tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"סרה" (Sere) – כיתוב מסולסל בחלק התחתון שכלל את שמו של השליט ואשר נעשה מורכב במהלך השנים.
בטורה הראשונה של אורהן הראשון היה רשום בפשטות "אורהאן בן עות'מאן" ואילו בזו של מהמט השישי נרשם "מהמט והידטין האן בן אבדילמג'יט עטור ניצחון לעד".
"הנצ'רה" (Hançere) או "קול" (Kol) – שני קווים השלוחים ימינה ומסמלים חרב, אות לכוח.
טורה אגבר (בקטלאנית ובספרדית: Torre Agbar – "מגדל אגבר") הוא גורד שחקים במרכזה של ברצלונה בקטלוניה שבספרד.
שמו של המגדל נגזר מראשי התיבות של שמה בספרדית של חברת המים המקומית (Aguas de Barcelona; בקטלאנית - Aigües de Barcelona) שאת משרדיה הוא מאכלס, והוא ניצב בפלאסה דה לס גלוריאס קטלאנס (Plaça de les Glòries catalanes) בצפון מרכזה של העיר.
טורה אגבר נישא לגובה של 144.4 מטר ובו 34 קומות וכן 4 קומות תת-קרקעיות.
עם סיום בנייתו הוא היה לבניין השלישי בגובהו בעיר.
שטח הבניין הוא 50,693 מ"ר, מהם משרדים בשטח של 30,000 מ"ר, מתקנים טכניים בשטח של 3,210 מ"ר, 8,132 מ"ר מיועדים לשירותים כולל אודיטוריום, ושטח של 9,132 מ"ר משמש לחניה.
המבנה נחנך באופן רשמי על ידי מלך ספרד חואן קרלוס הראשון, ביום 9 בספטמבר 2005.
המגדל תוכנן על ידי משרד האדריכלים הצרפתי של ז'אן נובל בשיתוף עם המשרד המקומי, b720 פרמין ואסקז אדריכלים, וההשראה לעיצובו המיוחד באה מצוקי הר מונטסראט מערבית לברצלונה וממגדליה של כנסיית הסגרדה פמיליה בעיר.
עוד ציין נובל כי למגדל ההולך וצר החל מהקומה ה-26 יש מאפיינים פאליים, בהשראתם הוקנו לו מספר כינויים עממיים, כדוגמת "הזין", "הפתילה" (el supositori - נר אנאלי), "הפגז" (l'obús) "הדילדו הענק" וכיוצא בזה.
הוא גם דומה במקצת בצורתו לובורג' קטר אשר בדוחה של אותו האדריכל ול"גרקין" של סר נורמן פוסטר בלונדון.
המגדל בנוי מבטון מזוין ומכוסה במעטפת אלומיניום וזכוכית בשטח של 16,000 מ"ר, שבה 4,500 חלונות ו-4,500 דיודות פולטות אור (LED) שכל אחת מהן מופעלת באופן עצמאי.
דיודות אלה מאפשרות להאיר את המבנה בשעות החשיכה בדוגמאות שונות שהפכו לאחד ממאפייני קו הרקיע הלילי של העיר.
בשנת 2006, הבניין זכה בפרס הבין-לאומי לרבי-קומות.
טורו אוהירה (יפנית: 大平透 ; 24 בספטמבר 1929- 12 באפריל 2016) היה שחקן, מדבב (סאייו) וקריין ותיק ופופולרי ביפן.
לאחר לימודי מכינה באוניברסיטה העירונית של טוקיו, טורו סיים לימודי פוליטיקה של המדע והכלכלה באוניברסיטת מייג'י.
בשנת 1954 הצטרף טורו למערכת השידור היפנית, שם הוא נעשה לקריין ומפיק.
בשנת 1955 בפתיחת מערכת השידור של טוקיו, טורו התגייס לחברה תאטרלית.
ב-1958, טורו עזב את החברה כדי להיות מדבב.
טורו נודע בדיבוב נבלים קפדנים ודמויות בדחניות.
פרסומו בא מדיבוב דארת' ויידר בסדרת הסרטים מלחמת הכוכבים (בפרק 3: נקמת הסית', טורו חזר לדבב את דארת' ויידר לקראת הסוף), הומר סימפסון ממשפחת סימפסון, דוקטור נאמבו קוזאבורו (דוקטור בנג'מין ברייטהד) מסדרת גאטשאמן, פיט השחור מסדרות דיסני ועוד.
מלבד דיבוב סדרות זרות וסרטים זרים, טורו קריין בסדרות טוקוסאצו (בקצרה = אפקטים מיוחדים יפניים), בעיקר של חברת "טואי".
הוא קריין את הסדרות הראשונות של סופר סנטאי עד שנת 1983, וחזר בשנת 1992 כשהיה קריין בסדרה "Kyoryu Sentai Zyuranger" (הסדרה ששימשה את הבסיס ל"מייטי מורפין פאוור ריינג'רס" באמריקה תחת שרביטו של חיים סבן).
בנוסף, בסדרה Choriki Sentai Ohranger (1995) טורו דיבב את הקיסר באקוס וורת' (שבגרסה האמריקאית שלה, "פאוור ריינג'רס זיאו", נקרא מונדו) .
טורו גם קריין בסדרות הגיבורים המטאליים בשנות ה-80, ובין השאר בסדרות: "שיידר" ו"ספילבן" (שהפכו ביחד באמריקה ל-"VR טרופרס", גם כן תחת ידיו של סבן).
במרץ 2007, זכה טורו בפרס ההצלחה בטקס הראשון של פרסי הדיבוב.
בשנותיו האחרונות, טורו נראה כנציג הפקת אוהירה.
טוֹרוּן (בפולנית: Toruń , גרמנית: Thorn, ביידיש: טהורן) היא עיר בצפון פולין השוכנת על גדות נהר הוויסלה, שאוכלוסייתה מונה 204,954 תושבים (נכון ל-2011).
מרכז העיר העתיק של טורון הוא מקום לידתו של ניקולאוס קופרניקוס.
העיר הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 1997. בעבר היא נמנתה עם ערי ההנזה ושימשה כעיר הבירה של פרובינציית טורון בין השנים 1921–1945. החל מ-1999 היא מקום המושב של הממשל העצמי של פרובינציית קויאוויה-פומרניה.
בתיעוד הקדום ביותר של שם העיר מופיעות כמה גרסאות שהמוקדמת שבהן מתוארכת לתחילת המאה ה-13. לשמות הללו יש מספר הסברים אטימולוגיים, ולפי אחדים מהם מקור השם הוא גרמני או פולני.
כשהייתה טורון תחת שלטונם של מלכי פולין, הצורות שהופיעו במסמכים ובמטבעות הרשמיים היו Thorun, Thorunium, civitas Thorunensis או civitas Torunensis.
לאחר המאה ה-15 התקבע שמה הנוכחי של העיר (Toruń).
ההתיישבות הראשונה באזור מתוארכת לתחילת המאה ה-11 לפנה"ס בקירוב.
בימי הביניים, בין המאה ה-7 למאה ה-13 התקיימה עיר פולנית עתיקה על גדת נהר הוויסלה.
האבירים הטבטוניים בנו טירה באזור העיר בין 1230 ל-1231. העיירה שהייתה במקום זכתה למעמד של עיר מהמלוכה הפולנית ב-1233, וב-1236 היא הועברה למיקום הנוכחי של החלק העתיק שלה.
ב-1263 הגיעה חבורת נזירים פרנציסקנים לעיר, וב-1239 הגיעה חבורה נוספת של נזירים דומיניקנים.
האזור שבו נמצאת העיר החדשה יושב כבר ב-1264, וב-1280 שתי הערים הצטרפו לברית ערי הנזה, והפכו למרכז סחר ימי-ביניימי חשוב.
בעקבות הסכם טורון הראשון שנחתם בעיר בפברואר 1411 הסתיימה מלחמת פולין-ליטא-הטבטונים, שהחלה ב-1409. האצולה המקומית הקימה את הקונפדרציה הפרוסית ב-1440, ופתחה במאבק נגד האבירים הטבטוניים ב-1454. כמו כן, שתי הערים (הישנה והחדשה) התמזגו ב-1454 לעיר אחת, לאחר מאתיים שנים של קיום זו לצד זו.
בעקבות כך פרצה מלחמת 13 השנים ב-1466, שהסתיימה בחתימה על הסכם טורון השני שבו המסדר הטבטוני העביר את השליטה על פרוסיה המערבית לידי מלך פולין.
טורון הפכה לישות אוטונומית תחת חסותה של ממלכת פולין.
תושבי העיר הפכו לפרוטסטנטים ב-1557, במהלך הרפורמציה הפרוטסטנטית, כאשר רוב הערים של פולין נותרו קתוליות.
במהלך תקופת כהונתו של ראש העיר היינריך סטרובנד (1586-1609) עברה העיר תהליך של ריכוז סמכויות שלטוניות, והסמכות המנהלית עברה לידיה של מועצת העיר.
הישועים הגיעו לעיר ב-1595 על מנת לקדם את הקונטרה-רפורמציה, ותפסו את השליטה על כנסיית יוחנן כותב הבשורה.
פקידי העיר הפרוטסטנטיים ניסו להגביל את הגעת האוכלוסייה הקתולית לעיר, כיוון שהקתולים (אך גם הדומיניקנים והישועים) שלטו ברוב הכנסיות, כך שרק כנסיית מרי הקדושה נותרה ברשות הפרוטסטנטים.
במחצית השנייה של המאה ה-17 המתח ההולך וגובר בין הקתולים לפרוטסטנטים גרם למה שזכה לכינוי מהומות טורון.
העיר סופחה לממלכת פרוסיה ב-1793 בעקבות החלוקה השנייה של פולין.
העיר הפכה ב-1807 לחלק מדוכסות ורשה שהוקמה בידי נפוליאון, והייתה נתונה לשלטונו של פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה, אם כי פרוסיה החזירה לעצמה את השליטה על העיר ב-1814 בעקבות תבוסתו של נפוליאון.
בקונגרס וינה בשנה שלאחר מכן העיר הפכה לחלק מהאימפריה הגרמנית, ביחד עם יתר פרוסיה.
בתקופה זו העיר הייתה מרכז ההתנגדות הפולני לתהליך הגרמניזציה וקרב התרבויות (קולטורקמפף), והוקם בה העיתון "גזטה טורונסקה".
החברה הפולנית למדעים הוקמה בעיר ב-1875, וב-1884 הוקמה בה אגודת סתרים ששמה לה למטרה להשיב את פולין לגדולתה.
לפי התנאים שנקבעו בחוזה ורסאי ב-1919, העיר הייתה חלק מהמסדרון הפולני שהוענק לפולין.
העיר הפכה באופן רשמי לבירת מחוז פומרניה, על אף שבפועל לא הייתה ממוקמת בשטחו.
המכון הבלטי הוקם בעיר ב-1925, ומטרתו הייתה לתעד את המורשת הפולנית בפומרניה.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם טורון התפתחה במידה משמעותית מבחינה עירונית.
תחומים כגון התחבורה (רחובות וגשרים) זכו להשקעות משמעותיות, והחלה תנופת בנייה של בתי מגורים ובנייני ציבור.
במלחמת העולם השנייה נכבשה טורון על ידי גרמניה הנאצית במסגרת המערכה בפולין, ונוהלה כחלק מאזור דנציג-פרוסיה המערבית.
הנאצים השתמשו במערכת המבצרים של העיר כמחנות עבור שבויי מלחמה, ומתחם המחנות כולו כונה "סטאלאג XX-A".
העיר, שלא ניזוקה במידה רבה במלחמה, שוחררה על ידי הצבא האדום הסובייטי ב-1945, והוחזרה לשלטון פולני כפי שנקבע בוועידת פוטסדאם.
האוכלוסייה הגרמנית שנותרה במקום גורשה לגרמניה המערבית באופן הדרגתי בין 1945 ל-1947.
לאחר מלחמת העולם השנייה אוכלוסיית העיר צמחה במהירות, ובתחום התעשייה חל שיפור.
אולם אחד האירועים החשובים של העידן שלאחר המלחמה היה הקמת אוניברסיטת ניקולאוס קופרניקוס ב-1945, שבמשך השנים הפכה לאחת האוניברסיטאות המובילות בפולין.
קיומה של האוניברסיטה השפיע על חיי העיר במידה רבה, כמו גם על תפיסתה בעיני תושבי מקומות אחרים.
טורון חוותה תהליך משמעותי של שינוי סוציאלי וכלכלי מאז 1989, כאשר הממשל המקומי והאזורי שוקם בהדרגה והשוק הכלכלי הושב על כנו.
ישנה מחלוקת בקרב המקומיים האם תקופה זו נוצלה במלואה, אך העובדה היא שטורון זכתה מחדש במעמדה כמנהיגה אזורית ביחד עם בידגושץ'.
טורון הוכרזה כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו ב-1997, וההכרזה כוללת את העיר העתיקה, העיר החדשה ואת שרידי הטירה הטבטונית שנהרסה ברובה ב-1454. המתאר המקורי של העיר בצורת כוכב עדיין ניכר בה.
טורון זכתה לפרסום בעיקר בשל שימור המבנים הגותיים מימי הביניים, בהם כ-200 מבנים צבאיים, שכולם בנויים אבן, ובהם כנסיות מונומנטליות, היכל העיר ובתים בורגניים רבים.
העיר העתיקה שוכנת בחלקו המערבי של השטח המוכרז והיא ערוכה סביב "כיכר השוק של העיר העתיקה" (Rynek Staromiejski).
מדרום לכיכר מוליכים חמישה רחובות אל הנהר, והם נחצים על ידי רחובות רוחב.
בשנים 1250–1300 ביצרו את העיר העתיקה בחומה כפולה שבה נקבעו מגדלי שמירה.
חלק מהחומות פורקו במאה ה-19, אך חלקן הדרומי הפונה אל הנהר נותר בשלמותו.
בחלק זה נמצא המגדל הנטוי של טורון, שנבנה במאה ה-14 ובשל טעות בהנחת יסודותיו הוא החל לנטות.
אומרים כי אם אתה אומר שאתה יכול לעמוד יותר מ-5 שניות כשהרגליים מוצמדות לקיר והידיים מושטות קדימה - אינך דובר אמת כי זה בלתי אפשרי!
המונומנט הבולט בכיכר השוק של העיר העתיקה הוא בית העירייה הישן, שנבנה בין השנים 1391 ל-1399 תוך שימוש במגדל קיים שהוקם ב-1274 ואשר היה חלק מהמבנה הקודם.
בשנים 1602–1605 נוספה קומה נוספת לבניין, תוך הקפדה על התאמתה לסגנונו הגותי המקורי.
בית העירייה נחשב לאחד המרשימים מסוגו במרכז אירופה.
ליד בית העירייה נמצאים פסל קופרניקוס, מזרקת השייט, ופסל החמור של טורון.
מזרקת השייט (Pomnik Flisaka), מבוססת על אגדת עם: לפני שנים רבות הוכתה טורון במכת צפרדעים.
ראש העיר הבטיח את בתו לאדם שיסלק את הצפרדעים מהעיר.
שייט עני הבטיח שביכולתו לעשות זאת.
הוא שלף כינור ופתח בנגינה.
הצפרדעים הלכו אחריו וטבעו בביצות מסביב לעיר.
במזרקה נראה השייט מנגן כשמסביבו צפרדעים ומים פורצים מפיותיהן.
פסל החמור של טורון נמצא במקום שהיה בו בימי הביניים פסל של חמור מעץ ועליו פס חד, שעליו היו מושיבים פושעים שנקשרו לחמור והוצלפו בפומבי.
הפסל מהווה אטרקציה לתיירים המצטלמים לידו.
אגדה נוספת היא על החתול שעמד על חומת העיר והזהיר את המגינים בפני האויב המתקדם, ובכך הציל את העיר.
פסל חתול נמצא על אחד הבתים בכיכר בית העירייה.
כנסיית יוחנן כותב הבשורה נבנתה במספר שלבים - הספינה ובית המקהלה הוקמו בין 1270–1330, הספינה הוארכה ב-1388 ומגדל הפעמונים נוסף בין 1407 ל-1433. מאז 1992 משמשת הכנסייה כקתדרלת העיר.
בתוך הכנסייה יש תגליפים גותיים מרשימים, אפיטפים בסגנון הרנסאנס והבארוק ומזבחות (ביניהם ניתן למנות את האפיטף של קופרניקוס מ-1580).
כנסיית עלייתה של הבתולה לשמיים הייתה בעברה כנסייה פרנציסקנית.
המבנה הנוכחי מתוארך לשנת 1350 לערך, ויש בו ציורי קיר וריהוט בסגנון הבארוק.
כנסיית יעקב הקדוש משמשת ככנסיית הרובע של העיר החדשה.
היא נבנתה בין השנים 1309–1340 בסגנון גותי והורחבה בין 1359 ל-1450. הכנסייה ידועה בשל ציורי הקיר המונומנטליים ובשל בית המקהלה הגותי שלה.
שני בתים ידועים נוספים הם המבנה הגותי מהמאה ה-15 שנטען כי בו נולד קופרניקוס והמשמש כיום כמוזיאון; והבית בסימן הכוכב (פולנית: Dom Pod Gwiazdą) שהיה בעבר בית גותי בבעלותו הזמנית של ההומניסט פיליפו קלימכוס.
הבית נבנה מחדש במאה ה-16 ופעם נוספת ב-1697, אך עם חזית סטוקו מקושטת ומדרגות עץ סליליות.
אחת העובדות החשובות הנוגעות לטורון היא שהעיר כמעט לא נפגעה במהלך מלחמת העולם השנייה, בניגוד לערים היסטוריות אחרות בפולין.
העיר העתיקה נותרה ללא פגע, כך שכל המבנים החשובים הם מקוריים.
לכן מתגאה טורון במספר הגדול ביותר של בתים גותיים משומרים בפולין, וברובם יש ציורי קיר גותיים או תקרות גותיות המתוארכות לתקופה שבין המאה ה-16 למאה ה-18. בשנים האחרונות נערכים בעיר מספר מבצעי שיקום, על מנת לשפר את המצב והמראה החיצוני של העיר העתיקה.
מלבד החידוש של כמה בניינים יש מספר פרויקטים כמו סלילה מחדש של מדרכות וכיכרות והשבתם לחזותן המקורית.
אחד הפרויקטים המרשימים ביותר הוא הארת העיר העתיקה בלילה, היוצרת מראה מרשים במיוחד.
לפי מבדקים סטטיסטיים שנערכו ב-2006 התברר כי אוכלוסיית העיר פחתה, וגודלה עמד על כ-208,000 תושבים.
מגמה זו נגרמה בעיקר כתוצאה מהגירה של תושבים ליישובים הסמוכים לפרברים שסביב העיר, אך אינם חלק ממנה.
כתוצאה מכך טורון מוקפת על ידי חגורה של יישובים צפופי-אוכלוסין, שתושביהם עובדים ושוהים בטורון אך אינם מתגוררים בה.
בעקבות מגמה זו החלו דיונים הנוגעים לסוגיית שילובם של היישובים הללו אל תוך תחום השיפוט של העיר.
מבחינה מעשית טורון קרובה להגיע לסף יכולת האכלוס שלה בתוך גבולות העיר.
רוב האוכלוסייה שבתוך העיר מרוכזת לאורך הגדה הימנית (צפונית) של נהר הוויסלה.
שניים מהאזורים הצפופים ביותר הם רובינקובו ונה-סקארפי הנמצאים בין המחוז המרכזי והמחוז הצפוני של העיר, ועיקר הבנייה בהם התרחשה בשנות ה-70 ובשנות ה-80. מספר התושבים הכולל באזורים אלה הוא כ-70,000.
טורון ובידגושץ' יוצרות מטרופלקס זוגי ביחד עם הכפרים והעיירות המקיפים אותם, ובסך הכל חיים באזור זה כ-800,000 איש, המהווים כשליש מהאוכלוסיית פרובינציית קויאוויה-פומרניה כולה, העומדת על כ-2.1 מיליון תושבים.
בטורון יש קבוצות מיעוט שמקורן ביפן, באוקראינה ובווייטנאם.
היפנים הם קבוצת המיעוט הגדולה ביותר, וחלק ניכר מהם עוסק בניהול המפעלים שהוקמו בשנים האחרות על ידי חברות יפניות.
בנוסף למנהלים, מהנדסים ומתרגמים יפניים ובני משפחותיהם, יש בטורון מספר מורים ליפנית העובדים באוניברסיטה ובבתי הספר המקומיים, וכן יפנים שנישאו לפולנים ונשארו לגור בעיר.
מערכת התחבורה העירונית ספגה בעבר ביקורת, שכן אף שטורון איננה עיר גדולה, קיים חוסר בתשתית תחבורתית ואחת הבעיות היותר משמעותיות היא שרק גשר אחד לכלי רכב חוצה את הוויסלה בתוך תחומי העיר (הגשר האחר משמש רכבות).
בנייתם של מספר כבישים עוקפים הקלה במידת מה על עומס התנועה.
הועלתה הצעה לבנייתו של גשר נוסף במרחק 4 ק"מ מהקיים, אך בגלל סוגיות משפטיות וכלכליות אין ודאות האם התוכנית תצא לפועל.
מערכת התחבורה הציבורית של העיר מורכבת מחמישה קווי חשמליות וכ-40 קווי אוטובוסים, המגיעים לכל חלקי העיר ולחלק מהיישובים הסמוכים.
בעיר יש שתי תחנות אוטובוסים שמהן יוצאים קווים המגיעים לכל פולין.
טורון שוכנת באחת מצמתי הדרכים החשובות בפולין.
הכביש המהיר A1 מגיע אל העיר, ודרומית לעיר נמצא כביש עוקף.
מלבד הכבישים הללו נחצית העיר על ידי הכביש האירופי E75.
בעיר שלוש תחנות רכבת: גלובניה (ראשית), מיאסטו (מרכז) וסכודניה (מזרח).
טורון היא צומת רכבות חשוב, ודרכה עוברים קווי הרכבת המחברים את קוטנו עם בידגושץ' ואת פוזנן עם אולשטין.
כמו כן, מטורון יוצאים שני קווי רכבת המגיעים למאלבורק ולסירפץ.
החיבור בין טורון לבידגושץ' קרוי BiT City, והוא חלק מהתוכנית הכללית שמטרתה הסופית היא ללכד את המטרופולין שבו נמצאות שתי הערים.
בשנת 2008 נפתח ליד העיר נמל תעופה קטן, וקיימות תוכניות להרחיבו.
מלבד נמל זה פועל נמל התעופה בידגושץ'-סזבדרובו, השוכן במרחק 50 ק"מ ממרכז טורון, ומשמש את אזור המטרופולין כולו.
טורון היא אמנם עיר בגודל בינוני, אך מספר חברות בולטות בכלכלה הפולנית מיקמו בה את משרדי ההנהלה שלהן.
שיעור האבטלה הלא רשמי הוא כ-6.9% נכון לפברואר 2008.
בשנת 2006 החלה הבנייה של מספר מפעלים חדשים בבעלות חברת שארפ וחברות יפניות אחרות בליסומיצה, הנמצאת במרחק של כעשרה ק"מ ממרכז העיר.
המבנים החדשים שעדיין לא הושלמו נמצאים באזור תעשייתי חדש.
כתוצאה משיתוף הפעולה בין החברות שהוזכרו החלו דיונים הנוגעים להקמתו של אזור היי טק חדש, האמור לספק כ-10,000 מקומות עבודה עד לשנת 2010, בעלות כוללת של כ-450 מיליון אירו.
בשנת 2008 נערכו דיונים הנוגעים לשאלה האם להקים אזור תעשייה חדש, אך הפעם בתוך גבולות העיר עצמה.
בטורון מבקרים בכל שנה כ-1.5 מיליון תיירים, בעיקר בזכות המונומנטים הנמצאים בה.
התיירות נחשבת לאחד מענפי הכלכלה החשובים ביותר בעיר, אם כי חלק מהתשתיות, כמו בתי מלון, לקויות.
עם זאת, תעשיית התיירות זוכה לתמיכה ולסיוע בדמות חידוש המונומנטים האדריכליים, בניית בתי מלון חדשים (כולל בתי מלון ברמה גבוהה), שיפור התשתיות, ועריכת אירועי תרבות ומדע קבועים.
בשנות ה-2000 טורון חוותה תקופה של השקעות רבות בתחום הבנייה, בעיקר למטרות מגורים ותחבורה.
חלק מהמימון לתנופת הבנייה הזו הגיע כתוצאה מהצטרפותה של פולין לאיחוד האירופי.
ישנם מיזמי בנייה מקיפים הנמצאים עדיין בשלבי תכנון או מוכנים להתחלה, והעלות של חלקם היא כ-100 מיליון אירו.
המיזמים הללו כוללים בין השאר אצטדיון חדש, מרכזי קניות ובידור גדולים, מתחם מסחרי חדש, תיאטרון מוזיקלי, מרכז לאמנות עכשווית, מבנים חדשים עבור אוניברסיטת קופרניקוס, דרכים וקווי חשמליות, מערכות להובלת מים ולפינוי שפכים, פרויקטים בתחום המגורים, והגשר החדש הנ"ל מעל נהר הוויסלה.
בטורון שוכנים שני תיאטראות דרמה, שני תיאטראות ילדים, שני תיאטראות מוזיקליים, וכן מספר תיאטראות אחרים מסוגים שונים.
פעם בשנה, בחודש מאי, העיר מארחת את פסטיבל התיאטרון קונטאקט.
בנייתו מרכז התרבות המודרני "באי פומורסקי" בקצה הדרום-מזרחי של העיר העתיקה הסתיימה לאחרונה, וחזיתו מעוצבת בצורת שידת מגירות ענקית.
בנייתו של המרכז לאמנות עכשווית החלה בקיץ 2006 והוא עתיד להיפתח באמצע 2008, אם כי המרכז מארגן כבר תערוכות רחוב.
בניין המרכז ממוקם בלב העיר, בסמוך לעיר העתיקה.
ההיסטוריה של טורון ושל האזור המקיף אותה מתועדת בכעשרה מוזיאונים.
עם אלה נמנים "בית קופרניקוס" והמוזיאון הסמוך אליו, המתעדים את עבודתו המהפכנית של האסטרונום, ומוזיאון האוניברסיטה, המתעד את ההיסטוריה האקדמית של העיר.
בטורון יש גם פלנטריום ומצפה כוכבים, השוכן ביישוב הסמוך פיבניצה.
מצפה הכוכבים ידוע בשל הרדיוטלסקופ הגדול ביותר בחלק המזרחי של מרכז אירופה, שקוטרו 32 מטרים.
בטורון פועלת תזמורת סימפונית, והעיר ידועה גם בשל לחם הזנגביל המיוצר בה.
המוסד הגדול ביותר להשכלה גבוהה בטורון הוא אוניברסיטת ניקולאוס קופרניקוס, שהוקמה ב-1945 ומשרתת למעלה מ-40,000 סטודנטים.
כאשר הקימו את האוניברסיטה קהל היעד והצוות שלה היו אמורים לבוא מהחברה המדעית של טורון, אוניברסיטת סטפן בטורי בווילנה ואוניברסיטת יאן קזימיר בלבוב.
מעמדה של האוניברסיטה מסייע גם לעיר לשמור על מעמדה ותדמיתה, ונודעת לה השפעה רבה גם על הכלכלה המקומית.
הטורה דל מנג'ה (באיטלקית: Torre del Mangia) הוא מגדל בעיר סיינה, איטליה.
המגדל נבנה בשנים 1325–1343, וממוקם בפיאצה דל קמפו, הכיכר המרכזית של סיינה, בסמוך לפאלאצו פובליקו.
בתקופת בנייתו נחשב לאחד המגדלים החילוניים הגבוהים ביותר בימי הביניים של איטליה.
בגובה 102 מטרים הוא שני רק למגדל של קרמונה.
משמעות שם המגדל (המגדל של האוכל) נובע מכינויו של השומר הראשון שלו, ג'ובני די באלדוצ'ו, שנודע בנטייתו לבזבז את כל כספו על אוכל.
הלוג'יה משיש, הידועה בשם קאפלה די פיאצה, הוספה בשנת 1352 כנדר לבתולה הקדושה מתושבי סיינה ששרדו את המגפה השחורה.
השעון הוסף בשנת 1360. את המגדל ניתן לראות מכל חלקי העיר.
המגדל נבנה בדיוק באותו הגובה כמו קתדרלת סיינה במטרה להראות שלכנסייה ולמדינה יש כוח זהה.
ב-1666 הותקן הפעמון הגדול במשקל 6,764 ק"ג וידוע לסיינים בשם קמפנונה.
הוא נקרא גם סונטו מכיוון שהוא הוקדש לגבירתנו של העלייה השמיימה.
הפעמונים שלו עדיין מלווים את כל הרגעים החשובים ביותר בחיי העיר, במיוחד אלה הקשורים לפאליו.
קירות המגדל בעובי של כ-3.5 מטר בכל צד.
המדרגות עד לקצה המגדל מפותלות ורוב האנשים העולים מעלה נאלצים להתכופף תוך כדי העלייה.
המעבר במדרגות צפוף והתנועה בשני הכיוונים בו קשה, לכן בכל עת העלייה מותרת רק ל-25 אנשים.
מגדל השעון לזכר ג'וזף צ'מברלין (המכונה ג'ו הישן) באוניברסיטה של בירמינגהאם, נבנה בהשראת המגדל ומעוצב בסגנון דומה.
העתק של מגדל השעון ניתן לראות בעיירה ווטברי, קונטיקט, נבנה בשנת 1909.
אנדרטת העולים לרגל בפרובינסטאון מסצ'וסטס, נבנתה בשנים 1907–1910 לזכר עולי אניית המייפלאוור.
האנדרטה היא המבנה השלם הגבוה ביותר בארצות הברית העשוי מגרניט ועיצובו בהשראת הטורה דל מנג'ה.
"The Pine Street Inn" בבוסטון מסצ'וסטס, לשעבר תחנת כיבוי, נבנה אף הוא בהשראת המגדל.
טורו טאקמיצו (ביפנית: 武満徹; באנגלית: Tōru Takemitsu; 8 באוקטובר 1930 – 20 בפברואר 1996) היה מלחין יפני וסופר בנושאי אסתטיקה ותאוריה של המוזיקה.
אף כי טאקמיצו היה במידה רבה אוטודידקט, הוא נודע בטיפולו העדין והמיומן בגוני צליל אינסטרומנטלי ותזמורתי, השואב מקשת רחבה של השפעות, בהן ג'אז, מוזיקה פופולרית, נהלים חדשניים ומוזיקה יפנית מסורתית, בניב הרמוני הלקוח במידה רבה מן המוזיקה של קלוד דביסי ואוליבייה מסייאן.
בשנת 1958 עורר ה"רקוויאם" של טאקמיצו לכלי מיתר (1957) תשומת לב בינלאומית, שהביאה לכמה הזמנות מרחבי העולם וביססה את המוניטין שלו כמלחין היפני הראשון במעלה במאה ה-20. הוא קיבל מספר רב של פרסים, הזמנות ואותות הוקרה; הוא חיבר מוזיקה ליותר ממאה סרטים וכמאה שלושים יצירות קונצרטיות להרכבים בגדלים ובצירופים שונים.
כמו כן מצא זמן לכתוב רומן בלשי והופיע לעיתים קרובות בטלוויזיה היפנית כשף מהולל.
בהקדמה למבחר מכתבי טאקמיצו באנגלית, כותב המנצח סייג'י אוזאווה: "אני גאה מאוד בחברי טורו טאקמיצו.
הוא המלחין היפני הראשון הכותב לקהל עולמי ומשיג הכרה בינלאומית."
טורו טאקמיצו נולד בטוקיו באוקטובר 1930; חודש אחרי הולדתו עברה משפחתו לדאליין בפרובינציה הסינית, הנודעת בשם מנצ'וריה.
הוא חזר ליפן ללמוד בבית ספר יסודי, אבל חינוכו נקטע עקב גיוס לצבא בשנת 1944. טאקמיצו תיאר את התנסותו בשירות צבאי בגיל צעיר כל כך, במשטר היפני הלאומני, כ"...מרה באופן קיצוני".
טאקמיצו גילה את המוזיקה המערבית (שנאסרה להשמעה ביפן בתקופת המלחמה) גילוי של ממש רק בתקופת שירותו הצבאי, בשיר הצרפתי הפופולרי "דבר אלי על אהבה" ("Parlez-moi d'amour"), שלו האזין בסתר עם חבריו, מעל גבי גרמופון עם מחט מאולתרת, עשויה במבוק.
בתקופת הכיבוש האמריקאי ביפן לאחר המלחמה, עבד טאקמיצו בשביל צבא ארצות הברית, אבל במשך תקופה ארוכה היה חולה.
כשהיה מאושפז ומרותק למיטה, ניצל את ההזדמנות להקשיב לכמה שיותר מוזיקה מערבית ברשת הרדיו של הצבא האמריקאי.
בד בבד עם הרושם העמוק שטבעו בו התנסויות אלה במוזיקה מערבית, חש צורך להתרחק מן המוזיקה המסורתית של יפן.
כעבור שנים הסביר, בהרצאה בפסטיבל האמנויות הבינלאומי בניו יורק, שלגביו, המוזיקה היפנית המסורתית "נשאה תמיד את זכרונות המלחמה המרים".
על אף חסך גמור כמעט בהכשרה מוזיקלית, החל טאקמיצו, בהשראת מעט המוזיקה המערבית ששמע, להלחין ברצינות בגיל 16: "[...] התחלתי [לכתוב] מוזיקה מתוך משיכה למוזיקה עצמה כיצור אנושי.
בעיסוקי במוזיקה מצאתי את הצידוק לקיומי כאדם.
אחרי המלחמה, מוזיקה הייתה הדבר היחיד.
הבחירה בקיום שיש בו מוזיקה הבהירה את זהותי."
טאקמיצו למד אומנם תקופה קצרה אצל יאסוג'י קיוסה (Yasuji Kiyose), החל ב-1948, אך בעיקרו של דבר נשאר אוטו-דידקט במשך כל הקריירה המוזיקלית שלו.
בשנת 1951 היה טאקמיצו חבר מייסד של ה"Jikken Kōbō" ("סדנה נסיונית") האנטי-אקדמית: קבוצת אמנים שנוסדה לצורך שיתוף פעולה רב-תחומי במיזמי מדיה מעורבים, ששאפו להימנע ממסורת אמנותית יפנית.הביצועים והיצירות שבהם עסקה הקבוצה הביאו כמה מלחינים מערביים מודרניים אל תודעת הקהל היפני.
("הפסק רצוף", 1952: יצירה לפסנתר, ללא פעימה ריתמית קבועה או קווי-תיבה)); בשנת 1955 החל טאקמיצו להשתמש בטכניקות הקלטה אלקטרוניות ביצירות כמו Relief Statique (משנת 1955) ו-Wocalism A·I (משנת 1956), מוזיקה שהחלוצים בכתיבתה אותן שנים היו פייר שפר וקרלהיינץ שטוקהאוזן; .
בסוף שנות ה-50' של המאה ה-20 הגיע טאקמיצו בדרך מקרה אל התודעה הבינלאומית: בביקור ביפן בשנת 1958 שמע איגור סטרווינסקי את ה"רקוויאם" שלו לתזמורת כלי קשת (1957).
(תאגיד השידור היפני (NHK) דאג לאפשר לסטרווינסקי להאזין למוזיקה יפנית עדכנית; כשנמצא שיצירתו של טאקמיצו צורפה ליצירות האחרות בטעות, עמד סטרווינסקי על דעתו לשמוע אותה עד סופה.) במסיבת עיתונאים לאחר מעשה ביטא סטרווינסקי את התפעלותו מן היצירה ושיבח את "הכנות" וה"התלהבות" שבה.
בהמשך הזמין סטרווינסקי את טאקמיצו לארוחת צהריים, חוויה "בלתי נשכחת" למלחין היפני..
זמן קצר אחרי שסטרווינסקי שב לארצות הברית, קיבל טאקמיצו הזמנה ליצירה חדשה מקרן קוסביצקי, תוצאה, כך סבר טאקמיצו, מהצעה של סטרווינסקי לאהרן קופלנד.
היצירה שחיבר להזמנה זו הייתה "דוריאן הורייזון" (1966), שהתזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו ניגנה בביצוע בכורה בניצוחו של קופלנד.
השפעת קייג': עניין במוזיקה יפנית מסורתית
בתקופת עבודתו עם ג'יקן קובו, בא טאקמיצו במגע עם עבודתו הנסיונית של ג'ון קייג'.
ביצירות אלה מקבל כל נגן כרטיסים מודפסים בתבניות מעגליות צבעוניות, שהנגן מסדר באופו חופשי ליצירת ה"פרטיטורה".
ביצוע אחד של מוזיקה יפנית מסורתית בלט במיוחד בהתנסות של טאקמיצו, כפי שהסביר בהמשך בהרצאה בשנת 1988:
קונסרבטוריונים ברחבי יפן כפו גם על תלמידי כלים מסורתיים ללמוד נגינה בפסנתר.
טאקמיצו נאלץ להתגבר על קשיים רבים בבואו לשלב כלים מתרבויות מוזיקליות שונות כל כך ביצירה אחת."ליקוי חמה" לביווה ושאקוהאצ'י (1966) ממחיש את נסיונותיו של טאקמיצו למצוא שיטת תיווי בת-קיום לכלים אלה, שבנסיבות רגילות אין משמיעים אותם ביחד והמוזיקה שבה משתמשים בהם אינה רשומה בשום שיטת תיווי מערבית של חמשות.
ביצוע הראשון של "פעמי נובמבר" התקיים ב-1967, בניצוחו של סייג'י אוזאווה.
על אף הקשיים הכרוכים בכתיבת יצירה שאפתנית כל כך, פסק טאקמיצו, כי "המאמץ היה כדאי, משום שהתוצאה שחררה את המוזיקה, בדרך מן הדרכים, מקפיאה על שמרים והביאה עמה משהו חדש ושונה בעליל." היצירה זכתה לתפוצה רחבה במערב על הצד הרביעי של תקליט אריך נגן, שהכיל את "סימפוניית טורנגאלילה" של מסייאן.
ב-1972 שמע טאקמיצו, בלוויית יאניס קסנאקיס, בטסי יולאס ואחרים, מוזיקת גאמלן מבאלי.
החוויה השפיעה על המלחין ברמה פילוסופית ותאולוגית, חבריו למשלחת של טאקמיצו, רובם מוזיקאים צרפתים, "[...] לא יכלו לשמור על יישוב דעתם לכמוני לנוכח המוזיקה; זרותה, מבחינתם, הייתה גדולה מכדי שיוכלו להעריך את הסתירות הנובעות מכך בכוח ההגיון." בשבילם הייתה זו חוויה ללא תקדים.
כעבור שנה חזר טאקמיצו לצירוף האינסטרומנטלי של שאקוהאצ'י, ביווה ותזמורת, ביצירה המוכרת פחות "סתיו" (1973).
חשיבות היצירה הזו במיזוג, הגדול פי כמה, של הכלים היפניים המסורתיים בשיח התזמורתי, בעוד שב"פעמי נובמבר" שני הרכבי הכלים המנוגדים מנגנים רוב הזמן לסירוגין, עם רגעי מגע ספורים בלבד.
טאקמיצו ביטא שינוי זה בגישה:
מעמד בינלאומי והשינוי ההדרגתי בסגנון
עד שנת 1970 התבססו המוניטין של טאקמיצו כחבר ראשון במעלה בקהילת האוונגארד, ותוך כדי מעורבותו בתערוכת אקספו 70' באוסקה, התאפשר לו סוף סוף לפגוש עוד מעמיתיו המערבים, בהם קרלהיינץ שטוקהאוזן.
זאת ועוד, בתקופת פסטיבל מוזיקה מודרנית באפריל 1970, בהפקת המלחין היפני עצמו ("ביתן של ברזל ופלדה"), פגש טאקמיצו בין המשתתפים את לוקס פוס, פיטר סקאלתורפ ווינקו גלובוקאר.
בהמשך אותה שנה, כחלק מהזמנה מפאול זאכר וה"קולגיום מוזיקום" של ציריך, שילב טאקמיצו ב"אקליפטוס 1" תפקידים לנגנים בינלאומיים: החלילן אורל ניקולה, האבובן היינץ הוליגר והנבלנית אורסולה הוליגר.
בבחינה ביקורתית של היצירות האינסטרומנטליות המורכבות, שנכתבו בתקופה זו לדור החדש של "סולנים בני ימינו", מתגלה רמת מעורבותו גבוהה-הפרופיל באוונגארד המערבי, ביצירות כמו, קול" לחליל סולו (1971), "גלים" לקלרינט, קרן, שני טרומבונים ותוף גדול (1976), "שיר מרובע" לקלרינט, כינור, צ'לו, פסנתר ותזמורת (1977).
ניסויים ויצירות הממזגות רעיונות ושפה מן המוזיקה היפנית המסורתית המשיכו להופיע בתפוקתו, ועניין גובר והולך בגן היפני המסורתי החל להשתקף ביצירות כמו "בגן סתווי" לתזמורת "גאגאקו" (1973) ו"סיעה נוחתת בגן המחומש" לתזמורת (1977).
בשיא תקופת האוונגארד ביצירתו, עבר סגנונו המוזיקלי של טאקמיצו שורה של שינויי סגנון.
השוואה בין "ירוק" (לתזמורת, 1967) ו"סיעה נוחתת בגן המחומש" (1977) מגלה מניה וביה את זרעי התמורה הזו.
היצירה השנייה חוברה לפי תוכנית קדם-הלחנתית, שבה הורכבו מודוסים פנטטוניים על סולם פנטטוני אחד מרכזי (מה שמכונה "סולם פנטטוני על קלידים שחורים") המתמקד בגובה צליל אחד מתמשך (פה דיאז), וגישתה מצביעה בבירור על סוג החומר ה"כל-טונאלי" והמודאלי, המתגלה בהדרגה ביצירתו במשך שנות ה-70'.
היצירה "ירוק" (או "פעמי נובמבר 2"), שנכתבה כעשר שנים קודם, מושפעת מאוד מדביסיובנויה ברובה, על אף שפתה הדיסוננטית ביותר (לרבות רגעים של אשכולות צלילים של רבעי טונים), על רשת סבוכה של מבנים מודאליים.
המבנים המודאליים הללו ניתנים ברובם לקליטה, בעיקר ברגיעה הקצרה לקראת סיום היצירה.
ביצירות אלה אפשר אפוא לראות הן התמשכות של גישה והן הופעה של שפה הרמונית פשוטה יותר, שתאפיין את התקופה המאוחרת יותר של טאקמיצו.
ידידו ועמיתו הצעיר ממנו ג'ו קונדו(Jō Kondō) העיר, "אם יצירותיו המאוחרות נשמעות שונות מאלה שקדמו להן, הדבר נובע מן העידון ההדרגתי ששיווה לסגנונו הבסיסי ולא מאיזה שינוי ממשי שלו."
בהרצאה בטוקיו בשנת 1984, זיהה טאקמיצו מוטיב מלודי ביצירתו "קריאות רחוקות.
מרחיקות לכת!" (לכינור ותזמורת, 1980), החוזר ומופיע ביצירותיו המאוחרות:
טאקמיצו כתב בהערותיו לפרטיטורה של "הגשם בא" כי [...] "באוסף השלם המוכתר בשם, נופי מים' [...] הייתה זו כוונת המלחין ליצור סדרת יצירות העוברות, כמוהן כמושאן, תמורות שונות, ששיאן בים של טונאליות.
ביצירות הללו לכל אורכן בולט המוטיב S-מי-לה (שיידון בהמשך), ממנו עולה דגש מוגבר על היסוד המלודי במוזיקה של טאקמיצו, שראשיתו בתקופה מאוחרת זו.
נקודות עוגב מילאו תפקיד גדל והולך בחשיבותו במוזיקה של טאקמיצו במהלך תקופה זו, כמו ב"סיעה נוחתת בגן מחומש".
ב"חלום/חלון (תזמורת, 1985) נקודת עוגב על רה משמשת כנקודת עיגון, המאגדת יחדיו הצהרות של מחווה מוטיבית מרשימה בת ארבעה צלילים, החוזרת ונשנית במופעים אינסטרומנטליים ורתמיים שונים לכל אורך היצירה.
לעיתים רחוקות מאוד, אפשר למצוא התייחסויות מוגמרות לטונאליות דיאטונית, במקרים רבים תוך אזכורים הרמוניים למלחינים מראשית המאה ה-20 ולפניה - לדוגמה, "תיקים" לגיטרה (1974), שיש בה מובאות במן המתאוס פסיון של באך, ו"עץ משפחה" לקריין ותזמורת (1984), המחזיר לזיכרון את השפה המוזיקלית של ראוול והשיר הפופולרי האמריקאי.
בשלב זה, מעשה החיבור של טאקמיצו בין המוזיקה המסורתית (אם מיפן ואם ממקורות אחרים במזרח הרחוק) לבין סגנון כתיבתו המערבי לבש אופי מתואם וממוזג הרבה יותר.
טאקמיצו ציין, "ללא ספק [...] ארצות העולם ותרבויותיהן השונות החלו במסע לקראת אחדות גאוגרפית והיסטורית של כל העמים [...] הישן והחדש מתקיים בתוכי במשקל שווה.
לקראת סוף חייו, תכנן טאקמיצו להשלים אופרה, בשיתוף פעולה עם הסופר בארי גיפורד והבמאי דניאל שמיד, לפי הזמנת האופרה הלאומית של ליון בצרפת.
הוא עמד בתהליך פרסום תוכנית למבנה המוזיקלי והדרמטי שלה עם קנזאבורו אואה, אך מת לפני השלמת העבודה.
בן 65 היה במותו.טורו טאקמיצו מת מדלקת ריאות תוך כדי טיפול במחלת הסרטן, ב-20 בפברואר 1996.
בחוברת זיכרון של "סקירת מוזיקה בת זמננו" כתב ג'ו קונדו, "מאליו יובן, שטאקמיצו הוא בין חשובי המלחינים בתולדות המוזיקה היפנית.
הוא היה גם במלחין היפני הראשון שזכה להכרה מלאה במערב, ונשאר אור מנחה לדורות צעירים של מלחינים יפנים."
המלחין פיטר ליברסון נתן ביטוי לרגשותיו בדברים שכתב בתוכנייה של יצירתו, "האוקיינוס שיש לו מזרח ומערב" שכתב לזכר טאקמיצו: "את הזמן הרב ביותר ביליתי עם טורו בטוקיו כשהוזמנתי כמלחין אורח בפסטיבל "מוזיקה היום" שלו בשנת 1987. גם הפסנתרן פיטר סרקין והמלחין אוליבר קנוסן היו שם, והצ'לן פרד שרי.
אף כי היה המבוגר ביותר בקבוצה שלנו, קשיש מאתנו בשנים רבות, הוא ישב עמנו מדי לילה והתחרה איתנו בהצלחה בשתייה כדת.
קיבלתי אישור להתרשמותי מטורו כאדם, החי את חייו כמשורר זן מסורתי".
טורול (בהונגרית: Turul) היא ציפור מיתולוגית אגדית, המהווה את הסמל המובהק ביותר של הקשר בין העם ההונגרי לשורשיו בשבטים המדיארים וההקשרים שלהם עם ההונים בתקופה שלפני קבלת הנצרות.
לפי האגדות הטורול מקנן בראש עץ החיים יחד עם נשמות התינוקות שלא נולדו (המופיעים גם הם כציפורים) ומהווה את הקשר בין הארץ לרקיע.
הוא מסמל גם את רצון האל (או האלים) ואת גורל העם.
בייצוגיו האמנותיים נושא הטורול בין טפריו חרב, היא "חרב אטילה".
מקור השם מכינוי לעופות דורסים ממין הנציים בשפות טורקיות: togrıl או turgul, בפרט נץ גדול.
הטורול מופיע בשתי אגדות במיתוס ההונגרי.
באחת הוא מופיע בחלומה של אֵמָשֶה, אמו של אָלמוֹש (לימים מנהיג השבטים המדיארים ואב-שושלתם) ורעייתו של אוּדֵ'ק (נצר לאטילה ההוני).
בחלומה עיבר אותה הטורול ומגופה יצא נהר שזרם מערבה והפך לנהר גדול, סמל לשושלת המנהיגים.
באגדה אחרת מופיע הטורול כאשר הוא מציל את השבטים המדיארים, הדוהרים על סוסיהם מערבה, מהתקפת עיטים.
לאחר מכן מורה להם הטורול את הדרך אל הארץ אותה יכבשו לבסוף ושתהפוך להונגריה.
המיתוס מקשר באמצעות הטורול את המדיארים עם ההונים וקובע, לפיכך, שהונגריה, ארצם של ההונים היא ירושתם החוקית של המדיארים.
בית ארפאד, מנהיג המדיארים, בנו של אלמוש, נקרא "בית טורול" ושבטו, השבט המדיארי המרכזי, "שבט טורול".
לאחר קבלת הנצרות על ידי אישטוון הראשון, מלך הונגריה החליף במידה מסוימת המלאך גבריאל את הטורול כנושא בשורת האל למלך ההונגרי ולעמו.
קיימים מספר פסלים גדולים של טורול בהונגריה.
אחד מהם בשער גבעת הטירה בבודפשט.
ציפורי טורול מופיעות גם על גשר החירות בבודפשט.
בולי הונגריה הראשונים הופיעו עם דמות טורול.
הטורול הופיע גם על סמלים ממלכתיים כגון סמל המשרד לביטחון לאומי (Nemzetbiztonsági Hivatal).
טורו נגאשי (ביפנית: 灯籠流し; באופן מילולי: שיט מנורה) הוא טקס יפני בו משיטים עששיות נייר יפניות (צ'וצ'ין) במורד נהר.
טקס זה מתקיים בעיקר בסוף פסטיבל אובון, מתוך אמונה שהדבר מדריך את רוחות המתים חזרה לעולם הבא.
הפסטיבל נחוג באזורים שונים ביפן בתאריכים שונים, כאשר התאריך הרווח ביותר הוא בסמוך ל-15 באוגוסט או ל-15 ביולי.
בטקס מושטות המנורות הלבנות עבור אנשים שמתו בשנה החולפת מאז הפסטיבל הקודם.
אמונה יפנית מסורתית נוספת גורסת כי מוצא בני האדם הוא מהים, כך שהמנורות גם מייצגות את גופם החוזר למים.
טקסי טורו נגאשי מתקיימים גם באירועים אחרים, למשל בהירושימה ב-6 באוגוסט, יום השנה להטלת פצצות האטום על הירושימה ונגסאקי.
טקס נוסף מתקיים לזכרם של הרוגי טיסה 123 של ג'פאן איירליינס.
טקס דומה מתקיים גם בהוואי, לציון סיום מלחמת העולם השנייה.
טורווזאורוס (שם מדעי: Torvosaurus) הוא סוג של דינוזאור תרופוד, טורף ממשפחת מגלוזאוריים, שחי בשלהי תור היורה, באמריקה הצפונית ואירופה.
פירוש שמו של דינוזאור זה הוא "לטאה פראית".
המין Torvosaurus tanneri נתגלה ב-1971 באמריקה הצפונית ואירופה ותואר ב-1979. המין Torvosaurus gurneyi התבסס על מאובנים שנתגלו ב-2006 בפורטוגל וכללו בעיקר חלקים מהלסת וסווג כמין חדש רק ב-2014.
טורווזאורוס היה אחד הטורפים הגדולים של תקופתו: אורכו הגיע עד ל-9–10 מטרים ומשקלו ל-2–4.5 טון.
מבנה גופו היה אופייני לתרופוד טורף גדול: צוואר קצר וחזק שנושא גולגולת חזקה, לסת החמושה בשיניים חדות באורך 10 ס"מ, רגליים שריריות למרדף וזנב ארוך ומוצק שנועד לאיזון הגוף בעת מרדף אחרי טרף.
זרועותיו היו קצרות (אך לא כמו של הטירנוזאוריים) וחזקות.
טורובין (בפולנית: Turobin) הוא כפר במחוז בילגוריי שבפרובינציית לובלין בפולין, כ-31 ק"מ צפונית לבילגוריי, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
הכפר טורובין נזכר לראשונה בתחילת המאה ה-14, ובשנת 1389 הוענקו לו זכויות עיר.
במהלך המאה ה-16 היה הכפר בבעלות משפחת האצולה זמויסקי, ובתקופה זו התפתח, ונקבעו בו ימי שוק וירידים.
באמצע המאה ה-17 הוחרב היישוב בידי הקוזקים והשוודים, ובשנת 1701 פקדה אותו מגפה קטלנית.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכלל הכפר בתחום אוסטריה, ובשנת 1815 נכלל בתחומי פולין הקונגרסאית.
יהודים ישבו בטורובין מהמאה ה-16, ובשנים אלה הותר להם להקים בו בית כנסת.
במהלך המאה ה-17 היו פעילים יהודי היישוב בוועד ארבע הארצות.
בשנות ה-20 של המאה ה-19 הוקם בעיירה בית כנסת מאבן.
במהלך המאה ה-19 גדל מספר היהודים בכפר, ובסוף אותה מאה נמנו בו 1,509 יהודים.
צביון היישוב בשנים אלה היה חסידי, ובשנת 1904 התארגנה בו קבוצה ציונית ראשונה.
ערב מלחמת העולם הראשונה נערכו פרעות נגד יהודי היישוב, ותקיפות אלה נשנו כאשר עברו במקום החיילים הרוסים.
עם כניסת חיילי הצבא הכחול ליישוב, בסוף 1918, ערכו גם הם פרעות ביהודיו.
פרעות אלה נשנו במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית שנתיים לאחר מכן.
בין מלחמות העולם נמנו בכפר כ-1,400 יהודים, רוב תושביו, והקהילה במקום השתקמה בסיוע ארגוני עזרה הדדית, הג'וינט ויוצאי הכפר בארצות הברית.
בשנים אלה התקיימה ביישוב פעילות ציונית, ואף הוקם בסמוך לו קיבוץ הכשרה.
כמו כן, פעלו ביישוב הבונד ואגודת ישראל, שהפעילה ביישוב בית ספר מרשת בית יעקב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו ליישוב פליטים יהודים ממערב פולין.
היישוב, שנכבש לזמן קצר בידי הגרמנים, נתפס לאחר מכן בידי הצבא האדום, אך הועבר לשליטה גרמנית בתחילת אוקטובר 1939, בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב.
עם התפנות הסובייטים מהכפר, ועוד טרם נכנסו אליו הגרמנים, נערכו פרעות ביהודיו.
לאחר כניסת הגרמנים, נלקחו יהודי היישוב לעבודות כפייה, ובתקופה הראשונה לכיבוש הגיעו לכפר פליטים יהודים נוספים, אשר רבים מהם מתו ממגפה שפרצה ביישוב.
יודנרט שמונה בכפר בהמשך נצטווה לספק לגרמנים עובדי כפייה, ובהם מאות עובדים למחנות עבודה, ולהעביר להם תשלומי כופר.
ב-15 במאי 1942 הוציאו הגרמנים להורג 13 יהודים מהיישוב, באשמה שסייעו לעובדי הכפייה, וכן כ-50 יהודים נוספים, אשר הוכנסו לחדר, אליו נזרקו רימוני יד.
ב-17 במאי 1942 פשטו על הכפר אנשי ס"ס וכוחות עזר אוקראיניים, ריכזו את כ-2,700 היהודים שנותרו בו, ושילחו אותם למחנה ההשמדה סוביבור.
קבוצה קטנה של עובדי כפייה יהודים שעוד הושארה ביישוב שולחה ב-14 באוקטובר 1942 לגטו איזביצה, וממנו לבלז'ץ.
מקהילת טורובין לא שרד איש את השואה.
טורו רוסו (באיטלקית: Toro Rosso, "פר אדום") היא קבוצת מרוצים איטלקית שהתחרתה בסבב הפורמולה 1 בין השנים 2006–2019. הקבוצה הוקמה לאחר שדיטריך מאטשיץ, הבעלים של קבוצת רד בול רייסינג, רכש את קבוצת מינארדי ושינה את שמה.
טורו רוסו שימשה כקבוצת משנה לקבוצת רד בול וכפלטפורמה לפיתוח נהגים צעירים.
בין הנהגים שהחלו את דרכם בקבוצה ניתן למנות את קרלוס סיינס, סבסטיאן פטל, דניאל ריקארדו ומקס ורסטאפן.
בסיום עונת 2019 הוחלט על שינוי שם הקבוצה ל"אלפאטאורי".
קבוצת מינארדי התחרתה בפורמולה 1 בין השנים 1985 עד 2005. אף על פי שלקבוצה היו אוהדים רבים היא הייתה אחת מהקבוצות הפחות תחרותיות בתולדות האליפות.
במהלך 20 העונות בהן השתתפה לא הצליחה הקבוצה להשיג ניצחון או פודיום אחד.
פול סטודארט, הבעלים של הקבוצה, טען שקיבל 41 הצעות לרכישת הקבוצה, אך חיפש מישהו שיוכל לקחת את הקבוצה "קדימה אל העתיד".
אחד מתנאי המכירה היו שהבסיס של הקבוצה יישאר בפאנזה, איטליה לפחות עד לשנת 2007. מיד לאחר הרכישה שינתה הקבוצה את שמה ל-Scuderia Toro Rosso, שם המדגיש את המורשת האיטלקית של הקבוצה.
ויטנטוניו ליוצ'י וסקוט ספיד היו נהגי הקבוצה בעונת הבכורה.
ליוצ'י התחרה באופן חלקי עבור קבוצת רד בול בעונת 2005 וסקוט ספיד נהג עבור הקבוצה האוסטרית בתחרויות שהתקיימו בארצות הברית ובקנדה באותה עונה.
מכוניות המרוץ של הקבוצה התבססו על השלדה והמנוע של רכבי רד בול מהעונה הקודמת, אך מהירות המנוע הוגבלה ל-17,000 סל"ד כדי שהרכב יוכל להתחרות נגד הרכבים עם מנועי ה-V8 החדשים.
חלק מהקבוצות העלו טענות כי הדבר נוגד את הכללים הדורשים שכל קבוצה תתכנן בעצמה את רכבי המרוץ.
להגנתה טענה הקבוצה כי התכנון מבוסס על תכנון של פורד, שהחזיקה בקבוצת יגואר רייסינג לפני שזאת נמכרה לרד בול.
במהלך העונה השיגה הקבוצה נקודה אחת בלבד, לאחר שליוצ'י סיים במקום השמיני בגרנד פרי האמריקאי.
לקראת עונת 2007 החליפה הקבוצה את ספקית המנועים ועברה להשתמש במנועי V8 של פרארי.
ליוצ'י וספיד פתחו את העונה כנהגי הקבוצה.
מבחינת הישגים העונה הייתה מאכזבת וכללה טעויות רבות של צמד הנהגים, דבר שהוביל לצבירת נקודות נמוכה במהלך העונה.
בעקבות סכסוך שוחרר ספיד מהקבוצה בחודש יולי ובמקומו הוחתם סבסטיאן פטל, ששימש כנהג שלישי בקבוצת ב.מ.וו-סאובר.
בגרנד פרי הסיני, שהתקיים מרוץ אחד לפני סיום העונה, סיים פטל במקום הרביעי וליוצ'י במקם השמיני - ההישג הקבוצתי הטוב ביותר של במהלך העונה.
פטל הוחתם בקבוצה גם לעונה הבאה, ולצידו הוחתם סבסטיאן בורדה הצרפתי.
בעונתה השלישית המשיכה הקבוצה להראות מגמה של שיפור, שהגיע לשיאו בגרנד פרי האיטלקי.
סבסטיאן פטל ניצח במקצה הדירוג וזינק מהפול פוזישן ובסיום המרוץ רשם ניצחון ראשון בקריירה האישית, שהיה גם הניצחון הראשון והיחידי בתולדות הקבוצה.
בסיום העונה השיגה הקבוצה 39 נקודות, 35 מתוכן הושגו על ידי פטל.
הייתה זאת הפעם היחידה שבה השיגה טורו רוסו יותר נקודות מקבוצת האם, רד בול.
לקראת עונת 2009 עבר פטל לרד בול ואת מקומו תפס סבסטיאן בואמי השווייצרי.
בהיעדרו של פטל התקשה הקבוצה לשחזר את הישגי העונה הקודמת וסיימה את העונה עם שמונה נקודות בלבד.
בעקבות חוסר ההצלחה הוחלף במהלך העונה סבסטיאן בורדה בג'יימי אלגרסוארי, שהשתתף בשמונה מרוצים אך לא הצליח לצבור נקודות.
למרות חוסר ההצלחה, החליטה הקבוצה להמשיך עם צמד הנהגים גם בעונה הבאה.
גם בעונה זאת לא נרשמה הצלחה גדולה והקבוצה צברה 13 נקודות בלבד וסיימה במקום התשיעי מבין היצרניות.
בעונתם השלישית כצמד הנהגים של הקבוצה השתפר קצב צבירת הנקודות - בואמי צבר נקודות ראשונות כבר במרוץ פתיחת העונה, לאחר שסיים במקום השמיני.
לאלגרסוארי נדרשו שבעה מרוצים עד שצבר נקודות, אך הוא סיים את העונה עם 26 נקודות, 11 נקודות יותר מחברו לקבוצה.
לקראת עונת 2012 עשתה הקבוצה שינוי במצבת הנהגים והחתימה את דניאל ריקארדו וז'אן-אריק ורן הצעירים, ששימשו כנהגי ניסוי בעונה הקודמת.
ריקארדו צבר נקודות ראשונות כבר במרוץ פתיחת העונה וורן צבר נקודות ראשונות במרוץ השני.
לאחר הפתיחה הטובה התקשו הנהגים לבור נקודות נוספות בעשרת המרוצים הבאים.
בגרנד פרי הבלגי סיימו במקום השמיני והתשיעי, הישג עליו חזרו שוב בגרנד פרי הקוריאני.
את העונה סיימה הקבוצה עם 26 נקודות.
ב2013 היה זה ורן שצבר ראשון נקודות, כשסיים את הגרנד פרי האוסטרלי במקום העשירי.
ריקארדו נאלץ להמתין עד הגרנד פרי הסיני, בו סיים במקום השביעי, הישג שיא עבורו עד אותו הזמן.
בחודש יוני הודיע מארק ובר, נהגה של קבוצת רד בול, על כוונתו לפרוש בסיום העונה, הודעה שגרמה לצמד נהגי הקבוצה להתחרות ביניהם על המקום הנכסף בקבוצת האם.
במרוץ לאחר מכן, שהתקיים בבריטניה, זינק ריקארדו מהמקום החמישי וסיים במקום השמיני, בעוד ורן נאלץ לפרוש לאחר 35 הקפות בשל תקר.
בגרנד פרי הגרמני סיים ריקארדו במקום ה-12, בעוד ורן נאלץ לפרוש שוב.
במקצי הדירוג לגרנד פרי ההונגרי הגיעו למקומות ה-18 וה-19, הדירוג הנמוך ביותר של הקבוצה לאורך כל העונה.
למרות הדירוג הנמוך הצליח ריקארדו לסיים במקום העשירי ולצבור ניקוד, בעוד ורן סיים במקום ה-12. לקראת המרוץ הבא הודיעה רד בול על החתמתו של ריקארדו כמחליפו של וובר החל מעונת 2014.
במאי 2013 הודיעה הקבוצה על סיום שיתוף הפעולה עם פרארי וחתמה על הסכם לשיתוף פעולה עם רנו לאספקת המנועים לרכב הקבוצה.
את מקומו של ריקארדו נבחר למלא דניאיל קוויט הרוסי, לצידו של ורן, שהמשיך לעונה שלישית בקבוצה.
במרוץ הפתיחה דורג ורן במקום השישי וקוויט במקום השמיני, השניים סיימו את המרוץ במקום השמיני והתשיעי, בהתאמה.
בכך הפך קוויט לנהג הצעיר ביותר שמשיג נקודות בתולדות האליפות, כשהוא שובר את שיאו של סבסטיאן פטל.
במהלך העונה הצליחו הנהגים להשיג הישגים נאים במקצי הדירוג, אך התקשו לצבור נקודות, בין היתר בשל בעיות כניות, שאילצו כל אחד מהם לפרוש מחמישה מרוצים שונים במהלך העונה.
במהלך חודש אוגוסט הודיעה הקבוצה על כוונתה לצרף לשורותיה את מקס ורסטאפן, שהיה אז בן 16, לצידו של קוויט החל מהעונה הבאה.
ורסטאפן אמנם נאלץ לפרוש במהלך מרוץ הבכורה של העונה, אך הפך לנהג הצעיר ביותר שהתחרה אי פעם באליפות, כשהוא בן 17 שנים ו-166 ימים.
את הנקודות הראשונות צבר לאחר שסיים במקום השביעי בגרנד פרי המלזי והפך לנהג הצעיר ביותר שצבר נקודות באליפות, ובכך שבר את השיא שקבע בעונה הקודמת קוויט.
הנהג הצעיר המשיך לצבור נקודות בקצב מרשים ואת עונת הבכורה סיים עם 49 נקודות, הכי הרבה נקודות שנצברו על ידי נהג אחד בתולדות הקבוצה.
יחד עם 18 הנקודות שצבר סאינס הייתה זאת העונה המוצלחת ביותר מבחינת קצב צבירת הנקודות עבור טורו רוסו.
סאינס וורסטאפן פתחו גם את עונת 2016 בקבוצה, אך לאחר ארבעה מרוצים הוחלט להעביר את ורסטאפן לקבוצת רד בול ובמקומו הוחזר לקבוצה קוויט.
סאינס המשיך במגמת השיפור וסיים את העונה עם 46 נקודות.
קוויט הוסיף עוד ארבע נקודות.
הצמד המשיך יחד גם בעונת 2017. במהלך חודש ספטמבר חתמה הקבוצה על הסכם משולב עם קבוצת מקלארן, רנו והונדה.
הקבוצה ויתרה על החוזה לאספקת מנועים בעונת 2018 שהיה לה עם רנו וחתמה במקום זאת עם הונדה.
בנוסף הוסכם כי סאינס יושאל לעונה אחת לקבוצת רנו.
בהמשך החודש הודיעה הקבוצה כי פייר גאסלי, החבר בתוכנית פיתוח הנהגים של הקבוצה, יתחרה בשני מרוצים במקומו של קוויט.
בתחילת חודש אוקטובר הוחלט כי המעבר של סאינס לרנו יתבצע מיד לאחר גרנד פרי יפן וגאסלי המשיך להתחרות עבור הקבוצה לצידו של קוויט.
גאסלי והארטלי התחרו עבור הקבוצה לאורך כל עונת 2018. בגרנד פרי בחריין, המרוץ השני בעונה, סיים גאסלי במקום הרביעי.
התוצאה הטובה ביותר של הקבוצה לאורך העונה.
הארטלי סבל במהלך העונה מבעיות מנוע וגיר רבות ונאלץ לפרוש ממספר מרוצים.
בסיום העונה דורגה הקבוצה במקום התשיעי עם 33 נקודות, רק 4 מהן הושגו על ידי הארטלי.
לקראת עונת 2019 גאסלי קודם לקבוצת רד בול במקומו של דניאל ריקארדו, שעזב לרנו, ובמקומו הוחזר לקבוצה קוויט.
את מקומו של הארטלי לקח אלכסנדר אלבון, שסיים במקום השלישי בעונת 2018 בפורמולה 2. בגרנד פרי מונקו סיימו שני הנהגים בעשירייה הראשונה, הפעם הראשונה לאחר יותר משנתיים שהקבוצה צברה נקודות כפולות.
גרנד פרי גרמניה התנהל תחת גשם כבד, שגרם לאירועים רבים על המסלול.
ניהול אסטרטגי מוצלח של הקבוצה הסתיים עם מקום על הפודיום לקוויט, שסיים שלישי, ומקום שישי לאלבון.
היה זה הפודיום הראשון של הקוצה לאחר 11 שנים.
חוסר שביעות רצון מהישגיו של גאסלי בחצי העונה הראשונה ברד בול הובילו את הקבוצה לבצע החלפה לקראת גרנד פרי בלגיה: אלבון קודם לקבוצה הבכירה וגאסלי חזר לטורו רוסו.
בגרנד פרי ברזיל השיג גאסלי את הפודיום השני בעונה, לאחר שגבר על לואיס המילטון בקרב צמוד לאורך ההקפה האחרונה של המרוץ.
טורגנה חאטון (1246-1185) הייתה אשתו של אוגדיי חאן וחאטון (כינוי לאישה ששימשה חאן) האימפריה המונגולית בין השנים 1246-1242, לאחר מות בעלה ולפני בחירת בנה גויוק לתפקיד.
טורגנה הייתה בתו של צ'יף טאמור בוקה טגין, ראש שבט נאיימן המונגולי.
בעלה הראשון היה קודו, בנו של טוקטוי ממנהיגי שבט המרקיטים המונגולי.
כאשר כבש ג'ינגס חאן את שטחי המרקיטים, במסגרת איחוד השבטים על ידי ג'ינגיס חאן, הוא שבה את טורגנה ולקח אותה לאישה לבנו אוגדיי חאן.
טורגנה הייתה אשתו השנייה של אוגדיי חאן, אבל מאחר שאשתו הראשונה הייתה עקרה ואילו טורגנה ילדה לו חמישה בנים, היא רכשה לה מעמד של האישה הבכירה.
ומאחר שאוגדיי חאן היה אלכוהוליסט והתקשה לתפקד כשליט, החלה טורגנה לעסוק במדיניות עוד בחייו.
לאחר מות בעלה אוגדיי, הפכה טורגנה לחאטון.
על פי החוק המונגולי, החאן היה נבחר על ידי מועצה של אצילי האימפריה, אלא שטורגנה החליטה לדחות את הבחירות עד שתצליח לקדם את בחירת בנה המועדף, גיויוק, על פני היורש שבחר אוגדיי - נכדו שיירמון.
וכך, באביב 1242, בתמיכתם של צ'אגאטאי, בנו השני של ג'ינגיס ח'אן וכן בתמיכת בניה שלה, השתלטה טורגנה על הממלכה והתמנתה לעוצרת ולח'אטון הגדולה.
היא פיטרה את השרים ששירתו את בעלה והחליפה אותם באנשיה שלה.
החשובה בשרים שמינתה ואשת סודה, הייתה פאטימה, שבוית מלחמה, ככל הנראה פרסית.
במהלך כהונתה הוכיחה טורגנה את עצמה כשליטה מוכשרת, והייתה מעורבת בכל ענייני הממלכה, מחינוך ובנייה ועד לענייני צבא וכיבושים.
תחת שלטונה הסתיימה מלחמה בת שלוש שנים עם סולטנות רום בתבוסת הסלג'וקים.
גם נגד שושלת סונג הסינית שמרדה נגדה ניהלה מלחמה, כבשה את אדמותיה והביאה אותה לבקש הפסקת אש.
בשנת 1246, כאשר שרי האימפריה ואציליה סרו כולם למרותה, מינתה טורגנה את בנה גויוק לחאן ופרשה מעסקי המדינה.
מיד עם עלותו לשלטון, הכריז גויוק מלחמה על אמו: הוא פיטר את אנשי הממשל שמינתה, ביטל את החוקים שהעבירה, ואז ביקש לפגוע ביקרה לה מכול - אשת סודה פטימה.
גויוק האשים את פטימה בכישוף שהביא למות אחיו, וגזר עליה עונש מוות.
טורגנה איימה בהתאבדות אם יבוצע גזר הדין, עניין שלא השפיע על כוונותיו של בנה השליט.
הוא שלח את אנשיו לתפוס את פטימה בבית אמו והוציא אותה להורג.
זמן קצר אחר כך מתה גם טורגנה, אבל על נסיבות מותה לא נמצא תיעוד.
טורו איוואטאני (ביפנית 岩谷 徹, 25 בינואר 1955) הוא מפתח משחקי וידאו יפני, המציא את משחק הפאקמן בשנת 1980.
איוואטאני נולד במחוז מגורו בטוקיו יפן.
הוא אוטודידקט ומעולם לא עבר הכשרה או קורסים בתכנות, עיצוב או גרפיקה.
מחברות הלימוד שלו מימי בית הספר מלאות באיורי מאנגה אותם צייר, חלקם נקלטו לתוך המשחקים שיצר.
הוא החל לעבוד עבור חברת משחקי המחשב נמקו בשנת 1977. בחברה זו הוא החל את דרכו בעולם משחקי הווידאו, וכן הגה את הרעיון למשחק בשם "פאקו-מן".
בשנת 1980, לאחר עזרה מצוות קטן של מתכנת ואיש אפקטים קוליים, שיגאו פונקי וטושיו קאי בהתאמה, המשחק ראה אור.
המשחק הופץ לראשונה ביפן ב-22 במאי 1980 וזכה להצלחה עצומה.
חברת מידווי האמריקאית התרשמה מהצלחת המשחק, רכשה את זכויות ההפצה והחלה לשווק אותו בארצות הברית תחת השם פאקמן.
משם המשחק צבר אהדה עולמית והוא מבין משחקי המחשב המוכרים ביותר בעולם וכן סמל תרבותי של שנות השמונים.
איוואטאני המשיך לעבוד בחברת נמקו ופיתח משחקים נוספים, אך הם לא זכו להצלחה מסחרית כמו הפקמן.
בראיון שנערך עימו לגבי הכנסותיו ממשחק הפקמן אמר: "לאמיתו של דבר, לא תוגמלתי עבור ההצלחה של פקמן.
לא היה שינוי בשכר שלי, לא בונוס ושמי לא הוזכר במשחק".
מאפריל 2005 החל להרצות באוניברסיטת אוסקה לאומנות על עיצוב דמויות למשחק.
הוא עזב את חברת נמקו בשנת 2007 והחל להרצות באוניברסיטה הפוליטכנית של טוקיו.
ב-2 ביוני 2010, לפני שנכח בפסטיבל של משחקי וידאו בהולנד, הוא הציג לתקשורת את השרטוטים הראשונים של משחק הפקמן.
למחרת, הוענק לו שיא גינס, שכן פקמן הוכר כ"משחק שהותקן הכי הרבה פעמים על מכונות ארקייד בתשלום" (293,822 מכונות).
איוואטאני הופיע בהופעת קמע בסרט פיקסלים.
טורהאן הדיג'ה סולטאן (בטורקית: Turhan Hatice Sultan; 1627 לערך – 4 באוגוסט 1683) הייתה האסקי סולטאן של הסולטאן העות'מאני אבראהים הראשון, וולידה סולטאן כאמו של מהמט הרביעי.
טורהאן הייתה בולטת בשל היותה עוצרת לבנה הצעיר מהמט הרביעי ופרויקטי הבנייה שלה.
היא וחמותה, קסם סולטאן, הן שתי הנשים היחידות בהיסטוריה העות'מאנית המוכרות כעוצרות רשמיות והיו בעלות שליטה עליונה על האימפריה העות'מאנית.
טורהאן הייתה היחידה בהיסטוריה העות'מאנית שניהלה את האימפריה יחד עם הסולטאן באופן חוקי, אף על פי שבפועל היא העבירה את כוחה הפוליטי לווזיר הגדול.
כתוצאה מכך, טורהאן הפכה לאחת הנשים הבולטות בתקופה שנודעה כסולטנות הנשים.
ממוצא רוסי, טורהאן סולטאן, נולדה בשנת 1627 בדרום-מזרח רוסיה.
היא נלכדה באחת מפשיטות הטטרים ונמכרה לעבדות.
היא נשלחה להרמון הקיסרי בארמון טופקאפי כמתנה מח'אן קרים.
היא הוכשרה על ידי אטיקה סולטאן, בתו של הסולטאן אהמט הראשון, וטופחה על ידי קסם, שהציגה אותה בפני בנה אבראהים.
לטורהאן נולדו שני ילדים, שהזאדה מהמט (לימים מהמט הרביעי) נולד ב־2 בינואר 1642, ופאטמה סולטאן (1642–1657).
לידתו של מהמט עוררה שמחה גדולה גם בתוך הארמון וגם מחוצה לו.
אף על פי שהיא ילדה לסולטאן את בנו הראשון, הוא התעלם ממנו במידה רבה.
שכרה היומי כהאסקי היה 1,000 אקצ'ה.
בשלב מסוים אברהים חיבב מאוד את בנו התינוק משפחתו האחרת, עד כדי שהעדיף אותו על פני בנו החוקי מהמט.
טורהאן, קינאה מאוד והוציאה את כעסה על אבראהים, וכתוצאה מכך, הוא תפס בזעם את בנו והשליך אותו למזרקה.
מהמט היה טובע לולא המשרת לא היה מציל אותו.
הוא נותר עם צלקת קבועה במצחו.
ב-8 באוגוסט 1648, הודח אבראהים מכס המלוכה, וכעבור מספר ימים נרצח.
יורשו, מהמט, היה עדיין ילד, וככזה, תפקיד ואלידה סולטאן היה צריך לעבור לטורהאן הדיג'ה.
אך באמתלת גילה הצעיר וחוסר ניסיונה, נטלה על עצמה את התפקיד אמו של אבראהים, קסם סולטאן, ששירתה כולידה סולטאן בעת שלטונו של בנה.
אך טורהאן הדיג'ה סירבה לוותר על מעמדה, וערכה מאבק כוחות מול קסם סולטאן, בעזרתם של הסריס הראשי, מפקד שומרי ההרמון ותפקיד בעל השפעה גדולה בארמון הסולטאן, וכן של הווזיר הגדול.
בקסם סולטאן תמך חיל היניצ'רים, ועל אף שהחזקתה בתפקיד נתפש באופן נרחב כטוב לממשלה, הייתה הרבה טינה מהעם ביחס להשפעת היניצ'רים.
קסם סולטאן תכננה להדיח את מהמט, ולהחליפו באחד מנכדיה האחרים - תוכנית שכפי הנראה נועדה בעיקר לסכל את מעמדה של טורהאן הדיג'ה.
לא ידוע אם יש קשר בין הדברים, אך קסם סולטאן נרצחה כעבור שלוש שנים.
עם מותה של יריבתה, טורהאן הדיג'ה הייתה לולידה סולטאן, ולעוצרת בשם בנה מהמט.
בתפקידה זה, היה לה כוח רב.
היא ליוותה את בנה למפגשים חשובים, ואף הייתה מדברת בהם, אם כי מאחורי וילון.
בנה אהב אותה מאוד וראה בה שותפה למלוכה, ונתן לה סמכויות רבות, עד להחשבתה כסולטאנית הרשמית של האימפריה.
היא הייתה הולידה היחידה בהיסטוריה העות'מאנית לחלוק באופן שווה את ניהול האימפריה עם בנה, והחזיקה ביותר כוח אפילו מקסם סולטאן בזמנה בתפקיד.
עם זאת, טורהאן נשענה מאוד על עצתם של חברי ממשל אחרים, ובמיוחד הווזיר הגדול.
שני נושאים הכתימו את תקופת עוצרותה: המלחמה עם הוונציאנים על האי כרתים, והמשבר הכלכלי שעריכת מלחמה זו גררה.
שורה של וזירים גדולים חלשים לא סייעו לשיפור המצב.
אך כשמונה בשנת 1656 וזיר גדול חדש בשם מהמט פאשא קפרולו, הוא הסכים לקבל על עצמו את התפקיד רק אם יקבל סמכויות רחבות יותר מקודמיו, וטורהאן הסכימה לכך.
קפרולו ביצע רפורמות שהחזירו לצבא העות'מאני את עוצמתו.
בהעבירה כוח כה גדול לווזיר הגדול, הגבילה טורהאן הדיג'ה בעצם את הסמכויות שלה עצמה, אך היא הקדישה בעקבות כך את כוחותיה לפרויקטים אחרים בהם היה בידה להשפיע, כגון יוזמות אדריכליות גדולות.
המיזם הגדול הראשון שלה, אולי בעקבות מלחמת הציים עם ונציה, היה בשנת 1658, בבניית שתי מצודות בפתח מצרי הדרדנלים.
המצודות, אחת בצד האסייתי ואחת בצד האירופי של המצרים, קיימות עד היום.
יוזמה זו מציבה את טורהאן הדיג'ה כשווה בין שווים עם מהמט הכובש וסולטאנים אחרים הידועים על ביצורים באזור.
אך ההצלחה הגדולה שלה הייתה בניית מסגד ולידה סולטאן (מסגד יני) החדש באסטנבול.
הבנייה החלה בסוף המאה הקודמת על ידי הוואלידה סאפיה סולטאן, ברובע של העיר בה חיו תושביה הלא-מוסלמים.
היא חשבה שבכך תסייע באסלאמיזציה של האזור.
השטח עליו נבנה המסגד הופקע מידי תושבים לא-מוסלמים.
אך הבנייה פסקה כשנפטר ב-1603 בנה של ספייה סולטאן, מהמט השלישי, והיא כבר לא הייתה ולידה.
כמעט 60 שנים מאוחר יותר, טורהאן הדיג'ה החליטה לסיים את הפרויקט, אחרי שהרובע נהרס בשריפה הגדולה של 1660. היא סיימה את הבנייה ב-1665. בסיום הפרויקט, נבנו במתחם, בנוסף למסגד, גם בית ספר, מזרקות ציבוריות, שוק, ומאוזוליאום.
היה זה המסגד הקיסרי הראשון שנבנה על ידי אישה.
טורהאן הדיג'ה נפטרה בשנת 1683, ונקברה במאוזוליאום במסגד יני; לצדה קבורים בנה וצאצאיה שאחריו.
היא הייתה האישה האחרונה להחזיק בכוח כה רב באימפריה, ולשמש כעוצרת ליורש.
טורה-רייכל קולקטיב הוא הרכב מוזיקלי ישראלי-מאלי.
בראש ההרכב עומדים הזמר והגיטריסט המאלי ויו פארקה טורה והזמר והפסנתרן הישראלי עידן רייכל.
בשנת 2008, לאחר פגישה מקרית בטרמינל שדה תעופה בברלין, קשרו רייכל וטורה ידידות עם כוונה להופיע יחד.
ההופעה יצאה לפועל בנובמבר 2010 בבית האופרה בתל אביב.
למחרת, הם נכנסו לאולפן הקלטות בתל אביב.
באולפן היו הבסיסט הישראלי יוסי פיין ומנגן הקלאבש המלאני סולימאן קיין.
לדברי רייכל, הקבוצה "הקליטה תמהיל של מקצבים מאלניים מעורבבים במנגינות ישראליות - כולם מקוריים, אך מושפעים מאוד משתי התרבויות שלנו."
במרץ 2012 הוציא ההרכב את אלבום הבכורה שלו, The Tel Aviv Session.
ממקביל לצאתו של האלבום, החל ההרכב בסיבוב הופעות באמריקה הצפונית.