתונה בין ריד ריצ'רדס לבין סוזן סטורם (1965).
לי וקירבי הציגו מחדש את הלפיד האנושי המקורי בחוברת השנתית הרביעית של שנת 1966, ועימתו בינו לבין הלפיד האנושי.
ההריון של סוזן סטורם תועד בחוברת השנתית מספר 5 משנת 1967, ובנם של בני הזוג נולד בשם פרנקלין ריצ'רדס בחוברת השנתית מספר 6 משנת 1968, חוברת שהציגה גם את אניהילוס.
בשנת 1967, חברת מארוול קומיקס הגישה בקשה לסימן מסחר עבור הקומיקס של ארבעת המופלאים, וב-1970 אישר משרד הפטנטים וסימני המסחר של ארצות הברית להעניק לקומיקס את הרישיון לכך.
קירבי עזב את חברת מארוול באמצע שנות ה-70, לאחר שאייר את 102 החוברות הראשונות של הסדרה בנוסף לחוברת אחת שלא הושלמה.
חלקים מהסיפור פורסמו בחוברת מספר 108, ובאפריל 2008 הושלמה לבסוף ופורסמה תחת השם Fantastic Four: The Lost Adventure.
סדרת החוברות נמשכה עם הצוות היצירתי שכולל את לי, רוי תומאס, ג'רי קונוויי ומארב וולפמן ככותבים קבועים, ואמנים כמו ג'ון רומיטה האב, ג'ון בוסימה, ריץ' באקלר וג'ורג' פרז.
בזמן זה, ג'ים סטרנקו תרם מספר איורי עטיפה לחוברות.
במאי 1974 החלה מיני-סדרה בכיכובה של הקבוצה בשם Giant-Size Super-Stars, והכותר שינה את שמו ל-Giant-Size Fantastic Four החל מהחוברת השנייה.
החוברת הרביעית הציגה לראשונה את דמותו של ג'יימי מדרוקס, דמות שהצטרפה בהמשך לשורות האקס-מן.
המיני-סדרה בוטלה לאחר החוברת השישית (אוקטובר 1975).
בהמשך, רוי תומאס וג'ורג' פרז יצרו סיפור מטא-בדיון בחוברת Fantastic Four #176 (נובמבר 1976), שבה דמות בדיונית מבקרת את משרדי החברה ופוגשת מספר יוצרי קומיקס.
מארב וולפמן וקית' פולארד יצרו קשת סיפור שפורסמה על פני מספר חוברות עד לחוברת מספר 200 (נובמבר 1978), וגוללה את סיפור בנו של דוקטור דום.
האמן ג'ון ביירן הצטרף לצוות היצירתי בחוברת מספר 209 (אוגוסט 1979).
הוא ו--וולפמן הציגו מבשר חדש בשם טראקס בחוברת מספר 211 (אוקטובר 1979).
הכותב ביל מנטלו החליף את וולפמן ככותב ראשי של הסדרה, וכתב סיפור קרוסאובר עם ספיידרמן בחוברת Peter Parker, The Spectacular Spider-Man #42 (מאי 1980).
ביירן כתב ואייר קומיקס פרסומי של סדרת החוברות עבור חברת קוקה קולה, אך החברה דחתה את השימוש בקומיקס בגלל היותו אלים מדי.
במקום זאת, קומיקס זה פורסם מאוחר יותר בחוברות מספר 221-220 (יולי-אוגוסט 1980).
הכותב דאג מאנץ' והמאייר ביל סנקביץ' נטלו את מלאכת הכתיבה והאיור למשך עשר החוברות הבאות.
החל מחוברת מספר 232 (יולי 1981), בה שם הסיפור היה "חזרה למקורות", ביירן החל את הרצתו ככותב, מאייר ואינקר של הסדרה.
הוא שימש כאינקר עבור חוברת זו בלבד תחת שם העט ביורן היין.
תחת הרצתו, ביירן הפיח רוח חיים חדשה בסדרת החוברות המדשדשת.
במקור, ביל סנקביץ' היה מיועד להפוך למאייר הסדרה, אך הוא עזב לטובת סדרת החוברות של מון נייט.
מספר עורכים נעשו מעורבים בסדרת החוברות של ארבעת המופלאים, עד אשר בוב בודיאנסקי הפך לעורך הקבוע.
עקב חיכוכים עם בודיאנסקי, ביירן הודיע שיסיים את עבודתו לאחר חוברת מספר 293 (אוגוסט 1986).
אחד מהשינויים של ביירן היה להפוך את הילדה הבלתי-נראית לאישה הבלתי-נראית, ולהעניק לה ביטחון ואסרטיביות.
היא שברה את מוסכמות ה"אמא ורעייה שקיבלה כוחות-על" כמיטב המסורת של נשות טלוויזיוניות כמו דונה ריד ופלורנס הנדרסון, ומעריצי הקומיקס גילו שמדובר בדמות רבת עוצמה.
ביירן לקח את הסדרה לכיוונים חדשים בחייהן האישיים של הדמויות - הוא תיאר את ההפלה אותה עברה סוזן סטורם עם התינוק, והדבר פרש מהקבוצה כדי לחיות בכוכב לכת בו הוא מסוגל לחזור לצורתו האנושית.
כדי להשלים את הכוח החסר של הקבוצה, החליפה אותו הענקית הירוקה.
אלישיה מאסטרס, חברתו לשעבר, מתאהבת בג'וני סטורם, והשניים נישאים בחוברת מספר 300. הוא שם דגש יותר על הדינמיקה המשפחתית, אשר לדעתו דעכה מאז ימיהם של לי וקירבי, באומרו "משפחה, ולא משפחה בלתי מתפקדת, הוא האלמנט העיקרי בארבעת המופלאים.
מדובר בדינמיקה חיונית מאוד בין הדמויות".
בעקבות עזיבתו של ביירן, מספר כותבים המשיכו לכתוב את הסדרה, ביניהם רוג'ר סטרן, טום דיפלקו ורוי תומאס.
סטיב אנגלהארט כתב את חוברות מספר 332-304, למעט חוברת מספר 320. סדרת הקומיקס נאבקה לשמור על קיומה, ולכן אנגלהארט ביצע מספר שינויים קיצוניים.
הוא הרגיש שהסדרה הפכה עבשה מדי עם הרכב הקבוצה הקבוע של ריד ריצ'רדס, סוזן סטורם, ג'וני סטורם ובן גרים.
אי לכך, החל מחוברת מספר 308, ריד וסוזן פרשו מהקבוצה והחליפו אותם שרון ונטורה, חברתו החדשה של הדבר וקריסטל, אהובתו לשעבר של ג'וני.
שינוי זה הגדיל את קהל הקוראים החל מחוברת מספר 321. בשלב זה, חברת מארוול קיבלה החלטה לגבי סדרה נוספת של אנגלהארט, האוונג'רס מהחוף המערבי, וזאת למורת רוחו.
זאת ועוד, בחוברת מספר 326 נאמר לו להחזיר את ריד ואת סוזן ולבטל מספר שינויים שערך לקומיקס.
החלטה זו גרמה לו להסיר את שמו לחלוטין מקרדיט היצירה של החוברות, ולהשתמש בשם העט ג'ון הרקנס.
לדבריו, הרצה אחרונה זו של חוברות 626 ועד 332 הייתה בין החוויות הכואבות ביותר בקריירה שלו.
הכותב והמאייר וולט סימונסון המשיך את מלאכת הכתיבה החל מחוברת מספר 334 (דצמבר 1989), ולאחר שלוש חוברות גם אייר ושימש כאינקר.
הוא החזיק בתפקיד זה עד לחוברת מספר 354 (יולי 1991), למעט מקרים בודדים בהם אייר ארתור אדמס.
סימונסון, אשר כתב בסדרת חוברות האוונג'רס, קיבל אישור להוסיף את ריד וסוזן לקבוצה אחרי שאנגלהארט גרם לפרישתם מארבעת המופלאים.
אולם, לאחר שהתכוון לצרף אותם בחוברת מספר 300 של האוונג'רס, התקבלה ההחלטה להחזיר אותם לארבעת המופלאים - החלטה עמה סימונסון לא הסכים, והוא עזב את כתיבת חוברות האוונג'רס.
לאחר מכן, הוא קיבל הצעה לעבוד על סדרת ארבעת המופלאים, ומאחר שכבר כתב סיפורים על האוונג'רס יחד עם ריד וסוזן, הוא שיכתב אותם מחדש לתוך סדרת ארבעת המופלאים.
במבט לאחור, סימונסון ציין שהעבודה על ארבעת המופלאים העניקה לו את המרחב המתאים להשתמש בדמויות האוונג'רס תור ואיירון מן, מהם היה מנוע להשתמש בחוברות האוונג'רס.
סדרת ארבעת המופלאים ראתה שינויים נוספים בצוות היצירתי עם העורך טום דיפלקו, המאייר טום ראיין ודן בולנדי כאינקר החל מחוברת מספר 360 (ינואר 1992) ועד לחוברת מספר 414 (יולי 1996).
דיפלקו ביטל את הנישואים של ג'וני סטורם לאלישיה מאסטרס על ידי כך שקבע שאימפריית הסקרול חטפה את מאסטרס האמיתית והחליפה אותה במרגלת בשם לייג'ה.
לאחר שזהותה נחשפה, לייג'ה דווקא עזרה לארבעת המופלאים להציל את מאסטרס, מאחר שהתאהבה בג'וני.
דמותה של ונטורה עזבה את הסדרה, לאחר שעברה מוטציה בידי דוקטור דום.
למרות שכמה מהמעריצים לא אהבו את הרצתו של דיפלקו, מכירות החוברות גדלו לאורך התקופה.
התפתחויות נוספות מאותה תקופה כללו את שליחתו של פרנקלין ריצ'רדס לזמן העתיד ושובו למציאות העכשווית כנער מתבגר; שובו של אביו הנוסע בזמן של ריד, נתניאל ריצ'רדס, שהתברר כי הוא למעשה אביו של הנבל קאנג הכובש; ומותו לכאורה של ריד ריצ'רדס בידי דוקטור דום הפצוע אנושות.
שתי הדמויות "הוחזרו לחיים" לאחר שנתיים, כאשר נקבע שמותם תוכנן בידי הנבל הייפרסטורם (בנם הנוסע בזמן והמוטאנט של פרנקלין ריצ'רדס ורייצ'ל סאמרס).
סדרת החוברות בוטלה לאחר חוברת מספר 416 (ספטמבר 1996) וזכתה להרצה מחודשת בתור הכרך השני כחלק מאירוע הקרוסאובר "גיבורים נולדים מחדש".
אירוע זה נגרם כתוצאה מהקרב עם אונסלוט, שבעקבותיו פרנקלין ריצ'רדס שלח את הגיבורים ליקום כיס מקביל.
כרך זה ארך כשנה וסיפר את ההרפתקאות הראשונות של הקבוצה בסגנון מודרני יותר.
לאחר הניסיון שבהרצת הכרך השני, סדרת ארבעת המופלאים החלה בהרצת הכרך השלישי בינואר 1998, בכתיבתו של סקוט לובדל ובאיורו של אלן דייוויס.
לאחר שלוש חוברות בלבד, הכתיבה עברה לכריס קלרמונט והאיור לסלבדור לארוקה, בהרצה מוצלחת שנמשכה עד לחוברת מספר 32 מאוגוסט 2000.
לאחר הרצתם של קלרמונט, לובדל ולארוקה, קרלוס פצ'קו לקח את מלאכת האיור ועזר בכתיבה - תחילה עם רפאל מארין ולאחר מכן עם מארין וג'ף לואב.
סדרה זו החלה במיספור כפול, כאילו הכרך הראשון והמקורי של הסדרה המשיך ללא הפרעה, החל מחוברת מספר 42 (יוני 2001).