tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מעולם הילדים (שני ספרים) לפסנתר (1979)
על הכינור - לכינור ופסנתר (1981)
יום שמשי לקול ילד/ה ופסנתר (1977)
פרס איגוד המלחינים של רומניה לשנת 1956, בעבור הסונטינה לפסנתר
הפרס הראשון בתחרות מטעם התאחדות הקלרינט העולמית לשנת 1999, עבור "שיחה עם הלא נודע" לקלרינט סולו
פסטיבל המוזיקה של בריסל (2005) - הסונטה לצ'לו סולו
הפסטיבל האסייתי-פסיפי בוולינגטון ניו זילנד (2007) - "פנטזיות" לבסון ופסנתר
הפסטיבל הבינלאומי בבוורלי הילס קליפורניה (2010) - שני פרקים לצ'לו ופסנתר
פסטיבל Contemporanea הבינלאומי בוקרשט (2010) - "שיחה עם הלא נודע" לקלרינט סולו
פסטיבל Fou de Basson באנגלום צרפת (2010) - רביעיית כלי נשיפה מעץ
הפסטיבל ה-29 של ליגת המלחינים בטייפיי טאיוון (2011) - סונטה לצ'לו סולו
פסטיבל המוזיקה האסייתית בטוקיו יפן (2017) - תפילה לקלרינט סולו
סרגיי מיכאילוביץ' אייזנשטיין היה במאי קולנוע ותאורטיקן קולנוע סובייטי ממוצא יהודי, שנודע בעיקר בשל סרטיו "אוניית הקרב פוטיומקין" ו"אוקטובר", שניהם מבוססים על סיפורים אמיתיים ומוצגים באופן ריאליסטי.
לסרטים אלו הייתה השפעה רבה על הבמאים התיעודיים המוקדמים, בעיקר בזכות השימוש היצירתי של אייזנשטיין בטכניקת המונטאז' במהלך העריכה.
אביו מיכאל אייזנשטיין, בן לאב יהודי-גרמני מומר לנצרות האורתודוקסית ואם שוודית, שימש כאדריכל העיר; אמו יוליה קונצקאיה הייתה בת למשפחת סוחרים רוסית.
כשהיה בן 14 הוריו התגרשו וסרגיי נשאר עם אביו בעיר.
ב-1915 סיים את בית הספר הריאלי בריגה.
בין השנים 1915–1918 למד במכון להנדסה אזרחית בפטרוגרד.
מ-1918 עד 1920 עבד ברכבות התעמולה של המפלגה הקומוניסטית וכן התחיל להשתתף במועדוני הבמאים ולנסות את כוחו בבימוי.
ב-1920 התמנה לאחראי על המחלקה הדקורטיבית בתיאטרון הראשון של התרבות הפרולטרית (הפועלים) במוסקבה.
בין 1921–1922 למד בקורסים לבמאים של מיירהולד.
מ-1923 עמד בראש בתי היוצר של תיאטראות התרבות הפרולטרית.
מ-1928 לימד במכון הסובייטי הממלכתי לסינמטוגרפיה.
אייזנשטיין היה חלוץ בשימוש בעריכה.
הוא האמין כי עריכת סרטים היא יותר מאשר שיטה לחיבורן של סצנות לכדי סרט; הוא האמין כי עריכה זהירה יכולה לשמש להשפעה של ממש על רגשות הצופים.
הוא ערך מחקרים ארוכים בתחום, ופיתח את מה שכינה "מונטאז'".
ספריו "צורת הסרט" ו"תחושת הסרט" מסבירים את התאוריות שלו בדבר מונטאז', והייתה להם השפעה רבה על במאים רבים.
בסרטיו הראשונים לא השתמש אייזנשטיין בשחקנים מקצועיים.
העלילות נמנעו מדמויות יחידניות, ודנו בנושאים חברתיים רחבים, בעיקר מלחמת המעמדות.
הוא השתמש בדמויות ממוצעות של אנשים מן השורה, והתפקידים גולמו בידי שחקנים לא מיומנים מהרקע המעמדי המתאים.
נאמנותו של אייזנשטיין לרעיונות הקומוניזם גרמה לו להתעמת עם מספר בעלי תפקידים בשלטונו של יוסיף סטלין.
סטלין היה מודע לכוחו של הסרט כאמצעי תעמולה, וראה באייזנשטיין דמות שנויה במחלוקת.
הפופולריות של אייזנשטיין עלתה וירדה עם הצלחת סרטיו.
הסרט "אוניית הקרב פוטיומקין" היה ללהיט בינלאומי, והצלחתו תרמה לבחירתו של אייזנשטיין לביים את "אוקטובר: עשרה ימים שזעזעו את העולם" כחלק מהחגיגות הגדולות במלאת עשור למהפכת אוקטובר של 1917. אולם סרט זה לא התקרב בהצלחתו לזו של "פוטיומקין".
סטלין לא היה מרוצה מכישלון "אוקטובר", ודרש מאייזנשטיין לשנות את סופו.
בעקבות חילוקי הדעות עם משטרו של סטלין, בסתיו 1928 עזב אייזנשטיין את ברית המועצות וניסה להשתלב בתעשיית הסרטים במדינות שונות באירופה, אך ללא הצלחה.
הוא השיג חוזה בסך 100,000 דולר מאולפני סרטי פרמאונט בהוליווד, שרצו שיביים את גרסת הקולנוע של "" מאת תאודור דרייזר.
הוא הגיע לניו יורק ב-20 במאי 1930 ומשם המשיך לקליפורניה.
בואו נתקל בביקורת אנטישמית, אליה התייחס אייזנשטיין באומרו שמכיוון שסבו כבר לא רצה להיות יהודי, הוא משוחרר מהעניין.
בסופו של דבר, בשל חוסר הסכמה לגבי הליהוק, נפרד אייזנשטיין מאולפני פרמאונט באוקטובר של אותה השנה, והסרט הושלם בידי יוזף פון שטרנברג.
אייזנשטיין נסע למקסיקו, וניסה להפיק שם סרט תעודי דרמטי-למחצה בשם "Que Viva Mexico!".
בטרם הסתיימה העבודה על הסרט דרש סטלין מאייזנשטיין לשוב לברית המועצות.
אייזנשטיין נתן את הצילומים הבלתי-ערוכים לאפטון סינקלר, שהיה גם המממן העיקרי של הסרט, תוך הבנה שהצילומים ישלחו בעקבות אייזנשטיין לברית המועצות בהזדמנות הראשונה, כדי שיוכל לערוך את הסרט במוסקבה.
הצילומים הוצגו לבסוף בניו-יורק ב-1933, לאחר שנערכו בידי ללא הדרכה מידי אייזנשטיין, תחת הכותרת "רעם מעל מקסיקו".
מאז הופקו מספר סרטים מצילומיו של אייזנשטיין, בדרגות שונות של נאמנות לכוונותיו המקוריות.
סטלין המשיך להיות חשדן כלפיו, וחשד זה מעולם לא הוסר בעיניה של האליטה הסטליניסטית.
בירוקרטיה פוליטית אילצה את אייזנשטיין לבטל את שני הפרויקטים הבאים שלו, ומשגיח "רשמי" מונה כדי להשגיח עליו בעת הכנת הסרט "אלכסנדר נבסקי".
סרטו "איוואן האיום", שהציג את הצאר איוואן האיום כגיבור לאומי, זכה באהדתו של סטלין (וגם בפרס סטלין), אולם סרט ההמשך, "איוואן האיום, חלק שני", לא אושר בידי הממשל.
חלק שלישי שתוכנן לא יצא אל הפועל, ורק מעט סצנות מתוכו צולמו.
אייזנשטיין סבל מדימום פנימי ונפטר בגיל 50. אגדה שלא אומתה מעולם מספרת כי מדענים רוסים שימרו את מוחו, שהיה (על-פי האגדה) גדול בהרבה ממוח אנושי רגיל, מה שהיווה עבור אותם מדענים סימן לגאוניותו.
אוקטובר: עשרה ימים שזעזעו את העולם (1927)
הנסיך הגדול (הדוכס הגדול) סרגיי אלכסנדרוביץ' רומנוב (רוסית: Сергей Александрович Романов) (29 באפריל (11 במאי לפי הלוח הגרגוריאני) 1857 - 4 בפברואר (17 בפברואר לפי הלוח הגרגוריאני) 1905) היה בנו של הצאר הרוסי אלכסנדר השני שנרצח ב-1881. סרגיי נרצח בעצמו ב-1905 על ידי מהפכן סוציאליסט.
הנסיך הגדול (או הדוכס הגדול) סרגיי אלכסנדרוביץ' נולד בשנת 1857, והיה בנו החמישי של הצאר אלכסנדר השני.
ב-15 ביוני 1884 התחתן סרגיי עם יליזבטה פדורובנה, בתו של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ונכדתה של ויקטוריה מלכת בריטניה.
אחותה של אליזבת, אלכסנדרה, נישאה לימים לאחיינו של סרגיי, הצאר ניקולאי השני.
בשנת 1888, ביקר הנסיך בארץ ישראל לרגל חנוכת כנסיית מריה מגדלנה שבהר הזיתים.
הוא התרשם מהצפיפות באכסניות שבירושלים ששירתו את הצליינים שבאו לפקוד את המקומות הקדושים לנצרות, ועל כן החליט לבנות את חצר סרגיי, בניין שנמצא במגרש הרוסים, כדי שתשמש את הצליינים הרוסיים.
במסגרת פעילות זו עמד בראש החברה הארץ-ישראלית הפרבוסלבית הקיסרית.
בשנת 1891 מינה אותו אחיו הגדול, הצאר אלכסנדר השלישי, לתפקיד המושל הראשי של העיר מוסקבה.
אחד ממעשיו הראשונים בתפקיד היה גירושם של למעלה מ-25,000 יהודי מוסקבה, בצו שפרסם בחג הפסח באותה שנה.
הגירוש ארך כשנה, ובו גורשו היהודים בשלבים: תחילה הרווקים וחסרי הילדים, בהמשך גורשו בעלי המשפחות הקטנות (עד 4 ילדים) ולבסוף גורשו גם בעלי המשפחות הגדולות, שחלקן גרו בעיר יותר מ-40 שנים.
נשים שביקשו להישאר בעיר אולצו להירשם כזונות כתנאי להישארותן.
בשנת 1894 מת אחיו הצאר אלכסנדר השלישי, והשלטון עבר לבנו, ניקולאי השני.
בשנת 1896, בעת חגיגות ההכתרה של בן-אחיו (שסרגיי אלכסנדרוביץ' היה אחראי להן), התרחש אסון חודינקה.
פקידי הממשל המקומי הועברו מתפקידם, אך סרגיי אלכסנדרוביץ' אף קודם לתפקיד המפקד הצבאי של אזור מוסקבה.
הוא היה בלתי אהוד גם על האוכלוסייה הלא-יהודית בשל התנהגותו הקשוחה, והפך מטרה לשנאתם של מתנגדי המשטר.
נחשב לאשם העיקרי לאירועי הדמים בחורף 1904/05 במוסקבה, במהלך הקרבות בין כוחות הצבא לבין כוחות המהפכנים.
כתוצאה מכך החליטו המהפכנים להתנקש בחייו.
הוא נרצח ב-17 בפברואר 1905, כשעזב את הקרמלין במרכבתו בעיצומה של מהפכת 1905, בהתפוצצות מטען נפץ שהשליך עליו המתנקש איוואן קלאייב.
הרצח תוכנן על ידי בוריס סבינקוב.
שרידי גופתו נאספו ונטמנו בקבר שנבנה בתוך רצפת מנזר הפלא שבתחומי הקרמלין.
המנזר נהרס בשנת 1930 בפקודת סטלין.
בשנת 1995 נחשפו שרידי הגופה במהלך חפירות ארכאולוגיות שבוצעו במקום והובאו לקבורה במנזר נובוספאסק במוסקבה.
רעייתו של הנסיך, הנסיכה יליזבטה פיודורובנה, נרצחה בידי הבולשביקים בשנת 1918 ביחד עם המשרתת שלה.
בשנת 1921 הועברו גופותיהן לכנסיית מריה מגדלנה שבירושלים.
חצר סרגיי שהקים בירושלים, הועברה בשנת 2011 לבעלות ממשלת רוסיה.
סרגיי בובקה (באוקראינית: Сергій Бубка; נולד ב-4 בדצמבר 1963), אתלט עבר אוקראיני שייצג את ברית המועצות עד התפרקותה ב-1991, אלוף אולימפי (סיאול 1988), שש פעמים ברציפות אלוף עולם (הלסינקי 1983 – אתונה 1997) יותר מכל אתלט אחר בהיסטוריה ושיאן העולם בעבר בקפיצה במוט.
נחשב לאחד האתלטים הטובים והבולטים בקפיצה למוט.
בובקה שבר 35 פעמים את שיא העולם (17 פעמים את השיא באצטדיון פתוח ו-18 פעמים את השיא באולם סגור).
הוא היה הקופץ במוט הראשון שעבר גובה של שישה מטרים.
עד ספטמבר 2020 החזיק בשיא העולם בקפיצה במוט באצטדיון פתוח – 6.14 מ'.
שיאו באולם עומד על 6.15 מטר (שלישי בטיבו), שהחזיק כשיא עולם משנת 1993 עד 2014.
בובקה נולד בלוהנסק ועסק בילדותו במספר ענפי ספורט.
החל מגיל 10 תיעל את מאמציו לקפיצה במוט, בהשפעת המאמן ויטלי פטרוב.
בגיל 15 עקר יחד עם מאמנו לדונצק, כדי שיוכל להתאמן במתקנים טובים יותר.
ב-1981 התחרה לראשונה במסגרת בינלאומית, כשסיים שביעי באליפות אירופה לנוער.
1983 הייתה שנת הפריצה שלו, כשזכה באליפות העולם באתלטיקה, שנערכה בהלסינקי, עם תוצאה של 5.70 מטר.
ב-15 בינואר 1984 שבר לראשונה את שיא העולם באולם.
ב-13 ביוני 1985 ניפץ לראשונה את מחסום ששת המטרים בפריז.
את רף ששת המטרים ומעלה, שנחשב קודם לכן בלתי עביר, הצליח בובקה לקפוץ 44 פעמים לפני שפרש ב-2001. לאחר הפרישה התמנה לחבר מועצת התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF) והוועד האולימפי הבינלאומי.
כמו כן שימש יושב ראש הוועד האולימפי האוקראיני וחבר הפרלמנט האוקראיני.
אף על פי שבובקה שלט במקצוע שלו ללא עוררין במשך כעשור וחצי, הרי שעל הבמה החשובה ביותר - המשחקים האולימפיים - הצליח להביא עליונות זו לידי ביטוי רק פעם אחת, כשזכה בזהב באולימפיאדת סיאול (1988).
בראשונה מבין ארבע האולימפיאדות האחרות שנערכו בפרק הזמן שבו היה הקופץ הטוב בעולם, אולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), נבצר ממנו מלהשתתף משום שברית המועצות החרימה את המשחקים.
המנצח בלוס אנג'לס קיבל מדליית זהב על תוצאה נחותה ב-12 סנטימטרים מזו שהשיג בובקה חודשיים קודם לכן.
בברצלונה (1992) ובסידני (2000) נפסל שלוש פעמים בגבהים שבנסיבות רגילות אמור היה לעבור בקלות.
ביניהן, מנעה ממנו פציעה השתתפות באטלנטה (1996).
בובקה שילב חוזק, מהירות וחדשנות טכנית.
מהירותו לפני הקפיצה עמדה על 35.7 קמ"ש, קרוב מאוד למהירות שמשיג אצן 100 מטרים.
חוזקו אפשר לו לשאת מוט כבד יותר, שייצר עבורו רתע נוסף.
הוא גם אחז את המוט בנקודה גבוהה יותר ממתחריו ועל כן נהנה ממנוף מוגבר.
על כל אלה נוסף המודל הטכני שחידשו הוא ומאמנו פטרוב, ששם דגש על המשכיות הקפיצה וניצול טוב יותר של האנרגיה הנובעת מרתע המוט.
שיא עולם נפרד על כל סנטימטר
העליונות הטכנית והאתלטית אפשרה לבובקה לקדם את קצה גבול היכולת לקפוץ במוט בעשרות סנטימטרים, אבל הוא לא עשה זאת בבת אחת.
בדרך כלל נהג לשפר את שיאו בכל פעם בסנטימטר אחד.
כך ניצל את האופן המיוחד שבו מתנהלת תחרות קפיצה במוט (וגם קפיצה לגובה) - הקביעה מראש של גובה רף מסוים לפני הניסיון לעברו - כדי להשיג פעמים רבות ככל האפשר את הפרסים הכספיים והאחרים שנלוו לשבירת השיא.
מדיניות זו שירתה את האינטרסים של כל המעורבים: של מארגני התחרויות שהיו מעוניינים כל אחד בשיא עולם חדש במסגרת התחרות שלו, של נותני החסות, של הקהל שהגיע לתחרויות ורצה לחזות במו עיניו בשבירת שיא עולם, ושל בובקה עצמו.
גנרל-קולונל במיל' סרגיי איוואנוב הוא מדינאי רוסי בכיר, אחד ממקורביו של הנשיא ולדימיר פוטין.
איוואנוב כיהן כראש סגל הקרמלין מ-22 בדצמבר 2011 עד 12 באוגוסט 2016, כשקודם כיהן כסגן ראשון של ראש ממשלת רוסיה.
שימש כממלא מקום ראש הממשלה בשנים 2005–2007 וכשר ההגנה הרוסי בשנים 2001–2007.
היה חבר קבוע במועצת הביטחון של רוסיה.
מעוטר במדליה "על שירות למולדת" (За заслуги перед Отечеством) דרגה 2. הוא שולט היטב בשפות אנגלית ושוודית ודובר צרפתית ונורווגית ברמה נמוכה יותר.
נשוי לאירנה (נולדה ב־1953), תושבת מוסקבה ובעלת השכלה גבוהה בכלכלה.
מאוגוסט 2016 עד פברואר 2026 כיהן כנציגו המיוחד של נשיא רוסיה לענייני הגנת הטבע, איכות הסביבה ותחבורה.
איוואנוב למד בחוג לתרגום בפקולטה לפילולוגיה באוניברסיטת לנינגרד.
לאחר סיום התואר בשנת 1975 התגייס לק.ג.ב.
לאחר מכן היה מוצב בלונדון בין 1981 ל־1983. יש האומרים שנשלח משם חזרה בגלל אישום בריגול, אך משרד הפנים הבריטי הכחיש זאת.
לאחר מכן היה נציג ארגון הביון של ברית המועצות בפינלנד ואחר כך בקניה.
מ־1991 עד 1998 שירת בשירות ריגול החוץ של רוסיה.
ב־1998 הועבר על ידי ראש שירות הביטחון הפדרלי דאז, ולדימיר פוטין, לתפקיד ממלא המקום שלו בתחומי האנליזה והתכנון אסטרטגי.
ב־15 בנובמבר 1999 מונה על ידי בוריס ילצין לתפקיד מזכיר מועצת הביטחון של רוסיה.
בתפקיד הזה עלתה השפעתו הפוליטית לאחר שפוטין הפך לראש המדינה.
ב־28 במרץ 2001 מונה איוואנוב לתפקיד שר ההגנה של רוסיה.
על ראשית כהונתו העיב ענן כבד - התרסקות מטוס סיביר אייר בים השחור, שנורה תוך כדי תרגיל צבאי משותף לרוסיה ולאוקראינה.
78 בני אדם נהרגו באירוע, רובם עולים מרוסיה שנסעו לבקר את קרובי משפחתם בישראל.
איוואנוב ניסה להסתיר את מעורבותה של רוסיה באירוע, כמו גם את העובדה שהטיל האוקראיני שהפיל את המטוס נורה מבסיס רוסי.
כשר ההגנה, הוביל איוואנוב קו ניצי ביותר, בעיקר בכל הקשור להתמודדות מול איום הטרור העולמי בכלל והצ'צ'ני בפרט.
בתקופת כהונתו הוא הוביל שדרוג נרחב של צבא רוסיה, ונהנה מיד חופשית שהותיר לו הנשיא פוטין בתחומי אחריותו.
איוואנוב היה מהסוברים שיש לתמוך, אפילו צבאית, ברודן סרביה לשעבר סלובודן מילושביץ'.
ב־14 בנובמבר 2005 מונה איוואנוב כסגן ראש ממשלת הממשלה, במקביל לתפקידו כשר ההגנה.
ב־15 בפברואר 2007 שוחרר מתפקיד שר ההגנה ומונה לתפקיד סגן ראשון לראש הממשלה, עם אחריות על תעשיות ההגנה, אווירו-חלל, ננוטכנולוגיה ותחבורה.
במאי 2005 בנו נהג במכונית שהייתה מעורבת בתאונת דרכים במהלכה נהרגה הולכת רגל.
התיק הפלילי נסגר ללא אישום.
קיימת הערכה שפרשה זו גרמה לכך שסיכוייו לרשת את פוטין כנשיא אפסו.
בדצמבר 2011 מונה לעמוד בראש סגל הקרמלין.
באוגוסט 2016 פוטר מתפקידו ומונה לתפקיד נציג הנשיא המיוחד לענייני הגנת הטבע, איכות הסביבה ותחבורה.
סרגיי אלכסנדרוביץ אפאנסייב (30 באוגוסט 1918 - 13 במאי 2001) היה מהנדס רוסי, מחשובי המנהלים בתחום החלל והביטחון בברית המועצות.
היה השר הראשון לענייני בניין מכונות כלליות (Министерства Общего машиностроения) של ברית המועצות, משרה בה החזיק משנת 1965.
תחת שם קוד זה עסקו בברית המועצות במיזמי בנייה מסווגים שונים, החל מתחום הגרעין, המשך בתחום הטילים הבליסטיים וכלה בתחום החלל.
אפאנסייב כשר לענייני בניין מכונות כלליות
אפאנסייב מונה במרץ 1965 כשר הראשון לעניין בניית מכונות כלליות, והיה צריך לצקת תוכן להגדרת תפקידו החדש.
הוא איחד מפעלים שונים בתחומי הביטחון, מעבדות מחקר, מרכזי פיתוח, מתקני ניסוי והנדסה, ומשרדי התכנון השונים של תחום החלל, תחת קורת הגג של המשרד החדש.
המבנה המינהלי של המשרד, ומוטת השליטה שלו על היחידות והמפעלים הכפופים לו היו שמורים שנים תחת מעטה של סודיות, ונודעו ברבים רק לאחר עידן הגלאסנוסט שפתח מיכאיל גורבאצ'וב במחצית השנייה של שנות השמונים של המאה העשרים.
אפאנסייב החזיק בתפקיד השר לענייני בניין מכונות כלליות עד שנת 1983.
תוכניות הטילים הבליסטיים של ברית המועצות
אפאנסייב היה ממונה על חלק נכבד מתוכניות הפיתוח והייצור של הטילים הבליסטיים של ברית המועצות.
בין היתר היה ממונה על משרד התכנון מאקייב ועל פיתוח הטילים הבליסטיים הראשונים של ברית המועצות, שהיו מיועדים לשיגור מצוללות.
תפקידיו בנושא החלל בברית המועצות
אפאנסייב היה מעורב במיזמי החלל השונים של ברית המועצות, ובהם פיתוח תחנות החלל מסדרת תוכנית סאליוט ומיר, פרויקט בניית מעבורת החלל הרוסית בוראן, פיתוח משגר הלוויינים הכבד אנרגיה, והיה נוכח בשיגורים רבים לחלל שהתקיימו בקוסמודרום בייקונור.
בשנים הראשונות לתפקידו כשר לענייני בניין מכונות כלליות, עבד בצמוד לראש משרד התכנון מספר 1, סרגיי קורוליוב.
כמנהל מוכשר, נזקק לא אחת אפאנסייב לתמרן בין ראשי משרדי התכנון השונים של תוכנית החלל הסובייטית, ולהתערב ביריבויות המקצועיות והאישיות בין מיכאיל יאנגל, ולנטין גלושקו וולדימיר צ'לומיי, אשר נאבקו לא רק על משאבים אלא על גישות מנוגדות לבניינה של תוכנית החלל הסובייטית.
משנת 1988 ועד מותו, שימש כיועץ מדעי בכיר לתאגיד הטילים והחלל אנרגיה.
סרגיי ואסיל-איפָּה בָּגאפּש (באבחזית: Сергеи Уасыл-иҧа Багаҧшь, בגאורגית: სერგეი ბაგაფში; 4 במרץ 1949 - 29 במאי 2011) היה נשיא הרפובליקה הבדלנית אבחזיה משנת 2005 ועד מותו ב-2011, וראש הממשלה האבחזית לשעבר בין השנים 1997–1999.
סרגיי בגאפש נולד ב-4 במרץ 1949 בסוחומי אבחזיה, ובמשך רוב חייו הוא התגורר באבחזיה.
הוא למד באוניברסיטה הממלכתית לחקלאות סובטרופית של גאורגיה בסוחומי.
במהלך לימודיו הוא עבד בתחילה בקואופרטיב של יין ומאוחר יותר כאיש אבטחה בבנק הממלכתי.
בשנת 1972 הוא השלים את חובת שרותו הצבאית כראש סובחוז, ובעקבות זאת בגאפש התמנה למדריך בוועידת המקומית של הקומסומול האבחזי.
בשנת 1978 בגאפש קיבל את תפקיד האחראי על האינפורמציה בוועידה המרכזית של הסניף הגאורגי של הקומסומול, ובשנת 1980 הוא התמנה כמזכיר הראשון בוועידה האבחזית האזורית.
בשנת 1982 קיבל בגאפש את תפקיד מזכ"ל המפלגה הקומוניסטית במחוז אוצ'מצ'ירה.
לאחר נפילת הקומוניזם, הפך בגאפש לאיש עסקים ונציג הממשלה האבחזית במוסקבה.
ב-29 באפריל 1997 מונה בגאפש לתפקיד ראש ממשלת אבחזיה.
בשנת 1998 התגברה המתיחות בין גאורגיה ואבחזיה, כאשר הממשלה האבחזית הגולה שבסיסה בטביליסי נערכה בעמדות לאורך הגבול עם השלטון הבדלני של אבחזיה.
כתוצאה מהמלחמה בת ששת הימים נמלטו 30,000 פליטים גאורגים שהתגוררו באזור בשליטת הבדלנים לזוגדידי שבגאורגיה הסמוכה לגבול.
סרגיי בגאפש כיהן בתפקיד שר האנרגיה כאשר הוא הפך למועמד האופוזיציה הבחירות לנשיאות אבחזיה בשנת 2004. בתחילת 2004, הפך בגאפש לאחד משלושת מנהיגי תנועת האופוזיציה שאך זה קמה, אבחזיה המאוחדת.
לאחר 20 ביולי 2004, איחדה "אבחזיה המאוחדת" את כוחותיה עם מפלגת אופוזיציה אחרת בשם אמטסחארה, ובגאפש נבחר לעמוד בראש המפלגה המאוחדת לבחירות שנערכו באוקטובר של אותה שנה, כשהוא הצליח להביס מועמד מבטיח אחר בשם סרגיי שאמבה.
תוצאות הבחירות היו שנויות במחלוקת.
ועדת הבחירות האבחזית הכריזה בתחילה על ניצחונו של יריבו של בגאפש, ראול חאג'ימבה אולם בית המשפט העליון של אבחזיה הכריע לאחר ערעור לטובתו של בגאפש עם רוב של 50.3%.
הבחירות נערכו ב-12 בינואר 2005, והאיחוד ניצח.
ב-29 במאי 2011, נפטר בגאפש במרפאה במוסקבה, עקב סיבוכים הנוצרו מניתוח ריאות שעבר זמן לא רב לפני.
לאחר הניתוח, גילו רופאיו שהיה לו סרטן.
סגנו, אלכסנדר אנקבב, החליף אותו כנשיא בפועל, ובחירות התקיימו ב-26 באוגוסט באותה שנה.
סרגיי אלכסנדרוביץ' בלוב היה כדורסלן סובייטי, הידוע בשל הופעותיו עם נבחרת ברית המועצות במשחקים האולימפיים.
בלוב, ששיחק כפורוורד, נחשב לאחד מטובי הכדורסלנים באירופה בכל הזמנים.
נולד בעיירה נשצ'יוקובו (כיום במחוז טומסק).
בצעירותו התאמן בלוב באקדמיות ספורט של הצבא האדום.
בגיל 20 ערך בלוב את הופעת הבכורה שלו בקבוצה המקומית של סברדלובסק, אוראלמש, ושיחק במדיה במשך שלוש עונות בשנים 1964-1967. לאחר מכן עבר בלוב לקבוצת צסק"א מוסקבה, ושיחק במדיה במשך שתים עשרה שנים.
עם צסק"א זכה בלוב ב-11 אליפויות ברית המועצות ובשתי אליפויות היורוליג, בשנים 1969 ו-1971.
בשנות ה-90 שימש בלוב כמאמנה של נבחרת רוסיה במשך שש שנים.
הוא הדריך אותה בשתי אליפויות עולם (1994 ו-1998), שבשתיהן היא הגיעה עד לגמר, ובשלוש אליפויות אירופה, שבאחת מהן (ב-1997) זכתה במדליית הארד.
בלוב גם שימש כמאמן הנבחרת הצעירה של רוסיה באוניברסיאדה ב-2009, שבה היא זכתה במדליית הכסף.
בלוב נחשב לאחד מהכדורסלנים הטובים ביותר שלא שיחקו ב-NBA.
ב-1991 הוא נבחר על ידי פיב"א לכדורסלן האירופי הטוב ביותר בכל הזמנים, ובשנת 1992 הוא היה לאירופי הראשון שנבחר להיכל התהילה של הכדורסל.
הוא הוכנס להיכל התהילה של פיב"א בשנת 2007.
נפטר ב-3 באוקטובר 2013 ממחלת הסרטן.
סרגיי ניקולייביץ' באלחנין (רוסית: Сергей Николаевич Балахнин; נולד ב-26 בנובמבר 1959) הוא כדורגלן עבר רוסי ועוזר מאמן בנבחרת רוסיה.
שיחק בעמדות הקשר והחלוץ במועדונים סק"א רוסטוב, רוסטלמאש (כיום רוסטוב), קובאן קרסנודאר (שם הוא שיחק משחק אחד בגביע הסובייטי ו-4 משחקים בהרכב השני בהם כבש שער) ובקאיחה הפינית.
באלחנין הוא שיאן ההופעות ברוסטוב עם 424 משחקים במדי הקבוצה מרוסטוב על הדון.
היה מאמן בתפקידים שונים ברוסטוב מ-1995 עד 2000. מאמן ראשי בקבוצה מדצמבר 2000 עד אפריל 2001, מאוגוסט 2002 עד דצמבר 2003, מאפריל 2004 עד דצמבר 2004, מאז יולי 2011 הוא המאמן הנוכחי של המועדון.
ההישג הגבוה ביותר שלו הוא העפלה לגמר הגביע הרוסי 2002/03.
אחיו הבכור גם מאמן כדורגלן עבר (שוער) וכיום מאמן שוערים בקבוצת הנוער של רוסטוב.
סרגיוס השלישי היה אפיפיור מ-29 בינואר 904 עד למותו ב-14 באפריל 911.
סרגיוס נולד למשפחת אצולה רומאית ואביו נקרא בנדיקטוס.
כהונתו הייתה בתקופת אי סדר במרכז איטליה, בה הייתה האפיפיורות כלי משחק בידיהן של משפחות אצולה יריבות.
עם זאת, כל המסמכים הרשמיים אודותיו אבדו ומרבית המידע עליו מגיע מיריביו ומתנגדיו.
הוא היה דיאקון לפני שפורמוסוס מינה אותו לבישוף של צ'רווטרי, כדי להרחיקו מרומא.
מאוחר יותר, ב-898 סרגיוס הוכרז על ידי תומכיו ובראשם הפטרון שלו, תאופילאקטוס הראשון (Theophylactus), רוזן טוסקולום (עיר עתיקה בלאטיום) כאפיפיור החדש.
אולם יריביו שתמכו ביוחנן התשיעי הצליחו להכתיר אותו ולגרום לנידוי של גרגוריוס שנאלץ לנטוש את כס הבישוף ולהימלט לתקופה מסוימת.
לאחר שיוחנן התשיעי ויורשו מתו, תפס האנטי-אפיפיור כריסטופר את הכס למשך שנה והדיח את לאו החמישי.
אז התמרדו תומכיו של סרגיוס, גירשו את כריסטופר והזמינו את סרגיוס לשוב מגלותו.
יום שובו נחשב ליום תחילת כהונתו.
מעשיו הראשונים היו לבטל את כל הצווים של יריבו המת מזה כבר, פורמוסוס ולקבוע שכל הסמכוֹת הבישופים שנעשו על ידו, אינן בתוקף - החלטה שבוטלה שוב לאחר מותו של סרגיוס.
כמו כן, הוא שיבח וטבע סימן כבוד על מצבתו של האפיפיור סטפנוס השביעי שהוציא מהקבר, שפט והעניש את גופתו של פורמוסוס.
לפי דיווחים מסוימים, הוא אף הוציא שוב את גופתו של פורמוסוס מהקבר, שפט ומצא אותו אשם וערף את ראשו.
מקורות היסטוריים אחרים לעומת זאת, אינם מזכירים סיפור זה, עובדה שמטילה בספק את אמיתותו.
על פי מקורות מסוימים, הוא כלא את האנטי-אפיפיור כריסטופר ואת האפיפיור הקודם, לאו החמישי ולאחר זמן ציווה להוציאם להורג בחניקה.
במהלך כהונתו שיפץ סרגיוס את בזיליקת יוחנן הקדוש בלטראנו שנהרסה ברעידת אדמה ב-897. סרגיוס השלישי הוא האפיפיור הראשון שמתואר כשהוא חבוש בכתר אפיפיורי.
סרגיי אוברזצוב היה שחקן ובמאי תיאטרון בובות סובייטי.
אביו היה מהנדס בתחום רכבות.
בשנים 1922–1931 אוברזצוב היה שחקן באחד התיאטראות של מוסקבה.
במקביל החל משנת 1920 הוא היה מופיע עם בובות.
בשנת 1931 הוא הקים תיאטרון בובות במוסקבה.
משנת 1935 אוברזצוב החל ללמד.
הוא עבד בתיאטרון שייסד במשך 60 שנים וביים מעל 70 הצגות.
בשנת 1946 הוא ביים הצגה "הקונצרט הלא רגיל" שמוצגת בתיאטרון עד היום.
עם התיאטרון שלו הוא הופיע ב-350 ערים ברחבי ברית המועצות וב-90 ערים מחוצה לה.
בנוסף לעבודה בתיאטרון הוא ביים מספר סרטים.
בשנת 1976 נבחר לנשיא ארגון שחקני תיאטרון בובות בינלאומי והיה בתפקיד זה עד לשנת 1984.
אופרזצוב נפטר בשנת 1992 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
לאחר מותו הוקם קרן על שמו ותיאטרון בובות עתה נקרא "תיאטרון בובות על שם אוברזצוב".
בבעלותו היה אוסף גדול של בובות מכל העולם.
אוסף זה עתה מוצג במוזיאון ליד התיאטרון.
סרגיי בקולין הוא אתלט רוסי, אלוף העולם (טגו 2011) בהליכה ל-50 ק"מ.
בקולין השתתף לראשונה באליפות העולם בהליכה תחרותית שנערכה בלה קורוניה, ספרד בשנת 2006. הוא התחרה בתחרות ההליכה ל-20 ק"מ, וסיים במקום חמישי עם תוצאה של 1:20:10 שעות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בגטבורג, שוודיה אותה שנה הוא התחרה בתחרות ל-20 ק"מ וסיים במקום חמישי בזמן של 1:20:50 שעות.
באוניברסיאדה שנערכה בבלגרד, סרביה בשנת 2009 זכה בקולין במדליית הזהב כשסיים את התחרות בתוצאה של 1:20:52 שעות, לפני בן ארצו אנדריי רוזבין (1:21:08 שעות) והברזיאלי מואסיר צימרמן (1:21:08 שעות).
בשנת 2010 זכה בוקלין במדליית הארד בתחרות ל-50 ק"מ באליפות אירופה שנערכה בברצלונה כשסיים את התחרות עם שיא אישי של 3:43:26 שעות, אחרי גרזגורז סודול הפולני (3:42:24 שעות) והצרפתי יוהאן דיניז (3:40:37 שעות).
שלושה חודשים לפני אליפות העולם, בתחרות שנערכה בסרנסק, רוסיה ביוני 2011, קבע בקולין את שיאו האישי בתחרות ההליכה ל-50 ק"מ עם 3:38:46 שעות.
באליפות העולם עצמה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכה בקולין במדליית הזהב בתחרות ל-50 ק"מ עם תוצאה של 3:41:24 שעות, לפני דניס ניז'גורוגוב (3:42:45 שעות) והאוסטרלי ג'ארד טאלנט (3:43:36 שעות).
סרגיי בונדרצ'וק היה שחקן תסריטאי ובמאי קולנוע סובייטי.
בעל התואר אמן העם של ברית המועצות (1952), חתן פרס סטלין (1952, 1984) ופרס לנין (1950) וזכה בפרס אוסקר עבור הסרט מלחמה ושלום.
על פעילותו הציבורית בונדרצ'וק קיבל מספר עיטורים כולל עיטור לנין (1967, 1980), עיטור מהפכת אוקטובר (1974), עיטור הדגל האדום של העמל (1970) ותואר גיבור העמל הסוציאליסטי (1980)
סרגיי בונדרצ'וק נולד בכפר בסביבת חרסון (אוקראינה) למשפחת איכרים.
לאחר מספר שנים המשפחה עברה לטגנרוג בה סרגיי למד בבית הספר והחל להתעניין בתיאטרון.
בשנת 1937 הוא התחיל להופיע בתיאטרון העירוני ובשנת 1938 עבר לרוסטוב על דון בו למד משחק.
בתחילת מלחמת העולם השנייה סרגיי בונדרצ'וק גויס לצבא.
בשנת 1946 הוא התקבל לVGIK לשנת לימודים השלישית אצל סרגיי גרסימוב וסיים את לימודיו בשנת 1948. בתקופה זו הוא התחתן בפעם הראשונה.
בשנת 1948 בונדרצ'וק החל להצטלם בקולנוע, תחילה בסרט של מורו סרגיי גרסימוב "הגוורדיה הצעירה".
באותה שנה הוא התחתן עם שחקנית אינה מקרובה שגם השתתפה בסרט.
בשנת 1951 בונדרצ'וק הצטלם בסרט "טאראס שבצ'נקו", יוסיף סטלין אהב את הסרט ולבונדרצ'וק הוענק תואר אמן העם בגיל צעיר בלי שהיו לו תארים קודמים כמקובל.
בשנת 1955 בונדרצ'וק הצטלם בסרט "אוטלו" של סרגיי יוטקביץ' והכיר את אירינה סקובצבה, אשתו השלישית.
איתה בונדרצ'וק התגורר עד סוף חייו.
בשנת 1959 בונדרצ'וק החל לביים.
את סרטו הראשון "גודל של בן אדם" הוא צילם על פי ספרו של מיכאיל שולוחוב.
בונדרצ'וק גילם גם את התפקיד הראשי.
סרט זה זכה בפרס ראשי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במוסקבה.
בשנות ה-60 בונדרצ'וק צילם סרט מלחמה ושלום ב-4 פרקים.
בסרט זה הוא גילם אחד התפקידים הראשים ליד אשתו.
הסרט זכה להכרה בעולם וזכה לפרס אוסקר.
לאור הכרה בינלאומית, בונדרצ'וק היה בין במאים סובייטים בודדים שהותר לו לביים ולהצטלם מחוץ לגבולות ברית המועצות.
בשנת 1971 בונדרצ'וק ואשתו החלו ללמד בVGIK ובשנת 1974 הוא מונה לפרופסור.
בשנות ה-70 הוא המשיך לביים סרטים, כאשר בדרך כלל הוא עצמו שיחק את התפקיד הראשי ושיתף בסרט את אשתו וילדיו.
בונדרצ'וק היה מקורב לממסד הסובייטי והחל משנת 1971 היה מזכיר של איגוד עובדי הקולנוע.
בשנת 1986, עם תחילת הפרסטרויקה הוא ספג ביקורת קשה ונאלץ לעזוב את התפקיד.
עוד בשנות ה-60 בונדרצ'וק רצה לצלם סרט על פי ספרו של מיכאיל שולוחוב "הדון השקט".
בשנת 1990 הוא חתם על חוזה עם חברה אנגלית בהשתתפות מפיקים איטלקים.
תקציב שהוקצב לסרט הסתיים עוד בטרם עבודה הסתיימה.
הפרויקט הסתיים, כסדרת טלוויזיה בשם זה רק בשנת 2006 על ידי בנו של הבמאי.
סרגיי בונדרצ'וק נפטר בשנת 1994 ממחלת לב והוטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
סרגיי בונדרצוק נישא שלוש פעמים והיה אב לארבעה ילדים.
בנותיו אליונה ונטליה היו שחקניות קולנוע.
בנו פיודור בונדרצ'וק - במאי ושחקן קולנוע.
"מולודאיה גווארדיה" (Молодая гвардия) 1948
"טאראס שבצ'נקו" (Тарас Шевченко) 1951, על המשחק זכה בתואר אמן העם
"גודל של בן אדם" (Судьба человека) שחקן ובמאי
"ברומה הייתה לילה" (Era Notte A Roma), בבימוי רוברטו רוסליני
"מלחמה ושלום", 1965-1968, תסריטאי, במאי ושחקן, קיבל פרס אוסקר
"ווטרלו", 1970, תסריטאי, במאי ושחקן, מפיק הסרט היה דינו דה-לורנטיס
"הם לחמו עבור המולדת" (Они сражались за Родину) 1975, תסריטאי, במאי ושחקן
"סטף" (Степь) 1975, תסריטאי, במאי ושחקן
"הפועמונים האדומים" (Красные колокола) 1982-1983, תסריטאי, במאי ושחקן
"בוריס גודונוב" (Борис Годунов) 1986, תסריטאי, במאי ושחקן
"הדון השקט" (Тихий Дон) 1994, במאי ושחקן
היה אחד המדינאים המשפיעים תחת קיסרותו של הצאר ניקולאי הראשון.
נודע בשל תוכניתו לטפל בשאלת השתלבותם של היהודים באימפריה הרוסית וכמפתח "תאוריית העממיות הרשמית".
אוברוב, שקשור בנישואין עם משפחת רזומובסקי החזקה, פרסם מספר עבודות על ספרות וארכאולוגיה יוונית עתיקה, שהביאו לו מוניטין אירופי.
כשמרן מאושר היה בקשרי ידידות עם אלכסנדר פון הומבולדט, מאדאם דה סטאל, גתה, הנסיך דה ליגנה, ניקולאי קרמזין, וסילי ז'וקובסקי.
אברוב למד בגטינגן, ומשנת 1811 עד 1822 אצר את מחוז החינוך של סנט פטרסבורג.
בשנת 1832 מונה אברוב לסגן שר החינוך הלאומי, לאחר שהחליף את חותנו רוזן אלכסיי קירילוביץ' רזומובסקי.
הוא נבחר לחבר מכובד של האקדמיה הרוסית למדעים בשנת 1811 והיה נשיא המוסד משנת 1818 ועד מותו.
בעקבות מרד הדקבריסטים בשנת 1825, הצאר עבר להגן על הסטטוס קוו על ידי ריכוז המערכת החינוכית.
הוא רצה לנטרל את האיום של רעיונות זרים ואת מה שהוא לעג ל"ידע פסבדו".
עם זאת, אברוב קידם בשקט את החופש והאוטונומיה האקדמית, העלה את הסטנדרטים האקדמיים, שיפר את המתקנים, ופתח השכלה גבוהה בפני המעמד הבינוני.
בשנת 1848 הצאר, מחשש לטלטלות הפוליטיות במערב עלול לגרום להתקוממות באירופה, סיים את חידושיו של אברוב.
אברוב היה אחראי על העלאת הנוסחה "אורתודוקסיה, אוטוקרטיה ולאום", בסיס הפעילות שלו בנושא חינוך ציבורי.
על פי התיאוריה של אברוב, העם הרוסי (נרוד) הוא מאוד דתי ומסור לקיסר, כך שהדת האורתודוקסית והאוטוקרטיה הם בסיסים ללא תנאי לקיומה של רוסיה.
לאום (נרודנוסט) נחשב כצורך לעקוב אחר מסורות לאומיות עצמאיות ולהילחם בהשפעה זרה.
התיאוריה קבעה כי יש צורך לדחות רעיונות מערביים - חופש חשיבה, חופש אישיות, אינדיבידואליזם, רציונליזם שנחשבו על ידי הדת האורתודוקסית כמסוכנים וחשיבה מורדת.
מפקד המשטרה הפוליטית הרוסית (המחלקה השלישית של הוד מלכותו הקנצלרית האישית) אלכסנדר פון בנקנדורף כתב כי "העבר של רוסיה היה נפלא, ההווה נהדר והעתיד הוא מעל לכל החלומות".
שלושת המושגים הללו נחשבו כ"חומות העמודים" של האימפריה הרוסית.
הוא פעל להגבלת הגישה לחינוך של אנשים ממוצא לא אצילי וחיזוק השליטה הממשלתית באוניברסיטאות ובגימנסיות, והעיר פעם במפורסם: "אין פוגצ'בים באוניברסיטה".
פירוש הדבר שרק לחלק קטן מהאוכלוסייה הרוסית (אצילים בלבד, רבים מהם ממוצא זר) הייתה אפשרות לקבל את ההשכלה; זה היה כמעט בלתי אפשרי עבור אנשים לא-אצילים רוסים לקבל גישה לחינוך.
במובן זה, פירושו של נרודנוסט (הלאום) היהודים היו צריכים להתרחק מחינוך (השפעה מערבית) על מנת לשמר את האופי הלאומי הרוסי הטהור של האנשים.
האוניברסיטאות היו קטנות ופוקחו מקרוב, במיוחד במחלקות הפילוסופיה שעלולות היו להיות מסוכנות.
משימתן העיקרית הייתה להכשיר ביורוקרטיה בכירה נאמנה, אתלטית וגברית, שנמנעה מהפקת העבודה במשרד.
למרות צעדים ריאקציוניים אלה, היה אברוב אחראי גם על הנחת יסודות החינוך האיכותי ברוסיה והחזרתו למנהג שליחת מדענים רוסים לחו"ל, אך כל מעשיו היו תרומה מתה למערכת החינוך הרוסית, מכיוון שכמעט 99% מהאוכלוסייה הרוסית (לא אצילים, נשים) נאסר על השכלה, לא משנה כמה הם מוכשרים.
אברובייט, הנדיר מבין הגרנטים, נקרא על שמו.
בנו אלכסיי אוברוב הקים את החברה הארכאולוגית הרוסית ואת המוזיאון ההיסטורי הממלכתי במוסקבה.
יחסיו הידועים של אברוב היו עם הנסיך מיכאיל אלכסנדרוביץ' דונדוקוב-קורסקוב, שעל פי שמועות מתמשכות המשתקפות באפיגרמה הסוערת של פושקין, היה חייב את מינויו באקדמיה למדע בזכות יחסיו ההומוסקסואליים עם אוברוב.
סרגיי ביריוזוב היה קצין, מרשל ברית המועצות ומראשי הצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
נהרג במהלך תאונה אווירית ליד בלגרד.
סרגיי ביריוזוב נולד ב-21 באוגוסט 1904 למשפחת סוחרים בכפר במחוז ריאזאן.
לאחר סיום בית הספר בשנת 1922 הוא התנדב לצבא האדום.
במהלך שרותו הוא למד באקדמיה צבאית על שם פרונזה (סיים בשנת 1937) והתקדם בסולם הדרגות.
באוגוסט 1939 הוא מונה למפקד דיוויזיה.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה ביריוזוב לחם עם יחידתו נגד הנאצים.
הוא נפצע 5 פעמים ולאור הצלחותיו קודם לראש מטה של ארמייה.
באפריל 1943 הוא קודם לראש מטה החזית תחת פיודור טולבוחין.
בתפקיד זה הוא כיהן כשנה.
באוקטובר 1944 ביריוזוב קודם למפקד ארמייה ומונה לפקד על הארמייה ה-37. הוא השתתף בשחרור סופיה ומונה ליועץ של צבא בולגריה.
על תרומתו של שחרור בולגריה ויוגוסלביה מכיבוש גרמני הוענקו לביריוזוב עיטורים של מדינות אלו.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה ביריוזוב כיהן במספר תפקידי פיקוד.
בשנת 1953 מונה למפקד כוח הכיבוש הסובייטי באוסטריה והונגריה.
בשנת 1954 הוא קודם לסגן מפקד כוחות הגנת אוויר.
בשנת 1955 לביריוזוב הוענקה דרגת מרשל ברית המועצות במעמד של סגן שר הביטחון של ברית המועצות.
בשנת 1962 קודם ביריוזוב לתפקיד מפקד חיל הטילים האסטרטגיים של ברית המועצות.
בשנת 1963 הוא מונה לראש המטה הכללי ולסגן ראשון של שר הביטחון.
ב-19 באוקטובר 1964 עמד בראש משלחת צבאית לבלגרד.
מטוסו התרסק במהלך ניסיון נחיתה.
ביריוזוב נטמן בבית הקברות של חומת הקרמלין.
סרגיי ולדימירוביץ איליושין 1894 – 9 בפברואר 1977) היה מתכנן מטוסים סובייטי.
במהלך עבודתו היה אחראי על תכנון מספר רב של מטוסים.
על פעילותו הוענקו לו עיטורי לנין (8 פעמים), עיטור הדגל האדום (פעמיים), גיבור העמל הסוציאליסטי (3 פעמים), פרס לנין ו-8 פעמים פרס ברית המועצות.
סרגיי איליושין נולד למשפחת איכרים ענייה במחוז וולוגדה.
במשפחה היו אחד-עשר ילדים מהם שרדו תשעה.
בגיל חמש-עשרה החל איליושין לעבוד בעבודות מזדמנות, ובשנת 1910 הועסק בביצוע עבודות עפר בבניית שדה תעופה וראה לראשונה מטוסים.
עד לשנת 1914 הועסק בעבודות שונות ורכש מיומנות טכנית.
בסתיו 1914 איליושין גויס לצבא האימפריה הרוסית ושירת במשרד קצין העיר בוולוגדה.
כאשר למשרד קצין העיר הגיע בקשה להפנות מספר חיילים לשירות בחיל האוויר החדש, איליושין התנדב.
הוא הועבר לשירות בסנקט פטרבורג ושירת כמכונאי מטוסים.
בקיץ 1917 הוסמך איליושין קיבל כטייס.
במרץ 1918 בעקבות פירוק הצבא שב איליושין לוולוגדה ועבד במשרות טכניות שונות.
באוקטובר 1918 הצטרף לבולשביקים והיה בין מארגני תא מפלגתי בעיר.
במאי 1919 גויס איליושין לצבא האדום ונשלח לשירות בחיל האוויר.
הוא פגש את מכריו מתקופת שירותו במהלך מלחמת העולם הראשונה ומונה למכונאי מטוסים.
בשנת 1920 הועבר איליושין לסראטוב ומונה לאחראי על תחזוקת מטוסים של יחידת חיל האוויר באזור.
בשנת 1921 קיבל איליושין ממפקדיו אישור ללמוד הנדסת תעופה.
בספטמבר 1921 איליושין החל ללמוד הנדסת תעופה.
במהלך הלימודים תכנן מספר דאונים שהשתתפו בתחרויות.
לאחר סיום הלימודים חזר איליושין לשירות בחיל האוויר הסובייטי והיה אחראי על הסדרת דרישות החיל ממטוסים חדשים.
מסמך דרישות זה היה הבסיס לתכנון המטוסים.
איליושין היה מעוניין לעבור לתכנון מטוסים והגיש מספר בקשות לעבור לתחום זה.
בשנת 1931 איליושין קיבל אישור לעבור לתחום התכנון והחל לעבוד באחד ממשרדי התכנון הממשלתיים בו עבד גם אנדריי טופולב.
בשנת 1933 הועמד בראש צוות של המשרד לתכנון ניסויי ליד מפעל לבניית מטוסים במוסקבה.
בשנת 1935 קודם איליושין לראש משרד תכנון.
המטוס הראשון שתוכנן על ידי איליושין היה מפציץ "צ.ק.ב 26".
בשנת 1936 שבר המטוס את שיא העולם בנשיאת מטען, כאשר הייתה זו הפעם הראשונה שמטוס מתכנון ותוצרת סובייטית שובר שיא עולם בתחום התעופה.
בשנת 1938 תכננו איליושין וצוותו את האיליושין Il-2, ובמהלך מלחמת העולם השנייה נבנו כ-40 אלף מטוסים מדגם זה.
בתחילת 1948 החל המשרד בראשות איליושין לתכנן את ה-Il-28, מפציץ סילוני טקטי מוצלח, ממנו נבנו בסופו של דבר למעלה מ-6,000 יחידות.
החל משנת 1943 החל משרד התכנון בראשות איליושין לתכנן מטוסים אזרחיים.
המטוס האזרחי הראשון שתוכנן היה האיליושין Il-12 ובהמשך תוכננו בין היתר האיליושין Il-18 ו-האיליושין Il-62, שהיה המטוס האחרון שתוכנן על ידי איליושין.
במקביל לתכנון מטוסים אזרחים, המשיך המשרד בראשות איליושין בתכנון מטוסי קרב, אם כי רוב המטוסים מסוג זה לא עברו לייצור סדרתי או שנבנו בסדרות קטנות יחסית.
בשנת 1968 נבחר איליושין לחבר באקדמיה הסובייטית למדעים.
בשנת 1970, בעקבות מחלה, הפסיק המתכנן הוותיק לעמוד בראש משרד תכנון איליושין, אך המשיך לשמש כיועץ.
סרגיי איליושין נפטר בשנת 1977 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
סרגיי אליושין נישא פעמיים והיה אב לארבעה ילדים (שלושה בנים ובת).
אחד מבניו, ולדימיר איליושין, עבד כטייס ניסוי עבור משרד תכנון של פאבל סוחוי ובהמשך היה גנרל בחיל האוויר הסובייטי.
סרגיי ניקולאייביץ' איגנשביץ' הוא מאמן כדורגל וכדורגלן עבר רוסי ממוצא בלארוסי.
תפקד לרוב כבלם קדמי, אך יכול היה לשחק גם כבלם אחורי, כמגן ימני וכקשר הגנתי.
משיאני ההופעות במשחקי ליגת העל הרוסית בכדורגל עם 489 הופעות.
כיהן כמאמן קבוצת הכדורגל טורפדו מוסקבה מאז 18 ביוני 2020 עד 22 במרץ 2021. מספטמבר 2021 עד יוני 2024, היה למאמן בלטיקה קלינינגרד והוליך את הקבוצה להעפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל ואף לגמר הגביע הרוסי בכדורגל, בפעם הראשונה בתולדותיה.
איגנשביץ' נולד ב-14 ביולי 1979, במוסקבה, ברית המועצות דאז.
החל מכיתה ב' החל איגנשביץ' ללכת לחוג כדורגל.
בשנת 1988 נרשם איגנשביץ' לבית הספר לכדורגל של טורפדו מוסקבה.
לאחר כ-10 שנים בבית הספר לכדורגל טורפדו, חתם איגנשביץ' בזנאמיה טרודה אורחובו-זויבו מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
לאחר עונה אחת ו-18 הופעות במדיה, חתם בקריליה סובייטוב סמרה, מדרום-מערב רוסיה.
בעונתו הראשונה בקבוצה המעיט להופיע, אך בעונת , הפך לשחקן הרכב וסייע לקבוצה להימנע מירידת ליגה, לאחר שסיימה במקום ה-14, אחד לפני ירידה.
עם סיום העונה חתם איגנשביץ' בקבוצת הצמרת, לוקומוטיב מוסקבה.
משחק הבכורה של איגנשביץ' במדי לוקומוטיב היה ב-10 במרץ 2001. בעונתו הראשונה בלוקומוטיב זכה איגנשביץ' בגביע הרוסי.
בעונת זכתה לוקומוטיב בפרמייר-ליג הרוסי, בשנה הראשונה שהליגה מתקיימת במתכונתה הנוכחית.
בפגרה שבין עונת לעונת עבר איגנשביץ' לצסק"א מוסקבה.
הופעת הבכורה שלו בצסק"א הייתה ב-12 במרץ 2004, נגד מועדון הכדורגל מוסקבה.
בין השנים 2005 ל-2008 שימש איגנשביץ' כקפטן הקבוצה.
איגנשביץ' הרשים בהופעותיו בצסק"א והפך לאחד משחקני ההגנה הטובים ביותר ברוסיה.
בתחילת עונת , זניט סנקט פטרבורג הביעה את התעניינותה באיגנשביץ', אך צסק"א סירבו למכור את אחד ממנהיגי הקבוצה.
בחודש יולי 2010 ספרטק מוסקבה הביעה התעניינות באיגנשביץ', אך השחקן סירב לעזוב את צסק"א.
ביולי 2018 הודיע על פרישתו ממשחק פעיל.
את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת רוסיה ערך איגנשביץ' ב-21 באוגוסט 2002, במשחק ידידות נגד .
שיחק במדי הנבחרת כמגן גם במשחקיה במונדיאל 2018 והיה לשחקן הרוסי עם שיא ההופעות בנבחרת: 126 בסך הכל.
לאחר המונדיאל הודיע על פרישתו מכדורגל.
ביולי 2018 מונה למאמן קבוצת הנוער של צסק"א מוסקבה.
ביוני 2019 מונה למאמן קבוצת הכדורגל טורפדו מוסקבה, שאך זה העפילה לליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה, אך המינוי הרשמי הגיע רק ביוני 2020 כאשר במהלך עונת הבכורה שבה למד לקראת קבלת רישיון אימון הדריך את הקבוצה ניקולאי סאוויצ'ב.
בהדרכתו סיימה טורפדו את העונה במקום הרביעי, כשהיא בהפרש 3 נקודות בלבד מהמקום הראשון.
במרץ 2021 פוטר לאחר שנכשל להוביל את הקבוצה להעפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל.
בספטמבר 2021 מונה למאמן בלטיקה קלינינגרד.
בתקופתו כמאמן הוליך את הקבוצה להעפלה לליגת העל הרוסית בכדורגל בעונת 2023/2024, לראשונה מזה 25 שנה וכן להעפלה לגמר הגביע הרוסי בכדורגל באותה עונה, לראשונה בתולדותיה.
אביו של איגנשביץ' הוא בלארוסי, ואמו של איגנשביץ' היא צ'ובשית.
איגנשביץ' נשוי בשנית, ולו ארבעה ילדים, כולם בנים.
2 מהם מנישואיו הראשונים (רומן ודימיטרי).
מנישואיו השניים נולדו לו שני בנים - סרגיי וטימופיי.
הסופר קאפ הרוסי (1) -
סרגיי יבגנייביץ' אלייניקוב הוא כדורגלן עבר סובייטי ובלארוסי, ששיחק בעמדת הקשר בקבוצת דינמו מינסק ובנבחרת ברית המועצות.
לאחר פירוק ברית המועצות שיחק אלייניקוב באיטליה וביפן.
מאז פרישתו ממשחק פעיל אימן קבוצות מהליגות הנמוכות באיטליה.
בשנת 2003 נבחר על ידי איגוד הכדורגל הבלארוסי לייצג את בלארוס ברשימת כדורגלני הזהב של אופ"א.
אלייניקוב התחנך בפנימייה לכדורגל במינסק.
בשנת 1981 צורף לסגל של קבוצת דינמו מינסק.
בשנת 1982 זכה יחד עם קבוצתו באליפות ברית המועצות.
בשנת 1984 זומן לראשונה לנבחרת ברית המועצות.
בנבחרת שיחק אלייניקוב 73 משחקים והבקיע 6 שערים.
השתתף בשני מונדיאלים – 1986 ו-1990. השתתף גם באליפות אירופה ב-1988, בה הבקיע את השער המהיר ביותר בתחרות – בדקה ה-3 במשחק מול נבחרת אנגליה.
לאחר התפרקות ברית המועצות שיחק אלייניקוב בנבחרת חבר המדינות.
השתתף ביורו 1992, בה נטל חלק בשניים מתוך שלושת משחקי הנבחרת בתחרות.
בשנת 1989 עזב אלייניקוב את ברית המועצות – יובנטוס האיטלקית קנתה את כרטיס השחקן שלו בסכום של 4 מיליון דולר.
הוא שיחק בקבוצה עונה אחת, במהלכה זכה עם הקבוצה בגביע איטליה ובגביע אופ"א, וזאת לאחר שפתח בהרכב הקבוצה בצמד משחקי הגמר מול פיורנטינה, בהם ניצחה יובנטוס 3–1 בסיכום.
בסיום העונה עזב המאמן דינו זוף את יובנטוס.
המאמן החדש, לאויג'י מאייפרדי לא התרשם מיכולתו של אלייניקוב, ודרש להדיח אותו מהקבוצה.
ההנהלה מכרה את כרטיסו של אלייניקוב לקבוצת לצ'ה.
לאחר שתי עונות בלצ'ה עבר אלייניקוב לקבוצה היפנית גמבה אוסקה, בה שיחק יחד חברו לנבחרת ברית המועצות, אולג פרוטאסוב.
בשנת 1996, בעקבות סכסוך עם המאמן, עזב אלייניקוב את גאמבה אוסקה.
לאחר תקופה קצרה בשוודיה, בה שיחק כחודשיים במדי הקבוצה אודוולד מהליגה השלישית במדינה, הוא חזר לאיטליה.
אלייניקוב שיחק במשך עונה אחת בקבוצת החובבים קוריניאנו.
בסיום העונה פרש מהמשחק הפעיל.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל פנה אלייניקוב לקריירת האימון.
הוא אימן שתי קבוצות מה-Serie D (הליגה החמישית בחשיבותה באיטליה).
בשנת 2003 נסע לרוסיה, למשך כמה חודשים כדי לאמן את מועדון הכדורגל מוסקבה.
לאחר שובו לאיטליה עבר אלייניקוב ללצ'ה, שם התמנה למאמן קבוצת הנוער של לצ'ה.
לאחר מכן אימן את קבוצת הנוער של יובנטוס וקבוצת החובבים קראס מהליגה השישית באיטליה.
בשנת 2014 התמנה אלייניקוב למאמנה של קבוצת דיינבה אליטוא מליגת העל הליטאית.
הקבוצה בניהולו של אלייניקוב סיימה את העונה במקום אחרון בליגה וירדה לליגת המשנה.
בעקבות כך פוטר אלייניקוב ממשרת המאמן.
סרגיי אגאשקוב () הוא מאמן כדורגל ושחקן עבר סובייטי-טורקמני.
אגאשקוב גדל בקבוצת קולחוזצ'י אשגבאט.
בגיל 22 חתם בסק"א רוסטוב מליגת העל הסובייטית בה שיחק כשנתיים.
בעונת חתם בטורפדו מוסקבה בה שיחק חמש שנים.
לאחר פירוק ליגת העל הסובייטית, אגאשקוב חתם בפוהאנג סטילרס מליגת העל של קוריאה הדרומית בה רשם רק 3 הופעות ובינואר עזב את המועדון וחתם בבית"ר תל אביב מהליגה הלאומית (הליגה הראשונה דאז), אך בתום העונה ירדה הקבוצה לליגה הארצית.
בקיץ חתם באנקרגוצ'ו בה שיחק עונה אחת.
בקיץ חזר לטופרדו מוסקבה בה שיחק 3 שנים בסיומן פרש.
לאחר פרישתו, אגאשקוב מונה למאמן קבוצת המילואים של טורפדו מוסקבה.
בשנת מונה למאמנה של דינאבורג מליגת העל הלטבית.
בשנת מונה למאמנה של וולגה טבר.
סרגיי אולכסנדרוביץ' בלנצ'וק (באוקראינית: Сергі́й Олекса́ндрович Баланчу́к; 31 במרץ 1975 – 9 ביולי 2022) היה כדורגלן אוקראיני, ששיחק בעמדת מגן בוורסקלה פולטבה ובמכבי חיפה.
בלנצ'וק למד בכיתה מיוחדת לכדורגלנים מחוננים בתיכון (בני המחזור שלו הם אולכסנדר שובקובסקי וולדיסלב ואשצ'וק – שחקנים מובילים בדינמו קייב ובנבחרת אוקראינה).
בסיום התיכון הצטרף אל שורות דינמו קייב.
הוא שיחק בקבוצת המילואים של דינמו במשך 4 שנים ולא הצליח לעבור להרכב הקבוע של הקבוצה.
בשנת 1996 הושאל מדינמו למכבי חיפה.
בלנצ'וק היה בן 21 כשהגיע עם רעייתו ובנו הקטן לארץ.
בחיפה שיחק בלנצ'וק 3 עונות.
זכה יחד עם הקבוצה בגביע המדינה לעונת 1997/1998 – הוא כבש את אחד משני שערי מכבי במשחק הגמר מול הפועל ירושלים.
לאחר חזרתו לאוקראינה עבר בלנצ'וק מדינמו קייב לקבוצת וורסקלה פולטבה ושיחק בשורותיה עד שנת 2003. בעונתו האחרונה בקבוצה הושאל למטאליסט חרקוב.
לאחר הפרישה מכדורגל השלים בלנצ'וק את לימודי המשפטים ועבד כעורך דין בקייב.
באפריל 2022 התגייס לצבא אוקראינה, כדי להילחם בפלישה הרוסית.
ב-9 ביולי 2022 נפל בקרב ליד העיר באחמוט.
סרגיוס הרביעי, נולד בשם פייטרו מרטינו בוקאפורצ'י (באיטלקית: Pietro Martino Buccaporci; 970 – 12 במאי 1012), היה אפיפיור ברומא בין השנים 1009–1012.
בוקאפורצ'י נולד בשנת 970 ברומא, כבן לסנדלר פשוט.
בצעירותו הוא פנה ללימודי כמורה, ועד מהרה טיפס בסולם הדרגות בכנסייה, וב-25 במרץ 1004 מונה לקרדינל על ידי האפיפיור יוחנן השמונה עשר, ומונה לבישוף של אלבנו.
לאחר התפטרותו של קודמו יוחנן השמונה עשר, נבחר בוקאפורצ'י כאפיפיור ב-31 ביולי 1009. במהלך שלטונו שלט ברומא למעשה ג'ובאני קרסנציו, ממשפחת קרסנטי.
במהלך כהונתו הוא עשה מאמצים להקל על הרעב ברומא, ופטר כמה מנזרים מהמיסים לאפיפיורות.
בשנת 1009 הוציא סרגיוס הרביעי בולה אפיפיורית שקראה למנוע ממוסלמים את הגישה לכנסיית הקבר, לאחר שנהרסה על ידי הח'ליף הפאטמי אל-חאכִּם בִּאמר אללה.
אמנם קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים האם באמת הוציא סרגיוס הרביעי את הבולה הזאת, או שרק קודם למסע הצלב הראשון ייחסו לו את הבולה.
ב-12 במאי 1012 מת סרגיוס הרביעי ברומא, במקומו מונה כאפיפיור בנדיקטוס השמיני.
סרגיי אשוונדן הוא ג'ודוקא עבר שווייצרי, מדליסט ארד מאולימפיאדת בייג'ינג 2008. אשוונדן מחזיק במדליות כסף וארד מאליפויות עולם מהשנים 2003 ו-2001 בהתאמה ופעמיים אלוף אירופה מהשנים 2000 ו-2003.
ב-8 בדצמבר 1996, זכה אשוונדן במדליית כסף בטורניר 'Swiss International Basel', המדליה הראשונה שלו בטורניר בינלאומי מקצועי.
בשנים שלאחר מכן המשיך לזכות במדליות בטורנירים בינלאומיים קטנים וב-20 במאי 2000, זכה אשוונדן באליפות אירופה.
בחצי הגמר ניצח את אלכסיי שרשנב הרוסי ובגמר את ריקרדו אצ'רטה הספרדי.
ב-27 ביולי 2001, השתתף אשוונדן באליפות העולם שנערכה במינכן וזכה במדליית ארד לאחר שניצח בקרב על המדליה את קנזו נקאמורה היפני, אלוף אולימפי ואלוף עולם בעברו.
ב-17 במאי 2003, הוא זכה שוב במדליית זהב באליפות אירופה לאחר שניצח בגמר את נונו דלגדו הפורטוגלי.
ב-12 בספטמבר באותה השנה התחרה באליפות העולם שנערכה באוסקה שביפן וזכה במדליית כסף, בשמינית הגמר ניצח את אריאל סגנגה הארגנטינאי, ברבע הגמר את קלמן פרג'ן הסלובני ובחצי הגמר את ריקרדו אצ'רטה הספרדי, בגמר הפסיד אשוונדן לפלוריאן וואנר הגרמני.
ב-22 במאי 2005, הוא זכה במדליית ארד באליפות אירופה שנערכה ברוטרדם לאחר שניצח בקרב על המדליה את מיכאל פינסקה הגרמני, תואר זה היה התואר המשמעותי הראשון שלו לאחר שהחל להתחרות בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג.
באליפות אירופה שנה לאחר מכן, הפעם בקטגוריית המשקל עד 81 ק"ג, זכה שוב במדליית הארד לאחר שניצח בקרב על המדליה את אולה בישוף הגרמני.
ב-13 באוגוסט 2008, סרגיי אשוונדן התחרה באולימפיאדת בייג'ינג וזכה במדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 90 ק"ג.
בסיבוב הראשון הוא ניצח את מיכאל פינסקה הגרמני, בשמינית הגמר את מארק הויזינחה ההולנדי וברבע הגמר הפסיד לעמר בניחלף האלג'יראי ועבר לבית הניחומים שם ניצח את מוחמד אל אסרי המרוקאי ואת אדוארדו סנטוס הברזילאי, לאחר ניצחונות אלו הגיע אשוונדן לקרב על מדליית הארד ובו גבר על איוון פרשין הרוסי.
עקב הצלחתו באולימפיאדה, אשוונדן היה מועמד לתואר ספורטאי השנה בשווייץ וסיים במקום הרביעי.
מאמנו של אשוונדן, לאו הלד, זכה בתואר מאמן השנה.
לאחר פרישתו אשוונדן היה מעורב בפוליטיקה המקומית וביוני 2020 הוא נבחר לנשיא איגוד הג'ודו השווייצרי.
בנובמבר 2020 הוא נבחר כחבר בדירקטוריון הוועד האולימפי השווייצרי.
סרגיי ארנבורג (נולד בבייסק, ברית המועצות, מחוז אלטאי ב-27 בינואר 1983) הוא שחמטאי בדרגת רב-אמן.
בשנת 2004 הוא זכה באליפות ישראל.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-51 בארצות הברית לפי מד כושר.
סרגיי ארנבורג נולד למשפחת מורים למתמטיקה.
במחיצת שנות ה-90 של המאה ה-20 הוא התחיל להשתתף בתחרויות נוער שנערכו ברוסיה.
בשנת 1998 הוא זכה במקום השני בתחרות לנוער בתל אביב ועלה לישראל בשנת 1999.
במשך מספר שנים הוא היה נציג ישראל באליפויות עולם לנוער, הישג הטוב ביותר היה מקום שישי בשנת 2001. בשנים 2002–2003 הוא היה אלוף ישראל עד גיל 20. בשנת 2004 הוא זכה באליפות ישראל.
בגביע העולם בשחמט 2005 הוא דורג במקום ה-87 והודח בסיבוב השני.
בשנת 2009 הוא ניצח בתחרות שנערכה בתל אביב (אנטולי ביחובסקי סיים במקום השני, וקונסטנטין לרנר במקום השלישי).
החל משנת 2013 הוא מייצג את ארצות הברית.
בשנת 2016 הוא זכה במקום השני בתחרות שנערכה בבולטימור.
האפיפיור סרגיוס השני היה האפיפיור מינואר 844 עד מותו בשנת 847.
סרג'יו נולד בשנת 790 ברומא למשפחה אצילית, והתחנך בקנטורה סקולה.
הוא הוסמך לקרדינל הכומר של כנסיית סנט מרטין וסילבסטר על ידי האפיפיור פסקליס הראשון.
תחת גרגוריוס הרביעי, הוא הפך לכומר ראשי.
בפגישה שנערכה לייעוד יורשו של גרגוריוס הרביעי, שמו של סרגיוס הועמד על ידי האריסטוקרטיה, בעוד אנשי רומא הכריזו על הדיאקון יוחנן.
האופוזיציה נדחקה, כאשר סרגיוס התערב כדי להציל את חייו של יוחנן.
אבל יוחנן נסגר במנזר, וסרגיוס הוכתר כראוי, בלי לבקש אישור של בית המלוכה הפרנקי.
אבל הקיסר הגרמני לותר הראשון לא הסכים לנטישה זו של הרומאנה הקונסטרוקטיבית מ-824, שכללה חוק שאסור לקדש את האפיפיור עד לבחירתו באישור הקיסר הפרנקי.
הוא שלח צבא תחת בנו לואי, המשנה למלך באיטליה, כדי להקים מחדש את סמכותו.
הכנסייה והקיסר הגיעו להסכמות, וסרגיוס המליך את לואי למלך לומברדיה, אף על פי שהאפיפיור לא נענה כל הדרישות שהוטלו עליו.
סרגיוס תרם לשיפוץ עירוני ברומא, לשיפור הכנסיות, האקוודוקטים והבזיליקה הלטראנית.
הוא ואחיו, בנדיקט, מימנו את תוכניות הבנייה שלהם על ידי מכירת משרות לכנסיות שונות למציע הגבוה ביותר.
במהלך כהונתו פאתי העיר רומא היו הרוסות, והכנסיות של סנט פטרוס וסנט פאולוס נהרסו על ידי הערבים, שגם התקרבו לפורטוס ואוסטיה באוגוסט 846. במהלך הפשיטה, הוא (יחד עם אנשי רומא) הביט בחוסר אונים כשהסתתר מאחורי הקירות האאורליאניים.
אף על פי שהיה מודע לכוונותיהם של הפושטים, סרגיוס נראה כמי שלא פעל מספיק מספיק כדי להתכונן למה שאירע.
סרגיוס מת ב-27 בינואר 847, תוך כדי משא ומתן עם שני פטריארכים, ובמקומו נבחר האפיפיור לאו הרביעי.
סרגיי אוז'גוב היה בלשן ומילנאי סובייטי.
סרגיי אוז'גוב נולד בכפר בגוברניית טבר למשפחת מהנדס במפעל לייצור נייר.
לאחר תחילת מלחמת העולם הראשונה המשפחה עברה לסנקט פטרבורג, בה סרגיי סיים את לימודי בית הספר.
לאחר סיום בית הספר הוא גויס לצבא והשתתף בקרבות של מלחמת העולם הראשונה ובהמשך במלחמת האזרחים ברוסיה.
סרגיי אוז'גוב השתחרר מהשרות בשנת 1922 והתחיל ללמוד באוניברסיטת לנינגרד אותה סיים בשנת 1926. לאור הישגיו בלימודים הוא הומלץ לקריירה אקדמית ובשנת 1929 הוא סיים את הדוקטורט.
בשנת 1936 סרגיי אוז'גוב עבר למוסקבה והתחיל ללמד במוסדות להשכלה גבוהה של העיר.
המעבר היה כרוך בצורך לעבוד על מילון רוסי חדש בצוות עם חוקרים נוספים שהיו במוסקבה.
בשנת 1939 אוז'גוב התחיל לעבוד במכוני המחקר של אקדמיה למדעים הסובייטית לרבות במכון השפה הרוסית בו הוא ניהל אחד המחלקות.
עיקר התחום של אוז'גוב הוא כתיבת מילונים.
בשנת 1935 הוא התחיל לעבוד עם צוות חוקרים נוספים על מילון השפה הרוסית.
המילון כלל ארבעה כרכים שפורסמו בשנים 1935–1940. בהמשך היו מספר מהדורות מורחבות ומעודכנות.
בשנת 1949 אוז'גוב פרסם מילון נוסף.
המילון עבר מספר מהדורות, שש מהם פורסמו במהלך חיים של אוז'גוב והמהדורה ה-28 יצאה לאור בשנת 2014. מילון זה היה בסיס למילונים שונים שהוכנו בברית המועצות.
בנוסף לכך אוז'גוב עבד על ספרים לכללי הכתיב.
בעבודה זו הוא שיתף פעולה עם אברם שפירא.
סרגיי אוז'גוב היה חבר של מספר ועדות – ועדת שמות לרחובות של מוסקבה, ועדה להסדרת כתיב מקומות גאוגרפיות מחוץ לברית המועצות, ועדת כללי הכתיב ועוד.
סרגיי אוז'גוב נפטר במוסקבה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'יה.
סרגיי פבלוביץ' בלטאצ'ה הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת המגן, וכיום מאמן כדורגל.
בלטאצ'ה גדל במחלקת הנערים של קבוצת לוקומוטיב ז'דנוב, בגיל 17 התקבל להרכב הראשון של קבוצת מטאליסט חרקוב.
כעבור שנה זומן על ידי ולרי לובנובסקי לדינמו קייב, קבוצת צמרת של ליגה הסובייטית הבכירה.
בלטאצ'ה שיחק במדי דינמו קייב את מרב שנות הקריירה שלו.
זכה עמה בגביע אירופה למחזיקות גביע, ב4 אליפויות וב4 גביעי ברית המועצות.
ב-1988 היה בין הראשונים שקיבלו אישור לשחק בקבוצות כדורגל מחוץ לברית המועצות.
הוא שיחק במשך 7 שנים בקבוצות מהליגות הנמוכות באנגליה ובסקוטלנד.
בלטאצ'ה שיחק גם בנבחרת ברית המועצות.
הוא השתתף עם הנבחרת במונדיאל 1982 (נטל חלק בכל חמשת המשחקים של הנבחרת בטורניר והבקיע שער אחד) וביורו 1988, בו שותף רק במשחק אחד - משחק הגמר מול נבחרת .
כמו כן היה בסגל נבחרת ברית המועצות שסיימה במקום ה-3 באולימפיאדת 1980.
לאחר פרישתו של בלטאצ'ה ממשחק פעיל הוא נשאר לגור בבריטניה.
עבד כעוזר מאמן בקבוצות מהליגה הנמוכה בסקוטלנד.
בסוף שנות ה-90 פרש מאימון קבוצות ועבד כמורה לחינוך גופני במכללה.
החל משנת 2012 מאמן ילדים ונוער בבית הספר לכדורגל של המועדון האנגלי צ'רלטון את'לטיק.
בלטאצ'ה היה נשוי לאולגה בלטאצ'ה, ספורטאית אולימפית בתחום האתלטיקה הקלה.
מנישואין אלו נולדו שני ילדים: בן- סרגיי ובת -ילנה.
סרגיי הבן, הלך בדרכו של אביו, היה שחקן כדורגל מקצועי.
הבת ילנה הייתה טניסאית מקצועית.
בשנת 2014 היא מתה ממחלת הסרטן.
נכון להיום מתגורר בלטאצ'ה בלונדון עם אשתו השנייה, אוקסנה.
סרגיי אלכסייב (ברומנית: Serghei Alexeev; נולד ב-31 במאי 1986) הוא כדורגלן עבר מולדובני ששיחק בעמדת החלוץ.
אלכסייב התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של שריף טירספול, ובגיל 16 הצטרף לקבוצה הבוגרת.
בעונת , אלכסייב הושאל לטירספול, במדיה רשם 8 שערים ב-27 משחקים.
בקיץ הושאל בשנית לטירספול ובינואר הצטרף לאיסקרה-סטאל ריבניצה.
במרץ , אלכסייב סיכם בסטאבק מליגת העל הנורווגית, אך בסופו של דבר עם סיום העונה, הצטרף לאראו מליגת העל השווייצרית, ביחד עם חברו לנבחרת ארתור יוניצה.
ב-19 ביולי 2009, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1–2 לפ.צ.
בינואר חתם בנפטצ'י באקו מליגת העל האזרית, אך עזב כעבור זמן קצר וחתם בהוברלה אוז'הורוד האוקראינית.
ב-6 במרץ 2010, אלכסייב כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–2 נגד מטאליסט חרקוב.
שער זה, נבחר לשער המחזור באוקראינה.
ב-18 באוגוסט 2010, אלכסייב עזב את הוברלה.
בקיץ חתם בקאפושוואר רקוצ'י מליגת העל ההונגרית.
ב-1 בפברואר 2012, הושאל למכבי נתניה מליגת העל, עד לסיום העונה.
בהמשך הקריירה, אלכסייב שיחק ביניסיי קרסנויארסק, וריס קישינב, זימברו קישינב, סק"א חברובסק, דינמו-אוטו טירספול, דאוגבפילס, ספינטול גאורגה ופטרוקוב חנצ'שט.
כיום, אלכסייב משחק בזאריה בלץ מהליגה המולדובית השנייה.
ב-25 בפברואר 2006, אלכסייב ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מולדובה בניצחון 0–2 נגד .
יומיים לאחר מכן, אלכסייב הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–5 נגד .
אלכסייב, היה חלק מסגל הנבחרת עד שנת .
לזכותו, 6 שערים ב-27 משחקים, והוא מדורג במקום ה-10 ברשימת מלך שערי הנבחרת בכל הזמנים.
סרגיי אלכסנדרוביץ' לומאקין הוא איש עסקים ומשקיע רוסי, מייסד משותף, מנכ"ל רשת חנויות קופייקה; משקיע ובעלים משותף של רשת החנויות Monetka, רשת חנויות נעליים CenterObuv ורשת "Fix Price"; הבעלים של מועדוני הכדורגל רודינה וריגה.
נולד ב-23 באוגוסט 1973 במוסקבה.
בשנת 1997 סיים את לימודיו באוניברסיטה לכרייה במוסקבה.
בשנת 2003 קיבל תואר שני במנהל עסקים מהאקדמיה לכלכלה של ממשלת הפדרציה הרוסית חובב כדורגל.
בשנת 1998, יחד עם שותפיו ארטיום חצ'טריאן ואלכסנדר סאמונוב, הם הקימו את רשת 'קופייקה', רשת מרכולים במחירים זולים.
השותפים הגיעו לסחר הקמעונאי מהסיטונאות - לפני הקמת הרשת הם עסקו בהפצת קפה.
משנת 1998 ועד 2007 עבד לומאקין כמנכ"ל הרשת.
בתחילת 2007 הסתכמה רשת חנויות קופייקה ב-330 חנויות, והכנסותיה בשנת 2006 הסתכמו ב-980 מיליון דולר.
בשנת 2007 מכרו לומאקין וחצ'טריאן את חלקם ברשת לבנק אוראלסיב, בתקופות שונות דיווח העיתון קומרסנט כי עלות חלקם של השותפים נעה בין 220 ל-250 מיליון דולר.
בשנת 2007, לאחר מכירת הנתח בקופייקה, לומאקין ושותפיו החלו לפתח רשת זיכיון של חנויות Monetka במוסקבה.