tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לחופש ההתאגדות נודעת משמעות מיוחדת בתחום יחסי עבודה ומשפט העבודה, שכן בגדרו מצוי "חופש ההתארגנות", דהיינו, זכות העובדים להתארגן בארגוני עובדים וזכות המעסיקים להתארגן בארגוני מעסיקים.
הזכות להתארגן כוללת גם את זכותו של ארגון העובדים לנהל משא ומתן קיבוצי עם המעסיק.
במישור הבין-לאומי, נוסד בשנת 1919 ארגון העבודה הבין-לאומי המהווה סוכנות של האומות המאוחדות המתמקדת בנושאים של יחסי עבודה.
הארגון הוקם בעקבות ועידת השלום בפריז.
בארגון חברות 179 מדינות בעולם ביניהן מדינת ישראל.
בין מטרותיו של הארגון לקבוע תקנים בינלאומיים בתחום העבודה באמנות ובהמלצות אשר יאומצו על ידי המדינות החברות.
התנכלות לעובדים, לרבות פיטורים, מחמת הפעלת זכות ההתארגנות או השתתפות בשביתה נאסרה באמנות ארגון העבודה הבינלאומי וכן באמנות האו"ם.
באמנה מס' 158 של ארגון העבודה הבין-לאומי נקבע במפורש, כי חברות בארגון עובדים אינה סיבה לפטר עובד.
מדינת ישראל, כחברה בארגון העבודה הבינלאומי, באו"ם וכן מכוח אשרור חלק מהאמנות הנ"ל, קיבלה על עצמה את העקרונות שהתוו בהם.
בישראל קיימות כמה הוראות חוק הבאות להבטיח את זכות העובדים להתאגד.
לדוגמה: סעיפים 3–4 לחוק הסכמים קיבוציים, המגדירים מהו ארגון עובדים יציג.
המחוקק הישראלי אף העניק לעובד הגנה מפני פיטורים עקב השתתפותו בשביתה.
סעיף 19 לחוק הסכמים קיבוציים קובע, כי "...השתתפות בשביתה לא יראו כהפרת חובה אישית".
בפסק דין הורן את ליבוביץ', נקבע כי פיטור עובדים בגין השתתפותם בשביתה שננקטה במסגרת מאבקם להתאגד היא פגיעה בזכות חוקתית.
חופמי זרעים (שם מדעי: Thinocoridae) היא משפחת עופות מסדרת החופמאים.
בצורתם ובאורח-חייהם דומים לשליו או לקטה.
הכנפיים ארוכות וחדות והרגליים קצרות, 4 אצבעות, המקור קצר וחרוטי.
שוכני שטחים גלויים בהרים הגבוהים עד גובה 4000 מטר.
מזונם העיקרי: זרעים בתוספת חרקים.
5-4 ביצים הדומות בצורתן ובצבען לביצי שאר החופמאים.
במשפחה 2 סוגים, בהם 4 מינים.
תפוצתם בהרי האנדים, מארץ האש עד אקוודור.
השם המדעי בשל משכנם גם בחופים סלעיים.
שם כנראה נתגלו בראשונה, שני הסוגים הם:
מין: אטגיס אדום-בטן (Attagis gayi)
חופש הוא מושג מופשט אשר מתאר, באופן כללי, היעדר אילוצים, הכרחה או כפייה, ואפשרויות פעולה לא מוגבלות.
שאלת החופש נוגעת להיבטים רבים בחיי האדם והחברה.
סוגיית החופש נידונה בהקשרים רבים: בפילוסופיה, בענפים שונים של מדעי החברה – ובמיוחד במדעי המדינה, בפסיכולוגיה, בסוציולוגיה בכלכלה ובאנתרופולוגיה – בחקיקה אזרחית ובקרימינולוגיה, בדת, במדעי המוח, ובמדעי הקוגניציה.
מושג החופש מתחלק לסוגים שונים של חופש בעלי משמעות בתחומים שונים, כגון חירות האדם, עצמאות, חירות המחשבה, חופש הביטוי, חופש דת וחופשה.
החופש החברתי מוכר כאחת מזכויות האדם.
החופש החברתי מהווה ערך יסוד בחברות רבות, והוא עילה לוויכוחים ומאבקים פוליטיים ואידאולוגיים רבים.
סוגים מסוימים של חופש אנושי מעוגנים בתשתית החוקתית של מדינות רבות בעולם, והם נחשבים לזכויות אזרח ברוב העולם המודרני.
כיום רווחת התפיסה שמידת החופש האישי של האזרחים במדינה או בחברה מסוימת מקבילה לרמת ההתקדמות החברתית, החינוך, והנאורות של החברה.
בפילוסופיה, שאלת יכולתו של האדם לבחור את גורלו באופן חופשי היא מהשאלות הפילוסופיות העתיקות והשנויות במחלוקת ביותר.
למשל, שתי תורות פילוסופיות עיקריות מתנגדות למושג החופש.
הראשונה היא פטליזם – אמונה בגורל, שכל שמתרחש אמור היה להתרחש ו"הסוף ידוע מראש" בכל מהלך שנבחר, והשנייה היא דטרמיניזם – תורת הסיבתיות, שסוברת שאין אפשרות לשנות ולבחור דבר אחר משנבחר, כי באופן טבעי מכלול הסיבות תמיד יוביל אותנו לבחור בדבר מסוים, ללא אפשרות חלופית.
במאות השנים האחרונות קיים תהליך של הרחבת הציבור שזכאי ליהנות מחופש.
מזה אלפי שנים, מאז המהפכה הנאוליתית התקיימה חברה מלוכנית ודכאנית שבה עיקר החופש היה אצל קבוצה קטנה של בני המעמדות העליונים, במיוחד לגברים.
קבוצה גדולה שכללה איכרים, נשים, ילדים, עבדים ושפחות הייתה בעלת חופש מוגבל מאוד.
עם השנים גדלה הקבוצה שנהנית מהגנת החוק והנורמות לפעול באופן חופשי יותר.
דוגמאות לתהליך זה כוללות את התנועה לביטול העבדות שהעניקה חירות וזכויות גם לבני אדם שחורים ופמיניזם שהעניקה ממדים רבים של חופש לנשים שנשללו מהן בעבר.
תנועות אחרות טענו כי החופש שצריך להעניק אינו מוגבל רק לבני אדם שחיים כיום – יש להחיל חלקים ממנו גם ביחס לבעלי חיים ואף למערכות טבעיות ולדורות העתיד.
במשך רוב הקיום של המין האנושי, משך כמה מאות אלפי שנים, בני אדם חיו בחברות של ציידים-לקטים.
היו אלה בעיקר משפחות בנות כמה עשרות אנשים שנדדו ממקום למקום, ובחלק מהמקומות הקימו ארגונים גדולים יותר: שבטים.
החופש של בני האדם הוגבל בעיקר בגלל מגבלות טבעיות כמו הצורך להשיג מזון או הצורך להתגונן מפני איתני הטבע.
בעבר הניחו רוב ההוגים כי חיי הציידים לקטים היו קשים, קצרים ואומללים, אולם בעקבות מחקרים באנתרופולוגיה וארכאולוגיה הפכה הנחה זו לפחות מקובלת בקרב חוקרים כיום.
ממחקר של חברות ציידים-לקטים שקיימות בימינו, נראה שההסדרים החברתיים היו שונים בין חברות שונות, כך שמידת החופש בחברות אלה השתנתה מחברה לחברה.
החופש של בני החבורה הוגבל לרוב על ידי מסורות, מנהגים וטאבו שונים, וכן על ידי הכוח של זקני השבט או של בעלי תפקידים חשובים, כמו אנשי רפואה.
עם זאת, חבורות אלה חיו במערכת שבה הייתה תלות הדדית גבוהה, ולכן התקיימו בהן חיי שיתוף עם ערבות הדדית חזקה.
האיום המרכזי על החופש, מלבד אילוצים טבעיים, היו איומים מצד חבורות או שבטים שכנים – הללו נלחמו לעיתים על טריטוריה, והיו עלולים גם לרצוח את הגברים (ולפעמים גם את הילדים) ולקחת בכוח את הנשים.
בעקבות המהפכה הנאוליתית לפני כמה אלפי שנים, עברו בני האדם לישובי קבע ולחברות גדולות ומורכבות יותר – חברות מלוכניות שהתקיימה בהן גם התמחות כלכלית וריבוד חברתי נוקשה.
בחברות אלו החופש היה נחלת מיעוט זעיר מתוך החברה, ורוב גדול מבני האדם לא היו חופשיים.
החופש היה בעיקר נחלתם של מלכים ובני אצולה, וכן של השכבה העליונה של כהני דת, סוחרים ומפקדי צבא.
בני שכבות אלה היו מוגבלים גם הם, בשל חוקים ומנהגים שונים, והיו מוכרחים לנהל מאבקים ומזימות כדי לשמר את כוחם מול יריבים שהיו עלולים לנשל אותם או להרגם.
רוב רובם של האנשים – איכרים, נשים, ילדים, עניים, וכן לוחמים, כמרים או פקידים פשוטים – היו מוגבלים בגלל סיבות שונות כמו עוני, מיסים כבדים, מלחמות, חוקים נוקשים ומוסכמות חברתיות כמו חוקי דת וטאבו.
דוגמה לכך היא החובה לשלם מיסים לשליט: איכר שלא שילם מיסים היה עלול להיות מנושל מאדמותיו, או להאלץ למכור את אחת מבנותיו לעבדות.
החופש של אנשים הוגבל גם על ידי כיבושים מצד מדינות ומעצמות שכנות – אלו נהגו לכבוש מחוזות וערים, להטיל מיסים כבדים, ולפעמים לשעבד את התושבים או למכור אותם כעבדים.
בתחתית הסולם החברית בתקופה הקדומה היו העבדים והשפחות.
אנשים שהיו חייבים כסף שלא יכלו להחזיר החזירו את חובם על ידי מכירת בני משפחה או שעבוד של כל המשפחה כעבדים.
בנוסף אנשים נחטפו, נשבו במלחמות, נולדו לעבדים, או נמכרו (לעיתים בידי הוריהם) בכיכר השוק וכך הפכו לעבדים.
אנשים אלו נחשבו לרכוש בעליהם ונאלצו לעבוד אותם ללא תמורה, לעיתים עד יום מותם, ללא כל זכות ערעור.
ערך חייהם של עבדים לא היה כשל בני אנוש, אלא קרוב יותר לחיות או לרכוש.
בחברות רבות אדון שהרג את עבדו (בשל סיבה מוצדקת או בשל גחמה) היה פטור מכל עונש, ואדון שהרג את עבדו של אחר צריך היה לשלם לו פיצויים.
מצב זה של עבדות בתוך החברה הפך לנדיר יותר לאחר התחזקות הנצרות.
שעבוד אנשים בני אומות אחרות, שנחטפו או נשבו, המשיך להתקיים במדינות מוסלמיות.
עיקר העבדות אנושית היה נהוג כלפי בני יבשת אפריקה עד למאות האחרונות, במיוחד במזרח התיכון, באפריקה וביבשת אמריקה במסגרת סחר העבדים האטלנטי.
בימי הביניים היו בני האדם כבולים לתפקידם בסדר החברתי ולמעמדם בהתאם למשפחה בה נולדו.
רובה של האוכלוסייה נעדרה חופש אישי, לא הייתה אפשרות לעבור ממעמד למעמד ומתפקיד לתפקיד, והאדם היה קשור לחברה בהתחייבויות שונות.
באירופה העבדות נחלשה ובמקומה התפתח מעמד של צמיתים שהיו קשורים לקרקע ולבעלים שלה וחיו חיי עוני מחפיר, ועם זאת מעמדם היה טוב יותר מזה של עבדים.
החופש של רוב האנשים היה מותנה בחוקים וגחמות של בני מעמדות גבוהים יותר.
אציל מסוים היה עלול להתעלל באיכרים שבתחום אחריותו.
מלך אכזר היה יכול לנשל בני אצולה או לרצוח אנשים על פי גחמות.
החופש של אנשים ממעמדות נמוכים יותר היה לפעמים תלוי במאבקי כוח בין בתי אצולה שונים ובין הכנסייה לבין המלכים – יחסי יריבות אלה היו מעין "הפרדת רשויות" שגרמה לקיום הגבלת כוחם של המעמדות העליונים.
עם זאת מריבות אלה היו יכולים גם לפגוע במעמדות התחתונים בשל מלחמות או דרישה למיסים גבוהים כדי לממן מאבקים שונים.
רק בתקופת הרנסאנס החל להתפתח תהליך החופש המודרני כפי שאנו מכירים אותו בימינו.
הריבוד החברתי הפאודלי התערער וההון הפך חשוב מהייחוס, ולמעשה שבר הליברליזם את עול הגילדות מעל האנשים, והצליח לשחרר אותם מהמסגרות המקובעות של הסדר הפאודלי, והנצרות הפרוטסטנטית שברה את עולה של הקתוליות, ואיפשרה חופש מחשבה לבני אירופה.
מושג החופש האנושי בהגות של העת החדשה עבר שני פיתוחים עיקריים, שניתן להגדירם כ"פנימי" ו"חיצוני".
ההיבט הפנימי של חופש האדם טוען כי ייחודו של האדם – לעומת שאר בעלי החיים – טמון בהיותו בעל רצון חופשי, הפועל לא על פי יצריו ודחפיו הטבעיים, אלא על פי שכלו, תובנותיו, עקרונותיו ומצפונו.
בהתאם לכך, ככל שיצור "מפותח" יותר ופחות פרימיטיבי, כך קל לו יותר להשתחרר מדפוסים מוכתבים של אינסטינקטים ודחפים, והאדם ניצב בפסגת ההתפתחות.
ככל שהאדם התפתח יותר, כך הוא הצליח להסיר מעליו מגבלות ביולוגיות ופיזיקליות שחוקי הטבע והעולם הציבו בפניו.
בהתאם לכך, על פי ההומניזם, גישה פילוסופית המציבה את האדם במרכז ומדגישה את הרצון החופשי שלו, לכל אדם יש זכות לחופש.
וכך הוא ההיבט ה"חיצוני" של החופש בחלקים רבים של הגות העת החדשה: יש לשלול מצב שבו אדם יהיה בבעלות או תחת שליטה של גורמים אחרים שמחוצה לו.
על פי מדד החופש העולמי לשנת 2025 החופש העולמי נמצא במגמת ירידה מזה שני עשורים.
לפי הפסיכולוגים אריך פרום, מחבר הספר מנוס מחופש (שבו הוא מנתח את תולדות החופש באנושות), וויקטור פראנקל, מייסד שיטת הלוגותרפיה, שתי גישות ותפיסות מתנגדות לחופש האנושי והן הסמכותנות והתואמנות (קונפורמיות).
פרום טוען כי הגישה העיקרית הנלחמת בחופש היא הסמכותנות.
החינוך לציות עיוור וכניעה אוטומטית כלפי ישויות חיצוניות ובהן ממסדים, רעיונות ואנשים.
המודלים הנפוצים הקיימים הם בדרך כלל שלטונות טוטליטריים וממסדים דתיים, ששניהם דורשים מהאנשים החוסים בצילם לוותר על החופש האישי המוקנה להם, ולהביע את עצמם רק באופנים שמסגרות אלו קובעות ומאפשרות להם.
הציות שכשלעצמו שהוא חסר משמעות וערכיות, הופך לערך נעלה ולמעלה טובה בעיני מסגרות כאלו, ואי הציות נתפס כעבירה חמורה שעונשה בצידה.
תופעה נוספת שמבטלת את החופש האנושי, לדעת פרנקל ופרום, היא התואמנות (קונפורמיות), המתבטאת בציות, סתגלנות, הליכה בתלם וקבלת מרותן של הנורמות החברתיות באופן אוטומטי וללא כל ערעור.
האנושות, בעיקר בעולם המערבי, חיה באשליה מזויפת של חופש וחוסר הגבלה, אבל מתוך סתגלנות וצייתנות עיוורת למוסכמות, אנשים מחקים אחרים.
הם חושבים, רוצים, מרגישים ואף פועלים לפי מה שנראה להם שהחברה והשכל הישר דורשים מהם, ומתכחשים בכך לעצמיות שלהם, כי הדבר יעמיד אותם בבדילותם, ויעצים את פחדיהם לעמוד לבד מול אימת הקיום.
פרום שואל, לשם מה זקוק האדם לחופש ביטוי, אם אין לו מחשבות עצמיות, אמיתיות ומקוריות משל עצמו.
הפילוסוף ישעיה ברלין נודע כמי שיצר הבחנה בין חירות שלילית לחירות חיובית, או בין 'חופש מ' ו'חופש מאת' ל'חופש ל' ו'חופש לשם'.
בלשון התנ"כית נעשתה הבחנה בין שני מושגי חופש ששניהם קשורים לעבדות.
המילה חופש ציינה חופש פרטי של עבד מסוים, שקיבל עצמאות מידי אדוניו והפך לאזרח חופשי, לאחר סיום תקופת עבדותו, או בשל אירוע שחייב את שחרורו, לבין המילה דרור שציינה חופש חברתי של כל העבדים בבת אחת, בעקבות סיום תקופה, או קבלת החלטה משותפת של הציבור.
על פי פרופ' שלום רוזנברג קיימת הבחנה בין שלושה סוגי חופש שונים, והשפה העברית ייחדה מילה שונה לכל אחד מהם:
חירות – החופש הלאומי בו עם אינו משועבד לעם אחר ויש לו ריבונות על עצמו.
דרור – החופש החברתי בו אנשים אינם עבדים לאנשים אחרים ויש להם חופש חברתי.
חופש – החופש האישי בו יכול האדם להחליט החלטות באופן חופשי ויש לו בחירה חופשית.
על אף שהחופש על שלל מרכיביו הוא זכות יסוד המוקנת לאזרחים במדינות מערביות, מוסכם על רוב ההוגים כי גם לו יש מגבלות, כאשר הוא מתנגש עם ערכים ואידיאלים אחרים.
אחת המגבלות העיקריות בדרך כלל היא אי פגיעה בבני אנוש אחרים.
לעיתים המגבלות מורחבות לאי פגיעה במוסדות החברה, או להתנגשות עם נורמות וסייגים שהחברה שמה על עצמה לניהול תקין ומסודר של החברה.
בהקשר לכך תקפה אימרתו של הפילוסוף ישעיה ברלין כי "חירות עבור הזאבים היא מוות לכבשים".
למשל, ברוב החברות הדמוקרטיות חופש הביטוי יוגבל ויסוייג כאשר הוא יהפוך לביזוי, השפלת הזולת, הוצאת דיבה עליו ואמירת ביטויים גזעניים ועוד.
חופש התנועה יוגבל באופן שלא יסכן בני אדם אחרים, למשל בהגבלה של נתיבים ומהירויות.
וחופש ההתאגדות יוגבל באיסור להקים התאגדות של שטנה או חבלה שתנסה לפגוע באזרחים אחרים או ביסודות של המשטר.
גם בהקשר של בין האדם לעצמו, החופש יכול לעורר שאלות מוסריות, למשל כאשר האדם בוחר או מבקש לפגוע בעצמו בלבד, למשל בנושא של המתת חסד והתאבדות.
כיום ברוב החברות בעולם מוסכם להטיל מגבלות חמורות על החופש – בצורת מעצר, כליאה ושלילת זכויות – על מי שהפר את חוקי החברה וביצע פשעים.
לדעת ויקטור פראנקל חופש ואחריות הם שני צדדים של אותו מטבע.
ברגע שהאדם נוטל חירות לעצמו הוא גם מקבל על עצמו אחריות.
רבים חוששים מפני נטילת אחריות ונתינת דין וחשבון ולכן מסרבים לקבל החלטות שירחיבו את חירותם.
פרנקל קורא לבני האדם ליטול אחריות לגורלם וקובע שזהו החידוש הגדול של שיטתו.
הוא גם הצהיר כי ארצות הברית צריכה להקים בחוף המערבי את פסל האחריות, שישלים את פסל החירות.
בדומה לכך, סבר הראי"ה קוק, כי עיקרה של התשובה, שהיא תיקון האדם, היא בהפסקת הטלת אחריות למצב האדם על הזולת, ובלקיחת אחריות על גורלו, מתוך אמונה כי ההצלחה הגמורה תלויה רק ברצונו הטוב של האדם.
הזכות של בעלי החיים לחיות חיי חופש עולה על הפרק אצל חובבי חיות וארגונים להגנת בעלי־חיים.
על פי האידאולוגיה בה הם מאמינים, לא רק בני האדם זכאים לחופש אלא גם בעלי החיים.
על פי תפיסתם, סביבתם הטבעית של בעלי החיים היא הטבע בו הם יכולים לחיות ולפעול באופן חופשי תוך מאמץ להשיג מזון באופן עצמאי.
לעיתים רבות בני אדם נוטלים את החופש של בעלי חיים, ומחזיקים אותם כלואים מאחורי סורג ובריח, אם בגני חיות, אם במכלאות פרטיות, ואם בכלובים ביתיים.
במדינות רבות ישנם בעלי חיים מוגנים שאסור לבני אדם פרטיים לצוד או ללכוד אותם ולהעבירם ממקום מחייתם הטבעי.
כחלק ממגמה עולמית מעוצבים גני החיות של ימינו באופן שיספק מרחב גדול יותר לחיות, ולא יסגור אותם בתחום צר של כלוב.
המחשה בולטת לשינוי זה היא בהבדל שבין גן החיות התנ"כי הישן לחדש בעיר ירושלים.
בנוסף ישנן תנועות הדוגלות ביחס הומניטרי לבעלי חיים מבויתים, ובכלל זאת מתן האפשרות לחיים חופשיים, במסגרת החוות שבהן הם מגודלים.
למשל לאפשר לתרנגולות להטלה להסתובב באופן חופשי במה שמכונה בעברית ביצי חופש, במקום לגדלן בכלובי סוללה, שמגבילים מאוד את מרחב התמרון, התנועתיות, האפשרות לגירוי סביבתי, והאפשרות לביטוי התנהגויות טבעיות כגון פרישת כנפיים, התפלשות בחול ונבירה באדמה.
עמותת חופש (בשמה הרשמי חופש - עמותה לחופש מדת) היא עמותה ישראלית הדוגלת בהפרדת הדת מהמדינה, בביטול כפייה דתית, מתנגדת לפעולות החזרה בתשובה ופועלת נגדן.
העמותה חברה בארגון ברית האתאיסטים הבינלאומית.
במדינת ישראל של שנות ה-80 הייתה פעילות של עמותות חרדיות ודתיות והתגברה תופעת החזרה בתשובה בקרב הציבור החילוני.
בסוף שנת 1985 החלו מספר הורים לצעירים שחזרו בתשובה להתארגן כקבוצה ולאתר אנשים נוספים כמוהם.
בחודש מאי 1986 הקימה הקבוצה עמותה בשם "נפגעי החזרה בתשובה".
העמותה פעלה נגד "הפעילות המיסיונרית-יהודית בבתי הספר ובבסיסי צה"ל" ופעילות זו הוצאה מחוץ לחוק.
בשנת 1987 שינתה העמותה את שמה ל"ע.ל.ה.
- עמותה למניעת ההשתלטות החרדית" ועסקה בנושאים נוספים, כגון מניעת כפייה דתית ומניעת מצב של מדינת הלכה בישראל.
בשנת 1998 השתלבה העמותה עם אתר חופש, ושינתה את שמה ל"ע.ל.ה - חופש".
מאז, פעילות העמותה התנהלה במקביל ברשת ומחוץ לה.
אתר חופש הוקם בנובמבר 1997 ומופעל בהתנדבות.
בספטמבר 2004 שינתה העמותה את שמה ל"חופש - עמותה לחופש מדת".
ביולי 2016 הגישה העמותה, יחד עם שורה של עותרים נוספים, עתירה לבג"ץ שדרשה משר התחבורה ישראל כץ ומשרד התחבורה לשקול להפעיל תחבורה ציבורית בשבת, זאת נוכח סירובם להפעיל תחבורה ציבורית בשבת.
העמותה חברה בברית האתאיסטים הבינלאומית.
חופש אקדמי הוא החופש המוקנה למורים, תלמידים ומוסדות אקדמיים לחתור להרחבת הידע באשר הוא, זאת ללא התערבות חיצונית לא עניינית.
הוא עשוי לכלול גם את זכותם של אקדמאים לעסוק בביקורת חברתית ופוליטית.
בהגדרה מצמצמת, חופש אקדמי הוא החופש לעסוק בכל מגוון הפעילויות הכרוכות ברכישת ידע, כולל בחירת נושאי המחקר, קביעת נושאי ההוראה בכיתה, הצגת ממצאי מחקר לעמיתים ופרסום ממצאים ומסקנות של מחקרים.
עם זאת, אף לחופש אקדמי יש גבולות.
בארצות הברית, בהתאם ל"הצהרה על חופש אקדמי וקביעות משנת 1940", על מורים להיזהר ולהימנע מנושאים במחלוקת שאינם קשורים לנושא עיסוקם.
כאשר מורה מדבר בפומבי או מפרסם דבריו בכתב, עליו ליהנות מחופש להביע את דעותיו ללא מורא מצנזורה מוסדית או מצעדי משמעת, אולם על המורה להפגין ריסון עצמי ולהדגיש כי אינו מביע את דעות המוסד שבו הוא מלמד.
קבלת קביעות במשרה במוסד אקדמי מגינה על המורים בכך שהיא מבטיחה שניתן לפטר מורה אך ורק בגלל נימוקים מתאימים, למשל חוסר יכולת מקצועית בולטת או התנהגות הראויה לגינוי על ידי הקהילה האקדמית עצמה.
שורשי הרעיון של חופש אקדמי נעוצים באוניברסיטאות של ימי הביניים באירופה, ובמיוחד האוניברסיטאות שקמו בצפון איטליה בתקופה שקדמה לרנסאנס האיטלקי.
במוסדות אלה ביקשו לעיתים אוטונומיה מהכנסייה או מהמונרכיה, אך בפועל היו נתונים לא פעם לפיקוח הדוק מצד השלטון או הכנסייה.
אוניברסיטת בולוניה שקמה בשנת 1088, שהיא העתיקה ביותר בעולם המערבי, נוסדה מהתארגנות חופשית וחילונית של סטודנטים שבחרו ומימנו את הפרופסורים שלהם מכיסם ובכך הייתה שונה ממוסדות אחרים (שקמו מאוחר יותר) כמו הסורבון.
עד אז, המנזרים והכנסייה, החזיקו מונופול על הידע.
הקמת האוניברסיטה מסמלת את תחילת המעבר לעבר תרבות רנסאנס שבה האוניברסיטאות מתחרות בכנסייה על הזכות להעביר ידע לציבור ולדורות הבאים.
במהלך המאה ה-13 וה-14, האוניברסיטה של פריז, שהייתה תחת פיקוח כנסייתי, אסרה הוראת חיבורים של הפילוסוף היווני אריסטו בתחומים מסוימים, מחשש לסתירה בין הפילוסופיה האריסטוטלית לתאולוגיה הנוצרית.
רק בהדרגה, ולאחר משא ומתן בין מוסדות הכנסייה והאקדמיה, הותר להורות את כתביו בגבולות מצומצמים.
בתקופת הרנסאנס והנאורות עלתה החשיבות של חקירה מדעית חופשית, אולם חופש אקדמי של ממש עדיין לא היה מעוגן או מקובל במוסדות הרשמיים.
מלכים שליטים מקומיים והכנסייה התערבו לא פעם בתכנים של הוגי דעות.
דאחת הדוגמאות המפורסמות ביותר להתערבות של מוסד דתי בחופש האקדמי היא סביב ניסיונות הכנסייה הקתולית לצנזר רעיונות של המודל ההליוצנטרי.
ב-1616 ספרו של קופרניקוס "על הקפות כיפות השמיים", נכנס לרשימת הספרים האסורים על ידי האיקוויזיציה האיטלקית.
הספר טען כי כדור הארץ אינו במרכז היקום, וכי הוא וכוכלי לכת אחרים סובבים סביב השמש.
מחזור היום והלילה לא נובע מתנועת השמש סביב הארץ, שהיא אשליה אופטית, אלא מסיבוב הארץ סביב צירו לטענות אלו היו השלכות על תחומים נוספים כמו כבידה או תפיסת כדור הארץ והאדם כמרכז הבריאה.
הכנסייה הקתולית ראתה ברעיון זה סתירה לכתבי הקודש.
גם הכנסייה הפרוטסנטית גינתה את הספר.
בשלב זה הספר כבר היה מפורסם למדי בקרב חוקרים כמו טיכו ברהה, יוהנס קפלר וגלילאו גליליי שאיששו ושכללו את המודל של קופרניקוס.
גליליי גם פרסם את המודל בספר בשפה איטלקית נהירה לכל אדם.
הכנסייה הקתולית העמידה את גלילאו למשפט בפני האינקוויזיציה ברומא.
בסופו של המשפט הוכרח לחזור בו מדעותיו, והושם במעצר בית.
אולם היה זה מאוחר מידי וכוחה של הכנסייה לא היה כבר פרוש על כל אירופה.
המודל ההלציונטרי זכה להכרה רחבה והיוו בסיס לעבודות נוספות כמו מכניקה קלאסית.
דברים אלו מכונים המהפכה הקופרניקאית שהיו לה השלכות רבות על המדע והתרבות.
וילהלם פון הומבולדט והמודל הגרמני
הוגה הדעות והמדינאי וילהלם פון הומבולדט נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בהתגבשות המודל האוניברסיטאי המודרני ובפרט רעיון החופש האקדמי.
עם ייסוד אוניברסיטת ברלין בשנת 1810 (כיום אוניברסיטת הומבולדט), גיבש הומבולדט את העקרונות שעליהם תושתת האוניברסיטה, המכונה המודל ההומבולדטיאני להשכלה גבוהה.
שני עקרונות יסוד במודל נגעו לחופש אקדמי:
חופש המחקר (Forschungsfreiheit) – חופש מלא לחוקר לבחור את נושאי מחקרו ולחקור על פי מתודולוגיה עצמאית.
חופש ההוראה (Lehrfreiheit) – חופש המרצה להורות לפי הבנתו המקצועית, מבלי התערבות מצד המדינה או הנהלת המוסד.
עקרונות אלה נקשרו לתפיסתו ההומניסטית של הומבולדט, לפיה המטרה העליונה של ההשכלה הגבוהה היא טיפוח האישיות האוטונומית והשלמה של האדם.
המודל ההומבולטי הפך במאה ה-19 למודל מרכזי באוניברסיטאות ברחבי גרמניה ולאחר מכן אומץ גם במדינות אחרות, במיוחד באירופה ובארצות הברית.
בעקבות תבוסת נפוליאון, בקרב ווטרלו ב-1815, החלה תקופת הרסטורציה באירופה בה ניסה מלכי אירופה לחזור לסדר הישן של מלכונות ושמרנות.
בשנת 1819 קידם הקנצלר האוסטרי קלמנס מטרניך את תקנות קרלסבאד.
מטרת החוקים הייתה לדכא תנועות ליברליות, לאומיות ומהפכניות ברחבי הקונפדרציה הגרמנית.
החוקים כוונו במיוחד נגד סטודנטים, מרצים ואינטלקטואלים, באיומים של פיטורין או הרחקה מהלימודים על ידי מפקחים מיוחדים מטעם המדינה.
בנוסף היו חוקים נגד אגודות סטודנטים וחוקים להגבלת חופש העיתונות.
החוקים נמשכו עד אביב העמים ב-1848.
בעקבות התקנות מרצים נאלצו להימנע מהוראת נושאים שנחשבו "חופשיים מדי", כמו פילוסופיה פוליטית, ביקורת דתית או תולדות המהפכה הצרפתית.
הוגים כגון הגל, ארנולד רוגה ואחרים פעלו תחת איום ישיר.
חלקם נאלצו לצנזר את עצמם או לפרוש ממשרותיהם.
משרות הוראה הותנו בנאמנות פוליטית.
המרחב האוניברסיטאי חדל להיות מקום לדיון חופשי ברעיונות חברתיים ופוליטיים.
גם במדינות סמכותניות אחרות הוטלו איסורים שונים.
ביקורו של הקיסר ניקולאי הראשון באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1826, הביא לפיטוריו של הרקטור, שלדעת הקיסר לא יישם את החלטות הממשלה במרץ מספק.
הוראת הפילוסופיה באוניברסיטה נאסרה, וחודשה רק בשנת 1845.
במהלך המאה ה-20 הפך חופש אקדמי לעיקרון מעוגן במדינות רבות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, גובש באונסק"ו עקרון החופש האקדמי כאחד מהיסודות של זכויות האדם והחינוך הגבוה.
עם זאת, במקומות שונים – הן בדמוקרטיות והן במדינות סמכותניות – חופש זה עמד ועמד תחת איום, בין אם בשל שיקולים פוליטיים, אידאולוגיים או כלכליים.
בשנים האחרונות עולה מודעות לחשיבות החופש האקדמי לא רק לחוקרים, אלא גם לחברה כולה, בהיותו ערובה לקיום דיון חופשי, ביקורתי ומבוסס ראיות במדע ובשיח הציבורי.
במהלך המאה ה-20 נוספו דוגמאות רבות לקשר בין משטר דכאני לבין חופש אקדמי.
בעיקר במדינות לא דמוקרטיות אבל גם במדינות אחרות דוגמאות כוללות:
תחת שלטון בניטו מוסוליני, הופעל פיקוח ממשלתי הדוק על המוסדות האקדמיים: בשנת 1931 חויבו כל המרצים לחתום על שבועת נאמנות למשטר הפשיסטי – רק כ-15 מתוך כ-1,200 סירבו ופוטרו.
תוכניות הלימוד שונו להכיל תכנים לאומניים, ואוניברסיטאות הונחו "לחנך אזרחים נאמנים".
לאחר עליית הנאצים לשלטון, חלה מדיניות שיטתית של התאמת מוסדות ההשכלה הגבוהה.
חוק "חוק לשיקום שירות המדינה המקצועי" (1933) הדיח אלפי מרצים יהודים, מרקסיסטים או ליברליים.
חלק גדול מהם נאלץ לברוח מהמדינה.
דוגמאות מפורסמות כללו אלברט איינשטיין וליזה מייטנר ואמי נתר.
בנוסף מרצים אולצו להישבע אמונים להיטלר; אגודות סטודנטים הוכפפו לאידאולוגיה הנאצית.
בנוסף הקורסים באוניברסיטאות עברו "תיאום אידאולוגי", ותחומי לימוד כגון תורת הגזע ואאוגניקה הפכו מרכזיים.
צעדים אלו זה פגע בצורה קשה לא רק במרצים וסטונדטים יהודים אלה גם במחקר הגרמני.
ב-1934 נפגש שר התרבות הנאצי עם הילברט, שהתנגד לסילוק היהודים, ושאל אותו מה מצב המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת גנטיגן המפורסמת, לאחר שחרורה מעול היהודים.
הילברט השיב שכבר אין מתמטיקה בגטינגן
בימי ברית המועצות התקיים דיכוי של כל זכויו האדם כולל חופש אקדמי.
הדבר בא לידי ביטוי במיוחד בתקופת שלטונו של סטלין ובמיוחד בשנות ה-30 וה-40 התקיים דיכוי של החופש האקדמי.
מדענים שהחזיקו בדעות לא תואמות לתיאוריה המרקסיסטית-לניניסטית סולקו, נכלאו ואף הוצאו להורג.
דוגמה מפורסמת היא המדען ניקולאי ואווילוב שנרדף על התנגדותו לליסנקו, תאורטיקן חקלאות מועדף על סטלין, ומת בכלא.
כל תחום מדעי נדרש "להתיישר אידאולוגית" עם מטרות המשטר, במיוחד בתחום ההיסטוריה, הביולוגיה, הכלכלה והלשון.
בהמשך הדרך היו מספר מדענים שביקרו את השלטון בברית המועצות.
במהלך "מהפכת התרבות בסין" (1966–1976), אוניברסיטאות רבות נסגרו, מרצים הוכו, הושפלו או נשלחו ל"שיקום" פיזי בכפרים.
כל עיסוק במדעי הרוח, בפילוסופיה מערבית או בתיאוריה ביקורתית הוגדר כחתרני.
אנשי אקדמיה רבים איבדו את חייהם או את משרותיהם – תהליך שנחשב לאחת המכות הקשות שידעה האקדמיה הסינית.
בתקופת המקארתיזם בארצות הברית אנשי אקדמיה שנחשדו בקשרים קומוניסטיים זומנו להעיד בפני ועדות חקירה של הקונגרס (HUAC).
חלקם סירבו לחשוף שמות של קולגות – וכתוצאה פוטרו או הוחרמו.
חופש המחקר וההוראה הוגבל, במיוחד בתחומי מדעי החברה וההיסטוריה.
אוניברסיטאות רבות החילו "שבועות נאמנות" כתנאי להעסקה.
אנשים רבים אחרים פוטרו מהממשלה או מתעשיית הסרטים.
בין המדענים שנפגעו מהחוקים בתקופת המקרתיזם ניתן למנות את אלברט איינשטיין, הפיזיקאי רוברט אופנהיימר שהיה לפני כן המנהל המדעי של פרויקט מנהטן, ודייוויד בוהם, פיזיקאי ופילוסוף.
התומכים בחופש אקדמי מאמינים כי החופש לחקור המוקנה לתלמידים ולחברי סגל אקדמי, הוא מרכיב מהותי להגשמת מטרות האקדמיה.
קהילות אקדמיות הן מטרה תכופה לניסיונות כפייה הודות ליכולתן לעצב ולשלוט בזרימת מידע.
כאשר אנשי אקדמיה מנסים ללמד או להפיץ ברבים אידיאלים או עובדות שאינן נוחות לקבוצות פוליטיות מסוימות או לרשויות השלטון, הם עלולים למצוא עצמם מטרה לניסיונות להשחיר פניהם, לפטרם ממשרתם, לשלילת חירותם, או אפילו לאיומים על חייהם.
כך למשל הסוציולוג המצרי סעד א-דין אבראהים, פרופסור באוניברסיטה האמריקאית בקהיר, נעצר בשנת 2000 במצרים ונכלא למשך למעלה משנה, בשעה שהיה מעורב ביצירת סרט דוקומנטרי על אי-סדרים במערכת הבחירות במצרים.
גורלו של המחקר בתחום הביולוגיה בברית המועצות מדגים מדוע לחברה חייב להיות עניין בהגנה על חופש אקדמי.
ביולוג סובייטי בשם טרופים ליסנקו דחה את התגליות המדעיות המערביות בתחום הביולוגיה והציע גישה חדשה, שאיננה מדעית, לביולוגיה – שכונתה ליסנקואיזם – והתבססה על עקרונות המטריאליזם הדיאלקטי.
רעיונותיו של ליסנקו זכו לאהדת ההנהגה הסובייטית, בין השאר בגלל שהיו שימושיים כתעמולה, והוא התמנה למנהל האקדמיה הסובייטית למדעי החקלאות.
ליסנקו יזם וניהל טיהורים בקרב מדענים שלדעתו ביטאו "רעיונות מזיקים", דבר שהוביל לכליאתם, הגלייתם ומותם של מאות מדענים סובייטים.
רעיונותיו של ליסנקו יושמו בקואופרטיבים חקלאיים בברית המועצות ובסין.
על פי הערכות, הירידה ביבולים, בין השאר כתוצאה מיישום רעיונות אלה, הובילה לרעב המוני ולמותם כ-30 מיליון איש בסין לבדה.
החופש האקדמי בישראל מעוגן ב.
בשנת 1958 קבעה המועצה כי "מוסד מוכר הוא בן חורין לכל ענייניו האקדמיים והמינהליים, במסגרת תקציבו, כטוב בעיניו.
בסעיף זה, "עניינים אקדמיים ומינהליים" – לרבות קביעת תוכנית מחקר והוראה, מינוי רשויות המוסד, מינוי מורים והעלאתם בדרגה, קביעת שיטת הוראה ולימוד, וכל פעולה מדעית, חינוכית או משקית אחרת".
הגוף שאמור לעמוד על משמר החופש האקדמי, כמו גם שמירה על רמה אקדמית נאותה במוסדות הלימוד הוא המועצה להשכלה גבוהה (מל"ג).
מועצה זו מורכבת מאנשי אקדמיה המשמשים כפרופסורים באוניברסיטאות, ומאנשי ציבור, כשבראש המל"ג עומד שר החינוך.
לרשות המל"ג עומדת זרוע ביצועית שנקראת "הוועדה לתכנון ותקצוב" – ות"ת, שעוסקת בעיקר בעניין תיקצוב האוניברסיטאות וקביעת נהלים והנחיות רלוונטיים לענייני תקציב ושכר.
גוף נוסף שאמור לעמוד על משמר החופש האקדמי הוא "ועד ראשי האוניברסיטאות" – ור"ה שהוא גוף וולנטרי, אך בעל משקל בהשפעתו על עבודת המל"ג והות"ת.
כוח נוסף שאמור לעמוד על משמר זה הוא חברי הסגל האקדמי במוסדות להשכלה גבוהה אשר באמצעות ועדי העובדים שלהם, ובאמצעות פעילות אישית של כל אחד מהם, יכולים לנסות ולהשפיע על שמירת החופש האקדמי.
בשנת 2017 ביקש שר החינוך נפתלי בנט מפרופסור אסא כשר, לחבר קוד אתי אקדמי לאוניברסיטאות, קוד שאישר המל"ג במרץ 2018. ברם האוניברסיטאות, למעט אוניברסיטת בן-גוריון בנגב שכבר היה לה קוד אתי אקדמי שכלל גם את סוגיית חופש הביטוי, סירבו לאמץ קוד זה בטענה לפגיעה בחופש האקדמי.
נכון לשנת 2024, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב היא האוניברסיטה היחידה בישראל שיזמה ואישרה קוד אתי אקדמי.
קוד זה נכתב לאחר שוועדת הביקורת באוניברסיטה, דרשה מרקטור האוניברסיטה להביא לכתיבת והפעלת קוד אתי אקדמי.
מאז נובמבר 2014, פועלת באוניברסיטה ועדת אתיקה, שדנה וממליצה להנהלה בעקבות מקרים ותלונות שהובאו בפניה.
סוגיה זו של יחסי הגומלין בין הביקורת הפנימית באוניברסיטאות לבין עקרון החופש האקדמי נדונה בפירוט במאמר שהופיע בספר שיצא מטעמה של אוניברסיטה זו.
באונ' בן-גוריון בנגב כתוב בחוקתה ובתקנון הכללי: "אין מרות על המבקר אלא החוק, החוקה (של האוניברסיטה) והתקנון הכללי", ועל פי התקנון הכללי המבקר חייב ("רק") "לכבד את החופש האקדמי המוענק לאונ' לרבות חברי הסגל שלה".
נשאלת אם כן השאלה: מי יקבע מה נהנה מחופש אקדמי ומה לא.
לפי המאמר, רק מבקר האונ' יקבע זאת ולאור 2 כללים: 1. כל סוגיה שהתקנון האקדמי קובע אודותיה הלכה, אינה נהנית מהחופש האקדמי, מכיוון שעל חברי הסגל לפעול על פי המוכתב בתקנון; 2. מבקר האוניברסיטה יימנע מליזום ביקורת בתחומים המופיעים בסעיף 15, המוזכר לעיל, בחוק המועצה להשכלה גבוהה.
עוד גורס המאמר, שהעובדה שהסעיף המציין את סמכותו של מבקר האוניברסיטה מכוח "חוק הביקורת הפנימית 1992" בחוק המועצה להשכלה גבוהה מופיע כסעיף משנה בסעיף 15, המעניק לאוניברסיטאות ולחברי הסגל שלה את החופש האקדמי, נותן משנה תוקף לגישתו.
מקורו של רעיון החופש האקדמי כאחת מזכויות התלמיד, הוא בגרמניה.
על פי הדגם הגרמני (בגרמנית Lernfreiheit) קיימת לתלמיד זכות לחירות ללמוד, ולכן זכותו גם לבחור את מוסד הלימוד שבו ילמד ואת תוכנית הלימודים.
רעיון זה אומץ בארצות הברית במאה ה-19 בהשפעת מלומדים שלמדו באוניברסיטאות גרמניות.
היישום הבולט ביותר של רעיון זה בארצות הברית נעשה בידי נשיא אוניברסיטת הרווארד, צ'ארלס ויליאם אליוט, בשנים 1872–1897, שבהן מקצוע החובה היחיד בשנה הראשונה היה רטוריקה.
בארצות הברית החופש האקדמי של תלמידים מוגבל על ידי החופש של מוריהם לקבוע אלו דעות עומדות באמות מידה אקדמיות וראוי ללמדן.
על פי החלטה של בית משפט לערעורים בארצות הברית, "זכויות המורה לחופש אקדמי ולחופש הביטוי הן מהותיות לעשייה האקדמית".
מנימוק זה נגזר שאין לסטודנטים בארצות הברית הזכות לדרוש כי מוריהם יקדישו זמן הוראה שווה ללימוד השקפות נוגדות.
מורה באקדמיה רשאי לדרוש מתלמיד לכתוב עבודה הבוחנת בעיה מנקודת מבט מסוימת, זאת כל עוד הדבר משרת מטרה פדגוגית ראויה.
עם זאת, זכות המורה לקבוע את חומר הלימוד אינה בלתי מוגבלת ועומדת מול זכותו של התלמיד ללמוד בסביבה לא עוינת.
"חופש הביטוי האקדמי הוא זכות מוגנת במידה שבה הוא נוגע לחומר הלימוד".
הרעיון של חופש אקדמי כזכות של חברי סגל אקדמי (בגרמנית Lehrfreiheit) הוא חלק בלתי נפרד מהתרבויות האקדמיות המערביות הבולטות: הגרמנית, האנגלית, הצרפתית והצפון-אמריקאית.
כל ארבע התרבויות הללו מכירות בזכותם של חברי סגל לחקור ולפרסם את ממצאיהם ללא הגבלה, אולם קיימים הבדלים בין התרבויות השונות במידת החירות של איש הסגל בעת ההוראה בכיתה.
במסורת ההוראה הגרמנית החופש האקדמי כולל גם את זכות המרצה לנסות ולשכנע את תלמידיו לאמץ את השקפותיו ואת שיטתו הפילוסופית.
עם זאת, קיימת ציפייה ולעיתים אף איסור מפורש על אנשי סגל אקדמי להביע את השקפותיהם הפוליטיות מחוץ לכיתת הלימוד.
ואולם, בכל הנוגע לחומר ההוראה, לא מוטלת על המרצה כל חובה ללמד חומר מסוי,ם ואין הגבלה באשר לנושאי ההוראה.
בארצות הברית מוגדרת סוגיית החופש האקדמי במידה רבה על ידי ה"הצהרה על חופש אקדמי וקביעות משנת 1940".
בין עקרונות ההצהרה נקבע כי "מורים זכאים לחירות מוחלטת בדיון על נושאי מחקרם".
ההתאחדות האמריקאית של המרצים באוניברסיטאות (American Association of University Professors) מקיימת מגעים קבועים עם אוניברסיטאות ומכללות, כולל מוסדות הוראה פרטיים ודתיים, כדי ליישם את העקרונות הללו כבסיס ליחסים החוזיים עם אנשי הסגל.
ההתאחדות מקיימת "רשימה שחורה" של מוסדות הוראה שהפרו את עקרונות ההצהרה.
בצרפת, מרצים באוניברסיטה ציבורית, או חוקרים במעבדת מחקר ציבורית, הם עובדי ציבור, ומשכך מצופה מהם, במהלך עבודתם, להתנהג באופן נייטרלי אשר לא יבטא צידוד בעמדה פוליטית מסוימת או בהשקפה דתית.
ואולם, החופש האקדמי של מרצים באוניברסיטאות הוא עקרון יסוד המוכר על ידי חוקי הרפובליקה הצרפתית, כפי שקבעה המועצה המחוקקת.
נוסף על כך, על פי החוק הנוגע להשכלה גבוהה בצרפת, פרופסורים מן המניין ופרופסורים חברים, חוקרים ומורים זכאים לחירות מוחלטת ונהנים מחופש הדיבור במהלך מחקריהם ובמהלך פעילות ההוראה, בתנאי שיכבדו את הוראות החוק ואת עקרונות הסובלנות והאובייקטיביות.
אף על פי שהם עובדי ציבור, קידומם של אנשי סגל אקדמיים בצרפת נעשה במידה רבה על פי הערכת עמיתיהם, כנהוג במדינות מערב אחרות, ולא בהליכים מינהליים כנהוג במשרות ציבוריות אחרות.
מדד V-Dem הם מדדי דמוקרטיה שפותחו על ידי מכון V-Dem ומתארים תכונות של דמוקרטיות שונות.
מדובר בפרויקט בינלאומי לחקר הדמוקרטיה הכולל מגוון רחב של מדדים הקשורים לדמוקרטיה, לחירויות אזרחיות, זכויות אדם, וחברה אזרחית.
אחד המדדים הנכללים במדד הוא מדד החופש האקדמי.
בשנת 2020, מכון V-dem שיתף פעולה עם Scholars at Risk ליצירת המדד הראשון לחופש אקדמי.
המדד מספק דירוגים רטרואקטיביים למדינות משנת 1900, המתעדכנים מדי שנה.
המדד מעריך את החופש האקדמי באמצעות חמש קטגוריות העוקבות אחר הגדרת אונסק"ו:
באופן כללי מדד החופש האקדמי גבוה במדינות דמוקרטיות ונמוך במדינות בעלות משטר סמכותני.
בסין מדד החופש האקדמי היה 0.4 בשנת 1900, עלה לאזור 0.55 בשנים 1915–1927, ומאז הוא נמצא ברמות נמוכות יותר.
בארצות הברית, בשנת 1900 מדד החופש האקדמי עמד על 0.73 וירד במקצת בימי מלחמת העולם הראשונה לרמה של 0.68, ולאחריה עלה לרמה של 0.8 עד 1939, ערב מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו ירד המדד ל-0.73. אחרי המלחמה הייתה תקופה קצרה שבה המדד טיפס חזרה ל-0.8 עד גל המקרתיזם בשנות ה-50 ואז ירד המדד לרמה של 0.75 עד שנת 1955. מאז המדד טיפס בהדרגה במשך עשרות שנים.
ביחס לישראל, מדד החופש האקדמי עמד ב-1948 על 0.9, עד 1978 המדד נשאר כמעט באותה רמה של 0.92, ואז עלה לרמה של 0.95. הוא נשאר ברמה זו עד 2013 ואז ירד מעט לרמה של 0.94, בשנת 2023 ירד המדד באופן חד לרמתו הנמוכה ביותר מאז הקמת המדינה של 0.85.
חופמיים (שם מדעי: Charadriidae) היא משפחה בסדרת החופמאים.
עופות אלה שוכנים בחופי ימים, בשדות ובערבות והם בעלי רגליים קצרות ומקור קצר.
הם חוטפים תולעים, רכיכות וחרקים מהחול או הבוץ.
החופמים מקננים על בשקע בקרקע, המעוטר לעתים בצדפים או אבנים קטנות.
משפחת החופמיים Charadriidae תוארה לראשונה על ידי הזואולוג האנגלי ויליאם אלפורד ליץ' (תחת השם Charadriadæ), במדריך לתוכן המוזיאון הבריטי שפורסם בשנת 1820. בני המשפחה ידועים בשמות חופמים, חופזים או קיוויות.
השמות העממיים למינים במשפחה היו מעורפלים, ולא יושמו בעקביות רבה בעבר.
באופן כללי, מינים גדולים יותר, בעלי כנפיים רחבות יותר, נקראו לעתים קרובות קיוויות (באנגלית Lapwings), והמינים הקטנים יותר, בעלי כנפיים צרות יותר, נקראו חופמים וחופזים (באנגלית Plovers ו-Dotterels, בחלוקה שונה).
עד לאחרונה, נהוג היה לחשוב שהם מתחלקים לשתי תת-קבוצות טקסונומיות ברורות, כאשר הקיוויות שייכות לתת-משפחת ה-Vanellinae, וכל השאר, למעט יוצא-דופן אחד, שייכים לתת-משפחת ה-Charadriinae; כאשר יוצא-הדופן משובץ בתת-משפחה שלישית קטנה (Pluvianellinae) המכילה רק את החופמי המגלני.
המין מהתת-משפחה השלישית (Pluvianellinae), החופמי המגלני, נמצא כלא קשור בעליל לשאר החופמיים, כך שסווג למשפחה המכילה רק אותו, Pluvianellidae; כשהמינים הקרובים אליו ביותר הם ממשפחת הכיאוניסיים.
בהתאם לכך, בשנים האחרונות שונה שמם של מינים שנקראו באנגלית חופמי (Plover) והיו למעשה קיוויות (Lapwing), כך שישקפו את ההבנה הטקסונומית המודרנית (כמו למשל אצל הקיווית הלהקנית).
הקליידוגרמה הבאה ברמת הסוגים מבוססת על מחקר גנטי מולקולרי של דיוויד צ'רני ורוסי נטאלה שפורסם בשנת 2022. הסוגים ומספר המינים לקוחים מהרשימה של AviList, הרשימה העולמית האחודה:
בישראל נצפו סה"כ 19 מינים מהמשפחה:
חׇפְנַיִם (שם מדעי: Thlaspi) הוא סוג במשפחת המצליבים, שכולל עשבים קטני מידות שפריחתם לבנה.
בסוג כ-75 מינים, בארץ ישראל גדלים בר שלושה מינים.
נפוץ באזורים ממוזגים בחצי הכדור הצפוני- דהיינו ביבשות אסיה, אירופה ומיעוט מהמינים גדל באופן טבעי באמריקה.
בייחוד, נפוצים מיני הסוג באזור האירנו-טורני, ובדרום ומרכז אירופה.
מינים אחדים בסוג הרחיבו את תפוצתם בעקבות האדם, כדוגמת המין "חופניים נדירים" (Thlaspi arvense), ומהווים עשבים שוטים באזורים ממוזגים בעולם.
חוקר הטבע והפיזיקאי הגרמני בהרנרד מאייר (1767–1836), הרבה לחקור את הסיסטמטיקה של הסוג, והפריד אותו ל-12 סוגים שונים, כדוגמת Microthlaspi, ו-Noccaea.
מחקרים השוואתיים שנעשו לאחר מכן לא קיבלו חלוקה זו, וכיום הסוג חפניים נחשב ליחידה סיסטמטית אחת.
מיני סוג זה הם עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים.
הצמחים קירחים ובכך נבדלים מסוגים דומים כדוגמת אליסון ותריסנית.
עלי הצמח התחתונים ערוכים לרוב בשושנת עלים והם מחולקים לטרף ופטוטרת, זאת לעומת העלים הבוגרים שהם יושבים או חובקים את הגבעול.
פרחי הצמח אופייניים למשפחה, וקטנים באופן יחסי.
צבע הכותרת לרוב לבן ולעיתים רחוקות סגול או צהוב.
הפרי הוא מטיפוס תרמיל ולו צורות שונות, אך עם זאת צורת הפרי במינים המצויים בארץ-ישראל היא דמוית לב או ביצה.
הפרי בעל שוליים דמויי כנפיים, והוא נפתח עם ההבשלה.
הפרי מחולק למגורות, ובכל מגורה 1-8 זרעים, שמאופיינים במעטה חלק.
צורת הפרי שונה במינים שונים, אך עם זאת, מקורו של השם העברי של הסוג מציין את תכונת הפרי של המינים הנפוצים בארץ-ישראל, שיוצר מראה דמוי כפות ידיים שקעורות כחופן.
השם הלטיני, Thlaspi (שמקורו בשפה היוונית), פירושו מגן שטוח, ומתייחס לצורת הפרי.
שם זה מוזכר עוד בכתביו של פדניוס דיוסקורידס, שנכתבו במאה ה-1, ונחשבו במשך מאות בשנים למקורות הטובים ביותר לענייני בוטניקה ואחרים.
חופניים מצויים (Thlaspi perfoliatum) - מין זה מאופיין בפרי דמוי לב הפוך.
צמח נפוץ שגדל בחבלים הים-תיכוניים של הארץ.
חופניים נדירים (Thlaspi arvense) - הפרי דמוי ביצה, עשבים גבוהים בהשוואה למינים האחרים.
זהו מין נדיר ביותר בארץ, שגדל בעמקי הגליל ועמק יזרעאל.
תפוצתו העולמית רחבה וכן מין זה מרחיב את תפוצתו בעקבות האדם, כמין פולש.
חופניים נמוכים (Thlaspi brevicaule) - הפרי דמוי ביצה, והוא נמוך קומה.
מין נדיר שגדל במרומי הר החרמון, ופורח בסוף האביב.
חופש ההפגנה הוא זכות יסוד במסגרת זכויות האדם.
המחאה וההפגנה מהוות כלים להבעת תמיכה או ביקורת של פרטים באופן עצמאי או מאורגן.
בחלק מהמדינות החוקה מבטיחה את "הזכות לאספה" אולם בתי המשפט העניקו למונח זה פירוש מרחיב וקבעו שהיא כוללת בתוכה גם את זכות ההפגנה.
הזכות להפגנה היא גם המשכו הטבעי של חופש הביטוי בשילוב עם חופש ההתארגנות.
חירויות אלה, ועל כן גם הזכות להפגין ולמחות באופן פרטי או מאורגן, נמצאות בבסיס זכויות האדם וההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
אמנות רבות הנוגעות לזכויות האדם מאשררות ותומכות בזכות להפגנה.
תמיכה זה באה לידי ביטוי באמנה האירופית לזכויות אדם בשנת 1950 (סעיפים 9–11) ובאמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות בשנת 1966 (סעיפים 22-18).
גם בישראל, הזכות להפגין על רקע פוליטי או חברתי מוגנת כזכות חוקתית, כחלק בלתי נפרד מכבוד האדם המוגן בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו.
כלים להגבלת הפגנות במשטר דכאני
הגבלת הפגנה בצורה גורפת מקובלת במשטרים דיקטטורים ודכאניים או משטר צבאי וזאת כדי למנוע מהציבור להפגין נגד השלטון, להתריע על שחיתות, לערער את יציבות השלטון או לשנות אותו לחלוטין על ידי מעבר לדמוקרטיה.
גם שינוי הסדר החברתי וערעור על ערכים או מוסדות שמרניים כמו הכנסייה נתפסים כאיום, שכן בדרך כלל שלטון סמכותני מבסס חלק ניכר מהלגיטימיות שלו בכך שהוא שומר על המסורת ועל הסדר הציבורי ומעניק ביטחון לכלל התושבים, ולהמשך קיום המדינה והמסורת.
גם אספות שלוות או התקהלות ללא הפגנה עלולים להוות איום על שלטון דכאני, שכן באסיפות כאלה אנשים עשויים לשמוע רעיונות חדשים או לתת דרור לקולות חופשיים מהשפעת השלטון או להחליט על הקמת ארגונים או קבוצות או לקדם פעולות שיהפכו לאיום על הסדר הקיים ועל השלטון עצמו.
מסיבות אלה נוקטים משטרים דכאניים מגוון צעדים כדי למנוע הפגנות וכדי להגביל אספות או התקהלות.
צעדים להגבלת התקהלות מצד השלטונות במשטרים דכנאיים יכולים לכלול את הצעדים הבאים.
גרסאות רכבות בהברה יכולות להתקיים גם במדינות דמוקרטיות או שהיו במדינות כאלה בעבר:
דרישה למתן היתר מיוחד להתקהלות מטעם המשטרה, או כוחות צבא.
חוקים או נורמות למניעת התקהלות של אנשים ממוצא או מעמד מסוים.
חינוך ונורמות נגד ביקורת, מחאה וקיום הפגנות – חינוך מגיל צעיר לצייתנות וקונפרמיות ועידוד התושבים לתמוך בכך שהממשל, נציגיו ואנשים בדרג חברתי גבוה יותר הם תמיד נעלים ויש לאמץ את השקפת עולמם ולציית לחוקיהם.
מעצר בית או מעצר מנע של פעילים שקוראים לבוא להפגין או של מפגינים בולטים.
הפעלת מעקב ואו צנזורה על עלונים, מכתבים, דוא"ל, פרסומים ברשתות חברתיות, ועל כלי תקשורת במטרה למנוע הגעת מפגינים או לאסוף מידע על קיום ההפגנה.
איסור נשיאת נאומים בהפגנה, או הגבלה על תוכן הנאומים (לדוגמה איסור נאום פוליטי) או הגבלה על זהות הדוברים (לדוגמה איסור על נשים או מיעוטים או דמויות אופוזיציה לדבר).
הכרזת התקהלות לא חוקית גם על מספר קטן של מפגינים.
פיזור או דיכוי של התקהלות לא אלימה.
הגבלות תנועה על אזור שבו מתקיימת או מתוכננות הפגנות במטרה למנוע הגעת מפגינים למקום.
הגבלת המרחבים בהם מותר להפגין.
הגבלה או איסור על עיתונאים להגיע לאזור בו מתקיימות הפגנות, החרמת מצלמות וחומרי צילום של עיתונאים או מפגינים.
הטלת עוצר בשעות החשיכה או עוצר כללי.
הפצת מידע מטעה וקיום תעמולה נגד המפגינים – לדוגמה הצגה שלהם כטרוריסטים, או "אויבי האומה", בוגדים ועוד.
מתן הצהרות המאיימות בסנקציות או אלימות נגד המפגינים במטרה להרתיע אותם מלהשתתף.
מתן סמכות נרחבת לשוטרים או חיילים לפזר התקהלות.
שכירת בריונים או כוחות מיליציה כדי לפזר התקהלויות או הפגנות (לדוגמה שימוש במשמרות המהפכה באיראן).
שתילת סוכנים ממשלתיים לזיהוי ועצירת מארגני ההפגנות.
שתילת סוכני משטרה סמויים שיתחזו למפגינים, יבצעו פרובוקציות כדי לתת עילה למשטרה לפזר הפגנות או להפעיל אלימות.
איום בעונשים חמורים נגד מפגינים, לדוגמה הצרה מראש כי העונש על הפגנה הוא מאסר לשנים ארוכות או איום בבוצע ירי כלפי מפגינים.
במשטרים דכאניים צייתנות היא ערך חשוב, ולכן יש סקנציות חזקות נגד מפגינים.
הפגנה נגד השלטון נתפסת כמעשה חתרני, והמפגינים מתוייגים כטרוריסט, בוגדים או כאויבי העם – שכן ההפגנה נגד המנהיג או השלטון היא בעצם הפגנה נגד הציבור כולו או נגד המדינה.
עונשים נגדם יכולים לכלול כמו מעצר בית, פיטורים, הטרדות, מעצרים, מאסרים, התנכלות ואיומים על בני משפחה, הפעלת אלימות מול מפגינים, ירי על מפגינים בזמן ההפגנה, מעצרים, הגליה, מאסרים או הוצאה להורג.
לדוגמה לפי ארגון זכויות האדם Iran Human Rights, בשלושת החודשים הראשונים להפגנות מהסה אמיני באיראן, הרגו כוחות הביטחון לפחות 448 מפגינים, בהם 60 קטינים.
בעוד שרוב ההפגנות במדינות דיקטטוריות ובכלל לא נועדו לשנות את שיטת המשטר, היו מקרים רבים שבהן התאספויות והפגנות רבות גדלו והפכו לתנועה המונית שהובילה להפלת השלטון או חשוב יותר לדמוקרטיזציה.
חלק מן המחאות האלה היו מחאות אלימות או שעברו לאלימות או אף למרד בתגובה לכוחות צבא של השלטון הדכאני, וחלקן דבקו במחאה בלתי אלימה.
הפגנות במדינות דמוקרטיות וקשר לזכויות אדם אחרות
בניגוד להגדרת התקהלות או הפגנה כעבירה, בדמוקרטיות רבות חוקקו מסגרת החוקה שלהן את חופש ההתאספות, ובצורה משתמעת גם את חופש לתהלוכה ולהפגנה.
הגנות נוספות על חופש ההתאספות וההפגנה נובעות מזכויות אזרח יסודיות כמו חופש הביטוי, חופש התנועה והזכות להגנה על הגוף (מפני אלימות המשטרה).
הוראות ההלכה למעשה במדינות שבהן מוכרות חירויות אלו נגזרות מאיזון בין זכויות הפרט והרצון להימנע מהפרת הסדר הציבורי (דבר שעלול לפגוע בחופש התנועה ברכוש או בחיים של אנשים אחרים).
בנוסף, זכויות אדם ואזרח נוספות חשובות כדי להגן על מתאספים או מפגינים מפני אלימות של משטרה או מפני מניעה או פיזור הפגנה בצורה שרירותית.
חופש העיתונות וחופש הביטוי מאפשרים למפגינים עצמם, לקרובים ולחברים לתעד את קיום ההפגנות ולתעד אלימות מצד המשטרה.
תיעוד ההפגנות חשוב כדי להוכיח שהמתאספים או המפגינים לא הפעילו אלימות, וכן כדי לקיים לחץ של דעת הקהל במדינה עצמה ובמדינות אחרות, דבר שמגביל לעיתים קרובות דיכוי אלים של הפגנות.
במדינות דמוקרטיות, מלבד חופש ההפגנה באופן כללי, מוטלות הנחיות ומגבלות על המשטרה כדי למנוע אלימות משטרתית ובכך להבטיח חופש הפגנה של הפגנות שלוות.
לדוגמה הכשרת שוטרים בעת שמירה או התמודדות עם הפגנות, הימנעות ככל האפשר משימוש בכוחות צבא, חובה לענוד תגי משטרה, נהלים איך ובאילו נסיבות ניתן להפעיל אמצעים לפיזור הפגנות, יחידה עצמאית לחקירות שוטרים, שימוש במצלמות גוף על ידי השוטרים.
במשפט הישראלי חופש ההפגנה מהווה זכות יסוד, הנגזרת מחופש הביטוי.
הזכות כוללת בתוכה את קבוצת הזכויות לאספה, הפגנה ותהלוכה, והיא מהווה את אחת הדרכים שבהן יכול הציבור בישראל לבטא את דעתו באופן פומבי.
הפגנות מותרות{{הערה|{{פס"ד עליון|קישור=17019830.b05|סוג=בג"ץ|עותר= מני נפתלי|משיב=היועץ המשפטי לממשלה|ניתן ב=27 באפריל 2017}}}} ולכל אדם בישראל קיימת הזכות לארגן הפגנה או להשתתף בה, כאשר מוטלת חובה על כל אדם לכבד זאת.
לעיתים חופש ההפגנה משמעו פגיעה מוגבלת בזכות לפרטיות או בחופש התנועה.
זכות ההפגנה כוללת בתוכה ביטויים רבים, כאשר היא נבדלת מחופש הביטוי בכך שהיא משותפת לקבוצה פעילה המעוניינת להעביר מסר המתמקד במחאה.
תוכן המסר אינו יכול להיות הסתה לגזענות ואלימות, המרדה, דת והסתה לטרור.
בין דרכי הביטוי המרכזיות לזכות זו ניתן למנות בין היתר הפגנות, אסיפות, תהלוכות או משמרות מחאה.
בשנים האחרונות הפגנות רבות החלו במחאות דרך הרשתות החברתיות אשר הובילו ליציאה לרחובות של אלפי מפגינים.
מעמדו המשפטי של חופש ההפגנה
הפסיקה בישראל מכירה בחופש ההפגנה כזכות חוקתית, אך הזכות מעולם לא עוגנה בחוקי היסוד או בחקיקה הראשית, ולא קיימת הגדרה שלמה וברורה הקובעת את היקפה של הזכות.
בית המשפט העליון הגדיר את זכות ההפגנה כזכות חוקתית בעלת מעמד נורמטיבי עליון ובעלת מעמד חוקתי כחלק מרכזי מהאוטונומיה של הפרט לביטוי עצמי ומחשבתי של כל אדם בישראל.
בהצעות חוק, הצעות לחוקי יסוד והצעות חוקה שהונחו על שולחן הכנסת במשך השנים, נראה כי המחוקק התכוון לעגן את הזכות ליזום ולהשתתף בתהלוכות והפגנות בדרכי שלום, כשהגבלתם תיעשה בדרך מצומצמת ומכוח חוק בלבד, אך חקיקתם מעולם לא הושלמה.
כיום נהוג לכלול את הזכויות חופש הביטוי וחופש ההפגנה כחלק מהזכויות הנכללות בחוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, אך הן לא נועדו מלכתחילה להיכלל בחוק היסוד.
בעת הדיונים בכנסת שקדמו לחקיקת חוק היסוד, צוין במפורש כי חופש ההפגנה אינו נכלל בו אלא עתיד להיכלל בחוק יסוד: חופש הביטוי וההתאגדות.
הקדמת הבחירות לכנסת ה-15 מנעה את ההצבעה על הצעת חוק היסוד: חופש הביטוי והתאגדות, והזכות נותרה כיציר פסיקה של בית המשפט העליון הנובע מעקרונות דמוקרטיים כלליים, אחת מהזכויות "שאינן כתובות על ספר".
בפסיקותיהם מציגים שופטים שונים את חופש ההפגנה כאחת הזכויות "הנובעות במישרין מאופייה של מדינת ישראל כמדינה דמוקרטית השוחרת חופש".
לאחר חקיקתו של חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו, מעמדו של חופש ההפגנה קיבל מעמד רם עוד יותר.
בית המשפט קבע כי קיימת חובה כפולה בשתי פנים על רשויות השלטון בהגנה על חופש ההפגנה: פן חיובי, הקובע כי על השלטון להקצות משאבים ואמצעים כדי לאפשר את מימוש ההפגנה, ופן שלילי, הקובע כי אין לפגוע או לאסור על יכולתו של הפרט לממש את הזכות להפגנה.
זכות ההפגנה אינה מוחלטת וניתן להגבילה במקרים שבהם היא מתנגשת עם זכות או אינטרס ציבורי.
גבולות הזכות והאיזונים השונים, בהיעדר פרמטרים ברורים לקיום או מניעת הפגנות ומכיוון שהחוק הישראלי לא הגדיר בבירור את המונח "הפגנה", נעשים על ידי בית המשפט הבוחן האם הגבלת הזכות על ידי המשטרה נעשתה באופן שרירותי.
כמו כן, בוחן בית המשפט את אופן הפעלת שיקול הדעת הכפופות לדין המנהלי על פי הדין המנהלי הנהוג בישראל.
בנוסף, הדין הישראלי שואב את התמיכה הרבה הקיימת בזכות להפגנה מהמשפט הבין-לאומי, הבא לידי ביטוי באמנות הנוגעות לזכויות האדם ובהן האמנה האירופית לזכויות אדם, ובאמנה הבין-לאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות.
בפקודת המשטרה נקבע כי המשטרה היא האחראית על מתן רישיונות לתהלוכות ואסיפות, ועל אף שאין שימוש מדויק במונח "הפגנה" בפקודה, משתמש בית המשפט במונחים אלו כדי לתאר את צורת הביטוי "הפגנה", ולמעשה מותיר את שיקול הדעת במתן רישיון לביצוע הפגנות בידי מפקד מחוז במשטרה.
בנוסף, קיימת חובה למסור מראש הודעה בדבר עריכתן של "עצרת העם" – אספה שמספר המשתתפים בה הוא מעל 500 איש או אירוע ספורטיבי שמספר הצופים בו הוא מעל 7,000 איש.
הדרישה לרישיון לביצוע הפגנה קיימת רק עבור הפגנות "תחת כיפת השמים", ולכן לא קיימת דרישה לרישיון בהפגנות במקומות סגורים.
כמו כן, אין דרישה לרישיון בעבור הפגנות שכוללות התאספות הפחותה מחמישים אנשים והפגנה ללא תהלוכה או נאום, הרצאה או דיון בעניין מדיני.
אם מתקיימת הפגנה ללא רישיון, המשטרה רשאית להתערב במניעתה, ומבצעי ההפגנה או מארגניה עשויים להיות מואשמים בעבירה פלילית.
בנוסף, החוק מגביל על ביצוע הפגנות ללא אישור מיוחד בכנסת ובנמלים, אוסר על חיילי צה"ל לעורר או להפגין נגד הצבא, אוסר על עובדי מדינה לארגן הפגנות בעלות אופי מדיני, ואף קיים איסור השתתפות על עובדי מדינה בכירים בהפגנות אלו.
ייתכן מצב שבו שתי זכויות חוקתיות בעלות מעמד נורמטיבי זהה מתנגשות.
במקרה כזה, על בית המשפט לבצע איזון אופקי, בין חופש ההפגנה לאותן הזכויות שעומדות מולה.
בהפעלת שיקול הדעת בית המשפט יבצע איזון בין הזכויות כך שהפגיעה בכל אחת מהן תהא קטנה ככל האפשר ובאופן מינימלי.
אם הזכות להפגנה מתנגשת עם אינטרס ציבורי במעמד נמוך מזכות חוקתית, יש לבצע איזון אנכי, ובית המשפט יפגע בחופש ההפגנה רק כאשר קיימת ודאות קרובה, שאם לא יוגבל חופש ההפגנה – ייגרם נזק מעשי לאותו אינטרס.
חופש ההפגנה מול זכויותיהם של אחרים לפרטיות
לאורך השנים, בית המשפט בישראל נאלץ לבחון בקשות שונות מצד מפגינים לקיים הפגנות בסמוך לביתם של אנשי ציבור, העולה לכדי פגיעה בפרטיותו של איש הציבור, משפחתו ושכניו.
גישתו של בית המשפט השתנתה בנוגע להגבלת הזכות להפגנה, וכיום ההגבלה היא נוקשה במיוחד.
בעבר, בית המשפט ביצע הבחנה בין בית פרטי של איש הציבור, שמשמש למנוחתו, וקבע כי אין להטריד איש ציבור ובני משפחתו במנוחתם כדי להשפיע על פעילותו הציבורית.
מנגד, כאשר ביתו הפרטי של איש הציבור הוא בעל צביון ציבורי (לדוגמה מעון ראש הממשלה או בית הנשיא בירושלים), קיימת סמליות שלטונית באופי המקום ולכן קיימת חשיבות לאופיה הדמוקרטי של ההפגנה ויש להתירה.
בהמשך התירו את קיום ההפגנה ליד ביתם של אנשי ציבור, אולם נותר בידי המשטרה שיקול דעת בנוגע למגבלות ההפגנה ובהן מניעה מביצועה בשעות מנוחה; תדירותן של ההפגנות; קיומן במרחק מסוים מביתו של איש הציבור; הגבלת מספר המשתתפים והסדרים בנוגע להגברה.
פרשה מרכזית שבה ניתן לראות ביטוי מובהק לאיזון בין הזכות להפגין אל מול הזכות לפרטיות היא המחאה נגד היועץ המשפטי לממשלה ליד ביתו בפתח תקווה בשנים 2016–2017. הפגנות אלו התקיימו מדי שבוע בשכונה שבה גר היועץ המשפטי לממשלה וגרמו מטרד רעש לדיירי השכונה.
המשטרה פיזרה חלק מן ההפגנות בטענה כי פעלה על פי חוק לאחר שהפעילה את שיקול דעתה כנדרש.
כמו כן, בית המשפט קבע כי קיימת חלופה אפקטיבית לביצוע ההפגנות.
לאחר מתן פסק הדין החריפו צעדי המשטרה בכל הנוגע למארגני ההפגנות מול ביתו של היועץ המשפטי לממשלה.
המפגינים עמדו על זכותם להפגין והמשיכו לפעול בזירה המשפטית והציבורית כדי לקיים את ההפגנה אל מול בית היועץ המשפטי לממשלה.
חופש ההפגנה מול הצורך לשמור על הסדר הציבורי
הזכות להפגין מתמקדת בזכות לקיים הפגנה שלווה, לכן בית המשפט מוצא לנכון להגביל את חופש ההפגנה כאשר מדובר ביצירת מטרד של ממש ליחיד או פוגע באינטרס לסדר ציבורי.
בבואו לשקול האם בקיום ההפגנה תיתכן פגיעה בסדר הציבורי בית המשפט נעזר במבחנים מצטברים: בחינת מידת הפגיעה הצפויה בשלום הציבור בגין מימוש זכות ההפגנה, ובחינת ההסתברות להתרחשותה של פגיעה אם ההפגנה לא תוגבל וקיומם של אמצעים חלופיים.
ההגבלה תוצדק רק כאשר קיימת "ודאות קרובה" שתתרחש תוצאה מזיקה בקיום ההפגנה.
אחד מהשיקולים הנכללים תחת הסדר הציבורי הוא לדוגמה פגיעה בחופש התנועה של האזרחים שאפשרות המעבר שלהם ממקום אחד למשנהו נפגעת למול המבקשים לקיים את ההפגנה.
בבריטניה חופש התנועה הוא זכות קודמת לזכות להפגין ולכן קיים איסור על קיום הפגנות באזורי תיירות מרכזיים ובאזור הפרלמנט.
חובת המשטרה להגן על המפגינים מפני קהל עוין
לא פעם סירבה המשטרה לאפשר קיום הפגנה או סירבה במתן רישיון להפגנה, בטענה כי קיים חשש מפני פגיעה פיזית בחייהם ובגופם של המפגינים עצמם על ידי "קהל".
בית המשפט קבע כי איסור על ההפגנה צריך להיות האמצעי האחרון שיש לנקוט נוכח סכנה צפויה, ועל המשטרה לבצע את כל מה שביכולתה כדי לאפשר את ההפגנה ולמנוע את הסיכון למפגינים, במגבלת סבירות כוח האדם ותקציב, זאת כדי לא לפגוע בזכות ההפגנה ולתת "פרס" לגורמים אלימים המתנגדים לכך.
כמו כן נקבע כי לא תידחה בקשה לקיום הפגנה מן הטעם של קושי בגיוס כוח אדם מצד המשטרה, ובעבר ביקר בית המשפט את משטרת ישראל על שניסתה לעצור הפגנה בשל מועדה הסמוך ליום הזיכרון לחללי צה"ל.
בשנת 1996 סירבה המשטרה לבקשה לקיים תהלוכה בשבת ברחוב בר-אילן בירושלים, רחוב המזוהה עם האוכלוסייה החרדית.
טענותיה של המשטרה סבבו סביב הסברה כי אם התהלוכה אכן תתקיים, עלולה לפרוץ מהומה אלימה מצדה של האוכלוסייה החרדית.
בנוסף, טענה המשטרה כי ניתן לקיים את התהלוכה במוצאי שבת, ובכך לצמצמם משמעותית את הסבירות לאלימות.
בית המשפט בחן את הסוגיה, אפשר את קיומה של ההפגנה והסביר כי פגיעה בחופש ההפגנה תוך התחשבות בקהל עוין, עלולה להוביל ל"וטו דה פקטו".
פגיעה בחופש ההפגנה בנסיבות שכאלה, היא המוצא האחרון של כלל האמצעים הסבירים הקיימים בידיהן של רשויות החוק, ורק אם אז לא תתאפשר ההגנה על הסדר הציבורי, יוגבל חופש הביטוי.
אלימות משטרתית נגד מפגינים ואיך זה פוגע בזכויותיהם
אלימות משטרתית היא הפעלת כוח מופרז ובלתי מכוון נגד המפגינים על ידי כוחות המשטרה.
אלימות משטרתית יכולה לפגוע בזכויות המפגינים ולפעמים נטען שהיא מתבצעת בשל גזענות על פי רקע גזעי, מעמדי או מגדרי.
יש הפגנות נגד האלימות המשטרתית בטענה שאלימות משטרתית היא סכנה חמורה לזכויות האדם בהפגנות אלה המפגינים טוענים שהמשטרה מהווה סכנה לזכויות ולביטחון האדם ב מדינה, ושלא קיימים בלמים או פיקוח משמעותי על פעילות המשטרה.
19,000 אנשים נהרגו על ידי כוחות משטרה מסביב לעולם בין השנים 2007 עד 2012.
חופש ההפגנה מול זכויותיהם של אחרים לקניין
כאשר קיימת התנגשות של זכויות בין חופש ההפגנה לבין הזכות לקניין ציבורי, נקבע שכאשר ההפגנה כוללת הקמת מבנים בניגוד לחוק, באופן שבו ההפגנה יוצרת מפגע אסתטי ולמטרד, היא מנוגדת לחוק ולכן אסורה.
זכה לכינוי "סולימאן הקטן" כממשיך דרכו בזמר העברי של אביו, שלמה כהן (שנודע בכינוי "סולימאן הגדול").
כהן נולד בתל אביב, בנם הבכור של הזמרים שלמה ("סולימאן הגדול") ושרה כהן.
אחיו הצעירים הם הזמרים פיני, יזהר וורדינה כהן.
מגיל צעיר התלווה להופעות ולקומזיצים שארגנו הוריו, ומשם ספג את אהבתו לשירה.
מאחר שהחל לשיר כמו אביו, כונה "סולימאן הקטן".
ב-1976 הופיע כהן בפסטיבל הזמר בסגנון עדות המזרח - "למנצח שיר מזמור", שם ביצע את שירם של אליעוז רבין וג'ו עמר "בת הזמן" (מוכר גם כ"כשהשמש עולה").