tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשו של המגדל הייתה אמורה להיות מסעדה עם תצפית פנורמית ליתר המתחם ולחלקים נוספים מטריפולי.
הבניין נמצא במצב תחזוקתי ירוד והגישה אליו נחסמה מסיבות בטיחותיות וסכנת קריסה.
ליד מוזיאון החלל קיימת בריכת השתקפות גדולה שבתוכה נמצא התיאטרון הפתוח.
מעל הגשר שמוביל לתיאטרון נמצאת קשת גדולה מבטון, שנראית כמו גרסה מוקטנת של קשת השער בסנט לואיס שבארצות הברית, שעוצבה על ידי אירו סארינן.
הגשר מוביל למשטח טרפזי שעליו יש 600 מושבים ומולו, על פלטפורמה מופרדת בתוך הבריכה, ניצבת הבמה שעליה ממקומת מעטפת בטון לשיפור האקוסטיקה.
התיאטרון אירח מספר הופעות מפעם לפעם עד שב-2016 התרחשה קריסה חלקית והוא נסגר לציבור מסיבות בטיחותיות.
מקבץ של ארבעה מבנים קטנים נמצא בקרבת הקצה הצפוני של המבנה המרכזי.
המבנים, שנועדו לספק מזון למבקרים באתר, בנויים מגגות של ריבועי בטון רחבים שיוצרים הצללה ונתמכים על ידי מבנה בטון עם שטח קטן יותר במרכזם.
לא נעשה בהם שימוש כלשהו והם נזנחו.
בחלק הצפוני תכנן נימאייר מעין "אגף דיור", שכלל מספר מבנים קטנים יחסית שמדגימים עקרונות לעיצוב דיור שנימאייר רצה לקדם.
האגף כולל "מוזיאון דיור" חד-קומתי בצורה ספירלית ואת בית מנהל היריד, שעוצב בצורה ייחודית שאמורה לדמות יחידת דיור בסגנון אדריכלי "בלתי-מרוסן" ומזכירה את פרויקט "קאזה דאש קנואש" של נימאייר בריו דה ז'ניירו.
המבנים לא השתמרו בצורה טובה והאובייקטים בהם נבזזו.
קרוב אליהם, בקצה הצפוני של המתחם, מוקם מבנה שהיה אמור לשמש כדיור לעובדי המתחם ונימאייר השתמש בו כמעין אב-טיפוס לבניין מרובה דירות.
הבניין, בבסיסו מלבן ארוך, בן ארבע קומות והיה אמור להכיל 10 דירות.
הוא הושלם ורוהט לפני סיום הבנייה, אך הוא ניזוק קשות במלחמת האזרחים.
בשנת 2000 משקיע פרטי קיבל אישור לשפץ את המבנה, ואף ששמר על שלד הבטון השיפוץ לא התחשב במאפיינים האדריכליים האחרים של התכנון המקורי והוא הפך למלון מרובה חדרים.
המלון נסגר בסופו של דבר ונבדקו אפשרויות לשחזור המבנה כך שידמה לתכנון המקורי.
בצד הקמור של המבנה המרכזי מוקמו מבנים קטנים שיועדו לשירותי מנהלה ולתחנת כיבוי אש, אף הם ניזוקו קשות במהלך המלחמה ונותרו נטושים ומוזנחים.
המתחם כולו מוקף בשטחים ירוקים, חלקם עוצבו כגנים בסגנון "טרופי".
לפי מקורות מעטים מי שהיה אחראי לאדריכלות נוף באתר הוא הברזילאי רוברטו בורלה מרקס, קביעה לא מפתיעה לאור הסגנון של הגנים והעובדה שהרבה לעבוד בפרויקטים של נימאייר, אך הפרויקט לא מופיע ברשימת הפרויקטים הרשמית של בורלה מרקס.
מרבית הגנים המשיכו להיות מתוחזקים ועם השקיה לאחר סיום מלחמת האזרחים, אך הגנים בחלק הקמור של המבנה המרכזי נזנחו לחלוטין.
הבריכות הרדודות, שצורת רובן מלבנית, תופסות שטחים נרחבים במרכז המתחם בקרבת כמה מהמבנים המרכזיים, והן נועדו להקנות אשליה שאותם מבנים צפים על המים.
הן שופצו בשנות ה-90 ותוחזקו בצורה טובה עד העשור השני של המאה ה-21, אך לאחר מכן זרימת המים אליהן הופסקה ומצב הבטון המרכיב אותן הידרדר; עם זאת לאחר ימים גשומים הבריכות יכולות להתמלא מספיק כדי להגשים את מטרתן לזמן קצר.
כבר משנות ה-60, זמן התכנון והבנייה, לפרויקט הייתה השפעה משמעותית על האדריכלות בלבנון.
האדריכלים המקומיים, שהושפעו עד אז בעיקר מזרמים שונים באדריכלות הצרפתית כמו אר דקו, התרשמו מנימאייר ועבודתו והחלו לקבל השראה ממנו ומהאדריכלות המודרנית הברזילאית בכללותה, שנתפסה כמתאימה יותר לאקלים ולתנאי הסביבה בלבנון.
בניית הפרויקט, שהיה למעשה מהמורכבים ביותר שנעשו עד אז בלבנון, חייבה את חברות הבנייה המקומיות להשתפר.
הן היו חייבות להשתמש בטכניקות מתקדמות להכנת בטון מזוין כך שיתאימו למבנים המורכבים שנימאייר תכנן, מה שהוביל לעלייה באיכות של אותן חברות בפרויקטים אחרים שביצעו בלבנון והשפיע לטובה על תהליכי בנייה במדינות ערביות נוספות במזרח התיכון.
מתחם סעדאבאד (בפרסית: مجموعه فرهنگی - تاریخی سعدآباد או کاخموزه سعدآباد) הוא מתחם גדול שנבנה על ידי המלכים משושלות קג'אר ופהלווי, בשמיראן, טהראן רבתי, איראן.
כיום שוכן במתחם מעונו הרשמי של נשיא איראן.
המתחם כולל יותר מ-180 דונם של יער טבעי, רחובות, תעלות, גלריות, אחוזות ומוזיאונים.
המתחם נבנה ואוכלס בתחילה על ידי מלכי השושלת הקאג'ארית במאה ה-19. לאחר הרחבות נרחבות, התגורר שם רזא שאה פהלווי בשנות ה-20. בנו, מוחמד רזא שאה פהלווי, עבר לשם בשנות ה-70. בשנת 1978, הנשיא ג'ימי קרטר שהה בארמון במהלך ביקור באיראן כדי להבטיח את תמיכת ארצות הברית במשטר.
לאחר המהפכה של 1979, המתחם הפך למוזיאון ציבורי.
חלקים גדולים מהמתחם הם מוזיאונים הפתוחים למבקרים.
חלקים אחרים משמשים כיום את נשיא איראן.
המתחם מופעל על ידי הארגון למורשת תרבותית באיראן אשר אחראי על רוב חפצי האמנות, האתרים והמורשת התרבותית של המדינה.
על פי דיווחים שונים, ההתנקשות באסמאעיל הנייה נעשתה במתחם סעדאבאד.
ארמון הנסיך בהמן (کاخ بهمن) - על שם בנו של ע'ולאם-רזא פהלווי
ארמון אחמד שאה (کاخ احمدشاه) - הארמון העתיק ביותר במתחם
הארמון המיוחד (کاخ اختصاصی) - שימש כמוזיאון להיסטוריה של הטבע; כיום סגור לכניסת מבקרים
ארמון המלכה האם (کاخ ملکه مادر) - כיום משמש כמושב נשיאות הרפובליקה ולכן סגור למבקרים.
בתקופת שושלת פהלווי, בארמון זה העביר רזא שאה את שנות חייו האחרונות לפני גלותו למאוריציוס.
זה היה גם מקום מגוריה של אמו של המלך (תאג' אלמלוכ) עד למהפכה של 1979. ארמון זה נמצא כעת ברשות המוסד הנשיאותי של איראן והוא שמור לאורחים מיוחדים של ממשלת איראן; ומסיבה זו הוא ידוע גם כ"בניין הרפובליקה".
גם ארמון זה אינו נגיש כעת לציבור.
הארמון הירוק (کاخ سبز) - מוכר גם כ"ארמון שהוונד".
הארמון הירוק כונה "הארמון היפה ביותר באיראן".
והוא בעל חשיבות היסטורית ואדריכלית.
הוא מתוארך לתקופה הקאג'ארית ויש לו שני סגנונות של אדריכלות איראנית.
בתקופת שלטונו של רזא ח'אן המבנה נקרא "ארמון האבן" ובתקופת שלטונו של מוחמד רזא פהלווי - "ארמון שהוונד"; מאוחר יותר, נקרא ""הארמון הירוק" בגלל החזית הירוקה שלו.
הארמון הלבן (کاخ سفید) - המעון הרשמי של מוחמד רזא שאה פהלווי והקיסרית פארה דיבה.
מוזיאון המיניאטורות על שם בהזאד (موزه استاد بهزاد) - המוזיאון מוקדש ליצירותיו של חוסיין בהזאד
מוזיאון הקליגרפיה של מיר עמד (موزه خط و کتابت میرعماد) - מוכר גם כ"ארמון הנסיכה פרחנאז והנסיך עלי רזא", על שם פרחנאז ועלי רזא פהלווי השני, ילדיו של מוחמד רזא שאה פהלווי
המוזיאון לאמנויות - (موزه هنرهای زیبا), "הארמון השחור"
מוזיאון לאנתרופולוגיה (موزه مردمشناسی) - שימש בעבר את שמס פהלווי
מוזיאון המיניאטורות על שם אבכאר (موزه مینیاتور استاد آبکار) - הארמון שימש את ליילה פהלווי וכעת משמש כמוזיאון ליצירותיה של קלארה אבכאר
היכל התהילה לתרבות ומדע (موزه چهرههای ماندگار) - המבנה שימש בעבר את תוראן אמיר-סולימאני, אשתו השלישית של רזא שאה
מוזיאון פרשצ'יאן (موزه فرشچیان) - המבנה שימש בעבר את עצמת דוולתשאהי, אשתו הרביעית של רזא שאה
מתחם הנשיאות של טורקיה (בטורקית: Cumhurbaşkanlığı Külliyesi) הוא מעון הרשמי של נשיא הרפובליקה הטורקית, השוכן בשכונת ברובע שטפה (Beştepe) שבאנקרה, בתחומי חוות היער אתאתורכּ (Atatürk Orman Çiftliği).
המתחם כולל שלושה מבנים מרכזיים, ארבע קומות תת־קרקעיות, מערכות אבטחה מתקדמות הכוללות אמצעי נגד ציתותים, מתקפות סייבר ומתקפות כימיות, וכן "חדר מלחמה" תת־קרקעי.
לצדו נבנה מסגד ל־4,000 מתפללים ומעון משפחתי לנשיא עם כ־250 חדרים.
המתחם נבנה כחלק מחזונו של נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן במסגרת תפיסת "טורקיה החדשה" (Yeni Türkiye), שנועדה לסמל עידן מדיני ומנהלי חדש במדינה.
בהתאם לתוכנית זו, אמור היה מעון צ'נקה קושקוּ (Çankaya Köşkü) לשמש כמעון ראש הממשלה, בעוד שהנשיא יעבור למתחם החדש.
הארמון נבנה על קרקע שנתרמה למדינה ב־1937 בידי מייסד הרפובליקה מוסטפא כמאל אתאתורכ, והוכרזה כאזור מוגן ב־1992. שלוש ערכאות מנהליות שונות הורו על עצירת הבנייה, אך ארדואן התעלם מהחלטות בתי המשפט והצהיר כי "מי שיש לו כוח ואומץ – שיבוא ויהרוס את הבניין".
החלטתו להמשיך בבנייה עוררה ביקורת ציבורית ומשפטית חריפה, שכן הקמת מבנים בשטח זה נותרה בלתי־חוקית גם לאחר סיום העבודות.
החנוכה הרשמית של מתחם הנשיאות נערכה ביום הרפובליקה של טורקיה, ב־29 באוקטובר 2014, במעמד הנשיא ארדואן.
בהצעתו של ארדואן נקרא המתחם Cumhurbaşkanlığı Külliyesi – מונח עות'מאני מסורתי המתאר קומפלקס הכולל מוסדות סביב מסגד מרכזי, ושם זה התקבל רשמית ב־3 ביולי 2015.
עלות הקמת המתחם הוערכה ביותר מ־600 מיליון דולר – פי שניים מהתחזית המקורית.
במתחם שוכנת גם הספרייה הלאומית הגדולה במדינה, המכילה כחמישה מיליון ספרים, והוא כולל בנוסף מבני מנהל, טקסים, קבלה וביטחון.
העיצוב האדריכלי של המתחם שואב השראה מן המסורת הסלג'וקית – שושלת טורקית מימי הביניים שהובילה את האיסלאמיזציה של אנטוליה – ומשלב אלמנטים עות'מאניים ומודרניים כאחד.
לטענת ארדואן, העיצוב נועד לשקף את שאיפת המדינה "להגשים את עצמה בדרכים חדשות" ולהציג את אנקרה כ"בירת הסלג'וקים" המחודשת.
המתחם כולל מבני מנהלה, אולם טקסים, ספרייה לאומית גדולה, חדרי קבלה ואזור מגורים בן שלוש קומות המיועד לנשיא ולבני משפחתו.
הארמון מצויד באמצעי אבטחה מתקדמים במיוחד – ובהם בונקרים תת־קרקעיים, תעלות מיגון נגד מתקפות כימיות, מערכות הגנה מפני מתקפות סייבר, "חדר חירשים" חסין ציתותים ו"חדר מלחמה" מבוצר לניהול משברים לאומיים.
המתחם מצויד באמצעי ביטחון מתקדמים, בהם בונקרים, מנהרות מיגון מפני מתקפות כימיות, מערכות תקשורת צבאיות ולווייניות, ואפילו משרד נטול שקעים חשמליים שנועד למנוע האזנות.
המתחם כולל גם מבנה מגורים בן שלוש קומות המשמש את הנשיא ומשפחתו.
האופוזיציה הטורקית טענה כי חנוכת הארמון החדש ביום הרפובליקה נועדה להדגיש את שליטתו של ארדואן ולבסס את מגמת ה"איסלמיזציה" של טורקיה.
שלוש ממפלגות האופוזיציה אף החרימו את טקס החנוכה.
המבקרים רואים בפרויקט ביטוי לשאיפות אוטוריטריות של הנשיא ולריכוז כוחו הפוליטי, כמו גם לבזבוז כספי ציבור.
מבקריו של ארדואן טוענים כי הארמון משקף את שאיפתו לריכוז סמכויות ואת ניתוקו מערכי הרפובליקה החילונית של אתאתורכ.
ח"כ אומוט אוראן ממפלגת העם הרפובליקנית טען כי תקציב הנשיא גבוה פי שלושה מתקציב משפחת המלוכה הבריטית, וכי "בכסף הזה היה אפשר לשגר שלושה לוויינים למאדים".
חבר פרלמנט אחר השווה את הארמון למתחם הקרמלין באומרו ש"הקרמלין נראה לידו כמו מחסן קטן".
לעומת זאת, תומכיו של ארדואן רואים ב־Ak Saray סמל לעוצמתה המחודשת של טורקיה ולמעמדה ככוח אזורי מרכזי.
בעיני ארדואן עצמו, הארמון מבטא את חזונו של "הדור החדש של טורקיה" – מדינה מוסלמית מודרנית, חזקה ובעלת ביטחון עצמי, המשמרת את מורשתה הסלג'וקית והעות'מאנית לצד שאיפה למודרניות גלובלית.
בנוסף לביקורת הפוליטית, הפרויקט עורר מחאה ציבורית רחבה בשל הפגיעה בסביבה: מאות עצים נעקרו לשם הקמתו, על שטח שהיה חלק מחוות היער של אטאטורק – אזור ירוק מוגן שהוקם ביוזמתו של מייסד הרפובליקה ונתרם למדינה.
מתחם שידור הוא טווח הכתובות ברשת מחשבים בו יכול מחשב אחד לתקשר עם אחר על פי הכתובת הפיזית שלו בלבד.
באופן שקול, מתחם שידור הוא הקבוצה סגורה של מתחמי ההתנגשות ברשת.
כל מחשב (או ליתר דיוק כרטיס הרשת שלו), שומע את כל התשדורות שנמצאות במתחם ההתנגשות שהוא חבר בו.
מאחר שתשדורות כאלו יכולות להגיע ממתחמי התנגשות אחרים, מפשטים ואומרים שכל מחשב שומע את כל התשדורות במתחם השידור.
הציפייה היא שיתקיים שיתוף פעולה, כך שכל אחד מהמחשבים לא יתייחס לתשדורות שמיועדות לכתובת פיזית שאינה שלו.
צורת תקשורת זו איננה יעילה כי המחשבים שומעים תשדורות רבות שלא מיועדות להם.
בעיה מרכזית נוספת היא האפשרות של כל אחד מהמחשבים להפר את שיתוף הפעולה המצופה ולהאזין, ואף להגיב, לתשדורות שאינן מיועדות אליו.
יתרונה הוא בפריסה הפשוטה שלה, בגלל שנדרש תווך יחיד.
על מנת לטפל בבעיית חוסר היעילות משתמשים לרוב ברכיבי רשת מסוג נתבים ומתגים, המאפשרים לפצל את הרשת למתחמי התנגשות נוספים.
הצפנה עשויה למנוע ממחשב להבין את המשמעות של תשדורות שאינו יודע לפענח.
מַתַּי (בארמית סורית: ܡܰܬ݁ܰܝ; ביוונית קוינה: Μαθθαῖος, מַתַּיוֹס; גרסה של השם העברי "מתתיהו") היה אחד משנים-עשר השליחים של ישו.
לפי המסורת הנוצרית מתי הוא מחבר הבשורה על-פי מתי, הראשון מספרי הברית החדשה, ולכן הוא ידוע כמתי המבשר.
סיפורו של מתי מופיע בברית החדשה:
מתי היה במקור יהודי מכפר נחום שליד הכנרת, ובמקצועו הוא היה מוכס , כלומר הוא גבה מסים מהעם בשביל השלטונות – הורדוס אנטיפס, שמלך באזור מטעם הרומאים, או נציגי האימפריה הרומית ממש.
למוכסים היו מעמד חברתי והשכלה גבוהים מהממוצע (בתקופה בה רוב האנשים היו איכרים), אבל הם היו שנואים על ידי הציבור היהודי שראה בהם משתפי פעולה עם השלטון הרומי הזר, והברית החדשה מתייחסת אליהם כאל חוטאים.
מתי עזב את עבודתו כמוכס לאחר פגישתו עם ישו, והוא ערך בביתו משתה שאליו הזמין מוכסים נוספים, כנראה כדי שיוכלו גם הם להכיר את ישו ותלמידיו.
אותו הסיפור מופיע גם בבשורות על-פי מרקוס ולוקאס, אלא שבהן שמו של המוכס שהלך אחרי ישו היה לא מתי, אלא לֵוִי, בנו של אָלְפַאיוֹס (Ἁλφαίου, בפשיטתא נקרא חַלְפַי).
עם זאת, מהדמיון בין הסיפורים ניכר שמדובר באותו אדם.
הירונימוס פירש שמחברי הבשורות האחרות רצו להגן על מתי, ולכן כשהזכירו את עברו קראו לו בשם אחר, אבל מתי עצמו רצה דווקא להדגיש את חטאיו וחזרתו בתשובה.
בשלוש הבשורות הסינופטיות מתי הוזכר, תחת השם הזה, ברשימת שנים-עשר השליחים.
אם כן, הוא הלך אחרי ישו בגליל ובירושלים, השתתף בסעודה האחרונה, ראה את תחיית ישו ואת עלייתו השמיימה, ונכח בפנטקוסט.
לעומת זאת, בבשורה על-פי יוחנן מתי לא מוזכר כלל.
בנצרות, מתי השליח נחשב למחבר "הבשורה על-פי מתי", אחת מהבשורות של הברית החדשה.
עם זאת, רוב חוקרי המקרא המודרניים מטילים ספק בייחוס הבשורה למתי.
המקורות על חייו של מתי לאחר עליית ישו השמיימה מעטים.
קלמנס מאלכסנדריה כתב שהוא נשאר בארץ ישראל כ-15 שנה, והטיף לנצרות בקרב היהודים.
אחרי כן אומרים שהוא הלך להטיף ב"אתיופיה שמדרום לים הכספי", כלומר באזור פרס, ונראה שמת שם כמרטיר (מקובל שכל שנים-עשר השליחים מתו כמרטירים חוץ מיוחנן בן זבדי).
אגדה בתלמוד הבבלי מספרת שלישו היו חמישה תלמידים, , והם הועמדו למשפט בפני הסנהדרין, שהתבסס על משחקי מילים בין שמותיהם לפסוקים מהתנ"ך, כך שעל מתי (מתאי) נגזרה הוצאה להורג בטענה ששמו מזכיר את הפסוק .
האגדה הזו הושמטה מרבים מדפוסי התלמוד הבבלי בשל הצנזורה הנוצרית.
מתי נחשב לקדוש בקרב כל הכנסיות הנוצריות המכבדות קדושים.
הכנסייה הקתולית מציינת את זכרו ב-21 בספטמבר, והאורתודוקסית – ב-16 בנובמבר.
בקתדרלה הקתולית של סלרנו יש שרידי קדושים המיוחסים למתי.
חלק מחכמי האסלאם מכירים במתי כתלמיד של ישו, ויש האומרים שהוא היה גם אחד מאנשי אל-קריה .
הוא נחשב לנביא בדת הדרוזית.
ייתכן שמתי/לוי היה אחיו של השליח יעקב הקטן, שגם שם אביו היה אלפאיוס (חלפי).
באיקונוגרפיה הנוצרית מתי מלווה לעיתים קרובות במלאך.
מתחת לאף הוא סרט קולנוע ישראלי, מז'אנר סרטי הפשע, שיצא לאקרנים בשנת 1982. הסרט בוים על ידי יעקב גולדווסר, נכתב על ידי חיים מרין ומבוסס על מקרה אמיתי שאירע בבניין המטה הארצי של משטרת ישראל, ביפו, ב-12 בינואר 1976, והסתיים כעבור מספר ימים.
את התסריט כתב חיים מרין, ששימש בשנות ה-70 כקצין במשטרת ישראל.
קודם לכתיבת התסריט לסרט כתב מרין שני מחזות, "סורגים", מחזה מוזיקלי על חיי האסירים בבית הכלא, ו"ביער ביער", מחזה על שני חשודים ברצח, הנקלעים לתא מעצר משותף וכל אחד חושד בזולתו, כי הוא משתף פעולה עם המשטרה.
המחזה עלה בפסטיבל עכו הראשון, בהשתתפות משה איבגי ואורי גבריאל.
מרין חבר לבמאי יעקב גולדווסר ויחד קידמו את הפקת הסרט.
השניים עסקו גם בליהוק השחקנים, ובין השאר הציעו לצדוק צארום, שהיה שחקן חובב, את תפקיד עזרא ג'אנה ("החתול המטפס").
במימון הפקת הסרט השתתפה הקרן לעידוד סרטי קולנוע ישראליים איכותיים, עם תקציב של 60 אלף דולר.
בקיץ 1982, השתתף הסרט בפסטיבל סרטים בסיציליה.
וזכה בפרס השופטים בפסטיבל קולנוע בצרפת.
בנוסף יצא לאור תסריטו המלא של הסרט כספר, מלווה בשיחה עם יוצריו ובמאמרים אודותיו של חוקרי הקולנוע שמוליק דובדבני, יסמין ששון ומתי שמואלוף.
הסרט, המבוסס על מקרה אמיתי שאירע, מספר את סיפורם של צמד פושעים קטנים: סמי (אורי גבריאל) והרצל (משה איבגי), שגונבים כספת שמורה מתוך מחלק הבילוש בבניין של משטרת ישראל.
צמד הפושעים שמוצאם המזרחי ותרבותם המזרחית ניכרים בהם, זכה לאהדת הקהל והביקורות, והסרט השתתף בפסטיבל קולנוע בצרפת ואף זכה בפרס השופטים בפסטיבל קוניאק.
הסרט צולם בחלקו בבניין המשטרה הבריטית ביפו שהיה למעשה באותה העת שלוחת המטה הארצי של משטרת ישראל.
ב-1994 ביים גולדווסר את "מקס ומוריס", מעין סרט המשך ל"מתחת לאף", בכיכובם של איבגי וגבריאל.
מתי אטלס (נולד ב-22 באוגוסט 1974) הוא שחקן, מתרגם, מדבב ובמאי דיבוב ישראלי.
נולד בתל אביב וגדל ברמת אביב.
ב 1992 סיים לימודיו בתיכון עירוני י"ד.
שירת כמפקד טנק בגזרת לבנון.
ב-2001 סיים את לימודי המשחק בסטודיו למשחק ניסן נתיב תל אביב.
ב-2002 גילם את אלי מרקו בטלנובלה "לחיי האהבה".
ב-2004 גילם את שלום, אחיו הצעיר של אסי כהן בסדרת הטלוויזיה "אהבה זה כואב", ושיחק בסרטו של שמוליק קלדרון "תגובה מאוחרת" לצד ליאור מילר.
ב-2005 גילם את חנוך כץ בטלנובלה החסידית "החצר".
בין השנים 2006–2007 גילם במהלך העונה השלישית והרביעית את אברי ז'טה בטלנובלה "השיר שלנו".
ב-2008 גילם את דמותו של שלום חבלין בסרט "אלטלנה".
ב-2009 גילם את בן זוגו לשעבר של עזרי (רן דנקר) בסרטו של חיים טבקמן "עיניים פקוחות" לצד רן דנקר וזוהר שטראוס; וגילם מדריך גדנ"ע בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה בבימויו של רני בלייר "פרשת השבוע".
ב-2010 גילם את מתי בסרטו של דן תורג'מן "רימון הזהב" והשתתף בסדרת הטלוויזיה "תיבת נוח" בבימויו של רני בלייר.
ב-2011 גילם את דמותו של ד"ר אלי ברוך בסדרה "פולישוק", גילם את דמותו של פואד בסדרת הדרמה היומית "אליפים" ששודרה בערוץ הילדים, השתתף בסדרת קומדיה לנוער "הקלמרים" בתפקיד אבי אלקטרוניקס וכן גילם בתוכנית הסאטירה בובה של לילה את דמותו של אלי טביב, הבעלים (דאז) של הפועל תל אביב.
בשנת 2012 שיחק אטלס בסרט הקולנוע "רווקה פלוס" של דובר קוסאשווילי.
ב-2016 גילם את דמותו של הרב משאש בסדרה "גירושים מאוחרים".
ב-2020 גילם את ליאור איינשטיין בסדרת הטלוויזיה "בת השוטר" בבימויו של רועי פלורנטין.
בתיאטרון 'גשר' גילם את ג'ימי בהצגה "אופרה בגרוש" מאת ברטולט ברכט; גילם את רוברט בהצגה "שאריות של אהבה" מאת בראד פרייזר; גילם את פדריל בהצגה "נישואי פיגארו" מאת פייר בומרשה ואת יאשה בהצגה "גן הדובדבנים" מאת אנטון צ'כוב.
בתיאטרון 'בית ליסין' גילם את סיסו בעל הרטייה בהצגה "בשידור חי" מאת דפנה אנגל.
בתיאטרון 'הבימה' גילם אטלס את ציקי בהצגה "הוראות הפעלה" מאת שירלי בייטל נתיב.
בתיאטרון המסחרי שיחק במחזמר "צי.פי חברה מכוכב אחר" לצד ציפי שביט, בנוסף שיחק במחזמר "סינדרלה" בהפקת מ.מ הפקות את הנסיך לצד סופי צדקה ובביומיו של עופר שפריר.
בשנת 2013, גילם את תפקיד הנבל במחזמר "האוצר הנעלם" שהוצג במיני ישראל לצד ציפי שביט, חני נחמיאס, מיקי קם, עודד פז וגילי ורנר.
בנוסף, בשנת 2014 גילם את העורב דולצ'ה והאיכר נחום במחזמר "עמי ותמי - הרפתקה מתוקה" לצידם של אסף הרץ, ליאור כהן וניקול ראידמן.
בנוסף, משנת 2004 ועד היום מקיים אטלס מפגשים על בסיס שבועי עם בני נוער במסגרת עמותת "עתיד לצעירים" בנושא אלימות, סמים ואלכוהול בבתי ספר.
ב-2005 דיבב את באטמן/ברוס ויין, את טאפווד בסרט הקולנוע "פגוש את היונים", את סקוטי במסביב לעולם עם פליקס, את לוקי בהמסכה חוזרת
את סדריק דיגורי ב"הארי פוטר וגביע האש" ואת בובי בוטן בסרט "בוב ספוג - הסרט".
ב-2006 דיבב את צ'יק בסרט "מכוניות"; את לארי הנחש בסרט "ג'ונגל סיטי" ואת שאנקס בסדרת הטלוויזיה "וואן פיס".
ב-2007 דיבב את פרנסואה בסרט "רטטוי"; את צ'יקן ג'ו בסרט "תפוס ת'גלים" וב"שרק השלישי" ו"מכושפת" ואת טרזן בסדרת הטלוויזיה "אגדת טרזן"
ב-2008 דיבב ב"בולט את ריק", "טרמפ לירח", את טאג'ו טוגוקאן ב "ספיד רייסר" וב"עלילות ספיידרוויק".
ב-2009 דיבב את שלמה ארצי בסדרת האנימציה "סלב'ס"; השתתף בדיבוב הסרט "הצ'יוואווה מבוורלי הילס" ודיבב את גלאר בסרט "פלאנט 51".
ב-2010 דיבב ב: האריה מארץ עוץ/ איש הפח, נני מקפי 2/ פיל גרין, דונקי שוט/ דון קישוט, הארי ודלי הדינוזאורים/ טורי, בסרט "הנסיכה והצפרדע", ואת באטמן.
ב-2011 דיבב ב: הרפתקאות הפיראטים בעולם האומנות/ רב-חובל זעף, עכברסטה/ רישרש, ג'ננה בסוואנה/ טוטו השימפנזה, מכוניות 2/ פילמור, חלומו של דולפין/ מייקל, "ג'וני טסט" את מאסטר קרוק בסרט קונג פו פנדה 2, את דמותו של נסמית' בפלאנט שין ואת קפטן הוק ב"ג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לא".
משנת 2012 מדבב אטלס את אל מטאדור ב"סופר סטרייקה" ואת נורמן אוסבורן/הגובלין הירוק בסדרה "ספיידרמן איש העכביש".
באותה השנה דיבב בסרטי הקולנוע "יצאת כריש 2"/ הקטור ו"לעוף על הזמן"/ סטנדיש.
מאז 2013 מדבב ב"קסם של הורים" את גוואנדיסימו ופרנסיס.
ב-2014 ב"ג'ייק מציל את ארץ לעולם לא/ קפטן הוק.
ב־2015 דיבב ב"לנפסט"/ טאנוס, "דאגי"/ מספר, "נינג'גו"/ קלוס, מפלצת של מלון 2/ מייק, ברבי מלכת הרוקנרול/ פין אוקספורד, בלינקי ביל/ סר קלוד, הסיפור של באטמן/ באטמן, המיניונים/ הרב, ברבי נסיכת הכוח/ הברון ון ראונדל, באזז/ ג'ואי, כוח וולטרון/ לאנס, ספיד רייסר - הדור הבא, סברינה: סודות של מכשפה בתיכון/ ג'ים.
כמו כן ב-2015 בסדרות "הפיראט המהיר" ו"דאגי" ובקולנוע את הנחש ב"הנסיך הקטן" ואת ג'ו ב"ברבי ציידת האוצרות".
ב-2016 דיבב אטלס את נורמן אוסבורן/הגובלין הירוק ב"ספיידרמן (סדרת טלוויזיה, 2017)", את ליאם ב"תפוס את האגוז", את לון ג'ון סילבר ב"רובינזון קרוזו", וכמו כן בסדרות "נינג'גו", "בוב הבנאי", "ויספר" ו"משמר האריות – השאגה חוזרת".
ב-2017 דיבב ב"טיגי הטיגריס", "הבולשת חוקרת", "קוקו חרג'וקו" ובסרט הקולנוע "מכוניות 3"/ צ'יק היקס.
ב-2018 דיבב ב"בוב הבנאי" ובסרטי הקולנוע "ראלף שובר את האינטרנט" ו"להסיר את הכישוף".
את המנהל ב"החברים הסודיים של לואי", את רג'י ב"עולמם הסודי של גמדי הגינה", את טוד ב"בוב הבנאי ומכונות הענק" ואת סטרייקור ב"האקדמיה של סקיילנדרס".
ב-2019 בסרטי הקולנוע "הנסיכה ושבעת הגמדים"/ ארתור, "מרגלים לא רגילים"/ קיליאן, "הנסיכה איימי" ו"אלאדין".
ב-2020 בסרט "בלאגן על ארבע" את סיזר ובסרט "משפחת אדמס"/ גומז אדמס.
מאותה שנה מדבב את ג'נ'גה ב"משמר האריות".
ב-2021 גאווין ב"טום וג'רי" ואת אמיר סעיד ב"וונדר וומן 1984".
ב-2022 דיבב את קורפ ב"אבן המים הקסומה", את מיאמוטו אוסאגי ב"ארנב סמוראי: עלילות אוסאגי" ואת קלווין ב"משחק בית".
ב-2023 דיבב בסרטו של ג'רי סיינפלד "Unfrosted: The Pop-Tart Story" את טים, ב "צבי הנינג'ה/ דן שצברג" את סופרפליי, את גרילר בסרט "מוריס המדהים" ואת קפטן הוק בסרט "פיטר פן ווונדי".
כמו כן דיבב בבטמן את בטמן/ברוס וויי ואת אל מטדור ב"סופר סטרייקה".
הקרב על הפופ ארט / טום קארוול
נמר מי שמדבר / האריה
לא רעים בכלל 2 / הכרוז של מחוז דה לוצ'ה
עצלן על הזמן / פלאטי
לילה מוטרף בגן החיות/ קסבייר
אטלס תרגם כ-20 סדרות וסרטי קולנוע משנת 2009 ועד היום.
בין הסדרות: המכשפים מוויברלי פלייס, קסם של הורים (דיסני), ג'ייק והפיראטים מארץ לעולם לא, קלרנס, זאק וקודי, מר מוכשר, אסטרו-דג, ג'וני טסט, עכבראסטה, המחליפים, טוטלי ספייס, אומי-זומי, הסוכן המיוחד אוסו, טיגי הטיגריס ועוד.
בשנת 2012 החליף את עמיחי בר טוב באולפני אלרום ושיתף פעולה עם גלי נשר ב"חבורת הגופים" ו"תיק תיק תק" וב-2013 ביים את "כלב חשאי" ואת הסרט "מפינגווינים ממדגסקר".
מתי גולן (6 בדצמבר 1936 – 9 במרץ 2022) היה סופר, עיתונאי, מחזאי, עורך, בעל טור, פובליציסט ואיש תקשורת ישראלי.
זוכה אות אביר איכות השלטון לשנת 2003 .
היה בוגר הפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעורך דין בתחילת 1966.
בשנים 1969–1978 שימש כתב ופרשן מדיני של העיתון "הארץ".
בשנים 1978–1980 שימש ציר הסברה בשגרירות ישראל בקנדה.
עם חזרתו לישראל מונה לראש מערכת "הארץ" בירושלים, ובשנים 1982–1988 היה עורך המשנה של "הארץ" תחת המו"ל והעורך הראשי גרשום שוקן.
בשנת 1988 מונה לעורך הראשי של העיתון הכלכלי "גלובס".
בתחילת 1992 הוחלף על ידי אדם ברוך בתפקיד העורך, ונשלח להקים מהדורה אנגלית של העיתון בניו יורק.
שחזר מניו-יורק עם תוכנית עסקית, הודיע לו המנכ"ל והמו"ל חיים בר און שהעיתון החליט להשקיע בזיכיון לערוץ 2 ולא בעיתון בניו-יורק.
במקביל באותה עת פנתה אליו קבוצת משקיעים בהצעה שיערוך עיתון כלכלי חדש בשם "טלגרף".
"גלובס" מצידו הגיש תביעה נגד גולן בבית הדין לעבודה, בטענה שעדיין היה מקושר בחוזה לעיתון, ולאחר שנדחתה הגיש גם עתירה לבג"ץ והפסיד.
גולן שימש עורכו הראשי של "טלגרף" בשנים 1993–1996.
בשנת 1990 הועמד לדין יחד עם עוד שלושה עיתונאים, בטענה להפרת חוק אימוץ ילדים, עקב פרסום פרטים מזהים של ילד מאומץ ואמו, ויצא זכאי.
מאז 1996 היה גולן בעל טור פובליציסטי קבוע בעיתון "גלובס", עד לפיטוריו בשנת 2019. לאחר פיטוריו תבע את העיתון, בטענה שפוטר מסיבות פוליטיות.
גולן הגיש את תוכנית הרדיו "דוקומדיה" ברשת ב' של קול ישראל, שעסקה בביקורת אמצעי התקשורת, ובהמשך הגיש וערך את תוכנית הטלוויזיה "דוקומדיה, ביקורת התקשורת" בערוץ 1.
ביוני 2003 אירח גולן ב"דוקומדיה, ביקורת התקשורת" אם שכולה, שמתחה ביקורת על קטעים אחדים בתוכנית הרדיו "שי ודרור" שעסקו בפיגוע שבו שכלה את בתה בת השבע, ושלדבריה היו פוגעניים ולא דברי סאטירה.
שי גולדשטיין ודרור רפאל סירבו לבוא לאולפן כדי להגיב, וגולן החליט לפעול כמוהם (בדרך שבה הם נוהגים להתקשר באופן בלתי מתוכנן לאישים שונים) ולהתקשר לבקש את תגובתם.
השניים התחמקו מלענות לשיחות הטלפון שלו, וגולן מתח עליהם ביקורת בתוכניתו ואמר כי "ברגע שהם ניתקו את השיחה הם איבדו את זכותם המוסרית לטלפן לאנשים אחרים".
בעקבות זאת, כבר באותו היום החלו שי ודרור לפעול באופן שבית המשפט הגדיר: "מסע צלב של נקם והתחשבנות" נגד גולן, שנמשך במשך שמונה תוכניות רדיו רצופות, במהלכן הכפישו שי ודרור את גולן.
גולן הגיש נגדם תביעת דיבה, ובפסק הדין חויבו שי ודרור וחברת ההפקה שלהם לשלם לו פיצוי בסך 60,000 ש"ח.
בשנת 1973 שימשו ראיונות שערכו גולן ודן מרגלית בסיס למחזה שהמחיז אילן רונן, "משהו על ירושלים - עיר אחת", והועלה בתיאטרון החאן.
גולן כתב בעצמו מחזות אחדים: "הדלפה" הועלה בתיאטרון הקאמרי בשנת 1989, ו"ערפל", על פרשת צאלים ב', הועלה בתיאטרון בית ליסין בשנת 1997.
בשנת 2001 העלה התיאטרון הקאמרי את המחזה "אטום" פרי עטו של גולן, המתאר תרחיש אפוקליפטי שבמרכזו השתלטות חרדים קיצוניים על המדינה והובלתה לאבדון במטרה לקרב את ביאת המשיח.
המחזה ספג ביקורת חריפה מצד המגזר החרדי והדתי ומצד צופים אחרים, כמו דן מרגלית שכתב "לראשונה נטשתי בזעם הצגת תיאטרון בטרם ירד עליה המסך.
לעומת מה שנראה ב'אטום' מחווירות עלילות הדם המקוריות".
הביקורת הובילה לדיון בעניין בכנסת.
בעקבות הלחץ הציבורי הורד המחזה מבמת "הקאמרי" לאחר שמונה שבועות.
בכמה מקרים נוספים נמתחה על גולן ביקורת בעניין יחסו לחרדים ולאמונה היהודית.
1973 פרס סביסלצקי על עבודה עיתונאית פרלמנטרית.
גולן היה נשוי לניצה ולהם 2 ילדים, בהמשך נישא לנילי.
הם התגוררו במושב רם און.
גולן נפטר ב-9 במרץ 2022 בגיל 85, והובא למנוחות בבית העלמין של רם און .
אלבום מצעד צה"ל / המערכת - מתי גולן ...
נתיבם של חניכים, ירושלים: יסודות-ארגון מוסדות חינוך של הנוער הציוני, תשל"ה 1975.
השיחות הסודיות של הנרי קיסינג'ר, ירושלים: שוקן, תשל"ו 1976. להוצאתו לאור של ספר זה קדם עימות של גולן עם הצנזורה הצבאית, שתחילה פסלה את פרסום הספר.
פרס, ירושלים ותל אביב: שוקן, תשמ"ב 1982. (ביוגרפיה)
רופא: משה רחמילביץ', תל אביב: זמורה, ביתן, תשמ"ט 1989.
כסף תמורת דם: יהדות אמריקה נגד מדינת ישראל, תל אביב: הוצאת כנרת, 1992.
מתחם צ'יף רוי מאטה (אנגלית Chief Roi Mata's Domain; צרפתית Domaine du chef Roi Mata) כולל שלושה אתרים מאמצע המאה ה-13 בוונואטו, הקשורים לחייו ולמותו של רוי מאטה, צ'יף מלנזי נודע באיים הדרומיים והמרכזיים של ונואטו.
האתרים נמצאים על האיים "אפאטה" (Efaté), "ללפה" (Lélépa) ו"רטוקה" (Rétoka, הידוע גם בשם האט), והם כוללים את מקום מגוריו של רוי מאטה במנגאס, את מערת פלה בה מת ואת קברו.
שלושת האתרים משקפים את הקשר שבין מסורת בעל פה וארכאולוגיה, ובשנת 2008 הוכרזו כאתר המורשת העולמית הראשון בוונואטו.
התרבות המלנזית באיים המהווים כיום את ונואטו לא עשתה שימוש בכתב, והמסורת הועברה מדור לדור בעל פה:
גובהה של מערת פלה (או מערת פלס) על האי ללפה הוא 35 מטר, רוחבה 52 מטר והיא משתרעת עד למרחק של 47 מטר מהכניסה.
הכניסה למערה נמוכה יחסית וגובהה שישה מטרים בלבד.
חלק ניכר מקירותיה הפנימיים של המערה מכוסים בציורים בצבעי אדום ושחור.
הציורים מתארים ציפורים, דגים, דמויות אנושיות ועוד.
לפי המסורת המקומית, אחת הדמויות היא של הצ'יף.
ב-1967, בתום 700 שנות החרם, קיבל הארכאולוג הצרפתי ז'וז גרנז'ה (Jose Garranger) את הסכמתם של הצ'יפים של ללפה לבוא לרטוקה ולחקור את קברו של רוי מאטה, ובלבד שעם סיום מלאכתו ישיב את הקבר למצבו הקודם.
גרנז'ה חקר את המסורת המקומית, ובהגיעו לרטוקה מצא את הקבר בקלות מתחת לשני סלעים שניצבו במרכזה של קרחת יער, כ-100 מטר מהחוף הצפון-מערבי של האי.
החפירות חשפו 47 שלדים שנתגלו בקבר אחים בעומק של מטר אחד מתחת לפני האדמה, ובדיקת פחמן תיארכה אותם לשנים 1250–1300. הקבר השתרע לאורך עשרים מטר ורוחבו עמד על עשרה מטרים.
כל השלדים נחו כשהם פונים לכיוון דרום-מערב, הכיוון המוביל אל ארץ המתים.
אלה שנקברו סמוך לצ'יף נשאו עליהם צמידים, קונכיות ועצמות מגולפות, והיו ככל הנראה בני משפחתו הקרובה או נכבדים אחרים.
זרועותיו של הצ'יף עצמו הוקפו בחטי חזירים עגולים, וקונכיות לבנות בעלות כוח מגי הונחו סביב גופתו.
ראשו נח על פיסת אבן גיר.
בסיום המחקר הוחזר הקבר למצבו המקורי.
בזכות גילויים אלה שהוכיחו את כוחה ואמיתותה של המסורת בעל פה, ואת הקשר שבינה לבין ארכאולוגיה, הוכרזו שלושת האתרים בשטח כולל 8,863.1 דונם כאתר מורשת עולמית בשנת 2008.
מתחת לגלגל (בגרמנית : Unterm Rad) הוא רומן מאת הרמן הסה אשר ראה אור בשנת 1906.
הספר מספר את סיפורו של האנס גיבּנראית, נער מוכשר הנשלח למדרשה האוונגליסטית במאולברון.
החינוך שהוא סופג שם ממוקד בהרחבת הידע שלו אך זונח את התפתחות אישיותו ואופיו.
הוא מתיידד עם הרמן היילנר, אשר בניגוד אליו אינו שוקד על לימודיו והוא אף ליברלי יותר בתפישתו.
כאשר היילנר מגורש מהמדרשה מתמעטים הישגיו של גיבנראת והוא מראה סימנים של מחלת נפש ועל כן נשלח לביתו.
בביתו, הוא מתקשה להתמודד עם מצבו.
הוא איבד את ילדותו כשהשקיע בלימודים ולכן מעולם לא עלה בידו ליצור קשרים ארוכים אישיים עם אנשים בעיירה שלו.
הוא הופך לנפח ונהנה מעבודתו שאופייה מעשי בניגוד למופשטות שטמונה בלימודים.
בסיום הסיפור, טובע האנס גיבנראת בנסיבות מסתוריות.
הסיפור אינו מציין מפורשות שהמוות של האנס היה התאבדות אך לפי מומחים קיימים רמזים ברורים לכך בספר.יש הטוענים מאידך,ששקיעתו האיטית בדיכאון מז'ורי היא שהובילה אותו לשיברון -לב שהתעצם והגיע לשיא כאשר נהתמכר לאלכוהול וכל אלו גרמו לבסוף למותו.
"מתחת לגלגל" הוא אחד הספרים הראשונים של הרמן הסה ובו הוא מבקר בחריפות את החינוך שמתמקד רק בהישגים האקדמיים של הסטודנטים.
בספר טמונים יסודות ביוגרפיים מחייו של הסה שכן גם הוא למד במדרשה המתוארת ולבסוף גורש ממנה.
מתחם קוטוב (הינדי: कुतुब परिसर), הנקרא גם קוטאב, הוא ריכוז של מונומנטים ומבנים השוכן בדלהי שבהודו.
תחילת הבנייה בו בוצעה על ידי קוטב אוד-דין אייבאק , השליט הראשון של השושלת הממלוכית של דלהי, ונמשכה על ידי יורשו אילטוטמיש.
המתחם הורחב על ידי השליטים הבאים של האזור.
להלן תיאור של חלק מהמבנים הבולטים במתחם:
מסגד קוואת-אול-אסלאם (עוצמת האסלאם), הידוע גם בכינוי מסגד קוטב או המסגד הגדול של דלהי, נבנה על ידי קוטב-אוד-דין אייבאק.
בנייתו החלה בשלהי המאה ה-12 כאשר אייבאק פיקד על חיל המצב של מוחמד מגהורי, ששלט בדלהי.
לפי כתובת בפרסית הנמצאת על השער המזרחי הפנימי, המסגד נבנה מחלקים שנלקחו מ-27 מקדשים ג'ייניים שנהרסו קודם לכן.
היה זה המסגד הראשון שנבנה בדלהי לאחר כיבוש הודו בידי המוסלמים, ואחת הדוגמאות המייצגות לסגנון האדריכלי של תקופת גורי.
הרחבת המסגד נמשכה גם לאחר מותו של קוטב.
אילטוטמיש, שירש אותו, הרחיב את קיר היכל התפילה המקורי בשלוש קשתות נוספות.
בתקופתו של אילטוטמיש, האימפריה הממלוכית הייתה יציבה מבחינה שלטונית כך שהסולטאן יכול היה להחליף את המבנים ההינדואיסטיים במבנים אסלאמיים, דבר המסביר את ההבדלים הסגנוניים בין הקשתות של אילטוטמיש לאלה של קוטוב.
במהלך השנים נפגע המסגד, ומה שנותר ממנו כולל חלק מהקשתות המקוריות, מספר קישוטים ותבניות גאומטריות המופיעות על חלקי המבנה השונים.
קוטוב מינאר הוא אחד מצריחי המסגדים (מינרטים) הבנויים מלבנים הגבוהים ביותר בעולם, ואחת הדוגמאות המוכרות לאדריכלות ההינדו-אסלאמית.
גובה המינרט הוא למעלה מ-72 מטרים, קוטר בסיסו במפלס התחתון הוא 14.3 מטרים, וקוטר הרצפה בקומה העליונה הוא 2.7 מטרים.
עמוד הברזל הוא אובייקט מטלורגי שנחקר רבות לאורך השנים.
הוא מתנשא לגובה של כשבעה מטרים, ומשקלו למעלה משש טונות.
העמוד הוקם על ידי השליט הגופטי צ'אנדראגופטה השני, שחי בין 375 ל-414. עמוד זה הוא השריד היחיד למקדש ג'ייניסי, שנהרס על ידי קוטב-אוד-דין אייבאק.
מסביב לעמוד נבנתה גדר על מנת למנוע מתיירים להזיק לו, בשל מסורות הקושרות בין עמידה עם הגב אל העמוד לבין מזל.
קברו של אילטוטמיש שוכן בפינה הצפון-מערבית של מסגד קוואת-אול-אסלאם.
מתחם הקבר מורכב מחדר מרובע שנבנה באמצעות אבן חול אדומה, והקבר עצמו ניצב על במה מוגבהת במרכז החדר.
החלק התחתון של החדר מצופה בתחריטים אסלאמיים ובערבסקות.
במרכז הקיר הפנימי המערבי נמצאת המחראב, המכוונת על העיר מכה.
כיפת המבנה המרכזי קרסה בעבר, אך חזיתו המקושטת שרדה.
המבנה הוקם בשנת 1235 בקירוב.
אלאי דרוואז הוא השער הדרומי והראשי של המתחם.
הוא נבנה על ידי אלא-אוד-דין קהילג'י, הסולטאן הראשון של שושלת קהילג'י ששלטה על חלק גדול מתת-היבשת ההודית בין 1290 ל-1320. לשער יש מבנה כיפתי וקשתות מחודדות, והוא מקושט בקישוטי אבן חול אדומה ושיש, מחיצות אבן וארונות תצוגה.
השער הוא אחד המבנים החשובים שנבנו בתקופת סולטנות דלהי.
אלאי מינאר, השוכן בחלקו הצפוני של המתחם, הוא הבסיס של הצריח שהיה אמור להיות גבוה פי שניים מקוטוב מינאר.
בנייתו החלה על ידי אלא אוד-דין קהילג'י, אך הוא מת לפני שהושלמה בנייתה של הקומה הראשונה, שהתנשאה לגובה של 24.5 מטרים.
לאחר מותו נפסקו העבודות ולא התחדשו.
תוכניתו של הסולטאן הייתה להגדיל את שטח המתחם פי ארבעה, ולהקים כניסות מפוארות בכל אחת הצדדים.
מתחתנים עם ההורים (במקור: The In-Laws, מאנגלית: המחותנים) הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 2003, מסוגת קומדיית פעולה.
הסרט בוים בידי אנדרו פלמינג, ומככבים בו מייקל דאגלס, אלברט ברוקס, קנדיס ברגן וראיין ריינולדס.
הסרט מבוסס על סרט פולחן משנת 1979, שנשא אף הוא את השם "The In-Laws" (אך תורגם לעברית כ"חותנים צמודים לדולר") שביים ארתור הילר.
"חותנים צמודים לדולר" שיצא לאקרנים בשנת 1979 לא היה הצלחה גדולה עם הקרנותיו הראשונות, אך פיתח קהל אוהדים נאמן, ובמשך השנים הפך לסרט פולחן, המוקרן עדיין בסינמטקים וברשתות טלוויזיה כ-TCM.
הצלחת הסרט הביאה לשילובם מחדש של ארקין ופאלק בקומדיה Big Trouble, שלא הצליחה כמו הסרט המקורי.
בתחילת שנות ה-2000 החליטה חברת האחים וורנר לצלם מחדש את הסרט המקורי.
בשנים אלו זכו להצלחה סרטים שבמרכזם חתונה כ"מארגנת החתונות" (2001), "זמר החתונות" (2000) ו"פגוש את ההורים" (2000), המזכיר את "מתחתנים עם ההורים" בנושא ובהתפתחות העלילה.
המפיק והתסריטאי אנדרו ברגמן שכתב את התסריט ל"חותנים צמודים לדולר" גויס להפקת והסרט ולשותפות בכתיבת התסריט, ולצידו, כתסריטאים נאט מולדין ואד סולומון שאף בעברם מספר קומדיות מוצלחות בטלוויזיה ובקולנוע.
מלאכת הבימוי הוטלה על אנדרו פלמינג, שעסק עד אז בבימוי קומדיות וסרטי אימה לבני הנעורים כדוגמת "הכישוף" או "דיק".
לתפקיד האב ה"שפוי" נבחר אלברט ברוקס, ששיחק את הלוזר ההגון בסדרה של סרטים הוליוודיים, ולתפקיד הסוכן המוטרף נבחר מייקל דאגלס בעל התדמית הגברית.
לתפקידי המשנה נבחרו שחקנים כקנדיס ברגן ודייוויד סושה הוותיקים, ולינדזי סלואן, ראיין ריינולדס ורובין טאני שנועדו למשוך את הקהל הצעיר.
התסריט בוסס אך באופן כללי על התסריט משנת 1979, ונותר רק הנושא, של שני אבות, לבן ולבת העומדים להינשא זה לזה, שאחד מהם מרובע ונוירוטי, והשני, העוסק בביון, גורר אותו להרפתקאות משונות, הכוללות יציאה אל מחוץ לגבולות ארצות הברית, שם הם פוגשים בנבל בעל מבטא זר ומגוחך ומוזרויות אישיות.
בעלילת הסרט נותרו אך רמזים לעלילת הסרט הקודם, כך גילם אלן ארקין רופא שיניים בעוד שברוקס גילם פודיאטריסט - רופא המתמחה ברפואת כף הרגל.
את מקומו של הדיקטטור הדרום אמריקני, אותו שיחק ריצ'רד ליברטיני, מילא דייוויד סושה, המוכר לצופי הטלוויזיה מתפקיד הרקול פוארו, שגילם סוחר נשק בעל מבטא צרפתי מוגזם בשם תיבודו.
הסרט צולם במשך כחודשיים בשנת 2001 באונטריו ובשיקגו והופץ בבתי הקולנוע החל ממאי 2003.
סטיב טוביאס (מייקל דאגלס) הוא סוכן סמוי, המתמחה באיתור רשתות להברחת נשק ואמצעי לחימה.
בסצנת הפתיחה, המתרחשת לצלילי השיר "Live and Let Die" של פול מקרטני, ששימש כשיר הנושא לסרט ג'יימס בונד באותו השם, מסתבר כי טוביאס עוסק באיתור רשת המנסה לרכוש לצרכיה צוללת גרעינית.
בנו של טוביאס, מרק (ראיין ריינולדס) מתארס למליסה פייזר (לינדזי סלואן), בתו של ג'רי פייזר (אלברט ברוקס), פודיאטור מהוגן, המנסה לשמור על שגרת חייו השלווים.
הזוג פייזר הם זוג בורגני ומרובע, העומד בניגוד לזוג טוביאס בו האב הוא סוכן סמוי והאם, גרושתו, (קנדיס ברגן) היא היפית מזדקנת.
פייזר נרתע מאורח חייו הפרוע של טוביאס, שבמהלך הסרט כלל לא ברור כי הוא פועל עבור סוכנות ממסדית, והוא נרדף על ידי ה-FBI החושד כי הוא סוכן שסרח.
טוביאס, לעומתו, עושה כל מאמץ כדי להתחבב על פייזר, אך שרשרת יוצאת דופן של צירופי מקרים מביאה לכך שהוא נאלץ לקחת אותו עמו לצרפת למפגש עם סוחר נשק המנסה לרכוש צוללת גרעינית.
פייזר, שהגיע לסיטואציה בניגוד לרצונו, מוצג בפני הסוחר, תיבודו (דייוויד סושה) כסוחר נשק בינלאומי שכינויו "הקוברה הגדולה".
תיבודו, המוצג כהומוסקסואל בהכחשה, חש משיכה אל פייזר, וטוביאס מנצל את משיכתו של תיבודו לפייזר כהסחה בעודו מבצע פעולות ריגול במשכנו של תיבודו.
כאשר שבים פייזר וטוביאס לארצות הברית, ממשיכים עסקיו של טוביאס לרדוף אחריהם, ומסיבת האירוסין של ילדיהם, הנערכת על גג גורד שחקים, הופכת למרדף, בסיומו הם נאלצים לצנוח מהגג, על מנת להימלט מסוכני ה-FBI.
במהלך הסרט מתברר גם כי עוזרתו של טוביאס, אנג'לה (רובין טאני) היא סוכנת כפולה, שבגדה בו בעבור כסף, ולמעשה פועלת עבור ארגונו של תיבודו.
העימות הסופי בין תיבודו לטוביאס מתרחש בעת חתונת הזוג הצעיר, המתקיימת באוהל ענק על שפת אחת מהימות הגדולות, כאשר את הזוג משיאים נזיר בודהיסטי ורבנית עטויה בטלית.
כל המשפחה המורחבת מתגייסת להשמיד את תיבודו המגיע עם הצוללת אל שפת האגם.
הסרט מסתיים בכיליונם של הרשעים, באיחוד המשפחות, ובאווירת הרעות בין סטיב טוביאס וג'רי פייזר, שהחלו את הסרט כאויבים בנפש.
הסרט זכה לביקורות פושרות למדי.
הדעה הכללית הייתה כי החיבור הקומי בין דאגלס וברוקס אינו מוצלח כחיבור בין ארקין לפאלק, וכי במקום בו התפרע הסרט המקורי, והגיע לאווירה של אנרכיה קומית, הסרט הנוכחי הוא קומדיה שגרתית למדי, ולא תמיד מצחיקה.
המבקר רוג'ר איברט כתב כי במקום בו הסרט המקורי אילתר, והמציא את עצמו מחדש ככל שהתקדמה העלילה, הסרט הנוכחי מכיר היטב את המסלול, אך אינו מצליח להיות חסר רסן
בהקרנות ברחבי העולם הכניס הסרט כ-26 מיליון דולר, מהן כ-20 מיליון דולר בארצות הברית בלבד.
מתחת לאף שלך הוא ספר ובו אסופת מאמרים, מסות וסיפורים של הסופר הבריטי הנודע ג'ורג' אורוול (1903–1950).
שם הספר לקוח מאחד המשפטים של אורוול המופיע בספר: "כדי לראות את מה שמתחת לאף נדרש מאבק מתמיד".
ג'ורג' אורוול כתב בשנת 1946 כי "הדבר שהכי רציתי לעשות לאורך כל עשר השנים האחרונות הוא להפוך כתיבה פוליטית לאמנות".
זאת למרות ההבנה שלו כי "בעולם הספרות האליטיסטי אתה 'מסתדר', אם אתה 'מסתדר' בכלל, לא כל כך בזכות היכולת הספרותית שלך כמו בזכות היותך הרוח החיה של מסיבות קוקטייל ומלקק ישבניהם של אריות קטנים שורצי כינים".
ועוד כתב כי "בתקופתנו אין דבר כזה 'להישאר מחוץ לפוליטיקה'.
כל הנושאים הם נושאים פוליטיים, והפוליטיקה עצמה היא מסה של שקרים, התחמקויות, איוולת, שנאה וסכיזופרניה" הכתיבה הזו מאפיינת את הכתוב בספר.
אורוול מתגלה בספר כסופר ישיר ומחוספס אך גם אירוני ודק אבחנה.
הוא חושף שקרים פוליטיים ומנתח יצירות ספרות.
מאמריו מלאים אמונה ברוח האדם.
אורוול מחה נגד הקולוניאליזם בתקופה שהוא נתפס כדרך הטובה ביותר לקדמה.
ממאמריו עולה קריאה לשוויון בין בני אדם, לשימור היופי של הטבע והצורך למצוא דרכי ביטוי אמיתיות.
אורוול התנגד לטוטאליטריות, בז לקומוניזם כאשר הוא נחשב לשיא השחרור של האדם מכבליו.
אורוול יצא גם נגד העריצות הקפיטליסטית.
אורוול התאמץ לחתור אל האמת הנמצאת אולי אצל היריב ולמחות על העוול גם אם הוא נמצא במחנה שלו.
כתב על מגוון רחב מאוד של נושאים.
אורוול מושפע משירותו בבורמה שהביא לשנאת האימפריאליזם.
הוא שב לאנגליה ורצה להתערות במעמדות הנמוכים, אולי כתוצאה מהרגשות האשם על ימי בורמה אותם הפליא לתאר בסיפור הריגת פיל משנת 1936. גם הרצון שלו להכיר טוב יותר את הרקע ואת החיים של החיילים ששירתו איתו הביאו להתענינות הזו.
הוא הבין שכאשר האדם הלבן הופך לרודן הוא הורס את החרות שלו עצמו.
נסע לספרד כדי לכתוב כעיתונאי על מלחמת האזרחים בספרד והחליט להצטרף לכוחות הרפובליקנים.
ההשתתפות הזו הובילה אותו להבחנות כלליות יותר על לחימה ומה היא עושה לנפש האדם.
המלחמה בספרד גרמה לו להתאכזב מהקומוניזם.
השרות במנגנון ההסברה הבריטי במלחמת העולם השנייה הביאה את הסלידה שלו מהבירוקרטיה.
הספר כולל מבוא מקיף שכתב העורך, הערות היסטוריות שנכתבו בגוף הספר ומפתח שמות ונושאים בסוף הספר.
על העטיפה מופיעה תמונה של ג'ורג' אורוול בדירתו באיזלינגטון בלונדון בשנת 1946, תמונה שצילם ורנון ריצ`רדס.
מתי אנג'ל (8 באוקטובר 1938 - 27 ביולי 2012) הייתה אלופה פאראלימפית ישראלית בעלת 6 מדליות, מהן 2 זהב.
אנג'ל נולדה בבולגריה ובשנת 1948 עלתה לישראל.
בשנת 1956 התגייסה לצה"ל ושירתה בחטיבה 7. בתקופת מבצע קדש נפצעה קשה בתאונת ירי ונותרה משותקת (קוואדרופלגית) ורתוקה לכסא גלגלים.
לאחר תקופת שיקום למדה משפטים, הוסמכה לעריכת דין ועבדה כשלושים שנים, עד צאתה לגמלאות, כפרקליטה בפרקליטות מחוז תל אביב (פלילי).
בתקופת שיקומה הרפואי החלה לעסוק בספורט נכים במסגרת מרכז הספורט לנכים של איל"ן ומאוחר יותר בבית הלוחם תל אביב.
אנג'ל עסקה בשחייה ובטניס שולחן והשתתפה לאורך השנים בארבעה .
בשנת 1960 השתתפה במשחקים הפאראלימפיים הראשונים ברומא, התחרתה בשחייה ובטניס שולחן וזכתה בשני התחומים במדליית כסף.
ב זכתה בשתי מדליות זהב בטניס שולחן ובמדליית כסף בשחיית 25 מטרים.
לאחר מכן השתתפה גם ב, בה זכתה במדליית ארד בטניס שולחן, וב.
אנג'ל נפטרה ב-27 ביולי 2012 והובאה למנוחות בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
היא הוכרה כחלל צה"ל שנפטרה לאחר השירות.
מתחמי הפטרוגליפים באלטאי המונגוליים הוא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו שהוכרז בשנת 2011, וכולל שלושה אתרים עיקריים של פטרוגליפים בחלק המונגולי של הרי אלטאי.
הציורים הקדומים ביותר נוצרו לפני כ-11,000 שנים ויש בהם תיאורים של חיי הציד באותה עת.
ציורים מאוחרים יותר מתארים גידול עדרי בעלי חיים, והציורים החדשים ביותר, המתוארכים לתחילת האלף ה-1 לספירה, מתארים את החברה הנוודית של אותה עת.
התיארוך של הממצאים השונים במתחמי הפטרוגליפים בוצע על בסיס ניתוח אמנותי, והוא אינו מבוסס על תיארוך רדיומטרי כגון תיארוך פחמן-14. הציורים מתקופת הפלייסטוקן (עד 11,000 לפני זמננו) מתארים בעלי חיים כגון ממותה, סוסים ושור הבר.
בעלי החיים אינם מצוירים בעודם בתנועה, ודבר זה מאפיין חברות נוודים שאזור הציד שלהן הוא ביער.
הציורים מתקופת ההולוקן המוקדמת והתיכונה (11,000 עד 6,000 שנים לפני זמננו), שהתאפיינו באקלים חם ולח יותר, מתארים בעלי חיים חזקים שבית הגידול העיקרי שלהם הוא בין יערות עם עצים גבוהים לבין הרים תלולים, כגון יעל.
בתקופה זו החלו להופיע ציורים של בני אדם.
האקלים הפך ליותר קריר ויבש בשלהי תקופת ההולוקן ובתחילת תקופת הברונזה הקדומה (4,000 עד 2,800 שנים לפני זמננו).
הציורים מתקופה זו מתארים את השינוי בחברה לכזו שמגדלת עדרים, וזאת באמצעות שימוש בכלי ציד כגון חץ וקשת וחניתות, וכן את התפתחותם של כלים המשמשים לנדידה כגון השימוש בבהמה המקומית יאק.
בתקופה זו צוירו לראשונה ציורים בעלי אופי מיסטי.
המונומנטים שעל פני השטח כוללים בתי מגורים מאבן, תילי קבורה, גַּלְעֵדים מוקפים בגדר או בחומה, ומזבחות.
בשלהי תקופת הברזל (3,000 עד 2,800 שנים לפני זמננו) החלו תושבי המקום להשתמש בסוסים לצורך נדודיהם.
בציורי התקופה מתוארים גברים בצורה מדויקת יחסית עם כלי נשקם ועם עדרי בעלי החיים שלהם, הנודדים ליעדים חדשים.
על פני השטח הוקמו אבנים עומדות הידועות כ"אבני עיזים", וזאת כיוון שהן נושאות ציורים על עיזים או בעלי חיים דומים.
בתקופת הברזל המוקדמת (האלף ה-1 לפנה"ס) היה אזור אלטאי נתון להשפעם של הסקיתים, ותושבי האזור היו תלויים לחלוטין בסוסים לצורך קיומם.
ציורי התקופה מתארים בעיקר רכיבה וציד, והדמויות המתוארות בהן צוירו בפירוט רב.
התמונות מהתקופה הטורקית (המאה ה-7 עד המאה ה-9 לספירה) מתארות פרשים-לוחמים מסתערים לקראת קרב או ציד, ויש בהם תיאורים חדים כגון של כלי נשק או שיער אנושי.
על פני השטח נבנו מזבחות מרובעים, אבנים מצוירות, ואסטלות קורגן.
שלושת האתרים שהוכרזו על ידי אונסק"ו נמצאים בשלושה עמקים נפרדים, הממוקמים בקצה הרכס המערבי של הרי אלטאי, בגבול בין מונגוליה לבין רוסיה וסין.
אזור זה נמצא במרחק של כ-1,700 קילומטרים מבירת מונגוליה, אולן בטור.
הפטרוגליפים הוכנו מסלעי אבן חול שעוצבו במשך שנים רבות על ידי הקרחונים שכיסו את האזור בתקופת הפלייסטוקן.
מאז תקופה זו הסלעים הפכו למבריקים והתכסו בשכבת פטינה בעלת צבעים משתנים.
שלושת האתרים - מכיוון צפון לדרום - הם טסאגאאן סאלאה-באגה אויגור, טסאגאאן גול העילי ואראל טולגוי, והמרחק ביניהם הוא עד 40 קילומטרים.
בשלושת האתרים יש אלפי פטרוגליפים ומאות תילי קבורה, וכן מבנים נוספים הקשורים למוות.
המתחם טסאגאאן סאלאה-באגה אויגור משתרע על פני 21 קמ"ר לאורך שני עמקים שבעבר ניתן היה לעבור דרכם אל האזור הידוע כיום כהרי אלטאי הרוסיים.
במתחם זה יש כ-5,000 אתרים שבכל אחד מהם כ-160 פטרוגליפים על צוקים, מחשופים וכדומה.
לפי כמות הפטרוגליפים הגבוהה הועלתה השערה לפיה המקום כבר היה מיושב בתקופה שקדמה לתקופת הברונזה.
האתר נחשב כמייצג הטוב ביותר של רצף ההתיישבות האנושית מבין שלושת האתרים שנכללו בהכרזה של אונסק"ו.
התמונות הקדומות ביותר מתארות בעלי חיים גדולים שניצודו בשלהי הפלייסטוקן, ותמונות המאוחרות יותר מתוארכות לתקופת ההולוקן המוקדמת והאמצעית.
בתמונות מראשית תקופת הברונזה ניתן כבר להבחין בבני אדם שעוסקים בפעילות ציד וחמושים בכלים שונים כגון חץ וקשת או אלות, ובאלו משלהי תקופת הברונזה ניתן כבר להבחין גם בציורים של עדרים, משפחות, איילים ועיזי בר.
בכתובות החדשות ביותר נמצאות כתובות בשפות של העמים הטורקיים שהתגוררו באזור בעבר.
מהרכב הציורים שתוארכו לתקופת השונות ניתן היה ללמוד כיצד החברה המקומית שינתה את אופייה מחברת ציידים לחברה התלויה בגידול עדרים מסודרים ולאחר מכן לחברת נוודים התלויה בסוסים לצורך תחבורה.
לאורך הטראסות שמעל קרקעית העמק ממוקמים תילים ששימשו לקבורה או לטקסים, והם מתוארכים בקירוב לתקופת הברונזה והלאה.
המתחם טסאגאאן גול העילי משתרע על פני 90 קמ"ר, והוא משתרע לאורך כ-22 קילומטרים בעמק הנהר טסאגאאן גול ויובליו העיקריים.
במתחם יש כ-5,000 אתרי ציורים שבכל אחד מהם עד 100 תמונות, שצוירו על מחשופי סלע ועל סלעי מורנה.
חלק ניכר מהציורים במתחם מתוארך לתקופת הברונזה, תקופת הברזל המוקדמת, והתקופה הטורקית.
במתחם יש תמונות בודדות וקבוצות של תמונות שבהן מתוארות סצנות ציד, נדידת על גבי יאק הבית או ברגל, וכן תמונות מהתקופה הבתר-טורקית שבהן ניתן לראות בני אדם רוכבים על גבי איילים.
במתחם יש גם תילי קבורה, מעגלי אבן ואבנים עומדות, וכן מתחמים סגורים מהתקופה הטורקית.
המבנים הללו נבנו בכיוון מזרח עם זרימת הנהר, או לכיוון מרכז המתחם שבו שוכן ההר הקדוש שיביט קאירחאן.
על הגבעה שמול ההר נבנה מקדש שעודנו פעיל ומשרת את האוכלוסייה המקומית.
האוכלוסייה המקומית מורכבת בעיקר מאנשים שהתגוררו בעבר בטובה, והם פועלים לפי עקרונות הבודהיזם והשמניזם.
אוכלוסיות עז הבר והכבש הארגאלי שעל ההר מוכרזות חיות מוגנות.
המתחם אראל טולגוי הוא הקטן ביותר מבין שלושת המתחמים, והוא משתרע על פני כ-2 קמ"ר וממוקם במרחק 40 קילומטרים דרומית למתחם טסאגאאן גול העילי.
במתחם יש כ-300 פטרוגליפים שממוקמים דרומית-מזרחית לגבעה בצורת לווייתן.
רוב התמונות במתחם צוירו על משטחי אבן שעל פני הקרקע, או על סלעים גדולים שניתן ללכת עליהם.
השחיקה המצטברת של האקלים (שלג לאורך רוב ימות השנה) ושל האדם גרמה לאובדנם של ציורים נוספים שהיו קיימים בעבר.
מרבית הציורים במתחם מתוארכים לתקופת הפלייסטוקן.
בעלי החיים חוסים מצוירים עם גופים גדולים, בטן עגולה, ורגליים דקיקות.
רוב בעלי החיים הם עופות אנדמיים לאזור.
קיימות תמונות ספורות שמתוארכות לתקופות מאוחרות יותר.
באזור החיץ שמקיף את אתר המורשת העולמית יש אבני עיזים, מתחמים מהתקופה הטורקית, ותילי קבורה.
"מֵתַי" הוא שיר מאת המשוררת רחל.
נכתב בחדרה ברחוב בוגרשוב 5 בתל אביב, בשנת תרצ"א 1931. על פי עדותו של זלמן רובשוב (לימים שזר), חברה הקרוב של רחל, הוא האחרון בשיריה, נכתב ערב פטירתה, ו"נמצא על שולחנה לאחר מותה".
בגלל האבלות הנוקבת שהשיר מבטא ואמירתו על משמעותה של הנצחה וזיכרון, הוא נלקח אל מסכת השירים שנהוג להקריא ולנגן בימי זיכרון ומועד בישראל.
לכותרת השיר צירפה המשוררת מוטו: מילים אחדות משירו של המשורר יעקב שלום קָצנְלְבּוֹגֶן (י.
ק.), שפורסמו בכתב העת "הדור", שעם נושאו מתכתבת המשוררת בְּשִירָהּ:
בבית הראשון, מסבירה הדוברת מיהם עבורה "מֵתַי", שעליהם בישרה כותרת השיר.
היא יוצרת ציפייה אצל הקוראים לתיאור היבטים מהותיים של דמויות ממכריה, או אף אהוביה, דמויות שאינן בין החיים, דמויות שחוותה את אובדנן בפרק מפרקי חייה.
לכאורה אלו דמויות רחוקות, ובמשך הזמן עלול זִכרן להשתכח ולהתכּלות מן התודעה הפרטית והציבורית.
אולם הדוברת מסבירה כי ככל שנמשך הזמן מנוכחותן בחייה, הרי שזיכרונן אינו מתרחק או דוהה, אלא מתגבר ומתחזק.
המשוררת מייצגת בשיר את החוויה והתחושה, כי האהובים אינם נשכחים אלא נזכרים, הם אינם מרפים מן הזיכרון, המוות אינו יכול להם.
בטוחה בהישארותם נצחיים בתודעתה, מוסרת המשוררת כי הדמויות האהובות שאינן בארצות החיים, הן קנייניה הבטוחים, ואף היחידים.
במילים: "לֹא יִנְעַץ הַמָּוֶת סַכִּינוֹ הַחַד", מתייחסת הדוברת למשמעות המטפיזית של המושגים "מוות" ו"חיים".
היא מוסרת את תפיסתה את המוות הגופני.
המוות של האדם הוא בהרגשה: "חַד", כלומר חותך, פוצע וקוטע את רקמת החיים; המוות הוא נקודת האובדן שאין ממנה חזרה.
אולם לעומת המוות של הגוף, שנכפה על האדם, הרי שהמוות הרוחני הוא בבחירתם של בני האדם.
האדם שזוכרים אותו בתודעה הפרטית או הקיבוצית, אינו מת, והוא ממשיך לחיות בתודעתם של החיים.
בבית השני, מסבירה הדוברת, כי בתקופת מעבר בחייה ("בְּמִפְנֵה הַדֶּרֶךְ"), ובשלב בו היא מבינה כי חייה הגיעו לסיום ("בַּעֲרֹב הַיּוֹם"), באות הדמויות האהובות ומתקרבות, סובבות אותה וממלאות את בדידותה ואת ריקנות חייה בנוכחותן האהובה, המשמחת והמוכרת, אומנם המדומיינת; אבל למעשה הנוכחות המדומיינת משפיעה במציאות על התחושה הנפשית והגופנית.
בבית השלישי, חוזרת הדוברת ומדגישה כפליים את הנאמר בבית הראשון.
הקשרים המהותיים והאמיתיים שנוצרים עם בני אדם, הם נצחיים ("בְּרִית אֱמֶת הִיא לָנוּ, קֶשֶׁר לֹא נִפְרָד"), הם בריתות שאי אפשר להפר לעולם.
כך היא ההרגשה לגבי דמויות המתהלכות בחיים ובמציאות, ועל אחת כמה וכמה באשר לדמויות של מי שאינם בין החיים, שהברית שנכרתה עימם, הקשר העמוק שנחווה במחיצתם, יישאר חרות לנצח בתודעה הפרטית והציבורית.
ניתן לראות בשיר מעין צוואה: כשם שבחייה מתיה היו קניינה לעד, כך במותה המשוררת נעשית קניין-עד של קוראיה.
השיר הולחן על ידי אברהם שרון, ומילותיו עם לחנו בעיבודו המוזיקלי של מנשה רבינוביץ ראו אור בהוצאת "מוזיקה לעם" בתל אביב בשנת תרצ"ד 1934 תחת הכותר "מתי".
עיבודו של שרון זכה לביצועם של דניאלי פטשפט ושמואל פרשקו במסגרת רשות השידור, בשנת 1951, ולביצועה של מירה זכאי בליוויה בפסנתר של רחל קירשטיין-כהן במעגן מיכאל, והוקלט על ידי קול ישראל, בשנת 1990.
באלבום "חוה אלברשטיין ודני גרנות בשירי רחל", אשר יצא לאור בשנת 1968, שרה אלברשטיין את "מֵתַי" בלחן של דרורה חבקין.
השיר בלחן של נעמי שמר הוקלט על ידי שולי נתן באלבום שיצא בהד ארצי בשנת 1971.
השיר מצוטט בדו"ח ועדת וינוגרד לבדיקת אירועי המערכה בלבנון, בקיץ 2006.
מתחם שער הפרחים (מכונה גם בית הפרחים) הוא שכונה יהודית ברובע המוסלמי, השכונה נמצאת בסמוך לחומת העיר העתיקה ובקרבת שער הפרחים.
במאות ה-18 וה-19 היה האזור בו מצוי גם מתחם "שער הפרחים" אחד הריכוזים העיקרים של ההתיישבות היהודית בירושלים.
במקום התגוררו, בין היתר, משפחת נשיאה הראשון של האוניברסיטה העברית, יהודה לייב מאגנס ומשפחת הבנקאי חיים ולירו.
לאחר פרעות תרפ"ט ב־1929, עזבו היהודים את המקום מחשש לחייהם.
רחל גרין נשארה להתגורר באתר ושוחחה על כך עם חוקר ירושלים פנחס גרייבסקי, אשר כתב:
בשלהי שנות ה-70 של המאה ה-20, רכשה הקרן קיימת לישראל מהכנסייה הרוסית הלבנה, את המתחם אשר היה אז אחד השטחים הפנויים היחידים שנותרו בתוך העיר העתיקה.
בשלהי שנות ה-90 החלו להתגורר במקום משפחות יהודיות.
הקבוצה הראשונה שהתיישבה במתחם, מנתה שתי משפחות ושישה רווקים, בהם יורי הלר וחנוך בייאגס.
באוגוסט 2013 תקפו ערבים את המתחם והשליכו עליו בקבוקי תבערה.
אחד המאבטחים ירה לעבר הפורעים.
איש מתושבי המתחם היהודים לא נפגע.
בראשית המאה ה-21, מתגוררות במקום כ-10 משפחות יהודיות, הזוכות לאבטחת לוחמים ביחידה אזרחית המופעלת על ידי מדינת ישראל.
למתחם חצר מגודרת, הנושקת לחומות העיר העתיקה.
בחצר גן שעשועים ומגרש כדורסל.
מהחצר יש עליה לטיילת החומות.
בכניסה לחצר יש עמדה מאובטחת מאוישת 24 שעות, שמאבטחת את המתחם והחצר.
בחול המועד סוכות ובחול המועד פסח, עמותת "רחובות העיר ימלאו" מציגה במתחם שער הפרחים מחזה המספר את סיפורה של רחל גרין.
אריאל שרון אישר תכנון בניית 50 יחידות דיור במתחם.
בשנת 1992 הגיש משרד השיכון תוכנית לבניית 200 יחידות דיור במתחם זה, התוכנית לא קודמה.
בשנת 2004 נידונה בוועדת התכנון המקומית בירושלים "תוכנית שער הפרחים".
על פי התוכנית יבנו במתחם מבנים בשטח של כחמישה דונם ויהיו גבוהים מחומות העיר העתיקה.
בשנת 2014 פעל שר השיכון לקידום תוכנית הבנייה במתחם.
מאידך, במשרד ראש הממשלה הביעו הסתייגות.
מתי גרינברג (נולד ב-4 במרץ 1943) הוא פסל ויוצר ספרי אמן ישראלי.
מתי גרינברג נולד בסקופיה, שבמקדוניה, יוגוסלביה.
בשנת 1948 עלה לישראל עם הוריו ואחותו ליאורה וגדל בבת-ים.
אביו, לאו, היה מהנדס וממציא ובין השאר תכנן את מפעלי "סיד-מימת" במחצבת שפיה.
אמו, בלה, נצר למשפחת קמחי העתיקה שמוצאה מטולדו שבספרד.
גרינברג סיים לימודיו ב"בצלאל" ב-1966 והמשיך השלים לימודי תואר שני ב-"Central School of Art" בלונדון בשנת 1971. חי ועבד בלונדון ובניו-יורק במשך 44 שנים.
בשנת 2007 גרינברג חזר לישראל ופתח סטודיו בבת-ים.
בת זוגו – נעמי ר.
עזר, אב לאלונה – מקדמת תרופות למחלת הסרטן, בתו בת-עמי – מורה לדרמה, ובנו דוד – ארכיטקט.
1985 – "שערי ירושלים" – שלושה שערי ברונזה ב-(Hebrew Union College – (HUC בירושלים, כמו כן יצר פסל ברונזה – "יונת ירושלים" ואת "המנורה – עץ החיים".
העבודות הוזמנו על ידי האדריכל משה ספדיה שתכנן את הקמפוס.
1988 – פסל "המנורה – עץ הדעת" שנתלה בחזית ה-(Hebrew Union College – (HUC בניו-יורק.
העבודה הוזמנה על ידי האדריכל Max Abramovitz.
1988 – "הגן של בוקה רטון", גן פסלים בבוקה רטון, פלורידה – (The Garden of Boca Raton) במתחם בנייני תעשיית היי-טק.
1999 – פסל שעון שמש, אחוזה פרטית באסקוט אנגליה.
2000 – פסל שעון שמש, מוצב ברחבת הכניסה למוזיאון המדע ברובע קווינס בניו-יורק, New York Hall of Science.
2013 – פסל שעון שמש, "פארק טדי" בירושלים, לזכרו של טדי קולק.
2019 – פסל שעון שמש (עבודה בתהליך) שיוצב בבית הקברות היהודי בביטולה אשר במקדוניה הצפונית (ארץ הולדתו של מ.ג.).
הפסל מוקם לזכרה של הקהילה היהודית שחיה כחמש מאות שנה במקדוניה, ונספתה כמעט כולה בשואה.
יצר למעלה מעשרים וחמישה ספרי אמן בשיתוף פעולה עם כותבי טקסטים מהטובים בעולם.
הספרים ראו אור במהדורות מצומצמות.
התמחה בטכניקות שונות – תחריט, הדפסי משי, חיתוכי עץ והדפסים דיגיגרפיים.
שלושה מספריו עוסקים במבט עכשווי על מסורת יהודית:
"מגילת אסתר", תרגום חופשי של המשורר נתן זך, 1975.
"מגילת רות", בתרגום חופשי של המשוררת לינדה זיסקויט, 1996.