tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גם שלוש שנים לאחר מכן, ליתר ביטחון, כינס היינריך השלישי את האצילים שבחרו בהיינריך הצעיר להיות יורשו, וב־17 ביולי 1054 הוכתר היינריך כמלך על ידי הארכיבישוף הרמן מקלן.
כתוצאה מכך, לאחר מותו הפתאומי של היינריך השלישי ב־1056, ירש היינריך בן השש את מקומו ללא התנגדות, ואמו, אגנס מפואטייה, שימשה כעוצרת עד הגיעו לבגרות ב־1068.
באותה שנה דיכא היינריך מרד שארגנו נגדו הסקסונים בקרב לאנגנזאלצה הראשון.
מרד של סקסונים החל מחדש לאחר מספר שנים.
במהלך המרד היינריך ביטל מינוי של בנו ממייסן לבישוף העיר.
בסופו של דבר, בשנת 1075 המרד הסתיים בניצחון של היינריך.
האפיפיור גרגוריוס השביעי, שביקש לערוך רפורמה (הרפורמה הגרגוריאנית) שתעמיד את סמכות האפיפיור מעל לזו של הקיסר בהיבטי מינוי והדחת בישופים חיבר מסמך בשם "דיקטטוס פפה" (התכתיב האפיפיורי).
סעיף 12 בדיקטט קובע ש"מותר לו (לאפיפיור) להדיח קיסרים".
היינריך הרביעי הגיב לפרסום המסמך בכינוס סינוד בוורמס בו הדיחו 24 בישופים גרמניים ושני בישופים איטלקיים את האפיפיור.
בתגובה, נידה האפיפיור את היינריך ב־22 בפברואר 1076, ושחרר את הוואסאלים שלו מחובת הנאמנות כלפיו.
כאשר היה האפיפיור בדרכו לוועידה באאוגסבורג, שמע כי היינריך בדרכו אליו.
מאחר שחשש מהתקפה, מצא מחסה בטירת קנוסה, שהשתייכה למטילדה רוזנת טוסקנה.
עם זאת, כוונתו של היינריך הייתה לבקש מהאפיפיור מחילה כדי לבטל את החרמתו.
הוא שלח אליו שליחים מספר פעמים, אך האפיפיור סירב לקבלם.
לבסוף בא היינריך בעצמו, בלוויית אחדים מאנשיו, אל שער הטירה, ובמשך שלושה ימים ניצב שם, בשלג, וביקש מהאפיפיור רחמים ומחילה.
בסופו של דבר ניאות האפיפיור להסיר את החרם ולמחול לו, אירוע זה נודע כ"הליכה לקנוסה".
ב-1083 קרא גרגוריוס השביעי לרובר גיסקאר מנהיג הנורמנים לבוא לעזרתו נגד היינריך הרביעי שכרת ברית עם הביזנטים ואיים על רומא.
ב-21 במרץ 1084 נכנס היינריך הרביעי לרומא, וכעבור עשרה ימים הוכתר לקיסר האימפריה הרומית הקדושה על ידי האנטי-אפיפיור קלמנס השלישי שמונה על ידו במקום גרגוריוס השביעי.
אך ב-24 במאי של אותה שנה עלה רובר גיסקאר על רומא בראש 36,000 איש, וכעבור שלושה ימים שחרר את גרגוריוס השביעי שהיה נצור במבצר סנט אנג'לו, והיינריך הרביעי נמלט לגרמניה.
בשנותיו האחרונות נאלץ היינריך להתמודד נגד מרידותיו של בנו קונרד, דוכס לוריין התחתונה, שהוכתר ב-1093 כמלך איטליה על ידי האפיפיור.
בוועידת מיינץ ב-1098 הדיח היינריך הרביעי את בנו הבכור ממעמד היורש לטובת בנו הצעיר היינריך.
הלה הדיח את אביו ב-1105 ועלה לשלטון כהיינריך החמישי.
היינריך הרביעי עצמו מת שנה לאחר מכן, ב-1106, לאחר תשעה ימי מחלה.
בשנת 1095 העניק היינריך ליהודים שבתחום שלטונו כתב זכויות, בו נאסרה בין השאר הטבלה בכפייה לנצרות.
היינריך גם ניסה לסייע ליהודים שבתחום שלטונו במהלך מסעות הצלב, וזאת לא בגלל חיבה ליהודים אלא בשל הערכתו את התרומה הכלכלית החשובה של היהודים לממלכתו ובגלל מאבק כוחות מול האפיפיורות ברומא.
ב-6 בינואר 1103 נשבע הקיסר יחד עם בני ביתו שבועת שלום לאוכלוסייה במיינץ, כשבאופן חריג כלל בתוכה גם את היהודים, כנראה כתגובה למסעות הצלב.
ב-1104 הוא הורה להשיב ליהודים את רכושם הגזול והתיר ליהודים שהוטבלו בכפייה במהלך מסעי הצלב לשוב לחיק היהדות – למרות התנגדות הכנסייה הקתולית, ואף קבע שיוטל קנס על המכריחים יהודי להתנצר.
יש לראות גם מהלך זה כחלק ממאבקו לחיזוק כוחה של האוכלוסייה העירונית על חשבון הכנסייה והאפיפיורות.
היתר זה שנתן הקיסר ליהודים, עמד בניגוד לחוק הקנוני (הכנסייתי), שקבע כי מי שהתנצר, גם בטבילה בכוח (שאינה חוקית כשלעצמה), חייב להישאר נוצרי.
היינריך וילהלם מתאוס אולברס היה אסטרונום, פיזיקאי ורופא גרמני.
נולד בארברגן, גרמניה, ולמד רפואה בגטינגן.
בסיום לימודיו ב-1780, החל לעסוק ברפואה בברמן, ואת לילותיו הקדיש לתצפיות אסטרונומיות.
ב-1802 גילה אולברס את האסטרואיד פאלאס (ונתן לו את שמו), וב-1807 גילה את האסטרואיד וסטה, שאת הזכות לתת לו שם העניק לקרל פרידריך גאוס.
ב-6 במרץ 1815 גילה אולברס שביט מחזורי, אשר נקרא על שמו (רשמית נקרא 13P/Olbers).
תרומתו הנודעת ביותר למדע היא הפרדוקס אשר קרוי על שמו (הפרדוקס של אולברס), אשר בו תהה מדוע שמי הלילה שחורים, בהנחה שמספר הכוכבים הוא אינסופי, כמו גם גילו של היקום.
אולברס מת בברמן, גרמניה, בגיל 81.
על שם אולברס נקראו, מלבד השביט שאותו גילה, גם אסטרואיד אולברסיה וכן מכתש אולברס על הירח.
היינריך וולף ; 20 באוקטובר 1875 - דצמבר 1943) היה שחמטאי יהודי-אוסטרי.
בשיאו היה ממוקם במקום ה-11 בעולם מבחינת מד-כושר, לפי אומדן אחר היה במקום התשיעי.
בשנת 1899 חלק וולף מקום 5–7 בתחרות וינה (ניצח: גזה מארוצי).
בשנת 1900 חלק מקום 7–10 בתחרות מינכן (ניצחו: גזה מארוצי, קרל שלכטר והרי נלסון פילסבורי).
בשנת 1902 חלק מקום 5–7 בתחרות מונטה קרלו (ניצח: גזה מארוצי), חלק מקום 5–6 בתחרות הנובר (ניצח: דוד ינובסקי) וניצח, יחד עם דוד ינובסקי בתחרות וינה.
וולף סיים בתיקו דו-קרב עם אוסיפ ברנשטיין +1 -1 =6 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו).
בשנת 1903 סיים במקום השביעי בתחרות מונטה קרלו (ניצח: זיגברט טאראש).
בשנת 1904 חלק מקום 8–9 בתחרות קובורג (ניצחו: רודולף סוידרסקי, קורט פון ברדלבן וקרל שלכטר), וחלק מקום 4–5 בתחרות וינה (ניצח: קרל שלכטר).
בשנת 1905 סיים במקום העשירי בתחרות אוסטנדה (ניצח: גזה מארוצי), חלק מקום 7–10 בתחרות ברמן (ניצחו: גזה מארוצי ודוד ינובסקי), סיים במקום השני, אחרי קרל שלכטר בתחרות וינה.
בשנת 1906 חלק מקום 6–7 בתחרות נירנברג (ניצח: פרנק מרשל).
בשנת 1907 חלק מקום 9–11 בתחרות וינה (ניצח: ז'אק מיזס) והגיע למקום העשירי בתחרות קרלסבד (ניצח: עקיבא רובינשטיין).
בשנת 1908 חלק מקום 9–12 בתחרות דיסלדורף (ניצח: פרנק מרשל).
בשנת 1908 ביקש אלוף העולם עמנואל לסקר מוולף לשמש כעוזרו בדו-קרב על אליפות העולם שקיים נגד זיגברט טאראש.
בנוסף לוולף התבקש גם שמעון אלאפין לשמש כעוזרו של לסקר; זו הייתה הפעם הראשונה בהיסטוריה של אליפויות העולם שנעשה שימוש בעוזרים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה חלק וולף מקום 6–7 בתחרות פיסטיאן בשנת 1922 (ניצח: יפים בוגוליובוב), חלק מקום 8–10 בתחרות טפליץ-שונאו בשנת 1922 (ניצחו: ריכרד רטי ורודולף שפילמן) וסיים במקום השלישי בתחרות וינה 1922 (ניצח: עקיבא רובינשטיין).
בשנת 1923 סיים במקום ה-14 בתחרות קרלסבד (ניצחו: אלכסנדר אלכין, יפים בוגוליובוב וגזה מארוצי), וחלק מקום 12–13 בתחרות אוסטרבה 1923 (ניצח: עמנואל לסקר).
וולף נרצח על ידי הנאצים בשנת 1943.
היינריך השביעי, דוכס בוואריה , היה דוכס בוואריה בין השנים 1042–1047, ובנוסף היה גם רוזן לוקסמבורג בין השנים 1026–1047.
היינריך נולד בשנת 1005, לפרידריך מלוקסמבורג ולאירמטרוד מווטראו, בתו של הריברט, רוזן וטראו.
בשנת 1026 מת דודו היינריך החמישי, דוכס בוואריה, והיינריך עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1042 נתן לו בן דודו היינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את דוכסות בוואריה, מכיוון שנאלץ להילחם בשמואל אבא, מלך הונגריה.
היינריך סייע לקיסר במלחמותיו בהונגריה, ואף סייע לו במלחמתו נגד דירק הרביעי, רוזן הולנד.
ב-14 באוקטובר 1047 מת היינריך ללא ילדים, ומשום כך חזרה בוואריה להיינריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ואילו אחיו גיזלברט ירש את לוקסמבורג.
היינריך וגנר היה שחמטאי גרמני בדרגת אמן בינלאומי.
בשנת 1920/21 ניצח וגנר בתחרות קיל.
בשנת 1921 הגיע למקום השמיני בתחרות המבורג (הקונגרס ה-21, ניצח ארהרדט פוסט).
בשנת 1922 חלק מקום 3–5 בתחרות אוינהאוזן (הקונגרס ה-22, ניצח: ארהרדט פוסט).
בשנת 1923 חלק מקום 2–3 בתחרות פרנקפורט (הקונגרס ה-22, ניצח: ארנסט גרינפלד ).
בשנת 1925 חלק מקום 3–4 בתחרות ורוצלב (הקונגרס ה-22, ניצח: יפים בוגוליובוב).
וגנר חלק עם קארל גילג מקום ראשון בתחרות וינה בשנת 1926. בשנת 1927 חלק מקום 3–4 בתחרות ברמן (ניצח: יפים בוגוליובוב).
בשנת 1930 ניצח וגנר בתחרות המבורג, חלק מקום 6–7 בתחרות סווינמונדה (ניצח: פרידריך זמיש).
בשנת 1932 הגיע למקום הרביעי בתחרות המבורג (ניצח: קורט ריכטר ).
וגנר הפסיד דו-קרב לאלברט בקר 3-5 בהמבורג 1924 וניצח את הרברט הייניקה 8.5-3.5 בהמבורג בשנת 1930.
בשנת 1953 הוענקה לוגנר דרגת אמן בינלאומי לשחמט על ידי פיד"ה.
וגנר שיחק בנבחרתה האולימפית של גרמניה בארבע אולימפיאדות רשמיות:
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח הרביעי השיג תוצאה של +4 -3 =8 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
באולימפיאדת השחמט 1928, האולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, בלוח הראשון השיג תוצאה של +3 -0 =13
באולימפיאדת השחמט 1930, האולימפיאדה השלישית שהתקיימה בהמבורג, בלוח המילואים הראשון השיג תוצאה של +8 -1 =5 .
וגנר קיבל מדליית ארד קבוצתית.
באולימפיאדת השחמט 1931, האולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בלוח השלישי השיג תוצאה של +4 -1 =9
בקרב נתיניו האיטלקים היה ידוע היינריך בכינוי "האכזר", שניתן לו לאחר כיבוש סיציליה.
היינריך היה איש משכיל, ששלט בלטינית.
ההיסטוריון אלבריק מטרואיפונטיין מתאר אותו כאדם משכיל, רהוט ובעל ידע בחוק הקאנוני והרומי.
פטרון של אמנות שלזכותו נזקף חיבור הפואמה "היינריך הקיסר".
היינריך השישי נולד בשנת 1165 בניימכן, בנו של פרידריך הראשון "ברברוסה", קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ושל ביאטריס מבורגונדי.
בגיל ארבע נבחר והוכתר למלך גרמניה.
על פי החוק הנהוג בגרמניה, התואר מלך הטווטונים ניתן לאציל שנבחר על ידי האלקטורים הגרמנים כמלך.
משנבחר למלך גרמניה נערך טקס הכתרה בקתדרלת העיר אאכן על ידי הארכיבישוף של העיר.
הכתר הגרמני זיכה את השליט בתואר מלך הרומאים .
בשנת 1184 התארס היינריך השישי לקונסטנצה, מלכת סיציליה שהייתה מבוגרת ממנו בעשר שנים, והם התחתנו ב-27 בינואר 1186. דודה של קונסטנצה, מלך סיציליה גוליילמו השני, נפטר ללא יורש בשנת 1189 והותיר אותה כטוענת העיקרית לכתר הממלכה הנורמנית של סיציליה.
הן ערי המדינה האיטלקיות והן האפיפיור ראו בהתרחבות שליטת הקיסרות באיטליה איום ישיר על האינטרסים הכלכליים ועל העצמאות שלהם ומאידך, הנסיכים הנורמנים של סיציליה לא היו מוכנים לוותר על עצמאותם למען מלך גרמני.
על מנת לקדם את פני הרעה ובניסיון למנוע את אובדן העצמאות של כתר ממלכת סיציליה, הוכתר טנקרד מלצ'ה, נכדו הלא חוקי של רוג'ר השני, מלך סיציליה כמלך.
היינריך השישי לא היה מוכן לוותר על כס ממלכת סיציליה, עמדת כוח שנועדה להרחיב ולבסס את שלטון האימפריה הגרמנית בכל איטליה, פרויקט בו החל אביו, פרידריך ברברוסה.
ניגוד אינטרסים זה הוביל באופן בלתי נמנע לסדרת עימותים שבסופה נכבשה סיציליה על ידי הקיסר ונסתם הגולל על שושלת השליטים הנורמנים של האי.
ב-11 במאי 1189 יצא הצבא הגרמני בראשות פרידריך ברברוסה ובנו פרידריך השישי, דוכס שוואביה למסע הצלב השלישי - חלק מהמאמץ האירופי להסב לאחור את גלגל החורבן של ממלכת ירושלים הצלבנית לאחר קרב קרני חיטין.
לאחר מסע מתיש ורצוף קרבות, ב-10 ביוני 1190 טבע הקיסר פרידריך ברברוסה בנהר קאליקאדנוס (לטינית: Calycadnus) הידוע גם בשם גק-סו (טורקית: Göksu).
עם מותו של הקיסר התפזר המחנה הגרמני.
כוח קטן המשיך לסוריה בפיקוד בנו הדוכס פרידריך כשהוא נושא איתו את גופתו של הקיסר משומרת בחומץ.
ב-20 בינואר 1191 מת הדוכס במהלך המצור על עכו וכך בא המסע הגרמני לקיצו.
בעת מסע הצלב נותרו מושכות השלטון בגרמניה בידי היינריך, שנאלץ להתמודד עם מרד שהנהיג היינריך "הארי", דוכס סקסוניה ובוואריה.
המאבק הוכרע לטובת היינריך השישי, אך הניצחון לא היה מוחלט, והעימות חזר והתפרץ בשנת 1191, משיצא היינריך דרומה לאיטליה, לתבוע את זכותו על כתר סיציליה.
באפריל 1191 הוכתר היינריך כקיסר האימפריה הרומית על ידי האפיפיור סלסטינוס השלישי, ובשנת 1192 יצא היינריך בראש צבא גרמני חזק מלווה באשתו במטרה להוציא את כתר סיציליה מידי טנקרד.
הערים בצפון איטליה פתחו את שעריהן בפני הקיסר וכך גם הערים הנורמניות שבחצי האי האפניני ובהן סלרנו, בירתו האיטלקית של רוג'ר השני.
בעוד קונסטנצה יושבת בארמון הנורמני בסלרנו יצא היינריך לצור על נאפולי.
המצור נכשל והקיסר נאלץ לחזור לגרמניה לדכא מרידה נוספת של היינריך הארי, בעוד הקיסרית נותרה בסלרנו עם גדוד קטן של שומרי ראש.
עם נסיגת הצבא הגרמני, חזרו הערים האיטלקיות והכריזו על נאמנותן לטנקרד.
אזרחי סלרנו, מתוך רצון לרכוש חזרה את אמונו של טנקרד, הסגירו את קונסטנצה לידיו.
טנקרד, ששלטונו בסיציליה היה נתון בסימן שאלה מבחינה חוקית, ומעמדו בקרב האצילים הנורמנים רעוע בהיותו בן לא חוקי וללא זכויות ירושה, החליט להשתמש בקיסרית כקלף מיקוח להכשרת מעמדו ונכנס למשא ומתן עם האפיפיור.
על פי הסכמת הצדדים תשוחרר קונסטנצה תמורת הכתרתו של טנקרד כמלך סיציליה על ידי האפיפיור.
כך היה זוכה טנקרד לחותמת הכשר והאפיפיור היה מסלק את הסכנה של איחוד כתר סיציליה עם הקיסרות.
התוכנית עלתה על שרטון משהצליחו גדודים קיסריים לשחרר את קונסטנצה ולהחזירה לגרמניה.
בעוד העסקה קורמת עור וגידים קיבל היינריך לידיו את ריצ'רד הראשון מלך אנגליה (ריצ'רד לב הארי) שנפל לידיו של ליאופולד דוכס אוסטריה בעת שחזר מארץ הקודש בתום מסע הצלב השלישי.
במשא ומתן נוקשה, ותחת נידוי שהוטל עליו על ידי האפיפיור, הצליח היינריך לסחוט מהאוצר האנגלי סכום עתק של 150,000 דינרים של כסף.
סכום זה שרושש את אנגליה העשיר את קופת האימפריה ואיפשר להיינריך לגייס צבא גרמני חדש איתו יצא למסע כיבושים באיטליה.
בינואר 1194 חתמו הקומונות האיטלקיות הסכם עם היינריך שאיפשר לו מעבר מהיר לעבר סיציליה, והסכם נוסף עם המורדים בגרמניה הבטיח שקט בעורפו.
בפברואר של אותה שנה נפטר טנקרד ועל כס סיציליה עלה גוליילמו השלישי - בנו בן ה-4. צבאו של היינריך צעד ללא התנגדות לאורך איטליה ותפס את פלרמו ב-20 בנובמבר.
מהלך שלטונו של היינריך כמלך סיציליה היה קצר וסוער.
תושבי האי ובעיקר הערבים, תושבי דרום האי, מרדו נגד השליט הזר - מרידה שדוכאה בכוח על ידי חייליו הגרמנים של הקיסר.
על פי הסיפורים עיניו של גוליילמו השלישי נעקרו בעוד אבירים סיציליאנים שנחשדו בחוסר נאמנות לשליט החדש הועלו על המוקד, מעשים אלו העניקו לו את הכינוי "היינריך האכזר" בקרב תושבי האי.
השליטה בסיציליה הפכה את היינריך למונרך החזק ביותר באירופה בכלל ובאגן הים התיכון בפרט, והכנסות האימפריה וההכנסות הפרטיות של היינריך גדלו פלאים.
בנו של היינריך, פרידריך, נולד ב-26 בדצמבר 1194. הקיסרית קונסטנצה, בשלבים האחרונים להריונה, הייתה בדרכה דרומה לאורך קו החוף האיטלקי בדרכה אל בעלה בסיציליה.
עם התגברות הצירים נאלצה לעצור בעיר יסי (איטלקית: Jesi).
קונסטנצה, אישה בת 40 שעצם יכולתה ללדת בגיל זה נחשבה לפלא, ילדה את פרידריך באוהל מיוחד שהוקם בכיכר העיר, והזמינה נשות אצילים מקומיים לחזות בלידה - על מנת למנוע לזות לשון לגבי נסיבות לידתו, ימים מספר לאחר הלידה חזרה קונסטנצה לכיכר העיר והניקה את התינוק בפומבי.
במהלך שנת 1196 ניסה היינריך להעביר החלטה בקרב ועידת האלקטורים (הנסיכים הבוחרים) שלפיה יעבור כס הקיסר בירושה ולא בעוד בהליך של בחירה.
מסע שכנוע זה היה בתחילתו וייתכן שהיה נושא פרי, אך בשנת 1197 נפטר היינריך השישי ממלריה, והיוזמה מתה איתו.
מותו של היינריך השישי ב-28 בספטמבר העביר את השלטון על האי חזרה לידי אשתו קונסטנצה, בהיותה היורשת החוקית לכס המלוכה הנורמנית של סיציליה.
כוחות חלוץ של הצבא הקיסרי הספיקו לנחות בקפריסין ולהפוך את האי לממלכה וסאלית של האימפריה, כוחות אחרים נחתו בעכו אך מותו של הקיסר הביא להתפוררות היוזמה.
בנו פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה עתיד היה ללכת בדרכו - העמקת השליטה של האימפריה באיטליה תוך מאבק במדינת האפיפיור, ומסע צלב לארץ הקודש.
היינריך וילהלם ארנסט היה כנר, ויולן ומלחין יהודי-מוראבי.
רבים ראו בארנסט כנר משכמו ומעלה בין בני תקופתו, ממשיכו הגדול ביותר של ניקולו פאגאניני.
ברוב המאמרים העוסקים בהיינריך וילהלם ארנסט נאמר, שהוא נולד ב-6 במאי 1814, אך פצקה הגיע למסקנה, בעבודתו משנת 1958, שתאריך זה איננו יכול להיות נכון.
אחרי חיפוש בארכיבים בברנו הוכיח פצקה, כי מוריץ, אח צעיר של היינריך, נולד ב-28 בנובמבר 1814. מכאן ברור, שהיינריך לא יכול היה להיוולד בחודש מאי של אותה שנה.
בהודעה בעיתון אחרי קונצרט במרץ 1824 מתואר היינריך כבן 10 שנים.
תעודת לידה איננה קיימת, ככל הנראה, ופצקה הגיע למסקנה, שהיינריך נולד לא במאי אלא בינואר 1814.
בגיל תשע התחיל ללמוד נגינה בכינור.
הוא היה ילד פלא, שרכש את השכלתו המוזיקלית בקונסרבטוריון של "עמותת ידידי המוזיקה".
מוריו לכינור היו יוזף בהם, החל ב-1825, ויוזף מאיזדר, והלחנה למד אצל איגנץ פון זייפריד.
ארנסט שמע אותו והתרשם עמוקות מנגינתו בכינור.
יש אומרים, כי בהזדמנות זו ניגן ארנסט לפני פגניני וזה ניבא לו עתיד מזהיר.
פגניני הופיע ב-14 קונצרטים בווינה וארנסט האזין לרבים מהם כדי לנצל את ההזדמנות לערוך תצפיות באמן הדגול.
באפריל 1829 יצא ארנסט מווינה אל מינכן לעבוד בתזמורת המלכותית, אבל פגניני יעץ לו לכוון את שאיפותיו גבוה יותר.
לאחר זאת, הופיע ארנסט בקונצרטים באותן ערים כמו פגניני.
הקונצרטים הללו זכו להערכה רבה, אבל הוא עמד עדיין בכל המובנים בצלו של רב-האמן.
סברה אומרת, שמצב זה דיכא אותו במידה כזאת, עד שהסתגר בחדרו למשך חמישה ימים.
באביב 1830 פגש שוב ארנסט את פגניני בפרנקפורט.
בקונצרט שהגיש שם ניגן ארנסט את Nel cor pìù non mi sento של פגניני בדייקנות שהדהימה הן את הקהל והן את פגניני עצמו.
יצירה זו, כמו רוב יצירותיו של פגניני, עוד לא יצאה בדפוס באותו זמן, ומכאן שארנסט למד אותה משמיעה כשהאזין לקונצרטים של פגניני.
ימים אחדים אחר כך, כשארנסט בא לבקר את פגניני ומצא אותו עסוק בחיבור מוזיקה עם הגיטרה שלו, מיהר פגניני להסתיר את כתב היד מתחת למצעי מיטתו בטענה, שעליו להגן על יצירתו לא רק מאוזניו של ארנסט אלא גם מעיניו.
בשנים הבאות יצא ארנסט לכמה סיורי הופעות ברחבי צרפת.
כששמע שפגניני אמור לנגן בקונצרטים במרסיי בינואר 1837, מסע לשם לשמוע שוב את מורו ורבו.
ארנסט היה נחוש בדעתו ללמוד את סודות הטכניקה המורכבת של פגניני ולצורך זה שכר חדר שכן לחדרו של פגניני והשתדל לצותת לנגינתו כל אימת שיכול היה.
בין שני הכנרים התנהלה תחרות קונצרטים על לב הקהל, שנחלק בדעתו בין הווירטואוז הוותיק לכנר הצעיר.
הדעות נחלקו לכאן ולכאן, אבל הגישה המקובלת הייתה, שהטכניקה של פגניני מלוטשת יותר אך נגינתו של ארנסט נוגעת יותר ללב.
אולי כמחוות כבוד לפגניני, חיבר ארנסט סדרת וריאציות על הנושא "קרנבל בוונציה" והרבה לנגנן בסיומי קונצרטים.
הוא גם השתמש בסקורדטורה (כוונון שונה מהמקובל) באופן דומה לזה של פגניני בווריאציות שלו.
היצירה התחבבה במיוחד על קהל מאזיניו בכל מקום שניגן בו והייתה לסימן ההיכר שלו.
לאחר שנת 1844 התגורר ארנסט בעיקר באנגליה.
הוא הצטרף ל"רביעיית בטהובן" בלונדון וניגן בעיקר את רביעיות המיתרים של בטהובן עם יוזף יואכים, הנריק וייניאבסקי ואלפרדו פיאטי.
הוא חלה בנווורלגיה חמורה במיוחד שלא אפשרה לו לנגן.
בשבע שנותיו האחרונות חי בניס ועסק בעיקר בהלחנה.
בין השאר חיבר שם הווריאציות הפוליפוניות.
בזמנו היה ארנסט היה אמן ידוע-שם ומהולל, אך כיום אין זוכרים עוד את שמו.
רבים ראו בו את גדול הכנרים בתקופתו וממשיכו הדגול ביותר של פגניני.
מלבד תרומתו למוזיקה פוליפונית, גילה גם דרכי ביטוי חדשות לחיבור מוזיקה לכינור, הנתפסת כפוליפונית.
עם ידידיו נמנו ברליוז ומנדלסון.
היינריך השביעי, מלך סיציליה (Heinrich VII, 1211–1242) היה מלך סיציליה משנת 1212, דוכס שוואביה משנת 1216 ומלך גרמניה ביחד עם אביו פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1220.
היינריך נולד בשנת 1211 בסיציליה, בנו היחיד של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה מנישואיו הראשונים לקונסטנס מארגון.
משהוכתר פרידריך כמלך גרמניה הוא העביר את כתר סיציליה להיינריך בשנת 1212. בשנת 1216 קרא פרידריך להיינריך להצטרף אליו בגרמניה, שם הוא החזיר לעצמו את כתר סיציליה ומינה את היינריך לדוכס שוואביה.
באפריל 1220 בחרו הנסיכים הגרמנים את היינריך כמלך גרמניה.
כהכנה ליציאתו המובטחת של הקיסר לארץ הקודש כצלבן ועל מנת להסדיר את שאלת הירושה במידה והקיסר יהרג בעת מסע הצלב.
בחירה זו נתקלה בהתנגדות האפיפיור הונוריוס השלישי שהיה בעימות עם הקיסר על שאלת יציאתו הנדחית לארץ הקודש, יריבות על שאלת מעמד הקיסרות מול הכס הקדוש ואיבה עתיקה בין בית שטאופן למוסד הכס הקדוש.
למרות עמדה זו של האפיפיור והתנגדות עקרונית של חלק מהנסיכים הבוחרים הוכתר היינריך כמלך גרמניה ביום 8 במאי 1222.
ביום 29 בנובמבר 1225 התחתן היינריך עם מרגרט, דוכסית אוסטריה.
החל משנת 1228 נקט היינריך סדרה של צעדים מנהלתיים לטובת הערים הגרמניות, לצעדים אלו התנגדו הנסיכים הגרמניים שראו בדאגה את התעצמות הבורגנים בערים.
מדיניות עצמאית זו שהופנתה גם כנגד הכנסייה הכעיסה את פרידריך שהורה על הדחת היינריך מכס המלוכה.
היינריך ניסה להתמרד אך נאלץ להיכנע ולוותר על כל תאריו שעברו לאחיו הצעיר קונראד הרביעי, מלך גרמניה בשנת 1235.
היינריך נאסר ונותר במאסר עד ליום מותו.
גורלו המר מוסבר במרדנותו, מחקרים שנערכו ובמהלכם נבדקו שיירי השלד של היינריך העלו כי הוא סבל מצרעת עובדה שייתכן ומסבירה את הבידוד והנידוי המוחלט.
במהלך שנת 1242 הועבר היינריך בין בתי כלא באיטליה נפל מסוסו ומת.
היינריך וילהלם שוֹט (Heinrich Wilhelm Schott; 7 בינואר 1794 ברנו, מוראביה - 5 במרץ 1865, ארמון שנברון, וינה, אוסטריה) היה בוטנאי אוסטרי שנודע במחקריו על אודות משפחת הלופיים ודומיהם.
שוט השתתף במשלחת מחקר אוסטרית לברזיל בשנים 1817 עד 1821. בשנת 1845 ירש את מקומו של ניקולאס יוזף פון ז'קין כמנהל הגנים הבוטניים שבארמון שנברון.
קיצור שמו בנומנקלטורה בוטנית הוא schott.
היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (6 במאי 972 - 13 ביולי 1024), מכונה גם היינריך הקדוש ובאיטלקית אנריקו השני, היה הקיסר החמישי והאחרון של האימפריה הרומית הקדושה מן השושלת האוטונית החל מיום הכתרתו ברומא בשנת 1014 ועד יום מותו.
היינריך היה בנו של היינריך השני, דוכס בוואריה.
לאחר שאביו מרד נגד שני שליטים קודמים, מצא עצמו היינריך פעמים רבות בגלות.
עובדה זו הביאה את היינריך הצעיר לפנות לעזרת הכנסייה מגיל צעיר.
תחילה הוא מצא מקלט אצל הבישוף מפרייסינג ולאחר מכן בבית הספר הקתדרלי הילדסהיים.
היינריך ירש את אביו כדוכס בוואריה בשנת 995, והוכתר כהיינריך הרביעי, דוכס בוואריה.
אחרי מותו הפתאומי של בן-דודו, אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1002, הוכרז כמלך איטליה ב-1004. הוכתר על ידי האפיפיור בנדיקטוס השמיני כקיסר האימפריה הרומית הקדושה בשנת 1014. היינריך השני הוא המלך הגרמני היחיד שהוכרז כקדוש.
היינריך נולד ב-6 במאי 972 באבאך , להיינריך השני, דוכס בוואריה ולגיזלה מבורגונדי , בתם הבכורה של קונרד הראשון, מלך בורגונדי ואדלייד מבלה.
דרך אביו הוא היה נכדו של היינריך הראשון, דוכס בוואריה, ונינו של היינריך הראשון, מלך גרמניה.
דרך אמו, הוא היה נכדו של המלך קונרד הראשון מבורגונדי, ונינו של המלך רודולף השני מבורגונדי .
בשנת 974 מרד אביו היינריך באוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וכרת בריתות לצורך כך עם אצילים סקסונים, עם בולסלב השני, דוכס בוהמיה ומיישקו הראשון, דוכס פולין.
אוטו השני דיכא בהצלחה חלקית את המרד, וכלא את היינריך באינגלהיים.
באותה שנה התמודדו כוחותיו של אוטו עם ניסיונו של האראלד הראשון, מלך דנמרק להניס את הכוחות הגרמנים משטחו.
בשנת 976 ברח היינריך מכלאו ופתח שוב במרד, אולם הובס עד מהרה ברגנסבורג על ידי אוטו השני וברח לבוהמיה.
בתגובה על המרד פיצל אוטו חלק מאדמות הדוכסות, ומסר להיינריך לואיטפולדינג את דוכסות קרינתיה, וללאופולד מבאבנברג את מרקיזות אוסטריה, ואת דוכסות בוואריה עצמה מסר לאוטו הראשון, דוכס שוואביה.
בשנת 977 אוטו השני ערך מסע לבוהמיה להכניע את בולסלב השני, היינריך האב חבר להיינריך, בישוף אאוגסבורג ולהיינריך הראשון, דוכס קרינתיה, וביחד פתחו במלחמה נגד אוטו השני.
במהלך שהיית אביו בגלות, היינריך התגורר בהילדסהיים, והתחנך אצל הבישוף וולפגנג מרגנסבורג בקתדרלת הילדסהיים.
אוטו השני קיווה בכך שהיינריך יפנה לקריירה כנסייתית, ולא יתערב בענייני הממשל.
בשנת 983 מת אוטו השני, ובנו אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה בן 3 עלה לשלטון במקומו.
בתחילה ניסה היינריך האב ששוחרר משביו לטעון לזכותו על הכתר, אך הוא איבד את תמיכת האצילים הגרמנים, ואף לא הצליח לגרש את היינריך השלישי, דוכס בוואריה מנחלותיו.
בשנת 985 נפגש אביו עם הקיסרית תאופאנו , והיא השיבה לו את דוכסות בוואריה, ומסרה להיינריך השלישי, דוכס בוואריה בחזרה את דוכסות קרינתיה.
בשנת 989 מת היינריך הראשון, דוכס קרינתיה, ואביו ירש את נחלותיו.
בשנת 995 מת אביו היינריך השני, דוכס בוואריה, היינריך הצעיר נבחר על ידי האצילים הבוואריים כדוכס החדש שיחליף את אביו, תוארו היה היינריך הרביעי, דוכס בוואריה.
בשנת 999 התחתן היינריך עם קוניגונדה מלוקסמבורג, בתם של זיגפריד מלוקסמבורג והדוויג מנורדגאו, ובכך זכה לקשרים ותמיכה במערב גרמניה.
בשנת 1001 פרץ באיטליה מרד נגד אוטו השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ששלח את היינריך לדכא את המרד.
אלא שבינואר 1002 מת אוטו השלישי במפתיע, בגיל 21, ללא יורשים אחריו.
בעקבות מות אוטו תבע היינריך את הזכות לרשת את הכתר, אך מנגד טענו לזכות הירושה גם אקארד הראשון, מרקיז מייסן , הרמן השני, דוכס שוואביה ואצו, רוזן הפלטינט שעל הריין .
כאשר עברה הלווייה בדוכסות בוואריה בפברואר 1002, פגש היינריך את התהלוכה בפולינג , צפונית להרי האלפים.
כדי להכשיר את טענותיו, דרש היינריך מהארכיבישוף הריברט מקלן להעניק לו את תכשיטי ההכתרה הקיסריים , ובעיקר את הרומח הקדוש.
אולם, הריברט סירב למסור לו את התכשיטים, מכיוון שתמך בקרוב משפחתו, הרמן משוואביה.
היינריך כלא את הארכיבישוף ואת אחיו הבישוף של וירצבורג.
היינריך נכשל גם בניסיונו לגייס את תמיכת האצולה, וכעבור כמה שבועות נכשל שוב בניסיון לגייס את תמיכת האצולה בטקס ההלווייה באאכן.
מכיוון שלא השיג את תמיכת האצולה, החליט היינריך לקבוע עובדות, וב-9 ביולי 1002 הוכתר במיינץ כמלך גרמניה ("רקס רומנורום") "היינריך השני" על ידי ויליגיס , הארכיבישוף של מיינץ.
זו הייתה הפעם הראשונה בה מלך גרמני קיבל את כס המלוכה ללא בחירה על ידי האצולה הגרמנית.
לאחר ההכתרה הצליח היינריך להשיג את תמיכת ברנרד הראשון, דוכס סקסוניה , בתמורה לשליטתו של ברנהרד בסקסונים.
ב-10 באוגוסט אותה שנה, נערך טקס הכתרת אשתו למלכת גרמניה בפאדרבורן.
לאחר עלותו לשלטון נאבק היינריך בהרמן השני, דוכס שוואביה, שטען כי הוא אמור לרשת את אוטו השלישי, מכיוון שהיה נשוי לבתו של ליאודולף, דוכס שוואביה, בנו הבכור של אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
הסכסוך בין השניים נמשך לאורך זמן ללא הכרעה, ובעקבות כך חיזק היינריך את קשריו עם אצילי סקסוניה, בוואריה, שוואביה, לורן העילית ולורן התחתית, ובסופו של דבר נכנע הרמן השני בקרב על יד שטרסבורג ב-1 באוקטובר 1002.
תמורת כניעה זו, אפשר הנרי השני להרמן השני להישאר דוכס שוואביה עד למותו בשנה שלאחר מכן, לאחר מכן, אף שהכיר בהרמן השלישי (שהיה ילד) כיורש התואר של אביו, הנרי השני נטל למעשה את השלטון על הדוכסות.
בשנת 1003 היינריך משוויינפורט , מרקיז נורדגאו התקומם נגד שלטונו של היינריך, על מנת לרצותו הבטיח לו היינריך את דוכסות בוואריה, אולם לאחר שקיבל את כס המלוכה סירב היינריך לכבד את הבטחתו ובמקום זאת תמך בזכויות הבווארים לבחור את הדוכס שלהם.
בתמיכתו של היינריך, היינריך הראשון, רוזן לוקסמבורג הפך לדוכס בוואריה.
בעקבות כך מרד בו היינריך משוויינפורט וחבר לבולסלאב הראשון, דוכס פולין, אולם המרד דוכא עד מהרה והיינריך משוויינפורט גורש מנחלותיו.
לאחר מות אוטו השלישי בשנת 1002, הכריז על עצמו ארדואינו מאיבראה כמלך איטליה, וזכה לתמיכתם של ארנולף השני, ארכיבישוף מילאנו וחלק מהאצולה האיטלקית.
אולם מכיוון שארדואינו נודה בשנת 997 על רצח בישוף ורצ'לי, התנגדו לו פרידריך, ארכיבישוף רוונה וחלק ניכר מהאצולה האיטלקית, שקראו להיינריך לתפוס את השלטון באיטליה.
בשנת 1004 נענה היינריך לקריאות הבישופים האיטלקים, והוביל פלישה לאיטליה נגד ארדואינו.
היינריך כינס את כוחותיו באאוגסבורג, והוביל אותם דרך מעבר ברנר לטרנטו.
לאחר כמה הצלחות ראשונות, נשבעו אמונים להיינריך רוב הכמורה האיטלקית וכמה משפחות אצולה, כולל הארכיבישוף ארנולף השני שהצטרף להיינריך בברגמו, וב-14 במאי 1004 הוכתר היינריך למלך איטליה בפאביה.
בשונה מקודמיו לא לבש היינריך כתר הכתרה משותף בשם איטליה וגרמניה, אלא לבש שני כתרים המסמלים זאת.
למחרת התמרדו תושבי פאביה נגד היינריך, ובתגובה הורה היינריך לחייליו לטבוח בתושבי העיר.
לאחר מכן שב היינריך לגרמניה בשל הצורך להילחם בבולסלאב הראשון, דוכס פולין, ובעקבות כך לא הוכתר ברומא לקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בתקופת אוטו השלישי היה בולסלאב הראשון, דוכס פולין נאמן לאוטו, אולם שאיפותיו של היינריך במזרח דרדרו את היחסים בין המדינות.
בולסלאב תמך בטענותיו של אקארד הראשון, מרקיז מייסן לכתר גרמניה, ולאחר הרצחו של אקארד בשנת 1002 כבש בולסלאב את מרקיזות מייסן ומרקיזות לוסאטיה.
זמן קצר לאחר מכן נפצע בולסלאב באורח קשה כשניסו להתנקש בחייו, ומכיוון שחשד בהיינריך שתכנן את ההתנקשות ניתק בולסלאב את היחסים בין שתי המדינות.
בשנת 1002 הודח בולסלאב השלישי, דוכס בוהמיה במרד אצילים, ובולסלאב החזירו לשלטון, לאחר שקיבל הזמנה מאצילי בוהמיה להתערב בסכסוך, כבש בולסלאב את דוכסות בוהמיה, ונטל לעצמו את התואר "דוכס בוהמיה".
בשנת 1004 מרד בולסלאב בהיינריך בגלוי והבעיר את הטירה במייסן כמעשה התגרות, ובעקבות כך פרצה מלחמה בין שתי המדינות.
לכשחזר היינריך מאיטליה כרת ברית עם שבט הסלאבים הפגנים הלוטיסים, על אף שכפועל יוצא מהברית עמם נעצרה התנצרות השבטים הסלאבים.
בשל כך התנגדו אצילים גרמנים רבים לברית עם הסלאבים, וכן אצילים רבים התנגדו למלחמה בעקבות קשרי הידידות והמסחר שטיפחו בפולין בתקופת אוטו השלישי.
גם בוסלאב התכונן למלחמה, וכרת ברית עם שבטים סלאבים אחרים.
בקיץ 1004 פלשו כוחותיו של היינריך לבוהמיה והגיעו להרי האורה, ולאחר מכן כבשו את הטירה בזאטץ' והשמידו את הכוח הפולני שהוצב שם.
במקביל פלש יארומיר פרמיסל (אחיו הצעיר של בולסלאב השלישי) לבוהמיה בסיוע כוחות גרמניים, כבש את פראג והכריז על עצמו כ"דוכס בוהמיה", ולאחר מכן נשבע אמונים להיינריך כוסאל, ובכך שילב את בוהמיה באימפריה הרומית הקדושה.
בקיץ 1005 פלש היינריך לפולין וחדר לפנים הארץ, אולם כוחותיו ספגו אבדות כבדות, ונחלו תבוסה קשה בפוזנן.
לאחר מכן נחתם הסכם שלום בין הצדדים, בו ויתר בולסלאב על תביעתו לדוכסות בוהמיה, והחזיר את מרקיזות מייסן ומרקיזות לוסאטיה.
בשנת 1007 גינה היינריך השני את שלום פוזנן, וכתוצאה מכך התקיף בולסלאב הראשון, דוכס פולין את ארכיבישופות מגדבורג, וכבש מחדש את מרקיזות מייסן ומרקיזות לוסאטיה כולל העיר באוצן.
המתקפה הגרמנית החלה שלוש שנים מאוחר יותר בשנת 1010, אך לא הייתה לה שום תוצאה משמעותית, מעבר לכמה מעשי ביזה בשלזיה.
בשנת 1012 נחתם הסכם שלום שני בין גרמניה לפולין, אך בולסלאב הראשון הפר במהירות את ההסכם, ושוב פלש ללוסאטיה, וכוחותיו כבשו את העיר לובוש ושרפו אותה.
בשנת 1013 נחתם הסכם שלום שלישי במרזבורג, המחייב בין השאר את בולסלאב כואסל של היינריך השני, בתמורה לקבלת מרקיזות מייסן ומרקיזות לוסאטיה כפייף.
על מנת לחזק את ההסכם, בנו של בולסלאב - מיישקו השני לאמברט התחתן עם ריכצה מלורן, בתו של אצו, רוזן הפלטינט של לותרינגיה ונכדתו של אוטו השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1009 מת האפיפיור יוחנן השמונה עשר, ששלט משנת 1003, ובמקומו הוכתר סרגיוס הרביעי.
במהלך שלטונם של השניים שלט ברומא למעשה ג'ובאני קרסנציו, ממשפחת קרסנטי, שמנע מהם להיפגש עם היינריך השני ולהכתירו כקיסר.
בשנת 1012 מת סרגיוס הרביעי, ובמקומו הוכתר בנדיקטוס השמיני.
בנדיקטוס השמיני ברח עד מהרה מרומא בגלל האנטי-אפיפיור גרגוריוס השישי, אשר הוכתר על ידי קרסנציו.
בנדיקטוס השמיני, שנמלט לגרמניה דרך הרי האלפים, פנה אל היינריך השני וביקש את הגנתו, והיינריך הסכים להחזיר את בנדיקטוס השמיני לכס האפיפיור, בתמורה להכתרתו כקיסר.
לקראת סוף 1013, כינס היינריך השני צבא באאוגסבורג, ועד מהרה עבר עם צבאו את הרי האלפים, תוך שהוא מלווה באשתו, המלכה קוניגונדה ובכמה אנשי דת.
ארדואינו מאיבראה, שעדיין שלט בחלקים חשובים של צפון איטליה, הציע להיכנע להיינריך, והציע את בניו כבני ערובה, בתנאי שהיינריך יכיר בו כמלך איטליה, אולם היינריך סירב והטיל מצור על איבראה שנמשך עד לשנת 1015.
ב-14 בפברואר 1014 הכריז האפיפיור על היינריך השני כעל קיסר האימפריה הרומית הקדושה בבזיליקת פטרוס הקדוש.
לאחר מכן קיימו השניים סינוד ברומא בו מינו חמישה בישופים, הוציאו צווים נגד הסימוניה, קידמו דרכים לקיום הצניעות בקרב אנשי הדת והורו על השבת רכוש הכנסייה.
זמן קצר לאחר מכן, עבר היינריך צפונה, שם הקים את הדיוקסיה של בוביו, לאחר מכן חגג את חג הפסחא בפאביה ובאמצע מאי 1014 חזר לגרמניה.
בשנת 1015 הסתיים הסכסוך עם ארדואינו מאיבראה, כאשר ארדואינו חלה, וביקש שלום עם היינריך השני.
ארדואינו התפטר מתפקידו כמרקיז איבריאה, על מנת להיות נזיר במנזר פרוטואריה.
ארדואינו נפטר ב-14 בדצמבר 1015, ולאחר מותו ירש היינריך את נחלות מרקיזות איבראה.
הסכם השלום שנחתם בשנת 1013, בין היינריך השני לבולסלב הראשון התפוגג במהירות.
בשנת 1014 בעת היעדרותו מגרמניה, שלח בולסלב את בנו מיישקו השני למברט לדוכסות בוהמיה, על מנת לשכנע את הדוכס הבוהמי החדש אולדריץ' לכרות עמו ברית נגד היינריך השני.
אולם, המשימה נכשלה ואולדריץ' כלא את מיישקו השני, ששוחרר רק לאחר התערבות הקיסר, שלמרות הפלישה המתוכננת לפולין, פעל בנאמנות למען הווסל הנומינלי שלו בולסלב הראשון.
לאחר שחרורו נשלח מיישקו השני לחצרו של היינריך השני במרזבורג כבן ערובה.
היינריך רצה כנראה לאלץ את בולסלב הראשון להגיע למרזבורג ולהסביר את מעשיו, אולם התוכנית נכשלה, ולאחר לחץ מצד קרוביו, הסכים היינריך לשחרר את מיישקו השני.
באותו זמן, אירח היינריך השני את יארוסלאב הראשון, נסיך קייב, הטוען לכתר ברוס של קייב ובנו של ולדימיר הראשון, נסיך קייב.
במות אביו בשנת 1015, היה יארוסלאב נסיך הכתר של נסיכות נובגורוד.
יארוסלאב לחם על השלטון באחיו סוויאטופולק הראשון, נסיך קייב, שנתמך על ידי חתנו בולסלאב הראשון, דוכס פולין שהיה חתנו.
לאחר חזרתו של היינריך השני לגרמניה בשנת 1015 הכין היינריך את כוחותיו לפלישה שלישית לפולין.
עם שלושה צבאות בפיקודו, הכוח הגדול ביותר מאז תחילת הסכסוך בשנת 1004. הצבא הקיסרי צעד בעת ובעונה אחת בתנועת מלקחיים מצפון גרמניה, מדרום וממרכז.
היינריך השני עצמו פיקד על הצבא המרכזי, אשר נתמך על ידי שבטים סלאביים, עבר עם כוחותיו ממגדבורג, וחצה את נהר האודר לפולין.
היינריך השני נתמך על ידי אולדריץ', דוכס בוהמיה מדרום, ומצפון על ידי ברנהרד השני, דוכס סקסוניה.
במהלך מסע הצבא הקיסרי על פני פולין, הרגו או לכדו כוחותיו של היינריך השני כמה אלפי פולנים, כולל נשים וילדים.
אולם הצבא הקיסרי ספג הפסדים כבדים לאורך כל המערכה, ויחידת אבירים מוראבים בפיקודו של מיישקו השני פתחה במתקפת הסחה על מרקיזות סקסוניה המזרחית.
בעקבות כך נסוג הצבא הקיסרי מפולין למרזבורג כדי להדוף את המתקפה, ולא הצליח להשיג רווחים טריטוריאליים ממזרח לנהר האודר.
במהלך הנסיגה לגרמניה נפל גרו השני, מרקיז סקסוניה המזרחית למארב של כוחות פולנים ונרצח בסוף שנת 1015. בעקבות המתקפה בסקסוניה המזרחית, נטלו כוחותיו של בולסלאב הראשון את היזמה.
בשנת 1017 הטילו כוחותיו של מיישקו השני מצור על מייסן, שהייתה תחת פיקודו של גיסו של מיישקו השני, הרמן הראשון, מרקיז מייסן.
ניסיונו של מיישקו לכבוש את העיר נכשל, והוא נסוג חזרה לפולין.
בקיץ 1017 היינריך השני ובולסלאב הראשון פתחו במשא ומתן לשלום, והוכרזה הפסקת אש.
אולם בסתיו 1017 נכשל המשא-ומתן, ובעקבות כך שוב פלש היינריך השני עם צבאו לפולין.
הצבא הגיע לגלוגוב, שם התבצר בולסלאב הראשון, אולם לא הצליח לכבוש את העיר.
לאחר מכן ניסה היינריך השני לכבוש את העיר נימצ'ה, אך גם אותה לא הצליח לכבוש, ובמהלך המצור הפיל הקור הכבד הרבה חללים בצבאו של היינריך.
לאחר שנכשלו התקפותיו של היינריך, הוא פתח שוב במשא ומתן עם בולסלאב לסיום המלחמה.
ב-30 בינואר 1018 חתמו היינריך השני ובולסלאב הראשון על הסכם שלום נוסף, המכונה "שלום באוצן".
בולסלאב הצליח לשמור על תאריו כמרקיז לוסאטיה ומייסן, והכיר בהיינריך השני כפיאודל שלו.
בנוסף, היינריך השני הבטיח לתמוך במסע של בולסלאב הראשון לקייב, על מנת לסייע לחותנו סוויאטופולק הראשון, נסיך קייב.
כדי לחזק את השלום, התחתן בולסלאב הראשון, שהיה אז אלמן, עם אודה ממייסן, בתו של אקארד הראשון, מרקיז מייסן, ובכך חיזק את קשריו עם האצולה הגרמנית.
מעורבותו של היינריך השני בפוליטיקה האיטלקית והכתרתו כקיסר, הביאו אותו להתנגשות עם האימפריה הביזנטית.
בשנת 969 כרת אוטו הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ברית עם יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית, בה סוכם על שלטון משותף בדרום איטליה.
מותו של אוטו הראשון בשנת 973 ומותו של יוחנן הראשון בשנת 976, הביאו לפירוק הברית, והסכסוך בין שתי האימפריות על השליטה בדרום איטליה התחדש.
תחת שלטונם של אוטו הראשון ואוטו השני, הרחיב המנהיג הלומברדי פנדולף ראש הברזל את השליטה הקיסרית באיטליה המרכזית הדרומית.
במקור הוא מונה בשנת 961 על ידי אוטו הראשון כנסיך בנוונטו וקפואה, ולאחר מכן ניהל פנדולף מלחמה נגד הביזנטים בשמו של אוטו השני.
בשנת 978 צירף פנדולף את כל שלוש הנסיכויות הדרומיות של לומברדיה - בנוונטו, קפואה וסלרנו - אל האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 981 מת פנדולף, ובעקבות כך נחלשה שליטת האימפריה הרומית הקדושה בדרום איטליה.
בשנת 982 נחלשה השליטה הקיסרית בכל האזור שנשלט קודם לכן בידי פנדולף, והעדר מנהיג יחיד למניעת התקדמות הביזנטים לשטח לומברדיה, אפשר לביזנטים להתקדם צפונה.
ב-14 ביולי 982 נוצחו כוחותיו של אוטו השני בקרב סטילו על ידי כוח ביזנטי-מוסלמי משותף, ובעקבות כך עברה השליטה בדרום איטליה לידי הביזנטים.
בעודו מתכונן לתקוף בחזרה את הכוחות הביזנטים, מת לפתע אוטו השני בהיותו ברומא, ולבנו התינוק שעלה לשלטון במקומו, אוטו השלישי, לא היו כוחות לערער על השליטה הביזנטית.
הדבר איפשר לבסיליוס השני בולגרוקטונוס, קיסר האימפריה הביזנטית לבנות את כוחות ההגנה שלו, כהכנה למתקפה נגדית עתידית של האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1017 בסיועם של שכירי החרב הנורמנים, הוביל מלוס מבארי הלומברדי מרד מוצלח נגד השליטה הביזנטית באפוליה, אולם בשנת 1018 הנחיל בזיל ביוננס, בן חסותם של הביזנטים, תבוסה הרסנית לכוח הלומברדי-נורמני המשותף בקרב קאנאי, ובעקבות כך נמלט מלוס למדינת האפיפיור.
בעקבות ההצלחות הביזנטיות בדרום איטליה, בשנת 1020 נקט האפיפיור בנדיקטוס השמיני צעד חריג, ונסע לגרמניה, כדי לדון במצב העניינים בדרום איטליה עם הקיסר.
הפגישה עם היינריך השני נערכה בבמברג, והאפיפיור היה מלווה במספר גדול של מנהיגים איטלקים חילוניים ודתיים, כולל מלוס מבארי.
היינריך השני העניק למלוס את התואר דוכס אפוליה על מעשיו נגד הביזנטים, אבל מלוס מת כעבור כמה ימים, ב-23 באפריל 1020. לאחר שפתר האפיפיור כמה מחלוקות עם הבישופים של מיינץ וווירצבורג, שכנע האפיפיור את היינריך השני לערוך מסע נוסף בדרום איטליה.
בשנת 1022 יצא היינריך השני לדרום איטליה לאורך חופי הים האדריאטי, ותחת פיקודו כוח גדול.
בנוסף שלח את פילגרים, ארכיבישוף קלן עם צבא קטן במקצת לאורך חוף הים הטירני, במטרה לשעבד את נסיכות קפואה.
צבא שלישי, קטן עוד יותר, בפיקודו של הפטריארך פופו מאקוויליה, עבר דרך הרי האפנינים, כדי להצטרף אל היינריך השני במצור על המצודה הביזנטית בטרויה.
אף על פי שפילגרים מקלן הכניע את פנדולף הרביעי, נסיך קפואה, וקיבל שבועת נאמנות הן מקפואה והן מנסיכות סלרנו, כל שלושת צבאותיו של היינריך השני לא הצליחו לכבוש את טרויה.
מאחר שצבאותיו נחלשו מאוד בעקבות מחסור ומחלות, נסוג היינריך מדרום איטליה.
קודם לנסיגתו החליט היינריך להרוג את פנדולף הרביעי, אולם לבסוף חנן אותו על פי בקשתו של פילגרים מקלן, ורק כלא אותו, ומינה במקומו את פנדולף החמישי, נסיך קפואה לשליט העיר.
היינריך וילהלם ולדייר-הארץ, או בשמו המלא: היינריך וילהלם גוטפריד פון ולדייר-הארץ (Heinrich Wilhelm Gottfried von Waldeyer-Hartz; 6 באוקטובר 1836, דוכסות בראונשווייג - 23 בינואר 1921, ברלין), היה רופא, אנטומיסט והיסטולוג גרמני.
הוא כיהן כפרופסור לאנטומיה פתולוגית באוניברסיטאות ורוצלב (אז ברלסאו), שטרסבורג וברלין.
נודע בתרומתו לתאוריה הנוירונית של ארגון מערכת העצבים וכמי שטבע את המונחים "נוירון" ו"כרומוזום" (1888).
שני מבנים אנטומיים בגוף האדם שתאר, נושאים את שמו: "בלוטת ולדייר" ו"החגורה הלימפטית על שם ולדייר", המוכרת בשם "שקדים" במובן הרחב.
ולדייר נודע גם כחוקר האנטומיה וההתפתחות של איברי המין, כולל בגילוי האפיתל הנבטי המבטן את אבוביות נושאי הזרע באשכים, ובחקר הגידולים.
היינריך וילהלם ולדייר נולד בכפר הקטן ההלן על הנחל וזר (Hehlen) (ההלן אן דר וזר) על יד העיר בראונשווייג (בימינו במדינת סקסוניה התחתונה) כאחד משלשת הבנים של יוהאן גוטפריד ולדייר, פקיד מדינה, ושל וילהלמינה פון הארץ, בת של מורה וצאצאית למשפחה אוונגלית.
מצד אביו היה צאצא למשפחה של איכרים קתולים מווסטפאליה.
אחרי שלמד בבית ספר יסודי בכפר בקנדורף, סיים ולדייר את בית הספר התיכון "תאודוריאנום" בפאדרבורן ואחרי מבחני הבגרות נרשם בשנת 1856 ללימודי מתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטת גטינגן.
בהשפעתו של יאקוב הנלה נמשך ללימודי רפואה.
החל מאוקטובר 1858 למד רפואה באוניברסיטת גרייפסוולד, שבה עבד כעוזר מחקר של יוליוס בודגס במסגרת המכון לאנטומיה ובקליניקות אחרות.
לאחר מכן עבר לברלין, בה למד אצל הפיזיולוג דו בואה-רמון, אצל הכירורג ורופא העיניים יוהאן יונקן ואצל הפתולוג פרריכס.
הוא השתלם בהמשך באמבריולוגיה במעבדתו של האנטומיסט קרל רייכרט וחיבר תחת הדרכתו את עבודת הדוקטורט שלו בנושא המבנה והתפקוד של עצם הבריח (1861).
הקריירה האקדמית והמשך פעילותו המדעית
מפני שמשרת ה"פרוסקטור" האחראי על המחקר הפתולוגי בגופות הייתה תפוסה בברלין על ידי לאופולד גולץ, ארווין קלבס יצר עבור ולדייר משרת מדריך במכון הפיזיולוגי של אוניברסיטה אלברטינה בקניגסברג (בימינו קלינינגרד).
כאן יכול ולדייר, שכבר קנה בגרייפסוולד ידע מעמיק באנטומיה פתולוגית, לעסוק כאוות נפשו במחקר על דגימות פתולוגיות ולבצע נתיחות שלאחר המוות בבתי החולים של העיר.
בנוסף העביר שיעורי אנטומיה פתולוגית לרופאים המתחילים.
בכל זאת הממסד הפרוטסטנטי שראה בו קתולי לא עודד את קידומו בהיררכיה האקדמית, ובנסיבות אלה חיפש ולדייר עבודה במקומות אחרים.
בהשפעת רודולף פירכו קמו באותה תקופה בגרמניה הקתדרות הראשונות לאנטומיה פתולוגית.
ב-1864 קיבל ולדייר באוניברסיטת ברלסאו הסמכה באנטומיה ובפיזיולוגיה.
ב-1865 הוא התקבל כפרופסור שלא מן המניין לפתולוגיה באוניברסיטה זו, לצידו של רודולף היידנהיין.
הוא מילא את התפקיד של ראש הקתדרה ובנוסף התאפשר לו לנהל מכון פתולוגי משלו.
בהתחלה נאלץ לערוך את שיעוריו כולל ההדגמות המעשיות בתוך חמישה חדרים של בית פרטי.
את ההרצאות העביר באודיטוריום של הפקולטה לזואולוגיה ואת מחקריו ביצע במכון הפיזיולוגי.
ב-1867 היה לפרופסור מן המניין לפתולוגיה בעיר ורוצלב, שם ביצע את כל הנתיחות שלאחר המוות בארבעת בתי החולים של העיר.
החל מ-1864 ולדייר הקדיש את רוב מחקריו לאבחון גידולים, בעיקר בשלבים מוקדמים.
בשל המוניטין שיצאו לו, נבחר לטפל בקיסר פרידריך השלישי, ואיבחן אצלו את סרטן הגרון.
ב-1871 בעקבות סיפוח אלזס לגרמניה כתוצאה מהניצחון במלחמה עם צרפת הסגל הצרפתי באוניברסיטת שטרסבורג הוחלף במורים גרמנים.
ב-1872 גם ולדייר וגולץ הובאו ללמד באוניברסיטה זו.
הם לימדו שם לצד מורים דגולים אחרים כמו רקלינגהאוזן וקוסמאול.
באותה תקופה, ב-1875 ולדייר תיאר את תאי הפלסמה.
עם תלמידיו בשטרסבורג נמנו לודוויג אדינגר וברנהרד זאקס.
אחרי 11 שנות עבודה באלזס, ב-1883 עבר לנהל במקומו של רייכרט את המכון לאנטומיה בברלין ולעבוד בבית החולים שאריטה.
כראש המחלקה לאנטומיה ולדייר הקדיש בברלין 33 שנים להוראת האנטומיה השיטתית והטופוגרפית.
בשנים 1898–1899 כיהן כרקטור של אוניברסיטת פרדריך וילהלם של ברלין.
נשאר פעיל באוניברסיטת ברלין עד גיל שמונים.
הוא מת בברלין בשנת 1921 בעקבות שבץ.
ולדייר חקר את ההיסטולוגיה של העצבים, את איברי השמיעה, העיניים והשחלות.
ב-1863 הנהיג את השימוש בהמטוקסילין (haematoxylin) כחומר צבע במחקר הביולוגי.
גילה את האפיתל הקובייתי הפשוט, הקרוי "אפיתל ולדייר" ובטעות קרא לו "גרמינלי" ("מוליד"), שכבת התאים המכסה את השחלה.
ולדייר סבר שסרטן השחלה נוצר מהרקמה האפיתלית ולא מרקמת החיבור כפי ששיער רודולף פירכו.
בשנת 1870 ב"Eierstock und Ei" הוכיח ולדייר שאפילו אברי המין של בעלי החוליות הם בראשיתם דו-מיניים.ב-1869 העלה השערה לגבי היווצרות זגוגית השן על ידי הסתיידות של "תאי זגוגית".
ב-1884 תיאר את הטבעת הלימפית שבלוע האפי, הקרויה משום כך טבעת ולדייר-פירוגוב, ובשנת 1888 הנהיג את המונח "כרומוזום".
אחרי מותו של מקס שולץ ב-1874, הוציא לאור יחד עם וולט סנט ג'ורג' את העיתון המדעי Archiv für Mikroskopische Anatomie
עם תלמידיו נמנה יוהנס זובוטה, מחבר אטלס ידוע לאנטומיה של האדם בגרמנית.
פרש מעבודתו בגיל 80 בשנת 1917. הוכר אז כבן לאריסטוקרטיה התורשתית והוסיף לתארו את שם המשפחה של אימו - הָארץ.
שמו של ולדייר נקשר במדעי המוח לתורת הנוירון כשהוא זה שקבע את השם "נוירון" עבור התא העצבי .
ולדייר תמצת את תגליות הנוירו-אנטומיסטים קמילו גולג'י (1925-1843) וסנטיאגו רמון אי קחאל, לימים חתני פרס נובל לרפואה, שהשתמשו בכסף ניטראט כדי לצבוע את הרקמה העצבית - שיטת גולג'י.
ולדייר למד אפילו את השפה הספרדית כדי להתעמק במחקרים המפורטים של רמון אי קחאל על השימוש בשיטת גולג'י והפך לחבר ולמנטור של המדען הספרדי, ולמקדם תורתו בתחום האנטומיה המיקרסקופית שנשלט באותה תקופה על ידי חוקרים גרמנים.
תורת הנוירון פורסמה בשורה של מאמרים בשבועון הרפואי העיקרי של גרמניה - Deutsche Medizinische Wochenschrift.
יחד עם זאת, כפי שציין רמון אי קחאל, על אף תמיכתו של ולדייר בתאוריה זו עם כל משקל סמכותו, למעשה הוא לא תרם לנושא אף תצפית אישית אחת.
הוא הסתפק בלהציג בצורה מבריקה את ההוכחות האובייקטיביות שאותן סיפקו וילהלם היס, אלברט פון קליקר, גוסטב רציוס, ארתור ואן גהוכטן וראמון אי קחאל עצמו, והמציא את השם המוצלח "נוירון".
לפי תאוריית הנוירון, מערכת העצבים מורכבת מתאים בעלי דנדריטים ארוכים ומסתעפים - הנוירונים (1891).
לפי הגרסה שתיאר (או "תאוריית המגע", שבימינו הוחלפה בתאוריית הרצף), הנוירונים מהווים היחידות המבניות היסודיות של מערכת העצבים.
אחד המסלולים העצביים שתיאר ולדייר נקרא מסלול ולדייר-ליסאואר.
ולדייר היה נשוי לאמילי תרזיה דילנבורגר, ילידת אאכן, ונולדו להם שישה ילדים, שניים מתוכם נפטרו בשנה הראשונה ללידתם.
ארבעת ילדיו ששרדו לא עסקו במקצועות רפואיים ומדעיים.
אחד הם מהם, אנטון יוהנס ולדייר, הוא אנטומיסט ופרסם בגרמניה ספר לימוד לאנטומיה ששימש דורות של סטודנטים.
1869 - חבר בחברה הגרמנית לאנתרופולוגיה
1879 - חבר האקדמיה לאופולדינה לחקר הטבע
1884 - חבר בחברה הברלינאית לחקר הטבע והרפואה
1884 - חבר האקדמיה המלכותית הפרוסית למדעים, בברלין
1894 - חבר בהתכתבות של האקדמיה הרוסית למדעים בסנקט פטרבורג
1896–1919 היה מזכיר המחלקה למדעים ומתמטיקה של האקדמיה למדעים של ברלין-ברנדנבורג
1904 - חבר באיגוד האמריקאי לפילוסופיה
1908 - חבר האקדמיה השוודית למדעים
1910 - חבר זר של האקדמיה דיי לינצ'אי
רחובות בברלין, קלן, מינסטר (וסטפאליה), פאדרבורן ובראקל (וסטפאליה) נושאים את שמו
המרכז לאנטומיה של בית החולים שריטה בברלין נקרא "בית ולדייר".
2009 - שמו מוזכר כאחד התלמידים המפורסמים בלוח זיכרון שהוצב בבית הספר התיכון תאודוריאנום בפדאבורן
בין השנים 1920-1862 פרסם ולדייר 270 פרסומים מדעיים.
היינריך השלישי "השחור" מלך גרמניה מ־1028, מלך בורגונדיה מ-1038 וקיסר האימפריה הרומית הקדושה מ־1046 ועד מותו.
הוא היה אחד הקיסרים היציבים והחזקים של הקיסרות בימי הביניים.
על אף מרידות בשולי הקיסרות, בעיקר בלורן, הלגיטימיות של שלטונו לא הייתה מוטלת בספק.
שלטונו בכנסייה כבעל סמכות למינוי אפיפיורים הייתה מוחלטת, והאפיפיורים הגרמניים שמינה, ובפרט לאו התשיעי, הצליחו לנקות את הכנסייה מהשחיתות ששררה בה.
אולם, בנו ויורשו היינריך הרביעי, שעלה על כסאו בגיל שש בלבד, לא היה כשיר להיכנס לנעליו ושימש כמטרה נוחה לשונאיו.
יתרה מזו, מדיניותו מול הכנסייה הובילה למאבק האינווסטיטורה (המאבק בין האפיפיור לקיסר על עליונות השלטון) שהתפרץ בימי בנו והוביל את הקיסרות לתקופה ארוכה של חוסר שקט.
אביו היה קונרד השני, כאשר הוכתר בחג הפסחא 1028 לקיסר האימפריה הרומית הקדושה העביר אל היינריך את כתר מלך גרמניה.
ב-1036 נשא היינריך לאישה את גונהילדה, בתו של קאנוט הגדול, מלך דנמרק, אנגליה ונורווגיה, כחלק מהסכם בין שני המלכים, שכלל גם את הקמת העיר קיל בגבול דנמרק וגרמניה כעיר גרמנית על שטחים שהועברו מדנמרק לגרמניה.
ב-1038 יצאו היינריך ורעייתו יחד עם אביו קונרד למסע לאיטליה, שם היו הנחלות העשירות ביותר בקיסרות ואדוניהן - המרדניים ביותר.
בדרך חזרה מתה גונהילדה ושנה מאוחר יותר מת גם קונרד, כך הפך היינריך לשליט בפועל של האימפריה.
עם מות דודנו באותה שנה היה למלך בורגונדיה, איטליה וגרמניה ודוכס בוואריה, שוואביה וקרינתיה.
מסעות ברחבי הקיסרות והכנעת הונגריה ולורן
במשך שנת שלטונו הראשונה סייר היינריך בקיסרות, על מנת לזכות באמונם של הנסיכים והדוכסים.
הוא ביקר בארצות השפלה, באלזס ובלורן, בבוואריה,
בתורינגיה ובפולין, במסגרת מסע זה הניח את היסוד לעיר גוסלאר בסקסוניה, שתהפוך לבירתו.
כאשר הגיע בסוף מסעו לאולם, נערך במקום כינוס של הנסיכים שהכיר בו.
לאחר הכינוס שב לעיר שלטונו המרכזית של אביו, אינגלהיים אם ריין.
אחת הבעיות העיקריות של הקיסרות בתקופתו הייתה האיום שהציבה ממלכת הונגריה החזקה והעצמאית על גבולות הקיסרות בעיקר על ידי פשיטות וחרחור מרידות בבוהמיה ושוואביה.
לאחר מותו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה ב-1038, נותרה הממלכה ללא יורש.
מלך הונגריה פטר אורסאולו ניסה להתקרב לקיסרות, אך הוא הודח עד מהרה וב-1041 עלה על כס ממלכת הונגריה אבא שמואל ופטר נמלט לחצרו של היינריך.
לאחר מספר מלחמות-גבול מוגבלות בבוואריה, הכריז היינריך ב-1042 מלחמה על הונגריה ופלש אליה בראש חיל גדול.
למרות הצלחה בכיבוש מערב הממלכה, היא נותרה עצמאית בראשות אבא שמואל ועד מהרה שבו גם הנחלות שנכבשו במערב אל הכתר ההונגרי.
לאחר חג המולד של 1042 הסכימו היינריך ואבא שמואל לחתום על הסכם שהגדיר את נהר הדנובה כגבול הונגריה.
גבול זה נותר בתוקף כגבול הונגריה-אוסטריה כמעט 800 שנה, עד 1920.
ב-1043, באינגלהיים אם ריין, נשא היינריך לאישה את אגנס, בתו של ויליאם, דוכס אקוויטניה.
שניהם היו צאצאיו של היינריך הראשון, מלך גרמניה.
לאחר החתונה, הכתרת המלכה במיינץ ואשרור שלטונו בארצות השפלה באמצעות בילוי החורף באוטרכט והבטחת העברת השלטון הדוכסי שם לידי נאמניו, יצא היינריך שנית למלחמה בהונגריה.
בקרב מנפו (Ménfő) שהתקיים ב-5 ביולי 1044 ליד גיור, ניצח היינריך את חילות הונגריה וכפה עליה את הכתרת פטר אורסאולו בעיר סקשפהרוואר.
אבא שמואל נמלט, נתפס והוצא להורג כבוגד.
פטר הכריז הומאגיום לקיסר והפך את הונגריה לואסלית של הכתר הגרמני.
בהמשך נע היינריך ברחבי ממלכתו בקיץ וחרף בערים כשפייר, ואאוגסבורג במשך החורף וניהל חצרות במיינץ, בקוודלינבורג ובמייסן בקיץ ובסתיו.
ב-1045 דיכא מרידה בלורן וביקר אצל המלך פטר נאמנו בהונגריה, על מנת לחזק את שלטונו שם.
התערבות בריב האפיפיורים וההכתרה לקיסר
ב-1046 יצא היינריך למילאנו על מנת להבטיח את היבחרו של שליט נאמן לאחר שהשליט הקודם, נאמנו, הלך לעולמו.
במקביל התחולל ברומא מאבק בין האפיפיור הכוחני, שהודח ושב אל הכס, בנדיקטוס התשיעי ובין האפיפיור שהדיח ושנחשב לגיטימי, סילבסטר השלישי.
חודש לאחר שתפס את הכס הקדוש מכר בנדיקטוס את משרת האפיפיור לסנדקו, גרגוריוס השישי, תוך שהוא מביא את השחיתות והשמעונות בכנסייה לשיאה.
ביולי 1046 התחרט בנדיקטוס התשיעי על המכירה ושב לרומא בראש צבא, אך גרגוריוס המשיך לכהן כאפיפיור.
לאחר ביקורים בוורונה ובפאביה חרף הקיסר בסוטרי, שם הכריז על כינוס ועידה אקומנית.
הוועידה קיבלה את עדותו של האפיפיור המכהן גרגוריוס לפיה רכש את הכהונה בכסף והאיצה בו להתפטר מתפקידו.
לבסוף מינתה הוועידה לאפיפיור את נציגו של הקיסר, קלמנס השני.
בחג המולד של 1046 הגיעו הקיסר והאפיפיור החדש לרומא והאפיפיור הכתיר את היינריך ואגנס לקיסר וקיסרית רומא.
נציגי העם והאצילים של רומא העניקו לקיסר את תפקיד ה-patricius, כלומר את הסמכות למנות אפיפיורים.
היינריך השלישי ניצל סמכות זו שלוש פעמים נוספות.
כל האפיפיורים שבחר היו גרמנים והשתייכו לסיעת הרפורמה של קלוני.
בהמשך מסעו באיטליה אישר היינריך את כיבוש הנורמנים בפוליה ובקלבריה שבדרום איטליה והעניק למנהיגם דרוגו את התואר "המנהיג האיטלקי והשליט הנורמני של אפוליה וקלבריה" (לטינית: dux et magister Italiae comesque Normannorum totius Apuliae et Calabriae), דבר שפתח את הפתח להקמתה של ממלכת סיציליה הנורמנית ולדחיקתה של האימפריה הביזנטית מחצי האי.
קלמנס ליווה את היינריך במסעו חזרה לגרמניה ובמסעו חזרה לרומא חלה ומת ליד פזארו, באוקטובר 1047. בנדיקטוס התשיעי שב ותפס את כס האפיפיור.
האפיפיור המשיך מלווה בחיל קיסרי בדרכו לרומא שם הוכתר ב-17 ביולי 1048. הוא מת כעבור 22 יום.
בדצמבר 1048 התכנסה ועידה בראשות נציג הקיסר בוורמס, בה בחרו הן נציגי הקיסר והן נציגי רומא בברונו מאיגסהיים כמועמד מוסכם לאפיפיורות.
עם זאת, ברונו מאיגסהיים עמד על כך שייבחר ברומא על ידי כינוס של כוהני דת חופשיים מתכתיבים פוליטיים קיסריים.
הוא יצא לרומא, נבחר ב-12 בפברואר 1049 על ידי כוהני הדת של העיר והוכתר בשם לאו התשיעי.
לאחר היבחרו חבר להיינריך בחצרו בקלן ובאאכן לפני ששב לרומא כשנה לאחר מכן.
ב-1051 ו-1052 יצא היינריך לשני מסעות מלחמה אחרונים על הונגריה, בה פרץ מרד של הפאגאנים, שנתמך על ידי מתנגדיו של המלך פטר, שנאלץ לצאת לגלות.
פטר נתפס בידי המורדים והושם במאסר בסקשפהרוואר, שם מת כעבור שמונה שנים.
מסעות אלו של היינריך היו ללא הועיל והונגריה שבה להיות עצמאית תחת שלטונו של אנדרש הראשון, מלך הונגריה .
באיטליה נלחם האפיפיור לאו התשיעי כנגד הנורמנים באפוליה (שכיבושם אושר על ידי היינריך), היינריך, שהיה מסובך בעצמו, סייע לו רק ב-700 שכירי חרב שוואבים.
ב-1053 הכתיר היינריך את בנו היחיד, היינריך בן השלוש, למלך גרמניה ודוכס בוואריה.
בספטמבר 1054, לאחר מותו של לאו התשיעי, בחר היינריך במיינץ, בהסכמתו של הנזיר הילדברנד (לימים גרגוריוס השביעי, אויבו המרכזי של בנו) את מקורבו ויועצו גבהארד בישוף איכשטאט לאפיפיור ויקטור השני.
ב-1055, לאחר טיפול במרידות בלתי פוסקות בלורן, בפלנדריה ובפולין, שב היינריך ופנה לאיטליה.
הפעם כדי להבטיח את נאמנותה של טוסקנה, שאלמנתו של דוכסהּ, שזה עתה נפטר התחתנה עם דוכס לורן הבוגד.
היינריך קיים חצר במנטובה ונפגש עם האפיפיור בפירנצה, שם גם דן למאסר את ביאטריצ'ה, אלמנתו של דוכס טוסקנה.
בתהּ, מתילדה מטוסקנה תהיה לאויבת מרה של בנו היינריך הרביעי.
היינריך שב לציריך, שם דאג לאירוסין של בנו עם ברתה, בתו של אוטו, רוזן סבויה.
ב-5 באוקטובר 1056, בטרם מלאו לו ארבעים, נפטר היינריך במעון הציד בוודפלד שבהרי ההארץ.
עוד לפני מותו זומן לחצר הקיסר האפיפיור ויקטור השני והוא ניצב ליד מיטת הקיסר עם מותו.
במהלך השנה הראשונה לאחר מות הקיסר היה האפיפיור פטרונו של הילד היורש ויועצה של אמו, אגנס.
לבו של היינריך נקבר בגוסלר, בעוד גופו נטמן בקברי משפחתו בקתדרלה של שפייר.
היינריך השביעי לבית לוקסמבורג (סביבות 1275 – 24 באוגוסט 1313) היה קיסר האימפריה הרומית הקדושה בראשית המאה הארבע עשרה.
היינריך, אשר זכה לאהדת העם, עלה לשלטון תוך תמיכה מצד השלטון האפיפיורי, אך במהלך קיסרותו נסדק קשר הרמוני זה.
מספר רפורמות אשר ניסה להוביל גרמו להתנגדות של רבים אליו, וכן ליחסים מתוחים בינו לבין האפיפיור.
השאיר מורשת תודעתית חשובה ונחשב כקיסר אהוד.
היינריך השביעי, הקיסר הראשון מבית לוקסמבורג, היה בנם של היינריך השישי רוזן לוקסמבורג, וביאטריס ד'אוון.
תחת שלטונו של אביו התיישבו היהודים הראשונים בלוקסמבורג.
הוא נהרג בשנת 1288 בקרב וורינגטון, ובעקבותיו נעשה בנו היינריך השביעי לשליט לוקסמבורג, וכבר אז נחשב לשליט חכם ומנהיג צדק.
והיה הקיסר הראשון מבית לוקסמבורג.
אחיו, בלדווין, הארכיבישוף של טרייר, תמך בהמשך בבחירתו של היינריך להיות מלך הרומאים.
באירופה של אותם הימים היו שני מחנות פוליטיים: מחנה האפיפיורות, ומחנה האימפריה הרומית הקדושה שבראשו עמד הקיסר.
לאחר מותו של קיסר הייתה בוחרת מועצה מיוחדת של שבעה נסיכים מהאימפריה (חלקם אנשי כנסייה וחלקם חילוניים) מועמד חדש לתואר.
על הנבחר היה לעבור מספר שלבים על מנת לקבל את תואר 'הקיסר'.
ראשית היה עליו לעבור הכתרה בכתר עשוי כסף בעיר אאכן, וכך היה זוכה לתואר 'מלך הגרמנים' אשר לימים הפך לתואר 'מלך הרומאים'.
לאחר מכן היה עליו לצאת למסע לאיטליה ולעבור בה שני טקסים, האחד בצפון איטליה אשר מזכה אותו בתואר 'מלך איטליה', והשני ברומא, טקס בו הוא מוכתר על ידי האפיפיור בבזיליקת פטרוס הקדוש בוותיקן וזוכה לתואר 'קיסר הרומאים'.