tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הניב המקומי, שידוע בשם "הניב הנאו-ארמי היהודי של בית תנורא", או בתנוראית יהודית הוא בין הגרסאות הנדירות ביותר והנמצאות בסכנת ההכחדה החמורה ביותר של הארמית החדשה המדוברת של ימינו.
בֵּיתִילוּ (ערבית: بيتللو; בתעתיק מדויק: ביתללו) הוא כפר פלסטיני בהרי גופנה שבבנימין, 19 ק"מ צפונית מערבית לרמאללה.
ביתילו והכפרים הסמוכים דיר עמאר וג'מאלא מרכיבים יחד את המועצה המקומית החדשה אל-איתיחאד המשתייכת לנפת רמאללה ואל-בירה של הרשות הפלסטינית.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, הכפר מנה כ-3,465 תושבים באמצע שנת 2017.
מקור שם היישוב הוא כנראה שיבוש של שם האל הכנעני ביתאל או המונח "בית אל", ביתו של האל הכנעני "אל".
ברגע שאדם חוצה את הגבול לשטחו של אל מסוים, עליו לכבד את אותה אלוהות, כלומר, עכשיו הוא אורח בביתו של האל.
ב-1838 זיהה חוקר המקרא אדוארד רובינסון את התל הארכאולוגי שממוקם בכפר ביתין כבית אל המקראית.
אך סביר להניח שמספר מקומות נקראו בשם "בית אל" בתקופה הכנענית.
יש דעה במחקר המזהה במקום זה את "בית אל בהר אפרים", המוזכר אצל דבורה הנביאה; כתוב בספר שופטים כי מקום מושבה היה תחת תומר דבורה, בין הרמה ובין בית אל.
לדעת יואל אליצור, שני יישובים אלו היו בנחלת אפרים ואינם זהים לרמה ובית אל שהיו בנחלת שבט בנימין.
לדבריו, יש לזהות את בית אל שבהר אפרים עם ביתילו.
הצעה זאת נתמכת גם על ידי מחברי אטלס דעת מקרא
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב כבר מתקופת הברזל.
על פי מפקד אוכלוסין עות'מאני משנת 1596, 30 משפחות התגוררו בכפר.
בשנת 1870, חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בכפר וכתב שגרו בו כ-800 תושבים.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בביתילו הייתה אוכלוסייה של 252 נפש, כולם מוסלמים, במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל גדלה האוכלוסייה ל-440, ששכנו ב-98 בתים.
בשנת 1945, האוכלוסייה במקום מנתה 490 תושבים, אשר בבעלותם 13,409 דונם, כשמתוכם 7,082 דונם היו של מטעים, 3,831 של גידולי דגנים, ואילו 91 דונם סווגו כשטחים בנויים, על פי סקר הכפרים של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
כשאר שטחי יהודה ושומרון, עד מלחמת ששת הימים היה הכפר תחת שליטה ירדנית, ומאז 1967 הוא בשליטה צבאית ישראלית.
במפקד 1967 שנערך על ידי הרשויות הישראליות מנתה אוכלוסייתו 848 נפש, מהם 174 שהגיעו במקור משטחי ישראל.
בשנת 1984 הוקמה ההתנחלות נחליאל ובשנת 1989 ההתנחלות טלמון, בחלקם על אדמות ביתילו, על פני שטח בגודל 6,200 דונם.
בנוסף לשטח זה גישת התושבים הפלסטינים מוגבלת מאוד או בלתי אפשרית ל-9,100 דונם, בהם מטעי זית, מעיינות ובוסתנים עם עצי תאנה.
יותר ממחצית מהשטח התחום בתוך גבולות בפועל אלה הוא בבעלותם הפרטית של פלסטינים מביתילו וחמישה כפרים סמוכים: ראס כרכר, אל ג'אנייה, דיר עמאר, א-זיתונה וכובאר, שבהם מתגוררים כ־20 אלף בני אדם.
בעקבות הסכמי אוסלו, 41.2% מאדמות אל-איתיחאד מוגדרות כשטח B, ואילו 58.8 הנותרים מוגדרים כשטח C.
בין שנת 1997 ל־2002, הוקמו על הגבעות סביב ביתילו שש התנחלויות חדשות, שכונו שכונות חדשות או מאחזים.
כולן הוקמו בלא היתר בנייה או הרשאה רשמית מההמנהל האזרחי.
ביתיניה (שם מדעי: Bithynia) הוא סוג טקסונומי של חילזון מים מתוקים ממשפחת ביתיניים.
בחילזון זה מינים טקסונומיים רבים, חלקם חיים גם בישראל.
זהו חילזון קטן מאוד וקוטרה של קונכייתו לרוב לא עולה על סנטימטר.
הוא חי במים מתוקים וניזון מאצות ורקבובית אותן הוא מגרד מהקרקעית ומאבנים במים.
הקונכייה קטנה מאוד, בעלת 4–5 פיתולים וצבעה לרוב לבן-חיוור או שקוף.
הפיתול האחרון תפוח באופן ניכר לעומת קודמיו.
צורת הקונכייה היא מגדלית מתונה ולא כדורית, ומשתנה במידת הפחיסות שלה בין המינים השונים.
בישראל מצוי המין ביתיניה זעירה.
בעבר הוא היה נפוץ בנחלי מישור החוף אך נכחד מהם עקב זיהומם.
כיום הוא נפוץ בעיקר בימת הכנרת, בחופה המערבי, באזור החוף.
בית תעמר הוא כפר פלסטיני בהרי יהודה הממוקם שישה ק"מ דרומית מזרחית לבית לחם.
הכפר משתייך לנפת בית לחם של הרשות הפלסטינית.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2007 מנתה האוכלוסייה במקום 1,229 תושבים.
הכפר נקרא על שמו של שבט הבדואים הערבי אל-תעמרה אשר נמצא באזור בית-לחם, ואשר יחד עם תוקוע וזעתרה, יוצר את קבוצת הכפרים הערבית ערב אל-תעמרה.
הכפר גובל בזעתרה ממזרח, הינדזה ממערב ומצפון, וג'נתה ותוקוע מדרום.
בעקבות מלחמת העצמאות, ולאחר הסכמי שביתת-הנשק של 1949, עבר בית תעמר לשליטה ירדנית.
בשנת 1961, אוכלוסיית בית תעמר מנתה 306 נפשות.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967 נמצא הכפר תחת שליטה ישראלית.
ביתילי היא רשת קמעונאית ישראלית לעיצוב הבית.
מאז 2022 הרשת נמצאת בבעלות החברה הציבורית "מולטי ריטייל גרופ".
הרשת נוסדה בשנת 1986 על ידי חיים איתני וחברת שטיחי כרמל.
חנותה הראשונה הוקמה מול אצטדיון רמת גן, כמרכז לעיצוב הבית בו ניתן לרכוש ריהוט, כלי בית ואביזרי עיצוב תחת קורות גג אחת.
היא נחנכה ביוני 1986. במאי 1989 פתחה הרשת חנות ענק גם בירושלים, בבית מצפה ברחוב יפו.
ביולי 1990 פרקו אברהם יוסף שפירא וחיים איתני את השותפות שלהם ברשת השיווק של שטיחי כרמל, שהייתה לה רשת חנויות ברחבי המדינה.
במסגרת ההסכם עברה הבעלות המלאה על רשת ביתילי לחיים איתני ומשפחתו וחברת השיווק של שטיחי כרמל עברה לבעלות שפירא.
במהלך שנת 1993 נקלע חברת שטיחי כרמל לקשיים ומונה לה כונס נכסים, במקביל החלה משפחת איתני בהקמת רשת של חנויות שטחים בשם רשת שטיחי ביתילי.
הרשת החלה לפעול בסוף אותה שנה עם כ-20 סניפים, חלקם סניפים שהיו קודם של רשת שטיחי כרמל.
מפעל שטחי כרמל הועמד למכירה ואחר כך משפחת איתני רכשה אותו והחלה להפעיל אותו שוב.
בשנת 1996 לרשת ביתילי היו 9 סניפים ברמת גן, ראשון לציון, כפר-סבא, ירושלים, באר-שבע, חיפה, צומת בילו, חדרה ונתניה.
ומחזור המכירות השנתי של החברה עמד על כ-90 מיליון שקל.
בסוף אותה שנה הודיעה על תוכנית לביצוע הנפקה ראשונה לציבור בבורסה, הקמת מפעל לייצור רהיטים ועל הקמת סניף בעמאן, עם שותף ירדני.
באותה עת גם הקימה חנות ענק במתחם ירקונים, במבנה ששכרה מאיש העסקים קובי מימון, אולם נאלצה לפנות והרוס אותה לאחר כ-5 שנים, בעקבות צו בית המשפט, לאחר שהמבנה נבנה ללא היתר ואישור לשימוש חורג על קרקע חקלאית ובסטייה מכל התוכניות החלות על האזור.
ביוני 1997 הונפקה הרשת ב וגייסה עשרה מיליון שקל.
ב-1999 העבירה משפחת איתני את הבעלות על מפעל שטחי כרמל, ומפעל שטחים נוסף שרכשה "שטיחי ברקן", לבעלות חברת "ביתילי".
במאי 2004 שם החברה הציבורית "ביתילי" שונה לכרמל אחזקות, ובשנת 2015 נמחקה מהמסחר בבורסה.
באפריל 1999 רכשה ביתילי את חלקו של קיבוץ הזורע במפעל ורשת הרהיטים "שמרת הזורע".
אך כעבור שישה חודשים מכרו חזרה את המוצג "רהיטי הזורע" לקיבוץ שמרת ומשפחת ויסמן, שביקשו להמשיך להפעיל את רשת הרהיטים תחת השם "שמרת הזורע".
ביוני 1999 רכשה ביתילי את חברת איקו עיצובים, יצרנית ומשווקת רהיטי ילדים.
ביולי 2003 מוזגה הרשת עם רשת איי.די.דיזיין שהייתה בבעלות חברת פישמן רשתות, אך המיזוג היה ברמה התפעולית ואי.די.
דיזיין המשיכה להפעיל את חנויותיה תחת שם זה.
הממונה על ההגבלים העסקיים אישר את המיזוג באוגוסט 2003. משפחת איתני הקימה יחד עם פישמן את חברת א.פ עיצובים כשותפות המחזיקה ברשתות הריהוט ביתילי, אי.די דיזיין,Rich & Taylor, וברשת URBAN שהחליפה את רשת My home page שנסגרה.
ב-7 באפריל 2010 נקבע כי לביתילי, וחברות נוספות קיימת אחריות ברצח תמר ברז, והן תפצנה את משפחתה ב-2.5 מיליון שקל בגין ניהול לקוי, סבל וקיצור תוחלת חיים.
בערעור החברות לבית המשפט העליון הוחלט, על דרך הפשרה, להפחית את סכום הפיצוי ב-50%.
במרץ 2022 אשירה רשות התחרות את רכישת רשת ביתילי, כולל מפעל הרהיטים שלה, בידי חברת מולטי ריטייל גרופ, תמורת כ-100 מיליון ש"ח.
מולטי ריטייל גרופ היא בעלת הרשת המתחרה "אייס" והרשתות "ביתילי", "אורבן" ו"איי.די.דיזיין" הפכו לחברות בת שלה
ביתילי מונה, נכון ל-2021, 12 סניפים ברחבי ישראל, הכוללים גם סניף עודפים אחד.
ברשת נמכרים ריהוט ביתי, חפצי נוי לבית, מיטות ומזרנים, אביזרי תאורה, שטיחים, ריצוף פרקט ועוד.
ביתו של אוסאמה בן לאדן בח'רטום הוא בית עשוי מלבנים וטיח בן שלוש קומות.
הבית שוכן ברובע אל-ריאד שבעיר ח'רטום, בירת סודאן ובין 1991 ל-1996 התגורר בו מנהיג אל-קאעדה, אוסאמה בן לאדן.
אוסאמה בן לאדן, מנהיג ארגון הטרור אל-קאעדה הגיע לסודאן ב-1991, לאחר ויכוח עם משפחתו בערב הסעודית, בנוגע לתמיכה הסעודית בארצות הברית במהלך מלחמת המפרץ, בה נלחמה ארצות הברית נגד עיראק שפלשה לכווית.
הוא רכש בית בח'רטום, שהשקיף על גדות הנילוס הכחול ובילה שם סופי שבוע רבים עם משפחתו.
הוא אף התגורר תקופה במקום עם ארבע נשותיו, ארבעת בניו ובנותיו.
איש הדת הסודאני-מוסלמי, חסן א-תוראבי התיר לבן לאדן לגור שם, בתמורה לכך שבן לאדן יסייע לממשלת סודאן בהשקעות בחברות הסחר והבנקאות בבניית כבישים ולהילחם בבדלנים הנוצרים והמתנגדים בדרום סודאן.
על פי ההערכות, בן לאדן אכן קיים את הבטחתו, והשקיע כ-50 מיליון דולרים בפרויקטים בסודאן.
על אף שהבית היה מאובטח בכבדות, וכלל סוללת שמורים חמושים במקלעים בקומת הקרקע של הבית, ניצל בן לאדן פעם אחת מניסיון התנקשות של קבוצת תכפירית, שראתה בדרכו של בן לאדן כדרך שכופרת באסלאם.
בעקבות זאת הוחלט למגן יותר טוב את הבית, ואף להוסיף יותר שומרים ומערכת תעלות, שנחפרה בקדמת הבית ובחלק האחורי שלו.
בעקבות ההאבטחה המוגברת, רצו שכנים רבים שבן לאדן יעזוב את השכונה.
לאחר שהתגורר בית כ-4 שנים, החליט בן לאדן לעזוב את סודאן במאי 1996, כאשר הוא עוזב מאוד מאוכזב מההתפתחויות הפולטיות במדינה בה הוא השקיע כסף רב.
דיווחים טענו כי השגרירות הסינית בסודאן השתלטה על הנכס לאחר עזיבתו של בן לאדן, אולם ב-2011, לאחר חיסולו של בן לאדן בבית המסתור שלו בפקיסטן פורסם כי הבית נשאר ריק, מאחר שדיירים חששו שהאמריקאים עלולים להפציץ את הבית, מאחר שהיה מקום מגוריו של בן לאדן.
ביתוס (או בייתוס) בן זונין היה כהן ואחד מתלמידי התנאים, שפעל בדורו של רבן גמליאל דיבנה.
הוא התגורר בעיר לוד, את מעשיו עשה על פי דעת חכמים ומהנהגותיו השונות נלמדו מספר הלכות.
- "א"ר יהודה מעשה בביתוס בן זונין שהיו ממלאין לו כלי של צונן מערב שבת ונותנין עליו בשבת כדי שייקר."
איסור לעשות חלות מצוירות בפסח עקב הזמן שלוקח להכינם והחשש שמא יחמיצו, ואף אם אדם מסוים יכול להכין במהירות לא התירו לא חכמים ע"פ העיקרון של לא פלוג רבנן.
- "אמר רבי יהודה דבר זה שאל בייתוס בן זונין לחכמים מפני מה אמרו אין עושין סריקין המצוירין בפסח, אמרו לו מפני שהאשה שוהה עליה ומחמצתה, אמר להם אפשר יעשנה בדפוס ויקביענה כיון, אמרו לו יאמרו כל הסריקין אסורין וסריקי ביתוס מותרין."
היתר לעשות כרך אחד הכולל בתוכו כמה ספרי נביאים שונים.
- "אמר רב יהודה מעשה בביתוס בן זונין שהיו לו שמנה נביאים מדובקין כאחד על פי ר"א בן עזריה"
היתר לעשות צד אחד בריבית - "אמר רבי יהודה מעשה בביתוס בן זונין שעשה שדהו מכר על פי רבי אלעזר בן עזריה ולוקח אוכל פירות היה."
וכן הוזכר שקיים את דברי חכמים בהיתר לאכול גרוגרות שנשפך עליהן יין נסך.
- "מעשה בביתוס בן זונין שהביא גרוגרות בספינה.
ונשתברה חבית של יין נסך ונפל על גביהן, ושאל לחכמים והתירום."
ע"פ תולדות תנאים ואמוראים, אביו של בייתוס, זונין, היה ממונה של רבן גמליאל דיבנה, ביבנה.
ע"פ הגמרא במסכת פסחים, דף מ"ט, עמוד א'.
- "בא זונין ממונה של ר"ג".
בנו של ביתוס, שנקרא אף הוא זונין, היה מזקני הדור בתקופת רבי יהודה הנשיא ע"פ הגמרא במסכת בבא בתרא, דף קס"ד, עמוד ב' - "א"ל זונין לרבי...".
נכדו של ביתוס, בנו של זונין, נקרא ביתוס והוא היה תלמידו של רבי יהודה הנשיא ע"פ הירושלמי במסכת שבת, דף נ"ו, עמוד ב' - "בייתוס בן זונין היה יושב ושונה לפני רבי..."
בית תרבות היידיש – ספריית מֶדֶם (ביידיש: פאריזער יידיש-צענטער מעדעם-ביבליאטעק), הוקם בשנת 2002 על ידי מיזוג בין ספריית מדם לבין האגודה לחקר והפצת שפת היידיש.
שוכן ברחוב Chateau d'eau ברובע 10 בפריז.
בית התרבות הוא מוסד חילוני אשר שם לו למטרה להפיץ את שפת היידיש בצרפת ובאירופה, ולקדמה כשפת תרבות, ולהעמיק את ההיכרות עם תרבותה הרוחנית בקרב קהל מגוון.
נמצאים בו אוספי ספריית מדם, ספריית וידאו וספריית קלטות, ומתנהלים בו קורסים ללימוד שפת היידיש בכל הרמות, סמינרים בנושא ספרות היידיש ואוניברסיטת קיץ, חוגי תיאטרון, שירה, קולנוע, ריקודי עם, מוזיקת כליזמר, חוגי ילדים, תערוכות, מופעים, הקרנת סרטים והרצאות בצרפתית וביידיש.
הספרייה נוסדה בשנת 1929 בשם ספריית נומברג.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1939–1944, שימש בניין הספרייה לפעילות מחתרתית.
הספרייה חידשה את פעילותה בשנת 1944, ובשנת 1979 הפכה מספרייה עממית שכונתית לספרייה אקדמית המשמשת את חוקרי שפת היידיש ותרבותה.
החל משנת 2002 היא חלק מבית תרבות היידיש.
בשנת 1925, סניף הבונד בפריז הקים מרכז תרבות בשם "מועדון הפועלים ע"ש ולדימיר מדם" (ביידיש "ארבעטער קלוב אויפן נאמען וולדימיר מעדעם") או בקיצור "מועדון מדם" (ביידיש "מעדעם-קלוב") או "איגוד מדם" (ביידיש "מעדעם-פארבאנד").
המועדון ארגן דיונים בנושא שיפור מצב היהודים וערבי תרבות בהם קראו קטעים מהשירה היידית ומעבודותיהם של סופרי יידיש שונים, אך גם לימדו בהם את השפה הצרפתית ואת תרבות צרפת.
הרעיון להקמת ספריית נומברג עלה בשנת 1928 בפגישה שהתקיימה בין שמונה מחברי "מועדון הפועלים על שם ולדימיר מדם".
באותם ימים הספרייה הייתה עבור המהגרים מקום בו אפשר היה לקבל את החדשות האחרונות מהעולם שנעזב ומהדורות חדשות של ספרים, ולהתעדכן בספרות המרכסיסטית והסוציאליסטית שתורגמה מהר מאוד ליידיש.
הציוד הדרוש להקמת הספרייה נרכש בעזרת תרומות שנאספו מחברים.
הסופר שלום אש, ששהה לעיתים קרובות בפריז, תרם מאתיים ספרים.
הספרייה נפתחה בשנת 1929 באולם ששימש להתכנסויות מועדון מדם.
האולם נמצא מצפון ל"פלעצל", ברובע השלישי של פריז, מקום בו התגוררו מהגרים אשכנזים רבים, רובם מהמרחב דובר היידיש במזרח אירופה.
הספרייה נקראה על שמו של דוד נומברג, עיתונאי וסופר פופולרי באותם זמנים, שנפטר בשנת 1927.
הספרייה בתקופת מלחמת העולם השנייה (1939–1944)
עם כניסתה של צרפת למלחמת העולם השנייה, "מועדון מדם" הוצא מחוץ לחוק.
חברי המועדון התגייסו לפעילות מחתרתית במטרה לסייע למהגרים יהודים שהגיעו לצרפת.
הם סיפקו למהגרים מסמכי זהות וכרטיסי מזון מזויפים וסייעו בהסתרת ילדים יהודים ובהעברתם לאזור החופשי.
אוספי הספרייה הוסתרו במרתף הבניין בו שכנה הספרייה, במסתור שנבנה לצורך זה.
הספרייה לאחר מלחמת העולם השנייה
ב-14 באוקטובר 1944, הספרים שניצלו הועמדו שוב לרשות הקוראים.
על מנת להחזיר לתודעת הציבור את פעילותו של מועדון מדם לפני ובמהלך המלחמה, הוחלט לשנות את שם הספרייה ל"ספריית מדם של חוג הפועלים" (ביידיש "מעדעם־ביבליאטעק ביים ארבעטער־רינג").
הספרייה קיבלה את תמיכת "ועד העובדים היהודים בארצות הברית" ועברה למעונה החדש בהנהלתו של אחד ממייסדיה, קיבה ויסברוט.
בשנת 1979 הספרייה נרשמה כאגודה בשם "האגודה לחקר והפצת תרבות היידיש".
מנהלה החדש יצחק ניבורסקי ערך את הקטלוג הראשון של הספרייה והפך אותה למרכז מחקר והוראה.
תחת ההנהלה החדשה, הספרייה הפכה למרכז תיעוד גדול הפתוח לקהל הרחב שברשותו האוסף הגדול ביותר של פרסומים בשפת היידיש באירופה.
בשנת 1994 מונה למנהל הספרייה ז'יל רוזייר אשר הקים את הוצאת הספרים Bibliothèque Medem.
מעמדה כאגודה אפשר לספרייה לקבל תמיכה ממשרד התרבות הצרפתי ולאחר מכן לקבל תרומות מעמותת "החברים האמריקאים של ספריית מדם".
בשנת 2002 הספרייה אוחדה עם האגודה לחקר והפצת שפת היידיש.
היא קלטה את האוספים של ספריות היידיש האחרות בפריז שנסגרו בהדרגה בשל הירידה החדה במספר הקוראים.
במקביל, הספרייה הקימה ארכיון עיתונים בשפת היידיש, ביניהם:
Der Veker , דער אידישער ארבייטער (פאריז), דער יידישער ארבייטער (וילנה), אונזער שטימע, היינט ופאלקסצייטונג.
בספריה אוסף יצירות נדירות מהמאה ה-18 וביניהן:
מגילת איכה, בתרגום ליידיש, אמסטרדם, 1718.
"ספר לב טוב", של יצחק בן אליקים, בתרגום ליידיש, אמסטרדם, 1723.
ספר יוסיפון, בתרגום ליידיש, אמסטרדם, 1771.
סידור, בתרגום ליידיש, אמסטרדם, 1768.
בספריית מדם אפשר למצוא אוספי ספרים וארכיונים פרטיים שנתרמו על ידי סופרים, משוררים, מחזאים ועיתונאים, או יורשיהם, וביניהם: אלתר קציזנה, שמריה גוטמן, מרדכי ליטווין, רבקה קופר, והפסל מיכאל מילברגר.
בספרייה שמורות שמונים ושתיים עדויות שנכתבו לאחר המלחמה על ידי ניצולי שואה.
ושישים ושמונה "ספרי יזכור", שנבחרו מבין שש מאות ושנכתבו בסוף המאה ה-20.
כיום זהו המרכז החשוב ביותר לתרבות יהודית אשכנזית בשפת היידיש באירופה, השני בגודלו בעולם אחרי המכון למחקר יהודי (ייווא) בניו יורק, ארצות הברית.
האגודה לחקר והפצת שפת היידיש
האגודה לחקר והפצת שפת היידיש (בצרפתית AEDCY- L'Association pour l'étude et la diffusion de la culture yiddish) הוקמה בשנת 1981 על ידי מספר סטודנטים באוניברסיטת דידרו בפריס, ביניהם ורה סלומון ורנה קלוזינסקי.
האגודה פעלה עד שנת 2002, עת התאחדה עם ספריית מדם ליצירת בית תרבות היידיש.
בין הפעולות שאורגנו על ידי האגודה נזכיר:
אירועים לא פוליטיים חילוניים שכללו, הצגות תיאטרון, הופעות מוזיקליות, הקראת שירים, שולחנות עגולים, הכול בשפת היידיש
אוניברסיטת קיץ ביידיש שכללה הרצאות בצרפתית וביידיש בשיתוף עם המחלקה לאנגלית – המרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת פריס VII דידרו.
ההרצאות והסדנאות עסקו בנושא ספרות, שפה, תיאטרון, שירה וכתיבה.
התוכנית הועברה על ידי צוות מורים מקצועיים ובראשם פרופסור יצחק ניבורסקי
הוצאה לאור של עלון מידע חודשי בשם "דאס פינטעלע ייד"
ארגון קורסים שנתיים ללימוד יידיש ברמה מתקדמת בהיקף של 20 שעות חודשיות, וסמינרים חודשיים בני יום אחד בנושאים שונים
כל הפעילויות הללו ממשיכות להתקיים במסגרת בית תרבות היידיש.
בית תרבות היידיש הוקם ב-14 באוקטובר 2002, לאחר מיזוג ספריית מדם עם האגודה לחקר והפצת שפת היידיש.
במרכז המוסד עומדת ספריית המולטימדיה שאוספיה מתחדשים באמצעות רכישת ספרים ישנים וחדשים, קלטות אור-קוליות, סרטים, כתבי עת ומסמכים אחרים.
הספרייה מנוהלת על ידי שני ספרנים בסיוע של מתנדבים.
בשנת 2003, ספריית מדם ייסדה, יחד עם ארגון כל ישראל חברים ובית המדרש הרבני של צרפת, את "הרשת האירופית של הספריות ליודאיקה והבראיקה" (RACHEL).
פעילות המרכז ממומנת בחלקה על ידי תרומות ודמי חבר.
בית תרבות היידיש הקים בשנת 2018 פרויקט לדיגיטציה של הקניין הרוחני היידי בצרפת בשם "Passages" במטרה לתעד ולשמר את עקבות חיי התרבות הסוענים שהתפתחו בצרפת לפני השואה ולאחריה.
הפרויקט כולל גם תערוכה וירטואלית קבועה מלווה בקטלוג מודפס המציגים את העושר והמגוון הגדול של ביטויי חיי היידיש בצרפת מסוף המאה ה-19.
בשנת 2014 מונה למנהל המרכז טל חבר-חיבוסקי, לשעבר מנהל אוניברסיטת הקיץ, עורך כתב העת "מכאן ואילך" מאסף לעברית עולמית.
הפעילות השוטפת של המרכז כוללת הוראת שפת היידיש למבוגרים ולילדים, סדנאות תיאטרון ומוזיקה, הרצאות, סמינרים ואוניברסיטת קיץ.
לבית תרבות היידיש הוצאה לאור בה מתפרסמים תרגומים לצרפתית של יצירות מוכרות ביידיש, מילונים, עבודות פדגוגיות וכתבי עת.
ביתן ; Fin (בשימוש בריטי); או Fairwater), הוא מבנה דמוי מגדל המוצב בחלקה העליון של צוללת.
ביתן הצוללת שימש בעבר את צריח הניתוב (Conning Tower - מרכז ניווט, פיקוד ותקשורת) וכיום משמש את הפריסקופים, המכ"ם וציוד התקשורת כולל האנטנות.
כאשר הצוללת מעל פני המים, הביתן משמש כפלטפורמת תצפית שכן הוא מהווה את הנקודה הגבוהה ביותר בצוללת ובנוסף משמש כנקודת כניסה ויציאה מהצוללת.
כאשר הצוללת נמצאת במצב צלילה מתחת לפני המים, הביתן משמש כסנפיר הפועל כמייצב אנכי.
לעיתים נקרא הביתן בטעות גשר שכן הוא חולק בחלק מתפקידי הגשר של אוניות; עם זאת גשר הפיקוד של הצוללת נמצא למעשה מתחת לביתן, במרכז השליטה והניווט של הצוללת.
בצוללות שנבנו עד למחצית הראשונה של המאה ה-20, הביתן היה המבנה שהכיל את צריח הניתוב ואף על פי שצוללות מודרניות אינן כוללות יותר צריח ניתוב, לעיתים הביתן ממשיך לקבל כינוי זה.
בֵּיתָר עִילִּית היא התנחלות ועיר חרדית בהרי יהודה כ-8 קילומטרים דרום-מערבית מירושלים- וצפונית לגוש עציון, הסמוכה לגבול הקו הירוק.
היא הוכרזה כעיר בשנת 2001. העיר קרויה על שם העיר הקדומה ביתר וממוקמת באזור בו שכנה בימי בית שני ביתר הקדומה, שמילאה תפקיד חשוב במרד בר-כוכבא.
ביתר הקדומה מזוהה עם ח'רבת אל-יהוד שבתחומי הכפר הפלסטיני בתיר, שמשמר את שמה של ביתר, הסמוך לביתר עילית.
נכון לתחילת 2025 מתגוררים בעיר כ-73,000 תושבים והיא העיר הישראלית השנייה בגודלה ביהודה ושומרון.
ביתר עילית שוכנת בשולי גוש עציון, בסמיכות לעמק האלה, מזרחית לצור הדסה.
ביתר מוקפת בכפרים פלסטיניים משלושה כיוונים: חוסאן בצפון, ואדי פוכין במערב ונחאלין במזרח.
ביתר שוכנת בטווח הגבהים של 620 עד 800 מטרים מעל פני הים.
העיר גובלת באזור הררי המאופיין בחורש ים תיכוני ויערות אורנים נטועים.
בחלקה המערבי של העיר נמצא עמק רחב ופורה המכונה ואדי פוכין.
האזור משמש כאזור גידול לגידולי שדה וירקות הודות לשפע המים באזור.
מצפון לעיר נמצא עמק פורה נוסף "נחל ביתר" המכונה "עמק המעיינות".
בעמק יותר מעשרה מעיינות שופעים, שומרות חקלאיות ושרידי חקלאות שלחין.
מערבית לביתר עילית סמוך לצור הדסה ממוקמת "שמורת סנסן", הנטועה בעיקר ביערות אורנים יחד עם חורש ים-תיכוני.
האזור בחלקו נחשב כאזור פורה במיוחד המתאים לגידולי שלחין, כאשר בגיאיות ובערוצי הנחלים ניתן לגדל גם גידולים נוספים הודות לטיב הקרקע.
בסביבות העיר פרוסים מעיינות רבים אשר חלקם שופעים במשך כל ימות השנה ומיעוטם שופעים רק בחורפים גשומים.
כמה מהם מנוצלים להשקיה טבעית של השדות והכרמים בעזרת מערכות של תעלות.
חלק נרחב מהערוצים הסובבים את העיר מכילים שומרות עתיקות, טרסות חקלאיות, המיועדות לגידולי שלחין.
בסביבות העיר ניתן למצוא חוות חקלאיות לגידול גפנים, זיתים, ואף דובדבנים ונקטרינות הגדלים באזור היישוב ראש צורים.
העיר ביתר עילית התפתחה מהתנחלות קטנה בשם הדר בית"ר שהוקמה ביוזמתו של ג'ו (יוסף) רוזנברג, עולה מדרום אפריקה וטייס מתנדב בחיל האוויר הישראלי במלחמת העצמאות.
הוא תכנן את היישוב כפרוור עירוני והציג אותו לפני גורמים ממשלתיים בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20. באוגוסט 1982 אישרה ועדת השרים להתיישבות את הקמת היישוב והחחלטתה אושרה על ידי ממשלת ישראל, שקבעה בהחלטתה כי היישוב יוקם על ידי יזמים פרטיים והם גם ישאו
בהוצאות הקמתו, למעט התשתית עד ראש השטח אשר תמומן על ידי המדינה, וכי בשלב
הראשון יכלול היישוב כ־700 משפחות בהחלטה נוספת בדצמבר 1982 נקבע, בין השאר, כי על היזמים להגיש לרשויות ערבויות כספיות מתאימות לשם הוכחת יכולתם הכספית לבצע את הפרויקט ולחתום חוזה עם מינהל מקרקעי ישראל.
לפי דרישת הרשויות, שרצו לייצר אחיזה ממשית בקרקע, הקים רוזנברג את הדר בית"ר שהיה מוקד קטן ומוקדם במקום, ואוכלס על ידי קבוצה קטנה של משפחות דתיות לאומיות של בוגרי ישיבת מרכז הרב ומכון מאיר.
המוקד המוקדם עלה לקרקע בל"ג בעומר ה'תשמ"ה (קיץ 1985), תאריך המזוהה עם יום הפסקת פטירת תלמידי רבי עקיבא, שבהתחלה תמך במרד בר כוכבא שבירתו הייתה בסמוך.
כשהחליט משרד השיכון לייעד את העיר ביתר לאוכלוסייה חרדית, הועבר יישוב הדר בית"ר לרכס C (גבעה ג'), אותו הבטיחו הרשויות להקצות לרוזנברג.
במקביל החל משרד השיכון במגעים עם יזמים שיוכלו לארגן רישום רחב היקף לרכישת דירות וליישוב מסיבי של המקום.
ב-1984 נוהלו מגעים עם חברת כוכב השומרון שבנתה את "עמנואל" בשומרון, אך עם הסתבכותה של החברה בעמנואל נותקו המגעים.
בשנת 1985 הפקיעה ישראל 3,140 דונם מחוסאן ו-1,166 דונם מנחאלין להקמת היישוב.
בשנת 1987, בעקבות סדרת פגישות עם אגודת "משכנות ירושלים" שמטרתה הייתה לתת פתרונות למצוקת הדיור של האוכלוסייה החרדית ובהם הובן כי נחוץ להם פתרון קהילתי, הוסכם כי משרד השיכון יבנה את העיר בעצמו והיא תיועד לאוכלוסייה חרדית.
הקמת יישוב לציבור חרדי הייתה תקדים ומימשה הלימה חלקית בין מערכות של אינטרסים שונים: הממשלה הייתה מעוניינת לבנות יישוב חדש בשטחים, והחרדים ביקשו פתרונות למצוקת הדיור.
פרויקט הבנייה היה של משרד השיכון המבוצע על ידי חברת אשדר ואכלוס המבנים בו נעשה על ידי חברת משכנות ירושלים.
ביתר עילית היא העיר הראשונה בישראל שהוקמה באופן ייעודי עבור אוכלוסייה חרדית.
היישוב נוסד ב-1988 וקיבל מעמד מוניציפלי ב-1990.
עד שנת 2008 פעלה בביתר ועדת אכלוס שתפקידה היה למנוע מתושבים לא מתאימים לצביון החרדי של העיר להתגורר בה.
לוועדה לא היה תוקף חוקי וכוחה נבע מסמכות הרבנים שעמדו מאחוריה, שאסרו מכירת דירות למשפחות שלא עברו את אישור הוועדה.
הוועדה פעלה בהנחייתם ובהשראתם של רבני העיר וביה"ד של העיר בראשות הרב אורדנטליך, הרב ברוורמן והרב תופיק אביעזרי.
לאחר תלונות רבות שהגיעו למשרד השיכון פרסם המשרד הנחיה רשמית כי ועדה זו אינה חוקית, אך פרסום זה לא מנע ממנה את המשך פעילותה.
מכיוון שחלק גדול מן המשפחות שכניסתן נמנעה על ידי הוועדה היו מעדות המזרח, הופעל לחץ על ידי ש"ס במהלך הבחירות של סוף שנת 2007 לסגור את הוועדה, זאת למרות טענות הוועדה ששיקוליה הם ענייניים ומתמקדים רק במידת הדתיות של המועמד.
כדי לקבל את תמיכת ש"ס הסכימה המפלגה שזוהתה עם מאיר רובינשטיין (שנבחר לראשות העיר בסופו של דבר), ליזום צעדים שיביאו לשינוי הרכבה של ועדת האכלוס כדי למנוע תלונות על אפליה.
לאחר הבחירות בתחילת ינואר 2008, ולאחר לחצים פוליטיים ובקשות לשינוי מבני הודיעה הוועדה על סגירתה.
העיר זכתה במשך 21 שנה רצופות בחמישה כוכבי יופי.
ביתר הקדומה הייתה מעוזם האחרון של לוחמי מרד בר כוכבא ושל שמעון בר כוכבא עצמו.
אתר העיר הקדומה נמצא היום בסמוך לכפר הערבי בתיר, בחורבה גדולה ומבוצרת הקרויה "ח'רבת אל-יהוד" (חורבת היהודים), אשר מוקפת במערכת מצור רומית.
בסביבות העיר נמצאו ממצאים ארכאולוגיים רבים ביניהם גתות, חרסים, בורות מים, שרידי מבנים, טרסות עתיקות, נקבות חצובות, תעלות שלחין, ולמעלה מארבעה מחנות צבא רומאיים ומגדלי שמירה המתוארכים לימי מרד בר-כוכבא.
בנוסף התגלו בדרום-מערב העיר כשתי מצודות המתוארכות ל.
באחת מהן, המכונה "ח'רבת אל-עיר", השתמרו קירות עד לגובה של מטר וחצי ושערי הכניסה והיציאה.
קיימת סברה כי שמו של הכפר הערבי השכן נחאלין משמר את שמו של היישוב המקראי "נחלם".
הכפר חוסאן מזוהה עם היישוב המקראי חושה, שהיה גם אחד מארבעת כפרי הבת המבוצרים של העיר ביתר.
לקראת הרחבת העיר, נעשו ב-1998 חפירות הצלה בגבעה המערבית של העיר.
במהלך החפירות התגלתה שורה של מגדלי שדה, בשטח של כ-30 דונם, המתוארכות לתקופת הברזל II, ולתקופה הרומית בארץ ישראל.
בצמוד לחלק מהמגדלים נחשפו גם מתקנים חקלאיים, ובעיקר גתות.
בחפירה שערך קמ"ט ארכאולוגיה של המנהל האזרחי בשנת 2016, נחשף בשלמותו כפר עות'מאני מהמאה ה-18, שננטש באופן פתאומי.
העיר ביתר בנויה על שלוש גבעות:
גבעה א' (A) היא הגבעה הראשונה והמזרחית של העיר.
היא מחולקת לשכונות המכונים על שם ארבעת המינים.
בצפון הגבעה שכונת האתרוג (A1), השכונה הראשונה בעיר.
בשכונה זו נמצא בניין העירייה ובתי הדין העירוניים.
דרומית לשכונת האתרוג נמצאת שכונת הדקל (A2).
דרומית לשכונת הדקל נמצאת שכונת ההדס (A3).
השכונה אוכלסה בשנת 1999. במרכז השכונה נמצא פארק הירשפלד.
גבעה ב' (B) היא הגבעה המרכזית של העיר.
החלה להתאכלס בסביבות שנת 2000. בצפון הגבעה נמצאת שכונת הגפן (B1), שבה המרכזים המסחריים לב ביתר, סנטר גרדן, כיכר העיר, שמחת משה, וגאולה סנטר.
מספר אולמות אירועים ופארק שבעת המינים.
בשכונה נמצאת תחנת משטרה, כיבוי והצלה ומד"א אזוריות.
דרומית לשכונת הגפן נמצאת שכונת התמר (B2), שבה מרכז מסחרי חיים זקן ופארק השבטים.
גבעה ג' (C) היא הגבעה המערבית והחדשה של העיר.
השכונה אוכלסה החל משנת 2019.
בתחילת אוגוסט 2017 נכח ראש הממשלה בנימין נתניהו בטקס הנחת אבן הפינה לגבעה.
הדר בית"ר היא התיישבות הנמצאת בשטח תוכנית תב"ע של עיריית ביתר, וממוקמת בין גבעה C לצור הדסה.
היישוב הוקם לפני קום העיר ביתר עילית ב-1985 (ל"ג בעומר תשמ"ה), כחלק מגרעין מוקדם שעלה לקרקע המתוכננת להקמת היישוב, עוד טרם משרד השיכון שינה את ייעודו לבנייה למגזר החרדי, וכחלק מתכנון להקמת יישוב פרוורי.
היישוב מבוסס בעיקר על מבנים יבילים, ביניהם מבנים אשר הועברו במהלך השנים בהתאם לפרויקטים שנבנו בעיר.
חלק מהתושבים עזבו ב-2015 את היישוב על מנת להכשיר את הקרקע לבניית פרויקטים למגורים בגבעה C.
בצפון מזרח גבעה A נמצא אזור תעשייה הערבה אזור התעשייה הקטן מכיל משרדים שונים, סניף של רשת שיווק מזון, מוסך, ומתחם למכירת מוצרי בניין וכלים.
אזור תעשייה מתוכנן צפונית מזרחית לעיר בשטח הנקרא היער האנגלי, צפונית לכביש 375. בשטח זה עתיד לקום גם בית קברות.
בדצמבר 2018 אושרה התוכנית להקמת אזור התעסוקה.
מספר תושבי ביתר עילית נכון לראשית 2025 הוא כ-73,000 איש, רובם ככולם חרדים.
זוהי העיר הישראלית השנייה בגודלה ביהודה ושומרון אחרי מודיעין עילית, שאף היא חרדית.
על פי נתוני הלמ"ס, נכון לשנת 2024, הייתה ביתר עילית העיר עם צפיפות האוכלוסין הגבוהה ביותר בישראל.
ביתר עילית היא העיר הצעירה ביותר בישראל: 64% מהתושבים הם מתחת לגיל 18.
האידאולוגיה של העיר מבוססת על הרצון להקים יישוב חרדי עצמאי, הפועל ברוח התורה, ומתנהל באורח חיים ייחודי לו.
ובלשון האתר הרשמי של העירייה: "סגרגציה טריטוריאלית היא הדרך היחידה לקיום אורח חיים חרדי במובן של חתירה מתמדת אל עבר השגת האידיאל הנשגב של "בכל דרכיך דעהו".
בביתר עילית פעלה ועדת אכלוס, שמונתה בידי רבני העיר, אשר תפקידה לדאוג לצביונה החרדי ואופי האכלוס בעיר ולמנוע ממשפחות שאורח חייהם אינו עולה בקנה אחד עם אורח החיים החרדי בעיר, להתיישב במקום.
מבין שלוש הקבוצות העיקריות בחברה החרדית (חסידים, ליטאים וספרדים) הציבור החסידי בעיר הוא הקבוצה הגדולה ביותר, כשאחריו נמצאים הליטאים ואחריהם הספרדים.
בתוך הציבור החסידי הקהילות הגדולות בעיר שייכות לחסידות בויאן, חסידות קרלין, חסידות סלונים, חסידות ברסלב וחסידות חב"ד, המונות כל אחת כמה מאות משפחות.
בנוסף קיימות בעיר קהילות ירושלמיות גדולות של קהל עדת ירושלים ופרושים.
עקב זאת שמרבית הקהילות המייסדות היו ירושלמיות, זמן הדלקת נרות שבת ויום טוב בעיר הוא כמו בירושלים.
קהילות בולטות נוספות הן של חצרות צאנז, ויז'ניץ, ערלוי, רחמסטריווקא, אמשינוב, סערט ויז'ניץ, לעלוב בית שמש, לעלוב ירושלים, פינסק קרלין, זוויהל, תולדות אברהם יצחק, אמונת ישראל, סדיגורה, ביאלה, חצרות בוסטון, מחנובקה וסקווירא.
בעיר פועלים מספר אדמו"רים: האדמו"ר מנדבורנה ביתר, האדמו"ר מדינוב, האדמו"ר מסטניסלב, האדמו"ר מראזלא והינוקא מלעלוב ביתר האדמו"ר מהאלמין, האדמו"ר מריבניץ והאדמו"ר מהורנוסטייפל.
הרב חיים וייס הוכתר בטבת התש"פ לרב העיר האשכנזי.
לאחר פטירת הרב דוד צבי אורדנטליך, אשר היה רב העיר האשכנזי בין השנים 1988–2019. ונפטר בכ"ט בחשוון תש"פ.
הרב מרדכי נגארי ממלא את מקומו של הרב יעקב תופיק אביעזרי מאז פרישתו לגמלאות בשנת תשע"ו.
בית הדין בראשותו של הרב יעקב תופיק אביעזרי אשר היה רב העיר הספרדי.
בבית דינו מכהנים לצידו הרב עמי מזרחי והרב יצחק מועלם (אשר מכהן גם כרב שכונת הגפן).
נכון לשנת 2022 פועלים בעיר ביתר עילית 96 בתי ספר הכוללים כ-22,125 תלמידים, ובנוסף 290 גני ילדים הכוללים 7,102 ילדים.
מספר התלמידים הממוצע בכיתה בביתר עילית הוא 25.5, נמוך יותר מהממוצע הארצי, שהוא 27.1. לפני מספר שנים ההבדל היה גדול יותר – 24.2 לעומת 27.6, בהתאמה, בשנת 2014. רוב בתי הספר בביתר אינם משלבים לימודי ליבה.
יש גם שתי מכללות ללימודי הוראה וחינוך לגברים ונשים.
אחוז הזכאים בביתר עילית לתעודת בגרות הוא הנמוך ביותר בישראל, ובשנת תש"ע עמד על 6.51 אחוזים בלבד.
בעיר פועלות מספר רב של ישיבות, כוללים ומוסדות לימודים ישיבתיים לתלמידים נשואים.
הישיבה בראשות הרב חיים אקרמן
סניף של ישיבת באר התורה (גיל) שעבר ממושב כסלון.
כן פועלות בה 32 ישיבות קטנות.
סניף של ישיבת עטרת שלמה
סניף של ישיבת תורת רפאל
סניף של ישיבת קול יעקב.
ישיבת אור התלמוד בראשות הרב נפתלי אייזנשטין, בעבר בנשיאות הרב לייב מינצברג
ישיבת תומכי תמימים - חב"ד
ישיבת מיסודם של חסידי אמשינוב
התחבורה הציבורית בביתר עילית מבוססת על אוטובוסים ומוניות.
את התחבורה הציבורית בעיר מפעילה חברת קווים שזכתה במכרז להפעלתה ב-2006 והחליפה את חברת ביתר-תור שפעלה עד אז בעיר.
התחבורה מביתר פועלת לריכוזים חרדיים רבים.
בנוסף לקווים, מופעלים מהעיר קבוצה של קווים על ידי מפעילים אחרים, רובם קווי סופ"ש.
בשנת 1996 חברת ביתר-תור זכתה במכרז של העירייה להפעלת התחבורה הציבורית בביתר עילית וממנה ואליה.
לאחר שהתושבים התלוננו על ליקויים בפעילות החברה, עתרה העירייה לבית המשפט לביטול הזיכיון החדש וזה קיבל את העתירה והורה לפתוח במכרז להפעלת התחבורה הציבורית בעיר.
במכרז זכתה חברת קווים, שהחליפה את ביתר-תור בתחילת 2006. בשנת 2016 זכתה החברה במכרז נוסף, וממשיכה להפעיל את קווי התחבורה בביתר.
עם הקמת העיר הוקמה בה מועצה ממונה בראשות משה ליבוביץ.
הבחירות הראשונות למועצת העיר נערכו ב-1996, ובהן נבחר לראשות המועצה יהודה גרליץ.
1996–2001: יהודה גרליץ, אגודת ישראל (ראש המועצה הנבחר הראשון)
2007–מכהן: מאיר רובינשטיין, שלומי אמונים (אגודת ישראל)
ברוח הסכם השלום בין ישראל לירדן, ראש המועצה הראשון, משה ליבוביץ, כרת ברית ערים תאומות עם העיירה ואדי מוסא הסמוכה לפטרה שבירדן.
ביתר (בכתיב הארץ־ישראלי הקדום: "ביתתר" או "בית תר") היא עיר יהודית קדומה בהרי יהודה, על שלוחת הר המוקפת על ידי נחל רפאים משלושה כיוונים.
העיר ממוקמת מספר קילומטרים מדרום-מערב לירושלים.
ביתר מלאה תפקיד חשוב במרד בר כוכבא וכן הייתה מבצרו ומעוזו האחרון של מנהיג המרד, בר כוכבא עצמו.
ביתר מזוהה כיום עם חירבת אל-יהוד שבתחומי הכפר הפלסטיני בתיר.
העיר ביתר מוזכרת פעמים אחדות בתלמוד ובמקורות היהודיים.
ביתר מוזכרת בתנ"ך בשם הרי בתר (שיר השירים ב, יז) ופירש ר"י מטראני: על הרי בתר הרים ידועים בארץ ישראל בשם הרי בתר.
ונזכרת גם בתרגום השבעים לספר יהושע ט"ו, נט, בפירוט ערי נחלת יהודה במחוז בית לחם, שאינו מופיע מנוסח המסורה: .
ביתר נזכרת במקורות חז"ל, למעט פעם אחת כל האזכורים מופיעים בהקשר לנפילתה בסופו של מרד בר כוכבא.
בביתר נערך סקר ארכאולוגי ("סקר החרום") על ידי משה כוכבי בשנת 1968, ועל ידי אבי עופר בשנות השמונים של המאה ה-20. האתר נחפר בידי דוד אוסישקין בשנת 1984.
לפי הסקר, נוסד היישוב כבר בתקופת הברזל 1 ובהיקף ניכר, וקיומו נמשך ברציפות עד חורבנו בתקופה הרומית.
נראה כי היישוב חדל להתקיים בסוף מלחמת בר כוכבא.
בחפירות אוסישקין לא התגלה ממצא מתקופת הברזל 1 אלא רק בתקופת הברזל 2, במאות 8–7 לפסה"נ.
בחפירותיו נמצאה טביעת 'למלך' דו-כנפית, מימי מרד חזקיהו בסנחריב (705–701 לפסה"נ).
ביתר בימי מרד בר כוכבא
אוסביוס ציין שביתר הייתה מצודה חזקה, בסמוך לירושלים, כאשר המלחמה הגיע לשיאה בשנתו ה-18 של אדריאנוס (שנת 135 לספירה) והמצור עליה נמשך זמן רב, עד שנכנעו יושביה ברעב ובצמא: הירונימוס, מציין כי ביתר נכבשה בחודש אוגוסט, בדומה למסורת המוכרת במשנה שביתר נכבשה בתשעה באב.
בתחתית העיר עברה הדרך מאיליה קפיטולינה לבית גוברין, כפי שמעידה אבן מיל שנמצאה לא רחוק מהכפר.
לפי הכתובת, הוצבה האבן במרחק 8 מיל מירושלים בשנת 130, בזמן ביקורו של אדריאנוס ביהודה.
זיהוי ביתר ההיסטורית עם השרידים שמעל הכפר הערבי בתיר, הוצע כנראה לראשונה על ידי רבי אשתורי הפרחי במאה ה-14, בספרו "כפתור ופרח".
ויקטור גרן היה הראשון שחקר וזיהה את ביתר.
ו"ד קארול עשה סקר יסודי בביתר בשנת 1923, הוא זיהה את הדרך המוליכה ליישוב, חפיר חצוב בסלע, ומתקנים חקלאיים רבים.
כמו כן הוא מצא את שרידי מערכת הביצורים של ביתר: מגדלים וחומות, שהוקמו לדעתו תחת לחץ וחיפזון.
בשנות הארבעים של המאה העשרים זוהו מחנות המצור הרומיים מדרום לביתר, ועימם מערכת המצור הרומית שכללה דייק (חומת מצור, כרקום, בלטינית: CIRCUMVALLATIO) שהקיף את ביתר, וכלל גם עמדות ירי כנראה בצד הדרום מערבי אורך הדייק היה מעל 4,000 מ' - יותר מהדייק של מצדה.
ניתן להניח שבנוסף לחומת האבן ששרידיה נשתמרו בשטח כללה מערכת הדייק אלמנטים נוספים המוכרים הן מן הספרות הרומאית והן מן הספרות התלמודית כדוגמת מכשולים שונים, ועוד.
בסקר שערך כוכבי, נמצאו אתרים נוספים, ביניהם מערכת של מצודות ונקודות תצפית מהתקופה הרומית, שהיו חלק מהמצור על ביתר.
בשנת 1984 חפר בביתר דוד אוסישקין.
הוא חשף חלקי חומה ומגדלים, שלדעת החופר נבנו בחיפזון שכן הבנייה הייתה רשלנית ולא אחידה.
כמו כן נמצאו אבני קלע, וכן ראשי חצים המעידים על הקרב שנערך במקום.
בשנות הארבעים של המאה העשרים דיווח קירשנר על אוסף חפצי מתכת שהגיעו למנזר דורמיציון, מידי תושבי הכפר הערבי בתיר.
הוא הסיק כי מדובר בכלים ששימשו במטבעה שפעלה בביתר בזמן מרד בר כוכבא.
גיא שטיבל טוען כי המכלול היה חלק מסדנת ייצור לכלי נשק שהייתה בביתר, ושימשה את המורדים.
הכוח הרומאי שהשתתף במצור מנה עד 12,000 איש מתוכם 8,000 איש שהשתתפו ישירות בלחימה.
כתובת לטינית שנמצאה ליד המעיין בביתר מזכירה את הלגיון החמישי מקדוניקה והלגיון האחד-עשר קלאודיה.
מאחר ששני הלגיונות האלה היו מוצבים בדאקיה זמן קצר לפני מרד בר כוכבא, בתקופת שלטונו של טראיאנוס, נראה כי גדודים משני לגיונות אלה הובאו לעזרה בדיכוי מרד בר כוכבא והוצבו כחיל משמר בביתר, לאחר כיבושו.
בנוסף ללגיונות אלו היו גם יחידות עזר לא ידועות.
ביתר מוזכרת בפפירוס ידין 44, בתעודה זו מהשנה השלישית למרד בר כוכבא, החכיר פרנסו של בר כוכבא בעין גדי, יונתן בן מחניים, חלקות קרקע לארבעה אנשים.
בשורה האחרונה בפפירוס, בסוף רשימת העדים בתעודה, מופיע "שמעון בר יהוסף עד לא מן ביתר".
טרם נעשתה חפירה ארכאולוגית מקיפה בביתר בשל מיקומה השנוי במחלוקת.
בתלמוד הבבלי ישנה עדות על הימצאות הסנהדרין בביתר:
הלכה זו קובעת כי בין חברי הסנהדרין צריכים להיות שלושה יודעי לשונות, על מנת למנוע אפשרות של סילוף תוכן העדויות עקב תרגום, ושתי הדוגמאות המובאות לכך הן ביתר ויבנה, בתור מקומות מושבה של הסנהדרין.
חיזוק לעדות זו, המשיחה לפי תומה, מתקבל מאגרת רב שרירא גאון (המאה ה-10), בה כתב שרירא גאון:
לדעת אהרן אופנהיימר, העובדה שיבנה אינה נזכרת בדברים אלה של הרב שרירא גאון היא "מתמיהה", ולפיכך מוכיחה כנראה כי דבריו אינם מבוססים על דברי התלמוד הבבלי לעיל, אלא שהיה לפניו מקור נוסף.
על פי התלמוד הירושלמי נפלה ביתר בעקבות פעולתו של בוגד.
רבי אלעזר המודעי שהיה מנהיגם הרוחני של הנצורים בביתר היה שרוי בצום ובתענית, והיה ידוע כי כל עוד עומדת לנצורים זכותו של רבי אלעזר, הרי שהעיר לא תיפול.
כותי אחד חדר לעיר, ודיבר עם רבי אלעזר המודעי דברים של מה בכך.
משתפס בר כוכבא את הכותי, החשיד הכותי את רבי אלעזר המודעי בכך שהוא מתכוון למסור את העיר לאויב.
בר כוכבא חקר את רבי אלעזר בדבר חשד זה, ורבי אלעזר הכחיש את הדברים.
בר כוכבא לא האמין להכחשות, בעט ברבי אלעזר, והלה מת.
לאחר מות רבי אלעזר נפסקה ההגנה האלוהית על העיר, והתאפשר לאדריאנוס לכבשה.
בתיאור זה עולה כי תפילתו של רבי אלעזר המודעי מצילה את ביתר.
המצור הממושך גורם לדמורליזציה דווקא אצל אדריאנוס.
אז נחלץ לעזרתו שומרוני (כותי), חודר אל העיר בסתר ומסובב בתחבולה את הריגת ר' אלעזר המודעי בידי בר כוכבא.
בהמשך הסיפור ישנו תיאור הטבח שבא בעקבות לכידת העיר והסיפור לפיו בן כוזיבא לא נהרג בידי אדם אלא מנכישת נחש.
בהקשר זה מובא זיכרון חי מפי רבן שמעון בן גמליאל לפיו גם תלמידי בתי הספר בביתר (שמספרם מוצג בצורה מופלגת) הצטרפו ללחימה:
זוהי עדות המתארת את שיטת מבחני הקבלה לצבאו של בר כוכבא.
בתחילה נהג בר כוכבא לכרות את אחת מאצבעותיהם של החיילים (או שעשו זאת בעצמם).
אולם התנגדותם של החכמים בעניין גרמה לבר כוכבא לעוץ בהם כיצד הם חושבים שיש לבחון את חייליו.
תשובתם הייתה שחייל ראוי בצבאו יכול לרכב על סוסו ותוך כדי דהירה לעקור ארז.
על טיב הדייק ומשמרות הפיטרול הרומיים סביב ביתר מרמזים דברי התוספתא במסכת יבמות:
על פי המסורת נפלה ביתר ביום תשעה באב המועד לפורענות, הוא היום שבו חרב בית המקדש הראשון ובית המקדש השני:
כיבוש ביתר על ידי הרומאים (על פי המסורת בתשעה באב של שנת 135), הריגת בר כוכבא והטבח בתושבי העיר היה למעשה סוף המרד והעצמאות היהודית בארץ ישראל עד קום מדינת ישראל.
במסכת ברכות מצוין כי חכמים הוסיפו ברכה נוספת בברכת המזון – ברכת הטוב והמטיב – כאשר התאפשרה הבאתם לקבורה של הרוגי ביתר, לאחר ששנים רבות מנעו הרומאים זאת כעונש על המרד:
בתשעה באב חורבן ביתר מוזכר בקינה: "בליל זה יבכיון".
להלן הקינה על העיר: "וגם נלכדה בתר, והייתה לפח מוקשים".
החוקר הצרפתי בן המאה ה-19 קלרמון-גנו כתב כי כאשר ביקר בכפר בתיר בשנת 1874, שמע מפי הפלאחים המקומיים על אבן אותה הם מכנים "חג'אר אל-מנג'ליק" (אבן המנגונל), ועל-פי המסורת שבידם זהו המקום ממנו אל-מלק א-דאהר ירה בתותחים כדי לפרוץ את "ח'ירבת אל-יהוד".
לפי קלרמון-גנו, ייתכן ומסורת זו מקורה ב"זיכרון עמום" ממצור קדום על ביתר.
החוקר הנוואר הביא מסורת דומה מפיו של פלאח מקומי שהראה לו ולחוקרים נוספים את אותה האבן בשנת 1894, רק שלפי גרסתו הוא, היה זה "נבי" ש"הפגיז" את היהודים.
כיום נושאים המושב מבוא ביתר, הכפר הפלסטיני בתיר והעיר החרדית ביתר עילית את זכרה של העיר הקדומה בשמם.
זאב ז'בוטינסקי מי שבעצמו כונה "ראש בית"ר" קרא את שם תנועת הנוער בית"ר על שם עיר המצודה הקדומה שסימלה בעיניו את הגבורה היהודית בעיר העתיקה.
על מנת לשמר שם זה, אוית שמו של יוסף טרומפלדור בת' כדי לאפשר את פירוש ראשי התיבות של התנועה כ"ברית יוסף תרומפלדור".
העיר ביתר אף מוזכרת בהמנונה של התנועה - "ביתר הנלכדה יודפת מסדה תרומנה בעוז והדר...
למות או לכבוש את ההר - יודפת מסדה ביתר"
הבכור הוא הצאצא הראשון של אדם, בעל חיים, ואף צמח.
בימי קדם, אך גם בימינו, זוכה הבכור למעמד מיוחד.
בדרך כלל היה הבכור (ברוב התרבויות – הבן הזכר בלבד) יורש את מרבית נחלת האב ואת ראשות המשפחה המורחבת.
נוהג זה השתרש בקרב בתי מלוכה, שבהם עובר השלטון, במות המונרך לבנו או בתו הבכורים.
לעיתים מכונה הבכור, בעיקר בהקשר של בכור האדם או הבהמה, בשם "פטר רחם", כלומר הראשון שיצא מרחמה של אישה או נקבת בעל חיים.
בלטינית מכונה זכותו של הבן הבכור לרשת את כל נכסיו ותאריו של אביו פרימוֹגֵנטוּרה.
המונח בכורה משמש באותו אופן כדי לציין את הפעם הראשונה שמשהו מתבצע.
בדרך כלל משמש המושג כדי לתאר אירוע תרבות המתרחש בפעם הראשונה – של סרט קולנוע, ההופעה הפומבית הראשונה של מחזה, קונצרט או בלט.
לעיתים משתמשים במונח טרום בכורה כדי לציין הופעה או הקרנה שמתרחשת לפני הבכורה, אבל אינה פתוחה לקהל הרחב, או שאינה ההופעה הראשונה ה"רשמית".
הבכור ביהדות היא בעל מעמד מיוחד בתחומים רבים בהלכה ובמציאות החיים היהודית.
מעמד מיוחד של הבכור מצוי לא רק בבכורות אדם, אלא גם בבכורות בהמה, ואף בצומח.
בתורה ישנם כמה מצוות המתייחדות לבכור, כגון מצוות פדיון בכור, וכן מצוות פדיון פטר חמור ועוד.
דינים רבים הנוגעים לבכורות נידונים במשנה ובגמרא במסכת הנקראת בשם זה – מסכת בכורות.
אחת ממצוות תרי"ג היא מצוות פדיון בכור, לפיה חייב כל אב מישראל לפדות את בנו הבכור מחזקת הכהן.
עם היוולדו הבן שייך להקדש בשל מצוות קידוש בכורות ולכן יש לפדותו.
החיוב לפדות חל מגיל 30 יום אך ניתן לקיימו גם אחרי כן, וכן ניתן למסור את התשלום לפני כן ולהכריז שהפדיון תקף מגיל 30 יום.
הבכור עליו חלה החובה לפדות, הוא רק בן זכר שהיה פטר רחם לאימו, כלומר הוולד הראשון.
הילד נחשב לפטר רחם גם אם אינו בכור לאביו.
ישנם עוד תנאים נוספים להתחייב במצווה זו כגון שיוולד בלידה טבעית, ולא בניתוח קיסרי למשל.
על פי ההלכה, בן בכור לאביו, יורש בכל נכסיו חלק כפול בירושה, כך שאם היו למשל 5 אחים, מחלקים את הנכסים לשישה חלקים, והבכור מקבל שנים מהם.
חלק זה ניתן לו עם המעלות והחסרונות שבקבלת ירושה, ולכן אם בא בעל חוב לגבות את חובו מנכסי המת, הוא צריך לשלם פי שניים.
אם כי חלק הבכורה לא ניתן לבכור בעל כרחו, וזכותו לוותר עליו ולומר שאינו חפץ בו.
בהקשר לדין זה, בכור נחשב רק בכור לאביו.
כאשר בן זה הוא בכור לאביו מאישה שנייה, הוא אינו נחשב לבכור לעניין דין הירושה.
פרשת בן האהובה ובן השנואה
בפרשת בן האהובה ובן השנואה, מתואר מקרה של אדם התחתן עם אישה "אהובה" ועם אישה "שנואה".
שתי הנשים ילדו לו בנים, אך הבכור נולד מהאישה "השנואה".
התורה אוסרת להעדיף את בן האישה האהובה על פני בן השנואה, מפרשה זו גם נלמד דין בכור שנוטל פי שנים בירושה:התורה, בפרשה זו באה למנוע מצב בו האב מעדיף את בנו הקטן, ומצווה לתת לו פי שנים בנכסיו.
העובר על כך וציווה לתת פי שנים לבנו הקטן, דבריו אינם קיימים, והוא עבר על מצוות לא תעשה, והבכור הוא זה שיטול פי שניים.
בתלמוד במסכת יבמות מבואר שאין הכוונה לאישה שבעלה שונא אותה, אלא לאישה שהיה איסור בנישואיה כגון אישה שיש בנישואיה איסור לאו.
בתוספות ביארו, שמאחר והיה איסור בנישואיה, היה ניתן לחשוב שאינו נחשב בנו לגמרי.
יש הסבורים כי פרשה זו באה לנוכח מנהג קדום יותר, לפיו הבכור היה יורש פי שנים, ולעיתים אב המשפחה היה מעדיף את בנה של אישה אחת על פני בני אישה אחרת, על אף שהוא אינו הבכור.
מצווה נוספת התלויה בבכור, היא מצוות פטר חמור לפיה מצווים לפדות את הוולד הבכור שנולד לאתון.
על פי הכתוב בתורה יש לפדותו בשה, במקרה שלא פדו את פטר החמור, יש לערוף את ראש החמור ולקוברו.
מצווה דומה, אף היא בבעלי חיים, היא מצות בכור בהמה טהורה, לפיה מצווים להפריש את הולד הראשון של בהמה טהורה ולתת אותו לכהן.
כשהבכור הוא תמים (ללא מום) – הכהן מקריבו בבית המקדש בירושלים ואוכל את בשרו בטהרה עם בני ביתו בירושלים.
בכור בעל מום אינו קרב בבית המקדש, והכהן רשאי לאוכלו כבשר חולין (בשר שאין בו קדושת קורבן).
נתינה זו, של הבכור לכהן, כלולה בעשרים וארבע מתנות כהונה, והיא אחת משלוש נתינות של בכורים לכהנים.
מצווה נוספת הקשורה לדין בכור, היא מצוות ביכורים הנוהגת בפירות משבעת המינים, לפיה יש להביא את הגידולים הראשונים של מינים אלו לבית המקדש ולהעניקם במתנה לכהנים.
על פי המסורת היהודית, היו מעלים את הביכורים אל הכהנים בירושלים החל מחג הקציר – חג השבועות ועד חג האסיף – חג סוכות.
קודם חטא העגל, הבכורות הם אלו שהורשו לעבוד בבמות, ולא הכהנים.
אך לאחר חטא העגל ניטלה קדושת הבכורות וניתנה לשבט לוי, וכפי שמובאר במדרש:
לדעת חלק מפרשני המקרא, לעתיד לבוא תחזור העבודה לבכורות בבית המקדש השלישי, אמנם גם הכהנים ימשיכו לשמש בעבודתם
מלבד המצוות האמורות בתנ"ך, הבכור נזכר בתורה בכמה הקשרים נוספים:
בני ישראל אכן עשו כפי שנצטוו, ובעקבות כך המשחית אכן 'פסח' על בתיהם, ולזכר כך נקבע לדורות חג הפסח.
בעקבות מכה זו, התקדשו בכורי בני ישראל בקדושה מיוחדת, המחייבת אותם ב'פדיון הבן': ().
מוטיב מרכזי תופסת הבכורה בשנאה שבין יעקב לעשיו, כפי שמובאת בהרחבה בספר בראשית.
שנאת עשיו ליעקב החלה לאחר שיעקב קונה את הבכורה מיד עשיו תמורת לחם ונזיד עדשים:פרשני המקרא דנים רבות בסיפור זה, האם אכן ישנו תוקף הלכתי למכירת את הבכורה לאח הקטן.
שטרית; 20 בינואר 1895 – 28 בינואר 1967) היה שר המשטרה הראשון של מדינת ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי שימש מחנך, קצין משטרה, עורך דין ושופט מחוזי.
נולד בטבריה למשפחה שעלתה במחצית המאה ה-19 ממרוקו.
בצעירותו למד בחדר ולאחר מכן בבית הספר אליאנס ובישיבת טבריה.
ייסד את התנועה הציונית "התחיה".
היה חבר מפלגת הפועל הצעיר.
שימש כמורה בבית הספר אליאנס שבו למד ואחר-כך חינך כמורה לעברית, במושבה מנחמיה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה מונה להיות המוכתר של המושבה כנרת.
ב-1919, עם כניסת הצבא הבריטי לטבריה, ניהל את משטרת טבריה.
מונה לקצין חקירות במשטרת המנדט ולמפקד המשטרה בגליל התחתון.
נמנה עם מארגני משטרת הפרשים היהודים במשטרת הגליל והיה סגן מפקד בית הספר לשוטרים בירושלים.
למד בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים והוסמך כעורך דין.
לאחר מאורעות תרפ"ט מונה להיות תובע בבית-הדין לפשעי המאורעות שפתח שלטון המנדט.
היה מדריך בבית הספר לשוטרים והיה קצין החקירות שמונה לחקור את רצח חיים ארלוזורוב.
בשנת 1935 מונה לשופט שלום ובשנת 1939 היה הראשון בארץ להתמנות לשופט שלום ראשי, תפקיד בו כיהן עד סוף שנת 1947, כאשר מונה לשופט מחוזי על ידי הנציב העליון האחרון, אלן גורדון קנינגהם.
הוא פרש מתפקידו זה ערב הכרזת המדינה, לקראת מינויו לשר.
היה חבר מנהלת העם ומחותמי מגילת העצמאות (היחיד שהיה יליד ארץ ישראל – צבר).
בכנסת הראשונה עמד בראש סיעה של ארבעה חברי כנסת (ספרדים ועדות מזרח), שהייתה קשורה עם מפא"י.
ב-31 ביולי 1958 התרחש מרד האסירים בכלא שטה, שבו נמלטו מהכלא 66 אסירים, ונהרגו שני סוהרים ו-11 אסירים.
ועדת החקירה שהוקמה קבעה ששטרית אינו אחראי למחדל, לאחר שהתריע פעמים אחדות באוזני נציב בתי הסוהר על המצב הירוד מבחינה ביטחונית בבתי הסוהר.
שטרית כיהן כחבר הוועדה לבחירת שופטים מהקמתה ועד פרישתו מהממשלה.
שטרית היה השר אשר החזיק בתיק כלשהו במשך הזמן הרב ביותר (18 שנים וחצי).
בין 5 ביולי ל-19 ביולי 1960 כיהן במקביל גם כשר הדואר לאחר שהתיק הופקד בידיו זמנית.
בנובמבר 1966 הודיע שטרית על התפטרותו מהממשלה מטעמי בריאות.
נפטר בתל אביב בינואר 1967, שבועות אחדים לאחר סיום תפקידו כשר המשטרה.
היה אב לחמש בנות ושלושה בנים.
בתו איז'אני נפטרה בגיל ילדות.
בתו עליזה עבדה במשרד החוץ, נישאה לאשר גורן, מזרחן, עובד משרד החוץ, סופר ומתרגם מערבית (בנו של נתן גורן).
בתו תקווה נרצחה על ידי פורעים ערבים בינואר 1948. בנו יוסף שירת במשרד החוץ בתפקידים דיפלומטיים, והיה צייר מפורסם שתמונותיו מוצגות בנציגויות ישראל בעולם.
בתו כרמלה, לוחמת פלמ"ח, נפטרה ב-1962 (בת 36), יום לאחר לידת בתה כרמלה (נכדתו של שטרית) הקרויה על שמה.
נכדה זו, כרמלה האפט, היא כיום (2022) סגנית נשיא בית משפט השלום בתל אביב.
בנו מיכאל היה עורך דין, ובתו תחיה היא אמה של סופרת הילדים עפרה גלברט-אבני.
ביתן לונדון הוא מבנה בפינת שדרת שפטסברי ורחוב קובנטרי, בפינה הצפונית של כיכר פיקדילי בלונדון שבאנגליה.
כיום משמש המבנה כמרכז קניות ובילויים ומהווה חלק ממרכז טרוקדרו.
המבנה נבנה בשנת 1859 ושימש כאולם מוזיקה וקונצרטים.
בשנת 1885 נבנתה בקרבתו שדרת שפטסברי, ולצורך בנייתה נהרס המבנה ונבנה מחדש.
בשנת 1923 הוקם שלט פרסומת חשמלי על צד המבנה הפונה לכיכר פיקדילי.
ב-1934 נערכו במבנה מספר שינויים והוא הפך לאולם קולנוע.
ב-1986 נהרס המבנה, למעט חזיתו ששופצה, והפך למרכז קניות.
לאחר בנייתו ועד ספטמבר 2001 שימש כאתר תערוכות של בובות שעווה מעשי ידי מוזיאון מאדאם טוסו.
התערוכה הציגה בעיקר דמויות של מוזיקאים מתחום הרוק והפופ.
בשנת 2000 שופץ הבניין והפך לחלק ממרכז טרוקדרו.
ביתן איל עופר (לשעבר ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת־זמננו) הוא אגף של מוזיאון תל אביב לאמנות שנוסד בשנת 1959. הביתן ממוקם בצומת הרחובות דיזנגוף–תרס"ט, כחלק ממתחם התרבות של העיר ולצדם של היכל התרבות ותיאטרון הבימה.
הביתן נקרא בעבר על שם תעשיינית הקוסמטיקה היהודייה-פולנייה הלנה רובינשטיין ומשנת 2023 הוסב שם הביתן ונקרא על שם איש העסקים והנדבן הישראלי אייל עופר.
מוזיאון תל אביב לאמנות נוסד ב-1932 ב"בית דיזנגוף" בשדרות רוטשילד.
עם התפתחות המוזיאון הוחלט להקים עבורו מבנה ייעודי רחב ממדים שיענה על הצרכים של המוזיאון בשטח שהוקצה עבור "כיכר התרבות" של העיר עוד בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 וכללה גם את היכל התרבות ותיאטרון הבימה.
באמצע שנות ה-40 החלה העירייה לקדם את הקמת הכיכר וב-1946 הוכרזה תחרות לתכנון המתחם כולו.
בחבר השופטים כיהנו ראש העירייה ישראל רוקח, ממלא מקום ראש העירייה אליעזר פרלסון, מהנדס העיר יעקב בן-סירה, האדריכלית ג'ניה אוורבוך והאדריכל מוניו וינרויב.
ההצעה שנבחרה הייתה זו של האדריכלים זאב רכטר ודב כרמי.
שני המשרדים חילקו בניהם את העבודה על המבנים השונים בכיכר ואת תכנון המוזיאון מסרו לשני בניהם, ממשיכי דרכם במקצוע, יעקב רכטר ורם כרמי.
רכטר היה אמון על השלב הראשון בפרויקט בו נבנה אחד האגפים כהשלמה לפעילות המוזיאלית ב"בית דיזנגוף".
כרמי היה אחראי על הרחבת האגף וסיום המבנה שהתעתד להכיל את עבודת המוזיאון על כל ענפיה.
מימוש השלב הראשון התאפשר הודות לתרומתה של אשת העסקים הלנה רובינשטיין, אליה פנו באמצע שנות ה-50 מנהל המוזיאון אויגן קולב, ראש עיריית תל אביב חיים לבנון והקרן האמריקאית למוסדות ישראל.
רובינשטיין העניקה תרומה למימון הקמתו של ביתן שיקרא על שמה כאגף במוזיאון העתידי.
עבודת הקמת המבנה החלו במרץ 1957, והוא תוכנן להתחבר בהמשך לבניין היכל התרבות ולבניין הבימה, במסגרת אגפים נוספים שתוכננו למוזיאון.
תכנון המוזיאון, ובכללו הביתן, שיקף מגמות בינלאומיות עכשוויות שעסקו בתפקיד שמילא מבנה המוזיאון ביצירת חוויית הצפייה בתערוכות.
ברוח זו תוכננו אולמות התצוגה בתוכנית פתוחה וגמישה שאינה מגבילה את המבקר למסלול צפייה יחיד.
עלות הקמתו של הביתן הסתכמה ב-400,000 לא"י, מהן 180,000 מתרומתה של רובינשטיין.
הביתן נחנך ב-22 בינואר 1959 בטקס רב משתתפים בו נכחו הלנה רובינשטיין ומנהל משרד החינוך והתרבות משה אבידור.
בחוברת שהופקה לרגל האירוע מצורפים דברי ברכה מאת גולדה מאיר ופנחס ספיר - שרת החוץ ושר המסחר והתעשייה בשעתו - מנהל המטרופוליטן בניו יורק, מנהל המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, ומושל מדינת ניו יורק, נלסון רוקפלר, שכתב:
"חנוכת מרכז אמנותי הוא תמיד מאורע גדול ומעודד לכל עם ועם.
אני מאמין שלעמים רבים ייסוד מרכז כזה הוא סמלי ביותר, כי האמנות היא הדוברת בשפה בין-לאומית.
אמנות היא אחת הצורות הנעלות להבעת ידידות, יופי וחופש.
היא מהווה קשר והבנה בין אנשים ועמים".
לרגל חנוכת המבנה הציג קולב מבחר יצירות מאוסף המוזיאון בתערוכה בשם "המוזיאון מציג את עצמו".
ב-1962, לאחר שהושלמה עבודת התכנון של המוזיאון כולו, הוחלט שלא להתקדם בבנייה באתר שנבחר ולהקים את המוזיאון בשדרות שאול המלך.
בין הסיבות להחלטה זו היו טענת העירייה כי השטח המקורי קטן מידי עבור המוזיאון המרכזי של העיר ומחלוקת ציבורית שהתעוררה בעקבות עקירתם המיועדת של עצי שקמה עתיקים הנטועים באתר.
העירייה החליטה על שימור העצים ובעזרת תרומה הוקם במקום גן יעקב בתכנונו של יעקב רכטר.
בעקבות ההחלטה להקים את המוזיאון במיקום אחר הפך ביתן הלנה רובינשטיין למבנה עצמאי.
על מנת להתאים את הביתן לייעודו החדש הוא שופץ באופן מקיף ב-1964 בעזרת תרומה של 100,000 דולר מקרן רובינשטיין.
ב-1968 שופץ המבנה שוב על מנת להתקין חלל מתאים לתצוגת אוסף חדרי המיניאטורות התקופתיים שהתקבל מעיזבונה של רובינשטיין.
בשנת 1970 תרמה קרן רובינשטיין למוזיאון סכום נוסף, בסך 50,000 דולר, לטובת הפעילות האמנותית בביתן.
כיום מתפקד הביתן כאגף של המוזיאון ומוצגות בו תערוכות מתחלפות בכל תחומי העשייה האמנותית העכשווית בישראל ומחוצה לה.
במרץ 2019 התפרסמה הודעה כי ייחל תהליך של שיפוץ וחידוש הביתן הודות לתרומה בסך 5 מיליון דולר שהתקבלה מטעם קרן משפחת אייל ומרלין עופר.
בעקבות התרומה הוסב שם הביתן ל"בניין איל עופר", אך גם תרומתה של קרן הלנה רובינשטיין בעבר זכתה להנצחה.
על השיפוץ הופקד האדריכל אמנון רכטר, בנו של יעקב רכטר.
התכנון והביצוע נמשכו כשלוש שנים, וחנוכת הביתן לאחר שיפוצו לוותה בתערוכה מעבודותיו של הפסל השווייצרי אלברטו ג'קומטי.
עם זאת על שינוי השם נמתחה ביקורת, וקבוצת תושבים ניהלה מאבק ציבורי ארוך נגד הסרת שמה של הלנה רובינשטיין מהביתן והחלפתו בשמו של התורם החדש.
המאבק הפך לסמל של מאבק מגדרי להנצחת נשים במרחב הציבורי.
מיוני עד נובמבר 2019 הורחבה פעילות הביתן לשעות הלילה והוא החל לתפקד כמוזיאון לילה.
בחודש מאי 2023 הוצגו במוזיאון 130 עבודות של הצייר והפסל השווייצרי.אלברטו ג'קומטי.
ביתן שמירה או שׁוֹמֵרָה, הידוע יותר בשם בּוּדְקֶה או בּוּטְקֶה (בסלנג, מיידיש) הוא ביתן, בדרך כלל כזה שיש בו מקום לאדם או שניים, ומשמש כמחסה משמש ומגשם לאדם הניצב כשומר בכניסה למתקן מסוים.
ביתן שמירה משמש בישראל במקומות הבאים:
בכניסה למחנות צה"ל, לשימושו של הש"ג
בכניסה לקמפוסים מוקפי גדר, כגון קמפוס של אוניברסיטה או של מפעל.
בכניסה לבית פרטי שמתגוררת בו אישיות מאובטחת.
בכניסה למגרש חניה בתשלום, לשימושו של גובה דמי החניה.
בצמתים שבהם נהוגה הכוונה ידנית של הרמזורים, משמש ביתן כזה את השוטר העוסק בכך.
בעקבות תאונות קטלניות אחדות שאירעו במקומות מפגש של פסי הרכבת עם הכביש, גם במקומות שבהם יש מחסום אוטומטי, הציבה רכבת ישראל, בתחילת המאה ה-21, ביתני שמירה במפגשי רכבת, לפיקוח על הנהגים בעת שהמחסום יורד.
ביתן שמירה בשנות החמישים והשישים נבנו ביתני השמירה מפח או מעץ, ובשנים שלאחר מכן נכנסו לשימוש חומרים מודרניים יותר, כגון פלסטיק, וכן נבנו ביתני שמירה יציבים יותר, עשויים אבן.
ביתן שמירה מצויד בדלת המאפשרת כניסה אליו, ובחלונות המאפשרים תצפית מסביב לביתן.
לעיתים מכיל הביתן גם ציוד לשימושו של השומר, כגון טלפון, כפתור להפעלת שער חשמלי, מפזר חום ובכניסה למגרש חניה - קופה רושמת.
בשנים האחרונות אף נוסף לבוטקה בכניסה לחניות לוח אלקטרוני המדווח בזמן אמת על תפוסתן של חניות נוספות באזור - דבר המקל על מלאכתו של השומר.
לעיתים ביתן השמירה גדול יחסית, והוא למעשה חדר שבו יש מקום ישיבה לשומר או לשומרים אחדים, ומקום עמידה לאנשים הנכנסים ויוצאים דרך הביתן.
חדר כזה נחוץ כאשר נדרש זיהוי יסודי של הנכנס, כגון בדיקה של תעודת הזהות שלו, מתקן לבקרת מעבר המאפשר מעבר רק באמצעות כרטיס מגנטי, מקום שרוב הבאים אליו נדרשים לקבל אישור טלפוני לכניסתם וכדומה.
הצורך הגובר באבטחת אישים הביא להצבת ביתני שמירה גם בפתח הבית הפרטי של אישיות מאובטחת.