tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד 1935 היה ראש אגף מבצעים של חיל האוויר ואחר כך פיקד על טייסת מפציצים קלים.
בטיהורים הגדולים של 1937 הוא סולק מהצבא ומהמפלגה אבל לבסוף הוחזר ושימש כמפקד חיל האוויר באזור לנינגרד.
בחורף 1939–1940 השתתף במלחמת החורף נגד פינלנד שבסיומה הוענק לו עיטור מסדר לנין.
בעת מבצע ברברוסה פעל נוביקוב וחיל האוויר בפיקודו נגד הגרמנים המתקרבים ללנינגרד והצליח להפיל 130 מטוסים שלהם.
הוא שילב רדיו במטוסים ושיפר על ידי כך את התיאום בין המפציצים.
ביולי 1941 הורחב פיקודו וכלל גם את כל אזור הצפון, הצפון-מערב והבלטי.
ב-11 באפריל 1942 מונה למפקד חיל האוויר של הצבא האדום ולסגן שר ההגנה של ברית המועצות הממונה על חיל האוויר.
הוא פעל להגדלת החיל ויצירת יחידות אוויר נפרדות במבנה של אוגדות וגייסות ושיפר את תיאום כוחות האוויר והקרקע.
בקרב סטלינגרד שכנע את סטלין וז'וקוב כי חיל האוויר עדיין אינו מוכן להתקפות נגד.
הוא המשיך בהתעצמות החיל ומנע מהלופטוופה להטיס אספקה לכיס הנצור.
בקרבות הופלו 1200 מטוסים גרמניים.
בקרב קורסק הכניס שימוש בפצצות מטען חלול שיכלו לחדור את השריון העבה של טנק הטייגר.
במתקפה על קניגסברג הפילו 542 מפציצים, 4440 טון פצצות על העיר בהתקפה לילית ומטוסיו סייעו לכוחות הקרקע לכבוש אותה.
על כך הוענק לו עיטור גיבור ברית המועצות וב-24 ביוני 1944 העניקו לו שלטונות ארצות הברית את עיטור לגיון ההצטיינות.
לקראת סוף המלחמה הועבר לחזית האוקיינוס השקט וארגן את ההפצצות על היפנים במנצ'וריה ובסין.
על כך קיבל בפעם השנייה את עיטור לגיון ההצטיינות.
ב-16 בינואר 1946 הגיש נוביקוב לסטלין תוכנית לבניית חיל אוויר מודרני ותעשייה אווירית מתקדמת.
ב-22 באפריל 1946 עוד לפני ביצוע התוכנית הוא נכלא, דרגותיו ועיטוריו הוסרו ממנו והוא נחקר בעינויים על ידי לברנטי בריה.
זה היה חלק מפרשת הגנרלים הסיבה העיקרית לכך הייתה שבוועידת פוטסדאם נודע לסטלין שלאמריקאים יש מטוסי ריגול מתקדמים יותר מאשר לברית המועצות ונוביקוב לא ידע על כך.
אחרי שעונה, הוא חתם על הודאה לפוליטביורו ובה האשים את ז'וקוב בקשר נגד המשטר.
הוא נשפט ל-15 שנים במחנה עבודה מתוכן 6 שנים בכלא אך שוחרר בשנת 1953, לאחר מותו של סטלין.
לאחר שחרורו הוחזר לתפקדו הקודם - מרשל עליון של חיל האוויר עד שנת 1958. הוא הציע לחרושצ'וב לפתח מטוסי סילון עם יכולת הפצצה גרעינית אך כרושצ'וב דחה זאת והעדיף לייצר טילים בליסטיים.
לאחר שחרור מהצבא הוא ניהל את בית הספר לתעופה אזרחית בלנינגרד ומונה שם לפרופסור עד שנת 1968. הוא פרסם מספר מאמרים על תעופה ולוחמה אווירית.
על פועלו בחינוך עוטר ב-1961 בעיטור הדגל האדום.
אלכסנדר נסמיאנוב היה כימאי סובייטי ונמנה עם הכימאים הסובייטים הבולטים שלמדו באוניברסיטת מוסקבה בהנחייתו של ניקולאי זלינסקי.
במשך 10 שנים הוא כיהן בתפקיד נשיא של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
על תרומתו המדעית והציבורית נסמיאנוב קיבל פרס סטלין, פרס לנין, 7 פעמים עיטור לנין, פעמיים תואר גיבור העמל הסוציאליסטי ועיטורים נוספים.
אלכסנדר נסמיאנוב נולד במוסקבה למשפחת מורה.
אביו סיים אוניברסיטת מוסקבה בהצטיינות.
הוא הוסמך למשפטים, אך החליט להיות מורה באחד הכפרים.
בהמשך הוא היה מנהל בית יתומים במוסקבה.
בשנת 1917 אלכסנדר נסמיאנוב סיים בהצטיינות את לימודיו בגימנזיה פרטית והחל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה.
למרות התנאים הקשים של מלחמת האזרחים ברוסיה, הנער התמיד בלימודים.
בשנת 1922, לאחר סיום הלימודים הוא המשיך באוניברסיטה ללימודים מתקדמים ובמקביל החל במתן הרצאות לסטודנטים.
במשך שנים נסמיאנוב התקדם ובשנת 1935 מונה לפרופסור לכימיה.
בשנת 1938 הוא עזב את האוניברסיטה והחל לעבוד במכון למחקר כימי של האקדמיה למדעים.
בשנים 1939-1954 נסמאינוב היה מנהל מכון לכימיה אורגנית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1939 הוא נבחר לחבר בהתכתבו ובשנת 1944 לחבר מלא באקדמיה.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה נסמיאנוב חזר לאוניברסיטה ובשנת 1945 מונה לראש פקולטה לכימיה.
בשנת 1948 הוא מונה לרקטור של האוניברסיטה וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1951. בתקופה זו הוחלט על תחילת בנייה של הקמפוס החדש ובניין ראשי חדש.
עם סיום הבנייה, הבניין הראשי של האוניברסיטה הפך לסמל של האוניברסיטה ולאחד מסמלי העיד מוסקבה.
בעקבות בניית הקמפוס החדש מספר סטודנטים באוניברסיטה גדל והורחב בסיס המדעי תוך פתיחת מעבדות חדשות והרחבת תחומי מחקר ולימודים בהתאם.
בשנת 1951 נסמיאנוב עזב את האוניברסיטה ובמשך עשור היה נשיא האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1954 הוא הקים מכון חדש למחקר כימי ועמד בראשו עד יום מותו בשמשך 26 שנים.
לאחר מותו המכון נקרא על שמו.
החל משנת 1991 האקדמיה הרוסית למדעים מעניקה פרס על שם נסמיאנוב עבור מחקרים בתחום כימיה.
מארק וולפין שכמדען גדל במכון ניהל אותו בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20.
המחקרים העיקריים של נסמיאנוב התרכזו בתחום כימיה אורגנומתכתית.
הוא גם המשיך את המחקרים של אלכסנדר בוטלרוב.
רבי אלכסנדר משה לפידות (מכונה לעיתים: לפידותזון, או: אבן לפידות; וילנה, ב' באדר תקע"ט, 27 בפברואר 1819 - ראסיין, י' באדר תרס"ו, 7 במרץ 1906) היה רב ותלמיד חכם, מרבני ליטא.
נולד בווילנה לרב צבי לפידות, מלמדני הקהילה היהודית בעיר (נפטר בחורף תרל"א, 1870).
כבר בהיותו בחור ניכרו בו כשרונותיו והיו שכינוהו "העילוי מווילנה".
בגיל תשע למד בחברותא עם חבריו שמואל לובצ'ר ובצלאל הכהן, לימים מרבני וילנה.
הוא התחבב על רבה של וילנה, רבי אברהם אבלי פאסוועלער (פוסבלר; תקס"ד-תקצ"ו), מגאוני ליטא הנודעים.
ואף שלח, בעודו נער, מכתב ובו דברי תורה לרב עקיבא איגר, גדול הדור.
בגיל שתים עשרה, התארס עם ינטה בתו היחידה של הגביר שמעון שושיצקי מיונאבה (Jonava), שבמחוז קובנה, שהתחייב לפרנסו כדי לאפשר לו להמשיך בלימודיו.
בגיל ארבע עשרה, נסע ללמוד בישיבה בסלנט אצל רבי צבי הירש ברוידא.
ישיבה בה למד לפניו, רבי ישראל מסלנט ורבנים נוספים.
בסלנט יצר קשר עם רבי ישראל מסלנט והיה לידידו הקרוב.
ברבות הימים הוא תמך בתנועת המוסר מיסודו של ידידו, והיה שותף, להדפסת הספר המוסרי "עץ פרי".
בעת שהותו בסלנט, למד גם עם הרב משה צייטלין רבה של ראסיין.
בגיל שבע עשרה התמנה לכהן כרבה של יונאבה.
אשתו זו נפטרה בצעירותה והניחה אחריה שלוש בנות.
לאחר פטירת רעייתו הראשונה, נישא לגרונה בתו של הרב יעקב בנדיטמן, רבה של בויסק, ומחבר ספר השו"ת "זכרון יעקב".
ממנה נולדו לו שלוש בנות ובן אחד.
בנו שמואל גר בבאקו וחידושים מתורתו הודפסו ב"הלבנון".
גם בנותיו מלכה ונחמה, שלחו מאמרים קצרים פרי עטן לפרסום בעיתוני התקופה, "הלבנון" ו"המליץ".
גרונה נפטרה בשנת תר"ל והיא בת שלושים ושש.
נחמה יסדה בראסיין את חברת "בנות ציון", מסגרת לימודית לבנות, היא התארסה עם הרב ד"ר אבא שבתי שעפסיל שאפער שנסמך לרבנות בידי אביה, הם היגרו לארצות הברית ונישאו שם בשנת 1893. בעלה כיהן כרב בקהילת "שארית ישראל" בבולטימור.
בשלב מסוים עזב את רבנות יונאבה, לטובת רבנות ב"פארשטאט" (מילולית: לפני העיר), אזור בעיר הורדנה, מעבר לנהר הניימן, שתושביו החזיקו לעצמם רב נפרד.
הוא כיהן ברבנות זו עד שנת תרכ"ו, 1866.
בסוף שנת תרכ"ו התמנה כרבה של העיר, היהודית ברובה, ראסיין.
בה שימש ברבנות במשך ארבעים שנה עד יום מותו.
נישא בשלישית למינה בתו של הרב חיים לייב טיקטינסקי רבה של מיר וראש הישיבה בה.
בא' בכסלו תרל"א, 25 בנובמבר 1870, נפטר אביו הרב צבי לפידות היה מתומכי חיבת ציון, אך עם עליית הציונות גופא נעשה לאנטי-ציוני חריף החל מ-1894.
בגיל 77 חלה ואיבד את ראייתו, וכעשר שנים לאחר מכן, בי' באדר תרס"ו, נפטר והוא בן 87. הוא נקבר בבית הקברות החדש בראסיין.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נהרס בית הקברות והוקמה בשטחו שכונת מגורים.
אבני זיכרון: להעיר את משכילי עמנו להוקיר את הדת הנושנה.
דברי אמת: אשר מחברו היה גאון אחד מגאוני הדור שלפנינו, אשר חפצו היה בעילום שמו וכתבו צוואה לבניו בהיותו בן שמונים שנה.
בחלק מדפוסי הצילום, נדפס בשער הספר: .
תורת הגאון רבי אלכסנדר משה: שאלות ותשובות, חידושים וביאורים, דרשות ומאמרים..., ליקוואוד: מקור חיים, תשס"ו.
אלכסנדר מרקל הוא כדורגלן קזחי-גרמני המשחק בנאג'י מאזנדראן ובנבחרת קזחסטן בעמדת הקשר.
מרקל נולד בקזחסטן להורים ממוצא גרמני, ובגיל 6 חזר עימם לגרמניה.
מרקל התחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של שטוטגרט, ובגיל 16 הצטרף לזו של מילאן.
הוא היה שותף לזכייה של קבוצת הנוער בקופה איטליה לנוער לראשונה מזה 25 שנה.
ב-8 בדצמבר 2010 ערך את הופעת הבכורה הרשמית שלו בקבוצה הבוגרת במשחק נגד אייאקס אמסטרדם במסגרת שלב הבתים של ליגת האלופות.
את הופעת הבכורה שלו בליגה ערך נגד קליארי.
בתחילת עונת קיבלה גנואה 50% מכרטיס השחקן שלו במסגרת העברתו של סטפן אל שעראווי שעשה את הדרך ההפוכה.
ב-20 באוגוסט 2011 ערך את הופעת הבכורה שלו עבור גנואה בניצחון 3-4 נגד נוצ'רינה במסגרת הקופה איטליה.
ב-17 בינואר 2012 חזר מרקל למילאן, הפעם כשחקן מושאל מגנואה.
בסיום העונה רכשה גנואה את ה-50% בהם החזיקה מילאן ב-5 מיליון אירו.
ב-3 בינואר 2013 מרקל חתם ביחד עם חברו לקבוצה מסאהודו אלהאסן באודינזה, במסגרת עסקת העברתו של אנטוניו פלורו פלורס שעשה את הדרך ההפוכה.
אודינזה החזיקה אז ב-50% מכרטיס השחקן שלו, וביוני רכשה את שאר האחוזים תמורת 1.78 מיליון אירו.
ב-3 בינואר 2013 הושאל לווטפורד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-14 ביולי 2014 הושאל לגראסהופרס ציריך השווייצרית.
ביולי 2016 הצטרף מרקל לפיזה האיטלקית, אך כעבור עשרה ימים בלבד עזב את המועדון, ושוחרר באופן רשמי כעבור שבועיים.
באוגוסט 2016 חתם מרקל בבוכום מהבונדסליגה השנייה.
בינואר חתם באדמירה ואקר מליגת העל האוסטרית.
ב-29 ביולי 2018 מרקל חתם בהראקלס אלמלו מליגת העל ההולנדית.
ב-13 בספטמבר 2020, מרקל חתם באל-פייסלי מליגת העל הסעודית.
ב-19 באוגוסט 2021 מרקל הצטרף לגזיאנטפ מהליגה הטורקית השנייה.
ב-19 במאי 2023 שוחרר מהמועדון וכעבור כחודש וחצי חתם בחתא מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
בצעירותו, שיחק מרקל בכל הנבחרות הצעירות של גרמניה.
בדצמבר הצהיר כי הוא מעוניין לייצג את נבחרת רוסיה אך התקשה לקבל אזרחות רוסית.
בפברואר הצהיר כי הוא מעוניין לשחק עבור הנבחרת הבוגרת של גרמניה.
במרץ החליט לייצג את נבחרת קזחסטן, וב-6 בספטמבר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 0-0 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2016.
אלכסנדר מרקורייב (רוסית: Алекса́ндр Сергее́вич Мерку́рьев; ) הוא מתמטיקאי אמריקאי ממוצא רוסי, העוסק בנושאים שונים באלגברה.
מרקורייב הוא אחד המתמטיקאים המובילים בתחום זה, ומחקריו תרמו רבות לנושאים שונים, כמו אלגבראות פשוטות מרכזיות, תבניות ריבועיות, חבורות אלגבריות ותורת K של חוגים.
יחד עם מתמטיקאים מובילים נוספים מהתחום, כמו ז'אן-פייר טיניול ומרקוס רוסט, חיבר מספר ספרים חשובים בתחום.
החל משנות ה-80, פרסם מרקורייב מאמרים ומחקרים רבים בנושאים שונים באלגברה מופשטת, ביניהם על אלגבראות פשוטות מרכזיות, תבניות ריבועיות, חבורות אלגבריות ותורת K של חוגים.
בשנת 1981 הוכיח משפט בסיסי בתורת המבנה של אלגבראות מאקספוננט מחלק 2, לה מסקנות חשובות לחלק מפיתול 2 בחבורת בראואר.
בעבודה מאוחרת יותר עם אנדרי סוסלין, הכלילו השניים תוצאה זו לאקספוננט כללי, תוצאה הידועה בתור משפט סוסלין-מרקורייב.
משפט זה הוכלל בראשית המאה ה-21, על ידי מרקוס רוסט וולדימיר וויבודסקי, לNorm residue isomorphism theorem, אשר היה ידוע עד אז בתור השערת בלוך-קאטו.
בשנות ה-90, מרקורייב ניסח הגדרה כללית עבור essential dimension של אלגבראות (שהוגדר מוקדם יותר על ידי ג'ו בוילר וזינובי ריכשטיין).
באותו נושא, ביצע מרקורייב מספר חישובים מהותיים ובפרט חישב את ה-essential p-dimension של אלגבראות פשוטות מרכזיות מדרגה , ושל חבורות p סופיות.
מרקורייב עסק גם באינווריאנטים של תבניות ריבועיות ומיון מרחבים ריבועיים, טורסורים של חבורות אלגבריות כלליות והקשר לתורת הקוהומולוגיה של חוגים ותורת קומר, אינווריאנטי רוסט של חבורות אלגבריות קשירות.
למרקורייב היו תלמידי מחקר רבים לאורך העשורים האחרונים, איתם חקר נושאים רבים בתחום האלגברה.
אחד מתלמידיו הבולטים הוא ניקיטה קרפנקו.
אלכסנדר יורייביץ' מקארוב הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק כחלוץ.
אלכסנדר מקארוב הוא בוגר בית הספר של מועדון "לוקומוטיב" ירשוב.
הוא שיחק בקבוצת הנוער של צסק"א במוסקבה.
ב-2016, צסק"א השאילה אותו למועדון "בלטיקה" ממחוז קלינינגרד.
ב-26 במרץ 2016 עלה לראשונה במדי טוסנו במשחק נגד טורפדו ארמאוויר.
ב-7 באפריל 2016 במשחק נגד "ספרטק-2" (1:1) הבקיע את השער הראשון שלו בקריירה המקצועית, בדקה ה-56 במשחק.
ביולי 2016 הושאל למועדון מליגת המשנה "טוסנו".
במדי צסק"א הופיע לראשונה ב-25 ביולי 2017 במשחק הראשון של שלב שמינית גמר ליגת האלופות 2017/18 במשחק החוץ נגד א.א.ק אתונה (2:0) כשעלה כמחליף בדקה ה-87. הוא הופיע במדי צסק"א גם בליגת העל, במשחק במחזור ה-20, ב-10 בדצמבר 2017, בדרבי נגד ספרטק מוסקבה (0:3).
ב-9 בפברואר 2018 הושאל מחדש ל"טוסנו" — עד סוף העונה.
ב-4 במרץ, עלה במשחק במחזור ה-21 נגד "סק"א חברובסק" (1:0) לראשונה בעשה זאת במדי טוסנו במשחק של ליגת העל.
מקארוב הופיע במדי נבחרת רוסיה עד גיל 17ב-18 משחקים וכבש שני שערים.
הוא נכלל בסגל לאליפות אירופה 2013, שבו הוא שיחק בכל חמשת המשחקים.
בחצי הגמר מול שוודיה שיחק 62 דקות, הוחלף על המגרש על ידי ריפעת ז'מאלטדינוב, בגמר נגד איטליה עלה בדקה ה-41 במקום אותו ז'מאלטדינוב והבקיע בסדרת בעיטות העונשין, את השער שסייע לנבחרת הרוסית לזכות באליפות אירופה.
אלכסנדר נורדשטיין (12 בדצמבר 1878 – 12 בנובמבר 1948) היה מאנשי העלייה השנייה, המתיישב והמייסד הראשון שחזר לכפר סבא ההרוסה והחרבה, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה על מנת לשקמה מהריסות המלחמה.
אלכסנדר נולד ב-1872 בעיר טאגאנרוג שבקווקז, רוסיה הצארית לאביו שמשון נורדשטיין שהיה סוחר.
בילדותו למד בחדר ובבית ספר עממי בעיר הולדתו ולאחר סיום לימודיו נשלח על ידי אביו ללמוד שענות.
מאחר שלא אהב את מקצוע השענות נסע לאחיו, סולומון, שגר בעיירה טיפליס, שם עבד בחקלאות ושם גם התעורר בו "החיידק" הציוני.
ב-1905 עלה אלכסנדר ארצה והחל לעבוד בפרדסי פתח תקווה, הצטיין בעבודתו והפך לאחר זמן מה למנהל עבודה.
מאחר ששאף למשק משלו פנה לחברת "גאולה" וזו הקצתה לו חלקת קרקע באדמות שבבעלותה עליהן הוקמה בהמשך באר יעקב.
ניסיון זה, להקמת משק עצמאי, לא עלה יפה ואלכסנדר חזר לעבוד כשכיר בסג'רה, בראשון לציון וברחובות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הייתה כפר סבא בקו החזית בין האנגלים והטורקים וסבלה מהפצצות שהרסו חלקים ניכרים בה.
ב-1919, לאחר סיום המלחמה, רכש אלכסנדר 26 דונם במושבה, בנה בה בית למשפחתו, הקים משק חקלאי ועזר לשקם את היישוב.
ב-1921, במהלך מאורעות תרפ"א, נאלצה המשפחה (יחד עם עוד 11 משפחות שישבו במושבה באותה תקופה) לנטוש את אדמתה ולעבור לפתח תקווה וזאת כדי להינצל מפורעים ערביים שהתנפלו על כפר סבא והרסוה.
ב-1922 החליט אלכסנדר לחזור עם משפחתו לכפר סבא והיה הראשון מבין העוזבים שעשה זאת.
בהגיעם לאדמתם מצאו את ביתם חרב ונאלצו לישון באוהל, אשר נקנה מעודפי הצבא הבריטי ובו אכסן את משפחתו בת שש הנפשות, עד שאלכסנדר שיקם את הבית.
משפחת נורדשטיין חייתה בבדידות במקום והיה התושב הראשון של כפר סבא במתכונת הנוכחית מכיוון שרק ב-1923 הגיעו שאר המתיישבים מפתח תקווה.
אלכסנדר המשיך לפתח את המשק שלו וב-1926 נטע את הפרדס הראשון של כפר סבא.
ב-1933 עברה המשפחה לבית קבע בצידה המזרחי של המושבה שם הייתה חשופה להתנכלויות של ערביי כפר סבא הערבית.
פעילות עוינת זו התגברה במהלך המרד הערבי הגדול (1936) אז הוכרחו בני הבית לשמור על ביתם מפני פורעים.
לאחר קום המדינה והתרחבות היישוב, נמכר המקום ועקב קרבתו למרכז העיר הוא משמש לעסק מסחרי (חנות).
אלכסנדר נישא ב-1915 לחנה לזרוב (ביתם של אברהם שמעון לזרוב וקיילה לבית רייבי).
לזוג נולד בן אחד (מנחם).
אלכסנדר נפטר ב-1948 והובא לקבורה בבית הקברות בכפר סבא.
חנה אשתו נפטרה ב-1958 ונקברה אף היא בכפר סבא.
ביתה של משפחת נורדשטיין, ברחוב תל חי, הוא חלק משביל הראשונים כפר סבא.
המבנה בשימוש מסחרי אך הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובכוונת עיריית כפר סבא לשפצו.
אלכסנדר ניקולאייביץ' יאקובלב היה פוליטיקאי, פובליציסט, דיפלומט ומומחה רוסי וסובייטי בענייני צפון אמריקה, אחד מהאידאולוגים הראשיים, ה"אדריכלים" של הפרסטרויקה ויועץ מקורב למנהיג האחרון של ברית המועצות, מיכאיל גורבצ'וב.
כיהן כחבר באקדמיה הרוסית למדעים.
יאקובלב השתתף בצעירותו במלחמה הגדולה להגנת המולדת נגד הפולשים הנאצים לברית המועצות.
היה חבר המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בין שנת 1944 לאוגוסט 1991, וכיהן כחבר ומזכיר הוועד המרכזי שלה בשנים 1986–1990 וכחבר בפוליטביורו בשנים 1987–1990. אחרי נפילת המשטר הקומוניסטי היה יושב ראש מפלגת הדמוקרטיה הסוציאלית של רוסיה ושימש כמנהלו הראשון של השירות הפדרלי לשידורי רדיו וטלוויזיה, רגולטור הרדיו והטלוויזיה הממשלתי.
בשנים 1973–1983 כיהן יאקובלב כשגריר ברית המועצות בקנדה.
יאקובלב נולד בשנת 1923 בכפר קטן בשם קורוליובו, על הנהר וולגה, על יד יארוסלבל, כילד הבכור מבין חמישה של משפחת איכרים רוסים.
היו לו ארבע אחיות, מתוכן שתיים מתו בינקותן.
האב, ניקולאי אלכסייביץ' יאקובלב, למד רק ארבע כיתות בבית ספר, ואמו, אגפיה מיכאילובנה למדה רק שלושה חדשים.
יאקובלב היה חולני בילדותו וסבל מדלקת בלוטות הלימפה הצוואריות ("חזירית") על רקע שחפת.
אביו שירת במלחמת האזרחים ברוסיה חיל הפרשים האדום והפך לקומוניסטי אדוק.
הוא היה היושב ראש הראשון של קולחוז מקומי.
אחרי כשיאקובלב היה בן שבע בית המשפחה הוצת והם עברו לגור בכפר קראסנייה טקאצ'י.
יאקובלב סיים את לימודי התיכון עוד לפני הפלישה הנאצית לברית המועצות.
בנובמבר 1941 גויס לחיל הים הסובייטי, עבר אימונים קצרים וצורף לחטיבה הימית השישית של הצי הבלטי ובימי מצור לנינגרד השתתף כמפקד פלוגה בקרבות בחזית וולחוב.
ב-6 באוגוסט 1941 פיקד על 30 חיילים צ'ובשים ונדרש לתקוף עמדות גרמניות בוויניאגולובו על ידי לנינגרד ונפצע קשה.
הוא אושפז עד פברואר 1943 ובהמשך שוחרר הבייתה.
ב-1944 התקבל כחבר במפלגה הקומוניסטית.
באותה תקופה הוא ראה במפלגה הקומוניסטית "את אמת החיים", האמין אמונה שלמה בברית המועצות והעריץ את יוסיף סטלין
סוף העידן הסטליניסטי וימי שלטונו של חרושצ'וב
בספטמבר 1945 חזר ללמוד - לימודי היסטוריה במכון הפדגוגי הממלכתי על שם ק.ד.אושינסקי ביארוסלבל.
ב-8 בספטמבר 1945 התחתן עם נינה איוואנובנה סמירנובה.
בתום לימודיו באותה שנה נסע למוסקבה על מנת ללמוד בבית הספר הגבוה של המפלגה.
בנובמבר 1946 התמנה למפקח באגף לתעמולה ולהתססה ("אגיטפרופ") ביארוסלבל, וכיהן בתפקיד זה כשנה וחצי.
כעבור זמן קצר התחיל לגלות ספקות לגבי המשטר, במיוחד אחרי שצפה בהלם ברכבות שהסיעו זו אחר זו את שבויי המלחמה הסובייטים לשעבר אאל מחנות לעבודת כפייה.
בתחנת הרכבת וספוליה של יארוסלבל היה עד לבכיין של נשים רבות והזדעזע מיחס הרשויות כלפיהן.
זיכרון אותם המראות ליווה אותו כל חייו.
במרץ 1953 זמן קצר אחרי מותו של סטלין, נשלח יאקובלב על ידי הוועד המרכזי של המפלגה כמפקח בבתי הספר.
ב-25 בפברואר 1956 הנאום הסודי של ניקיטה חרושצ'וב הסעיר אותו מאוד.
הוא שמע את הנאום בבלקון בארמון הגדול של הקרמלין.
אחרי הקונגרס העשרים של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות איבד יאקובלב את התלהבותו מהקומוניזם והתחיל לנהל חיים כפולים.
רצה לשוב אל מקורות האידאולוגיה הקומוניסטית - כתבי קרל מרקס, פרידריך אנגלס, לנין, הפילוסופים הגרמנים, הסוציאליסטים הצרפתים והאיטלקים והכלכלנים הבריטים.
הוא ביקש לעזוב את הוועד המרכזי כדי לעבוד באקדמיה למדעי החברה של הוועד המרכזי.
בקשתו נדחתה פעמיים אך לבסוף הורשה ללמוד למשך שנתיים והגיע למסקנה שהמרקסיזם-לניניזם הוא נבואת שקר, חלולה, בלתי שימושית, בלתי אנושית במהותו.
כך ריפא את הקונפליקט הפנימי שהתעורר בתוכו בעקבות קונגרס העשרים של המפלגה.
הוא התחיל להסכים עם המהפך של חרושצ'וב
ב-1958 נבחר יאקובלב להשתתף למשך שנה בלימודים עם מלגת פולברייט בארצות הברית .
מתוך 17 סטודנטים סובייטיים, 14 נבחרו על ידי ק.ג.ב.
יאקובלב ועוד שלושה, לרבות אולג קלוגין נשלחו ללמוד ב באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
יאקובלב למד באופן אינטנסיבי את השפה האנגלית, על רוזוולט ועל הניו דיל והשווה את ארצות הברית באותה תקופה לבין ברית המועצות.
במאי 1959 האורחים הסובייטים נלקחו לסיור בן שלושים יום ברחבי ארצות הברית.
בזמן המסע התארח יאקובלב אצל משפחות במדינת וורמונט, בשיקגו ובאיווה.
תופעות כמו גזענות, חומרנות, ואחרות לא שיפרו את התחושות האנטי אמריקאיות שבהן התחנך.
יאקובלב חזר לוועד המרכזי של המפלגה על מנת לעסוק באידאולוגיה ובתעמולה, ופרסם כמה ספרים אנטי-אמריקאיים.
כתב עבודת תואר על תולדות מדיניות החוץ של ארצות הברית וביולי 1960 קיבל את התואר "קנדידט למדעים", השקול כנגד דוקטורט.
אחרי נפילתו של ניקיטה חרושצ'וב, ביולי 1965 המנהיג החדש לאוניד ברז'נייב מינה את יאקובלב כסגן מנהל של המחלקה לתעמולה של הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
באוגוסט 1968 נשלח יאקובלב לפראג כנציג הוועד המרכזי והיה עד לפליקת הטנקים הסובייטיים לפראג.
מאוחר יותר הביע דעה נגד הרחקתו של המנהיג הצ'כוסלובקי אלכסנדר דובצ'ק.
באותה שנה השתתף יאקובלב בצוות שנדרש לנסח חוקה חדשה של ברית המועצות ב-1977. יאקובלב שימש כעורך של כמה כתבי עת של המפלגה וכיהן בשנים 1969–1973 כראש המחלקה לאידאולוגיה ולתעמולה של המפלגה.
בינואר 1970 ביקר שוב בארצות הברית, נפגש עם מושל קליפורניה, רונלד רייגן, עם הדיפלומט הנרי קיסינג'ר ועם השחקנית ג'יין פונדה שהזהירה אותו מפני "סכנת המיליטריזם האמריקאי שלדעתה, אינה זוכה למלוא החשיבות בעיני מוסקבה".
בעקבות מסע זה באמריקה לא שינה יאקובלב את התרשמותו השלילית מארצות הברית.
ב-1972 פרסם יאקובלב ב כתב העת "ליטרטורנאיה גזטה" מאמר בכותרת "נגד האנטיהיסטוריזם" שבו הביע עמדה בקורתית כלפי הלאומנות הרוסית והלאומנות בברית המועצות בכלל.
התאפשר לו לבחור תפקיד דיפלומטי והוא בחר להיות שגריר בקנדה, משישה שהוא מילא למשך עשור.
במהלך שליחותו התיידד עם ראש ממשלת קנדה, פייר אליוט טרודו.
טרודו קרא לבנו השני אלכסנדר טרודו, לפי שמו של יאקובלב.
ב-16–23 במאי 1983 יאקובלב ליווה את המנהיג החדש, מיכאיל גורבצ'וב, אז אחראי בהנהגה הסובייטית בעננייני חקלאות, בעת ביקורו בקנדה.
מטרת הביקור הייתה להתוועד לחוות ולמוסדות החקלאיים הקנדיים, לצורך לימוד לקחים בעלי יישום בברית המועצות.
בהזדמנות זאת יאקובלב וגורבצ'וב חידשו את יחסי הידידות של פעם, והתחילו לדון ביניהם באפשרויות של ליברליזציה בארצם.
שבועיים אחרי הביקור, לפי המלצת גורבצ'וב, ב-16 באוגוסט 1983 מנהיג ברית המועצות באותם הימים, יורי אנדרופוב החזיר את יאקובלב הבייתה ומינה אותו כמנהל המכון לכלכלה עולמית וליחסים בינלאומיים של האקדמיה למדעים של ברית המועצות במוסקבה.
ב-1985 הוריש את תפקידו לידידו, יבגני פרימקוב (לימים ראש ממשלת הפדרציה הרוסית).
אף על פי שהתרשם חיובית מכלכלת קנדה החופשית והתחרותית, במיוחד בתחום החקלאות, שנחשב ענף חלש בברית המועצות - ומיתרונות שלטון החוק, יאקובלב פרסם חוברת בכותרת" סנטה קלאוס המסכן, או העין המשטרתית של הדמוקרטיה", שבו בכינוי העת י.
אגאשין, הציג פרקיטיקות שנראו טוטליטריות בשיטת הממשל הקנדית.
הוא טען ש, בין היתר, המשטר הקפיטליסטי יצר "מערכת ביוב משלו - משטר דיכוי, הפחדה וטרור" ושהממשלה הקנדית עושה לאזרחים "שטיפת מוח, שארצות הברית מפעילה טרור כלפי שכניה וקנדה אינה אלא מדינת משטרה טוטליטרית.
כשב-1985 נבחר גורבצ'וב כמזכיר כללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות יאקובלב היה ליועץ בכיר שלו, עזר לו לעצב את יחסי החוץ של ברית המועצות על בסיס אי התערבות סובייטית במזרח אירופה וליווה את גורבצ'וב בחמשת מפגשיו עם נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן.
בקיץ 1985 יאקובלב התמנה שוב לראש מחלקת התעמולה של הוועד המרכזי של המפלגה.
הוא התחיל בבית לתמוך בתוכניות רפורמה בנודעו בהמשך כגלסנוסט (פתיחות) ופרסטרויקה (הבניה מחדש) ומילא תפקיד מפתח ביישום המדיניות החדשה.
(יאקובלב במבוא ל"ספר השחור של הקומוניזם" מאת סטפאן קורטואה ואחרים )
ב-1987 הארגון הנאו-נאצי פאמיאט שפעל אז בברית המועצות שלח מכתב בכותרת "בלמו את יאקובלב!" למליאת הוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית הסובייטית, ובו הציג את יאקובלב כ"יהודי" כאשם הראשי במהלך שיביא ל"כניעה בפני האימפריאליסטים".
במשך עשורים הייתה מדיניותה הרשמית של ברית המועצות לשלול את קיומו של הפרטיכל חשאי של ההסכם הסובייטי-גרמני מ-1939. בהוראת גורבצ'וב יאקובלב כינס ועדה שחקרה את קיומו של פרטיכל כזה.
בדצמבר 1989 הסיק יאקובלב כי פרטיכל זה התקיים והציג את ממצאיו בפני הפרלמנט הסובייטי.
כתוצאה מכך קונגרס הסובייטים שנבחר לראשונה בבחירות רב מפלגתיות מאז 1918, אישר הצהרה שבו הודה בקיומם של הפרטיכלים החשאיים, גינה והוקיע אותם.
ב-1987 קודם יאקובלב כחבר בפוליטביורו של המפלגה אבל עד 1990 הפך ליעד למתקפות מצד הקומוניסטים השמרנים שהתנגדו לליברליזציה.
בקונגרס ה-28 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שהתקיים ביולי 1990, שאל אותו הגנרל אלכסנדר לבד בציניות וגרם למהומה:"כמה פנים יש לך, אלכסנדר ניקולאיביץ'?"
יאקובלב התיעץ עם עמיתיו והמשיך במהלכים המדיניים אבל התפטר מהפוליטביורו יום אחרי סיום הקונגרס.
ככל ההתחזק המחנה של הקומוניסטים המתנגדים לרפורמות, עמדתו נחלשה.
אחרי שהותקף במאי 1991 גם על ידי גנאדי זיוגאנוב, בן חסותו לשעבר ולימים ראש המפלגה הקומוניסטית בפדרציה הרוסית, התפטר יאוקבולב מהמפלגה יומיים בלבד לפני ניסיון ההפיכה של אוגוסט 1991.
בימי ניסיון ההפיכה הצטרף יאקובלב לאופוזיציה הדמוקרטית נגדה.
אחרי סיום המאורעות ביקר יאקובלב את גורבצ'וב על כך שהיה תמים כשהכניס את הקושרים לחוג מקורביו הפנימי ואמר שגורבצ'וב היה אשם ביצירת צוות הבוגדים.
מדוע הקיף את עצמו באנשים מסוגלים לבגוד?"
בספרו "בתוך הארכיון של סטלין" (2008) סיפר ג'ונתן ברנט שב-1991 כשהמוני ליטאים הפגינו בעד העצמאות מברית המועצות, גרובצ'וב התיעץ עם יאקובלב לגבי התבונה שב דיכוי הצבאי נגדם.
יאבובלב הגיב: "אם חייל סובייטי אחד ירה כדור אחד בלבד על ההמונים הלא חמושים, נגמר עם השלטון הסובייטי".
על אף הזהרותיו של יאקובלב, ברית המועצות התערבה בליטא אחרי הכרזת העצמאות שלה, ואחר כך כעבור שבעה חדשים התפרקה.
יאקובלב הנהיג בהמשך את הוועדה שהקים הנשיא בוריס ילצין לטיהור שמם של קרבנות הדיכוי הפוליטי הסובייטי.
בשנים שחלפו אחרי התפרקות ברית המועצות, כתב יאקובלב והרצה הרצאות רבות על ההיסטוריה, הפוליטיקה והכלכלה.
הוא היה תקופה מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית התמזגה באמצע שנות ה-1990 עם סיעות אחרות והקימה את "הדמוקרטים המאוחדים" ברית מצדדת ברפורמות שהתארגנה יותר מאוחר ב"ברית כוחות הימין".
ב-2002 כראש הוועד הנשיאותי לטיהור שמם של קרבנות הדיכוי הפוליטי נכח יאקובלב בהוצאה לאור של תקליטור עם השמות המפורטים וביוגרפיות קצרות של קרבנות הדיכוי הסובייטי.
מאוחר יותר בחייו, הקים יאקבולב וניהל את קרן הדמוקרטיה הבינלאומית.
הוא דרש לקיחת אחריות על פשעי העבר ומתח ביקורת על הנשיא ולדימיר פוטין שהתחיל להגביל את הדמוקרטיה בפדרציה הרוסית.
בשנת 2000 טען יאקובלב שהדיפלומט השוודי ראול ולנברג שהתפרסם בהצלת אלפי יהודים הונגרים בעת השואה, נורה למוות ונרצח בבניין הבולשת הסובייטית בשנת 1947.
יאקובלב הלך לעולמו ב-18 באוקטובר 2005. טקס אשכבה אזרחי התקיים ב-21 באוקטובר בבניין האקדמיה למדעים של רוסיה.
הוא הובא לקבורה בבית העלמין טרויקורובסקויה במוסקבה.
1984 - חבר בהתכתבות באקדמיה למדעים של ברית המועצות, מחלקת כלכלה, התמתחות ב"כלכלה העולמית ויחסים בינלאומיים"
1990 - חבר האקדמיה למדעים של ברית המועצות - בתחום הכלכלה העולמית והיחסים הבינאלומיים
דוקטור לשם כבוד של האוניברסיטאות סוקה (יפן), דרהאם, אקסטר (הממלכה המאוחדת)
מדליית כסף לשם כבוד של אוניברסיטת פראג
2 בדצמבר 1998 - עיטור ההצטיינות למען המולדת דרגה ב
על תפקידו האישי בהשכנתה ופיתוחה של מדינת צדק ודמוקרטית, על פעילותו הפורייה ורבת השנים
עיטור המלחמה הפטריוטית הגדולה דרגה א
עיטור הדגל האדום של העמל - שלוש פעמים
1997 - עיטור סרגיי הקדוש מראדונז' דרגה ג, מטעם הכנסייה האורתודוקסית הרוסית
עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה, בדרגת קצין
עיטור להצטיינות של רפובליקת פולין בדרגת מפקד
26 במרץ 2001 - העיטור הדוכס הגדול גדמינס של ליטא
עיטור שלושת הכוכבים של לטביה
3 בפברואר 2003 - העיטור הצלב של אדמת מרים - מטעם אסטוניה
אלכסנדר נוּבֶּל הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת השוער בשטוטגרט ובנבחרת גרמניה.
נובל נולד בעיר פאדרבורן ובילדותו שיחק במחלקת הנוער של קבוצת פאדרבורן 07, אליה הצטרף בגיל 9. בגיל 19 נובל הצטרף לשאלקה 04 והחל לשחק בקבוצת המילואים של הקבוצה ששיחקה בליגה הרביעית בגרמניה.
ב-14 במאי 2016 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של שאלקה כאשר נכנס כמחליף במסגרת המחזור האחרון של עונת 2015/2016 בבונדסליגה.
בשתי העונות הבאות נובל שימש כשוערו המחליף של ראלף פאהרמן השוער הבכיר של המועדון.
לאחר פגרת החורף של עונת 2018/2019 נובל הפך לשוער הראשון של הקבוצה, ומלבד שלושה משחקים בהם ריצה עונש הרחקה נובל שיחק בכל משחקי הליגה עד סיום העונה.
באוגוסט 2019 נובל מונה על ידי מאמנה החדש של שאלקה דייוויד ואגנר לקפטן החדש של הקבוצה, נובל החל את העונה כשוער הפותח של שאלקה.
ב-4 בינואר 2020 נובל חתם באלופת גרמניה, באיירן מינכן, מעבר שיצא לפועל ב-1 ביולי 2020 כאשר נובל יהפוך לשחקן חופשי בשל סיום חוזהו בשאלקה 04. נובל זכה להשוואות לשוערה לשעבר של שאלקה ושל נבחרת גרמניה ובאיירן מינכן בהווה, מנואל נוייר, והוגדר כיורש העתידי של נוייר בבאיירן מינכן.
באיירן מינכן והשאלות למונקו ולשטוטגרט
ב-1 ביולי 2020 נובל חתם על חוזה לחמש שנים בבאיירן מינכן.
בעונת 2020/21 שימש נובל שוער משנה למנואל נוייר, וערך 4 הופעות בכל המפעלים.
ב-27 ביוני 2021 הושאל לשנתיים למונקו.
נובל שיחק במונקו שתי עונות, בשתיהן היה שחקן הרכב קבוע והצטיין.
בתום שתי עונות ההשאלה חזר נובל לבאיירן מינכן, והושאל שוב ב-25 ביולי 2023 לשטוטגרט לעונה אחת.
נובל רשם עונה מצוינת בשטוטגרט בעונת הבכורה שלו בקבוצה, 2023/24, בה סיים עם הקבוצה במקום השני המפתיע בליגה.
במקביל, האריך את חוזהו בבאיירן מינכן עד 2029, והשאלתו לשטוטגרט הוארכה בשתי עונות נוספות.
לנובל 17 הופעות במדי נבחרת גרמניה בכדורגל עד גיל 21. נובל נכלל בסגל ההתחלתי של נבחרת גרמניה הבוגרת ליורו 2024, אך נופה מהסגל טרם הטורניר.
באוקטובר 2024, לאחר פרישתו של מנואל נוייר מנבחרת גרמניה, ופציעתו של מארק אנדרה טר שטגן, זומן נובל על ידי מאמן הנבחרת יוליאן נגלסמן לסגל הנבחרת למשחקי ליגת האומות של אופ"א מול נבחרות הולנד ובוסניה, יחד עם השוערים אוליבר באומן ויאניס בלאזוויך.
נובל הועדף על באומן ובלאזוויך וערך את הבכורה שלו כשפתח והשלים 90 דקות בניצחון 2-1 על בוסניה במסגרת ליגת האומות.
אלכסנדר מרשל הוא זמר וגיטריסט רוסי.
אלכסנדר מינקוב נולד בכפר במחוז קרסנודר למשפחת טייס קרב.
הוא התחיל לנגן בגיטרה בגיל שבע.
בשנת 1974 אלכסנדר החל ללמוד בבית הספר לטייסים והקים בה להקה.
תוך זמן קצר הוא הבין שקריירה צבאית לא מתאימה לו, אך לא הצליח להשתחרר מהצבא והמשיך את השרות כחייל.
בהיותו לומד בבית הספר צבאי הוא זכה לכינוי "מרשל".
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 אלכסנדר מרשל הגיע למוסקבה וניגן במסעדות.
באותה תקופה הוא קיבל הזמנה להשתתף בלהקה פארק גורקוגו.
לאחר חזרות של מספר שנים הלהקה נסעה לסיבוב הופעות בארצות הברית.
התכנון היה לחזור לרוסיה] תוך מספר חודשים, אך הלהקה שהה בארצות הברית במשך חמש שנים.
בשנת 1988 הם עשו חוזה עם חברת Polygram.
פרנק זאפה סידר ללהקה מספר הופעות.
בשנת 1989 הוצאה אלבום Gorky Park ששירים ממנו נכללו במצעד הפזמונים של בילבורד.
אלבום נוסף של הלהקה חיזק את הפופולריות שלה והם אף הקים סטודיו להקלטות בלוס אנג'לס.
בשנת 1998 אלכסנדר מרשל נפרד מהלהקה והחל להופיע באופן עצמאי.
באותה תקופה הוא חזר לרוסיה ומאז הוא מתגורר במוסקבה.
אלכסנדר מרשל הוציא 13 אלבומים.
הוא זכה 6 פעמים בפרס גרמופון הזהב.
בשנת 1998 הוא זכה בפרס "אובציה".
אלכסנדר נמש נודע גם כאלכסנדר נויפלד (בהונגריה נודע כשאנדור נמש) (25 בספטמבר 1899 – 27 באוקטובר 1977) היה כדורגלן יהודי הונגרי, ששיחק בעמדת החלוץ והקיצוני ימני, ולאחר מכן אימן במספר מדינות ביניהן: הונגריה, אוסטריה, שווייץ, ארצות הברית, יוגוסלביה, ושיחק גם בנבחרות הונגריה ואוסטריה.
נמש נולד בבודפשט למשפחה יהודית, ונודע בשם "שאנדור נמש" (אלכסנדר בהונגרית מכונה "שאנדור").
הוא החל לשחק בצעירותו במחלקת הילדים והנוער של מועדון ILK בודפשט, וכאשר מועדון זה התפרק הוא הצטרף לפרנצווארוש שם הועלה לקבוצת הבוגרים בעודו נער בזכות הכישרון הרב שהפגין במגרש.
בתחילה שיחק נמש כחלוץ, אך לאחר מכן שיחק גם בעמדת הקיצוני הימני, ותוך זמן קצר השתלב באופן קבוע בקבוצה הבוגרת בחוליה התקפית שכללה את מיחאלי פטאקי ואיסידור גאנסל.
בעונות 1918 ו-1919 סיימה הקבוצה כסגניתה של האלופה הדומיננטית בשנים אלו MTK בודפשט.
נמש שיחק 57 משחקים במדי פרנצווארוש וכבש 18 שערים.
ב-12 במאי 1918 שיחק נמש לראשונה במדי נבחרת הונגריה לצד החלוצים הידועים של הנבחרת אלפרד שאפר ואימרה שלוסר בניצחון הנבחרת 2-1 על נבחרת שווייץ.
כך עשה גם נמש כשבשנה זו עבר לשחק בקבוצת הכדורגל של הכח וינה.
במקביל, כדי לפתור בעיה בירוקרטית של החתמה, שימש כפקיד בבנק בווינה.
בנובמבר 1919 שיחק לראשונה עבור הכח וינה, ומיד הפך לאחד השחקנים החשובים בקבוצה, שהעפילה לליגה הראשונה בתום העונה.
בתקופה זו, פדרציית הכדורגל ההונגרית התעמתה באופן אלים עם הקבוצות האוסטריות בעניין השחקנים שהחלו לשחק בקבוצות אוסטריות אך לא שוחררו רשמית מקבוצתם בהונגריה.
עד לסוף 1919, שחקנים כמו פרנץ פלאטקו, האחים ינו, קלמן קונראד וגם נמש, לא הורשו לשחק כיוון שהפדרציה ההונגרית הטילה עליהם סנקציות.
הסכסוך נפתר במרץ 1920, והשחקנים הורשו לחזור למשחק פעיל.
בסיום עונתו הראשונה בהכח וינה, נמש הוביל את קבוצתו לחצי גמר הגביע האוסטרי.
במחצית 1920, נמש חזר לשחק בקבוצתו הקודמת פרנצווארוש, ששיחקה בטורניר שווייצרי באותה עת.
אולם, במקום לחזור להונגריה החליט נמש להישאר בשווייץ, והצטרף לקבוצת פ.צ.
בזל המקומית, שם שיחק עם עמיתו לנבחרת אלפרד שאפר.
נמש שיחק בבזל 2 משחקי מבחן לא רשמיים, ולאחר מכן קיבל הזמנה מאיש העסקים הגרמני אוטו אידינגר להשתתף בקבוצת כדורגל מקצוענית חדשה שתוכננה לקיים משחקי ראווה בכל אירופה.
נמש נענה להזמנה, ובקבוצה זו הוא שיחק יחד עם שחקנים נודעים אחרים עמו פלאטקו, פטאקי, יוזף גינג, גיולה פלדמן, ויוזף ויולה.
אולם לאחר מספר שבועות הטורניר ננטש עקב אי תשלום לשחקנים.
רוב השחקנים, ביניהם נמש חזרו לאוסטריה והונגריה, שם הם קיבלו עונשי השעייה שונים, ונמש היה מושעה מפעילות עד אפריל 1921. נמש לא כיבד את עונש ההשעיה וחתם בקבוצה צ'כוסלובקית בשם מכבי ברנו.
אולם לאחר שהושג הסכם, חזר נמש לשחק בהכח וינה בקיץ 1921, והפך לאחד מהשחקנים הבולטים בקבוצה שזכתה באליפות אוסטריה בעונת 1924/1925. הקבוצה גם זכתה בהישג ראשון גדול בהיותה הראשונה שניצחה נבחרת אנגלית בביתה.
היה זה הניצחון 5-0 על ווסטהאם יונייטד, כשנמש מבקיע שלושער במשחק גמר זה.
בתקופה זו שיחק ארבע פעמים בנבחרת השחקנים הכוכבים של העיר וינה, והמאמן של נבחרת אוסטריה באותה עת הוגו מייזל, שכנע אותו לשחק עבור הנבחרת.
את משחק הבכורה שלו ערך נמש ב-5 ביולי 1925 בסטוקהולם נגד נבחרת שוודיה, שם ניצחו האוסטרים 4-2. משחקו השני עבור נבחרת אוסטריה היה ב-8 בנובמבר באותה השנה, הפסד 0-2 מול נבחרת שווייץ בברן.
בשני המשחקים שיחק בשם "אלכסנדר נויפלד", שלא כמו בנבחרת הונגריה בה שיחק תחת שמו המקורי "שאנדור נמש".
ב-1926 ערכה הכח וינה טורניר מוצלח בארצות הברית עם מספר שחקנים שקיבלו הצעות לחוזים בקבוצות אמריקאיות מקומיות.
נמש חזר לאוסטריה להשלים את העונה, אולם הודיע כי בתום העונה יעזוב את הכח כדי לשחק בארצות הברית, בקבוצת ברוקלין וונדררס מליגת הכדורגל האמריקאית.
ביחד עם נמש עזבו את הכח לקבוצות אמריקאיות גם הופר, ליאופולד דרוקר, והיינריך שנפלד.
לאחר עונה אחת בארצות הברית, חזר נמש להכח, אולם הוא לא הצליח לעצור את התדרדרות המועדון שהתפרק משחקניו הטובים, והקבוצה ירדה לליגה השנייה.
ב-1929 שב נמש לארצות הברית, שם שיחק בקבוצה בשם "הכח אולסטארס" עד 1930. בחורף 1930 עבר לשחק בקבוצת פול ריבר מרקסמן, שזכתה באליפות הליגה האמריקאית בכדורגל באותה העונה.
לאחר מכן חזר נמש לאירופה ועבר להתגורר בממלכת יוגוסלביה.
הוא שיחק (ואף החל לאמן במקביל) בקבוצת BSK בלגרד עד 1933, איתה זכה באליפות ליגת העל היוגוסלבית כשחקן פעם אחת, וכמאמן 3 פעמים אחרות, לאחר מכן פרש מכדורגל פעיל בגיל 34.
ב-1931 חזר נמש לאוסטריה ואימן קבוצת כדורגל מהליגה השנייה בשם "חשמונאי", אולם הקבוצה ירדה לליגה נמוכה עקב הפחתת מספר קבוצות בליגה, ונמש חזר לBSK בלגרד.
לאחר שזכה באליפויות עם בלגרד, עלה לארץ ישראל והחל לאמן בקבוצת מכבי תל אביב, כאשר האוסטרי יוזף אורידיל מחליף אותו בבלגרד.
בהמשך חזר נמש לבלגרד וזכה באליפות נוספת ב-1939, ובמקביל ב-1938 השלים קורס אימון בן חצי שנה שאורגן על ידי התאחדות הכדורגל היוגוסלבית ואף אימן בנבחרת יוגוסלביה זמן מה.
לאחר מכן אימן לתקופה קצרה את קבוצת גלטסראיי הטורקית.
לפני מלחמת העולם השנייה עלה שוב, השתקע בישראל, וגר בתל אביב.
בישראל נחשב נמש למומחה בתחום הכדורגל, ושימש כחבר בוועדת הכדורגל הישראלי בהתאחדות לכדורגל.
נמש נפטר בשנת 1977 בווינה שבאוסטריה, כשהוא בן 78.
עם פול ריבר מרקסמן: 1930
סר אלכסנדר מקנזי היה סוחר פרוות ומגלה ארצות סקוטי, שעקב אחר תנועת נהר מקנזי המשתרע על 1,100 קילומטרים ברחבי קנדה המודרנית והיה האדם הראשון להשלים מסע מחופי האוקיינוס האטלנטי לחופי האוקיינוס השקט בצפון אמריקה שמדרום למקסיקו.
מקנזי היגר לאמריקה הצפונית, והחל לעבוד בחברת סחר במונטריאול ב-1779, שהתמזגה עם חברת צפון מערב, יריבתה של חברת מפרץ הדסון.
ביחד עם בן דודו הקים מקנזי עמדת מסחר בפרובינציית אלברטה המודרנית.
זו הייתה נקודת המוצא של משלחתו משנת 1789, שהגיעה בסופו של דבר לחופי אוקיינוס הקרח הצפוני.
בשנת 1793 חצה מקנזי את הרי הרוקי לחופי האוקיינוס השקט בפרובינציית קולומביה הבריטית המודרנית.
ניתן לו תואר אבירות בשנת 1802 והוא שב להתגורר בסקוטלנד לאחר 1812.
אמו של מקנזי נפטרה כשהיה ילד צעיר.
מול משבר כלכלי בממלכת בריטניה הגדולה, אביו העביר את המשפחה לעיר ניו יורק בשנת 1774. לנוכח מלחמת העצמאות של ארצות הברית עברה המשפחה צפונה למונטריאול, איפה שהתחנך מקנזי.
בשנה שלאחר מכן, הוא הפך לפקיד במשרד קטן לסחר בפרווה.
במהלך השנים הבאות, מקנזי גילה כישרון למסחר בפרווה, בעיקר פרוות בונה קנדי.
הוא הפך לשותף בשנת 1785 והשתלט על עמדת המסחר בלה א-לא קרוס (Île-à-la-Crosse).
בשנת 1787 התמזגה חברתו עם חברת צפון מערב.
מקנזי הפך לשותף בקונצרן הגדול ועד מהרה יצא לשורת מסעות לפתיחת נתיבי מסחר חדשים עם האומות הראשונות.
במהלך חורף 1787–1788 הוצב מקנזי לתפקיד נציב החברה בנהר אתבסקה.
הוא היה פקידו השני של מגלה הארצות פיטר פונד, שחקר את האזור בהרחבה.
בהתבסס על דיונים עם בני האומות הראשונות, פונד היה משוכנע כי נהר קוק (ששפכו ממוקם במפרץ קוק, אלסקה) באחד ממפות התרשים של מגלה הארצות ג'יימס קוק הוא שפך הנהר הגדול שזרם מערבה מאגם העבדים הגדול, וכי הוא יספק נתיב מסע ישירות אל האוקיינוס השקט.
עם זאת, מקנזי רצה לבדוק את התאוריה של פונד בכוחות עצמו.
סבוך בשורת מחלוקות, פונד עזב את החברה בשנת 1788 ומקנזי החליף אותו כראש פעילותה בצפון מערב (ארץ רופרט).
בעזרת בן דודו, רודריק מקנזי, הקים מקנזי את פורט צ'יפוויאן על החוף הדרומי של ימת אתבסקה.
משם, אלכסנדר מקנזי יצא בקיץ הבא לחקור את מסלולו של פונד לאוקיינוס השקט.
ב-3 ביוני 1789 יצא מקנזי מפורט צ'יפוויאן לחפש אחר השפך לאוקיינוס השקט.
הוא טייל עם קבוצה קטנה של מדריכי מסע אינדיאנים.
הם התמודדו עם תנאים קשים לאורך נהר העבדים ואגם העבדים הגדול, כולל קיפאון כבד, שטח מחוספס, יתושים וחיות עוינות, אך הצליחו להתקדם לאורך הנהר שלימים יקרא נהר מקנזי.
על פי התאוריה של פונד, אותו נהר גדול (הגדול ביותר בקנדה) זרם מערבה עד האוקיינוס השקט, אך עד מהרה התבררו פיתולים שביטלו את טענתו של פונד כי הנהר התמשך ישירות מערבה.
מקנזי הלך בעקבות הנהר עד שהגיע לאוקיינוס הקרח הצפוני, ואז פלוגת המסע שלו הסתובבה והחלה לנוע חזרה הביתה והגיעה למבצר צ'יפוויאן ב-12 בספטמבר.
בתוך קצת יותר משלושה חודשים הם עברו מסע בן יותר מ-4,800 ק"מ דרך השממה הקנדית.
אף על פי שהמשלחת הוסיפה משמעותית לידע הגאוגרפי של צפון מערב קנדה, היא קיבלה מעט אהדה ציבורית ומקנזי נותר מאוכזב.
דרך המסע הוא לא הגיע לאוקיינוס השקט ולא הצליח לפתוח לחברה אשר פעל בשירותיה נתיבי סחר חדשים.
אלכסנדר מקנזי תכנן ללא חשש משלחת שנייה לעבר האוקיינוס השקט.
באוקטובר 1792, הוא עבר מפורט צ'יפוויאן לפורט פורק, מוצב חדש בנהר השלום (או נהר אונג'יגה).
עם הבנה טובה יותר של הגאוגרפיה המערבית, ב-9 במאי 1793 עזבה פלוגתו את פורט פורק ועקבה אחר סדרת נהרות.
הם ניווטו בנהר פרייזר (שמקנזי התייחס אליו בטעות כאל נהר קולומביה) עד למה שלימים ייקרא פורט אלכסנדריה - אחד ממספר מקומות בקולומביה הבריטית הקרויים על שמו.
בהמלצת צ'יף מקומי להשלמת המסע על היבשה, נסע מקנזי בחזרה במעלה הפרייזר, פנה מערבה והגיע כעבור 12 ימים ו-285 ק"מ מאוחר יותר לערוץ בלה קולה.
בתמיכת הדרכה מקומית המשיכה הפלוגה במעלה הערוץ עד שהגיעה לחופי האוקיינוס השקט ב-22 ביולי.
על סלע, חרט מקנזי את המילים: "אלכסנדר מקנזי, מקנדה ביבשה, עשרים ושניים ביולי, אלף שבע מאות ותשעים ושלוש".
לו הגיע שישה שבועות קודם לכן, ייתכן ומקנזי היה נתקל בחוקר הימי ג'ורג' ונקובר, שהפליג לאורך החוף ויצר קשר עם האומות הראשונות, ככל הנראה עם אנשי היילצוק (תושבי ערוץ בלה בלה).
אולי בגלל אותו מפגש, היילצוק העלו חשד מהגעתו של מקנזי, אך הוא קידם פשרה ומנע מאבק עם הילידים.
עד מהרה חזרה הקבוצה לפורט פורק, ויצאה בשלום בדרכה חזרה לצ'יפוויאן תוך חודש אחד בלבד; בסך הכל הפלוגה הלכה מעל 3,700 ק"מ לאוקיינוס השקט ובחזרה.
אף על פי שהמסלול היה מחוספס מדי למסחר בפרוות וסחורות, המשלחת ההיסטורית של מקנזי הפכה אותו לאירופאי הראשון שחצה את אמריקה הצפונית מצפון למקסיקו.
לאחר שבילה את חורף 1793–1794 במבצר צ'יפוויאן, החליט אלכסנדר מקנזי לעזוב את צפון מערב קנדה לתמיד, לנסוע מזרחה לגרנד פורטאז' ולאחר מכן לקנדה העליונה.
בשנת 1794, הוא העלה בפני ג'ון גרייבס סימקו, סגן מושל קנדה עילית, את חזונו עבור חברות המסחר השונות לשתף פעולה בגילוי נתיבי התנועה ברחבי צפון-מערב קנדה ולחופי האוקיינוס השקט.
אף על פי שנדחה באותה תקופה, כמה מרעיונותיו לארגון מחדש של סחר הפרווה הקנדי אומצו במהלך המאה ה-19. מקנזי, שותף מרכזי בחברת צפון מערב, התגורר במונטריאול בשנים 1794–1799, אך נסע לגרנד פורטאז', ניו יורק ופילדלפיה במסגרת עסקי החברה.
בשנת 1799 ניתק את הקשר עם החברה (בין היתר בשל עימותים עם גורם בכיר מתוכה, סיימון מקטביש) והפליג לבריטניה.
בשנה שלאחר מכן הצטרף לחברה יריבה, חברת צפון מערב החדשה (אשר נודעה במהרה בשם אלכסנדר מקנזי ושות').
בשנת 1801 פרסם מקנזי את מסעותיו ממונטריאול לאוקיינוס הקרח והאוקיינוס השקט, מה שגרף עבורו תשומת לב ציבורית וספרותית ניכרת.
למקנזי ניתן תואר אבירות בשנת 1802. באותה שנה חזר לקנדה ועזר במשא ומתן על מיזוג של שתי חברות צפון מערב.
לאחר תקופה קצרה של שירות באספה הקנדית התחתונה (1804–1808), שאת רובה בילה בעודו בשהייה בבריטניה, שב לסקוטלנד.
בשנת 1812 נישא לגדס מקנזי.
ביחד נולדו לזוג בת ושני בנים.
מקנזי נודע בעיקר במסעותיו ב-1789 ו-1793 לחופי אוקיינוס הקרח והאוקיינוס השקט, אלכסנדר מקנזי נודע בהיותו כאמור האירופאי הראשון שחצה את יבשת אמריקה הצפונית מצפון למקסיקו.
מורשתו של מקנזי, אחד ממגלי הארצות הגדולים בהיסטוריה הקנדית, כוללת את קריאת נהר מקנזי האדיר על שמו, כמו גם מספר מקומות בקולומביה הבריטית, כולל פורט אלכסנדריה (כיום אתר היסטורי לאומי), העיר מקנזי והפארק המחוזי סר אלכסנדר מקנזי.
כמה בתי ספר בקנדה נקראו גם כן לכבודו.
ספרו של מקנזי, 'מסעות ממונטריאול לאוקיינוסים הקפואים והאוקיינוס השקט' (1801), עורר השראה והיווה מדריך עבור חוקרים אחרים.
מספר מהדורות של הספר פורסמו, כולל גרסה צרפתית ושתי מהדורות גרמניות.
נשיא ארצות הברית תומאס ג'פרסון הציג בפני מריווד'ר לואיס מהדורה אמריקאית של ספרו של מקנזי, שהובילה אותו לאוקיינוס השקט במסעו המפורסם עם ויליאם קלארק בשנים 1804–1806 (משלחת לואיס וקלארק).
אלכסנדר "אלכס" מק'ניקול הוא שחקן אמריקאי.
מק'ניקול נולד במחוז האנטרדון , ניו ג'רזי שבארצות הברית ב-1 באוגוסט 1990.
ב-2012, סיים את לימודי לתואר ראשון בחוג לאמנויות של אוניברסיטת דה סיילס (אנ'), בפנסילבניה.
בשנת 2013 שיחק לראשונה בסרט קצר.
בשנת 2014 החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרה "טרנספרנט" באמזון פריים וידאו, שם גילם את דמותו של קולטון.
באותה שנה ביצע מספר הופעות אורח בסדרות כמו "משפחה מודרנית", "מחשבות פליליות" ו"משפחת פוסטר".
בשנת 2015 גילם תפקיד קטן בדרמת הספורט "המרוץ לפסגה" (אנ') בכיכובו של קווין קוסטנר, ושיחק לצד ארון אקהרט בדרמת ספורט אחרת "הנבחרת שלי" (אנ') בדמותו של מייק קמפבל.
בשנת 2017 הוא גילם את פיטר סטאנדל בסדרת הטלוויזיה של נטפליקס, "13 סיבות".
בשנת 2018 גילם את דמותו המתבגרת של סגן נשיא ארצות הברית דיק צ'ייני בסרט הדרמה ביוגרפי "סגן הנשיא" שביים וכתב אדם מקיי, בעוד את דמותו הבוגרת גילם כריסטיאן בייל.
בשנת 2019 הוא גילם את לוק הולברוק בסדרה המקורית של נטפליקס, "עולם חדש".
באותה שנה שיחק בסרט האמריקאי-אוקראיני "זכר ברקוט", המהווה עיבוד לרומן ההיסטורי באותו שם "זכר ברקוט" מאת הסופר והמשורר האוקראיני איוואן פרנקו.
בשנת 2020 גילם את בראד בסרט הנעורים "איזה מין נוער" (אנ'), המהווה עיבוד מחודש לסרט בכיכובו של ניקולס קייג' "איזה מין נוער" (אנ') משנת 1983. בהמשך השנה, גילם את קווין בסרט הדרמה-קומי המקורי של HBO Max, "המסע של ורוניקה" (אנ') שכתבה וביימה רייצ'ל לי גולדנברג (אנ').
בשנת 2022 גילם את קייל בעונה השלישית של סדרת הקומדיה השחורה עטורת השבחים "בארי" מבית רשת HBO.
אלכסנדר גלבוביץ' נבזורוב הוא איש ציבור סובייטי, רוסי ואוקראיני, בלוגר, עיתונאי, כתב, מגיש טלוויזיה, במאי, תסריטאי ומפיק סרטים תיעודיים, פובליציסט.
חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית של ארבעה כינוסים (2007-1993).
נבזורוב נולד ב-3 באוגוסט 1958 בלנינגרד.
הוא גדל אצל סבתו ואמו.
סבא מצד האם - גנרל של המשרד הסובייטי לביטחון המדינה גאורגי ולדימירוביץ' נבזורוב - עמד בראש המנהלת של המשרד הסובייטי לביטחון המדינה למלחמה בשוד של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הליטאית בשנים 1946–1955.
מאז 1983 נבזורוב עבד בטלוויזיה של לנינגרד.
זכה לפרסום בסוף שנות ה-80 כיוצר ומנחה התוכנית "600 שניות" .
ב-22 במרץ 2022, מחלקת החקירות הראשית של ועדת החקירות של רוסיה, פתחה תיק פלילי נגד נבזורוב על הפצה לציבור במסווה של דיווחים מהימנים של מידע כוזב בכוונה על פעולות הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית.
ב-22 באפריל 2022, משרד המשפטים של רוסיה הכניס את נבזורוב לרשימה של "סוכנים זרים" בתקשורת ההמונים.
ב-3 ביוני 2022 נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי העניק אזרחות אוקראינית לנבזורוב ולאשתו.
ב-1 בפברואר 2023 נידון נבזורוב שלא בפניו על ידי בית המשפט הנפתי בסמאני של מוסקבה ל-8 שנות מאסר בפרשת "זיופים צבאיים".
אלכסנדר רודריק מקלאוד (Alexander Roderick McLeod, 1782 – 11 ביוני 1840) היה סוחר פרוות וחוקר ארצות באמריקה הצפונית הבריטית שהחל את דרכו ב (בראשי תיבות NWC) בשנת 1802.
מקלאוד הפך לסוחר ומנהיג קבוצה (בריגדה) בחברת מפרץ הדסון (HBC), בראשות סר , לאחר שה-NWC התמזג לתוכה בשנת 1821. הוא היה פעיל מאוד בגיבוש תפקיד ה-HBC באזור הפסיפיק נורת' וסט והיה לו תפקיד מכריע במשלחת הארקטית של , כמו גם בהקמת שביל סיסקיו בין פורט ונקובר לעמק סקרמנטו של קליפורניה.
מבסיסו בפורט ונקובר, מקלאוד חקר את הנהרות אומפקווה ורוג בשנים 1826–1828, והכין את הבריגדה שלו ליציאה נוספת ביולי 1828 כאשר מגלה הארצות האמריקני ג'דדיה סמית הגיע לשם לאחר שרוב חבריו נרצחו על ידי בני האומפקווה באורגון.
המנהל הראשי של פורט ונקובר הקצה מחדש את החטיבה של מקלאוד, כולל הגשש והמתורגמן , לחזור עם סמית לנהר האומפקווה כדי לחפש ניצולים ולנסות לאסוף את הסוסים, הפרוות והאספקה של סמית.
חלק גדול מהציוד של סמית נאסף, כולל היומן שלו ושל האריסון רודג'רס, הפקיד של סמית, אבל 15 מתוך תשעה עשר אנשיו של סמית נרצחו.
המפות של סמית עזרו למקלאוד במסעות המחקר המאוחרים יותר לצפון קליפורניה.
בעיני ה-HBC היה אלכסנדר מקלאוד אדם בעל דעות עצמאיות, אך היה עובד חשוב ששירת את החברה במגוון מסגרות.
דלגו עליו כשהיה צריך לבחור מנהל ראשי (chief factor), משהו שהוא ציפה לקבל והרגיש שהרוויח.
ג'ון באלנדן (John Ballenden), שנישא לשרה, בתו של מקלאוד מנישואיו לאישה אינדיאנית, אכן השיג תפקיד זה בחברה.
אגם מקלאוד (McLeod lake) בסטוקטון בקליפורניה נקרא על שמו, וכך גם הנהר מקלאוד.
אלכסנדר ולנטינוביץ' נובאק הוא מדינאי רוסי.
החל מ-10 בנובמבר 2020 מכהן כסגן ראש ממשלת רוסיה לענייני דלק ואנרגיה.
נולד בשנת 1971 באבדייבקה שבמחוז דונצק שבאוקראינה.
בשנת 1979 עברה משפחתו לנורילסק, שם עבד אביו בבניית מפעל מתכתי.
בשנת 1993 סיים את לימודיו במכון התעשייתי של נורילסק עם תואר בכלכלה וניהול במטלורגיה.
בנוסף, בשנת 2009 הוא סיים את לימודיו בבית הספר הגבוה למינהל ציבורי של אוניברסיטת מוסקבה עם תואר בניהול.
עבד באדמיניסטרציה של העיר נורילסק, שם מאז מאי 2000 היה סגן ראש העיר.
לאחר כניסתו של אלכסנדר חלופונין לתפקידו כמושל חבל מנהלי קרסנויארסק, נכנס נובאק לממשלתו, מאוקטובר 2002 עד יולי 2007, כשהוא מכהן בתפקיד סגן מושל המחוז ובמקביל ראש המחלקה הפיננסית הראשית של חבל מנהלי קרסנויארסק.
ב-2 באוקטובר 2008 נובאק הפך לחבר מועצת המנהלים של משרד האוצר של רוסיה.
21 במאי 2012 הפך לשר האנרגיה של הפדרציה הרוסית בממשלתו הראשונה של דמיטרי מדבדב.
שמר על תפקידו בממשלת מדבדב השנייה, שהוקמה במאי 2018, וכן בממשלת מישוסטין הראשונה.
ביולי 2015, נובאק נבחר ליו"ר הדירקטוריון של רוס-סטי, ובספטמבר אותה שנה, של טרנסנפט.
בנוסף, מאז 2012, הוא חבר בדירקטוריון של התאגיד הממלכתי רוסאטום (מאז 2012), גזפרום ורוסנפט (מאז 2015).
אלכסנדר ולדימירוביץ' מקובסקי היה צייר וגרפיקאי רוסי ריאליסט; קשור להנודדים.
אביו היה הצייר, ולדימיר מקובסקי, שנתן לו את שיעורי האמנות הראשונים שלו.
דודיו, קונסטנטין וניקולאי היו גם ציירים.
בשנת 1884, הוא נרשם לבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה, שם למד אצל אילריון פרינישניקוב ו-וסילי פולנוב וכן המשיך לעבוד עם אביו.
בהיותו שם, הוענקו לו כמה מדליות כסף.
מ-1889 עד 1893, הוא היה בפריז, ולמד בבית ספר פרטי לאמנות שהופעל על ידי פרננד קורמון.
עם סיום הקורסים, הוא זכה בתואר "אמן מהשורה הראשונה" על ידי האקדמיה.
בשנה שלאחר מכן, הוא חזר לאקדמיה ונכנס לסדנאות של איליה רפין.[2] הוא סיים את לימודיו בשנת 1895. שנתיים לאחר מכן, הוא הפך לאוצר ספרי הלימוד בספריית האקדמיה, וב-1898 קודם למנחה על הכשרת מורים.
הוא גם היה מחברם של ספרי לימוד רבים על רישום וציור.
מאוחר יותר פתח סטודיו פרטי לאמנות.
אחד מתלמידיו הבולטים היה ויטלי טיכוב.
ב-1902 הוא הפך לחבר בנודדים, שאיתם הוא הציג מעת לעת מאז 1893. מ-1907 עד 1922 כיהן כחבר במועצת המנהלים של האיגוד.
ב-1911 הוא זכה בתואר "אקדמיה" ושנתיים לאחר מכן מונה לפרופסור באקדמיה ומונה לראש בית הספר הגבוה לאמנות.
לאחר ביטול האקדמיה, לימד במכללה הימית.
ב-1919 השתתף ב"תערוכה החופשית של המדינה" הראשונה.
רגע לפני מותו, הוא הציג בתערוכה של איגוד האמנים של רוסיה המהפכנית.
אלכסנדר נסמית' היה צייר דיוקנאות ונוף סקוטי ועסק באדריכלות כמקצוע משני.
נסמית' נולד באדינבורו ב-9 בספטמבר 1758. הוא למד בבית הספר התיכון המלכותי ובאקדמיה באדינבורו, והיה חניך אצל אצל בונה כרכרות.
בגיל שש עשרה, נסע ללונדון עם צייר הדיוקנאות אלן רמזי וביצע חלק מיצירותיו של רמזי.
נסמית' חזר לאדינבורו ב-1778, שם עבד כצייר פורטרטים.
בעזרת הלוואה מפטריק מילר מדלסוינטון, עזב נסמית' ב-1782 ונסע לאיטליה, שם נשאר שנתיים כדי לקדם את לימודיו.
באיטליה הקדיש את עיקר תשומת לבו לציור נוף, והעתיק יצירה של קלוד לוריין.
נסמית' חזר לסקוטלנד, שם המשיך בשנים הבאות את הקריירה שלו כדיוקנאי.
הוא צייר את דיוקנו של רוברט ברנס, שהפך לחבר קרוב שלו.
בסופו של דבר, דעותיו הפוליטיות הליברליות החזקות של נסמית' פגעו ברבים מפטרוני האצולה שלו באדינבורו מה שהוביל לירידה בהזמנת דיוקנאות, ובשנת 1792 הוא נטש לחלוטין את הז'אנר, ופנה במקום זאת לציור נוף.
הוא גם החל לצייר תפאורה לתיאטראות, פעילות שהמשיך בשלושים השנים הבאות, ובשנת 1796 צייר פנורמה.
הנופים שלו הם כולם של מקומות ממשיים, והאדריכלות היא בדרך כלל מרכיב חשוב בציור.
כמה יצירות צוירו כדי להמחיש את ההשפעות שיהיו לבניינים חדשים על אזור, כגון Inverary from the Sea, שצויר עבור הדוכס מארגייל כדי להראות את הנוף של מגדלור מוצע.
לנסמית' היה עניין רב בהנדסה, והציע כמה רעיונות שנעשו בהם שימוש מאוחר יותר, אף שמעולם לא רשם פטנט על אף אחד מהם.
באוקטובר 1788, כאשר פטריק מילר הפליג בספינת הקיטור הראשונה בעולם, שתוכננה על ידי ויליאם סימינגטון, על לוך דאלסוינטון, נסמית' היה אחד מהצוות.
הוא הועסק על ידי חברי האצולה הסקוטית בהשבחה של אחוזותיהם.
הוא תכנן את המקדש העגול המכסה את באר סנט ברנרד ליד ליית' (1789), וכן גשרים באלמונדל, מערב לות'יאן וטונגלנד, קירקודברייטשייר.
ב-1815 הוא היה אחד מאלה שהוזמנו להגיש הצעות להרחבת העיר החדשה של אדינבורו.
נסמית' הקים בית ספר לציור תלמידיו כללו את דייוויד וילקי, ג'ון כריסטיאן שצקי, דייוויד רוברטס, קלרקסון פרידריך סטנפילד וג'ון תומסון מדדינגסטון; וכנראה ממנו למד ג'ון ג'יימס ראסקין (אביו של ג'ון ראסקין) לצייר כתלמיד בית ספר באדינבורו בשנות ה-90 המאוחרות.
תלמיד מצליח נוסף היה הצייר, המורה, סוחר האמנות אנדרו וילסון, שעבר הכשרה ראשונה לאמנות אצל נאסמית'.
הוא נקבר בחצר סנט קאת'ברט בקצה המערבי של רחוב פרינסס.
הוא נישא לברברה פוליס, בתו של סר ג'יימס פוליס, הברון החמישי של קולינטון, ב-3 בינואר 1786.
שש בנותיו הבכורות של נסמית' הפכו כולן לאמניות בולטות.
בנותיו היו ג'יין נסמית', ברברה נסמית', מרגרט נסמית', אליזבת נסמית', אן נסמית' ושרלוט נסמית'.
בנו הבכור, פטריק נסמית', למד אצל אביו, ולאחר מכן נסע ללונדון ומשך תשומת לב בתור חוקר נוף.
בן אחר, ג'יימס נסמית', המציא את פטיש הקיטור.
היו לו שלושה ילדים נוספים, אלכסנדר, ג'ורג' ומרי.
אלכסנדר "אקה" ניקוליץ' (בסרבית: Александар "Аца" Николић; 28 באוקטובר 1924 – 12 במרץ 2000) היה כדורסלן ומאמן כדורסל סרבי.
הוא גם היה פרופסור בפקולטה לספורט וחינוך גופני באוניברסיטת בלגרד.
לעיתים קרובות הוא מכונה אבי הכדורסל היוגוסלבי.
ניקוליץ' שימש כמנטור למאמני כדורסל צעירים רבים ביוגוסלביה, שחלקם – כמו בוז'ידאר מליקוביץ', דושאן איבקוביץ' וז'ליקו אובראדוביץ' – הצליחו כמאמנים בפני עצמם.
ניקוליץ' זכה לכינוי "הפרופסור" ו"סמל הברזל", ונכנס להיכל התהילה של הכדורסל ב-1998 ולהיכל התהילה של פיב"א ב-2007. בשנת 2008 הוא נבחר לאחד מ-50 התורמים הגדולים ליורוליג.
אף על פי שהוריו התגוררו בברצ'קו, ניקוליץ' נולד בסרייבו שבממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים, מפני שאמו ההרה, קריסטה, נכנסה לפתע לצירים בזמן שביקרה את אחותה בעיר.
אלכסנדר הצעיר נהנה מחינוך מיוחס באדיבות אביו העשיר ג'ורג'ה, שהיה בן 62 כשנולד.
לאחר שבילה את שנותיו הראשונות בברצ'קו, עבר ניקוליץ' עם משפחתו לבירה בלגרד.
ניקוליץ' למד בגימנסיה קראלי אלכסנדר בבלגרד.
לאחר מכן למד רפואה ומשפטים באוניברסיטת בלגרד, וסיים את לימודיו ב-1946.
הוא זכה באליפות יוגוסלביה ב-1945 עם הצבא היוגוסלבי וב-1947, 1948 ו-1949 עם הכוכב האדום.
הוא פרש במשחק במדי אוקק בלגרד ב-1951.
ניקוליץ' היה חבר בנבחרת יוגוסלביה בכדורסל בסוף שנות ה-40, ושיחק במדיה ב-10 משחקים.
לאחר שסיים את קריירת המשחק שלו הפך ניקוליץ' למאמן במועדונים בסרביה ובאיטליה, בעיקר באיניס וארזה.
ניקוליץ' שימש כמאמן נבחרת יוגוסלביה בכדורסל בין 1951 ל-1965, ומאוחר יותר בין 1977 ל-1978. בתקופה זו הוא אימן שני חברים עתידיים בהיכל התהילה של פיב"א, בוריסלב סטנקוביץ' וקרשימיר צ'וסיץ'.
הוא הוביל את יוגוסלביה לזכיות באליפות אירופה בכדורסל 1977 ואליפות העולם בכדורסל 1978, מדליות כסף באליפות העולם 1963, יורובאסקט 1961 ויורובאסקט 1965, ומדליית ארד ביורובאסקט 1963.
הוא נקבר בסמטת האזרחים הנכבדים בבית הקברות החדש בבלגרד.
לאחר מותו נקרא על שמו היכל אלכסנדר ניקוליץ', אולמן הביתי של הכוכב האדום, פרטיזן ואוקק בלגרד.
אלכסנדר מק'קים היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד.
מק'קים נולד ב-10 בינואר 1748 בברנדיווין שבמושבת דלאוור, והמשיך בלימודים אקדמיים.
מאוחר יותר עבר לבולטימור שבמרילנד, וב-1778 כיהן כחבר בבית הנבחרים של מרילנד.
במלחמת העצמאות שירת כחבר בקדטים העצמאיים של בולטימור וברגימנט הפרשים הראשון של בולטימור.
הוא גם לחם תחת לה פאייט במערכת וירג'יניה של 1781. לאחר המלחמה כיהן כחבר הסנאט של מרילנד בין השנים 1806–1810.