tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, נמצאת העיר על קו בייג'ינג - אלמטי שעובר דרך מעבר הגבול בדויטסק לקזחסטן.
נכון ל-2008, קיימת תוכנית לבניית מסילת ברזל חדשה שתקצר את הדרך לאלמטי.
אורומצ'י נמצאת על כביש לאומי מהיר לאומי 312, שבין שאנגחאי וקורגז שבמדבר גובי, ועל כביש לאומי מהיר 314, שבין אורומצ'י ומעבר חונג'ראב שבגבול סין-פקיסטן.
אורומצ'י עברה ועוברת תהליכים מואצים של עיור ותיעוש שמשפיעים על רמת זיהום האוויר.
ב-1998 קבע מחקר שהיא אחת משבע הערים בעלות רמות זיהום האוויר הרב ביותר בסין.
מחקר שפורסם ב-2008 ונערך על ידי חוקרים מאוניברסיטאות בשאנגחאי ובאורומצ'י וניתח דגימות שנאספו באורומצ'י בשנים 2004-2007, מצא כי רמות זיהום האוויר בעיר היו פי 12 מהרמה המותרת בארצות הברית ופי 3 מהרמה המותרת בסין העממית.
על פי תוצאות אלו הגדירו החוקרים את העיר כבעלת הרמה הגבוהה בעולם של זיהום אוויר.
על פי ממצאי מחקר זה, הפליטה התעשייתית של גופרית דו-חמצנית הופכת לגופרית באוויר ובמקביל מוסעת כמות גדולה של אבק מהאזורים החקלאיים הנמצאים מדרום, מאגן הג'ונגאר ומאזורי אגמי המלח, אל אזור העיר.
עירוב האבק והמזהמים התעשייתיים שבאוויר, בצירוף רוחות חלשות שאינן מסיעות את הזיהום, הם אלו היוצרים את ריכוז האוויר המזוהם מעל העיר.
אחת מהדרכים בהן מנסים השלטונות להתמודד עם בעיית האבק היא שתילת ונטיעת צמחייה על מורדות ההרים הסובבים את העיר.
הנמרים המעופפים של שינג'יאנג היא קבוצת כדורסל המשחקת (נכון ל-2023) בחטיבה הצפונית של ליגת ה-CBA.
שינג'יאנג טיקאי היא קבוצת כדורגל המשחקת (נכון ל-2008) בליגה השלישית הסינית.
אוּרוּפּ הוא אי גבוה בלתי מיושב בים אוחוצק מקבוצת האיים הקוריליים השייכים לרוסיה.
שמו של האי בא משפת האיינו, ומשמעותו דג הטרוטה.
האי אורופ יושב לראשונה על ידי בני האיינו, הקבוצה האתנית הילידית של האיים הקוריליים, האי סחלין והאי הוקאידו.
הביקור הראשון המתועד של אירופאים באורופ היה בשנת 1643, כאשר ספינה של חברת הודו המזרחית ההולנדית בפיקודו של מגלה הארצות ההולנדי מארטן חריטס פריס עגנה באי, ככל הנראה בחפשם אחר פרוות.
האי מופיע על גבי מפה רשמית משנת 1644 שהציגה את האדמות בבעלות האן מצומאה.
בעלות זו קיבלה משנה תוקף על ידי שוגונות טוקוגאווה בשנת 1715. בשלהי המאה ה-18 הגיעו לאי סוחרי פרוות רוסים.
הם צדו לוטרות ים והשתלטו על ספינות זרות ששטו באזור.
בשנת 1772 פרצו עימותים בין בני האיינו לרוסים, והאחרונים עזבו את האי לתקופת מה.
בשנת 1768 חזרו רוסים לאי, תוך שהם כפופים להנחיותיו מושל סיביר.
בשנת 1801 תבעה הממשלה היפנית באופן רשמי ריבונות על האי, והוא השתייך למחוז אזו, לימים הוקאידו.
הדבר הוביל לסדרת עימותים עם האימפריה הרוסית בעניין באי אורופ ויתר האיים הקוריליים.
העימותים באו לכדי סיום עם חתימת חוזה שימודה בשנת 1855, שהעביר את הריבונות על האי לרוסיה.
באותה שנה, במהלך מלחמת קרים ותוך מאמץ למצוא את הצי הרוסי הקיסרי שבאוקיינוס השקט, עגן כוח ימי צרפתי-בריטי באי אורופ, לאחר עצירה בנמל הקודאטה.
הכוח כבש את האי, העניק לו את השם "אי הברית" ומינה תושב אלאוטי מקומי כמושל זמני.
חוזה פריז מ-1856 השיב את האי לידיים רוסיות.
תחת חוזה סנקט פטרבורג מ-1875 עברה הריבונות על האיים הקוריליים, ובכלל זה אורופ, לאימפריה היפנית.
תושבי האי בני איינו הועברו לאי שיקוטן ובמקום התיישבו יפנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה הועברו המתיישבים האזרחים היפנים מן האי אל ארבעת "איי הבית" של יפן, כאשר לקראת סוף המלחמה הוצבו באי 6,000 חיילים של הצבא היפני הקיסרי.
במבצע סערת אוגוסט שבו פלשה ברית המועצות לאיים הקוריליים נכנעו הכוחות היפניים באורופ ללא התנגדות.
ב-1952, בחתימתה על חוזה סן פרנסיסקו, ויתרה יפן על תביעותיה לריבונות על האי.
חיילי משמר הגבול של ברית המועצות החזיקו במתקנים הצבאיים היפניים באי עד לנסיגתם בעת התפרקות ברית המועצות ב-1991. האי כיום אינו מיושב, אך משתייך מנהלית למחוז סחלין.
לאי אורופ צורה דמוית-מלבן, שצלעו הארוכה 120 ק"מ וצלעו הקצרה 20 ק"מ.
שטחו של האי 1,437 קמ"ר, נתון המציב אותו רביעי בשטחו בקבוצת איים הקוריליים.
הנקודה הגבוהה באי שייכת לקבוצת חרוטי אפר בשם איוואו בגובה 1,426 מ'.
מצר פריס, הקרוי על שם מארטן חריטס פריס, מפריד בין אורופ לאיטורופ.
בין אורופ לסימושיר מפריד מצר בוסול, הקרוי על שם הספינה הצרפתית של ז'אן-פרנסואה לה פרוז.
באי ארבע קבוצות עיקריות של הרי געש שכבתיים:
הרי קולוקול – גובהם המרבי 1,328 מ', והם רדומים מאז התפרצותם ב-1973
הר רודקוב – גובהו 524 מטרים.
הלוע הוא בצורת משפך ורוחבו 700 מטר, ובו אגם שרוחבו המרבי 300 מטר
הר טרי ססטרי – גובהו 998 מ', שוליו מחורצים גאיות עמוקים ובו מעיינות חמים
איוואו – קבוצת חרוטי אפר, החרוט הדרום-מזרחי ביותר חוצה עמק קרחוני ויוצר אגם
למרות קו הרוחב הממוזג שבו שוכן האי, זרם אויאשיו הקר והשקע האלאוטי החזק חוברים ליצירת אקלים סובארקטי עם קיץ מתון וערפילי וחורף קר ומושלג.
אֵוּרוטַס, (ביוונית עתיקה: Εὐρώτας) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית.
אורוטס היה בנו של מילס בן ללגס.
הוא היה המלך הקדום של לאקוניה לפני ייסוד ספרטה.
לא היו לו בנים זכרים, אולם הייתה לו בת בשם ספרטה, שאותה השיא ללאקדיימון שבנה את העיר ספרטה וקרא לה על שם אשתו.
פאוסניאס טוען שאורוטס הסיט את נהר אורוטס וקרא לו על שמו.
אורופוס היא עיירת נמל באטיקה שביוון.
כ-54 ק"מ מעיר הבירה - אתונה.
אורופוס נוסדה על ידי מתיישבים מהעיר ארטריה שבאי אֶוּבּוֹיָה (אֶבְיָה או אֶבוֹיָה של ימינו).
בעת העתיקה, היא הייתה עיר גבול בין בויאוטיה ואטיקה, ושאלת השליטה בה היוותה עילה לסכסוך גבולות מתמשך בין אתונה לתבאי.
בסופו של דבר הגיעה העיר לידיה של אתונה.
אולם קצב התפתחותה היה אטי, אפילו כאשר השתלטה הרפובליקה הרומית על האזור.
הנמל החשוב שלה, אשר כונה דלפיניום (Delphinium), שכן למעשה בפתחו של נהר אסופוס, כקילומטר וחצי צפונית לעיר.
מקדש אמפיאראוס באורופוס נמצא בתחומה, הוא שכן במרחק של 12 סטאדיות מהעיר עצמה.
האתר נחפר על ידי האגודה לארכאולוגיה של אתונה.
הוא הכיל מקדש, מעיין קדוש, שלתוכו נזרקו מטבעות בידי המתפללים, מזבחות, וכן תיאטרון קטן, אשר הפרוסקניון (במה מוגבהת שעליה הציגו השחקנים) שלו נשמר היטב.
המתפללים נהגו להתייעץ עם אמפיאראוס שלכבודו נבנה המקדש על ידי כך שהיו ישנים על עור של אייל שחוט בתוך המבנה.
במקדש נמצאה כתובת הקדשה על ידי יהודי בשם "מוסכוס בן מוסכיון".
על פי הכתובת, מוסכוס היהודי חלם שהאל אמפיאראוס והאלה היגיאה התגלו אליו בחלום וציוו עליו לתרום כתובת זו ולקבוע אותה על גבי המזבח.
בתקופת האימפריה הביזנטית העיר הייתה מרכז חקלאות פעיל, והיא נותרה כזו עד שנבזזה ונהרסה בידי צבא האימפריה העות'מאנית במהלך מלחמת העצמאות היוונית.
בשנת 1840 בוטלה העירייה והיא סופחה לפרובינקיית אטיקה.
בשנת 2011 היא הוקמה מחדש על ידי איחוד של 9 עיירות קטנות יותר באזור.
האוֹרוֹמוּ (באורומו: Oromoo) הם קבוצה אתנית המצויה ברובה באתיופיה, בקניה ובסומליה, וחלק קטן בארצות הברית, קנדה ואוסטרליה.
אנשי האורומו מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר באתיופיה ובחלק נרחב מחצי האי סומליה.
נכון לשנת 2007, האורומו מונים כ-34% מאזרחי אתיופיה.
אוכלוסיית אתיופיה מונה מעל 102 מיליון אנשים, כאשר מתוכה האורומו מונים למעלה מ-35 מיליון.
האורומו מדברים אורומו (נקראת גם Afaan oromo, Oromiffa), שפה כושית, חלק ממשפחת השפות האפרו-אסיאתיות.
במשך ההיסטוריה כונו האורומו "גאלה" [עבדים], אולם כינוי זה כיום נחשב פוגעני ומזלזל.
המילה אורומו הופיעה בפעם הראשונה בשנת 1893 והפכה נפוצה במחצית השנייה של המאה ה-20.
האורומו התנהלו במשך מאות שנים על פי שיטת ממשל בשם גאדא , שבה השלטון לא נמצא בידי שליט יחיד ולא עובר בירושה, אלא נמצא בידי תשעה מנהיגים שנבחרים בקונצנזוס אחת לשמונה שנים.
מערכת הגאדאא הוכרה על ידי אונסק"ו כמורשת תרבותית בלתי מוחשית מאז 2016.
האורומו מהווים את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר באתיופיה ומונים כ-35 מיליון איש נכון לשנת 2016. האוכלוסייה מפוזרת על פני ארצות רבות וביניהן אתיופיה, קניה, סומליה ואוסטרליה והריכוז הגדול ביותר מצוי באתיופיה.
במשך מאות שנים היו האורומו חברת רועים-נוודים, המאורגנת על פי שיטת הגאדאא.
שיטה זו חילקה את החברה לקבוצות גיל קשיחות בנות שמונה שנים, כשלכל קבוצת גיל תפקידים חברתיים מסוימים: הבחורים הצעירים הם טירונים, הגברים - לוחמים, גברים מבוגרים מכהנים כשופטים, והזקנים עורכים את הטקסים.
אחת לשמונה שנים האורומו בחרו באמצעות הגעה לקונצנזוס תשעה מנהיגים (אבאא גדאא), שישלטו במשך שמונה שנים עד לבחירות הבאות.
במקרה שאבאא גדאא מת בזמן מילוי תפקידו, נוטלת אשתו את מקומו.
לצד היותם רועים, המאפיינים הצבאיים של החברה, יחד עם שיטת הממשל העצמי הסדורה שלהם אשר תרמה לליכודה של האוכלוסייה, הפכו את האורומו לאיום בלתי פוסק על האימפריה האתיופית, וההיסטוריה שלהם קשורה בה קשר הדוק.
כיום, 95% מהאורומו הם עובדי אדמה ומעטים גרים במרכזים העירוניים.
האורומו מרוכזים במיוחד במרכז אתיופיה וישנן קבוצות בולטות גם בצפון קניה, במחוז מרסביט (Marsabit), ובאזור וולו (Welo) וטיגרה (Tigre).
האורומו מחולקים לשני ענפים מרכזיים אשר מתפצלים למגוון שבטים ומפוזרים בין מערב למזרח אתיופיה.
הענף הראשון הוא שבט הבוראנה (Borana), שבט רועים הממוקם בדרום אתיופיה ובצפון קניה.
השבט מאכלס את המחוזות הקדומים של שווה (Shewa), וולאגה (Welega), אילובאבור (Illubabor), כאפה (Kafa), ג'ימא (Jimma) וסידאמו,(Sidamo) צפון וצפון מזרח קניה וקבוצה קטנה של פליטים בסומליה.
הענף השני הוא שבט הברטומה (Baraytuma), אנשי שבט זה מתגוררים בעיקר בחלקים המזרחיים באזור אורומיה: מארב (מערב) האררגיה (Mirab Haraghe), אזור הארסי (Arsi), אזור באלה ((Bala, אזור דבוב מארב שאווה (Debub mirab Shewa), אזור דירה דאווה (Dire dawa), אזור ג'יג'יגה (Jijiga).
האורומו מדברים בשפת האורומו, הידועה גם כ-Afaan Oromoo (אפאן אורומו, "הפה של האורומו") ו-Oromiffa (אורומיפה) והיא מהווה חלק מענף השפות הכושיות השייך למשפחה האפרו-אסיאתית.
לפי האתנולוגיה קיימים כ-17,465,900 דוברי שפת אורומו ברחבי העולם.
שפת האורומו מחולקת לארבעה סוגים לשוניים עיקריים: 1. בוראנה-ארסי-גוג'י אורומו (Borana arsi guji Oromo) אשר מדוברת בעיקר בדרום אתיופיה וצפון קניה על ידי אנשי הבוראנה.
2. אורומו מזרחית, אשר מדוברת באזור מערב חג'אג', אזור מסראק הרארגיה (Misraq hararghe) וצפון באלה המצויים באתיופיה.
3. אורומה המדוברת בקניה 4. אורומו מרכז מערבית, המדוברת בפי רבים מהארומו ובנוסף בפי מהגרים בדרום אפריקה, לוב, מצרים וסודאן.
מערכות כתיבה מודרניות משמשות לתמלול שפת אורומו אשר כוללות את הכתב הלטיני.
קהילות אורומו במרכז מערב אתיופיה עשו שימוש בכתב האתיופי עד שנות ה-90, כמו גם בכתב הסאפלו שאותו פיתח השייח באקרי סאפלו במהלך שנות ה-50 והיווה מערכת כתיבה מרכזית לשימוש האורומו.
בשנת 1973, חוסר שביעות רצונם של האורומו באשר למעמדם הוביל להיווצרות החזית לשחרור אורומו (OLF), שהובילה לתסיסה פוליטית בין האורומו.
באותה השנה שרר רעב כבד שגרם למותם של מעל רבע מיליון בני אדם, לפני שהממשלה הספיקה לנקוט צעדים כנגד האסון.
מרבית הקורבנות היו אורומו, אמהריים מאזורי וולו, עפארים, ותגרים, וכתוצאה מכך התקיימו שביתות והפגנות באדיס אבבה.
בפברואר 1974 ממשלת היילה סלאסי הוחלפה בחונטה צבאית (קבוצת קצינים שהגיעה לשלטון כתוצאה מהפיכה צבאית) בשם דרג בהנהגת מנגיסטו היילה מריאם.
מאוחר יותר, בשנת 1975 הכריזה הממשלה על הלאמת האדמות הכפריות, זו נתקלה בהתנגדות מצד הארגונים הקולקטיביסטיים.
בשנת 1991, חונטת הדרג הוחלפה בחזית העממית הדמוקרטית המהפכנית האתיופית (EPRDF) אשר עמדה לצד "החזית לשחרור האורומו" בשלטון.
אולם "החזית העממית לשחרור תיגראי" (TPLF) שהיוותה ענף ב-EPRDF, יצרה את תנועת ה-OPDO כדי לדחוק את תנועת "החזית לשחרור האורומו" מהשלטון ולבסוף לגרשה מהארץ.
על אף ההרס שנגרם לאורומו כתוצאה מחיכוכים אלו, תנועת ה-OPDO קידמה את השפה והתרבות של האורומו במהלך שני העשורים האחרונים.
כמו כן, תנועת ה-TPLF הביאה להישגים לשוניים ותרבותיים.
עם זאת, רוב האורומו עדיין אינם חשים כי הם בעלי זכויות פוליטיות ורבים תומכים ב"חזית לשחרור אורומו" ובקבוצות אופוזיציה נוספות.
בדצמבר 2009 התפרסם דו"ח בנוגע לזכויות האדם בשם "זכויות האדם באתיופיה: דרך עיניהם של תפוצות אורומו".
הדו"ח גובש על ידי פעילי זכויות האדם אשר תיעדו הפרות זכויות באתיופיה במשך שלושה משטרים רציפים: האימפריה האתיופית תחת היילה סלאסי, ממשלת דרג המרקסיסטית וממשלת אתיופיה הנוכחית של החזית-העממית-הדמוקרטית-המהפכנית-האתיופית הנשלטת על ידי אנשי החזית לשחרור תיגראי.
המחאות התפשטו גם לקבוצות אתניות נוספות בנוגע לעוולות חברתיות רחבות יותר.
עקב כך, הכריזה אתיופיה באוקוטובר 2016 על מצב חירום.
הנצרות אומצה באתיופיה בשנת 340 לספירה על ידי ממלכת אקסום.
אתיופיה הייתה ממלכה נוצרית מוקדמת אשר נשארה בשלטון גם בעידן המודרני.
כמו כן, האסלאם הגיע מאזור החוף בתקופת ימי הביניים מעבר למפרץ עדן, והוביל ליצירת המלחמות האסלאמיות והסולטניות בין הממלכות האדיה (Hadiya), באלי (Bali), פאתאגר (Fatagar), דוארו (Dawaro) ואדל (Adal).
ממלכות אלו שלטו והשפיעו על ההיסטוריה של האורומו.
השפעת מלחמת 30 השנים בין 1529–1559 שנערכה בין האורומו, הנוצרים והמוסלמים, פגעה בחוזק הפוליטי של הצדדים.
באזור זה נמצא עיר שייח' חוסיין הקדוש למוסלמים.
על כן, האמונות הדתיות של אורומו התפתחו בסביבה סוציו-פוליטית זו.
במאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20, הן המוסלמים ששלטו על אזורים רבים והן האתיופים האורתודוקסים שהחזיקו באזורים אחרים לא אפשרו לפרוטסטנטיים או לקתולים להמיר את דתם.
במפקד האוכלוסייה שנערך ב-2007 באתיופיה אשר כלל את האורומו ותושבים אחרים נמצא כי 48.7% מאוכלוסייתה נוצרים, 47.5% מוסלמים ו-3.3% מסורתיים.
בקרב הנוצרים, האורתודוקסים מהווים את חלק הארי (30.5%) של אוכלוסייה, אחריהם הפרוטסטנטים (17.7%) ולבסוף הקתולים המהווים 0.5% בלבד.
הדת המסורתית היא השכיחה ביותר בקרב אוכלוסיית האורומו הדרומית, הנצרות שכיחה יותר במרכזים עירוניים ובסביבתם, ואילו האסלאם שכיח יותר סמוך לגבול סומליה והצפון.
כמו כן, דבקות במנהגים מסורתיים וטקסים עודנה נפוצה בקרב אורומו רבים ללא קשר לרקע הדתי שלהם.
שמו של האלוהים של דת האורומו המסורתית הוא וואק (Waaq), אולם רק כ-3% מאוכלוסיית אורומו ממשיכים להאמין בו, בעיקר אלו החיים באזור בוראנה.
קשה להתחקות על מוצאם של האורומו שכן לא היה להם כתב, ולכן את הדיווחים הקדומים אודותיהם חיברו אנשים שלא דברו את שפתם, ושלא הכירו את ההיסטוריה שלהם ואת אורחות חייהם.
דיווחים אלה היו מוטים ונטו להקצין את ניצחונות האימפריה האתיופית מחד גיסא, ואת מפלות האורומו מאידך.
בשל השוני התרבותי, הם גם התעלמו מתרבותם השוויונית יחסית לזמנה של האורומו.
אולם מסורות שבעל-פה, שמתיישבות עם מסמך של הנזיר האתיופי אבא ברהה משנת 1593 שחיבר את הספר "זינהו לגאלה" בשפת הגעז (וכלל גם את המילון האמהרי-אורומו הראשון) יש חוקרים המשערים שמוצאם של האורומו הוא מסומליה, בעוד אחרים ממקמים אותם לראשונה במרכז אפריקה או צפון קניה.
האורומו היו במקור עם של רועים-נוודים.
עדריהם החלו להתרחב במהירות והם היו זקוקים ליותר שטחי מרעה, על כן החלו לנדוד בקבוצות קטנות.
בתקופה זו לא הייתה מלוכה בקרבם והאורומו בחרו את מנהיגיהם בהתבסס על שיטת גאדה, שלפיה מנהיג נבחר על ידי עמו.
עד המאה ה-16, הופיעו שתי קונפדרציות אורומיות גדולות: אפרה (Afre) וסאדאקה (Sadaqa).
אלו התבססו במקור בחלקים הדרומיים של אתיופיה והחלו לנוע צפונה במאה ה-16, מה שכונה "הגירת האורומה הגדולה" לדברי ההיסטוריון ריצ'רד פנקהרסט, הגירה זו הייתה קשורה לפשיטות הראשונות בתוך היבשה בקרן אפריקה על ידי אימאם אחמד אבן איברהים, שהוביל את מרד גראן באימפריה האתיופית.
כמו כן, הגירה זו הייתה לאחת התוצאות המשמעותיות של מלחמת ההתשה בין צבאות נוצרים ומוסלמים באזור קרן אפריקה במאה ה-15 וה-16, בה נהרגו אנשים רבים.
האורומו ושכניהם האתניים כמו אמהרה, סידאמה (Sidama), אדל וסומלי (Somali) נעו בין שלווה לתחרותיות אלימה לאורך השנים.
השנים 1500–1800 התאפיינו בגלים של מלחמות ומאבקים בין נוצרים, מוסלמים ואוכלוסיות פוליתאיסטיות בקרן אפריקה.
מאבקים אלו הובילו לפיצול מחדש של האוכלוסיות הגדולות.
זאת ועוד, פעילותה של התנועה הצפונית, מזרחית ומערבית של האורומו בשנת 1535 שיקפה את ההרחבה של השטחים הסומאליים.
הרחבת סומאליה משטחי אוגדן מערבה לכיוון נהר יובה הוביל לעימות עם אורומו.
הרחבה זו הייתה חלק מהג'יהאד הסומלי כאמצעי לשלוט באדמה הפורייה הטובה ביותר ולהרחיב את האסלאם.
כתוצאה מכך, הסומלים הצליחו לשלוט בשטחים שבהמשך עברו לחזקת אתיופיה לרבות חופי הים האדום.
התפתחויות גאו-פוליטיות אלו יצרו ניגוד תחרותי בין אורומו לסומלים בתחרות על משאבי טריטוריה ומים.
סיבה מרכזית להצלחתם של האורומו, הייתה פשיטות העבדות האינסופיות של ההנהגה האתיופית הנוצרית נגד העמים האליליים.
פשיטות אלו בוצעו כביכול כדי לממן את המלחמה נגד האורומו.
אולם למעשה תרמו בעקיפין דווקא להתפשטותם המהירה.
פשיטות העבדות למעשה רוקנו את האזור, ויצרו ואקום שלתוכו האורומו נע במהירות, מבלי להיתקל בהתנגדות רבה.
על פי רודולף וור, פרופסור להיסטוריה אפריקאית, עבדות הפכה לדבר כה מרכזי בכלכלה הפוליטית בקרן אפריקה כך של אורומה לא הייתה ברירה אלא להישאב אליה.
עבדות הייתה ליסוד מרכזי בסדר החברתי, הפוליטי והכלכלי של הסוואנה הצפונית, אתיופיה והחוף האפריקאי המזרחי במשך כמה מאות שנים.
העבדים סווגו לקבוצות על ידי אנשי אמהרה: "האדומים" שהיו בהירי עור ודוברי השפה הכושית ו"השחורים" שהיו כהי עור.
העבדים ה"אדומים" היו יקרים יותר וניתן היה לייצא אותם, בעוד שה"שחורים" הוחזקו במקומם ולא נשלחו אל מעבר לים.
כמו כן, על פי עדויות נוספות האורומו שיעבדו קבוצות אתניות אחרות במאה ה-16 אשר ישבו באזורים שכבשו במהלך מלחמות אכזריות.
בעשורים הראשונים של המאה ה-19, התפתחו שלוש מונרכיות של אורומו: אנריה (Enarya), גומה (Goma) וגומא (Guma) (Degu, 2002: 142).
האזור המכונה גאלה (Galla-land) שכולל את רוב מרכז ודרום אתיופיה היה שייך באותה תקופה לקבוצות אתניות אחרות.
מנהיג אורומו בשם ראס גובאנה הוביל להתפתחות אתיופיה המודרנית ובזכות השילוב המדיני והצבאי שהביא עמו תרם לכיבוש אדמות נוספות והרחיב את גבולות אתיופיה לימים שלפני פלישת אחמד גראן.
כמו כן, היחסים הבין שבטיים בקרב האורומו כמו גם מערכת היחסים שלהם עם אמהרה שמהווים את הקבוצה האתנית השנייה בגודלה, היו מסובכים מאז ומתמיד.
כמו קבוצות אתניות אחרות בקרן אפריקה ומזרח אפריקה, לאורומו ריבוד חברתי המורכב מארבע שכבות היררכיות.
השכבות הגבוהות כללו את האצילים שנקראו בוראנה (Borana) ו- גאבארו (Gabbaro).
השכבות התחתונות הכילו אמנים למיניהם והשכבה התחתונה ביותר כללה עבדים.
כל שכבה התמחתה בעיסוק מסוים כגון: נפחות, נגרות, נשק, קדרות, אריגה, עיבוד עורות וצייד.
האורומו פיתחו לוח שנה סולארי שהתחיל ככל הנראה מתקופת המאה ה-16 ולפני הגירת האורומה הגדולה.
לוח שנה זה היה ליומן מתוחכם הדומה לאלה שנמצאו בקרב הסינים, ההודים ו המאיה.
זה שימש עבורם לתזמון מועדים מיוחדים כמו יום סיומן של שמונה השנים בכל קבוצת גיל, ויום בחירת המנהיגים למערכת הגאדאא.
כמו כן, על פי לוח זה, השנה החדשה של האורומו מתחילה בחודש אוקטובר.
בלוח אינם מצוינים שבועות, אך קיים שם ייחודי עבור כל יום בחודש.
המזונות העיקריים של האורומו כוללים מוצרים מן החי כגון: פון (סוג של בשר), ענאן (חלב) באדו (גבינה) דהאבא (חמאה) ודגנים בצורת לחם או דייסה.
הם נוהגים לשתות בירה, יין דבש וקפה וחלקם אף נוהגים ללעוס צ'את (גת), שהוא עלה ממריץ.
המנה המיוחדת של האורומו נקראת איטו (Itoo) הכוללת תבשיל בשר או עוף, פלפל חריף ותבלינים נוספים.
בנוסף, ישנו לחם ייחודי העשוי דוחן.
ככלל, האורומו נוהגים לאכול שתי ארוחות מסודרות יחדיו על מגשים מעץ וישיבה על שרפרפים.
במהלך ההיסטוריה, התפרסמו מספר אישיים מ האורומו הראויים לציון בתחומים שונים.
הראשון מביניהם הוא אבבה ביקילה (Abebe Bikila), האתיופי הראשון שזכה במדליית זהב, ועשה זאת במשחקים האולימפיים ברומא בקיץ 1960, בענף ריצת המרתון.
ספורטאית נוספת היא פאטומה רובה (Fatuma Roba) שהייתה האישה האפריקאית הראשונה שזכתה במדליית זהב בריצת מרתון באולימפיאדת אטלנטה (1996).
אישיות נוספת ראויה לציון היא מולטו טשומה (Mulatu Teshome), ונשיא אתיופיה שכיהן בשנים 2013–2018. [אבדיסה אגא] פטריוט אתיופי שנלחם באיטלקים.
מבנה "אורוות הברון" בראשון לציון הוקם בשנת 1888 עבור פקידות הברון רוטשילד.
הקומה הראשונה של המבנה והחצר המוקפת בחומות אבני כורכר שימשו כאורוות לסוסים, משכן לבעלי חיים של משק הפקידות ומחסני מספוא של המושבה.
המבנה הוקם ב-1888 בראשון לציון עבור פקידות הברון רוטשילד (נמצא בפינת הרחובות רוטשילד ומוהליבר בראשון לציון).
על הבנייה הופקד ברוך פפירמייסטר, מהנדס מדופלם ואיכר במושבה.
האורווה נבנתה עם בניינים עליה כדירות לפקידים.
לימים הוקמה במקום המחלבה הראשונה בישראל.
מבנה המשק מפואר, מיוחד וציורי המעיד על עושרו הרב של הברון רוטשילד.
בצידה הדרומי של החצר יש שוקת שבנויה מאבני כורכר ובצד האחורי של הבית נמצאים פתחי האורוות הרחבים משני צידי הבניין וטבעות ברזל תלויות על הקיר שיועדו לקשירת הסוסים.
בקומה העליונה היו חדרי מגורים לעובדי האורוות.
נכון ל-2020, המבנה הוא חורבה נטושה.
בשנת 2006 החליטו לנקוט בתהליך של פירוק שיתוף מקרקעין ונתמנו על ידי בית המשפט כונסי נכנסים שפרסמו מכרז למכירת הזכויות במתחם.
במכרז זכתה חברת גלובוס אינטרנט השקעות בנין ופיתוח 1996 בע"מ.
אך זו לא עמדה בתנאי המכרז ולא שיפצה את המבנה.
חלקו הצפוני של המבנה מתוחזק על ידי עיריית ראשון לציון כחלק מהמוזיאון העירוני.
אך זכויות הבעלות מחלוקות בין עיריית ראשון לציון, החברה הכלכלית ראשון לציון ובעלי זכויות פרטיים אחרים.
אורוסטוני (בהונגרית: Orosztony) הוא כפר במחוז זאלה, בנפת נג'קניז'ה, בהרי זאלה, באזור רכס זאלאפאט.
זהו יישוב קטן של כ-400 תושבים במחוז זאלה, מערבית לזלסבאר ונג'ראדה, בסמוך לקרצ'ני.
הוא ממוקם לאורך כביש 7525, המחבר את אזור הבלטון-הקטן עם עמק תעלת הפרינציפאלי, המחבר בין כבישים 7522 ו- 7527; הכביש עובר דרך פלשהאורוסטוני.
הממצאים המוקדמים ביותר מתוארכים לתקופת ארפאד, כאשר חלק מאורוסטוני היה בבעלות משפחת בוּזַאד-הַהוּת.
האזכור הראשון בכתבים הוא משנת 1251, כאשר הוא כתוב בצורה של וְרוּצטְוּן.
זה ממצא לא ברור, והוא כנראה שם התיישבות סלאבית.
בימי הביניים, היישוב היה צמיתות של המנזר זאלהוואר והיה מורכב משלושה יישובים נפרדים.
פרנסת אוכלוסיית הכפר הובטחה תמיד על ידי הייצור החקלאי.
תרבות גידול בעלי החיים המתקדמת שלה הייתה ידועה מעבר למחוז, והשכבה התעשייתית נוצרה רק כדי לשרת את הייצור החקלאי.
לפני 1945 ובשנים שלאחר מכן, אורוסטוני היה מקום מושבו של משרד הנוטריון המחוזי.
בגבולותיה, לאחר מלחמת העולם השנייה, הוקמו שני קואופרטיבים חקלאיים, אשר לאחר מכן התמזגו.
תקופת הזוהר של היישוב היה בשנות החמישים והשישים.
אוכלוסייתה עברה אז את 1,200 התושבים.
בשנת 1970 סופח הכפר לגלשה.
שתי עמותות ממלאות תפקיד בחיים האזרחיים של אורוסטוני:
ארגון הכבאים המתנדבים, הפועל מאז 1889
איגוד הספורט, שנוסד בשנת 1991
לא ידוע על יישוב יהודי במקום וכנראה התיישבו בכפר משפחות בודדות בלבד.
מצפון לכפר נמצא אזור גידול היין המפורסם פוגאניוואר.
פארק הזיכרון מציין את שנת האלפיים לנצרות ואלף שנה להקמת המדינה ההונגרית.
את הכפר חוצה מסלול ההליכה הכחול הלאומי.
המבנה המונומנטלי של הכפר הוא פסל השילוש הקדוש.
מנו קרטס (בהונגרית: Kertész Manó, נולד בשם קוהן (כהן) בכפר, 1881 – בודפשט, 1942) היה בלשן ולשונאי יהודי-הונגרי לשפות פינו-אוגריות, דוקטור לפילוסופיה ובעל תעודת הוראה לבתי ספר תיכוניים.
אורוסי (בהונגרית: Oroszi) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם באורוסי מספר התושבים נמצא בירידה.
באורוסי חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
אורוזגאן (בפרסית/דארי: اروزگان, בפשטו: اروزګان) הוא אחד מ-34 מחוזות אפגניסטן.
גודלו של המחוז 12,640 קילומטר רבוע ואוכלוסייתו 333,500 איש.
המחוז נמצא בקירוב למרכז המדינה ורוב אוכלוסייתו נוודית כאשר האוכלוסייה המיושבת מרוכזת ברובה בעיר תַרין כּות, המשמשת בתור בירת המחוז.
בשנת 2004 פוצל השטח הצפוני של המחוז לתוך המחוז החדש של דאיכונדי.
מחוז אורוזגאן ממוקם בדרום-מרכז אפגניסטן.
הוא גובל בחלקים הצפוניים של המחוזות קנדהאר וזאבול, במזרח היא שכנתה עם ע'זני, בצפון עם דאיכונדי ועם הלמנד במערב.
הטופוגרפיה מורכבת מהרים וגבעות, בייחוד בצפון ובמזרח כייצוא מרכס הינדו-כוש.
בדרום חלקים מסוימים מתוך השטחים מישוריים ובהם נמצאים הנהרות המעטים בתוך מחוז אורוזגאן העוברים דרכו ונשפכים לנהר הלמנד.
הכלכלה במחוז די חלשה עקב החוסר בגידולים חקלאיים מבטיחים וחוסר בפיתוח תעשייתי לאורך השנים.
מלבד הבירה המחוזית תַרין כּות כמעט ואין ערים בעלות תעסוקה תעשייתית ברחבי כל המחוז.
ישנו כביש פיצול של כביש 1 העובר מסביב לאפגניסטן המחבר את מחוז אורוזגאן אל הדרך המהירה מסביב למדינה.
האירוע הצבאי המרכזי האחרון במלחמה בין הממשלה לארגוני הבדלנים התרחשה בספטמבר 2016, כאשר הותקפה בירת המחוז של אורוזגאן, תַרין כּות, על ידי כוחות מיליציה חמושים שנשלחו בהוראת הטליבאן.
אנשי המיליציות וארגוני הטרור נקראו חזרה אל מקום מחבואם עם הגעתם של כוחות תגבורת אל האזור.
האוכלוסייה של למעלה מ-320 אלף תושבים היא בעיקר פשטונים משבט דוראני ובני הזארה ממוצא פרסי במקורם.
המושל העכשווי של מחוז אורוזגאן, מוחמד נאיר חארוטי, הוא פשטוני ממוצאו ומונה למושל בספטמבר 2015. מקורו של שבט הותכּ נמצא במחוז אורזגאן ורוב אוכלוסייתו מיושבת בבירה תרין כות.
השבט הוא עדת המוצא של מייסד ארגון הטליבאן, מוחמד עומאר.
לאורך שנת 2018 פעלו מיליציות בשירות הטליבאן במחוז.
הם הרחיבו את פעילותם לאזורים שעד אז נחסכו מהם, כגון נפות מזרחיות.
220 תקריות הקשורות למורדים דווחו בתקופת ינואר 2018 - פברואר 2019 (ממוצע של 3.7 תקריות בשבוע).
הלחימה, שהביאה למאות נפגעים ולאלפי עקורים, בעיקר בקרב האוכלוסייה האזרחית של בני הזארה, נמשכה כמעט ללא הרם עד סוף חודש נובמבר 2018. ישנם דיווחים על מטיילים שנחטפו ומאוחר יותר נהרגו על ידי הטליבאן.
בפברואר 2019 דווח על פעולות צבאיות מתמשכות של הצבא האפגני במחוז במטרה לפנות את הכביש המהיר קנדהאר-אורוזגאן מפני מורדי הטליבאן.
מחוזות אפגניסטן מחולקות ליחידות שלטוניות בשם "נפות", להלן הנפות של מחוז אורוזגאן ואוכלוסייתן.
אורונגו (בשפת הרפה נוי: Orongo) הוא אתר פולחן חשוב באי הפסחא.
הוא קשור קשר הדוק לפולחן איש הציפור והוא ייחודי מבחינת מיקומו, גודלו ועיצובו בכל האוקיינוס השקט.
הוא - עם כל הווריאציות בניבים הפולינזיים השונים - שמו של אל אשר נקשר במפורש למזמורים דתיים, לדיבור, לדקלום ולהקשבה.
קבוצות ריקוד ומוזיקה כמו גם כל החפצים המשמיעים צלילים או רעשים קשורים לפולחן הרונגו, על האי למשל משמשת חצוצרת הקונכייה.
האל מתגלם בקשת בענן וקולו נשמע ברעמים.
הוא אל התוצרים החקלאיים, במיוחד הבטטה.
ייתכן שבמהלך מאות השנים של בידוד באי הפסחא, הפך האל רונגו לאל מאקה-מאקה, שסגדו לו במיוחד באתר הפולחן באורונגו.
רונגו פירושו גם רעש, טון, צליל ומשמש גם במובן של שיר, שיר מדובר ודקלום.
ניתן לתרגם את אורונגו באופן חופשי כ"המקום בו מבוצעים מזמורי דת".
כבר המיקום החשוף של אתר הפולחן מעיד על המשמעות הטקסית של המקום.
אורונגו ממוקם על צוק צר בקצה הדרום-מערבי של אי הפסחא.
מצד אחד הקיר התלול צונח 300 מטרים לים, מהצד השני 200 מטר לאגם הלוע של הקלדרה של ראנו קאו.
מכאן נשקף נוף מרשים של האוקיינוס השקט עם שלושת האיונים מול אי הפסחא, שהיו בעלי חשיבות מיוחדת בהקשר לפעילות הפולחן.
כשנכנסים למתחם, מושכים את העין בתי לוחות האבן והפטרוגליפים הרבים.
את השרידים האחרים, מצפה הכוכבים, בימות האהו, בתי הסירה (פאנגה), ובתים עגולים, שנמצאים בעיקר בשוליים או מחוץ למתחם, כבר אי אפשר לזהות בקלות.
באורונגו ישנם 52 בתי אבן שמורים היטב.
הם בנויים מלוחות אבן טבעיים שטוחים המעוגנים באדמה ומרובדים זה על גבי זה בבנייה יבשה (כלומר ללא מלט).
הקירות החיצוניים כפולים, וביניהם מילוי אדמה וחצץ.
לבתים חסרי החלונות יש תוכנית אליפסה מוארכת עם כניסה אחת דמויות מנהרה, בערך בגובה 50 סנטימטרים ולכן ניתן להיכנס אליהם רק בזחילה.
שניים מהבתים מעוצבים כמבנים עגולים, אך מלבד זאת הם זהים לשאר הבתים.
בפנים יש בדרך כלל רק חדר אחד, לעיתים נדירות שניים או הרחבה קטנה.
הקיר הפנימי האחורי מורכב בחלקו מלוחות אבן אנכיים וגדולים שנצבעו במקור בצבעים (חום אדום, שחור ולבן).
משלחת הים הדרומי הגרמנית מ-1882 מצאה את הציורים במצב טוב.
המבקרים הבאים הסירו כמה לוחות ופרצו בכוח כמה בתים.
הלוחות הנותרים הוסרו מסיבות שימור ונמצאים כעת במוזיאון בהאנגה רואה.
משלחת תור היירדאל זיהתה בסך הכל 11 מוטיבים בציורים בשנת 1956: ספינות, חפץ פולחני דמוי משוט (Ao), פנים (האל היוצר מאקה-מאקה?), פות ואנשי ציפורים.
כלפי הגג לוחות האבן נדחפים יותר ויותר פנימה, כך שנוצר קמרון זיזים שמכוסה בלוחות גדולים יותר ומבודד באדמה וב.
מול כמה כניסות נמצאו תנורי אדמה מרוצפי אבן (על פי דעה אחרת, מדובר בבורות אחסון).
אורך חללי פנים הבית נע בין 6 ל-16 מטר, רוחבם ממוצע 2.50 מטרים, הגובה סביב 1.40 מטר.
השטח הפנימי הקטן ביותר של בית נמדד ב-2 מטרים רבועים, והגדול ביותר ב-27.7 מטרים רבועים.
משלחות שונות ביצעו חפירות בפנים.
נמצאו חפצים לשימוש יומיומי: מחטי עצם, כלי קעקוע, להבי אובסידיאן, עצמות בעלי חיים.
תומסון ו גילו מה שמכונה "כריות אבן" (ngaru´a), שעוטרו במוטיבים רבים של פות, בכמה בתים.
השימוש והמשמעות שלהם אינם ידועים.
במרכז המתחם מעין חצר מרוצפת, המוקפת בחצי עיגול בכמה בתים שכניסותיהן בחלקן ממש זו לצד זו.
הדוח של משלחת האי הפסחא האמריקנית מהספינה מוהיקן משנת 1886 מכיל תמונה של קבוצת בתים עם ארבע כניסות ופסל בעמדה המרכזית (בית R-42).
לכניסות היו מסגרות מעוטרות או מפוסלות, אך אלה הוסרו ונמצאות כעת באוספים באירופה ובאמריקה.
בשנת 1868 גילה פאלמר, רופא הספינה הבריטית טופז (Topaz) בתוך בית גדול (בית R-13) פסל מואי, היחיד באורונגו.
פסל בזלת בגובה 2.40 מטרים, במשקל 4 טון, המכונה "הואה-הקה-ננה-איה" (Hoa-haka-nana-ia) שהיה קבור עד לטבורו באדמה ונצבע באדום ולבן (כיום יש רק שרידי צבע מועטים).
החלק האחורי של הפסל מכוסה בתבליטים של אנשי ציפורים, ao (משוט פולחני לריקודים) ופותות.
האתנולוגית הגרמנית היידה-מרגרט אסן-באור (Heide-Margaret Esen-Baur) משערת שהמבנה היה המקדש העיקרי של פולחן "איש הציפור" באי הפסחא.
תור היירדאל סבור כי הדמות שימשה כאב-טיפוס של כל פסלי המואי בתקופה הקלאסית.
הפסל נמצא כיום במוזיאון הבריטי בלונדון.
האזור כולו מכוסה בפטרוגליפים רבים בגדלים שונים.
המשלחת הצרפתית-בלגית מהשנים 1934/35 תיעדה 53 סלעים עם סך של למעלה מ-200 דמויות.
לפי סדר התדירות שלהם הם:
איש הציפור, תערובת של בני אדם וציפורי פרגטה
פנים או מסכה (קרוב לוודאי האל הבורא מאקה-מאקה)
כמו גם כמה בעלי חיים ימיים (דגים, לוויתן, כלבי ים (?), צבי ים) ומוטיבים גרפיים לא מוגדרים בסביבת הכניסה למתחם.
דמות איש הציפור שולטת במונחים כמותיים.
איכות הפטרוגליפים משתנה; השתמרו גם התבליטים של השלמות האמנותית הגבוהה ביותר וגם ציורים חרותים פשוטים ומגושמים למראה.
תפוצת הפטרוגליפים אינה פועלת לפי סדר מובן.
את מטרת הציורים בהקשר של מעשי פולחן כבר אי אפשר להבין כיום.
משערים כי "הונצחו" כאן החמולות שמהם הגיעו אנשי הציפור.
בצפון מזרח המתחם, חשפה משלחת היירדאל שרידים של שני אהו (במות טקסיות).
במות אלו הן פלטפורמות הבנויות בעבודה גסה מאבנים לא מסותתות ברובן ללא פסלי אבן.
כיום הן ניתנות לזיהוי רק כערמת אבנים חסרת צורה.
ככלל, אהו נמצאים בקשר מרחבי הדוק עם מתחמי מגורים.
בשנת 1974 חפר האנתרופולוג האמריקאי ויליאם מולוי את יסודות הקירות של בית פאנגה (בית האליטה של האי דמויי סירה הפוכה).
McCoy), אנתרופולוג מ בהוואי, הוכיח שישנם במקום בתי פאנגה אחרים וכן יסודות של בתים עגולים מאבן ותנורי אדמה מלבנים כבר בשנת 1961.
ממצאים אלה מראים כי לאורונגו לא הייתה חשיבות פולחנית בלבד, אלא הייתה קשורה קשר הדוק ליישובים המאוכלסים דרך קבע.
השערה זו נתמכת על ידי עדויות לטרסות עיבוד חקלאיות במורדות הפנימיים של הקלדרה של ראנו קאו.
הארכאולוג אדווין פרדון (Edwin Ferdon) חשף בשנת 1956 באזור המרוחק של המתחם מערך אבנים (שכמעט לא ניתן להכיר אותו כיום), אותו זיהה כ"מצפה כוכבים".
הוא גילה אבנים מסותתות עם חורים קדוחים וגילה שבצל שמטילים מקלות המוכנסים לחורים אלו ניתן לקבוע את מיקום השמש בנקודת ההיפוך ובנקודת השוויון.
בנוסף, באזור נמצאו פטרוגליפים רבים ופסל אבן קטן של ראש חסר גוף.
יש לראות את אורונגו בהקשר הדוק עם פולחן "איש הציפור", אך הוא היה קשור גם ל, כפי שמציעים ציורי הפות הנפוצים.
מקום הפולחן שימש גם לפולחן האל מאקה-מאקה, שעל פי המסורת הפולינזית היה בורא העולם ואדון הציפורים.
לדברי כמה אתנולוגים, פולחן "איש הציפור" היה הפולחן המרכזי באי הפסחא.
ברור, עם זאת, כי הוא אינו מוגבל לאי הפסחא, ציורים של "איש הציפור" ידועים גם מסמואה, אזור הנהר בגינאה החדשה ומכמה תרבויות מאמריקה הדרומית.
מסורות טקסי "איש הציפור" באי הפסחא הועברו בעל פה, אך הן שונות בפרטים בהיעדר רשומות כתובות.
הגרסה הקצרה הבאה מבוססת על המצגת של האתנולוג אלפרד מטרו:
בחודש יולי של כל שנה, החמולות מהכפר מטאוורי נעו בתהלוכה לאורונגו.
זה היה הזמן בו השחפיות הטילו את ביציהן על האיונים (מוטו) שמול אורונגו.
ראשי החמולות ערכו תחרות כדי לראות מי יצליח להביא את הביצה הראשונה של השחפית הכהה (Sterna fuscata) לחוף.
הם לא השתתפו בתחרות באופן אישי, אלא יוצגו על ידי הכפופים להם, ההופו (hopu).
הם ירדו במורד הצוקים התלולים ושחו בעזרת צרורות קנים, שעליהם סחבו אספקה מסוימת, לאיון הרחוק ביותר, .
המשימה הייתה מסוכנת בגלל החוף התלול, הזרמים החזקים והכרישים.
שם הם המתינו במערות שהשחפיות יתרבו.
השהייה, שנמשכה לעיתים מספר שבועות, הסתיימה ברגע שהופו גילה ביצת שחפית.
הוא הכניס את הביצה לפיסת , קשר אותה סביב ראשו והחל בדרך המסוכנת חזרה.
הוא הציג את הביצה לראש החמולה שלו, שמאז ואילך נשא את התואר איש הציפור (טאנגאטה מאנו, tangata manu).
הוא גילח את כל שיער גופו, צייר על עצמו פסים אדומים ושחורים והלך בתהלוכה – כשהוא, על פי התיאורים, ב - למטאוורי.
שם היה פסטיבל שנמשך כמה ימים, שעל פי המסורת כלל גם מנהגים מיניים וקניבליסטיים.
"איש הציפור" היה מוקף בהילה של קדושה מיוחדת בחודשים שלאחר מכן.
הוא נהנה מעוצמה רבה, נאמר שיש לו כוחות קסם, אך הוא חי גם בבידוד מסוים ונאלץ להיות כפוף להגבלות רבות, למשל הוא לא הורשה לגעת באוכל בידיו.
למרות כמה חסרונות, התואר "איש הציפור" היה פופולרי מאוד וקשור ליוקרה פוליטית ודתית נכבדה.
בסרטו העלילתי רפה נוי, מראה קווין קוסטנר את פעילויות הפולחן באורונגו בצורה מאוד חיה, אם כי לא תמיד מדויקת היסטורית.
ארכאולוגים ערכו תיארוכים בשיטות שונות.
הם מכסים את התקופה שבין 800 לספירה (התקופה המוקדמת ביותר) ל-1810 (התקופה המאוחרת ביותר).
אולם הרוב המכריע של התיארוכים הם במאות ה-15 וה-16 לספירה, כך שניתן להניח כי תקופת הזוהר של אתר הפולחן הייתה בתקופה זו.
במשך זמן רב הייתה ההנחה שפולחן "איש הציפור" החליף בשלב מאוחר יותר את הסגידה לאבות הקדמונים, שהתבטאה בהקמת הפסלים האדירים של אי הפסחא.
על פי התיארוך, לא ניתן יותר לקבל הנחה זו, אך יש להניח כי שני הפולחנים התקיימו במקביל, לפחות באופן זמני.
מחקרים ארכאולוגיים אחרונים מצביעים על כך שניתן לייחס את פסלי האבן הענקיים (מואי), את הפטרוגליפים של אורונגו ואת לוחיות הרונגו-רונגו לאותה אוכלוסייה.
השקפות קדומות יותר ששיערו את קיומן של שתי תרבויות שונות ("ארוכי האוזניים" ו"קצרי האוזניים" על פי תור היירדאל) באי הפסחא אינן רלוונטיות יותר.
אף על פי שאי הפסחא התגלה לאירופאים על ידי יאקוב רוחבן כבר בשנת 1722, האירופי הראשון שנכנס למקום הפולחן היה ככל הנראה האב אז'ן אירו (Eugène Eyraud), שנשאר כמיסיונר באי הפסחא במשך תשעה חודשים בשנת 1864, ומאוחר יותר בין השנים 1866 עד 1868. הוא לא השאיר שום תיאור בעצמו.
עם זאת, יורשיו איפוליט רוסל (Hippolyte Roussel) וגספר זומבום (Gaspar Zumbohm) דיווחו רבות על פולחן "איש הציפור" במכתבים לממונים עליהם.
על פי תיאורם, טקס "איש הציפור" האחרון התקיים בשנת 1862. מנקודה זו ואילך כבר לא נעשה שימוש באורונגו לשם פולחן והאתר הלך והידרדר.
בשנת 1868 ביקרה הספינה האנגלית טופז באי הפסחא.
הצוות הוציא את המואי הואה-האקה-ננה-איה מאחד מבתי האבן ולקח אותו לאנגליה.
בין 20 ל-25 בספטמבר 1882, ביקרה ספינת התותחים הויאנה (SMS Hyäne) באי הפסחא במהלך משלחת נרחבת לים הדרומי.
בהוראת מפקדת הצי הקיסרית ערך הקפטיין וילהלם גייסלר (Wilhelm Geiseler) מחקר מדעי עבור מחלקת האתנוגרפיה במוזיאון הפרוסי המלכותי בברלין.
במסגרת משלחת זו נערכו התחקירים השיטתיים הראשונים של אתר הפולחן באורונגו עם תיאורים מפורטים, רישומי ממצאים ותוכנית סקירה כללית.
ארבע שנים אחר-כך הגיע לאי הסלופ המלחמתי האמריקני מוהיקן (USS Mohican).
בשהות בת אחד עשר הימים של הסלופ באי, בין 18 ל-31 בדצמבר 1886, ערך ויליאם תומסון (William Thomson), קצין האפסנאות והשלם של הספינה, סיור מקיף באי והכין תיעוד מקיף על הביולוגיה והארכאולוגיה של האי.
הוא גם היה הראשון לצלם את אורונגו.
הוא הסיר כמה פטרוגליפים שנמצאים כעת בבעלות מכון סמית'סוניאן בוושינגטון הבירה.
קתרין רטלג' הבריטית ביצעה מחקר על בסיס מדעי בשנים 1914/15. אף על פי שהיא לא הייתה ארכאולוגית מיומנת, היא זכתה לתמיכת המוזיאון הבריטי והאוניברסיטאות של אוקספורד וקיימברידג'.
רטלג' הכינה תוכנית מפורטת של האתר ותיאור מדויק של כל הבתים.
היא גם הציגה תיאור ופרשנות של טקסי "איש הציפור", בהתבסס על הערכה של המסורות שבעל פה של התושבים.
מטרת המשלחת הצרפתית-בלגית בשנים 1934/35 עם האתנולוג השווייצרי אלפרד מטרו והארכאולוג הבלגי אנרי לוושרי (Henry Lavachery) הייתה חקירת של אורונגו.
לוושרי הכין קטלוג שלם של הפטרוגליפים של אורונגו, בעוד מטרו ביצע פרשנות מקיפה (מחדש) של פולחן "איש הציפור".
החפירות הארכאולוגיות המודרניות הראשונות שכללו גם חפירות סטרטיגרפיות ותיארוך פחמן-14, התבצעו על ידי אדווין פרדון במסגרת משלחת היירדאל בשנים 1955–56 ועל ידי ויליאם מולוי ב-1974.
בשנת 1983 כתבה האתנולוגית היידה-מרגרט אסן-באור (Heide-Margaret Esen-Baur) מאוניברסיטת גתה בפרנקפורט עבודה סטנדרטית מקיפה על חשיבותו של אתר הפולחן באורונגו.
אורונגו היא יעד חשוב לכל התיירים המגיעים לאי הפסחא.
אתר הפולחן נמצא כ-8 קילומטר מהאנגה רואה.
כביש מתפתל במעלה ראנו קאו אל חניון בסמוך למתחם המגודר.
הכניסה בתשלום אל מבנה המכיל מוזיאון קטן והסברים על האתר ופולחן "איש הציפור".
ממנו מוביל שביל מעגלי מוגן באמצעות מעקות במקומות המסוכנים המקיף את שולי הקלדרה כשמצד אחד תצפית אל האיונים ומצד שני תצפית אל הקלדרה כשבשטח מסומנים האתרים החשובים.
לוחות האבן המצוירים בבתים שתוארו על ידי גייזלר הוסרו או הושחתו.
חלקם מוצגים במוזיאון בהאנגה רואה.
מלבד זאת בתי האבן במצב טוב, אך אין להיכנס לחלל הפנים.
הפטרוגליפים על הסלעים היו פעם נגישים ישירות, אך קטע זה של השביל נחסם בגלל סכנת התמוטטות ואפשר לצפות בפטרוגליפים מרחוק בלבד.
אורוניקה אודליי היא יועצת אומנות ופעילה חברתית אמריקאית, אשר מתגוררת באטלנטה, ג'ורג'יה.
היא ידועה בעיקר כבין המייסדות של תנועת להשתיק את אר.
אביה הוא פסל אפרו-אמריקאי אשר בחר את שמה מתוך רשימת שמות שהציע לו זקן ניגרי אותו פגש בטיול שלו בניגריה.
אודליי למדה בקולנוע באוניברסיטת סירקיוז וכיום היא משמרת כיועצת אומנויות ובידור באטלנטה.
אודליי התפרסמה בזכות כך שהובילה את המחמאה כנגד הזמר אר.
קלי ב-2017 לאחר שהועלו נגדו האשמות של קיום יחסי מין עם קטינות, ניצול מיני, התעללות מינית ופיזית בנשים וכו'.
אודליי הובילה מחאה ובה היא ניסתה לגרום לכך שהמוזיקה של קלי תפסיק להיות מושמעת באטלנטה.
לאחר מכן קנט טישה בארנס הזמינה אותה לשתף איתה פעולה וביחד השתיים יצרו את התנועה הדיגיטלית להשתיק את אר קלי.
אם כי המחאה הפכה גם לפיזית כאשר הרבה נשים ברחביי העולם הפגינו באופן פיזי תוך כדי שהם משתמשות בביטוי "להשתיק את אר קלי".
מטרת המחאה הייתה לגרום לגופים כמו ספוטיפיי, אפל מיוזיק ותחנות רדיו שונות לתמוך בקלי ולשתף איתו פעולה וכן להביא את להרשעתו.
אודליי אף השתתפה בסדרה הדוקו על הפרשה "לשרוד את אר.
נכללה ברשימת 100 אנשי השנה של מגזין "The Root" בשנת 2019
זכתה בפרס האקטיביסטית הפורצת של השנה לשנת 2019 בטקס "Inspiration Awards"
נכללה ברשימת 100 הנשים של השנה באתר "OkayAfrica"
מרכז עסקים "אורוז'יני" הוא מרכז עסקים הממוקם ברובע טברסקוי במחוז המרכזי של העיר מוסקבה.
סגנון הבניין יורש את מסורת גורדי השחקים של סטלין, גורד השחקים הפך לדומיננט אדריכלי נוסף בעיר.
הבנייה החלה בשנת 2006, שנתיים לאחר מכן היא הוקפאה בגלל המשבר, העבודות הסתיימו בשנת 2016. מאז 2017, חברת מגאפון מחזיקה במחצית ממרכז העסקים.
אורון שגריר (נולד ב-1961) הוא חוקר בחוגים לפילוסופיה ולמדעי הקוגניציה והמוח, פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית בירושלים.
מכהן מ-2017 כסגן הנשיא לבינלאומיות באוניברסיטה העברית.
באוגוסט 2025 נבחר על ידי סנאט האוניברסיטה לרקטור האוניברסיטה, והחל את כהונתו באוקטובר 2025. בתפקידיו הקודמים שימש כסגן הרקטור של האוניברסיטה וכראש החוג למדעי הקוגניציה והמוח.
גדל בשכונת אבו תור בירושלים.
אביו מיכה שגריר יליד אוסטריה, היה במאי ומפיק.
אמו עליזה (ילידת ירושלים), עורכת סרטים, נרצחה בפיגוע הטרור בבית הכנסת בפריז ב-1980.
למד בבית הספר היסודי "בית הילד" ובגימנסיה רחביה (סיים ב-1979).
למד באוניברסיטה העברית לתואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב (1986) ולתואר שני בהיסטוריה ופילוסופיה של המדעים (1989).
את עבודת התזה כתב בהנחייתו של פרופסור איתמר פיטובסקי.
ב-1994 סיים דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו, בהנחייתה של .
לאחר תקופת פוסט-דוקטורט (1995–1998), התמנה ב-1998 למרצה באוניברסיטה עברית.
בשנת 2013 מונה לפרופסור מן המניין.
שגריר מתמקד, במחקריו ובעבודתו המדעית, בפילוסופיה של המדע והנפש (Mind), בעיקר ביסודות הפילוסופים של המדעים החישוביים כולל מדעי המחשב ומדעי המוח והקוגניציה.
שגריר משתף פעולה במשך שנים רבות עם חוקרים מרחבי העולם כ, , , ואחרים.
פרסם מאמרים בכתבי עת בפילוסופיה ומדעי הקוגניציה שעסקו בנושאים כמו נסמכות, הסברים חישוביים, ייצוגים קוגניטיביים, היפר-חישובים והיסטוריה של החישוביות.
ספרו משנת 2022 דן בטיבו של החישוב הפיזיקלי.
הספר עוסק בשאלה למה אנו מתארים מערכות פיזיקליות מסוימות כמו מחשבים-ניידים, טלפונים חכמים ומערכות עצבים כמבצעות חישובים, וטוען שחישובים תמיד מניחים ייצוגים.
בפרויקט מחקר נוסף שגריר חוקר תופעה הידועה כ"אי-היקבעות החישוב" שלפיה מערכות פיזיקליות אחדות ממשות בו זמנית מבנים פורמליים שונים.
פרויקט נוסף בוחן את הקשר בין הסברים חישוביים והסברים מנגנוניים (מכניסטיים) במדעי המוח.
נשוי לפרופסור איריס שגריר, חוקרת המתמחה בהיסטוריה של תקופת ימי-הביניים ולהם שני ילדים.
שגריר פרסם כ-60 מאמרים מדעיים בתחומי מחקרו.
אורוסקופיה היא שיטה רפואית היסטורית לבדיקת שתן.
בשיטה בוחנים את השתן ויזואלית במטרה לאתר מוגלה, דם או סמפטומים אחרים המצביעים על מחלה.
התיעודים היסטוריים הראשונים לאורוסקופיה מתוארכים לאלף הרביעי לפני הספירה בתקופת שומר ובבל.
שיטה זו הייתה נפוצה ביוון הקלאסית והייתה דומננטית גם בתקופה הביזנטית ובשיא ימי הביניים.
רופאים ביזנטיים יצרו חלק מן הקודיפיקציות הראשונות של השיטה.
החיבור הראשון שהוקדש כולו ללימוד השתן פורסם במאה ה-7 על-ידי תאופילוס פרוטוספאתריוס.
חיבור זה זכה לתפוצה רחבה והאיץ את התפשטות השימוש באורוסקופיה ברחבי אגן הים התיכון.
מקורות בולטים נוספים בתחום כוללים את שיר על השתן מאת הרופא הצרפתי בן המאה ה-12 ז'יל דה קורביי, ואת ספר השתן מאת הרופא היהודי בן המאה ה-10 יצחק בן שלמה הישראלי.
האחרון פותח בדיון תאורטי על תהליך העיכול ומסביר כיצד שינויים במראה השתן משקפים תהליכים פנימיים בגוף.
כן הוא כולל הנחיות לאיסוף ולפענוח של דגימות שתן ככלי אבחוני.
בעת החדשה בה הרפואה החלה לאמץ שיטות מדעיות יותר, האורוסקופיה נחשבה לשיטה שאינה מספיק מבוססת מדעית והיא נזנחה.
בכל אופן, הרפואה המודרנית לא זנחה לגמרי את האורוסקופיה.
בחינה ויזואלית של השתן עשויה ללמד על מצבי מחלה שונים.
למשל, דימום בדרכי השתן יכול להתבטא במאקרו-המטוריה, שזהו דם בשתן שנראה לעין.
רמות גבוהות של בילירובין ישיר יתבטאו בשתן בצבע חום.
אוֹרוּחוֹ (בספרדית: Orujo) הוא ברנדי פומאס (משקאות חריפים המתקבלים מזיקוק מארק, כלומר השאריות המוצקות שנותרו לאחר כבישת העינב) מצפון ספרד.
זהו אלכוהול שקוף עם אחוז אלכוהול של מעל 50% בנפח.
שמה בא מהביטוי "אגוארדיינטה של אורוחו" - aguardiente de orujo (כהל פומאס).
הוא פופולרי בצפון ספרד, במיוחד בגליסיה, אבל גם באסטוריס, קסטיליה ולאון וקנטבריה (בעיקר בעמק ליבאנה).
אורוחו הפך למלאכת אמנות עבור כמה משפחות שאחרי שהכינו לעצמן יין זיקקו את הפומאס בזיקוק דודי קטן.
סוגי אלכוהול מזוקק ואיכותי רבים הופיעו בעשרים השנים האחרונות, כולל כמה כינויי מקור (בספרדית DO).
אלו מתקבלים מענבים איכותיים ומיוצרים על פי הסטנדרטים הגבוהים ביותר ומחליפים את המשקאות הביתיים המסורתיים, הקיימים כיום רק בכפרים קטנים.
המרכיב הבסיסי של אורוחו הוא שאריות ייצור היין.
לאחר כתישת הענבים, ניתן להשתמש באורוחו או בשאריות הענבים להפקת הליקר בעל אותו השם.
קליפות הענבים, הזרעים והגבעולים מותססים במכלים סגורים ולאחר מכן מזוקקים בדרך כלל בקומקומי נחושת גדולים שמחוממים על אש גלויה, בעוד שה-poteiro (מזקק האורוחו) משגיח על התזקיק שלו.
תהליך הזיקוק במתקן שנקרא אלמביק אורך שש שעות או יותר.
מכלי הנחושת ששימשו את אנשי גליסיה במשך מאות שנים נחשבים שהובאו לחצי האי האיברי על ידי הערבים, שלמעשה מעולם לא קרה.
האורוחו שמיוצר על ידי הזיקוק הוא משקה חריף חסר צבע, בעוד שהאורוחו envejecido או "אורוחו מיושן" הוא בצבע ענבר.
הסוג המיושן עובר תסיסה ומזוקק באותו אופן, אך לאחר מכן יוצקים אותו לחביות עץ אלון להתיישן לפחות שנתיים.
אורוחו מיוצר בצפון פורטוגל וספרד.
המנזרים במחוז ליבאנה שבקנטבריה מזקקים אורוחו מאז ימי הביניים.
בכל חודש נובמבר חוגגת העיירה פוטס את "פיאסטה דל אורוחו", כולל טעימות ותחרות שבה המשתתפים מזקקים אורוחו בפומבי עם תמונות סטילס משלהם, והשופטים מעניקים פרס למנת הטעימה הטובה ביותר.
מאז המאה ה-16 אנשי גליסיה מכינים אורוחו בחוותיהם ומתגאים מאוד בליקר שלהם, כל משפחה שומרת בקפידה על המתכון הסודי שלה.
עם זאת, ישנם כיום יותר מ-20 יצרנים מסחריים של אורוחו בתוך Denominación Específica Orujo de Galicia, שהוקמה ב-1989.
האַוּרוּנְקִים היו שבט איטלי שחי בדרום איטליה מסביבות האלף הראשון לפני הספירה.
בסופו של דבר הם הובסו על ידי רומא והוכנסו לרפובליקה הרומית במהלך המחצית השנייה של המאה ה-4 לפני הספירה.
אַורונקים הוא השם שניתן על ידי סופרים רומיים לגזע או לאומה עתיקה באיטליה.
נראה כי "Aurunci" היה הכינוי שהרומאים נתנו לאנשים שנקראו "Ausones" על ידי היוונים.
צורה אחת עשויה להיגזר מהאחרת על ידי rhotacism (השחתה של הצליל "s" ב"r") (Ausoni > Auroni > Auronici > Aurunci).
זהותם של השניים מוצהרת באופן מובהק על ידי סרוויוס, ומשתמעת בבירור על ידי דיו קסיוס, שם הוא אומר ששמה של אַוסוניה הוחל כהלכה רק על ארץ האורונקים, בין הוולסקי לבין הקמפאני.
באופן דומה, פסטוס הופך את הגיבור המיתולוגי אַוּסון למייסד העיר אַוּרוניאה.
סרוויוס מכנה את האורונקים כאחת האומות העתיקות ביותר באיטליה.
נראה שהם היו הרבה יותר חזקים והתפשטו בתקופה מוקדמת מכפי שאנו מוצאים אותם לאחר מכן, אך לא נראה שהשם הופעל אי פעם על ידי הרומאים במובן המעורפל והמורחב שבו השתמשו ב"אַוזונס" על ידי היוונים.
בתקופה מאוחרת יותר, במאה הרביעית לפני הספירה, קיבלו שני השמות של האורונקים והאַוזונס משמעות מובהקת, והיו מיושמים על שתי אומות קטנות, ככל הנראה רק תת-חלוקות של אותו גזע גדול, שתיהן שוכנות על גבולות לאטיום וקמפניה.
האירוע הראשון שבו הם מופיעים בהיסטוריה הרומית מציגה אותם כאומה מלחמתית וחזקה שהרחיבה את כיבושיה עד לגבולות לאטיום.
טיטוס ליוויוס מספר שבשנים 503 ו-502 לפני הספירה, הערים הלטיניות קורה ופומטיה התקוממו וחברו עם האורונקים.
השכנים החזקים הללו תמכו בהם בצבא גדול נגד הרפובליקה הרומית שזה עתה נולדה.
עם זאת, רומא בסופו של דבר ניצחה.
כמה שנים לאחר מכן, בשנת 495 לפני הספירה, בערך בזמן התקפה של הוולסקי על רומא, נטלו האורונקים נשק נגד רומא לתמיכה ביריביהם והתקדמו עם צבאם עד לאריקיה, שם הובסו על ידי הקונסול הרומי סטרוקטוס .
מעת זו, שמם של האורונקים לא מופיע שוב עד 344 לפני הספירה, כאשר ניכר כי ליוויוס מדבר רק על האנשים שאכלסו את הר רוקה מונפינה, שהובסו והצטמצמו עד לכניעה ללא קושי.
כמה שנים לאחר מכן (337 לפנה"ס), הם נאלצו בהתקפות שכניהם, לפנות לרומא בבקשת סיוע ובינתיים נטשו את מעוזם על ההר והתבססו בעירם החדשה סואֶסה.
לא נמצא אזכור של שמם במלחמות הרומיות הבאות בחלק זה של איטליה.
בשנת 313 לפני הספירה, הוקמה מושבה רומית בסואסה.
קיומם הלאומי היה חייב להיות מאותה עת והלאה בסיומו.
הטריטוריה שלהם נכללה לאחר מכן בקמפניה.
ה-Ausones ממערב הליריס, המשתרעים משם עד להרי הוולסקי; האורונקים, לעומת זאת, מוגבלים לקבוצה המנותקת של הרי געש הנקראים כיום מונטה סנטה קרוצ'ה, או Rocca Monfina, בגדה השמאלית של הליריס, יחד עם הגבעות המשתפלות משם לכיוון הים.
המעוז העתיק או המטרופולין העתיק שלהם, Aurunca היה ממוקם ליד פסגת ההר, בעוד שסואֶסה, שלאחר מכן הם הפכו לבירתם, הייתה על המדרון הדרום מערבי שלה, ופקדה את המישורים הפוריים משם לים.
הרי אַורונקי והעיירה המודרנית סֶואסָה אַורונקה נושאים את שמם של האורונקים.
אורונטאה היא אופרה בפרולוג ובשלוש מערכות מאת המלחין האיטלקי אנטוניו צ'סטי עם ליברית מאת ג'יאצינטו אנדראה צ'יקוניני (שעודכנה על ידי ג'ובאני פיליפו אפולוני).
ההופעה הראשונה התקיימה באינסברוק ב-19 בפברואר 1656. אורונטאה הייתה אחת האופרות האיטלקיות הפופולריות ביותר של המאה ה-17. הוא כולל אריות סופרן ידועות כמו "Intorno all'idol mio", "Addio Corindo" ו-"Il mio ben dice ch'io speri".
היא הועלתה יותר מ-17 פעמים לפני 1700, כולל בגנואה, רומא, פירנצה, טורינו, מילאנו, בולוניה, ונציה, פאלרמו, נאפולי, האנובר.
כמעט כל הפרטיטורה אבדה, והאופרה נשכחה.
מספר כתבי יד התגלו בשנות החמישים.
הופעות מודרניות החלו ב-1961 Piccola Scala במילאנו עם תרזה ברגנצה וקרלו , ברונו ברטולטי מנצח.
רנה ג'ייקובס ניהל הפקה ב-1982 באינסברוק, ואיבור בולטון ב-2015 בפרנקפורט.
היצירה בוצעה לראשונה באוסטרליה על ידי פינצ'גוט אופרה בשנת 2022. בימוי חדש נכלל בעונת 2023/2024 של תיאטרו אלה סקאלה במילאנו, בניצוחו של ג'ובאני אנטוניני, בבימויו של רוברט קרסן וסטפני ד'אוסטרק בתפקיד הראשי.
+תפקידקולפילוסופיהסופרןאהבהסופרןאורונטאה, מלכת מצריםסופרןאלידורו, צייר צעירטנורסילנדרה, גבירת חצרסופרןקורינדו, חצרןאלט, סריסקריאונטה, יועץבסאריסטאה, אמו של אלינדורוקונטראלטג'יאנצינטה, מחופשת לנערסופרןג'לון, משרתבסטיברינו, נערסופרן
פילוסופיה ואהבה מתווכחות מי משפיעה יותר על האנושות.
אורונטאה, מלכת מצרים (מצו-סופרן), מוותרת על אהבה, למרות שיועצה הראשי קריונטה מפציר בה להתחתן לטובת הממלכה.
הצייר הצעיר אלידורו מגיע לחצר המלכות ומבקש מקלט מהתוקפים עם מי שמוצגת כאמו, אריסטאה.
הוא מסביר כי נאלץ לברוח מחצרה של הנסיכה ארנאה מפניקיה.
היא מזמינה אותו להחלים בארמונה.
למרות הנדר, אורונטאה מוצאת את עצמה מתאהבת באלידורו, וכך גם גבירת החצר סילנדרה.
אורונטאה מבינה שהיא מאוהבת באלידורו.
ג'יאצינטה, מחופשת לנער "איסמרו", מגיעה לחצרה של אורונטאה ומסבירה שהיא עמדה מאחורי המארב של אלידורו, לאחר שנשלחה להרוג אותו על ידי נסיכת פיניקיה.
אורונטאה בקושי יכולה להתאפק מלפגוע בג'יאצינטה.
קריונטה מנחש כעת שהמלכה מאוהבת באלידורו ונוזף בה על כך שלקחה את הצדק לידיה בהשפעת רגשותיה.
סילנדרה ויתרה על קורינדו, ומתקשרת לאלידורו.
קורינדו מגיע, כולו מאוהב, אבל סילנדרה אומרת לו שהיא כבר לא אוהבת אותו ומשלחת אותו.
קורינדו מקונן על חוסר היציבות של נשים.
בינתיים, אלידורו מצייר דיוקן של סילנדרה והם מפלרטטים תוך כדי כך.
אורונטאה, מתפרצת פנימה במהלך הישיבה, מאיימת עליהם בקנאתה והוא מתעלף.
היא מטפלת בו ומניחה את שרביט המלוכה על ראשו כדי לגרום לו להבין שהיא רוצה אותו כבעלה.
אלידורו מתעורר, מוצא את השרביט ומכתב, שבו אורונטאה מודיעה לו שבחרה בו כבעלה.
הוא מחליט לוותר על סילנדרה ולקבל את ייעודו החדש.
קריונטה מאלץ את אורונטאה לגרש את אלידורו.
הוא פונה לבקש ניחומים אצל סילנדרה, אך גם היא דוחה אותו.
אלידורו מקונן על חוסר היציבות של נשים.
סילנדרה מעבירה מכתב לקורינדו במטרה לחדש את הקשר איתו.
ג'לון מבקש ממנו לסלוח לסילנדרה, ונותן לו את מכתבה.
קורינדו עונה שהוא מוכן לסלוח, אבל לא כל עוד אלידורו בחיים.
ג'לון מבטיח להרוג אותו במו ידיו.
ג'יאצינטה, מיוסרת, לא מעזה להתוודות על אהבתה לאלידורו.
אריסטיאה מציעה לנחם אותו, גם אם זה אומר לשלם לו.
ג'יאצינטה מקבל מדליה יקרה בתמורה להבטחה לנשיקה.
אריסטאה מנחמת את עצמה על כך שנאלצה לשלם כדי להשיג הנאה.
אלידורו מאתגר את קורינדו לדו-קרב.
אלידורו סולח לג'יאצינטה, עדיין מחופש כאיסמרו, על שניסה להתנקש בו.
איסמרו מציע לו את המדליה של אריסטיאה, ומספר לו כיצד השיג אותה.
אלידורו מודה לו, ואיסמרו מוצא סיבות לקוות.
אלידורו מקונן על התנהגותה של אמו.
יש לו את המדליון בידו, וג'לון מזהה את החותם המלכותי.
מתגלה שהוא מחזיק במדליון מלכותי ומואשם בגניבה.
אריסטיאה מסבירה את מקורו של התכשיט שמוכיח שאלידורו הוא לא אחר מאשר פלורידנו, בנו האבוד של מלך פיניקיה.
בילדותו הוא נחטף על ידי כנופיית פיראטים בראשות בעלה של אריסטאה וחונך על ידה כבנה שלה.
קריונטה נזכר שלתלמי היו שלוש מדליות חרוטות, אחת לקריונטה, אחת החליקה לחיתולים של הילד ואחת לעצמו.
אריסטיאה מציינת שהאומנת שנהרגה נקראה סלוואג'יה.
קריונטה מגלה שברור שאלידורו הוא לא אחר מאשר אחיה של ארנאה, פלורידנו, בנו של מלך פיניקיה.
אורונטאה, שמחה, כי יכולה לבחור בו שוב כבעלה.
היא גם נותנת את סילנדרה לקורינדו.
אורונטאה הלגה מולר מולינארי, רנה ג'ייקובס, גאי דה מי, קונצ'רטו ווקאל, בניצוח רנה ג'ייקובס (הרמוניה מונדי, 1982)
אוֹרוֹת הוא מושב בשפלה, כק"מ צפונית-מערבית לקריית מלאכי, חלק מהמועצה האזורית באר טוביה.
המושב הוקם ביוזמת תנועת "האיכר העובד" להקים מושב עבור עולי ארצות הברית.
כבר בשנת 1951 החלה הסוכנות בהקמת צריפים באתר המושב, שנודע אז כבאר טוביה ב', ומיועדים ראשונים להתיישבות במושב הגיעו לישראל בסוף 1951. במהלך שנת 1952 נבנו בתים ראשונים במושב עבור המתיישבים שנרשמו ושלמו.
ארבעת המתיישבים הראשונים עלו למושב בספטמבר 1952. בהמשך הצטרפו אליהם עוד כ-20 משפחות, בעיקר מניו ג'רזי.
בתחילת 1955 היו במושב 26 משפחות ובסוף שנת 1957 היו במושב כ-40 משפחות בעלי משקים, ונעשו מאמצים להשלים את מספר המשפחות המיועד למושב בידי עולים מארצות הברית, קנדה ודרום אפריקה.
במושב אורות כיום גרים כ-100 משפחות, כאשר 49 משפחות בעלי משקים ושייכים לאגודה חקלאית בעוד השאר שייכים לאגודה מוניציפלית ומתגוררים בהרחבה במשבצות הצהובות שהוקצו לבני המושב הממשיכים.
תושבי המושב מוצאים את פרנסתם בחקלאות, בעיקר רפת וצאן, חלקם במטעים: תפוחים, רימונים, זיתים וכדומה, ורובם הגדול עובדים מחוץ למושב.
אורות הוא ספר המלוקט מכתבי הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
יצא לאור לראשונה בתר"פ (1920).
בין הנושאים שבהם עוסק הספר: ארץ ישראל, לאומיות עם ישראל לעומת אוניברסליות, כינון מדינה וניהול מלחמות, יחס עם ישראל לעמים אחרים, יחס היהדות לדתות אחרות ויחס היהדות לתופעת החילון בעם, תפיסת האלוהות, משיחיות וגאולה.
מהדורתו הראשונה של הספר לוקטה ונערכה בעיקר מ"שמונה קבצים" של הרב קוק, עוד בחייו, על ידי בנו הרב צבי יהודה הכהן קוק.
יצאה לאור בהוצאת "דגל ירושלים".
מהדורה רחבה יותר, אף היא ערוכה על ידי הרצי"ה קוק, יצאה לאור בשנת תש"י, בהוצאת "מוסד הרב קוק".
הספר נחשב בעיני רבים בציונות הדתית לספר יסוד, ובעיני רבים מהחרדים - לספר שגוי.
קשה למצוא את הספר בספריות של ישיבות חרדיות, אבל הוא מצוי לרוב בישיבות הציוניות.
סגנונו של הספר, כמו כתביו של הרב קוק בתחום זה, הגותי עם נטייה לפיוטיות.
רעיונותיו מבוססים על פרשנותו לקבלת האר"י.
כתיבתו של הרב קוק קולחת ועם מעט מאוד ציון מקורות.
עורך הספר, הרב צבי יהודה קוק, הוסיף בסופו מראי מקומות.
הספר בא להתמודד עם שאלות רבות שניסרו בחלל העולם, במיוחד בעניין המפעל הציוני בארץ ישראל והמדינה היהודית שבדרך.
מדוע תהליך של כפירה וחילון נמצא בשיאו דווקא בזמן של גאולה וקיבוץ גלויות
כיצד בין המורדים בתורה והכופרים באלוהים ניתן למצוא צעירים אידיאליסטים
האם יש לתמוך בציונות, בפרט לאור חילוניותם של מנהיגיה שאינם שומרי תורה, או שמא יש להמתין לגאולה בידי שמים
מהו הציביון הראוי למדינה ומהו סגנון החיים האידיאלי ליהודי מאמין
מה דרוש, במעשה ובמחשבה, לביסוס תהליך תחיית עם ישראל
כיצד לשלב בין עולם השכל, הרגש והדמיון