tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"זיכרונותיו של דורבן", אלן מאבאנקו, הספריה החדשה, 2012
"יומן של גוף", דניאל פנק, הוצאת אחוזת בית, 2013
"בבית הקפה של הנעורים האבודים", פטריק מודיאנו, הוצאת אחוזת בית, 2014
"המחבוא", לואיק דובייה, הוצאת כנרת, 2014
"המלכות", עמנואל קארר, הוצאת בבל, 2021
"לחסל", מישל וולבק, הוצאת בבל, 2022ה"פ לאבקרפט: נגד העולם, נגד החיים, מישל וולבק, הוצאת בבל, 2025
"גרמניה ויהודיה - היסטוריה אחרת"''', שולמית וולקוב, הוצאת כרמל, 2022
ניראון חשאי (נולד ב-28 באוגוסט 1965) הוא פרופסור מן המניין לאסטרטגיה ועסקים בינלאומיים באוניברסיטת רייכמן, החל מספטמבר 2021 הוא מכהן כדיקן בית הספר אריסון למנהל עסקים באוניברסיטת רייכמן.
פרופ' חשאי נולד וגדל בנתניה, בנם של בלה (לבית אלטמן) ויהודה חשאי.
הוא בעל תואר ראשון בהנדסת מערכות מידע מהטכניון, משנת 1990. את תואר המוסמך והדוקטור קיבל מהפקולטה לניהול באוניברסיטת תל אביב, בשנים 1994 ו-2002.
בשנים 1990–1994 שימש מנהל פרויקטים בחברת "אמנת".
לאחר מכן, היה שותף מייסד של חברת "מיתר" - חברת ייעוץ וסחר בינלאומי, אשר פעלה בעיקר בטיפוח קשרים עסקיים בין ישראל, מצרים, ירדן וטורקיה, עד שנת 2000.
בשנת 2002 החל לשמש מרצה באוניברסיטה העברית וב-2012 מונה לפרופסור חבר בבית הספר למנהל עסקים שבאוניברסיטה העברית.
במהלך שנותיו באוניברסיטה העברית פרופ' חשאי שימש כסגן דיקן וראש ההתמחות באסטרטגיה ויזמות בבית הספר למנהל עסקים של האוניברסיטה העברית.
כמו כן, כיהן כמנהל האקדמי של תוכנית ה-Executive MBA של האוניברסיטה העברית, כראש הקדתרה על שם אלברטסון-וולטאצ' במנהל עסקים וכמנהל האקדמי של מרכז אספר ליזמות וחדשנות שבבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטה העברית.
בשנת 2017 עבר פרופ' חשאי לבית הספר אריסון למנהל עסקים באוניברסיטת רייכמן.
החל משנת 2019 הוא משמש כראש תוכניות המוסמך במנהל עסקים (MBA) באוניברסיטת רייכמן.
הוא גם פרופסור אורח באוניברסיטת מנצ'סטר וב-Dunning Research Center, אוניברסיטת רדינג.
בעבר החזיק משרות אורח גם בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת ניו יורק, בבית הספר בלווטניק לממשל באוניברסיטת אוקספורד ובבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת לידס.
פרופ' חשאי הוא אחד המייסדים של מרכז היזמות של האוניברסיטה העברית, וכן של כנס האסטרטגיה הישראלי (ISC).
במחקריו של פרופ' חשאי הוא מתמקד בתאוריה של חברות רב לאומיות, בתהליכי הצמיחה של חברות היי-טק קטנות, בקשר שבין גיוון מוצרים וביצועי חברות, בקשר בין חדשנות טכנולוגית והתרחבות בינלאומית, ובדפוסי צמיחה של חברות היי-טק קטנות.
תרומתו המחקרית של פרופ' חשאי כוללת הצגת מודלים חדשניים המנתחים את ההשפעה של העברת ידע בתוך חברות רב לאומיות על החלטות מיקום פעילות ומיקור חוץ; בזיהוי שלבים ייחודיים בתהליכי ההתרחבות הבינלאומית של חברות היי-טק קטנות וצעירות; הצגת המורכבות בקשר שבין גיוון המוצרים של חברה וביצועיה.
חשאי פרסם מעל 60 מאמרים, ולו ציון h-index של 23 בגוגל סקולר.
בנוסף, פרסם פרופ' חשאי מספר ספרים ופרקים בספרים בתחומי מחקרו.
חשאי נשוי לעינת ואב לשלושה.
בין השנים 2007 ל-2022 חשאי היה חבר במועדון הריצה GRC.
ניר שטראוס (נולד ב-27 בפברואר 1989) הוא משורר, שחקן ויוצר תיאטרון, טלוויזיה וקולנוע ישראלי.
שטראוס נולד וגדל בתל אביב.
כשהיה בן 13 הצטרף ללהקת השכנים של צ'יץ' ולאחר מכן הנחה את תוכנית הטלוויזיה המקורית הראשונה בערוץ ניקלודיאון, "נקניקייה" ושיחק בסדרת הטלוויזיה "הפסקה נסתרת".
בשנת 2000 הופיע לראשונה בפסטיגל.
שירת בצה"ל בתיאטרון צה"ל והיה הקומיקאי הצבאי הראשון.
לאחר סיום השירות הצבאי סיים את לימודי המשחק בבית הספר למשחק של סמינר הקיבוצים.
במהלך לימודיו זכה במספר מלגות הצטיינות, ביניהן מלגת קרן התרבות אמריקה-ישראל מלגת קרן אהלה הלוי, מלגת חורמדלי ומלגת אלי לאון.
שטראוס סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון בסמינר הקיבוצים בבימוי ובחינוך תיאטרון.
שנההצגהתיאטרוןמחזאיבמאיהערות2011ההצגה חייבת להימשךתיאטרון צה"לניר שטראוסאסף שלמההצגת יחיד שכתב בהשראת סיפור חייו2016סבא שלי רמטכ"לתיאטרון הנפשניר שטראוסאלירן כספימבוסס על סיפור חייו של ישראל שטראוס, סבו של ניר ונשיא לשכת רואי חשבון בישראל לשעבר, שבגיל 82 חלה באלצהיימר.
בשנת 2020 שטראוס יזם את פסטיבל "קצר ויחיד" - פסטיבל הצגות יחיד אותו גם ניהל אמנותית במסגרת פסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
במסגרת הפסטיבל ביים את הצגת היחיד "ביום בו השרב הגיע" מאת ובביצוע שיר אברמוב.
בשנת 2022 שטראוס יזם ומנהל אמנותית את פסטיבל "אספרסו קצר" - הצגות יחיד קצרות, תחת הפקת פסטיבל תיאטרונטו.
בשנת 2023 המשיך לשנה נוספת תחת השם החדש: "קצרנטו" וניהל אמנותית שלוש הפקות מצליחות במופע "One Woman Show" בהבימה4.בשנת 2024 "קצרנטו" הועבר לאולם הגדול והשתתף בו שלמה בראבא בתור כוכב אורח, אשר לא נכלל בתחרות האמנותית.
"קצרנטו" בשנת 2024 היה לפסטיבל הראשון בישראל שהציג חומרים אודות המלחמה שהחלה ב-7 באוקטובר.
החל משנת 2023 מנהל את הפקת "רצועת תרבות" בעיריית תל אביב, אשר נוצרה בעקבות מלחמת השבעה באוקטובר לתרבות אשר מגיעה למרכזים קהילתיים.
באותה שנה, יזם והפיק את הצגת התיאטרון "שחף" על פי צ'כוב בעיבוד ובימוי חתן פרס ישראל עודד קוטלר, בה גילם את התפקיד הראשי.
החל משנת 1999 הופיע שטראוס בתפקידי משחק בערוצי הטלוויזיה השונים בארץ.
בשנת 2024 החל להוביל את קמפיין חברת "טבע" של קבוצת הפרסום מקאן בפרסומות הטלוויזיה.
בתקופת הקורונה, יצר וכיכב בסדרת רשת בבימוי עודד רז - "נהג מונית".
בסדרה השתתפו תובל שפיר, שמואל וילוז'ני ועוד.
שנהסרטהערות2011הזכייה הגדולהסרטו של יהודה גרובייס2012שחזור (סרט קצר)בתפקיד ראשי.
הסרט היה מועמד לפרס אופיר על הסרט הקצר הטוב ביותר2013הקוף הירוקסרט סטודנטים2015יישור הדוריםסרטו של אריאל רבל2016הדרך לאןסרטה של מיכל בת-אדם שזיכה אותה בפרס מפעל חיים.
הסרט פתח את פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה2019את אני ואווליןבתפקיד ראשי.
סרטו של תום רענן, התקבל לפסטיבל סקיילין לקולנוע עצמאי Skyline Indie Film festival.2020גורלו בידובתפקיד ראשי.
סרטה של אלין וייס.2021תל אביבשיחק בסרטו הראשון של מרט פרחומובסקי "תל אביב", זוכה פרס ראשון בפסטיבל חיפה לסרט ביכורים.הלל מה נעיםבתפקיד הלל.
הוקרן לראשונה בפסטיבל קולנוע דרום, 2021.2022בלונים שחוריםבתפקיד הראשי.
פסטיבל קולנוע דרום, 2022.2023חומר מסוג אדםבתפקיד ראשי, סרט קצר בבימוי רז ברקו.2024חדר הכתיבה של המשורריצירתו של ניר שטראוס, בימוי גל סלומון.
הקרנת בכורה בפסטיבל אפוס לסרטי אמנות.הילהסרטה של מיכל בת-אדם.2025ללא תחליףבתפקיד הראשי.דמי משלוחבתפקיד אבנר.2026המלך בא לכאן הלילהבתפקיד הראשי בתסריט שכתב, בימוי אדם רון.
בשנת 2022 הוציא לאור את ספרו הראשון, "גרדום היתומים", אודות עשרים שנה ללא אימו.
הספר יצא בהוצאת קתרזיס ובעריכת יואב גלבוע.
באותה שנה, השיק את ספרו בתיאטרון צוותא תל אביב בהשתתפות מגי אזרזר, רמי ברוך, אולה שור-סלקטר ועוד.
בשנת 2023 יצר את "חדר הכתיבה של המשורר" יצירת תיאטרון ושירה בפסטיבל כלימשלובים בניהולו האמנותי של גיל אלון.
בשנת 2024 ספרו נמכר בשבוע הספר הארצי, כמו כן יזם אירועי ספרות סביב ספרו במקומות שונים בארץ.
בחג החנוכה תשפ"ה, יצא לאור ספר השירה השני של שטראוס "לאחר השבעה", המבוסס על חוויות היתמות האישיות והלאומיות, בתמיכת קרן רבינוביץ' ובהוצאת יונה שחורה.
בשנת 2022 שידר ברדיו צפון.
החל משנת 2025 יוצר, מגיש ועורך את הפודקאסט "זה לא לפודקאסט" יחד עם אסף שלמה וגור מורד.
ניר ריכליס (נולד ב-21 ביוני 1963) הוא שחקן כדורסל עבר ישראלי.
גובהו 2.04 מטר, שיחק בתפקיד פורוורד.
ריכליס גדל במחלקת הנוער של מכבי רמת גן.
שיחק בקבוצה הבוגרת בין השנים 1980–1986. בעונת 1986/1987 הוא שיחק במכללת לונג איילנד.
לאחר עונה חזר לרמת גן ושיחק בשורותיה שנתיים נוספות.
לאחר מכן עבר להפועל תל אביב בה שיחק 3 עונות רצופות.
ב-1992 חזר לרמת גן לתקופה של 3 עונות נוספות, ושיחק עונה אחת בהפועל צפת ובבני הרצליה עונה אחת, עד לשנת 1997. ב-16 עונות קלע 2227 נקודות בליגה הראשונה, מתוכן 1771 ברמת גן, והוא ניצב במקום השמיני בכל הזמנים בדירוג הקלעים בתולדות המועדון.
לאחר שסיים לשחק בליגה הלאומית, הוא שיחק גם בליגות נמוכות, בין היתר בהפועל עפולה, בית"ר רמת גן מ.ס רמת אפעל, מכבי גני תקווה, ואליצור גבעתיים.
ריכליס הופיע 36 פעמים במדי הנבחרת בהן קלע 42 נקודות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת לאליפות העולם ב-1986 שנערכה בספרד, בה הגיעה הנבחרת למקום השביעי, והשתתף במשחק אחד בלבד.
לאחר פרישתו ממשחק הוא משמש כיועץ נדל"ן.
נשוי ואב לשניים, מתגורר בגבעתיים.
ניראז' צ'ופרה הוא אתלט הודי, אלוף אולימפי (טוקיו 2020), אלוף עולם (בודפשט 2023), סגן אלוף אולימפי (פריז 2024), סגן אלוף עולם (יוג'ין 2022), שיאן הודו ושיאן העולם עד גיל 20 בהטלת כידון.
צ'ופורה נולד בכפר במדינת הריאנה שבצפון הודו.
אביו חקלאי ואמו עקרת בית.
התאמן במועדון ספורט בפטיאלה שבפנג'אב וב-2015 עבר להתאמן בבנגלורו שבקרנאטקה.
צ'ופרה התגייס לצבא הודו ב-2016. בשנת 2025 התחתן.
צ'ופרה זכה במדליית זהב בהטלת כידון במשחקי דרום-אסיה שנערכו בפברואר 2016 והשווה את שיא הודו של 82.23 מטר.
ביולי 2016 זכה במדליית זהב בהטלת כידון באליפות העולם באתלטיקה עד גיל 20 שנערכה בבידגושץ'.
הוא קבע בתחרות שיא הודו חדש ושיא עולם עד גיל 20 של 86.48 מטר.
הוא היה בכך לאתלט ההודי הראשון המחזיק בשיא עולם.
ביולי 2017 זכה במדליית זהב באליפות אסיה באתלטיקה בתוצאה של 85.23 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 קבע במוקדמות תוצאה של 82.26 מטר, סיים במקום ה-15 ולא העפיל לגמר.
במשחקי חבר העמים 2018 זכה במדליית זהב בתוצאה של 86.47 מטר.
בתחרות ליגת היהלום שהתקיימה בדוחה במאי 2018 שיפר את שיא הודו ל-87.43 מטר.
במשחקי אסיה זכה במדליית זהב בשיא הודו חדש של 88.06 מטר.
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית זהב בתוצאה של 87.58 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 זכה במדליית כסף בתוצאה של 88.13 מטר, לאחר אנדרסון פטרס (90.54 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה 2023 זכה במדליית זהב בתוצאה של 88.17 מטר.
בפריז 2024 זכה במדליית הכסף בתוצאה של 89.45 מטר.
אחרי אולימפיאדת פריז החל להתאמן תחת שיאן העולם בהטלת כידון יאן ז'לזני.
בתחרות ליגת היהלום בדוחה ב-2025 שיפר את שיאו האישי ל-90.23 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2025 שנערכה בטוקיו סיים במקום שמיני בהטלת כידון בתוצאה של 84.03 מטר.
ניר רוזנטל (נולד ב-16 באוקטובר 1969) הוא קצין בדימוס בדרגת תת ניצב במשטרת ישראל, בתפקידו האחרון פיקד על המערך האווירי במשטרת ישראל.
רוזנטל נולד וגדל בנהריה ובצעירותו התחרה בשיט מפרשיות מדגם 420 והגיע להישגים רבים, לרבות זכייה במדליית זהב במכביה ה-12 ביחד עם ארז ורדי.
בשנת 1987 התגייס לצה"ל ולאחר שסיים קורס טיס שירת כטייס מסוק סער בחיל האוויר.
בתום שירותו הצבאי הצטרף ב-1996 ליחידה האווירית של המשטרה כטייס מן המניין ובשנים שלאחר מכן מילא מגוון תפקידי פיקוד ביחידה האווירית ומחוצה לה במשטרה, בהם קצין אג"ם של היחידה האווירית וקצין אג"ם של מרחב שרון.
באוגוסט 2012 מונה למפקד היחידה האווירית של המשטרה.
תחת פיקודו גדלה היחידה, תוך כדי שהיא מקבלת אחריות על הפעלת מערך מטוסי הכיבוי (טייסת אלעד) משדרגת את צי המסוקים שלה ומובילה את הקמת צי כלי הטיס הבלתי מאוישים במשטרת ישראל.
בשל תהליכים אלו ובשל הצורך במיסוד גוף מטה תומך לפעילות המבצעית הפכה היחידה האווירית תחת פיקודו של רוזנטל למערך האווירי של המשטרה.
באוגוסט 2016 מונה רוזנטל לראש המערך האווירי.
תחת פיקודו זכה המערך האווירי בפרס המפכ"ל על הישגים יוצאי דופן בפעילות מבצעית בשנת 2017. רוזנטל הוביל אלפי מבצעים מורכבים במערך האווירי, כשבין הבולטים שבהם שני אירועי קליטת סיוע בינלאומי של מטוסי כיבוי זרים בשנת 2016 ו-2019, ושיגור משלחות סיוע אווירי למונטנגרו, מקדוניה וקפריסין.
הוא שירת בתפקיד עד יוני 2021.
רוזנטל נשוי ואב לארבע בנות, מתגורר עם משפחתו במושב חוגלה.
הוא בעל תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני במנהל עסקים.
ניר קַבָּרֵטִי (נולד ב-5 בפברואר 1968 בחולון) הוא מנצח ישראלי.
קברטי שימש בעבר כמנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של דרום מערב פלורידה, וממשיך את כהונתו כמנהל מוזיקלי ומנהל אמנותי של התזמורת הסימפונית של סנטה ברברה, קליפורניה.
הוא נמנה כיום על השורה הראשונה של המנצחים הצעירים הישראלים הפועלים בישראל ומחוצה לה, וזוכה למוניטין בינלאומי רב הן בתחום הסימפוני והן בתחום האופרה.
לצד לימודי פסנתר באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב למד ניצוח באופן פרטי אצל המלחין והמנצח נעם שריף, ולאחר מכן השלים תואר שני בניצוח באוניברסיטה למוזיקה ואמנויות הבמה של וינה.
באוסטריה קיבל את משרתו הראשונה כפסנתרן ומנצח מקהלת בית האופרה של וינה.
בשנת 2000 התמנה לתפקיד עוזר המנהל המוזיקלי בתיאטרון המלכותי של ספרד במדריד, והחל בשיתוף פעולה הדוק עם בית האופרה של פירנצה, מאג'ו מוזיקלה פיורנטינו, שם כיהן בתפקיד מנצח הבית ועוזרו האישי של המנהל המוזיקלי, זובין מהטה.
בין השנים 2002–2008 היה המנהל המוזיקלי של תזמורת סימפונט רעננה, שם הוא נענה להחליף בתפקיד את אלוורו קסוטו, שפוטר על ידי הנהלת התזמורת.
כמו כן ניצח על האופרה "יומנה של אנה פרנק" מאת ג.
פריד, עם הסולנית הישראלית ענת אפרתי בפסטיבל ברגנץ שבאוסטריה, וכן באקספו 2000 בהנובר שבגרמניה (הפקה של בית האופרה הממלכתי של וינה), והוביל את בית האופרה סן קרלו שבנאפולי עם היצירה "הטרובדור" לסיורו הראשון ביפן.
הופעתו הראשונה בתיאטרון לה סקאלה במילאנו בהפקת הבלט "מפצח האגוזים" מאת צ'ייקובסקי, בעונת 2005-2004, זכתה לשבחים רבים, ולאחרונה ניצח שם, בשנית, על "חלום ליל קיץ" מאת מנדלסון (הופעה שהוקלטה עבור הטלוויזיה האיטלקית).
בשנת 2018 נבחר למנהל המוזיקלי של הסינפונייטה הישראלית באר שבע, שם ניצח על שיחזור הקונצרט ההיסטורי שהתקיים בניצוחו של ליאונרד ברנשטיין באוקטובר 1948 לאחר כיבוש באר שבע.
קברטי סיים את תפקידו בסינפונייטה בשנת 2023.
ניר רוזנברג (נולד ב-29 ביולי 1977) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה.
שימש מפקד חטיבה 188 ומפקד חטיבה 14.
רוזנברג נולד בראש צורים וגדל בקבוצת יבנה.
התגייס לצה"ל בשנת 1995, והתנדב ליחידת שמשון.
לאחר שנפצע במהלך ההכשרה ביחידה, עבר לשרת בחיל השריון, ושובץ בגדוד 74 בחטיבה 188. עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
לאחר הקורס שירת כמפקד מחלקת טנקים בגדוד 53. לאחר מכן מונה למפקד פלוגה ג' בגדוד 53. בשנת 2001 עבר לחטיבה 460 ומונה למפקד פלוגה בקורס מפקדי טנקים.
בשנת 2012 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 71, במהלך תפקידו פיקד על הגדוד במבצע צוק איתן, והובילו תחת פיקוד חטיבת גולני בסג'עיה.
באוקטובר 2021 דווח כי הוא צפוי להתמנות למדריך במכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
רוזנברג נשוי לליאת ואב לחמישה ילדים.
בעל תואר ראשון במשפטים מהקריה האקדמית אונו ותואר שני במדע המדינה אותו למד במסגרת לימודיו במכללה לביטחון לאומי.
ניר פלד הוא רופא, מומחה לרפואה פנימית, למחלות ריאה ולאונקולוגיה, פרופסור לאונקולוגיה.
מנהל המכון האונקולוגי בבית החולים שערי צדק בירושלים.
בין עיסוקיו, פלד מתמקד קלינית ומחקרית באונקולוגית ריאות.
פלד בוגר הפקולטה לרפואה במסלול MD PhD בפקולטה לרפואה בטכניון במסגרת העתודה האקדמאית.
לאחר שרות בצה"ל כרופא צבאי התמחה פלד ברפואה פנימית, באונקולוגיה וברפואת ריאות.
פלד ניהל את המרכז לחקר גידולי בית החזה, במרכז רפואי שיבא, תל השומר.
בתפקידו האחרון פלד ניהל את היחידה לגידולי בית חזה במרכז דוידוף לסרטן בבית החולים בילינסון בפתח תקווה.
פלד היה ממקימי המרכז לרפואה מותאמת אישית בבית החולים בלינסון.
פלד היה חבר סגל הפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב בדרגת פרופסור, ופרופסור לאונקולוגיה בבית הספר לרפואה ע"ש גולדמן, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בספטמבר 2017 מונה פלד למנהל המערך האונקולוגי בבית החולים סורוקה בבאר שבע.
בדצמבר 2020 מונה למנהל המכון האונקולוגי בבית החולים שערי צדק בירושלים.
פלד מכהן כיושב ראש תחום סרטן הריאה - באיגוד רופאי הריאה האירופי, וכיושב ראש משותף, הוועדה הבינלאומית לאבחון מוקדם של סרטן הריאה.
פלד נשוי ואב ל-3 ילדים.
ניר שנטל (נולד ב-25 באפריל 1969) הוא שייט עבר ישראלי, זוכה מדליית ארד באליפות העולם (טורונטו 1995) לצד שותפו ואחיו רן שנטל במפרשית מדגם 470.
בינואר 1988 השתתפו האחים שנטל באליפות העולם לנוער שנערכה בסידני שבאוסטרליה למפרשיות מדגם 420 וזכו במקום הראשון הכללי בתום תשעה שיוטים.
באוגוסט אותה השנה הם השתתפו באליפות העולם לנוער למפרשיות מדגם 470 האולימפי וזכו במדליית הכסף.
בשנת 1993 השתתפו ניר ורן באליפות העולם לבוגרים בדגם 470 שנערכה בקרוזון שבצרפת וסיימו במקום השישי.
באליפות העולם שנה לאחר מכן שנערכה בהלסינקי, פינלנד, הם סיימו במקום ה-11.
בשנת 1995 זכו האחים שנטל במדליית הארד באליפות העולם למפרשיות מדגם 470 לאחר שסיימו במקום השלישי הכללי בתחרות שנערכה בטורונטו, קנדה.
בשנת 1996 הם השתתפו באולימפיאדה אטלנטה והתחרו בתחרות מפרשיות ה-470 שנערכה באתר השיט בסוואנה.
בתום כל 11 השיוטים הם סיימו במקום ה-19 הכללי.
ניר שוולב (נולד ב-29 בינואר 1972) הוא פרופסור חבר באוניברסיטת אריאל בשומרון סופר ויזם.
מחקריו עוסקים בעיקר בנושאי רובוטיקה ובתכנון תנועה לנחילי רובוטים ורובוטים יתירים.
שוולב ייסד מספר חברות העוסקות ברובוטיקה רפואית כגון W endoluminal robotics, Inooging LTD ו-Momentis Medical העוסקת בניתוחים רובוטיים וואגינאליים.
שוולב סיים תואר ראשון בפיזיקה בטכניון בשנת 1996 ותואר ראשון נוסף בהנדסת מכונות בשנת 1997. המשיך לתואר שני במתמטיקה עיונית באוניברסיטת חיפה ולתואר שלישי בטכניון אותו סיים בשנת 2006. בשנת 2007 הצטרף לסגל הפקולטה להנדסה באוניברסיטת אריאל.
במסגרת מחקריו, עוסק שוולב בנושאים הקשורים ברובוטיקה: בין השאר רובוטיקה רפואית, רובוטים גמישים, בבעיות תכנון תנועה, בבעיות תכנון תנועה הסתברותי, תכנון תנועה לנחילי רובוטים ולרכבים אוטונומיים.
מחקרו התאורטי הנסמך על טופולוגיה אלגברית נסוב סביב חקירת מרחבי קונפיגורציה של גרפים תחת אילוצים גאומטריים שונים.
פרופ' שוולב כתב ספרים מקצועיים, רשם מספר פטנטים, ועבודותיו התפרסמו בספרים ובכתבי עת מדעיים, זכו בפרסים, בקרנות מימון והוצגו בכנסים רבים.
שוולב הוא יזם סדרתי בתחום המכשור והרובוטיקה הרפואית.
ב-2009 ייסד את "Momentis Medical", שפיתחה ומשווקת רובוט רפואי לניתוחים רובוטיים בגישה ואגינאלית בשיטת "NOTES" .
ב-2021 אישר מנהל המזון והתרופות האמריקאי (FDA) את חברת Momentis Medical.
ב-2017 שוולב ייסד את חברת innoging LTD, שעוסקת בהנגשת מידע אולטראסאונד לרופאים בתחום הדימות.
וב-2020 ייסד את חברת ההזנק "W endoluminal robotics", המפתחת רובוט רפואי ייחודי בתחום הברונכוסקופיה.
ב-2022 יצא ספרו "האביב המערבי: הקרב בין הטכנולוגיה לדמוקרטיה - רגע האמת", בהוצאת סלע מאיר.
פרופ' שוולב סוקר באופן יסודי את התהליכים הסוציולוגיים והמתמטים לקיטוב בחברה אנושית, תהליכים כמו אפקט שלינג, משחק השיום ועוד, ומצביע על המורכבות בבקרה על התהליכים הללו.
בשער השני לספר מתוארים אותם תהליכים בצילן של חברות הטכנולוגיה הגדולות ובשער השלישי לספר, שוולב מציע סדרת צעדים זהירים שעשויים להוות פתרון לבעיה.
באפילוג לספרו שוולב מצביע על קיומה של בעיה חבוייה וגדולה שבעתיים שמתהווה עם השיפור ביכולת ניתוח ביג דאטא: האפשרות שהרשתות יוכלו לתמרן את דעת הקהל באופן ממוקד ונסתר בנושאי פוליטיקה וחברה.
שוולב נשוי ואב לשלוש בנות ומתגורר בקיבוץ בחן.
ניראד (בהונגרית: Nyirád) הוא כפר במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
הכפר מוקף יער כמעט מכל צדדיו ובתוכו אתרים ארכאולוגיים בהם נמצאו כלי חרס המוכיחים כי היישוב וסביבתו הקרובה מאוכלסים מימי הביניים.
בניראד חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
ניר שטרן (נולד ב-1971) הוא מנהל ישראלי, המכהן כמנכ"ל חברת האנרגיה "פז".
שטרן כיהן בעבר כמנכ"ל קבוצת התקשורת סלקום, כמנכ"ל 013 נטוויז'ן, כמשנה למנכ"ל 013 ברק וכמשנה למנכ"ל פלאפון תקשורת.
ניר שטרן הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה וניהול מאוניברסיטת תל אביב ותואר שני MBA במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
בשנים 2008–2010 כיהן שטרן כמשנה למנכ"ל פלאפון תקשורת.
בתקופת כהונתו הושקה רשת הדור השלישי.
במהלך כהונתו, הוביל שטרן, עם עמוס שפירא, את המיזוג בין סלקום לנטוויז'ן.
באותה תקופה נחתם גם הסכם קיבוצי תקדימי עם העובדים.
עם פרישתו של מנכ"ל סלקום עמוס שפירא, קודם לתפקיד מנכ"ל סלקום, מינואר 2012. במהלך תקופתו כמנהל הכללי, נכנסה החברה לתחום הטלוויזיה.
שטרן הוביל בין השאר גם את מיזם הסיבים בחברה.
בסוף 2019 הודיע שטרן על עזיבתו את סלקום.
החל מתחילת שנת 2020, מכהן שטרן כמנכ"ל פז חברת הנפט.
בגין פעילותו, צוין בין 50 המשפיעים של מעריב לשנת 2019, בין 50 המשפיעים של גלובס לשנת 2016 ובין 50 המנהלים הטובים של כלכליסט לשנת 2013.
ניר רחמין (נולד ב-11 ביוני 1980) הוא כדורגלן עבר ישראלי, ששיחק בעמדת השוער, ומזוהה עם הפועל תל אביב שם בילה את רוב הקריירה שלו.
רחמין גדל בקבוצת הנוער של הפועל תל אביב ולאחר שעלה לבוגרים והיה חלק מהסגל החל משנת 1998, היה שוער מחליף של שביט אלימלך שהיה השוער הבכיר בין השניים לאורך שש עונות.
אומנם רחמין לא הרבה לשחק, ובכל שנותיו בקבוצה שיחק בכ-15 משחקי ליגה בלבד, אך היה שותף משמעותי יחסית במסע האירופי של הפועל תל אביב בגביע אופ"א בעונת 2001/2002 שזכה לכינוי "המסע המופלא", כאשר רחמין החליף את אלימלך שנפצע במשחק מול גזיאנטפספור ועזר לקבוצה לעלות לשלב הבא מול קבוצת צ'לסי האנגלית.
בנוסף רחמין גם פתח במשחק הגומלין של הקבוצה נגד פארמה האיטלקית שנערך באיטליה, וזאת לאחר שאלימלך צבר 3 כרטיסים צהובים, ובמשחק זה הפגין רחמין יכולת מרשימה שסייעה לקבוצה לעלות לשלב הבא.
בעונת 2002/2003 התחיל את העונה רחמין כשוער הראשון ואף הוריד את אלימלך לספסל, אך נפצע בתחילת המשחק במחזור השלישי של העונה נגד מכבי נתניה, והפסיד בכך את הזדמנות להיות השוער הראשון בהפועל תל אביב.
בעונת 2006/2007 עבר להכח עמידר רמת גן והפגין יכולת טובה בשני המחזורים הראשונים של העונה, אך במחזור השלישי נפצע בברכו בפעם השלישית בקריירה, פציעה שסיימה לו שוב את העונה, ולמעשה סיימה לו את הקריירה בתור כדורגלן פעיל, בגיל 26 בלבד, כיוון שמפציעה זו לא הצליח להתאושש.
רחמין אף שיחק בנבחרת הצעירה של ישראל 7 משחקים בשנים 2000–2001.
ניר עברון (נולד ב-1974) הוא צלם ואמן וידאו ישראלי, זוכה פרס משרד התרבות והספורט בקטגוריית אמן וידאו בכיר לשנת 2016 והפרס לאמנות חזותית ע"ש מירון סימה לשנת 2015. החל מ-2007 הוא מרצה במחלקה לצילום בבצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים.
בשנים 1997–2001 השלים את לימודיו לתואר הראשון במחלקה לצילום בבצלאל, במסגרתם למד בסטודיו האמן ז'אן מארק בוסטמנט בבית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות היפות בפריז.
ב-2005 סיים את לימודיו לתואר השני במחלקה לאמנות מדיה בבית הספר לאמנות סלייד, בלונדון.
עבודותיו של עברון הוצגו במוזיאונים וחללי תצוגה רבים בישראל ומחוצה לה.
ב-2015 זכה בפרס לאמנות חזותית ע"ש מירון סימה על פרויקט הצילום שלו "דרייפוס/מלייס" המבוסס על סרטו הלא-נודע של חלוץ הקולנוע ז'ורז' מלייס "פרשת דרייפוס" מ-1899. ב-2016 זכה בפרס משרד התרבות לאמן וידאו בכיר.
החל מ-2007 עברון מרצה במחלקה לצילום של האקדמיה לאמנות ועיצוב בצלאל.
בשנת 2015 היה מרצה אורח במחלקה לצילום באוניברסיטת VCU, בריצ'מונד, ארצות הברית.
עברון עובד בצילום, בווידאו ובפילם, ומשתמש בהם על מנת להרהר על האופנים השונים בהן נכתבות ומובנות היסטוריות חברתיות ופוליטיות, תוך שהוא בוחן אופנים היסטוריים וחומריים שונים הנוגעים למדיום הצילום ולפעולת הראיה האנושית.
העיסוק שלו בזיכרון, בהיסטוריה ובכתיבתה מתמקד לעיתים קרובות באופן בו אמצעי התקשורת השונים וחומריהם הפיזיים (פילם, צילום אנלוגי, וידאו דיגיטלי וכו') מסקרים, מייצגים משמרים וזוכרים עבורנו אירועים היסטוריים.
מחקריו נשענים על ממצאים ועדויות מהעבר, כגון מסמכים ארכיוניים, מבנים היסטוריים, מונומנטים, אוספי תצלומים, ביוגרפיות ועקבות אחרים למהלכה של ההיסטוריה.
באמצעות אסטרטגיות אמנותיות שונות שהוא מפעיל על ממצאים אלו, וכן לעיתים באמצעות תוספות נראטיביות כדוגמת ערוצי קריינות, מייצר עברון עבודות רפלקסיביות הבוחנות את הדימוי הסטטי והנע ושואלות אודות האופנים בהם המדיה מעצבת את תפיסת העבר שלנו.
עברון מתגורר ועובד בתל אביב.
2016 "מסד" במוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, ישראל
2015 "Projected Claims" במכון לאמנות עכשווית, אוניברסיטת VCU, ריצ'מונד, וירג'יניה, ארצות הברית
2015 "שלוש מכפלות" בבית האמנים בירושלים, ישראל
2014 "Endurance" בגלריה LAXART, לוס אנג'לס, קליפורניה, ארצות הברית
2014 "בחזרה על מחזה החזיונות" (תערוכה משותפת עם עומר קריגר) בגלריה בקיבוץ בארי, ישראל
2012 "נימה" (תערוכה משותפת עם דני יהב-בראון) הגלריה לאמנות במכללת אורנים, קריית טבעון, ישראל
2011 "אחרית" במרכז לאמנות עכשווית, תל אביב, ישראל
2008 "Generator" בגלריית סדנאות האמנים בתל אביב, ישראל
2007 "עקלתון" בגלריית סדנאות האמנים בתל אביב, ישראל
2005 "One Forest" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, ישראל
2018 "של מי העבודה הזאת?" בגלריה מינוס 1, תל אביב, ישראל
2018 הקרנה בפסטיבל הסרטים הקצרים הבינלאומי ה-64, אוברהאוזן, גרמניה
2017 " Bilder Fragen" במרכז H2 לאמנות בת זמננו בגלאספלסט, אאוגסבורג, גרמניה
2015 "The Great Ephemeral" בניו-מיוזיאום, ניו יורק, ארצות הברית
2015 "The Century Mark" במוזיאון מרטין-גרופיוס-באו, ברלין, גרמניה
2015 "שירת המקהלה" במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, ישראל
2014 הביאנלה לאמנות של סידני, מרכז רב תחומי לאמנויות Carriageworks, אוסטרליה
2014 "מסעות" במוזיאון ישראל, ירושלים
2013 "מארח ואורח" במוזיאון תל אביב לאמנות, ישראל
2013 "The Compromised Land" במוזיאון האמנות ע"ש נויברגר, ניו יורק, ארצות הברית
2013 "A Different Kind of Order" בטריאנלה של מרכז הצילום הבינלאומי (ICP) במנהטן, ניו יורק, ארצות הברית
2012 "סוטים" במרכז הישראלי לאמנות דיגיטלית, חולון, ישראל
2012 פסטיבל הקולנוע הבינלאומי של רוטרדם (IFFR), הולנד
2011 "עושים מקום: צילום ישראלי עכשווי" במוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, ישראל
2010 הביאנלה ה-6 לאמנות בברלין, גרמניה
2008 "Visits To (Some)Where" בגלריה BWA, ז'לונה גורה, פולין
2008 "Untamed Paradises" בהפקת המוזיאון לאמנות בת זמננו של ויגו (MARCO) והמרכז האנדלוסי לאמנות בת זמננו (CAAC), סביליה, ספרד
2002 "מפולת" בגלריה בצלאל, תל אביב, ישראל
2016 פרס משרד התרבות והספורט לאמן וידאו בכיר
2015 מלגת קרן שוסטרמן לאירוח אמן ישראלי באוניברסיטה בארצות הברית
2015 פרס לאמנות חזותית ע"ש מירון סימה
2012 פרס הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, תל אביב
2011 פרס קרן משפחת אוסטרובסקי, פסטיבל הקולנוע ירושלים
2011 פרס עידוד היצירה לאמנות פלסטית מטעם משרד התרבות והספורט
2008 פרס ע"ש שמואל גבעון לאמן צעיר מטעם מוזיאון תל אביב לאמנות וגלריה גבעון
2008 מענק הקרן לווידאו–ארט וקולנוע ניסיוני של המרכז לאמנות עכשווית (CCA)
2007 פרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט
2005 מענק הקרן לווידאו–ארט וקולנוע ניסיוני של המרכז לאמנות עכשווית (CCA)
2003 פרס לאמן צעיר מטעם קרן התרבות אמריקה-ישראל
ניר שלמה (נולד ב-18 באוגוסט 1985) הוא מוזיקאי אינדי ישראלי, נגן גיטרה חשמלית, זמר, מלחין, פזמונאי ומפיק מוזיקלי.
ניר שלמה נולד וגדל בכפר סבא.
למד בתיכון כצנלסון במגמת המוזיקה.
בשנים 2009–2010 למד ברימון בית ספר למוזיקה.
ב-2010 הקים את להקת "כלבי רוח" יחד עם הזמרת הילה רוח, הבסיסט נועם שחם, הקלידן איתי שטרית והמתופף גדי פטר.
אלבום הבכורה של הלהקה יצא בשנת 2013 וקצר שבחים.
משנת 2011 ועד היום ניגן כגיטריסט בהופעות והקלטות עם מגוון רחב של אמנים: יובל דיין, דיקלה, יהוא ירון, קרן פלס, נרקיס, סיון טלמור, גדי רונן, רועי פרייליך ועוד רבים אחרים.
בשנת 2015 הוציא את אלבומו הראשון הקרוי על שמו.
האלבום מורכב משירים שכתב, הלחין והפיק, המשלבים בין טקסטים בוטים לבין מוזיקת רוק נוגה.
מבקר המוזיקה רז ישראלי כתב על האלבום: "האלבום המרגש של השנה, במובן הכואב של המילה.
זה לא אלבום שנעים לשמוע, זה לא אלבום ששיר אחד במיוחד תופס אותך ולא מוכן לעזוב, זה לא אלבום שעושה לך טוב, או חשק לרקוד.
זה אלבום מדכא עד דוקר את הלב, גם בשמיעה המאה.
אלבום שעושה לך קווטצ' בבטן ובכל זאת תחזור אליו פעם אחר פעם.
על אף שגילינו את כישרונו העצום כבר באלבום הבכורה האדיר של כלבי רוח, שכל האזנה לו עושה חשק לעוד, ניר שלמה כאמן סולו הוא אחד הגילויים המרעישים והמרגשים ביותר של השנה, בעטיפה הצנועה ביותר שאפשר לדמיין."
בשנת 2017 הוציא את אלבומו השני, "האמת היא שריר".
משנת 2019 החל להפיק מוזיקאים נוספים, ביניהם גדי רונן, אבימור קינן, אילנה ווינר ויונתן לוצקי.
כזמר-יוצר שיתף פעולה עם אמנים רבים, ובהם ערן צור, שלום גד, אלון עדר, גיא שמי, יהוא ירון.
במאי 2024 הוציא לאור גרסת כיסוי לשיר "עוד יום" של גלי עטרי, שיתוף פעולה יחד עם דניאל רובין.
שלמה נשוי למוזיקאית דניאל רובין, עמה הוציא יחד ב-2019 גרסת כיסוי לשירו של אריק איינשטיין "אולי צריך לתת לזה עוד זמן" מהאלבום "שביר".
ניר קידר (נולד ב-29 בספטמבר 1968) הוא משפטן והיסטוריון ישראלי, פרופסור מן המניין במכללה האקדמית ספיר ונשיא המכללה.
קידר נולד ב-1968 בפתח תקווה לרחל ושלמה קידר.
בשנים 1987–1990 שירת בחיל המודיעין.
ב-1994 סיים תואר ראשון במשפטים (בהצטיינות) ובהיסטוריה כללית (בהצטיינות יתרה) באוניברסיטת תל אביב, והתמחה בבית המשפט העליון אצל הנשיא אהרן ברק.
לאחר סיום ההתמחות נסע לארצות הברית ללימודי דוקטורט במשפטים ובהיסטוריה של המשפט באוניברסיטת הרווארד, אותם סיים בשנת 2000. עבודת הדוקטורט עסקה בהיסטוריה של שלטון החוק במערב ובישראל.
עם שובו לישראל הצטרף לסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2013 התמנה לראש בית הספר למשפטים במכללה האקדמית ספיר וכיהן בתפקיד עד שנת 2017. בשנת 2019 מונה למשנה לנשיא לעניינים אקדמיים של המכללה וביולי 2022 מונה לנשיא המכללה.
קידר היה השני לעמוד בראשות בית הספר למשפטים במכללה האקדמית ספיר (החליף את פרופ' עמרי ידלין, שייסד את בית הספר).
בתקופת כהונתו גדלה מצבת הסגל האקדמי ובית הספר הכפיל את מספר הסטודנטים הלומדים בו והגדיל את היקף הפעילות האקדמית.
בבית הספר הוטמעה תוכנית מסודרת של מיומנויות אקדמיות ומקצועיות, בצד לימודי המשפטים התאורטיים, הוטלה חובת פרקטיקום על כל סטודנט, הוקמה קליניקה לסיוע משפטי לבני החברה הבדואית בדרום ופותחו קורסים בתחומי המשפט, הטכנולוגיה והיזמות ששילבו לימודים והתנסות מעשית.
כמשנה לנשיא לעניינים אקדמיים הוביל את המעבר של המכללה להוראה מרחוק בזמן מגפת הקורונה.
במקביל קידם תוכניות להעמקת הוגנות מגדרית ומגוון, ולקידום הוגנות ושותפות בין יהודים וערבים בקמפוס.
התמודדות עם מתקפת שבעה באוקטובר
בתקופת כהונתו התמודדה המכללה עם ההשלכות של טבח שבעה באוקטובר, במהלכו נרצחו 47 סטודנטים, אנשי סגל ובוגרים של המכללה, השוכנת במרחק של 3.5 ק"מ מהגבול עם רצועת עזה.
המלחמה שפרצה השפיעה על אלפי סטודנטים וחברי הסגל שאיבדו בני משפחה וחברים או נעקרו מבתיהם.
על מנת לסייע לסטודנטים בתקופה זו, בהובלתו של קידר הוקמה קרן חירום וחולקו מענקים כספיים לסטודנטים וחברי סגל המתגוררים בקו העימות.
כחלק מתהליך השיקום לאחר מתקפת הטרור, גיבשה הנהלת המכללה בהובלת קידר תוכנית אסטרטגית חדשה.
במאי 2024 נחתם הסכם הבנות בין המכללה לאוניברסיטה העברית להקמת פקולטה למקצועות הבריאות בקמפוס.
המכללה החלה בתכנון הרחבת שטחה לשדרות והקמת פקולטות נוספות להנדסה ולטכנולוגיות מתקדמות, הכוללות התמחויות באגרוטק, אנרגיה מתחדשת וניהול מים.
קידר הוא בוגר תוכנית הדוקטורט של אייסף – הקרן הבינלאומית לחינוך, הקרן הבינלאומית לחינוך, ומאז סיום הדוקטורט היה פעיל בארגון הבוגרים שלה.
בשנים 2024-2021 כיהן בהתנדבות כיושב ראש הוועד המנהל של אייסף בישראל.
קידר היה חבר ועד היישוב במדרשת בן-גוריון בנגב, והתנדב במסגרת המועצה האזורית רמת נגב במספר מסגרות.
במהלך כהונתו כנשיא מכללת ספיר פועלת המכללה להעמקת הקשר עם הקהילות המקומיות, וביתר שאת לאחר מתקפת שבעה באוקטובר, באמצעות יוזמות שונות שבהן חיזוק ההשפעה על תקומת האזור: תהליך במסגרתו כל סטודנט יכיר את אתגרי האזור, יבחר אחד מהם ויהיה שותף לפיתוח מיזם חדש שיעניק לו מענה.
תחומי המחקר של קידר הם היסטוריה של המשפט בעת המודרנית, היסטוריה ישראלית, תאוריה של המדינה והמשפט ומשפט משווה.
בתחומים אלה כתב חמישה ספרים ועשרות מאמרים.
בסדרת מאמרים וספרים בחן קידר את רעיון הממלכתיות.
הוא חקר את גלגולי הרעיון החל מראשית המאה העשרים, והראה שהממלכתיות, כמו תפיסות אזרחיות דומות לה, שבו למרכז הדיון הציבורי בכל העולם לנוכח המציאות החברתית המקוטבת של פערים כלכליים מתרחבים ושל תפיסת החברה כזירת מאבק בין קבוצות זהות נפרדות ולא כמרחב ציבורי משותף.
הוא הראה שבצד המשמעות המוכרת של המלה 'ממלכתיות' כשייכות למדינה (למשל בביטוי 'בית ספר ממלכתי'), יש לתואר 'ממלכתי' גם משמעות ערכית עמוקה יותר המבטאת תודעה אזרחית.
לפי דוד בן-גוריון, שטבע את הביטוי ממלכתיות, תודעת אזרחות עומדת על שלושה עיקרים:
הבנה שחיים אנושיים משמעותיים מחייבים חיים בחברה, ועל כן מחייבים הכרה בחשיבותו של אינטרס ציבורי, והכרה בחשיבות קיומם של מרכז מרות המנהל את החברה, ושל כללים, מוסדות והליכים;
הכרה בחשיבות הפרט וחירויותיו ובחובתה של המדינה לנהוג כלפי כלל אזרחיה בדרך אוניברסלית, הוגנת ושוויונית (ומכאן גם הכרה בדמוקרטיה ובשלטון החוק);
והכרה בחשיבות האחריות של הפרט לעצמו ולחברה והמרחב הציבורי.
מחשבתו האזרחית ופועלו של דוד בן-גוריון
קידר בחן את תפיסת העולם האזרחית-פוליטית של בן-גוריון והראה את מרכזיותה במחשבה ובמדיניות שלו.
בן-גוריון היה שותף פעיל ומרכזי בהנחת היסודות לדמוקרטיה פרלמנטרית, לשלטון החוק, לחברה אזרחית תוססת ופתוחה, למינהל ציבורי ממלכתי ומקצועי ולמערכת משפט מקצועית ועצמאית.
בספרו "בן-גוריון והחוקה" בחן קידר את מקור התנגדותו של בן-גוריון לחקיקת מסמך חוקתי, ומנגד את תרומתו לעיצוב מדינת החוק הדמוקרטית.
בן-גוריון התנגד לחקיקת חוקה כי הוא נוכח לדעת שהדיון על החוקה בכנסת ובציבור היה בעיקרו ויכוח תרבותי ואידאולוגי בשאלת הזהות הישראלית, ופחד שהוויכוח הזה יתגלגל לכדי מלחמת תרבות שתשתק את המדינה, תפגע בדמוקרטיה ואף תדּרדר למלחמת אחים אלימה.
גם בהיעדר חוקה כתובה, ואולי דווקא בזכות היעדרה, בן-גוריון הוביל שורת מהלכים שעיצבו את ישראל כמדינת חוק דמוקרטית בעלת סדר חוקתי, שמגביל את כוח השלטון ומצמצם את יכולתו לפגוע בדרך שרירותית בפרט ובחירויותיו.
אבן היסוד של סדר זה היא הכפפת צה"ל וכוחות הביטחון למרוּתן של הכנסת והממשלה הנבחרות, כלומר למרות הדמוקרטיה ושלטון החוק.
בנוסף עוצבה דמוקרטיה פרלמנטרית יציבה המבוססת על בחירות חופשיות לכנסת ולרשויות המקומיות והוקמו מערכת משפט עצמאית וחזקה ומנהל ציבורי (אדמיניסטרציה) ממלכתי ויעיל.
בצד אלה, עמד קידר גם על היחס המפלה כלפי ערביי ישראל שמסמן את גבולות הדמוקרטיה, הממלכתיות ושלטון החוק בישראל.
בשורת מחקרים בחן קידר את ימיה הראשונים של מערכת המשפט הישראלית.
הוא הראה שמערכת המשפט בארץ הוקמה בכוונת מכוון לאור עקרונות שלטון החוק, וכי נעשה מאמץ כבר מזמן הקמת המדינה, להקפיד על משפט המנוסח בצורה אוניברסלית והמורכב מכללים כתובים ומפורסמים מראש, ועל מערכת משפט חזקה ועצמאית, המורכבת משופטים בלתי-תלויים, מפקידות משפטית עצמאית, מהסתדרות עורכי-דין פעילה ומיועץ משפטי רב כוח וסמכויות.
קידר כתב בין היתר, גם על המאבק למינוי שופט ספרדי לבית המשפט העליון, על ההיסטוריה של הפרשנות המשפטית ודרכי ההנמקה השיפוטית בארץ, על ההיסטוריה של שיטת הבחירות הישראלית ושל ההסדרה המשפטית-חוקתית של מפלגות פוליטיות, ועל חקר ההיסטוריה של המשפט בישראל.
היהדות והמדינה היהודית בעיני אנשי רוח חילונים
בשני מאמרים שכתב קידר עם גדעון כץ, הם עמדו על מכלול היחסים של הוגים ואנשי ציבור יהודים חילונים כלפי היהדות וכלפי הרעיון של מדינה יהודית.
במאמר הראשון: 'היהדות בעיני אינטלקטואלים ישראלים חילוניים', הם ניתחו את התייחסויות היסוד לשאלה: ההתייחסות של רוב החילונים המבקשים קירבה ליהדות (מבלי להגדיר מהי היהדות), וההתייחסות של המיעוט הקטן המסתייג מן היהדות או מבקש להשתחרר ממנה.
דת, תרבות ומשיחיות בתפיסת היהדות של דוד בן-גוריון
במחקר נרחב עמד קידר על תפיסת היהדות של בן-גוריון כדת, כמערך ערכים וכתרבות, ועל מקומה בישראל; והוא הראה שתפיסה זו נגזרת ממערך תפיסותיו האזרחיות ממלכתיות ולא מעמדתו האישית כאדם חילוני.
בן-גוריון היה אדם חילוני שראה ביהדות תרבות לאומית המבוססת על מערכת ערכים הומניסטית, שנוסחה על ידי נביאי ישראל ונכחה במחשבה ובפרקסיס היהודיים לאורך כל ההיסטוריה.
הוא ראה ביהדות זו מאגר של סמלי תרבות משותפים וגורם חשוב המאחד את החברה הישראלית וקושרת אותה עם יהודי התפוצות, ומצפן ערכי המכוון את יצירתה של חברת מופת ישראלית.
גם יחסו לסוגיות של דת לא נגזר מתוך יחסו האישי לאמונה ולהלכה אלא מתוך תפישה ממלכתית שמבקשת לכונן סובלנות הדדית ושותפות אזרחית.
המדיניות שנגזרה מכך התבססה על מערכת הסכמות ופשרות שתהווה בסיס רחב וגמיש לחיים משותפים, ועל ניסיון להימנע מוויכוחים מיותרים, מהצהרות חגיגיות ומהחלטות פורמליות נוקשות בענייני זהות, תרבות ודת.
שאלת הזהות והתרבות היהודית במשפט הישראלי
בספרו משפט כחול לבן, זהות ומשפט בישראל – מאה שנות פולמוס, מתחקה קידר אחר הניסיונות לעצב משפט 'עברי-ישראלי' מקורי ואותנטי מאז ימי ראשית הציונות ועד לתחילת המאה העשרים ואחת.
השאלה שעומדת בבסיס הספר היא מה מגדיר את המשפט הישראלי כ'ישראלי'?
הניסיון לעצב משפט 'לאומי' בעייתי מאד, משום שקשה להגדיר 'תרבות לאומית' וקשה לבטא תרבות זו בנורמות משפטיות, ומשום שהמשפט אינו הזירה הראויה לדיון תרבותי ולליבון של שאלות זהות.
הספר עוקב אחר המאמצים ליצור משפט יהודי/עברי/ישראלי לאורך מאה ועשרים שנה – מאז ויכוחי התרבות שבין חובבי ציון ומשכילי מזרח אירופה ועד לחקיקת חוק הלאום.
מחקריו של קידר בתחום זה עוסקים בשני עניינים עיקריים: מערכות משפט מעורבות או היברידיות (כלומר, מבוססות על כמה מסורות משפט), ושאילת משפט.
בהסתמך על המשפט בישראל, הצביע קידר על דגם מיוחד של עירוב: מערכת משפט מעורבת מבחינה מרחבית, שבה מערכת המשפט מבוססת על שיטת משפט עיקרית אחת (למשל, המשפט האנגלו-אמריקני), אך פועלת בתוך אקלים פוליטי שעוצב בהשפעת תרבות פוליטית אחרת (למשל, התרבות האירופית או המקומית).
ממלכתיות: התפיסה האזרחית של דוד בן-גוריון, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציוניות והוצאת יד יצחק בן-צבי, 2009. (זוכה פרס שפירא לספר הטוב ביותר לשנת 2009 של האגודה ללימודי ישראל (Association for Israel Studies)).
בן-גוריון והחוקה: על חוקתיות, דמוקרטיה ומשפט במדיניותו של דוד בן-גוריון, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן והוצאת דביר, 2015.
משפט כחול לבן: זהות ומשפט בישראל, מאה שנים של פולמוס, הוצאת מכון בן-גוריון לחקר ישראל והציונות, האוניברסיטה הפתוחה, והמכון למשפט והיסטוריה אוניברסיטת תל אביב, 2017.
ניר רייכמן (נולד ב-24 בספטמבר 1975) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
רייכמן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של בית"ר ירושלים.
ב-27 בנובמבר 1993 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 2-0 להפועל באר שבע.
ב-4 במרץ 1995 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 2-2 נגד הפועל חיפה.
בקיץ הושאל להפועל טייבה ובינואר של אותה עונה הושאל להפועל כפר סבא.
בעונת 1997/1998 חזר לבית"ר עמה זכה באליפות.
לאורך הקריירה שלו רייכמן סבל מפציעות חוזרות ונשנות ופרש מכדורגל בגיל 26 בלבד.
לאחר פרישתו שימש כאיש צוות במחלקות הנוער של בית"ר ירושלים והפועל קטמון ירושלים.
ניר שעיבי (נולד ב-9 במאי 1972) הוא שחקן וזמר ישראלי.
בשנת 1998 שיחק בסרט "לעוף מפה" בתפקיד דוד.
באותה השנה שיחק בסדרה "הצל של החיוך שלך" בתפקיד קבסה.
בשנים 1999-2001 שיחק בסדרה הקומית "משפחת עזאני" ששודרה בערוץ 2 במשך שלוש עונות, ובה גילם את יוני, הבן של אהוד ונורית.
בשנים 1999-2002 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הנוער "החבר'ה הטובים" ששודרה בערוץ הילדים.
במשך שלוש עונות גילם את אסי לוי.
בשנת 2004 דיבב בסדרה "ההופסים" את גרובי.
בשנת 2007 השתתף בעונה הראשונה של סדרת הנוער "הנפילים" ששודרה בערוץ הילדים, בה גילם את מושיקו עוזרי.
בשנת 2022 שיחק בסרט "אדמה בוערת" בתפקיד יאיר המבוגר.
שעיבי שיחק במספר הצגות תיאטרון לילדים ולנוער כמו "הקוסם!", "חסמבה", "הענק וגנו הקסום", "שימו לב גם אלי", "הכל כאילו", "החברה הטובעים", "רן בדרכים", "לי זה לא יקרה", "תעשה לי לייק", "התחלה חדשה", "הבית שאני אוהב", ו"אלוף ישראל".
שעיבי שיחק במספר הצגות תיאטרון למבוגרים כמו "סיפור הפרברים", "ביער ביער", ו"צבע המים".
שעיבי הקים את בית הספר למשחק "Cameract", ואת "תיאטרון בזמן" לנוער בסיכון.
התיאטרון מציג הצגות חינוכיות לבני נוער בשילוב קולנוע ותיאטרון.
בשנת 2009 ביצע דואט עם הזמר והמלחין סגיב כהן בשיר "כמה טוב".
בשנת 2020 השתתף בביצוע השיר "שמור עלי" לצד אמני ישראל.
כיום הוא מעביר קורסים לארגונים בנושא התמודדות עם פחד קהל, מתנדב בעמותת "ריסטרט" המסייעת לפצועי צה"ל ולפצועי מלחמה, ומשמש יועץ עסקי בתיווך נדל"ן.
שעיבי נשוי לג'ני אוייר, סטודנטית לרפואה סינית.
הוא אב לשלושה ומתגורר במושב אליכין בעמק חפר.
ניר הוא אחיו הגדול של שי שעיבי, שאיתו שיחק גם ב"משפחת עזאני".
ניר קלקשטיין (נולד ב-1973) הוא מיליארדר ויזם ישראלי, מומחה בתחומי הבינה המלאכותית ומדע הנתונים.
ממייסדי חברת פיינל ישראל בע"מ, מהחברות המובילות בעולם בתחום המסחר האלגוריתמי, ומייסד מדיאל וקבוצת חברות העוסקות בפיתוח פתרונות בינה מלאכותית בתחום הרפואה.
הונו האישי הוערך ב-2022 ב-1.7 מיליארד דולר.
קלקשטיין הוא בוגר הפקולטה להנדסת חשמל בטכניון ושירת ביחידה טכנולוגית בחיל המודיעין.
לאחר סיום לימודיו היה ממייסדי חברת אקספנד נטוורקס, אותה עזב ב-2001 בשל חילוקי דעות עם משקיעים.
בשנת 2001, בהיותו בן 28, ייסד קלקשטיין יחד עם אביו אריה קלקשטיין ונעם שטרן-פרי את חברת פיינל.
החברה גייסה בתחילת דרכה פחות מ-2 מיליון דולר תמורת 50% ממניותיה.
קלקשטיין פיתח את האלגוריתמים המשמשים למסחר אוטומטי בשווקים פיננסיים, המבוססים על זיהוי דפוסים במחירי ניירות ערך.
החברה מתמחה במסחר בתדירות גבוהה (High Frequency Trading) בשוקי אמריקה, אירופה ואסיה.
נכון ל-2018, החברה הרוויחה כ-350 מיליון דולר בשנה והעסיקה כ-170 עובדים.
החברה דחתה הצעת רכישה של כ-4 מיליארד דולר ב-2014.
ב-2011 הקים קלקשטיין עם ברוך זיו ודני דויטש את חברת מטאולוג'יק שמספקת תחזיות מזג אוויר, וסוחרת באנרגיה ובחשמל על בסיס התחזית.
בשנת 2013 עזב את הפעילות בפיינל.
בשנת 2009 החל קלקשטיין לפתח את פעילותו בתחום הבריאות.
הוא הקים את חברת מדיאל יחד עם עופר אריאלי, אורי גבע ועופר פביאן, במטרה לפתח מערכות אלגוריתמיות לזיהוי מוקדם של מחלות.
החברה התמקדה בפיתוח כלים לזיהוי מוקדם של סרטן המעי הגס באמצעות ניתוח בדיקות דם שגרתיות.
ב-2013 השקיעה קרן הורייזון של המיליארדר לי קא-שינג 20 מיליון דולר בחברת הבת מדיאל ארלי סיין.
החברה חתמה על שיתופי פעולה עם גופי בריאות בעולם, בהם שירות הבריאות הלאומי הבריטי מכבי שירותי בריאות, וקייזר פרמננטה האמריקאית.
נכון ל-2019, הטכנולוגיה של החברה סייעה בזיהוי ממצאים אצל יותר מ-300 אנשים, מתוכם כ-50 מקרי סרטן וטרום-סרטן.
ב-2023 פורסם על שיתוף פעולה של מדיאל עם חברת התרופות השווייצית הופמן לה רוש לאיתור חולי סרטן המותאמים לתרופה שפיתחה.
קלקשטיין משקיע בצורה פסיבית בחברות נוספות בתחומי רפואה מתקדמת, כמו בחברת קליר-קאט שעוסקת בפיתוח אבחונים לסרטן השד, לימפו, העוסקת בניסיון למצוא טיפול למחלת אלצהיימר, חברת מדינט לאיסוף מודיעין רפואי שבלטה בתקופת מגפת הקורונה, נוקליאיי לשילוב בינה מלאכותית בטיפול בסרטן.
נימביו לזיהוי מוקדם של התפרצות מחלות דלקתיות.
בשנת 2019 ייסד קלקשטיין את מכון KI (המכון הישראלי למחקר יישומי בבריאות חישובית), המתמקד בפיתוח שיטות חישוביות חדשניות לניתוח מאגרי נתונים רפואיים.
המכון פועל כמוסד פרטי ללא מטרת רווח ומשתף פעולה עם מוסדות אקדמיים, משרדי ממשלה ומרכזי בריאות ברחבי העולם.
קלקשטיין מתגורר ברמות השבים נשוי לגלית קלקשטיין ברליצהיימר, דיאטנית קלינית.
נֵירוֹן קְלַאוּדִיוּס קֵיסָר אוֹגוּסְטוּס גֶרְמָנִיקוּס היה קיסר רומאי, החמישי והאחרון מהשושלת היוליו-קלאודית.
הוכתר לקיסר באוקטובר 54, לאחר מות דוֹדהּ של אמו, שהיה גם אביו המאמץ, הקיסר קלאודיוס.
יצא לו שם כאחד הראוותניים, המטורפים והאכזריים שבשליטי רומא מאז ומעולם.
נירון הודח ב-68, ומסופר כי התאבד.
בתקופת שלטונו פרץ ביהודה המרד הגדול.
המקורות ההיסטוריים הראשוניים על תקופה זו הם כתבי טקיטוס וסווטוניוס, החשודים בהטייה פוליטית כנגד נירון, לכן יש להתייחס בספקנות לכמה מן הסיפורים השליליים המסופרים שם אודותיו.
נירון נולד באנטיום (בימינו אנציו באיטליה), כלודיוס דומיטיוס אהנוברבוס, בנו היחיד של גנאיוס דומיטיוס אהנוברבוס, אציל רומי, בן למשפחה עתיקה ומיוחסת (ובין היתר צאצא למרקוס אנטוניוס), ולאגריפינה הצעירה, נינתו של הקיסר אוגוסטוס.
אימו של נירון, בת למשפחת אצולה מהשושלת היוליו-קלאודית ואחותו של הקיסר קליגולה המטורף, הייתה - לדברי לדברי אחדים מן ההיסטוריונים - המאהבת של אחיה.
לפי סווטוניוס עם לידתו של נירון התבקש קליגולה לקרוא לו בשם.
מחווה זו אמורה הייתה לסמל שהילד עתיד להיות יורש לדודו, אך קליגולה - שהיה קפריזי כשם שהיה אכזר - הציע לקרוא לילד על שם דודו קלאודיוס, שהיה נכה.
סווטניוס מתאר את ההצעה של קליגולה כבדיחה ומוסיף שאגריפינה לא הסכימה לקרוא לילד בשם זה, משום שקלאודיוס היה מושא לגיחוך.
סווטוניוס הוא המקור היחיד לסיפור זה; אם קליגולה אכן התערב בבחירת השם, ייתכן שהצעתו לא נועדה להעליב, שכן קלאודיוס סבל מהשפלות בחלק המאוחר של שלטון קליגולה, אך בזמן לידתו של נירון התייחסו אליו בכבוד והוא אף מונה לקונסול בשנת 37.
היחסים בין קליגולה לאחיותיו נחשבו לקרובים במיוחד.
שלוש אחיותיו של קליגולה הופיעו לצידו באירועים ממלכתיים, ואף על מטבעות הממלכה הרומית.
רבים מההיסטוריונים בני התקופה, כיוסף בן מתתיהו, סווטוניוס ודיו קסיוס מדווחים שהקיסר חי חיי פריצות וזימה עם שלוש אחיותיו.
נירון היה בנה של אישה בעלת השפעה אך ידועה לשמצה ועד מהרה סר חינה בעיני אחיה.
לאחר מות האחות הבכורה דרוסילה, בשנת 38, מאס קליגולה אף בשאר אחיותיו, ובמשפט ציבורי שנערך לאמיליוס לפידוס, שהיה בעלה של דרוסילה, הוא הואשם על ידי קליגולה בספטמבר 39 בקשירת קשר לרציחתו, ואחיותיו הורשעו (אגריפינה ביניהן) בהיותן שטופות זימה עם לפידוס ומרעיו, ושותפות לקשר.
אגריפינה הוגלתה לאי מרוחק, ונירון, שנתייתם בשנת 40 גם מאביו שמת במחלה, התחנך בבית דודתו, וחי חיי דלות.
בינואר 41 נרצח קליגולה, בגיל 29, על ידי קושרים שקצו בטירופו ובאכזריותו.
המשמר הפרטוריאני שהיה מעוניין להמשיך את שלטון הקיסרים, ואשר סלד מרעיון השבת הרפובליקה, הכתיר לקיסר את קלאודיוס, דודם של קליגולה ואגריפינה, והנצר היחיד לשושלת היוליו קלאודית.
קלאודיוס אשר נחשב עד אז לשוטה החצר בשל פגמים מלידה, היה צולע ומגמגם.
אגריפינה נישאה במהרה לאדם עשיר בשם פסניוס.
הוא מת בין 44 ל-47, ואגריפינה נחשדה בהרעלתו כדי לרשת את כספו.
נירון הפך עתה מיתום אומלל, לבנה היחיד והאהוב של אישה עשירה ורבת השפעה.
אימוצו על ידי קלאודיוס הקיסר
כשנירון היה בן עשר הוציא הקיסר קלאודיוס להורג את אשתו מסלינה שזנתה תחתיו, ואף קשרה קשר לרציחתו.
בטרם הוצאה להורג ילדה מסלינה לקלאודיוס שלושה ילדים: גרמניקוס, בריטניקוס וקלאודיה אוקטביה.
כשאגריפינה ראתה כי משרת אשת הקיסר התפנתה, החלה בפיתויו של קלאודיוס, שהיה אז בן 57 שנים.
ב-1 בינואר 49 נשא הקיסר את אחייניתו אגריפינה לאישה.
בתחילת 50 הוכתרה אגריפינה על ידי הסנאט כ"אוגוסטה", תואר כבוד שהוכתרה בו רק ליביה רעייתו של אוגוסטוס.
ב-25 בפברואר 50 אומץ נירון באופן רשמי על ידי קלאודיוס הקיסר, ושמו שונה מ"לוקיוס דומיטיוס אהנוברבוס" ל"נירון קלאודיוס קיסר דרוסוס".
נירון היה מבוגר מאחיו החורג בריטניקוס, שהיה בנו הטבעי של קלאודיוס, ועם אימוצו הפך ליורשו של קלאודיוס.
קלאודיוס חלק כבוד לבנו המאומץ בכמה דרכים.
בגיל 14 הוכרז נירון לבוגר, ומונה לפרוקונסול, צורף לשורות הסנאט, ואף נאם בפניו.
הוא הופיע בציבור ביחד עם אביו המאמץ קלאודיוס, ודיוקנו עיטר את מטבעות האימפריה.
ב-53, בגיל 16, נשא לאישה את אחותו החורגת אוקטביה, בתו של קלאודיוס.
נירון קיבל את החינוך הטוב ביותר שניתן היה להשיג אז, והפילוסוף הנודע סנקה היה למורו הפרטי.
חרף זאת, לימים יגמול נירון למורהו בכך שירדוף אותו עד שהלה שם קץ לחייו.
קלאודיוס מת ב-13 באוקטובר 54, (לטענת אחדים כתוצאה מהרעלה על ידי אשתו), ונירון הוכתר במקומו לקיסר בגיל 17 - הצעיר ביותר שנשא עד אז במשרה זו.
בתחילת כהונתו מעריכים ההיסטוריונים כי נירון פעל כחותמת גומי להחלטות הממשיות שהתקבלו על ידי אמו, מורו סנקה ומפקד המשמר הפרטוריאני בורוס.
חמש שנותיו הראשונות של נירון היו שנים של שלטון מוצלח ומינהל תקין.
ענייני האימפריה נוהלו היטב, והסנאט נהנה מתקופת השפעה מחודשת בענייני המדינה.
ברם עם הזמן התגלע קרע בין אגריפינה תאבת השלטון ובין שני יועציו של נירון: נירון לא היה מרוצה מנישואיו, והזניח את אשתו אוקטביה.
הוא החל במערכת יחסים עם שפחה לשעבר בשם קלאודיה אקטי, בשנת 55. אגריפינה ניסתה להתערב לטובת אוקטביה ודרשה כי נירון יגרש מעליו את אקטי.
נירון לא ראה בעין יפה את התערבות אמו בענייניו, וזו החלה לחפש תחליף לבנה.
בריטניקוס, בנו הטבעי של קלאודיוס, היה עתה בן 15, והתקרב לגיל הבגרות.
אם יוחלף נירון בבריטניקוס, סברה אגריפינה שתוכל להמשיך את אחיזתה בשלטון עוד שנים רבות.
ב-12 בפברואר 55 מת בריטניקוס בפתאומיות, יום לפני הכרזתו הצפויה כבגיר.
רבים (וביניהם סווטוניוס) סבורים שהנער הורעל על ידי נירון במהילת רעל המופק מצמח הרוש למשקה שלו.
השימוש ברעל זה נעשה כדי שלא יהיה ניתן להבחין שהמשקה בכוס מורעל, וגם כדי שסיבת המוות של בריטניקוס תיראה מקרית, ולא כתוצאה מהרעלה.
כך הלך ודעך כוחה של אגריפינה, בעוד כוחם של סנקה ובורוס הלך וגבר.
בעוד שיועציו מנהלים את ענייני המדינה, התמכר נירון להנאות החיים בלווית ידידים קרובים.
אחד מהם היה מרקוס סלביוס אותו שיהיה לימים לקיסר למשך שבועות מספר.
אותו היה לידידו האינטימי של הקיסר ההולל, והציג בפניו את פופיאה סבינה.
פופיאה התגרשה מבעלה, והתחתנה עם אותו בנישואין פיקטיביים, על מנת שתוכל לבלות את זמנה עם נירון, אך אותו התאהב בפופיאה, ונמלא קינאה כה רבה בשל יחסיה עם נירון, עד שהיה צורך לסלקו, והוא מונה למושל לוסיטניה הרחוקה.
פופיאה תוארה כאישה בעלת קסם רב וחוכמה רבה, ועד מהרה תפסה את המקום הראשי בחייו של נירון, אותו מקום שתפסה פעם אמו אגריפינה.
יש הטוענים כי בעבר הייתה אמו של נירון, אגריפינה, גם מאהבתו, ויחסים אלו תמו כשפגש את פופיאה.
עתה הייתה אגריפינה למכשול הן לנירון, הן לפופיאה, והן לסנקה ובורוס.
תחילה ניסה נירון להתנקש באגריפינה באמצעות רעל, באמצעות ספינה שנבנתה באופן שתתפרק ותטבע בלב ים, ואף ניסה למחוץ אותה למוות על ידי משקולות בזמן שהיא שכבה לנוח על הספה, אך כל ניסיונותיו כשלו.
אגריפינה ברחה מהארמון, ושלחה לנירון שליח בניסיון לפייס אותו בטענה שהיא רואה את כל הניסיונות הללו כתאונות ולא כניסיון חיסול, וכך להחזיר אליה את השליטה.
כיוון שכך הורה נירון על הוצאתה להורג ב-59, וכשבאו שליחיו לחסלה, היא ביקשה מהם לדקור אותה ב"רחם שהביא לעולם את זה ששלח לחסלני".
סנקה גייס את כל כישרונותיו הריטוריים על מנת להצדיק מעשה אלימות זה בפני הסנאט, באמרו שהשליח שנשלח על ידי אגריפינה אל נירון נועד להתנקש בחייו, ולכן הוא היה חייב לחסלה.
בשנת 62 אירעו שינויים רבים בחייו של נירון: הראשון היה מותו של בורוס, ועליית טיגלינוס במקומו.
טיגלינוס היה מושחת, והשפעתו על נירון הייתה רעה, בניגוד לבורוס שהיה אדם בוגר ושקול.
נתון להשפעתם של טיגלינוס ופופיאה סילק נירון מעליו גם את סנקה.
בהמשך התעברה פופיאה, ונירון, אשר במהלך שנות נישואיו לאוקטביה טרם הביא יורש לעולם, גירש מעליו את אוקטביה, ונשא לאישה את פופיאה.
בסמוך לאחר מכן מתה אוקטביה.
עתה שילח מעליו נירון כל רסן.
בהשפעת טיגלינוס ופופיאה אומצו חוקי בגידה מחמירים, והחלה שרשרת של הוצאות להורג, שנגעו אף למקורביו הקרובים ביותר, ולאלו מקרובי משפחתו שנותרו בחיים.
בתחילת שנת 63 ילדה פופיאה בת בשם קלאודיה אוגוסטה.
נירון חגג את האירוע, אך הילדה מתה כעבור ארבעה חודשים, ונירון נותר ללא יורש.
בלילה שבין 18 ביולי ו-19 ביולי 64 פרצה ברומא השריפה הגדולה.
היא החלה באזורים מאוכלסים בצפיפות, בהם היו בתי מגורים שהתנשאו אף לגובה שלוש או ארבע קומות, ועשויים מעץ.
לדברי היסטוריונים אחדים היה נירון בחופשה בעיר מולדתו אנציו בעת השריפה, ולא מיהר לשוב.
האש בערה במשך כשבוע, והחלה השמועה כי בעת השריפה עמד נירון על אחת מגבעות רומא, צפה בשריפה בעודו מנגן בלירה ושר, אך אין ולא היה בסיס עובדתי לסיפור זה.
מאוחר יותר שונה הסיפור ונאמר על נירון שניגן בכינור,אף שהכינור טרם הומצא אז.
על פי טקיטוס נירון לא שהה ברומא בזמן שפרצה השריפה, אך מקורות כסווטוניוס ודיו קסיוס טענו כי נירון הוא שהצית את האש.
בימינו מקובל על החוקרים שבטרם הוכתר לקיסר נירון רצה להיות אמן, ולהופיע בפני קהל, וביום השריפה נירון הופיע בפני קהל (חרף התנגדותם של יועציו - כי מקצועות כמו אמנים ושחקנים נחשבו לזנות באותה תקופה) בעודו מנגן בלירה, ושר את קינת העיר טרויה בזמן שרומא עולה בלהבות.
ההמונים שחיפשו אשם בשריפה, ראו בנירון את האחראי, כשהמניע - רצונו בשטח שנשרף לבניית ארמונותיו, ולאחר מכן לקרוא לעיר רומא "נירופוליס", על שמו.
על פי טקיטוס, נירון בחר להטיל את האשמה על הנוצרים הראשונים, בטענה שהם מצהירים בפומבי זה זמן רב שרומא תיהרס בגלל זעם האל.
הוא הורה על רדיפתם, השלכתם לאריות ולשאר חיות טרף, על צליבתם במספרים גדולים ואף על קשירתם לעמודים ושריפתם בעודם חיים.
בשנת 65 היה נירון מעורב בשערורייה נוספת, כאשר היה לקיסר הראשון שהופיע על במה כזמר ונגן.
הדבר נחשב לפחיתות כבוד מהדרגה הנמוכה ביותר, אף שנירון היה משוכנע כי הופעתו בנגינה ובמשחק משובחת עד כדי שהחל להשתתף בתחרויות בהן הופיעו נגנים מקצועיים.
בתחרויות אלו היה נעזר בקהל של חמשת אלפים מוחאי כפיים מקצועיים, שאומנו לשם כך במיוחד.
נירון פתח את ארמונותיו להמונים חסרי הבית, וארגן להם אספקת מזון, אך בה בעת תכנן תוכניות להרחיב את ארמונותיו בבניה מונומנטלית משיש באזור שנשרף, וכך איבד את האפשרות לזכות שוב באהדה.
פרויקט הבנייה אותו נירון תכנן לבצע עלה לו הון, והכסף שהיה לרשותו עמד להיגמר, לכן הוא מצא פתרון על ידי הקטנת כמות הכסף במטבעות מ-100% כסף טהור ל-80% כסף ו-20% נחושת, מעשה זה היה אסור ונירון ידע שאם הדבר יוודע בציבור - יתמרדו נגדו.
עתה היה נירון מאוס על כל האזרחים.
בשנה זו התגלה קשר לרציחתו, בו היה מעורב מורהו הישיש סנקה.
נירון הורה לו להתאבד, ואכן סנקה התאבד בחיתוך ורידיו.
מסע החיסולים נמשך, ואנשים שאך עלה כנגדם חשד, הוצאו להורג (ביניהם גם סנאטורים).
על פי המסורת הנוצרית, בשנה זו הורה נירון על צליבת פטרוס, ועריפת ראשו של פאולוס.
סויטוניוס מספר ש"הוטל עונש מוות על המאמינים בכריסטוס - אלה המאמינים באמונת-הבל של כת חדשה ומושחתה".
בשנת 66 מתה פופיאה בעודה הרה, ולדברי טקיטוס היו סופרים שטענו כי נירון רצח אותה, בהתקף זעם על אשתו.
הוא עזב את רומא ויצא ליוון, שם התמכר לתחרויות שירה ונגינה, להוללות ולשחיתות מינית.
באותה שנה, 66, פרץ ביהודה המרד הגדול.
הנציב ביהודה גסיוס פלורוס הכביד את ידו על העם, במיסים, במעשי שוד ורצח.
כשהצבא הרומי ביהודה, עליו פיקד קסטיוס גאלוס, ניגף בפני המורדים, שלח נירון את אספסיאנוס לדכא את המרד.
נבואות האיצטגנינים, שחזו לנירון "שתבוא השעה וכולם יעזבוהו", נראו שעמדו להתגשם.
כמה מהן אף חזו לו את "השלטון על המלוכה בירושלים" אם "יורד מכסאו".
נירון שב לרומא לאחר "מסע הופעותיו" ביוון, וגילה כי מושל גאליה, וינדקס, מרד בו.
גלבה, בלית ברירה, הודיע על נאמנותו לעם הרומי ולסנאט, ועל כי אינו מכיר עוד בשלטונו של נירון, והחל בארגון לגיונותיו לעליה על רומא.
הלגיונות באפריקה מרדו אף הם, והפסיקו את משלוחי התבואה שבהם הייתה תלויה כלכלת רומא.
הסנאט הדיח את נירון, שהתאבד ב-9 ביוני 68, בבקשו מעבדו הנאמן שישסף את צווארו, בעודו במנוסה מפני החיילים שחיפשו אותו.
לנוכח מותו הקרוב, בכה וקרא: "איזה אמן יאבד בי!" .
כשהגיעו החיילים הסתבר שההוראה שקיבלו לא הייתה להרוג אותו והם ניסו לעצור את הדימום של נירון, אך נירון אמר "מאוחר מידי; האם זו הנאמנות שלך?".
עם מותו באה לסיומה השושלת היוליו קלאודית.
אחרי ששחה ונעל את אחת מנעליו, הגיעה בשורה שבישרה לו: מת נירון והמליכוך בני רומי").
המטבע עם דמותו של נירון קיסר מוזכר פעמים מספר במשנה ובתוספתא בשם "סלע נירונית" או בקיצור "נירונית".
בנוסף ישנו מאמר חז"ל בתלמוד בבלי, המתאר אדם בשם נירון קיסר כשליח הקיסר שמלך באותם ימים, ולא כקיסר עצמו.
לפי אותו מאמר, שלח קיסר רומי את נירון קיסר לכבוש את ירושלים בעקבות הלשנה מאדם בשם בר קמצא, שלפיו אנשי יהודה בוגדים בו.
כאשר הגיע נירון קיסר לארץ ישראל, הוא ירה חיצים לארבע רוחות השמים כדי לבדוק איזה מקום לכבוש, וכל החיצים נחתו לבסוף בירושלים.
נירון הסיק מכך שהוא ינצח במלחמתו נגד ירושלים.
בהמשך הוא ראה ילד שעבר בקרבת מקום ושאל אותו ללימודו, והילד ציטט לו את הפסוק .