tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ככלל, דגלה הרפואה היפוקרטית בנחמדות יתרה אל החולה; הטיפול היה עדין, ודגש רב הושם על הבטחת הניקיון והסטריליות של החולה.
כך למשל, לחיטוי פצעים שימשו מים או יין נקיים ותו לא, הגם שמוטב היה לפנות לאופציה התרפויטית ה"יבשה", כך סברו.
תכשירים מרגיעים היו אף הם בשימוש מקומי.
גישתו של היפוקרטס לשימוש בתרופות הייתה זהירה למדי (זהירה מדי, יש שיאמרו, במשקפי ההווה).
הוא מיעט להיעזר בתרופות ובטיפולים מוקדמים שעשויים היו להיבחר בשוגג; אבחנה כללית תמיד קדמה אצלו לטיפול כללי.
ובכל זאת, במקרים קיצוניים, תרופות חזקות לא הוצאו מכלל אפשרות.
גישה סבילה זו זכתה להצלחה רבה בכל האמור במציאת מזור למכאובים פשוטים יחסית כגון שברי עצמות, שהצריכו קיבוע של מערכת השריר-שלד וזאת על מנת להפחית את הלחץ על האזור הפגוע.
"המושב ההיפוקרטי" ואבזרים רפואיים אחרים עמדו לרשותו למען הגשמת תכלית זו.
אחד מעקרונותיה העיקריים של הרפואה ההיפוקרטית היה שימת הדגש על ה.
בימים עברו, כבימי היפוקרטס, סבל הטיפול הרפואי מפגמים האופייניים לרפואה בוסרית למדי, ועל פי רוב המיטב שהיה ביכולתם של הרופאים לעשות למען החולה לא היה אלא הערכת מצב המחלה והעלאת השערות לגבי הפרוגנוזה, זאת על בסיס מידע שנאסף ממקרים רפואיים ישנים יותר במרוצת ההיסטוריה.
הרפואה ההיפוקרטית בלטה במקצוענותה הנוקשה - המשמעת והפרקטיקה הקפדנית שהנהיגה.
החיבור ההיפוקרטי "על הרופא" מורה כי שומה על הרופאים להיות תמיד הגונים, רגועים, מבינים, רציניים ומטופחים כדבעי.
הרופא ההיפוקרטי נדרש אפוא להפנות את תשומת לבו לכל נדבכי עיסוקו: הוא עקב בקפידה אחר הוראות מפורטות בנוגע ל"תאורה, סגל, מכשירים, תנוחת המתרפא ושיטות החבישה והקיבוע" בחדר-הניתוחים של העת העתיקה.
הוא אפילו נתבע לשמור על ציפורני ידיו באורך מסוים, על מנת למנוע פגיעה בחוליו.
האסכולה ההיפוקרטית ייחסה חשיבות רבה לדוקטרינות הקליניות העוסקות במעקב ובתיעוד.
דוקטרינות אלה מכתיבות לרופאים רישום מדויק של ממצאיהם ושיטותיהם הרפואיות באורח ברור ואובייקטיבי ככל האפשר, כך שבעתיד יתאפשר בידיהם של רופאים אחרים למצוא תועלת ברישומים אלה לטובת הבראתם של חוליהם.
היפוקרטס הקפיד על רישום קבוע של רבים מתסמיני חוליו, לרבות התכווצויות, דופק, חום, כאבים, תזוזות והפרשות.
היו שייחסו לו את מדידת הדופק על מנת לקבוע אם המתרפא משקר לו בעת .
היפוקרטס אף הרחיב את המעקב הרפואי לבחינת ההיסטוריה הרפואית של המשפחה ואפילו בחן את סביבת המחיה של חוליו.
"הרפואה חבה לו את אומנות המעקב וההתבוננות הקלינית".
הודות לסיבה זו, יש המייחסים לו את התואר "אבי הרפואה הקלינית".
היפוקרטס ותלמידיו היו הראשונים לתאר מחלות ומצבים רפואיים רבים.
מיוחסים לו התיאורים הראשונים של התאלות הציפורניים ושל אי-סבילות ללקטוז וסימנים אבחנתיים חשובים למחלת הריאות המוגלתית כרונית, לסרטן הריאות ולמחלת הלב הכחלונית.
לאור זאת, מכונות לעיתים אצבעות מעובות בכינוי "אצבעות היפוקרטיות".
היפוקרטס אף היה לרופא הראשון שתיאר את המצב הרפואי המכונה "הפרצוף ההיפוקרטי" בשלב הסכות.
ויליאם שייקספיר שואב השראה ספרותית נודעת מתיאור זה בתמונה השלישית שבמערכה השנייה של מחזהו "הנרי החמישי".
לזכותו של היפוקרטס נזקף קיטלוגן של מחלות בתור "חריפות, כרוניות, מקומיות ומגפתיות" ועשותו שימוש במונחים כגון "הרגזה, הידרדרות, רזולוציה, משבר, עווית, שיא והחלמה".
תרומה עיקרית נוספת של היפוקרטס למדעי-הרפואה אפשר שתמצא בתיאוריו את הסימפטומטולוגיה (תסמינים), הממצאים הגופניים, הטיפול הניתוחי והפרוגנוזה של אמפיאמה בבית החזה, כלומר, הצטברות מוגלה בקרום הפנימי של החזה.
כתביו נותרו בעלי משמעות בעבור תלמידי רפואה בני-זמננו הניגשים ללימודי רפואת הריאות ונתיחתן.
היפוקרטס אף זכה להיות מנתח החזה המתועד הראשון בהיסטוריה, וממצאיו בשדה זה עודם בתוקף, עד ימינו אנו.
הקורפוס ההיפוקרטי הוא אוסף של כשבעים כתבים רפואיים מוקדמים מיוון העתיקה, הכתובים ביוונית איונית.
השאלה כלום היפוקרטס עצמו חיבר את הקורפוס אם לאו נותרה סתומה עד כה, הגם שנראה כי הכרכים עצמם יצאו לאור בזכות פועלם הנמרץ של תלמידיו וממשיכי דרכו.
מחמת גיוונם הרחב של התחומים הנסקרים בו, סגנונות הכתיבה הנבדלים זה מזה ומועדה המשוער של הוצאתו לאור, אין המלומדים מאמינים כי הקורפוס ההיפוקרטי יכול היה להתחבר על ידי אדם אחד (ארמרינס בדק ומנה תשעה-עשר מחברים שונים).
בעת העתיקה, יוחסו תוכני הקורפוס בשלמותם להיפוקרטס והם תאמו על פי רוב לעקרונותיו; אשר על כן, כפי הנראה, זכה הקורפוס להוודע ברבים על שמו של הרופא הדגול.
אפשר שהקורפוס אינו אלא משיירי ספרייה על האי קוס, או שמא זו אסופת-כתבים שנתחברה באלכסנדריה שבמצרים, במאה השלישית לפנה"ס.
הקורפוס ההיפוקרטי מכיל ספרי-יעץ, הרצאות, מחקרים, הערות, מסות וכתבים פילוסופיים רבים ומגוונים העוסקים באינספור תחומי רפואה, בלא כל סדר הנראה לעין.
חיבורים אלה נכתבו בעבור קהלי-יעד שונים, מלומדים כמו גם עמי-ארצות, ולפרקים אף נכתבו מנקודות מבט הסותרות אחת את רעותה; ניתן אף למצוא סתירות רבות משמעות בינות ליצירות השונות המרכיבות את הקורפוס.
עם מסות הקורפוס הראויות במיוחד לציון נוכל למנות את "שבועת היפוקרטס"; "ספר האותות המבשרים"; "על תוכנית הטיפול במחלות חריפות"; "פתגמים"; "על רוחות, מקווי מים ואתרים"; "אמצעי הצמצום"; "על המחלה הקדושה"; ועוד רבים אחרים.
עוד למן העת העתיקה, יוחס להיפוקרטס החיבור שלימים ייקרא בשם השבועה ההיפוקרטית.
זהו מסמך בעל תהודה בין-דורית העוסק באתיקה של הפרקטיקה הרפואית.
על פי הסברה, השבועה היא ככל הנראה חלקו הנודע ביותר של הקורפוס ההיפוקרטי.
בעת האחרונה, מידת האותנטיות של המסמך נשנתה במחלוקת.
בעוד השבועה לכשלעצמה לרוב איננה בשימוש עוד ולא בנוסחה המקורי, הרי שהיא משמשת כיום בתור יסודן של שבועות דומות אחרות וחוקים המגדירים מהם טיפול ואתיקה רפואית הראויים לשמם.
נגזרות שכאלה מדוקלמות כיום ברגיל על ידי בוגרי לימודי הרפואה, ערב צלילתם אל נבכי הפרקטיקה הרפואית.
רבים, בהווה כמו גם בעבר, החשיבו את היפוקרטס ל"אבי הרפואה".
תרומותיו הניעו מהפכה בפרקטיקה הרפואית; אך עם מותו נבלמה ההתקדמות שכה עמל לסלול את הדרכים לה.
בעת מותו, הוא היה כה נערץ עד כדי כך שכתביו קודשו כדגולים מכדי שְיקום הצורך לשפרם, ולא נערכו אפוא כל שיפורים בשיטותיו למשך תקופה ארוכה מאוד.
המאות שחלפו מקץ פטירתו של היפוקרטס התאפיינו בנסיגה השקולה במידה שווה לצעידתו קדימה של מדע הרפואה.
כך למשל, "מקץ התקופה ההיפוקרטית, גווע הנוהג של נטילת היסטוריה קלינית של החולים..", אליבא דפילדינג גאריסון.
שנים רבות חלפו מתום ימי היפוקרטס בטרם קם רופא נודע נוסף - גלנוס, יווני שחי בין השנים 129 ל-200 לספירה.
הלה הנציח את הרפואה ההיפוקרטית, ובכך נע קדימה, אם גם אחורנית.
בימי הביניים, אימצו הרופאים הערבים את שיטותיו של היפוקרטס.
בחלוף ימי הרנסאנס ביבשת אירופה, קמו לתחייה השיטות ההיפוקרטיות ואף הורחבו לא מעט במרוצת המאה התשע-עשרה.
ראויים במיוחד לציון בין הרופאים שהטכניקות הקליניות הקפדניות של היפוקרטס היו להם לעזר: תומאס סידנהאם, הברדן, ז'אן-מרטן שארקו ואוסלר.
אנרי אושאר, רופא איש צרפת, קבע כי תחייה זו מהווה את "סיפורה של הרפואה הפנימית במלואו".
על-פי עדותו של אריסטו, נודע היפוקרטס בתור "היפוקרטס הגדול".
באשר לדמותו, תואר היפוקרטס תחילה בתור "רופא כפרי נחמד ונכבד", ברם, מאוחר יותר כ"קשוח ומאיים".
הוא לבטח נחשב לחכם בתחומי ידע רבים כמו גם בשדה המעש.
פראנסיס אדמס מתארו: "בפשטות רופא הנבנה על ניסיונו כמו גם על שכלו הישר".
דימויו בתור הרופא החכם והקשיש הועצם הודות לדיוקנאותיו המפוסלים באבן, המעוטרים זקנים עבותים התולים מפרצוף זרוע-קמטים.
אך, ידוע לנו כיום כי רופאים רבים בני התקופה עיצבו את שערם בסגנון יוביס ואסקלפיוס.
לכן, נראה כי הפסלים שברשותנו המתארים אותו לכאורה, הם דיוקנאות שעוצבו על פי קווי המתאר של אלים אלה.
היפוקרטס והאמונות שסימל נחשבים כיום למעין אידיאלים רפואיים.
פילדינג גאריסון, מומחה להיסטוריה של הרפואה, הכריז כי "הוא, מעל לכולם, הוא המופת של אותה הגישה השכלית המתגמשת, הביקורתית והמאוזנת, לעד עומד על המשמר מפני מקורות לשגיאות, וזוהי רבותי תמציתה המזוקקת של הרוח המדעית".
נשתמרה לאורך הדורות כזו של רופא אידיאלי", על-פי 'היסטוריה קצרה של הרפואה', "והוא מהווה מקור השראה למקצוע הרפואה למן פטירתו".
מבין הסיפורים אודות חייו, רבים הם אלה שאינם משקפים את המציאות כל עיקר, ככל הנראה, בשל חוסר תאימותם לתיעוד ההיסטורי, ובגין דמיונם או זהותם לסיפורים שבמוקדם עמדו דמויות אחרות כגון אבן סינא וסוקרטס.
בשל כך, נראה כי מקורם אינו אלא באגדות-עם כלשהן.
אפילו במרוצת שנות חייו, שמעו של היפוקרטס יצא למרחקים ושמועות על נסים רפואיים פרחו כפטריות אחרי הגשם.
כך למשל, סייע היפוקרטס לכאורה להחלמתם של תושבי אתונה, האתונאים, בעת המגפה שפקדה את העיר, וזאת על ידי הצתת שריפות ענק ששימשו בתור "קוטלות-מזיקים" ושימוש בטיפולים משונים אחרים.
לרשותנו עומד סיפור המתאר כיצד ריפא היפוקרטס את פרקידס, מלך מקדוניה, מ"חוליי האהבה".
אין בקרב סיפורים אלה ולו אחד שזכה לאימות כלשהו מטעם היסטוריונים ועל כן נראה שאין מנוס מלקבוע כי הם לא התרחשו מעולם.
אפילו הדבש מכוורת הדבורים מעל מצבתו תואר כבעל כוחות ריפוי טמירים ומיוחדים.
אגדה אחרת מגוללת את סיפור דחייתו של היפוקרטס את בקשתו הרשמית של ארטקסרקס, מלך פרס, לבקרו בחצרו.
מהימנותו של סיפור זה התקבלה על ידי כותבי חיבורים עתיקים אך נדחתה על ידי כמה היסטוריונים בני-זמננו, וכיום היא שנויה במחלוקת.
מסיפור אחר אנו למדים כי דמוקריטוס נחשב למטורף בשל הרגלו לצחוק לכול, ושלחוהו משום כך אל היפוקרטס על מנת שהלה ירפאו.
היפוקרטס, מצדו, איבחן אותו כבעל אישיות עולזת ותו לא, ומאז זכה דמוקריטוס לכינוי "הפילוסוף הגועה בצחוק".
אולם, לא כל הסיפורים על אודותיו האירו את דיוקנו באור חיובי.
באחד מסיפורי האגדה, נאלץ היפוקרטס לנוס על נפשו לאחר שהצית באש מקדש-החלמה ביוון.
סוראנוס איש אפסוס, מקור סיפור זה, מספר כי היה זה אחד ממקדשי קנידוס.
ברם, מאות שנים מאוחר יותר, כתב הבלשן היווני-ביזנטי יואנס צצס, כי היפוקרטס כילה באש את מקדשו שלו, המקדש של קוס, בשערו כי הוא עשה כן כדי לשמור על המונופולין שלו על הידע הרפואי.
תיאור זה סותר במידה רבה את ההערכות המסורתיות לאישיותו של היפוקרטס.
אגדות אחרות מגוללות את הסיפור על כיצד הצליחו להקים מן המתים את אחיינו של אוגוסטוס; מעשה-גבורה זה בא לידי גמר לכאורה על ידי הצבת פסלו של היפוקרטס ויסוד פרופסורה לזכרו ברומא.
נכתבו כמה פירושים לכתבי היפוקרטס, המפורסם שביניהם הוא חיבורו של הרמב"ם: פירוש לפרקי אבוקרט (היפוקרטס בפי הרמב"ם).
בהקדמתו לפירוש, הרמב"ם נותן את גישתו הכללית לסיבות מוצדקות לכתיבת פירושים לחיבורים שקדמוהו, שם הוא מונה 4 סיבות שונות המצדיקות כתיבת פירוש לספר (חלקם מעידות על מעלת החיבור ומחברו וחלקם על חסרונות החיבור או מחברו) ומסביר איזו מהסיבות הביאה אותו לכתוב פירוש לכתבי היפוקרטס.
תסמינים וסימנים קליניים רבים נקראו על שם היפוקרטס, משום שהוא נחשב לאדם הראשון שהעלה את תיאורם על הכתב.
"פרצוף היפוקרטי" הוא השינוי בתווי הפנים לאחר מוות, חולי ממושך, יציאות רבות, רעב ארוך וכדומה.
הִתאלות, דפורמציה של האצבעות והציפורניים, נודעת גם בשם "אצבעות היפוקרטיות".
"טלטול היפוקרטי" הוא צליל האוושה של .
ו"תחבושת ראש היפוקרטית" הם שני מכשירים שנקראו על שמו.
"הקורפוס ההיפוקרטי" ו"שבועת היפוקרטס" קרויים על שמו אף הם.
"משקה ההיפוקראס" נחשב גם כן לפרי המצאתו של היפוקרטס.
"ריסוס סארדוניוס", עווית מושהית של הפנים, מוכרת גם בתור "החיוך ההיפוקרטי".
בעת החדשה נקרא על שמו מכתש על הירח – ה"היפוקרטס".
"המוזיאון ההיפוקרטי", מוזיאון השוכן באי קוס, מוקדש לו.
"הפרויקט ההיפוקרטי" הוא תוכנת מחשב של המרכז הרפואי של אוניברסיטת ניו יורק, שתכליתה קידום החינוך באמצעות שימוש בטכנולוגיה.
ואילו "פרויקט היפוקרטס" (ראשי-תיבות של "HIgh PerfOrmance Computing for Robot-AssisTEd Surgery") אינו אלא מאמץ של בית הספר למדעי המחשב באוניברסיטת קרנגי מלון והמרכז הרפואי שיידסייד, "לפתח תכנון מתקדם, סימולציות וטכנולוגיות ישימות בעבור הדור הבא של הרובוטים המנתחים בסיוע-מחשב".
הגנאלוגיה האגדתית של היפוקרטס מעמיקה שורשים עד לאסקפליוס מצד אביו ולהרקולס מצד אמו.
על-פי "כיליאדס" של יואנס צצס, דירוג סוסה-סטרדניץ (שיטת מספור גנאלוגית על שם הכימאי הגרמני פרידריך קקולה פון סטרדניץ) שלו הוא כדלהלן:
ההִיפּוֹתָלָמוּס (Hypothalamus, בעברית: תת־הרמה) הוא אזור במוח חולייתנים שנמצא בקדמת מוח הביניים, מתחת לתלמוס (מכאן שמו הנגזר מהשפה היוונית) ומעל לבלוטת יותרת המוח שאליה הוא מקושר באמצעות מערכת כלי דם ועצבים.
למרות שההיפותלמוס מהווה רק חלק מזערי מגודלו של המוח, הוא אחראי על ויסות של תפקודים חיוניים רבים.
הוא מעורב בתהליכים הקשורים לשמירה על הומאוסטזיס ובשפעול של תגובות פיזיולוגיות.
ההיפותלמוס לוקח חלק בפעולת כמו אכילה, שתייה, רבייה ותגובות למצבי לחץ.
תפקידו של ההיפותלמוס הוא לווסת תהליכים מטבוליים מסוימים, ואת פעולת מערכת העצבים האוטונומית.
הוא מורכב ממספר גרעינים המווסתים תהליכים פיזיולוגיים אשר מעורבים בהתנהגות מוטיבציוניות, כמו אכילה, שתייה, עוררות מינית וויסות חום הגוף.
ההיפותלמוס מקבל מידע מעובד מהתלמוס על אודות גירויים בסביבה, דרך האמיגדלה וקליפת המוח הארובתית-מצחית (Orbitofrontal cortex-OFC) המקושרים אליו.
הוא שולח מידע לתצורה הרשתית, האחראית על מנגנונים הקשורים לעוררות ולשינה, ומכילה מבנים המעורבים בשליטה מוטורית.
ההיפותלמוס שולט במערכת האנדוקרינית וכך שולט על ייצור הורמונים.
שליטה זו חשובה במיוחד במצבי חירום, שבהם הגוף חייב לבצע מערך מורכב של תהליכים פיזיולוגיים (הידוע כ"תגובת הילחם או ברח").
בשל תפקיד זה מתואר ההיפותלמוס לעיתים כמרכז הדחק שבמוח.
ההיפותלמוס מחבר את מערכת העצבים למערכת האנדוקרינית על ידי ייצור והפרשה של הורמונים משחררים המועברים באמצעות מערכת הדם הוורידית אל האונה הקדמית של בלוטת יותרת המוח (אדנוהיפופיזה), כדי לאפשר שחרור הורמונים ונוירוטרנסמיטרים בעת הצורך.
בין ההורמונים המשחררים TRH (הורמון שחרור תירוטרופין), GHRH (הורמון שחרור הורמון גדילה), GnRH (הורמון שחרור גונדוטרופין) ו-CRH (הורמון שחרור קורטיקוטרופין).
ההיפותלמוס מפריש גם הורמונים מעכבים ובהם ההורמונים סומטוסטטין ודופמין.
ההיפותלמוס מורכב ממרכזים של צבירי עצבים (nuclei) המפרישים הורמונים ונוירוטרנסמיטרים חיוניים.
בהם מרכז פאראוונטריקולרי (paraventricular nucleus) המפריש את ההורמונים וזופרסין ואוקסיטוצין, המועברים באמצעות שלפוחיות לאורך האקסונים אל האונה האחורית (נוירוהיפופיזה) של בלוטת יותרת המוח, והורמונים נוספים.
הומאוסטזיס ותפקודים חיוניים של הגוף
ההיפותלמוס שומר על ההומאוסטזיס, כלומר, על איזון הסביבה הפנימית של המערכות הפיזיולוגיות בגוף.
ההיפותלמוס מכיל מרכזים השולטים על המשך החיים.
הוא מושפע ישירות מהסביבה או דרך המוח.
הוא קולט אור, נמצאים בו נוירונים המכילים קולטני אור (פוטורצפטורים) וקולטנים שחשים את לחצי המים בגוף (אוסמורצפטורים).
ההיפותלמוס שולט בטמפרטורת הגוף, בתפקוד המיני, בתחושת הרעב והצמא, ובמחזורים צירקדיים (יממתיים) כדוגמת עירות ושינה.
לדוגמה, כאשר חם לנו מדי, אנו מזיעים, וכאשר קר לנו מדי, אנו רועדים.
שני התהליכים נועדו להשיב את חום הגוף לרמתו הנורמלית, והם נשלטים על ידי ההיפותלמוס.
פעולת הומאוסטזיס חשובה נוספת של ההיפותלמוס היא ויסות מנגנוני הרעב והשובע.
למשל, ההיפותלמוס מעורר את הפרט למצוא מזון ולאכול כאשר מלאי האנרגיה בגוף מצטמצם.
כאשר אורגניזם נמצא במצב דחק, מופר האיזון ומתחילים תהליכים להשבתו.
להיפתלמוס גם תפקיד חשוב בתחושה של רגשות בתגובה למצבי דחק.
גירוי חשמלי קל של אזורים בהיפותלמוס עשוי לגרום לתחושות עונג, וגירוי של אזורים אחרים בו עשוי לגרום לתחושות לא נעימות.
ההיפותלמוס מורכב מתאי עצבים לא טיפוסיים.
לתאי העצב ציטופלסמה רחבה עם גרנולות הפרשה, גרעינים קטנים, כאשר לעיתים ניתן להבחין בתאי גנגליון.
בצביעה אימונוהיסטוכימית ניתן להבדיל בין האזורים השונים בהיפותלמוס (באמצעות נוגדנים ספציפיים לכל הורמון).
במיקרוסקופ אלקטרוני ניתן לראות את גרנולות ההפרשה ובהתאם לצורה ולגודל ניתן לציין לאיזה הורמון הן מתאימות.
פגיעה בהיפותלמוס יכולה לנבוע כתוצאה מפגיעה בהיפותלמוס עצמו, או כתוצאה מפגיעה באיברים הקרובים אליו, כגון בלוטת ההיפופיזה, האינפונדיבולום, או תצלובת הראייה (כיאזמה אופטית).
כך למשל, גידול בהיפופיזה עלול להשפיע על ההיפותלמוס עקב הקרבה האנטומית בין השניים.
מחלות הקשורות להיפותלמוס יכולות להיות מחלות סיסטמיות כגון סרקואידוזיס או שחפת, מחלות זיהומיות, גידולים בהיפותלמוס, או פגיעה כתוצאה מטראומה גופנית, פיברוזיס כתוצאה מהקרנות וכדומה.
הפגיעה יכולה להתבטא בחוסר של הורמון אחר או חוסר של מספר הורמונים, כאשר האיבר הנפגע יהיה בהתאם להורמון שחסר.
סרקואידוזיס היא מחלה סיסטמית המאופיינת בהופעה של גרנולומות ללא נמק ותאי ענק רב גרעיניים.
בתוך תאי הענק ניתן להבחין בגופיפי שאומן, schaumann bodies או ב-asteroid bodies, זהו אזור דמוי כוכב אשר נראה שקוף וקרומי ונמצא במרכז תא הענק.
מחלה זו פוגעת בכל הגוף ויכולה לפגוע גם בהיפותלמוס.
הפגיעה מתבטאת בחסר של רקמת היפותלמוס ומחסור בהפרשת הורמונים.
במקרים נדירים יכול להיווצר נגע מבודד הפוגע רק בהיפותלמוס.
המרטומה היא סוג של גידול שפיר.
למעשה, רקמה במבנה תקין אולם במיקום לא נכון.
המרטומה יכולה להתפתח בעיקר ברצפת החדר השלישי שבמוח, באזור הקדמי, קרוב למיקומו של ההיפותלמוס, אשר נמצא על הדופן הקדמית של החדר השלישי.
ההמרטומה היא גידול מוגבל היטב ומופרד מהרקמה הסמוכה על ידי קופסית, כך שניתן להסירו, אולם הגישה הכירורגית היא כאמור בעייתית.
במקרים בהם יש המרטומה, ניתן לראות מבחינה היסטולוגית תאי גנגליון, תאי עצבים עם גרעינים גדולים וגרעינון בולט.
תאי הגידול יכולים להפריש הורמונים שונים אשר גורמים לתופעות קליניות.
אסטרוציטומה היא גידול ממאיר, המתפתח מהאסטרוציטים (סוג של תאי גליה המהווים תמיכה לתאי המוח).
אסטרוציטומות יכולות להיות בדרגות שונות של ממאירות, החל מדרגת ממאירות נמוכה (1) - תאי הגידול דומים לאסטרוציטים וגדלים באופן איטי, עד לדרגת ממאירות גבוהה (4) - ריבוי של מיטוזות, דימומים ונמק - glioblastome multiform.
בבלשנות, היפותזת ספיר־וורף או השערת היחסות הלשונית, היא עיקרון על פיו מבנה השפה משפיע על השקפת העולם או ההכרה של דובריה, ולכן התפיסות של אנשים הן יחסיות לשפת הדיבור שלהם.
ההיפותזה קרויה על שם הבלשן והאנתרופולוג אדוארד ספיר, ועמיתו-תלמידו, בנג'מין לי וורף.
השערת היחסות הלשונית הובנה בדרכים רבות ושונות, לעיתים סותרות לאורך ההיסטוריה.
הרעיון הופיע לעיתים קרובות בשתי צורות: ההשערה החזקה, המכונה כיום דטרמיניזם לשוני, הייתה נפוצה בקרב בלשנים לפני מלחמת העולם השנייה, בעוד שההשערה החלשה מקובלת בעיקר על ידי בלשנים מודרניים.
על פי הגרסה החזקה, או הדטרמיניזם הלשוני, השפה קובעת את המחשבה, וקטגוריות לשוניות מגבילות וקובעות קטגוריות קוגניטיביות.
בקרב בלשנים מודרניים גרסה זו נחשבת שגויה.
הגרסה החלשה קובעת שקטגוריות ושימוש לשוני רק משפיעים על מחשבה והחלטות.
מחקרים אמפיריים תומכים בגרסה זו.
בלשנים נמנעים לרוב מהמונח "השערת ספיר-וורף" משום שהוא מטעה מכמה סיבות: אדוארד ספיר ובנג'מין לי וורף מעולם לא כתבו יחד יצירות, ומעולם לא הציגו את רעיונותיהם במונחים של השערה.
ההבחנה בין גרסה חלשה לחזקה היא גם התפתחות מאוחרת יותר – ספיר ו-וורף מעולם לא קבעו דיכוטומיה כזו, אם כי לעיתים קרובות כתביהם והשקפותיהם על עקרון היחסות הלשונית הזה מנוסחים במונחים דומים.
את העיקרון כי לשפה יש שליטה מסוימת על המחשבה ניתן למצוא לראשונה בהגותם של הפילוסופים עמנואל סוודנבורג, יוהאן גיאורג האמאן ויוהאן גוטפריד הרדר באמצע המאה השמונה-עשרה.
בעקבותיהם הפילוסופיה של השפה והבלשנות התפתחו בתחומי ההגות הגרמנית עד שפרצו אל הפילוסופיה האנגלית-אמריקאית דרך הגותו של גוטלוב פרגה, אל ההגות הצרפתית דרך משנתו של פרדיננד דה-סוסיר ואל התרבות הכללית בתיווך מאמרו של וילהלם פון הומבולדט (Über das vergleichende Sprachstudium).
את מקור ההיפותזה כבחינה מדוקדקת יותר של הרעיון התרבותי המוכר הזה, ניתן למצוא בחיבורי פרנץ בועז, מייסד האנתרופולוגיה בארצות הברית.
בועז השלים את לימודיו בגרמניה בסוף המאה ה-19, בתקופה בה מדענים כארנסט מאך ולודוויג בולצמן עשו ניסיונות להבנת פיזיולוגיית התחושה.
גישה פילוסופית חשובה באותו זמן הייתה חידוש ההתעניינות ביצירתו של קאנט.
בקצרה, טען קאנט כי הידע הוא תוצאת עבודה קוגניטיבית קונקרטית, הנעשית על ידי האדם הפרטי; המציאות ("אינטואיציה תחושתית") היא למעשה בהשתנות מתמדת, וההבנה היא תוצאת פירוש האינטואיציה הזו בעזרת ה"קטגוריות של ההבנה" שלו.
לפיכך, יחידים שונים עשויים לקלוט את אותה המציאות באופן שונה, כתוצאה מהמושגים השונים בהם משתמשים.
באמריקה, חקר בועז שפות אמריקאיות ילידיות שהיו שונות למדי מהשפות השמיות והודו-אירופיות אותן חקרו רוב החוקרים האירופים.
עם הזמן, הבחין בועז שצורת החיים והקטגוריות הלשוניות יכולות להשתנות מאוד ממקום למקום.
כתוצאה מתובנה זו, הגיע למסקנה כי התרבות ודרך החיים של עמים משתקפים בשפתם המדוברת.
תלמידו של בועז, אדוארד ספיר פיתח את טענתו של מורו, בכך שהראה כי שפות הן מערכות שיטתיות, מושלמות מבחינה פורמלית-לוגית.
לפיכך, אין מילה יחידה המבטאת סגנון מסוים של חשיבה/התנהגות, אלא הטבע המושלם והשיטתי של השפה הוא המתקשר ברמה גבוהה יותר למחשבה והתנהגות.
אם כי דעותיו השתנו במשך הזמן, נראה כי לקראת סוף ימיו הגיע למסקנה כי השפה לא רק משקפת את התרבות והפעולה המורגלת, אלא כי בין השפה והמחשבה ישנו יחס השפעה או אף קביעה הדדית.
בנג'מין לי וורף, שהיה בלשן חובב, מזוהה יותר מכל בלשן עם הרעיון של היחסות הלשונית בעקבות מחקריו על שפות ילידי אמריקה בהם בחן את השפעת התחביר והשימוש בשפה על התפיסה.
וורף נחשב כתומך ברעיון של דטרמיניזם לשוני, ההשקפה שהשפה קובעת את הקטגוריות הבסיסיות של המחשבה וכי, כתוצאה מכך, דוברי שפות שונות חושבים בצורות שונות.
אחת מהדוגמאות המצוטטות ביותר היא מחקרו על שפת האינוקטיטוט (אינואיטים), שלהם לכאורה מילים רבות לשלג.
נטען כי ריבוי זה מעצב את ראיית העולם של האינואיט, ויוצר אופן קיום אחר מזה של, למשל, דובר אנגלית.
דוגמה נוספת היא הניתוח של שפת ההופי (אחת מהשפות הילידיות בדרום־מערב ארצות־הברית) בו טען שיש קשר בין האופן שבו בני עם ההופי תופשים את הזמן, ואיך הם מדברים על יחסים זמניים, והדקדוק של שפת ההופי.
דוגמה אחרת נלקחה מניסיונו של וורף עצמו שהיה כימאי במקצועו, ועבד בחברת ביטוח כמהנדס מניעת שרפות.
בעת בדיקת מפעל כימי הוא הבחין כי ישנם שני חדרי אחסון למכלי דלק, אחד למכלים מלאים ואחד לריקים.
בגלל האדים הדליקים המכלים הריקים יותר מסוכנים מהמלאים אך העובדים נהגו בהם בפחות זהירות עד כדי כך שהם עישנו בחדר בו היו המכלים הריקים אבל לא בחדר עם המכלים המלאים.
ווקף הגיע למסקנה שהשימוש במילה "מכלים ריקים" הוביל את העובדים להתייחס אליהם באופן לא מודע כבלתי מזיקים, אם כי במודע הם כנראה היו מודעים לסכנת הפיצוץ.
היות שוורף לא עבד באקדמיה, מחקריו על יחסיות לשונית שנעשו בעיקר בשנות ה-30, לא נעשו מוכרים עד לפרסום כתביו בשנים שלאחר מותו בידי אחד מחבריו של וורף, הארי הויג'ר.
הויג'ר היה זה שטבע את המונח "היפותזת ספיר-וורף" בכנס ב־1954. הבלשן ג'ורג' טרייגר פרסם לאחר מכן, מאמר שכותרתו "סיסטמטיזציה של השערת וורף", אשר תרם לרעיון שוורף הציע השערה שאמורה להיות הבסיס לתוכנית של מחקר אמפירי.
בשנות ה-50 רעיון היחסות הלשונית היה נתון לביקורת קשה מחוקרי לשון, תרבות ופסיכולוגיה.
ב־1953 ביקרו הפסיכולוגים רוג'ר בראון ואריק לנברג את הסתמכותו של וורף על ראיות אנקדוטליות, וניסחו היפותזה כדי לבחון באופן מדעי את דעותיו, אותה הגבילו לבחינה של יחס סיבתי בין מבנה דקדוקי או לקסיקלי ובין קוגניציה או תפיסה.
כשהם מתמקדים בטרמינולוגיה של צבעים בה יש הבחנות ברורות בין תפיסה ואוצר מילים, פרסמו בראון ולנברג ב־1954 מחקר על מונחי הצבעים בשפת הזוּני התומך, במידת מה, בתוצאה חלשה של קטגוריזציה סמנטית של מונחי צבעים ותפיסת צבעים.
עם התפתחות הבלשנות הגנרטיבית על ידי נועם חומסקי שהגדירה מחדש את הבלשנות וחלק נכבד מהפסיכולוגיה במונחים פורמליים ואוניברסליים הצטמצמו הבחינות אמפיריות של ההיפותזה הוורפיאנית.
בגישה הגנרטיבית גיוון לשוני הוא הרמה השטחית המכסה עקרונות קוגניטיביים אוניברסליים, ומחקרים מתקופה זו הפריכו את ההיפותזה בגרסתה הדטרמיניסטית.
אקהרט מאלוטקי חקר את שפת ההופי בעבודת שטח, בין השאר.
בכך הפריך את החלק בהיפותזת ספיר-וורף הקובע שבשפת ההופי אין זמנים.
לדוגמה, סטיבן פינקר בספרו אינסטינקט השפה טען שמחשבה מתקיימת לפני השפה והיא לא תלויה בה.
מסוף שנות ה-80, החלה התעניינות מחודשת ברעיונותיו של וורף, ודור חדש של חוקרים החל לקרוא את כתביו, כשהם טוענים שהמבקרים שקדמו להם עסקו ברעיונותיו האמיתיים של וורף בצורה שטחית, או שייחסו לו רעיונות שמעולם לא הביע.
חוקרים כמו ג'ון לוסי וסטיבן לוינסון , מתחו ביקורת על פינקר על כך שאינו מציג את דעותיו של וורף כראוי ומתווכח נגד אנשי קש.
ג'ורג' לייקוף, פרסם מאמר בו טען כי וורף היה על המסלול הנכון בהתמקדותו בהבדלים בין קטגוריות דקדוקיות ולקסיקליות כמקור להבדלים ביצירת מושגים.
ספרם של לוינסון וגמפרץ "Rethinking Linguistic Relativity" שיצא לאור ב-1996 כלל מאמרים משורה של חוקרים שעסקו בפסיכובלשנות, בלשנות חברתית ואנתרופולוגיה בלשנית, והחל תקופה חדשה של מחקר היחסות הלשונית שמתמקד בהיבטים קוגניטיביים וחברתיים.
מאז בוצע מחקר אמפירי רב על תורת היחסיות הלשונית, במיוחד במכון מקס פלנק לפסיכולינגוויסטיקה ובמוסדות אמריקאיים על ידי חוקרים כמו לירה בורודיצקי ודדרה גנטנר.
לוינסון תיעד השפעות יחסות לשונית בהמשגה הלשונית השונה של קטגוריות מרחביות בשפות שונות.
לדוגמה, שפת Guugu Yimithirr בקווינסלנד אינה משתמשת במונחי מרחב יחסיים כמו ימין ושמאל.
הדוברים בה משתמשים רק במונחי כיוון מוחלטים (צפון, דרום, מזרח, מערב), דבר המתבטא למשל בתנועות ידיים אותן הם משנים בהתאם לכיוון בו הם עומדים.
מחקרים אחרים הראו את השפעת השפה על תפיסת הזמן.
נבדקים דוברי אנגלית סידרו תמונות המתארות תהליך כרונולוגי (אדם מזדקן, תנין גדל, בננה נאכלת) משמאל לימין, בעוד דוברי עברית סידרו אותן מימין לשמאל.
דוברי השפה האבוריג'ינית קוּאוּק תַ'אַיוֹרֶה סידרו את התמונות ממזרח למערב ושינו את הסדר בהתאם לכיוון אליו הם פנו.
מחקרים על תפיסת צבעים הראו כי לאנשים קל יותר לזהות ולזכור גוונים של צבעים שיש להם שם ספציפי בשפתם.
לדוגמה, ברוסית יש מילים שונות לצבעים כחול ותכלת בעוד שבאנגלית אין אבחנה כזו אלא רק כחול-כהה או כחול-בהיר.
בשפות בהן לשמות עצם יש מין דקדוקי יש לו השפעה לא מודעת על התפיסה.
למשל, לנבדקים דוברי ספרדית ואיטלקית, בהן יש מין דקדוקי, הוצגו שתי תמונות והם היו צריכים להגיב אם הן שייכות לאותה קטגוריה.
הנבדקים הגיבו מהר יותר כשלתמונות היה אותו מין דקדוקי (למשל אף ופה לעומת אף ואוזן).
אצל דוברי אנגלית לא נמצא הבדל זה, משום שבאנגלית אין מין דקדוקי.
במחקר אחר נבדקים גרמנים וספרדים היו צריכים לכתוב שמות תואר עבור רשימה של חפצים, שהיה להם מין דקדוקי שונה בשתי השפות.
לדוגמה, המילה למפתח היא זכר בגרמנית ונקבה בספרדית, ואילו המילה גשר היא נקבה בגרמנית וזכר בספרדית.
אף על פי שהניסוי נערך באנגלית בלבד נמצאו השפעות של המין הדקדוקי: למשל, דוברי גרמנית תיארו מפתחות כקשים, כבדים ושימושיים, ואילו דוברי ספרדית תיארו אותם כקטנים, מקסימים ומבריקים.
לעומת זאת, דוברי גרמנית תיארו גשרים כיפים, אלגנטיים, ורגועים, בעוד שדוברי ספרדית אמרו שהם גדולים, חזקים ותמירים.
עם זאת, חסידי אסכולות אוניברסליסטיות רבים ממשיכים להתנגד לרעיון היחסיות הלשוני.
הפוטנציאל הפוליטי של ההיפותזה מודגש ביותר בספר "1984", מאת ג'ורג' אורוול, שם ה-"Newspeak" ("שיחדש") החליפה במידת מה את השפה האנגלית, כחלק משינוי תודעה שהשליטים הטוטליטריים רוצים לגרום.
במקרה זה, ג'ורג' אורוול טוען כי אם בני אדם לא יוכלו ליצור את המילים הדרושות לשם מרד, הם לא יוכלו למרוד, כאשר "השפה החדשה" נוצרה במטרה למחוק את אותן המילים.
לדוגמה, "רע" הפך ל"לא-טוב", והמילה "חופשי" יצאה משימוש לאחר זמן.
הרעיון של יחסיות לשונית מופיע גם ברומן המדע הבדיוני "חולית" והמשכיו מאת פרנק הרברט.
אחת הדמויות (ג'סיקה אטריידס), בעלת הכשרה לשונית רחבה נבהלת מ"אלימות" השפה שמשתמש בה שבט הדררים, כיוון שהיא מאמינה שמילות ומבנה שפתם משקפים תרבות אלימה.
הרומן של סמואל דלייני , "Babel-17" , עוסק בשפה בדיונית, שאינה מאפשרת לדובריה מחשבה עצמאית, ומכריחה אותם לחשוב רק מחשבות לוגיות לחלוטין.
בשפה זו הם משתמשים ככלי נשק, מכיוון שהיא אמורה להפוך את כל שלומדה לבוגד.
ברומן, השפה בבל-17 מדומה לשפות מחשב, שאינן מאפשרות טעויות או קביעות לא מדויקות.
בספר "המנושל" מאת אורסולה לה גווין, השפה והתרבות בכוכב אנארס לא מכירה במושג הבעלות.
דוגמה לכך ניתנת כאשר ילדה קטנה אומרת לגיבור הספר: "אתה יכול לחלוק איתי את הממחטה בה אני משתמשת", במקום להגיד "אתה יכול לשאול ממני את הממחטה שלי".
השפה מבטאת את העיקרון שהממחטה, שיוצרה תחת השיטה האנרכיסטית-סוציאליסטית, אינה שייכת לאף אדם ספציפי, כי אם למין האנושי כולו.
השפה המדוברת באנארס, פראבית, היא שפה מתוכננת אשר משקפת אספקטים רבים של היסודות הפילוסופיים של האנרכיזם האוטופי.
סדרת הספרי המדע הבדיוני הפמיניסטי "שפת אם" מאת סוזט היידן אלגין, עוסקת במאבק קבוצת נשים בלשניות בעזרת המצאת שפה שנועדה לנשים.
השפה, "לאאדן", נועדה כדי להתמודד עם מגבלות השפה האנדרוצנטרית על נשים, שנאלצות להגיב "אני יודעת שאמרתי את זה, אבל אני התכוונתי למשהו אחר".
אלגין טוענת שהשפות הטבעיות המערביות עשויות להיות מתאימות יותר להבעת עמדותיהם של גברים מאשר נשים.
בסיפור המדע הבדיוני "סיפור חייך" מאת טד צ'יאנג, נבחנת אפשרות שרכישת שפה חייזרית תשנה את מבנה התודעה האנושית.
הסיפור עובד בשנת 2016 לסרט בשם "המפגש".
בספר "המנון" של איין ראנד, מתוארת חברה שוויונית בה הוצאה המילה "אני" מהשפה כדי להכחיד אינדיבידואליזם.
היפותרמיה (מיוונית, Hypothermia, בעברית, על־פי האקדמיה ללשון העברית: חֹם נָמוּךְ, תַּת-חֹם) היא ירידה בטמפרטורת הגוף כתוצאה ממחלה, חשיפה לטמפרטורות נמוכות או גורמים אחרים.
טווח הירידה בטמפרטורת הגוף במקרה של היפותרמיה, רחב מעט מטווח העלייה במקרה של פירקסיה (חום גבוה):
המצב מוגדר כהיפותרמיה כשמתרחשת ירידה של יותר מ־C° 2 מטמפרטורת גוף נורמלית (C° 35 ומטה).
טמפרטורת גוף נמוכה מ־C° 32 נחשבת למסוכנת ועלולה לגרום אף למוות.
טמפרטורת גוף נמוכה מ־C° 27 תגרום כמעט תמיד למוות.
טמפרטורת הגוף הנמוכה ביותר שנרשמה אי-פעם ושלא גרמה למוות היא C° 13.
תסמיני ההיפותרמיה מופיעים עם ירידת חום הגוף ומחמירים ככל שחום הגוף ממשיך לרדת.
בשלבים הראשונים (פגיעה קלה) הנפגע חיוור וקר, רועד ומתנהג בצורה אדישה ומבולבלת, סובל מחולשה וירידה בקואורדינציה וביכולת הדיבור.
החמרת המצב (פגיעה בינונית) מביאה לערפול ההכרה ולהאטה בקצב הלב.
נשימת הנפגע הופכת איטית יותר ואיבריו מתקשים.
הידרדרות נוספת של המצב (פגיעה קשה) גורמת לאובדן הכרה ופגיעה קשה בקצב הלב ומעמידה את הנפגע בסכנה של דום לב, הפסקת נשימה ומוות.
היפותרמיה מהווה אחד מקודקודי משולש המוות.
קיימים מיתוסים רבים באשר לדרך הפעולה הנדרשת לשם הצלת נפגע היפותרמיה (במיוחד היפותרמיה אקוטית, שבה חום הגוף יורד בפתאומיות בתוך שניות או דקות, למשל, עקב נפילה למים קרים מאוד).
פעולות לפי מיתוסים אלה, יסכנו את הנפגע בהיפותרמיה אף יותר, ולכן אין לבצע את הפעולות הבאות:
אסור להשקות את הנפגע במשקה אלכוהולי.
אסור לנסות ולטפל בכוויות קור.
אסור לנסות להעלות את חום הגוף באמצעות שפשוף או עיסוי.
אסור לנסות להעלות את חום הגוף באמצעות בקבוקי מים חמים או מגבות חמות.
אסור להרטיב את הנפגע במים חמים.
פעולות אלו עלולות להפנות את הדם מהאיברים הפנימיים החיוניים אל העור, דבר שיחמיר את מצבו של הנפגע.
בנפגעי קור מכל הסוגים יש לטפל באופן דומה.
כללי הטיפול המתאימים לכל המקרים הם:
להשכיב את הנפגע במנוחה מוחלטת.
לבודד את הנפגע מן הסביבה הקרה באמצעות שמיכות.
לפנות את הנפגע למחסה מפני הרוח, הגשם והשלג.
לחמם את החדר שבו שוהה הנפגע על ידי תנור או מקור חום אחר.
להסיר את בגדיו הרטובים של הנפגע (ובכלל זה כפפות, נעליים וגרביים).
למדוד את חומו של הנפגע מדידה רקטלית בעזרת מדחום היפותרמי.
לפנות את הנפגע בדחיפות למתקן רפואי קרוב, תוך שמירה על חום גופו ולהימנע מטלטולו ככל האפשר.
אם הוא בהכרה מלאה, יש להשקות אותו במשקה חם.
אם אינו בהכרה, יש להחדיר לוורידיו נוזל עירוי המחומם לטמפרטורת הגוף הרגילה (יבוצע על ידי איש רפואה מקצועי בלבד).
לתת לנפגע לשאוף אדים מחוממים.
אדם תשוש, חולה או פצוע, רגיש יותר לפגיעות קור ועל כן יש להקפיד עוד יותר על כללי הטיפול בו, כדי שלא יתווספו סיבוכים של פגיעות קור לבעיות הבריאות שכבר קיימות אצלו.
כניסת הגוף להיפותרמיה ולמוות קליני יכולה למעשה לשמר את איברי הגוף.
במצב זה חילוף החומרים מואט מאוד, מה שעוצר תהליכים בלתי הפיכים המתרחשים במוות בתנאים אחרים, כגון פירוק רקמות ונזק בלתי הפיך למח.
עקב זאת, מתועדים מקרים בהם הוחזרו אנשים לתחייה כאשר היו במוות קליני שנגרם מהיפותרמיה.
היפוקמפוס (בלועזית: Hippocampus) הוא אזור במוח והמבנה הגדול ביותר של המערכת הלימבית.
ההיפוקמפוס נמצא בתוך האונה הרקתית (האונה הצדדית הסמוכה לעצם הרקה).
לבני אדם יש שני היפוקמפוסים, אחד בכל צד של המוח.
השם היפוקמפוס ניתן לו משום הדמיון שיש לו לסוסון ים שוכב .
הוא מקבל מידע מהטגמנטום הגחוני כחלק מהמערכת המזולימבית של המוליך העצבי דופמין.
בנוסף לשלוחות הדופמינרגיות מהטגמנטום הגחוני, מגיעות להיפוקמפוס שלוחות דופמינרגיות גם מהחומר השחור.
ההיפוקמפוס מקושר לנטייה לחיפוש חידושים , שמקשרת בין המוליך העצבי דופמין לבין היכולת היצירתית של האדם.
להיפוקמפוס יש תפקיד חשוב ברכישת זיכרונות חדשים של עובדות ואירועים.
הוא משתתף בתהליכים הקשורים לזיכרון לטווח ארוך, ולכן פגיעה בו גורמת לפגיעה בזיכרון.
לדעת חוקרים מסוימים, ההיפוקמפוס הוא חלק ממערכת זיכרון גדולה של האונה הצדית, האחראי על זיכרון דקלרטיבי (זיכרון הצהרתי, זיכרונות אשר ניתן להביעם בצורה מילולית מפורשת - לרבות, למשל, זיכרון סמנטי, בנוסף לזיכרון אירועי).
ישנן ראיות לכך שלמרות שצורות זיכרון אלו פעמים רבות נשארות לכל החיים, ההיפוקמפוס מפסיק למלא תפקיד קריטי ביצירת זיכרונות לאחר תקופה של התגבשות זיכרון (קונסולידציה).
כאמור, התוצאה של נזק להיפוקמפוס מתבטאת בקשיים ביצירת זיכרונות חדשים (אמנזיה אנטרוגרדית), ולרוב גם משפיעה על הגישה לזכרונות שנוצרו לפני הנזק (אמנזיה רטרוגרדית).
השלכות של פגיעה בהיפוקמפוס על הזיכרון
ישנם מספר היבטים של הזיכרון שאינם מושפעים מנזק בהיפוקמפוס, ובהם היכולת ללמוד מיומנויות חדשות (לדוגמה נגינה בכלי מוזיקלי), דבר המצביע על כך שיכולות כאלה תלויות בסוגים אחרים של זיכרון (זיכרון פרוצדורלי) ובאזורים אחרים של המוח.
בעוד שאנשים עם פגיעה משמעותית בהיפוקמפוס יוכלו ללמוד לבצע מטלות חדשות, הם אינם מסוגלים לזכור שהם עשו זאת..
דוגמה לכך היא המקרה של הנרי מולייסון הידוע בכינוי .H.M או ה"מ.
בגיל 27 ה"מ עבר ניתוח להפחתת התקפי אפילפסיה, שבמהלכו הוסרו חלקים מן ההיפוקמפוס שלו.
כתוצאה מכך הוא היה מסוגל לזכור רק אירועים מהעבר הרחוק שלו.
בעקבות חוסר היכולת שלו לאחסן מידע חדש בזיכרון לטווח ארוך, הוא המשיך לחשוב כי הוא חי בשנת 1953, השנה שבה התרחש הניתוח.
עם זאת, הוא עדיין היה מסוגל ללמוד מיומנויות חדשות.
מולייסון נחקר רבות מאז על ידי חוקרת המוח האמריקאית ברנדה מילנר.
למוליך העצבי אצטילכולין חשיבות בהתפתחות מחלת אלצהיימר, שהיא הפרעה הרסנית, המשפיעה על אוכלוסייה מבוגרת ומאופיינת בפגיעה בזיכרון ובתפקודים קוגניטיביים אחרים.
נוירונים (תאי-עצב) במוח הקדמי, המייצרים אצטילכולין נוטים להידרדר אצל חולי אלצהיימר, שכתוצאה מכך סובלים ממחסור במוליך העצבי.
ככל שמיוצר פחות אצטילכולין, כך אובדן הזיכרון בקרב החולים גדול יותר.
נזק להיפוקמפוס יכול להיווצר גם כתוצאה ממחסור בחמצן (אנוקסיה), וכן במקרי אנצפליטיס.
תפקיד ההיפוקמפוס בזיכרון מרחבי ובניווט
ההיפוקמפוס מקבל מידע מרחבי מהאונה הקודקודית.
ישנם ממצאים המצביעים על כך שההיפוקמפוס ממלא תפקיד באחסון ועיבוד מידע מרחבי.
מחקרים שבוצעו על חולדות מצביעים על קיומם של נוירונים המכונים תאי מיקום (place cells) – תאים אלה פעילים כאשר החיה נמצאת באזור מסוים בסביבה, אזור זה מכונה השדה המרחבי של התא.
גילוי תאים אלו הוביל לרעיון כי ייתכן שההיפוקמפוס מתפקד כמפה קוגניטיבית – ייצוג עצבי של המרחב הסביבתי – אשר מאפשר למצוא דרכים חדשות וקיצורי-דרך להגעה ממקום למקום.
מחקרים בחיות הראו כי נדרש היפוקמפוס ללא פגם לביצוע משימות זיכרון מרחביות פשוטות (כגון מציאת הדרך חזרה למיקום חבוי).
ללא היפוקמפוס המתפקד בצורה מלאה, בני אדם אינם מסוגלים לזכור בצורה טובה מקומות בהם היו או איך להגיע למקומות אליהם הם מועדים.
אנשים מסוימים מציגים יכולת טובה יותר מאחרים במציאת דרכים ובניווט.
הדמיה מוחית מראה כיום כי לאנשים אלו יש היפוקמפוס פעיל יותר בזמן הניווט.
נהגי המוניות של לונדון נדרשים ללמוד מספר גדול של מקומות – ולדעת את הדרך הישירה ביותר ביניהם (להבדיל מנהגי המוניות הישראלים, עמיתיהם הלונדונים נדרשים לעבור מבחן נוקשה של ידע לפני קבלת הרישיון לנהוג באחת המוניות הלונדוניות המפורסמות).
אחד המחקרים הראה כי חלק מההיפוקמפוס גדול יותר בקרב נהגים אלו, בהשוואה לציבור הרחב, וכי לנהגי מוניות מנוסים יותר יש היפוקמפוס גדול יותר.
ייתכן כי לאנשים שמראש היה להם היפוקמפוס יחסית גדול יותר, היה קל יותר להפוך לנהגי מוניות.
כמו כן נראה כי מציאת קיצורי דרך כדרך להתפרנס יכולה לגרום להיפוקמפוס שלנו לגדול.
ההיפוקמפוס הוא אחד משני האזורים היחידים במוח שידוע שיש בהם תהליך של נוירוגנזה, צמיחת נוירונים חדשים במוח מפותח.
האזור השני הוא פקעת ההרחה.
תאוריות כשל תחת מאמץ או היפותזות החוזק הן תאוריות הנדסיות המנסות לנבא באיזה מאמץ או באיזה שילוב של מאמצים יתרחש הכשל.
ישנן תאוריות שונות לחומרים משיכים ותאוריות שונות לחומרים פריכים.
היפותזות החוזק מבוססות על המאמצים הראשיים: , and הקריטריונים של וון מיסס ושל טרסקה הם התאוריות המקובלות יותר מבין תאוריות הכשל המתוארות כאן.
(Maximum Normal Stress Theory) הכשל לפי תאוריה זו נגרם על ידי המאמץ הראשי הגבוה ביותר.
למאמצים הראשיים הנמוכים יותר אין השפעה.
התאוריה אינה מסבירה את העובדה שקוביה הנלחצת בשלושה כוונים עומדת במאמץ גבוה יותר מאשר לו עמדה במאמץ בכיוון אחד בלבד.
לפי תאוריה זו, גוף העמוס לפיתול יכשל כאשר מאמץ הפיתול יגיע למאמץ הכניעה במתיחה: .
הניסיון מראה שהכשל בפיתול יקרה כאשר המאמץ יגיע לכדי כ-60% ממאמץ הכניעה במתיחה.
- מאמץ גזירה / פיתול
(Maximum Shear Stress Theory) התאוריה הזו ידועה גם כקריטריון של טרסקה על שמו של הנרי אדוארד טרסקה.
התאוריה אינה מתחשבת במאמץ הראשי השני .
פגם נוסף מתגלה כאשר המאמצים הראשיים שווים זה לזה המאמץ השקול יהיה שווה אפס לכל גודל של המאמץ הראשי ולעולם לא יהיה כשל.
התאוריה נותנת תוצאות משביעות רצון לחומרים פלסטיים.
לפי התאוריה הזו, הכשל בגזירה יתרחש כאשר: .
(Total Strain Energy Theory) המצב המסוכן לפי התאוריה הזו הוא האנרגיה הפוטנציאלית של המעוות.
גורם הכשל הוא האנרגיה הפוטנציאלית של הדפורמציה האלסטית.
הכשל יתרחש כאשר אנרגיית המעוות הסגולית גדולה מאנרגיית המעוות בגבול האלסטיות במתיחה צירית פשוטה.
התאוריה אינה נותנת תוצאות משביעות רצון ולא משתמשים בה.
(Distortion Energy Theory) גורם הכשל בתאוריה זו הוא האנרגיה הגורמת לשינוי הצורה של הגוף ולא כל האנרגיה הפוטנציאלית של הדפורמציה האלסטית.
התאוריה הזו מוכרת גם כקריטריון וון מיסס על שמו של ריצ'רד וון מיסס.
תאוריה זו נותנת תוצאות טובות בעיקר בחומרים פלסטיים ומרבים להשתמש בה.
הכניעה בגזירה או בפיתול תתרחש לפי תאוריה זו כאשר: .
- המאמץ השקול המבוטא על ידי שלושת המאמצים הראשיים
חומרים פריכים מתאפיינים בכך שאין להם אזור כניעה או נזילה והכשל שלהם נעשה בצורה חדה לאחר מעוות רציף עם הגדלת המאמץ.
מאמץ הלחיצה המותר גדול בהרבה ביחס למאמץ המתיחה המותר.
החוזק לגזירה שווה בערך לחוזק למתיחה.
את המאמץ הגבולי במתיחה נסמן: ואת המאמץ הגבולי בלחיצה נסמן:
(Maximum Principal Strain Theory) הגורם המכריע בכשל לפי תאוריה זו הוא המעוות היחסי המרבי.
התאוריה נותנת תוצאות משביעות רצון לחומרים פריכים אך לא מרבים להשתמש בה.
לפי תאוריה זו, גוף הנמשך בכוונים שונים יעמוד במאמץ גבוה יותר מגוף העומד במאמץ מתיחה בכיוון אחד, תוצאה שאינה עומדת במבחן המציאות.
(Coulomb - Mohr Theory) התאוריה מבוססת על תוצאות של מבחן מתיחה ועל מבחן לחיצה של דגם החומר.
משרטטים תרשים הדומה לתרשים של תאוריית המאמץ הראשי המרבי כאשר הערכים הקובעים את גבולות הכשל הם: ו .
התרשים מראה את גבולות הכשל של תאוריית מור וקולון ואת הגבולות של התאוריה המתוקנת של מור וקולון.
משרטטים מעגלי מור עבור ו ולפי התאוריה צפוי כשל כאשר נקודה על המעגל משיקה למעטפת או חוצה אותה.
- המאמץ הראשי הגדול יותר שאיננו אפס
- המאמץ הראשי הקטן יותר שאיננו אפס
תאוריות החוזק מאפשרות לחבר מאמצי מתיחה / לחיצה עם מאמצי גזירה / פיתול.
- לפי תאוריית מאמץ הגזירה המרבי (טרסקה)
- לפי תאוריית אנרגיית מעוות הגזירה (וון מיסס)
הִיפְּיָאס (יוונית: Ἱππίας) היה סופיסט יווני בן המאה החמישית לפנה"ס.
היפיאס נולד בחבל אליס שביוון (בצפון מערב חצי האי פלופונסוס) והיה בן תקופתם הצעיר של פרוטגורס ושל סוקרטס.
הוא לימד ברחבי יוון ובסיציליה, אך ריכז את הוראתו בעיקר באתונה.
היפיאס היה פילוסוף רבגוני שעסק ברטוריקה, דקדוק, מתמטיקה, גאומטריה, אסטרונומיה וארכאולוגיה.
הוא היה מוכן להרצות על כל נושא שנתבקש לדבר עליו.
היפיאס היה גם היסטוריון, והכין רשימה של המנצחים במשחקים האולימפיים.
הוא עסק גם בשירה ובמוזיקה, תפר בעצמו את בגדיו ועיצב את הטבעת שענד על אצבעו.
הוא זכה להערכה רבה, ונשלח על ידי אנשי חבל מולדתו בשליחות דיפלומטית לערי מדינה שונות ביוון.
בדיאלוג של אפלטון "היפיאס רבא", סוקרטס מבקש מהיפיאס להגדיר את המונח "יופי".
היפיאס משיב: "נערה יפה, זהב, ולהיות עשיר ומכובד." סוקרטס מציג להיפיאס שאלות נוספות כדי להפריך את תשובותיו אלה.
ואז היפיאס כועס ואומר: "בשם זאוס, לא תשמע את תשובתי עד שתציג את הגדרתך אתה.
אתה לועג לזולתך ומנסה להפריך כל מה שהוא אומר, בעוד שאתה עצמך מסרב להביע את דעתך על נושא השיחה."
היפיאס תרם להתפתחותה של הספרות היוונית, ועמד על משמעותן של מילים ועל חשיבותו של הסגנון בספרות.
הוא כתב ספר על הומרוס, ומאמרים בשטח הארכאולוגיה, וליקט קטעים מן הספרות היוונית ומן הספרות הזרה, אך מכל אלה לא שרד דבר מלבד מספר רשימות.
חשיבותו של היפיאס היא בכך שהוא מסמל את המעבר מגדולי הפילוסופים הסופיסטים, כמו פרוטגורס ופרודיקוס, אל מספר רב של סופיסטים שעסקו בעיקר בפולמוס ובהתנצחות מילולית.
הפילוסוף היווני פרוקלוס מייחס להיפיאס את יצירת הקוואדרטריקס.
הקוואדרטריקס קרוי לעיתים "הקוואדרטריקס של היפיאס".
היפופיאה (שם מדעי: Hippophae), המכונה גם אוֹבּליפּיחה (מרוסית: Облепиха), הוא סוג של שיח נשיר קוצני בעל גרגירים שמנוניים גדולים בצבע כתום-צהוב מבריק, השייך למשפחת היצהרוניים (Elaeagnaceae).
לסוג היפופיאה שישה מינים ושנים עשר תת-מינים, שתפוצתם משתרעת על פני שטח נרחב באירופה ובאסיה, הנמצא בשטחיהן של סין, מונגוליה, הודו, נפאל, פקיסטן, רוסיה, הממלכה המאוחדת, צרפת, דנמרק, הולנד, גרמניה, פולין, פינלנד, שוודיה ונורווגיה.
למעלה מ-90 אחוזים – או כ-1.5 מיליון הקטאר (10.5 מיליון דונם) מכלל שיחי ההיפופיאה נמצאים בסין, שבה מנוצל הצמח למטרות שימור מים ואדמה.
השיחים צומחים לגובה של 0.5 עד 6 מטרים, ולעיתים נדירות (במרכז אסיה) מגיעים אף עד לגובה של 18 מטרים.
על פי רוב גדל השיח באזורים יבשים וחוליים.
הצמח סביל למלח באוויר ובקרקע, אך הוא דורש אור שמש מלא לשם צמיחה טובה, ואינו מיטיב לצמוח בצילם של עצים גדולים.
ההיפופיאה המצויה (Hippophae rhamnoides) הוא המין הנפוץ ביותר, עם תפוצה שנפרשת מן החופים המערביים של אירופה ועד צפון-מערב סין.
להיפופיאה המצויה ענפים דחוסים, נוקשים וקוצניים.
עליו צרים ומחודדים בקצותיהם, גונם ירוק-כסוף חיוור, אורכם 3–8 ס"מ ועוביים פחות מ-7 מ"מ.
הוא דו ביתי – ישנם צמחים זכריים וצמחים נקביים.
הצמח הזכרי מפיק פרחים בעלי גון הנוטה לחום, היוצרים אבקה המפוזרת באמצעות הרוח.
הצמח הנקבי מפיק גרגירים כתומים, שקוטרם 6–9 מ"מ.
הגרגירים רכים ועסיסיים, ועשירים בוויטמין C (בריכוז ממוצע של 600 מ"ג ל-100 גרם, ולעיתים אף של 1,500 מ"ג ל-100 גרם).
יש פרטים העשירים בנוסף גם בוויטמין A, בוויטמין E ובשמנים.
הגרגירים מהווים מרכיב חשוב בתזונת החורף של ציפורים מסוימות, ובעיקר בזו של הקיכלי האפור.
העלים נאכלים בידי פגיותיו של מין של עש החי באזור החוף, וכן בידי פגיות של פרפראים אחרים.
המין Hippophae salicifolia (היפופיאה בעל עלים דמויי-ערבה) נפוץ רק בהרי ההימלאיה, מדרום לתפוצתו של ההיפופיאה המצוי, וגדל בפסגות גבוהות ובעמקים יבשים.
הוא נבדל מן ההיפופיאה המצוי בעליו, שהם בעלי עובי של עד 10 מ"מ וגונם ירוק ופחות כסוף, ובצבע הצהוב של גרגיריו.
לגרגיריו של ההיפופיאה שימושים רבים.
הם אכילים ומזינים, אם כי חמוצים ועפיצים למדי, ואינם טעימים למאכל בצורתם הנאה, אלא אם הם מוקפאים (במטרה להפחית את העפיצות) או מעורבבים במיץ מתוק יותר כגון מיץ תפוחים או ענבים.
בנוסף, ניתן להשתמש בהם להכנת עוגות, ריבות וליקרים.
כאשר נמעכים גרגירי ההיפופיאה, המיץ המתקבל נפרד לשלוש שכבות: למעלה מתקבל קרם כתום סמיך; באמצע, שכבה המכילה בצורה אופיינית אחוז גבוה של שומנים רוויים ולא-רוויים; ובשכבה התחתונה – משקעים ומיץ.
שמן אובליפיחה הוא שמן בעל גוון כתום עז הנוטה להכתים בגדים.
תעשיית הקוסמטיקה עושה לעיתים שימוש בשמן - ניתן למצוא סבונים, שמפו וקרמים המכילים את שמן האובליפיחה.
כמו כן ישנם רופאים הממליצים למרוח את השמן על צלקות לאחר ניתוחים פלסטיים, כוויות ועוד על-מנת לעזור באיחוי ושיקום הצלקות והעור.
קטיף פירות ההיפופיאה קשה בשל קוציו הצפופים של השיח.
טכניקת קטיף נפוצה היא הסרתו של ענף שלם; אולם פעולה זו הרסנית לצמח, ומפחיתה את היבולים הבאים.
הענף שהוסר מוכנס להקפאה, וטלטול קל שלו גורם לגרגירים לנשור.
הענפים שנחתכו מוכנסים להקפאה עמוקה של 32°C−, ומופשרים קלות על פני השטח בעת הסרת הגרגירים.
הגרגירים נמעכים, בתהליך שבו נפטרים מכ-95% מן העלים ומיתר הפסולת.
הגרגירים הנוזליים מאוחסנים בטמפרטורה של 22°C−.
הדרך היעילה ביותר לקצור את הגרגירים מבלי לפגוע בענפים היא באמצעות שימוש במנער-גרגירים (מכשיר אשר פותח באסטוניה לפני מספר שנים).
קציר מכני מותיר עד ל-50% מן הגרגירים במטע, וניתן לקצור את הגרגירים רק פעם בשנתיים – בעוד שבשימוש במכונה זו ניתן להגיע ליבול הגדול עד פי ארבעה מזה המתקבל בשיטת חיתוך הענפים.
במהלך המלחמה הקרה, פיתחו גננים מברית המועצות ומגרמניה המזרחית זנים מגוונים, בעלי ערך תזונתי רב יותר, גרגירים גדולים יותר, עיתות הבשלה שונות וענפים בעלי צורה המקלה על קציר הגרגירים.
במשך עשרים השנים האחרונות גודלו גידולים ניסיוניים בארצות הברית – אחד בנבדה ואחד באריזונה – ובפרובינציות המערביות של קנדה.
שיח ההיפופיאה מהווה גם צמח נוי פופולרי, העשוי לשמש גדר חיה.
בחלקים מסוימים של העולם משתמשים בשיח החזק כדי לייצב את גדותיהם של נהרות ושיפועים תלולים.
נופו של הצמח זוכה להערכה באזורים בעלי אקלים צפוני, שכן אשכולות הגרגירים הצבעוניים נשמרים לאורך החורף.
מוכרי פרחים משתמשים בענפיו של השיח לעיצוב קישוטים.
היפוקרטס מכיוס היה מתמטיקאי ואסטרונום יווני שחי באי כיוס במאה החמישית לפני הספירה בין 470 לפנה"ס ועד 410 לפנה"ס.
הוא עסק בבעיות הגאומטריות של ימי קדם, וכן ידע על מספר משפטים חשובים, למשל שצלע משושה משוכלל החסום במעגל שווה לרדיוס המעגל, שזווית החסומה בחצי עיגול היא זווית ישרה ושהיחס בין מעגלים שווה ליחס בין ריבועים הבנויים על קוטריהם.
הוא הראשון שחישב מתמטית שטח של צורה, הסהרון של היפוקרטס, שגבולותיה אינם מורכבים מקווים ישרים בלבד.
הוא כנראה ידע להוכיח בצורה ריגורזית, פחות או יותר, לפחות חלק ממשפטיו.
ככל הנראה הוא כתב ספר "יסודות", במבנה דומה לזה שבספרו המפורסם של אוקלידס כמאה שנים אחריו, אך הספר לא השתמר.
בתחום האסטרונומיה הוא ניסה להסביר את תופעת השביט ושביל החלב.
בגאומטריה, היפוציקלואיד הוא עקומה מישורית הנוצרת על ידי מסלול של נקודה קבועה על מעגל קטן, אשר מתגלגל (ללא החלקה) לאורכו של מעגל גדול יותר, מן הצד הפנימי שלו.
ההיפוציקלואיד שונה מעקומת הציקלואידה, הנוצרת מהתגלגלות מעגל לאורך קו ישר.
נסמן את רדיוס המעגל הקטן ב- , ואת רדיוס המעגל הגדול ב- .
המשוואות הפרמטריות של העקומה הן:
אם k הוא מספר שלם, אזי העקומה היא עקומה סגורה בעלת k חודים (נקודות שבהן העקומה אינה גזירה).
כאשר k=2, העקומה המתקבלת היא קו ישר, וזוג מעגלים ביחס שכזה נקראים "מעגלי קרדאנו", על שמו של ג'ירולמו קרדאנו.
קרדאנו היה הראשון להגדיר היפוציקלואידים מסוג זה, שהיוו בעבר מרכיב מרכזי בטכנולוגיית מכונות הדפוס.
אם k הוא מספר רציונלי, נניח k = p/q (בהצגה מצומצמת), אזי העקומה היא עקומה סגורה שאיננה עקומה פשוטה (דהיינו - היא חותכת את עצמה), בעלת p חודים.
אם k הוא מספר אי רציונלי, אזי העקומה לעולם לא נסגרת.
העקומה תמלא את שטחה של טבעת ברדיוס חיצוני R וברדיוס פנימי R-r, סביב מרכז המעגל הגדול.
היפוציקלואיד בעל k=3 נקרא דלתואידה, והיפוציקלואיד בעל k=4 נקרא אסטרואידה .
היפוציקלואיד הוא מקרה פרטי של עקומת היפוטרוקואיד.
צעצוע ה"ספירוגרף" מתבסס על עקרון ההיפוציקלואיד על מנת לצייר צורות דומות.
הלוגו של קבוצת הפוטבול האמריקאית "פיטסבורג סטילרס" כולל שלושה אסטרואידים (היפוציקלואידים בעלי 4 חודים).
במרכז הדגל של העיר פורטלנד, אורגון, מופיע אסטרואיד.
היפוקסיה (בעברית: מיעוט חמצן; באנגלית: Hypoxia) הוא מצב פתולוגי של חוסר חמצן בתאי הגוף (רקמות).
היפוקסיה יכולה להיגרם כתוצאה מהיפוקסמיה, אך ייתכנו גם גורמים אחרים.
ישנם מספר גורמים היכולים להוביל להיפוקסיה:
חוסר נגישות של חמצן עקב טביעה, חנק או בגלל לחץ אטמוספירי נמוך הנגרם כאשר נמצאים בגובה רב.
הרעלת פחמן חד־חמצני בו הגוף מתחמצן עם CO (במקום עם O2).
נפוץ במקרים של שאיפת עשן ושרפה.
פגיעה במערך הדיפוזיה או הפרפוזיה בו מתחמצנים האיברים והרקמות, בעת מחלות ריאה ובעיות בזרימת הדם.
מחלת גבהים – במצב זה אין תאי הדם האדומים יכולים להעביר די חמצן לתאי הגוף.
גורמים אלו מחולקים לארבע קבוצות עיקריות:
היפוקסית גבהים (Hypoxemic hypoxia) – נגרמת עקב העדר לחץ חמצן, כתוצאה מכך נפגמת יכולת החמצן לחדור למחזור הדם.
היפוקסיה היסטו־טוקסית (Histotoxic hypoxia) – נגרמת עקב פגיעה ביכולת תאי הגוף לספוג חמצן, כתוצאה משימוש באלכוהול או בסמים.
היפוקסיה אנמית (Anemic hypoxia) – נובעת מחוסר יכולת של כדוריות הדם האדומות לשאת חמצן לרקמות הגוף.
הסיבה הברורה ביותר לתסמין היא מחלת האנמיה.
היפוקסיה סטגנטית (Ischemic, or stagnant hypoxia) – חוסר בחמצן הנובע מסירקולציה לא תקינה של מחזור הדם בגוף (בדרך כלל התסמונת נובעת ממחלות או בעיות גנטיות).
קיימים שני סוגים של מצבי היפוקסיה:
היפוקסיה כללית (generalized hypoxia) – מצב בו נגרמת חסימה של חמצן לכלל מערכות הגוף.
היפוקסיה רקמתית (tissue hypoxia) – מצב בו נגרמת חסימה של חמצן לרקמה ספציפית בגוף.
עקב חוסר של חמצן למערכות השונות בגוף.
הסימנים העיקריים והבולטים ביותר יהיו:
כיחלון פריפרי – כיחלון של קצוות גוף מרוחקים (כגון אצבעות) שיכול להיות סימן לפגיעה בזרימת הדם (פרפוזיה) לרקמה מסוימת.
כיחלון מרכזי – כיחלון המופיע בין היתר בשפתיים ובכלל אזורי הגוף ומופיע במצבים של לחץ חמצן נמוך בדם העורקי.
ייתכן קוצר נשימה על מנת להשלים את כמות החמצן בדם.
אובדן שיקול הדעת, בעיות קואורדינציה, השפעה על יכולת החשיבה ועיבוד הנתונים במוח.
אופוריה – תחושה קיצונית של התרוממות רוח המלווה באופטימיות.
נימול – עקצוצים ותחושות חום בגפיים.
עילפון – זאת עקב חוסר חמצן לתאי המוח.
אובדן צבע בעיניים ופגיעה בכושר הראייה – זאת עקב חוסר חמצן לרקמות העין.
כל התסמינים הללו עלולים להביא למצב של עילפון, פיתוח נשימת יתר, שיתוק, נכוּת ואף מוות.
חוסר חמצן גורם לנזקים רבים לכל רקמות הגוף, ובייחוד המוח, שאין תאיו מסוגלים להתחדש לאחר פגיעה או חוסר ממושך בחמצן.
היפוקסיה מוגדרת כירידה בלחץ הדם העורקי מתחת לערך נורמלי מסוים – תלוי בגיל (לעומת לחץ חלקי של פחמן דו־חמצני, אשר אינו תלוי בגיל ושווה ל־42 מ"מ כספית).
כיחלון (ציאנוזיס) מאפיין היפוקסיה (היפוקסיה לאו דווקא גורמת לכיחלון – יכול להיות מצב בו אדם אינו מפתח כיחלון אולם הוא יכול להיות היפוקסי).
הכיחלון מתרחש כאשר בדם יש לפחות 5% של המוגלובין לא מחומצן.
קיימים מנגנונים שונים שיכולים לגרום להיפוקסיה – למשל, היפרוונטילציה, דלף של דם מחדר ימין של הלב לחדר שמאל בשל מום לב מולד, נשימה בגבהים בהם יש ריכוז נמוך של חמצן, פגיעות בדיפוזיה ומצב בו הוונטילציה נמוכה מהפרפוזיה – נקרא גם VQ mismatch.
יש שני יחסים גבוליים בהקשר זה:
אוורור מבוזבז: שבו היחס V/Q שואף לאינסוף: קורה כתוצאה ממצב בו נחסמת זרימת הדם לאזור מסוים בריאה וכתוצאה מכך הפרפוזיה אפסית.
תערובת וורידית או shunt: במצב כזה, נוצר קשר ישיר אנסטמוטי בין עורק לווריד – והיחס V/Q שווה לאפס (אין וונטילציה של היחידה הספציפית, אינה מחומצנת).
אדם שלא נחשף זמן ממושך לחמצן וסובל מהיפוקסיה (למשל בעת טביעה), חייב לקבל במהירות האפשרית חמצן, זאת על ידי הבאתו למקום עשיר בחמצן (כמו מקום פתוח) או על ידי הלבשתו במסיכת חמצן והנשמה של חמצן בריכוז גבוה מאשר באוויר.
לעומת זאת, במצבים בהם יש דלף (shunt) הבעיה אנטומית – וקשה לתקן את ההיפוקסיה הנוצרת בעקבותיו.
האבחנה של מצבי היפוקסיה נשענת בין היתר על בחינת ה־Aa המבטא את ההפרש שבין לחץ החמצן החלקי בנאדיות לבין לחץ החמצן החלקי בדם.
מעבר להפרש של 10 עד 20 מ"מ כספית בלחץ זה, קיימת בעיה מבנית במערכת הנשימה.
ניתן לחשב את ה־Aa בדרך עקיפה: מסתכלים על הלחץ החלקי של פחמן דו־חמצני ושל חמצן בדם: מאחר שלחץ הפחמן הדו־חמצני בדם אמור להיות כ־40 מ"מ כספית, ולחץ החמצן באלוואולי יכול להגיע עד 100 מ"מ כספית, סכימה של שניהם בפועל תציין מהי הבעיה.
מצב בו הלחץ החלקי של החמצן באלוואולי הוא 60, והלחץ החלקי של פחמן דו־חמצני 40: זהו מצב של היפוקסיה, אך לא מצב של היפו־ונטילציה: לחץ הפחמן הדו־חמצני הוא נורמלי.
מצב בו הלחץ החלקי של החמצן באלוואולי 60, והלחץ החלקי של פחמן דו־חמצני הוא גם 60: זהו מצב שבו יש גם היפוקסיה וגם היפו־ונטילציה.
מאחר שסכום הלחצים הוא 120 מ"מ כספית, שזהו סכום הלחצים הנורמלי בהינתן Aa של עד 20 מ"מ כספית, נניח כי ההיפו־ונטילציה היא הסיבה שגרמה להיפוקסיה: כתוצאה מונטילציה נמוכה, לחץ החמצן החלקי בדם ירד, ולחץ הפחמן הדו־חמצני עלה.
זהו מצב המאפיין למשל דיכוי נשימתי הנוצר כתוצאה משימוש בתרופות כגון מורפין.
מצב בו הלחצים החלקיים, הן של פחמן דו־חמצני והן של חמצן, הם 50 מ"מ כספית כ"א: במצב כזה יש היפו־ונטילציה, אולם יכול להיות כי יש מנגנון נוסף אשר תורם להיפוקסיה (היות שסך שני הערכים נמוך מ־120 מ"מ כספית).
זהו מצב אופייני לחולים במחלה ריאתית חסימתית כרונית – COPD.
במצב בו לחץ החמצן החלקי הוא 75 מ"מ כספית, ולחץ הפחמן הדו־חמצני הוא למשל 25 מ"מ כספית, לכאורה היחס ביניהם נשמר ואין היפוקסיה, אולם יש היפר ונטילציה: החולה נושם הרבה אוויר ומגביר את תדירות הנשימה כדי לסלק את הפחמן הדו־חמצני.
ניתן לטפל באמצעות חמצן של 100%.
פעמים רבות, היפוקסיה מתרחשת בעת טיסה, זאת עקב לחץ אטמוספירי נמוך ודלילות חמצן בגובה רב.
טייסי קרב חובשים מסכות חמצן כשהם ברום גבוה כדי למנוע אובדן הכרה כתוצאה מהיפוקסיה.
כאשר טייס חווה מצב של היפוקסיה בעת טיסה, ישנה סכנה גדולה שלא יצליח לצאת ממנה אפילו אם ישמע באוזניה הנחיות לחיבור מסיכת החמצן.
זאת, כתוצאה מבלבול וכניסה למצב של חוסר מעש מוחלט.
בעת לימודי טייס, טייסי קרב חווים היפוקסיה מבוקרת בתוך "תא היפוקסי" (נקרא גם תא־רום או תא תת־לחץ), בו הם אינם נחשפים, לזמן קצר, לחמצן, תוך ביצוע מטלות שונות, כמו מבחני זיכרון.
במטוסי נוסעים, מעל לכל כיסא ישנה מסיכת חמצן המספיקה לכ־15 דקות.
זאת למקרה שיפער חור בגוף המטוס, דבר שיוביל לבריחת חמצן החוצה מהמטוס, נוסעי המטוס יוכלו לנשום עד שטייסי המטוס ינמיכו את המטוס לרום נמוך יותר בו האוויר פחות דליל.
טיסה 522 של הליוס איירווייז
תאונת טיסה 522 של הליוס איירווייז נגרמה כתוצאה מהיפוקסיה.
ב־14 באוגוסט 2005, ביוון, מטוס נוסעים שהיה בדרכו לאתונה החל לרחף ולאחר מכן גם לצלול לאדמה, בעוד שכל הנוסעים והטייסים "נראו ישנים ולא מודעים לעניין" (לדברי טייסי הקרב שחגו ליד "מטוס הרפאים").
למעשה, נוסעי המטוס היו מחוסרי הכרה, כתוצאה מדליפת חמצן מגוף המטוס, שהובילה להיפוקסיה כללית על כל נוסעיו.
המטוס התרסק לאחר שאזל לו הדלק.
היפוקסמיה הוא מצב של תת-חמצן בדם.
בהיפוקסמיה ישנו מחסור בחמצן בדם העורקי, משכך היפוקסמיה עלולה לגרום להיפוקסיה (חסר חמצן בתאי הגוף).
מקור השם: "היפו" - מתחת, נמוך, "קס" מ"אוקסיגן", המיה מה"המוס" - דם ביוונית.