tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר יציאת האלבום הזה החלו מתחים פנימיים בין דייוויד קרוסבי לחברי הלהקה האחרים על רקע התנהגותו הלא צפויה בהופעות ותחושה שהוא מנסה להשתלט על כתיבת השירים ועל הכיוון הסגנוני של הלהקה.
בסוף שנת 1967 קרוסבי פוטר מהלהקה.
זמן קצר לאחר מכן הוא הקים את הלהקה המצליחה קרוסבי, סטילס ונאש, שאליה הצטרף מאוחר יותר גם ניל יאנג.
ג'ין קלארק חזר לנגן עם הלהקה, אך עזב לאחר שלושה שבועות בלבד; הוא הוחלף בגיטריסט הקאנטרי קלארנס וייט.
באותה תקופה עזב את הלהקה גם המתופף מייקל קלארק, שהוחלף על ידי נגן אולפנים ג'ים גורדון.
האלבום The Notorious Byrd Brothers שיצא בעקבות שינויי ההרכב האלה היה דווקא בעל צליל רגוע וזכה לביקורות חיוביות.
שני חברי הלהקה המקורית שנותרו, מקגווין והילמן, החליטו בשלב הזה לצרף אליהם את זמר הקאנטרי גראם פארסונס כנגן קלידים וגיטרה.
הצירוף הזה השפיע על הצליל של הלהקה, שמאותו הזמן נטה עוד יותר לכיוון הקאנטרי.
בהרכב זה הקליטו הבירדס את האלבום Sweetheart of the Rodeo שהיה רובו בסגנון הקאנטרי-רוק.
פארסונס כתב ושר הרבה מהשירים באלבום, אך פרש מהלהקה, כי סירב לנגן בדרום אפריקה במחאה על אפרטהייד.
האלבום יצא באמצע שנת 1968.
מאוחר יותר כריס הילמן עזב את הבירדס והצטרף ללהקת Flying Burrito Brothers של גראם פארסונס.
עתה מקגווין היה חבר הלהקה האחרון שנותר.
הוא צירף ללהקה את הבסיסט ג'ון יורק.
בהרכב הזה יצא בתחילת 1969 האלבום Dr.
בסוף 1969 הלהקה הוציאה את האלבום Ballad of Easy Rider.
שיר הנושא מתוכו, כמו גם השיר Wasn't Born to Follow מתוך The Notorious Byrd Brothers נכלל בפסקול הסרט המצליח אדם בעקבות גורלו (שנקרא Easy Rider באנגלית).
לאחר יציאת האלבום ג'ון יורק עזב את הלהקה והוחלף בבסיסט סקיפ באטין (Skip Battin).
ב־1970 הוציאו הבירדס את האלבום הכפול (Untitled).
פירוש השם הוא "(חסר שם)" והוא ניתן בטעות, כי חברי הלהקה מילאו את הטפסים של חברת התקליטים לפני שהמציאו את השם האמיתי, והעטיפה הודפסה לפני שהם הספיקו לתקן אותו.
האלבום כלל תקליט אחד של הופעה, שכלל ביצוע ארוך של Eight Miles High (16 דקות) ותקליט של שירים חדשים.
בשנת 1971 יצאו האלבומים Byrdmaniax ו־Farther Along שלא זכו להצלחה גדולה.
ג'ון גרין (John Guerin) הצטרף ללהקה למספר הקלטות, אך הוא וג'ין פארסונס עזבו את הבירדס והוחלפו בג'ו לאלה (Joe Lala) והבסיסט הראשון כריס הילמן.
בשנת 1972 חמשת חברי הלהקה המקורית התאחדו להקלטת האלבום האחרון שנשא את שם הלהקה.
האיחוד לא החזיק הרבה זמן והלהקה התפרקה סופית בשנת 1973.
רוג'ר מקגווין המשיך לקריירת סולו כזמר פולק.
ללהקה הייתה גם השפעה ישירה על אמנים ישראלים.
להקת הזבובים ביצעה גרסת כיסוי לשיר I'll Feel a Whole Lot Better באלבומם בזזז...; הם תרגמו את המילים והגרסה העברית נקראה "הסיבה היא ש...".
להקת רוקפור הוציאה גרסת כיסוי לשיר Eight Miles High שנכנס ל־Wild Animals EP ולאוסף ...For Fans Only.
בשנת 1991 זכתה הלהקה להיכלל בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
ג'ין קלארק מת באותה שנה, ומייקל קלארק מת שנתיים לאחר מכן.
החל מראשיתה של דת האסלאם, שהופיעה בחצי האי ערב במאה ה-7, החלה להישמע כנגדה ביקורת מצד המתנגדים לה.
ביקורת זו הופנתה כנגד יסודותיה ועקרונותיה של דת האסלאם בכלל, וכנגד העומד בראשה, מוחמד בן עבדאללה (המכונה בפי המוסלמים "הנביא מוחמד").
לאור המעמד המיוחד שזוכה לו מוחמד בקרב המוסלמים, הרואים בו שליחו של האל, לפגיעה בשמו התייחסו בחומרה רבה והיא נחשבה למעשה השמצה או הכפשת שמו של הנביא, ולכן עוררה תגובות סוערות בקרב המוסלמים.
אירועים מרכזיים שאירעו במהלך ההיסטוריה
בהסתמך על הקוראן והסירה (הביוגרפיה של הנביא מוחמד), הביקורות הראשונות על אישיותו של מוחמד הופנו כלפיו מכיוונם של המקורבים לו ותושבי עירו מכה, שהיו פוליתאיסטים והתנגדו לרעיונות שהביא עמו ולדת החדשה שיצר.
לאחר הפצת הקריאה האסלאמית באל-מדינה, מספר יהודים האשימו את מוחמד בכך שציטט באופן מסולף מהתורה, ושפרישת חסותו על אל-מדינה נעשתה מתוך אינטרס אישי לצבור כוח.
לדבריהם, לנוכח האינטרס שעמד לנגד עיניו - להעמיק את ההיכרות שלו עם היהדות, הוא החל להתיידד עמם ולהתקרב אליהם וחיקה את טקסיהם, אולם נסוג מכך בשלב מאוחר יותר.
באשר לביקורת הנוצרית על מוחמד, הרי שזו החלה כבר בתקופת ימי הביניים המוקדמים על ידי יוחנן הדמשקאי שנמנה עם הראשונים שכתבו ספר שלם כנגד מוחמד והאסלאם.
בספרו, שנקרא "De Haeresbius", נכתב שנזיר נסטוריאני, הנזיר בחירי, סייע למוחמד בכתיבת הקוראן.
בנוסף, הוא האשים את השליח בכך שהוא העתיק כמה מכתבי "מגילות בן נופל" לאחר שאותו נזיר נסטוריאני תרגם חלק מהברית החדשה לערבית.
במהלך תור הזהב של האסלאם בספרד, שחל בימי הביניים, החלה הכנסייה שם לכתוב כתבים שמציגים את מוחמד כמי שהשתלט עליו השטן ומתנגד למשיח.
רעיונות אלו נפוצו בקרב עמי אירופה, והיה להם תפקיד גדול באיחוד כוחותיהם של האירופים במהלך מסעות הצלב.
מי שכתב כתבים חריפים במיוחד כלפי מוחמד בתקופה זו הוא מרטין לותר, שכתב באחד ממאמריו: "מוחמד הוא השטן והוא הראשון מבניו של אבליס" וטען שמוחמד סבל ממחלת הנפילה (אפילפסיה) ושקולות הנבואה האלוהית אשר טען ששמע היו תופעת לוואי של מחלתו.
בעידן המודרני, לאחר פיגועי 11 בספטמבר 2001, שנערכו בידי מוסלמים, החל גל נוסף (שחלקים בעולם המוסלמי ראו בו מתקפה מתואמת ומאורגנת היטב להכפשת שמו של מוחמד).
עוצמת האירועים גברה עד כדי כך שמזכ"ל האו"ם, קופי אנאן, יצא בשנת 2004 בקריאה עולמית לשים קץ לתופעה.
תושבי מכה עובדי האלילים, שהתנגדו לרעיונותיו הדתיים החדשניים של מוחמד, נקטו בשיטות רבות על-מנת להיאבק בשליחותו ולהטיל דופי באישיותו.
הללו הציגו אותו כמי שלוקה בסוג של שיגעון, ובהזדמנויות שונות אף אמרו כי "יש לו שד או שטן שירדו עליו כשם שירדו השדים והשטנים על מגדי-העתידות".
הם פעלו במגמה למנוע מתושבי העיר עובדי האלילים לשמוע את הקוראן.
כשצעדים אלה לא צלחו, הם החליטו לאחר התייעצות משותפת להעניש את אלו שכפרו בדת האלילית ועברו לאסלאם.
כל ראש שבט העניש את בני שבטו ששיעבדו את עצמם לאסלאם, וכמה מהם אף העליבו את מוחמד ופגעו בו פעמים רבות.
בנוסף, היו גם ניסיונות אחדים להתנקש בחייו.
על-פי האמונה האסלאמית, בימי חייו של מוחמד הוריד אללה למוחמד את הדברים הבאים במסגרת נבואתו:
אותו אבו להב נחשב מבין אלה שקראו בקול רם לפגיעה והכפשת שמם של מוחמד, מאמיניו ואשתו ארוא בת חרב (נושאת העצים) שנזכרת ב"סורת אל-מסד" המופיעה בקוראן.
עבד אללה בן מסעוד סיפר את הדבר הבא:
עד שבאה פאטמה בת מוחמד רצון אללה עליה והשליכה אותו עליו".
אדם נוסף שנודע בהיסטוריה כאיש שפגע בשמו הטוב של הנביא הוא אמיה בן ח'לפ בן והב בן חד'אפה בן ג'מח.
מעשיו היו כה חמורים עד שעל-פי האמונה האסלאמית נטען כי בעקבותיהם, כאשר ראה הנביא שאותו אדם משמיץ אותו, הוריד אללה את האמרה הבאה מתוך: סורת "המלעיז" בקוראן: .
אביו של בן ח'לף ניגש באחת מההזדמנויות אל מוחמד כשבידו עצם בלויה שנוטה להתפורר ואמר לו: "מוחמד, אתה טוען שאללה יחיה את העצם לאחר שנרקבה?" לאחר מכן, פורר אותה בידו ונשף רוח לכיוונו של מוחמד.
בתגובה, מוחמד השיב לו: "אכן, אני אומר זאת.
יחיה אותה האל ואתה תהיה כך.
אחר כך ישלח אותך אללה לגיהנום".
על-פי האמונה האסלאמית, אללה הוריד בתגובה לתקרית זו את הדברים הבאים, מתוך: "סורת י.ס." המופיעה בקוראן:.
דמויות נוספות שנודעו בתקופה זו כמי שדיברו בגנותו של הנביא מוחמד היו: אבן אלזבעארי, אשר היה גדול אויביו של הנביא מוחמד, ואבן ואיל ואל-ווליד בן אלמע'ירה.
הבית האדום עמד מעל חוף גורדון בתל אביב, ברחוב הירקון 115, במקום בו עומד כיום מלון שרתון.
הבית שימש את מועצת פועלי תל אביב ויפו, את מרכז הנוער העובד ואת מרכז גורדוניה, מאוחר יותר שימש את ארגון "ההגנה" בפעילות ההעפלה.
מראשית 1948 ועד תום מלחמת העצמאות שימש הבית כמשכנו של מטכ"ל ההגנה.
הבית תוכנן בידי דב הרשקוביץ בסגנון האקלקטי, שאפיין את התקופה ונבנה בשנים 1923–1926 על ידי פלוגת תל אביב של גדוד העבודה.
קירותיו נצבעו אדמדם, צבעה המייצג של האידאולוגיה הסוציאליסטית ומכאן שמו.
הבית שימש מועדון אליו נהגו הפועלים להגיע בשעות הערב ובחוף הים שתחתיו היו שרים ורוקדים.
בשנת 1936 הוקם בבית חדר העיון על שם נחמן סירקין והועבר אליו ארכיון העבודה שביחד תפסו קומה שלמה.
לידם שכן בבניין מטה הנוער העובד.
החל משנות ה-30 השתמשה "ההגנה" בבניין לפיקוד על פעולות ההעפלה, מתחת לאפם של שלטונות המנדט הבריטי.
תחת מסווה של מועדון פועלים, הצליחו חברי "ההגנה" לאפשר למעפילים לעלות אל החוף בנקודה זו ולהסתירם בתוך המוני הפועלים החוגגים ובליווי הרעש, אשר הקשה על הבריטים באיתורם.
הבית שימש את ההגנה גם לאיתות לספינות המעפילים המתקרבות אל החוף.
ב-1939 הגיעו לחוף גורדון למרגלות הבית האדום אניות המעפילים פאריטה וטייגר היל.
בסוף 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה התמקם במבנה מטה של הצבא הבריטי ואף בית סוהר של המשטרה הבריטית, וארכיון העבודה וחדרי העיון על שם נחמן סירקין גלו למקומות אחרים.
לאחר המלחמה ועד הקמת המדינה שב הבית האדום לפעול בשירות מפעל העפלה.
במקביל לפעילות מועצת הפועלים, גם מטה הפלמ"ח עבר אל הבית מקיבוץ מזרע בעקבות השבת השחורה.
בעקבות החרמת מבנה ארכיון העבודה ברחוב מקוה ישראל על ידי השלטונות הבריטים בפברואר 1947, הושבו הארכיון וחדרי העיון על שם נחמן סירקין לבית האדום.
ב-1947 גם עברה אליו מפקדת ההגנה, ובסוף אותה שנה הורה דוד בן-גוריון גם על העברת המטה הכללי אל הבית האדום.
שלושה חודשים לאחר מכן גם עברה אליו לשכת הגיוס של ההגנה.
הבית הופקע לצורכי ביטחון וחדרי העיון על שם נחמן סירקין גלו פעם נוספת לבית הספר של פעילי ההסתדרות.
בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות נהג בן-גוריון, שהתגורר לא הרחק מן המקום (בבית בן-גוריון) להפגש בבית זה עם מנהיגים צבאיים כגון יעקב דורי, צבי איילון, ישראל גלילי, יגאל ידין לצורך עריכת תוכניות מלחמה (כמו תוכנית ד').
ארבעה ימים לאחר הכרזת המדינה עבר המטכ"ל לגבעת החלמה ברמת גן.
בתקופת המדינה ולאחר הקמת צה"ל עברו מן הבניין הגופים שישבו בו.
בבניין מוקמה מפקדת יחידת האזנה של צה"ל ובמשך תקופה קצרה שימש גם את משרד החוץ.
בשנות ה-50 הוא שימש את איחוד הקיבוצים וארכיון מפא"י.
בשנות ה-70 נהרס המבנה ובמקומו נבנה מלון שרתון תל אביב אשר משכנו הישן היה בקצה המערבי של שדרות נורדאו.
עיריית תל אביב הציבה במקום שני לוחות זיכרון – לבית האדום ולגדוד העבודה שאנשיו בנו אותו.
הבית האחרון משמאל הוא סרט אימה משנת 1972, אשר בוים, נכתב ונערך על ידי וס קרייבן והופק על ידי שון ס.
בשנת 2009, יצא רימייק לסרט זה.
מרי קולינגווד בת ה-17, יוצאת ביום הולדתה הזה לקונצרט, יחד עם חברתה הטובה, פיליס סטון.
לפני שהיא יוצאת לדרכה, מרי מקבלת במתנה מהוריה שרשרת, ושתיהן נוסעות לדרכן.
בעודן נוסעות לקונצרט, הן שומעות ברדיו על כנופיה של ארבעה אסירים נמלטים, ששמם: קרוג סטילו - המנהיג, ג'וניור - בנו של קרוג, סיידי ופרד פודווסקי.
לאחר הקונצרט, שהסתיים מאוחר, מרי ופיליס, המשתוקקות לעשן מריחואנה, מטיילות ברחובות, בחיפוש אחר מישהו שימכור להן את הסם.
הן פוגשות את ג'וניור, אשר מוביל אותן לדירתו, ושם הן נלכדות על ידי חבורת פושעים.
פיליס, אשר מתמרדת נגדם, מוכה בבטנה ונאנסת, בעוד חברתה צופה מהצד בזוועה.
בינתיים, הוריה של מרי מתכננים לה מסיבת הפתעה.
בבוקר שלמחרת, הבנות ננעלות בתא המטען של המכונית, ונחטפות לאזורי הכפר, בעוד שהכנופיה מתכננת לעזוב את המקום.
בעודה נוסעת, רכבה של הכנופיה מתקלקל ליד ביתה של מרי, בזמן ששוטרים מקומיים מדברים עם הוריה על היעלמותה המסתורית.
בעודם מורידים את הבנות מהרכב, פיליס נושכת את ידו של קרוג, מנהיג הכנופיה, והוא מכה אותה.
בינתיים, מרי מבינה שהיא נמצאת ליד ביתה.
בזמן שהיא נגררת בחוסר ישע לתוך היער, הוריה מתיישבים בבית לצד השוטרים המקומיים, אשר מבטיחים להם שמרי בסדר גמור ואין צורך לדאוג לשלומה.
לאחר דבריהם, השוטרים עוזבים את הבית, ומתעלמים מרכבם של הכנופיה, כאשר הם חוזרים חזרה לתחנת המשטרה.
ביער, לאחר שעברו מספר התעללויות, פיליס לוחשת למרי על כוונתה להסיח את תשומת הלב של הפושעים, כדי שהיא תוכל לברוח.
לאחר דבריה, פיליס בורחת בעודה נרדפת על ידי סיידי, פרד וקרוג.
ג'וניור, אשר נשאר לשמור על מרי, מנסה לשכנע אותו שהוא לא צריך להקשיב לאביו, ושאביה, דוקטור קולינגווד, יכול לעזור לו.
לאחר דבריו, היא נותנת לו את השרשרת שקיבלה מהוריה כאות אמון.
בינתיים, פיליס נתפסת על ידי סיידי, פרד וקרוג, ונדקרת למוות.
בינתיים, מרי מצליחה לשכנע את ג'וניור לתת לה ללכת, אך בדיוק ברגע הזה, בו היה לה מזל לחזור אל חיק משפחתה, מגיעים קרוג וחבורתו.
זה מציג לפניה את המראה המזוויע, המבחיל והכואב של ידה הקטועה של פיליס, ואונס אותה באכזריות.
מרי, אשר חשה בחילה ממעשה זה, וכמובן מהיד של חברתה - המראה המזוויע מכל, מקיאה, והולכת המומה לתוך האגם, שם קרוג יורה בה למוות.
לאחר מעשיהם, הכנופיה מתנקה מדמן של הבנות ומחליפה את בגדיה המוכתמים מדם בבגדים חדשים.
בבגדים חדשים ונקיים הכנופיה מופיעה בבית הוריה של מרי, ומבקשת מחסה ללילה.
הוריה, שלא יודעים מי הם באמת, מסכימים.
במשך שהותם שם, ג'וניור חש ברע ומקיא בשירותים.
אמה של מרי, אסטל, מגיעה לעזרתו ומבחינה בתליונה של מרי על צווארו.
לאחר מכן היא מוצאת במזוודות שלהם את בגדיהם המגואלים בדמן של פיליס ומרי.
היא וד"ר קולינגווד בורחים לתוך היער, שם הם נחרדים לגלות את גופת מרי.
על אף שברור להוריה שהיא איננה עוד, הם מחזירים אותה הביתה, ומשכיבים אותה על הספה.
פרד, לאחר שחווה סיוט, יורד לסלון ופוגש את אסטל, אשר טומנת לו מלכודת ומפתה אותו לצאת החוצה כדי לקיים מין אוראלי.
שם, תוך כדי משחק מיני, היא נושכת את איבר מינו, וגורמת לו להתמוטט למוות מכאב.
בתוך הבית, ד"ר קולינגווד נושא את אקדחו לתוך חדרה של בתו, היכן שהפושעים ישנים.
קרוג נמלט לסלון, ומשתלט על הד"ר, אך לאחר מכן מתעמת עם ג'וניור, אשר נושא את אקדחו, ומאיים לירות בו.
אך לפני שג'וניור יורה באביו, זה מפעיל עליו לחצים פסיכולוגיים וגורם לו להתאבד.
לאחר דבר זה, קרוג מבחין שהד"ר נעלם, אך הוא פורץ לסלון עם מסור, ומאיים לפגוע בקרוג.
ד"ר קולינגווד ממשיך לאיים על קרוג עם המסור, בזמן שהשריף מגיע ומתחנן לפני הד"ר, שלא יפגע בו.
אך זה לא מקשיב לו, ורוצח את קרוג במסור שבידו.
בינתיים, סיידי נמלטת לחצר, שם היא מועדת ומפילה את נשקה.
אסטל מגיעה ומונעת מסיידי להגיע לנשקה.
סיידי מרביצה לה כנקמה, אך מועדת שוב, ונופלת לתוך בריכת המשפחה.
ובעודה מנסה לצאת מהבריכה ולברוח, אסטל מגיעה ומשספת את גרונה.
הסרט מסתיים, כאשר אסטל וד"ר קולינגווד מתאחדים מחדש בסלון ביתם, עם בגדיהם המגואלים בדם, בעוד המשטרה מתבוננת בהם ובמראה הכה מחריד - באורחיהם המתים - דהינו במרי ובכנופיה.
סנדרה קאסל - מרי קולינגווד
לוסי גרנתהאם - פיליס סטון
ריצ'רד טאוורס - ד"ר ג'ון קולינגווד
סינתיה קאר - אסטל קולינגווד
מרטין קוב - פקד הארי
ג'ונתן קרייבן - ילד עם בלון (ללא קרדיט)
פורסלי - עובד בגלידרייה (ללא קרדיט)
סטיב מיינרס - היפי (ללא קרדיט)
מתוך הסרט המקורי נחתכו קטעים שארכו ביחד 91 דקות ונחשבים כיום לנדירים מאוד, כשחלקם אף אבדו וגורלם אינו ידוע.
גרסאות רבות ושונות שלהם קיימות על גבי מהדורות שונות של הסרט (שיצאו במדינות שונות), גם בפורמט של קלטות וידאו וגם של DVD.
כיום, קשה למצוא גרסה מלאה של הסרט עם הקטעים שהוסרו.
כמו כן, בכל פעם שהסרט הוקרן בבתי קולנוע או בתיאטראות, בחרו הטכנאים לחתוך קטעים ממנו לפני הצגתו, כאשר בכל הקרנה נחתך קטע אחר.
עותקים רבים של הסרט קוצצו ו"בותרו לחתיכות", ולכן, רוב הסצנות הפכו לנדירות.
לדברי וס קרייבן, הכותב והבמאי של הסרט, אנשים שנפגעו מהסרט ומתכניו הקשים לצפייה ושאינם לבעלי לב חלש, גנבו עותקים של הסרט המקורי ושרפו אותם וכך התעלומה הפכה יותר ויותר מעורפלת.
הסצנות המפורסמות מתוך הסרט המקורי שקוצצו הן:
סצנת האונס הלסבי - בסצנה זו, שחלק ארוך ממנה אבד ונשאר ממנה רק צילום דומם, הכנופיה כפתה על פיליס ומרי, לבצע אחת בשנייה מעשים מגונים.
אונס זה הוא בעל חזות לסבית בשל העובדה ששתי הקורבנות הן נשים.
עם זאת, קטע זה אינו מעיד או רומז שפיליס ומרי הן בעצמן לסביות.
סצנת האונס הלסבי מופיעה כקטע ללא קול במהדורה המשולשת והאולטימטיבית של גרסת הדי.וי.די, ובגרסת הבלו ריי שיצאה ב-2011.
מרי בחדר שלה - בסצנה זו, שהוצגה בתחילת הסרט המקורי, מוצגת מרי הערומה בחדרה, קוראת כרטיסי יום הולדת.
הקטעים של סצנה זו כבר לא קיימים יותר.
מרי נאנסת על ידי סיידי - בסצנה זו, מרי נתפסת על ידי סיידי ביערות וזו מבצעת בה מעשים מגונים.
ברוב מהדורות ה-DVD, אפילו באלה שמצוין עליהן שלא נחתכו קטעים מהסרט, הסצנה בכל זאת מקוצצת.
בגרסה אחרת של הסרט, שנקראה דווקא בשם קרוג וחבורתו, הסצנה בה מוצאים אסטל וד"ר קולינגווד, הוריה של מרי, את גופתה, הייתה שונה.
במקור, מרי הייתה עדיין בחיים כשנמצאה על ידי הוריה, ובעודה שוכבת על ערש דווי ומדממת למוות, היא מספרת להם את מה שקרה לה ולפיליס ומיד לאחר שהיא מסיימת להסביר, מתה למול עיניהם.
באוגוסט 2006, חברת "Rogue Pictures" סיכמו לעשות חידוש לסרט יחד עם הבמאי והכותב של הסרט, וס קרייבן, אשר ישמש כמפיק.
התסריטאי, אדם אלקה, נשכר לכתוב את התסריט.
במאי 2007, "Rogue Pictures" עשו משא ומתן עם הבמאי דניס איליאדיס, שיביים סרט זה.
הסרט יצא לאקרנים ב-13 במרץ 2009. עלילתו הייתה דומה במקצת לעלילה המקורית, אך ברובה הייתה שונה ממנה.
הבית היהודי הייתה מפלגת ימין ציונית דתית.
הבית היהודי היא המשכה של המפד"ל, מפלגה ציונית דתית-לאומית ישראלית.
מפלגת הבית היהודי הוקמה בשלהי הכנסת ה-17 כהמשך לסיעת האיחוד הלאומי-מפד"ל במטרה לאחד את המפלגות שהיו בסיעה זו (מולדת, תקומה, אח"י ומפד"ל) למפלגת ימין דתית-מסורתית אחת ובראשה עמד הרב פרופ' דניאל הרשקוביץ.
הניסיון נכשל עוד לפני הבחירות לכנסת השמונה עשרה, שבהן ייצגה רשימת הבית היהודי את המפד"ל בלבד תחת הכינוי "הבית היהודי - מפד"ל החדשה".
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה הצטרפה מפלגת תקומה (בשמה החדש, "האיחוד הלאומי-תקומה") מחדש לרשימת הבית היהודי, שוב במטרה להתאחד בהמשך למפלגה אחת, הפעם בראשות נפתלי בנט יו"ר המפד"ל החדשה.
בבחירות לכנסת ה-19 זכתה המפלגה ב-12 מנדטים.
בבחירות לכנסת ה-20 נחלשה הרשימה וכוחה הגיע ל-8 מושבים, אך היא קיבלה את משרד החינוך, משרד המשפטים ומשרד החקלאות.
ב-29 בדצמבר 2018 הודיעו בנט והשרה איילת שקד כי הם פורשים עם חברת הכנסת שולי מועלם כדי להקים מפלגה בשם הימין החדש.
במקומו של בנט נבחר הרבצ"ר והטייס לשעבר הרב רפי פרץ, בידי ועדה ציבורית.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת התמודדה מפלגת הבית היהודי במסגרת רשימת איחוד מפלגות הימין שכללה גם את האיחוד הלאומי ועוצמה יהודית.
הרשימה קיבלה חמישה מנדטים, בהם שלושה ממפלגת הבית היהודי, בעוד הימין החדש לא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת העשרים ושלוש (2020) התמודדה מפלגת הבית היהודי במסגרת רשימת ימינה.
הרשימה זכתה בשישה מנדטים, מתוכם אחד למפלגת הבית היהודי.
הרב רפי פרץ פרש משאר חברי הרשימה, שנותרו באופוזיציה, ומונה לשר לענייני ירושלים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע, פרש הרב רפי פרץ מראשות הבית היהודי.
בבחירות מקדימות נבחרה חגית משה לעמוד בראש המפלגה.
בבחירות אלו לא הצליחה המפלגה להגיע להסכם עם מפלגות נוספות בדבר ריצה משותפת ולא התמודדה לכנסת.
תחת זאת תמכה במפלגת "ימינה" בראשות נפתלי בנט ואפשרה לה להשתמש באות ב' בתמורה למינוי נציג מטעם הבית היהודי כשר אם תיכנס מפלגתו לממשלה.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הגישה מפלגת הבית היהודי רשימה משותפת יחד עם מפלגת ימינה בראשות איילת שקד ממפלגת ימינה והרשימה לא עברה את אחוז החסימה.
באוגוסט 2023 נחתם הסכם מיזוג מפלגות בין הבית היהודי והאיחוד הלאומי–תקומה למפלגה אחת מאוחדת בשם "הציונות הדתית".
הבית היהודי הוקם בנובמבר 2008 , שלהי הכנסת השבע עשרה, סמוך להכרזה על הבחירות לכנסת השמונה עשרה, כהמשך לסיעת האיחוד הלאומי-מפד"ל.
זו האחרונה, כללה במקור תשעה חכ"ים מארבע מפלגות: אח"י של אפי איתם ויצחק לוי, מולדת של אריה אלדד ובני אלון, תקומה של אורי אריאל וצבי הנדל (שלושתן ביחד היוו את האיחוד הלאומי) והמפלגה הרביעית, מפד"ל ובה זבולון אורלב, אליהו גבאי וניסן סלומינסקי.
המטרה הייתה לאחד את כל מרכיבי הסיעה למפלגת ימין דתית-מסורתית רחבה.
ב-3 בדצמבר, פנתה סיעת האיחוד הלאומי-מפד"ל לוועדת הכנסת וזו אישרה את שינוי שם הסיעה ל"הבית היהודי מיסודם של המפד"ל והאיחוד הלאומי".
שם המפלגה נקבע בסקר באתר האינטרנט של המפלגה, בו גם ניתנה אפשרות להציע מועמדים לרשימה ולבחור לוגו למפלגה.
אפי איתם מאח"י ואליהו גבאי מהמפד"ל החליטו שלא להצטרף בסופו של דבר לאיחוד ועברו שניהם למפלגת הליכוד ואריה אלדד ממולדת, פרש והקים את התקווה - מפלגה ציונית לאומית.
צבי הנדל מתקומה ויצחק לוי מאח"י פרשו לחלוטין מהחיים הפוליטיים, כך שמתשעה חברי הכנסת המקוריים של המפלגה נותרו רק ארבעה: אורלב וסלומיאנסקי מהמפד"ל, אריאל מתקומה ובני אלון ממולדת.
עם ההחלטה על הקמת המפלגה נבחרה מועצה ציבורית עצמאית בת כ-40 חברים בראשות יעקב עמידרור, שנועדה לקבוע את רשימת המפלגה לבחירות.
ניתן למועצה חופש מלא לקבוע את שיטת הבחירות, אך הומלץ שיו"ר המפלגה ייקבע בבחירות מקדימות פתוחות לכלל הציבור.
חברי הוועדה עצמם לא יכלו להיבחר לכנסת או לתפקיד אחר מטעם המפלגה.
כמו כן הומלץ שיישמרו בעשירייה הראשונה של הרשימה מקומות לנשים, למסורתיים ולמועמדים חדשים.
המועצה החליטה להימנע מבחירות מקדימות, וב-8 בדצמבר בחרה בעצמה את הרב פרופ' דניאל הרשקוביץ ליו"ר התנועה (בין שני המועמדים האחרים היה גם אבי וורצמן).
ב-17 בדצמבר התכנסה המועצה שוב וקבעה גם את הרשימה לכנסת.
במקומות השני והשישי הוצבו שני הח"כים הוותיקים מהמפד"ל, זבולון אורלב במקום השני וניסן סלומינסקי במקום השישי.
אורי אריאל מתקומה הוצב במקום השלישי.
נציג מולדת, הרב בני אלון הוצב רק במקום ה-17 ופרש בעקבות זאת מהחיים הפוליטיים, ומפלגתו מולדת הצטרפה לרשימת התקווה של אריה אלדד.
במקום הרביעי ברשימה הוצבה אישה, שולי מועלם, במקום החמישי העיתונאי אורי אורבך ובמקום השמיני דני דיין כמועמד החילוני.
מנכ"ל המפד"ל לשעבר, שר שלום ג'רבי, הוצב במקום התשיעי.
ב-25 בדצמבר 2008 פרש גם הח"כ אורי אריאל מהרשימה לטובת הקמה מחדש של האיחוד הלאומי יחד עם שרידי מולדת, התקווה של אריה אלדד וארץ ישראל שלנו של הרב שלום דב וולפא וברוך מרזל.
יעקב עמידרור, ראש המועצה הציבורית, הגיב לפילוג בצורה חריפה: "מעולם לא הבנתי כיצד זה יהודים טובים, חכמים ומאמינים הגיעו עד לכלל שריפת המזון בירושלים בזמן המצור הרומאי בשם עקרונות נשגבים.
עתה ברור לי - כי הדבר התרחש לאחרונה בנוכחותי ממש".
ביום הגשת הרשימות לוועדת הבחירות המרכזית, 28 בדצמבר, כללה הרשימה, שכונתה כעת "הבית היהודי - מפד"ל החדשה" בעיקר אישים המזוהים עם המפד"ל.
מבין תשעת חברי הסיעה המקורית, רק אורלב וסלומיאנסקי התמודדו לבסוף מטעם "הבית היהודי".
בני אלון, יצחק לוי וצבי הנדל פרשו מהחיים הפוליטיים.
בבחירות פברואר 2009 לכנסת ה-18 קיבלה "הבית היהודי" שלושה מושבים בכנסת והצטרפה לקואליציה ולממשלת ישראל השלושים ושתיים בראשות בנימין נתניהו.
האיחוד הלאומי זכה בארבעה מושבים ונשאר באופוזיציה.
"הבית היהודי", באמצעות נציגה דניאל הרשקוביץ קיבלה בממשלה את תיק המדע.
סעיף בהסכם הקואליציוני כלל הסכמה לחקיקת "החוק הנורווגי", לפיו חבר הכנסת המכהן כשר יוכל לפנות את מקומו בכנסת לטובת הבא אחריו ולשוב למקומו בכנסת עם סיום כהונתו כשר.
המטרה הייתה לאפשר את חזרתו לכנסת של ניסן סלומינסקי, הרביעי ברשימת "הבית היהודי", אך בפועל החוק לא נחקק.
במהלך רוב הקדנציה נמצאה המפלגה במשבר, מכיוון שלא הוקמו לה מוסדות קבועים והקשר בינה לבין מוסדות המפד"ל, ובראשם מרכז המפד"ל, היה נתון במחלוקת משפטית.
כבר בנובמבר 2009 יזם אורי אורבך קיום מפקד חברים ועריכת בחירות פנימיות למרכז חדש, מצומצם יותר מקודמו.
בסופו של דבר הוכרז על "מפקד הציונות הדתית" ואחרי דחיות נקבעו הבחירות הפנימיות ליו"ר המפלגה, ב-6 בנובמבר 2012 וכעבור שבוע לרשימת המועמדים לכנסת, למרכז המפלגה ולסניפים.
במאי 2012, בעקבות ההכרזה על ההקדמה הצפויה של הבחירות לכנסת התשע עשרה לספטמבר 2012, מיהרו הבית היהודי והאיחוד הלאומי להודיע על הסכם ריצה ביחד לכנסת, אך זמן קצר לאחר מכן הוכנסה קדימה לקואליציה והקדמת הבחירות בוטלה.
ב-18 באוקטובר 2012, לאחר שהוחלט להקדים את הבחירות לכנסת התשע עשרה לינואר 2013, הודיעו הבית היהודי והאיחוד הלאומי שוב, על ריצה משותפת.
למעשה, ההודעה השנייה ייצגה את מפלגת תקומה (יעקב כץ (כצל'ה) ואורי אריאל), כיוון שאריה אלדד (התקווה) ומיכאל בן-ארי (ארץ ישראל שלנו) התנגדו למהלך והודיעו שירוצו בנפרד.
ההכנות לבחירות המקדימות נמשכו ושלושה מתמודדים הודיעו על ריצה לראשות המפלגה: זבולון אורלב, הרב דניאל הרשקוביץ ונפתלי בנט, שהצטרף למפלגה יחד עם חבריו לתנועת "הישראלים" איילת שקד והרב אביחי רונצקי.
לקראת סוף המירוץ פרש הרשקוביץ והעביר את תמיכתו לאורלב.
עם הגשת המועמדויות הצטרף למירוץ מועמד בשם יהודה כהן שזכה לתמיכה זעומה.
במירוץ לרשימה לכנסת התמודדו שישה עשר מועמדים ותיקים וחדשים, ביניהם בלטה איילת שקד.
ב-6 בנובמבר 2012 התקיימו הבחירות לראשות הבית היהודי, בהן ניצח בנט, שקיבל כשני שלישים מהקולות.
זבולון אורלב, שהפסיד, פרש מהחיים הפוליטיים.
לאחר שבוע, ב-13 בנובמבר, התקיימו הבחירות לרשימה לכנסת.
במקום הראשון (שני ברשימה אחרי בנט) נבחר ניסן סלומינסקי.
איילת שקד סיימה במקום השני (השלישי ברשימה), ואחריה אורי אורבך, אבי וורצמן, מוטי יוגב, יוני שטבון, שולי מועלם וג'רמי גימפל.
ב-29 בנובמבר 2012 חתמו הבית היהודי ומפלגת האיחוד הלאומי על ריצה משותפת בבחירות לכנסת התשע העשרה.
האיחוד הלאומי כללה כעת רק את מפלגת תקומה.
הוסכם שבנט ישמש כראש הסיעה ושמונה מתוך שנים עשר המועמדים הראשונים יהיו מהבית היהודי וארבעת האחרים מתקומה.
יו"ר מולדת לשעבר, אורי בנק, הוצב במקום ה-19. נקבע גם לוח זמנים לאיחוד המפלגות לאחר הבחירות.
בבחירות עצמן זכתה הרשימה ב-12 מנדטים, מספר ששחזר את הישגיה ההיסטוריים של המפד"ל, כדוגמת בבחירות לכנסת השביעית (1969) והתשיעית (1977).
כאמור, רשימת הבית היהודי זכתה ב-12 מנדטים, 8 מהם נציגי הבית היהודי ו-4 מהם נציגי האיחוד הלאומי-תקומה.
הסיעה הצטרפה לממשלת ישראל השלושים ושלוש בראשות בנימין נתניהו, לאחר משא ומתן קואליציוני שכלל תיאום עמדות עם מפלגת יש עתיד.
הסיעה הצטרפה לממשלה, ונפתלי בנט, אורי אריאל ואורי אורבך מונו לשרים.
אלי בן-דהן ואבי וורצמן מונו לסגני שרים.
המפלגה קיבלה גם את ראשות ועדת הכספים, תפקיד שאליו התמנה ניסן סלומינסקי.
יו"ר הסיעה בכנסת הייתה איילת שקד.
בבחירות לרשויות המקומיות באוקטובר 2013 זכו הרשימות המקומיות של הבית היהודי, שהתמודד ב-88 רשויות מקומיות, ביותר ממאה מנדטים ונבחרו 2 ראשי ערים מטעם הבית היהודי: אלון דוידי (מועמד משותף לעבודה, הליכוד והבית היהודי) בשדרות, אליהו (ללו) זוהר בקריית מלאכי.
המפלגה זכתה בהישגים בפריפריה, אך בלטה בכישלונה בבחירות לעיריית ירושלים, שם זכתה הרשימה שנקבעה על ידי בנט במנדט בודד (דב קלמנוביץ) לעומת 4 בבחירות הקודמות, בעקבות פיצול בין הסניף לראשי המפלגה.
ב-10 בספטמבר 2014 אושרה בהצבעה של מרכז המפלגה החוקה החדשה של המפלגה, שיזם היו"ר בנט, המרחיבה את סמכויותיו, לרבות הרשאתו לשריין מועמד לכנסת בראש כל חמישייה.
לקראת הבחירות המקדימות והבחירות לכנסת העשרים ב-17 במרץ 2015 ערכה המפלגה מפקד בזק דרך האינטרנט, שבו נרשמו כעשרים אלף מתפקדים חדשים.
מפלגת האיחוד הלאומי-תקומה שקלה להתפצל מהבית היהודי ולרוץ עם המפלגה של אלי ישי.
בסופו של דבר הוחלט על ריצה משותפת ולנציגי תקומה שוריינו המקומות 2, 9, 14 ו-18 ברשימה המשותפת.
כמו כן, הובטח לאורי אריאל תפקיד השר הבכיר במפלגה אחרי בנט.
בנט הוביל מהלך לאישור חוקה חדשה למפלגה המשדרגת את סמכויות היו"ר.
בין היתר, החוקה החדשה אפשרה לו לשריין ברשימת המפלגה לכנסת מועמדים במקומות 3, 6, 11 ו-16. לקראת הבחירות, שריין ברשימה את ינון מגל ואת ענת רוט (במקום ה-15).
ב-26 בינואר 2015 בנט הודיע גם על שריון כדורגלן העבר אלי אוחנה (במקום ה-11).
שריון זה עורר ביקורת רבה בתוך המפלגה, מאחר שאוחנה נעדר ניסיון של פעילות ציבורית, ובעבר תמך בתוכנית ההתנתקות.
לאחר מספר ימים הודיע אוחנה כי בשל הסערה הציבורית החליט לפרוש מהרשימה.
הבחירות המקדימות נערכו ב-14 בינואר 2015 והיו"ר בנט גבר ברוב גדול על הרב שמעון אור.
למקומות הראשונים הגיעו איילת שקד, אלי בן-דהן וניסן סלומינסקי.
יוני שטבון לא התמודד במסגרת הבית היהודי אלא במסגרת יחד (אלי ישי).
בין המתמודדים החדשים הצליחו לקבל מקום גבוה ניר אורבך (בבחירת חברי מרכז המפלגה) והרב אביחי רונצקי (שניהם לא נכנסו לכנסת).
ב-16 בפברואר 2015 (כ"ז בשבט ה'תשע"ה) נפטר השר לאזרחים ותיקים וחבר הכנסת מטעם הבית היהודי אורי אורבך, אחרי מאבק במחלה קשה, החליף אותו הלל הורוביץ.
בבחירות לכנסת העשרים נחלשה הרשימה באופן ניכר וירדה מ-12 מנדטים ל-8 מנדטים, שניים מהם נציגי האיחוד הלאומי-תקומה.
אחרי משא ומתן שנמשך עד הרגע האחרון, חתמו הליכוד והבית היהודי על הסכם קואליציוני שבמסגרתו מונה נפתלי בנט לשר החינוך ושר התפוצות, אורי אריאל מונה לשר החקלאות והאחראי על החטיבה להתיישבות ואיילת שקד מונתה לשרת המשפטים (ללא אחריות על בתי הדין הרבניים).
אלי בן-דהן מונה לסגן שר במשרד הביטחון וניסן סלומינסקי קיבל את ראשות ועדת החוקה, חוק ומשפט.
על פי חוק, שקד חברה בקבינט המדיני-ביטחוני, ובנט מונה לקבינט כראש הסיעה.
ב-22 באוגוסט 2016 נפתח מפקד הבית היהודי מחדש, אף שהבחירות לא היו צפויות להתקיים בקרוב, על מנת להרחיב את מספר המתפקדים.
בשונה ממפקדים קודמים, שבהם נדרש תשלום חד פעמי, עברה המפלגה לגביית דמי חבר שנתיים.
המפקד נסגר בסוף 2016 ומספר המתפקדים ירד לכ-28,000, כמחציתם מתפקדים חדשים.
ב-6 בפברואר 2017, פחות משבוע אחרי פינוי המאחז עמונה, חוקקה הכנסת, ביוזמת הבית היהודי, את החוק להסדרת ההתיישבות ביהודה והשומרון.
החוק מסדיר בתים שנבנו בתום לב במקרקעין הטעונים הסדרה או שניתנה הסכמת המדינה לבנייתם, תוך מתן בחירה לבעל הזכויות בקרקע בין כמה אפשרויות פיצוי.
לאחר כחודש, ב-9 במרץ 2017, הוכרז על הקדמת הבחירות לראשות הבית היהודי ל-27 באפריל.
בבחירות ניצח בנט ברוב של 80.3% מהקולות לעומת יונתן ברנסקי עם 12.2% והרב יצחק חי זאגא עם 7.5%.
הרב שמעון אור פרש מוקדם יותר מהמירוץ.
ב-29 בדצמבר 2018 הודיעו יו"ר המפלגה נפתלי בנט והשרה איילת שקד על הקמת מפלגה בשם הימין החדש, שתרוץ בנפרד מ"הבית היהודי".
חברת הכנסת שולי מועלם הצטרפה למפלגה זו.
המפלגה החדשה נפתחה תוך 3 ימים מאישור החוק לפיזור הכנסת, על מנת לפטור את חברי כנסת אלו מחובות מפלגת הבית היהודי, הנאמדים בכ-19 מיליון ש"ח.
נשמעו טענות כנגד עזיבתם במצב הכלכלי המסובך של המפלגה, אם כי בעת הצטרפות בנט ושקד למפלגה עמדו החובות על כ-20.8 מיליון ש"ח.
כמה מחברי הכנסת ומועמדים נוספים הודיעו על התמודדות על ראשות המפלגה, אולם בעקבות המצב שנוצר החליט המרכז כהוראת שעה לבטל את הבחירות המקדימות ליו"ר ולרשימת המפלגה.
תחת זאת, מונתה ועדה מסדרת ובה 17 אישים.
ב-3 בפברואר בחרה הוועדה ברב רפי פרץ ליו"ר המפלגה שמינויו אושר למחרת במרכז המפלגה.
הוועדה בחרה גם למקום השלישי ברשימת המפלגה, ששוריין לאישה, בעיתונאית יפעת ארליך; ולאחר התפטרותה (עוד לפני הגשת הרשימה) בעידית סילמן.
מרכז המפלגה בחר במוטי יוגב, דוידי בן-ציון, אלי בן-דהן ועוד.
לאחר משא ומתן ארוך, ב-14 בפברואר 2019 נחתם הסכם בין הבית היהודי למפלגת האיחוד הלאומי – תקומה בראשות בצלאל סמוטריץ' על ריצה משותפת בבחירות ברשימת איחוד מפלגות הימין, בדומה לריצה המשותפת בשתי מערכות הבחירות הקודמות.
הוחלט כי במקומות האי-זוגיים ברשימה יוצבו נציגים של מפלגת הבית היהודי ובמקומות הזוגיים יוצבו נציגים של מפלגת האיחוד הלאומי-תקומה.
בראש הרשימה יעמוד הרב פרץ.
סמוטריץ' יוצב שני אך יבחר ראשון תפקיד בממשלה.
אם הרשימה תזכה במספר אי זוגי של מושבים בכנסת תתקיים רוטציה בין נציגי שתי המפלגות על מושב.
כשבוע לאחר מכן סוכם שרשימת עוצמה יהודית תרוץ כבלוק טכני עם הבית היהודי, ובתמורה מתחייב הליכוד לשריין את המקום ה-28 ברשימתו לכנסת, עבור ח"כ מהבית היהודי (אלי בן-דהן), שיצטרף לסיעה מיד לאחר היבחרו לכנסת.
עוד הבטיח נתניהו לבית היהודי שני תפקידי שרים בממשלה הבאה.
במהלך מערכת הבחירות הושק לוגו חדש למפלגה בכינוס מרכז המפלגה.
בלוגו החדש הוחלף סמל מגן דוד ירוק בחץ תחתון סגול (צבע אשר סימן בעבר את מפלגת המפד"ל), יחד עם הסיסמה "יוצאים לדרך".
בלוגו לא נעשה שימוש מעבר לכינוס מרכז המפלגה, מכיוון שזמן לא רב לאחר השקתו, המפלגה נכנסה לסיעת איחוד מפלגות הימין ומאוחר יותר לבית היהודי המאוחד וימינה.
לאחר הפרישה מימינה חזרה המפלגה להשתמש בלוגו הקודם.
הכנסת העשרים ושתיים והעשרים ושלוש
לאחר כישלון ניסיונו של בנימין נתניהו להקים ממשלה חדשה הוקדמו הבחירות לכנסת העשרים ושתיים לספטמבר 2019. בבחירות אלו התמודד הבית היהודי יחד עם האיחוד הלאומי-תקומה ועם הימין החדש ברשימה שנקראה ימינה והוגדרה כ"בלוק טכני".
רשימת המועמדים מטעם המפלגה בבחירות התבססה על הרשימה לכנסת ה-21 בשינויים מעטים ולא נערכו בחירות חדשות ליו"ר או לרשימה.
בבחירות זכתה ימינה ב-7 מנדטים, מתוכם 2 מטעם הבית היהודי (הרב פרץ ויוגב).
ימים אחדים לאחר כינון הכנסת ה-22 התפצלה הרשימה לסיעת הבית היהודי – האיחוד הלאומי ולסיעת הימין החדש.
לאחר כישלון שני בהקמת ממשלה והקדמת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש למרץ 2020, חתם יו"ר הבית היהודי רפי פרץ על הסכם להתמודדות משותפת עם מפלגת עוצמה יהודית ושיבוץ איתמר בן גביר במקום השלישי ברשימה.
לאחר שמפלגת האיחוד הלאומי חברה אל הימין החדש, זנח פרץ ביום הגשת הרשימות את ההסכם עם עוצמה יהודית, והבית היהודי התמודדה בשנית במסגרת ימינה.
בבחירות זכתה "ימינה" בשישה מנדטים, מתוכם אחד למפלגת הבית היהודי.
במאי אותה שנה קמה ממשלת אחדות בראשות הליכוד ו"כחול לבן".
סיעת "ימינה" נותרה באופוזיציה, בנימוק שנתניהו מזלזל בה ועל כן לא הציע לאנשיה תפקידים משמעותיים.
עם זאת, רפי פרץ מונה לשר לענייני ירושלים בממשלת ישראל השלושים וחמש והתפצל מרשימת "ימינה".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע
לקראת הפריימריז לראשות המפלגה שנערכו לרגל הבחירות לכנסת העשרים וארבע, הודיע פרץ על פרישתו מהחיים הפוליטיים.
הבחירות המקדימות התקיימו ב-19 בינואר 2021. המתמודדים העיקריים היו סגנית ראש עיריית ירושלים חגית משה, ומנכ"ל המפלגה ניר אורבך.
משה נבחרה בקולות 56% מהמצביעים.
בתקופה זו כיהנו ברמה המוניציפלית 108 נציגים ברשויות המקומיות בהם כ-40 סגני ראשי רשויות.
הרב חיים דרוקמן וחבר הכנסת לשעבר מוטי יוגב העבירו את תמיכתם לרשימת הציונות הדתית.
בפועל, מינוי השר לא יצא לפועל.
מרכז "הבית היהודי" אישר את מיקומו של יוסי ברודני במקום הראשון ברשימת 'הבית היהודי' בבחירות לכנסת העשרים וחמש.
חגית משה תמשיך לכהן כיו"ר המפלגה.
במקביל נרשמה על ידי מקורבים לברודני מפלגה חדשה בשם "דתי לאומי ישראלי למען כלל ישראל" שנועדה לאפשר את מימון מערכת הבחירות כיוון שחשבון הבנק של הבית היהודי היה מעוקל בשל חובות ענק.
באמצע ספטמבר חתם ברודני על הסכם ריצה משותפת עם איילת שקד.
ב-14 בספטמבר הצטרפה ניצנה דרשן-לייטנר, ממייסדות שורת הדין לרשימה.
הרשימה רצה בשם "בית יהודי בראשות איילת שקד" והשישיה הפותחת הייתה איילת שקד, יוסי ברודני, אמיתי פורת, ניצנה דרשן-לייטנר, יום טוב כלפון ואורנה שטרקמן.
הרב אמסלם לא נכלל ברשימה.
חלק מהמועמדים מטעם מפלגת הבית היהודי התמודדו רשמית מטעם מפלגת "דתי לאומי ישראלי".
בבחירות עצמן קיבלה הרשימה 1.19% מהקולות (56,775 מצביעים), לא עברה את אחוז החסימה שעמד על 3.25%, ולא נכנסה לכנסת ה-25.
באוגוסט 2023, לקראת הבחירות לרשויות המקומיות, חתמה יו"ר המפלגה חגית משה על הסכם מיזוג מפלגות עם בצלאל סמוטריץ', יו"ר מפלגת האיחוד הלאומי–תקומה (המוכרת בשם "הציונות הדתית").
מוסדות הבית היהודי יפורקו, וחברי המרכז של הבית היהודי יצורפו למרכז מפלגת האיחוד הלאומי–תקומה, ושם המפלגה לאחר המיזוג יהיה "מפלגה דתית לאומית – הציונות הדתית" מרכז הבית היהודי ומרכז האיחוד הלאומי–תקומה אישרו את ההסכם.
לקראת הפירוק החלה המפלגה למכור את נכסיה על מנת להחזיר את המרב האפשרי מחובותיה.
ב-2025 הגישה חברת פרסום אורן פלוס תביעה נגד המפלגה על סך של יותר מ-5 מיליון ש"ח.
הבית היהודי מחזיקה באידאולוגיה ציונית-דתית ותומכת בעמדות הימין המדיני.
היא מאמינה שישראל היא מדינה יהודית ודמוקרטית ומדינת הלאום של העם היהודי.
היא מאמינה בתורה ועבודה, אהבת ישראל וקירוב לבבות.
מבחינה מדינית היא דוגלת בארץ ישראל השלמה, התיישבות והתנגדות להקמת מדינה פלסטינית.
מבחינה ביטחונית היא תומכת בלחימה בטרור באמצעים נוקשים ותקיפים כגון סיכולים ממוקדים והריסת בתי מחבלים.
מבחינה חברתית ודתית היא דוגלת בריסון שיפוטי, שמרנות וחיזוק האופי היהודי של ישראל.
כחלק משינוי זה, שונה מצע המפלגה וכן שולבו מועמדים חילוניים בשורותיה.
המצע ועקרונות המפלגה שפורסמו בתקופת בנט הם:
"מדינת ישראל היא מדינה יהודית, מדינת היהודים, בעלת משטר דמוקרטי." הבית היהודי מתנגד לרעיון של מדינת כל אזרחיה אך תומך בשוויון זכויות של בני המיעוטים ברוח מגילת העצמאות.
המפלגה שמה דגש על ערכי היהדות והציונות ותחזק אותם באמצעות חינוך יהודי-ציוני, בין השאר באמצעות תגבור שיעורי ההיסטוריה על מורשת ישראל מתקופת המקרא ועד לימי ראשית הציונות וימינו אנו.
מבחינה כלכלית תומך הבית היהודי ב"כלכלה חופשית עם רגישות חברתית".
הבית היהודי תומך במתן שוויון הזדמנויות כלכלי, חיזוק התחרותיות במשק, שבירת המונופולים (הן של הטייקונים והן של ועדי העובדים הגדולים) והורדת מיסים על שכבות הביניים.
כמו כן, "מדינת ישראל חייבת להעניק רשת ביטחון של חיים בכבוד לאלו, ורק לאלו, שאינם מסוגלים לקיים את עצמם".
הבית היהודי מאמינה שאת הפערים החברתיים אפשר לתקן רק באמצעות שוויון הזדמנויות באמצעות חינוך והשכלה: "על הממשלה לתת עדיפות משמעותית לאזורי פריפריה כדי לייצר שוויון זה.
אנו נשאף לתת התחלה שווה והזדמנות שווה לכל ילד ברחבי מדינת ישראל."
הבית היהודי מייצג ציבור רחב של דתיים לאומיים ולכן תפעל לחיזוק מוסדות החינוך של הציונות הדתית, הגדלת התקציבים שלהם, סבסודם והקטנת תשלומי ההורים.
"משפט מאוזן": לדעת הבית היהודי, מערכת המשפט בישראל כיום לא מאוזנת ומשקפת מיעוט בעלי דעות שמאל שלא משקף את הדעות המקובלות בציבור, בנוסף, בג"ץ ופרקליטות המדינה מתערבים וכופים את ערכיהם בעניינים לא להם ויוצרים "עודף משפטיזציה".
לכן, הבית היהודי יפעל לשינוי מצב זה ויפעל "על מנת שמערכת המשפט תשקף את ערכי המדינה היהודיים והציוניים ועל מנת שבכירי מערכת המשפט ישקפו באורח מאוזן את מגוון הדעות בציבור הישראלי." צעד קונקרטי בכיוון זה יהיה שינוי החוק לבחירת שופטים.
"תקשורת מאוזנת": לדעת הבית היהודי התקשורת כיום אינה מאוזנת ונשלטת בידי אנשי תקשורת ועיתונאים בעלי דעות שמאל.
לדעת הבית היהודי "זהו מצב מעוות שפוגע בחופש הביטוי במדינה" ולכן היא תפעל לשנות מצב זה.
הסכסוך הישראלי-ערבי ועתיד יהודה ושומרון: הבית היהודי מתנגד למדינה פלסטינית ממערב לירדן בנימוק שזאת תהווה איום ביטחוני ובסיס טרור פלסטיני ואסון לאינטרסים של מדינת ישראל.
עם זאת, הוא סבור שסיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל על 2 מיליון התושבים הערבים שלהם יהווה איום דמוגרפי על הרוב היהודי במדינת ישראל.
כמו כן, הבית היהודי סבורה שפתרון של שלום עם הפלסטינים אינו אפשרי בדורנו מאחר שהפלסטינים אינם מעוניינים בשלום ועדיין חותרים להשמדת מדינת ישראל.
לכן, הבית היהודי תומכת בתוכנית ההרגעה של נפתלי בנט: סיפוח שטחי C שבהם נמצאים כל ההתנחלויות והתושבים היהודים ביהודה ושומרון למדינת ישראל, והשארת המצב הנוכחי של אוטונומיה פלסטינית בשטחי A ו-B עם שליטה ביטחונית של צה"ל.
מלחמה בטרור: הבית היהודי מאמין שאפשר לנצח את הטרור באמצעות פעולות צבאיות של לוחמה בטרור כגון סיכולים ממוקדים, מבצעים גדולים כגון מבצע חומת מגן, מעצר מחבלים, ומלחמה משפטית וכלכלית בטרור.
הבית היהודי סבור שחיילי צה"ל שנלחמים בטרור ומגינים על עם ישראל הופכים למטרה לטרור משפטי, הסתה ותביעות משפטיות בינלאומיות היזומות על ידי ארגוני שמאל רדיקלי בישראל ו"תנועות שמאל פוסט ציוניות כמו יש-גבול, בצלם ואחרות".
הבית היהודי יפעל להילחם בתנועות אלה ו"להעביר את החוק לעצירת הכספים הזורמים לעמותות אנטי-ישראליות."
הסברה בינלאומית: פעילות בחזית ההסברה כדי לשפר את מצבה הבינלאומי של ישראל, תוך מתן דגש על זכותו של עם ישראל על ארץ ישראל (עוד מימי התנ"ך), השוואה בין הדמוקרטיה בישראל למשטרים החשוכים במדינות ערב והצגת מדינת ישראל כמוצב קדמי של העולם החופשי מול הטרור והנחשול האסלאמי.
חיזוק הקשר עם יהדות התפוצות ועידוד עלייה.
התיישבות בכל חלקי הארץ: בנגב, ביהודה ושומרון, בבקעת הירדן, בערבה, בגליל וברמת הגולן.
דת ומדינה: הבית היהודי מאמין כי "מדינת ישראל היא מדינה יהודית ודמוקרטית".
המפלגה מתנגדת לכפייה דתית וכפייה חילונית ומאמינה שצביונה צריך להיקבע בהידברות, אך על בסיס הערכים היהודיים ומורשת ישראל.
הבית היהודי תומך בלימוד תורה ומכיר בחשיבותו, אך מתנגד לפטור הגורף משירות צבאי או לאומי שקיבלו רבבות חרדים בהסדר "תורתו אומנותו" ותפעל לשינוי מצב זה.
הבית היהודי חותר להפיכת הרבנות הראשית ל"נותנת שירות לכלל הציבור באהבה" עם התנהלות מקרבת ומסבירת פנים, וזאת על ידי איושה ברבני הציונות הדתית.
התנגדות לסרבנות בצה"ל: "על חיילי צה"ל ומפקדיו לקיים את כל הפקודות במלואן, גם אם אינן מוצאות חן בעיניהם."
יחס למיעוט הערבי: המפלגה תפעל לשילוב ערביי ישראל בחברה הישראלית תוך קידום הגורמים המתונים ומלחמה נחושה בגורמים הקיצוניים והמסיתים שפועלים כ"גייס חמישי".
עצירת גל המסתננים ושמירה על הצביון היהודי הדמוגרפי בישראל.
דיוקןשםתחילת כהונהסיום כהונה1הרב דניאל הרשקוביץ
כנסת ח"כים הערות הכנסת ה-17 (2006) 9 מנדטים: זבולון אורלב, אפי איתם2, אריה אלדד2, אורי אריאל, בנימין אלון2, אליהו גבאי, צבי הנדל, יצחק לוי2, ניסן סלומינסקי ב-3 בדצמבר 2008 שינתה סיעת האיחוד הלאומי-מפד"ל את שמה ל"הבית היהודי מיסודם של המפד"ל והאיחוד הלאומי".
ב-23 בדצמבר 2008 התפצלה סיעת "הבית היהודי" לשלוש סיעות: "הבית היהודי מיסודם של המפד"ל", "אח"י - ארץ חברה יהדות" (אפי איתם ויצחק לוי) ו"מולדת - האיחוד הלאומי" (אריה אלדד ובנימין אלון).הכנסת ה-18 (2009)3 מנדטים: דניאל הרשקוביץ, זבולון אורלב, אורי אורבךהרשימה התמודדה בשם "הבית היהודי-מפד"ל החדשה"
מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: ניסן סלומינסקי, שר-שלום ג'רבי, ליאורה מינקה (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן).הכנסת ה-19 (2013)12 מנדטים:
מפד"ל: נפתלי בנט, ניסן סלומינסקי, איילת שקד, אורי אורבך3, אבי וורצמן, מוטי יוגב, יוני שטבון, שולי מועלם (8)
האיחוד הלאומי – תקומה: אורי אריאל, אלי בן-דהן, זבולון כלפא, אורית סטרוק, הלל הורוביץ3 (4)הרשימה התמודדה בשם "הבית היהודי בראשות נפתלי בנט - מיסודם של האיחוד הלאומי ומפד"ל החדשה"
מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: ג'רמי גימפל, הרב רחמים נסימי, גילה פינקלשטיין (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן)
ב-16 בפברואר 2015 נפטר אורי אורבך, הוא הוחלף על ידי הרב הלל הורוביץ, נציג "האיחוד הלאומי-תקומה"הכנסת ה-20 (2015)8 מנדטים:
הבית היהודי: נפתלי בנט, איילת שקד, אלי בן-דהן, ניסן סלומינסקי, ינון מגל, מוטי יוגב, שולי מועלם-רפאלי, אבי וורצמן
האיחוד הלאומי – תקומה: אורי אריאל, בצלאל סמוטריץ'הרשימה התמודדה בשם "הבית היהודי בראשות נפתלי בנט"
מועמדים בולטים ברשימה שלא נכנסו לכנסת: הרב אביחי רונצקי, אורית סטרוק (רשימת מועמדים מלאה ראו כאן)
ב-9 באוקטובר 2015 פסקה חברותו של השר נפתלי בנט בכנסת העשרים, על-פי בקשתו, בהתאם לסעיף 42ג לחוק יסוד: הכנסת ("החוק הנורווגי הקטן").
שולי מועלם-רפאלי נכנסה לכנסת במקומו
ב-6 בדצמבר 2015 חזר נפתלי בנט לכנסת, בהתאם ל"חוק הנורווגי", והחליף את וורצמן.
פעמים אחדות הטיל מבקר המדינה קנסות על "הבית היהודי":
בפברואר 2014 הוטל קנס בסך 380 אלף ש"ח, עקב ניהול לא תקין של חשבונות המפלגה במהלך הבחירות לכנסת התשע עשרה.
באוקטובר 2016 הוטל קנס בסך מיליון ו-850 אלף ש"ח, עקב השתתפות המפלגה בעצרת של מפלגות הימין בכיכר רבין יומיים לפני הבחירות לכנסת העשרים, שאותה ראה המבקר כתרומה אסורה, ועקב התנהלות כספית לקויה.
בפברואר 2018 הוטל קנס בסך 180 אלף ש"ח, עקב התנהלות כספית לקויה.
הבית החום (גרמנית: Braunes Haus) היה המטה הכללי של המפלגה הנאצית בגרמניה, ושכן בעיר מינכן.
הבית היה ממוקם במבנה אבן מרשים, ברחוב בריינר ברובע מקספורשטאדט במינכן.
הוא נקרא בשמו על שם צבע מדי המפלגה, שהיה חום.
המבנה נבנה ב-1828 על בסיס תוכניות של האדריכל ז'אן-בטיסט מטיווייה (Jean-Baptiste Métivier), שהיה אדריכל החצר בבוואריה.
המבנה עבר בעלים שונים עד שנרכש על ידי סוחר בריטי בשם בארלו, בסוף המאה ה-19.
ב-1930 הוחלט כי המטה של המפלגה הנאצית באותה עת, ברח' שלינג 50, קטן מדי, כאשר מספר העובדים בו עלה מארבעה בשנת 1925 לחמישים באותה השנה.
באותה שנה הבית ברחוב ברינר הועמד למכירה על ידי משפחת בארלו.
הבית נרכש על ידי פרנץ שוורץ, ששימש אז כגזבר המפלגה הנאצית.
התעשיין פריץ טיסן מימן את השיפוצים במקום, והאדריכל פאול לודוויג טרוסט דאג להפיכת הבית מווילה עירונית למשכן ראוי למטה המפלגה.
טרוסט, שחלק עם היטלר את הגישה האנטי-מודרנית באדריכלות, עיצב את הבית בסגנון כבד, אנטי-מודרני.
הבית נפתח באופן רשמי ב-1 בינואר 1931.
בבית היו משרדיהם של הנאצים החשובים ובעלי התפקידים במפלגה - היטלר, הנס פרנק, היינריך הימלר, הרמן גרינג, רודולף הס, פיליפ בוהלר והגזבר שוורץ.
שם גם אופסן "דגל הדם" אותו נשאו בראש המצעד במהלך הפוטש בבית הבירה שהוכתם בדמם של ההרוגים שם, ונחשב לסמל נאצי קדוש.
ב-1937 הושלמה בניית משרדים מפוארים יותר למפלגה ול"פיהרר", והבית שימש למטרות שונות, לרבות מוזיאון, ולשכת סגן הפיהרר, רודולף הס.
באוקטובר 1943 ובינואר 1945 ניזוק הבית בהפצצת בעלות הברית.
ב-1947 פונו החורבות, והמקום בו עמד הבית נותר כמגרש ריק.
בדצמבר 2005 הכריזה ממשלת בוואריה על כוונתה להפוך את הבית למרכז לתיעוד ההיסטוריה של הנאציזם, ובשנת 2015 נחנך על חורבותיו המרכז לתיעוד הנאציזם במינכן.
הבית בו אני גר הוא סרט קצר בן 10 דקות משנת 1945, שנכתב בידי אלברט מלץ, הופק בידי פרנק רוז ומרווין לרוי ובכיכובו של פרנק סינטרה.
הסרט נוצר כדי להתנגד לאנטישמיות ולגזענות בסופה של מלחמת העולם השנייה.
הסרט זכה בפרס אוסקר לשם כבוד ובפרס מיוחד של גלובוס הזהב בשנת 1946.
בשנת 2007 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בשל היותו "בעל חשיבות תרבותית והיסטורית".
בסרט שר סינטרה את שיר הנושא, וההקלטה הפכה ללהיט ארצי.
המילים נכתבו בשנת 1943 בידי אייבל מירופול תחת שם העט לואיז אלן.
מאוחר יותר התפרסם מירופול, כאשר אימץ את מיקל ורוברט, שני הילדים היתומים של יוליוס ואתל רוזנברג לאחר הוצאתם להורג בשנת 1953. מירופול כעס כאשר גילה כי הגרסה השנייה של הסרט הפונה ל"שכני השחורים והלבנים" נמחקה, כאשר סרטו של סינטרה הוצג לראשונה.
את המוזיקה כתב ארל רובינסון.
השיר זכה לביצועים רבים ברבות השנים ביניהם של פול רובסון, מהליה ג'קסון וג'וש וייט.
סינטרה המשיך להכליל את השיר ברפרטואר שלו כאשר שר אותו בהופעותיו.
הבירה התלמית (לעיתים הבריס או החקרא התלמית) היא מצודה שעמדה בירושלים בזמן שלטון מצרים התלמית על ארץ ישראל.
המצודה נזכרת במספר מקורות קדומים אולם לא נמצאה לה כל עדות ארכאולוגית ומידע רב אודותיה עדיין נסתר.
עם הכרזת כורש, שיבת ציון והקמתן המחודשת של חומות ירושלים בשלהי המאה ה-6 לפנה"ס, בנה השלטון הפרסי גם מצודה בעיר.
מצודה זו היא הבירה המוזכרת בספר נחמיה ב 8 ו-ז 2. מקובל לזהות אותה עם מגדל חננאל, שעמד מצפון להר הבית.
באזור זה לא היה מכשול טופוגרפי אשר ימנע גישת אויבים לחומות העיר והמצודה נבנתה כחלק ממאמץ פרסי לחזק את גבולות האימפריה.
כאשר כבש אלכסנדר מוקדון את ארץ ישראל בשנת 332 לפנה"ס, נפלה ירושלים לידיו ללא כל שפיכות דמים.
אין כל עדות לתפקיד שמילאה מצודת הבירה בפרק זה.
ייתכן וכלל לא עמדה עדיין על תילה בשלהי המאה ה-4 לפנה"ס, אך באותה המידה ייתכן שנכנעה בפני מוקדון בשלמותה.
בעשורים שלאחר מותו של מוקדון היה המזרח התיכון עד למלחמות הדיאדוכים – שורת התנגשויות, קרבות וקואליציות משתנות במאבק על השליטה באימפריה שהותיר אחריו.
בין הראשונים לחזות את קריסתה של האימפריה היה תלמי בן לאגוס, נציב מצרים, אשר בשנת 305 לפנה"ס הכריז על עצמו כמלך.
כעבור ארבע שנים ניצל תלמי את עיסוקם של יתר המלכים ההלניסטיים בקרב איפסוס על מנת להשתלט על קוילה-סוריה, ובכללה ארץ ישראל, על אף שזו יועדה לבעל בריתו סלאוקוס, מייסד הממלכה הסלאוקית.
כל עוד היו שני המלכים בחיים, נוהל הפולמוס ביניהם באמצעים דיפלומטים, ככל הנראה עקב המחויבות שחש סלאוקוס לתלמי אשר עזר לו להקים ולבסס את שלטונו בבבל.
אולם עם מות תלמי בשנת 283 לפנה"ס ומות סלאוקוס כעבור ארבע שנים, פנו יורשיהם למאבק מזוין.
במשך כמאה שנים, במהלך המאות ה-3 וה-2 לפנה"ס ניהלו שתי הממלכות סדרה של מלחמות שנודעו בשם המלחמות הסוריות.
בשנת 202 לפנה"ס ניצל אנטיוכוס השלישי את מותו של תלמי הרביעי, אשר הסתלקותו נתנה את האות לתחילתם של מאבקי כוח בצמרת השלטון התלמי, על מנת לפלוש לתחום קוילה-סוריה.
בקרב פניאון (200 לפנה"ס) ריסק אנטיוכוס את הכוח שניצב מולו והשתלט על ארץ ישראל.
אולם בעוד שכיבוש ירושלים על ידי מוקדון התרחש ללא קרב, לא כך היה כאשר הגיעו הכוחות הסלאוקים לירושלים.
לפי יוסף בן מתתיהו, בבירה של ירושלים החזיק עדיין חיל מצב מצרי שהציב במקום סקופאס, מפקד הצבא התלמי.
בסיועם של תושביה היהודיים של ירושלים צר צבאו של אנטיוכוס על מצודה זו עד שהכניעהּ.
המצודה מוזכרת גם בתיאור אמנתו של אנטיוכוס השלישי ליהודים, ומכאן שנפלה ככל הנראה בשלמותה לידי הסלאוקים.
תיאורה המפורט ביותר של מצודת הבירה התלמית נמצא באיגרת אריסטיאס, יצירה המתעדת את תולדות תרגום השבעים.
האיגרת מתארת את יציאתה של משלחת מטעמו של תלמי השני לארץ ישראל, משלחת אשר כללה בין היתר גם חברים מן הקהילה היהודית באלכסנדריה.
לאחר תיאורו את בית המקדש והפולחן המתקיים בו, מזכיר מחבר האיגרת את הזכות הגדולה שניתנה בידיו לבקר במצודה הסמוכה למקדש:
התיאור אינו מבהיר היכן בדיוק הייתה ממוקמת בירה זו (חקרא במקור היווני), אולם מעצם הציון כי "עלינו לבירה" (לאחר תיאור מתחם בית המקדש עצמו), כמו גם הציון כי "היא יושבת במקום הגבוה ביותר" ניתן להבין כי היא נמצאה מעל הר הבית.
מאחר שעל פי התיאור המצודה ישבה בצמוד להר הבית עצמו ולא על אחד ההרים הסובבים את ירושלים, כגון הר הזיתים, המיקום היחיד המתאים למציאות הטופוגרפית הוא מצפון לבית המקדש.
במקום זה עומד מצוק עליו עתיד היה הורדוס להקים את מצודת האנטוניה ואשר עליו יושב כיום בית הספר אל עומריה.
מיקום זה, הזהה למיקומה של המצודה הפרסית, נמצא הרחק מהאוכלוסייה הירושלמית שבתקופה ההלניסטית התרכזה בעיר דוד.
דבר זה מלמד כי מטרתה הייתה בראש ובראשונה להגן על ירושלים ומתחם הר הבית מפני אויב חיצוני.
האזור מצפון לבית המקדש הוא האזור הנגיש ביותר לאויב המבקש לצור על העיר.
לראיה, בדיוק מנקודה זו פרץ אל העיר פומפיוס הגדול בעת כיבושהּ בשנת 63 לפנה"ס, ובדיוק מנקודה זו, תוך השתלטות על מצודת האנטוניה, פרצו חייליו של טיטוס אל בית המקדש בשנת 70 לספירה.
תאריך חיבורה של איגרת אריסטאס אינו ידוע, אם כי ברור כי לא נכתבה בתקופה אותה היא מתיימרת לתאר.
הדעות לגבי תאריך חיבורה המדויק מגוונות, אולם הדעה הרווחת מצביעה על אמצע המאה ה-2 לפנה"ס.
אם אכן כך הדבר, ההשראה לסיפור אינה אחת המצודות האחרות שעמדו בצפון הר הבית בשנים מאוחרות יותר, הבירה החשמונאית או מצודת האנטוניה.
לאור התיאור האידילי של שומרי המצודה, נאמנותם למקדש ולחגי ישראל, ולאור העובדה כי האיגרת נכתבה על ידי יהודי, ייתכן כי מצודה זו מתוארת כאנטיתזה לחקרא הסלאוקית.
זו הייתה שנואה על יהודי ירושלים ונמצאה בעימות עם אוכלוסיית העיר במהלך מרבית שנות קיומה.
לחלופין, למרות שנכתבה עשרות שנים לאחר סיום השלטון התלמי בירושלים, ייתכן והאיגרת אכן משמרת זיכרון היסטורי על אודות מצודה תלמית מצפון לבית המקדש.
ספר מקבים ב' כולל התייחסות ל"סוסטראטוס, נציב האקרופוליס" (מקור המילה "חקרא" – מצודה – במילה אקרופוליס) שנים ספורות לפני מרד המכבים, אולם במהלך כל המרד אין ולו אזכור אחד למצודה כלשהי מצפון למתחם בית המקדש והיא נעדרת מכל תיאור מאוחר יותר.
יש הסוברים כי הדבר רומז על כך כי הבירה התלמית והחקרא הסלאוקית הן למעשה אותה המצודה, אולם כל תאוריה של מצודת החקרא הסלאוקית מתארכים את בנייתה רק לערב תקופת המרד.
כמו כן, מקובל כיום למקם מצודה זו מדרום להר הבית.
גורלה של הבירה התלמית, אם כן, הוא בגדר תעלומה.
תאוריה אחת מייחסת את הריסתה לאנטיוכוס הרביעי, כאשר זה עלה על ירושלים והחריבה בשנת 168 לפנה"ס.
טענה זו גורסת כי אנטיוכוס, אשר היה זקוק למצודה על מנת לדכא את האוכלוסייה היהודית, בנה את החקרא בעיר דוד והעביר לתוכה את חיל המצב הסלאוקי.
עתה, משלא הזדקק למצודת הבירה, החריב גם אותה.
הבית האחרון משמאל הוא סרט אימה ונקמה אמריקאי משנת 2009, אשר בוים על ידי דניס איליאדיס ונכתב על ידי אדם אלקה וקאל אלסוורת'.
הסרט הוא חידוש לסרט בעל אותו שם משנת 1972, ושני הסרטים הם סרטי ניצול.
לאחר שאספו את חפציהם, אמה, ג'ון ובתם מרי קולינגווד נוסעים לחופשה לבית הקיץ של המשפחה.
זמן קצר לאחר הגעתם, מרי שואלת את המכונית של אביה ונוסעת לעיר לפגוש את חברתה פייג'.
בזמן שפייג' עובדת בקופה הרושמת בחנות שבה היא עובדת, היא ומרי פוגשות את ג'סטין, נער צעיר המזמין אותן למלון בו הוא שוהה כדי לעשן מריחואנה.
בזמן שהשלושה מבלים בחדר המלון, בני משפחתו של ג'סטין חוזרת: אביו של ג'סטין; קרוג, דודו של ג'סטין; פרנסיס וסיידי, החברה של קרוג.
קרוג מראה לג'סטין מודעה בעיתון מקומי שבו מראים את תמונתם של קרוג וסיידי בעמוד הראשי, ושמסביר איך סיידי ופרנסיס שחררו את קרוג מהכלא והרגו את שני השוטרים שהשגיחו עליו.
בידיעה שזה מסוכן לאפשר לפייג' ומרי ללכת, קרוג חוטף אותן ומשתמש ברכבה של מרי כדי לעזוב את העיר.
בזמן שקרוג מחפש את הכביש הראשי, מרי משכנעת אותו לנסוע בכביש שמוביל לבית הקיץ של הוריה.
לאחר מכן, מרי גורמת למריבה ברכב הגורמת לרכב לסטות ממסלולו ולהתנגש בעץ.
לאחר שגרמה לרכב להתנגש בעץ, סיידי ופרנסיס מכים את מרי בעוד היא זוחלת מן הרכב ההרוס.
קרוג מנסה ללמד את בנו "להיות גבר" על ידי כך שהוא מכריח אותו למשש את שדיה של מרי.
ג'סטין מסרב, וקרוג מחליט לאנוס את מרי.
פייג' מנסה להניא את קרוג מלאנוס את מרי על ידי עלבונות, מה שגורם לקרוג להפסיק לרגע רק כדי לדקור את פייג' בסכין שלו.
מרי נאנסת על ידי קרוג בעוד היא צופה בפייג' גוססת ולבסוף מתה.
לאחר מכן, מרי אוספת את שארית כוחותיה, בורחת לאגם ומתחילה לשחות למקום מבטחים.
לפני שהיא מספיקה להגיע לצד השני של האגם, קרוג יורה בה בגב ומשאיר אותה לדמם למוות באגם.
לאחר שמתחוללת סופה, החבורה מנסה למצוא מקום מבטחים ומגיעה לבית הוריה של מרי.
לאחר שג'סטין מבין שבני הזוג הם הוריה של מרי, הוא משאיר בכוונה את השרשרת של מרי על הדלפק.
בזמן שהרוצחים ישנים, מרי מצליחה לזחול לביתה.
כאשר ג'ון ואמה מוצאים את מרי הגוססת ליד דלת ביתם, ומוצאים את השרשרת שג'סטין השאיר, הם מבינים שהאנשים שאחראים למצבה של מרי נמצאים בביתם.
כאשר הם מוצאים את המפתחות לסירה שנמצאת מחוץ לביתם כדי שיוכלו לקחת את מרי לבית החולים, אמה וג'ון מחליטים לנקום בחבורה.
כאשר פרנסיס מגלה את מרי בסלון, הוא מותקף ונהרג על ידי ג'ון ואמה.
לאחר מכן, ג'ון ואמה עולים לחדרם של קרוג וסיידי ורגע לפני שג'ון יורה בשניהם, סיידי מתעוררת וגורמת למהומה בחדר.
קרוג מנצל את ההזדמנות ובורח כאשר באותו זמן מבין שבני הזוג הם הוריה של מרי.
לאחר שאמה יורה בראשה של סיידי, ג'ון יוצא לחפש את קרוג.
במאמץ משותף מצד ג'ון, אמה וג'סטין, קרוג מוכנע ונופל ללא הכרה.
ג'ון קושר את קרוג מצווארו ומטה ושם את ראשו במיקרוגל הפועל, מה שגורם לראשו של קרוג להתפוצץ.
לאחר מכן, ג'ון, אמה, מרי וג'סטין לוקחים את הסירה ונוסעים לבית החולים.
טוני גולדווין - ג'ון קולינגווד
מוניקה פוטר - אמה קולינגווד
ספנסר טריט קלארק - ג'סטין
שרה פקסטון - מרי קולינגווד
מייקל באוון - השוטר מורטון
אושה קהאן - עקרת בית
הבית באגם הוא סרט דרמה רומנטי אמריקאי משנת 2006, שביים אלחנדרו אגרסטי, בכיכובם של קיאנו ריבס, סנדרה בולוק, שוהרה אע'דאשלו, דילן וולש וכריסטופר פלאמר.
הסרט מבוסס על סרט קוריאני בשם "Il Mare" משנת 2000.
ב-2006, ד"ר קייט פורסטר עוזבת בית ליד אגם בוויסקונסין לטובת שיקגו.
היא משאירה פתק בתיבת הדואר לדייר הבא, בו היא מספרת שטביעות כפות הרגליים על גבי השביל המוביל לבית, היו לפני שהיא הגיעה.
ב-2004, שנתיים קודם לכן, האדריכל אלכס ויילר מגיע לבית באגם ומוצא את מכתבה של קייט.
הבית אמנם מוזנח, אך אין שום טביעות רגליים בנמצא.
בעוד הוא משפץ את הבית, מגיח כלב ומשאיר טביעות על השביל אותו צבע, בדיוק היכן שתיארה קייט.
אלכס משאיר בעצמו פתק בתיבת הדואר, בו הוא שואל את קייט כיצד ידעה על טביעות הרגל.
פעם אחת הם מחליטים להפגש אך אלכס לא מופיע לפגישה.
קייט מחליטה להפסיק את הקשר עקב המקרה.
שנתיים מאוחר יותר היא מגלה שאלכס נהרג בתאונת דרכים שהיא הייתה עדה לה, ולכן לא הגיע לפגישה שלהם.
קייט חוזרת לבית באגם ושולחת מכתב לאלכס שבו היא מבקשת ממנו שיחכה שנתיים ורק אז יבוא לבית, והוא אכן מגיע.
קיאנו ריבס - אלכס ויילר
סנדרה בולוק - קייט פורסטר
שוהרה אע'דאשלו - ד"ר אנה קלאניסקי