tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקרב על האיזר היה קרב במלחמת העולם הראשונה שהתרחש באוקטובר 1914 בין העיירות ניופורט ודיקסמוד, לאורך קטע של 35 ק"מ של נהר איזר ותעלת איפרלי, בבלגיה.
קו החזית הוחזק בידי כוח בלגי גדול, שעצר את התקדמות הגרמנים בקרב הגנה יקר.
הניצחון באיזר אפשר לבלגיה לשמור על רצועת שטח קטנה, כאשר גרמניה שולטת ב-95 אחוז מהשטח הבלגי, מה שהפך את המלך אלברט לגיבור לאומי בלגי, שמר על גאווה לאומית והיווה מקום להנצחה של הקרבת גבורה למען מאה השנים הבאות.
ב-2 באוגוסט 1914 סירבה ממשלת בלגיה לעבור דרך בלגיה לכוחות גרמנים, ובלילה של 3/4 באוגוסט הורה המטה הכללי הבלגי על הדיוויזיה ה-3 לפנות ללייז' כדי למנוע התקדמות גרמנית.
הצבא הגרמני פלש לבלגיה בבוקר ה-4 באוגוסט.
מחופה על ידי הדיוויזיה ה-3, חיל המצב של מבצר לייז', מסך של דיוויזיית הפרשים ויחידות מלייז' ומנאמור, צבא השדה הבלגי נסוג עד לנהר Gete ועד 4 באוגוסט, הדיוויזיה ה-1 התכנסה בטינן, הדיוויזיה ה-5 ב-Perwez, הדיוויזיה ה-2 בלוון והדיוויזיה ה-6 ב-Wavre, וחיפה על מרכז ומערב בלגיה ותקשורת לכיוון אנטוורפן.
פרשים גרמניים הופיעו בוויזה מוקדם ב-4 באוגוסט, כדי למצוא את הגשר הרוס ואת החיילים הבלגים בגדה המערבית; הגרמנים חצו בפור ואילצו את הבלגים לסגת לכיוון לייז'.
עד הערב היה ברור לפיקוד העליון הבלגי שהדיוויזיה ה-3 וחיל המצב של לייז' נמצאים בדרכו של כוח פלישה גדול מאוד.
עם מידע שחמישה קורפוסים גרמניים ושישה קורפוסי מילואים נמצאים בבלגיה וללא תמיכה מיידית מהצבא הצרפתי וחיל המשלוח הבריטי (BEF), צבא השדה הבלגי קיבל הוראה לסגת לעבר הפיצוץ הלאומי בערב ה-18 באוגוסט.
בקרב בין הדיוויזיה ה-1 לקורפוס התשיעי הגרמני ליד טיינן, ספגו הבלגים 1,630 אבדות.
ממשלת בלגיה של שארל דה ברוקוויל עזבה את בריסל לאנטוורפן ובירת בלגיה נכבשה ללא התנגדות ב-20 באוגוסט, כאשר צבא השדה הבלגי השלים את נסיגתו לאנטוורפן.
המצור הגרמני על נאמור הסתיים בכניעה בלגית ב-24 באוגוסט, כאשר צבא השדה ביצע גיחה מאנטוורפן לכיוון בריסל.
הגרמנים ניתקו את קורפוס המילואים השלישי מהארמייה הראשונה כדי לצור על העיר ודיוויזיה של קורפוס המילואים הרביעי לכיבוש בריסל.
ב-1 באוקטובר, הורה הגנרל הנס פון בזלר לתקוף את מבצרי אנטוורפן Sint-Katelijne-Waver, ואלם ומחוזות בוסביק ו-Dorpveld על ידי דיוויזיית המילואים ה-5 ודיוויזיית הצי.
עד 11 בבוקר פורט וואלם ניזוק קשות, פורט ליר נפגע על ידי פגזי 16 אינץ' (410 מ"מ) מעטפת, מבצר קונינגשויקט וחבל טאלברט ובוסביק היו שלמים ברובם ושטח הביניים בין מבצר סינט-קטליין-וובר וחבל דורפולד נכבש.
התקפת נגד נכשלה והדיוויזיה ה-4 צומצמה ל-4,800 חיילים המפקדים הבלגים הורו לאגף השמאלי של הצבא לסגת לקו מצפון לנט, שכיסה את הפער בהגנות החיצוניות והרחיק את העיר מטווח הארטילריה הגרמנית הסופר-כבדה.
כרוזים המזהירים את התושבים כי המלך אלברט הראשון והממשלה יעזבו את אנטוורפן הוצאו במהלך היום.
בתחילת ה-9 באוקטובר מצאו חיילים גרמנים כמה מבצרים מהטבעת הפנימית ריקים; בזלר סיים את ההפצצה וזימן את המושל הצבאי, הגנרל ויקטור דגיז, להיכנע.
כ-30,000 אנשי חיל המצב של אנטוורפן נכנעו והעיר נכבשה על ידי כוחות גרמנים.
כ-33,000 אנשי חיל המצב (בערך 30 אחוז מהצבא הבלגי) נמלטו צפונה להולנד, שם היו כלואים במשך כל התקופה.
במהלך המצור על אנטוורפן, הצבאות הגרמניים והצרפתים נלחמו במערכה על הגבולות ב-7 באוגוסט–13 בספטמבר ולאחר מכן צבאות גרמניה בצפון רדפו אחרי הצרפתים וחיל המשלוח הבריטי דרומה לתוך צרפת בנסיגה הגדולה, שהגיעה לשיאה בקרב הראשון על המארן ב-5–12 בספטמבר, ואחריו הקרב הראשון על האן ב-13–28 בספטמבר.
ניסיונות הדדיים של הצבאות הצרפתיים-בריטיים והגרמנים לאגף את האגף הצפוני של הצבא היריב, המרוץ אל הים התרחש דרך פיקרדי, ארטואה ופלנדריה ב-17 בספטמבר–19 באוקטובר.
ה"מרוץ" הסתיים בחוף הים הצפוני של בלגיה, כאשר השטח הפתוח האחרון מדיקסמוד ועד לים הצפוני נכבש על ידי כוחות בלגים מאנטוורפן.
כוחות בריטיים וצרפתים בבלגיה חיפו על נסיגת הבלגים והבריטים מאנטוורפן.
הדיוויזיות ה-1, ה-3 וה-4 הגיעו לאוסטנדה, הדיוויזיות ה-5 וה-6 הגיעו לטורהוט ולדיקסמוד וחיילי חיל המצב של אנטוורפן עברו לאזור מצפון-מערב לגנט.
דיוויזיית התחלופה ה-4 של הגרמנים וחיילי לנדווהר בלוקרן ובמורבקה פנו מזרחה לכיוון גנט לפני שהתגלתה הנסיגה.
קורפוס המילואים השלישי ודיוויזיית התחלופה ה-4 הצטוו לפנות מערבה ולהתקדם בקורטרייק, כדי להאריך את החזית הגרמנית הראשית, לפני שנשלחו לכיוון גנט וברוז', עם פקודות להגיע לבלנקנברג ולאוסטנד על החוף.
ב-11 באוקטובר התגלו חיילים גרמנים כשהם מתקדמים לגנט, עד אז הצטרפו חיילי המבצר הבלגי לצבא השדה.
החלה נסיגה מגנט בין 3:00 בצהריים 10:00 בערב, ולאחריה נכנסו כוחות גרמנים לעיר.
כמה גשרים נהרסו במהלך הפרישה, אם כי המוני אזרחים על הכביש הראשי וגשרי הרכבת הובילו להשארתם שלמים.
עד ה-18 באוקטובר, הכוחות הבלגים, הבריטים והצרפתים בצפון צרפת ובלגיה יצרו קו הגנה, הקורפוס הבריטי השני התאסף עם הדיוויזיה ה-5 מתעלת לה באסה צפונה ל-Beau Puits, הדיוויזיה ה-3 מאיליס לאובר ושלוש דיוויזיות של קורפוס הפרשים הצרפתי (גנרל לואי קונו) שנפרס מפרומל ל-Le Maisnil.
לקורפוס השלישי הבריטי היו הדיוויזיה ה-6 מרדינגהם עד אפינט והדיוויזיה ה-4 מאפינטה לפונט רוז', קורפוס הפרשים הבריטי עם דיוויזיות הפרשים ה-1 וה-2, מדימונט ועד טנבריילן.
הקורפוס הבריטי הרביעי עם הדיוויזיה ה-7 ודיוויזיית הפרשים ה-3 מזנדוורד לאוסטנווקרקה; הצרפתית וקורפוס הפרשים של דה מיטרי חיפה על הקרקע מ-Roeselare (Roulers) ל-Kortemark (Cortemarck), הדיוויזיות הטריטוריאליות ה-87 וה-89 מפשנדל (Passchendaele) ל-Boezinge (Boesinghe) ולאחר מכן צבא השדה הבלגי וחיילי המבצר מ-Boezinge לניופורט.
(אדמירל משנה פייר אלכסיס רונרך נשלח מפיירפיט, ליד פריז, ב-7 באוקטובר לפלנדריה ועד ה-18 באוקטובר היו בדיקסמוד (Dixmude).
רובאי הצי כללו שישה גדודים שרובם היו חיילי מילואים, עם 6,670 איש מתוכם 1,450 לוחמים, פלוגת מקלעים (16 תותחים) וארבעה מקלעים בכל גדוד.
חלק מצפון צרפת וצפון בלגיה מפה-דה-קאלה ועד לשפך הסכלדה היה ידוע בשם פלנדריה מאז המאה ה-11. ממערב לקו בין אראס לקאלה בצפון צרפת משתרעות קרקעות קירטון מכוסות באדמה המספיקה לחקלאות, וממזרח לקו האדמה יורדת בסדרה של שלוחות אל מישור פלנדריה.
עד 1914, המישור היה תחום בתעלות המקשרות את דואי, בת'ון, סן אומר וקאלה.
מדרום-מזרח עוברות תעלות בין לאנס, ליל, רובה וקורטרייק, נהר הליס מקורטרייק לגנט ומצפון-מערב שוכן הים.
המישור כמעט שטוח, מלבד קו של גבעות נמוכות מקאסל, מזרחה למון דה קאטס (קצברג), זווארטברג (מון נואר), רודברג (מון רוז'), שרפנברג וקמלברג (הר קמל).
מקמל, רכס נמוך שוכן בצפון מזרח, יורד בגובהו מעבר לאיפר דרך Wijtschate (Wytschaete), Geluveld (Gheluvelt) ופשנדל (Passchendale), מתעקל צפונה ואז צפון מערב עד דיקסמוד שם הוא מתמזג עם המישור.
רצועת חוף ברוחב כ-16 ק"מ קרובה לגובה פני הים וממוקמת בדיונות חול.
בפנים הארץ הקרקע היא בעיקר אחו, קטועה על ידי תעלות, דייקים, תעלות ניקוז וכבישים.
הליס, האיזר והסכלדה העליון עברו תעלת וביניהם מפלס המים מתחת לפני הקרקע קרוב לפני השטח, עולה עוד בסתיו וממלא כל שקע, שצדדיו קורסים.
פני הקרקע הופכים במהירות לצפיפות של גבינת שמנת ובחוף תנועות הכוחות היו מוגבלות לכבישים, למעט בזמן הכפור.
שאר מישור פלנדריה הוא יערות ושדות קטנים, המחולקים על ידי משוכות נטועות עצים ומעובדות מכפרים וחוות קטנות.
השטח היה קשה לפעולות חי"ר בגלל חוסר תצפית, בלתי אפשרי לפעולה רכובה בגלל המכשולים הרבים וקשה לארטילריה בגלל הנוף המצומצם.
דרומית לתעלת לה באסה, סביב לאנס ובת'ון, היה מחוז כריית פחם מלא ערימות סיגים, ראשי בורות ובתי כורים.
מצפון לתעלה, הערים ליל, טורקואן ורובה יוצרים קומפלקס ייצור, עם תעשיות מרוחקות בארמנטייר, קומינס, הלואין ומנן, לאורך נהר הליס, עם בתי זיקוק מבודדים לסלק סוכר ואלכוהול ומפעל פלדה ליד אייר-סור-לה-ליס.
אזורי הביניים הם חקלאיים, עם כבישים רחבים על יסודות רדודים, מסלולי בוץ לא סלולים בצרפת וכבישי פאווה צרים לאורך הגבול ובבלגיה.
בצרפת, הכבישים נסגרו על ידי הרשויות המקומיות במהלך ההפשרה כדי לשמור על פני השטח וסומנו על ידי שערים שנסגרו, שבשנת 1914 התעלמו מהם נהגי משאיות בריטיים.
הקושי בתנועה לאחר סוף הקיץ ספג הרבה מהעבודה האזרחית הקיימת בתחזוקת הכבישים, והותיר הגנות שדה שייבנו על ידי חיילי הקו הקדמי.
הנסיגה הבלגית נמשכה ב-11–12 באוקטובר, בחיפוי של פרשים, רוכבי אופניים ויחידות מקלעים ממונעות.
ב-14 באוקטובר החל הצבא הבלגי לחפור לאורך האיזר, הדיוויזיות ה-6 וה-5 מצפון לדיוויזיות הטריטוריאליות הצרפתיות, שהתאספו בבואזינגה, ואז צפונה לאורך תעלת איזר עד רובאי הצי בדיקסמוד (Dixmude).
הדיוויזיות ה-4, ה-1 וה-2 האריכו את הקו צפונה, עם עמדות קדמיות בבארסט, קיים, שוורה ומנקנסוור, בערך 1 mi (2 ק"מ) קדימה על הגדה המזרחית.
ראש גשר נערך גם ליד החוף סביב לומברטזיד ווסטנדה, כדי לחפות על ניופורט (Nieuport), עם דיוויזיית הפרשים ה-2 בעתודה.
ב-18 באוקטובר, הדיוויזיות הטריטוריאליות הצרפתיות 87 ו-89 השתלטו על הגנת קו החזית דרומית לפורט נוקה מידי הדיוויזיה ה-6, שהועברה לחזית איזר.
ב-21 באוקטובר, הצבא הבלגי שנלחץ קשה תוגבר על ידי הדיוויזיה הצרפתית ה-42 (מייג'ור-גנרל פול פרנסואה גרוסטי).
בעלות הברית הרכיבו כוח ימי תחת האדמירל הבריטי הוראס הוד עם שלוש מוניטורים, סוורן, האמבר, מרסי וכלי שיט שונים כדי לספק תמיכה ארטילרית כבדה למגיני האגף הפונה לים.
הכוחות הגרמניים כללו את הארמייה הרביעית החדשה (אלברכט, דוכס וירטמברג), עם קורפוס המילואים השלישי מאנטוורפן וארבעה קורפוסי מילואים חדשים מגרמניה, יחד עם יחידות פרשים ותותחים כבדות.
היא נעה דרומה מברוז' ואוסטנדה לכיוון נהר האיזר, כדי ללכוד את הקו מניופורט לאיפר.
ב-16 באוקטובר הותקפה דיקסמוד, שהוגנה על ידי כוחות בלגים וצרפתים בפיקודו של קולונל אלפונס ז'אק.
למרות אבדות רבות, הבלגים והצרפתים החזיקו בעיירה.
העיתונות, הפוליטיקאים, אנשי הספרות והצבא עשו מניפולציות על דעת הקהל, והוכיחו שההגנה על העיירה היא אסטרטגית חשובה והרואית.
ב-18 באוקטובר, החלה המתקפה הגרמנית ודרסה את חיילי בעלות הברית מניופורט דרומה ועד אראס.
המטרה הייתה להביס את צבאות בלגיה וצרפת ולמנוע מהבריטים גישה לקאלה, בולון ודנקרק.
קורפוס המילואים השלישי תקף את ההגנות הבלגיות מדיקסמוד ועד הים, ללא קשר לאבדות.
הגרמנים כבשו עמדות קדמיות בקייאם, בשורה ובחלק מ-Mannekensvere והגיעו לאיזר, למרות הפגזות של השייטת האנגלו-צרפתית, שהפגיזה חיילים גרמנים לאורך החוף עד מידלקרקה.
על דיוויזיית התחלופה ה-4 נאסר לחצות את האיזר בניופורט בגלל ירי הפגזים של ספינות בעלות הברית.
ב-21 באוקטובר הקימו הגרמנים ראש גשר קטן בגדה המערבית, למרות התקפת נגד של הדיוויזיה הצרפתית ה-42, שזה עתה הגיעה והגשר האחרון פוצץ ב-23 באוקטובר.
דיקסמוד הופגזה והותקפה ללא הרף אך המגינים הצליחו להחזיק מעמד.
, הפיקוד העליון הצרפתי, תכנן להציף את הארץ כדי לחסום את הגרמנים, מה שילכוד את הצבא הבלגי בין האזור המוצף לגרמנים או יאלץ אותם לנטוש את החלק האחרון של בלגיה הבלתי כבושה.
התוכנית נדחתה מכיוון שהצבא הבלגי התכונן להציף את השטח שבין האיזר ותעלות היובל שלו.
ב-25 באוקטובר הלחץ הגרמני על הבלגים היה כה גדול עד שהתקבלה החלטה להציף את קו החזית הבלגי.
לאחר ניסיון מופרך ב-21 באוקטובר, הבלגים הצליחו לפתוח את הסכרים בניופורט בלילות 26–30 באוקטובר, בזמן הגאות, מפלס המים עלה בהתמדה עד שנוצר אזור מוצף בלתי עביר של 2 ק"מ רוחב, שהשתרע עד דרומה עד דיקסמוד.
הגרמנים תקפו שוב בחזית איזר ב-30 באוקטובר, עקף את הקו השני הבלגי והגיע לרמסקאפל ולפרוויז'ה.
התקפות נגד של בלגים וצרפתים כבשו מחדש את רמסקאפל והמתקפה האחרונה, שתוכננה למחרת, בוטלה כשהגרמנים הבינו שהאדמה שמאחוריהם מוצפת.
הגרמנים נסוגו בליל 30/31 באוקטובר.
ב-10 בנובמבר, דיקסמוד נפלה והלחימה נמשכה דרומה עד 22 בנובמבר, בקרב איפר הראשון.
הצבא הבלגי ובעלי בריתו הצליחו להחזיק את הפינה האחרונה של בלגיה, ובכך סיים את המרוץ אל הים ואת תקופת המלחמה הגלויה.
קו החזית לאורך נהר האיזר נודע כחזית איזר והוחזק על ידי הצבא הבלגי עד 1918. ההיסטוריון הרשמי הבריטי, ג'יימס אדמונדס, כתב ב-1925, בכרך השני של "תולדות המלחמה הגדולה" משנת 1914, שמ-18 באוקטובר עד 30 בנובמבר 1914, בין גלובלט לחוף, סבלו הגרמנים כ-76,250 נפגעים.
בשנת 2010, ג'ק שלדון כתב כי בין ה-18 ל-30 באוקטובר, הצבא הבלגי סבל מ-20,000 נפגעים וכי ייתכן שהאבידות הגרמניות היו הרבה יותר גדולות.
מאבקו של הצבא הבלגי להחזיק בשטחו במהלך שארית המלחמה וחוויותיהם של חיילי רגלים פלמים רגילים, הביאו לעלייה בסנטימנט הלאומי הפלמי ולייסוד ה-Frontbeweging, המפלגה הראשונה של התנועה הפלמית, בשנת 1917.
הדודנגאנג, תעלה בלגית מהקרב, נשתמרה לאחר המלחמה כאטרקציה תיירותית ואנדרטה למלחמה.
"האיש שניצח במלחמה", סיפור קצר משנת 1936 מאת רוברט באקנר, מתרחש במהלך הקרב ומפרט תיאור חלופי בדיוני של הניצחון הבלגי, שבו הבלגים נתמכים על ידי אה"מ פיירדרייק ומתחפשים לחברי הקמרון היילנדרס להונות את הגרמנים להאמין שהצבא הבריטי תומך בבלגים.
במציאות, אה"מ פיירדרייק לא השתתפה בקרב, והמעורבות הבריטית הוגבלה לתמיכה ימית.
הקרב על המערב: כך ינצחו האומות החופשיות את עידן הטירוף הוא ספר עיון מאת דאגלס מארי, סופר ופרשן נאו-שמרני בריטי.
הספר יצא לאור באפריל 2022.
מארי טוען כי ההיסטוריה של המין האנושי כולו מלאה באלימות ורוע כמו עבדות, כיבוש, דעות קדומות, מעשי רצח עם וניצול, אך אנשים רבים מאשימים רק את המערב בעוולות אלה.
מארי טוען כי בשנים האחרונות נהיה מקובל יותר ויותר להעלות על נס ולציין את התרומות של תרבויות לא-מערביות, אבל הרבה פחות מקובל להתייחס לפגמים או פשעים שתרבויות אלה ביצעו, וכי דבר זה עלול לגרום לחרם או ביטול של הדובר.
הוא טוען בספר כי אנשים רבים במערב הולכים שולל על ידי טיעונים או רטוריקה אנטי-מערבית שהיא בחלקה הגדול צבועה ובלתי עקבית.
הוא טוען לדוגמה כי אנשים שטוענים כי יש לנטוש רעיונות של עמנואל קאנט, דייוויד יום וג'ון סטיוארט מיל בגלל דעותיהם המיושנות על גזע, יש לנקוט יחס דומה גם מול עבודתו של קרל מרקס, המתובלת בהשמצות גזעניות ואנטישמיות.
מארי מסכים כי יש להקטין את הגזענות במדינות מערביות, אבל יש להתייחס גם לגזענות גדולה בהרבה שקיימת במזרח התיכון ובאסיה.
הספר טוען כי חלק מהביקורת על המערב היא דבר חיובי אבל חלקה מהווה מתקפה על ההגיון, על דמוקרטיה, מדע, קידמה, ועל אזרחי המערב על ידי מלומדים לא-ישרים, מחרחרי שנאה, אומות עוינות למערב, או מדינות או גופים הפוגעים בזכויות האדם ומקווים להסיח את דעת הקהל ממעשיהם שלהם.
מארי טוען כי אלו המתקיפים את המערב לוקים בסטנדרט כפול שבו המערב לכאורה מעולם לא עשה ולא עושה שום דבר טוב ושאר העולם לא יכול לעשות שום דבר רע, או שמעשים רעים של לא-מערביים נובעים אך ורק בגלל שהמערב גרם להם לעשות זאת.
מארי טוען כי כדי שהמערב ישרוד יש להגן עליו, הוא מנסה לקעקע ביקורת מטופשת על המערב וגם הגנה על התרבות המערבית.
חלק מהקוראים שיבחו את הביקורת של מארי על טיעונים אנטי-מערביים מטופשים ואת ההגנה החדשה והקפדנית שלו על הציוויליזציה עצמה.
אחרים מתחו ביקורת על הספר על היותו פולמוסי מדי ועל כך שהוא מפשט יותר מדי סוגיות מורכבות.
הספר ראה אור בעברית בהוצאת סלע מאיר בתרגומה של ענבל אלוני בינואר 2025.
הקרב על הפופ-טארט הוא סרט קומדיה אמריקאי משנת 2024 בבימויו של ג'רי סיינפלד (הסרט הראשון שביים, בו הוא גם מככב).
הסרט מבוסס באופן חלקי על הסיפור האמיתי של יצירת הממתק פופ-טארטס.
את התסריט כתב סיינפלד עם הכותבים ספייק פרסטן, בארי מרדר ואנדי רובין.
סיינפלד ופרסטן משמשים גם כמפיקי הסרט באמצעות חברת ההפקה שלהם "Columbus 81 Productions".
מלבד סיינפלד עצמו שמגלם בסרט את אחד העובדים בקלוגס שמוביל את המהלך ליצירת הפופ-טארט, משחקים בסרט גם מליסה מקארתי, ג'ים גפיגן, מקס גרינפילד, יו גרנט ואיימי שומר.
הסרט מתרחש בב-1963 בבאטל קריק, מישיגן ומציג את היריבות בין שני תאגידי הענק: חברות הדגנים קלוגס ופוסט, שמהוות את עמודי התווך של תעשיית דגני הבוקר האמריקאית.
החברות מתחרות ביניהן מי תהיה זו שתמציא את החטיף שייתן מכת מחץ למתחרה וישבור את השוק, מה שמוביל להמצאת חטיף הפופ-טארט.
הסרט עלה לשידור בארצות הברית ובישראל ב-3 במאי 2024 בנטפליקס.
בוב קבנה המועסק בחברת קלוגס, מתיידד עם ילד צעיר בדיינר שבורח מהבית ומבקש פופ-טארטס ומתחיל לספר לו מה המקור של החטיף הזה.
הסיפור מתרחש במישיגן של שנות ה-60 שם ממוקם המטה של שתי חברות הענק לייצור דגני בוקר: קלוגס ופוסט, הנאבקות ביניהן לפתח יותר ויותר מזונות פופולריים לארוחת בוקר.
אחרי שקלוגס עדיין שולטת בשוק וזוכה בפרס "הקערה והכפית" של שנת 1963, בוב העובד בקלוגס, מרגיש שחברת פוסט עומדת לחשוף מוצר חדש שיכול להביא לשליטה שלהם בשוק המוצרים הזה.
לא עובר זמן רב ובוב מגלה שחברת פוסט אכן פיתחה מאפה עמיד, טעים ומבוסס פירות המיועד לארוחות בוקר.
הוא מזהיר את הבוס שלו אדי קלוג מפני החדירה הקרובה לשוק מוצרי ארוחות הבוקר.
חברת קלוגס שוכרת את שירותיו של סוכן סמוי ומגלה שאכן חברת פוסט פיתחה מוצר בעזרתה של עובדת לשעבר שלהם, שכעת עובדת כמדענית נאס"א בתחום פיתוח המזון למשימות בחלל.
חברת קלוגס מכנסת מסיבת עיתונאים בה היא מודיעה על פיתוח של מוצר חדש בעוד החברה המתחרה פוסט מזמנת פגישה של חמש חברות הדגנים הגדולות בארצות הברית ודורשת מיקום מדף מועדף מכיוון שהמוצר שלה יעוף מהמדפים.
פרסתאריךקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקורפרס אמי אמנותי לבידור בפריים טיים7-8 בספטמבר 2024סרט הטלוויזיה הטוב ביותר"הקרב על הפופ-טארט"
הקרב על קיבוץ גלאון במלחמת העצמאות היה קרב הגנה כנגד מתקפה של הצבא המצרי במהלך קרבות עשרת הימים, שנערך ב-14 ביולי 1948.
קיבוץ גלאון עלה על הקרקע במסגרת 11 הנקודות במוצאי יום הכיפורים (בלילה שבין 5 ל-6 באוקטובר) 1946. מלבד קיבוץ גת הוותיק ממנו, היה הקיבוץ נקודת ההתיישבות היהודית היחידה בכל האזור.
כחמישה ק"מ מדרום לגלאון שכן הכפר הערבי בית ג'יברין, וכביש הגישה לקיבוץ עבר דרך הכפר אל-פאלוג'ה.
על פי תוכנית החלוקה, קיבוץ גלאון היה אמור להיכלל בשטח המדינה הערבית.
מאז פרוץ מלחמת העצמאות, הידרדר המצב הביטחוני באזור, ושיירות שנסעו לגת ולגאון ומהן הותקפו פעמים רבות על ידי ערביי אל-פאלוג'ה, והיו מפעם לפעם אבדות בנפש.
הבריטים סירבו לאבטח את השיירות, והציעו לפנות את שני הקיבוצים.
נשים וילדים פונו מגלאון עד שוך הקרבות.
ב-13 במרץ 1948 יצאה מנגבה "שיירת גת גלאון" בפיקודו של יצחק פונדק שנועדה לפרוץ את הדרך לקיבוצים המבודדים.
השיירה נקלעה לחסימה, שבמהלכה נהרגו שבעה לוחמים מירי דו צדדי.
יום למחרת, ב-14 במרץ, נערכה פעולת תגמול באל-פאלוג'ה, שבמהלכה נהרגו 14 איש.
בעקבות פעולה זו חזר השקט לאזור עד להכרזת המדינה.
ב-15 במאי 1948 פלשו לישראל צבאות מדינות ערב, ובהן חיל משלוח מצרי.
טור מצרי התקדם מעזה בכיוון חברון במטרה להגיע לירושלים, ונלחם בנקודות התיישבות יהודיות שעמדו בדרכו.
חטיבת גבעתי וחטיבת הנגב יצאו ב-8 ביולי למבצע אנ-פאר כנגד הכוחות המצריים.
ביום 14 ביולי 1948 בשעה 9:30 החלה הפגזה ארטילרית מצרית כבדה על הקיבוץ.
בחסות הירי הארטילרי, הגיעו לאחר כשעתיים כוחות רגלים סדירים למחצה.
כוח המגן של הקיבוץ כלל מחלקה של 29 לוחמים מגדוד 53 של חטיבת גבעתי, 5 סיירים חטיבתיים ועוד כשישים מאנשי הקיבוץ.
מגיני הקיבוץ הגיבו בירי מרגמות, שהצליחו להניס את התוקפים משטח הקיבוץ אל עבר שטח פתוח מדרום, שם המתינו להם עמדות מקלעים.
מאוחר יותר החלה התקפה רגלית נוספת של כ-800 לוחמים משני כיוונים: מדרום ומצפון מזרח.
שני הכוחות התקופים נקלעו לשדות מוקשים, ואלו ששרדו נסוגו בעקבות ירי מקלעים שהומטר עליהם.
עד הערב נמשכו חילופי האש בין הכוחות, עד לנסיגתם המלאה של התוקפים.
בקרב מגיני הקיבוץ לא היו אבידות בנפש, שני מגנים נפצעו קל בלבד.
לפי דיווחים ישראליים, לאחר המתקפה המצרית הכושלת, הורד הדגל המצרי בראש תחנת המשטרה בבית ג'יברין לחצי התורן.
ביום שלאחר הקרב, כתב קצין התרבות של חטיבת גבעתי אבא קובנר ללוחמי החטיבה ב"דף הקרבי":
הקרב הונצח באנדרטה בקיבוץ הכוללת את משוריין ה"בובלה" שבנו מגיני הקיבוץ, מונח על בונקר.
הבאר ההיסטורית של הקיבוץ נקראה "באר אליעזר" על שמו של אליעזר ברושי, מפקד החולייה שהגנה על הבאר, וגם עליה מוצב שלט הנצחה
הקרב על ואלמי הוא ציור שמן מאת הצייר הצרפתי הוראס ורנה, שהושלם באפריל 1826. היצירה מתארת את קרב ואלמי שהתחולל בשנת 1792, ובו הצליח צבא צרפת המהפכנית לבלום את התקדמות הכוחות הפרוסיים.
ורנה צייר את היצירה עבור לואי־פיליפ, דוכס אורליאן, כחלק מסדרת ארבעה ציורי קרב.
ורנה בונה את הקומפוזיציה של הציור סביב משולש של קרקע מוגבהת ושטופת שמש, שצלעותיו מוגדרות על ידי שורות של חיילים.
המבנה הגאומטרי הפשוט מעניק לסצנה יציבות ותחושת ארגון, תוך הדגשת מוקדי הכוח המרכזיים.
במרכזו של השטח המתואר ממוקמת טחנת רוח ישנה, שקיבלה ייצוג בולט ביצירה בשל תפקידה כעמדת הפיקוד של הגנרל פרנסואה אטיין דה קלרמן בזמן הקרב.
הטחנה משמשת כנקודת התכנסות חזותית, וסביבה נפרשת הפעולה הדרמטית של הסצנה.
בחזית התמונה, סמוך למיקום הצופה, נראים שני סוסים מתים, הממחישים את האלימות וההרס שהתחוללו בשדה הקרב.
מאחורי הסוסים, משמאל, מופיעים הדוכס מאורליאן ואחיו הצעיר, הדוכס ממונפנסיה , כשהם מדווחים על מהלך הקרב לקומט מרושאמבו.
הופעתם של שני האחים במרכז הזירה מדגישה את מעורבותם הישירה בקרב ואת מחויבותם למטרות המהפכה.
שניהם מתוארים במצב של ריכוז ומעורבות, ומשמשים כנקודת זיהוי אישית בתוך התרחשות רבת־משתתפים.
ורנה שיבץ בסצנה חיילים רבים, אשר אינם מוצגים כדמויות סכמטיות או גנריות, אלא כבני אדם בעלי נוכחות, הבדל גופני, הבעות ותנועות גוף מגוונות.
הציור שואף לא רק להציג את הקרב עצמו, אלא גם להעביר את תחושות הלחץ, המשמעת, האובדן והאומץ של המשתתפים בו.
הבחירה בצבעים מוארים באזור המרכז לעומת הרקע הקודר, יחד עם הסידור ההיררכי של הדמויות והאובייקטים, מחזקת את תחושת הדרמה ומובילה את העין אל לב ההתרחשות.
הקרב על ואלמי הוא הראשון מבחינה כרונולוגית מבין ארבעת הקרבות שתיאר ורנה, אך היה האחרון שצייר.
ורנה קיבל בעבור הציור שכר של 10,000 פרנק.
הדוכס מאורליאן השתתף בקרב באופן אישי, עובדה שהביאה לכך שכונה לימים "מונסייה דה ואלמי".
חשיבותו ההיסטורית של הקרב עלתה על זו של יתר הקרבות בסדרה, משום שהיה גם הישג צבאי ממשי וגם נקודת מפנה פוליטית.
בתוך יומיים מהניצחון, הכריזה האספה הלאומית על ביטול המלוכה והקמת הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
ורנה הקפיד ביצירה על נאמנות היסטורית ומטאורולוגית כאחד.
זווית הראייה מותאמת לעמדת הפיקוד של קלרמן במדרונות הסמוכים לוואלמי.
ברקע נראים עננים כהים המאזכרים את גשמי הסערה הכבדים שירדו לפני הקרב.
כפי שמקובל בשאר ציורי הקרב של ורנה, החיילים אינם מוצגים כדמויות כלליות בלבד – לכל אחת מהן הבעה וג'סטה המייחדת אותה, ותורמת להחייאת הסצנה ולמעורבות רגשית של הצופה.
הציור הוזמן על ידי לואי־פיליפ, דוכס אורליאן, והוצג לראשונה בארמון רויאל בפריז.
הוא נדחה מתערוכת הסלון של 1822, אך הוצג באותה שנה בתערוכה האישית של ורנה.
קרב מוסקבה היה אחד הקרבות החשובים והגדולים ביותר, שנערכו במלחמת העולם השנייה, במסגרת החזית המזרחית של המלחמה.
הקרב התחולל באזור מוסקבה, בירת ברית המועצות, בחודשים האחרונים של 1941 ובראשית 1942, בין הצבא האדום הסובייטי לבין הוורמאכט הגרמני, והוא נחשב אחת מנקודות המפנה החשובות במלחמת העולם השנייה.
מקובל לחלק את הקרב לשני שלבים עיקריים: המתקפה הגרמנית על מוסקבה (מבצע טייפון) בחודשים אוקטובר-נובמבר 1941, ומתקפת הנגד הסובייטית שבאה בעקבותיה (ראשית דצמבר 1941-ראשית ינואר 1942), אשר הביאה לנסיגת הצבא הגרמני ממבואות מוסקבה.
ב-22 ביוני 1941 פלשו גרמניה ובנות בריתה - מדינות הציר - לברית המועצות, ללא התרעה מוקדמת, במסגרת תוכנית מבצע ברברוסה.
המתקפה הפתיעה לחלוטין את ההנהגה הפוליטית (סטלין) והפיקוד הצבאי הסובייטי.
לאחר שהלופטוואפה גרם אבדות כבדות לחיל האוויר הסובייטי בשלבי הפתיחה של המבצע והשמיד מטוסים רבים על הקרקע, התקדמו הכוחות הגרמניים עמוק לתוך השטח הסובייטי תוך שימוש בטקטיקת הבליצקריג.
הכוחות הניידים הגרמניים כיתרו והשמידו כוחות סובייטיים גדולים באזורי הגבול, באמצעות סדרה של תנועות מלקחיים.
קבוצת הארמיות הגרמניות הצפונית (קבוצת ארמיות צפון) נעה לכיוון לנינגרד, בעוד קבוצת הארמיות הדרומית עסקה בכיבוש אוקראינה המערבית, וקבוצת הארמיות המרכזית התקדמה לכיוון מוסקבה - עיר הבירה ומרכז העצבים של ברית המועצות.
דחיית המבצע - ההחלטה בלאטצן
לאחר התקדמות מהירה של מאות קילומטרים בשבועות הראשונים של הפלישה, החלה המתקפה הגרמנית לאבד את תנופתה ההתחלתית, כתוצאה מצירוף של בעיות לוגיסטיות והתעצמות ההתנגדות של הצבא הסובייטי.
התקדמות כוחות קבוצת ארמיות מרכז, למשל, נבלמה כמעט לחלוטין במחצית השנייה של יולי 1941, לאחר שהשיגה את יעדיה הראשוניים, וכבשה את העיר סמולנסק.
בנוסף, לפיקוד הגרמני הסתבר, כי היקף כוחות הצבא האדום העומדים מולו גדול בהרבה מהערכות המודיעין לפני פתיחת מבצע ברברוסה, וכי לרשות הפיקוד הסובייטי עומדים כוחות עתודה גדולים.
הפיקוד הגרמני הבין שלא ניתן להמשיך לתקוף בכל החזיתות בו-זמנית, ולכן הוא נדרש לקבל החלטה אסטרטגית לגבי המשך המערכה בחזית הסובייטית, ולהחליט היכן לרכז את המאמץ האופרטיבי העיקרי של כוחות הוורמאכט.
בפני היטלר והפיקוד הגרמני העליון (ה-OKW) עמדה, בשלב זה, האפשרות לרכז את כוחותיו העיקריים למתקפה בחזית המרכזית, במטרה לכבוש את מוסקבה לפני כניסת החורף הרוסי.
לאחר השגת יעדים אלו, ניתן להתייצב בקו הגנתי לקראת החורף, במטרה לחדש את המתקפה לכיוון מוסקבה באביב 1942.
מרבית המפקדים הגרמנים הבכירים בחזית הסובייטית תמכו בעמדה שיש לרכז את המאמץ העיקרי בחזית המרכזית, במטרה לכבוש את מוסקבה בהקדם האפשרי, מתוך הנחה שהעיר מהווה מרכז פיקוד ותקשורת כה חשוב, שנפילתה תגרום לכניעת ברית המועצות ולהשגת הכרעה צבאית במערכה נגדה.
הם הניחו כי המערכה במרחב מוסקבה תשאב לתוכה את כל כוחות העתודה שנותרו לצבא הסובייטי, וזאת במצב של יתרון טקטי לכוח התוקף, ותאפשר לצבא הגרמני להשמיד אותם.
הוא ראה בלנינגרד יעד אסטרטגי שווה ערך למוסקבה, וכן ראה בכיבוש אוקראינה יעד חיוני למאמץ המלחמה הגרמני, שיאפשר לוורמאכט להשתלט בהמשך המערכה על אזור הקווקז, ועל בארות הנפט שבו.
למעשה, היטלר רצה לפעול בהתאם לתוכנית המקורית של "מבצע ברברוסה", שקבעה שכיבוש מוסקבה יתבצע רק בשלב הסופי של המערכה בברית המועצות, בעוד הפיקוד העליון של הצבא הגרמני, רצה לשנות את תוכנית המערכה, ולהתאים אותה לנסיבות שנוצרו בשטח.
ב-23 באוגוסט 1941, לאחר שורת ישיבות שהסתיימו ללא הכרעה במהלך חודש אוגוסט, התקבלה לבסוף החלטה בישיבה שנערכה במפקדתו של "הפיהרר" בלאטצן.
קבוצת ארמיות מרכז קיבלה הוראה להפנות את כוחותיה הניידים לסייע למאמצים ההתקפיים של שכנותיה מצפון ומדרום.
קבוצת הפאנצר השלישית בפיקוד הרמן הות נשלחה צפונה לסייע במתקפה על לנינגרד, ואילו קבוצת הפאנצר השנייה, בפיקוד היינץ גודריאן הופנתה דרומה, כדי לסייע למבצע הכיתור הענקי של הכוחות הסובייטיים במרחב קייב.
הכוח שנותר לקבוצת ארמיות מרכז לא היה מסוגל להמשיך במתקפה לכיוון מוסקבה בכוחות עצמו, ולכן ההתקדמות בכיוון זה נדחתה למשך מספר שבועות לפחות.
גודריאן טס למפקדתו של היטלר ונפגש איתו, בניסיון נואש לשכנע את האחרון לשנות את דעתו, ולהבין את הצורך במבקע מיידי לכיוון מוסקבה.
אולם היטלר דחה אותו על הסף באומרו: "הגנרלים שלי אינם יודעים דבר על הצדדים הכלכליים של המלחמה".
מבחינה טקטית היו השבועות הבאים בין המוצלחים שידע הצבא הגרמני.
בצפון הצליחו הכוחות הגרמנים להגיע עד לפאתי העיר לנינגרד ולהשלים את כיתורה של העיר, ואילו בדרום התחוללה מערכת כיתור ענקית אשר הסתיימה בהשלמת הכיבוש של אוקראינה כולה ובהשמדת ארבע ארמיות סובייטיות באזור קייב.
הגרמנים טענו שמספר השבויים שנפלו לידיהם במערכה זו עלה על 650,000, ואילו לפי המקורות הסובייטיים זה היה המספר הכולל של החיילים שהשתתפו במערכה, ורבים מהם נהרגו ונפצעו במהלכה.
מבחינה אסטרטגית, היה המדובר בעיכוב רב משמעות בהסתערות הסופית על מוסקבה.
בדיעבד, אין ספק שעיכוב זה היה אחת הסיבות העיקריות של הכישלון הגרמני לכבוש את מוסקבה לפני כניסת החורף.
בתחילת ספטמבר 1941 היטלר יכול היה להורות לכוחותיו להיערך למגננה במהלך החורף, ולחדש את המתקפה על מוסקבה באביב 1942. אולם הפיקוד הגרמני העריך שעדיין ניתן יהיה לכבוש את העיר לפני סוף אוקטובר.
ב-2 באוקטובר 1941 החלה קבוצת הארמיות המרכזית, תחת פיקודו של פדור פון בוק בהתקפה על מוסקבה, תחת שם הקוד מבצע "טייפון".
בסוף יולי 1941, לאחר ההתקפות האוויריות הגרמניות הראשונות, קיבלה מוסקבה אט אט מראה של עיר בחזית.
חלונות ראווה נחסמו בשקי חול או בלוחות, שעל חלקם היו תלויות כרזות תעמולה ענקיות.
בלילה הייתה האפלה קפדנית והתנועה בכביש צומצמה למינימום המינימלי.
לא נחסך מאמץ בהסוואה מפני הלופטוואפה הגרמני.
קווי המתאר של העיר כולה שונו לפרטי פרטים.
לדוגמה, כיכר תיאטרלנאיה ותיאטרון הבולשוי נראו כמו קבוצת בתים קטנים מהאוויר.
חומות הקרמלין עוצבו מחדש בצבע לבתים מדורגים, כיפות הזהב של הכנסיות נצבעו בירוק.
קווי זיגזג נצבעו בכל הרחובות המרכזיים, שנראו מלמעלה כמו גגות בתים.
כל הריבועים הגדולים נצבעו כגגות בתים, ושטחים חופשיים כמו אצטדיוני ספורט כוסו בגגות מדומים של בתי עץ כדי להקשות על מטוסים גרמנים להתמצא.
מאות זרקורים נגד מטוסים וסוללות נ"מ כבדות הוצבו ביערות הפרברים, ובלונים פורחים מעוגנים הופרחו על הכבישים העורקיים של מוסקבה להרתעת מטוסים שטסו בגובה נמוך.
ההגנות האוויריות של מוסקבה היו נרחבות יותר מאלו של ברלין ולונדון ביחד.
הרכבת התחתית של מוסקבה המשיכה לפעול כמתוכנן רק במספר מסלולים חשובים.
לאורך המסילות הוצבו לוחות עץ והתחנות התת-קרקעיות ופירי הרכבת הוסבו למקלט ענק מפני התקפות אוויר לאוכלוסייה האזרחית של מוסקבה.
כל מוסקבאי שלא היה מעורב איכשהו בהגנה אווירית היה צריך ללכת למרתף.
המפרים נענשו בקנסות או מאסר.
במהלך התקפת הלילה הראשונה של הגרמנים, חודש בדיוק לאחר תחילת המלחמה, טסו המטוסים הגרמנים בפעם הראשונה והיחידה בגובה נמוך מאוד מעל מוסקבה.
בלילה הראשון הם הגיעו בדרך כלל לגובה של 300 מטר.
לאחר מכן שינו הגרמנים טקטיקה והפציצו את מוסקבה מגובה רב.
עם זאת, מספר המפציצים הגרמניים שתקפו ירד מתקיפה לתקיפה.
עד סוף 1941, פחות מעשרה מטוסי He 111 ו-Ju 88 היו בשימוש ב-59 מתוך 76 פשיטות על מוסקבה.
במוסקבה נעשו הכנות לאפשרות של קריסה פתאומית של החזית או נחיתה של צנחנים.
לשם כך רוכזו גדודי צלפים סובייטיים וחטיבות קומסומול במחנות צבאיים.
כל מערכת ההגנה, מה שנקרא אזור ההגנה של מוסקבה, ניתנה לפיקוד המחוז הצבאי של מוסקבה (בפיקודו של לוטננט גנרל פאבל ארטמייביץ' ארטמייב) לה היה כפוף גיוס האוכלוסייה לעבודות ביצורים וכן הקמה וחימוש של גדודי פועלים.
ארטמייב היה אחראי גם על ייצור תעשייתי, תחבורה, תקשורת ואספקת מזון לאוכלוסייה.
לפיכך, התפקידים החיוניים העיקריים של הבירה היו בידי הצבא, ליתר דיוק ה-NKVD.
קבוצת ארמיות מרכז - פדור פון בוק
הארמייה התשיעית - אדולף שטראוס
הקורפוס ה-23 - אלברכט שוברט
הדיוויזיה ה-251 - קרל בורדאך
הדיוויזיה ה-102 - ג'ון אנזאט
הדיוויזיה ה-256 - גרהרד קאופמן
הדיוויזיה ה-206 - הוגו הפל
הקורפוס ה-8 - ולטר הייץ
הדיוויזיה ה-28 - יוהאן זינהובר
הדיוויזיה ה-8 - גוסטב ההנה
הדיוויזיה ה-87 - בוגיסלב פון שטודניץ
הקורפוס ה-27 - אלפרד וגר
הדיוויזיה ה-255 - וילהלם וצל
הדיוויזיה ה-162 - הרמן פרנקה
הדיוויזיה ה-86 - יואכים ויטהפט
הדיוויזיה ה-161 - היינריך רקה
ארמיית הפאנצר השלישית - הרמן הות
הקורפוס ה-6 - אוטו-וילהלם פרסטר
הדיוויזיה ה-110 - ארנסט זייפרט
הדיוויזיה ה-26 - ולטר וייס
הקורפוס ה-5 - ריכרד רואוף
הדיוויזיה ה-5 - קרל אלמנדינגר
הדיוויזיה ה-35 - ולטר פון וייקרסטהאל
הדיוויזיה ה-106 - ארנסט דהנר
הקורפוס הממונע ה-41 - גאורג-הנס ריינהרדט
הדיוויזיה הממונעת ה-36 - אוטו-ארנסט אוטנבאכר
דיוויזיית הפאנצר ה-1 - ולטר קריגר
הדיוויזיה ה-6 - הלגה אולב
הקורפוס הממונע ה-56 - פרדיננד שאל
הדיוויזיה הממונעת ה-14 - היינריך ווש
הדיוויזיה ה-129 - שטפן ריטאו
דיוויזיית הפאנצר ה-6 - פרנץ לנדגראף
דיוויזיית הפאנצר ה-7 - הנס פון פונק
הארמייה הרביעית - גינתר פון קלוגה
הקורפוס ה-9 - הרמן גייר
הדיוויזיה ה-137 - פרידריך ברגמן
הדיוויזיה ה-263 - ארנסט הקל
הדיוויזיה ה-183 - ריכרד שטמפל
הדיוויזיה ה-292 - וילי זיגר
הקורפוס ה-20 - פרידריך מטרנה
הדיוויזיה ה-78 - אמיל מארקגראף
הדיוויזיה ה-15 - ארנסט-אברהרד הל
הדיוויזיה ה-268 - אריך שטראובה
הקורפוס ה-7 - וילהלם פהרמבאכר
הדיוויזיה ה-7 - אקארד פון גבלנץ
הדיוויזיה ה-267 - פרידריך-קרל פון ואכטר
הדיוויזיה ה-23 - היינץ הלמיך
הדיוויזיה ה-197 - הרמן מאייר-רבינגן
ארמיית הפאנצר הרביעית - אריך הפנר
הקורפוס הממונע ה-57 - אדולף-פרידריך קונצן
דיוויזיית הפאנצר ה-20 - גאורג פון ביסמרק
הדיוויזיה הממונעת ה-3 - קורט יאהן
דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2 - פאול האוסר
הקורפוס הממונע ה-46 - היינריך פון ויטינגהוף
דיוויזיית הפאנצר ה-5 - גוסטב פהן
דיוויזיית הפאנצר ה-11 - הנס-קרל פון אזבק
הדיוויזיה ה-252 - דיטר פון בהם-בצינג
הקורפוס הממונע ה-40 - גאורג שטומה
דיוויזיית הפאנצר ה-2 - רודולף וייל
דיוויזיית הפאנצר ה-10 - וולפגנג פישר
הדיוויזיה ה-258 - קרל פפלאום
הקורפוס ה-12 - ולטר שרוט
הדיוויזיה ה-98 - אריך שרוק
הדיוויזיה ה-34 - הנס בהלנדורף
הארמייה השנייה - מקסימיליאן פון וייכס
הקורפוס ה-13 - הנס פלבר
הדיוויזיה ה-17 - הרברט לוך
הדיוויזיה ה-260 - הנס שמידט
הקורפוס ה-43 - גוטהרד היינריצי
הדיוויזיה ה-52 - לותר רנדוליץ
הדיוויזיה ה-131 - היינריך מאייר-בורגדורף
הקורפוס ה-53 - קרל וייזנברגר
הדיוויזיה ה-56 - קרל פון אובן
הדיוויזיה ה-31 - גרהרד ברטולד
הדיוויזיה ה-167 - וולף-גינתר טרירנברג
ארמיית הפאנצר השנייה - היינץ גודריאן
הקורפוס הממונע ה-48 - ורנר קמפף
דיוויזיית הפאנצר ה-9 - אלפרד פון הוביקי
הדיוויזיה הממונעת ה-25 - אריך-היינריך קלסנר
הדיוויזיה הממונעת ה-16 - יוהנס שטרייך
הקורפוס הממונע ה-47 - יואכים למלזן
דיוויזיית הפאנצר ה-17 - הנס-יירגן פון ארנים
דיוויזיית הפאנצר ה-18 - ולטר נהרינג
הדיוויזיה הממונעת ה-29 - מקס פרמריי
הקורפוס הממונע ה-24 - לאו גייר פון שוופנבורג
דיוויזיית הפאנצר ה-3 - ולטר מודל
דיוויזיית הפאנצר ה-4 - ויליבאלד פון לנגרמן אונד ארלנקאמף
הדיוויזיה הממונעת ה-10 - פרידריך-וילהלם פון לפר
הפיקוד הגבוה ה-35 - רודולף קמפה
הדיוויזיה ה-95 - הנס היינריך זיקסט פון ארמין
הדיוויזיה ה-296 - וילהלם שטמרמן
הדיוויזיה ה-262 - אדגר טייסן
הדיוויזיה ה-293 - יוסטין פון אוברניץ
דיוויזיית הפרשים ה-1 - קורט פלדט
הפיקוד הגבוה ה-34 - הרמן מץ
הדיוויזיה ה-45 - פריץ שליפר
הדיוויזיה ה-134 - קונרד פון קוכנהאוזן
צי האוויר השני - אלכסנדר להר
צי האוויר הרביעי - אלברט קסלרינג
החזית המערבית - איוואן קונייב
חזית העתודה - סמיון בודיוני
חזית בריאנסק - אנדריי יריומנקו
קבוצת הפאנצר ה-2 החלה את המתקפה ב-29 בספטמבר והייתה אמורה להתחיל את מתקפת המלקחיים מדרום-מערב מאזור גלוכוב.
חייליו של גודריאן נאלצו לעבור את המרחק הארוך ביותר של למעלה מ-600 ק"מ דרך אוריול, טולה למוסקבה.
במקביל, החלה קבוצת ארמיות דרום לתקוף את קורסק, חרקוב ואגן דונייץ.
עם עלות השחר ביום הראשון של המתקפה, הוקרא לחיילים הגרמנים צו היום של היטלר, המודיע על תחילתו של הקרב המכריע האחרון של השנה, תוך התייחסות לסכנה הגדולה "שלא הייתה איומה יותר ביבשת מאז ימי ההונים ומאוחר יותר הפלישות המונגוליות".
ב-2 באוקטובר 1941 בשעה 05:30 בבוקר כ-350 ק"מ ממוסקבה היו פרוסים מצפון לדרום: ארמייה 9 (שטראוס), קבוצת פאנצר 3 (הות), קבוצת פאנצר 4 (הפנר), ארמייה 4 (פון קלוגה), קבוצת פאנצר 2 (גודריאן) וארמייה 2 (פון וייכס).
הכוונה הייתה להתקדם משני צידי הכביש סמולנסק-מוסקבה ולכתר את מוסקבה, כאשר קבוצת הפאנצר ה-3 תתקדם מצפון וקבוצת הפאנצר ה-4 תתקדם מדרום למה שנקרא "Rollbahn", הכביש הראשי בין מוסקבה לסמולנסק, אשר הורחב חלקית לארבעה נתיבים.
עם זאת, חלק מקטעי המסלול עדיין היו מורכבים מנתיבי עפר לא מרוצפים או אבנים מרוצפות.
בנקודת זמן זו, היחידות הממונעות של קבוצת ארמיות מרכז כללו רק כ-30-40% ממספרם.
אספקת הכוחות עוררה בעיות עבור הוורמאכט, שכן מסילת הברזל הסובייטית הייתה רחבה יותר מהמסילות האירופיות הסטנדרטיות ולכן היה צורך להתאים את המסילות תחילה.
בנוסף, יכולות התובלה של ה-Deutsche Reichsbahn הגיעו לגבולותיהן, והוחמרו על ידי פשיטות של פרטיזנים סובייטים.
ב-3 באוקטובר נכבשה העיר אוריול על ידי הקורפוס הממונע ה-24 של קבוצת הפאנצר ה-2 באופן כה מפתיע עד שהרכבות החשמליות בעיר עדיין פעלו.
פינוי מתוכנן של מפעלי התעשייה לא יכול היה להתבצע עוד.
בין המפעלים לתחנת הרכבת היו פרוסים לאורך הרחובות מכונות וארגזים עם כלי עבודה וחומרי גלם.
ממערב, הארמייה הגרמנית השנייה התקדמה מזרחה מאזור פוטשפ והתכתשה עם הכוחות הקדמיים של הארמיות ה-3 וה-13 הסובייטיות.
לאחר שדיוויזיות הפאנצר ה-17 וה-18 התקדמו לכיוון צפון מערב נכבשה בריאנסק ב-6 באוקטובר והארמייה ה-50 הסובייטית שנפרסה מצפון מזרח לעיר כותרה.
גנרל גאורגי ז'וקוב הוחזר מלנינגרד על ידי סטלין וקיבל את הפיקוד על ההגנה על מוסקבה.
למחרת נסגר כיס נוסף סביב הארמיות ה-16, ה-19, ה-20, ה-24 וה-32 של ברית המועצות בוויאזמה.
ועדת ההגנה של ברית המועצות קיבלה את ההחלטה להקים עמדת הגנה חצי-עגולה במרחק של כ-15 עד 20 ק"מ ממוסקבה, שאמורה הייתה להיות מורכבת ממספר קווי הגנה.
כמו כן, ב-7 באוקטובר, היטלר אסר כל קבלת הצעת כניעה על ידי מוסקבה.
ב-8 באוקטובר הודיע ראש העיתונות של הרייך אוטו דיטריך לעיתונות המקומית והזרה כי "מלחמת רוסיה הוכרעה עם ריסוק קבוצת צבא טימושנקו" וכי ברית המועצות הובסה.
ב-14 וב-17 באוקטובר, בהתאמה, נכנעו הכוחות המכותרים בוויאזמה ובריאנסק.
ה-OKW דיווח על השמדת 80 דיוויזיות; 663,000 שבויים נלקחו, 1,242 טנקים ו-5,412 תותחים הושמדו או נתפסו.
ארגון מחדש של ההגנה הסובייטית
על מנת לארגן מחדש את מערך ההגנה הסובייטי ממערב למוסקבה, פורקה חזית העתודה ב-10 באוקטובר והארמיות שלה צורפו לחזית המערבית, וגאורגי ז'וקוב קיבל את הפיקוד על החזית המערבית וכן על הגנת מוסקבה.
בשלב זה כללה החזית המערבית 6 ארמיות, עם 62 דיוויזיות רובאים, 9 דיוויזיות פרשים ו-11 בריגדות טנקים:
הארמייה ה-31 - וסילי יושקביץ
הארמייה ה-16 - קונסטנטין רוקוסובסקי
הארמייה ה-5 - דמיטרי לליושנקו, ומ-15 באוקטובר לאוניד גובורוב
הארמייה ה-33 - מיכאיל יפרמוב
הארמייה ה-43 - קונסטנטין גולובב
הארמייה ה-49 - איוואן זכרקין
ב-12 באוקטובר, יחידות של הארמייה הגרמנית הרביעית כבשו את קלוגה.
בערך באותו זמן החלה באזור מוסקבה תקופת הבוץ (Rasputiza), שגרמה להאטה ניכרת בקצב ההתקדמות של הכוחות הגרמניים, וכוחות הוורמאכט ניתקלו לראשונה ביחידות סובייטיות, שהגיעו למרחב מוסקבה מהמזרח הרחוק.
ב-14 באוקטובר, הקורפוס הגרמני ה-6 של הארמייה התשיעית לכד את רז'ב בחציית הוולגה.
מימין לכך, בהתקדמות לצפון-מזרח, כבש הקורפוס הממונע ה-41 ב-14 באוקטובר את קלינין.
באגף הימני של החזית המערבית, הארמיות הסובייטיות ה-22, ה-29 וה-30 הוצבו ב-17 באוקטובר תחת פיקוד חזית קלינין, ואיוואן קונייב קיבל את הפיקוד על החזית החדשה.
ב-23 באוקטובר הועברה גם הארמייה ה-31 מהחזית המערבית לחזית קלינין.
ב-14 באוקטובר הגיע חוד החנית של הקורפוס הממונע ה-46 למוז'איסק, וחדרו את מערך ההגנה החיצוני של מוסקבה, שהשתרע לרוחב כמעט 300 ק"מ, מקלינין דרך וולוקולמסק לקלוגה.
בתחילה הוטל על הארמייה ה-33 הסובייטית לבנות מערך הגנה באזור מוז'איסק, אך כוחותיה הועברו במהרה לחזית המאוימת בין רז'ב וויאזמה.
גנרל לליושנקו פיקד אז על גזרה חשובה זו עם יחידות מיליציה ממוסקבה, והארמייה החמישית שהוקמה לאחרונה מכוחות קורפוס המשמר ה-1. דיוויזיית הרובאים ה-32, שצורפה לכוחות הארמייה, הגנה על הגזרה המרכזית של מערך ההגנה הסובייטי סמוך לבורודינו עם כ-12,000 איש וסייעה ליחידות המיליציה של מוסקבה בהגנה על הגישות למוז'איסק.
ב-14 באוקטובר החלו קרבות קשים שנמשכו מספר ימים בשדה הקרב ההיסטורי של בורודינו, בו פגשה דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2 כוחות עילית סיביריים טריים וב-17 באוקטובר הצליחה לכבוש את הכפר גורקי.
דיוויזיית הפאנצר ה-10 הצליחה לפרוץ בקרבות אלו באוטיזי, לתפוס את פסארבו בדרום ולכבוש את מוז'איסק ב-18 באוקטובר.
באותה תקופה, הארמייה ה-16 הגנה עם שתי דיוויזיות פרשים בפיקודו של גנרל לב דובאטור, דיוויזיית הרובאים ה-316 בפיקודו של גנרל איוואן פאנפילוב, רגימנט צוערים בפיקודו של קולונל ס.
מלדנצב ודיוויזיית הרובאים ה-18 של המיליציה בפיקודו של גנרל פ.
הארמייה ה-43 הסובייטית הבטיחה את עמדת המגן במאלוארוסלבץ, הארמייה ה-49 בקלוגה והארמייה ה-50 החלה להתגבש בטולה.
בין 16 ל-18 באוקטובר פרצה בהלה המונית בקרב אוכלוסיית מוסקבה לאחר שהתבשרה לראשונה על האיום הנשקף מהגרמנים, ושמועות על מבקע גרמני שהביא את טור השריון עד למוסקבה עצמה הביאו לכדי בהלה המונית בעיר.
בשלב זה כמעט שני מיליון בני אדם פונו מהעיר.
במחוזות העיר הוקמו גדודי פועלים.
יצירות אמנות רבות מהמוזיאונים ומהקרמלין - אפילו גופתו החנוטה של לנין - הועברו מזרחה לעיר למקום מבטחים.
למעלה מ-200,000 עובדים עזבו את העיר עם ציוד העבודה שלהם.
רוב העסקים עמדו במקום, חנויות ובתי כלבו רבים נבזזו, וחלקים גדולים מהאוכלוסייה ניסו לעזוב את העיר.
ב-19 באוקטובר, הוטל משטר צבאי על מוסקבה ויחידות חסימה של ה-NKVD, בפיקודו של לוטננט גנרל פאבל ארטמייב, הוצבו ברחבי העיר.
ביום זה ריכרד זורגה נעצר בטוקיו על ידי המשטרה החשאית היפנית Tokō.
עם מפעיל הרדיו שלו קלוזן (שם קוד פריץ), הוא שידר למוסקבה מאז 1939 סך של 141 דיווחים עם יותר מ-65,000 מילים ושלח מספר רב של מיקרופילמים באמצעות שליח.
בינתיים, כל הרשויות החשובות, הפוליטביורו וכמעט כל הדיפלומטים הזרים פונו ממוסקבה לקויבישב.
הרדיו הרוסי הודיע כי על אף חומרת המצב החליט סטלין להישאר בעיר.
כאשר חלפה הבהלה, היו תושבי העיר הנותרים מאוחדים בהחלטה לעצור את הגרמנים בגופם.
עשרות אלפי מתנדבים חפרו בקור המקפיא תעלות נגד שריון במבואות מוסקבה.
גדודי מתנדבים חומשו בנשק והושלכו אל החזית.
במשימה סודית הוכנה מוסקבה להריסה על ידי שתי חברות של מומחי כרייה.
בינתיים, 500,000 תושבי מוסקבה, רובם נשים, הקימו ביצורים מול מוסקבה.
ב-18 באוקטובר, הארמייה ה-29 הסובייטית בפיקודו לוטננט גנרל מסלניקוב תקפה נגד בקטע של קבוצת הפאנצר 3 ליד קלינין: למחרת הקורפוס הממונע ה-41 פינה את גשר הרכבת ב-Mjednoje יחד עם ראש הגשר שם.
התערבותו של קורפוס האוויר ה-8 ייצבה את המצב המאיים ממילא בדיוויזיית הפאנצר ה-1. התקופה הבוצית שהחלה באמצע אוקטובר עם השבילים והכבישים הספוגים התגלתה עד מהרה ככלי עזר יעיל לברית המועצות במאבק נגד הוורמאכט.
האספקה של הדיוויזיות המעורבות ישירות בפעולות ההתקפיות ירדה לפתע מ-900 טון ביום לכ-20 טון בלבד.
הכוחות הסובייטים ניצלו את היחלשות המתקפה הגרמנית כדי להרחיב את מערכות ההגנה שלהם.
לקראת סוף אוקטובר הואטה ההתקדמות הגרמנית ונבלמה כמעט לחלוטין כתוצאה מהתחזקות ההתנגדות הסובייטית על מבואות מוסקבה ותנאי מזג האוויר.
החל מ-1 בנובמבר, ניתן היה להשתמש בכביש סמולנסק-מוסקבה רק באישור מיוחד כדי לא "לחשוף" אותו עוד יותר, עד שחל כפור קל ב-3 בנובמבר והפך את הדרכים והשבילים לעבירים שוב.
עם זאת, לקח לוורמאכט כמעט שבועיים להשיג תחמושת ודלק כדי לחדש את המתקפה.
כאשר החל הכפור העז ב-6 בנובמבר, צצה בעיה חדשה - הם לא היו ערוכים ללחימה בחורף.
המנועים של הטנקים וכלי הרכב הממונעים קפאו כאשר הטמפרטורות צנחו אל מתחת לאפס מעלות.
סטלין, בצעד שנועד לתת דוגמה ולהפגין נחישות בפני החיילים והאזרחים, הורה לערוך את המצעד הצבאי המסורתי של יום השנה למהפכה ב-7 בנובמבר ב, למרות הסכנה של הפצצה גרמנית.
ואכן, החיילים צעדו בכיכר האדומה והמשיכו בדרכם היישר אל החזית.
מצעד זה, ונאומו של סטלין ליום המהפכה, שנישא בתחנת הרכבת התחתית "מאיאקובסקי" במוסקבה, כהגנה מפני הפצצות אוויריות, נועדו להוכיח לעולם כולו ולאזרחי ברית המועצות, שההנהגה הסובייטית נחושה בכוונתה להגן על מוסקבה עד הסוף.
מצב הרוח של תושבי מוסקבה השתנה מבהלה להתרסה.
בצד הגרמני, לעומת זאת, הקורפוס ה-8 (דיוויזיות הרגלים ה-8 וה-28) אף הוצא מהחזית כדי להצטייד מחדש בצרפת.
כבר ב-13 בנובמבר תקפו כוחות סובייטים את האגף הימני של הארמייה הרביעית במטרה לפצל את חזית ההתקפה הגרמנית.
במהלך קרבות אלו, ניצל הצבא האדום את הזמן להבאת ארמיות עתודה נוספות כדי להתכונן למתקפה ולשלבם בקו החזית ללא תשומת לב ככל האפשר של סיורים גרמנים.
שלב ההתקפה הגרמנית השני לקראת מוסקבה
באמצע נובמבר החל השלב השני של המתקפה הגרמנית בגזרה הצפונית של קבוצת ארמיות מרכז, שנתקלה בהתנגדות עיקשת של הצבא האדום.
פרידריך הוסבאך כתב לאשתו ב-21 בנובמבר 1941 שהוא לא רואה סימנים לסיום המערכה גם אם מוסקבה תיכבש, מכיוון ש"העקשנות" של ההתנגדות הרוסית היא יוצאת דופן, הם ילחמו עד האיש האחרון.
ואולי אף יילחמו עד המטר הרבוע האחרון של אדמתם.
מאחר שחלקים נרחבים מצי האוויר הגרמני ה-2 (קסלרינג) הועברו לאזור הים התיכון, היה חוסר בסיוע האווירי הנחוץ.
הכוחות המזוינים הסובייטים, לעומת זאת, הצליחו לשמור על עליונות אווירית בגזרות החשובות ביותר.
ב-15 בנובמבר הקורפוס ה-27 (הדיוויזיות ה-86 וה-161) של הארמייה התשיעית הגרמנית פתחו במתקפה מצפון לסלנצינו-איליינסקויה בקצה הצפוני של מאגר הוולגה.
בעוד הקורפוס הממונע ה-41 נתקע מול קלינין, הקורפוס הממונע ה-56 הצליח לפרוץ משני צידי Lataschino לכיוון קלין.
דיוויזיית הפאנצר ה-6 הגיעה ללאמה והקימה ראש גשר.
ב-18 בנובמבר, במהלך קרב טולה, הצליחו כוחות הקורפוס הממונע ה-47 לכבוש את יפיפן בדרום ואילו Dedilowo נכבשה על ידי יחידות של הקורפוס הממונע ה-24. למרות אבדות כבדות מעמדות תותחים נגד טנקים, ארמיית הפאנצר השנייה פרצה לסטלינוגורסק ב-22 בנובמבר ואיימה על מוסקבה מדרום מזרח.
באותו יום, בהוראת מפקד החזית המערבית, הודח הגנרל א.נ.
ירמקוב שפיקד על אזור טולה, נעצר ב-19 בדצמבר והועמד לדין צבאי.
ב-23 בנובמבר כבשה הדיוויזיה הממונעת ה-10 את מיכאילוב, הדיוויזיה הממונעת ה-29 חצתה את גזרת הדון והתקדמה יותר מ-40 ק"מ צפונה.
דיוויזיית הפאנצר ה-18 חדרה באגף הימני דרך הכפר סקופן עד לגורלובו.
באותו יום דיווח פילדמרשל פון בוק לפיקוד העליון על המצב המאיים ועל תשישות הכוחות.
עם זאת, קבוצת ארמיות מרכז קיבלה פקודות להמשיך במתקפה עם "איגוד הכוחות האחרון".
הפיקוד הגרמני הניח ששני הצדדים פרוסים עד המקסימום.
ב-25 בנובמבר, קבוצת הפאנצר ה-3 כבשה סוף סוף את קלין (100 ק"מ צפונית-מערבית למוסקבה) עם דיוויזיית הפאנצר ה-7. למחרת הצליחה דיוויזיית הפאנצר ה-6 לכבוש את העיירה רוגאצ'בו וב-27 בנובמבר היא פרצה אל יאכרום, שם הקים קאמפגרופה מנטויפל ראש גשר בגדה המזרחית של תעלת וולגה-מוסקבה.
ב-26 בנובמבר נכבשה העיר איסטרה, 35 ק"מ ממוסקבה, על ידי הקורפוס ה-9 והקורפוס הממונע ה-40 מקבוצת הפאנצר ה-4. ב-27 בנובמבר, הטמפרטורות כבר ירדו מתחת ל-35 מעלות וגרמו למקרים רבים של כוויות קור בקרב הגרמנים, בעוד שהצבא האדום היה מצויד במלואו בלבוש חם מאז אמצע נובמבר.
ב-30 בנובמבר נטל חלק הקורפוס ה-5 (גנרל ריכרד רואוף), שפעל מצפון למוסקבה, בשיתוף פעולה עם הקורפוס הממונע ה-46 נכנס לעיירות Krasnaya Polyana ו-Putschki (היום שתיהן חלק מהעיר Lobnya) וכך הגיע למרחק של 18 ק"מ מהעיר.
באותו יום דיווח ז'וקוב על מוכנות להתקפה נגדית.
עם זאת, סטלין החליט להמתין עד 6 בדצמבר לפני שיפתח במתקפה, על מנת לתאם טוב יותר את הכוחות ולהכניס עוד עתודות.
בסוף נובמבר נעצרה ההתקפה של הקורפוס הממונע ה-40 מול קרסניה פוליאנה.
לקבוצת הפאנצר ה-3 (גנרל הות) היו עדיין כ-80 טנקים בדיוויזיות הפאנצר ה-1, ה-6 וה-7 שהוקצו, ואילו לקבוצת הפאנצר ה-4 (גנרל הפנר) נותרו בדיוויזיות הפאנצר ה-2, ה-5, ה-10 וה-11 כ-170 טנקים.
קבוצת ארמיות מרכז רשמה 45,735 נפגעים ואיבדה עוד 300 טנקים ותותחים מתנייעים בקרבות בנובמבר.
הדלק והתחמושת היו נדירים, אבל ב-2 בדצמבר הצליחו חיילי סיור מגדוד מהנדסי הפאנצר 62 להתקדם עד לפרבר צ'ימקי של מוסקבה (כ-8 קילומטרים לפני גבולות העיר).
זו הייתה הנקודה הקרובה ביותר לקרמלין (23.7 ק"מ משם) אליה הגיע הוורמאכט.
כמה גנרלים גרמניים טענו בזיכרונותיהם שניתן היה לראות את צריחי הקרמלין מעמדותיהם הקדמיות, אך נראה שהם התבלבלו, לאור המרחק, הפיתוח הצפוף של מרכז העיר והסוואה של צלליות הקרמלין, והכוונה הייתה לעיר איסטרה, כ-25 ק"מ ממוסקבה.
במקום זאת, עיוותים מסוימים הזינו את הנרטיב שלאחר המלחמה של קרב על מוסקבה שכשל רק במעט.
סוללות מבצר מוסקבה ירו כעת לתוך הכוחות הגרמנים המובילים.
ההתקפות החדשות של ארמיית הפאנצר השנייה על טולה, שבוצעו בימים אלו בגזרה הדרומית נהדפו על ידי הארמייה ה-50 הסובייטית (לויטננט גנרל IW Boldin).
במערכה על מבואות מוסקבה הפגינו הכוחות הסובייטיים במקרים רבים נחישות וגבורה נואשת.
אחד ממעשי הגבורה, שזכה בדיעבד לפרסום רב על ידי התעמולה הסובייטית, היה קרב בלימה שניהלה יחידה קטנה מדיוויזיית הרובאים ה-316, בפיקוד גנרל איוואן פאנפילוב באזור וולוקולמסק, נגד כוחות שריון גרמניים עדיפים.
אמנם בדיעבד התברר שרוב פרטי סיפור הקרב, כפי שפורסמו בעיתונות הסובייטית, לא היו מדויקים (בלשון המעטה), אך הוא משקף את האווירה ששררה בקרב לוחמי הצבא האדום, שהשתתפו בקרבות המגננה הקשים במבואות מוסקבה, והבינו שאסור להם להמשיך לסגת ויש להגן על מוסקבה עד האיש האחרון.
אל מול תנאי מזג אוויר איומים והתנגדות סובייטית נחושה, ללא ציוד מתאים, בביגוד שאינו הולם (המחסור בביגוד מתאים לחורף היה קשה עד כדי כך שבגרמניה נערך מבצע לאיסוף בגדים מהאזרחים לכוחות הגרמניים בברית המועצות), בקרקע קפואה ומושלגת, קשה כסלע, נעצרה המתקפה הגרמנית.
ב-25 בנובמבר הציג מרשל שפושניקוב לסטלין תוכנית למתקפת נגד.
באזור מוסקבה כבר היו 21 מתוך 34 יחידות המזרח הרחוק, שמילאו תפקיד מכריע בתכנון.
ביום זה הורה סטלין לארמייה ה-20 (אנדריי ולאסוב) ולדיוויזיות נוספות מהעתודה האסטרטגית של סטבקה להכין מתקפת נגד בקו החזית.
הסטבקה הפעילה גם שתי ארמיות עתודה נוספות: ארמיית ההלם הראשונה (וסילי קוזנצוב) רוכזה כדי להגן על תעלת מוסקבה-וולגה באזור דמירוב והארמייה ה-10 (פיליפ גוליקוב) באזור ריאזאן.
הדיווחים מהסיור האווירי על ריכוז כוחות באזור מוסקבה נחשבו על ידי ההנהגה הגרמנית כ"רוחות רפאים".
ב-30 בנובמבר אישר סטלין את תוכנית התקפת הנגד והפקיד את הגנרל ז'וקוב, שכבר הוכרז כגיבור ברית המועצות על ניצחונותיו ב-1939 מול יפן בקרב חלקין גול, להוביל את המתקפה.
כבר באמצע נובמבר 1941 פתח הצבא האדום במתקפות נגד על האגפים עם יעדים מצומצמים.
עם זאת, אלו נועדו בעיקר לכיבוש מחדש של נקודות חשובות מבחינה אסטרטגית ולא חלק ממתקפה גדולה על פני החזית להשמדת הכוחות הגרמנים.
כתוצאה ממתקפות הנגד הסובייטיות הראשונות הללו, פונתה רוסטוב על הדון על הדון על ידי ארמיית הפאנצר הראשונה וטיכווין ננטשה על ידי הארמייה 16 בכוח.
התקפת הנגד הסובייטית חזתה תחילה כיתור, ניתוק והשמדת היחידות הגרמניות של קבוצות הפאנצר 3 ו-4, שהיו המסוכנות ביותר עבור מוסקבה.
לאחר מכן, היו עתידים להתבצע מבצעים וקרבות כיתור הרחק מערבה, שהיו אמורות לחסל את כל קבוצת ארמיות מרכז, בעוד התקפות משבשות המתרחשות במקביל על שאר חלקי החזית בצפון ובדרום נועדו למנוע מהעתודות הגרמניות לתגבר את הגזרה המרכזית.
הפיקוד העליון הסובייטי סיפק כ-1,060,000 איש, כמעט 700 טנקים וכוחות ארטילריה חזקים מהעתודה האסטרטגית.
חילות האוויר הסובייטיים יכלו להשתמש בכמעט 1,400 מטוסים לשם כך.
התקפות של החזית המערבית וקלינין
יום אחד לפני תחילת המתקפה הגדולה של חזית קלינין והחזית המערבית ב-5 בדצמבר, מחלקת "צבאות זרים מזרח" במטכ"ל הגרמני העריכה את המצב כך שהחיילים הסובייטים "כרגע" לא יכולים לתקוף באזור מבלי להביא תגבורת משמעותית.
למעשה, הסטבקה תגברה את חזיתות קלינין והמערבית ל-106 דיוויזיות, כולל 21 דיוויזיות עילית טריות מסיביר.
פילדמרשל פון בוק יכול היה להתנגד לאלה רק עם 68 דיוויזיות שחוקות בעיקר, ויחס החיילים היה כעת 1.5:1 לטובת הצבא האדום.
גם באוויר הצליח חיל האוויר הסובייטי להגיע לעליונות ברורה עם 1,370 מטוסים לעומת כ-550 מטוסים גרמנים.
במהלך הסתיו שינע הפיקוד הסובייטי העליון 40 דיווזיות רעננות ומצוידות היטב מסיביר והמזרח הרחוק למערב ברית המועצות, אך שמר את רובן בעתודת הסטאבקה לצורך מתקפת-הנגד.
העברת הכוחות התאפשרה, לאחר שהמרגל הסובייטי ריכרד זורגה העביר מידע מודיעיני מיפן לפיו האימפריה היפנית, שהובסה על ידי ז'וקוב בקרב חלקין גול באוגוסט 1939, לא מתכוונת לתקוף שוב את ברית המועצות.
הכוחות שהועברו מהמזרח הרחוק היוו רק חלק קטן מכוחות העתודה, שהפיקוד הסובייטי הצליח להכין ולאמן במהלך החודשים האחרונים של שנת 1941 לקראת פתיחת מתקפת הנגד באזור מוסקבה.
עתה, כאשר האויב היה קרוב למוסקבה אם אי-אפשר היה להתעלם ממנה, הטיל ז'וקוב את הכוחות שנשמרו בעתודה למערכה, בסיוע טנקי T-34 חדישים ומשגרי רקטות קטיושה.
כוחות העתודה הסובייטים היו מצוידים היטב ללוחמת חורף, וכללו בין השאר גם מספר גדודי סקי.
ההתקפות החזקות באופן בלתי צפוי על הקטעים הקדמיים שנכבשו על ידי הארמייה ה-9 ועל ידי קבוצות הפאנצר 3 ו-4 החלו ב-5 בדצמבר 1941. ההתקפה הסובייטית העיקרית הייתה בצפון משני צידי סכר הוולגה עם התקפה דרום-מערבית על קלין אותה הובילה חזית קלינין בפיקודו של קונייב.
החזית המערבית בפיקודו של ז'וקוב ביצעה התקפות חזיתיות משני צידי הכביש מוסקבה-סמולנסק ממערב.
הארמייה ה-30 (לליושנקו) הייתה אמורה להביס את האויב באזור רוגאצ'בו-בורשצ'בו ויחד עם ארמיית ההלם הראשונה להתקדם דרך גזרת רשתניקו-קלין לקו קוסטליאקובו ולוטוסקינו.
ארמיית ההלם הראשונה (קוזנצוב) נאלצה להשמיד את חלקי קבוצת הפאנצר הגרמנית השלישית שהתקדמה דרך תעלת וולגה-מושבה, לאחר מכן להתרכז באזור דמירוב-יכרומה ויחד עם הארמיות ה-30 וה-20 (ולאסוב) כדי להמשיך דרך קלין לטריאייבה סלובודה.
דרומית לכך אמורה הייתה להתקדם הארמייה החמישית (גובורוב) מאזור פוליאנה קרסניה, יחד עם האגף הימני של הארמייה ה-16, ולתקוף לעבר סולנצ'נוגורסק.
האגף השמאלי של הארמייה ה-16 (רוקוסובסקי) נאלץ לפרוץ דרך קריוקובו באיסטרה.
הארמיות ה-5, ה-33, ה-43 וה-49, שהיו באמצע החזית המערבית, היו חלשות מכדי לתקוף ונאלצו רק לרתק את האויב (הארמייה הרביעית הגרמנית).
הארמייה ה-50 (בולדין), שעדיין נלחמת בהגנה באזור טולה, הייתה אמורה לפתוח בהתקפת נגד לכיוון בולוחובו ושצ'קינו.
קבוצת הפרשים בלוב הייתה אמורה לתקוף דרך Wenew לכיוון סטלינוגורסק ודדילובו, בעוד שהארמייה ה-10 שזה עתה הובאה (גוליקוב) הייתה אמורה לתקוף לאורך קו Serebrjanje Prudy-Mikhailov בין אוסלוביה לבוגורודיזק ולהתקדם מדרום לנהר Upa.
בליל 5 בדצמבר נחתו 416 צנחנים סובייטים ליד העיירה יוכנוב והיו אמורים לאבטח את שדה התעופה שם, במקביל, הפרטיזנים הסובייטים בעורף השמידו את פסי הרכבת הבודדים ואת פסי הרכבת השמישים שנסללו מחדש על ידי כוחות הנדסה גרמנים לתקן אירופאי או כבשו מעברי כביש חשובים.
ארמיית הפאנצר השנייה, שהותקפה על ידי הארמייה ה-10 הסובייטית וקורפוס הפרשים של המשמר ה-1 ליד ווינו ומיכאילוב, נאלצה להפסיק את ההתקפה האחרונה שלה על טולה ולוותר על הקו הקדמי שם.
דרומה יותר, ב-6 בדצמבר, תקפה גם הארמייה ה-13 (גורודנינסקי) של החזית הדרום-מערבית (טימושנקו) וכבשה את יילץ, תוך שהיא פורצת בחזית הקורפוס הגרמני ה-34.
בשל מתקפת הנגד הסובייטית הכללית ועתודות האויב שהתגלו, הפסקת המתקפה הגרמנית והנסיגה המסודרת לעמדת חורף נוחה מבחינה מבצעית נראו הכרחיים בדחיפות.
בעיות נוספות היו הירידה ביעילות הלחימה, המצב הרעוע בכל הנוגע להחלפת הכוחות והתשישות הקיצונית של החיילים, שהצריכה החלטה מהירה.
זה הביא להכרזה על קו הנסיגה החדש של הארמייה הרביעית וקבוצות הפאנצר על ידי הפיקוד של קבוצת ארמיות מרכז.
תוכנן כי לאחר פקודה מיוחדת תוכל להתחיל הנסיגה ב-6 בדצמבר, שתארך על פי האומדן כשני לילות.
התאריך האחרון לתחילת הנסיגה היה קשור בהסכמתו של היטלר והוראה חדשה להפעיל אותה.
עם זאת, המצב הבעייתי שרר כי לרוב יחידות קבוצת ארמיות מרכז לא היו חיילים או משאבים זמינים שהיו מאפשרים לבנות עמדה שתוכל להדוף התקדמות סובייטית או מתקפה גדולה.
כתוצאה מעובדה זו, מפקד קבוצת ארמיות מרכז, פדור פון בוק, הגיע למסקנה שנסיגה בקנה מידה גדול לעמדות מפותחות לא הייתה אפשרית ולכן האפשרות היחידה שנותרה הייתה פקודת עצירה.
הדרישה הבסיסית להחלטה זו הייתה חידוש מיידי של הכוחות באמצעות אספקת מחליפים חדשים ליחידות.
בתחילת המתקפה הסובייטית הגדולה, העדיפות העליונה של ההנהגה הצבאית הגרמנית הייתה למנוע מהצבא האדום לפרוץ, ולכן נאסר על כל היחידות להימנע ממגע עם מהאויב.
הכוחות הסובייטים היו ערוכים היטב לחורף ולרשותם יחידות סקי ונעלי שלג, שאפשרו לחיל הרגלים לנוע בחופשיות בשטח מכוסה שלג עמוק.
בנוסף, הצבא האדום היה מצויד בטנקים ה-T-34 החדשים, שהיו עדיפים על דגמי הטנקים הגרמניים במובנים רבים ואשר נגדו לא הייתה לוורמאכט הגנה אפקטיבית נגד טנקים.
פיקוד קבוצת הארמיות הגרמנית הגיב בהיסוס למתקפה הסובייטית עד שהכיר בה כמתקפה גדולה.