tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בפברואר 2023 אימצה נער בן 15, חטוף מהמצור על מריופול, מה שעורר זעם לאור האשמות נגד רוסיה בדבר חטיפת ילדים מאוקראינה..
בשנת 2024 התגרשה מבעלה והתחתנה עם האוליגרך קונסטנטין מלופייב.
מריה לסקרינה (בהונגרית: Laszkarisz Mária magyar királyné; באנגלית: Maria Laskarina; בקירוב 1206 – 16 ביולי או 24 ביוני 1270) הייתה רעייתו של בלה הרביעי, מלך הונגריה.
היא הייתה ממוצא יווני בתם של תיאודורוס הראשון לסקריס ושל אנה קומננה אנג'לינה (Anna Komnena Angelina).
מריה הייתה אחותה הצעירה של אירינֶה לסקרינה, רעייתו הקיסרית הראשונה של יוחנן השלישי, קיסר האימפריה הביזנטית.
תיאודורוס התחתן עם הבת המבוגרת יותר בשנת 1212. תיאודורוס התאלמן באותה שנה והמשיך לנישואים עם פיליפה מארמניה ואחר כך עם מארי דה קורטנאי.
כבת הצעירה יותר, נישואיה של מריה לא נועדו להוסיף בעל פוטנציאלי כיורש לכס המלכות.
במקום זאת בנישואיה השיגה ברית עם ממלכת הונגריה.
בשנת 1218 נישאה מריה לנסיך בלה מהונגריה, והמירה את דתה לקתולית מיוונית אורתודוקסית.
החתן והכלה היו בערך בני שתים עשרה.
בעלה בלה היה בנם הבכור של אנדראש השני, מלך הונגריה ושל גרטרוד ממראניה.
אנדראש השני מת ב-26 באוקטובר 1235. נסיך הכתר ירש אותו כשבלה הרביעי המלך ומריה הפכה למלכה.
בלה שלט שלושים וחמש שנים ומת ב-3 במאי 1270. מריה שרדה אותו כחודשיים.
על פי ספר הרישומים של Somogyvár מהמאה ה-15, היא מתה ב-23 ביולי 1270 ונקברה בכנסיית המסדר הפרנציסקני באסטרגום.
במהלך פלישת המונגולים להונגריה, מריה וילדיה נשלחו על ידי בלה למצודת קליס, בספליט, יחד עם אצילות הונגריות רבות אחרות שהתאלמנו בשל הפלישה המונגולית.
היא תמכה בבעלה נגד בנם אישטוואן במהלך מלחמות האזרחים של 1260.
למריה ובלה הרביעית, מלך מהונגריה נולדו עשרה ילדים:
סנט קונגונדה של הונגריה (5 במרץ 1224 - 24 ביולי 1292), הידועה גם בשם קינגה.
היא הייתה נשואה למלך פולין בולסלאוס החמישי, לאחר מותו הפכה לנזירה ונכנסה למנזר; היא הוכרזה כקדושה על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1999.
הייתה מאורסת לאביר הצרפתי ויליאם מסנט אומר.
נשואה לרוסטיסלב מסלבוניה, דוכס צ'רניגוב.
היא מתה בזמן שנמלטה עם משפחתה בעקבות קרב מוהי.
נישאה להיינריך השלושה עשר, דוכס בוואריה.
נישאה לליאו הראשון מהליץ' (גליציה).
יולנדה המבורכת מהונגריה (בערך 1238–1298) נישאה לבולסלאוס מפולין הגדולה, מאוחר יותר הפכה לנזירה ונכנסה למנזר, הוכרזה כמועמדת לקדושה.
אישטוואן החמישי, מלך הונגריה לימים (דצמבר 1239 - 6 באוגוסט 1272).
מרגיט הקדושה מהונגריה (27 בינואר 1242 - 18 בינואר 1271) נקראת על שם אחותה גדולהה שמתה.
הפכה לקדושה על ידי הכנסייה הקתולית בשנת 1943. על שמה נקרא האי מרגיט בבודפשט.
בלה, דוכס סלבוניה, קרואטיה ודלמטיה (1243–1269 לערך).
נישא לקוניגונדה מברנדנבורג, בתו של אוטו השלישי, מרגריב ברנדנבורג.
אלמנתו נישאה לוולרן הרביעי מלימבורג .
מריה לאנץ הייתה פעילה הומניטרית אוסטרית שהצילה יחד עם בעלה יהודים בזמן השואה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה היא התגוררה בגמינד שבאוסטריה תחתית עם בעלה ארתור לאנץ, קצין רפואה.
בתחילת קיץ 1944 הגיעו לגמינד 1,700 יהודים הונגרים שהיו מוגנים בממגורת תבואה.
ארתור ומריה לאנץ החליטו לעזור לאסירי המחנה בכל האמצעים הזמינים כדי להקל על סבלם.
הם אספו בגדים, מזון, תרופות ומצעים לתינוקות.
בשלהי הסתיו של 1944 ניתנה הוראה שבמקרה שהקו החזית יתקרב יש להעביר את היהודים למחנה ריכוז למטרת השמדה.
מועד פינוי היהודים נקבע לסוף מרץ.
ארתור לאנץ מיהר למחנה והחליט להציל שלוש משפחות יהודיות - משפחת פיש עם שלושה ילדים בני חמש, ארבע ושנה, האחות היוגוסלבית פירוסקה בלאו וגאורג אוהלי, עורך דין משופרון שבהונגריה.
בלילה ברחו שלוש המשפחות הללו דרך דלת אחורית קטנה של ממגורת התבואה.
בתחילה הוסתרו ביער, לאחר מכן שוכנו והוסתרו בביתם של ארתור ומריה לאנץ - שהיו מודעים לכך שמעשה כזה נתון לאיום בעונש מוות.
ב-16 בדצמבר 1986 הוענק למריה ולבעלה ארתור אות חסידי אומות העולם על ידי יד ושם בטקס חגיגי בווינה.
מריה טקלה ארטימיזיה מונטסורי (באיטלקית: Maria Tecla Artemisia Montessori; 31 באוגוסט 1870 – 6 במאי 1952) הייתה מחנכת איטלקייה, מדענית, רופאה ופסיכיאטרית, פילוסופית, פמיניסטית ופעילה למען זכויות אדם.
מריה מונטסורי נולדה בעיירה קיארוואלה השייכת למחוז מארקה שבאיטליה, ב-31 באוגוסט 1870. ילדותה ושנות בגרותה התאפיינו בשבירת התבניות הפאסיביות של האישה האיטלקית באותה תקופה.
דבר זה התאפשר הודות לפתיחותם הרעיונית של הוריה ובעיקר של אמה, שתמכה ברעיון של נשים משכילות.
בהיותה בת 13 התחילה מונטסורי ללמוד בבית הספר הטכנולוגי, מוסד לימודי בו למדו בעיקר בנים ולא היה מקובל נוכחותן של בנות בלימודים אלה.
עם זאת, מונטסורי התעקשה להישאר בבית הספר בשל סקרנותה והתעניינותה הרבה במקצועות המדעים.
בסוף לימודיה הגיעה מונטסורי להישגים גבוהים, בעיקר במקצועות מדעים ומתמטיקה.
הוריה ובמיוחד אביה, עודדו אותה להיות מורה, בחירה שכיחה לנשים באותה התקופה, אך מונטסורי בחרה בלימודי הנדסה, והתעלמה מביקורת הסביבה.
בשנת 1890 סיימה מונטסורי את לימודי התואר בפיזיקה ומתמטיקה והחליטה כי מקצוע זה לא לרוחה.
לאחר התעניינותה הקצרה בביולוגיה, החליטה ללמוד רפואה – תופעה שכמעט ולא נשמעה כמותה לגבי אישה צעירה באותה תקופה.
בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת רומא עברה מונטסורי תקופה שהייתה קשה במיוחד עבורה – היא נתקלה בעוינות רבה מהמרצים והסטודנטים שמסביבה בשל היותה אישה.
ידוע כי היא לא הורשתה להשתתף בנתיחת גופות עם שאר כיתתה בשל הטענה שאין זה ראוי שאישה תהיה עם גברים בחדר בו מונחות גופות ערומות.
מונטסורי נאלצה להשלים לבדה את לימודים אלה בשעותיה החופשיות וללא כל עזרה ממרציה.
בשנה זו היא כמעט ונכנעה, אך היא החליטה שלא תשבר והמשיכה להילחם על חלומה.
מונטסורי זכתה בפרס אקדמי בשנתה הראשונה ובשנת 1895 מצאה עבודה כמתמחה בבית חולים, לפני שאר הסטודנטים.
בשנתיים האחרונות ללימודיה היא למדה רפואת ילדים ופסיכיאטריה והפכה למומחית ברפואת ילדים.
בשנת 1896 הייתה מריה מונטסורי לאישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור לרפואה מספיאנצה – אוניברסיטת רומא ומהראשונות באיטליה.
צעדים ראשונים בפיתוח שיטת מונטסורי
בשנת 1897, החלה מונטסורי לעבוד במרפאה הפסיכיאטרית של אוניברסיטת רומא שם פגשה רופא בשם ג'וזפה מונטסנו שהיה לבן זוגה, אב ילדה ושותפה לגילוי הנוירופסיכיאטריה של הילדים.
היא בחרה לא להתחתן כדי להמשיך ולהתמקד בקריירה.
עבודתה עם ילדים שנקראו אז "רפי שכל" היא שהולידה רבים מרעיונותיה המאוחרים יותר.
היא האמינה שליקויים רוחניים הם בעיה פדגוגית יותר מאשר בעיה רפואית, ולדעתה אפשר היה לעזור לילדים באמצעות טיפול חינוכי מיוחד.
באופן הדרגתי היא החלה לעסוק בתחום הפדגוגיה.
בשנת 1899 הזדמן למונטסורי לבחון את רעיונותיה, כשקיבלה על עצמה לנהל בית ספר לילדים עם אוטיזם ופיגור שכלי.
עד הגעתה לבית הספר, הלומדים והלומדות בו לא זכו להתייחסות.
הם לא דיברו או הופעלו על ידי הצוות והיו מוזנחים.
בניהולה את בית הספר, דרשה מהצוות לכבד ולהעריך את התלמידים והתלמידות, ויצרה עבורם סביבה עשירה בגירויים ופעילויות בעלות מטרות יעילות.
עקרונות העבודה שהנחו את מונטסורי היו עבודה אינדיבידואלית ועיקרון תצפיות וניסויים ואת עקרונות אלו יישמה במהלך עבודתה.
היא צפתה בתלמידיה כדי להבין לעומק את דרכי הפעולה בהן נוקטים ואת צורכיהם, ועבדה עם כל ילד באופן אישי, מתוך הבנת השונות שבין תלמידיה והזדקקותם ליחס.
מונטסורי הייתה שותפה בהקמת המכון האוטופריני ברומא שהכשיר מורים מיוחדים לעבודה עם ילדים בעלי לקויות.
ב-31 במרץ 1898 נולד בנה היחיד מריו, אותו גידלה מונטסורי מחוץ למוסד הנישואים, אף שהדבר לא היה מקובל באותה תקופה.
בשנת 1901 הגיעה מונטסורי למסקנה ששיטות העבודה המיוחדות שלה מתאימות גם לילדים ללא אוטיזם או פיגור שכלי, אך לא היה לה מקום בו יכלה ליישם את רעיונותיה.
היא הפסיקה את עבודתה באוניברסיטת רומא והחלה ללמוד פסיכולוגיה חברתית ופילוסופיה.
ב-1904, הוסמכה מריה מונטסורי כפרופסור לאנתרופולוגיה פדגוגית, והייתה לאישה הראשונה באיטליה שקבלה תואר פרופסור.
בשנת 1907 ייסדה מונטסורי ברובע הפועלים סן לורנצו שברומא את "קאזה דיי במביני", בית הילדים הראשון בעל אופי סוציאלי, מעון עם חיי חברה ואווירה חינוכית מסביב.
בשנת 1913 החלה להעביר קורסים בינלאומיים אליהם הגיעו אנשים מכל העולם.
בשנת 1915 הוזמנה מריה מונטסורי לארצות הברית על ידי אלכסנדר בל ותומאס אדיסון, כדי להרצות על שיטתה בקרנגי הול בניו יורק.
היא התבקשה לארגן כיתת לימוד בסן פרנסיסקו, ובמשך 4 חודשים יכלו מומחי חינוך לצפות בשיטת עבודתה מבעד לקיר זכוכית, כאשר חינכה 21 ילדים.
ילדי כיתת הלימוד של מונטסורי בסן פרנסיסקו זכו בשתי מדליות זהב עבור הישגיהם הלימודיים, ושיטת מונטסורי קיבלה הכרה רשמית ממומחי חינוך, ב-1923 החלה להקים את האגודה המונטסורית באיטליה וב־1926 הוקם "ארגון מונטסורי האמריקני".
מונטסורי ברחה ממשטרו של מוסוליני, מכיוון שסירבה לפעול בניגוד לעקרונותיה ולהפוך ילדים לחיילים.
היא סירבה להפוך את כל בתי הספר האיטלקיים למונטסורי לפאשיסטים.
היא עברה לספרד שם גר בנה, וחיה שם עד שנת 1936, בה פרצה מלחמת האזרחים הספרדית.
אז היא עברה להולנד, שם גרה עד 1939. בהולנד הקימה עם בנה את האגודה מונטסורי אינטרנשיונל (AMI).
מלחמת העולם השנייה פרצה כשמונטסורי שהתה בהודו, ולכן נשארה ביבשת שש שנים.
בהודו העבירה את תורתה לאלפי נשים וגברים הודים.
עד היום השיטה מאוד פופולרית גם במזרח.
לאחר המלחמה שבה להולנד ולימדה באנגליה, בלונדון.
היום משמש ביתה כמרכז של ארגון מונטסורי הבינלאומי (AMI).
בביתה בהולנד, נמצא חדר העבודה של מונטסורי, בדיוק כמו שהיה אז.
המיקוד של מונטסורי בנושאי חינוך לשלום ולאחווה התפרסם בעולם, והיא הייתה מועמדת פעמיים לפרס נובל לשלום.
עד למותה בשנת 1952, המשיכה מריה מונטסורי לכתוב ספרים, ללמד ולהפיץ את שיטותיה בקורסים ובקונגרסים ברחבי העולם.
שיטת מונטסורי לחינוך, שהיא בנתה על סמך ניסיונה, יושמה בהצלחה על ילדים.
למרות הביקורת הרבה שנמתחה על השיטה בשנות ה-30 וה-40 המוקדמות של המאה ה-20, היא עברה תחייה ויושמה מחדש.
בשנות האלפיים, השימוש בשיטה נפוץ למדי במדינות רבות.
בשנת 2007 הופק באיטליה סרט טלוויזיה אודות חייה של מריה מונטסורי, בכיכובה של פאולה קורטלזי.
ביס דוקו משודרת התכנית "שיטת מונטסורי" משנת 2022 שמביאה עדויות ממריו מונטסורי, בנה, תלמידיה ומיישמי שיטת מונטסורי ברחבי העולם.
בשנת 2023 עלה לאקרנים הסרט הצרפתי-איטלקי מריה מונטסורי, בבימויה של לאה טודורוב ובכיכובה של יסמין טרינקה.
הסרט הוקרן לראשונה בבתי הקולנוע בישראל בדצמבר 2025.
מריה מרגרטה דאנצי-מרשאן הייתה זמרת סופרן ומלחינה גרמנייה.
אביה של מרגרטה מרשאן, תאובלד הילריוס מרשאן, מונה על ידי הנסיך הבוחר קרל תאודור למשרת המנהל הראשון של התיאטרון הלאומי של מנהיים.
אמה, מגדלנה לבית ברושאר (Brochard), הייתה שחקנית ורקדנית בלט והייתה סוברט בתיאטרון שניהל בעלה.
המחלוקת על מקום לידתה של מרגרטה נובע מאורח חייהם של הוריה, אשר חיו במנהיים בתקופה שבה נולדה, אך פעלו כתיאטרון אורח בפרנקפורט, וייתכן ששם נולדה.
כבר בגיל צעיר ניגנה מרשאן בפסנתר והופיעה כזמרת.
ב-1787, כשהייתה בת 21 בלבד, הופיעה בתפקיד ראשי במחזה של יוהאן יאקוב אנגל.
בין 1778 ל-1782 קיבלה שיעורי מוזיקה אצל מי שתהייה מאוחר יותר החמות שלה, פרנציסקה לברון (אמו של המלחין פראנץ דאנצי).
בין 1782 ו-1784 הייתה תלמידתו של לאופולד מוצרט בזלצבורג.
מרשאן הייתה אחת הנשים המלחינות היחידות בתקופתה, שבה נשים בדרך כלל נאלצו להסתפק בתפקידי שירה.
ב-1785 קיבלה תפקיד ראשי בתיאטרון החצר של מינכן וב-26 באפריל 1786 הופיעה לראשונה כזמרת החצר.
ב-1790 נישאה למלחין פראנץ דאנצי ויצאה עמו למסע הופעות שביסס את מעמדה כ"פרימה דונה", גברת, או זמרת ראשונה באירופה.
בחייה, הייתה מרשאן אחת מזמרות הסופרן המפורסמות בעולם.
מרבית היצירות שהלחינה סבלו מהתעלמות בשל מינה, וזכו לפרסום ולביצוע רק מאוחר יותר.
מרשאן הלכה לעולמה ב-1800 במינכן.
מריה סבנקוב (נולדה ב-2 באוגוסט 1988) היא מתעמלת אמנותית ישראלית.
סבנקוב השתתפה באולימפיאדת בייג'ינג כחלק מנבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית, בצוותא עם קטיה פיסצקי, אלונה דבורניצ'נקו, ורוניקה ויטנברג ורחלי ויגדורצ'יק שהגיעה למקום שישי.
סבנקוב, ילידת וולגוגרד, החלה להתעמל בגיל 6 ומשתייכת לאגודת עירוני חולון.
מקום 6 (קבוצתי) באליפות העולם 2007 ביוון (ההישג שהעניק לנבחרת את הזכות להשתתף באולימפיאדה).
מקום 5 (קבוצתי) באליפות אירופה 2008 באיטליה.
מקום 5 (קבוצתי) באליפות העולם 2009 ביפן בתחרות הקרב-רב, וכן בתרגיל החישוקים.
סבנקוב שברה שיא עם נבחרת ישראל בהתעמלות אמנותית כאשר זו עלתה לגמר בקרב רב קבוצתי באולימפיאדת ביג'יינג מהמקום השמיני.
מָרָיָה מִיטְשֶל הייתה אסטרונומית ופעילה למען שוויון זכויות לנשים אמריקאית.
מריה מיטשל נולדה ב-1 באוגוסט 1818 באי ננטקט השייך למדינת מסצ'וסטס שבארצות הברית.
היא הייתה קרובת משפחה רחוקה של בנג'מין פרנקלין.
למיטשל היו תשעה אחים ואחיות.
הוריה, ויליאם מיטשל ולידיה קולמן מיטשל, השתייכו לאגודת הידידים, קהילה דתית נוצרית הידועה גם בכינוי "קווייקרים".
מריה נולדה לתוך קהילה זו, שהייתה יוצאת דופן באותה עת ביחסה כלפי שוויון הזכויות לנשים.
הוריה, כמו קווייקרים אחרים, העריכו את החינוך, ועמדו על כך שמריה תקבל חינוך באיכות זהה לזה שקיבלו הבנים.
דתם של הקווייקרים דגלה, בין השאר, בשוויון אינטלקטואלי בין המינים.
בנוסף, באותה תקופה הייתה ננטקט נמל מרכזי לציידי לווייתנים, והייתה זו פרנסתם העיקרית של אנשי הקהילה.
נשות המלחים נותרו להשגיח על הטיפול בבית במשך חודשים ולעיתים שנים, שבהם שהו בעליהן בים.
משום כך נהנו הנשים, שהאי היה ביתן, מעצמאות יחסית ומשוויון זכויות חלקי, ועם זאת, לא הותר לנשות ננטקט להיות בעלות רכוש ונמנעה מהן זכות ההצבעה.
בילדותה למדה מיטשל בבית הספר הקטן של אליזבת גרדנר, ואחר כך בבית הספר נורת' גרמר (North Grammar), שאותו ניהל אביה.
שנתיים אחרי ייסוד בית הספר, כשמריה הייתה בת אחת עשרה, יסד אביה בית ספר משלו.
מריה למדה בבית ספר זה ושימשה עוזרת הוראה לאביה.
בביתם לימד מיטשל האב את מריה אסטרונומיה, תוך שימוש בטלסקופ האישי שלו.
כשהייתה מריה בת שתים עשרה וחצי עזרה לאביה לחשב את הרגע המדויק של ליקוי חמה טבעתי שהתרחש ב-19 בפברואר 1831.
לאחר שנסגר בית הספר של אביה עברה מיטשל ללמוד ב"בית הספר לגברות צעירות" של הכומר היוניטריאני סיירוס פירס (Cyrus Peirce).
כשהייתה בת שש עשרה עבדה תקופה קצרה עבור פירס כמורה למתמטיקה ואז פתחה בית ספר בעצמה ב-1835. שנה אחר כך, בהיותה בת שמונה עשרה, התקבלה לעבודה כספרנית באתנאום של ננטקט (Nantucket Atheneum), מוסד שכלל ספרייה גדולה ואולם הרצאות.
כשכל הספרים במוסד לרשותה, השלימה מריה את השכלתה העל-תיכונית בלימוד עצמי, כשבכל מקרה לא הייתה לה אז אפשרות אחרת.
למעט קולג' אוברלין שבאוהיו, היו כל מוסדות הלימוד האקדמיים חסומים בפני נשים.
היא למדה בעצמה לטינית וגרמנית על מנת לקרוא את ספרי המדע שהיו כתובים באותה עת בעיקר בשתי שפות אלו.
כללי המדע אותם אימצה, על פיהם כל דבר חייב להיבחן על מנת לקבלו כאמת, הובילו אותה לעימות עם קהילת הקווייקרים שבה חייתה.
אחד מעיקרי האמונה הקווייקרית, כי יש לקבל בשמחה את המוות כדרך לגן עדן, נראה בעיניה כעיקרון מעוות, בייחוד אחרי שצפתה במות אחיינה הקטן בייסורים קשים במרץ 1842. היא חדלה ללכת ל"מפגשים" והקהילה החליטה להוציאה משורותיה ב-1843, כשהייתה בת עשרים וחמש.
למרות ביקורתה כלפי הדרך הקווייקרית לא הפכה מריה לאתאיסטית, אלא הצטרפה לכנסייה היוניטריאנית, ובה הייתה חברה עד מותה.
ביולי 1846 פרצה שרפה גדולה בננטקט שכילתה את מבנה האתנאום, על כל הספרים שבו.
בין השאר כילתה השרפה גם את מצפה הכוכבים המאולתר שהקים ויליאם מיטשל על גג הבנק בו עבד, שבו נהגו מריה ואביה לצפות בכוכבים.
כל הטלסקופים שהיו שם נשרפו גם הם.
האתנאום נבנה מחדש במהירות, ומיטשל יצאה במסע התרמות באמצעות מכתבים לספריות, לבתי ספר ולאנשים שהכירה, במטרה לרכוש ספרים חדשים.
גם מצפה הכוכבים נבנה מחדש, ומריה ואביה שבו לצפות בכוכבים.
כמה שנים לפני כן הכריז פרדריק השישי, מלך דנמרק על מתן מדליית זהב לכל אדם שיגלה "שביט טלסקופי" (כלומר, שביט שאורו חלש מכדי לצפות בו בעין בלתי מזוינת).
הפרס חולק ל"מגלה הראשון" של כל שביט מסוג זה (בדרך כלל מתגלים שביטים באופן עצמאי על ידי כמה אנשים שונים).
מריה מיטשל זכתה במדליה בשל תגלית זו ובזכות זאת זכתה לפרסום עולמי, מכיוון שרק אישה אחת לפניה גילתה שביט (קרוליין הרשל, אחותו של האסטרונום ויליאם הרשל).
זמן מה הייתה שאלה פתוחה לגבי מי היה הראשון שגילה את השביט.
יומיים לאחר שמיטשל גילתה את השביט, גילה אותו באופן בלתי תלוי האב פרנצ'סקו דה ויקו במצפה הכוכבים של הוותיקן, ופרסם ראשון את דבר הגילוי.
במקביל, ניהלה מיטשל חליפת מכתבים עם האסטרונום ויליאם בונד ממצפה הכוכבים של אוניברסיטת הרווארד על מנת לאשר את תצפיותיה.
משהתברר כי הפרס עלול להילקח ממריה עקב הכלל הקובע שהמפרסם הראשון נחשב גם למגלה הראשון, הפעיל אדוארד אברט, נשיא אוניברסיטת הרווארד, מכבש לחצים על מכריו באירופה לשנות את ההחלטה.
בסופו של דבר השתכנעו הדנים, וב-6 באוקטובר 1848, שנה מיום גילוי השביט, נשלחה מדליית הזהב למיטשל.
קבלת המדליה הפכה את מיטשל לידוענית – מבקרים רבים באו לאתנאום בננטקט על מנת לצפות ב"גבירה האסטרונומית", והציירת הרמיוני דאסל באה במיוחד מניו יורק על מנת לצייר פורטרטים שלה ושל אביה.
ב-1848 התקבלה מיטשל כחברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, האישה הראשונה שזכתה לכבוד זה (והאחרונה, למשך כמעט מאה השנים הבאות).
ב-1850 היא התקבלה ל"אגודה האמריקנית לקידום המדע" .
ב-1849 הזמין אותה צ'ארלס דייוויס , מנהל הפרויקט הממשלתי "לוח השנה הימי ולוח הכוכבים האמריקני" , לעבוד במשרדו כמחשבת, על מנת לחשב את מיקומו של כוכב הלכת נוגה בשמיים בכל יום.
חרף הפרסום הרב לו זכתה, נשארה מיטשל להתגורר בבית הוריה.
היא לא נישאה מעולם, ולכן כשחלתה אמה והייתה רתוקה למיטתה במשך חודשים, הוטל הטיפול בה על מיטשל, הבת היחידה שנשארה בבית (חמש אחיותיה נישאו ועזבו את הבית).
תקופה זו הייתה תקופה קשה למיטשל.
חובותיה המקצועיים (האתנאום, וביצוע החישובים עבור הממשלה) והאישיים (הטיפול באמהּ) מנעו ממנה לעסוק בתחביב שכל כך היה חשוב לה, הצפייה בכוכבים.
לכן, כשפנה אליה בנקאי עשיר משיקגו בהצעה שתשמש כבת לוויה לבתו במסעותיה בדרום ארצות הברית ובאירופה, היא נאותה בשמחה.
היא דאגה שאחיותיה תטפלנה באמה על פי תור, והגיעה להסדר עם הממשלה לגבי המשך תעסוקתה בפרויקט לוח השנה בסיום חופשתה.
בגיל 38 יצאה לראשונה בחייה לשהות ארוכה מחוץ לבית הוריה.
יחד עם פרודנס סוויפט (בתו של הבנקאי) יצאה מיטשל למסעות ברחבי דרום ארצות הברית.
אף שלא הייתה שייכת יותר לכת הקוויקרים, תמכה מיטשל בעמדתם התקיפה נגד העבדות, והביקור בדרום רק חיזק את דעתה.
באביב 1857 נסעו השתיים לאירופה, תחילה לאנגליה, שם נפגשה מיטשל עם טובי האסטרונומים ובראשם ג'ון הרשל, ואחר כך לפריז.
משבר כלכלי בארצות הברית גרם לסוויפט, הבנקאי אבי הנערה, לפשוט את הרגל, ופרודנס סוויפט נאלצה לחזור מיד לארצות הברית.
למיטשל, שעדיין לא רצתה לחזור לארצות הברית, נותרו מעט חסכונות.
למזלה, הצליחה להצטרף לסופר האמריקני נתניאל הות'ורן ומשפחתו כמלווה במסעם לרומא.
מיטשל התיידדה עם בני המשפחה, והות'ורן, שהיה אז בעיצומה של כתיבת הרומן "פאון השיש" , שילב אותה בספרו.
הוא תיאר אסטרונומית, שאחרי שהיא מגלה כוכב חדש, מפסיקה את העיסוק שהביא לה את התהילה על מנת לעסוק ברקמה.
תיאור זה שיעשע את מיטשל, ששנאה את עבודות התפירה והרקמה.
אחרי שהות ארוכה ברומא, במסגרתה ביקרה במצפה הכוכבים של הוותיקן (אחת הנשים המעטות שקיבלו אישור לכך), החליטה לחזור לארצות הברית.
בדרכה חזרה ביקרה אצל האסטרונומית מרי סומרוויל בבריטניה, ואצל המדען הגרמני אלכסנדר פון הומבולדט בברלין.
מיטשל חזרה לננטקט בקיץ 1858. אמה עדיין שכבה במיטת חוליה ומיטשל חזרה לטפל בה, כשבמקביל המשיכה לערוך תצפיות באמצעות טלסקופ שקיבלה כמתנה מ"קבוצת הנשים של אמריקה".
לידיה מיטשל מתה ב-1861, ותוך שלושה חודשים מכרו מריה מיטשל ואביה את כל רכושם בננטקט ועברו להתגורר בלין (Lynn), עיירה במסצ'וסטס בקרבת בוסטון.
השניים המשיכו לעסוק בתצפיות אסטרונומיות, אם כי מותה של לידיה השפיע קשה על שניהם, ועל פי מכתביהם מתקופה זו סבלו מדיכאון מתמשך.
ב-1865 הוצעה למיטשל משרת הפרופסור לאסטרונומיה ומנהלת מצפה הכוכבים במכללת ואסר שזה עתה נוסדה.
המכללה, ששכנה בפוקיפסי שבמדינת ניו יורק, הייתה פרי יוזמתו של מתיו וסאר, בעלים של מבשלת בירה עשיר, ונועד להיות מוסד אקדמי ברמה גבוהה לנשים בלבד (מאז 1969 לומדים בו בני שני המינים).
על אף שמיטשל לא רכשה מעולם השכלה אקדמית, קסמה לה ההצעה להיות חלק מהניסוי המשמעותי הראשון להציע חינוך גבוה לנשים.
היא קיבלה את ההצעה והייתה בכך לאדם הראשון שקיבל משרת הוראה במוסד.
מיטשל ואביה עברו להתגורר במקום.
שנת הלימודים הראשונה החלה בספטמבר 1865 ומיטשל הייתה אז בת ארבעים ושבע.
תלמידותיה מתקופה זו דיברו עליה בהערכה רבה.
מיטשל השתלבה היטב בסגל האקדמי ורוב המורים וההנהלה הפכו לחבריה הטובים, אם כי במקרים רבים היו ויכוחים על הדרך החינוכית שבה יש לנקוט.
למשל, מיטשל התנגדה לשיטת חלוקת הציונים והפרסים לבנות המצטיינות.
ב-1870 החליטו שתי הנשים היחידות בסגל ההוראה, מריה מיטשל והפרופסור לרפואה אלידה איירי (Alida Avery), למחות נגד השיטה על פיה אישה מקבלת שכר נמוך בהרבה מגבר באותה משרה, ואיימו לעזוב את ואסר אם שכרן לא ישווה לשכר הגברים.
בסופו של דבר נכנעה ההנהלה והעלתה את שכרן (אם כי לא השוותה אותו לשכר הגברים).
עם תלמידותיה של מריה נמנו כריסטין לד-פרנקלין , שהייתה האישה הראשונה שלמדה לתואר שלישי במתמטיקה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ואלן סוואלו ריצ'רדס, שהייתה האישה הראשונה שקיבלה אישור ללמוד כימיה ב-MIT.
בנוסף ללימודי אסטרונומיה דאגה מיטשל להפגיש את התלמידות עם סופרות כדוגמת לואיזה מיי אלקוט, ונציגות בולטות של התנועה הפמיניסטית שבאו לוואסר על מנת להרצות על תחומי העניין שלהן.
עם השנים התחזק במריה הרצון לשפר את מעמד האישה.
יחד עם פעילות אחרות לשיפור מעמד הנשים כדוגמת סוזן ב.
אנתוני, ג'וליה וורד האו , לוסי סטון, אליזבת סטנטון ומרי ליברמור , היא עזרה להכין את קונגרס הנשים הראשון שהתנהל בניו יורק ב-1873. הקונגרס החליט על הקמת "האיגוד לקידום הנשים" (Association for the Advancement of Women, בראשי תיבות AAW).
ב-1875, כשהיא בת 57, ניהלה מיטשל את הקונגרס השלישי כנשיאת ה-AAW, ושנים אחר כך עמדה בראש ועדת המדע של הארגון.
עיקר פעילותה המדעית של מיטשל בתקופה זו היה חקר כתמי השמש, והיא הייתה הראשונה לגלות שכתמי השמש הם מערבולות אנכיות ולא, כפי שחשבו עד אז, עננים.
כמו כן עסקה באיתור שביטים ובחקר צדק ושבתאי.
מיטשל השתדלה שלא להחמיץ אף ליקוי חמה שהתרחש בארצות הברית, וכך למשל ב-1878, נסעה כל כיתתה של מיטשל לדנוור, מרחק אלפי קילומטרים מניו יורק, עבור "תצפית שעתידה להימשך שתי דקות וארבעים שניות".
כל חייה הייתה מיטשל בריאה, אלא שב-1880 נפלה למשכב ולא יכלה להעביר את השיעורים במשך סמסטר שלם.
היא החלימה, אבל מצבה הבריאותי לא שב לתיקנו.
היא התכוונה להמשיך ללמד עד גיל שבעים, אבל בינואר 1888, בגיל 69, נאלצה להודיע לנשיא המכללה כי אינה מסוגלת להמשיך.
מריה חזרה להתגורר בלין, עם אחותה קייט.
גם בתקופה זו עסקה באסטרונומיה.
אחיינה תכנן ובנה לה מצפה כוכבים בחצר.
מריה מיטשל מתה ב-28 ביוני 1889 ונקברה בננטקט בבית הקברות "פרוספקט היל", המצוי כיום בצלו של מצפה הכוכבים לוינס (Loines).
מריה מיטשל הייתה האישה הראשונה שהתקבלה כחברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-1848. כמו כן התקבלה כחברה ב"אגודה האמריקנית לקידום המדע" ב-1850 ובחברה הפילוסופית האמריקאית ב-1869.
על שמה "מצפה הכוכבים מריה מיטשל" (Maria Mitchell Observatory) בננטקט, אחת היוזמות של "איגוד מריה מיטשל" – ארגון שמושבו בננטקט ומטרתו לקדם את לימוד המדע באי.
בנוסף למצפה, מפעיל הארגון מוזיאון להיסטוריה של הטבע, את מוזיאון ביתה של מריה מיטשל וספריית מדע.
צורפה לאחר מותה ל"היכל התהילה הלאומי של נשים" של ארצות הברית.
באתר היכל התהילה הלאומי של נשים.
על שמה נקראה הספינה SS Maria Mitchell, ספינת סוחר מטיפוס ליברטי אשר נבנתה ושירתה במהלך מלחמת העולם השנייה.
על שמה "מכתש מיטשל" שעל הירח.
מריה ממונפראטו הייתה מלכת ממלכת ירושלים.
מריה ממונפראטו הייתה בתו של קונרד ממונפראטו ואיזבל הראשונה, מלכת ירושלים.
אביה קונרד נרצח ביום ה-28 באפריל 1192 בצור על ידי מתנקש מכת החשישיים ואימהּ התחתנה בשנית עם אנרי משמפאן ביום ה-5 במאי בהיותה בהריון מתקדם.
עם מות האם בשנת 1205 עבר התואר מלכת ירושלים למריה והיא בת 13.
אחיה למחצה של איזבל האם, ודודה של מריה, ז'אן מאיבלין, אדון ביירות, שימש כעוצר בשמהּ, בעיית הכתר - או היעדר מלך בראש ממלכת ירושלים, דרשה פתרון ואצילי הממלכה פנו בהתאם למסורת לפיליפ השני, מלך צרפת.
הוא הועיד לתפקיד אביר "קטן" שעשה לעצמו שם כלוחם אמיץ.
כשבידו מענק כספי נדיב ממלך צרפת ומלווה בגדוד אבירים נחת ז'אן דה בריין בעכו ונתקבל על ידי האוכלוסייה המקומית הצלבנית ובכללם אנשי הקהילה היהודית הקטנה של ממלכת ירושלים, שקיבלו את פניו עם ספר תורה בידם בסמוך לשפך נחל נעמן.
ב-14 בספטמבר 1210 התחתנה מריה עם ז'אן דה בריין בנישואים שהוסדרו מראש ונערכו בעכו.
בתם היחידה, איזבל השנייה מירושלים (יולנדה), נולדה בשנת 1212. מריה נפטרה זמן קצר לאחר הלידה ככל הנראה מסיבוכים או רעלת הריון.
בתה איזבל ירשה את תואר מלכת ירושלים ואביה ז'אן מלך בשמהּ כעוצר עד שהושאה לפרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שנעשה בזכותה למלך ירושלים.
מריה מריה (בספרדית: Maria la del Barrio; באנגלית: Maria from the neighborhood) היא טלנובלה מקסיקנית מצליחה משנת 1995. הטלנובלה היא גרסה מחודשת לטלנובלה "העשירים גם בוכים", משנת 1979. כוכבי הטלנובלה הם טליה ופרננדו קולונגה.
מריה פרננדס היא נערה אשר חיה בשכונת עוני.
יום אחד, הסנדקית של מריה, שביקשה מהכומר של השכונה לדאוג לה לאחר מותה, מתה.
הכומר מבקש מדון פרננדו דה לה וגה, אחד מתורמיו, לאפשר למריה לעבוד כמשרתת אצלו בבית.
שם, מריה מתאהבת בבנו הנאה, הפרוע והמכור לאלכוהול של דון פרננדו ואשתו ויקטוריה, לואיס פרננדו.
סורייה, אחייניתה של ויקטוריה שונאת את מריה ומנסה לפגוע בה בכל דרך אפשרית ולהפרידה מלואיס פרננדו.
מריה ולואיס פרננדו נישאים אך אי הבנה מצערת מתרחשת כאשר לואיס פרננדו רואה את אחיו ולדימיר ואת מריה מתנשקים, וכאשר מריה נכנסת להיריון לואיס פרננדו לא מאמין שהילד שלו.
כתוצאה מכך, כאשר היא אינה מודעת למעשיה, מריה מוסרת את בנה לאישה בשם אגריפינה פרס.
מריה מאושפזת בבית חולים לחולי נפש ולאחר זמן לואיס פרננדו חוזר אליה, ומשחרר אותה ממנו.
לאחר שחרורה, מריה מתחילה לחפש אחר בנה האובד בתקווה שסוף סוף תמצא שלווה בחייה.
פרננדו קולונגה - לואיס פרננדו דה לה וגה
אירן אאורי - ויקטוריה דה לה וגה
ריקרדו בלומה - דון פרננדו דה לה וגה
איטטי קנטורל - סורייה מונטנגרו דה לה וגה מונטלבן
הקטור סוברון - ולדימיר דה לה וגה
אנה פטריסיה רוחו - פנלופה לינרס
רנה מונוז - "אל וראקרוס"
אמיליה קאראנזה - ריימונדה רובלס דה קסטילו
רוברטו בלנדון - חוסה מריה קאנו
לודוויקה פאלטה - טיטה דה לה וגה הרננדס
אוסבלדו בנאווידס - פרננדו דה לה וגה הרננדס
אנטוניו מדלין - ד"ר קאררס
ג'סיקה חוראדו - ורוניקה רובלס דה קסטילו
כרמן סלינס - אגריפינה פרס
מריה אנטוניה סאנצ'ס לורנסו (ספרדית : María Antonia Sánchez Lorenzo; נולדה ב-7 בנובמבר 1977) היא טניסאית עבר מספרד, אשר דורגה בשיאה במקום ה-33 בדירוג ה-WTA.
סאנצ'ס לורנסו זכתה בקריירה שלה ב-10 תוארי יחידות (1 WTA ו-9 ITF) ובתואר זוגות אחד (בסבב ה-ITF).
סאנצ'ס לורנסו שיחקה בנבחרת ספרד בין השנים 1995 ו-2006. מאזנה בגביע הפדרציה עומד על 3 ניצחונות (2 במשחקי יחידות ואחד במשחק זוגות) ו-7 הפסדים (3 במשחקי יחידות ו-4 במשחקי זוגות).
מריה, נסיכת רומניה , נסיכת רומניה ומלכת יוגוסלביה, הייתה בתו של פרדיננד הראשון, מלך רומניה, ואשתו של אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה.
מריה נולדה ב-6 בינואר 1900 בגותה, לפרדיננד הראשון, מלך רומניה ומריה מאדינבורו, מלכת רומניה, בתם של אלפרד, דוכס אדינבורו וסקסה-קובורג-גותה, בנה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ומריה אלכסנדרובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
על מנת להבדילה מאימה נקראה מריה על ידי בני משפחתה בשם "מיניון".
במהלך מלחמת העולם הראשונה שירתה מריה כאחות צבאית יחד עם אמה ושתי אחיותיה.
ב-8 ביוני 1922 מריה נישאה לאלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה, ולזוג היו שלושה בנים.
בשנת 1934 נרצח בעלה במרסיי, צרפת, ובנה פטר השני, מלך יוגוסלביה עלה לשלטון במקומו.
מכיוון שבנה היה רק בן 11, שלט בן דודו של בעלה – פאבלה, נסיך יוגוסלביה כעוצר הממלכה.
במרץ 1941 חתם פאבלה על ברית עם גרמניה הנאצית, ובעקבות כך נערכה הפיכה צבאית שנטלה את הכוח מידיו, והעניקה אותו למלך פטר השני.
בתגובה פלשו כוחות הוורמאכט לממלכת יוגוסלביה, ובני משפחת המלוכה, ובכלל זה מריה, נאלצו לברוח לבריטניה.
מריה חיה חיים שקטים בחווה באנגליה, ללא גינוני מלכות.
היא דברה כמה שפות, ואף נהגה ברכב.
ב-22 ביוני 1961 מתה מריה בלונדון.
היא נקברה בבית הקברות המלכותי, פרוגמור, ובשנת 2013 הועברו עצמותיה לקבורה מחדש בסרביה.
ב-8 ביוני 1922 מריה נישאה לאלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה, ולזוג היו שלושה בנים
מריה דה לורדס מוטולה , היא אתלטית עבר ממוזמביק.
נחשבת לאחת האצניות הגדולות בעולם בריצה זו.
מוטולה היא שיאנית העולם הנוכחית (2021) בריצת 1000 מטר באולם.
מריה מוטולה נולדה בצ'מנקולו שבמחוז מפוטו בירת מוזמביק.
באולימפיאדת סיאול (1988) קבעה מוטולה בריצת 800 מטר תוצאה של 2:04.36 דקות בשלב המוקדמות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בשנת 1991 בטוקיו, יפן סיימה מוטולה במקום הרביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.63 דקות, אחרי המנצחת ליליה נורוטדינובה מרוסיה (1:57.50 דקות).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיימה מוטולה במקום חמישי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.49 דקות, אחרי המנצחת הלן ואן לנגן מהולנד (1:55.54 דקות) ובמקום התשיעי בריצת 1500 מטר בתוצאה של 4:02.60 דקות, אחרי המנצחת חסיבה בולמרקה מאלג'יריה (3:55.30 דקות).
באליפות העולם שנערכה בשנת 1993 בשטוטגרט, גרמניה זכתה מוטולה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אפריקה חדש של 1:55.43 דקות, לפני ליובוב גורינה מרוסיה (1:57.10 דקות) ואלה קובאץ' מרומניה (1:57.92 דקות).
בתחרות שנערכה בבריסל שבבלגיה ב-5 באוגוסט 1995 קבעה מוטולה בריצת 1000 מטר שיא עולם חדש של 2:29.34 דקות.
מספר ימים לאחר מכן, באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה היא פסלה בשלב חצי הגמר בריצת 800 מטר וכך נמנע ממנה להגן על תוארה.
באולימפיאדת אטלנטה (1996) זכתה מוטולה במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:58.71 דקות, אחרי סווטלנה מסטרקובה מרוסיה (1:57.73 דקות) ואנה פידליה קירוט מקובה (1:58.11 דקות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה את התוצאה המהירה בתחרות 1:57.62 דקות.
באליפות העולם שנערכה בשנת 1997 באתונה, יוון זכתה מוטולה במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.59 דקות, אחרי פידליה קירוט (1:57.14 דקות) וילנה אפנסייבה מרוסיה (1:57.56 דקות).
באליפות העולם שנערכה בשנת 1999 בסביליה, ספרד זכתה מוטולה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.72 דקות, אחרי לודמילה פורמנובה מצ'כיה (1:56.68 דקות) ולפני מסטרקובה (1:56.93 דקות).
באולימפיאדת סידני (2000) זכתה מוטולה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.15 דקות, לפני שטפי גראף מאוסטריה (1:56.64 דקות) וקלי הולמס מבריטניה (1:56.80 דקות).
באליפות העולם שנערכה בשנת 2001 באדמונטון, קנדה זכתה מוטולה במדליית זהב, בפעם השנייה בתולדותיה, בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.17 דקות, לפני גראף (1:57.20 דקות) ולטיטיה ורייסד מסורינאם (1:57.35 דקות).
באליפות העולם שנערכה בשנת 2003 בפריז, צרפת זכתה מוטולה במדליית זהב בפעם השלישית בקריירה שלה ובפעם השנייה ברציפות בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.89 דקות, לפני הולמס (2:00.18 דקות) ונטליה כרוצ'ליובה מרוסיה (2:00.29 דקות).
אותה שנה זכתה מוטולה במיליון דולר לאחר שהייתה האתלטית היחידה בעולם שזכתה בליגת הזהב, בעקבות ניצחונותיה בריצת 800 מטר בכל שש התחרויות הגדולות שמארגנת התאחדות האתלטיקה הבינלאומית (IAAF).
באולימפיאדת אתונה (2004) סיימה מוטולה במקום הרביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.51 דקות, אחרי המנצחת הולמס (1:56.38 דקות).
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה מוטולה במקום החמישי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.68 דקות, אחרי המנצחת פמלה ג'לימו מקניה (1:54.87 דקות).
בשנת 2006 זכתה מוטולה בכבוד להיות אחת משמונה נשים ידועות בעולם, שנשאו את הדגל האולימפי בטקס הפתיחה של אולימפיאדת החורף בטורינו.
לאחר פרישתה מריצה, חזרה מוטולה לענף אותו אהבה בצעירותה - כדורגל.
היא שיחקה תקופה מסוימת בליגת כדורגל הנשים של דרום אפריקה, וב-2011 אף שימשה כקפטנית נבחרת מוזמביק בטורניר הכדורגל של משחקי אפריקה.
מריה סבינובה היא אתלטית רוסיה.
היא אלופה אולימפית (לונדון 2012) אלופת עולם (טגו 2011) ואלופת אירופה (ברצלונה 2010) בריצת 800 מטר.
בשנת 2017, נמצאה סבינובה חיובית באימרוץ (השתמשה בסטרואיד אנאבולי אוקסנדרולון) והושעתה מהשתתפות בתחרויות לארבע שנים וכל התוצאות שלה והישגיה (2010 - 2013) נפסלו ונמחקו.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בטורינו, איטליה בשנת 2009 זכתה סבינובה במדליית הזהב בריצת 800 מטר עם תוצאה של 1:58.11 דקות, לפני בת ארצה אוסקנה זברוז'ק (1:59.20 דקות) והאיטלקית אליסה קוסמה (2:00.23 דקות) ובאליפות העולם באתלטיקה שנערכה בברלין, גרמניה אותה שנה היא סיימה במקום חמישי עם תוצאה של 1:58.68 דקות.
אלופת העולם באולם ואלופת אירופה
בחודש מרץ 2010 השתתפה סבינובה באליפות העולם באולם שנערכה בדוחה, קטר וזכתה במדליית הזהב בריצת 800 מטר עם תוצאה של 1:58.26 דקות, לפני ג'ניפר מדוז הבריטית (1:58.43 דקות) ואלייזה ג'ונסון האמריקאית (1:59.60 דקות).
בהמשך השנה השתתפה באליפות אירופה שנערכה באוגוסט בברצלונה, ספרד וזכתה במדליית הזהב עם תוצאה של 1:58.22 דקות, לפני איבון האק ההולנדית (1:58.85 דקות) וג'ניפר מדוז (1:59.39 דקות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה בטגו, קוריאה הדרומית בשנת 2011 זכתה סבינובה במדליית הזהב בריצת 800 מטר כשקבעה את שיאה האישי בתוצאה על 1:55.87 דקות, לפני קסטר סמניה הדרום אפריקאית (1:56.35 דקות) וג'נט ג'פקוסגאי הקנייתית (1:57.42 דקות).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה סבינובה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.19 דקות, לפני קסטר סמניה (1:57.23 דקות) ובת ארצה אקטרינה פוסטיגובה (1:57.53 דקות).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכתה סבינובה במדליית כסף בתוצאה של 1:57.80 דקות, אחרי יוניק ג'פקוץ' סום מקניה (1:57.38 דקות) ולפני ברנדה מרטינז מארצות הברית (1:57.91 דקות).
מריה מנדל הייתה פושעת מלחמה נאצית ילידת אוסטריה, ששירתה כקצינה בדרגת אונטר-שטורמפיהרר (סגן משנה) באס אס.
תפקידה הידוע ביותר הוא פיקוד על מחנה ריכוז לנשים באושוויץ.
מנדל הייתה האישה הבכירה ביותר במחנה ההשמדה אושוויץ, ולפי הערכות, הייתה אחראית למותן של למעלה מ-500,000 נשים יהודיות ולא-יהודיות.
מנדל נולדה בעיירה מינצקירכן שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום אוסטריה).
אביה היה סנדלר ואמה עקרת בית.
אחרי האנשלוס עברה מנדל למינכן, ובאוקטובר 1938 הצטרפה למפלגה הנאצית ולאס אס, והחלה לכהן כשומרת במחנות שונים.
באוקטובר 1942 החליפה את יוהנה לנגפלד באושוויץ תחת פיקודו של רודולף פרנץ הס כדי לשרת כשומרת במחנה הנשים.
מנדל תוארה כבעלת שליטה מדהימה באסירות וכקצינה בעלת עתיד מובטח.
היא לא מונתה באופן רשמי למפקדת מחנה הנשים, אך הייתה המפקדת בפועל.
מנדל הייתה מיוזמות תזמורת הנשים באושוויץ.
צבא ארצות הברית עצר אותה ב-10 באוגוסט 1945. היא הועברה לידי צבא פולין, והועמדה לדין במשפט אושוויץ הראשון שנערך בקרקוב 1947.
נגזר עליה עונש מוות, והיא הוצאה להורג בכלא מונטלופיך ב-24 בינואר 1948.
מריה אולגיבנה מוזיצ'וק (באוקראינית: Марія Олегівна Музичук; נולדה ב-21 בספטמבר 1992) היא שחמטאית אוקראינית בדרגת רב-אמן, לשעבר אלופת העולם בשחמט לנשים.
אחותה, אנה מוזיצ'וק, הייתה אלופת העולם בשחמט מהיר ובשחמט בזק לנשים לשנת 2016.
נכון למאי 2019, מדורגת במקום ה-31 בדירוג הכללי באוקראינה לפי מד כושר.
בשנת 2005 דורגה כאמן בינלאומי (נשים), בשנת 2007 דורגה כרב-אמן (נשים) ובשנת 2008 דורגה כאמן בינלאומי.
בשנת 2010 דורגה כשחקנית השחמט החמישית ברמתה בעולם (בקרב השחמטאיות).
באליפות שנערכה בשנת 2015 בסוצ'י שברוסיה הוכתרה לאלופת העולם בשחמט לנשים, לאחר שניצחה בגמר את נטליה פוגונינה מרוסיה, קיבלה דרגת רב-אמן.
בין השנים 2010 ל-2022 השתתפה מריה מוזיצ'וק ב-6 אולימפיאדות שחמט:
מריה גריגוריבנה ניקיפורובה (אוקראינית: Марія Григорівна Нікіфорова; רוסית: Мария Григорьевна Никифорова; 1885–1919), ידועה בכינוייה "מרוסיה" (רוסית: Маруся), הייתה פרטיזנית אנרכיסטית ודמות ידועה בתנועה האנרכיסטית באוקראינה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
נולדה באלכסנדרובסק שבאימפריה הרוסית (כיום זפוריז'יה שבאוקראינה) ב-1885. אביה היה קצין וגיבור המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
בגיל שש עשרה עזבה את הבית והחלה לעבוד במגוון עבודות, בהן שמרטפית, פקידת מכירות, ולבסוף, שוטפת בקבוקים במזקקת וודקה.
באותה תקופה הצטרפה לקבוצה אנרכו-קומוניסטית מקומית.
ניקיפורובה דגלה בתפיסה שיש לנקוט בפעולות חבלה אלימות כנגד "סוכני הדיכוי המעמדי" מהבורגנות, והשתתפה במספר פעולות חבלה, ופעולות "הפקעה" לטובת מעמד הפועלים והארגון האנרכיסטי, בהם שודי בנק.
ב-1907 נתפסו מרוסיה וחבריה על ידי המשטרה בחרסון.
מרוסיה נשפטה בעוון מספר פעולות "הפקעה" וארבעה מעשי רצח, ונידונה לעונש מוות, שהומר לאחר מכן במאסר עולם.
היא ריצתה חלק מהעונש שלה במבצר פטרופבלובסקיה בסנקט פטרבורג, לפני שהוגלתה לסיביר ב-1910. משם ברחה לאחר מכן ליפן, ממנה לארצות הברית, משם לספרד, עד שלבסוף נחתה בפריז בסביבות 1912, שם נישאה לחברה, האנרכיסט הפולני ויטולד בז'וסטק.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה צידדה בעמדתו של האנרכיסט פיוטר קרופוטקין שתמך במדינות ההסכמה במאבקם נגד גרמניה.
היא צידדה בו לא רק בתאוריה, אלא גם בפרקטיקה, כשהשלימה לימודים באקדמיה צבאית צרפתית בדרגת קצינה, ושירתה בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה.
עם פרוץ המהפכה הרוסית עזבה את צרפת וחזרה לפעילות מהפכנית בפטרוגרד, ונאמה בצעדות פרו-אנרכיסטיות בקרונשטאדט שיזם האנרכיסט יוסיף סולומונוביץ' בלייכמן, סגן ראש הסובייט של פטרוגרד, במטרה לרתום את מלחי קרונשטאדט למאבק להפלת ממשלת המעבר הרוסית ולהעברת הכוח בעיר לסובייט.
בקיץ 1917, עם התגברות פעולות הדיכוי האנטי-אנרכיסטיות מצד ממשלת המעבר הרוסית, שבה מרוסיה לעיר הולדתה אלכסנדרובסק, שם מצאה ארגון אנרכיסטי בן כ-300 פעילים, אך ללא השפעה ממשית על החיים הפוליטיים.
היא ארגנה כוח לוחם אנרכיסטי בשם "המשמר השחור", ששם לו למטרה להשליט טרור על רשויות העיר, ובמיוחד על קציני הצבא ובעלי האדמות הבורגנים, שסירבו לשתף פעולה עם מאמצי האיכרים לחלוקה מחדש של ההון, ויצאה לפעולת "הפקעה" ממזקקת בדובסקי המקומית במהלכה נתפסו כמיליון רובל, כשחלק מהכסף הועבר לסובייט של אלכסנדרובסק.
הממשלה הלאומית של אלכסנדרובסק התקשתה לשמור על הסדר אל מול פעולותיהם של האנרכיסטים, שהשתמשו בתמיכה הציבורית ובכוחם הפוליטי כדי לבטל את ההשפעה של ה"צנטרלנה רדה", המועצה המרכזית של הרפובליקה העממית של אוקראינה, ולחלק מחדש את הרכוש הפרטי.
אלכסנדרובסק הייתה בירת המחוז האדמיניסטרטיבי בו שכן, כ-80 קילומטר מזרחית, הכפר גולאי פולה (Гуляйполе) בן ה-17,000 תושבים שהיה ביתו של נסטור מאכנו ושל תנועה אנרכיסטית בת כמה אלפי חברים.
בספטמבר 1917 יצאו מרוסיה וכוח של כ-200 לוחמים ברכבת לעיירה אורחוב, כ-60 ק"מ דרום-מזרחית לאלכסנדרובסק, ושם תקפו רגימנט מקומי של הצבא הרוסי, פירקו אותו מנשקו, החרימו את כלי הנשק, והעבירו אותם לידי המאכנוביסטים.
באותה תקופה, הושפעה מרוסיה מעמדתו של האנרכיסט הרוסי אפולון קרלין, שקידם אסטרטגיה של שיתוף פעולה עם הבולשביקים לצורך השגת מטרות אנרכיסטיות.
מרוסיה הסכימה לשתף פעולה עם הבולשביקים רק בפן הצבאי, ודחתה לחלוטין שיתוף פעולה פוליטי.
בדצמבר 1917 עזרו מרוסיה והמשמר השחור לחזק את כוחם של הסובייטים בערי מזרח אוקראינה חרקוב ויקטרינוסלב.
בינתיים באלכסנדרובסק עמדו המהפכנים מול איום חיילי הכוחות האוקראינים הלאומנים.
לאחר שלושה ימים של לחימה ברחובות העיר, נאלצו הכוחות הבולשביקים והאנרכיסטים לסגת מאלכסנדרובסק.
באותה עת, כוחות גדולים של הצבא האדום ממוסקבה ופטרוגרד עשו את דרכם לאזור, ויחד איתם הצליחו הכוחות המשולבים להניס מן העיר את הצבא האוקראיני בינואר 1918, ולהעביר את השליטה בעיר לבולשביקים.
אך לאחר מספר ימים הגיעו כוחותיו האנרכיסטים של מאכנו מגולאי פולה ושינו את מאזן הכוחות לטובת האנרכיסטים.
עם הצלחתם באלכסנדרובסק, והמשמר השחור מאחוריהם, קיים הצמד ניקיפורובה ומאכנו מגעים להפוך לנציגי האנרכיסטים ב"מועצה המהפכנית" החדשה שקנה בעיר.
מרוסיה נבחרה לסגנית ראש המועצה (כשלראש המועצה נבחר בולשביק), בעוד מאכנו היה לראש הוועדה הצבאית-מהפכנית של המועצה.
במסגרת תפקידו היה צריך מאכנו לקבל החלטות בנוגע לאנשים שנעצרו על ידי הבולשביקים באשמת פעילות אנטי-מהפכנית.
כמה שבועות לאחר מכן פרש, בשל מה שהגדיר כמחסור ברדיקליות במועצה, ושב לגולאי פולה.
מריה מנונוס היא שחקנית, מנחת טלוויזיה ועיתונאית אמריקאית.
מנונוס נולדה במסצ'וסטס, ב-1995 נבחרה למיס הנוער של מסצ'וסטס ועלתה לשלב חמש עשרה המועמדות הסופיות בתחרות מיס נוער ארצות הברית ובשנת 2000 התחרתה גם על תואר מיס מסצ'וסטס וסיימה במקום השני.
היא עבדה ככתבת בערוץ חדשות ושיחקה בסרט "ארבעת המופלאים".
בטלוויזיה היא הופיעה בסדרות "סברינה המכשפה הצעירה", "ללא עקבות", "מגרש ביתי" ו"סקראבס".
היא הנחתה לצד סאקיס רובאס את אירוויזיון 2006 שנערך באולם האולימפי באתונה, יוון.
בשנת 2007 שיחקה את ג'ניפר בסרט "בסגנון הישן" (אנ') לצד ג'יימי קנדי.
מריה מֶרסֵה מַרסָל אי סֶרָה (איווארס ד'אוּרזֶ'ל, פְּלָה ד'אורז'ל, 13 בנובמבר 1952 – ברצלונה, 5 ביולי 1998) הייתה משוררת, חברה במוסד ללימודים קטלאניים, קריינית, עורכת, מתרגמת קטלאנית.
השתמשה בשם העט מריה-מרסה מרסל.
בנוסף, הייתה פעילה פוליטית, תרבותית ופמיניסטית.
מרסה נולדה בברצלונה וימי ילדותה עברו עליה באיווארס ד'אוּרזֶ'ל, בפְּלָה ד'אורז'ל.
העובדה כי גדלה וחיה באזור כפרי השפיעה על מרסל.
המסורת העממית, אוצר המילים, הדימויים, התמונות והתפניות הלשוניות באו לידי ביטוי ביצירתה, והיא הקפידה תמיד לשמור על קשר אמיץ עם הארץ ועם תרבותה העממית.
בשנת 1963 החלה ללמוד לתואר ראשון באוניברסיטת ליידה.
בתקופה זו, כתבה את ספרה הראשון בקטלאנית.
בשנת 1969 עקרה לברצלונה כדי ללמוד פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת ברצלונה.
בשנת 1975 סיימה את לימודיה.
בתקופת לימודיה באוניברסיטה החלה בפעילות פוליטית.
עוד לפני סיום לימודיה, החלה להעביר שיעורי קטלאנית, במסגרת פעילות אנטי-פרנקיסטית בסן בּוֹי דה לְיוּבֶּרְגָט (Sant Boi de Llobregat).
בשנות השבעים נכנסה מרסל לעולם הספרות והחלה מתרכזת יותר ויותר באקטיביזם פוליטי ובפמיניזם.
בשנת 1972 נישאה לחברהּ ללימודים המשורר רמון פינְיוֹל אי בַּלסָק (Ramon Pinyol i Balasch), ממנו נפרדה בשנת 1976. באותה שנה, זכתה בפרס קַרלָס ריבָּה לשירה על ספר שיריה הראשון "מאורת הסהר" Cau de llunes, שפורסם בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1979 פרסמה את הספר "מכשפת היגון" (Bruixa de dol).
בשנת 1980 עמדה בהצלחה במבחני הוראת השפה והתרבות הקטלאנית לתלמידי תיכון ולימדה בתיכון מָרַגָל (Maragall) בברצלונה.
שנים מאוחר יותר, לימדה בתיכון ז'ואן בּוּסקָה (l'Institut Joan Boscà).
היא החליטה להתמודד עם האימהות לבד והקדישה לבתה מספר שירים (כגון: לבחור).
בשנת 1982 פרסמה את ספר השירים "מלח פתוח" Sal oberta, אוסף שירים העוסקים בהיריון ובלידת בתהּ.
ספרה "ארץ לעולם לא" Terra de mai, שיצא לאור גם הוא בשנת 1982 ולא פורסם עד אז בספרות הקטלאנית, עוסק בנושא אהבת נשים.
בשנת 1985 פרסמה את הספר "האחות, הזרה"La germana, l'estrangera.
הספר האחרון שפרסמה בימי חייה "הפשרה", Desglaç, עוסק באבל על מות אביה.
במהלך שנות השמונים, למדה מרסל ותרגמה יצירות של משוררים וסופרים שונים.
היא כתבה את ספר הרומן היחיד שלה La passió segons Renée Vivien.
מריה מסקסוניה-אלטנבורג (; 14 באפריל 1818 – 9 בינואר 1907) הייתה נסיכה גרמנית, ולאחר מכן מלכת הנובר.
מריה נולדה ב-14 באפריל 1818 בהילדבורגהאוזן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ליוזף, נסיך הכתר של סקסוניה-הילדבורגהאוזן, ולאמליה, דוכסית וירטמברג, בתו של לודוויג, דוכס וירטמברג.
ב-18 בפברואר 1843 התחתנה מריה עם גאורג, נסיך הכתר של הנובר, ממנו נולדו לה שלושה ילדים.
בשנת 1851 מת חמיה ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר, ובעלה עלה לשלטון במקומו כגאורג החמישי, מלך הנובר.
בשנת 1866 הצטרף בעלה גאורג לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-29 ביוני נכבשה ממלכת הנובר על ידי הכוחות הפרוסים, וגאורג ומריה ומשפחתם ברחו לאוסטריה.
בני המשפחה התיישבו בגמונדן שבאימפריה האוסטרית, וגאורג ניסה להחזיר את שלטונו ללא הצלחה.
בשנת 1872 הייתה מריה הסנדקית של מריה לואיזה, נסיכת שלזוויג-הולשטיין, ובשנת 1878 מת בעלה גאורג החמישי, מלך הנובר.
28 שנים מאוחר יותר מתה מריה ב-9 בינואר 1907 בגמונדן, ונקברה שם.
ב-18 בפברואר 1843 התחתנה מריה עם גאורג החמישי, מלך הנובר, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
מריה מפרוסיה הייתה אשתו של מקסימיליאן השני, מלך בוואריה.
מריה נולדה ב-15 באוקטובר 1825 בברלין, לוילהלם, נסיך פרוסיה, אחיו הצעיר של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה, ומריה אנה, נסיכת הסן-הומבורג בתם של פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג וקרולינה, רוזנת הסן-דרמשטדט.
בצעירותה הייתה מריה מועמדת להינשא לארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה, אולם לבסוף התחתנה ב-12 באוקטובר 1842 עם מקסימיליאן, נסיך הכתר של בוואריה.
מריה הייתה אהובה על האוכלוסייה, הן בפרוסיה האוונגליסטית, והן בבוואריה הקתולית.
בשנת 1848 הודח חמיה לודוויג הראשון, מלך בוואריה מכסאו במהלך מהפכות אביב העמים, ובעלה עלה לשלטון במקומו כמקסימיליאן השני, מלך בוואריה.
בשנת 1864 מת בעלה מקסימיליאן, ובנה לודוויג השני, מלך בוואריה עלה לשלטון במקומו.
ב-18 בדצמבר 1869 הקימה מריה את "אגודת הנשים הבוואריות", שבהמשך הפכה לצלב האדום הבווארי.
ב-12 באוקטובר 1874 המירה מריה את דתה לקתולית, ובשנים לאחר מכן התגוררה בטירת הוהנשוואנגאו ליד פיסן.
בשנת 1886 מת בנה לודוויג השני, מלך בוואריה, ובנה אוטו, מלך בוואריה עלה לשלטון במקומו, וב-17 במאי 1889 מתה מריה בארמון הוהנשוואנגאו.
ב-12 באוקטובר 1842 התחתנה מריה עם מקסימיליאן השני, מלך בוואריה, ממנו נולדו לה שני בנים:
מריה מנואלה, נסיכת פורטוגל (בפורטוגזית: Maria Manuela de Portugal; 15 באוקטובר 1527 - 12 ביולי 1545) הייתה בתו של ז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל ואשתו של פליפה השני, מלך ספרד.
מריה מנואלה נולדה ב-15 באוקטובר 1527 בקוימברה, לז'ואאו השלישי, מלך פורטוגל ולקתרינה מאוסטריה, מלכת פורטוגל, בתם של פליפה הראשון, מלך קסטיליה וחואנה הראשונה, מלכת קסטיליה.
ב-12 בנובמבר 1543 התחתנה מריה מנואלה בסלמנקה עם בן דודה פליפה, נסיך ספרד, בנו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-8 ביולי 1545 ילדה מריה מנואלה את בנה קרלוס, נסיך אסטוריאס, אולם כעבור 4 ימים מתה כתוצאה משטף דם.
מריה סופיה אמליה, נסיכת בוואריה (; 4 באוקטובר 1841 - 19 בינואר 1925) הייתה אשתו של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות.
מריה סופיה נולדה ב-4 באוקטובר 1841 למקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה וללודוביקה, נסיכת בוואריה.
סבה היה מקסימיליאן הראשון יוזף, מלך בוואריה.
היא חוותה ילדות מאושרת בטירת פוסנהופן.
אחותה הגדולה סיסי נישאה לפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה.
בחורף 1857, היא התארסה עם פרנצ'סקו השני, נסיך נאפולי, בנם של פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה כריסטינה, נסיכת סבויה.
הנישואים היו פוליטיים, ומטרתם הייתה לקשור את פרננדו לגיסה של מריה סופיה, פרנץ יוזף קיסר אוסטריה.
עם זאת, מריה סופיה נאלצה לעבור טיפולים רפואיים וללמוד איטלקית, כך שרק ב-1859 יכלה להיענות להצעה.
פרנצ'סקו נישא לה באמצעות שליח, ואחותה, הקיסרית סיסי, ליוותה אותה אל הפגישה הראשונה שלה עם בעלה החדש.
באותה שנה, מת פרננדו השני, מלך שתי הסיצליות, ופרנצ'סקו בעלה עלה לשלטון במקומו.
זמן קצר לאחר שלטונו, נחתו "החולצות האדומות" של ג'וזפה גריבלדי בסיציליה, ועד מהרה כבשו את כולה.
פרנצ'סקו ומריה סופיה, התבצרו בעיר הבירה של ממלכתם, נאפולי, אולם עד מהרה פלש גריבלדי גם אל חצי האי האפניני, והם נאלצו לנטוש את נאפולי.
באוקטובר 1860 הובס צבאם בקרב וולטורנו, והם נמלטו עם חייליהם המובחרים אל מצודת גיאטה - 80 ק"מ מנאפולי.
בהמשך אותו החודש, נכנע גריבלדי בפני צבאו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה, אשר מעתה ניהל את המצור על גיאטה.
המצור נמשך שלושה חודשים, ופרנצ'סקו ומריה סופיה פנו לשליטים רבים בבקשת עזרה, אולם לשווא.
במהלך המצור, כונתה מריה סופיה בעולם "המלכה הלוחמת", כיוון שעמדה לצד חייליה בחזית, עודדה אותם, טיפלה בעצמה בפצועים, חלקה עמם את מזונה, ובעצמה התגרתה בתוקפים.
כעבור שלושה חודשי מצור, משלא הגיעה כל תמיכה חיצונית, נכנע פרנצ'סקו, והוא ומריה סופיה יצאו לגלות ברומא, מדינת האפיפיור.
הם הקימו ממשלה גולה אשר זכתה להכרת מרבית מעצמות אירופה.
גם בחייה האישיים של מריה סופיה לא חל שיפור.
בעלה לא יכל לממש את נישואיהם כיוון שסבל מפימוזיס.
בשל כך, התאהבה מריה סופיה ברומא בקצין ממשמר האפיפיור בשם ארמאנד דה לואיס ונכנסה להריון.
היא נמלטה לטירת משפחתה, פוסנהופן, שם ילדה בסתר בת ב-24 בנובמבר 1862. בני משפחתה החליטו שכדי למנוע שערוריות, הילדה תועבר מיד למשפחתו של לואיס, ומריה סופיה נאלצה להבטיח שלעולם לא תראה אותה.
בהמשך חייה היא סבלה מדיכאון, אשר ככל הנראה נבע מאירוע זה.
כעבור שנה הודתה מריה סופיה ברומן, ובעלה סלח לה.
הוא עבר טיפולים אשר אפשרו לו לממש את נישואיהם, והיחסים ביניהם השתפרו.
ב-24 בדצמבר 1869, לאחר עשר שנות נישואים, ילדה מריה סופיה בת נוספת, הפעם מבעלה.
הילדה נולדה ביום הולדתה של אחותה, הקיסרית סיסי, אשר שימשה כסנדקית שלה.
עם זאת, הילדה, שנקראה מריה כריסטינה, חיה רק שלושה חודשים ונפטרה.
למריה סופיה לא היו עוד ילדים.
ב-1870 נכבשה רומא בידי כוחותיו של ויטוריו אמנואלה, אשר הכתיר את עצמו כ"מלך איטליה".
מריה סופיה ופרנצ'סקו נמלטו ממנה לבוואריה, ובשנת 1894 נפטר פרנצ'סקו.
מריה סופיה נדדה בין מינכן לפריז, והנהיגה את הממשלה הגולה של ממלכת שתי הסיציליות.
היא התנגדה באופן פעיל למדינת הלאום האיטלקית, ונטען שהייתה מעורבת בהתנקשות באומברטו הראשון, מלך איטליה ב-1900. היא גם תמכה במעצמות המרכז במהלך מלחמת העולם הראשונה, ככל הנראה מתוך תקווה שהן יקרעו שטחים מאיטליה וישקמו את ממלכת שתי הסיציליות.
למרות זאת, תדמיתה הייתה חיובית מאוד.
גבריאלה ד'אנונציו כינה אותה "נשר בווארי קטן", ומרסל פרוסט כינה אותה "מלכת החיילים על סוללות גאטה".
היא ואחותה סיסי, נחשבו לשתים מהנשים היפות ביותר בדורן.
מריה נאומובה (בלטבית: Marija Naumova; נולדה ב-23 ביוני 1973 בריגה) היא זמרת לטבית אשר מוכרת בשם הבמה מארי אן.
ב-1994 התגלה כשרונה בשירה על ידי ריימונד פאולס.
שנה לאחר מכן היא הופיעה בתוכנית טלוויזיה העוסקת בחיפוש אחר כישרונות חדשים.
ב-1998 הופיעה בקונצרט לציון 100 שנה להולדת ג'ורג' גרשווין.
ב-2000 השתתפה בקדם האירוויזיון הלטבי וזכתה במקום השני, בשנה לאחר מכן השתתפה פעם נוספת בקדם והייתה בחירת הקהל, אך לא נבחרה בקרב שופטי התחרות.
ב-2002 נבחרה בפעם הראשונה לייצג את לטביה בתחרות עם השיר "I Wanna" ובאירוויזיון זכתה במקום הראשון ובכך לראשונה הביאה לארצה את הניצחון בתחרות.
בשנת זכייתה ביקרה בישראל והופיעה בפסטיבל המחולות של כרמיאל.
באירוויזיון 2003 היא לקחה חלק בהנחיה לצד רנארס קאופרס.
ב-2004 שיחקה בתפקיד הראשי במחזמר "צלילי המוסיקה".
היא בעלת תואר במשפטים מאוניברסיטת לטביה.
ב-2005 נבחרה לשגרירה של רצון טוב מטעם ארגון UNICEF.
מריה מקסימיליאנובנה, נסיכת לויכטנברג , הייתה נכדתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ואמו של מקס פון באדן, שהיה הקנצלר האחרון של הקיסרות הגרמנית.
מריה נולדה בסנקט פטרבורג ב-16 באוקטובר 1841, למקסימיליאן, דוכס לויכטנברג ולמריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ושרלוטה, נסיכת פרוסיה.
מריה ואחיה קיבלו את התארים "נסיכים קיסריים", בשל היותם נכדיו של הצאר.
בשנת 1852 מת אביה, ובשנת 1854 התחתנה אמה עם גריגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגנוב, ומכיוון שעשתה זאת ללא אישורו של אביה, נאלצה אמה לגלות לחו"ל.
מריה ואחיה שנותרו ברוסיה, גודלו על ידי דודם אלכסנדר השני, קיסר רוסיה.
בשנת 1866 ליוו מריה ואחיה ניקולאוס את דודם אלכסנדר, כשלפתע ניסה אדם לרוצחו, ורק התערבות מהירה של אדם בשם קומיסארוף, הצילה את חיי הקיסר.
בנערותה היו למריה מחזרים רבים, ופיוטר אנדרייביץ' שובלוב, ידידו של הקיסר אלכסנדר השני, שהעז לחזר אחריה ספג נזיפה חמורה ביותר.
ב-11 בפברואר 1863 התחתנה מריה עם וילהלם, נסיך באדן, בנו הצעיר של לאופולד, הדוכס הגדול של באדן, ממנו נולדו לה 2 ילדים.
לאחר נישואיה, בילתה מריה את רוב זמנה בגרמניה, ורק לעיתים נדירות ביקרה ברוסיה.
מריה מילאה את חובותיה בבית המלוכה, ואף ייצגה את לואיזה, הדוכסית הגדולה של באדן בטקס ההטבלה של בתו של נסיך ליינינגן.
במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה שירת בעלה וילהלם עם הצבא הפרוסי בפיקודו של וילהלם הראשון.
ב-29 ביולי נשארו מריה ובעלה עם יורש העצר פרידריך, ועל פי זיכרונותיו של הנסיך, "הסיחו אותנו לרגע מחרדות ההווה".
בעלה הנסיך וילהלם נפטר ב-27 באפריל 1897, ולאחר מותו, ייסדה מריה ארגון חדש בשם "האגודה נגד השחיתות הגרמנית", אשר מטרתה הייתה לדכא את השחיתות בקרב "המעמד העליון".
מריה, בעזרת אלאונורה, הדוכסית הגדולה של הסן ושרלוטה, מלכת וירטמברג, הוציאו חוברות לשכנע את נשות האצולה, כי עליהם להוות דוגמה של טוהר מוסרי.
הנסיכה מריה נשארה אלמנה עד מותה, ב-16 בפברואר 1914 בסנקט פטרבורג.
ב-11 בפברואר 1863 התחתנה מריה עם וילהלם, נסיך באדן, ממנה נולדו לו 2 ילדים:
מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה , הייתה בתו של ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה, וסבתו של מקס פון באדן, שהיה הקנצלר האחרון של הקיסרות הגרמנית.
מריה נולדה בסנקט פטרבורג ב-18 באוגוסט 1819, לניקולאי הראשון, קיסר רוסיה ולשרלוטה, נסיכת פרוסיה, בתם של פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ולואיזה, נסיכת מקלנבורג-שטרליץ.
מריה ניקולאייבנה התחנכה בחברת אחיותיה אולגה ואלכסנדרה, החדרים שלהם, שהיו ממוקמים בקומת הקרקע של ארמון החורף, היו עם אוויר צח בכל עונות השנה, ורופאים שלטו בתזונת הבנות.
מריה ואחיותיה קיבלו שיעורי ריקוד, מוזיקה וציור, ומשנת 1835 הייתה מריה חברה פעילה בחברת הפטריוטים, אשר נוסדה על ידי הקיסרית יליזבטה אלכסייבנה, וחבריה אף היו נפגשים מדי פעם בחדרה בארמון.
בשנת 1837 שלח לודוויג הראשון, מלך בוואריה את אחיינו, מקסימיליאן, דוכס לויכטנברג, כדי להשתתף בתמרוני פרשים ברוסיה.
מקסימיליאן היה בנו של אז'ן דה בוארנה ונכדה של הקיסרית ז'וזפין דה בוארנה.
הוא היה בחור נאה, משכיל והתעניין בתרבות.
שנה לאחר מכן, באוקטובר 1838, הוא ערך ביקור שני, ומראהו הטוב ונימוסיו הרשים את מריה, והיא התאהבה בו.
בשנת 1843 מונה מקסימיליאן לנשיא האקדמיה לאמנויות, ומריה הייתה גאה בהישגי בעלה.
בסוף שנות ה-40 התערערו נישואי השניים, ומריה החלה לקיים יחסים עם הרוזן גרגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגונוב.
בשנת 1852 חלה בעלה מקסימיליאן בשחפת, וב-1 בנובמבר אותה שנה הוא מת ומריה החליפה אותו כנשיאת האקדמיה לאמנויות.
בשנת 1854 התחתנה מריה עם גריגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגנוב, אולם טקס הנישואין הרשמי נערך רק ב-16 בנובמבר 1856. מכיוון שעשתה זאת ללא אישורו של אביה, נאלצה מריה לגלות לחו"ל, והיא עברה להתגורר בפירנצה, שם נולדו לה שני ילדים.
ילדיה שנותרו ברוסיה, גודלו על ידי אחיה אלכסנדר השני, קיסר רוסיה, אשר הקדיש להם תשומת לב מיוחדת.
בסוף חייה סבלה מריה מבעיות בעצמות ואף נעשתה נכה, וב-21 בפברואר 1876 היא מתה בביתה בסנקט פטרבורג.
ב-2 ביולי 1839 התחתנה מריה עם מקסימיליאן, דוכס לויכטנברג, ממנו היו לה 7 ילדים:
ב-16 בנובמבר 1856 התחתנה מריה עם גריגורי אלכסנדרוביץ' סטרוגנוב, ממנו היו לה שני ילדים:
אלנה גריגוריאנה סטרוגנובה (1861–1908), התחתנה עם ולדימיר אלכסנדרוביץ' שרמטייב, ולאחריו התחתנה עם גריגורי ניקיטיץ' מאלישביץ
מריה ניקולאייבנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה , הייתה נסיכה גדולה של רוסיה, בתם של ניקולאי השני, אחרון קיסרי רוסיה, ושל אלכסנדרה, נסיכת הסן, אשר נרצחה על ידי הצ'קה יחד עם כל משפחתה ב-17 ביולי 1918.
אולם סיפור ההימלטות הופרך סופית בשנת 2007, עת נמצא קבר נוסף ובו גופתה החסרה.
מריה נולדה בארמון פטרהוף שבסנקט פטרבורג ב-26 ביוני 1899, לניקולאי השני, קיסר רוסיה ולאלכסנדרה, נסיכת הסן, בתם של לודוויג הרביעי, הדוכס הגדול של הסן ואליס, נסיכת הממלכה המאוחדת.
מריה מתוארת כילדה עליזה, אך מופנמת, ובנוסף היא אהבה ללמוד ולצייר.