tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בורותו בנוגע לתפקידו האמיתי של המשנק באופנוע גורמת לו בסופו של דבר לייסורים.
ג'ון הוא הטיפוס הרומנטי, שמשתדל להתרחק מטכנולוגיה ושואף לשלוות הנפש הרומנטית.
נראה שאין הוא מעריך בצורה מספקת את העובדה שגישתו השלילית כלפי הטכנולוגיה גורמת לו לצאת ממצב השלווה שאליו הוא מכוון להגיע, ובמיוחד כאשר נדרשת יכולת טכנית.
לעומתו, פירסיג מעדיף את הגישה הקלאסית אך בסופו של דבר מבין שעליו לאמץ את שתי הגישות.
מצד אחד, הוא מסוגל לראות את הנחיצות וה"יופי" שבטכנולוגיה ומרגיש טוב עם עבודה טכנית שדורשת מחשבה (במטרה להגיע ל"שלווה נפשית פנימית").
מצד שני, יש ביכולתו להבין את הסלידה של הטיפוס הרומנטי כלפי הטכנולוגיה ו"העולם המלאכותי" כתוצר לוואי.
הטכנולוגיה נראית מאיימת מעיניו של הרומנטיקן, ולכן הוא יפתח כלפיה גישה שלילית.
פירסיג מראה שראשיתו של המסע הרציונלי לחיפוש "האמת הטהורה" מתחיל בוויכוח ביוון העתיקה בין הפילוסופים הסופיסטים, לבין גישתו של סוקרטס (ואפלטון).
הסופיסטים טענו שלא ניתן להגיע אל האמת על ידי חשיבה רציונלית מכיוון שכל פרט תופס את הדברים בצורה שונה.
לעומתם, גישת סוקרטס ואפלטון גורסת כי על ידי חשיבה רציונלית נכונה, נוכל להגיע אל היסודות האמיתיים של הדברים.
פירסיג טוען שאף על פי שמחשבה רציונלית יכולה להגיע לאמת כלשהי, זה לא יהיה תקף לכל המקרים, ועל־כן עלינו לאמץ גישה רחבה ומגוונת יותר שתספק לנו מנעד של כלים נוספים להתמודדות בעולם.
אימוץ של פרדיגמה המקבלת את שתי התפיסות – הקלאסית והרומנטית – תחייב מצד אחד הבנה במדעים הקלאסיים ובנוסף לכך תשלב מקורות של חוכמה א־רציונלית כמו פרצי השראה ויצירתיות (שפירסיג מאמין שאינן פעולות רציונליות).
פירסיג מראה שגישה רציונלית וגישת זן של – "לחיות את הרגע"– יכולות להתקיים במשולב ולשפר את הבנתנו בנוגע ל"איכות".
לאורך הספר מציג פירסיג את תפישותיהם של פילוסופים רבים, ביניהם יום, קאנט, אריסטו, אפלטון והפילוסופים הפרה־סוקרטיים, כשלבסוף הוא מגיע למסקנה לפיה מושג האיכות אותו פיתח מקביל למושג הטאו המזרחי ולמושג הטוב הסופיסטי.
בספרו השני של פירסיג, "ליילה: חקירה על אודות המידות", שיצא לאור בשנת 1991, פירסיג אף מפתח את התאוריה שלו לכדי מטאפיזיקה שלמה – המטאפיזיקה של האיכות.
זֶן (קאנג'י: 禅, רומאג'י: Zen) הוא שמו היפני של זרם בודהיסטי ממסורת המהאיאנה שהתפתח בסין, שם הוא נקרא צ'אן (סינית: 禪, פין-יין: Chán).
זרם זה התפשט מסין למדינות נוספות במזרח אסיה, למשל לקוריאה, ליפן, ולווייטנאם.
תורת הזֶן נפוצה כיום גם בעולם המערבי, וקיימים מרכזי זֶן רבים ברבות ממדינות העולם.
הזן מדגיש את חשיבותה של המדיטציה והבעתה בחיי היום יום כדי להגיע לנירוואנה, המכונה סאטורי ביפנית, וממעיט בערכו של לימוד אינטלקטואלי להשגת מטרה זו.
על אף שנהוגים סגנונות מדיטציה רבים בזרם הזן (למשל מדיטציה בהליכה, באכילה ובזמן שירה), כל זרמי הזן שמים דגש מיוחד על מדיטציה בישיבה, המכונה ביפנית זאזן, שמטרתה "ראיית הדברים כפי שהם", כלומר הפנמה אישית ולא אינטלקטואלית של הרעיון הבודהיסטי בדבר "היעדר העצמי", ושאיפה למצוא פתרון לדוקהה.
הזן, בדומה לתורות אחרות במזרח אסיה, נחשב לעיתים כדת, לעיתים כדרך חיים ולעיתים כפילוסופיה.
לאמונה באל או אלים אין תפקיד חשוב בזן, אך הזן אינו מניח או שולל את קיומה של ישות טרנסצנדנטית או בוראת כמו אלוהים, או את רעיונות הסמסרה והקארמה הקיימים בדתות ההודיות (כולל במסורות הטהרוואדה של הבודהיזם).
יסודות אלו של תורת הזן אפשרו לו להתפשט במהירות לאזורים בעלי אמונות עממיות שונות במזרח אסיה, ובמאה העשרים הם גם אפשרו לזרם זה להתפשט למערב.
החתירה להארה של בודהה נתפסת בזן כדבר מעשי, ולכן בזן, כמו בזרמים מהאיאנים אחרים, ישנה חתירה להארה מוחלטת, אך גם לקיום יום יומי על פי ההארה.
במדינות בהן הזן נפוץ, הוא השפיע רבות על האמנות, לרבות קליגרפיה, שירה, פיסול, תיאטרון, גינון ואדריכלות.
המילה זן (רומאג'י: zen) היא הקריאה היפנית של הסימנית הסינית 禪 (פין-יין: Chán), שבמקור מבוטאת צ'אן.
המילה צ'אן בתורה לקוחה מהמילה "ג'האנה" בפאלי (בפאלי: झान) או "דיהאנה" בסנסקריט (בסנסקריט: ध्यान) שמשמעותן מדיטציה, מכיוון שזרם בודהיסטי זה בחר להדגיש את חשיבותה של המדיטציה.
בסינית המילה צ'אן מתייחסת לתרגול המדיטציה עצמו, בעוד המילה צ'אנז'ונג (סינית: 禪宗, פין-יין: Chánzōng) מתייחסת למסורת.
ביפן לעומת זאת המילה זן מציינת את שם הזרם והמדיטציה קרויה זאזן (קאנג'י: 座禅).
בנוסף לשם הסיני ולשם היפני, במדינות אחרות בהן יש נוכחות זן באופן מסורתי נהוגים שמות שונים לזרם ולמייסדו.
בקוריאה הזרם נקרא סוֹן ׁאו סאן (הנגול: 선, בתעתיק לטיני: Seon) ובווייטנאם טִייֵן (וייטנאמית: Thiền).
לפי סיפורי המסורת, הזן נוסד בסין על ידי נזיר בודהיסטי מיתולוגי ממרכז אסיה או מהודו, המכונה בסנסקריט בודהידהרמה (מילולית: הדהרמה של ההארה; בסינית הוא מכונה פּוּטידאמוֹ וביפנית דארומה).
בודהידרמה נחשב הפטריארך (ראש שושלת של מורים ותלמידים בודהיסטית) ה-28 במספרו בשושלת שהחלה בגאוטמה הבודהה ולא נפסקה עד ימיו של הבודהידרמה.
הוא נסע מקונג'יבראם, שליד מאדראס (כיום צ'נאי) שבהודו, לקנטון שבסין ב-520 לספירה, שם פגש את הקיסר וודי משושלת ליאנג, והיה ביניהם דו-שיח מפורסם שבו הוא הצהיר כי מעשים טובים (בפרט בניית מקדשים ופגודות) אינם מועילים כלל להשגת הארה.
בהמשך הלך לווייאנג שבסין המזרחית, המקום שבו עתיד לקום מנזר שאולין, ולפי המסופר עסק במדיטציה מול קיר במערה במשך תשע שנים.
לפי האגדה, בודהידרמה פיתח את אמנות הלחימה הנהוגה במנזר שאולין במערה בה חי באזור המקדש, וכן הביא להתפתחות צורת הספרות הפופולרית 'וושיה'.
מאוחר יותר למדו נזירים קוריאנים ששהו בסין את מה שהיה ידוע אז כצ'אן, שכבר הושפע במידת מה מהטאואיזם הסיני.
נזירים קוריאנים הביאו את הזן ליפן בערך במאה ה-7, שם היא נקראה זן.
על אף שהזן הגיע מוקדם ליפן, הוא לא התפתח עד המאה ה-12, כשאז חזרו נזירים יפנים ממסעות לימודיים במקורותיו הסיניים.
צ'אן, סון, וזן המשיכו להתפתח בנפרד בארצות המוצא שלהם, והם שומרים על זהויות נפרדות עד היום.
על אף שקווי הייחוס בסין, בקוריאה, ביפן, ובמקומות אחרים מראים על מוצא ישיר מבודהידהרמה, הופיעו שינויים באמונה ובמעשה במהלך התפתחותם של הענפים השונים.
מלומד הזן רינזאי היפני ד.
סוזוקי, טען כי זן "סאטורי" (התעוררות) היא המטרה של האימונים, אך הוא הבדיל בין המסורת כפי שהתפתחה בסין, בקוריאה וביפן כדרך חיים שונה באופן מוחלט מזו של הבודהיסטים ההודים.
בהודו שלטה מסורת של ה"בּיקְהוּ" (הקבצן הקדוש), ולעומתה בסין הביאו גורמים חברתיים לפיתוחו של המקדש ושל מערכת מרכזי חינוך שבה אב המנזר והנזירים כולם ביצעו פעולות יום-יומיות.
אלה כללו גינון או חקלאות למזון, נגרות, אדריכלות, עקרות בית, ניהול, והתמחות ברפואה עממית.
ההארה שתרו אחריה בזן הייתה צריכה, לפיכך, לעמוד בפני הדרישות והתסכולים הפוטנציאליים של החיים היומיומיים.
הצ'אן (זן ביפנית) התחיל בסין עם בואו של בודהידהרמה מהודו.
מבודהידהרמה עבר הצ'אן דרך חמישה אבות זן נוספים: הוי-קו, סאנגקאן, דאוקסין, הונג-ראן, וחווי-ננג.
בתקופתם של אב הזן הרביעי, דאוקסין, והחמישי, הונג-ראן, השתנה הזן מאופיו ההודי הנוודי לזן מנזרים בעל אופי סיני.
לאחר אב הזן החמישי, הונג-ראן, הזן נפוץ בכל רחבי סין.
בתקופתו של אב הזן השישי, חווי-ננג, התפתחו שני זרמים, הזרם הדרומי של חווי ננג של הארה מיידית, והזרם הצפוני של הארה בשלבים.
הזרם של ההארה המיידית של חווי-ננג היא זו שנשארה.
בזמן שושלת סווי ושושלת טאנג הגיע הזן לתקופה שנחשבת לתור הזהב של הזן בסין.
בסוף שושלת טאנג, ובמשך תקופת חמש השושלות, התפתחו בסין חמישה בתי ספר שהדגישו גישות שונות בלימוד הזן:
גוי-יאנג (איגיו ביפנית) - הזרם נקרא על שם המורה גוי-שה לינגיו (יסאן-ראי ביפנית) וכן המורה יאנג-שה הויג'י (קיוזאן א-גא'קו ביפנית).
לכן השם גוי-יאנג הוא קיצור של שני שמות אלו.
הזרם הדגיש איחוד נפשם של המורה והתלמיד באמצעות שאלות ותשובות.
לינג'י (רינזאי ביפנית) - הזרם נקרא על שם המורה לינג'י יי-קסואן (רינזאי גיגן ביפנית).
הזרם מדגיש שימוש בגונג-אן (קואן ביפנית), שהיא בעיה שלא ניתן לפתור על ידי האינטליגנציה.
המורה נותן לתלמיד 'קואן', והתלמיד יושב זן עם הקואן וחוזר למורה עם תשובה.
צאודונג (סוטו ביפנית) - הזרם נקרא על שם המורה דונגשאן ליאנג'יאה (טוזן ריוקאי ביפנית) וכן על שם תלמידו המורה קאושאן בנג'י (סוזן הונג'קו ביפנית).
לכן השם צאודונג (סוטו ביפנית) הוא קיצור של שני שמות אלו.
שני מושגים שמבטאים את עיקר התרגול בזרם זה הוא שאין לעשות שום דבר מלבד ישיבה במדיטציה (שקאנטאזה ביפנית), וכן הארה שקטה (מוקושו זן ביפנית).
הזרם מדגיש שיש לעזוב הכול ולתת למחשבות להופיע ולחלוף, אין להחזיק בכל דעה, בעיה או מחשבה בזמן המדיטציה.
הזרם גם מדגיש את הזהות העצמית של אימון והארה.
יון-מן (אוממון ביפנית) - הזרם נקרא על שם המורה יונמאן ווניאנג שחי במאה ה-9. הזרם הדגיש מילים פתאומיות לתלמידים על מנת להאיר אותם.
הזרם הזה התמזג עם זרם הלינג'י והשושלת ממשיכה למשל דרך מורה צ'אן הסיני קסו יון.
תרומה חשובה של הזרם הזה לזן הוא הספר "רשומות הצוק הכחול" ('בייאן לו' בסינית, ו'היקיגאן רוקו' ביפנית).
פה-ין (הוגן ביפנית) - הזרם נקרא על שם פה-ין וואן-יי (הוגן מון-אקי ביפנית).
הזרם הדגיש אמרות ושיטות שנבעו מזרמים אחרים של בודהיזם, ובמיוחד מזרם הואה-ין (קאגון ביפנית).
בתקופת שושלת סונג התפתחה בסין נטייה לסינתזה דתית בין זרמי הצ'אן השונים, זרמי הבודהיזם השונים, וגם בין הבודהיזם לטאואיזם ולקונפוציאניזם.
הצ'אן המשיך בסין בתקופה שלאחר שושלת סונג ונלמד לרוב ביחד עם זרם הארץ הטהורה.
בתקופת שושלת מינג הצ'אן (ביחד עם הארץ הטהורה) זכה להתעוררות מחודשת באמצעות מורים כגון, הן-שאן דאקינג, מיון יואן-וו, יונג-קי זאו-הונג, וכן או-אי זי-קסו.
לאחר מכן דעך הצ'אן, עד שבתחילת המאה ה-20 הביא המורה הידוע קסו-יון להתעניינות מחודשת בו.
מורי זן רבים הם ממשיכי דרכו של מורה זה, בהם שאנג ין וקסואן הואה שהפיצו את הצ'אן במערב.
בתחילתה של סין העממית דוכא הצ'אן.
לאחרונה הצ'אן זוכה לפריחה מחודשת בסין.
הצ'אן מפותח גם בטאיוואן ובהונג קונג.
מסורת זן קיימת ביפן מאות רבות.
שלושת הזרמים של הזן הם רינזאי, סוטו ואובאקו.
כמה מורי זן בני ימינו, כגון דאיון הארדה ושונריו סוזוקי, ביקרו את הזן היפני כמערכת פורמלית של טקסים ריקים וטענו שמעט מאוד מהעוסקים בזן אכן מצליחים למצוא את שהם מחפשים.
הם טוענים שכמעט כל המקדשים היפנים נעשו לעסקים משפחתיים שמועברים מאב לבן, וכי תפקידו של כומר הזן מוגבל כיום ללוויות.
זרם רינזאי נוסד במקור על ידי המורה הסיני לינג'י (רינזאי ביפנית), והובא ליפן ב-1191 על ידי אייסיי (1141–1215).
אייסיי הקים את מקדש הונג'י שבקיושו, שהוא מנזר הזן הראשון ביפן.
אייסיי אחראי גם להבאת התה הירוק ליפן.
על אף שאייסיי נחשב למייסד הזרם, למורה מיושו (1235–1309) הייתה ההשפעה הגדולה ביותר בהעברת מסורת הזן ליפן.
תלמידו של מיושו, קוזן דאיטו, הוא אחד המורים החשובים במסורת רינזאי זן.
הוא הקים את המנזר הראשי, דאיטוקוג'י.
תלמידו של קוזן דאיטו, מוסו דאישי (1277–1360), הקים את המנזר הראשי מיושין-ג'י.
מנזר זה הוא מנזר הרינזאי הגדול והמשפיע ביותר ביפן.
סך הכול ישנם 14 מנזרים ראשיים של זרם זה ביפן.
יחד עם התפתחות הרינזאי, התפתח מעמד הסמוראים ביפן.
על אף שהיו סמוראים שלמדו זרמי זן אחרים, הרינזאי התחבר יותר עם הסמוראים ועם השלטון.
לכן הרינזאי נקרא לפעמים "זן של סמוראים", בעוד זרם הסוטו נקרא לפעמים "זן של איכרים".
במאה ה-18 דעך הרינזאי זן.
בזמן זה הפך המורה הקואין אקאקו (1686–1769) לדמות חשובה בהחייאת המסורת.
תרומתו של הקואין הייתה כה גדולה, שכל מורי הרינזאי בהווה הם ממשיכי דרכו.
הקואין סידר את הקואנים בשיטה סדורה אחת שהיא הבסיס עד היום לתרגול ברינזאי זן.
זרם סוטו (קאודונג בסינית) הועבר מסין ליפן על ידי המורה איהיי דוגן (1200–1253).
דוגן הפך לנזיר בהר איהאי של זרם הטנדאי.
לאחר שהתעורר בו ספק, הוא הלך ללמוד במנזרו של אייסיי.
מאחר שאייסיי היה כבר זקן, המורה שלו היה מיו-זן, שהוא תלמידו של אייסיי.
ב-1223 דוגן ומיוזן נסעו לסין על מנת ללמוד שם זן.
מיו-זן מת ממחלה ודוגן נשאר ללמוד זן לבדו בסין.
על אף שדוגן למד זן ממורים רבים בסין, הוא לא היה מרוצה מדרך לימודו, ואף סירב להמשיך את דרכם.
לבסוף, ב-1225, מצא דוגן את המורה שלו רוג'ינג (ניוג'ו ביפנית), שהיה היורש ה-13 בשושלת של זרם הסוטו.
דוגן הפך ליורשו של רוג'ינג ב-1227.
דוגן חזר ליפן והתיישב במנזר קן-נין-ג'י של הזרם טנדו.
בעקבות מתחים בין הזרמים, חידש דוגן מנזר נטוש בעיר אוג'י, וקרא לו קושו-הורין-ג'י.
לבסוף עבר דוגן למחוז פוקואי וייסד שם את מנזר איהייג'י, שהוא אחד משני מנזרי הזן הראשיים של הסוטו זן.
דוגן כתב את החיבור פוקאנזאזנגי שהפך לחיבור מנחה ראשי למתאמנים בסוטו זן.
החיבור העיקרי של דוגן הוא הספר בעל 95 הפרקים: שובוגנזו (בתרגום מיפנית "העיניים והאוצר של החוק האמיתי").
יצירה זו נחשבת לאחד מיצירות המופת בספרות היפנית בכלל.
כמו כן כתב דוגן יצירות נוספות, לרבות בן-דו-אה (שיחה אודות תרגול הדרך בלב שלם) ואייהי שין-גי (התקנות הטהורות של אייהי או תקנות הטוהר של אייהי, שהם חוקים לקהילת הנזירים).
גיקאי עזב את אייהיג'י בעקבות ויכוח עם ממשיכיו של אג'ו על המשך דרכו של מנזר אייהיג'י.
התלמיד הבולט של גיקאי היה קאיזן ג'וקין (1268–1325).
בתקופתו של קאיזן הפך זרם הסוטו לפופולרי ביפן.
קאיזן (ובמידה מסוימת גם גיקאי) הפך את הזן ליותר רך, והכניס אלמנטים יפניים לתוך הזן.
בצורה זו הפך קאיזן את הסוטו זן לנגיש ליפנים.
קאיזן ייסד את המנזר הראשי סוג'יג'י שבפאתי יוקוהמה, והיו לו ממשיכים רבים.
כמעט כל מנזרי הסוטו ביפן משויכים לסוג'יג'י.
על אף שיש מעט מנזרים שמשויכים לאייהיג'י, אייהיג'י נקרא לפעמים מנזר שהוא ראשי רק לעצמו.
במסורת הסוטו זן דוגן וקאיזן נחשבים למורים החשובים בייסוד המסורת ביפן.
דוגן, בעל הנפש המחמירה, דאג להעברה נכונה של הזן ליפן, וקאיזן, בעל הנפש הרכה, הצליח להנגיש את הסוטו ליפנים ולהפיץ זרם זה.
כיום זרם הסוטו הוא הזרם הגדול והפופולרי ביותר ביפן.
קודו סאוואקי נחשב לאחד המורים הבולטים ביפן של המאה ה-20.
אובאקו הונהג במאה ה-17 על ידי הנזיר הסיני אינגן.
המנזר הראשי של זרם אובאקו הוא מאם-פוקוג'י שבעיר אוג'י.
הזרם נובע מהזן שהיה נהוג בסין של שושלת מינג.
זרם אובאקו משלב ישיבת זאזן ביחד עם שירת נמבוצו (המנטרה "נאמו אמידה בוצו" או "נאמו אמיטאבהה"), לרבות חזרה על מנטרות נוספות שקשורות לבודהה, אמיטאבהה, שלקוחות מזרם הארץ הטהורה בבודהיזם.
על אף שאובאקו הוא הזרם הקטן מבין השלושה, הייתה לו השפעה רבה על הזן ביפן.
הפופולריות שלו גרמה לצמיחה מחודשת של הזן בזרם הרינזאי ובזרם הסוטו, לרבות בכל הקשור לכללי המנזר.
יש שמחשיבים את הזן כמסורת נפרדת לחלוטין מהבודהיזם, מכיוון שכמה לא-בודהיסטים, בייחוד במערב, הכירו באופן רשמי במורי זן.
הזן מתואר לפעמים כ"דרך חיים" שאינה תלויה בתרבות מסוימת.
מורי זן רבים מצהירים שהם מנסים ללמד כל אדם ללא תנאי, ללא התייחסות לדתו, ובלי צורך שיכיר בדת הבודהיסטית.
עם זאת, המוסדות שתומכים במנהגי הזן היו בודהיסטים לאורך כל ההיסטוריה הידועה, והם שומרים על התורות העיקריות של הבודהה גאוטמה.
גם כיום, ישנם מעט מאוד מורי זן שאינם בודהיסטים, ומעט ארגונים שתומכים בפעילות לא-בודהיסטית.
לפיכך, מבחינה מעשית, הזן הוא זן בודהיזם.
למעשה, לרוב המורים, הנזירים והמרכזים של הזן יש קשרים טובים עם האסכולות הבודהיסטיות האחרות, ולעיתים הם אף משתפים פעולה עמן.
בפועל מנזרי ומרכזי הזן בודהיזם המסורתי מציינים חגים בודהיסטים, למשל את יום הולדתו של גאוטמה בודהה, את יום ההארה שלו, את יום מותו, ומקיימים טקסים להעלאת זכרו של הארהט.
ברוב המרכזים המסורתיים הנזירים והלא נזירים מקבלים על עצמם את עיקרי הדת.
הלא נזירים מקבלים על עצמם לרוב את חמשת העיקרים (הכללים).
מתנזרים בזרם הסוטו, למשל, מקבלים על עצמם גרסה מורחבת של 16 עיקרים של הבודהיסאטווה.
בכניסתם למנזר הנזירים מקבלים על עצמם גם את כל תקנות המנזר.
קבלה של כללים אלו היא קבלה של ה"סילה" או של חוקי המוסר הבודהיסטים.
לפי התפיסה בזן בודהיזם, ה"פרג'נה" (חוכמה) וה"סמהאדי" (ריכוז, מאמץ), שהם שני החלקים האחרים של הדרך המתומנת, מצויים בתרגול עצמו, כמו גם בעיקרים ובתקנות.
תורות הזן מבקרות פעמים רבות לימוד של טקסטים ואת החיפוש אחר הגשמה בעולם הזה, והן מתרכזות בעיקר במדיטציה שדרכה מחפשים תודעה ישירה של תהליכי הקיום (ובתוכם המחשבה), או לחלופין עזיבה של כל תפיסה.
אך הזן אינו רק דוקטרינה חסרת מעש: מורה הצ'אן הסיני באיזהנג (720–814) (ביפנית: הייקוג'ו) הותיר אחריו אמרה ידועה שהייתה העיקרון המנחה של חייו, "יום ללא עבודה הוא יום ללא אכילה".
כאשר באיזהנג היה זקן וחלש מדי כדי לעבוד בגינה, הסתירו תלמידיו ממנו את כלי הגינון שלו.
בתגובה לכך סירב המורה לאכול, באומרו: "אין עבודה, אין חיים".
על אף שהזן ממעיט בחשיבות לימוד טקסטים, הזן מושרש עמוקות במסורת הטקסטואלית הבודהיסטית, בעיקר מסוטרות המהאיינה שחוברו בהודו ובסין.
סוטרות מהודו שהזן קרוב עליהן הן: סוטרות הפרג'נה פרמיטה (בסנסקריט) ובפרט סוטרת הלב, סוטרת היהלום של הפרג'נה פרמיטה, סוטרת הלנקווטרה, פרק 25 מתוך סוטרת הלוטוס (בסנסקריט "סמנטמוכה פריוורטה"), סוטרת ואמאלאקירטי, סוטרת מהפרינירוונה.
ישנם כתבים רבים של מורי זן ממסורות שונות שמקורם בסין, ביפן, בקוריאה ובווייטנאם, למשל:
טקסטים שבנויים מהרצאות של מורי זן, למשל סוטרת הבימה של אב הזן השישי, וההוראות האחרונות של המורה הלאומי קוזן-דאיטו.
שירים וחיבורים של מורי זן, למשל פוקאן-זאזן-גי ושובוגנזו של דוגן.
מאגרים של קואנים, למשל רשומות הצוק הכחול (הקיגאן-רוקו ביפנית) או השער ללא שער (מומון-קאן ביפנית).
זן אינו פילוסופיה אינטלקטואלית ואינו חיפוש אישי ובודד.
מרכזי זן מדגישים את הפעילות היומיומית, ומקיימים התבודדויות מדיטציה חודשיות אינטנסיביות.
פעילות יחד עם אנשים אחרים חשובה, ונחשבת כצורה להימנע ממכשולי האגו.
כשהם מסבירים את הזן למערביים, מורי זן יפנים מצביעים פעמים רבות על כך שזן הוא "דרך חיים" ולא רק תרגול אופן התודעה.
סוזוקי כתב כי ההיבטים של חיים אלה הם: "חיים של צניעות; חיים של עבודה; חיים של שירות; חיים של תפילה והודאה; חיים של מדיטציה".
מורי זן מדגישים יציאה לחברה ולעיסוקי היומיום, ומזהירים מפני התבודדות.
ניתן לתרגם זאזן כמדיטציה בישיבה, אם כי אפשר ליישם אותה למעשה בכל תנוחה.
בזמן הזאזן מגיעים, בדרך כלל, לתנוחת לוטוס, לחצי-לוטוס, לישיבה בורמזית, או לסיזה (תנוחת ישיבה על הברכיים הנפוצה בעיקר ביפן).
לצורך הישיבה נעזרים בכר עגול (זאפו) על גבי כר מרובע דמוי שטיח (זאבוטון) (וניתן להשתמש גם בכיסא).
ההולכים בדרך הרינזאי יושבים בדרך כלל מול מרכז החדר, והתודעה מופנית לעבר הבנה והכרה מלאה של התנוחה והנשימה.
בצורה זו המשתתף במדיטציה מנסה לעלות מעל המחשבה ולהיות מודע ליקום באופן ישיר.
בזרם הרינזאי מקובל להגיע לזאזן עם משימה, או עם קואן מפי המורה הרוחני.
בסוף המדיטציה בזאזן ניגשים התלמידים לסנסיי ומציגים בפניו את "ממצאיהם".
זהו כלי בידי המורה הרוחני לבדוק את מידת ההתקדמות – ויש שיגידו את ההתרוקנות – אצל התלמיד.
בזרם הסוטו יושבים מול קיר.
בסוטו, מדיטציית שיקנטזה ("רק ישיבה"), כלומר, מדיטציה ללא מטרה, עוגן, "גרעין" או תוכן, היא המעשה העיקרי.
רוג'ינג, המורה של דוגן, אמר: "עזבו גוף ונפש".
לפי דוגן טבע הדברים, שלתוכו אנו מנסים לחדור, קיים במציאות, בין אם אנו מתאמנים ובין אם לא.
בנוסף, אם מנסים להשיג הארה, קיימת הסכנה להיצמד להארה, בעוד שכדי להגיע להארה יש לעזוב אפילו שאיפות ותפיסות של הארה.
לכן שיטות האימון (כלומר אימונים למען מטרה כלשהי) הן חסרות תועלת ויכולות אפילו להפריע להגיע להארה.
דוגן מסביר שקיימת זהות עצמית-פנימית בין תרגול זן והארה, וכן שזן (והזאזן) היא דרך חיים שמובילה באופן טבעי להארה בחיי היומיום.
לכן כל שיש לעשות זה לעשות זן בשביל הזן עצמו ולא בשביל מטרה כלשהי.
צריך רק לעזוב כל תפיסה, בין אם היא קשורה להארה או לאשליות, ולא להתמקד במשהו מסוים.
הצדקות טקסטואליות, פילוסופיות ופנומנולוגיות נוספות של צורת מדיטציה זו נמצאים בשובוגנזו ובפוקאן-זאזן-גי של דוגן.
הזמן המושקע מדי יום בזאזן משתנה.
דוגן אומר כי אפילו 5 דקות מדי יום עבור בעלי בתים הוא דבר מועיל.
המפתח הוא ההתמדה והסדירות היומית, מאחר שהזן מלמד כי האגו יתנגד באופן טבעי, ולכן משמעת של סדירות היא חיונית.
נזירי זן פעילים עשויים להעביר 4–6 פעמים של זאזן, 30–40 דקות כל אחד מדי יום, ביום רגיל.
בזמן ההתבודדות החודשית, באורך של יום אחד, שלושה, חמישה או שבעה ימים, הם עשויים להעביר 9–12 פעמים של זאזן קבוצתי, ולעיתים זאזן אישי נוסף מאוחר בלילה.
הזאזן בדרך כלל מופסק על ידי פעילות קצרה יותר של מדיטציית הליכה על מנת להקל על הרגליים.
מקובל כי מורו של דוגן, רוג'ינג, העביר פחות מ-4 שעות שינה מדי לילה, כשהוא מעביר את זמנו בזאזן.
אולם, למעשה, אין זה יוצא דופן כי הנזיר ישן בזמן הזאזן.
כמה חוקרי מדיטציה העלו תאוריות, על פיהן מומחי זן שמסוגלים להגיע לרמות עמוקות יותר של סאמאדהי במדיטציה, בעצם מספקים את אותו צורך כמו שנת REM, כך שאם מוסיפים את זמן הזאזן לזמן השינה האמיתי, הם למעשה ישנים את מספר השעות הרגיל שאדם נצרך לו.
אולם, יכולת להגיע לסאמאדהי עמוק בזמן זאזן היא כנראה נדירה למדי, ולפעמים אף לאחר עשרות שנות מדיטציה אין מגיעים ליכולת זו.
מכיוון שמסורת הזן מחשיבה את התקשורת הישירה יותר מאשר את הלימוד הטקסטואלי, תפקידו של מורה הזן קריטי.
במסורת הזן מקובל שהרמה של המורה צריכה להיות גבוהה מאוד, אחרת הוא יוביל את תלמידיו סחור וסחור במקום לכוון למטרה.
המצב שבו מורה שאינו מבין את הזן ולא הגיע למה שהזן מכוון, נקרא לפעמים "עיוור מוליך עיוור", כלומר הסיכוי של התלמידים להגיע למטרה קלוש.
חלק מרכזי בכל זרמי הזן הוא הרעיון של "מעבר הדהרמה" (או מן-ג'ו ביפנית), טענה המיוחסת לשושלת המורים שמגיעה עד בודהה.
במקור הגיע רעיון זה מהתיאור של הזן המיוחס לבודהידהרמה:
לפחות מאז ימי הביניים, העברת דהרמה הייתה היבט נורמטיבי של זרמי הזן.
כל מורה זן נמצא בתוך שושלת כלשהי.
בזרמים מסוימים, כולל בכל השושלות היפניות, ישנם תרשימי שושלות רשמיים שמצוירים עבור טקסי ההעברה, שמתעדים את השושלת עד בודהה.
למורה הזן, שהוא חלק משושלת, ניתנת סמכות מלאה להחליט שתלמיד יצורף לשושלת על סמך רמתו.
צירופו לשושלת מסמיך את התלמיד באופן אוטומטי ללמד זן.
לפעמים ניתן לתלמיד אישור ללמד עוד לפני שהגיע לרמה המאפשרת את צירופו לשושלת.
באופן כללי, מורה הזן הוא אדם שהוכשר בכל אחת ממסורות הזן ללמד את הדהרמה, להנחות תלמידים במדיטציה, ולבצע טקסים, והוכר כמורה על ידי המורה שלו.
במקרים מסוימים, במיוחד בתנועות זן מודרניות, אדם שאינו מוכשר רשמית עדיין יכול לפעול בכל התפקידים האלה או בחלקם.
תוארי כבוד שניתנים למורים כוללים בדרך כלל, בסינית: "פאשי" או "צ'אנסי"; בקוראנית: "סונים" או "סאון סה"; ביפנית: "אושו" (כומר), "רושי" (מורה/אמן זקן) או "סנסיי" (מורה); ובווייטנאמית: "תיצ'", במקום שם המשפחה.
רבים מתארים אלה מקובלים אצל כמרים בודהיסטים מכל הכתות שנמצאים בהקשר תרבותי מסוים.
תארים מסוימים, כגון הסנסיי היפני, משמשים אף מעבר לאסכולות הבודהיסטיות.
המושג "אמן/מורה זן" מציין לפעמים מורים חשובים, במיוחד קדמונים או מימי הביניים.
אין קריטריון מסוים שעל פיו אפשר להיקרא אמן או מורה זן.
המושג פחות רגיל ביחס למורים מודרניים, מכיוון שהם בדרך כלל אינם מוכנים לקרוא לעצמם "אמנים" (מאסטרים).
עם זאת, המורים בהחלט מוכנים להצביע על הייחוס שלהם, ולומר מי הסמיך אותם למורים.
עם זאת, קיימים אנשים במערב, ואף כאלה המנהיגים מרכזים גדולים יחסית, שטוענים שהם אמני זן (מאסטרים), אך אינם מוכנים לומר היכן הוכשרו או תחת מי.
גישה זו מהווה חריגה מהזן המסורתי, שבו הייחוס נחשב למשמעותי מאוד.
לפיכך, לפחות חלק מאנשי הזן המסורתי רואים בהם ככאלה שעלולים להיות שרלטנים.
הם טוענים שאנשים שמחפשים מורים, צריכים להיות מודעים לכך שישנם אמנים רבים שהכשירו את עצמם.
אסכולות הזן (בעיקר רינזאי, אך לא רק הוא) מקושרים לקואנים (ביפנית.
המושג מלכתחילה התייחס למקרים משפטיים בשושלת טאנג בסין.
במובן מסוים הקואן הוא עיקרון ממשי, או חוק מציאותי.
קואנים נראים פעמים רבות כחסרי משמעות לשונית או פרדוקסלית.
ה'תשובה' לקואן כוללת טרנספורמציה של המבט או של התודעה, שעשויה להיות רדיקלית או מתונה, הדומה לחוויית המטאנויה בנצרות.
דוגמה של קואן זה היא: "שתי כפיים מוחאות, ונוצר קול.
מהו הקול של כף אחת?".
יש שאומרים כי לאחר אימונים מתמידים, המתאמן והקואן נעשים לאחד.
אם כי רוב קבוצות הזן מכוונות להארה "פתאומית", דבר זה בדרך כלל קורה רק לאחר הכנה רבה.
ישנן דוגמאות לפעולת קואן מוצלחת שהביאה לחוויית הארה, אך גם לשנים של עבודת קואן חסרת תועלת.
מורי זן אומרים כי יש לקחת את הבעיה המוצבת על ידי הקואן ברצינות, ולגשת אליה כעניין של חיים ומוות ממש.
ישנה הבדל חד בין דרכים נכונות ומוטעות לענות על קואן – אם כי יש הרבה "תשובות נכונות", המאמינים אמורים להציג את ההבנה שלהם של הקואן ושל הזן בכל ישותם.
השליטה של תלמיד זן על קואן מסוים מוצגת למורה בפגישה פרטית (הקרויה באסכולות יפניות שונות דוקוסאן, דאייסן, או סנזן).
התשובה לקואן תלויה יותר ב"איך" היא מוצגת.
כלומר, התשובה היא לא רק אמירה מילולית, אלא היא ביטוי של כל החוויה של התלמיד; הוא חייב "לחיות" את התשובה לקואן ולא רק לומר אמירה נכונה.
אין לומר כי יש תשובה אחת נכונה לקואן מסוים, אם כי יש תשובות נכונות ולא נכונות, ולמעשה, תלמידים היו מחברים ספרים של תשובות מקובלות לקואנים כדי להיעזר בהם כהכנה לפגישה.
אוספים אלה הם בעלי ערך רב למחקר המודרני על הנושא.
במסורת ה"קואן החי", מספר מורי זן מערביים מוסיפים לקואנים המסורתיים אלמנטים ממקורות מערביים שונים, כגון אמירות פרדוקסליות מהתנ"ך.
בזרם הסוטו ישיבת הזאזן היא על פי עיקרון של מוקושו זן (ביפנית: הזן השקט).
בסוטו זן בזמן ישיבת הזאזן אין קואן.
בזרם זה הקואן הוא לא בעיה פורמלית שהמורה נותן לתלמיד.
הקואן מופיע בחיי היומיום בטבעיות.
התלמיד של זרם זה צריך לזהות את הקואן כאשר הוא מופיע (זו אינה חידה או אתגר אינטלקטואלי שהחיים מזמנים).
הופעת הקואן בחיי היומיום משקפת את התובנה של התלמיד שהדרך שבה הוא חי עד עתה אינה נכונה או מדויקת, או שעתה הוא מבין את המציאות באור אחר.
על אף שהיו מורי זן שנסעו למערב בחצי הראשון של המאה ה-20 ועוד לפני זה, הזן נפוץ במערב בעיקר בחצי השני של המאה ה-21. מאז שנות השלושים בבריטניה, ולפחות מאז תנועת הביט בשנות החמישים בארצות הברית, המערב מגלה התעניינות גוברת בזן.
תחילה היו אלו בעיקר מורים יפניים שהיגרו למערב (בעיקר לארצות הברית ומעט גם לאירופה), הקימו מרכזי זן ואף דור של ממשיכים.
בדור הנוכחי של המורים במערב ניתן למצוא מורים יפניים שהגיעו מיפן, מורים רבים שממשיכים מורים יפניים ראשונים, וכן מורים מערביים שנסעו ללמוד ביפן וחזרו כמורי זן.
לאקספרסיוניזם ולדאדא באמנות האירופית יש הרבה מן המשותף עם הזן והקואנים.
הסוריאליסט הצרפתי המוקדם רנה דומאל תרגם את ד.
סוזוקי, וכן טקסטים בודהיסטיים אחרים מסנסקריט.
ספרו של איוגן הריגל "זן באמנות הקשת" מתאר את ההכשרה שעבר ביפן באמנות קשת היפנית, קיודו, המשמשת גם כתרגול מדיטטיבי על ידי זן בודהיסטים.
הפילוסוף והסופר היהודי ארתור קסטלר העלה השערה במאמר במגזין אנקאונטר, שהפילוסופיה של הריגל הגרמני הושפעה מההגות הנאצית, ובמכתב תשובה למערכת כתב הפילוסוף גרשם שלום ואף צירף מסמכים שהוכיחו שהריגל היה חבר פעיל במפלגה הנאצית ובארגון הנאצי "הליגה המיליטנטית לתרבות גרמנית", והחזיק בהשקפותיו אלה עד מותו.
בנוסף טען שלום שהפילוסופיה שלו נועדה להצדיק את מדיניות המפלגה הנאצית.
לפילוסוף הבריטי-אמריקאי אלן ווטס היה עניין אישי ומקצועי בזן, והוא כתב והרצה רבות עליו.
הוא היה מעוניין בו כמכשיר לשינוי מיסטי של התודעה, וגם כדוגמה לצורת חיים לא-מערבית ולא-נוצרית שפיתחה אמנויות פרקטיות ונעלות גם יחד.
בטלני הדהרמה, רומן שכתב ג'ק קרואק ופורסם ב-1959, נתן לקוראיו מבט על האופן שבו התעניינות בבודהיזם ובזן שינתה את חייהם של קבוצה קטנה של צעירים אמריקאיים.
הספר מבוסס על אירועים אמיתיים שאירעו בזמן שגארי סניידר (הקרוי בסיפור "ג'אפי ריידר") למד זן באופן פורמלי במנזרים יפניים בין 1956 ל־1968.
סוזוקי, שהיה מלומד שעסק בבודהיזם, כתב ספרים על זן שהפכו לרבי מכר במערב.
ספריו תרמו רבות להתפשטות הזן במערב.
למרות זאת נמתחה מצד מורי זן מסוימים ביקורת על ההבנה של ד.
סוזוקי משינריו סוזוקי, שהוא מורה מזרם הסוֹטוֹ וכתב את הספר "תודעת הזן - תודעת המתלמד".
צעירים רבים בדור הביט והיפים בשנות ה-60 וה-70 לא אימצו את המטרות והשיטות של הזן כפי שהתפתחו במזרח.
סוזוקי הדגיש בזן ערכים כמו צניעות, עבודה, שירות, תפילה, הודאה, ומדיטציה, תת-התרבות ההיפית התמקדה לעיתים במצבי התודעה עצמם.
אמן הזן היפני זנקיי שיבייאמה אמר: "ייתכן כי האפקט שישנו לסמים מסוימים דומה בצורה שטחית להיבטים מסוימים של הזן...
אך כאשר ההשפעה של הסם חולפת, החוויה הפסיכולוגית שהאדם עובר גם היא חולפת ונחלשת, ואינה נותרת כעובדה ממשית".
הספר "זן ואמנות אחזקת האופנוע", מאת רוברט מ.
פירסיג, היה רב-מכר בשנת 1974, אך הוא אינו עוסק באופן גלוי בזן, אלא ברעיונות מטפיזיים של "איכות" מנקודת המבט של הדמות הראשית.
פירסיג השתתף במרכז הזן במינסוטה בזמן כתיבת הספר.
פירסיג מסביר בספר כי למרות כותרתו "אין לקשור בין הספר לבין המידע הממשי הרב שמתייחס לזן בודהיזם אורתודוקסי".
כמה מאגדות הזן המסורתיות מתארות את מורי הזן כמשתמשים בשיטות שנויות במחלוקת ל"הוראה", שמעריצי זן מודרניים עשויים לא להבין את כוונתם המקורית.
לדוגמה, הזן והבודהיזם מכבדים את החיים, ומחנכים לחוסר אלימות.
המייסד של אסכולת הרינזאי, לינג'י, אמר כי: "אם אתה פוגש את הבודהה, 'הרוג' את הבודהה.
אם אתה פוגש את הפטריארך, 'הרוג' את הפטריארך".
מאסטר זן בן ימינו, סאונג סאהן, מזכיר את האמרה הזו כשהוא אומר כי בחיים אלו עלינו 'להרוג' שלושה דברים: ראשית עלינו 'להרוג' את הורינו, שנית עלינו 'להרוג' את הבודהה, ושלישית, עלינו 'להרוג' את מורה הזן.
"להרוג" כאן אינו ממש להרוג.
הכוונה היא להפסיק את המסירות והתלות במורים ובדברים חיצוניים אחרים.
במקום לראות את הדברים האלה כמחוצה להם, על מאמיני הזן לחבר אותם עם הבנת העצמי שלהם.
ישנן דוגמאות רבות נוספות של דברים שמורים אמרו ופתגמים שקל לפרש בצורה לא נכונה.
חוסר הבהירות בחלק מהפתגמים הוא לא בהכרח במטרה להקשות.
השפה אינה כלי מדויק להסביר חלק מהאספקטים של הזן.
לכן במקרים רבים מורי זן עשו שימוש במילים מתריסות ובאמצעים ספרותיים על מנת להבהיר את כוונתם.
למעשה ניתן לראות בזה כסיבה נוספת בצורך לפגוש מורה ולא לנסות ללמוד זן מקריאת ספרים.
היכולת להבין חלק מהפתגמים ומהציטוטים בלי עזרה תלויה בין היתר ברמה של התלמיד, בדומה למצב עם קואן.
בביקורים במרכזי זן, אנשים שחושבים שמדובר בתנועה רדיקלית מופתעים לעיתים מטבעה השמרני והטקסי.
זאת מכיוון שרוב מרכזי הזן במערב, כמו אלה שבמזרח, מדגישים את המדיטציה היומית ואת ההתבודדות החודשית, וכן את המשמעת שמבוססת על לוחות זמנים לאימונים ולמטלות יומיומיות כמו בישול, ניקיון וגינון כדרך להארה.
זַמְרִיר (בלועזית: גִ'ינְגֶּל) הוא מסר קצר וקליט המשמש, בלוויית לחן, למטרות פרסומת קולית, בדרך כלל ברדיו, לעיתים בטלוויזיה, וכן בדרכים נוספות שבהן הציבור נחשף לפרסומת קולית.
לפעמים הזמריר כולל את הסיסמה של המוצר המשווק, ולסיסמה זו קיום גם שלא כזמריר, למשל בפרסומת מודפסת.
תשדירי פרסומת מורכבים לעיתים מהזמריר לבדו, אך פעמים רבות הם כוללים מסר ארוך יותר, שהזמריר הוא רק חלק ממנו, מעין עוגן הקושר תשדיר זה למכלול התשדירים של אותו משווק.
לא אחת הזמריר הוא בן משפט אחד בלבד, אך לעיתים זהו פזמון קצר, שבו משפטים אחדים.
על פי החלטת האקדמיה ללשון העברית משנת 1991, המילה העברית "זמריר" משמשת תרגומה של המילה הלועזית "ג'ינגל", שנשתרשה בעברית.
Jingle באנגלית שימש כתיאור קול שקשוק מתכתי, כמטבעות קטנים המתחככים זה בזה, או כקולו של הפעמון.
מכאן הורחב השימוש לשיר קצר וקליט, ולאחר המצאת הרדיו הורחבה המשמעות לשיר קצר המשמש למטרות פרסומת.
התרגום העברי "זמריר" מלביש את השורש ז־מ־ר על המשקל קַטְלִיל, המעניק משמעות של הקטנה והקלה.
אם כן זמריר הוא מעין זמר קטן וקל.
לידתו של הזמריר בעידן הרדיו כאמצעי תקשורת המוני.
הזמריר המוכּר הראשון נוגן ברדיו בארצות הברית והיה פרסומת של דגני הבוקר "Wheaties" של חברת ג'נרל מילס (General Mills).
עד מהרה הפך הזמריר לאמצעי פרסום מקובל, בימים שבהם היה הרדיו אמצעי תקשורת ההמונים הביתי והנפוץ, בשנות ה־20, בשנות ה־30 ובשנות ה־40.
נוכחותו של הזמריר הרדיופוני בתרבות האמריקנית באותן שנים הייתה משמעותית.
הבמאי וודי אלן מתאר בסרטו הנוסטלגי "ימי הרדיו" את התרבות האמריקנית הסובבת סביב שידורי הרדיו בתקופה זו.
בסרט מושמעים זמרירים רבים, ובין היתר מתוארת בו גיבורת הסרט, שאותה מגלמת מיה פארו, בסצנה ארוכה שבה היא מקליטה זמריר המשבח את מעלותיו של חומר משלשל.
עם עלייתה של הטלוויזיה פינה התשדיר הרדיופוני את מקומו לתשדיר הטלוויזיוני, המורכב יותר, שנוסף למנגינה כולל אף תמונה ותנועה, ולעיתים אינו כולל מוזיקה כלל.
עם זאת מסעי פרסום רבים עדיין נסמכים על זמריר קליט, החוזר על סיסמה קצרה, על מספר טלפון או על מסר פרסומי אחר.
כיום ישנם מסעות פרסום רבים המסתמכים על זמרירים ומוותרים על נוכחות בטלוויזיה או באינטרנט, וזאת בשל עלותו הנמוכה יחסית של הזמריר.
בארצות הברית ישנן חברות רבות המתמחות בכתיבת זמרירים ובעיבודם לתשדירים רדיופוניים.
עם זה מסעות פרסום טלוויזיוניים רבים, או מסעות פרסום המסתמכים על יותר ממדיום אחד, משתמשים אף הם בזמריר.
זמריר מצליח משאיר את חותמו לשנים רבות לאחר שהסתיים שידורו.
בישראל נפוץ מאוד הזמריר עד ימינו, ויש זמרירים שהפכו לנכס צאן ברזל של התרבות המקומית.
סרטון הפרסומת לסבון "נקה 7" הפך לקאלט בזכות הזמריר משנת 1963 שליווה אותו ("הוא ירוק, הוא כחול, הוא לבן / הוא עדין, הוא נעים, רענן / ולבן לתינוק הוא הצבע / אלסבון מצוין, נקה 7") והקהל באולמות הקולנוע הצטרף לזמריר ומחא כפיים במקומות המתאימים.
זמרירים אלו הצטיינו במנגינה קליטה, והיותו של הרדיו המדיום הפרסומי הביתי הבולט עד תחילת שנות ה־70 העניק להם יכולת לחשיפה מקסימלית.
בשנות ה־70 החל הערוץ הראשון, והיחיד עד אז, לשדר תשדירים טלוויזיוניים שכונו "תשדירי שירות".
כמה מאלו לוו בזמריר קליט והפכו אף הם לנכסי צאן ברזל של התרבות הישראלית.
מתוכם זכורים, בין היתר, הזקנה המזמרת "תרמתי דם" למנגינת הנושא של האופרה כרמן, הזמריר בעל הניחוח של להקת התרנגולים "קח עוד תפוז, אתה יודע למה", ו"אשכוליות או לא להיות".
עם תחילת שידוריו של ערוץ 2 בתחילת שנות ה־90 ופתיחתו של שוק הפרסומות הטלוויזיוניות המסחריות, צבר נושא הפרסום בכל ערוצי המדיה תאוצה, והזמרירים הפכו מתוחכמים וקליטים יותר ויותר.
חלק ניכר מתשדירי הפרסום מלווים בשיר באנגלית, שלא נכתב במקור כזמריר, אך משרד הפרסום בחר בו ללוות את מסע הפרסום (דוגמה בולטת היא השיר "Creep" של להקת רדיוהד, שליווה את מסע הפרסום המוצלח של קסטרו.
בתשדיר חשפה את עצמה יעל אבקסיס לפני ליאור מילר).
בפעמים אחרות נכתב זמריר המלווה את מסע הפרסום בטלוויזיה וברדיו, כגון "אין, אין, אין כמו במבה" או "תעמיס לי ביסלי".
שימוש נפוץ במיוחד בזמריר הוא במסעות פרסום הדורשים מן הצרכן שיזכור מספר טלפון, כמו הזמריר הידוע מהעשור הראשון של המאה ה־21, שפרסם את חברת הביטוח AIG ומספר הטלפון שלה.
מסע פרסום זכור במיוחד מאמצע שנות ה־90 היה ל"נודלס תלמה".
ללחנו של Dil To Pagal Hai, להיט בוליוודי ידוע, חוברו מילות ג'יבריש: "נודלס תלמה קה, נשנש בליסטיקה...".
השיר הקליט הצליח להחדיר לשוק את המוצר, שהיה עד אז לא מוכר.
זנאטה הייתה קונפדרציית שבטים ברברים שהתאסלמו.
במאה השמינית פרשו מן האסלאם והפכו לח'וארג'.
זנאטה הקימו את השושלת הע'סטאמית ושלטו במרכז המע'רב.
בשנת 812 נלחמו בשושלת האע'לבית שישבה בקירואן, דבר שהכעיס את השבטים האע'לבים, אשר פרצו במרד שנכשל.
מרד נוסף שלהם שהתרחש בשנת 909 תחת הנהגתו של אבו יזיד, דוכא בקלות על ידי הפאטמים
במאה העשירית, היו שבטי הזנאטה בני ברית עם הח'ליפות בקורדובה, שנלחמה עם הפאטמים על השליטה במרוקו.
הם נהדפו במלחמה על ידי שבטי הצנהג'ה, תחת פיקודו של זירי אבן מנאד, שכפרס מונה למושל של מרכז המע'רב (אלג'יריה).
זן טהור הוא זן של אורגניזם כלשהו, בו כל הפרטים זהים גנטית.
זן זה נוצר על ידי צומח או בעל חיים שעבר סדרה של הכלאות עצמיות או תוך משפחתיות כך שהאללים שלו זהים.
זנים טהורים הם זנים שכל הפרטים המשתייכים אליהם (הורים וצאצאים) הם היו אחידים בתכונה או בתכונות הנבדקות.
זן (טקסונומיה) מונח בעברית המתייחס לכמה מושגים, שהמשותף להם הוא תיאור של רמה טקסונומית מתחת למין.
טהור (pure) - נקי, זך, לא מעורבב עם אף זן שאינו זהה לו.
במקרה זה ניתן לגדל כמות בלתי מוגבלת של פרטים.
זן טהור מתאפיין בכך שהוא הומוזיגוט בכל הגנום.
על מנת ליצור זן טהור מזן שאינו טהור יש לבצע הכלאות של בין אחים ואחיות לאותם הורים, או הכלאות עצמיות במשך כ-20 דורות, כך שבסוף התהליך מתקבלים פרטים זהים.
זנים טהורים מהווים כלי מרכזי במחקר הגנטי מאחר שבעזרתם ניתן לזהות את השפעתם של גנים שונים על תופעות שונות.
ישנם כיום ארסנלים של מאות זנים טהורים, המשמשים למחקר מדעי, של מספר מינים דוגמת עכבר, ארבידופסיס (צמח), סי אלגנס (תולעת) זבוב דרוזופילה ועוד.
זנים אלו מהווים בסיס למחקר גנטי רב ופורה.
זן היא רמה טקסונומית מתחת למין, המשמשת כיום בעיקר בהקשר של "זן תַּרְבּוּת" (צמח מתורבת; cultivar) בבוטניקה ו"זן מבוית" (domesticus) בזואולוגיה.
במקרים מסוימים בבוטניקה משמש כחלופה למונח "תת-מין" (כתיב לטיני מקוצר ).
המונח "זן" מופיע גם לעיתים קרובות בשפת היומיום ובתקשורת הפופולרית בשימוש מוטעה, כאשר הכוונה היא למין (למשל בביטוי השגור "זן נדיר").
בעבר היה נהוג לכנות את הרמה הטקסונומית מתחת למין בשמות רבים כגון, תת-מין, זן (variety), מופע (forms), גזע, morphs ועוד.
מיון זה יצר בלבול רב ומשנות ה-50 החלו לקום ועדות לקביעת סטנדרט אחיד לשמות המדעים.
הידועות שבהן הם ICZN (לקביעת שמות זואולוגים), ICBN (לקביעת שמות בוטניים), ICNCP (לקביעת שמות צמחים תרבותיים), ועוד.
רוב הוועדות החליטו לקבוע את המושג "תת-מין" כמושג התקני תחת מין ולהפסיק את השימוש במושג זן.
בבוטניקה, משתמשים לעיתים במונח "זן" כדי לתאר מופעים שונים מורפולוגית שאינם מבודדים גאוגרפית אחד מהשני (למשל כלניות בצבעים שונים).
צמחים הנבדלים זה מזה בבית הגידול לרוב נחשבים כתת-מינים שונים בעלי נתיב אבולוציוני שונה הנובע מתנאי הסביבה ומכונים "אקוטיפים".
המונחים "זן" ו"גזע" משמשים גם לתיאור אוכלוסיות שעברו השבחה בידי האדם לטיפוח תכונות מסוימות הרצויות לאדם (באנגלית breed או cultivar).
בענף השבחת צמחים, במדינות הכפופות ל-UPOV שישראל ביניהן, זן הוא מונח משפטי המאפשר הגנה על פיתוח זנים חדשים של צמחים מתורבתים.
בזואולוגיה לפי ICZN המונח זן אינו קיים וכל תיאור מדעי לפני 1961 המשתמש במילה זו יש להתייחס אליו כתת-מין.
לפי ICNB, אשר עוסק בבקטריות, המונח זן אינו קיים וכל תיאור מדעי לפני 1992 המשתמש במילה זו יש להתייחס אליו כתת-מין.
בענף גידול גפנים, נהוג להשתמש במונח "זַן תַּרְבּוּת" (cultivar) כאשר מתייחסים לזנים שונים של ענבים.
ווֹיזֵארוֹ זֶנֵאבּווֹרְק הייתה אצילה אתיופית מאזור שוואה שחיה במאה ה-19. היא הייתה אשתו של המירדאזמאץ' של ממלכת שאווה ווסאן סגד, אמו של המלך האתיופי סהלה סלאסי, השליט הראשון של שאווה שנשא בתואר נגוס (מלך), סבתו של המלך היילה מאלכות והסבתא רבה של הקיסר מנליק השני.
וויזרו זנאבוורק החזיקה במחוזות מאנז וטגלט כאחוזה פיאודלית פרטית.
זנאבוורק הייתה האישה החזקה ביותר בשוואה במשך שלטונם של בעלה, בנה ונכדה.
חרף המאמצים של סהלה סלאסי לפתור את הוויכוחים הממושכים על טבעו של ישו הנוצרי שהשפיעו על הכנסייה האורתודוקסית האתיופית בשאווה, היא התערבה למען הסוסת לדת ("שלוש הלידות"), שהוליך לצו ב-24 בנובמבר 1841 שגירש את כל הכמרים שלא אימצו את גישתה על טבעו של ישו הנוצרי.
היא הצטרפה לכלתה באזאביש, ובגדה בנכדה היילה מאלכות, בזמן הפלישה של הקיסר תוודרוס השני לשאווה ב-1855 על מנת להשליט את המרות של האימפריה האתיופית בממלכת שאווה.
מורשתה נשמרה בשפה האמהרית -זנאבוורק הוא כינוי שניתן לנשים אצילות, תואר זה מתאר כיום נשים נשואות בדרך כלל (גברת).
זִמְרַת הָאָרֶץ הוא כינוי לשישה זני בר, 'ששת המינים', הנזכרים בספר בראשית ומייצגים את כלל תנובתה של אדמת ארץ ישראל.
מקור רשימת ששת המינים בפסוק מ, כאשר מסר יעקב אבינו בידי בניו מנחה ל"איש" במצרים (הלוא הוא יוסף, אלא שיעקב עדיין איננו יודע זאת):
צֳרִי - רבן שמעון בן גמליאל פירש: "הצרי אינו אלא שרף הנוטף מעצי הקטף".
זהו סוג מוכר של חומר ששימש לרפואה.
זיהויו של עץ הקטף אינו ידוע, יש הסוברים שזהו עץ השיזף.
זהר עמר סבור שהצרי אינו אלא האפרסמון המסתורי המוכר מהתלמוד.
דְּבַשׁ - שד"ל פירש: דבש העשוי מצימוקים כיוון ש"דבש דבורים מצוי הוא במצרים הרבה, וכן דבש תמרים, ויש אומרים שהוא עשוי מצימוקים והוא נקרא בלשון ערבי dibs, ועד היום מביאים ממנו מחברון למצרים משא שלוש מאות גמל בכל שנה, ומערבים בו מים ושותים אותו במקום יין, והיין מעט במצרים".
המילונאי הסורי בר בהלול פירש את המילה 'דבושא' כממתק הנעשה מצימוקים ודבש-צימוקים.
נְכֹאת - ככל הנראה דונג דבורים (לפי תרגום אונקלוס).
לֹט - הזיהוי אינו ודאי, אך גם כאן מדובר בפרי ששימש לרפואה, ייתכן שהכוונה לפירות "שיזף השיח" (Ziziphus Lotus).
רס"ג פירש ערמון, אף שעץ זה אינו סגולי לארץ, אך הוא צומח בסוריה ובלבנון.
בָּטְנִים - פרי אלת הבטנה, הוא הפיסטוק Pistacia vera.
זמרת הארץ מלמדת על כלכלת ארץ ישראל ומצרים
כאשר יעקב שולח את המנחה הייחודית של ששת המינים הנזכרים, ארץ ישראל נמצאת לאחר מספר שנות בצורת.
המנחות נשלחות למצרים החזקה והעשירה.
נסיבות אלה מלמדות על שתי עובדות:
המינים הנזכרים, ובפרט הפירות, גדלים בארץ ישראל גם לאחר מספר שנות בצורת.
לא צומחים בה עצי פרי והיא תלויה בתוצרת המגיעה מארץ ישראל (ובפרט מחלקיה הצפוניים הקרירים).
ייתכן שגם החניטה של גופות מתים התבססה על צרי ונכאות ומכאן חשיבותם הגדולה.
החשיבות הגדולה למצרים של מינים אלה דווקא מוזכרת בפסוק נוסף בספר בראשית:
שד"ל העיד שגם בימיו (המאה ה-19) נהוג היה להוביל דבש-צימוקים מארץ ישראל למצרים כי "היין מעט במצרים".
רש"י פירש: מזמרת = "משבח הארץ, שהכל מזמרין עליו כשהוא בא לעולם." על הבטנים אמר: "לא ידעתי מה הם." גם אבן עזרא מתקשה בעניין הבטנים, שאין להם מקבילה במקרא ומשער שמדובר באגוזים.
הספורנו (ר' עובדיה ספורנו): "ראוי שתהיה מעט, אבל תהיה דבר נבחר מדברים הנמצאים על המעט והם בהיכלי מלך."
ר' אברהם בן יעקב סבע, מקובל ממגורשי ספרד, סבר שהמנחה שימשה בידי יעקב כנשק מטפיזי (קמע) כנגד הגורם שאיים על משפחתו "כי בכאן למדם סוד צנ"ד לב"ש (כלומר ראשי התיבות)...
והוא מסוגל לכל צרה דכתיב (על פי ) בשש צרות יצילך, לפי שיש בו ו' אותיות".
כך פירש גם ר' חיים ויטאל.
ששת המינים לעומת שבעת המינים
החוקר נגה הראובני, מייסד פארק נאות קדומים, הצביע על כך שששת המינים של זמרת הארץ גדלים בארץ ישראל גם בתנאים קשים של בצורת, הם גדלים בר וגם אוכלוסייה של רועי צאן יכולה לאסוף אותם על בסיס מזדמן.
לעומת זאת, שבעת המינים מאפיינים חקלאות של ישיבת קבע.
אלו גידולים הזקוקים ליד אדם על מנת שיתפתחו כהלכה ויניבו פרי, או לעיבוד לשם יצירת התוצרת החקלאית (שמן ודבש-תמרים).
הציון של שבעת המינים שהתברכה בהם הארץ בא בתנ"ך רק כאשר בני ישראל עוברים לישיבת קבע.
האבות היו רועי צאן ולא חקלאים יושבי קבע לכן בזמנו של יעקב המנחה שהוא נותן מכילה את מיני זמרת הארץ ולא משבעת המינים.
לשירים רבים מוצעות מספר הקלטות.
ניתן לצרף קרדיטים לשיר לצד מילות השיר.
אלתרמן כתב כבר לפני כחמישים שנה בשירו "זמר הפלוגות" : „אין עם אשר ייסוג מחפירות חייו" בהקשר של קריאה לשימור חומרים היסטוריים.
לנוכח היעדר טיפול מוסדי מספק ועניין ציבורי מוגבל, מודגשת חשיבות הצלת החומרים ושימורם לדורות הבאים.
האתר פועל כחוק וברישיון אקו"ם, ועל כן מרבית הביצועים לשירים המובאים בו אינם ניתנים להורדה אלא מוצעים להאזנה חופשית של הציבור בלבד.
אלפי שירים נוספים משנות ה-50 הועלו לרשת בפרויקט אוצר הזמר העברי של קול ישראל.
בשנת 2025 זכה מיזם זמרשת בפרס אנגל של עיריית תל אביב-יפו.
מייסדי "זמרשת" מגדירים עצמם כ"פרויקט חירום להצלה ולמחשוב של הזמר העברי המוקדם", ומצהירים כי מטרתם העיקרית היא שימור והפצה של הזמר העברי.
לפעול באופן מיידי להצלת כל החומרים שנמצאים בסכנה, תוך שימת דגש על הצלת החומר הפיזי של היצירה;
להקים מאגר מידע שיכלול את מרב הפרטים אודות הזמר העברי המוקדם: שירים (ההקלטות עצמן, תווים, מילים וכו') וביוגרפיות של מלחינים, מחברים ומבצעים בני התקופה;
להנחיל את הזמר העברי המוקדם לכלל הציבור, תוך שימת דגש על הדורות הצעירים, באמצעות אירועי זמר ובאמצעים נוספים;
מטרת העל: להפיץ את החומרים הללו ולעשותם נגישים לכלל באמצעות האינטרנט.
אנסמבל זמרי קולגיום (או "קולגיום תל אביב" בתחילת דרכו), הוא הרכב קולי שהוקם בשנת 1997 על ידי המנצח אבנר איתי.
האנסמבל פעיל בשירת א-קאפלה ובשירה בליווי תזמורות קאמריות, תוך שימת דגש על ביצוע מוזיקה יהודית וישראלית, לצד מיטב הרפרטואר הקלאסי הכללי.
בתחילת פעילותו מנה ההרכב כ-16 זמרים, אך עם השנים הורחבו שורותיו והוא כעת מונה יותר מעשרים זמרים, כולם מוזיקאים בעלי הכשרה קולית מקצועית ובעלי ניסיון רב בשירת אנסמבל.
אבנר איתי שימש כמנצח והמנהל המוזיקלי עד שנת 2011. בתחילת שנת 2014 החליף ישי שטקלר את ברק טל בתפקיד המנהל המוזיקלי.
האנסמבל נוהג להופיע באולמות קונצרטים ובפסטיבלים המובילים ברחבי הארץ (פסטיבל ישראל, כפר בלום, חג החגים בחיפה, פסטיבל מוזיקה דתית בנצרת ופסטיבל אבו גוש), התארח במספר קונצרטים בסדרת "אתנחתא" המושמעת בשידור חי בקול המוזיקה, והשתתף בסיורים באירופה.
בפעילותם שמים זמרי קולגיום דגש על שיתוף פעולה ערבי-יהודי, בין השאר בהשתתפותם בפרויקט רב השנים Voice of Peace, עם מקהלה ערבית משפרעם ועם הזמרת תמנה בראואר.
זנאמיה טרודה אורייחובו זוייבו הוא אחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים ביותר ברוסיה הממוקם בעיר אורחובו זויבו שבמחוז מוסקבה.
המועדון הוקם בנובמבר 1909 כמועדון הספורט אורחובו (Клуб спорта Орехово), על ידי הפועל הבריטי הארי צ'ארנוק שעבד במפעלי מורוזוב, לכן כונתה הקבוצה "מורוזובצי".
בשנות ה-90 של המאה ה-20 כונתה בשם "ספרטק אורחובו" לזמן קצר.
בשנת 1962 הקבוצה העפילה לגמר הגביע הסובייטי בכדורגל, שם הפסידה לשחטאר דונצק 0-2. אורחובו הוא המועדון היחיד ברוסיה ששיחק בגמר גביע המדינה, אך מעולם לא שיחק בליגה הבכירה.
המועדון זכה 4 פעמים באליפות העיר מוסקבה בשנים 1910, 1911, 1912, 1913. הישג השיא הוא ההעפלה לגמר הגביע הסובייטי בשנת 1962. משנת 2007 הקבוצה מתמודדת בליגה השנייה, אזור מערב.
אחד השחקנים הנודעים ששיחקו בשורות הקבוצה היה הבלם סרגיי איגנשביץ', ממלכי ההופעות בליגת העל הרוסית בכדורגל.
1909—1935 — מועדון הספורט אורחובו (КСО ,Клуб спорта «Орехово»), "מורוזובצי", המרכז הפרולטרי המרכזי לתרבות הגוף, אורחובו זויבו, אורחובו האדומה, טקסטילשצ'יק האדומה
משנת 2003 — זנאמיה טרודה («Знамя Труда»)
הקבוצה היא אלופת מוסקבה הראשונה (זכתה באליפות העיר בשנים 1910-1913, 4 פעמים ברציפות).
כאשר הישג השיא שלה בתקופה הסובייטית היה ההעפלה אל גמר הגביע הסובייטי ב-1962 כשהפסידה 2:0 לשחטיור סטאלינו בגמר.
הישגיה הגדולים ביותר מאז התפרקות ברית המועצות הם העפלה לליגת המשנה הרוסית ב-1993 וב-1998 אך לא הצליחה לשחק בליגת המשנה יותר מעונה אחת.
ב-2003 הקבוצה הודחה מהליגה השלישית ואיבדה את מעמדה כקבוצה מקצוענית כשהודחה לליגה החובבנית.
ב-27 במאי 2004, בעת נסיעה למשחק ליגה בשצ'לקובו, התרחשה תאונת דרכים קטלנית עם האוטובוס של הקבוצה, תאונה שהביאה למות 4 כדורגלנים ו-5 מאנשי הקבוצה (המנכ"ל דמיטרי סמירנוב, המאמן הראשי ואדים חניקין, מנהל הקבוצה בוריס פשקוב, נהג האוטובוס אלכסנדר ממונטוב, ושחקן הקבוצה בעבר ואסילי צ'אבקין).
ב-2006 נפתחה באצטדיון הקבוצה אנדרטה לזכרם ובאותה שנה הקבוצה הייתה לאלופת מחוז מוסקבה בקרב הקבוצות החובבניות.
ב-2007 הושב לה מעמדה המקצועני כשהעפילה לליגה השנייה והיא התמודדה בליגה הרוסית השנייה, אזור מרכז עד עונת 2017/2018.
עונהליגהמיקוםהערות1910ליגת הכדורגל של מוסקבה11911ליגת הכדורגל של מוסקבה11912ליגת הכדורגל של מוסקבה11913ליגת הכדורגל של מוסקבה1
הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון זנאמיה טרודה הרב-תכליתי המכיל 2,500 מושבים.
זהו אחד מאצטדיוני הכדורגל הוותיקים ברוסיה, בנייתו הושלמה בשנת 1912 והוא נחנך ב-7 באפריל 1914 במשחק שנערך בין קבוצת אורחובו לנבחרת אוניברסיטת לונדון.
מאז ועד היום הקבוצה ממשיכה לארח את משחקיה באצטדיון זה.
בשנים 2017–2019 שופץ ותכולתו צומצמה מ-6,460 ל-2,500 תוך הוספת מסלול אתלטיקה, חידוש תאורה וגג מעל המושבים.
זמרת הארץ היה כתב עת עברי שיצא לאור ביאשי שברומניה, בעריכתו של הרב מתתיהו שמחה רבנר והיווה במה ושופר עבור המשכילים של יהדות רומניה.
כתב העת נועד להיות רבעון ואף, אם ישגשג, להפוך לירחון, אולם בפועל, בגלל בעיות מימון והפצה, הופיעו רק שני קבצים, הראשון, בן 64 עמודים, בשנת 1872 והשני, בן 60 עמודים, בשנת 1877.
במאמר, המופיע כהקדמה בחוברת הראשונה, פירט רבנר את מניעיו להוצאת כתב העת:
להרחיב את העניין בשפה העברית בנשמות החיים בארץ הזאת (רומניה), כמקובל בארצות הנאורות.
להציע לקוראים משהו, ממה שטוב בארץ (זמרת הארץ), מעט מדע, מילים מתוקות כמו דבש, יצירות ביכורים של אנשים טובים, מלומדי הדור המעדיפים את הקרבה שבין אמונה ובין מדע.
רבנר התכוון להגיע ל"אוהבי ומכירי התורה וחוכמתה...
לניזונים מפירות עץ החיים יחד עם פירות עץ הדעת".
את הכנותיו התחיל רבנר כבר ב-1871, כשפרסם קול קורא בכתב העת עברי אנכי ופנה במכתבים למשכילים שונים ברחבי רומניה וגליציה וביקש את השתתפותם בכתב העת שעמד לצאת.
הייתה היענות של משכילים מיאשי ומערים רומניות אחרות וגם כמה משכילים מחוץ לרומניה, בעיקר מגליציה ומהאימפריה הרוסית.
בגיליון הראשון, כשליש ממנו כולל יצירות של רבנר עצמו, שירים פילוסופיים ודידקטיים, חלקם דנים ביחס שבין אמונה ובין מדע, שירים לזכרם של משכילים שהיו מיודדים איתו, ציונים ספרותיים, פרשנויות בלשניות לפסוקים מהתנ"ך ומהתלמוד, תרגומים של ביוגרפיות של אישים יהודים וסיפורים.
בין יתר משתתפי הכרך הראשון נמנים מרדכי סטרליסקר והלל כהנא, שתי הצלעות הנוספות של "שלישיית הסופרים המשכילים".
סטרליסקר פרסם שיר המוקדש למשה מנדלסון.
הלל שלח גם מכתב בו התנצל על כך שלא שלח מאמר מובטח המפרשן את הקשר בין Spania ובין המושג התלמודי "אספמיא", אך הבטיח לשלוח מאמר זה לגיליון הבא של כתב העת.
הסופר העברי דוד וכסלר (David Wechsler) מיאשי פרסם את החלק הראשון של פואמה משלו (החלק השני פורסם בכרך השני).
הפובליציסט בנימין שוורצפלד פרסם מכתב בו הביע את דעתו על חשיבות הפצת התזות של ההשכלה בקרב יהדות רומניה.
שוורצפלד פרסם בכרך זה גם תרגום של "תולדות דייגו ד'אגילר" מאת לודוויג אוגוסט פרנקל.
ההיסטוריון לוסיאן-זאב הרשקוביץ' מציין שלכתב העת זמרת הארץ הייתה השפעה חשובה על התפתחות תנועת ההשכלה ברומניה, למרות שהופיעו רק שני כרכים.
זמשקו (בסלובנית: Zameško), הוא יישוב קטן בגדה הימנית של נהר קרקה במועצה המקומית שנטיירני (Šentjernej) שבדרום - מזרח סלובניה, במרחק של 69 ק"מ מזרחית ללובליאנה, עיר הבירה של המדינה.
המועצה כולה היא חלק מקרניאולה תחתית וכיום היא כלולה כחלק מהאזור הסטטיסטי "אזור סלובניה דרום - מזרחית".
ישנם מספר אתרי מורשת עולמית של אונסקו בקרבת מקום.
אתר המורשת הקרוב ביותר בסלובניה הוא מערות סקוצ'אן במרחק של 109 ק"מ מערבה.
זמרינג היא עיירת קיט במחוז נוינקירכן שבאוסטריה תחתית אשר באוסטריה.
העיירה נודעת במסלולי הסקי הסמוכים אליה ובהם נערכו משחקי הגביע העולמי בסקי אלפיני.
בעיירה עובר תוואי מסילת הרכבת המכונה מסילת זמרינג, הנחשבת למסילה ההררית הראשונה בעולם והוכרזה על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
בנייתה של המסילה הנגישה את זמרינג לתיירות פנים אוסטרית, בעיקר מווינה ובעיירה חל פיתוח כלכלי.
ב-1937 אירחה זמרינג ביחד עם העיר באדן את תחרות זמרינג באדן לשחמט בה השתתפו שמונה מטובי השחמטאים בעולם.
ב-1923 הגיעה אוכלוסיית העיירה לשיא גודלה ומנתה 1,816 נפשות.
מספר זה ירד בהתמדה וב-2013 נמנו בזמרינג 543 נפשות.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין שנערך ב-2001 היו 75 אחוזים מהתושבים קתולים, 3.1 אחוזים פרוטסטנטים ו-1.1 אחוזים אורתודוקסים.
11.8 לא הצהירו על אמונתם הדתית.
זן הוא מונח ביולוגי המתאר דרגה מתחת למין (הטקסונומי).
"זן" אינו בעל מעמד במיון הטקסונומי.
בעברית המילה "זן" מתייחסת לכמה מושגים – cultivar, variety, breed, strain – שאף אחד מהם אינו משמש למיון טקסונומי.
המונח strain מתאר את התרבית המקורית שבודדה מחולה, כלומר אוכלוסיית מיקרואורגניזם שהם הצאצאים מהדגימה המקורית או מתרבית טהורה אחרת שמקורה בדגימה המקורית.
מבחינה אפידמיולוגית, אם אותו המין הטקסונומי בודד משני חולים באותה התפרצות, שניהם שייכים לאותו הזן (strain).
מאחר שלחיידקים ווירוסים יכולת להתרבות ברבייה אל-זוויגית, הם יורשים העתקים זהים של הגנים של הוריהם.
ואולם שינויים בגנים עשויים להתרחש בעקבות שחלוף או מוטציה.
מוטציות נוצרות בעקבות שגיאות במהלך העתקת ה-DNA או כתוצאה מחשיפה למוטגנים.
שיעור המוטציות במיני חיידקים שונים הוא גבוה, ואף בזנים שונים מאותו המין.
משום כך לדוגמה, לאותו המין של שפעת יכולים להיות זנים שונים בכל התפרצות מחודשת.
את השינויים בין זן אחד למשנהו אפשר לקטלג תחת שלושה מאפיינים עיקריים:
biovar - זנים אשר שונים מבחינה ביוכימית או פיזיולוגית.
morphovars - זנים אשר שונים מבחינה מורפולוגית
serovars - זנים אשר שונים מבחינה אנטיגנית
יש להבדיל את המונח strain מהמונח type, המתאר אוכלוסיות שונות של מינים.
למונח "זן" (strain) אין כל מעמד רשמי בבוטניקה כחלק מדרגה טקסונומית.
במעבדות מחקר העוסקות בהשבחת צמחים משתמשים לעיתים במונח strain כתיאור הצאצאים של אב משותף, עם זאת, מבחינה משפטית ועסקית המוצר הסופי מוגדר "זן תרבות" (cultivar) ולא strain.
זן של עכבר או חולדה מתאר קבוצה של בעלי חיים עם מטען גנטי זהה.
Strain נמצא לרוב בשימוש במעבדות כדי להבדיל בין קבוצות שונות של חיות ניסוי אשר כל אחת שונה מהאחרת במוטציה גנטית אחרת.
השימוש הוא לרוב בהנדסה גנטית והזנים בקבוצות השונות מתרבים רק בתוך הקבוצה אליה הם שייכים.
זַן הוא מונח בעברית המתייחס לכמה מושגים בטקסונומיה, שהמשותף להם הוא תיאור של רמה טקסונומית מתחת למין.
בעברית המילה זן שימשה, באופן מסורתי, לתיאור עצמים שונים בעלי מכנה משותף.
בספר דניאל ניתן למצוא את הביטוי "זְנֵי זְמָרָא" המתאר מינים שונים של כלי נגינה.
בעברית המודרנית המונח זן משותף לכמה מונחים לועזיים מתורת הטקסונומיה.
לפי האקדמיה ללשון העברית, מילון ביולוגיה כללית (תשס"ט) ,2009 המונח מתייחס למונחים הלועזיים variant ו-breed כמו גם למונח cultivar במשמעות של "זן תרבות".
לפי מילון ביולוגיה: מיקרוביולוגיה (תשנ"ה), 1994 המונח מתייחס למונח האנגלי strain.
ריבוי המשמעויות והאבחנה המדויקת ביניהם גרמו לכך שבשפת היומיום ובתקשורת הפופולרית נוטים פעמים רבות להתבלבל ולהשתמש במילה זן בצורה שגויה, כאשר הכוונה היא למין (למשל בביטוי השגור "זן נדיר").
strain באנגלית הוא מונח במיקרוביולוגיה המתאר את התרבית הראשונה שבודדה מחולה.
בביולוגיה הוא מתאר קבוצות שונות של חיות ניסוי אשר כל אחת שונה מהשנייה במוטציה גנטית.
באנגלית variety הוא מונח המשמש כיום לרוב בבוטניקה.
נוהגים להוסיף את הקיצור "" (מלטינית: varietas) לשם המדעי של צמחים כדי לתאר מופעים שונים מורפולוגית של צמחים מאותו המין שאינם מבודדים גאוגרפית אחד מהשני (למשל כלניות בצבעים שונים).
בעבר השימוש בסימון "", וסימונים בעלי משמעות זהה כגון "" או "", היה נהוג גם בזואולוגיה.
לפי סעיף 45.6 בקוד הזואולוגי ICZN מונחים אלו אינם חוקיים יותר מאז 1960.
תת-מין הוא המדרג הטקסונומי האחרון במיון עולם הטבע.
הוא מגדיר אוכלוסייה של פרטים בני אותו המין אשר בשל בידול גאוגרפי נאלצו להתמודד עם תנאי סביבה אחרים ופנו לנתיבים אבולוציוניים שונים שבסופם יהפכו למינים שונים.
שלב הביניים, שבו האוכלוסיות עדיין אינן מינים שונים ומסוגלות להביא צאצאים בן כלאיים פוריים, מכונה תת-מין.
מאחר שהמונח תת-מין וגם זן (variety) הם מינוחים המתארים מדרג מתחת לרמה הטקסונומית מין השתמשו בעבר במונח תת-מין וזן (variety) באופן זהה ללא הבדלה האם השינויים אכן נגרמים כתוצאה מאוכלוסיות בעלות נתיבים אבולוציוניים שונים או שהם שהשוני נובע מביטויים שונים של אללים בתוך אותה אוכלוסייה, כגון צבע שיער שונה.
מצב זה יצר בלבול רב ומשנות ה-50 החלו לקום ועדות לקביעת סטנדרט אחיד לשמות המדעים.
הידועות שבהן הם ICZN (לקביעת שמות זואולוגיים), ICBN (לקביעת שמות בוטניים), ICNCP (לקביעת שמות צמחים תרבותיים), ועוד.
רוב הוועדות החליטו לקבוע את המושג "תת-מין" כמושג התקני תחת מין ולהפסיק את השימוש במושג זן (variety).
עם זאת, המונח זן עדיין קיים כשמדובר בשינויים בתוך אותה אוכלוסייה או שנוצרו באופן מלאכותי.
בעברית, כאשר משתמשים במונח זן לתיאור בעלי חיים מבויתים כגון זני סוסים או זני כלבים, הכוונה היא למעשה לגזעים.