tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את הקריירה האקדמית שלו החל שאמה כהיסטוריון מן השורה, ועד מהרה הפך לאחד ההיסטוריונים הבריטים הידועים ביותר.
בשנת 1977 פרסם את ספרו הראשון, "פטריוטים ומשחררים" ("Patriots and Liberators"), שזכה בפרס וולפסון להיסטוריה מטעם קרן וולפסון.
הספר התמקד בהשפעת מהפכת הפטריוטים בהולנד באמצע המאה ה-18. ספרו השני, שיצא לאור גם בעברית בהוצאת מאגנס בשם "בית רוטשילד וארץ־ישראל" (1980), הוא מחקר על היעדים הציוניים של אדמונד ג'יימס דה רוטשילד וג'יימס ארמנד דה רוטשילד.
בשנת 1980 עבר לארצות הברית והחל לשמש כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הרווארד עד שנת 1993. בארצות הברית פרסם את ספרו "מבוכת העושר: פרשנות על תרבות הולנד בתקופת תור הזהב", שזכה להצלחה ביקורתית ומסחרית.
ספרו השני שיצא בארצות הברית, "אזרחים" (1989, אודות המהפכה הצרפתית) זיכה אותו בין היתר בפרס הספרות NCR בשנת 1990. הספר בן ה-900 עמודים חובר בתוך 18 חודשים ונכנס לרשימות הספרים הטובים ביותר של הניו יורק טיימס והדיילי טלגרף.
שאמה הדגיש בספר זה, בין היתר, את טרור האלימות באותה מהפכה וטען כי היא הייתה מראשיתה "פולחן דם", בניגוד - למשל - לדימוי ההירואי בקרב הצרפתים על נפילת הבסטיליה.
ספרו "Dead Certainties" מ-1991 מוצא קישור יוצא דופן בין מות הגנרל הבריטי ג'יימס וולף במלחמת שבע השנים בקוויבק ב-1759, לבין מקרה הרצח של הרופא ג'ורג' פארקמן בשנת 1840 בבוסטון על ידי פרופ' בהרווארד.
ספרו "נוף וזיכרון" (1995, Landscape and Memory) התקבל בביקורות מעורבות, אך זכה להצלחה מסחרית וזיכה את שאמה בפרסים רבים.
הספר דן בזיקה שבין הזיכרון לטבע, תוך סקירת ההיסטוריה התרבותית של שלושה מרכיבי נוף: יער, מים וסלע.
כך, למשל, תיאר שאמה מתוך זיכרונותיו כילד שהשתתף בנטיעות ביערות קק"ל בישראל, כיצד מילאו השתילים החדשים את תפקיד המהגרים, והיערות - את הכמיהה להיות נטועים:
מאז שנת 1994 מכהן שאמה כפרופסור להיסטוריה ולתולדות האמנות באוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1999 יצא לאור ספרו "עיני רמברנדט" ("Rembrandt's Eyes") המציג הערכה מחודשת, אפולוגטית ושנויה במחלוקת לדמותו של האמן ההולנדי.
בשנת 1995 מונה למבקר אמנות במגזין ניו יורקר והמשיך בכתיבה למשך שלש שנים.
מבחר ממסותיו פורסמו בכתב העת ב-2005 תחת הכותרת "Hang Ups".
בין השנים 1999–2010 כתב מאמרים שונים עבור העיתון הגרדיאן.
ב-2007 כתב טור אוכל עבור הירחון האמריקאי ווג, ובשנת 2010 החל לכתוב מאמרים עבור העיתון פיננשל טיימס.
בשנות ה-90 החל שאמה להתמקד ביצירה קולנועית-טלוויזיונית, שכללה עם השנים למעלה משלושים סרטים, רובם על בסיס ספרים שיצאו לאור במקביל לשידורם בערוצים BBC ו-PBS.
בשנת 2000 שב לבריטניה לאחר שנשכר על ידי ה-BBC להפיק את הסדרה התיעודית "היסטוריה של בריטניה", כחלק מחגיגות המילניום.
הסדרה בת ה-15 פרקים סיקרה את קורות הממלכה המאוחדת עד לשנת 1965, הפכה לאחת מהצלחות ה-DVD התיעודיות הגדולות של ה-BBC, והייתה מועמדת לפרס אמי.
הסדרה זיכתה את שאמה בפרס אמי.
הופיעה בתרגום לעברית תחת השם "כוחה של האמנות".
מספר שבועות לאחר היבחרו של ברק אובמה כנשיא האמריקאי-אפריקאי הראשון של ארצות הברית, שידר בשנת 2008 את הסדרה "העתיד האמריקאי: היסטוריה", ארבעה פרקים המסקרים את ארצות הברית לאור היחס של האומה האמריקאית בעבר לסוגיות רגישות כמו מלחמה, דת והגירה.
שנה לאחר מכן יצר את "אמריקה של אובמה" אודות העידן שלאחר אובמה.
בשנת 2013 פרסם את הכרך הראשון בסדרה "סיפורם של היהודים", שעל בסיסה יצר ושידר ב-BBC את חמשת פרקי הסדרה באותו שם, המסקרים את תולדות עם ישראל מימי חורבן בית שני ועד ימיו, וחוקרים את נסיבות הישרדותו כעם חרף הרדיפות מהן סבל כמיעוט אתני.
סיפורו של העם היהודי, אותו מציג שאמה כ"סיפור של אינטראקציה בין מילים לאנשים", מסופר בין היתר באמצעות עדויות של יהודים בני התקופה, כגון מכתב מאב לבנו משנת 475 לפני הספירה, ובאמצעות גילויים ארכאולוגיים חשובים, בהם ציורים שנמצאו במערכות קבורה ובתי כנסת יהודים המעידים על השפעות הלניסטיות.
מבקר העיתון האובזרבר כינה את הסדרה "הישג מדהים וציון דרך טלוויזיוני".
כתב עיתון הארץ באנגלית, אנשיל פפר, ציין כי "לאחר שהסדרה משתחררת ממלכודת הדבש של השמאלץ", היא "נכנסת למסלול משלה...
ומתארת גם נרטיב של כתות ושסעים שעל אף שתמיד היה ידוע להיסטוריונים, רק לעיתים נדירות הוצג מחוץ לאקדמיה".
בשנת 2018 הגיש לצד מרי בירד ודייוויד אולוסוגה את הסדרה התיעודית הבריטית "ציוויליזציה" שהופקה על יד רשת BBC בשיתוף עם רשת PBS.
שאמה נשוי לווירג'יניה פאפאיואנו (Papaioannou), גנטיקאית באוניברסיטת קולומביה.
לבני הזוג, המתגוררים בניו יורק, ילד משותף.
שאמה מצהיר בגאון על זהותו היהודית בהופעותיו הציבוריות.
לעיתים קרובות הוא מגן על מדיניותה של ישראל ואף השווה במאמר משותף את החרם האקדמי על ישראל לחרמות שהטיל אדולף היטלר על בתי מסחר של יהודים בשנות ה-30 של המאה ה-20.
יחד עם היסטוריונים כקרלו גינצבורג ונטלי זימון דייוויס, נחשב שאמה לאחד ממייצגי אסכולת "ההיסטוריה התרבותית החדשה" שהתפתחה בשנות ה-70, המתמקדת בסיפור ההיסטורי מנקודות מבט אנתרופולוגיות שלא נחקרו בעבר כגון משפחה, יחסים בין המינים, שפה ועוד.
יצירתו מתאפיינת בהצגת אירועים היסטוריים מנקודת המבט של פשוטי העם באמצעות מציאת דימויים של בני התקופה המתוארת.
עבודתו זכתה לעיתים קרובות להערכה בעיקר בקרב מבקרי תרבות והציבור הרחב, בשל כישרון הסיפור שלו בלי לסטות מהראיות ההיסטוריות.
עם זאת, סגנונו עורר גם ביקורת כלפיו מחוגים אקדמיים על סובייקטיביות ופופוליזם.
שאמה זכה בשורה של פרסים ומועמדויות, בכללם פרס האקדמיה האמריקנית לאמנויות ולספרות ופרס חוג מבקרי הספרים הלאומי.
חבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ובאגודה המלכותית לאמנויות.
ב-2001 קיבל שאמה תואר ממסדר האימפריה הבריטית עבור תרומתו בהיסטוריה וביקורת אמנות.
בשנת 2010 מונה על ידי ממשלת דייוויד קמרון יחד עם ההיסטוריון ניל פרגוסון לחבר בצוות המסייע בהכנת תוכנית הלימודים בהיסטוריה בבתי הספר.
שאמה חיבר ארבעה עשר ספרים, חלקם תורגמו לעשרים שפות.
בית רוטשילד וארץ ישראל: אדמונד וג'יימס רוטשילד ומפעלם בארץ, שמעון שאמה, תרגם מאנגלית: מ.
הסיפור של היהודים: למצוא את המילים.
בריגדיר סר סיימון כריסטופר ג'וזף פרייזר, לורד לובאט ה-15 וברון לובאט ה-4 היה לורד סקוטי, ראש שבט פרייזר מלובאט ומפקד קומנדו בריטי במלחמת העולם השנייה.
פרייזר נולד לסיימון ג'וזף פרייזר, לורד לובאט ה-14 וללאורה, בתו של תומאס ליסטר, ברון ריבלסדייל ה-4. פרייזר למד בקולג' אמפלפורת' שם היה חבר בתוכנית ההכשרה לקצונה של צבא בריטניה ובקולג' מגדלנה באוניברסיטת אוקספורד, שם הצטרף ליחידת פרשים של האוניברסיטה, וב-1930 קיבל דרגת לוטננט שני ביחידת סיירי לובאט.
בשנת 1931 הועבר פרייזר לצבא הרגיל, עדיין בדרגת לוטננט שני, למשמר הסקוטי.
שנה לאחר מכן ירש את תוארו של אביו כלורד לובאט ה-15 וכראש ה-25 של שבט פרייזר מלובאט.
באוגוסט 1934 הועלה לדרגת לוטננט וב-1937 הועבר לכוחות המילואים.
ב-10 באוקטובר 1938 נישא פרייזר לרוסמונד ברוטון ולזוג נולדו שישה ילדים.
באוגוסט 1939 מונה פרייזר לקפטן ביחידה בה שירת.
לקראת 1940 התנדב פרייזר לצבא הבריטי ולבסוף צורף ליחידת הקומנדו מספר 4. ב-3 במרץ 1941 נשלח יחד עם יחידתו לאיי לופוטן שבשליטת נורווגיה במהלך מבצע קליימור, בו השמידו מספר מפעלי שמן דגים, מספר מצבורי דלק ו-11 ספינות.
במהלך המבצע נתפסו מספר ספרי קוד גרמניים, ונתפסו 216 עמדות גרמניות.
כ-315 נורווגים ברחו יחד עם הקומנדו בחזרה לאנגליה.
באפריל נשלח יחד עם יחידתו לפלישה בעיר הרדלוט.
בפלישה פיקד פרייזר פיקד על כ-100 חיילי יחידת קומנדו 4 ועל כ-50 חיילים קנדים מהבריגדה המלכותית של ניו ברונסוויק.
על פעולתו בפלישה הזאת קיבל פרייזר את הצלב הצבאי.
ב-1942 הועלה פרייזר לדרגת ליטננט קולונל וקיבל את הפיקוד על יחידת קומנדו 4. ופיקד עליה במהלך מבצע ג'ובילי ב-19 באוגוסט 1942. יחידתו תקפה והשמידה סוללת תותחים של 6 תותחי מ"מ, על פעולתיו במצע זה קיבל פרייזר את אות השירות המצוין.
בשנת 1944 הועלה פרייזר לדרגת בריגדייר ופיקד על בריגדת השירותים המיוחדים הראשונה.
ביום הפלישה לנורמנדי נחת פרייזר יחד עם יחידתו בחוף סורד.
פרייזר הושבת מהלחימה עקב פציעתו בצרפת, ולמרות ניסיונותיו לא הוחזר לשירות סדיר, אלא הוגדר כאיש מילואים ב-1949. הוא מונה על ידי וינסטון צ'רצ'יל למפקד חיל הג'נטלמנים של בית הלורדים.
דמותו של פרייזר מוזכרת בספר רומן רוסי מאת מאיר שלו.
סיימון פיליפ יו קאלו הוא שחקן, מוזיקאי, סופר ובמאי תיאטרון אנגלי.
קאלו נולד בסטריטהאם שבלונדון, בנם של איבון מרי, מזכירה במקצועה, ושל איש העסקים ניל פרנסיס קאלו.
אביו היה ממוצא אנגלי וצרפתי ואימו ממוצא דני וגרמני.
הוא התחנך כקתולי, ולמד ובבית הספר "לונדון אורטורי סקול".
אחר כך למד באוניברסיטת המלכה בבלפסט שבצפון אירלנד, והיה פעיל בתנועה לזכויות האזרח של צפון אירלנד.
הוא הלך ללמוד משחק ב"דרמה סנטר לונדון" מבלי שהשלים את התואר.
הכניסה של קאלו אל תחום התיאטרון החלה כששלח מכתב מעריצים לסר לורנס אוליבייה, המנהל האמנותי של התיאטרון המלכותי הלאומי, וקיבל מענה שמציע לו להצטרף לצוות העובדים בקופות.
הוא הבין שהוא רוצה להיות שחקן בעת שצפה בשחקנים עושים חזרות.
הופעת הבכורה שלו בתיאטרון הייתה בשנת 1973 במחזה "The Thrie Estates" בתיאטרון "אסמבלי רומס" באדינבורו.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים הצטרף ללהקת התיאטרון "Gay Sweatshop" והופיע במחזה שזכה לשבחי הביקורת "Passing By" מאת מרטין שרמן.
ב-1977 שיחק במספר תפקידים בהפקה של להקת התיאטרון "Joint Stock" של המחזה "Epsom Downs".
ב-1979 כיכב במחזה "The Soul of the White Ant" של המחזאי סנו וילסון בתיאטרון סוהו פולי.
ב-1984 הופיע קאלו לראשונה בקולנוע בסרט "אמדאוס" בתפקיד שיקאנדר (עוד לפני כן ב-1979 שיחק בתפקיד מוצרט בהפקה המקורית של "אמדאוס" בתיאטרון המלכותי הלאומי).
תפקידו הראשון בטלוויזיה היה בפרק "אורגי ובס" בסדרה הקומית "Carry On Laughing", אבל הקטע נחתך בעריכה.
הוא כיכב בסדרות אחדות של הסיטקום "Chance in a Million" של ערוץ 4 בתפקיד טום צ'אנס, תמהוני שנתקל בצירופי מקרים לרוב.
להכרה של הקהל הרחב זכה בזכות תפקידים כמו בסרט "ארבע חתונות ולוויה אחת" יותר מאשר הופעותיו זוכות השבחים על במת התיאטרון.
במקביל לקריירה שלו כשחקן הצליח קאלו גם כבמאי וכסופר.
ספרו "Being An Actor" יצא לאור ב-1984 וביקר את שליטת הבמאים בתיאטרון וכן כלל קטעים אוטוביוגרפיים על ראשית דרכו כשחקן.
ב-1992 ביים קאלו את המחזה "Shades" מאת שרמן מקדונלד ואת המחזמר "גבירתי הנאווה" עם תלבושות שעיצב ג'ספר קונרן.
ב-1995 ביים גרסה בימתית של הסרט הצרפתי "ילדי גן העדן" עבור הלהקה השייקספירית המלכותית, בהפקה שלא זכתה להצלחה.
עוד ביים קאלו הפקות אופרה.
אחד מספריו הידועים ביותר הוא "Love Is Where It Falls", על יחסיו עם פגי רמזי, סוכנת תיאטרון בריטית בולטת שפעלה משנות השישים ועד לשנות השמונים של המאה העשרים.
קאלו כתב רבות על הסופר צ'ארלס דיקנס, שאת דמותו גילם פעמים אחדות.
הוא שיחק בהופעת יחיד "The Mystery of Charles Dickens" מאת פיטר אקרויד, שיחק בדמותו בסרט "הנס כריסטיאן אנדרסון" וב"מזמור לחג המולד: הסרט".
בטלוויזיה גילם את דיקנס ב-1996 בתוכנית "An Audience with Charles Dickens", וב-2005 בפרק "The Unquiet Dead" בסדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
ב-2011 חזר והופיע ב"דוקטור הו" בפרק סיום העונה, שוב בתפקיד דיקנס.
ב-1994 הופיע קאלו יחד עם סעיד ג'פרי בסדרת הטלוויזיה "Little Napoleons".
ב-1996 ביים את הרכב הא-קפלה "קנטבילה" בשלוש יצירות מוזיקליות שהלחין חברו סטיבן אוליבר.
בסדרת הטלוויזיה לילדים "Shoebox Zoo" דיבב את וולפגנג הערמומי.
ב-2004 הופיע למטרות צדקה בפרק בסדרה "הממלכה הקטנה" שנעשה עבור הקומיק ריליף.
הוא כיכב בתפקיד הרוזן פוסקו הנבל ברומן "האישה בלבן" מאת וילקי קולינס, הן בסרט משנת 1997, והן בהפקה המוזיקלית של אנדרו לויד ובר שהועלתה בשנת 2005 בווסט אנד.
בדצמבר 2004 הנחה קאלו את מופע חג המולד של "London Gay Men's Chorus" במרכז האמנויות ברביקן בלונדון.
הוא אחד מהפטרונים של "מייקל צ'כוב סטודיו בלונדון".
ב-2006 היה המספר בספר השמע "אינאיס" מאת ורגיליוס בתרגומו של רוברט פאגלס .
ביולי 2006 הוכרז כי קאלו יהיה אחד הפטרונים של בית הספר הקתולי "London Oratory School".
ב-2007 איים שיתפטר עקב מחלוקת בעניין "קרן טרנס היגינס" .
מ-11 ביולי ועד 3 באוגוסט 2008 הופיע קאלו בפסטיבל שייקספיר בסטרטפוד שבקנדה במופע "There Reigns Love" שבו ביצועים לסונטות של ויליאם שייקספיר.
עוד ב-2008 הופיע בפסטיבל אדינבורו במופע "דר' מריגולד" ו"מר צ'ופס" מאת צ'ארלס דיקנס בעיבודו ובבימויו של פטריק גרלנד.
הוא הופיע שוב בתפקידים אלה מדצמבר 2009 ועד ינואר 2010 ב"ריברסייד סטודיוס", ובסיבוב הופעות ב-2011.
בפברואר 2008 שיחק בתפקיד הפסיכיאטר במחזה "אקווס" מאת פיטר שאפר בתיאטרון פסטיבל צ'יצ'סטר.
בין מרץ לאוגוסט 2009 כיכב קאלו בתפקיד פודזו בהפקה של שון מתיאס של המחזה "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט, לצדם של איאן מקלן (אסטרגון), סר פטריק סטיוארט (ולדימיר) ורונלד פיקאפ (לאקי).
סיבוב ההופעות נפתח במלוורן שבווסטרשייר, ואחר כך המשיך במילטון קינס, ברייטון, באת', נוריץ', אדינבורו וניוקאסל.
לפי דרישת הקהל הועלו הצגות נוספות בתיאטרון היימרקט.
מיוני ועד נובמבר 2010 הופיע קאלו בסיבוב הופעות לאומי במופע יחיד בשם "Shakespeare: the Man from Stratford" מאת ג'ונתן בייט, בבימויו של טום קיירנס ובהפקת קבוצת התיאטרון אמבסדור .
המחזה הועלה בווסט אנד בשם "Being Shakespeare", והצגת הבכורה הייתה ב-15 ביוני 2011 בטרפלגר סטודיוס.
ב-2012 הועלה המחזה שוב באותו תיאטרון, ואחר כך הוצג בעיר ניו יורק ובשיקגו.
במרץ 2014 חזר קאלו והופיע בווסט אנד בתיאטרון הרולד פינטר.
באוקטובר 2014 הופיע קאלו במערכון עבור התוכנית "The Feeling Nuts Comedy Night" של ערוץ 4 להעלאת המודעות לסרטן האשכים.
באותה שנה שיחק בתפקיד הדוכס מסנדרינגהם בסדרת הדרמה התקופתית "זרה" של רשת Starz.
קאלו כתב ביוגרפיות של אוסקר ויילד, צ'ארלס לוטון ואורסון ולס.
עוד הוא כתב אנתולוגיה על קטעים מאת שייקספיר בשם "Shakespeare on Love", ותרם לסדרת הספרים "Actors on Shakespeare".
הוא קרא את הספרים "הטוויטים" ו"המכשפות" מאת רואלד דאל לאוסף ספרי השמע של ספרי דאל ().
הוא הקליט גרסאות מקוצרות מכמה מספרי פ.
וודהאוס ושיחק בדמות ג'יבס ובתפקידים נוספים.
כחסיד של מוזיקה קלאסית כתב קאלו מאמרים לכתב העת "גרמופון".
ב-2007 נכלל קאלו במקום ה-28 ברשימת של האינדפנדנט של הלהט"בים המשפיעים ביותר בבריטניה.
ב-1999 הוענק לו תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE) על תרומתו לתחום המשחק.
קאלו גר עם הבמאי דניאל קריימר ברובע קמדן שבצפון לונדון, עד שנפרדו.
קאלו היה אחד השחקנים הראשונים שהצהיר בגלוי על ההומוסקסואליות שלו בספרו "Being An Actor" משנת 1984.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1975 Get Some In!
סיימון ראסל ביל CBE הוא שחקן, סופר והיסטוריון מוזיקה אנגלי.
ביל תואר באינדפנדנט כמי שהוא "שחקן התיאטרון הגדול בדורו".
הוא השתתף בסרט"אורלנדו" (1992), "אהבה כמוסה" (1995), "טיפוס חברתי" (2003), "דנקרק" (2004), "ים כחול עמוק" (2011) ובתפקיד ג'ון פלסטף בעיבוד של ה-BBC למחזות הנרי הרביעי, חלק ראשון וחלק שני במסגרת הסדרה הכתר החלול (2012).
הוא מופיע בסדרת הדרמה של שואוטיים "פני דרדפול".
ביל נולד בפננג שבמלאיה הבריטית.
הוא בנו של לוטננט ג'נרל סר פיטר ביל ושל ג'וליה וינטר.
אביו שרת בחיל הרפואה והיה קצין רופא בדרגת "Surgeon-General".
לכמה מבני משפחתו הייתה קריירה רפואית מצליחה.
הוא התחיל להימשך להופעות על הבמה בגיל שמונה, כששר במקהלה בקתדרלת סנט פול והיה תלמיד בבית הספר של הקתדרלה.
לדבריו תפקידו הראשון היה היפוליטה ב"חלום ליל קיץ" כשלמד בבית הספר יסודי.
הוא למד בקליפטון קולג' שם שיחק במחזה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", מחזה שבו כיכב שנים אחר כך בתיאטרון הלאומי.
אחרי סיום לימודיו בקליפטון קולג' למד ב"גונביל וקאיוס קולג'" שבאוניברסיטת קיימברידג'.
הוא המשיך ללמוד בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה וסיים את לימודי התואר ב-1983.
לראשונה משך את תשומת הלב של קהל צופי התיאטרון בסוף שנות השמונים של המאה העשרים, בסדרה של מופעים קומיים במחזות כמו "The Man of Mode" מאת ג'ורג' את'רג' ובמחזה "Restoration" מאת אדוארד בונד עם הלהקה השייקספירית המלכותית (RSC).
טווח התפקידים שלו התרחב בתחילת שנות התשעים כשהופיע בתפקידים כמו קונסטנטין במחזה "השחף" מאת צ'כוב, בתפקיד אוסוולד ב"רוחות" מאת איבסן, כפרדיננד במחזה "הדוכסית ממאלפי" ובתפקיד אדגר במחזה "המלך ליר".
בינואר 1991 בטקס הראשון של הענקת פרסי איאן צ'ארלסון זכה לציון לשבח על הופעותיו בשנת 1990.
בהופעותיו עם הלהקה השייקספירית המלכותית עבד לראשונה עם הבמאי סם מנדס שביים אותו במחזה "טרוילוס וקרסידה" בתפקיד תרסיטס, בתפקיד ריצ'רד השלישי במחזה באותו שם, ובהופעה מרשימה בתפקיד אריאל במחזה "הסערה".
במחזה זה התגלה קול הטנור המשובח שלו.
עוד ביים אותו מנדס במחזה "אותלו" בתפקיד יאגו בתיאטרון המלכותי הלאומי ובהפקות שלו בדונמאר ורהאוס משנת 2002: "הדוד וניה" ו"הלילה השנים עשר" בו גילם את מלווליו.
ב-2003 זכה ביל בפרס אוליבייה על תפקידו במחזה "הדוד וניה".
משנת 1995 ביל הוא חבר בתיאטרון הלאומי.
בין תפקידיו היו מוסקה במחזה "השועל" מאת בן ג'ונסון לצדו של מייקל גמבון, ג'ורג' במחזה "Jumpers" מאת טום סטופארד, והתפקיד הראשי במחזה "Humble Boy" שנכתב במיוחד עבורו על ידי שארלוט ג'ונס.
ב-1997 גילם ביל בטלוויזיה את תפקיד קנת' וידמרפול בעיבוד הטלוויזיוני לסדרת הרומנים "A Dance to the Music of Time" מאת אנתוני פאוול .
על תפקיד זה זכה בשנת 1998 בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 1999 היה ביל חלק מהאנסבל של טרוור נאן, ושיחק במחזה "קנדיד" מאת ליאונרד ברנשטיין, במחזה "כסף" מאת אדוארד בולוור-ליטון, ובמחזה "Summerfolk" מאת מקסים גורקי שהועלו בתיאטרון הלאומי.
בסתיו 2006 גילם את דמותו של גלילאו גליליי בעיבוד של דייוויד הר למחזה "חיי גליליאו" מאת ברטולט ברכט, ואת פייס במחזה "האלכימאי".
מדצמבר 2007 ועד מרץ 2008 הופיע בתפקיד בנדיק במחזה "מהומה רבה על לא דבר" בבימויו של ניקולס הייטנר , ומפברואר ועד יולי 2008 שיחק בתפקיד אנדרו אנדרשאפט בהפקה של הייטנר למחזה "מייג'ור ברברה" מאת ג'ורג' ברנרד שו.
אחר כך השתתף במחזות "A Slight Ache" ו-"Landscape" מאת הרולד פינטר.
בשנת 2000 גילם את המלט בהפקה של התיאטרון הלאומי בבימויו של ג'ון קאירד.
ב-2005 שיחק בתפקיד קסיוס במחזה "יוליוס קיסר" בבימויה של דבורה וורנר לצדו של רייף פיינס בתפקיד אנטוני.
באותה שנה שיחק בתפקיד הראשי במחזה "מקבת'" בתיאטרון אלמיידה.
ב-2007 חזר ושיחק בדמות המלך ארתור, תפקיד בו הופיע בשנת 2005 בברודוויי, במחזה המוזיקלי "ספאמלוט" המבוסס על הסרט של מונטי פייתון שהועלה בתיאטרון פאלאס שבלונדון.
הופעת הבכורה שלו כמנחה טלוויזיה הייתה ב-2008 כשהגיש את הסדרה "Sacred Music" בערוץ BBC Four יחד עם המנצח הארי כריסטופרס ועם אנסמבל השישה-עשר.
התוכנית עסקה במוזיקה כנסייתית מערבית.
באביב 2010 שודרה העונה השנייה של הסדרה.
באביב 2009 שיתפו פעולה שוב ביל וסם מנדס במחזות "אגדת חורף" ו"גן הדובדבנים", בהם גילם ביל את לאונטס ואת לופכין בהתאמה.
המחזות הועלו ב-"Brooklyn Academy of Music" ואחר כך בתיאטרון האולד ויק.
בשנים 2009 ו-2010 גילם ביל את דמותו של ג'ורג' סמיילי בעיבודים של רדיו ה-BBC לרומנים של ג'ון לה קארה שבהם מופיעה הדמות.
ממרץ ועד יוני 2010 שיחק בתפקיד הרקורט קורטלי במחזה "London Assurance" בתיאטרון הלאומי.
באוגוסט 2010 הופיע ביל בחידוש של הווסט אנד לקומדיה "מלכודת מוות" מאת איירה לוין.
במרץ 2011 הופיע לראשונה עם הרויאל בלט בעיבוד ל"הרפתקאות אליס בארץ הפלאות".
באוקטובר 2011 חזר להופיע בתיאטרון הלאומי בתפקיד יוסיף סטלין במחזה "Collaborators", עליו זכה ב-2012 בפרס איבנינג סטנדרד לשחקן הטוב ביותר.
בשתי העונות האחרונות של סדרת הריגול "ספוקס" של BBC One לוהק ביל לתפקיד שר הפנים ויליאם טאוורס.
מיולי עד אוקטובר 2012 גילם ביל את התפקיד הראשי במחזה "טימון איש אתונה" בתיאטרון הלאומי.
המחזה שודר באולמות הקולנוע ברחבי העולם ב-1 בנובמבר 2012. הוא כיכב בהפקה המחודשת של "Privates on Parade" מאת פיטר ניקולס בתיאטרון נואל קאוורד מדצמבר 2012 ועד מרץ 2013.
ב-2013 זכה ביל בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן המשנה הטוב ביותר על תפקידו כג'ון פלסטף בסדרת "הכתר החלול" של ה-BBC, סדרת סרטי טלוויזיה של המחזות ההיסטוריים של שייקספיר, ריצ'רד השני, הנרי הרביעי, חלק ראשון, הנרי הרביעי, חלק שני ו"הנרי החמישי".
ממאי ועד אוגוסט 2013 הופיע ביל לצדו של ג'ון סים במחזה "The Hothouse" מאת הרולד פינטר בטרפלגר סטודיוס בבימויו של ג'יימי לויד.
החל מינואר 2014 גילם את המלך ליר במחזה "המלך ליר" שהועלה בתיאטרון הלאומי כשהבמאי הוא שוב סם מנדס.
ממאי ועד יולי 2015 כיכב ביל במחזה "Temple" בדונמאר ורהאוס.
בספטמבר ובאוקטובר 2015 שיחק בתפקיד סמואל פוט במחזה "Mr Foote's Other Leg" בתיאטרון המפסטד.
ב-2014 מונה ביל לפרופסור בסנט קתרין קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד.
ביל היה בעבר נשיא אגודת אנתוני פאוול , כהוקרה על גילום הדמות קנת' וידמרפול .
ב-2006 כלל עיתון האינדפנדנט את ביל במקום ה-30 ברשימת הלהט"בים המשפיעים ביותר בבריטניה .
ביל הוא פטרון של הארגונים הבאים:
קוסטנטין, "השחף", רויאל שייקספיר קומפני, תיאטרון רויאל שייקספיר, סטרטפורד-אפון-אייבון, אנגליה, 1991
אריאל, "הסערה", סטרטפורד, אנגליה, 1994
"הדוכסית ממאלפי", גריניץ' והווסט אנד, 1995
מוסקה, "השועל" (Volpone) מאת בן ג'ונסון, התיאטרון המלכותי הלאומי, לונדון, 1995
"רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים", התיאטרון המלכותי הלאומי, 1996
יאגו, "אותלו", התיאטרון המלכותי הלאומי, 1997–1998
אלפרד אוולין, "כסף", התיאטרון המלכותי הלאומי, 1999
"Battle Royal", התיאטרון המלכותי הלאומי, 1999–2000
"Humble Boy" מאת שארלוט ג'ונס , התיאטרון המלכותי הלאומי, 2001
התפקיד הראשי במחזה "הדוד וניה", דונמאר ורהאוס, לונדון, 2002, ואחר כך Brooklyn Academy of Music, ניו יורק, 2003
מלווליו, "הלילה השנים עשר", דונמאר ורהאוס, 2002
סר הרקורט קורטלי, "London Assurance", התיאטרון המלכותי הלאומי, 2010
יוסיף סטלין, "Collaborators", התיאטרון המלכותי הלאומי, 2011
טימון, "טימון איש אתונה", התיאטרון המלכותי הלאומי, 2012
קפטן טרי דניס, "Privates on Parade", תיאטרון נואל קאוורד, 2012–2013
דין, "Temple", דונמאר ורהאוס, 2015
1998 - פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר - "A Dance to the Music of Time"
2000 - פרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר - "קנדיד"
2003 - תואר מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE) ביום ההולדת של המלכה
2003 - פרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר על תפקידו במחזה "הדוד וניה"
2005 - דוקטור לשם כבוד (Hon DLitt) אוניברסיטת ווריק
2010 - דוקטור לשם כבוד (Hon DUniv) האוניברסיטה הפתוחה
2011 - תואר כבוד "Freedom of the City of London" על תרומתו לתחום הדרמה
2013 - פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן המשנה הטוב ביותר - "הנרי הרביעי, חלק ראשון", "הנרי הרביעי, חלק שני"
סיימון מונטגיו מקברני, OBE הוא שחקן ובמאי אנגלי.
המייסד והמנהל האמנותי של תיאטרון "Théâtre de Complicité" בלונדון.
מקברני הופיע בסרטי הקולנוע "המועמד ממנצ'וריה", "חברות עם כסף", "מצפן הזהב", "הדוכסית", "רובין הוד", "הארי פוטר ואוצרות המוות", "החפרפרת", "קסם לאור ירח", "התאוריה של הכול", ו"משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים".
אביו צ'ארלס מקברני היה ארכאולוג ואקדמאי אמריקאי.
אמו, אן פרנסיס אדמונדסטון, הייתה מזכירה.
היא הייתה בריטית ממוצא אנגלי סקוטי ואירי.
הוריו היו בני דודים רחוקים שנפגשו במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא למד ספרות אנגלית בפיטרהאוס באוניברסיטת קיימברידג' וסיים את לימודיו ב-1980. אחרי מות אביו עבר לגור בפריז ולמד משחק ב-"Jacques Lecoq Institute" .
מקברני הוא המייסד והמנהל האמנותי של להקת התיאטרון "Complicite" שבסיסה בבריטניה ומופיעה ברחבי העולם.
המחזה "A Disappearing Number" מבוסס על סיפור שיתוף הפעולה היוצא דופן בין המתמטיקאים סריניוואסה רמנוג'אן וגודפרי הרולד הארדי.
בסתיו 2008 הוצג המחזה במרכז האמנויות ברביקן ואחר כך הוצג בסיור הופעות בינלאומי.
ב-2009 ביים מקברני את המחזה "Shun-kin" המבוסס על טקסטים מאת ג'וניצ'ירו טניזאקי.
המחזה הוצג בלונדון ובטוקיו ב-2010.
בנוסף ביים מקברני את המחזות "עלייתו הנמנעת של ארתורו אוי" ואת "כולם היו בניי" (2008) שניהם בניו יורק, וכן ביים מופעים קומיים כמו "So Much Things To Say" של לני הנרי, והמופע "פרנץ' וסונדרס לייב" בשנת 2000.
הוא גם כתב והיה מפיק בפועל של הסרט "החופשה של בין".
מ-2010 ועד 2014 הופיע מקברני בסדרה הקומית של ה-BBC "כבוד הכומר" בתפקיד סגן הבישוף רוברט.
בסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות" מ-2010 דיבב מקברני את גמדון הבית קריצ'ר.
הוא שיחק בתפקיד יוהנס בורקרט בסדרת הדרמה "הבורג'ס".
בשנת 2012 היה מקברני אמן אמית בפסטיבל ד'אביניון ה-66.
ב-2015 שיחק בתפקיד אטלי, מנהל ב-MI6, במותחן הריגול שובר הקופות "משימה בלתי אפשרית: אומת הנוכלים".
בסרט האימה "The Conjuring 2" משחק מקברני בתפקיד חוקר העל-טבעי מוריס גרוס .
מקברני חי בלונדון עם אשתו ושלושת ילדיהם.
ב-2005 הוענק למקברני תואר קצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE) על תרומתו לתחום הדרמה.
סגן הבישוף רוברט 2011–2013 הבורג'ס The Borgias 2014 Knifeman הוודישל 2015 כיסא פנוי The Casual Vacancy קולין "קאבי" וול מיני-סדרה 2019-הווה קרניבל רואו Carnival Row ראניין מילוורת'י סדרת טלוויזיה 2019 בקול רם The Loudest Voice רופרט מרדוק סדרת טלוויזיה 2023 חטיפה (אנ') Hijack אדגר ג'נסן 2 פרקים
סיימון צ'נדלר הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון בריטי.
לעיתים קרובות הוא משחק בתפקידים של אנשי ממסד בכירים כמו חברי פרלמנט או פקידים בכירים בשירות הציבורי.
צ'נדלר נולד ב-1953 ולמד בבית הספר בדפורד.
קריירת המשחק שלו החלה ב-1976. תפקידו הראשון בקולנוע היה בתפקיד טוראי סימונדס ב"גשר אחד רחוק מדי", סרטו של ריצ'רד אטנבורו משנת 1977. ב-1978 דיבב את הדמות מרי בעיבוד אנימציה של רלף בקשי ל"שר הטבעות".
הוא כיכב בתפקיד אדה רוטר בעונה הראשונה של הסדרה "בית אנוביס", והיה לו תפקיד ראשי בסדרת הדרמה "השופט ג'ון דיד".
הוא הופיע בסדרות דרמה טלוויזיוניות נוספות, ושיחק גם בתיאטרון.
תפקידיו בסרטים ובסדרות טלוויזיה כוללים בין השאר את "מלאכים", "Another Bouquet", "קורניישן סטריט", "הדוכסית מרחוב דיוק", "Just William", "לילי", "Jackanory Playhouse", "אילוף הסוררת", "אנטוניוס וקלאופטרה", "בחזרה לבריידסהד", "Dead Ernest", "נשות וינדזור העליזות", "תחרה", "C.A.T.S.
Eyes", "הבלש המזמר", "ג'וני בריגס", "בון", "ברז'ראק", "מידלמארץ'", "The Wimbledon Poisoner", "חדר מיון", "עדות אילמת", "מורים", "Heartbeat", "המלחמה של פויל", "הולבי סיטי", "The Bill", "המשפחה שלי", "רציחות במידסומר", "רופאים", "Land Girls", "הגלימה", "ורה", "מר סלפרידג'" ו"ספייס וולרד: הסרט".
Turner סר אוגוסטוס וול קלקוט התאוריה של הכול The Theory of Everything 2015 מר סלפרידג' Mr Selfridge המפקח ג'ונסון עונה שלישית Burning Up the Leaves ג'ון סרט קצר The Enfield Haunting פרופ' בלוף מיני-סדרה וולנדר Wallander נילס איטרברג בפרק "The Troubled Man" 2016 הכתר The Crown קלמנט אטלי סדרת טלוויזיה
סיימון ג'ון קאדל היה שחקן אנגלי הידוע בעיקר מהופעתו בתפקיד ג'פרי פיירברת'ר בקומדיית המצבים של ה-BBC "היי-די-היי!" .
הוא היה בנו של סוכן התיאטרון ג'ון קאדל, ונכד של שחקנית האופי ג'ין קאדל.
אחותו היא השחקנית סלינה קאדל, ואחיו במאי הפרסומות פטריק קאדל.
בן דודו הוא השחקן גאי סינר , והוא היה החתן של מפיק הטלוויזיה דייוויד קרופט .
קאדל למד בבית הספר "The Hall School" בהמפסטד ובבית הספר בידלס בפיסטרספילד.
בין חבריו הטובים בבית הספר היה השחקן והפוליטיקאי ג'יילס ברנדרת' שנשאר חבר קרוב עד למותו של קאדל.
קאדל בבית הספר למשחק "בריסטול אולד ויק".
לקראת סוף שנות השבעים של המאה העשרים זכה להצלחה בהופעות תיאטרון.
ב-1978 דיבב את הדמות בלקברי בסרט האנימציה "גבעת ווטרשיפ" המבוסס על הספר באותו שם מאת ריצ'רד אדמס.
בטלוויזיה שיחק בשנים 1978 עד 1980 בסדרת הדרמה "אויב על סף ביתי".
ב-1979 הופיע בסרט האסונות "מטאור" בתפקיד כתב חדשות בטלוויזיה.
תפקידו המוכר ביותר היה של מנהל כפר הנופש ג'פרי פיירברת'ר בקומדיית המצבים של ה-BBC "היי-די-היי" ששודרה בין 1980 ל-1984. עוד שיחק בדמות עובד מדינה דאנדרידג' בעיבוד הטלוויזיוני לספר "Blott on the Landscape" מאת טום שארפ משנת 1985.
ברדיו שיחק קאדל בדמות מלך האלפים סלבורן בעיבוד לספר "שר הטבעות" (1981).
בין 1987 ל-1989 כיכב במשך שלוש עונות בסיטקום של ה-BBC "החיים בלי ג'ורג'" לצדה של קרול רויל בתפקיד הראשי.
ב-1991 הופיע קאדל בסדרה הקומית הבריטית "Singles".
עוד בטלוויזיה השתתף בסדרות "Minder", "ברז'ראק", "מופע הטלוויזיה של קני אוורט" ובסדרה "סיפורי הבלתי-צפוי" מאת רואלד דאל.
בנוסף היה קריין בפרסומות טלוויזיה.
הוא היה המספר בסדרת הטלוויזיה לילדים "Bump" של ה-BBC על אודות גור פילים (שתמיד נתקל בחפצים) וחברו ברדי.
ב-1985 התחתן קאדל עם השחקנית רבקה קרופט, בתו של השחקן דייוויד קרופט, מיוצרי הסדרה "הצבא של אבא" .
בינואר 1993 לקה קאדל בהתקף לב חמור אחרי הופעה יחד עם ג'ואנה לאמלי ב-"Queen Elizabeth Hall" בלונדון.
לדברי הרופאים הסיבה להתקף הייתה העישון - קאדל עישן אז 80 סיגריות ביום.
אבל הוא התאושש וארבעה חודשים אחרי שעבר ניתוח מעקפים חזר לשחק במחזה "מסעותי עם דודתי" (עליו זכה בפרס אוליבייה להופעה הקומית הטובה ביותר).
ב-11 בספטמבר אותה שנה אובחנה אצלו מחלת סרטן הריאות.
קאדל נפטר ב-6 במרץ 1996 בגיל 45. הוא מת 12 שבועות לפני חברו הטוב ג'רמי סינדן שאף הוא נפטר מסרטן הריאות.
סיימון דייוויד קינברג הוא מפיק, תסריטאי ובמאי בריטי-אמריקאי-יהודי.
קינברג עובד עבור חברת ההפצה פוקס המאה ה-20, ומשמש כאחראי לסדרת סרטי "אקס-מן".
קינברג נחשב לאחד האנשים החזקים ביותר בהוליווד, והוא מהבכירים ביותר בפוקס.
עוד על כך, הוא התסריטאי המרוויח ביותר בהיסטוריה של הקולנוע, לאחר שהשתכר עבור שני התסריטים של "אקס-מן: העתיד שהיה" מ-2014 ו"אקס-מן: אפוקליפסה" מ-2016 בסכום של כ-$8,000,000 עבור כל אחד מהם, כשבנוסף לכך הוא משתכר ברווח שבועי של $350,000 עבור קריאת תסריטים ושכתובם ללא קרדיט.
אימו, מוניקה מנל-קינברג, הייתה עקרת בית, ואביו, ג'אד קינברג, היה מפיק.
כשהיה בן שש, עבר יחד עם משפחתו להתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה, ושם התחנך.
כשגדל, החל ללמוד באוניברסיטת בראון, ושם סיים את לימודיו בהצטיינות בלימודי קולנוע וספרות.
עוד בזמן לימודיו, קינברג מכר תסריט ראשוני לאחים וורנר, ועבד עם דיסני, סוני ודרימוורקס.
כשסיים את לימודיו, ב-2005, נשכר על ידי חברת סרטי קולומביה לכתוב את התסריט ל"xXx: מצב האומה", זאת הייתה עבודתו הראשונה כתסריטאי.
באותה השנה, נשכר על ידי פוקס המאה ה-20 לכתוב את התסריט ל"מר וגברת סמית'", פרויקט עליו עמל עוד מידי לימודיו.
שנה לאחר מכן, ב-2006, נשכר פעם נוספת על ידי פוקס, על מנת לכתוב את התסריט ל"אקס-מן 3: המפלט האחרון", יחד עם זאק פן.
ב-2008, נשכר שוב על ידי פוקס, על מנת לכתוב את התסריט ל"ג'אמפר", יחד עם דייוויד ס.
גויר וג'ים יהולס, וגם לשמש לו כמפיק.
שנה אחר כך, ב-2009, נשכר לכתוב את התסריט ל"שרלוק הולמס", יחד עם מייקל רוברט ג'ונסון ואנתוני פקאם.
ב-2011, נשכר לשמש כמפיק ל"אקס-מן: ההתחלה", ושנה לאחר מכן, ב-2012, נשכר לכתוב את התסריט ל"זאת מלחמה", יחד עם טימוטי דאולינג, ולשמש לו כמפיק, והוזכר כמפיק בפועל ב"אברהם לינקולן: צייד הערפדים".
שנה אחר כך, ב-2013, שימש כמפיק ל"אליסיום".
בסוף 2013, לאחר משא ומתן ממושך, קינברג חתם על חוזה ארוך טווח עם פוקס בנוגע לזיכיון סדרת סרטי "אקס-מן".
כחלק מהחוזה הוא ישמש כאחראי לכל סרטי הסדרה, ויפיק את כולם, על מנת ליצור יקום קולנועי משותף.
ב-2014, שיתף פעולה עם בריאן סינגר ביצירת מעין ריבוט רך לסדרת הסרטים, "אקס-מן: העתיד שהיה" אותו הוא כתב והפיק, וגם הפיק את "נראה אותך שוטר".
החל מאותה השנה, עד ל-2016, שימש כתסריטאי ומפיק לסדרת הטלוויזיה "מלחמת הכוכבים: המורדים".
ב-2015, הפיק את "סינדרלה", "צ'אפי" ו"להציל את מארק וואטני", כתב את "ארבעה מופלאים" יחד עם ג'וש טראנק וג'רמי סלאטר והפיק אותו וגם הוזכר כ"יועץ יצירתי" ב"מלחמת הכוכבים - פרק 7: הכוח מתעורר".
ב-2016, שימש כמפיק לסדרת הטלוויזיה "השורד המיועד".
באותה השנה, הפיק את "דדפול", כתב והפיק את "אקס-מן: אפוקליפסה", ששימש כהכנה לעתיד סדרת הסרטים הראשית.
ב-2017, שימש כמפיק ל"לוגאן - וולברין" ול"רצח באוריינט אקספרס", וכמפיק בפועל לסדרות הטלוויזיה "לגיון" ו"הכישרוניים".
ביוני 2017, קינברג נשכר לשמש כתסריטאי, ולראשונה בחייו, גם כבמאי, בסרט "אקס-מן: הפניקס האפלה", אשר עתיד לצאת לאקרנים ב-2 בנובמבר 2018. במקביל, הוא משמש כמפיק ל"דדפול 2" ול"המוטנטים החדשים", העתידים לצאת לאקרנים ב-2018 גם כן.
שנהשםתפקידהערות במאי תסריטאימפיק2005 xXx: מצב האומה מר וגברת סמית' 2006 אקס-מן 3: המפלט האחרון יחד עם זאק פן 2008 ג'אמפר יחד עם דייוויד ס.
שנהשםתפקידהערות תסריטאי מפיקבמאי2014–2016 מלחמת הכוכבים: המורדים 2016 השורד המיועד 2017 לגיון חלק מהיקום הקולנועי של האקס-מן בעלי היכולות חלק מהיקום הקולנועי של האקס-מן2020-2019אזור הדמדומים ביים פרק אחד וכתב פרק אחד2021-הווהפלישה יוצר ראשי
סיימון לנגטון הוא במאי ומפיק טלוויזיה אנגלי.
הוא בנו של השחקן דייוויד לנגטון שגילם את דמותו של ריצ'רד בלמי בסדרת הדרמה "על אדונים ומשרתים".
אחרי שביים מספר סדרות דרמה בטלוויזיה ומיני-סדרות במהלך שנות השבעים של המאה העשרים, עיבד לנגטון את הרומן "כל אנשי סמיילי" מאת ג'ון לה קארה והיה מועמד עליו לפרס באפט"א לטלוויזיה בבריטניה, ולפרס אמי בארצות הברית.
ב-1989 זכה בפרס באפט"א על הסדרה "אהבת אם" בכיכובה של דיאנה ריג.
לנגטון ידוע בעיקר מבימוי המיני-סדרה "גאווה ודעה קדומה" בכיכובם של קולין פירת' וג'ניפר אילי משנת 1995, עליו היה מועמד שוב לפרס באפט"א.
לנגטון ממשיך לביים דרמות טלוויזיוניות בריטיות בין השאר ביים פרקים בסדרות "רוזמרי ות'יים" ו"רציחות במידסומר".
תרז ראקן (1980) Thérèse Raquin - מיני-סדרה
כל אנשי סמיילי (1982) Smiley's People - מיני-סדרה
אנה קארנינה (1985) Anna Karenina - סרט טלוויזיה
שריקה ברוח (1986) The Whistle Blower - סרט קולנוע
קזנובה (1987) Casanova - סרט טלוויזיה
(1987) Laguna Heat - סרט טלוויזיה
אהבת אם (1989) Mother Love - מיני-סדרה
שביל הגחלים (1994) The Cinder Path - מיני-סדרה
גאווה ודעה קדומה (1995) Pride and Prejudice - מיני-סדרה
סיימון רקס קאטרייט הוא שחקן, קומיקאי, ראפר ודוגמן אמריקאי-יהודי.
נודע בעיקר בזכות כיכובו בשלושה סרטי "מת לצעוק".
עוד לפני כן, התפרסם בשל תפקידו בתור מייקל "מיקי" רוסו בסדרה "ג'ק וג'יל" (1999 - 2001) ולאחר מכן בתור ג'ף קמפבל בקומדיית המצבים "אחיות או לא להיות" (2002 - 2003).
על תפקידו הראשי בסרט "טיל אדום", זכה בפרס אינדפנדנט ספיריט לשנת 2021 .
רקס נולד בסן פרנסיסקו, קליפורניה, בנם היחיד של זואי, יועצת סביבתית, ופול, מטפל זוגי.
אביו נוצרי ממוצא אנגלי, אמו יהודייה ממוצא רוסי וליטאי.
בגיל צעיר עזבו רקס והוריו את סן פרנסיסקו ועברו להתגורר באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
אביו של רקס היה מאמן לנשימה (במסורת הפסיכולוג האלטרנטיבי סטניסלוב גרוף).
בגיל 18, הוא למד בקולג' קהילתי ועבד במפעל לשקיות תפוחי אדמה כשבאותו זמן החל לצאת ולגור עם דוגמנית באוקלנד.
בגיל 19, בשנת 1993 החל את הקריירה שלו כאשר ענה להצעת דוגמנות במגזין בלוס אנג'לס והסכים להצטלם בעירום עבור הצלם בראד פוסי ובסטודיו שלו "1821".
בראשית דרכו, החל בתור מגיש תוכניות וידאו קליפים בערוץ MTV למשך שנתיים.
לאחר מכן הפך לראפר ולקומיקאי תחת שם הבמה דירט נאסטי (Dirt Nasty).
הוא מופיע בקליפ לשיר "Tik Tok" של הזמרת קשה.
בשנת 1999 שיחק גם בטלוויזיה בסדרה הדרמה-הקומית "ג'ק וג'יל" בתור מייקי רוסו.
שיחק גם בסדרת הדרמה "פליסיטי".
בתור שחקן הוא כיכב בקולנוע בסרטי הפרודיה "מת לצעוק 3", "מת לצעוק 4" בתור ג'ורג' לוגאן, וב"מת לצעוק 5" בתור דן סנדרס.
בנוסף, שיחק בתור ג'ף בסיטקום "אחיות או לא להיות" לצד אמנדה ביינס.
בשנת 2006 הוא כיכב בסרט הקומדיה "מלכת הקולג'" לצד פריס הילטון.
ב-2007 שיחק בתפקיד קטן בסרט האימה "רייס: צייד הדמים".
ב-2008 שיחק בסרט הפרודיה "סופרהירו" בתור הלפיד האנושי.
בשנת 2021 כיכב בתור מיקי סייבר בסרט הקומי-דרמטי "טיל אדום" של הבמאי שון בייקר, ועל תפקידו בסרט זכה לשבחי המבקרים כשבנוסף זכה גם בפרס אינדפנדנט ספיריט כשחקן הראשי הטוב ביותר לשנת 2021 .
בנובמבר 2024, פורסם כי רקס יצטרף ככוכב אורח לעונה השנייה של הסדרה "פוקר פייס" ב-Peacock.
רקס מתגורר באזור מרוחק מהציוויליזציה בג'ושוע טרי, קליפורניה במרכזו של מדבר מוהאבי האמריקאי.
סיימון מוצא את דרכו הוא רומן התבגרות שנכתב בשנת 2015 על ידי הסופרת האמריקאית בקי אלברטלי.
עלילת הספר מתמקדת בגיבור הספר, סיימון סְפיר, נער תיכון בארון שנאלץ לצאת מהארון לאחר שסחטן מגלה את התכתבות המיילים בינו לבין נער אנונימי בארון, שבו הוא מתאהב.
העלילה מתרחשת בפרבר באטלנטה שבג'ורג'יה.
שם הספר באנגלית ("סיימון נגד האג'נדה ההומוספיאנסית'") הוא התייחסות פארודית ל"אג'נדה ההומוסקואלית", מונח לעג שהיה נפוץ בקרב מתנגדי זכויות הלהט"ב בארצות הברית, עד שגידול התמיכה בזכויות הלהט"ב הפחית את השימוש במושג.
הספר עובד על ידי פוקס המאה ה-20 לסרט בשם "באהבה, סיימון" בכיכובו של ניק רובינסון, אשר יצא לאקרנים בארצות הברית במרץ 2018, וברחבי העולם במהלך אותה שנה.
סיימון סְפיר הוא הומוסקסואל ארוניסט צעיר הלומד בכיתה יא בבית ספר תיכון בפרבר של אטלנטה.
בלי ידיעת משפחתו וחבריו, סיימון מתכתב בדואר אלקטרוני עם נער אלמוני בשם "בלו", באמצעות השם הבדוי "ז'אק".
כאשר השניים מתחילים להתקרב אחד לשני, סיימון נסחט על ידי ליצן הכיתה, מרטין, לשדך אותו לאבי סוסו.
כעת פרטיותם של השניים נמצאת בסכנה.
סיימון נאלץ לצאת מאזור הנוחות שלו, לפני שיאבד את בלו.
מרטין כותב הודעה בטאמבלר החושפת את הנטייה המינית של סיימון ובכך מכריח אותו לצאת מהארון.
בסוף הספר בלו (בראם גרינפלד) הוא החבר הרשמי של סיימון.
נער בן 16, הומוסקסואל בארון.
נמצא במערכת יחסים וירטואלית עם נער בשם "בלו".
בהתכתבות המיילים בין השניים נעזר בשמו הבדוי, "ז'אק", אזכור לביטוי "ז'אק דיט", החלופה הצרפתית ל-"סיימון אמר".
בלו: Bluegreen118 הוא הנער איתו סיימון מתכתב במייל במשך חמישה חודשים.
סיימון הכיר את בלו דרך "קריקסיקרט", בלוג הטאמבלר של בית הספר, לאחר שבלו פרסם בו פוסט אנונימי על היותו הומו.
הוא יהודי-אפיסקופלי, הוריו גרושים והוא חובב גיבורי על.
סיימון מספר לו הכל, ולכן קשה לו לשמור על הסחיטה של מרטין בסוד.
בהתחלה, סיימון חושב שבלו הוא קאל, אבל לאחר ששלח לו סדרה של שאלות הקשורות לקאל, הוא נענה על רובן "לא".
עם זאת, בלו מגלה את זהותו של סיימון, והאימיילים שלהם נעשים יותר ויותר מתוחים.
בסוף הספר, סיימון מגלה שבלו הוא בראם, נער שקט שיושב עם סיימון בשולחן האוכל.
הוא משחק כדורגל וחכם מאוד.
סיימון האמין בעבר שבראם אוהב את ליאה.
ניק אייזנר: חברו הטוב ביותר של סיימון.
סיימון הכיר אותו מאז שהוא בן ארבע.
לניק יש קראש על אבי והוא זמר וגיטריסט מוכשר.
הוא נהיה החבר של אבי בסוף הספר.
ליאה ברק: חברתו הטובה ביותר של סיימון.
מנגנת על תופים בלהקת אימוג'י.
אביגייל ניקול סוסו: חברה טובה של סיימון, שעברה מוושינגטון בתחילת השנה.
הם נעשו חברים אודות לכך שלמדו באותה כיתה.
היא מושא האהבה של מרטין.
היא וניק הופכים לבני זוג בסוף הספר.
יש לו אח הומו שלומד בקולג' בוושינגטון, ומשחק את פייגין בהפקת בית הספר של המחזמר "אוליבר!".
הוא בחור משעשע ואהוב, וסיימון מתייחס אליו כסוג של קמע.
עם זאת, צידו האפל מתגלה כאשר הוא סוחט את סיימון במטרה שיעזור לו לחבר אותו לאבי בתמורה לכך שלא יפרסם את המיילים בין סיימון לבלו ויחשוף את העובדה שהוא הומו.
הוא נרגז לאחר שמבין שאבי לא מעוניינת בו, וחושף באימפולסיביות את מיניותו של סיימון בפוסט בטאמבלר.
אחרי שסיימון נהפך למושא לעג עבור כמה בריונים, מרטין מנסה לדבר איתו במגרש החנייה ושולח לו מכתב סליחה במייל.
לא ידוע אם סיימון סלח למרטין.
קאל פרייס: מנהל הבמה בהפקת בית הספר.
הוא מתאר אותות כמאוד חמוד, עם "פוני מדהים" ועיניים כחולות- ירוקות ומבטא דרומי.
סיימון מאמין בהתחלה שהוא בלו.
בשלב מסוים, קאל מגלה שהוא ביסקסואל והוא מעוניין בסיימון.
נורה ספיר: אחותו הצעירה של סיימון.
היא לא מאוד אסרטיבית וכפופה ללחץ חברתי.
למדה גיטרה עם ניק והיא חברה בלהקת 'אימוג'י' עם ליאה, טיילור, אנה ומורגן.
אליס ספיר: אחותו הגדולה של סיימון.
תלמידת שנה א' באוניברסיטת וסליאן.
לאליס יש חבר סודי בשם ת'יאו, והיא מספרת עליו למשפחה רק אחרי שסיימון מעודד אותה לאחר שיצא מהארון בפניהם.
ג'ק ספיר: אביו של סיימון.
מנסה להיות "אבא מגניב והיפסטר", ולעיתים קרובות מספר בדיחות על אנשים הומוסקסואליים, דבר שגורם לסיימון אי נוחות.
הוא גם אובססיבי לגבי חייו של סיימון, "עושה מכל דבר עניין גדול", מה שמקשה על סיימון לצאת בפניו ובפני אמו מהארון.
אמילי ספיר: אמו של סיימון.
היא פסיכולוגית ילדים, ונראה שהיא מעורבת למדי בחייו של סיימון.
טיילור מטרניץ': חברתו של סיימון לשיעורי התיאטרון.
היא משחקת את גיבור ההצגה, אוליבר.
יש לה "שיער בלונדיני סופר מוברש".
סיימון מתאר אותה כ-"הצד האפל של השלמות".
היא אובססיבית לגבי עצמה, ולעיתים קרובות מתפארת בכישרונות והמראה שלה.
זה מעצבן ומשעשע ביחד את סיימון וחבריו.
טיילור מאוד קשוחה לגבי הבריונות שמופעלת על סיימון, וכמעט סותרת לאחד הבנים.
מיס אולברייט: המורה לתיאטרון של סיימון.
זועמת על הבריונות נגד סיימון ונחושה לעצור אותה.
בשנת 2018 עובד הספר לסרט בשם "באהבה, סיימון".
בסרט מככבים ניק רובינסון בתפקיד סיימון, קתרין לנגפורד בתפקיד ליאה, אלכסנדרה שיפ וחורחה לנדבורג ג'וניור בתפקיד אבי וניק, קיינן לונסדייל בתפקיד בראם וג'וש דוהאמל וג'ניפר גארנר כהוריו של סיימון.
פיתוח הסרט על ידי אולפני פוקס המאה ה-20 דווח לראשונה באוקטובר 2015, כשאייזק אפטקר ואליזבת ברגר חתמו על כתיבת הסרט.
הסופר, הבמאי ואיש הטלוויזיה ההומוסקסואל גרג ברלאנטי ביים את הסרט.
נכון ל-23 ביולי 2018, הכניס הסרט 40.8 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ו-25.2 מיליון דולר בשאר העולם, כך שסך הכנסותיו עומד על כ-66 מיליון דולר, לעומת תקציב הפקה של 10–17 מיליון דולר.
ספר המשך התמקד בליאה, "Leah on the Offbeat", יצא ב-24 באפריל 2018.
סיימון קונוויי מוריס הוא פלאונטולוג, ביולוג אבולוציוני ואסטרוביולוג אנגלי הידוע בשל מחקריו על המאובנים של פצלי ברג'ס והפיצוץ הקמבריוני.
תוצאות הגילויים הללו התפרסמו בספרו של סטיבן ג'יי גולד משנת 1989 "חיים מופלאים".
עם זאת, ספרו של קונוויי מוריס עצמו בנושא "כור ההיתוך של הבריאה" (The Crucible of Creation; 1998) מבקר את הצגת הדברים ואת הפרשנות של גולד.
קונוויי מוריס, בהיותו נוצרי אדוק, דוגל בהשקפות תאיסטיות על ההתפתחות הביולוגית.
קונוויי הוא פרופסור אמריטוס, לאחר שכיהן כיושב ראש תחום הפלאוביולוגיה האבולוציונית במחלקה למדעי כדור הארץ באוניברסיטת קיימברידג' מ-1995.
קונוויי מוריס נולד ב-6 בנובמבר 1951 בקרשלטון (Carshalton) שבמחוז סארי באנגליה, וגדל בלונדון.
למד גאולוגיה באוניברסיטת בריסטול וקיבל ב-1972 תואר ראשון בהצטיינות.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטת קיימברידג' וסיים דוקטורט בסנט ג'ונס קולג' ב-1975 תחת הארי בלקמור וויטינגטון (Harry Blackmore Whittington).
בשנים 1975–1979 היה עמית מחקר בסנט ג'ונס קולג' בקיימברידג', ואחר-כך מרצה באוניברסיטה הפתוחה בקיימברידג', ומשנת 1991 פרופסור חבר.
בשנת 1987 הוא הפך לעמית של סנט ג'ונס קולג'.
הוא שימש פרופסור לפלאוביולוגיה אבולוציונית במחלקה למדעי כדור הארץ באוניברסיטת קיימברידג' מ-1995 ועד פרישתו לגמלאות.
בשנת 1981 היה מרצה אורח באוניברסיטת קלגרי, פרופסור אורח באוניברסיטת קנזס בשנת 1988, ועמית סלבי (Selby Fellow) באקדמיה האוסטרלית למדעים בשנת 1992.
ב-1996 הוא העביר את הרצאת חג המולד של המכון המלכותי של בריטניה הגדולה בנושא "ההיסטוריה בעצמותינו" (The History in our Bones).
ב-1975 נישא לזואי הלן ג'יימס (Zoe Helen James), ולזוג נולדו שני בנים.
קונוויי מוריס ידוע בעיקר בזכות עבודתו על הפיצוץ הקמבריוני, והפאונה של המאובנים של פצלי ברג'ס.
השקפותיו של קונוויי מוריס בנוגע לפצלי ברג'ס התפרסמו במספר רב של מאמרים טכניים, ובאופן כללי יותר בספר "כור ההיתוך של הבריאה" (The Crucible of Creation, הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 1998).
קונוויי מוריס חקר גם מרבצים דומים ברפובליקה העממית של סין ובגרינלנד.
בנוסף לעבודתו במדינות אלה הוא ערך מחקרים באוסטרליה, קנדה, מונגוליה וארצות הברית.
מחקריו על סביבות בעלי החיים מהסוגים שנתגלו בפצלי ברג'ס, כמו גם על ההתפתחות המוקדמת של שלדים, הקיפו מגוון רחב של קבוצות, החל במסרקניות ועד בעלי החוליות המוקדמים.
החשיבה שלו על המשמעות של פצלי ברג'ס התפתחה, ובשנים האחרונות הוא חוקר את תופעת ההתכנסות האבולוציונית, שתזה עיקרית שלה מובאת ב"פתרון החיים: בני אדם בלתי נמנעים ביקום בודד" (Life's Solution: Inevitable Humans in a Lonely Universe, הוצאת אוניברסיטת קיימברידג', 2003).
התזה היא שכאשר על יצורים שאינם קרובים זה לזה מבחינה סיסטמטית פועלים לחצי ברירה חזקים ודומים יתפתחו מאפיינים דומים באופן שטחי.
לדעתו, אפילו התפתחות החיים ביקום מוגבלת מאוד לצורות דומות כמו על כדור הארץ.
הוא מעורב בפרויקט מרכזי לחקר ההשלכות המדעיות של ההתכנסות האבולוציונית וגם להקמת אתר (www.mapoflife.org) שמטרתו לספק מבוא נגיש לאלפי הדוגמאות הידועות להתכנסות.
עבודה זו ממומנת על ידי קרן ג'ון טמפלטון.
העניין הנוכחי שלו באבולוציה מתכנסת ומשמעותה הרחבה יותר, הנושא של הרצאות גיפורד, הקשר בין דת ומדע) שנשא ב-2007, דורבנו בחלקם על ידי טיעוניו של סטיבן ג'יי גולד על חשיבות האקראיות בתולדות החיים.
ב-2017 הודיע הצוות שלו על גילוי האב הקדמון ביותר של בעלי החוליות, יצור דמוי שקית שחי באזור סין של ימינו לפני 540 מיליון שנים.
קונוויי מוריס פעיל בחינוך הציבורי לגבי המדע והוא משתתף בהרחבה בשידורים ברדיו ובטלוויזיה.
האחרונה כוללת את הרצאות חג המולד של המכון המלכותי של בריטניה הגדולה שהעביר בשנת 1996. כנוצרי, הוא השתתף בוויכוחים מדעיים ודתיים, כולל טיעונים נגד תכנון תבוני מחד ומטריאליזם מאידך.
בשנת 2005 הוא העביר את "הרצאת בויל" (Boyle Lecture) השנתית על הקשר בין דת ומדע.
ב-2006 הוא הרצה ב"מכון פאראדיי למדע ודת" (Faraday Institute for Science and Religion) על "אבולוציה וכוונון עדינה בביולוגיה".
הוא נשא את הרצאת גיפורד באוניברסיטת אדינבורו ב-2007 בנושא: "המצפן של דרווין: כיצד אבולוציה מגלה את שיר הבריאה".
בהרצאות אלו מעלה קונוויי מוריס טיעונים כיצד האבולוציה עולה בקנה אחד עם האמונה בקיומו של אלוהים.
הוא מבקר את המטריאליזם והרדוקציוניזם:
ועל מדענים שהם אנטי דתיים בצורה מיליטנטית:
במרץ 2009 הוא נשא את נאום הפתיחה בכנס "אבולוציה ביולוגית: עובדות ותאוריות" שהתקיים באוניברסיטה האפיפיורית הגרגוריאנית ברומא, וכיהן כיושב ראש של אחד המושבים.
הכנס נערך בחסות הכנסייה הקתולית.
קונוויי מוריס תרם מאמרים בנושא אבולוציה ואמונה נוצרית למספר אוספים, בהם "נספח קיימברידג' למדע ודת" (2010) ו"נספח בלקוול למדע ונצרות" (2012).
סיימון קמרון היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי.
הוא ייצג את פנסילבניה בסנאט של ארצות הברית וכיהן כמזכיר המלחמה של ארצות הברית בממשלתו של נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן בשנה הראשונה של מלחמת האזרחים האמריקנית.
קמרון נולד במייטאון שבפנסילבניה ועשה את הונו מעסקי רכבות, תעלות ובנקאות.
לאחר בחירתו של לינקולן לנשיאות, הוא מינה את קמרון כמזכיר המלחמה הראשון בממשלו.
תקופת כהונתו של קמרון בתפקיד זה עמדה בסימן של חשדות לשחיתות והתנהלות לקויה ובינואר 1862 הוא נאלץ להתפטר.
לזמן קצר בהמשך אותה שנה הוא שימש כשגריר ארצות הברית ברוסיה.
לאחר מלחמת האזרחים ביצע קמרון קאמבק פוליטי ובבחירות לסנאט של 1867 הוא נבחר פעם נוספת.
קמרון בנה מנגנון עבור המפלגה הרפובליקנית מנגנון רב עוצמה בפנסילבניה ששלט בפוליטיקה המדינתית במשך שבעים השנים הבאות.
הוא כיהן בסנאט עד 1877, עת ירש את מושבו בנו, ג'.
סיימון קמרון נולד במייטאון, פנסילבניה ב-1799, לצ'ארלס קמרון, בנם של סיימון קמרון ומרתה פאוץ (בתו של קונרד פאוץ), שלחם במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
קמרון היה השלישי מבין חמישה בנים ושלוש בנות צעירות יותר.
ב-17 באוקטובר 1822 נשא קמרון לאישה את קתרין רפלי, בתו של ג'ון ג'ייקוב רפלי.
ב-1821 היה קמרון לעורך העיתון Bucks County Messenger.
שנה לאחר מכן הוא עבר לוושינגטון די.
ולמד על תנועות פוליטיות בעודו עובד לחברת ההוצאה לאור Gales and Seaton.
ב-1824 הוא רכש את העיתון Republican מהאריסברג.
בין השנים 1825 – 1827 היה קמרון המדפיס הממשלתי של פנסילבניה וב-1826 הוא התמנה כמנהלן הראשי של המדינה.
הוא דאג לסלילתן של כמה מסילות ברזל ומיזג אותן עם חברת קו הרכבת הצפוני המרכזי (Northern Central Railway), שלימים בנו היה סגן הנשיא שלה.
קמרון ייסד את בנק מידלטאון ב-1832 והיה מעורב במיזמים עסקיים נוספים.
ב-1838 הוא מונה כנציב ליישוב טענותיהם של שבטי הווינבגו.
תפקיד זה רדף אותו בהמשך מבחינה פוליטית, כאשר הוא זכה בכינוי הלגלגני "ראש שבט הווינבגו" לאחר שהוא לכאורה רימה את השבט בהסכמי האספקה שלהם.
קמרון החל את הקריירה הפוליטית שלו כחבר המפלגה הדמוקרטית ותמך במערכות הבחירות של אנדרו ג'קסון ומרטין ואן ביורן.
ב-1845 הוא נבחר לסנאט ארצות הברית במקומו של ג'יימס ביוקנן וכיהן שם עד 1849. כמתנגד נחרץ לעבדות, עבר קמרון אל מפלגת שאינם יודעים דבר ולאחר מכן הצטרף ב-1856 אל המפלגה הרפובליקנית.
ב-1857 נבחר קמרון מחדש לסנאט.
בוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית של 1860 ניהל קמרון את הצבעתה של המשלחת מפנסילבניה.
הוא דאג שקולות אלו יוענקו לאברהם לינקולן כמועמד לנשיאות.
בתמורה הובטחה לקמרון משרה בקבינט.
לאחר בחירתו לנשיאות מינה אברהם לינקולן באי רצון את קמרון כמזכיר המלחמה וקמרון סידר שסגן נשיא חברת הרכבת של פנסילבניה, תומאס א.
סקוט ימונה כעוזר מזכיר המלחמה.
תקופת כהונתו של קמרון כמזכיר המלחמה עמדה בסימן של חשדות לשחיתות והתנהלות לקויה.
ב-18 באפריל 1861, יום לאחר פרישתה של וירג'יניה מן האיחוד, תפסה המיליציה של וירג'יניה את מאגר התחמושת הפדרלי בהרפרס פרי, שהייתה גם נקודה חשובה בשלוחת קו הרכבת המערבי של חברת "בולטימור-אוהיו".
עד מהרה קיבל נשיא חברה זו, ג'ון ו.
גארט, מכתבים ממושל וירג'יניה ג'ון לצ'ר, בהם הוא הודיע לחברה שהיא לא תוכל להסיע כוחות צבא שיעדם לכל מקום בווירג'יניה וכן איים בהחרמת קו המסילה.
ראש העיר צ'ארלס טאון איים לנתק את הקו הראשי של החברה באמצעות הריסת הגשר הארוך שנמתח על פני נהר הפוטומק בהרפרס פרי, בנוסף קיבל גארט איומים אנונימיים נוספים.
בשל כך הוא ואחרים פנו לקמרון וביקשו שתינתן הגנה לחברה כמחזיקת קו הרכבת המערבי שהוליך אל וושינגטון.
תחת זאת התרה קמרון בגארט שכל העברה של כוחות צבא הקונפדרציה באמצעות הקו תחשב כבגידה.
הוא הסכים להציב חיילים להגנת קו הרכבת הצפוני מרכזי של פנסילבניה, קו הרכבת פנסילבניה ואפילו קו פילדלפיה-וילמינגטון-בולטימור, אך סירב להגן על הקו של בולטימור-אוהיו.
חברת בולטימור-אוהיו נאלצה לבצע תיקונים בקו על חשבונה ולעיתים קרובות קיבלה תשלומים באיחור, אם בכלל, עבור שירותים שסיפקה לממשלה הפדרלית.
ב-20 ביוני כבשו כוחות צבא הקונפדרציה את מרטינסבורג, מרכז פעילות חשוב של החברה.
תוך שבועות, עבר גנרל צבא הקונפדרציה, תומאס ג'ונתן ג'קסון (שפיצץ את גשר הרפרס פרי ב-14 ביוני) מהתרת מעבר הרכבות דרך מרטינסבורג בין השעות 11 עד 1 בצהריים, להחרמת עשרות קטרים וקרונות ופירוק המסילה כדי להעביר את הפסים לשימוש הקונפדרציה בווירג'יניה.
14 קטרים ו-83 קרונות פורקו ונשלחו דרומה ו-40 קטרים ו-386 קרונות נוספים ניזוקו או נהרסו במרטינסבורג ותחנת מילוי המים ובתי המלאכה של חברת בולטימור-אוהיו הוחרבו, בנוסף ל-164 ק"מ של קו טלגרף שפורק, כל זאת עד להשבת השליטה על האזור על ידי הממשלה הפדרלית במרץ 1862.
בשל העובדה שג'קסון ניתק את קו הרכבת המרכזי של בולטימור-אוהיו אל וושינגטון למשך יותר משישה חודשים, הפיקו חברת קו הרכבת הצפוני-מרכזי של פנסילבניה וחברת הרכבת של פנסילבניה רווחים מתנועת הרכבות הרוויה שעברה באמצעותן, אף על פי שרכבות רבות של בולטימור-אוהיו עמדו בחוסר מעש בבולטימור.
כדי להשיג את האבטחה הנדרשת ניסה גארט לנצל את קשריו, החל מהסנאטור רברדי ג'ונסון, והמשך בגנרל ג'ורג' מקללן וכלה במזכיר האוצר סלמון צ'ייס.
עם תחילת החורף החלו מחירי הפחם בוושינגטון לנסוק, אף על פי שבספטמבר ארגנה חברת בולטימור-אוהיו משלוחי פחם בחינם מקמברלנד, מרילנד אל התעלה שלה (צעד שהפחית במידת מה את עלויות ההובלה, אף על פי שצבא הקונפדרציה גרם נזק לתעלה בחורף).
יותר מכך, החקלאים במערב לא יכלו לשווק את תוצרתם לשווקים בגלל השבתה של חברת בולטימור-אוהיו, אם כי המצב שופר בקיץ 1861 בעקבות הניצחונות של צבא האיחוד בקרב פיליפי ובקרב ריץ' מאונטיין וצוותי עבודה נמרצים של הצבא ושל החברה שקיצרו את אורך הקו בין הרפרס פרי ובאק קריק ל-40 ק"מ.
פלטון, נשיא חברת הרכבות פילדלפיה-וילמינגטון-בולטימור הודעה לעיתונות על האפליה שנקטה מחלקת המלחמה כנגד החברות האחרות.
הנשיא לינקולן, שהייתה לו היכרות מוקדמת עם חוק הרכבות מאז ימיו כעורך דין באילינוי, החליף בינואר 1862 את קמרון באדווין סטנטון בתפקיד מזכיר המלחמה.
יותר מכך, ב-31 בינואר העביר הקונגרס את חוק הרכבות והטלגרף שעל פיו הוקמה סוכנות הרכבות הצבאיות והוא אפשר לה לתפוס ולהפעיל ציוד של כל חברת רכבות או חברת טלגרף, אף על פי שסטנטון וראש הסוכנות דניאל מק'קאלום פעלו כ"צוות של יריבים" בנוגע לניהול תחום הרכבות ואפשרו למפעילים אזרחיים להמשיך בפעולתם.
בפברואר כבשו כוחות האיחוד את מרטינסטבורג ואת הרפרס פרי וצוותי העבודה המשיכו לבנות מחדש את הגשרים והציוד, אף על פי שפשיטות הגרילה של הקונפדרציה המשיכו.
אחיו של קמרון, ג'יימס קמרון, שהיה קולונל ברגימנט הרגלים המתנדבים ה-79 של ניו יורק, נהרג בקרב בול ראן הראשון ב-21 ביולי 1861.
עם כל זאת, שחיתותו של קמרון הייתה כה ידועה לשמצה עד שחבר בית הנבחרים תדיאוס סטיבנס (גם הוא מפנסילבניה), כאשר נשאל אם קמרון ישלח ידו בגנבה, הוא השיב: "אני סבור שהוא לא יגנוב תנור חם".
קמרון דרש שסטיבנס יחזור בו מעלבון זה.
סטיבנס אמר לנשיא לינקולן "אני מאמין שאמרתי שהוא לא יגנוב תנור חם.
לא אחזור בי מדברי אלה".
לאחר שסטנטון החליפו, מונה קמרון לשגריר ארצות הברית ברוסיה.
קמרון ביצע קאמבק פוליטי לאחר המלחמה ובנה מנגנון מפלגתי רב עוצמה ששלט בפוליטיקה של פנסילבניה בשבעים השנים הבאות.
ב-1866 הוא נבחר לכהונה נוספת בסנאט.
הוא הצליח לשכנע את ידידו הקרוב, יוליסס ס.
גרנט, למנות את בנו, ג'.
דונלד קמרון ב-1876 כמזכיר המלחמה.
מאוחר יותר באותה שנה סייע קמרון לרתרפורד הייז לזכות במועמדות המפלגה הרפובליקנית במערכת הבחירות לנשיאות של 1876. ב-1877 הוא התפטר ממושבו בסנאט לאחר שהבטיח שבנו יירש אותו.
אף על פי שהוא התכוון שבנו גם יירש אותו כראש מנגנון המפלגה בפנסילבניה, ירש אותו בתפקיד זה בסופו של דבר מתיו קוואי.
סיימון קמרון פרש לחוותו שליד מייטאו, פנסילבניה ונפטר ב-26 ביוני 1889. הוא נטמן בבית הקברות של האריסברג.
על שמו נקראו מחוז בפנסילבניה ובלואיזיאנה.
סיימון קופר הוא סופר בריטי המתמחה בתחום הכדורגל.
סיימון קופר נולד בקמפלה למשפחה דרום אפריקאית.
תוך זמן קצר הם עברו לליידן בעקבות מינויו של אביו למרצה באוניברסיטת ליידן.
סיימון קופר למד היסטוריה באוניברסיטת אוקספורד ועבר השתלמויות באוניברסיטת הרווארד.
בשנת 1994 הוא פרסם את ספרו "כדורגל נגד האויב" וזכה עבורו בפרס William Hill Sports Book of the Year .
בספר זה הוא תיאר איך כדורגל מנוצל לצרכים פוליטיים.
הספר תורגם לעברית בשנת 2002 בהוצאת חרגול.
סיימון קופר עובד כפרשן ספורט בעיתונים בריטים כמו האובזרבר, פייננשל טיימס והגרדיאן.
בשנת 2003 הוא פרסם את ספרו השני "Ajax, The Dutch, the War: Football in Europe during the Second World War" על מועדוני כדורגל ונבחרות כדורגל במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
בנוסף לאנגלית כותב קופר גם בעיתונות ההולנדית.
סיימון מניונדה הוא שחקן אנגלי.
הוא ממוצא דרום אפריקאי וזימבבואי.
בטלוויזיה הופיע מניונדה כשחקן אורח בסדרות כגון "הולבי סיטי", "דוקטור הו", "דוד שלו".
ב-2019 השתתף בסדרה "חומריו האפלים".
ב-2017 שיחק מניונדה בסרט הקולנוע "המלחמה על הכוח", וב-2020 הופיע בסרט "המכשפות".
בשנת 2012 זכה מניונדה בפרס איאן צ'ארלסון על הופעתו בתפקיד לוקיוס במחזה "יוליוס קיסר" עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
שנה סרט תפקיד הערות 2014 המלך ליר אוסוולד 2017 המלחמה על הכוח לואיס לטימר 2018In Fabric ניל הדיל 2019Undergods ריד לות'ר 2020 המכשפות סו-שף2022Poison Arrowsצ'ארלי די2023ריי לייןניית'ןNorthern Comfort צ'ארלס
שנה שם תפקיד הערות 2017 Horizon Zero Dawn תפקידים שונים
סַייְמוֹן אוֹלִיבֶר סִינֵק הוא סופר ומרצה יהודי בריטי-אמריקאי.
הוא מחברם של חמישה ספרים, ביניהם "להתחיל עם למה" (2009) ו"המשחק האינסופי" (2019).