tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צרפת ושותפיה האירופאים הדגישו בפני איראן את הסיכויים המבטיחים שייווצרו מפתרון משא ומתן.
עם זאת, החמרת המשבר הגרעיני הנוכחי עלולה לפגוע בשיתוף הפעולה הכלכלי של צרפת עם איראן בטווח הרחוק.
שיתוף הפעולה של IKCO עם פיג'ו הצרפתית נמשך לפני למעלה משני עשורים ושבעה דגמי פיג'ו שונים היוו כ-64% מסך 542,000 מכוניות הנוסעים והטנדרים שייצרו על ידי IKCO בשנת 2007. IKCO וחברת המכוניות השנייה בגודלה באיראן, סייפה, מייצרות את לוגן במיזם משותף עם רנו הצרפתית.
הביקורים הדו-צדדיים האחרונים של מנהיגים פוליטיים התרחשו במחצית הראשונה של 2005:
הנשיא ח'אתמי נפגש עם נשיא צרפת בפריז ב-5 באפריל 2005, בשולי ועידה באונסק"ו, שם נשא נאום על הדיאלוג בין תרבויות.
השר קיבל את מקבילו האיראני, מר כמאל חרזי, שליווה את נשיא איראן.
מר חאבייר דרקוס, השר לשיתוף פעולה, פיתוח ופרנקופוניה, נסע לטהראן ובאם ב-22–23 במאי 2005.
נשיאי צרפת, גינו בתוקף את ההצהרות שנשא נשיא איראן הקוראות להשמדת ישראל ושוללות את רצח העם הנאצי.
שגריר איראן זומן למשרד החוץ ב-27 באוקטובר 2005 בעניין זה.
ממשלת צרפת הביעה את דאגתה לממשלת איראן מהמצב לזכויות האדם באיראן.
ב-12 בדצמבר 2005 העניק ראש הממשלה את פרס זכויות האדם הצרפתי לאשתו של עמאדין באקי, מתנגדת איראנית הנלחמת למען זכויות האסירים ונגד עונש המוות באיראן.
במסגרת מדיניותו התומכת במגן מגני זכויות האדם, משרד החוץ זימן את האגפים האיראניים לפריז באוגוסט 2005 כדי להביע את חששותיו לגורלו של העיתונאי, אכבר גנדג'י, ועורך דינו, מר סולטאני (שזכה בפרס הצרפתי לזכויות אדם בדצמבר 2003 מטעם המרכז להגנת זכויות אדם, שגב' שירין עבדי, כלת פרס נובל לשלום, היא הנשיאה).
הקשר הצרפתי-איראני התקרר בשנים האחרונות.
כמה מנהיגי MKO אושפזו בצרפת והם התמודדו באופן פעיל נגד המשטר האסלאמי.
מאז בחירתו של הנשיא אחמדינז'אד בשנת 2005, הקשר הפך ליותר בעל מחלוקת.
בינואר 2007 הזהיר ז'אק שיראק בראיון כי "אם איראן תשיק נשק גרעיני נגד מדינה כמו ישראל זה יוביל להרס מיידי של טהראן", אך הוא חזר בו במהירות מהערותיו.
בשנת 2009 בחירתו מחדש של אחמדינז'אד, צרפת תמכה במועמדי האופוזיציה, שהפסידו בבחירות.
יצרנית הקולנוע האיראנית מוחסן מחמלבאף התגוררה בצרפת במהלך הבחירות בשנת 2009, והפיץ תעמולה נגד ממשל וקידום מהפכת הקטיפה הירוקה.
כמו כן, איראן האשימה את שגרירות צרפת כי יש לה תפקיד בהפעלת מחאה לאחר הבחירות באמצעות אנשי השגרירות בטהראן.
בסוף אוגוסט 2010, העיתון היומי המנוהל על ידי איראן, קאהאן, כינה את הגברת הראשונה של צרפת קרלה ברוני "זונה", לאחר שגינתה את עונש המיסוד נגד סכינה מוחמדי אשתיאני בגין ניאוף במכתב פתוח, יחד עם כמה מפורסמים צרפתים.
בהמשך העיתון קרא גם להרוג את ברוני בגלל התמיכה בסכינה אשתיאני, ולפי מה שהעיתון תיאר כהשחתה המוסרית של ברוני וכי ניהלה בעצמה פרשות חוץ-זוגיות.
אף על פי שקיהאן הוא מסמך ממומן על ידי המדינה והוא המשיך את ההטרדה שלו נגד ברוני יחד עם אמצעי תקשורת איראניים אחרים המנוהלים על ידי המדינה, גורמים רשמיים באיראן ניסו להתרחק מאותה עמדה אלימה, ואילו דובר משרד החוץ הצרפתי מתח ביקורת על ההערות כ"לא מקובלות".
האירוע מצא את דרכו במהירות לפוליטיקה הפנימית האיראנית.
ב-10 באפריל 2019, נשיא איראן, חסן רוחאני, בשיחה טלפונית עם נשיא צרפת עמנואל מקרון, תיאר את הצבת משמרות המהפכה האסלאמית של איראן, IRGC, בארגוני הטרור הזרים של ארצות הברית כמעשה פרובוקטיבי מאוד.
יחסי איראן–ספרד (בפרסית: روابط اسپانیا و ایران, בספרדית: Relaciones España-Irán) הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין ממלכת ספרד.
איראן מחזיקה בספרד שגרירות במדריד.
מאידך, ספרד מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
ליחסים הדיפלומטיים בין ספרד לאיראן יש נקודת מוצא של היעדר מחלוקות דו צדדיות, בנוסף לאהדה טבעית של איראן ושל האיראנים כלפי ספרד והספרדים, מה שהופך את ספרד לאחת המדינות של האיחוד האירופי עם תדמית טובה יותר, גם בקרב אנשים וגם בקרב הרשויות, הרואים בספרד מדינה ידידותית, למרות הסנקציות.
שתי המדינות חוו כיבוש ושליטה ערבית לאחר ההתפשטות הראשונית של האסלאם במהלך המאה השמינית.
באשר להתפתחות היחסים הללו, קיימת הקבלה בין ספרד לחלק ניכר משאר מדינות האיחוד.
ההפשרה המסוימת שחוו שמונה שנות שלטונו של הנשיא חתאמי, עם ביקורו של הנשיא אזנאר באיראן בשנת 2002 וביקורו של הנשיא חתאמי בספרד באותה שנה, הסתיימה במהלך שמונה שנות כהונת הנשיא אחמדינז'אד.
מאירועי 2009 והחמרת סוגיית הגרעין, היחסים הרשמיים בין איראן לספרד, כחברה באיחוד האירופי, הושפעו, במיוחד עם אישור הסנקציות של האיחוד האירופי בינואר 2012, וכניסתן לתוקף בקיץ של אותה שנה.
הביטוי המובהק ביותר למצב זה הוא היעדר ביקורים רשמיים בין 2010 לסתיו 2013.
איראן הייתה אחת משלושת הספקים הגדולים ביותר של נפט גולמי לספרד בשנת 2011, עם כמעט 14% מכלל הנפט המיובא.
המצב השתנה באופן קיצוני עם אישור הסנקציות של האיחוד האירופי לגבי ההפסקה המוחלטת של יבוא הנפט.
ספרד הייתה המדינה השנייה באיחוד האירופי המושפעת ביותר מהמדד, הן באחוזים לאחר יוון והן בצורה מוחלטת אחרי איטליה.
בשנים שלפני הסנקציות, היצוא הספרדי ראה גידול שהציב את ספרד כמדינת היצוא החמישית באיחוד, אם כי עדיין במרחק לא קטן משלוש הראשונות (גרמניה, איטליה, ובהמשך, צרפת) וקצת יותר קרוב אל המדינה הרביעית, שוודיה.
בשנת 2008 החלה מגמת העלייה וספרד שיפרה את היצוא שלה לעומת 2007 והגיעה ל-464 מיליון אירו, צמיחה של 3.1% לעומת השנה הקודמת.
לאחר החמרה ב-2009, ספרד שוב שיפרה בשנת 2010 את ממוצע האיחוד האירופי, שייצואו גדל ב-8.5% לעומת 11.2% הספרדים.
בשנת 2011, השנה האחרונה לפני הסנקציות, היצוא הספרדי לאיראן הגיע ל-655.3 מיליון אירו, וגדל ב-33.2% לעומת ירידה של 7.3% באיחוד האירופי.
בשלוש שנים, בין 2009 ל-2011, היצוא הספרדי לאיראן צמח בכמעט 50%.
בהקשר עולמי הייתה אחראית ספרד לכ-0.8% מכלל היבוא האיראני בשנת 2011 והייתה הספקית ה-21 בגודלה.
עבור ספרד הייתה איראן הלקוחה ה-46 בגודלה בעולם, עם 0.31% מכלל היצוא הספרדי.
לאיראן מעולם לא היו הסכמי שיתוף פעולה עם ספרד, ולאיראן אף אין תוכנית פיננסית עם ספרד.
איראן חוותה בשלושים השנים האחרונות את ההתקדמות העולמית השנייה בגודלה בקבוצה שלה מבחינת מדד ההתפתחות האנושית, שרק קוריאה הדרומית עלתה רק עליה.
החל בהחלטה 1747 של האו"ם מיום 24 במרץ 2007, ועל פי הוראות סעיף 7, לא ניתן להעניק לאיראן מימון בהלוואות אלא מסיבות הומניטריות.
יחסי איראן–סין (בפרסית: روابط ایران و چین, במנדרינית: 中国－伊朗关系) הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה העממית של סין, אשר קיימים כבר אלפי שנים, וכללו את דרך הסחר החשובה – דרך המשי.
החוקר הסיני ג'אנג צ'יאן, שביקר במדינות השכנות באקטריה וסוגדיה ב-126 לפנה"ס, פרסם את הדו"ח הסיני הראשון הידוע על פרתיה.
בסיפוריו נקראת פרתיה "אנקסי" (סינית: 安息), תעתיק של "ארסיד", שמה של השושלת הפרתית.
ג'אנג קיאן מזהה בבירור את התרבות הפרתית כציוויליזציה עירונית מתקדמת, אותה הוא משווה לזה של טא-יואן (בפרגנה) ודאצ'יה (בבקטריה).
"אנקסי ממוקמת כמה אלפי לי במערב אזור יוג'י רבתי (בטרנסוקסיאן).
אנשים התיישבו על האדמה, מעבדים את השדות ומגדלים חיטה ואורז.
הם גם מכינים יין והם נמצאים בערים המוקפות בסוללות כמו תושבי טא-יואן (פרגהנה), באזור יש כמה מאות ערים בגדלים שונים.
מטבעות המדינה עשויים כסף ונושאים את פני המלך.
המלך נפטר, המטבע מתחלף מייד ונכסים מטבעות חדשים בפנים של היורש.
אנשים כותבים על רצועות עור אופקיות.
מערבה נמצאת טיאוזי (מסופוטמיה) וצפון, ינקאי וליקסואן (הורקניה).
אחרי המשלחת של ג'אנג צ'יאן והדוח שלו, סחר בין סין, אסיה המרכזית ופרתיה שגשג, עם שליחת משלחות סיניות רבות במהלך המאה הראשונה לפנה"ס.
הפרתים דאגו גם הם להסדרת יחסים טובים עם סין וגם שלחו משלחות משלהם.
בשנת 97, גנרל סיני, באן צ'או, פנה מערבה לעבר הים הכספי עם 70,000 איש ויצר קשר צבאי ישיר עם האימפריה הפרתית.
הפרתים מילאו גם תפקיד בהעברת הבודהיזם בדרך המשי ממרכז אסיה לסין.
שיחאו, מיסיונר אצילי ובודהיסט פרתי, נסע לבירה הסינית, לוויאנג בשנת 148, שם הקים מקדשים והפך לאדם הראשון שתרגם כתבים בודהיסטים לסינית.
גם בתקופת האימפריה הסאסאנית התקיימו יחסים טובים עם סין, והם הגנו יחדיו על דרך המשי.
הסאסאנים ביקשו מהסינים תמיכה כנגד השבטים הטורקים, ולאחר הכיבוש הערבי של פרס ברחו בני משפחת המלוכה הסאסאנית לסין.
בתחילת השלטון המוסלמי בפרס התקיימו סכסוכים בין הפרסים שהיו תחת שליטת בית עבאס לבין שושלת טאנג הסינית, אולם לאחר הניצחון העבאסי בקרב טאלס בשנת 751 לא התקיימו סכסוכים נוספים בין הצדדים.
במהלך שלטונם של שושלת מינג ושושלת צ'ינג הסיניות התקיימו יחסים דיפלומטים עם ממלכת פרס, והתקיימה השפעה הדדית בתחומי התרבות והאמנות.
לאחר הקמת הרפובליקה העממית של סין בשנת 1949 והקמת הרפובליקה האסלאמית של איראן בשנת 1979, בעקבות המהפכה האיראנית, התחזקו היחסים בין המדינות, וכיום מתקיים שיתוף פעולה הדדי בין המדינות בתחומי ביטחון, סחר וכלכלה, מכירות נשק ושיתוף פעולה מדיני.
הרפובליקה העממית של סין מוצאת באיראן יעד עבור היצוא שלה ומקור לאספקת צורכי האנרגיה הגוברת שלה.
במרץ 2004, תאגיד Zhuhai Zhenrong, מפעל סיני בבעלות המדינה, חתם על חוזה ל-25 שנים לייבא 110 מיליון טון של גז טבעי נוזלי (LNG) מאיראן.
אחרי חתימת החוזה הזה נחתם חוזה אחר נוסף בין סינופק לאירן, שנחתם באוקטובר באותה השנה.
החוזה, ששוויו 100 מיליארד דולר למשך 25 שנה, מוסיף נפח של 250 מיליון טונות של LNG לחשבון האנרגיה של סין, שהופק משדה ידבראן באיראן.
בשנת 2001 היקף הסחר בין סין לאיראן היה 3.3 מיליארד דולר.
עלי אכבר סהלי, הנציג האיראני לשעבר של רשות העתיקות, אמר כי שתי המדינות "משלימות זו את זו.
לסין יש תעשייה גדולה ולאיראן יש משאבי אנרגיה".
היום, איראן ממשיכה ליישר קו מבחינה פוליטית עם הרפובליקה העממית של סין כנגד האיחוד האירופי וארצות הברית שמקדמים מדיניות שנועדה לבודד את איראן מבחינה פוליטית וכלכלית.
לאיראן מעמד של משקיפה (ושואפת להיות חברה) בארגון השיתוף בשנגחאי, בו לסין יש תפקיד מוביל.
ביולי 2004 הדגיש יושב ראש הפרלמנט האיראני, גולם עלי חדאד-אדל, את תמיכת סין בתוכנית הגרעין האיראנית.
שר החוץ של סין, Li Zhaoxing, אמר גם כי ארצו מתנגדת לכך שאיראן תובא בפני מועצת הביטחון של האו"ם בגלל תוכנית הגרעין שלה, ואמר כי הממשלה האיראנית אימצה גישה חיובית מאוד בשיתוף פעולה עם IAEA.
ביוני 2024 הודיעה סין על הכרה בתביעת איחוד האמירויות לבעלות של שלושה איים - האי אבו מוסא ושני האיים טונב הקטן וטונב הגדול - נושא שמצוי במחלוקת בין איראן לבין איחוד האמירויות.
איראן השתלטה על האיים ב-1971, לאחר שצבא בריטניה עזב אותם, והיא מחזיקה בהם מאז.
אמנם ליבת היחסים היא בתחומים הכלכליים, ובעיקר המסחר בנפט ובגז כמו גם והקרבה הרעיונות בין המדינות שלצד רוסיה מהוות את הגרעין של המדינות המתנגדות להגמוניה המערבית בקביעת הסדר העולמי, אך כגורם משלמים מתקיימים גם יחסים תרבותיים.
בתרבות הפופולרית הפנו הסינים מבט לאיראן בתחום הספרות והטלוויזיה ובשלל אירועים תרבותיים שמעידים כי סין פועלת לבנות תדמית חיובית למדינה על מנת לגבות ולהעמיק את היחסים, שהתקבלה על פי רוב בזרועות פתוחות.
כך למשל הסינים ארחו כאורחי כבוד את האיראנים ביריד הספרים הגדול במדינה, שיתפו פעולה בתחום הטלוויזיה ועוד.
איראן מחזיקה בסין שגרירות בבייג'ינג ו-2 קונסוליות בגואנגג'ואו ושנגחאי.
מאידך, סין מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן בלבד.
יחסי איראן–צ'ילה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה של צ'ילה .
יחסים דיפלומטיים בין הרפובליקה של צ'ילה לבין המדינה הנשגבת של פרס כוננו ב-30 במרץ 1903. יחסים אלו נותקו ב-16 באוגוסט 1980, בעקבות המהפכה האיראנית, אך חודשו בדצמבר 2015. השגריר הצ'יליאני הראשון בטהראן היה ארתורו יובאן, שאחרי ההפיכה ב-11 בספטמבר 1973 מילא את תפקיד שר הכרייה.
ב-2 בנובמבר 1974 הוא הציג את מסמכי האמנה שלו לשאה מוחמד רזא פהלווי.
בשנת 1976 הוא הוחלף על ידי פליפה גייגר שטהר.
עד ניתוק היחסים הדיפלומטיים בידי איראן, רוב המאמצים לחזק את הקשרים הדיפלומטיים נעשו על ידי צ'ילה.
במהלך השנים הללו שגריר איראן בבואנוס איירס היה מוסמך גם עבור צ'ילה.
במהלך מלחמת איראן–עיראק הציע המשטר הצבאי נשק לרפובליקה האסלאמית, אך בשל מספר מקרים כמו גם סירוב ארצות הברית זה לא התממש.
צ'ילה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
איראן הקימה מחזיקה בצ'ילה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה.
יחסי איראן–פקיסטן (בפרסית: روابط ایران و پاکستان, באנגלית: Iran–Pakistan relations) הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה האסלאמית של פקיסטן.
אורך הגבול בין המדינות הוא 959 ק"מ.
מיד עם עצמאות פקיסטן ב-14 באוגוסט 1947 הכירה איראן במדינה, כשהיא המדינה הראשונה להעניק הכרה דיפלומטית למדינה החדשה, ושתי המדינות אף חתמו על הסכם ידידות במאי 1950. בשנת 1955 הצטרפה פקיסטן, יחד עם איראן, עיראק וטורקיה, לברית בגדאד, שבשנת 1959, לאחר נסיגת עיראק, שונה שם לארגון האמנה המרכזית.
פקיסטן ואיראן כוננו שיתוף פעולה כלכלי הדוק, שבא לידי ביטוי, אם כי בתחילה מטרת ארגון האמנה המרכזית הייתה ליצור ברית הגנתית.
המהפכה האסלאמית התרחשה באיראן בשנת 1979, ממשלתו של השאה מוחמד רזא פהלווי הופלה והשלטונות האיראניים החדשים החליטו לפרוש מארגון האמנה המרכזית.
במהלך המלחמה הקרה, המדינות ניסו לפתח יחסים: איראן תמכה בפקיסטן במהלך מלחמת הודו–פקיסטן השנייה ב-1965, בה סייעה איראן לפקיסטן לעקוף החלטות לאי מכירת נשק כאשר רכשה נשק מגרמניה המערבית והעבירה אותו לידי פקיסטן, ובמלחמת הודו–פקיסטן השלישית ב-1971. פקיסטן בתורה, סיפקה סיוע צבאי לאיראן במהלך מלחמת איראן–עיראק.
במהלך שנות השבעים הורעו היחסים בין המדינות, וכאשר הודח השאה מוחמד רזא שאה פהלווי במהפכה האיראנית הייתה פקיסטן המדינה הראשונה להכיר במשטר החדש בראשות אייתוללה ח'ומייני.
למרות זאת, הפיכת איראן לתיאוקרטיה אסלאמית-שיעית ולעומת זאת הפיכת פקיסטן תחת מוחמד זיא אל-חאק למדינה אסאלמית-סונית הביאו להתדרדות היחסים בין המדינות.
מלחמת אפגניסטן הסובייטית הביאה לשיתוף פעולה זמני בין שתי המדינות, כאשר שתיהן תמכו במוג'אהדין בהתקוממותם נגד הסובייטים.
אך לאחר נסיגתם של הסובייטים התפצלו שתי המדינות, כאשר איראן תומכת ב בעוד פקיסטן תמוכת בטליבאן, שביצע מתקפות ומעשי טבח בשיעים ובאיראנים.
בשנות האלפיים המשיכו היחסים בין איראן לפקיסטן להתחזק כלכלית וצבאית.
איראן ופקיסטן משתתפים במאבק נגד סחר בסמים, הבדלנים בבלוצ'יסטן והטליבאן בגבול המשותף.
בשנת 2013 ערך סקר השירות העולמי של ה-BBC סקר בפקיסטן, שחשף כי 76% מהפקיסטנים דירגו באופן חיובי את המדיניות האיראנית.
בינואר 2024 תקפה איראן בבלוצ'יסטן.
איראן טענה כי הותקפו שני בסיסים חשובים של ג'איש אל-אדל בעוד פקיסטן טענה כי בתקיפה ב נהרגו שני ילדים ושלושה נוספים נפצעו.
בעקבות התקיפה החזירה פקיסטן את שגרירה מאיראן והורתה לשגריר איראן במדינה שלא לשוב אליה.
בנוסף, תקפה פקיסטן מטרות טרור באיראן, בהם נהרגו שבעה.
בשנת 1983 נחתמו שורה של הסכמים לשיתוף פעולה בין המדינות בפיתוח של אנרגיה גרעינית להפקת חשמל.
משנת 2005 עד 2009 היקף הסחר הדו-צדדי גדל בכמיליארד דולר (מ-500 מיליון ל-1.4 מיליארד דולר).
בשנת 2014 הייתה אמורה להסתיים הקמת צינור גז מאיראן לפקיסטן.
ב-29 בינואר 2013 איים הקונסול הכללי של ארצות הברית, מייקל דודמן, על פקיסטן בסנקציות כלכליות אם הוא לא יסרב לשתף פעולה עם איראן בתחום האנרגיה.
בשנת 2016 הודיעו ממשלות שתי המדינות כי בכוונתם להגדיל את היקף הסחר ל-5 מיליארד דולר במשך 5 שנים.
שתי המדינות הן חברות בשמונה האסלאמיות, הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (ECO) ומשקיפות בארגון שאנגחאי לשיתוף פעולה (SCO).
איראן מחזיקה בפקיסטן שגרירות באסלאמאבאד ו-4 קונסוליות בקראצ'י, לאהור, פשאוור וכוויתה.
פקיסטן מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן ו-2 קונסוליות במשהד וזאהדאן.
יחסי איראן–קנדה (בפרסית: روابط ایران و کانادا, באנגלית: Canada–Iran relations) הם היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין קנדה.
בין המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים מאז 2012. שירותי קונסוליה ודרכון קנדים ניתנים באמצעות משלחות דיפלומטיות קנדיות אחרות במדינות אחרות במזרח התיכון, בעוד איראן מקיימת אגף אינטרסים בשגרירות פקיסטן בוושינגטון די.
הממשלה שבראשה עומד ראש הממשלה ג'סטין טרודו שנכנס לתפקידו בשנת 2015, על פי הדיווחים, הייתה סקירת היחסים עם איראן וכמו מרבית המדינות ביטלה את מרבית הסנקציות הכלכליות שלה בעקבות הסכם הגרעין באיראן ביולי 2015.
לפני שנת 1955 טופלו הנושאים הדיפלומטיים הקנדיים על ידי השגרירות הבריטית.
יחסי חוץ וקשרים דיפלומטיים בין קנדה לאיראן החלו עם הקמתה של משלחת איראנית באוטווה בשנת 1956, ומשלחת קנדית בטהראן בשנת 1959. המשלחת הקנדית קיבלה מעמד של שגרירות בשנת 1961.
האירוע המשמעותי ביותר התרחש במהלך המהפכה האיראנית בשנת 1979, כאשר השגרירות הקנדית הסתירה שישה דיפלומטים אמריקנים לאחר ההשתלטות האלימה על שגרירות ארצות הברית.
ממשלת קנדה מילאה תפקיד מפתח בסידור יציאתם של דיפלומטים אלו שלא התגלו על ידי גורמים רשמיים.
בינואר 1980 הוברחו האמריקאים בחשאי מאיראן באמצעות דרכונים קנדיים.
במקביל, כל הדיפלומטים הקנדים עזבו כדי להימנע מנקמה של המשטר האיראני.
קרע ביחסים תחת משטר חומייני
היחסים הרשמיים בין שתי המדינות נמשכו ללא הפרעה משנת 1955 עד 1980. כאשר המהפכה האיראנית של איתוללה רוחאללה ח'ומייני הביאה להדחת השאה ולגירושו מהארץ בשנת 1979, שגרירות קנדה פעלה כדי לפנות את 850 העובדים הקנדים באיראן בזמן שצוות השגרירות נותר על מכונו.
שישה דיפלומטים אמריקאים חיפשו מקלט בשגרירות קנדה לאחר שמפגינים סטודנטים איראניים הסתערו על שגרירות ארצות הברית, וממשלת קנדה, בתיאום עם סוכנות הביון המרכזית, פינתה אותם בבטחה מהארץ באמצעות דרכונים קנדיים עם אשרות איראניות מזויפות.
הצלה סמויה זו נודעה בשם "הכוכב הקנדי", ובעוד שהיא שיפרה את קשריה של קנדה עם ארצות הברית, היחסים בין קנדה לאיראן הפכו לתנודתיים יותר.
צוות השגרירות פונה במהירות מחשש לגמול נגד קנדים, והשגרירות נסגרה בשנת 1980.
חידוש היחסים הדיפלומטיים תחת חמינאי
בשנים 1980–1988 לא היו לקנדה ולאיראן קשרים דיפלומטיים נורמליים, אם כי היחסים לא נותקו רשמית.
ממשלת קנדה לא ששה לפתוח את השגרירות, הן בגלל ההיסטוריה, והן בהתחשב בהיסטוריה של ממשלת איראן של חטיפה ועינויים של דיפלומטים.
בשנת 1988 הסכימו שתי הממשלות לחדש את היחסים הדיפלומטיים ברמה נמוכה, ושגרירות קנדה בטהראן נפתחה מחדש.
בגלל יחסים סוערים אחרי המהפכה האיראנית, איראן לא הקימה שגרירות בקנדה עד 1991. בטהראן שגרירות קנדה הייתה מאוישת על ידי ממונה על היחסים ולא שגריר רשמי.
המדינות החליפו רשמית שגרירים בשנת 1996. חששות קנדיים מפני פגיעות בזכויות אדם באיראן, פעולותיה בנושאי תוכנית הגרעין האיראנית, הכחשת השואה, איומים להשמדת ישראל והתנגדותה האקטיבית לתהליך השלום במזרח התיכון הביאו למדיניות של "מעורבות מבוקרת" על ידי דיפלומטים קנדים.
קשרים דו צדדיים הוגבלו, כגון מניעת קשרים אוויריים ישירים בין המדינות או פתיחת קונסוליות ומרכזי תרבות איראניים בקנדה (מלבד השגרירות באוטווה).
קנדה המשיכה גם להביע את דאגתה מזכויות האדם באיראן, ובמיוחד בנושאים כמו עצמאות הרשות השופטת, מעצר שרירותי, חופש הביטוי, טיפול בנשים וטיפול באנשים המשתייכים למיעוטים דתיים ואתניים, כולל הקהילה היהודית הקטנה שנותרה באיראן וחברי הדת הבהאית.
היחסים בין קנדה לאיראן התדרדרו באופן דרסטי ביוני 2003 כאשר זהרה קזמי, צלמת עצמאית איראנית-קנדית ממונטריאול, נעצרה בזמן שצילמה מחוץ לכלא בטהראן במהלך הפגנת סטודנטים.
כעבור שלושה שבועות היא נהרגה כשהייתה במעצר.
הרשויות האיראניות התעקשו כי מותה היה מקרי, וטענו שהיא מתה משבץ מוחי בזמן שנחקרה.
עם זאת, שחרם עזאם, רופא צבאי לשעבר, הצהיר כי בדק את גופתה של קזמי וצפה בסימני עינויים ברורים, כולל שבר בגולגולת, אף שבור, סימני אונס וחבלות בטן קשה.
מידע זה נחשף בעניינו של עזאם בבקשת מקלט בקנדה בשנת 2004.
מותה של קזמי במעצר איראני משך תשומת לב בינלאומית רחבה.
בגלל אזרחותה המשותפת ונסיבות מותה, הטרגדיה עוררה מחאה רבה.
בנובמבר 2003, עיתונאים קנדים לביטוי חופשי כיבדו את קזמי בפרס הזיכרון של טרה סינג הייר, כהוקרה על אומץ לבה בהגנה על חופש הביטוי.
קנדה ניסחה החלטה של האו"ם לגנות הפרות של זכויות אדם באיראן, תוך הבעת דאגה מפני השימוש של איראן בעינויים ובצורות אחרות של ענישה אכזרית, לא אנושית ומשפילה, בפרט הנוהג של קטיעה ומלקות.
בתגובה וכדי לשנות את המיקוד, הגיב גולמהוסין אלהם, דובר מערכת המשפט האיראנית, בתגובה וטען כי "לממשלת קנדה יש את מערכת המשפט הכי גרועה, מפגרת וגזענית ביותר." איראן האשימה עוד יותר קצין משטרה קנדי כי ירה בקייוואן טאבש האיראני בן ה-18 ב-14 ביולי בוונקובר, קולומביה הבריטית.
קצין המשטרה טען להגנה עצמית לאחר שבני הנוער תקפו אותו לכאורה במצ'טה.
איראן גם הציגה דו"ח בן 70 עמודים לפני אימוץ ההחלטה, ובו פירוט הפרות זכויות אדם לכאורה בקנדה, בניסיון להכפיש את התומכת העיקרית בהחלטה.
בתקרית אחרת, בלוגר קנדי-איראני בולט, חוסיין דרחשאן, עוכב על ידי המשטרה בטהראן בשנת 2008 בגלל התבטאויותיו נגד האמונה השיעית, כך לפי הרשות השופטת האיראנית.
ב-17 במאי 2005, קנדה הידקה את מדיניות המעורבות המבוקרת שלה באמצעות הגבלת השיחות עם איראן לארבעה נושאים:
תוכנית הגרעין של איראן ועמידה בהתחייבויות ללא הפצה;
באוקטובר 2005 נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, נאם בכנס שכותרתו "העולם ללא ציונות".
במהלך הנאום הוא העיר הערות שהתפרשו באופן נרחב כאנטישמיות על ידי הקהילה היהודית והעולם המערבי בכלל.
ראש ממשלת קנדה פול מרטין זימן את שגריר איראן בקנדה לנזיפה רשמית.
ב-26 בדצמבר 2006 אימצה מועצת הביטחון של האו"ם פה אחד את החלטה 1737 בדרישה כי איראן תשהה את תוכנית העשרת האורניום שלה או תספוג סנקציות כלכליות.
ב-22 בפברואר קבע נגיד המועצה תקנות חדשות על פי חוק האו"ם: תקנות ליישום החלטת האו"ם על איראן.
התקנות עוסקות גם בהקפאת נכסים ובהודעות על נסיעות על ידי גורמים איראניים בקנדה.
ביוני אמר שר החוץ האיראני מנוצ'הר מותכי לסוכנות החדשות של הרפובליקה האיסלאמית כי קנדה "מסתירה כמה מרגלים בשגרירותה בטהראן ומאפשרת להם לברוח".
מוטאקי אמר ל-IRNA כי הזהיר את מקבילו הקנדי בעצרת הכללית של האו"ם בשנת 2005 כי "קנדה צריכה להיות מודעת לגבולותיה ולהבין עם איזו מדינה היא מתמודדת." ב-30 בנובמבר 2006 האשים הפרלמנט הנשלט על ידי השמרנים באיראן את שגרירות קנדה בכך שהיא "מאורת מרגלים" עבור ארצות הברית, והשיק שאילתה לחקירה.
חברי פרלמנט איראניים נפגשו עם שר המודיעין האיראני Gholam Hossein Mohseni Ejeie כדי לדון בהאשמות.
בשנת 2007 התרחשו מהלכים ליחסים חמים בין המדינות לאחר שבית המשפט העליון באיראן קרא לבדיקה נוספת על מותה של זהרה קזמי, וניסיון להחליף שוב שגרירים.
בשנת 2010, תיקונים לחוק המדדים הכלכליים המיוחדים משנת 2004 הגבילו עסקאות פיננסיות ופעילות כלכלית בין קנדה לאיראן הנחשבות מועילות לממשלת איראן.
בתגובה לחוק, טורונטו דומיניון בנק סגר מספר חשבונות של לקוחות איראניים-קנדיים כדי לעמוד בסנקציות.
לאחר שכבר הטיל שורה של סנקציות סחר בשנת 2012, הטיל שר החוץ ג'ון ביירד איסורים נוספים והקפיא את כל הסחר שנותר עם איראן.
זה הגיע בזמן שהמסחר בין שתי המדינות הסתכם בשווי בסביבות 135 מיליון דולר קנדי (130 מיליון דולר).
זה נחקק במחאה על שאיפותיה הגרעיניות של טהראן ורישום זכויות האדם.
ביירד צוטט באומרו, "היעדר התקדמות ...
מוביל את קנדה לאסור באופן יעיל באופן מיידי על כל היבוא והיצוא מאיראן".
נתוני קנדה לשנת 2012 מגלים כי היצוא לאירן היה שווה בערך 95 מיליון דולר, והורכב מדגנים, זרעי שמן ופירות, וכן מוצרים כימיים ומכונות.
היצוא האיראני הסתכם ב-40 מיליון דולר, כאשר הפירות, האגוזים והטקסטיל היו הנפוצים ביותר.
ביירד העביר את הודעתו בפני קהל מאושר בוושינגטון בכנס השנתי של איפא"ק.
ביירד זכה בתשואות על כך שחזר על עמדת הממשלה לפיה המרדף של איראן אחר נשק גרעיני הוא האיום המסוכן ביותר לביטחון העולמי.
בעוד שהנחתו של ביירד היא להגביר את הלחץ עליו עד שממשלתו תיכנע או תתמוטט, ארצות הברית, בריטניה, צרפת וגרמניה נקטו בגישה אחרת.
הם התחייבו למשא ומתן עם הממשלה הנוכחית של איראן, והיו מוכנים להתאים לאינטרסים איראניים לגיטימיים.
מטרתם היא ליישב את נושא הגרעין, לשלב את איראן בכלכלה הבינלאומית ולתמוך ברפורמה האיראנית.
גישתם עולה בקנה אחד עם התמיכה בזכויות האדם האיראניות.
בשנת 2003, לאחר שנים של משא ומתן סבלני בין איראן לאיחוד האירופי, איראן הסכימה לכל זה וגם עשתה פתיחה ישירה לארצות הברית.
ההסכם נמשך עד 2005, אז השתכנע איתאללה חמינאי כי אירופה מנהלת משא ומתן בחוסר תום לב ורק פועלת למען ארצות הברית, שנשארה עוינת באופן חד משמעי.
2012: ביירד מנתק את הקשרים הדיפלומטיים
ב-7 בספטמבר 2012 (במהלך פסגת ה-APEC ברוסיה 2012) הודיע שר החוץ הקנדי ג'ון ביירד כי קנדה מנתקת את היחסים הדיפלומטיים עם איראן.
בנוסף, קנדה הכריזה רשמית כי המשטר האיראני נותן חסות מדינה לטרור מכוח חוק "צדק לנפגעי טרור".
המחלקה הקנדית לענייני חוץ וסחר בינלאומי ייעצה לכל הקנדים שלא לנסוע כלל לאיראן.
השירותים הקונסולריים יובטחו על ידי שגרירות קנדה באנקרה, טורקיה ומרכז המשמר והתגובה לחירום של המחלקה.
עשרה דיפלומטים קנדים כבר עזבו את איראן כאשר קנדה הודיעה על סגירת שגרירותה.
מהלך זה היה צעד נוסף של קנדה לבידוד איראן בנוסף לסנקציות כלכליות.
ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר צוטט באומרו כי ממשלת איראן היא "באופן חד משמעי, סכנה ברורה ונוכחת", וכי "פניית מצפוננו מחייבת אותנו להשמיע דברים נגד מה שהמשטר האיראני עומד בעדו."
לאחר הכרזת קנדה על סגירת השגרירות, הודעה על הכתובת בפרסית הוצבה על דלת שגרירות איראן באוטווה שצוינה: "בגלל ההחלטה העוינת של ממשלת קנדה, שגרירות הרפובליקה האיסלאמית של איראן באוטווה סגורה ואין לה ברירה אלא להפסיק לספק שירותים קונסולריים כלשהם לאזרחיה היקרים."
על פי סקר השירות העולמי של ה-BBC ב–2012, רק 9% מהקנדים רואים את השפעתה של איראן באופן חיובי, כאשר 81% מביעים דעה שלילית.
ב"קלגרי הראלד", בירד הבהיר כי הוא 'רואה בממשלת איראן את האיום המשמעותי ביותר לשלום וביטחון גלובלי בעולם כיום'." שגרירות קנדה בטהראן נותרה סגורה, והדיפלומטים האיראניים הוכרזו כאישיות בלתי רצויה, והורו להם לעזוב את קנדה תוך חמישה ימים.
ג'יימס ג'ורג', שכיהן כשגריר קנדה באיראן בין 1972 ל-1977, מתח ביקורת על ביירד ואמר "טיפשי לסגור שגרירות בנסיבות אלה."
רמין מהמנפרסט, דובר משרד החוץ האיראני תיאר את ההתפתחות הזו כ"פעולה העוינת של הממשלה הגזענית בקנדה", העוקבת אחר "רדיפת המדיניות המוכתבת על ידי המדיניות הציונית והבריטית".
בנוסף, המשרד תיאר את ההחלטה הקנדית כ"התעללות בחוק הבינלאומי" וטען כי ממשלתו של ראש ממשלת קנדה סטיבן הרפר, ידועה כ"מדיניות קיצונית וכושלת".
עוד אמר המשרד כי קנדה היא "איום על הביטחון והיציבות הבינלאומית".
מחוקק בכיר באיראן, יו"ר ועדת מג'ליס (הפרלמנט) לביטחון לאומי ומדיניות חוץ, אלאדין בורוג'ארדי, טען כי "קנדה נמצאת בשליטתה של בריטניה, ה"מושל" שמונתה על ידי המלכה הבריטית, "וכי קנדה פעלה "בעיוורון" בעקבות בריטניה.
ב-26 בספטמבר 2012, משרד החוץ האיראני המליץ לכל אזרחי איראן שלא לנסוע לקנדה עקב התגברות האסלאמופוביה ואיראנופוביה.
יתרה מזאת, המשרד אמר כי מדובר במקרים של מעצרים וגירושים של גולים אירנים בתואנות שונות ואיראנים נשללים מזכויותיהם הבסיסיות להמשיך בפעילותם הרגילה, כולל הזכות לגשת לחשבונות הבנקאיים שלהם ולעשות עסקאות רגילות וכי איראנים נרצחים אך לא נחקרים בשום דרך משמעותית על ידי המשטרה הקנדית.
ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, שיבח את קנדה על ההחלטה, וכינה אותה "צעד מוסרי ואמיץ" המעביר מסר לקהילה הבינלאומית כי היא לא יכולה לאפשר "למשטר האפל באיראן להשיג נשק גרעיני".
נתניהו קרא לחברים אחרים בקהילה הבינלאומית ללכת בדרכה של קנדה ו"להציב קווים אדומים מוסריים ומעשיים" לאיראן.
נכון ל-13 ביוני 2019 מיוצגים האינטרסים הקנדיים באיראן על ידי השגרירות השווייצרית בטהראן.
במקור, איטליה ייצגה את האינטרסים של קנדה עד 2019. ב-22 באוקטובר 2013 הסכימה עומאן לשרת אינטרסים איראניים בקנדה בשגרירותה באוטווה לאחר מתן שירותים (יולי 2012 – אוקטובר 2013) עבור בריטניה.
ג'סטין טרודו אמר במהלך מערכת הבחירות באוקטובר 2015 שהעלתה אותו לשלטון כי בכוונתו להחזיר את היחסים בין שתי המדינות, בעקבות הסכם הגרעין האיראני, שממשלת הרפר היוצאת התנגדה לו נחרצות.
זה כולל גם רשימת יחידים וחברות שמקיימים קשרים עם הממשלה האיראנית.
בשנת 2013 בלבד, הטילה ממשלת קנדה (תחת סטיבן הרפר) אמברגו סחר מוחלט על איראן וסנקציות כלכליות והגבלות נסיעות נגד 78 אנשים ו-508 חברות וארגונים.
שר החוץ הקנדי, סטפן דיון, תמך גם בהסרת הסנקציות הכלכליות בקנדה, אך השמיע דאגה מתפקידה של איראן במזרח התיכון, ההתנגדות שלה לישראל, תוכנית הטילים הבליסטיים שלה וההחמרה בזכויות האדם.
בנאום במרץ 2016 באוניברסיטת אוטווה אמר דיון כי ניתוק הקשרים הדיפלומטיים עם איראן "לא היה בעל השלכות חיוביות עבור אף אחד" - לא לקנדים, לא לאיראנים, לא לישראלים ולא לביטחון העולמי.
הוא גם קרא להתקשר מחדש עם איראן כדי "למלא תפקיד מועיל באזור זה של העולם".
טיסה 752 של יוקריין אינטרנשיונל איירליינס הייתה טיסה של חברת התעופה האוקראינית יוקריין אינטרנשיונל איירליינס שהתרסקה בבוקר 8 בינואר 2020, דקות אחדות לאחר המראתה מנמל התעופה הבינלאומי האימאם חומייני בטהראן בירת איראן כשעל סיפונה 176 נוסעים ואנשי צוות, שנספו כולם.
מיד לאחר ההתרסקות פרסמה רשות התעופה האזרחית האיראנית שהמטוס סבל מבעיה טכנית ובהמשך הודו כי מדובר בירי איראני.
רבים מהנספים היו קנדים או קשורים לקנדה והתגובה האיראנית להפלת המטוס עוררה עוינות בקנדה ודרישה לפיצויים עבור המשפחות.
ב-24 ביוני 2021, דו"ח רשמי מקנדה הטיל את האשמה על הפלת המטוס על "פזיזות, חוסר יכולת והתעלמות מחפירה בחיי אדם".
ב-7 באוקטובר 2022, הודיע טרודו כי לאנשי המשטר האיראני, כולל משמרות המהפכה והמנהיגים הבכירים שלו - יותר מ-10,000 קצינים וחברים בכירים - תיאסר הכניסה לקנדה בשל מעורבותם בטרור והפרות מערכתיות וגסות של זכויות אדם.
ביוני 2024 הכניסה את משמרות המהפכה של איראן לרשימת ארגוני הטרור
יחסי איראן–פורטוגל הם היחסים הדיפלומטיים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה הפורטוגלית.
הקשר הבין-ממשלתי הרשמי הראשון החל בשנת 1507, כאשר נציג של השאה אסמאעיל הראשון ניסה לתפוס את האי הורמוז ונפגש עם אפונסו דה אלבוקרקי, שהשתלט על העיר.
אלבוקרקי נותר האדמירל החשוב ביותר של פורטוגל ב באותה תקופה.
היה לו גם מבצר שהוקם בהורמוז, שהושלם בסביבות 1515. במקביל, אלבוקרקי, המשנה למלך של הודו הפורטוגזית, רדף גם כן אחר ארגון מחדש וארגון של שטחו, שכלל גם מספר משלחות דיפלומטיות, לבית המלוכה של אסמאעיל הראשון.
השליח הפורטוגזי התקבל היטב בבית המלוכה הפרסי וחזר להורמוז מלווה על ידי שליח פרסי, עם מתנה מפוארת למשנה למלך הפורטוגלי, שקיבל אותו ב"טקס מפואר" במבצר שטרם הושלם.
משנת 1507 כבש אלבוקרקי מספר ערים נוספות על חופי המפרץ הפרסי, שמאז ואילך היו כפופים לכתר הפורטוגזי.
הורמוז, עם מיקומו החשוב אסטרטגי בכניסה למפרץ, נותר הבסיס הצבאי והמרכז המסחרי של הנוכחות הפורטוגלית באזור.
עם זאת, האי לא הציע מספיק מים ומזון ולכן היה צריך לספק אותו בסיסים אחרים בשליטה פורטוגזית.
במאי 1621 חידש פרייר דה אנדראד את מצודת קשם כדי לספק ביטחון צבאי ואספקה לוגיסטית לאי, אולם השאה ראה בצעד הבנייה הזה כמעשה עוין.
פורטוגל, שהייתה כעת באיחוד אישי עם ספרד ההבסבורגית, חוותה אז ירידה באימפריה הקולוניאלית שלה והתקשתה יותר ויותר להדוף התקפות, במיוחד נגד האנגלים הגואים והמתנגשים עם ספרד.
לראשונה נפגשו פורטוגזים ואנגלים בקרב הימי בג'סק בדצמבר 1620 / ינואר 1621. ב-11 בפברואר 1622 הכריחו הכוחות האנגלו-פרסיים את נטישת המצודה הפורטוגזית קשם.
ב-20 בפברואר שלאחר מכן לחצו לראשונה על הורמוז למעלה מ-3,000 חיילים פרסיים ושש אוניות מלחמה בריטיות.
ב-12 במאי 1622, פורטוגל סוף סוף ויתרה על האי הורמוז.
כ-2,000 הפורטוגלים עברו למאסקט, והורמוז חזר לפרס, אך תחת שלטון פרוטקטורט הבריטי.
ניסיונות כיבוש פורטוגזיים שונים באו לאחר מכן בשנים 1623, 1624, 1625 ו-1627. לאחר ניסיון אחרון, הפעם ניסיון דיפלומטי בשנת 1631, פורטוגל החזירה את נוכחותה במפרץ הפרסי עם מפעל חדש בבסורה (בצרה) בשאט אל-ערב.
בשנים 1624/1625 כוננו הפורטוגלים חוזה עם פרס, שהעניק להם מפעל מבוצר בבנדר-קונג (היום במחוז המינהל בנדר לנגה).
ניתן לראות עדיין את חורבות המתחם שהיה חזק בעבר.
בשנת 1631 נבנה מבצר פורטוגלי נוסף בצד חצי האי מוסנדאם מול פרס.
פרייר דה אנדרדה, הבכיר הפורטוגלי החשוב ביותר במפרץ פרס, נפטר בשנת 1633. הוא נקבר בכנסיית איגרג'ה דה סנטו אגוסטינישו במוסקאט.
הסחר הפורטוגלי באזור המשיך לפרוח.
בשנת 1648, לעומת זאת, לאחר מצור של סולטנות מאסקט, הפורטוגזים נאלצו לנטוש ולהרוס את המבצרים שהיו להם באזור לטובת סולטנות מאסקט, מה שסימן את סיום הנוכחות הפורטוגזית במפרץ הפרסי ובמפרץ עומאן.
הקשר הפרסי-פורטוגלי ירד באופן טבעי, אך עדיין התמיד, במיוחד ברמת הדיפלומטיה והסחר.
באמצעות משלחות דיפלומטיות כמו זו של 1696/1697, שני הצדדים דנו באינטרסים משותפים והסכימו לשתף פעולה.
אז ספינות מלחמה פורטוגזיות התווכחו עם הצבא הפרסי נגד מוסקט, במיוחד בשנים 1715 ו-1718.
ב-15 באוקטובר 1956 הוסמך לואיש נורטון דה מאטוש, נציג פורטוגל בטורקיה, כשגריר הראשון באיראן.
ב-10 בפברואר 1972 החל השגריר קרלוש הנריקה פריירה למונדה מקדו לעבוד בשגרירות פורטוגזית שזה עתה נפתחה בטהראן.
מאז סיום הסנקציות על תוכנית הגרעין האיראנית בשנת 2016, שני הצדדים חותרים לחזק, בעיקר, את היחסים הכלכליים.
לדוגמה, שר החוץ הפורטוגלי ז'ורז'ה קוסטה אוליביירה ביקר באיראן עם משלחת כלכלית של יזמים פורטוגזים ביוני 2016. הוא אמר כי המדינות רצו תחילה להרחיב את הסחר הדו-צדדי ואז לפתח הזדמנויות השקעה הדדיות.
הוא הזכיר את תחומי הייצור והתיירות, אך גם את החזרה ליבוא הפורטוגזי של נפט איראני.
הצד האיראני חותר גם למערכת יחסים חזקה יותר עם פורטוגל.
בפברואר 2017 הצהיר נשיא איראן חסן רוחאני, לרגל ההסמכה של שגריר פורטוגל החדש בטהראן, כי אין מכשולים להתעצמות מקיפה של היחסים הדו-צדדיים, לא רק פוליטית וכלכלית, אלא גם תרבותית, מדעית, טכנולוגית ואקדמית.
לשכת המסחר הפורטוגזית AICEP מחזיקה משרד בשגרירות פורטוגל בטהראן.
איראן מחזיקה בפורטוגל שגרירות בליסבון.
פורטוגל מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יחסי איראן–סרביה הם היחסים הדיפלומטיים בין איראן וסרביה.
בשנת 2017 הודיעה ממשלת סרביה כי על מנת לשפר את היחסים הדו-צדדיים וכן למשוך תיירים ומשקיעים לסרביה, היא העבירה חקיקה לביטול דרישות הוויזה לאזרחי איראן והודו בכוונתם לנסוע למדינה.
גם איראן וגם סרביה נחשבות בעלות ברית של רוסיה וסין.
התיאוריה האיראנית על מוצאם ההיסטורי של הסרבים
היסטוריונים הצהירו כי זה אפשרי לומר שהסרבים מקורם מהשבטים הפרסיים המוקדמים בקווקז.
נשיא איראן מחמוד אחמדינז'אד הודה כי אותה תאוריה עשויה להיות הסבר אמין למוצאם של הקרואטים, שחיו היסטורית בסמיכות רבה מאוד לסרבים.
יחסי איראן עם סרביה (אז חלק מיוגוסלביה) היו מתוחים במהלך מלחמות יוגוסלביה בהן איראן תמכה במוסלמים הבוסניים נגד הסרבים המורדים בבוסניה.
מוקד התדלוק של איראן אייר בבלגרד
ממרץ עד יוני 2011 איראן אייר ביצעה נחיתות מתוזמנות בבלגרד לצורך תדלוק מטוסים שנמנע מהם בשדות תעופה באיחוד האירופי.
לאחר 18 ביוני 2011, שלל נמל התעופה בלגרד ניקולה טסלה את זכויות הנחיתה של איראן אייר, תוך ציון לחץ מצד ארצות הברית.
המדינה הקיסרית של איראן הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה היו החברות המייסדות של ארגון המדינות הבלתי-מזדהות בשנת 1961.
בספטמבר 2011 ביקר סגן שר החוץ של איראן, מוחמד אקונדזדה, בסרביה במהלך מועצת NAM השנתית שהתקיימה בבלגרד באותה שנה, וטען כי איראן אינה מכירה בקוסובו כעם ריבוני, וכי הוא מקווה שיחסי הידידות בין סרביה לאיראן ימשיכו הלאה.
פחות משנה לאחר מכן, איוואן מרקיץ' נסע לטהראן כדי לייצג את סרביה בפסגה ה-16 של המדינות הלא מזדהות.
ב-31 באוגוסט 2012 פורסם כי מרקיץ' פנה למשתתפי הפסגה כי סרביה מעוניינת להישאר מעורבת עם המדינות החברות ב-NAM תוך הקפדה על הצטרפות לאיחוד האירופי.
פרופסור פרדראג סימיץ' מהפקולטה למדע המדינה UB אמר בראיון ל-"S Media" כי נראה שאיראן סובלת בשל כניסת ממשלת סרביה לאיחוד האירופי, והסיקה כי ייתכן שהיחסים עם איראן לא יפגעו כפי שהם עם מדינות מערביות אחרות למרות הסנקציות של סרביה.
בשנת 2013 נפגש שגריר סרביה בטהראן אלכסנדר טאסיץ' עם מחמוד אחמדינז'אד; המפגש צוטט על ידי מוחמד רזא רחימי במכתב ברכות לחג הממלכתי של סרביה ב-15 בפברואר, ובו נאמר כי אין "שום מניעה" להמשך היחסים בין טהראן לבלגרד.
ב-23 באוגוסט 2017 הודיעה ממשלת סרביה באתר האינטרנט שלה כי אזרחי הרפובליקה האיסלאמית של איראן כמו גם של הודו יכולים לנסוע לסרביה מבלי להגיש בקשה לקבלת אשרות.
הסכם זה בוטל על ידי ממשלת סרביה בגלל לחץ האיחוד האירופי ב-8 באוקטובר 2018, והביטול נכנס לתוקף ב-17 באוקטובר 2018.
לפני ביטול ההסכם, שלוש חברות תעופה איראניות קיימו טיסות בין טהראן לבלגרד.
לאחר הביטול, רק מהאן אייר מקיימת טיסות סדירות ישירות בין איראן לסרביה.
לצד שגרירות איראן, קיים גם מרכז תרבות איראני בבלגרד.
כמו כן, פסטיבל קולנוע איראני מתקיים מדי שנה במוזיאון הסרטים בבלגרד.
איראן מחזיקה בסרביה שגרירות בבלגרד.
סרביה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יחסי איראן–צ'כיה הם יחסים דו-צדדיים שהחלו ב־1929 עם כינון קשרים בין איראן הפלהווית לצ'כוסלובקיה.
באפריל 2024, לאחר המתקפה האיראנית על ישראל, זומן שגריר איראן בצ'כיה לשיחה ונמסר לו כי איראן "חצתה את הקווים".
בתחום הכלכלי, החל מ־2014 מתבצע ייצוא צ'כי של מכונות, מוצרי חשמל ומוצרים נוספים לאיראן, בעוד עיקר הייבוא ממנה כולל פירות וירקות.
המדינות משתפות פעולה גם בטכנולוגיה גרעינית, אנרגיה, כרייה ומסחר.
ברמה הדיפלומטית, לאיראן שגרירות בפראג ולצ'כיה שגרירות בטהראן.
יחסי איראן–פולין הם היחסים ההיסטוריים ובילטרליים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן לבין רפובליקת פולין.
בשנת 1474 הסוחר הוונציאני אמברוזיו קונטריני מסר מכתב לקזימיר הרביעי, מלך פולין, מהשאה הפרסי אוזון חסן.
כבר במהלך המאה ה-16 סוחרים איראניים יצרו קשר והחליפו סחורות עם סוחרים פולנים.
בשנת 1795, פרס הייתה אחת משתי מדינות (השנייה היא האימפריה העות'מאנית) אשר לא הכירו בחלוקת פולין על ידי האימפריה האוסטרית, ממלכת פרוסיה והאימפריה הרוסית.
בשנת 1919, לאחר תום מלחמת העולם הראשונה, חזרה פולין לעצמאותה.
באותה שנה הכירה בה איראן וביססה עימה יחסים דיפלומטיים.
בשנת 1927 חתמו שתי המדינות על חוזה ידידות וב-1928 פתחה פולין קונסוליה בתבריז.
בשנת 1942 הגיעו לאיראן כ-120,000 פליטים פולנים, שיצאו מברית המועצות בעקבות הסכם שיקורסקי–מייסקי, בסיוע צבא אנדרס.
בטהראן שהו הפליטים בארבעה מחנות, כולל אחד הגנים הפרטיים של השאה האיראני שהוסב למחנה פליטים זמני, ובית חולים מיוחד הוקדש להם.
לאחר המלחמה, כמה מהם החליטו להישאר באיראן לצמיתות, להתחתן עם בני זוג איראניים ולהקים משפחות.
לאחר מלחמת העולם השנייה, איראן ופולין כוננו מחדש את היחסים הדיפלומטיים באוגוסט 1945. רמת היחסים שודרגה לשגרירויות בשנת 1962.
בספטמבר 1966 ערך השאה מוחמד רזא פהלווי ביקור רשמי בפולין.
במאי 1968, יו"ר מועצת המדינה הפולנית, מריאן שפיכאלסקי, הגיע לביקור רשמי בטהראן.
בשנת 1979 איראן הפכה לרפובליקה אסלאמית לאחר המהפכה האיראנית.
היחסים בין איראן לפולין נמשכו ללא הפרעות מאז וכמה ביקורים רמי דרג התקיימו בין מנהיגי שתי המדינות.
עם זאת, בשנת 2019, פולין אירחה את ועידת ורשה, כנס אשר בפועל עסק בדרכי התמודדות מול השפעתה של איראן במזרח התיכון.
הכנס עורר תגובה זועמת מצד ממשלת איראן, שגינתה את פולין והטיחה בפולין שהם מתנהגים כשכירי חרב של וושינגטון.
לאחר מכן ביטלה איראן פסטיבל קולנוע פולני שעמד להתקיים בטהראן.
ביקורים רמי דרג מאיראן בפולין
ראש ממשלת איראן אמיר עבאס הוויידא (1973)
ראש ממשלת איראן מיר-חוסיין מוסאווי (1989)
ביקורים ברמה גבוהה מפולין באיראן
ראש ממשלת פולין פיוטר ירושביץ' (1974)
ראש ממשלת פולין לשק מילר (2003)
שתי המדינות חתמו על כמה הסכמים דו צדדיים כגון אמנת ידידות (1927); הסכם סחר (1952); הסכם תחבורה דרכים (1976); הסכם תמיכה הדדית והגנה על השקעות (1998); הסכם למניעת מיסוי כפול (1998); הסכם על תחבורה אווירית (1999) והסכם על שיתוף פעולה בתחום הגנת הסביבה (2002).
בשנת 2017 הסתכם הסחר בין איראן לפולין ב-230 מיליון דולר.
הייצוא העיקרי של איראן לפולין כולל: נפט גולמי ומוצרי נפט, פטרוכימיקלים, פירות, פירות יבשים (בעיקר פיסטוקים וצימוקים) תמרים, פלסטיק ומוצרי פלסטיק, ברזל ופלדה, שטיחים ושטיחים מותאמים.
הייצוא העיקרי של פולין לאיראן כולל: מכונות חקלאיות, מוצרי מזון, ציוד ומכשור רפואי, זכוכית ומכשירים ביתיים.
איראן מחזיקה בפולין שגרירות בוורשה.
פולין מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יחסי איראן–רומניה הם יחסי חוץ, כלכלה ותרבות בין רומניה לאיראן.
בשנים 1881 ו-1887 פתחה פרס קונסוליות כבוד בגאלאץ ובבראילה.
בשנת 1902 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים רשמיים.
היחסים נותקו בין התאריכים 14 באוקטובר 1941 ובין 27 ביולי 1946 בעקבות מלחמת העולם השנייה.
ב-25 באוקטובר 1965 כוננו יחסים ברמת השגרירות.
רומניה הייתה בין המדינות הראשונות שדאגו להכיר בממשל לאחר המהפכה האיראנית, ואיראן בין המדינות הראשונות שהכירו בהנהגה חדשה לאחר המהפכה ב-1989.
ב-29 ביולי 2021, מכלית נפט מרסר הותקפה במפרץ עומאן, ובתקיפה נהרגו אזרח רומני, הקפטן של הספינה, ואזרח בריטי.
ב-2 באוגוסט אמר שר החוץ של רומניה כי ברור לאחר חקירות שאיראן ביצעה את המתקפה וגינתה את המדינה על כך.
בנוסף, הוא ציין כי "אין כל הצדקה לתקיפת אזרחים בכוונה" וכי "אנו ממשיכים לתאם עם השותפים שלנו לתגובה הולמת".
כתוצאה מהתקיפה זומן השגריר האיראני ברומניה בדחיפות למשרד החוץ הרומני בבוקרשט.
התקרית גונתה גם על ידי ישראל, בריטניה וארצות הברית.
רומניה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
איראן מחזיקה ברומניה שגרירות בבוקרשט.
יחסי איראן–פינלנד הם היחסים הדו-צדדיים בין פינלנד לאיראן.
במרץ 2010, במהלך ועידת שרי החוץ של האיחוד האירופי, שר החוץ הפיני אלכסנדר סטוב אמר שיש מספיק קונצנזוס באיחוד האירופי להטלת סנקציות חד צדדיות על איראן בשל פעילותה הגרעינית, כמו האו"ם ההחלטה ככל הנראה לא תהיה מוכנה עד יוני 2010, תוך סיכון שהיא אפילו לא תעבור באותה עת.
הוא הוסיף כי "כישלון [סנקציות האו"ם], אני חושב שיש הסכמה מתפתחת באיחוד האירופי לפיה ננקוט כמה צעדים חד צדדיים מצד האיחוד האירופי ...
מה המדד המדויק הזה, לא נדון בפירוט."
במאי 2008 נפגש שגריר פינלנד באיראן הייקי פיורונן עם מנהל המכס האיראני האשם רהברי כדי לדון באפשרות ששתי המדינות יחתמו על הסכם שיגביר את יחסי הסחר שלהן.
רהברי הצהיר כי "איראן חתמה על כמה הסכמי סחר מכס עם מדינות זרות.
אם גם פינלנד מעוניינת לחתום של הסכם כזה, נזמין אותו במהלך ביקורו של מנהל המכס הפיני בטהראן."
במאי 2008 נפגשו שגריר פינלנד באיראן הייקי פיורונן ומנהל המכס האיראני האשם רהברי כדי לדון באפשרות שתי המדינות יחתמו על מזכר הסכם שיגביר את יחסי הסחר שלהן.
במהלך פגישה זו הצהיר פיוררון כי "היחסים בין הרפובליקה האסלאמית של איראן לאירופה התדרדרו בשנים האחרונות בגלל סיבות פוליטיות, אך פינלנד מברכת על קשרים חזקים יותר ונפח סחר גבוה יותר עם איראן." באפריל 2008 חתמו ראשי ארגון גאולוגיה איראניים ופינים על מזכר הבנות להגברת שיתוף הפעולה המדעי והמחקר.
"ארגוני הגאולוגיה של שני הצדדים ישתפו פעולה בתחומים שונים, כולל ניתוח נתונים, חקר, פטרולוגיה והדרכה."
פינלנד מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
איראן מחזיקה בפינלנד שגרירות בהלסינקי.
יחסי איראן–נורווגיה הם היחסים הדיפלומטיים הרשמיים שבין הרפובליקה האסלאמית של איראן לבין ממלכת נורווגיה.
ההיסטוריה של היחסים הפוליטיים בין איראן לנורווגיה מתוארכת לשנת 1905, במקביל להכרזת העצמאות הנורווגית, ובשנת 1908 כוננו שתי המדינות יחסים דיפלומטיים.
בתחילה יוצגה איראן באמצעות שגרירותה במוסקבה, רוסיה, ולאחר הקמת השגרירות בסטוקהולם, שוודיה בשנת 1910, היא יוצגה באמצעות שגרירותה בשוודיה.
בשנת 1959 הוקמה שגרירות נורווגיה בטהראן, וב-20 באפריל 1963 הוקמה שגרירות איראן באוסלו.
בשנת 1971 הגיע אולף החמישי, מלך נורווגיה, לאיראן, ובאותה שנה מוחמד רזא שאה פהלווי נסע לנורווגיה לביקור הדדי.
מאז מתקיימים ביקורים מדי שנה של בכירים פוליטיים בכירים בין שתי המדינות.
במרץ 1974 נסע מזכ"ל משרד החוץ הנורווגי, סבר גילום לאיראן ונפגש עם סגן שר החוץ של איראן כדי לדון בשיפור והרחבת היחסים הדו-צדדיים.
היחסים הכלכליים בין איראן לנורווגיה נחתמו בפריז ב-8 במאי 1930, עם חתימת "האמנה על יחסי ידידות, סחר וניווט" בין חוסיין עלא לבין וודל ירלסברג, שרי החוץ של איראן ונורווגיה.
כתוצאה מההסכם אזרחי שתי המדינות יכלו לנסוע, להתגורר, לעבוד ולסחור באופן חופשי.
ב-22 במאי 1950 נחתם הסכם שירות תחבורה אווירי-מסחרי בין שתי הממשלות, ובאוקטובר 1956 הוסכם על הסכמים על פטור הדדי של חברות תעופה מתשלום מיסים.
היחסים הכלכליים בין שתי המדינות נמשכים באופן מסורתי שנים רבות, אך ברמה נמוכה יחסית.
בשנת 1976 התקיימה באוסלו פגישה משותפת בתחום הכלכלי והטכני ברמת שרי שתי המדינות.
בפגישה הודיעה ממשלת נורווגיה על נכונותה לשתף פעולה עם איראן בפיתוח תעשיית המתכת, בסיוע בשיפור המערכת החקלאית של איראן ובפיתוח טלקומוניקציה, וממשלת איראן הסכימה לספק חלק מהפריטים הדרושים לנורווגיה.
בשנת 1978 התקיימה הפגישה הכלכלית והטכנית השנייה של פקידי שתי המדינות.
הוועדה הסכימה כי כל הצעדים הדרושים להגדלת ייצוא הסחורות התעשייתיות והגמורות למחצה של איראן יועברו לנורווגיה.
כמו כן הומלצו המלצות להגדלת הייצוא של נורווגיה.
למרות הפגישות הללו, רמת הסחר בין איראן לנורווגיה מעולם לא התפתחה באופן משמעותי בשל מתקני הייצוא המוגבלים של שתי המדינות, הגישה הקלה של נורווגיה לשווקים אירופיים ואמריקאים, המרחק בין איראן לנורווגיה, ועושר הנפט והגז הנורווגי.
חילופי משלחות תרבות שונות, הענקת מלגות, חיזוק לימוד השפה והספרות הפרסית באוניברסיטאות נורווגיות, עריכת תחרויות ספורט ידידותיות הם בין שיתופי הפעולה התרבותיים בין שתי המדינות.
במאי 1972, על מנת להמשיך בשיתוף הפעולה התרבותי בין שתי המדינות, הוקמה האגודה הקבועה של איראן ונורווגיה, ובשנת 1970 הוצגה תערוכת עבודות של ילדים וסטודנטים, וכן יצירות אמנות ומלאכות יד ועתיקות מאיראן ביריד התעשייה באוסלו.
ביוני 1974 פרופסור מורגן סטירן, מאוניברסיטת אוסלו - מלומד איראני נורווגי מפורסם, נסע לאיראן וקיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טהראן.
בשנת 2015, שגריר נורווגיה בפגישה עם מנכ"ל חברת הנפט הימית האיראנית, בה נכח נציג חברת Intsok הנורווגית (חברה הפעילה בתחום תעשיית הנפט הימית), הדגיש את נחישותה של המדינה להרחיב את האינטראקציה בכל התחומים, במיוחד בפרויקטים הנפט והגז של איראן.
בשנת 2016, חברה נורווגית החליטה ליישם את הפרויקט הראשון של איראן להזרמת גז נוזלי בים.
בשנת 2017, חברת סאגה אנרג'י הנורווגית חתמה על חוזה ל-5 שנים להשקעה של 2.5 מיליארד אירו במטרה לבנות תחנות כוח סולאריות בכמה מקומות ברחבי המדבר המרכזי של איראן עם חברת איראן פיתוח אנרגיה.
נורווגיה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
איראן מחזיקה בנורווגיה שגרירות באוסלו.
יחסי איראן–מלטה הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ובין הרפובליקה של מלטה .
במרץ 2016 ביקר שר החוץ המלטזי ג'ורג' ולה באיראן, והתקבל על ידי עמיתו מוחמד ג'וואד זריף במשרד החוץ בטהראן.
שני השרים דנו על יחסיה של איראן עם האיחוד האירופי, וכן על דרכים לפתרון המשבר בסוריה, ועל ההתפתחויות בלבנון ובתימן.
מלטה מיוצגת באיראן באמצעות שגרירו שגריר שאינו תושב השוכן בוולטה.
איראן מיוצגת במלטה באמצעות שגרירותה ברומא, איטליה.
יחסי איראן–קניה הם יחסי החוץ בין איראן לקניה.
קניה המשיכה בעבר לשמור על קשר עם איראן, שבמערב לא תמיד ראו אותה לטובה.
קניה חתמה על הסכמים רבים עם איראן, כולל הסכם לייצוא 4 מיליון טון נפט לקניה מדי שנה, טיסות ישירות בין טהראן לניירובי ומלגות לקניה להמשך השכלה גבוהה באיראן.
כל זה נעשה בביקורו של נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד בקניה בשנת 2009.
במאי 2012, סגן נשיא איראן, מוחמד רזה רחימי, ביקר בקניה כדי להשלים את העסקה של קניה לרכישת נפט איראני.
ביוני 2012, עסקת הנפט נפלה כאשר קניה קיבלה אזהרות של מדינות המערב מפני סנקציות.
במסגרת העסקה איראן הייתה אמורה לספק לקניה 80,000 חביות נפט ביום.
עם זאת, מכיוון שקניה הייתה בעלת ברית אסטרטגית של ארצות הברית נגד המלחמה בטרור, העסקה הדהימה רבים בקהילה הבינלאומית.
קניה ואיראן ניהלו מחלוקת דיפלומטית בנוגע לביטול עסקת הנפט.
קניה ייבאה בעבר נפט מאיראן בשנות השבעים והשמונים אך מאז לא ייבאה נפט מהמדינה.
מקובל לחשוב שהדיפלומטיה של איראן באפריקה מתמודדת עם קושי גדול במיוחד מכיוון שרוב המוסלמים ביבשת דבקים באסלאם הסוני ולא השיעי השולט באיראן.
קניה גם התמודדה עם פיגועי טרור רבים ומדינה פנתה מאז לישראל בבקשה לעסקאות ביטחוניות רבות.
בשנת 2012 עצרה קניה שני חברי משמרות המהפכה שתכננו לתקוף אינטרסים ישראלים, בריטים, אמריקנים ואפילו סעודים בתוך קניה.
הם נידונו למאסר עולם על ידי בית משפט בקניה.
השקפותיה של קניה בנוגע לתוכנית הגרעין של איראן נמשכות בקווי ההחלטה שהתנהלה על ידי ארגון המדינות הבלתי מזדהות, הקובעת כי לאיראן יש את הזכות לפתח משאבי אנרגיה גרעינית, אך פיתוח אנרגיה גרעינית צריך להיות אמצעי שלום.
ההחלטה סוכמה בספטמבר 2006 על ידי כל 118 חברות הארגון.
באוגוסט 2014 נפגשה מזכירת הממשלה לענייני חוץ של קניה אמינה מוחמד עם שר החוץ של איראן מוחמד ג'וואד זריף בטהראן.
שני הפקידים חתמו על הסכמים בשיתוף פעולה כלכלי, מדעי וטכני.
ההסכם גם זיהה תחבורה ותשתיות, אנרגיה, חקלאות, מים והשקיה, דיור ובריאות כתחומי מפתח אחרים של שיתוף פעולה.
בביקורו במדינות אפריקה באוקטובר 2018 הדגישה סורנה סאטרי, סגנית נשיא איראן למדע וטכנולוגיה, את הצורך ליצור מסגרת אשראי לבנקים ולספק לחברות הטכנולוגיה של איראן וקניה אינטראקציה זו עם זו כדי להחלפת מוצרים ושירותים.
היצוא מקניה לאיראן בשנת 2012 עמד על 1.95 מיליארד שילינג קנייתי (18.3 מיליון אירו) בעוד ששווי היבוא מאיראן לקניה עמד על 3.67 מיליארד שילינג קנייתי (34.5 מיליון אירו).
מזכיר החוץ של קניה הצהיר שמדינות רבות עוצמה בעולם עדיין מקיימות יחסי סחר עם איראן וששתי המדינות ימשיכו לסחור.
איראן היא אחת הרוכשות הגדולות של תה מקניה.
קניה הגדילה את ייצוא התה שלה לאיראן מ-2 מיליון ק"ג ל-10 מיליון ק"ג במהלך תקופה של חמש שנים.
הביקוש לתה באיראן עומד על 116 מיליון ק"ג, כאשר איראן מייצרת רק 20 מיליון ק"ג.
קניה מוכרת כ-20% מהתה שלה לאיראן.
איראן מחזיקה בקניה שגרירות בניירובי.
קניה מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יחסי איראן–קוסובו הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן לבין רפובליקת קוסובו.
כיום בין שתי המדינות לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים רשמיים ואיראן אינה מכירה בקוסובו כמדינה עצמאית ורואה בה כחלק משטחה של סרביה.
ב-13 במרץ 2008 הודיע נשיא איראן, מחמוד אחמדינז'אד, כי איראן, לאחר שבחנה את הנושאים והתנאים של האזור, החליטה שלא להכיר בעצמאותה של קוסובו.
בתחילת מרץ 2008 אמר גולאמרסה אנסארי, שגריר איראן ברוסיה, כי "לשאלה זו יש היבטים חשובים מאוד.
בכנות, האו"ם חילק את אחד מחבריו לשני חלקים, אם כי סעיף 1244 מאשר את שלמותה הטריטוריאלית של סרביה.
אנו חושבים שמדינות מסוימות מנסות להחליש ארגונים בינלאומיים.
כיום איראן בוחנת את שאלת עתידה של קוסובו.
מביעה את דאגתה מהיחלשות הארגונים הבינלאומיים".
בספטמבר 2011 ביקר סגן שר החוץ של איראן, מוחמד אקונדזאדה, בסרביה במהלך פגישת מועצת ה-NAM השנתית שהתקיימה בבלגרד באותה שנה, והצהיר כי איראן אינה מכירה בקוסובו כמדינה ריבונית.
באפריל 2012, במהלך ביקור בבלגרד, אמר סגן שר החוץ האיראני, ראמין מהמנפרסט, כי איראן תדבק בהחלטתה לא להכיר בעצמאותה של קוסובו.
יחסי איראן–קזחסטן הם יחסי החוץ והקשרים הדיפלומטיים בין איראן לקזחסטן.
היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות החלו לאחר התפרקות ברית המועצות, ב-29 בינואר 1992. השגרירות הקזחית באיראן הוקמה בשנת 1993. במקביל, השגרירות האיראנית בקזחסטן הוקמה בשנת 1992 עם שתי קונסוליות שהוקמו בשנת 1992 ו-2012.
שתי המדינות חברות באומות המאוחדות ובארגון לשיתוף פעולה כלכלי.
כמו כן, המדינות חתמו על למעלה מ-60 חוזים דיפלומטיים שונים.
בנוסף על כל אלו, נשקלת גם האפשרות לבטל את הוויזה בין המדינות, ובכך להקל על התנועה ביניהן.
ראש ממשלת קזחסטן הביע את כוונתו להרחיב את קשרי הסחר עם איראן, במהלך פגישתו עם שר החקלאות האיראני בשנת 2019, על פי "חדשות פארס".
מחזור הסחר בין שתי המדינות גדל פי חמישה בשנים האחרונות מ-400 מיליון דולר ליותר מ-2 מיליארד דולר בשנת 2009. איראן מייבאת דגנים, מוצרי נפט ומתכות מקזחסטן.
איראן שותפה בפרויקטים משותפים של נפט וגז, הכוללים בניית צינור המחבר בין קזחסטן, טורקמניסטן ואיראן (דרך המפרץ הפרסי), מה שיעניק לאסטנה גישה לשוקי אסיה.
לקזחסטן יש אינטרסים מיוחדים בהשקעות איראניות בהנדסת מכונות, תשתיות, תחבורה ותקשורת.
אחד מן הגורמים המעודדים שיתוף פעולה בין המדינות הוא הים הכספי.
כתוצאה מכך, ישנם שיתופי פעולה רבים הנוגעים לנפט הנמצא באזור.
בנוסף על כך, בשנת 2010 נשקל חיזוק הקשר באמצעות פרויקטים של חקלאות ותחבורה (תחבורה אווירית ורכבות).
יחסי איראן–קירגיזסטן הם יחסי החוץ שבין קירגיזסטן לאיראן.
יחסים אלו נחשבים לנינוחים יחסית.
נכון לשנת 2019, היקף הסחר בין איראן לקירגיזסטן מסתכם ביותר מ-44 מיליון דולר.
איראן מייצאת בעיקר בגדים, אגוזים, צבעים וריצוף לקירגיזסטן ומייבאת בשר, תבואה ופלדה.
שתי המדינות חתמו על הסכמים לשיתוף פעולה בתחומי התחבורה, המכס, הסחר והיחסים הכלכליים.
איראן וקירגיזסטן משתפות פעולה גם בנוגע לתחומי החינוך, התרבות, הנסיעות, הכספים והמלחמה בפשע.
שתי המדינות סוחרות בחקלאות ובפיננסים.
בשנת 2008 השקיעה איראן בקירגיזסטן כ-200 מיליון אירו עבור מספר פרויקטים כלכליים.
חברות איראניות השתתפו בבניית כביש מהיר המחבר בין בישקק לאוש.
איראן וקירגיזסטן מייעדות להעלות את מחזור הסחר השנתי ל-100 מיליון דולר.
במשא ומתן שהתקיים במהלך ביקורו של אקילבק ז'פארוב באיראן ביולי 2012, הביעה איראן רצון להשקיע יותר ממיליארד דולר לפרויקטים קצרי טווח בקירגיזסטן ולמעלה מ-10 מיליארד דולר לפרויקטים ארוכי טווח.
במהלך פגישה בין שר החוץ האיראני לסגן שר החוץ של קירגיזסטן בשנת 2019, פורסמה הכוונה להשיק טיסות בין שתי המדינות, על פי חדשות IFP.
יחסי איראן–קפריסין הם יחסי החוץ בין הרפובליקה האסלאמית של איראן ורפובליקת קפריסין.
קפריסין כוננה יחסים דיפלומטיים עם המדינה האימפריאלית של איראן במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20. משנת 1989 נחתמו כמה הסכמים בילטרליים בין המדינות על קידום והגנה על השקעות, ספנות סחר, רפואה, תרבות, חינוך ותיירות.
בשנת 2013 הסתכם היבוא מאיראן לקפריסין ב-0.8 מיליון דולר, מתוכם 44% היו פירות, אגוזים וקליפות פירות הדר, בעוד שהיצוא מקפריסין לאיראן הסתכם ב-5.6 מיליון אירו, כאשר 89% ממנו היו תרופות.
איראן מחזיקה בקפריסין שגרירות בניקוסיה.
קפריסין מחזיקה באיראן שגרירות בטהראן.
יחסי איראן–לוקסמבורג הם יחסי החוץ בין איראן לבין לוקסמבורג.
ב-30 ביוני 2016 לשכת המסחר של הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, בשיתוף פעולה הדוק עם שגרירות איראן בממלכת בלגיה, הדוכסות הגדולה של לוקסמבורג והאיחוד האירופי ארגנה סמינר בנושא הזדמנויות עסקיות באיראן, שבו השתתפו 115 משתתפים.
באפריל 2019, בית משפט בלוקסמבורג דחה את מאמצי בתי המשפט בארצות הברית כמנוגדים לתקנות הבין-לאומיות לתפוס 1.68 מיליארד דולר בנכסים איראניים בלוקסמבורג כפיצוי למה שמכונה "קורבנות הטרור של איראן".
ב-1 באפריל 2020 בית משפט בלוקסמבורג דחה את בקשתה של ארצות הברית להעביר נכסים איראניים בסך 1.6 מיליארד דולר לקורבנות פיגועי 11 בספטמבר.
ביולי 2020 שר החוץ של לוקסמבורג, ז'אן אסלבורן, כתב לשר החוץ של איראן, מוחמד ג'וואד זריף, וגינה את ההסלמה האחרונה ברדיפת הבהאים באיראן, המיעוט הדתי הלא-מוסלמי הגדול ביותר במדינה.
בשנת 2021 היבוא של לוקסמבורג מאיראן הסתכם בשווי 667.03 אלף דולר, על פי מסד הנתונים COMTRADE של האו"ם על סחר בין-לאומי.
איראן מיוצגת בלוקסמבורג באמצעות שגרירותה בבריסל, בלגיה.
לוקסמבורג אינה מיוצגת באיראן לא בדרג השגרירות ולא בדרג הקונסוליה.
יחסי איראן–ליכטנשטיין הם יחסי החוץ בין איראן לבין ליכטנשטיין.
בין שתי המדינות לא מתקיימים כלל יחסים דיפלומטיים.
אזרחי ליכטנשטיין הנזקקים לשירותים קונסולריים באיראן יכולים לפנות לשגרירות שווייץ בטהראן, האמונה על הגנת האינטרסים של ליכטנשטיין בחו"ל מתוקף הסכם שנחתם בשנת 1919.
יחסי איראן–ליטא הם היחסים הדיפלומטיים בין איראן וליטא.