tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשתי היצירות, הנוף משמש כתפאורה פשוטה המוצבת מאחורי הדמויות, בדומה לבמה תיאטרלית.
הציור בוצע גם הוא במהירות, ועדיין ניתן להבחין בטפטופי צבע.
הדמויות ממוקמות כך שהן יוצרות רושם של סידור על מישור נטוי, לצורך שמירה על סדר פרוטוקולי.
לעומת זאת, הלבוש של הדמויות מעובד בקפידה, עם קרינולינות, קפלים וקישוטים בגוונים בהירים ובולטים.
שמועה שהופצה בדיעבד גרסה כי הדוגמניות המופיעות ביצירה זו שימשו גם כמודלים בציור קודם של וינטרהאלטר, "פלורינדה" (האוסף המלכותי הבריטי), המשתמש בקומפוזיציה דומה.
ההשוואה עוררה שערורייה, שכן הנשים ביצירה ההיא מתוארות בעירום.
בנוסף לרישום שהוזכר קודם לכן, מצויים באוספים פרטיים גם ציור קטן על בד ושרטוט, שנעשו באותה שנה בידי האמן עצמו.
הקיפוד, השועל והמגפה של המגיסטר The Hedgehog, the Fox, and the Magister's Pox (2003) הוא ספר שפורסם לאחר מותו של סטיבן ג'יי גולד, שבו הוא בוחן את הקשר ההיסטורי המורכב בין מדעי הטבע למדעי הרוח במסגרת השיח האקדמי.
גולד מעדיף להתמקד בדמיון שבין מדעי הרוח והמדעים המדויקים, כמו חשיבה יצירתית ופסיכולוגיה של התעלות וגילוי.
הוא דן בארבע תקופות היסטוריות שלדעתו תוארו באופן שגוי כ"מלחמות המדע" (Science Wars).
בכל מקרה, האסטרטגיה של כל צד הייתה להציג את בני המחנה השני בצורה קיצונית – כעמדות שוליים רדיקליות – כדי שיהיה קל להפריך אותן, במקום להתמודד עם הטענות המרכזיות והמתונות.
גולד מדגיש את הסכנה שבהצגת דיכוטומיות חדות ופשטניות, כמו טוב מול רע, רוח מול חומר, או התמקדות בקצוות קיצוניים על פני רצף של שיטות, גישות ואמונות.
התקופה הראשונה: המהפכה המדעית במאה ה־17
גולד טוען שהמנהיגים של המהפכה המדעית היו ברובם בעלי אמונה דתית כנה – אתאיזם היה נדיר מאוד בקרבם.
בתקופת הרנסאנס שקדמה לכך, מדענים עסקו בהחייאת ידע עתיק, תוך הערכה עמוקה לכותבים קלאסיים.
אוספי הידע לא בהכרח הבחינו בין עובדות מבוססות תצפית לבין מיתוסים או סיפורים – הכל נחשב לידע אנושי ראוי לתשומת לב.
מנהיגי המהפכה המדעית, שהיו "חדשים בזירה", נאלצו להבליט את ייחודיות שיטתם כדי לזכות בהכרה ומשאבים, ובכך יצרו הבחנה חדה בינם לבין המלומדים המסורתיים.
אף על פי שנתקלו בהתנגדות מסוימת, רבים מהחוקרים הדתיים קיבלו את הישגיהם.
גולד מציין אנשי כמורה קתולים שתמכו בשיטות המדעיות החדשות בתקופת גלילאו.
הוא מזכיר גם את הכומר תומאס ברנט, שב־1680 טען כי אלוהים ברא עולם הפועל לפי חוקי טבע קבועים, ללא צורך בהתערבות ניסית.
אייזק ניוטון, שלא שלל את האפשרות של ניסים, ביקר את ברנט.
גולד מביא גם את הקדמה שכתב הבוטנאי הבריטי ג'ון ריי לספר The Ornithology of Francis Willughby (1678), שם הודגש שימוש בתצפית ישירה ואימות עובדות, בניגוד לכתיבה הסגנונית של הרנסאנס.
הצהרות מסוג זה נועדו לקדם את ערך המתודולוגיה המדעית, לא לפגוע במדעי הרוח.
גם הצהרות כמו של ניוטון – "אם ראיתי רחוק יותר, זה כי עמדתי על כתפיהם של ענקים" – אינן רק מחווה לקודמיו המדעיים, אלא גם לחכמי העת העתיקה.
גולד מביא את חיבורו של ג'ורג' הייקוויל משנת 1628, שהגן על עמדת המודרניסטים: הוא התנגד לתפיסה שרק הקדמונים היו נשגבים, וטען ש"כולנו באותו הגובה, רק שהם הרימו אותנו גבוה יותר".
לפי גולד, רוב אבות המהפכה המדעית העריצו את המקורות הקלאסיים, והמודרניסטים כללו גם אנשי ספר ורוח כמו הכומר הייקוויל.
התקופה השנייה: סוף המאה ה־19 – רציונליזם מול דת
גולד טוען שתקופה זו עוותה גם היא, ומציין את ספריהם של ג'.
דרייפר תיאר את הדת הקתולית כבלתי מתיישבת עם המדע, אך האמריקאיות הפרוטסטנטית הליברלית כתואמת למדע.
ווייט טען שהמדע דווקא מועיל לדת האמיתית.
גולד מביא את ספרו שלו Rocks of Ages כהוכחה לגישת ה־NOMA – ההפרדה בין תחומי הסמכות של הדת והמדע – וחוזר על טענתו (שאינה מקורית לו) כי "המדע עוסק בתיאור והסבר של עובדות בעולם הטבע, ואילו הדת מתמודדת עם שאלות רוחניות ואתיות בנוגע למשמעות החיים והדרך הראויה לחיותם".
גולד מציין גם עיוותים היסטוריים נפוצים, כמו הדימוי של המלומדים הספרדים שטענו כביכול ש"העולם שטוח" מול קולומבוס – בעוד שלמעשה טענו רק שהמרחקים שהוא מניח שגויים.
דוגמה נוספת היא סיפור המשפט של גלילאו, שמוצג לעיתים כעוול מוחלט, אך בפועל היה קשור גם להתנהלותו המתריסה מול האפיפיור.
התקופה השלישית: הרצאתו של ס.
הרצאתו הידועה של הפיזיקאי צ'ארלס פרסי סנואו, שתי התרבויות תיארה את החלוקה החדה בין מדענים לאנשים מתחום ההומניזם ומדעי הרוח.
סנואו טען כי עתיד המדינות המתפתחות תלוי לחלוטין במדענים ומהנדסים וכי אנשים מרקע הומניסטי הם לעיתים קרובות בורים בתאוריות בסיסיות של המדע והבנת השלכותיהן כגון החוק השני של התרמודינמיקה, בנוסף לכך הם לעיתים קרובות גם עונים לרעיון לפיו עליהם להכיר חוקים אלה.
עם זאת ב־1963, בחיבור The Two Cultures: A Second Look, סנואו נסוג חלקית מהטענה וטען כי ההנחה המקורית של חלוקה דיכוטומית שגויה, ושיש צורך להכיר ב"תרבות שלישית" המגשרת על הפער.
תקופה הרביעית: הרלטיביסטים הפוסטמודרניים מול הריאליסטים המדעיים
כאן עוסק גולד ב"מלחמות המדע" בין חוקרים פוסטמודרניים במדעי הרוח והחברה באוניברסיטאות בארצות הברית לבין מדענים במדעים המדויקים באותן אוניברסיטאות.
המאבק הוא על תקציבים, כוח, השפעה, ו"הבעלות" על מושגים ואמת.
גולד טוען שרוב הקריאות של פרשת סוקל (Sokal affair) מפרשות אותה בצורה שגויה – לא ככישלון של תחום שלם, אלא כטעות של עורך בודד שלא שלח את המאמר לביקורת מומחה לפיזיקה.
הוא טוען גם שרוב המדענים כלל לא מודעים למלחמות הללו – הם עסוקים מדי מכדי לקרוא את ספרות הביקורת המדעית או אפילו את קלאסיקות כמו תומאס קון וקרל פופר.
בעיניו, זוהי החמצה, שכן ביקורת חיצונית יכולה לסייע למדענים לשפר את עבודתם ולרכוש הבנה היסטורית של התחום.
גולד גם מציין שרוב מבקרי המדע שהוא מכיר אינם רלטיביסטים מוחלטים – הם מקבלים את קיומה של מציאות חיצונית שניתן לחקור אותה באופן מדעי וליהנות מתוצרי הידע והיישומים שנובעים מכך.
הקלאש הייתה להקת פאנק בריטית משפיעה שפעלה מאמצע שנות השבעים ועד אמצע שנות השמונים.
הלהקה, שחרגה מהכיוון הראשוני של הפאנק, הן בפן המוזיקלי ששילב גם השפעות של סקא, פאנק (Funk), דאב, רגאיי, רוקבילי והן בפן המילולי שהיה פוליטי מאוד, הייתה ועודנה אחת הלהקות המשפיעות ביותר מאז עליית מוזיקת הרוק בשנות החמישים.
ההרכב הראשון של הקלאש כלל את ג'ו סטראמר (שירה וגיטרה), מיק ג'ונס (גיטרה), פול סימונון (שירה וגיטרה בס) וטרי צ'יימס (תופים).
הלהקה הוקמה ב-1976 בלונדון כחלק מהגל הראשון של הפאנק.
סטראמר היה חלק מלהקת פאבים וגויס ללהקה החדשה על ידי ג'ונס וסימונון שהיו חברים בלהקה שהקדימה את הפאנק ונקראה לונדון SS.
סימונון בחר את שם הלהקה (שפירושו התנגשות, עימות) בהתאם לכותרות העיתונים באמצע 1976, שעסקו במהומות על רקע המצוקה הכלכלית והאבטלה ששררו אז בבריטניה, שנשלטה על ידי הלייבור.
מנהל הלהקה ברנרד רודז שעבד עם מלקולם מקלארן (מפיק הסקס פיסטולס) סידר להם סיבוב הופעות ראשון כלהקת חימום של הסקס פיסטולס ובסתיו של אותה שנה הוחתמה הלהקה על חוזה הקלטות על ידי חברת CBS.
ב-1977 הם יצאו לסיבוב הופעות עצמאי שנקרא כשם הסינגל הראשון שלהם - "White Riot".
בהמשך אותה שנה הם הוציאו את האלבום הראשון שלהם שנשא את שם הלהקה.
גם מסע ההופעות וגם האלבום זכו להצלחה לא רעה בבריטניה אך חברת התקליטים חשבה שהחומר אינו מתאים לארצות הברית ולא הפיצה שם את התקליט הראשון.
החומר בתקליט הראשון היה אופייני ללהקות הפאנק באותה תקופה עם שירים קצרים, קצב תזזיתי ותמלילים תוקפניים.
אבל, כבר בתקליט זה אפשר לראות את כישרונם של סטראמר כתמלילן של הלהקה ושל ג'ונס כמלחין שהתבלט מעל רוב הלהקות החדשות שהוקמו בשנים אלו.
כבר בתקליט זה הם הדגימו חלק מהייחוד שלהם בכך שלקחו שיר רגאיי קלאסי "Police and Thieves" והפכו אותו בעיבוד המיוחד שלהם לשיר "חדש" ובעל אופי אחר.
ב-1978 יצא אלבומם השני של הקלאש - "Give 'em Enough Rope".
באלבום זה הוחלף המתופף ועתה היה זה ניקי "טופר" הידון שניגן בתופים והפך לחלק מהרביעייה שהרכיבה את הלהקה בשנותיה החשובות ביותר.
האלבום הגיע למקום השני במצעד המכירות הבריטי אך לא זכה לאותה הצלחה בארצות הברית ולא נכנס שם ל-100 האלבומים המובילים במכירות.
כמו להקות פאנק רבות אחרות, גם הקלאש תקפו בשיריהם את המונארכיה ואת האריסטוקרטיה באנגליה ובעולם.
אך בניגוד לפאנקיסטים האחרים שדגלו בניהיליזם ובאנרכיזם, הקלאש הטיפו בשיריהם, שהכילו טקסטים פוליטיים בעלי מסר ברור, לסולידריות עם תנועות לשחרור עמים, עם תנועות נגד גזענות ובאופן כללי, סולידריות עם המעמדות הנמוכים ובמאבקם בממסד.
בקונצרט שנערך ב-1977 על ידי הליגה האנטי נאצית בבריטניה עורר ג'ו סטראמר סערה כשלבש חולצה עם סמל סיעת הצבא האדום (תנועת באדר מיינהוף) שנחשבה כתנועת טרור.
הוא טען בראיון שנערך עמו כי אינו תומך בפלגי הטרור האיטלקיים והגרמניים, אלא מעוניין ביצירת מודעות לקיומם של הארגונים.
נראה שכדי להוכיח את סלידתו מהטרור כתב את השיר "Tommy Gun" המגנה את השימוש באלימות ככלי מחאה.
הקלאש הציעו גם תמיכה לתנועות כמו הצבא האירי הרפובליקני והארגון לשחרור פלסטין ותמכו בתנועות שחרור מרקסיסטיות בדרום ומרכז אמריקה.
שם אלבומם הרביעי "!Sandinista" הוא כשם תנועת השחרור המרקסיסטית שפעלה בניקרגואה, החזית הסנדיניסטית.
הקלאש היו מעורבים ישירות בתנועות שעוררו מחלוקת בבריטניה כמו: "הליגה האנטי נאצית" ו"רוק נגד הגזענות".
לאורך כל הקריירה שלהם הם הירבו להשתתף במופעים שאורגנו לקידום מטרות חברתיות ופוליטיות.
הכסף מעולם לא היה מניע עיקרי אצל הקלאש.
אמנם, בדרך כלל, הם לא הופיעו חינם, אבל גם כשהיו בשיא הצלחתם הכרטיסים להופעותיהם ומחירי המזכרות נשארו במחירים סבירים.
ככל שגדלה הצלחתם נעשו הקלאש מודאגים מהניגוד בין הצלחתם המסחרית ובין התמיכה האידאולוגית שלהם בשכבות הנמוכות וניגוד נוסף שהיה קיים בין האנרגיה שלהם כלהקת פאנק ובין רצונם לשלב סגנונות מוזיקליים שונים ביצירה שלהם.
הם ניסו לפתור את הבעיה הראשונה בכך שהאלבומים שהוציאו שהיו כפולים ומשולשים נמכרו במחיר של אלבום רגיל.
וזאת, על חשבון התמלוגים שהיו מגיעים להם.
כמו כן, הם נהגו בשנים הראשונות להצלחתם להזמין את מעריציהם אל מאחורי הקלעים כדי להימנע מתדמית הכוכבים האופפת להקות מצליחות.
בדצמבר 1979 יצא בבריטניה אלבומם השלישי "London Calling".
אלבום זה נחשב על ידי רבים כפסגת היצירה של הקלאש ונחשב גם כאחד מאלבומי הרוק הטובים ביותר בהיסטוריה של הרוק.
מגזין הרוק האמריקאי רולינג סטון בחר ב"לונדון קולינג" בסוף שנת 1989 כאלבום הטוב ביותר בשנות השמונים (למרות שיצא בכלל בשנות ה-70. המגזין נאחז בעובדה שבארצות הברית יצא האלבום בינואר 1980).
"לונדון קולינג", שמו של האלבום וגם של שיר הנושא שלו, נלקחו ממילות הפתיחה בתוכנית של ה-BBC והזכירו את פתיחת שידוריו של שדר הרדיו האמריקאי אדוארד מורו ששידר לארצות הברית מלונדון המופצצת במלחמת העולם השנייה.
באלבום ניכרות השפעות חזקות של הרוק האמריקאי הבסיסי (עיצוב עטיפת האלבום היה מחווה למלך הרוק אלביס פרסלי, שתקליטו הראשון עוצב באופן דומה).
הקלאש נחשפו ביתר שאת למוזיקה הזו בשני סיבובי הופעות שערכו בארצות הברית במהלך שנת 1979. סיבוב ההופעות הראשון שלהם בארצות הברית שהיה קצר ונערך במשך שלושה שבועות בפברואר 1979 נקרא פרל הארבור והלהקה אירחה בכל הופעותיה את אמן הרוק הוותיק בו דידלי.
שיאו של מסע ההופעות היה באולם הפלאדיום בניו יורק שבו נכחה צמרת הרוק האמריקאי באותו זמן וגם כל המבקרים החשובים שיצאו מגדרם בתשבחות להופעה האנרגטית של הקלאש.
הסיבוב השני של הלהקה היה בחודשים ספטמבר ואוקטובר באותה שנה וגם הוא היה מוצלח מאוד.
האלבום זכה לפרסום רב ולהצלחה מסחרית לא רעה.
לאחר יציאת "London Calling" ערכה הלהקה במרץ 1980 סיבוב הופעות נוסף בארצות הברית שזכה להצלחה גדולה.
בהמשך השנה יצא אלבום אוסף של הלהקה שהופץ רק בארצות הברית (ובאנגליה בשנת 1991) ונקרא "Black Market Clash".
האלבום הבא של הלהקה היה "!Sandinista" אלבום משולש יצא בספטמבר 1980. הקהל הרחב לא קיבל את "סנדיניסטה!" בהתלהבות.
הלהקה יצאה לסיבובי הופעות ארוכים מאוד והופיעה גם באסיה ובאוסטרליה.
אחרי מסע ההופעות של "Sandinista" החלו להתעורר בעיות בתוך הלהקה והיא התחילה להתפורר.
תחילה, פוטר המתופף טופר הידון בשל שימוש בסמים.
במקומו הוחזר לתפקיד המתופף הראשון של הלהקה (שניגן לעיתים עם הלהקה בהופעות גם לפני עזיבת הידון) טרי צ'יימס.
שני חברי הלהקה המרכזיים, סטראמר וג'ונס החלו להסתכסך.
לבעיות הללו לא היה בתחילה ביטוי חיצוני ובחודש מאי 1982 הלהקה הוציאה את האלבום המצליח ביותר שלה מבחינה מסחרית "Combat Rock".
שני השירים זכו לקליפים ששודרו בתדירות גבוהה בערוץ MTV דבר שהגביר את הפופולריות ואת המכירות של האלבום.
כמו כן, הופיעו באלבום השירים "Ghetto Defendant" שבו הופיע המשורר אלן גינסברג ו-"Red Angel Dragnet" אשר מתייחס לסרט נהג מונית.
האלבום הגיע למקום השביעי במצעד המכירות האמריקאי וקיבל אלבום פלטינה.
באנגליה הגיע האלבום למקום השני במצעד המכירות.
עם סיום מסע ההופעות שבא בעקבות האלבום, ושבחלקו היו הקלאש להקת החימום של להקת המי, עזב את הלהקה טרי צ'יימס שהיה משוכנע שהלהקה אינה יכולה להמשיך ולהתקיים עם העימותים הפנימיים הקיימים בה.
הלהקה צרפה אליה כמתופף חדש את פיט הווארד שניגן איתה במסע הופעות קצר בארצות הברית שהסתיים ב-28 במאי 1983 בהופעה בפסטיבל סן ברנרדינו לפני קהל של 150,000 צופים.
הייתה זו הופעתו האחרונה של מיק ג'ונס בלהקה.
בספטמבר 1983 סילקו סטראמר וסימונון את מיק ג'ונס מהלהקה.
הסיבה לכך, לטענתם, הייתה התנהגותו הבעייתית והשאיפות המוזיקליות שלו שהיו מגוונות מדי לטעמם.
במקומו הם צירפו שני גיטריסטים חדשים, וינס וויט וניק שפארד.
הלהקה, שהייתה עכשיו בת חמישה חברים, החלה במסע הופעות שנקרא "Out of Control" ונמשך על פני כל שנת 1984 באנגליה, באירופה ובארצות הברית.
בדצמבר 1984 הופיעו הקלאש פעמיים ברובע בריקסטון שבלונדון.
ההכנסות מהמופעים הוקדשו לתמיכה בשביתת הכורים הגדולה שהתנהלה אז בבריטניה.
מבחינה מוזיקלית היה קיים בלהקה באותו זמן הפוטנציאל לחזור לימים הטובים שלה, בייחוד מהבחינה של האנרגיות החדשות שהביאו חברי הלהקה החדשים.
אבל, הכימיה והאמון בין שני הדורות בלהקה לא עלו יפה.
בתחילת 1985 נכנסו חברי הלהקה לאולפן כדי להקליט אלבום חדש.
ההקלטות באולפן היו מלוות באי סדר ובבעיות בין חברי הלהקה ובין מנהלם – ברנרד רודז שהעדיף מכונות תופים וסינטסייזרים על הנגינה הרגילה של הלהקה, בישל מחדש שירים והשמיט חלק משיריהם החדשים שנוגנו במסע ההופעות שקדם לאלבום.
סטראמר שהבין שכך לא יוכלו להמשיך לעבוד, לקח את הלהקה ויצא איתה למסע הופעות מאולתר בצפון אנגליה ובסקוטלנד כאשר חלק מההופעות היו חינם והתקיימו בפינות רחוב ובברים.
הלהקה הופיעה גם במספר פסטיבלים באירופה וב-27 ביולי 1985 התקיימה הופעתה האחרונה, כחלק מפסטיבל רוק שנערך באתונה, לעיני 40,000 צופים באצטדיון פאנאתינאיקו.
בנובמבר 1985 יצא לאור אלבומה האחרון של הלהקה "Cut the Crap".
האלבום היה כישלון מבחינה מסחרית וגם קיבל ביקורות גרועות וב-1986 פרק סטראמר את הלהקה באופן רשמי.
ב-1988 יצא לאור אלבום אוסף של הלהקה תקליטים, "סיפורה של הקלאש".
חברי הקלאש לאחר פירוק הלהקה
ג'ו סטראמר הופיע במספר סרטים, הקליט פסקולים לסרטים (בין היתר את "Love Kills" לסרט "סיד וננסי" העוסק בסיד וישס – כוכב להקת הסקס פיסטולס) והופיע עם להקות ליווי שונות בהצלחה מוגבלת.
ב-1991/2 סטראמר הצטרף ללהקת הפוגס, לסדרת הופעות ברחבי אירופה, לאחר שסולן הלהקה – שיין מקגואן עזב את הלהקה.
לבסוף, באמצע-סוף שנות התשעים, סטראמר אסף מספר מוזיקאי צמרת ללהקת ליווי שנקראה המסקלרוס.
סטראמר חתם עם חברת התקליטים הקליפורנית הלקאט רקורדס והוציא אלבום מרתק שנכתב יחד עם אנתוני גן ונקרא "Rock Art and the X-Ray Style".
בעקבות האלבום הם יצאו למסע הופעות באנגליה ובצפון אמריקה ונגנו בהופעות גם קטעים של הקלאש.
גן עזב את המסקלרוס באמצע הקלטת אלבומם השני "Global A Go-Go", אך עזיבה זו לא עצרה את הלהקה והם יצאו למסע הופעות נוסף בצפון אמריקה, בבריטניה ובאירלנד.
גם כאן, ההופעות כללו חלק מלהיטי הקלאש ("London Calling", "Rudie Can't Fail"), כמו גם גרסאות כיסוי קלאסיות ללהיטי רגאיי ("The Harder They Come" ,"A Message To You, Rudie") ובדרך כלל סיימו את ההופעות בהצדעה לג'ואי ראמון כשניגנו את להיטם של הראמונס "Blitzkrieg Bop".
בדצמבר 2002, כשהוא בן 50, נפטר סטראמר במפתיע כתוצאה ממום לב מולד.
האלבום השלישי של המסקלרוס, שעליו עבד לפני מותו, יצא לשוק ב-2003 וזכה לשבחי המבקרים.
מיק ג'ונס הקים ב-1984 יחד עם במאי הקולנוע דון לטס את להקת ביג אודיו דינמיט (BAD).
הלהקה הוציאה את תקליטה הראשון שנה מאוחר יותר ונכלל בו להיט רחבות הריקודים "E=MC2".
ב-1987 התלוו BAD למסע ההופעות של להקת U2 כלהקת החימום.
הלהקה החליפה הרכבים מספר פעמים והוציאה עוד מספר אלבומים, אך אלו לא זכו להצלחה שזכה לה אלבומם הראשון.
פול סימונון הצטרף, מיד עם פירוק הקלאש, להרכב בשם Havana 3AM שהקליט אלבום בודד ביפן ומיד התפרק.
לאחר מכן הוא עבר לעסוק בציור והצליח בכך מאוד.
הוא הציג במספר תערוכות ויצר את עטיפת אלבומה השלישי של להקת BAD – להקתו של מיק ג'ונס (שהופק על ידי ג'ו סטראמר).
התנגדותו המתמשכת של סימונון לחזור להופיע ולנגן נחשבת כסיבה העיקרית לכך שהקלאש היו אחת מלהקות הפאנק (Punk) הוותיקות הבודדות שלא התאחדו מחדש כדי להרוויח כסף בזמן שיגעון הנוסטלגיה לפאנק שהתרחש בסוף שנות התשעים.
לאחר שפוטר מהלהקה, זמן קצר לאחר הוצאת "Combat Rock", נדד טופר הידון חסר מטרה כשהוא מכור להרואין.
הוא הקים להקת ג'אז שלא האריכה ימים ונעלם שנית מהזירה המוזיקלית.
הוא חזר להראות בציבור בזמן העבודה על סרטו הדוקומנטרי של המפיק דון לטס - "Westway to The World" שיצר רטרוספקטיבה של להקת הקלאש וכן, מאוחר יותר בעת הענקת פרס על "מפעל חיים במוזיקה הבריטית" שניתן לחברי הלהקה.
תרומתו של הידון ללהקה נחשבת כמוגבלת לעומת תרומתם של חבריה האחרים של הלהקה.
הידון הוא זה שחיבר את קטע הפסנתר המופיע בלהיט "Rock The Casbah".
ניתן לייחס חלק גדול מהצלחת הקלאש לכך שהם הצליחו להעביר את המסרים החברתיים שלהם בצורה אמינה.
הם נחשבו ללהקת הופעות מצוינת והצליחו לשמר בהופעותיהם את הלהט הראשוני ואת רוח הקרב שחלק מלהקות הרוק והפאנק איבדו לאחר שהצליחו מסחרית ולאחר שצברו קצת ותק.
גם השינויים בסגנונות המוזיקליים של הלהקה לאורך הקריירה, אפשרו ללהקה לשמור על רעננות ולא להישחק גם כאשר המלל נשאר דומה לתחילת הדרך.
כשנשאלו מיק ג'ונס וג'ו סטראמר בראיון בשנת 1982 "האם רוק פוליטי יכול להשיג שינוי כלשהו?" ענה ג'ונס: "הקלאש מנסים להיות ריאליים, גם אם איננו אופטימיים.
אולי זה לא ישנה כלום, אבל, אני בכל זאת מאמין במה שאנו עושים כדבר שראוי לעשותו.
אולי אנו להקה שאפתנית מדי.
הייתי אומר שרוק'נ'רול יכול לתרום לשינוי כלשהו.
אבל זה לא יגיד לפוליטיקאים מה לעשות.
זה לא יציל אנשים ממלחמות", וג'ו סטראמר הוסיף: "אבל בכל זאת ננסה".
אולי על החברה והפוליטיקה הקלאש לא השפיעו כפי שרצו, אך אין חולק לגבי השפעתם המוזיקלית על זמרים ולהקות בתחום מוזיקת הרוק.
גם בישראל ישנם לא מעט מוזיקאים שניכרת ביצירתם השפעת הקלאש, ובהם רמי פורטיס ויהודה פוליקר בתקופה המוקדמת של הקריירה שלו.
הקלה בהקשר של חוק התכנון והבנייה היא סטייה מהחוק המאפשרת לבונה לבנות שלא בהתאם לכללים הרגילים.
החוק מאפשר הקלות החורגות מהוראות תוכנית בניין עיר, בתנאי שהסטייה לא תהיה ניכרת.
ועדה מקומית לתכנון ובנייה היא זו המוסמכת לאשר הקלות למבקש ההיתר.
ההיגיון העומד מאחורי אישור הקלות הוא שישנם מקרים בהם עמידה על הכללים הקשוחים עושה אי צדק עם הבונה.
לדוגמה במקרים שבהם תנאי השטח, צורתו ו/או השפעת המבנים בסביבה גורמים לכך שלא ניתן לבנות מבנה ראוי בהתאם לכללים של תוכנית בניין עיר.
הקלות ניתנות גם כשיש רצון לתת הטבות ליזמים וכדי לאפשר הקלות עבור מבנים קיימים שכבר נבנו שלא על פי הכללים, במקום להרוס את המבנים.
בכך שהוועדה המקומית לתכנון ובנייה רשאית לאשר הקלות, היא מרכזת בידיה כוח רב.
כיוון שהקלה נותנת בידי בעל הנכס זכויות בניה נוחות יותר, היא כרוכה במרבית המקרים בתשלום היטל השבחה.
יש שני סוגים של הקלות:
הקלות שמוגבלות במועד הפקדת התוכנית
הקלות כמותיות-הקלות שמאפשרות תוספת שטח עיקרי למבנה בתנאי שהתוכנית הופקדה עד ל-1 באוגוסט 1989.
תוספת עד 6% משטח המגרש, לשיפור הבנייה.
תוספת של 2.5% לכל קומה.
תוספת של 5% להתקנת מעלית במידה וגובה הבניין מחייב זאת.
סך ההקלות הכמותיות לא יעלו על 16% משטח המגרש.
כל סטייה מעבר לכך תחשב סטייה ניכרת ולא תאושר.
הקלות שאינן מוגבלות במועד ההפקדה
הוספת בניינים במגרש בתנאי שהמרחק בין הקירות החיצוניים לא יפחת מ-6 מטרים ואופיה של הסביבה לא ישתנה.
(לא ניתן להוסיף מבנים בשטח חקלאי).
הקלה לקו בניין חזיתי-תוספת גזוזטראות.
הקלה בקומות, תלוי במספר הקומות שאושרו ככל שאושרו יותר קומות ניתן לאשר תוספת של יותר קומות.
הוספת 30% (תקנות שבס) ממספר הדירות שאושרו בתנאי שלאחר ההקלה שטח דירה ממוצעת לא יפחת מ-80 מ"ר.
ההקלות המצטברות עלולות ליצור מצב שאופי הסביבה ישתנה מההגדרות המפורטות באותו אזור בתוכנית בניין עיר, לכן חוק התכנון והבנייה מתנה את ההקלות בכך שהסטייה לא תהיה ניכרת ולא יחול שינוי באופי הסביבה בעקבות אישור ההקלות.
להלן מקרים הנחשבים כ"סטיה ניכרת":
שינוי השימוש בבניין או בקרקע שמשנה את אופי הסביבה, או שינוי מהוראות הבנייה הקבועות בתוכנית המשנה את אופי הסביבה.
הוספת בניינים במגרש מעבר למס' הבניינים המותר, אלא אם כן המרווח ביניהם פי 2 מהמרווח הצדדי ומינימום 6 מ' בין הבניינים.
לא תותר תוספת בניין בקרקע חקלאית.
סטייה מקווי בניין מעבר למה שניתן לקבל בהקלה.
הוספת קומות מעבר למה שניתן לקבל בהקלה.
בנייה שלא בהתאם לדרישות בינוי או עיצוב המפורטות בתוכנית.
בנייה בניגוד להוראות הנוגעות לענייני איכות הסביבה שנקבעו בתוכנית.
בנייה בניגוד להוראות שקבעו טיפול בנגר עילי.
בניה בניגוד להוראות הבאות למנוע השחתת ערכי דת, היסטוריה ונוף או שימור מבנים ואתרים.
סטייה מהוראות למניעת הגבלת שדה ראייה.
סטייה ממס' מקומות החניה הנדרשים.
שינוי שימוש בבניין שנקבע כשטח שירות למטרה עיקרית.
סטייה מהוראות בדבר תוקפה של תוכנית או כשנקבע כי סטייה מהן תהיה סטייה ניכרת.
תוספת אחוזי בנייה מעבר לנקבע בתוכנית שהופקדה או אושרה אחרי 1.8.89.
הקיר הרביעי הוא מושג בתיאטרון, המתייחס אל הקיר הדמיוני המפריד בין הקהל לבמה, בתיאטרון בעל קשת פרוסניום (במת מסגרת תמונה).
על הבמה בנויים שלושה קירות אמיתיים של חדר, והקהל, כביכול, מציץ לתוך עולם ההתרחשות על הבמה דרך קיר רביעי שקוף.
שקיפות זו היא בדרך כלל חד-כיוונית: הקהל יכול לראות את ההצגה, אך הדמויות על הבמה מתנהגות בהתאם לעלילה בלי להתייחס לעובדה שהקהל צופה בהן.
שבירת הקיר הרביעי מתייחסת למצב שבו דמות על הבמה מתנהגת באופן שמבטא מודעות להיותה נצפית על ידי קהל, כאילו שהקיר הדמיוני שהפריד ביניהם נשבר.
להלן מספר דוגמאות המדגימות את המונח:
במחזה "חלום ליל קיץ" של שייקספיר, הדמות פוק פונה אל הקהל ומבקש כי יסלחו לו וימחאו כפיים.
במחזה "עוץ לי גוץ לי" של אברהם שלונסקי, המשרת שובר את הקיר הרביעי כשהוא מבהיר מילים לא ברורות וכך גם דמויותיהם של המלך (שמכנה את הקהל "עוצאים"), החצרונית והחדרונית.
במחזה "פסיכו-לוג" של אופק לוי, הדמות של אופק (רועי) פונה אל הקהל ומתחיל בדיאלוג על דה פרסונליזציה.
שבירה מוחלטת של הקיר הרביעי יש בסדרה "הפיג'מות", שאחד ממוקדי העניין המרכזיים בה הוא המודעות המוחלטת של הדמויות לכך שהן רק דמויות בסדרת טלוויזיה.
בסדרה "בית הקלפים" הדמות הראשית, פרנק אנדרווד, פונה אל המצלמה בדו-שיח ישיר כמעט בכל פרק.
במהלך פרקי הסדרה "ג'ורדן וזהו" גיבור הסדרה עוצר את הפרק (מקפיא את המסך) ומעניק לצופים את פרשנותו לסיטואציה המוצגת.
בסדרה "וונדה-ויזן", דמותה של אגתה הארקנס (שמגולמת על ידי קתרין האן) קורצת ישירות לצופים במהלך הצגת שיר הנושא של דמותה.
בדורה של ניקולדיאון היא קוראת לצופים כדי למצוא חפץ או דמות כלשהו למשך שניות ואז היא מוצאת בעצמה.
בתוכניות "רגע עם דודלי" ו"בבית של פיסטוק" רגע ופיסטוק שוברים את הקיר ומשתפים את הצופים בתחושותיהם.
בגרסה המצויירת של "חנות קטנה ומטריפה" דמותו של סימור שוברת את הקיר הרביעי.
בסרט "מה שעובד" של וודי אלן, הדמות הראשית בוריס ילניקוף (אותה מגלם לארי דייוויד) שוברת את הקיר הרביעי פעמים רבות, והדבר מהווה אחד הרעיונות המרכזיים בסרט.
בסרט "סודי ביותר!" נאמר 'כל זה נראה כמו סרט גרוע', ואז הדמויות הראשיות אט-אט מסיבות פניהן אל המצלמה, כמתבוננות לכאורה בקהל צופי הסרט.
בסרט "הקיסר נפל על הראש" מבית דיסני, דמותו של הקיסר, קוזקו מקריינת את אירועי הסרט לצופים ואפילו עוצרת את הסרט באמצע במטרה להסביר סצנה מסוימת.
בסרט "שיניים" משנת 2007, דמותה של דון, הדמות הראשית מחייכת ישירות לצופים בסוף הסרט.
בסרט אנולה הולמס, אנולה, הדמות הראשית, שוברת את הקיר הרביעי פעמים רבות בפנייה לצופים, וברעיונות שמקדמים את העלילה.
בסרט "דדפול" נוכל לראות את דדפול פעמים רבות שובר את הקיר הרביעי, וכך גם בשאר הסרטים בטרילוגיה.
בסיפור על "האיש הירוק" מתוך ספר הילדים "הכבש השישה עשר" מאת יהונתן גפן האיש הכחול שמופיע בסוף-הסיפור "שובר את הקיר הרביעי" באומרו "אני מסיפור אחר" ובגרסת האלבום המוזיקלי ישנה הוראה ישירה למאזינים "עכשיו תיקחו את התקליט ותהפכו לצד שני".
בספר ספינת החלל טיטניק, הטייס מביע את דעתו על יבלות התרגום בכך שהוא אומר "אך זה מתאים לסופרי מדע בדיוני, לא?".
סופר שלומפר, גיבור-על אשר נוצר על ידי אורי פינק, שובר את הקיר הרביעי כמנהג.
במאנגה אקדמיית הגיבורים שלי (ובסדרת האנימה) יוגה אאויאמה, אחד התלמידים בכיתה, שובר את הקיר הרביעי בכך שהוא מסתכל ישירות על הצופה/הקורא כמעט כל הזמן.
דמותו של גיבור הקומיקס "דדפול" שוברת את הקיר הרביעי במהלך עלילותיה.
מוטיב זה חוזר גם בסרטי הלייב אקשן שנעשו על הדמות.
בדומה לדדפול, גם גיבורת הקומיקס "שי האלק" שוברת את הקיר הרביעי גם בקומיקס וגם בסדרת הטלוויזיה שנושאת את שמה (בסדרה היא אפילו מרחיקה לכת ודורשת מהכותבים לשכתב את אחד הפרקים בסדרה).
מספר פעמים ב"זבנג!" הייתה נטייה של שבירת הקיר הרביעי, כשהשיא היה שירון המציא שיקוי כשהוא שותה ממנו, הוא מגלה לראשונה את הקורא ומשוחח עימו ובסוף הסיפור ממציא שיקוי נוסף שגורם לקורא להיכנס לעולמו.
במשחק המחשב "קסם התות" הדמות הראשית, תות קסם, שברה את הקיר הרביעי בכך שספרה על עצמה בתחילת המשחק וכמו כן נהגה להעיר הערות, שבחלקן היא הייתה מול הצופים.
במשחק "גורדי בהרפתקה מהסרטים" מראה גורדי לכפפה (שמשמשת בתור סמן במשחק) את השחקן שייסע להם וכמו כן, גורדי עצמו מסייע לשחקן במקרה שהוא נתקע באיזה מצב מסוים.
במשחק הווידאו שמבוסס על דמותו של דדפול, דדפול לעיתים קרובות מדבר ישירות לשחקנים ומעיר להם על ביצועיהם בשלבים השונים.
במשחק המחשב "אפצ'י- הרפתקאות השבט המכושף" ברטל'ה זקנת השבט מכירה לקאי, הגיבור הראשי, את השחקנים שיעזרו לו במשימה.
ישנו עמוד אינסטגרם העונה לשם "הקיר הרביעי".
עמוד האינסטגרם נפתח באפריל 2024. העמוד מכיל ביקורות לסרטים, סדרות, ומוזיקה ועוסק בכל הקשור לתרבות: ישנה ועדכנית כאחד.
הקלאסיקו (בספרדית: El Clásico, לעיתים מכונה הסופר קלאסיקו, בשל החלפה עם הסופר קלאסיקו הארגנטינאי), הוא מפגש בין שני מועדוני הכדורגל הספרדיים ריאל מדריד וברצלונה.
שני המועדונים הם הכוח המוביל בליגה הבכירה בספרד (לה ליגה), הם היחידים (יחד עם אתלטיק בילבאו) שמעולם לא ירדו לליגה השנייה של ספרד ויש ביניהן יריבות גדולה רבת שנים.
אף על פי שהמשחק ביניהן אינו דרבי במובן הרגיל של המילה, מכיוון ששתי הקבוצות לא מגיעות מאותה עיר ואף לא מאותו אזור גאוגרפי, השם "הדרבי של ספרד" נקשר למשחק בשל החשיבות ההיסטורית שהייתה למשחק במשך השנים - שפעמים רבות אף השפיעה על הפוליטיקה של ספרד, והביאה ליריבות הגדולה.
ככלל משחקי הקלאסיקו מאופיינים במספר שערים גבוה בהרבה מהממוצע למשחקי כדורגל רגילים.
בתוצאות המשחקים התחרותיים ריאל מדריד מובילה עם 106 ניצחונות לעומת 105 של ברצלונה, נוסף ל-52 תוצאות תיקו.
במשחקי ראווה ברצלונה מובילה עם 25 ניצחונות לעומת שישה של ריאל מדריד, נוסף ל-12 תוצאות תיקו.
בסך כל המשחקים מובילה ברצלונה עם 129 ניצחונות לעומת 112 של ריאל נוסף ל-64 תוצאות תיקו נכון למשחק שהתקיים ב-11 בינואר 2026.
תופעת היריבות בין הקבוצות נעוצה במתחים חברתיים ופוליטיים של אזוריהם.
מימיו הראשונים של הכדורגל הספרדי נחשבו שתי הקבוצות כמייצגות של שני חבלי ארץ יריבים בספרד, קטלוניה וקסטיליה, של הערים ברצלונה ומדריד ואף של שני צדיה של הפוליטיקה בספרד: ריאל מדריד כמייצגת הממשל והמלוכה הספרדית, לעומת ברצלונה כמייצגת האופוזיציה.
עובדה זו, בנוסף להבדלים התרבותיים והפוליטיים בין חבלי הארץ, הביאה למפגשים בין הקבוצות חשיבות רבה.
היריבות בין השתיים קיימת גם בענף הכדורסל.
במסגרת השלטון הדיקטטורי בספרד, הן בתקופת שלטונו של פרימו דה ריברה והן בתקופת שלטונו של פרנסיסקו פרנקו, דוכאו הסממנים האזוריים וחופש הביטוי הוגבל.
ניסיונו של פרנקו להמליך עצמו על ספרד עורר התנגדות בקרב הקטאלנים, שלא רצו בו עקב תמיכתו במדריד ושנאתו לקטאלוניה, שהתבטאה גם באיסור לדבר קטלאנית במדינה.
על המורדים שניסו להתנגד לפרנקו הוטל עונש מוות.
בימיה הראשונים של מלחמת האזרחים בספרד נרצח ז'וזפ סוניול, נשיא מועדון הכדורגל ברצלונה, בידי שלטונות פרנקו.
סנטיאגו ברנבאו, נשיא ריאל מדריד ומאמנה לפני פרוץ המלחמה, השתתף עם גדודי פרנקו בכיבוש קטלוניה.
המתיחות התפתחה והגיעה לשיאה בזמן מלחמת האזרחים, כאשר מספר שחקני ברצלונה הוברחו מספרד.
לקראת סיום המלחמה אצטדיון ברצלונה לס קורטס עמד בפני הפיכה למחנה צבאי בידי השלטונות, לאחר כיבוש קטלוניה וברצלונה.
בד בבד, השלטון תמך באופן גלוי בריאל מדריד, כמועדון המייצג את עיר המלוכה, וכתוצאה מכך היה המועדון מהמצליחים בספרד בתקופה זו.
לאחר מות פרנקו בשנת 1975 נכנסה הדמוקרטיה לספרד, וקטלוניה קיבלה אוטונומיה רחבה יותר.
החופש התבטא גם בכדורגל: מאז התחזק מועדון הכדורגל ברצלונה מאוד וצבר כוח פוליטי וכלכלי רב משל עצמו, זאת בהמשך לתנופה הספורטיבית שהחלה שנתיים קודם עם הגעתו של השחקן יוהאן קרויף למועדון.
ב-13 במאי 1902 נערך המשחק הראשון בין שתי הקבוצות, במסגרת חצי גמר טורניר הגביע הספרדי, שנערך לכבוד המלכתו של אלפונסו ה-13 (מאוחר יותר הוחלף שמו בגביע המלך הספרדי), ובו ניצחה ריאל 5–0.
באליפות הראשונה בתולדות הליגה הספרדית, בשנת 1929, זכתה ברצלונה, אף על פי שריאל מדריד הייתה זו שניצחה במפגש הליגה הראשון ביניהן.
שחקניה הבולטים היו ריקרדו זאמורה ופפ סמיטייר.
ב-10 בינואר 1943 נערך אחד מהמשחקים המרתקים ביותר בהיסטוריה של הקלאסיקו.
ברצלונה אירחה את המשחק והובילה 2–4 במחצית לאחר שפיגרה 1–2, אך ריאל חזרה והשוותה בסיום ל-5–5 אחרי שער בדקה ה-87'.
משחק זה נחשב פתח עיקרי ליריבות הגדולה בין שני המועדונים.
בסביבות שנת 1950 הסתיימו רבים ממשחקי הקלאסיקו בתוצאה גבוהה וחד צדדית, לדוגמה ניצחון ברצלונה 2–7 או ניצחון ריאל 1–6.
ב-1950 ניסו שתי הקבוצות להחתים את החלוץ ההונגרי לאזלו קובאלה, שהתגלה על ידי צייד הכישרונות של ברצלונה פפ סמיטייר במשחק של נבחרת הונגריה נגד ואיאדוליד.
קובאלה היה קרוב לחתום במדריד, שהזדקקה לשחקן מוביל כיוון שלא זכתה באליפות מאז מלחמת האזרחים, אך לבסוף שוכנע על ידי סמיטייר לחתום בברצלונה.
קובאלה היה שחקן מפתח בזכייתה של ברצלונה בתארים רבים, ואף נבחר על ידי אוהדי הקבוצה לשחקן הגדול בתולדותיה במשאל שנערך בשנת 2000.
ב- די סטפנו לאחר שזכה באליפות נוספת עם מיונאריוס, נחשב כאחד השחקנים הטובים בעולם.
ובכך החלה מסכת של מאמצים רבים שהשקיעה כדי להביאו לקבוצה.
על פי חוקי פיפ"א (מכיוון שלא הכירה בליגת העל הקולומביאנית בה שיחקה מיונאריוס) די סטפנו היה שייך לריבר פלייט, שהשתכנעה להעבירו לברצלונה תמורת סכומים נכבדים אותם שילם קארטו.
במשחק די סטפנו כבש רביעייה, וריאל מדריד ניצחה 0–5.
החתמת די סטפאנו היוותה נקודת מפנה, וריאל מדריד זכתה עמו במספר רב של תארים, ובהם אליפות הליגה כבר בעונתם המשותפת הראשונה.
בתקופתם של קובאלה ודי סטפנו תוצאות משחקי הקלאסיקו היו שקולות, כאשר מהבולטים שבהם היו ניצחונה של ברצלונה 1–5 ב-1954, ניצחון ריאל 0–5 באותה שנה, וניצחונה של ברצלונה 1–6 ב-1957 במסגרת גביע המלך.
התערבות התאחדות הכדורגל התבטאה בחקיקת חוק, על פיו החתמת שחקנים זרים אסורה.
השלטון, שתמך בריאל מדריד, אפשר לה לעקוף את החוק: פוברקו תעודות לידה לשחקנים זרים כך שהם כביכול נולדו בכפרים נידחים בספרד שנהרסו במלחמה.
בהמשך שנות ה-50 הצטרפו פרנץ פושקאש לדי סטפנו בריאל מדריד ולואיס סוארס לקובאלה בברצלונה.
עם צירופי שחקנים אלו, שתי הקבוצות היו מהבולטות בספרד ובאירופה כולה.
בשנת 1960 נפגשו שתי הקבוצות בפעם הראשונה במסגרת גביע אירופה לאלופות.
כעבור שנה שבו ונפגשו שתי הקבוצות בגביע אירופה, אך הפעם ניצחה ברצלונה.
ברצלונה עצרה רצף של שש שנים בהן ריאל מדריד לא נוצחה באירופה.
במקביל לפרישתו של קובאלה בשנת 1962, נחלשה ברצלונה ומנגד התחזקה ריאל מדריד.
היה זה העשור השני בו ברצלונה לא זוכה באליפות הליגה, בעוד מדריד זוכה בה שבע פעמים.
עם זאת, ברצלונה ניצחה את מדריד בגמר הגביע הספרדי של 1968. הזכייה גרמה לתדהמה רבה והשפלה בקרב אנשי ואוהדי ריאל, משום שפרנקו נאלץ להעניק את הגביע לקפטן ברצלונה חוסה אנטוניו סאלודה.
בעונת 1973/74 התחולל מפנה, לאחר החלטת ההתאחדות הספרדית לאפשר החתמת שחקנים זרים.
ברצלונה ניצלה את ההחלטה על מנת להחתים את ההולנדי יוהאן קרויף מאייאקס אמסטרדם, שהפך לאחד משחקני הקבוצה המובילים.
בסיבוב השני של עונה זו ניצחה ברצלונה בראשות קרויף 0–5 בסנטיאגו ברנבאו, במשחק בו נכחו 80,000 צופים שהיו כולם אוהדי ריאל.
בסיום העונה זכתה ברצלונה באליפות, וביססה את מעמדה כשווה לריאל.
לאחר מותו של פרנקו וסיום השלטון הדיקטטורי, נחלשה ריאל מדריד ושלטונה פסק לחלוטין.
ברצלונה החתימה את ברנד שוסטר הגרמני ודייגו מראדונה הארגנטינאי.
מראדונה היה השחקן הראשון שזכה לקימת כבוד מאוהדי ריאל מדריד בסנטיאגו ברנבאו.
הוא כדרר ממחצית המגרש עד השער, תוך שהוא מהתל בשוער ובשחקני הגנה נוספים, ואז הבקיע שער.
ברצלונה זכתה באליפות בזכותו של שוסטר בעונת 1984/85. בפתיחת העונה הביסה את מדריד 0–3 בסנטיאגו ברנבאו, לאחר שבלם ריאל כבש שער עצמי כבר בדקה הראשונה של המשחק.
בסיום העונה הקדימה ברצלונה את ריאל ב-17 נקודות.
בשנות ה-90 הגיעה ברצלונה לשיאה: זכייה בארבע אליפויות ליגה ובאליפות אירופה.
ב-1992 האליפות הוכרעה במחזור האחרון של העונה לטובת ברצלונה, אף על פי שריאל הובילה בפער גדול בהדרכת המאמן רדומיר אנטיץ' שפוטר למרות הצלחתו.
ב-8 בינואר 1994 כבש רומאריו, שחקן ברצלונה, שלושער והוביל את קבוצתו לניצחון 0–5 על ריאל, עם שערים נוספים מרגליהם של רונאלד קומאן ואיוואן איגלסיאס.
ב-7 במאי נערך הקלאסיקו מחזור אחד לפני סיום העונה, כשברצלונה הייתה חייבת לנצח כדי להישאר במרוץ לאליפות עם דפורטיבו לה קורוניה.
מדריד שאפה למנוע מיריבתה לזכות באליפות, אך ברצלונה ניצחה 0–1 בדוחק.
הכדור פגע בשופט, ובכך אפשר לברצלונה לצאת להתקפה מתפרצת שבסיומה כבש גיירמו אמור את שער הניצחון.
לאחר ניצחון במחזור האחרון על סביליה זכתה ברצלונה באליפות.
בקיץ 1994 עבר מיכאל לאודרופ מברצלונה לריאל מדריד, במהלך שהותיר הפתעה גדולה עקב הזדהותו של לאודרופ עם ברצלונה והעובדה ששנים רבות לא עברו שחקנים בין המועדונים.
ב-7 בינואר 1995, במהלך העונה הראשונה של לאודרופ בקבוצה, הביסה ריאל את ברצלונה בתוצאה 0–5 בראשותו של איבן זמורנו שכבש שלושער.
אף על פי שברצלונה ניצחה במפגש השני בין הקבוצות באותה עונה 0–1 זכתה ריאל בסיומה באליפות הליגה.
נשיא ברצלונה ז'וזפ ליואיס נונייז, שהיה ידוע בשנאתו לאוהדי מדריד, אסר עליהם להיכנס לקלאסיקו שנערך בקאמפ נואו ב-14 בפברואר 1999. בנוסף, התיר נונייז את הכניסה למשחק רק לאוהדי ברצלונה שהחזיקו בתעודת החבר של המועדון.
על אף הסכסוכים והפילוג הפנימיים בברצלונה, היא התאחדה לקראת המשחק והתרכזה במטרתה לנצח את ריאל.
אוהדיה קיבלו את אוהדי ריאל מדריד שהגיעו לעיר בקללות ובתקיפת האוטובוס שבו נסעו.
אוהדי ברצלונה חגגו לא רק את הניצחון 0–3 אלא גם את הרחקתו של שחקן ריאל רוברטו קרלוס.
שתי הקבוצות נפגשו בחצי גמר ליגת האלופות בעונת .
ריאל מדריד, שזכתה באליפות המפעל, ניצחה במשחק בתוצאה 0–2. זהו היה ניצחונה הראשון של ריאל בקאמפ נואו לאחר 19 שנים, והמשחק כונה בתקשורת הספרדית כ"משחק המאה".
ב-16 במרץ 2003 חדרו מפגינים נגד הגלובליזציה למגרש בעת הקלאסיקו וגרמו להפסקת המשחק למשך שבע דקות.
אחת ההעברות המפתיעות של שחקנים בין המועדונים היה של לואיש פיגו ב-2000, שחתם על חוזה בריאל מדריד אף על פי שחתם כבר על הארכת חוזהו בברצלונה.
אוהדי ברצלונה כינו את פיגו "יהודה איש קריות" על הבגידה בקבוצתם.
בקלאסיקו הראשון ששותף בו במדי ריאל מדריד בקאמפ נואו, נזרקו לעברו חפצים, כולל ראש חזיר.
גם חבייר סביולה עשה דרך זו.
סמואל אטו עשה את הדרך ההפוכה אך לא באופן ישיר.
הוא שיחק בריאל מדריד בסוף שנות ה-90 והצטרף לברצלונה ב-2003, וכבש במספר משחקי קלאסיקו.
בחגיגות זכיית האליפות של ברצלונה ב-2005 ליגלג על ריאל מדריד, כאשר הצטרף לאוהדי הקבוצה ששרו "מדריד זבלים, תצדיעו לאלופים", אם כי למחרת מיהר להתנצל על דבריו וטען שנסחף בלהט הרגע.
ב-19 בנובמבר 2005 ניצחה ברצלונה 3-0, במשחק שנערך בסנטיאגו ברנבאו.
הניצחון נחשב כהצהרת כוונות מצידה של ברצלונה לזכייה באליפות באותה עונה.
בעקבות הניצחון הפך מאמן ברצלונה פרנק רייקארד למאמן הראשון בתולדות הקבוצה שמנצח פעמיים בברנבאו.
בעונת הבטיחה ריאל מדריד את זכייתה באליפות מחזור אחד לפני הקלאסיקו.
על פי תקנון התאחדות הכדורגל הספרדית הייתה ברצלונה צריכה לערוך מסדר כבוד עבור האלופים החדשים.
בגלל היריבות בין המועדונים היה זה אירוע משפיל לברצלונה.
בקלאסיקו השני של עונת , ב-2 במאי 2009, השיגה ברצלונה את אחד מהניצחונות המרשימים בתקופה החדשה של הקלאסיקו בתוצאה 2–6, עם צמדי שערים של תיירי הנרי וליונל מסי.
בקלאסיקו הראשון של עונת , ב-29 בנובמבר 2010, הביסה ברצלונה את ריאל מדריד בתוצאה 0–5. לקראת תום עונה זו נפגשו הקבוצות ארבע פעמים ב-18 ימים.
הקלאסיקו השני של העונה בליגה נערך ב-16 באפריל 2011, והסתיים בתיקו 1-1 משני פנדלים של מסי ורונאלדו, ארבעה ימים מאוחר יותר נפגשו הקבוצות למשחק בגמר הגביע, ובו ניצחה ריאל מדריד 0–1, משער נגיחה של רונאלדו בהארכה, וזכתה בגביע.
כמה ימים מאוחר יותר, ב-27 באפריל, במסגרת חצי הגמר של ליגת האלופות, התקיים שוב משחק בין שתי הקבוצות.
שני שערים של מסי בברנבאו הכריעו את חלקו הראשון של חצי הגמר לטובת ברצלונה.
הגומלין הסתיים ב-1-1, וברצלונה העפילה לגמר וזכתה בגביע.
ב-17 באפריל 2014 ניצחה ריאל מדריד 1–2 את ברצלונה בגמר גביע המלך, הודות לשער ניצחון של גארת' בייל בדקה ה-85, וזכתה בגביע.
ב-28 באוקטובר 2018 ניצחה ברצלונה את ריאל 1–5 במשחק ליגה בקמפ-נואו, בו הבקיע החלוץ האורוגוואי לואיס סוארס שלושער.
תוצאת המשחק הובילה לפיטורי מאמן ריאל, ז'ולן לופטגי.
ב-2 במרץ 2019 ניצחה ברצלונה 0–1 את ריאל מדריד בליגה, ובכך שינתה לראשונה את מאזן הניצחונות לטובתה.
ב-1 במרץ 2020 ניצחה ריאל מדריד 0–2 את ברצלונה בליגה והשוותה את מאזן הניצחונות בין הקבוצות.
ב-19 במרץ 2022 הביסה ברצלונה את ריאל מדריד בתוצאה 0–4 באצטדיונה הביתי של ריאל מדריד.
בעונת ניצחה ברצלונה את ריאל מדריד בארבעת המפגשים (ליגה, גביע וסופר קופה) ובכך הפך האנזי פליק למאמן השני בלבד בהיסטוריה שמנצח בארבעת המפגשים הראשונים שלו (אחרי פפ גווארדיולה)
מאזן הניצחונות בקלאסיקו בכל המסגרות (משחקים רשמיים)
מיקומים סופים בטבלת הלה ליגה
המיקום של ריאל מדריד מסומן בכחול, ושל ברצלונה באדום.
סה"כ: לריאל מדריד 47 גימורים גבוהים יותר, לברצלונה 44 גימורים גבוהים יותר (נכון לסוף עונת ).
היתרון הגדול ביותר של ריאל מדריד הוא 10 מקומות בעונת 1941/1942, היתרון הגדול ביותר של ברצלונה הוא 10 מקומות בעונת 1947/1948.
הניצחון בהפרש הגבוה ביותר בליגה הוא הניצחון של ריאל מדריד 2–8 במחזור העשירי של עונת .
בכל המסגרות היה זה ניצחונה 1–11 של ריאל מדריד במשחק הגומלין במסגרת חצי גמר גביע המלך ב-1943.
שני שחקנים הבקיעו ארבעה שערים בקלאסיקו: מרטי ונטולרה מברצלונה ואילדפנסו סאונודו מריאל מדריד.
שניהם בעונת הראשון בניצחון קבוצתו 0–5, והשני בניצחון קבוצתו 2–8.
ב-10 בדצמבר 2011 כבש כרים בנזמה את השער המהיר ביותר במשחק קלאסיקו – בתוך 22 שניות משריקת הפתיחה.
ב-26 באוקטובר 2024, במהלך משחק ליגה, הפך לאמין ימאל לכובש הצעיר ביותר בקלאסיקו בגיל 17 ו-105 ימים.
בעונת 24/25 ברצלונה ניצחה 4 פעמיים בקלאסיקו והפכה לקבוצה הראשונה לעשות את זה אחרי שניצחה את ריאל מדריד 4:3
תקשורת הספורט בעולם, ובספרד בפרט, מתחילה לעסוק במשחקי הקלאסיקו זמן רב לפני המפגשים עצמם.
פרשנים רבים מנסים לחזות מי תנצח במשחק.
המשחק משודר בטלוויזיה ברשתות רבות ואחוזי הצפייה בו גבוהים מאוד.
גם באינטרנט הקלאסיקו מסוקר היטב: לפני המשחק כתבות רבות וסרטונים מתארים את הנוסטלגיה וההיסטוריה שלו, ולאחריו מופיעים תקצירים ושידורים חוזרים שלו.
בעיתונות, נכתבים כתבות וטורים אישיים לפני קלאסיקו.
בספרד, המשחק אף כונה בעיתון ה"מארקה" ככזה ש"יש בו את גאוותם של 22 השחקנים, של העשר הנוספים על ספסל המחליפים, של המאמנים, של מנהלי המועדונים ושל הרבבות שבאצטדיון".
הקלאסיקו זוכה לתיאורים קיצוניים גם מפי כדורגלני ומאמני עבר בכירים, ובמיוחד כאלה ששיחקו באחד מהמועדונים.
דוגמה לכך היא בובי רובסון, שכינה את הקלאסיקו כ"מאורע היחיד בעולם שמחבר יחד יותר מ-100,000 איש פעמיים בשנה".
ריאל היא שיאנית הזכיות בליגת האלופות ובאליפות ספרד.
ריאל זכתה 19 פעמים בגביע המלך הספרדי, פעמיים בגביע אופ"א, שלוש פעמים ב, 5 פעמים באליפות העולם לקבוצות, 5 פעמים ב (שיא), 10 פעמים ב ופעם אחת בגביע הליגה הספרדי.
ברצלונה מחזיקה במספר רב יותר של זכיות בגביע המלך הספרדי, עם 32 זכיות בו (שיא).
ברצלונה זכתה שלוש פעמים בגביע ערי הירידים, ארבע פעמים בגביע המחזיקות (שיא של המפעל), חמש פעמים ב (שיא), 15 פעמים ב (שיא), פעמיים בגביע הליגה הספרדי, ושלוש פעמים באליפות העולם לקבוצות.
הקלדה עיוורת או כתיבה עיוורת (נקרא גם: קלדנות) היא טכניקת הקלדה על מקלדת של מכונת כתיבה או מחשב המאפשרת הקלדה יותר מהירה ללא צורך להסתכל בכפתורי המקלדת וכך פחות מעייפת מנטלית וגופנית מהמקובל.
למיומנות זו יתרון בעבודה במשרד, ולמשרות מסוימות היא מהווה דרישת קדם.
בשיטת ההקלדה העיוורת, לכל האצבעות יש מקומות קבועים על המקלדת בזמן שבין הקלדה על המקשים ויש רק דרך נכונה אחת ללחוץ על כל מקש – הדרך בה האצבעות עוברות את המרחק הקצר ביותר ממקומן הקבוע אל המקש שיש ללחוץ עליו.
באופן זה, תנועות האצבעות הן הקצרות והמהירות ביותר ולא מושקע מאמץ מנטלי (מודע או לא מודע) בבחירת הדרך להקליד על המקשים השונים.
מקומן הקבוע של האצבעות בזמן שבין הקלדה על מקש אחת למשנהו, הוא כדלקמן: האצבעות המורות ממתינות על המקשים ח ו־כ (J ו־F) שאותן מזהה המקליד בלי להביט במקלדת בעזרת סימוני החישה שיש על המקלדת (בליטות הניתנות למישוש).
האגודלים ממתינים על מקש הרווח.
שאר אצבעות יד ימין ממתינות על שלושת המקשים שמימין ל־ח' ושאר אצבעות יד שמאל על אלו שמשמאל ל־כ'.
האגודלים משמשים בשיטה זו רק להקשה על מקש הרווח, כל אצבע אחרת מקישה על המקש עליו היא ממתינה בין ההקשות, על זה שמעליו ועל זה שמתחתיו באלכסון.
בנוסף לזה, האצבעות המורות מקישות גם על המקשים שבשני הטורים שבין מקומותיהן הקבועים, כך למשל האצבע המורה של יד ימין אחראית לאותיות ו, ח, צ וגם לאותיות ט, י, מ.
ההקלדה העיוורת משחררת את המקליד מהצורך להביט במקלדת.
השחרור מהצורך להביט במקלדת הוא אחד האמצעים לזירוז ההקלדה אך יש לו גם יתרונות נוספים – הוא מקל את המאמץ הריכוזי שבהקלדה והופך את ההקלדה לנגישה עבור אנשים עם לקות ראייה.
אולם, טכניקת הקלדה זו אינה אפשרית עבור מי שאינו מפעיל בקלות את כל עשר אצבעותיו ולכן אינה נגישה עבור הרבה אנשים עם לקויות בגפיים העליונות.
טכניקת ההקלדה דורשת לימוד ותרגול.
את טכניקת ההקלדה ניתן ללמוד בקורסים או בעזרת ערכות ללימוד אישי.
יש גם עזרי מקלדת ללמידת הטכניקה כמו צביעת המקשים על פי האצבע שאמורה להקיש עליהן והסתרה של תגי המקלדת בהדרגה כדי לאלץ את המקליד ללמוד בעל פה את מקומות המקשים.
יצוין כי המהירות משתפרת בעיקר ממיומנות ופחות מלימוד הטכניקה.
שיטת ההקלדה העיוורת הומצאה, ככל הנראה, על ידי פרנק אדוארד מקגורין (Frank Edward McGurrin), בעיר סולט לייק סיטי.
מקגורין זכה בעזרתה בפרס בתחרות הקלדה בשנת 1888 והחל לפרסמה ולהתפרנס מהדרכתה.
קשה לדעת מה ההשפעה של ההקלדה העיוורת על היווצרות פציעות הקלדה משום שנכון לשנת 2008 קשה להעריך באופן כללי את הקשר בין שימוש במחשב לפציעות הקלדה.
הקלה (באיסלנדית: Hekla) הוא הר געש הממוקם בחלקה הדרומי של איסלנד, ופסגתו מגיעה לגובה של 1,488 מטרים.
זהו מהרי הגעש הפעילים ביותר באלפי השנים האחרונות, כאשר יותר מ־20 התפרצויות געשיות תועדו בו החל משנת 874.
ההר הוא חלק מרכס געשי באורך של כ־40 ק"מ, כאשר הלוע המרכזי מכונה Heklugjá.
ההר אחראי ל־10% מפיזור הטפרה ברחבי איסלנד במאות השנים האחרונות.
בתקופות שקטות הר הגעש מתכסה בשלג ובקרחונים.
פעילות סייסמית מתרחשת בדרך כלל זמן קצר מאוד קודם להתפרצות, ובעוצמה נמוכה.
קשה להעריך את משך ההתפרצות הצפוי מהר זה, היות שהתפרצויות עבר נמשכו בין ימים בודדים לשנתיים.
עם זאת, ישנו קשר בין אורך התקופה השקטה קודם ההתפרצות, לבין עוצמת ההתפרצות שאירעה לאחריה.
התפרצויות מתועדות שנה VEI משך הערות 1100- 5 ?
הקלאסיקה של ההרים והימים (בסינית מסורתית: 山海經; בסינית מפושטת: 山海经; בפין-יין: Shānhǎi Jīng), אשר מוכרת גם בשמות "שאן האי ג'ינג", ו"ספר ההרים והימים", היא טקסט סיני קלאסי המשלב גאוגרפיה במיתוס.
גרסאות של הטקסט ידועות עוד מן המאה הרביעית לפנה"ס, ולצורתו הסופית התגבש בתקופת שושלת האן המערבית.
הטקסט משמש תיאור גאוגרפי-תרבותי-אגדי של סין שלפני תקופת שושלת צ'ין, ומשובץ כולו סיפורים מיתולוגיים.
מעבר לכך ניתן למצוא בו גם התייחסויות לבעלי חיים, צמחייה, מחצבים, טכניקות כישוף, דת, היסטוריה, רפואות, מנהגים עממיים ומיעוטים אתניים בסין.
ישנם בספר כ-31,000 סימנים, הוא מחולק ל-18 מגילות ומכיל תיאורים של 550 הרים ו-300 מקורות מים.
החלק העתיק ביותר בספר - "הקלאסיקה של ההרים" נחשב לעיתים כעומד בפני עצמו, ואז הוא מכונה "קלאסיקת ההרים בעלת חמשת האיברים".
במקור היו בספר גם מפות מצוירות אשר אוגדו תחת השם "הקלאסיקה של מפות ההרים והימים", אך לאחר תקופת שושלות וֵיי וגִ'ין לא נותר זכר מן המפות.
יוצר הספר וזמן כתיבתו אינם ברורים.
היסטורית יוחס הספר לדמויות אגדיות כגון הקיסר יוּ' או בּוֹיִי, אך כיום יש בין החוקרים הסכמה שהספר לא נכתב בנקודת זמן אחת על ידי אדם יחיד, אלא על ידי מספר אנשים ממדינת צ'וּ החל מתקופת המדינות הלוחמות ועד תקופת שושלת האן.
אחד הבודדים שנותן מידע בנושא הוא צֶ'ן פָּאן בן המאה העשרים, אשר איתר בין ההערות על הטקסים של ג'ואו את הציטוט: "הקלאסיקה של ההרים והימים מימי קדם, ספר של דְזוֹאוּ (דְזוֹאוּ יֵן)".
העורך הראשון של הספר אשר שמו ידוע, היה לְיוֹ שְׂיָאנְג מהאן המערבית, אשר שמו נקשר במספר יצירות קונפוציאניות.
בנו לְיוֹ שִׂין גם הוא עסק בעריכת הספר, ושניהם ביצעו בו הגהות ואף קבעו לגביו כי "יוצר הקלאסיקה של ההרים והימים הוא בן תקופת טָאנְג ויוּ'".
תקופה זו היא תקופתם של הקיסר יָאו והקיסר שׁוּן, ונראה שעל הדברים הללו מתבסס גם גָ'או יֵה מתקופת שושלת האן המזרחית בספרו "האביבים והסתוים של ווּ ויְוֵּ'ה", אם כי שם הייחוס הוא לקיסר יו'.
מאוחר יותר, בתקופת שושלת ג'ין, הוסיף המלומד גְווֹ פּוּ מספר הערות נוספות ליצירה.
הספר אינו עלילתי, אלא מורכב מקטעים המתארים מיקומים שונים של הרים, ישימונים ואזורים אשר בים ומעבר לים.
התיאורים כוללים לרוב פרטים על רפואות, חיות, מחצבים ותוואי קרקע, ועל אף שתיאורים רבים הם חסרי ייחוד, הרי שישנם גם תיאורים מורכבים ומוזרים.
ישנה נוסחה כללית קבועה על פיה בנוי כל פרק, וגם התיאורים עצמם נמסרים לרוב בתבנית מוכרת.
הספר מכיל מיתוסים קצרים אשר רובם אינם אורכים יותר מפיסקה אחת.
המיתוס המוכר ביותר מן הספר הוא זה המופיע בסוף הפרק האחרון, על הקיסר יוּ' אשר עמל במשך שנים על עצירת השיטפונות.
הסיפור מספק תיאור ציורי בהרבה מזה המופיע בקלאסיקה של המסמכים.
הספר גם מתעד כבדרך אגב מספר נושאים תמוהים כמו הטענה שאכילת בשר אורנגאוטן יכולה לחזק את ההליכה, ועוד נושאים שנחשבים שנויים במחלוקת בחברה הסינית.
הספר מתעד על בסיס מיקום ולא על בסיס כרונולוגי.
ובדרך כלל התיעוד בו מתחיל מהדרום, עובר למערב, משם לצפון, ורק אז מגיע ללבה של סין עצמה (או בשמה העתיק "תשעת המחוזות").
על פי הספר, תשעת המחוזות מוקפים מכל עבריהם בים.
מניית הכיוונים בסדר דרום-מערב-צפון-מזרח אינה דומה למניה שרווחה מאוחר יותר בסין, בה הסדר הוא מזרח-דרום-מערב-צפון, ועל פי חוקרים יש לה קשר עם המסורת על פיה מושב המלך הוא בצפון והוא פונה לדרום, והתפיסה של המרחב כמצוי בין השמיים בדרום לאדמה בצפון.
הספר נחשב קלאסיקה בתחום של מיתולוגיות.
מלומדים סינים קדומים ראו בו ספר של דמיונות, ונראה שהוא מכיל לא מעט מסורות שעברו בעל-פה.
ישנן לא מעט דוגמאות להתייחסות כזו.
אצל סְה-מָה צְ'ייֵן ניתן למצוא את הקטע הבא:
כמו כן, ב"כלל הספרים של ארבעת האוצרות" מתחילת שושלת צ'ינג הספר סווג ללא היסוס תחת הקטגוריה "סיפורים מוזרים".
הסופר הנודע לוּ שׂוּ'ן ציין במאמר "אָה צָ'אנְג והקלאסיקה של ההרים והימים" כי הוקסם מן הספר וסיפוריו המשונים בתור ילד.
מצד שני, הספר נתפס כספר יעץ חיוני לכל היסטוריון עתיק, וכספר גאוגרפי, ומסווג כקלאסיקה היסטורית או גאוגרפית בספרים כמו "ספר סְווֵי" ו"בחינה כוללת של המסמכים".
הספר מתעד ארבע מאות וחמישים ישויות על-טבעיות, כולל שני אזכורים של הידרה, ובעלי חיים רבים, וחלקו הראשון "הקלאסיקה של ההרים" מכיל כמות גדולה של מידע בתחום הכישוף, האלכימיה וסדרי קורבנות של הקדמונים.
בגלגוליו התווספו לספר הוספות והפרזות, אך הוא עדיין נותר בעל ערך רב יחסית כספר יעץ, ומשמש למחקר השוואתי של מנהגי פולחן אל מול "הטקסים של ג'ואו" ולאחרונה גם מול תיאורים הנמצאים בכתבים שנחשפו בחפירות ארכאולוגיות.
על פי חוקר הקלאסיקות לְיָאו פִּינְג, אשר פעל בתחילת המאה העשרים, הקלאסיקה של ההרים והימים היא פרשנות לקלאסיקה של השירים.
בשנת 1958 פרסמה הנרייטה מרץ ספר הכולל את ההשערה שהקלאסיקה של ההרים והימים מתעדת מסע עתיק של סינים אל יבשת אמריקה.
יש המחזקים את התאוריה מתוך אזכורים במקורות נוספים של הארצות טָאנְגְגוּ (או יָאנְגְגוּ, "עמק הזריחה"), פֿוּסָאנְג וארץ חֵייצְ'ה ("ארץ שחורי השיניים") שמתועדות ב"קלאסיקה של אשר בים המזרח".
לדוגמה, מ"רשומות הברברים של המזרח" הם מצטטים "מעל ארבעת אלפים לִי מזרחית לארץ הגמדים, נמצאת ארץ העירומים, ודרומית-מזרחית לארץ העירומים נמצאת ארץ שחורי השיניים.
ניתן להגיע לשם במסע של שנה בסירה.", דבר המצביע על מיקום הנמצא רחוק ממזרח ליפן.
ככלל, תאוריה זו לגבי מסע סיני ביבשת אמריקה נחשבת חסרת שחר בקרב סינולוגים, אשר הפריכו אותה בתקופה בה פורסמה.
וָאנְג צ'ונְגְצִ'ינְג, "משמעויות בקלאסיקה של ההרים והימים", שושלת ג'ין.
יָאנְג שֶׁן, "הערות ותיקונים לקלאסיקה של ההרים והימים", שושלת מינג.
ווּ זֶ'נְצֶ'ן, "פרשנות נרחבת לקלאסיקה של ההרים והימים", שושלת צ'ינג.
ווּ צֶ'נְגְגְ'ה, "הסברים גאוגרפיים מודרניים לקלאסיקה של ההרים והימים", שושלת צ'ינג.
בִּי יְוֵּ'אן, "הגהה חדשה לקלאסיקה של ההרים והימים", שושלת צ'ינג.
הָאו יִישִׂינְג, "ביאורים לקלאסיקה של ההרים והימים", שושלת צ'ינג.
יְוֵּ'אן קֶה, "פרשנות השוואתית לקלאסיקה של ההרים והימים", 1980. ספר זה קיבל הכרה רחבה, ונחשב ספר חובה בחקר הקלאסיקה של ההרים והימים.
בקלאסיקה של ההרים והימים ישנן 18 מגילות.
באופטיקה גאומטרית הקירוב הפראקסיאלי הוא קירוב זוויות קטנות.
שימושיו הידועים הם טכניקת ray tracing (מעקב אחר קרני אור במערכת אופטית, כגון עדשה) ועקיפת פרנל.
קרן פראקסיאלית היא קרן שהזווית (ברדיאנים) בינה לבין הציר האופטי של המערכת קטנה, כלומר
במקרה זה, מקרבים עבור הפונקציות הטריגונומטריות הבסיסיות בהתקדמות הקרן:
זהו קירוב עד לסדר ראשון בטור טיילור של הפונקציות, כלומר קירוב ליניארי.
לעיתים, הקירוב של פונקציות אלו לסדר שני גם נקרא פראקסיאלי.
הקירוב של פונקציות הסינוס והטנגנס לא משתנה, אך לפונקציית הקוסינוס נוסיף את האיבר מסדר שני של טור הטיילור המתאים ונקבל:
הקירוב מסדר שני מגיע לדיוק של 0.5% בזוויות של עד 10 מעלות, אך ככל שהזווית גדלה הקירוב נעשה פחות מדויק בצורה ניכרת (ראה תמונה).
מטריצות העברה של רכיבים אופטיים (מטריצות ABCD)
לעיתים, כאשר רוצים לבצע מעקב קרניים (Ray Tracing) בזוויות קטנות, ניתן להשתמש בקירוב הפראקסיאלי כדי לעקוב אחר הקרניים שמקיימות אותו.
כאשר נרצה לתאר התקדמות של הקרניים במרחב, נתאר את המצב של הקרן בנקודה על ידי הווקטור:
כאשר מתאר את מרחק הקרן מהציר האופטי, ו מתאר את הזווית בינה לבין הציר האופטי.
כיוון שמדובר בקירוב זוויות קטנות, נוכל לתאר מערכות אופטיות כליניאריות, כלומר באמצעות מטריצה (המכונה מטריצת ABCD), באופן הבא:
בטבלה הבאה מופיעות מטריצות העברה נפוצות:
תיאור המטריצה הערות התקדמות במרחב למרחק d שבירה של עדשה f - מוקד העדשה שבירת סנל על מישור הניצב לציר האופטי - מקדם השבירה ההתחלתי, - מקדם השבירה הסופי שבירת סנל במעבר קעור/קמור - מקדם השבירה ההתחלתי, - מקדם השבירה הסופי, - רדיוס העקמומיות.
אם המעבר קמור (מרכז העקמומיות הוא לאחר המעבר), החזרה ממראה מישורית הופכים את כיוון הציר האופטי החזרה ממראה קעורה/קמורה הופכים את כיוון הציר האופטי, הוא רדיוס המראה, והוא חיובי עבור מראה קעורה
עקיפת פרנל היא תבנית העקיפה המתקבלת כאשר גל עובר דרך מחסום בעל מפתח, על מסך שניצב בעברו האחר של המחסום במרחק גדול מספיק.
בעקיפת פרנל משתמשים בקירוב הפראקסיאלי כדי לדעת כיצד הקרניים יתקדמו בקירוב של זוויות קטנות, כלומר באזור שנקרא "השדה הקרוב".
בקירוב הנ"ל, תבנית העקיפה המתקבלת היא קונבולוציה של תבנית הכניסה עם פונקציית התקדמות של גל נקודתי במרחב, וזוהי אחת ההצגות של עקרון הויגנס.
הקלאנים האימפריאליים של אמריקה, אבירי הקו קלוקס קלאן הוא שמה של תנועה גזענית אנטישמית בארצות הברית, הדוגלת בעליונות לבנה, שהתבססה בהקמתה על האידאולוגיה והמבנה של הקו קלוקס קלאן ההיסטורי.
במהלך שנת 2008, דווח כי התנועה הייתה השנייה בגודלה בארצות הברית מבין כלל התנועות החדשות המבוססות על ארגון הקו קלוקס קלאן המקורי.
התנועה נוסדה במהלך שנת 1997, על ידי רון אדוארדס , אשר מכהן כמנהיג המרכזי בתנועה, תפקיד המכונה "האשף הגדול" .
פעילי התנועה טוענים כי הם חלק בלתי נפרד מהדור השלישי של תנועות הקו קלוקס קלאן בארצות הברית, ובדומה לדורות קודמים של תנועות אשר נוצרו בהשראת הארגון המקורי, מבקשים כי מערכת המשפט בארצות הברית תכיר בהם כ"מיליציה מאורגנת", סטטוס משפטי המקנה זכויות משפטיות מסוימות בתחומים ספציפיים.
מטה התנועה ממוקם בעיר דוסון ספרינגס שבמדינת קנטקי.
נטען כי לתנועה יש סניפים רבים מחוץ לגבולות ארצות הברית, ובין היתר באוסטרליה, קנדה, אנגליה, סקוטלנד, דרום אפריקה, וכן ברחבי יבשת אירופה ודרום אמריקה.
פעילות התנועה נחשפה במסגרת תוכנית דוקומנטרית אשר שודרה בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק בשנת 2008, ואשר התמקדה בפעילות של קבוצות טרור בתוך ארצות הברית.
מידע נוסף אודות פעילות התנועה נחשף במסגרת סדרת הטלוויזיה ארץ הכנופיות, אשר שודרה מטעם ערוץ ההיסטוריה במהלך שנת 2009.
במהלך שנת 2011, ובמסגרת הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2012, נטען במסגרת מתיחה טלוויזיונית כי התנועה תומכת במועמדותו של ברק אובמה למשרת נשיא ארצות הברית.
בפועל, מייסד התנועה ומנהיגה רון אדוארדס צוטט במהלך שנת 2008 כתומך במועמדותו של ג'ון מקיין.
במהלך חודש יולי 2006, שלושה פעילים בתנועה תועדו בשעה שהכו את ג'ורדן גרובר, נער בן 16 ממוצא אינדיאני ופנמי, וזאת במהלך היריד המרכזי שהתקיים בקנטקי.
בעקבות זאת, שני פעילי התנועה, ג'ארד הנסלי ואנדרו ווטקינס, הורשעו בתקיפת גרובר ונשפטו לשלוש שנות מאסר.
בהזדמנות זו, הוגשה גם תביעה אזרחית מטעמו של גרובר כנגד מנהיג התנועה, רון אדוארדס, וזאת בתמיכתו של ארגון המרכז המשפטי לדרום העני.
תביעה זו הפכה בפועל לתובענה ייצוגית מטעם גרובר כנגד תנועת הקלאנים האימפריאליים כולה, וזאת תחת השם Gruver v.
בתאריך ה-14 בנובמבר 2008, חבר מושבעים אשר הורכב משבעה גברים ושבע נשים, כולם לבנים, פסק כי אדוארדס נמצא אשם, וגזר עליו תשלום פיצויים לטובת גרובר בסכום מצטבר של 2.5 מיליון דולר.
בעקבות גזר הדין, אדוארדס בחר לערער בפני בית המשפט המחוזי, אשר ביטל את פסק הדין, וקבע כי יש צורך בעריכת משפט חוזר.
בסופו של דבר, ערעורו של אדוארדס נדחה על ידי בית המשפט העליון של מדינת קנטקי.
במהלך המשפט, ארגון "המרכז המשפטי לדרום העני" קיבל כתריסר איומים מפורשים, אשר הבטיחו להגשים "את האיום המסוכן ביותר".
הקלאסיקה של השירים (סינית מסורתית: 詩經, סינית מפושטת: 诗经, פין-יין: shī jīng), מוכרת גם בשמות "שְׁה גִ'ינְג", "ספר השירים", ובמקורות הסיניים גם פשוט בשם "השירים".
הוא האוסף העתיק ביותר של שירה סינית הידוע.
הוא מכיל 305 שירים המתוארכים לתקופה שבין השנים 1100-600 לפנה"ס.