tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דורנבוש כתב יחד עמיתו ל-MIT, סטנלי פישר, את הספר Macroeconomics, אשר נחשב לאחד מספרי היסוד בהוראת הכלכלה.
רודזיה השתתפה לראשונה ב ברומא (1960), המשחקים הפאראלימפיים הראשונים, המשיכה והשתתפה בעוד שלושה משחקים.
במשחקי החורף לא נטלה רודזיה חלק מעולם.
המשלחת הראשונה אותה שלחה רודזיה למשחקים הפאראלימפיים הייתה כבר במהדורת המשחקים הראשונה, ברומא 1960, והייתה למשלחת האפריקאית היחידה בטורניר.
המדינה שלחה לטורניר ספורטאית אחת, מרגרט הארימן, שהתחרתה בחץ וקשת ושחייה תחרותית.
הארימן נחלה הצלחה רבה, כשזכתה במדליה פאראלימפית בכל אחד מחמשת המקצועות בהם השתתפה.
שתי מדליות זהב בחץ וקשת, מדליית כסף ושתי מדליות ארד במקצועות השחייה.
אל המשחקים הפאראלימפיים טוקיו (1964) שלחה רודזיה משלחת של שישה ספורטאים (ארבעה גברים ושתי נשים).
גם בטורניר זה זכתה הארימן בשתי מדליות זהב במקצועות החץ וקשת.
ליונט גילקריסט התבלטה גם כן במשלחת כשזכתה ובמקצועות האתלטיקה בשתי מדליות זהב ושתי מדליות כסף, ובשלוש מדליות זהב, ומדליית כסף נוספת במקצועות השחייה.
סך הכל זכתה המשלחת הרודזית ב-17 מדליות פאראלימפיות.
(עם שיא של 10 מדליות זהב עליהן הוסיפה 5 כסף ושתי מדליות ארד)
המשלחת הפאראלימפית של רודזיה המשיכה לגדול גם ב.
היא שלחה 15 ספורטאים (7 גברים ו-8 נשים) שהשיבו ב-20 מדליות פאראלימפיות.
ב בלטה סנדרה ג'יימס במשלחת הפאראלימפית.
ג'יימס זכתה בשתי מדליות זהב (בהטלת כידון ובשחייה בסגנון חופשי) עליהן הוסיפה שתי מדליות כסף ומדליית ארד אחת.
רודי קרלטון גיי הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד.
גיי נולד בבולטימור כאחד מחמישה אחים.
בנערותו למד בתיכון על שם הארכיבישוף מרטין ג'ון ספולדינג בעיר, ושיחק במדי קבוצת הכדורסל של בית הספר.
בשנתו האחרונה בתיכון הוא הוזמן להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן ואף בכלל בנבחרת העונה של התיכונים מטעם המגזין "Parade".
עם סיום לימודיו התיכוניים נרשם גיי לאוניברסיטת קונטיקט בה החל ללמוד ולשחק במדי קבוצת הכדורסל המתמודדת בליגת ביג איסט של ה-NCAA.
בעונת ה שלו שותף גיי בכל 31 המשחקים של קבוצתו, תרם 11.8 נקודות ו-5.4 ב ונבחר בסיום העונה לפרשמן המצטיין בחטיבה, במשותף עם ג'ף גרין ששיחק באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
כ כבר היה גיי לקלעי המצטיין של קונטיקט.
הוא קלע 15.2 נקודות בממוצע, היה לחוטף המצטיין של הקבוצה עם 1.8 למשחק וסייע לקונטיקט להעפיל עד לרבע גמר טורניר אליפות המכללות בכדורסל.
הוא נבחר לחמשיית העונה המצטיינת במכללות מטעם איגוד המאמנים, והיה אחד מארבעת המועמדים הסופיים לתואר שחקן השנה במכללות.
לאחר שנתיים במכללות הודיע גיי כי יעמיד עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA לשנת 2006. הוא נבחר על ידי יוסטון רוקטס בבחירה השמינית, אך הועבר במהרה ב עם סטורמיל סוויפט לממפיס גריזליס תמורת שיין באטייה.
כבר במשחק הבכורה שלו בליגה קלע גיי 21 נקודות והוסיף 8 ריבאונדים בהפסדה של קבוצתו 117–118 לניו יורק ניקס אחרי שלוש הארכות, ונבחר לרוקי המצטיין של החודש הראשון בליגה.
במהלך העונה כולה תרם גיי 10.8 נקודות ו-4.5 ריבאונדים, ונבחר לחמישיית הרוקיז הראשונה.
ממפיס סיימה את העונה במאזן של 22 ניצחונות בלבד מול 60 הפסדים, המאזן הגרוע ביותר בליגה.
במהלך עונתו השנייה בליגה, עונת , עבר כוכב הקבוצה פאו גאסול בטרייד ללוס אנג'לס לייקרס, וגיי הפך לשחקן המוביל של הקבוצה.
הוא היה לקלעי המצטיין כשסיים את העונה עם שיא קריירה של 20.1 נקודות למשחק, והיה לחוטף המצטיין עם 1.4 בממוצע.
על אף השיפור ביכולתו, לא הצליחה הקבוצה להציג יכולת טובה יותר וסיימה את העונה במאזן זהה של 22–60. לקראת העונה הבאה הגיעו לקבוצה גם הרוקיז או.ג'יי.
מאיו ומארק גאסול, אחיו של פאו.
מאיו וגאסול הפכו מהרה לשחקני מפתח, והתברגו אחרי גיי, שהיה לקלעי המוביל, ברשימת הקלעים המצטיינים של הקבוצה.
בטרם עונת הגיע לקבוצה גם זאק רנדולף בטרייד מלוס אנג'לס קליפרס.
כתוצאה מכך השתפרה הקבוצה באופן מיידי, וסיימה את העונה עם 40 ניצחונות מול 42 הפסדים ובמקום העשירי במערב.
גיי רשם לאורך העונה 19.6 נקודות במשחק, שני רק לרנדולף שסיים עם 20.8 בממוצע, ובסיום העונה חתם על חוזה לחמש שנים תמורת 82 מיליון דולר.
בעונת רשם גיי שיאי קריירה בממוצעי קליעה בכל הטווחים, והוסיף גם שיאי קריירה באסיסטים, חטיפות וחסימות בטרם נפצע וסיים את העונה לאחר שנאלץ לעבור ניתוח בכתפו.
מעט לאחר פציעתו החתימה ממפיס את שיין באטייה לקדנציה שנייה בקבוצה כמחליפו, והצליחה להעפיל בלעדיו לפלייאוף לראשונה מאז שנת 2006. גיי חזר לעונת המשחקים הבאה, שהייתה עונת משחקים מקוצרת בשל שביתת השחקנים, אך לא הצליח לשוב לקלוע כפי שקלע לפני פציעתו.
חרף זאת, היה גי לקלעי המוביל של ממפיס עם 19.0 נקודות למשחק.
הוא הפך לחוטף המוביל של ממפיס בכל הזמנים כשעקף את באטייה (523 חטיפות בקריירה) במשחק מול דנוור נאגטס, וסייע לקבוצתו להעפיל למשחקי הפלייאוף עונה שנייה ברציפות.
בסיבוב הראשון של הפלייאוף פגשה ממפיס את לוס אנג'לס קליפרס, לה הייתה זו הופעת פלייאוף ראשונה זה שש שנים, והפסידה לה בשבעה משחקים.
בינואר 2013 עבר גיי בטרייד לטורונטו ראפטורס, לצידו של חאמד חדאדי, בעסקת חליפין שכללה שלוש קבוצות.
מיד עם הגעתו לקבוצה קבע גיי שיא מועדון כשקלע 74 נקודות בשלושת משחקיו הראשונים, ושבר את שיאו של קייל לאורי שקלע בשלושת משחקיו הראשונים במדי הקבוצה 71 נקודות.
ב-51 משחקים במדי הראפטורס קלע 19.5 נקודות והוריד 6.8 ריבאונדים בממוצע למשחק.
לאחר עונה וחצי בטורונטו, בדצמבר 2014, עבר גיי בטרייד לסקרמנטו קינגס.
בנובמבר 2014 חתם על הארכת חוזה בסקרמנטו ל-3 עונות נוספות עבור כ-40 מיליון דולר.
ב-7 ביולי 2017 חתם רודי גיי על חוזה לשנתיים בסן אנטוניו ספרס תמורת 17 מיליון דולר.
ביולי 2019 חתם בקבוצה על חוזה לשנתיים נוספות.
באוגוסט 2021 חתם על חוזה ביוטה ג'אז.
ב-7 ביולי 2023 הועבר בטרייד לאטלנטה הוקס עבור ג'ון קולינס, ומספר ימים לאחר מכן עבר בטרייד לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, וזו שחררה אותו מחוזהו.
ב-28 בספטמבר חתם גיי על חוזה לשנה אחת עם גולדן סטייט ווריורס, אך זו שחררה אותו מחוזהו לפני תחילת עונת 2023/2024.
לאחר עונה שלמה בה לא שיחק, הודיע גיי ב-29 באוקטובר 2024 על פרישתו מכדורסל.
רודזיה הצפונית הייתה פרוטקטורט בריטי בצפונה של רודזיה, המצויה בדרומה של יבשת אפריקה.
רודזיה הצפונית שכנה בתחומי זמביה של ימינו.
היא הוקמה על בסיס שטחי הזיכיון של חברת דרום אפריקה הבריטית במקום בשנת 1924, והתקיימה עד לאמצע שנות ה-60 של המאה ה-20. במשך עשור, בין השנים 1953 ו-1963, היא הייתה חלק מהפדרציה של רודזיה וניאסלנד.
בשנת 1964 הגיע קיום הפרוטקטורט לקיצו, עת הוקמה על חורבותיו הרפובליקה של זמביה.
עד שנת 1935 עיר הבירה של רודזיה הצפונית הייתה העיר ליווינגסטון שלגדת מפלי ויקטוריה, ולאחר מכן העיר לוסקה שבמרכז הארץ.
השם "רודזיה" נגזר משמו של ססיל ג'ון רודס, הקפיטליסט הבריטי ובונה האימפריה שהיה דמות מנחה בהתפשטות הכבישה הבריטית מצפון לנהר הלימפופו לדרום מרכז אפריקה.
המונח הגאוגרפי, בניגוד לפוליטי, "רודזיה" התייחס לאזור הכולל בדרך כלל את האזורים שהם היום זמביה, מלאווי וזימבבואה.
משנת 1964, הוא התייחס רק לדרום רודזיה לשעבר.
ססיל רודס קידם את ההשפעה הבריטית באזור בו שלט על ידי השגת זכויות מינרלים (זכויות לניצול שטח עבור המחצבים שהוא כולל) מראשי השבטים המקומיים במסגרת הסכמים מפוקפקים (עקב הסכמתם בעל פה).
לאחר שהרוויח הון עצום בכרייה בדרום אפריקה, שאיפתו הבאה הייתה להרחיב את האימפריה הבריטית צפונה עד לקהיר, אם כי דבר זה היה הרבה מעבר למשאבים של כל חברה מסחרית להשיג.
המוקד העיקרי של רודס היה דרומית לזמבזי, במשונלנד ובאזורי החוף שממזרח לו.
כשהעושר הצפוי של משונלנד לא התממש, נותר מעט כסף לפיתוח משמעותי באזור שמצפון לזמבזי, שאותו רצה רודס.
למרות ששלח רודס מתיישבים אירופאים לשטח שהפך לדרום רודזיה, הוא הגביל את מעורבותו מצפון לזמבזי בכדי לעודד מימון משלחות בריטיות בכדי הכנסתה לתחום ההשפעה הבריטי.
בשנת 1895 נערכו חיפושים על ידי נציג של חברת דרום אפריקה הבריטית, פרדריק ראסל ברנהאם, שהוביל ופיקח על משלחת מסיבית אשר חיפשה בשטחים הצפוניים.
משלחת זו קבעה לראשונה עבור תושבי המערב כי קיימים מרבצי נחושת גדולים במרכז אפריקה.
לאורך נהר "קאפווה" שבצפון רודזיה דאז, ראה ברנהאם קווי דמיון רבים למרבצי נחושת שעבד בהם בארצות הברית, והוא נתקל בילידי המקום אשר לבשו צמידי נחושת.
מאוחר יותר, חברת דרום אפריקה הבריטית בנתה עיירות לאורך הנהר ומסילת רכבת כדי להעביר את הנחושת דרך מוזמביק.
BSAC דרשה בעלות על זכויות מינרלים על כל צפון רודזיה תחת זיכיונות שניתנו בין השנים 1890–1910 על ידי לווניקה (שהיה מלך בארוצלנד דאז), המכסים אזורים מוגדרים של צפון-מערב רודזיה.
האזורים נוהלו על ידי ג'וזף תומסון ואלפרד שארפ בשנים 1890 ו-1891 עם צ'יפים מקומיים באזורים שנויים במחלוקות השייכים לצפון-מזרח רודזיה.
דרישה זו התקבלה על ידי ממשלת בריטניה.
לאחר סיום האמנה, BSAC הצטרפה לקבוצה של תשע חברות דרום אפריקאיות ובריטיות שמימנו את הפיתוח של מכרות באזור, כדי למנוע מהם ליפול לשליטת ארצות הברית.
עם זאת, דאגתה העיקרית הייתה קבלת תמלוגים.
המושבה הוקמה בפועל בשנת 1911 כשהחברה הבריטית הדרום-אפריקאית BSCA החליטה לאחד את מושבותיה "צפון-מערב רודזיה" ו"צפון-מזרח רודזיה" למושבה אחת שקיבלה מעמד של פרוטקטורט בחסות החברה, בניגוד להסכמים קודמים.
היא נוהלה בתחילה על ידי ה-BSAC, שהייתה חברה פרטית קולוניאלית, אשר פעלה בחסות האימפריה הבריטית בסוף המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. מטרת החברה הייתה לנצל את עושרם של חבלי הארץ הריקים משלטון ממשי אשר השתרעו במרכז אפריקה הדרומית, (חבלי הארץ אשר היום מכונים רודזיה).
המרכיב החשוב ביותר בכלכלת רודזיה הצפונית היה הנחושת.
עבודות נחושת נדירות ועתיקות היו ידועות בקנסנשי (ליד סולווזי), בוואנה מקובווה ולואנסיה, ומה שנודע מאוחר יותר כחגורת הנחושת.
משמעותיים ככל שיהיו, לא ניתן היה לנצל את מרבצי הנחושת הללו באופן מסחרי עד שבניית מסילת הרכבת הדרומית של רודזיה לא תסתיים.
בניית מסילת הרכבת התפרשה על פני נהר זמבזי (נהר בדרום-מזרח אפריקה, הוא הנהר הרביעי באורכו ביבשת) והמשיכה צפונה, כדי להגיע לגבול קונגו הבלגית.
הבנייה הסתיימה בשנת 1909. עד סוף בניית מסילת הרכבת החלה כרייה בקטנגה, אשר שם היו עפרות תחמוצת נחושת רבות על פני השטח.
בצפון רודזיה, עפרות פני השטח היו באיכות ירודה יותר, ונחושת עובדה רק לסירוגין עד שבשנת 1924 התגלו עפרות נחושת גופרתית עשירות כ-100 רגל מתחת לפני השטח.
לפני 1924, לא היה ניצול משמעותי של המשאבים המינרלים של צפון רודזיה: היה גידול בקר בבארוצלנד, אבל אזור צפון רודזיה משך מעט התיישבות לבנה, זאת בניגוד לדרום רודזיה, שבה ההתיישבות הלבנה הייתה גדולה יותר.
בשונה מדרום רודזיה, שראתה מבול של בעלי הון שביקשו להקים מכרות עצמאיים, מדיניות הכרייה של צפון רודזיה הייתה להסכים על עסקאות בקנה מידה גדול עם חברות כרייה מסחריות גדולות.
בשנת 1924 הוקם משרד המושל של צפון רודזיה והוקמו מועצות מבצעות ומחוקקות.
משנת 1924 היא נוהלה על ידי ממשלת בריטניה כמדינת חסות, בתנאים דומים לאלו של מדינות חסות אחרות בניהול בריטי, וההוראות המיוחדות שהתקיימו בעת ניהול רודזיה על ידי BSAC בוטלו.
בשנת 1927 העניק מזכיר המושבות השמרני, ליאו אמרי, למתנחלי דרום רודזיה את הרושם שהוא תומך בתביעתם לרכוש את החלקים היצרניים יותר של צפון רודזיה.
בתום מלחמת העולם הראשונה, אוכלוסיית האירופים שבצפון רודזיה הייתה זעירה, כ-3,000 נפשות לעומת פי עשרה בדרום רודזיה, אך היא גדלה במהירות לאחר גילוי חגורת הנחושת בשנות ה-20.
מתיישבי צפון רודזיה רצו שלטון עצמי עבור ציבור המיעוט האירופי, בנפרד מדרום רודזיה.
עם זאת, ברגע שראו שהממשלה הבריטית דוחה את הרעיון של ממשלות מיעוט למדינות חסות נוספות באפריקה, התחדשו הדיבורים על מיזוג צפון רודזיה יחד עם דרום רודזיה.
ה-BSAC הפעילה שליטה מנהלית וחקיקתית מלאה על השטח עד לשנת 1923 כאשר היא ויתרה על בנייניה, נכסיה וכל קרקעותיה וזכויות מונופוליסטיות אחרות, מלבד זכויות מינרלים, בתמורה לתשלום מזומן מהממשלה הבריטית.
בשנת 1927 מינתה ממשלת בריטניה את ועדת הילטון הצעירה על האיחוד האפשרי של השטחים הבריטיים במזרח ובמרכז אפריקה.
רוב הוועדה חשב שצפון רודזיה וניאסלנד צריכים להדק את קשריהם עם מזרח אפריקה, אך דו"ח המיעוט העדיף קישור בין שני הטריטוריות הללו עם דרום רודזיה בעקבות סיבות כלכליות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, יחידות צבאיות של צפון רודזיה לחמו לצד בריטניה.
כוחות צפון רודזיה היו מעורבים במערכה במזרח אפריקה, בבורמה ובקרב על מדגסקר.
מאוחר יותר במלחמה, משרד האספקה של ממשלת בריטניה קבע הסכם עם מכרות הנחושת של צפון רודזיה וקנדה, שיספקו את כל הנחושת הדרושה לבריטניה תמורת מחירים קבועים.
הסכם זה גרם לכך שלא תהיה תחרות חופשית ולכן הוריד את המחירים.
כבר ב-1915, BSAC הציעה למזג את דרום רודזיה וצפון רודזיה, אך הדבר נדחה על ידי בית המחוקקים של דרום רודזיה ב-1917, מכיוון שהיה עשוי למנוע מדרום רודזיה לקבל שלטון עצמי.
אפשרות זו נדחתה שוב ב-1921, מאותה סיבה.
לאחר שציבור הבוחרים של דרום רודזיה הצביע בעד הגדרה עצמית ב-1922, התנגדות זו פסקה.
עוד לפני פרסום דו"ח הוועדה, התקיימו דיונים בין מתיישבי צפון רודזיה לממשלת דרום רודזיה על תנאי האיחוד הכולל של כל רודזיה כמושבה אחת.
מתיישבי צפון רודזיה היו מוכנים להצטרף לדרום רודזיה רק כאופציה האחרונה, במקרה זה - רק אם לא הייתה דרך אחרת להשיג שלטון מיעוט.
כאשר תעשיית הכרייה של צפון רודזיה סבלה ממיתון משמעותי בשנות ה-30, נציגיה דחפו למיזוג בינואר 1936, אך ממשלת בריטניה התנגדה לכך שמדיניות דרום רודזיה של שמירת עבודה והפרדה תהיה מיושמת גם בצפון.
המושבה משכה יחסית מעט מתיישבים אירופים, אולם אחרי שהם קיבלו ייצוג פוליטי, התפתחה בקרבם תנועה למען השכנת שלטון המיעוט הלבן, או במסגרת יחידה נפרדת או תוך כדי איחוד עם רודזיה הדרומית ואולי גם עם ניאסלנד.
העושר במחצבים שנתגלו במושבה זו הביא להתחזקות הרצון של הפוליטיקאים מרודזיה הדרומית למזג את מושבתם עם רודזיה הצפונית, אולם השלטונות הבריטיים העדיפו איחוד רופף בלבד שיכלול גם את ניאסלנד, זאת מפני שהורגש הצורך להגן על אוכלוסייה האפריקאית הילידית ברודזיה הצפונית ובניאסלנד מפני החוקים הגזעניים המפלים שברודזיה הדרומית.
השפה הרשמית של צפון רודזיה הייתה אנגלית אך גם השפות במבה, ניאנג'ה, טונגה ולוזי היו נפוצות מאוד.
ממשלת בריטניה הנפיקה בולי דואר רשמיים עבור צפון רודזיה בין השנים 1925 עד 1963.
זמביה הפכה למדינה הראשונה אי פעם ששינתה את שמה ודגלה בין טקס הפתיחה והסיום של המשחקים האולימפיים.
המדינה נכנסה לאולימפיאדת הקיץ 1964 כצפון רודזיה, ועזבה בטקס הנעילה כזמביה ב-24 באוקטובר, היום בו הוכרזה רשמית על העצמאות.
רודי גובר בורגארל הוא כדורסלן צרפתי המשחק בעמדת הסנטר במינסוטה טימברוולבס מליגת ה-NBA.
גובר, בגובה 2.16 מטרים ובעל מוטת ידיים של 2.36 מטרים, זכה בעונות , , ו- בתואר שחקן ההגנה של העונה ב-NBA, שיא הזכיות לשחקן יחיד אותו הוא חולק עם דיקמבה מוטומבו ובן וואלאס, וכמו כן, בעונת היה "מלך החסימות של ה-NBA".
גובר נולד בסן-קנטן שבחבל או-דה-פראנס בצפון צרפת.
אביו היה גם הוא כדורסלן מקצועי, ששיחק באוניברסיטת מאריסט ובנבחרת צרפת במהלך שנות השמונים.
גובר החל את הקריירה בקבוצת שולה באסקט מליגת העל הצרפתית.
הוא שיחק במדי הקבוצה במשך שלוש עונות, בהן לקח חלק במשחקי הליגה, וביורוקאפ.
גובר העמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA 2013. הוא נבחר בבחירה ה-27 על ידי דנוור נאגטס, שהעבירה אותו ב ליוטה ג'אז מיד לאחר שנבחר.
בעונת הרוקי התקשה גובר להשתלב בליגה, ולקח חלק לאורך העונה ב-45 משחקים בהם שותף ל-9.6 דקות למשחק בלבד ובמהלך העונה נשלח לצבור דקות משחק בליגת הפיתוח.
לקראת עונתו השנייה בליגה העלה גובר חמישה קילוגרם וחיזק את רגליו על מנת שיוכל להתמודד טוב יותר עם יריביו מתחת לסלים.
הוא החל לתפוס מקום מרכזי יותר בקבוצה, ושותף בכל 82 משחקי העונה הסדירה.
עם מעברו של אנס קאנטר לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, קודם גובר לחמישייה הפותחת והחל לקנות את מעמדו כאחד משחקני ההגנה הטובים בליגה.
הוא סיים את העונה עם ממוצעים של 8.4 נקודות, 9.5 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק וסך של 189 חסימות בעונה, שני בליגה רק לאנתוני דייוויס, וסיים במקום השלישי בבחירה לשחקן המשתפר של העונה ב-NBA.
בקיץ 2016 חתם על הארכת חוזה ל-4 עונות נוספות ביוטה, החל מעונת , בסך כ-102 מיליון דולר.
במשחק מול דאלאס מאבריקס ב-20 בינואר 2017 קבע גובר שיאי קריירה של 27 נקודות ו-25 ריבאונדים, וכחודשיים לאחר מכן, ב-22 במרץ, שבר את שיאו האישי כשקלע 35 נקודות מול ניו יורק ניקס.
את עונת סיים במקום הראשון בליגה בממוצע חסימות למשחק (2.6), במקום השני באחוזי קליעה מהשדה (66.1%), ובמקום הרביעי בממוצע ריבאונדים למשחק (12.8).
בסיום אותה עונה נבחר גובר הן לחמישיית ההגנה הראשונה, והן לחמישיית העונה השנייה.
בעונות ו- המשיך להציג יכולת גבוהה, בעיקר בצד ההגנתי, ורשם ממוצעים כוללים של 14.9 נקודות, 12.0 ריבאונדים ו-2.3 חסימות למשחק.
בשתי העונות זכה בפרס שחקן ההגנה של העונה ב-NBA.
בעונת נבחר לראשונה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA, לצד חברו לקבוצה דונובן מיטשל.
ב-11 במרץ 2020, מספר דקות לפני תחילת המשחק בין הג'אז לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, פורסם כי גובר נדבק בנגיף הקורונה, ובעקבות כך נדחה המשחק.
בהמשך החליטה הליגה לדחות את יתר משחקי אותו הערב, ולבסוף השהתה את כל משחקי העונה הסדירה עד להודעה חדשה.
בסופו של דבר חודשה העונה ביולי 2020, במסגרת "משחקי הבועה" בדיסניוורלד אשר באורלנדו.
ב-20 בדצמבר 2020 האריך גובר את חוזהו ביוטה ב-5 שנים, בתמורה לרווח של 205 מיליון דולר.
עם חתימת החוזה, הפך לסנטר המרוויח בתולדות המשחק.
בשנת 2022 הופיע ברשימת פורבס 30Under30 האירופאית.
ב-1 ביולי 2022, הועבר גובר בטרייד ענק לטימברוולבס.
מאליק ביזלי, פטריק בוורלי, ג'ארד ונדרבילט, ליאנדרו בולמרו והבחירה ה-22 בדראפט 2022, ווקר קסלר, עשו את דרכם ההפוכה לג'אז יחד עם 4 בחירות דראפט עתידיות של הסיבוב הראשון והזכות להחליף בחירת סיבוב ראשון נוספת ב-2026.
רודריק וורינג אדמונדס היה חייל בצבא האמריקאי במלחמת העולם השנייה, אשר הציל את חייהם של בין 200 ל-300 חיילים יהודיים אמריקאים אשר נפלו יחד עמו בשבי הגרמני תוך כדי סיכון חייו.
ב-10 בפברואר 2015, כשלושים שנה לאחר מותו, הוכר כחסיד אומות העולם.
אדמונס שירת ברגימנט חיל הרגלים ה-422 בדיוויזיה ה-106 של צבא ארצות הברית.
ב-17 בדצמבר 1944, במהלך הקרב על הבליטה, נשבה אדמונדס על ידי הנאצים ביחד עם, בין היתר, שני חיילים יהודים, והושם בסטאלג IXA שממוקם בריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.
מאחר שדרגתו הייתה הגבוהה בקרב חבריו, הוא מונה על ידי הנאצים כאחראי על צריפי השבויים של החיילים האמריקאים שאינם קצינים, שהכילו מעל ל-1,000 חיילים אמריקאים, ביניהם כ-200 חיילים יהודים.
ב-27 בינואר 1945 קראו הנאצים לכל החיילים היהודים להתכנס למחרת בבוקר במגרש המסדרים, ככל הנראה על מנת לרצחם.
כששמע זאת אדמונדס, הוא הורה לכל חייליו להתייצב, באומרו "לא נעשה זאת, כולנו נתייצב" ("We are not doing that, we are all falling out").
כך למחרת התייצבו כל החיילים, יהודים ולא-יהודים, במגרש המסדרים.
כאשר המפקד הגרמני, ראה מה עשה אדמונדס, אמר לו כי לא ייתכן שכל החיילים הם יהודים.
על כך ענה אדמונדס, על פי עדותו של פאול שטרן אחד מהשבויים היהודים, ש"כולנו יהודים" ("We are all Jews").
אז שלף הגרמני את אקדחו, הצמידו לראשו של אדמונדס ואמר לו שזוהי ההזדמנות האחרונה שלו, וכי אם לא יצווה על החייליו היהודים לצעוד קדימה, יירה בו.
על כך השיב לו אדמונדס את שמו, דרגתו ומספרו האישי, בהתאם לאמנת ז'נבה.
ואז לפי שטרן אדמונדס אמר לקצין הגרמני את המשפט הבא אותו הוא עדיין זוכר:
אדמונדס ויתר השבויים שהו במחנה השבויים עד לשחרורו על ידי בעלות הברית במאי 1945.
אדמונדס מעולם לא סיפר למשפחתו על האירוע במחנה השבויים.
ושירת שוב בצבא האמריקאי במלחמת קוריאה.
לאחר שחזר מקוריאה, הוא התפרנס כאיש מכירות בנוקסוויל.
הוא נפטר ב-1985, מבלי שקיבל הכרה בימי חייו על הצלת החיילים היהודיים.
לאחר מותו ב-1985, אשתו של אדמונדס נתנה לבנו, כריס אדמונדס, כמה מהיומנים שניהל אביו בזמן שהותו במחנה השבויים.
כריס, כומר בפטיסטי, החל לחקור את סיפורו של אביו, ונתקל באזכור של האירוע במחנה השבויים.
הוא איתר כמה מהחיילים היהודים שאביו הציל, שמסרו עדויות ליד ושם.
בין אנשי השבויים היהודים-אמריקאים שניצלו היה סוני פוקס, איש טלוויזיה אמריקאי, שהיה עד למעשיו של אדמונדס ובראיונות דיבר עליהם.
ב-10 בפברואר 2015 הכיר יד ושם באדמונד כ"חסיד אומות העולם".
טקס הענקת הפרס נערך ב-27 בינואר 2016, בשגרירות ישראל בוושינגטון.
בנוכחות נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
בנו כריס אדמונדס קיבל את אות החסיד ותעודת הכבוד משגריר ישראל רון דרמר וראש מועצת יד ושם הרב ישראל לאו בשם אביו.
כריס אדמונדס ניהל מאבק להעניק לאביו על מעשיו את מדליית הכבוד.
עם זאת, העמדה הראשונית של הצבא האמריקאי הייתה שהוא שבוי, ולכן לא כשיר מכיוון שמעשיו לא היו בקרב.
כדי להתגבר על מכשול זה, החל תהליך שיאפשר לו לזכות במדליית הזהב של הקונגרס.
על פי אתר האינטרנט של יד ושם, אדמונדס הוא החייל האמריקאי הראשון שהוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, ותאריך הכרתו הרשמית הוא 10 בפברואר 2015. כמו כן, מצוין כי הוא הציל את שני חייליו היהודים, פאול שטרן וטנר לסטר, שהעידו שניהם בתהליך הכרתו.
את התעודה קיבל בנו, הכומר כריס אדמונדס, שהשתתף בסמינר של בית הספר הבינלאומי להוראת השואה למנהיגי דת נוצרים.
רודולף "רודי" גוטנדורף היה כדורגלן ומאמן כדורגל גרמני, שנודע כמאמן שאימן את המספר הגבוה ביותר של נבחרות לאומיות - 21.
גוטנדורף, יליד קובלנץ שבגרמניה, שיחק במשך 9 שנים עבור TuS נויינדורף, מועדון מעיר הולדתו.
בשנת 1953 פרש גוטנדורף מכדורגל והחל לקחת חלק בקורס אימון בהדרכתו של זפ הרברגר.
בשנת 1954 קיבל רישיון מאמן.
במשך 48 השנים הבאות אימן גוטנדורף נבחרות לאומיות וקבוצות רבות.
ההישג הגבוה ביותר אליו הגיע גוטנדורף כמאמן הוא זכייה בגביע אוקיאניה לאומות , יחד עם נבחרת אוסטרליה.
בנוסף, הוא המאמן הזר הראשון שאימן ביפן, כשאימן את יומיורי בשנים 1984–1985.
גביע אוקיאניה לאומות (1): 1980
רודולפו אסטבן קרדוסו (בספרדית: Rodolfo Esteban Cardoso, נולד ב-17 באוקטובר 1968 באסול שבארגנטינה) הוא כדורגלן עבר ארגנטינאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
פרט למספר שנים בודדות בליגה הארגנטינאית, העביר קרדוסו את רוב הקריירה שלו בליגת הבונדסליגה הגרמנית.
לזכותו 8 הופעות במדי נבחרת ארגנטינה.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל עבר קרדוסו לעסוק באימון, ובין השנים 2008 ו-2014 אימן את קבוצת המילואים של המבורג.
קרדוסו שיחק בנוער של אסטודיאנטס לה פלאטה הארגנטינאית, ובשנת 1987 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
הומבורג, ששיחקה אז בליגת הבונדסליגה, ונשר עמה אל הבונדסליגה השנייה.
קרדוסו נשאר בהומבורג שלוש עונות נוספות והציג יכולת טובה מאוד, אך לא הצליח להעפיל עם המועדון בחזרה אל הבונדסליגה.
לקראת עונת 1993/94 חתם קרדוסו בשורות פרייבורג שרק עלתה לבונדסליגה, והחל להציג יכולת גבוהה ולהבקיע במספרים דו ספרתיים.
בעונתו הראשונה בפרייבורג, 1993/94, קרדוסו הבקיע 12 שערים, ופרייבורג ניצלה מירידה בזכות הפרש שערים טוב יותר משל נירנברג שירדה.
בעונת 1994/95 הפכה פרייבורג להפתעה הגדולה של העונה, כאשר קרדוסו, שהבקיע 16 שערים באותה עונה, בצוותא עם חבריו לקישור ולהתקפה, ירג היינריך, אובה שפייס וינס טוט, סיימו במקום השלישי בבונדסליגה, ואף השיגו ניצחון יוקרתי בתוצאה 5-1 על באיירן מינכן, במשחק בו קרדוסו הבקיע שער.
לקראת עונת 1995/96 חתם קרדוסו בוורדר ברמן, אך עונה זו הייתה מאכזבת הן עבור קרדוסו, שהבקיע שני שערים בלבד, והן עבור הקבוצה שסיימה רק במקום התשיעי בבונדסליגה, לאחר מספר עונות בצמרת הגבוהה.
את עונת 1996/97 החל קרדוסו בורדר ברמן, אך עבר במהלכה להמבורג.
בשתי העונות הראשונות קרדוסו פתח בהרכב במרבית המשחקים, אך לא הצליח להגיע למספרים מפרייבורג, וחזר לארגנטינה, שם הושאל מהמבורג תחילה לבוקה ג'וניורס, ואחר כך לאסטודיאנטס לה פלאטה.
לקראת עונת 1999/00 חזר קרדוסו להמבורג, ובעונת החזרה שלו הבקיע שמונה שערים, וסייע לקבוצה לסיים במקום השלישי בבונדסליגה.
בשתי העונות הבאות קרדוסו סבל מפציעות ומיעט מאוד לשחק, אך בעונת 2002/03 הופיע 22 פעמים וסייע להמבורג לסיים רביעית בבונדסליגה.
בתום עונת 2003/04 פרש קרדוסו ממשחק פעיל לאחר 111 הופעות ליגה ו-17 שערים במדי המבורג, והשתלב בצוות האימון של המועדון.
לקרדוסו שמונה הופעות במדי נבחרת ארגנטינה, עמה השתתף בקופה אמריקה 1997, ממנו הודחה ארגנטינה ברבע הגמר לאחר הפסד 2-1 לנבחרת פרו.
עם פרישתו ממשחק פעיל, השתלב קרדוסו בצוות האימון של המבורג, ומילא בו מספר תפקידים.
בין השנים 2008 ו-2014 שימש בתור מאמן קבוצת המילואים של המבורג, ולתקופה קצרה גם אימן את הקבוצה הבכירה.
לאחר מכן אימן קבוצות נוער של המבורג.
רודזיה היא חבל ארץ ואזור היסטורי השוכן במרכז חציה הדרומי של יבשת אפריקה.
האזור כונה כך לראשונה על ידי חברת דרום אפריקה הבריטית, אשר החל משלהי המאה ה-19 פעלה ליישב אזור זה כחלק ממדיניות הקולוניאליזם של האימפריה הבריטית באפריקה.
כיום כוללת רודזיה את שטחיהן של המדינות המודרניות זמביה וזימבבואה.
רודזיה נקראה על שמו של אחד מראשי האימפריאליזם הבריטי בדרום אפריקה, המדינאי ססיל רודס.
רודזיה נשלטה בהתאם לצ'ארטר מלכותי החל משנת 1890 על ידי חברת דרום אפריקה הבריטית.
תחת שלטונה, החלו הבריטים ליישב את המקום ולייסד בו מערכות של מנהל ושליטה.
בשנת 1923, לאחר שחוותה דרומה של רודזיה את הגעתם של אלפי מתיישבים לבנים, הוכרז אזור זה כמושבת רודזיה הדרומית.
במקביל, כשנה לאחר מכן, הוכרזה השטח הצפוני כישות נפרדת בשם פרוטקטורט רודזיה הצפונית.
את הגבול בין שטחי ישויות מדיניות אלו אשר היו תחת שליטתה של האימפריה הבריטית קבע נהר הזמבזי.
בשנים הבאות, בעוד הועמקה משנה לשנה הקולוניזציה של רודזיה הדרומית, רודזיה הצפונית נשארה חסרת נוכחות בריטית בולטת.
בשנת 1953, החליטו הבריטים לאחד את רודזיה הדרומית, רודזיה הצפונית וניאסלנד (מלאווי של ימינו) ולהקים תחתיהן את הפדרציה של רודזיה וניאסלנד.
איחוד זה לא צלח, ועשור לאחר מכן, בשנת 1963, הפדרציה התפרקה והישויות השונות חזרו למצב ענייניהן הקודם.
לקראת אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, על רקע תהליכי הדה-קולוניזציה אשר חוותה אפריקה, שאפו הבריטים להעניק לרודזיה עצמאות.
לפיכך, בשנת 1964 הם העניקו לרודזיה הצפונית עצמאות מדינית, ועל חורבותיו של הפרוטקטורט הוקמה הרפובליקה של זמביה.
בעוד מתן העצמאות לרודזיה הצפונית היה פשוט יחסית, כאשר רצו הבריטים לעשות זאת בחלקה הדרומי הם נתקלו בקשיים שונים.
בראש ובראשונה היה זה המיעוט הלבן ברודזיה הדרומית, אשר מנה באותה העת כרבע מיליון בני אדם שהם קרוב ל-8% מכלל האוכלוסייה.
הלבנים ברודזיה הדרומית חששו שמתן עצמאות לארצם תהפוך אותם למיעוט הנשלט על ידי הרוב השחור במדינה.
לכן, זמן לא רב לפני שבריטניה תכננה להעניק את השלטון ברודזיה הדרומית לרוב השחור, הכריזו הלבנים באופן חד-צדדי על עצמאות מדינתם החדשה, העונה לשם רודזיה.
תחת מדינה זו, קיימו הלבנים המקומיים את שלטונם על הרוב השחור, באופן הדומה למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה שכנתם הגדולה מדרום.
הבריטים, כמו שאר מדינות העולם, סירבו להכיר באופן רשמי בחוקיות העצמאות של רודזיה, וראו בה מושבה מורדת.
כעבור כחמש עשרה שנה מעת הקמתה, כתוצאה מתהליכים שונים לרבות סנקציות בינלאומיות וחוסר ההצלחתה להכריע מלחמה עקובה מדם כנגד האוכלוסייה השחורה, נפלה המדינה בשנת 1979. באותה השנה העביר המיעוט הלבן את השלטון לידי הרוב השחור, אשר תחת חסות בריטית הקים כעבור שנה את הרפובליקה של זימבבואה.
רודזיה הדרומית הייתה מושבה בריטית בדרומה של רודזיה, בדרום יבשת אפריקה.
רודזיה הדרומית שכנה בתחומי זימבבואה של ימינו.
הוקמה על בסיס שטחי הזיכיון של חברת דרום אפריקה הבריטית בשנת 1923, והתקיימה באופן רשמי עד לראשית שנת 1980. במשך עשור, בין השנים 1953 ו-1963, היא הייתה חלק מהפדרציה של רודזיה וניאסלנד.
בשנת 1965 הכריזו המתיישבים הלבנים בתחומי המושבה על עצמאותם, ועל הקמתה של מדינת רודזיה.
מדינה זו התקיימה עד לשנת 1979, כשכל העת בריטניה ומדינות העולם סירבו להכיר בעצמאותה.
עם קיצה של רודזיה העצמאית, חזרו הבריטים לשלוט בארץ לשנה נוספת שהייתה באופן רשמי שנתה האחרונה של מושבת רודזיה הדרומית.
באפריל 1980, העניקו הבריטים את השלטון במדינה לרוב השחור, ואלו הכריזו על הקמתה של הרפובליקה של זימבבואה.
עיר הבירה של המושבה הייתה סולסברי, הארארה של ימינו.
במקור, הטריטוריה כונתה "זמבזיה הדרומית", על שם נהר הזמבזי, והיא כונתה כך עד אשר החלו להשתמש בשם "רודזיה" ב-1895. שינוי שם זה היה לכבודו של ססיל רודס, אימפריאליסט בריטי ודמות-מפתח במהלך ההתיישבות הבריטית באפריקה הדרומית.
ב-1888, רודס השיג "זכויות מינרלים" (זכויות לניצול שטח עבור המחצבים שהוא כולל), שניתנו לו מהמנהיגים המקומיים והחזקים ביותר באזור דרך הסכמים כגון זיכיון ראד ואמנת מופאט, שנחתמו על-ידי המלך לובנגולה של אנשי הנְדֶבֶּלֶה.
בשם "רודזיה הדרומית" נעשה לראשונה שימוש רשמי ב-20 באוקטובר 1898, ובו השתמשו כדי לכנות את האזור שמדרום לזמבזי.
השם היה נפוץ יותר לאחר שחברת דרום אפריקה הבריטית מיזגה את הממשל של שתי הטריטוריות הצפוניות כרודזיה הצפונית ב-1911. השימוש בו הופסק בשנת 1964, בעקבות הפירוק של הפדרציה של רודזיה וניאסלנד.
לאחר מכן, "רודזיה" נשאר השם של המדינה שהייתה באזור, עד הקמתה של זימבבואה-רודזיה בשנת 1979. באופן חוקי, מנקודת המבט הבריטית, השם "רודזיה הדרומית" המשיך לשמש עד 18 באפריל 1980, כאשר רפובליקת זימבבואה הוקמה.
כיום, השטח בו רודזיה הייתה קיימת מכונה "זימבבואה", על שם האתר הארכאולוגי "זימבבואה הגדולה" שנמצא באותו אזור.
ההתיישבות האימפריאליסטית באזור של רודזיה החלה בסוף המאה ה-19. החל משנת 1890, על פי הצ'רטר המלכותי, רודזיה נשלטה על-ידי מתיישבים ששלח איל ההון האימפריאליסט ססיל רודס, מטעם חברת דרום אפריקה הבריטית.
הממשלה הבריטית הסכימה תחת צ'ארטר כי החברה של רודס, חברת דרום אפריקה הבריטית, תנהל את הטריטוריה המשתרעת מנהר הלימפופו ועד אגם טנגניקה כמדינת חסות.
המלכה ויקטוריה חתמה על הצ'ארטר ב-1889. רודס השתמש במסמך זה ב-1890 כדי להצדיק את השליחה של "טור החלוצים", קבוצה של מתיישבים לבנים שהיו מוגנים על-ידי משטרת דרום אפריקה הדרומית (BSAP).
בין 1893 ל-1894, ה-BSAP הביסו את אנשי הנְדֶבֶּלֶה במלחמת מטאבלה הראשונה, מלחמה שגם הביאה למותו של המלך לובנגולה ולמותם של רוב חברי פטרול שנגחאי, יחידה בת 24 חיילים של חברת דרום אפריקה הבריטית שבשנת 1893 נכנסה אל מארב והושמדה על ידי יותר מ-3,000 לוחמי מטאבלה.
זמן קצר לאחר פשיטת ג'יימסון של ה-BSAP אל מושבת הטרנסוואל (הרפובליקה הדרום-אפריקאית), אנשי הנדבלה הובלו על-ידי המנהיג הרוחני "מילמו" כנגד הקולוניליסטים הלבנים, וכך החלה מלחמת מטאבלה השנייה (1896–1897).
בסופו של דבר, המלחמה הובילה להשמדת כמעט מחצית מהמתיישבים הבריטים.
לאחר חודשים של שפיכות דמים, "מילמו" נמצא ונורה למוות בידי הסייר האמריקאי פרדריק ראסל ברנהם.
לאחר זמן קצר, רודס, בעודו לא חמוש, נכנס אל מבצרם של אנשי הנדבלה במטובו הילס ושכנע את האימפי להניח את נשקם ולסיים למעשה את המרד.
ב-1922 נערך משאל עם בקרב האזרחים הלבנים שהצביעו להקים דומיניון, חבל אוטונומי תחת הכתר הבריטי, שנקרא רודזיה הדרומית.
לאחר מכן, ב-1923, ממשלת בריטניה סיפחה את האדמה שהייתה שייכת עד אז לחברת דרום אפריקה הבריטית, ואז מכרה אותה מיד לממשלה האחראית החדשה שהוקמה בדרום רודזיה תמורת 2 מיליון ליש"ט.
עשור ראשון: שלטון מפלגת רודזיה
בשנת 1923, לאחר משאל העם ולאחר שהאזור הדרומי של רודזיה חווה את הגעתם של אלפי מתיישבים לבנים, הוכרז אזור זה כמושבת רודזיה הדרומית.
בניגוד לרודזיה הצפונית וניאסלנד, רודזיה הדרומית קיבלה עצמאות נרחבת למדי.
במקביל, כשנה לאחר מכן, הוכרז השטח הצפוני כישות נפרדת בשם פרוטקטורט רודזיה הצפונית.
רודזיה שמרה על שיטת מושבת הכף, שהעניקה זכויות בחירה לשחורים ולבנים שהיו בבעלותם נכסים בשווי מינימלי של 150 ליש"ט או בעלי הכנסה שנתית של לפחות 100 ליש"ט.
שני המבחנים לוו במבחן שפה פשוט באנגלית.
אישורי ההצבעה הללו הבטיחו שוויון דה יורה (לפחות בתיאוריה) בין הגזעים והם נשמרו עד 1951, אז הועלו הצרכים הפיננסיים.
הבחירות הכלליות ברודזיה הדרומית ב-29 באפריל 1924 היו הבחירות הראשונות לאספה המחוקקת של רודזיה הדרומית לאחר הענקת ממשל אחראי למושבה.
הבחירות הובילו לניצחון מקיף למפלגת רודזיה, שהוקמה על ידי תומכי הממשלה האחראית.
עשורים שני ושלישי: שפל כלכלי, מלחמה ושיקום
חוסר שביעות הרצון של השחורים גבר באזורים הכפריים, בעיקר בגלל "חוק גידול הקרקעות" של 1951. החוק נועד לאכוף בעלות פרטית על קרקעות ולשפר את הכלכלה הכפרית בשמורות האפריקניות, שחוו עלייה רבה של אוכלוסייה.
עם זאת, הוראותיו הפרו שיטות מסורתיות.
במקום להרחיב את גודל השמורות, החוק הגביל את רעיית הבקר באזורים מוגדרים.
הוא אפשר לפקידים להכתיב דפוסי גידול יבול ולתקן אתרי מגורים על אדמות חקלאיות.
הוא אסר על מרעה ללא היתר והטיל עבודת חובה על אפריקאים כפריים מובטלים.
משמעותו של יישום החוק הייתה דלדול עדרים בעלי ערך רב, צמצום הקרקע המעובדת ועקירה כפויה של משפחות וכפרים שלמים.
חוסר שביעות הרצון מהתנאים הסוציו-אקונומיים גברה גם בקרב אפריקאים עירוניים.
מיתון בשנים 1957–1958 פגע קשות בשחורים; האבטלה הגואה ודיור בלתי הולם בעיר תרמו לתחושת הקיפוח שלהם.
בשנת 1953 החליטו הבריטים לאחד את רודזיה הדרומית, רודזיה הצפונית וניאסלנד (מלאווי של ימינו) ולהקים תחתיהן את הפדרציה של רודזיה וניאסלנד.
הפדרציה הוקמה במטרה לאגור משאבים ושווקים.
הכלכלה שגשגה באותה תקופה, עקב פריחה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
האוכלוסייה האפריקאית התנגדה לכך משום שחששו שלא יוכלו להשיג שלטון עצמי עם כל עוד הממשלה נשלטת על ידי תושבי רודזיה הדרומית הלבנים.
בין 1953 ל-1958, ניסתה ממשלת רודזיה הדרומית בראשות גרפילד טוד להנהיג רפורמות ליברליות כדי להגדיל את רווחת האוכלוסייה השחורה על ידי הגדלת הגישה לחינוך לרוב השחור וכן על ידי מתן דיור ושירותי בריאות טובים יותר.
עם זאת, טוד נאלץ לפרוש מהשלטון כשניסה להרחיב את מספר השחורים הזכאים להצביע מ-2% ל-16%, כחלק ממספר תוכניות שמטרתן הייתה לוותר על חלק מתקנות האפרטהייד, תוך מתן שוויון גזעי יותר.
בין 1957 ל-1960, הקונגרס הלאומי האפריקאי של רודזיה הדרומית, ארגון בראשות השחורים, ביקש להשיג שליטה פוליטית עבור הרוב האפריקאי השחור.
הפדרציה התפרקה ב-1963 לאחר משברים וטלטולים רבים.
באותה השנה התחיל תהליך של דה-קולוניזציה ברודזיה הדרומית.
לקראת אמצע שנות ה-60 של המאה ה-20, על רקע תהליכי הדה-קולוניזציה של אפריקה, שאפו הבריטים להעניק לרודזיה הדרומית עצמאות, והחליטו כי המצביעים יהיו אך ורק בעלי השכלה, רכוש והכנסה קבועה, לכן למעשה, השחורים לא יכלו להצביע.
באותה שנה גם ניאסלנד קיבלה עצמאות מדינית, ושמה הפך למלאווי.
לאחר התפרקות הפדרציה, רודזיה הדרומית חזרה למעמדה כמושבת כתר של בריטניה אך הייתה ידועה כעת כרודזיה.
הפרעות בשטח רודזיה הצפונית ב-1959 והאלימות נגד לבנים בקונגו הבלגית ובקונגו הצרפתית בתחילת 1959 גרמו לאווירה של פחד בקרב האוכלוסייה הלבנה.
כתוצאה מכך, התרחש פיצוץ ביטחוני ברודזיה, שהיה בעיקר מתקפת מנע נגד התארגנות לאומנית נוספת של שחורים ונגד תסיסה אפריקאית אפשרית.
משנת 1958 ואילך, הפוליטיקה של המתיישבים הלבנים התגבשה סביב נושא אחד – התנגדות לשלטון הרוב.
החוקה של 1961 שלטה ברודזיה הדרומית, ואחר כך ברודזיה העצמאית, עד 1969. היא השתמשה בשיטה הפרלמנטרית של וסטמינסטר ששונתה על ידי מערכת של רשימות בוחרים נפרדות עם כישורי רכוש והשכלה שונים.
המערכת הבטיחה שללבנים יהיו את רוב המושבים באספה.
בשנת 1962 ניצחה מפלגת החזית הרודזית (RF) בהנהגתו של וינסטון פילד בבחירות.
היא דחתה בתוקף פתרון מקביל וחידדה את ההפרדה הגזעית.
הרוב השחור קיווה שהממשלה הבריטית תסיים את שלטון המיעוט הלבן.
על רקע זה רצתה הממשלה לשאוף לעצמאות כדי למנוע את שלטון הרוב השחור.
עמיתיו לקבינט של פילד ראו בו חלש מכדי לתת לבריטניה אולטימטום לעצמאות והפעילו עליו לחץ להתפטר.
הוא התפטר באפריל 1964 וירש את תפקידו איאן סמית, תומך נלהב של עצמאות ללא תנאי.
בבחירות הכלליות של 1965 קיבל סמית את המנדט שלו לשאוף לעצמאות במרץ ובמידת הצורך, באופן בלתי חוקי וחד צדדי.
החזית הרודזית גרפה 79.3 אחוזים מהקולות (עלייה מ-56.5 אחוזים ב-1962), וניצחונה אישר כי המפלגה המאוחדת הפדרלית – לאחר מכן מפלגת רודזיה – הייתה, מעתה והלאה, בעלת השפעה מועטת לגבי המדינה.
ב-11 בנובמבר 1965, איאן סמית ומפלגת החזית הרודזית הכריזו על הכרזת עצמאות חד-צדדית והמושבה הבריטית של רודזיה הדרומית הפכה למדינת רודזיה הבלתי מוכרת.
איאן סמית עלה לשלטון מטעם מפלגתו "החזית הרודזית", שהייתה שמרנית וקיצונית יותר בהתייחסותה לשחורים ולשיתופם בשלטון.
הדבר נבע בעיקר מהפחד של הלבנים ברודזיה ממהפכות ומרידות שהתרחשו בתקופה הפוסטקולוניאליסטית, כגון מרד המאו-מאו בקניה בשנות החמישים, או המהפכות והמלחמות בקונגו לאחר עצמאותה, ומהחששות שלהם מהשתלטות קומוניסטית על אפריקה הדרומית.
תחת מדינה זו, קיימו הלבנים המקומיים את שלטונם על הרוב השחור, באופן הדומה למשטר האפרטהייד בדרום אפריקה, שכנתם הגדולה מדרום.
רודזיה אמנם לא הייתה במצבה של דרום אפריקה, והיחס של הלבנים אל השחורים היה רחוק ממערכת האפרטהייד של דרום אפריקה, אולם השחורים עדיין היו אזרחים במעמד נמוך.
הבריטים, כמו שאר מדינות העולם, סירבו להכיר באופן רשמי בחוקיות העצמאות של רודזיה, וראו בה מושבה מורדת, אך הם היו מוכנים לתת למדינה עצמאות בתנאי שתהיה זכות הצבעה לכולם, גם לשחורים.
סמית לא הסכים לתנאי של הבריטים.
בשנת 1970, בעקבות החרם הבינלאומי הסירוב להכיר ברודזיה כמדינה עצמאית, רודזיה הכריזה על עצמה כרפובליקה ולא קישרה את עצמה עוד למלוכה הבריטית, אך מבחינת השלטון החלה בעיה – השחורים התחילו לצבור השכלה ורכוש ו"האיזון" התחיל להתדרדר.
בעקבות כך פורצת מלחמת גרילה וטרור בראשות רוברט מוגאבה.
בסופו של דבר, לאחר פיגועי טרור וחטיפות מטוסים רבות, בשילוב עם החרם הבינלאומי, הם מכריחים את הלבנים להיכנע.
הנרי קיסינג'ר, מזכיר המדינה של ארצות הברית, הצליח לכפות על סמית, שכבר היה מוכן לוויתורים מסוימים, הסכמה לשלטון רוב.
בנוסף, בין 1976 ל-1979, רודזיה פעלה תחת לחץ גובר של אנשי הגרילה הדרום אפריקאים, בנוסף ללחץ של נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, ששם דגש רב על זכויות אדם, ויתר על כן, ביטל תיקונים שאיפשרו לרודזיה לעקוף סנקציות.
בהתאם לכך, גם כאשר סמית ביטל רשמית את האפליה, נותר שר ללא תיק והעביר את השלטון ב-1979 לבישוף השחור אבל מוזורווה, מנע קרטר כל הכרה במדינה.
בסופו של דבר, לאחר שהצבא הרודזי יצא במערכה כוללת במדינות השכנות, גם השלטון הרודזי וגם המדינות השכנות רצו להגיע להסדר, והבריטים הצליחו לכנס את הצדדים לוועידת שלום.
המלחמה בחזית הרודזית הסתיימה ב-1978 בניצחון השחורים, בהסכם העברת השלטון לידיהם.
ב-1979 היו לראשונה בחירות חופשיות כלליות, אך נאסר על המפלגה של מוגאבה להשתתף בהן.
בשנה זו עלה לשלטון מנהיג שחור, והוחלט ששליש מהפרלמנט יישמר לאוכלוסייה הלבנה.
מוגאבה וארגוני השחרור לא הסכימו לשתף פעולה בשל כל אלה, ולכן חזרו המהומות והמרידות, אך לאחר מכן, בשנת 1980, מוגאבה חזר להשתתף בבחירות וזכה בהן.
כעבור כחמש עשרה שנה מעת הקמתה, בשנת 1979, כתוצאה מתהליכים שונים, לרבות סנקציות בינלאומיות, מלחמות גרילה עם ארגוני לאומניים אפריקאים, וחוסר הצלחתה להכריע מלחמה עקובה מדם כנגד האוכלוסייה השחורה, התפרקה המדינה.
באותה השנה העביר המיעוט הלבן את השלטון לידי הרוב השחור, אשר תחת חסות בריטית הקים כעבור שנה את הרפובליקה של זימבבואה.
מוגאבה, בתגובה, הצהיר כי "האויב של אתמול הוא גם האויב של היום".
ב-1 ביוני 1979, המיעוט הלבן ששלט ברפובליקה של רודזיה הוחלף לזמן קצר ברפובליקה של זימבבואה-רודזיה.
כהכנה לשלטון הרוב, הסכם בית לנקסטר קבע כי השליטה במדינה תוחזר לבריטניה לקראת הבחירות שיתקיימו באביב 1980. ב-11 בדצמבר 1979, התיקון הרביעי של החוקה של זימבבואה-רודזיה קיבל הסכמה נשיאותית ולורד כריסטופר סואמס הגיע למחרת כדי לקחת אחריות על ענייני המדינה.
שמה של המדינה חזר רשמית לרודזיה הדרומית בזמן זה, אם כי השם זימבבואה-רודזיה נשאר ברבים ממוסדות המדינה.
בין 12 בדצמבר 1979 ל-17 באפריל 1980, רודזיה זימבבואה הייתה שוב המושבה הבריטית של רודזיה הדרומית.
ב-18 באפריל של אותה השנה הפכה רודזיה הדרומית לרפובליקה העצמאית של זימבבואה.
המערכת הפוליטית של רודזיה עוצבה על פי מודל וסטמינסטר, ותפקידו של ראש הממשלה היה דומה לזה של מדינות בעלות היסטוריה חוקתית דומה, כדוגמת אוסטרליה וקנדה.
מ-1953 עד 1963, צפון רודזיה, דרום רודזיה וניאסלנד הצטרפו לפדרציה של רודזיה וניאסלנד, הידועה גם בשם הפדרציה המרכז אפריקאית.
גודפרי האגינס כיהן כראש הממשלה הפדרלי בין השנים 1953 ו-1956, ואז רוי ולנסקי החזיק בתפקיד עד תום הפדרציה, ב-31 בדצמבר 1963.
ממשלתו של ראש הממשלה לשעבר, איאן סמית, הכריזה על הכרזת עצמאות חד-צדדית והתנתקה מבריטניה ב-1965, והוא נשאר ראש ממשלה גם כשהמדינה הוכרזה כרפובליקה ב-1970. במסגרת ההסדר הפנימי ב-1979, לאחר תקופה ארוכה של סכסוך, נודעה המדינה בשם זימבבואה רודזיה, ואבל מוזורווה היה ראש הממשלה השחור הראשון שלה.
אף אחד מהמעשים הללו לא הוכר באופן בין-לאומי, ועל פי הסכם בית לנקסטר, ממשלת המדינה הסכימה לחזור למעמד קולוניאלי ב-1979 כדי להקל על הנהגת שלטון הרוב והקמת מדינת זימבבואה העצמאית ב-1980.
משרת ראש הממשלה בוטלה ב-1987, ומוגאבה הפך לנשיא.
עם זאת, בשנת 2009, המשרה שוקמה באמצעות משא ומתן מדיני, וכתוצאה מכך מורגן צ'נגיראי הפך לראש הממשלה הראשון של המדינה מזה למעלה 21 שנים.
ההגירה הלבנה לתחום חברת דרום אפריקה הבריטית הייתה קטנה בהתחלה, אך התגברה במהלך העשור הראשון ותחילת העשור השני של המאה ה-20, במיוחד מדרום לזמבזי.
השפל הכלכלי באזור לאחר מלחמת הבורים השנייה הניע דרום אפריקאיים לבנים רבים לעבור לרודזיה הדרומית, ומשנת 1907, תוכנית התיישבות הקרקע של החברה עודדה מהגרים נוספים להישאר לתמיד.
תעשיות הכרייה והחקלאות הדרום רודזיות התפתחו בצורה ניכרת במהלך תקופה זו; תפוקת הזהב השנתית של רודזיה הדרומית גדלה בשוויה, מ-£610,389 ב-1901 ל-£2,526,007 ב-1908. הטריטוריה איזנה לראשונה את הכנסותיה והוצאותיה ב-1912.
מבחינה כלכלית, רודזיה הדרומית פיתחה כלכלה שהתבססה ברובה על ייצור של כמה מוצרים עיקריים, בעיקר כרום וטבק.
השפל הכלכלי הגדול בשנות ה-30 פינה מקום לפריחה שלאחר המלחמה.
הפריחה גרמה להגירה של כ-200,000 לבנים בין 1945 ל-1970, ובעקבותיה האוכלוסייה הלבנה גדלה לכ-307,000 תושבים.
חלק גדול מהמהגרים הללו היו ממוצא בריטי וממעמד הפועלים, ואחרים הגיעו מקונגו הבלגית, קניה, טנזניה ומאוחר יותר מאנגולה ומוזמביק.
הם הקימו כלכלה מאוזנת, והפכו את מה שהיה בעבר יצרן עיקרי התלוי בחקלאות השממה לענק תעשייתי שהוביל למגזר ייצור חזק, תעשיות ברזל ופלדה ומיזמי כרייה מודרניים.
הצלחות כלכליות אלו התרחשו, בין השאר, בעקבות סיוע חוץ.
רודזיה הדרומית, תחת השם רודזיה, השתתפה לראשונה באולימפיאדת אמסטרדם ב-1928, ובה המשלחת שלה כללה 2 מתאבקים, ססיל ביסט ולאונרד הול.
ביסט עלה אוטומטית לסיבוב השני בקטגוריית משקל "קל" מבלי להתמודד מול היריב, כאשר בסיבוב השני הביס את קרלוס אורייאנה המקסיקני, ולאחר מכן הפסיד למדליסט הזהב האיטלקי, קרלו אורלנדי.
לאונרד הול ניצח את ויליאם ולטר הגרמני בסיבוב הראשון, לפני שהפסיד לקינטרו אוסודה היפני.
רודזיה הייתה אחת מתוך שתי דומיניונים בריטיים שקיבלו אישור להשתתף באולימפיאדה כישות עצמאית (השנייה הייתה מלטה).
המדינה הופיעה לראשונה באופן עצמאי במשחקי חבר העמים הבריטי ב-1934.
במשחקים האולימפיים של 1960 ו-1964
רודזיה הדרומית לא שבה אל המשחקים האולימפיים עד 1960, למרות שלספורטאים רודזיים הייתה האופציה להתחרות באופן בין-לאומי עבור דרום אפריקה.
לאונרד הול, למשל, זכה במדליית זהב בקטגוריית משקל "קל" במשחקי חבר העמים הבריטי ב-1930, תחת דגל דרום אפריקה.
בזמן המשחקים האולימפיים של 1960, רודזיה הדרומית הייתה חלק מהפדרציה של רודזיה וניאסלנד (שכללה את מלאווי, זמביה וזימבבואה של היום) שנכנסה למשחקים תחת דגל רודזיה.
14 ספורטאים – תשעה גברים וחמש נשים – השתתפו בשישה ענפי ספורט: אתלטיקה, אגרוף, קפיצה למים, שיט, קליעה ושחייה.
בהתחרות במקצה הולנדי מעופף, השייטים אלאן דייוויד באטלר וכריסטופר בוואן סיימו במקום הרביעי, וזו הייתה התוצאה הטובה ביותר של רודזיה תחת שם זה.
לאחר פירוק הפדרציה ב-1963, הפכה ניאסלנד למלאווי, בעוד שרודזיה הצפונית ורודזיה הדרומית החלו להתחרות בנפרד.
הצפון נכנס למשחקים האולימפיים בשנת 1964 כרודזיה הצפונית, אך יצא תחת דגל זמביה, בעוד הדרום נותר רודזיה הדרומית.
רודזיה הדרומית שלחה 25 גברים (כולל חוליית הוקי שדה משלה) וארבע נשים; גם קבוצת ההוקי שדה וגם צוות ההולנדי המעופף סיימו במקום ה-11, בעוד שאף ספורטאי אינדיבידואלי לא הגיע למקום יותר טוב מהמקום ה-17.
ברודזיה הדרומית היו כ-5500 יהודים, אשר היו מחולקים לשני מרכזים עיקריים.
בבולאוואיו גרו כ-2800 יהודים ובסולסברי כ-2000 יהודים (כאשר הנותרים מפוזרים בין שאר ערי רודזיה הדרומית).
ראש הממשלה של הפדרציה, שר העבודה, שר השיכון והסעד בממשלת רודזיה הדרומית ומזכיר הפרלמנט הפדרלי האחראי להגירה – כולם היו יהודים.
הגוף הפוליטי והחברתי של יהדות רודזיה היה מועצת הצירים היהודית הרודזית שמרכזה בבולאוואיו.
רבים עזבו את המדינה בשנת 1979, סמוך להקמת רפובליקת זימבבואה.
כיום בזימבבואה (רודזיה הדרומית לשעבר) חיים כ-300 יהודים בלבד, כאשר רובם אינם אזרחי המדינה.
קבוצות גזעיות באוכלוסיית רודזיה 1927 לבנים 42,200 2.14% שחורים 1,922,000 97.86% סה"כ 1,964,200 100% הנתונים מתבססים על מפקדי אוכלוסין שנערכו ברודזיה הצפוניתורודזיה הדרומית שנים ספורות לאחר תום שלטון החברה ברודזיה.
רודופיס הייתה הטאירה ממוצא תרקי שחייתה במצרים במאה ה-6 לפנה"ס.
יחד עם סיפור סיני דומה קדום במעט, היה סיפורה של רודופיס הבסיס לסיפור סינדרלה.
על רודופיס כתבו סאפפו, סטראבון, הרודוטוס וקלאודיוס איליאנוס.
האגדה המצרית מספרת כי רודופיס, שהייתה הטיארה (קורטיזנה) רחצה בים כאשר נשר חטף את אחת מנעליה והשליך את הנעל לחיקו של המלך בשעה שהמלך ערך משפט בחוצות העיר (בגרסה של איליאנוס הייתה פורטונה זו ששלחה את הנשר.
סטארבון מציין את ממפיס כמקום מושבו של המלך).
המלך שהתפעל מיפי הסנדל ומייחודו ציווה על עבדיו לחפש את בעלת הנעל, הם מצאו אותה בנאוקרטיס והמלך התחתן איתה (או בגרסאות אחרות הפך אותה לפילגשו הבכירה).
על פי סטארבון, כשנפטרה, בנו לכבודה פירמידה מאבן שחורה שהובאה מאתיופיה.
סטארבון מצטט את סאפפו שאמרה ששמה האמיתי של רודופיס היה דורי (Doriche) ושהיא הייתה פילגשו של אחיה של סאפפו.
הרודוטוס מציין כי מוצאה הוא מתרקיה וגם הוא מצטט את סאפפו המספרת שאחיה פדה אותה מעבדות.
הרודוטוס קושר אותה גם עם איזופוס שאיתו היה לה רומן סודי.
סאפפו כתבה שכנערה רודופיס נחטפה ונמכרה לעבדות במצרים, שם עבדה כיצאנית.
אחיה של סאפפו, כָרַקְסוֹס ולָרִיכוֹס שהיה סוחר יינות עשיר ממִיטִילֶנֶה, הגיע למצרים, ראה את רודופיס, התאהב בה ופדה אותה מעבדותה.
כך שכסף שהרוויחה רודופיס נשאר בבעלותה.
סאפפו כתבה שיר בו היא האשימה את רודופיס בגזילת רכוש האח.
רודופיס תרמה מעשר מהכנסותיה ובין היתר תרמה למקדש בדלפי.
הרודוטוס סיפר כי ראה במקדש בדלפי שיפודי ברזל אותם תרמה רודופיס.
רודולפו חילברט פיסארו תומאס (בספרדית: Rodolfo Gilbert Pizarro Thomas; נולד ב-15 בפברואר 1994 בטמפיקו שבמקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדות הקשר וקשר הכנף בקבוצת פ.ק.
הוא גדל במחלקת הנוער של פצ'וקה מליגת העל המקסיקנית.
הוא שיחק במועדון במשך חמש עונות, בהן ערך 134 הופעות ליגה והבקיע שמונה שערים.
בחודש דצמבר 2016 חתם פיסארו בגוודלחרה מליגת העל המקסיקנית, אליו עבר בחודש ינואר 2017.
ב-30 בינואר 2014 ערך פיסארו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מקסיקו, כששיחק 90 דקות בניצחון 0–4 על נבחרת קוריאה הדרומית במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת מקסיקו לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו 2016. ב-11 בפברואר 2016 הבקיע פיסארו את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-87 בניצחון 0–2 על נבחרת סנגל במשחק ידידות.
אליפות מקסיקו (1): קלאוסורה 2016
רודולפו פרוידה (בספרדית: Rodolfo Freude, 11 בספטמבר 1920 – 18 באוקטובר 2003) היה מדינאי ארגנטינאי, הראשון שעמד בראש השירותים החשאיים של ארגנטינה וארגון המודיעין SIDE.
נולד בבואנוס איירס בספטמבר 1920 (על פי מקורות אחרים, ב־1922) למשפחה של ארגנטינאי, איש עסקים ממוצא גרמני בשם לודוויג פריידה (1889–1956).
במהלך מלחמת העולם השנייה רודולפו סייע לאביו, שהיה נשיא המועדון הגרמני בבואנוס איירס.
בשנים 1941–1945, על פי כמה מקורות, שיתף פעולה עם המשטרה החשאית של הרייך השלישי.
רודולפו היה חלק מפמלייתו של פרון, אשתו אוויטה ואחיה, חואן דוארטה.
בשנים 1944–1945, רודולפו היה עוזרו של פרון, כשהלה החזיק במשרת שר העבודה ולאחר מכן כסגן נשיא המדינה.
כראש המודיעין הארגנטינאי, רודולפו השתתף בפעילויות של ארגון יוצאי אס אס והענקת מחסה בארגנטינה לפושעי מלחמה נאצים כמו אדולף אייכמן ואריך פריבקה כחלק מרשת ההברחה "נתיבי העכברושים".
אחרי ההפיכה הצבאית של 1955 רודולפו לא היה מעורב עוד בפעילויות פוליטיות.
הסרט Rhodes of Africa הוא סרט ביוגרפיה בריטי מ-1936 שמספר על ססיל רודז, מקים חברת דרום אפריקה הבריטית, וראש הממשלה של קולוניית קייפ (קולוניית כף התקווה הטובה).
הצילומים של הסרט נערכו ברודזיה הדרומית בשנה 1935, והסרט הוקרן בשחור לבן לראשונה בבריטניה בפברואר 1936.
הסרט בוים על ידי ברתולד וירטל, והשחקנים המרכזיים הם: וולטר יוסטון, אוסקר הומולקה, באזיל סידני וברנארד לי.
אוסקר הומולקה אף זכה בפרס השחקן השמיני הטוב ביותר בשנה שבו יצא הסרט, על הגילום של פול קרוגר והסרט נחשב לסרט השמיני הטוב ביותר של השנה.
אשר מסבירות שקיימת מחלוקת בנוגע לססיל רודס: האם הוא היה גיבור ודמות להשראה או הרפתקן שאפתן.
אבל בשביל העמים האפריקאים שהוא כבש, הוא היה לוחם מלכותי.
ובמותו, הוא היה האדם הלבן היחיד שזכה לכבוד של הצעדה המלכותית שלהם.
הסרט נפתח בהסבר איך מפת דרום אפריקה נראתה בשנת 1870. אחרי ההסבר הסרט מראה שמשפחה בקולוניית קייפ מצאו יהלום.
בעקבות זה, התחיל מרוץ יהלומים שלם.
אחר כך, רודז מופיע לראשונה בסרט, מהמר.
כשהוא מסיים להמר, הוא פוגש את היריב שלו שמתכוון לקנות את כל מכרות הקימברלי, ורודז אמר שזה גם מה שהוא מתכוון לעשות.
אחר כך הוא הולך לרופא, והרופא מבשר לו שיש לו רק עוד שש שנים לחיות.
אחרי שהם משוחחים, הרופא טוען שלרודז יש רצון לחיות, וזה יותר טוב מכל תרופה שהוא יכול לתת.
עשר שנים מאוחר יותר - הרופא שלו לא מאמין ובירך את רודז שהצליח להשתלט על כל המכרות שבקימברלי.
אחר כך, הוא אומר שלפני עשר שנים, הוא נתן לו רק עוד שש שנים לחיות, ורודז אמר שמאז לו היה אפילו רגע פנוי לחשוב על זה.
אחרי שהם משוחחים קצת, היריב של רודז נכנס ואמר שהוא לא מבין איך רודז הצליח לנצח, ורודז הסביר לו שהעובדים שלו העבירו לו את כל התוכניות שלו וכך רודז הצליח להשיג ניצחון.
אחרי שהיריב של רודז מוציא קצת מהזעם שלו, רודז אמר שהוא מעוניין להזמין אותו לעבוד בחברה שלו.
רודז מראה את מפת אפריקה לעובדים שלו בחברת דרום אפריקה הבריטית ומסביר להם שמצפון לאן שהם נמצאים, נמצאו ברפובליקת טרנסוול מכרות עשירים של זהב, ושהמדינה הענייה זו, כבר לא ענייה יותר.
המכרות האלה לא זמינים עבורם, אבל בצון מי יודע מה הם ימצאו, זהב, נחושת, פחם, אדמות פוריות לחקלאות.
הוא הסביר שהיהלומים שהם מצאו יכולים להיגמר, ולכן חייב להרחיב שטחים.
בהתחלה הייתה התנגדות, אבל אחר כך הוא הצליח לשכנע אותם נשיא טרנסוול, אמו וחברו, הנרי מדברים על רודז עם אישה שבאה לבקר אותם.
מודע להם שרודז מתכנן לפגוש את לובנגולה, וקרוגר (נשיא הבורים) אומר להנרי שהוא חייב להגיע לשמה קודם, ולהזהיר את לובנגולה.
כשרודז נכנס לתוך גבולות הארץ של לובנגולה, הרבה אנשים מקומיים מקיפים אותו, ומביאים אותו למלך שלהם.
בהתחלה, לובנגולה כועס מזה שכל האנשים הלבנים שבאים לארץ הזו רוצים משהו ממנו, ואומר שאם הוא היה יכול להיפתר מכולם, הוא היה עושה את זה.
החיילים שלו מתחילים לכוון עליו את הכידונים, אבל אחר כך רודז אומר שהוא רוצה לדבר עם המלך, והם מורידים את הכידונים.
רודז אומר שמלך לובנגולה לא יצליח להשיג מנוחה מכל האנשים הלבנים שבאים לחפור לו, אלא אם כן, הוא יעשה עסקה עם אדם אחד כזה שיוכל להגן עליו.
אחרי קצת שכנוע, הוא מראה לו את החוזה שלו ולובנגולה חותם עליו.
כעבור כמה ימים, רודז מגיע לביתו של נשיא הבורים, ומודיע לו שהוא הצליח להשיג את הארץ של לובנגולה.
הוא אומר ששתי המדינות החזקות ביותר באפריקה צריכים לעבוד ביחד, אחרת יהיה מלחמה.
קרוגר אומר שאם יהיה מלחמה זה יהיה אשמת האנגלים ולא אשמתו.
רודז אומר שזה לא משנה אשמת מי זה יהיה, כי אם יהיה מלחמה, זה יהרוס את מה שרודז בנה ואת מה שקרוגר בנה.
קרוגר מסרב, ואומר שהם לא ילחמו ולא יעבדו ביחד.
שני רופאים שמדברים על המצב הבריאותי הקשה של רודז, ואומרים שזה טרגדיה, מדינה שלמה קרויה על שמו, הוא רק חזר מלונדון איפה שקיבלו אותו כמו מלך, והוא סובל מבעיות לב.
הרופא השני אומר שזה נס שזה לא קרה הרבה שהים לפני כך ושרק האידאולוגיה שלו יכלה להחזיק אותו חי כל כך הרבה.
רודז מדבר עם כמה אנשים.
הם אומרים לו שטרנסוול זועקים לעזרתו.
רודז אומר שקרוגר הוא האדם ביחיד בעולם שאין לו את היכולת לעשות איתו עסקה.
אנשים מתלוננים לקרוגר, אומרים לו שהוא קרא לאנשים לבוא לפתח את המדינה שלו, ובתור תגובה לזעקה שלו הם באו מכל קצוות העולם.
כל יוהנסבורג נבנתה מהכסף שלהם, והחוקים שלו נותנים להם פחות זכויות.
המשטרה מגנה רק על הבורים ולא עליהם.
השדות של אחד מהם הותקפו על ידי מגפה, והוא לא יכול להציל את היבול שלו כי לפי קרוגר, מגפה בשדות זה עונש מהשמיים.
פול קרוגר מסרב להקשיב להם, אז הם מחליטים לקחת רכבת דרומה, לקייפ טאון, לרודז.
בהתחלה, הם אומרים שהם לא יכולים להגיד תחום חיים אחד שרודז לא שיפר והם מבקשים ממנו, בתור ראש הממשלה של קייפ קולוני, והדירקטור של חברת דרום אפריקה הבריטית, לשלוח חיילים להגן עליהם.
הם אומרים שהם יקבלו זכויות וחופש, ושהוא יקבל דרום אפריקה מאוחדת.
הוא קורס, והרופאים שלו מביאים אותו לנוח, ואומרים לאנשים מטרנסוול שעוד מעט הוא יהיה בסדר ושהוא יוכל לדבר איתם.
בבית של נשיא הבורים, כמה אנשים באו עליו ואמרו שהם מסרבים לצאת לפני שהוא מבין מה באמת קורה.
הוא אומר שהם עצרו משאית מלאה במכלי נפט-כל המכלים היו מלאים בתחמושת.
הם מנסים לגרום לו לתת את האות, להתחיל להילחם, והוא אומר שצריך לתת להם זמן.
בגבול בין קולוניות דרום אפריקה הבריטיות, לבין טרנסוול, החיילים של צבא חברת דרום אפריקה הבריטית כבר היו חסרי סבלנות.
הם שולחים מכתב לרודז ומבקשים שהם יצאו כמה שיותר מהר.
רודז אומר את זה לאנשים שבאו לבקש עזרה במרד שלהם, אבל הם אומרים שהם עדיין לא מוכנים.
כשרודז שמע שכוחות הבורים לכדו את הכוחות שהוא שלח לגבול, הוא ישר הלך ליונהסבורג, לפגוש את קרוגר לבקש שישחררו אותם.
בהתחלה קרוגר סירב, אבל אחר כך רודז טוען שהוא כבר לא ראש הממשלה של קייפ קולוני, או הדירקטור של חברת דרום אפריקה הבריטית-הוא התפטר משניהם.
הוא כבר לא יכול להפריע לקרוגר ומבקש שישחרר את הכוחות שהוא חטף.
בהתאם לדברים אלו, מועלית הכתובית המתארת כיצד כעבור כמה שנים התחילה המלחמה שרודז חזה-מלחמת הבורים.
וכתוצאה מהמלחמה, החזון של רודז התגשם-הוקמה האיחוד של דרום אפריקה.
בסוף הסרט, רודז גוסס, ואחרי שהוא מת מביאים את הגופה שלו מקייפ קולוני לרודזיה, ובסצנה האחרונה מראים את כל השבטים המקומיים באים רוקדים את הריקודים המסורתיים שלהם בשביל לחלוק לו כבוד אחרון.
תפקידשםחבר בהפקהארנסט ג'ייחבר בהפקהז'וליין מיטשלבמאיברתולד ויירטלבמאי חוץ (דרום אפריקה)ג'פרי ברקסחברת הפקהGaumont British Picture Corporationהסתגלותלסלי ארליסהסתגלותמייקל ברינגטוןדו-שיחמיילס מלסוןמבוסס על הספר 'רודוס'שרה גרטרוד מיליןמנהל צילום (בסטודיו)ברנרד נולסמנהל צילום (דרום אפריקה)ס.ר בונאטעוזר מצלמהג'רי מאסי-קוליירעורךטוויסט ד.נמנהל אמנותורנדורףארון בגדיםסטראסנר.
השחקן בסרטהמגלםססיל רודזוולטר יוסטוןיוהנס פול קרוגראוסקר הומולקהד"ר ג 'ים ג' יימסוןבסיל סידניבארני ברנטופרנק סליראן קרפנטר, הסופרתפגי אשקרופטגברת קרוגר - רנה דה ונד הנדריקספרסי פארסונסקרטרייטברנרד ליהכומר צ'ארלס הלםלואיס קאסוןמלך לובנגולהנדהסיהfianceéגלאניס לורימראיש מן טרנסוואלפליקס איילמרשרה דיאנהדה וו
הסרט היה רעיון של הסופרת הדרום אפריקאית שרה מילין שגייסה את הרעיון של הסרט על חייו של רודז.
התוכניות להתחיל לצלם את הסרט ננטשו כאשר גנרל סמאטס הביע התנגדות לפרויקט עם זאת הוא שינה את דעתו אחרי שהוא קרא עותק של התסריט
הצילומים של הסרט נערכו ברודזיה הדרומית בשנה 1935 על ידי בונט (BONNETT, S.R) וע"י ברנרד נוולס (KNOWLES, Bernard)
הפסקולים בסרט הולחנו על ידי הוברט באת', הוברט היה מלחין קולנוע בריטי, מנהל מוזיקלי ומנצח.
ההלחנה וההקלטה נוהלה על ידי לואי לוי
לוי היה מלחין סרטים בשפה האנגלית ומנהל מוזיקלי בנוסף בסרט היה שימוש בפסי קול ללא קרדיט ליוצרים שלהם:
"Daisy Bell" - ע"י הארי דייקר