tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, עיתונאים ופרשנים אחרים היו בדעה שהסיכויים להרשעתו נמוכים, זאת על סמך המספר הרב של פקידים בממשל גרנט שהועמדו לדין על מעשי שחיתות ונדנו לעונשים קלים או שלא הוטל עליהם עונש כלל.
זעמו של בלקנאפ על פיירפונט נותר בעינו והוא איים להגיש נגדו תביעה על כליאת שווא.
ב-2 בפברואר 1877 קיים בלקנאפ ביקור אצל גרנט ועתר בפניו לביטול האישומים נגדו.
ביום המחרת נועץ גרנט בחברי הקבינט שלו.
מזכיר המדינה המילטון פיש זעם על בלקנאפ וביקש שהוא יועמד לדין.
גרנט החליט החלטה מנוגדת וכתב לטאפט שעל פרקליט המחוז לקבל הנחיה לסגור את התיק.
בעקבות הנחיה זו של גרנט אמר טאפט לפרקליט מחוז קולומביה הנרי ה.
וולס, שהעדויות נגד בלקנאפ לא יוכלו לבסס הרשעה ושבלקנאפ סבל מספיק במהלך המשפט בסנאט.
וולס דאג לסגירת התיק וב-8 בפברואר נסגר התיק על פי החלטתו של השופט על ידי השופט ארתור מקארתור.
כאשר הוא כבר לא ניצב בפני אפשרות של הרשעה ומאסר, החליט בלקנאפ לסגת בו מכוונתו לתבוע את פיירפונט.
לאחר שזוכה במשפט הסנאט ביקש בלקנאפ להתרחק מהביקורת שהוטחה בו על ידי החברה הוושינגטונית ולעבור לפילדלפיה.
בני הזוג בלקנאפ נותרו נשואים.
אמנדה והילדים ביקרו בהרי קטסקיל, בקוני איילנד ובמקומות נוספים, ובלקנאפ ראה אותם מעת לעת.
בהמשך התגורר בלקנאפ בקיאקק, שם הוא חזר לעסקי עריכת הדין, במיוחד בייצוג חברות רכבת.
אף על פי שהוא לא היה יותר מעורב בחיים הפוליטיים, הוא הגיע לעיתים לוושינגטון לצורכי ייצוג לקוחותיו והמשיך להחזיק שם בית ומשרד.
שנים לאחר משפט ההדחה שלו היה עדיין המוניטין של בלקנאפ בשפל.
בבחירות לנשיאות של 1880 הוא היה בין אלו שהושמו ללעג בקריקטורה במגזין Puck שהתנגד לבחירתו לכהונה שלישית של גרנט.
בקרב רעיו ותיקי מלחמת האזרחים הוא נותר אהוד.
ב-1887 פרסם בלקנאפ בשיתוף אחרים את הספר אודות הרגימנט ה-15 של איווה.
ויליאם בלקנאפ מת באופן פתאומי מאוטם שריר הלב בוושינגטון די.
ביום ראשון, 12 באוקטובר 1890. העיתון הניו יורק טיימס ציין שמותו אירע בין השעות 1:00 אחר חצות ו-9:00 בבוקר ושהוא מת לבדו בדירתו בבניין אוונס שבשדרת ניו יורק.
קודם למותו שיחק בלקנאפ בקלפים עם ידידיו בשבת בערב ואז פרש לקומה העליונה להמשך הערב.
רעייתו של בלקנאפ, אמנדה, הייתה באותה עת בניו יורק.
בשעה 8:30 בבוקר ביום שני אסף שותפו לעסקים, ג'ון ו.
קמרון, את הדואר של בלקנאפ בקומה הראשונה של הבית, שם הוא ניהל את משרדו ועלה אל הקומה השנייה, שם התגורר בלקנאפ.
קמרון והמשרתת מצאו שכל החדרים היו נעולים.
שוער הבניין זומן כדי לפתוח את הדלתות וכדי להיכנס לחדרו של בלקנאפ נעשה שימוש בסולם.
בלקנאפ הניח את כובעו ואת מעילו על כיסא וגופתו חסרת החיים נמצאה במיטה.
זרועו השמאלית הורמה כלפי ראשו והיא הייתה קפוצה.
בגדי השינה שלו היו בלתי מסודרים ונראה היה שטרם מותו הוא נאבק על נשמתו.
הרופא שביצע את הבדיקה הראשונית ציין שהוא מת מדימום פנימי.
עם זאת, בנתיחה שלאחר המוות התברר שבלקנאפ סבל ממחלת לב.
מחלקת המלחמה הודיעה על "צערה העמוק" על הידיעה על מותו של בלקנאפ, שכן הוא היה מזכיר מלחמה שזכה לאהדה ציבורית.
בלקנאפ נקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון ב-16 באוקטובר.
הטקס נוהל על ידי הכנסייה האפיסקופלית סנט ג'ון.
על מצבתו הונחה מצבת גרניט עם תבליט ארד שעוצב על ידי הפסל קארל רוהל סמית'.
התבליט מראה את דמותו של בלקנאפ לבוש חליפת מדים כששיערו מסורק ימינה ופניו עטורים בזקן ארוך מלא.
התבליט הונח בחזית בסיס הגרניט.
המצבה נבדקה ב-1995 במסגרת מיזם של הסמית'סוניאן והיא תוארה ככזאת "שזקוקה לטיפול".
ב-2003 תיאר הביוגרף אדוארד ס קופר את בלקנאפ כאדם של מעלות וחסרונות.
על פי קופר, בלקנאפ "פנה מרצונו למעשי שחיתות כדי לתמוך בשאיפות החברתיות של נשותיו" בעודו חי חיי פזרנות בוושינגטון על חשבון החיילים והאינדיאנים במהלך עידן הזהב.
בלקנאפ מוזכר לטובה על ידי קופר על הקמתו והרחבתו של שירות מזג האוויר הלאומי, על ביצוע רפורמות במערכת המשפט הצבאי ועל שימור אוסף התצלומים של מתיו בריידי מתקופת מלחמת האזרחים.
התפטרותו הפתאומית והשנויה במחלוקת של בלקנאפ במרץ 1876 גרמה להחלפה חסרת תקדים של ארבעה מזכירי מלחמה תוך פרק זמן של 13 חודשים: בלקנאפ, אלפונזו טאפט, ג' דונלד קמרון וג'ורג' מקרארי.
בקיאקק זכור בלקנאפ כאחד מה"אזרחים הססגוניים" שלה ושני רחובות בעיר נקראו על שמו.
הוא זכה לשבחים מפי עמיתיו לשירות הצבאי על קור הרוח שלו תחת אש הקרב במהלך מלחמת האזרחים, אך המוניטין שלו נפגע עקב התפטרותו מתפקיד מזכיר המלחמה, שהתרחשה תחת עננה כבדה של חשדות בהתנהלות בלתי ראויה.
ויליאם בקלנד היה תאולוג אנגלי, שהפך לדיקן וסטמינסטר.
הוא היה גם גאולוג ופלאונטולוג.
הוא כתב את התיאור המלא של דינוזאור מאובן, אותו כינה Megalosaurus.
עבודותיו הוכיחו כי המאובנים במערת קירקדייל הם שרידי צבוע פרהיסטורי, מחקר שזיכה אותו במדליית קופי.
הוא זכה לשבחים בתהליך הניתוח המדעי שהביא לשחזור אירועים רחוקים.
הוא היה החלוץ של השימוש במאובנים לשחזור מערכות אקולוגיות, בטבע, להן נתן המונח coprolites.
בקלנד עקב אחר תאוריית הבריאה בפרשנות המקרא על פי ספר בראשית.
הוא ראה בהם שני פרקי יצירה מופרדים.
כך ניסה ליישב את תיאורי התנ"ך עם התגליות בגאולוגיה שהצביעו על כך שכדור הארץ עתיק מאוד.
בתחילת הקריירה שלו האמין בקלנד שמצא עדות למבול התנ"כי, אולם בהמשך ראה כי תאוריית הקרחונים של לואי אגאסי נותנת הסבר טוב יותר, והוא מילא תפקיד משמעותי בקידומה והפצתה.
בקלנד נולד באקסמינסטר שבדבון, וכילד, היה מלווה את אביו שהיה איש דת בכפרי הסביבה.
סיוריו שם הוביל אותו לאיסוף צדפים מאובנים, כולל אמוניטים, מתקופת היורה, ובסלעי ליאס שנחשפו במחצבות מקומיות.
תחילה התחנך בבית הספר בלונדל, טיברטון, דבון ואחר כך במכללת וינצ'סטר, שם זכה במלגה לקולג' קורפוס קריסטי באוקספורד, וסיים תואר ראשון ב־1805. הוא השתתף גם בהרצאות של ג'ון קיד בנושא מינרלוגיה וכימיה, פיתח עניין בגאולוגיה וביצע מחקר שדה בשכבות סלעים במהלך חופשותיו.
הוא המשיך לתואר שני בשנת 1808, היה עמית של קורפוס כריסטי.
הוא המשיך לעשות סיורים גאולוגיים תכופים באזורים שונים באנגליה, סקוטלנד, אירלנד ווילס.
בשנת 1813 מונה בקלנד למרצה במינרלוגיה, לצד ג'ון קיד, והעביר הרצאות מלאות חיים ופופולריות עם דגש חזק על גאולוגיה ופליאונטולוגיה.
בנוסף הוא היה האוצר הלא רשמי של המוזיאון האוניברסיטאי באוקספורד, הוא בנה אוספים, סייר באירופה ובא במגע עם חוקרים רבים.
בדצמבר 1825 נישא למרי מורלנד מאבינגדון, אוקספורדשייר, מאיירת ואספנית מאובנים.
ירח הדבש שלהם היה סיור של שנה באירופה, עם ביקורים באתרים גאולוגיים מפורסמים.
היא המשיכה לסייע לו בעבודתו, ונולדו להם תשעה ילדים, חמישה מהם שרדו עד בגרות.
בנו פרנק בקלנד הפך לחוקר טבע ידוע, סופר ומפקח על דייג הסלמון.
באחת הפעמים עזרה לו מרי לפענח את סימני הרגלים שנמצאו בסלע אבן חול.
הם כיסו את שולחן המטבח בעיסה, בזמן שהביא את צב המחמד שלהם שילך על העיסה, ואישר את האינטואיציה שלו, כי טביעות הרגל של הצבים תואמות את סימני המאובנים שמצאו.
בתו, הסופרת אליזבת בקלנד גורדון, כתבה ביוגרפיה על אביה שכללה נספחים לתפקידיו, חברותו בחברות מקצועיות ואינדקס של פרסומיו.
דחיית "תאוריית השיטפונות" ומערת קירקדייל
בשנת 1818 נבחר בקלנד כחבר החברה המלכותית.
באותה שנה הוא הצליח להקים קתדרה לגאולוגיה ונהיה מרצה הראשון בדרגת "רידר" במחלקה זו.
הוא נשא את הרצאת הפתיחה ב-15 במאי 1819. בהרצאה זו הוא ניסה לגשר בין ממצאי מדע הגאולוגיה ובין סיפור הבריאה הדתי.
הא הביא טענות שמוכיחות כיצד המדע החדש של הגאולוגיה מתאים את הראיות הגאולוגיות לתיאורים המקראיים של הבריאה והמבול של נח.
בתקופה בה חוקרים אחרים התנגדו ל"עקרון האחידות" של ג'יימס האטון, פיתח בקלנד השערה חדשה לפיה המילה "התחלה" בספר בראשית פירושה תקופה בלתי מוגדרת בין יצירת כדור הארץ ליצירת תושביו הנוכחיים, במהלך אשר התרחש בסדרה ארוכה של הכחדות ויצירות רצופות של סוגים חדשים של צמחים ובעלי חיים.
לפיכך, תאוריית הקטסטרופיזם שלו שילבה גרסה של בריאתנות כדור הארץ.
בקלנד האמין באירוע עולמי בתקופת נח אך לא תמך ב"תאוריית השיטפונות" שכן הוא האמין שרק כמות קטנה מהשכבות הייתה יכולה להיווצר בשנה היחידה שבה היה המבול.
מחקירותיו על עצמות מאובנים במערת קירקדייל, ביורקשייר, 1822, הוא הגיע למסקנה כי המערה אכלסה למעשה על ידי צבועים בתקופות הבין שטפוניות, וכי המאובנים הם שרידי צבועים ובעלי החיים שהם אכלו, במקום להיות שרידים של בעלי חיים שנסחפו בשיטפון על ידי המים הגואים, כפי שהוא ואחרים חשבו בהתחלה.
הניתוח של באקלנד על מערת קירקלנד ומערות אחרות נתפס כמודל לניתוח מדוקדק כדי לשחזר את עברו של כדור הארץ.
האגודה המלכותית העניקה לבקלנד את מדליית קופי בשנת 1822 על עבודתו על מערת קירקדייל.
בעוד הניתוח של בקלנד שכנע אותו שהעצמות שנמצאו במערת קירקדייל לא נשטפו למערה על ידי שיטפון עולמי, הוא עדיין האמין ששכבת הבוץ הדקה שכיסתה את שרידי הצבועים נוצרה ב"מבול האוניברסלי" שלאחר מכן.
הוא פיתח רעיונות אלו ליצירתו המדעית הגדולה Reliquiæ Diluvianæ, או, תצפיות על שרידים אורגניים המעידים על אירוע מבול אוניברסלי שפורסם בשנת 1823 והפך לרב מכר.
עם זאת, במהלך העשור הבא, לאחר שהגאולוגיה המשיכה להתקדם, שינה בקלנד את דעתו.
בחיבורו המפורסם של ברידג'ווטר, שפורסם בשנת 1836, הוא הודה כי לא ניתן היה לאשר את התיאור המקראי על המבול של נוח באמצעות עדויות גאולוגיות.
עד שנת 1840 הוא קידם באופן פעיל את התפיסה לפיה מה שהתפרש כעדות למבול האוניברסלי שני עשורים קודם לכן, ובעקבות זאת לעליית דור חדש של גאולוגים כמו צ'ארלס לייל, היה למעשה ממצאים שהם עדות לקרחון גדול .
הוא המשיך להתגורר בקולג' קורפוס קריסטי ובשנת 1824 התמנה לנשיא האגודה הגאולוגית של לונדון.
כאן הוא הודיע על התגלית, בסטונספילד, של עצמות מאובנות של זוחל ענק אותו כינה Megalosaurus ('הלטאה הגדולה') וכתב את התיאור המלא הראשון של מה שנקרא לימים דינוזאור.
בשנת 1825 נבחר בקלנד כחבר כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
באותה שנה התפטר מההוראה באוקספורד - הוא תכנן להתפרנס ממשרה דתית בהמפשייר, והפך לראש כנסיית כריסטוס, עם שכר גבוה ללא אחריות מנהלית רצינית.
ב־18 בינואר 1823 נכנס בקלנד למערת פאבילנד (דרום ויילס) שם גילה שלד שאותו כינה "הגברת האדומה מפאבילנד", בהתחלה הוא שיער שאלה שרידיה של זונה מקומית.
זהו האדם הקדום ביותר המודרני שנמצא בבריטניה.
בדיקות פחמן שנעשו מאז, תיארכו את השלד, הידוע כיום כגבר מלפני 33,000 שנה.
ציידת המאובנים מרי אננינג הבחינה כי חפצים מאובנים המכונים "אבני באזור"(bezoar) נמצאו לרוב באזור שלדי איכתיוזאורוס שנמצאו בתצורת הסלעים ליאס מתקופת היורה המוקדמת.
היא גם ציינה כי אם אבנים כאלה נשברות, הן מכילות לרוב עצמות דגים מאובנים, ולפעמים עצמות מאיכתיוזאורים קטנים.
תצפיות אלה על ידי אנינג הובילו את בקלנד להציע בשנת 1829 כי האבנים העגולות האלה, היו למעשה גללי צואה מאובנת.
הוא טבע עבורם את השם קורפוליט coprolite; השם הפך לשם כללי לכל צואה מאובנת.
בקלנד הגיעה גם למסקנה כי סימוני הספירלה על המאובנים הצביעו על כך כי לאיכתיוזאורים היו רכסי ספירלה במעיים שלהם בדומה לאלה שיש לכרישים מודרניים, וכי חלק מהם היו שחורים מכיוון שלאיכיתיוזאורוס היו כנראה שקיות דיו.
הוא כתב תיאור חי של שרשרת המזון בתקופה זו על סמך תצפיות אלה, אשר עוררו את הנרי דה לה בש לצייר בליטוגרפיה את הייצוג הציורי הראשון של סצנה מהעבר הגאולוגי הרחוק.
בקלנד השתמש בציורים אלה להרצאותיו.
הוא גם דן בממצאים דומים אחרים שנמצאו בתצורות אחרות, כולל גללי הצבועים המאובנים שמצא במערת קירקדייל.
הוא סיכם וכתב כי גללים אלה הם עדות למלחמת הקיום בטבע במשך כל העידנים, והכרחיים לשמרית האיזון בבריאה.
הגיר מעצמות הטורפים והנטרפים בונים את פני כדור הארץ.
בקלנד סייע ועודד את רודריק מורצ'יסון במשך כמה שנים.
בשנת 1831 הצליח להציע נקודת פתיחה טובה בדרום ויילס למחקריו של מורצ'יסון בסלעים שמתחת לשכבות המשניות הקשורות לעידן הזוחלים.
מאוחר יותר ייקרא מרצ'יסון לשכבות האלה, המאופיינות במאובנים ימיים חסרי חוליות, כתקופת הסילור, על שם שבט שחי באזור מאות שנים קודם לכן.
בקלנד הוזמן לכתוב את אחד הספרים המגשרים בין מדע והתאולוגיה: "על כוחו, חוכמתו וטובתו של אלוהים, כפי שבאו לידי ביטוי בבריאה".
לקח לו כמעט חמש שנים של עבודה, והספר פורסם בשנת 1836 עם הכותרת "גאולוגיה ומינרלוגיה בהתייחסות לתאולוגיה טבעית".
הכרך שלו כלל סקירה מפורטת של תיאוריות שתמך בהן, לגבי "תאוריית הפערים" - סוג של בריאתנות מתקדמת, בה הסבר שנשען על תיעוד המאובנים, כאילו הם יצירות אלוהיות רצופות שהכינו את כדור הארץ להופעת בני האדם:
שלל השרידים המאובנים שנחשפים על ידי מחקרי הגאולוגיה, כולם נוטים להוכיח שכוכב הלכת שלנו היה תפוס בתקופות שקדמו ליצירת המין האנושי, על ידי מינים נכחדים של בעלי חיים וצמחים, המורכבים, כמו גופים אורגניים חיים...
הם מראים עוד כי צורות נכחדות אלה של אורגניזם מאוחדים בעקרונות בנייתן, ומיונם, למשפחות, המרכיבות את ממלכות החי והצומח הקיימות בהווה.
הם מספקים שרשרת של ראיות של ההוויה המתמשכת, ושל התכונות הגבוהות ביותר של האדם, ועולם החי האמיתי כפי שנוצרו ברצון האל.
לאחר חזרתו של צ'ארלס דרווין ממסעו, בקלנד דן עמו באיגואנות שבאיי גלאפגוס ובאיגואנות הימיות.
לאחר מכן הוא המליץ על הפרסום של דרווין על תפקידם של תולעי אדמה בהיווצרות הקרקע, ושיבח אותו תוך דחייתו בצדק השערה אחרת של דרווין לפיה ניתן להסביר בעזרת תולעים אלה את היווצרות שכבות הגיר.
בשלב זה בחייו, בקלנד היה מדען בולט ומשפיע וידידו של ראש הממשלה הטורי, סר רוברט פיל.
בשיתוף עם אדם סדג'וויק וצ'ארלס לייל הכינו את הדו"ח שהוביל לייסוד הסקר הגאולוגי של בריטניה.
לאחר שהתעניין בתיאוריה של לואי אגאסי, שסלעים מלוטשים ומפוספסים כמו גם חומר שנסחף, נגרמו על ידי קרחונים עתיקים, הוא נסע לשווייץ בשנת 1838 לפגוש את אגסי ולראות בעצמו את הממצאים.
הוא נזכר בתופעות שראה בסקוטלנד, ויילס ובצפון אנגליה, אך ייחס אותם בעבר לשיטפון.
כשאגאסי הגיע לבריטניה לישיבה בגלאזגו של האיגוד הבריטי, בשנת 1840, הם יצאו לסיור בסקוטלנד ומצאו שם עדויות לקרחוני העבר.
באותה שנה שוב שב בקלנד ונבחר לנשיא האגודה הגאולוגית, ולמרות תגובתם העוינת של עמיתיו להצגת התיאוריה על הקרחונים, כעת היה משוכנע שהקרחונים אחראים לחלק גדול מהסדימנטים המכסים את פני השטח בבריטניה.
בשנת 1845 הוא מונה על ידי סר רוברט פיל, לדיקן של כנסיית וסטמינסטר ולאחר מכן הועבר לכנסייה באזור אוקספורד.באותה העת, בקלנד היה מעורב בתיקונים ותחזוקה של מנזר וסטמינסטר ובהטפת דרשות מתאימות לאוכלוסייה הכפרית בכנסייה הקטנה באזור אוקספורד.
במקביל, הוא המשיך להרצות על הגאולוגיה באוקספורד.
בשנת 1847 התמנה לנאמן במוזיאון הבריטי ובשנת 1848 הוענק לו מדליית ולסטון על ידי האגודה הגאולוגית של לונדון.
בסוף 1850, הוא חלה ומת בשנת 1856. בנו, פרנק בקלנד ייחס את סיבת המוות של שני הוריו לתאונה קשה שהם עברו שנים קודם לכן.
"דורסום בקלנד" הוא רכס הרים על הירח שנקרא על שמו.
האי בקלנד באיי בונין (כאלף ק"מ מדרום לטוקיו) נקרא על שמו 1827. בשנת 1846, ויליאם בקלנד היה רקטור בכנסייה כפרית ושמו ושם אשתו מונצחים שם מ-1861.
ויליאם ג'ון דואן היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי מפנסילבניה.
הוא כיהן לזמן קצר כמזכיר האוצר של ארצות הברית בשנת 1833. סירובו למשוך את הפיקדונות הפדרליים מ הוביל לפיטוריו על ידי נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון.
ויליאם דואן נולד בקלונמל שבמחוז טיפררי, אירלנד.
ב-1796 הוא היגר עם אביו, העיתונאי ויליאם דואן, ועם אמו קתרין קורקורן, והתיישב בפילדלפיה.
עד 1806 הוא סייע לאביו בהוצאה לאור של Aurora, עיתון בפילדלפיה שתמך בתומאס ג'פרסון.
הוא היה לעורך דין משפיע, כיהן מספר תקופות כהונה באספה הכללית של פנסילבניה, והיה לאחד מהפוליטיקאים החזקים במדינה באותה תקופה.
בדצמבר 1805 הוא נשא לאישה את דבורה פרנקלין בצ'י, בתם של ריצ'רד בצ'י, חתם ביטוח ימי ויבואן מפילדלפיה, שכיהן בתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית בשנים 1776–1782, ושל שרה פרנקלין בצ'י, בתו של בנג'מין פרנקלין.
בבחירות לנשיאות של 1824 ובאלו של 1828 תמך דואן באנדרו ג'קסון.
הוא דחה לשמש כמנהל הכללי של וכתובע מחוזי.
ב-1833 בעיצומה של מה שנקרא "מלחמת הבנק" , ניסה הנשיא ג'קסון להעביר את הפיקדונות הפדרליים מהבנק השני של ארצות הברית, שהמוני בנקים מקומיים ומדינתיים לקחו על עצמם את פונקציות ההלוואות שלו בכל רחבי ארצות הברית.
צעדיו של ג'קסון היו שנויים במחלוקת קשה.
הוא העביר מתפקידו את מזכיר האוצר המתון תומך הבנק, לואיס מקליין ומינה אותו כמזכיר המדינה במקומו של אדוארד ליווינגסטון.
במאי אותה שנה הוא מינה במקומו של מקליין את דואן.
אף על פי כן, גם דואן סירב להעביר את הפיקדונות.
כתוצאה מכך פיטר ג'קסון גם אותו בספטמבר והחליפו בתובע הכללי רוג'ר טוני, מתנגד נחוש של הבנק.
בתקופתו של טוני החלו הפיקדונות להיות מועברים.
הביוגרף של ג'קסון, ג'יימס פרטון, הרבה במתן שבחים לדואן.
הוא שיבח את מזכיר האוצר על כך שסירב להיכנע לעמדה שהוא לא יכול היה לקבלה, ולפיכך שמר על יושרתו וכבודו.
"בכך שלא נכנע", אמר פרטון, "הוא הפגין גבורה מוסרית טהורה".
לימים התייחס לדואן ביוגרף אחר של ג'קסון, רוברט רמיני, בצורה פחות סלחנית.
הוא מצא פגם הן בהתנהלותו של ג'קסון והן בזו של דואן, על המבוכה שאפיינה את כהונתו הקצרה של דואן כמזכיר האוצר.
הוא מותח ביקורת על ג'קסון על כך שלא הבהיר את הדברים היטב בפני דואן לפני מינויו, על כך שאפשר לממשל שלו לטפל בדואן בצורה לקויה כאשר נכנס לתפקידו, ועל כך שפיטר את דואן.
רמיני ממשיך, "אבל דואן לא יוצא נקי.
כאשר הכול נאמר ונעשה, הוא העדיף את שיקול דעתו מעל זה של הנשיא.
והכול בשל שיקולי גאווה, הוא קרא תיגר לא רק על מדיניותו של ג'קסון, אלא אף על סמכותו לקבוע את המדיניות.
הוא היה בירוקרט צר אופקים וחסר חשיבות שהיה ראוי שיפוטר".
ויליאם דואן נפטר בפילדלפיה ב-27 בספטמבר 1865 ונקבר בבית הקברות לורל היל שבעיר.
ויליאם טיילור ברי היה פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי.
הוא כיהן כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית במשך רוב תקופת נשיאותו של אנדרו ג'קסון והיה חבר הקבינט היחידי שלא התפטר ב־1831 עקב פרשיית התחתונית.
ויליאם ברי נולד בלוננברג, וירג'יניה לג'ון ברי, שלחם במהפכה האמריקאית, ולסוזנה (לבית דוזייר) ברי.
ב־1796 עברה המשפחה למחוז פאייט שבקנטקי.
ברי התחנך בבתי ספר ציבוריים במקומות שונים בקנטקי וב־1803 הוא סיים את לימודיו בקולג' ויליאם ומרי שבוויליאמסבורג, וירג'יניה.
לאחר מכן הוא למד משפטים וב־1805 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא עסק בעריכת דין במחוז ג'סמין שבקנטקי ולאחר מכן בלקסינגטון.
ב־1807 נבחר ברי לבית הנבחרים של קנטקי.
בשנים 1810–1811 הוא היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא שירת במלחמת 1812. בשנים 1815–1816 הוא היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי ולאחר מכן ניצח בבחירות לסנאט של קנטקי וכיהן בו בשנים 1817–1821. במהלך תקופת כהונתו בסנאט של קנטקי כתב ברי לנשיא לשעבר ג'יימס מדיסון וביקש את תמיכתו לתוכנית לסיבסוד מערכת החינוך הציבורית ברחבי המדינה.
מדיסון הגיב בהתלהבות במכתב ששלח לברי ב־4 באוגוסט 1822 ובו נכלל ציטוט שלו שמוזכר פעמים רבות: "כשלעם אין מידע או אמצעים להשיגו, ממשלה של העם אינה אלא הקדמה לפארסה או לטרגדיה, ואולי לשתיהן גם יחד".
באותה תקופה סבלה קנטקי מהשפעות הבהלה הכלכלית של 1819 וברי היה לדמות מובילה במפלגת ההקלה מהחובות, שנחלה הצלחות בבחירות שהתקיימו בשנים 1820–1824, אף על פי שההצלחה הייתה פחותה כאשר בעלי החוב עתרו נגד חוקי הקלת החובות בבתי המשפט.
כעורך דין, טען ברי לטובת חוקי אלו, שב־1823 ביטל אותם בית המשפט לערעורים של קנטקי.
בשנים 1820–1824 כיהן ברי כסגן מושל קנטקי, ולאחר מכן ועד 1825 הוא כיהן כמזכיר המדינה של קנטקי.
מתפקיד זה הוא התפטר כדי להתמנות לנשיא בית המשפט לערעורים של קנטקי (קודמו של בית המשפט העליון של קנטקי) בכינוס בית המשפט של 1825 במהלך המחלוקת על בית המשפט הישן והחדש של קנטקי .
אף על פי שמפלגת בית המשפט הישן נצחה בבחירות של 1826, התמודד ברי ב־1828 על משרת מושל קנטקי, אך ללא הצלחה.
ב־1829 מונה ברי על ידי הנשיא אנדרו ג'קסון לתפקיד המנהל הכללי של דואר ארצות הברית, תפקיד בו הוא כיהן עד 1835. הוא היה היחיד מבין חברי הקבינט המקוריים של ג'קסון שלא התפטר כתוצאה מפרשיית התחתונית.
פרשייה זו הייתה פרשייה של חרם חברתי כנגד מרגרט "פגי" איטון, רעייתו של מזכיר המלחמה ג'ון איטון, מצד קואליציה של נשות חברי הקבינט בהובלתה של אשת סגן הנשיא פלוריד קלהון.
ברי, כמו הנשיא ג'קסון, תמך בבני הזוג איטון.
לאחר סיום כהונתו כמנהל הכללי של הדואר, מונה ברי כשגריר ארצות הברית בספרד.
בדרכו לספרד נפטר ויליאם ברי בליברפול, הממלכה המאוחדת ב־30 באוגוסט 1835. בתחילה הוא נטמן בתחילה בבית הקברות סנט ג'יימס שבעיר, ועד היום ניצבת שם אנדרטה לזכרו.
ב־1854 הועברו עצמותיו לבית הקברות של פרנקפורט, קנטקי.
על שמו של ברי קרויים מחוז במשיגן ובמיזורי והכפרים בריטאון ובריוויל שבמדינת ניו יורק.
סר פרנק ויליאם ברנגווין היה אמן אנגלי-וולשי, צייר, תחריטאי, מאייר ומעצב.
בנוסף לציורים ורישומים, הוא הפיק ויטראז'ים, רהיטים, קרמיקה, כלי זכוכית לשולחן, עיצב מבנים וחללי פנים.
פרנק ברנגווין נולד בברוז', בלגיה, לשם עבר אביו ויליאם קרטיס ברנגווין לאחר שזכה בתחרות שאורגנה על ידי הגילדות הבלגיות סנט תומאס וסנט לוק לתכנון כנסיית הקהילה.
בברוז', אביו ניהל סדנה גדולה עם כמה צוותים ועבד על פרויקטים אזרחיים רבים כמו גם על כנסיית הקהילה.
אביו, ויליאם קרטיס ברנגווין, נולד בבקינגהאמשייר למשפחה ולשית והתחתן עם אלינור גריפיתס, שהייתה מברקון.
בשנת 1874 המשפחה חזרה לבריטניה שם הקים ויליאם קרטיס ברנגווין עסק עיצוב מצליח.
פרנק ברנגווין למד בבית הספר של וסטמינסטר, אך לעיתים קרובות שהה בסדנת אביו או בציור במוזיאון דרום קנזינגטון.
באמצעות קשריו שנוצרו במוזיאון, ביניהם עם ארתור הייגט מקמורדו, הוא התקבל לחניכות אצל ויליאם מוריס עבורו עבד תחילה בזכוכית לפני שביצע עבודות רקמה וטפטים.
בגיל שבע עשרה התקבל אחד מציוריו של ברנגווין ונמכר לבעל ספינות, בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית, מה שחיזק אותו להיות אמן.
ברנגווין הצטרף לקבוצת המתנדבים של הצי המלכותי והחל לצייר נופי ים.
הוא שכנע את בעל הספינה שקנה את התמונה שלו, לתת לו להפליג על ספינת משא לאיסטנבול.
נסיעה זו סיפקה לברנגווין את החומר למספר ציורים בולטים.
בעוד שהציור "הלוויה בים", שזכה במדליה בסלון פריז בשנת 1891, צויר בעיקר באפור, הציור "קרן הזהב, קונסטנטינופול" היה בהיר ומלא בצבע.
אף על פי שברנגווין ערך את תערוכתו האישית הראשונה בלונדון בשנת 1891, הוא בילה את רוב אותה השנה וזו שלפניה בים, ביקר בספרד מספר פעמים, כמו כן חזר לאיסטנבול ונסע לדרום אפריקה וזנזיבר.
בשנת 1892 ביקר בצפון ספרד יחד עם האמן הסקוטי ארתור מלוויל, שנסע מסרגוסה לאורך התעלה הקיסרית על דוברה, סנטה מריה.
עד מהרה נמשך בראנגווין על ידי האור והצבעים הבהירים של מדינות דרומיות אלה, בתקופה בה המזרח הפך לנושא מועדף עבור ציירים רבים.
הוא יצר ציורים ורישומים רבים, בעיקר של ספרד, מצרים, טורקיה ומרוקו, בהם ביקר בשנת 1893. ציוריו מנסיעות אלה הביאו לביסוס המוניטין הבין-לאומי שלו.
בשנת 1895 רכשה ממשלת צרפת את ציורו "השוק במרוקו".
באותה שנה הזמין סוחר האמנות הפריזאי זיגפריד בינג את ברנגווין לקשט את החלק החיצוני של "גלרי לארט נובו", ועודד את ברנגווין לכיוונים חדשים: ציורי קיר, עיצובי שטיחים, פוסטרים ועיצובים עבור ויטראז'ים שייוצרו על ידי לואיס קומפורט טיפאני.
בשנת 1896 הוא אייר מהדורה מחודשת בת שישה כרכים של תרגומו של אדוארד ויליאם ליין "אלף לילה ולילה." בשנת 1917 הוא שיתף פעולה עם האמן היפני אורושיברה מוקוצ'ו על סדרת הדפסי עץ.
בזכות עיצובים מוקפדים אך דקורטיביים הוא הוכר על ידי המבקרים באירופה ובאמריקה כאמן בולט, ואילו המבקרים הבריטים התקשו להעריך אותו.
באמצעות יצירותיו היפניות הוא התיידד עם קוג'ירו מאטסוטאקה, אייל התעשייתי היפני, שהפך לפטרונו.
ברנגווין ניהל רומן עם אלן קייט צ'סטרפילד, שהולידה לו בן, ג'יימס בארון צ'סטרפילד-ברנגווין, יליד 1885 במווגיסי, קורנוול.
מאוחר יותר היגר ג'יימס לאוסטרליה בשנת 1909, בתחילה עבד בחווה בעיר טאונסוויל, קווינסלנד ובהמשך עבר לבריזביין.
בשנת 1896 התחתן ברנגווין עם לוסי ריי, אחות, שנפטרה בשנת 1924. לא היו להם ילדים.
הוא גר בהאמרסמית', לונדון בין השנים 1900–1937/38 וקנה את בית בסאסקס בשנת 1918.
בראנגווין הוזמן על ידי חברו האמן רוברט הות'ורן קיטסון לתכנן את חדר האוכל של קאסה קוזני, ביתו בטאורמינה, סיציליה, שנבנה בין השנים 1902–1905. ברנגווין היה אחראי על הריהוט, הפנלים, הפרטים וציורי הקיר של חדר האוכל.
בשנת 1908 הוזמן לברנגווין לצייר את האפסיס של כנסיית סנט איידן, לידס, אך לאחר שהוברר כי זיהום האוויר יפגע בצבע, הוסכם כי עליו לעבוד בפסיפס זכוכית.
הפסיפס הושלם בשנת 1916. הוא מכסה את כל האפסיס ומציג את חייו של סנט איידן.
עבודות אחרות כללו ציורי קיר לאולם הגדול של איגוד סוחרים בלונדון (1901–1909), בבורסה המלכותית, לונדון (1906), התערוכה הבין-לאומית פנמה-פסיפיק, בסן פרנסיסקו, 1915. לבית המשפט של מחוז קויהאגה, קליבלנד, אוהיו (1911–1915), בניין המחוקקים של מניטובה, וויניפג (1918–1921), הקפלה, בבית החולים כריסטי, הורשהאם (1912–1923), ולקפיטול של מדינת מיזורי, ג'פרסון סיטי (1915–1925).
יחד עם דייגו ריברה וג'וזפ מריה סרט, הוא נבחר על ידי ג'ון ד.
רוקפלר, הבן, לקשט את המגרש של בניין RCA בניו יורק (1930–1934) בציורי קיר.
הוא גם נבחר לקשט את חדר האוכל במחלקה הראשונה של האונייה הפאסיפית הקנדית, "קיסרית בריטניה" (1930–1931).
אף על פי שברנגווין הפיק יותר מ-80 עיצובי פוסטרים במהלך מלחמת העולם הראשונה, הוא לא היה אמן מלחמה רשמי.
הוא תרם את מרבית עיצובי הכרזות הללו לארגוני צדקה כמו הצלב האדום, ליגת הסיוע הבלגית ובעלות הברית, המכון המלכותי לעיוורים, לארגון צדקה אמריקאי שתמך בבית יתומים צרפתי.
בשנת 1917 הפיק ברנגווין שש ליטוגרפיות בכותרת Making Sailors ואחת שכותרתה "חופש הים" עבור משרד התעמולה של בריטניה שהוצג בבריטניה ומחוצה לה ונמכר גם כהדפסים לגיוס כסף למאמץ המלחמה.
ברנגווין היה יו"ר הוועדה האנגלית לעיירה דיקסמוד בבלגיה ליד אוסטנדה, שהייתה מקום לחימה קשה לאורך כל המלחמה.
כדי לסייע לשחזורה של העיירה, תרם ברנגווין סדרת חיתוכי עץ בנושא "הטרגדיה של דיקסמוד".
במהלך המלחמה ברנגווין יצר מספר תמונות תעמולה המדגישות את הזוועות שנעשו נגד בלגיה ואת הסבל שעברה המדינה.
בין האחרונים שבהם, היו ציורי השמן שלו משנת 1915.
בשנת 1926 הוזמן על ידי לורד איוואג לצייר צמד תמונות גדולות לגלריה המלכותית של בית הלורדים בווסטמינסטר כדי להנציח את החיילים ובני משפחתם שנהרגו במלחמה.
ברנגווין צייר שתי סצנות קרב שכללו תמונות בגודל טבעי של חיילים המתקדמים לקרב לצד טנק בריטי.
הלורדים ראו את הפאנלים קודרים ומטרידים מדי ובשנת 1928 סירבו לקבלם.
במקום זאת הם הזמינו את ברנגווין להפיק סדרה שחוגגת את יופייה של האימפריה הבריטית והדומיניונים כדי למלא את הגלריה המלכותית.
ברנגווין, הידוע כצייר הפאנלים של האימפריה הבריטית, השקיע חמש שנים נוספות בייצור 16 עבודות גדולות המשתרעות על פני 280 מ"ר.
עם זאת, לאחר שחמישה מהפאנלים הוצגו בגלריה המלכותית לאישורם של הלורדים, העמיתים סירבו לקבלם מכיוון שהם היו "צבעוניים ותוססים מדי".
בשנת 1934 נרכשו 16 הפאנלים על ידי מועצת סוונסי וכעת הם שוכנו באולם ברנגווין, סוונסי.
דחיית הלוחות שצייר ברנגווין על ידי הלורדים גרמה לו לדיכאון מתמשך.
הוא הפך לפסימי יותר ויותר והיפוכונדר והחל לחסל את רכושו בשנות השלושים.
ברנגווין תרם רבות מיצירות אמנות שלו ואחרות למוזיאונים וגלריות בבריטניה ובאירופה, כולל המוזיאון הבריטי וגלריית ויליאם מוריס.
בשנת 1936 העניק לברוז' למעלה מ-400 עבודות, נמצאות במוזיאון בית ארנטס.
בתמורה נתנה לו עיריית ברוז' אות הוקרה נדיר.
שתי סצנות הקרב שנדחו על ידי בית הלורדים נתרמו למוזיאון הלאומי בוויילס כחלק מקבוצה גדולה של מתנות שמסר למוזיאון בין השנים 1929 ל-1935.
ברנגווין ציין בדיוק היכן באולם המרכזי של המוזיאון יש לתלות את היצירות והן נשארו שם.
בשנת 1944 הוא התאושש ותמך בעיצובים של פרדריק שילדס לקפלה שנבנתה על ידי הרברט הורן, ונהרסה בשנת 1940 במהלך הבליץ בלונדון.
ברנגווין נפטר ב-11 ביוני 1956 בביתו בסאסקס.
הוא נקבר בבית העלמין הקתולי של סנט מרי, קנסל גרין.
בשנת 1952 העריך קליפורד מוסגרב כי ברנגווין הפיק למעלה מ-12,000 יצירות.
ציורי הקיר של ברנגווין מכסים יותר מ־2,000 מ"ר, הוא צייר למעלה מ-1,000 ציורי שמן, מעל 660 עבודות מדיה מעורבת (צבעי מים, גואש), למעלה מ-500 תחריטים, כ-400 חריטות ועץ חיתוכי עץ, 280 ליטוגרפיות, 40 עצובים באדריכלות, 230 עיצובים לרהיטים, ו-20 לוחות ויטראז'ים לחלונות.
ויליאם ברדפורד היה עורך דין ושופט אמריקאי מפילדלפיה שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1794–1795.
ויליאם ברדפורד נולד בפילדלפיה לאביו הצייר ויליאם ברדפורד.
הוא למד באוניברסיטת פנסילבניה ולאחר מכן באוניברסיטת פרינסטון, שם הוא החל ידידות שנמשכה כל חייו עם ג'יימס מדיסון.
הוא סיים את לימודיו ב-1772. עם שובו לפילדלפיה הוא למד משפטים בהדרכתו של אדוארד שיפן.
רצף לימודיו נקטע עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-1776, כאשר הוקמה המיליציה של פנסילבניה, התנדב ברדפורד לשרת בה.
בהמשך אותה שנה התארגנה המיליציה כיחידה ניידת בפיקודו של דניאל רוברדו שהיה הקצין הראשון בדרגת בריגדיר גנרל בכוחותיה של פנסילבניה.
רוברדו בחר בברדפורד כשלישו האישי ובהמשך קידם אותו לדרגת מייג'ור במטהו.
כאשר תמה תקופת שירותו במיליציה, התגייס ברדפורד לצבא הקונטיננטלי כמפקד פלוגה בדרגת קפטן ברגימנט ה-11 של פנסילבניה בפיקודו של ריצ'רד האמפטון.
בהמשך השנה השתתף ברדפורד בקרב טרנטון.
בעת שהותו במוריסטאון, ניו ג'רזי, הוא מונה ב-10 באפריל 1777 כאחראי הראשי על כינוס הכוחות (muster master-general) וקודם לדרגת לוטננט קולונל.
במהלך חניית הצבא בואלי פורג' בחורף 1777–1778, שכן המטה שלו בבית דייוויד האוורד שבפנסילבניה.
בראשית 1779 פרש ברדפורד מן השירות בשל בריאותו הרופפת.
בספטמבר אותה שנה התקבל ברדפורד ללשכת עורכי הדין של בית המשפט העליון של פנסילבניה.
ב-1780 הוא מונה כתובע הכללי של פנסילבניה ושירת בתפקיד זה עד 1791. ב-1784 הוא נשא לאישה את סוזאן ורגרו בודינוט, בתו היחידה של אליאס בודינו, הנשיא השני של הקונגרס הקונטיננטלי, חבר בית הנבחרים של ארצות הברית והמנהל של מטבעת ארצות הברית.
ב-2 באוגוסט 1791 הוא ייצג את הגנרל ויליאם וסט במה שהיה העתירה הראשונה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית "וסט נגד ברנס" , בה הוא הפסיד.
בהמשך אותו חודש מונה ברדפורד כשופט בבית המשפט העליון של פנסילבניה, תפקיד בו הוא כיהן שלוש שנים.
ב-1793 פנה לברדפורד מושל פנסילבניה תומאס מיפלין וביקש ממנו סיוע בהפחתת השימוש בעונש מוות.
הדוח שהוא הגיש לבית המחוקקים של פנסילבניה נשא את הכותרת "חקירה בשאלה עד כמה עונש מוות נחוץ בפנסילבניה".
במהלך השינויים שבוצעו בחוק הפלילי של פנסילבניה הופחת השימוש בעונש המוות באופן משמעותי, ומדינות נוספות הלכו בעקבותיה.
ב-8 בינואר 1794 מינה הנשיא ג'ורג' וושינגטון את ברדורד כתובע הכללי של ארצות הברית במקומו של אדמונד רנדולף שהתפטר.
ויליאם ברדפורד נפטר בעודו מכהן בתפקידו ב-23 באוגוסט 1795. הוא נטמן בחלקת הקבורה של משפחת רעייתו בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית סנט מרי שבברלינגטון, ניו ג'רזי.
בנוסף הוקמה מצבה לזכרו בחלקת הקבורה של משפחתו בבית הקברות לאורל היל שבפילדלפיה.
על שמו נקרא מחוז ברדפורד שבפנסילבניה.
ויליאם ברק היה ראש של שבט וורונדג'רי (Wurundjeri) מתושביה הראשונים של אזור מלבורן, אוסטרליה.
הוא הפך לדובר שהשפיע על צדק חברתי לאבוריג'ינים ומקור חשוב בנושא התרבות שלהם.
ברק נולד בשנת 1824 בברוש קריק ליד פארק וונגה באזור של אנשי וורונדג'רי.
אמו, טוטרי, הגיעה מבולוק נוראילום במורצ'יסון, ויקטוריה.
אביו, בביגרן, היה איש חשוב בשבט וורונדג'רי.
אמרו כי ברק היה נוכח כילד כאשר ג'ון באטמן נפגש עם זקני השבטים כדי "לרכוש" את אזור מלבורן בשנת 1835. לפני מותו תיאר את עדותו לחתימת החוזה בטקס.
הקולוניזציה האירופית גרמה לשיבושים בטקסי החניכה הילידיים באזור מלבורן.
בתגובה שלושת מנהיגי השבט ביניהם Billibellary התכנסו בדרום יארה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19 וערכו לברק הצעיר טקס חניכה של האבוריג'ינים.
הטקס היה רשמי כדי להציג בפניו את סמלי הגבריות: רצועות עור מעובד קשורות סביב שרירי זרועו.
הגומברט (שרשרת קנים) סביב צווארו, עצם חדה וצרה כיתד תקועה באף, והבראנג'פ שלו - הסינר שלובשים גברים כדי לכסות את איברי המין שלהם.
בתום הטקס קיבל ברק גלימת עור מדודו, ממנהיגי השבט.
ברק למד בבית הספר הממשלתי של המיסיון יארה של בין השנים 1837–1839.
כשהצטרף למשטרת הילידים בשנת 1844, קיבל את שמו ויליאם ברק.
הוא היה שוטר מס 19 של המשטרה.
בתחילת 1863 עבר ברק לתחנת קורנדררק, ליד הילסוויל, ויקטוריה יחד עם כשלושים שוטרים אחרים.
עם מותו של סיימון וונגה בשנת 1875, הפך ברק לראש השבט.
הוא עבד ללא לאות למען עמו וניהל משא ומתן מצליח מטעמם עם הממשל.
הוא היה אדם ומנהיג מכובד ביותר, עם מעמד בקרב הילידים והמתיישבים האירופים.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 הוא העביר מידע על מסורת ותרבות ילידים לאלפרד ויליאם האויט.
ברק נפטר בקורנדררק בשנת 1903 ונקבר בבית העלמין בקורנדררק.
ברק זכור בזכות יצירות האמנות שלו, המציגות גם חיי ילידים מסורתיים וגם מפגשים עם אירופאים.
מרבית רישומיו של ברק הושלמו בקוראנדררק בשנות ה-80 וה-90. בהווה הם מוערכים מאוד ומוצגים בגלריות ציבוריות מובילות באוסטרליה.
עבודותיו מוצגות באופן קבוע בגלריה הלאומית של ויקטוריה במלבורן.
בשנת 2003 הגלריה הלאומית של ויקטוריה קיימה תערוכה לזכור את ברק להנצחת חייו ופועלו.
בשנת 2005 הוקם גשר רגלי באורך של 525 מטר בשם "גשר ויליאם ברק" שמשפר את הקשר בין אתרי הספורט והבידור הגדולים ביותר במלבורן בליבה של מרכז העיר.
בשנת 2011 ברק נכנס לספר המורשת האבוריג'ינית הוויקטוריאנית.
בשנת 2015 תמונה של ברק בגובה 85 מטר שימשה ליצירת חזית בניין דירות בשם סוונסטון סקוור במלבורן, אוסטרליה.
הדיוקן נוצר על ידי מרפסות הלבנות על קיר שחור.
ויליאם בקווית' מקינס היה צייר פורטרטים אוסטרלי, חתן פרס ארצ'יבלד שבע פעמים על ציוריו בסגנון המסורתי.
הוא היה מדריך ומנהל בגלריה הלאומית של מדינת ויקטוריה.
מקינס נולד בסנט קילדה, פרבר של מלבורן, למלקולם מקינס ולאשתו אליס אגנס, לבית בקווית'.
למרות חוסר המסורת האמנותית המשפחתית, הוא היה מעוניין לצייר מהתקופה בה יכול היה להחזיק עיפרון.
בשנת 1903, בגיל 14, הוא נרשם לבית הספר לציור של הגלריה הלאומית של ויקטוריה בהנהגתו של פרדריק מק'קבין.
מאוחר יותר הוא עבר לבית הספר לציור בהנהלת לינדזי ברנרד הול.
מקינס זכה בפרסים הראשונים שלו על ציור דמות וראש מהחיים, וחלק את הפרס לציור נוף בשנת 1908. זמן קצר לאחר מכן, מקינס ערך תערוכה של ציוריו בגלריה אתנואום במלבורן בשיתוף עם פ.ר.
קרוזייר, שבעקבותיה נסע בשנת 1911 למסע לאירופה, שם יצר הרבה ציורי נוף והתוודע ליצירות המופת של רמברנדט, דייגו ולאסקס ואחרים.
מקינס היה מיוצג בלונדון בתערוכה של המכון המלכותי לציירים בשמנים בשנת 1913.
הוא חזר למלבורן באותה שנה, שם נערכה תערוכת יחיד שלו בגלריה אתנאום וכמעט הכל נמכר.
בשנת 1916 הוא שימש כממלא מקום של פרדריק מק'קובין, בבית הספר לציור בגלריה הלאומית של ויקטוריה, במהלך חופשת ההיעדרות של מק'קבין במשך שישה חודשים.
מקינס מונה זמנית לתפקיד בשנת 1918 לאחר מותו של מק'קבין, ובשנת 1920 מונה לצמיתות.
בשנת 1921 הוא זכה בפרסי ארצ'באלד הראשונים על דיוקנאות.
הוא המשיך לזכות בפרס עוד שבע פעמים.
מקינס ביקר באירופה בשנת 1925 והוא היה מבוקש מאוד כצייר פורטרטים.
במשך שנים רבות הוא לא הצליח לפנות זמן לעבודות ציורי נוף.
בשנת 1927 הוזמן על ידי הממשלה הפדרלית לתאר את פתיחת הפרלמנט הראשון בקנברה על ידי הדוכס מיורק.
בשנת 1928 הציג עם האקדמיה המלכותית, ובשנת 1933 ביקר שוב באנגליה כדי לצייר את הדוכס מיורק (לימים המלך ג'ורג' השישי).
בשנה שלאחר מכן, כאשר ברנרד הול עזב לאנגליה כיועץ, מונה מקינס לתפקיד מנהל הגלריה הלאומית של ויקטוריה, ובמותו של הול מונה לראש בית הספר לציור.
יצירות האמנות של מקינס מוצגות בגלריה לאמנות של דרום אוסטרליה ובגלריה לאמנות של NSW.
בנוסף, מקינס צייר מגוון אנשים חשובים בהיסטוריה האוסטרלית, כולל פקידים ומשפחות אצולה.
מקינס סבל מבעיות לב כל חייו.
ב־30 בנובמבר 1937, בסביבות חצות, המכונית בה נסע פגעה והרגה הולך רגל.
בחקירה הובאו ראיות לכך שהתרופה ""לומינל" שנטל, יכולה הייתה להשפיע על נהיגתו ואחראית לאיבוד זכרונו.
הוא לא הורשע בעבירה כלשהי.
עם זאת, בריאותו הכללית נפגעה וביולי 1939 התפטר מתפקידו כמנהל בית הספר לאמנות בגלריה הלאומית.
היה נשוי לוויולט מוריאל מוסגרב, ציירת פרחים מוכשרת, ונולדו להם ארבעה בנים ושתי בנות.
גלריה - דיוקנאותיו שזכו בפרסי ארצ'יבלד
ויליאם ברימנר היה צייר נוף ומחנך קנדי.
בנוסף למילוי תפקיד מפתח בהתפתחות האימפרסיוניזם בקנדה, לימד ברימנר אמנים רבים שהפכו לדמויות מובילות באמנות המודרנית הקנדית.
יליד גרינוק, סקוטלנד, בנם של דגלאס ברימנר וז'אן תומסון, עבר עם משפחתו לקנדה בשנת 1857. בשנת 1864 עברה משפחתו למונטריאול.
מאוחר יותר הם התגוררו באזור אוטווה, שם למד ברימנר בבית הספר באוטווה.
לאחר לימודי אדריכלות, נרשם ברימנר לאקדמיה ז'וליאן בפריז, צרפת, בשנת 1878. מוריו היו מפורסמים בתפיסה של נטורליזם.
באביב 1884 נסע ברימנר למפרץ רונסוויק, צפון יורקשייר, אנגליה, עם האמן הבריטי פרדריק ג'קסון (1859–1918) והאמן הסקוטי-קנדי ג'יימס קר-לוסון (1862–1939).
שם השלים ברימנר את עבודתו הגדולה – "זר פרחים", 1884 ששימש מאוחר יותר ככרטיס כניסה שלו לאקדמיה המלכותית לאמנויות.
בינואר 1885 שב ברימנר לפריז כדי לחדש את לימודיו באקדמיה ז'וליאן.
במהלך תקופה זו הוא יצר ציורי נוף בהשראת בית הספר ברביזון – "גבול היער של פונטנבלו", 1885, שהוצג בסלון פריז.
בשובו לקנדה בשנת 1885 בילה ברימנר את הקיץ באזור סנט לורנס התחתון בקוויבק.
שם יצר את ציוריו הראשונים המתארים את קוויבק הכפרית – נושא אליו היה חוזר לעיתים קרובות לאורך כל הקריירה.
בשנת 1886 הוא נסע למערב קנדה ברכבת החדשה אל האוקיינוס השקט, בתקווה לנצל את הנופים החדשים להשראה, כמו נופי הרי הרוקי.
ברימנר בילה מספר שבועות בשמורת סיקסיקה ליד גליכן (אלברטה), שם היה עד לרעב החמור של אנשי סיקסיקה עקב כישלונה של הממשלה לספק מזון.
חוויה זו הגיעה לשיאה באחד הציורים החזקים של ברימנר – "מתן מנות לאינדיאנים".
עם שובו ממערב קנדה החל ברימנר ללמד באגודת האמנות במונטריאול, שם ישהה שלושים שנה.
רבים מחברי קבוצת ביבר הול למדו אצל ברימנר, שעודד אותם לחקור גישות מודרניות חדשות לציור.
ברימנר התמחה בסצנות אנושיות ונמנע מנושאים היסטוריים גדולים פרט לציוריו לרכבת הפסיפית הקנדית.
נורה קולייר, אמילי קואנן, קלרנס גאגנון, פרודנס היוארד, רנדולף יוטון, אדווין הולגייט, מייבל לוקרבי, ג'ון יאנג ג'ונסטון, מייבל מאי, הלן מק'ניקול, קתלין מוריס, ליליאס טורנס ניוטון, אלברט מיד פטיסון, רוברט פיילוט, שרה רוברטסון, אן סאבאג' ואתל סת'.
ויליאם בליס בייקר היה אמן אמריקאי, שהחל לצייר כאשר אסכולת נהר ההדסון שקעה.
הוא נפטר בגיל 26 כשרק החל להוביל כצייר נוף.
הניו יורק טיימס אמר כי מותו "שלל מאמריקה את אחד האמנים המבטיחים ביותר שלה".
בייקר נולד ב-27 בנובמבר 1859, בעיר ניו יורק, בנם של בנג'מין פרנקלין בייקר והארט לואיזה בייו.
הארט הוא צאצא של ההוגנוטים בעלי אמצעים שעברו מצרפת לניו יורק לפני מלחמת העצמאות האמריקאית.
סבו היה אליס בייקר (1793–1873), מנהל בנק העיר אולבני, חברת הביטוח ההדדי אולבני, וחברת אוניות הקיטור של פיפל ליין, וכן מייסד בית העלמין של אלבני ובית החולים אלבני.
בנג'מין שימש במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית כאלוף-משנה בגדוד 43 של מתנדבי מדינת ניו יורק.
לאחר המלחמה שימש כחבר באספת מדינת ניו יורק בין השנים 1880–1882.
אחיו הידוע ביותר של ויליאם היה קפטן גיא אליס בייקר, שהתחתן עם לואיזה אירנה פלמה די צסנולה, בתו של הגנרל לואי פלמה די צסנולה.
בין אחיו האחרים נכללו בנג'מין הנרי, ג'ורג' קלינטון ואשלי ביי.
בייקר בילה את רוב ילדותו בעיירה באלסטון ספא, ומשפחתו רכשה את הנכס שבו יבנה את סטודיו הקיץ שלו, "הטירה", על שפת אגם בלסטון.
במשך ארבע שנים החל משנת 1876, למד בייקר באקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק, שם למד אצל אלברט בירסטדט ומוריץ דה האס.
בשנת 1879 הוא זכה בפרס אליוט במהלך התערוכה הראשונה שלו.
בשנת 1885 זכה בייקר בפרס הולגרטן.
בשנת 1881 בנה בייקר סטודיו קיץ בשם "הטירה" בצד המזרחי של אגם בלסטון בעיירה קליפטון פארק, צפונית לאולבני, ניו יורק.
הסטודיו תוכנן כך שיציע נוף מרהיב של הרי קטסקיל וברקשייר, והיה בעל תאורה טבעית מצוינת.
ועדת השימור ההיסטורית של פארק קליפטון סימנה את "הטירה" עם לוח היסטורי.
לבייקר היה גם סטודיו בבניין קיקרבוקר בניו יורק.
בייקר רק החל להתפרסם כצייר נוף בתנועת הריאליזם כשנפטר ב-20 בנובמבר 1886 בגיל 26 משפעת בבית אביו.
בייקר השלים מעל 130 ציורים במהלך הקריירה הקצרה שלו.
הוא נקבר בחלקה משפחתית בבית העלמין באלבני במננדס, ניו יורק.
ויליאם ברודי היה פַּסָּל סקוטי שעבד באדינבורו.
הוא היה בנו של ג'ון ברודי, בעל ספינה במחוז אברדין, ואחיו הבכור של אלכסנדר ברודי (1830–1867), שגם הוא היה פסל.
כשהיה כבן שש עברה משפחתו לאברדין.
ויליאם ברודי היה חניך של שרברב, למד בזמנו הפנוי במכון לאמנות באברדין, והתנסה בפיסול דמויות של אנשים ידועים.
עד מהרה החל ליצור דיוקנאות על מדליונים קטנים שמשכו את תשומת ליבו של הכלכלן וההיסטוריון ג'ון היל ברטון .
ברטון עודד אותו לנסוע לאדינבורו בשנת 1847. שם למד ברודי במשך ארבע שנים בקולג' אדינבורו לאמנות והחל לפסל בקנה מידה גדול יותר.
בין היתר יצר פסל ראש של אחד מפטרוניו הראשונים, לורד ג'פרי .
בערך ב-1853 הוא נסע לרומא, שם השתלם אצל הפסל לורנס מקדונלד , ובסיועו של האחרון עיצב את "קורינה, המוזה הלירית", יצירה שמפעלי קופלנד שיעתקו במיניאטורות ארבע שנים מאוחר יותר.
ברודי נבחר לחבר באקדמיה המלכותית הסקוטית ב-1857, וב-1859 כובד בדרגת עמית כבוד שלה.
ב-1876 מונה למזכיר ה-RSA, תפקיד שמילא עד מותו.
ברודי הציג באקדמיה המלכותית, 1850–1881, ובאקדמיה המלכותית הסקוטית, 1847–1881; בתערוכה הגדולה של 1851 הציג את קבוצת "נל הקטנה והסבא שלה" (דמויות מספרו של דיקנס, "בית ממכר עתיקות").
ברודי נפטר בביתו באדינבורו ב-30 באוקטובר 1881. הוא נקבר עם אשתו ובתו בבית הקברות דין מתחת לאנדרטה פשוטה של גרניט שעליה כד, שלא כמו המונומנטים הגדולים.
הכד נושא גילוף של זחל שנולד מחדש כפרפר, סמל יווני המצביע על אמונה בגלגול נשמות או בחיים לאחר המוות.
ויליאם בראדלי למונד היה צייר סקוטי, יליד ניוטייל, אנגוס.
לא הייתה לו הכשרה פורמלית באמנות ועבד עבור חברת הרכבות הקלדונית במשך שנים רבות.
הוא התמחה בתחילה בדיוקנאות ומאוחר יותר עבד על נופים שתוארו כ"סצנות אימפרסיוניסטיות נמרצות - עם שימוש חזק בצבעי שמן".
הוא נבחר לחבר באגודה המלכותית של אמנים בריטים ב-1906, והציג באקדמיה המלכותית, האקדמיה המלכותית הסקוטית ובמכון לאמנויות יפות של גלאזגו.
ויליאם בראדלי למונד הציג לראשונה את יצירותיו בפומבי בתערוכת האמנות של דאנפרמלין ב-1883, ואחריה תערוכת האמנות של דנדי ב-1884. חמש שנים לאחר מכן הציג לראשונה באקדמיה הסקוטית המלכותית.
ב-1890 הוא הפך לאחד מהחברים המייסדים של האגודה לאמנויות גרפיות של דנדי והציג עבודות בגלריה של רוברט סקוט בעיר.
העבודה הבולטת הראשונה שלו הגיעה בשנה שלאחר מכן - דיוקן של סמל מיג'ור קילגור מ"הדנדי היילנדרס".
בסביבות 1894, הוא יצר את אחד הנושאים הרווחיים ביותר שלו - סצנות חוף בהשתתפות מלקטי אצות בעבודה עם סוס ועגלה.
הוא הציג סצנה אחת כזו אצל סקוט, ש"איבנינג טלגרף" כינה את היצירה כ"קטע מבריק של עבודה מבריקה".
עד מהרה הוא נקנה על ידי אספן מקומי ולמונד צייר עוד הרבה וריאציות על אותו נושא.(1896).
בשנת 1895 הייתה לו השנה המוצלחת ביותר, כשהוא הופיע במכון גלאזגו והסתיימה בתערוכה של ציורים ורישומים בסטודיו שלו.
אף שלמונד נמנע מאמנות מודרנית, הקומפוזיציות שלו נתפסו לעיתים קרובות כמיוחדות בשל העדפתו ללכוד אפקטים מסוימים במקום בחירת נושא בשל המשמעות החברתית או הסמלית שלו, בניגוד לציירי דנדי אחרים כמו ג'ון דאנקן או סטיוארט קרמייקל.
בשנת 1898, 60 מציוריו נמכרו במכירה פומבית על ידי ויליאם פייף בחדרי האספה של העירייה, והניבו מחירים של עד 19 גינאה.
בשנת 1900 הוא הופיע באקדמיה המלכותית בפעם הראשונה, ועד מהרה החל לטפח קהל לונדוני.
בשנת 1902 הוא פתח את תערוכת היחיד הראשונה שלו בלונדון, בגלריה של קליפורד בהיימרקט.
למרות שמאיירים וקריקטוריסטים רבים של דנדי זכו להצלחה בלונדון (כגון מרטין אנדרסון ומקס קאופר), ציירי העיר רק לעיתים רחוקות השפיעו כל כך בבירה.
למונד חזר ללונדון ב-1903 כדי לקבל על עצמו מספר עבודות ומאוחר יותר באותה שנה נבחר לחבר באגודה המלכותית של האמנים הבריטיים.
הוא המשיך להציג עבודות בתערוכות אך ב-1906 בריאותו התדרדרה והוא הפחית בעבודתו.
בקיץ 1908 למונד חזר לדנדי, שם ערך תערוכה של עבודותיו האחרונות בסטודיו החדש שלו בשנה שלאחר מכן עבר שוב ושם נשאר עד סוף חייו.
בשנת 1915 הוא זכה לפטרון ידוע הארי לאודר, שהזמין ממנו שני ציורים וביקר אותו מעת לעת בדנדי או באוכמיטי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, למונד המשיך לצייר כתמיד, בילה את הקיץ שלו באוכמיטי ואז הראה את התוצאות בתערוכות בסטודיו שלו בסתיו.
למונד מת מדלקת ריאות ב-1924 בביתו ברחוב ויליאם.
כדי לנסות למכור את ציוריו שנותרו, נערכה תערוכת זיכרון בגלריות ויקטוריה ב-1925, שהציגה 68 יצירות שהושאלו על ידי אספנים שונים, יחד עם ציורים רבים שנתרמו על ידי חבריו האמנים בכדי לגייס כסף לפרנסת אלמנתו ולהקים מצבה מעל קברו בבית העלמין המזרחי.
ויליאם ברקצ'י היה חלוץ וצייר קנדי יליד גרמניה.
הוא נחשב לאחד ממייסדי העיירה יורק, קנדה עילית, טורונטו, אונטריו, קנדה.
ברקצ'י נולד בוולרשטיין, שוואביה, (גרמניה) כבן לווירקליכר הופרט (אלברכט תיאודור מול) ויוהנה יוזפה וולפורגה מול (לבית הפלה).
ברקצ'י נקרא במקור יוהאן אלברכט אולריך מול, אך בעקבות נישואיו שינה את שמו.
הוא למד באקדמיה בווינה ובאוניברסיטת ינה בסקסוניה.
בקריירה המוקדמת שלו בילה במספר מדינות באירופה, כולל פולין, שווייץ ואיטליה.
ב-1792 הפליג ברקצ'י לאמריקה, התיישב בפילדלפיה, ולאחר מכן הקים עסק ביורק, קנדה עילית (טורונטו).
כמה שנים מאוחר יותר, עבודתו לקחה אותו לקנדה התחתית (קוויבק).
נולדו להם שני בנים, ויליאם בנט ברקצ'י וצ'ארלס אלברט ברקצ'י.
בנו צ'ארלס אלברט ברקצ'י הפך למנהל הדואר השני של טורונטו.
ברקצ'י עזר לג'ון גרייבס סימקו להקים יישוב צפונית ליורק, שנקרא גרמן מילס עם מהגריו בחסות חברת קרקעות גרמנית, שלימים הפכה לעיירה מרקהאם .
"ויליאם ברקצ'י, מייסד שותף של טורונטו, יחד עם החלוצים הגרמנים שלו, פינו חלק מאתר העיירה יורק (טורונטו), הקים בתים ובנו כבישים בעיר מרקהאם וגם הכשירו 24 מיילים של נתיב המים של נהר הרוז' לניווט."
שתי תמונותיו הידועות ביותר הן דיוקן באורך מלא של צ'יף המוהוק תאינדנג'ה (ג'וזף בראנט) (בערך 1807) ודיוקן קבוצתי של משפחת וולסי (1809).
למרות הידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו, הוא ביצע גם ציורים דתיים ועבודות אדריכלות, כולל תוכניות לקתדרלת כריסט צ'רץ' במונטריאול בשנת 1803.
ברקצ'י נסע לניו יורק במהלך מלחמת 1812 ונתקע כשניסה לחזור.
תחילה הוא שהה במידלברי, ורמונט עם חברים, אחר כך באלבני, ניו יורק ואז בעיר ניו יורק, ממנה תכנן לנסוע לאנגליה.
הוא חלה בזמן שהותו בניו יורק ומת כשהיה בטיפולם של חברים.
הוא נקבר בקבר לא מסומן בכנסיית טריניטי בשם וויליאם בורקסי.
אשתו עברה לגור עם בנה ויליאם ומתה ב-18 בספטמבר 1839 בסנט-מלאני, קנדה התחתית.
ברקצ'י הותיר אחריו גם בן נוסף, צ'ארלס אלברט ברקצ'י.
בית ספר יסודי במרכז מרקהאם נקרא על שמו.
בבית הספר, שנוסד בשנת 1967, לומדים כ-600 תלמידים.
כמו כן, לכבודו העיר מרקהם קראה לאחת משכונותיה הצפופות על שמו - הכפר ברקצ'י.
"יובל ברקצ'י" הוא יובל של נהר הרוז' במרקהם.
כמו כן הא מונצח כחלוץ במקומות נוספים באזור זה של קנדה - בשמות רחובות, גנים ציבוריים ועוד.
ויליאם וודוורד ברנדון היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-37 בשנים 1923–1927.
ויליאם ברנדון נולד בטלדיגה, אלבמה, כבנם של הכומר פרנק ט.
ברנדון ושל רעייתו קארי (וודוורד) ברנדון.
הוא התחנך במכון סידר בלאף ובבית הספר התיכון של סטקלוסה, ולמד משפטים באוניברסיטת אלבמה בשנים 1891–1892. בעת לימודיו הוא נבחר כפקיד העירוני של טסקלוסה.
לאחר סיום לימודיו הוא פתח משרד עורכי דין בטסקלוסה ובאותה שנה מונה כשופט שלום.
הוא האמין שארצות הברית צריכה לשמור על "יחסים חמים וקרובים" עם הממלכה המאוחדת.
הוא נודע כאחד הנואמים הרהוטים והמבריקים במערכות הבחירות באלבמה.
ב-1892 הוא פרסם בטסקלוסה עלון צבאי בשם "האזרח החייל" (The Citizen Soldier).
כאיש המשמר הלאומי החל מ-1886, הגיע בסופו של דבר ברנדון לפקד על יחידה בצבא ארצות הברית כקצין בדרגת מייג'ור במלחמת ארצות הברית-ספרד.
ב-1899 הוא מונה כשליש הראשי של המשמר הלאומי של אלבמה על ידי המושל ויליאם סמפורד, ובהמשך חודש מינוי זה על ידי המושל ויליאם ג'לקס.
בשנים 1896–1901 היה ברנדון חבר בית הנבחרים של אלבמה.
ב-1906 הוא נבחר כמבקר המדינה של אלבמה.
בשנים 1911–1923 הוא כיהן כשופט שלון במחוז טסקלוסה.
ברנדון היה מועמד לתפקיד מושל אלבמה פעמיים.
ב-1918 הוא נוצח על ידי תומאס קילבי, אך ב-1922 הוא ניצח את ביב גרייבס (שכיהן כמושל אחריו), על בסיס מצע שקרא לארגון הכלכלה בממשלה ולאי הטלת מיסים חדשים.
כמושל, הוא שמר על הבטחות מסע הבחירות שלו לא להטיל מיסים חדשים, אך היה פעיל מאוד במהלך לביטול הפטור ממס לחברת החשמל של אלבמה.
כאשר הוא סיים את כהונתו הוא הותיר את אוצר המדינה של אלבמה בעודף.
ברנדון היה מושל פחות פעיל בהשוואה לקודמו האנרגטי קילבי, במיוחד בתחום החינוך.
ועדיין, הוא המשיך את מהלך סלילת הכבישים השאפתני של קילבי ואת תוכנית שיפור הרציפים של מוביל, מיזם שמומן באמצעות הוצאת איגרות חוב בסכום של 10 מיליון דולר.
הוא גם חיזק את חוקי העסקת הילדים והקים את נציבות הייעור של אלבמה.
ב-1924 עזב ברנדון את המדינה למשך 21 ימים.
על פי חוקת המדינה מ-1901, היה סגן המושל למושל בפועל אם המושל נעדר מהמדינה ליותר מ-20 יום.
כך היה צ'ארלס מקדואל למושל בפועל של אלבמה ליומיים במהלך חודש יולי אותה שנה.
כמי שנודע בכינוי "ביל הפשוט" (Plain Bill), הנהיג ברנדון את משלחת אלבמה לוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1924, שהייתה הראשונה שדיוניה שודרו ברדיו.
הוועידה עמדה בסימן של מבוי סתום בין תומכיו של מושל ניו יורק האירי קתולי אל סמית' לבין תומכיו של מזכיר האוצר לשעבר ויליאם גיבס מקאדו (חתנו של הנשיא לשעבר וודרו וילסון), שמועמדותו זכתה לגיבוי של הקו קלוקס קלאן שהיה עוין לקתולים.
אף אחד משני המועמדים לא היה מסוגל להשיג את הרוב של שני-השלישים הנחוץ, כולל קולותיהם של נציגי אלבמה, שתמכו במועמדים "הבנים המועדפים" שלהם.
במקרה של אלבמה, הבן המועדף היה הסנאטור אוסקר אנדרווד.
הוועידה הייתה הארוכה ביותר בהיסטוריה, כאשר 103 סבבי הצבעה התקיימו לפני שנבחר מועמד של פשרה, ג'ון ויליאם דייוויס.
כמדינה הראשונה בסדר האלפבית, אלבמה הובילה את כל סבבי ההצבעה, וברנדון, שדיווח על ההצבעה פה אחד של נציגי המדינה, היה הסמל של המבוי הסתום של הוועידה.
לזמן מה, אופן דיבורו הדרומי האיטי נשמע ברדיו, כשהוא הכריז שוב ושוב, "אלבמה נותנת 24 קלות עבור אוסקר ו.
אנדרווד", וכך הוא היה לאחד הקולות המזוהים ביותר בארצות הברית.
לאחר תום כהונתו כמושל ב-1927, מונה ברנדון שוב למשרתו הקודמת כשופט שלום במחוז טסקלוסה על ידי יריבו הפוליטי המושל גרייבס.
ויליאם ברנדון נפטר בטסקלוסה ב-7 בדצמבר 1934. הוא נטמן בבית הקברות ממוריאל פארק שבעיר.
הוא הניח אחריו את רעייתו אליזבת אנדרוז נבורס, אלמנה עם שתי בנות, שאותה הוא נשא לאישה ב-1900.
ויליאם ברטון היה רופא ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל דלאוור ה-39 בשנים 1859–1863.
ויליאם ברטון נולד במחוז סאסקס שבדלאוור.
בתחילה הוא נשא לאישה את אלייזה סורדן.
לאחר מותה ב-1829 הוא נישא בשנית לאן סי.
היל, ולשניים נולדה בת אחת.
לאחר שקיבל תואר ברפואה מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת פנסילבניה, הוא עסק לזמן מה במקצוע בעיר לואס שבדלאוור, ולאחר מכן באופן קבוע במילפורד.
ב-1827 הוא היה בריגדיר גנרל במיליציה של מחוז סאסקס, ונבחר מטעם המפלגה הוויגית כשריף של מחוז קנט, תפקיד בו הוא שימש בשנים 1830–1834. עם פילוגה של המפלגה הוויגית על שאלת העבדות, עבר ברטון ב-1848 לשורות המפלגה הדמוקרטית שתמכה יותר בזכויות המדינות.
ב-1854 היה ברטון מועמד המפלגה למשרת מושל דלאוור, אך נוצח על ידי שכנו, פיטר קוזי, דמוקרט לשעבר שנטש את המפלגה שהפכה בהדרגה לשמרנית יותר לטובת המפלגה האמריקנית הפרוגרסיבית יותר.
דלאוור חוותה את המחלוקות ואת המרירות של מדינות הגבול במהלך מלחמת האזרחים ובמהלך האירועים שהובילו לפריצתה, אך בזכות מיקומה ובזכות פעולה צבאית החלטית, נחסכה ממנה שפיכות הדמים שהייתה מנת חלקן של קנטקי ושל מיזורי.
אף על פי כן, הפילוגים בקרב הקהילות והמשפחות, והתחושות החזקות שנלוו אליהם היו כמו בכל מדינות הגבול.
בהיותה מדינת עבדות, אך עם מעט עבדים ומחזיקי עבדים באופן יחסי, רבים בדלאוור החזיקו בגישה שנקראה "זכויות המדינות", שמשמעותה הייתה, "אנשים מחוץ למדינה לא יאמרו לנו כיצד לנהוג".
על בסיס הקשרים הכלכליים החזקים עם פילדלפיה, וההפרדה הגאוגרפית ממדינות הקונפדרציה, הדעות בעד פרישה מן האיחוד לא היו נפוצות.
אף על פי כן, ההתנגדות למצע של ביטול העבדות ומתן זכות הצבעה לשחורים של הממשלה הפדרלית הרפובליקנית הייתה חזקה מספיק כדי ליצור מחלוקת משמעותית.
תחושות אלו היו חזקות במיוחד בשני מחוזות המדינה הדרומיים, שבהן התרכזה רוב האוכלוסייה ב-1860, ונציגיהם שלטו באספה הכללית, שהייתה הגוף שקיבל למעשה את ההחלטות במדינה.
עם התקרבות פריצתה של מלחמת האזרחים, קרסה המפלגה האמריקנית על רקע סוגיית חוק היובש, והמרכיבים הפרוגרסיבים שלה הצטרפו יחד עם וותיקים אחרים של המפלגה הוויגית אל מפלגת העם של דלאוור.
רוב אנשי קבוצה זו יצטרפו בהמשך למפלגה הרפובליקנית החדשה בדלאוור.
ב-1858 התמודד ברטון בשנית בבחירות על משרת מושל דלאוור, כשמולו ניצב מועמד מפלגתו, ג'יימס ס.
באקמאסטר, והוא ניצח בבחירות בהפרש קטן.
ברטון ניסה ליצור פשרה בין כל הפלגים.
כמו רוב תושבי דלאוור, הוא גילה אהדה רבה למדינות הדרום, והתנגד נחרצות לביטול העבדות, אך התנגד לאפשרות שדלאוור תפרוש מהאיחוד.
משלחת בראשותו של השופט ממיסיסיפי הנרי דיקינסון, הגיעה מטעם הקונפדרציה כדי לנסות ולשכנע את האספה הכללית של דלאוור לקבל החלטה על פרישה, אך ההצעה נדחתה, ודלאוור נותרה בתוך האיחוד.
בינתיים, סיעות חמושות של תומכים בשני הצדדים אספו כלי נשק והחלו באימונים.
ברטון ביקש מהקבוצות שתמכו בדרום להתפרק מנשקם, אך מאוחר יותר נסוג מבקשתו.
באותה עת הוא מינה את הנרי דו פונט כמפקד כוחות המיליציה המדינתית.
דו פונט היה החלטי יותר, וכאשר הגיעו כלי נשק נוספים מידי הממשלה הפדרלית, הוא דאג שהם יועברו לידי המיליציה הנאמנה, ושכל מחסני התחמושת החשובים יזכו להגנה ראויה.
דו פונט יהיה בסופו של דבר זה שיספק מחצית מהתחמושת ששימשה את צבא האיחוד.
כאשר פורסמה קריאה לגיוס חיילים לצבא הפדרלי, התפשר ברטון שוב, וסירב לספח אליו את המיליציה של דלאוור, אך כן עודד גיוס.
למעשה, התמיכה באיחוד הייתה כה חזקה עד שדלאוור החזיקה במספר הרב ביותר של חיילים ביחס למספר התושבים בהשוואה לכל המדינות האחרות.
עובדה זו הובילה את נשיא ארצות הברית אברהם לינקולן להעיר, "מדרום לקו מייסון-דיקסון, דלאוור הקטנה והאצילית הובילה כבר מההתחלה".
המיליציה הנאמנה והחמושה של דו פונט וכוחות פדרליים נוספים פירקו יחידות בלתי סדירות במחוזות קנט וסאסקס מנשקן, והמיליציה המשיכה וכבשה את בית המדינה הישן ואבטחה באופן כללי את המדינה.
לקראת סיום תקופת כהונתו של ברטון כמושל, שוב נקראו כוחות פדרליים על ידי מנהיגי הרפובליקנים לפקח על הבחירות של 1862, כדי לאפשר ניצחון לרפובליקנים, אך בשל דור של מרירות בליבם של חלק מתושבי דלאוור כלפי המפלגה נראה היה שיהיה זה בלתי מוצדק למשול בכוח הזרוע.
ויליאם ברטון נפטר במילפורד ב-5 באוגוסט 1866. הוא נטמן בכנסיית המשיח האפיסקופלית שבעיר.
ויליאם ברידג'ס אדמס היה מהנדס רכבות אנגלי, הידוע בעיקר בזכות המצאת "סרן אדמס", פטנט הקרוי על שמו שהיה בשימוש בתחבורה מסילתית בבריטניה עד לסוף הנעת הקיטור ב-1968, וכן המצאת לוח התפס המסילתי.
אדמס נולד וגדל בוואור, שרופשייר, והתחנך בבית הספר מיידלי.
אביו, בנו של איכר מוואור, עבר ללונדון ושם התחיל לעבוד בתור בונה כרכרות והפך בסופו של דבר לבעל מקצוע מיומן, שעיקר עיסוקו באספקת עור ליצרני כרכרות ברחוב דין, סוהו.
אדמס התלמד בתור בונה כרכרות בחברת בקסטר ופירס מלונג אקר, לונדון, שהייתה חברה ידועה בזמנה, ובמהלך תקופתו בחברה הובאה לשם הכרכרה של נפוליאון, לאחר קרב ווטרלו, וברידג'ס אדמס צייר אותה.
ב-30 בנובמבר 1818 התחתן, בסנט מרטין, עם אליזבת פלייס, בתו של פרנסיס פלייס, הרפורמטור החברתי.
יחד הם יצאו למסע כדי למצוא את מזלם באקלים חם יותר.
בשנת 1820 הם עזבו לוולפראיסו בצ'ילה.