tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם הגעתו ארצה נפגש ויקטור עם סוזן, ארוסתו שציפתה לו, וכעבור זמן קצר הם נישאו ונולדו להם שתי בנות - טליה וליאורה.
וסיים תואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית בפקולטה לחקלאות.
בהמשך דרכו עבד בחברת טבע ולאחר מכן גם בכימיקלים לישראל.
ויקטור הצליח במקצועו ושלט במספר שפות ולכן נשלח מטעם החברות שבהן עבד להקים ולנהל סניפים מחוץ לישראל.
מטעם חברת טבע הוא הקים סניף ישראלי בקניה שבאפריקה בה שהה עם אשתו ושתי בנותיו כארבע שנים.
לאחר מכן גם נשלח לברזיל ולהולנד מטעם חברת ברום כימיקלים לישראל.
ויקטור לוי נפטר בספטמבר 2003, ונקבר בבית העלמין קריית שאול .
בהספד שנשאה עליו נידונת קהיר מרסל ניניו-בוגר היא אמרה שלא הייתה בו טיפה של מרירות.
העיתונאי דוד זהר מעיתון מעריב ציטט את ויקטור שאמר "איני מצפה לגמול בעד מה שעשיתי ובעד השנים הרבות שישבתי בכלא.
עשיתי הכול בהכרה מלאה בתוקף היותי ציוני החייב לפעול למען מדינת ישראל.
העובדה שהיום אני נמצא כאן היא בשבילי הגמול העיקרי על כל מעשי" (1971).
ויקטור איינר יוֹקֶרֶס (בשוודית: Viktor Einar Gyökeres; נולד ב-4 ביוני 1998) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת החלוץ בארסנל מהפרמייר ליג ובנבחרת שוודיה.
יוקרס חתם בקבוצת ברומאפויקארנה השוודית בשנת 2013 והצטרף למחלקת הנוער של המועדון בטרם מלאו לו 15. הוא התקדם דרך מחלקות הנוער עד שערך הופעת בכורה בקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגת המשנה השוודית כשנתיים לאחר מכן.
הוא כבש את שעריו הראשונים עבור המועדון ב-20 באוגוסט 2015, כאשר כבש צמד בניצחון של קבוצתו 3–0 על סילביה במסגרת הגביע השוודי.
בעונה לאחר מכן עונת 2016, כבש יוקרס 7 שערים וסייע לקבוצתו לשוב לליגת המשנה לאחר שזו ירדה לליגה השלישית בעונה הקודמת.
ב-12 במרץ 2017 כבש יוקרס את שער הניצחון נגד אלפסבורג מליגת העל השוודית במשחק שהתקיים במסגרת רבע גמר הגביע, והעלה את ברומאפויקארנה לחצי הגמר.
ב-6 בספטמבר 2017, לאחר שכבש 10 שערי ליגה באותה עת, חתם יוקרס על חוזה לשנתיים וחצי בברייטון אנד הוב אלביון מהפרמייר ליג, כאשר החוזה נחתם כך שייצא לפועל בסוף העונה של ליגת העל השוודית שהסתיימה בדצמבר.
הוא סיים את העונה עם 13 שערים ב-29 הופעות ליגה, כולל שלושער במחזור האחרון, וקבוצתו ברומפויקארנה הבטיחה את העלייה לליגת העל השוודית כשזכתה באליפות הליגה השנייה.
ב-1 בינואר 2018 הצטרף יוקרס באופן רשמי לברייטון אנד הוב אלביון והחל להתאמן בקבוצת המילואים של המועדון.
הוא ערך את הופעתו הראשונה בקבוצה הבוגרת ב-28 באוגוסט 2018, כשפתח בהרכב בהפסד 0–1 לסאות'המפטון במסגרת גביע הפוטבול ליג.
ב-26 בינואר 2019 ערך הופעה במסגרת הגביע האנגלי בתיקו 0–0 מול ווסט ברומיץ' אלביון.
אך גם בעונה זו לא זכה לדקות במסגרת הפרמייר ליג.
ב-25 ביולי 2019 הושאל יוקרס לזנקט פאולי מליגת המשנה בגרמניה.
ארבעה ימים לאחר מכן ערך יוקרס את הופעת הבכורה שלו בזנקט פאולי בתיקו 1–1 מול ארמיניה בילפלד במסגרת מחזור הפתיחה של העונה.
ב-29 בספטמבר 2019, כבש יוקרס את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 2–0 על ס.ו.
ואת העונה סיים עם 7 שערים ב-26 הופעות בליגה.
בתום העונה שב לברייטון וב-17 בספטמבר 2020 כבש את שערו הראשון במועדון, בניצחון 4–0 על פורטסמות' במסגרת גביע הפוטבול ליג, אך לא זכה לדקות בליגה.
ב-2 באוקטובר 2020 הצטרף יוקרס בהשאלה לסוונסי סיטי מהצ'מפיונשיפ עד לתום העונה.
יום לאחר מכן ערך יוקרס הופעת בכורה בסוונסי כשעלה כמחליף בניצחון 2–1 על מילוול.
ב-9 בינואר 2021 כבש יוקרס שער בכורה עבור סוונסי בניצחון 2–0 על סטיבנייג' במסגרת הגביע האנגלי.
ב-14 בינואר 2021 השיבה ברייטון את יוקרס לשורותיה לאחר שבשלושת החודשים שלו בסוונסי הוא שותף ב-12 משחקים וכבש שער בודד בכל המסגרות.
יום לאחר ששב לברייטון ב-15 בינואר 2021 הושאל יוקרס לקובנטרי סיטי גם היא מהצ'מפיונשיפ.
ארבעה ימים לאחר מכן, ערך יוקרס הופעת בכורה במדי קובנטרי כששיחק 59 דקות בהפסד 0–3 לרדינג.
ב-27 בינואר 2021 כבש יוקרס את שערו הראשון בקובנטרי, בניצחון 2–0 על שפילד ונסדיי, שער שהיה גם שערו הראשון במסגרת הליגה בכדורגל האנגלי.
ואת העונה סיים עם 3 שערים ב-19 הופעות.
ב-9 ביולי 2021, הפך יוקרס לשחקנה של קובנטרי סיטי לאחר שחתם על חוזה לשלוש שנים במועדון.
ולמעשה עזב את ברייטון מבלי שזכה לדקות בפרמייר ליג.
יוקרס כבש במחזור הפתיחה של עונת 2021/2022, הפך לבורג משמעותי בקבוצה וסיים כמלך השערים של המועדון, כשסיים את העונה עם 18 שערים ב-47 הופעות בכל המסגרות.
במהלך עונת 2022/2023 נבחר לשחקן חודש נובמבר בליגה לאחר שכבש ארבעה שערים בארבעה משחקים, ואף הוביל את קובנטרי לארבעה ניצחונות רצופים בתקופה זו.
שלושה שערים ושלושה בישולים העניקו לו זכייה נוספת בפרס במרץ 2023. ובסך הכל הוא כבש 21 שערים ב-46 הופעות בליגה, סיים פעם נוספת כמלך שערי הקבוצה וכסגן מלך השערים בליגה, אחרי צ'ובה אקפום ממידלסברו.
את העונה סיימה קובנטרי במקום החמישי בטבלה, הגיעה לגמר פלייאוף העלייה לפרמייר ליג, אך הפסידה בדו-קרב פנדלים ללוטון טאון ונשארה בצ'מפיונשיפ, כאשר יוקרס כבש את הפנדל שלו.
ב-13 ביולי 2023 חתם יוקרס על חוזה לחמש שנים בספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית, ששילמה עבורו שיא מועדון של 20 מיליון אירו ועוד 4 מיליון אירו בבונוסים.
כאשר בחוזה נקבע שקובנטרי תקבל 10–15 אחוזים מהעברה עתידית, כשסעיף השחרור של יוקרס נקבע על 100 מיליון אירו.
ב-12 באוגוסט 2023, ערך יוקרס את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשפתח וכבש פעמיים בניצחון 3–2 לעל ויזלה במסגרת מחזור הפתיחה של עונת 2023/2024 בליגת העל הפורטוגלית.
ב-21 בספטמבר, ערך יוקרס הופעת בכורה במסגרת האירופית כשפתח וכבש בניצחון 2–1 על שטורם גראץ, במסגרת שלב הבתים בליגה האירופית.
בין ספטמבר לינואר, גיוקרס כבש שלושה עשר שערים ומסר שישה בישולים, ונבחר לשחקן החודש ולחלוץ החודש של הליגה הפורטוגלית ארבע פעמים ברציפות, כאשר באפריל הוא הוסיף זכייה נוספת בתואר.
בתום העונה ספורטינג זכתה באליפות, ויוקרס זכה בתואר מלך השערים כשכבש 29 שערים ב-33 הופעות בליגה.
ובסך הכל את עונת הבכורה שלו במועדון סיים יוקרס עם 43 שערים ב-50 הופעות בכל המסגרות.
את עונת 2024/2025 פתח יוקרס בסערה, הוא כבש שבעה שערים בארבעת משחקי הליגה שהיו בחודש אוגוסט וזכה פעם נוספת בתואר חלוץ החודש ושחקן החודש.
ב-17 בספטמבר 2024, ערך יוקרס הופעת בכורה בליגת האלופות, הוא פתח וכבש בניצחון 2–0 על ליל, במסגרת מחזור הפתיחה של שלב הליגה בעונת 2025/2026 בליגת האלופות.
ב-5 בנובמבר 2024 כבש יוקרס שלושער בניצחון של ספורטינג 4–1 על אלופת אנגליה מנצ'סטר סיטי והפך לשחקן ספורטינג הראשון שכובש שלושער במסגרת ליגת האלופות.
ב-16 בדצמבר הוכרז יוקרס כשחקן השנה לשנת 2024 בכדורגל השוודי.
בינואר 2025 נפצע יוקרס ובמהלך החודשים ינואר פברואר הוא מיעט לשחק.
ב-3 במרץ כבש יוקרס צמד בניצחון הליגה 3–1 על אשטוריל, והפך לשחקן הראשון בליגת העל הפורטוגלית שכבש נגד כל קבוצות הליגה באותה עונה.
ובסיום החודש הוא נבחר פעם נוספת לשחקן החודש בליגה.
ב-10 במאי 2025, בהופעתו ה-100 עבור ספורטינג, הוא בישל שער לפרנסיסקו טרינקאו בתיקו נגד בנפיקה בדרבי של ליסבון, שהבטיח לספורטינג את מקומה בראש טבלת הליגה מחזור אחד לסיום העונה.
שבוע לאחר מכן, הוא כבש את השער השני שחתם את תוצאת המשחק בניצחון 2–0 על ויטוריה דה גימארייש, ניצחון שהבטיח לספורטינג אליפות שנייה ברציפות.
עם 39 שערים ב-33 הופעות, הוא סיים את העונה כמלך השערים של הפרמיירה ליגה פעם שנייה ברציפות וזכה גם בתואר שחקן העונה השני שלו.
ב-25 במאי 2025, בגמר הגביע הפורטוגלי נגד בנפיקה, כבש יוקרס פנדל בדקה ה-11 של תוספת הזמן, השווה את תוצאת המשחק ל-1–1 ושלח את המשחק להארכה.
ספורטינג ניצחה בסופו של דבר 3–1 במשחק, וזכתה בדאבל לאחר יותר מ-20 שנה שלא זכתה בדאבל.
את עונתו השנייה במועדון סיים יוקרס עם 54 שערים ב-52 הופעות בכל המסגרות.
ולאור הנתונים המרשימים שלו הוא החל לגרור עניין מקבוצות ברחבי אירופה.
ב-26 ביולי 2025 חתם יוקרס בארסנל מהפרמייר ליג לאחר משא ומתן ארוך שנערך בין ארסנל לספורטינג, כשלבסוף סוכם על סכום העברה של כ-63 מיליון אירו וחצי ועוד 10 מיליון אירו נוספים בבונוסים.
לאחר ששיחק במספר משחקים במסגרת משחקי קדם העונה.
ב-17 באוגוסט 2025 ערך יוקרס הופעת בכורה במשחק רשמי במדי ארסנל בניצחון 1–0 על מנצ'סטר יונייטד במסגרת מחזור הפתיחה של עונת 2025/2026 בפרמייר ליג.
ב-23 באוגוסט 2025 כבש יוקרס את שער הבכורה הרשמי שלו במדי ארסנל ואף השלים צמד בניצחון 5–0 על לידס יונייטד.
ב-21 באוקטובר כבש יוקרס שער בכורה עבור ארסנל בליגת האלופות ואף השלים צמד בניצחון 4–0 על אתלטיקו מדריד במסגרת המחזור השלישי בשלב הליגה.
ב-8 בינואר 2019 ערך יוקרס את הופעת בכורה בנבחרת שוודיה במשחק ידידות שהסתיים בהפסד 0–1 לנבחרת פינלנד.
שלושה ימים מאוחר יותר כבש את שערו הראשון בנבחרת שוודיה בתיקו 2–2 מול נבחרת איסלנד.
באוקטובר 2021, לאחר שכבש תשעה שערים ב-11 משחקים במדי קובנטרי בצ'מפיונשיפ, זומן יוקרס על מנת להחליף את זלאטן איברהימוביץ', שנפצע, לקראת צמד המשחקים נגד קוסובו ויוון במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022. ב-19 בנובמבר 2024 כבש יוקרס ארבעה שערים בניצחון 6–0 על אזרבייג'ן במסגרת ליגת האומות, והשלים שלושער ראשון במדי הנבחרת.
ובסיום הקמפיין זכה בתואר מלך השערים של ליגת האומות 2024/2025.
כדורגלן השנה בשוודיה (1): 2024
ויקטור טוביאס יוהנסון (בשוודית: Viktor Tobias Johansson; נולד ב-14 בספטמבר 1998 בסטוקהולם שבשוודיה) הוא כדורגלן שוודי המשחק בעמדת השוער בקבוצת סטוק סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ ובנבחרת שוודיה.
יוהנסון גדל במחלקות הנוער של סטובסטה, המארבי ואסטון וילה.
ב-10 בפברואר 2018 הושאל לאלפרטון טאון מהנשיונל ליג דרום.
ב-3 באוגוסט 2018 חתם יוהנסון בלסטר סיטי מהפרמייר ליג, אך לא זכה לשחק במדי המועדון.
ב-2 בספטמבר 2020 חתם יוהנסון ברות'רהאם יונייטד מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
ב-12 באוקטובר 2023 ערך יוהנסון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת שוודיה, בניצחון 1–3 על נבחרת מולדובה במשחק ידידות.
ויקטור יודוביץ' היה מומחה למכניקה סובייטי ממוצא יהודי.
ויקטור יודוביץ' נולד בשנת 1934 בטביליסי (אז בתחומי ברית המועצות, כיום בגאורגיה) למשפחה יהודית.
תוך זמן קצר המשפחה עברה לרוסטוב על דון בה יודוביץ' סיים לימודי בית ספר עם מדליית זהב.
לאחר סיום בית ספר, בשנת 1952 הוא החל לימודים באוניברסיטת רוסטוב.
הוא סיים את הלימודים בשנת 1957. עוד בזמן הלימודים הוא היה שותף לפרסום מאמר מדעי ראשון ביחד עם יוסיף וורוביץ'.
יודוביץ' המשיך בלימודים ובשנת 1962 סיים עבודת תואר שלישי באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1972 הוא סיים פוסט-דוקטורט במכון לבעיות מכניקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
לאחר קבלת התואר הוא מונה לפרופסור וראש קתדרה למתמטיקה שימושית ופיזיקה באוניברסיטה ברוסטוב על דון.
הוא כיהן בתפקידים אלו עד לפטירתו.
ידוביץ' היה מלמד באוניברסיטה מעל ל-30 שנים.
בתקופה זו הוא היה מנחה של 25 עבודות תואר שלישי ו-7 עבודות פוסט-דוקטורט.
יודוביץ' היה מומחה בתחום הידרודינמיקה, פיזיקה מתמטית ותורת היציבות.
בתחום התמחותו הוא פרסם 300 מאמרים, 2 ספרים ו-2 ספרי לימוד.
בשנת 2001 הוא הוזמן לאוניברסיטת האל בה נתן הרצאה על 11 בעיות בהידרודינמיקה בולטות.
ויקטור טלרוזה היה פיזיקאי אמריקאי יליד ברית המועצות.
הוא היה מומחה לבניית ספקטרומטר מסה וביצוע מחקרים בתחום זה.
ויקטור טלרוזה נולד בשנת 1922 בטולה למשפחה יהודית.
אביו היה רופא ואמו רופאת שיניים.
בשנת 1939 הוא סיים בית ספר עם מדליית זהב והחל לימודי כימיה באוניברסיטת מוסקבה.
לאחר פלישת הנאצים לברית המועצות טלרוזה התנדב לשורות הצבא האדום.
הוא נפצע ולאחר החלמה חזר ליחידות הלוחמות.
על השתתפותו במלחמה הוא קיבל מספר עיטורים.
בשנת 1945 טלרוזה חזר ללימודים וסיים אותם בשנת 1947. הוא החל לעבוד בקבוצה שהייתה קשורה לבניית פצצה גרעינית סובייטית.
בשנת 1949 טלרוזה החל להתעניין בתחום ספקטרומטר מסה ושיטות מחקר תוך שימושו.
בשנת 1952 הוא סיים עבודת תואר שלישי והחל לעבוד במכון לכימיה פיזיקלית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
החל משנת 1952 לימד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה.
הוא כיהן בדרגת פרופסור, בשנת 1960 מונה לראש קתדרה ובמהשך היה דקאן של פקולטה לפיזיקה כימית ומולקולארית.
בשנת 1962 טלרוזה סיים עבודת פוסט דוקטורט והתקבל כחבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנים 1972–1987 הוא היה סגן מנהל מכון של אקדמיה ובשנת 1987 מונה למנהל מכון לבעיות אנרגטיות בפיזיקה כימית.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לשנת 1995.
בשנת 1997 מצב בריאות אשתו הדרדר ולצורך טיפול מתאים המשפחה עם הילדים הבוגרים ומשפחותיהם עברה לארצות הברית.
בהיותו בארצות הברית טלרוזה נתן ייעוץ לאוניברסיטאות.
טלרוזה היה מומחה לבניית סוגים שונים של ספקטרומטר מסה וניצולם במחקרים שונים.
הוא כתב כ-440 מאמרים והיה בעל פטנטים.
בהדרכתו הוכנו מספר עבודות תואר שלישי ופוסט-דוקטורט.
על פעילותו הוענקו לו מספר עיטורים ופרס לנין.
ויקטור לאון (במקור הירשפלד, בגרמנית: Victor Léon; סניץ, 4 בינואר 1858 – וינה, 23 בפברואר 1940) היה לבריתן ותמלילן יהודי-אוסטרי.
ויקטור הירשפלד נולד במשפחה יהודית, בנם של הרב יעקב היינריך הירשפלד (שאשוואר, 20 בינואר 1819 – וינה, 6 באוקטובר 1902) ושל פאולינֶה אַאּוש.
אביו היה אחד משלושת הרבנים שחנכו את בניין בית הכנסת בעיר פץ' בהונגריה.
הוא למד פילוסופיה באוניברסיטאות אאוגסבורג ואוניברסיטת וינה ולמד בקונסרבטוריון של וינה.
מ-1877 עד 1884 הוציא לאור את כתב העת Die Hausfrau: Blätter für Haus und Wirthschaft, (עקרת הבית: סדינים לבית ולעסק) תחת השם הבדוי ויקטור לאון, שאותו שמר עד מותו, הוא עשה לעצמו שם גם בחוגי התיאטרון.
היה מיודד עם הרמן בהר ומזוהה קשר הדוק עם החוג הספרותי של קפה גרינשטיידל .
ב-1878 ערך את הופעת הבכורה שלו עם Falsche Fährte בתיאטרון שולקובסקי (Sulkowskitheater), שפעל מ-1837 עד 1895, ברובע מרגרטן של וינה, אך הוא נותר חסר הצלחה.
ב-1881 הוא היה הדרמטורג של התיאטרון אין דר יוזפשטאדט, (Theater in der Josefstadt) ב-1882 של תיאטרון קרל (Carltheater) ובשנת 1883 של תיאטר אן דר וין.
הוא כתב דרמות רבות, מחזות עם ומסות, ובין השאר עם אחיו לאו פלד (Leo Feld) - יצר לבריות אופרטה למלחינים כמו מקס פון ויינצירל, רודולף ריימן, אלפרד זמארה ויוהאן שטראוס (הבן).
הוא השיג פריצת דרך רק ב-1897, כשכתב את האופרטה Der Opernball יחד עם היינריך פון ולדברג והמלחין ריכרד הוברגר.
עד מהרה באו לאחר מכן האופרטות דם וינאי והאלמנה העליזה (אופרטה) שאיתן זכה להצלחה רבה.
הוא שיתף פעולה לעיתים קרובות עם לאו שטיין ויחד איתו תרם להצלחתו העולמית של פרנץ להאר.
בין השנים 1884–1893 עבד בעיקר כעיתונאי, לאחר מכן ב-1894 הפך לדרמטורג ולמנהל התיאטרון אין דר יוזפשטאדט, ומשנת 1897 עבד כמנהל התיאטרון קרל וגם קיבל על עצמו הכשרת שחקנים.
הוא היה נשוי לאוטילי פופר (10 באפריל 1869 – 12 באפריל 1942), איתה נולדה לו בת, פליסיטאס, שכונתה ליצי.
בשנת 1907 נישאה בתו להוברט מרישקה, שבאותה תקופה היה עדיין שחקן וזמר אופרטה.
ליצי הציעה את האווירה הסינית לאופרטה "המעיל הצהוב" של להאר, שלימים התפרסמה בעולם תחת השם "ארץ החיוכים".
ליצי הייתה בקושי בת שלושים כשמתה מדלקת התוספתן בשנת 1918, לאחר לידת בנה השלישי, פרנץ מרישקה.
לכן, ויקטור לאון הקדיש לבתו את הלברית של המעיל הצהוב.
לאון שרד גם את בתו וגם את אחיו הצעיר.
עבודתו הבימתית האחרונה הייתה פיקוח על ההצגות משנת 1932 של Das Fürstenkind של להאר (גם: Der Fürst der Berge).
לאחר סיפוח אוסטריה לאימפריה הגרמנית, נאסר עליו לעסוק במקצועו בשל מוצאו היהודי.
מקום מגוריו האחרון היה בהיצינג.
קברו הדקורטיבי ממוקם בבית הקברות היצינג.
לאור משא ומתן לגבי העיזבון, ויקטור לאון נרשם כאזרח סלובקי על ידי בית המשפט המקומי (Hietzing) תחת הרייך הגרמני בשנת 1940 (תחום שיפוט: סניץ).
בשנת 1955, נקרא רחוב בהיטצינג על שמו (ויקטור-ליאון-גאסה)
ויקטור כארון, (במקור שרבאק, בהונגרית: Wictor Charon; בודפשט, טרזווארוס, 17 בספטמבר 1907 – בודפשט, 22 באוקטובר 1976) היה פילוסוף יהודי-הונגרי, מלחין, סופר, בלשן, אסטרולוג.
שמו הספרותי כמלחין היה ויקטור גלנטאי פפיר.
אביו אוזיאס שרבאך (1877–1911), בשם הבמה שאנדור פפיר, היה שחקן, אמו מריה קְרוֹנֵמֶר (1883–1953), ששם הבמה שלה היה מרגיט קורנאי, הייתה זמרת ושחקנית.
אחותו, מריה ספש (1908–2007), הייתה דמות מכוננת בספרות האזוטרית ההונגרית.
יצירותיהם של שני האחים היוו השראה זה לזה.
לאחר מות אביו ב-1911, נישאה אמו בשנית ב-1915, ואביו החורג היה במאי הקולנוע בלה גלנטאי באלוג (1885–1945).
בשל החוק היהודי הראשון המיר את דתו לקתולית ב-3 בפברואר 1938.
הוא למד מוזיקה אצל יאנוש קושארי, אותו העריך מאוד ולאחר מכן סיים את האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט.
הוא למד גרמנית, אנגלית וסנסקריט בצורה מושלמת.
הוא אהב את השפה האנגלית עד כדי כך שהוא כתב ספר על אנגליציזם.
ויקטור כרון יצר 52 יצירות אזוטריות-ספרותיות, שהייתה להן השפעה רוחנית משמעותית על החשיבה האזוטרית והמודרנית בהונגריה ועל אסכולות רוחניות.
חלק ניכר מכתביו לא התפרסמו כעת וממתינים לפרסום.
הוא עקב כל הזמן אחר התפתחות ז'אנר המדע הבדיוני האמריקאי, יצירותיו עסקו בעיקר במטאפיזיקה, אך כתב גם אגדות ומיתולוגיה מודרנית.
הוא היה יוצר רב-גווני ביותר.
הוא הותיר אחריו יותר ממאתיים אופוס מוזיקליים.
כמה להיטים נולדו מהפסקולים שלו.
הוא היה המלחין של כמה סרטים של אביו החורג, בלה באלוג, כמו :"העלמה הראויה" מ-1936, "הילד הקפוא" (טומי) מ-1936, "אל תשאל מי הייתי" מ-1941, בכיכובה של קטלין קארדי, וב-1943 גם עבור "ואלס האופיום".
ויקטור טולמצ'ב (11 באוגוסט 1934 – 7 ביוני 2018) היה מהנדס רוסי, חבר באקדמיה הרוסית למדעי הטבע והמהנדס הראשי של מטוסי התובלה אנטונוב An-124 רוסלן ו-אנטונוב An-225 מרייה.
טולמצ'ב נולד בשנת 1934 בקורסק, רוסיה, ברית המועצות.
לאחר שסיים את לימודיו בהמכון האווירי של חרקוב בשנת 1959, הצטרף ללשכת התכנון אנטונוב בקייב, אוקראינה הסובייטית.
טולמצ'ב שימש מאוחר יותר כמנהל הטכני של וולגה-דנייפר איירליינס, אחת המפעילות המרכזיות של מטוסי ה-An-124. בתפקיד זה היה אחראי על הכשירות האווירית של צי מטוסי התובלה הכבדה של החברה, וכן היה מעורב בתכנון ממשיך הדרך של ה-An-124.
ויקטור טולמצ'ב הקדיש למעלה מחמישים שנים מחייו לתעשיית התעופה הלאומית, ותרם לתכנון, פיתוח וייצור של כמעט כל דגמי הגרסאות של מטוסי אנטונוב, כולל An-2, An-14, An-8, An-10, An-12, An-24, An-22, An-26, An-32 ו-An-28. הוא עבד על פרויקט ה-An-124 משלב התכנון והפיתוח ועד לתחילת הייצור וכניסתו לשירות.
בשנת 1983 מונה ויקטור טולמצ'ב לסגן המהנדס הראשי, ובשנת 1985 מונה למהנדס הראשי של פרויקט ה-An-124. מאוחר יותר הוביל את תכנון גרסת ששת המנועים של המטוס – An-225 מרייה.
הוא יזם את תהליך ההסמכה של ה-An-124 כמטוס מסחרי, דבר שהוביל להסמכת גרסתו המסחרית, An-124-100, בשנת 1992.
ויקטור טולמצ'ב תרם רבות לייסוד ולהתפתחות קבוצת וולגה-דנייפר.
בין השנים 1991 ל-2002 שימש כמנהל הטכני של החברה, ובין 1997 ל-2002 שימש כיושב ראש הדירקטוריון של וולגה-דנייפר איירליינס.
בין השנים 2002 ל-2016 כיהן כמהנדס הראשי של קבוצת וולגה-דנייפר.
החל מיוני 2016 שימש כיועץ לנשיא הקבוצה וכמנטור בתחום מדיניות ההנדסה.
ויקטור טולמצ'ב היה מחברם של למעלה מ-100 מחקרים הנדסיים וממציא של מספר התקנים אווירונאוטיים.
הוא היה חבר באקדמיה הרוסית למדעי הטבע ובאקדמיה הבינלאומית לממציאים.
ויקטור חיים לביא הוא כלכלן ישראלי, פרופסור אמריטוס בחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, ופרופסור באוניברסיטת ווריק באנגליה.
לביא מהכלכלנים המצוטטים ביותר בעולם ומהבולטים בתחום כלכלת חינוך.
ויקטור לביא הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים מ-1974. תואר שני מ-1977 ודוקטורט מ-1979, שניהם בכלכלה מאוניברסיטת שיקגו בארצות הברית.
במהלך לימודי תואר ראשון היה מורה לגדנ"ע בבית הספר אורט נביאים בירושלים.
עם סיום הדוקטורט הצטרף לחוג לכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא מונה לפרופסור חבר ב-1990 ולפרופסור לכלכלה על שם ויליאם הבר ב-1997.
בנוסף, גם פרופסור לכלכלה בראשות רויאל הולוואי, באוניברסיטת לונדון (2006–2011) ובאוניברסיטת ווריק מאז 2011.
במהלך השנים היה אורח בבית הספר לכלכלה בלונדון (LSE), באוניברסיטת פנסילבניה, במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס, באוניברסיטת סטנפורד ובמכון הובר.
בין היתר במכון לחקר כלכלת עבודה (IZA), ב-NBER, ב-CEPR, ובמרכז הבינלאומי לצמיחה.
לצד עבודתו האקדמית עבד כיועץ למשרד החינוך בישראל, וכיועץ לבנק העולמי.
הוא כיהן כחבר בוועדת דוברת.
ויקטור לביא היה נשוי לאילנה, עד לפטירתה ב-2013. אב ל-3 ומתגורר בקריית אתא.
מחקריו של לביא מתמקדים בכלכלה יישומית בתחומי כלכלת עבודה, כלכלת פיתוח וכלכלת חינוך.
על פי אתר גוגל סקולר הוא פרסם קרוב ל-120 מחקרים, שצוטטו קרוב ל-22 אלף פעמים במאמרים אקדמיים.
הוא בעל מדד הירש 54 ומדד i10 (מדד המודד את מספר הפרסומים האקדמיים עם לפחות 10 ציטוטים) 115.
על פי IDEAS/RePEc ב-2018, לביא נכלל ברשימת 2% הכלכלנים המצוטטים ביותר בעולם.
לביא ערך בשנות ה-90 סדרה של מחקרי שטח בכלכלת פיתוח - בבריאות וחינוך.
המחקרים בוצעו במספר מדינות בהן גאנה, חוף השנהב, מצרים, מרוקו ופקיסטן.
בין היתר בחן בגאנה את השפעת איכות שירותי הבריאות על שיעורי התמותה של ילדים באזורים כפריים, ואת ההשלכות שהיו להעלאת שכר הלימוד במדינה.
בחוף השנהב, בחן את ההשלכות שהיו לרפורמות כלכליות שיושמו על בריאותם של התושבים.
במרוקו בחן את השפעת השינוי של המעבר משפת הלימוד בבתי ספר מצרפתית לערבית, על התשואה לתלמידים מלימוד צרפתית.
בפקיסטן בחן את השפעת המצב הבריאותי על ההרשמה לבתי ספר.
במצרים בחן את השפעת איכות בתי הספר על נשירה מהלימודים.
מחקריו של לביא, מאז שנות ה-90, מתמקדים בכלכלת חינוך.
המחקרים בחנו את הגורמים המשפיעים על הישגי תלמידים בגילים שונים, כמו גודל הכיתה ולימוד בעזרת מחשב.
כמו כן בחן את הדרכים להערכת הישגי תלמידים.
לביא נמנה עם כלכלני החינוך הבולטים בעולם.
על פי IDEAS/RePEc במאי 2025 הוא ממוקם במקום ה-7 בעולם.
אחד משותפיו למחקרים הוא זוכה פרס נובל, ג'ושוע אנגריסט.
מחקריהם כללו ניסויים טבעיים להערכת תוצאות כלכליות, כתשואה על לימודים.
המחקר המצוטט שלהם ביותר עשה שימוש בכלל הרמב"ם להערכת השפעת גודל הכיתה על הישגים אקדמיים של ילדים.
על מחקר זה זכו אנגריסט ולביא במקום השני בפרס גריליכס לכלכלה אמפירית לשנת 2000.
ויקטור סטיוארט קאלֵאוֹאַלוֹהָה יוסטון היה פוליטיקאי וקצין צי אמריקאי, אשר ייצג את טריטוריית הוואי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
יוסטון נולד ב-22 ביולי 1876 בסן פרנסיסקו שבקליפורניה.
הוא היה בנו של אדמירל משנה בצי ארצות הברית אדווין סמואל יוסטון, ושל קרוליין פור קאהיקיולה בריקווד, שהייתה בעלת מוצא הוואי מקומי חלקי.
את לימודיו החל בבית הספר ריאל־שולה בדרזדן שבסקסוניה, והמשיך בקולג' הקנטונלי בלוזאן, שווייץ.
לאחר מכן שב לארצות הברית ולמד בבית הספר פורס בוושינגטון הבירה, ולאחר מכן בבית הספר המכין וורנץ באנאפוליס, מרילנד.
בשנת 1897 קיבל תואר והסמכה כקצין צי מהאקדמיה הימית של ארצות הברית.
הוא פרש משירות פעיל בכוחות המזוינים בשנת 1926 בדרגת קומנדר.
בעקבות המתקפה היפנית על פרל הארבור ב־7 בדצמבר 1941, הוחזר יוסטון לשירות פעיל בצי, ושירת בו עד 1 במרץ 1945. במהלך שירותו קודם בדרגות, וב־9 ביוני 1943 הועלה לדרגת קפטן.
בשנת 1909 עבר יוסטון לטריטוריית הוואי והיה פעיל במפלגה הרפובליקנית של הוואי.
בין 4 במרץ 1927 ל־3 במרץ 1933 כיהן במספר כהונות כנציג הטריטוריאלי של הוואי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
לאחר שהפסיד בניסיון להיבחר מחדש, פרש מהחיים הפוליטיים.
נוסף על כך שימש כציר בוועידות הארציות של המפלגה הרפובליקנית בשנים 1928 ו־1932.
ויקטור סטיוארט קלאואלוהה יוסטון נפטר בהונולולו שבטריטוריית הוואי, ב־31 ביולי 1959, שלושה שבועות בלבד לפני קבלת מעמד של מדינה בארצות הברית.
הוא נטמן בבית הקברות אואהו.
ויקטור סובורוב הוא שם העט וכינויו של ולדימיר רזון (Ви́ктор Суво́ров, Влади́мир Богда́нович Резу́н), קצין מודיעין סובייטי לשעבר ממוצא אוקראיני.
סוברוב עבד ב-GRU וערק לבריטניה בשנת 1978, שם עבד כמנתח מודיעין וכמרצה.
הוא ידוע בעיקר כמקדם הטענה שסטלין תכנן לתקוף את גרמניה הנאצית בטרם מבצע ברברוסה, ושהפלישה הגרמנית לברית המועצות הייתה מתקפת-מנע.
סברתו נדחתה על ידי רוב גדול של ההיסטוריונים העוסקים בתחום, והוא אף הואשם בזיוף ובהטעיה במקורות שהביא.
ויקטור רזון נולד בעיירה ברבש שבחבל פרימוריה, בעת שאביו שירת שם כקצין בחיל התותחנים של הצבא האדום.
אביו של רזון - אוקראיני ואימו - רוסיה.
מגיל 11 למד בפנימייה צבאית.
לאחר סיום הפנימיה התקבל ללימודים בבית הספר לקצינים בעיר קייב.
סיים את הלימודים ביוני 1968 והוסמך לקצונה.
באוגוסט 1968, כמפקד מחלקת טנקים, נטל חלק בפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה.
בהמשך שירת ביחידת שריון שהוצבה בעיר צ'רנוביץ'.
ב-1970 עבר לשרת באגף המודיעין.
ב-1971 - 1974 למד באקדמיה צבאית-דיפלומטית (מוסד שמכשיר את קציני המודיעין הצבאי לפעול מחוץ לגבולות ברית המועצות כמרגלים וכמפעילי סוכנים).
בתום הלימודים נשלח לז'נבה, שם פעל תחת המעטה הדיפלומטי בנציגות ברית המועצות לארגון האומות המאוחדות.
ב-1978 ערק עם משפחתו לבריטניה - לדבריו הסיבה לעריקה היא כי מפקדיו ניסו להפוך אותו ל"שעיר לעזאזל" כדי לחפות על כישלונותיהם.
מנגד, טוענים הרוסים כי בעת עבודתו בז'נבה ויקטור רזון גויס על ידי שירות הביון הבריטי והיה למעשה מרגל בריטי.
והסיבה לבריחתו - חשד שדבר גיוסו התגלה למפקדיו.
לפי מקורות מסוימים ברוסיה נטען, כי לאחר שערק, נשפט רזון (שלא בפניו) בברית המועצות ונידון למוות (העונש לא בוטל עד היום).
רזון נשוי ואב לשניים (בן ובת).
לאחר עריקתו לבריטניה, החל סוברוב לפרסם ספרים על עברו בצבא הסובייטי, והצטרף לצוות בראשות הגנרל הבריטי סר ג'ון האקט.
יחד כתבו את הספר "מלחמת העולם השלישית: הסיפור שלא סופר", שפורסם בשנת 1982. ספר זה היה המשך לספר "מלחמת העולם השלישית", שבו האקט וצוותו העריכו כיצד ייראה עימות אפשרי בין נאט"ו לסובייטים על אדמת גרמניה.
לדברי סובורוב, שם העט שלו היה כינויו בפנימייה צבאית, שמשמעותו אמורה לשקף את היותו "מתחכם".
(אלכסנדר סובורוב היה מצביא רוסי מפורסם מהמאה ה-18).
סובורוב גם חיבר מספר ספרים על תקופתו של סטלין; חלקם בדיוניים, אך האחרים היסטוריים במודע, אולם כתובים באופן פולמוסי ובסגנון מדעי-פופולרי, דבר המעורר את כעסם של היסטוריונים מקצועיים.
ספריו מלאים שנאה יוקדת לקומוניזם ומתארים בלשון ציורית את פשעיהם של מנהיגי ברית המועצות נגד עמם.
הספר הראשון בסדרה היה "בוקע הקרח" (Ледокол).
הספרים דנים בהיסטוריה של מלחמת העולם השנייה, ומבוססים על זכרונות רשמיים ומסמכים סובייטים שונים.
טענתו המרכזית של סובורוב היא שמנהיגי ברית המועצות, החל מלנין דרך לאון טרוצקי ועד סטלין, תכננו פלישה לאירופה לשם כיבוש השטחים שבשליטת הנאצים.
הפלישה אמורה הייתה להתחיל ביולי 1941 (ככל הנראה ב-6 ביולי), אך לא יצאה לפועל, כי שבועיים לפני כן, ב-22 ביוני 1941, פלשו הנאצים לרוסיה במבצע ברברוסה.
כראיה לסברותיו, סובורוב טוען שבידי הסובייטים היה צבא עצום מחומש בנשק חדיש.
סובורוב איננו מקבל את הקביעה שהציוד הסובייטי היה נחות יחסית לציוד הגרמני.
סברתו של סובורוב לגבי אופיו המניעתי של ברברוסה, הממשיכה טיעונים דומים לאלו שהופיעו בתעמולה הנאצית בימי המלחמה ובכתבי אנשי ימין קיצוני גרמניים בשנות ה-60 , לא התקבלה בקונצנזוס האקדמי.
בין המתנגדים העזים ביותר לסובורוב מצויים ההיסטוריון הישראלי גבריאל גורודצקי וההיסטוריון האמריקני דייוויד מ.
גלנץ (שבמחקרו המקיף אודות הצבא האדום ב-1941, תיאר גוף שהיה מצוי במשבר עמוק), ששניהם סיווגו את עבודתו כמרושלת וחסרת בסיס.
מתנגדים נוספים הם הגנרלים הרוסים מחמוט גארייב ודמיטרי וולקוגונוב, וההיסטוריון הצבאי הגרמני מנפרד מסרשמידט.
ויגברט בנץ איתר מספר מקרים בהם סובורוב הציג מקורות באופן מוטה ומטעה.
בספרים נוספים הוא חושף את מה שלטענתו היה פרצופו האמיתי של גיאורגי ז'וקוב וכן אישים מפורסמים נוספים מהעידן הסובייטי.
הוא חוזר ומדגיש את שנאתו לרצח חסר הרחמים של האיכרים בעת הקולקטיביזציה הכפויה.
למרות שהתאוריה המרכזית שלו אינה מקובלת כל כך במחקר, דעותיו לגבי אישים ואירועים שלא קשורים ישירות לפריצת המלחמה, כמו פרשות השחיתות של ז'וקוב וקצינים בכירים אחרים, מקבלות תמיכה מהמקורות.
ויקטור עידה (נולד ב-1934) הוא נגן קאנון, כלי פריטה מסורתי ערבי, ואחד מנגני הקאנון המקצועיים היחידים בישראל.
נולד בארץ ישראל לאביו, נגן עוד ובונה כלי נגינה, ואמו, עקרת בית, שעלו מבגדאד.
כשהיה בן 3 חודשים חזרה המשפחה לעיראק למשך 5 שנים.
בדרך חזרה לארץ נפטר האב, ועידה נשלח לבית יתומים.
בגיל 19 החל להופיע כנגן קאנון ובמקביל התפרנס כפועל בניין.
עידה הופיע ברחבי העולם עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית ועם אנסמבל מזרח מערב.
עידה הוא אחת הדמויות הידועות בקהילה העיראקית היהודית-מסורתית בישראל.
את מרבית פרסומו קנה ויקטור עידה בהשתתפותו בתפקיד הראשי בסדרת הטלוויזיה "בת ים - ניו יורק" (כתיבה ובימוי דוד אופק ויוסי מדמוני), סדרה עטורת פרסים שהציגה, בפעם הראשונה על מרקע הטלוויזיה הישראלי, חיי משפחה מזרחית ישראלית באופן נטורליסטי.
עידה גילם את שלמה זלאייט, נגן קאנון ואב משפחה פטריארכלי המתמודד עם התפוררות התא המשפחתי בחברה הישראלית המודרנית.
לאחר מכן שיחק בתפקיד דומה גם בסרטם של אופק ומדמוני - המנגליסטים.
ויקטור עידה הפך למייצג הסדרה ומזוהה עימה, וכך גם למעין מייצג של התרבות העיראקית המסורתית בתקשורת הישראלית.
בנוסף שיחק גם בסרט הטלוויזיה "עד מדינה" ששודר ב-HOT, בתפקיד מנהל בית הספר.
נשוי לכוכבה ולהם 5 ילדים.
ויקטור אטאנאסיה סטנקולסקו (ברומנית: Victor Atanasie Stănculescu; 10 במאי 1928 – 19 ביוני 2016) היה גנרל רומני בעל 4 כוכבים ומי שהיה שר בממשלת רומניה בין השנים 1989–1991.
ויקטור סטנקולסקו כיהן בממשלת רומניה כשר לכלכלה לאומית מדצמבר 1989 (הממשלה הראשונה שהוקמה לאחר המהפכה הרומנית של 1989) עד 16 בפברואר 1990 ומיום זה ואילך עד ל-29 באפריל 1991, כשר ההגנה הלאומית.
מעת שסיים תפקידו כשר להגנה לאומית כיהן זמן קצר כשר התעשייה.
לאחר מכן עבר לשוק הפרטי ועבד במספר תפקידים בקבוצת באלי (Balli-Group Ltd) בלונדון ובוקרשט.
לסטנקולסקו היה תפקיד מפתח בתקופת המהפכה הרומנית, הן בניסיונות להחנקתה בראשיתה בטימישוארה והן באירועי בוקרשט שם שכנע את צ'אושסקו לעזוב.
בתחילת המהפכה סטנקולסקו היה סגן שר במשרד ההגנה ונשלח על ידי שר ההגנה לטימישוארה כדי לדכא את המהפכה.
בשובו מטימישוארה לבוקרשט פנה למפקד בית חולים צבאי, שהיה חברו וביקש שיגבס לו רגל על מנת שיוכל להתחמק מהמתרחש.
למרות הגבס, הוא התייצב לקריאתו של צ'אושסקו ולאחר מות שר ההגנה מונה לתפקיד במקום השר המת.
ויקטור סטנקולסקו הועמד לדין על חלקו באירועי טימישוארה (בתקופת המהפכה), הורשע ונידון למאסר ממושך, אך הצליח להביא לביטול הרשעתו ולאחר עיכובים ממושכים נפתח משפטו מחדש בשנת 2006 והרשעתו אושרה מחדש ב-2007. ב-2008 נדחה ערעורו והוא נשלח לרצות 15 שנות מאסר.
במאי 2014, לאחר ריצוי חמש שנות מאסר, שוחרר על תנאי.
סטנקולסקו נישא לאלנה פופה (Elena Popa) ב-1952 ולזוג בת אחת.
אשתו התאבדה בדצמבר 2003 ובמכתב שהשאירה האשימה את רדיפתו הלא מוצדקת לדעתה.
ויקטור נוימן (ברומנית: Victor Neumann; נולד ב-28 באוקטובר 1953) הוא היסטוריון רומני ממוצא יהודי.
נולד בעיר לוגוז', במחוז טימיש, בחבל באנאט שברומניה.
גדל בעיר אראד ובעיירות טליאגד ואינאו בחבל קרישאנה או פרטיום.
אביו יהודי ואמו בת להורים רומנים יוונים-קתוליים.
אחרי לימודים תיכוניים בעיר אינאו, סיים תואר ראשון באוניברסיטת קלוז'.
בשנת 1992 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת בוקרשט על עבודה בנושא "לידת הרעיונות המודרניים במרכז ודרום מזרח אירופה".
נוימן הוא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת וסט של טימישוארה ובשנים 2013–2021 כיהן כמנהל המוזיאון לאמנות של טימישוארה.
ב-2023-2008 פעל כחוקר רבכיר במכון ללימודי ההיסטוריה והתרבות של חבל באנאט, בסניף טימישוארה.
ב-2024-2023 לימד בפרופסור אורח באוניברסיטה הלאומית לאמנויות בבוקרשט.
נוימן נחשב למומחה בתחום התרבותי-אינטלקטואלי של ההיסטוריה של מזרח אירופה ומרכזה.
מוקד עבודתו ברב תרבותיות ובבינתרבותיות.
רבות מעבודותיו עוסקות בהיסטוריה של יהדות רומניה, בהיסטוריה של האנטישמיות ובקשריהם עם הלאומיות.
נוימן מילא מספר תפקידי פרופסור-אורח באוניברסיטאות בחוץ לארץ: האוניברסיטה הקתולית של המערב (באנז'ה); אוניברסיטת אמורי באטלנטה; אוניברסיטת ג'ורג'יה באת'נס; במרכז הלאומי להשתלמויות ביחסי חוץ; באוניברסיטת וינה; וכמשתתף בתוכנית פולברייט, באוניברסיטה הקתולית של אמריקה.
Studii documentare şi teoretice 1996 "היסטורית היהודים ברומניה - מחקרים מתועדים ותאורטיים"
Interculturalitatea Banatului 1997. "זהויות מרובות במחוזות אירופה - הבינתרבותיות של הבאנאט".
"היסטורית היהודים בבאנאט - עדות לרב ובין תרבותיות במרכז-מערב אירופה".
ויקטור מיכלבסקי (נולד ב-8 ביולי 1972) הוא שחמטאי יהודי בדרגת רב-אמן וחבר נבחרת ישראל בשחמט לשעבר, אשר היה שותף למדליית הארד של ישראל באולימפיאדת השחמט ב-2010. אלוף ישראל בשנים 2014 ו-2021.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-17 בישראל לפי מד כושר.
מיכלבסקי נולד בהומל, ברית המועצות (כיום בלארוס) עלה לישראל עם משפחתו ב-1991. תושב באר שבע, וחבר מועדון השחמט המקומי.
היה שותף בזכיית המועדון מספר פעמים באליפויות ישראל ובגביע המדינה.
השיג דרגת אמן בינלאומי בשנת 1993 והפך לרב-אמן בשנת 1996. ויקטור הוא אחיו הצעיר של אמן השחמט אלכסנדר מיכלבסקי, שאימן אותו בצעירותו.
בשנת 2014 זכה באליפות ישראל בשחמט, בגיל 42, ובכך הפך לאלוף המבוגר ביותר מזה 50 שנה.
בשנת 2021 הוא זכה באליפות ישראל בפעם השנייה.
נשוי ואב לשלושה, ומתגורר בבאר שבע.
1992 – זכה בשנית באליפות ישראל לנוער.
1993 – זכה בתחרות בבודפשט.
1994 – זכה בתחרות בינלאומית בתל אביב.
1995 – זכה במקום ראשון משותף בתחרות הפרס הגדול בכפר סבא.
1996 – זכה במקום השלישי באליפות ישראל.
1997 – זכה בתחרות בינלאומית בראשון לציון ובאליפות ישראל בקצב מהיר.
1998 – זכה בסגנות אליפות ישראל ובמקום ראשון בתחרות בהולנד.
2002 – זכה בתחרויות בסן סלוודור, ובסאו פאולו.
2003 – זכה בתחרויות בקוויבק ובסן סלוודור.
2005 – זכה בתחרות במונטריאול.
2005–2006 – זכה בשלוש תחרויות בארצות הברית.
2007 – זכה בתחרות קלביה הפתוחה בספרד, בתוצאה 8 מ-9, המשקפת רמת ביצוע (פרפורמנס) של 2876 נקודות במד כושר – זהו הישגו האיכותי ביותר.
2008 – סיים במקום הרביעי באליפות ישראל (זכה באותו מספר נקודות כמו בוריס אברוך שזכה באליפות).
2010 – סיים שני באליפות ישראל.
2014 – השלים "דאבל" כשזכה באליפות ישראל בשחמט (בקצב מלא) ובאליפות ישראל בשחמט בזק.
2025 – ניצח והגיע למקום הראשון באליפות העולם לסניורים (קטגוריה 50+).
ויקטור מיכלבסקי ייצג את ישראל פעמיים באולימפיאדות השחמט.
ויקטור סאדה רמיזה (בספרדית: Víctor Sada Remisa; נולד ב-8 במרץ 1984 בבדאלונה שבקטלוניה) הוא כדורסלן ספרדי המשחק בעמדת הרכז באנדורה.
עם ברצלונה היה שותף לזכייה באליפות היורוליג ב-2010 ובאליפות ספרד בשנים 2004 ו-2009. סאדה ידוע במיוחד במשחק ההגנה הלוחמני וביכולת חטיפת הכדורים שלו.
סאדה גדל במחלקת הנוער של ברצלונה.
בשנת 2002 הוא השתתף עם נבחרת העתודה של ספרד באליפות אירופה עד גיל 20. באותה שנה הוא הצטרף לברצלונה ב', קבוצת מילואים של המועדון ששיחקה בליגת החובבים.
הוא שיחק במשך שלוש עונות בקבוצה והיה אחד מהשחקנים הבולטים שלה.
בעונת הוא הגיע לשיא יכולתו במדי הקבוצה כאשר קלע 10.9 נקודות ומסר 4.5 אסיסטים בממוצע למשחק.
בעקבות היכולת הטובה שהפגין, קודם סאדה לקראת סיום אותה עונה לקבוצה הבוגרת של ברצלונה, ששיחקה בליגת העל הספרדית וביורוליג.
באותו קיץ הוא השתתף פעם נוספת עם ספרד באליפות אירופה עד גיל 20. עם זאת, הוא לא הצליח להשתלב בברצלונה מבחינה מקצועית וקיבל דקות משחק מועטות במשחקים בהם שותף.
בעקבות מעמדו הירוד בקבוצה הוא עבר לז'ירונה ב-2006.
בעונתו הראשונה בז'ירונה, , השיג סאדה ממוצעים של 5.2 נקודות ו-1.8 אסיסטים למשחק, וסייע לקבוצה לזכות באליפות היורוצ'לנג' ולסיים במקום החמישי בליגה הספרדית - המיקום הגבוה בתולדותיה.
בעונה שלאחר מכן, בה השתתף עם ז'ירונה בגביע יול"ב, הוא שיפר את ממוצעיו ל-7.8 נקודות ו-4.2 אסיסטים.
לפני עונת חזר סאדה ברצלונה, והחל לקבל דקות משחק רבות יותר.
לעיתים הוא פתח בחמישיית הקבוצה, ובסך הכול השיג באותה עונה ממוצעים של 2 נקודות ו-2.7 אסיסטים ביורוליג, ושל 4 נקודות ו-3 אסיסטים במסגרת הליגה הספרדית.
הוא סייע לקבוצתו לזכות באליפות ספרד באותה עונה, לאחר ניצחון על טאו ויטוריה בסדרת הגמר.
בעונה הבאה, , היה סאדה שותף לזכיית הקבוצה באליפות היורוליג, כאשר תרם לקבוצה בעיקר ברוח הלחימה שהכניס לה במשחק ההגנה ושימש כרכז מחליף לריקי רוביו.
הוא לא שותף כלל בחצי גמר הפיינל פור מול צסק"א מוסקבה, אך במשחק הגמר מול אולימפיאקוס היה משמעותי עבור קבוצתו, כאשר שיחק 21 דקות וקלע שבע נקודות.
בקיץ , חתם סאדה לשנתיים עם אופצייה לשנתיים נוספות בברצלונה.
ויקטור מרעי הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת החלוץ באיחוד בני בקה מליגה ב' צפון ב'.
מרעי נולד בערערה, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
והחל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער של בית"ר טוברוק, שם התגלה כישרונו והוא עורר עניין מצד קבוצות באירופה, ביניהן בירסחוט מבלגיה ואף אינטר האיטלקית, אך מרעי נשאר בקבוצת הנוער עד שעבר במהלך עונת 2008/2009 להפועל תל אביב.
ב-16 במרץ 2009 הופיע מרעי לראשונה בקבוצת הבוגרים בהפסד הקבוצה 1–2 לבית"ר ירושלים באצטדיון טדי.
מרעי נכנס כמחליף ולאחר 8 דקות כבש את שערו הראשון בקריירה בליגת העל.
בעונת 2009/2010 היה מרעי שותף לזכייתה של קבוצתו בדאבל (גביע המדינה ואליפות המדינה).
בשנת 2011 מרעי כבר עמד לעזוב את הפועל תל אביב בשל מיעוט בדקות משחק, ואף הגיע לסיכום עם בני יהודה, אולם פציעתו של חלוץ הפועל תל אביב, איתי שכטר, השאירה אותו לבסוף בקבוצה עד סוף עונת 2010/2011. באותה עונה היה שותף לזכייה שנייה ברציפות בגביע המדינה.
בעונת 2011/2012 היה מרעי מבוקש בהפועל חיפה, אך על אף רצונו של השחקן לעבור לשורותיה, חתם לבסוף בקבוצת מכבי פתח תקווה לעונה אחת, במסגרת העסקה שהעבירה את חלוץ מכבי פתח תקווה, עומר דמארי, להפועל תל אביב.
בפתח תקווה הפך מרעי לראשונה לשחקן הרכב קבוע ושם שיתף פעולה עם טל בן-חיים בחוד ההתקפה.
במהלך העונה הבקיע מרעי 9 שערים ובסיומה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
לקראת עונת 2012/2013 חזר מרעי לסגל הפועל תל אביב, אך שוב לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה, ובחלון ההעברות של חודש ינואר 2013 שוחרר מהקבוצה, וחזר למכבי פתח תקווה בליגה הלאומית.
בסך הכל הופיע מרעי ב-95 משחקים במדי הפועל תל אביב בכל המסגרות, מתוכם ב-20 פתח בהרכב, כבש 10 שערים והוסיף 6 בישולים.
לאחר שעלה עם מכבי פתח תקווה בחזרה לליגת העל, בעונת 2013/2014 כבש שער אחד בליגה ושני שערים בגביע המדינה.
ב-2 באוקטובר 2014 חתם מרעי בקבוצת עירוני טבריה מהליגה הלאומית.
ארבעה ימים מאוחר יותר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, ובדקה האחרונה של המשחק כבש את שער הניצחון (1–2) מול עירוני קריית גת.
בסך הכל כבש בעונה זו שישה שערים ב-18 הופעות בליגה הלאומית, אך במרץ 2015 נפצע בברכו, וסיים את העונה, בסופה ירד עם קבוצתו לליגה א'.
ב-2016 לאחר שהתאושש מהפציעה, מרעי חתם במדי שאבאב דורה מליגת העל הפלסטינית.
ב-8 באוקטובר 2016 חתם מרעי בהכח עמידר רמת גן מליגה א' דרום.
עד תום העונה כבש מרעי 11 שערים ב-23 הופעות בליגה א' דרום.
בקיץ 2017 חתם בקבוצת הפועל בני לוד מהליגה הלאומית, ובעונת 2017/2018 כבש שישה שערים ב-30 הופעות ליגה.
בעונת 2018/2019 כבש חמישה שערים מתוך 30 הופעותיו בליגה הלאומית.
ויקטור מנואל גרנה הוא עבריין נמלט שהיה אחד מעשרת הנמלטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI.
גרנה מבוקש בשל שוד מזוין בו היה מעורב ב-1983, במהלכו שדד שבעה מיליון דולר מחברת אבטחה בעיר וסט הרטפורד שבקונטיקט, בה היה מועסק, שוד המזומנים הגדול ביותר בהיסטוריה של ארצות הברית באותה עת.
הוא חשוד בכך שניטרל שני שומרים אחרים, חבריו לעבודה, כאשר כפת אותם באזיקים, והזריק להם תערובת של אספירין ומים, במטרה לטשטש אותם, מה שלא פעל.
גרנה הכניס את הכסף ששדד לתא מטען של מכונית ונמלט מהמקום.
גרנה חצה את הגבול למקסיקו, המריא מנמל התעופה הבינלאומי של מקסיקו סיטי בטיסה של חברת קובאנה דה אוויאסיון ונחת בנמל התעופה הבינלאומי חוסה מארטי שבקובה, בה, על פי הערכות ה-FBI, גרנה עדיין מסתתר.
הפרס המוצע תמורתו או תמורת מידע שיוביל ללכידתו הוא עד מיליון דולר.
ב-15 בדצמבר 2016 הוסר שמו מהרשימה, והוא המבוקש שהופיע בה במשך הזמן הממושך ביותר, 32 שנים.
ויקטור סנייב היה אתלט סובייטי.
היה אלוף אולימפי שלוש פעמים ברציפות, בעל ארבע מדליות אוליפיות, פעמיים אלוף אירופה ושיאן עולם בקפיצה משולשת.
סנייב נולד בסוחומי שבגאורגיה הסובייטית (היום בירת אבחזיה).
הוא החל להתאמן בשנת 1956. מאמנו, אקופ קרסליאן, המליץ לו להתמחות בקפיצה משולשת כשהיה בן 17.
לאחר סיום הקריירה הספורטיבית עבד במערך אגודות הספורט בטביליסי.
לאחר פירוק ברית המועצות עבר להתגורר באוסטרליה ועבד כמורה לספורט.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) זכה סנייב במדליית זהב בקפיצה משולשת בשיא עולם חדש של 17.39 מטר שניקבע בקפיצה השישית והאחרונה, לפני נלסון פרודנסיו מברזיל (17.27 מטר) וג'וזפה ג'נטילה מאיטליה (17.22 מטר).
השיא העולמי בתחרות זו נשבר חמש פעמים על ידי שלושת הקופצים.
בקפיצה השלישית הוא קבע את השיא העולמי הראשון שלו בתוצאה של 17.23 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון בשנת 1969 זכה סנייב במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.34 מטר, לפני זולטן ציפרה מהונגריה (16.85 מטר) וקלאוס ניומן ממזרח גרמניה (16.68 מטר).
באולימפיאדת מינכן (1972) זכה סנייב במדליית זהב בקפיצה משולשת פעם שנייה ברציפות, בתוצאה של 17.35 מטר לפני ירג דרמל ממזרח גרמניה (17.31 מטר) ופרודנסיו (17.05 מטר).
בתחרות שנערכה בסוחומי ב-19 באוקטובר אותה שנה, שיפר סנייב בקפיצה משולשת את השיא העולמי והעמיד אותו על תוצאה של 17.44 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 1974 זכה סנייב במדליית זהב בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.23 מטר, לפני קרול קורבו מרומניה (16.68 מטר) ואנדריי סונטאג מפולין (16.61 מטר).
באולימפיאדת מונטריאול (1976) זכה סנייב במדליית זהב בקפיצה משולשת פעם שלישית ברציפות, בתוצאה של 17.29 מטר, לפני ג'יימס באטס מארצות הברית (17.18 מטר), שיאן העולם ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה מברזיל (16.90 מטר) ושיאן העולם בעבר פדרו פרז מקובה (16.81 מטר).
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכה סנייב במדליית כסף בקפיצה משולשת בתוצאה של 17.24 מטר, אחרי בן ארצו יאק אודמיי (17.35 מטר) ולפני ז'ואאו קארלוס דה אוליווירה (17.22 מטר).
ויקטור סטניסלַבסקי (נולד בנובמבר 1982 באוקראינה) הוא פסנתרן ישראלי.
סטניסלבסקי נולד בנובמבר 1982 באוקראינה הסובייטית.
עם עלייתו לישראל עם משפחתו ב-1990 החל את לימודיו בפסנתר אצל ריאטה לסוכין בחיפה.
בגיל 10 כבר זכה בפרס ראשון בתחרות כישרונות צעירים בחיפה ומאז זכה בלמעלה מ-13 פרסים ראשונים בהם בתחרות הבינלאומית לפסנתר באנדורה ב-2009, התחרות הבינלאומית "פוצולי" באיטליה ב-2007 ובאותה שנה גם בתחרות הבינלאומית לפסנתר של סין.
ב-2006 זכה בפרס הראשון בתחרות ע"ש ויארדו בניו יורק וב"תחרויות האביב" בישראל, במסגרתן זכה בפרס שר התרבות.
על אף גילו הצעיר, נתן סטניסלבסקי כיתות אמן במוסדות מוזיקה חשובים כגון הקונסרבטוריון למוזיקה של שאנגחאי והאוניברסיטה של קלגרי.
הוא זכה במלגות הצטיינות של קרן התרבות אמריקה-ישראל משנת 2002 ברציפות ושירת שירות מלא בצה"ל במעמד "מוזיקאי מצטיין".
סיים בהצטיינות יתרה את לימודי התואר הראשון והשני בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, במהלכם למד עם דניאל גורטלר ועם פרופ' אריה ורדי.
במהלך לימודיו קיבל פרסים ראשונים בתחרויות בית הספר.
הוא מכהן בסגל ההוראה של מוסד זה.
הופיע במדינות רבות באירופה, באמריקה הצפונית והדרומית וכן גם במזרח הרחוק.
קצר הצלחה בפסטיבלים בינלאומיים חשובים, בהם פסטיבל "רבינייה" (שיקגו), פסטיבל הפסנתר של שאנגחאי, הפסטיבל הלאומי של בייג'ינג, "פסטיבל ישראל" בירושלים ופסטיבל "קלאסי בים האדום" באילת.
הופיע במספר אולמות מהיוקרתיים בעולם, בהם "המרכז הלאומי לאומנויות הבמה" ו"אולם הקונצרטים של העיר האסורה" בבייג'ינג, כנסיית סן מרטין שבכיכר טרפלגר בלונדון וארמון "צריצינו" המלכותי במוסקבה.
כמו כן הופיע במרכז האמנויות של סיאול, בהיכל התרבות של שיקגו וב"מרכז רוזה" בקלגרי והקליט לתחנות רדיו רבות לרוחב ארצות הברית ול"קול המוסיקה" בישראל.
ויקטור סטניסלבסקי הופיע כסולן עם תזמורות מהשורה הראשונה בישראל, לרבות התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בחו"ל הוא הופיע עם תזמורות כגון התזמורת הלאומית של סין, התזמורת הסימפונית של הבלט הסיני הלאומי, התזמורת הפילהרמונית של רומניה, והתזמורת הסימפונית של מילאנו.
נכון לאוקטובר 2012 מתוכננות לסטניסלבסקי הופעות בחו"ל הכוללות סדרות של אולם הקונצרטחבאו באמסטרדם ושל אוניברסיטת ייל, בנוסף להופעות בכל רחבי ישראל.
ויקטור סידיאק הוא סיף ומאמן סובייטי.
אלוף אולימפי בעל 6 מדליות מהן 4 זהב בחרב וכן אלוף עולם 7 פעמים במסגרת נבחרת ברית המועצות.
הוא הצליח לזכות במדליית זהב אולימפית ב-4 אולימפיאדות ברציפות.
ויקטור סידיאק נולד בעיירה אנז'רו-סודז'נסק שבמחוז קמרובו.
תוך מספר שנים המשפחה עברה לדונצק.
בגיל 15 החל להתאמן בסייף.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד הנדסה ובמקביל המשיך באימונים.
בשנת 1968 הוא נכלל לראשונה בנבחרת האולימפית והיה בין חבריה עד לשנת 1980.
בשנת 1970 הוא עבר למינסק והתגורר בעיר זו במשך כל תקופת הקריירה הספורטיבית ולאחריה.
בשנת 1980, לאחר זכייה באולימפיאדה הרביעית הוא עזב את הספורט התחרותי והחל לאמן.
הוא סיים את המכון לספורט במינסק בשנת 1973.
בשנת 1973 סידיאק זכה בתחרות יוקרתית "גביע מרטיני" וקיבל חרב עשוי מהזב הפרס על הזכייה.
לאחר התפרקות ברית המועצות, עבר לאיטליה והיה מאמן של הסייפים האיטלקים.
לאחר מספר שנים החזיר לעצמו את אזרחותו הרוסית וחזר למוסקבה בה הוא מתגורר עד היום.
בשנת 1968 באולימפיאדת מקסיקו סיטי סידיאק לראשונה הגיע לאולימפיאדה וזכה במדליית זהב קבוצתית.
בשנת 1972 באולימפיאדת מינכן סידיאק היה הראשון בין סייפים סובייטים שהצליח לזכות במדליית זהב אישית.
בתחרויות קבוצתיות הוא נפצע בעין אך המשיך בתחרות.
ביחד עם קבוצתו הוא זכה במדליית כסף.
בשנת 1976 במונטריאול סידיאק זכה במקום השלישי בתחרות אישית ובמדליית זהב בתחרות קבוצתית.
בשנת 1980 באולימפיאדת מוסקבה סידיאק היגע כאשר הוא כבר בין 37 והצליח לזכות עם קבוצתו במדליית זהב.
ויקטור אנדרו דה בייר אוורלי מקלגלן היה שחקן קולנוע ומתאגרף אנגלי זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1935 על תפקידו בסרט "המלשין".
מקלגלן נולד בעיירה רויאל טנברידג' וולס שבמחוז קנט, דרום-מזרח אנגליה לבישוף פרוטסטנטי וגדל בדרום אפריקה לצד שמונת אחיו ואחיותיו.
בגיל 14 עזב מקלגלן את ביתו, הצטרף לצבא בריטניה ונלחם במלחמת הבורים אך נאלץ לעזוב את הצבא לאחר שגילו האמיתי התגלה.
לאחר מכן נסע לקנדה שם התפרנס מהיאבקות ומאגרוף, ניצח מספר קרבות ואף התמודד נגד אלוף העולם ג'ק ג'ונסון.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה חזר מקלגלן לבריטניה כדי לשרת כקפטן ב"ריג'מט נסיכת וויילס המלכותי".
בשנת 1918 היה מקלגלן לאלוף האגרוף של הצבא הבריטי.
לאחר שהשתחרר משירותו הצבאי החל מקלגלן את קריירת המשחק שלו בסרטים שקטים.
החל את הקריירה שלו בשנות ה-20 של המאה ה-20 בסרט "העץ המטומא", בסרטיו של ג'ון פורד "הבית של הנגמן", "המשמרת השחורה" ובסרטיו של ראול וולש "מהו מחיר התהילה?", "אהבותייה של כרמן".
מקלגלן הגיע לפסגת הקריירה שלו בשנת 1935 לאחר שזכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בתור ג'יפו נולאן בדרמה של ג'ון פורד "המלשין".
הופיע בשנות ה-30 בסרטים נוספים של פורד "הפטרול האבוד" בתור הסמל ו"אנחנו ווילי ווינקי".
את אחת מהופעותיו הפופולריות ביותר עשה מקלגלן בשנת 1939 בסרט ההרפתקאות של ג'ורג' סטיבנס "גונגה דין" בו שיחק בתפקיד החייל הבריטי סמל מק'הסניי, בשנה זו השתתף גם בסרט ההרפתקאות "קפטן פיורי".
בנוסף התפרסם באותו עשור בזכות תפקידו כפיראט הוק בקומדיה "הנסיכה והפיראט".
הוא השתתף בשלושת סרטי "טרילוגיית חיל הפרשים" בבימויו של ג'ון פורד - "מבצר האפאצ'ים" (1948), "היא ענדה סרט צהוב" (1949) ו"ריו גראנדה" (1950).
בשנת 1952 הועמד מקלגלן בפעם השנייה לפרס האוסקר, הפעם בקטגוריית המשנה על תפקידו בתור בעל האדמה חם המזג סקווייר "רד" דנהר בדרמה הקומית "האדם השקט" לצידו של ג'ון ויין.
התפרסם בפעם האחרונה בתפקיד קטן בסרט "מסביב לעולם בשמונים יום" בשנת 1956.
היה נשוי שלוש פעמים במהלך חייו.
נישואיו הראשונים היו לאניד למונט, לזוג נולדה בת שליה ובן השחקן והבמאי אנדרו מקלגלן.
למוט מתה בשנת 1942 כתוצאה מתאונת רכיבה על סוס.
נישואיו השניים היו לסוזן ברוגמן ונמשכו חמש שנים עד לגירושים.
אשתו השלישית הייתה מרגרט פמפהארי, לה היה נשוי עד למותו בשנת 1959 בגיל 72 מהתקף לב.
מקלגלן נקבר ב"פארק הזיכרון פורסט לאן" שבגלנדייל שבקליפורניה.
ויקטור סרז' היה מהפכן רוסי, יליד בלגיה, אנרכיסט שעבר לקומוניזם, עיתונאי פובליציסט ועורך עיתונים, סופר, מתרגם וחבר באופוזיציה השמאלית, מבקר של הסטליניזם.
ויקטור סרז' נולד בבריסל, בלגיה, במשפחת גולים רוסים עניים, ממתנגדי המשטר הצארי באימפריה הרוסית.
שמו בלידה היה ויקטור קיבאלצ'יץ'.
משפחתו התפרקה כשהיה בן 15 ומכאן והלאה עמד ברשות עצמו.
הוא הצטרף למפלגה הסוציאליסטית בבלגיה, אך היא הייתה מתונה מדי לטעמו, לכן עבר לאנרכיזם.
ב-1908 החל לפרסם מאמרים תחת שם העט Le Rétif בכתב העת Le Révolté.
ב-1909 גורש מבלגיה, עבר לצרפת, התיישב בפריז ולמד את מקצוע הדפוס.
הוא היה לחסיד של אנרכיזם אינדיבידואליסטי ואילגליזם ופרסם מאמרים בכתב העת L'Anarchie.
ב-1910, לאחר פילוג בתנועה האנרכיסטית, עורך כתב העת עזב וסרז' התמנה להיות העורך של L'Anarchie.
ב-1912, לאחר פשיטה על משרדי מערכת העיתון, נמצאו שני אקדחים ועל בסיס זה נעצר יחד עם חבריו האנרכיסטים ונשפטו, חלק מחבריו נידונו למוות וסרז' עצמו נידון לחמש שנות מאסר בבדידות באשמת הסתה לפשע במאמרים שכתב תחת שם העט Valentin.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה בבית כלא וחזה את פרוץ המהפכה הרוסית.
הוא השתחרר מהכלא ב-1917 ועבר לגור בספרד, שלא הייתה מעורבת במלחמה.
בספרד השתמש לראשונה בשם "ויקטור סרז'" כשפרסם מאמר בעיתון Tierra y Libertad.
לאחר מהפכת פברואר החליט לנסוע לרוסיה ולשם כך שב לצרפת והתחיל ללמוד את תולדות האמנות.
הוא נעצר ללא משפט משום שבחזרתו לצרפת הפר את הבטחתו לשלטונות לא לשוב אליה.
הוא נשאר במעצר יותר משנה ועסק בדיונים פוליטיים עם עצירים אחרים.
ב-1919, בהתערבות הצלב האדום הדני נעשתה עסקת חילופים עם ברית המועצות, שבמסגרתה נשלחו סרז' ואחרים לברית המועצות ובתמורה שוחרר הסוכן החשאי הבריטי בריוס לוקהרט (Bruce Lockhart).
על הספינה, שהובילה אותו לברית המועצות, הכיר את ליובה רוסקוב, שבמהרה הייתה לרעייתו.
עם הגעתו לברית המועצות, הצטרף סרז' למפלגה הקומוניסטית הבולשביקית.
בהיותו בסנקט פטרבורג גויס להגנה נגד מתקפתו של ניקולאי יודניץ'.
את חוויותיו מהתקופה כתב סרז' בספר "העיר בסכנה" (La Ville en danger).
סרז' עבד עבור מקסים גורקי והועסק על ידי גריגורי זינובייב.
הוא פעל כעיתונאי, כמתרגם, כמגיה וכמזכיר.
הוא כתב מאמרים עבור העיתונות הקומוניסטית הבינלאומית, מאמרים שהתפרסמו ב-L'Humanité (האנושות) וב-Die Rote Fahne (הדגל האדום).
הוא כתב מסה על השיטות המשטרתיות בתקופת הצאר בשם Les Coulisses d'une Sûreté générale, שהתבססה על פתיחת ארכיוני אוכרנה.
סרז' הביע ביקורת על הטיפול במרד קרונשטאדט ועל הטרור האדום, שהוביל פליקס דזרז'ינסקי.
ב-1923 סרז' חבר לאופוזיציה השמאלית, שכללה את לאון טרוצקי, קארל ראדק, אדולף יופה, אלכסנדרה קולונטאי, אלכסנדר שליאפניקוב.
בהמשך חברו אליהם גם זינוביאב ולב קמנייב.
סרז' ביקר גם את מדיניות החוץ הסטליניסטית ואת תוצאותיה העגומות, במיוחד עבור המפלגה הקומוניסטית הסינית.
בעקבות הביקורת סבל סרז' מהדרה עד כדי קושי להתפרנס.
הוא ביקש רשות להגר מברית המועצות, אך סורב.
ב-1927–1928 הכיר את פנאיט איסטרטי, שבא לברית המועצות לחגיגות העשור למהפכה והתיידד איתו.
הוא שיתף את איסטרטי בצרות שהיו למשפחת רוסקוב, משפחת אשתו ומכך שאב איסטרטי החומר למאמרו על "פרשת רוסקוב".
סרז' העביר לאיסטרטי כתב יד, שפורסם על ידו בצרפת כחלק מהטרילוגיה "אל להבה אחרת" ("Vers l'autre flamme").
החלק של סרז' פורסם ללא ציון שמו, מחשש לתגובת הממסד הסובייטי.
ב-1933 נשפט לשלוש שנות הגליה בהרי אורל, בעיר אורנבורג.
ידידיו מהשמאל הצרפתי, הבלגי והספרדי הקימו קול מחאה והודות לכך נשאר בחיים, אף על פי שהמשטרה החשאית הסובייטית השיגה נגדו הצהרה של גיסתו, אניטה רוסקובה, אשר קשרה אותו להתארגנות בראשות לאון טרוצקי.
בצרפת הייתה התארגנות של אנשי שמאל בהנהגת העיתונאית מדליין פז, שלחצה לשחרורו של סרז' ולאחר שרומן רולן שוחח בנושא זה עם סטלין עצמו, שוחרר סרז' ונשללה אזרחותו הסובייטית.
בקשתו של סרז' לקבלת ויזה לצרפת נדחתה על ידי פייר לאוואל, אך הודות לאמיל ונדרוולדה הצליח לקבל ויזה לבלגיה ועזב את ברית המועצות לפני תחילת משפטי מוסקבה.
יציאתו של סרז' מברית המועצות הצילה אותו מגל הטיהורים, אך חלק מבני משפחתו נשטפו בגל הזה, אחותו, חמותו, גיסתו ושניים מגיסיו מתו בכלא הסובייטי.
בהמשך עבר סרז' לצרפת, שם פרסם שני ספרים על הקומוניזם הסובייטי, "מלנין עד סטלין" ו"גורלה של מהפכה" וספר שירה, "התנגדות".
עם פלישת גרמניה הנאצית לצרפת במלחמת העולם השנייה מצא מקלט במרסיי ובהמשך הפליג למקסיקו יחד עם בנו, ולדי.
סרז' המשיך לכתוב ספרים גם בשהותו במקסיקו.
מצבו הכלכלי היה גרוע וכאשר נפטר במקסיקו סיטי, ב-17 בנובמבר 1947, מהתקף לב, ידידיו עשו מגבית, כדי לכסות את הוצאות קבורתו.
לאחר מותו פורסמו בארצות הברית הספרים האחרונים שכתב במקסיקו.
פרשת טולאייב: רומאן; תרגמו: ח' אברבאיה, נ' רבן, תל אביב: עם עובד ('ספריה לעם'); ספרית ילקוט (בשיתוף עם מועצת פועלי חיפה – ועדת התרבות), תשט"ו 1955. (עמ' 5–213 בתרגום ח.
ויקטור מנצ'ה הוא דמות בדיונית של גיבור-על אנדרואיד-קיבורג המופיעה בחוברות הקומיקס Runaways והאוונג'רס ביקום מארוול קומיקס.
דמותו הופיעה לראשונה בחוברת Runaways Vol.2 #1 מאפריל 2005 ונוצרה על ידי הכותב בריאן ק.
ויקטור מנצ'ה הוא למעשה אנדרואיד-קיבורג שנבנה על ידי אולטרון, כדי שיבצע את המשימה שבה נכשל "אחיו" של ויקטור, ויז'ן: להסתנן לקבוצת האוונג'רס, ולהשמיד אותה.
אמו של ויקטור, מארינלה, נהרגה, ואביו המאמץ של ויקטור, שדמה במראהו לדוקטור דום, היה למעשה דום-בוט.
ויקטור פגש בקבוצת Runaways, ועל אף אזהרותיה של גרטרוד יורקס מהעתיד, הצטרף לקבוצה.
ויקטור זכה לשלל כינויים מחברי הקבוצה, מביניהם "ילד המחשבון" של צ'ייס ו"זאפר" של ניקו מינורו, שאיתה מתחיל במערכת יחסים.
ויקטור הוכיח את ערכו וגילה את כוחותיו בקרב מול "הנחיל".
במפגש עם קבוצת האוונג'רס הצעירים באירועי מלחמת אזרחים, ויקטור נפגש עם הויז'ן ג'ונאס.
לאחרונה, צ'ייס בגד בקבוצה וגנב את "מטה האחד" של ניקו, וחשף כי לוויקטור ישנם שלושה קודים המפעילים מערכות כיבוי, ובכל קוד ניתן להשתמש פעם אחת.
לאחר שהנרי פים הרס את אולטרון, הווירוס שבו השתמש התפתח לישות בינה-מלאכותית בשם "דמטריוס".
סוכנת S.H.I.E.L.D מוניקה צ'אנג נדרשת להרוס את דמטריוס, ולצורך כך מרכיבה קבוצה חדשה של האוונג'רס בשם "האוונג'רס בינה מלאכותית".
ויז'ן גייס את ויקטור לקבוצה, וויקטור נהרס באחת מהרפתקאותיהם.
אמנם, הוא נראה חי ושב לפעילות.
במהלך אירועי "מארוול החדשה והשונה", מנצ'ה נשלח בידי חברי קבוצת האוונג'רס לפקח על ויז'ן ו"משפחתו" החדשה, אותה יצר, ומצא את מותו במשימה זו.
כחלק מהרצה מחודשת של כותר Runaways הוחייה ויקטור בידי חברו לקבוצה, צ'ייס סטיין, ואימץ את הכינוי "קיד ג'סטיס".
ויקטור ואסיליוביץ' מורוז (באוקראינית: Віктор Васильович Мороз; נולד ב-18 בינואר 1968) הוא כדורגלן עבר אוקראיני ששיחק בעמדת החלוץ.
מורוז התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של דינמו קייב.
ב-15 במרץ 1991 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת במשחק נגד שחטאר דונצק.
בקיץ עזב לראשונה את אוקראינה וחתם בהפועל באר שבע הישראלית.
ב-28 באוגוסט 1993 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-3 נגד הפועל חיפה בו אף כבש את שער הבכורה שלו בישראל.
את עונתו הראשונה בישראל סיים עם 9 שערים ב-36 הופעות וסיים את העונה עם באר שבע במקום ה-3 שהוביל לגביע אופ"א.
עונה לאחר מכן כבש 11 שערים והיה מלך השערים של הקבוצה.
בקיץ חתם במכבי תל אביב וזכה עימה בדאבל, אך היה שותף רק ב-25 משחקים וכבש 2 שערים.
בקיץ חתם בהפועל צפרירים חולון, בה שותף ולא מצא את הרשת.
אך במהלך תקופתו בחולון נפצע למשך שנה.
בשנת חזר לשחק כדורגל כאשר חתם בצסק"א קייב, וכעבור עונה אחת חתם בליאונינג ווהווין הסינית בה סיים את הקריירה.
בשנת התחיל את הקריירה שלו כמאמן כאשר מונה למאמן נבחרת אוקראינה בכדורגל חופים עימה הגיע למקום השלישי באליפות אירופה בכדורגל חופים שהוביל לאליפות העולם בכדורגל חופים בו סיימה אוקראינה במקום השישי ובסיום האליפות עזב את נבחרת החופים.
בשנת מונה לסקאוט של דינמו קייב.