tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיוון שהקיסר הפרוסי סירב להיכנע לנפוליאון וברח לקניגסברג שבמזרח בתקווה לסיוע מהצבא הרוסי, ולאור השמועות על הרפורמות וההיבנות מחדש של הצבא האוסטרי, נפוליאון חידש את מסע המלחמה שלו כנגד לרוסיה, כדי למנוע ממנה לחבור למדינות עוינות נוספות.
הצבא הצרפתי התחיל לנוע מזרחה לעבר רוסיה, באזור שהיה פולין לפני שחולק בין המעצמות המזרח האירופאיות.
בנובמבר 1806 כבש הצבא את ורשה, בתמיכת האוכלוסייה המקומית.
כיוון שהצבא הצרפתי היה תשוש לא נמשכה התנועה מזרחה לעבר רוסיה עד לסוף ינואר, אז התחדשה התנועה לעבר רוסיה.
ב-8 בפברואר 1807 נפגשו צבאות רוסיה וצרפת בקרב אילאו.
בתום החורף, התחדש מסע המלחמה הצרפתי, וב-26 במאי נכבשה דנציג.
ב-14 ביוני נפגשו צבא צרפת וצבא רוסיה בקרב פרידלנד, כמה קילומטרים דרומה מקניגסברג.
הקרב הסתיים בהכרעה צרפתית ברורה, והראה שוב את גאונותו הצבאית של נפוליאון.
למחרת, 15 ביוני, נכנע מבצר קניגסברג ובתוכו פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה.
עם קבלת הידיעות על תבוסת צבאו, הורה אלכסנדר הראשון לנסיך דמיטרי לובאנוב-רוסטובסקי להגיע אל המחנה הצרפתי כדי לפתוח בשיחות שלום בין הצדדים.
מלבד הנציג הרוסי הגיע אל מחנה נפוליאון גם נציג פרוסיה, גנרל קלקרייט, עם מטרה זהה לזו של לובאנוב, אך נפוליאון סירב בתוקף לשליח הפרוסי בטענה הפשוטה כי הברית היחידה בה הוא מעוניין היא ברית עם הצאר הרוסי.
נפוליאון פתח במשא ומתן עם הצאר הרוסי וגילה נדיבות כלפי הרוסים המפסידים, שנותרו עדיין רבי-עוצמה, בתקווה למשוך אותם לצדו.
בסעיפים הסודיים של ההסכם התחייבו רוסיה וצרפת להגנה הדדית, ורוסיה הסכימה להצטרף למערכת הקונטיננטלית, החרם שהטיל נפוליאון על הסחר הבריטי עם יבשת אירופה.
יחסו של נפוליאון לפרוסים היה שונה.
לאחר שהנחיל להם תבוסה מוחצת בקרב ינה-אאורשטדט ב-1806, וכבש את בירתם ברלין, ביקש נפוליאון להפוך את פרוסיה המוכה למדינה מדרגה שנייה.
תנאי השלום שהוכתבו לפרוסיה היו משפילים: פרוסיה איבדה כמחצית שטחה ויותר ממחצית הכנסותיה, הואיל והשטחים שנלקחו היו העשירים ביותר.
החלק של פרוסיה שממערב לנהר אלבה נמסר לממלכת וסטפאליה, ממלכה חדשה שנפוליאון הקים והמליך עליה את אחיו ז'רום.
שטחים אחרים, בחלק הדרומי של פרוסיה, נמסרו לנסיכות הגרמנית סקסוניה, שהפכה כעת לממלכה ולבעלת בריתו של נפוליאון.
במזרח, כמעט כל השטח שקיבלה פרוסיה על חשבון פולין בחלוקות פולין השנייה והשלישית נלקח ממנה: מחוז ביאליסטוק נמסר לרוסים ושאר השטח לדוכסות ורשה, מדינת חסות חדשה של צרפת שנמסרה לשליטת פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה, שהיה צאצא של מלכי פולין.
על פי החוזה, נקבע מעבר בטוח עבור הצבא הסקסוני, מסקסוניה לדוכסות ורשה, דרך שלזיה.
עוד נדרשה פרוסיה לוותר על שליטתה בדנציג, שהוחזר לה מעמדה כעיר חופשית.
העיר החופשית דנציג וסביבתה היו לאזור חופשי בהגנה משותפת של פרוסיה וסקסוניה, אולם עד להשגת שלום כולל, הורשתה צרפת להחזיק בה צבא.
נוסף על המחיר הטריטוריאלי, נדרשו הפרוסים לשלם לצרפת פיצויי מלחמה כבדים, ולהגביל את גודלו של צבאם ל-40,000 חיילים בלבד.
רוסיה ופרוסיה הכירו באופן רשמי בשינויים שהנהיג נפוליאון ברחבי אירופה.
צרפת הכירה בהמשך קיומן של הדוכסויות של סקסוניה-קובורג, אולדנבורג ומקלנבורג-שוורין שהיו בעלות ברית של רוסיה.
עם זאת, צרפת הורשתה להמשיך להחזיק צבא בנמלים של אולדנבורג ומקלנבורג-שוורין עד השגת שלום עם בריטניה.
הקואליציה הלאומית הסורית של האופוזיציה והכוחות המהפכניים היא קואליציה של קבוצות אופוזיציה במלחמת האזרחים הסורית.
הקואליציה הוקמה ב 11 בנובמבר 2012 בדוחה, בירת קטר, ביוזמת ארצות הברית וקטר על רקע האכזבה מגוף האופוזיציה הסורי המרכזי עד אז, המועצה הלאומית של סוריה, ובניסיון להביא לליכוד שורות האופוזיציה.
האימאם לשעבר של המסגד האומיי בדמשק, מועאז אל-ח'טיב, שנחשב מתון, נבחר כנשיא הקואליציה.
ריאד סיף וסוהיר אתאסי, שני פעילי דמוקרטיה בולטים, והאחרונה גם פמיניסטית חילונית, וכן ג'ורג' צברא, נבחרו כסגני נשיא.
המשרה לסגן נשיא נוסף תישאר פנויה ותישמר לדמות כורדית שתיבחר.
מוסטפא סבאח נבחר כמזכ"ל הקואליציה.
ב-7 ביולי נבחר אחמד עאסי אלג'רבא לעמוד בראש הקואליציה הלאומית הסורית.
ב-12 בנובמבר נבחר אחמד טועמה להיות ראש הממשלה של ממשלת המעבר הסורית.
הרשות הכללית של הקואליציה מונה כ-63 מושבים, 22 מתוכם הם חברי המועצה הלאומית של סוריה.
בסוף יוני 2013 הוחלט על הרחבת הקואליציה ב-51 חברים נוספים כדי לשפר את ייצוגיות הגוף ולתת ביטוי לזרמים שונים באופוזיציה.
13 מתוך החברים החדשים שייכים לגוש בראשותו של מישל ח'ילו, אופוזיציונר ותיק וליברל.
כמו כן צורפו 15 נציגים של הצבא הסורי החופשי.
ב-12 בדצמבר 2012 הכירה ארצות הברית במועצה כמייצג הלגיטימי של העם הסורי.
במרץ רסאן היתו מונה לראש ממשלה הראשון והתפטר תוך זמן קצר.
לקואליציה הלאומית הסורית נציגים דיפלומטיים במספר מדינות, בהן צרפת, בריטניה, גרמניה, ארצות הברית, קטר, איחוד האמירויות, וטורקיה.
הקואליציה הארצית להעסקה ישירה היא התארגנות קואליציונית לא מפלגתית, של ארגוני חברה אזרחית, עובדי קבלן ופעילים חברתיים.
הקואליציה שמה לה כמטרה לקדם העסקה ישירה של עובדים הן במגזר הציבורי והן במגזר הפרטי בישראל תוך התמקדות בעוולות הנגרמות לציבור עובדי הקבלן בישראל ולחברה הישראלית.
הקואליציה מלווה עובדי קבלן, מקנה להם את כלים הנדרשים לקידום העסקה ישירה ומעוררת מודעות ציבורית באמצעות כלים הסברתיים ושינוי מדיניות באמצעות לובי וחקיקה.
הקואליציה בהובלת אנו - עושים שינוי.
הקואליציה הוקמה בשנת 2010 על ידי העובדת הסוציאלית אורנה עמוס (פעילה חברתית ומרצה בבית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב).
בעקבות מעורבותה החברתית זיהתה בעיה של ניצול עובדות ניקיון באוניברסיטה שהועסקו באמצעות קבלן חיצוני והחלה יחד עמן במאבק.
מטרת המאבק הייתה להעביר את העובדות להעסקה ישירה, ולצורך כך פעלה עמוס לאיגוד העובדות.
בעקבות אותה פעילות הוקמה הקואליציה הארצית שצירפה אליה ארגונים נוספים.
לאור התרחבותה ובמסגרת פעילותה מקדמת הקואליציה עובדי קבלן ממגוון רחב מאוד של תחומי עיסוק ובין היתר מתחומי העבודה הסוציאלית, הניקיון, האבטחה, ההוראה, המחשוב, ההנדסה ועוד.
מטרת הקואליציה היא לצמצם ואף למגר לחלוטין את תופעת ההעסקה הקבלנית בישראל.
כדי להשיג מטרה זאת, הקואליציה פועלת בשלושה תחומים מרכזיים:
שינוי מדיניות ושינוי חקיקה, באמצעות יצירת קבוצת תמיכה קבועה של חברי כנסת מסיעות שונות התומכים במאבק, יצירת לובי והעלאת הסוגיה בוועדות הכנסת.
אקטיביזם וסיוע לעובדי קבלן בקידום העסקה ישירה, באמצעות הקמת קבוצות מנהיגות של עובדי קבלן, וכן באמצעות קידום שיתוף הפעולה בין ארגונים החברים בקואליציה.
(כולל פרויקט מיפוי שנעשה במסגרת זו).
הסברה בקרב הציבור - העלאת הסוגיה לאמצעי תקשורת ורשתות חברתיות, פרסום קמפיינים כולל תערוכת תצלומים של עובדי קבלן.
הקואליציה כוללת מעל 30 ארגונים ועסקים התומכים בנושא ושהם אינם מעסיקים עובדי קבלן ואינם מפלגות.
כמו כן, שותפים בה פעילים חברתיים ועובדי קבלן והיא ממומנת על ידי קרנות שונות, בהן הקרן החדשה לישראל, תרומות של אזרחים באמצעות מימון המונים וכן תרומות של ארגונים החברים בה.
הקוביה הוא מותג משחקי קופסה המיוצר ומשווק על ידי חברת הקוביה משחקים בע"מ.
חברת הקוביה החלה את פעילותה בארץ בשנת 2000 בתור המפיצה הרשמית של המתיישבים של קטאן והרחבותיו בישראל.
בהמשך, תרגמה החברה משחקים נוספים לעברית, אשר ביניהם: מנצ'קין והרחבותיו, דיקסיט, פנדמיק, שם קוד, חתולים מתפוצצים ועוד.
החברה יוצרת גם משחקים מקוריים.
חברת הקוביה מארגנת מדי שנה את אליפות הארץ בקטאן, שהזוכה בה מייצג את ישראל באליפות העולם.
הקואליציה האזרחית היא מפלגה בפרלמנט הפולני.
הקואליציה מורכבת מכמה סיעות שהתאחדו בשנת 2018. הבולטות שבהן: מפלגת המצע האזרחי, היוזמה הפולנית, המפלגה המודרנית ומפלגת הירוקים.
המפלגה הוקמה ב-2018 ובבחירות המקומיות שנערכו באותה השנה בפולין זכתה ב-28 אחוז מקולות המצביעים, ב-8 (מתוך 16) פרובינציות פולין היא הגיעה למקום הראשון ובאחת מהן אף זכתה ברוב הקולות, מועמדי המפלגה נבחרו לראשות העיר ב-19 ערים.
בסיס התמיכה של הקואליציה הן הערים הגדולות ומערב פולין.
לעומת זאת, במזרח פולין ובכפרים התמיכה בה חלשה יותר.
ב-2019 הצטרפו מפלגת הירוקים הפולנית ומפלגת אוטונומיה לשלזיה לסיעה.
בבחירות אותה השנה התמודדה המפלגה לראשונה לפרלמנט הפולני וזכתה ב-134 מושבים בסיים (מתוך 460) וב-43(מתוך 100) מושבים בסנאט, והייתה למפלגה השנייה בגודלה בפרלמנט.
בבחירות לנשיאות פולין ביולי 2020 התמודד מטעם הקואליציה רפאל צ'אסקובסקי שהפסיד בסיבוב השני עם 48.9 אחוז מהקולות למועמד חוק וצדק אנדז'יי דודה שקיבל 51.1 אחוז מהקולות.
המפלגה השיגה את אחוז הקולות השני בגודלו ויחד עם שותפותיו, מפלגת המרכז-ימין "הדרך השלישית" ומפלגת "השמאל החדש", השיגה רוב בפרלמנט הפולני.
הקואליציה הלאומית נגד צנזורה הוא מוסד ללא כוונת רווח שנוסד ב-1974. הארגון פועל להגנה על חירות המחשבה, הביקורת והביטוי מפני צנזורה ואיומי צנזורה באמצעות חינוך והסברה ישירה.
הארגון מסייע לאנשים פרטיים, קבוצות קהילתיות ומוסדות, ויוצר אקלים המסביר פנים לחופש הביטוי.
הארגון מעודד פרסום של מקרי צנזורה, ומדווח על מקרים של צנזורה באתר הארגון.
באתר של הארגון, ניתן למצוא דיווחים על אירועי צנזורה, ניתוח ודיון בסוגיות של חופש הביטוי, מאגר של מקרים משפטיים בתחום האמנויות, ארכיון של העלון הרבעוני של NCAC, בלוג, והויקי Censorpedia.
הארגון הוקם ב-1973 כתגובה להחלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית, בתיק מילר נ' קליפורניה , בטענה כי התיקון הראשון לחוקת ארצות הברית לא מגן על דיבור מגונה, גם אם הוגדר כערך ספרותי, אמנותי או מדעי רציני.
הארגון מעניק בכל שנה את פרס מגן בחופש הדיבור (Free Speech Defender Award).
בגיוס ההמוני של 2017, הארגון זכה לציון של 95.93% על ידי הארגון Charity Navigator .
הקואורדינציה הציונית לגאולת ילדים יהודים (בפולנית: Koordynacia do spraw dzieci i młodzieży w Polsce, שפרושו תיאום לילדים ובני נוער בפולין) הייתה ארגון יהודי ציוני חלוצי שפעל בפולין, עם תום מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1946-1949, במטרה לתת מענה לטיפול בילדים שורדי שואה בפולין.
הארגון איתר ופדה ילדים יהודיים ששהו בזמן המלחמה אצל משפחות נוצריות או במוסדות נוצריים וילדי שהגיעו לפולין עם זרם הפליטים מהאזורים שנשארו בידי ברית המועצות לאחר ועידת יאלטה ב-1945.
בביקורו בפולין בשנת 1945 כשליח מטעם הפלג של מפא"י בקיבוץ המאוחד, נודע לאריה לוי שריד, חבר קיבוץ יגור, יליד פולין, כי הוועד היהודי בקרקוב מסייע כספית למשפחות פולניות קתוליות שמטפלות ביתומים יהודים שהושארו בידיהם על ידי הוריהם עם פרוץ המלחמה.
לאחר שהבין כי התופעה רחבת היקף וכי אותן משפחות היו מוכנות למסור את הילדים לידי ארגונים יהודיים תמורת תשלום, הוא גייס תרומות מתורמים יהודים בארצות הברית ושלח את הילדים הפדויים לקיבוצי תנועת דרוד.
הארגון קם במרץ 1946. הוועד שמונה לנהל את הקואורדינציה, התמקם בעיר לודז' שהייתה לאחר מלחמת העולם השנייה המרכז היהודי העיקרי בפולין.
מטרות הארגון פורסמו בעיתון ושמו "למען ילדים יהודים" (ביידיש: פארן יידישן קינדער) שהופיע באופן חד פעמי בנובמבר 1946:
לייסד קיבוצי ילדים לילדים בני שלוש עד שלוש עשרה.
ילדי רפטריאנטים שהוריהם הפקידו אותם בידי הארגון עד שיעלו לארץ ישראל.
העיתון פרסם גם רשימה של 216 הילדים שהתחנכו אז במוסדותיו.
מאחר שהיה מדובר במערכת חינוכית חדשה שהייתה חסרה תשתית לוגיסטית, נזקקה הקואורדינציה מתחילת דרכה למימון שוטף לפעילותה.
לצורך גיוס הכספים פנה הוועד המנהל של הקוורדינאציה לקונגרס היהודי העולמי אשר הגיע להסכם עם הג'וינט למימון הקמתם ואחזקתם של בתי הילדים.
הכספים הדרושים לפדיון הילדים הושגו על ידי חברי הקואורדינציה, ובראשם אריה שריד, מתורמים פרטיים.
ארגון הקואורדינציה הקים שני בתי ילדים בלודג', אחד לבני שבע עד שלוש עשרה והשני לפעוטות עד גיל שש ושני בתי ילדים גדולים יותר בשלזיה, אחד בפייטרולסיה (בפולנית : Pietrolesie, Pieszyce) והשני בביאלי-קמיין (בפולנית: Biały Kamień) .
עד שנת 1946 נפדו רוב הילדים שביקשה הקואורדינציה לפדות.
מעל לחמישים פנימיות הוקמו על ידי הוועד היהודי ובהן נקלטו כ-3,800 ילדים.
הארגון חדל לפעול בשנת 1949 לאחר שמספר הילדים שאותרו פחת באופן ניכר.
ילדי הקואורדינציה הועלו ארצה באניות מעפילים או במסגרת העלייה הלגלית.
חוגי היהדות הדתית (בעיקר המזרחי) פעלו בנפרד ובאופן מצומצם יותר למען פדיון ילדים.
ישעיהו דרוקר עסק בפדיון יתומים והקים שני בתי ילדים בשלזיה בעידודו של הרב דוד כהנא.
הרב שלמה שנפלד שהיה בין השנים 1938 - 1948 מנכ"ל "ועד החירום הדתי", ארגון שהוקם בחסות חותנו הרב הראשי של בריטניה יוסף צבי הרץ, הוציא מפולין 250 ילדים ובני נוער, באמצעות אשרות כניסה בריטיות.
הרב הראשי לארץ ישראל, יצחק הרצוג, ערך מסע באירופה והפעיל רשת של אנשים שאיתרו ילדים והוציאו אותם ממשפחות וממוסדות, תמורת סכום של כ-50 דולר לילד.
למעלה מ-500 ילדים כאלה הגיעו לארץ ישראל ברכבת שנקראה על שמו, "רכבת הרצוג".
הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית הייתה קואליציה של מדינות שהתקיימה בשנת 1809 ופעלה נגד צרפת תחת נפוליאון.
הקואליציה הורכבה מאוסטריה, בריטניה, פורטוגל וספרד.
ממלכות סרדיניה וסיציליה גם הן היו חלק מהקואליציה, אף על פי שלא השתתפו כלל בלחימה.
עיקר הלחימה היה כנגד אוסטריה במרכז אירופה בעוד שבריטניה, פורטוגל וספרד מרדו בשלטון הצרפתי באיבריה כחלק ממלחמת חצי האי.
מלחמת הקואליציה החמישית נמשכה כשישה חודשים בלבד והיא חלק מהמלחמות הנפוליאוניות.
צרפת נתמכה על ידי מדינות הבובה שלה אשר הקימה במלחמות הקואליציה הקודמות, כגון ממלכת איטליה הנפוליאונית, הקונפדרציה של הריין ודוכסות ורשה.
המלחמה החלה באפריל 1809 עם הפלישה האוסטרית לבוואריה, אחת מהמדינות המרכיבות את הקונפדרציה של הריין.
סדרת קרבות התרחשה בין האוסטרים הפולשים לצרפתים במרכז אירופה, אך לאחר שבועיים נפוליאון הדף את האוסטרים חזרה לגבול.
לאחר מכן נפוליאון צעד לווינה וכבש אותה במאי 1809, בפעם השנייה מזה ארבע שנים.
הצרפתים ניסו לחצות את נהר הדנובה לעבר הכוחות האוסטרים תחת הארכידוכס קרל, דוכס טשן במאי 21, אך נדחקו חזרה בקרב אספרן-אסלינג.
אותו קרב היה ההפסד הראשון של נפוליאון מזה עשור.
הניסיון השני לחצות את הדנובה כחודש וקצת אחרי צלח ב-5–6 ביולי בקרב וגראם אשר בו הצרפתים הנחילו תבוסה מוחצת לצבא האוסטרי.
כתוצאה מההפסד בוגראם, על האוסטרים היה לחתום על הסכם הפסקת האש של צניים , מה שהוביל לחתימת חוזה שנברון באוקטובר 1809, אשר פירק את הקואליציה החמישית והמערכה הסתיימה בניצחון לצרפת.
אוסטריה ציפתה כי פרוסיה תתמוך בה כבעלת ברית קודמת, אולם פרוסיה בחרה להישאר נטרלית.
משנת 1792 אירופה הייתה שרויה באי שקט הודות לפרוץ המהפכה הצרפתית ותחילת מלחמות המהפכה הצרפתית.
מעצמות אירופה יצרו קואליציות כנגד צרפת המהפכנית, הן הובסו במלחמת הקואליציה הראשונה וגם בזו השנייה.
בשנת 1799, הגנרל נפוליאון בונפרטה ביצע הפיכה ונטל את השלטון לעצמו.
נפוליאון פתח במלחמות להפצת רעיונות המהפכה הצרפתית ולהגדלת כוחו ביבשת.
במאי 1803 בריטניה הכריזה מלחמה על צרפת יחד עם מדינות נוספות ופתחה את מלחמת הקואליציה השלישית, שהייתה למלחמה הראשונה מהמלחמות הנפוליאוניות.
תחילה הצרפתים תחת נפוליאון ניצחו בקרב אולם, הובסו ימית בקרב טרפלגר, ולבסוף נפוליאון ניצח כוח רוסי-אוסטרי בקרב אוסטרליץ.
התבוסה באוסטרליץ הביאה לחתימת חוזה פרסבורג שסיים את מלחמת הקואליציה השלישית בניצחון לצרפת.
ב-9 באוקטובר 1806 פרוסיה הכריזה מלחמה על צרפת והצטרפה לקואליציה מחודשת.
רוסיה, בריטניה ושוודיה נשארו אויבות של צרפת עוד מהקואליציה השלישית ופרוסיה הצטרפה אליהן, הפעם ליצירת הקואליציה הרביעית.
ביולי 1806 רוסיה ופרוסיה חתמו על הסכם הגנה סודי כנגד צרפת.
הבריטים והשוודים מילאו תפקיד שולי בקואליציה הרביעית, ועיקר הלחימה היה כנגד פרוסיה, ולאחר מכן כנגד רוסיה.
באוקטובר 1806 הצרפתים תחת נפוליאון הביסו קשות את הצבא הפרוסי בקרב ינה-אאורשטדט והחלו במרדף אחר הפרוסים הנסוגים.
הצרפתים כבשו חלקים נרחבים מפרוסיה, אף היא (הבירה הפרוסית), עד שהגיעו לגבול עם רוסיה בפרוסיה המזרחית.
על שטחיה של פרוסיה הכבושה נפוליאון הקים את דוכסות ורשה, שהייתה למדינת לווין צרפתית.
ב-7 ו-8 בפברואר 1807, הגרנד ארמה תחת נפוליאון נלחם בקרב אילאו כנגד צבא האימפריה הרוסית.
הקרב התקיים בתנאי קור כבד ושלג, עם אבדות כבדות לשני הצדדים, אך הוא נגמר ללא הכרעה.
לאחר מכן נפוליאון מחץ את הצבא הרוסי בקרב פרידלנד, שלושה ימים לאחר הקרב רוסיה ביקשה הפסקת אש.
ביולי 1807 נחתמו חוזי טילזיט, חוזי טילזיט היה שמם של שני חוזים נפרדים שפירקו את הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית.
האחד נחתם ב-7 ביולי בין נפוליאון לאלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, הוא קבע כי רוסיה תהיה לבעלת ברית של צרפת ותצטרף למערכת הקונטיננטלית.
השני נחתם בין נפוליאון לפרוסיה ולמעשה כפה על פרוסיה להצטרף למערכת הקונטיננטלית.
מלחמת הקואליציה הרביעית הסתיימה בניצחון נוסף לנפוליאון.
כעת צרפת הייתה אחרי שורה ארוכה של ניצחונות, חוזה טילזיט הותיר אותה ככוח הדומיננטי במערב אירופה.
אוסטריה, על מנת להשיב שטחים שאיבדה במהלך מלחמת הקואליציה השלישית וכדי לשחרר מדינות גרמניות מהכיבוש הצרפתי, הכתה ראשונה ופתחה את מלחמת הקואליציה החמישית.
עם תחילת המלחמה, נפוליאון התפאר ביומנו:
אוסטריה החלה לשקול את האפשרות של מלחמה בפברואר 1809, וההחלטה לצאת למלחמה התקבלה ב-8 בפברואר באותה שנה.
ב-12 בפברואר הארכידוכס קרל, אחיו של פרנץ הראשון, קיסר אוסטריה, מונה להיות המפקד העליון של כל הכוחות ההבסבורגים, עם סמכות מלאה על כלל הצבא האוסטרי.
ב-17 בפברואר הקיסר האוסטרי הורה על כינון שיטת הפרייקור, שיטה מסורתית לגיוס חיילים קלים.
התוכנית ההתחלתית של האוסטרים כללה שלושה צבאות עיקריים: הראשון יפלוש לצפון איטליה ושם ינסה לכבוש שטחים קודמים שהיו בבעלות אוסטריה, השני יתעמת עם דוכסות ורשה והצבא השלישי, שהיה הגדול ביותר, יפלוש לגרמניה דרך בוהמיה תחת הארכידוכס קרל, יביס את הצבא של גנרל דאבו ולאחר מכן יתבצר בדרום הריין.
אותה תוכנית לא יצאה לפועל בסופו של דבר.
ב-12–13 במרץ ניתנה סדרה חדשה של פקודות שהעבירו את הצבא האוסטרי הראשי דרומית לנהר הדנובה מבוהמיה.
התוכנית החדשה הייתה לפלוש לבוואריה כאשר הצבא הראשי פועל מדרום לדנובה.
המטרה הייתה להגיע לרגנסבורג לפני הצרפתים ולפצל את צבאם בחצי, מה שיאפשר לאוסטרים להתמודד עם כל חצי בנפרד.
המניע לאותו שינוי בתוכניות אינו ברור, אך ייתכן שהיה עקב דאגה לביטחונה של וינה אם הצבא הראשי יצעד רחוק מדי לכיוון צפון-מערב ודיווחים על כך שהצרפתים החלו לרכז כוחות בבוואריה.
בתחילת 1809, רוב הצבא הצרפתי היה בספרד הודות למלחמת חצי האי.
נראה היה שנפוליאון יגבור על המרד, אולם מלחמת חצי האי הייתה רחוקה מלהסתיים.
לנפוליאון היו שתי תוכניות לפעולות ראשוניות כנגד אוסטריה.
אם האוסטרים יתקפו ראשונים, הצבא הצרפתי ירכז את קו נהר הלך אשר זורם דרומה מנהר הדנובה לעיר אאוגסבורג, והמפקדה של הצבא תהיה בעיר .
אם האוסטרים לא יפעלו כלל עד אמצע חודש אפריל, מפקדת הצבא תהיה מזרחה יותר, בעיר רגנסבורג.
אותן הוראות חלופיות עתידות לגרום בלבול בצבא הצרפתי עם הפלישה האוסטרית.
האוסטרים פלשו מוקדם מן הצפוי: ב-10 באפריל 1809, כוחות אוסטרים תחת פיקודו הישיר של הארכידוכס קרל פלשו לממלכת בוואריה שהייתה אחת ממדינות הקונפדרציה של הריין, מדינה קליינטית של הקיסרות הצרפתית.
האוסטרים חצו את נהר האין, אחד מהיובלים העיקריים של נהר הדנובה שבאותו זמן סימן את הגבול בין שתי המדינות (אוסטריה ובוואריה).
הכוחות האוסטרים קיוו כי על ידי פלישתם, הם יעניקו השראה למהפכה בקנה מידה גדול ברחבי הקונפדרציה של הריין כנגד שלטונו של נפוליאון.
האוסטרים הכריזו "מלחמה לשחרור גרמני".
אולם, תושבי הקונפדרציה שלפני כן הרוויחו מניצחונו של נפוליאון על אוסטריה התגייסו פעם נוספת לטובתו של נפוליאון.
המרשל הצרפתי שהיה אחראי על ריכוז הכוחות של הצבא, לואי-אלכסנדר ברתייה, פירש לא נכון את הוראותיו של נפוליאון ובילבל את שתי סדרות ההוראות: הוא הורה לגנרל דאבו לצעוד עם הקורפוס שלו לעיר רגנסבורג, בעוד שאר הצבא יתבצר הרבה יותר מערבה, על הלך.
כעת יחידות הגרנד ארמה היו מפוזרים בחזית רחבה במצב מבולבל.
ב-17 באפריל נפוליאון הגיע לחזית, הוא גילה לתדמהתו שצבאיו לא היו במקום בו הוא חשב שהם.
עמדתו החשופה של הגנרל דאבו בעיר רגנסבורג הדאיגה את נפוליאון במיוחד.
נפוליאון שלח מספר שליחים אל דאבו שיורו לו להביא את צבאו לגדה הדרומית של נהר הדנובה ולאחר מכן לצעוד דרום-מערבה ולהצטרף לשאר הצבא הצרפתי.
השליחים הגיעו לדאבו רק ב-18 באפריל, והוא החל לנוע עם צבאו רק ב-19 באפריל.
במהלך הלילה של 18 באפריל האוסטרים הצליחו לסכל הודעה שנשלחה לגנרל דאבו.
הם פירשו את ההודעה בכך שדאבו ישהה ברגנסבורג במהלך 19 באפריל, על כן ארכידוכס קרל, שהיה בפיקוד על הכוחות האוסטרים החליט להזיז את כל צבאו צפון-מזרחה ואז שוב צפונה וינצל את עמדתו הפגיעה של דאבו ויתקוף.
אולם צבאו של דאבו החל לנוע מרגנסבורג בבוקר של 19 באפריל, ורוב צבאו של דאבו חמק מהמלכודת.
דאבו וקרל נפגשו באותו יום ב, דאבו ניצח את הקרב והאוסטרים תחת קרל נסגו בערב.
הניצחון של דאבו איפשר לו להצטרף לשאר הצבא הצרפתי.
למזלם של הצרפתים, האוסטרים התקדמו באופן איטי ולא יכלו לנוע במהירות רבה.
למעשה, הצלחתם היחידה של האוסטרים במסגרת הפלישה הייתה ב-16 באפריל ב, בו הם הצליחו להביס חלק מהקורפוס הבווארי.
אך גם אותו קרב נגמר בניצחון צרפתי ותבוסה אוסטרית.
ב-20 באפריל התרחש קרב אבנסברג בין הגרנד ארמה תחת נפוליאון לצבא האוסטרי תחת ארכידוכס קרל ליד עיר אבנסברג שבממלכת בוואריה.
הקרב היה אסון בשביל האוסטרים והסתיים בניצחון צרפתי.
ההצלחה היחידה של האוסטרים הייתה כאשר חיל מצב הצרפתי קטן נכנע בעיר רגנסבורג.
ההפסד בקרב אבסנברג הכריח את הגנרל האוסטרי לקחת פיקוד על האגף השמאלי של הצבא ולנוס מזרחה חזרה לעיר לנדשט, שם יתפתח קרב נוסף.
בינתיים ארכידוכס קרל והאגף הימני נשארו ללא תנועה בכפר .
שיפוט לא נכון מצד נפוליאון המשיך ב-21 באפריל כשנפוליאון חשב שעיקר הצבא האוסטרי נסוג מזרחה בעוד שרק מספר קטן של גדודים נשארו באגמול.
נפוליאון שלח את המרשל דאבו לאגמול כדי לסיים שם את העבודה עם הכוח האוסטרי הקטן שנשאר שם (שלמעשה היה עיקר הצבא האוסטרי) בעוד שעם עיקר הצבא הצרפתי נפוליאון פנה אחרי הגנרל הילר לעיר לנדשט.
בלנדשט נפוליאון נלחם נגד הילר וצבאו בקרב לנדשט.
נפוליאון ניצח את הקרב בלנדשט של 21 באפריל, אך לא הצליח לעצור את נסיגתו של הילר מזרחה.
בינתיים המרשל דאבו מצא את עצמו מתמודד עם שלושה קורפוסים אוסטרים שלמים תחת תחת פיקודו הישיר של ארכידוכס קרל.
בלילה של 21 באפריל נפוליאון הבין את הטעות שלו בנוגע לצבאות של האוסטרים והפנה את עיקר צבאו צפונה לעבר הארכידוכס קרל בכפר אגמול.
התוצאה הייתה ב-22 באפריל 1809, בכפר אגמול בבוואריה.
נפוליאון קיווה כי יוכל להקיף את הצבא האוסטרי בין נהר הדנובה לכוחותיו של המרשל דאבו, אך נפוליאון לא ידע כי העיר רגנסבורג נפלה לאוסטרים מוקדם יותר, ובכך הם יוכלו להשתמש בה כנתיב מילוט.
הצרפתים תחת נפוליאון אכן ניצחו את קרב אגמול אך לא באופן מכריע שהרי הצבא האוסטרי ברח דרך רגנסבורג בבטחה יחסית.
למחרת, ב-23 באפריל התקיים ברגנסבורג, הצרפתים תחת נפוליאון הצליחו לכבוש את העיר, אבל רק לאחר שרוב הצבא האוסטרי ברח.
לאחר קרב רגנסבורג, האוסטרים נסוגו חזרה לאוסטריה.
הקרב סיים את החזית הבווארית של המלחמה, דאבו ניצל מעמדתו החשופה והתחבר לשאר הצבא הצרפתי, והאוסטרים הובסו לפחות בארבעה קרבות שונים.
הצרפתים בהצלחה הדפו את הפלישה האוסטרית לבוואריה תוך שבועיים.
נפרד מעיקר הצבא האוסטרי עוד מקרב לנדשט ב-21 באפריל.
נפוליאון הצליח להדוף את האוסטרים תחת הארכידוכס קרל חזרה לאוסטריה, אך האגף השמאלי בצבא של קרל תחת פיקודו של הילר היה בעמדה מסוכנת והמשיך להירדף על ידי החלק העיקרי של הצבא של נפוליאון.
התנהלות הנסיגה של הילר לא הייתה עקבית, ולעיתים האופטימיות שלו כמעט הביאה אסון לצבא.
בסופו של דבר הוא הצליח להימלט עם רוב צבאו ללא פגע.
תחילה, הילר הביס כוח צרפתי קטן תחת ב-24 באפריל.
לאחר הניצחון הזה הילר נודע לתבוסות של קרל בקרבות אגמול ורגנסבורג, ונסג לאחורי נהר האין, לתוך אוסטריה.
במהלך השבועיים הבאים הילר נרדף על ידי נפוליאון ועיקר הצבא הצרפתי (שלפני מספר ימים הדף את קרל).
הילר קיבל מספר פקודות לחצות את נהר הדנובה ולהצטרף לשאר הצבא האוסטרי תחת קרל, אך החמיץ מספר הזדמנויות למלא את אותן פקודות.
ב-3 במאי (1809) הילר הובס קשות ב ואולץ שוב לסגת.
ב-6 במאי הוא האמין שיוכל לעמוד ולנצח ב, אך הובס שוב וחצה את הדנובה ב-8 במאי.
לפני שחצה את הדנובה, ניתק הילר חלק מחייליו מזרחה כדי להגן על וינה לפני שצעד אליה עם שאר צבאו.
הוא הגיע לוינה לאחר תחילת המצור על העיר, אך לא היה ביכולתו למנוע את נפילתה.
לאחר שהדף את האוסטרים חזרה לגבול, נפוליאון צעד לווינה, בירת האימפריה האוסטרית, והטיל עליה מצור ב-10 במאי 1809. תוך שלושה ימים, ב-13 במאי, העיר נפלה לנפוליאון בפעם השנייה.
החזית הפולנית במלחמת הקואליציה החמישית הייתה מלחמה בפני עצמה הנקראת .
באותה מלחמה, כוחות אוסטריים נלחמו בכוחות פולנים וסקסונים בתמיכה מועטה של כוחות רוסיים.
האוסטרים הקצו מתוך צבאם כ-30,000-40,000 חיילים לחזית הפולנית.
התוכנית האוסטרית באותה חזית הייתה לפלוש לדוכסות ורשה, לכבוש את ורשה (בירתה), להביס את צבא הדוכסות, לחלק מחדש את פולין, ולאחר מכן להצטרף לשאר הצבא האוסטרי באזור בוואריה.
ב־14 באפריל 1809, כוחות אוסטרים תחת פרדיננד קרל יוזף, ארכידוכס אוסטריה-אסטה פלשו לשטח של דוכסות ורשה, מדינת בובה ובעלת ברית שנפוליאון הקים.
פרדיננד פיקד על 30,000 חיילים לערך בתחילת הפלישה, מולו ניצב כוח פולני קטן בהרבה של דוכסות ורשה תחת יוזף פוניאטובסקי שכלל 14,000 חיילם לערך.
פרדיננד פתח את הלחימה כשחצה את נהר הפיליצה ב-17 באפריל מדרום לורשה והתקדם לעברה.
פוניאטובסקי התקדם לכפר , שם תכנן לעצור בניסיון להדוף את פרדיננד ולהגן על וורשה.
קרב ראזין התרחש ב-19 באפריל 1809, בין כוחותיו האוסטרים של פרדיננד קרל יוזף לכוחות פולנים מדוכסות ורשה תחת יוזף פוניאטובסקי בכפר שבדרום ורשה.
לאחר יום של לחימה הנה והנה, הנסיך פוניאטובסקי הורה לסגת למבצרים ליד ורשה והשאיר את העיר חסרת הגנה.
בסופו של דבר, אבדות הפולנים היו גבוהות יותר והקרב הסתיים בניצחון אוסטרי.
לאחר הקרב, פרדיננד, מפקד הכוחות האוסטרים בפולין, עשה טעות קריטית.
פרדיננד התעלם מחלק מהפקודות שקראו לו להשמיד את הצבא הפולני, ובמקום ניהל משא ומתן לכיבושה של ורשה בדרכי שלום.
ב-21 באפריל 1809, המשא ומתן הושלם, והפולנים הורשו להוציא את כל מה שרצו ואת חפציהם מהעיר.
הצבא עזב בשלום עם אספקתו.
פרדיננד כבש עם צבאו את העיר ורשה ב-23 באפריל.
אולם כיבוש ורשה היה לניצחון פירוס כיוון שפרדיננד הפנה את רוב צבאו לעיר כדי להחזיק אותה (על חשבון חזיתות אחרות).
פרדיננד ציפה שפרוסיה יתקבל את כיבושה של ורשה ותיכנס למלחמה לצד האוסטרים, אך הפרוסים נשארו בהחלטיות מחוץ למלחמה.
האוסטרים נאלצו להשאיר חיל מצב גדול בוורשה והפולנים קיבלו זמן לארגן מחדש את צבאם.
המהלך הבא של פרדיננד היה לחצות את נהר הוויסלה בגורה, מדרום לוורשה.
באותו זמן עיקר הצבא האוסטרי של פרדיננד נמצא היה בגדה המזרחית של הנהר.
עבודה להקים גשר החלה, וחטיבה אחת מהצבא האוסטרי תחת הגנרל מור (Mohr) הועברה בנפרד מעבר לנהר והקיפה את הכוחות הפולנים בגדה המערבית של הוויסלה ב-24 באפריל.
מור היה במצב מסוכן מאוד, הוא ניצב מול 14,000 חיילים פולנים תחת פוניאטובסקי עם 5,000 חיילים שלו בלבד, ובלי גשר לגדה המזרחית של הוויסלה לברוח דרכו.
בלילה שבין 25-24 באפריל, פוניאטובסקי הוביל את חצי מכוחותיו להילחם בגנרל מור, והם נלחמו ב-25 באפריל בשני קרבות קטנים בראדזימין וב.
הפולנים ניצחו בראדיזמין והחטיבה של הגנרל מור סבלה מ-400 נפגעים ונאלצה לסגת חזרה לגורה.
כעת, פרדיננד החליט להעביר את כל צבאו מעבר לוויסלה, לגדה המערבית.
החטיבה של מור הועברה זמנית פעם נוספת לגדה המערבית של הוויסלה, והעבודה על הקמת גשר נמשכה.
קבוצת חיילים קטנה נשארה בגדה המזרחית של הנהר כדי לבנות ראש גשר.
פוניאטובסקי, ראש הכוחות הפולנים שהיו בגדה המערבית של הנהר, החליט על מהלך אמיץ.
במקום לנסות להביס את הצבא של פרדיננד סביב לוורשה, הוא פלש לגליציה המזרחית שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרית עצמה.
ההתקפה האמיצה של פוניאטובסקי החלה עם מתקפה על ראש הגשר של הצבא האוסטרי בגורה ב-3 במאי 1809. אותה מתקפה נגמרה בניצחון פולני ברור, והכוחות האוסטרים נלכדו בגדה המערבית של הוויסלה בזמן שהפולנים המשיכו בפלישה למזרח גליציה.
ב-6 במאי הם הגיעו ללובלין ומשם התקדמו דרומה לנהר הסן.
ב-18 במאי, סנדומייז' נפלה לכוח פולני אחרי מצור קצר, וב-20 במאי נפלה זמושץ'.
לאחר הצלחות אלו החליט פוניאטובסקי לעצור את התקדמותו על נהר הסן ולראות כיצד האירועים יתפתחו.
בזמן שהפולנים זכו להצלחה בגליציה, האוסטרים תחת פרדיננד קרל יוזף היו מעורבים במשלחת חסרת-טעם לעבר טורון, בצפון-מערב ורשה.
הגנרל מור נשלח בנפרד מהצבא הפולני לעבר טורון, הוא חווה הצלחה ראשונית בין 15-14 ביוני וניסה להטיל מצור על העיר אך נקרא חזרה לעיקר הצבא הפולני כשהגיעו אליו חדשות על הפלישה הפולנית למזרח גליציה.
פרדיננד ניסה לשקם את המצב על ידי הובלת רוב הפיקוד שלו דרומה לעבר עיקר הצבא הפולני.
פרדיננד תכנן לכבוש מחדש את טורון ומשם צבאו יתפצל לשני גדות הוויסלה.
כשהאוסטרים החלו לנוע דרומה, חיילים פולנים חדשים הופיעו בצפון המערכה ובלילה שבין 2-1 ביוני, האוסטרים נאלצו לנטוש את ורשה.
ב-3 ביוני, האימפריה הרוסית הצטרפה למלחמת אוסטריה-פולין לצד הפולנים והצרפתים כשכוחות רוסיים חצו את הגבול לגליציה.
רוסיה הייתה בעלת ברית רשמית של צרפת מאז שהובסה במלחמת הקואליציה הרביעית וחתמה עם צרפת על חוזה טילזיט אשר חייב אותה לתמוך בצרפת בזמן מלחמה נגד אוסטריה.
לאחר הפלישה האוסטרית לדוכסות ורשה, רוסיה הצטרפה למלחמה בעל כורחה, וב-3 ביוני 1809, הצבא הרוסי תחת הגנרל פלש לגליציה שבאוסטריה.
גוליצין התקדם באיטיות ככל האפשר, עם הוראות להימנע מכל עימות גדול או מיותר עם האוסטרים.
הכוחות הרוסיים והאוסטרים עדיין החשיבו אחד את השני כבן ברית דה פקטו והמפקדים של שני הצבאות חלקו ביניהם מידע מודיעיני.
בנוסף, גוליצין קיבל הוראות לעזור לכוחות הפולנים קצת ככל האפשר.
היו התנגשויות זעירות בין חיילים רוסים ואוסטרים עם אבדות מינימליות בלבד.
בתחילת יוני, עיקר המבצעים בחזית הפולנית התרכזו בעיר סנדומייז'.
פרדיננד וחצי מכוחותיו האוסטרים שהו מחוץ לעיר, לצפונה.
רוב כוחותיו הפולנים של פוניאטובסקי היו בתוך העיר, או דרומית לה, בין נהרות הוויסלה והסן, שזורמים קרוב אחד לשני באותה נקודה.
פרדיננד במהרה נאלץ לשנות את תוכניתו לחציית הוויסלה מצפון לסנדומייז' ובמקום החליט לנסות לכבוש את העיר על ידי חציית הוויסלה כנגד לזרם ועימות עם הפולנים בין הוויסלה והסן.
פוניאטובסקי נסג לעבר הסן, ותפס עמדה בגורזיצה (Gorzyce, בערך באמצע של השטח בין הסן והוויסילה).
ב-11 ביוני, התרחש באזור שבין נהרות הסן והוויסלה קרב קטן בין המשמר המאסף של הצבא האוסטרי והצבא הפולני שהתגונן.
הקרב הסתיים בתיקו, אולם הפולנים נאלצו לסגת לגדה המזרחית של נהר הסן.
אחת הסיבות לכך היא התנהגותם המאכזבת של הכוחות הרוסים שהתקדמו באיטיות באופן מכוון וסירבו לעזור לפולנים.
הגעת הרוסים סיימה את השלב הרציני ביותר של המלחמה בפולין.
פרדיננד, מפקד הכוחות האוסטרים בפולין, לא רצה להכעיס אותם, ולכן לא יכל לחצות את נהר הסן ולתקוף את פוניאטובסקי.
מאותו שלב, רק לחימה מצומצמת התרחשה בחזית הפולנית עד שהסכמי הכניעה בצניים וחוזה שנברון סיימו את מלחמת הקואליציה החמישית.
באמצע חודש מאי נפוליאון התמודד עם בעיה רצינית.
לאחר שכבש את וינה, ידע כי הארכידוכס קרל והצבא האוסטרי חיכו לו מעבר לנהר הדנובה ליד וינה, אך לא היה בטוח בכך, ולא ידע אם תוכנית האוסטרים תהיה להילחם או לסגת.
ניסיון מוקדם לחצות את הדנובה ב-13 במאי בצפון וינה כשל, נפוליאון נאלץ לחפש נתיב חלופי כדי לחצות את הנהר.
נפוליאון בחר את הנתיב למזרח וינה דרך העיר עצמה.
הקרב התרחש ב-21 ו-22 במאי 1809 בתחומי שני הכפרים אספרן ואסלינג במזרח וינה.
ב-19 במאי, החיילים הצרפתים הראשונים חצו את הדנובה לתוך האי לובאו, אי גדול בצד הצפוני של הדנובה.
הארכידוכס קרל לא התנגד כאשר הצרפתים החלו לחצות את הדנובה, למעשה כוונתו הייתה לחכות שכוח צרפתי גדול מספיק יחצה את הנהר ואז לתקוף, לפני ששאר הצבא הצרפתי יוכל לבוא לעזור.
הוא ראה בכך הזדמנות לנצח ניצחון מוגבל כנגד חלק מהצבא הצרפתי.
אגפם השמאלי של הצרפתים היה בכפר אספרן תחת הגנרל מסנה בעוד הימני בכפר אסלינג תחת מרשל לאן.
שתי העמדות חוברו על ידי קו חיל פרשים שהשתרע ברחבי מישור שידוע כ"".
הקרב החל ב-2:30 בצהריים, 21 במאי באספרן.
ההתקפות הראשוניות היו מצד האוסטרים על אספרן, אך הן לא היו מתואמות כראוי ונכשלו.
התקפות מאוחרות יותר צלחו והאוסטרים השתלטו על החלק המערבי של אספרן.
לעומת זאת, הצרפתים דחו בהצלחה את ההתקפות האוסטריות על אסלינג במהלך היום.
לחימה המשיכה ב-3 בלילה, 22 במאי, ותוך ארבע שעות הצרפתים כבשו את אספרן בחזרה.
במהלך 21 במאי, הגשרים על הדנובה נהיו ליותר ויותר מסוכנים הודות לזרם החזק של הנהר.
למרות זאת, הצרפתים המשיכו לחצות את הגשרים לאורך כל היום והלילה.
לנפוליאון היו 71,000 חיילים נוספים בצד השני של הדנובה, אך גם איתם גודל צבאו היה קטן מזה של האוסטרים.
נפוליאון תכנן לפתוח במתקפת נגד ב-22 במאי, המתקפה התחילה בצורה טובה יחסית, אך הגשרים שעל הדנובה ניזוקו מתקיפות הארטילריה האוסטריות, מה שקטע את הצרפתים מקבלת תגבורת והעברת אספקה חיונית.
ב-9 בבוקר ב-22 במאי, הגשר של הצרפתים נשבר שוב.
כשעה מאוחר יותר ארכידוכס קרל פתח במתקפה מסיבית והשתלט שוב על אספרן, בפעם האחרונה, אך התקשה באסלינג.
לאחר כמה שעות האוסטרים חזרו וכבשו את כל אסלינג למעט אסם אחד שהוגן בתקיפות.
נפוליאון הורה למשמר הקיסרי תחת המרשל ז'אן ראפ לתמוך בנסיגה מאותו אסם, אולם ראפ הפר את הוראותיו של נפוליאון והוביל התקפה שגירשה את האוסטרים מאסלינג.
מאוחר יותר ראפ שובח על ידי נפוליאון הודות לאותה התקפה.
למרות זאת, נפוליאון הבין כי צבאו במרכפלד לא יוכל להתנגד עוד לאוסטרים והורה על נסיגה.
נפוליאון העביר את הפיקוד לז'אן לאן שמאוחר יותר נפגע מכדור תותח ונפצע אנושות.
הצרפתים נסוגו חזרה לאי לובאו במהלך הלילה של 22 במאי והקרב הסתיים בניצחון טקטי לאוסטרים.
אולם, אין זה היה ניצחון מכריע והאבדות של שני הצדדים היו כמעט שוות.
למעשה, אבדות האוסטרים היו אפילו גבוהות יותר.
אבדות האוסטרים נאמדות על 23,000 חיילים פצועים, שבויים, מתים או נעדרים, בעוד אבדות הצרפתים נאמדות על 20,000 חיילים.
קרל הדף את הצרפתים אך כשל בלהחריב את צבאם ונראה שלא היה ניסיון גדול מצד האוסטרים לתקוף את הצרפתים בלובאו.
קרב אספרן-אסלינג היה ההפסד הברור הראשון של נפוליאון בשדה הקרב מזה עשור, מאז שכשל צבאית במצור על עכו.
החדשות על תבוסת נפוליאון במהרה התפשטו ברחבי אירופה ועוררו התלהבות בקרב אויביו.
למרות אלו הצבא של נפוליאון התאושש במהרה, וחזר להכות שנית תוך חודשיים בקרב וגראם.
במהלך הקרב נפוליאון איבד את אחד מחברים הקרובים ומרשל מצטיין, המרשל לאן.
לאן נפגע מכדור תותח שפגע ברגלו, לא הרבה אחרי שהפיקוד על החיילים הועבר אליו על ידי נפוליאון.
הוא במהרה הובהל למנתחו האישי של נפוליאון, המנתח קטע את אחת מרגליו הפצועות, אך לשווא.
תוך תשעה ימים מהפגיעה, לאן מת מפצעיו ב-31 במאי 1809. מותו היה מכה מוחצת בשביל נפוליאון, שבכה בגלוי.
בנוסף ללאן, הגנרל גם הוא מת מפצעיו שקיבל במהלך הקרב כשרגלו נתלשה על ידי כדור תותח.
לאחר שהפסיד טקטית בקרב אספרן-אסלינג ונסג עם צבאו חזרה לאי לובאו, במהלך השבועות הבאים נפוליאון וידא כי ניסיונו הנוסף לחצות את הדנובה יהיה מוצלח.
זה כלל מספר תחומי פעילות עיקריים.
אחד הוא הפיכת האי לובאו לתוך מחנה צבאי, שיהיה מבוצר בחוזקה ויתמוך בהתקפה סופית.
אחד אחר היה לקרוא לתגבורת כמה שיותר גדולה ולרכז כמה שיותר חיילים בקרבת וינה כדי שישתתפו בניסיון השני לחצות את הנהר.
הגנרל ברנדוט היה בדרכו עם קורפוס סקסוני והגיע בזמן להשתתף בקרב כולו; אז'ן דה בוארנה, בנו המאומץ של נפוליאון, היה בדרכו עם וגם הוא הספיק להשתתף בכל הקרב.
כוחות נוספים של הגנרל מרמון וכוחות בווארים של הגנרל ורדה גם הם היו בדרכם והגיעו בזמן להשתתף ביום השני של הקרב.
בסוף חודש יוני של 1809, האי לובאו הפך למחנה צבאי ראוי, מלא בכל סוג של אספקה.
בתחילת הקרב, לנפוליאון היה צבא של 123,000 חיל רגלים ועוד 25,000 חיל פרשים.
כמעט שווה לצבא האוסטרי מבחינת כלי נשק וחיל רגלים, אך עם יתרון משמעותי בחיל הפרשים.
כשהגיעו תגבורות במהלך הקרב, גודל הצבא הצרפתי עמד על 172,000 איש.
הצבא חולק למספר יחידות: המשמר הקיסרי, הקורפוס השני תחת אודינו, הקורפוס השלישי תחת דאבו, הקורפוס הרביעי תחת מסנה, הקורפוס התשיעי תחת ברנדוט וצבא איטליה תחת אז'ן דה בוארנה.
בניגוד לנפוליאון, קרל לא היה יכול להסתמך על מספר גדול של תגבורות.
בשנת 1809 היו לאוסטרים שני צבאות עיקריים בפעולה, אחד תחת ארכידוכס פרדיננד שפלש לדוכסות ורשה בחזית הפולנית, והאחד תחת יוהאן, ארכידוכס אוסטריה שפלש לאיטליה.
שתי הפלישות נכשלו, אולם פרדיננד עוכב מאוד בגליציה על ידי כוחות האימפריה הרוסית, שהייתה בעלת ברית רשמית של נפוליאון.
לכן ארכידוכס קרל ציפה רק לצבא של יוהאן בלבד שיגיע כתגבורת.
אך גם הוא התעכב מאוד, וכשסוף סוף החל לנוע לעבר קרל, הוא היה איטי כל כך שהגיע רק בסיום הקרב.
כוחותיהם של אז'ן דה בוארנה והגנרל מרמון הספיקו להגיע לטובת נפוליאון במהלך הקרב, אם כי היו צריכים לצעוד מרחק רב יותר מזה של יוהאן, ארכידוכס אוסטריה.
הקרב התרחש ב-5 ו-6 ביולי 1809, במרכפלד, מישור רחב ידיים בצפון-מזרח וינה, בין האי לובאו לכפר .
הדוכס הגדול קרל הציב את חייליו במערך בצורת V: האגף השמאלי על מתלול בגדה הצפונית של הדנובה, האגף הימני בין הכפר וגראם לנהר, ובתווך מפקדתו, שניצבה בווגראם.
מאגר התחמושת של האוסטרים היה מספר קילומטרים צפונה מווגראם, בגרוס-אנגרסדורף (Gross-Engersdorf).
בבוקר של 5 ביולי, כוחות האוסטרים עמדו על 120,000 חיל רגלים, 15,000 חיל פרשים וכמעט 400 תותחים.
הצבא האוסטרי נפרס כשבראש משמר קדמי בפיקוד ארמנד פון נורדמן, הקורפוס הראשון תחת , הקורפוס השני תחת הנסיך פרידריך, הקורפוס השלישי תחת , הקורפוס הרביעי תחת , הקורפוס השישי תחת והעתודה בפיקוד הנסיך ליכטנשטיין.
בתחילת יולי נפוליאון החל להזיז את כוחותיו לתוך האי לובאו.
הקורפוס הרביעי כבר היה על האי כחיל מצב תחת מסנה.
הקורפוס התשיעי של ברנדוט חצה ללובאו בלילה של 3 ביולי, וב-4 ביולי נפוליאון הורה על חצייתו של עיקר הצבא הצרפתי לתוך האי: חיל הפרשים תחת ה, הקורפוס השלישי וחלק מהקורפוס השני, חצו ללובאו.
אחריהם עקבו צבא איטליה, הפרשים הכבדים וצבא דלמטיה תחת מרמון ב-5 ביולי.
בסביבות השעה 9:00 בערב של 4 ביולי, הכוחות הצרפתים הראשונים החלו לחצות לעברו השני של הדנובה מחלקו המזרחי של האי לובאו דרך שלושה גשרים, בעוד סערה כבדה משתוללת.
עד השעה 11:00 בלילה, לגנרל אודינו (הקורפוס השני) ולגנרל מסנה (הקורפוס הרביעי) לשניהם הייתה דריסת רגל מעבר לדנובה.
ב-5 ביולי בערב, לאחר שהצרפתים חצו את האי לובאו והגיעו למרכפלד, שני הקורפוסים האוסטרים שהוצבו קרוב ביותר לדנובה נסוגו בכיוונים שונים ככל שהצרפתים התקדמו.
למרות ההתקדמות הצרפתית המוצלחת הם התמודדו עם בעיה, הם נפגשו רק עם שני קורפוסים אוסטרים בעוד שלושה קורפוסים אחרים כמעט והיו בלתי נראים לצרפתים, רוב החיילים היו מחוץ לטווח הראייה הצרפתי מאחורי המתלול.
הדאגה העיקרית של נפוליאון הייתה שהאוסטרים יסוגו בין לילה, מה שיכריח את הצרפתים לפתוח במרדף מפרך.
נפוליאון החליט לתקוף כדי להדביק את האוסטרים במקומם ולגלות כמה גדול היה הכוח מולו התמודד.
הצרפתים פתחו במתקפה בערב של 5 ביולי, המתקפה כללה ארבעה קורפוסים מהצבא הצרפתי: הקורפוסים של אז'ן, אודינו, ברנדוט, ודאבו.
כל אחד תקף קורפוס אוסטרי אחר.
כול ארבעת ההתקפות הנפרדות היו מתואמות שלא כראוי, האוסטרים הדפו אותן בהצלחה וכולן נכשלו.
הן נפוליאון הן קרל סופקו מהפעילות בערב, הצרפתים סוף סוף הבינו שארכידוכס קרל היה נוכח, והוא היה מוכן לעמוד ולהילחם.
לעומת זאת, קרל הדף את הצרפתים בהצלחה ומבלי להשתמש בכל צבאו.
נשארו לו מספר קורופוסים שלמים, והוא ציפה כי יוהאן יגיע לעזרתו מהמזרח, אך יוהאן לא הגיע בזמן.
בבוקר של 6 ביולי, גם נפוליאון וגם קרל תכננו להתקיף את האגף השמאלי של יריבם, בהתאמה.
ההתקפה של האוסטרים הגיעה ראשונה.
קרל שלח שני קורפוסים לנתק את הצרפתים מהנהר ולאגפם משמאל, תוך שהוא יוצר סכנה חמורה.
נפוליאון הגיב בכך שהזיז את הקורפוס של מסנה על פני שדה הקרב בחיפוי ארטילרי כבד.
בכך בלם נפוליאון את המתקפה האוסטרית והציל את אגפו השמאלי.
חולשת הצרפתים באגפם השמאלי קוזזה בכוחו של האגף הימני, שם הגנרל דאבו עם כ-40,000 חיילים ניצב מול 27,000 של הגנרל האוסטרי .
דאבו דחק את האוסטרים בקצב יציב.
בסביבות הצהריים נפוליאון החליט לשלוח את ה להתקפה סופית על מרכז המערך האוסטרי.
8,000 חיילים שוגרו במערך של מרובע חלול.
ההתקפה הסתיימה בכישלון יקר לצרפתים.
אותו ריבוע היה חשוף לאש ארטילריה מרוכזת וספג לאבדות כבדות.
מבין 8,000 החיילים נותרו במהרה ל-1,500. על אף שההתקפה לא השיגה את מטרותיה העיקריות, היא הצליחה להחליש את האוסטרים.
בסביבות 2:00 בצהריים מרכז הכוח האוסטרי בכפר וגראם נחלש הודות לצורך לשלוח תגבורת לאגפם השמאלי, תחת הגנרל רוזנברג, שלא החזיק מעמד כנגד דאבו.
זה איפשר לגנרל הצרפתי אודינו לכבוש את הכפר וגראם ולפצל את הכוחות האוסטרים לשניים.
לאחר מכן, נודע לארכידוכס קרל כי כוחות התגבורת של יוהאן אליהם ציפה לא יגיעו בזמן לקרב.
על כן קרל הורה על נסיגה בשעה 2:30 בצהריים.
האוסטרים המפוצלים נסוגו באופן מסודר יחסית, הצבא העיקרי מערבה והאגף השמאלי המפוצל צפונה.
בשעה 5:00 בצהריים יוהאן, ארכידוכס אוסטריה הגיע עם הצבא שלו אך זה היה כשהאוסטרים כבר היו בנסיגה, והגעתו לא יכלה להשפיע על תוצאות הקרב.
קרב וגראם הסתיים בניצחון ברור לצרפתים.
היה זה הקרב הגדול ביותר שהתרחש על אדמת אירופה עד אותה עת, והשתתפו בו מעל ל-300,000 חיילים.
וגראם נחשב לקרב המכריע שהביא לפירוק הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, ופיצה על התבוסה הצרפתית באספרן-אסלינג.
הניצחון של נפוליאון היה מכריע אך יקר.
אף כי המספרים אינם ודאיים, נהוג להעריך כי אבדות הצרפתים עמדו על כ-37,500 מתים, פצועים, שבויים או נעדרים.
אבדות האוסטרים היו דומות עם כ-41,250 לערך.
יום לאחר הקרב, נפוליאון לא ידע לאן נסוגו האוסטרים.
הצבא הצרפתי היה תשוש מכדי לנהל מרדף בערב 7 ביולי, והקיסר שלח גששים כדי לאתר את האויב.
קרל הצליח לסגת צפונה לבוהמיה, לעבר העיר .
יומיים לאחר קרב וגראם, נפוליאון הורה לרדוף אחר האוסטרים ולמגרם כליל.
לאחר הקרב בווגראם, נפוליאון איבד כל קשר עם הצבא האוסטרי הנסוג.
היו שלושה מסלולים אפשריים שהאוסטרים יכלו לסגת לאורכם: הראשון לעיר שבצפון אוסטריה ולאחר מכן לפראג, השני לעבר העיר צניים (זנוימו) והשלישי צפונה דרך הכביש לעיר ברנו.
המסלול הנבחר לנסיגת האוסטרים היה צפון-מערבית לעיר צניים.
הגנרל שנשלח למסלול הנכון (צניים) היה הגנרל אנדרה מסנה.
אולם הוא נבלם ב-9 ביולי על ידי חיל המאסף האוסטרי ב.
באותו יום, ב-9 ביולי, הגנרל הצרפתי אוגוסט דה מרמון שנשלח למסלול לעבר העיר ברנו, פנה מערבה לעבר העיר לה () שם נערך קרב עם האוסטרים.
מרמון הבין כי עיקר הצבא האוסטרי נמצא מערבה יותר בעיר צניים.
ב-10 ביולי מרמון הגיע לצניים עם הקורפוס ה-11 בפיקודו, שהורכב מ-10,000 חיילים צרפתים ובווארים.
הכוחות התנגשו ב-10 ביולי ב.
לאחר שהצרפתים הדביקו את האוסטרים בעיר צניים ב-10 ביולי, האוסטרים הציעו הפסקת אש, וקרל ונפוליאון פתחו בשיחות.
דה מרמון סירב לקבל את הפסקת האש, ותקף בראש צבאו, כשהוא סבור שמולו ניצב רק חיל מאסף.
לאחר הצלחה ראשונית הבין כי עיקר הכח האוסטרי ניצב מולו, וניצחונותיו בתחילה נבעו ממזל.
הודות ליתרון המספרי הרב של האוסטרים, הגנרל מסנה נאלץ לבוא לעזרתו של מרמון.
למחרת, ב-11 ביולי, מסנה ונפוליאון הצטרפו לקרב.
מסנה תקף את האוסטרים מהדרום, ונפוליאון הצטרף למרמון.
עם הזמן הצרפתים התקדמו בקרב, אך באיטיות.
לאחר יומיים של לחימה חסרת תועלת עם נזקים דומים לשני הצדדים, בסביבות השעה 7:00 בערב, נפוליאון הגיע עם הבשורה על הפסקת אש והורה למרמון לסיים את הקרב.
אותה הפסקת אש למעשה סיימה כל פעילות צבאית נוספת של אוסטריה וצרפת במלחמת הקואליציה החמישית.
הארכידוכס קרל, המפקד העליון של כלל הצבא האוסטרי, התפטר ב-23 ביולי 1809, ולעולם לא שב עוד לפיקוד.
לאחר שהאוסטרים הובסו בקרבות וגראם וצניים, המגעים לעבר הסכם שלום החלו.
חוזה שנברון נחתם בין צרפת לאוסטריה בארמון שנברון ב-14 באוקטובר 1809. החוזה הביא לסיומה הרשמי של מלחמת הקואליציה החמישית בניצחון לצרפת והיה קשוח במיוחד כלפי אוסטריה, שאיבדה שטחים נרחבים ואת גישתה לים.
לאחר חתימת החוזה אוסטריה וצרפת נהיו לבעלות ברית לזמן קצר.
על אוסטריה לשלם פיצויי מלחמה של כמעט 85 מיליון פרנקים לצרפת.
על אוסטריה לנתק את יחסיה הדיפלומטיים והמסחריים עם בריטניה ולהצטרף למערכת הקונטיננטלית.
על אוסטריה להגביל את צבאה לצבא קטן מ-150,000 חיילים.
על אוסטריה לוותר על שטחים נרחבים ביותר, שחלקם יימסרו למדינות הבובה של צרפת, לרוסיה, או לצרפת עצמה.
הודות לוויתור הרב של השטחים, שבסך הכול שווים ל-83,000 קמ"ר, אוסטריה למעשה איבדה כ-3.5 מיליון מתושביה, כחמישית מכלל אוכלוסייתה.
אוסטריה ויתרה על כול השטחים הקרואטיים שהחזיקה דרום-מערבית לנהר הסאווה, מה שסופח לקיסרות הצרפתית והפך ל, מחוזות אוטונומיים בתוך האימפריה הצרפתית.
המחוזות האילריים קטעו את גבולה של אוסטריה עם איטליה וקטעו את גישתה לים התיכון.
לאחר שהאוסטרים הובסו והקואליציה החמישית פורקה, נפוליאון נישא בשנת 1810 כחלק מנישואים פוליטיים למארי לואיז, דוכסית פארמה, שהייתה בתו של הקיסר פרנץ הראשון של אוסטריה.
הנישואים חיזקו את הקשר בין שתי האימפריות.
נפוליאון חיפש קיסרית חדשה שתוכל להעניק לו יורש זכר, מה שאשתו הראשונה, ז'וזפין, לא יכלה לעשות.
בנוסף לחיפוש אחר יורש, נפוליאון חיפש לגיטימציה לאימפריה שלו בכך שנישא לחברה באחד מבתי המלוכה המובילים באירופה, בית הבסבורג.
מארי לואיז, בעודה בת 19, הסכימה להינשא לנפוליאון ובסופו של דבר העניקה לו בן זכר, שלימים יהיה נודע כנפוליאון השני.
כעת, לאחר חתימת חוזה שנברון והניצחון הצרפתי בקואליציה החמישית, הקיסרות הצרפתית הייתה בשיאה.
בשנים 1810–1811 לא נוצרה קואליציה אנטי-צרפתית נוספת ונפוליאון יכול היה להתרכז במלחמת חצי האי שכבר זמן רב התרחשה וגבתה מחיר כבד ומשאבים רבים מהצרפתים.
אולם, מלחמת הקואליציה החמישית הייתה הניצחון האחרון של נפוליאון במלחמה כלשהי.
הצרפתים נסוגו מחצי האי האיברי והפסידו באותה מלחמה, ובשנת 1812 הגיעה נקודת המפנה במלחמות הנפוליאוניות, והיא הפלישה הצרפתית לרוסיה אשר הובילה ליצירת הקואליציה האנטי-צרפתית השישית שבסופה נפוליאון הובס והוגלה לאי אלבה.
הקואליציה הצבאית האסלאמית ללוחמה בטרור היא ברית צבאית בין-ממשלתית, שנכרתה בין 42 מדינות מוסלמיות המאוחדות סביב הרעיון של לוחמה בטרור.
על הקמת הברית הכריז לראשונה שר ההגנה הסעודי, מוחמד בן סלמאן, ב-15 בדצמבר 2015. לברית היה אמור להיות מרכז מבצעים משותף בריאד.
בעת ההכרזה על הקמת הקואליציה היו חברות בה 34 ממשלות ובספטמבר 2022 הגיע מספרן ל-41. רוב המשתתפים בה חברים בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
הקואליציה הצהירה שמטרתה העיקרית היא להגן על מדינות מוסלמיות מפני כל קבוצות הטרור וארגוני הטרור ללא קשר לדתם ושמם.
בנוסף אישרה הקואליציה שהיא תפעל בהתאם להוראות האומות המאוחדות והארגון לשיתוף פעולה אסלאמי בנושא הטרור.
במסיבת העיתונאים שנערכה לרגל הקמת הקואליציה אמר מוחמד בן סלמאן ש"יהיה תיאום בינלאומי עם מעצמות גדולות וארגונים בינלאומיים...
הברית אינה כוללת מדינות עם ממשלות שנשלטות על ידי שיעה, כמו איראן, עיראק וסוריה.
עם זאת, עומאן, שבה שולט זרם האיבאדיה, הצטרפה לברית.
מדינההתחייבות צבאיתתמיכה בפעולותמקורותאפגניסטן - -בחרייןכןכןבנגלדשכןכןבנין - -ברוניי - -בורקינה פאסו - -צ'אדכןכןאיי קומורו - -חוף השנהבכןכןג'יבוטי - -מצריםכןכןגבון - -גמביה - -גינאה - -גינאה-ביסאו - -ירדןכןכןקניהכןכןכוויתכןכןלבנוןלאכןלובכןכןמלזיהכןכןהאיים המלדיבייםכןכןמאלי - -מאוריטניהכןכןמרוקוכןכןניז'רכןכןניגריהכןכןעומאןכןכןפקיסטןכןכןהרשות הפלסטינית - -קטר - -ערב הסעודיתכןכןסנגלכןלאסיירה לאוןלאלאסומליהכןכןסודאןכןכןטוגו - -תוניסיהכןכןטורקיהכןכןאוגנדה - -איחוד האמירויות הערביותכןכןתימןכןכן
להלן מדינות תומכות שאינן חברות בברית:
בעת הקמת הקואליציה הביעה אינדונזיה (המדינה המוסלמית הגדולה בעולם) את תמיכתה בברית, אך בשל אי הסכמות בממשל האינדונזי המדינה לא הצטרפה.
שם אזרחות תחילת כהונה סוף כהונההערות גנרל פקיסטן6 ינואר 2017 מכהן
: סין הביעה את נכונותה לשתף פעולה עם הברית למלחמה בטרור והעריכה את המאמצים הסעודיים ליצור ברית.
: שרת ההגנה של גרמניה, אורסולה פון דר ליין, בירכה על הברית נגד הטרור, אך הדגישה כי עליה להיות חלק מתהליך וינה הכולל את כל המדינות הנלחמות בארגון המדינה האסלאמית (דאעש), כמו ארצות הברית, אירופה, רוסיה, טורקיה, ערב הסעודית, וכן גם את איראן וסין.
: שר ההגנה של מלזיה, הישאמודין חוסיין, הביע תמיכה בברית, אך שלל כל תמיכה צבאית מצד מלזיה.
: הברית החדשה התקבלה בברכה על ידי ארצות הברית, ומזכיר ההגנה האמריקאי אש קרטר, אמר: "אנו מצפים ללמוד יותר על כוונות ערב הסעודית ביחס לברית זו.
אך באופן כללי, נראה כי מדובר במשהו שאנו שואפים אליו כבר זמן רב, דהיינו מעורבות רבה יותר של מדינות ערב סוניות במערכה נגד דאעש".
הקוטב הצפוני של כדור הארץ הוא הנקודה על חצי הכדור הצפוני, שדרכה עובר הציר הדמיוני שסביבו סובב כדור הארץ.
בנקודה זו נפגשים כל קווי האורך.
הקוטב הצפוני נמצא בלב אוקיינוס הקרח הצפוני שבאזור הארקטי.
ההגדרה האסטרונומית של קוטב צפוני של כוכב לכת או אובייקט אחר במערכת השמש היא נקודת הציר של סיבוב כוכב לכת.
אין זה משנה לצורך הגדרה זו כיוון הסיבוב (סיבוב בכיוון השעון, או בניגוד לכיוון השעון שהוא הכיוון המקובל).
הגדרה אחרת, מקפידה יותר, מגדירה את הקוטב הצפוני כנקודה שסביבה סובב האובייקט נגד כיוון השעון.
למספר גופים במערכת השמש - כגון היפריון, ירחו של שבתאי והאסטרואיד 4179 טוטאטיס - אין קוטב צפוני, שכן כיוון תנועתם אינו סדיר בשל השפעת כוחות הכבידה של ירחים וכוכבי לכת סמוכים.
ישנם מקרים שבהם, בשל תנועתו הסינכרונית של האובייקט, ייתכנו ארבעה קטבים נוספים: קרוב, מרוחק, מוביל ועוקב.
בירח איו של צדק, בשל תנועתו הסינכרונית המושפעת מכבידת צדק, ישנה נקודה על פני הירח הפונה תמידית לכיוון הכוכב הלכת - זהו הקוטב הקרוב.
הקוטב הנגדי לו, הרחוק באופן תמידי מצדק, נקרא הקוטב הרחוק (נקודת הנדיר).
קוטב נוסף מצוי בקצה המרוחק של הירח בכיוון תנועתו (המשתנה בפנייתה לכיוון הכוכב ולכיוון התנועה) - זהו הקוטב המוביל, והנקודה הנגדית לו תהיה הקוטב העוקב.
כך ניתן לחלק את איו לארבעה חצאים - מוביל בכיוון התנועה ועוקב בכיוון התנועה, וכן מחצית הפונה לצדק ומחצית הרחוקה ממנו.
בקצה כל אחת מהן יהיה קוטב, והקטבים מתחלפים ביניהם.
הקוטב הצפוני של כדור הארץ
למעשה, לכדור הארץ מספר "קטבים צפוניים":
הקוטב הגאוגרפי הצפוני הוא הקוטב בהגדרתו הנפוצה ביותר, ואליו הכוונה כאשר אומרים "קוטב" סתם.
הוא נמצא בנקודה הצפונית ביותר בכדור הארץ כפי שמכתיב סיבוב כדור הארץ סביב צירו.
הקוטב הגאוגרפי הצפוני נמצא בקו הרוחב 90 מעלות צפון, ובו נפגשים כל קווי האורך.
הקוטב המגנטי הצפוני הוא הנקודה הקרובה ביותר לקוטב הגאוגרפי הצפוני שבה השדה המגנטי בגובה פני הקרקע אנכי לפני כדור הארץ.
הסטייה שלו מהקוטב הגאוגרפי היא זניחה ברוב המקומות על פני כדור הארץ והולכת וגדלה ככל שעולים צפונה ומתרחקים מהקו המחבר בין הקוטב האמיתי למגנטי.
(לצופה הנמצא בין שני קטבים אלו סטיית המצפן המגנטי תגיע עד 180 מעלות)
הקוטב הגאומגנטי הצפוני הוא הנקודה הקרובה ביותר לקוטב הגאוגרפי הצפוני, שבה הציר של הדיפול המגנטי (ציר הדו-קוטביות) של כדור הארץ - "חותך" את פני כדור הארץ.
הקוטב הימי הצפוני הוא הנקודה המרוחקת ביותר מכל קו חוף בים הארקטי.
הקוטב הגאוגרפי הצפוני, הלא הוא הצפון האמיתי, הוא נקודת ציר הסיבוב הצפונית של כדור הארץ - קו הרוחב 90° צפון.
מנקודה זו כל צד שאליו פונים הוא דרום.
הקוטב נמצא בלב אוקיינוס הקרח הצפוני, קרקעית הים בנקודה זו נמצאת בעומק של 4,232 מטרים.
בשל תזוזת כדור הארץ, נקודה זו אינה קבועה, ולכן מוגדרת נקודה שאינה חופפת במדויק את הנקודה על פני כדור הארץ כנקודה לצורך ציור המפות.
השטח היבשתי הקרוב ביותר לקוטב הצפוני נמצא בצפון גרינלנד, לחופי ים לינקולן, בקואורדינטות 83.38° צפון 34.0° מערב, במרחק של כ-710 ק"מ מהקוטב.
קנדה מגדירה את השטחים עד הקוטב הצפוני כשטחים שבריבונותה, אולם קביעה זו שנויה במחלוקת, שכן ישנם 770 ק"מ של שטחי מים בין היבשה לקוטב הצפוני.
שאר מדינות העולם מקבלות את הקביעה שהקוטב הצפוני מצוי במים בין-לאומיים.
מסע הגילוי הראשון שנערך לקוטב הצפוני היה מסעו של רוברט אדווין פירי, מתיו הנסון (שחור שמוצאו מארצות הברית), וארבעה אינואיטים בשם: אוטה, סיגלו, אגינגווי ואאוקואה, ב-6 באפריל 1909. פירי האמין שהגיע לקוטב הצפוני, אולם בדיקות שנערכו בשנת 1996 הראו כי פירי החמיץ את הקוטב הצפוני בכ-40 ק"מ.
משלחת מדעית רוסית בראשות גאורגי סדוב ניסתה להגיע לקוטב בשנים 1913–1914, אך נכשלה.
ההגעה הראשונה בפועל לקוטב בטיסה הייתה בשנת 1926 על ידי החוקר הנורווגי רואלד אמונדסן והמממן האמריקאי שלו לינקולן אלזוורת', שהגיעו לקוטב באמצעות טיסה שיצאה מסבאלברד והגיעה לאלסקה.
ב-3 במאי 1952 נחתו ג'וסף פלטצ'ר וויליאם בנדיקט מחיל האוויר של ארצות הברית בקוטב הצפוני הגאוגרפי.
ב-3 באוגוסט 1958 עברה הצוללת האמריקאית נאוטילוס את הקוטב הצפוני מתחת לקרח הימי.
ב-17 במרץ 1959 עלתה הצוללת האמריקנית סקייט (SSN-578) לפני המים, והייתה כלי השיט הראשון שהגיע בפועל לקוטב הצפוני.
ב-19 באפריל 1968 הגיעה לקוטב באופנועי שלג משלחת של חובבים מארצות הברית בראשות ראלף פלאיסטד.
ההישג אושר על ידי חיל האוויר של ארצות הברית.
בעקבות הספקות לגבי הישגו של פירי, זאת נחשבת ההגעה הראשונה לפני השטח של הקוטב.
על פי המסורת הפופולרית הנפוצה בעולם הנוצרי, הדמות הבדיונית סנטה קלאוס מתגוררת בקוטב הצפוני יחד עם עוזריו הגמדים.
הקוטב המגנטי הצפוני הוא הנקודה הקרובה ביותר לקוטב הגאוגרפי הצפוני, שבה השדה המגנטי בגובה פני הקרקע אנכי לפני כדור הארץ.
מצפן טיפוסי שיכול לנוע אך ורק במישור המאוזן - למעשה לא יפעל, ולכן יצביע על כיוון אקראי.
אך מסע מחקר בשנת 2014 מצא שרידים ממסע זה וקבע שהם מתו מהרעלת עופרת שבה נחתמו קופסאות השימורים, ושיבשה את תגובותיהם.
רואלד אמונדסן סבר שהגיע לקוטב של העת ההיא, אך למעשה רק קרב אליו בשנת 1903.
הקוטב המגנטי הצפוני נע לאורך השנים בכיוון צפון-צפון-מערב.
במהלך המאה ה-20 נע הקוטב המגנטי הצפוני מעל 1,100 ק"מ, ומהירות תנועתו עלתה מ-9 ק"מ לשנה בשנת 1970 ל-41 ק"מ לשנה בשנת 2001.
בקצב הנוכחי יגיע הקוטב המגנטי לסיביר תוך כ-50 שנה.
הקוטב הגאומגנטי הצפוני הוא הנקודה הקרובה ביותר לקוטב הגאוגרפי הצפוני, בה הציר של הדיפול המגנטי (ציר הדו-קוטביות) של כדור הארץ - "חותך" את פני כדור הארץ.
זווית השדה המגנטי איננה 90° בדיוק כי הדו-קוטביות בשדה המגנטי של כדור הארץ איננה "מושלמת" וקיימת חוסר סימטריות.
אם כדור הארץ היה מגנט דו-קוטבי מושלם - הקטבים המגנטיים היו חופפים את הקטבים הגאומגנטיים.
מבחינה פיזיקלית, הקוטב המגנטי/הגאומגנטי הצפוני של כדור הארץ - הוא למעשה קוטב מגנטי דרומי, ולהפך.
הקוטב הצפוני של כל מגנט נמשך לקוטב הדרומי של מגנטים אחרים, כך גם הקוטב הצפוני של מגנט מרחף (כמו, למשל, במצפן) יצביע לכיוון הקוטב הגאומגנטי הצפוני (שהוא כאמור מגנט דרומי).
המיקום המדויק של הקטבים המגנטיים והגאומגנטיים - הן בצפון והן בדרום - משתנה באופן הדרגתי.
קוטב זה מוגדר כנקודה המרוחקת ביותר מכל קו חוף באוקיינוס הצפוני ונמצא במיקום '84°03 צפון, '174°51 מערב.
הראשון שהגיע לנקודה זו היה סר יוברט וילקינס שהגיע אליה בטיסה בשנת 1927.
בעלות טריטוריאלית על הקוטב הצפוני
עד שנת 1999 נחשב הקוטב הצפוני כשטח בינלאומי.
בשנת 2001 הודיעה רוסיה כי האזור בו נמצא הקוטב שייך לה.
מספר מדינות הלכו בעקבותיה - נורווגיה, קנדה, ארצות הברית ודנמרק, אשר שטח האדמה שבשליטתה - גרינלנד הוא הקרוב ביותר לקוטב.
לטענות אלה יש חשיבות לצורך ניצול המשאבים הטבעיים (נפט וגז טבעי) שבאזור וניצול אפשרויות תחבורה ימית חדשות.
על רקע ההתחממות הגלובלית, והיחלשות מעטה הקרח, שמובילים להקלה על הנגישות לאזור - רמת התביעות רק עלתה.
בשנת 2013, שלחה סין לקוטב את שוברת הקרח היחידה שלה כדי להפגין ריבונות, מעשה שהגביר את המתיחות מול רוסיה.
הקוטב הדרומי הוא הנקודה הדרומית ביותר בכדור הארץ.
הקוטב מצוי ביבשת אנטארקטיקה והוא למעשה נמצא בנקודה המרכזית של ציר כדור הארץ הדרומי.
הטמפרטורות הממוצעות בקוטב הדרומי הן מינוס 28 מעלות בקיץ, ומינוס 60 בחורף.
בשנת 1983 נמדד מזג האוויר הקר ביותר בקוטב - מינוס 89.2 מעלות.
הקוטב הגאוגרפי הדרומי הוא הנקודה שבה ציר סיבוב כדור הארץ חותך את פני האדמה.
זוהי הנקודה אליה מתייחסים כאשר מזכירים את הקוטב הדרומי ללא פירוט נוסף.