tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טיפול בכסיסת ציפורניים כרוך בטיפול בצוות רב תחומי שכולל טיפול פסיכו-סוציאלי, פסיכיאטרי, דרמטולוגי ושיניים.
טיפול ראשוני כרוך בשיתוף המטופל וההורים.
האווירה הביתית צריכה להיות סביבה אוהדת ואוהבת עבור הילד או מתבגר, שיעזרו לחיזוק ביטחון עצמי.
היגיינת ציפורניים עוזרת במניעת זיהומים ציפורניים .טיפוח הציפורניים כגון ציפורניים קצוצות ומניקור תכוף מגן על הציפורן ומפחית את הרצון לכסיסת ציפורניים.
מריחה של שמן זית על הציפורניים, הופכות אותן לרכות וגמישות ומפחיתות את הרצון ללעוס את הציפורניים עם השיניים.
כימיקל מרירהטיפול הנפוץ והזול ביותר כרוך במריחת לק ציפורניים המכיל כימיקל מריר המעורר דחייה בעת המגע עם הפה.
ברוב מוחלט של המקרים שיטה זו לא פותרת את הבעיה.
כוסס כרוני מונע מדחף פנימי שלא נשלט על ידו, רוב מוחלט של הכוססים הכרוניים יתרגלו לטעם המר מהר מאוד והוא לא יהווה עבורם גורם מרתיע.
שיטה זו מועילה בדרך כלל רק לאנשים שאינם כוססים כרוניים.
פסיכותרפיהסדרת מפגשים עם פסיכולוג/ית קליני/ת שמטרתה להבין ולטפל במקור הרגשי או הנפשי אם קיים כזה, מתוך תקווה שאם ימצא מקור רגשי זה יוכל לסייע בהפסקת התופעה , אחוזי ההצלחה בפתרון הבעיה בעזרת פסיכותרפיה אינם גבוהים ולרוב מדובר בטיפול מאוד יקר.
בניית ציפורניים הוספת שכבות חומר המבוסס אקריל להגנה והארכת הציפורן.
בניית ציפורניים, ובמיוחד למצבי כסיסה, צריכה להיעשות על ידי איש מקצוע מוסמך.
כיוון שזהו התקן לא טבעי עבורם וגורם להגברת אי הנוחות, כוססים כרונים בדרך כלל נושכים ופוגמים גם בציפורניים המלאכותיות, כך שלעיתים קרובות הנזק רב על התועלת.
מריחת לק על הציפורן מריחת לק רגיל או לק על בסיס ג'ל יכולים להועיל במצבי כסיסה, אך עליהם להיעשות על ידי איש מקצוע מוסמך כדי למנוע נזקים לציפורניים שממילא עדינות ורגישות.
כמו בבניית ציפורניים, גם בפעולה זו כוססים עלולים לנשוך, לפגום ולקרוע את הציפוי מציפורניהם ובכך לגרום לנזק רב לציפורן ולרקמות הסובבות אותה.
התקן ששמים בפיו של המטופל המונע ממנו לכסוס את ציפורניו.
השיטה הומצאה בארצות הברית בשנת 2006. מטרת ההתקן היא כפולה:
למנוע נזק נוסף ובכך לסייע לשיקום הציפורניים
לגרום לדיכוי של הדחף לכסוס וכך לאחר מספר שבועות, הדחף מדוכא לתמיד ואין צורך יותר בהתקן.
בכלכלה, כסף הוא אמצעי-חליפין פיזי או רשומה ממוחשבת שתמורתה ניתן לקבל טובין.
מטרתו לפשט את פעולות הקנייה, המכירה והתשלום עבור סחורות, עבודה או שירותים.
לאורך ההיסטוריה של הכסף היו עצמים מוחשיים שונים ששימשו ככסף.
בתחילה היו אלה כלים בשימוש האדם כמו גרזנים וסכינים.
לאחר מכן שימשו חפצי תרבות כמו קונכיות וחרוזים.
במהלך המהפכה החקלאית שהחלה לפני כ-10,000 שנה נוספו הגרעינים והתבואות.
לאחר מכן עם הופעת המתכות (תחילה נחושת ולאחר מכן הכסף והזהב) הם שימשו כאמצעי תשלום.
עד המאה השביעית לפנה"ס המשקל והנפח של אמצעי התשלום נקבעו על ידי השלטונות.
במאה השביעית לפנה"ס קבעו השלטונות מטבעות עשויים ממתכות שונות.
בעבר יחסו למטבעות הכסף ערך עצמי.
החל מהמאה ה-11 מופיע לראשונה בסין כסף פיאט שהוא סוג של מערכת כספים שבה ערכו של הכסף קיים מתוקף חוק מדינה.
הכסף לבש צורה של שטרות או מטבעות שערכן נמוך בהשוואה לערך הרשום עליהם.
כיום מרבית הכסף בעולם הוא רישום דיגיטלי בלבד במוסדות המורשים לכך, ואין לו כל ייצוג פיזי, בנוסף אין לכסף ערך ממשי ושימוש כשלעצמו, אלא ערכו בא לו מכך שבתוך מערכת חברתית כלכלית יש הסכמה על ערכו ולגיטימציה לדרישה לקבלת מוצרים או שירותים מסוימים תמורתו.
השימוש בכסף מודרני נעשה באמצעות שטרי כסף ומטבעות שהן ההילך החוקי באותה מדינה, המחאות, תווי קנייה, כרטיסי אשראי, כרטיסי חיוב או טכנולוגיות אחרות להעברה ממוחשבת של רשומות בין המשתתפים באינטראקציה הכלכלית, ההעברה תהיה נקובה בהילך חוקי של המדינה, או במטבע זר שהותר לכך על פי החוקים הנוהגים.
בתהליך השינוי בכמות הכסף במשק משתתפים הבנק המרכזי, הבנקים המסחריים והציבור.
שוק הכסף הוא שוק היצע וביקוש בו הביקוש לכסף נובע ממידת ההעדפה של הציבור להחזיק בכסף וההיצע נקבע על ידי הבנק המרכזי.
השוק מהווה חלק מהמערכת הכלכלית במשק, הוא משפיע ומושפע משוק הסחורות.
הריבית היא "מחיר הכסף", אותו משלם הלווה, 'הקונה', ומקבל המלווה.
לפני המצאת המטבע המסחר בין בני האדם התקיים בסחר חליפין ישיר דהיינו סחורה תמורת סחורה,במוצרים שונים שהיו מקובלים בין הקונה למוכר.
כבר באלף השלישי לפנה"ס החל שימוש באמצעי תשלום מוסכם – כסף (money) בצורת חתיכות מתכת הכסף שנשקלו באמצעות מאזניים למשקל שהוסכם בין המוכר לקונה.
החליפין הישיר הקשה על המסחר שכן לא תמיד הייתה הסכמה באשר למוצר המוצע או לכמותו וכן מוצרים שונים היו קשים לטלטול למרחקים.
המתכות היקרות, כסף וזהב הפכו עד מהרה לאמצעי התשלום המוסכם שכן הם קלים לטלטול, מקובלים על הכל ואינם מתקלקלים, ובאמצעותם התאפשר לבני האדם להימנע מלחשב מספר עצום של יחסי מחירים בין מוצרים שבהם הם נתקלים או להם נזקקים..
המתכת היקרה נשקלה באמצעות משקולות ועל פי המשקל הוסכם המחיר.
הגדרת המונח כסף בימינו הוא משהו המתקבל בצורה רחבה כתשלום בעבור סחורות ושירותים ובהסדרת חובות.
אמצעי התשלום המוסכם מאפשר ביצוע פעולות חליפין בזמן ובמרחב.
תשלומים יכולים להיעשות מיד או בעתיד, בשוק המקומי או בשווקים מרוחקים.
הכלכלה המוסדית מסבירה את חשיבות הכסף בכך שהוא מקטין את הוצאות העסקה בחליפין בשוק.
שווקים יעילים נשענים על אמצעי חליפין מקובלים וזמינים.
הכסף הוא מוסד שיצרו בני האדם כדי לפשט את החליפין וכדי לסייע להם לנהל את מקורותיהם.
אמצעי התשלום מאפשר מימוש היתרונות של ההתמחות (חלוקת עבודה) והיתרונות לגודל.
החוקרים חלוקים בדעתם באשר למשמעות הכסף.
יש המדגישים את המשמעות המופשטת של המושג – כסף הוא תיאור של אמצעי מופשט המשמש לביטוי מחירים או חוב.
לעומת זאת יש המדגישים את הכסף כדבר הפיזי (כסף מוצרים) המשמש לצורך פעולות החליפין, לפירעון חובות ויש לו משמעות חברתית.
הכלכלנים מדגישים את המשמעות המופשטת של הכסף ואת השימוש בו לצורך חקירה כלכלית.
האנתרופולוגים וחוקרים מסוימים של מדעי החברה מתייחסים לכסף כאל מוסד חברתי.
הם גם מבחינים בשימושים החברתיים בכסף כמו מתנות, מוהר, מנחות לשליטים ולאלים, קנסות ופיצויים וכדומה ומדגישים אותם.
יש חוקרים היוצאים מהשקפת עולם חברתית הטוענים שהכסף מגביר את אי השוויון בעולם על ידי צבירתו בידי פרטים מסוימים ולכן צריך להשתמש בחלופות של חליפין טבעי ויחסי מחירים הנקבעים על ידי השלטונות (ראה מרקסיזם).
בקרב החוקרים יש הסכמה באשר לתפקידי הכסף.
כפי שמופיע לעיל הכסף משמש יחידה למדידת ערך ואמצעי חליפין.
נוסף על כך הכסף משמש שומר ערך לאורך זמן ומאפשר קיום הפרדה זמנית בין ייצור, רכישה וצריכה.
הכסף משמש גם תקן מדידה.
בתור שכזה הוא משמש גם תקן לתשלומים נדחים בחוזים הקשורים בתשלומי חובות בעתיד.
השימוש בכסף מחייב נוכחות של מומחים לאמצעי התשלום, המשמשים מתווכים.
כדי שמוצר מסוים ישמש כסף, הוא חייב להיות מבוקש לשימוש על ידי כל האוכלוסייה, וחייבת להיות אפשרות לאבחן אותו (זיהוי וקביעת איכות) בלי הוצאות ובלי צורך במומחיות גדולה.
מוצרים שערכם יציב, יהיו מועדפים לשימוש כאמצעי לשמירת הערך ולצורך אמצעי תשלום לחליפין.
חוקרי הכסף הפרימיטיבי קבעו מבחנים למוצרים המשמשים כסף בעולם העתיק (ובחברות פרימיטיביות).
המוצר צריך להיות שימושי ובעל ערך למשתמש; אפשר יהיה לשאת אותו; בעל מבנה הומוגני של יחידות נפרדות; בעל ערך יציב; ניתן לזיהוי בקלות.
מבחני הזיהוי אינם חייבים להיות מוחלטים, והמוצרים יכולים להיות בעלי תנודות מחירים לזמן קצר אך יציבים לזמן ארוך.
יחידות המידה של המוצרים המשמשים אמצעי תשלום, חייבות להיות בעלות נפח מסוים כך שיוכלו להיות מובלות בכמויות סבירות למרחקים קצרים לצורכי חליפין לשימוש יום יומי.
אמצעי התשלום המוסכם יכול להיות מסוגים שונים.
למשל: כסף נייר (שטרות כסף), מטבעות מתכת, מטבע דיגיטלי (כמו ביטקוין), כרטיסי אשראי מפלסטיק, יחידות (או יחידות נפח ומשקל) של מוצרים כמו צדפים, שעורה, תמרים, צמר ומתכות כסף, זהב, בדיל.
ייתכן שכמה מוצרים ישמשו אמצעי תשלום בעת ובעונה אחת.
לכאורה נראה שהשימוש בכמה מוצרים כאמצעי תשלום הוא בלתי יעיל, אולם אם יש יחס קבוע ומוכר בין המוצרים המשמשים אמצעי תשלום, הם יכולים לשמש יחידת כסף אחת.
כך למשל בחצי השני של האלף השלישי לפסה"נ כאשר השעורה והמתכת כסף שימשו אמצעי תשלום, והיה יחס קבוע ומוכר של 300 סילה (יחידת נפח) שעורה לשקל (יחידת משקל) מתכת כסף, שימשו שתי יחידות התשלום יחידת תשלום אחת – הכסף של אותה תקופה.
אמצעי תשלום מוסכמים וביצוע תשלומים באמצעותם מתועדים לראשונה כבר באלף הרביעי לפנה"ס בלוחות בכתב היתדות שנמצאו באתרים קדומים במסופוטמיה.
במסמכים אלה מתועדות שיטות תשלום שונות הכוללות גם תשלום של סחורות ומוצרים כמו עיזים או בדים וגם חתיכות מתכת יקרה.
המגדיר הקבוע צריך היה להיות שָמיש ומקובל על כלל האוכלוסייה.
בלטינית: עושר, כסף = Pecuniae (שמקורו במילה עדר = .Pecus.
המילה capital בשפות המודרניות שמשמעו הון, מקורו ב-capitale- שהוא בלטינית ראשי בקר (ראש =capito) אצל היוונים אדם עשיר נקרא πολυβουτης, משמע בעל שוורים רבים.
אך היו עוד חיות שסחרו בהן: רכוש בא מהמילה רכש שפירושה סוס.
בנורדית kugildi פירושו כסף, מורכב מהמילה kuh = פרה ו-geld = זהב.
מבחינת עשיית חישובים, נח להתייחס לצאן, אך מבחינת ניהול המסחר, לא נח לטלטל את הצאן בביצוע עסקות.
יש עדיין חברות באפריקה שבעלי חיים בהן משמשים אמצעי תשלום למשל כמוהר וכאמצעי לצבירת רכוש.
המסחר בעזרת צאן מוגבל גאוגרפית וכאשר התרחב המסחר, נוצרה עם הזמן, בצד סחר החליפין, מערכת של חפצים בעלי ערך מוסכם, אלה הם אמצעי תשלום.
מן הקדומים שבהם שנמצאו בחפירות ארכאולוגיות הם צדפי 'פי הכושי' (kauri shells).
כיוון שהובאו מאזורים מרוחקים ונמצאו במרחבים רבים בעולם הקדום, וכיוון שאין עדות לשימוש בהם כתכשיטים, משערים במחקר כי שימשו כאמצעי תשלום.
כאלה נחשפו גם בקברים, דבר המצביע על ערכם וחשיבותם.
יש מקומות באפריקה וגינאה החדשה שמשתמשים בהם עד היום.
מוצאים כאלה באתרים פריהיסטוריים כמו בגלגל.
הם ללא חורים להשחלה, ונמצאים גם במקומות הרחוקים מן הים.
כך נמצאו גם בערד של ראשית האלף ה-3 לפנה"ס, ובקדש-ברנע.
בסין של סוף התקופה הנאוליתית ובתאילנד, מקומות בהם לא היו צדפים, חיקו אותם בעצם ואף בכסף.
המערכת הכלכלית המתועדת הראשונה היא כאמור במסופוטמיה של האלף הרביעי לפנה"ס.
המערכת הייתה בנויה על יחידות נפח של שעורה ויחידות משקל של מתכת הכסף כאמצעי תשלום.
חשבונות הארמון והמקדש תועדו בלוחות חמר כתובים בכתב יתדות, והיחידות שצוינו בהם היו יחידות של ליטר (סילה) שעורה.
השעורה שימשה גם לתשלום משכורות, דמי חכירה, אשראי וכולי.
הנחושת (ביחידת משקל, שקל – 8.3 גרם) שימשה לחישוב מחירי בתים, שדות ומטעים.
יחידות הנפח והמשקל הופיעו בחוקים ופוקחו על ידי השלטונות.
האימפריה הבבלית פיתחה גם היא מערכת כלכלית, שכללה חוקים על אשראי, חוזים, וחוקים המתייחסים לניהול עסקים והחזקת רכוש פרטי.
הקודקס של חמורבי, שנוצר במאה ה-18 לפנה"ס בבבל העתיקה, נחקק על ידי המלך הבבלי השישי חמורבי.
הקוד כלל חלקים שעסקו במחירים ומידות ומשקלות.
הקוד קבע שיעורי ריבית, קנסות, ופיצויים עבור עבירות על החוק.
השקל הוא יחידת משקל שמוצאה במסופוטמיה של האלף השלישי לפנה"ס, זאת לצד המינה (כחצי קילו הכולל 60 שקלים), והגריין (כ- 0.046 גרם) שהוא המשקל הממוצע של גרגר שעורה.
במשקולות ניתן היה לשקול כל אמצעי תשלום, ממתכת יקרה ועד מוצרים.
מונח זה הגיע גם לארץ ישראל וכך בספר בראשית מתואר שאברהם קנה את מערת המכפלה תמורת ארבע מאות שקל כסף (עובר לסוחר - כסף שמקבל כל סוחר באזור).
משקולות השקל על כפולותיו וחלקיו נמצאו לרוב בחפירות ארכאולוגיות בארץ ועליהם סימן השקל או כיתוב שם המשקל בכתב עברי קדום.
לחתיכות הכסף שנשקלו בימי בית ראשון נקראו בצעים, או בצעי כסף, שכן הם נבצעו מתוך מטילים גדולים יותר על פי המשקל הרצוי בכל עסקה ועסקה.
המטבעות הראשונים נטבעו בממלכת לידיה (לוד) שבמערב אסיה הקטנה כנראה בימי המלך הראשון של הלודים – גיגֶס Gyges (682 -652 לפנה"ס).
אלה היו גרגרי אלקטרום (נתך של זהב וכסף) שנמצא באופן טבעי בלידיה, הם היו סגלגלים ושוייפו כדי להתאימם למשקל הרצוי.
עליהם חותם של הגוף המנפיק כערובה למשקלם ותכולת המתכת היקרה שבהם.
ההרכב המתכתי משתנה ממירבץ למרבץ אך הערך היחסי הוא כ-3/4 זהב ו- ¼ כסף, ומשקלם כ-7-8 גרם.
מטבעות אלה נעדרים כתובות או סממני זיהוי אחרים, ותארוכם לאמצע המאה ה-7 לפנה"ס נקבע בעזרת ממצאים אחרים.
כיוון שהרכב האלקטרום בטבע שונה ממרבץ למרבץ, החלו, להפריד בין הכסף לזהב.
המלך הלודי קרויסוס טבע את מטבעות הזהב הראשונים והוא הראשון שהנהיג מערכת מטבעות דו-מתכתית של זהב וכסף טהורים, בעריכים של סטאטר וחצי סטאטר.
[1] בסין היו המטבעות הקטנה פיזית של יחידה מוניטרית נוהגת (סכינים).
הכסף הקדום במזרח הרחוק נעדר דגמים מסובכים וטביעתו חסרה המשכיות ורציפות.
הקווים האופייניים לטביעה זו הם: כמעט עד לתקופה המודרנית יצקו את המטבעות ולא טבעו אותם; מטבעות רבים הם מרובעים ולרבים מהם חורים עגולים או מרובעים במרכזם – כדי להקל על קשירתם יחד; כמה סדרות במיוחד אלה של סין, יפן וקוריאה בולטות בשמרנותן הרבה ודגמים מופיעים עליהם ברציפות במשך מאות שנים.
במאה השביעית לפנה"ס הופיעו לראשונה המטבעות כיחידות אמצעי תשלום (כסף).
המטבעות היו ביחידת משקל – דרכמה, ונטבעו על ידי שלטונות ממלכת לוד שבמערב אסיה הקטנה.
על המטבעות נטבעו ציורים משני הצדדים.
על הדרכמה הראשונה נטבע הינשוף.
יתרונות המטבעות היה היותם ביחידת משקל ואיכות שהיה מאחוריהם תמיכה שלטונית.
המנהג התפשט במהרה לאזורים אחרים וכלל מטבעות מזהב, כסף ונחושת בעיקר.
מערכת כסף פיאט (Fiat) הוא סוג של מערכת כספים שבה ערכו של הכסף קיים מתוקף חוק מדינה.
מקורו של המונח פיאט (Fiat) בלטינית ומשמעותו "כך יעשה" או "כך יהיה".
במקום בו המטבע המקומי הוא כסף פיאט, משתמשים במושג "מטבע פיאט".
מקורו של כסף פיאט הוא בסין של המאה ה-11, בתקופה בה שלטו שושלת מינג ושושלת יואן.
בעולם המערבי הזהב היה במשך תקופה ארוכה הבסיס ליצירת כסף (אמצעי תשלום).
כדי לפשט את המסחר בזהב היה המסחר בו מתנהל, על פי רוב, בשטרות בנקאיים שהנפיקו בנקים כנגד זהב שהופקד בכספותיהם ואותם היה ניתן לפדות תמורת זהב בכל זמן.
לאחר חקיקת חוקי ההילך החוקי ברוב מדינות העולם (תחילה במסגרת תקן הזהב ולאחר מכן בלעדיו), ירד הזהב ממעמדו ככסף המקובל ותחתיו הפך ההילך המקומי לכסף הנהוג בעסקאות מקומיות והדולר האמריקני לכסף הנהוג בעסקאות בינלאומיות (ובמידה פחותה בהרבה האירו והזהב גם כן).
החל מהמאה ה-11 נעשה שימוש בסין ולאחר מכן באירופה בכסף פיאט – שטרות ומטבעות שלא רק שערכם של המטבעות אינו קשור לערך החומר שממנו הוכנו, אף אין כנגדם שום עתודה של זהב אצל המנפיק.
בתקופות שונות בהיסטוריה נעשה שימוש במנגנון הנקרא "תקן הזהב", שהגביל מממשלות בייצור כסף פיאט.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים, עם התמוטטותו של הסכם ברטון-וודס, ננטשה לחלוטין שיטת תקן הזהב, וכיום אינה בשימוש.
כיום, כל מערכות המטבע העולמיות נשענות על האמון שיש למשתמשים בחוסנו של המטבע וביציבות שערו לעומת מטבעות אחרים ולעומת האינפלציה.
כמות הכסף במשק מוגדרת על פי הגישה הקיינסיאנית כסך כל השטרות והמטבעות במחזור + סך הכל פיקדונות העו"ש שבידי הבנקים המסחריים.
הגדרות אחרות כוללות בהגדרה זו איגרות חוב ואף נכסים נזילים אחרים כשהמדד להכללה בהגדרה היא מידת נזילותו, קרי מידת האפשרות להפיכת אותו נכס למזומן.
יחס הרזרבה או שיעור הנזילות הוא היחס בין כמות הרזרבות שהבנקים מחזיקים לבין פיקדונות העו"ש של הציבור.
הבנק המרכזי מוסמך לקבוע יחס רזרבה מינימלי אותו הבנקים מחויבים להחזיק כעתודה.
יחס מינימלי זה נקרא גם יחס הרזרבה החוקי או חובת הנזילות.
כמו כן, יחס הרזרבה אותו מעדיפים הבנקים להחזיק נקרא יחס הרזרבה הרצוי.
בשיח הכלכלי הפופולרי יש שמבלבלים בין יחס הרזרבה להלימות ההון שהיא השיעור של ההון העצמי המוחזק על ידי הבנק לעומת ההלוואות.
רזרבה או רזרבה בנקאית היא סך המזומן בשטרי כסף ומטבעות שאותו מחזיק הבנק.
הרזרבה יכולה להימצא בכספות הבנקים עצמם או שהבנקים יכולים להפקיד את כולה או חלקה בבנק המרכזי תמורת ריבית.
הרזרבות המוחזקות על ידי הבנקים המסחריים נועדו להבטיח שהם יוכלו לעמוד בהתחייבויותיהם גם אם מפקידים רבים מושכים במפתיע את פיקדונותיהם.
העובדה שהבנקים המסחריים נותנים אשראי והלוואות הרבה מעבר למזומנים שמצויים בידו מעידה על אמון בסיסי במערכת הבנקאית.
לצורך המחשת השפעת יחס הרזרבה על כמות אמצעי התשלום במשק, נניח כי יחס הרזרבה החוקי שווה ליחס הרזרבה הרצוי על ידי הבנקים והשפעתם של שינויים היא מידית.
כאשר לקוח מפקיד בבנק 100 שקלים, בהינתן יחס רזרבה של 6% הקיים בישראל, הבנק נדרש לשמור 6 מהם כרזרבה ואת ה-94 האחרים הוא יכול להלוות ללקוח אחר.
פעולת ההלוואה מייצרת למעשה פיקדון עו"ש חדש שבו רשומים 94 שקלים שלא היו קיימים קודם וזאת מכיוון שללקוח הראשון עדיין יש פיקדון של 100 ש"ח.
כעת, הפיקדון החדש מאפשר לבנק לתת שוב הלוואה בגובה של 94% ממנו וכן הלאה.
סיכום הטור ההנדסי הזה נותן כי כמות הכסף במערכת גדלה ביחס ההפוך ליחס הרזרבה, בערך פי 16. יחס הפוך זה נקרא מכפיל הפיקדונות.
בתהליך השינוי בכמות הכסף משתתפים הבנק המרכזי, הבנקים המסחריים והציבור.
הפעולות הגורמות לשינויים בכמות הכסף נקראים עירויים.
עירוי חיובי הוא הגדלה של כמות הכסף במשק ועירוי שלילי הוא הקטנה.
כדי להבין את כיוון השפעתם של העירויים נניח כי יחס הרזרבה החוקי שווה ליחס הרזרבה הרצוי על ידי הבנקים והשפעתם של העירויים מידית.
את העירויים מחלקים לשני סוגים:
עירוי פנימי – שינוי בכמות המזומנים בידי ציבור.
כאשר הציבור מחליט להגדיל או להקטין את כמות הכסף בידיו,
עירוי חיצוני – שינוי בכמות הכסף בבנק בעקבות פעילות של הבנק המרכזי.
קנייה או מכירה של מט"ח מהציבור.
כאשר קנית מט"ח מהציבור ותשלום מזומן בגינם מגדילה את כמות הכסף במשק, ומכירת מט"ח מקטינה את כמות הכסף.
הענקת אשראי לממשלה או הלוואה של הבנק לממשלה מגדילה את כמות הכסף.
התערבות במסחר בשוק החופשי כמו מכירה או קנייה של אג"ח לציבור (או מק"מ).
כאשר מכירת אג"ח מקטינה את כמות הכסף ופדיון אג"ח מגדיל.
הלוואות לבנקים מסחריים מגדילה את כמות הרזרבה שבידי הבנק והבנק יכול להגדיל את האשראי הבנקאי פי מכפיל הפיקדונות.
כאשר השינוי ביחס זה הוא משמעותי הרי שהקטנת יחס הרזרבה תביא לגידול בכמות הכסף במשק.
הגדלה של כמות הכסף במשק יכולה לנבוע מ:
הגדלת האשראי הבנקאי כתוצאה מעירוי פנימי חיובי.
כאשר הציבור מקטין את כמות המזומנים שבידיו ומפקידם בבנק, והבנק יכול להגדיל את כמות האשראי בכמות המזומן כפול מכפיל הפיקדונות.
הבנק המרכזי מגדיל את בסיס הכסף.
בהקשר של השינויים בכמות הכסף יש לזכור כי השינוי כשלעצמו לא גורם לגידול או לקיטון ברכוש של הציבור.
יותר מזה, כמות הכסף במשק בכל רגע נתון אינה משקפת את כמות הרכוש בידי ציבור.
הקטנת יחס הרזרבה למשל מגדילה את כמות הכסף ללא שינוי בבסיס הכסף אולם כל מה שקרה בפועל הוא הגדלת ההלוואות לציבור שמגדילות את כמות הכסף שברשותם אך גם ההתחייבויות שלהם גדלות באותו גודל ולכן הרכוש בידי ציבור לא משתנה.
בנקים מסחריים או מוסדות בנקאיים עוסקים במתן הלוואות, קבלת פיקדונות, ניהול חשבונות עו"ש והעמדת אשראי.
כמו כן מספקים הבנקים המסחריים אמצעי תשלום כמו המחאות וכרטיסי אשראי, לעיתים בשילוב חברות אשראי חיצוניות.
היחס האמור נקרא יחס הרזרבה המינימלי (או שיעור הנזילות).
במדינות המערביות (מדינות בעלת כלכלת שוק) המדיניות המוניטרית נמצאת באחריות הבנק המרכזי.
בישראל נקרא הבנק המרכזי בנק ישראל, ותפקידיו מפורטים בחוק בנק ישראל:
מטרותיו של הבנק, כפי שנקבעו בחוק, הן:
לשמור על יציבות מחירים, וזאת כמטרה מרכזית;
לתמוך במטרות אחרות של המדיניות הכלכלית של הממשלה, במיוחד צמיחה, תעסוקה וצמצום פערים חברתיים, בתנאי שלא תהיה בכך פגיעה בהשגת יציבות המחירים לאורך זמן;
שוק הכסף הוא שוק היצע וביקוש בו הביקוש לכסף נובע ממידת ההעדפה של הציבור להחזיק כסף מזומן או עו"ש (שלא נושא ריבית) וההיצע קבוע ונתון.
המניעים להחזקת כסף שלא נושא ריבית:
מניע עסקאות – למימון פעולות שאדם רוצה לבצע בזמן הקרוב.
מניע הביטחון – להבטיח מזומן למקרה שהתקבולים לא יתקבלו במועד ("לכל צרה שלא תבוא").
מניע ספקולטיבי – התייחסות לנכס פיננסי כהשקעה תוך ציפייה לירידה/עלייה במחיר נכס פיננסי.
עקומת הביקוש לכסף יורדת משמאל לימין ומבטאת את הביקוש המצרפי של הציבור לכסף.
ככל שהריבית נמוכה יותר הכמות המבוקשת של כסף גדלה.
שינויים של עקומת הביקוש לכסף יכולים לנבוע מ:
שינוי בהכנסות הציבור עקב שינוי בתוצר הלאומי.
כאשר גידול בהכנסות יביא להזזת עקומת הביקוש ימינה ולמעלה וקיטון להפך.
היצע הכסף כולל את כל הנכסים הנזילים במשק.
נכסים שאפשר להפוך למזומן בזמן קצר.
בנוסף לכמות הכסף (השטרות והמטבעות במחזור + סך הכל פיקדונות העו"ש שבידי הבנקים המסחריים) כולל גם גידול בהיצע הכסף ויכול לנבוע מ:
קניית אג"ח מהציבור – עירוי חיצוני חיובי
הבנק המרכזי מלווה כסף לממשלה (הדפסת כסף) – עירוי חיצוני חיובי
הציבור מפקיד כסף בבנק – עירוי פנימי חיובי
בסיס הכסף – הסכום הכולל של מזומן בידי הציבור ורזרבות הבנקים המסחריים.
כאשר הציבור מחליט להגדיל או להקטין את כמות הכסף בידיו.
עירוי חיצוני – שינוי בכמות הכסף בבנק בעקבות פעילות של הבנק המרכזי (פיקוח על כמות הכסף במשק היא אחת המטרות המרכזיות של הבנק המרכזי).
יחס הרזרבה – היחס בין כמות הנכסים הנזילים (בעיקר מזומנים) שבידי הבנקים לבין גובה ההתחייבויות שלהם לציבור.
יחס הרזרבה החוקי או חובת הנזילות – יחס הרזרבה המינימלי, אותו קובע הבנק המרכזי.
יחס זה מבטא למעשה את המכפיל של השינוי בכמות הכסף כתוצאה משינוי ברזרבות בנקים המסחריים.
הציבור – כל משקי הבית ואת כל הפירמות העסקיות, למעט הבנקים המסחריים.
רזרבה או רזרבה בנקאית – היא סך המזומן בשטרי כסף ומטבעות שאותו מחזיק הבנק.
מלכודת הנזילות – מדיניות מוניטרית מרחיבה של הבנק המרכזי להורדת שער הריבית לא משפיעה עליו.
כסמוזאורוס (שם מדעי: Chasmosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שהתקיים בתקופת הקרטיקון.
פירוש השם "כסמוזאורוס" ביוונית עתיקה הוא "לטאה משוקעת/פתוחה" על שום ה"חלונות" הרחבים בעטרתו דמוית המניפה (frill).
במקור נקרא "פרוטורוזאורוס", אך שם זה ניתן כבר למין זוחל ימי נכחד.
הכסמוזאורוס היה דינוזאור הולך על ארבע.
הוא מפורסם בעיקר בזכות מבנה הגולגולת שלו, שהייתה מצוידת בקרניים ובעטרה גרמית, ארוכה ורחבה, דמוית מניפה, בעלת "חלונות" רחבים - שני חורים גדולים במרכז העטרת המופרדים בקורת עצם דקה דמוית T והיו מכוסים בעור מעוטר בדוגמאות צבעוניות, ששימשה בעצם ליצירת רושם במפגני ראווה.
הכסמוזאור היה קטן יותר מהטריצרטופס וקרניו הרבה פחות גדולות וחזקות.
הכסמוזאורוס היה חי בעדרים גדולים בצפון אמריקה בתקופת הקרטיקון עליון, לפני 75-71 מיליון שנה.
הוא נתגלה באלברטה, קנדה ובטקסס, ארצות הברית.
על שמו של הכסמוזאורוס נקראת תת-המשפחה כסמוזאורים של משפחת הצרטופסיים.
משפחה זו מאופיינת בעטרה ארוכה וקרני גבה מפותחות יותר מקרן האף.
הכסמוזאור הוא נציג בולט של תת-משפחה זו וייתכן שהיה אב קדמון של הטורוזאורוס הגדול יותר בעל הקרניים הארוכות יותר.
בעבר תיארו הפלאונטולוגים מספר מינים של כסמוזאורוס, אך מחקרים שנעשו בשנים האחרונות סיווגו אותם מחדש:
Chasmosaurus brevirostris ריצ'רד סוון לול, 1933), זוהה ככסמוזאורוס בלי
Chasmosaurus kaiseni (ברנום בראון, 1933), הועבר לסוג נפרד: מוג'וצרטופס
Chasmosaurus mariscalensis (להמן, 1989), הועבר לסוג נפרד: אגוחצרטופס
Chasmosaurus irvinensis (מספר חוקרים, 2001), הועבר לסוג נפרד: וגצרטופס
הכסמוזאורוס מופיע בסדרה הכוכב דינוזאור שם פרט אחד נטרף על ידי להקת דספלטוזאורוסים.
בסדרת סרטי פארק היורה לא נראה כסמוזאורוס אך הוא מופיע במשחקי המחשב של הזיכיון פארק היורה 3: בניית פארק, Jurassic World Evolution וJurassic World Evolution 2.
כסיף שפל-עין או כָּסִיף (שם מדעי: Hypophthalmichthys molitrix) הוא מין של דג גרם ממשפחת הקרפיוניים.
בטבע הוא חי באזור שבין סין עד למזרח סיביר, אך הוא הופץ במגוון מדינות למטרות חקלאות, לרבות בישראל, ובכמה מקומות בהם הופץ, הוא נמלט לטבע והפך למין פולש.
זהו אחד הדגים הנפוצים ביותר בחקלאות הימית, לאחר המין אמור לבן (קרפיון העשב) מאותם אזורים.
דג הכסיף יכול להגיע לאורך של 60–100 ס"מ.
הדג הגדול ביותר שנתפס הגיע לאורך 140 סנטימטר ושקל 50 קילוגרם.
כמו ששמו מרמז זהו דג בצבע כסף וגוון מעט זהוב בראשו וזנבו.
הסנפירים גדולים וורודים והזנב דו-אונתי.
פה הדג גדול מאוד ופונה מעלה והעיניים מצויות בתחתית הראש.
הדג חי בנהרות ואגמים בסין ורוסיה ומסנן יצורים קטנים מאוד כמו זואופלנקטון ואצות שונות מהמים, בכך הוא מועיל להם עקב סילוק של אצות כחוליות רעילות מהמים.
ואולם הדג שנחשב לפולש באמריקה הצפונית גורם לתחרות קשה לדגים כמו חדקן שיניים אמריקאי או הדג Dorosoma cepedianum, וכן צאצאי דגים רבים הניזונים גם הם מפלנקטון.
כדי להתרבות הדג נודד במעלה הזרמים והדגיגים הבוקעים נסחפים במורד הזרם, ניזונים מפלנקטון.
הדג לא מצוי בסכנת הכחדה אך אוכלוסייתו ירדה עקב פגיעה בבית גידולו ואזורי ההשרצה שלו, זיהום מים ודיג יתר.
כסמוזאורים (שם מדעי: Chasmosaurinae) היא תת-משפחה של דינוזאורים ממשפחת הצרטופסיים, אשר התקיימה בקרטיקון העליון מלפני 78 עד 66 מיליון שנה, עד הכחדת הקרטיקון הגדולה.
בני תת-משפחה זו היו מעט גדולים מהצנטרוזאורים, כשהמינים הגדולים ביותר הם הטריצרטופס והאאוצרטופס, באורך מרבי של ומשקל של 8–12 טונות, ואחריהם הטורוזאורוס והפנטצרטופס, עם ראשים באורך 2.6–3 מטר - כולם היו גדולים מפיל אפריקני.
שאר המינים היו ברובם בגודל של קרנף ומספר מינים קטנים יותר, בגודל של תאו.
הם היו בעלי עטרה ארוכה, גדולה וגבוהה, לרוב מלבנית בצורתה.
את שוליה לא עיטרו זיזים גבוהים אלא בליטות משולשיות קטנות, שנקראות epoccipitals או epiossifications.
כמעט בכל העטרות (למעט בטריצרטופס ובאאוטריצרטופס) היו שני "חלונות" גדולים בעצמות המרכיבות את העטרה ואלו כוסו בעור צבעוני.
מטרת החלונות היה להקל את משקל העטרה, ששימשה גם לתצוגה וחיזור.
הכסמוזאורים היו בעלי שלוש קרניים: שתי קרניים ארוכות מעל העיניים ("קרני גבות") ואחת קצרה מעל האף.
במספר מינים קטנים, כגון כסמוזאורוס ווגצרטופס, קרני הגבה היו קצרות מאוד.
ברוב המינים, הגולגולת הייתה ארוכה והחרטום היה מוארך ופחות עמוק ביחס לזה של הצנטרוזאורים.
המאובנים שלהם נמצאו ברחבי ארצות הברית וקנדה והם היו נפוצים ביותר בסוף הקרטיקון העליון, בגילאי הקמפן והמאסטריכט, ועד הכחדת קרטיקון-פלאוגן שאירעה 66 מיליון שנה לפני זמננו.
הם היו אוכלי צמחייה קרקעית שאותה תלשו עם מקוריהם הקשיחים.
חלקם חיו בעדרים גדולים שעזרו להם להתמודד עם טורפים כמו טירנוזאוריים.
בעבר שויכו לפה גם הסוגים המוטלים בספק: צרטופס ופוליונקס.
כסמפורתטיס המכונה צבוע אצן (שם מדעי: Chasmaporthetes; משמעות השם: "משמיד/מחסל התהום", עקב הימצאותו בגרנד קניון) הוא סוג נכחד של טורף, בן למשפחת הצבועיים.
הכסמפורתטיס התקיים מהפליוקן עד לסוף הפליסטוקן, לפני 4.9–0.78 מיליון שנה, ומאובניו נתגלו באירואסיה, אפריקה ואמריקה הצפונית, אליה היגר המין Chasmaporthetes ossifragus דרך ברינגיה, והם הוגדרו בשנת 1921 בידי החוקר האמריקאי אוליבר פרי היי .
הכסמפורתטיס היה צבוע קרוב לצבועון הרעמה והיה ממיני צבועים בעלי מבנה "דמוי-כלב".
הם היו בעלי מבנה הקל, רגליים ארוכות ולסתות בינוניות בעוצמת נשיכתם.
אף על פי כן נחשב הכסמפורתטיס לגדול יחסית, כשהגיע לגובה 90 סנטימטרים ולמשקל של 30 עד 60 קילוגרם בממוצע.
כמו רוב הצבועים חי הכסמפורתטיס בחבורות גדולות שככל הנראה צדו במשותף.
מבנה שיניו הקדם-טוחנות ושל לסתותיו הותאם בעיקר לאכילת בשר, אך לא ללעיסת עצמות.
באמצעות מבנה רגליו יכול היה הכסמפורתטיס להגיע למהירויות גבוהות, בדומה לברדלס או לזאב הטלוא, והוא ניזון ממיני פרסתנים מהירים, כגון אנטילופות נכחדות כמו אנטילוקפריים, הצבי Gazella borbonica ו-Procamptoceras.
ייתכן שבאמריקה ניזון אף מהמרמיטה הענקית Paenemarmota.
הכסמפורתטיס התחרה בטורפים המקומיים, כגון ברדלס ענק, הכלב בורופאגוס וזאב הבלהות.
ייתכן גם שחטף להם טרף, בדומה לצבועים המודרניים.
כַּסְיָת האַבּוּב (שם מדעי: Cassia fistula) הוא עץ טרופי ממשפחת הקטניות (שעבר הקסאלפיניים) שמוצאו מהודו ועד מיאנמר, גדל בעיקר באזורים הטרופיים עם יובש עונתי והתפשט לאפריקה, אמריקה הדרומית ואוסטרליה.
בישראל מין זה גדל כעץ נוי.
מלבלב בחודש יוני לאחר הפריחה.
בישראל מין זה נשיר מותנה, כלומר הוא משיר את עליו בחורפים קריים בחודשי ינואר ופברואר ובחורפים מתונים, העלים נושרים רק בחודש מאי, סמוך לפריחה שנמשכת מיוני עד אוגוסט.
העץ ניכר בעלעלים דמויי ביצה הערוכים בזוגות ובאשכולות פרחים הבולטים בפריחתם הצהובה.
מפורסם בשל פירותיו המוארכים דמויי צינור, המגיעים עד לאורך של כחצי מטר.
הפרי הבשל הוא שחום ובעל ציפה מתוקה, המכיל כ-70%-60% סוכר ובעל ריח אופייני המזכיר מאוד את פירות החרוב.
בשל כך, הוא נקרא בערבית בשם העממי "ח'רוב אלהנדי", דהיינו החרוב ההודי.
השם הערבי התקני של כסיית האבוב הוא "ח'יאר שנבר" וכך הוא נזכר בכל המקורות הכתובים בערבית ובעברית.
העץ מגיע בגובהו עד כדי 10 מ'.
הגזע קצר ומתפצל מגובה נמוך, נוף העץ מעוגל.
העלה ארוך כדי 30 ס"מ ויותר ומנוצה ל-4 עד 8 זוגות עלעלים דמויי ביצה, שאורכם 7.5 עד 20 ס"מ, מחודדים פחות או יותר אך קהים בראשם וצבעם ירוק בהיר.
התפרחות מופיעות באשכולות גדולים ודלילים, משולשים, אורכם 30 ס"מ ויותר, עוקציהם באורך 5 ס"מ.
האשכולות חיקיים ומשתלשלים כלפי מטה.
הפריחה מתחילה מעוקץ האשכול, וממשיכה לכיוון קצה האשכול.
הפרחים צהובים, קוטרם 5 ס"מ, בעלי ריח נעים.
הפרי הוא תרמיל גלילי, אורכו לפחות 30 עד 60 ס"מ, צבעו שחור, מחולק לחדרים חד-זרעיים.
בספרות ימי הביניים מופיעים שימושים רבים בכסיית האבוב בהם טיפול בנפיחויות בגוף, פצעים פנימיים בגרון, דלקת פרקים וכחומר משלשל.
גידול כסיית האבוב בארץ ישראל
הרדב"ז (מאה ה-16) מתאר מציאות בה כסיית האבוב לא גדלה בארץ ישראל.
אך, יש מקורות קדומים אליו, אם כי לא מדויקים, המתארים אפשרות בה הוא כן היה גידול המצוי בה.
כסיית האבוב הוא עץ אור מלא, רגיש לקרה ושרב, עמיד בגיר ובמליחות.
גדל היטב בקרקעות קלות בשפלה ובבקעה.
הריבוי באמצעות זרעים בסתיו או באביב.
כַּסְלֻחִים היה עם מצרי עתיק, שבניו יצאו מבנו של מצרים, שהוא נכדו של חם ונינו של נח.
לפי פירוש רש"י, שמם של הכסלוחים נגזר מכך שהיו חיים בים (כסלוחי ים).
רש"י מציין כי העם הכסלוחי והעם הפתרוסי היו מבצעים החלפות נשים, וכתוצאה מהחלפות אלו נוצר העם הפלשתי.
כסלא היה כפר ערבי בהרי ירושלים ששכן 17 קילומטרים מערבית לירושלים, בסמוך למושב כסלון של היום.
במלחמת העצמאות, ב-17 ביולי 1948, במסגרת מבצע דני, הכפר נכבש על ידי חטיבת הראל והתרוקן מתושביו.
בשנת 1952 נוסד המושב כסלון על אדמות חקלאיות של הכפר.
בתקופת המקרא במקום היה קיים יישוב יהודי כסלון.
כסניה פמפילובה זילברברג הייתה פעילה ציונית, סופרת ועיתונאית ארץ ישראלית נוצריה, ילידת האימפריה הרוסית אשר עלתה לארץ ישראל והתיישבה בקיבוץ נען.
בתה כסניצ'קה (מרינה) זילברברג נישאה לאמיליו סרני, אחיו של אנצו סרני.
נכדתה הסופרת היהודייה־האיטלקייה קרלה סרני כתבה את הרומן "משחק הממלכות" על אביה ואחיו אנצו סרני וכן על סבתה כסניה.
זילברברג הרבתה לכתוב בכתבי העת "מבפנים" ו"דבר הפועלת", בעיקר על אנשי המהפכה, הספרות הקלאסית הרוסית וכן על מעמד האשה בספרות הקלאסית.
ספרה הראשון "עם דורי" יצא לאור בהוצאת הקיבוץ המאוחד (1957), זמן קצר לפני מותה.
כסניה פמפילובה נולדה בשנת 1881 בחצי האי קרים, למשפחת אצילים פרובוסלבית, אמה מריה דמיטרייבנה פמפילובה (סטרוגנובה) ואביה קסנופון ניקולאביץ' פמפילוב.
בת 11 נכנסה לגימנסיה בסימפרופול, שם התיידדה עם נערות יהודיות והתוודעה אל הרעיון הציוני.
ב-1901 נסעה למוסקבה על מנת ללמוד באוניברסיטת מוסקבה.
שם הייתה מעורבת במהפכת הסטודנטים בפברואר 1902 שהשפיעה על מהפכת 1905. בהפגנה זו חברו יחד סטודנטים ופועלים.
הם התבצרו באוניברסיטה, חסמו את האולמות בשולחנות ובספסלים כדי שלא יאסרו אותם, נאמו ושרו.
הדרישות העיקריות היו חופש השביתה, ביטול החוקים המאפשרים רק לעשירים ללמוד באוניברסיטה, וקבלת נשים לאוניברסיטה כסטודנטיות מן המניין, ולא רק כמשתתפות בקורסים אחדים.
כסניה נבחרה לנאום והייתה האשה הראשונה בתולדות אוניברסיטת מוסקבה שהורשתה לשאת דברים.
עונשם של משתתפי השביתה היה הרחקתם ממוקדי הפעילות, ומאות סטודנטים, כולל כסניה פמפילובה ולב זילברברג הוגלו לחמש שנים לאוקמולינסק.
היה זה לאחר שנסללה מסילת הרכבת הטרנס-סיבירית, וחלק מהדרך עשו הסטודנטים במסע ברכבת, לאחר מכן ברגל, בעגלות, בסירות עד שהגיעו לתחנת ביניים בבית הכלא האלכסנדרובסקי.
בגיל 21, במהלך פעילותה בפלוגה הלוחמת של הסוציאל-רבולוציונרים הכירה את לייב זילברברג.
הוא היה ממשפחה יהודית שהתנצרה, והשניים נשאו.
זילברברג היה ראש "הפלוגה הלוחמת" של הסוציאל-רבולוציונרים, הגוף שביצע פיגועים קטלניים באישי המשטר הצארי.
בבית הכלא היה לב זילברברג אחד המנהיגים.
הוא ארגן קופה לעזרה הדדית, מטבח משותף וספרייה.
כסניה ערכה רישום וקיטלוג של כל הספרים שנאספו מהסטודנטים.
באוקמולינסק נישאו, וביתם היה לזירת ויכוחים של הסטודנטים הגולים.
שם התחזקה השקפתם שיש למגר את המשטר המושחת בכוח.
ב-1903 הם שוחררו והורשו לשוב לרוסיה תחת פיקוח.
הם החליטו להמשיך לפעול נגד המשטר, למרות הסכנות הכרוכות בכך.
מכיוון שנאסר עליהם לחיות בערים ראשיות, הם פעלו במחתרת בעיר שדה, אך נתפסו שנית.
בהמשך הם עקרו למערב אירופה, תחילה לבלגיה, שם התחזה לב לסטודנט במכון האלקטרו-טכני, וכסניה – לסטודנטית לכימיה באוניברסיטת לייז'.
דירתם שימשה מעבדה לייצור דינמיט, וכסניה נהגה להכין את הפצצות בעצמה.
ב-1904 השתתפה כסניה בוועידת המפלגה בשווייץ, ולאחר מכן לקחה חלק בארגון דפוס מחתרתי וטיפלה במשלוח החומר בחשאי לרוסיה.
בפעולותיה במפלגה התיידדה גם עם פנחס רוטנברג, לימים מקים חברת החשמל בארץ-ישראל.
בתחילה נמסרה הילדה לסבתא, על מנת שכסניה תוכל להמשיך בפעילותה.
ב-16 ביולי 1907, כשהוא בן 27, הוצא לב זילברברג הורג לאחר שנתפס בבית מלון בפינלנד.
את בתו הספיק לראות פעם אחת.
במכתבו האחרון רשם "מנעתי עצמי מלראות את הילדה...
לכל אדם גבול לסבלו הנפשי.
הייתי יכול לראות את אמי.
בקושי רב יכולתי לראות אותך, אך אותה...
אני יודע שגם אני, אשר איש מלבדך לא ראה אותי מוריד דמעה – גם אני כילד אבכה לעיני הז'אנדרם".
במכתב ביקש מכסניה שתפסיק לעסוק בפעילות ותגדל את בתם במסירות ואהבה.
את המכתב שמרה כסניה בתליון על צווארה.
לאחר מותו נמלטה עם בתה למערב, וחייתה בצרפת ובאיטליה שם פגשה יהודים רבים, ציונים, חלקם היו כבר בארץ ישראל.
שמה התוודעה למה שקורה בארץ ישראל, בייחוד בקיבוץ והתלהבה.
ב-1911 כשמלאו לבתה חמש, עברו השתיים לאיטליה, והתגוררו בדירה קטנה ברומא.
לפרנסתה ארחה בדירתה אורחים והייתה מבשלת לסטודנטים, למהגרים וגולים מרוסיה, ולסופרים ועיתונאים איטלקים.
פעילי הקהילה הציונית ברומא, ביניהם דנטה לאטס, באו לביתה על מנת לפגוש נציגים מישראל שלמדו באיטליה או מילאו שליחות.
ביניהם היו גם משה בילינסון ויעקב צור.
היא גילתה עניין רב בסיפורים על ארץ-ישראל ועל העם היהודי ממנו הגיע בעלה.
תיאוריהם על ארץ הקודש, ועל הנופים שהכירה מהברית החדשה, ועל החברים הבונים חיי שיתוף ועבודה עניינו אותה מאד.
בהדרגה התחזקו בה המחשבות שכדי להמשיך את צוואת בעלה, עליה להתקרב לשורשים שמהם ניתקה משפחתו ולעבור לגור בארץ ישראל.
דרך בלינסון ולאטס התוודאה גם לרחל ינאית ויצחק ובן צבי וברל כצנלסון.
היה זה בלינסון שהשיג לה סרטיפיקט לעלות לארץ ישראל.
בין המבקרים בפנסיון ברומא היו גם אנצו ואמיליו סרני.
הם היו בני משפחה יהודית עשירה אשר חלמו באותם ימים על עלייה לארץ ישראל, הם הגיעו לדירתה של כסניה על מנת לשמוע על הנעשה בארץ ישראל.
אמיליו אפילו למד אגרונומיה באוניברסיטת נאפולי על מנת להכשיר עצמו לחיים מועילים בארץ.
יום אחד, בעת טיול ברומא עם כסנצ'יקה, בתה של כסניה, נכנסו לבית משפחת סרני, בוויה קאבור ברומא.
כסניצ'קה נדהמה מעושרם, מהמשרתים ומהריהוט היפה.
אמיליו סרני התאהב בכסנצ'יקה, וביקש את ידה באמצעות אמה.
בהמשך אמיליו התרחק מהציונות ונהפך לקומוניסט לאחר מהפכת 1917 ברוסיה.
הוא למד רוסית, והחל לקרוא את כתבי מרקס ואנגלס.
הוא החל להתכחש לציונות והחליט להישאר באיטליה בעוד אחיו עלה לישראל והיה ממקימי קיבוץ גבעת ברנר.
בתקופת עליית הפאשיזם באיטליה הפך אמיליו לקומוניסט אדוק.
הוא נידון ל-15 שנות מאסר, אך בסיוע אביו קוצר העונש לחמש שנים.
הוא ברח עם בני משפחתו לצרפת ושם המשיכו בפעילות מחתרתית, שם הפכה כסנצ'יקה למרינה.
כסניצ'קה-מרינה, עסקה גם היא, כמו אמה, בפעילות מחתרתית, הפעם נגד המשטר הפשיסטי וחיה חיי דלות.
היא כתבה לימים שהיא מאושרת ושלמה בחייה.
היו להם שלוש בנות: עדה, לאה וקלרה.
בסיועם של משה בילינסון ופנחס רוטנברג עלתה ב-1932 לארץ ישראל.
היא הגיעה לעין-חרוד ב-1932, ולאחר שנה הצטרפה לקבוצת הנוער העובד בנענה (לימים נען) שם חיה באוהלים.
היא הייתה בת 52, מבוגרת בשלושים שנה מבני הגרעין שהקים את הקיבוץ.
בעצת קרוב המשפחה אנצו סרני, שסיפר לה כי חסרים בקיבוצים ספרים, למדה עוד בחו"ל קוסמטיקה וספרות, וכבר בתקופה הראשונה בארץ עסקה בספרות בקיבוצי עמק הירדן.
שנים ספורות לפני מלחמת העולם השנייה הפסיקה בתה כסניצ'קה-מרינה את הקשר עם אמה במצוות המפלגה הקומוניסטית.
במכתב הודיעה לאמה שעליהן לנתק כל קשר, ותירצה זאת שכך פעלה גם אמה כאשר הפקידה אותה בידי סבתא, כלומר שזאת הדרך הנכונה למי שמתמסר למאבק חברתי.
הן תדעי כי אני פועלת בשורות המפלגה הקומוניסטית...
פעולתי היא מרכז חיי, כשם שהיא מרכז חייו של אמיליו.
הפעולה חשובה לנו מן המשפחה, מן הילדים...
אילו צריך היה שאעזוב אותם ואלך למקום אחר, הייתי עוזבת אותם...
במעמקי נפשך אין את יכולה שלא לשמוח על שכל מאמצייך לעשות אותי אדם, לא רק שלא כלו לריק אלא הביאו את אשר ראוי לך ולאבי...
אני יודעת שלא רק תתקוממי נגד החלטתי אלא גם תתגאי בעוז רוחי...
אני לא אכתוב לך, ואת לא תכתבי לי אבל הן את יודעת שאת אמי ותהיי לי תמיד אמי וכל אהבתי.הקשר נותק, וכשכסניה שחיה בנען רצתה בזמן מלחמת העולם השנייה לקבל ידיעות על משפחת בתה באיטליה, הייתה הולכת ברגל מנען לגבעת ברנר לראות את המכתבים שהתקבלו במשפחת סרני.
בראשית שנות החמישים חלתה בתה במחלה ממארת, וכסניה באה לטפל בה על ערש דוואי בבית החולים בלוזאן, שווייץ.
פמפילובה זילברברג נפטרה ב-1957, בגיל 71. על שולחנה בחדר נותר מונח השעון של בעלה, מכתבו האחרון ותמונת בתה בת העשר.
לפני מותה ביקשה ואף כתבה שלא יתאבלו ולא יקוננו על לכתה, כי המוות הוא שעת החיים החגיגית ביותר.
בהלווייתה השתתפו רעיית הנשיא, רחל ינאית בן-צבי, שר הפנים, ישראל בר-יהודה, דוד כהן, חברי מזכירות הקיבוץ המאוחד –יצחק טבנקין, יוסף שכטר, בני מרשק, אהרן ציזלינג ועוד.
היא קבורה בבית הקברות בקיבוץ נען.
פמפילובה זילברברג פרסמה מסות ורשימות ב"מבפנים", "העבר", "דבר הפועלת", "במעלה", "דבר" ו"דבר לילדים".
ברשימותיה עסקה בדמויות אנשי המהפכה ברוסיה, אנשי רוח וספרות, בעיקר הספרות הרוסית הקלאסית.
בכתיבתה ניסתה לקרב את הקוראים לתרבות הרוסית שרבים גדלו על ברכיה.
במסה מפורטת על פושקין ציינה את השפעתו על הסופרים הצעירים.
בעיקר התפעלה מכך שפושקין תיאר את החיים של העם הרוסי הפשוט, והרס את הדעות הקדומות על עם נחשל.
היא הזכירה את מסותיו של בלינסקי, אבי הביקורת החברתית בספרות הרוסית, שקבע כי פושקין היה ליצירה הרוסית מה שפטר הגדול היה למדינה הרוסית – מנפץ הישן ויוצר החדש.
פמפילובה זילברברג כתבה מסה על צ'רנישבסקי, שספרו "מה לעשות" גרם שינוי מהותי בתפישות ששלטו במחשבה הרוסית במאה ה-19, והוציא נשים מתוסכלות מהתלות המסורתית באב ובבעל.
מכיוון ששחרור האשה היה קרוב לה מנעוריה, כתבה גם על ורה פיגנר, המהפכנית מדור הנרודניקים, שישבה בכלא עשרים שנה וחזרה לפעולות מחאה גם לאחר שהשתחררה.
במאמר מנתה את עיקרי תנועת "הירידה אל העם" שעיצבו לא רק את חייה של פיגנר אלא גם את חייה שלה.
רחל כצנלסון שזר, שערכה במשך שנים את "דבר הפועלת", הדגישה את יחסה של כסניה לפועלת העברייה, וציינה שגם לפני שהופיע ספר זיכרונותיה "עם דורי" הכירו אותה קוראי העברית כסופרת, שרשימותיה היו בחלקן מסות מקיפות.
ב-1957, זמן קצר לפני מותה, יצא ספרה "עם דורי", ספר זכרונות שעסק במשפחתה בקרים, סיפר על אבות אבותיה הקוזאקים, הוריה שהיו מורים כפריים, ומספר את סיפור בני דורה, אלה שהקריבו את חייהם האישיים למרד בשלטון מושחת.
"עם דורי" מבטא את הולדתה של התסיסה העממית שהובילה למהפכת 1905, ומזכיר הרבה רבולוציונרים שהכירה אישית, ותיארה בהערכה ואהבה.
הספר מעלה גם את התרשמותה של פמפילובה זילברברג מהספרות הרוסית שהשפיעה עליה, המוזיקה שאהבה, והנופים של מרחבי רוסיה הענקית, מקרים עד סיביר, בעונות השנה המתחלפות.
נכדתה, קלרה סרני, סופרת, הוציאת את הספר "משחק הממלכות".
במהלך חייה היא לא ידעה כמעט דבר על כסניה ובני המשפחה בארץ.
כתיבת הספר נעשתה בעקבות מסעה לארץ ישראל מסע אשר הציג בפניה את שורשיה המשפחתיים.
היא ביקרה בקיבוצים, בארכיונים שונים, נפגשה עם עדה סרני (דודתה) ועם יוצאי איטליה שהכירו את הוריה וסביה, ואף באה לבית הקברות בנען, לקברה של סבתה.
כשנשאלה איזו דמות מכל קרובי המשפחה יקרה לה ביותר, השיבה שזו סבתה כסניה, שזרמה עם החיים, חיתה את החלום המהפכני בדרכה, ולא השתעבדה לדוגמות הרסניות.
גם את דחף הכתיבה, אמרה, ירשה מכסניה.
הספר, מתאר שלושה דורות במשפחת סרני.
באיטליה הפך הספר לרב-מכר ובבתי ספר רבים נהפך לספר לימוד.
הספר תורגם לעברית על ידי מירון רפפורט (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1995).
1957 – עם דורי – הוצאת הקיבוץ המאוחד
1985 – על כנפי האהבה – סיפור חיים – הוצאת יד טבנקין – יומנה שיצא לאחר מותה
מקום זה נתן את שמו למושב כסלון, השוכן בסמוך לאתר הקדום המזוהה ככסלון.
לפי סברה מקובלת המקום נזכר בצורה משובשת, "כולון", בפסוק החשוב והחסר ברשימת ערי יהודה שבהמשך אותו פרק.
פסוק זה שרד רק בתרגום השבעים, לאחר פסוק 59 (נ"ט), ולכן נהוג לסמנו במחקר כפסוק 59ג.
להלן שחזור הפסוק העברי המקורי לפי נוסח B של תרגום השבעים (בסוגריים – השחזור לפי נוסח A, במקום שיש הבדל ביניהם): "תקוע ואפרתה היא בית לחם ופעור ועיטם וכּולון(?) וטטם(?) וצובה (שורש) וכרם וגלים וביתר ומנחת ערים אחת-עשרה וחצריהן".
השמות הסתומים "כולון" ו"טטם" הם ודאי שיבושים: מקובל להניח כאמור כי כולון הוא שיבוש מכסלון, ו"טטם" הוא אולי שיבוש מנטופה.
הזיהוי של כסלון אשר בתיאור גבול יהודה הוא מבוסס.
אוסביוס מקיסריה מזכיר את כסלון באונומסטיקון כיישוב אשר היה קיים בתקופתו, תחילת המאה ה-4 לספירה.
באזור המתאים לתיאור הגבול שכן הכפר הפלסטיני כסלא, המשמר את השם הקדום.
אתר זה נסקר על ידי יוחנן אהרוני, משה דותן ושמואל ייבין, ונמצאו בו שרידים מתקופת הברזל 2 ואילך, דבר המחזק את הזיהוי.
לאור כל זאת מקובל גם להניח כי כסלון הוא שם של יישוב מקראי, ולא רק ציון גאוגרפי.
אשר ל"כולון" מתרגום השבעים, ההנחה כי היא שיבוש מהשם כסלון אפשרית, אך לא מוכחת.
בעבר הועלתה סברה שיש לקשור את "כולון" עם קאלוניה / קולוניה הערבית, אך ברור שיש לדחות זאת מכל וכל.
מקור השם הערבי במושבת חיילים משוחררים (קולוניה) מימי טיטוס, ושמה הקדום היה מוצא, כנזכר בתלמוד.
כסלון / "כולון" במסגרת רשימת ערי יהודה
"כולון" נמנית כאמור ברשימת ערי יהודה, המתוארכת לתקופה המלוכה המאוחרת.
היא חלק מקבוצה 9 ברשימה זו, קבוצה חשובה מאוד בצפון הר יהודה הכוללת את בית לחם.
חרף חשיבותה, הקבוצה כולה נשמטה מנוסח המסורה ושרדה רק בתרגום השבעים, בפסוק אותו מציינים כפסוק 59ג.
הקבוצה, ובית לחם בראשה, נחשבת כמוקד היישובי של האפרתים, עליהם נמנה דוד המלך.
זיהויה של "כולון" עם כסלון עשוי אם כן לשפוך אור על זהותם המשפחתית-שבטית של תושבי כסלון המקראית.
כמות כסף נומינלית - כמות הכסף בערכים שוטפים ללא קשר לכוח הקנייה של אותו סכום כסף בתאריך מסוים.
כמות כסף ריאלית - כמות הכסף במושגי כוח קנייה בהתאם לשינוי מדד המחירים לצרכן.
כסף נזיל - מזומנים ופיקדונות עו"ש (עובר ושב).
מושג זה נקרא גם אמצעי התשלום הנזילים במשק ומסומן M1.
נזילות של רכוש, ובלשון מדויקת יותר - סחירותו.
לפירוט בנושא זה ראו רכוש.
גורמי המשק - משקי בית, עסקים וגופים ללא כוונות רווח.
חובת נזילות או יחס רזרבה נדרש - אחוז מינימלי של מזומנים שהבנקים המסחריים נדרשים על ידי הבנק המרכזי להחזיק במרתפיהם מתוך כל סוג של פיקדון.
עבור כל סוג פיקדון תיתכן חובת נזילות בשיעור אחר.
אם, למשל, עבור פק"מים נדרשת חובת נזילות של 10%, אזי על סניף בנק להחזיק במזומנים סכום מינימלי של 160,000 ש"ח אם סכום פיקדונות הפק"מים שבו שווה ל-1,600,000 ש"ח.
חובת הנזילות באה למנוע מצב של בהלת פיקדונות, כגון בעת השפל הגדול, כאשר אין הבנקים מסוגלים לספק את כל דרישות בעלי חשבונות העו"ש למשיכת מזומנים.
סך כמות הכסף המצויה במשק במטבעות ושטרות.
למושג זה ייתכנו כמה הגדרות מקובלות, להם נהוגים סימונים שונים:
M0 - סך המזומנים (מטבעות ושטרות) במשק.
M1 - כמות המזומנים ופיקדונות העובר ושב, אשר בידי כל גורמי המשק יחד.
M2 - כמות הכסף במשק כפי שהוגדרה ב-M1 ועוד פיקדונות שונים במטבע מקומי ועוד איגרות חוב לזמן קצר שהונפקו על ידי הבנק המרכזי.
M3 - זהו M2 ועוד פיקדונות צמודי מט"ח ופיקדונות במט"ח.
רזרבות הבנקים - סך יתרות המזומנים הנשמרות בפועל במרתפי הבנקים.
פיקדונות שהבנקים המסחריים שומרים במרתפי הבנק המרכזי נחשבים להלוואות שהבנקים נתנו.
יחס רזרבה - שיעור סכום הרזרבות שהבנקים המסחריים שומרים בפועל מתוך סכום הפיקדונות בבנקים.
המושג יכול להתייחס הן לפיקדונות מסוג מסוים והן לגבי כלל הפיקדונות.
מכפיל הפיקדונות - סכום השווה ל:
לפיכך, אם הבנקים שומרים על יחס רזרבה של 40%, אזי מכפיל הפיקדונות יהיה:
עירוי פנימי חיובי - זהו מצב בו יש צמצום של כמות המזומנים בידי הציבור ולכן גידול ברזרבות הבנקים.
עירוי פנימי שלילי - זהו מצב בו יש גידול בכמות המזומנים בידי הציבור ולכן צמצום של רזרבות הבנקים.
עירוי חיצוני חיובי - גידול בבסיס הכסף במשק ביוזמת הבנק המרכזי.
עירוי חיצוני שלילי - קיטון בבסיס הכסף במשק ביוזמת הבנק המרכזי.
עירוי משולב - עירוי הכולל בתוכו הן עירוי חיצוני והן עירוי פנימי.
היות שבסיס הכסף שווה לכמות המזומנים בידי הציבור ועוד סכום הרזרבות בבנקים, הרי שבעירוי משולב יתקיים:
סכום הערוי הפנימי = (שינוי בכמות המזומנים בידי הציבור) - (סכום העירוי החיצוני)
כסף קטלני , הוא הספר הראשון בסדרת ספרים של הסופר הבריטי לי צ'יילד.
בספר זה, הראשון בסדרת הספרים אודות ג'ק ריצ'ר, רב-סרן בדימוס בצבא ארצות הברית, אשר שירת כחוקר לשעבר במשטרה צבאית, מתוארת עלילה אופיינית שעוברת כחוט השני בסדרה.
ריצ'ר שהשתחרר משירותו הצבאי כחצי שנה לפני המתרחש, מגיע למרגרייב - עיירה קטנה בג'ורג'יה שבארצות הברית, כאשר הוא נזכר בדבריו של אחיו כי מוזיקאי בלוז בשם בלייד בלייק מת שם.
בהדרגה הוא חש כי העיירה שלווה באופן מחשיד, ולהפתעתו בעודו אוכל בדינר את ארוחת הבוקר שלו, הוא נעצר כחשוד ברצח שאירע ליד מחסנים ששייכים לתחום השיפוט של העיירה.
חשוד נוסף, בנקאי בשם האבל נעצר לאחר שמספר הטלפון שלו נמצא בנעלו של החשוד, אף הוא באשמת הרצח, מודה מיד באשמה ונשלח עם ריצ'ר למעצר בבית כלא בסוף השבוע.
לאחר שהשניים שורדים ניסיון התעללות וניסיון רצח בכלא, מוכחת חפותו של ריצ'ר.
ריצ'ר שב לעיר ומסייע בחקירת הרצח לבלש פינלי והשוטרת רוסקאו, אליה פיתח ריצ'ר משיכה.
עד מהרה מתברר כי הקורבן אינו אחר מאשר אחיו הבכור ג'ו, אשר שירת במודיעין הצבאי וכסוכן בכיר במשרד האוצר, ונרצח במהלך חקירה שניהל כנגד זייפני כסף.
בהמשך לאחר שנרצחים מפקד המשטרה מוריסון ואשתו באופן ברוטלי ביותר, מתברר שכנופיה של זייפני כספים שבראשם אב ובנו, ושחלק ניכר מאנשיה היספנים, השתלטה על העיירה, ועושה בה כבתוך שלה.
ועולה החשד שראש העיר עצמו משתף פעולה עם כנופיה זו, ואף מפקד המשטרה שנרצח.
לאחר שהבנקאי האבל שהוא איש מפתח בפרשה נעלם, ועולה החשד כי נרצח, אשתו של האבל ובניה נשלחים לבית מוגן של ה-FBI.
תוך שג'ק ריצר מתחיל לחסל את חברי הכנופיה, שמנסים לפגוע בו, בזה אחר זה, תוך שהוא טומן להם מארבים.
בעלילה מתרחשות כמה תפניות מפתיעות, כאשר מתברר שאנשים שהיה נראה שאפשר לסמוך עליהם מתגלים כחלק מהקנוניה, ועושים את חייהם של שואפי הצדק לקשים יותר.
במהלך הסיפור מתגלת קונספירציה מתוחכמת למדי של זיוף דולרים אמריקניים מדויקים מאוד.
ובסופו של הספר שנגמר בסוף טוב, הטובים מנצחים (מבלי שנגרם להם נזק רב מדי) והרעים הולכים לגיהנום, והעיירה משוחררת מעולם של הפושעים האכזריים, ומשלטונה של משפחה גזענית ששלטה בה במשך עשרות שנים.
ובדפוס אופייני בסדרה, ג'ק ריצ'ר איננו משתקע במקום, אף שיש לו סיבה טובה לעשות כן, אלא ממשיך בנדודיו בתחומה של ארצות הברית הגדולה, כדי לפגוש את ההרפתקה הבאה.
הספר זכה בשני פרסי ספרות בריטיים חשובים, פרס אנטוני ופרס ברי.
הספר היווה את הבסיס לעונתה הראשונה של סדרת הטלוויזיה המבוססת על דמותו של ריצ'ר.
כספומט או מכשיר בנק אוטומטי הוא מסוף אוטומטי לקבלת שירותי בנקאות, ללא צורך בפקיד אנושי.
במכשיר ניתן לבצע מגוון פעולות, כגון בירור יתרה בחשבון הבנק, משיכת מזומנים (במטבע מקומי ובמטבע זר), הפקדת מזומנים, הפקדת שיקים, תשלום חשבונות, רכישת זמן אוויר לטלפון סלולרי ועוד.
בכספומט ניתן להשתמש בכל זמן, גם כשהבנק סגור, ובכל מקום, גם שלא בסניף או בבנק שבו מתנהל החשבון, ואפילו במדינה אחרת.
בנוסף לשיפור השירות באמצעות הכספומט, יש בו חיסכון בעלויות התפעול של הבנק, בשל החלפת עבודה אנושית בעבודת מכונה.
מחיר כספומט נע בין 2 ל-50 אלף דולר, תלוי בפעולות שניתן לבצע באמצעותו.
את הרעיון למכשיר אוטומטי לביצוע פעולות בנקאיות הגה ג'ורג' סימיאן.
המכשיר הראשון הותקן בשנת 1961 בסניף "סיטיבנק" בניו יורק.
הוא איפשר הפקדת מטבעות, שטרות ומעטפות צ'קים, אך לא משיכת מזומנים.
לאחר שישה חודשים סולק המכשיר מפאת חוסר שימוש.
ג'ון שפרד-ברון מחברת "דה לה רו" המציא את המכשיר הראשון למשיכת מזומנים, שהותקן באנפילד טאון בצפון לונדון, ב-27 ביוני 1967 על ידי בנק "ברקליס".
כרטיסי פלסטיק מגנטיים לא היו קיימים עדיין, והמכשיר זיהה את המשתמש באמצעות התאמת צ'קים שסומנו בדיו שאיפשרה קריאה אלקטרונית עם מספר סודי בן ארבע ספרות.
תוך שנים ספורות הותקנו מכשירים דומים בכל רחבי אירופה.
הלקוח המעוניין לבצע פעולה בכספומט מזדהה באמצעות הכנסת כרטיס מגנטי או כרטיס חכם למכשיר האוטומטי.
בדרך כלל הכרטיס משמש ככרטיס אשראי, אך קיימים גם כרטיסים למשיכה בלבד.
על הכרטיס נמצא מידע בסיסי אודות בעל הכרטיס.
כמות המידע שאפשר לאחסן על הפס המגנטי אינה גדולה, ולכן בנקים החלו לאמץ "כרטיס חכם" שבו משולב שבב אלקטרוני המאפשר אחסון מידע רב.
לאחר הכנסת הכרטיס, הלקוח מקליד מספר זיהוי אישי סודי בן ארבע ספרות.
מספר זיהוי זה נבדק באמצעות אלגוריתם מול המידע הרשום בכרטיס.
כאשר הוא נמצא מתאים, הלקוח יכול לבצע פעולות עסקיות.
חלק מהכספומטים "יבלעו" את הכרטיס לאחר מספר ניסיונות שגויים, מחשש שזהו כרטיס גנוב.
כרטיסים גם עלולים להיבלע עקב חריגה ממסגרת האשראי בחשבון העובר ושב.
לחלק מהפעולות, כגון הפקדת המחאה, די ביכולת המקומית של המכונה.
לרוב המכריע של הפעולות האחרות, ובפרט משיכת מזומנים מבנק אחר, נדרשת תקשורת של הכספומט עם מאגר מידע מרוחק.
החל משנת 2012 לערך הפעילו חלק מהבנקים את השירות "מזומן ללא כרטיס", המאפשר לקבל קוד סודי לטלפון הנייד ולבצע משיכה אף למי שאינו מחזיק את הכרטיס בעצמו.
לשם כך מחוברים הכספומטים לרשת תקשורת, המאפשרת לקבל מידע זה.
כאשר לקוח מבצע משיכה מבנק מסוים, בנק זה מעדכן באופן אלקטרוני את הבנק שבו מתנהל חשבון הלקוח בפעולה שנעשתה.
לאחר שהפעולה העסקית שהלקוח רצה לבצע הושלמה, ואם הלקוח רוצה בכך, מודפס תדפיס של הפעולה העסקית, שבדרך כלל מורכב מתיאור הפעולה, מועד ביצועה, ומיקום המכשיר.
לעיתים כולל התדפיס גם את היתרה בחשבון של בעל הכרטיס.
בהפקדת מזומנים ניתן פירוט של סוגי השטרות שהתקבלו, סכומם והסיכום הכולל של ההפקדה.
בתחילה, כל בנק המציא שם משלו למכשיר האוטומטי שלו.
בנק לאומי השתמש בשם "בנקומט", כשמה של חברה שוודית שפעלה בתחום זה.
את המושג העברי "כספומט" המציא ראובן וימר עבור בנק דיסקונט.
את המושג העברי "בנק-קט" המציאו יחזקאל ויהודית חי עבור בנק הפועלים במסגרת תחרות מציאת שם נושאת פרסים שערך הבנק בשנת 1974. הבנק הבינלאומי כינה את המכשיר שלו "סניפומט" ובנק המזרחי כינה את מכשיריו "שיאון".
המכונה הראשונה למשיכת מזומנים בישראל הותקנה בדצמבר 1970 בבנק לאומי, סניף דיזנגוף, בתל אביב, ונקראה "בנקומט".
באוגוסט 1971 הותקן מכשיר נוסף במרכז הכרמל בחיפה ועד סוף 1971 הותקן מכשיר נוסף בתל אביב ועוד מכשיר בנמל התעופה בן-גוריון.
ביולי 1973 הותקן המכשיר ה-11 של בנק לאומי בבאר שבע.
למעט מכשיר אחד, כולם פעלו במשך 24 שעות ביממה.
באוגוסט 1973 החל בנק דיסקונט בהתקנת מכשירים אוטומטיים דומים שנקראו "דיסקונטומט 24".
עד יולי 1976 הוצבו 19 מכשירי דיסקונטומט.
בנק הפועלים פרש בשנת 1976 רשת של מכשירים שנקראו "בנק קט" וביולי 1976 היו כבר 13 מכשירים כאלו.
הבנק הבינלאומי הראשון הציב ב-1976 מכשיר בסניף הבנק ברחובות, וקרא למכשיר "סניפומט".
בשנת 1977 חברו בנק לאומי ובנק דיסקונט להתקנת מכשירים חדישים יותר שנקראו בשם החדש "כספומט".
במכשירים אלה ניתן היה לראשונה להפקיד מזומנים וצ'קים ולקבל אישורי יתרה, בנוסף למשיכת מזומנים.
עד נובמבר 1978 הוצבו 64 מכשירים אוטומטיים על ידי לאומי ודיסקונט.
בשנת 1978 החל גם בנק הפועלים בהתקנת מכשירים מדגם חדיש יותר שנקרא "בנק קט 2000".
בהתאם להנחיות בנק ישראל, החל מ-1 בינואר 2007 חייב כל בנק להציב מכשיר אוטומטי למשיכת מזומנים בקיר חיצוני של כל סניף שלו (או ברדיוס שאינו עולה על 500 מטרים מהסניף), למעט סניפים חריגים שקיבלו פטור מבנק ישראל.
בישראל מותקנים כ־2,300 מכשירים אוטומטיים בבעלות הבנקים, ומעל 3,000 מכשירים פרטיים של חברת כספונט, שקיבלה מבנק ישראל היתר לכך.
כ-300 כספומטים עברו מבעלות חברת שירותי בנק אוטומטיים לבעלות חברה פרטית בעקבות החלטת הממונה על ההגבלים העסקיים.
המכשירים מותקנים בסניפי בנקים וכן במקומות ציבוריים לרבות מרכזי קניות, מסעדות, בתי קולנוע, מרכולים, קיוסקים ותחנות דלק.
בראשית ימיהם בישראל, ניתן היה למשוך מזומנים במכשירי הבנק האוטומטיים רק ברשת הבנקאית שאליה שייך חשבון הבנק, המצויים בסניפי הרשת.
לקוחות בנק אחד, לא יכלו למשוך למשוך מזומנים במכשיר של בנק אחר.
במהלך שנת 1974 הגיעו בנק קופת עם ובנק אוצר החייל להסדר עם בנק לאומי שאפשר ללקוחותיהם להשתמש במכשירי הבנקומט.
בסוף 1978 הוקמה חברת שירותי בנק אוטומטיים, המשותפת לכל הבנקים, שהציבה מכשירים במקומות ציבוריים ששירתו את לקוחות כל הבנקים.
המערכת של חברת שירותי בנק אוטומטיים החלה לפעול בתחילת 1980. בתחילת 1981 הגיעו בנק הפועלים, בנק המזרחי והבנק הבינלאומי להסכמה על שימוש הדדי במכשיריהם, שמנו אז יחד למעל 100 מכשירים.
לאחר מכן הסכימו כל הבנקים לאפשר לכל לקוח להשתמש בכל המכשירים בישראל
כסף קטלני היא סדרת טלוויזיה ישראלית אודות מאבקי כוח ומערכות יחסים על רקע עולם העסקים הבינלאומי, שהופקה ושודרה לראשונה בין השנים 1996–1999, תחילה בערוץ 2 במסגרת זכיינית השידור קשת ולאחר מכן בערוץ 3.
הסדרה זכתה לרייטינג גבוה ושודרה בפריים טיים, תחילה בערוץ 2 אשר שידר את שתי העונות הראשונות ולאחר מכן בערוץ 3 אשר שידר שתי עונות נוספות.
הסדרה ירדה מהמסך לאחר 52 פרקים עקב דרישת "יס", שהחלה אז את שידוריה, לפרק את חברת ICP, ששידרה את "כסף קטלני" בערוץ 3, בטענה שהחברה פועלת שלא כחוק בכך שהיא מאחדת את פעילותן של שלוש זכייניות הכבלים שאמורות לפעול כל אחת בנפרד, תוצאת הדיונים המשפטיים שנמשכו כשנה הייתה שאי.סי.פי.
תוכל להמשיך לפעול במתכונתה הנוכחית בתנאי שתאפשר ל"יס" לשדר בערוציה את הפקות המקור שיופקו עבור אי.סי.פי.
החלטה זו גרמה ל-ICP להפסיק לממן הפקות יקרות (100,000$ לפרק) כמו "כסף קטלני" ולהזמין הפקות בעלות של 30–40 אלף דולר לכל היותר.
בעת עלייתה לשידור, "כסף קטלני" הייתה הסדרה הישראלית היקרה ביותר שהופקה.
השותפות שהפיקה את הסדרה נקלעה לסכסוך כספי בסוף 1999, ופורקה אחר כך.
כל 4 עונות הסדרה שודרו בשידורים חוזרים הן בערוץ 2 והן בערוץ 3. במאי 2016 החלו שידורים חוזרים של הסדרה בערוץ HOT בידור ישראלי.
את תסריט הסדרה ערך אלי תבור.
הדמויות בסדרה הן רבגוניות, החל באנשי עסקים, יהלומנים ונשות חברה, ועד סוחרי נשק, אנשי מוסד וטרוריסטים.
כסף קטלני שמה דגש על אורח חייו של האלפיון העליון; הסצנות השונות צולמו בבתי פאר, מלונות חמישה כוכבים, מסעדות יוקרה ואף מגרש הגולף בקיסריה.
לצד צוות השחקנים כיכבו בסדרה גם מכוניות יקרות, יאכטות וכלי טיס פרטיים.
חלק מהעלילה מתרחשת מחוץ לגבולות ישראל, וההפקה צילמה סצנות רבות במדינות שונות, בהן: טורקיה, קניה והונגריה.
בנוסף יצא לסדרה משחק קופסה כשם הסדרה "כסף קטלני" בהוצאת "ידע משחקים".
במרכז הסדרה שתי משפחות עשירות ורבות עוצמה: משפחת אייזנמן, יהלומנים המחזיקים בחברת "דאימונד קורפוריישן", ומשפחת רוטנברג, מפתחים נשק ומערכות לחימה באמצעות חברת "ארמר אינטרנשיונל".
הדמות הראשית בסדרה היא דמותו של שאולי אייזנמן (מגולם על ידי נתן רביץ).
שאולי הוא בנם הבכור של האייזנמנים.
גבר נאה, משכיל ורב לשוני, איש העולם הגדול.