tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1956 זכה במקום הראשון בתחרות על תכנון בית האופרה החדש לעיר סידני באוסטרליה בשיתוף עם המהנדס הבריטי אובה ארוף.
בתכנון בית האופרה זכה אוטזון על סמך רישום פשטני בלבד שהכין עבור המבנה.
עם תחילת הבנייה חלו סיבוכים בבנייה של הקירוי דמוי המפרשים של בית האופרה ושל אולמות הקונצרטים ואצבעות מאשימות רבות הופנו לעבר אוטזון בטענה כי כשל בתפקידו כמתכנן.
על אף הפגנות שערכו תושבי סידני למען השארתו של אוטזון כאדריכל המבנה החליט הממשל המקומי להדיחו תוך כדי הבנייה ולמנות אדריכל אחר במקומו אשר השלים את מלאכת הבנייה בעלות גבוהה במיוחד.
באופן יחסי לפרסום הבינלאומי הרב שלו זכה בזכות בית האופרה, לא קיבל אוטזון הזמנות עבודה רבות אך בין בנייניו הבולטים ניתן למנות:
רבים טוענים כי עבודותיו המעטות יחסית של האדריכל היוו נקודות ציון חשובות ביותר באדריכלות המאה ה-20 ועל כן זכה אוטזון בפרס וולף לאדריכלות ב-1992 ובפרס פריצקר ב-2003.
ב-2008 נפטר אוטזון מהתקף לב.
יְרָקוֹת הוא מונח מתחום הקולינריה והתזונה המתאר מספר סוגים של צמחים אכילים ובריאים בצריכה מוגבלת לגוף האדם.
ירקות משמשים למגוון מאכלים נרחב, בין אם הם נאכלים טריים כמו בסלט ירקות ובין אם הם עוברים תהליך מסוים של אידוי, בישול, טיגון או אפיה.
למשל קיימים מרקי ירקות, ירקות מוקפצים, ירקות אפויים בתנור ועוד.
על פי רוב, פירות הם בעלי טעם מתוק או חמוץ, וירקות הם בעלי טעם מר, חריף, או חסרי טעם.
במובן זה, ישנם ירקות שהם פירות מבחינה בוטנית.
יש המתייחסים למונח כשם כולל לקבוצת גידולים חקלאיים חד שנתיים ברובם שמשמשים כמרכיבי מזון מרכזיים בשימוש טרי, מבושל או מעובד בעיבוד תעשייתי.
ההפרדה בין קטגורית הירקות לקטגורית הפירות מלאכותית ונובעת בעיקר מאופן השימוש, מה שגדל בגן הירק ומשמש לעיקר הארוחה הוא ירק ומי שמשמש כמנה אחרונה ולארוחות ביניים הוא הפרי.
מבחינה בוטנית החלקים האכילים בירקות, הם לעיתים החלקים הנקראים פרי.
לעיתים החלקים האכילים בירקות, הם חלקים אחרים של הצמח:
זרעים, כמו שקד, גרעינים או צנובר
פרחים, כמו כרובית או ברוקולי
עלים, כמו כרוב הגינה או חסה
גבעולים, כמו אספרגוס, תות שדה או תפוח אדמה
שורשים, בצלים ופקעות אכילים, כמו גזר או שום
ירקות הם לרוב דלים בקלוריות, שומן ונתרן, נעדרים בכולסטרול ומכילים סיבים תזונתיים, ויטמינים כגון ויטמין C, ויטמין K, פרו-ויטמין A וחומצה פולית ומינרלים כגון אשלגן, ברזל וסידן.
נמצא שתזונה עשירה בירקות ופירות מועילה למניעת מחלות לב, שבצים, יתר לחץ דם, סוגים מסוימים של סרטן ובעיות בדרכי העיכול ובעיניים, וגם מובילה לשיפור ברמות הסוכר בדם.
בנוסף, לעיסת מזונות קשים ופריכים כגון פירות בזמן הילדות, לפני שבקעו השיניים הקבועות ומאוחר יותר שיני הבינה, וכאשר עצמות הלסת עדיין צומחות, דרושה להתפתחות תקינה של הלסת, ובכך מונעת בקיעה לא נכונה של השיניים, המובילה לשיניים עקומות ולשיני בינה שלא בקעו נכונה.
גידול ירקות קלאסי נעשה על גבי חלקת אדמה, בה נשתלים הירקות בשורות או במקבצים.
בעבר נועד גידול הירקות בעיקר לצריכתם של תושבי החווה החקלאית שלה השתייכה הקרקע; כל חווה גידלה מגוון סוגים של ירקות, והירקות שנותרו נועדו למכירה בעיירות הסמוכות.
ביישובים וקהילות גדולים יכלו התושבים להתמחות בייצור ירקות מסוימים, ובשל המרחק הקצר משוקי הירקות יכול היה כל חקלאי להעביר את הירקות למכירה בעודם טריים.
בשל העובדה שהירקות גדלים באופן מבוקר, לעיתים תוך ריסוס מפני מזיקים, נהוג לשטוף היטב את הירקות (לפחות את אלו שאוכלים עם הקליפה) לפני השימוש בהם, ירקות אשר לא מרוססים נקראים ירקות אורגניים והם יותר יקרים.
ירקן הוא קמעונאי המוכר ירקות ופירות.
ירקן עובד בחנות העוסקת אך ורק במכירת ירקות ופירות, או במחלקה העוסקת בכך במסגרת חנות מזון מקיפה יותר, כגון סופרמרקט.
בשוק נמצאים פעמים רבות דוכנים של ירקנים, מהם המוכרים מגוון רחב של ירקות ופירות, ומהם המתמחים בסוג מסוים (כגון פרי הדר או אבטיח).
גידול ירקות הוא אחד מענפי החקלאות המובילים בישראל, כשהירקות משמשים לאספקת ירקות לשוק המקומי וכן מהווים מרכיב מרכזי ביצוא החקלאי של ישראל.
במהלך השנים גדל יצוא הירקות האורגניים שהגיע לכלל 15% מכלל יצוא הירקות מישראל.
ירקות גדלים בכל חלקי הארץ מהערבה בדרום עד עמק החולה והגולן בצפון.
ירקות גדלים בשטח הפתוח לשיווק, לתעשייה ובתי צמיחה מסוגים שונים.
בנוסף, קיים גם ייבוא של ירקות לישראל ממדינות שונות בעולם.
ביולי 2019, החל משרד החקלאות לפעול לפתיחת מכסות ייבוא ירקות ופירות לישראל בפטור ממכס.
ירמק טימופייביץ' - (1532 (1542?) - 6 באוגוסט 1585; ברוסית: Ермак Тимофеевич) היה הטמאן קוזאקי ומצביא שהחל בכיבוש סיביר לטובת רוסיה הצארית.
על מקום ושנת הלידה שלו לא ידוע הרבה.
לפי חלק מהעדויות הוא נולד באזור נהר קאמה ולכן התמצא טוב באזור.
לפי עדויות אחרות, הוא נולד באזור נהר דון בדרום.
לאחרונה התפתחה גרסה חדשה, לפיה הוא נולד באזור ארכנגלסק.
שמו מהווה ככל הנראה קיצור של שם רוסי נפוץ "ירמולאי".
במשך שנים הוא היה מפקד של יחידה צבאית קוזאקית באזור הוולגה שתפקידה היה להגן על התושבים המקומיים מפשיטות של חאנות קרים.
בשנת 1579 הוא נשכר על ידי משפחת סטרוגנוב להגנת נקודות מסחר שלהם על נהר קאמה מפני פשיטות של חאנות סיביר.
היחידה כללה 500 לוחמים ופעלה במשך שנתיים.
בהתאם לפקודת איוואן הרביעי, הוא וחבריו החלו בפלישה לשטחי חאנות סיביר בספטמבר 1581. הכוח כלל כ-540 קוזאקים וכ-300 אנשים נוספים של משפחת סטרוגנוב.
לאחר מספר קרבות חאן קוצ'ום נמלט, וירמק כבש את בירתו.
בשנת 1583 שלח ירמק את סגנו לאיוואן הרביעי עם תיאור הצלחות הפשיטה.
הצאר שלח לו תגבורת של 300 לוחמים.
לאור ההתנגדות הקשה והאבדות הכבדות התגבורת לא הייתה יכולה לשנות באופן מהותי את מהלך המערכה.
ב-6 באוגוסט 1585 ירמק עם חלק מאנשיו נפלו למארב וכולם נהרגו.
לאור האבדות הקשות, עזבו הרוסים את סיביר, אך לאחר מספר שנים חזרו והשלימו את כיבוש חאנות סיביר.
אף על פי שירמק נהרג במהלך המערכה ובסופו של דבר כל הכוחות עזבו את סיביר, הוא גרם להתפרקותה של חאנות סיביר ונחשב ל"כובש סיביר".
על פי חלק מהיסטוריונים, הוא היה מנהיג דגול ומצביא מוצלח; עם זאת, אין עדויות של הכרוניקות שתומכות בדעה זו.
על שמו נקראו עיירות, נהר ושוברת קרח, ובמספר ערים ברוסיה הוקמו פסלים לזכרו.
היא הייתה לאישה הראשונה בהיסטוריה שרצה 400 מטר מתחת ל-48 שניות (47.99 שניות).
בעלת התוצאה השנייה בטיבה בעולם בריצה זו בכל הזמנים.
קרטוכווילובה נולדה בגולקוב יניקוב שבמרכז צ'כוסלובקיה.
הקריירה שלה התחילה מאוחר יחסית ולוותה בפציעות ובמחלות.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1978 סיימה קרטוכווילובה במקום השישי בריצת שליחות 4x400 מטר בתוצאה של 3:30.4 דקות, המנצחת הייתה מזרח גרמניה (3:21.20
באולימפיאדת מוסקבה (1980) זכתה קרטוכווילובה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.46 שניות, אחרי מריטה קוך שקבעה שיא אולימפי חדש (48.88 שניות), ולפני כריסטינה ברמר-לתן (49.66 שניות), שתיהן ממזרח גרמניה.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בגרנובל, צרפת בשנת 1981 זכתה קרטוכווילובה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 50.07 שניות.
בתחרות גביע העולם שנערכה ברומא, איטליה אותה שנה זכתה קרטוכווילובה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 48.61 שניות ובמדליית כסף בריצת 200 מטר בתוצאה של 22.31 שניות.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה במילאנו, איטליה במרץ 1982 זכתה קרטוכווילובה במדליית זהב פעם שנייה ברציפות בריצת 400 מטר בשיא עולם חדש של 49.59 שניות (שיא העולם הנוכחי).
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בבודפשט, הונגריה בשנת 1983 זכתה קרטוכווילובה במדליית זהב פעם שלישית ברציפות בריצת 400 מטר בתוצאה של 49.69 שניות.
בתחרות הכנה לאליפות העולם שנערכה במינכן, מערב גרמניה ב-26 ביולי אותה שנה קבעה קרטוכווילובה בריצת 800 מטר שיא עולם חדש של 1:53.28 דקות.
10 ימים לאחר מכן, באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד היא זכתה ב-3 מדליות מהן 2 זהב ואחת כסף.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בגטבורג שוודיה בשנת 1984 זכתה קרטוכווילובה במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.02 שניות.
בגלל החרם שהטילו מדינות הגוש המזרחי (ברית ורשה) על אולימפיאדת לוס אנג'לס, נמנע מקרטוכווילובה להשתתף.
בתחרות גביע העולם שנערכה בקנברה, אוסטרליה בשנת 1985 זכתה קרטוכווילובה במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:01.99 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא בשנת 1987 סיימה קרטוכווילובה במקום החמישי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.81 דקות, המנצחת הייתה סיגרון וודראס-גראו ממזרח גרמניה (1:55.26 דקות).
בשנת 1983 זכתה קרטוכווילובה בתואר אתלטית השנה בעולם.
בשנת 1983 זכתה קרטוכווילובה בתואר ספורטאית השנה בעולם.
ירמיהו פיחה (מופיע בשם ירמיהו בלבד; נולד ב-26 באפריל 1973 בלונדון) הוא זמר ומלחין ישראלי, המשלב סגנונות שונים ביצירת מוזיקה יהודית מקורית.
נולד באנגליה ועלה עם משפחתו בגיל 9 לרעננה.
למד בישיבת בני עקיבא רעננה ובישיבת ההסדר קריית שמונה, שם פגש את הזמר-יוצר אורי אדלר שהפך לחברו ובהמשך שיתף עמו פעולה באלבום הניגונים האתני נהרה.
המשיך בישיבת רמת גן ובישיבת עוד יוסף חי בעת ששכנה בקבר יוסף שבשכם ובעת שעברה ליצהר, בה הוא מתגורר עד היום.
ירמיהו מגדיר עצמו כחסיד ברסלב, ואף שגדל בציבור הדתי-לאומי ושירת בצה"ל הוא מתלבש כחסיד ירושלמי בקפוטה ובכובע או שטריימל, שהפכו לחלק מסממני הזיהוי הייחודיים לו.
נודע בעיקר בציבור הדתי-לאומי והחרדי כיוצר ניגונים חסידיים ללא מילים, ומִספר שירים וניגונים שהלחין מושרים במהלך התפילה בבתי כנסת ובחתונות.
ניתן למצוא דמיון בין יצירותיו לבין יצירות של 'הרב המרקד' שלמה קרליבך.
זהו אלבום ניגונים בעיבודים אתניים, בביצוע ירמיהו ואנסמבל אדלר (אורי אדלר, שלום חסון ויהודה אשש).
באלבום 13 רצועות בתמהיל של ניגונים מחצרות חסידיות חסידות סאסוב, חסידות ברדיצ'ב, חסידות חב"ד, חסידות קרעטשניף ואחרות.
הניגונים מבוצעים בכלים אתניים, כמו עוד, סאז וג'ומבוש.
באלבום שני ניגונים מקוריים של ירמיהו, שבוצעו באלבומיו הקודמים, וזכו לעיבוד מחודש.
יַרְקוֹן (שם מדעי: Chloris chloris) הוא ציפור שיר ממשפחת הפרושיים ומתת-משפחת החוחיות.
הוא חי בטבע באירופה, אסיה וצפון אפריקה אך הופץ בעוד מדינות בידי האדם.
בישראל ישנן כמה אוכלוסיות מובחנות: התת-מין C.
chlorotica יציב ומקנן מצוי בחבל ארץ הים-תיכוני, כולל בקעת הירדן דרומה עד יריחו; והנגב הצפוני והמרכזי, דרומה עד לשדה בוקר ומצפה רמון.
aurantiiventris חולפים וחורפים בכל חלקי הארץ, ובמהלך נדידת הסתיו ניתן לצפות לאורך מישור החוף בלהקות גדולות של ירקונים מאוכלוסיות אלו בנדידה פעילה.
הירקון תואר לראשונה על ידי חוקר הטבע השוודי קארולוס ליניאוס בשנת 1758 במהדורה העשירית של הספר Systema Naturae שלו תחת השם המדעי Loxia chloris.
שם הסוג והמין הספציפי זהים ("Chloris"), כמקובל במין הטיפוסי לסוג .
מקור השם הוא משמו של הירקון ביוונית עתיקה khloris, מהמילה khloros "ירוק".
מקובל לחלק את משפחת הפרושיים, Fringillidae, לשתי תת-משפחות, חוחיות (Carduelinae), המכילה כ-28 סוגים עם כ-141 מינים, והפרושים (Fringillinae) המכילה סוג בודד, פרוש, המורכב מארבעה מינים.
כל המינים במשפחת הפרושיים הם אוכלי זרעים עם מקורים חרוטיים וחזקים.
יש להם מורפולוגיות גולגולת דומות, תשעה אברות תעופה גדולות, 12 נוצות זנב והם חסרי זפק.
בכל המינים הנקבה בונה את הקן, דוגרת על הביצים ומטפחת את הצעירים.
המינים בתת-משפחת החוחיות מאכילות את גוזליהם על פרוקי רגליים באופן כמעט בלעדי, בעוד שאלה מתת-משפחת הפרושים מאכילים את גוזליהם בזרעים שעוכלו ונפלטים חזרה כמזון.
מחקר פילוגנטי מולקולרי שפורסם ב-2012 מצא שהירקונים אינם קשורים קשר הדוק לשאר בני הסוג פרוש זהוב (Carduelis), תחתיו הם סווגו בעבר.
בהתאם לכך הם הוצבו מחדש בסוג Chloris שלא היה בשימוש, ושהוצג במקור על ידי חוקר הטבע הצרפתי ז'ורז' קיווייה בשנת 1800, עם הירקון כמין הטיפוסי לסוג.
ישנם עשרה תת-מינים מובחנים כיום:
קליינסי, 1940)בריטניה הגדולה (למעט צפון סקוטלנד) ואירלנדC.
chloris (קארולוס ליניאוס, 1758)צפון סקוטלנד, צפון ומרכז צרפת ונורווגיה, ומזרחה עד מערב סיביר; חורף בדרום אירופהC.
muehlei (קארל פארוט, 1905)סרביה ומונטנגרו עד מולדובה, בולגריה ויווןC.
aurantiiventris (ז'אן-לואי קבאניס, 1851)דרום ספרד ומזרחה דרך דרום אירופה עד מערב יווןC.
madaraszi (ויקטור פון צ'וסי, 1911)קורסיקה וסרדיניהC.
vanmarli (Karel Voous, 1952)צפון-מערב ספרד, פורטוגל וצפון-מערב מרוקוC.
voousi (Roselaar, 1993)מרכז מרוקו וצפון אלג'יריהC.
chlorotica (שארל לוסיאן בונפרטה, 1850)דרום-מרכז טורקיה דרומה דרך ישראל עד צפון-מזרח מצריםC.
bilkevitchi (ניקולאי אלכסייביץ' זרודני, 1911)דרום אוקראינה, הקווקז וצפון-מזרח טורקיה עד צפון איראן ודרום-מערב טורקמניסטןC.
turkestanica (ניקולאי אלכסייביץ' זרודני, 1907)דרום קזחסטן עד קירגיזסטן ומרכז טג'יקיסטן
הירקון מזכיר את דרור הבית בצלליתו ובממדיו, ולכן בתנאי ראייה קשים קל לבלבל ביניהם.
בשונה מהדרור, צבע ניצויו של הירקון ירוק, עם פסים צהובים בכנפיים ובזנב.
בלבוש החורף יש לזכר כיפה, עורף וחלקי גוף עליונים ירוקים-חומים.
אברות הזנב שחומות, בסיס האברות החיצוניות צהוב.
אברות היד שחומות ובסיסן צהוב עז.
סוככות האוזן, צידי הצוואר וצידי הגוף אפרפרים-צהובים.
הלחיים, הצוואר והחזה צהבהבים עם גוון ירקרק.
בלבוש הקיץ הצבעים נעשים עזים יותר.
לנקבה ולצעיר צבעים כשל הזכר אבל עם גוונים יותר חומים ועמומים (שגם הם הופכים באביב לעזים יותר).
מקורו של הירקון חרוטי ומוצק, וצבעו לבנבן-ורדרד.
השירה הרכה של הירקון עליזה, אם כי היא לא תמיד מלודית.
היא בעלת איכות צייצנית, זורמת עם זרם מתמיד של שריקות וטרילים שחוזרים על עצמם במהירות, מעין "ג'ופ-ג'ופ-ג'ופ-ג'ופ טואי-טואי-טואי צ'יצ'יצ'י ג'וררררר דורדורדור טווי טווי טווי ג'ואיט".
הירקון מאכלס מגוון רחב של בתי גידול באזורים בוריאליים, ממוזגים, ערבתיים וים תיכוניים; לרבות שולי יערות בשפלה, יערות נשירים ומעורבים, חורשות, מטעים, פרדסים, חצרות, משוכות, פארקים, שולי שטחים חקלאיים וגנים, כולל במרכזי פרברים וערים.
במרכז אסיה הוא חובב נאות מדבר, קצוות מדבר, מדבריות למחצה, מרגלות גבעות ויערות הרריים נמוכים, כולל ערער.
מחוץ לעונת הקינון הוא מצוי בבתי גידול דומים, אך בנוסף גם בשדות פתוחים, בביצות ולאורך קו החוף של חופים פתוחים.
עונת הקינון מתחילה בחצי השני של מרץ ונמשכת עד יוני, כשהגוזלים פורחים בתחילת מאי.
אזורי הקינון המועדפים כוללים קצוות חורשים, גדרות חיות בשטחים חקלאיים, גינות, וצמחייה עבותה.
הקן ממוקם על שיחים או עצים צפופי עלווה (בעיקר ברושים).
הקן נבנה על-ידי הנקבה בליוויו של הזכר.
התטולה כוללת 4–6 ביצים המוטלות במרווחים של יום, לרוב החל מיום או יומיים לאחר השלמת בניית הקן.
צבע הביצים אפרפר-לבן, לבן-כחלחל או בז'; והן מנוקדות בכתמים ונקודות בצבע אדמדם או חום, בעיקר בצד הרחב של הביצה.
הדגירה מבוצעת על-ידי הנקבה ונמשכת 13–14 ימים.
בתקופה זו הזכר מאכיל את הנקבה.
הגוזלים בוקעים מכוסים בפלומה עבה וארוכה בגוון לבן-אפור.
שני ההורים משתתפים בהאכלת הגוזלים, אשר ניזונים מזחלי חרקים במהלך הימים הראשונים, ומאוחר יותר, על-ידי משחה צהבהבה מעוכלת למחצה העשויה לעיתים קרובות מזרעים.
הם עוזבים את הקן כ-13 ימים לאחר מכן, אך בתחילה הם אינם מסוגלים לעוף.
בדרך כלל, הם פורחים לגמרי 16–18 ימים לאחר הבקיעה.
מין זה משלים שניים או שלושה מחזורי דגירה בשנה.
באוסטרלאסיה עונת הקינון נמשכת מאוקטובר עד מרץ.
הירקון ניזון ממגוון גדול של זרעים, פירות יער, פירות, ניצנים, פרחים וכמה פרוקי רגליים.
הוא משחר אחר מזון בעצים ובשיחים, וגם על הקרקע.
זהו מין בעל תחום תפוצה נרחב ואוכלוסייה גדולה ויציבה, ולכן הIUCN סיווג אותו במצב שימור "ללא חשש" ברשימה האדומה שלו.
אירופה מהווה כ-90% מטווח התפוצה הגלובלי של המין, כך שאומדן ראשוני של האוכלוסייה העולמית עומד על 48,000,000–74,000,000 פרטים בוגרים, אם כי נדרשים אישושים נוספים להערכה זו.
ירעם נתניהו (נולד בכ"ג בשבט ה'תשל"ט, 19 בפברואר 1979) הוא יועץ ומרצה ללשון, פרסומאי, ועיתונאי המשמש כיועץ הלשון של ערוץ עכשיו 14.
בעבר ערך מדור בעיתון "בשבע", וכן כתב ב"הצופה" וערך טור ב-"nrg יהדות", עד לסגירת הערוץ.
שימש יועץ הלשון של הטלוויזיה החינוכית הישראלית ומרצה במכללת ליפשיץ.
נתניהו נולד וגדל בבת ים.
למד בישיבה התיכונית שעלבים, בישיבת הר ברכה ושירת בצה"ל במסגרת ההסדר.
למד קופירייטינג, ועבד במשרדי פרסום שונים.
למד באוניברסיטת בר-אילן, שם שילב לימוד תואר ראשון ושני בלשון עברית ולימודים במכון הגבוה לתורה.
בו בזמן החל לעבוד בתור מבקר טלוויזיה וכתב תקשורת בעיתון "הצופה".
עם הקמת nrg יהדות נמנה עם צוות הכותבים, וכתב טורים אישיים.
נתניהו היה כתב שנים רבות ב-nrg יהדות, והיה אחראי על המדור השבועי "שליפות" המתפרסם באתר.
בהמשך החל לכתוב גם ב"בשבע" את המדור השבועי "שאלת השבוע".
נתניהו סיים קורס עריכת לשון והוראת לשון.
בתום לימודיו החל לעבוד בתור עורך לשון במקומוני מעריב, ואחר כך התמנה ליועץ הלשון בטלוויזיה החינוכית.
נתניהו כותב מאמרים, ומפתח במרכז לטכנולוגיה חינוכית בתחום שפות וחינוך לשוני, יועץ הלשון (בהתנדבות) של חברת התקליטים הליקון, ומלמד ניקוד במסגרת לימודי עריכת לשון במכללת ליפשיץ.
ב-2012 יזם והוביל את עלייתם של 30 עיתונאים דתיים להר הבית, דבר שהביא לשינוי בתפיסתם של עיתונאים רבים בנושא העלייה להר הבית, וכתוצאה מכך נכתבו כתבות רבות בעיתונות הדתית בנושא.
בשנים ה'תשע"ד-ה'תשע"ה, במטרה להנגיש את השפה העברית לציבור הרחב ולתלמידים בדרך ידידותית ומצחיקה, יזם סדרת סרטוני משאל רחוב משעשעים, בנושא העברית וחגי ישראל, וקרא להם "בוחן פתע".
נתניהו כתב ופיתח את השאלות, וגם ראיין את האנשים.
הסרטונים עלו לאתרים מטח, YouTube ו-ynet, וזכו למאות אלפי צפיות, הן בקרב בתי ספר והן בקרב כלל האוכלוסייה.
כותב בלוג בשם "לָשוֹנִיאַדַה", מגיש את ההסכת "קולולושה" ומארגן את "קבלן קולות" - מפגשי זום נוסטלגיים עם מדבבים, שחקנים, במאים, ומתרגמים של סדרות עבר בטלוויזיה ובקולנוע.
החל מספטמבר 2025, ירעם פעיל במפלגת זהות.
הרב ירמיהו רוזנבוים (מכונה גם ר' ירמיהו ממטרסדורף.
ה'תע"ג, אושווינצ'ים - ד' באב ה'תקס"ה, יולי 1805, דברצן) היה רב פולני-הונגרי שכיהן כרב במטרסדורף ובסאנטוב.
נולד באושפיצן בשנת ה'תע"ג לר' יצחק אייזיק, רב העיר (שהיה מחותנו של הרב יחזקאל לנדא), בנו של הרב יואב רוזנבוים הראשון, רבה של פילץ.
למד אצל הרב מאיר אייזנשטט בעל "פנים מאירות" ואצל הרב אברהם צבי הירש מפיוטרקוב בעל "ברית אברהם".
נשא את לאה רייזל בת ר' מאיר הלוי מאושפיצין, ממנה נולד לו בן אחד, יואב.
לאחר פטירתה נישא את פרידא בת ר' ישראל מלנצהוט, ואימץ את בנה מנישואיה הקודמים הרב אברהם אביש טננבוים.
הוא עבר לעיר אסאד (אסוד) שבהונגריה, ובשנת ה'תק"ם עבר לכהן כרב וראש ישיבה במטרסדורף, אחת משבע קהילות בבורגנלנד, אז בהונגריה.
קהילת מטרסדורף הענייה שילמה לו משכורת זעומה והסכימה להחזיק ישיבה ובה שישה תלמידים עניים בלבד, אך בישיבתו למדו מאות תלמידים על חשבון הוריהם.
לאחר כשנה, ביקש להעלות את משכורתו משום שילדיו סבלו מחרפת רעב, ותמורת הכפלת משכורתו קיצצה הקהילה את תמיכתה בישיבה לכדי ארבעה תלמידים.
עם זאת, כשהמצב הכלכלי התדרדר עוד יותר, ויתר על הכפלת המשכורת והסכים לצמצם עוד את התמיכה בישיבה לכדי שני תלמידים בלבד, וחי בעוני.
לאחר שמונה עשרה שנה במטרסדורף, עבר בשנת ה'תקנ"ט (בגיל 85) לכהן כרב בסאנטוב וגלילותיה, שם כיהן שבע שנים.
בקיץ ה'תקס"ה (1805) יצא להשתתף בוועידה של רבני הונגריה.
בדרכו עבר בעיר דברצן ונפטר בה בד' באב.
מכיוון שבאותה העת לא הייתה בדברצן קהילה יהודית, נקבר בשאמשאן הסמוכה.
בין מספידיו היה הרב משה מינץ.
התכתב בהלכה עם חכמי דורו.
החתם סופר (שכיהן בהמשך כרב במטרסדורף) מצטט מהוראותיו ומכנהו "מופת הדור".
עם פרוץ הפולמוס החריף אודות דגי השטירל והטיק שעורר תלמידו הרב אהרן חורין מארד, ניסה בתחילה לשכנע את חורין בדרכי נועם לזנוח את היתרו, אך משהוויכוח החריף והחלו להתפרסם קריאות לשינוי ההלכה מאת חורין, תקף אותו בחריפות וקרא לנדותו.
רבי עקיבא איגר למד תקופה קצרה בישיבתו.
בנו הרב יואב רוזנבוים – רבה של צעהלים.
רבי שמחה בונם מפשיסחה – למד אצלו בצעירותו, בטרם הפך לחסיד.
הרב דב בעריש הרציגר רבה של בנדין.
גיסו הרב בנימין וולף לעוו – רבה של ורבו ומחבר "שערי תורה".
בנו החורג הרב אברהם אביש טננבוים – רבה של קרסטיר וסיקס.
הרב דוד אופנהיים – רבה של טמשוואר.
הרב אהרן חורין – רבה של ארד, ממבשרי היהדות הרפורמית.
מודעה רבא – פירוש על ספר "מודעה ואונס" לרבי חיים שבתי מסלוניקי.
לצדו הודפס פירושו של בנו ר' יואב בשם "מודעה זוטא".
חידושים על מסכתות כתובות וקידושין.
הודפסו בסוף החלק הראשון של הספר "זיכרון סופרים" מאת הרב פישל סופר.
ירן קאמפוייס הוא דוגמן ומנחה טלוויזיה גרמני, זוכה מיסטר גרמניה לשנת 2012..
קאמפוייס נולד במדינת סקסוניה התחתונה ובנעוריו עבד בחברת מדיה בעירו.
בשנת 2008 עבר לברלין על מנת ללמוד כלכלת ספורט באוניברסיטת פוטסדאם.
ב-2011 סיים את לימודיו והחל לשמש כמתרגל במרכז לחדשנות ניהולית ויזמות של האוניברסיטה, באותה שנה גם החל לדגמן, ולשחק בקומדיה הרומנטית "I Phone You" בהפקה גרמנית-סינית משותפת.
ב-2013 הופיע במותחן הפסיכולוגי "Die Frau von früher".
בנוסף הנחה בטלוויזיה את שעשועון הילדים "KIKA LIVE Party Check".
ירמיץ' (בבלארוסית: Ярэмічы, יארמיצ'י; ברוסית: Еремичи, ירמיצ'י; בפולנית: Jeremicze, ירמיצ'ה; ביידיש: יערעמיטש) הוא כפר בבלארוס, הממוקם בקרבת נהר הניימן.
הסיפור מספר על ירמק שהיה בעברו גנב קטן ועם הזמן הפך לראש כנופיה ואדם בעל כוח והשפעה.
שמו של ירמק התפרסם בכל רחבי רוסיה עד לנהר הניימן שלגדותיו הייתה עיירה חסרת שם שהחליטו לקרוא לה ירמיצ'י על שמו של ירמק.
ב-1648, במהלך פלישות השוודים לפולין ולליטא, התמקמו התושבים הראשונים מעבר לנהר הניימן והביאו איתם יהודים שהחליטו להישאר באזור ולעסוק במסחר גם אחרי שהשוודים עזבו את האזור.
במהלך אמצע המאה ה-17 הייתה ירמיץ' שייכת למשפחת הנסיכים אללקוביץ' ולאחר מכן עברה לבעלותה של הנסיכה סופיה-לבית רדזיוויל.
במחצית המאה ה-19 העבירה סטפניה רדזיוויל כחלק מנישואיה את החזקותיה, בהם גם שטח ירמיץ', לבעלותה של משפחת הנסיכים ויטנשטיין כדין.
בשנת 1793, בעקבות חלוקת פולין, העיירה סופחה לאימפריה הרוסית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר הוקמה הרפובליקה הפולנית השנייה, שבה העיירה והייתה לחלק של פולין.
גרסה נוספת מספרת שהיהודים הראשונים התיישבו בעיירה ירמיץ' בראשית המאה ה-18. הם הקימו נמל על גדות הנהר ומחסני סחורות.
חלק מהילדים היהודים בעיירה התחנכו "בחדר" וחלק בבית הספר הרוסי הכללי אשר הוקם בה בראשית המאה ה-20, ובו למדו גם יהודים מעיירות אחרות בסביבה.
היהודים בעיירה התפרנסו ממסחר זעיר ורוכלות, מעטים מהם התפרנסו מעבודת כפיים ומשקים חקלאיים.
אנשי העיירה ירמיץ' היו בקשרים טובים עם טורץ העיירה הסמוכה, שאף היוותה עבורם מקום לשיווק ולמסחר עסקיהם.
לעיירה ירמיץ' היה רב ובית כנסת.
בית הכנסת נשרף בדלקה גדולה בשנת 1908 עם בתי מגורים רבים.
באותו מקום שבו עמד בית הכנסת נבנה בית כנסת אחר.
בירמיץ' שבין שתי מלחמות העולם פעלו מספר תנועות נוער ציוניות.
תנועת "השומר הצעיר" פעלה משנת 1930 ואחריה ב-1932 הוקם קן "גורדוניה".
תקופה זאת הוגדרה כתקופה של "חלומות לציון, לעבודה ולחלוציות".
הקהילה היהודית בזמן מלחמת העולם השנייה
לקראת תחילת מלחמת העולם השנייה היו בעיירה כ-110 יהודים (20% מכלל האוכלוסייה).
ירמיץ' נכבשה בספטמבר 1939 על ידי הצבא האדום על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
כעבור שנתיים, בסוף יוני 1941, העיר נכבשה על ידי כוחות גרמניה הנאצית במסגרת מבצע ברברוסה.
הגרמנים הוציאו צווים מיוחדים ליהודים, הורו להם לשים טלאי צהוב, לשמור מרחק מהלא יהודים וחלקם נשלחו לעבודות כפייה.
היהודים שנשלחו לעבודות הכפייה סבלו מהתעללות בדרכים שונות.
באוגוסט באותה שנה כמאה יהודים הועברו לגטו שנוצר באזור בית הכנסת המקומי, בו הם סבלו מרעב.
כעשרים יהודים נשדדו ונורו למוות בכיכר השוק.
זמן קצר לאחר מכן, לפי חלק מהמקורות ב-4 בנובמבר 1941, נלקחו היהודים האחרונים באמצעות משאיות ליער הקרוב ושם הם נורו למוות.
רק מעטים הצליחו לברוח, להצטרף לפרטיזנים ולהינצל.
חלק מהניצולים הגיעו לאיטליה ומשם הפליגו לארץ ישראל באוניית מעפילים.
יֵרָצֶה צוֹם עַמְּךָ הוא פיוט הנאמר במסגרת סליחות לערב יום הכיפורים בקרב קהילות אשכנז.
בנוסח צרפת הוא היה נאמר ביום הכיפורים עצמו בתפילת נעילה, ולצורך כך עובד מעט נוסח הפיוט – במקום "מחר יהיה האות הזה" אמרו "היום יהיה האות הזה".
הפיוט נכתב בימי הביניים באשכנז (גרמניה) ומחברו, על פי האקרוסטיכון, הוא יצחק בר צ'.
לדעת דניאל גולדשמידט, המחבר הוא כנראה יצחק בן אביגדור.
הפיוט מורכב מארבעה בתים בני 4 שורות כל אחת עם שתי צלעות בכל שורה.
הפיוט מכין את המתפללים למחילה וגאולה ומשובץ בו כפזמון חלק מהפסוק שנאמר לגבי מכת ערוב: "וְשַׂמְתִּי פְדֻת בֵּין עַמִּי וּבֵין עַמֶּךָ לְמָחָר יִהְיֶה הָאֹת הַזֶּה".
ירמסויה היא רשות מקומית במחוז לימסול שבקפריסין.
היא שוכנת ממזרח לעיר לימסול ומהווה פרוור שלה.
ירמסויה הייתה מיושבת כבר בימי הביניים, אך הוקמה כרשות מקומית בשנת 1994. שטחה הוא כ-16 קילומטר רבוע.
מאז תחילת שנות האלפיים עלה מספר תושביה ובשנת 2011 הגיע ל-13,421.
כלכלתה של ירמסויה נסמכת על ענף התיירות.
ירמסויה היא עיר תאומה לסטארי גראד שבסרביה.
צומח ימי אכיל, אצות אכילות, או ירקות ים, הם כינויים לצומח אכיל הגדל בים והמשמש להכנת מנות מאכל.
ירקות ים מכילים באופן טיפוסי כמויות גבוהות של סיבים תזונתיים.
הם עשויים להשתייך לאחת או יותר מקבוצות האצות הרב תאיות: אדומיות, ירוקיות וחומיות.
ירק ימי נקצר או מתורבת למיצוי של רב-סוכרים כגון אלגינט, אגר וקרגינן, חומרים ג'לטיניים המכונים באופן קולקטיבי הידרו-קולואידים או פייקו-קולואידים.
הידרו-קולואידים הפכו לגידול מסחרי, בעיקר בשוק תוספי-המזון.
תעשיית המזון מנצלת התכונות הפיזיות כגון ג'ליות, שימור-מים, תחליביות המאפיינים הידרו-קולואידים.
מרבית האצות האכילות גדלות בים (מים מלוחים), בעוד רוב אצות המים המתוקים הן רעילות.
כמה אצות ימיות מכילות חומצות אשר מגרות את מערכת העיכול, בעוד אחרות עלולות לגרום לתגובה משלשלת, או להשפיע לרעה על האיזון-האלקטרוליטי.
מרבית ירקות הים אינם רעילים בצריכת כמות סבירה, אבל ירק ימי מסוג לינגביה (Lyngbya) עלול להיות רעיל ואף קטלני.
הרעלות אדם נפוצות יחסית בעת אכילת דג שאכל לינגביה או שאכל דג אחר שניזון ממנה.
הרעלה כזו נקראת הרעלת סיגואטרה (או CFP, ראשי תיבות של: Ciguatera fish poisoning).
אף טיפול ידני ב-Lyngbya majuscula יכול גם לגרום לדרמטיטיס אצות.
כמה מינים של דסמרסטיה הם חומציים ביותר, עם חלוליות של חומצה גופרתית העלולות לגרום בעיות חמורות במערכת העיכול.
המנה הפופולרית המוגשת לרוב במסעדות סיניות במערב כ"אצות ים פריכות (Crispy Seaweed)" למעשה אינה מכילה אצות כלל, אלא עשויה מכרוב שעבר ייבוש וטיגון.
אצות ים נמצאות בשימוש נרחב במטבחי אזורי חוף ברחבי העולם.
אצות היה חלק מהתפריט בסין, יפן וקוריאה כבר בתקופות פרהיסטוריות.
במטבח האוסטרלי והניו זילנדי יש מסורת של צריכת ירק ימי אך כנראה רק מאז הגעת אסייתיים לאוסטרליה בשנת 1800 לערך.
ירק ימי נצרך מסורתית גם בחברות אירופאיות, באיסלנד במערב נורווגיה, בחוף האטלנטי של צרפת, צפון ומערב אירלנד, ויילס וחלקים של דרום מערב אנגליה, כמו גם ניו ברונסוויק, נובה סקוטיה, וניופאונדלנד, לברדור.
המאורים בניו זילנד צרכו באופן מסורתי כמה מינים של אדומיות, וירוקיות.
ירק ימי מכיל רמות גבוהות של יוד ביחס למזונות אחרים.
בטיווי, אלבאי, הפיליפינים, תושבים מקומיים יצרו סוג חדש של פנקיט או אטריות העשויים מאצות, אשר יכולים להיות מבושלים לתוך פנקיט קנטון, פנקיט לוגלוג, ספגטי או קרבונרה, ונטען שיש לו יתרונות בריאותיים כגון להיות עשירות בסידן, מגנזיום ויוד.
מחקר ב-2014 הצביע על מינים מסוימים של אצות כמקור אפשרי טבעוני לוויטמין B12 ביו-פעיל.
המחקר ציין, כי B-12 נמצא גם בירק ימי חי או קלוי, כאשר קלוי מכיל כמחצית מהכמות של ירק חי, אך עדיין כמות מספקת.
רק 4 גרמים מיובשים של "purle laver" בלבד נחשבים כמספיקים כדי לענות על התצרוכת היומית המומלצת (RDA) של B-12.
אנזימים של חיידקי מעיים אצל בני אדם עשויים לעשות מטבוליזם לרב-סוכרים שבירק ימי.
אנזימים כאלו לעיתים קרובות מיוצרים באוכלוסייה היפנית עקב צריכת אצות מוגברת.
בחלקים של אסיה, נורי 海苔 (ביפן), זצאי 紫菜 (סין), וגים (או קים) 김 (בקוריאה), יריעות של אצה אדומה יבשה משמשת במרקים או כעטיפה לסושי או אוניגירי.
במטבח היפני, יש שבעה סוגים של ירק ימי מזוהים בשם, ולכן המונח ירק ימי או אצות ביפנית משמש בעיקר ליישומים מדעיים, ולא בהתייחסות למזון.
שמן ירק-ימי נקרא גם שמן אצות, משמש גם הוא להכנת מזון.
שמן זה משמש גם כמקור תוסף תזונה של חומצות שומן משום שהוא מכיל חד ורב-שומנים לא רוויים, במיוחד EPA ו-DHA, שתיהן חומצות שומן אומגה-3. תוכן DHA שווה בערך לשמן דגים מבוסס סלמון.
ירמיהו מבכה את חורבן ירושלים (בהולנדית: Jeremia treurend over de verwoesting van Jeruzalem), הוא ציור שמן על לוח עץ מעשה ידי הצייר רמברנדט ואן ריין משנת 1630. היצירה מוצגת ברייקסמוזיאום באמסטרדם.
היצירה מתארת את ירמיהו מבכה על חורבן ירושלים ומצטער על כי נבואת החורבן שלו התגשמה.
רמברנדט עשה שימוש לעיתים קרובות במודל המתואר בציור זה, בין היתר בציור פטרוס הקדוש בכלא המוצג במוזיאון ישראל, בו הדמות מוצגת בתנוחה דומה.
בשנת 2015, לרגל חגיגות 50 שנה למוזיאון ישראל, הובא הציור לירושלים ושני הציורים הוצגו זה לצד זה.
בתערוכה הוצג תנ"ך משנת 1532 שעותק דומה לו היה ברשות רמברנדט.
ייתכן ואיור של ירמיהו המופיע בו היווה השראה לרמברנדט.
היצירה נחשבת לאחת המוצלחות של רמברנדט מתקופת שהותו השנייה בעיר ליידן.
היא מוצגת ברייקסמוזיאום מאז שנת 1939.
הסצנה מתוארת באופן מקורי לחלוטין, הנביא ירמיהו המדוכדך מניח את ראשו העייף והזקן על ידו, סימן אופייני ליגון ומלנכוליה.
הוא מקונן על ירושלים, הנראית ברקע משמאל עולה בלהבות, שאת חורבנה ניבא.
הדרמה המתרחשת באה לידי ביטוי מלא בתנוחתו ובהבעת פניו, ומוגברת על ידי ניגודים חזקים של אור וצל (טכניקה הקרויה קיארוסקורו).
ספר תנ"ך עבה, עם הכיתוב BiBel, מונח תחת מרפקו.
הכלים המתכתיים לידו בוהקים ותוארו בהקפדה, כמו גם פניו המזוקנות ורגליו עם ורידיהם הבולטים.
הרקע, לעומת זאת, תואר במשיכות מכחול רחבות ללא הקפדה על פרטים.
כאן רמברנדט השתמש בטכניקת האימפסטו, שהוא היה בין משתמשיה הראשונים.
קרוב לקצה השמאלי מתוארת דמות קטנה אוחזת בידיה את עיניה, זהו צדקיהו אשר את עיניו מלך בבל עיוור ().
ירסון רונאלדו צ'אקון רמירס (בספרדית: Yerson Ronaldo Chacón Ramírez; נולד ב-4 ביוני 2003 בסן קריסטובל שבוונצואלה) הוא כדורגלן ונצואלי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת א.א.ק.
לרנקה מליגת העל הקפריסאית ובנבחרת ונצואלה.
צ'אקון גדל במחלקת הנוער של דפורטיבו טאצ'ירה.
בשנת 2018 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הוונצואלית.
ב-28 בינואר 2022 ערך צ'אקון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ונצואלה, בניצחון 1–4 על נבחרת בוליביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
יִרְפְּאֵל הוא שמה של עיר מקראית בנחלת שבט בנימין.
שם העיר מופיע בתנ"ך פעם אחת בלבד בספר יהושע, כחלק מהערים שבנחלת שבט בנימין:
זאב וילנאי סבור ששם העיר נובע מהיותה במיקום שבו מזג האוויר "מרפא ומבריא".
זאב וילנאי הציע לזהות את העיר עם ראפאת שליד רמאללה.
יחזקאל קאופמן סבר ששם העיר נכלל בתוך קבוצת הערים המתארות את גבולות נחלת שבט בנימין, ולכן מיקומה צריך להיות בסמוך לגבול נחלת השבט.
ירסו (במצרית עתיקה: זה שעשה את עצמו; לעיתים מוצג גם כ־סו) הוא השם המופיע בפפירוס האריס א לתיאור אדם ממוצא שסו אשר הנהיג מרד של קבוצת שליטים מקומיים שהיו נתונים לשליטה מצרית.
האירועים התרחשו בתקופה של חוסר יציבות, בין השושלת ה־19 להשושלת ה־20.
קריאת השם ושחזור זהותו של האיש שנויים במחלוקת.
חוקרים אחדים סבורים שהשם אינו "ירסו" אלא "סו" בלבד.
מקובל שהמאורעות המתוארים בפפירוס התרחשו ככל הנראה מחוץ לעמק הנילוס.
בטריטוריות האסיאתיות של האימפריה המצרית (כגון אזור כנען).
מחלוקת על פעילותו של ירסו
עלייתו של ירסו קשורה לרקע ההיסטורי של סוף השושלת ה־19, אשר התאפיין במאבקי שלטון (ובפרט עימותים בין אמנמס לסתי השני), ובהידרדרות כלכלית ומנהלית.
הקושי בהבנת התקופה נובע במידה רבה מהקושי בתרגום פפירוס האריס א והוביל לפרשנויות שונות.
בתרגומו המוקדם של האגיפטולוג ג'יימס הנרי ברסטד (1906), מופיעה פסקה המתארת כיצד "איש סורי" בשם יארסו נעשה למנהיג ואיחד סביבו אנשים, והפך את הארץ ל"נתונה למס" תוך ביזת רכושם, ואף מתואר כי באותה עת הופסקו מנחות במקדשים.
תרגום זה ניתן לפרש כך שירסו פעל ממש בתוך מצרים.
בשל כך הוצע בעבר לזהותו עם ביי.
הקנצלר המצרי הידוע מתקופת סיפתח, אולם הצעה זו נחלשה משמעותית בעקבות גילוי אוסטרקון מתיר אל-מדינה (IFAO Ostracon no.
1864), המתוארך לשנת מלכותו החמישית של סיפתח, ובו נכתב כי "פרעה… הרג את האויב הגדול, ביי".
מאחר שביי הוצא להורג שנים לפני המאורעות המיוחסים לירסו, הוא אינו נחשב עוד מועמד סביר לזיהוי.
בשנת 1979 פרסם האגיפטולוג הנס גודיקה תרגום חלופי, המבוסס על ניתוח דקדוקי מפורט של הפפירוס.
לפי תרגום זה, מצרים "ננטשה בחו"ל", לא היה שליט מרכזי במשך שנים, והארץ נשלטה בידי "שרים" ושליטי ערים.
לאחר סדרת שליטים חלשים מופיע תיאור של אדם בשם סו (Su), המתואר כ־ח'רו (Kharu), אשר "פעל כראש" והכפיף אליו את הארץ, תוך ביזת רכוש ושיבוש הסדר הדתי (הפסקת מנחות במקדשים).
גודיקה מציע שירסו/סו עלה לשלטון לא במצרים עצמה אלא בטריטוריות שמחוץ לה, בכנען, בעקבות הזנחה ממושכת של שליטי מצרים האחרונים בשושלת ה־19: סתי השני, סיפתח ותאוסרת.
הוא אף משער שמוקד כוחו היה באזור שלימים יזוהה כ"ארץ ישראל הקדומה".
במצרית כונה המרחב של סוריה-פלשתינה בשם חור (Khor), ותושביו נקראו ח'רו (Kharru); לפיכך מכנה אותו גודיקה "ירסו, הח'רו".
סיפור דיכוי המרד וסופו של ירסו נמסר בפפירוס עצמו במסגרת תיאור עלייתו של סתחנח'ת, מייסד השושלת ה־20. בתרגום ברסטד מתואר כי "האלים נטו לשלום", והעמידו את בנם לשלוט בארץ; סתחנח'ת "סידר את הארץ המורדת", "הרג את המורדים במצרים", והחזיר את הסדר ואת המנחות במקדשים.
סטלה של סתחנח'ת מאלפנטינה מספרת כיצד גירש מורדים אסיאתיים, אשר בעת מנוסתם נטשו חלק מן הזהב, הכסף והנחושת שגנבו, לפי התיאור, לשכירת תגבורות אסיאתיות.
רמזים לאותם מאורעות מופיעים גם בפפירוס האריס.
פפפירוס האריס א מציג את תקופת ירסו כתקופה של כאוס ואנרכיה, שבה נבזזו מקדשים ונמנעו מנחות מן האלים.
לאחר מותה של תאוסרת, נדמה שמצרים הידרדרה לאי-סדר, כאשר מקדשים רבים נבזזו בידי תומכים אסיאתיים של ירסו.
ייתכן שזיכרון מאורעות אלו עבר עיבוד מחדש במסורת ההלניסטית.
במאה ה־3 לפנה"ס, ההיסטוריון והכהן המצרי מנתון סיפר על כהן מאון בשם אוסרסף (Osarseph) שהנהיג "מצורעים" ותושבים אסיאתים מחוץ למצרים, סיפור שנקשר מאוחר יותר, לפי יוסף בן מתתיהו, למסורת יציאת מצרים של משה.
חוקרים אחדים העלו גם הקבלות ספרותיות: C.
Hauret הציע דמיון מסוים בין דמות ירסו לבין סיפורו של יוסף המקראי.
תומאס רמר ציין שקיימות פרשנויות שונות לזיהוי "אוסרסף": יש הרואים בו שם פולמוסי לאחנתון, ויש הסבורים כי מדובר בשילוב מוטיבים של יוסף ואוסיריס.
ירקן הוא כינוי בלתי גאולוגי למינרלים סיליקטיים בצבע ירוק.
"ירקן" הוא כינוים של שני סוגי סלע שונים הבנויים ממינרלים סיליקטיים שונים — "ירקן נפריט" ו"ירקן ג'יידיט".
ירקן נפריט עשוי מהמינרל נפריט, אחת הצורות שבהן מופיע בטבע המינרל אקטינוליט (אחד מהחברים בקבוצת האמפיבול - קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים), ו"ירקן ג'יידיט" או ג'יידיטיט מורכב כמעט אך ורק מהמינרל ג'יידיט, (אחד מהחברים בקבוצת הפירוקסן - גם היא קבוצה של מינרלים אינוסיליקטים).
שם האבן נגזר מצבעה הנפוץ ביותר - הירוק.
בשם ירקן קראו בעבר לאבנים שונות.
כך למשל מתרגם תרגום אונקלוס את אבן החושן פטדה למונח הארמי ירקן.
גם תרגום השבעים ראה בפטדה אבן ירוקה ומכנה אותה ירקתא.
כיום מקובל לקשור בין הפטדה לבין הטופז שצבעו הנפוץ הוא צהוב.
גם לאבני החן אקוומרין ו"בלאדסטון" (סוג של ישפה) נהגו לקרוא ירקן, אלא שכיום קוראים כך רק לאבן המכונה באנגלית "ג'ייד" (Jade).
השם "ג'ייד" הוא כינוי חדש יחסית ונוצר כשיבוש של השם שניתן בספרדית לאבן הירקן "piedra de ijada" (כינוי המצוי בכתובים בפעם הראשונה ב-1565), כלומר "אבן החלציים" או "האבן של חלקו התחתון של הגוף".
מקור הכינוי בספרדית הוא באמונה שאבן הירקן מסוגלת לרפא מחלות הקשורות בחלקו התחתון של הגוף, כדוגמת אבנים בכליות ומחלות כליה.
בעקבות כך, וכדי לנתק את השם מן הצבע הירוק, שאינו הצבע היחיד של האבן הזו, חידש המתרגם והסינולוג דן דאור את השם אִיחָד, על-פי הספרדית ובלבוש משקל עברי, בתרגומו לשירה סינית, אשר בה נפוצים אזכורי האבן.
משם זה נגזר גם שמם של שני המינרלים השונים הבונים את שני סוגי האבן.
שם המינרל ג'יידיט נגזר ישירות משם האבן באנגלית, ואילו שמו של המינרל נפריט נגזר מהכינוי "lapis nephriticus" (לפיס נפריטיקוס), שפירושו "אבן כליה", והוא הגרסה הלטינית של השם הספרדי לירקן.
בסין, שם האבן מוכרת לפחות 5,000 שנים, היא מכונה "יוּ'" (במנדרינית תקנית 玉, בפין-יין yu).
כמעט כל המילונים נוהגים לתרגם את התו 玉 לירקן, אבל תרגום זה גורם לאי הבנה.
הסינים, הקוריאנים, כמו גם אנשי המערב טועים בהערכת המושג התרבותי של המילה שהוא נרחב הרבה יותר בסין ובקוריאה מאשר במערב.
תרגום מדויק יותר יהיה "אבן יקרה/אבן לקישוט".
כמעט אף פעם לא נעשה שימוש במילה זו בפני עצמה במנדרינית תקנית על מנת לתאר את האבן המכונה ירקן במערב.
שמות בסינית של אבני קישוט רבות שאינן ירקן מכילות בתוכן את התו "יוּ'", ודוברי השפה מבינים היטב כי אבנים אלו אינן למעשה נפריט או ג'יידיט יקרי ערך.
למרות זאת, מסיבות מסחריות, שמותיהן של אבנים אלו מתורגמים לאנגלית כ"ירקן", ומנהג זה ממשיך להביך את חסרי הידע.
חפצי הירקן הקדומים ביותר נתגלו בחפירות באתרים פרהיסטוריים בסין וכוללים חפצי חן פשוטים שצורתם חרוזים, כפתורים או שפופרות.
בנוסף, נעשה שימוש בירקן עבור ראשי גרזנים, סכינים וכלי נשק אחרים.
כאשר התגלו שיטות לעיבוד מתכות, הפך הירקן בשל יופיו ליקר ערך עבור שימוש בקישוטים ובחפצי חן.
קשיותו של הירקן על פי סולם מוס נעה בין 6.5 ל-7, ולכן ניתן לעבדו באמצעות אבקת קוורץ או גארנט וללטשו בעזרת חזרן ואפילו אבקת ירקן.
עמים שונים עשו שימוש בירקן מנפריט או מג'יידיט החל מהפרהיסטוריה למטרות דומות.
שני הסוגים הם בערך בעלי אותה קשיות כמו של קוורץ, הם חזקים בצורה יוצאת דופן, מופיעים בגוונים יפהפיים, וניתן לגלף מהם צורות מעודנות.
ירקן מנפריט היה בשימוש בעיקר בסין שלפני המאה ה-19, כמו גם בניו זילנד ולאורך החופים של אמריקה הצפונית עם האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט, באירופה של התקופה הנאוליתית ובדרום-מזרח אסיה.
בירקן מג'יידיט נעשה שימוש באמריקה התיכונה, ביפן של התקופה הנאוליתית ובתרבויות אירופאיות.
רק במאה ה-19 גילה מינרלוג צרפתי את העובדה ש"ירקן" הוא בעצם שני חומרים שונים.
על פי ממצאים ארכאולוגיים, הסינים יצרו חפצי ערך מירקן לפני למעלה מ-5,000 שנים.
עד המאה ה-19 הכירו הסינים רק את הירקן מנפריט, ובנוסף הם התייחסו לאחת הצורות של סרפנטין כאל סוג ירקן שאותו כינו "שְׂיוֹ יוּ'".
הסינים לא הכירו את הירקן מג'יידיט, עד שהחל יבוא של האבן לסין בתקופת שושלת צ'ינג (1912-1644).
המקורות העיקריים הידועים לירקן מנפריט בסין בתקופה הנאוליתית, עבור חפצים שימושיים וחפצי פולחן מירקן, היו המרבצים שנוצלו עד תומם בנינגשאו שבאגן הדלתה של היאנגצה (תרבות לְיָאנְגג'וּ 3400 לפנה"ס-2250 לפנה"ס); בנפת לאנטיין שבמחוז שאאנשי, ובהר דוּ (独山, בפין-יין: Dú Shān, מילולית, "הר בודד") בנציבות נאן-יאנג שבמחוז חנאן.
חפצי ערך מגולפים בירקן שמקורם בהר דוּ נתגלו בקברי המלכים משושלת שאנג (1600 לפנה"ס-1050 לפנה"ס) באתר "חורבות יִין" (殷墟, בפין-יין: Yīnxū), עיר הבירה של שושלת שאנג, המצויה קרוב לעיר אן-יאנג שבמחוז חנאן.
המקור העיקרי לירקן מסרפנטין הוא באזור במחוז ליאונינג במונגוליה הפנימית (תרבות הונְגשָׁאן 4700 לפנה"ס-2200 לפנה"ס).
הסינים עשו שימוש בירקן להכנת חפצים שימושיים, דקורטיביים ופולחניים רבים, החל בחפצים לשימוש יומיומי וכלה בחליפת קבורה מירקן .
לירקן התייחסו כאל "אבן חן קיסרית".
מזמנן של שושלות הקיסרים הקדומות ועד ימינו היו מרבצי הירקן שבהם נעשתה עיקר הכרייה באזור חוטאן (באויגורית: خوتەن, הסינים קוראים למקום הֶאטְייֵן (和田), בפין-יין: Hétián) שבמחוז המערבי שינג'יאנג, אם כי גם לירקן שבמרבצים מאזורים אחרים של סין, כדוגמת נפת לאנטיין שבשאאנשי היה ביקוש רב.
הירקן מאזור חוטאן מכונה "ירקן האטיין" ונכרה במחצבות קטנות המצויות לאורך רצועה שאורכה 1,500 קילומטרים על המדרון הצפוני של רכס הרי קונלון או שנאסף כאבני חצץ וכגושי סלע בנהרות הזורמים מרכס הרי קונלון צפונה אל מדבר טקלה מקאן.
הירקן המצוי בנהרות הוא בדרך כלל באיכות טובה יותר מהירקן אותו כורים במחצבות.
איסוף ירקן התרכז בנהרות ירקאנד, נהר "הירקן הלבן" (יורונגקאש) ונהר "הירקן השחור" (קאראקאש).
בירקן מצויים לעיתים תכלילים זעירים של דיופסיד, סרפנטין, גרפיט, מגנטיט ומינרלים נוספים, והם מעניקים לירקן גוונים שונים, לבן, ירוק כחול, שחור וכו'.
תשלומי מס שנתיים שכללו את הירקן הלבן (שנחשב ליקר הערך מבין כל סוגי הירקן) נשלחו מממלכת חוטאן, בקצה הדרומי של דרך המשי, לחצר הקיסרות הסינית, שם נהגו אומנים מוכשרים לגלף מהאבן חפצי אומנות.
בסין נחשב הירקן כיקר ערך יותר מכסף או זהב.
הירקן הפך לחומר מועדף לגילוף חפצים של מלומדים סיניים, כגון מעמדים למברשות של קליגרפיה, כמו גם לפיות של צינורות לעישון אופיום, בשל האמונה שנשימה דרך ירקן תעניק אריכות ימים למעשנים העושים שימוש בפיה כזו.
ירקן מג'יידיט, שגווניו ירוק-אזמרגד, ורוד, לבנדר, כתום וחום, יובא לראשונה לסין מבורמה רק אחרי 1800. סוג ירקן זה, בעל הצבע הירוק הססגוני, קיבל את הכינוי "ירקן נוצות השלדג" (翡翠, בפין-יין: Feicui, תעתיק: פֵייצְווֵי).
סוג ירקן זה החליף תוך זמן קצר את הירקן מנפריט כסוג הקיסרי של ירקן.
לירקן הייתה תמיד משמעות מיוחדת לאורך ההיסטוריה הארוכה של התרבות והאומנות באימפריה הסינית הכבירה, בערך כפי שהתייחסו לזהב ויהלומים במערב.
בירקן נעשה שימוש לא רק בגילוף חפצי חן וצלמיות פולחניות, אלא גם בריהוט הקברים של רמי מעלה ממשפחה הקיסרית.
שליט השמים בפנתאון של הטאואיזם מכונה קיסר הירקן (玉帝, בפין-יין: Yù Dì - תעתיק יוּ דִי).
השימוש בירקן ואבנים ירוקות אחרות היה חלק ממסורת ארוכת שנים בקוריאה (850 לפנה"ס – 668).
ירקן נתגלה בכמויות קטנות בבתי מגורים חפורים באדמה ובאתרי קבורה.
אומנות גילוף אבני ירקן בצורת סהרון או גליל מחומרים כדוגמת ירקן, מיקרוקלין, ישפה, וכו' צמחה בקוריאה הדרומית מאמצע תקופת קדרות מומון (550-850 לפנה"ס).
אבני ירקן בצורת סהרון מצויות על כמה מכתרי הזהב של אצולת ממלכת שילה (668-300/400 לספירה) ואתרי קבורה מהודרים של האליטה מתקופת שלוש הממלכות של קוריאה.
הפופולריות של טקסי המוות הקשורים בבודהיזם, שהתגברה לאחר איחוד חצי האי הקוריאני על ידי מדינת שילה ב-668 לספירה, גרמה לירידה בשימוש בירקן בקברים כחפצי קבורה יוקרתיים.
במאורית, שפתם של המאורים בניו זילנד, מכונה אבן ירקן מנפריט בשם פאונאמו (pounamu).
האבן מהווה מרכיב חשוב בתרבות המאורית ונחשבת יקרת ערך.
האבן נחשבת "טאונגה" (taonga), או אוצר, ולכן מוגנת על ידי הסכם ואיטנגי, וניצולה מוגבל ונשמר בקפדנות.
האי הדרומי של ניו זילנד קרוי במאורית "טה וואי פאונאמו" (Te Wai Pounamu) כלומר "המים של האבן הירוקה", משום ששם היה מצוי הירקן.
מירקן נהגו ליצור כלי נשק וחפצי חן, בייחוד האלה הקצרה המכונה "מֶרִי" (Mere), כלי הנשק של ראשי השבטים, והתליון לצוואר המכונה "האי-טיקי" (Hei-tiki).
המאורים האמינו כי לחפצים אלו יש כוח משלהם (מאנה), ולכן הם עברו בירושה כחפצי ערך, וניתנו לעיתים קרובות כתשורות על מנת לסמל חתימת הסכמים.
מכיוון שלמאורים לא היו כלי מתכת נעשה שימוש בירקן במגוון כלים כדוגמת מכושים.
בניב האנגלי של ניו זילנד מכונה האבן Greenstone ("אבן ירוקה").
תכשיטים המכילים את האבן בעיצובים מאוריים פופולריים בין התושבים המקומיים, בלא קשר למוצאם, וכן אצל תיירים, למרות שרוב אבן הירקן עצמה מיובאת כיום מקולומביה הבריטית וממקומות אחרים.
ירקן הייתה אבן נדירה ויקרת ערך בתרבויות הפרה-קולומביאניות של אמריקה התיכונה.
המקור היחיד ממנו יכלו העמים הילידים, כדוגמת האולמקים והמאיה, להשיג ירקן היה בעמק הנהר מוטאגואה (Motagua) בגואטמלה.
בני האצולה היו עיקר המשתמשים בירקן, ונהגו לגלף אותו בצורות שונות, בין אם כאמצעי לחרוט עליו הירוגליפים, או לעצב אותו כפסלונים סמליים.
החומר היה בדרך כלל בעל משמעות סמלית גדולה ונעשה בו שימוש לעיתים קרובות בטקסים ופולחנים דתיים.
כיום מפיקה גואטמלה ירקן ג'יידיט במגוון צבעים, החל בסגול רך שקוף למחצה, כחול, ירוק, צהוב ושחור.
היא גם המקור לצבעים חדשים, כולל "ירקן צבעי הקשת בענן", "זהב גלקטי", ו"אולמק כחול".
את הנפריט ניתן לגלות בגוון לבן קרמי, כמו גם במגוון של צבעים ירוקים.
לעומתו יש לג'יידיט מבחר צבעים גדול יותר, כולל כחול, לבנדר-ארגמן, ורוד וירוק-אזמרגד.
ג'יידיט הוא הנדיר מבין השניים וידוע על פחות מתריסר מקומות בעולם בו ניתן למצוא אותו.
"ירוק אימפריאלי" - הסוג היקר ביותר של ירקן.
ג'יידיט בגוון ירוק איזמרגד ובשקיפות גבוהה.
"ירקן קואטצל" – ג'יידיט בגוון ירוק בהיר מגואטמלה שהיה יקר ערך בתרבויות של אמריקה התיכונה.
"ירקן צבעי הקשת בענן" – סוג של ג'יידיט מגואטמלה.
"זהב גלקטי" - ירקן ייחודי.
סוג של ג'יידיט מגואטמלה בגוון שחור עם תכלילים טבעיים של זהב, כסף ופלטינה;
"אולמק כחול" – ג'יידיט המאופיין בצבע כחול-ירוק עמוק ובגוון שקוף המנומר בנקודות לבנות.
מחירו של "האולמק הכחול" הולך ומאמיר.
קרוי ע"ש האולמקים של אמריקה התיכונה.
האולמקים וילידי קוסטה ריקה השתמשו בו.
"כלורומלניט" - סוג של ג'יידיט שחור עשיר בברזל.
את הסוג הנדיר הזה של ירקן ניתן ללטש לרמת ברק של מראה.
למרות שהכלורומלניט גורם למבוכה קלה בהיותו לכאורה סוג שלישי של ירקן (בנוסף לג'יידיט ולנפריט), אין ספק בהיותו סוג של ג'יידיט.
בני המאיה נהגו ליצור כלים מכלורומלניט, מכיוון שהגוון נראה פחות מושך עין מירקן בגוונים ירוק, כחול ולבנדר שממנו נהגו ליצור תכשיטים.
"ירקן נוצות השלדג" – כינוי בסין לג'יידיט בירוק ססגוני שמקורו מבורמה, שהגיע לסין החל במאה ה-19 והפך לירקן המועדף על מלומדים ושליטים.
"ירקן שומן הכבשה" – כינוי בסין לנפריט בגוון לבן קרמי.
" ירקן עצם התרנגולת" – כינוי בסין לנפריט בגוון לבן עד חום בהיר או אפור בהיר אטום.
היצרניות העיקריות של ג'יידיט כיום הן בורמה וגואטמלה.
קנדה היא היצרנית העיקרית של נפריט.
ירקן היא אבן החן הרשמית של מדינות ויומינג וקליפורניה בארצות הברית ושל קולומביה הבריטית בקנדה, מקום בו נמצאו מרבצים גדולים באזורי לילואט (Lillooet) וקאסיאר (Cassiar).
ירקן הוא גם הסלע הרשמי של אלסקה.
מרבצי ירקן נתגלו באלסקה, בייחוד באזור קובוק (Kobuk).
גוש סלע ירקן שמשקלו שני טון המונח בכניסה למרכז המבקרים של אנקורג' נחצב סמוך לקובוק ונתרם לעיר כאטרקציה.
בארצות הברית, באוסטרליה ובתאילנד הירקן הוא אבן ההולדת התחליפית של חודש יולי.
במדליות שחולקו באולימפיאדת בייג'ינג (2008) שובצה טבעת של ירקן, הפעם הראשונה בהיסטוריה בה נעשה שימוש בחומר שאינו מתכת במדליה אולימפית.
לעיתים נמכרים מינרלים אחרים תחת הכינוי ירקן, רובם הם סוג של סרפנטין (גם בואניט), קרנליאן, אוונטורין, זכוכית, גרוסולר, וזוביאניט, סטיאטיט ולאחרונה כריזופראס מאוסטרליה.
"ירקן קוריאני", "ירקן סוג'ואו", "ירקן משטיריה", "ירקן זית" ו"ירקן חדש" הם כולם בעצם סרפנטין; "ירקן מטרנסוואל" או "ירקן אפריקאי" הם גרוסולאר; "ירקן שלום" הוא תערובת של סרפנטין, סטיכטיט, וקוורץ; "קוורץ מלזי" הוא קוורץ צבוע; "ירקן הרים" הוא שיש דולומיט צבוע.
ניתן להבדיל בין ירקן מדומה לבין ירקן אמיתי באמצעות בדיקת הפצילות והקשיות של האבן.
ניתן לשפר ירקן (לעיתים הפעולה קרויה "לייצב").
קיימות שלוש שיטות, לעיתים מתייחסים אליהם כאל שיטת הטיפול ABC:
"ירקן מסוג A" – ג'יידיט מצופה בשעווה.
"ירקן מסוג B" – שיטה זו נועדה לטפל בג'יידיט באיכות טובה, אבל שיש עליו כתמים.
בשיטה זו טובלים את הג'יידיט בחומרי הלבנה כימיים ו/או חומצות, ואז מספיגים אותו בשרף מלאכותי.
תהליך זה גורם לשיפור משמעותי בשקיפות ובצבע של החומר.
נכון להיום ניתן לגלות שהאבן עברה טיפול מסוג זה רק באמצעות ספקטרוסקופיה של קרינה תת-אדומה.
"ירקן מסוג C" – צביעה מלאכותית של ירקן.
את הצבע האדום של ירקן אדום ניתן להדגיש באמצעות חימום.
לא ניתן לחזות את תוצאות החימום והוא עלול לגרום ליצירת צבע חום עמום.
בכל מקרה החימום גורם לאבדן השקיפות.
"ירקן מסוג B+C" שילוב בין שיטות B ו-C.
הירקן נצבע באופן מלאכותי ונספג בשרף.
"ירקן מסוג D" – מתייחס לאבן משולבת כדוגמת דובלט המורכב מאבן ירקן מלמעלה ותחתית מחומר פלסטי.
גלריה של אבני ירקן מגולפות מסין
יַרקוֹנָה הוא מושב באזור השרון ליד הוד השרון השייך למועצה אזורית דרום השרון.
בירקונה יש ענפי פרדס, אפרסמון, אבוקדו, דיר, משתלה ודבורים.
בתחילה נקרא המקום ארגון ג'ידרו כשם הארגון שהתיישב במושב, ובתחילת 1933 ניתן לו השם ירקונה.
שמו של היישוב הוא כשם נחל הירקון, הזורם כשלושה קילומטרים מדרום ליישוב.
מקימי היישוב כללו גרעין של מתיישבים שיועדו במקור להתיישב על אדמת ג'ידרו בעמק זבולון.
אולם לאחר שהתברר שהאדמה בעמק זבולון אינה מתאימה לפרדסים הוחלט ליישבם בסמיכות לכפר מל"ל שסבל מהעדר פיתוח של קרקעותיו בגלל מיעוט משאבים, והועברה למודל של התיישבות אינטנסיבית.
ביולי 1931 הוגרלו הקרקעות ובשנת 1932 עלו על הקרקע.
15 מחברי הארגון יושבו בכפר מל"ל עצמה, ועוד 35 משפחות קיבלו משקים בירקונה על 540 דונם אדמות שהופרשו להם מאדמות כפר מל"ל.
בתחילת 1933 התושבים גרו בצריפים ומספר מתיישבים החלו בבניית בתים.
הבאר במושב הפיק מים רבים מעבר לצורכי המושב והם בקשו למכור ממי הבאר כדי לממן את חפירתו ותפעולו.
בשנת 1933 נבנתה מרפאה של קופת חולים כללית על גבול ירקונה ורמתיים.
במושב היו 24 ילדים בגיל בית הספר שרובם למדו בבתי ספר שונים במושבות השכנות ומקצתם למדו בבתי ספר בתל אביב.
בספטמבר 1933 הוקם בית ספר משותף ליישובי הסביבה של תנועת העבודה בכפר מל"ל.
כיום לומדים ילדי המושב בחטיבת הנעורים ובתיכון בבית חינוך ירקון.
ב-23 באוגוסט 1950 נרצחה בת המושב תמר אורן בפרדס במושב ירקונה בידי מסתננים ערביים מירדן.
במקום הרצח הונחה אבן זיכרון לזכרה.
מושב ירקונה נכלל בין 65 היישובים בתוכנית המתאר הארצי 35 (תמ"א 35) להם רחוב משותף עם יישוב עירוני צמוד, במסגרת התוכנית יסופחו שטחים מירקונה להוד השרון.
שוק איכרים שנתי במושב ירקונה
לתושבי מושב ירקונה מסורת ארוכת שנים בארגון שוק איכרים שנתי שנערך בעונת האביב.
"באזאר ירקונה" הוא אירוע שמשלב תרבות, בילוי ותרומה לקהילה, והוא כולל עשרות דוכנים שונים ובהם גבינות, יין, ירקות אורגניים, פרחים, פירות טריים, חפצי אומנות, בתי קפה, פיצה, פעילויות כיף, מוזיקה ואטרקציות.
האירוע כולו מאורגן בהתנדבות מלאה על ידי תושבי ירקונה וכל ההכנסות מועברים בתרומה לעמותת חיים שפועלת להצלת חיים של ילדים חולי סרטן.
יש בי אהבה הוא אלבום האולפן ה-29 של הזמר הישראלי אריק איינשטיין, בשיתוף המוזיקאי שם טוב לוי, שיצא בשנת 1995.
זהו שיתוף הפעולה המלא הרביעי של איינשטיין ולוי, לאחר ששיתפו פעולה באלבומים החל מראשית שנות ה-70.
מרבית שירי האלבום הולחנו ועובדו על ידי לוי.
יוצאי דופן הם השירים "יש בי אהבה", שכתב והלחין ארקדי דוכין, "בגללך", שכתב מיכה שטרית והלחין דוכין, "לבכות לך", שכתב והלחין אביב גפן (ואף הוקלט על ידיו מאוחר יותר) ו"כאן לבד הלילה", שכתב והלחין יצחק קלפטר.
איינשטיין עצמו כתב ארבעה שירים מהאלבום, וכמו כן נעשה שימוש בטקסטים מאת המשוררים יונתן רטוש ואברהם חלפי.
האלבום עצמו נפתח ב"סע לאט ב'" שהוא מעין שיר המשך לשיר הנושא מהאלבום "סע לאט", שהוקלט למעלה מ-20 שנה קודם לכן.
הצילום על גבי עטיפת האלבום מאת אלונה איינשטיין, אשתו הראשונה של איינשטיין, מציג את פניה של אשתו השנייה, סימה אליהו, בעת צילומי מערכון "אליפות הכדורגל" לתוכנית הטלוויזיה "לול", מראשית שנות ה-70.
האלבום היה הצלחה מסחרית גדולה ומכר יותר מ-100 אלף עותקים.
ירקות ללא חרקים (מוכרים גם כירקות ללא תולעים או ירקות גוש קטיף) הם ירקות (בעיקר ירקות עלים) שמשיקולי כשרות גודלו ונארזו במטרה להקטין את שכיחות החרקים בהם, זאת כדי למנוע אכילת חרקים, האסורים באכילה לפי התורה.
כל החרקים השורצים על הארץ, למעט סוגים מסוימים של ארבה, אסורים באכילה מהתורה.
על פי חז"ל, איסור אכילת החרקים חל רק על חרקים ששורצים (מקום חיותם) בקרקע, למעט פגיות ותולעים השורצות בתוך פרי, לאחר שבקעו מביצים שהוחדרו לתוכו (על ידי זבוב הפירות וכדומה), ומעולם לא יצאו ממנו.
בנוסף, לפי ההלכה המקובלת, אין איסור באכילת אורגניזמים שבשום מקרה אינם ניתנים לצפייה בעין בלתי מזוינת.
מדין תורה, אם על פי רוב במאכל מסוג מסוים אין חרקים, אין חובה לחשוש להימצאות חרקים במאכל מסוג זה, שכן ההלכה נקבעת לפי הרוב, ואם בכל זאת היה בהם חרק שנאכל, אוכלו נחשב לאנוס.
אולם מדברי חכמים, חובה לבדוק גם מאכלים שמיעוט המצוי מתוכם נגוע בחרקים.
השיעור המדויק המחייב בבדיקה, אינו ברור ותלוי במחלוקות הפוסקים.
במקרה של פירות וירקות ששכיחות החרקים בהם תלויה במקורם או בתנאי הגידול והאחסון, נהוגה בדיקה מדגמית במטרה לברר את טיב הסחורה שלפני הבודק.
תהליך הניקוי בירקות המחייבים בדיקה וניקוי פרטניים, עלול לקחת זמן רב ולהיות כרוך במאמצים, ולכן מעבר להרחקת האיסור, ישנו גם אינטרס כלכלי ליישום פתרונות שיקלו על הצרכנים.
בין הירקות הנחשבים נגועים במיוחד נמצאים בעיקר ירקות עליים, כגון: חסה, כרוב הגינה, פטרוזיליה, כוסברה, סלרי ושמיר; צמחי חליטה שונים כגון נענע ומרווה; ירקות עם מבנה של פרחים כגון כרובית וברוקולי.
בסיס השיטה הוא מניעה והדברה סביבתית:
חיטוי הקרקע נגד זוחלים ונמטודות השוכנים בה.
בניית חממות מרושתות מכל עבריהן.
דלת כניסה כפולה, היוצרת לובי פנימי, למניעת כניסת חרקים מעופפים.
פיזור מלכודות לאורך ורוחב החממה ללכידת חרקים שהצליחו לחדור לחממה.
ריסוסים הקפיים, על המבנה והרשתות, וכן מחוץ לחממה, תוך הימנעות מריסוס הצמחים הגדלים.
לפני הקטיף, מתבצעת בדיקה מיקרוסקופית למדגם שנלקח מרחבי החממה.
אם הבדיקות נקיות, מותר לשווק את התוצרת לצרכן.
גם אז, תנאי הגידול אינם מבטיחים שלא ימצאו זבובים או כנימות על ירקות העלים.
הם אינם חודרים לתוך הירק, אולם מחייבים את הצרכן להשרותו במי סבון למשך דקות אחדות ולשוטפו בזרם מים חזק.
לאחר מכן לא נדרשת בדיקה.
בהמשך פותחו שיטות להבטחת נקיות הירקות שהתבססו על ניקוי מיוחד של הירקות ולא על גידולם בחממות מיוחדות.
שיטה לגידול ירקות עלים ללא חרקים פותחה על ידי שמעון ביטון (היזם) ואלי בן-נעים, חקלאי מגוש קטיף, שהקימו יחד עם המועצה האזורית ומכון התורה והארץ שבכפר דרום חברה בשם חסלט עלי קטיף, כשאחריו קמו חברות מתחרות נוספות בגוש ובאזורים אחרים בישראל ובעולם.
בין השאר, הוקמה בארצות הברית ב-1991 חברת "בודק" המתמחה בייצור ירקות טריים וקפואים באמצעות ניקוי תוצרת חקלאית רגילה.
אזור גוש קטיף התאים במיוחד לייצור ירקות ללא תולעים בשל האקלים שבו.
שם הוקמו המפעלים הראשונים בתחום, ובשל כך מכונים ירקות הגדלים בשיטה זו גם בשמות גנריים כמו "ירקות גוש קטיף" או "חסה גוש קטיף", גם שנים לאחר השלמת תוכנית ההתנתקות.
לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות בה פונה כל גוש קטיף עברה פעילותו של מפעל חסל"ט לנגב המערבי.
כיום קיימים מפעלים נוספים ליצור ירקות ללא חרקים הפועלים באותה שיטה.
בקרב שומרי הכשרות ישנם רבים המקפידים לקנות ירקות אך ורק מגידול ללא חרקים, ואף הרבנות הראשית לישראל מחייבת מסעדות שכשרותן תחת פיקוחה להשתמש בירק מסוג זה, הרבנות הראשית הקימה את "הוועדה לירקות עלים" המפקחת על התחום ומפרסמת את ממצאיה מעת לעת.
מספר רב של גופי כשרות עוסקים בתחום זה ועל הרבה מאריזות הירקות ללא תולעים ניתן למצוא מספר הכשרים במקביל.
על כך נמתחה ביקורת מפי גורמים בציבור הדתי.
ועדת הבדיקה מטעם הרבנות הראשית
בעקבות טענות לשימוש חריג ובלתי חוקי בחומרי הדברה על ידי חלק ממגדלי הירקות ללא חרקים, שהוצע שהוא עלול לגרום לאי-פוריות ובכך להסביר את הגידול במספר הפניות למכון פועה על רקע זה, החליטה הרבנות הראשית לישראל להקים ועדה בראשות הרב שמואל אליהו לבדיקת ירקות העלים של המגדלים השונים.
לקראת חג הפסח ב-2010 נדגמו חסה וסלרי של עשרים מגדלים ונמצאו "בעיות מינוריות רבות לא ברמה מיוחדת".
מאידך, בכל הנוגע לניקיון מחרקים, תוצרים רבים המוגדרים (בהכשר רבנות מוסמכת) כיצרניות ירק ללא חרקים, לא עברו את מבחן הסף שהציבה ועדת הבדיקה.
תוצאות הבדיקה הוצגו לציבור בטבלה מסכמת.
לאחר שנה נערכה בדיקה נוספת ופורסמו גם ממצאי שאריות חומרי הדברה חריגות, וכן שמות מותגים שהוסרה מהם ההשגחה.
ירקן הוא אדם העוסק במכירה קמעונאית של ירקות ופירות.
בשוק נמצאים פעמים רבות דוכנים רבים של ירקנים, מהם המוכרים מגוון רחב של ירקות ופירות, ומהם המתמחים בסוג מסוים (כגון פרי הדר או אבטיח).