tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למד בגימנסיה הריאלית בלפור בתל אביב.
בהיותו בכיתה השביעית, פרש מלימודיו בגימנסיה והתגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרת יגור/מעוז.
הוא שירת בפלי"ם ובפלוגה ד'.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת יפתח כסייר וכאיש מודיעין.
לאחר מלחמת העצמאות למד משפטים, כלכלה וסוציולוגיה באוניברסיטה העברית.
כיהן מספר שנים כמזכיר התנועה לאחדות העבודה פועלי ציון בירושלים.
לאחר מכן החל בעבודה עיתונאית.
היה עורך כלכלי של היומון "למרחב", ובהמשך - היה בעל טור ב"ידיעות אחרונות" וב"גלובס" וכן במוספי השבת של העיתונים "דבר", "הארץ" ו"מעריב".
מאז שנות השישים השתתף בעשרות תוכניות רדיו בקול ישראל ובגלי צה"ל.
הבולטת בהן הייתה "על מספרים ואנשים – מגזין המשק והחברה" אשר שודרה ברשת ב' של קול ישראל חמש פעמים בשבוע במשך יותר מעשרים שנה; טישלר הגיש תוכנית רדיו זו לצד העיתונאים יצחק טאוב, צבי קסלר, ראול טייטלבאום ואחרים.
הוא השתתף גם בתוכניות טלוויזיה שונות; בין השאר הנחה את התוכנית "מהון להון", שעסקה בענייני בנקאות ובורסה.
טישלר חיבר את הרומן "אחרונים על הרכס" על חוויותיו במלחמת העצמאות, ואת הספר "הפיל הלבן – סיפורה של חברה נתמכת" בו סיכם את השקפתו על תחלואי המשק הישראלי.
היה גם בין חלוצי העיסוק העיתונאי באיכות הסביבה, ועל כך זכה בפרס מטעם השירות לשמירת איכות הסביבה.
טישלר ערך ופרסם מחקרים בענייני כלכלה, כגון השימוש בכספי השילומים, אפשרויות המלחמה בעוני, ובנייה להשכרה.
כן עסק בעבודות תכנון בנושאים אורבניים ובענייני תיירות.
במקביל עסק בעבודות עריכה ותרגום.
תרגם מאות מאמרים עיוניים בנושאי כלכלה, חברה, היסטוריה ופילוסופיה.
כן תרגם מאנגלית כעשרים ספרים, בהם ספרו של הנרי קיסינג'ר "משבר" על מלחמת יום הכיפורים, "התאוריה הכללית של תעסוקה, ריבית וכסף" של ג'ון מיינרד קיינס, ו"יתרון הדמוקרטיה" של נתן שרנסקי, "הגן המסחרי: היסודות הכלכליים באבולוציה של האדם" של חיים אופק.
בשנותיו האחרונות פרסם מאמרים בשאלות מדיניות בכתב העת "כיוונים חדשים".
טישלר נפטר ב-30 בדצמבר 2020. הותיר אחריו אישה, גאולה (לבית ז'רנובסקי), בת המושב גיבתון, חברתו לפלמ"ח, בת ושני בנים.
"אחרונים על הרכס"- הוצאת עם עובד, 1970
ג'ון מיינרד קיינס, התאוריה הכללית של תעסוקה, רבית וכסף הוצאת מאגנס, מוסד ביאליק וידיעות אחרונות, נובמבר 2006.
נתן שרנסקי עם רון דרמר, יתרון הדמוקרטיה: על כוחו של החופש לגבור על הרודנות והטרור, ירושלים, הוצאת שלם, 2005.
רבי יצחק יוסף תאומים (ה'תפ"ב, 1722 – ט"ז בחשון תקנ"ד, 22 באוקטובר 1793) היה רבן של הערים סלוצק, קראקא וברסלאו.
יצחק יוסף תאומים נולד בברסלאו לרב חיים יונה תאומים, אב בית דין בעיר ומחבר "קונטרס ר' חיים יונה" על סוגיית והלכות "דינא דגרמי", ולאשתו השנייה רייזל בת הרב נפתלי הירש מירל'ס, אחותו של הרב דוד פרנקל מדסאו מחבר הפירוש "קרבן העדה" על התלמוד הירושלמי.
בשנת ה'תפ"ח (1728), בהיותו בן 6, התייתם מאביו, וגדל בבית סבו הרב יחזקיה יהושע פייבל תאומים, רב העיר ברסלאו.
סבו נפטר שלוש שנים אחר כך.
בשנות בחרותו המוקדמות למד רבי יצחק יוסף תאומים בישיבתו הגדולה של הרב צבי הירש חריף בהלברשטאדט.
בשנת ה'תצ"ט (1739) נשא לאשה את טריינה בתו של הרב שמואל זורביצר (זארוויצער) אב"ד סלוצק, והתמנה תחתיו לרבה של העיר, עוד בטרם מלאת לו עשרים שנה
בשנות העשרים לחייו התמנה כרבה של קהילת העיר קראקא, אחת הרבנויות הנחשבות באותה תקופה, וניהל בה ישיבה.
אך לאחר שלוש שנות רבנות בקראקא פרצה בעיר מחלוקת בינו ובין משפחת הרב הקודם ר' דוד שמואל שמעלקא, והוא התפטר ועקר לברסלאו מקום רבנותו של אביו המנוח.
כיסא הרבנות המקומי לא היה פנוי באותה עת (ה'תק"ה), ישב עליו הרב ברוך וויזל מחבר ספר השו"ת "מקור ברוך", ור' יצחק יוסף עסק בתורה ובהלכה, ושלח ידו במסחר לפרנסתו.
בשנת תקי"ד (1754), עם מות הרב הקודם, התמנה ר' יצחק יוסף כרבה של ברסלאו הגדולה, על כיסאם של אביו הרב חיים יונה תאומים, וזקנו הרב יחזקיה יהושע פייבל תאומים, והחזיק בכהונה זו ארבעים שנה רצופות, עד פטירתו בתחילת חורף תקנ"ד (אוקטובר 1793).
ר' יצחק יוסף תאומים נחשב לסוחר גדול, ובעל נכסים.
בית המסחר ליצוא אריגים שבבעלותו, בניהול אחד מנכדיו, שגשג וייצא בגדים גם מחוץ לפולין, לרוסיה ולליטא.
אומדן הונו הגיע למאה אלף טאלר.
ר' יצחק יוסף עמד בקשרי מכתבים עם גדולי דורו, וחלק מדבריו נשתמר בספריהם.
בשנת תקכ"ג (1763) עבר רבי מאיר ברבי, רבה של הלברשטאט, לשמש ברבנות פרשבורג, ומשרתו הוצעה לרב יצחק יוסף תאומים, לאחר שנתרצה התחרט ובמקומו מונה הרב צבי הירש ברלין.
כפיצוי לכיסוי ההוצאות שנגרם לקהילה עקב הסכמתו וחרטתו, שלח רבי יצחק יוסף סכום של אלף רייכסטאהלר לקהילת הלברשטאט.
בט"ו בסיון שנת תקל"ג (1773) נפטרה אשתו טריינה, והוא נשא לאחר זמן מה את פייגל'ה בתו של עשיר בשם אברהם מברלין, אך היא נפטרה לאחר שבועות ספורים בח' בתשרי תקל"ד.
רבי יצחק יוסף תאומים נפטר בט"ז בחשוון תקנ"ד, בזמנו כבר קיבלו היהודים היתר קבורה בברסלאו, והוא הראשון מבין רבני ברסלאו שנטמן בה.
על מצבתו של ר' יצחק יוסף תאומים נכתב:
לאחר מותו, התמנה תחתיו לשמש ברבנות העיר ברסלאו, הרב ישעיה פיק ברלין.
לרב יצחק יוסף תאומים לא היו בנים, ושתי בנותיו נישאו לתלמידי חכמים ידועים: 1. בתו איידל נישאה לבן דודה הרב יואל וולף פרנקל, בנו של הרב דוד פרנקל מדסאו, בעל "קרבן העדה".
2. בתו גיטל נישאה בזיווגה הראשון לרב שאול ברלין (לוין), מחבר "כָּסָא דהרסנא", רבן של קהילות יהודיות בגרמניה, וככל הנראה משכיל נסתר.
בזיווגה השני נישאה לרב בנימין וולף איגר רבה של לייפניק, בנו של הרב עקיבא איגר מפרשבורג, ודודו ורבו של רבי עקיבא איגר מפוזנה.
היא נפטרה בברלין בג' בחשוון תקע"ה (17 באוקטובר 1814).
רבי יצחק יוסף תאומים יסד ישיבה גדולה בעירו ברסלאו, וניהל אותה בצוותא עם חתנו ר' בנימין וולף איגר.
ישיבה זו נחשבה לבעלת רמה לימודית גבוהה, ולמדו בה רבים מחשובי הרבנים לעתיד, כמו רבי עקיבא איגר והרב ישעיה פיק ברלין.
רבי עקיבא איגר התחתן בהיותו תלמיד הישיבה, ונערכה בישיבה חגיגה זוטא לכבוד חתונתו מאחר שתלמידי הישיבה לא נסעו לליסא בה התקיימה החתונה.
על חגיגה זו סיפר הרב בנימין וולף איגר במכתבו לאחיינו רבי עקיבא איגר, ולאחר שהציג את דברי התורה שאמר לכבוד האירוע, הוא מוסיף: .
יצחק יורש (27 בספטמבר 1937 - 12 באוקטובר 2023) היה אנימטור, מרצה ומעצב גרפי ישראלי.
יצחק יורש נולד בחיפה 27 בספטמבר 1937. בין השנים 1959–1966 הקים בתל אביב סטודיו לעיצוב גרפי יחד עם רעייתו, אביגיל יורש.
בשנת 1963 החל לעסוק בהנפשה.
בשנת 1966 עבר לירושלים, שם הקים סטודיו פרטי להנפשה שפעל עד לשנת 1978. במסגרת עבודתו יצר כ-35 סרטים קצרים עצמאיים, וכן קטעים וקדימונים רבים לסרטי קולנוע, לטלוויזיה ולפרסומות.
בין עבודותיו פתיח למשדרי האוניברסיטה הפתוחה, פתיח לסרט הקולנוע "ארבינקא" (1967) ועוד.
עיצב את עטיפות התקליטים "ירושלים של ברזל" של יהורם גאון (1967) ו"דיסקוטנק" של להקת גייסות השריון (1971).
בשנת 1972 שימש כראש מחלקת שרותי אמנות של הטלוויזיה הישראלית.
בשנת 1971 ייסד את המחלקה לאנימציה בבצלאל ועמד בראשה עד לשנת 1996. שימש כיועץ הנפשה לארכיון הסרטים הישראלי ובשנת 1983 התמנה ליועץ לפסטיבל הקולנוע ירושלים.
שימש כחבר מועצת המנהלים של האיגוד הבינלאומי להנפשה "אסיפא" ובשנת 1985 כחבר מועצת המנהלים של "ביליפא", ארגון הבינלאומי של בתי הספר הגבוהים להנפשה.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 עסק בפרויקט אמנותי המבוסס על סמלים ודגלים של מדינת ישראל ושל מדינות אחרות.
בשנת 1988 הציג תערוכה המבוססת על הדימוי של דגל ישראל במוזיאון ישראל, ירושלים.
בשנת 1996, לאחר פרישתו מבצלאל, עבר להתגורר בכפר ורדים.
נפטר ב-12 באוקטובר 2023, והובא למנוחות בבית העלמין בכפר ורדים .
1956 בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1965-1962 עיצוב גרפי, בית הספר ויצו ע"ש חנה יפה, תל אביב-יפו
1968-1965 עיצוב גרפי, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1996-1971 המחלקה לאנימציה, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1988 "עבודות בנושא דגל ישראל", מוזיאון ישראל, ירושלים.
1992 "וריאציות על דגלים וסמלים לאומיים", גלריית המחלקה לצילום, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים.
1998 "וריאציות על דגלים וסמלים לאומיים", מרכז אמנויות ע"ש ברר, מעלות.
2007 "ישראל שלי האם את צוחה או בוחקת", גלריה טל, כפר ורדים.
2010 "נושאי דגל", גלריה על הקצה, נהריה.
2914 "אדמה", תערוכה קבוצתית רב תחומית, מרכז אמנויות ע"ש ברר, מעלות.
2016 "וריאציות על דגל ישראל", גלריית מצפה הימים.
יצחק יורש - יכולות האנימציה, תיק תקשורת, 1991, הערוץ הראשון.
יצחק יורש - הטלוויזיה החינוכית, קולטורה, הישראלים, פרק 8, תערוכת דגל ישראל, מוזאון ישראל 1988.
יצחק יוסף כהן (7 ביוני 1923 – 5 בנובמבר 1996) היה חוקר, היסטוריון וביבליוגרף של הספר העברי.
יצחק יוסף כהן נולד בעיר גרלה בטרנסילבניה להלל ומרים כהן.
הוא היה נכדו של רב העיר הראשון - הרב יצחק יוסף כהן שעל שמו נקרא, ומצד אמו נכד של רב העיר השני הרב אברהם שלמה אליאש.
את חינוכו התורני קיבל בתחילה מהישיבה בעירו בראשות סבו.
משם החל ללמוד בישיבות בהונגריה.
למד בתרצ"ט כשנתיים בישיבה בסאטמר שהייתה באותו זמן תחת רבנותו של הרב יואל טייטלבוים האדמו"ר מסאטמר.
משם עבר לישיבת ויז'ניץ בגרוסוורדיין שהייתה באותו הזמן תחת רבנותו של חיים מאיר הגר (שנה).
בשנת תש"א חזר לעיר הולדתו ובהדרכתו ובמחיצתו של דודו הרב יעקב שמואל אליאש, השתלם לקראת סמיכה לרבנות.
שאמנם הוענקה לו על ידי האדמור של דעש יעקב אלימלך פנט, והרבנים מטאשנאד - מרדכי בריסק וסעקעלהיד- יהודה סג"ל רוזנר.
שניהם ניהלו גם ישיבות גדולות בטרנסילבניה.
יחד עם הסמיכה לרבנות השלים גם את השכלתו התיכונית ובכך זכתה הסמכתו גם לאישור השלטונות.
בכל מקום שאליו הגיע היה סוקר את הספריות ומעיין בספרים המיוחדים אותם מצא.
בשנת 1944, עם גירוש יהודי הונגריה לאושוויץ, נשלח כהן עם פלוגה של עובדי כפייה לעיר גרוסוורדיין, לעבוד במיון חפציהם של היהודים המגורשים.
שם שהה עד שהצבא האדום התקרב לעיר.
בסיום המלחמה בה נספו רוב בני משפחתו, הוא חזר לעירו, ומשם נסע למחנה העקורים בפרנוואלד שבגרמניה.
במחנה זה הצטרף לישיבת שארית הפליטה בראשותו של האדמו"ר ר' יקותיאל יהודה הלברשטאם, והוא מונה למזכיר הישיבה.
משם עבר לאופנבך על המיין שם החל ללמוד את מלאכת ייצור מוצרי עור.
בעיר זה נאספו ספרים רבים שהוחרמו בידי השלטון הנאצי.
ביניהם הספרייה של בית המדרש לרבנים בברסלאו וספריות של קהילות שונות.
הצבא האמריקאי שחיפש מביני דבר למיון הספרים העסיק את כהן, שהייתה זו תחילת עבודתו הספרנית המקצועית.
עם עלייתו לישראל בסוף שנת 1949 הוא עבד ב בה ישב עד סוף ימיו.
תחילת דרכו הייתה במחלקת "אוצרות הגולה" שהיה בה המשך לעבודתו באופנבך – מיון האוספים שהוחרמו בידי הנאצים.
בהמשך מונה למנהל הקטלוג העברי.
במסגרת עבודתו זו הוא נשלח למקומות שונים בעולם למטרות מחקר ואיסוף של אוצרות של ספרים עבריים.
כהן פרסם מאמרים רבים, בין השאר ב"קריית ספר", ב"ארשת", ב"עלי ספר" ועוד.
חלק גדול ממחקריו עסק בחקר התפילה והפיוט.
הבולט שבהם היה המבוא למחזור בני רומא שכתב.
לימים פורסמו רוב מאמריו בספרו "מקורות וקורות" (תשמ"ב).
עיקר התמחותו היה בתולדות יהודי הונגריה, רומניה וטרנסילבניה, עם דגש על הדפוס העברי באזורים אלו.
ספריו הגדולים "חכמי טרנסילבניה" ו"חכמי הונגריה" (שיצא אחרי מותו) מהווים ספרי יסוד בהיסטוריה התורנית של ארצות אלו.
ספרו "ספר מארמארוש" (נכתב יחד עם שלמה יעקב גרוס) מהווה ספר יסוד לחבל ארץ חשוב זה.
כן כתב ערכים לפנקס הקהילות בהוצאת יד ושם בכרך של רומניה.
(עם עורכים נוספים) יהודי הונגריה : מחקרים היסטוריים, תל אביב, 1980
ספר מארמארוש : מאה וששים קהילות קדושות ביישובן ובחורבנן, בעריכת ש"י גרוס, י' יוסף כהן, תל אביב תשמ"ג
חכמי טראנסילוואניה : (ת"צ-תש"ד), מכון ירושלים, ירושלים, תשמ"ט
מקורות וקורות : מחקרים ועיונים בהלכה, מנהג, תפלה ופיוט ובתולדות יהודי הונגריה, טראנסילוואניה ורומניה, ירושלים, תשנ"ב
ספר היובל לכבודו ולזכרו של ...
במלאת מאה וחמישים שנה להסתלקותו, ניו יורק, תשנ"ה
(עורך) גל עד ליהדות נאג' באניה, נאג' שומקוט, פלשו באניה, קפולנוק מונושטור, הרצליה, 1996
חכמי הונגריה והספרות התורנית בה : כולל מבוא ובו תיאור השאלות שהזמן גרמן בספרי השו"ת של חכמי הונגריה והספרות התורנית בהונגריה משנת קפ"א (1421) ועד לשואה תש"ד (1944), מכון ירושלים, ירושלים, תשנ"ז
יצחק יודלוב (נולד ב-22 בפברואר 1944, כח בשבט תש"ד, פתח תקווה) הוא ספרן וביבליוגרף ישראלי.
מתמחה בתחום תולדות ספר העברי ובספרות היהודית והתורנית.
מוסמך לרבנות, בוגר בית הספר לספרנות וארכיונאות באוניברסיטה העברית.
ב-1967 התחיל לעבוד במפעל הביבליוגרפיה העברית שם עבד עד 1971 אז עבר לעבוד בקטלוג העברי בספרייה הלאומית.
בחלק ניכר מזמנו בקטלוג הספרייה קטלג ספרים נדירים עבריים.
ב-1991 חזר למפעל הביבליוגרפיה כמנהל שם עבד עד 2011 כשהספרייה הלאומית רכשה את הזכויות מחברת CDI כדי להנגיש את המאגר כולו, דרך תוכנת "אלף" של הספרייה חינם לכל דורש.
פרסם תשעה ספרים ומעל ל-90 מאמרים, רובם בתולדות הספר העברי.
יודלוב פרסם חיבורים רבים העוסקים בספר העברי ובתולדותיו.
תערוכת ספרים ביבליופיליים עבריים - התערוכה והקטלוג נערכו בידי י' יודלוב.
ירושלים: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשל"ג
ספר יחוס בעלזא: מגלת יוחסין של כ"ק רבותינו הקדושים אדמור"י בעלזא.
ירושלים: מכון לתולדות החסידות, תשמ"ד
ספר גנזי ישראל: ספרים, חוברות ועלונים מאוסף ד"ר ישראל מהלמן אשר בבית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי.
ירושלים: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, תשמ"ה
שלשלת היוחסין: מקור מחצבת היחס לבית קרעטשניף והסתעפות שושילתא קדישא.
רחובות, קריית קרעטשניף: קהל "עטרת משה" דחסידי קרעטשניף, תשמ"ה.
בתוך: ספר יערות דבש: דרשות ותוכחת מוסר אשר דרש ברבים...מה"ו יהונתן אייבשיץ.
ירושלים: מכון אור הספר, תשמ"ח.
תורתן של גאונים: אוסף חבורי הלכה ותשובות של גאוני בבל וארץ ישראל שנאספו מתוך קבצים וכתבי עת בעריכת יצחק יודלוב, שלמה ז.
מפתח כללי לקטלוגים של יודאיקה ירושלים.
אוצר ההגדות: ביבליוגרפיה של הגדות פסח מראשית הדפוס העברי עד שנת תש"ך בעריכת יצחק יודלוב.
ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, תשנ"ז 1997
דגלי מדפיסים: חמישים וארבעה סמלי מדפיסים, מו"לים ומחברים עבריים / אסף והעיר יצחק יודלוב.
סידורים 'נוסח האר"י', תקס"ג-תש"ך, רשימה ביבליוגרפית מאת הרב יצחק יודלוב.
בתוך: הסידור: מבנה ונוסח סידורו של אדמו"ר הזקן בעל התניא - רבי שניאור זלמן מליאדי.
ספרי מוסד הרב קוק שיצאו לאור בשנים תש"ל-תשס"ז.
בתוך: הספר - יובל ה-70 למוסד הרב קוק: גנוזות, חידושי תורה, מחקרים בנושא הספר, סקירה ורשימה ביבליוגרפית של ספרי הוצאת מוסד הרב קוק.
ירושלים: מוסד הרב קוק, תשס"ח
המחזור כמנהג רומה, דפוס שונצינו רמ"ו - היבטים טקסטואליים, ביבליוגרפיים והלכתיים - יצחק יודלוב.
בתוך: מחזור כמנהג רומה: שונצין -קאזאל מיורי, רמ"ו (1485–1486): מהדורת פקסימיליה על פי הטופס הנדפס על קלף אשר במוזיאון יהדות איטליה ע"ש ש"א נכון בירושלים: ונלווה אליו קובץ מחקרים על מחזור כמנהג בני רומא בעריכת אנג'לו מרדכי פיאטלי.
ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, תשע"ב
פנקס קהל קאסאלי מונפיראטו: שמ"ט-תי"ח, ההדיר על-פי כתב-היד יצחק יודלוב.
המהר"ל מפראג וחיבוריו מאת יצחק יודלוב.
בתוך: גבורות ה' השלם למרנא רבינו יהודה ליווא בהרב בצלאל מפראג.
ירושלים: תפארת הוצאה לאור והפצה, תשע"ה
הרב יצחק יהודה טרונק (ה'תר"ם, 1880 - א' בניסן ה'תרצ"ט, 21 במרץ 1939) היה רב ומנהיג ציבור יהודי פולני.
רבה האחרון של קוטנו, ממייסדי הסתדרות המזרחי ותנועת פועלי אגודת ישראל ומראשי אגודת הרבנים בפולין.
נולד בקוטנו לרב משה פנחס טרונק בנו של רב העיר רבי ישראל יהושע מקוטנא.
בהיותו ילד עבר עם הוריו להתגורר בפרברי ורשה בשל משרות הרבנות של אביו, ובגיל 13 חזרה המשפחה לקוטנה בשל פטירת הסב, ואביו התמנה כרב העיר.
הוא למד אצל רבי אברהם בורנשטיין, מחבר "אבני נזר" ומגדולי פוסקי פולין בדורו, שהיה מייסד חסידות סוכטשוב.
הוא נישא לנכדת רבו, פרומה בת האדמו"ר השני מסוכטשוב, הרב שמואל בורנשטיין ("שם משמואל").
בגיל צעיר החל לכהן כרבה של לובראנייץ, בהמשך עבר לכהן כרבה של טשכנוב, ולאחר פטירת אביו בשנת ה'תרע"ב, 1912, התמנה כרבה של מולדתו קוטנה.
במשך שנים ספורות היה קרוב ברעיונותיו בסוגיית ארץ ישראל לרעיונות המזרחי, אולם בהמשך נפרדה דרכו מדרכה של התנועה אך המשיך לתמוך במפעל הציוני ובקרנותיו.
בהמשך היה שותף להקמת תנועת "פועלי אמוני ישראל", גלגולה הראשון של תנועת פועלי אגודת ישראל.
הרב טרונק נפטר בוורשה בא' בניסן ה'תרצ"ט, 21 במרץ 1939.
בנו היה ההיסטוריון ישעיהו טרונק (נפטר 1981).
הרב יצחק יהודה טרונק היה המביא לבית הדפוס של כתבי סבו הנודע, רבי ישראל יהושע מקוטנא.
הערותיו והוספות משלו משוקעות בכל כתבי סבו שבדפוס, ואליהם צירף קונטרסים מחידושיו.
לספר "ישועות מלכו (פיעטרקוב תרפ"ז) צירף קונטרס בשם "מעט צרי" ובו הערות על משנה תורה לרמב"ם, ולספר "יבין דעת" (פיעטרקוב תרצ"ב) הוסיף קונטרס בשם "חסדי אבות", ובו תכתובת תורנית שניהל עם כמה מחשובי רבני דורו, כמו האדמו"ר הרב אברהם מרדכי אלתר מגור ורבי חיים עוזר גרודזנסקי מווילנה.
קונטרס "גרם המעלות" על שאלת החשמל בשבת שהתעוררה בזמנו, וקונטרס "הכרת פנים" על ענייני היתר עגונות.
הוא הכין לדפוס את הגהותיו של סבו על התלמוד הירושלמי שהודפסו במהדורת דפוס ראם של הירושלמי (וילנה תרפ"ב) והוסיף להם את חידושיו בשם "מעיני הישועה".
בשנת ה'תרצ"ו, 1936, הדפיס את ספרו "מקרא מפורש" על התורה.
ד"ר יצחק (יוליוס) פרויס היה רופא יהודי-גרמני, ומחבר הספר "הרפואה במקרא ובתלמוד".
נולד בעיירה הקטנה גרוס-שנבק (Gross-Schoenebeck) בברנדנבורג שבפרוסיה, בן למשפחה יהודית יחידה באזור.
למד בגימנסיה בעיר פרנצלאו הסמוכה למקום מגוריו.
בנערותו קיבל חינוך יהודי מינימלי, ובהשפעתו של רב העיר, אריה ריטר (לימים רבה של רוטרדם שבהולנד), החל ללמוד את מקורות היהדות.
למד רפואה באוניברסיטת ברלין, בין היתר בהנחיית רודולף וירכו, והתקרב לקהילה האורתודוקסית בברלין, ולרב עזריאל הילדסהיימר.
בבית המדרש לרבנים היה מבקר לעיתים תכופות, וקנה ידע רחב בהלכה ובספרות חז"ל.
בד בבד למד באוניברסיטה היסטוריה רפואית.
לאחר סיום לימודיו נחשב לרופא מצטיין וניהל מרפאה בעיירת הולדתו גרוס-שנבק.
באותה תקופה החל לחבר מאמרים בכתבי עת רפואיים.
לאחר פטירת אביו חזר פרויס לברלין ופתח שם מרפאה.
בשנת 1912 מינה אותו הקיסר וילהלם השני ל"יועץ מלכותי לענייני רפואה" (Königlicher Sanitätsrat).
נפטר בשנת 1913. בעלה של בתו שרלוטה, הרב ד"ר יוסף צבי קרליבך, ספד לו והוציא חוברת לזכרו.
תוך כדי עבודתו כרופא פרסם כשלושים מאמרים בענייני רפואה ויהדות.
גולת הכותרת של מפעל חייו היה חיבור מקיף של כל הרפואות המוזכרות בתנ"ך ובספרות חז"ל, תוך הבאת מקבילות מכתבי הרפואה היווניים והלטיניים.
הספר יצא לאור בגרמנית בשם "Biblisch-talmudische Medizin" (רפואה תנ"כית-תלמודית) בשנת תרע"א (1911); שנתיים לאחר מכן נפטר המחבר.
למרות שפתו הגרמנית של הספר, זכה הספר לפרסום רב, וכל מי שעסק במחקר היסטורי-הלכתי היה זקוק לו.
הספר מחולק ל-19 פרקים וכולל מעל 700 עמודים.
פרויס כלל בו סקירה של עולם הרפואה הקדום (מקיז דם, מיילדת), תיאור של המערכות הביולוגיות, דרכי הטיפול במחלות ופצעים, מחלות נפש, לידה מיתה וקבורה, תזונה ועוד.
המידע מבוסס על ספרות חז"ל, כתבי יוסף בן מתתיהו, הברית החדשה וספרות משפטית קדומה, תוך הקבלה לספרות מודרנית.
ארכיונו האישי של יצחק פרויס שמור במחלקת הארכיונים של הספרייה הלאומית בירושלים.
הספר תורגם לאנגלית על ידי ד"ר פרד רוזנר בשנת 1978.
תרגום לעברית יצא בשנת תשע"ב בתרגומו של אורי ורצבורגר, יחד עם אשתו מיכל, נכדתו של פרויס בהוצאת מאגנס.
רבי יצחק יואל (רבינוביץ) מליניץ (ה'תקנ"ג, 1793 - כ"ה בחשוון ה'תקפ"ח, 1828) היה האדמו"ר השלישי של חסידות ליניץ, כיהן גם ברבנות העיר ליניץ.
נולד ב-1793 לרבי גדליה רבינוביץ מליניץ מייסד חסידות ליניץ, שכיהן בעיר ליניץ כרב ואדמו"ר, כבנו השני והצעיר, ולו חמש אחיות.
נשא את ביתו של רבי יעקב (יעקבקא) מלוברטוב.
היה מתלמידיו של רבי אברהם יהושע השיל מאפטא שאמר "הנה בגלילותיכם סמכנו שלושה צדיקים: רבי משה צבי מסאווראן, רבי ישראל מרוז'ין ורבי יצחק יואל מליניץ.
והחפץ ביראת שמים ילך אל רבי יצחק יואל".
בכ"ט בכסלו ה'תקס"ד (1804) עם פטירת אביו, נתמנה אחיו הבכור רבי שמואל יהודה לייב למלא את מקום אביו ברבנות ובאדמו"רות.
ב-1818 נפטר רבי שמואל יהודה לייב בצעירותו ורבי יצחק יואל, שהיה אז בן 25 בלבד, נבחר למלא את מקומו.
רבי יצחק יואל נפטר אף הוא בצעירותו.
ב-1828, לאחר 10 שנות הנהגה, חלה ונסע להתרפא בעיר מחנובקה ושם נפטר ונקבר בבית הקברות במחנובקה.
למרות גילו הצעיר הוא הצליח להגדיל את החצר והותיר חסידים רבים.
את מקומו מילא בנו רבי גדליה אהרן מליניץ, ממנה עבר לסוקוליבקה.
רבי גדליה אהרן מליניץ (ה'תקע"ה - ה'תרל"ח) חתן רבי שמואל אברהם אבא שפירא מסאלוויטא.
רב בליניץ, סוקוליבקה ופודול-אילואי, מחבר הספר "חן אהרן".
רבי אלטר יוסף אליהו מליפוויץ (ה'תקפ"א - ה'תר"י) חתן רבי אפרים זלמן מביאלה.
רבי יצחק יואל (רבינוביץ) מקנטיקוזיבה (ט"ז בשבט ה'ת"ר, 1840 - כ"ד בתמוז ה'תרמ"ה, 1885) היה רב והאדמו"ר החמישי של חסידות ליניץ.
סבל ממחלות ורדיפות ונפטר בגיל 45.
נולד בליניץ לרבי גדליה אהרן רבינוביץ, הרביעי בחסידות ליניץ, ולבתו של רבי שמואל אבא שפירא מסלאוויטא משושלת קוריץ.
נשא לאישה את בתו של רבי משולם זוסיא השיל מזינקוב.
בשנת ה'תרכ"ג (1863) החל לכהן ברבנות העיר ליניץ ובשנת ה'תרכ"ט (1869) נאסר על ידי הרוסים והוגלה לכמה ערים בתוך רוסיה.
בשנת ה'תרל"א (1871) החל לכהן ברבנות ביקטרינוסלב בפיקוח השלטונות.
בשנת ה'תרל"ד (1874) הותר לו לצאת משם והוא עבר לקנטקוזבה, שם החלה הנהגתו באדמו"רות, שנמשכה 11 שנים.
רבי יהושע העשיל (כ"ה באדר ה'תר"ך - כ"ו בניסן ה'תרצ"ח) אבי חסידות מונסטריץ'
רבי פנחס מקנטקוזבה (ה'תרכ"א - כ"ו באייר ה'תרפ"ב) מחבר ספר "עבודת יצחק" על התורה.
חתנו של רבי מרדכי דב טברסקי מטומשפול (נכד רבי יעקב ישראל מצ'רקס)
רבי משולם זוסיא מארעל (ה'תרכ"ט - י"ג באדר ה'תרפ"ב).
חתנו של רבי אברהם שמואל מברזנה
חתנו היה רבי בן ציון יהודה לייב טברסקי, השני בחסידות הורניסטייפול
יצחק יהודה כהן (1872–1956) היה מנהיג קהילתי בקרב היהדות הספרדית בירושלים וחבר בוועד העדה הספרדית בירושלים.
רכש וגאל את האדמות שעליהן הוקמה שכונת רחביה, וכן האדמות שעליהן הוקם נווה דניאל בגוש עציון.
כהן עלה לארץ ישראל בשנת 1890 מלאריסה שביוון, אל בית דודו אשר בעת ההיא התגורר בירושלים העתיקה.
שנה לאחר עלייתו, בגיל 18 בלבד, נישא לשרה בת דודתו בת ה-14, וכשנה לאחר מכן הפך כהן לאב לבתו הבכורה.
הצלחותיו הן במסחר והן בהנהגה הקהילתית בארץ ישראל היוו דוגמה לאחיו הצעירים ולבני המשפחה הנוספים, שעלו בעקבותיו אחד-אחד.
בחלוף השנים מנו צאצאיו חמש בנות ושלושה בנים.
רוב ילדיו גרו ברחביה, שאדמותיה נרכשו על ידו עם שלושה מרעיו, מלכתחילה עבור הכשרת הישוב, מידי הפטריארכיה היוונית-אורתודוקסית של ירושלים, במהלך ארבע פעימות שונות לאורך כל שנות העשרים.
בשנתו האחרונה שב לירושלים מרמת גן (משהות בת מספר שנים בציווי רופאו), ובחר להתגורר בפנסיון ברחביה, בקרבת צאצאיו.
את מותו מצא כהן בשנת 1956, והוא נטמן בהר המנוחות שבמערב ירושלים, הגם שאחוזת קבר משפחתית שרכש בשעתו הייתה דווקא בבית הקברות היהודי הספרדי בהר הזיתים, וזאת כי במותו, בית הקברות היהודי הספרדי בהר הזיתים היה עדיין בשליטת ירדן.
כשהחלה המנהיגות הציונית להתכנס בארץ בשנות ה-20 המוקדמות, עם הגעת ועד הצירים והתארגנות הממסד הציוני בארץ, הפך סוחר מקומי זה למסייע לה בדרכים שונות.
דוגמה לכך ניתן לראות כאשר התברר שוועד הצירים נזקק למזומנים, מיהר כהן לתרום להם את כל תכשיטיה של אשתו.
כך הפך במהרה לעזר-רב למנהיגים בולטים דוגמת חיים ויצמן, מנחם אוסישקין, ארתור רופין, טהון ועוד.
כהן אף הכיר להם את מנהיגי הדתות האחרות בארץ ישראל ובעבר הירדן, ובמיוחד את האמיר עבדאללה הראשון לימים מלך ירדן והכפופים לו ועוד.
בנוסף, ניסה כהן, להשיג עבור ועד הצירים את הכותל המערבי, בעזרת חאג' אמין אל-חוסייני הצעיר בטרם מינויו כמופתי, רעיון שנחסם לצערו באיבו.
חברת הכשרת היישוב נעזרה בו רבות לצורך רכישת קרקעות ברחביה מהכנסייה האורתודוקסית, ולא פחות - מאפנדים ערביים, למשל, בעמק הירדן לכל אורכו: רכישת אדמות מפעל חברת אשלג ארץ-ישראלית.
נוסף על כן, עמל כהן לצורך השגת זיכיון ההפעלה לפנחס רוטנברג עבור חברת חשמל בנהריים - אשר הושג בין היתר בזכות מאמציו.
כמו כן, כהן רכש עבור בנו שנשלח ללמוד חקלאות בטולוז שבצרפת, את אדמות נבי דניאל שבהרי חברון, אשר לימים הפכו ליישוב נווה דניאל.
גם חכירת הקרקעות הענקית בעבר הירדן ("חצי הצהרת בלפור" בפי שליחי המוסדות הלאומיים הייתה ביוזמתו שם בשיתוף פעולה עם האמיר עבדאללה ידידו, כהן תכנן לנטוע קנים ולהקים תעשיית סוכר מקומית, אלא שהניסיון הוכשל על ידי השלטון הבריטי.
מכלול פעילות ענפה זו הייתה הרקע לניסיון הרצח שחווה בשנת 1936, על ידי שליח המופתי שכנו ואויבו, הוא ספג מספר קליעים, אך ניצל בנס.
השלטון הבריטי תפס את הרוצח שברח, אך שחררו לבסוף, בשל "חוסר ראיות", עם זאת, אויבי המופתי הערביים עצמם, שלא היו מעטים, נשבעו לשפוט את השליח-המבצע, לדבריהם "על פי חוקי המדבר".
בראשית המאה ה-20 הפך כהן לחייט-צמרת, תוך שהרחיב את מתפרתו לכל בו להלבשה והנעלה, כולל יבוא, לראשונה במזרח התיכון.
לשם כך, נהג כהן לנסוע 3–4 פעמים בשנה למרכזי מסחר באירופה על מנת לייבא תוצרת יוקרתית משם.
תחילה סחר רק בירושלים, אך בשנת 1923 התרחב ליפו לרחוב שדרות ירושלים 8, אז שדרות המלך ג'ורג', שם פעל עד לפרעות 1936. לזמן קצר אף התרחב כנראה והגיע עד לראשון לציון.
במסגרת תהליך שימור המבנה בשדרות ירושלים 8 ביפו, שיחזרו אמני "סטודיו תכלת", שמתמחה בשחזור ושימור של ציורי קיר וצבע אדריכלי, את השלטים של בית המסחר משנות 1920. השחזור התבצע לפי תמונה שצילם הצלם ההולנדי פרנק סחולטן ושרידים של השלטים שנחשפו בקירות החזית של החנות.
כהן היה חדשן שהקדים לזהות את כוחה של הפרסומת, והרבה להשתמש בכורזים מתהלכים שכירים, בכרזות פרסום שהדביק בפתח חנויותיו.
כן נעזר במודעות בעיתונות הארצית.
כתוצאה מכך, בני כל האליטות העדתיות בארץ וגם מעבר לגבולותיה נהרו לקנות אצלו, וכדרכו, הוא פיתח יחסי ידידות אישית עם לקוחותיו בני כל הדתות.
עובדה זו הועילה מאוד למוסדות הלאומיים מאוחר יותר, בהתגייסו לטובת הציונות המעשית בארץ.
כהן השתתף בפיתוחן של השכונות שמחוץ לחומות-ירושלים.
תחילה עבר מהרובע היהודי הגדוש אל הרובע הנוצרי, למחיצת ידידים יוונים-אורתודוקסים.
עם הולדת בתו השנייה (בשנת 1898) בחר לצאת אל מחוץ לחומות, לסביבות נחלת שבעה, בסמיכות לידידים אורתודוקסים כד"ר מזארקי המפורסם.
לאחר מכן, עם תחילת המנדט בשנות ה-20, כבר בנה לעצמו בית מול גן אנטימוס, שהשתייך באותה התקופה ליוונים, אשר כיום ניצב באתרו בניין סנסור, בסמוך למדרחוב בן יהודה.
לימים בנה כהן בית מודרני יותר (שכלל חידוש מהפכני: מעלית), בשכונת המרכז המסחרי, אשר כיום ניצב בפינת הרחובות אגרון/דוד המלך.
לאחר הקמת המדינה כונה הבניין "בית המכס", ואילו כיום ניצב שם האגף המזרחי של מלון וולדורף אסטוריה ירושלים.
קשריו האישיים של כהן עם כל העדות והדתות, הפכוהו למנהיג קהילתי בקרב היהדות הספרדית בירושלים.
בימי מלחמת העולם הראשונה עזר רבות לנצרכים היהודיים, וגם ליוונים האורתודוקסים, ובתוכם אנשי כנסייה ונזירים, שבשלהי מלחמת העולם הראשונה, אולצו כנתיני יוון בארץ ישראל לגלות לדמשק, משהוגדרו אויבי הטורקים.
בסיום המלחמה, מלך יוון פיצה אותו על הוצאותיו וגם כיבד אותו בעיטורים.
בנוסף היו גם צעירים יהודיים ירושלמיים שחבו לו את חייהם, כיוון שהצליח להשיג חנינה עבורם בעקבות עריקתם מצבא טורקיה, משנתפסו ונשפטו להיתלות בשער יפו.
הקונסוליות הזרות בירושלים ייחסו אמנם לעצמן את המתקת הדין, אלא שכתבי החנינה נמסרו על ידי הפקידות הטורקית דווקא לידיו של כהן ולא לאחרים.
יצחק יהודה כהן היה שונה בהערכתו את מעשיו עבור המוסדות הלאומיים, בהשוואה לרבים מבני דורו, שתיעדו בכתב את פעילותם הציונות במו ידיהם.
בעיניו הדבר היה לא ראוי, וזאת כיוון שהגדיר זאת כעזרה לזולת, גמילות חסדים ואף מתן בסתר שמלכתחילה נאסר לפרסום.
הוא האמין בכל לבו ש"שכר מצווה - מצווה".
לכן השביע את בניו שלא להפיץ כל מידע אודות פעילותו-הציונית.
עם זאת, מי שהחליט לאחר מותו שאין צוואה זו חלה עליו כיוון שאיננו בנו - היה דווקא חתנו, יצחק רפאל מלכו.
כעבור דור שלם גם נכדיו החלו לפרסם את מעשיו ותרומתו.
בנו, אלברט כהן, היה היבואן הראשון של מכוניות פיג'ו.
יצחק רפאל מלכו נישא לשמחה, בתו השנייה של יצחק יהודה כהן.
נכדו רפאל מלכו היה בנקאי ומנהל.
נכד נוסף שלו הוא רפי מהודר, נמנה עם מפתחי הטפטפות שכיום בבעלות נטפים.
נינו יצחק מלכו הוא עורך דין.
יצחק יהלום שעוני (1 באוקטובר 1887 – 25 במאי 1974) היה מאנשי העלייה השנייה.
עבד במושבות יהודה ובגליל עד שהתיישב במטולה שם עסק בחקלאות ובפעילות ציבורית וכיהן כראש המועצה.
יצחק נולד ב-1887 כיצחק דיאמנט, בעיירה סוקולוב פודלסקי שבפולין לאברהם דיאמנט וינטה לבית שוסטר.
אביו עבד כצבעי וכפועל בניין.
ב-1891 עברה המשפחה לעיירה שדליץ בתקווה למצוא תעסוקה לאבי המשפחה.
ב-1897, לאור גידול המשפחה, החליטו ההורים לעבור לוורשה.
בכל התקופה למד יצחק בחדר ובתלמוד תורה.
ב-1898 מאס יצחק בלימודים והוריו שלחוהו ללמוד שענות.
לאחר שנה וחצי של הכשרה החל יצחק לעבוד בבית חרושת לשעונים אולם בעקבות שביתה שערכו הפועלים במפעל כדי לשפר את תנאי העסקתם נסגר המפעל.
בתקופת עבודתו במפעל נחשף יצחק לרעיון הציוני ואף הצטרף, כחבר, לתנועת התחיה (תנועה ציונית) שכללה חברים מהתנועות פועלי ציון והפועל הצעיר.
התנועה ניסתה לשלב פעילות ציונית ופעילות סוציאליסטית לטובת מעמד הפועלים.
כדי לא לפגוע בבני משפחתו עזב יצחק את בית הוריו ושכר דירה בורשה.
במסגרת פעילותו של יצחק לטובת פועלי מפעלים הוא נתפס ברחובות ורשה, על ידי המשטרה, כשהוא נושא מסמך של דרישות לשיפור תנאי העבודה של פועלי מפעלים.
הוא הוכה והושם בבית הסוהר המרכזי של העיר.
בחיפוש של המשטרה בכליו נמצאו מכתבים מרשיעים שכתב למשפחתו ולחבריו.
מכיוון שסירב להסגיר את שותפיו לתנועה נשלח לגלות על גבול פינלנד.
בדרכו שהה בבתי כלא בפטרבורג, שליסלבורג והולונייץ.
מייד עם הגיעם לכפר היעד החלו הגולים לתכנן את בריחתם.
יצחק, שהיה מראשוני הבורחים, עבר את הגבול לפינלנד, הגיע לתחנת רכבת ועלה על רכבת לורשה.
מאחר שיצחק היה עדיין בגדר "מבוקש" הוא החליט ב-1907 לעלות ארצה.
את דרכו עשה דרך גרמניה, וינה, טריאסטה ויפו.
לאחר שהות קצרה ביפו עבר לרחובות שם עבד ביקב.
בהמשך עבר לפתח תקווה שם עבד בייצור סיד עד שנפגע מכוויות בעיניו ונאלץ להפסיק.
לאחר שעיניו החלימו פגש את שמואל הפטר וזה הציע לו לעבור לחדרה שם החל לעבוד בייבוש ביצות ונטיעת פרדסים בשטחים שרכש יהושע חנקין.
לאחר זמן מה חלה בקדחת אך המשיך לעבוד עד שמצבו החמיר והרופא ציווה עליו לחזור לפתח תקווה.
לאחר שהבריא מהקדחת החליט יצחק לעבור לגדרה שם החל לעבוד בחקלאות אצל האיכר לייבוביץ.
אחרי 8 חודשים נאלץ יצחק לעזוב את גדרה בעקבות סכסוך עם פועלים ערבים במהלכו נדקר אחד הפועלים הערבים.
לאחר עזיבת גדרה הוצע ליצחק לעבור לחוות כנרת שם עבד בחקלאות תמורת שכר חודשי.
עקב תנאי העבודה שבתו יצחק וחבריו והנהלת החווה החליטה לסגור את החווה.
יצחק וחבריו המפוטרים הקימו חברה לעבודת קבלניות עד שקיבלו הצעה מפרנץ אופנהיימר להתיישב בקואופרציה במרחביה.
לאחר תקופת עבודה במרחביה קיבל יצחק הצעה מחיים מרגליות קלווריסקי לעבור למטולה וב-1912 עבר, עם גיסו ברוך צ'יזיק, למושבה שם טיפח משק חקלאי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה היו אדמותיו מחולקות בין הממשל הצרפתי למנדט הבריטי (בעקבות הסכם סייקס–פיקו) ורק במלחמת העצמאות הועברו כל אדמותיו לשטח ישראל.
עם סיום מלחמת העצמאות נערכו במטולה הבחירות הראשונות למועצת המושבה בהן נבחר למועצה מטעם מפא"י.
בהמשך הזמן נבחר לראשות המועצה המקומית של מטולה.
בתקופה בה עבד יצחק בחוות כנרת פגש את מניה (מרים) צ'יזיק וב-1909 נשא אותה לאישה.
לזוג נולדו 7 ילדים כש-6 מהם הגיעו לבגרות.
אשתו מניה נפטרה ב-1948 והובאה למנוחות בבית העלמין של מטולה.
יצחק נפטר ב-1974 והובא אף הוא למנוחות במטולה.
ב-1943 התנדבה לשירות בצבא בריטניה כנהגת בחיל העזר לנשים.
במסגרת השירות נשלחה למצרים ולאחר תקופה קצרה נהרגה בתאונת דרכים.
בתו חרמונה נישאה לדניאל סמבורסקי.
נכדיו הם אהוד יערי (בנה של בתו שולמית) ואיתמר צ'יז'יק (בנו של בנו אריה)
רבי יצחק יהושע העשיל פרידמן (נולד בכ"ד באייר תשנ"ו, 13 במאי 1996) הוא האדמו"ר מסדיגורה.
באופן חריג הוכתר לאדמו"ר על אף גילו הצעיר ולמרות היות אחיו גדולים ממנו.
נולד בסטמפורד היל, לונדון, בן חמישי לרבי ישראל משה פרידמן ולשרה בתו של חיים משה פלדמן, חסיד ויז'ניץ אמיד מלונדון, דודו של אביו.
הוא נקרא על שם זקנו רבי אברהם יהושע השיל מאפטא ובנו רבי יצחק מאיר מז'ינקוב.
למד בתלמוד תורה ובישיבה קטנה של בעלז בשכונת סטמפורד היל בלונדון, ובישיבת גייטסהד.
בשנת ה'תשע"ו, עבר ללמוד בישיבת מיר בירושלים, שם למד בשיעור של הרב אשר אריאלי.
בז' בשבט תשע"ח נישא למלכה, בת הרב אשר חיים שטרנבוך, רב בית הכנסת "אהל יעקב" ודיין בקהילת "מחזיקי הדת" באנטוורפן, ובנו של הרב אליהו שטרנבוך וחתן הרב דוד שפיגל מניו יורק.
לאחר נישואיו התגורר באנטוורפן ולמד בכולל אברכים בעיר.
לו שתי בנות ושני בנים.
לאחר פטירת אביו, שלא כמקובל בהלוויות של אדמו"רים חסידיים, הצוואה לא הוקראה במהלך ההלוויה, ולא הוכתר אדמו"ר חדש.
בצוואה שפורסמה בתום השבעה, נכתב שרק רבי יצחק יהושע העשיל יוכתר כאדמו"ר מסדיגורה, וחלק מאחיו הגדולים יכהנו כרבני קהילות בחסידות, הכפופים למרותו.
חרף הצוואה המפורשת, למחרת, פרסמה אמו (רעייתו של הנפטר) מכתב שיש למנות גם שניים מאחיו הגדולים לאדמו"רים; האח הגדול רבי מרדכי שלום יוסף פרידמן לאדמו"ר מסאדיגורה-ירושלים, והאח השלישי רבי אהרן דב בער פרידמן לאדמו"ר מסאדיגורה-לונדון.
בנוסף פורסם מכתב נוסף עליו חתומים דיינים המסכימים למתווה פשרה זה.
בתמוז תשפ"ב הוציא בד"צ בני ברק צו מניעה זמני, לפיו אסור לאחי האדמו"ר להשתמש בשם "סאדיגורה" או "רוז'ין".
רוב מוחלט של החסידים בישראל ובעולם קיבלו את מרותו של רבי יצחק יהושע העשיל; החסידים בירושלים פרשו מבית הכנסת הוותיק בו מכהן רבי מרדכי שלום יוסף באדמו"רות ופתחו בית כנסת חדש.
על שלושת בנייני המוסדות בירושלים נערך מאבק משפטי, לאחר שניסיון הידברות ופשרה לא צלח.
בכסלו תשפ"ב חנך את בית הכנסת 'עטרת ישראל' בלייקווד שבארצות הברית, שהחל להבנות עוד בחיי אביו האדמו"ר הקודם.
באותה שנה נפתח בית כנסת לחסידיו בחיפה.
בשנת תשפ"ד נרכש הבניין הסמוך למרכז החסידות בבני ברק, על שטחו מתוכנן להיבנות בית כנסת גדול ומרכזי לחסידי סדיגורה.
דברי תורתו מודפסים מדי שבוע בחוברות "ילקוט אמרי קודש" וכן יוצא לאור מדי שבוע גיליון 'פונע'ם רעבינ'ס הויף' ובו מתוארים חיי החצר וכן שיחות של האדמו"ר עם אדמו"רים ורבנים.
ממהרי יצחק יָאסוּ (אמהרית: ይስሃቅ ያሱ; 1892–1997) היה המנהיג הדתי של קהילת ביתא ישראל בתיגראי (מדינה בצפון אתיופיה).
במהלך עליית ביתא ישראל התיישב בירושלים.
נולד לדֶמֶקֶץ' מֶבְרַהְט ולקֶס דֶבְתֶרַה אלקה יאסו גונצ'ל אדהנני ככל הנראה בשנת 1900 בעדי שווא, האימפריה האתיופית.
בגיל 17 נישא לוֶויִנִי יָאסוּ ולזוג נולדו 9 ילדים, מתוכם שלושה נפטרו בימי חייו של יָאסוּ.
מאביו, שהיה כהן דת קיבל את חינוכו הדתי בדבר תורה ומצוות.
יָאסוּ נודע בכך שנהג לרכוב על סוסו ליישובים מרוחקים בשביל ללמד יהודים מקומיים תורה.
הוא שימש בתפקיד בורר במהלך סכסוכים בין משפחות ושכנים.
בגיל 27 קיבל תואר של מנהיג דת וכהן מהנזירים היהודים ששכנו בהרי סֵמֵן בטקס מרשים ורב משתתפים.
בהמשך, אף בנו אדהנני הוסמך אצל הנזירים בהרי סמין אך הוא נפטר בטרם עת.
לאחר הפיכתו של אבא יצחק לכהן הוא המשיך במנהגו ללמד מקומיים וקרא לעליית ביתא ישראל אל עבר ארץ ישראל וירושלים.
במהלך שלטונו של היילה סלאסי, קיסר אתיופיה, הגיעו שליחים המייצגים את הכנסייה האורתודוקסית האתיופית בכוונה להביא להתנצרות בקרב היהודים המקומיים.
יָאסוּ שוחח איתם והשיג הסכמה עם הכנסייה כי יהודי תיגראי לא ידרשו להמיר את דתם.
במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 המלחמה האיטלקית-אתיופית השנייה הביאה לסיפוח אתיופיה לתוך מזרח אפריקה האיטלקית.
השלטונות האיטלקיים נענו לדרישותיו של יָאסוּ להמיר את יום השוק מיום שבת ליום חול ולשפץ בית כנסת אזורי.
בשנת 1935 פטריארך הכנסייה האתיופית, בוצעו אבונה יוהנס, העניק ליָאסוּ את התואר "מלאך השלום" (የሰላም መልአክ).
בין תפקידיו, יָאסוּ הסמיך מספר כוהני דת ברחבי מחוז תיגראי.
לאחר יותר משישים שנה של פעילות באתיופיה, מלחמת האזרחים האתיופית הביאה את יָאסוּ, ביחד עם רוב קהילת יהודי אתיופיה, להגר למדינת ישראל במסגרת מבצע אחים.
בשנת 1981 החל את דרכו לעבר ישראל אך נעצר על ידי הרשויות של הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה ושוחרר רק לאחר מספר חודשים.
עם שחרורו המשיך בדרכו עם הקהילה ובעת הגיעו לסודאן הוצע לו לזרז את עלייתו, הצעה אליה סירב עקב מחויבות לקהילתו.
לבסוף הגיע לארץ ישראל בשנת 1982. עם הגעתו הוא טען כי:
עם הגעתו שלח מברק לממשלת ישראל בו הודה לראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, על פועלו למען העלייה.
תחילה גר במרכז העלייה בעתלית ומאוחר יותר הוא עבר להתגורר בקריית גת עם בתו, אדנייש יצחק.
דרשותיו קיבלו חשיבות רבה בקהילת עולי אתיופיה.
הוא קרא לעולים לקבל את דרכם של רבני ישראל אך בו בזמן לשמור על המסורות שלהם.
יָאסוּ הביא איתו מאתיופיה ספר תורה גדול והביאו לישראל.
יָאסוּ נפטר בשנת 1997 (בגיל 105) והותיר במותו שישה ילדים.
לאחר פטירתו התפרסמו דברי תורתו ובשנת 2020 משפחתו פרסמה ספר אודות חייו: 'מסכת חייו פועלו ומנהיגותו של לִיק' כָּהַנַת מֶמְהְרֶאי קֶס יצחק יָאסוּ'.
יצחק יונסי (נולד ב-18 באוקטובר 1962) הוא עורך דין ונוטריון ישראלי, קלע לשעבר, חבר משלחת ישראל באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) ומשלחת ישראל באולימפיאדת סיאול (1988) ונושא דגל ישראל בטקס הפתיחה באולימפיאדה זו.
השתתף במספר אליפויות עולם ואליפויות אירופה, ובאמתחתו גם זכייה במקום הרביעי באליפות העולם ברובה קשת.
יונסי נולד וגדל באשקלון, ובה גם התחיל את קריירת הקליעה שלו.
ב-1976 הוא הצטרף למועדון הקליעה של הפועל אשקלון, ושנה לאחר מכן כבר זכה בפעם הראשונה באליפות ישראל.
מ-1977 ועד 1991, זכה יונסי לפחות באחת מתוך שלוש הקטגוריות בהן התחרה באליפויות ישראל.
בתקופה זו, נבחר יונסי מספר פעמים ל"ספורטאי השנה" ואף בתואר המכובד: "איש כפועלו" על תרומתו להאדרת שמה של מדינת ישראל בעולם מטעם מרכז "הפועל".
ב-1984, במהלך אולימפיאדת לוס אנג'לס, היה יונסי אחראי להישג השיא של הקליעה הישראלית במשחקים האולימפיים, כשסיים במקום השמיני במקצוע רובה אוויר ל-10 מטר, ובהישג זה אף קבע שיא ישראלי חדש בשיפור של 10 נקודות.
ארבע שנים לאחר מכן, יונסי זכה לכבוד לשאת את דגל ישראל בטקס הפתיחה של אולימפיאדת סיאול 1988.
ב-1995, פרש יונסי מתחרויות קליעה מקצוענית ונבחר כחבר הנהלה בהתאחדות הקליעה בישראל.
כחבר הנהלה מילא יונסי מגוון רחב של תפקידים מרכזיים, עד אשר נבחר בשנת 2009 לתפקיד יו"ר התאחדות הקליעה ובשנת 2017 נבחר לנציג ענף הקליעה בוועד האולימפי הישראלי, תפקידים אותם מילא עד לשנת 2020.
במקביל לעשייתו בתחום הספורט, שירת יונסי בשירות הקבע בצה"ל עד לפרישתו לגמלאות בשנת 2006, בין שלל התפקידים אותם מילא בצה"ל, היה אחראי להחלפת מטרת האיפוס שהייתה נהוגה בצה"ל עד אותה העת (מטרת "ח") במטרת איפוס מדויקת יותר הנמצאת בשימוש עד היום.
בכך, תרם יונסי תרומה גדולה מאוד להעלאת רמת הקליעה בחילות השדה ובכלל צה"ל.
במהלך השירות הצבאי, למד יונסי שלושה תארים אקדמיים: B.A במדעי ההתנהגות, M.B.A במנהל עסקים ו-LL.B במשפטים, ובתום שירות הקבע, המשיך בהתנדבות בשירות מילואים בדרגת סגן אלוף.
לאחר פרישתו משירות קבע בצה"ל פתח יונסי משרד עורכי דין המתמחה בין היתר במקרקעין, פשיטת רגל, הוצאה לפועל, חוזים וענייני משפחה.
בנוסף לעיסוקו כעורך דין, עוסק יונסי בהוראת מקצועות משפטיים בקורסים ייעודיים במכללה האקדמית אשקלון.
יצחק טרקאי (1935 – 3 ביוני 2012) היה צייר ישראלי, יליד יוגוסלביה, ניצול שואה.
נודע בזכות הצלחה מסחרית בארצות הברית, ישראל ויפן שאף הביאו להשוואתו לדמיאן הירסט.
יצחק טרקאי נולד בסובוטיצה שבסרביה.
כילד בן 9, הובא עם משפחתו למחנה הריכוז מאוטהאוזן.
אחרי שניצלו, המשפחה עלתה לישראל בשנת 1949 שם גרו תחילה בדיור זמני בבאר יעקב.
בהמשך גרו שנים מספר בקיבוץ.
אחותו, טובה רוזנבלום, הפכה לימים לחוקרת באוניברסיטת בר-אילן.
יצחק זכה ב-1951 זכה למלגת לימודים במכון אבני.
הציג בתערוכות בארץ ובארצות הברית.
ציוריו, שנושא רבים מהם נשים, זכו להצלחה מסחרית.
צייר בצבעי שמן, מים, ויצר הדפסים רבים.
ברבות הימים הוא עבר ליצירה כמותית יותר, בה יצר את הרישומים ואמנים שעבדו איתו צבעו אותם.
בשנת 2000 החברה הישראלית למדליות ולמטבעות הטביעה מדליה עם ציור של טרקאי.
בשנת 2008 זכה באות יקיר העיר חולון.
טרקאי נפטר ב-3 ביוני 2012, עת ביקר בעיר דטרויט כאורח "פארק אביניו ווסט", הגלריה שייצגה אותו בארצות הברית.
השאיר אחריו אישה, ברוריה, ילדים ונכדים.
רבי יצחק יוסף דב רבינוביץ (נולד בי"ד בטבת ה'תשכ"ה, דצמבר 1964) הוא האדמו"ר מביאלא, וחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד בי"ד בטבת ה'תשכ"ה בגייטסהד לרבי בן-ציון רבינוביץ.
בשנת תשל"ט נבחר אביו לכהן ברבנות הקהילה היהודית בלוגאנו שווייץ, והוא עבר עם משפחתו לעיר, בבחרותו למד בישיבת פוניבז' והיה מקורב לרבי דוד פוברסקי.
לאחר נישואיו לבתו של רבי יצחק מאיר פלינטנשטיין מקופיטשניץ התגורר בסמוך לחותנו בירושלים.
בשנת תש"נ חזר ללוגאנו כדי לטפל באמו החולה ובתשנ"ה, לאחר שנפטרה שב לירושלים.
בלוגאנו היה מעורב בענייני הכשרות בעיר ושימש כמשגיח מטעם אביו.
בשנת תשע"ו מונה לראש רשת ישיבות ביאלא.
במלאת השבעה בח' באייר ועל פי צוואת אביו מונה לממלא מקומו היחידי, והכתרתו בפועל נעשתה על ידי אחיו הגדול.
בט' בסיון ה'תשפ"ה צורף למועצת גדולי התורה של אגודת ישראל כממלא מקומו של אביו.
בתו, נשואה לנחום מרדכי, בן האדמו"ר רבי יעקב דוד מנדל לייב פרידמן מבוהוש.
בתו, נשואה לאליעזר זאב קליין, בן האדמו"ר מאונגוואר ארצות הברית, ונכד האדמו"ר רבי ישראל צבי יאיר דנציגר מאלכסנדר.
בנו, ישראל אברהם משה, חתן הרב יהודה איסלר ממנצ'סטר, נהרג בו' באלול ה'תשפ"ג, 23 באוגוסט 2023 בתאונת צניחה באלפים השווייצרים.
בנו, פנחס נחמן, נשוי לבת הרב יואל איתמר קרויז, בן אב"ד אודווארי, וחתן האדמו"ר רבי יעקב הגר מסרט ויז'ניץ.
בנו, שלמה יהודה לייב, נשוי לבת הרב שמעון ארנסטר, בן רבי אליעזר ארנסטר רב קריית מאור חיים בצפת, וחתן רבי מאיר שלמה למברגר גאב"ד מאקאווא אשדוד.
בתו, נשואה ליצחק, בן הרב שלמה זלמן וואזנר, בן האדמו"ר רבי יוסף בנימין ואזנר משבט הלוי, וחתן האדמו"ר רבי יעקב דוד מנדל לייב פרידמן מבוהוש.
בתו, נשואה לבן הרב אהרן נחום, בן האדמו"ר רבי פנחס משה טאוב מקוזמיר, וחתן האדמו"ר רבי יוחנן בידרמן מלעלוב בית שמש.
יצחק טיקוצ'ינסקי (18 באוגוסט 1940, י"ד באב ה'ת"ש – 9 באפריל 2022, ח' בניסן ה'תשפ"ב) היה ראש כולל ויזם העיר מודיעין עילית-קריית ספר.
נולד לישראל מאיר טיקוצ'ינסקי, בנו של הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי, ולחיה גיטל בתו של הרב יונה ראם מבירז', דיין בירושלים.
בילדותו עברה משפחתו לרמת השרון על מנת להתגורר בקרבת הפרדסים שבבעלותם.
בסיום יום העבודה נהג אביו ללמוד בחברותא עם רב העיר, הרב צבי יהודה אדלשטיין.
בבחרותו למד בישיבת פוניבז', והיה מקורב לרב מפוניבז' הרב יוסף שלמה כהנמן.
נישא לבתו של הרב מרדכי אילן.
לאחר נשואיו למד בכולל מטעם ישיבת פוניבז' ובמקביל ניהל אותו ואת מפעל ירחי כלה של ישיבת פוניבז', תפקיד בו שימש במשך 30 שנה.
בשנת ה'תשנ"א יזם את הקמת העיר קרית ספר, באמצעות חברת קרית ספר בע"מ.
ליוזמה הצטרפו שלושה יזמי נדל"ן נוספים – דוד שרייבר, יוסף קורלנסקי ונפתלי ארנפרוינד.
מטרתם הייתה לפתור את מצוקת הדיור במגזר החרדי.
מנהיגי הציבור הליטאי, עודדו ונתנו את ברכתם ליוזמה זו, בהם הרב אלעזר מנחם מן שך והרב אהרן יהודה ליב שטינמן.
מעמד הנחת אבן הפינה התקיים בכ"ב סיון תשנ"א, כשהרב טיקצ'ינסקי מנחה בעצמו את הטקס, לאחר שבאותו היום צם כמנהגו של רבו הרב מפוניבז' ביום הקמת ישיבתו, שכן ראה את הקמת העיר כהקמת מקום תורה.
בתחילתה הוקמה העיר על קרקעות פרטיות שבבעלות חברתו, שבנתה בעיר כ-6,000 יחידות דיור.
בהמשך, הקים את הכולל הראשון בקרית ספר, וכיהן כראש הכולל במשך שנים עד שנחלש ממחלתו.
דודו הוא הרב משה טיקוצ'ינסקי, כיהן כמשגיח בישיבת סלבודקה בבני ברק
אחיו רפאל יונה טיקוצ'ינסקי, שימש כראש ישיבת ירוחם וחבר נשיאות מפעל הש"ס העולמי.
חתנו זאב הלפרין, מכהן במקומו בראשות הכולל במודיעין עילית.
מגדולי התורה ביהדות ליטא, ומייסד תנועת "המזרחי".
נודע כעילוי תלמודי עוד בצעירותו.
באר את התלמוד ואת ספרות המפרשים והפוסקים בשלוב רעיונות מדעיים ולוגיים.
ייסד את ישיבת "תורה ודעת" ששילבה לימודים תורניים וכלליים, מעמודי התווך של הציונות הדתית.
לרב יצחק יעקב ריינס מגילת יוחסין ארוכה אותה פרסם בסוף ספרו "נאד של דמעות", והיא משתלשלת עד רש"י, שהתייחס אל דוד המלך.
שם משפחתו בא לו מצד אם סבתו ששמה היה ריינה.
בעלה, הרב משה, חי חיי פרישות ולמד תורה כל ימי חייו.
אשתו, ריינה, הייתה בתו של הרב שלמה זלמן מירקש, שהיה אב בית דין בעיר מיר ומחבר "שלחן שלמה", ויוחס לר' שאול וואהל.
אביו, הרב שלמה נפתלי, השתייך לחבורת תלמידי הגר"א שעלו לארץ בראשותו של ר' ישראל משקלוב, רצונם העז היה לעלות לארץ הקודש ו"לחונן את עפרה".
בשנת 1809 השתקעו העולים בעיר ירושלים ובעיר צפת.
בין המתיישבים בצפת היה אביו של הרב ריינס.
חלק מפעולותיהם היה לייסד "כולל ובית המדרש לפרושים".
ר' שלמה נפתלי קנה שם בית דפוס לספרים עבריים, ופרנסתו הייתה מצויה ברווח.
עשרים וארבע שנה לאחר מכן, בחודש מאי 1834, התקוממו הפלאחים שבסביבות צפת ומרדו באיברהים פחה המצרי, שליט הארץ.
בהגיעם לעיר פרעו ביהודים ושדדו את רכושם.
גם רכושו של ר' שלמה נפתלי נלקח, ובית דפוסו נהרס.
היהודים, ובתוכם גם ר' שלמה נפתלי נותרו חסרי כל.
היהודים העשוקים פנו לאיברהים פחה בדרישה לשלם את הנזק, והוא הבטיח לגבות את הנזק מנכסי הפלאחים שנתפסו, אבל הרכוש מעולם לא הושב ליהודים.
לפי בקשת ראשי הקהילה נסע ר' שלמה נפתלי לקהילות ישראל שברוסיה ובפולין, כשליח יהודי צפת, לאסוף כספים לשיקום היישוב היהודי.
בהיותו בוורשה הגיע אליו הבשורה הנוראה, כי ב-1 בינואר 1837 אירעה בצפת רעידת אדמה קשה, וכי כל בני משפחתו, וביניהם, אשתו, בניו ואחותו, מצאו את מותם בהתמוטט עליהם ביתם, בין אלפים מתושבי צפת היהודים שנהרגו.
כתוצאה מאסונות נוראים אלה התדלדל היישוב היהודי בצפת, ולפי עצת ידידיו נשאר הרב נפתלי בחוץ לארץ והתיישב בעיר קרלין, בפרברי פינסק.
כעבור שנת האבל נישא בשנית.
בט' בחשוון ת"ר (1839) נולד בנם יצחק יעקב.
כבר מילדותו הצטיין בלימודו, הוא ניחן בכוח התמדה מיוחד ובשקידה עצומה, וכבר בגיל עשר ידע בעל פה מספר מסכתות מסדר נשים.
אביו הציגו בפני הרב יצחק יחיאל דוידוביץ שהיה אחד מגדולי תלמידי החכמים בעיר, ולאחר שהרב הלוי עמד על ידיעותיו הרחבות וסגולותיו המיוחדות, קיבלו כתלמידו.
כבר בגיל שבע-עשרה הצטברו תחת ידו חידושי תורה שהיוו ספר שלם, שקראו בשם "שותא דינקותא".
באותם ימים הגיע לעיר איש אחד על מנת לשבת ולהגות בתורה.
איש זה היה בקי גם במתמטיקה, ושכנע את יצחק יעקב ללמדו מתמטיקה שעה ביום.
הוא התחיל ללמדו את הספר "כליל החשבון" לרבי דוד פריזנהויזן, אך חוסר ידיעותיו של הנער בתורת ההגיון הקשתה עליו את הלימוד.
בעצת האיש למד את הספר מלות ההגיון, אשר השפיע עליו באופן חזק, והוא החל להשתמש ביסודות ההגיוניים של המתמטיקה גם בלימוד הגמרא והפוסקים.
הרב ריינס העיד על עצמו, כי "אור חדש הופיע אז עלי בדרכי לימודי, ומני אז הכה הלימוד הזה שורש בלבי עמוק עמוק".
ריינס נסע ללמוד בישיבת וולוז'ין הידועה ומשם עבר לאישישוק.
בישיבות אלה המשיך לשקוד על התורה, ונחשב בעיני חבריו ורבותיו ל"מתמיד".
הוא רכש לעצמו ידיעה רחבה בתלמוד בבלי ובתלמוד ירושלמי ובספרי הראשונים, ושמו יצא לתהילה כאחד הבחורים המצוינים בישיבה.
בגיל שמונה עשרה התארס לבתו של הרב יוסף רייזין שהיה רבה של העיר דויד-הרדוק ונישא לה בגיל תשע עשרה.
לאחר חתונתו החל לסדר את חידושי התורה שלו.
במשך שלוש שנים חיבר שלושה חיבורים תורניים: "ראשית בכורים" – חידושים על ארבעת חלקי השולחן ערוך; "שואל ומשיב" – שאלות ותשובות להלכה למעשה ו"שותא דינקותא" – קובץ חידושים מימי צעירותו.
בשנת 1867 נבחר לרב העיר שוקיאן (Šaukėnai).
בעקבות משפט מסובך שבא לפניו, התעמק בהלכות עדות וכתב בנושא זה את ספר השו"ת "עדות ביעקב".
באלול ה'תרכ"ט (1869) נבחר לרב העיר שווינציאן.
שם התחיל לחבר את הספר "דרך בים", בו התווה שיטה חדשה בלימוד התלמוד, המתמקדת בחקר ההגיוני של ההלכות, ומבוססת על חוקי ההיגיון המתמטיים.
כדוגמה לשיטתו זו הוציא את ספר "חותם תוכנית".
ספר זה הכה גלים בחוגי הלומדים, ורבים מגדולי ישראל וחכמיו שלחו לו מכתבי הערכה והוקרה.
למרות זאת עורר הרב ריינס גם ביקורות שליליות וחריפות לספרו מצד חוגים שחששו מהכנסת שיטות מודרניות ובלתי מקובלות בלימוד התלמוד, וכך הפכו הרב ריינס ושיטתו להיות מוקד של מחלוקת בעולם לומדי התלמוד.
בנוסף לספריו שפורסמו, נשמרו כתבי יד רבים של חידושי תורה ודרשות שלא ראו אור בדפוס.
הרב ריינס החל ללבן את סוגיית היתר המכירה במהלך תשרי ה'תרמ"ח (1887), ובמהלך השנה חיבר ספר נרחב בנושא זה בשם "וזה דבר השמיטה".
מסיבות שונות ספר זה לא יצא לאור, וכתב היד שלו נשרף בשריפה גדולה בלידא בחול המועד סוכות ה'תרנ"ב (1891).
עם זאת, כתב הרב ריינס מאמר המהווה תקציר לספר זה, תחת אותה כותרת.
המאמר "וזה דבר השמיטה" נדפס לראשונה בשנת ה'תשפ"ב (2022) בהוצאת מכון הר ברכה.
המהדורה הוהדרה על ידי הרב ד"ר בועז הוטרר מתוך כתב-יד של טיוטת המאמר, וצורפו לה מבוא ביוגרפי ונספחים על הגות הרב בנושא השמיטה."
הרב ריינס עסק רבות בשאלת דרכי הלימוד והחינוך.
הוא ידע כי צעירים יהודים רבים, נושאים את עיניהם ללימודים כלליים ולהשכלה במקצועות המדע השונים, אשר לא נמצאו במוסדות החינוך הקיימים בעולם היהודי בהם עסקו רק בלימודי קודש.
יהודי שרצה לקנות השכלה כללית ומדעים, חייב היה ללמוד בגימנסיה או באוניברסיטה, אשר לרוב לא היו פתוחות בפני יהודים בכלל, ובפרט בפני יהודים שומרי תורה ומצוות המקפידים בלבושם המסורתי.
רבים מבין אלו שהתענינו בהשכלה מסוג זה נטשו את דרך התורה.
הרב ריינס ראה את הסכנה הטמונה בקרע זה, וחשב כיצד ניתן למנוע את המצב או לפחות לצמצמו.
הוא הגיע למסקנה ששורש הבעיה טמון בכך שהצעירים שחושקים בהשכלה ובמדע, נאלצים "לרעות בשדות זרים" מפני שאינם יכולים למצוא דברים אלה בביתם.
הרב ריינס שהיה משוכנע, שתורה ולימודי חול משלימים זה את זה ועולים בקנה אחד, הדרך לתיקון המצב יימצא על ידי הכנסת שינויים בסדרי החינוך שבישיבות, דהיינו על ידי הכנסת לימודי חול לתוכנית הלימודים וכשהצעירים יקבלו את אשר הם חפצים בגלוי בישיבה הם לא יחפשו זאת בסתר.
בשנת 1882 בפטרבורג שברוסיה התאספו גדולי הרבנים ומנהיגי הקהילות לדון בבעיית היהודים.
בהתכנסות זו העלה הרב ריינס את הצעתו, להכניס לתוך תוכנית הלימודים של בתי הישיבות גם לימוד שפת המדינה ויתר המדעים הכלליים.
אך הוא נתקל בהתנגדות עזה מצד זקני הרבנים.
הרב ריינס לא התייאש והחליט להקים בכוחות עצמו ישיבה כזאת שתשלב בתוכה לימודי קודש ולימודי חול.
באתו הזמן כיהן הרב ריינס ברבנות העיר שווינציאן, ושם ייסד את הישיבה הראשונה שבה נלמדו גם לימודי חול.
שם הישיבה היה "תורה ודעת".
הייתה זו מהפכה גדולה ובעיני רבים הדבר התקבל כחילול הקודש, והיו אף כאלה שהתנכלו לרב ריינס ולישיבתו, עד שלבסוף נאלץ הרב לסגור את הישיבה, לאחר שהתקיימה במשך ארבע שנים.
לאחר סגירת הישיבה התקבל הרב ריינס בשנת 1888 לתפקיד מגיד-מישרים של קהילת וילנה (לאחר שהרב יעקב יוסף עבר לניו יורק), ולאחר שקיבל הצעה מהקהילה היהודית במנצ'סטר שבאנגליה התיישב שם לזמן קצר של שלושה חודשים בלבד.
למרות התנאים והשכר הגבוה, לא מצא הרב ריינס בקהילה זו מקום מתאים לפעילותו הרוחנית וחזר לרוסיה.
בשובו לרוסיה התקבל כרב של העיר לידא, שם ייסד מחדש את ישיבת "תורה ודעת" בשנת 1905.
על אף תמכתו במפעל הציוני והקמת המזרחי סירב בתוקף לשייך את הישיבה לתנועת ה"מזרחי", לדידו ישנה ציונות וישנה ישיבה, ושני אלה הם דברים נפרדים.
הרב ריינס דגל בחינוך טבעי, לפיו הכרה הוליסטית של החומר מובילה את האדם להשקפת עולם מסוימת ואין צורך להטיף להם מבחינה פוליטית.
תחילת הרעיון הציוני הגיע כבר בימי צעירותו.
עוד בהיותו צעיר הגיעו לאוזניו דבריו של הרב צבי קלישר ועל תוכניתו להקמת "חברת ארץ נושבת".
הרב ריינס הוקסם מרעיונותיו של הרב קלישר ושיגר אליו מכתב ובו תוכנית רחבה להרחבת הגשמת תוכניותיו.
הרב קלישר התרשם מאוד ממכתבו של הרב ריינס ונשאר עמו בקשרי מכתבים בנוגע לנושא של היישוב בארץ ישראל.
משפיע נוסף על הגותו הציונית של הרב ריינס היה הרב שמואל מוהליבר, שהיה אחד המנהיגים הבולטים של תנועת "חובבי ציון" ורבה הראשי של היהדות הדתית בתוכה.
הרב ריינס נפגש עם הרב מוהליבר מספר פעמים והציג בפניו את תוכניותיו להרחבת הפעילות היהודית הדתית במסגרת תנועה זו.
הוא היה סבור שחסרונה של "חיבת ציון" הוא בכך, שהיא איננה מקיפה המונים, אלא רק מתעסקת בקטנות.
לפי דעתו צריך לקשור התיישבות בארץ ישראל יחד עם מפעל חינוכי גדול.
אחת מתוכניותיו של הרב ריינס הייתה להקים רשת רחבה של בתי ספר ברמות וסוגים שונים שבאמצעותם תיהפך ארץ ישראל למרכז התורה של העם היהודי.
הרב מוהליבר ראה בתוכניתו של ריינס תוכנית דמיונית מדי ובשל המחסור באמצעים דחה תוכנית זו.
הרב ריינס היה "חובב ציון" נלהב.
מצבם של היהודים ברוסיה העסיק אותו מאוד, והצורך במציאת דרכים נכונות להקל על גורלם לא נתנה לו מנוח, והוא הקדיש לכך מחשבה רבה.
כשפרסם הרצל את ספרו "מדינת היהודים", ואחרי כן כינס את הקונגרס הציוני הראשון בבזל, עקב הרב ריינס בדריכות אחר המתרחש.
הוא המתין שנתיים מיום כינוס הקונגרס עד שהצטרף לתנועה הציונית.
במשך שנתיים אלה, כך הסביר בספרו "שני המאורות", חקר והתבונן בכל פרט ופרט מן הנעשה בתנועה חדשה זו.
דרש וחקר "לטיבו של האיש העומד בראשה, אם הוא ראוי לעמוד בראש תנועה לאומית כזאת, כמה יש לסמוך עליו וכמה הוא מוכשר לתפקיד זה", ורק לאחר שהשתכנע, כי מוקמת תנועה חיובית ולאחר שעמד על "גודל רוחו" של ד"ר הרצל, מנהיג התנועה, הצטרף אליה.
ראשית השתתפותו בפעולות התנועה הציונית הייתה בקונגרס הציוני השלישי שהתקיים בשנת 1899 בבזל.
הקונגרס עשה עליו רושם גדול, וההשתתפות בו הייתה בשבילו חוויה מרוממת.
בעצם ההתכנסות של יהודים מכל קצוות תבל, בהם אנשים מסוגים שונים, בעלי דעות שונות המתאחדים סביב רעיון תקומת ישראל והצלתו, ראה הרב ריינס רעיון חשוב כשלעצמו.
על פי עדותו של הרב ריינס עצמו באחד מספריו, לאחר שהתפרסם דבר השתתפותו של הרב ריינס בקונגרס הציוני, באו אליו כמה מראשי המתנגדים לציונות וניסו לשכנעו לעזוב את תנועת הציונות, משום שחששו שהצרפותו לתנועה תגרור אנשים נוספים להצטרף אליה.
דברים אלו רק גרמו לרב ריינס להאמין בצדקת דרכו, "כי ראיתי כמה שאין שום ממש בדבריהם".
הרב ריינס מספר, שאחר כך בא אליו "אחד מן היותר מפורסמים שבמדינתנו" (הוא החפץ חיים), ושוחח עמו שיחה ארוכה במטרה לשכנעו לעזוב את הציונות, בין מחמת הטעות שבדרך זו, ובין מחמת הבזיון שיגרום לעצמו אם יישאר שם.
הרב ריינס דחה את כל טענותיו, והוסיף שלדעתו "לא לבד שאין להתרחק מהתנועה (הציונית), כי עוד חוב קדוש יש על כל אחד ואחד מישראל להתחבר אליה".
את דעותיו והשקפותיו על הציונות ומנוקדת שיפוט דתית הוא פרסם ספר מיוחד בשם "אור חדש על ציון" בשנת 1902. בספרו הוא דן בכל השאלות והטענות מצד מתנגדי הציונות.
בתוך הטענות נגד הציונות הוא מזכיר כי אין בסיס לטענה שאומרת שהתנועה הציונית לא ממקור קדוש.
בתשובות ברורות והגיוניות הגיע למסקנה כי לפיו אם יש מקום לייחס כזה הוא משתי סיבות: או כי החופש מסבב את הציונות או כי הציונות מסבבת את החופש, האמת לדעתו היא שרק קדושת הארץ גורמת לזה שגם החופשים משתתפים בתנועה זו.
העובדה שרבים ממשתתפי הקונגרס באו אל התנועה הציונית על סף התבוללות, היא זכות גדולה לתנועה.
אף על פי שחלקם הגדול הוא חופשי בדעות ואינו מקיים מצוות, הרי עצם השתתפותם בתנועה הציונית היא שיבה אל היהדות –
הוא ברך על העובדה שרבים אשר היו נותנים עד כה מכישרונם לנכרים בארצות מגוריהם הנה מעתה הם ישקיעו את כל כוחם ומרצם בעבודה לצורכי עמם.
ה"קולטורה" אפיינה חלק מהציונים המשכילים החילוניים שדרשו לכלול בתוכנית הרשמית המחייבת של ההסתדרות הציונית את עבודת ה"קולטורה", כלומר על ההסתדרות הציונית לפעול לחידוש היהדות מבחינה תרבותית.
במקום הדת שהייתה במשך הדורות הגורם המרכזי המאחד של כל היהודים באשר הם.
הכוונה הייתה לתת לעם תרבות לאומית חילונית.
לפי ההסתדרות הציונית "להיות עם חופשי בארצנו" פירושו להיות חופשי לא רק מעול הגויים, אלא גם מעול התורה והמצוות.
עם הגיעו של הקונגרס הציוני השלישי, עמד הרב ריינס בראש מחנה הרבנים הציונים שהתקוממו לרעיון זה בצורה נחרצת.
שאלת ה"קולטורה" הובאה לקונגרס הציוני השלישי בעקבות החלטת הקונגרס בשנה שקדמה לו.