tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גוש זבולון5:28.6 דקותענת וייסברית מכבים עתיד6:16.2 דקותמשה גרטלה.
גוש זבולון5:19.8 דקותדורית זלץברית מכבים עתיד6:06.2 דקותאמיר נמינובה.
כפר הנשיא5:26.4 דקותדפנה תמריברית מכבים עתיד6:08.5 דקותרוני הירשהורןה.
קריית טבעון5:30.9 דקות1972ענת וייסברית מכבים עתיד6:00.2 דקותדב ניסמןה.
העמקים5:10.4 דקותגלינה ויינרברית מכבים עתיד6:12.2 דקותעדי פרגה.
קריית טבעון5:15.2 דקות1973גלינה ויינרברית מכבים עתיד6:02.0 דקותדב ניסמןה.
העמקים5:07.2 דקותענת וייסברית מכבים עתיד6:02.5 דקותרון קרמןמ.
קריית טבעון6:11.8 דקותעמוס קונפורטיברית מכבים עתיד5:36.1 דקות1974תמר מייסנרה.
העמקים5:11.5 דקותדניאלה יוסטרברית מכבים עתיד6:00.9 דקותרון קרמןמ.
העמקים4:52.0 דקותדניאלה יוסטרברית מכבים עתיד5:44.4 דקותרון קרמןמ.
חולון/בת ים5:41.3 דקותיורם כוכביברית מכבים עתיד5:07.1 דקותדניאלה יוסטרברית מכבים עתיד5:44.0 דקותישי ורדיה.
ימק"א ירושלים5:17.95 דקות (ש.י.)יורם כוכבימ.
תל אביב4:37.55 דקות (ש.י.)הדר רובינשטייןמ.
תל אביב4:33.73 דקותנוגה ויזלמרכז וייסגל5:33.13 דקותיוחאי ליפשיץה.
עמק הירדן5:25.41 דקותאמיר שטרנפלדה.ה.ה.ב.ב.4:43.02 דקותעינת גבאימ.
נהריה5:22.31 דקותרז דרה.ה.ה.ב.ב4:40.79 דקותמיכל צהריאלון קובלה.ה.ה.ב.ב1992קרן רגאלה.
קריית אונו5:14.17 דקותיניב שניידרירושלים רבתי4:28.20 דקות2008עמית בכרמ.
קריית ביאליק5:11.65 דקותיניב שניידרירושלים רבתי4:27.87 דקות2009עמית בכרמ.
קריית ביאליק4:59.35 דקותיניב שניידרירושלים רבתי4:25.58 דקותרוני בלזםה.
קריית טבעון5:04.37 דקותמיקי חליקהמהפועל ירושלים4:30.70 דקות2010עמית בכרמ.
ירושלים5:07.64 דקותיניב שניידרירושלים רבתי4:29.96 דקות2012עמית בכרמ.
עמק יזרעאל4:24.95 דקות2020לא נערך בשל מגפת הקורונה2021אנסטסיה גורבנקומ.
רעות4:59.97 דקותאיתן בן שטריתירושלים רבתי4:25.94 דקותגלי פסקרהמ.
חיפה 4:51.28 דקות איתן בן שטרית ירושלים רבתי 4:19.07 דקות קרן אייזברוך מ.
ראשון לציון 4:59.32 דקות שמואל וייסבורג מ.
חיפה 4:46.12 דקות שמואל וייסבורג מ.
ראשון לציון 4:32.94 דקות קרן אייזברוך מ.
ראשון לציון 5:06.26 דקות רון מקדונסקי ה.
משגב 4:59.72 דקות שמואל וייסבורג מ.
קריית ביאליק 5:00.17 דקות איתן בן שטרית ירושלים רבתי 4:28.90 דקות אופיר רכאח מ.
קריית ביאליק 5:01.07 דקות יהב חלג מ.
קריית ביאליק 4:58.53 דקות שמואל וייסבורג מ.
חיפה 4:25.84 דקות קרן אייזברוך מ.
ראשון לציון 5:00.62 דקות יהב חלג מ.
רמת השרון 4:26.41 דקות אלמה גלסמן מ.
- הפועל הוד השרון בית ברל
רעות - מכבי פארק המים רעות
אלופקס היא דמות בדיונית של נבלת-על/גיבורת-על שועלת שלג-מוטאנטית המופיעה בחוברות הקומיקס צבי הנינג'ה.
דמותה של אלופקס הופיעה לראשונה בחוברת TMNT Micro-Series #1: Raphael בהוצאת IDW Publishing מנובמבר 2011, ונוצרה בידי הכותב בריאן לינץ' והמאייר פרנק אורו.
אלופקס היא מבעלי הברית של צבי הנינג'ה, אם כי בעבר הייתה חלק מארגון "שבט הרגל".
אלופקס עטתה על עיניה בנדנה סגולה, אך לאחר הצטרפותה לצבי הנינג'ה היא קיבלה בנדנה ירוקה.
אלופקס נולדה כשועלת שלג רגילה בפיירבנקס, אלסקה.
היא נחשבה לשועלה קטלנית, וצדה כל מה שבא ליד, מה שהביא לה כבוד רב משאר החיות, שנתנו לה כל שברצונה.
יום אחד, הגיעו לפיירבנקס שליחי ארגון "שבט הרגל", ואלו חיפשו אחר חיות קטלניות לעורר בהן מוטציה ולהפוך אותן למוטאנטיות.
המדען הראשי במשלחת מצא את אלופקס, לכד אותה והחל בניסויים עליה.
הניסויים הצליחו, ואלופקס הפכה לדמוית-אנוש בעלת כוח על-אנושי.
אלופקס, זעמה על אשר נעשה בה, ותקפה את המדענים, כשלפתע האדם שהורה על הניסויים, אורוקו סאקי, הגיע לביקור פתע, וחזה בחוזק העצמתי של אלופקס, ושיטה בה לחשוב כי הוא אדם זר שהגיע במקרה, וסייע לה לחסל את כל המדענים.
כהוקרה ל"עזרה", אלופקס נשבעה לו אמונים, וקיבלה אותו כאדון שלה.
המשימה הראשונה של אלופקס בשירות שבט הרגל הייתה למצוא את מחבואם של צבי הנינג'ה.
לשם כך, היא התחזתה לעלמה במצוקה, ושיטתה ברפאל ובקייסי ג'ונס להוביל אותה למחבוא.
בדרכם למאורה, רפאל הבין כי אלופקס אינה עקבית בדבריה, ותקף אותה.
היא חשפה את עצמה, ונלחמה בקייסי וברפאל, אך הובסה במהירות, וברחה.
אף על פי כישלונה במציאת מחבוא צבי הנינג'ה, אורוקו סאקי המשיך להאמין ביכולותיה של אלופקס, וגייס אותה לדרג הבכיר של לוחמיו.
כאשר דרג זה יצא למצוא את ספר ההיסטוריה של שבט הרגל, אלופקס התמתנה כמנהיגה, והובילה את התקיפות כנגד צבי הנינג'ה, שניסו למנוע את הגעת הספר לידי שבט הרגל, שמא ישתמשו בסודותיו.
במרבית המערכה נגד הצבים אלופקס הוכיחה יכולות מרשימות, אך בקרב הסופי היא הובסה, והובילה לכישלון נוסף.
לאחר הכישלון השני, אלופקס נדחקה לדרג המשני של הלוחמים, ולא גויסה למשימות נוספות.
כאשר אורוקו סאקי לקח לעצמו את זהות "שרדר" והחזיר את שבט הרגל לפעילות באופן רשמי, הוא קרא לאלופקס להילחם עבורו נגד ספלינטר.
בעת הקרב, ספלינטר סיפר לאלופקס כי הוא יודע אודות עברה האמיתי, וחשף ממנו מעט, ומתוך חולשה נפשית היא הפסיקה את הקרב, וברחה.
באירועי "נפילת העיר", אלופקס חזרה בלית ברירה לניו יורק, לאחר שברחה עבור התבודדות, וגויסה לגל הלוחמים הראשון, בהוראת שרדר.
מורשם ממנה, שרדר ביקש מאלופקס להצטרף אליו בסיור במעבדה נטושה באלסקה, והיא הסכימה.
במעבדה, אלופקס חזתה בפלאשבקים מן העבר, והבינה כי שבט הרגל הוא האחראי למה שנעשה בה, וכי שרדר שיטה בה במשך כל השנים הללו.
זעומה מכך, היא תקפה את שרדר, אך הוכנעה במהירות, ונאלצה להמשיך לעבוד עבור שבט הרגל בכפייה.
לאחר שמדען יפני הזמין אותה לפגישה, אלופקס נענתה בחיוב.
בפגישתם, המדען סיפר לאלופקס כי מלבד הפיכתה למוטאנטית, שבט הרגל אחראי גם על שריפת היער בו התגוררה כשועלה רגילה, ובכך למות משפחתה.
זעומה עוד יותר, אלופקס החליטה למרוד, ותקפה את שרדר בדיוק בקרב מכריע שעלול היה להוביל למותו של ספלינטר.
שנואה ומאוימת, אלופקס עזבה את ניו יורק, וברחה.
צבי הנינג'ה, פצועים אנושות מהמלחמה, עזבו את ניו יורק, וברחו לנורת'המפטון.
אלופקס שמעה על המקום אליו ברחו, והלכה בעקבותיו.
בנורת'המפטון, אלופקס פגשה ברפאל, וזה תקף אותה, אך נעצר בידי לאונרדו, שהאמין כי אלופקס חזרה למוטב.
אלופקס התקבלה ביחס טוב מצד שאר הצבים, ספלינטר, אפריל או'ניל וקייסי, והפכה לחברה קרובה שלהם, בעוד רפאל המשיך לחשוד בה.
כאשר מתנקשי שבט הרגל הגיעו לנורת'המפטון במטרה לרצוח את צבי הנינג'ה, רפאל האשים בכך את אלופקס.
הצבים נאבקו במתנקשים, וברגעיהם האחרונים של אלו, הם סיפרו כי תכננו לרצוח גם את אלופקס, היות שהיא נחשבת לבוגדת עבורם.
אחר דברים אלו, רפאל התנצל בפני אלופקס, והפסיק לחשוד בה.
השניים יצאו לאימון טאי צ'י ביער, שבמהלכו רפאל גילה כלפי אלופקס רגשות.
בסוף האימון, רפאל הציע לאלופקס להצטרף לאחיו בחזרתם המתכוננת אל ניו יורק, אך היא סירבה, וציינה כי היא מעוניינת להישאר בנורת'המפטון.
לאחר שחוותה חיזיון מטאנג שן בו צווה עליה לחזור לניו יורק, אלופקס שבה לניו יורק, והתייצבה לצד שבט הרגל, בשל כישוף.
בניו יורק, אנג'ל ברידג' הסירה את הכישוף, וביקשה מאלופקס להצטרף אליה במלחמה נגד הוב הזקן והקבוצה אותה הוא מתכנן להקים, והיא נענתה בחיוב.
כעבור כמה קרבות, אנג'ל שינתה את דעתה, ובעקבותה גם אלופקס, ויחדיו הן חברו לצבי הנינג'ה, ועברו בהקמת הקבוצה.
במהלך אירועי "מלחמת האלים", עמדה אלופקס לצידם של צבי הנינג'ה.
אלופקס הייתה מהראשונים שחזו בגופו המת של דונטלו, וניחמה את רפאל באבלו.
מתוך רצון עז לנקום על מותו של דונטלו, אלופקס עזרה לצבי הנינג'ה בהתעצמותם, והשתתפה בתקיפה גדולה.
בהמשך, קראי הציעה לצבי הנינג'ה הברית, והם התפתו אליה, למרות התנגדותה הנחרצת של אלופקס.
מאוחר יותר התברר כי היא צדקה, כאשר קראי בגדה בצבים, ותקפה אותם עם חבריה המוטאנטים.
אָלוּשׁ היא אחת מהתחנות, שלפי האמונה, עצרו בה בני ישראל במסע במדבר לעבר ארץ ישראל.
בני ישראל יצאו מדפקה עצרו באלוש, והמשיכו במסעם לרפידים.
לדעת חז"ל אלוש היא מדבר סין.
בנוסח השומרונים לתורה מופיע השם אליש ובתרגום השבעים ותרגום יונתן לתורה מופיע השם אילוס (בתרגום ירושלמי מתורגם השם ל"אתר תקיף").
למעט האזכור בספר במדבר שמו של האתר אינו מופיע בתנ"ך.
הגמרא ב טוענת ש"ששי (אחד מבני הענק) בנה אלוש".
אָלוֹפִי (בניואנית: Alofi) היא עיר הבירה של האי ניואה, הנמצא בדרום האוקיינוס השקט.
אלופי מורכבת משני כפרים (אלופי צפון ואלופי דרום), בהם מתגוררים כ-1,611 תושבים.
נחשבת בין הקטנות בבירות העולם (יחד עם נגרולמוד, בירת פלאו).
הכפר ממוקם במרכז מפרץ אלופי, שבחוף המערבי של האי, ליד המחשוף היחיד בשונית האלמוגים המקיפה את האי.
ליד הכפר ממוקם נמל התעופה הבינלאומי ניואה, המשרת את כל האי.
האוכלוסייה באי היא נוצרית אדוקה, תוצאה של הקולוניאליזם הבריטי.
הממשל העצמי באי מסתכם בניהול שוטף לענייני פנים; ענייני חוץ וביטחון נקבעים ומנוהלים על ידי ניו זילנד והריבון העליון של ניו זילנד (), שהוא להלכה הריבון העליון של ניואי.
בכפר נמצאת "גדר מברשות השיניים" הארוכה בעולם.
בשנת 2004 פקדה את האי סופת ציקלון עזה שגרמה למותם של שני אנשים, הרסה תשתיות רבות ברחבי האי, ולמעשה מחקה את כל החלק הדרומי של עיר הבירה אלופי.
אלופיטאי הוא הכפר המיושב היחיד באי אלופי שהוא חלק מהקולקטיב מעבר לים ואליס ופוטונה, שהוא שטח השייך לצרפת.
בעבר הכפר היה מיושב, אך במאה ה-18, אוכלוסיית הכפר כמעט ונכחדה.
קיימות מספר השערות לסיבת הכחדת אוכלוסיית הכפר: או בגלל הוריקן שהשמיד את היבול, ולכן תושבי האי השכן פוטונה, שהיו קניבלים, אכלו את תושבי הכפר, סמוך לשנת 1800, או בגלל הגירה של תושבי הכפר עקב מחסור במי שתייה זמינים.
במפקד האוכלוסין משנת 2008 בכפר היה רק תושב קבע אחד, וכך גם במפקד האוכלוסין בשנת 2013 ובשנת 2018 מלבד תושב הקבע, לחלק מהמשפחות שגרות בדרום פוטונה (שרחוק רק 2 ק"מ) יש שדות באי והם מגיעות לעבד אותם ולקטוף את התוצרת מספר פעמים בשבוע.
אלוֹפי הוא אי בפולינזיה, במערב האוקיינוס השקט.
יחד עם האי פוטונה (2 ק"מ בצפון מערב) ועוד כמה שוניות, הם יוצרים את ארכיפלג הורן (על שם העיר ההולנדית הורן (Hoorn)).
האי הוא חלק מהקולקטיב מעבר לים ואליס ופוטונה שבשליטת צרפת.
האי נמצא תחת שליטת ממלכת אלו (royaumes coutumiers), יחד עם דרום מערב האי פוטונה.
האי תלול יחסית, והנקודה הגבוהה ביותר בו, מון קולופו (mont Kolofau), נמצאת בגובה 417 מטר מעל פני הים.
האי מוקף חלקית בשונית אלמוגים, מה שהופך את האי לאטול מוגבה.
הנקודה הדרומית של האי, פואנט אפאגה (pointe Afaga), היא הנקודה הרחוקה ביותר מפריז בכל הטריטוריות של צרפת (16,252 ק"מ).
בעבר האי היה מיושב אך במאה ה-18 אוכלוסיית האי כמעט ונכחדה.
קיימות מספר השערות להכחדת אוכלוסיית האי: או בגלל הוריקן שהשמיד את היבול ולכן תושבי האי השכן פוטונה, שהיו קניבלים, אכלו את תושבי האי סמוך לשנת 1800 או בגלל הגירה של תושבי האי עקב מחסור במי שתייה זמינים.
היום גר באי רק תושב קבע אחד בכפר אלופיטאי.
מלבד תושב הקבע, לחלק מהמשפחות שגרות בדרום פוטונה (שרחוק רק 2 ק"מ) יש שדות באי והם מגיעות לעבד אותם ולקטוף את התוצרת מספר פעמים בשבוע.
אָלוּר אוֹף דֵה סיז היא אוניית תענוגות מסדרת אואזיס המופעלת על ידי רויאל קאריביאן אינטרנשיונל.
משנת 2018, אוניות מסדרת אואזיס הם ספינות הנוסעים הפעילות הגדולות ביותר בעולם, Allure ארוכה ב-50 מ"מ יותר מהספינה התאומה Oasis Of The Seas, אם כי שתיהן נבנו לאותם מפרטים.
האונייה הוזמנה מ- Akker Finnyards תחת השם "פרויקט בראשית" (Project Genesis).
בנייתה החלה בפברואר 2008 על ידי מספנות פרנו בטורקו, פינלנד.
שדרית האונייה הונחה ב־2 בדצמבר 2008, זמן קצר לאחר שהמספנה נרכשה על ידי מספנות STX Europe.
עם השקתה בנובמבר 2009, האונייה הפכה לאוניית הנוסעים הגדולה בעולם, במקומה של הספינה התאומה Oasis Of The Seas.
השדרית של Allure Of The Seas הונחה ב-2 בדצמבר 2018 במספנות STX Europe בטורקו שבפינלנד, בטקס שבו נכחו נציגי רויאל קאריביאן ונציגי STX.
היא הושקה ב־20 בנובמבר 2009, והמשיכה בהפלגתה מן המספנות.
היא עזבה את המספנה בטורקו ב-29 באוקטובר 2010 בשעה 5:45 UTC, והפליגה ישירות אל נמל הבית שלה שבפורט לודרדייל, פלורידה, ארצות הברית.
ב-11 בנובמבר 2010, בסביבות השעה UTC 14:30, האונייה הגיעה לנמל הבית שלה בפורט לודרדייל, פלורידה.
היא קודמה בברכה על ידי אלפי צופים שחיכו לה בחוף.
בפברואר 2014 Allure Of The Seas נכנסה למבדוק באי גראנד באהמה למשך שבעה ימים כדי להחליף תיבת הילוכים פגומה באחד האזיפודים שלה.
מכיוון שהמתקן לא היה גדול מספיק כדי להכיל אונייה בסדר גודל של אואזיס, היה צריך להמציא פתרון ייחודי כדי לאפשר את התיקון, והוא כונה "פרויקט אטלנטיס".
Allure Of The Seas תחליף את נמל הבית שלה לפורט מיאמי, שם רויאל קאריביאן תבנה טרמינל חדש.
היא תצטרף לספינה הרביעית של אואזיס, Symphony of the Seas, ושניהן יפליגו כל השנה מהנמל והאונייה תציע הפלגות מערביות ומזרחיות של שבעה ימים.
אלופטריקס (שם מדעי: Elopteryx; משמעות השם: "מעופף הביצות".
ביוונית עתיקה: "ἕλος" - ביצת עשב, "πτέρυξ" - כנף) הוא סוג של דינוזאור תרופוד מקבוצת המנירפטורים אשר חי בתור הקרטיקון של רומניה, באי הקדום האטג לפני 70 מיליון שנה.
מאובניו התגלו בטרנסילבניה ב-1913 והכילו עצמות לא שלמות וקשות זיהוי.
כיום המוצגים נמצאים במוזיאון להיסטוריה של הטבע.
חוקרים רבים רואים בו טקסון מוטל בספק.
דינוזאור זה נחשב בעבר כמין מסדרת השקנאים ובהמשך נחשב למקורב לעופות בעלי שיניים.
כיום רואים בו מין הקרוב לאלברזאוריים, כמו הבריידיקנם שנמצא באותו אזור ואולי היה קרוב גם לרפטורים.
העצמות שנחשפו כללו בעיקר עצמות מפרקים וצלעות, מה שמקשה על הזיהוי.
דינוזאור זה הופיע בסדרה כוכב הדינוזאורים.
אלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ (בצ'כית: hraběnka Alžběta Dobřenská z Dobřenic; 7 בדצמבר 1875 - 11 ביוני 1951) הייתה אצילה בוהמית, ואשתו של פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה.
אלז'בייטה נולדה ב-7 בדצמבר 1875 בכוטייבור, באימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בצ'כיה), ליאן, רוזן דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ והרוזנת אליזבת קוטולינסקי פון קוטולין, בתם של הרוזן יוזף קוטולינסקי פון קוטולין והרוזנת אדלהייד פון אטמס-הייליגנקרויץ.
היו לה שלושה אחים גדולים, יאן, אוטוקאר וירוסלב, והאח הצעיר קרל קונאטה.
קרל קונאטה שינה את שמו לרוזן קוטולינסקי באוסטריה בשנת 1905, ובסוף 1912 התחתן עם הרוזנת מריה תרזה פון מראן, שהייתה צאצאית מנישואים מורגנטיים של בית הבסבורג).
ב-14 בנובמבר 1908 התחתנה אלז'בייטה בוורסאי עם פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה, בנה של איזבל, נסיכת ברזיל, ממנו נולדו לה 5 ילדים.
אולם, מכיוון שאלז'בייטה הייתה ממשפחת אצולה זוטרה מבוהמיה, נאלץ פדרו לוותר על זכות הירושה לכתר הברזילאי, אם כי נשאר עם התואר "נסיך אורליאן-ברגנסה".
אליזבת מתה ב-11 ביוני 1951 בסינטרה בהיותה בת 75, ונקברה לצד בעלה פדרו.
ב-14 בנובמבר 1908 התחתנה אלז'בייטה עם פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה, ממנו נולדו לה 5 ילדים:
איזבל, נסיכת אורליאן-ברגנסה (1911–2003), התחתנה עם אנרי, רוזן פריז
פדרו גשטאו, נסיך אורליאן-ברגנסה (1913–2007), התחתן עם מריה דה לה אספרנסה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות
מריה פרנסיסקה מאורליאן-ברגנסה, דוכסית ברגנסה (1914–1968), התחתנה עם דוארטה נונו, דוכס ברגנסה
ז'ואאו מריה, נסיך אורליאן-ברגנסה (1916–2005), התחתן עם פאטימה שרפה שירין
תרזה, נסיכת אורליאן-ברגנסה (1919–2011), התחתנה עם ארנסטו אנטוניו מריה מרטורל אי קלדרו
אלז'זור (בפורטוגזית: Aljezur) היא רשות מקומית בפורטוגל.
בשנת 2011 מנתה העירייה 5,884 תושבים, והיא ממוקמת במחוז פארו.
אלז'זור בעלת היסטוריה ארוכה, וקיימות עדויות ארכאולוגיות לקיומה וליישוב בה מאז התקופה הפרהיסטורית.
שרידים מתקופה זו מעידים על תאריך היישוב במקום (עד 7000 לפני הספירה).
עוד ידוע כי שבטים נוודים של ציידים צדו ודגו באזור, בנוסף לליקוט פקעות ושורשים, שהיוו את התזונה הבסיסית שלהם.
במהלך התקופה הנאוליתית והכלקוליתית (2500-3000 לפני הספירה) ותקופת הברונזה (800-1200 לפני הספירה) החלה התיישבות במקום.
בהמשך, בתקופת הכיבוש המוסלמי (במאות ה-10 וה-11) התרחשה ההתרחבות הגדולה ביותר בבנייה במקום.
כפר דייגים מהמאה ה-12 שנחשף ב-2001 מעיד על כלכלת ים שהסתמכה על דיג וגידול יבולים ובעלי חיים.
מבחינה פוליטית, אלז'זור נוסדה במהלך המאה ה-10 לספירה על ידי ברברים ששכנו בה עד כיבוש חצי האי האיברי על ידי הנוצרים.
הברברים היו אחראים על בניית רבים מהמבנים באזור, כמו המבצר, וכמו כן השפיעו על שמות המקום, ופיתחו אגדות ומיתוסים אודותיו.
בשנת 1249 הכפר אלז'זור נכבש מידי המורים.
לאחר מלחמת הרסטורציה הפורטוגזית בימי שלטונו של אפונסו השישי, ואחיו יורש העצר פדרו השני, שרצו החופים אניות מלחמה מרוקאיות, שתקפו את העיירות ובזזו אותן.
בחופי פראיה דה-בורדרה ופראיה דו-אמדו הצליחו הפירטים המרוקאים לרדת בקלות רבה לחוף, והתמקדו בבתים מסוימים, חטפו רבים ומכרו אותם לעבדות באלג'יר.
על מנת להתמודד עם הפשיטות הללו, במאה ה-17 הקימה ממשלת פורטוגל את מבצר אריפאנה.
במקור הוקם המבצר על מנת להגן על נמל דייגים.
בשנת 1755 נפגעה אלז'זור קשות מרעידת אדמה.
אלז'זור ממוקמת לאורך החוף המערבי של אלגארבה, בדרום-מערב אלטנג'ו.
העירייה כוללת בשטחה מגוון אטרקציות ובהם: שרידים ארכאולוגיים, מוזיאונים, טחנות רוח, שבילי אופניים ועוד.
מבחינה מנהלית, מחולקת העירייה לארבע קהילות:
אלופלורון (שם מדעי: Allopleuron) הוא סוג נכחד של צב ים שהתקיים במשך הקרטיקון העליון (הקנומן) עד לתקופת האוליגוקן לפני 94.3 עד 28.4 מיליון שנה מזמננו, והוא בין בעלי החיים הבודדים ששרדו את הכחדת הקרטיקון הגדולה.
כמה חוקרים רואים בו סוג השייך למשפחה נפרדת, Pancheloniidae.
הוא תואר ב-1831 בידי החוקר הבריטי ג'ון אדוארד גריי ממאובנים שהתגלו ברחבי אירופה לרבות בגרמניה, הולנד, בלגיה, קזחסטן ובארצות הברית (באזורים בהם היה הים הפנימי המערבי), והוא התקיים רק באזור ההולארקטי.
צב ימי קדום זה הגיע לאורך של 2 עד 2.5 מטרים והיה בעל כסות שריון רחבה יחסית, אך דקה יותר מאשר הצבים היבשתיים מהם התפתח.
הוא ניזון ממדוזות, מטרף או מאצות ועשבי ים בדומה לצב ים ירוק מודרני.
בדומה לצבי ים מודרניים הוא היה בעל סנפירים גדולים ורחבים, בעל זנב קצר ובעל לסת שרירית חסרת שיניים עם מקור נוקשה עם קצה מוארך אך המבנה הזכיר גם מינים מוקדמים כמו בני משפחת הפרוטוסטגיים.
כנראה שהוא הטיל ביצים על החופים אך חי רוב זמנו בתוך הים.
למרות שריונו העבה הוא היה לטרף לזוחלי ים אחרים, כפי שנראה מסימני נשיכה גדולים שנגרמנו בידי מוסאזאורוס טורף.
אלוק אשקר פרס פטרילו (בפורטוגזית: Alok Achkar Peres Petrillo; נולד ב-26 באוגוסט 1991), המוכר בשם הבמה אלוק , הוא מוזיקאי, תקליטן ומפיק מוזיקלי ברזילאי.
פטרילו נולד בגויאניה, ברזיל, לתקליטנים סווארופ ואקנטה.
אלוק הוא ממוצא איטלקי, פורטוגזי ולבנוני.
הוא החל את הקריירה שלו בגיל 12 יחד עם אחיו התאום, באסקר פטרילו.
כשהיה בן 19, הוא המשיך לקריירת סולו, ונהיה לאחד מהאייקונים הבולטים בסצנה המוזיקה האלקטרונית הברזילאית.
פטרילו הוא גם מייסד חברת התקליטים UP קלאב רקורדס.
ב-15 באוגוסט 2016, הוא הוציא את אלבום האוסף הראשון שלו, Colcci: Party All the Time.
ב-21 ביולי 2017, הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו, Alok Presents Brazilian Bass Part 1.
ב-19 באוקטובר 2018, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם איב וי וגאווין ג'יימס , את הסינגל "Innocent".
ב-15 במרץ 2019, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם פליקס ין ו-The Vamps, את הסינגל "All the Lies".
ב-9 באפריל 2020, הוא הוציא גרסת רמיקס לסינגל "Physical" של דואה ליפה.
ב-15 במאי 2020, הוא הוציא גרסת רמיקס לסינגל "Living in a Ghost Town" של הרולינג סטונז.
ב-1 במאי 2021, הוא הוציא גרסת רמיקס לסינגל "Astronaut in the Ocean" של מאסקד וולף .
ב-8 באוקטובר 2021, הוא הוציא גרסת רמיקס לסינגל "Life Goes On" של אוליבר טרי.
ב-7 באוקטובר 2022, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם סיגלה ואלי גולדינג, את הסינגל "All by Myself".
ב-30 ביוני 2023, הוא הוציא, בשיתוף פעולה עם אווה מקס, את הסינגל "Car Keys (Ayla)".
אֶלְזְ'בְּיֶיטָה ברברה וִיטֶק (בפולנית: Elżbieta Barbara Witek; לבית זבאנוך; נולדה ב-17 בדצמבר 1957, ביאבור) היא פוליטיקאית פולנייה ושרת הפנים והמינהל לשעבר, שכיהנה בתפקיד מיוני 2019 עד אוגוסט 2019.
היא נבחרה לראשונה לסיים ב-25 בספטמבר 2005, והשיגה 7,476 קולות במחוז לגניצה 1 כמועמדת ברשימת חוק וצדק.
נבחרה למרשל ב-9 באוגוסט 2019, לאחר שקודמה, מארק קוחצ'ינסקי, התפטר בשל הביקורת על השימוש שלו במטוסים ממשלתיים למטרות פרטיות.
אלוק שארמה (נולד ב-7 בספטמבר 1967) הוא פוליטיקאי בריטי המכהן כשר בממשלת הממלכה המאוחדת ועמד בראש ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים COP26.
שארמה נולד למשפחה הינדית באגרה שבמדינת אוטר פרדש בהודו.
הוריו היגרו לאנגליה כשהיה בן חמש והשתקעו בעיר רדינג.
אביו, פרם, היה מעורב בפוליטיקה השמרנית ברדינג, עמד בראש מחוז ברקשייר של המפלגה השמרנית וסייע בהקמת השדולה הפרלמנטרית לידידות עם הודו.
שארמה למד בבית ספר תיכון עצמאי ולאחר מכן סיים תואר ראשון בפיזיקה יישומית ואלקטרוניקה באוניברסיטת סלפורד.
הוא הוסמך כרואה חשבון לאחר התמחות בחברת דלויט במנצ'סטר, ועבד כיועץ פיננסי בחברת SMBC היפנית ו-SEB השוודית.
ב-2006 נבחר שארמה למועמד המפלגה השמרנית מטעם מחוז הבחירה רדינג מערב, ונכנס לראשונה לפרלמנט לאחר בחירות 2010. תפקידו הפרלמנטרי הראשון היה במסגרת ועדת המדע והטכנולוגיה בשנים 2010–2011. לאחר מכן מונה לתפקיד תחת שר האוצר מארק הובאן, ובמסגרת תפקידו היה שותף לניסוח רפורמות בתחומי הפנסיה והבנקאות.
בשנים 2012–2015 כיהן כסגן יו"ר המפלגה השמרנית, וב-2014 עמד בראש השדולה של המפלגה לידידות עם הודו.
בהמשך מונה להיות שליח מיוחד של ראש ממשלת בריטניה בהודו, וב-2016 נכנס למשרת תת-שר במשרד החוץ.
שארמה כיהן בממשלתה של תרזה מיי כשר השיכון בין השנים 2017 ל-2018 במקומו של גאווין בארוול שלא הצליח להיבחר מחדש לפרלמנט בבחירות הכלליות באותה שנה.
חודש לאחר כניסתו לתפקיד נאלץ להוביל את התגובה הממשלתית לשריפה במגדל גרנפל, וזכה לתמיכה בציבור על ההזדהות שהביע בפרלמנט עם קורבנות האסון.
בתחילת 2018 מונה לתפקיד שר התעסוקה, ולאחר בחירתו של בוריס ג'ונסון לראשות הממשלה והתפטרותו של רורי סטיוארט מהתפקיד, עבר שארמה לעמוד בראש המשרד לפיתוח בינלאומי.
במסגרת חילופי הגברי בקבינט בשנת 2020 קודם לתפקיד שר העסקים, האנרגיה והאסטרטגיה התעשייתית, במקומה של אנדריאה לדסם שפוטרה, והיה אחד מנציגי הממשלה בתדרוכים היומיים לציבור בזמן מגפת הקורונה.
בינואר 2021 התפטר שארמה מתפקידו כדי לעמוד בראש ועידת האקלים COP26 אך המשיך להשתתף בישיבות הקבינט במעמד של שר.
שארמה מתגורר בקאוורשאם, נשוי לאינגלה ולזוג שתי בנות.
ב-2019 נשא את שבועת האמונים שלו בפרלמנט כשידו מונחת על עותק של בהגווד גיטא.
אלות גורל וזעם הוא הרומן השלישי מאת הסופרת האמריקאית לורן גרוף שיצא לאור בשנת 2015. הספר תורגם לעברית על ידי יעל אכמון, ויצא לאור בהוצאת כנרת זמורה ביתן בשנת 2017.
הרומן אלות גורל וזעם מתרחש בארצות הברית ובוחן כיצד אנשים שונים באותה מערכת יחסים יכולים להיות בעלי דעות שונות לחלוטין על אותה המערכת.
לדברי גרוף, במקור היא ראתה את הרומן כשני ספרים נפרדים, אך הסוכנת שלה עודדה אותה לשכתב אותם כיצירה משולבת אחת.
הרומן מושפע מהמיתולוגיה היוונית; אלוהויות ונקמה הם נושאים החוזרים לאורך כל העלילה.
הספר היה מועמד לפרס הספר הלאומי.
הוא זכה לתשומת לב תקשורתית נרחבת, כולל מקארי בראונשטיין, שרה ג'סיקה פרקר והנשיא ברק אובמה, שסיפר שהוא נהנה מהספר יותר מכל דבר אחר שקרא באותה שנה.
הרומן הושווה גם למותחן "נעלמת" של גיליאן פלין.
ביקורות חיוביות ציינו את הרומן כ"יצירת מופת", בעוד שביקורות שליליות התמקדו ברגעים של חוסר סבירות בחציו השני של הרומן.
אלופים על הקרח היא דרמה קומית אמריקאית מסוגת ספורט משנת 1992 בבימויו של סטיבן הרק ונכתב על ידי סטיבן בריל.
זהו הסרט הראשון בסדרת סרטי "אלופים על הקרח".
בסרט מככבים אמיליו אסטבז, ג'וס אקלנד וליין סמית'.
הסרט עוקב אחר קבוצת הוקי מליגת הנוער.
במדינות מסוימות, עותקי ההוצאה הביתית הודפסו תחת הכותרת "הברווזים האדירים הם האלופים" כדי למנוע בלבול עם שם סרט ההמשך.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-2 באוקטובר 1992, על ידי חברת ההפצה "סרטי בואנה ויסטה".
הסרט קיבל ביקורות שליליות בדרך כלל מצד המבקרים.
שנה לאחר יציאת הסרט, חברת וולט דיסני ייסדה קבוצת הוקי קרח מקצוענית בליגת ה-NHL, בשם "מייטי דאקס אוף אנהיים".
גורדון בומביי הוא עורך דין מצליח אשר נרדף אחרי זכרונות הילדות הקשים שלו, שכאשר בעבר היה כוכב נבחרת ההוקי האלופה שיחק בגמר והפסיד את הגול המנצח בפנדל וגרם להפסד המשחק ולאכזבת מאמנו וכל קבוצתו.
לאחר שחגג ושתה, הוא נעצר בידי המשטרה עקה נהיגה בשכרות, עקב זאת בית המשפט מורה לו לאמן את קבוצה במחוז "פיי ויי", הקבוצה הגרועה בליגה.
גורדון תחילה מסרב, אבל אם הזמן הוא לומד לכבד את הילדים ומלמד אותם כיצד לנצח.
הבעיה של גורדון היא המשחק נגד הקבוצה שלה גרם את ההפסד, כאשר המאמן שלהם הוא ג'ק ריילי, המאמן שאימן אותו כאשר היה ילד.
אמיליו אסטבז בתפקיד גורדון בומביי
ברוק פירס בתפקיד גורדון בומביי – בן 10
ליין סמית' בתפקיד המאמן ג'ק ריילי
היידי קלינג בתפקיד קייסי קונוויי
ג'וזף זומר בתפקיד מר ג'רלד דאקסוורת'
ג'ושוע ג'קסון בתפקיד צ'רלי קונוויי, #96
אלדן רטליף בתפקיד פולטון ריד, מס' 44
שון וייס בתפקיד גרג גולדברג, #33
ברנדון אדמס בתפקיד ג'סי הול, #9
מאט דוהרטי בתפקיד לסטר אוורמן, מספר 4
ג'יי.די דניאלס בתפקיד פיטר מארק, #24
ארון שוורץ בתפקיד דייב קארפ, מספר 11
גארט רטליף הנסון בתפקיד גיא ז'רמן, #00
מרגרט מוראו בתפקיד קוני מורו, #18
ג'יין פלאנק בתפקיד טמי דאנקן, מספר 5
ג'סי סמולט בתור טרי הול, מס' 1
דני טמברלי בתפקיד טומי דאנקן, מספר 2
מייקל אומס בתפקיד מקגיל, מספר 7
קייסי גארבן בתפקיד לרסון, #33
ג'ורג' קו בתפקיד השופט וות'רס
האל פורט אטקינסון השלישי בתור פיליפ בנקס
ג'ון ביזלי בתפקיד מר הול
רוברט פאל בתפקיד אביו של גורדון
ג'ון פול גאמוק בתפקיד מר טולברט
סטיבן בריל בתפקיד פרנק האדי
בוב מילר בתור קריין המשחק
בזיל מקריי ומייק מודנו הופיעו שניהם בתפקידי אורח לקראת סוף הסרט.
הסרט נכתב על ידי סטיב בריל, אשר מאוחר יותר תבע תמלוגים עבור הסרט.
ג'ייק ג'ילנהול סירב לתפקיד של צ'רלי קונוויי.
אמיליו אסטבז לוהק לתפקיד בשנת 1991, לאחר שהרק התרשם מהופעותיו בסרטי חבורת פרחחים ביניהם: "נערי הכרך" (1983), "מועדון ארוחת הבוקר" (1985) ו"חברים" (1985).
הסרט צולם במספר מקומות במיניאפוליס, מינסוטה.
הצילומים העיקריים נערכו בין ינואר לאפריל 1992.
הסרט גרף 50,752,337 דולר בארצות הברית ובקנדה, והפך להצלחה מפתיעה בקרב הקהל.
על פי מגזין Video Week בשנת 1993, הסרט הרוויח 54 מיליון דולר מהשכרות סרטי וידאו ביתיים.
אלופים על הקרח 2 היא סרט דרמה קומית אמריקאית לכל המשפחה בנושא ספורט משנת 1994 בבימויו של סם וייסמן.
זהו הסרט השני בטרילוגיית "אלופים על הקרח", וסרט המשך לסרט "אלופים על הקרח" משנת 1992, בהפקת סרטי וולט דיסני, חברת הבידור קרנר ואבנט-קרנר הפקות.
אמיליו אסטבז, ג'ושוע ג'קסון, אלדן הנסון, שון וייס, ברנדון אדמס, מאט דוהרטי, גארט רטליף הנסון, מרגרט מוראו, וינסנט לרוסו, ברוק פירס, רוברט הול ובוב מילר חוזרים על תפקידיהם בסרט לצידו של מייקל טאקר, יאן רובס וקתרין ארב.
אחריו יצא הסרט האחרון בסדרה, "אלופים על הקרח 3", בשנת 1996.
מאמן ההוקי לשעבר של פי-ווי, גורדון בומביי, הוא כוכב בליגות המשנה, וצפוי להגיע לליגת ההוקי הלאומית.
אולם, פציעה בברך שסיימה את הקריירה שלו החזירה אותו למחוז.
לבומביי מוצעת הזדמנות לאמן קבוצה המייצגת את ארצות הברית במשחקי הרצון הטוב לנוער בלוס אנג'לס.
הוא מצליח לאחד את רוב שחקניו לשעבר של הדאקס, כולל צ'רלי קונוויי, ג'סי הול, לסטר אוורמן, קוני מורו, גיא ז'רמן, גרג גולדברג ואדם בנקס, בזמן שההוקס רואים את שחקני הדאקס לשעבר גולשים על גלגיליות בפארק, ומנסים לנקום על ההפסד המשפיל שלהם שנתיים קודם לכן.
תוכניותיהם מסוכלות על ידי פולטון ריד, שמשאיר אותם קשורים בתחתונים ומצטרף לברווזים האחרים.
תחת אימונו של בומביי, הדאקס וחבריהם החדשים לקבוצה מתאחדים במהירות, ועולים ללוס אנג'לס.
בלוס אנג'לס, הפיתוי של הסלבריטאים מסיח את דעתו של בומביי, שמתחיל להזניח את הקבוצה לטובת אורח חיים יוקרתי.
הנבחרת זוכה בניצחונות קלים על טרינידד וטובגו ואיטליה בטורניר ההדחות הכפול.
פולטון ריד ודין פורטמן זוכים להכרה על כישורי האכיפה שלהם, ומכונים "האחים באש".
השוערת המחליפה ג'ולי גפני מבקשת מבומביי הזדמנות לשחק, אך נאמר לה להמתין מכיוון שהשוער גרג גולדברג נמצא ברצף של התקדמות.
עם זאת, הקבוצה סופגת תבוסה מביכה 12-1 נגד איסלנד, אותה אימן שחקן ה-NHL לשעבר וולף "רופא השיניים" סטנסון.
נבחרת ארצות הברית משחקת גרוע, דין וג'ולי מורחקים מהמשחק עקב התנהגות בלתי ספורטיבית, והכוכב המרכזי אדם בנקס נפצע בשורש כף היד, לאחר שכבש את השער היחיד של נבחרת ארצות הברית.
מתוסכל ומבין שהפסד נוסף יביא להדחה, ולסוף מעמדו כסלבריטאי, בומביי דוחף את שחקניו עוד יותר חזק, אך הם מתחילים לסבול מתשישות מוחלטת.
כשהיא מבינה שהילדים עייפים מדי מכדי להשלים את עבודות הלימודים שלהם או אפילו להישאר ערים בכיתה, המורה הראשית של הקבוצה, מישל מקיי, מתערבת, מבטלת את האימון ומתעמתת עם בומביי על חוסר המחשבה שלו.
לאחר שנחים טוב יותר, השחקנים פוגשים קבוצת הוקי רחוב, בראשות ראס טיילר, המשתתף תדיר במשחקים, ומלמד אותם לשחק כמו "נבחרת ארצות הברית האמיתית".
ראס מרשים את הקבוצה, עם המהלך הייחודי שלו: ה"נאקלפאק" - שמסתובב קצה אחר קצה במקום להסתובב סביב קו האמצע שלו.
בומביי ממשיך לסבול מהלחץ עד שג'אן, אחיו של הנס, המנטור של בומביי, מבקר אותו ומזכיר לו את אהבתו למשחק.
במשחקם נגד גרמניה, בומביי לא מגיע בזמן, מה שמאלץ את צ'רלי לומר לשופט שמישל היא עוזרת המאמן של הקבוצה.
הקבוצה מתקשה, נכנסת למחצית השלישית בתיקו, עד שבומביי מגיע ומתנצל בפני הקבוצה על התנהגותו.
בהשראת חזרתו האמיתית של המאמן שלהם, השחקנים מנצחים את המשחק עם ה-"V המעופף" החתום עליהם, ועולים לסיבוב הבא.
בומביי המחודש סוף סוף מבין את הפציעה של פרק כף היד של בנקס ושולח אותו לספסל למרות תלונותיו.
כדי למלא את המקום הפנוי בסגל, צ'רלי מגייס את ראס טיילר, עם הנאקלפאק שלו, מה שמבטיח את ניצחונה של ארצות הברית על רוסיה, ומעלה אותם למשחק האליפות למשחק חוזר נגד איסלנד.
ביום המשחק, בנקס חוזר, פציעתו החלימה, רק כדי לגלות שנבחרת ארצות הברית עם סגל מלא.
צ'רלי, בידיעה שהקבוצה זקוקה לנגיחה חזקה של ראס ולכישוריו של בנקס נגד איסלנד, מוותר על מקומו, ומבסס את מנהיגותו כקפטן הקבוצה האמיתי.
בומביי מגייס את צ'רלי לסייע באימון.
במשחק האחרון, איסלנד המרשימה פיזית שולטת בתחילה כאשר הברווזים סופגים עונשים: קן מתחיל קטטה עם שחקן יריב, לאחר שכבש שער, האחים באש נלחמים בכל הספסל של איסלנד ודוויין מכה בלאסו שחקן יריב לפני שהוא מספיק לעצור את קוני.
בומביי מעיר בכעס, "זה לא משחק הוקי, זה קרקס", עם סיום המחצית השנייה, כאשר איסלנד מובילה 4-1.
אחרי נאום חדר ההלבשה המלהיב מבומביי וחולצות חדשות של דאק מפיו של יאן, הקבוצה יוצאת מחודשת.
הברווזים השוו את התוצאה עם שערים של קוני, בנקס, לואיס, ולבסוף ראס, שהיה מטרה של איסלנד אך התחפש לגולדברג כדי לבצע "נאקלפאק" מוצלח.
המשחק נאלץ לצאת לדו-קרב של חמש זריקות.
ג'סי, גאי, פולטון (עם הסלאפשוט המזוהה איתו) ובנקס קולעים בהצלחה.
עם תוצאה 4-3 לטובת הברווזים, גונאר סטאהל, מלך השערים של הטורניר, הוא הקלעי האחרון של נבחרת איסלנד.
בומביי מחליף את גולדברג בג'ולי, שיש לה כפפה מהירה יותר.
גונאר יורה כדור חזק, וג'ולי נופלת על הקרח.
כל האצטדיון ממתין בציפייה עוצרת נשימה כשהיא פותחת את הכפפה שלה ומפילה את הדסקית, וחושפת את הצלת הניצחון ואת ניצחון הדאקס על איסלנד וזכו בטורניר.
למרות אכזבתו, סטנסון מברך את בומביי, וגונאר מברך את צ'רלי באומרו "עבודה טובה, קפטן דאק".
הקבוצה חוזרת למינסוטה, ושרו את "We Are the Champions" של קווין סביב המדורה לכבוד ניצחונם.
אמיליו אסטבז בתפקיד המאמן גורדון בומביי
ברוק פירס בתור גורדון הצעיר
מייקל טאקר בתפקיד דון טיבלס
קתרין ארב בתפקיד מישל מקיי
אלדן ראיין רטליף בתפקיד פולטון ריד, מספר 44
לרוסו בתפקיד אדם בנקס, #99
ארון לור בתפקיד דין פורטמן, #21
טיי אוניל בתפקיד דוויין רוברטסון, מספר 7
קינן תומפסון בתפקיד ראס טיילר, #56
מייק ויטאר בתור לואיס מנדוזה, מס' 22
קולומבה ג'ייקובסן בתפקיד ג'ולי "החתולה" גפני, מס' 6
ג'סטין וונג בתפקיד קן וו, מספר 16
קרסטן נורגארד בתפקיד המאמן וולף "רופא השיניים" סטנסון
סקוט ווייט בתפקיד גונאר סטאהל, מספר 9 בנבחרת איסלנד
ריאון שאנון הקסום בתור ג'יימס טיילר, אחיו הגדול של ראס
ננסי סטיבנס בתפקיד כתבת הקולוסיאום
ישנן מספר הופעות אורח בסרט.
קריסטי ימאגוצ'י, גרג לוגניס, כרים עבדול-ג'באר, קאם נילי, כריס צ'ליוס, לוק רובייטיל וסטיבן בריל היו צופים במסיבה.
ויין גרצקי, דארן פאנג ומייק אמריק גם הם הופיעו בתפקידי אורח בסרט.
הסרט המקורי הביא לסרט המשך והביא את איסלנד במקום רוסיה למתחרים העיקריים.
צילומי משחק הגמר היו האירוע הראשון שהתקיים בבריכת ארוהד החדשה דאז, שמשכה כ-15,000 איש.
מכיוון שהצילומים היו אמורים להימשך על פני מספר ימים, צוות ההפקה היה מודע לכך שהקהל לא יהיה עקבי באותה מידה.
כדי להכיל את הקהל המצטמצם, הובאו סטנד-אפים מקרטון והוזזו ממקום למקום כדי לצלם צילומים מלאים.
אלופים על הקרח 3 היא דרמה קומית ספורטיבית אמריקאי משנת 1996 בבימויו של רוברט ליברמן, המהווה המשך לסרט אלופים על הקרח 2 משנת 1994. זהו הפרק השלישי והאחרון בטרילוגיית "אלופים על הקרח" והוא הופק על ידי חברת ההפצה של וולט דיסני והופץ על ידי חברת ההפצה של בואנה ויסטה.
בסרט מככבים אמיליו אסטבז, ג'פרי נורדלינג, היידי קלינג וג'וס אקלנד.
אסטבז, קלינג, אקלנד, ג'ושוע ג'קסון, אלדן הנסון, שון וייס, מאט דוהרטי, גארט רטליף הנסון, מרגרט מוראו, וינסנט לרוסו, ארון לוהר, טיי אוניל, קינן תומפסון, מייק ויטאר, קולומב ג'ייקובסן וג'סטין וונג חוזרים על תפקידיהם מהסרטים הקודמים בסדרה, כאשר סקוט ווייט, שגילם את גונאר בסרט השני, חוזר בתפקיד אחר.
ברנדון אדמס, שגילם את ג'סי הול בשני הסרטים הראשונים, היה היחיד שלא חזר לפרק השלישי.
שחקני ההוקי "המייטי דאקס" מקבלים מלגת לימודים לאקדמיה נחשבת, אבל חווים הלם תרבותי כשמתייחסים אליהם בזלזול ומפקידים אותם בידיו של המאמן החדש טד אוריון, שהוא יותר קשוח מבומביי.
צ'ארלי מאבד את מעמדו כקפטן הנבחרת ועולה על דרך של הרס עצמי שמזכירה קצת את הביוגרפיה של המאמן האהוב הקודם, גורדון בומביי.
האם יצליח גורדון, כאב חלופי, לעודד את צ'ארלי ולהחדיר מוטיבציה מחודשת בלבבותיהם של נבחרת הדאקס הכי מפורסמת של מינסוטה?
אמיליו אסטבז בתפקיד גורדון בומביי (מאמן)
ג'פרי נורדלינג בתפקיד המאמן טד אוריון (מאמן אדן הול ווריורס והדאקס)
דייוויד סלבי בתפקיד דין באקלי (דין לוחמי עדן הול)
היידי קלינג בתפקיד קייסי קונוויי (אמא של צ'רלי קונוויי)
ג'וס אקלנד בתפקיד הנס (חברו ונותנו של גורדון בומביי)
ג'ושוע ג'קסון בתפקיד צ'רלי קונוויי #96 (שחקן ומאמן שני ב"מייטי דאקס 2")
אלדן ראיין רטליף בתפקיד פולטון ריד #44 (אח ושחקן בבאש הראשון)
שון וייס בתפקיד גרג "השוער" גולדברג #33 (השוער)
לרוסו בתפקיד אדם בנקס #99 (השחקן המוביל של המייטי דאקס)
מאט דוהרטי בתפקיד לסטר אוורמן #4 (שחקן מייטי דאקס)
גארט רטליף הנסון בתפקיד גיא ז'רמן #00 (שחקן מייטי דאקס)
מרגריט מורו בתפקיד קוני מורו #18 (שחקנית הברווזים הגדולים)
מייקל קודליץ בתפקיד קול (שחקן ובריון של אדן הול ווריורס)
כריסטופר אור בתפקיד ריק ריילי (שחקן ועדן הול ווריורס ובריון)
אהרון לור בתפקיד דין פורטמן #21 (באש בראד 2 ושחקן)
טיי אוניל בתפקיד דוויין רוברטסון #7 (שחקן מייטי דאקס)
קינן תומפסון בתפקיד ראס טיילר #56 (שחקן מייטי דאקס)
מייק ויטאר בתור לואיס מנדוזה #22 (שחקן מייטי דאקס)
קולומב ג'ייקובסן בתפקיד ג'ולי "החתולה" גפני #6 (השוערת)
ג'סטין וונג בתור קן וו #16 (שחקן מייטי דאקס)
סקוט ווייט בתפקיד סקוט "סקוטר" הולנד (שחקן אידן הול ווריורס)
מרגו פינלי בתפקיד לינדה (מושא אהבתו של צ'רלי קונוויי)
בנג'מין סליסברי בתפקיד ג'וש, שדרן הספורט (קריין)
פול קאריה, שהיה פעם קפטן קבוצת המייטי דאקס מאנהיים (כיום אנהיים דאקס) כשהסרט יצא לאקרנים, מופיע בהפסקה השנייה של המשחק בין הדאקס לווריאנס.
סטיבן בריל, שותף לתסריטאי הסרט, גילם עובד בארקייד.
אֶלְזֶה לַסְקֶר-שִׁילֶר – 22 בינואר 1945, ירושלים) הייתה משוררת, סופרת וציירת יהודייה-גרמנייה.
לסקר-שילר גדלה בבית מהמעמד הבינוני וניהלה סגנון חיים בוהמייני בברלין.
הייתה אחת מהנשים הבודדות השייכות לזרם השירה האקספרסיוניסטי.
הגאונות הפואטית שלה אפשרה לה ליצור שירים שבהם צליל, דימוי ומשמעות מאירים זה את זה ביכולת בלתי מוגבלת ליצור שילובי מילים חדשים.
לאחר שברחה מהמשטר הנאצי, בילתה את שנותיה האחרונות בעוני ובבדידות בירושלים.
אלזה שילר נולדה כבת הזקונים במשפחה בת שישה ילדים לז'נט לבית קיסינג ולאהרון שילר, בנקאי פרטי יהודי, באלברפלד (Elberfeld; כיום חלק מהעיר וופרטל).
לאימה היה בהמשך תפקיד חשוב בשירתה של שילר, בעוד אביה שימש השראה לדמות הראשית במחזה שכתבה "".
בשנת 1894 נישאה שילר לרופא ברטולד לסקר (אחיו הגדול של אלוף העולם בשחמט עמנואל לסקר), ועברה לגור בברלין.
שם פיתחה את כישורי הציור שלה.
לאחר כשנה נטשה את בעלה ועברה לסגנון חיים בוהמייני.
מאהבה הידוע היה יוהנס הולצמן, ממנו נולד בנה פאול ב-24 באוגוסט 1899. בשנה זו החלו להופיע שיריה הראשונים.
ספר שיריה המלא הראשון הופיע שלוש שנים אחר כך, בשנת 1902, בשם "סטיקס" ().
ב-11 באפריל 1903 התגרשו בני הזוג לסקר-שילר באופן רשמי, וב-30 בנובמבר באותה שנה נישאה לסקר-שילר לגאורג לוין, בעל גלריה ומייסד כתב העת "דר שטורם" ('הסער'), לו העניקה לסקר את השם האנגרמי הרווארט ולדן.
תחת שם זה התפרסם ולדן כאחת הדמויות הבולטות באקספרסיוניזם הגרמני.
בשנת 1906 הופיע ספר הפרוזה הראשון שלה, "ספר פטר הילֵה", הקרוי על שם אחד מחבריה הקרובים ביותר, שנפטר.
בשנת 1907 הופיע אוסף הפרוזה "לילותיו של טינו מבגדד".
בשנת 1909 פרסמה את המחזה "Die Wupper" (שם הנהר העובר בעיר הולדתה) שלא זכה להצגה על במה בשלב ראשון.
עם פרסום אוסף שיריה "הפלאים שלי" בשנת 1911, הייתה לסקר-שילר לנציגה בולטת של האקספרסיוניזם הגרמני.
בני הזוג ולדן ולסקר-שילר נפרדו בשנת 1910, והתגרשו רשמית בשנת 1912. ללא פרנסה משלה, נתמכה לסקר-שילר בידי חברים, במיוחד בידי העיתונאי והפובליציסט היהודי-אוסטרי קרל קראוס.
עוד בשנת 1912 פגשה לסקר-שילר את המשורר והמסאי גוטפריד בן.
נקשרה ביניהם חברות אמיצה והם הפכו לנאהבים.
את הרגשתה בנוגע ליחסים אלה ביטאה לסקר-שילר במספר רב של שירי אהבה שהקדישה לו, ונענתה בשירי תגובה מצד בן.
מותו של בנה בשנת 1927 הביא אותה למשבר עמוק.
בשנת 1932 הוענק לה פרס קלייסט היוקרתי וזכתה לפופולריות רבה.
עם עליית הנאצים לשלטון, פרסומה והיותה יהודייה הביאו להתקפות ואיומים על חייה ולכן נאלצה להגר ב-19 באפריל 1933 לציריך.
בשנת 1938 נשללה אזרחותה הגרמנית, ובשנה שלאחר מכן נסעה בפעם השלישית לארץ ישראל, והתגוררה בירושלים.
פריצת מלחמת העולם השנייה מנעה ממנה לשוב לשווייץ.
ימיה בירושלים היו קשים ומלווי סבל ושברון לב, אם כי מעיין יצירתה לא פסק.
בשנות הארבעים בירושלים חיתה כקבצנית.
הייתה מגיעה כל יום לבית הקפה זיכל שהיה ברחוב המלך ג'ורג' שם הייתה יושבת בפינתה, שותה קפה ומאפה ומבקשת מאחד הלקוחות של בית הקפה שישלם עבורה.
לאחר התקף לב נפטרה, וללווייתה הגיעו כמאה איש, ביניהם ש"י עגנון, אולם לא נכחו נציגים מטעם הממסד הציוני ואגודת הסופרים.
לסקר־שילר נקברה בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
בתקופת ירושלים המחולקת נהרסה מצבתה.
לאחר איחוד ירושלים נאספו עצמותיה לקבר אחים, ועל מקום קברה הונחה מצבה חדשה.
לאחר מותה התפרסמה מאוד בעיקר בגרמניה.
חוקרי הספרות הגרמנית הכתירו אותה בתארים כמו "המשוררת הלאומית" "המשוררת הגאונית".
ארכיונה מופקד במחלקת הארכיונים בספרייה הלאומית בירושלים
לסקר-שילר הותירה אחריה יצירה לירית ענפה, שלושה מחזות, פרוזה בדמות של סקיצות וסיפורים קצרים וכן ציורים, מכתבים ומסמכים רבים.
במהלך חייה הופיעו שיריה בכתבי עת שונים, ביניהם כתב העת "דר שטורם" של בעלה השני וכתב העת "Die Fackel", שהוציא לאור קרל קראוס, כמו גם בשורה של ספרי שיריה שערכה ואף איירה בעצמה, בהם:
סטיקס (ספר השירים הראשון שפרסמה, 1902)
המחזה הראשון והחשוב ביותר שלה, "Die Wupper", העטור בסממני מחאה חברתית עזה, נכתב בשנת 1908, פורסם בשנת 1909 אך הוצג לראשונה בתיאטרון הגרמני בברלין ב-27 באפריל 1919. עם זאת, בראש ובראשונה הייתה לסקר-שילר משוררת, שנהוג לשייכה לזרם האקספרסיוניסטי של השירה הגרמנית.
שירתה שיקפה הן את אופייה יוצא הדופן והן את גורלה הטראגי.
בירושלים כתבה לסקר-שילר את קובץ שיריה האחרון, "פסנתרי הכחול", שרבים סבורים כי הוא הבשל והטוב מבין קובצי השירים שלה.
כמו כן כתבה את יצירתה האחרונה, המחזה הסנסציוני "אניואני" המגיב לאימי השואה תוך שילוב דמויות תנ"כיות כמו: המלך דוד והמלך שלמה, עם דמויות מיתולוגיות, כמו: פאוסט ומפיסטו, חברים יהודים כמו: מקס ריינהרץ וגרשון סוויט, והמנהיגים הנאצים, כמו: היטלר, גרינג, גבלס, הימלר, ועוד.
לשירת האהבה תפקיד חשוב בשירתה, אבל בין שיריה יש גם שירים דתיים מאוד, מעין תפילות.
עבודתה המאוחרת עשירה במוטיבים תנ"כיים ומזרחיים.
לסקר-שילר הייתה ליברלית מאוד ביחסה לצורה הפואטית, וכן לא נרתעה מחידושים והמצאות לשוניות.
תיאוריה המילוליים נחשבים כבעלי כוח חזותי רב וכתיבתה מלווה פעמים רבות בעיטורים וציורים.
קריאת שיריה על ידה לוותה תמיד באביזרי רקע, תלבושות ותכשיטים וכן תנועה וצליל.
לסקר-שילר יזמה וניהלה במשך כמה שנים - ראשית שנת 1942 ועד סוף 1944 - סלון ספרותי בירושלים שנקרא "דר קראל".
בסלון התקיימו קריאות בספרות והרצאות בנושאי פילוסופיה ודת על ידה ועל ידי אנשי רוח ירושלמים ממוצא גרמני.
בבית ברחוב מוֹץ (Motzstrasse) ברובע שנברג בברלין, שבו התגוררה בשנים 1924–1933, ניצב לוח לזכרה.
מאוחר יותר שונה שמו של חלק קטן מן הרחוב לרחוב אלזה לסקר-שילר.
בעיר הולדתה וופרטל קרוי על שמה בית ספר תיכון מקיף.
ברחוב קטרין 4 בברלין, בבית דירות שבו גרה עם ולדן בין 1910 ל-1912, נקבע לזוג שלט הנצחה, אך בהמשך נהרס הבית.
גם במינכן רחוב על שמה.
ביער ירושלים ליד "יד קנדי", על שפת המדרון הפונה לפרוזדור ירושלים, ניצב במשך עשר שנים הפסל "מלאך לירושלים" לזכרה של לסקר-שילר, צופה לנוף שער פרוזדור ירושלים.
את הפסל יצר הפסל הגרמני , בהשראת השורה "בכל המחוזות חיפשתי כרך שבשער לו עומד מלאך..." הלקוחה משיר שחיברה.
את הפסל פיסל מארד, חלקו בטכניקה של יציקה וחלקו בהדבקה.
הפסל הוצב ביער ירושלים על ידי קרן קיימת לישראל בשנת 1997, בעזרת תרומתו של אלמוט גריצמן מייסטר מגרמניה.
הוא נגנב בחודש יוני 2007, כנראה על ידי גנבי מתכות, ולא שוחזר.
בירושלים נקרא על שמה רחוב "אלזה" בשכונת ניות.
ההרכב הקאמרי "אנסמבל אלזה", בו מנגנים מוזיקאים ישראלים וגרמנים, קרוי על שמה.
ב-7 בפברואר 2020 כובד זכרהּ בשרבוט גוגל.
שירים בתרגום יהודה עמיחי: הולחנו על ידי אילן וירצברג, השיר "ליד באר מולדתי" בוצע על ידי עופרה חזה.
שני שירים נוספים שתורגמו על ידי נתן זך, "הבל" ו"עלייך אחלום חרישית", הולחנו על ידי וירצברג ובוצעו בדואט שלו ושל דלית גלעדי.
שפי ישי הלחין שניים משיריה בתרגומו של נתן זך: "אני יודעת שעוד מעט אמות" ו"תמיד תמיד רציתי", אשר בוצעו על ידי יהודית תמיר ורונית אלקבץ במופע שנערך ב"צוותא" לכבוד הוצאתו לאור של הספר "עליך אחלום חרישית".
ביו טיוב יש הקלטות של שירי לסקר-שילר בתרגום יהודית שרגל והלחנה של גליה שרגל.
יסמין אבן ונתן סלור הלחינו וביצעו משיריה של לסקר-שילר במסגרת מופע שעלה בפסטיבל הפסנתר ושודר גם בערוץ 2.
עמי יצירתו של אריך ולטר שטרנברג.
מחזור שירים למילים של לסקר-שילר, לסופרן או טנור עם תזמורת או פסנתר' בביצועים שונים.
פסנתרי הכחול יצירתו של יוסף טל למילים של לסקר-שילר למצו-סופרן ופסנתר
הומאז לאלזה יצירתו של יוסף טל.
סצנה קאמרית למצו-סופרן, קריין ואנסמבל.
עמי יצירתה של ציפי פליישר, על פי מילותיה של לסקר-שילר.
נעימות שחורות יצירותיה של רחל גלעין על פי מילותיה של לסקר-שילר.
הדיסק בוא אלי בליל מוזיקה של יעל גרמן לשיריה של לסקר-שילר, בתרגום יהודה עמיחי.
אלזה מחזהו של מוטי לרנר.
הועלה בהבימה ב-1990 וברחבי העולם.
על משולש הפוך בין כאן לירח ספרו של דני דותן.
לפני המקום ספרו של חיים באר.
ספר האגסים הצהובים ספרו של פנחס שדה, עמ' 111–112. בהוצאת שוקן, 1985.
איילת אהבים: שירמן ספרה של ניצה קן.
ברלין ירושלים סרטו של הבמאי עמוס גיתאי על מפגש דמיוני בין אלזה לסקר-שילר למניה שוחט.
סְפָר, מיצב וידאו מעשה ידי האמנית הישראלית עפרי כנעני המוצג בספרייה הלאומית בירושלים, הוצג בהשראת שיריה של המשוררת אלזה לסקר שילר.
העד שכשל ספרו של שלמה גיורא שהם, עמוד 128, בהוצאת שוקן, 2013.
יצירה לפסנתר וסופרנו על בסיס שירים של אלזה לסקר-שילר מאת גילעד מישורי
שירים (הרישומים מעשי ידי המשוררת; עברית: יהודה עמיחי), תל אביב: עקד, 1969
עליך אחלום חרישית (תרגם: נתן זך), רעננה: אבן חושן, 1996
ועיני טיפות כבדות ואפלות (תרגם מגרמנית: יהודה עמיחי), תל אביב: קשב לשירה, 2008
הדמדומים קרבים (תרגמה מגרמנית: יהודית שרגל), רעננה: אבן חושן, 2009
פסנתרי הכחול אוסף תרגומי שירים ומכתבים ושירים עליה - של נתן זך, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2011
אני ואני: רישומים מאת אלזה לסקר-שילר, שלמון, עירית (אוצרת), ירושלים: מוזיאון ישראל, 1997
לילות טינו מבגדד | הנסיך מתבאי - סיפורים (תרגמה: ליאורה בינג היידקר), הוצאת כרמל, 2018
עיר של חלום - מחזות (עורך: מוטי סנדק), אורים הוצאה לאור
בין ספריה הנודעים, הרומן ההיסטורי "אלה תולדות".
מורנטה נולדה ברומא, לפְרַנְצֶ'סְקוֹ לוֹ מוֹנָאקוֹ ולאִירְמָה פּוֹגִ'יבּוֹנְזִי (מורה יהודייה ממודנה שהייתה נשואה באותה עת לאוּגוּסטוֹ מורנטה - מחנך ופקיד עירוני).
היא החלה ללמוד בבית ספר רק בגיל עשר ולאחר שסיימה בהצלחה את בית הספר התיכון, בגיל 18 בערך, החלה ללמוד באוניברסיטה בפקולטה למדעי הרוח.
היא הפסיקה את לימודיה עקב קשיים כלכליים והחלה להתפרנס משיעורים פרטיים.
בשנת 1936 הכירה את הסופר אלברטו מורביה, ונישאה לו בשנת 1941. דרכו פגשה רבים מההוגים ומהסופרים האיטלקים בני התקופה.
היא החלה לכתוב סיפורים קצרים, שהופיעו בכתבי עת שונים.
ספרה הראשון, "המשחק הסודי" (Il Gioco Segreto), שיצא לאור בשנת 1941 היה קובץ של אחדים מסיפורים אלה.
בשנת 1942 פרסמה ספר ילדים בשם "הרפתקאותיה הנהדרות של קאתרי בעלת הצמה הדקה" (Le Bellissime Avventure di Caterì Dalla Trecciolina).
בשלהי מלחמת העולם השנייה נחשב מורביה כאנטי-פשיסט, והזוג נמלט לאזור קאסינו שבדרום איטליה.
אזור זה מופיע ברבים מהספרים שכתבה לאחר מכן.
היא החלה לתרגם את יצירותיה של קתרין מנספילד, שהשפעתה ניכרת ביצירתה של מורנטה לאחר מכן.
בשנת 1947, בסיועה של נטליה גינצבורג, מסרה למו"ל את הרומן הראשון שלה, "כזב וכישוף" (Menzogna e sortilegio), והוא יצא לאור ב-1948. הרומן מתרחש בסיציליה של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
לאחר המלחמה פגשו מורנטה ומורביה את המתרגם האמריקאי ויליאם ויבר, שסייע להם להגיע לקהל אמריקאי.
הספר "כזב וכישוף" תורגם לאנגלית ויצא לאור בארצות הברית בשנת 1951.
בשנת 1957 יצא לאור הרומן "האי של ארתורו" (L'Isola di Arturo), עליו זכתה בפרס סְטְרֶגָה (Premio Strega).
בשנת 1958 יצא לאור קובץ שיריה "אליבי" (Alibi).
מורנטה ומורביה נפרדו בשנת 1961.
בשנת 1963 יצא לאור קובץ סיפוריה "הרדיד האנדלוסי" (Lo Scialle Andaluso).
בשנת 1968 יצא לאור ספרה "העולם שנושע על ידי הילדים" (Il Mondo Salvato dai Ragazzini) - אוסף שירים ופזמונים לילדים.
בשנת 1974 פורסם ספרה הנודע ביותר – "אלה תולדות" (La Storia - "ההיסטוריה"), רומן היסטורי העוסק ברומא במהלך מלחמת העולם השנייה.
"ארצ'לי" (Aracoeli), שיצא לאור ב-1982, הוא הרומן האחרון שפרסמה מורנטה.
לאחר כתיבתו אמרה בריאיון נדיר:
לאחר ששברה את עצם הירך הידרדר מצב בריאותה, והיא הייתה מרותקת למיטתה.
ב-1983 ניסתה להתאבד בהרעלת גז.
היא אושפזה בבית חולים עד מותה ב-25 בנובמבר 1985.
אלזה מורנטה היא אחת הסופרות הידועות בעולם, ובאיטליה מוענק "פרס אלזה מורנטה" מדי שנה.
בשנת 2025, לציון 40 שנה למותה של אלזה מורנטה, ראה אור באיטליה "אלבום מורנטה", פרויקט תיעודי מקיף המשרטט את דיוקנה דרך תצלומים נדירים, מכתבים וטקסטים שטרם פורסמו.
הספר, שהחל כיוזמה של חברתה הקרובה פטריציה קוואלי והושלם על ידי החוקר עמנואלה דטילו, מתמקד בדמותה החיה והחיונית של הסופרת תוך הימנעות מתיעוד שנותיה האחרונות והקשות.
לצד התייחסות לקשריה המורכבים עם יוצרים כנטליה גינצבורג ופייר פאולו פזוליני, האלבום מדגיש את מרכזיותם של הים והאיים בחייה וביצירתה כמרחבים מטפוריים של חופש ואושר מחוץ לזמן ההיסטורי.
חמישה מספריה של מורנטה תורגמו לעברית:
ספר זה זיכה את מורנטה בפרס מדיסיס לסופר זר לשנת 1984
אלזה טריולה , סופרת יהודיה-צרפתייה ילידת רוסיה.
אלזה קאגאן נולדה במוסקבה למשפחה יהודית.
אביה, אוריה קאגאן, היה פרקליט ואמה הייתה מורה למוזיקה.
היא ואחותה - ליליה בריק - קיבלו חינוך מעולה, דיברו גרמנית וצרפתית וניגנו בפסנתר.
אלזה הייתה בוגרת המכון לאדריכלות במוסקבה.
היא אהבה שירה וב-1915 התיידדה עם המשורר והצייר ולדימיר מאיאקובסקי, שהתאהב באחותה שהייתה נשואה לסופר אוסיפ בריק.
ב-1918, עם פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה, עברה להתגורר בפריז וב-1919 נישאה לאנדרה טריולה - קצין בחיל הפרשים הצרפתי - שאתו נסעה לטהיטי ושהתה שם במשך שנה תמימה.
ב-1921 עזבה את בעלה והתנסתה בחיי נדודים.
היא נסעה למוסקבה והתגוררה במשך זמן מה בלונדון ובברלין.
בתחילת שנות העשרים תיארה את טהיטי במכתביה לסופר ויקטור שקלובסקי, שהראה אותם למקסים גורקי.
האחרון הציע לאלזה לפתוח בקריירה של סופרת.
ספרה "בטהיטי" (1925) שנכתב ברוסית מבוסס על מכתבים אלה.
ב-1924 עברה להתגורר במונפרנאס שבגדה השמאלית של פריז, ושם הכירה סופרים וציירים שייצרו ברוח תנועת הסוריאליזם.
ב-1928 התיידדה עם הסופר הצרפתי לואי אראגון.
בשנות השלושים הפכה למעצבת בגדי אופנה, שימשה כעיתונאית של מספר עיתונים רוסיים ותרגמה לצרפתית את כתביהם של סופרים רוסיים.
היא השפיעה עליו להצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית.
במשך מלחמת העולם השנייה שניהם היו חברי תנועת ההתנגדות האנטי פשיסטית והמחתרת הצרפתית.
ב-1944 הפכה אלזה טריולה לאישה הראשונה שזכתה בפרס גונקור לספרות צרפתית.
ב-1946 נוכחה במשפטי נירנברג ודיווחיה משם נודעו בשם "המכתבים הצרפתיים".
היא התנגדה למשטר הסובייטי ועשתה ככל יכולתה כדי להביא לתרגום לצרפתית של ספרו של אלכסנדר סולז'ניצין "יום אחד בחייו של איוואן דנישוביץ'".
אלזה טריולה נפטרה ב-1970 כתוצאה מהתקף לב בסנט-ארנו-אן-יבלין שבחבל איל-דה-פראנס בצרפת.
בנוסף על ספרה "בטהיטי", פרסמה את הרומן "יערות רעננים" (1926) ואת הרומן "הסוואה" (1928) שנכתבו ברוסית.
ספריה אלה משקפים את חיי הנדודים שבהם התנסתה.
המדובר באישה הסובלת מבדידות למרות היותה נשואה ומוקפת בחברה.
ב־1938 פרסמה את הרומן הראשון שלה בשפה הצרפתית - "ערב טוב, תרז".
ב-1944 פרסמה ספר בשם "הקנס הראשון של 200 פרנק" שהייתה הסיסמה של מבצע דרגון (המערכה נגד גרמניה הנאצית בדרום צרפת).
ספר זה הכולל מספר נובלות ובהן "הסוס הלבן" זיכה אותה בפרס גונקור.
בהשפעת מלחמת העולם השנייה כתבה את הספר "המפקח על ההריסות" (1948), ואחרי כן, בהשפעת האיום האטומי של המלחמה הקרה - את הספר "הסוס האדמוני".
בספרה "המצבה" (1957) היא מותחת ביקורת על הסטליניזם.
האופן שבו סולפה הביוגרפיה של ולדימיר מאיאקובסקי ברוסיה הסובייטית, גרם לה לכתוב את הרומן "לעולם לא" (1965) ואת הרומן "הקשב וראה" (1968).
אלזה טריולה כתבה למעלה מעשרים ספרים.
ב-2010 יצא לאור סרטו דובר הצרפתית של עמוס גיתאי, "ורדים בתשלומים", המבוסס על סיפרה מ-1959 הנושא את אותו השם.
אלזירה (Alzira) היא אופרה עם פרולוג ושתי מערכות, מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת סלבטורה קמאראנו, המבוססת על מחזה בשם Alzire, ou les Américains מאת וולטר.
הופעת הבכורה נערכה ב-12 באוגוסט 1845 בתיאטרון סן קרלו בנאפולי.
האופרה התקבלה בתגובות מעורבות, ובסבב ההופעות הראשון הוצגה רק 4 פעמים.
האופרה לא זכתה לביצועים רבים, בארצות הברית הועלתה לראשונה רק ב-1968 (בהפקה קונצרטנטית), ובלונדון רק ב-1970. האופרה כמעט ואינה מוצגת כיום, למעט בפרויקטים מיוחדים המציגים את כל עבודותיו של ורדי.
למרות זאת, קיימות בשוק מספר הקלטות מלאות של האופרה.
ילידים פרואנים גוררים את המושל הספרדי אלווארו, אל הככר במטרה להוציאו להורג.
לפתע מופיע זאמורו, מנהיג אחד השבטים ודורש מהם לשחרר את אלווארו, הם נענים לדרישתו.
זאמורו מספר לילידים כי גוזמאנו, בנו של אלווארו, שבה ועינה אותו עד שחשבוהו למת.
אוטומבו מספר לזאמורו כי אהובתו אלזירה נשבתה עם אביה אטאליבה על ידי ספרדים, הוא קורא לילידים להתקומם.
תמונה ראשונה - הככר המרכזית של לימה
אלווארו מודיע כי עקב גילו המבוגר וחולשתו, הוא מעביר את השלטון לבנו, גוזמאנו.
זה האחרון מכריז כי הדבר הראשון שיעסוק בו הוא עשיית שלום עם הילידים.
אטאליבה תומך בגוזמאנו, והשניים מסכמים כי אלזירה תינתן לגוזמאנו כחלק מהסכם השלום.
אטאליבה אומר לגוזמאנו כי אלזירה אינה מוכנה עדיין להיות לו לאישה.
גוזמאנו מבין כי אהבה מהעבר עדיין מקננת בה, ולוחץ על אטאליבה לשכנע אותה להנשא לו.
תמונה שנייה - מגורי אטאליבה בבית המושל
כשאביה נכנס, מתעוררת אלזירה אך עדיין בהשפעת החלום שחלמה על זאמורו, למרות שהיא חושבת כי הוא מת, היא מאמינה כי הוא עדיין אוהב אותה.
היא נזכרת בחלום אחר, בו ברחה מפני גוזמאנו בסירה.
אטאליבה מנסה לשכנע את אלזירה להנשא לגוזמאנו, אך ללא הצלחה, כשלפתע נכנס זאמורו.
בחושבה כי הוא מת, בטוחה אלזירה כי היא רואה את רוח הרפאים שלו, אך עד מהרה היא מגלה כי אהובה מעולם לא מת.
השניים מתאחדים ונשבעים אמונים זה לזה.
גוזמאנו מגיע ורואה את השניים יחד, הוא מורה לאסור את זאמורו ולהוציאו להורג באופן מיידי.
הילידים מכריזים התקפה על לימה, ואלווארו מספר לגוזמאנו כי זאמורו הציל אותו ממוות בטוח.
גוזמאנו משחרר את זאמורו, ואומר לו כי ייפגשו בשדה הקרב.
תמונה ראשונה - בביצורים סביב לימה
זאמורו, שהוביל מתקפה נגד הכובשים הספרדים, נשבה ומובא בפני גוזמאנו.
הלה גוזר את דינו שוב למיתה.
אלזירה מתערבת ומתחננת כי ירחם עליו.
גוזמאנו מסכים לחון את זאמורו אם אלזירה תסכים להנשא לו.
תמונה שנייה - מערה בקרבת לימה
הילידים המובסים חשים מושפלים ומדוכאים, אך הם שמעו כי זאמורו הצליח לברוח בתחפושת של חייל ספרדי.
זאמורו מופיע, אך חש מושפל ומבוזה.
כשהוא שומע כי אלזירה הסכימה להנשא לגוזמאנו, הוא נשבע לנקום ויוצא בחמת זעם אל עבר הארמון.
תמונה שלישית - אולם רחב בבית המושל
ברגע בו החתונה עומדת להתחיל, חייל ספרדי גוחן ודוקר את גוזמאנו.
להפתעתה של אלזירה, זהו זאמורו.
בכוחותיו האחרונים מספר גוזמאנו לזאמורו כי אלזירה הסכימה להנשא לו רק כדי להציל אותו, וכי הוא מוחל לזאמורו על מעשהו ומברך את הזוג.
גוזמאנו מת כשאביו מברך אותו.
אלזה ליסכן פרידה אהריך הייתה שומרת אס אס במחנות הריכוז של הנאצים בזמן מלחמת העולם השנייה.
שירתה במחנה פלאשוב ובמחנה מיידנק.
הועמדה לדין בעיר לובלין במסגרת משפטי מיידנק, ונידונה למוות בגין פשעי מלחמה.
גזר דינה בוצע ב-26 באוקטובר 1948. היא הייתה בדרגת אס-אס אובר-אאופזהרין (בגרמנית, שומרת בכירה) במיידנק, ולקחה חלק פעיל בכל הסלקציות הגדולות לתאי הגזים ובהוצאות להורג.
יד ימינה הנאמנה הייתה הרמינה בראונשטיינר.
אלזה אהריך נולדה בעיירה ברדרייך בגרמניה, אחת משמונה בנותיו של אלברט שווייגר ופריידי אוונגליקה.
ב-15 באוגוסט 1940 היא התנדבה לשרת במחנה ראוונסבריק כשומרת אס אס.
משנת 1941 ואילך, אהריך החזיקה בדרגה הזוטרה ביותר שניתנה לנשים שומרות במחנות הנאצים, דרגת אס-אס רפורט-פיהררין.
באוקטובר 1942 היא שובצה במחנה מיידנק ושם קודמה לאחר זמן מה לדרגת אובר-אאופזהרין (שומרת בכירה).
הייתה כפופה לאנשי אס אס אחרים במחנה.
היא אחראית למותן של אלפי אסירות (כולל אלה שנשלחו לתאי הגזים) ממחנה הנשים במיידנק ולמות ילדיהן.
במהלך 34 חודשי פעילות המחנה, יותר מ-79,000 אסירים נרצחו במחנה הראשי של מיידנק (מהם 59,000 יהודים מפולין), וסך כולל שנע בין 95,000 עד 130,000 נרצחם מכלל מערכת המחנות של מיידנק.
ב-3 בנובמבר 1943, קרוב ל-18,000 יהודים נרצחו במיידנק במהלך מבצע מיוחד שהתנהל ביום זה ורק במיידנק, וכונה "פסטיבל הקציר" (43,000 נפשות נרצחו ביום זה אם סופרים גם את מחנות המשנה של מיידנק).
בפברואר 1943 חלתה בטיפוס הבטן.
ב-5 באפריל 1944 החלה לשרת במחנה פלאשוב, ומיוני 1944 עד אפריל 1945 שובצה במחנה נוינגמה.
בסיום המלחמה, במאי 1945, היא נעצרה בהמבורג על ידי כוחות בעלות הברית, ונלקחה למחנה מעצר בדכאו שם חלקה תא עם מריה מנדל.
לאחר מכן נמסרה לרשויות פולין.
בשנת 1948 ניצבה לפני בית המשפט בלובלין במהלך משפטי מיידנק, והואשמה בביצוע פשעי מלחמה ופשעים כנגד האנושות.
ב-10 ביוני היא הורשעה בכל סעיפי המשפט ונידונה למוות בתלייה.
לאחר ההכרזה על פסק הדין בגינה, היא ביקשה מנשיא פולין בזמנו חנינה וציינה את העובדה שהיא אם לילד קטן, ושברצונה לכפר על מעשיה.