tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבוזאו נעצרו 17 נערים, ביניהם אפילו ילדים, והואשמו בקומוניזם.
הם עונו, חתמו על הודאות ונשלחו לבית דין צבאי.
כמה מהוריהם היו עניים מאוד ולא יכלו לשכור עורך דין, והקהילה אספה סכום כסף למטרה זו, גם נערים אלה זוכו בבית הדין הצבאי.
הזיכוי עורר זעם רב בקרב הליגיונרים המקומיים.
הם עצרו את ראשי הציבור היהודי בבוזאו והכו אותם בפראות.
כמרים רבים התגייסו לפעילות פוליטית במסגרת שתי התנועות האנטישמיות והסיתו בדרשותיהם נגד היהודים או נטלו חלק באופן מעשי בפעולות אנטישמיות שונות.
בספטמבר 1940 הוכרחו הסוחרים היהודיים לתלות על חנויותיהם שלט "חנות יהודית".
קבוצות של "אנשי החולצות הירוקות" עמדו ליד החנויות ומגעו כניסת נוצרים.
היהודים הוטרדו ברחובות, במשטרה ובבתי הכנסת.
בדצמבר 1940 הוכרחו כל היהודים, ללא יוצא מן הכלל, לנקות את השלג ברחובות העיר.
באותה תקופה הגיעו לבוזאו יהודים רבים מהכפר נהויו מטארגו גיאמץ ומיאש.
לעומת זאת נשלחו יהודי בוזאו לעבודת כפייה לניסיפן, בודהדצ'יסלאו ולמחצבה שבבאסאראביה.
13 מיהודי בוזאו גורשו לטרנסניסטריה באשמת קומוניזם, ו-10 מהם נספו שם.
כן גורש למחנה הריכוז טארגוז'יו י"ר המרכז היהודי המחוזי, ד"ר ש.
ראפאפורט בעוון שתדלנותו לטובת היהודים.
צעירים מתנועת "השומר הצעיר" נעצרו ונאשמו בקומוניזם ו-40 יהודים נאסרו מפני שאספו כסף כדי להעמיד סניגור לצעירים ; כולם עונו בבית הסוהר, מפני שסירבו לחתום על הצהרה שהם קומוניסטים.
עורך הדין הנוצרי של הצעירים הוכה ברחוב באכזריות בידי אנשי "החולצות הירוקות".
הצעירים נשפטו בבית דין צבאי, אך כולם זוכו.
ביולי 1941, לאחר פרוץ המלחמה, נעצרו כל הגברים בני 18–60 כבני ערובה והוחזקו בגימנסיה הרומנית, ואחר כך בבניין בית הספר היהודי, עד סוף שנת 1941. אז שוחררו, ורק בני ערובה מועטים נשארו עצורים בביתו של ראשי הקהילה.
המצב הכלכלי של האוכלוסייה היהודית בגטו
המצב הכלכלי הקשה של האוכלוסייה היהודית בתקופה הזאת משתקף במספרים הבאים: ב-1942 היו רק 17.5% מהיהודים עוסקים במקצועותיהם.
66 מתוך 138 אומנים לא יכלו לעבוד, 166 מתוך 196 פקידים פוטרו, 91 מתוך 168 סוחרים ותעשיינים איבדו את עסקיהם.
במחוז בוזאו הופקעו מהיהודים 105 בתים, טחנה, בית חרושת, 220 דונם אחוזות, 7,500 דונם יער ו-6,630 דונם כרמים.
כמעט כל יהודי מחוז זה גרו בעיר בוזאו עצמה (ב־1930 גרו בכל המחוז רק 93 יהודים, לעומת 1,604 שבעיר בוזאו), פירושו של דבר שהרוב המכריע של הנכסים שהופקעו היו של יהודי העיר.
המצב הכלכלי הקשה פגע בהכרח ביכולות הקהילה לסייע ליהודי העיר.
גם בניינים שהיו בבעלות הקהילה דהיינו: בית הספר, בית המרחץ ומאפיית המצות הוחרמו על ידי השלטונות בתקופת המלחמה בהתאם לחוקים הגזעניים.
הקהילה הצליחה להושיט עזרה ל-70 יהודים, אשר ברחו ממחנות כפייה, והחזיקה אותם בהיחבא בבוזאו.
משהגיעו באפריל ב-1944 היתומים מטרנסניסטירה טיפלה קהילת בוזאו ב-900 ילדים עד לעלייתם לארץ ישראל, ואז הגניבה לתוך אונייתם את הפליטים שחיו בעיר בסתר.
הקהילה המשיכה בפעילותה בכל אותה תקופה, והוסיפה לטפח את החינוך בעיר.
היא החזיקה בית ספר עממי, שני בית כנסת, גן ילדים ומסעדה לתלמידים.
גט פבריק בע"מ, המוכרת במותג Fabric, היא חברה פרטית ישראלית המייצרת מחסנים קמעונאיים רובוטיים.
החברה הוקמה במרץ 2015, בשם CommonSense Robotics, על ידי אלרם גורן, שמונה למנכ"ל החברה, אייל גורן, אורי אברהם (CTO) ושי כהן (סמנכ"ל הנדסה).
בחברה מועסקים יותר מ-300 עובדים בישראל, בניו יורק, בטורונטו ובאטלנטה.
החברה מפתחת את הרובוטים ואת התוכנה הנחוצה להפעלתם.
החברה מייצרת מחסנים קמעונאיים רובוטיים בשני מודלים:
מחסנים רובוטיים שהיא מקימה עבור חברות קמעונאיות, כגון רשת סופר-פארם ורמי לוי שיווק השקמה.
מחסנים רובוטיים שהיא מקימה עבור עצמה, ובאמצעותם משרתת חברות קטנות.
ביולי 2019 הקימה החברה מחסן רובוטי במרתף של מגדל שלום מאיר, לאספקה מהירה של קניות אונליין באזור תל אביב.
מתקנים נוספים של החברה נמצאים בבאר שבע ובעמק חפר.
החברה מתקנים מעטים נוספים בארצות הברית.
בינואר 2021 החלה החברה בשיתוף פעולה עם רשת וולמארט האמריקאית, לשם בחינת הקמת מחסנים רובוטיים בחנויות הרשת וכמרכזים לוגיסטיים עצמאיים.
לקוחות נוספים בארצות הברית הם רשת FreshDirect ורשת Instacart.
ביולי 2022 עברה החברה ממודל עסקי של מחסנים רובוטיים שהיא מפעילה עבור לקוחותיה למודל של מכירת המוצר שפיתחה (חומרה ותוכנה) ללקוחות, שיפעילו את המחסן בעצמם.
במסגרת מהלך זה מונה אבי (ג'ק) יעקבי למנכ"ל החברה במקומו של אלרם גורן, והוחלט על פיטורי כמחצית מ-300 עובדי החברה.
ביולי 2018 השלימה החברה סבב גיוס ראשוני בסך שישה מיליון דולר.
בפברואר 2018 גייסה החברה 20 מיליון דולר.
באוקטובר 2019 שינתה החברה את שמה לשם הנוכחי, Get Fabric, וגייסה 110 מיליון דולר.
באוקטובר 2021 גייסה החברה 200 מיליון דולר, גיוס שהביא את שווי החברה למעל מיליארד דולר.
פובליוס ספטימיוס גטה היה קיסר–אוגוסטוס של האימפריה הרומית, תחילה בשותפות עם אביו ספטימיוס סוורוס ואחיו הבכור קרקלה, ועם מות האב בשותפות קצרת ימים עם אחיו שהסתיימה כאשר קרקלה רצח אותו בנוכחות אימם.
גטה נולד ברומא במרץ 189. אביו היה ספטימיוס סוורוס, קיסר האימפריה הרומית, שהיה קצין בצבא הרומאי ממוצא צפון-אפריקאי פיניקי, ואמו הייתה יוליה דומנה, אצילה מפרובינקיה סוריה ממוצא ערבי.
לאחר עלייתו של ספטימיוס סוורוס לשלטון הוא זכה להוסיף את התואר "קיסר" לשמו כמי שמיועד להיות יורש העצר.
בשנות ה-80 המוקדמות של המאה ה-2, נפגשו הוריו לעתיד של גטה כאשר ספטימיוס סוורוס פיקד על לגיון שהוצב בסוריה.
הוא היה נשוי לפאקיה מרקיאנה.
מאוחר יותר באותו עשור, זמן לא רב לאחר מותה, סידר סוורוס עם משפחתה של יוליה, שתישלח אל גאליה, שם כיהן כמושל פרובינקיה.
נראה כי הם נישאו בשנת 187 ושנה לאחר מכן נולד קרקלה, הבן הבכור.
ספר ההיסטוריה אוגוסטה וספרי היסטוריה רומאית מתקופת המאה ה-4 מעלים כעובדה ברורה שקרקלה היה למעשה בנו של סוורוס מאשתו הראשונה פאקיה מרקיאנה.
המקורות המאוחרים מרחיקים לכת וטוענים כי למעשה, לאחר רציחתו של גטה, קרקלה נשא את יוליה דומנה לאשה.
הגרסה השערורייתית ככל הנראה מבוססת מתחילה על כתבי ההיסטוריונים הרומאיים בני התקופה, קסיוס דיו והרודיאנוס, שנימת כתיבתם עוינת במופגן את קרקלה.
על פי כתבי קסיוס דיו, בעת שקרקלה הוכתר כקיסר יחיד, לאחר רצח גטה והשלמת תהליך מחיקתו מספרי ההיסטוריה, הוא יצא למסע בשנת 212 שהוביל אותו בין היתר אל העיר אלכסנדריה, שם הוא נתקבל בעוינות על ידי האוכלוסייה המקומית.
על פי הרודיאנוס, תושבי אלכסנדריה לא היססו לכנות בפומבי את יוליה דומאנה "איוקאסטה" , שמה של אשתו ואמו של אדיפוס המלך היווני האגדתי, ברמז עבה על מערכת יחסים מינית בין יוליה דומנה לקרקלה.
שלטון משותף עם ספטימיוס סוורוס
ב-190 היה ספטימיוס סוורוס לקונסול ומונה על ידי קומודוס למפקדם של הלגיונות בפאנוניה.
שם נודע לו על רצח הקיסר פרטינקס ברומא ב-28 במרץ 193, באפריל 193 תפס סוורוס את השלטון אך נאלץ להילחם על הכתר מול מספר מתמודדים במלחמת אזרחים ממושכת.
על מנת למנוע קשיים והשגות הם דאגו להעניק ליורשים המיועדים את התארים הסמכויות וההכשרה המעשית שיבטיחו העברה חלקה של השלטון בעתיד ויבטיחו שכל מי שיערער על חילופי השלטון יתמודד עם עובדה מוגמרת.
באביב 208 יצא ספטימיוס סוורוס לפרובינציה בריטניה מלווה באשתו שני בניו ומפקד המשמר הפרטוריאני.
מטרתו הייתה להחזיר את השלטון הרומאי אל חלקי האי שאבדו לידי פולשים מהצפון.
בשנת 196 הם פרצו את חומות ההגנה והגיעו עד לעיר יורק, הרומאים שהבינו כי לא יצליחו לדכא את המרד בכוחות העומדים לרשותם קנו את נסיגת הפולשים בכסף וניסו לשקם את ההריסות במהלך העשור אבל בשנת 207 חזרו השבטים המורדים לסורם ערכו פשיטות וזרעו הרס ושדדו מכל הבא ליד.
הנציב הרומאי פנה לקיסר בבקשה לעזרה.
ספטימיוס סוורוס שהיה אדם חולה וחשש כי הוא קרב למותו החליט לצאת למלחמה בעצמו גם מתוך רצון לסיים את חייו כחייל ולא כאדם הרתוק למיטתו.
סיבה נוספת הייתה דאגה לגורל השושלת שהקים: שני בניו קרקלה וגטה ללא הסתירו את שנאתם אחד לשני, ולא הסתירו את משיכתם לחיים נוחים ברומא.
ספטימיוס סוורוס קיווה כי המשימה בבריטניה והאחריות שבקבלת פיקוד על צבא יתרמו לתיקון אורחות החיים של בניו והניסיון שיצברו יביא אותם לעבודה ביחד ויכשיר אותם לאתגרים שיעמדו מולם כאשר יעלו לשלטון.
בשנת 209 לאחר שהרומאים לא הצליחו להביא את המלחמה להכרעה הם הכריזו על ניצחון לאחר שהצליחו להגיע לחלקים הצפוניים של סקוטלנד.
ההכרזה על הניצחון לא הרשימה את המורדים שבשנת 210 הפרו את ההסכם וחידשו את הלחימה ביתר שאת.
גם תקוותו של ספטימיוס סוורוס שהמערכה בבריטניה תשפר את היחסים בין קרקלה לגטה הסתיימה במפח נפש, הוא לא הסתיר את שאיפתו לעלות לשלטון ללא דיחוי וכשליט יחיד והמקורות הרומאיים מציינים במפורש כי התנהגותו של קרקלה הסבה עוגמת נפש לאביו.
ספטימיוס סוורוס מת ביורק בראשית ספטמבר 211 ואמר לשני בניו שנקראו אליו "שמרו על האחדות בינכם, העשירו את החיילים ואל תשימו לב לכל האחרים".
קרקלה התנהג תחילה כאילו הוא מקבל עליו את דין צוואת אביו, אבל הלכה למעשה התנהג כשליט יחיד לכל עניין וניצל לשם כך את כל הסמכויות שניתנו לו.
הוא ניהל משא ומתן על השבטים הקלדונים המורדים והגיע איתם במהירות להסכם שלום: הרומאים נסוגו כל כיבושיהם מצפון לחומת אדריאנוס ומהתוכנית של סוורוס לכבוש את כל צפון בריטניה, כתוצאה ממהלך זה התייצב הגבול למשך תקופה ארוכה.
ההיסטוריונים הרומאיים ובעקבותיהם חלק מהמחקרים ההיסטוריים מותחים ביקורת על קרקלה, מערכה עתירת משאבים ומאמץ שנמשכה 3 שנים נסתיימה ללא הישגים טריטוריאליים ומבלי ניצחון מכריע.
הם רואים את המהלך דרך הניתוח המייחס לקרקלה את הרצון ליישב את המלחמה בבריטניה, לשוב לרומא על מנת לתפוס את השלטון ולסלק את גטה.
היסטוריונים אחרים משבחים את ניהול שלבי המלחמה האחרונים תחת שרביטו של קרקלה על פי גרסה זו מוצו המהלכים הצבאיים וההסכם שלגבי תנאיו יש מידע חלקי בלבד הביא לייצוב גבולות הפרובינציה וסיום המערכה שגבתה מחיר גבוה.
קרקלה פעל בהחלטיות לביסוס שלטונו, הוא פיטר את פפיאנוס מפקד המשמר הפרטוריאני שהיה יד ימינו של אביו והרחיק יועצים אחרים מתפקידם את אלו שבהם ראה איום עתידי הוא הוציא להורג ונתן את ההוראה להוציא להורג את אשתו שעד אז הייתה בגלות באי קפרי.
כחודש לאחר מותו של סוורוס עזבו 2 השליטים את בריטניה מלווים ביוליה דומנה ואנשי החצר ובמאי 211 הגיעו לרומא.
יוליה דומנה שלמעשה הייתה בעלת תפקיד מכריע בניהול האימפריה התנגדה לתוכנית.
קרקלה החליט לקחת את היוזמה לידיו.
הוא שכנע את גטה להיפגש בחדר של יוליה דומנה לפגישת פיוס אך הקיף את המגורים בחיילים חמושים שפרצו אל תוך החדר ברגע הינתן סימן.
ההיסטוריון הרודיאנוס מתאר את הסצנה על פי קווי מתאר של האיליאדה במהלכה אפרודיטה מנסה להגן על בנה אניאס מתוקפיו ונפצעת תוך כדי המאבק.
עם זאת הסצנה של הרודיאנוס מסתיימת במותו של גטה בזרועות יוליה דומנה שנפצעה אף היא.
על פי קסיוס דיו, קרקלה היה מי שבסיכומו של דבר הכה את המכה הקטלנית בגטה ומיד יצא מזירת הרצח בצעקות שבר כמי שנאלץ להתגונן ממארב מתוכנן.
הרצח הותיר את קרקלה בעמדה בעייתית מול הסנאט העוין וללא תמיכה מובטחת של הצבא, הוא יצא מהארמון ורץ למחנה המשמר הפרטוריאני שם הוא סיפר לקציני המשמר שהוא נמלט על נפשו מאחר שנאלץ להרוג את גטה שקשר עם אחרים להרוג אותו.
את הסיפור הוא גיבה בהבטחה למענקים נדיבים לחיילי המשמר שקיבלו את הצעתו והבטיחו את שלומו.
משם פנה קרקלה ללגיון השני פרתיקה שחנה מחוץ לרומא, חיילי הלגיון סירבו תחילה לתת את תמיכתם או להכניס אותו למחנה אך גם הם התרצו לעמוד לצידו תמורת הבטחה למענקים נדיבים.
קרקלה לא איבד מומנטום ולמחרת היום הופיע, מלווה בכוח צבאי משמעותי מול הסנאט.
בנאום מחושב הוא הצדיק את הרצח של גטה, הציג את עצמו כקורבן לקשר שנרקם להרעיל אותו, הוסיף כי גטה אשם גם בחוסר כבוד כלפי יוליה דומנה, והכריז על חנינה לכל אזרחי רומא שהוגלו ממנה.
ההיסטוריה אוגוסטה מסיט מעט את המסך מעל האירועים ומספר כי ביום למחרת הרצח כאשר קרקלה גילה שיוליה דומנה ביחד עם נשות החצר מתאבלות על גטה הוא ניסה לרצוח גם אותן.
הביוגרפית המודרנית של יוליה דומנה החוקרת ברברה לוויק מטילה ספק בתיאור נסיבות מותו של גטה כמתואר על ידי הרודיאנוס או דיו.
כך או כך, את המהלך השלים מסע טיהורים חסר רחמים ובו הוצאו להורג כל תומכי גטה, כל אלו שנחשדו בתמיכה בגטה ובעיקר כל מי שקרקלה ראה בו כאיום פוטנציאלי להמשך השלטון.
על פי קסיוס דיו נהרגו בטיהורים כ-20,000 איש.
חלקם נרצחו על מנת שאפשר יהיה להחרים את רכושם ובהם המשפטן פפיאנוס.
קרקלה הורה על מחיקת זכרו של גטה ושמו הוקע לדיראון עולם - נמחק מכתובות, חוקים ותקנות מטבעות עם דיוקנו או שמו של גטה הותכו והוא ירד מדפי ההיסטוריה.
גטבול (בקוריאנית: 갯벌) הוא השם שניתן למקבץ של ארבעה אזורים של מישורי בוץ באזורי הגאות והשפל בקוריאה הדרומית שהוגדרו בשנת 2021 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
הם ממוקמים בחופי הים הצהוב בין סין לחצי האי הקוריאני, והם בין המערכות האקולוגיות של מישורי הגאות והשפל הגדולות והחשובות בעולם.
מטרת האתר להדגים את הקשר בין המגוון הגאוגרפי למגוון הביולוגי ואת התלות ההדדית של המגוון התרבותי והפעילויות האנושיות בסביבה הטבעית.
האתר מורכב מארבעה תת-אזורים המייצגים ארבעה תת-סוגים שונים של מישורי גאות ושפל.
הוא ממוקם בים הצהוב בין סין לחצי האי הקוריאני, ליתר דיוק בין סין לדרום-מערב ודרום קוריאה.
יותר מ-60 נהרות גדולים וכ-80 נהרות משניים מזרימים משקעים לים, כולל הנהר הצהוב והיאנגצה של סין ו של קוריאה הדרומית.
השילוב בין כמות גדולה של משקעים לגאוגרפיה של הים הצהוב הסגור בחלקו הביא להיווצרות של אחד ממשטחי הגאות והשפל הגדולים בעולם, כשבצידו המערבי שוכן אתר המורשת העולמית מקלטי עופות נודדים לאורך חוף הים הצהוב-מפרץ בוהאי של סין.
שטחו הכולל של אתר המורשת גטבול הוא 1,284.11 קילומטרים רבועים המוקפים באזורי חיץ בשטח של 74,592 קילומטרים רבועים.
הגדול מבין ארבעת תת-האזורים, שינאן גטבול, מהווה כ-85% מכלל השטח.
עם זאת, ים ואדן של הים הצפוני שונה בגאולוגיה, גאומורפולוגיה, אוקיינוגרפיה ומגוון ביולוגי.
הקמת סכרים על הנהרות והרחבת שטחי היבשה על ידי יבוש החופים בקנה מידה גדול, יחד עם זיהום ודיג יתר, השפיעו קשות על המערכות האקולוגיות של מישורי הבוץ של הים הצהוב, וכתוצאה מכך רשום גטבול כפגיע ברשימה האדומה של מערכות אקולוגיות של ה-IUCN.
בין היתר, ניתוח של IUCN מצא כי מאז תחילת שנות ה-80, ניתן להבחין באובדן של 35% מבתי הגידול במישורי הגאות והשפל של הים הצהוב במזרח ודרום-מזרח אסיה.
גטבול הוא גם חלק נתיב הנדידה המכונה , והוא משכן למיליוני עופות מים נודדים כגון כפן שחור-פנים, (Tringa guttifer) וחרמשון גדול.
חלק ממיני העופות נמצאים בסכנת הכחדה על פי הרשימה האדומה של IUCN של מינים מאוימים, כמו הכפן שחור-הפנים.
המגוון הביולוגי האנדמי כולל מין התמנון Octopus minor, מיני הסרטנים Macrophtalmus japonica, Ocypode stimpsoni ו-Uca lacteal, תולעי רב-זיפיות, החלזון הימי Umbonium thomas וצדפות.
גטו אוראדיה היה אחד הגטאות שהקימו הנאצים ועוזריהם לשם כליאת יהודי אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה.
הוא הוקם בעיר אוראדיה במחוז ביהור, טרנסילבניה, כיום חלק מרומניה, מחוז שהיה חלק ממחוז ביהאר בממלכת הונגריה עקב תכתיב וינה מ-1940 שהעניק את צפון טרנסילבניה להונגריה עד סוף 1944. הגטו היה פעיל באביב 1944, לאחר מבצע מרגרטה.
גטו אוראדיה היה השני בגודלו בהונגריה אחרי גטו בודפשט.
הראשון, ליהודי אוראדיה, מנה 27,000 תושבים, ושכן ליד בית הכנסת האורתודוקסי והכיכר הגדולה.
השני הכיל כמעט 8,000 יהודים מיישובים כפריים רבים של המחוזות הבאים: אלשד, ברטיואויפאלו, ביהרקרשטס (Biharkeresztes), קפה (Cefa), דרצ'קה, מרגיטה, אוראדיה, סאקואני, סלרד (Sălard), סלונטה (Salonta), סארטודבארי (Sárrétudvari) וואליה לואי מיהאי (Valea Lui Mihai).
יהודים רבים מקהילות אלו נכלאו בחצר העצים מזי (Mezay).
יהודי אוראדיה, שהיוו 30% מאוכלוסיית העיר, נדחסו בשטח שהספיק ל-7% מתושבי העיר.
בחדר אחד שוכנו 14–15 יהודים.
כמו בגטאות אחרים, גטו אורדיאה סבל ממחסור במזון ומים.
הרשויות המקומיות האנטישמיות קטעו את זרימת החשמל והמים לגטו לעיתים קרובות.
הז'נדרמים, בפיקודו של לוטננט-קולונל ינו פטרפי (Jenő Péterffy) חיפשו חפצי ערך במפקדה ליד הגטו במבשלת דרהר.
המינהל הפנימי התקיים על ידי היודנראט בראשות שנדור לייטנר, מנהיג הקהילה היהודית האורתודוקסית המקומית.
גורשו 6,258 יהודים מהגטו השני ו-20,957 מהגטו הראשון.
בסך הכל נשלחו למחנה אושוויץ 27,215 יהודים מגטו אוראדיה.
הטרנספורט של 27 ביוני כלל יהודים מהחלק של מחוז ביהאר שנשאר בהונגריה בעקבות הסכם טריאנון.
יהודים מקהילות קטנות מדרום לדברצן ומדרום-מזרח לדברצן, כמו דרסק וקוניאר, הובאו לאוראדיה ב-16–17 ביוני.
הגטו היה במקור חלק מהמחוז הצבאי של קלוז'-נאפוקה, אך הועבר למחוז דברצן בתקופה שבה התגוררה בו קבוצת מגורשים אחרונה זו.
גטו בורשצ'יב (באוקראינית: Борщівське гето) הוא גטו נאצי שהוקם על ידי גרמניה הנאצית בעיירה האוקראינית בורשצ'יב במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה, באפריל 1942.
בין שתי מלחמות העולם חיו בבורשצ'יב כ-1,700 יהודים – כשליש מתושביה.
היהודים בעיר התפרנסו בעיקר ממסחר ומלאכה, ובשנות ה-30 של המאה ה-20 סבלו מהתרסקות כלכלית.
בעיירה פעל מגוון רב של מפלגות יהודיות, ובהן גם מפלגות ציוניות, וכן פעלו בה מוסדות תרבות וספרייה יהודיים.
בספטמבר 1939, העיר נכבשה בידי הסובייטים, ודבר זה שם קץ לאופי הלאומי של חיי הציבור היהודיים בעיר, אך לא פגע בחיי הדת, ובעיירה נפתח בית ספר יהודי ביידיש.
עם נסיגת הצבא האדום מבורשצ'יב בראשית יולי 1941, עברה העיירה לשליטת צבא הונגריה, בעלת בריתם של הגרמנים.
בתקופה זו התארגן בעיירה ועד יהודי בראשותו של וולף הס, והוא סייע למאות פליטים יהודים שהגיעו לעיירה.
ההונגרים פעלו למנוע את האוקראינים מפגיעה ביהודים.
בספטמבר 1941, החל המעבר לשלטון הגרמני, והוטלו על היהודים הגבלות תנועה קשות והם חויבו לשאת סרט לבן שעליו מגן דוד כחול.
ב-14 בנובמבר, רצחה יחידת גסטפו מצ'ורטקוב, קבוצה של יהודים מבורשצ'יב.
יהודי בורשצ'יב נאלצו למסור לגרמנים את רכושם, ובחורף 42–1941, נחטפו קבוצות של צעירים יהודיים למחנות עבודה באזור טרנופול.
הגטו הוקם בבורשצ'יב ב-1 באפריל 1942 ופעל עד יולי 1943. מספר האנשים בגטו עמד על כ-4,000 איש.
בהתחלה, הגטו לא גודר, אך התושבים היהודים לא הורשו לצאת מחוץ לגטו.
האנשים בגטו באו מבורשצ'יב ועוזריאני, מלניצה-פודילסקה, סקאלה פודילסקה, קריבצ'ה, קורוליבקה וזלוטשוב.
ב-26 בספטמבר 1942 נורו בכיכר כ-100 מאסירי הגטו, רובם היו זקנים וחולים, וכ-800 נשלחו לבלז'ץ.
קבוצת צעירים נשלחה למחנה הריכוז ינובסקה.
ב-19 באפריל 1943 ירו שוטרים גרמנים ואוקראינים בכ-800 בני אדם בבית קברות יהודי (בפאתי העיר, בדרך לכפר ורקניאקיבטסי).
ב-5 ביוני הוצאו להורג עוד 700 אנשים בבית הקברות.
אז הגדירו הנאצים את בורשצ'יב כאזור יודנריין (אזור ללא יהודים).
עם זאת, חלק מהיהודים הסתתרו בשקעים שונים הן בגטו והן במקומות אחרים.
אז הודיעו רשויות הכיבוש שמי שיוצא בעצמו לא יושמד, ויהיה במחנה עבודה.
כ-360 בני אדם האמינו להם, אך הם הוצאו להורג ב-14 באוגוסט.
כמה רופאים יהודים מהגטו ניצלו על ידי צבא המורדים האוקראיני, שהם סייעו במאבק כנגד הנאצים.
בשנת 1943 ניצל הרופא טייבליס מכפר קורוליבקה והרופא מוניה הליאר מהכפר טוריצ'ה.
חלק מהאנשים הצליחו להסתתר עד סוף המלחמה.
לדוגמה, שאול ואסתר סטרמר, ששת ילדיהם ועוד כמה משפחות יהודיות מקורוליבקה הסתתרו במערת ורטה ליד הכפר בילצ'ה זולוטה.
כאשר התגברו הפשיטות ושניים מהנמלטים נהרגו, הם הסתתרו במערות הכומר.
38 האנשים הסתתרו שם במשך 511 ימים.
חקלאים מקומיים עזרו ליהודים בכך שהביאו להם אוכל ודיווחו על חדשות מן העולם.
לדוגמה, חקלאי אחד נתן להם שעורה ויין.
הנמלטים טחנו את השעורה, וכך יכלו להאכיל את עצמם.
ב-1993, שוטר מניו יורק וחוקר מערות חובב מצאו שרידים של אנשים במערות הכומר.
כמה ילדים שנמלטו ממותם, חיו בסתר עם משפחות של איכרים.
תושבי בורשצ'יב, אשר זכו לאחר מכן בתואר "חסיד אומות העולם".
בבורשצ'יב במקום בו בית הקברות היהודי נהרס בתקופת הכיבוש הסובייטי, נבנה מתחם ספורט.
ב-1990, לאחר שאוקראינה קיבלה עצמאות, חלק מהאצטדיון נשמר לבניית אנדרטה.
גטו בז'סקו (ביידיש: בריגל) היה גטו נאצי שהוקם בתקופת מלחמת העולם השנייה בפולין הכבושה.
הגטו הוקם בשנת 1941 על ידי הרייך השלישי בעיירה הפולנית בז'סקו הממוקמת במחוז קרקוב כ-60 קילומטר ממרכז העיר קרקוב.
בתחילה הגטו היה פתוח וב-1942 הוקמו חומות והגטו הפך לגטו סגור.
על פי ההערכות חיו שם כ-4,000 יהודים, אך 2,000 נוספים עברו לשם עד שנת 1942, רבים מהם הגיעו מקרקוב והסביבה.
היהודים שהתגוררו בבז'סקו נשלחו למחנות ההשמדה בלז'ץ ואושוויץ.
לפני שהעיירה בז'סקו הפכה לגטו, כמחצית מהאוכלוסייה בה (2,119) הייתה יהודית.
ב-5 בספטמבר 1939 הוורמאכט הגיעו לבז'סקו, לקחו בני ערובה מהאוכלוסייה היהודית ודרשו כסף מהעיירה.
באותו החודש גם שרפו את בית הכנסת.
מצב היהודים הורע והם נאלצו להציב שלטים המסמנים עסקים הנמצאים בבעלותם.
יהודים רבים נאלצו לעזוב את תחום עבודתם ולעסוק בעבודות שניתנו להם על ידי הכוחות הגרמנים.
אלה כללו בעיקר עבודות ניקיון.
גברים בין הגילאים 15 עד 60 אולצו בעבודות כפייה.
עם ההרעה במצבם של היהודים הם גם חויבו לסמן את עצמם על ידי לבישת סרט עם מגן דוד בזרוע ימין.
הורחקו מעסקים ומפעילויות רבות, כולל ממסעדות, מפארקים ומחנויות.
אף על פי שהם התמודדו עם אפליה בעיירתם, רבים מהיהודים עדיין ראו עצמם כאזרחי העיירה והרגישו מחויבים לשפר אותה.
לאחר שהעיירה נכבשה, כחלק מהשגרה הגרמנים היו מגיעים אליה ויורים באזרחים.
לעיתים, יריות אלו היו אקראיות, אך לפעמים הן כוונו כלפי אמי שהיוו מטרה על ידי משטרת הסדר.
היו מקרי אלימות רבים, בהם מקרים שז'נדרמריה גרמנית מבז'סקו רצחה יהודים מהאזור כולו וכן פולנים אתניים.
במרץ 1941 מספר יהודים מקרקוב יושבו מחדש בבז'סקו.
בסתיו 1941 הוקם הגטו, תחילה כגטו פתוח.
היו בו שלטים המסמנים את היותו גטו, אך לא מחסומים סגורים.
למרות הגדרתו כגטו פתוח, היהודים לא הורשו לעזוב ועקבו אחר כל תנועה שלהם, בעיר או מחוצה לה.
יתרונו היה בכך שהואאפשר הברחת מזון מהקהילה הארית הסמוכה.
עם סגירתו, אחריות זו נפלה על המשטרה היהודית.
מחלקה זו של המשטרה היהודית הונהגה על ידי דיסטלר, חייל לשעבר בצבא האוסטרי.
בלילות בוצע מסחר בין התושבים היהודים למשטרה היהודית.
ליהודים שחיו בגטו היה מחסור בבגדי חורף ובאספקה, זאת משום שאלה הוחרמו על ידי החיילים הגרמנים לטובת החיילים בחזית בפלישה לרוסיה.
ביוני 1941 180 יהודים נורו ברחובות הגטו ו-560 יהודים נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
באמצע יולי 1942 הפך הגטו הפתוח לגטו סגור מוקף גדר.
הוא התפרש על פני 3 אזורים: רחוב ברקה יוסלביצ'ה, כל הבניינים מצפון לכיכר השוק עד ל-רינק סייני (שהפך לרחוב פרדריק שופן), ורחוב גלווצקיגו עד טרצ'יאנקה וכיכר קז'ימייז' ויילקי.
בתחילה חיו בו 3,000 יהודים.
צפיפות האוכלוסין הפכה לבעיה כאשר הגטו גודר דבר שהחמיר את המצב התברואתי.
הדבר הוביל להתפרצות של טיפוס הבטן שהיה אחד מגורמי המוות העיקריים בגטו, יחד עם הרעב.
אחד הרופאים שעזרו לסובלים ממחלת הטיפוס היה מוריסי גרוס.
מקור המוות העיקרי בגטו היה הכוחות הגרמניים.
כאשר יהודי נורה על ידי מישהו מהמפלגה הנאצית, היו מכריחים יהודים אחרים בתוך הקהילה לחתום על מסמך לפיו הוא מת מנסיבות טבעיות.
בנוסף, היהודים אולצו לשלם עבור כל התחמושת ששימשה לירי ביהודים אחרים בתוך בז'סקו.
במהלך שנת 1942 התקיימו שלוש אקציות בתוך גטו בז'סקו ונערכו על ידי משטרת הסדר.
ב-18 ביוני 1942 נהרגו 180 יהודים ברחובות ו-560 גורשו למחנה ההשמדה בלז'ץ באקציה השלישית.
בדצמבר 1942 הובאו מזקליצ'ין חמישה עשר יהודים שנורו בבית הקברות.
כ-2,000 יהודים נשלחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
עוד 4,000 יהודים נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ באותה השנה.
על מנת לבצע את הגירוש רוכזו בכיכר העיירה כל יהודי בז'סקו.
לאורך כל תהליך הגירוש למחנות המוות, כל האזרחים שנחשבו חלשים מכדי לנסוע, בין אם בשל מחלה, גיל או פציעה, נורו בכיכר העיר.
אלה שנותרו מאחור לאחר הגירוש נשלחו לגטו טרנוב או נהרגו.
בית הקברות כירקוט שימש כמקום המרכזי להוצאות להורג מגטו בז'סקו.
במשך כל תקופת פעילות הגטו פעלו יהודי הגטו כדי להימלט.
חלקם נמלטו ליער הסמוך והסתתרו עד שיכלו לברוח או נתפסו.
אחרים ניסו להימלט באמצעות מסמכים אריים שזויפו עבורם.
זאת בידיעה כי כל מי שנתפס מחוץ לגבולות הגטו על ידי המשטרה הפולנית נמסר לגסטפו.
ההערכה היא כי רק 200 מיהודי בז'סקו שרדו את השואה.
חסידת אומות העולם, הלנה סקרובוטוביץ', הצילה ילד אחד מגטו בז'סקו.
היודנראט הוקם כדי לענות על דרישות הגרמנים לעבודות כפייה.
אף שהמועצה הורכבה מיהודים שהאמינו שהם עושים שינוי, מטרת המועצה שירתה את הצרכים הגרמניים.
הדבר כלל עריכת מפקד אוכלוסין של בז'סקו שהראה כי 3,270 יהודים חיו בבז'סקו ב-31 במאי 1941. את החלוקה של המועצה היהודית הוביל יעקב הנדלר שגם פיקח על מחוזות שצ'ורובה ובוז'צ'ין.
בבית הקברות היהודי נמצאים קברי הנפטרים ממלחמת העולם השנייה.
בשנת 1947 נבנתה בבית הקברות היהודי אנדרטה לזכר קבר האחים של 200 היהודים שמתו בז'סקו ב-18 ביוני לוח הנצחה מוצג על קיר ספריית העיר הממוקמת באתר הקודם של בית הכנסת של בז'סקו.
גטו אולקוש היה גטו יהודי באולקוש, פולין, תקופת הכיבוש של פולין על ידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה.
הגטו נוצר בספטמבר 1941 וכלל את החלק הצפון-מזרחי של העיר, וכן את הכפרים הסמוכים סיקורקה, סלויקי ופרסו.
בשעת השמדת הגטו היו בו כ-3.4 אלף תושבים.
ביוני 1942 הוא חוסל על ידי הגרמנים, ורוב תושביו נהרגו בתאי גזים, ככל הנראה במחנה ההשמדה אושוויץ בירקנאו.
גטו אנטונובקה (מחוז קריצ'ב) (קיץ 1941 - דצמבר 1941) היה גטו יהודי, מקום שבו עשו יישוב מחדש בכפייה של יהודים מהכפר אנטונובקה במועצת הכפר מוליאיצ'י שבמחוז קריצ'ב שבמחוז מוהילב והיישובים הסמוכים, במהלך הרדיפה וההשמדה של יהודים במהלך הכיבוש הנאצי בשטח בלארוס במלחמת העולם השנייה.
הכפר אנטונובקה היה ממוקם בין הכפרים שייבקה ומוליאטיצ'י.
לפני המלחמה היה שם קולחוז יהודי ויהודים היוו את רוב האוכלוסייה.
הכפר נכבש על ידי כוחות גרמנים ב-16 ביולי 1941.
רוב הגברים בגיל הצבא של אנטונובקה, כולל יהודים, גויסו לצבא האדום ביוני 1941. בנוסף ליהודי המקום שלא התפנו או לא יכלו להתפנות, היו גם כמה מקרוביהם שהגיעו עם ילדים לבקר בקיץ באנטונובקה.
לאחר הכיבוש, הגרמנים, שיישמו את התוכנית הנאצית להשמדת יהודים, ארגנו גטו בעיירה.
נאסר על יהודים לעזוב מבלי ללבוש כוכבים בעלי שישה קצוות שנתפרו על בגדיהם החיצוניים, תוך איום במוות.
נשלל מהם כל אספקת מזון, סחר במשק חי ועופות.
התושבים המקומיים אוימו בעונש מוות על סיוע או מחסה ליהודים.
מספר יהודים ניסו לברוח ולהסתתר ביער, אך הם נמצאו ונהרגו.
הגטו באנטונובקה נהרס כתוצאה מכמה "פעולות" (כינוי למעשים שהנאצים עשו - הרג ההמוני ומאורגן).
הנה אלה שיש עליהם עדות:
ב-14 בנובמבר 1941 בחרו הגרמנים והמשטרה 18 יהודים מקומיים, ביניהם איש זקן בן 90, השאר היו נשים וילדים, כולל תינוקות.
כולם נלקחו לבור על יד אחד מסניפי נהר הצ'רנאיה נטופה ונורו למוות.
שלושה ימים לאחר מכן, ב-17 בנובמבר, נלקחו עוד 12 יהודים, הם הובלו אל מקום מלא בבוץ, נאלצו להתפשט ונרצחו.
ב-19 בדצמבר 1941 לקחו הגרמנים ילדה, זיניידה ורטליב, מאנטונובקה, הובילו אותה לכפר שייבקה, שם פשטו אותה לחלוטין בגורן הקולחוז וירו בה.
שפרנט יעקב ובנו בן ה-13 הסתתרו ביער למעלה משנה וחצי, אך עדיין נתפסו ונורו.
חמש ילדות יהודיות בנות 16-17 ברחו לכפר בייבקה, אך הן נתפסו שם ונהרגו.
מקרי הצלה ו"חסידי אומות העולם"
באנטונובקה כיבדו חמישה אנשים בתואר " חסידי אומות העולם " על ידי מכון ההנצחה הישראלי יד ושם "בהכרת תודה עמוקה על הסיוע שניתן לעם היהודי בתקופת השואה": ויקטור לרין, ליליה וסינה (לרינה), מריה פיסארבה, ראיסה פיסארבה ופקלה וסלינה-טקצ'בה - שהצילו את אלנה פייגינה (ורטליב) ומירה נזנסקאיה.
הכפר אנטונובקה נשרף ב-1941 ולא נבנה מחדש.
לאחר המלחמה נקברו מחדש יהודי אנטונובקה שנרצחו בבית הקברות היהודי לשעבר.
בשנת 2004, תלמידי בית הספר התיכון מוליאיצ'י הקימו אנדרטה בצורת עץ עם ענפים שבורים וכיתוב המציין כי מדובר באנדרטה לכל האזרחים שנרצחו בכפר.
בשנת 2017 הוקמה בכפר מוליאיצ'י ליד בניין מועצת הכפר אנדרטה ליהודי אנטונובקה שנרצחו ב-14 בנובמבר 1941.
פורסמו רשימות לא שלמות של קורבנות רצח העם של יהודים באנטונובקה.
גטו ורשה היה הגדול בגטאות היהודיים בפולין בתקופת השואה.
הגטו הוקם על ידי הנאצים ב-12 באוקטובר 1940 ובשיאו מנה כ-450,000 נפש.
הגטו נחרב במאי 1943 בתום מרד גטו ורשה, שהיה הגדול מבין מרידות היהודים בתקופת השואה.
ב-1 בספטמבר 1939 הסתערו גייסותיה של גרמניה הנאצית על גבולה המערבי של פולין.
כוחות ארטילריה ואוויר מוטטו את קווי ההגנה הפולנים, אשר היו בעלי ציוד מיושן.
חיל הפרשים הפולני לא היווה מכשול משמעותי עבורם.
תוך מספר ימים התפרסו הכוחות הגרמניים ממערב לנהר בוג, והחלו להפציץ מן האוויר את ורשה, בירת פולין.
ב-7 בספטמבר הגיעו יחידות רגליות גרמניות למבואותיה של העיר.
עוד לפני שכותרה סופית, נמלטה ממשלת פולין לרומניה.
ורשה התקשתה לעמוד מול המצור שהושם עליה; לא היה בה מלאי מזון, ציוד ותרופות, וגם לא מקלטים לכל תושביה.
למרות זאת הצליחה העיר להחזיק מעמד - כאשר כ-300,000 היהודים שבה פועלים גם כן להגנתה - במשך שלושה שבועות (זמן רב יותר מכל ערי הבירה האחרות שכבשו הנאצים במלחמת העולם השנייה), עד אשר נפלה.
ב-27 בספטמבר החליט ראש העיר סטאז'ינסקי על כניעת העיר.
ב-5 באוקטובר הצעיד הצבא הגרמני מצעד ניצחון ברחובות העיר.
לאחר כיבוש פולין חילקו הגרמנים את שטחי פולין אותם כבשו לשני חלקים.
החלק המערבי סופח מיידית לרייך השלישי, ואזור מרכז פולין המשיך להתנהל תחת משטר כיבוש צבאי.
בחלק המערבי נקטו הנאצים בצעדים מיידיים ל"גרמניזציה" של הטריטוריה החדשה.
מיד לאחר הכיבוש הם רצחו כ-15,000 מבני האינטליגנציה הפולנית, שהוצאו להורג על פי רשימה שהוכנה מראש.
בנוסף גורשו מבתיהם שני מיליון פולנים נוצרים, כאשר בתיהם ורכושם נתפסו על ידי הגרמנים.
עיתונים, ספריות ומוזיאונים נסגרו, והוטלו הגבלות חוקיות על השימוש בשפה הפולנית.
מטרת הנאצים הייתה למחוק כל זכר לתרבות הפולנית באותם אזורים, וליישב במקום הפולנים שעזבו גרמנים אתניים.
גם באזור מרכז פולין נקטו הנאצים במדיניות שיטתית של גירוש ורצח.
חמור מכל היה יחסם כלפי היהודים בפולין.
יומיים לאחר שנכבשה העיר ורשה פקדו שלטונות הכיבוש על הקמת מועצה יהודית: "יודנראט" (מועצת יהודים).
הגסטאפו מינה את המהנדס אדם צ'רניאקוב ליושב ראש היודנראט, אשר כללה עוד 24 חברי מועצה ו-24 סגנים.
ליודנראט נמסר כי תפקידה הוא להוציא לפועל את כל ההוראות והפקודות של שלטונות הצבא בעיר.
ב-4 בנובמבר העבירה המחלקה לעניינים יהודיים בגסטאפו הוראה לכינוס היודנראט כי יש להקים "אזור מגורים ליהודים בעיר ורשה כאמצעי זהירות נגד מגפת הטיפוס".
האזור היהודי, להלן הגטו, הקיף את הרחובות: ז'לזנה, וולנושץ', מלינרסקה, דז'יקה, ניסקה, בוניפרטרסקה, כיכר קראסינסקי, זמנהוף, ז'לזנה-בראמה, ויילקה וזלוטה.
הוטל על ראשי היודנראט להעביר בתוך שלושה ימים את היהודים לאותו אזור, ולא - יוצאו 24 סגניהם להורג.
משלחת של נציגי היודנראט בה היו חברים בין השאר אדם צ'רניאקוב וד"ר אברהם ווייס (שהיה הדובר בשל שליטתו בגרמנית), נשלחה למושל הצבאי של ורשה, גנרל פון נוימן-נוירודה כדי להתלונן על הפקודה של הגסטפו.
המושל הצבאי, שלא עודכן מראש על הפקודה של הגסטפו, הורה על הקפאת הפקודה, והקמת הגטו נדחתה בחודשים רבים.
ביום הכיפורים תש"א, 12 באוקטובר 1940, שודרה ברדיו פקודה מטעם מפקד מחוז ורשה כי יהודי העיר אינם רשאים לגור בעיר פרט למקום שיועד להם.
אוכלוסיית היהודים, שמנתה 38% מאוכלוסיית העיר, הצטופפה באזור שהיווה 2% בלבד משטחהּ.
רבים מן הבניינים נפגעו בהפצצות ולא היו ראויים למגורים, ועשרות אלפי בני אדם נעשו חסרי קורת גג.
אלו נאלצו להשתכן בהריסות או בגינות ובשטחים פתוחים; אולם השלטונות החלו להפקיע את השטחים הריקים, והצפיפות בגטו הייתה לבלתי אפשרית.
הגטו הוקם על ידי הנאצים ב-12 באוקטובר 1940 (בצאת יום הכיפורים), ונתחם בחומה גבוהה אשר הפרידה אותו משאר חלקי העיר ורשה.
לסגירת היהודים בגטו קדמו מספר גזירות, וביניהן - סימון מיוחד ליהודים, חטיפה לעבודות כפייה, איסור נסיעה בתחבורה ציבורית ועוד.
הנאצים דאגו לשמור בגטו תנאי צפיפות, רעב וסניטציה גרועה ביותר, וזאת מתוך כוונה להעלות את שיעור התמותה.
כנגד מאמציהם של הנאצים, פעלו היודנראט בראשותו של אדם צ'רניאקוב וכן ארגונים יהודיים נוספים לשיפור תנאי החיים בגטו, לעזרה הדדית ולפיתוח מוסדות קהילתיים.
הגטו חולק לשני חלקים: הגטו הקטן, בו בדרך כלל התגוררו היהודים העשירים, והגטו הגדול בו התנאים היו קשים יותר.
בין שני הגטאות הפריד רחוב חלודנה, שהיה בחלק "הארי".
בתחילה היה מותר המעבר בין שני חלקי הגטו בשעות מסוימות עד הקמת גשר להולכי רגל אשר חיבר בין החלקים באופן קבוע.
חלק מיושבי הגטו הצליחו לשרוד הודות פעילות של וילהלם בכנר.
בתחילה יכלו היהודים לנוע בחופשיות אל מחוץ לגטו, והגסטאפו הבטיח ליודנראט כי כך יימשך המצב וכי היהודים אינם צריכים להעביר את עסקיהם לגטו.
ב-16 בנובמבר 1940 נחסמו כל המעברים בחומה שהלכה ונבנתה סביב הגטו.
רק לבודדים, שעבודתם הייתה חיונית לשלטונות הכיבוש או שהחזיקו צו מיוחד, הותר לצאת את חומות הגטו.
בתי העסק של היהודים בחלקים האחרים של וורשה נאטמו, ולאחר זמן מה עברו לידיים אחרות.
נגזלו מן היהודים 1,700 חנויות מזון ובהן סחורות, וכן 2,500 חנויות אחרות על תכולתן.
לאחר שנותק הגטו מוורשה, הפך היודנראט לסמכות השלטונית הבלעדית בגטו, כאשר הוא כפוף ישירות לשלטונות הכיבוש והמחלקה היהודית בגסטאפו.
היודנראט הפך למעשה כלי בידי הגרמנים להגשמת מטרותיהם, חוקיהם וגזרותיהם, ועל כן הם דאגו להגדיל את כוחו.
הוקם "שירות הסדר היהודי" (גרמנית: Juedische Ordnungsdienst, מבוטא: יִידִישֶע אוֹרְדְנוּנְגְס-דִינְסְט), שכונה גם "המשטרה היהודית", שתפקידו היה אכיפת הסדר והחוק בחסות היודנראט; הגטו חולק לשש נפות, שבכל אחת מהן מפקד ולרשותו שלוש פלוגות.
בגטו פעלו גם מפעלי תעשייה צבאית לצורכי הצבא הגרמני, בהם בית החרושת שולץ וטובנס, שבשנת 1942 העסיקו יחד כ-18,000 יהודים.
החיים בגטו היו בלתי נסבלים.
היהודים חיו בו בצפיפות נוראה, והפכו ברובם לחסרי כל רכוש שהוא בעל ערך.
הרעב הביא ילדים ונערים צעירים (בגילאי 7–13 לערך) - אשר גופם היה קטן מספיק כדי לעבור במחילות ובסדקים - להתגנב אל ורשה ה"ארית" ולהשיג מזון דל בעד רכוש או כסף.
פלוגה של שירות הסדר היהודי, שהייתה אחראית על מלחמה בספסרות, עשתה מאמץ לתפוס ילדים אלה והפילה עליהם אימה.
עם הזמן עברו חלק מאנשי הפלוגה הזו לשרת כסוכנים של הגסטאפו בגטו.
הרעב והצפיפות הביאו עד מהרה מחלות רבות, בצד תשישות ומועקה נפשית קשה בחודשים הראשונים.
הקצאת המזון ליהודי הגטו עמדה על 184 קלוריות ליום לאדם; כ-15% מהכמות הנדרשת לאדם עובד או לנער.
בשנה הראשונה אירעו 43,258 מקרי מוות, מתוכם שליש בשל תת-תזונה.
במשך כל אותו הזמן הוזרמו לגטו יהודים נוספים מערי האזור.
עד לחודש מרץ 1941 הובאו 150,000 יהודים נוספים, כמו גם קבוצות קטנות של צוענים ושל יהודים מומרים ונוצרים ממוצא יהודי, שחוקי הגזע חלו לגביהם: בגטו פעלו תחילה שלוש ואחר כך שתי כנסיות קתוליות, עבור יותר מ-5,000 בני דתן שנאסרו בתוכו.
היו בגטו גם יהודים שגורשו מגרמניה.
עם הזמן התפתחו בגטו מוסדות.
ראשית כל - המוסדות הרשמיים של היודנראט, ואט-אט החלה לפעול בצידם רשת של פעילות תרבותית וציבורית ענפה בדמות כיתות לימוד, בתי יתומים, גמ"חים, בתי תמחוי וכן מסחר.
תנועות פוליטיות שהיו פעילות בקרב יהודי מזרח אירופה בטרם הכיבוש הנאצי חידשו את פועלן.
בגטו התפתחו חיי מותרות מסוימים; היו מעטים שהצליחו בהברחות והתעשרו.
"עשירים חדשים" אלה נהגו לבלות במועדוני ערב ובמסעדות.
על אף שהיוו אך מיעוט קטן, הם בלטו אל מול המצוקה האיומה והילדים המורעבים על בטנם הנפוחה.
הוקמה מחלקת בריאות, שהפעילה מוסדות שירות רפואי לצורכי אשפוז, מרפאות אמבולטוריות, וטיפול נרחב למניעה.
במסגרת זו הוקמו שישה מרכזי בריאות לשירות של כחצי מיליון יהודי הגטו.
מאמצים רבים הוקדשו לתפעול שני בתי חולים, למבוגרים ולילדים, במבנים שונים שאותרו והותאמו לצורך כך.
כמו כן הופעלו מרפאות מקצועיות בכל שטחי הרפואה, ועדות תברואה, קבוצות חיטוי, בתי מרחץ, בתי בידוד לנגועים במחלות מידבקות, ארגון ללוחמה בשחפת, מחלקה למאבק במגפות, תחנת עזרה ראשונה, בתי מרקחת, מעבדה כימית, מעבדה בקטריולוגית ועוד.
בגטו אף פעל בית ספר מחתרתי לרפואה.
כדי להילחם בו, היודנראט דאג לפתיחת מטבחים ציבוריים, שסיפקו אוכל לאנשים שלא יכלו להשיג בעצמם כמו ילדים יתומים וקשישים.
הרעב של הילדים התבטא בירידה במשקל ובפיגור בגדילה, בנוסף לכך היו להם בצקות, ירידה ברגישות העור, אנמיה ופיגור בהתבגרות המינית בגיל ההתבגרות.
העריכו שהשפעות ארוכות טווח ישפיעו על הרעבים גם אחרי המלחמה וקבעו שחייבים להילחם בהשפעות הללו למען העתיד, על ידי האכלת אלו שחווים בעיות כתוצאה מהרעב.
ב-1939 פולין הותקפה על ידי הגרמנים וורשה הופצצה ונותרה כהריסות, רחל אוירבך התבקשה על ידי עמנואל רוזנבלום להקים מטבח בלשנו 40 – בית שנותר שלם, רחל וחברותיה פתחו בחיפוש ברחבי ההריסות של הבניינים אחר כלי בישול, צלחות, סכו"ם ומזון.
מהיום השני של הקמת המטבח הם כבר הכינו כ-1000 מנות מזון ביום וככול שהזמן עבר, יותר אנשים היו צריכים עזרה כך שהמספר של הבקשות הגיע לכ-40,000 בחודש.
בשנת 1941 מזכיר שותף של עונג השבת פנה אל רחל אוירבך וביקש ממנה לכתוב עבור הארכיון.
בנוסף לכך היא התבקשה לספק אוכל לאנשים זרים שכתבו את הארכיון או שנשלחו על ידי ראש ארגון עונג שבת רינגלבלום.
אוירבך סיפרה על המאבק של הגטו ברעב ותיעדה את הקולות של הקורבנות כיחידים וכקהילה, היא תיעדה פגישות בין ראשי המטבחים ודיונים על הדרכים שבהן ניתן להקטין את הרעב, על השפעת הרעב.
ב-21 ביולי 1942, ערב תשעה באב תש"ב, הגיעה אל בניין היודנראט קבוצה מצומצמת של אנשי אס אס ואס דה, ו-11 מחברי הנהלת היודנראט ששהו אותה עת בבניין ועימם עשרות פקידים, הועלו על כלי רכב והובלו אל בית כלא בוורשה.
באותה העת עברה פלוגה של חיילים ברחובות הגטו, וביצעה ירי ללא הבחנה באנשי הגטו.
למחרת, ביום תשעה באב, הקיפו כוחות צבא רבים את הגטו.
הרמן האפלה, קצין במטה להגליית יהודים, נכנס אל משרד יושב ראש היודנראט והורה לכנס את 13 חברי היודנראט שנותרו.
הוא הודיע להם כי שלטונות הצבא עומדים לפנות את הגטו אל המזרח.
מפינוי זה יהיו פטורים עובדי ה"שופים", המפעלים הגרמניים שבשטח הגטו וקרבתו, וכן פקידים ועובדי היודנראט, אנשי שירות הסדר היהודי, עובדי סעד, חולים במצב קשה ובני משפחה מדרגה ראשונה.
המכסה שעל היודנראט לספק עמדה על 6,000 איש ליום, אשר יפונו אל ה"אומשלגפלץ" (גרמנית: כיכר השילוח) - רחבה שבין בנייני בית החולים ברחוב סטאבקי (Stawki).
כל מפונה ייקח מטען של עד 15 ק"ג ומזון לשלושה ימים.
ביומיים הראשונים התנהל הפינוי כפי שדרשו הנאצים.
ב-23 ביולי נדרש היודנראט להגדיל את הכמות ל-7,000 איש ביום, ויומיים אחר-כך ל-10,000 איש ביום.
יו"ר היודנראט אדם צ'רניאקוב ידע כי כל היהודים הללו מיועדים להשמדה.
בהבינו כי כל הבטחות הנאצים שניתנו לו בעבר הן חסרות שחר, נטל את חייו.
עם התחלת השילוחים מהגטו, פעילי תנועת ההתנגדות היהודית בגטו החליטו שלא לצאת כנגד הוראות האס-אס, מתוך אמונה שהיהודים נשלחים למחנות עבודה ולא אל מותם.
לאחר התאבדותו החליטו הנאצים לתת "תמריץ" לאנשי שירות הסדר היהודי, והעניקו להם תעודות שחרור מהפינוי גם לקרובי משפחה מדרגה שנייה; ואכן, אנשי שירות הסדר היהודי פעלו בשיטתיות ולהיטות למשימה.
ב-19 באוגוסט חלה הקפאה בגירושים, אשר התחדשו לאחר מכן ב-3 בספטמבר.
הנאצים הטילו סגר על שטחי המפעלים, ה"שופים", ודרשו לספק את מכסת היהודים בלי קשר למידת חיוניותו של העובד למפעל; היה זה מהלך בלתי צפוי לחלוטין - עד לאותו יום נחשבה תעודת העובד כמסמך של "ביטוח חיים" בשל החיוניות לכאורה של העובד לאינטרס הנאצי.
למחרת, במוצאי שבת, פקדו הנאצים על שירות הסדר היהודי לגדר מתחם של רחובות בגטו ולהכניס לתוכו את כל יושבי הגטו, כשעימם מזון ליומיים.
הפקודה בוצעה ביום המחרת והמוני היהודים הוזרמו למקום שזכה לכינוי "קוטיול" (הדוּד).
במשך שבוע הוחזקו האנשים ב"דוד" הצפוף ועברו רישום מדוקדק על ידי אנשי אס אס.
בכל יום פונו ממנו אנשים אל ה"אומשלגפלץ".
ב-21 בספטמבר, (יום כיפור), הקיפה פלוגת אס אס את גוש הבתים של הרחובות אוסטרובסקה וולינסקה - אזור מגוריהם של אנשי שירות הסדר היהודי ומשפחותיהם - הוציאו מהם 200 בני אדם וצרפו אותם אל הרכבת האחרונה של המפונים.
לפי מסמכי הגרמנים, במשך 58 ימי האקציה גורשו 300,000 גברים, נשים וילדים; כולם נשלחו להשמדה במחנה טרבלינקה.
בגטו נותרו לאחר מכן כ-50 עד 60 אלף יהודים בלבד.
צביה לובטקין סיפרה על שחשו: "כשהתאספנו בגמר האקציה, ומאלפי חברינו נשארו מאות, התביישנו להביט איש בפני רעהו...
הגירוש הגדול שעבר הגטו הביא את היהודים למסקנה כי הגירוש הבא יבשר את סופו של הגטו.
הגישה האקטיביסטית התחזקה משמעותית, וארגוני המחתרת גדלו.
הארגון המחתרתי שהוקם זה מכבר, אי"ל, התרחב: אל בני הנוער נוספו פעילי מפלגות פוליטיות - הבונד, פועלי ציון שמאל והיהודים הקומוניסטים.
ארגון המחתרת המקביל, אצ"י, המשיך בתהליך אגירת החימוש והציוד.
ב-18 בינואר 1943 החל גירוש נוסף בגטו.
אקציה זו החלה בעקבות ביקור של היינריך הימלר בגטו 9 ימים קודם לכן, אשר בו הביע תרעומת על כך שתוכניות הפינוי אינן מתבצעות.
הגרמנים פרסמו הוראה אשר לפיה על היהודים להתייצב מחוץ לבתיהם ולהציג את תעודותיהם; הוראה זו לא בוצעה על ידי יהודי הגטו.
כיום ידוע כי כוונת הגרמנים לא הייתה לחסל את הגטו כליל, אולם ארגוני המחתרת ראו בכך סימן ופתחו בפעולות קרב.
אל קבוצה בת כ-1,000 איש שאספו הגרמנים במטרה להעבירם אל עבר רחבת השילוחים הסתננו כ-30 לוחמי ארגון אי"ל.
לאחר סימן מוסכם שלפו הלוחמים את כלי נשקם ופתחו בקרבות ירי פנים אל פנים כנגד השוטרים הגרמנים.
מרדכי אנילביץ, אשר לחם עימם, היה הניצול היחיד מביניהם.
במקום אחר בגטו התפתח קרב של קבוצה מבוצרת בפיקודו של יצחק צוקרמן, שבו נסוגו הגרמנים.
אנשי הארגון אצ"י נלחמו בחוליות קטנות חמושות בנשק קל במספר קרבות רחוב, שחלקם הוכתרו כהצלחה.
בסך הכל נפלו שישה מחברי הארגון.
בידי הגרמנים עלה לגרש בין 5,000 ל-6,000 יהודים באקציה זו, אשר נמשכה עד 22 בינואר.
במהלכה סירבו היהודים להתייצב, חרף פקודת הגרמנים.
בין היהודים שגורשו היו חברי יודנראט רבים, אשר התייצבו להוראת הגרמנים בסוברם כי תפקידם יקנה להם הגנה מפני הגירוש.
היו גם יהודים לא מעטים אשר סירבו להיכנס אל קרונות הרכבות, או ברחו מהם.
תוצאותיו של הגירוש נתפסו ככישלון גרמני וכהצלחת כוחות ההתנגדות, תפיסה אשר דחפה את ארגוני המחתרת להעלות תוכנית אסטרטגית לקראת הקרבות העתידיים בגטו במקרה של גירוש סופי, וכן קירב את המחתרת הפולנית לסייע ליהודים בחימוש וכלי נשק.
לאחר מאורעות ינואר איבדו היודנראט ושירות הסדר היהודי את האחיזה בגטו, וזו עברה לידי ארגוני המחתרת אשר אף החלו להתנקש במשתפי פעולה עם הנאצים.
בזמן שלאחר מכן היו תושבי הגטו עסוקים בבניית בונקרים תת-קרקעיים ומקומות מסתור שבהם אוחסנו שתייה ומזון לתקופה ממושכת, לצד דרגשים, תרופות, פתחי אוורור וקווי חשמל מאולתרים.
היו גם שניסו להימלט אל ורשה ה"ארית", אולם הגרמנים הפעילו מאמצים רבים ללוכדם.
הכנות אלו של תושבי הגטו עלו בקנה אחד עם התארגנותם של אנשי המחתרות לקראת הקרבות האחרונים.
מרד גטו ורשה וחורבן הגטו
החיסול הסופי של הגטו החל בערב פסח תש"ג, ה-19 באפריל 1943. הגטו כבר עמד בכוננות מסוימת, והרחובות היו ריקים מאנשים.
כאשר נכנס אל הגטו כוח גרמני חמוש הוא הותקף על ידי לוחמי המחתרות היהודיות, אי"ל ואצ"י.
טנק אשר הוכנס לגטו הוצת על ידי פצצות וחסם כוחות נוספים.
בקֶרֶב הגרמנים נרשמו אבדות ומפקד כוח האס אס הסיג את כוחותיו לאחור.
בשלושת הימים הראשונים של המרד התקיימו קרבות רחוב.
ב-22 באפריל שינו הגרמנים את פעולתם והחלו להבעיר באופן שיטתי את בתי הגטו.
בימים הבאים אחזו את הגטו להבות ענק, והשהייה בתוך מקומות סגורים הייתה לבלתי אפשרית.
עם זאת, המשיכה להתנהל לחימה עיקשת של חוליות המחתרות בגטו.
יהודים בגטו נאלצו לנטוש את בתיהם הבוערים וליפול לידי הגרמנים, אשר הובילו אותם אל רחבת השילוחים.
לצד זאת היו רבים שהצליחו להמשיך ולהתחבא, מה שאילץ את הגרמנים לפוצץ ולשרוף את הגטו כולו.
כ-6,000 יהודים נשרפו במחבואם או נחנקו בעשן.
ב-8 במאי נפל הבונקר של מפקדת אי"ל, ובו מרדכי אנילביץ.
בימי תחילת מאי כבר נפלו חלל גם רוב לוחמי האצ"י.
ב-16 במאי הכריז הגנרל יירגן שטרופ, אשר הובא אל ורשה לצורך חיסולו של הגטו, כי הסתיימה האקציה.
הוא דיווח כי "אין עוד רובע יהודי בורשה", ופקד לפוצץ את בית הכנסת הגדול של ורשה.
עם זאת, שורדים בודדים ניהלו עוד מספר קרבות ירי עד יוני מתוך החורבות.
לפי רישומי שטרופ נתפסו 65,065 יהודים, שמתוכם נרצחו 13,292. 631 בונקרים ומקומות מחבוא נהרסו.
הנותרים בחיים הועברו אל מחנה ההשמדה טרבלינקה.
באוגוסט ובאוקטובר 1943 הובאו לשטח הגטו שתי קבוצת יהודים יווניים מאושוויץ-בירקנאו לצורך פירוק לבנים מהמבנים בגטו.
לבנים אלו הוצאו מהגטו על ידי עגלונים פולנים שסיפרו על רעב כבד אצל פועלי הכפייה.
לאחר מכן הגיעו פועלי כפייה יהודים נוספים, הונגרים ואחרים, כדי להחליף את העובדים שמתו.
במהלך פינוי הלבנים נמצאו בונקרים ומקומות מחבוא בהם הסתתרו עדיין יהודים.
רובם נרצחו במקום ומקצתם נשלחו להשמדה באתרים אחרים.
בינואר 1944 פרצה מגפת טיפוס אצל עובדי הכפייה שעסקו בפינוי אבני הגטו, ועם התקרבות החזית ונסיגת הגרמנים הוצעדו הנשארים למחנה הריכוז דכאו.
ומשם נשלחו למחנות עבודה אחרים.
חלק מהלוחמים היהודים ששרדו מהמרד בגטו ומצאו מסתור בעיר ובסביבותיה, השתתפו גם במרד ורשה באוגוסט 1944 בו המחתרת הפולנית נאבקה בכובש הנאצי.
המרד דוכא, כ-200 אלף פולנים נהרגו, ורוב בתיה של העיר ורשה נהרסו.
בשנות התשעים של המאה העשרים החלו לעלות טענות שגויות כאילו לאחר חורבן גטו ורשה הפעילו הנאצים במקום מחנה ריכוז שבו נרצחו מאות אלפי פולנים.
במקום פעל אמנם מחנה ריכוז קטן יחסית, אולם הוא היה מיועד לעבודות כפייה מקומיות - כמו פירוק מבני הגטו, כאמור לעיל - ולא להשמדה.
אמנם בדיכוי מרד ורשה בשנת 1944 נהרגו מאות אלפי פולנים, ואלפים ואולי אף רבבות, נרצחו במחנות ריכוז מאלתרים בעיר.
אך רצח זה לא היה בעל אופי מאורגן, והוא לא התקיים ברובו במחנה העבודה שהיה באתר הגטו.
נספו בתחומי הגיטו או במחנות ההשמדה;
הרב מנחם זמבה - רב וראש ישיבה
הרב דוד בורנשטיין - אדמו"ר מסוכטשוב
הרב מנחם מנדל אלתר האדמו"ר מפאביאניץ - אחיו של האדמו"ר מגור
הרב קלונימוס קלמיש שפירא - אדמו"ר מפיאסצנא ומחנך
מרדכי אנילביץ' - איש תנועת השומר הצעיר, ממנהיגי המרד בגטו ורשה
פאוול פרנקל - איש בית"ר מנהיג מחתרת אצ"י ארגון צבאי יהודי
יאנוש קורצ'ק - סופר ילדים ומחנך
עמנואל רינגלבלום - היסטוריון הגטו, ממקימי ארכיון 'עונג שבת'
אדם צ'רניאקוב - ראש היודנרט
יצחק קצנלסון - משורר ומחנך.
הרב אלכסנדר זושא פרידמן - רב, מנהיג ומחנך, מזכיר אגודת ישראל בפולין
הרב יהודה לייב אורליאן - רב ומחנך, מנהל סמינר "בית יעקב" בקרקוב
ולדיסלב שלנגל - משורר יהודי
גרשון סירוטה - חזן מפורסם
הלל צייטלין - סופר והוגה דעות
יצחק צוקרמן - מכונה "אנטק", ממייסדי ומנהיגי הארגון היהודי הלוחם (אי"ל);
צביה לובטקין - מראשי המחתרת היהודית בפולין וממקימי ה'הארגון היהודי הלוחם';
מארק אדלמן - ממנהיגי מרד גטו ורשה, איש תנועת הבונד ולימים חבר הסיים הפולני;
שמחה רותם - אחד מהלוחמים הבולטים של מרד גטו ורשה.
חבר בתנועת אי"ל ששימש כקשר הראשי.
אורי אורלב - סופר ילדים ומתרגם;
ולדיסלב שפילמן - פסנתרן, מלחין וכותב זיכרונות יהודי-פולני.
הוא התפרסם כגיבור הסרט "הפסנתרן";
ישראל גוטמן - היסטוריון ישראלי, חוקר השואה ופעיל בהנצחתה.
לחם ונפצע במרד גטו ורשה, ניצול מיידנק ואושוויץ;
עדה פגיס - סופרת ומתרגמת ישראלית, היסטוריונית וחוקרת השואה.
ג'ק אייזנר - אחד מהלוחמים הצעירים של מרד גטו ורשה.
הנער שהניף את הדגל היהודי מעל חומות הגטו במהלך המרד.
דוד פלונסקי - השתתף באופן פעיל במרד גטו ורשה ושרד כשהסתתר בתעלות הביוב, סיפורו תועד בספר מוכרי הסיגריות מכיכר שלושת הצלבים .
הרב אברהם ווייס - דובר היודנראט של הגטו, סגן נשיא תנועת המזרחי בפולין וממייסדי המחקר המדעי של התלמוד.
הלל זיידמן - מראשי הקהילה היהודית בוורשה ומנהל ארכיון הקהילה.
לאחר המלחמה חיבר את הספר "יומן גטו ורשה" המתאר את קורות הגטו מיומו הראשון עד האחרון.
לאחר מלחמת העולם השנייה: הנצחה
מרד גטו ורשה תואר במאמרים ובספרי זיכרון רבים, וזכה למחקר היסטורי.
בעיר ורשה ובמתחם הגטו לשעבר נמצאים כיום אתרי זיכרון ואנדרטות אחדים המספרים על אנשי הגטו ומרידתם.
ב-2017 הכריז שר התרבות הפולני פיוטר גלינסקי שיוקם מוזיאון גטו ורשה, בשיתוף עם המכון ההיסטורי היהודי, במבנה בו שכן בגטו בית החולים לילדים ברסון ובאומן .
למנהלו מונה ההיסטוריון אלברט סטנקובסקי.
גטו לודז' (בפולנית: Getto Łódzkie) היה אחד הגטאות הגדולים בפולין הכבושה.
הוא נכלל בשטח שסופח לגרמניה והיה קרוב למחנה ההשמדה חלמנו.
זה היה הגטו השני שהוקם, לאחר גטו פיוטרקוב, והאחרון שחוסל ב-1944. הגרמנים קראו לו בשם גטו ליצמנשטט (Litzmannstadt) לאחר ששינו את שם העיר לודז' וקראו לה ע"ש גנרל גרמני ממלחמת העולם הראשונה.
שטח הגטו היה רק ארבעה קמ"ר, מתוכם רק 2.5 קמ"ר בנויים.
בשטח זה נדחסו למעלה מ-165,000 תושביה היהודים של לודז' וסביבתה.
אליהם צורפו עוד כ-40,000 יהודים שגורשו מגרמניה, אוסטריה ואזורים אחרים וכן כ-7,000 צוענים.
877 נותרו בגטו כשהרוסים שחררו את האזור, וכ-10,000 שרדו את המלחמה במקומות אחרים.
בשנת 2004 הוקם בעיר פארק הניצולים.
כשהכוחות הגרמניים כבשו את לודז' בספטמבר 1939, הייתה בעיר אוכלוסייה של 672,000 בני אדם, יותר משליש מהם (כ-233,000) היו יהודים.
הרייך סיפח את לודז' ישירות לורתגאו (חלק משטחי פולין שסופח בשנת 1939) ושינה את שם העיר לליצמנשטט.
מטרתם הייתה לגרש את האוכלוסייה היהודית לשטחי הגנרלגוברנמן שלא סופחו לרייך ולהקטין את האוכלוסייה הפולנית באופן משמעותי ולהופכה לכוח עבודה זול לגרמנים.
צו מיום 10 בדצמבר 1939, פקד על הקמת נקודת איסוף זמנית ליהודים מקומיים על מנת להקל את תהליך הגירוש.
עד 1 באוקטובר 1940 הגירוש כבר הושלם, והעיר הייתה אמורה להיות "נקייה מיהודים" (Judenrein).
הקמתו של הגטו נקשרה לסדרה של צעדים נגד היהודים, שבמסגרתם הם נושלו מעסקיהם ורכושם ונדרשו ללבוש טלאי צהוב.
מאז פלישתה של גרמניה לפולין, יהודים רבים, בעיקר המנהיגות האינטלקטואלית והפוליטית, נמלטה לאזור הממשלתי או מזרחה לפולין הכבושה באזור הסובייטי.
ב-10 בדצמבר 1939 פרסם ראש מחוז קאליש (Regierungprasident) אובלהור (Ubelhor) מזכר סודי המורה על הקמה של גטו בעיר לודז'.
ב-24 בינואר 1940, טרם ההודעה הרשמית על הקמת הגטו, השלטונות החלו להעביר מספר מצומצם של יהודים לשטח הגטו שעתיד לקום.
באותו היום, הגיע טלגרם למשרדי הקהילה היהודית מתחנת משטרה מספר 5 שהייתה ממקומת בצפון העיר בשכונת באוטי, ובה נכתב כי רומקובסקי מזומן לשיחה דחופה.
כיוון שהיה באותו הזמן בשיחה עם ראש העיר, שלח את שני מקורביו, הנריק נפתלין, תובע צעיר, ודורה פוקס, מזכירתו שדברה גרמנית.
בתחנת המשטרה, הקצין האחראי, וורנקה (Warnke) הודיע להם שבתגובה להתחשבות בבריאות הציבור, ראש המשטרה הוציא פקודה להתחיל להעביר יהודים לעבר שכונת באוטי, אותה כינו הגרמנים באותה עת Seuchengebiet, או אזור הסגר, היא שכונת באוטי, שבה התגוררו יהודים רבים.
לשניים נאמר כי ההעברה תעשה באמצעות כוחות משטרה לתחנות משטרה מספר 5 ו-6 ומשם יבוצע יישוב של היהודים באזור ההסגר, קרי שכונת באוטי.
לאחר שעודכן בחדשות הודיע לגרמנים כי צוותו יסייע בכל הנדרש בתהליך ההעברה והורה לנפתלין להישאר במקום על מנת לסכם את הפרטים של תהליך ההעברה.
השעה הייתה 15:00 בצהריים והקצין הגרמני ורנקה הודיע כי אוטוטו יחלו להגיע יהודים ראשונים לנקודות המדוברות.
נפתלין קיבל מהקצין סקירה של השטח המדובר ומספר אישורי כניסה עבור נציגים מהקהילה היהודית שהיו אמורים לסייע בתהליך ההעברה.
באותו זמן רומקובסקי קיבל אישור לתאם את העברת משרדי הקהילה מרחוב פומורסקה 18.
בלילה שבין ה-1 ל-2 במרץ התבצעה אקציה במסגרתה 500 משפחות פולניות ויהודיות פונו, ולפני עלות השחר, משפחות פולניות שחיו בדירות שגבלו עם הגטו נאסרו כאשר חלק יושבו מחדש בחלקים אחרים של העיר בעוד שאחרים נשלחו לגירוש ב-4 במרץ.
ב-8 בפברואר 1940 הוכרז הגטו באופן רשמי והוחל בגירוש יהודים לתוכו, אם כי עדיין היה גטו פתוח.
הגטו נחתם וננעל באופן מוחלט ב-1 במאי 1940.
כמעט 25% מהיהודים ברחו מהעיר, ובזמן בו הוקם הגטו האוכלוסייה היהודית מנתה 164,000 איש.
במהלך השנים הבאות, יהודים ממרכז אירופה וקבוצות מרומניה גורשו לגטו.
כדי להבטיח את הנתק בין האוכלוסייה היהודית והלא יהודית של העיר, הנאצים הפעילו יחידות משטרה שיועדו לסיורים היקפיים.
כמו כן הוקמה משטרה יהודית בתוך הגטו כדי להבטיח שאף יהודי לא ימלט.
בכל יהודי שנתפס מחוץ לגטו מותר היה, על פי חוק, לירות מטווח קצר.
ב-10 במאי נכנסו לתוקף צווים האוסרים על כל קשר מסחרי בין יהודים ושאינם יהודים בלודז', שגררו גם עונשים חמורים.
הקשר עם האוכלוסייה הפולנית שהתנגדה לכיבוש הנאצי שחיתה מחוץ לגטו נחלש מאוד.
בלודז' היה גם מיעוט אתני גרמני של כ-70,000 בני אדם, שרבים מהם היו נאמנים לנאצים.
הגטו הוקם בחלק הצפוני של מרכז העיר, בשכונת באוטי (Bałuty).
מדרום לגטו שכן רחוב פולנוצנה (Połnocna).
גם מפעל הטקסטיל של ישראל פוזננסקי, המנופקטורה לא נכללה בשטח הגטו.
בכיכר השוק באוטי שכן המטה של הנהלת הגטו הגרמני, Gettoverwaltung, בראשות הנס ביבוב.
הוא היה תחת סמכותו של המנהל היהודי עם חיים רומקובסקי, ראש היודנראט.
רומקובסקי מונה לתפקיד זה על ידי הגרמנים באוקטובר 1939, עוד לפני הקמת הגטו, והוא מילא את התפקיד עד אוגוסט 1944, אז נשלח לאושוויץ.
הוא היה מתווך בין השלטונות הגרמניים לבין היהודים.
במתחם שוק באוטי היו משרדיו ממוקמים בצריפי עץ.
המזכירות המרכזית שהיה הגוף המרכזי דרכו ניהל את הגטו ואשר פעל במאי 1940 ועד לחיסולו של הגטו שכנה גם היא במקום זה.
שוק באוטי הופרד משאר הגטו, אפשר היה להיכנס אליו לאחר הצגת אישור כניסה.
סביב כיכר השוק נוצרו מוסדות ומשרדים חשובים כמו גם מפעלים ומשרדי ממשלה, למשל.
למשל בבניין מספר 5 היה מפעל של מעילי גומי.
ברחוב דוורסקה (פולנית: Dworska) היו משרדים חשובים של הנהלת הגטו: מחלקת המטבח, מחלקת התובלה, מטה החלב ומחלקת הרכש.
ליד, נאספו דלקים, פחם ועץ.
הבניין מול הכניסה לגטו ברחוב לאגייוניצ'קה 25 (פולנית: Łagiewnickiej) היה מקום מושבם של מספר גופים חשובים כגון משרד הביקורת העליון וועדת הסחר המרכזית.
משטרת ההגנה (גרמנית: Schutzpolizei), שהייתה יחידה במשטרת הסדר, והגסטפו שכנו ברחוב לימנובסקייגו (Limanowskiego) בבניין הפינתי שהוחרם לטובתם באפריל 1940. כך בוצע פיקוח פוליטי ומשטרתי על הגטו.
Schupo שמר על הסדר הציבורי ושאיש לא יברח מהגטו או ייכנס לשטח באופן בלתי חוקי.
מפקדת הרובע השישי של שופו הייתה כפופה למשמר הגטו.
למפקדת השופו בגטו היה צוות מתוגבר ונקודות שמירה שמוקמו סביב הפרימטר של הגטו במרווחים של 100 מטר בקרוב.
נקודות השמירה הוקמו בין היתר באזור הרחובות הבאים: דרוונובסקה (Drewnowska), זכודניה (Zachodnia), קילינסקייגו (Kilińskiego), סמוגובה (Smugowa), ספורנה (Sporna), אינפלצקה (Inflacka), זגייניקובה (Zagajnikowa), אוקופובה (Okopowa) ופרנצ'יסקנסה (Franciszkańska) בשנת 1942 מספר זה ירד למרווחים של 400 מטרים.
מסביב לגטו היו גדרות תיל.
מלכתחילה הוצאו מתחום הגטו רחובות זגיירסקה ולימנובסקיגו.
אלה היו עורקי תקשורת חשובים שהובילו לחלק הגרמני של העיר חשמליות ומכוניות רבות עברו שם.
הגטו - שנקטע ברחובות אלה - נחלק למעשה לשלושה חלקים.
בזמנים מסוימים נפתחו שערים מיוחדים, אשר התושבים יכלו לעבור מחלק אחד למשנהו.
בקיץ 1940 נבנו שלושה גשרים מעץ שאפשרו לאנשים לעבור ברחובות כל הזמן.
אחד היה ממוקם מעל רחוב Zgierska ליד Lutomierska, ליד כנסיית ההתעלות של הבתולה מריה הקדושה, השני ב-Podrzecznea, השלישי ברחוב לימנובסקייגו (Limanowskiego) ליד מסרסקה (Masarska), (במקום שבו נמצא רחוב זכודניה (Zachodnia) של היום).
סיפר צבי גיל על הגשר מעל רחוב זגיירסקה:
כנסיית ההתעלות מריה הקדושה בלודז', ששכנה בכיכר הנושאת את שמה, נסגרה בשנה הראשונה לקיומו של הגטו, עת החליטו הגרמנים לעשות מחסן של דברים שנגנבו מהיהודים שנכנסו לגטו.
מאביב לסתיו 1942 אוחסנו ומויינו בכנסייה בגדים מאנשים שנרצחו במחנה ההשמדה.
במסגרת הטרנספורטים שנשלחו למחנה השמדה חלמנו מחלקת מיון עבור נוצות הוקמה בכנסייה.
כיכר הכנסייה (פולנית: Plac Kościelny) הייתה למרכז אדמיניסטרטיבי חשוב, בנוסף לכיכר השוק באוטי.
בכיכר, בבניין 2/4 שוכנו המטה של מחלקות אוכלוסין, כולל משרד הרישום האזרחי והמחלקה הסטטיסטית.
כאן נוצר "כרוניקה של גטו לודז'", אחד המסמכים החשובים ביותר על השואה.
העובדים שמרו מסמכי הארכיון בדבר הפעלת בגטו, הן הכרזות, פוסטרים וחוזרים, כמו נאומים של רומקובסקי, מסמכים של המגורשים - דרכוניהם, או רשימה פרטית.
חלק גדול ממסמכים אלה שרדו עד היום.