tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקום יש מעיינות חמים שעל בסיסם הוקם במקום מתחם ספא, הכולל מרחצאות תרמיים, כמו גם מספר בתי מלון.
יש עדויות לשימושים הרפואיים של המעיין מהתקופה שלפני הרומאים, אך אלו בנו מתחם מרחצאות קטן במאה ה-3, מערכת הקשרים שלו עם אמריטה אוגוסטה (מרידה הרומאית) מתועדת היטב, והפכה אותו באותה עת למרכז בריאות ופנאי עבור תושבי האזור.
ידוע סיפורה של וריניה סרנה (Varinia Serena), בת אצילים צעירה שנפגעה מסוג כלשהו של מחלה הקשורה למערכת הרבייה שהמעיין ריפא, אביה, ליקיניוס סרניאנוס קלריסימוס (Licinius Serenianus Clarissimus) בנה מזבח תפילה ופסל של האלה יונו, שתרמה לריפוי בתו, ומכאן שהמעיין היה מוקדש לאלה הרומית של הפוריות והמשפחה.
הבניין הרומי הוא מבנה מלבני בו שוכנים שני תאים עגולים זהים, אחד לכל מין, שהגישה אליהם בגרם מדרגות אבן משופע.
במרכז התאים נמצאות הבריכות, גם הן עגולות.
תאים אלה מקורים על ידי שני קמרונות חצי כדוריים עם צוהר במרכז.
בנוסף הרומאים השאירו כמה בתי הארחה פרימיטיביים ונקרופוליס קטן.
במהלך התקופה הערבית שם האזור משתנה לאלנחה, שמשמעותו "מים של אללה".
לאחר תקופה זו המרחצאות ננטשו, ורק בסוף המאה ה-18 החלו הרפורמות לשיפוצם.
כבר במאה ה-19 נבנה מבנה המרחצאות הנוכחי.
בשנת 1930 הוא הוכרז כמונומנט לאומי, ובשנת 1985 הוא צורף לרשימת אתרי המורשת ההיסטורית הספרדית של משרד התרבות הספרדי.
הקתדרלה הוויזיגותית של מריה הקדושה מירושלים
"הקתדרלה הוויזיגותית של מריה הקדושה מירושלים (Catedral visigoda de Santa María de Jerusalén), שממנה כמעט ולא נותרו שרידים, למעט קטעים שנשמרו במוזיאון האמנות הוויזיגותית במרידה (Museo del Arte y la Cultura Visigoda de Mérida), היה מושב הארכיבישוף.
זה היה חלק מקבוצה של בניינים, כולל ארמון הארכיבישוף, ובזיליקת סן חואן, עם בפטיסטריום, המחובר לקתדרלה.
אף על פי שאין מספיק נתונים על איך נראתה קבוצת מבנים זו, אנו יכולים לשחזר אותם היום בזכות הנתונים המוצעים בספר חיי האבות הקדושים של אמריטוס (Libro de las Vidas de los Santos Padres Emeritenses).
אלקסבה (Alcazaba) הוא מבנה בסמוך לגשר הרומי על הנהר גוודיאנה.
נבנה על ידי עבד א-רחמן השני, אמיר קורדובה בשנת 835 לספירה, כמבצר לשליטה בעיר, שמאז 805 התמרדה ברציפות כנגד שלטון אמירות.
המבצר הערבי הראשון בחצי האי האיברי.
זהו מבנה מורכב, הבנוי ממתחם רבוע גדול של 130 מטר מכל צד ומסוגל להכיל מספר לא מבוטל של חיילים.
בפנים בור מים, המבנה היחיד המכיל מתקן זה, המורכב ממכל מים גדול (של מים מסוננים מהגוודיאנה) שהגישה אליו מפרוזדור כפול מקומת הקרקע של המגדל.
באחת הקצוות שלו הוקם מנזר למסדר סנטיאגו, וכיום היא המושב של נשיאות .
בסמוך לגשר הרומי יש מתחם סגור נוסף קטן יותר, המכונה אלקאסרחו (alcazarejo), ששלט על המעבר מהנהר לעיר.
הבזיליקה של הקדושה המעונה סנטה אולליה דה מרידה היא, לדברי החוקרים, המקדש הנוצרי הראשון שהוקם בהיספניה לאחר שלום הקיסר קונסטנטינוס.
זו הסיבה שהיא הפכה, בתחילת ימי הביניים, מקום לעולים לרגל שהגיעו ממערב אירופה ומצפון אפריקה.
היא נבנתה מחוץ לחומות העיר העתיקה, ונבנתה במקור במאה הרביעית, על תל הקבורה של סנטה אולליה ובסביבת המקום בו, על פי המסורת, נרצחה הקדושה.
המקדש התפרסם בעולם הנוצרי, בזכות מות קדושים של אולליה, וקיבל תמיכה כספית רבה מהבישופים והארכיבישופים של מרידה, שדאגו לפאר את המבנה.
אך כתוצאה מההתקפות הנובעות מהפלישה הערבית לא נשאר דבר מחיפוי השיש והפסיפסים המוזהבים.
הכנסייה הנוכחית נבנתה במאה ה-13, באותו אתר של הבזיליקה המקורית ועשתה שימוש חוזר בכמה חומרים, לאחר כיבוש מרידה מחדש על ידי אלפונסו התשיעי, מלך לאון.
הבזיליקה היא המבנה היחיד השלם מימי הביניים שנמצאה בבירת אקסטרמדורה.
הקפלות הצדדיות למזבח הראשי והדלת הימנית של החזית בולטות, בסגנון רומנסקי, נדירות באקסטרמדורה ושם כבר מתחילים לשים לב להשפעות גותיות.
בפנים בולטת התקרה המחופה המכסה את קמרונותיה, כותרות ועמודים, שחלקם מגיעים מהכנסייה הוויזיגותית.
קודשם האתרהשם בספרדית מיקום שטח קואורדינטות תמונה 664-001 אמת המים של הניסיםAcueducto de los Milagros מרידה האזור המוגן: 1.177 דונם.אזור החיץ: 209 דונם.
664-002 אמת המים סן לסארוAcueducto de San Lázaro מרידה האזור המוגן: 10.977 דונםאזור החיץ: 288.7 דונם.
664-003 הגשר הרומי של אלקנטרייהPuente romano de la Alcantarilla מרידה האזור המוגן: 0.038 דונם 664-004 אלקסבה, בור המים והגשר הרומי מעל הגוודיאנהAlcazaba, embalse y Puente romano sobre el Guadiana מרידה האזור המוגן: 43.975 דונםאזור החיץ: 208.7 דונם.
664-005 התיאטרון הרומי, האמפיתיאטרון הרומי ובית האמפיתיאטרוןTeatro romano de Mérida, Anfiteatro y casa del anfiteatro מרידה האזור המוגן: 79.637 דונםאזור החיץ: 208.7 דונם.
664-006 קשת טראיאנוס ומקדש קונקורדיהArco de Trajano y Templo de la Concordia מרידה האזור המוגן: 7.827 דונםאזור החיץ: 208.7 דונם.
664-007 בזיליקת סנטה קטלינהBasílica de Santa Catalina מרידה האזור המוגן: 1.549 דונםאזור החיץ: 208.7 דונם.
664-008 בזיליקה קאסה אררהBasílica Casa Herrera מרידה האזור המוגן: 23.455 דונם 664-009 הבזיליקה של סנטה אולליה ומקדש מרטהBasílica de Santa Eulalia y Templo de Marte מרידה האזור המוגן: 6.82 דונםאזור החיץ: 208.7 דונם.
664-010 הקירקוס הרומיCirco romano מרידה האזור המוגן: 59.935 דונםאזור החיץ: 208.7 דונם.
664-011קאסה מיטראו – הקולומבריהCasa Mitreo - Columbarios de Mérida מרידה האזור המוגן: 3,5383 דונםאזור החיץ: 20,87 דונם.
664-012כנסיית סנטה קלרה והמוזיאון לאמנות ויזיגותיתIglesia de Santa Clara y Museo de Arte Visigodo de Mérida מרידה האזור המוגן: 1.532 דונםאזור החיץ: 208.7 דונם.
664-013הסכר הרומי של קורנלבוEmbalse de Cornalvo מרידה האזור המוגן: 1.881 דונם 664-014סכר פרוסרפינהEmbalse de Proserpina מרידה האזור המוגן: 0,5571 דונם 664-015הפורום הרומיForo romano Municipal מרידה האזור המוגן: 7.155 דונםאזור החיץ: 208.7 דונם.
664-016החומה הרומית והמגדל האסלאמי אלבראנהMuralla romana y torre albarrana islámica מרידה האזור המוגן: 0,0251 דונםאזור החיץ: 20,87 דונם.
664-017המוזיאון הלאומי לאמנות רומיתMuseo Nacional de Arte Romano מרידה האזור המוגן: 4.447 דונםאזור החיץ: 208.7 דונם.
664-018האובליסק של סנטה אולליהObelisco de Santa Eulalia מרידה האזור המוגן: 0.596 דונםאזור החיץ: 208.7 דונם.
664-019הגשר הרומי מעל נהר האלבארגסPuente romano sobre el río Albarregas מרידה האזור המוגן: 1.094 דונםאזור החיץ: 208.7 דונם.
664-020מקדש דיאנהTemplo de Diana מרידה האזור המוגן: 10.776 דונםאזור החיץ: 208.7 דונם.
664-021המרחצאות של רחוב רייס ורטסTermas de la calle Reyes Huertas מרידה האזור המוגן: 0,0637 דונםאזור החיץ: 20,87 דונם.
664-022המרחצאות הרומיות באלנחהTermas romanas de Alange האזור המוגן: 2.977 דונם
המכלול האדריכלי של פמפוליה (פורטוגזית Conjunto Arquitetônico da Pampulha) שתוכנן בשנת 1940 סביב אגם מלאכותי, היה מרכז של נופש ותרבות במסגרת שכונת עיר גנים בעיר בלו הוריזונטה במרכז ברזיל.
המכלול ממחיש את הדרך בה עקרונות של אדריכלות ופיתוח נופי מודרניים השתחררו מקונסטרוקטיביות קשיחה, והביאו לידי ביטוי את האקלים המקומי והסביבה הטבעית.
בניית בירה חדשה למדינת מינאס ז'ראיס במקום אורו פרטו אושרה ב-1891, והקמת בלו הוריזונטה החלה ב-1897. כדי לשכן בין 200,000 ל-300,000 תושבים העיר נבנתה בתבנית שתי וערב, ונשתלו בה אזורים פרווריים עם תכנון פחות מוקפד ועם שדרות רחובות יותר.
הצמיחה המטאורית של העיר בעשורים שלאחר מכן הביאה להתפוצצות אוכלוסין בשנות ה-20 של המאה ה-20, וזו הועצמה מצידה על ידי תיעוש וגרמה לבעיות בתוכניות הקיימות.
בתגובה, בין השנים 1938–1940, נוסחה תוכנית עירונית חדשה שהתייחסה לצורך בהקמת פרוורים חדשים ואזורי תכנון לעיר.
במסגרת תוכנית חדשה זו פותח אזור פמפוליה.
מאגר פמפוליה הוקם בצפון העיר בין השנים 1936–1938 כדי לספק מים לאזור נרחב.
גודלו של המאגר שולש בשנתיים הבאות, ותוספת זו נוצלה כדי ליפות את האגם ולהופכו לעיר-לוויין לתיירות ולפעילות נופש.
לשם כך נשכרו שירותיו של אוסקר נימאייר ב-1940, והמטרה המוצהרת הייתה למשוך את בני המעמד הגבוה ועידודם להקים לעצמם בתי אחוזה סביב האגם.
אזורי המגורים הצטיינו ברחובות רחבים, בנייה לא רווייה ושטחים ירוקים נרחבים - כל מאפייניה של "עיר גנים".
התחבורה שופרה על ידי סלילת דרכים חדשות והקמת שדה תעופה סמוך.
המוקד העיקרי של השטח החדש היה מכלול של מבנים בודדים שהתמקדו בפנאי, ספורט ותרבות, ושמוקמו בנקודות מפתח סביב האגם - הקאזינו, מועדון יאכטות וגולף, אולם נשפים וכנסייה.
כל אלה רוכזו סביב האגם ולאורך שדרה היקפית, שמעבר לה נבנו מבנים נמוכי קומה.
שבילי הליכה יצרו חיבורים בין האלמנטים של התוכנית, אך הוקמו גם רציפי עגינה עבור סירות שחצו את האגם.
לא כל התוכניות יוצאו לפועל - מגרש הגולף לא פותח ומשמש כיום כגן חיות, ואילו תוכניות להקמת בית מלון על חצי אי ומסעדה על אי האהבה לא התממשו.
מה שאכן יצא לפועל, השתנה בשל תנאים סוציאליים וסביבתיים.
הקזינו תפקד שנים בודדות בלבד, עד שב-1946 נאסרו הימורים במדינה.
ב-1954 הסכר המחזיק את מי האגם נפגע, וגרם להצפות כמו גם לשינויים בחופי האגם.
ובככלל, הרעיון למשוך משפחות אמידות לבנות את בתיהן בפמפוליה לא צלח.
הסתבר כי אזור מגורים יוקרתי לא מצא את מקומו ליד אתר נופש פופולרי.
עם השנים נוספו אצטדיון כדורגל ב-1965 ואצטדיון ספורט כללי ב-1980, ובעוד שאלה חיזקו את אוריינטציית הנופש של האתר, הם פגעו בתפיסה המקורית של הפרויקט.
פמפוליה מתוארת כיום כאזור נופש המתאים לשכבות הביניים, ושינוי זה בייעודה יצר בעיה למצוא רוכשים לבתי המידות שנבנו במקום בידי משפחות אמידות בתחילת דרכו.
משנות ה-60 של המאה ה-20, נחשף מאגר המים ללחצים תעשייתיים ולפיתוח עירוני מוגבר, ושתיים משלוחותיו נסתמו (אחת מהן משמש כפארק אקולוגי).
גופי המים המזינים את האגם זוהמו והתמלאו בסחף.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הבעיה כה החמירה עד כי התושבים המקומיים החלו לדרוש פתרון מלא; ובעשרים השנים האחרונות החלו הרשויות לנקות את האגם ובמקביל לשמר את המבנים.
במרכזה של התוכנית משתרע אגם מלאכותי גדול, וסביבו אמורים אמנות, תרבות וספורט לשגשג בארבעה מבנים עיקריים ליד המים או בסביבתם.
הקזינו שהיה אבן משיכה בערים רבות באותה עת, הוא מוקד להנאה; אולם נשפים יועד לשמש כמקום מפגש; מועדון הגולף והיאכטות הציעו ספורט, במיוחד במי האגם; והכנסייה סימלה את אופייה הדתי החזק של החברה.
דרך רחבה לאורך חוף האגם חיברה את המבנים, ולאורכה משתלו 500 עצי דקל.
הלאה משם נסללו שדרות היקפיות והוקמו שכונות מגורים חדשות שהצטיינו בבנייה נמוכה ובשטחים ירוקים גדולים.
חלק מהבתים היו בתי אחוזה.
ארבעת המבנים תוכננו על ידי האדריכל אוסקאר נימאייר כמכלול שמרכיביו צופים זה אל זה ואל ההרים המיוערים שבאופק.
על המבנים ובתוכם צייר קנדידו פורטינרי ציורי קיר ואריחים, ויצירותיהן של אמנים אחרים השתלבו בסגנון האדריכלי.
כל אחד ממבנים מוקף בצמחייה צפופה שתוכננה על ידי אדריכל הנוף רוברטו בורלה מרקס, ושדרכה מעברים מקושטים באריחים יוצרים קשר עם המסורת הברזילאית.
אף שכל אחד מארבעת המבנים מציע פתרון אדריכלי שונה במקצת לאתגר התאמת ההקשר המודרניסטי לאקלים ולסביבה של העיר החדשה; התוצר הכולל הוא של אדריכלות המאפשרת למבנים להוסיף איכות למראה האגם וההרים.
ארבעת המבנים מוכרזים ביחד עם חלק מהאגם, השבילים סביבו והשטחים הירוקים.
הקזינו - הקזינו המשמש כיום כמוזיאון לאמנות, היה המבנה הראשון שתוכנן והוקם באתר והוא ניצב במוקד.
הוא שוכן על חצי האי הגבוה ביותר מסביב לאגם, ובזמנו היה מרכז חברתי חשוב.
המבנה עוקב אחר עקרונותיו של לה קורבוזיה וחזיתותיו מאפשרות מבט אל האגם.
בבנין חללים מעוגלים ומלבניים המעוטרים בעושר רב בשיש ובאריחי קרמיקה, ואלה מחוברים זה לזה ברמפות ובמסדרונות אליפטיים.
תחושת "הטיול" דרך המבנה מתחדדת לאור המעברים שתוכננו והוקמו גם בגנים הסובבים אותו.
אולם הנשפים - אולם הנשפים הקטן יותר שוכן על אי קטן ליד החוף, ומחובר אליו בגשר קטן.
גגו מעוגל ושטוח, ושביל מקורה מוביל אליו דרך גן קטן.
כיום המקום משמש כמרכז לאורבניזם, אדריכלות ועיצוב.
מועדון הגולף והיאכטות - המבנה המלבני בן שתי הקומות ניצב על עמודים, ולו גג עם שני חלקים משופעים זה לעבר זה, כמעין כנפי "פרפר", אלמנט שהועתק על ידי אדריכלים רבים.
מגרש הגולף שהיה אמור לקום במקום, לא מומש מעולם, והמבנה משמש כגישה אל המים ולמגרשי הטניס שקמו לצידו.
מבין ארבעת המבנים, זהו היחיד שלא שופץ, אם כי החלוקה הפנימית שונתה מעט וחלק מהאריחים המקשטים את חלליו הפנימיים אבד.
הכנסייה - הכנסייה ניצבת על חצי אי בלב גן גדול שתוכנן בידי בורלה מקס.
היא בנויה מחמישה מבני בטון אליפסואידים בגבהים שונים המחוברים זה לזה ונדמים לכונכיות, ושימוש במבנה כזה לצרכים דתיים הוא יוצא דופן.
האליפסואיד הגדול ביותר פונה גם אל האגם ומחובר אליו מגדל פעמונים בדמות פירמידה הפוכה.
בחזית הפונה לרחוב בולטים ציורי קיר בצבעי כחול ולבן מאת פורטינרי, המתארים סצנות מחייו של פרנציסקוס מאסיזי.
התכנון החדשני והשונה של המבנה גרם לחוסר קבלתו על ידי הכנסייה הקתולית, ולדחיית פתיחת הכנסייה עד 1959.
המכללה האוונגליסטית בנצרת הוא מוסד לימודי נוצרי-אוונגליסטי בנצרת, ישראל.
המכללה הוקמה ב-2014 כתוצאה ממיזוגן של שתי מכללות שונות בתחום התנ"ך: מכללת התנ"ך הגלילית והסמינר התאולוגי האוונגליסטי של נצרת.
שפת הוראה במקום היא ערבית, והמכללה משרתת את ערביי ישראל.
המכללה מציעה תארים בתחום לימודי המקרא כחלק מהתואר הראשון ומנהיגות נוצרית כחלק מהתואר השני.
בנוסף לכך, מספקת המכללה מספר שירותי חינוך אחרים לתושבי האזור.
הסמינר התאולוגי האוונגליסטי של נצרת הוקם על ידי מיסיונר סקוטי בשם ג'יי ברייסון ארתור (J.
בימיה הראשונים נקראה המכללה "המרכז ללימודים נוצריים בנצרת".
שפת ההוראה העיקרית במקום הייתה אנגלית, והמכללה הציעה תואר ראשון באלוהות ותואר שני בתאולוגיה.
מכללת התנ"ך הגלילית הוקמה כסניף הישראלי של מכללת התנ"ך בבית לחם , וכל הקורסים במכללה זו נלמדו בערבית.
המיזוג בין המוסדות התרחש בזכות שיתוף פעולה של איגוד הכנסיות הבפטיסטיות בישראל ומכללת התנ"ך בבית לחם.
המכללה האוניברסיטאית למדעים יישומיים היא מוסד להשכלה גבוהה בעזה, שנוסד בשנת 1998. במכללה כ-60 מגמות לימוד לתואר ראשון בתחומי ההנדסה, מדעי הבריאות, טכנולוגיה, מנהל עסקים, חינוך ומדעי הרוח, ולומדים בה כ-8,000 סטודנטים וסטודנטיות.
בנוסף למסלולי תואר ראשון מתקיימים במכללה קורסים מקצועיים קצרים יותר, הנמשכים שנה או שנתיים.
במכללה פועלת גם חממה טכנולוגית למיזמי סטארט-אפ התומכת ביזמים מרצועת עזה.
החממה ממומנת מתרומות, ללא מטרות רווח.
המכללה נוסדה בשנת 1998 כיוזמה של משרד החינוך ברשות הפלסטינית.
בשנת 2007 הפכה למכללה אוניברסיטאית.
באותה שנה נפתחה שלוחה של המכללה בח'אן יונס.
המכללה מעניקה מספר סוגים של מלגות וסיוע כלכלי לסטודנטים.
בין השאר מוענקות מלגות לסטודנטים מצטיינים, בוגרי תיכון מצטיינים, סטודנטים שהצטיינו בשינון הקוראן, אנשים עם מוגבלות מוטורית או לקות ראייה, בני זוג וצאצאים של מחבלים, ילדי אסירים ביטחוניים ונפגעי מבצע צוק איתן.
למכללה פרויקטים רבים בהם היא משתפת פעולה עם אוניברסיטאות רבות בעולם, בהן אוניברסיטת מלאיה וכן אוניברסיטאות באיטליה, דרום אפריקה, טורקיה, מצרים, מרוקו, ספרד ועיראק.
עמותת "המכללה - בית ספר חברתי למען נשים" נוסדה בשנת 2016 על ידי איריס שטרן לוי וטל חמווי גרנות.
מטרת העמותה היא לספק הכשרה מקצועית לנשים בתהליך שיקום ויציאה מעולם הזנות, במטרה ליצור עבורן יציבות כלכלית ותעסוקתית.
העמותה מציעה קורסים במגוון תחומים, כגון שימושי מחשב, בניית אתרים, קונדיטוריה, טיפול בילדים, מכירות באופנה, מכונאות, טיפול בכלבים ועוד.
בנוסף, העמותה פועלת להעלאת ערך העצמי של הנשים ומסייעת להן להשתלב מחדש בחברה.
פעילות העמותה תורמת לקידום השוויון החברתי ומעלה את המודעות לצורך בתמיכה בנשים שעברו תהליך שיקום מזנות.
העמותה מתנדבת כחברת ועד מנהל בקואליציית נשים לשלום ובמרכז סיוע לנפגעות תקיפה מינית.
בשנת 2017 זכתה העמותה בפרס קרן יפה לונדון יערי בזכות פעילותה החברתית והחינוכית למען נשים בתהליך שיקום.
המכלול מצטיין בשילוב של פיסול אבסטרקטי, אדריכלות נוף, הישגים הנדסיים ותכנון עירוני, ונחשב לאבן דרך בתחום פיסול החוצות במאה ה-20. בשל כך הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית בשנת 2024.
המונומנט הוזמן ומומן על ידי "הליגה הלאומית של נשות מחוז גורז'" לכבוד החיילים הרומנים והאזרחים בני טרגו ז'יו אשר הגנו על העיר ב-27 באוקטובר 1916 מפני כוחות הצבא הגרמני בקרב סמוך לגשר על נהר ז'יו.
קונסטנטין ברנקושי שהתגורר אותה עת בפריז, נענה ב-1935 להזמנה ליצור את היצירה בארץ מולדתו, אך סירב לקבל תמורה כספית בעד עבודתו, ובלבד שתינתן לו חירות אמנותית בעיצוב היצירה ובבחירת החומרים.
עבודות ההקמה נערכו בשנים 1937-1938 והמכלול נחנך ב-27 באוקטובר 1938.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 היה ניסיון כושל של הרשויות הקומוניסטיות להרוס את עמוד האינסוף בשל הסתייגותם מסוג זה של אמנות.
בסופו של דבר העמוד לא נהרס והמכלול כולו זכה להגנה במסגרת החוק בשנת 1955, ונכלל ברשימת המונומנטים של רומניה אשר הוכנה על ידי הוועדה המדעית למוזיאונים ולמונומנטים היסטוריים ואומנותיים.
ב-1965 עמוד האינסוף נוקה בהתזת חול וצופה בשכבת הגנה עשויה אבץ.
שער הנשיקה שופץ גם הוא ב-1966 ושתיים מפיסות האבן במשקוף הוחלפו באבן טרוורטין זהה לאבן המקורית.
ב-1991 המכלול הוסף לרשימה הטנטטיווית של רומניה, ושנה לאחר מכן הוענק לו מעמד חוקי של נכס בעל ערך לאומי.
ב-1996 פורק עמוד האינסוף בשל מצבו המדורדר, ומשלחת מטעם אונסק"ו הגיעה לעיר במטרה לבחון את הדרך הטובה ביותר לשחזורו.
32 מומחים בינלאומיים השתתפו בסימפוזיון בנושא ב-1999, ושנה לאחר מכן החל שיפוץ של כל מרכיבי המונומנט ושל שני הגנים שלאורך הציר.
האבנים במונומנט נוקו מגרפיטי ומחומר ביולוגי שדבק בהם, וחלקים שבורים או פגומים הוחלפו; הגנים עוצבו על ידי אדריכל נוף בשנים 2002-2004. עדכון התוכנית לשטח המוגן של המכלול, הכולל את השטח המוצע להכרה כאתר מורשת עולמית ואת אזור החיץ, הושלם ב-2013, במקביל לניסוח תוכנית להגנה וניהול המכלול.
ב-2024 המכלול הוכר כאתר מורשת עולמית.
המכלול ערוך לאורך ציר המכונה "דרך הגיבורים" (Calea Eroilor) באורך של 1,500 מטרים, הנמתח מגן עמוד האינסוף במזרח ועד לגן קונסטנטין ברנקושי השוכן על גדות נהר ז'יו במערב, סמוך למקום הקרב ב-1916. לאורך הציר ערוכים עשרת האלמנטים הבאים ממזרח למערב:
עמוד האינסוף (Coloana Infinitului) - העמוד עשוי ברזל וגובהו מגיע ל-29.35 מטרים.
הוא ניצב בנקודה הגבוהה ביותר ביישוב, דבר המדגיש את גובהו.
אף שהוא שוקל 29 טון, שטח הבסיס שלו הוא 0.81 מ"ר בלבד, ובעת הקמתו היותו ניצב ללא תמיכה נחשבה להישג טכני.
העמוד עשוי מ-15 מודולים זהים בצורת תמניון משוכלל (שברנקושי כינה בשם "פנינים"), בגובה של 1.80 מטרים ובמשקל של 860 ק"ג כל אחד; וכן שני חצאי תמניונים (התחתון והעליון) קטנים יותר.
ברנקושי בנה תחילה מודל עשוי עץ טיליה על בסיס רעיון שהגה כבר ב-1918 ואשר שמור במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
מרכיבי העמוד הסופיים נוצקו והורכבו על עמוד מרכזי כמו חרוזים על חוט.
לאחר מכן העמוד הורם והוצב על בסיס בטון בצורת פירמידה תת-קרקעית שגובהה 5 מטרים, וצופה בנחושת צהובה.
העמוד מסמל את עקרון האינסוף וההקרבה האינסופית של החיילים והאזרחים שמסרו את נפשם בקרב.
גן העמוד (Parcul Coloanei) - גן העמוד שבו ניצב העמוד, תוכנן באופן ייעודי ב-1937 על-ידי אדריכל הנוף פרדריק רבהון (Frederic Rebhuhn), והוא אחד משני הגנים שנכללים במכלול.
לגן צורת משולש שווה-שוקיים שגובהו 385 מטרים, ודרך הגיבורים מתחילה במרכז בסיסו.
דרך הגיבורים (Calea Eroilor) - לאורך הציר המונומנטלי, בין גן העמוד במזרח וגן קונסטנטין ברנקושי במערב, נמתחת דרך הגיבורים.
זוהי דרך תהלוכות שבה מקטעים ייעודיים לכלי רכב ולהולכי רגל, ואשר מייצגת את המרכיב העירוני החי של המכלול.
התוכנית לסלול דרך בתוואי המכלול הופיעה בתכנון העירוני כבר בראשית המאה ה-20, אולם השטח פונה והוכשר רק בעקבות היוזמה להקמת המכלול.
רוחבה של הדרך הוא כעשרה מטרים ובהגיעה אל כנסיית השליחים הקדושים פטרוס ופאולוס הנתיבים מתפצלים ויוצרים מעין כיכר מוארכת שבמרכזה ניצבת הכנסייה.
כנסיית השליחים הקדושים פטרוס ופאולוס (Biserica Sfinții Apostoli Petru și Pavel) - הכנסייה הראשונה הוקמה באתר ב-1747. ב-1921, שנים ספורות לאחר הקרב, הכנסייה נקשרה בתהילת הגיבורים עם הזמנתו של פעמון חדש שנשא כיתוב לזכרם.
אז גם הוחלט על הקמת כנסייה חדשה וגדולה יותר - אבן הפינה הונחה ב-1927 והכנסייה הוקדשה ב-1937. לכנסייה החדשה בסגנון נאו-ביזנטי כיפה מרכזית הנחה על גבי תוף גבוה ושתי כיפות קטנות יותר בצידה המערבי.
היא פונה מזרחה בהתאם למסורת הנוצרית, והדבר חופף גם לכיוונם של הציר המונומנטלי ודרך הגיבורים.
שער הנשיקה (Poarta Sărutului) - שער הנשיקה מסמל את המעבר לחיים אחרים או את ניצחון החיים על המוות.
זהו מבנה עשוי אבן טרוורטין מטרנסילבניה בצורת שער ניצחון, שגובהו 5.13 מטרים, אורכו 6.45 מטרים ורוחבו 1.69 מטרים.
השער עשוי משלושה מרכיבים בעלי אופי מונוליתי - משקוף ושני עמודים אנכיים.
ארבע פיסות אבן מרכיבות כל אחד מהעמודים האנכיים, והמשקוף נשען על שכבת בטון מזוין.
מוטיב הנשיקה שמופיע ארבע פעמים על כל אחד מהעמודים התומכים, ובסך הכל שמונה פעמים, הוא רעיון ישן של ברנקושי שחוזר על עצמו ביצירותיו מאז 1907. הנשיקה נדמית לשתי המיספרות המחוברות זו לזו ומדמות את עיני האוהבים שלהן אישונים ענקיים.
גם על האנטבלטורה נראים 40 זוגות של נאהבים המופיעים אחד אחרי השני - 16 על כל אחד מצדדי האורך וארבעה נוספים על כל אחד מצדדי הרוחב.
הם יישובים פנים אל פנים, ברכיהם מכופפות, ידיהם משולבות ופניהם מאוחדים לעיגול אחד.
קווים מינימליים מציינים את הפיות ואת השיער.
ספסלי האבן - שני ספסלי האבן ניצבים משני צדדיו של שער הנשיקה (מצפון ומדרום לו) בשולי הדרך.
אלה הן שתי פיסות טרוורטין מונוליתיות בצורת האות "L" בממדים שונים, שנבנו יחד עם שער הנשיקה.
ברנקושי ביקש מפורשות להותיר את הספסלים בצורתם הטבעית ללא עיבוד נוסף.
סמטת הכיסאות (Aleea Scaunelor) - 30 כיסאות אבן ערוכים בעשר קבוצות של שלושה כיסאות בכל אחת, ניצבים משני צידי דרך הגיבורים - חמש קבוצות מדרום לה וחמש נוספות מצפון לה - בקטע שבין שער הנשיקה ושולחן הדומייה.
מודל של כיסאות אלה שמור במוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית בפריז ומתוארך לשנת 1928. הכיסאות רבועים ובעלי בסיס דומה למושב אולם הפוך, וגובהם מעט יותר מחצי מטר.
שולחן הדומיה (Masa Tăcerii) - שולחן הדומיה ו-12 הכיסאות המקיפים אותו כמו לוח שעון אנלוגי, עשויים אבן גיר מטרנסילבניה.
ברנקושי יצר גרסה ראשונה של השולחן ב-1937, ללא כיסאות, בקוטר של 2 מטרים למשטח השולחן ובגובה של 90 ס"מ יחד עם הבסיס.
שולחן זה הועמד באתר אך האמן לא היה שבע רצון ממנו ויצר גרסה שנייה, מעט גדולה יותר, עם קוטר של 2.15 מטרים למשטח השולחן.
כבסיס לשולחן החדש ברנקושי השתמש במשטח של השולחן המקורי.
במקביל ליצירת הגרסה השנייה, הוזמנו גם 12 הכיסאות העגולים שפוסלו באבן זהה לזו של השולחן.
הכיסאות ניצבים במרחקים זהים זה מזה ומהשולחן עצמו, וברנקושי העמיד את הפריטים במרחק כך שהשולחן לא יוכל לשמש לשימושים ארציים כמו אכילה.
באשר לסמליות של היצירה נטען כי היא מזכירה בית איכרים רומני פשוט או התכנסות משפחתית, והיא אמורה לעורר שקט ולהזמין למדיטציה.
פירושים אחרים מדמים את היצירה לישו ושנים-עשר השליחים בעת הסעודה האחרונה, או לשולחן המיסה בה משתתפים הלוחמים לפני הקרב.
גן קונסטנטין ברנקושי (Parcul Constantin Brâncuși) - הגן שנקרא תחילה "הגן הציבורי העירוני" הוא אחד משני הגנים שנכללים במכלול ובשטחו התחולל קרב ההגנה במלחמת העולם הראשונה.
כמו גן העמוד, גם גן זה תוכנן על-ידי אדריכל הנוף פרדריק רבהון, אשר שימר את מאפייני הגן המקורי מ-1852-1853. לגן צורת מלבן, הוא מתחיל בשער הנשיקה במזרח, ובצידו המערבי הוא גובל בנהר ז'יו.
בגן שוכנים מזרקה, מגדל תצפית לאש מ-1909 ובית ספר לאמנות שמשמש כיום כתחנת מידע למבקרים.
גדות הנהר ז'יו - הנהר הוא גבולו המערבי של המכלול, ובקצה הציר המונומנטלי שכן בעבר הגשר שלידו התחולל הקרב.
גשר זה נבנה ב-1896 ונחנך שנה לאחר מכן, אך הוא פורק ב-1989 בשל מצבו הרעוע ושלוש מחמש קשתותיו שולבו בגשר חדש להולכי רגל שנבנה מעט צפונה ממיקומו של הגשר המקורי.
המכלול העברי מצפון צרפת הוא כתב יד מאויר ובו אוסף מגוון של טקסטים בעברית: ספרי קודש ותפילה, פירושים, מדרשים, ספרי הלכה, פיוטים, שירי חול, נוסחים של הסכמים וגימטריה.
כתב היד נוצר בצרפת במאה ה-13. שם הסופר שהעתיק וערך אותו הוא בנימין.
האיורים, העשירים בצבע, הם ככל הנראה, מעשה ידי אמנים נוצרים.
זהו אחד מכתבי היד הגדולים שנשתיירו מהתקופה ואחד הנדירים מצרפת ששרדו מהמאה ה-13. הוא נמצא בספרייה הבריטית בלונדון וידוע גם בשם London Miscellany.
מקורו ונסיבות יצירתו של המכלול לוטות בערפל.
שם הכותב: בנימין הסופר מופיע שלש פעמים בקולופון מעוטר אך אין בו מידע נוסף כמו שם אביו של בנימין, המזמין של המכלול והמקום שבו נוצר.
בהיעדר שמו של מזמין המכלול, מסיק מלאכי בית אריה שהסופר, בנימין, הכין את כתב היד לעצמו.
לדעתו הוא היה משכיל ופייטן, כפי שניתן להסיק מאחד הפיוטים במכלול שחיבר בעצמו.
על פי השערה אחרת שמו של מזמין המכלול הוא אהרון והוא נרמז במספר הרב יחסית של הציורים המתארים את אהרן הכהן.
המכלול שימש מעין ספריה פרטית לבעליו, בין שהיה זה הסופר בנימין ובין מזמין לא ידוע, שהיה, ללא ספק, איש אמיד מאוד שיכול היה לממן את ההפקה היקרה של כתב היד והאיורים המרהיבים שבו.
את זמנו של כתב היד אפשר להסיק בוודאות מהנחיות לעריכת לוח שנה עברי (עמ' r 444) שמהן עולה שכתיבתו החלה בספטמבר 1276. מקורו של כתב היד הוא מצפון צרפת ובנימין הסופר הוא כנראה מהעיר מץ.
מעידה על כך הקינה שנכתבה על ידי בנימין עצמו לכבודו של יהודי ששמו שמשון שמת על קידוש השם.
הקינה מוקדשת בדבר ההקדמה "על קדוש שהיה במייץ בשנת ל"ו לפרט" (1276) ומסתיימת ב-"אני בנימין הסופר כותב מחזור זה עשיתי זאת השירה על אותו שמשון הקדוש".
שמשון, על פי הקינה הוא יהודי שהמיר את דתו וחזר אחר כך ליהדות ועל כך נענש.
הקינה מתארת את העינויים שעבר לפני שעלה על המוקד.
הפיוט על שמשון הוא המקור היחיד הידוע לפרשה.
הזיהוי עם מץ מתבסס גם על דימוי של נשר הדומה לסמל המייצג את הרובע היהודי במץ (עמ' 333 ו-348).
האיורים בסגנון הגותי הם עדות לשיתוף פעולה בין הסופר, בנימין, לבין אמנים נוצרים בצפון צרפת מאזור פיקרדי–ארטואה.
הזיהוי נסמך על לוח השנה המאויר (עמוד 542v) המזכיר ימי חג של קדושים נוצריים שנחוגו בימי ה־marchèque, עליה לרגל שנתית שנערכה באזור, בימים שבין חג המולד ויום המלאך גבריאל לימים אלה הייתה משמעות כלכלית עבור היהודים בשל הירידים שנערכו בהם.
יעל צירלין טוענת שהאילוסטרציות לכתב היד נעשו במספר שלבים ועל ידי אמנים שונים.
תחילה בארטוא, בסנט אומר ואחר כך בפריז בשנים 1280–1320 גם אם הציורים והעיטורים נעשו בידי אמנים נוצרים אין ספק שיהודי, המזמין האלמוני או בנימין הסופר הנחה אותם וכיוון את הציורים לתכנים שבמכלול.
מידות כתב היד הן 16.5 ×12.5ס"מ והוא מכיל 746 דפי קלף באיכות גבוהה.
כדי שאפשר יהיה לכלול מספר כה גדול של דפים בכריכה אחת נעשה שימוש בקלף דק במיוחד.
עיצוב הטקסט בעמודים הוא מיוחד: ברוב העמודים מוצג הטקסט המרכזי בשני טורים רחבים.
טורים אלה מממוסגרים בטקסטים בטורים צרים יותר משני צידיהם ובתחתית העמוד, המכילים טקסט שונה או כמה טקסטים שונים.
עימוד כזה נובע אולי מרצונו של הסופר לכלול מספר רב מאוד של טקסטים בקודקס אחד.
הטקסטים השונים מוצגים בטיפוגרפיה משתנה.
כך למשל, בקונטרס (אסופת הדפים) של החומש מוצג הטקסט בשני טורים במרכז העמוד בכתב מרובע גדול והטקסט של תהילים מופיע בשוליים התחתונים בשתי שורות בכתב מרובע קטן יותר.
שלושת המגילות: שיר השירים, איכה ואסתר כתובות בטור אחד רחב וכך גם ספרים אחרים מהתנ"ך.
טקסט של תיקון סופרים נוסף בכתב סמי קורסיבי מעל תהילים בשורה דקורטיבית יחידה.
ופרשנויות על התפילות במחזור כתובות בשוליהן.
שם המעתיק: בנימין הסופר מופיע בשני מקומות שונים בטקסט, באותיות גדולות בכתב מרובע, מוזהבות ומעוטרות.
האיורים הרבים, בין ציור על עמוד שלם ובין עיטורים בשולי העמודים נעשו בידי אמנים שונים וצורפו למכלול בזמנים שונים.
הטקסטים, הסדורים ברובם במקבצים, משקפים את אורח החיים ותחומי ההתעניינות של יהודי משכיל בצרפת בימי הביניים.
המכלול מתחיל בפרשות התורה ובהפטרות ובספרים מהתנ"ך, ונמשך בטקסטים ליטורגיים: פיוטים ותפילות.
סדר הטקסטים במכלול אפשר זמינות למתפלל בימי חול ומועד.
מספרם הרב של הפיוטים הופך אותם למקבץ נדיר בהיקפו הכולל גם פיוטים בלתי ידועים ופיוטים שמלווים בהכוונה למלודיה שבה, ככל הנראה, שרו את הפיוט בבית הכנסת.
בכתב היד כלולים גם עניינים הלכתיים הקשורים לנושאים שונים מחיי היום יום ואף ענייני חולין מובהקים.
החומש, ספר תהילים, ספר איוב, ספר משלי, ספר דניאל, הספרים עזרא, נחמיה, שיר השירים, מגילת איכה, מגילת אסתר, הגדה של פסח,
פרשות התורה, ההפטרות, ברכות ההפטרה
ההלל, תהילים קי"ג - קי"ח הנאמרים בליל חידוש הלבנה ובמועדים
מחזור ראש השנה ויום כיפור הכוללים עשרות פיוטים, פירושים לפיוטים ותפילות וידוי, תפילות לסליחות
קובץ של 9 פיוטים הכוללים זמירות לשבת.
אחד מהם נכתב על ידי בנימין הסופר לזכרו של שמעון, יהודי שמת על קידוש השם במץ בשנת 1276.
פיוט של יהודי אשכנז,"ברוך אל עליון" של ברוך בן שמואל, פיוט השבת "יצא דבר המלכה"פיוט המכיל את האקרוכסטיכון "שלמה"
ספר תרשיש, אוסף פיוטים מאת משה אבן עזרא
ברכת המזון, תפילת הדרך וברכת כהנים, תפילות ללוויה
הנחיות להכנת תפילין ומזוזה המתבססות על משנה תורה של הרמב"ם
הנוסח המוקדם ביותר של ספר מצוות קטן
נוסחאות להסכמים הקשורים בנישואין, בגירושין, חליצה, צוואה ושותפויות עסקיות
נוסח של הענשת בוגדים ומלשינים רשימת הפסולים לעדות
רשימה של שלשלת הקבלה ממשה ועד לחכמי התלמוד
אינדקס של כל שמות הרבנים הנזכרים בתלמוד, רשימת תנאים ואמוראים
הנוסח המוקדם ביותר הידוע בעברית של ספר טוביה
טבלת לוח השנה לשנים 1280 - 1296 המראה את ימי חידוש הלבנה
חיבורים על הניקוד בתנ"ך ועל טעמי המקרא ועל כללי הפיסוק והביטוי בעברית
גימטריה להגות קבלית ודוגמאות של גימטריה בתנ"ך,
בכתב היד נכללים 49 ציורים על עמוד מלא.
ועוד עשרות עיטורים בשולי הטקסטים ועל אותיות תחיליות.
האיורים בסגנון גותי ברמה גבוהה במיוחד המופיעים כמעט בכל אחד מ-1494 העמודים של כתב היד נעשו בידי אמנים שונים וצורפו למכלול בזמנים שונים.
יש באיורים מוטיבים שהיו מקובלים באמנות הנוצרית של התקופה, ורוב החוקרים מסכימים כי את האיורים עשו אמנים נוצרים.
בכמה מהם ניכרת השפעה ברורה של האיקונוגרפיה הנוצרית.
כך דוד המצויר מנגן בנבל, סיפור יהודית, הנמצא בספרות החיצונית ולא נכלל במקרא, שכיח באמנות הנוצרית ונעדר כמעט מהאיקונוגרפיה היהודית.
בחלק מהציורים היה, כנראה, שימוש במודלים איקונוגרפיים קיימים.
יעל צירלין מוצאת דמיון ניכר בינם ובין האיקונוגרפיה של ה(Bible moralisée) כתב יד מאוייר של התנ"ך - הברית הישנה והחדשה - שנוצר בצרפת במאה ה-13. לדעתה, גם הבחירה בנושאים לציורים משקפת את ההשפעה הנוצרית ונבחרו נושאים שעוברים טוב יותר בעולם המושגים הנוצרי.
עם זאת אין חולק על כך שיהודי, בנימין הסופר או אחר, היה מעורב בעבודת המאיירים וביצירת ההקשרים בין הטקסטים לאיורים.
בין הציורים המתארים סצנות מקראיות בולטים סיפורים הקשורים להיחלצות לאומית ממצבי סכנה וניצחון על אויבי העם: חציית ים סוף, הניצחון על עמלק, אסתר בפני אחשוורוש, שמשון והאריה, הצלתם של דניאל ושל חנניה, מישאל ועזריה.
ריבוי הדימויים הקשורים למשכן ולבית המקדש, ודמותו של דוד המלך, משקפים אולי ציפיות אסכטולוגיות.
את המעורבות היהודית באיורים אפשר לראות גם בציורים שמקורם בטקסטים חוץ מקראיים, כמו בשלשה דימויים של יצורים דמיוניים, הלוויתן, שור הבר ובר יוכני המופיעים בתלמוד ובמדרשים ומתארים את סעודת הצדיקים בגן העדן.
גם באיורים הנלווים להגדה של פסח המתארים את ליל הסדר במשפחה המשקפים את החיים היהודיים בימי הביניים.
הציורים על עמוד שלם המתארים ברובם סצנות מקראיות מופיעים על רקע כחול, מה שהיה מקובל בתקופה בתוך מסגרת בצורת מדליון או מלבן.
אותיות תחיליות ושולי העמודים מעוטרים בתשליבים גאומטריים וצמחיים, ובשפע של חיות, דגים, ציפורים וחיות דמיוניות וגרוטסקיות.
בדימויים אלה במכלול מצפון צרפת, כמו בכתבי יד עבריים אחרים, עשו המאיירים שימוש בספרי החיות שהיו מאוד פופולריים באירופה בימי הביניים.
מקורו של כתב היד הוא באלזס שבצפון צרפת.
הוא נכתב בעיר מץ, והעיטורים נוספו לו בסדנאות באזור פיקרדי וארטוא ואחר כך, ככל הנראה, בפריז.
קרוב לוודאי שכתב היד עזב את צרפת עם בעליו בעת גירוש צרפת הגדול ב-1306. על פי תעודה של אישור מכירה הוא נמכר על ידי שמואל בן חיים לאברהם בן משה מקובורג ב-1431. הוא הגיע ב-1479 למסטר באיטליה וזמן קצר אחר כך לוונציה.
בסוף המאה ה-15 כתב היד היה בצפון איטליה ונכרך מחדש במודנה במאה ה-16 כפי שמעיד סמל משפחת רוויגו על כריכת הקלף המהודרת.
במאה ה-17 הגיע כתב היד לרשותה של משפחת ברבריני, פטרוני אמנות ואספנים של אמנות וכתבי יד, כפי שמעיד דימוי הדבורה שעל עטיפת המכלול, הלקוח מהשלט ההרלדי של המשפחה.
לא ידוע היכן היה כתב היד במאה ה-18, אולם ב-1784 הגיע לפארמה, לידיו של, ג'ובאנו די רוסי, הבראיסט נוצרי, שאסף בספרייתו מאות כתבי יד עבריים וכלל אותו בעבודתו המקיפה Variae lectionis veteris testamenti.
ב 1839 נקנה כתב היד על ידי המוזיאון הבריטי.
המְכָּלָה היא שיטה של הובלה משולבת המשתמשת במכולות משלוח (המכונות גם מכולות משלוח או מכולות ISO על שם הארגון הבין-לאומי לתקינה).
המכלה, המכונה גם מילוי מכולות או טעינת מכולות, היא תהליך של איחוד מטענים בייצוא.
כיום, המכלה היא הצורה השלטת של איחוד מטעני ייצוא, בניגוד לשיטות אחרות כגון מערכת הדוברות או אריזה על משטחים.
למכולות ממדים תקניים, והן ניתנות לטעינה, פריקה, ערימה והובלה ביעילות למרחקים ארוכים, תוך מעבר בין אמצעי תחבורה שונים – אוניית מכולות, קרונות רכבת ומשאיות – מבלי שייפתחו.
מערכת הטיפול ממוכנת, והטעינה והפריקה מתבצעות באמצעות מנופים ומלגזות מיוחדות.
כל המכולות ממוספרות ומעוקבות באמצעות מערכות ממוחשבות.
המכלה החלה לפעול לפני מספר מאות שנים, אך התפתחה והפכה נפוצה במיוחד לאחר מלחמת העולם השנייה, כאשר הפחיתה משמעותית את עלויות ההובלה, תמכה בפריחת הסחר בין-הלאומי שלאחר המלחמה והייתה גורם מרכזי בגלובליזציה.
המכלה ביטלה את הצורך במיון ידני של רוב המשלוחים ואת הצורך במחסנים בנמלים, תוך שהיא מפחיתה את מספר עובדי הנמל שהתעסקו בעבר במטען כללי.
היא הפחיתה את העומס בנמלים, קיצרה משמעותית את זמני השילוח והפחיתה הפסדים כתוצאה מנזקים וגניבות.
המכולות מיוצרות ממגוון חומרים כגון פלדה, פולימר מחוזק בסיבים, אלומיניום או שילוב של חומרים אלה.
מכולות העשויות מפלדה עמידה בפני מזג אוויר משמשות כדי למזער את צורכי התחזוקה.
לפני המצאת המכלה, סחורות הועברו בדרך כלל באופן ידני כמטען כללי.
בדרך כלל, הסחורה הועמסה על כלי רכב במפעל והובלה למחסן בנמל, שם אוחסנה עד להגעת האונייה הבאה.
עם הגעת האונייה, הסחורה הועברה לצד האונייה יחד עם מטענים אחרים, הורדה או הועברה לתא המטען ונארזה על ידי עובדי הנמל.
האונייה עשויה הייתה לעגון בכמה נמלים נוספים לפני פריקת המטען הספציפי.
כל ביקור בנמל עיכב את משלוח המטענים האחרים.
לאחר מכן, המטען שנמסר הועבר למחסן נוסף לפני שנאסף והובל ליעדו הסופי.
טיפול מרובה ועיכובים הפכו את ההובלה ליקרה, ממושכת ולא אמינה.
מקורותיה של ההמכלה נעוצים באזורי כריית הפחם המוקדמים באנגליה, לקראת סוף המאה ה־18. כבר בשנת 1766 תכנן המהנדס ג'יימס ברינדלי את סירת הקופסה Starvationer, אשר נשאה עשר מכולות עץ ייעודיות להובלת פחם ממכרות בוורסלי לעיר מנצ'סטר, באמצעות תעלת ברידג'ווטר.
בשנת 1795 פתח בנג'מין אוטרם את מסילת ליטל איטון, שבה הובל פחם בעגלות שנבנו במפעלי הברזל של באטרלי.
עגלות אלו, שנעו על גבי מסילה והיו רתומות לסוסים, עוצבו בצורת מכולות שניתן היה להטעין ולפרוק בקלות – ואף להעביר אותן ישירות לדוברות בתעלת דרבי, אשר גם היא הייתה ביוזמתו של אוטרם.
עד שנות ה־30 של המאה ה־19 נעשה כבר שימוש נרחב במכולות ניידות, שניתן היה להעבירן בין אמצעי תחבורה שונים.
אחת הדוגמאות הבולטות הייתה רכבת ליברפול–מנצ'סטר – מן הראשונות בבריטניה – שעשתה שימוש ב"קופסאות עץ פשוטות" להובלת פחם ממכרות לנקשייר אל נמל ליברפול, שם נפרקו באמצעות מנוף לעגלות רתומות לסוסים.
במקור שימשו "קופסאות רופפות" להובלת פחם כבר מסוף המאה ה־18, בעיקר באזורים של תעלות תעשייתיות כגון ברידג'ווטר.
עד שנות ה־40 של המאה ה־19 נכנסו לשימוש גם מכולות מתכת לצד אלו העשויות עץ.
בתחילת המאה ה־20 החלה מגמה של אימוץ מכולות סגורות ומובְנות, אשר תוכננו במיוחד להובלה משולבת – בין מסילות ברזל לכבישים – ובכך הניחו את היסודות לתחום ההמכלה המודרני.
התפתחות המכולות ככלי תובלה מודרני החלה בראשית המאה ה־20, והייתה תוצאה של חדשנות טכנולוגית בשילוב צורך גובר בייעול תהליכי שינוע סחורות.
ב־17 במאי 1917 השיק בנג'מין פרנקלין "ב.פ." פיץ' (1877–1956), יליד לואיוויל, קנטקי, את השימוש המסחרי הראשון ב"כלים ניתנים להסרה" – מכולות תובלה – בעיר סינסינטי, אוהיו.
מערכת זו הורחבה עד 1919 לכללה למעלה מ־200 מכולות ששירתו 21 תחנות רכבת, באמצעות 14 משאיות מטען.
במקביל, בשנת 1919, פיתח המהנדס סטניסלב רודוביץ' בפולין את טיוטת המערכת האירופית הראשונה להמכלה, כולל אב־טיפוס של עגלה דו-צירית (1920), אך פיתוחה נעצר בעקבות מלחמת פולין–ברית המועצות.
במאי 1921 חתם דואר ארצות הברית על חוזה עם רכבת ניו יורק סנטרל להובלת דואר באמצעות מכולות.
רכבות נוספות החלו לאמץ מודלים דומים: ב־1930 פתחה רכבת שיקגו וצפון-מערב שירות מכולות בין שיקגו למילווקי, אך זה הופסק באביב 1931 לאחר שהוועדה למסחר בין-מדינתי אסרה על תעריף אחיד למכולות.
בשנת 1926 החלה רכבת "חץ הזהב" (La Flèche d'Or) – קו יוקרתי בין לונדון לפריז – להשתמש בארבע מכולות להובלת מטען נוסעים.
ב־1928 הציע הסנאטור האיטלקי סילביו קרספי בקונגרס התחבורה המוטורית ברומא לשלב תחבורה בכביש ובמסילה תחת גוף בין-לאומי דמוי חברת קרונות השינה.
באותה שנה החלה גם רכבת פנסילבניה (PRR) בשירות מכולות סדיר בצפון-מזרח ארצות הברית.
התרסקות הבורסה בניו יורק בשנת 1929 והמשבר הכלכלי העולמי שפרץ בעקבותיה הובילו לירידה חדה בתעבורת מטענים, ויצרו צורך בפתרונות יעילים יותר – ההמכלה נתפסה כאחד מהם.
בפברואר 1931 הושקה באנגליה אוניית המכולות הראשונה, Autocarrier, שנבנתה במיוחד להובלת מכולות עבור רכבת דרום בריטניה.
ב־1931, בתמיכת לשכת המסחר הבין-לאומית, נערכו בוונציה ניסויים במבני מכולות אירופיים תקניים.
באותה שנה תכנן פיץ' בארצות הברית את שתי המכולות הגדולות והכבדות ביותר עד אז, עם קיבולת של עד 50,000 ליברות (כ־23 טון).
בנובמבר 1932 נפתח המסוף הראשון בעולם למכולות באנולה, פנסילבניה, בידי רכבת פנסילבניה, תוך שימוש במערכת הקרסים של פיץ' לטעינה ופריקה.
ב־1933, באירופה, הוקמה לשכת המכולות הבין-לאומית (Bureau International des Conteneurs – B.I.C.), שקבעה ביוני אותה שנה את התקנים הראשונים למכולות המשמשות לתובלה בין-לאומית.
לפי תקנות אלו, מכולות מסוג כבד נדרשו לקיבולת של עד 5 טון, בעוד מכולות קלות הוגבלו ל־2.5 טון, עם סבילות של 5%.
בין השנים 1926–1947 הפעילו רכבת צפון החוף ורכבת שיקגו ומילווקי שירות מיוחד להעברת כלי רכב וציוד ממילווקי לשיקגו על קרונות שטוחים.
החל מ־1929, קווי SeaTrain החלו להוביל קרונות רכבת שלמים על גבי ספינות בין ניו יורק לקובה.
באמצע שנות ה־30 פיתחו רכבת שיקגו גרייט ווסטרן ורכבת ניו הייבן שירות "גב אל גב" (Piggyback) – הובלת נגררים על קרונות שטוחים.
רכבת שיקגו גרייט ווסטרן אף רשמה פטנט בשנת 1938 על שיטה לחיזוק הנגררים לקרונות באמצעות שרשראות וחסמי גלגלים.
עד 1955, לפחות 25 חברות רכבת נוספות בארצות הברית הפעילו שירותים דומים, תוך שימוש בקרונות שטוחים קיימים שעברו הסבה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, החל צבא אוסטרליה לעשות שימוש במכולות לצורך התמודדות יעילה עם שינויי רוחב מסילה ברשת הרכבות.
המכולות הללו, שלא היו ניתנות לערמה, היו בגודל הדומה למכולות ה־20 רגל בתקן ISO שנפוצו בשנים מאוחרות יותר, והן נבנו בעיקר מעץ.
באותה תקופה, החל גם צבא ארצות הברית לפתח גישות אחידות יותר לארגון מטענים.
פריטים אוחדו על גבי משטחים אחידים, נקשרו ונותבו כמטען אחד לצורך זירוז תהליכי טעינה ופריקה של אוניות תובלה צבאיות.
בשנת 1947, פיתח חיל התובלה של צבא ארצות הברית את ה־Transporter – מכולת פלדה קשיחה וגלית, שנועדה במקור לשנע ציוד אישי של קצינים.
למכולה זו הייתה קיבולת של כ-4,100 ק"ג, והיא כללה דלתות כפולות בקצה אחד, מגלשים בתחתית לטעינה נוחה, וטבעות הרמה בארבע פינותיה העליונות.
המכולה הוכנסה לניסוי מבצעי במהלך מלחמת קוריאה, ונמצאה מתאימה גם לשינוע ציוד רגיש.
הצלחת הניסוי, יחד עם בעיות של גניבות ונזקים תכופים לארגזי עץ, שכנעו את הצבא לעבור לשימוש רחב יותר במכולות פלדה – צעד שהיה לציון דרך משמעותי בדרך להמכלה המודרנית.
באפריל 1951 נערכה בתחנת הרכבת ציריך טיפנברונן שבשווייץ הדגמה בין-לאומית של מערכות המכלה ביוזמת מוזיאון התחבורה לוצרן ולשכת המכולות הבין-לאומית (BIC).
מטרת האירוע הייתה בחירת המערכת היעילה ביותר לשימוש במדינות מערב אירופה.
בהדגמה השתתפו נציגים מצרפת, בלגיה, הולנד, גרמניה, שווייץ, שוודיה, בריטניה, איטליה וארצות הברית.
המערכת שנבחרה התבססה על המודל ההולנדי שנקרא Laadkisten ("תאי טעינה"), שהיה בשימוש מאז 1934 להובלת מוצרי צריכה ופסולת.
המכולות היו גלגליות, ניידות בין מסילה, כביש ואונייה, ונשאו עד 5,500 ק"ג בנפח של כ־14 מ"ק.
מערכת זו עוגנה בתקן הרכבת האירופי הראשון לאחר המלחמה – UIC 590 (הידוע גם כ־"pa-Behälter") – והופעלה במספר מדינות, כולל הולנד, מערב גרמניה, לוקסמבורג, שווייץ, שוודיה ובלגיה.
עם התפשטות השימוש במכולות ISO גדולות, המכולות מסוג pa נדחקו לשוליים ובשנות ה־70 שימשו בעיקר להובלת פסולת.
במקביל, בשנת 1952, פיתח צבא ארצות הברית את מערכת CONtainer EXpress – ה־CONEX – שהתבססה על מכולת ה־Transporter משנות ה־40. הקונקס הייתה מודולרית, וכללה גם יחידת חצי־מכולה, שניתן היה לערום עד שלוש מכולות זו על גבי זו.
הן נועדו לשנע ציוד צבאי תוך הגנה מפני פגעי מזג האוויר.
בסוף 1952 יצא משלוח גדול ראשון של קונקסים מארצות הברית לקוריאה, דבר שצמצם את זמני השינוע כמעט בחצי.
במהלך מלחמת וייטנאם הפכו הקונקסים לאמצעי השינוע העיקרי של הצבא.
עד 1967, לצבא ארצות הברית היו יותר מ-100,000 קופסאות קונקס כדי לתמוך בהסלמה של מלחמת וייטנאם.
השימוש של Conex במהלך מלחמת וייטנאם כלל אחסון מטענים, אחסון נשק, עמדות פיקוד, בתי מרקחת, מחסנים ניידים ובונקרים.
זה נחשב ליישום הגלובלי הראשון של מערכת המכלה משולבת.
במהלך שנות ה־50, משרד ההגנה האמריקאי החל לקבוע תקנים חדשים למכולות צבאיות, תוך התבססות על חתך של 8x8 רגל (2.44x2.44 מטרים) ואורכים כפולים של 10 רגל (3.05 מטר), תקן שהפך במהרה לתקן אזרחי.
ב־1955, יזם ההובלות האמריקאי מלקום מקלין, בשיתוף המהנדס קית' טנטלינגר, את פיתוח המכולה המשולבת המודרנית.
בניגוד לקודמיהם שחשבו במונחי אופטימיזציה של כלי תחבורה בודדים, מקלין זיהה כי המפתח הוא בייעול העברת המטען, ולא בהובלת כלי התחבורה עצמם.
מכולת הפלדה שתכננו הייתה בגובה ורוחב של 8 רגל, באורך של 10 רגל, עם דפנות פלדה גלית בעובי 2.5 מ"מ, וחשוב מכך – כללה "פינות תקניות" עם מנגנון נעילת טוויסט שאפשר הרמה, ערימה ואבטוח פשוטים ומדויקים.
בשנת 1963 שחררה חברת Sea-Land של מקלין את הפטנט על מנגנון הפינה והנעילה, כדי לאפשר תקינה גלובלית.
טנטלינגר, שהיה בשלב זה מנהל בחברת פרוהוף, שכנע את מקלין לשתף את ההמצאות עם כלל התעשייה.
מאמצים אלה הובילו בשנת 1965 לאימוץ התקן האמריקאי, ולאחר מכן גם הבין-לאומי, של הפינות התקניות ונעילת הטוויסט – תשתית טכנולוגית שפתחה את הדרך לסטנדרטיזציה מלאה של מכולות שילוח.
המכללה החברתית-כלכלית היא ארגון חברתי ללא מטרות רווח, שנוסד בשנת 2004, העוסק בהקניית ידע בנושאי חברה וכלכלה, במטרה להוות מוקד ידע לשינוי חברתי ולקדם שוויון וצדק חברתי בישראל.
יו"ר הוועד המנהל של המכללה הוא גיא פדה ומנכ"ל המכללה היא יפתח דיין.
המכללה הוקמה בשנת 2004 בעקבות שינויים במדיניות החברתית-כלכלית בישראל, אשר כללו צמצום ההוצאה הממשלתית על חינוך, רווחה ובריאות, עלייה ביוקר המחיה ובשיעורי ההעסקה של עובדי קבלן.
בין מקימי המכללה נמנים עו"ד אביב וסרמן, סגן ראש עיריית לוד לשעבר, שי כהן ממייסדי כוח לעובדים ומיכל שוחט, שכיהנה כמנ"כלית הארגון.
מקימי המכללה סברו כי העדר דיון ציבורי בהשלכותיה של מדיניות זו ובחלופות האפשריות לה, מאפשר להציגה לציבור כגזירת גורל ולהמשיך ליישמה ללא מפריע.
מטרת פעילות המכללה היא הקניית ידע בנושאי חברה וכלכלה ולהניע לפעולה קבוצות שונות ברחבי הארץ, במסגרת תוכניות לימוד והכשרה בהנחיית אנשי אקדמיה ופעילים חברתיים.
פעילות המכללה מבוססת על מודל המשלב בין לימוד, הכשרה ופעולה.
המכללה מלמדת באופן נגיש סוגיות חברתיות-כלכליות, ומגבשת, מכשירה ומלווה קבוצות המתארגנות ופועלות למען שינוי חברתי.
פעילות המכללה נתמכת על ידי הקרן החדשה לישראל, קרן רוזה לוקסמבורג, תורמים פרטיים והכנסות עצמיות מתוכניות.
בין המרצים במכללה נמנים אנשי אקדמיה בולטים מתחומי החברה והכלכלה כגון פרופ' יוסי זעירא וד"רנילי מארק המרצים בה בהתנדבות.
זאת, לצד פעילים חברתיים המובילים התארגנויות עובדים, קואופרטיבים והתארגנויות קהילתיות.
הקבוצות המרכזיות הלומדות במכללה הם סטודנטים לכלכלה באוניברסיטאות, עובדות סוציאליות במחלקות לשירותים חברתיים ברשויות מקומיות, תלמידי ובוגרי מכינות קדם צבאיות, פעילים מוניציפליים ממגוון יישובים ועוד.
במהלך שנות פעילותה למדו במכללה כ-55,000 תלמידים.
המכללה מפעילה מספר תוכניות לימוד והכשרה.
אחת הבולטות שבהן היא התכנית לכלכלת חברה וסביבה (בעבר התכנית לכלכלנים חברתיים), הפועלת באוניברסיטת תל אביב, במכון ון ליר בירושלים ובשנים האחרונות גם בבאר שבע.
במסגרת התכנית, לומדים סטודנטים לכלכלה נושאים שנעדרים מתוכנית הלימודים.
בין המרצים הבולטים בתוכנית זו, במהלך השנים, הם עמוס ויצטום, ניצה (קלינר) קסיר ורוני גמזו.
מאז 2008 מלווה המכללה פורומים של סטודנטים לכלכלה באוניברסיטאות.
הפורום, הפועל בחיפה ובתל אביב, הצטרף בשנת 2014 ליוזמה בינלאומית של 40 קבוצות סטודנטים ברחבי העולם לשינוי לימודי הכלכלה.
תוכנית נוספות הן התוכניות לפעילים מוניציפליים, לזכויות עובדים, להקמת קואופרטיבים, לרווחה ומדיניות חברתית וחברה ותוכנית "כלכלה בגובה העיניים".
לצד פעילות המתמקדת בקורסים ובהכשרת פעילים לשינוי חברתי, מקיימת המכללה אירועים ציבוריים.
ביולי 2010 קיימה המכללה כנס תחת הכותרת "ריכוזיות ההון בישראל והאיום על הדמוקרטיה", אשר עסק בריכוזיות במשק.
כמו כן, מאז 2007, מקיימת המכללה פסטיבל לסרטי פועלים בסינמטק חיפה, במסגרתו מוקרנים סרטים העוסקים במציאות החברתית-כלכלית ומתקיימות הרצאות ודיונים.
הפסטיבל נערך בכל שנה ב- ונמשך כשבוע ימים.
במחאת האוהלים 2011 קיימה המכללה שיעורים וסדנאות.
המכללה הייתה שותפה בצוות ספיבק-יונה, שייעצה למחאה החברתית.
מסקנות הביניים של הוועדה הוצגו לראשונה בכנס שערכה המכללה.
בספטמבר 2012 יצא לאור הספר "העסקה פוגענית" בעריכת דניאל מישורי וענת מאור בהוצאת המכללה, המנתח את דפוסי הפגיעה בעובדים בישראל.
המכללה פרסמה שיעורים בחברה וכלכלה באתר ynet ופינה קבועה ברשת ב' המבארת מושגים כלכליים.
מרציה ומומחיה מפרסמים באופן קבוע מאמרי דעה בעיתונות, מתראיינים בתקשורת בסוגיות שעל סדר היום ומשתתפים בפאנלים ובאירועים ציבוריים.
המכללה האקדמית עמק יזרעאל ע"ש מקס שטרן היא מכללה אקדמית ציבורית, שהוסמכה על ידי המועצה להשכלה גבוהה להעניק לבוגריה תואר ראשון B.A ותואר שני M.A במגוון תחומים.
המכללה פועלת כחברה לתועלת הציבור (חל"צ) ובתקצוב של הוועדה לתכנון ולתקצוב (ות"ת) של המועצה להשכלה גבוהה.
המכללה ממוקמת בעמק יזרעאל בסמוך למושב תל עדשים ומול קיבוץ מזרע, בין נצרת לעפולה.
נשיא המכללה הוא פרופסור יצחק הרפז.
יושב ראש הוועד המנהל הוא מר גיורא שחם, לשעבר מנהל הרשות הממשלתית למים וביוב.
יו"ר חבר הנאמנים הוא מר בני זוסמן, יו"ר ארגון עולי מרכז אירופה ויו"ר רשת פסגות כרמל דיור מוגן, מנכ"לית המכללה היא גב' שרי לוי.
במכללה מתקיימת פעילות מחקרית ענפה, שבאה לידי ביטוי בפעילות יישומית בשטח ובפרסומים בספרות האקדמית הבינלאומית.
במכללה קיים מרכז קריירה אשר מכשיר ומלווה את הסטודנטים.ות והבוגרים.ות לאורך תקופת לימודיהם ולאחריה.
באמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 פעל במושב תל עדשים מכון ללימודי הסביבה וגלריה לאמנות שנקראו "אוהל שרה", על שמה של שרה לישנסקי - האחות הראשונה בעמק, שהקימה את המרפאה הראשונה של קופ"ח כללית.
המוסד הצנוע פעל באחת מכיתות בית הספר המקומי שפעל במושב והיה צר מלהכיל את הקהל.
ב-1956 על קרקע בקצה המושב ובסמוך לכביש המחבר בין עפולה ונצרת, הונחה אבן הפינה למתחם שתכנן שמואל מסטצ'קין ויועד להרחיב את היקף הפעילות של המוסד.
ב-1960 נחנך במקום מוזיאון "אוהל שרה" על ידי האומן אברהם (טושק) אמרנט - מרכז הפעילות התרבותית של מועצה אזורית עמק יזרעאל, כמרכז תרבות אזורי.
בשבועות שבאו לאחר מכן נטעו סביבו ילדי המשקים באזור את העצים המעטרים כיום את המכללה.
המטרה הייתה להקים "מוזיאון אשר יעלה עדות כבוד לשותפות האישה במערכות העלייה ובמאבק על העצמאות, בחיי החברה, העמל ובתנועת העבודה, בהגנה, במלחמה, בחזיתות היישוב ובגולה, בשדה הרוח, המדע והאמנות".
במבנה המוזיאון נפתח בשנות ה-60 מרכז למתן העשרה לתושבי האזור במדעי הרוח והחברה ובאומנות, שהפך למרכז לימודי שהפך למכללה.
ב-1973 החלו קורסים אקדמיים בכלכלה, מדעי המדינה, סוציולוגיה, חינוך וספרות באמצעות אוניברסיטת חיפה ו"אוהל שרה" הפך למכללה הרביעית שהוקמה בישראל.
בשנים 1973–1994 פעלה המכללה בשם "אוהל שרה" כשלוחה של אוניברסיטת חיפה ובשנת 1994 קיבלה האקדמית עמק יזרעאל הסמכה להענקת תארים אקדמיים לבוגריה ובכך הפכה לאחת המכללות האקדמיות הראשונות בישראל.
המכללה נקראת על שם מקס שטרן, נדבן ותעשיין יהודי-אמריקאי יליד גרמניה.
בשנת 2005 פתחה המכללה מעונות סטודנטים.ות בתחומי העיר עפולה, הנמצאים כ-4 קילומטרים מהקמפוס.
המכללה מציעה 14 חוגי לימוד לתואר ראשון (במסלול חד חוגי או דו-חוגי) במקצועות הבאים:
B.Sc במערכות מידע - התמחות בטכנולוגיות תוכנה וב-Data Science
B.A בכלכלה וניהול - התמחות ב-Data Analist, חשבונאות, מימון ולוגיסטיקה
B.A בתקשורת - התמחות בתקשורת שיווקית ובניהול תוכן
B.A בשירותי אנוש - התמחות בניהול משאבי אנוש וניהול ארגונים ללא מטרת רווח
B.A במדעי ההתנהגות - התמחות בקנאביס רפואי, שילוב בקהילה ובהתערבות ראשונית
B.A בחינוך - התמחות בחינוך מיוחד וייעוץ חינוכי, נוער בסיכון וחינוך פעוטות
B.A בקרימינולוגיה - התמחות בהתמכרויות התנהגותיות, ונוער בסיכון
B.A במדע המדינה - התמחות בממשל ויחסים בינלאומיים, ובתקשורת פוליטית, ביקורתית, פנימית וציבורית
B.A בסיעוד עם תעודת הסמכת אח/ות מטעם משרד הבריאות וכן הסבת אקדמאיים
B.A ברב תחומי במדעי החברה
בנוסף, המכללה מציעה 8 חוגי לימוד לתואר שני במקצועות:
M.A בייעוץ חינוכי - התמחות בהנחיית קבוצות
M.A בסיעוד - התמחות במנהיגות קלינית בסיעוד
M.A בגרונטולוגיה קהילתית - התמחות בייעוץ גרונטולוגי
בחלק מהחוגים מציעה המכללה מסלולים ישירים המשלבים לימודים לתואר ראשון ותואר שני ב-4 שנים בלבד.
כמו כן, המכללה מציעה בחלק מחוגי הלימוד את תוכנית "אופק ניהולי" המותאמת לאנשים עובדים ולכוחות הביטחון.
לבוגרי תואר ראשון קיימת האפשרות לבצע הסבת אקדמאים לתואר ראשון בסיעוד.
בנוסף, במכללה ניתן בחלק מהחוגים לשלב יותר ממסלול לימודים אחד, ובסיום הלימודים מוענקת לבוגר תואר במתכונת דו-חוגית.
במכללה פועל המרכז ללימודים קדם אקדמיים (מכינה) שבו לומדים סטודנטים חסרי תעודת בגרות או סטודנטים שמעוניינים לשפר את ציוני הבגרות ואינם עומדים בתנאי הקבלה לאקדמיה.
במכינה נלמדים המקצועות: מתמטיקה ברמת 3 או 4 יח"ל, אנגלית ב-3 הרמות ההתחלתיות הנדרשות באקדמיה, אוריינות אקדמית, יישומי מחשב, קורסים ממדעי החברה (סוציולוגיה ופסיכולוגיה) וקורסים ממדעי הרוח (רטוריקה ותעמולה ומשטר ופוליטיקה).
מכינת סתיו נמשכת כתשעה חודשים (אוקטובר עד יולי - שנה אקדמית), ומכינת אביב נמשכת כשישה חודשים (פברואר עד אוגוסט).
לבוגרי המכינה הקדם אקדמית מוענקת תעודת גמר שבעזרתה משתלבים הבוגרים בלימודי תואר ראשון במכללה ללא היבחנות בבחינה הפסיכומטרית ובכך מתקבלים לחוגי הלימוד האקדמיים על סמך ציוני המכינה ולא על סמך הישגי העבר.
בקמפוס המכללה פועלים שישה מרכזי מחקר מובילים בתחומם:
המרכז למחקר פעולה ולצדק חברתי
מכון הגליל למחקר ויהדות ונצרות
מרכז לחקר מגוון חברתי ולקונפליקטים בין-קבוצתיים
הוצאת ספרים אקדמית - מתמקדת בספרי עיון ומחקר, מקוריים ומתורגמים הפונים לאנשי מקצוע ואקדמיה, לסטודנטים ולציבור הרחב.
רדיו קול יזרעאל - המופעל על ידי הסטודנטים בחוג לתקשורת בתדר 106FM, ביישומון המכללה ובאינטרנט.
פסטיבל הטלוויזיה "שובר מסך" - פסטיבל טלוויזיה המתקיים בכל שנה אשר נוהל עד שנת 2021 על ידי העיתונאי משה שלונסקי ששימש גם כמנהל מרכז הלימודים היישומיים בחוג לתקשורת.
במסגרת הפסטיבל מוענק פרס "כד החלב על שם מוטי קירשנבאום" ליצירה טלוויזיונית מצטיינת, ומתקיימים בו פאנלים בנושאים פוליטיים, חברתיים ותרבותיים.
המכללה האקדמית נתניה (באפריל 2017 שם המכללה שונה ל"האקדמית נתניה" ובמאי 2021 שבה המכללה לשמה הקודם) היא מוסד להשכלה גבוהה שאינו מתוקצב על ידי הוועדה לתכנון ולתקצוב.
במכללה לומדים מדי שנה כ-3,500 סטודנטים ומתקיימים בה לימודים במגוון תחומים לתארים ראשונים, שניים ומכינות אקדמיות.
המכללה נוסדה ב-1994 על ידי קבוצה של שלושה פרופסורים יוצאי אוניברסיטת בר-אילן: פרופסור צבי ארד ז"ל, פרופ' ברנרד פינצ'וק ופרופ' סיני דויטש.
חזונה של המכללה הוא להרחיב את נגישות ההשכלה הגבוהה לקבוצות אוכלוסייה מגוונות, לרבות סטודנטים שהם דור ראשון להשכלה גבוהה במשפחותיהם.
במסגרת פעילותה החברתית, פועלים פרויקטים לסיוע משפטי וקהילתי לתושבי העיר נתניה.
נשיא המכללה, משנה לנשיא ורקטור
כנשיאה הראשון של המכללה כיהן פרופ' צבי ארד.
לצידו כיהנו פרופ' סיני דויטש ופרופ' ברנרד פינצ'וק בתפקידי ניהול בכירים.
בשנת 2017 התמנה פרופ' יעקב הרט לנשיא המכללה, ובשנת 2022 התמנה פרופ' משה גלברד למשנה לנשיא ורקטור.
קמפוס המכללה המכללה שוכנת בקמפוס ששטחו כ-170 דונם.
המתחם שעליו הוקמה המכללה הוענק לה בחכירה על ידי עיריית נתניה.
בנייני המכללה כוללים כיתות לימוד, אולמות הרצאה, מעבדות מחשבים, אולפני רדיו וטלוויזיה, וספרייה.
בין מתקני הקמפוס: אולם הקולנוע ע"ש ליאון ומשה אדרי, אודיטוריום יצחק תשובה ואמפיתיאטרון ע"ש אאידה ומיקי פלדמן, שלושה בנייני מעונות סטודנטים, מרכז ספורט עם בריכה, חדר כושר וקפיטריה.
במכללה האקדמית נתניה פועלים מספר מכוני מחקר, בהם: המרכז לדיאלוג אסטרטגי, המרכז לדיני בנקאות ורגולציה פיננסית, המרכז לחקר יהדות ספרד והאנוסים, המרכז למורשת ישראל, המרכז ליישומי משפט עברי ועוד.
במסגרת המרכז לדיאלוג אסטרטגי מתקיים במכללה מדי שנה "כנס מאיר דגן לביטחון ואסטרטגיה", שנערך בשיתוף עם משפחת דגן וחבריו לנשק.
הכנס מנציח את זכרו ומורשתו של אלוף (במיל') מאיר דגן ז"ל.
המרכז הפרנקופוני של המכללה האקדמית נתניה הוא מרכז אקדמי בישראל, הפועל בשיתוף מוסדות ועמותות בעולם הפרנקופוני.
המרכז מקדם מפגשים, לימודים ושיתוף ידע תוך הדגשת סולידריות.
המרכז הפרנקופוני מפתח תוכניות בנושאים חברתיים, חינוכיים, תרבותיים, אקדמיים, כלכליים ופוליטיים, בסיוע של אנשי מקצוע, קרנות ותורמים.
המרכז מסייע לסטודנטים דוברי הצרפתית ומשמר את הקשר ההיסטורי והתרבותי בין ישראל, צרפת והעולם הפרנקופוני, תוך שילוב בין מורשת וחדשנות.
במכללה מתקיימות תוכניות לימוד לתארים ראשונים ושניים במגוון תחומים.
כל התוכניות קיבלו אישור והסמכה מאת המועצה להשכלה גבוהה.
במרבית התארים תוכניות הלימוד כוללות התנסויות פרקטיות וקליניות וקשרים עם התעשייה, שנועדו לחזק את החיבור של הסטודנטים לפרקטיקה התעסוקתית.
תואר ראשון .B.A במנהל עסקים
תואר ראשון .B.A בבנקאות ושוק ההון
תואר ראשון .B.A דו-חוגי במנהל עסקים ותקשורת
תואר ראשון .B.A דו-חוגי בתקשורת ומדעי ההתנהגות
תואר ראשון .B.A במדעי ההתנהגות (כולל מסלול התמחות בקרימינולוגיה, משאבי אנוש, פסיכולוגיה)
תואר ראשון .B.A בניהול מערכות בריאות
תואר ראשון .B.Sc במערכות מידע
תואר ראשון .B.Sc במדעי המחשב והמתמטיקה (כולל מסלול "פרחי הייטק", שבמסגרתו מתחילים את לימודיהם לתואר תלמידי בית ספר תיכון)
תואר שני .M.A בלימודי משפט
תואר שני .M.B.A במנהל עסקים (כולל התמחויות בניהול פרויקטים ומערכות מידע, שיווק ומימון, ניהול משאבי טבע סביבה, אנרגיה ומים)
תואר שני .M.H.M בניהול מערכות בריאות
תואר שני .M.A בניהול בגרונטולוגיה
תואר שני .M.A בבנקאות ושוק ההון
המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין בירושלים היא מכללה אקדמית להכשרת מורים בישראל.