tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שערו הראשון הובקע לאחר 98 משחקים, במשחק מול קווינס פארק ריינג'רס ב-31 בדצמבר 1994. שחקני ארסנל פיגרו בתוצאה 0 - 1, כאשר ינסן קלט את הכדור בקצה השמאלי של רחבת העונשין, במרחק של 16 מטרים מהשער.
הקהל צעק לו לבעוט בכדור, ובעיטתו של ינסן הצליחה להחדיר את הכדור לתוך השער, מה שגרר תשואות רבות מהקהל.
המשחק עצמו הסתיים בהפסד של ארסנל בתוצאה 1 - 3, כתוצאה מטעויות בהגנה.
שערו של ינסן הוא אחד המפורסמים בהייבורי, ומדי פעם נמכרות חולצות שעליהם כתוב "I saw John Jensen score" ("ראיתי את ג'ון ינסן מבקיע").
במהלך השנים שלו בארסנל הוא הצליח להבקיע שני שערים במדי נבחרת דנמרק: נגד נבחרת אלבניה ב-1993 ונגד נבחרת בלגיה ב-1994.
חודשים אחדים לאחר מכן התברר כי מעברו של ינסן להייבורי נבע באופן חלקי (לכל הפחות) מקשריו של ג'ורג' גרהאם עם רון הוג, שנתן לגרהאם תשלומים חשאיים תמורת החתמת שחקנים שהיו מיוצגים אצלו.
השחקן הראשון שהיה מעורב בשערוריית השוחד היה מגן הנורווגי פל לידרסן, והשני היה ינסן.
חודשיים לאחר חשיפת הפרשה פוטר גרהאם, והושעה מכדורגל למשך שנה.
ינסן המשיך לשחק בארסנל עד קיץ 1996, כאשר שערו היחיד ב-138 משחקים היה זה שהובקע מול קווינס פארק ריינג'רס.
לאחר מכן הוא חזר למועדונו הישן ברונדבי.
הוא פרש ממשחק פעיל במשרה מלאה ב-1999, וקיבל את תפקיד המאמן של הרפולגה BK (מועדון דני קטן).
הוא זכה באליפות ליגת העל הדנית כבר בעונתו הראשונה בהרפולגה.
אולם, הצלחה זו הייתה קצרת טווח והמועדון ירד ליגה ב-2001. לינסן היה מוניטין טוב שסייע לו לקבל משרה בברונדבי.
הוא קיבל את תפקיע העוזר של המאמן מיכאל לאודרופ, והחזיק בתפקידו עד יוני 2006. ינסן ולאודרופ לא האריכו את החוזה שלהם ועזבו את ברונדבי.
לאודרופ התמנה למאמן חטאפה הספרדית ב-2007, וינסן הצטרף אליו באותו תפקיד.
שניהם עזבו את חטאפה בתום עונה אחת בלבד.
ינסן החל לאמן את המועדון ראנס מליגת העל הדנית ב-12 בינואר 2009. הוא פוטר ב-6 באוקטובר לאחר שראנס פתחה את העונה במאזן של 9 הפסדים ו-2 תוצאות תיקו.
ג'ון אהרון לואיס (John Aaron Lewis; 3 במאי 1920 – 29 במרץ 2001) היה פסנתרן ומלחין ג'אז, מהפעילים בזרם השלישי (סינתזה בין מוזיקה קלאסית לג'אז) והמנהל המוזיקלי של רביעיית הג'אז המודרני.
לואיס נולד באילינוי וגדל באלבקרקי, ניו מקסיקו.
מגיל שבע למד פסנתר קלאסי מאמו.
הוא המשיך ללמוד מוזיקה ואנתרופולוגיה באוניברסיטת ניו מקסיקו.
במלחמת העולם השנייה, בין השנים 1942–1945, שירת בצבא.
כאשר היה מוצב בצרפת פגש את המתופף, ואחד מחלוצי סגנון הבי בופ, קני קלארק.
לאחר שחרורו מהצבא הגיע לואיס לרחוב 52 בניו יורק והשתלב בסצנת הג'אז שרחשה שם.
הוא הצטרף לתזמורתו של דיזי גילספי יחד עם קלארק ובמקביל המשיך ללמוד בבית הספר מנהטן למוזיקה.
ב-1948 נקטעו לימודיו עקב מסע הופעות של הלהקה באירופה.
גם לאחר שהסיור הסתיים נותר לואיס באירופה לצורך לימודים והלחנה.
בהמשך השנה חזר לארצות הברית והחל לעבוד עם צ'ארלי פארקר (עמו הקליט את האלבום Parker's Mood).
כמו כן שיתף פעולה עם לסטר יאנג (בשנים 1950–1951), ליווה את הזמרת אלה פיצג'רלד והשתתף בהקלטות האלבום Birth of the Cool עם מיילס דייוויס.
ב-1951 התגבשה חטיבת הקצב של דיזי גילספי בהשתתפות מילט ג'קסון (ויברפון), קני קלארק (תופים), ריי בראון (קונטרבס) ולואיס ויצרה את "רביעיית מילט ג'קסון", מאוחר יותר החליף פרסי הית' את ריי בראון ורביעיית הג'אז המודרני נוצרה.
ב-1953 קיבל לואיס תואר מוסמך אוניברסיטה.
מאז ועד התפרקות רביעיית הג'אז המודרני ב-1974 עסק בעיקר בהלחנה ועיבוד מוזיקלי לרביעייה ובליוויה של אלה פיצג'רלד.
בין 1958 ל-1982 שימש כמנהל המוזיקלי של פסטיבל הג'אז במונטרה.
לאחר שהתפרקה הרביעייה שימש כמרצה בסיטי קולג' של ניו יורק ובאוניברסיטת הרווארד.
ב-1992 השתתף בפרויקט Re-birth of the Cool עם ג'רי מאליגן.
ב-1981, עם "החייאתה" של רביעיית הג'אז המודרני, שב ותפס את מקומו.
במשך כל התקופה היה מעורב גם בהלחנת יצירות של "הזרם השלישי" בהשפעתו של גונתר שולר.
מדובר ביצירות להרכבים גדולים כ"תזמורת USA" (Cooperative big band Orchestra U.S.A) ו-American Jazz Orchestra, המשלבים הלחנה קלאסית עם אלתור ג'אז.
באופן מפתיע, לאור השוני בסגנון ובגישה למוזיקה, היה מבין התומכים הראשונים בקו המוזיקלי החופשי של אורנט קולמן.
לואיס נפטר בניו-יורק לאחר מאבק ארוך בסרטן הערמונית.
שנה לאחר מותו נבחר בסקר המבקרים של המגזין דאון ביט להכלל בהיכל התהילה של הג'אז.
לואיס הוא אולי ה"קלאסי" ביותר מבין פסנתרני הג'אז הגדולים של תקופתו.
הן בהלחנה והן באלתור הוא מפתח את המלודיה על ידי פיתוח של מוטיב מוזיקלי, בדומה להלחנה של מוזיקה קלאסית.
נגיעתו בפסנתר קלה, עדינה ורגישה, בניגוד ל"מהלומות" האופייניות לנגנים שצמחו ממסורת הרגטיים.
כאשר ליווה זמרים (בעיקר את אלה פיצג'רלד), ניגן מלודיה מקבילה, המתאימה מבחינה הרמונית לשירה ולקו הבאס ויצר פוליפוניה, מאוד לא שגרתית בג'אז (בו בדרך כלל מנגן המלווה את אותה המלודיה של הזמר, תוך שהוא "מנקד" אותה בסינקופות) ונתן, לפיכך, איכות קלאסית לביצוע.
Django מ-1954, שנכתב עבור רביעיית הג'אז המודרני לזכר ג'אנגו ריינהארדט שנפטר שנה קודם לכן.
סוויטה לבלט בשם The Comedy מ-1962 וארבע יצירות "פריסאיות" המשלבות גוון ג'אזי עם פוליפוניה וצורת פוגה, Vendome (1952), Concorde (1955), Versailles (1956) ו-Three Windows (1957).
ג'ון אלן לאסיטר הוא אנימטור, יוצר סרטים, במאי ולשעבר מנכ"ל של חברת פיקסאר ואולפני ההנפשה של וולט דיסני.
זוכה פרס אוסקר לסרט המונפש הקצר הטוב ביותר (1989), ופרס אוסקר על הישגים מיוחדים עבור הסרט צעצוע של סיפור (1996).
ב-1 בנובמבר 2011 קיבל לאסיטר כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
לאסיטר נולד בהוליווד שבקליפורניה, בן לג'ול מאה, מורה לאמנות, ופאול איואל לאסיטר.
עיסוקה של אמו תרם להתעמקותו באנימציה.
מדי פעם היה מצייר קריקטורות בטקסי כנסייה שבהם השתתפו הוריו.
כילד, היה לאסיטר רץ הביתה לראות סדרות מצוירות של צ'אק ג'ונס בטלוויזיה.
אולם, הוא שמע על תוכנית חדשה להפוך לאנימטור.
אמו עודדה אותו להתחיל קריירה באנימציה, וב-1975 הוא נרשם כתלמיד לקורס החדש לאנימציה במכון לאנימציה בקליפורניה.
את לאסיטר לימדו שלושה חברים מתשעת הזקנים של דיסני - אריק לארסון, פרנק תומאס ואולי ג'ונסטון.
בין חבריו לכיתה היו בראד בירד, ג'ון מסקר וטים ברטון.
עם סיום הלימודים הצטרף לאסיטר לאולפני וולט דיסני כרב-חובל ב"מסע בג'ונגל" בדיסנילנד באנהיים.
כעבור זמן, קיבל לאסיטר משרה של אנימטור באולפני וולט דיסני, אבל הרגיש שמשהו חסר; אחרי "על כלבים וגנבים", שלפי דעתו היה הסרט שבו דיסני הגיעו לשיא של העדר התקדמות, האולפנים החלו לגווע כשהם חוזרים על עצמם בלי הוספת שום רעיונות חדשים או חדשנות.
ב-1980 או ב-1981 הוא נתקל במקרה בקלטות וידאו באחד מחדרי הוועידות של גרפיקה ממוחשבת, שהראו חלק מהאנימציה הממוחשבת הראשונה, כמו כדור צף וכדומה, מה שלפי דעתו היה חשיפה.
באותו הזמן, הוא הוזמן על ידי חבריו ג'רי ריס וביל קרויר לראות את העלילה לסרט הבא, "טרון", שיוצג על ידי Computer-generated Imagery.
באותו רגע הבין את הפוטנציאל של הטכנולוגיה הזאת באנימציה.
לאסיטר הבין שמחשבים יכולים לשמש לעשיית סרטים עם רקעים בעלי שלושה ממדים וליצור עומקים ויזואליים כמו שלא נראה לפני כן.
ב 21 בנובמבר 2017, הודיע לאסיטר על פרישה זמנית של 6 חודשים מתפקידו בפיקסאר ובדיסני, לאחר פרסום האשמות על הטרדות מיניות מצדו.
תחקיר של המגזין הוליווד ריפורטר הביא עדויות של עובדים בפיקסאר הטוענים כי הוא ידוע במנהגו "לנשק ולגעת".
עובדים בחברה סיפרו כי לאסיטר היה נוהג "לתפוס, לנשק, ולהעיר על מאפיינים פיזיים".
נטען בתחקיר כי "חלקן השתמשו בשיטה אותה כינו 'הלאסיטר', כדי למנוע מהבוס שלהן להניח את ידיו על רגליהן".
לפי הצהרתו של המנכ"ל, "זה אף פעם לא קל להתמודד עם הטעויות שלך, אבל זאת הדרך היחידה ללמוד מהם".
עובדים אחרים סיפרו לעיתון שלאסטר נוהג לשתות בכבדות באירועים חברתיים של החברה, כגון מסיבות של פרמיירות, אולם על פי המקור אלה לא היו ההזדמנויות היחידות שבהן לאסטר הפגין התנהגויות כאלה.
דובר חברת דיסני מסר בתגובה: "אנחנו מחויבים לשמירה על סביבה בה כל העובדים מקבלים כבוד ומועצמים לעשות את העבודה הטובה ביותר.
אנחנו מעריכים את ההתנצלות הכנה של ג'ון ותומכים באופן מלא בשבתון שלקח".
ב-9 ביוני 2018 מנכ"ל דיסני, בוב אייגר, הודיע שלאסיטר יפרוש מתפקידו באופן סופי בסוף השנה, לאחר שהודה ב"התנהגות לא ראויה" כלפי הנשים שעבדו איתו במשך השנים, ובשל התנגדות צוות העובדים והעובדות לחזרתו.
לאסיטר מסר בתגובה: "בששת החודשים האחרונים ניתנה לי הזדמנות להרהר מחדש בחיי, בקריירה שלי ובסדרי העדיפויות שלי, והחלטתי שסוף השנה הזו הוא הזמן המתאים להתחיל להתמקד באתגרים יצירתיים חדשים".
בינואר 2019, נשכר לאסיטר להיות המנכ"ל של סקיידאנס הנפשה, והפיק סרטים יחד עם אולפני ההנפשה של פרמאונט Ilion Animation Studios .
סרטו הראשון באולפן זה נקרא "מזל", והוא יצא לאקרנים ב-5 באוגוסט 2022, באפל TV פלוס.
לויטננט ג'נרל סיר ג'ון דאדלי לאווראק (; 19 בדצמבר 1885 – 4 בדצמבר 1957) היה איש צבא ומדינאי אוסטרלי, שפיקד על הקורפוס האוסטרלי הראשון, שהיה היחידה הלוחמת העיקרית של צבא אוסטרליה במלחמת העולם השנייה.
בין 1946 ל-1957 שימש כמושל קווינסלנד והיה יליד אוסטרליה הראשון ששימש בתפקיד זה.
לאווראק נולד בשכונה של בריזביין בשם "קנגורו פוינט".
הוא התחנך בבית ספר בבריזביין שבו הייתה מגמה צבאית, ובה הצטיין.
באוגוסט 1905 קיבל דרגת לוטננט בחיל התותחנים האוסטרלי.
בתחילת 1913 הדריך בקורס קצינים בקולג' לפיקוד ומטה בקמברלי שבאנגליה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוצב בתחילה לאווראק בתפקיד מטה במשרד המלחמה, ולאחר מכן שימש בדרגת מייג'ור כקצין הארטילריה של הדיוויזיה ה-22. בספטמבר 1915 הוצב בצרפת, אך הועבר לסלוניקי שביוון שם לחם בחזית המקדונית.
ביולי 1916 הוצב בדיוויזיה האוסטרלית ה-2, ופיקד על יחידות תותחנים בקרבות על העיירה פוזייר (Pozières) בצרפת.
כן לחם במסגרת הדיוויזיה האוסטרלית ה-5 בקרב על הסום וההתקדמות אל מעבר לקו הינדנבורג.
במאי 1917 הועבר למפקדת הדיוויזיה האוסטרלית ה-1, שם פגש לראשונה בתומאס בליימי עמו פיתח יריבות.
בתפקיד זה, בדרגת לוטננט קולונל לחם בקרב אמיין ובקרבות נוספים, בתפקידי פיקוד ומטה.
לאחר המלחמה שב לאווראק לאוסטרליה ושימש בתפקידי הדרכה בקולג' הצבאי בדאנטרון.
הוא המשיך לעלות בסולם הדרגות, ושימש בתפקידים צבאיים שונים במערך ההדרכה באנגליה ובאוסטרליה.
ביוני 1935 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל, ומונה לראש המטה הכללי של הצבא האוסטרלי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הועלה לאווראק לדרגת לוטננט גנרל, וקיבל את הפיקוד על פיקוד הדרום של הצבא האוסטרלי.
כאשר ב-1940 הוקם הקורפוס האוסטרלי הראשון, קיבל בליימי את הפיקוד על הקורפוס.
לאווראק קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה האוסטרלית ה-7 במסגרת הקורפוס, תפקיד קרבי שהיה כרוך בהורדה לדרגת מייג'ור גנרל.
הקורפוס נשלח לארץ ישראל לקראת השתתפות במערכה במדבר המערבי.
ב-1941 נשלחה הדיוויזיה על ידי מפקד פיקוד המזרח התיכון הבריטי, ארצ'יבלד וייוול לטוברוק, ושם לחמה בהצלחה כנגד כוחותיו של ארווין רומל.
לאחר פרישתו של בליימי מונה לאווראק למפקד הקורפוס הראשון, בדרגת לוטננט גנרל, ועמד בראש הקורפוס כאשר הקורפוס לחם במסגרת המערכה בסוריה ובלבנון כנגד אנשי צרפת של וישי.
לאחר הצטרפות יפן למלחמה, נשלח הקורפוס אל המזרח הרחוק, והגיע ליאווה בינואר 1942. לאווראק נשלח לאוסטרליה ושם קיבל מינוי זמני של מפקד הצבא האוסטרלי, בעודו ממתין לבליימי שישוב מהמזרח התיכון ויקבל את התפקיד באופן קבוע.
לאחר הגעתו של בליימי מונה לאווראק למפקד הארמייה הראשונה של הצבא האוסטרלי, שהייתה אחראית על הגנת קווינסלנד וניו סאות' ויילס.
ב-1944 נשלח לעמוד בראש המשלחת הצבאית האוסטרלית לארצות הברית.
באוגוסט 1946 שב לאוסטרליה, ופרש מהשירות הצבאי.
ב-1946 קיבל על עצמו את תפקיד מושל קווינסלנד.
בתפקיד זה שימש כנציג הכתר בקווינסלנד.
התפקיד הוא תפקיד טקסי בעיקרו, המקביל לתפקיד המושל הכללי של אוסטרליה ברמה הלאומית.
הוא היה יליד אוסטרליה הראשון ששימש בתפקיד זה, ויליד אוסטרליה השני ששימש כמושל.
בתפקיד זה שימש כעשר שנים.
לאחר מכן הוארכה כהונתו בשנה נוספת, אך בריאותו הרופפת הביאה לפרישתו לאחר ארבעה חודשים בינואר 1957. הוא הוחלף זמנית בידי סגנו, ומבחינה רשמית נותר בתפקיד, ומת בעודו מכהן בדצמבר של אותה שנה.
על שירותו במלחמת העולם הראשונה קיבל את אות השירות המצוין ואת צלב המלחמה הצרפתי.
ב-1919 צורף למסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
בעקבות הצלחתו במערכה סוריה ובלבנון קיבל תואר אביר במסדר האימפריה הבריטית.
ב-1954 קיבל תואר קצין במסדר הוויקטוריאני המלכותי וב-1955 תואר אביר במסדר מיכאל הקדוש וג'ורג' הקדוש.
לאחר פטירתו נקרא על שמו מחנה צבאי בטאונסוויל שבקווינסלנד.
ג'ון יודקין היה מדען ופיזיולוג יהודי-בריטי, חלוץ בתחום מדעי התזונה.
יודקין התפרסם בטענתו שצריכה מופרזת של סוכר היא הסיבה לתחלואה הגוברת במחלות לב שנצפתה מתחילת המאה העשרים, ולנזקים בריאותיים קשים נוספים.
הוא יצא נגד התאוריה של אנסל קיז שרווחה בתקופתו, שלפיה הסיבה העיקרית למחלות לב היא צריכת שומן, ולכן הדגש בתזונה בריאה צריך להיות על הפחתת צריכת השומן, גם במחיר עלייה בצריכת הסוכר.
ספרי תזונה שפרסם יודקין, שיועדו לקהל הרחב, המליצו על תזונה דלה בפחמימות ועל הימנעות גורפת מסוכר.
ג'ון יודקין נולד בלונדון ב-8 באוגוסט 1910 למשפחה יהודית שנמלטה מרוסיה בעקבות הפוגרום של 1905. אביו נפטר כשהיה בן שבע ואמו גידלה לבדה חמישה בנים.
למרות העוני הקשה שגדל בו, הצליח יודקין לזכות בהשכלה גבוהה הודות למלגות הצטיינות שזכה בהן.
בשנת 1933 נשא לאישה את מילי הימלווייט (Milly Himmelweit), שנמלטה מגרמניה.
את עבודת הדוקטור שלו חיבר יודקין בהנחייתה של הבקטריולוגית מרג'ורי סטפנסון.
תחום התזונה עניין אותו מאוד, אך כדי להיות חוקר תזונה היה עליו להיות רופא.
בשנת 1938 הצטרף יודקין למעבדת התזונה דאן (Dunn Nutrition Laboratory), שבה ערך מחקרים על ויטמין A וריבופלבין ועל הקשר בין סוכר למחלות ניווניות שונות.
בתקופה זו התגבשה התעניינותו בהשפעתם של גורמים סוציו-אקונומיים על התזונה.
בימי מלחמת העולם השנייה שירת יודקין כרופא צבאי במערב אפריקה.
במהלך עבודתו חקר את הגורמים למחלת עור מסוימת שפקדה את החיילים האפריקנים שם.
הוא גילה שסיבת המחלה היא מחסור בריבופלבין, אף-על-פי שמנות המזון שסופקו לחיילים כללו דוחן, שהוא מקור טוב לריבופלבין.
התגלה שחיילים מסיירה לאון אינם אוכלים את הדוחן שסופק להם, מסיבות של העדפה תרבותית.
יודקין הפיק מכך את הלקח, שאין די בקביעת תפריט והמלצות תזונה, אלא יש לבחון את יישומן של ההמלצות בפועל בהתחשב בהעדפות הציבור.
ב-1945 מונה ג'ון יודקין לפרופסור לפיזיולוגיה באוניברסיטת לונדון.
כעבור שמונה שנים הקים את המחלקה האוניברסיטאית הראשונה בבריטניה שלימדה תזונה לתואר בוגר ומוסמך.
יודקין שימש יועץ לענייני תזונה של ממשלת ישראל בימי ראשית המדינה, כאשר הונהגה מדיניות הקיצוב.
במשך שנים רבות כיהן כנגיד האוניברסיטה העברית בירושלים, שהעניקה לו תואר עמית כבוד בשנת 1993.
פרופ' ג'ון יודקין הלך לעולמו ב-12 ביולי 1995.
מאבקו נגד תזונה עתירת פחמימות וסוכר
בשנות החמישים יצא יודקין נגד התאוריה שמחלת לב כלילית נגרמת מצריכת שומן.
באחד מספריו הפופולריים הוא המליץ לצמצם בצריכת פחמימות, ובשנת 1957 טען כי מחלת לב נובעת בחלקה משילוב של פעילות גופנית מועטה ואכילה מופרזת.
עוד טען כי קיים קשר בין צריכת סוכר לבין מחלות לב כליליות וסוכרת מסוג 2 וכי סוכרים מעלים את רמות הטריגליצרידים והאינסולין בדם.
בשנות השישים הוא העלה למודעות את סגולות אכילת הבשר ומוצרי החלב ואת החסרונות של צריכת סוכר עודפת בתזונה המערבית.
תשומת-לב ציבורית עורר ספרו "טהור, לבן וקטלני" ("Pure, White and Deadly") מ-1972, שבו יצא בחריפות רבה נגד צריכת סוכר.
בספר הציג יודקין את צריכת הסוכר המוגברת כגורם לעליה בשיעור מחלות הלב, לעששת, לסוכרת, ובסבירות גבוהה גם למחלות כבד, השמנת יתר, שיגדון ובעיות רפואיות נוספות.
מחקריו זכו למימון מתעשיית החלב מחד, אך הותקפו על ידי השדולה החזקה של תעשיית המוצרים עתירי הסוכר מאידך.
מעמדו האקדמי התערער, כיוון שבתקופתו ההשקפה שהשומן הוא הגורם העיקרי למחלות לב, בהשפעת מחקריו של אנסל קיז, הייתה מקובלת על הממסד.
הגישה הדוגלת בהפחתת צריכת השומן קיבלה את ביטוייה בהמלצות תזונה של גורמים רשמיים, והובילה את תעשיית המזון לפתח מוצרים דלי שומן אך עתירים בסוכר.
קיז ואחרים תקפו אישית את איכות מחקריו של יודקין, בין היתר בטענה שלא הביא בחשבון את השפעותיהם של משתנים מתערבים בהערכת השפעותיה של צריכת סוכר.
התאוריה של יודקין נשענה במידה רבה על מחקר תצפיתי, ללא הבנה יסודית של התהליכים הביולוגיים שקושרים בין צריכת הסוכר לנזקיו.
מתנגדיו טענו שקיימים הסברים חלופיים משכנעים לממצאיו (למשל, נמצא שצריכת סוכר גבוהה שכיחה בקרב מעשנים).
מחקרים מאוחרים יותר גילו מנגנונים הורמונלים שמסבירים ומאששים חלק מטענותיו של יודקין על השפעות הסוכר, ועוררו מחדש עניין בספריו.
אוסף עתיק ורב ערך המוקדש לתזונה ומזון מהפן ההיסטורי, המדעי, התרבותי והחברתי.
האוסף נתרם לספרייה הלאומית בירושלים.
האוסף כולל מחקרים מדעיים המלמדים על התפתחות הידע בפיזיולוגיה ובכימיה, מאת חוקרים כגון קלוד ברנארד, פון ליביג, אנטואן לבואזיה ואחרים.
על אודות הרקע התרבותי הרחב של תחום זה אפשר ללמוד מספרים העוסקים בגסטרונומיה, בבישול, בהגשה ונימוסי שולחן, ובניהול משק בית.
ספרים אחרים באוסף מספקים את ההקשר החברתי לדיאטה, לתזונה ולהיגיינה, באמצעות עבודות העוסקות בתרופות, בתזונה ובישול לעניים, בבישול והיגיינה בצבא ובאקולוגיה עירונית (פרמנטיה, קאדה דה-וו, הסל ועוד).
סדרת ספרים מרתקת עוסקת במהילת מזון ותרופות ובניתוח מזון ותרופות, נושא שזרע את הזרעים של הכימיה האנליטית והניע את התפתחותה.
האוסף כולל פריטים עתיקים, ביניהם יצירות ותדפיסים מוקדמים מאת מחברים יוונים, מוסלמים ונוצרים, ופיזיקאים מתקופת הרנסאנס, מימי הביניים ומהתקופה ההלניסטית.
אלה הם החיבורים על תזונה ומרפא של Regimen Sanitatis', Materia Medica', וספרי מתכונים (אבן בוטלאן, רוג'ר בייקון, אל ראזי, קרדאנו, גלנוס, פורפיריוס).
ג'ון לאודון מקאדם היה ממציא סקוטי, שפיתח את שיטת דרך סולינג, והפך את דרכי העפר הצרות והבוציות של בריטניה במאה ה-18 לכבישים.
ג'ון מקאדם נולד בסקוטלנד, אך במות אביו עבר לחיות אצל דודו שהיגר לארצות הברית ושם התעשר.
ב-1783 חזר לסקוטלנד ופתח בניסויים שמטרתם לסלול דרכים משופרות.
ב-1815 הטילה עליו הממשלה להוציא את רעיונותיו מהכוח אל הפועל, במחוז בריסטול שבאנגליה שהיה מרכז תעשייתי בעל חשיבות רבה.
עד לימי מקאדם התבססה סלילת הדרכים על שיטות שפיתחו הרומאים בעת העתיקה: ריצוף הדרך באבנים כבדות ורחבות.
מקאדם העדיף להניח מצע של חצץ, גס מלמטה ודק יותר מלמעלה ומעליו ציפוי של חימר (אספלט).
חידוש נוסף שלו היה קימור קל בחתך הכביש, על מנת שמי הגשמים יוכלו להתנקז לתעלות שבצידי הדרך ולא יקוו בשלוליות שבמרכזן.
כבישי מקאדם החזיקו מעמד לאורך ימים; אחת התוצאות הייתה שהסוסים שמושכים את העגלות, שעד אז יכלו להתמיד בעבודתם לא יותר משלוש שנים, החזיקו מעמד זמן רב יותר על הכבישים החדשים, שהיו בעלי משטח חלק וגמיש יותר.
ב-1827 נתמנה מקאדם לנציב הדרכים של בריטניה הגדולה וסלל דרכים בכל חלקי הארץ.
כבישי מקאדם סייעו רבות לתנופת המהפכה התעשייתית ובתוך זמן קצר הועתקו גם במדינות אחרות בעולם.
שיטת הסלילה נקרא על שמו "מקאדם .
אחר שהוסיפו שכבה של זפת על הכביש קראו לכבישים אלו Tar-macadam או בקיצור Tarmac.
ג'ון רוברט לואיס היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית.
כיהן כנציג המחוז החמישי של ג'ורג'יה בבית הנבחרים של ארצות הברית, המכסה ברובו את העיר אטלנטה ופרווריה.
לואיס שירת בתפקיד זה משנת 1987. לואיס היה אחד מחברי "6 הגדולים", כחלק ממנהיגי התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית, לצד מרטין לותר קינג.
בבית הנבחרים שירת כסגן מצליף הסיעה הדמוקרטית מאז 2007.
לואיס נולד בטרוי, אלבמה, כבנם של וילי לבית קרטר ואדי לואיס.
הוא היה השלישי מבין עשרה ילדים, בהם גם אח חירש.
הוא גדל במחוז כפרי באלבמה וכמעט שלא ראה אנשים שאינם שחורים בילדותו המוקדמת.
כשגדל מעט חווה את ההפרדה הגזעית והקיפוח באלבמה, וכשנסע לערים בצפון ארצות הברית נחשף לעובדה שבתי הספר לא היו מופרדים גזעית.
כשהיה בן 15 שמע לראשונה את מרטין לותר קינג ברדיו, ושנה אחר כך עקב באדיקות אחרי חרם האוטובוסים של מונטגומרי.
הוא פגש את מרטין לותר קינג ורוזה פארקס מעט אחר כך.
לואיס למד בסמינר התאולוגי הבפטיסטי האמריקאי (American Baptist Theological Seminary) בנשוויל שבמדינת טנסי ואחר כך באוניברסיטת פיסק ממנה קיבל תואר ראשון בדת ופילוסופיה.
שני המוסדות היו מיועדים לאפרו-אמריקאים.
באותה תקופה החל במאבקו נגד הגזענות ולמען זכויות האזרח, בפרט פעל למען ביטול ההפרדה במזנוני הצהרים בנשוויל.
הוא הוביל מאבקים לא אלימים לביטול ההפרדה ונעצר ונכלא פעמים רבות.
ב-1961 החל ב"מסעות החופש" (freedom rides) במסגרתם נסעו חבורה מעורבת של שחורים ולבנים באוטובוסים ברחבי מדינות דרום ארצות הברית, מה שנחשב אז עבירה על החוק במרבית מהן.
הוא נעצר מספר פעמים ובילה ארבעים יום בכלא במדינת מיסיסיפי.
הוא הותקף על ידי המון זועם פעמים רבות.
המבצע זכה להדים רבים ובסופו של דבר נאסרה ההפרדה באוטובוסים.
ב-1963 נבחר לראשות ארגון הסטודנטים לתאום מחאה לא-אלימה (Student Nonviolent Coordinating Committee).
לואיס היה הצעיר מ"חבורת ה-6 הגדולים", וכיהן כיושב ראש הארגון המרכזי של התנועה לזכויות אזרח בשנים 1963–1966. הוא צעד וצולם בתמונות עם מרטין לותר קינג.
כחלק ממאבקו לקח חלק במצעדים מסלמה למונטגומרי ב-1965.
בשנים 1970 עד 1977 עמד בראש "פרויקט חינוך הבוחרים" (Voter Education Project) שמטרתו הייתה להביא לרישום בספר הבוחרים של בוחרים שחורים רבים, שלהם ניתנה זכות הבחירה עם חקיקת חוק זכות ההצבעה (בארצות הברית נדרשת פעולה מצד מי שחפץ להיות בספר הבוחרים, דבר שעלול להיות מכשלה בפני בוחרים פוטנציאלים).
לאחר התמודדות לא מוצלחת לבית הנבחרים ב-1977, נותר ללא עבודה ועם חובות, ולכן קיבל משרת עבודה בממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר.
בהמשך נבחר לכהן כחבר במועצת העירייה של אטלנטה ב-1981 וכיהן עד 1986.
בהמשך התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית, מטעם המחוז ה-5 של ג'ורג'יה, לאחר שחבר הקונגרס המכהן שייצג מחוז זה החליט להתמודד לסנאט.
לואיס הביס את יריבו הרפובליקני ברוב גדול ונבחר למשרה זאת.
הוא נבחר מאז 15 פעמים לכהונות נוספות כחבר בית הנבחרים.
לאחר בחירתו של דונלד טראמפ לנשיא ארצות הברית, בינואר 2017, ציין לואיס כי הוא אינו רואה בו נשיא לגיטימי בשל התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 לטובתו, מבצע חשאי אותו חשפה והצהירה קהיליית המודיעין האמריקאי.
הערתו הובילה להחלפת עלבונות בין השניים.
ללואיס היו קשרים הדוקים עם הקהילה היהודית.
באוטוביגרפיה שלו סיפר כי "חש "חיבה חזקה" וחיבור משמעותי ליהודים עוד מילדותו, כשנהג לקרוא בתנ"ך את סיפור יציאת מצרים".
בעת מאבקיו לזכויות האזרח קשר קשרים עם הרב אברהם יהושע השל.
היה נשוי לליליאן מיילס משנת 1968 ועד למותה ב-2012. נולד להם ילד אחד.
ב-2011 העניק לו נשיא ארצות הברית ברק אובמה את מדליית החירות הנשיאותית.
לואיס מת ב-17 ביולי 2020 מסרטן הלבלב.
ג'ון ויליאם לאונרד היה לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית אשר פיקד על כוחות שריון במלחמת העולם השנייה.
לאונרד נולד בעיר טולידו במדינת אוהיו, ארצות הברית.
הוא נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית של ארצות הברית (וסט פוינט).
הכיתה שבה למד זכתה לכינוי "כיתת הכוכבים", בשל העובדה שלא פחות מ-59 מחבריו לספסל הלימודים הגיעו לדרגות גנרלים.
המפורסמים שבהם: דווייט אייזנהאואר, עומר בראדלי וג'יימס ואן פליט.
הוא סיים את לימודיו ב-1915 והתגייס לצבא ארצות הברית לוטננט משנה.
ב-1916 הוא השתתף במשלחת העונשין למקסיקו - פעולת תגמול כנגד פשיטותיו של פנצ'ו וייה על אדמת ארצות הברית, תחת פיקודו של ג'ון פרשינג.
במאי 1918 הוא נשלח להילחם בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה כחלק מרגימנט הרגלים ה-6, אשר היה חלק מהדיוויזיה ה-5 של חיל המשלוח האמריקני.
במהלך המלחמה הוא הגיע לדרגת מייג'ור, ומונה למפקד גדוד במהלך קרב סן-מייל ומתקפת מז-ארגון.
ב-14 באוקטובר 1918 הוענק לו צלב השירות המצוין ודרגת כבוד של לוטננט קולונל.
מלבד זאת עוטר במהלך המלחמה גם בלב הארגמן ובלגיון הכבוד וצלב המלחמה מטעם צרפת.
לאחר המלחמה נותר באירופה כחלק מחיל המצב האמריקני עד אוקטובר 1921, ובין היתר שירת בסין בשנים 1933–1936. ב-18 בספטמבר 1936 הוא מונה למפקח על המשמר הלאומי במרילנד, וב-1 באוקטובר של אותה שנה הפכה דרגת הלוטננט קולונל שלו לקבועה.
ב-1940 הוא הוצב במטה הדיוויזיה ה-2, וב-26 ביוני 1941 הוענקה לו דרגת כבוד של קולונל.
ביולי של אותה שנה יצא כחבר משלחת לברזיל.
בדצמבר מונה למפקד רגימנט החרמ"ש ה-6.
עם כניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בדצמבר 1941,לאונרד היה עדיין מפקד רגימנט החרמ"ש ה-6. הרגימנט שלו נכלל במסגרת הדיוויזיה המשוריינת ה-1, והוצב בפורט נוקס.
במרץ 1942 הוא מונה למפקד פיקוד קרבי בדיוויזיית השריון ה-4, וב-20 ביוני של אותה שנה הועלה לדרגת בריגדיר גנרל (כוכב אחד).
ביולי הועבר לדיוויזיית השריון ה-9, ובספטמבר מונה למפקד הדיוויזיה.
ב-27 באוקטובר הועלה לדרגת מייג'ור גנרל (שני כוכבים).
הדיוויזיה שלו הוצבה בקנזס, והשתתפה במבצע פורטיטיוד - מבצע דגל כוזב שנועד לשטות בגרמנים ולגרום להם להאמין שבעלות הברית מתכננות נחיתה בפה-דה-קאלה, בעוד שהנחיתה האמיתית התבצע בנורמנדי.
הדיוויזיה הייתה אחת הדיוויזיות האמתיות היחידות שהשתתפו במבצע, רובן היו מומצאות.
בספטמבר 1944 נשלחה לבריטניה ואז נחתה בנורמנדי לאחר שהנחיתות העיקריות כבר הסתיימו.
הדיוויזיה נכללה במסגרת הקורפוס ה-8 של טרוי מידלטון, אשר היה חלק מהארמייה הראשונה של קורטני הודג'ס.
הדיוויזיה שימשה בתחילה ככוח סיור בגבול גרמניה-לוקסמבורג, וכאשר בדצמבר 1944 פתחו הגרמנים במתקפת הארדנים, מצאו עצמם חייליו של לאונרד חסרי כל ניסיון קרבי.
הדיוויזיה לחמה באומץ במהלך המצור על בסטון וקרב סן וית.
לאחר מכן השתתפה הדיוויזיה בפלישת בעלות הברית המערביות לגרמניה.
ב-7 במרץ גילו אנשיו כי למרות הניסיונות לפוצץ אותו בידי הגרמנים (בין היתר באמצעות V-2), גשר לודנדורף על הריין באזור רמאגן עדיין עומד על תלו.
הגשר אפשר לבעלות הברית לחצות את הריין אל תוך גרמניה עצמה במהירות.
בעיני בעלות הברית, המאורע הזה נקרא "הנס של רמאגן".
גנרל דווייט אייזנהאואר אמר על הגשר כי "הוא שווה את משקלו בזהב".
שלט גדול נתלה על אחד ממגדלי האבן ונכתב בו "חצה את נהר הריין ברגליים יבשות באדיבות הדיוויזיה המשוריינת ה-9".
השלט נמצא כיום בתצוגה במוזיאון פטון לחיל השריון והפרשים בפורט נוקס, קנטקי, מעל טנק M26 פרשינג.
היטלר זעם על המחדל שאפשר את לכידת הגשר, דן להורג חמישה קצינים והחליף את גרד פון רונדשטט באלברט קסלרינג בתפקיד האוברבפסלהאבר ווסט (המפקד העליון במערב).
ב-15 במרץ התמוטט הגשר לפתע, אך עד אז כבר הפעילו האמריקנים על הנהר מספר גשרים צפים, וראש גשר מעבר לו.
לאחר מכן הדיוויזיה נעה דרומה ומזרחה בתוך גרמניה מעבר לנהר לאהן, כבשה את לימבורג, לייפציג ופרנקפורט וסייעה בכיבוש כיס הרוהר.
הדיוויזיה הוסטה לכיוון צ'כוסלובקיה כשהמלחמה הסתיימה ב-8 במאי 1945.
הוא המשיך לפקד על דיוויזיית השריון ה-9 עד אוגוסט 1945, עת הועבר לפקד על דיוויזיית השריון ה-20. באפריל 1946 הועבר לדיוויזיית השריון ה-2, וביולי של אותה שנה מונה למפקד בית הספר לשריון.
שנתיים לאחר מכן נשלח כנספח צבאי בבריטניה, וב-1950 הועלה לדרגת לוטננט גנרל (שלושה כוכבים).
ב-1951 מונה למפקד הקורפוס ה-5 ולאחר מכן למפקד הקורפוס המוטס ה-18. הוא פרש מהצבא ב-1950, ונפטר ב-26 באוקטובר 1974, בגיל 84.
ג'ון רג'ינלד הולידי כריסטי (8 באפריל 1899 – 15 ביולי 1953) היה רוצח סדרתי ונקרופיל בריטי שפעל במהלך שנות ה-40 ותחילת שנות ה-50. כריסטי רצח לפחות 8 בני אדם, בהם את אשתו אתל, על ידי חניקתם למוות בביתו שבשכונת נוטינג היל שבלונדון.
סמוך לאחר שעבר מדירתו במרץ 1953, נמצאו שלוש מגופות קורבנותיו חבויות בגומחה במטבח ביתו.
שתי גופות נוספות אותרו בחצר, בעוד גופת אשתו נמצאה מתחת לרצפת ביתו.
כריסטי הוצא להורג בתלייה ביולי 1953 לאחר שהורשע ברצח אשתו.
כריסטי האשים את הדייר שלו בהריגת אשתו.
ג'ון לואיס הולנד היה פסיכולוג אמריקאי, פרופסור לסוציולוגיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
נודע במודל האישיותי לבחירת קריירה מקצועית Holland Occupational Themes או Holland Codes.
ג'ון לואיס הולנד נולד ב-1919 באומהה, נברסקה, כאחד מארבעת ילדי הוריו.
אביו היה מהגר מאנגליה שהגיע לארצות הברית בגיל 20, עבד תחילה כפועל פשוט ובהמשך למד לימודי ערב של YMCA והפך למנהל חברת פרסום.
האם הייתה מורה בבית הספר יסודי.
עד שנת 1938 הולנד למד בתיכון המרכזי Central High בעיר הולדתו.
אחר כך למד במכללת אוניברסיטת העיר אומהה בה למד פסיכולוגיה, צרפתית ומתמטיקה.
בשנת 1942 סיים תואר ראשון בפסיכולוגיה.
בימי מלחמת העולם השנייה התנדב לצבא.
הוא שירת בדרגת טוראי עד שנת 1946. הוא שימש כמראיין במיון החיילים, כמשגיח מבחנים, פקיד בשירותים משפטיים של הצבא, עובד רס"ר, פקיד טייסת, עוזר בשרות הפסיכולוגי ומעביר מבחני וכסלר.
ניסיונו בשירות הביא אותו להתרשם מסוגי האישיות השכיחים בקרב הצעירים, ובו זמנית גם ממורכבות אישיותם.
תוך כדי מגעיו עם עבודת העובדים הסוציאליים, הפסיכולוגים והרופאים הצבאיים התחזק רצונו להיות לפסיכולוג בעצמו.
אחרי השחרור מן הצבא נרשם לתוכנית לדוקטורט בפסיכולוגיה באוניברסיטת מינסוטה.
בשנת 1947 סיים תואר שני וב-1952 תואר דוקטור.
לפי עדותו המאוחרת, התקשה למצוא נושא מעניין לעבודת הדוקטורט.
בחר בסופו של דבר בסוגיית הקשר בין אמנות לאישיות.
העבודה התמקדה בציוני האמנים במבחני האישיות MMPI ויכולתם הניבויית לגבי שיעור הישגיהם האמנותיים.
בעת לימודיו במינסוטה היה הולנד תלמידו של ג'ון ג'.
דארלי שחשף אותו למחקריו על המוטיבציה ("העניין").
במשך 4 שנים עבד הולנד במרפאה לייעוץ תעסוקתי.
על אף שגישת האוניברסיטה הייתה בעיקר בעד איסוף נתונים אמפיריים ללא עגינה בתאוריות ("אמפיריציזם של אגן האבק"), הולנד התרשם מאוד משיעוריו של הרברט פייגל בתחום הפילוסופיה של המדע ונמשך בהשפעתם גם להיבטים התאורטיים.
אחרי סיום הדוקטורט השתלם הולנד באוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד ובבית החולים הפסיכיאטרי לחיילים המשוחררים (1956-1953).
אחר כך עבד בתאגיד National Merit Scholarship Corporation (1963-1957) ובתוכנית המכללות האמריקאיות למבחנים (1969-1963).
בשנת 1969 הצטרף הולנד לסגל המחלקה לסוציולוגיה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, שבה פרסם כמה ממחקריו החשובים בתחום האישיות ובחירת הקריירה המקצועית.
הוא התמנה לפרופסור ובשנת 1980 פרש לגמלאות והפך לפרופסור אמריטוס.
הוא לא הפסיק את מחקריו באוניברסיטה עד יום מותו בשנת 2008.
הולנד נפטר בגיל 89 בבית החולים Union Memorial Hospital
1994 - פרס איגוד הפסיכולוגים האמריקאי על תרומותיו המקצועיות המצוינות לידע
1995 - פרס המחקר המקיף של האיגוד האמריקאי לייעוץ
2008 - פרס איגוד הפסיכולוגים האמריקאים להצטיינות ביישומים המדעיים של הפסיכולוגיה
ג'ון מייקל לאנדי היה אצן ופוליטיקאי אוסטרלי.
היה לאתלט השני בהיסטוריה שרץ מהר יותר מארבע דקות למייל ושיאן עולם בריצת 1500 מטר ובריצת מייל.
בין השנים 2001–2006 כיהן כמושל מדינת ויקטוריה שבאוסטרליה.
לאנדי, יליד מלבורן, קיבל בשנת 1954 תואר במדעי החקלאות מאת אוניברסיטת מלבורן.
במהלך שנות לימודיו בבית הספר, נהנה לאנדי לעקוב אחרי מרוצים שנערכו באזור.
במהלך שנות לימודיו בקולג' הפך לרץ מקצועי, עד שהצטרף למועדון האתלטיקה האוסטרלי בשנת 1949.
בנעוריו אהב ספורט, אך נהג לרוץ רק כתמיכה לאימוניו בפוטבול אוסטרלי.
רק בגיל 21, בשנת 1951, תוך כדי לימודי חקלאות, התחיל להתנסות בריצה תחרותית.
מאמנו היה פרסי צ'רוטי, ובתוך שנה שיפר לאנדי את תוצאותיו מ-4:43 דקות בריצת מייל ל-4:17 דקות, ונטש את הפוטבול על מנת להתמקד בריצה.
צ'רוטי אמר על חניכו: "כרץ, הבחור הזה פשוט נפלא.
יש לו אומץ ורצון להצטיין, כמעט מבלי להראות מאמץ, בוודאי שלא סבל".
באולימפיאדת הלסינקי (1952) סיים במקום 35 בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:57.0 דקות.
אך במשחקים האולימפיים רכש את שיטת האינטרוולים מהרץ אמיל זאטופק, ובה השתמש מאז.
כשחזר לאוסטרליה חל שיפור ניכר בתוצאותיו, וכבר בדצמבר אותה שנה קבע בריצת מייל שיא אישי של 4:02.1 דקות.
שיא זה גרם גם לקצר בינו לבין מאמנו צ'רוטי, כשהמאמן טען שלאנדי לא השקיע מספיק עבור הנבחרת.
שיאן עולם בריצת 1500 מטר ובריצת מייל
בתחרות שנערכה בטורקו, פינלנד ב-21 ביוני 1954 הוא קבע בריצת מייל שיא עולם חדש של 3:58.0 דקות, שיפור לשיא בן החודש וחצי של רוג'ר בניסטר מאנגליה (3:59.4 דקות) ובכך היה לאדם השני שרץ ריצה זו בפחות מ-4 דקות.
שיאו זה החזיק מעמד 3 שנים וחודש ונשבר על ידי דרק איבוטסון מארצות הברית (3:57.2 דקות).
תוך כדי הריצה קבע בריצת 1500 מטר שיא עולם חדש של 3:41.8 דקות, שיפור לשיא בן השבועיים של ווס סנטי מארצות הברית (3:42.8 דקות).
שיא זה החזיק מעמד כשנה וחודש ונשבר על ידי שנדור יארוש מהונגריה (3:40.8 דקות).
במשחקי האימפריה הבריטית וחבר העמים שנערכו בוונקובר, קולומביה הבריטית, קנדה ב-7 באוגוסט 1954 זכה במדליית כסף בריצת מייל, לאחר שירד מ-4 דקות בפעם השנייה בקריירה שלו בתוצאה של 3:59.6 דקות, אחרי רוג'ר בניסטר מאנגליה שקבע שיא משחקים חדש של 3:58.8 דקות ולפני ריץ' פרגוסון מקנדה (4:04.6 דקות).
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה במדליית ארד בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:42.0 דקות, אחרי רון דלייני מאירלנד (3:41.2 דקות) וקלאוס ריכצנהיים מגרמניה (3:42.0 דקות).
לימים סיפר כי לא חשב שניתן לרוץ מייל בפחות מארבע דקות, ומטרתו הייתה רק לשפר את שיא העולם של גונדר האג משוודיה.
ג'ון ליימן וייטהד ג'וניור היה אמריקאי ששירת בחיל האוויר של ארצות הברית כטייס קרב במלחמת העולם השנייה (כחלק מטייסי טסקיגי), מלחמת קוריאה, ומלחמת ווייטנאם.
וייטהד היה האפרו-אמריקאי הראשון שסיים את לימודיו בבית הספר של חיל האוויר האמריקאי, הראשון ששירת כמורה למטוסי סילון, והראשון שהטיס את המפציץ B-47 סטרטוג'ט.
הוא נקבר ב-14 בספטמבר 1992 בבית הקברות ריברסייד.
ג'ון כריספינסון (בשוודית: John Chrispinsson; 13 בדצמבר 1956 – 3 באפריל 2017) היה עיתונאי ומגיש טלוויזיה שוודי.
בתחילת עבודתו הוא הועסק במערכת העיתון "Expressen" וב-Sveriges Radio, הרדיו הציבורי של שוודיה.
ב-1988 החל לעבוד ב-SVT, רשות השידורים השוודית שם הגיש את תוכנית הבידור "Svepet" עד 1990.
הוא הנחה את מלודיפסטיבלן 1989 ביחד עם מלכת היופי איבון רידינג.
ב-1991 הגיש את תוכנית האירוח Caramba!.
ב-1993 הנחה את האירוויזיון לרוקדים צעירים ביחד עם אנלי אלהנקו.
הוא הגיש את התוכנית "Röda rummet" שעסקה בתחום הספרות ובמסגרתה נערכה הצבעה של הרומנים הטובים ביותר של שוודיה שנכתבו במאה ה-20.
מ-2001 ועד 2011 הוא הגיש שידורים מתוך אירועי הענקת פרסי נובל בסטוקהולם.
ב-2011 קיבל מדליה מטעם האקדמיה השוודית המלכותית לאותיות, עתיקות ועתיקות.
הוא פרסם מספר ספרים שכתב, ספריו עסקו בין היתר בהיסטוריה של שוודיה.
ב-3 באפריל 2017 נפטר כריספינסון.
ג'ון ג'יימס יוז היה תעשיין בריטי ממוצא וולשי, ידוע כמייסד העיר דונצק.
יוז היה בנו של מהנדס שעמד בראש אחד ממפעלי המתכת בעיר מרת'ר טידוויל.
בצעירותו עבד תחת אביו, תחילה כעוזר.
בגיל 28 רכש מספנה ובגיל 36 רכש בית יציקה בניופורט.
בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19 הוא נכנס כמהנדס במפעל המתכות של מילווסק בבריטניה ובשנת 1860 הפך למנהלה.
בשנת 1864 תכנן עגלה לתותחים כבדים: כלי ארטילרי זה שימש את כוחות הצי של מספר מדינות אירופאיות.
יוז פיתח ורשם פטנט גם על הטכנולוגיה לייצור שריון לציפוי אוניות וביצורן.
בשנת 1869 קנה ג'ון ג'יימס יוז אדמות מהנסיך הרוסי סרגיי קוצ'וביי בפרובינציית יקטרינוסלב, על גדות נהר קלמיוס, שם החל בבניית מפעל מתכות עם יישוב פועלים סמוך לכפר אלכסנדרובקה.
לצורך פיתוח הפחם שנכרה ייסד את "חברת נובורוסייסק לייצור פחם, ברזל ומסילות ברזל".
יציקת הברזל הראשונה הותכה בשנת 1872. המפעל פעל במחזור מתכת מלא ובו לראשונה באימפריה הרוסית פעלו 8 תנורי קוק.
המפעל שנוסד על ידי יוז הפך לאחד המרכזים התעשייתיים החשובים ביותר של האימפריה הרוסית, לימים ברית המועצות, ומאז 1991, היה למרכז תעשייתי חשוב באוקראינה.
יוז מת ב-16 ביוני 1889 במלון אנגלטר בפטרבורג ונקבר בלונדון, בבית הקברות במערב נורווד.
2001 - בדונצק, ברחוב ארטיום, נחנכה אנדרטה לזכרו של ג'ון יוז, תעשיין ומייסד יוזובקה.
2010 - האגודה למחקרי אסון פסולת קראה לאחת מהמטמנות של דונייצק על שם ג'ון יוז.
1891 - בית משפחת יוז, הוקם כאחוזה בסגנון נאו-רנסאנס והיא אנדרטה ארכיטקטונית לא מוכרת מהמאה ה-19.
ג'ון כרום היה אמן נוף אנגלי מהתקופה הרומנטית, אחד האמנים העיקריים וחבר מייסד של בית הספר לציירים בנוריץ'.
הוא חי בנוריץ' כל חייו ורוב עבודותיו הן נופי מחוז נורפוק.
ג'ון כרום נולד ב־22 בדצמבר 1768 בנוריץ' והוטבל ב־25 בדצמבר בכנסיית סנט ג'ורג', טומבלנד, נוריץ'.
הוא היה בנם של ג'ון כרום, אורג, ואשתו אליזבת.
לאחר תקופה שעבד כנער שליחויות אצל רופא (מגיל שתים עשרה), הוא למד אצל פרנסיס ויסלר.
בערך בתקופה זו הוא יצר קשר עם רוברט לדברוק, שהפך גם הוא לצייר נוף מהולל.
השניים חלקו חדר ויצאו לטיולי רישום בשדות ובנתיבים סביב נוריץ'.
הם קנו מדי פעם הדפסים להעתקה.
כרום ולדברוק מכרו חלק מיצירותיהם למוכר הדפסים מקומי, וכנראה באמצעות הדפס שנמכר פגש כרום את תומאס הארווי, שעזר לו להמשיך בדרכו בציור.
הייתה לו גישה לאוסף האמנות של הארווי, שאפשר לו לפתח את כישוריו על ידי העתקת עבודותיהם של תומאס גיינסבורו ומיינדרט הובמה.
כרום קיבל הדרכה נוספת ועידוד מצד סר ויליאם ביצ'י שבביתו בלונדון הוא ביקר לעיתים קרובות, וכן אצל ג'ון אופי.
באוקטובר 1792 התחתן כרום עם פיבי ברני.
הם הולידו שתי בנות ושישה בנים.
בשנת 1803 הקימו ג'ון כרום ורוברט לדברוק את אגודת האמנים בנוריץ', קבוצה שכללה גם את רוברט דיקסון, צ'ארלס הודג'סון, דניאל קופין, ג'יימס סטארק וג'ורג' וינסנט.
התערוכה הראשונה שלהם, בשנת 1805, סימנה את תחילתו של בית הספר לציירים נוריץ', קבוצת האמנות הראשונה שנוצרה מחוץ ללונדון.
כרום תרם עשרים ושתיים עבודות לתערוכה הראשונה של הקבוצה שהתקיימה בשנת 1805. הוא כיהן כנשיא האגודה מספר פעמים ומילא את התפקיד גם סמוך למותו.
הוא ביקר מספר פעמים בלונדון, והציג שלוש עשרה עבודות באקדמיה המלכותית לאמנויות בין השנים 1806–1818. הוא גם ביקר בפריז בשנת 1814, לאחר תבוסתו של נפוליאון, ומאוחר יותר הציג ציורי נופים של פריז, בולון ואוסטנדה.
מרבית נושאיו היו מנופים בנורפוק.
כרום היה מורה לרישום בבית הספר בנוריץ' במשך שנים רבות.
כמה מחברי תנועת האמנות נוריץ' התחנכו על ידי ג'ון כרום, כולל ג'יימס סטארק ואדוארד תומאס דניאל.
הוא לימד גם באופן פרטי, תלמידיו וביניהם גם בני משפחת גורני שאיתם שהה במחוז האגמים בשנת 1802.
הוא נפטר בביתו בנוריץ', ב־22 באפריל 1821, ונקבר בכנסיית סנט ג'ורג'.
תערוכת זיכרון של יותר ממאה מיצירותיו התקיימה בנובמבר אותה שנה על ידי אגודת האמנים נוריץ'.
ג'ון כרום עבד בצבעי מים וצבעי שמן, עבודותיו מונים יותר מ-300 יצירות.
בין השנים 1809–1813 הוא יצר סדרת תחריטים.
הם לא פורסמו בחייו, אף שהודיע על כוונתו לעשות זאת.
ההשפעות העיקריות עליו היו הציור ההולנדי מהמאה ה-17 ויצירתו של ריצ'רד וילסון.
יחד עם ג'ון קונסטבל (1776–1837), ג'ון כרום היה אחד האמנים האנגלים הראשונים שצייר מינים מזוהים של עצים, ולא צורות כלליות של עצים.
עבודותיו, שנודעו במקוריותם ובחזונן, קיבלו השראה מהתבוננות ישירה בעולם הטבע בשילוב עם מחקר מקיף על הציירים ותיקים.
ג'ון לסטר סהון היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית בקליפורניה וראש עיריית סן דייגו.
סהון נולד ב-9 ביוני 1862 באטלנטה, ג'ורג'יה.
סהון נבחר למועצת העיר וקבע מסלול עצמאי כחבר מועצה.
בשנת 1905, רצון בקרב מצביעי סן דייגו להחליף את השלטון גרם להם להביס את המועמד הרפובליקני ולבחור את קפטן סהון, מהקואליציה הדמוקרטית והעצמאית, כראש עיריית סן דייגו, קליפורניה, תפקיד בו שימש עד שנת 1907. בבחירות אלה הביס את ארגון "סיטי-בוס" של צ'ארלס ס.
הרדי, סוחר מצליח ומנהיג הארגון הפוליטי החזק ביותר בעיר אי פעם.
במהלך מסע הבחירות שלו, הדגיש סהון את הרעיון שהציבור הוא הבעלים של אספקת המים והיה מוביל ברפורמות בשירותו הקודם במועצת העיר.
במהלך הקמפיין, עלתה מחלוקת בשאלה האם קצין בצבא בדימוס יכול להתמודד באופן חוקי למשרד אזרחי.
רק כדי לוודא שלא תהיה בעיה, סרן סהון נעלם לאחר שנבחר, כך שלא ניתן היה להגיש לו ניירות משפט.
רגע לפני חצות כשהחלה כהונתו הוא התגנב ללשכת ראש העיר והכריז על עצמו כראש העיר.
בהליכי משפט שהתקיימו לאחר מכן, פסק בית המשפט העליון של המחוז נגד ראש העיר, אך פסק דינו התהפך על ידי בית המשפט לערעורים ובית המשפט העליון בקליפורניה.
בעודו ראש העיר, הטיל וטו על ההצעה להעניק לחברת "מי ההרים של דרום קליפורניה" מונופול על אספקת המים לסן דייגו.
ספריקלס, מבעלי חברת הסוכר הקרויה על שמו, שפך כסף על הבחירות למועצת העיר כדי לבטל את הווטו.
סהון היה מפקח המשטרה בעשור הראשון של המאה ה-20. לאחר קמפיין פומבי נגד זנות מצד אזרחים בולטים רבים, בנובמבר 1912 הוציא סהון את הצו שמטרתו לסגור את "מחוז סטינגרי".
הוא נפטר בסן דייגו ב-18 במאי 1913 ונקבר בבית העלמין של הר הופ.
ג'ון בארי לארסון הוא פוליטיקאי אמריקאי, המכהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת קונטיקט, ברציפות מאז 1999. לארסון, חבר המפלגה הדמוקרטית, מייצג מחוז קונגרס השוכן בלב עיר הבירה של קונטיקט, הרטפורד.
בשנים 2009–2013 היה גם יושב ראש הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים.
לארסון נולד בהרטפורד, אך בילה את רוב חייו בעיירה איסט הרטפורד הסמוכה.
הוא גדל במיזם לדיור ציבורי, התחנך בבית הספר התיכון איסט הרטפורד ולמד באוניברסיטת המדינה של מרכז קונטיקט.
הוא עבד כמורה להיסטוריה בתיכון וכעוזר מאמן בבית הספר התיכון ע"ש ג'ורג' ג'.
את דרכו המקצועית החל לארסון כבעלים משותף של סוכנות ביטוח באיסט הרטפורד, בטרם הצטרף לשירות הציבורי.
ב-1971 נבחר בידי מייסד התוכנית "הד סטארט", אדוארד זיגלר, לעמית בכיר במרכז בוּש להתפתחות ומדיניות ציבורית שבאוניברסיטת ייל.
בשנת 1977 פתח בקריירה פוליטית, כאשר מילא קדנציה אחת כמועצת החינוך של איסט הרטפורד.
לאחר מכן, שירת שתי תקופות כהונה בעירייה.
בשנת 1982 נבחר לארסון אל הסנאט המדינתי של קונטיקט, כנציג מחוז הבחירה השלישי, שבסיסו באיסט הרטפורד.
הוא כיהן שש קדנציות בבית העליון של בית המחוקקים המדינתי, מתוכן ארבע כנשיא הזמני של הסנאט.
ב-1994 עזב לארסון את הסנאט והתמודד אל מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל קונטיקט, אך הפסיד בבחירות המקדימות לביל קרי, שבעצמו הפסיד למועמד הרפובליקני ג'ון רולנד ביום הבחירות הכלליות.
לאחר שהפסיד בבחירות המקדימות, לארסון שב למגזר הפרטי לשנים אחדות ונטל פסק זמן מהחיים הפוליטיים.
מאז, נבחר מחדש אל בית הנבחרים האמריקאי כעשר פעמים ללא התנגדות משמעותית.
ב-1 בפברואר 2006 נבחר לארסון לסגן יו"ר הסיעה הדמוקרטית בבית הנבחרים.
סגן יושב הראש הקודם, ג'ים קלייבורן, התקדם לתפקיד היו"ר כאשר בוב מננדז מונה לסנאט של ארצות הברית.
לאחר שהדמוקרטים נטלו את השליטה בקונגרס בבחירות אמצע הכהונה ב-2006, בחר לארסון שלא להתמודד על יו"ר הסיעה — תפקיד אליו נבחר עמיתו רם עמנואל.
לאחר שנבחר מחדש ב-2008, נבחר לארסון אל תפקיד יו"ר הסיעה בקונגרס ה-111, אחרי שעמנואל מונה בידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה לראש סגל הבית הלבן.
סר ג'ון לאברי היה צייר אירי, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו ותיאוריו בזמן המלחמה.
ג'ון לאברי נולד בצפון בלפסט, ועוד כשהיה ילד, עבר לסקוטלנד שם למד באקדמיית הלדאן בגלאזגו בשנות השבעים של המאה ה-19 ובאקדמיה ז'וליאן בפריז בתחילת שנות השמונים.
הוא חזר לגלאזגו והיה קשור לבית הספר בגלאזגו.
ויליאם ברל, בעל ספינות עשיר, היה פטרון נאמן של אמנים סקוטים כולל ג'וזף קרוהול השני, שאיתו למד לאברי.
בשנת 1888 הוזמן לאברי לצייר את ביקורה הממלכתי של המלכה ויקטוריה בתערוכה הבינלאומית של גלאזגו.
זה הגביר את הפרסום שלו כצייר והוא עבר ללונדון זמן קצר לאחר מכן.
בשנת 1896, ויליאם ברל הזמין את לאברי לצייר דיוקן של אחותו מרי ברל.
דיוקן זה הוצג באופן נרחב ונחשב לאחת היצירות המשובחות ביותר של לאברי.
דיוקן אחר של גברת ברל השתנה והפך לדיוקן "הוורד האדום" של הייזל לאברי.
בזכרונותיו הודה לאברי בחסותו של ברל.
בלונדון הוא התיידד עם ג'יימס מקניל ויסלר והושפע ממנו.
כמו ויליאם אורפן, גם לאברי מונה לאמן רשמי במלחמת העולם הראשונה.
עם זאת, בריאות לקויה מנעה ממנו לנסוע לחזית המערבית.
תאונת דרכים קשה במהלך פשיטת צ'פלין גם מנעה ממנו למלא תפקיד זה כאמן מלחמה.
הוא נשאר בבריטניה ובעיקר צייר סירות, מטוסים וספינות אוויר.
בשנות המלחמה הוא היה חבר קרוב של משפחת הרברט הנרי אסקווית' ראש ממשלת אנגליה, ובילה איתם בבית מגוריהם בצד התמזה בזמן המלחמה.
הוא צייר את דיוקנותיהם ותמונותיהם כמו "קיץ על הנהר" (גלריה יו ליין).
לאחר המלחמה הוא הוכתר לאביר וב־1921 נבחר לאקדמיה המלכותית.
עבודתו הייתה גם חלק מתחרויות האמנות באולימפיאדת הקיץ 1924, באולימפיאדת הקיץ 1928 ובאולימפיאדת הקיץ 1932.
במהלך תקופה זו, הוא ואשתו, הייזל, היו מעורבים באופן פעיל במלחמת העצמאות האירית ובמלחמת האזרחים האירית.
הם נתנו את ביתם בלונדון לשימוש למשא ומתן האירי- אנגלי שהוביל לחוזה השלום האנגלו-אירי.
לאחר שנרצח מייקל קולינס, צייר לאברי את "מייקל קולינס, אהבת אירלנד", בגלריה העירונית יו ליין בדבלין.
בשנת 1929 תרם לאברי את עבודתו למוזיאוני אולסטר ולגלריה העירונית יו ליין.
הוא קיבל תארים של כבוד מאוניברסיטת דבלין ואוניברסיטת קווינס בלפסט.
הוא גם הפך אזרח כבוד של דבלין ובלפסט.
חבר ותיק במועדון האמנות של גלאזגו, לאברי הציג בתערוכות השנתיות של המועדון.
לאברי היה יתום שגודל על ידי קרובי משפחה במוירה, קו דאון.
אשתו הראשונה של לאברי, קתלין מקדרמוט, לה נישא בשנת 1889, נפטרה משחפת בשנת 1891, זמן קצר לאחר לידת בתם, איילין (לימים ליידי סמפיל, 1890–1935).
בשנת 1909 לאברי התחתן בשנית, עם הייזל מרטין (1886–1935), אירית-אמריקאית הידועה ביופייה ובכושרה, שנולדה לה בת, אליס טרודו (גברת ג'ק מקנרי).
הייזל לאברי תוארה ביותר מ-400 מציוריו של בעלה.
הייזל לאברי ייצגה את דמותה האלגורית של אירלנד שצייר בהזמנת ממשלת אירלנד, והועתק על שטרות איריים משנת 1928 עד 1975 ולאחר מכן כסימן מים עד כניסת האירו בשנת 2002. נישואיהם של לאברי היו סוערים.
סר ג'ון לאברי נפטר בקילמוגני, ב -10 בינואר 1941, בן 84, ונקבר בבית העלמין בפוטני וייל.
ג'ון לואלין ג'ונס היה אמן וצלם אוסטרלי, שהיה קשור לאסכולת היידלברג, הידועה גם בשם אימפרסיוניזם אוסטרלי.
ג'ונס, שנולד וגדל במלבורן, למד ציור ב אצל ג'ורג' פולינגסבי בין השנים 1883–1889. הוא היה חבר ותיק הן ב, שהוקם בשנת 1885 והן במחנה .
שם, לצד ארתור סטריטון, צ'ארלס קונדר ואחרים, הוא צייר את הנוף האוסטרלי באמצעות טכניקות אימפרסיוניסטיות.
במהלך תקופה זו, הוא היה חבר באחד ממועדוני האמנויות הבוהמייניות המובילות במלבורן באמצע שנות השמונים.
ארתור סטריטון העניק לג'ונס מספר מעבודותיו בהיידלברג, כולל "התרשמות בקיץ מוזהב" (1888), הבסיס לציור הנוף הזה, היה הציור "קיץ מוזהב", איגלמונט (1889).
ג'ונס המשיך להשאיל את "התרשמות בקיץ מוזהב" לתערוכת אמני היידלברג הראשונה - בשנת 1889.
בשנה שלאחר מכן הגישו ג'ונס וסטריטון מספר מיצירותיהם בהיידלברג לתערוכת החורף של , שמשכה את תשומת ליבם של נאמני בביקור מסידני.
הם ראו בצמד "אמנים צעירים מבטיחים ביותר", ורכשו את "העונה היבשה" של ג'ונס וגם את "האוסטרלי" של סטריטון, והפכו אותם לחלק מהעבודות הראשונות של אסכולת היידלברג שנכנסו לאוסף ציבורי.
"העונה היבשה" נכללה מאוחר יותר ב בשנת 1898 בלונדון, בין יתר יצירותיו של ג'ונס.
ג'ונס חי בסידני לקראת סוף חייו, והמשיך לצייר, בעיקר בצבעי מים.
הוא נפטר בבית החולים צפון סידני ב-13 בדצמבר 1927 לאחר מחלה קצרה.
בעוד שסטריטון כתב עליו כמי שתמך מוקדם משמעותי בציור באוויר הפתוח באוסטרליה, ג'ונס, בהשוואה לחברים אחרים ב"מחנות האמנים " במלבורן, נשכח יחסית באפלה.
מבקר האמנות כתב בשנת 1958: "ג'ונס הוא לא יותר משם ברשימת הציירים שעבדו עם רוברטס וקונדר באיגלמונט ...
ואולי הוא לעולם לא יזכר בהרבה מעבר לזה: ובכל זאת, על נאמנותו מישהו באוסטרליה תמיד יתלה את התמונות שלו."
בשנת 1996 הוצג ב אוסף גדול של ציורי שמן וצבעי מים של ג'ונס.
בכותרת "ג'ון לואלין ג'ונס: הצייר הנשכח באוסטרליה", לאחר מכן סיירה התערוכה בגלריות אזוריות אחרות.
לולואלין לופ בפרוור בקנברה נקרא על שם ג'ונס.
ג'ון לואיס קרימל , המכונה לעיתים "הוגארת' האמריקאי" היה הצייר הראשון של אמריקה שצייר סצנות ז'אנר.
קרימל נפטר בתאונת שחייה בגיל 35. בין האמנים האמריקאים הבולטים שהושפעו מעבודתו של קרימל ניתן למנות את ויליאם סידני מאונט, ג'ורג' כלב בינגהאם ותומאס אייקינס.
יוהאן לודוויג קרימל נולד ב-30 במאי 1786 בעיירה הקטנה אבינגן שבדרום דוכסות וירטמברג הגרמנית.
בשנת 1809 החליט יוהאן לודוויג להצטרף לאחיו הבכור, שהיגר לפילדלפיה.
בתחילה תכנן לעסוק בעסקים עם אחיו, אך עד מהרה נטש אותם לטובת האמנות.
אף על פי שאולי היה בשיעורים בצבעי מים בלונדון, ליוהאן לודוויג לא היה שום הכשרה פורמלית אמיתית כשהגיע לפילדלפיה בסביבות ה-1 בנובמבר 1809. במדריך העירוני בשנת 1812 מוצג קרימל כצייר.
הוא התחיל בציור דיוקנאות, אך כאשר עותק של "כנר העיוור" של דייוויד וילקי נפל לידו, תשומת לבו הופנתה לנושאים הומוריסטיים.
הוא גם צייר תמונות היסטוריות.
באותה תקופה פילדלפיה הייתה המרכז האינטלקטואלי והתרבותי של ארצות הברית.
כאן הצטרף קרימל במהרה למועדון הציירים הידוע הראשון באמריקה שבין חבריו היו תומאס סולי ורמברנדט פיל.
הציור הראשון שלו שהלהיב את תשומת הלב הציבורית היה סצנה בשוק פילדלפיה, 1811. הציור תיאר אישה שחורה מגישה קערות מרק חריף פילדלפי ייחודי ללקוחות לבנים בגילאים שונים, ובמעמדות חברתיים.
סצנת הז'אנר או התיאור של חיי היומיום הובילו עד מהרה לניסויים רבים נוספים בספרי הרישום ובציורי הקנבס שלו.
בכל ציורי השמן הידועים שלו, קרימל כלל לפחות חיה אחת (בדרך כלל כלב) לפעמים שתיים או שלוש.
פאבל סווינין, רוסי שהיה בשליחות דיפלומטית בפילדלפיה בין השנים 1811–1813, קנה ככל הנראה כ-14 ציורים מקרימל והציג אותם ברוסיה יחד עם יצירות ממגוון מקורות כסצנות אמריקאיות טיפוסיות שצייר.
הציורים האלה נמצאים כעת במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
אף שבעבר נחשבו כיצירתו של סווינין עצמו, צבעי המים מיוחסים בדרך כלל לקרימל.
עבודותיו של קרימל עדיין משוכפלות לעיתים קרובות בספרי לימוד, יצירות היסטוריות ומגזינים.
"יום הבחירות 1815", אולי הציור המפורסם ביותר שלו, ממחיש בצורה הטובה ביותר את יכולתו של קרימל לחבר את הקהל לתצפיות הומוריסטיות.
"חגיגת ה-4 ביולי בכיכר סנטר", פילדלפיה, 1819 שופעת פטריוטיות ורוח אחדות בעיצוב נאו-קלאסי.
ב"שמיכת הטלאים" היסטוריון האמנות גיא מקלרוי זיהה כאחת הראשונות "המשתמשות בעיוותים פיזיונומיים (חיוך רחב שיניים ושפתיים גדולות מדי) כאלמנט בסיסי בתיאור אפרו-אמריקאים ..." תיאור האם והבת שניסתה לשכנע את האב השיכור לחזור הביתה גרמה להיסטוריונים לשבח את "פונדק אמריקאי" כיצירתו הראשונה של אמן אמריקאי הממחישה את הנושא הזה.
קרימל תיעד רעיונות לתמונותיו בסדרת ספרי שרטוטים ששמר בין השנים 1810 עד 1821. מסוף 1816 עד 1818 הוא חזר לאירופה לאזור הולדתו, וגם לווינה וזלצבורג, וספרי הרישום שלו מלאים בשרטוטים של נופים אירופיים, אנשים, בעלי חיים ופרחים.
המפגשים שלו עם אמנים מקומיים השפיעו על סגנונו שהיה רומנטי יותר בבגרותו.
חלק מהציורים שאבדו ידועים משרטוטים מפורטים, כגון "מסיבת התה".
שני רישומים בספר הרישומים השני שלו מתעדים חגיגת בית מורבית טיפוסית בחג המולד ומייצגים את התיאורים המוקדמים ביותר של עץ חג המולד באמנות האמריקאית.
ב-15 ביולי 1821, קרימל הלך לשחות באגם ליד גרמנטאון וטבע.
אף שקרימל היה צייר רק 11 שנים, התהילה שלו הייתה בעלייה.
ג'ון לה פרג' היה אמן אמריקאי, שהקריירה שלו כללה ציורים, ציורי קיר, עיצוב פנים, ציור ספרים פופולריים על מסעותיו באסיה ונושאים אחרים הקשורים לאמנות.
לה פרג' ידוע בעיקר בזכות ייצור ויטראז'ים, בעיקר עבור כנסיות בחוף המזרחי האמריקני, לה פרג' עיצב ויטראז'ים כאמן, כמומחה לצבע וכחדשן טכני.
לה פרג' היה נערץ בכנסייה האפיסקופלית, וחולק יום חג ב -16 בדצמבר בלוח השנה הליטורגי, יחד עם האדריכלים האמריקאים ראלף אדמס קראם וריצ'רד אפג'ון.
לה פרג' נולד בניו יורק להורים צרפתים עשירים.
בילדותו, הוא ואחיו הפיקו מגזין בצרפתית.
התעניינותו באמנות החלה במהלך לימודיו באוניברסיטת מאונט סנט מרי במרילנד ובמכללת סנט ג'ון (אוניברסיטת פורדהאם) בניו יורק.
בביקורו הראשון בפריז, צרפת, בשנת 1856 הוא למד ציור אצל תומאס קוטיר, ולהתוודע למעגל חברתי של אמנים וסופרים.
הרישומים והנופים הראשונים של לה פרג' הראו מקוריות ניכרת, במיוחד בטיפול בצבע.
לה פרג' חזר מאירופה באוקטובר 1857, והמשיך בלימודי המשפטים.
נסיבות אלה השתנו עם מות אביו ביוני 1858 - הלחץ ללמוד בבית הספר למשפטים נעלם, והייתה לו ירושה משמעותית שנתנה לו את החופש לתפוס מקום בסטודיו בבניין הסדנאות החדש ברחוב העשירי בגריניץ' וילג'.
החללים הציבוריים של הבניין היוו תנאים טובים לקיום רשתות חברתיות בין האמנים.
האטריום המרכזי וקבלות השבת המסורתיות היו חשובים בקריירה של דייריו ולמוניטין האמנותי של המקום.
האדריכל ריצ'רד מוריס האנט המליץ ללה פרג' ללמוד אצל אחיו ויליאם מוריס האנט בניופורט, רוד איילנד.
בשנות השבעים של המאה ה-19 החל לה פרג' לצייר ציורי קיר, שהפכו פופולריים במבני ציבור ובכנסיות.
ציור הקיר הראשון שלו צויר בכנסיית טריניטי, בוסטון, בשנת 1873. בהמשך הוא עבר בכנסייה זו ביחד עם פרנסיס דייוויס מילט.
אחר כך צייר בכנסיית העלייה ובקפלה של סנט פול, ניו יורק.
הוא גם קיבל עבודה פרטית מצד פטרונים עשירים (כקורנליוס ואנדרבילט).
לה פרג' המשיך ליצור ציורי קיר במהלך הקריירה שלו: עבור הקפיטול של מדינת מינסוטה.
בגיל 71, בכנסיית סנט פול, הוא ביצע ארבעה ציורים המייצגים את ההיסטוריה של החוק.
בין עבודותיו האחרונות היו שישה ציורי קיר עבור בית המשפט העירוני בבולטימור.
ג'ון לה פרג' היה מורה לציור, לאון דאבו היה בין תלמידיו ובהמלצת לה פרג' המשיך את הלימודים בפריז.
לה פרג' טייל רבות באסיה ובדרום האוקיינוס השקט, מה שנתן השראה לציוריו.
הוא ביקר ביפן בשנת 1886 בחברת הנרי אדמס ובים הדרומי בשנת 1890 וב־1891, ובמיוחד בילה זמן בלימוד התרבות של סמואה, טהיטי ופיג'י, שוב בחברתו של אדמס.
בהוואי בספטמבר 1890 הוא צייר נקודות נוף על ואהא ונסע לאי הוואי כדי לצייר הר געש פעיל.
מסעות אלה מתוארים בהרחבה בספרו "זכרונות הים הדרומי" ובמכתביו של אדמס.
בשנת 1863 הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב; בשנת 1877 הוא ייסד את האגודה לאמנים אמריקאים.
שנת 1892 היה לה פרג' מדריך במוזיאון המטרופוליטן בבית הספר לאמנות כדי לתת הכשרה מקצועית לסטודנטים בניו יורק.
הוא כיהן כנשיא החברה הלאומית לציירי קיר בשנים 1899 עד 1904. [2] בשנת 1904 הוא היה אחד משבעת האמנים הראשונים שנבחרו לחברות באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומכתבים.
לה פרג' קיבל גם את צלב לגיון הכבוד מממשלת צרפת.
לה פרג' התנסה בבעיות של שינוי צבע והידרדרות הציור, במיוחד במדיום של ויטראז'.
עבודתו התחרתה ביופיים של חלונות מימי הביניים והוסיפה מראות חדשים על ידי שימוש בזכוכית מיוחדת ועל ידי שינוי הצבעים והריתוך של הזכוכית המקורית.
זכוכית אופלצנט שימשה במשך מאות שנים בכלי שולחן, אך היא מעולם לא נוצרה כיריעות שטוחות לשימוש בחלונות ויטראז' ובחפצי נוי אחרים.
לצורך הניסויים המוקדמים שלו, נאלץ לה פרג להזמין משטחי זכוכית שטוחה המיוחדת מיצרן זכוכית מברוקלין.
לה פרג' הגיש בקשת פטנט ב -10 בנובמבר 1879, וקיבל פטנט מס.
224,831 ב־24 בפברואר 1880, עבור "חלון זכוכית צבעונית", עם פרטים טכניים אודות ייצור זכוכית שטוחה מיוחדת והנחתה בשכבה ליצירת חלונות.
ב־15 באוקטובר 1860 הוא נישא למרגרט מייסון פרי (1839–1925) בניופורט, רוד איילנד.
היא הייתה בתו של כריסטופר גרנט פרי, ונכדתו של אוליבר פרי.
הם היו צאצאי המנהיגים הקולוניאליים המושל תומאס פרנס (1599–1673) וויליאם ברוסטר (כ־1567–1644), שהיה מנוסעי מייפלאואר.
למרגרט וג'ון נולדו שמונה ילדים, חלקם הפכו לאמנים ואדריכלים.
לה פרג' נפטר בבית החולים באטלר, בפרובידנס, רוד איילנד, בשנת 1910. הוא קבור בבית העלמין גרין ווד, בברוקלין, ניו יורק.
דרך בנו הבכור כריסטופר, הוא היה סבא של כריסטופר לה פרג', סופר ומשורר, ואוליבר לה פרג', סופר ואנתרופולוג ידוע.
פיטר לה פרג', בנו של אוליבר, היה משורר מהולל בגריניץ' וילג' בשנות השישים.
הוא כתב את "הבלדה של איירה הייז", שהתפרסם על ידי ג'וני קאש.
ג'ון כריסטופר קטלר היה פוליטיקאי אמריקאי, מושל מדינת יוטה השני בין השנים 1905–1909. הוא מושל יוטה הראשון שנולד מחוץ לגבולות ארצות הברית.
קטלר נולד בשפילד שבצפון אנגליה בראשית פברואר 1846. משפחתו של קטלר היגרה לטריטוריית יוטה ב-1864 לאחר שנעשתה חברה בכנסיית ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים.