tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתי היהודים סומנו בכוכב צהוב, ועל היהודים הוטל עוצר לילה בין שמונה בערב לחמש בבוקר.
בראשית יוני 1944 הועברו יהודי מור לבית החרושת ללבנים סבו (Szabo) בסקשפהרוואר (Szekesfehervar), ששימש מרכז השילוח של מחוז פייר, וב-14 ביוני 1944 הם גורשו משם לאושוויץ.
קהילת יהודי מז'יבוז' היא הקהילה היהודית בעיירה מז'יבוז', שכיום באוקראינה.
עדות מבוססת לכך נמצאה בכתובות על מצבות קבורה בבית הקברות הישן של העיר - הנושאות תאריכים עוד משלהי המאה ה-15. (מעבר לכך קיימת מסורת עתיקה כי בית המדרש הראשון של מז'יבוז' - שבמרוצת השנים הפך להיות בית מדרש על שם הבעל שם טוב - נבנה כבר במאה ה-15).
בין השנים 1648 ל-1653, מרד חמלניצקי, הקהילה היהודית סבלה מאוד.
מהמאה ה-18 הפכה מדז'יביז' למרכז החסידות.
בשנת 1740 התיישב בעיר על פי המסורת הבעל שם טוב, שם נפטר בשנת 1760. היה בעיר שם בית כנסת מלבנים ו-5 בתי תפילה יהודים וכן בית חולים עם 20 מיטות.
הפוגרומים של תחילת המאה ה-20 וערעור היציבות בשנים 1917-1920 גרם לגל הגירה, ושיעור היהודים החל לרדת.
מאז שנות ה-30, פעילותם הדתית והתרבותית של היהודים הוגבלה על ידי השלטון הסובייטי.
כוחות גרמנים כבשו את מדז'יביז' ב-7 ביולי 1941. מיד לאחר כיבושה של מדז'יבוז' החלו הגרמנים והמשטרה המקומית להציק באכזריות ליהודים.
יהודים נאלצו לעבוד בסלילת כבישים, בבניית שדה תעופה ובמחצבות.
בסתיו 1941 הוקם במדז'יביז' גטו.
הגטו הוקף בגדר תיל גבוהה.
העומס בגטו בתנאי מחיה של 15–20 נפש בחדר, עבודה קשה, מכות, רעב וטיפוס תרמו למוות המוני בגטו.
ב-14 באפריל 1942 נשלחו 220 גברים מהגטו ללוות שיירה צבאית גרמנית לחזית.
ב-22 בספטמבר 1942 רוב תושבי הגטו נורו על ידי גרמנים ושוטרים אוקראינים מקומיים בנקיקים מול גדות הבאג.
כ-100 צעירים הושמו במחנה הריכוז לטיכוב .
רק מעטים מיהודי מדז'יבוז' ניצלו.
לאחר שחרור העיר בידי הצבא האדום ב-24 במרץ 1944 חזרו למז'יבוז' 24 משפחות יהודיות, אולם חיי הקהילה במקום לא נתחדשו.
בשנת 1967 הוקמה אנדרטה על מקום הרצח ההמוני.
בבית הקברות היהודי הישן נשתמרו קבריהם של הבעל-שם-טוב, הרשל אוסטרופולר ואחרים.
ב-1981 התגוררו במדז'יבוז' רק שלוש משפחות יהודיות, וב-1989 היו בעיר חמישה קשישים יהודים.
מאז סוף שנות ה-80 הפכה מדז'יביז' למקום עלייה לרגל המונית של חסידים מרחבי העולם.
מדי שנה ב-ו' בסיון מתאספים במדז'יבוז' חסידים מארצות הברית, מישראל וממדינות נוספות לחגוג את כניסת חג השבועות.
רוב הבתים ברחוב המוביל לקבר נקנו על ידי החסידים.
על הבניינים, אפילו שלטים עם שמות רחובות הם ביידיש.
מצבות יהודיות, שהובאו בעבר לחצר הטירה על ידי צוות המוזיאון המקומי, הוחזרו לבית הקברות היהודי.
קהילת יהודי כרתים הייתה קהילה יהודית באי כרתים שביוון.
תחילתה מתוארכת למאה השלישית לפנה"ס.
הקהילה התקיימה עד לשנת 1968, אז עזבו אחרוני היהודים את המקום.
הקהילה הייתה בבסיסה מורכבת מיהודים רומניוטים שאליהם נוספו בהמשך יהודים אשכנזים, ספרדים ויהודי ארצות המזרח.
קיימת מסורת הסוברת כי הקהילה היהודית בכרתים הם צאצאי שבט זבולון, שעברו לאי בימי בית המקדש הראשון.
כבר בספר יואל מוזכרים יהודים שגלו ליוון – .
ראשוני היהודים בכרתים הגיעו ככל הנראה ממצרים ומארץ ישראל בתקופת מרד המכבים במאה השלישית לפני הספירה.
הקהילה התמקמה בעיר גורטינה שהייתה העיר הגדולה באי בתקופה ההלניסטית.
הקהילה בגורטינה (בתרגומים העבריים נכתב "גורטונה") אף מוזכרת בספר מכבים א' (בערך 142 לפנה"ס):
רוב יהודי הקהילה היו מתייוונים ואמצו את התרבות היוונית.
בכתובות שנמצאו במקסנוי וקיסאמוס אף מוזכרת "סופיה מגורטינה, זקנה ומנהיגה של בית הכנסת".
העובדה שהייתה אישה בהנהגת הקהילה מעידה גם היא על אופי יהודי התפוצות באימפריה היוונית.
באי גם נמצאו כתובות המעידות על הִמצאוּת שומרונים כבר במאה השלישית לפנה"ס, מה שמחזק את ההנחה שכבר אז היו יהודים באי.
בתקופה הרומית ישנן עדויות רבות על הקהילה היהודית בכרתים: לפי עדות פילון האלכסנדרוני, במאה הראשונה לספירה, ישנם יהודים רבים בכל איי יוון.
בברית החדשה מוזכרות קהילות יהודיות כנוכחות בחג בירושלים:
גם בספר חיי יוסף, מספר יוספוס פלביוס כי אשתו השנייה באה מהאי כרתים.
בתקופת הקיסר הרומי תיאודוסיוס השני, האימפריה הרומית קיבלה את הנצרות והחלה רדיפת יהודים במרחביה.
הוטלו הגבלות על בניית בתי כנסת ונסגרו בתי מדרש.
בערך בשנת 440 הכריז משיח שקר בשם משה כי יגאל את היהודים היושבים בכרתים מעול הנוצרים, יוליך אותם לארץ ישראל ויכונן שם את ממלכת ישראל מחדש.
המוני יהודים האמינו בו, הפקירו את בתיהם ורכושם ויצאו בחג הפסח לכיוון הארץ.
משהגיעו לצוק שהתנשא מעל הים, הורה להם משה לקפוץ אל המים והבטיח שהים יבקע כמו ים סוף ביציאת מצרים.
מקצת מהקופצים ניצלו בידי דייגים וספנים יוונים.
סוקרטס מקונסטנטינופול שמגולל בספרו את הסיפור, טען כי כל הניצולים התנצרו וכי משה נעלם.
יש הטוענים כי טבע בים ויש שטוענים שברח.
גם לאחר נפילת האימפריה הרומית, חלקה המזרחית נשאר ונקרא בשם האימפריה הביזנטית, תושבי האימפריה קראו לעצמם רומאים וכך התגלגל הביטוי רומניוטים ליהודי האימפריה.
בתקופה זו, כרתים הייתה אחת מ-476 המחוזות של האימפריה הביזנטית, מקום מושבה של הכנסייה היוונית האורתודוקסית.
כרתים נותרה חלק מאימפריה זו עד הפלישה הערבית לאי כחמש מאות שנים מאוחר יותר.
בשנת 824 נכבש האי בידי המוסלמים.
העדויות מתקופה זו אינן רבות, אך סביר להניח שהיהודים היו פעילים בערים המרכזיות כמו קודם לתקופה זו ואחריה.
בשנת 904 נכבש האי כרתים בשנית על ידי הביזנטים.
בתקופה הבאה אחריה, התקופה הווניציאנית, ישנן עדויות רבות ועשירות על הקהילה היהודית מה שמוביל להנחה סבירה שגם תחת האימפריה הביזנטית הקהילה המשיכה לשגשג.
ב-1204 בעקבות מסעות הצלב שהחלישו את האימפריה הביזנטית, עבר האי לשליטה ונציאנית.
ונציה הטילה מיסים כבדים על האי ובמאה השנים הראשונות לשלטונה, סמכותה כשליטה לא התקבלה במלואה על ידי תושבי האי.
התקופה הוונציאנית נמשכה עד לשנת 1669, אז נכבש האי על ידי האימפריה העות'מאנית לאחר 22 שנות מצור.
יהודי האי מנו כ-1,600 בסוף המאה ה-16, כ-800 מהם התגוררו בעיר המרכזית באותה התקופה, קנדיאה (הרקליון) שם גם היו ארבעה בתי כנסת.
בשנת 1560 הוקם בית כנסת עץ חיים בעיר חאניה במקום כנסייה הרוסה שנתנו או מכרו הוונציאנים ליהודים.
בתקופה הוונציאנית, הוטלו על היהודים הגבלות רבות והם נדרשו להתגורר בגטאות או ברבעים נפרדים שנקראו "זודקה", שהיו נעולים בלילה.
ההגבלות כללו סימון היהודים בטלאי או כובע צהוב, נאסר על יהודים לאכול, לשתות או להמר בבתי מרזח בבעלות נוצרית ולהעסיק נוצרים בעבודתם ובמשק ביתם.
כמו כן, בתיהם של רוב היהודים סומנו על מנת להבדילם מהאוכלוסייה האחרת בעיר.
בתחילה עסקו היהודים בעיקר בייצור יינות וגבינות, גידול אתרוגים כשרים וגידול דגן.
לאחר שנחקקו חוקים המגבילים יהודים ברכישת אדמה, עברו הרבה יהודים לעסוק בהלוואת כספים, מסחר במשי, מתכות, צבעים ועור.
יהודים גם עבדו כחנוונים ובעלי מלאכה.
כמו כן, יהודים הודרו מהשתתפות באסיפות מקומיות ומגעם נחשב "מטמא" כבמקומות אחרים בעולם הנוצרי באותה התקופה.
יהודים גם עסקו במקצועות אינטלקטואלים כדוגמת פילוסופיה ותאולוגיה.
יהודי מפורסם באותו הזמן היה הרב יוסף שלמה דלמדיגו (היש"ר מקנדיאה), שהיה רב, פילוסוף, רופא, מתמטיקאי ואסטרונום.
במהלך התקופה ואולי אף מעט לפניה, התפתח באי תחום ייצור של "יין יהודי", יין שנשמר באדיקות מאיסור יין נסך.
אמנם, השמירה על היין נעשתה קשה יותר עם השנים ואחת מתקנות קנדיאה הייתה שאם אי אפשר לשלוח שומרים יהודים (מחשש אלימות הנוצרים) לדריכת הענבים ולהפקת התירוש, התיר רבי אליהו קפשאלי לשים דבש בצינור המוצא של החבית על מנת להתיר מקרים בהם יש ספק אם הגוי נגע ביין.
על תקנה זו הועברה ביקורת מצד נכבד קהילה אחר – רבי יהודה דל-מדיגו שזכה לתמיכת הרדב"ז.
בשנת 2005 תוך שיתוף פעולה בין קתדרת סלוניקי להיסטוריה ותרבות של יהודי יוון והמרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן, הוחל במחקר מעמיק על חיי היהודים בכרתים בתקופה הוונציאנית.
בשנת 1645 החל כיבוש האי בידי האימפריה העות'מאנית שהסתיימה ב-1669. בתקופה העות'מאנית מעמד הנוצרים ירד מאוד והעות'מאנים אף הקימו מסגדים על חשבון כנסיות קיימות.
נוצרים רבים התאסלמו על מנת לשמור על מעמדם והכלכלה בעיר התרסקה והגיעה למצב של חיים חקלאיים כמעט ללא כלכלה מודרנית, הכלכלה השתפרה מעט בהמשך עם תחילת הייצוא החקלאי מהאי.
למרות זאת, העות'ומאנים החזירו לראשונה זה מאות שנים את הכנסייה היוונית האורתודוקסית על מנת לצבור שליטה בקרב המקומיים.
לאחר שנעשו ניסיונות לבצע מעין רפורמה בניהול המקום יוצגו גם היהודים בפוליטיקה המקומית.
בנוסף, יהודים הורשו להתגורר שוב מחוץ לגטאות ולרשום על שמם רכוש.
אמנם, התקופה העות'מאנית יצרה דרדור במצב האינטלקטואלי של היהודים ופחות יהודים למדו לימודים אקדמאיים.
היהודים באותה תקופה היו במעין מעמד ביניים בין המוסלמים לנוצרים.
הדבר יצר לחץ על האוכלוסייה היהודית ויחד עם קושי כלכלי יהודים רבים החלו להגר מהאי – בשנת 1817 התגוררו באי 150 משפחות שהתחלקו בין הרקליון לחניה, בשנת 1858 היו באי 907 יהודים, אך בשנת 1881 נותרו באי 647 יהודים בלבד, רובם התגוררו בחניה.
משפחות יהודיות מיוחסות ועשירות רבות עברו לוונציה ולמקומות אחרים באיטליה ולמובלעות ים-תיכוניות אחרות כמו גיברלטר, איסטנבול וסלוניקי.
בשנת 1913 סופח האי רשמית ליוון ורוב היהודים עזבו אותו והגרו בעיקר למצרים, טורקיה, צרפת וארצות הברית.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית 284 איש.
במהלך הקרבות על יוון, הצבא היווני והמלך נמלטו לכרתים.
רוב הכוחות הבריטיים (42,000 מתוך 58,000) הובאו מיוון על מנת להפוך את כרתים למעוז לוחם.
התוכנית לא הוגשמה בעקבות התקפה כבדה של הגרמנים מן האוויר ב-20 במאי 1941 ולאחר קרבות עזים נפל האי לידי הגרמנים.
חיילים בריטיים רבים נפלו בשבי במערכה ובהם מספר רב של חיילים יהודים מארץ-ישראל.
ביולי 1943 נורו כל ששת הגברים היהודים שנותרו בהרקליון, יחד עם קבוצה של נוצרים יוונים בגין נזק למתקנים של הצבא הגרמני.
במאי 1944 רוכזו 276 יהודי כרתים, והועמסו על האונייה "טאנאיס" בדרכם לנמל פיראוס ומשם לאושוויץ, אלא שמשחתת בריטית הטביעה באמצעות שני טורפדו את האונייה על כל ה"מטען היהודי" שבה, מאחר שחשבה שמדובר בספינה גרמנית.
כל יהודי כרתים טבעו בלב ים.
לפי גרסה אחרת, אנשי הצוות ירדו מהספינה וטיבעו אותה על אנשיה.
לאחר השואה נותרו שמונה יהודים בעיר חאניה, כולם עלו לישראל בשנות השישים.
בית הכנסת "עץ החיים" הופצץ במלחמת העולם השנייה ועמד שומם 50 שנה עד ששוקם בשנת 1995 על ידי ניקוס סטברולאקיס (אמן וסופר יווני).
בית הכנסת נחנך מחדש באופן רשמי ב-10 באוקטובר 1999 בהשתתפות נציגים מהקהילות היהודיות של יוון.
מבנה בית הכנסת משמש בתור מוזיאון לקהילה היהודית ומאז 2010 מופעל על ידי עמותה ללא מטרות רווח.
קהילת יהודי לונל (גם לוניל) היא קהילה יהודית פעילה מאוד שהתקיימה בעיירה לונל במחוז ארו, הממוקמת באמצע הדרך בין נים למונפלייה שבצרפת.
בימי הביניים היו בקהילה בית ספר לרפואה ומרכז למידה חשוב.
לונל ירדה מגדולתה לאחר גירוש היהודים בשנת 1394.
האגדה, שאין ראיות מוחשיות לתמוך בה, ושלא ניתן לאמתה על ידי ארכיונים או ארכאולוגיה, מספרת כי העיר לונל הוקמה על ידי עברים מיריחו, לאחר שנמלטו מארץ ישראל לאחר כיבוש עירם בשנת 70 על ידי אספסיאנוס במהלך המרד הגדול.
סביר שלונל הוקמה בסביבות שנת אלף.
המסמכים הכתובים הראשונים מזכירים את אדון גאוסלם ב-1007, ולאחר מכן את קסטרום ב-1035. העיר התפתחה במהירות במאה ה-13 והיו בה 5,000 תושבים.
מהמאה ה-11, מתועדת בעיירה קהילה יהודית שמקורה כנראה בספרד.
גם אם נמצאים רק שרידים בודדים המעידים על הנוכחות היהודית בימי הביניים המרכזיים, חשיבותה של לונל והשפעתה על העולם היהודי של אותה תקופה, הובילו לכנותה "ירושלים הקטנה של ימי הביניים".
העיר נקראה גם "מגדל יריחו" או "בקעת יריחו" על ידי רבנים בולטים באותה תקופה כמו זרחיה הלוי ( 1125 – בערך 1186 ) בהקדמה לספרו "ספר המאור"
בנימין מטודלה, שבמסעותיו הגיע ללונל בשנת 1166, מספר בזיכרונותיו כי קהילת לונל מנתה 300 יהודים.
חלקם היו מלומדים ועשירים מאוד, והציעו הכנסת אורחים לסטודנטים עניים שביקשו להצטרף לאקדמיה המפוארת שם.
מוסד שהפך כה חשוב במאה ה-12 שהוא נקרא "משכן התורה" או "חדר המקדש".
השלטונות בלונל בדרך כלל תמכו וקיבלו את היהודים.
בשנת 1252 פנה אלפונס דה פואטייה, שראייתו התדרדרה, לריימונד גאוסלם (מנהיגה של לונל), בבקשה לשלוח שני יהודים מעירו לאראגון כדי להתייעץ עם הרופא היהודי הספרדי איברהים, שנחשב לאחד מטובי רופאי העיניים באותה תקופה.
עם מותו של רוסלין גאוסלם, בשנת 1295, לאחר שלא היה לו יורש זכר, לונל, עברה לידיו של מלך צרפת פיליפ הרביעי.
בשלב זה היו 240 יהודים בעיירה, והם היוו 4.3% מסך האוכלוסייה, כולל 5 בעלי בתים.
במקביל, 20 בתים בבעלות יהודים לא היו מאוכלסים.
בשנת 1319 נעצרו יהודי לונל והואשמו בהתנהגות בלתי הולמת במהלך השבוע הקדוש, ורכושם הוחרם.
בשנת 1394, מלך צרפת שארל השישי גירש מממלכתו את כל היהודים שעדיין חיו בה.
יהודי לונל נאלצו לעזוב בחיפזון, והשאירו את כל חפציהם מאחור.
רבים מהם מצאו מקלט בקומטט ונאסין, אחרים נסעו לפרובאנס או לפיימונטה.
במשך מאות שנים לאחר מכן לא חזרו היהודים ללונל.
שמותיהם של חלק מזקני לונל ידועים ממכתביהם.
אחרים מסיפורו של מגלה הארצות היהודי בנימין מטודלה.
בהם: יהודה בן שאול בן תיבון, רופא ומתרגם; שמואל בן תיבון, מתרגם ערבית לעברית של מורה הנבוכים של רמב"ם.
בעקבות אחד ממכתביו של שמואל בן תיבון בהם הוא מודיע לרמב"ם שהוא מתרגם את ספרו, השיב הרמב"ם:
כמה חוקרים מלונל נושאים את שם המשפחה "ירחי" ("של לונל"), ביניהם: אברהם בן נתן הירחי, דוד הירחי, אריה יהודה הירחי בן לוי, ושלמה בן אבא מרי הירחי, שחי במחצית השנייה של המאה הארבע עשרה וכתב דקדוק עברי בשם "לשון לימודים".
השם "לונל" עדיין נפוץ מאוד בקרב יהודי דרום צרפת.
כמעט דבר לא נשאר מהקהילה היהודית המפוארת של ימי הביניים.
אחד הקירות החיצוניים של האחוזה הפרטית של ברניס, שנבנה ב-1706 לבקשתו של ז'אן פייר דה פייר, מושל לונל, זוהה ככל הנראה כבית הכנסת מימי הביניים.
עיריית לונל הנציחה את מיקום בית הכנסת עם לוח קיר.
בנוסף, העירייה בלונל הציבה מול קיר בית הכנסת שלט אמייל המסכם את תולדות העבר של יהודי העיר.
גובה חומת המבנה ובנייתו נוטים להעיד על כך שמדובר במבנה ציבורי.
בתיעוד ארכאולוגי נראה תנור ללחם ובאר, המהווים התחלה של הוכחה על מקום פולחן.
כל שנותר הוא למצוא את המקווה.
כרגע לא מתבצע מחקר חדש.
קהילת יהודי מרסיי היא הקהילה השלישית בגודלה ביהדות אירופה, והיא ממוקמת במרסיי שבצרפת.
הקהילה מתועדת החל מהמאה ה-6 על ידי גרגוריוס מטור, אבל רמזים מצביעים על כך שהיא קיימת עוד מתקופת האימפריה הרומית.
ההיסטוריה של יהודי מרסיי נבדלת ממרבית יהדות צרפת מפני שהייתה מחוץ לממלכת צרפת, לכן יהודי העיר לא גורשו ממנה במהלך הגירושים שביצעו מלכי צרפת.
והם לא סבלו מרדיפה עד לשלהי ימי הביניים.
מהמאה ה-12, הקהילה היהודית של מרסיי השתתפה בפיתוח האינטלקטואלי ובתור הזהב של היהדות הפרובנסלית יחד עם ערים אחרות באזור.
היהודים היו נוכחים מאוד בחיים הכלכליים-חברתיים ובמסחר הגדול של מרסיי בימי הביניים, וזכו ליחס הוגן בהשוואה לנוצרים.
בשנת 1501, לאחר איחוד מחוז פרובאנס עם הממלכה, היהודים גורשו מפרובנס על ידי מלך צרפת.
כמה משפחות היגרו לאפיפיורות אביניון וקומטט ונסין, האחרות עזבו את האזור או התגיירו.
ומאז הגירוש לא היה תיעוד לקיומה של קהילה יהודית במשך כמאתיים שנה.
בשנת 1791 במהלך המהפכה הצרפתית, האמנציפציה של היהודים אפשרה את חזרתם לעיר והאוכלוסייה היהודית המשיכה לגדול במהלך המאה ה-19. ערב מלחמת העולם השנייה היו במרסיי כמה עשרות אלפי יהודים ממוצאים שונים.
אלפיים מהם גורשו ב-1943 למחנות השמדה.
בשנת 1962 ההשלכות של מלחמת העצמאות של אלג'יריה וחתימת הסכמי אוויאן הביאו להגעתם של יהודים ספרדים רבים מאלג'יריה שמצאו מקלט.
נכון לשנת 2023 הם מייצגים את מרבית הקהילה היהודית הנוכחית בעיר, יותר מיהודי פרובנס, אשכנזים ויהודים מארץ ישראל.
לפי הארגון הבינלאומי לזכויות מיעוטים, העיר היא ביתם של האוכלוסייה היהודית השנייה בגודלה בצרפת עם 80,000 יהודים, המהווים כ-9% מאוכלוסיית מרסיי.
מספר המעיד על הקהילה היהודית השלישית בגודלה באירופה, אחרי אלה שבפריז ובלונדון.
עדויות ליהדות מרסיי בימי קדם
אין מקור המעיד על יהדות בימי קדם במרסיי, אך כנראה התקיימה בה תחת האימפריה הרומית.
עם זאת, הנוכחות היהודית הייתה כנראה מצומצמת לפני חורבן בית המקדש השני ומוגבלת לסוחרים, המוזכרים בכמה ערים בגאליה נארבוננסיס, כולל מרסיי.
ההיסטוריון לאון פוליאקוב מסביר, כי לא ידוע מהם התנאים שבהם הופיעו המרכזים היהודיים הראשונים בגאליה.
עם זאת, לפי דבריו, סביר להניח שהיהדות התבססה באותו אופן כמו הנצרות, כלומר על ידי גיורים.
אף-על-פי שאין הוכחה לנוכחות היהודית במרסיי לפני המאה ה-6, מספר תגליות ארכאולוגיות, כולל מנורת שמן שהתגלתה באורגון, באזור, מעידים על נוכחותם של יהודים בעמק הרון התחתון בין המאות ה-1 וה-5 לספירה.
קיימים מעט מסמכים המתארים את חיי היהודים במרסיי בראשית ימי הביניים.
העדות השלמה ביותר לכך ניתנה על ידי ההיסטוריון גרגוריוס מטור.
מטור מספר שהיהודי פריסקוס, משרתו של המלך כילפריך הראשון, חיתן את בנו ליהודייה ממרסיי.
בשנת 576 יהודים מקלרמון-פראן מצאו מקלט במרסיי כדי להימלט מהמרת דת..
ידוע גם, כי במאה העשירית צוין מקום בשם "Valle Judaica" (העמק היהודי) בכפר סנט-מארה, וכי יהודי בשם סלומון קנה כמות גדולה של דבש ממנזר סן-ויקטור, כנראה כדי לסחור בו.
במאה ה-11, מוזכר כרם בשם Rua Judaica (רחוב יהודי).
לפני האלף השני, חיו היהודים מחוץ לעיר.
משנת 1000, הצמיחה הדמוגרפית ועליית המסחר, גרמו לתקומת הערים ולהרחבתן.
מרסיי התרחבה בשנת 1040, וכך היהודים נכללו בעיר.
מרכז אינטלקטואלי יהודי של ימי הביניים
מתחילת המאה ה-12, היו במרסיי מלומדים רבנים משפיעים ועד המאה ה-13 היא הפכה לאחד ממקומות המפתח של היהדות הפרובנסלית בתקופת הראשונים.
חוקרים יהודים רבים התיישבו בה, כמו בערים אחרות של פרובנס ולנגדוק, ומילאו תפקיד חשוב בהעברת ידע עתיק ודיונים פילוסופיים ודתיים, במיוחד הודות לשליטתם בשפה הערבית, מיומנות שלא הייתה שכיחה אז בצרפת.
בנימין מטודלה, שביקר בדרום צרפת בסביבות 1165, תיאר את מרסיי כעיר הגאונים והמלומדים.
הוא גם העריץ את בית הספר התלמודי שלה והעיד על קיומן של שתי קהילות יהודיות בעיר.
האחת בתחתית העיר על חוף הים, השנייה בחלק העליון באזור המבצר.
בנימין העריך את מספרם בכ-300 ודיווח כי בעיר היו שני בתי כנסת.
שהיהודים נכחו מאוד במסחר ושמרו על קשרים הדוקים עם הלבנט.
ונראה שהיהודים חיו בפרובנס בשלווה ובידידות עם הנוצרים.
במקביל, כתב היהודי ממרסיי יצחק בן אבא מרי את העיטור, ספר הלכה שצוטט פעמים רבות בספרות ההלכה בדורות הבאים.
משפחת אבן תיבון בהם יהודה (1120-1190) ושמואל בן תיבון (1150-1230) התיישבו בסוף חייהם במרסיי וסיימו שם את ימיהם.
הראשון, שהוא גם רופא, הוא המתרגם של יצירות של הפילוסופיה היהודית ושל שתי היצירות הלשוניות הגדולות של יונה בן ג'אנה.
שמואל, גם הוא רופא, ידוע בעיקר בתרגומו של מדריך משה הרמב"ם מורה הנבוכים.
בשנת 1194, גם למלומדי מרסיי שלח הרמב"ם את מכתביו בנושא אסטרולוגיה
המרכזיות האינטלקטואלית היהודית של מרסיי נמשכה עד המאה ה-13. שמואל בן יהודה ממרסיי תרגם יצירות מדעיות מערבית לעברית, כולל פירושיו של אבן רושד על הרפובליקה של אפלטון ועל האתיקה של אריסטו.
השפעת משפחת אבן תיבון נותרה נוכחת כאשר משה בן תיבון, בנו של שמואל בן תיבון ומתרגם הרמב"ם, ויעקב בן תיבון (1236-1304), אסטרונום ורופא נטל חלק חשוב במחלוקת סביב כתבי הרמב"ם.
בשנת 1320 שיבח דוד כוכבי, יהודי יליד אסטלה שביקר במרסיי, את העיר כמרכז גדול ללימודי התלמוד, כמעט מאתיים שנה אחרי בנימין מטודלה.
בשנת 1219, בכינוס בין העיר לבישוף של מרסיי, הפכו היהודים ל אזרחי מרסיי (cives Massiliæ), עמדה שאושרה בעקבות כיבוש העיר על ידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה.
עם זאת, הם לא היו שווים לנוצרים.
ליהודים היו ארבע הגבלות: האיסור להעיד בבית המשפט נגד נוצרים, איסור עלייה של יותר מארבעה יהודים על ספינה (ונסיעה לאלכסנדריה), איסור עבודה בימי ראשון ובחגים נוצריים, ולבסוף החובה לענוד את הטלאי העגול מגיל שבע.
אל מול האיסורים התאורטיים המציאות המופיעה במסמכים של אותה תקופה, מראה גמישות ביחס ליהודים..
שארל הראשון, הבין את התפקיד שמרסיי יכולה למלא כממלכה ים תיכונית חדשה והעניק הטבות רבות ליהודי מרסיי, שהיו להם רשתות סחר מקומיות וים תיכוניות חשובות.
לפי האמנה מנובמבר 1262, הוא ציווה כי מיסי היהודים ישולמו רק לו, כדי להגן עליהם מפני התעללויותיהם של הפקידים המקומיים.
בשנים 1270 ו-1276, כאשר שארל הטיל על כל יהודי פרובנס מיסים בגובה של 6,000 ו-15,000 פאונד טורנירים, יהודי מרסיי קיבלו פטור.
המאות ה-14 וה-15: תור הזהב ליהודי מרסיי
בתחילת ימי הביניים המאוחרים היו במרסיי 2,000 יהודים, ולאחר מגפת המוות השחור (1347-1352) נותרו כ-1,000 יהודים, שהיוו כ-10% מאוכלוסיית העיר, שהייתה אז אחד משלושת היישובים היהודיים החשובים ביותר במחוז פרובאנס יחד עם אקס וארל.
בניגוד לקהילות אחרות בפזורה, כמו יהודי הח'ליפות העבאסית שהיגרו לאיפריקיה במאה ה-11, היחסים הבין-קהילתיים במרסיי לא היו מבוססים בעיקר על השתייכות דתית, אלא על קשרים בין קהילתיים.
היהודים לא היו שווים לנוצרים, אבל זכו ליחס הוגן.
הסולידריות וההעדפה הקהילתית הרגילה של הפזורה היהודית הוחלפה בחלקה ביחסים כלכליים ופוליטיים הדוקים בין יהודים בולטים ונוצרים.
החוקים שחלו על היהודים יושמו רק באופן חלקי והייתה סובלנות כלפי הקהילה.
במאה ה-14, מרכז הפעילות של יהדות מרסיי היה ממוקם בעיר התחתית, ליד כנסיית סן מרטין.
משנת 1361, נראה שהמרכז התרחב לכיוון המערב, לאורך רחוב "דה לאפרון".
שם הוקמו שני בתי כנסת צמודים.
היהודים לא חיו בגטאות, ולא הייתה תקנה הכופה עליהם מקום מגורים ספציפי.
למרות האיסור על פעילות פוליטית, יהודים היו מעורבים בחיי העיר ולקהילה היה ייצוג רשמי אל מול הממשל, דבר שהוביל למשא ומתן על גובה המס השנתי ליהודים ועל פיקוח עצמי על גביית המס.
למרות ההגבלות של תקנון העיר, יהודים יכלו לסייע כמומחים בפעילות בעלת תוקף משפטי ולתרום ליצירת חוקים.
היהודים אף התבקשו לסייע ביישוב סכסוכים שאינם דורשים מומחיות יהודית ספציפית, אלא להעריך מקרקעין או איכות מוצר.
האיסור להעיד נגד נוצרים כמעט לא יושמה ועשרים משפטים מראים התערבות של צד שלישי יהודי בתור צד מייצג או כעד.
בשני מקרים בלבד הפעיל הצד שכנגד את תקנון העיר כדי לערער על חוקיות העדות.
היהודים התערבו גם בבוררות כמי שמציעים פתרון לסכסוך במעלה ההליך המשפטי.
בשנת 1327 למשל, במהלך פשרה בין אסטס דה נים לחתנו סמואל דה נים, הבעיה נפתרה על ידי בוררות של ויטל דה נים והיהודי ויולאס אסטרוג.
לכל אורך המאה ה-14, 26 יהודים מילאו לפחות פעם אחת את תפקיד הבורר.
חובותיהם הדתיות של היהודים נלקחו בחשבון גם בתקנות העירוניות.
אם התושבים חייבים לטאטא לפני דלתם בשבת, על היהודים לטאטא ביום שישי וכן הם היו פטורים מלהסתובב עם אור דולק בשבת ובחגי ישראל.
השלטונות הלא-יהודיים עסקו גם במניעת עירוב של בשרים, דבר המנוגד לתורה, ויהודים הורשו לשמור את הקצביות שלהם פתוחות במהלך התענית.
בשנת 1381, מועצת מרסיי ביקשה מהשליט להסיר את החובה ללבוש את טלאי הגלגל כי הדבר מערער את .
הלורדים הבטיחו את ההגנה על היהודים לאורך שלהי ימי הביניים וכל עוד פרובאנס הייתה בשליטתם, הם סירבו להקשיב להאשמות נגד היהודים.
בעיקר לנוכח העובדה שהם שילמו לנסיך את "המיסוי על היהודים" "tallia judeorum", שהיווה מקור הכנסה משמעותי עבור מי שנמצא כל הזמן במלחמה ומנסה לבנות מדינה.
בשנים 1331 ו-1332, קבע פיליפ דה סנגווינט, האחראי על פרובנס, כי יש להגן על קהילות יהודיות וסדרי העדיפויות שלהן בעזרת קציני מלכות.
עוד בשנת 1422, אסרה יולנד ד'אראגון, רוזנת פרובאנס, על קציני המלוכה שלה לקחת נכסים פרטיים מסוימים מהיהודים.
שני יהודים, סולומון בוטארלי והברון דה קסטרס, אף שכנעו את רנה מאנז'ו לסגור את בית הטבילה בסן מרטין שבו נוצרי הכריח נערה יהודייה צעירה להיטבל.
יחסי האמון של ההלוואה היהודית-נוצרית
הקהילה היהודית השתלבה בחיים הכלכליים-חברתיים של מרסיי וקיימה יחסים עם קבוצת הרוב, במיוחד באמצעות הלוואות המקרבות בין נוצרים ויהודים.
פעילות ההלוואות לא הייתה משתלמת במיוחד עבור היהודים.
היא נועדה בעיקר לגרום לבירת האצולה הנוצרית לצמוח וההלוואה שימשה את הנכבדים היהודים כאמצעי ליצירת מגע המאפשר להם לתפוס תפקיד חשוב בתוך העיר.
אין אפוא מדיניות של הדרה כלפי הקהילה היהודית, אלא יחסים המבוססים על אתיקה משותפת.
ליהודי מרסיי היה מקום חשוב בסחר בתבלינים מהמאה ה-13. המאה.
ישנם דיווחים, משנת 1248, על הזמנות רבות של ציפורן, זעפרן, כמון ואגוז מוסקט שנעשו על ידי יהודים כמו אנסרת בן אברם או אסטרוק קורדייר.
היחסים עם הקהילות היהודיות האחרות באגן הים התיכון ניכרים במסחר הגדול, במיוחד עם סרדיניה, נסיכות קטלוניה, ומיורקה.
מהמערב הם מייצאים אלמוגים, יין כשר, סדינים ושמנים פרובנסליים ופירות יבשים..
יהודי מרסיי מביאים משם פלפל, ג'ינג'ר וסוכר כדי למכור בשוק הקטלוני, הצרפתי והפלמי.
בסוף המאה ה-14, מרבית ההזמנות מיהודי מרסיי לאלכסנדריה נעשות באמצעות נציגים נוצרים.
במחצית הראשונה של המאה ה-14, בונדווין דה דראגניאן היה איש העסקים היהודי שביצע הכי הרבה הזמנות.
הוא הגדיל את נכסיו הכספיים והמקרקעין באופן מרשים, דבר המעיד הן על שילוב הקהילה היהודית בחברה הרחבה והן על האמון שניתן לו.
הסוחרים היהודים דאגו לאספקה לעיר במקרה של משבר.
בשנת 1384, לאון פאספאייר הביא 156 שקי חיטה מארל.
באותה שנה הוא ייבא מספר טונות של חיטה מקטלוניה.
יזמים יהודים רבים עסקו בחקלאות, ובגידול בעלי חיים.
רבים מיהודי מרסיי היו רופאים.
הם עבדו בבתי חולים בעיר ושימשו כמומחים בתיקים פליליים שנידונו בבתי המשפט.
למרות החוק הפרובנסלי משנת 1306 שאסר על נוצרים להשתמש ברופאים יהודים, הם נקראו לעיתים קרובות לבדוק פצעים וגופות.
בעשורים האחרונים של המאה-15 נחלש המסחר היהודי במרסיי, לרבות בתחום התבלינים, מה שהקדים את צמצום הקהילה היהודית וגירושה מפרובנס בתחילת המאה ה-16.
לאחר צו הגירוש הכללי של היהודים מצרפת על ידי פיליפ לה בל ב-1306, שהפך למסע צלב של ממש נגד יהודי הדרום-מערב, המחוז העצמאי של פרובנס נתפס על ידי הצרפתים היהודים כ"עוד יהודה" לפי הביטוי של ארמנד לונל.
עם זאת, נראה כי קליטת הפליטים במרסיי הוגבלה.
מקורות לטיניים אינם מזכירים הגירה יהודית מסיבית לעיר בעקבות הרדיפות של 1306.
האיחוד של פרובנס עם צרפת וצווי הגירוש
בשנת 1482, דרך ירושה, איבדה שושלת אנז'ו את מחוז פרובנס, שנפל לידיו של מלך צרפת לואי ה-11. פרובנס סופחה לממלכת צרפת.
כך היהודים נמנעו ממיסוי וחידשו את זכותם למגורים.
בתקופה של עליית הרדיפות האנטישמיות באירופה, מארסיי התאפיינה בכמה מהומות אנטי-יהודיות ב-1484, כמו בארל, שם הותירו העימותים 16 הרוגים.
לעיתים קרובות, האשימו את היהודים שהם עושי צרות וחברי מועצת העיר התחילו לדרוש את גירושם ; במיוחד מאז 1492, בה היהודים גורשו מספרד.
שארל השמיני הוציא צו גירוש ב-1498 וקבע שיש לאפשר ליהודים המעוניינים לעזוב לעשות זאת ללא סכנה.
אולם הרדיפות נמשכו וצו חדש של לואי ה-12 ב-1501 דרש את הגירוש הסופי של יהודי מרסיי.
הפעם, הם גורשו החוצה וכל רכושם נתפס.
מאז במשך מאתיים שנים אין תיעוד ליהדות מרסיי, בדומה למקומות אחרים בצרפת.
אביניון וקומטט ונסין, תחת חסותו של האפיפיור, הם המקלטים הקרובים ביותר ליהודי פרובנס.
יהודי האפיפיור הפכו לקהילה היהודית האחרונה בפרובנס, שם התגוררו במחצבות באביניון, באי-סור-לה-סורג, בקרפנטרס או בקאוויון.
זאת יחד עם איסורים רבים כמו לא לישון מחוץ לשטח המוגדר שלהם.בתקופה זו יהודים רבים בחרו להתנצר במקום לאבד את בתיהם.
לאחר גירושם מפרובנס, ניסו היהודים מספר פעמים להתיישב שוב במרסיי במחצית השנייה של המאה ה-17, התחרות העזה בין נמלי אירופה דחפה את קולבר לעודד ולהבטיח את פעילותם של הסוחרים הזרים, מה שהוביל את הסוחרים היהודים ג'וזף ויאריאל ואברהם אטיאס להגר לעיר.
הם שגשגו בה למשך כעשור וכמעט הגיעו למעמד של אזרחים.
משפחות נוספות הלכו בעקבותיהם ונפתח בית כנסת.
סגני הסחר של העיר, שחששו מהגברת התחרות הזרה, התחילו במסע ארוך להגנה על המסחר המקומי מפני "סכנה יהודית ".
בשנת 1682 גירשה מועצת המלך את הסוחרים היהודים מהעיר.
בין 1768 ל-1770, ארגן הסוחר העשיר סבאטון קונסטנטיני את מקום הפולחן החשאי הראשון ליהודים ברחוב רומא.
בשנים שלאחר מכן נמשכה צמיחת הקהילה הקטנה.
בשנת 1783 היו לפחות 200 יהודים כאשר שלמה דה סילבה ומרדכי חי דרמון רכשו אדמות לאורך המעבר הנוכחי של בית הקברות היהודי כדי להקים בו מקום קבורה.
מאז האמנציפציה ליהודים ב-1791, התרכזו יהודי האפיפיור בבוש-דו-רון.
במרסיי גדלה האוכלוסייה היהודית במהירות לאורך המאה ה-19 והגיעה ל-2,600 יהודים ב-1872. מעמדה של מרסיי כבית יהודי באזור היה ברור: 83% מהיהודים באזור חיו במרסיי ב-1872.
משנת 1808, מרסיי היא מיקרוקוסמוס של העולם היהודי שבו מופיעה קוסמופוליטיות ברורה.
אחד מכל חמישה יהודים הוא זר (12% מהזרים במרסיי) ; ולפי סקר משנת 1808, ישנם בעיר יהודים מפרובנס, יהודים מהאפיפיור, מאגן הים התיכון, ואפילו מננסי ואמסטרדם.
במחצית השנייה של המאה ה-19, ההגירה היהודית הגיעה בעיקר מדרום צרפת, מאלזס-לורן (מהגר אחד מתוך חמישה לאחר מלחמת 1870) ומאגן הים התיכון.
מבין האחרונים, האיטלקים הם הרבים ביותר (מה שלא מפתיע בהתחשב בכמות ההגירה למרסיי באותו זמן) ; ואחריהם אלג'יראים (שהם בני לאום צרפתי בעקבות צו כרמיה ב-1870) ; ו" לבנטינים (טורקים, ארץ ישראלים וסורים).
בסוף המאה, זרים היוו את רוב האוכלוסייה היהודית של מרסיי ובמידה רבה תרמו לצמיחתה.
צמיחת האוכלוסייה היהודית במרסיי במאה ה-19, בעקבות ההגירה :
יהודי מרסיי תחת האימפריה השנייה
רוב היהודים גרו מדרום למרכז העיר, באזור אמיד הכולל את השכונות סן-ויקטור, אופרה, פאלה דה ג'סטיס, פרפקטורה ו-וואבן.
רבע נוסף גר בשכונות הפועלים מצפון לנמל הישן, בעיר העתיקה ובבלסונס.
מאז קבלתם לאזרחות צרפתית ב-1791, הייתה ליהודים הזדמנות לעסוק בכל המלאכה.
באופן כללי, קל יותר להיות יהודי במרסיי.
רובם עסקו במקצועות עם שכר גבוה, כסוחרים או כבעלי מלאכה.
העבודה מחוץ לבית הייתה בבלעדיות של המין הגברי, נשים יהודיות היו למעשה נעדרות מעולם העבודה.
מספר נישואי התערובת גדל מעט תחת הקייסרות השנייה.
במרסיי, ב-1872, הם היוו כ-15% מנישואי היהודים.
היהודים הספרדים בחופי הים התיכון היו בעיקר סוחרים ומתווכים עם צפון אפריקה והמזרח התיכון.
יהודים חוו לעיתים קרובות התקדמות חברתית מהירה; תחילה הם עבדו עבור אחרים ולאחר מכן יצרו עסק משלהם.
בשנת 1864 נחנך בית הכנסת הגדול של מרסיי.
עיצובו היה מבוסס על בית הכנסת ברחוב נצרת בפריז, שנבנה ב-1852 בסגנון רומנסקי-ביזנטי.
הוא גם היה בהשראת השפעות מזרחיות ומערביות, המזכירות את מקורותיהם של המאמינים, אך גם את הארכיטקטורה של קתדרלת מייג'ור ונוטרדאם דה לה גארד, שנבנתה במקביל.
בעקבות הגירה מסיבית שהואצה בסוף המאה, ולאחר מלחמת צרפת-פרוסיה ב-1870 שהובילה לסיפוח מחוזות אלזס ולוריין על ידי הקיסרות הגרמנית ועם הגעתם של יהודים אלזסים רבים, הפכה מרסיי לקהילה היהודית השנייה בגודלה בצרפת, אחרי זו של פריז.
המאה ה-20: "ירושלים החדשה של הים התיכון"
אל הפליטים היהודים מאלזס ולוריין נוספו במהרה יהודים אשכנזים רבים ממזרח אירופה, שנמלטו מהרדיפות והפוגרומים של תקופת בין המלחמות, אמנם במידה פחותה מאשר בפריז, שנותרה מרכז הפעילות של היהודים.,.
בשנת 1941 האוכלוסייה היהודית במרסיי מוערכת בכ-30,000, מתוכם כ-45 אחוז מיהודי פרובנס, שאליהם מתווספת קהילה גדולה של יהודים ספרדים מהמגרב (במיוחד אלג'יראים) ומהמזרח, וכן מיעוט של יהודים אשכנזים זרים.
ערב מלחמת העולם השנייה, רוב יהודי בוש-דו-רון החזיקו במקצועות חופשיים.
המצב הסוציו-אקונומי של יהודי אלג'יריה היה קשה יותר, ורק מיעוט זעיר מהם הגיע למקצועות הנחשבים ביותר.
לפני מלחמת העולם השנייה, החינוך היהודי במרסיי הוגבל לחינוך הדתי שניתן על ידי משפחות ועל ידי תלמוד תורה.
ההוראה הדתית, שהכינה את הבנים לקראת בר המצווה, התקיימה בשטח בית הכנסת הגדול, בהשגחת הרב הראשי ישראל זלצר.
בשנות השלושים, הגעתם של אלפי יהודים אשכנזים שנמלטו מהרדיפות והפוגרומים של מזרח אירופה, בשילוב עם תלאות השפל הגדול, הביאו לעלייה באנטישמיות בצרפת, ובמרסיי בפרט.
עם פלישת הגרמנים ב-1940, יהודים מאלזס-לורן, מאזור פריז וממקומות אחרים בצרפת הכבושה, הצטרפו, בין היתר, למרסיי, העיר הגדולה ביותר באזור החופשי.
בשנת 1941אומדן האוכלוסייה היה בסביבות 30,000 והעיתון היומי "לה מטן כינה אותה "ירושלים החדשה של הים התיכון".
צמיחת האוכלוסייה היהודית במרסיי בתחילת המאה ה-20:
העיתונאי האמריקאי וריאן פריי, אינטלקטואלים או פליטים צרפתים רבים, כולל יהודים רבים, יכלו לברוח ממרסיי לארצות הברית.
בין אלף האנשים שהצליחו לעזוב את צרפת של וישי בזכות פעולתו, נמנים הסופרים פרנץ ורפל וליון פויכטונגר, הצייר מארק שאגאל, הפסל ז'אק ליפשיץ, הפילוסופית חנה ארנדט, זוכה פרס נובל לרפואה אוטו מאיירהוף והאנתרופולוג קלוד לוי-שטראוס.
ב-21 בינואר 1943 הגיעו למרסיי כוחות משטרה מטולוז, ליון, ננסי ואפילו פריז.
בלילה התחיל איסוף יהודי מרסיי (או "ראונדאפ של הנמל הישן") המשטרה עקבה אחרי היהודים יומם וליל עד 27 בינואר.
בסופו של דבר נהרסו 1,600 מבנים בנמל הישן ו-2,000 יהודים נשלחו למחנות השמדה.
שיתוף הפעולה של המשטרה הצרפתית עם הכובשים הנאצים צוין במיוחד במהלך אירוע זה.
במרץ 1962 בעקבות הסכמי אוויאן, כמעט כל 150,000 יהודי אלג'יריה הפליגו למרסיי.
כמו מרבית הצרפתים באלג'יריה, הם חוו עם שובם את הסולידריות הלאומית.
תחילה הם התמזגו עם המוני הפייה-נוארים.
מרסיי הפכה לשער הראשי של המהגרים.
יותר מ-80 אחוז מהמגיעים החדשים מתוניסיה, ולאחר מכן מאלג'יריה ב-1962, עברו דרך העיר.
חלקם בטרם יציאתם לישראל, חלק גדול התיישב בה דרך קבע.
אוכלוסייתה היהודית של מרסיי צמחה מ-12,000 ל-50,000 איש.
בשנת 1986, העיתונאי אלן צ'ופאן כתב כי בעיר יש 22 בתי כנסת.
בשלב זה נראה שהקשרים עם המסורת הדתית מתרופפים: רק 20 אחוז מהם משתתפים באדיקות בחיי הקהילה ונישואי תערובת הולכים וגדלים, אחד מכל שניים לפי לה נובל אובזרווטר.
בשנת 2015 הקהילה היהודית של מרסיי מנתה כ-70,000-80,000 והיא הקהילה היהודית השלישית בגודלה באירופה, אחרי אלה של פריז ולונדון.
היהודים במרסיי - הקהילה השלישית בגודלה באירופה
בית הכנסת הקונסיסטוריאלי הראשי הוא בית הכנסת הגדול של מרסיי, ובסך הכל יש בעיר 58 בתי כנסת, שלא כולם קשורים לקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
פלגים יהודיים נוספים מיוצגים במרסיי, כמו חסידי חב"ד, קונסרבטיבים וליברלים.
במרכז העיר, נמצא מרכז קבלת ההחלטות של הקהילה במרסיי.
הוא מאכלס את בית הכנסת הגדול של מרסיי, בית ספר יהודי, קונסוליית ישראל במרסיי, הסוכנות היהודית לישראל, משרדי ה-קריף של מרסיי, וחנויות דת ואוכל.
במרסיי קיימים גם 23 בתי ספר יהודיים.
נכון לשנת 2023, מרבית היהודים במרסיי הם יהודים ספרדים, צאצאים של מהגרים מאלג'יריה.
כך, רוב היהודים והערבים הגיעו באותו זמן לעיר בין שנות ה-50 ל-70 לאחר שעזבו את אלג'יריה, או אפילו את אותן ערים באותה מדינה.
מנדל מתאר את היחסים בין היהודים לערבים במרסיי כ"הרמוניים, אפילו נעימים".
חילופי דברים שלווים יותר מאשר בערים אחרות בצרפת מוסברים בתפקידם של הנמל ומרכז העיר.
שכונות אלו ראו גלי הגירה רצופים וקבוצות אתניות שונות ומצליחות להכיל את כולם.
מנדל סבור, שגם היציבות הפוליטית היחסית של בזמן כהונת דפר (ראש עיריית מרסיי מ-1953 עד 1986) ושליטתו ההדוקה בממסד הפוליטי מסבירים תופעה זו.
לבסוף, למרות חזרת המתיחות היהודית-מוסלמית בצרפת מתחילת שנות ה-2000, במרסיי היחסים בין שתי הקהילות נותרו רגועים בדרך כלל.
בין השנים 2009 ל-2011, תועדו 59 התקפות אנטישמיות במרסיי (לעומת 349 באזור פריז).
במחוז סן-טרונק, שבו מתגוררת קהילה יהודית גדולה, מסתובבים ללא קושי יהודים מסורתיים.
עם זאת, קיימת עלייה חדשה באנטישמיות ברחבי צרפת החל משנות ה-2000.
בשנות ה-2010, לצד התקפות אנטישמיות אחרות במדינה, כגון: פיגועי הירי בטולוז ומונטובאן ב-2012, והפיגוע במרכול היהודי בפריז ב-2015, העיר הושפעה ממתח גובר ואף מספר פיגועי דקירה נגד יהודים.
במאה ה-14, יהודי מרסיי נשאו לעיתים שמות תנ"כיים, אשר הותאמו למאפייני השפה אוקסיטנית.
למשל, השם "דוד" הופך ל"דווין", "משה" ל"מוסה" או "מוסון", אסתר ל"סטס".
יהודי פרובנס דוברים שפה מקורית שהיא שילוב של אוקסיטנית, עברית ופרובאנס, והיא ידועה כ"פרובנסלית יהודית".
הטקסט הידוע הראשון שנכתב בשפה זו מגיע מרבי יצחק בן אבא מרי בחיבורו "העיטור", שנכתב בין 1170 ל-1193. שפה זו נכחדה מאז מותו של הדובר האחרון שלה, הסופר ארמנד לונל, ב-1977.
שפה נוספת היא ערבית יהודית, שפתם של יהודי צפון אפריקה, שעדיין מדוברת על ידי קומץ מיהודי מרסיי.
המטבח במרסיי מושפע במיוחד מהמטבח היהודי הספרדי ומהמגרב הערבי, כמו גם מהמטבח של המזרח הקרוב.
מטעמים כדוגמת קמיה, דפינה, פקאילה ומסוקי הם חלק מהמסורת הקולינרית הצפון אפריקאית ; בעוד פלאפל, חומוס ומזה מגיעים מהמטבח המזרחי.
מרכז אדמון פלג הוא מרכז התרבות היהודי של מרסיי.
הוא ממוקם באימפאס דרגון, הוא הוקם בשנת 1964 כאשר הקהילה נאלצה לבנות את עצמה עם שובם של היהודים שחזרו מצפון אפריקה.
הספרייה היהודית של מרסיי, שהוקמה ב-1994 ליד כיכר פראדו, מכילה יותר מ-6,500 יצירות.
האחוזים קשורים למספר התושבים הכולל במרסיי באותה תקופה :
קהילת יהודי ליון היא אחת מהקהילות הבולטות ביהדות צרפת אשר מתגוררת בליון מימי קדם, עם הגעתם לאזור של מהגרים מהמזרח לצורכי מסחר.
למרות שמהמאות ה-15 ועד ה-18 והרדיפות במהלך מלחמת העולם השנייה הובילו לירידה במספר בני הקהילה, בליון עדיין מתקיימת קהילה משמעותית שהתחדשה בעקבות הגעתם של יהודים מצפון אפריקה.
ראשית הקהילה היהודית של ליון בימי קדם, היא שגשגה מאז ועד אמצע ימי הביניים.
בתקופת הרנסאנס הקרולינגי, אגוברד ואמולון כתבו עליהם באופן שלילי.
יהודי ליון, היו מוערכים על ידי הקיסר לואי החסיד, וקיבלו דרך אמנת מיסי תנאים שאפישרו להם לחיות בהתאם לאמונתם, בין היתר שהשווקים לא יתקיימו בימי שבת.
במחצית הראשונה של המאה ה-13 ננקטו הצעדים הראשונים נגד היהודים.
ב-1250 הם גורשו מליון, אך חזרו כמה עשורים לאחר מכן.
במהלך הגירוש הכללי של 1394, פיליפ דה ת'ורי, יריבן הגדול של מלך צרפת, ניסה להגן עליהם, אך זה החזיק מעמד לתקופה מוגבלת.
הגלות האחרונה שלהם הייתה משנת 1420, ולאחר מכן אין תיעוד לקהילה היהודית בליון במשך שלוש המאות הבאות.
לאחר גלות 1420, רק בשנת 1760 התיישבו שוב יהודים בליון.
המהגרים התאספו בקהילה קטנה, של יוצאי יהדות ספרד.
בשנת 1791 הגיע הצו המהפכני שהוביל אמנציפציה ליהודים ואפשרה ליהודי אלזס האשכנזים להצטרף לשאר ערי הממלכה באופן חופשי.
כשמספרם גדל ארגנה בליון הקהילה היהודית בליון תפילות, בית קברות משלהם ובשנת 1799 הביאה רב מאלזס.
בשנת 1795, הוקם בית הקברות היהודי של ליון.
תחת הקיסרות הראשונה, יהודי ליון צורפו מינהלית לקונסיסטוריה של מרסיי.
הם חיו בשלווה והקהילה הייתה מורכבת מבעלי חנויות עשירים ורוכלים.
הודות להגירה, מספר היהודים בליון גדל במהירות, והם התבססו היטב בנוף הכלכלי של העיר.
עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-19 הפכו רוב היהודים לבעלי חנויות.
בשנת 1850 שילמה המדינה לרב וכעבור כמה שנים, בהתקבצות של כמה קהילות יהודיות אחרות באזור, הוקמה קונסיסטוריה בליון.
הפעולה הגדולה הראשונה שלהם הייתה בניית בית הכנסת הגדול של ליון.
בתקופת הקיסרות השנייה, עם התבוללותם, נחלשה אמונתם של רבים מהם, אך המרות דת נותרו נדירות מאוד.
מאז 1927, כל מי שנולד בצרפת הפך לצרפתי עם הגיעו לבגרות.
לפי מקורות אחרים, מספר יהודי מרוקו בסן-פון נע בין 250 ל-600 בסוף שנות ה-30. בהשוואה להגירת הפועלים המוסלמית המרוקאית הקיימת בצרפת באותו זמן, קהילת סן-פון נבדלת בשיעור הגדול של נשים וילדים, מה שמראה על רצונם להתיישב באופן קבוע בצרפת.
הקהילה נשארה כולה פרולטרית, מפקד האוכלוסין משנת 1936 ציין שכולם עבדו בעיקר במפעלי תרופות ובתעשייה הכימית, למעט שני בנאים וחמישה סוחרים.
ב-1927, הוקם בית כנסת, ובאותה שנה ייסדו אגודת תרבות וצדקה יהודית כדי לבנות את הקהילה באופן רשמי.
ב-1936 היהודים קיבלו בית קברות משלהם.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, כמה משפחות חזרו למרוקו אך רובן נשארו בליון.
רבים מבני הקהילה נפלו קורבן למלשינים ונעצרו על ידי הגסטפו.
בתום המלחמה נותרו רק 122 יהודים ממרוקו שעזבו במהירות והקהילה הפסיקה להתקיים.
במהלך הכיבוש, יהודים וארגונים יהודיים רבים, כמו הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת, מצאו מקלט בליון, ששכנה באזור החופשי, שהפך למרכז ההתנגדות היהודית בצרפת בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בעוד שיהודים רבים השתתפו בתנועת ההתנגדות הצרפתית, ארגוני ההתנגדות היהודיים פעלו ללא תלות בתנועות התנגדות אחרות עם תמיכה מדי פעם מארגונים קתולים או פרוטסטנטיים.
ב-5 בספטמבר 1942, הקרדינל פייר-מארי ז'רלייה פרסם מכתב בו הוא מגנה את רדיפת היהודים.
ראש הגסטפו קלאוס ברבי הוביל את הדיכוי נגד הרזיסטנס והיהודים.
המעצרים, העינויים והגירושים הגיעו לשיא באוגוסט 1944
הרב דוד פיירוורקר, הפך לרבה הראשי של ליון עם שחרור העיר בספטמבר 1944. הוא ירש את הרב הראשי דוד-אדגרד סשס, שנפטר, ואת סגנו ברנרד שונברג, שמת בגירוש לאושוויץ.
בשנת 1946 סלומון פוליאקוב מונה לרב ראשי והוא פעל לשיקום הקהילה.
מקהילה של 7,000 יהודים בשנת 1939, הקהילה היהודית גדלה במהירות הודות לפריחה הכלכלית שלאחר המלחמה ובעיקר עם הגעתם של יהודים מצפון אפריקה בשנות ה-50 וה-60, והגיעה ליותר מ-25,000 חברים בשנת 1987. הוקמו בתי כנסת, בתי ספר יהודיים, מסעדות כשרות רבות וחנויות.
ב-1994 בוצע ניסיון תקיפה נגד בית כנסת ברובע ה-8: פצצות הוטמנו וגרמו לשריפה.
אבל תושב הצליח להפעיל אזעקה לפני שהפצצות התפוצצו.
ב-7 בספטמבר 1995 מכונית תופת התפוצצה, חמישה עשר מטרים מאחת הכניסות לבית הספר היהודי "נחלת מוצ'ה", בווילרבאן, ופצעה ארבעה עשר, בהם אחד קשה.
בשנת 2012, הרב הראשי של ליון היה ריצ'רד ורטנשלג, ובשנת 2021 הוא הוחלף על ידי דניאל דהן.
יהודים החלו להתגורר בליפשה (ברותנית: Lipca, בהונגרית: Lipcse), כפר הסמוך לעיר חוסט במחוז מארמארוש ההיסטורי, בשנות השלושים-ארבעים למאה ה-18 וחיו בו עד לגירושם מיד לאחר חג הפסח בשנת תש"ד - 1944 לגטאות חוסט ואיזה ומשם למחנה הריכוז וההשמדה אושוויץ.
יהודי הקהילה היו חסידים אדוקים, ובדומה ליהודי הסביבה, החזיקו ברובם במשק חקלאי בנוסף למשלח ידם.
מספר היהודים בכפר הגיע עד קרוב לחמש מאות איש לפני השואה שהיווה מעל עשרה אחוז מתושבי הכפר.
הכפר נמצא בחבל זקרפטיה באוקראינה.
תחילת התיישבות היהודים במאה ה-18
חבל מארמארוש, ששכן בצפון-מזרח ממלכת הונגריה ההיסטורית, וגבל עם גליציה ובוקובינה, הוא חבל הררי השוכן בהרי הקרפטים.
יהודים החלו להתיישב במארמארוש במאה ה-17, מפוזרים בכפרים השונים, ועסקו במלאכה אחת שהייתה פתוחה בפניהם - חכירת מבשלות מבעלי האחוזות, ייצור שיכר ומכירתו.
יהודי האזור הגיעו רובם ככולם מגליציה ופעמים שמארמארוש שימשה להם תחנת מעבר לפנים הונגריה.
התיעוד המוקדם ביותר למגורי יהודים בליפשה הוא ממפקד אוכלוסין שנערך ב-1746 בו מוזכרים חמש נפשות - שני גברים, שתי נשים וילדה.
במפקד שנערך בשנת 1768 מצוינים עשרה יהודים בליפשא שעיסוקם היה בישול משקאות חריפים ורוכלות וכן מלמד ילדים.
בבית העלמין היהודי בליפשה ישנה מצבה של זוג שנפטר בשנת תקכ"ט (1769) עדות נוספת לחיים יהודיים בכפר במאה הי"ח, על אף שאדמת בית העלמין נרכשה על ידי הקהילה רק כמאה שנים לאחר מכן.
המאה ה-19 עד למלחמת העולם הראשונה
בשנות ה-30 של המאה הי-19 כבר היו בליפשה כמאה יהודים, והם החלו לבסס את חיי הקהילה בכפר.
מקווה טהרה הוקם, כן נרכשה קרקע לבית העלמין וייתכן כי נבנה בית מדרש כבר בתקופה זו.
בית מדרש מאבן נבנה לקראת סוף המאה, בעל שבעים מושבים.
רוב תושבי הכפר היו שייכים לחסידות סיגט שהלכה והתשפטה באזור במחצית השנייה של המאה ומיעוטם (כשלושים אחוז) היו שייכים לחסידות ספינקה ובנו להם בית מדרש נפרד בכפר.
ילדי הכפר למדו אצל מלמדים ותלמידי החכמים היו שייכים לחברה ש"ס וחברה משניות יחד עם יהודי כפרי הסביבה וסיימו את התלמוד הבבלי כל שנה.
צדקה נאספה לקופת רבי מאיר בעל הנס של כולל מונקאטש.
רוב יהודי ליפשה היו בעלי מלאכה כגון חייטים, חוטבי עצים, סנדלים, מבשלי שיכר, בעלי חנויות או פועלי יום שעסקו במלאכות כגון סבלות.
רובם הגדול היו עניים אולם החזיקו במשק חקלאי קטן שסיפק להם מזון.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוטל צו גיוס על הגברים.
מעט מהגברים הצליחו לשחד את דרכם החוצה מהצבא אולם רוב הקהילה הייתה ענייה.
חלק הטילו מום בגופם כדי שלא יתגייסו אך הרבה מהגברים גויסו לצבא האוסטרו-הונגרי, חלקם אף נפלו בשבי הרוסי.
ליפשה הייתה קרובה לחזית המלחמה ובשלב מסוים חלק מהקהילה העדיפה לנדוד מערבה אל פנים הונגריה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הצטרפה קארפאטורוס כחבל אוטונומי לצ'כוסלובקיה שקמה באותה עת.
צ'כוסלובקיה פיתחה את האזור, סללה דרכים, בנתה גשרים ופרצה מסילות רכבת.
היהודים היו לראשונה שווי זכויות לשאר האזרחים ויכלו להקים עסקים ללא הגבלה.
בית ספר צ'כי נוסד בכפר בו למדו יהודי הכפר שמונה שנות לימוד.
נערים נסעו ברחבי אירופה ללמוד בישיבות שונות לאחר בית הספר היסודי.
בשנת 1938 כאשר היטלר החל לדרוש את חבל הסודטים מצ'כוסלובקיה, החלה האחרונה להיערך למלחמה אולם המעצמות הגדולות העדיפו לקנות שקט מדומה ונתנו להיטלר את הסודטים בהסכם מינכן.
מיד לאחר מכן בבוררות וינה הראשונה מערב חבל הקרפטים הועבר להונגריה ואילו הכפר ליפשה נשאר בתחום האוטונומיה הקרפאטית אולם החבל שינה את שמו לקארפרטסקה אוקראינה והועמד בראשו כומר קתולי-יווני בשם וואלושין אשר לא הסתיר את שנאתו ליהודים.
וואלושין הקים קבוצת מליציה בשם "סיצים" שהורכבה מטרוריסטים שפלשו מהונגריה וכן קבוצות שברחו מהמשטר הסובייטי.
המיליציה הייתה מושפעת מהשלטון הנאצי וקיוותה לצרף את אוקראינה לגרמניה הנאצית.
במרס 1939 נכבש האזור על ידי ההונגרים ויהודי הכפר היו נתונים למעשה לשלטון ההונגרי, שלא ראה בהם כאזרחי הונגריה.
בקיץ 1941, אחרי כיבוש האזור על ידי ההונגרים, החלו ההונגרים במשלוח יהודים ללא תעודות אזרחות לגליציה, שם נרצחו על ידי האס אס בטבח בקמניץ-פודולסקי.
יהודי הקרפטים, שנתפסו על ידי ההונגרים כיהודי גליציה, שולחו אף הם לטבח.
בשבוע של פרשת עקב יצא כרוז והורה לכל יהודי הכפר לארוז את מטלטליהם ולהתכונן לעקירה מהכפר.
בודדים חיפשו מסתור ואילו רוב יהודי הכפר התייצבו ליד משרדי הכפר, שם הובלו במשאיות לעיר חוסט ומשם ברכבת ליאסין, בו רוכזו במחסן עצים בשם "זמיר", בו חיכו לתורם להשלח לטבח בפולין.
בינתיים יצאה ההוראה מבודפשט להפסיק את הטבח ויהודי ליפשה הוחזרו לכפר.
עד לשנת 1944 החיים חזרו למסלולם.
לאחר פסח תש"ד - 1944 הוקמו בערים הסמוכות חוסט ואיזה גטאות בהן רוכזו יהודי האזור.
תושבי ליפשה התחלקו בין שני גטאות אלו.
בגטאות גולחו זקני ופאות הגברים ומעט הרכוש שלקחו מהבתים נשדד מהם.
כמה ימים לפני חג השבועות הועברו כולם לחוסט שם עלו על רכבות שהובילו אותם לבסוף למחנה הריכוז אושוויץ.
לאושוויץ הגיעו יהודי הקהילה בשבת, ערב חג השבועות תש"ד, 27 במאי 1944. עם ההגעה למחנה עברו סלקציה, הילדים והמבוגרים נשלחו מיד לתאי הגזים ואילו הצעירים הועברו לבירקנאו.
הגברים התאגדו יחד בעבודות הכפיה ועבדו במפעל אי.
פארבן בבונא בייצור גומי וכימיקלים, בין השאר ציקלון בי.
היחידה של יוצאי ליפשה כונתה "קומנדו מספר 149".
חלק מהנשים הועברו למחנה העבודה גרוס-רוזן.
לאחר השחרור על ידי הרוסים הגיעו כשלושים מיהודי ליפשה חזרה לכפר אך לא נותרו בו כשנוכחו לדעת שכל רכושם נבזז, בתי המדרש ובתי הכנסת נהרסו.
קהילת יהודי מומבאי היא קהילה יהודית בעיר מומבאי (שנקראה בעבר בומביי), העיר הגדולה ביותר בהודו.
יהודים ראשונים הגיעו לבומביי במהלך המאה ה-18, ככל הנראה בגלל רדיפות במדינות בהן חיו והזדמנויות כלכליות שנפתחו בהודו בעקבות שלטון בריטניה במדינה.
העדות הראשונה להתיישבות יהודית במומבאי היא משנת 1730, אז עבר לעיר יוסף סמח מקהילת היהודים הבגדאדים.
ככלל, הקהילה נבנתה על בסיס יהודים שהגיעו משלוש קהילות שונות: יהודים מקונקן, יהדות בגדאד שבעיראק ומיהדות קוצ'ין.
בניגוד לשמועה שהייתה בקרב הקהילה בדבר היווצרותה של הקהילה על בסיס מספר יהודים ששרדו את טביעת ספינתם והגיעו לחופי הודו, מחקר גנטי מעיד על שורשיהם של יהודי הקהילה מהמזרח התיכון ומאמת את עדויות הגעתם מעיראק והסביבה.
בומביי היא ביתם של רוב האוכלוסייה היהודית בהודו שבשיאה בסוף שנות ה-40, הגיעה לכמעט 30,000 איש.
בין השנים 1937–1938 ראש העיר היה בן הקהילה, הד"ר אליהו מוסס ראג'פורקר, שהיה ראש העיר היהודי השני בתולדות העיר.
לאחר הקמת מדינת ישראל, רבים מיהודי הקהילה עלו לישראל.
בדומה לקהילות נידחות נוספות גם על יהדותם של "בני ישראל" מקהילת מומבאי היו ערעורים ודיונים בין רבני ארץ ישראל, עד שהוכרע שיהדותם אינה מוטלת בספק.
כיום פחות מ-4,000 יהודים חיים במומבאי ובעיר ישנם שמונה בתי כנסת.
היהודים שהגיעו לבומביי מעיראק נקראו "בגדאדים" על שם העיר ממנה הגיעו וכן נקראו קהילת "בני ישראל".
הם הגיעו מעיראק עם ילדיהם וכל קהילתם, הקימו בתי כנסת ובתי ספר והמשיכו את אורח החיים הקהילתי-דתי גם בבומביי.
בכניסה לאחד מבתי הספר נכתב "זה בית התלמוד, נוסד להפיץ אור המדע על בני ישראל ולנהלם על מי מנוחות התורה והיראה ומוסר דרך ארץ ולחנכם בלמוד לשון הקודש ושפת אינגליש מבלי שכר".
מוסדות ומבנים של קהילת מומבאי
בית כנסת שער הרחמים - בית הכנסת הראשון של קהילת בני ישראל נוסד בשנת תק"נ.
בית הכנסת אליהו - בית כנסת אורתודוקסי במרכז העיר מומבאי שבהודו.
בית כנסת בני ישראל - נוסד בשנת תר"צ.
בית כנסת בני ישראל קורלא - נוסד בשנת ת"ש.
בית כנסת עץ החיים - נוסד בשנת תרנ"ב.
בית כנסת תפארת ישראל - נוסד בשנת תר"נ על ידי בנימין שמשון אשטמקר ושלמה בנימין גוסלקר.
בית כנסת שערי רצון - נוסד בשנת תק"פ.
קהילת יהודי מנצ'סטר היא קהילה יהודית המתגוררת במנצ'סטר שבממלכה המאוחדת.
הקהילה היהודית של מנצ'סטר החלה להגר לאזור במאה ה-18, כשהעיר הייתה עוד בשלבי הקמה, וזאת בשל תעשיות משגשגות של כותנה וטקסטיל.
חלק מחברי הקהילה, הקימו מקומות תפילה ומבנים נוספים.
אחד מהמבנים הידועים של הקהילה הוא המוזיאון היהודי במנצ'סטר שפועל בבניין בית הכנסת שהוקם בשנת 1874. קהילת יהודי מנצ'סטר היא הקהילה השנייה בגודלה ביהדות בריטניה, כשהגדולה ביותר היא קהילת יהודי לונדון.
כיום, הקהילה היהודית במנצ'סטר מונה 55,000 חברים.
בסביבות שנת 1750, לא היו ליהודים זכויות בממלכה המאוחדת, והם לא הורשו לרכוש רכוש.
לרוב הם היו רוכלים או סוחרי רחוב.
קבוצות קטנות של יהודים החלו להתגורר באותה התקופה בשכונות ידידותיות ליהודים, ובהם ארגנו מקומות תפילה.
ליברפול הייתה בעלת התיישבות יהודית רבה בשנת 1775. עם זאת, הקהילה היהודית במנצ'סטר גדלה במהירות בסוף המאה-18. מנצ'סטר הפך לאזור עם פוטנציאל כלכלי רב, ולכן, סוחרים יהודים שהתגוררו בליברפול עבדו במנצ'סטר מדי שבוע, וחזרו לליברפול על מנת לשמור על השבת.
יהודים סחרו לרוב בסחורה משומשת, תכשיטים וקליגרפיות, ורובם היו שענים, רופאי אלילים ותחריטנים.
פריצת מנעולים וגידור סחורות גנובות.
ב-1786, 14 משפחות התיישבו במנצ'סטר.
רוב היהודים התקשו כלכלית בשל מלחמות המהפכה הצרפתית, וחוק נגד הגירה אשר חוקק באותה התקופה, הקשה על חופש התנועה שלהם.
למרות זאת, הקהילה הצליחה לשמור על יציבות.
לאחר המלחמות הנפוליאוניות, מנצ'סטר חוותה צמיחה משמעותית, והקהילה היהודית הצליחה להיטמע היטב בסטטוס קוו.
הקהילה יצרה אליטה קטנה שניהלה את בית הכנסת ותרמה להתרחבותה המסחרית והכלכלית של העיר.
בשנת 1826, בתמיכתו של אברהם פרנקלין, מנהיג אנגלי-חרדי של קהילת יהודי מנצ'סטר, הוקמה האגודה הפילנתרופית העברית של מנצ'סטר, שמטרתה הייתה לסייע למהגרים יהודים עניים שהיו מורעבים.
באותה התקופה גם נרשמה עלייה בכמות היהודים שעבדו בעיר, וזאת למרות קשיים רבים עם תנאי עבודתם.
בין 1834 ל-1836, תעשיית הכותנה של מנצ'סטר פרחה, ומשכה קמעונאים יהודים עשירים.
בנוסף, כמות הסוחרים היהודים והגמרנים בעיר גדלה, והם הקימו חברות יצוא באזור.
למרות שמספר סוחרים יהודים מבוססים כלכלית היגרו מהעיר, יהודים רבים החליטו להישאר במנצ'סטר, מה שעזר לשמור על יציבותה של תעשיית הכותנה באזור.
עד 1841, לפחות 76 יהודים עסקו בתעשיית הכותנה של מנצ'סטר.
באמצע המאה ה-19, התגוררו כ-500 יהודים במנצ'סטר.
קהילת יהודי כרמאנשאה היא הקהילה היהודית בעיר כרמאנשאה שבאיראן.
היסטוריית ההתיישבות של קהילה זו אינה רציפה, אך על פי המסמכים, הנוכחות הראשונה של יהודים בעיר כרמאנשאה מתחילה במאה ה-10 לספירה.
ההיסטוריה של ההתיישבות היהודית בעיר כרמאנשאה הייתה לסירוגין ולא רציפה, אך האזכור הראשון של נוכחותם במקורות היסטוריים מתחיל לפחות במאה ה-10 לספירה.
ההיסטוריון היהודי של המאה ה-10, נתן הבאולי, הזכיר פעמים רבות כי מר עוקבא הוגלה לכרמאנשאה כראש הגולים בסביבות שנת 912 לספירה, עקב הסכסוך בבגדד.
בכרוניקות הפרסיות-יהודיות של באבאי בן לוטף מוזכרת אוכלוסיית יהודים שהמשיכה להתגורר בעיר זו במהלך המאות שלאחר מכן.
במחצית הראשונה של המאה ה-18 הייתה כרמאנשאה מקום של קרבות וסכסוכים בין הכוחות הטוענים לריבונות.
במחצית השנייה של אותה מאה, כוחותיו של כארים חאן זנד תקפו את טירת כרמאנשאה פעמיים, ובפעם השנייה הטירה נחרבה עד היסוד.
למרות שההרכב הדמוגרפי של העיר כרמאנשאה לפני סכסוכים אלו אינו ידוע, טוענים כי כתוצאה ממלחמות וביזה אלו, נדדו יהודים רבים מן העיר.
בראשית המאה ה-19 דיווח רבי דוד בית הלל על קיומן של 300 משפחות יהודיות ושלושה בתי כנסת בכרמאנשאה.
אולם אברהם כהן דחה טענה זו.
לפי נתונים סטטיסטיים אחרים, מספר המשפחות היהודיות בכרמאנשאה בתחילת המאה ה-19 עמד על 136 בתי אב, ושכונתם כללה ארבע סמטאות צרות מפותלות שהיו ממוקמות בשני רחובות.
בשנת 1836 עלתה משפחת מזרחי-צורף (בעבר נקראה 'זרגר') מכרמנאשאה לירושלים.
אחריו תיארו מטיילים יהודים כמו בנימין השני, קאסלמן ואפרים נוימרק את מצבם הכלכלי של היהודים בכרמאנשאה.
כמו כן מסופר שיהודי כרמאנשאה במאה ה-19, כמו קהילות אחרות, הושפעו מהבהאים ומפעילותם של מיסיונרים נוצרים.
שני תיירים נוספים בשם וולף ודוסי ביקרו גם הם בכרמאנשאה במאה ה-19 וסיפקו מידע על יהודי העיר.
וולף נסע לאיראן פעמיים ב-1824 וב-1830. דוסי ביקר גם בכרמאנשאה באוקטובר 1807. בספרו הוא העריך את אוכלוסיית כרמאנשאה בין 16,000 ל-18,000 איש, שנהנו מביטחון יחסי תחת שלטונו של הנסיך מוחמד עלי מירזה.
אך במקביל דיווח גם על רדיפת יהודים בעיר.
תייר אנגלי בשם בקינגהאם, שביקר בכרמאנשאה לפני נובמבר 1821, העריך את מספר היהודים בעיר בסביבות מאה.
בשנים שלאחר מכן גדל מעט מספר היהודים בעיר ובשנת 1838 הגיע לכ-300 איש בכ-60 משפחות.
בשנת 1873 הגיע מספר זה לשש מאות איש.
במאה ה-19, כאשר תנאי הבריאות בעיר לא היו טובים, והיעדר גישה למי שתייה ולמתקנים סניטריים גרם להתפשטותן של מחלות רבות, תרם משה מונטיפיורי 275 לירות שטרלינג ליהודי כרמאנשאה בעשור ה-7 של המאה ה-19.
בשנת 1932 העריך זילברשטיין את מספר היהודים בכרמאנשאה בסביבות 2,000. אברהם קון העריך את מספר היהודים באותה תקופה בסביבות 2,300. בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה נאמד מספר היהודים בכרמאנשאה בסביבות 2,500. ב-1948, זמן קצר לאחר מלחמת העולם השנייה, גדל מספר היהודים בכרמאנשאה ל-2,864.
הרובע היהודי של כרמאנשאה היה פאיזאבאד, שהיה גם מקום השוק, ונותרו בו בתים ישנים של יהודי העיר, כמו ביתו של קאקה ברוך.
שכונה זו הייתה ליד אחד משערי העיר, המכונה 'שער היהודים'.
קבוצה של יהודי כרמאנשאה במאה ה-19 היו מהגרים שעברו לעיר מעיראק של היום והעדיפו לגור באזורים הכורדיים של איראן במקום לגור בעיראק.
יהודי כרמאנשאה נרדפו לפחות פעמיים במאה ה-19, פעם אחת ב-1893 ושוב ב-1905. בשנת 1907, מוחמד מהדי פאיז מהדאווי, שהיה מועמד לבחירות לפרלמנט מטעם כרמאנשאה, תקף את יהודי העיר, פרסם הצהרה נגדם והציב נגדם הגבלות.
כמו כן, ב-1909 היו התקפות על בתים וחנויות של יהודים בעיר.
בתקופת שושלת פהלווי ולפני המהפכה האסלאמית באיראן פעלו בעיר 4 בתי כנסת.
בסביבות שנת 1913 הוקמה קבוצה ציונית בהנהגתו של שמואל חיים, הנציג הראשון של יהודי איראן בפרלמנט בטהרן והזכיין של כתב העת "חיים", שהיה כתב העת היהודי הראשון בכרמאנשאה.
הוא הואשם בהתנגדות לשאה והוצא להורג ב-1933.
לאחר המהפכה האסלאמית ב-1979, רוב האוכלוסייה היהודית של העיר היגרה בעיקר למדינת ישראל וחלקם לטהרן.
נכון להיום, בכרמאנשאה פועל בית כנסת בשם אתיחאד.
ביצוע טקסים דתיים וטקסים נוספים מתקיימים תחת אחריותו של הרב מיקאל קודוסי.
כמו כן, ליהודי כרמאנשאה יש בית קברות ישן מאוד והוא ממוקם בעיר ג'פאראבאד.
בית קברות נוסף, פחות ישן, נמצא על הכביש מכרמאנשאה לקמייראן ונקרא בהשתייה.
מוצאם של רוב יהודי העיר הוא מהעיר סנגרוקליאי, והם היגרו לכרמאנשאה עקב הירידה באוכלוסייה היהודית באזור זה.
בין ענפי התעסוקה של יהודי העיר נמנות אריגת שטיחים, צביעה ומכירת שטיחים.
קהילת יהודי כאשאן היא קהילה יהודית שהתקיימה בעיר כאשאן שבאיראן עד לאמצע המאה ה-20. כאשאן היא עיר עתיקה במרכז איראן הממוקמת בצומת דרכים מסחריות חשובות.