tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בידי המחברים היו גם כתבי-יד של פירושים קדמונים לתנ"ך (כמו פירוש רבי יוסף בן אברהם חיון).
ר' דוד אלטשולר, מחכמי יהדות אשכנז ופולין ומראשי קהילת יברוב, ראה שלימוד התנ"ך נחלש מאוד בקרב יהודי אירופה אף בקרב תלמידי החכמים, וסבר שהסיבה לכך היא העדר פירוש קל ובהיר מספיק שיהיה מובן לכול.
למטרה זו כתב פירוש לו קרא "מצודות דוד" (ולא מצודת דוד) על שמו, ו - מלשון ציד, כנראה כפרפרזה על הפסוק "וַיִּלְכֹּד דָּוִד אֵת מְצֻדַת צִיּוֹן הִיא עִיר דָּוִד", שם המילה באה כביטוי למבצר.
רבי דוד אלטשולר ובנו רבי יחיאל הילל הדפיסו את שני כרכי הפירוש הראשונים – על ספרי איוב, משלי ותהילים, לגביהם חש רבי דוד ככל הנראה שהם הקשים ביותר ללימוד – בזולקווה שבפולין, בשנים תקי"ג-תקי"ד (1753-1754), כשר' דוד היה כבר ישיש ובא בימים.
הפירוש זכה להצלחה מיידית, ועד מהרה אזלו כל העותקים מן השוק; ועל כן, זמן מה לאחר ששב ר' יחיאל ליברוב, נסע שוב לזאלקווא והדפיס שם מהדורה שנייה של הספר בשנת תקכ"א.
בספר הובאה בין השאר הסכמתו של רבה של דובנא, רבי שאול לווינשטאם, לימים אב בית דין אמסטרדם ובעל ה"בנין אריאל".
תשע שנים לאחר מכן נפטר רבי דוד אלטשולר בשיבה טובה, ורבי יחיאל הילל (שהיה חריף ובקי גדול בספרות הרבנית) נטל על עצמו את המשימה הכבדה של הדפסת פירוש אביו על כעשרים ספרי התנ"ך האחרים, מתוך כתבי ידו של האב.
עוד בשנים שקדמו לפטירת אביו, שקד רבי יחיאל על ההדרת פירוש המצודות על הנביאים האחרונים (ישעיהו, ירמיהו, יחזקאל ותרי עשר), וכבר בשנת תקכ"ט החל להדפיסם בשני כרכים, כשהפעם הוא יוצא מפולין מולדתו ובוחר במרכז ספרותי חשוב יותר – ברלין.
רבי יחיאל קיבל את הסכמת דייני ברלין בתחילת שנת תק"ל, אז סיים את ההדפסה ככל הנראה; רב העיר לא נתן הסכמה לספר מהסיבה הפשוטה שבאותה העת לא כיהן בברלין אף רב – היו אלו שנות המעבר שקדמו לבואו של ר' צבי הירש לוין לכהן שם.
בהמשך שנת תק"ל נפטר רבי דוד, ולאחר תקופה קצרה המשיך רבי יחיאל בעבודתו והדפיס שנית את הפירוש בברלין בשנת תקל"ב, בצורה מוגמרת יותר הפעם, כשעליו הסכמות רבני אשכנז.
גם המשכיל רבי שלמה דובנא, ששהה אז באמסטרדם, כתב עבורו שיר תהילה על ספרו, וחתם את שמו באקרוסטיכון השיר.
רבי יחיאל הילל שב לעירו, והשלים שם את גימורי פירושו לנ"ך בשנים הבאות.
בקיץ תקל"ח יצא שוב לנסיעה אל הולנד לבקש הסכמות נוספות לפירושו, שכן חפצו היה לראות את פירושו מודפס במהדורה מהודרת ומוקפדת, כאשר הפירוש מעומד לשני חלקים, כדלהלן, והמקראות מנוקדות, מדוקדקות ומוטעמות, וכיוון שידע כי הדבר יעלה לו הרבה, ניסה לכסות מקצת מהוצאותיו העתידיות באמצעות גיוס הסכמות רבנים נודעים לפירושי אביו.
בחודש סיון נפגש עם רבני הולנד, ומשם פנה לגרמניה, בה קיבל את הסכמות גדולי רבני גרמניה: רבי נפתלי הירש קצינלנבויגן רבה של פפאלץ נתן לו את הסכמתו במאנהיים, ובעל "שאגת אריה" ורבי דוד דישבק בעל "פרדס דוד" נתנו לו את הסכמותיהם כשביקר במץ.
לאחר שהות של כחצי שנה בגרמניה יצא משם בשנת תקל"ט ופנה דרומה – אל ליוורנו, לקראת סיומו של מפעל חייו, כשבידו סכום גדול אותו אסף באמצעות ההסכמות, גם אם עדיין לא הספיק לכל צורכי ההדפסה.
כמעט שלושים שנה לאחר הדפסתו הראשונית של הספר הגיע רבי יחיאל הילל לאיטליה מגרמניה והולנד, והציג את פירושו בפני חכמי איטליה שהסכימו גם הם לספרו, ביניהם החיד"א ורבי ישראל בנימין באסאן.
הרב אלטשולר זכה שם לקבלת פנים אוהדת, ואף מצא מארח נדיב מעשירי הקהילה בשם אליעזר ריקנאטי – ממיודעיו של החיד"א – אשר אירחו כל השנים בהם שהה שם.
בהזדמנות זו חילק רבי יחיאל את ה"מצודות" (שהודפס על ידי אביו כפירוש אחד) לשני חלקים – "מצודת דוד" המבאר את ענייני הפסוקים ופשטם, ו"מצודת ציון" המיועד לפרש מילים וביטויים שונים בתנ"ך (כהגדרת החיד"א ב"שם הגדולים": ).
רבי יחיאל גם שכלל והוסיף הוספות משלו לפירוש, ההדירו וערכו – וכשהיה בידו ספר מוגמר החל בהדפסה.
"קול קורא" יצא על ידי רבני העיר כדי להשלים את הסכום שהיה בידי הרב אלטשולר, ואכן נאסף הסכום הדרוש וההדפסה יצאה לפועל.
בחודש חשוון תק"מ כבר החלו להדפיס בצורה סופית, חלקה ומהודרת את הפירוש לתהילים, משלי ואיוב, שהיו מוכנים להדפסה עוד מקודם, וסיום המלאכה היה בשנת תקמ"ב.
הפירוש המוגמר זכה במהירות גדולה לאהדה רבה עקב היותו ברור ומובן לכל, והתפרסם בכל תפוצות ישראל, כשהוא חוזר ומודפס שוב ושוב ברוב מהדורות המקרא וכמעט בכל דפוסי "מקראות גדולות", ובמהרה הפך לאבן יסוד של פרשנות הנ"ך בכל הזמנים.
"המצווה המוזנחת", "אל-פרידה אל-ע'איבה" , הוא ספרו של עבד א-סלאם פרג, מנהיג "הג'יהאד האסלאמי המצרי", ארגון אסלאם קיצוני שפעל בשנות ה-70 של המאה ה-20 במצרים.
הספר קרא לסילוק הנשיא סאדאת מהשלטון ולכינון מדינת אסלאם.
זאת בגלל ה"כפירה" של השלטון שהתבטאה בעיקר במדיניות ה"אינפיתאח", הפתיחות הכלכלית, אותה הנהיג סאדאת, ובהסכם השלום עם ישראל.
בספר בוחן פרג את מושג הג'יהאד.
הוא טוען כי הוא ללא ספק מאבק כוחני להשלטת החוק האסלאמי.
בדבריו מסתמך פרג על כתביו של התאולוג האסלאמי אבן תיימיה, שחי בימי הביניים.
פרג בוחן את הדרכים לכינון מדינה אסלאמית עד תקופתו.
הוא טוען כי כולן אינן ריאליות ורק מאבק בכוח בשלטון הכופר, שיש להתחיל בו מיד, יכול להצליח.
לג'יהאד האסלאמי המצרי היו תומכים בקרב הקצונה הזוטרה המצרית בנוסף על התמיכה בקרב הסטודנטים.
תנועה זו היא שרצחה את סאדאת בעת מצעד צבאי ב-1981.
המצור בווייקו היה עימות אלים בין קבוצה מכת הדיווידים האמריקאית לבין סוכנויות אכיפת חוק אמריקאיות, שהתרחש בטקסס, כ-14 ק"מ צפון-מזרחית לעיר וייקו, בטקסס, ארצות הברית.
העימות החל כאשר סוכנים של רשות האלכוהול, הטבק, הנשק, וחומרי הנפץ (ATF), הגיעו למרכז הר כרמל , סמוך לעיר וייקו, עם צו חיפוש בניסיון לחפש חומרים אסורים.
במקום התפתח קרב יריות, ובחילופי האש הכבדים נהרגו ארבעה סוכנים ושישה מחברי הכת.
בעקבות התקרית נתקבלה החלטה בלשכת החקירות הפדרלית (FBI) להטיל על המרכז מצור, שהסתיים כעבור 50 ימים, בהתקפה שנייה שהובילה לשריפת והרס המתחם.
82 אנשים נהרגו בעימות ובשריפה, כולל 25 ילדים, שתי נשים הרות, ומנהיג הכת דייוויד כורש.
האירועים תוארו בסרט תיעודי "וייקו: אפוקליפסה אמריקאית".
הדיווידים (Davidians) היא כת נוצרית-פרוטסטנטית שנוסדה בארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20 על ידי איש הדת בנימין רודן.
הנהגת הכת קבעה את מושבה בגבעות סמוך לעיר וייקו, ונתנה למקום את השם המקראי, מאונט כרמל.
התנועה החלה לצבור חסידים כשבשנת 1959 אלמנתו של האוטף הכריזה על הביאה השנייה של ישו וקראה למאמינים להתאסף במרכז הר כרמל.
רבים מן הבאים בנו לעצמם בתים והתיישבו במקום.
לאחר כישלון הנבואה עברה השליטה בהר כרמל למשפחת רודן (Roden).
אם המשפחה, לויס רודן, החשיבה את בנה ג'ורג' כלא ראוי לשמש בתור נביא, והחלה לטפח במקומו את ורנון האוול (Vernon Howell), שנודע מאוחר יותר בשם דייוויד כורש.
המאבק על זהות היורש הוביל לסכסוך ממושך בין חסידי רודן לבין חסידי האוול-כורש.
ב-1987 פרצה במקום תקרית ירי בין הפלגים, שהסתיימה לבסוף בזיכוי בבית המשפט.
בשנת 1989 ג'ורג' רודן אושפז בבית חולים לחולי נפש אחרי שרצח בגרזן את אחד מחברי הכת.
ורנון האוול שינה את שמו לדייוויד כורש והשלים את השתלטותו הסופית על הר כרמל כשהקים במקום כנסייה גדולה.
כורש החל לפרסם קלטות בהן סיפר כי אלוהים ציווה עליו להתרבות עם נשות הכת, כדי להקים מחדש את 'בית דוד'.
באותו הזמן הכת כבר הייתה מורכבת ממספר רב של משפחות, שהסכימו לכך שרק כורש יהיה רשאי לקיים יחסי מין עם הנשים.
שנה לפני המצור, פגש כורש את המוזיקאי המתחיל פבלו כהן במהלך בביקורו בירושלים, בסוף 1990 הוא שיכנע אותו להצטרף לחווה בטקסס לאחר שהבטיח לו עתיד מבטיח בעולם המוזיקה.
עם תחילת שנות ה-90, החלו דייוויד כורש וכת הדיווידים למשוך תשומת לב בשל פעילויות שונות שהתרחשו בהר כרמל.
סדרה של כתבות בעיתון מקומי בווייקו תיארה את כורש כמנהיג כת תמהוני, והאשימה אותו במעשי פוליגמיה, אינוס קטינות והתעללות שבוצעו במתחם.
העיתון גם דיווח על מצבור גדול של נשק ותחמושת שנאגר במקום.
באותו הזמן, החלו חוקרים של ה-ATF לבדוק משלוחים של כלי נשק וחלקים לנשק שהגיעו להר כרמל.
כלי הנשק נרכשו לכאורה בדרך חוקית, אך הסוכנים חשדו שאנשי הכת ביצעו בהם שינויים כדי להכשיר אותם לירי אוטומטי.
לאחר מעקבים שנערכו במסגרת החקירה ודיווחים נוספים על יריות מנשק אוטומטי במתחם, השיג ה-ATF צו שופט המתיר חיפוש במרכז הר כרמל, וצוי מעצר למנהיג הכת כורש ולמספר חברים נוספים בכת באשמת אחזקת נשק.
בבוקר יום ראשון, ה-28 בפברואר 1993, החלו סוכני ה-ATF בביצוע צו החיפוש.
התוכנית הייתה לתפוס את אנשי הכת לא מוכנים, אך יתרון ההפתעה אבד כאשר כתב עיתונות שקיבל מידע פנימי מוקדם על הפשיטה, הגיע לאזור וייקו וביקש הנחיות מעובד דואר מקומי, שבמקרה היה גם גיסו של כורש.
אף על פי שנודע לצוותי הפשיטה כי אנשי הכת מודעים להגעתם, מפקד ה-ATF הורה להמשיך בפשיטה.
לא ידוע מי ירה את היריות הראשונות, ומאוחר יותר כל צד טען כי הצד השני פתח באש ראשון.
במקום החל להתפתח קרב יריות עז בין הסוכנים שהקיפו את הבית ובין אנשי הכת המבוצרים בו.
לבסוף הצליח השריף המקומי ליצור קשר עם אנשי הכת, ולהסכים על הפסקת אש.
המתבצרים אפשרו לפנות את ההרוגים והפצועים ונצרו את האש עד לנסיגת אנשי ה-ATF.
לאחר כישלון ניסיון הפשיטה הראשון ונסיגת הכוחות, תפס ה-FBI פיקוד על המתחם, והסוכן ג'ף ג'אמר (Jeff Jamar) מונה למפקד האחראי בזירה.
הר כרמל הושם תחת מצור ולמקום זרמו כוחות רבים, ביניהם יחידת חילוץ בני הערובה של ה-FBI, שהחלו לנהל משא ומתן עם כורש ואנשיו.
ככל שעבר הזמן ולא חלה התקדמות במשא ומתן, החלו להתגלות חילוקי דעות בין מפקדי ה-FBI במקום לגבי הטקטיקה אותה נכון לנקוט במצב הזה.
חלק מהסוכנים צידדו בהמשך המשא ומתן בניסיון להביא לסיום הפרשה בצורה שלווה.
מצד שני, היו שטענו כי לא ניתן לדבר בהגיון עם קנאי דתי כמו כורש, והדרך היחידה לפתור את המשבר היא באמצעות כוח.
ה-FBI ניתק את אספקת המים והחשמל להר כרמל ואנשי הכת המבוצרים התקיימו ממי גשם שנאספו וממנות קרב.
המצב המתוח נמשך, וסוכני ה-FBI החלו לחשוש שהתנאים המתדרדרים בהר כרמל יובילו את כורש הלא יציב ואנשיו למעשה התאבדות המוני, בדומה להתאבדות ההמונית בג'ונסטאון, בה התאבדו או נהרגו 909 אנשים.
כמו כן הועלו חששות לשלום הילדים הנמצאים במתחם.
לאחר 50 ימים של מצור אישרה לבסוף התובעת הכללית ג'אנט רינו את המלצת ה-FBI לפרוץ בכוח למתחם.
בבוקר ה-19 באפריל יצאה לדרך תוכנית ה-FBI להשתלטות על הר כרמל.
בשעות הצהריים החלו לפרוץ שרפות בשלושה מוקדים שונים.
האש התפשטה במהירות רבה ופיצוצים החלו להשמע ברחבי המתחם, כשחלקים מהמבנים התמוטטו ואנשי הכת נלכדו בלהבות.
כעבור שעה מתחילת השרפה האש החלה לדעוך ורוב המבנים במתחם נחרבו.
76 מחברי כת הדוידים (51 מבוגרים ו-25 ילדים) מצאו את מותם ביום האחרון של המצור, תשעה בלבד שרדו.
בין ההרוגים היה פבלו כהן.
רוב מקרי המוות באירוע היו כתוצאה מהשרפה, אם בגלל שאיפת עשן או בעקבות קריסת המבנים.
בנתיחות לאחר המוות שנערכו בגופות נמצא כי לפחות עשרים מאנשי הכת נורו למוות, כנראה מידי חבריהם ומתוך רחמים, אחרי שנלכדו באש.
מתחם הר כרמל כולו נהרס על ידי הרשויות בשבועות שאחרי השריפה.
כיום נותרו באתר רק יסודות הבניינים שנהרסו וכנסייה קטנה שהוקמה שנים לאחר האירועים.
המצור בווייקו ותוצאותיו עוררו הדים עזים ברחבי ארצות הברית.
מספר ועדות חקירה הוקמו כדי לבחון את המקרה ודו"חות פנימיים של ה-ATF וה-FBI חוברו בנושא.
כמו כן, בשנים שחלפו מאז המצור הופקו מספר סרטים תעודיים ששחזרו את האירועים בווייקו, והתפרסמו ספרים רבים שהציגו ביקורת על שני הצדדים באירוע.
חלקים רבים משרשרת האירועים שהתרחשו בהר כרמל נותרו שנויים במחלוקת ומהווים נושא לדיונים שמתמשכים עד היום.
אנשי הכת אשר שרדו עמדו במרכז מערכה משפטית שנמשכה שנים ארוכות.
הם הואשמו בתכנון ובסיוע לרצח סוכנים ממשלתיים ובאחזקה לא חוקית של נשק.
על רובם נגזרו עונשי מאסר ממושכים, שחלקם נקצבו מאוחר יותר בערכאות משפטיות שונות.
אחרי סדרה של הרשעות וערעורים, כל אנשי כת הדוידים שוחררו מהכלא בשנת 2007. חלק מהשורדים, בשיתוף עם משפחות ההרוגים, הגישו תביעות לפיצויים נגד ממשלת ארצות הברית.
כל התביעות האלו נדחו על ידי בית המשפט.
ויכוח גדול התקיים ומתקיים עד עצם היום הזה בשאלת זהות היורים הראשונים במהלך הפשיטה הראשונה על המתחם.
סוכני ATF רבים העידו כי שמעו יריות לעברם מתוך הבניין וכן צוותי המסוקים ששהו באוויר דיווחו על אש שנפתחה לעברם מכיוון המתחם.
אנשי הדוידים טענו כי הסוכנים שהקיפו את הבניין הם אלו שירו ראשונים ובאחת השיחות שנערכו במהלך המצור בין כורש לצוותי המשא ומתן, אמר כורש כי המסוקים ירו עליהם.
סוכני ה-FBI טענו כי המסוקים שימשו להסחה בלבד ולא היו חמושים.
אנשי הדוידים ניסו להציג את דלת הפלדה של הבניין, שהייתה לטענתם מלאה בחורי כניסה של קליעים, כהוכחה לכך שהירי התחיל מבחוץ.
להגנתה טענה הממשלה (שדאגה בעצמה להרוס לגמרי את המתחם תוך פחות משבועיים מהשריפה) כי הדלת אבדה בהריסות ולא ניתן למצוא אותה.
חייל שנכח באירוע העיד כי ראה אנשים מעמיסים לרכב חפץ המזכיר בצורתו דלת מיד אחרי השריפה במתחם.
רעיון אחר שעלה הוא שפליטת כדור מצד סוכני ה-ATF גרמה לתחילת קרב היריות.
טענות רבות נשמעו על דרך החדרת הגז המדמיע לתוך הבניינים בהתקפה הסופית.
אף על פי ששניים מתוך שלושת מוקדי השרפה היו בחלקים הפנימיים של המבנים, רחוק מהאזורים שבהם פוזר גז, מבקרים טוענים שהשימוש ברכבים משוריינים כדי לשבור את הקירות היה מסוכן והיה יכול להוביל לשרפה.
השערה נוספת הייתה שירי של קליעים נפיצים מצד ה-FBI גרם להתלקחות האש.
במשך שנים הכחיש ה-FBI כל שימוש בקליעים נפיצים באירוע ורק ב-1999 הודה דובר הארגון כי היה שימוש ברימוני גז נפיצים בחלקים שונים במתחם, אך לא בתוך המבנים עצמם.
כמו כן טען שהשרפות פרצו שעות לאחר ירי הרימונים.
עובדות אלו הושמטו מהדו"ח שנמסר לוועדת הקונגרס שחקרה את האירוע.
במהלך המצור הצליח ה-FBI לשתול מכשירי ציתות בתוך מתחם הדיווידים ולהאזין לשיחותיהם.
בקטעים מההקלטות מיום ההתקפה הסופית, לכאורה אך ללא וודאות והוכחה מדעית שנובעת מהעלמת ראיות של הרשויות לאחר השרפה, נשמעים אנשי הכת משוחחים ביניהם על שפיכה של דלק בתוך המבנים והצתתו.
כאמור, אין שום הוכחות לנכונות ואמיתות הדברים של הקלטה זאת.
מהדו"חות השונים והיחידים שהותרו לפרסום על ידי הרשויות שחקרו את השרפה במתחם עלה כי לתושבי המקום היה מספיק זמן כדי להימלט מהשרפה, אם רצו בכך.
כמו כן, הרשויות קבעו בתוצאות החקירה שלהם כי התמוטטות המבנים נגרמה בשל החום העז שיצרה השרפה, ולא בשל שבירת הקירות על ידי רכבי ה-FBI.
על פי דיווחים שונים באמצעי התקשורת, טימותי מקווי, הטרוריסט שביצע את הפיגוע באוקלהומה סיטי בבניין של הממשלה הפדרלית של ארצות הברית, ציין את פרשת וייקו כאחד המניעים העיקריים למעשהו.
ככל הנראה הוא ביקר בווייקו לאחר סיום הפרשה כדי לבחון את האתר וביצע את מעשהו ב-19 באפריל 1995, יום השנה השני לשרפה שסיימה את המצור, אך אין הוכחות לקשר ישיר בין האירוע ובין מעשיו של מקווי.
בשטחה של רומניה של שנות האלפיים ניצבות שש המצודות הדאקיות של הרי אורשטיה (רומנית Fortăreţe dace din Munţii Orăştie), שהוקפו בחומות דאקיות ייחודיות.
המצודות הוקמו בין המאה ה-1 לפנה"ס למאה ה-1 ושימשו כמגן בפני הצבא הרומי.
שש המצודות, סרמיסג'טוסה, לונקאן, קוסטשט-בלידארו, קוסטשט-מצודה, קפלנה ובאניצה, היו המערך ההגנתי של דקבלוס בדאקיה וכיום מהוות אתר מורשת עולמית.
שרידי המצודות מייצגים ממצאים ארכאולוגים שמורים היטב מתקופת הברזל.
במקום יש תנועה ערה של מחפשי מטמונות בגלל היעדר חקיקה מתאימה למניעת ביזת שרידים ארכאולוגים.
המצוד הגדול , הוא הספר השני מתוך סדרת הפנטזיה מחזור כישור הזמן מאת רוברט ג'ורדן.
בגרסה העברית הספר מחולק לשני חלקים (בתרגום הראשון בעברית ניתן לכל כרך שם נפרד; לראשון "החיפוש הגדול" ולשני "קרן ואלר").
במהדורה השנייה של הספר באנגלית הוא גם חולק לשני כרכים "החפוש מתחיל" ו"איומים בתבנית".
בציור כריכת הגרסה החדשה (באנגלית) לחלק השני, מופיעה אגווין בכריכה, כשהיא קשורה באדאם לרנה, ומאחור חייל סינצ'ני משגיח עליהם.
המצוד הגדול - חלק א
סיואן סנצ'ה מודיעה לרנד שהוא הדרקון שנולד שוב.
מצודת פאל דארה מותקפת, ופדן פיין, ידיד האופל המטורף בורח.
הוא לוקח איתו את הפגיון המקולל משאדר לוגות ואת קרן ואלר.
רנד וחבריו יוצאים ביחד עם קבוצת חיילים בפיקודו של לורד אינגטר השאינרי, כדי למצוא את פדן פיין ואת קרן ואלר, ובמקביל מוריין מובילה את אגווין, ונינאב למגדל הלבן.
נינאב הופכת למקובלת, ואגווין לחניכה.
חבורת החיילים השאינרים ישנה ליד אבן מעבר, ורנד מעביר בטעות את לויאל והורין איתו לעולם אחר.
אישה מסתורית בשם סלין עוזרת להם לחזור למציאות העכשווית.
קיצור הדרך עוזר להם למצוא את ידידי האופל ולהחזיר את הקרן והפגיון.
בינתיים, פרין מתחבר לזאבים עוד יותר.
רנד מגיע לקאירייהין ולפני שהוא מספיק להתחבר לחבורה מחדש, החפצים נגנבים ממנו שוב.
המצוד הגדול - חלק ב
רנד מקבל הודעה מפדן פיין שאם הוא רוצה את החפצים עליו לבוא לכף תומאן, הנמצאת בצידה השני של היבשת, וכבושה כרגע על ידי הסינצ'נים, שבאו מעבר לים.
ליאנדרין, אאס סדאי מהאג'ה אדומה (ולמעשה שחורה) מפתה את אגוין ונינאב לבוא איתה לפאלם שבכף תומאן בשקרים, בטענה שרנד בצרה.
מין ואליין מצטרפות אליהן, אך בהגיעם לפאלם ליאנדרין מסגירה אותם לסינצ'נים.
מתברר שהסינצ'נים שמים על אאס סדאי קולר בשם א'דאם ועל ידי כך הם שולטים ומשתמשים בכוחה, נינאב ואליין מצליחות לברוח, אך מין ואגוין נתפסות, אחת הסינצ'ניות בשם רנה קושרת את אגוין בקולר אדאם, ומתעללת בה.
רנד מגיע לפאלם הורג את מנהיג הסינצ'נים לורד טוראק, ולוקח בחזרה את הקרן והפגיון.
במקביל נינאב מתעלת זרזיף קטן של סאידר, לעבר אאס סדאי בקולר ומצליחה לשחרר אותה.
היא ואליין משתמשות בקולר על הסינצ'נית שעד עכשיו כבלה נשים, סטה, ומגלות שזה עובד גם עליה.
הן הולכות לכלא של אגוין משחררות אותה.
רנד, מאט והשאינרים מנסים לברוח דרך היבשה, כשהם נלכדים בין שני צבאות הנלחמים ביניהם הגלימות הלבנות והסינצ'נים הבאים לקראתם מהעיר.
מאט תוקע בקרן ואלר ומזמן את גיבורי הקרן לעזרה.
ארתור הוקינג ושאר הגיבורים קוראים לרנד "לואיס תרין".
המצב השלישי הוא רומן מאת עמוס עוז העוסק בעיקר בשאלת המשיחיות, על צדדיה השליליים והחיוביים.
במרכז העלילה דמותו של פימה - "פימה שלנו הוא חולה פרדוקסים".
הספר יצא בהוצאת מקסוול-מקמילן-כתר הוצאה לאור בע"מ, בשנת 1991.
פימה - הוא אפרים ניסן, בן 54 שנים, מעין משיח, נבואי, מרושל בבגדיו ובהתנהגותו.
יעל - גרושתו של פימה.
ברוך נומברג - אביו של פימה, ישיש מטופח, זקנקן שיבה, בן 82. בעל מפעל לתמרוקים, שהקים בשנות ה-30 בירושלים, הדואג למחסורו הכספי של בנו.
יועזר - דמות דמיונית שבנה פימה, כדי לפנות אליה בעת מצוקה, בעיקר כאשר עסוק הוא בעתיד.
יועזר הוא היחיד שימשיך לחיות כאן בעוד 100 שנים.
איך יראה אותנו, את מדינתנו, אז?
אנט - חברתו של פימה.
נינה - דואגת לו ולניקיון דירתו.
תמר - אחות בית-חולים, במקום עבודתו של פימה.
הוא דואג לה כי היא מאוהבת ברופא.
בספרו זה עמוס עוז מתחיל בסוף: "חמישה לילות לפני האסון" (עמ' 7).
כבר בשורה הראשונה של ספרו, מלה רביעית, כתב: אסון.
והמלה הזו חוזרת בגווניה השונים לאורך כל העלילה, כשהיא מתחברת ומתמזגת עם המצב השלישי, המצב המוזר, הנכסף, המצב המשיחי.
למצב זה שואף בכנות פימה, הדמות המרכזית ברומן.
האבסורדיות נובעת בצורה עזה מן הניגוד הפנימי של פימה הנאבק נגד המשיחיות: "ועדיין לא הצלחנו כנראה להכניס לראש היהודי המהולל שהמשיח הוא מלאך המוות שלנו" (עמ' 148).
אך למרבה האירוניה גם מייצג אותה.
השימוש במלה "אסון" שבפתיח, מחזיק סקרנות לאורך הסיפור.
פימה, ככל שהוא דוחה או אפילו מגעיל, כן הוא מושך ומסקרן את הצופה, בדיוק על אותו משקל של המלה אסון.
הסופר חושף את כשליו של פימה, את שגעונותיו, את רישולו, את ריקנותו, אך באותה מידה גם את יופיו הפנימי.
למעשה דמות פימה היא משל, סמל, המראה של חיינו.
פימה זו מדינת ישראל, הצבר שנולד כאן.
המכתב שבו מתארת יעל את חייה עם פימה מתחיל בקטע ביוון עם חברותיה ליאת ואיליה.
מלמד על החיים הקולקטיביים שאנו חיים כאן: "שלושתנו אהבנו אותך ובמקום לקנא, מיום ליום אהבנו גם זו את זו, זה היה פלא.
ליאת הייתה שוכבת איתך בלילות כאילו בשם שלושתנו.
דרך ליאת שכבת גם איתי ועם איליה" (עמ' 135).
וגם: "היינו רובצים ליד מעיין ואתה ניגנת בחליל.
מה שהקסים את שלושתנו היה חוסר הישע שלך.
מצד אחד איש סודי ומצד שני מין ליצן קטן" (עמ' 134).
עיקר מכתבה של יעל הוא הפרידה הסופית שלה מפימה, בו היא מבקשת לשכוח אותו לעד.
אלא שלא כך הדברים מתנהלים, כאשר מדובר בו.
פימה הוא אחדות הניגודים, הוא דבר והיפוכו, הוא אסון ומשיח.
עוז מתמודד עם מימד החושך הקיים בחיי אדם כולל הדתיים.
אין הוא בוחל בביקורת נגד דתיות המחפשת רווח וריבית קצוצה בעבור כל מצווה ממצוותיה.
הוא מבקר את הרוכל הצפון אפריקאי הלבוש כאשכנזי.
ובעיקר את כל מחפשי המשיחים למיניהם, לכאורה.
שהרי כמו פימה, גם כאן, דבר והיפוכו.
עוז מעביר את פימה דרך שבעת מדורי הייסורים והאסונות, במטרה להראות שמעבר לליכלוך ולסירחון בדירתו, יש בפימה משהו נוסף.
במנהרה החשוכה של פימה יש כמה רגעי מנוחה נכונה, של רחמים ואף התעלות רוחנית.
פימה הוא תינוק, שלא גדל, ילד שהוא בעצם פילוסוף מרושל, שכחן כרוני ואבסורדי: "פימה שוכח מה שכח" (עמ' 159-164), אך גם מסוגל לחזות באירועים בלתי-מוסברים.
בעל יכולת להיות בשני מקומות באותה עת: "שקל בלבו את האפשרות הקלושה שהוא גופו נמצא גם כאן וגם שם" (עמ' 18).
פימה הוא פילוסוף פוליטי חריף מחשבה וביקורתי כלפי המשטר וכלפי הממשלה יש לכאורה תקווה לצד האקדמי שלו: "כאשר הוא מבריק, הוא מבריק" (עמ' 27), עד כדי כך מבריק שחבריו הפילוסופים, הפרופסורים בירושלים מנסים לעודדו ללא הרף כדי שיעשה משהו עם עצמו.
פימה מעורר שאלות קיומיות וחברתיות.
הוא מקנא בפרופסור שמפרסם בעיתון הארץ.
אך הוא איננו מצליח לכתוב.
ובביקורת על הדתיים והחילוניים גם יחד הוא אומר: "אלה משתינים על המדינה כי המשיח עוד לא בא ואלה משתינים על המדינה כי המשיח כבר בדלת" (עמ' 149).
פימה נאבק באביו, במסורת, בעבר ובכל מי שמסמל את החולי, הישן לדעתו, תוקף במיוחד את הרעיונות הגנובים מעמים ומפילוסופים אחרים, שהפכו ברבות הימים ליהדות הצרופה.
אנט חברתו של פימה חושפת בפניו את חייה האינטימיים וסודותיה, מחדר המיטות.
מגלה לו הכל על יחסיה בעבר.
ואילו פימה מתגלה כנביא תמים, כאילו כלל אינו מצליח לקלוט את רמזיה המכוונים אליו...
והכל נגמר בכאב גדול, בצריבה מינית כושלת ובהאשמה עצמית מטריפה.
פימה הנביא שלנו מתגלה בנדיבותו הרגשית והפיזית.
הוא זה שמביא אותה לרגעי התענוג, ובזכות התנוחה הנכונה שלו, אך הפעם זו דווקא האישה המתגלה באנוכיותה.
בסירובה להעניק לו חזרה את מה שהעניק לה...
עוז מתגלה כאן בביטוייו המקסימים שעה שהוא מתאר את רגעי החום הפיזיים, שהופכים כמעט למוזיקה ואפילו לאור, עליו מדבר הרומן: "לנגן לה ברוך...
יחסי אנוש שמביאה אנט למערכת, חושפים בפנינו את אכזריותה של המאה ה-20, על הניכור והאנוכיות שבה.
פימה מתנחם בדברי המתנחל בקפה: "כולנו בסירה אחת, כך אמר המתנחל היפהפה ופימה מצא לתמהונו שבמובן מסוים הוא צודק" (עמ' 89).
בין אישה לרעותה, בין תחושות הצריבה, האחווה והרעות, פימה מוצא הרבה זמן להתבונן בשמים, להתבונן באור ובמצב השלישי: "תראי איזה יופי בחוץ.
ובין ערימות האשפה הפנימית, בביתו והמקק טרוצקי, מוצא זמן להתבונן בפרפרים: "הפרפרים מסמלים בעינינו חירות, יופי וטוהר ואילו המקק נתפס כהתגלמות הגועל" (עמ' 90), ואין צורך במאמץ אינטלקטואלי נועז כדי להבין לאיזה מקק התכוון המשורר.
בין האישה שנופלת בחיקו, משום שבעלה עזבה לאנחות (אנט), ובין זו שבאה אליו (נינה) משום שבעלה בנסיעה בחו"ל ועליה לבוא לפימה כדי לנקות את דירתו מן החרפה, מוצא פימה זמן לטפל בתמר, האחות האדמיניסטרטיבית, המאוהבת ברופא המרפאה למחלות נשים, שבה עובד גם פימה כפקיד קבלה.
לאורך הסיפור ובין השיטין עולה השאלה העיקרית: הרי פימה הוא המשיח, זה הוא שיביא עלינו את האסון הנורא מכל, המוות.
האם יהיה זה אסון פוליטי?
בגלל יחסיו עם נשים נשואות!?
ועד סוף הספר אין יודעים את התשובה.
עוז יוצר קשר בין נושא "ביאת המשיח" לבין יחסי אישות בזוגיות: "איך לחשה לו שדווקא כך, באברו הרפוי, הוא חודר ומגיע אליה עמוק יותר מאשר בהתעלסות.
נדירות, כמעט מיסטיות היו בעיניו המלים האלה שכמו הזדהרו באור יקרות עכשיו כשזכר אותן, והוא נכסף כולו לתקן את מה שפגם, להשפיע עליה ועל אנט וגם על יעל ותמר ועל כל אישה בעולם, לרבות המכוערות והדחויות, אהבת גוף נכונה ואהבת אב ואח ואהבת בן וחסד." (עמ' 178).
אך פימה בעת ובעונה אחת גם מאשים את אלוהים בצרותינו, ומצד שני מקרב אותנו, את עצמו ואת יעל לגאולה, סוג של אחדות וניגודים, במצב השלישי: "עד כי הנגיעה וההינגעות חדלו להיות מעשים שבין איש ואישה והיו שניהם לאחד המרווה את צמאונות עצמו" (עמ' 215).
כאן מתגלה הנביא בפימה, פנימה, באותה אחדות של אנדרוגינוס המתקיים בליבו, בנפשו ובגופו בלבד, הודות למגע המיוחד, במגע שאיננו מגע עם יעל, בביתה.
אין זו אותה התאחדות שקיים עימה בהרי הכרמל וליד הטכניון.
תחושת האסון קרבה יחד עם מעשה האהבה שעומד לקרות עם יעל ("אשתו") גרושתו, אך מעשה אהבה מסוג אחר, שונה מהמוכר לנו: "למרות שלא שכב עם "אשתו" (גרושתו), לא חש בגופו שום מחסור כי אם להפך, עליצות, התעלות, רוויה, כאילו בדרך מסתורית אכן התרחשה ביניהם התמזגות עמוקה ומדויקת.
וכאילו בהתמזגות הזאת הוליד ממנה סוף-סוף את בנו יחידו" (עמ' 216).
באמצעות הידע העצום של פימה בתחום האהבה על כל גווניה, עוז מעביר אותנו (באמצעות פימה) סוג מיוחד של חניכות, מעביר אותנו בהדרגתיות (כפי שהעביר את פימה עד כה) דרך מכשוליה ומכמניה של האהבה, כדי להגיש לנו את השיא הנשגב הזה.
המבנה הספרותי מסתיים בשיא, באמצעות מבצע אירוטי ללא מין, באמצעות תשוקה, ללא מגע כלל.
די לשכב לידה, לחוש את האור הזה, את החום הזה ולחיות בשמים ובגן-עדן, לפי עוז.
זו התשובה שעוז מעניק עבור פימה ודרכו לכולנו, בפניית פימה לאלוהים: "האם יש איזה דבר שהוא, דבר מסוים, ספציפי, שכבודו מבקש ממני לעשות?
לשם מה הטיל אותנו כאן?
עוז מאפשר לאלוהים להחזיר גיחוך לעבר פימה.
אך לעומת זאת, פימה הוא זה שיודע את העיקר בספר הזה: "כולם אינם אלא ביטויים שונים של אותה ישות עצמה" (עמ' 198) גם הערבים...
זהו המסר המשיחי של עוז.
המצודה האשורית בראשון לציון שוכנת על תל חולי בפינה הדרומית־מערבית של שכונת נווה שקמה, במערב העיר, בצידן הצפוני של שדרות יצחק רבין.
התל המתנשא לגובה של כ־50 מטרים מעל פני הים וחולש על סביבתו מגובה של כ־30 מטרים, ומראשו נשקף מראה פנורמי של שכונותיה המערביות של העיר, וצפונה לעבר גורדי השחקים של תל אביב ורמת גן.
המבנה מתוארך למאה ה-8 לפנה"ס, ושמו המקורי של האתר אינו ידוע.
בנייתו עשויה להיות מיוחסת לסרגון השני (722-705 לפנה"ס), בעת שעשה את דרכו דרומה לעבר אשדוד:
עם זאת, הממצא הדל שנמצא במקום, עשוי להתאים גם לאפשרות שהמצודה הייתה מצודה מקומית, שהייתה סמוכה, אולי, אל אחת מערי פלשת, או שהמשיכה ושימשה גם בתקופה הפרסית.
לא נמצאו עדויות לחורבן המצודה, ונראה כי בשלב כלשהו המקום ננטש.
האתר היה מכוסה כולו בחולות, ולכן המצודה התגלתה רק ב-1992 במהלך חפירת בדיקה.
עיקר המחקר במקום נערך בשנים 1995–1996 ובמהלכו נערכו חפירות חלקיות באתר ששטחו הכולל הוא כ-3.5 דונם.
הממצא המרכזי של המצודה כוסה בגג פח נמוך המקשה על הגישה אל האתר, ונכון לשנת 2022 המקום מלוכלך ומוזנח.
המבנה רבוע ומידותיו הן 15.5 מטרים על 15 מטרים.
שיטת הבנייה במקום תומכת באפשרות שממדיו הכוללים של המבנה היו גדולים מבניין הרבוע שהשתמר.
המבנה בנוי מלבני טין מיובשות בגודל של 10X30X40 ס"מ, מידות שאינן נחשבות סטנדרטיות באדריכלות האשורית.
גובהו של המבנה כיום הוא 3.5 מטרים, ויסודותיו מסיביים ורוחבם מגיע ל-3.8 מטרים.
המבנה נחלק לתא מרכזי וסביבו 11 תאים מלבניים בגדלים שונים.
בשל כך שלא נתגלו פתחים חיצוניים ב-11 התאים, פתחים בינם לבין עצמם או רצפה בתחתיתם, ייתכן שאלה שימשו כיסודות בלבד למבנה ששכן מעליהם, ולא נודע להם שימוש פונקציונלי.
התא המרכזי שרצפתו מפולסת שימש ככל הנראה כמחסן תת-קרקעי או כמרתף, והכניסה אליו הייתה דרך תקרתו.
מאידך, ייתכן שהמבנה כולו שימש במה בלבד, שנועד להגביה ולשמש כבסיס למבנה שמעליו, אלמנט מוכר באדריכלות האשורית והבבלית.
בצידה הצפוני והתלול של המצודה הוקמה חלקלקה בשיפוע של 45 מעלות.
בצידו הדרומי והדרום-מזרחי של המבנה התגלו שרידים דלים של מבני עזר או שירות עשויים מכורכר, המתוארכים לזמנה של המצודה.
עם זאת, בכולם נמצא ממצא דומה של קנקנים, פכיות, סירים וקערות, המתוארכים למאה ה-7 לפנה"ס.
על התל התגלו מספר מוקדי שרפה שבהם שרידי עצמות בעלי חיים וקרמיקה, ובסביבתו התגלו עדויות לקיומם של חניוני לילה.
שדרות רבין החולפות מדרום לתל הוסטו דרומה כדי לא לפגום בשרידים, אך מורדותיו הדרומיים של התל גולחו בכל זאת, ולאורך הכביש נבנה קיר תמך המדמה חומה של מבצר אשורי.
על הקיר ציורים ותבליטים מעשה ידיו של האמן דוד כץ.
הגישה אל ראש התל אינה מוסדרת ונעשית בשבילי חול, אך בכוונת עיריית ראשון לציון להקים פארק ארכאולוגי סביב האתר.
בניית המצודה ערכה כ-10 שנים בין 1638 ל-1648, היא מורכבת מחומה היקפית בעלת צריחים וביצורים שונים, בתוך חומות המצודה נמצאים מספר מבנים, אתרים וגינות נוי אשר שימשו את חצר המלך המוגולי בתקופת השלטון.
שטח המצודה הוא כ-1.03 קילומטר רבוע.
המצודה מוכרת החל משנת 2007 כאתר מורשת עולמית משום ערכה התרבותי והיא נחשבת לאחד מהסמלים הלאומיים המוכרים של הודו.
המצודה בנויה בשילוב של אדריכלות פרסית, הודית ואירופאית, פרטי המבנים והחומות מעוטרים ברמה אומנותית גבוהה בשלל מוטיבים ממקורות אומנותיים שונים.
עיצוב המצודה הוא דוגמה מרשימה לאדריכלות שאג'האנית שנוסדה באותה תקופת בנייה של האימפריה המוגולית.
המצודה ניצבת לאורך נהר היאמונה ולה שני שערים עיקריים; 'שער דלהי' ו-'שער לאהור'.
שער לאהור נחשב הראשי, הוא פונה לכיוון מערב לרחוב הבזאר הראשי וההיסטורי של העיר (כיום רחוב 'צ'אנדני שוק'), בעוד ששער דלהי פונה לכיוון דרום (הנהר נמצא לאורך הדופן הצפונית והמזרחית של המצודה).
ברחבה הפנימית של המבצר ישנם מספר מבנים, גינות ואתרים קדושים שנבנו לאורך השנים.
המבנים העתיקים ביותר נבנו בתקופה בה שימוש המבצר כמושב הכס המוגולי, אך לאורך השנים נבנו תוספות ומבנים חדשים, כך לדוגמה מספר מבנים בצד הדרום-מזרחי של המצודה אשר שימשו את הצבא הבריטי.
דיוואן-י עאם: ('היכל הקהל הציבורי') היכל ראשי מול הכניסה למצודה, רחבה הובילה את הציבור לבניין אשר בחזיתו הייתה מרפסת מרשימה.
בעבר קשתות המרפסת עוטרו בזהב וכסף והיא הובילה למקום מושבו של המלך המוגולי במרכז הבניין, היכן שקיבל את נתיניו שבאו לפגוש אותו.
דיוואן-י חאס: ('היכל הקהל הפרטי') מבנה פתוח הדומה להיכל הציבורי אך קטן יותר, תפקידו היה מקום מפגש המלך עם אורחים ונציגי מדינות אחרות.
נהאר-י בּהישת: ('נחל גן עדן') תעלות מים שנשאבו מנהר היאמונה בנויות לאורך מרכז פנים המצודה, התעלות מחברות את מבני המגורים והאזורים הפרטיים של המצודה במים זורמים.
זנאנה: ('מגורי הנשים') שני מבנים בקצה הדרומי של מתחם המצודה שימשו כמגורי הנשים, מומתאז מהאל ורנג מהאל.
מותי מסג'יד: ('מסגד הפנינה') נבנה בשנת 1659 בתור המסגד הפרטי של אורנגזב (בנו של שאה ג'האן).
חיאת-בח'ש באג: ('הגינה המעניקה חיים') מצפון למבנים הפרטיים, משתרעת גינה רשמית ומלכותית אשר מחולקת לרבעים על ידי תעלות מים.
בכל צד של הגינה ניצב מבנה מעוטר ובמרכז נבנה בשנת 1842 מבנה שלישי במרכז ברכית מים, על ידי המלך המוגולי האחרון בהאדור שאה השני.
עד לשנת 1857, כאשר הסתיים השלטון המוגולי, עמדו ברחבת המצודה גם ארמונות השלטון וחיו בשטח המצודה כ-3,000 פקידים ועובדים.
עם ביטול שלטון המוגולים, הרסו הבריטים את מבני השלטון העיקריים ובנו במקום מבני צבא בריטים בצד הדרומי של המצודה.
מוזיאון המלחמה ההודי: המוזיאון שוכן ב-'נקאר ח'אנה' ('חדר המוזיקה') בשטח המצודה.
המוזיאון הוקם לזכר החיילים ההודים שנפלו במהלך מלחמת העולם הראשונה (בשירות האימפריה הבריטית) ומכיל תצוגה רחבה הקשורה בשירות בצבא הבריטי.
מצפון-מזרח למצודה האדומה מוצבת מצודה קדומה יותר, מצודת סאלימגר ('מצודת סאלים').
המצודה נבנתה על אי לשעבר בנהר בשנה 1546 על ידי סאלים שאה סורי במהלך 9 השנים לקיומה של השושלת הסורית בהודו.
המצודה האדומה נבנתה כמעט בצמוד לחומות סאלימגר, כאשר גשר מפריד בין השתיים.
מצודת סאלימגר שימשה לאורך רוב השנים בתור בית מאסר החל מהתקופה המוגולית ועד לעצמאות הודו.
תחת השלטון הבריטי המצודה שימשה בית כלא צבאי בנוסף למעונם של מספר יחידות צבא (ביניהם יחידות תותחנים בריטיות).
סאלימגר כלולה בשטח המוגדר כאתר מורשת עולמית יחד עם המצודה האדומה.
שני הצדדים התמודדו במהלך המצור עם מחסור חמור במזון - חיל המצב המורי היה מנותק ממקורות אספקה, בה בשעה שהקסטיליאנים, שהיו עמוק בשטח האויב, יכלו לקבל אספקה רק בדרך ימית שהייתה מסוכנת.
לאחר חודשיים של לוחמה בהם לא הצליח אף אחד מהצדדים להגיע לידי הכרעה, התפשרו הקסטיליאנים והמורים וחתמו על הסכם הפסקת אש שאיפשר לשני הצדדים לסגת בכבוד מהמצור.
על אף שהמורים המשיכו להחזיק בגיברלטר, עלה ההסכם למוחמד הרביעי בחייו - ביום שלאחר מכן נרצח מוחמד הרביעי על ידי אצילים מוריים שכעסו על עצם חתימת ההסכם.
גיברלטר נשלטה על ידי ממלכת קסטיליה בשנים 1309–1333 לאחר שהייתה בידיים מוסלמיות במשך כמעט 600 שנים.
השליט המריני אבו אל-חסן עלי איבן עות'מאן כרת ברית עם הסולטאן של ממלכת גרנדה, מוחמד הרביעי, ושניהם הטילו מצור משותף על גיברלטר בין פברואר-יוני 1333. חיל המצב הקסטיליאני, שהמתקפה המוסלמית הונחתה עליו בהפתעה גמורה, הצליח להחזיק מעמד במשך 4 חודשים אך לאחר שכמעט גווע ברעב החליט להיכנע למוסלמים.
חיל המצב בגיברלטר לא היה מודע בעת הכניעה לעובדה שתגבורת קסטיליאנית תחת פיקודו הישיר של אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה הייתה במרחק של 4 ימי הליכה מגיברלטר בלבד.
לאלפונסו היה צי ימי מוכן במצר גיברלטר תחת פיקודו של האדמירל אלפונסו חופרה דה טנוריו (Alfonso Jofre de Tenorio).
הכוח היבשתי שלו חנה בעיר חרס דה לה פרונטרה והמתין להוראות, שעה שנערכו ויכוחים האם כדאי להמשיך לגיברלטר לאחר בוא הידיעות על כניעתה ב-20 ביוני.
אלפונסו הצביע על העובדה שזה עתה כבשו המורים את גיברלטר וטרם ביצרו את עמדתם; היה עליהם עוד לחדש את מלאי האספקה במקום ולתקן את הנזקים שנגרמו לביצורים בגיברלטר בזמן המצור על ידי הקטפולטות שלהם עצמם.
אלפונסו טען שאסור להפסיד זמן וכי יש לערוך מתקפת נגד מיידית.
הצבא הקסטיליאני נטש את המחנה שלו בגדות נהר הגואדאלטה ליד העיר חרס והמשיך לעיר אלקלה דה לוס גזולס, בהעדיפו את הדרך הישירה לגיברלטר על אף היותה הררית.
משם המשיכו לעיר קסטלר דה לה פרונטרה הנמצאת בחלק העליון של נהר הגואדרנקה וירדו מהגואדרנקה לכיוון העיר הרומית העתיקה קרטייה שבקדמת מפרץ גיברלטר.
כוח חזק שמנה 6,000 חיילים מורים מהעיר אלחסירס הסמוכה תחת פיקודו של עבד אל-מליק, צעד בעקבותיהם בחלק הנמוך של החוף.
אלפונסו היה על הגבעות של סיירה קרבונרה (Sierra Carbonera) שמעל החוף, ובחוף היו המורים ממתינים לכוחותיו שירדו לעבר גיברלטר.
המלך הקסטיליאני הבחין במלכודת הנפרשת תחתיו והחליט לפרוש מלכודת משלו למורים.
אלפונסו שלח את המשמר האחורי שלו היישר לעברם, בעוד הפרשים, הקשתים ונושאי הרמחים הרכובים שלו איגפו את המורים דרך היערות שבצידי ההר.
אלפונסו צפה שהמורים ירצו להתקדם לפסגת ההר משם יוכלו לרדת ולתקוף את המשמר האחורי, והמטרה שלו הייתה שהם יהיו בתווך בין שני הכוחות שלו.
ניתוחו של אלפונסו את הלך המחשבה המורי היה מוצלח וכפי שחזה כן היה; בקרב שהתפתח נהרגו 500 חיילים מורים.
למרות פקודותיו המפורשות של אלפונסו שלא לרדוף אחרי המורים הנסוגים לכיוון אלחסירס, חלק גדול מצבאו לא נשמע לפקודתו והמשיך לרדוף אחרי המורים לכיוון הנהר הבא, הפלמונס.
הקסטיליאנים כמעט והמיטו אסון על כוחותיהם כיוון שתגבורת מורית רעננה הגיעה מאלחסירס, אך ניצלו בעזרת הצי של אלפונסו שחתר במעלה הנהר וחסם את המורים.
כשהלילה ירד חזרו המורים לאלחסירס והקסטיליאנים הקימו מחנה ליד הגואדרנקה.
מקרה נוסף של חוסר משמעת היה הגורם לכישלונו הראשון של אלפונסו לכבוש את גיברלטר.
הכוחות הקסטיליאניים הועברו לחוף החולות האדומים (Red Sands) שבצד הדרומי של גיברלטר, מקום בו הביצורים היו עלובים.
אך המפקדים הקסטיליאניים, רוי לופס (Rui Lopez) ופרנן יאנס דה מיירה (Fernan Yañez de Meira), נכשלו בתיאום ובשליטה על נחיתת כוחותיהם ביבשה.
הגל הראשון של הכוחות היה אמור לחפות על הנחיתה של הגל השני, ולאחר מכן כלל הכוח היה אמור לתפוס עמדות משני צידי העיר ולהתחיל במצור עליה.
אך הגל הראשון לא ציית לפקודות ומייד עם נחיתתו טיפס במעלה צוק גיברלטר בניסיון לכבוש את המצודה המורית.
כשהגל השני נחת בגיברלטר ערכו המוסלמים גיחה לחוף ותקפו אותם; רבים מהחיילים הקסטיליאנים נהרגו שם והשאר נסוגו, בשעה ש-1,500 לוחמים קסטיליאנים נותרו מנותקים במעלה הצוק.
המורים מיקמו עמדות במקום על מנת למנוע נחיתות קסטיליאניות עתידיות - קשתים המטירו חצים על כל אונייה קסטיליאנית שנראתה, ומערך של פרשים הוצב בחוף.
שני המפקדים הקסטיליאניים, לופס ודה מיירה, נהרגו במתקפה.
אלפונסו התמודד עם מספר דילמות; נוסף על כישלון המתקפה ועל חייליו הנצורים בגיברלטר, רוח עיקשת מהלבנט מנעה כעת מספינות האספקה שלו מלהיכנס למפרץ ולצבאו נותר מזון ליום אחד בלבד.
לבסוף הוא הסכים באי רצון לדרישת האצילים שלו שהתעקשו לסגת לטריטוריה קסטיליאנית ולהתארגן מחדש, ובלית ברירה לנטוש את הכוחות הנצורים בגיברלטר שנדרשו "להחזיק מעמד בכל דבר שהאל יעמיד אותם".
ברם, המצב השתנה בעת שחנו מיילים ספורים בלבד מהמחנה שלהם בקרטיה; הדעות חלוקות בעניין - יש האומרים שאלפונסו שכנע את האצילים שיהיה זה מביש להפקיר את החיילים הנצורים, ויש האומרים שהילוכה של הרוח נשתנה וספינות האספקה הקסטיליאניות הצליחו להיכנס למפרץ.
בכל אופן, הכוחות הקסיליאנים צעדו חזרה ותפסו את עמדותיהם שוב על מנת להתחיל במתקפה נוספת על גיברלטר.
אלפונסו החליט להשתמש שנית באותה תוכנית תקיפה, אך הפעם ביעילות רבה יותר.
מפקדים מנוסים נוספים, דון חיימה דה חריקה (Don Jaime de Jerica) והאחים לאסו וסנצ'ו דה רוחאס (de Rojas), מונו למפקדי כוח התקיפה בחוף החולות האדומים.
הקסטיליאנים תכננו להנחית מהלומה מהירה על המורים על ידי תקיפה של כלל הכוחות ביחד ("en masse"), והשתמשו בכל כלי השיט שעמדו לרשותם בשביל להעביר חיילים, רובי קשת ואפילו פרשים עם סוסיהם.
כאשר רובי הקשת החלו בירי רתק וחיפוי לעבר החוף, רכבו האבירים על סוסיהם לעבר המורים והניסו אותם חזרה לתוך חומות העיר.
בהזדמנות זו החליט האדמירל חופרה להשמיד את הגליאות המוריות שעגנו במספנה, אך הניסיון נכשל כיוון שהמורים בנו ביצורים מסיביים מסביב למספנה ובכניסה אליה.
המתקפה הימית נהדפה עם אבדות כבידות, אבל חופרה הצליח בכל זאת להטיל הסגר ימי אפקטיבי על גיברלטר.
הקסטיליאנים התבצרו מסביב לגיברלטר: כוח הנחיתה מדרום וצבאו העיקרי של אלפונסו מצפון.
בתחילה קיווה אלפונסו להכריע את גיברלטר במתקפת נגד יחידה, אך כעת נוכח שהמצור התארך.
לבסוף הוא החליט להרוס את ביצורי העיר ולשם כך הביא 6 קטפולטות מסביליה, כאשר 3 מהם הועלו עם חבלים לראש הצוק משום שמנקודה זו העיר הייתה פרושה לפניהם.
המצודה המורית ספגה הפגזות כבדות וניזוקה קשות, זאת בשעה שהאלמוגברים הקסטיליאניים (שכירי חרב מטריטוריות הכתר) ניסו לחתור מתחת למצודה.
גם חיל המצב המוסלמי גרם לאבדות בקרב הכוחות הקסטיליאניים על ידי השלכת אבנים מעבר לחומה וכן זפת בוערת שהרסה כמה ממכונות המצור הקסטיליאניות.
שני הצדדים התמודדו עם תנאים קשים במהלך המצור.
המורים הורעבו על ידי הקסטיליאנים, אך גם העברת האספקה של הקסטיליאנים נתקלה בבעיות; הם היו עמוק בשטח האויב והאספקה שלהם נשענה אך ורק על הצי, שגורמים שונים כגון רוחות וגאות ושפל מנעו ממנו לעיתים מלהפליג.
אספקת המזון הייתה, אם כן, במשורה לשני הצדדים.
המצב החמיר מבחינת הקסטיליאנים כאשר צבא מורי בפיקודו של מוחמד הרביעי צעד לכיוון גיברלטר במטרה לשחרר את חיל המצב הנצור.
אלפונסו השיב את צבאו למצר היבשה שמצפון לגיברלטר וחפר תעלות מסביב.
הדבר הרתיע את מוחמד הרביעי מלתקוף את גיברלטר, אך גם מנע את אספקת העצים לצבא קסטיליה, ומעתה ואילך החיילים הקטסיליאניים אכלו בשר נא.
באותו הזמן הגיעו לאלפונסו ידיעות מהממלכה על מרד שביצעו נגדו שלושה אצילים קסטיליאניים, נונייז השלישי דה לארה (Núñez III de Lara), חואן אלפונסו דה ארו (Juan Alfonso de Haro) וחואן מנואל, נסיך וילאנה (Juan Manuel).
לשני הצדדים היה אם כן המצב דחוק ושניהם חפצו בהפסקת אש.
הסכם הפסקת האש נחתם לבסוף ב-24 באוגוסט 1333. הצדדים הסכימו על הפסקת אש בת 4 שנים, בהם יעלו המורים מס שנתי בן 10,000 דובלונים לקסטיליה.
בתמורה, יורשו המורים לקנות שמן ובקר מקסטיליה.
כמו כן אלפונסו וצבאו יוכלו לסגת לארצם בביטחון ובלי לחשוש מהתקפה מצד המורים.
אלפונסו חתם על ההסכם בעצמו עם מוחמד הרביעי, תוך שהם מסבים לארוחה דשנה ומחליפים ביניהם מתנות.
על פי המסופר העניק מוחמד הרביעי לאלפונסו חרב עם נדן זהב, משובצת באיזמרגדים, אבני אודם ואבני ספיר וכן קסדה משובצת בשני איזמרגדים, כל אחד מהם "בגודל של ערמון", ואילו אלפונסו העניק למוחמד סוג של דאובלט (בגד מימי הביניים שנלבש על ידי גברים).
כאשר הקסטיליאנים התכוננו לסגת לארצם, חזרו הכוחות של עבד אל-מליק לאלחסירס ומוחמד הרביעי התכונן לחזור לגרנדה.
אך הוא מעולם לא שב לגרנדה, שכן בלילה שלאחר חתימת ההסכם הוא נרצח על ידי שניים מאציליו, שכעסו על כך שהסולטאן אכל עם נוצרים וחששו שמא הוא התנצר.
ההתנקשות לא מנעה מהקסטיליאנים לסגת בבטחה מגיברלטר, אך גרמה לחידוש מעשי האיבה בין הצדדים כאשר הסולטאן החדש של גרנדה, יוסוף הראשון, ביקש לבסס את סמכותו.
המצור נגמר בתוצאה של אי-הכרעה, ומשמעות הדבר היא שהמאבק על השליטה בגיברלטר בין המורים לקסטיליה לא נסתיים, ואלפונסו האחד עשר עתיד לחדש את מאמציו לכיבוש גיברלטר בשנת 1349, במצור החמישי על גיברלטר.
המצור החמישי על גיברלטר (נערך בין אוגוסט 1349 למרץ 1350) היה ניסיונו השני של אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה לכבוש את גיברלטר, שהייתה בידי המורים מאז שנת 1333. למצור קדמו מספר מאבקים בין ממלכת קסטיליה הנוצרית לבין אמירות גרנדה המורית ובעלי בריתם המרינים ממרוקו.
סדרה של תבוסות ומפלות מוריות הותירו את גיברלטר כמובלעת מורית בתוך שטח קסטיליאני.
על הבדידות הגאוגרפית של גיברלטר פיצו הביצורים שלה, ששופרו בצורה מסיבית מאז 1333.
אלפונסו הגיע בראש צבא של 20,000 חיילים צפונה מגיברלטר, יחד עם פילגשו וחמשת ילדיהם הבלתי חוקיים, על מנת להתחפר ולערוך מצור ארוך על גיברלטר.
אך בתחילת שנת 1350 פרצה מגפת הדבר - המוות השחור - בתוך מחנה קסטיליה.
אלפונסו סירב לנטוש את המצור, אך מת בעצמו כתוצאה מהמגפה ב-27 במרץ 1350.
אלפונסו האחד עשר, מלך קסטיליה, כבר ניסה לכבוש את גיברלטר ביוני-אוגוסט 1333 במהלך המצור הרביעי על גיברלטר, מייד לאחר שגיברלטר נכבשה מידיו על ידי המורים באמצע יוני של אותה השנה במצור השלישי על גיברלטר.
אלפונסו לא הצליח לכבוש את גיברלטר וחתם על הסכם הפסקת אש ל-4 שנים עם מוחמד הרביעי, סולטאן גרנדה.
אלפונסו הביא אפילו את ילדיו מפילגשו לאונרה דה גוזמן (Leonora de Guzman) - ארבעה בנים ובת אחת, לא חוקיים - אך בנו החוקי פטר נותר בסביליה.
ב"כרוניקה של אלפונסו XI" נכתב: "היה זה מלפני רצונו של האל כי מלכנו נפל למשכב ובאו בו הנפיחויות הללו, והוא מת ביום שישי הטוב, 27 במרץ 1350 לספירתנו".
המצור הערבי השני על קונסטנטינופול (717-718) היה מתקפה של הערבים מבית אומיה כנגד עיר הבירה של האימפריה הביזנטית, קונסטנטינופול.
מתקפה זו סימנה את סיומן של עשרים שנים של התקפות ערביות והשתלטותם על שטחים באזורי גבול של האימפריה הביזנטית, בעוד ביזנטיון סובלת מחוסר יציבות פנימי מתמשך מזה שנים.
אחרי המצור הערבי הראשון על קונסטנטינופול הייתה תקופת רגיעה, ואחריה היו הערבים עסוקים במלחמות אזרחים פנימיות (פתנה).
בתום מספר שנים של הכנות, פלשו הערבים ב-716 בהנהגת מסלמה בן עבד אלמלכ לאסיה הקטנה בשליטת ביזנטיון.
אחרי ששהה במשך החורף בחופי אסיה הקטנה, חצה הצבא הערבי לתוך תראקיה בקיץ 717 והתכונן להטלת המצור על קונסטנטינופול, שהוגנה על ידי חומותיה העצומות.
הערבים תכננו גם להטיל על העיר מצור ימי, אולם הצי הערבי הובס על ידי צי ביזנטיון שעשה שימוש באש יוונית.
הצלחת הצי הביזנטי אפשרה לעיר לקבל אספקה מהים, בעוד הצבא הערבי סבל מרעב ומחלות במהלך החורף הקשה שבא.
בקיץ 718 נשלחו שני ציים ערביים כתגבורת אך גם אלה הושמדו, וכך גם תגבורת שנשלחה מהיבשה והושמדה במארב באסיה הקטנה.
גורמים אלו, יחד עם מתקפות בולגריות (מאחר שלקיסר לאו הייתה ברית עם הבולגרים) בעורפם של הערבים, אילצו את הערבים לסגת באוגוסט 718. במסעו חזרה כמעט והושמד הצי הערבי על ידי איתני הטבע ומתקפות ביזנטיות.
הכישלון הערבי הוביל להשלכות רחבות היקף.
הישרדותה של קונסטנטינופול הבטיחה את הישרדות ביזנטיון, ומאידך השתנתה תפיסתה האסטרטגית של הח'ליפות: בעוד ההתקפות הרגילות על שטחי ביזנטיון נמשכו, ננטש רעיון כיבושה של העיר.
היסטוריונים מייחסים את עצירת ההתפשטות המוסלמית לתוככי אירופה לכישלון במצור השני על קונסטנטינופול, ורואים בכך את אחד מהקרבות המכריעים בהיסטוריה.
המצור הערבי הראשון על קונסטנטינופול (674–678) היה סכסוך עיקרי במלחמות הערביות-ביזנטיות, וחלק מאסטרטגיית ההתפשטות לעבר שטחה של האימפריה הביזנטית בהנהגת הח'ליף מועאויה הראשון.
מועאויה, שבשנת 661 הפך לשליט האימפריה הערבית לאחר מלחמת האזרחים בח'ליפות האיסלאמית (656–661), חידש את התוקפנות הצבאית כנגד ביזנטיון וקיווה לכבוש את עיר בירתה, קונסטנטינופול, ובכך להנחית עליה מכה אנושה.
לפי ההיסטוריון תאופנס המוודה, ההתקפה הערבית בוצעה באופן שיטתי: בשנים 672–673 הבטיח לעצמו הצי הערבי בסיסים לאורך חופה של אסיה הקטנה.
הערבים השתמשו בחצי האי קיזיקוס ליד קונסטנטינופול בתור בסיס למשך חודשי החורף, כשבכל אביב הם חוזרים ותוקפים את ביצורי העיר.
הביזנטים, תחת הנהגתו של הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס הרביעי, הצליחו להשמיד את הצי הערבי בעזרת המצאה חדשה - האש היוונית, תערובת נפיצה של חומרים שיצרה אש קטלנית ששרפה את ספינות האויב, ונעשה בה שימוש גם ביבשה.
לבסוף ספג הצבא הערבי מפלה ביבשה באסיה הקטנה, ואולץ לחדול מהמצור ולסגת.
לניצחון הביזנטי נודעה חשיבות מכרעת להישרדותה של ביזנטיון.
חוזה שלום נחתם זמן קצר לאחר מכן והותיר את רוב אסיה הקטנה בידיה של ביזנטיון.
"המצביעים הערבים נעים בכמויות אדירות לקלפי" (בזיכרון הקולקטיבי מוחלפת לעיתים האמירה בשוגג ב"הערבים נוהרים לקלפיות") הייתה התבטאות של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ביום הבחירות לכנסת העשרים, 17 במרץ 2015. ההצהרה שכללה את ההתבטאות נמסרה בסרטון וידאו שפרסם נתניהו, במטרה לגייס מצביעים נוספים למפלגתו, הליכוד, באמצעות קמפיין געוואלד.
אמירתו של נתניהו העלתה לדיון ציבורי את השיח סביב הגדרת מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, זהותם הלאומית של ערביי ישראל ואופן ההתייחסות לזכות הבחירה לכנסת שלהם.
במהלך מערכת הבחירות, אמר בנימין נתניהו כי מושקעים משאבים כספיים ניכרים הן בישראל הן מחוצה לה לשם הגדלת אחוזי ההצבעה בקרב ישראלים מצביעי שמאל, ובפרט בקרב ערביי ישראל, על מנת להביא לניצחונו של מחנה השמאל בבחירות, בתמיכת המפלגות הערביות.
בריאיון ל"ישראל היום" אמר נתניהו:
ב־15 במרץ 2015, יומיים לפני הבחירות, נערכה בכיכר רבין עצרת המונים של ארגוני ימין.
בנאומו בעצרת חזר נתניהו על מסרים אלו:
לאורך מערכת הבחירות התפרסמו סקרים שהצביעו על כך כי "המחנה הציוני" (בראשות יצחק הרצוג וציפי לבני) מוביל במספר מנדטים על "הליכוד", לצד סקרים אחרים שהצביעו על מגמה הפוכה, שבה "הליכוד" מוביל.
הסקרים האחרונים, שפורסמו ארבעה ימים לפני הבחירות, הראו יתרון של ארבעה מנדטים ל"מחנה הציוני".
משעות הצוהריים של היממה הקודמת לבחירות, החלו להגיע לישראל כ־5,000 סטודנטים ערבים שלמדו באוניברסיטאות בירדן ובג'נין, כדי להצביע.
היוזמה להסעה מאורגנת החלה מצד הסטודנטים; מימנה אותה הרשימה המשותפת, שדאגה להסעתם באוטובוסים מהאוניברסיטאות למקום מגוריהם ובחזרה.
אתרי חדשות אחדים דיווחו בבוקר יום הבחירות על אחוזי ההצבעה גבוהים במגזר הערבי.
"הרשימה המשותפת" דיווחה על 10% הצבעה עד השעה 10 בבוקר, לעומת 3% בבחירות הקודמות.
שיעור ההצבעה הסופי ביישובים הערביים בבחירות עמד על 63.7%, עלייה של כ־7% מהבחירות לכנסת התשע עשרה ב־2013 (56%).
בבוקר יום הבחירות, 17 במרץ 2015, הגיע חזקי ברוך מערוץ 7 לבית ראש הממשלה וראיין את נתניהו.
לפני הריאיון קיבל ברוך מסרון מאחיו עוזי, שלפיו אחוז ההצבעה במגזר הערבי גדול פי שלושה מהבחירות הקודמות.
נתניהו זיהה את הפוטנציאל, ובריאיון אמר שהערבים נוהרים לקלפיות, והשמאל הישראלי מממן אוטובוסים והסעות לקלפיות.
כשסיים את הריאיון פרסם נתניהו בדף הפייסבוק שלו סטטוס שבו נכתב:
הסטטוס לווה בסרטון וידאו באורך 28 שניות, שבו התייצב נתניהו מול המצלמה כשמאחוריו מפת המזרח התיכון ודגל ישראל, ואמר את הדברים בעל פה, בתוספת הדגשה קלה: "המצביעים הערבים נעים (באים) בכמויות אדירות לקלפי".
דברי נתניהו הועברו גם במסרונים לטלפונים הניידים של בוחרים רבים והופצו ברשתות החברתיות.
את הסרטון צילם טופז לוק, ראש מטה הניו מדיה של הליכוד.
על פי ממצאי חקירת המשטרה בתיק 4000, כפי שפורסמו בכתב החשדות בפברואר 2019, נתניהו הנחה את ניר חפץ להעביר לשאול אלוביץ' ולמנכ"ל האתר וואלה אילן ישועה את הסרטון, שהוצג ככותרת ראשית באתר וואלה שעות רבות ביום הבחירות.
במשפט העיד ניר חפץ כי בצילום הסרטון עסקו הוא עצמו, נתניהו ולוק, וכי צולמו שלוש גרסאות.
מייד עם פרסום הסרטון זכתה ההתבטאות "המצביעים הערבים נעים בכמויות אדירות לקלפי" לתשומת לב תקשורתית רבה, בישראל ובעולם.
בין אמצעי התקשורת הזרים שהבליטו את ההתבטאות: "הגרדיאן", "וושינגטון פוסט", המגזין "Politico", ערוץ הטלוויזיה האמריקאי "MSNBC", אתר האינטרנט "Salon" ורשת השידור "אל-ג'זירה", שמשדרת בארצות הברית.
במאמר מערכת בעיתון "הניו יורק טיימס" נכתב כי נתניהו התייחס בהתבטאותו לערביי ישראל כאויבים, ושמדובר בדמגוגיה אשר מחריפה את הזעם השורר בין יהודים לערבים בישראל.
שלי יחימוביץ' מ"המחנה הציוני" ואחמד טיבי מ"הרשימה המשותפת" טענו כי הדברים שאמר נתניהו גזעניים, ומהווים פגיעה וערעור על זכות ההצבעה הדמוקרטית של ערביי ישראל.
טיבי אף כתב טור באתר "ynet" שבו דרש מנתניהו להתנצל.
נתניהו הגיב לביקורת זו כלפיו עוד ביום הבחירות, ובסטטוס נוסף שפורסם בדף הפייסבוק שלו כתב שאין פסול בהצבעת האזרחים הערבים בפני עצמה, אלא בכך .
יממה לאחר הבחירות וההתבטאות של נתניהו, יצאה תגובה רשמית מפי דובר הבית הלבן, ג'וש ארנסט, שאמר כי "הממשל האמריקאי מודאג מאוד מהשימוש ברטוריקה פלגנית המדירה את ערביי ישראל".
בריאיון מצולם לאתר החדשות "הפינגטון פוסט" הרחיב על כך נשיא ארצות הברית, ברק אובמה:
ב־25 במרץ נדרש נשיא המדינה, ראובן ריבלין, להתבטאות של נתניהו בעקיפין בטקס קבלת תוצאות הבחירות הרשמיות, כשאמר ש.
אברהם פוקסמן, המנכ"ל העולמי של ארגון "הליגה נגד השמצה", שלח מכתב פומבי לנתניהו שבו הציע לו להתנצל לפני ערביי ישראל, משום שהתבטאותו מנוגדת למאמצים שהשקיעה הממשלה בראשותו כדי לשלב את הערבים בחברה הישראלית.
ב־21 במאי פורסם ריאיון של הנשיא ברק אובמה עם העיתונאי ג'פרי גולדברג בכתב העת "אטלנטיק".
אובמה אמר כי להתבטאותו של נתניהו במהלך מערכת הבחירות נגד אזרחי ישראל הערבים עלולות להיות השלכות על מדיניותה של ארצות הברית כלפי ישראל, וחזר וציין כי הדברים סותרים את הנוסח של מגילת העצמאות של ישראל, שקובעת שוויון לכל האזרחים ללא הבדל גזע ודת.
בחלק מאמצעי התקשורת והארגונים החברתיים נטען כי בהתבטאותו השתמש נתניהו בתעמולת בחירות המתבססת על הסתה, פחד ושנאת מיעוטים כדי לגרוף קולות.
העיתונאי אורי משגב טען כי , ושנתניהו .
ציפי לבני שייכה את ההתבטאות של נתניהו לחלק מניסיונותיו להפחיד את הבוחרים מפני התחזוקתם של הערבים והשמאל בימים האחרונים של מערכת הבחירות, וטענה כי התמיכה בימין לא הייתה אידאולוגית, אלא כזו המונעת מתחושת השתייכות שבנויה על פחד.
בריאיון לאילנה דיין בגלי צה"ל טען גם יצחק הרצוג שנתניהו השתמש בקו הפחדה זה בקמפיין שלו: .
ב־16 במאי הוסיף הרצוג: .
ג'ון סטיוארט, מנחה ה"הדיילי שואו" באותה עת, אמר בתוכנית שבהתבטאותו עורר נתניהו פחדים גזעניים מהצבעה גדולה של מיעוטים לצורך עשיית רווח פוליטי לטווח קצר, כפי שנהוג בארצות הברית.
פרופ' עוזי אורנן חיווה דעתו על דבריו של נתניהו: .
מבקריו של נתניהו שבו ונדרשו לדבריו גם באירועים מאוחרים יותר.
בעצרת מחאה שהתקיימה בתל אביב ב־1 באוגוסט 2015, בעקבות הפיגוע בדומא, אמרה יו"ר מרצ, זהבה גלאון: בעצרת שנערכה באותו ערב בגן מאיר, במחאה על הדקירה במצעד הגאווה בירושלים, אמרה ח"כ ציפי לבני: .
בדיון פגרה שנערך בכנסת ב־4 באוגוסט 2015, בעקבות הרצח במצעד הגאווה והפיגוע בדומא, אמר ח"כ אחמד טיבי: .
אביגדור ליברמן, יו"ר "ישראל ביתנו", השתמש בהתבטאות של נתניהו לצורך תעמולה משלו, כשהעלה ביום הבחירות סטטוס בפייסבוק: .
חלק מחברי המפלגה הרפובליקנית, ובהם ג'ון מקיין, הגיבו לביקורת של הנשיא ברק אובמה באומרם שמדובר בהכרזה במסגרת קמפיין בחירות ותו לא.
טיעונים אשר הצדיקו את האמירה התמקדו באופייה של "הרשימה המשותפת", ובזכותו של נתניהו להזהיר את בוחריו מפני תמיכה רחבה אפשרית ברשימה זו ומפני התערבות של גורמים חיצוניים בבחירות.
על פי העיתונאי בועז ביסמוט, מאחורי האמירה של נתניהו עמד שיקול פוליטי לגיטימי, כיוון שרוב חברי "הרשימה המשותפת" המייצגים את המצביעים הערבים אינם ציוניים.
עם זאת הוא טען שנתניהו היה יכול להתנסח בצורה רגישה יותר, ותמך בהתנצלותו.
לפי הפובליציסט דרור אידר, ההתבטאות לא הייתה גזענית, משום ש"הרשימה המשותפת" היוותה איום על סיכויי הימין לנצח בבחירות; נתניהו התייחס אל מצביעיה כיריבים פוליטיים, כשהם יוצאים להצביע כדי לממש את זכותם להחליף את השלטון.
הקומיקאי ומנחה הטלוויזיה האמריקאי ביל מאהר אמר כי אין להשוות בין דבריו של נתניהו לאמירה תאורטית של פוליטיקאי אמריקאי שבה הוא יזהיר מפני הצבעה מסיבית של שחורים, משום שארצות הברית אינה מוקפת במדינות שחורות העוינות לה.
בהקשר זה הוא הזכיר את היחס של ארצות הברית כלפי אזרחיה היפנים לאחר המתקפה על פרל הארבור.
במאי 2015, לקראת פגישתו של נתניהו עם ראש הרשימה המשותפת, איימן עודה, פרסם ח"כ אביגדור ליברמן הודעה: .
ב־10 בדצמבר 2016, באירוע במבשרת ציון, אמר יושב ראש הקואליציה, חבר הכנסת דוד ביטן, שאמירתו של נתניהו הייתה במקום, כי היא נועדה להעלות את אחוז ההצבעה במגזר היהודי, שבאותה שעה היה נמוך לעומת הבחירות הקודמות.
לנוכח תוצאות האמת, העלייה החדה במנדטים שקיבלה "הליכוד" בהשוואה לסקרים שפורסמו הוסברה בקמפיין מוצלח שניהלה המפלגה בימים האחרונים לבחירות, שסייע לה לקבל קולות מבוחרים ממפלגות הימין (בעיקר מ"הבית היהודי"), ברקע חשש לניצחון מחנה השמאל בהובלת המחנה הציוני.
על פי חוקר הדתות תומר פרסיקו, אמירתו של נתניהו בצוהרי יום הבחירות הייתה שיאו של קמפיין זה.
לדברי פרסיקו, באמירתו הדגיש נתניהו את הסכנה לזהות היהודית של המדינה אם לא תהיה הצבעה גדולה לליכוד.
העיתונאי בן כספית כתב שנתניהו אמר ש"נחילי ערבים" בדרכם לקלפיות, ושדבריו הבהילו את הליכודניקים.
לפי העיתונאי ירון לונדון, להתבטאות נתניהו לא הייתה השפעה ממשית על תוצאות הבחירות: .
דעה דומה הציג ב־13 במאי דוד לביא, אשר רואה בהשפעות השסע העדתי בישראל את הגורם המרכזי לניצחון הליכוד בבחירות, .
לדברי שלי יחימוביץ', לנאום הקומץ הייתה השפעה רבה יותר בעיצוב תוצאות הבחירות; התבטאות נתניהו נתנה .
על פי הסוציולוג פרופ' גד יאיר, יש שנאה ופחד מפני ערבים בחברה הישראלית.
הבעייתיות שבאמירת נתניהו מובנת רק באופן אינטלקטואלי; מבחינה פרקטית גם אחרים עושים בקלות את מה שעשה נתניהו (למשל בסיסמת הבחירות 'תבחרו ביבי־בנט – תיתקעו עם הפלסטינים' של "המחנה הציוני").
בכתבה של עמית סגל בינואר 2016 נטען כי אנשי תקשורת ייחסו השפעה אלקטורלית רבה לסרטון מפני שהוא קיבל חשיפה תקשורתית, אך בפועל חמישה מיליון מסרונים ומיליון שיחות מוקלטות ששלח הליכוד לטלפונים הניידים של הבוחרים ביום הבחירות, והתריעו מפני עליית כוחם של הערבים, השפיעו יותר.
מפגש של נתניהו עם נציגים ערבים והבעות צער
ב־23 במרץ 2015, שישה ימים לאחר הבחירות, קיים נתניהו פגישה במעון ראש הממשלה בירושלים עם אזרחים ערבים, דרוזים, בדואים וצ'רקסים.
בפגישה השתתפו בין השאר ראשי המועצות בית ג'ן, פוריידיס, טובא-זנגרייה, ירכא ופעילי "הליכוד" מהחברה הערבית.
נתניהו, שנענה במחיאות כפיים להבעת הצער, הוסיף שמעשיו כראש ממשלה, ובכללם "ההשקעות האדירות" במגזרי המיעוטים, מוכיחים שלא התכוון לכך, וחזר על עמדתו שאסור ששום גורם מחוץ לישראל יתערב בתהליכי הדמוקרטיה שלה.
בסוף הפגישה פצחו הנציגים הערבים בקריאות "ביבי", "ביבי", וניגשו לחבק את נתניהו.
הפגישה, שהייתה סגורה לתקשורת, תועדה והופצה לציבור בווידאו בידי "הליכוד".
על פי נחום ברנע וברק רביד, הבעת הצער של נתניהו לא כוונה לערבים, אלא לקהילה הבין־לאומית ולממשל האמריקאי בפרט.
הוועד הארצי של ראשי הרשויות הערביות דחה את הבעת הצער של נתניהו משום שלדבריו, המשתתפים בפגישה "לא מייצגים את ערביי ישראל ומוסדותיהם הייצוגיים, לרבות הוועד הארצי של ראשי הרשויות הערביות".