tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קפיצות (נקרא גם סוס קפיצות ושולחן קפיצות; באנגלית: Vault - פירוש קימור או קשת) הוא אחד המכשירים בספורט התעמלות מכשירים לגברים ונשים.
הקיצור המשמש לסימון התרגיל במכשיר (scoring abbreviation) הוא VT.
המכשיר החל בדומה לסוס סמוכות, אך ללא ידיות, ולעיתים נודע בשם "סוס קפיצות".
הסוס הוצב כשהוא מאונך לריצתן של הנשים, ומקביל לגברים.
מכשיר הקפיצות היה מעורב במספר תאונות קשות לאורך השנים וגרם למספר ספורטאים לפציעות קשות ואף לשיתוק, לכן ההתאחדות הבינלאומית להתעמלות (Fédération Internationale de Gymnastique) ביצעה הערכה מחודשת ושינוי של המנגנון מטעמי בטיחות ובמטרה לסייע לאקרובטיקה מרשימה יותר של הספורטאים.
בשנת 2001 החלו להשתמש במנגנון החדש של לוח או שולחן קפיצה, ובו משטח גדול יותר ומרופד, כמעט מקביל לרצפה, המשתפל כלפי מטה ובסופו הקרוב קרש קפיצה.
מתעמלים כינו אותו "tongue" (לשון) והוא נראה מעט יותר בטוח מהמכשיר הקודם.
כדי לבצע את הקפיצה על המתעמלים לרוץ לאורך מסלול הריצה, אשר בדרך כלל מרופד או מכוסה בשטיח.
בשיטת קפיצה אחרת מתעמלים מניחים את ידיהם על מחצלת הממוקמת לפני קרש הקפיצה, מבצעים קפיצה מסובכת מעל המתקן עם סיבוב באוויר ונוחתים על המזרן בצד השני של המכשיר.
מתעמלות ומתעמלים מציגים תרגיל קפיצה אחד בכל אחד מהשלבים, בתחרות המוקדמת, בגמר הקבוצתי על המכשיר הספציפי ובגמר הכללי.
הגברים צריכים לקפוץ בגמר שתי קפיצות חובה מקבוצות של קפיצות בעלי אלמנטים שונים, והנשים צריכות לקפוץ שתי קפיצות שכל אחת מהן תהיה במרחק שונה משולחן הקפיצות.
סגנונות הקפיצות מחולקות לקבוצות שונות.
סוג הקבוצה נקבע על פי הפעולה שבוצעה במהלך תנועת הקפיצה.
קפיצת ידיים, ימשיטה, קפיצה מעגלית עם או בלי סיבוב ציר אורכי (LA) וסיבוב בשלב התעופה הראשון ו/או השני
קפיצת ידיים עם או בלי סיבוב של 360 מעלות במהלך התעופה הראשון, סלטה קדימה עם או בלי סיבוב (LA) בשלב התעופה השני
קפיצה מעגלית עם 1/2 סיבוב LA בשלב התעופה הראשון, סלטה קדימה עם או בלי סיבוב LA בשלב התעופה השניקבוצות הקפיצות לגברים
קפיצה עם סיבוב 1/1 בשלב התעופה הראשוני
קפיצת ידיים וקפיצה בסגנון ימשיטה (Yamashita)
קפיצה עם סיבוב של 1/4 עד 1/2 במהלך התעופה (צוקהארה)
קפיצה מעגלית בכניסה לקפיצה (יורשנקו Yurchenko)
קפיטנו (במקור: Il Capitano) הוא אחת מדמויות האדונים של הקומדיה דל'ארטה.
מקור הדמות בעת העתיקה, לדוגמה "החייל הרברבן" מאת פלאוטוס.
הקפיטנו רברבן, שחצן, סוואגר מתפאר בגבורתו, חייל לשעבר, אך פחדן גדול.
הוא גנדרן, ובאיטליה הוא בדרך כלל ספרדי או צרפתי, כלומר: לא מכאן.
הוא נושא חרב או פגיון, בדרך כלל בתוך נדן ארוך, המסכה שלו חומה או שחורה, עם אף גדול ומחודד.
הבגד הדוק, עם פסים, או בצבע אחד.
קפיצה מהמקום היא תחרות אתלטיקה קלה שבה האתלט קופץ ממצב מנוחה כאשר שתי רגליו צמודות זו לזו.
האתלט מכופף את ברכיו ונעזר בסיבוב הידיים על מנת לקפוץ.
ישנם שלושה סוגים של קפיצות מהמקום: לרוחק, לגובה ומשולשת.
תחרויות קפיצה מהמקום נכללו במשחקים האולימפיים משנת 1900 ועד שנת 1912. בתחרויות אלה המדידה נעשתה על פי המרחק הארוך ביותר מבין שלושה ניסיונות.
אם האתלט נפל אחורה או ביצע צעד, היה עליו לחזור על הקפיצה.
ריי יורי () היה אלוף העולם בשלושת סוגי הקפיצה.
כאשר נבנו אולמות האתלטיקה הסגורים החלו להיעלם תחרויות הקפיצה מהמקום.
כיום, נורווגיה היא המדינה היחידה בה מתקיימות תחרויות קפיצה מהמקום.
באקדמיה הצבאית המלכותית של קנדה ובחיל האוויר האמריקאי נבחנים בקפיצה מהמקום במבחני כושר.
שיא העולם בקפיצה לרוחק מהמקום - 3.73 מטר, שייך לביירון ג'ונס () ונקבע במבחני הקומביין של הפוטבול האמריקאי ב-23 בפברואר 2015.
שיא העולם בקפיצה לגובה מהמקום - 1.90 מטר, שייך לרון אלמן ().
קפיצה למים היא מקצוע בענף ספורט המים, שהוא חלק מהתוכנית האולימפית מאז אולימפיאדת סנט לואיס (1904).
תחרויות לנשים נערכות מאז אולימפיאדת סטוקהולם (1912).
התחרויות הראשונות, באולימפיאדת סנט לואיס, כללו שתי תחרויות: קפיצה מ-10 מטרים לגברים (התחרות היחידה שהתקיימה לאורך כל המשחקים), ותחרות צלילה למרחק.
האלוף האולימפי הראשון בקפיצה מ-10 מטרים היה האמריקני ג'ורג' שלדון.
באולימפיאדת לונדון (1908) בוטלה תחרות הצלילה, ונוספה תחרות הקפיצה מ-3 מטרים.
האלוף האולימפי הראשון במקצה זה היה הגרמני אלברט צירנר.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) החלו גם נשים להתחרות בקפיצה למים, אך רק בקפיצה מ-10 מטרים.
האלופה האולימפית הראשונה הייתה השוודית גרטה יוהנסון.
תחרות נוספת, בה השתתפו גברים בלבד, כללה שילוב של קפיצות ממקפצות של 5 מטרים ומקפצות של 10 מטרים.
החל מאולימפיאדת אנטוורפן (1920) החלו נשים להתחרות אף הן בקפיצה מ-3 מטרים, והאלופה האולימפית הראשונה הייתה האמריקנית איילין ריגין.
תחרות הקפיצה המשולבת לגברים נערכה בפעם האחרונה באולימפיאדת פריז (1924), ומאז אולימפיאדת אמסטרדם (1928) נערכו תחרויות הקפיצה למים באותה מתכונת, שכללה מקצים לגברים ולנשים בקפיצה מ-3 ומ-10 מטרים.
השינוי הבא הגיע רק באולימפיאדת סידני (2000), אז נוספו קפיצות סינכרוניות, לגברים ולנשים, בקפיצות מ-3 ומ-10 מטרים.
מקצי היחידים כוללים שלושה שלבים.
בשלב המוקדמות רשאים להשתתף לכל היותר שני ספורטאים מכל מדינה.
18 הקופצים שקיבלו את הניקוד הגבוה ביותר מעפילים לשלב חצי הגמר.
לשלב הגמר מעפילים 12 הקופצים שקיבלו את הניקוד הגבוה ביותר בשלב חצי הגמר.
מקצי הקפיצה הסינכרונית כוללים שלב אחד בלבד, בו מתחרים שמונה זוגות ממדינות שונות.
בכל אחד מהסיבובים מבצעים הקופצים שש קפיצות.
שבעה שופטים נותנים לתרגיל ציון בין 0 ל-10. שני הציונים הגבוהים ביותר ושני הציונים הנמוכים ביותר נמחקים, וסכום שלושת הציונים הנותרים מוכפל בדרגת הקושי של התרגיל אותו ביצע.
כך, הציון המרבי על תרגיל שדרגת הקושי שלו היא 3 יהיה 10X3X3=90, בעוד שהציון המרבי על תרגיל שדרגת הקושי שלו היא 3.7 יהיה 10X3X3.7=111. בקפיצות הסינכרוניות, שלושת הציונים שנלקחים בחשבון הם ציון אחד לכל קופץ וציון אחד על רמת התיאום ביניהם.
לאורך השנים זכו ספורטאים מ-21 מדינות במדליות בקפיצה למים.
עד שנות ה-80 של המאה ה-20 ניכרה שליטה אמריקנית כמעט מוחלטת בענף, ואולם מאז החלה גם סין להשתתף במשחקים האולימפיים, באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984), תפסה האחרונה את מקומה של ארצות הברית בצמרת הענף.
מתוך 122 מדליות זהב שחולקו עד כה בקפיצה למים, זכו האמריקנים ב-49, הסינים ב-40, וכל יתר המדינות גם יחד זכו ב-33. בארבע האולימפיאדות האחרונות, זכו הסינים ב-26 מתוך 32 מדליות זהב אפשריות.
תאריך עדכון נתונים: 21 באוגוסט 2016
קופצים למים ישראלים במשחקים האולימפיים
לישראל אין מסורת בענף הקפיצה למים, ורק קופץ אחד ייצג אותה במשחקים האולימפיים, יואב רענן.
רענן השתתף באולימפיאדת הלסינקי (1952), הראשונה בה השתתפה ישראל, ורשם את ההישג הטוב ביותר של המשלחת באותם משחקים, כשסיים במקום התשיעי בקפיצה מ-3 מטרים, והיה קרוב להעפלה לשלב גמר.
בקפיצה מ-10 מטרים, לעומת זאת, סיים במקום ה-30, לפני האחרון.
באולימפיאדת מלבורן (1956) היה רענן חבר במשלחת בת שלושה ספורטאים, והוא נשא את הדגל בטקס הפתיחה.
הוא התחרה בקפיצה מ-3 מטרים בלבד, וסיים במקום ה-22 מתוך 24.
מאז אולימפיאדת מלבורן לא השתתפו ספורטאים ישראלים בתחרויות הקפיצה למים.
קפיצה למים מגובה היא ספורט אתגרי אשר המשתתפים בו מבצעים קפיצה למים מגבהים גדולים או קיצוניים במיוחד.
הקפיצה יכולה להיעשות ממקפצה קשיחה או מצוק, כפעלול או במסגרת תחרות.
בדרך כלל הקפיצה היא למי הים או לאגם.
לראשונה נכנס ענף זה למסגרת הרשמית של אליפות העולם בשחייה באליפות בברצלונה בשנת 2013. במסגרת האליפות הגברים קופצים מפלטפורמה של 27 מטר והנשים קופצות מפלטפורמה של 20 מטר.
עומק הבריכה המינימלי עומד על חמישה מטרים.
בזמן הקפיצה המתחרים נדרשים להפגין אקרובטיקה באוויר וכניסה נקייה למים בסיום הקפיצה.
הכניסה למים היא דרך הרגליים בגלל הסיכון הכרוך בכך.
בתחרויות רשמיות מחכים לקופצים צוללנים המוודאים שהם לא נפגעו, ומחלצים אותם אם יש צורך בכך.
ביצועי המתחרים מוערכים על ידי שופטים, אשר מעניקים להם ציונים.
התפתחות שיא העולם בקפיצה למים מגובה
תאריך קופצת מדינה גובה מקום 1982 דבי בוצ'יה 33.3 מטר רומא, איטליה 1985 7 באפריל לוסי וורדל 36.8 מטר הונג קונג
תאריך קופץ מדינה גובה הערות מקום 1983 דנה קונז 52.4 מטר סן דייגו, ארצות הברית 1985 7 באפריל רנדי דיקיסון 53.2 מטר שברים רבים ברגל שמאל הונג קונג 1987 30 באוגוסט אוליבר פבר 53.9 מטר שבר את הגב והיה זקוק לחילוץ וויל-לה-לק, צרפת
הזוכות והזוכים במדליות באליפויות העולם בקפיצה למים מגובה
קפיצה על רימון היא מעשה של הקרבה עצמית – כיסוי רימון יד, שמרעומו מופעל, בגופו של המקריב וספיגת הפיצוץ והרסיסים בגופו, במטרה להציל את חייהם של אנשים אחרים הסמוכים למקום הפיצוץ.
כיוון שהמעשה גורם ברוב המוחלט מהמקרים למוות, הקרבת הפרט בעת מלחמה נחשבת לפעולת סופרארוגציה בולטת במיוחד.
בהיסטוריה של צה"ל ידועים יותר משמונה חיילים שביצעו את המעשה, ביניהם: נתן אלבז, עובד לדיז'ינסקי, רועי קליין, משה יצחק טובל, חגי בר אוריאן ואיתן מרקל, בצלאל פרחודניק, דוב גינזבורג ומתן אברג'יל.
כולם נהרגו כתוצאה מפיצוץ הרימון.
מעשה דומה לקפיצה על רימון הוא ריתוק לקרקע של מחבל מתאבד, כפי שעשה האמריקאי טראוויס אטקינס.
ידועים מספר מקרים שבהם אנשים שביצעו את המעשה שרדו אותו: בקרב איוו ג'ימה, החייל ג'ק לוקאס הניח את שני הרימונים שעמדו להתפוצץ תחת קסדת הפלדה M1 שלו והוא עצמו לפני שהם התפוצצו.
לוקאס שרד, אך בילה את שארית חייו עם למעלה מ-200 רסיסים בגופו.
בשנת 2008, ליד סנגין באפגניסטן, מתיו קרוצ'ר השתמש בתרמילו כדי להצמיד את הרימון על הרצפה, ושריון גופו ספג את רוב ההדף.
ב-21 בנובמבר 2010, במחוז הלמנד שבאפגניסטן, במהלך מבצע חירות מתמשכת, רב"ט קייל קרפנטר השליך עצמו על רימון.
קרפנטר עף לגג סמוך, ספג פציעות בפניו וזרועו הימנית ואיבד את עינו הימנית, אך שרד.
עם זאת ולמרות מקרים נדירים אלו, סיכויי ההישרדות לאחר המעשה הם קלושים.
ב-1 ביולי 1916, בקרב על רכס Thiepval במלחמת העולם הראשונה, טוראי ויליאם מקפאדן מגדוד 14 של רובאי המלך האירים בצבא הבריטי השליך עצמו על גבי קופסה מלאה בפצצות-מילס, לאחר שהנצרה של שתיים מהן נשלפה בזמן שהוא ניסה להכניס את הפצצות לתוך חגורת כדורים.
כתוצאה מהפעולה שלו, רק אדם אחר אחד בתוך תעלת הנ"ט שמקפאדן היה בה נפצע בפיצוץ שנגרם.
למקפאדן הוענק צלב ויקטוריה לאחר מותו.
ב-19 בדצמבר 1941, במהלך קרב הונג קונג, רב-סמל (Company Sergeant Major) ג'ון רוברט אוסבורן מצבא קנדה קפץ על רימון והקריב עצמו כדי להציל את אנשיו.
לאחר מותו הוענק לו צלב ויקטוריה.
ב-1 בספטמבר 1950, ליד מחוז יונגסן שבקוריאה הדרומית במהלך מלחמת קוריאה, טוראי ראשון צבא ארצות הברית דייוויד מ' סמית הבחין ברימון יד שהאויב זרק לתוך עמדה של חבריו.
סמית צעק אזהרה לחבריו, ובאופן מודע לסיכון זינק על הרימון.
סמית נפצע אנושות ומת כתוצאה מגבורתו, אך מעשהו הציל 5 מחבריו מפציעה או מוות.
לאחר מותו הוענקה לסמית מדליית הכבוד.
ב-25 במאי 1971, מייקל ווילטס חבק מטען חבלה שהוטמן בתחנת המשטרה ברחוב ספרינגפילד, בלפסט, על ידי חבר בארגון "Provisional Irish Republican Army".
בעשותו כן, הוא הציל את חייהם של כמה אזרחים, בהם שני ילדים.
לאחר מותו הוענק לו צלב ג'ורג' על מעשיו.
מונסור מאריות הים נהרג לאחר שקפץ על רימון כדי להציל את חבריו.
לאחר מותו הוענקה לו מדליית הכבוד, ומשחתת הטילים "USS Michael Monsoor" נקראה על שמו.
ב-27 בינואר 2012, סמל יבגני אפוב מהספצנאז הציל חייהם של כמה מחבריו החיילים בקפיצה על רימון, במהלך פשיטה נגד חמושים קיצוניים במחוז קוטליארסקי, דאגסטן.
לסמל אפוב הוענקה לאחר מותו מדליית גיבור הפדרציה הרוסית.
ב-10 בפברואר 1970, במהלך מתקפת הטרור בנמל התעופה של מינכן, אריה קצנשטיין הטיל עצמו על הרימון שנזרק על האוטובוס שבו שהה, והקריב את חייו להצלת יתר הנוסעים.
ב-7 באוקטובר 2023 תשעה אנשים קפצו על רימון במעשה של הקרבה עצמית, רובם אנשים מן היישוב, ולא לוחמים קרביים.
במהלך הטבח בנתיב העשרה, גיל תעסה (בן 46) רץ למיגונית יחד עם ילדיו קורן (בן 12) ושי (בן 8).
כשמחבלי חמאס זרקו רימון לעבר המיגונית, גיל זינק על הרימון והציל את שני הילדים.
במהלך הטבח בכפר עזה, בסביבות השעה 10:30, מחבלים שברו חלונות ופרצו ליחידת הדיור שבה התגורר נטע אפשטיין עם בת זוגו, אירן שביט.
הם הסתתרו בממ"ד כשהם יודעים שסבתו של נטע נרצחה מוקדם יותר בבוקר ולאחר מכן גם דודו.
המחבלים זרקו רימון לממ"ד ונטע זינק, נשכב על הרימון והגן בגופו על אירן.
בצה"ל ישנם מספר מקרים מפורסמים של קפיצה על רימון:
ב-16 במאי 1941 העביר יצחק לפולד שיעור ברימון-יד ולפתע אירעה תקלה ועשן יצא מרימון-יד שנמצא בסמוך.
יצחק הטיל עצמו על הרימון כדי למנוע קורבנות בבית הילדים שבקרבת מקום ואז אירעה התפוצצות והוא נפצע פצעים אנושים.
לפולד הועבר לבית החולים ושם מת מפצעיו.
ב-30 ביוני 1953 הפיל עצמו סגן דוב גינזבורג בשעת אימון על רימון שעמד להתפוצץ ונהרג.
ב-11 בפברואר 1954, קיבל נתן אלבז, חייל בחטיבת גבעתי, משימה שגרתית של פירוק רימוני יד.
לפתע שמע קול נקישה, והבין כי נצרתו של אחד הרימונים השתחררה.
משהתפוצץ הרימון נהרג ובכך הציל את חיי חבריו.
על מעשהו ניתן לאלבז לאחר מותו צל"ש על ידי הרמטכ"ל משה דיין.
ב-15 באוקטובר 1956 הפיל עצמו על רימון שעמד להתפוצץ ונהרג בהצילו את חבריו.
ב-1 בנובמבר 1956, בעת קרב המיתלה במבצע קדש, הוביל עובד לדיז'ינסקי מחלקה מפלוגתו להתקפה לילית על כוח מצרי שהיה מחופר ומבוצר בכוכים על צלעות המצוקים באזור מעבר המיתלה.
באינסטינקט מידי הצמיד לדיז'ינסקי את החייל הקרוב אליו לסלע וסוכך עליו בגופו, תוך שהוא סופג את רסיסי הרימון שהתפוצץ.
על פעולה זו עוטר לדיז'ינסקי לאחר מותו בצל"ש הרמטכ"ל, שב-1970 הומר בעיטור העוז.
ב-13 באוקטובר 1964 במובלעת הר הצופים רב"ט טיפל ברימון שנצרתו השתחררה במהלך פירוק רימונים.
בר אוריאן רץ החוצה, למצוא מקום בו לא היו חיילים, והרימון התפוצץ בעודו בידו.
היות שעל פי הסכמי שביתת האש עם ירדן רק שוטרים ישראלים אמורים להיות בהר הצופים, במשך שנים רבות אסרה הצנזורה הצבאית על פרסום נסיבות האירוע.
ב-18 בדצמבר 1969, בעת אימון טירונים בזריקת רימון על ידי מפקד המחלקה סג"ם , נשמט מידיו של אחד הטירונים הרימון לאחר ששוחררה נצרתו.
מרקל הפיל את עצמו על הרימון ובכך הציל את פקודיו וחבריו ממוות בטוח.
לאחר מותו הועלה מרקל לדרגת סגן.
ב-6 באוקטובר 1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים בהגנה על מוצב המזח, במהלך קרב יריות עם חיילי הקומנדו המצרי הושלך רימון לעבר העמדה בה היו ארבעה חיילי צה"ל, רב"ט משה יצחק טובל נשכב על הרימון בתוך העמדה בשעה שחבריו זינקו אל מחוץ לעמדה ומנע את הפגיעה בהם, ובכך הציל את חייהם.
בעקבות מעשיו הוענק לו לאחר מותו צל"ש הרמטכ"ל.
ב-26 ביולי 2006, במהלך קרב בינת ג'בייל במלחמת לבנון השנייה, נזרק רימון יד לעבר הכוח שעליו פיקד רועי קליין.
קליין זינק על הרימון, עצר בגופו את הפיצוץ ונהרג.
במעשהו הציל את חיי יתר החיילים ששהו בסמוך.
חייליו סיפרו כי בעודו גוסס מפצעיו, ניסה לדווח בקשר על מותו, זעק "שמע ישראל" ומסר לסרן איתמר כץ, אשר לקח את הפיקוד על הכוח, את מכשיר הקשר המוצפן ("ורד הרים") שברשותו.
בעקבות מעשיו הוענק לו עיטור העוז ב-2 בספטמבר 2007.
ב-7 באוקטובר 2023, במהלך קרב ניר עם, זרק מחבל חמאס רימון לתוך נגמ"ש של לוחמי גדוד 13 של גולני.
רב"ט מתן אברג'יל קפץ על הרימון והציל את חייהם של 6 חיילים שהיו עימו.
"נפילה על רימון" (Falling on a grenade), הביטוי המקביל באנגלית, משמש גם בהקשרים שאינם צבאיים לציון הסכמתו של אדם למשימה מזיקה או להקרבה אישית במאמץ להגן על קבוצה גדולה יותר.
הביטוי האנגלי מקביל לביטוי בעברית שכב על הגדר, שנקרא על שם מעשה גבורה צבאי דומה שביצע דוד שירזי.
בעונה הרביעית בסדרה "השיר שלנו", הראל נבון (רן בכור) קופץ על רימון כדי להציל את חבריו ומת כתוצאה מהפיצוץ.
הספר "כצל ציפור" מאת יאיר אנסבכר מתאר את שירותו של אנסבכר כחייל ביחידת מגלן.
במהלך תיאור בספר של אימון התגוננות מפני רימוני-יד, אנסבכר מספר כיצד עם תחילת התרגולת הוא וחייל נוסף זינקו על רימון התרגול וצעקו "צל"ש!" כבדיחה.
בסרט "קפטן אמריקה", החייל הטירון סטיב רוג'רס קופץ על רימון דמה שהשליך קולונל צ'סטר פיליפס בעודו צועק לחבריו לנשק להתרחק, בעוד כל שאר חבריו בורחים מאזור הרימון.
כך למעשה מתגלה גבורתו ואומץ ליבו ביחס לחבריו, למרות מבנה גופו הצנום ונחיתותו הפיזיולוגית ביחס לחיילים האחרים.
כך למעשה נבחר רוג'רס להיות קפטן אמריקה על ידי בכירי הצבא שחיפשו מועמד מתאים בעל אומץ לב.
פוסקים נחלקו בשאלה האם מותר לאדם להקריב את נפשו למען הצלת אחרים.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק סבור כי מותר לאדם לעשות כן, ואין זה בכלל התאבדות אסורה.
תחרויות הקפיצה למים באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו התקיימו בין התאריכים 7 באוגוסט עד ה-20 באוגוסט במרכז ספורט המים מריה לנק השוכן בבארה דה טיז'וקה, ריו דה ז'ניירו.
בתחרויות הקפיצה למים לקחו חלק 136 ספורטאים מ-29 מדינות שנבחרו בהתאם לכללים הבאים:
כל מדינה רשאית לשלוח לתחרות מקסימום 16 מתחרים (עד שמונה גברים ושמונה נשים).
בתחרויות היחידים כל מדינה רשאית לשלב עד שני מתחרים וזוג אחד בתחרויות הזוגיות.
התנאי להשתתפות בתחרויות האישיות הוא עמידה באחד או יותר מהקריטריונים הבאים:
ספורטאים שדורגו באחד מ-12 המקומות הראשונים בכל תחרות באליפות העולם שהתקיימה בשנת 2015.
הזוכים באליפות היבשת בכל אחת מחמש היבשות.
התנאי להשתתפות בתחרויות הזוגיות הוא עמידה באחד או יותר מהקריטריונים הבאים:
זוגות שדורגו באחד משלושת המקומות הראשונים בכל תחרות באליפות העולם שהתקיימה בשנת 2015.
זוגות שדורגו באחד מארבעת המקומות הראשונים בכל אחת מתחרויות הגביע העולמי במהלך שנת 2016.
ברזיל, כמארחת המשחקים, קיבלה כרטיס חופשי.
קפיטליזם קשוב היא גישה לניהול עסקים שחתירתם לרווחיות פיננסית שזורה בחתירה להשאת ערך לכלל מחזיקי העניין של העסק, זאת לעומת חברות הקפיטליזם המסורתי הפועלות אך ורק לשם מקסום הרווחים עבור בעלי מניותיהן.
שורשיה של הגישה בשינויים חברתיים גלובליים בעולם המערבי, מחד בתגובה למשברים אתיים ופיננסים, ומאידך לדרישה הצרכנית הגוברת כלפי עסקים לשים בסדר העדיפויות שלהם את המחויבות לנושאים הנוגעים לעולם ולסביבה.
קפיטליזם קשוב מקודם בעולם על ידי ארגון בינלאומי ללא מטרות רווח בשם Conscious Capitalism, שנוסד בשנת 2007 בארצות הברית על ידי ג'ון מאקי , המייסד והבעלים של קמעונאית המזון האמריקאית Whole Foods Market ופרופסור ראג' סיסודיה, מומחה בינלאומי לשיווק.
בארגון מעורבים אנשי עסקים נוספים ואנשי אקדמיה.
הארגון מונה 23 נציגויות בארצות הברית ו-10 נציגויות נוספות ברחבי העולם.
קפיטליזם קשוב כמענה לאתגרים העסקיים של המאה ה-21
קפיטליזם קשוב דן בתפקידם של הקפיטליזם ושל עסקים בעולם באופן התואם את השינויים החברתיים והתודעתיים שהתרחשו בעשורים האחרונים בעולם.
גישת הקפיטליזם הקשוב מאמינה כי הקפיטליזם והיסודות עליהם נשען (יזמות, תחרות, מסחר חופשי ושלטון החוק) חיוניים לכלכלה בריאה ומתפקדת, אך לצידם חיוניים גם האלמנטים הנוספים (של קפיטליזם קשוב) - הכוללים אמון, אנושיות וחמלה, שיתוף פעולה ויצירת ערך.
על פי מייסדי הארגון, הקפיטליזם המסורתי הוכיח עצמו כשיטה הכלכלית הממנפת באופן המיטבי את היכולת האנושית להגעה להישגים והבאת קידמה לאנושות, אך בעולם בו מחוברות עובדים ונאמנות לקוחות מדשדשות, רמת האמון כלפי עסקים נמוכה ביותר ועסקים מואשמים ברדיפת בצע ופגיעה בציבור או בסביבה.
הקפיטליזם הקשוב מסביר את יחסי הגומלין בין המרכיב הכלכלי לבין המרכיב הערכי בקביעה, שהרווחים אמנם חשובים וחיוניים לקיום עסק אבל הם לא מהווים את הסיבה לקיומו.
במקצועות רבים טמונה שליחות, מעבר להיותם משלח יד ממנו מתפרנסים אנשי המקצוע.
כך, לפי הקפיטליזם הקשוב, גם לעסקים יכולה להיות שליחות מעבר לרצון להשיא רווחים.
כאשר עסק חותר לייעוד עסקי, הדבר הופך אותו לגורם בעל השפעה חיובית על הסביבה וכמי שמייצר מוטיבציה ומחויבות אצל העובדים, הצרכנים ושאר מחזיקי העניין להירתם למענו ולשתף עמו פעולה.
עסקים המיישמים עקרונות אלה נהנים מדינמיקה חיובית, מוטיבציה והשראה שהגישה מייצרת, המתבטאים בסופו של דבר גם בשגשוג וצמיחה כלכלית.
המודל של קפיטליזם קשוב דן בארבעה אלמנטים משלימים, שכאשר הם מתקיימים יחד או אז הופכת התנהלות העסקית לקשובה:
1. מטרת על / ייעוד
לפי הקפיטליזם הקשוב, עסקים צריכים להיעשות עם חשיבה על מטרת-על, ולא רק עם ראייה של יצירת רווחים.
עשיית כסף היא הכרחית לחיוניות העסק ומאפשרת את המשך החיים שלו, אך היא אינה הסיבה היחידה לקיומו, ואפילו אינה החשובה ביותר.
בני אדם זקוקים למטרת על ומשמעות בחיים, זה אחד מהדברים בהם מותר האדם מהבהמה.
מטרת העל הזו מניעה אותנו לקום בבוקר, מאפשרת לנו לעבור תקופות קשות, ומשמשת ככוכב צפון כשאנו מאבדים את הדרך.
עסקים קשובים בנויים סביב צורך אנושי זה ומספקים לנו תחושת מטרה ומשמעות.
באמצעות המיקוד בסיבה עמוקה יותר לקיומו של העסק, העסק הקשוב נוסך השראה, מחבר, ויוצק רמות אנרגיה גבוהות הרבה יותר בקרב כל מחזיקי העניין שלו.
עובדים, לקוחות ואחרים חשים אמון כלפי חברות שמונעות על ידי ייעוד מעורר השראה ואף אוהבים אותן יותר.
להבדיל מעסקים מסורתיים המתמקדים במיקסום רווחים לבעלי המניות שלהם, עסקים קשובים מתמקדים בכלל מחזיקי העניין שלהם, ושואפים ליצור ערך גם למחזיקי העניין.
הם שואפים לשלב את האינטרסים של מחזיקי העניין בהרמוניה עם אלו של העסק ומבינים כי כאשר מחזיקי עניין של העסק עובדים עמו בשיתוף פעולה שהוא מועיל להם ומעצים אותם, הדבר תורם לכך שהעסק עצמו ייהנה מיציבות, בריאות ועמידות לאורך זמן.
העסקים הקשובים מתאימים את האינטרסים של מחזיקי העניין באופן שמה שטוב לאחד טוב לכולם.
החברה (Society) היא מחזיקת עניין ראשונה במעלה כיוון שעסקים אלו מוודאים באופן מתמיד שהם בצד "הנכון" של החברה, כלומר: שיש להם השפעה חיובית על העולם.
עסקים קשובים מכירים בכך שללא עובדים, לקוחות, ספקים, גורמי מימון, קהילות תומכות ו-Eco System המאפשר חיים – אין קיום לעסק.
הם יוצרים שותפות דרך לאורך זמן עם כל אחד ממחזיקי העניין והצעת הערך שלהם היא לפיכך win-win-win.
היא כוללת בתוכה גם תשואה יפה לבעלי המניות.
Greenleaf) שפיתח את התאוריה של 'מנהיגות משרתת' (Servant Leadership) קבע כי 'מנהיגים טובים, צריכים להיות משרתי ציבור טובים קודם לכן'.
מנהיגים קשובים מונעים מתוך שירות לייעוד של העסק, ולא ממניעי עוצמה או כסף.
הם מתמקדים ב'אנו' ולא ב'אני'.
הם מנהיגים באמצעות Mentoring, פיתוח אנושי ומתן השראה, מביאים לטרנספורמציה בארגון ומוציאים את הטוב ביותר מאלו שסביבם.
מנהיגים קשובים אינם מובילים באמצעות תמריצי 'מקל וגזר', או באמצעות סמכות של משמעת או כוח.
הם מבינים כי תפקידם הוא לשרת את מטרת-העל של הארגון, לתמוך באנשים בארגון ולייצר ערך לכלל מחזיקי העניין.
הם מודעים לתפקיד האינטגרלי שיש לתרבות הארגונית ומפתחים תרבות ארגונית קשובה של אמון ואהבה.
"תרבות ארגונית אוכלת את האסטרטגיה לארוחת בוקר" - גורו הניהול פיטר דרוקר ידע כיצד לזהות ולבטא את המפתח להצלחה בעסקים.
תרבות ארגונית היא הערכים, העקרונות ודפוסי ההתנהגות עליהם מושתת עסק.
מארג זה בא לידי ביטוי בפעילויות של העסק, הוא זה שמייצר את החיבור בין מחזיקי העניין השונים של העסק ומחבר כל אחד מהם לייעוד, לעובדים ולתהליכים שלו.
תרבות ארגונית קשובה בנויה על אותנטיות, שקיפות ויושרה.
היא מקדמת אהבה ואכפתיות ובונה אמון בין עובדי העסק לשאר מחזיקי העניין.
תרבות ארגונית קשובה, המאפשרת גם למידה והעצמה, מהווה כוח מאחד שמכניס אנרגיה, והיא זו שמקימה את העסק הקשוב לחיים.
הבסיס המחקרי והרעיוני למודל הקפיטליזם הקשוב
ארבעת מרכיבי המודל מתבססים על ידע קיים בתחומי המנהיגות והניהול, ונבנים על מחקר ענף בתחומי ייעוד, ניהול מחזיקי עניין, מנהיגות ותרבות ארגונית.
בנוסף, במחקר שערך פרופ' סיסודיה, במסגרתו נבחנו ביצועים של חברות על פני 15 שנה, נמצא כי חברות המתנהלות לפי עקרונות מודל הקפיטליזם הקשוב מציגות תשואת יתר ביחס לשוק.
מעבר ליצירת העושר הכלכלי, חברות אלו יוצרות צורות שונות של עושר חברתי: עובדים מועצמים והנהנים ממשמעות בעבודתם, לקוחות נאמנים ונותני אמון, ספקים חדשניים ורווחיים, קהילות משגשגות עם בריאות סביבתית ועוד.
ההבדל בין גישת הקפיטליזם הקשוב לבין אחריות חברתית תאגידית
בבסיס הגישה של אחריות חברתית תאגידית וקיימות עומד הרעיון של "Doing well by Doing good" וערכן נובע בשל ניהול סיכונים והזדמנויות שהן מספקות.
עם זאת, אחריות חברתית תאגידית וקיימות במרבית המקרים מנוהלות בעסקים שעדיין פועלים בפרדיגמה המקובלת והנפוצה של העדפת בעלי מניות (Shareholder Supremacy).
גישת הקפיטליזם הקשוב לעומת זאת מציגה שינוי עמוק בבסיס החשיבה על תפקידם של עסקים בעולם, הנוגע בשורש קיומם (Reason for Being), שכן עסקים קשובים מתנהלים מנקודת מוצא של "Purpose beyond Profit".
בהתאם, לכל עסק יש סיבה מוגדרת לקיומו מעבר לעשיית הרווחים, שהיא לטובת מחזיקי העניין שלו.
קפיטליזם קשוב הוא למעשה פרדיגמה חדשה הגורסת כי "עשיית טוב היא תכליתו של כל עסק בעולם".
בנוסף, אחריות חברתית תאגידית מתנהלת בהתאם לאמות מידה וקריטריונים ברורים לפיהן חברה מדורגת כאחראית או לא.
לעומת זאת, ערכו של קפיטליזם קשוב נובע דווקא מפרמטרים לא-מוחשיים שאינם מדידים.
שהרי, לדוגמה, לא ניתן למדוד 'אהבה' או 'אנושיות' שבהתנהלות העסקית הקשובה, אך נמצא שכשאלמנטים אלו נוכחים הם עושים את ההבדל.
אין ספק כי קיים ערך רב לגישות האחריות החברתית-תאגידית והקיימות והן מוסיפות ערך רב לעולם העסקי.
עם זאת, גישות אלו זוכות לעיתים מזומנות לביקורת, שכן אין זה מן הנמנע כי חברה תזכה לציונים גבוהים באחריות חברתית תאגידית או קיימות – אך תחום העיסוק שלה בפועל גורם נזק לציבור או לסביבה.
פרדוקס זה לא יכול לקרות בחברות קשובות שכן הן נובעות מפרדיגמה עמוקה של להיטיב עם העולם.
ביקורת נוספת המופיעה בהקשר לגישת האחריות החברתית התאגידית, נובעת ממקרים בהם חברות הוצגו כאחראיות, אך בדיעבד הסתבר כי פנים הארגון התנהל בנורמות מסואבות.
הדבר קורה בארגונים בהם אין הלימה בין ערכים המוצהרים כלפי חוץ לבין הערכים בפועל.
לעומת זאת, אחד מהמאפיינים הבולטים של חברות הקפיטליזם הקשוב הוא הגישה האסטרטגית שהן נוקטות לטיפוח של תרבות ארגונית, והחשיבות העליונה שהן נותנות להנחלת ערכים והטמעת נורמות התנהגות התומכות בכוכב הצפון (ייעוד) לאורו פועל העסק.
אלו הן חברות שבדרך כלל הופכות לשם דבר בשל התרבות הארגונית יוצאת הדופן שלהן כדוגמת החברות קונטיינר סטור Southwest Airlines ו-Nordstrom.
לא בכדי הן אהודות במיוחד על ידי הציבור, וממוקמות גבוה בדירוגי המעסיק הנחשק.
אלו חברות אותנטיות, והתדמית המוקרנת כלפי חוץ תואמת את הנעשה בפנים.
ההבדל בין קפיטליזם קשוב ל'יצירת ערך משותף'
'יצירת ערך משותף' הוצגה במאמרם של פרופ' מייקל פורטר (Michael E.
Porter) ומארק קריימר (Mark R.
Kramer) ומציגה גישה אסטרטגית הלוקחת את האחריות החברתית התאגידית לשלב הבא, ומנחה את העסק לחפש את החדשנות שלו בתחומים המשיאים ערך חברתי וכלכלי גם יחד.
עסקים קשובים פועלים ליצירת 'ערך משותף' - רווחים עם ערך חברתי, אך הם מתנהלים בנוסף עם סט של 'ערכים משותפים' שהם חולקים עם מחזיקי העניין שלהם, ולא רק עם 'ערך משותף' של השאת ערך חברתי - בד בבד עם השאת רווח כלכלי.
ערך משותף ממוקד בהיבטים תפעוליים ופרגמטיים של התנהלות עסקית, אך חסרים בו אותם היבטים לא מוחשיים הנותנים לקפיטליזם הקשוב את כוחו.
המשותף בין הגישות הוא - כי שתיהן מתייחסות לפוטנציאל הטמון בעסקים ליצור ערך (ואף לחובתם לעשות זאת) במקום 'לסחוט' ערך מהסביבה ומהחברה בה הם פועלים.
כשתיים מהגישות המתקדמות בעולם בכל הקשור להשקה של עסקים / חברה, ארגון קפיטליזם קשוב (Conscious Capitalism Inc) והיוזמה לערך משותף משתפים ביניהם פעולה ותומכים זה בזה בחתירה למען המטרה המשותפת להפוך את עולם העסקים לטוב יותר.
קפיטליזם שיתופי (Shared capitalism) הוא מושג המוגדר כיחסים תעסוקתיים שבהם התשלום או הרווחה של העובדים, קשורים באופן ישיר לביצועים של הפירמה או מקום העבודה שלהם.
המושג מתייחס למגוון תוכניות שונות של בעלות עובדים מסוגים מגוונים.
תופעה זו מאפשרת לעובדים לא רק להרוויח מפריון מקום העבודה שלהם, אלא גם לעזור לקבל החלטות כלכליות בתוך הארגון.
אחת מהתוכניות הנפוצות ביותר היא תוכנית בעלות של עובדים על מניות (ESOP ,Employee Stock Ownership Plan) שמהווה מנגנון המאפשר החזקת הון בידי עובדים של החברה שמעסיקה אותם.
היא כרוכה בבעלות חלקית או מלאה של העובדים כקולקטיב על החברה ולכל עובד יש גם זכויות קניין והטבות כלכליות אינדיבידואליות.
הקפיטליזם בפני עצמו הביא לריכוז הון אצל שכבות מסוימות בחברה – תופעה שהלכה והקצינה בעשורים האחרונים בשל המעבר מעבודה להון.
תומכי השיטה דוגלים בשוויון בהתפלגות הכנסות החברה מבלי להתערב בפעילות השוק החופשי ועל כן, לתפיסתם קיים צורך בהגדלת שוויון זה.
העניין של העובדים ושל הפירמות בתופעה עלה משמעותית במהלך ארבעת העשורים האחרונים, ולפי המרכז הלאומי לתוכניות בעלות עובדים (NCEO ,National Center of Employee Ownership) נכון לנובמבר 2016, כ-14 מיליון עובדים ברחבי ארצות הברית משתתפים בתוכניות בעלות של עובדים על מניות.
נכון לדו"ח זה, כ-6,717 פירמות מקיימות את התוכנית בארצות הברית, כאשר סכום הנכסים הכולל עומד על 1.3 טריליון דולר.
הפירמות שמקיימות את התוכניות מצויות בתעשיות שונות ומגוונת, כשבארצות הברית כ-22% מתוכן מצויות בתחום הייצור, והשאר בתחומים שונים – החל מפיננסיים, טכנולוגיים ועד לשירותי בריאות.
תוכניות בעלות עובדים זכו לעניין גדול גם באקדמיה, החל מתחומים שקשורים בניהול אסטרטגי, כולל התנהגות ארגונית ועד תחומים של כלכלה של עובדים ומדיניות ציבורית.
למרות העניין הרב מצד האקדמאים וגם מצד הפרקטיקנים, שמוכוון בעיקר למערכת היחסים בין בעלות העובדים לביצועים של הפירמה, ממצאים אמפיריים באשר לתרומת השיטה נותרו חלוקים.
עדויות לתוכניות של קפיטליזם שיתופי נצפו כבר במאה ה-19, כאשר איגודי פועלים ניסו לייצר צורות שונות של רווח שיתופי באמצעות תוכניות של בעלות עובדים.
הניסיונות הללו הפכו יותר מקובלים בתחילת המאה ה-20 ובעיקר בשנות ה-20 של מאה זו, לפני קריסת וול סטריט בשנת 1929.
מיד לאחר קריסת וול סטריט, תוכניות בעלות של עובדים על מניות הפכו לפחות מקובלות.
הפופולריות שלהן שוב עלתה כאשר ממשלת ארצות הברית והעובדים החלו לתמוך בתוכניות חיסכון ופנסיה שיצרו אפשרויות לרכישה של מניות בחברה בה העובדים הועסקו.
תוכניות אלו הוצגו בהתחלה כמדיניות לתוכניות פנסיה והגברת הביטחון הכלכלי בשנת 1974, אז לראשונה העביר הקונגרס האמריקאי חוק שמעודד תוכניות אלו.
בשונה מתוכניות בעלות של עובדים משנות ה-20 של המאה ה-20, אשר היו מבוססות על השקעה של עובדים ממעמד הביניים ומעמד הפועלים, תוכניות ה-ESOP שהוצעו בשנות ה-70, הציעו למעסיקים הטבות מס כדי לספק לעובדים מניות מבלי שהם יצטרכו לרכוש אותם באמצעות החסכונות שלהם.
בסיס הרעיון היה להגביל את הסיכון של העובדים ברכישת המניות.
ההשראה לתוכניות הללו הייתה מאמרו של הבנקאי ועורך הדין לואיס קאלסו, אשר פרסם בשנת 1958 את מאמרו "המניפסט הקפיטליסטי" (The Capitalist Manifesto) ביחד עם מורטימר אדלר.
רבים מהם סברו גם שתוכניות הבעלות של העובדים ייצרו תמריץ לשורת הרווח.
בשנות ה-90 הגידול בתוכניות בעלות העובדים פסק.
זאת, בשל העובדה שחלק מהחברות יצרו את התוכניות הללו מבלי ליצור מחויבות אמיתית מצדן לייצר תרבות של בעלות על החברה מצד העובדים.
כתוצאה מכך, הם מצאו קושי ביצירת עקביות בתהליך.
גם העובדים איבדו עניין בחברות שלא נתנו להם תוכניות בעלות שיצרו משמעות פיננסית מספיק גדולה עבורם.
בשנים האחרונות תוכניות בעלות העובדים שוב הולכות ותופסות תאוצה, בעיקר בחברות פרטיות.
זאת בשל תמריצי המס להן הן זכאיות בארצות הברית, ובשל הרצון להגביר את השוויון בחברה תוך מתן אפשרות לעובדים לצבור הון כחלק מהשכר שלהם בתמורה לעבודה.
בנוסף, הן עשויות לשפר את ביצועי החברה בשל התמריץ שניתן לעובדים, חיזוק שיתוף הפעולה במקום העבודה ויצירה של סביבת עבודה יציבה בשל צמצום מספר השביתות והעיצומים שהעובדים נוקטים.
הקונספט של קפיטליזם שיתופי מהווה תחום רחב ומכיל בתוכו שיטות שונות לתוכניות של בעלות עובדים.
מלבד השיטה המסורתית של שותפות עובדים במניות הפירמה, קפיטליזם שיתופי כולל מגוון תוכניות שבהן המשכורת או הרווחה של העובד תלויה בביצועים של הפירמה או קבוצת העבודה שלו.
אפשר לסווג תוכניות של בעלות עובדים לשישה תחומים.
האם העובדים קונים את המניות של החברה או מקבלים אותן כהטבה.
אם המניה נרכשת על ידם או האם העובדים מקבלים אותה בהנחה.
האם העובדים מקבלים זכויות הצבעה מתוקף היותם בעלי מניות בחברה.
הבדלים בין הדרישות החוקיות הקשורות למבנה של תוכניות בעלות העובדים.
האם העובדים יכולים להשתמש בכסף שקיבלו בתוכניות חלוקת רווחים לקניה של מניות של החברה.
האם העובדים מצטרפים מרצונם לתוכניות בעלות העובדים.
תוכנית הבעלות של עובדים על מניות היא למעשה קרן נאמנות, המהווה ישות חוקית נפרדת מהחברה, אשר מחזיקה במניות המוקצות לכל עובד ועובד.
לכל עובד יש בקרן חשבון ובו מוחזקות המניות שהוא צבר במהלך שנותיו בחברה.
התוכנית היא מנגנון המאפשר מתן הטבות לעובדים, ומשמשת גם כתוכנית פנסיונית – כלומר, ההטבה ניתנת לעובד רק עם פרישתו או עזיבתו.
לעובד אין גישה חופשית לחשבון שלו בקרן והוא לא רשאי לסחור במניות שלו.
הקרן שונה מתוכניות פנסיה מכיוון שהיא משקיעה רק במניות של החברה שהעובד מועסק בה ולקרן אף מותר ללוות כסף מהחברה או מהבנק כדי לצבור מניות עבור העובדים.
בעלות של עובדים על החברה בה הם מועסקים עשויה לשפר את ביצועי הפירמה מכמה סיבות.
ראשית כל, בשל העובדה שנוצר תמריץ לעובדים לשיפור פריון העבודה שלהם, מפני שהרווח שלהם הוא ישיר.
שנית, שיתוף העובדים בבעלות יוצר סביבת עבודה יציבה ומצמצם את מספר השביתות והעיצומים שהעובדים נוקטים.
לבסוף, ההוצאות של הפירמה עשויות להצטמצם שכן העובדים יפקחו זה על זה ובכך הם מבצעים חלק נרחב מתפקידם של המנהלים.
ברוב המחקרים שביצעו, נמצא שחברות שהפעילו תוכניות אלו היו בעלות תוצאות טובות יותר במדדים שונים כמו רווחיות הפירמה, פריון העבודה וסך המכירות.
בחלק מהמחקרים אף נמצא שהייתה צמיחה במספר העובדים לצד עליה בסך המכירות.
ב-15 מתוך 18 מחקרים שנעשו בין השנים 1978–1997 בנוגע להשפעה של תוכניות בעלות עובדים על מניות הפירמות, נמצא כי הביצועים השתפרו לאחר הפעלת התוכנית.
על פי המחקרים, בשנה בה פירמה מיישמת תוכנית בעלות עובדים, הפריון שלה משתפר ב-5%-4% בממוצע ולא זאת בלבד, אלא גם שרמת הפריון נשמרת לאחר השיפור בשנים הבאות.
מדובר בקפיצה כפולה מהעלייה השנתית הממוצעת בפריון במשק האמריקאי.
כאשר בוחנים את החסרונות האפשריים של שיטת עבודה זו, החיסרון הראשון האפשרי הוא ההשפעה הקיימת מבחינת התרבות הארגונית, אנו עלולים להבחין בתופעת ה-free rider.
כאשר כל העובדים מרוויחים מסך העבודה בארגון תמיד יש חשש שעובדים מסוימים "ירכבו" על ההצלחה, כאשר הם יודעים שאחוזי הרווח לא מתחלקים בצורה ישירה על פי אחוזי ההשקעה של העובדים.
התופעה פועלת גם בכיוון ההפוך, כלומר, עובדים בעלי תפוקות ויכולות גבוהות ירוויחו במידה שווה כמו העובדים בעלי יכולות נמוכות יותר.
לצד חיסרון זה, קיימת גם סכנה אפשרית כאשר מחברים בין העסקה וההכנסה של עובד לבין התפקוד שלו.
בחברות כמו אנרון ויונייטד איירליינס, כאשר החברה פשטה רגל, העובדים לא רק נשארו מחוסרי עבודה אלא גם הפסידו את החסכונות שלהם.
מדובר במצב של "כל הביצים בסל אחד", סכנה ידועה ומוכרת בענף ההשקעות.
עם זאת, כבר מוכרות שיטות רבות כיצד להימנע מסיכון זה.
להפעלת תוכניות ארגוניות כגון ESOP בארצות הברית יש עלות הפעלה גבוהה יחסית, כגון כשיש צורך בהערכה שנתית ובהכשרת העובדים באופן כזה שיוכלו להשתתף באופן פעיל בקבלת ההחלטות בחברה.
נוסף על כך, עלה כי במקרים בהם הופעלו תוכניות מסוג זה של חלוקת מניות לעובדים, באם העובדים לא משותפים בתהליך קבלת ההחלטות, אנו עשויים לראות מצבים של מרמור.
זאת מפני שהם עשויים לחשוב שבעלות על מניות אמורה להיות מלווה גם בזכות להשתתפות.
תופעה נוספת בה ניתן לצפות בארגונים הפועלים בשיטה של אחזקה משותפת במניות החברה או מודלים מסוג זה, עלולה למצוא עובדים שהזדהותם עם החברה פחתה, הם אינם מאמינים במוצר ואינם מזדהים עם ערכי החברה אך נשארים לעבוד בגלל תנאי החבילה.
לכן, כאשר מדובר בארגונים עם קביעות וחוסר גמישות הנהלתית לפיטורים או שינויי כוח אדם עלול להיווצר כשל.
במהלך השנים ביקרו את השיטה חוקרים שונים ותהו האם חלק קטן של מניות בבעלות העובדים אפקטיבית מספיק כדי להשפיע על הביצועים של הפירמה, ואחרים תהו האם קיימת השפעה שלילית לבעלות עובדים כמו שנאת סיכון.
מחקרים שונים הראו כי מתקיים קשר שלילי בין קפיטליזם שיתופי לביצועים של הפירמה.
עובדים בעלי יכולות כלכליות שונות לא מקבלים את החלק המגיע להם מהרווחים, ועובדים עם יכולות כלכליות נמוכות יותר, ירוויחו שכר לא פרופורציונלי תחת השיטה המדוברת.
הבעיה החמורה עם התוכנית היא כי העובד חשוף לסכנה גדולה – מדובר בהשקעה בחברה ספציפית ולכן אם החברה פושטת רגל העובד לא רק מאבד את מקום עבודתו, אלא גם את החיסכון הפנסיוני שלו.
דוגמאות לחברות שמקיימות קפיטליזם שיתופי
פירמות רבות מנהלות תוכניות בעלות של עובדים על מניות.
למשל באינטל ישראל, כל עובד מקבל זכות למניות, ללא תלות בדרג בו הוא מצוי.
במסגרת השכר שלהם, כל אחד מהעובדים מקבל בסיס ובונוסים אשר צמודים לביצועים של החברה, כמו גם תשואה ממניות.
במסגרת תהליכי המשוב לעובדים, מתבצעת התאמה של שכר, בונוסים והקצאה של מניות.
ב-IBM למשל, העובדים זכאים לקחת חלק בתוכנית רכישת המניות (ESPP).
תוכנית זו מציעה לעובדים הזכאים לכך את ההזדמנות לרכוש מניות של החברה בהנחה של 5% הנחה על מחיר השוק במועד הרכישה.
עובדים יכולים להרוויח אחוזים נוספים לשכר שלהם מתשואת המניה (בין 10%-1%), עד למקסימום של 25,000$ בשנה.
עובדים הזכאים להשתתף נדרשים לעבוד לפחות 21 שבועות בשנת ההנפקה, במינימום של 16 שעות לשבוע.
עובדים זכאים עשויים להצטרף ESPP בכל עת במהלך תקופת ההנפקה, כל עוד הם מועסקים באופן פעיל על שכר IBM ביום הראשון של תקופת ההנפקה.
המשתתפים יכולים להגדיל או להקטין את תרומות ה-ESPP שלהם, לשנות רישומים, או לסגת מן ESPP בכל עת .
דוגמה נוספת היא ג'ון לואיס, רשת קמעונאות בריטית, אשר העובדים בה הם בעלי החברה כולה.
כחלק מאג'נדה זו, אין לחברה בעלי מניות חיצוניים.
העובדים, המכונים בפי ההנהלה "שותפים", מסייעים בקבלת ההחלטות לגבי ניהול החברה והרווחים.
בשנים האחרונות, המודל מתגלה כעמיד במיוחד בפני משברים כלכליים, עד כדי כך שממשלת בריטניה מנסה לחקותו.
עוד דוגמה ישראלית היא מיטב דש – מדובר בתוכנית אופציות הדומה לתוכניות המקובלות בענף ההייטק.
האופציות מחולקות לעובדים בעלי ותק של שנה ומעלה וככל שהעובד ותיק יותר כך הוא ייהנה משיעור אופציות גבוה יותר.
האופציות מהוות 8% מהון החברה וכדי לוודא כי העובדים לא יקבלו את האופציות ויעזבו את החברה, הוחלט כי האופציות יבשילו במהלך 5 שנים, תקופה ארוכה יותר מהמקובל בענף ההייטק.
במיטב דש החליטו על מהלך זה מתוך תפיסה של שותפות העובדים אשר גורסת כי הם אינם שותפים רק במאמץ, אלא גם בהישגים.
הקפיטן העוצר של סן מרינו () הוא שם המשרה בה מחזיקים שני ראשי המדינה של סן מרינו.
הקפיטנים העוצרים נבחרים מדי שישה חודשים בפרלמנט של סן מרינו.
לרוב ובאופן רשמי כהונתם של הקפיטנים העוצרים נמשכת שישה חודשים בלבד.
מינוי הקפיטן העוצר מתרחש באופן מסורתי ב-1 באפריל וב-1 באוקטובר, כל שנה ושנה.
התפקיד נוצר בשנת 1243 והמסורת נשמרה מאז ועד היום.
מנהג הדיארכיה בסן מרינו נגזר עוד מתקופת הקונסולים ברפובליקה הרומית.
תפקיד הקפיטן העוצר נוצר בשנת 1243 כאשר תפקידם היה "ניהול הצדק בסן מרינו", תפקיד השקול לתפקיד שופט מודרני.
באותה התקופה הם נקראו "קונסולים" כשם התפקיד ברומא העתיקה.
הקונסול הראשון נבחר ב-12 בדצמבר 1243 על ידי "המועצה הגדולה והכללית" שהפכה לפרלמנט של סן מרינו, גם אז כהונתם הייתה כהונה של שישה חודשים בדיוק.
בסוף המאה השלוש עשרה המוסד החל להשתנות, אחד מהמנהיגים לקח את התואר "קפיטן" והשני את התואר "מגן", משנת 1317 המגן היה חייב להיות רקטור.
בדרך כלל, אחד מהם היה שייך למעמד העליון כדי להבטיח שליטה חזקה ואדם עם המיומנויות הדרושות כדי לשלוט במדינה, ואחד ממעמד הפועלים, שמייצג את העם.
בשנת 1972 נחקק בסן מרינו חוק שמסיר את האיסור על נשים להתמודד למשרות ציבוריות.
קפיטן עוצרת אישה נבחרה לראשונה לתפקיד ב-1 באפריל 1981. ב-1 באפריל 2017 נבחרו לראשונה שתי נשים לתפקיד הקפיטן העוצר של סן מרינו; ונסה ד'אמברסו ומימה זבולי.
סן מרינו היא המדינה עם הכי הרבה ראשי מדינה נשים.
הקפיטנים העוצרים נבחרים כל שישה חודשים על ידי הפרלמנט של סן מרינו, והם בדרך כלל שייכים למפלגות יריבות כדי שלא תהיה דעה אחת שתשתלט על העם כולו.
הליך הבחירה הוסדר בשנת 1945, למרות שבאופן לא רשמי התהליך היה זהה למשך שלוש מאות שנים, מהמאה השבע עשרה.
אם זוג מועמדים לא מקבל מספר קולות מספק מחברי הפרלמנט אז ישנו סיבוב שני.
להיות חבר בפרלמנט של סן מרינו (המועצה הגדולה והכללית).
פרק זמן של שלוש שנים מאז הכהונה הקודמת כקפיטן העוצר.
הקפיטן העוצר היא המשרה העליונה ביותר ברפובליקת סן מרינו.
הקפיטנים העוצרים הם שליטי המדינה, תפקיד שהם מבצעים כגוף אחד, עם זכות וטו הדדית על ההחלטה של השני.
הם זכאים לתואר "הוד רוממותו".
עם זאת, סמכותם השלטונית היא קטנה למדי וכוחם הוא בעיקר סמלי, שכן חובתם העיקרית היא לייצג את המדינה בעולם ולהבטיח את הסדר החוקתי.
הם מפקחים על הפרלמנט הסן מרינזי, על הממשלה, ועל מועצת השנים עשר אך אין להם זכות הצבעה והחלטה באף אחת מן הישויות.
הקפיטנים העוצרים הם מפרקי הפרלמנט כאשר זמן כהונתו נגמר או שהמפלגה הנבחרת לא מצליחה להקים קואליציה יציבה.
הקפיטן העוצר תמיד יהיה זה שיפרסם את החוקים שאושרו בפרלמנט.
החל משנת 1499 אין אפשרות להעמיד לדין את הקפיטנים העוצרים בזמן כהונתם.
הנוהל קובע כי חמישה עשר יום לאחר תום המנדט שלהם במדינה כל אזרח חופשי להגיש תביעה לבית הדין בסן מרינו על דברים לא חוקיים שעשו או תפקידים שלא מילאו כראוי למרות חובתם.
קפיטציה היא כינוי לנוסחה המשמשת לקביעת אופן הקצאת המקורות לקופות החולים מכוח חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
בהתאם לנוסחה מחולקים מדי שנה המקורות לקופות החולים לפי חלקן של הנפשות המתוקננות בכל קופת חולים ביחס לסה"כ הנפשות המתוקננות בקופות החולים תוך התחשבות בתבחינים נוספים המתעדכנים מעת לעת.
מקורות התקציב המחולקים בעזרת הקפיטציה מגיעים מדמי ביטוח הבריאות ומתקציב המדינה והם מהווים את מרבית מקורות המימון של קופות החולים.
שינוי נוסחת הקפיטציה נתון בסמכותו של שר הבריאות אולם הוא נדרש לאישורם של שר האוצר ושר העבודה והרווחה.
בהתאם לכתב המינוי שיצא לוועדת קפיטציה ב-2013 מטרתה הרשמית הייתה "להקצות את המקורות הכספיים בין הקופות, בצורה יעילה ושוויונית ובאופן אשר יצמצם, ככל שניתן, את התמריץ להפליה וסינון מבוטחים על ידי קופות החולים."
בנוסף, נתפס מנגנון הקפיטציה ככלי ליישום מדיניות הממשלה לטובת צדק חברתי וצמצום הפערים בפריפריה על ידי משרד הבריאות, ההסתדרות הרפואית בישראלוארגונים חברתיים.
התבחינים העדכניים הקיימים בנוסחת הקפיטציה הם גיל, מגדר וריחוק ממרכזי אוכלוסייה.
משקלות התבחינים נקבעים בעזרת נתוני הצריכה בפועל של המבוטחים המהווים אינדיקציה לצורכי הבריאות למול שלושה תחומי הוצאה: בתי חולים (הכולל ימי אישפוז, ביקורים בחדרי המיון, וביקורים במרפאת חוץ; כ-50%), ביקורים אצל רופאים בקהילה (כ-40%), ותרופות (כ-10%).
תבחינים הנמצאים בנוסחות הקפיטציה במדינות מערביות
מתאמים הקשורים ישירות למצב הבריאות, כמו חולי במחלות כרוניות - נמצא בשימוש בארצות הברית.
שימוש קודם בשירותי בריאות (הולנד וארצות הברית) ונכות (פורטוגל, בלגיה, פינלנד, הולנד, גרמניה).
מצב תעסוקה - בלגיה, הולנד.
אזור מגורים - הולנד, פינלנד, שווייץ, אנגליה, ישראל (מרחק ממרכז אוכלוסייה).
מצב סוציו-דמוגרפי - הולנד, ארצות הברית.
גיל - נמצא בשימוש בכל המדינות.
בהתאם לסעיף 19 לחוק ביטוח בריאות ממלכתי, מהמקורות המחולקים באמצעות נוסחת הקפיטציה מוחרגים נושאי מחלות קשות שמתוקצבים ישירות לקופות החולים בהתאם למספר החולים בהן בכל קופה וקופה ועלות הטיפול במחלה.
חוזר מנכ"ל משרד הבריאות (2009) הגדיר את 5 המחלות הבאות כמחלות קשות וקבע את התבחינים לקביעה התחלואה בהן:
אי ספיקת כליות כרונית (טיפול בדיאליזה).
איידס או נשא HIV מטופל (נוספה כמחלה קשה ב-1998)
חלוקת המקורות על פי נוסחת הקפיטציה החלה בשנת 1995 עם החלתו של חוק ביטוח בריאות ממלכתי.
הנוסחה הראשונה פעלה לפי תבחין הגיל בלבד וקבעה חלוקה ל-9 קבוצות גיל שונות, להן ניתן משקל שונה בנוסחה בהתאם לצריכת שירותי הבריאות הצפויה של אותה קבוצת גיל.
בשנת 2002 התכנסה ועדה שדנה בגיבוש נוסחת קפיטציה מעודכנת, המלצות הוועדה הוגשו ואושרו בשנת 2005 ובעקבותיה עודכנה הנוסחה ל-11 קבוצות גיל.
בשנת 2008 מונתה ועדה נוספת לעדכון הנוסחה, ובהתאם נכנסו בנובמבר 2010 שני תיקונים משמעותיים לנוסחת הקפיטציה: מתן משקל לריחוק מקום המגורים של הפרט ממרכז האוכלוסייה ומגדר.
בשנת 2013 יצא כתב מינוי לוועדת קפיטציה נוספת אולם זו לא הובילה לשינוי נוסף עד כה.
אופן החלוקה - לדעתו של המבקר, השיטה שלפיה רוב רובם של הכספים המועברים לקופות מחולקים מראש ולא בעקבות קביעת יעדים וקידום מדיניות של משרד הבריאות, כמו עמידה במדדי איכות, אינה נכונה משום שאינה מעודדת עמידה ביעדי משרד הבריאות אלא ידועה מראש.
אופן עבודת הוועדה - המבקר העיר על אופן עבודת הוועדה בהיבטים של אי עמידה בלוחות זמנים, אי התייעצות עם גורמי אקדמיה בתחום, תיעוד חלקי בלבד של פעילות הוועדה ועל כך שמינוי הוועדה מתחדש ולא מדובר במינויים קבועים, ביקורת שאף ניתנה על ידי בג"ץ.
רשימת מחלות קשות - מבקר המדינה מעיר כי רשימת המחלות הקשות לא עודכנה במשך שנים רבות מה שהוביל לכך שישנן מחלות שעלות הטיפול בהן כבר לא יקרות בעוד שמחלות אחרות נחשבות ליקרות משמעותית.
לטעמה של ההסתדרות הרפואית בישראל נוסחת הקפיטציה .
בנוסף, ההסתדרות הרפואית בישראל מלינים על כך כי אין כל יכולת לבקר את קופות החולים על מנת לוודא כי בכספים שהופנו על מנת לתגבר את שירותי הרפואה בפריפריה אכן נעשה שימוש לשם כך.
תחרויות הקפיצה למים באולימפיאדת הנוער בואנוס איירס (2018) התקיימו בפארק הספורט של רוקה בין התאריכים ה-13 באוקטובר עד ה-17 באוקטובר 2018. התחרויות הורכבו מארבע תחרויות מגדריות, קפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר וקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר.
בנוסף, התקיימה תחרות מעורבת בה השתתפו צמדים מנבחרות לאומים מעורבות.
בנוסף, כל חברי הנבחרת נדרשים להיות בני 15 עד 17, בזמן המשחקים (תאריך הלידה בין ה-1 בינואר 2000 ל-31 בדצמבר 2002).
כל ועד אולימפי מקומי מורשה לשלוח עד 2 ספורטאים, ספורטאי לכל מגדר, מלבד המדינה המארחת, , הזכאית לשלוח 4 ספורטאים, 2 ספורטאים לכל מגדר.
הוועד האולימפי הבינלאומי ופדרציית השחייה הבינלאומית סיכמו כי בכל תחרות ישתתפו 12 ספורטאים מכל מגדר ובתחרות המעורבת ישתתפו כל 48 הספורטאים.
מכסה בודדת, לכל תחרות, ניתנה למדינה המארחת, .
9 מכסות נוספות יחולקו באליפות העולם בקפיצה למים לנוער לשנת 2018 אשר התקיימה בקייב עבור כל תחרות.
שתי מכסות נוספות בכל תחרות יחולקו כהקצאה עולמית.
במידה, ומדינה תבחר שלא לעשות שיבות במכסה שלה, המכסה תועבר למדינה המדורגת הבאה בהתאם לתוצאות של אליפות העולם בקפיצה למים לנוער לשנת 2018.
העפלה לקפיצה ממקפצה גמישה מ-3 מטר
תחרות העפלה תאריך מדינה מארחת כמות מכסות מדינה מעפילה נערים מדינה מעפילה נערותהמדינה המארחת 1 אליפות העולם בקפיצה למים לנוער לשנת 2018 23 - 29 ביולי 2018 קייב 9 הקצאה עולמית 2 סך הכל 12
העפלה לקפיצה מפלטפורמה קשיחה מ-10 מטר
קפיצה למחר היא תוכנית ראיונות תיעודית ישראלית בהנחיית צופית גרנט, שבמסגרתה אישיות מפורסמת מקבלת הצצה לחייה בעוד 30 שנה.
התוכנית כללה 4 פרקים ושודרה החל מ-15 בינואר עד 4 בפברואר 2018 ברשת 13.
במסגרת התוכנית, צופית גרנט נפגשת עם אישיות מפורסמת ומראה להם כיצד הם יראו בעוד 30 שנה ומה יהיה עתידם.
האישיות המפורסמת נכנסת לחדר האיפור בה מאפרים אותה כדמות זקנה.
בנוסף, ההפקת התוכנית יוצרת עבורה סיפור על עתיד בעוד 30 שנה.
יחד עם גרנט, הם דנים החששות והפחדים מהעתיד ומנסים לתקן דברים בהווה.
התוכנית קיבלה ביקורת שליליות, בעיקר על חלקה של המנחה צופית גרנט בתוכנית.
סמדר שילוני מאתר "ynet" טענה שנוכחותה של גרנט מאפילה על המשתתפים בתוכנית: .
דורון ברוש מאתר "מעריב אונליין" ביקר בחריפות את התנהגותה של גרנט בתוכנית: .
איתמר רונאל מאתר "mako" ציין לרעה את שיטת הראיון של גרנט והשווה אותה לחקירה: .
קפיטן-לויטננט, בקצרה: KptLt / ברשימות: KL, היא דרגת קצונה בקבוצת ההיררכיה הצבאית של הקברניטים של הבונדסוור הגרמני.
הדרגה מדורגת כ-OF-2 בנאט"ו, ומקבילה להאופטמן ב-Heer וה-Luftwaffe.
הדרגה מדורגת A11 או A12 בכללי השכר של משרד ההגנה הפדרלי.
דרגת לויטננט של צי ארצות הברית שווה ל-Kapitänleutnant בהיררכיה הצבאית של נאט"ו (מסווגת כ-OF-2).
עם זאת, בצי הגרמני Kapitänleutnant עשוי להיות מוקצה למה שמכונה "קריירת קצין קו" או "קריירת קצין מומחה" .
סימני הדרגה שלו, המולבשים על השרוולים והכתפיים, הם כוכב מחומש זהוב אחד מעל שני פסים זהובים עם חצי פס אחד ביניהם (ללא הכוכב כאשר עונדים לולאות דרגה).
קצין Kapitänleutnant (קצין קו) יכול לפקד על ספינות קטנות (למשל צוללת מסדרה 206A, שולת מוקשים מסדרה 332) או לשרת כקצין לוחמה ראשי בספינות מלחמה גדולות יותר, מה שמעניק לדרגת האחריות יותר לצד אלו של לוטננט קומנדר בצי ארצות הברית או הצי המלכותי.
Kapitänleutnant עשוי להיות דרגת קצין בכיר מומחה, דומה לקצין מפקד בארצות הברית, עם זאת, הוא זוטר ל-Stabskapitänleutnant .
רצף הדרגות (גישה מלמעלה למטה) באותה קבוצה מסוימת הוא כדלקמן:
בביולוגיה, קפיצה (או סלטציה, מלטינית: saltus) היא שינוי מוטציוני פתאומי וגדול מדור לדור, שעלול לגרום להיווצרות מינים בפסיעה אחת.
"קפיצה" הוצעה בעבר כחלופה לדרוויניזם.
צורות מסוימות של מוטציות היו למעשה קפיצות, מה שמרמז על קפיצות לא רציפות גדולות, כמו בתאוריית שיווי המשקל המקוטע של גולד ואלדריג'.
מין נוצר לפעמים בפוליפלואידיות, שמתרחשת לפעמים בצמחים, בצעד אחד ובמה שבמונחים אבולוציוניים נחשב היווצרות פתאומית.
קיימות עדויות לצורות שונות של קפיצה במגוון אורגניזמים.
לפני דרווין רוב מדעני האבולוציה דגלו בתאוריית הקפיצות.
לאמארק דגל באבולוציה הדרגתית, אבל בדומה למדענים אחרים בני התקופה כתב שאבולוציה בקפיצות אפשרית.
סנט-אילר תמך בתיאוריה של אבולוציה בקפיצות, לפיה "מאפיינים קיצוניים, מפלצתיים, יכולים להפוך לאבות (או אמהות) מייסדים של מינים חדשים על ידי מעבר מיידי מצורה אחת לאחרת." סנט-אילר כתב כי לחצי סביבה ברירניים עלולים לייצר טרנספורמציות פתאומיות ואלה יבססו מינים חדשים באופן מיידי.
בשנת 1864 החיה פון קליקר את התיאוריה של סנט-אילר לפיה האבולוציה מתקדמת בצעדים גדולים, תחת השם הטרוגנזה.
בספר על מוצא המינים שפורסם ב-1859 כתב דרווין שרוב השינויים האבולוציוניים קרו בהדרגה, אך לא הכחיש את קיומן של קפיצות.
משנת 1860 עד 1880 חוקרים מעטים דגלו בתאוריית הקפיצות אך עד 1890 הפכה למרכזית בחשיבה המדעית.
במאמרם על תיאוריות אבולוציוניות במאה ה-20 כתבו לויט ואחרים:תומכי תאוריית הקפיצה מכחישים את הרעיון הדרוויניסטי של התבדלות תכונות הולכת וגוברת באיטיות ובהדרגה כמקור היחיד להתקדמות אבולוציונית.
הם לא בהכרח יכחישו לחלוטין שונות הדרגתית, אך טוענים ש'תוכניות גוף' חדשות נוצרות כתוצאה מקפיצה – שינויים פתאומיים, בלתי רציפים ומכריעים, למשל, סדרת המקרומוטציות.
אלה אחראיות להופעה פתאומית של טקסונים חדשים, כולל מחלקות וסדרות, בעוד שווריאציה קטנה אמורה להיות אחראית להתאמות העדינות שמתחת לרמת המין.בתחילת המאה ה-20 הוצע מנגנון של קפיצה בדמות מוטציות גדולות.
מנגנון זה נתפס כחלופה מהירה הרבה יותר לתפיסה הדרווינית של תהליך הדרגתי של וריאציות אקראיות קטנות הנבררות על ידי הברירה הטבעית.
מנגנון זה היה פופולרי בקרב גנטיקאים מוקדמים כמו הוגו דה פריס, שיחד עם קרל קורנס עזר לגלות מחדש את חוקי התורשה של גרגור מנדל בשנת 1900, ויליאם בייטסון, זואולוג בריטי שעבר לגנטיקה, ובתחילת הקריירה שלו תומאס הנט מורגן.
כמה מהגנטיקאים הללו פיתחו זאת לתאוריית המוטציות של האבולוציה.
היה ויכוח על תיאור האבולוציה של החקיינות ועל השאלה אם ניתן להסביר אותה על ידי הדרגתיות או קפיצה.
הגנטיקאי רג'ינלד פאנט (Punnett) תמך בתאוריית הקפיצה בספרו "חקיינות בקרב פרפרים" (Mimicry in Butterflies, 1915).
תאוריית המוטציות של האבולוציה קבעה שמינים עברו תקופות של מוטציה מהירה, אולי כתוצאה מלחץ סביבתי, שיכול להביא להישרדותן של מוטציות מרובות, ובמקרים מסוימים להיווצרות מינים חדשים, בדור אחד.
תפיסה מוטציונית זו של אבולוציה הוחלפה מאוחר יותר בפיוס של הגנטיקה המנדלית עם הברירה הטבעית לתוך מסגרת הדרגתית בסינתזה הנאו-דרוויניסטית.
הופעתה של חשיבת האוכלוסייה באבולוציה היא שאילצה מדענים רבים לאמץ הדרגתיות בתחילת המאה ה-20. לפי ארנסט מאייר, הגנטיקה של האוכלוסיות בסינתזה הנאו-דרוויניסטית בשנות הארבעים הוכיחה את כוחה ההסברי של הברירה הטבעית, והשקפות הקפיצה נזנחו במידה רבה.
הקפיצה נדחתה על ידי אסכולת הסינתזה המודרנית של הנאו-דרוויניזם, שהעדיפה אבולוציה הדרגתית, אך מאז התחזק מעמדה עקב ראיות עדכניות בביולוגיה אבולוציונית .
בשנים האחרונות יש כמה תומכים בולטים בקפיצה.
קארל וזה (Woese) ועמיתיו הציעו כי היעדר רצף חתימת RNA בין על-ממלכות של חיידקים, ארכאונים ואיקריוטים מהווה אינדיקציה ראשונית לכך ששלוש השושלות האורגניזמיות הראשוניות צמחו באמצעות קפיצה, או קפיצות אבולוציוניות עיקריות, ממצב קדמון הכרוך בשינוי דרמטי בתא.
זה ארגון שהיה משמעותי בשלב מוקדם באבולוציה של החיים, אך באורגניזמים מורכבים פינה את מקומו למנגנונים הדרוויניסטים המקובלים.
הגנטיקאית ברברה מקלינטוק הציגה את הרעיון של "גנים קופצים", טרנספוזיציות כרומוזומים שיכולות לייצר שינויים מהירים בגנום.
היווצרות מינים בקפיצה, הידועה גם בשם ספציאציה פורצת (abrupt speciation), היא חוסר המשכיות בשושלת המתרחשת באמצעות מוטציות גנטיות, סטיות כרומוזומליות או מנגנונים אבולוציוניים אחרים הגורמים לפרטים מבודדים להקים אוכלוסיית מין חדשה.
פוליפלואידיה, ביקוע קריוטיפי, סימביוגנזה והעברת גנים לרוחב הם מנגנונים אפשריים לספציאציה בקפיצה.
הבוטנאי ג'ון כריסטופר ויליס הציע תאוריית קפיצה מוקדמת באבולוציה.
הוא סבר שמינים נוצרו על ידי מוטציות גדולות, לא אבולוציה הדרגתית על ידי ברירה טבעית.
הגנטיקאי הגרמני ריצ'רד גולדשמידט השתמש במונח "מפלצת מלאת תקווה".
הוא חשב ששינויים הדרגתיים קטנים אינם יכולים לגשר על הפער ההיפותטי בין מיקרו-אבולוציה למקרו-אבולוציה.
בספרו "הבסיס החומרי של האבולוציה" (1940) כתב ש"השינוי ממין למין אינו שינוי הכולל עוד ועוד שינויים אטומיסטיים נוספים, אלא שינוי מוחלט של הדפוס הראשוני או מערכת התגובה, אשר לאחר מכן עלול לייצר שוב וריאציה ספציפית על ידי מיקרומוטציה." גולדשמידט האמין שהשינויים הגדולים באבולוציה נגרמו על ידי מאקרומוטציות (מוטציות גדולות).
רעיונותיו לגבי מאקרומוטציות התגלמו בהשערת "המפלצת מלאת התקווה", הנחשבת לסוג של אבולוציה בקפיצה.
התזה של גולדשמידט נדחתה באופן אוניברסלי וזכתה ללעג בקהילת הביולוגים, שהעדיפה את ההסברים הנאו-דרוויניסטים של פישר, וסיואל רייט.
עם זאת, לאחרונה רעיונותיו של גולדשמידט בתחום הביולוגיה ההתפתחותית האבולוציונית זכו להתעניינות מצד כמה מדענים שלא משוכנעים שהוא טעה לחלוטין.
אוטו שינדוולף (Schindewolf), פליאונטולוג גרמני, תמך גם הוא במאקרומוטציות כחלק מהתיאוריה האבולוציונית שלו.
הוא הציג פרשנות חלופית לתיעוד המאובנים על סמך רעיונותיו על אורתוגנזה, אבולוציה בקפיצה, פנספרמיה והשפעות אחרות מחוץ לכדור הארץ, בניגוד לתאוריית ההדרגתיות, אך נטש את השקפת המאקרומוטציה בפרסומים מאוחרים יותר.
סרן לבטרופ (Søren Løvtrup), ביוכימאי ואמבריולוג מדנמרק, תמך בהשערה דומה לזו של גולדשמידט ב-1974 לבטרופ האמין שמאקרומוטציות מתערבות בתהליכים אפיגנטיים, המשפיעים על התהליכים הסיבתיים בהתפתחות הביולוגית.
זאת בניגוד לתיאוריה ההדרגתית של מיקרומוטציות בנאו-דרוויניזם, הטוענת שחידושים אבולוציוניים הם בדרך כלל תוצאה של הצטברות של שינויים קלים.
לבטרופ דחה את שיווי המשקל המקוטע של גולד ואלדריג' בטענה שמדובר בסוג של הדרגתיות ולא בתאוריית מאקרומוטציה.
לבטרופ הגן על רבים ממבקריו של דרווין כולל שינדוולף, מיווארט, גולדשמידט והימלפרב.
מיי ואן הו (Mae Wan Ho) תיארה את התיאוריה של לבטרופ כדומה לתאוריית המפלצות מלאת התקווה של גולדשמידט.
גולדשמידט הציג שני מנגנונים לאופן שבו מפלצות מלאות תקווה עשויות לפעול.
מנגנון אחד, שהיה כרוך ב"מוטציות מערכתיות", דחה את מושג הגנים הקלאסי ואינו תקף עוד במדע המודרני; עם זאת, המנגנון השני שלו כלל "מאקרומוטציות התפתחותיות" ב"גנים קצביים" או "גנים שולטים" שמשנים התפתחות מוקדמת ובכך גורמים להשפעות גדולות בפנוטיפ הבוגר.
מוטציות מסוג זה דומות לאלו הנחשבות בביולוגיה התפתחותית אבולוציונית בת זמננו.
על גולדשמידט כתב דונלד פרות'רו בספרו "אבולוציה: מה המאובנים אומרים ולמה זה משנה" (2007):עשרים השנים האחרונות זיכו את גולדשמידט במידה מסוימת.