tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברברה טוכמן, בספרה "המגדל הגאה", טוענת כי בלפור חש שהעולם חייב ליהודים חוב מוסרי גדול, ולכן על הנוצרים לסייע בידי היהודים להקים מדינה.
זהות ההנהגה הבריטית – הממשלה הבריטית החדשה משנת 1916 בראשות לויד ג'ורג', ביחד עם אלפרד מילנר, ארתור ג'יימס בלפור ומארק סייקס, נטתה להיות קשובה לדרישות התנועה הלאומית הציונית משיקולים אסטרטגיים ואמוניים-נוצריים.
יהודי ארצות הברית – ההצהרה נועדה ליצור הזדהות של יהודי ארצות הברית עם בריטניה, ולחזק את הלחץ מצדם על הממשל האמריקאי לסייע לבריטניה במלחמת העולם הראשונה.
השגת שליטה על ארץ ישראל – לארץ ישראל הייתה חשיבות אסטרטגית עבור בריטניה, בשל קרבתה לתעלת סואץ המאפשרת מעבר ימי מהים התיכון לכיוון הודו.
על פי הסכם סייקס–פיקו (1916) הייתה ארץ ישראל מיועדת להינתן לשלטון צרפתי-אנגלי ("האזור החום") לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הצהרה פרו-ציונית הייתה אמורה לעזור לבריטניה לזכות בשליטה על השטח.
בסופו של דבר העניק חבר הלאומים אפוטרופסות על שטחי ארץ ישראל לידי בריטניה בוועידת סן רמו ב-1920. בהצהרה היה משום ניסיון להתחמק מהתחייבות סותרת לשריף של מכה אשר ניתנה במסגרת מכתבי חוסיין-מקמהון, שלא התגבשו לכלל הסכם רשמי, ולפיה ערביי המזרח התיכון יזכו בעצמאות אם יצדדו בבריטניה במלחמת העולם הראשונה.
יהודי בריטניה – ההצהרה נועדה להמתיק את עוקצו של "חוק הזרים" שהגביל כניסה של יהודים ומהגרים אחרים לבריטניה מעבר למכסה קבועה שנקבעה.
כדי שלא לעורר את כעסה של הקהילה היהודית ניתנה ההצהרה הפרו-ציונית.
חיים ויצמן – מעמדו הרם של חיים ויצמן בקרב ההנהגה הבריטית, בין השאר כממציא תהליך ויצמן, טכניקה להפקת אצטון ששימשה את הבריטים במלחמת העולם הראשונה, ויכולותיו הדיפלומטיות.
היו שתלו בהסבר זה, אשר התפרסם בזכרונותיו של לויד ג'ורג', את הגורם המרכזי למתן ההצהרה.
ג'ורג' סיפר כי הציע להמליץ על ויצמן לקבל תואר כבוד כלשהו אך ויצמן סירב, לכן ג'ורג' שאל אותו: "האם לא נוכל לעשות שום דבר לאות הכרה בעזרה רבת־ערך שנתת לארץ?" ויצמן השיב: "כן, הייתי רוצה שתעשו משהו למען עמי", ולדברי ג'ורג' זה היה "המבוע והמקור" להצהרת בלפור.
אך לדעת ברברה טוכמן והיסטוריונים אחרים, שיקולים מדיניים, כלכליים ואסטרטגיים הם שהביאו להצהרת בלפור.
לשיקולים אלה הצטרפה גם אהדתם הטבעית של כמה ממנהיגי בריטניה לציונות.
אהדה לציונות – לורד בלפור עצמו נודע באהדתו לציונות, וכך גם ראש ממשלת בריטניה דאז לויד ג'ורג'.
בנוסף, רבים בממשל האמינו כחלק מאמונתם הנוצרית, בזכות היהודים על ארץ ישראל.
ההיסטוריון מאיר ורטה אשר חקר את המדיניות הבריטית רואה באמונה הנוצרית של חוגים מילינאריסטיים את המניע המרכזי להצהרה.
הפרדה בין ארץ ישראל לבין סוריה – לפי ההיסטוריונית אניטה שפירא, לבריטים היה אינטרס אסטרטגי שארץ ישראל וסוריה יהיו מדינות נפרדות.
לכן היה להם אינטרס שהשטח יהיה בידי יהודים ולא בידי ערבים שעשויים להקים בו את "סוריה רבתי".
הגישה הצרפתית – ב-4 ביוני 1917 שלח ז'יל קמבון, ראש האגף המדיני במשרד החוץ הצרפתי באותה שעה, מכתב לנחום סוקולוב, בו הוא מבטיח לו את תמיכת ממשלת צרפת במיזם הציוני:
הצהרת קמבון התבררה כחיונית להמשך תהליך ההכרה בציונות.
החוקר ישעיהו פרידמן אף ייחס לה משקל מכריע וקבע כי ללא מכתב קמבון, לא הייתה ניתנת הצהרת בלפור.
במכתב למערכת שפורסם ב"טיימס" ב-17 ביוני 1922 טען הרברט סמואל כי איש העסקים היה "היוזם המרכזי של הצהרת בלפור".
בראש הסיעה "הרדיקלית" עמד דייוויד לויד-ג'ורג', שהתמנה בדצמבר 1916 לראש הממשלה.
הוא קידם את מדיניותה בסיועו של סיר מרק סייקס, בין השאר אל מול התנגדותו של שר החוץ ארתור בלפור, איש הסיעה "הרפורמית", שלו הדבר היה תלוי בו ההצהרה הנושאת את שמו לא הייתה באה לעולם.
באביב-קיץ 1917, התעצם המאבק ה"רפורמי"-"רדיקלי", ומבחינת "הרדיקלים" פרסומה של הצהרת בלפור, נועד להכריע את המאבק.
ואכן, מבחינה פוליטית לא פחות משהצהרת בלפור הבטיחה "בית לאומי" ליהודים, היא הייתה הצהרה בריטית בזכות חלוקת האימפריה העות'מאנית.
המחלוקת בין "הרפורמים" ל"רדיקלים" פילגה גם את ציוני בריטניה.
בסוף 1914, בהשראתו של הברון רוטשילד, אימץ חיים ויצמן את העמדה "הרדיקלית", וראה בה את המסגרת היחידה שתאפשר את הגשמת הציונות בארץ-ישראל.
תמיכתו במדיניות הרדיקלית גרמה להתקרבות רבה בינו ובין לויד-ג'ורג'.
במהלך המלחמה, לצד היותו מנהיג ציוני, הפך ויצמן כאזרח בריטי לאחד מראשי הסיעה הרדיקלית.
מעמדו הכפול של ויצמן כמנהיג ציוני וכמדינאי רדיקלי הפכו אותו לגורם מרכזי במהלכים שהובילו לפרסומה של הצהרת בלפור.
לפי פרופסור מרטין קרמר, בעיקרו של דבר "לא בלפור נתן לגיטימציה לציונות אלא היפוכו של דבר: הציונות, במאמציה המדיניים, היא שנתנה לגיטימציה להצהרת בלפור".
פרופסור קרמר הוסיף כי "הפשטות הספרותית של הצהרת בלפור מיוסדת על ההנחה שאין צורך להצטדק על מתן בית לאומי ליהודים בארצם".
ערב מתן ההצהרה, היהודים מנו כ-10% בלבד מתוך אוכלוסיית הארץ, בעוד הערבים מנו כ-90% ממנה.
חרף כך, הערבים מכונים בהצהרה על דרך השלילה בתור "עדות לא יהודיות", ויוחדו להם זכויות אזרחיות ודתיות בלבד, בזמן שהזכויות הלאומיות והפוליטיות שלהם הושמטו כליל.
כשנתיים לאחר מתן ההצהרה ב-1919, במברק סודי ללורד קרזון, חשף בלפור חלק מהסיבות לכך:
הצהרת בלפור הייתה ההישג המדיני המשמעותי הראשון של התנועה הציונית.
בפעם הראשונה הכירה מעצמה עולמית זרה בזכויותיהם של היהודים לבית לאומי בארץ ישראל באמצעות מסמך רשמי.
ההצהרה, המבטאת במשתמע גם הכרה ביהודים כעם, הייתה מאוחר יותר למסמך יסודי במתן המנדט על ארץ ישראל לבריטניה על ידי חבר הלאומים בוועידת סן רמו 1920, והיא מוזכרת בפתיח לכתב המנדט.
אלא שבמהלך שנות שלטונם בארץ, צמצמו הבריטים את משמעותה של ההצהרה בספרים הלבנים שפרסמו, ובמיוחד בספר הלבן משנת 1939.
ההצהרה העניקה לתנועה הציונית יוקרה רבה, העלתה את מורל היהודים בתפוצות שונות, הפיחה בהם תקווה להתחדשות עם ישראל בארצו, וסייעה להגביר את העלייה ארצה.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק אף כתב על ההצהרה "אתחלתא דגאולה ודאי הולכת ומופיעה לפנינו...
כל בעל נפש, שיש בו יכולת לחדור ולהתבונן במה שמצוי מעבר לתופעה החיצונית הנראית לעין יודע, שיד ד' נראית כמנהיגה את ההיסטוריה ועתידה להוביל את התהליך הזה אל השלמתו".
כאמור, היו שהשוו את ההצהרה להכרזת כורש, שאפשרה את שיבת ציון והקמת בית המקדש השני.
יום ההצהרה נחשב יום חשוב ביישוב העברי ונקראו על שמו רחוב בחיפה ("שניים בנובמבר") וכיכר בתל אביב ("כיכר ב' בנובמבר").
על שמו של בלפור נקראו רחובות בערים העבריות, ואף המושב בלפוריה.
יום פרסום ההצהרה, 2 בנובמבר, נחוג בשנים הראשונות בטקסים בארץ ובעולם (למשל, יובל הכסף ב-1942 נחוג חודש שלם).
עם זאת, יום השנה השלושים, שצוין ימים מעטים לפני פרסומה של תוכנית החלוקה של האו"ם, לא נחגג ביישוב.
תאריך זה גם לא צוין לאחר מכן.
עם זאת, טקסים חגיגיים נערכו ביום היובל להצהרה (ב־1967).
ב-2 בנובמבר 1967 הנפיק דאר ישראל סדרה של 2 בולי דאר להנצחת יובל הזהב להצהרת בלפור; בולים אלה נשאו את דיוקנותיהם של ד"ר ויצמן ושל לורד בלפור.
אוסוולד אדלר עיצב את הבולים..
בחודש נובמבר 2017 ציינו ישראל והממלכה המאוחדת מאה שנים להצהרת בלפור בשורת טקסים במעמד ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וראש ממשלת בריטניה תרזה מיי.
מיד לאחר מתן הצהרת בלפור החלו מנהיגים יהודיים בפעילות מדינית בקרב מנהיגים ערביים במטרה לממש את ההצהרה ולהסיר את התנגדות הצד הערבי.
ב-4 ביוני 1918 נפגש חיים ויצמן עם האמיר פייסל.
מפגש זה, שגרר מפגשים נוספים, הביא לחתימת הסכם ויצמן-פייסל בראשית 1919, שנועד להסדיר את היחסים בין התנועה הציונית לבין מדינה ערבית עצמאית שתקום בראשות פייסל.
הסכם זה לא יצא לפועל.
ערביי ארץ ישראל התנגדו להצהרת בלפור וראו בה פגיעה בזכויותיהם.
לאחר מתן ההצהרה החלו להתארגן בקרבם ועדים ואגודות מחאה שונות.
ב-2 בנובמבר 1918, יום השנה הראשון להצהרת בלפור, שבתו בתי העסק הערביים ונערכה הפגנה בירושלים שבה הוכרז על הקמת האגודה המוסלמית-נוצרית, שפעלה במטרה לשכנע את הבריטים לבטל את הצהרת בלפור ולכונן בארץ ישראל משטר שייתן ביטוי לזכותם של הערבים על הארץ.
הערבים טענו לבעלות מוחלטת על הארץ, והשתמשו בנימוקים היסטוריים (ישיבתם הארוכה בארץ), דמוגרפיים (היותם רוב של 90% מיושבי הארץ ב-1918), משפטיים (אי-חוקיותה-לכאורה של ההצהרה וסתירות פנימיות בתוכה), מדיניים (מכתבי חוסיין-מקמהון, בהם הובטחה ארץ ישראל לערבים) ואחרים, כדי לבסס את עמדתם.
בנוסף, הם טענו כי היהדות היא דת ולא לאום וטענתם של היהודים בדבר חזרה לאדמתם לאחר אלפיים שנה, אינה רלוונטית כיוון ש"אין אפשרות לשרטט את מפת העולם מחדש על סמך טענות משכבר ימים".
הערבים השתמשו בדרכים שונות על מנת להיאבק במימוש ההצהרה - הם הגישו תזכירים לשלטונות, הופיעו בפני ועדות בריטיות ובינלאומיות ואף נקטו באלימות כנגד יהודים ויישובים עבריים בארץ.
בהקשר הזה יש שרואים בסוף מלחמת העולם הראשונה ובהצהרת בלפור את תחילתו של הסכסוך הישראלי-ערבי.
ב-1921, פנה מוסא כאזם אל-חוסייני אל צ'רצ'יל במכתב ובו כתב "כאשר הגיעו שמועות, עוד לפני כיבוש סוריה, בדבר ברית בין בריטניה הגדולה לבין הציונים, סירבו הערבים להאמין לכך.
אבל אז, כאשר הוכרז השלום והערבים ראו בעיניהם ושמעו באוזניהם כי סוריה ופלסטין אמורות להיות מופרדות זו מזו כהכנה ליישום הצהרת בלפור, הבינו שבעצם צדקו הטורקים.
הם הבינו גם כי המהלך הזה נעשה במטרה לאפשר לציונים להפוך בהדרגה לרוב בפלסטין באמצעות הגירה.
הדגש בפסקה זו הוא ההתנגדות לציונות כפי שבאה לביטוי בהצהרת בלפור ולא לאוכלוסייה היהודית באשר היא.
בשנת 1921, השתתפו הערבים במאורעות ב' בנובמבר, ערבים רבים התאספו בעיר העתיקה בירושלים עם מקלות בידיהם וקראו קריאות נגד היהודים.
יהודים רבים הוכו במקלות וחלק מהם נדקרו.
בכניסה לרובע היהודי עמדו יהודים שמנעו מהפורעים הערבים להיכנס לרחוב היהודים ובין היהודים לערבים היו חילופי יריות.
הפורעים פרצו לבית יהודי של דוד ישעיהו כהן דרעי פגעו בדייריו ובזזו אותו.
הם לא הצליחו להיכנס לחצר נוספת כי תושבי החצר הערבית מנעו זאת מהם.
בהר הבית התאספו ערבים וקראו "נדבח אל יהוד".
חמישה יהודים וערבי אחד נהרגו.
שמונה יהודים וארבעה ערבים נפצעו קשה.
בשנת 1945 ציינו ערבים את יום השנה להצהרת בלפור בפרעות ביהודים, ובמיוחד בקהיר, באלכסנדריה ובטריפולי.
בחיפה ישנו רחוב 2 בנובמבר המתחבר לשדרות הציונות.
בתל אביב שכן קולנוע מוגרבי בכיכר ב' בנובמבר שנקראה גם כיכר מוגרבי.
בכרכים ו–יב ובכרך המבוא הגדול של מילון הלשון העברית הישנה והחדשה מאת אליעזר בן-יהודה צוין מניין השנים להצהרת בלפור.
הצהרת בלפור הוא שמו של נייר עמדה משנת 1926 הקרוי על שם הלורד ארתור ג'יימס בלפור.
ההצהרה התבססה על מסקנות הוועידה הקיסרית של האימפריה הבריטית שהתכנסה באותה שנה בלונדון ואשר הלורד בלפור עמד בראשה.
ההצהרה קובעת כי כל אחד והאחד מהדומיניונים של האימפריה הבריטית הוא שווה במעמדו לממלכה המאוחדת וכי הממלכה המאוחדת אינה מעל הדומיניונים האחרים, אף שכל הדומיניונים מאוחדים בנאמנותם לכתר הבריטי.
עוד קובעת ההצהרה שלכל דומיניון אוטונומיה מוחלטת בענייני הפנים והחוץ שלו, וכי הדומיניונים הם חברים מרצון בחבר העמים הבריטי.
ועדה זו התכנסה ביוזמתם של ראש ממשלת דרום אפריקה ג'יימס ברי מוניק הרצוג וראש ממשלת קנדה באותה עת ויליאם ליון מקנזי קינג.
ההצהרה אושרה על ידי ראשי הממשלה של הדומיניונים ב-15 בנובמבר באותה שנה.
ההצהרה הייתה צעד נוסף ומשמעותי לעצמאות הדומיניונים מהאימפריה הבריטית ושלטון ממשלת הממלכה המאוחדת - עצמאות שהחלה והתרחבה מאז תרומת הדומיניונים לניצחון מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה.
בעקבות ההצהרה מונו נציבים עליונים לדומיניונים - שלמעשה היו בעלי תפקיד המקביל לשגריר של הממלכה המאוחדת בדומיניון.
הראשון שמונה היה הנציב העליון הבריטי לאוטווה בשנת 1928.
מסקנות הוועידה נוסחו מחדש בשנת 1930 והובילו לחוק וסטמינסטר, 1931.
הצהרת ארושה ניתנה בידי נשיא טנזניה, ג'וליוס נייררה, ב-5 בפברואר 1967 בעיר ארושה, ובה התווה את קווי מדיניות האוג'מאה, שהונהגה במדינה במשך שני העשורים שלאחר מכן.
טנזניה קיבלה את עצמאותה רק 3 שנים קודם לכן, ועדיין חיפשה את דרכה.
נייררה ראה חשיבות בגיבוש זהות לאומית וחיזוק תחושת האחדות במדינה וכן ביישום האידאולוגיה הסוציאליסטית בה החזיק.
מדיניות האוג'מאה שהונהגה בעקבות ההצהרה התבססה על כלכלה ריכוזית ועל בדלנות כלכלית.
ההצהרה ומדיניות האוג'מאה היו צעד בלתי פופולרי, אך נייררה, שנחשב לאבי האומה בטנזניה, היה מספיק חזק כדי להתמיד בעקרונותיו.
בסופו של דבר, הכיר בכישלון הכלכלי של מדיניותו.
הוא פרש מתפקידו ב-1985, על מנת שלא יהיה זה שמיישם מדיניות של שוק חופשי, לה התנגד.
הצדקת המאמץ או הצדקת ההשקעה (Effort justification) הוא רעיון ופרדיגמה בתחום הפסיכולוגיה החברתית שצמח במסגרת תיאורית הדיסוננס הקוגניטיבי של פסטינגר.
הצדקת המאמץ היא הנטייה של אנשים לייחס ערך מוגזם לתוצאות או מטרות שהיו צריכים להשקיע מאמץ להשגתם.
תאוריית הדיסוננס הקוגניטיבי מסבירה את השינויים בעמדות או אמונות של אנשים כתוצאה מהניסיון להפחית בדיסוננס (אי-הלימה) שנוצר בין תפיסות או קוגניציות סותרות.
במקרה של הצדקת המאמץ הדיסוננס הוא בין רמת המאמץ הגבוהה המושקעת בהשגת מטרה או ביצוע משימה (מאמץ רב – "מחיר" גבוה), והרווח הסובייקטיבי מאותו המאמץ (נמוך מהמצופה עבור מאמץ שכזה).
בעזרת התאמת העמדה והעלאת הערך הסובייקטיבי של המטרה הדיסוננס הזה נפתר.
אחת הדוגמאות הראשונות והקלאסיות להצדקת המאמץ הוא המחקר של ארונסון ומילס.
קבוצת נשים צעירות התנדבו להצטרף לקבוצת דיון בנושא "הפסיכולוגיה של המין".
הנבדקות נתבקשו לבצע מבחן קריאה כדי לוודא שאינן מובכות מהדיבור על נושאים הקשורים במין.
בתנאי המבוכה הקלה נתבקשו הנבדקות להקריא בקול מספר מילים בעלות אופי מיני (כגון "יצאנית" או "בתולה").
בתנאי המבוכה הרבה נתבקשו הנבדקות להקריא בקול מספר מילים בעלות אופי מיני בוטה (כגון "להזדיין") ושני תיאורים מפורשים של פעילות מינית מתוך רומנים עכשוויים.
לאחר מכן הנבדקות האזינו להקלטה של דיון קבוצתי בנושא "התנהגות מינית של חיות" שהיה משעמם ולא מושך.
כשנתבקשו הנבדקות לדרג את הקבוצה ואת החברות האחרות בה, לא נמצא הבדל בדירוגים בין קבוצת הבקרה וקבוצת המבוכה הקלה, אך הדירוגים של קבוצת המבוכה הקשה היו גבוהים באופן משמעותי.
קבוצה זו שתהליך הקבלה שלה לקבוצה היה קשה יותר (תחת ההנחה שחוויית המבוכה היא סוג של מאמץ) העלו את ערכה הסובייקטיבי של קבוצת הדיון כדי לפתור את הדיסוננס.
התאוריה מיושמת בצורה ברורה באופן שבו טקסי חניכה תובעניים משפיעים על הסולידריות והנאמנות לקבוצה.
טקסי חניכה המקובלים ביחידות צבאיות, קבוצות ספורט ובאחוות הקולג'ים בארצות הברית, כוללים בדרך כלל ביצוע מטלות תובעניות ו/או משפילות ובכך מצריכים (על פי תאוריית דיסוננס קוגניטיבי) את המצטרף החדש להעלות את ערכה הסובייקטיבי של הקבוצה, פעולה אשר תורמת לנאמנות של המצטרף וללכידות של הקבוצה כולה.
ביקורות התאוריה טוענות שהיא תלויה בהקשרים חברתיים מורכבים (שרק בעקבותיהם נוצר הדיסוננס), אולם מחקרים מצאו התנהגות דומה של העדפת תוצאה שקדם לה מאמץ רב יותר גם בילדים (שפחות מבינים ופועלים לפי הקשר חברתי) ואפילו ביונים.
לטענת החוקרים, ההסבר לתופעה הן בחיות והן בבני אדם הוא אפקט הקונטרסט .
הטענה היא שההעדפה נובעת מהבדלים בפער שבין החיזוק והמצב שקדם לו.
כאשר המצב המקדים הוא לא נעים או מאמץ, הפער בינו לבין החיזוק החיובי שאחריו גדול.
כאשר המצב המקדים אינו כל כך נורא או המאמץ בו מופחת, גם הפער בינו לבין החיזוק החיובי פחות גדול.
החיזוק שיצר פער גדול יותר עם המצב הקודם לו יקבל העדפה כי הוא נחווה כחיובי יותר.
הצהרת אדינבורו היא הצהרה של ראשי מדינות חבר העמים הבריטי הדנה בתנאי הקבלה לחבר העמים הבריטי.
ההצהרה ניתנה בתום הפגישה ה-15 של ראשי מדינות חבר העמים, ב-27 באוקטובר 1997 שנערכה באדינבורו בירת סקוטלנד שבממלכה המאוחדת.
ההצהרה התבססה על דוח שהוכן עבור הפגישה, ובו סוכמו תנאי החברות של המדינות החברות בארגון שהתפתחו במהלך המאה ה-20 מאז שנחקק חוק וסטמינסטר בשנת 1931. הדוח יצר קודיפיקציה של חוקת הארגון, שהתבססה עד אז על נהגים שונים, והצהרות שונות.
במסגרת הדוח נקבע כי קבלת מוזמביק לחבר העמים בשנת 1995 הייתה אירוע יוצא דופן (בעיקר בשל מאבק חבר העמים הבריטי בשלטון האפרטהייד שהיה אז בדרום אפריקה).
על פי תנאי החברות שנקבעו בהצהרה, מדינות הרוצות להתקבל לחבר העמים הבריטי:
חייבות לקבל ולהתנהג בהתאם לעקרונות הצהרת הארארה.
להכיר במונרך ממלכות חבר העמים כראש חבר העמים;
לקבל את השפה האנגלית כשפת התקשורת בין מדינות החבר;
לקבל את הסכמת רוב האזרחים במדינה המבקשת להתקבל לחבר, לעצם קבלה זו.
בשנת 2005, בעצת המזכיר הכללי של חבר העמים הבריטי דון מקינון החליטו ראשי מדינות חבר העמים בפגישה שנערכה בוולטה שבמלטה לדון מחדש בעקרונות הצהרת אדינבורו.
ועדה שהוקמה לצורך בחינת העקרונות דיווחה את ממצאיה בפגישת ראשי מדינות חבר העמים שנערכה בקמפלה שבאוגנדה בשנת 2007. במסגרת הדוח אושרו מחדש עקרונות הצהרת סינגפור והצהרת הארארה וכן הקריטריונים של הצהרת אדינבורו, אולם נדרשו תנאים נוספים לחברות בחבר העמים כגון:
ציות המדינה המועמדת לעקרונות הדמוקרטיה, לקיום בחירות חופשיות ושוויוניות, והתנהלות כדמוקרטיה ייצוגית.
ניהול המדינה תוך עקרונות ניהול תקין ושקיפות שלטונית.
הצדעה וולקנית היא מחווה גופנית המתבצעת באמצעות היד.
היד (אחת משתי הידיים או שתיהן ביחד) מורמת כלפי מעלה, כף היד פרושה לפנים, באופן שנוצר רווח גדול ככל האפשר בין האמה (אצבע) לקמיצה, וכאשר האגודל פרוש לצד.
בתרבות המערבית, לרוב נלווית להצדעה הקריאה: "חיים ארוכים ופוריים!", בהשראת סדרת הטלוויזיה מסע בין כוכבים מסוף שנות השישים, שם נוצרה המחווה על ידי דמותו של הוולקן ספוק, בגילומו של השחקן לנרד נימוי.
ההצדעה הופיעה לראשונה בשנת 1967, בפרק הפתיחה של העונה השנייה של מסע בין כוכבים.
ההצדעה נחשבה בין השחקנים כקשה לביצוע ללא אימון מוקדם, או הפרדה של האמה מהקמיצה לפני ביצוע ההצדעה; וחלק מהשחקנים נאלצו להכין את היד להצדעה בהחבא, בעזרת היד השנייה, לפני שהניפו את היד המצדיעה מול המצלמה.
כפי הנראה, הבעיה נובעת מהצורך במוטוריקה עדינה לביצוע ההצדעה.
בסרט מסע בין כוכבים: המפגש נעשית פרודיה על העניין, כאשר דמותו של זפרם קוקרן פוגשת וולקן בפעם הראשונה, ומפאת הקושי לבצע את ההצדעה, קוקרן פשוט לוחץ את ידו של הוולקן.
באוטוביוגרפיה שלו, אינני ספוק, מספר נימוי שהרעיון להצדעה נולד אצלו כשהלך עם סבו לבית כנסת, שם ראה ברכת כהנים.
בעת הברכה מפסקים הכהנים את אצבעות שתי ידיהם העטופות בטלית, כך שהאצבעות יוצרות את צורת האות ש, המסמלת את המילה שדי.
נימוי הקטן התרשם מאוד, ונצר את המראה עד בגרותו.
נוסח הברכה "חיים ארוכים ופוריים!" הופיע גם הוא באותו פרק של מסע בין כוכבים (ובסרט מסע בין כוכבים: הסרט היא נאמרה בשפת הוולקנים: "Dif-tor heh smusma").
פחות ידועה היא התשובה לברכה: "שלום וחיים ארוכים" , הדומה לברכות עתיקות שמקורן במזרח התיכון,
כמו בערבית: السلام عليكم, או "שלום עליכם" בעברית, והתשובה: "עליכם שלום".
הצדעת "הכוח השחור" הוא שמה של תמונה שצולמה באולימפיאדת מקסיקו סיטי, ומתעדת מחאה של האתלטים האפרו-אמריקאים טומי סמית' וג'ון קרלוס במהלך טקס הענקת המדליות באצטדיון האוניברסיטאי האולימפי במקסיקו סיטי.
בזמן שדגל ארצות הברית הונף ונוגן המנון ארצות הברית, שני הספורטאים הניפו את אגרופיהם כשהם עטויים כפפה שחורה, והורידו אותם רק בתום ההמנון.
שלושת המדליסטים, כולל פיטר נורמן האוסטרלי שזכה במדליית הכסף, ענדו תגים של זכויות האדם על מעיליהם.
באוטוביוגרפיה שלו, "Silent Gesture" ("מחווה דוממת", בתרגום חופשי), כתב סמית' כי ההצדעה לא הייתה "הצדעת כוח שחור", אלא "הצדעת זכויות אדם".
האירוע נחשב לאחת ההצהרות הפוליטיות הידועות בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים בעת המודרנית.
בבוקר של ה-16 באוקטובר 1968, ניצח האתלט האמריקאי טומי סמית' בריצת 200 המטרים כשהוא קובע שיא עולם חדש, 19.83 שניות.
האתלט האוסטרלי פיטר נורמן סיים שני, בזמן של 20.06 שניות, והאתלט האמריקאי ג'ון קרלוס סיים שלישי עם זמן של 20.10. בתום המירוץ, עלו השלושה על הפודיום לטקס הענקת המדליות.
שני האתלטים האמריקאים קיבלו את המדליות כשהם ללא נעליים, עם גרביים שחורים לרגליהם, לציין את העוני ששרר אז בקרב הקהילה השחורה בארצות הברית.
סמית' לבש צעיף שחור סביב צווארו כדי לייצג את הגאווה של הקהילה השחורה, וקרלוס לבש את האימונית שלו פתוחה להבעת הזדהות עם עובדי הצווארון כחול וענד שרשרת חרוזים עבור מי שהוא תיאר כ"אותם יחידים שעברו לינץ' או נהרגו ואיש לא התפלל עבורם, שנתלו וזופתו.
היה זה עבור אלה שנזרקו מהסירה במעבר הביניים".
שני האמריקאים תכננו להביא כפפות שחורות, אך קרלוס שכח את הכפפות שלו בכפר האולימפי.
האתלט האוסטרלי, נורמן, הציע שקרלוס ישתמש בכפפה השמאלית של סמית'.
לפיכך בתמונה נראה קרלוס מניף את ידו השמאלית, בניגוד למנהג של הנפת אגרוף, בו מרימים את האגרוף הימני.
כשהמנון ארצות הברית נוגן, הניפו סמית' וקרלוס את אגרופיהם והרכינו את הראש, מחווה שהופיעה בדף הראשון בעיתונים רבים ברחבי העולם.
כשהם עזבו את הפודיום, הקהל שרק שריקות בוז.
סמית' אמר מאוחר יותר ש"אם אני מנצח, אני אמריקאי, לא שחור אמריקאי.
אבל אם עשיתי משהו רע, אז הם יקראו לי כושי.
אנחנו שחורים, ואנחנו גאים בהיותנו שחורים.
אמריקה השחורה תבין מה עשינו הלילה."
נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי דאז, אוורי ברנדג', ראה בכך הפרה חמורה של כללי הוועד האולימפי, לפיהם אין לערב פוליטיקה במשחקים האולימפיים.
הוא הורה להשעות את סמית' וקרלוס מנבחרת ארצות הברית ונאסרה עליהם השהות בכפר האולימפי.
כאשר הקהילה האולימפית סירבה לכך, הוא איים שישעה את כל נבחרת האתלטיקה של ארצות הברית.
האיום הוביל להשעיית השניים מהמשחקים.
דובר הוועד האולימפי אמר ש"זוהי הפרה מכוונת ואלימה של עקרונות היסוד של הרוח האולימפית".
ברנדג', שהיה נשיא הוועד האולימפי של ארצות הברית בשנת 1936, לא הביע שום התנגדות להצדעות במועל יד שהתרחשו במהלך אולימפיאדת ברלין.
הוא טען שההצדעה במועל יד, הייתה הצדעה לאומית באותה עת, ולכן מקובלת במשחקים האולימפיים, בעוד הצדעת "הכוח השחור" לא הייתה הצדעה לאומית ולכן לא מקובלת.
נכון ל-2013, באתר הרשמי של הוועד האולימפי הבינלאומי עדיין נטען כי "מעל ומעבר לזכייה במדליות, הספורטאים האמריקאים השחורים עשו לעצמם שמות על ידי אקט של מחאה גזענית".
סמית' וקלרוס נודו בצורה חמורה על ידי מוסדות הספורט האמריקאים והיו מושא לביקורת.
מגזין טיים הציג את לוגו חמש הטבעות האולימפיות עם המילים: "כועס יותר, מרושע יותר, מכוער יותר" במקום המילים של המוטו האולימפי: "מהר יותר, גבוה יותר, חזק יותר".
כשהם חזרו לביתם, הם הפכו מטרה להתעללות והטרדה, וקיבלו איומים על חייהם ועל חיי משפחותיהם.
סמית' המשיך את הקריירה שלו כאתלט ושיחק ב־NFL בקבוצת סינסינטי בנגלס.
בהמשך היה לפרופסור לחינוך גופני במכללת אוברלין.
בשנת 1995 הוא היה עוזר מאמן נבחרת ארצות הברית באליפות העולם המקורה בברצלונה.
ב-1999 הוא הוכרז כספורטאי השחור של האלף בקליפורניה.
הקריירה של קרלוס הלכה בדרך דומה לזו של סמית'.
הוא השווה את השיא העולמי בריצת 100 יארד.
מאוחר יותר הצטרף גם הוא לליגת ה־NFL לקבוצת פילדלפיה איגלס עד שנפצע בברך, פציעה שהביאה לסיום הקריירה שלו.
בשנת 1984 הועסק על ידי הוועדה המארגנת של אולימפיאדת לוס אנג'לס כדי לקדם את המשחקים ולהיות איש הקשר עם הקהילה השחורה בעיר.
בשנת 1985 הוא מונה למאמן האתלטיקה של בית הספר התיכון "פאלם ספרינגס".
בשנת 2008 קרלוס וסמית' זכו בפרס האומץ על שם ארתור אש על פעולתם באולימפיאדת מקסיקו.
נורמן, שתמך במחאה של קרלוס וסמית', ננזף על ידי הוועד האולימפי של ארצו והתקשורת האוסטרלית נידתה אותו.
הוא לא השתתף באולימפיאדת מינכן ב-1972 למרות שסיים במקום השלישי במבחנים, מקום שמספיק כדי לקחת חלק באולימפיאדה.
סמית' וקרלוס היו מנושאי הארון של נורמן בהלווייתו בשנת 2006.
ההצהרה על חירות האינטרנט היא הצהרה להגנת החירויות ברשת האינטרנט שנחתמה על ידי עשרות ארגונים אזרחיים, אנשי אקדמיה, יזמים טכנולוגיים ופעילי רשת ביוני 2012. בין החותמים אמנסטי אינטרנשיונל, קרן החזית האלקטרונית, ארגון "עיתונאים ללא גבולות" וקרן מוזילה.
ההצהרה תומכת בביסוס חמישה עקרונות למדיניות האינטרנט:
ההצהרה הייתה אחד מצעדי המחאה נגד הצעת חוק SOPA שהוגשה לקונגרס האמריקאי למנוע הפרת זכויות יוצרים ולמניעת פיראטיות ברשת.
הצעת החוק נמשכה בסופו של דבר.
עד למשיכת הצעת החוק, קואליציה של ארגונים ופעילי זכויות דיגיטליות החלו לעבוד על מה שבסופו של דבר התגבש להצהרה על החירות באינטרנט.
הקואליציה כללה ארגונים מגוונים ועל מנת להגיע להסכמה ההצהרה כללה את עקרונות הליבה של החופש באינטרנט.
הגרסה הסופית של ההכרזה כוללת רק חמישה עקרונות ו-104 מילים באנגלית.
ביטויים כמו "נייטרליות הרשת" ו"רפורמה בתחום הפטנטים" נעדרים מהמסמך.
ההצהרה פורסמה ונחתמה ב-2 ביוני 2012 ותורגמה במאמץ משותף של כותבים, בלוגרים ופעילים דיגיטליים החברים בקהילה הבינלאומית Global Voices Online.
עד סוף השבוע הראשון של אוגוסט 2012, ההצהרה תורגמה ל-70 שפות על ידי מתנדבים מתרגמים.
ההצהרה כתובה בגוף ראשון יחיד רבים ומתחילה במשפט "אנו מאמינים שאינטרנט חופשי ופתוח יכול להביא לעולם טוב יותר." השאלה העולה היא מי הם "אנו"?
בשם מי חתמו חותמי ההצהרה?
אחד ההסברים לניסוח הוא שההצהרה היא נורמות שצריך לשאוף אליהם ואם הן מופרות הן פוגעות ב"כולנו" ועלינו להתנגד להפרות.
הסבר נוסף הוא שההצהרה צריכה להיות "מצפן" לפעילים באינטרנט, לחברות מסחריות ומדינות להתנהלות במרחב הווירטואלי שלא מפסיק להתרחב ולגדול.
המונח הצדעה רומית (באיטלקית: Saluto Romano) מתייחס למחווה גופנית שבה הזרוע הימנית מושטת קדימה כשהיא ישרה, כף היד פונה כלפי מטה והאצבעות צמודות.
למרות שמה והקישור המקובל שלה לתרבות של רומא העתיקה, מחקרים מודרניים מצביעים על כך שמדובר במונח שגוי (Misnomer), שכן אין שום עדות באמנות או בספרות הרומית להצדעה כזו כנוהג חברתי או צבאי סטנדרטי.
המחווה אומצה במאה ה-20 על ידי הפשיזם האיטלקי, הנאציזם (כ"הצדעה הגרמנית") ותנועות ימין קיצוני אחרות, כסמל לעוצמה, משמעת וקשר היסטורי (מדומיין ברובו) לעבר המפואר של האימפריה הרומית.
ההצדעה הרומית היא דוגמה מובהקת ל"המצאת מסורת" שבה מחווה אמנותית מודרנית (במקור מהמאה ה-18) נוכסה על ידי אידאולוגיות פוליטיות והוצגה כמסורת עתיקת יומין.
למרות חוסר האותנטיות ההיסטורית שלה, עוצמתה החזותית והקשר שלה לעבר האימפריאלי הפכו אותה לאחד הסמלים הטעונים והמשפיעים ביותר בתולדות המאה ה-20.
בניגוד לתפיסה הרווחת, אין בנמצא יצירת אמנות רומית אחת – בין אם בפיסול, במטבעות או בציור – המציגה הצדעה זהה לזו המוכרת מהפשיזם והנאציזם.
אמנם קיימות באמנות הרומית מחוות של זרוע ימנית מורמת, אך תפקידן היה שונה מהותית.
מחוות היד המורמת באמנות הרומית הופיעו לרוב בהקשרים של אדלוקוטיו (Adlocutio - פנייה של מפקד לחייליו), אדוונטוס (Adventus - הגעת הקיסר לעיר) או פרופקטיו (Profectio - יציאה למערכה).
עמוד טראיאנוס: בתבליטים על העמוד ניתן לראות סצנות שבהן הקהל מרים ידיים לעבר הקיסר, אך הידיים לרוב כפופות במרפק, כפות הידיים פונות פנימה והאצבעות אינן צמודות.
פסל מרקוס אורליוס: בפסל הרכיבה המפורסם בקפיטול, הקיסר מושיט את ידו הימנית קדימה, אך הזרוע אינה מורמת מעל גובה הכתף והמחווה משדרת סמכותיות רגועה וחסד קיסרי ולא הצדעה צבאית נוקשה.
חוקרים מציינים כי מחוות אלו סימלו את הדקסטרה אלטה (Dextra elata - היד הימנית המורמת) כביטוי לעוצמה שלטונית וכוחו של הקוסמוקראטור (שליט העולם).
הספרות הרומית אינה מכירה במושג של "הצדעה רומית" במובנה המודרני.
במפגשים צבאיים או אזרחיים, הרומאים נהגו ללחוץ ידיים או להשתמש במחוות ידיים שונות להבעת אמון (Fides).
המושג סופינה מאנוס (Supinae manus) התייחס להרמת כפות הידיים לשמיים בזמן תפילה, כאשר כפות הידיים פונות כלפי מעלה ולא כלפי מטה כבהצדעה הפשיסטית.
יצירתו של ז'אק-לואי דויד והמצאת המחווה
המקור החזותי המשמעותי ביותר להצדעה הרומית המודרנית הוא ציורו של ז'אק-לואי דויד, "שבועת ההוראטים" (1784).
הציור, שנחשב ליצירת מופת נאו-קלאסית, מציג שלושה אחים הנשבעים לאביהם להגן על רומא עד מוות.
במרכז הציור מוצג האב המחזיק שלוש חרבות, ושלושת בניו מושיטים את ידיהם לעברו בשבועה.
למרות שדויד התכוון לייצג "רוח רומית" של פטריוטיזם והקרבה עצמית (Virtus), הסצנה עצמה היא פרי דמיונו של האמן ואינה מבוססת על מקור היסטורי של ההיסטוריון ליביוס או דיוניסיוס מהליקרנסוס.
המחוות בציור – זרועות מושטות קדימה עם כפות ידיים פונות מטה – הפכו לאבטיפוס הוויזואלי של מה שנתפס מאוחר יותר כהצדעה הרומית.
דויד השתמש במחוות דומות גם ביצירות אחרות, כמו "שבועת מגרש הטניס" (1791), שם הוא העתיק את האייקונוגרפיה של ההוראטים למציאות המהפכה הצרפתית, כדי לסמל אחדות ונחישות של העם.
המחווה בארצות הברית והצדעת בלאמי
בסוף המאה ה-19, המחווה של זרוע מושטת קדימה קיבלה תפקיד פוליטי בארצות הברית דרך "הצדעת בלאמי" (Bellamy Salute).
הצדעה זו ליוותה את שבועת הנאמנות לדגל, שהונהגה בשנת 1892.
במקור, השבועה כללה הרמת היד למצח בהצדעה צבאית, ולאחר מכן הושטת היד לעבר הדגל כשהיא ישרה וכף היד פונה מעלה.
עם הזמן, כף היד החלה לפנות מטה, ובכך נוצרה זהות חזותית להצדעה ה"רומית".
בשל הדמיון להצדעה הנאצית, בוטלה הושטת היד בשנת 1942 והוחלפה בהנחת היד על הלב.
הקולנוע המוקדם שיחק תפקיד מכריע בקיבוע המחווה כ"רומית" בתודעה הציבורית.
סרטים אפיים כגון "נרו" (1909) ו"קוו ואדיס" (1913) הציגו את הקיסרים והחיילים הרומאים כשהם משתמשים בהצדעה זו.
הסרט האיטלקי "כביריה" (Cabiria), בבימויו של ג'ובאני פסטרונה ובהשתתפותו של המשורר גבריאלה ד'אנונציו, נחשב לנקודת המפנה.
ד'אנונציו, שכתב את הכתוביות לסרט, הטמיע בו אייקונוגרפיה נאו-קלאסית עשירה שכללה הצדעות רומיות רבות.
בשנת 1919, כאשר ד'אנונציו עמד בראש כוח שכבש את העיר פיומה, הוא הפך את המחווה הקולנועית לטקס פוליטי ומלחמתי.
ד'אנונציו, שראה עצמו כ"קונסול" וכממשיכו של יוליוס קיסר, הנהיג את ההצדעה הרומית בקרב "לגיונריו" כדי להעניק לתנועתו נופך של הדר עתיק ומשמעת.
ג'וזפה אנטוניו בורגזה ציין כי ד'אנונציו בחר את המחווה באופן אקראי ממוזיאונים ומהקולנוע, מתוך אמונה שהיא "גברית ונוקשה" יותר מלחיצת היד הבורגנית.
האימוץ על ידי התנועה הפשיסטית והנאצית
בניטו מוסוליני, שהושפע עמוקות מד'אנונציו, אימץ את ההצדעה הרומית כסימן ההיכר של המפלגה הפשיסטית (PNF).
המחווה ככלי של "רומאיות" (Romanità)
עבור מוסוליני, ההצדעה הייתה חלק מתוכנית רחבה של "רומאיות" (Romanità) – ניסיון לעצב "אדם חדש" המבוסס על ערכי המשמעת והעוצמה של רומא העתיקה.
המחווה נתפסה כהיגיינית יותר (ללא מגע יד) ומהירה יותר, המבטאת את הדינמיות של הפשיזם.
בשנת 1923 הונהגה חגיגת "יום הולדתה של רומא" ב-21 באפריל, במהלכו נערכו מצעדים צבאיים ששיאם היה הצדעה המונית למוסוליני ("הדוצ'ה").
אדולף היטלר אימץ את המחווה בהשראת מוסוליני כבר בשנות ה-20 המוקדמות.
הנאצים ניסו להעניק לה שורשים "גרמאניים", אך היטלר עצמו הודה בשיחות סגורות כי מדובר בחיקוי של המודל האיטלקי.
המחווה הפכה ל"הצדעה הגרמנית" (Deutscher Gruß) והייתה לכלי מרכזי בפולחן האישיות של ה"פיהרר", כפי שניתן לראות בסרט התעמולה של לני ריפנשטאהל, "ניצחון הרצון" (1935).
ההצדעה בקולנוע לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר נפילת המשטרים הטוטליטריים, ההצדעה הרומית הפכה בהוליווד לסימן היכר של "אימפריות רשע".
בסרט "קוו ואדיס" (1951), הקיסר נרו מוצג כדמות המזכירה את היטלר, וההצדעה הרומית משמשת בסרט כדי להדגיש את האופי הטוטליטרי והאכזרי של משטרו.
גם בסרטים מאוחרים יותר כמו "גלדיאטור" (2000), המחווה מופיעה כדי לייצר אווירה של עוצמה שלטונית, אם כי לרוב ללא הקישור הפוליטי הישיר לנאציזם.
הצדק של ספנסר הוא סרט מתח ופעולה אמריקאי משנת 2020 אודות ספנסר, החייל לשעבר והחוקר פרטי שיצר הסופר רוברט ב.
הסרט מבוסס על הספר "Wonderland" מאת אייס אטקינס, שקיבל את הזכויות לכתוב ספרים נוספים בסדרה לאחר מותו של פארקר.
בסרט מככבים מארק וולברג, אלן ארקין, וינסטון דיוק, קאסי ונטורה, אלייזה שלזינגר, פוסט מאלון ובוקים וודביין.
הסרט נפתח כאשר ספנסר (וולברג), בלש במשטרת בוסטון וקודם לכן חייל בצבא ארצות הברית, השתחרר לאחר שריצה חמש שנות מאסר משום שתקף קצין בכיר במשטרה, לאחר שגילה שהוא מטייח פרשיית רצח.
ספנסר שב לבוסטון, וגר בביתו של הנרי סימולי (ארקין), שאימן אותו באגרוף כנער.
הוא חובר להוק (דיוק), לוחם MMA, והשניים מנסים לפענח את הירצחם של שני קציני משטרה, בהם הקצין שספנסר תקף בעבר, ואת הרצח שניסה לפענח בעבר.
השניים נדרשים להתמודד עם כנופיית פושעים אלימה ועם שוטרים מושחתים הסוחרים בסמים.
הצד שלו, הצד שלה הוא סרט אמריקאי מסוג דרמה קומית רומנטית משנת 2006 בבימויו של פייטון ריד, בכיכובם של וינס ווהן וג'ניפר אניסטון.
הסרט נכתב על ידי ג'יי לבנדר וג'רמי גרליק והופק על ידי אולפני יוניברסל.
גארי גרובובסקי וברוק מאיירס נפגשים באצטדיון ריגלי פילד במהלך משחק של שיקגו קאבס ומתחילים לצאת.
לאחר זמן הם קונים יחד דירה בשיקגו.
גארי עובד כמדריך תיירים בעסק משפחתי עם אחיו, לופוס ודניס, וברוק מנהלת גלריה לאומנות בבעלות האמנית האקסצנטרית מרילין דין.
מערכת היחסים ביניהם עולה על שרטון בסדרת ויכוחים הולכת וגוברת.
ברוק, שמרגישה לא מוערכת, מבקרת את חוסר הבגרות וחוסר המוכנות של גארי לעבוד איתה על שיפור מערכת היחסים.
גארי מתוסכל מהגישה השתלטנית והפרפקציוניסטית של ברוק, ומביע את רצונו להיות יותר עצמאי ומשוחרר, במיוחד כשהוא חוזר הביתה מהעבודה, ומעוניין לנוח ולהירגע.
ברוק מתעצבנת כשגרי לא מציע לה עזרה בניקיון לאחר שאירחו את משפחתם לארוחת ערב חגיגית בביתם.
ברוק שמתוסכלת מהריב הלא פתור ביניהם נפרדת מגארי (למרות שהיא עדיין מאוהבת בו).
ברוק מבקשת עצות זוגיות מאחותה אדי, בעוד גארי הולך לספר את "הצד שלו בסיפור" לחבר ג'וני אוסטרופסקי.
כיוון שאיש מהם אינו מוכן לוותר על הדירה לטובת השני, הם מתפשרים בכך שהם חיים כשותפים לחדר; אבל כל אחד מהם בהדרגה מעורר פרובוקציות גדולות יותר ויותר אחד נגד השנייה.
גארי קונה שולחן ביליארד, מלכלך את הדירה, ואפילו משחק סטריפ פוקר עם לופוס וכמה נשים.
בינתיים, ברוק זורקת את גארי מקבוצת ה"באולינג זוגות", ומתחילה לצאת עם גברים אחרים בניסיון לגרום לגארי לקנא.
כאשר החבר שלהם, המתווך מארק ריגלמן מוכר בשבילם את הדירה, גארי וברוק מקבלים התראה של שבועיים מראש לפני שעליהם לפנות את הדירה.
ברוק מזמינה את גארי להופעה של להקת Old 97's, בתקווה שהוא יבין שהמחווה אמורה להיות הניסיון האחרון שלה להציל את מערכת היחסים שלהם.
גארי מסכים לפגוש אותה שם, אך לא מבין את הכוונה הנסתרת שמאחורי ההזמנה, ומחמיץ את הקונצרט - כשהוא שובר את לבה מבלי משים.
גארי חוזר הביתה ורואה את ברוק בוכה ורק אז מבין מה קרה.
כשגרי יוצא לשתות עם ג'וני, ג'וני מציין שגארי תמיד התגונן, התנהג פעמים רבות באנוכיות, ומעולם לא פיתח עם ברוק אינטימיות רגשית ובעצם הוא מעולם לא נתן לברוק סיכוי.
לאחר מכן, ברוק פורשת מעבודתה על מנת לצאת לטיול ארוך באירופה.
כשהיא מביאה גבר לדירה, ברוק מוצאת את הדירה מנוקה ואת גארי מכין ארוחת ערב מפוארת כדי לגרום לה לחזור אליו.
הוא שופך את לבו ומתחייב להיות בן זוג מעריך ואוהב.
ברוק נשברת מכך ואומרת שהיא פשוט לא יכולה לתת למערכת היחסים הזאת יותר, ולכן היא לא מרגישה אותו דבר.
נראה שגרי מבין ומנשק אותה לפני שעוזב.
בהמשך מתגלה כי "הגבר" של ברוק (שביקש ממנה בתחילה לצאת, אך היא דחתה בנימוס) היה למעשה לקוח שהתעניין ביצירת אמנות שברוק שמרה בדירה.
גארי אומנם לא מתקן את מערכת היחסים עם ברוק אך לומד להיות פחות אנוכי כלפי אחיו ולבצע את הדרוש לצמיחת העסק.
שניהם בסופו של דבר מפנים את הדירה ונפרדים סופית.
גארי מתחיל לקחת חלק פעיל יותר בעסק המשפחתי, בעוד ברוק מטיילת בעולם, ובסופו של דבר חוזרת לשיקגו.
זמן מה לאחר מכן הם נפגשים במקרה ברחוב כשגארי מביא קניות הביתה וברוק בדרך לפגישה.
אחרי שיחה קצרה ומסורבלת, אך ידידותית, הם נפרדים כל אחד לדרכו אך שניהם בהתאמה מביטים לאחור מעבר לכתפיהם ומגניבים חיוך.
וינס ווהן - גארי גרובוסקי
ג'ניפר אניסטון - ברוק מאיירס
ג'ואי לורן אדמס - אדי ג'ונס
קול האוזר - לופוס גרובוסקי
ג'ון פאברו - ג'וני אוסטרופסקי
ג'ייסון בייטמן - מארק ריגלמן
ג'ודי דייוויס - מרילין דין
ג'סטין לונג - כריסטופר היירונס
ג'ון מייקל היגינס - ריצ'רד מאיירס
ורנון ווהן - הווארד מאיירס
וינסנט ד'אונופריו - דניס גרובוסקי
קייר אודונל - פול גרנט
גאוף סטאלטס - מייק לורנס
לינדה כהן - שדרנית ESPN (קול)
הסרט גרף למעלה מ-205 מיליון דולר ברחבי העולם, עם סך של 118.7 מיליון דולר בקופות האמריקאיות.
קהלים שנבדקו על ידי CinemaScore העניקו לסרט ציון ממוצע של "C +" בסולם A + F.
ההצדעה הצופית משמשת חברים בתנועת הצופים ברחבי העולם כאשר מברכים צופים אחרים ובטקסים.
ברוב המצבים ההצדעה נעשית ביד ימין, כף היד כלפי חוץ, האגודל אוחז באצבע הקטנה ועם קצות האצבעות בגובה מצח הראש.
יש כמה וריאציות של ההצדעה בין ארגוני הצופים הלאומיים וגם בתוך השכבות הגילאיות השונות.
"חצי הצדעה", המכונה סימן הצופים, משמשת גם במצבים מסוימים.
היד עדיין מוחזקת בכף היד ופונה כלפי חוץ, והאגודל אוחז באצבע הקטנה, אך היד מוחזקת בכתף במקום זאת.
ארגונים אחרים עם קשר היסטורי לצופים משתמשים גם בזה.
בספרו, "צופיות לבני הנעורים", בחר רוברט באדן-פאוול בהצדעת שלוש האצבעות לצופים כדי לייצג את שלושת ההיבטים של ההבטחה הצופית:
הצדעה של שתי האצבעות לחניכים הצעירים
החניכים הצעירים (בישראל: שכבת העופרים) יכולים להשתמש בהצדעה של שתי אצבעות, תלוי בארגון הצופים הלאומי אליו הם שייכים.
הדבר נעשה כדי לייצג את שני הכללים בחוק המקורי של הצופים הצעירים.
בספרו The Wolf Cub's Handbook כתב באדן-פאוול: "מדוע שתי אצבעות?
ובכן, אתה יודע איך נראה ראש של זאב עם שתי אוזניים דחוסות.
הוא משמש כתג של גורי הזאבים (Wolf Cub).
שתי האצבעות שלך בהצדעה הן שתי אוזניו של הזאב."
במקור, באדן-פאוול התכוון שהצופים יצדיעו זה לזה בברכה כשיראו זה את זה לראשונה באמצעות "הסימן הסודי", או הצדעה למחצה.
זה היה ללא קשר אם הצופים הכירו זה את זה או לא.
מדריכים ובעלי תפקידים בכירים יותר, היו אמורים להצדיע במועל יד.
היה צורך בהצדעה מלאה גם בהנפת דגל בריטניה, בנגינת ההמנון הלאומי או בהלוויות.
למשמעות ההצדעה הצופית בישראל ישנן מספר גרסאות ובהן:
הצופה מגן על החלש ללא הבדלי דת, גזע ומין.
להזכיר לצופה את ההבטחה: למלא חובתי...
בצופי קנדה ההצדעה ניתנת במאונך, כף היד החוצה בדומה להצדעה של הצבא הבריטי, למעט אם ההצדעה היא בצופי הים שם ההצדעה עם כף היד פנימה בזווית למטה (באופן מסורתי, כדי להסתיר את 'הידיים המלוכלכות' שלך מקברניט הספינה).
הצופים הצעירים בקנדה משתמשים בגרסה של שתי האצבעות כאשר האצבעות כפופות קדימה ויוצרות "שיניים".
כאשר הם עוברים דרגה, חלק מהטקס כולל לפעמים צופה שמיישר את האצבעות כדי לעבור מדרגת בונה לדרגת גור זאב.
הצדעה למחצה משמשת את צופי שווייץ כאשר לוחצים ידיים (משמאל) עם צופים או מדריכים לקראת ברכה או פרידה.
משמעות נוספת של האגודל אוחז באצבע הקטנה כמוסבר בשווייץ: הגדול והחזק מגן על החלשים והקטנים.
ארגון הצופים של בריטניה משתמש בהצדעת שלוש אצבעות לכל שכבות הגיל, כולל צופי הקאב.
הצדעת הקאב עם שתי האצבעות ננטשה על ידי הצופים הבריטים בעקבות המלצת דו"ח מפלגת הקידום בשנת 1966, כי "צריכה להיות הצדעה אחת בלבד לכל התנועה".
סימן הצופים משמש בעת ביצוע או אישור מחודש של ההבטחה הצופית.
בתנועת הצופים בארצות הברית החניכים הצעירים משתמשים בסימן הצופים של שתי האצבעות ומצדיעים - הסימן מוצג עם האצבעות זו מזו כדי לייצג את אוזני הזאב.
צופים וצופי ים משתמשים בשלוש האצבעות בהצדעה שלהם.
סימן הצופים מתבצע כאשר הזרוע העליונה מקבילה לקרקע ואנך האמה, ויוצרת זווית ישרה במרפק.
סימן הצופים משמש כאשר מדקלמים כל אחד מהאידיאלים של ה- BSA כמו מידות הצופה.
זה משמש גם כדי לזכות בתשומת לב הקבוצה.
ההצדעה ניתנת בסגנון אמריקאי עם כף היד פנימה ומשמשת רק כדי להצדיע לדגל ארצות הברית.
פרוטוקול BSA המוקדם דרש מהצופים להצדיע זה לזה, אך זה הופסק בשנת 1972.
כחברות ב- WAGGGS, הצופות הבנות של ארצות הברית משתמשות בסימן שלוש אצבעות בגובה הכתפיים.
שלוש האצבעות מייצגות את אמונותיו הרוחניות של האדם עצמו, אנשים אחרים ואת חוקת הצופות.
זה שונה מגרסת 1913 שבה האצבע הראשונה ייצגה את אלוהים ואת המדינה.
כל חברי אגודת המדריכות והצופות העולמית חולקים את שלוש האצבעות, כאשר כף היד פונה כלפי מעלה כשהיא מוחזקת בגובה הכתפיים, המרפק לצד והאגודל אוחז באצבע הקטנה.
זה משמש במספר רב של סיטואציות של כבוד, כולל בעת ביצוע ההבטחה הצופית, קבלת אותות, כיבוד הדגל, כיבוד המתים ופגישה עם צופות וצופים אחרים.
במקרה האחרון, ניתן להשתמש בו יחד עם לחיצת היד השמאלית.
הצד של פטרוגרד הוא אחד החלקים ההיסטוריים של העיר סנקט פטרבורג, הנמצא בגבולות המינהליים של ראיון פטרוגרד בעיר.
לפני שינוי שמו על ידי ניקולאי השני מ"סנקט פטרבורג" ל"פטרוגרד" ב-18 (31) באוגוסט 1914, נקרא בשם "הצד של פטרבורג".
זהו אחד מחמשת הצדדים של סנט פטרבורג, יחד עם הצד של האדמירליות, הצד של ויבורג, הצד של קאצנבסאיה (הממוקם בשפכו של נהר אוחטה) והצד של מוסקבה.
הוא מורכב מכמה איים, שהגדולים שבהם:
האי הגדול ביותר בצד של פטרוגרד הוא "פטרוגרד" ובו שני רחובות ראשיים: שדרות אי האבן ושדרת בולשוי (הנמשכת אל תוך האי וסילי).
מבין אתרי הציון החשובים הם גן החיות של לנינגרד, מתחם הספורט והקונצרטים יובילייני, ארמון התרבות לנסובייט.
ישנם אנדרטאות ארכיטקטוניות רבות (כולל בעלות חשיבות פדרלית), כדוגמת מסגד העיר, אחוזת סרגיי ויטה, אחוזת קשסינסקאיה, מרחצאות טוצ'קוב, ביתו של פיוטר הראשון, קתדרלת הנסיך ולדימיר, הבית עם המגדלים, הליצאום של אלכסנדר, ההרכב האדריכלי של הכיכר האוסטרית ואתרים אחרים.
מספר אוניברסיטאות ידועות נמצאות באי כולל האוניברסיטה הרפואית על שם פאבלוב, האקדמיה הצבאית לחלל על שם מוז'איסקי, חיל הצוערים הגדול על שם פיוטר הגדול ואחרים.
ישנם כמה תיאטראות ועשרות מוזיאונים.
גשר טוצ'קוב מחבר בין האי פטרוגרד לאי וסילי.
באי הארנבים נמצא מבצר פטרופבלובסקיה, אחד המבנים הראשונים בעיר שקיבל את שמו לאחר בניית קתדרלת פטרופאבלסאקיה בה.
המצודה שוכנת בכלא (כיום מוזיאון), צריפי חיל המצב העירוני, המטבעה (שעודנה פעילה), האנדרטה לפיוטר הראשון (שנעשתה על ידי הפסל שמיאקין) ואתרים נוספים.
שני גשרי עץ מובילים אל האי, סמוך לאחד מהם מונחת אנדרטה לארנבת על בול עץ הבולט מתוך המים.
שטח האי הוא 18 דונם, הוא מופרד מהצד של פטרוגרד על ידי מצר קרונברקסקי ובו שוכן גם מעון המגורים של מושל סנקט פטרבורג.
האי פטרובסקי ממוקם בין נהר ז'דנובקה למלאיה נייבה.
בדרום האי נמצא אצטדיון פטרובסקי, לידו פארק פטרובסקי.
אי המרפא ממוקם בצפון הצד של פטרוגרד ומשתרע מנחל קרפובקה ועד מלאיה נייבה ובולשאיה נייבה.
באי נמצא הגן הבוטני של המכון הבוטני על שם קומארוב (בזמן פיוטר הראשון היה כאן גן מרפא וזו הסיבה שהאי קיבל את שמו), גן לופוחין, האקדמיה הכימית-פרמצבטית, האוניברסיטה האלקטרוטכנית, המכון לרפואה ניסיונית, מרכז הטלוויזיה של הערוץ החמישי (ברחוב צ'אפיגין 6) ומגדל הטלוויזיה.
הצהרה על זכויותיהם של עמים ילידים או DOTROIP היא הצהרה שאינה מחייבת מבחינה משפטית שהועברה בעצרת הכללית של האומות המאוחדות בשנת 2007. ההצהרה מתארת ומגדירה את הזכויות האישיות והקולקטיביות של העמים הילידים, כולל זכויותיהם לביטוי תרבותי וטקסי, זהות, שפה, תעסוקה, בריאות, חינוך ונושאים אחרים.
ההצהרה "מדגישה את זכויותיהם של עמי הילידים לקיים ולחזק את מוסדותיהם, תרבויותיהם ומסורותיהם ולמשיך בהתפתחותם בהתאם לצרכיהם ושאיפותיהם שלהם".
הוא "אוסר על אפליה של עמי הילידים", והוא "מקדם את השתתפותם המלאה והיעילה בכל הנוגעים להם ולזכותם להישאר מובחנים ולשאוף לחזונות שלהם להתפתחות כלכלית וחברתית".
מטרת ההכרזה היא לעודד מדינות לעבוד לצד עמי הילידים כדי לפתור נושאים גלובליים, כגון פיתוח, דמוקרטיה רב-תרבותית וביזור.
על פי סעיף 31, יש דגש עיקרי כי העמים הילידים יוכלו להגן על מורשתם התרבותית ועל היבטים אחרים של תרבותם ומסורתם על מנת לשמר את מורשתם מפני מדינות לאום ששולטות יתר על שטח הילידים.
ביום חמישי, 13 בספטמבר 2007, העצרת הכללית של האומות המאוחדות הצביעה בעד אימוץ ההצהרה ברוב של 144 תומכים מול 4 מתנגדים (ארצות הברית, אוסטרליה, ניו זילנד וקנדה) ו-11 נמנעים.
מדינת ישראל נעדרה מן ההצבעה, משום שהתקיימה בראש השנה, אך דובר משרד החוץ אמר שיראל הייתה מתנגדת להצהרה.
מאז 2007 ארבע המדינות שהצביעו נגד הפכו את עמדתן וכעת תומכות בהצהרה.
החל מפברואר 2020, "מחלקת האומות המאוחדות לעניינים כלכליים וחברתיים של הילידים" פועלת ברוח ההצהרה ברחבי העולם.
מחלקה זו קובעת מערכת אוניברסלית של סטנדרטים מינימליים בנוגע להישרדות, כבוד ורווחה של העמים הילידים ברחבי העולם וזהמרחיב על סטנדרטים זכויות האדם הקיים וחירויות היסוד כפי שהם חלים על המצב הספציפי של העמים הילידים."
כהצהרה, היא אינה מחייבת על פי החוק הבינלאומי.
החוקר הקנדי וחבר סגל אוניברסיטת ססקצ'ואן קן קואטס טוען כי UNDRIP מהדהדת בעוצמה בקרב עמי הילידים, בעוד שהממשלות טרם הבינו את השפעתה.
הצדק, "החרב והמאזניים", "הקארמה" או "ההסתגלות", הוא קלף מספר 8 בארקנה הגדולה של קלפי הטארוט (בחלק מהחפיסות מספרו הוא 11).בקלף מתוארת אלת הצדק עם מאזניים וחרב, כשהיא יושבת על כס בעל שני עמודים ופרוכת כמו בקלף הכוהנת.
בחבילת "השחר המוזהב" היא מייצגת את אלת הצדק המצרית מאעת כשמתחתיה ניצב תן המייצג את האל אנוביס שבין עיסוקיו נהג לשקול את נשמות המתים.
בהיבט מעשי, מתאר הקלף פעמים רבות עניינים של צדק ומשפט, ואפילו גירושין.
קלף זה הוא קלף של יציאת הצדק לאור ושל נקיטת החלטות ממקום שקול והגיוני לאחר לקיחה בחשבון של כל הפרמטרים.
קלף הצדק מסמל מחויבות ואחריות לחיים, להחלטות ולמעשים של האדם.
כמו כן, מייצג הקלף הגינות ויושר.
באסטרולוגיה, יש המקשרים את קלף הצדק עם כוכב הלכת נוגה ועם מזל מאזניים.
הצדק של היטלר: בתי המשפט של הרייך השלישי הוא ספר מאת אינגו מילר (Ingo Müller) שמציג מקרים משפטיים מתקופות רפובליקת ויימאר, גרמניה הנאצית ומערב גרמניה, וטוען להמשכיות במערכת המשפט הגרמנית על פני כל תקופות אלה.
הספר פורסם לראשונה בגרמנית ב-1987, ותרגום לאנגלית פורסם ב-1991. התרגום פורסם בהוצאת אוניברסיטת הרווארד בשם Hitler's Justice.
הספר הוא מחקר משפטי והיסטורי חשוב שחושף את הדרך שבה המערכת המשפטית הגרמנית בתקופת הרייך השלישי לא רק כשלה לעצור את עליית הנאציזם, אלא שיתפה עמו פעולה והפכה לכלי מרכזי ביישום מדיניותו.
מילר, משפטן והיסטוריון גרמני, בוחן כיצד שופטים, תובעים ועורכי דין גרמנים פעלו בזמן שלטון המפלגה הנאצית הוא טוען כי לא מדובר רק בכניעה של המערכת המשפטית לשלטון טוטליטרי, אלא בשיתוף פעולה אקטיבי.
בתי המשפט שימשו כאמצעי דיכוי נגד מתנגדי משטר, יהודים, קומוניסטים וקבוצות מיעוט אחרות, תוך שימוש ב"שלטון החוק" כדי להלבין פשעים ולגבות את האידאולוגיה הנאצית.
מילר מדגיש כי שורשיה של מערכת המשפט הנאצית נטועים ברפובליקת ויימאר ואפילו באימפריה הגרמנית, וכי רבים מהשופטים בתקופת הרייך השלישי שירתו גם לאחר מכן במערכות המשפט של מערב גרמניה.
הספר מדגיש את שיתוף פעולה מרצון של רבים מאנשי מערכת המשפט.
אלו לא נאלצו לציית להיטלר, אלא עשו זאת מתוך הסכמה שנבעה מתוך אמונה באידאולוגיה הלאומנית-גזענית או מתוך שאיפה לקריירה.
המחקר שופך אור על תפקיד בתי הדין העממיים הספר מתאר את פעילותם של ואת הדרך בה שימשו להוצאה להורג של מתנגדים פוליטיים.
הספר מעלה שאלות קשות על תפקיד המשפטנים בעידן של רודנות, ועל האופן שבו מערכת החוק עלולה להפוך לכלי לדיכוי – גם תוך שמירה לכאורה על "סדר חוקי".עד פרסום הספר, היה מקובל לראות את מערכת המשפט כקורבן או כגוף פסיבי יחסית תחת שלטון הנאצים.
מילר חשף כי היא הייתה שותפה פעילה ולעיתים יזמה את החמרת הדיכוי המשפטי.
הספר נחשב לאבן דרך בלימוד ההיסטוריה המשפטית של גרמניה הנאצית.
הוא מאיר כיצד מערכת החוק – שאמורה להגן על זכויות האדם – יכולה להיהפך למנגנון של רוע ממוסד.
הספר גם עורר הד ציבורי רחב בגרמניה עם פרסומו בשנות ה-80, וביקש לעורר חשיבה מחודשת על אחריות אישית, מוסדית ואתית בקרב משפטנים.
עם פרסומו עורר הספר סערה בציבור ובמערכת המשפט: מילר חשף בספרו כיצד רבים מבכירי מערכת המשפט של הרייך השלישי המשיכו לכהן לאחר המלחמה במערב גרמניה, לעיתים במשרות בכירות מאוד.
הדבר ערער את התפיסה הרווחת של נתק ברור בין תקופת הנאצים לבין הדמוקרטיה שלאחר 1945.
בקהילות האקדמיות הספר התקבל כהתפתחות חשובה בחקר גרמניה הנאצית ובחקר המערכת המשפטית.
עם זאת, היו גם משפטנים שמתחו ביקורת על הכללות מסוימות או על הסגנון הביקורתי החריף של הספר.
התרגום לאנגלית (1991) התקבל בהתעניינות רבה, במיוחד בקרב חוקרי משפט, ועורר דיון עולמי על אחריותם המוסרית של שופטים ועורכי דין והתקבל ככתב אישום חריף כלפי הממסד המשפטי של גרמניה – בעבר וגם בהווה.
הוא נחשב לספר משנה תודעה, שהשפיע לא רק על חקר התקופה הנאצית, אלא גם על האופן שבו דמוקרטיות מודרניות בוחנות את עצמן ואת מוסדותיהן.
הצד השני הוא סרט קולנוע קצר ישראלי מ-1968 בבימויו של אורי זוהר, המספר על קבוצת אנשים התקועה על שפת מעבר החצייה באור אדום ושואפת לעבור לצד השני.
הסרט הוא בעל אופי חדשני, בלתי קונבנציונלי לזמנו, בסגנון אוונגרדי.
הסרט מתאר ניסיון נואש ומתסכל של קבוצת הולכי רגל לחצות רחוב סואן בתל אביב, חרף "סירובם" העקשן של הרמזורים להתחלף מאור אדום לאור ירוק.
הסרט הוסרט על גבי הסט של הסרט הישראלי "תעלת בלאומילך" בבימויו של אפרים קישון, שנבנה במיוחד באולפני הרצליה, ושעמד בפני התחלת ההפקה.
אורי זוהר פנה לאפרים קישון בבקשה להשתמש בסט המוכן המשחזר את רחוב אלנבי בתל אביב והעומד בלא שימוש זמני, ביום צילומים אחד, ביום השבת, ואפרים קישון נענה ברצון לבקשתו.
הסרט ייצג את ישראל בקטגוריית הסרט הקצר בפסטיבל ברלין לקולנוע ב-1969.
ההצדעה הנאצית, המכונה גם ההצדעה של היטלר אשר כונתה גם על ידי המפלגה הנאצית , "ברכה גרמנית", או הצדעת זיג הייל (Sieg Heil), היא מחווה ששימשה ברכה בגרמניה הנאצית.
הצדעה זו מבוצעת בְּמוֹעַל יד, כאשר זרוע ימין מושטת במלואה באוויר בעוד שכף היד מופנית מטה.
בדרך כלל, האדם שהיה מצדיע היה אומר "הייל היטלר!" (Heil Hitler, "הריעו להיטלר!"), או "הייל, מיין פיהרר!" (Heil, mein Führer, "הריעו למנהיג שלי!"), או "זיג הייל!" ("הריעו לניצחון!").
המפלגה הנאצית בחרה להתחיל להשתמש בהצדעה הנאצית במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 במטרה לסמן בפני הזולת על כך שהאדם מקפיד על ציות למנהיג המפלגה אדולף היטלר, וכדרך להאדיר את האומה הגרמנית (ובהמשך גם את מאמץ המלחמה הגרמני).
בשלב מסוים כל אזרחי גרמניה היו חייבים להשתמש בהצדעה הנאצית ביומיום, אך השימוש בה היה בעיקר עבור אנשי צבא גרמנים אשר רבים מהם המשיכו להשתמש בהצדעה הצבאית המסורתית עד לניסיון ההתנקשות הכושל בהיטלר ב-20 ביולי 1944.
השימוש בהצדעה הנאצית אינו חוקי יותר בגרמניה (על סמך סעיף 86a לחוק העונשין הגרמני) ובאוסטריה (על סמך חוק האיסור של שנת 1947 ), וכמו כן ביצוע של ההצדעה הנאצית נחשב גם לעבירה פלילית בפולין ובסלובקיה של ימינו.
באיטליה השימוש בהצדעה הנאצית מהווה עבירה פלילית רק אם משתמשים בה במטרה לנסות "להחזיר לשלטון את המפלגה הפשיסטית הלאומית", או לרומם או לקדם את האידאולוגיה הנאצית או את האנשים שמאמינים באידאולוגיה זו.
ההצדעה הנאצית אינה נחשבת כשלעצמה עבירה פלילית בקנדה, צ'כיה, צרפת, הולנד, שוודיה, שווייץ ורוסיה, אך ביצוע של ההצדעה הנאצית כן נחשב לסוג של הסתה בלתי חוקית אם מבצעים את ההצדעה הנאצית במטרה להפיץ את האידאולוגיה הנאצית.
ההצדעה הנאצית מתבססת על הצדעה שיוחסה בטעות לתקופת האימפריה הרומית, אשר מקורה בציור שבועת האחים ההוראטים משנת 1784.
הצהובות היא סדרת דרמה המשכית אמריקאית עם אלמנטים של הישרדות של רשת שואוטיים.
הסדרה מתמקדת בשורדות ובקורבנות שבנערותן חוו התרסקות מטוס.
היא נוצרה על ידי אשלי לייל ובארט ניקרסון בהשראת הרומן בעל זבוב ואירועים אמיתיים כגון התרסקות טיסה 571 של חיל האוויר האורוגוואי (1972), אסון שאילץ את הניצולים לקבל החלטות קשות.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה ב-14 בנובמבר 2021. העונה השנייה עלתה לשידור ב-26 במרץ 2023. העונה השלישית עלתה לשידור ב-14 בפברואר 2025. במאי 2025 הסדרה חודשה לעונה רביעית.
האירועים מוצגים בקווי זמן שונים.
ב-1996 מטוס שבו קבוצת כדורגל של נערות מבית ספר תיכון מתרסק באזור מרוחק ושומם שבו תנאי מחיה קשים.
ב-2021 שורדות ההתרסקות, שאישיותן התעצבה בצל האירועים הקשים שחוו, מתמודדות עם תעלומה שקשורה לעברן ואתגרים אישיים.
עלילת הסדרה מתקיימת בשני קווי זמן שונים: בשנת 1996 ו-2021:
בשנת 1996, קבוצת כדורגל המורכבת מנערות בשם "הצהובות" עולות על טיסה כדי להשתתף באליפות הארצית.
לרוע מזלן, המטוס מתרסק בשממה בקנדה.
הניצולים: בן סקוט, עוזר המאמן, מיסטי קוויגסלי, העוזרת של בן, טרוויס וחאבי, ילדיו של מאמן הקבוצה, ג'קי טיילור, קפטנית הקבוצה והשחקניות שאונה, טאיסה (טאי), שרלוט (לוטי), ונסה (ואן), נטלי (נאט), לורה לי, מארי, מליסה, קריסטל ואקילה נאלצים לשרוד עד הגעת צוות החילוץ.
במהלך הימים שעוברים, בן, שרגלו נכרתה בעקבות ההתרסקות, מלמד את הקבוצה על צייד ובמהרה, נטלי וטרוויס הופכים לציידים של הקבוצה.
מיסטי הנוירוטית, שמרגישה ששאר הבנות סומכות עליה בעקבות הידע שלה ברפואה, מוצאת את מכשור החירום של המטוס ומנפצת אותו לרסיסים על מנת שהקבוצה לא תיחלץ והיא תמשיך להנות מהפופולריות החדשה שצברה.
במקביל, לוטי, אחת התלמידות שסובלת ממחלה נפשית, מתחילה לראות חזיונות ומקשרת אותן לישות מיסטית הקיימת בשממה ולאט לאט מאגדת את חלק מהבנות לקבוצה דמוית כת.
טאי, שמנסה להישאר רציונלית וסובלת מפיצול אישיות הפורץ כאשר היא הולכת לישון, לוקחת איתה קבוצת נערות במטרה למצוא עיר סמוכה ולהזעיק עזרה.
אולם, בדרך, להקת זאבים תוקפת את בנות המשלחת וואן עצמה נפצעת בפניה, אך לאחר מכן מחלימה בעזרת הבנות.
במהלך חקירת השממה, הבנות מוצאות בקתה נטושה ביער ומחליטות להשתכן בה.
בבקתה, הבנות מוצאות את גופתו של בעליה הקודם וסמל מסתורי המופיע הן בבקתה והן על העצים השונים בשממה.
הבנות מוצאות אווירון שעדיין תקין ומלא בדלק ולורה לי (שקראה את הוראות ההפעלה של האווירון) מתגייסת כדי להטיס אותו ולחפש עזרה.
לרוע המזל, האווירון מתפוצץ בעודו באוויר ולורה לי מוצאת את מותה.
שאונה מגלה שהיא בהיריון מג'ף, בן זוגה של ג'קי וג'קי, שקראה את היומנים של שאונה, מתעמתת איתה על כך.
לאחר ערב נשף אותו הבנות ארגנו כדי להקליל טיפה את הסיטואציה, ג'קי וטרוויס (שבינתיים התאהב בנטלי, אך נפרד ממנה) שוכבים ובעקבות זאת, ג'קי מסולקת מהקבוצה ומוצאת את מותה לאחר שקפאה במהלך הלילה.
הבנות, שמבינות שמלאי המזון שלהן אוזל (מכיוון שאין מה לצוד בחורף), אוכלות את גופתה של ג'קי כדי לשרוד.
שאונה יולדת את התינוק בעזרתה של מיסטי, אך התינוק נולד מת ושאונה חווה התמוטטות נפשית.
במקביל, חאבי בורח מהקבוצה לאחר שחזה בחלקן מפתחות נטיות קניבליסטיות ומתגורר בתוך מערה אותה הוא מצא.
לבסוף, לוטי מצליחה לשכנע את שאר הבנות אודות קיומה של הישות ואלו הופכות לכת שלאחר מכן מחליטות להקריב אחת משלהן במטרה לרצות את הישות.
בהגרלה שנערכת, נטלי נבחרת להיות הקורבן, אך היא בורחת בעזרתו של חאבי.
לאחר מכן, חאבי נופל אל קרקעית אגם קפוא ומוצא את מותו, בכך שאר הקבוצה אוכלת את גופתו ומסיקה שהקרבת הקורבן הושלמה.
מיסטי וקריסטל מתחברות ומיסטי חושפת בפניה שהיא שברה את משדר החירום של המטוס, אך קריסטל מכנה אותה "פסיכופתית" ולאחר מכן מוצאת את מותה בעקבות נפילה מצוק.
העונה השנייה מסתיימת כשבן, שהתגלה כהומו וסבל מהזיות אודות בן זוגו, עוזב את הקבוצה בעקבות נטיותיהן הקניבליסטיות של חבריה ועובר להתגורר במערה בה חאבי התגורר קודם לכן.
לוטי ושאר הבנות מכתירות את נטלי בתור "מלכת האיילים", דמות מסתורית שהוצגה בפרק הראשון של הסדרה ונחשבת לראש הכת.
בהמשך אותו הלילה, הבקתה בה הקבוצה מתגוררת עולה בלהבות.
בשנת 2021, מוצגות חלק מהדמויות שהצליחו להיחלץ מהשממה וכעת מנסות לנהל אורח חיים תקין, למרות הטראומה שחוו.
שאונה כעת נשואה לג'ף ואמא לנערה מרדנית בשם קאלי.
מיסטי הפכה לאחות בבית אבות והיא נוהגת להשתתף בקבוצת "בלשים אזרחיים" באתר הפורומים "רדיט".
נטלי פנתה לאורח חיים מסוכן של אלכוהול וסמים ביחד עם טרוויס וטאיסה, שהתחתנה עם אישה בשם סימון ואימצה ילד בשם סמי, מתמודדת לתפקיד סנטורית.
הסדרה נפתחת כשחלק מהניצולות מקבלות גלויה עם הסמל אותו הן ראו בשממה וחושבות שמישהו יודע על מעשיהן.
בהמשך, מוסבר על התאבדותו של טרוויס, שבזירת המוות שלו נמצא הסמל המסתורי מהשממה.
נטלי, שלא מוכנה להשלים עם העובדה שטרוויס התאבד וחושדת שהוא נרצח, פותחת בחקירה ביחד עם מיסטי כדי לגלות יותר.
שאונה חושדת שבעלה, ג'ף בוגד בה ומתחילה לנהל רומן עם גבר בשם אדם, אותו היא פגשה לאחר שהוא נכנס ברכבה.
במקביל לכל אלו, כתבת בשם ג'סיקה מנסה לקבל מידע מהבנות על הדרך בה הן שרדו בשממה, אך הן, לאחר שהבטיחו אחת לשנייה שלא יספרו לעולם מה קרה שם, שומרות על שתיקה.
במהרה, דמות מסתורית יוצרת קשר עם הבנות ומנסה לסחוט אותן בתמורה לכסף.
לאחר מאבק, הסוחט מצליח לברוח ואיתו הכסף.