tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשהתחוור להם שהם שוב במיעוט, חדלו הקפוצ'ינים מלנסות להשפיע, מחשש שהשתתפות תעניק לגיטימציה כלשהי.
הם נסוגו מהדיונים בשאלה ב-2 ביוני, לאחר הודעה רשמית על כך של הבישוף פרנסואה דה בונאל מקלרמון-פראן, בסימן מבשר רעות לנכונות השמרנים להסכין עם המהפכה.
על בישופים נאסר לפעול בלי התייעצות עם אסיפות, ורק הארכיבישופים היו אמורים להתמנות על ידי האפיפיור ולא בהסכמת הכפופים להם.
אך התקנה מרחיקת הלכת ביותר הייתה העמדת כמרים לבחירה על ידי כל האזרחים שהתגוררו באזור בו כיהנו – כולל, פוטנציאלית, הוגנוטים, יהודים או אף דאיסטים.
הייאנסניטים הטיפו קודם להליכי בחירות, אך בהשתתפות הכמורה לבדה.
סמכויות האפיפיור על הכנסייה הצרפתית הוגבלו מאוד.
כמרים מתונים ניסו להפוך את המתווה לקביל יותר: ב-9 ביוני כמעט הצליח האב קלוד ז'אקמאר לשכנע את האספה לתת לאנשי הדת קול בבחירות, ונבלם רק על ידי טיעון שהעלה רובספייר, מקיצוני היעקובינים, שיש בכך משום הותרת שריד קורפורטיבי שאינו כפוף לאומה.
החרם שהטילו הקפוצ'ינים אפשר לרוב להעביר את החוקה בקלות יחסית ב-12 ביולי.
האפיפיור פיוס השישי השתהה בינתיים מלגלות את דעתו.
ב-10 ביולי שיגר איגרת גינוי פרטית אל לואי השישה-עשר, והזהיר אותו מקרע דתי.
זו הגיעה ליעדה ב-23 בחודש, יום לאחר שהמלך נאם באספה והבטיח כי יתמוך בחוקה, בהתאם למדיניות הסבילה שאימץ מאז אירועי אוקטובר הקודם.
הוא השיב לפיוס השישי כי הדבר בלתי נמנע, וביקש הסכמה מהכס הקדוש.
לואי ושריו הניחו כי פיוס יבלע את החוקה כפי שהבליג על הרפורמות שספג מיוזף השני, אך טעו.
מלבד זאת שהמסמך הצרפתי היה קיצוני בהרבה מכל מה שנאלץ להסכין עמו באימפריה הרומית הקדושה, באותה שעה ממש התחזקו בוותיקן הכוחות שדגלו בעליונות האפיפיור, כמו החשמן ג'צ'ינטו ג'רדיל .
כמו כן, הקיסר לאופולד השני ניצב בפני כמה מרידות על רקע המדיניות הדתית של אחיו יוזף ושלו, מה שחיזק את בטחת השמרנים בוותיקן.
האפיפיור כתב לפריז שעליו להיוועץ בקולגיום הקדוש; הוא ציפה שההיררכיה בצרפת תניא או לפחות תעכב את המלך, מבלי שיצטרך להתערב בעצמו.
אבל בעוד שהבישופים הליברלים הזהירו מקרע והתחננו שפיוס לא יגנה את המתווה, אפילו החשמן השמרן דה בואז'לה , מראשי הקפוצ'ינים, לא היה נחרץ בפניותיו לשליט.
המלך אשרר את החוקה ב-24 באוגוסט, אך הכמורה הצרפתית לא יכלה להיות בטוחה בקבלתה בטרם נשמעה דעת רומא.
ב-30 באוקטובר פרסמו שלושים בישופים, שהיו צירים באספה שהתנגדו לחוקה בשעתו, מכתב פומבי בו הסבירו את עמדתם.
תוכנו לא היה מתריס, אך קרא להתייעצות בתוך הכנסייה.
באוקטובר החלו התקנות להיאכף: נבחרו בישופים, נסגרו דיוקסיות ומנזרים ופוטרו כמרים.
אך בעוד שהכמורה הבליגה על כל הפגיעות ברכושה ובהכנסותיה, ורבים מזוטריה תמכו לפחות בחלק מהמהלכים, היא לא הייתה נכונה להסכין עם חתירה תחת הדת עצמה.
הבישוף הנבחר הראשון, דה לה פואפ , נתקל בסירוב של הארכיבישוף מרן לסמכו.
הבישוף רופו דה בונוואל הכריז: השלטונות המקומיים נתקלו בסירובים המוניים, מכמרי הכפר ועד לארכיבישופים, ובנאנט לבדה לא נענו לדרישות החוקה יותר ממאה אנשי דת.
הרוב באספה המכוננת קיבל את הידיעות מרחבי הממלכה בכעס והיה נחוש להשליט את מרותו.
ב-27 בנובמבר הוכרע שמי שיסרב לציית לחוקה יפוטר, וכדי לאכוף זאת נקבע שעל הכמרים להישבע לנהוג לפיה.
ויליאם דויל כתב על האירועים: שיעורי הסרבנות הרקיעו שחקים: בחוף המערבי, בנורמנדיה וברטאן, פחות מרבע נדרו, ודפוס דומה התקיים בפרובינציות מרוחקות כאלזס.
בסך הכל, חצי מאנשי הדת בצרפת נמנעו מלהישבע, ובאסיפה עצמה הסכינו לכך אך 109 כמרים, כשליש מהצירים שנבחרו בשעתו על ידי המעמד הראשון.
רק שבעה מתוך מאה ושישים הבישופים בצרפת, ביניהם טליראן, הסכימו לנדור ובכך אפשרו את שימור שלשלת הסמיכה ולגיטימציה לכנסייה החוקתית הנפרדת שהמהפכנים נאלצו להקים.
השבועה גם הביאה לגילוי חולשה מביך, כשהסתבר שאין די כמרים להחליף את הסרבנים.
האספה נאלצה להותירם במקומותיהם עד שיימצאו ממלאי מקום.
בפריז, התפרצו רדיקלים לכנסיות והתפרעו בטקסים, ובובות בדמות האפיפיור נשרפו ברחובות.
האפיפיור טרם הגיב, וללא מענה ממנו אשרר המלך את השבועה ב-26 בדצמבר.
לואי עצמו הוסיף לשמור אמונים לרומא, והוא ומשפחתו השתתפו במיסות שנערכו רק על ידי כמרים סרבנים.
רק במרץ 1791 שבר פיוס השישי את שתיקתו וביקש מההיררכיה לסרב לשבועה.
ב-4 במאי התפרסם לציבור גינוי חריף מטעמו לחוקה.
הקרע בין הכנסייה הקתולית לצרפת המהפכנית הושלם עם סיפוח רשמי של המובלעות האפיפיוריות ונסן ואביניון, שהשתוללה בהם מלחמת אזרחים בין קתולים נאמנים לתומכי המהפכה שביקשו צעד כזה, והנונציו אנטוניו דוניאני עזב את הממלכה בסוף מאי.
בשנים הבאות נחשפו כמרים סרבנים לרדיפות קשות, לגירוש ולהוצאה להורג, ובשיא שלטון הטרור נרדפו גם הכמרים החוקתיים.
הרדיפות רפו בסתיו 1794, לאחר הוצאת רובספייר להורג, וב-18 בספטמבר הפקיעה המדינה את החוקה למעשה כשהפסיקה לשלם משכורות לאנשי דת.
ב-21 בפברואר 1795 הופרדה הדת מהמדינה והוכרז חופש מצפון גמור לכל האמונות.
הקרע בין צרפת לכנסייה אוחה רק ב-15 ביולי 1801, כשנפוליאון חתם על קונקורדט חדש עם האפיפיור פיוס השביעי בפריז.
חוקת בלארוס (בבלארוסית: Канстытуцыя Рэспублікі Беларусь) היא המסמך המשפטי המחייב והגבוה ביותר בחוק של בלארוס.
אומצה בנוסח המקורי של החוקה הראשונה של רפובליקת בלארוס בשנת 1919 והייתה בתוקף עד שנת 1922 כאשר בלארוס נכנסה לברית המועצות והחוקה שוכתבה על-פי הגדרות סובייטיות.
לאחר העצמאות בשנת 1991 הפרלמנט הבלארוסי כתב את החוקה הדמוקרטית הראשונה בהיסטוריה של בלארוס.
אומצה בנוסח המקורי שלה במשאל עם ב-15 במרץ 1994 על-פי חוקות המערב.
על אף שתוקנה מאז כתיבתה 3 פעמים, עיקריה נותרו בעינם ללא שינוי משנת 2004. החוקה קבעה והנשיא אלכסנדר לוקשנקו קרא להקמת משטר נשיאותי עם סמכויות רבות לנשיא.
החוקה קובעת שבלארוס היא רפובליקה שבראשה עומד נשיא בעל סמכויות נרחבות, הנבחר בבחירות כלליות אחת ל־7 שנים.
במוסד המחוקק שני בתים: בית עליון ובו 64 צירים, 8 מהם ממונים על ידי הנשיא ו־56 נבחרים על ידי נציגים של מועצות מקומיות לתקופה של 4 שנים, ובית תחתון ובו 110 צירים הנבחרים בבחירות כלליות אחת ל־5 שנים.
כל שופטי בית המשפט העליון ממונים על ידי הנשיא; מחצית משופטי בית המשפט הגבוה לחוקה ממונים אף הם על ידי הנשיא והמחצית השנייה - על ידי הבית העליון של הפרלמנט.
חוקת אתיופיה העממית היא חוקה שיוסדה באתיופיה ב-10 בספטמבר 1987 ועל בסיסה קמה הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה.
החוקה הייתה בתוקף עד ה-27 במאי 1991, כאשר האיחדג השתלט על הממשלה האתיופית.
לאחר שמפלגת הפועלים האתיופית נוצרה, המשימה הראשונה שלה הייתה לייצר חוקה שתוביל ותנחה את "הרפובליקה העממית" שעמדה לקום באתיופיה.
במרץ 1986 נוצרה ועדה חוקתית שמנתה כ-343 חברים, על מנת שתיצור טיוטה לחוקה על עקרונות הסוציאליזם.
למרות זאת הוועדה התחלפה, ובמקומה מילאה את תפקיד כתיבת החוקה הוועדה המרכזית של מפלגת הפועלים, שמנתה כ-122 איש.
הוועדה החוקתית שהחונטה הצבאית האתיופית (הדרג) מינתה, הייתה במקור "המכון לחקר העמים באתיופיה", ועדה שהוקמה ב-1983 בגלל הגיוון האתני הרב באתיופיה וההתקוממיות השונות של הלאומים בה.
מכון זה היה מאויש בעיקר באקדמאים מאוניברסיטת אדיס אבבה, והוא המשיך לכהן כוועדה מייעצת לדרג.
במכון זה היו נציגים רבים כגון מנהיגי דת, אמנים, סופרים, רופאים, אקדמאים ונציגים של קבוצות אתניות שונות הרכיבו את המכון.
במשך שישה חודשים נוסחה החוקה עד הפרטים הקטנים, וביוני 1986 הוועדה פרסמה את טיוטת החוקה שכללה 120 סעיפים.
ממשלת אתיופיה הדפיסה כמיליון עותקים ופיזרה אותם בכל רחבי המדינה על ידי מטוסי חיל האוויר האתיופי.
פיזור החוקה נועד לאפשר לאוכלוסייה להבין את משמעות החוקה החדשה ולדרג את הלך הרוח באתיופיה, אך נראה כי לאוכלוסייה האתיופית הכללית לא היה אכפת מהחוקה ומצורת השלטון אלא מה בדיוק הזכויות שלהם מכוח החוקה.
אחד הסעיפים הבעייתיים היה איסור הפוליגמיה, שגרם לזעם בקרב המוסלמים, וכן בעיית האוטונומיה החלקית שניתנה לחלק מהמחוזות במקום מרכוז המדינה או ביזורה.
על פי טענות הממשלה, אזרחי אתיופיה הגישו כחצי מיליון הצעות עריכה.
ב-1 בפברואר 1987, לאחר עריכת הטיוטה, נערך משאל עם על אישור החוקה.
לאחר שלושה שבועות הממשל באתיופיה הכריז על התוצאות: על פי הדיווח כ-96% מאוכלוסיית אתיופיה השתתפו במשאל העם, מתוכם כ-80% הצביעו בעד, 18% נגד והשאר קולות פסולים.
האשרור של החוקה על ידי אזרחי אתיופיה הפך את הממשלה המרקסיסטית לחוקית, ונועד להראות לקהילה הבינלאומית והעולם המערבי שהכל נעשה באופן דמוקרטי, אך למרות זאת העולם המערבי המשיך לתמוך בתנועות ההתנגדות נוסח הוויאנה והשעביה.
החוקה נהפכה לאפקטיבית רק ב-10 בספטמבר 1987, כאשר הדרג בוטל וכל הסמכויות הועברו אל ממשלת הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה, שהוקמה כבר ב-22 בפברואר 1987. החוקה התקיימה עד להשתלטות תנועות ההתנגדות על הממשלה האתיופית ב-27 במאי 1991.
פרק 1: הגדרת אתיופיה כמדינת הפועלים וכלל האזרחים (עממיות).
השפה הלאומית נשארה אמהרית, ואתיופיה הוגדרה בתור מדינה דמוקרטית.
פרק 2: עוסק בהגדרת המערכת הכלכלית של המדינה שהייתה סוציאליסטית.
פרק 3: עוסק בתרבות, שמירה על יסודות המשפחה, חינוך ושירותים חברתיים בנוסף לביטוח בריאות.
פרק 4: עוסק ב"הגנה על המולדת", הכוונה לאיומים על המערכה השלטונית הסוציאליסטית ועל אתיופיה עצמה, בפרק זה צבא אתיופיה משנה את שמו הרשמי ל"הצבא המהפכני האתיופי".
פרק 5: עוסק בקיום יחסים בינלאומיים ובדו-קיום עולמי, פרק זה דומה מאוד למדיניות הסובייטית שלפני הגלאסנוסט.
פרק 7: עוסק בחופש האדם וזכויות האזרחים.
פרקים 8–15: עוסקים בכלל במערכת השלטונית של אתיופיה העממית, ובפרט,
פרק 8: עוסק במבנה המדינה.
פרק 9: עוסק ב"שנגו" הלאומי (הפרלמנט).
פרק 10: עוסק במועצת המדינה (רשות שפעלה, בין השאר, כפרלמנט בעת פגרת ה"שנגו").
פרק 13: עוסק במערכת השלטונית של מחוזות אתיופיה.
פרק 15: עוסק ברשות התובעת.
פרק 16: עוסק בדגל אתיופיה, בסמלה, בהמנונה, בשפתה הרשמית ובבירתה.
פרק 17: עוסק בהליך תיקון החוקה ובהיותה המסמך המשפטי העליון של אתיופיה העממית.
אתיופים רבים ראו בחוקה כתרגום מקוצר של "החוקה הסובייטית של שנת 1977", שלא נועדה באמת לעזור לעם.
נטען כי אתיופיה למעשה הפכה לגרורה סובייטית וכמעט לרפובליקה סובייטית.
בחוקה זו אתיופיה הציגה את עצמה כמדינה נאורה, בלי התייחסות לאפריקה כלל אלא רק לסוציאליזם.
ההבדל בין אתיופיה לברית המועצות היה שאתיופיה לא הייתה פדרציה של רפובליקות סוציאליסטיות אלא מדינה אחידה אחת על מנת ליצור מדינה רב-אתנית ולא פדרציה רב לאומית.
חוקת הרפובליקה האסלאמית של איראן (בפרסית: قانون اساسی جمهوری اسلامی ایران) היא חוקה שהתקבלה באיראן לאחר משאל עם ב-24 באוקטובר 1979 וקיבלה תוקף ב-3 בדצמבר של אותה שנה.
החוקה החליפה את החוקה האיראנית מ-1906 ותוקנה ב-28 ביולי 1989. בעקבות הסעיפים שהתקבלו ללא משאל עם, והיכולת של סעיפים אלו לשלוט בכל הגופים הנבחרים במדינה, החוקה אינה מאפשרת כל הליך דמוקרטי מעבר לאחד אשר מאושר על ידי הגופים שאינם נבחרים במדינה.
מ-2008 ישנה תנועה במדינה לערוך משאל עם כדי לשנות את החוקה.
חוקת הטיוטה שפורסמה על ידי הממשלה הזמנית של מהדי באזרגאן ביוני 1979 נכתבה על פי החוקה של הרפובליקה הצרפתית החמישית.
על אף שהטיוטה שונתה לאחר מעשה על ידי מועצת המומחים האיראנית הראשונה, משרדי ראש ממשלת איראן והנשיא נשמרו עבור הרשות המבצעת שנמצאת במודל הצרפתי.
ב-24 באפריל 1989 האייתולה ח'ומייני הוציא צו לכינוס ועידה לעריכת החוקה.
הוועידה שהתכנסה הוציאה מספר תיקונים לחוקה בסעיפים 5, 107, 109, 111 ובכך ששללו את הצורך בכך שהמנהיג יהיה מרג'ע או ייבחר על ידי העם.
נוסף על כך הוועדה הפכה את המועצה לאבטחת אינטרס המשטר לאחראית הבלעדית על יישוב מחלוקות בין המג'לס למועצת שומרי החוקה וכן ביטלה את תפקיד ראש הממשלה האיראני.
החוקה האיראנית פותחת בהצהרה כי "התנועות האנטי-רודניות לממשל חוקתי, ואנטי-קולוניאליסטיות להלאמת הנפט" של שנות ה-50 כשלו מפאת מחסור בליווי דתי.
יתרה מכך "הציר המרכזי" של התאוקרטיה יהיו הקוראן והחדית'.
ההקדמה טוענת גם שהחוקה נוצרה על ידי מועצת המומחים בתקווה מלאה כי בקרוב תוקם ממשלה אוניברסלית קדושה ושאר ממשלות העולם ייפלו.
פרק 1 (סעיפים 1 עד 14): עקרונות כלליים
הסעיף הראשון קובע, כי שיטת הממשל באיראן היא רפובליקה אסלאמית.
שיטת ממשל זו נקבעה בעקבות משאל עם בו הצביעו 98% מבעלי זכות הבחירה באיראן בעד השיטה.
הצלחה זו מיוחסת לאימאם ח'ומייני.
הסעיף השני מבסס את רעיון הרפובליקה האיסלאמית כשיטת ממשל המבוססת על האמונה כי:
הבנת האלוהות היא בסיסית ביצירת חוקים
בני אדם חוזרים לאלוהים לאחר המוות
ההנהגה תמשיך את המהפכה האיסלאמית
סעיף זה מוסיף לומר כי לבני האדם יש כבוד, ערכיות וחופש יחד עם אחריות כלפי אלוהים.
עיקרון זה מוביל לכך שמספר רעיונות שלטוניים נוספים מיושמים בכך ש:
ההנהגה תוכשר בכל הנוגע לקוראן ולסונה
הממשלה צריכה לקדם את האומנות והמדע
דיכוי בכל צורה שלו אינו מתקבל
הסעיף השלישי בחוקה מדבר על כל שעל איראן להשקיע את כל משאביה למספר מטרות.
מטרות אלה ממוקמות במספר רב של נושאים שלטוניים.
תמיכה בערכים מוסריים חיוביים המבוססים על אמונה
לחימה בכל צורות התועבה והשחיתות
העלאת מודעות ציבורית באמצעות התקשורת
הגנה על האפשרות לחופש פוליטי במסגרת החוק
הבאה לסיום של כל אפליה לא רצויה
מטרות אלה באו להדגיש את החירות החיובית.
חלק מהמטרות באות בד בבד עם עקרונות יסוד של האסלאם:
שיתוף פעולה ציבורי של כלל האנשים
יצירת מדיניות חוץ של הממשל
הסעיף הרביעי אינו ניתן לשינוי והוא קובע כי מועצת שומרי החוקה תבטיח כי כלל הסעיפים של החוקה עומדים ברוח האסלאם.
סעיף 5 (משרד המנהיג הדתי)
הסעיף החמישי מסביר כי על מנהיגי האומה האיסלאמית לבחור מנהיג עבור תפקיד זה.
עיקרון זה בא בעקבות היעלמותו של האימאם הנעלם.
פרק 2 (סעיפים 15 עד 18): השפה הרשמית, כתב, לוח שנה ודגל המדינה
סעיף 15 מכריז כי "השפה הרשמית (של איראן)...
השימוש בשפות שבטיות בתקשורת כמו גם בהוראת התרבות המקומית, מותר בנוסף לפרסית".
בסעיף 16 נאמר "כיוון ששפת הקוראן ושל טקסטים אסלאמיים נוספים...
היא ערבית, ועל חייבים ללמד אותה...
החל מבית הספר היסודי ועד לסוף התיכון".
סעיף 23 מעגן את הזכות האזרחית לכך ש"החקירה של אמונת הפרט אסורה, אסורה גם כן ההטפלות רק כיוון שהוא מחזיק באמונה מסוימת".
סעיף 24 מגן על זכויות התקשורת.
סעיף 25 מספק את חופש ההתאספות "כל עוד לא נישא נשק" וכן שהאסיפות "אינן מתנגדות לעקרונות הבסיסיים של האסלאם".
סעיף 29 מאגד בתוכו את זכויות הרווחה של האזרח.
החל בביטוח פנסיה, אבטלה, זקנה, נכות, תאונות וכן הצורך בשירותי בריאות.
הממשלה, על פי החוק, מחויבת לספק שירותים מסוג אלה וביטחון כלכלי לכל אזרחי המדינה.
פרק 4 (סעיפים 43 עד 55): כלכלה ועיניים כספיים
הרפובליקה האיסלאמית אינה מדינה קומוניסטית כיוון שהמלומדים המוסלמים מתנגדים לכך בתוקף.
אף על פי כך, סעיף 44 מציג מציאות שבה: "כלל תעשיות האם וכן כל התעשיות הגדולות, מסחר חוץ, משאבי טבע עיקריים, בנקים, ביטוח, חשמל, סכרים, חקלאות רבת היקף, רשתות רדיו וטלוויזיה, דואר, טלפוניה, תעופה, תובלה, כבישים, פסי ורכבת ודומים אליהם" יהיו לחלוטין בבעלות ממשלתית.
סעיף 44 מחלק את הכלכלה האיראנית לשלושה חלקים: ציבורי, שיתופי ופרטי.
הכלכלה צריכה להיות מתוכננת וממודלת.
סעיף זה עבר שינוי ב-2004 כדי לאפשר הפרטה בכלכלה האיראנית.
פרק 5 (סעיפים 56 עד 61): הזכות לריבונות
על פי סעיף 60 הנשיא ממלא תפקידים "ניהוליים" מלבד "עניינים אשר נמצאים בצורה ישירה מתחת למנהיג" אשר מפורטים בסעיף 110. סעיף 68 מאפשר דחיית בחירות בזמן מלחמה.
סעיף 58 מפרט את עקרון הפרדת הרשויות.
פרק 6 (סעיפים 62 עד 99): הרשות המחוקקת
סעיף זה מונע מתאגיד רב-לאומי להשתלט על תחום עסקי מסוים באיראן בתואנה "ויתורים לזרים או יצירת חברות באיראן" הם פעולות בלתי חוקיות.
סעיפים אלה מדברים על שיטת הממשל האזוריות באיראן.
הסעיפים אינם מפרטים בדיוק איזה גופים צריכים לקום אם כי נותנים שלד כללי והנחיות לחוקים שיחוקקו.
שני העקרונות העיקריים שמובילים את הסעיפים הללו הן ההיצמדות לרוח האסלאם ושמירה על האופי הדמוקרטי.
למשל סעיף 100 מפרט את הצורך בוועדה עבור כל אזור באיראן, את הוועדה יבחר העם, אך התהליך יעשה תוך כדי שימור הלאומיות האיראנית.
החוקה מקנה כוח רב למנהיג העליון.
יש הטוענים כי למנהיג כוח רב יותר מאשר החוקה מקנה לו כיוון שהוא יכול "להשתמש בצידוק האסלאם למטרותיו".
סעיף 112 מודיע בצורה ישירה כי במקרה וחוק שהמג'לס חוקקו "בא בהתנגשות עם השריעה או החוקה" אזי מועצת שומרי החוקה צריכה להיפגש עם המועצה לאבטחת אינטרס המשטר כדי לפתור את המבוי הסתום הזה.
פרק 9 (סעיפים 113 עד 151): הנשיאות, שרים, הצבא ומשמרות המהפכה
סעיף 146: האיסור על בסיסים צבאיים זרים
השמת בסיסים צבאיים זרים באיראן הוא אסור מהיסוד..."
סעיף 152 מבסס את ההתנגדות האיראנית לכל צורות ההגמוניה, שימור העצמאות האיראנית בכל המובנים ואת קניינה על האדמה, ההגנה על מוסלמים, חוסר התיישרות לכוחות על הגמונים, ושימור על יחסי שלום עם כלל המדינות שאינן לוחמניות.
סעיף 153 הוא המקור לאיסור על כל סוג הסכם שמביא לשליטה חיצונית לאיראן על כל משאב טבע, נדבך בכלכלה, צבא, תרבות במדינה או כל חלק בחיים הלאומיים האיראנים.
סעיף 154 מחזיק את השמחה האנושית בתור האידיאל הגבוה ביותר, ומקנה חופש, עצמאות ושלטון החוק והאמת בתור זכות בסיסית של כל אדם.
בקנה אחד עם הקביעות האלה הסעיף תומך במאבקם של המדוכאים במדכאים בכל רחבי הגלובוס מבלי להתערב בנעשה בתוך מדינות זרות.
סעיף 155 נותן לממשלת איראן את הזכות לתת מקלט מדיני לאלה הדורשים בכך אלא אם הם נחשבים כפוגעניים או בוגדים על ידי החוק האיראני.
סעיף 167 קובע כי על שופטים לעשות שימוש במקורות האיסלאמיים ובפתוות במקום שבו החוקים האיראנים לא מספקים מענה הולם.
פרק 12 (סעיף 175): רדיו וטלוויזיה
סעיף זה מגן על חופש הביטוי ופיזור הדעות ב"תחנת הרדיו והטלוויזיה של הרפובליקה האיסלאמית של איראן" כל עוד שומרים על הקריטריונים הראויים לאסלאם ולאינטרסים של המדינה.
הסעיף גם קובע כי המנהיג העליון הוא מי שממנה את מנהל התחנה וכן בעל הכוח להדיח אותו.
בנוסף הסעיף מורה על קיום ועדה בעלת שישה נציגים (שניים מכל ענף של הממשל) שתפקח על התחנה.
פרק 13 (סעיף 176): המועצה העליונה לביטחון לאומי
סעיף זה ממסד את המועצה העליונה לביטחון לאומי.
הסעיף האחרון בחוקה מכתיב כיצד יתבצע שינוי בחוקה.
עד שלא יתבצע הליך תקין, הסעיף מקפיא כל שינוי בחוקה.
סעיף 177 דורש פסיקה של המנהיג העליון כדי להתחיל להזין שינויים בחוקה.
סעיף 177, המהווה בעצמו שינוי לחוקה לאחר יצירתה, דורש הקמה של "ועדה לשינוי החוקה" כדי לקיים הליך תקין.
הרכב הוועדה הזאת הוא לחלוטין ממשלתי, מעבר לייעוץ של שלושה פרופסורים.
השינויים הסופיים עולים למשאל עם בניגוד למשאל עם שעולה בסעיף 59, הדורש את אישור המג'לס.
לסיכום, הסעיף קובע כי ישנם חלקים של החוקה שאינם ניתנים לשינוי, כגון האופי המוסלמי של המדינה, מטרות המדינה, אופיו הדמוקרטי של הממשל, השלטון דרך משאל עם והרשמיות בדת השיעה.
חוקת אנדורה (בקטלאנית: Constitució d'Andorra) היא המסמך המשפטי המחייב והגבוה ביותר בחוק של אנדורה.
לאחר אישורה על ידי משאל עם שנערך ב-14 במרץ 1993, היא נכנסה לתוקף ב-28 באפריל 1993.
החוקה נחתמה על ידי הנסיכים-שותפים של אנדורה, נשיא צרפת ובישוף אורחל (בקטלאנית: Urgell).
החוקה מסדירה את היותה של אנדורה דמוקרטיה ייצוגית פרלמנטרית.
סעיף 1: השלטון בנסיכות מופקד על ידי הנסיכים-שותפים של אנדורה: נשיא צרפת והבישוף של אורחל.
בנוסף, הוא גם קובע את שמה הרשמי של הנסיכות: .
יתר על כן, הסעיף קובע כי ריבונותה של אנדורה מוטלת על אנשיה.
לבסוף, נמנים שמות מחוזות אנדורה.
סעיף 2: השפה הרשמית באנדורה היא קטלאנית, וההמנון, הסמל והדגל שלה יהיו כדלהלן.
לבסוף, קובע הסעיף שבירת אנדורה תהיה אנדורה לה ולה.
סעיף 3: אנדורה תנהג על-פי המשפט הבינלאומי, ועל-פי ההסכמים והאמנות הבינלאומיות שחתמה עליהם.
סעיף 4: אנדורה תכבד את כבוד האדם כזכות בלתי מעורערת.
סעיף 5: ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם תקפה ומשתלבת במערכת המשפטית של אנדורה.
סעיף 6: כל בני האדם לרבות אנדורה שווים בפני החוק.
סעיף 7: הסדרת האזרחות בנסיכות.
אדם המחזיק באזרחות נוספת לזו האנדורית עלול לאבד את אזרחותו.
סעיף 8: אנדורה תכבד את הזכות לחיים ואוסרת על עינויים ועונשים אכזריים, בלתי אנושיים או משפילים ואוסרת על עונש מוות.
סעיף 9: אין להחזיק אדם במעצר יותר מ-48 שעות, ללא פסק דין של בית משפט.
סעיף 10: פסקי דין בית המשפט יתקבלו בהתאם לחוק בלבד.
זכותו של כל תושבי אנדורה להיות לעורך דין ולקבל ייצוג משפטי בחינם במקרה הצורך.
סעיף 11: זכותו של כל אדם לחופש דת.
סעיף 12: זכותו של כל אדם לחופש ביטוי, ולשמירה על סודות מקצועיים.
צנזורה ושליטה ופיקוח אידאולוגי מצד השלטון - אסור.
לילד באשר הוא ישנם זכויות.
ולבסוף, הזכות לפרטיות היא זכות בלתי מעורערת.
סעיפים 16 ו-17: זכותם של תושבי אנדורה לחופש ההפגנה, כל עוד הודיעו מראש על קיום ההפגנה והיא אינה אלימה.
סעיף 18: הזכות להקים ארגונים מקצועיים וארגוני סחר.
סעיף 19: זכותם של הפועלים ובעלי העסקים להגן על האינטרסים הכלכליים והחברתיים שלהם.
סעיף 20: הזכות של אזרחי אנדורה לחינוך על-פי דרכם.
סעיף 21: חופש התנועה באנדורה לכל יושביה - להתנייד בתוך הנסיכות, לצאת ממנה ולהיכנס אליה.
זכותם של אזרחי אנדורה לקבוע את ביתם בה, בכל מקום שירצו.
סעיף 22: זכויות התושבים הזרים של אנדורה במקרים של אי חידוש התושבות שלהם או צו גירוש שניתן להם.
סעיף 23: זכותם של מי שרוצה בכך להגיש עתירה משפטית.
סעיפים 24, 25ו-26: אזרחי אנדורה יהנו מזכויות פוליטיות, כגון: הזכות לגישה למוסדות ציבוריים והזכות להקים מפלגות פוליטיות.
סעיפים 27 עד 36: "זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות", לרבות איסור על שלילת רכוש פרטי ללא הליך הוגן.
סעיף 37: מערכת המיסוי באנדורה תהיה הוגנת.
סעיף 38: מאפשר לנסיכות להנהיג "שירות לאומי אזרחי".
סעיפים 43 עד 49: מגדיר את סמכויותיהם ואת תפקידם של הנסיכים-שותפים של אנדורה.
סעיפים 50 עד 71: מגדיר את המבנה והתפקוד של הפרלמנט של אנדורה.
סעיפים 72 עד 78: מגדיר את המבנה והתפקוד של ממשלת אנדורה.
סעיפים 79 עד 84: מגדיר את המבנה והתפקוד של מחוזות אנדורה.
סעיפים 85 עד 94: מגדיר את סמכויותיהם ואת תפקודם של מערכת המשפט באנדורה.
השפיטה חייבת להיות עצמאית ושופטים יכהנו עד כשש שנים.
סעיפים 95 עד 104: מגדיר את המבנה והתפקוד של בית הדין החוקתי של אנדורה, אשר תפקידו לפרש את החוקה.
סעיף 105: יוזמה לשינויים בחוקה יכולה לבוא הנסיכים-שותפים של אנדורה או מחברי הפרלמנט של אנדורה.
סעיף 106: על-מנת לאמץ שינוי בחוקה יש להשיג לכך רוב של שני שלישים בפרלמנט, ולאחר מכן להביא את ההצעה למשאל עם.
סעיף 107: יש לשתף את הנסיכים-שותפים בתהליך.
חוק היסוד לרפובליקה הפדרלית של גרמניה , הידוע גם כחוקת גרמניה, הוא המסמך המשפטי המחייב והגבוה ביותר בחוק של גרמניה.
החוקה מסדירה את היותה של גרמניה רפובליקה פדרלית חוקתית בעלת 16 יחידות מדיניות בעלות אוטונומיה מוגבלת - מדינות גרמניה.
בנוסף, היא מכילה רשימה נרחבת של זכויות הפרט, אותן החוקה מעגנת.
החוקה אושרה רשמית ב-8 במאי 1949, ונכנסה לתוקפה ב-23 במאי אותה השנה.
החוקה מבוססת על חוקתה של מערב גרמניה, ועם איחוד גרמניה בראשית שנות התשעים גם חלקה המזרחי של גרמניה הוכפף לה.
עם האיחוד בוצעו בה מעט תיקונים קלים.
החוקה שמה דגש על חירות הפרט בקטלוג נרחב של זכויות אדם ומפלגת את הסמכויות בין שתי הרמות השלטוניות של המדינה ובין הרשות המחוקקת, המבצעת והשופטת.
מבחינות רבות, החוק הבסיסי מ-1949 הוא מענה לפגמים שנתפסו בחוקת ויימאר מ-1919 שייתכן שתרמו להתדרדרות הרפובליקה ועלייתה המאוחרת יותר של המפלגה הנאצית בשנת 1933.
בשנת 1818 נכתבה בבוואריה חוקה מודרנית יחסית לממלכות גרמניה האחרות, אשר יצרה פרלמנט המבוסס על שני בתים: הבית העליון שישבו בו חברי האצולה ובעלי הקרקעות; והבית התחתון שישבו בו נציגי הציבור מהדרגות הנמוכות יותר.
בין השנים 1848 ו-1849 פרצה סדרת מהפכות לאומיות בגרמניה כביטוי מקומי של "אביב העמים" שהתחולל באותה תקופה באירופה כולה.
ב-18 במאי 1848 התכנסה בפרנקפורט האספה הלאומית הראשונה, שמטרתה הייתה ליצור מדינה לאומית גרמנית.
זו הייתה האספה הלאומית של פרנקפורט.
האספה הראשונה אשר נבחרה בבחירות בכל שטח גרמניה, בתקופה שבה הייתה עדיין מחולקת לנסיכויות רבות.
האספה שירתה בתפקידה ברשות מחוקקת מ-18 במאי 1848 ועד 31 במאי 1849 והתכנסה בכנסיית פאולסקירכה שבפרנקפורט.
כשפורסמה החוקה סירב המלך פרידריך וילהלם ליטול את כתר המדינה הגרמנית המאוחדת ולבסוף גרמניה אוחדה רק בשל הלחץ שהפעילו מנהיגיה הצבאיים של פרוסיה.
עוד בשנת 1866 חיבר ביסמרק את החוקה הצפון גרמנית בעקבות המלחמה האוסטרו-פרוסית ויצירת הקונפדרציה הצפון-גרמנית, מתוך כוונה כי זו תהיה חוקת האימפריה הגרמנית של 1871, אם כי בתיקונים קלים.
חוקה זו העניקה לקנצלר החדש אוטו פון ביסמרק סמכויות רבות, שכן היא הפכה אותו ל"אחראי" אך לא חייבה אותו לתת דין וחשבון בפני הרייכסטאג, והעבירה לידיו את הסמכויות על התקציב הצבאי (לאחר המשבר החוקתי אליו נקלע וילהלם הראשון בשנת 1862).
גרמניה, יחד עם המשטרים האוטוריטריים באיטליה ובאימפריה היפנית, כללה מספר יסודות דמוקרטיים, ובמיוחד הרייכסטאג (בקונפדרציה הצפון-גרמנית ואחר כך בקיסרות הגרמנית), פרלמנט בעל סמכויות מצומצמות.
ממשלת רפובליקת ויימאר אימצה את הנוסח של פרופסור הוגו פרויס, והחוקה נחתמה והתקבלה ב-11 באוגוסט 1919.
החוקה קבעה כי המדינה היא רפובליקה, וכי הסמכות הפוליטית נובעת מהעם.
לחוקה היו שתי מגמות: להינתק מהרוח הפרוסית המיליטריסטית ולשמור על אחדות גרמניה כיחידה מדינית ולא כאוסף של ממשלות מקומיות, בלי לבטל את המבנה הפדרלי של גרמניה.
במסגרת המגמה זו הוכרזו בחוקה עקרונות ליברליים, כדוגמת, שוויון בפני החוק, שמירת חירות הפרט, חופש הדיבור וכיוצא בזה.
חוקת ויימאר, נחשבת כאחת ההצהרות הנעלות ביותר בדבר זכויות האדם וחירויותיו.
אלא שהיה פער גדול בינה לבין המציאות העגומה בפועל, כפי ששררה בהמשך במהלך שנות קיומה של הרפובליקה.
במסגרת המגמה השנייה נשמר המבנה הפדרלי של גרמניה - 18 מדינות שהן עצמן רפובליקות.
לממשלה המרכזית בברלין ישנן סמכויות נרחבות.
המשטר הוא פרלמנטרי: ברייכסטאג, שנבחר בבחירות כלליות ויחסיות, יושבים נציגי המפלגות וברייכסראט יושבים נציגי המדינות.
הנשיא נבחר על ידי העם לשבע שנים ויכול להוציא צווי חירום כאשר הממשל הפרלמנטרי אינו מתפקד.
סעיף 48 בחוקה הגרמנית נתן בידי הנשיא את הכוח להכריז מצב חירום "כדי לשמור על הסדר הציבורי" ולבטל את כוחו של הפרלמנט.
סעיף זה הופעל לעיתים קרובות במהלך 14 שנות קיומה של הרפובליקה, לפעמים ללא סיבה למעט רצון הממשלה להשיג רוב פרלמנטרית במצב בהם לא הצליחה להשיג רוב זה.
בראי ההיסטוריה, חוקת ויימאר זכורה כזו שהניחה את התשתית החוקית לעליית הנאציזם לשלטון בשנת 1933, בשל אותו סעיף 48 אשר איפשר לנשיא לנקוט באמצעי חירום ללא הסכמת הרייכסטאג ולהגביל או אף לבטל את זכויות היסוד.
היטלר אכן ניצל לרעה סעיף זה הלכה למעשה ב"צו שריפת הרייכסטאג" ולאחר מכן ב"חוק ההסמכה" שהעביר לידיו סמכויות נשיאותיות נרחבות ללא צורך בחקיקה.
חוק ההסמכה שאושר ברייכסטאג ב-23 במרץ 1933 העניק לממשלה סמכויות חקיקה מלאות, ובכך איפשר לממשלה לעקוף את הפרלמנט (הרייכסטאג עצמו), בו למפלגה הנאצית לא היה רוב מוחלט.
החוקים האלה תרמו להאחדה, תהליך כינון השליטה הטוטליטרית תחת שלטון המפלגה הנאצית.
ב-1 בספטמבר 1948 התאספה "המועצה הפרלמנטרית" בראשה קונראד אדנאואר ולצידו תיאודור הויס בבון (שנכללה באזור כיבוש הבריטי) וניסחה, בחודשים שלאחר מכן, את חוקת גרמניה.
ב-23 במאי 1949 נכנסה החוקה לתוקף, ולמחרת ב־24 במאי 1949 קמה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
כלקח מקריסת רפובליקת ויימר נקבע בחוקה שלא ניתן לבטל זכויות אדם בסיסיות, והסדרים פרוצדורליים של נשיא ייצוגי בלבד, אחוז חסימה וחיוב הצבעת אי-אמון קונסטרוקטיבית.
ב-30 במאי 1968 הועברו תיקונים לחוקה בהם נקבע שכמה מהזכויות הבסיסיות בחוקת גרמניה יוגבלו אם ידרש לכך במקרה של מצב הגנה, מצב של מתיחות, או מצב חירום פנימי או אסון, למרות התנגדות עזה באופוזיציה החוץ-פרלמנטרית כביכול.
תיקונים אלו כללו בין היתר שינויים שהכילו התייחסות לאיחוד אפשרי עם גרמניה המזרחית.
חוק היסוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
לאחר איחודה של גרמניה, הוקמה הרפובליקה הפדרלית של גרמניה והיא קיבלה את חוק היסוד ב-23 במאי 1949, ומאוחר יותר הפך לחוקה עבור גרמניה כולה לאחר איחוד המדינה ב-1990. החוקה הוקמה בהשפעת שלטון צבאי אמריקני, בריטי וצרפתי, והיא עוצבה מתוך רצון למנוע את חזרת היטלריזם והדיקטטורה בגרמניה.
החוקה הגרמנית מחולקת לשישה פרקים עיקריים:
הכבוד האנושי (סעיף 1) הוא ערך עליון, וכל פגיעה בו אסורה.
פרק זה מתאר את זכויות האדם, כולל זכויות פרט בסיסיות כמו חופש הביטוי, חופש הדת, חופש ההתאגדות, הזכות לפרטיות, הזכות להליך משפטי הוגן ועוד.
הוא גם מגדיר את חובת המדינה להגן על זכויות אלו.
הגדרת גרמניה כמדינה פדרלית עם חוקה דמוקרטית, רפובליקנית ומשפטית.
הזכות לעתור לבית המשפט החוקתי: כל אזרח יכול לעתור לבית המשפט החוקתי אם הוא סבור שהמדינה פוגעת בזכויותיו.
עקרונות שלטוניים: החוקה מבטיחה את עקרונות שלטון החוק, חופש הדיבור, הדמוקרטיה וערכים של סובלנות.
הפרק הזה גם מגדיר את המבנה הפדרלי של המדינה: 16 מדינות משנה, שכל אחת מהן בעלת חוקה משלה.
פרק 3: "ההסדרים בעניין זכויות אזרח" (Artikel 38 – 49)
סעיף 38 מגדיר את הזכות לבחור ולהיבחר לפרלמנט הפדרלי (הבונדסטאג).
סעיף 40 מפרט את פרוצדורת הבחירות, כולל מערכת הבחירות ושיטת הבחירה (שיטה מעורבת של רוב ושיעור).
פרק 4: "החוקיות של מוסדות השלטון" (Artikel 50 – 53)
סעיפים אלו עוסקים במבנה השלטוני של גרמניה, תיאורים של המוסדות הפדרליים כמו הנשיאות, הקנצלר, ופרלמנט הבונדסטאג.
התייחסות להסכמים בין-לאומיים, זכויות והתחייבויות במדיניות החוץ של גרמניה, והתחייבויות במסגרת האומות המאוחדות.
פרק 6: "סיום החוקה וההוראות האחרונות" (Artikel 92 – 146)
תוקף החוקה, יכולת לבצע תיקונים ושינויים, והחוקיות הכללית של החוקה.
סעיף 146 מפרט את התנאים שבהם ניתן לשנות את חוק היסוד.
המוסדות השלטוניים המרכזיים בגרמניה מבוססים על עקרונות של רפובליקה פדרלית, דמוקרטית, ומשטר חוקתי.
העקרונות האלו מבטיחים איזון בין כוחות השלטון והגנה על זכויות האזרח.
הנשיא הוא ראש המדינה הפדרלית, אך תפקידו סמלי בעיקר.
הנשיא ממונה על ידי האספה הפדרלית (Bundesversammlung) ותפקידו הוא לייצג את המדינה ברמה הלאומית והבין-לאומית.
אין לנשיא סמכויות ביצועיות משמעותיות.
הקנצלר הוא ראש הממשלה והדמות המרכזית בשלטון הפדרלי.
הוא אחראי להנהגת המדיניות הכללית ומנהל את העבודה השוטפת של הממשלה.
הקנצלר נבחר על ידי הבונדסטאג (הפרלמנט) ובפועל נשאר בתפקיד כל עוד יש לו תמיכתו של הבונדסטאג.
הבונדסטאג הוא הפרלמנט הפדרלי של גרמניה.
הוא אחראי לחוקק חוקים, לפקח על פעילות הממשלה ולבצע את ההסמכה של הקנצלר.
הבונדסטאג נבחר בבחירות כלליות כל ארבע שנים.
הבונדסראט הוא הגוף המייצג את המדינות (ה-Länder).
כל מדינה שולחת נציגים לבונדסראט, שמטרתו לעזור בחקיקה ולפקח על הפעילות השלטונית.
בית המשפט החוקתי הפדרלי של גרמניה אחראי לפיקוח על חוקתיות החוקים והפעולות של המדינה.
הוא מהווה את אחד המוסדות המשפטיים החשובים ביותר במדינה.
יש לו את הסמכות לבטל חוקים או פעולות שנמצאות בניגוד לחוקה.
החוקה הגרמנית, "חוק היסוד" (Grundgesetz), מבוססת על עקרונות יסוד שמנחים את אופי השלטון ואת סדרי הממשל במדינה הפדרלית של גרמניה.
העקרונות הללו נועדו להבטיח מדינה דמוקרטית, שוויונית, חופשית, ומשפטית.
החוקה הגרמנית כוללת עקרונות מרכזיים שמהווים את התשתית של השלטון והחוק במדינה, ובסיסם הוא הגנה על זכויות האדם, הדמוקרטיה ושלטון החוק.
העקרונות המרכזיים של חוק היסוד מצויים בעיקר בפרק 1 ובפרק 2 של החוק, אך הם מושרשים בעקרונות כלליים החוזרים ומופיעים גם בפרקים אחרים.
הכבוד האנושי כערך עליון (Artikel 1)
הכבוד האנושי הוא חסין: החוקה הגרמנית קובעת כי "הכבוד האנושי הוא בלתי ניתנת להפרה" (סעיף 1).
הכבוד האנושי עומד מעל לכל והגנה על זכויות האדם היא עיקרון יסוד במערכת המשפטית של גרמניה.
כל פעולה של המדינה או של פרטים חייבת לכבד את הכבוד האנושי.
כל פגיעה בכבוד האדם, כולל אפליה, רדיפה או פגיעות גופניות, אסורה באופן מוחלט.
דמוקרטיה ישירה ונציגותית: גרמניה היא מדינה דמוקרטית, שבה העם בוחר את נציגיו בפרלמנט (הבונדסטאג) ובמוסדות המקומיים.
הבחירות הן כלליות, חופשיות, שוויוניות וסודיות.
שלטון החוק: המדינה נשלטת על ידי עקרונות של שלטון החוק, המפנים את כל פעולתה לפיה כל החלטה או פעולה ציבורית חייבת להיות מבוססת על דין.
החוק העליון: חוקה זו מחייבת את כל הגופים השלטוניים, החל מהפרלמנט ועד השלטון המקומי.
פדרליזם: גרמניה היא מדינה פדרלית, כלומר קיימת חלוקת סמכויות בין הממשלה המרכזית (הפדרלית) לממשלות מדינות המשנה (Länder).
לכל מדינה חוקה משלה, אך היא כפופה לחוקה הפדרלית.
הזכויות הבסיסיות של האדם (Artikel 2 – 19)
חופש אישי: כל אדם בגרמניה זכאי לחופש ולכבוד אישי.
כל פגיעה בזכויות האדם, במיוחד בזכות לחיים, חירות, וביטחון אישי, אסורה.
חופש הביטוי, ההתאגדות וההפגנה: כל אדם זכאי לחופש ביטוי, חופש הדת, חופש ההתאגדות והזכות להפגין.
זכויות אלו נחשבות לבסיס הדמוקרטיה.
זכות לפרטיות: כל אדם זכאי לפרטיות, הגנה על חייו האישיים, ביתו, ותקשורתו.
המדינה אינה רשאית להתערב באופן שרירותי בחיים האישיים של האזרח.
המדינה כמדינה סוציאלית: גרמניה מחויבת לעקרונות של סוציאליזם חוקתי, שמטרתו להבטיח רווחה כלכלית לאזרחיה ולספק אמצעי מחיה ראויים, במיוחד עבור קבוצות פגיעות בחברה (כמו קשישים, עניים, נכים).
המדינה אחראית ליצור מערכת בריאות ושירותים ציבוריים שמסייעת לאזרחיה במצוקה כלכלית.
החוקה כגוף דינמי (Artikel 79)
החוקה ניתנת לשינוי: סעיף 79 קובע כי ניתן לתקן את חוק היסוד, אך לא ניתן לשנות את עקרונותיו המרכזיים, כמו כבוד האדם, הדמוקרטיה, או הפדרליזם.
כל תיקון לחוקה חייב להתבצע בהסכמה רחבה.
תיקונים לא חוקתיים: יש מגבלות על תיקונים לחוקה, כך שאין לשנות את האופי הדמוקרטי של השלטון או את עקרונות זכויות האדם.
הפרדת רשויות ברורה: החוקה קובעת שהשלטון בגרמניה יחולק לשלוש רשויות: הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת.
כל אחת מהרשויות מבצעת את תפקידה באופן עצמאי, ולכל אחת יש מנגנונים של איזון ושליטה (Checks and Balances) המונעים ריכוז כוח בשלטון אחד.
הרשות המחוקקת: הבונדסטאג והבונדסראט אחראים לחוקק חוקים ולהבטיח את פעולתה התקינה של מערכת השלטון.
הרשות המבצעת: הממשלה הפדרלית, בראשות הקנצלר, אחראית ליישום החוקים וההנחות שנקבעות על ידי הבונדסטאג.
הרשות השופטת: מערכת המשפט, עם בית המשפט החוקתי הפדרלי בראשו, מפקחת על חוקיות הפעולות השלטוניות ומבטיחה שהן יהיו תואמות לחוקה.
עקרון שלטון החוק: כל פעולה של המדינה חייבת להתבצע על פי החוק.
כל רשות לא רשאית לחרוג מהחוק או לפגוע בזכויות האזרח ללא הצדקה משפטית.
החוק יוצר מנגנונים של פיקוח ושליטה על פעולתה של המדינה: עקרונות של פיקוח ובקרה על ידי הגופים השונים — בין אם מדובר בבחירות, עתירות לבית המשפט החוקתי או מערכת פיקוח פנימית של בתי משפט רגילים.
הזכות לעתור לבית המשפט החוקתי הפדרלי (Artikel 93)
כל אזרח או קבוצת אזרחים זכאים לעתור לבית המשפט החוקתי הפדרלי אם הם חושבים שזכויותיהם נרמסו על ידי פעולה של המדינה.
החוק מאפשר עתירות ישירות לבית המשפט החוקתי גם על פעולות של השלטון המקומי והפדרלי, וזהו מנגנון בקרה חשוב במערכת הדמוקרטית.
החוקה הגרמנית, קובעת את המבנה הפדרלי של גרמניה ומסדירה את חלוקתה המנהלית, את מערך היחסים בין השלטון הפדרלי לבין המדינות (הLänder) ואת סמכויותיהם.
החוקה מבטיחה שמירה על האופי הפדרלי של המדינה, תוך שהיא מספקת איזון בין השלטון המרכזי (הפדרלי) לשלטון המקומי (המדינות).
הסעיפים הרלוונטיים בחוק היסוד שמסדירים את המערכת הפדרלית, את סמכויות המדינות והשלטון הפדרלי, מרוכזים בעיקר בפרק 20, 30 ו-70 עד 82 של החוקה, בנוסף לעקרונות של שלטון החוק, זכויות האזרח ושלטון החוק.
סעיף 20 - עקרונות המדינה הפדרלית
סעיף 20 של חוק היסוד מגדיר את עקרונות המדינה כמדינה דמוקרטית, רפובליקנית, פדרלית ומשפטית.
הפדרליזם (חוקת המדינה הפדרלית) נוגע לארגון המדינה על פי מחוזות או מדינות (ה-Länder).
שלטון החוק: כל פעולה של המדינה חייבת להיות מבוססת על דין.
הפדרליזם: גרמניה מחולקת ל-16 מדינות (Länder), שכל אחת מהן יש לה חוקה משלה ומסוגלת לקבוע חוקים בתחום סמכותה, כל עוד לא מדובר בנושאים המנוגדים לחוק הפדרלי.
גרמניה מחולקת ל-16 מדינות (Länder), שכל אחת מהן בעלת חוקה משלה, אולם יש חובת כפיפות לחוק היסוד הפדרלי.
סעיף 30 - סמכויות המדינות
סעיף זה קובע את העיקרון של הסמכות של המדינות.
כל סמכות שאינה נמסרה במפורש לשלטון הפדרלי נשארת בידי המדינות.
המדינות יכולות לקבוע חוקים בתחומים שלא נמסרו בלעדית לשלטון הפדרלי, ובכך יש להן אוטונומיה מסוימת בנושאים מסוימים.
לדוגמה, חוקי חינוך וחוקי משטרת מדינה נמצאים תחת סמכות המדינות.
סעיף 70 - סמכויות המדינות
הסמכויות לא מוגדרות במפורש בחוקה: כל סמכות שלא ניתנה במפורש לשלטון הפדרלי, שייכת למדינות.
עקרון השמירה על סמכות המדינות: החוק הפדרלי לא רשאי להתערב בסמכויות המקומיות של המדינות אם הסוגיה לא נמסרה באופן ברור לשלטון הפדרלי.
סעיף 71 - סמכויות במדינות
מדינה יכולה לשמור על סמכויות ברוב תחום פעילותה, למשל במדיניות חינוך, בריאות, משטרת מדינה, ורווחה, כל עוד נושא זה לא נמסר באופן בלעדי לשלטון הפדרלי.
ההשפעה של השלטון הפדרלי על המדינות
סעיף 72 - חוקים פדרליים חלים במדינות
סעיף זה קובע כי השלטון הפדרלי יכול לקבוע חוקים בתחום מסוים שיחייבו את המדינות.
לדוגמה, החוקה הפדרלית מחייבת חוקים במדינות בכל הנוגע ל:
המדינות יכולות לא לקיים את החוקים הפדרליים בנושאים מסוימים אם יש להן מדיניות חוקים עצמאית, אך במקרה כזה נדרשת הסכמה של המוסדות הפדרליים.
הבונדסראט (Bundesrat) הוא המוסד שבו נציגי המדינות פועלים באופן ישיר על החקיקה הפדרלית.
הבונדסראט הוא הגוף שמייצג את המדינות בשלטון הפדרלי.
כל מדינה שולחת נציגים (משרדי המדינה) לבונדסראט.
ככל שמדינה גדולה יותר, כך יש לה יותר נציגים.
תפקידו של הבונדסראט: לשתף פעולה עם הבונדסטאג (הפרלמנט הפדרלי) בחקיקת חוקים המשלבים את הצרכים הפדרליים והאינטרסים של המדינות.
הבונדסראט יכול להציע חוקים, לדחות חוקים ולספק תובנות במגוון תחומים, במיוחד במקרים של נושאים המשפיעים על המדינות, כמו חינוך, בריאות או מיסוי.
המרחב הפדרלי ושיתוף פעולה בין השלטון הפדרלי לבין המדינות
סעיף 91 – שיתוף פעולה בין הממשל הפדרלי לבין המדינות
החוקה הגרמנית מעניקה מימון ושיתוף פעולה בין הממשל הפדרלי לבין המדינות בנוגע לנושאים חברתיים וכלכליים.
המדינה הפדרלית אחראית לתמוך במדינות בניהול תחומים מסוימים, אך המדינות יכולות לקבל סמכויות מלאות בתחום ניהול החינוך המקומי.
איזון בין השלטון הפדרלי לשלטון המקומי (Länder)
הפדרליזם הגרמני מבטיח איזון בין השלטון הפדרלי לשלטון המקומי (המדינות), כאשר כל אחד מהם פועל בתחום הסמכויות שניתנו לו בחוקה.
השלטון הפדרלי מנחה את המדינות במקרים של מדיניות חוץ או ביטחונית.
המדינות נשארות אחראיות למערכת החינוך, למערכת הבריאות ולקביעת תקנות או חוקים הנוגעים לניהול המקומי של המדינה.
כחלק מהאיזון הזה, גם יש מקום לפשרות ופשרות פוליטיות בין השלטון הפדרלי לבין המדינות, במיוחד בהליכי החקיקה, שבהם יש למוסדות הפדרליים ולמדינות השפעה ישירה.
פסקי-דין מבית המשפט החוקתי הפדרלי (Bundesverfassungsgericht)
בגרמניה, בית המשפט החוקתי הפדרלי מפקח על החוקה והאחראי להבטיח כי החוקים הפדרליים תואמים את עקרונות החוקה.
כל שינוי בסמכויות של המדינות עלול להיבחן על ידי בית המשפט החוקתי הפדרלי, במקרה של טענות שהסמכויות לא מיועדות לחוקי הפדרליזם.
בית המשפט הפדרלי לחוקה הוא מוסד שתפקידו להבטיח כי נוהלי החקיקה והמשפט עולים בקנה אחד עם החוקה הגרמנית.
המשרד הפדרלי להגנת החוקה הוא הארגון הגרמני לביטחון פנים האחראי לפיקוח ומודיעין פנימי.
מטה הארגון נמצא בברלין הבירה לאחר שהועבר לשם באחרונה מהמטה בקלן, ששימש מרכז הארגון מאז הקמתו ועד 2009.
בכל אחת מ-16 ממדינות הפדרציה הגרמנית קיים משרד ממלכתי להגנת החוקה (Landesamt für Verfassungsschutz), שהוא הסניף האזורי של הארגון.
מאז שהחוק הוסמך, הוא עבר תיקונים רבים, שמטרתם להסתגל לשינויים פוליטיים, חברתיים וכלכליים:
תיקונים בעשור הראשון: תיקונים שונים עסקו בבעיות כמו זכויות המיעוטים, זכויות נשים, זכויות ההגירה והפליטים.
איחוד גרמניה (1990): החוקה שונתה כדי לכלול את מדינות גרמניה המזרחית, אשר הפכה לחלק מהרפובליקה הפדרלית.
תיקונים בתחום זכויות האדם והגנת הסביבה: חוקים שהוספו על מנת להדגיש את חשיבות הזכות להליך משפטי הוגן, הגנת זכויות עובדים וחשיבותה של הגנת הסביבה.
באתיופיה היו קיימים מסמכים רבים לאורך ההיסטוריה ששימשו כחוקה: פתחה נגסט, חוקת סלאסי הראשונה, צ'רטר מזרח אפריקה האיטלקית, חוקת סלאסי השנייה, החוקה העממית, הצ'רטר הלאומי וחוקת הפדרציה.
מסמכים אלו הגדירו את עקרונות היסוד של המשטר באתיופיה ואת זכויות אזרחיו לאורך התקופות השונות.
פתחה נגסט (געז: ፍትሐ ነገሥት, עברית: "חוק המלכים") הוא ספר אשר נכתב במצרים במהלך 1240 על ידי הסופר הקופטי עבדול פדעיל איבן א-עסל ('Abul Fada'il Ibn al-'Assal) בשפה הערבית שיותר מאוחר תורגם לשפת הגעז ונהפך לחוקה הרשמית של האימפריה האתיופית.
החלק הראשון של הספר עוסק בעיקר בענייני כמורה ודת בנוסף למבנה של הכנסייה.
כמו כן, נכלל בה גם החלטות ועידת ניקיאה וועידת אנטיוכיה.
בחלק השני הספר עוסק בענייני משפחה, מנהל מקומי.
האזכורים הראשונים של הספר בשפת הגעז היה בשנת 1450 תחת שלטונו של הקיסר זרע יעקב.
אך הספר נהפך לחוקה רק כאשר עלה לשלטון הקיסר סרצה דנגל ב-1563. הגרסה האתיופית של הספר אינה כוללת בתוכה את הערות של הסופר המקורי יחד עם זאת נוספו לו הגרסאות האתיופיות של הספרים שממנו הוא נלקח וכך זכה לשמו "חוק המלכים" חוקה כתובה ראשונה לאימפריה האתיופית.
הפתחה נגסט במהלך שנות שלטונו של יורש העצר טפרי מקונן ב-1921 כונה על ידו כספר אכזרי וחסר תועלת, טפרי ניסה לשנותו והוסיף לו תיקונים מודרניים אך בגלל ההתנגדות הוא לא ביטל אותו, ב-1931 כאשר הומלך בשם היילה סלאסי הוא ביטל אותו לגמרי וחוקק חוקה מודרנית חדשה.
חוקת 1931 של אתיופיה הייתה החוקה המודרנית הראשונה של אתיופיה.
היא תוקנה בטקס מרשים שנערך ב-16 ביולי 1931 בנוכחות הקיסר האתיופי היילה סלאסי.
במבוא לתרגומו של החוקה לאנגלית, כתב המתרגם ויליאם שטרן, ש"ראוי לציין כי זה המקרה הראשון בהיסטוריה שבו שליט אבסולוטי של מדינה מבקש מרצון לחלוק את השלטון עם נתיניו".
החוקה מפקידה את הכוח הביצועי במדינה אצל הקיסר, אשר הוא יהיה חייב להיות צאצא של מנליק הראשון, מלך אקסום.
בנוסף, היא מסדירה את חובותיו וזכויותיו של העם האתיופי.
החוקה קובעת את היותם של פרלמנט בעל שני בתים: בית תחתון הנבחר על ידי העם ובית עליון הנבחר על ידי הקיסר.
החוקה גם עוסקת בסמכויות שרי הממשלה והמערכת השיפוטית.
חוקת 1931, לא הביאה לדמוקרטיה באתיופיה, כי למעשה עדיין רוב סמכויות רוכזו בידי הקיסר.
במהלך מלחמת העולם השנייה ובשנים שקדמו לה, כבשה האימפריה האיטלקית את אתיופיה וסביבתה.
מוסוליני צר חוק יסוד כמעיין צ'רטר או חוקה לאתיופיה הכבושה ביוני 1936 שחילק את מזרח אפריקה האיטלקית לשישה מחוזות:
חוקת אתיופיה משנת 1931 הוחלפה בשנת 1955 בחוקה חדשה, שהרחיבה את סמכויות הפרלמנט אך בפועל הרחיבה את סמכויותיו של הקיסר - היילה סלאסי.
החוקה עמדה בתוקף עד המהפכה האתיופית (המהפכה המרקסיסטית; 15 בספטמבר 1974), עת השתלט הצבא על הנהגת המדינה במהפכה צבאית.
לאחר השתלטות הצבא על אתיופיה, חוקת אתיופיה העממית היא החוקה שיוסדה באתיופיה ב-10 בספטמבר 1987 ועל בסיסה קמה הרפובליקה העממית הדמוקרטית של אתיופיה.
למרות שחוקה זו הגדירה את אתיופיה כמדינה דמוקרטית, לא כך היה המצב.
למעשה החוקה, מיסדה את אתיופיה כמדינה דיקטטורית קומוניסטית.
החוקה ביטלה גם את מוסד הקיסרות.
מלאחר נפילת השלטון הקומוניסטי באתיופיה ב-27 במאי 1991 ועד כינון החוקה החדשה ב-27 במאי 1991, החוק העליון הזמני שהיה תקף במדינה היה הצ'רטר האתיופי הלאומי.
האיחדג שהשתלט על המדינה יצר ועידה רב-אתנית שמטרתה תהיה בין השאר לאמץ צ'רטר לאומי.
הצ'רטר הלאומי יצר עיקרון למה שצפוי היה להיות בתקופה של כשנה וחצי עד שנתיים של תקופת המעבר.
הצ'רטר קרא ליצירה של טיוטה לחוקה חדשה שתיכנס לתוקף עד תחילת 1995. וגם חייב את ממשלת המעבר להתנהל בהתאמה עם ההצהרה העולמית של האו"ם לזכויות אדם ולא להתערב בעניינים פנימיים של מדינות סמוכות.
הצ'רטר הכיר את הזכות של כל העמים באתיופיה לקביעה עצמית, בהקשר של פדרליזם אתני, וקראה ליצירה של מחוזות ומועצות אזוריות על הבסיס האתני.
לאחר שהאיחדג השתלטו על המדינה ב-27 במאי 1991, פג תוקפה של החוקה הקומוניסטית משנת 1987. החוקה הנוכחית של אתיופיה, המהווה את החוק העליון של המדינה, אומצה על ידי ממשלת המעבר של אתיופיה בדצמבר 1994 ונכנסה לתוקף באוגוסט 1995. החוקה הוכנה על ידי "האספה המכוננת" אשר נבחרה בחודש יוני אותה שנה.
החוקה מסדירה את היותה של אתיופיה רפובליקה דמוקרטית פדרלית המחולקת ל-11 מדינות בעלות אוטונומיה רחבה בענייני פנים.
החוקה גם קובעת את זכויות האדם באתיופיה, במבוסס על ההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם והאמנה הבינלאומית בדבר זכויות אזרחיות ופוליטיות.
בנוסף, החוקה קובעת מעמד שווה לכל השפות באתיופיה, מלבד אמהרית, אשר תשמש כשפה הרשמית של המדינה.
חוקת ארגנטינה היא היסוד המרכזי שעליו מבוסס כיום החוק בארגנטינה, גרסתו הראשונה נכתבה בשנת 1853 על ידי אספה חוקתית שהתכנסה בסנטה פה, וחלק מהגרסה זו הייתה מבוססת על חוקת ארצות הברית.
במשך השנים נערכו רפורמות והוכנסו תיקונים מספר פעמים בחוקה.
הניסיון הראשון לחלק את הכוח הפוליטי בארגנטינה היה בתקופת הממשלה שקמה לאחר מהפכת מאי.
חלק מן המנהיגים המהפכנים ובראשם מריאנו מורנו שאפו לכתוב חוקה על מנת שיוכלו להכריז באופן מיידי על הקמת מדינה עצמאית.
באוקטובר 1811 חוקקה החונטה הגדולה, שהחליפה את החונטה הראשונה, חוקים מיוחדים שחילקו בין מוקדי הכוח בפוליטיקה, אולם אלו לא התקבלו על ידי החונטה ששלטה לאחריה.
עם זאת, בנובמבר נחקקו לראשונה חוקים המגינים על חופש העיתונות וביטחון האזרח.
בשנת 1813 נחקק החוק המעניק חופש לבני העבדים.
בשנים 1819 ו-1926 הוכנו חוקות אולם בסופו של דבר לא נחקקו בעיקר בשל מחלוקת בין תומכי השלטון הפדרלי בארגנטינה לבין מתנגדיו.
מספר חוקים אחרים נחקקו עד לשנת 1853 ונועדו לקדם חוקה שתחול על כל המחוזות במדינה.
הידועים והחשובים שבהם היו: חוזה פילאר בשנת 1820, האמנה הפדרלית בשנת 1831, פרוטוקול פלרמו והסכם סן ניקולס בשנת 1852.
האמנה הפדרלית קראה לכל מחוזות הקונפדרציה לכנס קונגרס פדרלי כללי, אולם גוף זה היה מגביל מאוד את כוחו של מושל מחוז בואנוס איירס, חואן מנואל דה רוסאס, שהיה מושל חזק ובעל השפעה רבה מאוד ולכן לא התכנס הקונגרס.
כאשר הודח רוסאס לאחר קרב קסרוס בפברואר 1952, נחתם על ידי נציגי המחוזות הסכם סן ניקולס שקרא שוב לכינוס הקונגרס הפדרלי, וב-1 במאי 1853 הושבע הקונגרס בסנטה פה והעביר חוקה פדרלית לאומית חדשה שחלה על כל פרובינציות ארגנטינה.
מחוז בואנוס איירס היה היחיד שהתנגד לכך ובעקבות כך פרש מן הקונפדרציה הארגנטינאית עד לשנת 1859.
רפורמות ותיקונים בחוקה משנת 1853
הפעם הראשונה שבה נערך שינוי בחוקה שאושרה בשנת 1853, היה מספר שנים לאחר מכן, בשנת 1860, כאשר מחוז בואנוס איירס הצטרף שוב לאיחוד המחוזות.
בין היתר נשמרו זכויות יתר לבואנוס איירס, וכן נקבע לראשונה כי השם רפובליקת ארגנטינה תהיה השם הרשמי של איחוד המחוזות.
בשנת 1949, במהלך כהונתו של חואן פרון אושרה רפורמה מקיפה ומשמעותית בחוקה.
מטרת השינוי הייתה לשנות את הניסוח באופן שיתאים למושגים של הדמוקרטיה במאה ה-21. כך למשל, נוסחה מחדש פרקים בחוקה הנוגעים לזכויות החברתיות, תנאי העבודה למעמד הפועלים, הזכות לחינוך טוב.
כמו כן בוטלה ההגבלה של זמן על משך כהונת הנשיא.
בתקופת המשטר הצבאי בארגנטינה (1958-1955) ערכה ועדה מיוחדת שנבחרה לכך על ידי החונטה הצבאית שינויים שמטרתם הייתה לבטל את התיקונים שביצע חואן פרון בשנת 1949. מלבד זאת לא נערכו שינויים משמעותיים נוספים.
בשנת 1972 שוב בוצעו שינויים בחוקה, והפעם על ידי הממשל הצבאי בראשותו של אלחנדרו אגוסטין לנוסה.
התיקון האחרון בחוקה נערך בשנת 1994, בעת שלטונו של הנשיא קרלוס מנם.
נכללו בה שינויים בגודל הסנאט, הפחתת שנות קדנציה נשיאותית לארבע ומעמד מיוחד, מעין אוטונומיה, לבירה בואנוס איירס.
כמו כן נכתבו מחדש פרקים הנוגעים לזכויות אדם, בריאות, איכות הסביבה והוכנסו שיפורים על מנת לייעל את תהליכי החקיקה במדינה.
ההקדמה של החוקה הארגנטינאית מצהירה על מספר נקודות מוצא לתפיסה של האומה הארגנטינאית, כמו הכרה בהסכמים הקודמים שנחתמו לפני חיבור החוקה, ולבסוף מניח את יסודות התמיכה במדיניות ההגירה.
הוא מסתיים בבקשת "הגנה מן האלוהים, מקור הצדק", לכל בני האדם הרוצים להתיישב בארגנטינה.
החוקה קובעת מגילת זכויות וערבויות לכל בני האדם, ארגנטינאים וזרים.
בבסיסו עומדים הזכות לחיים, לחירות ולשוויון.
בשנת 1994 נוסף למגילה פרק העוסק באיכות הסביבה וזכויות הצרכן.
כמו כן שופר הפרק המעניק זכויות פוליטיות לאזרחים.
בארגנטינה, החירות היא זכות מקודשת.
בחוקה נכתב כי כל אדם רשאי להתנהג כרצונו וכל עוד אין הדבר פוגע בציבור - לא יוכל להישפט על כך.
כמו כן נקבע כי לא יהיו תוארי אצולה וכל האזרחים שווים בפני החוק.
על פי החוקה, ארגנטינה היא רפובליקה פדרלית.
היא מחולקת לפרובינציות ארגנטינה, וכל פרובינציה בעיריות.
לעיר הבירה בואנוס איירס יש מעמד מיוחד.
לכל פרובינציה יש סמכות לכתוב חוקה משלה שתהיה תקפה באותו מחוז ואולם היא חייבת להיות כפופה לחוקה הפדרלית.
בראש הרפובליקה עומד נשיא ארגנטינה או כפי שהתפקיד מכונה רשמית נשיא האומה הארגנטינאית (בספרדית: Presidente de la Nación Argentina).
הנשיא ממנה את מושלי המחוזות, כמו גם את סגנו והוא נבחר בבחירות המתקיימות מדי ארבע שנים.
החוקה מפרידה את הכוחות הפועלים בשלטון לשלוש זרועות: הרשות המבצעת, המחוקקת והשופטת.
הרשות המבצעת נמצאת תחת אחריותו של הנשיא שהוא ראש הרשות.
במקרה של היעדרות, מחלה, מוות או התפטרות של הנשיא, יחליף אותו סגן הנשיא אף על פי שהוא משתייך לרשות המחוקקת מתוקף תפקידו כנשיא הסנאט.
לנשיא אפשרות לקדם חוקים באמצעות צווים לקונגרס ויש לו עליהם גם זכות וטו.
הנשיא משמש גם כמפקד העליון של הכוחות המזוינים ומנהל את היחסים הבינלאומיים של המדינה.
הרשות המחוקקת מורכבת מהקונגרס הלאומי הארגנטינאי המחולק לבית העליון, הסנאט, והבית התחתון, בית הנבחרים ובראשם עומד סגן הנשיא.
ועדת הביקורת הכללית היא גוף עצמאי המייעץ לקונגרס.
בנוסף קיים משרד נציב תלונות הציבור שתפקידו הוא הגנה על זכויות האזרח במדינה.
הרשות השופטת מורכבת מבית המשפט העליון פדרלי ובתי משפט מחוזיים ברחבי המדינה.
עקרון ההפרדה בין הרשויות מעוגן היטב בחוקה והיא נשמרת בקפדנות בארגנטינה.
חוקת 1793 או Constitution de l'an I (חוקת השנה הראשונה)) הייתה החוקה השנייה שכוננה בצרפת בימי המהפכה הצרפתית והחוקה הראשונה שהתקבלה תחת הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
החוקה הייתה אמורה להחליף את חוקת 1791 שלא הייתה רלוונטית לאחר שבוטל מוסד המלוכה.
החוקה החדשה נוסחה על ידי ועדה של חמישה אישים, ביניהם לואי אנטואן דה סן-ז'וסט, שנבחרו לצורך תפקיד זה על ידי הוועידה הלאומית ואשר מתוקף בחירתם הפכו גם לחברי הוועד לשלום הציבור.
הנוסח הסופי של החוקה התבסס על הצהרת זכויות האדם והאזרח, שגרסה חדשה ורדיקלית שלה הופיעה כפתיח לחוקה (הצהרת זכויות האדם והאזרח של 1793).
ההצהרה החדשה הכריזה כי כל בני האדם שווים על פי הטבע ובפני החוק.
היא כללה הגנות מפני פגיעה של הממשלה בזכויות האדם, שהן הזכות לשוויון, לחירות, לביטחון ולרכוש.
היא כללה הגנה על חירויות שונות, כגון חירות הדת והמצפון, חופש העיתונות, חופש ההתאגדות, והחופש למסחר.
ההצהרה קבעה כי אדם אינו יכול למכור את עצמו או להימכר על ידי אחר, ובכך קבעה שעבדות אינה חוקית.
אחד החידושים העיקריים בפתיח של החוקה הוא ההוספה של מספר זכויות חברתיות וכלכליות כזכויות מוגנות של האדם והאזרח, ביניהן, זכות האזרח לרווחה, זכותם של נזקקים לקבל סיוע מהחברה, והזכות לחינוך.
ההצהרה בפתיח לחוקה קובעת גם מספר זכויות פוליטיות, שהחשובה והרדיקלית ביניהן היא זכות המרד.
כך למשל נכתב כי "כאשר הממשלה פוגעת בזכויות של העם, המרד יהיה, עבור העם ועבור כל חלק ממנו, הזכות המקודשת ביותר והחובה ההכרחית ביותר" (סעיף 34).
על אף שהתקבלה על ידי הוועידה הלאומית ב-24 ביוני 1793 ואשררה במשאל עם עם 1,800,000 קולות בעד ו-11,000 קולות נגד, החוקה הושעתה מייד עם כינונה הרשמי ולמעשה מעולם לא שימשה כחוקה בפועל.
הוועידה, שנשלטה על ידי היעקובינים, הכריזה על מצב החירום בשל מצב המלחמה בו הייתה צרפת שרויה.
למרות שלא שימשה בחוקה בפועל, ההיסטוריון ולטר גראב טוען ש"חוקה יעקובינית זו...
מסמנת את פסגת הדמוקרטיה הבורגנית שהמהפכה הצרפתית הגיעה אליה והיא שימשה דוגמה ומופת לחוקות הדמוקרטיות במאות ה-19 וה-20.
לאחר תקופת שלטון הטרור, שלטון תרמידור הביא לכינון חוקת 1795, שהייתה שמרנית יותר מחוקת 1793, שאפה ליצירת סדר חברתי ופוליטי ליברלי ולמנוע מרד.
חוקת 1936 ("חוקת סטלין") הייתה חוקת ברית המועצות החל מקבלתה מ-1936 וכלה בקבלת החוקה החדשה ב-1977. יום קבלת החוקה נקבע ל-5 בדצמבר, וכחג לאומי היה יום חופש.
בסתיו 1935 החליט הוועד הפועל המרכזי של ברית המועצות להקים ועדה בת 31 חברים, בראשות יוסיף סטלין, לכתיבת חוקה חדשה.
הנימוק להחלטה היה 'התקופה החדשה' בקורות המדינה, שהחלה לאחר שהושלם כינון הסוציאליזם בה.
ב-12 ביוני 1936 פורסמה בעיתונות טיוטת החוקה, ובמשך מספר חודשים התקיים דיון ציבורי לגביה.
1.5 מיליון הצעות לשינויים נשלחו לוועדה; אלה מהן שלא תאמו את מדיניות הממשל לא הושמדו אלא נשמרו בארכיון, תחת הכותרת "תגובות עוינות".
דוגמה להצעה כזו היא הנהגת בחירת ישירה של יו"ר נשיאות הסובייט העליון (ראש המדינה; מקביל לתפקיד הנשיא בישראל), שסטלין דחה בטענה שהיא "נוגדת את הדמוקרטיה".
סטלין השתתף רבות בפעילות הוועדה, אולם ניקולאי בוכארין הוא שטען לבכורה בניסוח החוקה.
החוקה התקבלה ב-5 בדצמבר 1936 ופורסמה למחרת בעיתונות.
בשנת 1962 החליט ניקיטה חרושצ'וב להקים ועדה להכנת חוקה חדשה, וזו השלימה את מלאכתה ב-1977.
החוקה כללה 13 פרקים ובהם 146 סעיפים.
הכרזתה המרכזית: הושלמו המאמצים לכונן סוציאליזם בברית המועצות.
משמעותה המעשית של ההכרזה היא ביטול מוחלט של בעלות פרטית על אמצעי הייצור, שהותרה באופן מצומצם קודם לכן.
כן ניתנה לראשונה לכל אזרחי המדינה זכות הצבעה בבחירות חשאיות.
אך הייתה זו זכות סמלית; בבחירות השתתף מועמד אחד, הלא הוא מועמד המפלגה.
בסעיף 126 הוכרזה המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות כנציגת העם וכמובילתו.
הסובייט העליון הוכרז כגוף השלטוני והחוקתי העליון במדינה.
בין כינוסיו החזיקה נשיאותו, גוף מצומצם שמונה את בכירי חבריו, בכלל הסמכויות של ראש מדינה.
שמה של הממשלה, "מועצת הקומיסרים העממיים" לא שונה אלא ב-1946, ומאז היא נקראה בפשטות "מועצת השרים".
עם זאת, במצבה חל שינוי מהותי יותר: נשללה ממנה הסמכות התחיקתית והיא הפכה לגוף ביצועי.
בחוקה נקבעה דרישת הסף לעריכת שינויים בה, רוב של שני-שלישים במליאת הסובייט העליון.
במהלך השנים נערכו בה עשרות שינויים.
החוקה הכירה בחירויות נרחבות, בהן חופש הדיבור, חופש ההתכנסות וחופש העיתונות, אך בפועל לא מומשו הזכויות הללו אלא כשרצה בכך השלטון.
כך נותר על כנו מצב החירות במדינה.
החוקה הכריזה על בחירות חופשיות וחשאיות.
עם זאת, היות שבקלפי היה מועמד אחד בלבד, הבחירות היו הליך רשמי נטול משמעות מעשית.
יתר על כן, שם המועמד הודפס על פתק ההצבעה, ומי שרצה לשנות בו משהו נאלץ להיכנס לתא מיוחד.
מובן שוועדת הקלפי, שכל חבריה היו אנשי מפלגה נאמנים, תיעדה את שמות המעטים שמימשו את הזכות המיוחדת הזו.
התהליך תרם, מן הסתם, לכך שהמועמד היה זוכה תמיד ברוב מוחלט של קולות הבוחרים.
בחוקה הוכרז יו"ר נשיאות הסובייט העליון כראש המדינה.
ברם, תפקידו היה סמלי, ובשלטון המעשי המשיכו להחזיק מזכ"ל המפלגה והלשכה הפוליטית הבכירה שלה.
מצב זה שרר גם ברמה המקומית: מזכ"ל סניף המפלגה המקומי החזיק בכוח רב יותר מיושב ראש הסובייט המקומי, אף שמעמד האחרון היה רם יותר.
הסעיפים הליברליים בחוקה נכללו בה, בין היתר, על מנת לרכוש את תמיכת הציבור לקראת ההתמודדות הקרבה עם גרמניה הנאצית.
חוקת דרום אפריקה היא החוק העליון (כלומר המסמך החוקי הגבוה והמחייב ביותר) של דרום אפריקה.
החוקה מניחה את היסודות המשפטיים לקיומה של דרום אפריקה כרפובליקה, קובעת את זכויותיהם ואת חובותיהם של אזרחיה, ומגדירה את מבנה הממשל.
החוקה הנוכחית, החמישית במספר במדינה זו, נוסחה על ידי הפרלמנט שנבחר בשנת 1994, בבחירות הרב גזעיות הראשונות שהתקיימו במדינה בתום משטר האפרטהייד.
היא נכנסה לתוקף בארבעה בפברואר 1997, והחליפה חוקה זמנית שנכתבה בשנת 1993.
מאז 1996 תוקנה החוקה שבע עשרה פעמים, ושמה הרשמי והמלא הוא "חוקת הרפובליקה של דרום אפריקה, 1996".
הדיון בכינון חוקה חדשה ובלתי מפלה לדרום אפריקה היה חלק בלתי נפרד של המשא ומתן לסיום האפרטהייד בדרום אפריקה.