tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יצחק שי (נולד ב-19 בספטמבר 1971) הוא פרופסור לארכאולוגיה של תקופות הברונזה והברזל, סגן הנשיא והדיקן למחקר ופיתוח באוניברסיטת אריאל בשומרון.
כיהן שם כסגן דיקן למדעי החברה והרוח, כסגן הנשיא והדיקן למחקר ופיתוח, כראש המכון לארכאולוגיה וכראש החוג ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה.
בשנים 1994–1997 למד באוניברסיטת בר-אילן וסיים תואר ראשון בהצטיינות במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה.
בהמשך סיים תואר שני בהצטיינות באותה המחלקה (1998–2000).
נושא התזה שלו היה: "פלשת ושפלת יהודה בין מסע שישק למסעות האשורים לארץ ישראל: סקירה היסטורית וארכאולוגית", בהנחיית פרופ' זאב ספראי ופרופ' אהרן מאיר.
בשנת 2006 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בר-אילן במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה, בהנחיית פרופ' אהרן מאיר, במחקר בנושא "התרבות החומרית בפלשת בתקופת הברזל IIא: המכלול הקרמי משטח A בתל צפית כמקרה מבחן".
בשנים 2005–2006 ערך השתלמות בתר דוקטורט בהנחיית פרופ' לורנס סטייגר באוניברסיטת הרווארד, במוזיאון השמי.
בשנת 2002 החל את עבודתו כמרצה במחלקה ללימודי ארץ ישראל וארכאולוגיה של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 2006–2011 שימש כעמית הוראה באוניברסיטת בר-אילן וכיהן כמנהל המעבדה הארכאולוגית של תל א-צאפי/גת.
בשנים 2008–2009 כיהן כחוקר עמית ב של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנים 2006 ל־2012 לימד ב.
בשנים 2010–2013 ריכז את הוועדה לבדיקת מצב המחקר בישראל בתחום הארכאולוגיה באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
בשנים 2016–2017 שימש כחוקר אורח באוניברסיטת מניטובה בקנדה, ובשנים 2012–2017 שימש כמרצה בכיר במחלקה למורשת ישראל באוניברסיטת אריאל.
הקים את המכון לארכאולוגיה באוניברסיטת אריאל ושימש כראש המכון בשנים 2015–2019. כיהן כראש החוג ללימודי א"י וארכאולוגיה באוניברסיטת אריאל בשנים 2018–2019.
כיהן כסגן דיקן למחקר ופיתוח באוניברסיטת אריאל בשנים 2018–2020 וכסגן דיקן למדעי החברה והרוח שם בשנים 2019–2020. החל מ-2020 ועד היום (2021) מכהן כסגן הנשיא והדיקן למחקר ופיתוח באוניברסיטת אריאל.
שי גר במודיעין ולו ארבעה ילדים.
מחקריו ותחומי מומחיותו העיקריים הם: ארכאולוגיה והיסטוריה של ארץ ישראל וסביבותיה בתקופות הברונזה והברזל (ארכאולוגיה מקראית), הפלשתים ותרבותם ופרויקט חפירות תל בורנה.
פרסומיו רבים ומגוונים החל מתקופת הברונזה הקדומה ועד שלהי תקופת המקרא.
בשנת 2016 זכה במענק הקרן הלאומית למדע במחקר העוסק בעורף הכלכלי וחיי היום-יום לאורך הגבול המערבי של ממלכת יהודה.
בשנת 2019 זכה במענק נוסף של הקרן על מחקר בנושא המשכיות ושינוי בתוכנית היישוב ובתרבות החומרית בתל בורנה כמדד להתפתחות המבנה השלטוני והריכוזיות בממלכת יהודה.
שימש כארכאולוג במספר רב של חפירות ארכאולוגיות, בהן תל צפית/גת, מערת מורינגה בעין גדי, בחירבת א-ראסם, אשתאול, רמלה, שפרעם וכאמור כמנהל פרויקט החפירות בתל בורנה.
תגלית אחת שלו, מכלול פולחני בן 3,300 שנים, שהתגלה בתל בורנה, זכתה להימנות בין "עשר התגליות הארכאולוגיות החשובות של שנת 2014" בכתב העת "קריסטיאניטי טודיי" (Christianity Today).
החפירות הראשונות בתל בורנה התקיימו לראשונה בשנת 2010 על ידי יצחק שי ודוקטור ג'ו עוזיאל.
לשי כ-90 פרסומים אקדמיים, ובהם:
הרב יצחק שלו (נולד ב-1981) הוא רבה של ירוחם מאז שנת 2014. לפני כן כיהן כר"מ בישיבת ההסדר ירוחם ורב בית כנסת בעיירה.
נולד לרחל ויעקב שלו וגדל בתל אביב.
למד בתיכון צייטלין ובישיבת ההסדר ירוחם.
למד גם מפי הרב מרדכי אליהו ושימש אותו.
הרב מאיר כהנא מוגדר כרבו מישיבת ירוחם.
מתגורר בעיירה מאז 1999 בערך.
שימש כר"מ בישיבה וכרב בית הכנסת "רבי דוד בן ברוך" ("הכיפה") במשך כ-10 שנים, ומאז מעביר שיעורים רבים בעיר.
במשך כמה שנים, טיפל בהתנדבות בענייני עירובין, כשרות, הכשרת כלים לפסח, ליווי אבלים ועוד, בשל העובדה שלא היה רב מכהן בירוחם.
במרץ 2014 נבחר לתפקיד הרב הראשי של ירוחם.
עתירה שהוגשה לבית המשפט על חוקיות הבחירה, נדחתה.
עוסק רבות גם בתחומי רווחה ובסעד לתושבי העיר.
מעורב בתחומים חברתיים רבים בעיר, בין היתר פעל למניעת סגירת מפעל נגב קרמיקה, וכן גייס מגבית למען העובדים שפוטרו.
מפרסם חוברות הלכתיות לפני חגים ומועדים מיוחדים, המופצות בירוחם ובמדיה הדיגיטלית.
נשוי לרחלי (לבית רוזנברג) ואב לשישה.
רבי יצחק שמשון הוֹרוֹבִיץ-מַייזְלֶשׁ (בכתיב ארכאי: הורוויץ-מייזלש; ה'תקמ"ז – כ"ו בכסלו ה'תרל"ט), כיהן ברבנות למעלה מ-60 שנה, רבן של ז'ולקייב ושל צ'רנוביץ ומחוז בוקובינה במשך עשרות שנים לסירוגין.
בתקופת כהונתו בטשרנוביץ התפלגה הקהילה המקומית בין האדוקים לנאורים.
נולד בקמיאנקה בוזקה לרבי אביגדור הורוביץ רב העיר (נפטר בי"ז בתמוז תקצ"א במגפת הכולרה) נצר לשושלת רבנים וותיקה (14 דורות), ולפריידא בת רבי משה צבי הירש מייזלש רבה של ז'ולקייב ובנו של רבי שמשון מז'אלקווא.
היה תלמידו של סבו רבי משה צבי ואף נשא את שם משפחתו מייזלש לצד שם משפחת אביו.
הורוביץ למד בנעוריו אצל אביו אביגדור הורוביץ, רבה של יהדות קמיאנקה, ולאחר מכן עם סבו משה צבי הירש מייזלש, רבה של יהדות ז'ובקבה.
בשנת תקע"ב מונה לרב במוׂנָסְטרִיץ', ובשנת תקע"ח מונה כרבה של ז'ולקייב כממלא מקומו של סבו.
בשנת תקצ"ב עבר לטשרנוביץ על מקומו של רבי חיים טירר שהיה פנוי מתקס"ז, שם נזקק לאישור מיוחד מאת פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה לכהן כרב המדינה של בוקובינה, מפני שלא סיים לימודי גימנסיה.
בצ'רנוביץ היה רבי יצחק שמשון המנהיג של היהדות השמרנית בסביבה, בתקופה זו של התפשטות ההשכלה באזור בוקובינה, ובצ'רנוביץ בפרט.
הוא קיים קשרים עם מנהיגים חסידיים, ביניהם רבי ישראל מרוז'ין שנמלט מרוסיה לסדיגורה בשנת תר"ב, והתכתב בהלכה עם גדולי דורו, ביניהם: רבי משה סופר, רבי שלמה קלוגר, ורבי יוסף שאול נתנזון.
בפסיקת הלכה נטה להקל, כך למשל התיר אתרוג מורכב.
ובפולמוס שהתחולל סביב אכילת תרנגולי קוצ'ין היה בין המתירים.
בשנת תקצ"ה יזם את הקמת מחלקת הדפוס העברי בדפוס אקהרדט שבטשרנוביץ, ומאוחר יותר הפעילו את המחלקה בנו וחתנו.
כמו כן כתב הגהות והערות למספר ספרים שהודפסו בחלקם בדפוס זה, בתפקידו כרב המדינה בבוקובינה, וכרבה של ז'ולקייב העניק רבי יצחק שמשון הסכמות רבות.
כמו כן כתב היד של הספר "יקר מפז" לרבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ היה בידי רבי יצחק שמשון, והוא מסרו להדפסה לראשונה.
ב-1835 יזם את הקמתו של בית דפוס עברי ראשון בעיר.
בשנת 1853 הביאו ראשי הקהילה הרפורמיסטים (בזמנו כונו: "ההולכים קדימה") - שחפצו ברב נאור בעל השכלה, את הרב אליעזר אליהו איגל - תלמידו של שמואל דוד לוצטו לכהן כרב הרשמי של הסביבה בהמלצתו של אדולף ילינק, בעוד שלרבי יצחק שמשון הותירו את הסמכות ההלכתית בלבד, כאב"ד מקומי וכרבם של האדוקים.
המינוי נתקל בהתנגדות חזקה של חברי הקהילה השמרנים (שכונו "העומדים"), המתנגדים שלחו לקיסר מכתבי התנגדות שכללו האשמות כנגד המועמד, בעקבות כך עיכבו השלטונות האוסטריים את השבעתו של איגל עד להפגת המתיחות בין יהודי צ'רנוביץ.
לפי הנחיית השלטונות, ביטלו מנהיגי הקהילה את תוצאות הבחירות וקיימו בחירות חדשות ב-10 במאי 1854 בהן זכה איגל ב-147 קולות בעד ו-34 נגד.
בחירות אלו היוו ניצחון מוחץ של מחנה המשכילים בקהילת צ'רנוביץ.
סכסוך קשה נוצר בקהילה המקומית בין הנאורים לשמרנים ובראשם החסידים, ובשלב מאוחר יותר גרם להתפלגות מלאה של הקהילה לשני מחנות, כאשר כל צד אסר את שחיטתו של הצד השני.
בשנים אלו גם החלו הניסיונות להקמת בית הכנסת הכוראלי של צ'רנוביץ.
ב-1860, בעודו מכהן כרב בצ'רנוביץ, הדפיס מחדש את ספר השאלות והתשובות "גאוני בתראי".
בעקבות כך חזר רבי יצחק שמשון לז'ולקייב בשלהי שנת תרכ"ז, לאחר שרבה הרב שמואל וואלדברג עזב לירוסלב על רקע סכסוכים עם אנשים בקהילה.
על מקומו בצ'רנוביץ נבחר כרבה של קהילת החרדים רבי בנימין אריה וייס.
נפטר במוצאי שבת כ"ו בכסלו ה'תרל"ט בז'ולקייב ונקבר בבית העלמין היהודי בעיר.
על מצבתו נחרת נוסח הבא: .
על כיסא הרבנות בז'ולקייב, התמודדו רבי חיים אריה לייבוש הורוביץ ורבי אברהם בנימין קלוגר, בבחירות ניצח הרב הורוביץ, אולם הקהילה התפלגה בין החסידים שהתנגדו לבחירתו לשאר התושבים.
אחיו רבי משה צבי הירש מצישינוב.
בנו ר' ישעיה אשר וחתנו משה יהודה ליב הורוביץ - הקימו יחד מחלקה לדפוס עברי ב"דפוס אקהרדט" בצ'רנוביץ.
בדפוס זה הדפיסו מספרי רבי יצחק שמשון, וכן מספר ספרים להם צירף את הגהותיו.
בתו מירל רעלא נישאה בשנת תרכ"ד לרבי יצחק אייזיק טויבש (תקצ"ז-ט' בסיוון תרע"א) בנו של רבי שמואל שמעלקא טויבש בן רבי אהרן משה טויבש, ורבה של פשקאן לעתיד.
נישואי בני הזג לא עלו יפה, אך הגירושין התעכבו עקב סכסוך ממוני ודרישת רבי יצחק שמשון לגירושין רשמיים גם בבית משפט אזרחי, ופרשייה ארוכה התפתחה סביב העניין.
בניסיון לפתרון הסכסוך היו מעורבים רבי אברהם יעקב מסדיגורה, רבי יוסף שאול נתנזון, רבי יצחק אייזיק ספרין מזידיטשויב, וגיסו של החתן - רבי מרדכי לייפר מנדבורנה.
לאחר כמה שנים ניסה לזרוק לה גט בעל כרחה, אך הדבר לא עלה בידו.
על פרשייה זו הדפיס רבי יצחק שמשון קונטרס בשם "אונס בגיטין".
אונס בגיטין - קונטרס אודות פרשיית גירושי בתו מבעלה רבי יצחק אייזיק טויבש.
חדרי לב - הערות על הספר "לב דוד" לרבי חיים יוסף דוד אזולאי.
תפארת בנים - קונטרס אחרון - שו"ת שצירף לספר "חמדה גנוזה" של סבו רבי משה צבי הירש.
אומר אני מעשי למלך - דרשה שנאמרה בט"ז בניסן תר"ח לכבוד יום ההולדת של פרדיננד הראשון, קיסר אוסטריה בבית הכנסת הגדול בצ'רנוביץ.
יצחק שמואל עמנואל (Isaac Samuel Emmanuel; תרנ"ט, 1899 – תשל"ג, 1972) היה רב והיסטוריון יליד יוון.
נולד בסלוניקי לדודו אסתר (לבית ברודו), שנפטרה ביום היוולדו, ולשמואל יצחק עמנואל.
למד בתלמוד תורה בהנהלת יצחק אפשטין ובבית המדרש לרבנים "אור החיים", בו למד תלמוד מהרב אברהם משה היררה.
השתתף בארגונים "שומרי שבת" ו"המזרחי", ובשנת ה'תרע"ט (1919) הקים את ארגון הנוער "שיבת ציון" של "המזרחי", בו השתתפו כ־200 נערים, אותו ניהל עד ה'תרפ"ג (1923), אז נשלח על ידי רפאל מנשה ואברהם רקנטי ללמוד בבית המדרש לרבנים בברסלאו, שם נסמך לרבנות.
את הדוקטורט עשה באוניברסיטת לוזאן.
בשנים ה'תרצ"ו–ה'תרצ"ט (1936–1939) כיהן כרב הקהילה האורתודוקסית "מקוה ישראל" בקוראסאו.
שימש גם כספרן בספרייה הממשלתית של קוראסאו (עד 1946), ודאג לתיעוד ההיסטוריה של יהדות קוראסאו והכתובות שעל המצבות בבית העלמין היהודי "בית חיים".
את מחקרו פרסם ב־1957. מאז 2001 שם הרחוב המוביל לבית העלמין נקרא על שמו.
בשנים ה'תש"י–ה'תשי"ג (1950–1953) כיהן כרב בפנמה ובריו דה ז'ניירו שבברזיל, ולאחר מכן כיהן כרב בסינסינטי, בה נפטר.
עמנואל חקר את תולדות צאצאי יהדות ספרד בעולם בכלל, ואת תולדות יהדות סלוניקי בפרט, ופרסם ספרים ומאמרים בנושא במספר שפות.
בין השאר, פרסם את הכתובות שהופיעו על המצבות בבית העלמין היהודי בסלוניקי, אותם החל להעתיק בשנת ה'תרפ"ה בסיוע אחיו חיים שמואל עמנואל, ומאמר ארוך על תולדות יהודי שלוניקי.
כן פרסם ספרים על יהודי קוראסאו והאנטילים ההולנדיים.
גדולי שלוניקי לדורותם, א, , תרצ"ו
מצבות שאלוניקי, 2 כרכים, ירושלים: מכון בן־צבי, תשכ"ג–תשכ"ח
יצחק שלוסברג (1877 סנקט פטרבורג - 5 בנובמבר 1930 וורשה) היה מנצח, מעבד ומלחין תיאטרון יהודי.
נולד בסנקט פטרבורג למשפחה מוזיקלית.
אביו, אריה לייב שלוסברג, וסבו היו חזנים.
בהיותו בן שלוש עשרה עבר עם הוריו לווילנה, שם החל ללמוד מוזיקה במקהלת מושב דארגוז'נסקי.
החל את דרכו המקצועית והיה משורר אצל חזן העיר על אף התנגדות אביו, שלדעתו בנו לא צריך לבחור במקצוע הקשה של חזן.
כמה שנים לאחר מכן עבר לוורשה ללמוד בקונסרבטוריון מוזיקלי פרדריק שופן .
פרנס את עצמו באמצעות שיעורי מוזיקה פרטיים והחל לעבוד כמנצח מקהלה בבית כנסת.
בשנים הבאות ניצח על תזמורות בלהקות תיאטרון יהודיות נודדות, בתיאטראות אופרטה ודרמה בפולין, בעיקר בלודז' ובוורשה, בין היתר אצל אברהם פיזון.
לאחר מכן התיישב בוורשה והחל משנת 1919 כיהן כמנצח מקהלת בית הכנסת הגדול בטלומאצקי.
במשך תקופה מסוימת ניהל גם מקהלה בבית כנסת סינאי.
עבד גם בתיאטראות יהודיים, ובין היתר ניהל את התזמורת בתיאטרון אברהם קמינסקי .
הלחין מוזיקה להצגות תיאטרון תוך שימוש במלודיות יהודיות מסורתיות, שהוצגו בתיאטראות של אברהם קמינסקי, כמו גם בתיאטרון להקת ווילנה ותיאטרון יהודי אמנותי של ורשה .
לפי מקורות, הלחין מוזיקה לכ-80 אופרטות שהוצגו לא רק בפולין אלא גם באוקראינה, רוסיה וארצות הברית.
בין יצירותיו: האופרטה "Hanke" של מ.
הלחין גם יצירות לבית הכנסת, אחת מהן, "רצה" המפורסם שבביצועו של החזן גרשון סירוטא זכה לתהודה רבה.
בשנים האחרונות לחייו סבל מאלכוהוליזם.
נשוי לסוניה, ולהם בן בשם רומן.
אחת מיצירותיו הידועות והמזוהות ביותר של שלוסברג היא הלחן לקטע התפילה רצה, אשר זכה לפרסום עולמי בביצועיו של החזן הדגול גרשון סירוטה.
ההקלטה המוקדמת ביותר של היצירה נעשתה ככל הנראה בווילנה בשנת 1903, ולאחר מכן הופיעו גרסאות נוספות בשנים 1908 ו־1915 – אולם באותן הקלטות לא צוין שם מחבר הלחן.
המקור המוקדם ביותר שבו נמצא ייחוס מפורש של היצירה לשלוסברג הוא בעיתון "Jewish News of Northern California" משנת 1912 ואחר כן במאמרו של החזן והמלחין אדולף קטשקו בכתב העת "Journal of Synagogue Music", שבו הוא מתייחס במפורש אל ה"רצה של שלוסברג".
עם זאת, קטשקו איננו מפרט האם כוונתו לאב או לבן ממשפחת שלוסברג, והשאלה נותרת בלתי מוכרעת במפורש במקור זה.
אבל זאלודקאווסקי כתב במפורש בשנת 1929 שזה יצירת הבן יצחק.
וכן כתב מנחם קיפניס, ויששכר פאטר.
ייחוס זה קיבל חיזוק ממספר מקורות מוסדיים מרכזיים:
קרנגי הול מקטלג את "רצה" כיצירה של "אריה לייב שלוסברג".
הספרייה הלאומית מייחסת את הלחן ל"שלוסברג, יצחק (מלחין)" תחת ערך ההקלטה של סירוטה ושמואל אלמן.
באתר "יובל", העוסק בתולדות חזנות פולין, נכתב כי שלוסברג "שימש כמנצחו של סירוטה בטלומצקה, ובמיוחד בעבורו כתב את היצירה המפורסמת רצה", וכי סירוטה הקליט את היצירה פעמיים.
ובשנת 2024 נכללה יצירה זו ברשימת "The 10 Greatest Cantorial Recitatives of All Time" שפורסמה באתר "Cantors' Corner", בדירוג של יצירות החזנות הגדולות ביותר בכל הזמנים, שם דורגה "רצה" במקום השביעי — כיצירה מאת "אריה לייב שלוסברג", בביצועו של סירוטה.
יצחק שפירא הוא איש עסקים ופילנתרופ חרדי, המקורב לחסידויות גור וחב"ד, ופעיל בחיבור בין גופים ממשלתיים וביטחוניים לקהילה החרדית.
בשנת 2014 זכה לתואר אבירות ממסדר האימפריה הבריטית על ידי מלכת אנגליה על פעילותו לקידום קשרים בין הקהילה היהודית לממשל הבריטי.
נולד בשנת 1951 בתל אביב לאברהם יוסף שפירא איש עסקים וחבר הכנסת.
פעיל בחיבור בין גופים ממשלתיים וביטחוניים לקהילה החרדית ביניהם החברה הציבורית-ביטחונית אלביט.
מייסד ונשיא ארגון ה-ESJF (European Jewish Cemeteries Initiative – היוזמה האירופית לבתי עלמין יהודיים), ארגון הפועל לשיקום, גידור ושימור אלפי בתי עלמין יהודיים נטושים ומוזנחים ברחבי מזרח ומרכז אירופה.
אחרי פרישת חבר הכנסת יעקב ליצמן ב-2021 הוצע שפירא לתפקיד נציג חסידות גור ברשימת אגודת ישראל לכנסת העשרים וחמש.
שנה קודם לכן הוצע כשר השיכון במקום ח"כ איציק כהן שהתפטר מתפקידו כיון שח"כ ליצמן לא הורשה לשוב אל משרד השיכון.
מונה על ידי האדמו"ר מגור יעקב אריה אלתר לנהל את כל צורכי החסידות בעיר ערד ולנסות להגיע להבנות עם ראש העירייה ניסן בן חמו, נציג מפלגת יש עתיד, שנלחם עם החסידות במטרה למנוע השתלטות שלהם על העיר.
לשם כך אף נפגש שפירא עם שר החוץ וראש הממשלה החליפי יאיר לפיד בתקופה בה הוחרם לפיד על ידי הנציגות החרדית בכנסת.
מחותן עם האדמו"ר מגור וכן עם האדמו"רים מטאלנא-אשדוד ביאלא-פשיסחא ומודז'יץ.
שפירא גר בלונדון בה הוא מחזיק בנכסי נדל"ן בשווי מאות מיליונים, בבעלותו בית בירושלים המשמש אותו בשהותו בארץ למגורים ולפגישות, בו אירח בין היתר את שגריר בריטניה בישראל ניל ויגן.
יְצִיאַת מִצְרַיִם הוא סיפור מקראי המופיע בספר שמות שבתורה, ומתאר את שחרורם של בני ישראל מעבדות לפרעה בהנהגת משה שנשלח על ידי אלוהים.
הסיפור ולקחיו מוזכרים פעמים רבות בתנ"ך ובמסורת היהודית והנוצרית.
לפי הסיפור, זעקו בני ישראל לאל שיושיעם מהשעבוד ארוך השנים במצרים, והוא שלח אליהם את משה נביאו ובידו אותות ומופתים, כדי לדרוש מפרעה שישלחם לעבדו במדבר.
פרעה סירב שוב ושוב, לעיתים מרצונו החופשי ולעיתים מפני שהאל הקשיח את לבו, ובתגובה הנחית האל עשר מכות על המצרים.
רק לאחר מכת בכורות גרם האל לפרעה להיכנע ולהתיר לבני ישראל לצאת לשלושה ימים למדבר, בתנאי שלאחר מכן ישובו לעבודה.
כעבור שלושה ימים, כשראה שעם ישראל אינו מתכוון לשוב, יצא למרדף בראש צבאו, שהסתיים בנס קריעת ים סוף, כאשר בני ישראל חצו את הים בבטחה והמצרים טבעו בו.
חג הפסח ביהדות נחגג לזכר יציאת מצרים.
סיפור יציאת מצרים הוא מאבני היסוד במסורת היהודית, ולכן ישנה מצווה לספר את יציאת מצרים ולהעביר את הסיפור מדור לדור ומאב לבן כחלק מהמסורת, ובפרט במהלך סדר הפסח.
ההיזכרות בסיפור גאולת עם ישראל ובצאתו מעבדות לחירות היא גם מצוות עשה יומיומית: בתורה כתוב, "למען תזכור את יום צאתך מארץ מצרים כל ימי חייך", ולפי פרשנות חז"ל, פסוק זה הוא מקור למצוות אזכור יציאת מצרים מדי יום בבוקר ובערב.
הסיפור המקראי, על משמעויותיו הרוחניות ועל סמליו, הוא יסוד חשוב גם בנצרות ובאסלאם והפך דרכן למופת ולמקור השראה לשוחרי חירות לאורך ההיסטוריה.
החל מהמאה ה-19 ארכאולוגים וחוקרי מקרא בודקים את אמיתותו ההיסטורית של הסיפור.
נכון להיום אין ראיות ארכאולוגיות או חוץ-מקראיות משמעותיות ליציאת בני ישראל ממצרים, בדומה למתואר בתנ"ך, ולמסעם במדבר.
רק מיעוט קטן מקרב החוקרים, לרוב בעלי רקע דתי, מקבל את הסיפור התנ"כי כאמת היסטורית ומיעוט אחר שולל לחלוטין כל קשר בין הסיפור ובין מציאות היסטורית כלשהי.
הזרם המרכזי של החוקרים אינו מקבל את הסיפור כאמת היסטורית, אך אינו שולל את האפשרות שחלקים מסוימים מהסיפור נבנו סביב גרעין מצומצם של אירועים היסטוריים אמיתיים, דוגמת נדידה של קבוצות אוכלוסייה מסוימות, כנעניות או אחרות, בין מצרים לכנען, בהיקף קטן בהרבה מהמתואר במקרא, ובתקופות שונות.
על פי הסיפור המקראי, בני ישראל, צאצאי יעקב שירדו עמו למצרים בגלל הרעב ששרר בארץ כנען, שוּכּנוּ על ידי יוסף אחיהם, המשנה למלך המצרי, בארץ גושן.
משבעים נפשות הם התרבו והתעצמו עד שאוכלוסייתם היוותה מיעוט ניכר.
פרעה מלך מצרים חשש שגידולו של המיעוט הזר יהווה סכנה לביטחונה של מצרים, שכן הוא עלול לשמש כגיס חמישי במלחמה עתידית, והפך אותם לעבדים המשועבדים לעם המצרי.
השעבוד כלל מיסים, עבודת פרך לצורך בניית ערים, וביצוע כל עבודות השדה השוטפות בממלכה תוך כפייה ועינויים, במטרה להתיש אותם ולמעט את הילודה בקרבם.
משנוכח לדעת שעבודות הפרך לבדן לא משיגות את מטרתן, שכן , זימן פרעה את המיילדות העבריות ודרש מהן להרוג את כל התינוקות הזכרים בשעת לידתם.
המיילדות, שהיו יראות את ה' וסירבו לשתף פעולה עם הגזרה, סיפרו לפרעה שהעבריות בקיאות בחכמת הלידה, ויודעות ללדת לבדן כמו בעלי החיים, ולכן .
משנוכח פרעה שגם גזרה זו לא מועילה לצמצום הילודה, צווה על כל עמו להשליך ליאור כל תינוק זכר שנולד, ולהחיות רק את הבנות.
בעיצומו של שעבוד קשה זה, נולד משה.
עקב הגזרה להמית כל בן עברי, הוא הוחבא בבית הוריו במשך שלושה חודשים, ואז הוסתר בתוך תיבת גומא קטנה אותה הניחה אמו בין קני הסוף על שפת היאור, בתקווה שלא ייתפס ויומת כשאר התינוקות.
אחותו, מרים, הסתתרה על יד היאור על מנת לראות מה יעלה בגורלו.
בתיה בת פרעה, שירדה לרחוץ ביאור, גילתה את התיבה ונטלה את התינוק, אף על פי שהבחינה כי הוא מילדי העברים.
מרים ניגשה אליה והציעה לה למצוא עבורו מינקת עברית, וכשהצעתה התקבלה היא לקחה אותו אל אמהּ על מנת שתניק אותו.
לאחר מכן, כשנגמל, בת פרעה לקחה את הילד תחת חסותה, וגידלה אותו בארמון.
יש סברה כי שמו של משה נגזר מהשם המצרי מסס, בדומה לרעמסס.
לאחר שבגר, יצא משה, שידע על מוצאו, על מנת לבחון מקרוב את סבלות אחיו.
הוא הציל עבד עברי מיד נוגש מצרי, על ידי הריגתו של האחרון.
פרעה שמע על האירוע וביקש להרוג את משה, ומשה ברח למדין.
במדין נשא משה לאישה את צפורה בת יתרו, ונולדו להם שני בנים: גרשום ואליעזר.
באותם ימים מת פרעה, ולאחר שנות שעבוד רבות וגזרות אכזריות, עלתה זעקתם של בני ישראל לאלוהים והוא שמע אותה וזכר את בריתו עם אברהם, יצחק ויעקב.
באחת הפעמים בה רעה את צאן חותנו במדבר, הגיע משה אל הר סיני, שם התגלה אליו אלוהים בסנה בוער, וציווה עליו לגאול את ישראל.
משה סירב וחשש שהעם לא ילכו אחריו, אך האלוהים נתן בידו מספר אותות ומופתים להוכחת שליחותו, ויידע אותו כי כאשר יחזור מצרימה, יקבל את פניו בשמחה אהרן אחיו, שיחלוק איתו את נטל ההנהגה.
משה הגיע עם אהרן אחיו אל פרעה, ודרש ממנו: "שלח את עמי"!
משה הדגים את כוחו של אלוהים באמצעות הפיכת מטה הרועים שלו לנחש מול פרעה.
מטה אהרון הפך לתנין, בתגובה לכך כישפו גם חרטומי מצרים את מטותיהם והמירו אותם לתנינים, אך מטה אהרן בלע את התנינים ששלחו החרטומים.
האל הקשה את לב פרעה וגרם לו לסרב לשחרר את ישראל למרות תשע מכות שנחתו על מצרים ופגעו בה.
לאחר המכה התשיעית, צוו בני ישראל על קורבן הפסח ועל אכילתו בשעות הלילה מבלי לצאת מהבית.
באותו לילה הייתה המכה האחרונה, מכת בכורות, שבה הרג מלאך אלוהים כל בכור בארץ מצרים, פרט לבני ישראל, ואחריה פרעה ניאות לשלחם.
בני ישראל, ובהם כ-600 אלף גברים מגיל עשרים ומעלה, יצאו ממצרים אל המדבר, כשעמוד האש ועמוד הענן הנסיים ליוו אותם, בעוד הצבא המצרי החזק דולק אחריהם על מרכבות וסוסים.
כאשר בני ישראל הגיעו לים סוף, נקרע הים לשניים והם עברו בתוכו בחרבה.
ה' חיזק את לב צבא מצרים להמשיך לרדוף אחרי בני ישראל, והמים חזרו והטביעו אותם בעודם עומדים בלב ים.
לאחר היציאה ממצרים, נדדו בני ישראל במדבר ולא מצאו מזון ומים לשתייה.
בעקבות תלונותיהם, העניק להם אלוהים מן ושליו שהיו מזונם במשך 40 שנה, עד שנכנסו לארץ כנען.
ככל סיפור מקראי אחר, גם את סיפור יציאת ואת מידת הקשר שלו לאירועים היסטוריים כלשהם, בוחנים כיום באופן ביקורתי היסטוריונים, ארכאולוגים, אגיפטולוגים וחוקרי מקרא.
החוקרים נחלקו, במהלך הדורות האחרונים, בשאלות האם ומתי אירעה יציאת מצרים, ובמידת מהימנותו ההיסטורית של הסיפור המקראי.
במחקר העדכני, כל החוקרים מסכימים שלא נמצאה עד היום במצרים, במדבר סיני או בארץ-ישראל, ראייה ארכאולוגית משמעותית כלשהי לסיפור היציאה, כפי שהוא מתואר במקרא, ושלא נמצאה לסיפור עדות היסטורית בלתי-תלויה בצורת תעודה כתובה בת-זמנו מחוץ למקרא.
בראשית המאה ה-21 ישנן במחקר מספר דעות לגבי מידת ההיסטוריות של יציאת מצרים בפרט, ושל התורה והמקרא בכלל.
האסכולה המקסימליסטית כוללת מיעוט של חוקרים דתיים, נוצרים ויהודים, שאינם מוכנים לוותר על מעמד הסיפור המקראי ככתבי קודש, או לכל לפחות כתיאור היסטורי אמין.
לעומתה, האסכולה המינימליסטית כוללת חוקרים השוללים כמעט לחלוטין את ערכו ההיסטורי של הסיפור המקראי, וסבורים שהוא בדייה המייצגת בעיקר את עמדותיהם האידאולוגיות של מחברים יהודים לאחר תקופת גלות בבל ואף בתקופה ההלניסטית, כמעט אלף שנה לאחר המאורעות כביכול.
על פי הארכאולוג המקראי הישראלי עמיחי מזר, בין שני קצוות אלו נמצא "הזרם המרכזי", הכולל את מרביתם של החוקרים בתחום כיום, עם שלל עמדות שונות.
מרבית חוקרי הזרם המרכזי לפי הגדרת מזר מסכימים כיום שסיפור יציאת מצרים הועלה לראשונה על הכתב רק בתקופת בית ראשון, בממלכת יהודה ובממלכת ישראל, ועבר עריכות נוספות בתקופת גלות בבל ולאחריה.
אך הם סבורים שהוא קרוב לוודאי משמר מסורות, סיפורים בעל-פה, שירות וטקסים עתיקים יותר, ואף מן האלף ה-2 לפנה"ס.
כך, למרות העדר הראיות הארכאולוגיות, ישנם חוקרים הסבורים כי אין בכך כדי לשלול לחלוטין אפשרות ליציאה ממצרים של עבדים עברים, או לכל הפחות עבדים כנענים או קבוצות שמיות אחרות, בסדר גודל צנוע בהרבה מזה המתואר בתורה.
ישראל קנוהל טוען כי רק חלק קטן מתוך עם ישראל הגיע ממצרים וכי חלקים אחרים הגיעו ממקומות אחרים כמו כנען או האימפריה החיתית.
הוא תוהה מדוע בני ישראל אימצו תיאור לא מחמיא של אבות אבותיהם בתור עבדים אם לדבר זה לא היה איזשהו הד היסטורי.
כמו כן הוא טוען כי המסע דרך מדבר סיני גרם לעברים לאמץ מספר מנהגים מבני שבטים שחיו באזור כמו איסור פסל ומסכה.
הארכאולוגים המקראיים ישראל פינקלשטיין וויליאם דיוור ציינו שאין ממצאים ארכאולוגיים המעידים על נדודי שבטים בסיני בתקופת הברונזה המאוחרת, וודאי שלא בהיקף המתואר במקרא, זאת על אף שנערכו באזור חפירות רבות, כולל בתחנות המסע שזיהוין בטוח למדי: קדש ברנע ועציון גבר.
שיקול נוסף במחקר הוא המחסור בממצאים ארכאולוגיים בארץ ישראל לאירוע המתואר במקרא 40 שנה לאחר יציאת מצרים: כיבוש הארץ בראשות יהושע בן נון לפי ספר יהושע.
בעקבות ארכאולוגים כאברהם פאוסט, ויליאם דיוור וישראל פינקלשטיין מסכימים מרבית החוקרים כיום שעם ישראל התגבש בעיקר מתוך הכנענים שישבו בארץ או בעבר הירדן, וסיבות שונות גרמו להבדלת האוכלוסייה הזו משאר האוכלוסייה הכנענית המקומית.
בהתאם לכך סבורים דיוור, פאוסט, קנוהל, בן-נון ואחרים שרק חלק קטן מבני-ישראל - לפי הצעה נפוצה בני שבט לוי בלבד - יצאו ממצרים.
גישה מקובלת כיום בחקר יציאת מצרים היא גישת ההיסטוריה התרבותית או "היסטוריה של הזיכרון" (mnemohistory).
לפי גישה זו, אפילו אם יציאת מצרים איננה אירוע היסטורי, ניתן לנסות לשחזר את ההיסטוריה של התגבשות הסיפור המקראי.
חוקרים רבים מסכימים לפחות על חלק ממרכיבי התגבשות זו:
לדעת נדב נאמן, אברהם פאוסט, ישראל קנוהל, רונלד הנדל ואחרים, זיכרון המצרים כמשעבדים ונוגשי עבדים התגבש בכנען, בעת השלטון המצרי שם בתקופת הברונזה המאוחרת.
להצעת פאוסט, הנדל ואחרים, החבירו העניים בחבל ההר של ארץ-ישראל, או שבטי השוסו הנוודים באזורי המדבר, ראו את הכנענים תושבי ערי המדינה העשירות כמשתפי-פעולה עם שלטון השעבוד המצרי, ולפיכך כאויבים שיש להיבדל מהם.
אגיפטולוגים כמנפרד ביטק ודונלד ב.
רדפורד הציעו שזיכרון השהות במצרים מקורו בקהילה כנענית משגשגת, שלפי ממצאיהם שכנה בעיר המצרית פר-רעמסס.
להצעת קנוהל ואחרים, זיכרון הבצורת והרעב בעת משבר תקופת הברונזה המאוחרת, כאשר מצרים סיפקה מזון לאזורים רבים במזרח התיכון, היה הבסיס לסיפור יוסף.
להצעת נאמן, הנדל ואחרים, נפגע ידע הכתיבה בכנען כתוצאה מן המשבר, ואולי עקב זאת נשכח שם השלטון המצרי, אך זיכרון המצרים כמשעבדים נשמר, והועבר לקהילה הכנענית-שמית במצרים.
תומאס רמר, דיוור, קנוהל, בן-נון ואחרים ציינו כי מספר שירות עתיקות במקרא מתארות את אלוהי ישראל כבא מאזור סיני, פארן או אדום, וממסורת זו היה עשוי להתפתח סיפור המסע במדבר והכניסה לארץ מעבר הירדן.
להצעת פינקלשטיין, הידע הגאוגרפי על תחנות המסע במצרים ובמדבר סיני התגבש בממלכת ישראל במאה ה-8 לפנה"ס, באמצעות הסחר שלה עם מצרים דרך סיני.
להצעת הנדל ואחרים, הגרסאות העתיקות ביותר של סיפור יציאת מצרים, ובייחוד שירת הים, עוצבו כפולמוס נגד האידאולוגיה והאיקונוגרפיה המצריות, שהציגו את פרעה כאל לוחם במרכבתו, את מצרים כארץ הסדר והשפע, ואת ה"אסייתים" מכנען כשבויים מובסים.
תהליכים אלו ואחרים הובילו, לפי גישה זו, להתגבשות סיפר לאומי, דתי וחברתי, שבו יציאת מצרים ממלאת תפקיד מרכזי בהסברת מקורם של עם ישראל והדת היהודית.
סיפור זה קיבל משנה משמעות כאשר היה מקור עידוד לגולי ממלכת יהודה בגלות בבל ובשיבת ציון.
התיאור המקראי בדבר גודלו של העם מונה כשש מאות אלף גברים "מבן עשרים שנה ומעלה כל יוצא-צבא בישראל" (במדבר א, ג), ומתוספת נשים וילדים ניתן להסיק מספר של כמה מיליונים.
כמעט כל החוקרים כיום מסכימים שמספר כזה גדול בהרבה מכדי להיות מציאותי.
חוקרי המקרא הישראלים משה דוד קאסוטו, אברהם מלמט ושמואל אפרים לוינשטם הציעו להסביר מספר זה כמספר טיפולוגי.
הגזמות גדולות במספריהם של עמים וצבאות נפוצות בתעודות עתיקות מן המזרח התיכון.
בפועל, אזור הדלתא של הנילוס, או ארץ ישראל כולה, לא היו מסוגלים לכלכל אוכלוסייה של כמה מיליונים בתקופה זו.
ארכאולוגים מודרניים אומדים את אוכלוסיית העיר הכנענית הגדולה ביותר חצור בפחות מ-40 אלף נפש, ואת עוצמת הצבא המצרי בשיא כוחו בתקופת הממלכה החדשה בכ-20 אלף חיילים בלבד, ולפיכך מסקנתם שהחששות שמביעים בני-ישראל בסיפור המקראי מן המצרים והכנענים אינם מציאותיים.
פרשני המקרא המסורתיים פרשו את המספרים במקרא כפשוטם כשישים ריבוא, ואף הוסיפו עליהם ערב רב.
במדרשי האגדה מקובל כי שבעים היורדים למצרים עם יעקב ונשותיהם התרבו למיליונים בתוך פרק זמן של 210 שנים, ריבוי טבעי מהיר (כ-4%-5% לשנה) שאיננו מוכר בעולם העתיק.
המקרא עצמו מציג את הריבוי המהיר כעניין יוצא דופן, בפסוק: , וגם חז"ל ציינו כי "יש אומרים (שנשות ישראל היו יולדות) שישה בכרס אחד".
במקורות המצריים לא נמצא ממצא שתומך מפורשות באירוע יציאת מצרים.
מקור שנקשר לכך הוא מצבת אל-עריש (כתובת על מצבה שנמצאה במקדש מצרי מאל עריש): הטקסט נחקר ב-1981 בידי האנס גואדיקה, ומתאר את כיבוש מצרים העליונה וגירוש החיקסוס על ידי פרעה טאו השני במאה ה-16 לפנה"ס.
יש חוקרים המעריכים שהפרוטו-ישראלים היו חלק מתוך קבוצת החיקסוס.
בנוסף, כיתובי קיר במקדש מהמאה ה-15 לפנה"ס באתר ספאוס ארטמידוס, שנחקרו גם הם ב-1981 בידי האנס גואדיקה, מתארים גם הם את הניצחון על החיקסוס - הפעם על ידי המלכה חתשפסות.
לפי , יציאת מצרים חלה בשנת 2448 לבריאת העולם במניין לאדם הראשון, שהיא שנת ב'תמ"ט במניין הנהוג ושנת 1312 לפנה"ס.
חשבון השנים הוא לפי מדרש סדר עולם, המונה בפרק א': מאדם עד המבול 1656 שנה + מן המבול עד הפלגה 340 שנה - אבינו אברהם היה בפלגה בן 48 שנה + אברהם אבינו היה בשעה שנדבר עמו בין הבתרים בן 70 שנה + 430 שנה עד יציאת מצרים.
או בדרך אחרת: מן המבול ועד שנולד יצחק 392 שנה + 400 שנה מלידת יצחק עד יציאת מצרים (60 עד שנולדו עשו ויעקב + 130 עד ירידת יעקב למצרים + 210 שהיו במצרים).
מניין השנים השומרוני מתחיל בכניסה לארץ ישראל שהייתה בשנת 2794 לבריאת העולם המתוארכת לפי מסורותיהם לשנת 4433 לפנה"ס.
לפי זה יציאת מצרים שהייתה 40 שנה לפני הכניסה מתוארכת לשנת 1679 לפנה"ס.
הסיפור המקראי אינו נוקב בשמו של פרעה מלך מצרים המנסה למנוע את יציאת בני ישראל, וגם לא בשמו של המלך הקודם "אשר לא ידע את יוסף", ולפיכך לא ברור לאיזו תקופה בהיסטוריה הארוכה מאוד של מצרים העתיקה הוא משייך את היציאה.
עוד בעת העתיקה , ועד היום במאה ה-21, דנים היסטוריונים, חוקרי מקרא, ארכאולוגים ואגיפטולוגים בשאלה מתי ובזמנו של מי מהפרעונים התרחשה, אם בכלל, יציאת מצרים:
תאריך ה"קונצנזוס" במחקר: אמצע המאה ה-13 לפנה"ס, בתקופת רעמסס השני.
תאריך זה היה המקובל על מרבית הארכאולוגים המקראיים במאה ה-20, כמו ויליאם פוקסוול אולברייט ויגאל ידין, ובעשרות השנים האחרונות על חוקרים "מקסימליסטיים", כמו קיצ'ן והופמייר, שרואים בסיפור המקראי של יציאת מצרים תיעוד היסטורי מדויק.
מסע זה התרחש בסופה של המאה ה-13, ומכאן יש שהעריכו בעקבות הסיפור המקראי שיציאת מצרים התרחשה כ-40 שנה קודם לכן.
עם זאת, חלק מהממצאים מהמאה ה-13 לפנה"ס אינם מתאימים לתיאור המקראי, למשל, בתקופה זו עדיין שלטה האימפריה המצרית בכנען והייתה דומיננטית באזור, והפלשתים המתוארים ביציאת מצרים טרם התיישבו באזור.
תאריך "מסורתי מתוקן לפי המחקר": אמצע המאה ה-15 לפנה"ס.
תאריך זה מתבסס על המסורת המקראית לפיה הקים שלמה המלך את בית המקדש 480 שנה לאחר יציאת מצרים.
במחקר כיום ישנו קונצנזוס כי התקופה המיוחסת למלוכה שלאחר דוד המלך הייתה ראשית המאה ה-10 לפנה"ס, ולפיכך 480 שנה קודם לכן מתארכות את יציאת מצרים לאמצע המאה ה-15 לפנה"ס, בסוף מלכותו של תחותמס השלישי, או בראשית מלכותו של בנו אמנחותפ השני.
רק מיעוט קטן של חוקרים תמכו בתאריך כזה.
בין הקשיים העולים ממנו: השמות רעמסס ופי-רעמסס מופיעים בתעודות המצריות רק החל מן המאה ה-13 לפנה"ס, וקשה למצוא בארץ-ישראל חורבנות ערים כנעניות המתוארכים לסופה של המאה ה-15.
מגוון השערות ותאריכים נוספים, קדומים יותר ומאוחרים יותר, הוצעו על ידי היסטוריונים בעת העתיקה ועד ימינו, אך נדירים מאוד במחקר המודרני.
קושי משותף לכל התאריכים הקדומים למאה ה-13 הוא שהמקרא אינו מזכיר את שלטון האימפריה המצרית בכנען במאות 12-15 לפנה"ס, והמקורות המצריים אינם מזכירים את קיומו של עם ישראל בכנען עד כתובת מרנפתח בסוף המאה ה-13 (למעט פסלון "דום ברלין 21687" שפרשנותו מוטלת בספק).
ואולם, קשה למצוא התאמה כלשהי בין שמות שליטים כנעניים רבים הנזכרים במכתבי אל-עמארנה לבין אלו הנזכרים בספרי יהושע ושופטים.
השערות המקשרות את יציאת מצרים עם ההתפרצות הגעשית בסנטוריני, שכיום מתוארכת למאה ה-17 או ה-16 לפנה"ס.
זיהוי יציאת מצרים עם גירוש החיקסוס, המתוארך כיום למאה ה-16 לפנה"ס, על ידי היסטוריונים מצריים בתקופה ההלניסטית.
זיהוי זה איננו מקובל כיום במחקר, אך אגיפטולוגים כמנפרד ביטק, ארכאולוגים כעמיחי מזר וחוקרי מקרא כישראל קנוהל סבורים שזכרונות בדבר שליטה כנענית-שמית במצרים וגירושם משם עשויים להיות חלק מן ההשראה לסיפור המקראי.
תאריכי יציאת מצרים המאוחרים למאה ה-13 יוצרים קושי עם אזכור "ישראל" בכנען בכתובת מרנפתח, אך ניתן ליישב קושי זה באותן השערות לפיהן לפחות חלק מעם ישראל התגבש בכנען או בעבר הירדן עוד לפני יציאת מצרים, או ללא יציאה כלל:
ישראל קנוהל הציע לזהות את יוסף עם ביי, ואת משה עם אירסו , מנהיג שסו הנזכר בפפירוס האריס א.
לפי השערה זו התרחשה יציאת מצרים בראשית המאה ה-12 לפנה"ס, והיוצאים הצטרפו לעם יעקבאל/ישראל שכבר שהה בכנען.
האגיפטולוג הקנדי דונלד רדפורד הציע אפשרות של יציאת מצרים במאה ה-7 לפנה"ס, בתקופת השושלת הסאיטית.
גישה חלופית לתארוך היא גישה לפיה יציאת מצרים לא היה אירוע שהתקיים במועד אחד מסוים, אלא סדרה מתמשכת של אירועי הגירות קטנות היקף ממצרים לכנען, לאורך זמן ממושך.
בתעודות מצריות מהמאה ה-14 לפנה"ס מוזכר קדג'רדי שהיה ראש קבוצה או שבט כנעני בשם "איסרו" שיש המזהים אותו עם שבט אשר, על פי התעודות ישב השבט באזור החוף הצפוני של ישראל של היום.
האיסרו מוזכרים גם בפפירוס אנאסטאזי א כבעלי ברית של מצרים בהנהגת רעמסס השני והתחייבו להסגיר מורדים לשלטון המצרי.
בהנחה שאכן מדובר בשבט אשר המוכר לנו, ישבו כבר לפחות חלק משבטי ישראל בארץ במאה ה-14 לפנה"ס ויציאת מצרים חלה לפני כן.
רמז עקיף אפשרי נוסף לתיארוך יציאת מצרים הוא פסלון ארכאולוגי הקרוי בשם קוד "דום ברלין 21687", אשר מתוארך למאה 13 או 14 לפנה"ס.
על גבי חפץ זה מפורטים עמים אשר הכניע פרעה מהממלכה החדשה במסעו לארץ כנען, כאשר אחת הכתובות חצי מחוקה.
לפי אחת הפרשנויות של הכתובת המשוחזרת "ישראל" מפורטת כאחד העמים בארץ כנען ביחד עם אשקלון וכנען.
הכתובת המשוחזרת ב"דום ברלין" כמתייחסת לישראל כתובה בכתב חרטומים שונה במעט מזה המשמש במצבת מרנפתח, ועל כן אין ודאות ששתיהן מתייחסות לישראל, או רק אחת מהן או אף אחת מהן.
אם אכן ישראל כתובה ב"דום ברלין", הרי יציאת מצרים, אם התרחשה, יש לתארך אותה כיציאת מצרים מוקדמת (המאה ה-15 לפנה"ס או לפני כן).
לפי הנחה זו נוודים בני שסו-יהו, שייתכן ומזוהים עם ישראלים, מדרום כנען נשבו בידי המצרים והובאו למצרים כעבדים כבר במאה ה-12 לפנה"ס.
בתקופה זו גם נדדו במזרח התיכון השסו-יהו.
במאה ה-16 או ה-17 לפנה"ס התפרץ הר געש באי סנטוריני באחת ההתפרצויות הגעשיות החזקות ביותר בעשרת אלפי השנים האחרונות.
ההתפרצות גרמה לצונאמי ענק בים האגאי, הפיצה אפר געשי בעיקר באנטוליה ובמזרח אגן הים התיכון, וייתכן שגרמה גם לרעידות אדמה נוספות ולירידת טמפרטורות.
הועלו השערות שההתפרצות גרמה לתופעות המזכירות את מכות מצרים וקריעת ים סוף בסיפור המקראי.
לחלופין הוצע שהשפעות ההתפרצות שולבו בזכרונות היסטוריים במצרים, ויצרו את הבסיס למסורות יציאת מצרים שהובאו לכנען מאוחר יותר.
עם זאת, לדעת האגיפטולוג מנפרד ביטאק אין ראיות שמצרים הושפעה באופן משמעותי מתופעות כאלו.
התיארוך המדויק של התפרצות סנטוריני עדיין שנוי במחלוקת, אך מוסכם כיום כי אירעה במאה ה-16 לפנה"ס לכל המאוחר, ולפיכך קדמה לתאריכים המקושרים ליציאת מצרים על ידי כמעט כל החוקרים, במאות ה-15 או ה-13 לפנה"ס.
יוצאת דופן מכלל זה היא הגאולוגית האמריקאית ברברה סיוורטסן, שהציעה כי היו למעשה שתי יציאות מצרים, הראשונה מביניהן בשלהי המאה ה-17 לפנה"ס בסמיכות להתפרצות המינואית.
לפי הצעתה גרם ענן האפר של ההתפרצות לחלק ממכות מצרים, וגל הצונאמי הוא שהטביע את צבא המרכבות המצרי שרדף אחר היוצאים.
על הצעה זו, כמו גם על הצעות דומות בתקשורת הפופולרית, נמתחה ביקורת מצד גאולוגים, ארכאולוגים וחוקרי מקרא.
מודל גאולוגי העריך כי לגל הצונאמי לא הייתה השפעה משמעותית מחוץ לים האגאי, וכי לא היה מסוגל לגרום בפני עצמו לקריעת ים סוף.
כל הגרסאות מתארות את יציאת מצרים כגירוש אוכלוסייה מצרי יזום, ולא כיציאה יזומה של אוכלוסיית מיעוט.
רוב הגרסאות מציגות את היהודים כמצרים חולים (בעיקר מצורעים), חלקם כזרים שגורשו על ידי המצרים, וחלקם כשילוב של אוכלוסייה זרה ואוכלוסייה מצרית.
חלק מהגרסאות מציגות את היהודים כזרים ששיעבדו את מצרים לתקופה מסוימת, עד שגורשו ממנה על ידי המצרים.
הגרסה הקדומה ביותר הידועה לנו של הסיפור המצרי-יווני האלטרנטיבי על מסורת יציאת מצרים הופיעה ככל הנראה ב"אגיפטיאקה" של הקטאיוס איש אבדרה סביב שנת 300 לפנה"ס:
ההיסטוריון והכהן המצרי-הלני מנתון, כתב את הגרסה שלו לסיפור יציאת מצרים במאה ה-3 לפנה"ס, זמן קצר אחרי הקטאיוס.
על פי גרסה זו, המובאת בספר השני של החיבור "דברי ימי מצרים", מתחלקת יציאת מצרים לשתי תקופות שונות, שביניהם הבדילו 500 שנים, ובהם היו מעורבות שתי אוכלוסיות שונות, חלקה אוכלוסייה זרה וחלקה אוכלוסייה מצרית.
מנתון מתאר פלישה גדולה של זרים למצרים בתקופת שלטונו של מלך בשם טימַיוס:
מנתון מכנה את העם הפולש בשם "חִקסוס", הלחם המילים "חִק" (Hyk, "מלך" בכתב החרטומים העתיק הקדוש) ו"סוֹס" (רועה), כלומר "המלכים הרועים".
לאחר 510 שנות שלטון החיקסוס, הם גורשו ממצרים, ברחו לעיר אווריס והתבצרו בה.
מנתון מזהה את 240 אלף בני החיקסוס שגורשו ממצרים עם היהודים:
לאחר כ-500 שנים נוספות, אחד ממלכי מצרים בשם אמנופיס החליט לטהר "את כל ארץ מצרים מן המצורעים ומיתר האנשים הטמאים", וגירש אותם לעבודה במחצבות ממזרח לנילוס.
אולם המצורעים מרדו במלך, בהנהגת כהן מהליופוליס בשם אוסרסיף, שנתן להם תורה חדשה וציווה אותם שלא לעבוד את אלוהי המצרים.
החיקסוס שהגיעו מירושלים השתלטו יחד עם המצורעים על מצרים, שרפו ערים וכפרים, חיללו מקדשים, טימאו את פסלי האלים ואילצו את הכהנים והנביאים לזבוח את החיות הקדושות ולשחוט אותן.
מנהיגם של שתי האוכלוסיות היה אוסרסיף, שכשחבר לחיקסוס שינה את שמו ל"משה".
כעבור 13 שנות גלות, חזרו אמנופיס ובנו רעמסס למצרים, גרשו ממנה את הרועים והמצורעים "ורדפו אחריהם עד הרי סוריה".
סיפור יציאת מצרים ועלילת המצורעים של מנתון הם בבחינת תגובה לסיפור יציאת מצרים המקראי.
מנתון בחר שלא לנקוט בעמדת התגוננות על ידי כתיבת דברי הזמה בלבד, שיכולים להתפרש כאפולוגטיקה וכסימן של חולשה, אלא בחר במתקפה תעמולתית כוללת נגד היהדות והיהודים, על ידי כתיבת "היסטוריה נגדית".
ייתכן ולגרסתו של מנתון אף הייתה השפעת גומלין על הגרסה היהודית הכתובה ביוונית.
בספר שמות מסופר שידו של משה הפכה "מצורעת כשלג" אך מיד חזרה לאיתנה, אולם עניין הצרעת הועלם בתרגום השבעים וגם על ידי פילון האלכסנדרוני ויוסף בן מתתיהו, שהסתפקו בכך שהפכה ללבנה.
בהמשך השנים רווחו גרסאות מגוונות של יציאת מצרים כגירוש חולים ומצורעים ממצרים, שהתקבצו יחדיו והתיישבו לבסוף ביהודה.
על פי רובן של גרסאות אלו, המגורשים היו למעשה ברובם מצרים, בניגוד לגרסאות הקודמות המתארות (לפחות בחלקם) גירוש זרים.
הסופר המצרי ליסימכוס כתב את התיאור המפורט ביותר של יציאת מצרים שהגיע לידינו מהתקופה ההלניסטית-רומית.
הרצח ההמוני של 110,000 המגורשים בוצע באופן חלקי על ידי הצבא המצרי, ואלו שנשארו בחיים התקבצו יחד במדבר, ואז "איש אחד ושמו משה" הציע להתחיל ללכת עד שיגיעו לארץ מיושבת.
ההיסטוריון הרומי טקיטוס חזר על עיקריה של גרסת ליסימכוס, תיאר את אבות היהודים כמצרים שהושחתו על ידי נגע ממאיר, וגורשו ממצרים בציווי האל אמון.
דרך הסברו העוין של טקיטוס למוצא היהודים הפכה גרסה זו של יציאת מצרים לנחלת הכלל של הציוויליזציה המערבית.
המדקדק המצרי-יווני אפיון טען ששמע "מפי זקני מצרים" שמשה היה מצרי יליד הליופוליס, והוא הוציא את המגורשים היהודים ממצרים, שלא היו אלא מצרים מצורעים, עיוורים, פסחים ונגועים במחלות.
הסופר המצרי כאירמון סיפר שמלך מצרים גירש אוכלוסייה גדולה של אנשים חולים, שבראשם עמדו משה ויוסף.
כאשר הגיעו החולים הגולים אל פלוסיון, מצאו שם אוכלוסייה גדולה אחרת, שהמלך סירב לתת לה להיכנס למצרים.
כאשר בגר בנו של המלך, רעמסס, גרש את "היהודים" אל סוריה.
כמיתוס מעצב של עם ישראל
יציאת מצרים מתוארת בתורה כאירוע נסי, שאותו חולל האל על מנת להביא את עם ישראל לארץ ישראל ולתת לו בדרך את התורה.
לכן מהווה יציאת מצרים מיתוס מעצב בתולדות עם ישראל, בהלכה, בתרבות ובהשקפה היהודית.
המיתוס מועבר מדור לדור בעזרת מצוות סיפור יציאת מצרים, ומצוות זכירת יציאת מצרים.
מצוות רבות בדת היהודית, מתוארות ככאלה שקשורות ליציאת מצרים: חלקן מכוננות זהות מובחנת של עם ישראל, כגון שלוש הרגלים (פסח, שבועות וסוכות), מצוות השבת; חלקן נובעות מהאחריות והרגישות המוסרית הנלמדות מסיפור יציאת מצרים: חובת הענקת יום מנוחה לעבדים, הענקת מענקי שחרור, מצוות הקשורות לגרים (תושבים זרים) ולעניים.
גם הסוברים כי יציאת מצרים לא התרחשה בפועל כפי שהיא מתוארת במקרא, אם בכלל, מסכימים שיש למיתוס אודותיה משקל רב בכינונה של האומה.
וכך תיאר זאת אחד העם במאמרו "משה":
לפי הוגים מסוימים, סיפור יציאת מצרים נחשב בסיפור המכונן את האמונה של עם ישראל באל אחד, אל כל יכול המנהל את העולם.
אחרים שמו לב שהמילה "עם" בקשר לעם ישראל מופיע לראשונה בהקשר של הגלות במצרים.
בהתבסס על הביטוי "יום הולדת אותך" (ספר יחזקאל טז, ה), הם רואים במצרים מעין רחם וביציאת מצרים סיפור לידה, המכונן את זהותו של עם ישראל כקבוצה מגובשת, שרואה את עצמה כשותפה לאותו גורל.
כסיפור של שחרור לאומי ויציאה מעבדות לחירות, היוותה יציאת מצרים מקור של השראה ותקווה עבור חברות ועמים משועבדים בעת החדשה.
העם בארצות הברית ראה בעצמו עם מקביל לעם ישראל, שאף הוא יצא מאנגליה (המקבילה למצרים), כדי להגיע לאמריקה, הארץ המובטחת ולהגשים את המסע אל החירות.
הפוריטנים של מייפלאואר, שנרדפו בידי הכנסייה האנגליקנית, דימו את חציית האוקיינוס האטלנטי לקריעת ים סוף וראו ב"עולם החדש" את ארץ כנען.
גם העבדים האפריקנים בארצות הברית חלמו על חירות עם השיר "Let my people go"; במאה ה-20 מרטין לותר קינג נהג לדמות בנאומיו את השחורים בארצות הברית לבני ישראל במצרים; והססמה "שלח את עמי" הובילה את המאבק למען היהודים שהיו מאחורי מסך הברזל של ברית המועצות.
במאה ה־2 לפנה"ס כתב המחזאי היהודי-הלניסטי יחזקאל הטראגיקן באלכסנדריה את המחזה "יציאת מצרים" , שהשתמר רק בחלקו בידי סופרים שונים מהעת העתיקה.
בשנת 1923 יצא הסרט האמריקאי "עשרת הדיברות" בבימויו של ססיל ב.
היה זה סרט אילם בשחור-לבן בן 136 דקות, שהיווה גרסה מקוצרת ומוקדמת לסרטו "עשרת הדיברות" שיצא ב-1956:
בשנת 1956 יצא הסרט האמריקאי עשרת הדיברות בכיכובו של צ'רלטון הסטון ובבימויו של ססיל דה-מיל.
עלילת הסרט עוסקת בחייו של משה ובהנהגתו את עם ישראל בסיפור יציאת מצרים.
הסרט היה ונותר אחד הסרטים המכניסים ביותר בכל הזמנים.
בשנת 1998 יצא סרט האנימציה נסיך מצרים המספר על חייו של משה ועל יציאת מצרים.
בשנת 2006 יצא סרט התעודה פענוח יציאת מצרים ("The Exodus Decoded"), אשר הציע הסברים טבעיים ומדעיים לניסים שהובילו ליציאת מצרים או קרו במהלכה, בפרט עשר המכות וקריעת ים סוף.
הסרט הופק על ידי ערוץ ההיסטוריה, בוים על ידי שמחה יעקובוביץ' והופק על ידי ג'יימס קמרון.
בשנת 2019 יצא סרט הטלוויזיה הישראלי לילדים יציאת מצרים.
הסרט הוא קומדיה מוזיקלית המבוססת על הסיפור המקראי.
הוא בוים על ידי רני מגר והופק על ידי דורון מור.
יציאת שיירת המכוניות של המשתתפים בסיום פסטיבל ברנינג מן, נקראת "The Exodus", ויש צוות מיוחד האחראי על הפקת היציאה.
סיפור יציאת מצרים, שהוא מאבני היסוד באמונה היהודית, כולל תיאור של אירועים על-טבעיים בקנה מידה עצום: מכות מצרים, קריעת ים סוף, בריחה של מיליוני עבדים ממצרים ומסע ארוך ורצוף-ניסים במדבר.
המסורת מתייחסת לתיאור המקראי כאל דיווח מדויק על מעשים שהיו, ומאידך ארכאולוגים וחוקרי מקרא מנסים לענות באופן מדעי, ללא קבלת ההסבר הניסי, על שאלות כגון האם ומתי התרחשה יציאת מצרים, מתי נכתבו הסיפורים אודותיה ועל-ידי מי, ומהי מידת מהימנותו של הטקסט המקראי כמקור היסטורי.
בראשית המאה ה-21 ישנה במחקר קשת רחבה של דעות לגבי מידת ההיסטוריות של יציאת מצרים בפרט, ושל התורה והמקרא בכלל.
הארכאולוג המקראי הישראלי עמיחי מזר הציע לאפיין את קשת הדעות ככזו שתחומה מצד אחד על ידי הקצה ה"מקסימליסטי" ביותר, הכולל מיעוט של חוקרים דתיים, נוצרים ויהודים, שאינם מוכנים לוותר על מעמד הסיפור המקראי ככתבי קודש, או לכל לפחות כתיאור היסטורי אמין.
בקצה ה"מינימליסטי" של קשת הדעות נמצא מיעוט חוקרים השוללים כמעט לחלוטין את ערכו ההיסטורי של הסיפור המקראי, וסבורים שהוא בדייה המייצגת בעיקר את עמדותיהם האידאולוגיות של מחברים יהודים לאחר תקופת גלות בבל ואף בתקופה ההלניסטית, כמעט אלף שנה לאחר המאורעות כביכול.
בין שני קצוות אלו נמצא "הזרם המרכזי", הכולל את מרביתם של החוקרים בתחום כיום, עם שלל עמדות שונות.
יציאת מצרים והנדודים במדבר מופיעים במקרא במקומות לא מעטים: הם תופסים את רוב התורה, למן ספר שמות ועד דברים, ומוזכרים גם במקומות רבים בנביאים ובכתובים.
אחת השאלות המעסיקות את החוקרים היא התיארוך של כתיבת הטקסטים שמתארים את יציאת מצרים.
בעקבות הגילוי של מגילות מדבר יהודה ידוע כי רוב הטקסטים המקראיים התקיימו בנוסחים דומים מאוד לנוסח של ימינו כבר במאה השנייה לפנה"ס.
בעבר היה מקובל כי החומש וספרי הנביאים נכתבו ברובם בתקופה הקלאסית - בגלות בבל ומאוחר יותר, אך כיום נחשבים חלקים מהם לעתיקים יותר, לכל המאוחר מתקופת הברזל וחלקם מתקופת הברונזה המאוחרת ואף הברונזה התיכונה.
לדוגמה, את שירת הים נהוג היה להחשיב כטקסט מקראי מאוחר, מתקופת בית שני, בעיקר בגלל השימוש במילה 'רָמָה' במקום 'השליך' שנפוצה יותר במקרא.
שימוש חריג זה פורש עוד בספרות התלמודית כהשפעת השפה הארמית, בה השורש ר.מ.ה משמש בעיקר במשמעות של השלכה, ואשר השפיעה באופן ניכר על השפה העברית המדוברת והנכתבת בתקופת בית שני.
כיום מקובל להניח כי השימוש בשורש החריג אינו בהשפעת הארמית, אלא שמקורו במוצאן השמי המשותף של הארמית והעברית, ועל כן מעיד על שלב קדום שבו טרם נדחק השורש מן השפה העברית.
במחקר הבלשני מקובל לסווג את שירת הים לרובד הארכאי של העברית המקראית, המוקדם מרובד העברית הקלאסית שמאפיין את שאר התורה, וכך היא נחשבת לטקסט הקדום ביותר שמתייחס ליציאת מצרים.
שאלת התרחשותה של יציאת מצרים
ממצאים המחזקים את עמדת קיום יציאת מצרים
גם השם שמופיע במקרא בהקשר ליוסף "צפנת פענח" נמצא בתיעוד המצרי מתקופה אחרת.
יש המשערים כי יציאת מצרים קשורה לגירוש החיקסוס על ידי פרעה יעחמס הראשון במאה ה-16 לפנה"ס.
מעט לפני תקופתו של יעחמס התחוללה התפרצות געשית באי סנטוריני שגרמה לתופעות טבע קיצוניות באגן הים התיכון, כולל חשכה, התקררות קיצונית, גלי צונאמי וכדומה, ויש שרואים את התיאור המקראי של מכות מצרים כהד של תופעות אלה.
יש המשערים כי קיים קשר בין בני ישראל ובין בני מעמד העפירו, המוזכרים בכתבים המצריים.
בין היתר הם מוזכרים בפפירוס ליידן 348 כמובילי אבנים בעיר פי-רעמסס בתקופת רעמסס השני (המאה ה-13 לפנה"ס), בדומה לבני ישראל שלפי המקרא בנו את העיר רעמסס.
יש שהעלו אפשרות שהיציאה ממצרים התקיימה ביותר מ"גל" אחד.
היו שחילקו זאת לשבטים "בני רחל" ול"בני לאה", ונחלקו מי יצא לפני מי.
הטוענים שבני רחל יצאו מוקדם יותר (כגון אולברייט), מתבססים על הכתוב העמום בדברי הימים ():
פסוק זה פורש על ידי חז"ל, שבני שבט אפרים חישבו את הקץ ויצאו מוקדם מדי, ועל כן הרגו אותם הפלשתים.
על בסיס זאת מניחים אותם חוקרים כי נשתמר כאן גרעינה של מסורת על יציאת מצרים כפולה.
התיזה על המסע הכפול נתמכת גם, לדברי אותם חוקרים, על הכפילות והשוני שבין רשימות המסעות השונים.
כך, לדברי בנימין מזר הרשימה שבבמדבר לג מייצגת מסע שונה וקדום יותר.
עם זאת, רוב הגישות בדבר "המסע הכפול" בוקרו על שאינן מאפשרות זמן מספיק להתנחלות בארץ עד ימי שלמה.
הנחה נוספת היא כי רק שבט אחד, ככל הנראה הכהנים, באו ממצרים, והם אלה שהנחילו לזיכרון ההיסטורי של העם את זכר יציאת מצרים.
בהתבססו על התנ"ך עצמו ועל ממצאים ארכאולוגיים, הוא מנסה לקרוא רובד נוסף דרך הכתוב בתנ"ך.
והוא טוען כי עם ישראל התגבש במאה ה-12 לפנה"ס, מתוך שלוש קבוצות אתניות קרובות, וספר הספרים מציג שילוב של אמונות שלוש הקבוצות הללו.
הקבוצה הראשונה הייתה קבוצת החיקסוס, עם כנעני שהתיישב בצפון מצרים ושלט בה במשך כמאה שנים, החל מ-1638 לפנה"ס.
שושלת החיקסוס גורשה ממצרים במאה ה-16 לפנה"ס, ולפי קנוהל היא המקור לסיפורים על גדולתו של יוסף וחוויית הגירוש ממצרים.
גם יוסף בן מתתיהו מקשר בין יציאת מצרים לקבוצת החיקסוס.
מיתוס אברהם אבינו ומסעו לארץ כנען הגיע לטענת קנוהל מקבוצה שהיגרה במאה ה-13 לפנה"ס לארץ ישראל ממיתני אחרי תבוסתם לשלמנאסר הראשון.
קבוצה שלישית היו החבירו, בני מעמד חברתי של עבדים ושכירי חרב שהיה נפוץ במזרח הקדום.
לפי קנוהל, הם האחראים על מיתוס עבדות מצרים ובניית הערים פיתום ורעמסס, והם שהביאו איתם את האמונה באל אחד, בהשפעת האתוניזם של אחנתון.
לטענתו, בדרכם לכנען עברו החבירו במדין ומשם קיבלו את ה' כשם האל ואת המנהג לא לייצג את האלוהים בפסל או תמונה.
בספר מאוחר יותר שלו, "השם", משנה ומוסיף קנוהל פרטים לתאוריה שלו על יציאת מצרים, תוך התבססות על זהות בין מזמורי שירה בתנ"ך - שירת הים, שירת דבורה ומזמור ס"ח בתהילים.
לשיטתו של קנוהל, מדובר במלחמה בין שבטים עבריים שמקורם במזרח טורקיה של ימינו, וכוחות מצריים ששלטו בכנען, שנערכה באזור אגם החולה.
במהלך הקרב טבעו כוחות מצריים במים, ונלקחו שבויים ("מתנות באדם") למקדש ששכן על הר חרמון, אותו מזהה קנוהל עם הר סיני המוזכר בכתובים.
המיתוס התנ"כי של יציאת מצרים התפתח לטענתו בתקופת שלטונם של שלמה ורחבעם, כבסיס לתפיסת השלטון בידי ירבעם בן נבט.
לדעתם, העדויות הארכאולוגיות מראות כי עם ישראל התפתח בהדרגה מתוך שבטי כנענים מקומיים ולפיכך סביר שמסורת יציאת מצרים מקורה בזיכרון היסטורי עמום כלשהו מתקופת גירוש החיקסוס ממצרים, במאה ה-16 לפנה"ס, שהשתמר ופותח בידי אוכלוסיית ההר המרכזי במהלך כל תקופת הברונזה המאוחרת.
לדעתם, מסורת זו חודשה וזכתה לכתיבה ועריכה מחדש בשלב מאוחר יותר - ובמיוחד על ידי "מציאת" - למעשה זיוף, של ספר תורת משה במהלך תיקוני יאשיהו במאה השביעית לפנה"ס - וזאת על-מנת לשמש כמיתוס מאחד של שבט יהודה עם שבטי הצפון לאחר חורבן ממלכת ישראל.
לפי שיטתם, מאחר שרוב הסיפור נכתב ונערך מחדש בתקופה זו, צורפו לו מסורות רבות ואלמנטים מגמתיים רבים, וכן נוספו לו אנכרוניזמים כה רבים, עד שלא ניתן לבודד ולזהות את גרעין הסיפור (או הסיפורים) והאירועים האמיתיים שאולי עמדו בבסיסו ושימשו לו השראה במקור.
ממצאים המחלישים את עמדת קיומה של יציאת מצרים
על פי שוללי קיומה של יציאת מצרים, צפוי היה למצוא בתיעוד המצרי כתובים או רמזים כלשהם למשבר כה קשה - אובדן פתאומי ודרמטי של כוח עבודה של שש מאות אלף איש במצרים, מוות של כל הבנים הבכורים, שרשרת של אסונות טבע וטביעת הצבא בים.
גם אילו ניסה הפרעה של אותה תקופה להשמיד את הראיות לאירועים אלו, שואלים החוקרים, מדוע המלכים אחריו לא תיעדו וסיפרו את אשר התרחש כמה דורות קודם?
במצרים התחלפו 30 שושלות, שנהגו לתאר את קודמותיהן באור שלילי, וייתכן שהיו שמחות להאיר את הפרק הזה בתולדות מצרים.
תעודות מצריות ואחרות בנות התקופות הרלוונטיות אינן מעידות על מאורע חריג ויוצא דופן כמו יציאת עם שלם ממצרים.
אין זה מפתיע שלא הוקמה "אסטלת הפסד" של פרעה על ניצחון העברים, אך עדיין ציפו החוקרים לתעודה כלשהי שתעיד על האירוע.
מתוך מחסור זה בתעודות חיצוניות, ומתוך פקפוק בהיותו של המקרא מקור היסטורי מהימן, יש הסוברים כי יציאת מצרים במתכונתה המתוארת במקרא אינה אלא מיתוס חסר בסיס היסטורי.
לדעת רוב חוקרי המקרא, התורה חוברה והועלתה על הכתב בין המאה העשירית לבין המאה הרביעית לפנה"ס - מאות שנים אחרי התארוך המקראי של יציאת מצרים.
בנוסף, יציאת מצרים בהיקפה המקראי מעלה נתונים דמוגרפיים שאינם נראים מציאותיים.
בלתי אפשרי לשבעים איש להתרבות לשש מאות אלף בתוך זמן קצר, ובלתי מתקבל על הדעת שעם כה גדול ישרוד וינדוד במדבר במשך ארבעים שנה בלי להשאיר עקבות, ללא נס, שאותו אין המחקר מקבל כהסבר.
התייחסות פינקלשטיין בהקשר לכיבוש כנען
סיפור יציאת מצרים קשור באופן הדוק עם סיפור הכיבוש של ארץ כנען בידי יהושע בן נון, אשר החוקרים חלוקים לגבי המהימנות שלו.
כך למשל הארכאולוג ישראל פינקלשטיין, אשר לאור הממצאים הארכאולוגיים בארץ ישראל עבר מתמיכה מסויגת במהימנות הסיפור המקראי אודות הכיבוש לשלילה גורפת שלו.
על פי פרופ' יאיר הופמן, מסורת יציאת מצרים טופחה בממלכת ישראל כמסורת מכוננת, כאשר בממלכת יהודה טיפחו את זכר שושלת בית דוד.
הממלכה הצפונית הייתה מורכבת מעשרה שבטים, ובשל שרשרת של מרידות לא הצליחה מעולם לכונן שושלת רבת דורות והייתה זקוקה למיתוס מלכד, שיהווה דבק לאומי לכל השבטים.
את הצורך החברתי הזה מילאה מסורת יציאת מצרים, מסורת המדברת על בחירה ישירה של האל בעמו, לא דרך מלך מתווך כלשהו.
לדברי הופמן, לאחר חורבן ממלכת ישראל ניסו מלכי ירושלים חזקיהו ויאשיהו לקרב אליהם את בני הצפון שלא הוגלו, על ידי אימוץ מסורת יציאת מצרים, שלאחר חורבן שומרון לא סיכנה יותר את מיתוס בית דוד.
כך עולה, לדעת הופמן, מספר דברים, מספר ירמיהו ומספר יחזקאל.
בין החוקרים הדוגלים בכך שהייתה יציאת מצרים בגרסה מסוימת, ישנם חילוקי דעות בדבר תארוכה המדויק.
לפי חוקרים רבים, חסם תחתון (כלומר התאריך האחרון האפשרי) לתיארוך יציאת מצרים הוא בערך שנת 1230 לפני הספירה, שכן נתגלתה אסטלת מרנפתח.
זו מצבת ניצחון מצרית מאת פרעה מרנפתח המזכירה את ישראל כעם היושב כבר בארץ כנען (באופן אירוני, אומרת המצבת: "ישראל אבד, זרע אין לו").
עם זאת, היו שטענו שאין ללמוד מאסטלה זו, והעלו השערה שמא היא מתייחסת לעם אחר בשם דומה (כגון יזרעאל), או שאולי פרעה ראה בבריחתם של ישראל למדבר את "אובדנם".
לשיטתם של האחרונים, התרחשה יציאת מצרים בערך בזמן האמור.
יישובים רבים נהרסו ולא נושבו מחדש, וגם אלה שנושבו לא חזרו לגודלם המקורי.
בחפירות ארכאולוגיות נמצא שתופעת ההרס היא תופעה כללית ואין כמעט יישוב שנחפר שאין בו סימני הרס בתקופה זו.
סימני הרס גדולים נמצאו באתרים הבאים: יריחו, תל בית מירסים, שכם, עכו, מגידו, חצור, דן, תל אל-פארעה (דרום), ותל אל עג'ול; ובסה"כ מתוך 54 יישובים חפורים מסוף תקופת הברונזה התיכונה רק 22 נבנו בתקופת הברונזה המאוחרת.
יש המצביעים על בנו של יעחמס הראשון, שנקרא אמנחותפ הראשון, כפרעה אפשרי של יציאת מצרים - זאת לאור כך כי גם אמנחותפ היה שותף למאבק נגד החיקסוס.
כך ייתכן כי אביו יעחמס הראשון היה "הפרעה שלא ידע את יוסף" ודיכא את בני ישראל (המזוהים עם החיקסוס לפי גישה זו) ואילו אמנחותפ הראשון עצמו היה זה שהתמודד עם מרד העבדים המדוכאים.
פרופ' יהודה אליצור משער כי יציאת מצרים אירעה בערך בימי אמנחותפ השני, והנדודים במדבר בימי תחותמס הרביעי.
המלכים שלאחר תחותמס, אמנחותפ השלישי והרביעי, לא התעסקו בנעשה בארץ כנען, והותירו את הנעשה שם לידי השליטים המקומיים, מה שמתאים עם התיאור בספר יהושע, שבו לא מוזכרת לחימה במצרים.
אליצור תמך את יתדותיו גם במכתבי אל עמארנה, מימי אמנחותפ השלישי והרביעי, שבהם מתלוננים השליטים הכנענים בפני המצריים על פלישת ה"ח'בירו", שלדבריו הם הם העברים, אשר פתחו במסע כיבושים בארץ כנען.
אליצור העלה אף השערה, כי לאור תיארוך זה מובנת מהפכתו של פרעה אח'נאתון (הוא אמנחותפ הרביעי), שנלחם באלילי מצרים והעלה דת חדשה, שבה אל אחד (אל השמש).
אח'נאתון היה כמה עשרות שנים לאחר יציאת מצרים (לתיארוכו של אליצור), ואם כן ייתכן שאמונה חדשה זו באה לו מן העברים ומן השפטים שחווה על בשרו מאת אלוהיהם.
הסברה ה"קונבנציונלית", שכיום כבר פחות מקובלת במחקר, היא שאירועים בבסיס יציאת מצרים התרחשו במאה ה-13 לפני הספירה, בתקופת רעמסס השני, אביו של מרנפתח.
סברה זו מבוססת על כמה נקודות, ובהן:
רעמסס השני נלחם רבות בנוודים מתמרדים בארץ כנען וערך מסעות נגד השוסים (שסו) שכמעט והגיעו לגבול מצרים, מלחמות שיכלו ליצור אי-שקט ואפשרויות התמרדות של העברים.
רעמסס השני גם ידוע בתנופת הבנייה הגדולה שבזמנו, כאשר ללא ספק בנייה רבת-היקף הייתה כרוכה בשעבוד עבדים רבים.
נתגלו תעודות מאותו זמן, המעידות על כך שבבנייני פרעה עבד שבט עבדים בשם "עפירו" - שם המזכיר את ה"עברים".
נתגלה פפירוס שבו נותנת תחנת מעבר מצרית אשרה לאדומים לעבור, מה שמעיד על נדידת אוכלוסין חופשית באותו זמן.
עוד ידוע, שרעמסס השני בנה מחדש את העיר פר-רעמסס שאותה קבע כבירתו, והרי זו אחת מהערים הבודדות שמוזכרות במקרא שנבנו על ידי העברים.
כן מוזכרת גם העיר "פר אתֹם" בכתביו - אולי "פיתום" המקראית; והרי פיתום ורעמסס.
הארכאולוג אולברייט ציין את העובדה כי עיר זו לא הוכרה בשם זה כבר מאתיים שנה לאחר זמן זה, מה שאישש לדבריו את קדמות הסיפור.
התיארוך גם מפרש את המקומות הבודדים שבהם מעניק לנו הטקסט המקראי נקודות ציון בזמן, בצורה שתתאים לתאוריה האמורה.