tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השושלת ההותכּית הוסרה מהשלטון של פרס עד שנת 1729. הם הובסו על ידי נאדר שאה, השליט של השושלת האפשארית, בקרב דאמע'אן ונדחפו מפרס לאזור דרום אפגניסטן.
השליט האחרון של השושלת ההותכּית, שאה חוסיין, שלט באזור עד שנת 1738 שבה הוא הובס בקנדהר על ידי כוחות אפשארים ופשטונים דוראנים.
נאדר שאה והצבא האפשארי שלו הגיע לעיר קנדהר בשנת 1738, הביס את חוסיין הותכּ וכבש על שטחים נרחבים באזור.
בשנת 1747 התנקשו בחייו של נאדר שאה והאימפריה שלו התפרקה.
בעוד שהפרסים נלחמו אחד בשני באיראן, אחמד דוראני הצעיר בן ה-25 קרא באפגניסטן ל"התכנסות גדולה" כדי לבחור מנהיג מקרב העם.
האפגנים התכנסו ליד קנדהר באוקטובר 1747 ובחרו בו מקרב כל המועמדים האחרים להיות ראש המדינה שלהם.
אחמד שאה דוראני קיבל כעת את הכינוי "פּדשה דוריאי דווראן" שמשמעותו "המלך, הפנינה של התקופה", והשבט העבּדלי שממנו בא נודע מאז כ"השבט הדוראני".
שאה דוראני לא רק שאיחד את שבטו אלא את כלל השבטים הפשטונים בארצו.
עד שנת 1751 הצליחו שאה דוראני וצבאו האפגני לכבוש את כל השטח שכיום מרכיב את האזורים אפגניסטן, פקיסטן, ח'וראסאן ודלהי (הודו).
הוא הביס את האימפריה המראטהית ההודית בשנת 1761 בקרב פּניפּט.
באוקטובר 1772 פרש אחמד שאה לביתו, שם מת בנסיבות טבעיות.
ירש אותו בנו, טימור שאה דוראני, שהעביר את עיר הבירה של האימפריה הדוראנית מקנדהר לקאבול.
טימור נפטר בשנת 1791 וירש אותו בנו זמאן שאה דוראני.
אחיו של זמאן, שוג'ה שאה דוראני נמלט מהזעם של אחיו והחביא את עצמו בין הסיקים.
בשנת 1837 הצבא האפגני עבר דרך מעבר ח'ייבר ותקף כוחות סיקים באזור ג'ורמוד.
הסיקים נתמכו על ידי חברת הודו המזרחית הבריטית עד שמאוחר יותר פרצו מלחמות גם בין הסיקים לבריטים שידועות בשם "המלחמות האנגלו-סיקיות" (המלחמה האנגלו-סיקית הראשונה והמלחמה האנגלו-סיקית השנייה).
ההתנגשות האינטרסים בין האימפריה הבריטית לאימפריה הרוסית באזור מרכז אסיה השפיעה בצורה משמעותית על אפגניסטן במהלך המאה ה-19. התנגשות זו כונתה פעמים רבות בשם "המשחק הגדול", כינוי שמרמז על היותן של אפגניסטן והארצות המרכז-אסייתיות האחרות לא יותר מפיון במאבק בין האימפריות השונות באותה תקופה.
באמצע המאה ה-19 הבריטים החלו לחשוש מההתפשטות הרוסית הגוברת באזור מרכז אסיה והתחזקות ההשפעה של האימפריה הרוסית על האזור.
זאת בעוד שהאימפריה הבריטית נקלעה למלחמות אזוריות קשות, כגון המלחמות האנגלו-סיקיות והמצור על הראט בשנים 1837–1838. המצור על הראט היה חלק מניסיון מצד הפרסים לנסות לסלק מאפגניסטן הן את האימפריה הרוסית והן את האימפריה הבריטית ולהחזיר את השליטה על האזור לידיהם.
לשם כך הם בין השאר הטילו מצור צבאי כנגד העיר הראט שגרם לנזק רב.
המלחמה האנגלו-אפגנית הראשונה (1839-1842) גם היא גרמה להרס רב בקרב כוחות הצבא הבריטי באזור ונזכרת כדוגמה להתנגדות האפגנית המאומצת לשלטון זר.
המלחמה האנגלו-אפגנית השנייה (1878–1880) פרצה על בעקבות סירובו של שיר עלי ח'אן להסכים לקבל את המשלחת הבריטית לקאבול.
הבריטים שמרו על שליטה אפקטיבית על מדיניות החוץ של אפגניסטן במהלך התקופה.
עבד א-רחמאן ח'אן ערך רפורמות בצבא, במערכת המשפט ובמבנה הממשלה, ורפורמות אלה הצליחו להעניק לאפגניסטן איחוד פנימי ויציבות מסוימת, אך זה בא על חשבון ריכוזיות גדולה, עונשים קשים על שחיתות ובידוד בינלאומי מסוים.
במקומו עלה לשלטון אמאנאללה ח'אן, בנו השלישי.
במהלך תקופת שלטונו של אמאנאללה ח'אן (1919–1929) פרצה המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית שכללה גם התקפה על הודו וגרמה נזקים לבריטניה שעדיין לא הספיקה להתאושש ממלחמת העולם הראשונה.
בהתאם, בריטניה חתמה ב-19 באוגוסט 1919 על ההסכם האנגלו-אפגני שכללה הבטחה להפסיק את ההתערבות הבריטית במדיניות החוץ האפגנית ולאפשר את עצמאות אפגניסטן.
הרפורמות של אמאנאללה ח'אן ומלחמת האזרחים
המלך אמאנאללה ח'אן ניסה לסיים את הבידוד הבינלאומי המסורתי של אפגניסטן בשנים שלאחר המלחמה האנגלו-אפגנית השלישית.
בשנת 1927 הוא ייסד יחסים דיפלומטים עם רוב המדינות הגדולות בעולם במסע ביקורים באירופה וטורקיה (שם הוא גם ציין לטובה את המודרניזציה והחילוניזציה שהונהגה על ידי אטאטורק), והוא הכריז על שורת רפורמות שמטרתן היו להעביר את אפגניסטן תהליך מודרניזציה.
אחד מהאישים המרכזיים שדחפו לרפורמות אלו היה שר החוץ האפגני מחמוד טרזי, תומך גדול של חינוך לנשים.
הוא נלחם עבור הוספת סעיף מס' 68 לחוקה האפגנית שהכריזה על חינוך חובה בבתי הספר היסודיים.
כמה מהרפורמות נכנסו לתוקפן כגון פתיחתם של מספר בתי ספר מעורבים לבנים ובנות, וביטול חובתן של נשים ללבוש רעלה.
רפורמות אלו גרמו במהירות לזעם בקרב מנהיגים שבטיים ודתיים, והביאו להפלתו של אמאנאללה על ידי כוחות שהתנגדו למודרניזציה בהובלת חביבאללה קלקאני שהשתלטו צבאית על קאבול בינואר 1929.
שלטונם של נאדיר שאה וזאהיר שאה
הנסיך מוחמד נאדיר שאה, בן דודו של אמאנאללה ח'אן, הביס מאוחר יותר (נובמבר 1929) את כוחותיו של חביבאללה כלכּאני, ובמהרה הוא מונה להיות מלך אפגניסטן.
בתקופת שלטונו הוא זנח את הרפורמות של אמאנאללה ודגל במודרניזציה יותר הדרגתית.
עם זאת בשנת 1933 סטודנט מקאבול התנקש בחייו על רקע נקמה אישית.
מוחמד זאהיר שאה, בנו בן ה-19 של נאדיר שאה, ירש את הכתר ושלט על אפגניסטן כ-40 שנה בין השנים 1933–1973. עד שנת 1946 זאהיר שלט בעזרתו של הדוד שלו מוחמד האשם ח'אן שהיה ראש הממשלה והמשיך את המדיניות של נאדיר שאה.
בשנת 1947 החליף אותו בכס ראש הממשלה דוד אחר, מחמוד ח'אן, שערך ניסוי במטרה לאפשר חופש פוליטי יותר גדול באפגניסטן, אך ביטל מדיניות זו כשהחופש הפוליטי התרחב מעבר למה שהתכוון.
בשנת 1953 החליף אותו בתפקיד ראש הממשלה מוחמד דאוד ח'אן, אחיו של המלך.
דאוד ניסה להתקרב פוליטית לברית המועצות ולעומת זאת להתרחק מפקיסטן.
עם זאת המחלוקות עם פקיסטן גרמו למשבר כלכלי בשנת 1963 שהביא את דאוד ח'אן להתפטר מתפקידו.
לאחר שלטונו, זאהיר שאה החל לנכס לעצמו סמכויות רבות יותר והחל להיות אקטיבי יותר בענייני המדינה.
כך למשל ב-1964 זאהיר שאה ניסח חוקה ליברלית עבור אפגניסטן.
החוקה כללה שיטת ממשל שבה המלך בוחר כשליש מחברי הפרלמנט, העם בוחר שליש נוסף, והשליש הנותר נבחר על ידי נציגי ציבור במועצות אזורית.
אף על פי ש"הניסוי הדמוקרטי" של זאהיר שאה הותיר כמה השפעות חיוביות ארוכות טווח על המדינה, הוא גם אפשר את התפתחותן של מפלגות קיצוניות מהימין ומהשמאל הפוליטי.
כולל המפלגה העממית הדמוקרטית של אפגניסטן, מפלגה קומוניסטית שהייתה בעלת קשרים קרובים לברית המועצות.
בשנת 1967 המפלגה התפצלה לשני חלקים עיקריים; הח'לאק ("ההמונים") שהונהגה על ידי נור מוחמד תרכּי ונתמכה על ידי גורמים בצבא האפגני, והפּרצ'ם ("הדגל") שהונהגה על ידי בברק כארמל.
היסטוריה עכשווית (1973 - היום)
במהלך השנים 1971–1972 גברה ההתמרמרות הציבורית כנגד השחיתות של משפחת המלוכה, שלוותה במשבר כלכלי גדול עקב תקופת בצורת שהקצינה את העוני במדינה.
בעקבות זאת, ראש הממשלה מוחמד דאוד שאה הדיח את משפחת המלוכה מהשלטון בהפיכה לא-אלימה, בזמן שהמלך מוחמד זאהיר שאה היה בטיפול אצל רופא עיניים באיטליה.
דאוד ביטל את המונרכיה ואת החוקה האפגנית של 1964, והוא הכריז שאפגניסטן תהפך לרפובליקה כשהוא הנשיא הראשון שעומד בראשה.
דאוד ניסה לערוך רפורמות כלכליות חברתיות במדינה אך עם הצלחה מעטה, והחוקה החדשה שהוא ניסח בשנת 1977 נכשלה בפתרון בעיות האי-יציבות הכרוניים במדינה.
התקוות משלטונו החלו לדעוך, וב-1978 חבר מרכזי במפלגה הקומוניסטית המפלגה העממית הדמוקרטית של אפגניסטן נהרג על ידי הממשלה.
שאר מנהיגי המפלגה חששו שדאוד מתכנן לרדוף גם אותם, ואכן הוא הכניס רבים מהם למעצר זמן קצר לאחר מכן, אך חפיזאוללה אמין - אחד ממייסדי המפלגה - ומספר מפקדים מהזרוע הצבאית של פלג הח'לאק של המפלגה, הצליחו להישאר בחופשי וארגנו הפיכה שהתרחשה זמן קצר לאחר מכן.
הפיכה זו החלה את התקופה הקומוניסטית של אפגניסטן.
השלטון הקומוניסטי והמלחמה הסובייטית באפגניסטן
ב-27 באפריל 1978 המפלגה הקומוניסטית בהובלת נור מוחמד תרכי הדיחה את מוחמד דאוד שאה מהשלטון.
כחלק מהפיכה צבאית אלימה התנקשו בחייו של דאוד והוציאו להורג את משפחתו.
המפלגה הקומוניסטית קראה להפיכה בשם מהפכת סאור ("מהפכת אפריל").
ב-1 במאי תרכי מונה להיות הנשיא, ראש הממשלה ומזכיר המפלגה הקומוניסטית.
אפגניסטן נקראה מחדש בשם "הרפובליקה הדמוקרטית האפגנית", והשלטון הקומוניסטי עליה נמשך בצורה מסוימת עד אפריל 1992.
במרץ 1979 חפיזאוללה אמין קיבל סמכויות שלטון נוספות, על חשבונו של נור מוחמד תרכי.
אמין בהמשך פעל כדי לתפוס את השלטון והוא ארגן הפיכה כנגד תרכי שבמהלכה תרכי נהרג.
אמין הצהיר בעבר "האפגנים לא מבינים דבר למעט כוח".
המומחה האפגני למדע המדינה אמין סייקל כתב לגביו: "ככל שכוחו גדל, כך גם הרצון האישי שלו להיהפך לשליט דיקטטורי.
החזון שלו היה תהליך מהפכני שמבוסס על טרור".
השלטון הקומוניסטי יישם מדיניות מרקסיסטית-לניניסטית, והחליף חוקים דתיים ומסורתיים בחוקים עם אופי מרקסיסטי.
כמו כן השלטון הקומוניסטי ערך רפורמות אגרריות וקידם חילוניות.
גברים חויבו לקצץ את זקניהם.
על נשים חל איסור ללבוש צ'אדור.
המפלגה הקומוניסטית גם ערכה מספר רפורמות למען זכויות נשים; נישואים בכפייה נאסרו בחוק, לנשים הוענקה זכות בחירה בבחירות הארציות, נשים החלו לקחת חלק בפוליטיקה הארצית, והוכרז באופן רשמי על שוויון בין נשים לגברים.
מדיניות נוספת של המפלגה הקומוניסטית של אפגניסטן הייתה ייסד ברית הדוקה עם ברית המועצות.
המפלגה העממית הדמוקרטית של אפגניסטן הזמינה את ברית המועצות לבוא ולסייע לאפגניסטן בתהליך המודרניזציה של הכלכלה שלה (בעיקר בחיפוש וכריה של מינרלים נדירים וגז טבעי).
ברית המועצות גם שלחה קבלנים כדי לבנות בתי ספר, בתי חולים ובארות מים ברחבי אפגניסטן.
כמו כן הם אימנו וציידו את הצבא האפגני, והבטיחו לאפגניסטן סיוע מוניטרי בסך 1.262$ מיליארד דולר.
השלטון הקומוניסטי דיכא את האליטות המסורתיות והדתיות של אפגניסטן.
רבים מהממסד הדתי ומשכבת האינטלקטואלים עונו, נכלאו ונרצחו על ידי המשטר.
כחלק מהקמפיין האלים הזה של המשטר בין 10 ל-27 אלף אנשים נהרגו, ובין 10 ל-20 אלף נשלחו לכלא.
בדצמבר 1978 המפלגה הקומוניסטית של אפגניסטן חתמה על הסכם עם ברית המועצות שהתיר לסובייטים לשלוח סיוע צבאי לשלטון הקומוניסטי, אם סיוע כזה יידרש.
מרבית האוכלוסייה בערים הגדולות, כולל בעיר הבירה קאבול, תמכו או שהיו אמביוולנטיים ביחס למדיניות הקומוניסטית החדשה.
עם זאת מרב האוכלוסייה האפגנית אינה עירונית, ובקרבם המדיניות האנטי-דתית והמרקסיסטית של השלטון הקומוניסטי, כמו גם התלות הכבדה בברית המועצות, עוררו התנגדות רבה.
באזורים הכפריים והשבטיים של אפגניסטן התפתח מרד גלוי נגד השלטון הקומוניסטי.
עד אביב 1979 המרד התפשט בעוצמה מסוימת ל-24 מתוך 28 המחוזות של אפגניסטן, והגיע אף לאזורים אורבניים מרכזיים.
למעלה ממחצית מהחיילים של הצבא האפגני ערקו ורבים הצטרפו לכוחות המורדים.
רוב הרפורמות שהממשל הקומוניסטי הנהיג היו מנוגדות למסורות האסלאמיות של אפגניסטן, ובכך הם גרמו אפילו לאוכלוסייה האפגנית השבטית והמפוצלת להתאחד תחת דגל אחד, האסלאם, וגרמו לאסלאמיסטים לקחת חלק בפוליטיקה האפגנית, דבר שלא היה נהוג עד אותה תקופה.
לאור המהפכה האיראנית, ארצות הברית בחנה מחדש את המדיניות שלה בנוגע לארצות מרכז אסיה, וניסתה להתקרב לאפגניסטן ולפתח את קשריה עמה.
לכך הסובייטים התנגדו חריפות מכיוון שהם חששו שהדבר יגרום לירידה בתלות האפגנית בברית המועצות וליציאתה של אפגניסטן מהגוש הקומוניסטי.
בפברואר 1979 השגריר האמריקאי באפגניסטן אדולף דאבס נרצח בקאבול לאחר שכוחות הביטחון האפגנים ערכו ניסיון כושל לחלץ אותו מחוטפיו.
לאחר התקרית, ארצות הברית קיררה את יחסיה עם אפגניסטן וביטלה תוכנית אימונים עבור הצבא האפגני שנערך בשיתוף עם צבא ארצות הברית.
כל שאר התוכניות האמריקאיות-אפגניות המשותפות בוטלו לאחר הפלישה הסובייטית לאפגניסטן.
עם זאת ארצות הברית המשיכה להעביר סיוע אזרחי לפליטים האפגנים שנמלטו לפקיסטן בעקבות המלחמה.
הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-24 בדצמבר 1979 הייתה חלק מהמאמץ הסובייטי לחזק את הפלג "פּרצ'ם" במפלגה הקומוניסטית האפגנית.
למעלה מ-100,000 מחיילי הצבא האדום לקחו חלק בפלישה, שנתמכה גם על ידי כ-100,000 חיילים אפגנים מקומיים נוספים מצבא אפגניסטן ותומכים של הפלג הקומוניסטי פרצ'ם.
חפיזאוללה אמין, שהיה ראש הפלג הקומוניסטי המתחרה, נהרג במהלך הפלישה והוחלף על ידי בברק כאמל, ראש פלג פרצ'ם שנתמך על ידי הסובייטים.
בתגובה לפלישה הסובייטית לאפגניסטן, ארצות הברית בראשות ג'ימי קרטר ולאחריו גם בראשות רונלד רייגן החלו לסייע צבאית למוג'אהדין, הלוחמים האסלאמיסטים שנלחמו בצבא הסובייטי.
חבר בית הנבחרים האמריקאי צ'ארלי וילסון ידוע כאחד האישים המרכזיים שעודדו שליחה של סיוע צבאי למוג'אהדין האפגני.
מיליארדי דולרים נשלחו כסיוע צבאי על ידי ארצות הברית וסעודיה למוג'אהדין האפגני, דיווחים עכשוויים טוענים שעלותו של סך כל הסיוע שהועבר למוג'אהדין, בכספים ובנשק, היה קרוב אף ל-40 מיליארד דולר.הסיוע הצבאי למוג'אהדין כלל יותר מ-2000 טילי כתף נגד מטוסים מסוג FIM-92 סטינגר, שעשו שמות בחיל האוויר הסובייטי.
ארצות הברית העבירה את מרבית הסיוע הצבאי באמצעות השירות החשאי הפקיסטני.
הכיבוש הסובייטי של אפגניסטן ארך כ-10 שנים ובמהלכו נהרגו בין 850,000 ל-1,250,000 אזרחים אפגנים.
קרוב ל-6 מיליון אפגנים נהפכו לפליטים כתוצאה מהמלחמה, ונמלטו לפקיסטן ואיראן השכנות.
גם לאחר נסיגתם מאפגניסטן, המשיכו הסובייטים לתמוך בנשיא האפגני מוחמד נג'יבוללה עד שנת 1992.
מלחמת אזרחים והתערבות זרה 1992–1996
לאחר נפילת משטרו של מוחמד נג'יבוללה ב-1992 חתמו המפלגות הפוליטיות באפגניסטן על הסכם פשאוור, שהפך את אפגניסטן למדינה אסלאמית ומינו ממשלה זמנית שהורכבה מהמפלגות הפוליטיות השונות.
לפי הארגון משמר זכויות האדם:
גולבודין חכמתיאר ומפלגתו היו במידה רבה שלוחה של הצבא הפקיסטני והשירות החשאי הפקיסטני.
המומחה האפגני למדע המדינה אמין סייקל כתב בספרו "אפגניסטן המודרנית: היסטוריה של מאבק והישרדות":
לממשלת המעבר האפגנית לא היה זמן להקים כוחות משטרה, ליצור משרדי ממשלה מתפקדים, או מערכת משפטית ולשקם את אפגניסטן משנות המלחמה הסובייטית, וכבר אפגניסטן נקלעה למלחמת אזרחים.
מעורבות חיצונית במלחמת האזרחים הייתה לא רק מצד פקיסטן אלא גם איראן וסעודיה חימשו מיליציות שונות.
כוחות זרים ראו את חוסר היציבות באפגניסטן כהזדמנות לקדם את האינטרסים הביטחוניים והפוליטיים שלהם.
פקיסטן העבירה באופן גובר את תמיכתה לטליבאן לאחר שהמיליציה הקודמת שבה היא תמכה, זו של גולבודין חכמתיאר, הפגינה את חולשתה ואת אי יכולתה להשתלט בהצלחה על קאבול.
הממשלה הזמינה גם את הטליבאן להצטרף לתהליך הפיוס הלאומי, שמטרתו הסופית הייתה אמורה להיות בחירות דמוקרטיות.
עם זאת, הטליבאן השיב בסירוב.
הטליבאן החל להפגיז את קאבול בתחילת שנת 1995 אך במהלך הלחימה הובס על ידי כוחות הממשלה האסלאמית של אחמד שאה מסעוד.
לדברי דו"ח של אמנסטי אינטרנשיונל מאותה שנה, מתקפות הטליבאן היו הפעם הראשונה מזה כמה חודשים שתושבי קאבול נמצאו תחת מתקפות ארטילריות.
הטליבאן הכין את עצמו למתקפה נוספת על קאבול בעזרת סיוע צבאי מפקיסטן וסיוע כספי מצד ערב הסעודית.
ער להכנות המשמעותיות שהטליבאן עורך, אחמד שאה מסעוד החליט ב-26 בספטמבר 1996 לסגת עם כוחותיו מהעיר.
יום למחרת כוחות הטליבאן השתלטו על קאבול והכריזו על הפיכת אפגניסטן לאמירות אסלאמית.
הם כפו את פרשנותם המשפטית והפוליטית לאסלאם על כלל תושבי האזורים שעליהם הם שלטו, ובין השאר הוציאו צווים שלנשים אסור לעבוד מחוץ לביתם, ללמוד בבית הספר, או לצאת מבית ללא גבר קרוב משפחה שמלווה אותן.
לפי הצהרה של הארגון רופאים לזכויות אדם מהתקופה, הטליבאן הוא המשטר היחידי בעולם שהכניס בצורה כה שיטתית ואלימה מחצית מהאוכלוסייה (נשים) למה שהוא למעשה מעצר בית, תוך איום בעונשים פיזיים למפירים את הצווים.
לאחר שאחמד שאה מסעוד וכחותיו הפסידו את עיר הבירה קאבול והטליבאן צבר דומיננטיות רבה, מסעוד ומנהיג המיליציה היריבה עבדול ראשיד דוסטום החליטו לאחד כוחות כנגד הטליבאן והכריזו על הקמת "החזית המאוחדת" (הידועה גם בשמה "הברית הצפונית").
נציגי האו"ם ציינו שבין 1996 ל-2001 הם גילו ראיות ל-15 טבחים באוכלוסייה האזרחית, וטבחים אלה "במידה רבה נערכו באופן שיטתי ומקושרים ישירות למשרד ההגנה של הטליבאן ואף למולא עומאר (מנהיג הטליבאן) עצמו".
בין אלה שנהרגו במזאר-י שריף היו מספר דיפלומטים איראנים, ומספר נציגים איראנים נוספים נחטפו על ידי הארגון.
איראן בתגובה העמיסה כ-150,000 חיילים על הגבול עם אפגניסטן וכמעט והחלה מלחמה אזורית, אך בהמשך הטליבאן הודה שהוא הרג את הדיפלומטים האיראנים והחזיר את גופותיהם לאיראן.
בכך מלחמה אזורית נמנעה, אך המתיחות בין הטליבאן לאיראן נמשכה גם בעתיד.
מסמכים שונים חשפו את מעורבותם של חיילים ערבים ופקיסטנים בהרג ובמתקפות שערך הטליבאן.
כך למשל, "פלוגה 055" של אל-קאעידה הייתה אחראית גם כן להרג המוני של אזרחים אפגנים.
הדו"ח של האו"ם מצטט עדי ראייה שתיארו לוחמים ערבים שנשאו סכינים ארוכות ובעזרתם שיספו גרונות של אנשים ועשו מעשי זוועה אחרים.
בנוגע למעורבות פקיסטן ישנם דיווחים שרמטכ"ל הצבא הפקיסטני באותה תקופה, פרבז מושארף, היה אחראי לשליחתם של אלפי חיילים פקיסטנים להילחם לצד הטליבאן ואל-קאעידה וכנגד כוחותיו של אחמד שאה מסעוד והחזית המאוחדת.
הסך הכולל של אזרחים פקיסטנים שהשתתפו בלחימה באפגניסטן מוערך ב-28,000 איש.
מתוכם כ-20,000 היו חיילים סדירים של צבא פקיסטן וה-8,000 הנותרים היו מיליטנטים שגויסו במדרסות בפקיסטן ולחמו כחלק מכוחות הטליבאן.
המספר הכולל של לוחמי הטליבאן הוערך ב-25,000, כך שהמגויסים הפקיסטנים היו חלק נכבד מהכוח הצבאי הטליבאני.
לפי מסמך של משרד החוץ האמריקאי מ-1998 אכן "בין 20–40 אחוז מהחיילים הסדירים של הטליבאן הם פקיסטינים".
המסמך מוסיף שהוריהם של אותם פקיסטנים בדרך כלל "לא יודעים דבר על המעורבות הצבאית של בניהם בטליבאן עד שהם חוזרים בשק גופות חזרה לפקיסטן".
בצורה דומה, כ-3000 חיילים נוספים של הטליבאן היו ממוצא ערבי או מרכז-אסייתי.
משנת 1996 עד 2001 אל-קאעידה בראשות אוסמה בין לאדן ואיימן א-זוואהירי נהפך למדינה בתוך מדינת הטליבאן.
מתוך כלל 45,000 חיילי צבא פקיסטן, הטליבאן, ואל-קאעידה שנלחמו בכוחותיו של אחמד שאה מסעוד ו"החזית המאוחדת", רק כ-14,000 היו אפגנים בעצמם.
נשיונל גאוגרפיק ציינו בסרטם הדוקומנטרי "בתוך הטליבאן": הטליבאן באופן חוזר ונשנה הציע למסעוד תפקידים בכירים בתמורה לכך שיפסיק את התנגדותו להם, אך מסעוד דחה את ההצעות.
"הטליבאן אומרים: "בוא תקבל את תפקיד ראש הממשלה ותהיה איתנו", והם ישמרו את התפקיד הגבוה ביותר במדינה, הנשיאות.
ההבדל ביננו נוגע בעיקר לדרך החשיבה שלנו על העקרונות הבסיסים של חברה ומדינה.
אנחנו לא יכולים לקבל את תנאיהם לפשרה, אחרת נאלץ לוותר על העקרונות של דמוקרטיה מודרנית.
אנחנו מתנגדים באופן בסיסי למערכת שנקראת "האמירות של אפגניסטן".
"הטליבאן הם לא כוח שצריך להתייחס אליו כבלתי ניתן לניצחון.
ישנה רק את התמיכה שהם מקבלים מפקיסטן, אוסמה בין לאדן, וארגונים קיצוניים אחרים שמחזיקה את הטליבאן בחיים.
עם הפסקת הסיוע הזה, יהיה קשה מאוד עבורם לשרוד".
הוא הצהיר שהטליבאן ואל-קאעידה מציגים "השקפה מאוד שגויה על האסלאם" ושללא תמיכת פקיסטן, הטליבאן לא יצליח להמשיך בקמפיין הצבאי שלו יותר משנה אחת.
ב-9 בספטמבר 2001 נהרג אחמד שאה מסעוד בהתנקשות על ידי 2 מחבלים מתאבדים ממוצא ערבי.
יומיים לאחר מכן פיגועי 11 בספטמבר זעזעו את ארצות הברית וכ-3000 איש נהרגו.
נשיא ארצות הברית ג'ורג' בוש האשים את אוסאמה בן לאדן באחריות לפיגועים, ולאחר שהטליבאן סירב להסגיר אותו לרשויות האמריקאיות, הורה על תחילת המבצע הצבאי כנגד בסיסי אל-קאעידה באפגניסטן.
בשלב הראשון כוחות מיוחדים אמריקאים ובריטים נלחמו לצד כוחות ה"חזית המאוחדת" (שבשלב זה נודעה יותר בשמה "הברית הצפונית") כנגד הטליבאן.
באותו זמן ארצות הברית הפציצה מטרות של הטליבאן ואל-קאעידה ברחבי כל אפגניסטן בעזרת טילי שיוט.
צעדים אלה הובילו לנסיגת הטליבאן ואל-קאעידה ממזאר-י שריף ובהמשך גם מרוב חלקיה האחרים של אפגניסטן לעבר הגבול עם פקיסטן.
בדצמבר 2001, לאחר שממשלת הטליבאן הופלה וממשלה אפגנית בראשות חאמיד כרזאי נוסדה, מועצת הביטחון של האו"ם החליטה על הקמת כוח בינלאומי שישהה באפגניסטן כדי לסייע לממשלת כרזאי ולספק ביטחון בסיסי לאזרחי אפגניסטן.
בזמן שהטליבאן ארגן מחדש את כוחותיו בתוך פקיסטן, חיילים נוספים מארצות נאט"ו נשלחו לסייע לכוחות הקואליציה באפגניסטן.
משנת 2002 ניסו כוחות הקואליציה לבנות-מחדש את אפגניסטן ששרועה בהרס לאחר עשורים של מלחמה.
מאז אותה שנה נעשתה התקדמות בבנייה של מערכת דמוקרטית באפגניסטן והייתה התקדמות מסוימת בתשתיות התחבורה, הכלכלה, החקלאות והבריאות במדינה.
כוחות נאט"ו עורכים תוכניות שונות לאימון חיילי הצבא הלאומי האפגני וכמו כן את המשטרה האפגנית כדי שיוכלו לשלוט באופן אפקטיבי על טריטוריית המדינה בעצמם.
כוחות הקואליציה בשיתוף עם צבא אפגניסטן ערכו מתקפות רבות כנגד הטליבאן אך לא הצליחו להביס אותו באופן סופי.
עד 2009 חלקים מסוימים מאפגניסטן (בעיקר באזורים השבטיים וההרריים) חזרו להישלט על ידי כוחות מקומיים שמזוהים עם הטליבאן.
בניסיון להביס את הטליבאן באופן סופי, בשנת 2010 נשיא ארצות הברית ברק אובמה החליט על פריסה מחדש של הכוחות האמריקאים באפגניסטן ושליחה של 30,000 חיילים אמריקאים נוספים למדינה.
ב-9 באוקטובר 2004 התקיימו בחסות ארצות הברית בחירות דמוקרטיות במדינה, אליהן נרשמו יותר מעשרה מיליון מצביעים (40 אחוזים מהם נשים).
הבחירות נוהלו בליווי שורה של כשלים וחלק מהמפלגות החרימו אותן.
חאמיד כרזאי ניצח ברוב של 55.4 אחוזים מהקולות.
בשנת 2018 נהרגו בקרבות פנימיים באפגניסטן, כ-3,800 אזרחים.
נכון לשנת 2019 נמצאים באפגניסטן אלפי חיילי ארצות הברית (המוגדרים "יועצים") וכחצי משטח אפגניסטן נשלט בפועל בידי הטליבאן.
ב־29 בפברואר 2020 חתמו ארצות הברית וארגון הטאליבן על הסכם שלום בדוחה שבקטר, שנקרא באופן רשמי "ההסכם להבאת השלום לאפגניסטן".
לא נחתם הסכם בין הממשלה האפגאנית לטאליבן.
בשנים 2021 ו-2020 כוחות ארצות הברית ובעלי בריתה החלו לסגת מאפגניסטן, מה שאיפשר לטליבאן להגביר את התנגדותה.
ב-29 ביוני, לחימה עזה בין מורדי הטליבאן לכוחות הממשלה הביאו להרג 28 אזרחים ופצעו 290 נוספים במהלך השבוע האחרון, על פי מנהל בית חולים בקונדוז, כאשר רוב ההרוגים הם ילדים, נשים וקשישים.
לדברי המומחים הצבאיים, הטליבאן עבר מעבר למעוזיה הדרומיים והעצים את הלחימה בצפון.
ב-2 ביולי, כוחות ארצות הברית עזבו לגמרי את שדה התעופה באגרם והעבירו אותו לכוחות המזוינים האפגניים שכן הקואליציה, כולל ארצות הברית, התכוננה לעזוב את אפגניסטן לאחר 20 שנה.
בינתיים נמשכו הלחימה בין הטליבאן לכוחות הממשלה, כאשר אנליסטים אמרו כי הטליבאן יגיע "לפתח קאבול".
לאחר מכן, שדה התעופה באגרם נבזז על ידי מקומיים בעקבות הנסיגה האמריקנית הפתאומית מהבסיס, שהתנהלה ללא שום תיאום עם גורמים מקומיים.
מאוחר יותר פינו כוחות אפגנים את הבסיס מבוזזים והבטיחו את השליטה בו.
עם זאת, דווח כי במהלך יוני תפס הטליבאן 700 רכבי האמר וכן עשרות כלי רכב משוריינים ומערכות ארטילריה מהצבא הלאומי באפגניסטן כאשר מחוזות נוספים נפלו לשליטת הקבוצה במהלך מתקפתם בצפון.
ב-4 ביולי השתלט הטליבאן בן לילה על כמה מחוזות נוספים כאשר חיילים אפגניים נטשו את עמדותיהם ונמלטו לטג'יקיסטן השכנה דרך מחוז בדחשאן.
הוועדה הממלכתית לביטחון לאומי בטג'יקיסטן דיווחה כי יותר מ-300 חיילים אפגנים חצו את הגבול הטג'יקי, שכן דובר הטאליבן, זאוויאללה מוג'היד, אישר כי מרבית השטח שהושג התרחש ללא קרב.
ב-5 ביולי אמר יועץ לנשיא אפגניסטן חמדאללה מוהיב כי מתוכננת מתקפה נגד הטליבאן בצפון לאחר שהקבוצה תפסה שישה מחוזות במחוז בדכשאן.
יום קודם לכן, לפחות 1,037 חיילים אפגנים נטשו את עמדותיהם ונמלטו לטג'יקיסטן.
ב-7 ביולי נכנסו מורדי הטליבאן לקירת המחוז של מחוז בדגיס, עם דיווחים על קרבות קשים כאשר החמושים נעו "לכיוון מרכז העיר".
כל פקידי הממשלה בעיר הועברו לבסיס צבאי סמוך, ואילו הטליבאן שחרר כ-400 אסירים מהכלא העירוני.
ב-9 ביולי כבשו הטליבאן את עיירת הגבול אסלאם קאלה, הראט, מעבר הגבול ביותר באפגניסטן עם איראן.
באותו יום כבשו מורדי הטליבאן את עיר הגבול טורגהונדי בגבול טורקמניסטן כשכוחות הביטחון הלאומי האפגני קרסו בהראט.
ממשרד הפנים המקומי נמסר כי הכוחות "הועברו זמנית" וכי נמשכים המאמצים לכבוש מחדש את מעבר הגבול.
בנוסף, דוברו של מושל מחוז קנדהאר, רוחוללה חנזדה, הזכיר שהטליבאן כבש את העיר קנדהאר.
כיבוש הערים הושלם עד אמצע אוגוסט.
הטאליבן השתלט על הערים הגדולות פרט לקאבול.
ב-15 באוגוסט כבש את קאבול.
הנשיא אשרף גאני אחמדזאי עזב את המדינה.
הדיפלומטים הזרים עזבו את המדינה ברובם.
בעקבות השתלטות הטליבאן על אפגניסטן, התפוררה ממשלת אפגניסטן במהירות.
למחרת, הכריז הטאליבן על סיום הלחימה.
ב-7 בספטמבר הכריז הארגון על הקמת ממשלה זמנית.
במהלך ולאחר השתלטות הטליבאן על אפגניסטן ונסיגת מדינות המערב, תושבים ניסו לעזוב את המדינה.
עדויות לאלימות ודיכוי מצד אנשי הטליבאן התפרסמו.
זאת תוך דיווחים על ניסיונות לאכוף פרשנות מחמירה של ההלכה האיסלאמית.
מדינות תבעו את אפגניסטן בבית הדין הבינלאומי בהאג, בגין דיכוי הנשים והילדות במדינה.
איראן הייתה בעבר אימפריה עצומה.
איראן נכבשה פעמים רבות ושטחה השתנה במשך השנים.
ממלכה זו הגיעה לשיא פריחתה תחת השלטון האחמני, אשר מלכיה הידועים הם דריווש הראשון וחשיארש הראשון.
בימיהם ממלכת פרס השתרעה מתראקיה בצפון-מערב להודו בדרום-מזרח, וממצרים בדרום-מערב לערבות אסיה התיכונה בצפון מזרח.
היוונים, הערבים, הטורקים הסלג'וקים, המונגולים ואחרים פלשו לאיראן, אך היא תמיד הצליחה לשמר את הזהות הלאומית המיוחדת שלה ולכן התפתחה כישות פוליטית ותרבותית נפרדת.
לאורך ההיסטוריה עבר האזור שינויים פוליטיים רבים עד להפיכתה לרפובליקה האיסלמית של איראן, בשנת 1979.
מקור השם "פרס" כנראה בפרסית עתיקה, שם הוא מופיע כ"פּארסה" (בפ"א דגושה), ומתייחס למחוז בדרום איראן, ששמו "פארס".
מחוז זה היה הגרעין של האימפריה הפרסית המקורית, ומקור לאתניות הפרסית, הדומיננטית עד היום באיראן, דומיננטיות המשתקפת בין היתר במונח "פארסי" (פרסית, פ"א רפויה) לשפה המדוברת באיראן.
נוסף לכך ידוע על שימוש בשמות לפארס בכלל חלקיו המערבים והדרומים של איראן קודם לכן (דוגמת: פרסואה), וככל הנראה אלה שימשו עמים זרים לתיאור קצה ההתיישבות של העמים האיראנים או לחלופין נובע מנדידת עמים אחרים באזורים אלה.
במקביל, ובאותה תקופה, קראו היוונים לאיראן "פרסיס", הצורה ההלניסטית של "פארסה" או "פארס".
מכאן שייתכן שהשימוש הכולל במונח לתיאור הממלכה הפרסית נזקף לזכות היוונים.
שימוש חוץ-איראני מופיע גם ב, המתוארך למאה השישית לפנה"ס.
המונח "פרס" מופיע פעמים רבות בחלקים מאוחרים של התנ"ך (מגילת אסתר, ספר דניאל, ספר עזרא וספר נחמיה), המתוארכים למאות החמישית והרביעית לפנה"ס.
בהשפעת המסורה שתחילתה ביוון ורומא ובהשפעת התנ"ך, המדינה האיראנית הייתה ידועה במערב כ"פרס", כשם משותף לאומה האיראנית ולאימפריה העתיקה שלה.
שימושים דומים קיימים גם בערבית (بلاد فارس).
עם זאת, האיראנים עצמם תמיד קראו לארצם איראן או "אריאנאם".
משמעות השם איראן היא "ארץ הארים", או "ארץ האצילים" בפרסית.
ב-25 בדצמבר 1934, רזא שאה פהלווי ביקש רשמית מהקהילה הבינלאומית לקרוא לארץ בשמה המקורי, "איראן".
השאה ביקש להדגיש את זהותה הלאומית העצמאית וגם להדגיש את דימוייה הבינלאומי החדש של המדינה ואת תהליכי המודרניזציה המהירים שביקש להנהיג בה.
הצו נכנס לתוקף ב-21 במרץ 1935. השינוי התקבל בהדרגה אצל מדינות העולם, שלאט לאט הסתגלו לשם החדש.
כיום משמש הכינוי פרסים לזיהוי הקבוצה הדומיננטית באוכלוסיית איראן.
הפרסים מונים קצת יותר מ-50 אחוז מהאוכלוסייה.
קבוצות מיעוט גדולות אחרות באיראן הם אזרים-איראנים המרוכזים בצפון המדינה, וכורדים-איראנים הנמצאים בעיקר בצפון מערבה.
כמו כן ישנם עוד קבוצות מיעוט קטנות רבות אחרות.
ציוני דרך בהיסטוריה של פרס
הממצאים הארכאולוגיים המוקדמים ביותר באיראן הם מהתקופה הפלאוליתית התיכונה (לפני כ-100,000 שנים).
התרבויות המיושבות ראשונות מתוארכות ללפני 14,000–18,000 שנים.
בין האלף השלישי לפנה"ס, ועד לשנת 539 לפנה"ס, שלטה בעיקר בדרום-מערב פרס ממלכת עילם.
במאה העשירית לפני הספירה הייתה הרמה האירנית מאוכלסת במדים, ששלטו על הפרסים.
כמו כן, בשנת 750 לפני הספירה, ייסד דהיכו את האימפריה המדית, שבירתה היא אקטבן.
ב-612 לפנה"ס, כבשה ממלכה זו את נינוה, ושמה קץ לאימפריה האשורית.
בשנת 552 לפנה"ס חברו המדים לפרסים, בהנהגת כורש השני, מהשושלת האחמנית.
לאחר שנים של מלחמות עם יוון, בשנת 331 לפנה"ס, נכבשה פרס בידי אלכסנדר מוקדון והפכה לחלק מהעולם ההלניסטי.
בשנת 241 הקימו הארטבנים בפרס את האימפריה הפרתית.
בהדרגה השתלטה זו על מסופוטמיה (עיראק של ימינו) והפכה לאויבתה המרה של האימפריה הרומית, בכך שהגבילה את השתלטותה מזרחה אל מעבר לקפדוקיה (מרכז טורקיה של ימינו).
על חורבותיה הוקמה בשנת 226 האימפריה הססנית, בידי ארתשרשא.
דמות בולטת בממלכה זו היה הנביא מני, אשר עשה נפשות למניכאיזם, שהיא דת אשר קיים בה שילוב של השפעות נוצריות, גנוסטיות ודת זרתוסתרא, ומעיקריה: דואליזם ופרישות.
בשנת 259 השאה שהאפור הראשון חטף את הקיסר הרומי ולריאנוס.
לאחר שבאווסטה כונסו עקרי הדת הזורואסטרית, ב-516 מזדק ייסד את דת המזדקיזם, ודת זו הופכת לדומיננטית במהלך שלטון הקיסר הסאסאני קבאד הראשון.
חלק גדול מהמורשת של האימפריה הסאסאנית נמשכה אל תוך תקופת הכיבוש המוסלמי, והשפיעה על דפוסי השלטון וכן על תרבותה של האימפריה המוסלמית, ובכלל זה של הערבים.
בשנת 637 נכבשה אירן בידי הערבים; הצבא הססני הובס בקרב אל-קאדסיה, ופרס קיבלה בהדרגה את דת האסלאם.
קרב זה התנהל באל-קאדסיה בין המוסלמים, בפיקודו של סעד בן אבי ווקאס, לפרסים, בפיקודו של רסתם פרגז, והסתיים בניצחון המוסלמים ומותו של רסתם.
קרב זה מוזכר בידי המוסלמים-הערבים-הסונים כקרב גבורה שלהם; ואילו בעיני הפרסים (גם לאחר התאסלמותם) הוא נחרט בזיכרון כהשפלה לאומית, שעליה יש לנקום.
בשנת 1502 איסמעיל הראשון הטורקי-אזרי ייסד את האימפריה הספווית ופרס הפכה לשיעית.
הספווים הקימו את האימפריה הגדולה ביותר מאז התאסלמותה של איראן, ולמעשה החזירו את איראן לעצמאות מדינית תחת שליטים ילידים.
בנוסף על כך הם סייעו להפצת השיעה לא רק באיראן, כי אם גם מרכז אסיה והקווקז.
ב-1736 ייסד נאדר שאה את השושלת האפשארית, ששלטה גם על אפגניסטן ועל צפון-מערב הודו.
ב-1794 ייסד אגהה מוחמד שאה, שהיה ממוצא טורקמני, את השושלת הקאג'ארית.
שושלת זו נכנעה לאיום האימפריאליסטי על פרס מצד אנגליה ורוסיה, והביאה את זאת לשפל חסר תקדים.
לאחר הפיכה צבאית, ביוזמת השושלת הפהלווית, ב-1925 רזא שאה פהלווי ערך רפורמות חברתיות, הכוללות מודרניזציה של פרס, ושמה שונה ל'ממלכת אירן'.
בשנת 1979, ביוזמת האייתולה חומייני, נושל מהשלטון השאה הידוע בשחיתותו, והוקמה הרפובליקה האיסלמית של אירן.
באלף השישי לפנה"ס הייתה בנמצא תרבות חקלאית מורכבת עם מרכזי אוכלוסייה פרוטו־עירוניים.
כדי יין בני 7,000 שנה נמצאו באיראן, והם מוצגים כיום באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית.
שושלות רבות שלטו באיראן במשך ההיסטוריה.
חוקרים וארכאולוגים רק מתחילים לגלות את היקפה של האימפריה העצמאית העילמית, ואת תרבות ג'ירופט מלפני 5,000 שנה, שבנו זיקורתים וערים רבות לפני שהממלכות המצריות או היווניות היו קיימות.
בסופו של האלף השני לפנה"ס, נוודים ממרכז אסיה התיישבו באיראן.
האימפריה הפרסית הוא כינוי כללי לכל השושלות ששלטו באזור מהמאה ה-7 לפני הספירה עד לכיבוש האסלאמי במאה ה-7 לספירה.
יש הכוללים בשם זה גם את התקופה המוסלמית, העות'מאנית, וכו' עד המאה ה-20.
האימפריה הפרסית הראשונה התגבשה תחת האחמנים (559 לפנה"ס – 330 לפנה"ס) שאת עיקר שטחה וכוחה הראשון קיבלה מהאימפריה המדיית.
השושלת נוסדה על ידי כורש הגדול, שאיחד שבטים וממלכות קטנות על מנת ליצור ישות פוליטית אחת.
בכיבושי אלכסנדר הגדול נכנסה תרבות הלניסטית לאזור.
עם עליית השושלת הסאסאנית (226–651), שאנשיה היו ילידי המקום, שב האזור לידיהם של שושלות מקומיות לראשונה מאז השלטון האחמני.
הכיבוש האסלאמי של איראן הביא להתמוטטותה של האימפריה הסאסאנית, לשקיעתה של הדת הזורואסטרית באיראן, ולהולדתה של התרבות האסלאמית.
התאסלמות האוכלוסייה התרחשה באופן הדרגתי ונמשכה עד המאה העשירית לספירה.
תוך שנה ממותו של מוחמד ב-632, חצי האי ערב עצמו כבר היה מספיק בטוח על מנת לאפשר ליורשו, אבו בכר, הח'ליפה הראשון, להתחיל במערכה כנגד האימפריה הביזנטית והאימפריה הסאסאנית.
הערבים הבדואים שהפילו את האימפריה הסאסאנית הונעו לא רק על ידי הרצון לכיבוש ולביזה, אלא גם על ידי הדת החדשה, האסלאם.
האדמות הסאסאניות העשירות של עיראק עשו אותה לאזור מעולה להתיישבות ערבית לאחר נפילתם של הסאסאנים.
ריצ'רד פריי כותב כי הערבים הפולשים היו מעוניינים בתחילה רק בשלל שנאסף מהקרבות.
א-טברי אף אומר כי עומר בן אל-ח'טאב לא עודד, ואולי אף אסר ממש את התאסלמות האיראנים בימים הראשונים של האסלאם, כשהוא מעדיף כי רק ערבים יתאסלמו.
דיווח אחד טוען כי הוא עצר את הערבים המנצחים מלעלות לרמה האיראנית מכיוון שהוא לא רצה שהפרסים יתאסלמו.
לפיכך, מסתבר כי הכיבוש של פרס היה בתחילה על מנת להשיג משאבים נוספים.
אבו בכר ניצח את הצבא הביזנטי בדמשק בשנת 635 ואז החל בכיבוש איראן.
בשנת 637, הכוחות הערביים שתפסו את הבירה הסאסאנית קטסיפון לאחר קרב אל-קאדסייה (לה הם קראו מדיין), ובשנים 641–642 הם ניצחו את הצבא הסאסאני בנהוואנד.
אחרי זה, איראן הייתה פתוחה לפולשים.
הכיבוש האסלאמי נעזר בפשיטת הרגל הכלכלית והחברתית של הסאסאנים; לאוכלוסיות המקומיות לא היה מה לאבד משיתוף פעולה עם הכוח הכובש.
לבד מזאת, האסלאם הציע סובלנות דתית יחסית ויחס הוגן לאוכלוסיות שקיבלו את המשטר האסלאמי ללא התנגדות.
אך הכיבוש של פרס לא היה תהליך שקט.
מוסלמים ערבים רבים האמינו כי על המתאסלמים האיראניים להתלבש שונה מהערבים, יחד עם אפליות אחרות.
ישנם דיווחים שונים של יחס ברוטלי ושל טבח של הערבים באיראנים, שמתועדים היטב.
רק בשנת 650 בערך ההתנגדות באיראן שככה.
התאסלמות, שהביאה ליתרונות מסוימים, הייתה מהירה למדי באוכלוסייה העירונית אך איטית יותר אצל האיכרים והדיקנים.
רוב האיראנים לא נעשו מוסלמים עד למאה ה-9.
אף שהכובשים, ובייחוד האומיים (השליטים המוסלמיים לאחר מוחמד, 661–750), נטו להדגיש את החשיבות של הערבים בתוך כלל המוסלמים, הייתה תנועה איטית של שילוב של האיראנים בקהילה החדשה.
הכובשים המוסלמים אימצו את שיטת המטבע הסאסאנית ומנהגים אדמיניסטרטיביים סאסאניים אחרים, כולל משרת הווזיר (שר), והדיוואן – לשכה ששלטה בהכנסות ובהוצאות המדינה, שלאחר מכן נעשתה למאפיין של הממשל בכל הארצות המוסלמיות.
ח'ליפים מאוחרים יותר אימצו את נוהגי בית המשפט האיראני ואת הגינונים של המלכות הסאסאנית.
אנשים ממוצא איראני שירתו כמושלים ופקידים לאחר הכיבוש, והאיראנים תרמו רבות לכל ענפי הלמדנות האסלאמית, כולל פילולוגיה, ספרות, היסטוריה, גאוגרפיה, משפט, פילוסופיה, רפואה והמדעים.
אך הערבים עדיין היו בשלטון.
דת המדינה החדשה, האסלאם, כפתה את מערכת האמונות, החוקים והנוהגים שלה.
באזורים שנכנעו בשקט לשלטון המוסלמי, בעלי הקרקעות שמרו על אדמותיהם.
אך אדמות הכתר, אדמה שננטשה בידי בעליה הבורחים, ואדמה שנלקחה בכיבוש עברה לידי המדינה החדשה.
אדמות אלו כללו את האדמות העשירות של הסוואד, מישור רחב ועשיר במרכז ודרום עיראק.
ערבית נעשתה לשפה הרשמית של החצר ב-696, אם כי פרסית עדיין הייתה מצויה ביותר כשפה מדוברת.
הוויכוח הספרותי במאות התשיעית עד האחת עשרה – ה"שועוביה" – שבו הערבים והאיראנים שיבחו את שפתם הם והשמיצו את השפה השנייה, מראה על הקיום של זהות איראנית נפרדת כלשהי.
במאה התשיעית, עלייתן של שושלות שלטון איראניות טהורות אירעה יחד עם ההתחדשות של השפה הפרסית והספרות הפרסית, שנתעשרה במילים ערביות והשתמשה בכתב הערבי.
מורשת נוספת של הכיבוש האסלאמי היה האסלאם השיעי, שאף שכיום הוא מזוהה עם איראן, במקור לא היה תנועה דתית איראנית.
השיעה במקור הגיע ממוסלמים ערבים.
בקרע הגדול של האסלאם, קבוצה אחת מבין המאמינים האמינו כי השלטון בקהילה לאחר מותו של מוחמד הייתה שייכת לחתנו, עלי בן אבי טאלב, ולצאצאיו.
קבוצה זו נודעה כ"שיעת עלי", התומכים של עלי, או השיעים.
קבוצה אחרת, תומכיו של מעאויה הראשון (טוען לח'ליפות לאחר הרצח של עותמן אבן עפאן), התנגדה לבחירתו של עלי לח'ליפות בשנת 656. לאחר שעלי נרצח כשהוא מתפלל במסגד בכופה ב-661, מועוויה הוכרז כח'ליפה בידי רוב הקהילה המוסלמית.
הוא נעשה לח'ליפה הראשון של השושלת האומיית, שבירתה בדמשק.
בנו הצעיר של עלי, חוסיין, לא הסכים להיכנע לבנו ויורשו של מועוויה יזיד הראשון, וברח למכה, שם הוא נתבקש להוביל את השיעים במרד.
בכרבלא שבעיראק, כ-4,000 חיילים אומיים הרגו את חסידיו של חוסיין, כ-200 איש ואישה, שסירבו להיכנע.
השליט האומיי קיבל את ראשו של חוסיין, ויום מותו של חוסיין בשנת 680 בעשרה בחודש מוחרם הוא עד היום יום אבל לכל השיעים – יום עשוראא.
הריכוז הגדול ביותר של השיעים במאה הראשונה לאסלאם היה בדרום עיראק.
רק במאה ה-16, תחת האימפריה הספווית, רוב האיראנים נעשו לשיעים.
האסלאם השיעי נעשה אז, כמו שהוא היום, לדת המדינה.
העבאסים שהפילו את האומיים בשנת 750, אף שהיו אוהדים לשיעה האיראני, היו בכל זאת שושלת ערבית.
הם התמרדו בשמם של הצאצאים של דודו של מוחמד, עבאס, ובית האשם.
האשם היה אביהם של השיעים ושל עבאס, והתנועה העבסידית נהנתה מהתמיכה של המוסלמים השיעים והסונים גם יחד.
הצבא העבאסי הורכב בעיקר מתושבי ח'וראסאן והובל בידי גנרל איראני, אבו מוסלם.
הוא כלל ערבים ואיראנים, והעבאסים נהנו מתמיכה איראנית וערבית גם יחד.
אך העבאסים, אף שהיו אוהדים לשיעים, שעל תמיכתם הם ביקשו לשמור, לא תמכו בעמדות השיעיות הקיצוניות יותר.
העבאסים ייסדו את בירתם בבגדאד.
אמו של אל-מאמון, שלקח את הכוח מיד אחיו, אל-אמין, והכריז על עצמו כח'ליפה בשנת 811, הייתה איראנית ולכן היה לו בסיס תמיכה בח'וראסאן.
העבאסים המשיכו את המדיניות הריכוזית של קודמיהם.
תחת שלטונם, העולם האסלאמי חווה פריחה תרבותית והתרחבות של המסחר והעושר הכלכלי, וגם איראן נהנתה מהתפתחויות אלה.
השושלות השליטות הבאות באיראן הגיעו מהלוחמים הטורקים המרכז־אסייתים, שהיו בהתקדמות דרומה ומערבה ממרכז אסיה זה אלף שנים.
הח'ליפים העבאסים החלו לגייס את העמים האלה כממלוכים, כלומר לוחמים־עבדים, כבר מן המאה ה-9. לאחר זמן קצר הכוח הממשי של השושלת העבאסית החלה לדעוך, ולבסוף הם הפכו לבובות דתיות בזמן שהלוחמים הטורקים הם ששלטו למעשה.
עם ירידת כוחם של העבאסים, סדרה של שושלות עצמאיות קמו בחלקים שונים של איראן, כמה מהן עם עוצמה משמעותית.
מבין החשובות בשושלות אלה היו הטאהירים בח'וראסאן (820–872), הצפארים בסיסתאן (867–903) והסאמאנים (875–1005), בטרנסאוקסאניה.
הדבר היה שיאו של תהליך של השפעה פרסית גוברת על הח'ליפות העבאסית הנחלשת.
ב-962 ממלוכ טורקי, מושל של הסאמאנים, אלפ תג'ין , כבש את ע'זנה (כיום באפגניסטן) וייסד את השושלת הע'זנווית ששלטה עד לשנת 1186.
כמה ערים סאמאניות נכבשו על ידי קבוצה טורקית אחרת, הסלג'וקים, שחיו מצפון לנהר האוקסוס (כיום, האמו דריה).
מנהיגם, טוגריל בג, לחם בע'זנווים בחוראסאן.
הוא נע דרומה ואז מערבה, כשהוא כובש את הערים שבדרכו אך אינו הורס אותם.
בשנת 1055 הח'ליפה של בגדאד העניק לטוגריל בג מתנות ואת תואר "מלך המזרח".
תחת יורשיו, אלפ ארסלאן ומלכ שאה (1072–1092), איראן נהנתה מתקופה של רנסאנס מדעי ותרבותי, בעיקר הודות לווזיר האיראני שלו, ניזאם אל-מולכ.
שליטים אלה ייסדו מצפה, שבו עומר ח'יאם עשה תצפיות רבות עבור לוח שנה חדש, והם בנו בתי ספר דתיים בכל הערים הגדולות.
הם הביאו את אל-ע'זאלי, אחד מהתאולוגים האסלאמיים הגדולים, ומלומדים חשובים אחרים, לבירה הסלג'וקית בבגדאד תמכו בהם ועודדו את עבודתם.
אך היה איום פנימי רציני על הסלג'וקים מהאיסמאעלים, כת סודית שמפקדתה ישבה באלאמות, בין ראשת לטהראן.
הם שלטו באזור שלהם יותר מ-150 שנה ומפעם לפעם שלחו את חסידיהם להרוג נציגי ממשל חשובים על מנת לחזק את כוחם.
המילה "assassins" (רוצחים), הגיעה מעיוות אירופי של הכינוי שלהם בסוריה – חשישיה, שניתן להם בגלל האגדה שהם עישנו חשיש לפני שיצאו לפעולה.
במאה ה-12 נשלטה איראן בידי האימפריה הח'ווארזמית.
במאה ה-13 עברה איראן לשליטת האימפריה המונגולית – השושלת ששלטה באיראן נקראה השושלת האילח'אנית.
לאחר מכן עברה איראן בין כמה שושלות טורקיות, שהאחרונה בהן הייתה אק קויונלו.
איראן עברה תחייה תחת האימפריה הספווית (1502–1736), שהדמות הבולטת ביותר בה הייתה עבאס שאה הראשון.
בשנים 1577–1589 התנהלה מלחמה בין האימפריה הספווית לאימפריה העות'מאנית, שהסתיימה בתבוסת הספווים, והשאה החדש עבאס נאלץ לחתום על הסכם איסטנבול (1590).
אך לאחר מכן הוא כבש חלק גדול מאפגניסטן ומהקווקז, וכן סיפח את בגדאד ועיראק (1623) ואת בחריין, מה שהעניק לו שליטה אסטרטגית במפרץ הפרסי.
בימי מלוכתו איראן ידעה התפתחות כלכלית ותרבותית מרשימה, חלה התפתחות במסחר, בדרכי התחבורה ובחקלאות, ועיר הבירה עברה מקזבין לאיספהן, שהפכה לאחת הערים היפות בעולם.
לאחר הכובש נאדיר שאה ויורשיו, הגיעה שושלת זנד , שנוסדה בידי כרים ח'אן זנד (1750–1794).
לאחר מכן עלתה השושלת הקאג'ארית לתקופה ארוכה (1795–1925) ולאחריה השושלת הפהלווית (1925–1979).
במאה ה-17 ארצות אירופאיות – פורטוגל, בריטניה, האימפריה הרוסית וצרפת – כבר החלו לייסד היאחזויות קולוניאליות באזור.
כתוצאה מכך איראן איבדה את שלטונה על רבים ממחוזותיה בחוזים עם האימפריה הרוסית – הסכם טורקמנצ'אי, הסכם גוליסטן, ואחרים.
ההיסטוריה של איראן המודרנית מתחילה עם ההתקוממות הלאומנית כנגד השאה מוזפר א-דין שאה קאג'אר ב-1905. השאה לא הופל, אך ההתקוממות הביאה לכינון חוקה מוגבלת בשנת 1906. חוקה זו שינתה את צורת הממשל במדינה למלוכה חוקתית.
מושב הפרלמנט (מג'ליס) הראשון כונס ב-7 באוקטובר 1906. המעורבות באזור הייתה נושא לוויכוח בין בריטניה לרוסיה, ובשנת 1907 הן חתמו על הסכם ביניהן שחילק את האזור לתחומי השפעה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, הבריטים והרוסים ישבו במדינה אולם איראן נשארה נייטרלית.
לאחר המלחמה ניסיונות בריטיים ליסד ארץ חסות והנסיגה הרוסית לאחר המהפכה הבולשביקית יצרו מציאות חדשה.
בשנת 1921, בזמן שלטונו של אחמד שאה קאג'אר, השאה האחרון מהשושלת הקאג'ארית, הפיכה צבאית בראשותו של רזה חאן העלתה אותו לשלטון והוא הכריז על עצמו לימים כשאה וייסד את שושלת פהלווי בשנת 1925.
במשך 16 שנות שלטון הפכה איראן למודרנית בעזרתם של הבריטים, והפוליטיקה שלה הפכה לחילונית יותר ויותר.
המודרניזציה הובילה בשלב מסוים גם לצמיחה כלכלית שיצרה תמריצים למעורבות עמוקה יותר של הנשים בכלכלה ובחברה.
בתקופה זו, בשנים 1936–1941 קמה באיראן תנועת התעוררות הנשים שקראה להחליש את אחיזתו של האסלאם באיראן, ולאפשר ליותר נשים להיות חלק מהחברה והכלכלה במדינה.
התנועה נתקלה בהתנגדות מטעם הממסד הדתי, שמנע התארגנות פוליטית פמיניסטית.
עם זאת, הממשל כן שיתף פעולה עם ארגוני נשים במאבקים ספציפיים ופעל להפחתת נישואי ילדים, פוליגמיה, הדרה מהחברה הציבורית והפרדה בחינוך.
בספטמבר 1941, בעקבות הפלישה הבריטית - סובייטית לאיראן, התפטר רזה חאן שנתפס כתומך במדינות הציר והשלטון עבר לבנו מוחמד רזה שאה פהלווי.
ההתקרבות לארצות הברית השפיעה על המדינה בצורת רפורמות ליברליות בתחומים שונים, והדבר גרם להתרחקותן של קבוצות אסלאמיות, והגלייתו של רוחאללה ח'ומייני בשנת 1964. כישלון הרפורמות הכלכליות, מחאה דתית רחבה, והתנגדות פוליטית למאפייני שלטונו של השאה ולתוכניותיו הביאה לעוינות של חלקים נרחבים בעם כלפיו.
בשנת 1979 התרחשה באיראן המהפכה האיראנית, שהפכה את איראן ממדינה אוטוקרטית, פרו-מערבית, מונרכית, תחת שלטונו של השאה מוחמד רזה פהלווי, לרפובליקה אסלאמית-תיאוקרטית תחת שלטון האייתוללה ח'ומייני.
המדינה המוסלמית החדשה הוכרזה ב-11 בפברואר 1979. בתחילה הייתה שמחה גדולה באיראן עם עזיבתו של השאה, אך גם חוסר הסכמה רחב לגבי האופי החדש של איראן כמדינה.
לצד ח'ומייני ואנשיו היו עשרות קבוצות מהפכניות נוספות אשר ניסו להשפיע על המדיניות לכיוונים שונים.
קבוצות אלו היו בעלות אג'נדות שונות מהותית, כאשר לצד אנשי ח'ומייני התאוקרטים פעלו למשל גם קבוצות בעלות אג'נדה פמיניסטית וליברלית שחברו לח'ומייני מתוך הנחה ש"יותר גרוע מהשאה לא יכול להיות".
סטודנטים איראניים מיליטנטיים, שנתמכו בידי מוג'הדין-א-חלק, אחת הקבוצות הפוליטיות שהתנגדו לשאה ולקשריו עם המערב, תפסו את השגרירות האמריקאית בטהראן ב-4 בנובמבר 1979, וכך החל משבר בני הערובה באיראן.
ממשל קרטר האמריקאי ניתק קשרים דיפלומטיים והטיל סנקציות על איראן ב-7 באפריל 1980. החטופים שוחררו לאחר 7 חודשים.
בתקופת ח'ומייני נפגע באופן משמעותי מעמדן של הנשים האיראניות.
בין היתר הגביל ח'ומייני את יכולתן של נשים להחזיק בהון או להתפרנס בכוחות עצמן, ביטל את הגבלת גיל הנישואין, ופיטר את כל הנשים שעבדו במערכת המשפט האיראנית, וכן את כל אנשי החוק שהביעו עמדה שונה באופן מהותי מזו שלו.
חרף הפיחות במעמד הנשים, הליברליזציה היחסית שהחלה במדינה באמצע המאה ה־20 שינתה את הציפיות של הנשים האיראניות, והמחאה ההמונית הראשונה שהייתה נגד משטר ח'ומייני עסקה בזכויות נשים.
יש חוקרים התולים בהתנגדות של תנועות הנשים את הסיבה למניעת התדרדרות נוספת בפגיעה בזכויות נשים.
ב-22 בספטמבר 1980 עיראק פלשה לאיראן ופרצה מלחמת איראן–עיראק.
באותו זמן, ארצות הברית סיפקה לעיראקים נשק וטכנולוגיה על מנת להשיג שוויון במלחמה.
לאחר מותו של האייתוללה חומייני ב-3 ביוני 1989, מועצת המומחים – גוף נבחר של אנשי דת – בחרו את הנשיא היוצא של הרפובליקה, עלי ח'אמנאי, ליורשו כמנהיג דתי לאומי.
בשנת 2003, הפלישה האמריקאית לעיראק השכנה שינתה את הדינמיקה במזרח התיכון, והגבירה את הדומיננטיות האזורית של איראן, והגבירה את יכולתה להשפיע על מדינות נוספות באזור דוגמת לבנון ותימן.
בשנים הבאות ניצלה איראן סדרת משברים בחלק ממדינות העולם הערבי כדי להדק את השפעתה על לבנון, סוריה, עיראק, תימן ורצועת עזה – מתוך אסטרטגיה רחבה ליצור מסדרון מאיראן עד לים התיכון.
במאה ה-21 איראן עמדה במוקד משבר דיפלומטי עולמי שעסק בניסיונה לפתח נשק גרעיני.
בשנת 2012 החריפו נשיא ארצות הברית, ברק אובמה והאיחוד האירופי את הסנקציות, ואסרו על קשרים עסקיים עם בנקים איראניים, אסרו על ייבוא נפט מאיראן, הקפיאו נכסים איראנים בארצות הברית ועוד.
בשנת 2013, מעט לאחר היבחרו של חסן רוחאני לנשיא איראן, הודיעו שרי החוץ של שש המעצמות – ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה, סין וגרמניה – כי הצליחו להגיע להסכם הביניים עם איראן בנוגע לתוכנית הגרעין שלה.
ב-14 ביולי 2015 חתמה איראן מול מדינות ה-P5+1 על הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, על פיו הסכימה איראן לחדול מפיתוח נשק גרעיני בתמורה להקלה בסנקציות.
מהלך זה הגיע על רקע סדרה של הפגנות מחאה באיראן, והחריף את מצבה הכלכלי של איראן עוד יותר.
בעשורים שלאחר תקופת ח'ומייני, וביתר שאת בעשור השני של המאה, בעקבות שינויים דמוגרפיים וחברתיים, השתנתה בהדרגה דעת הקהל לטובת רעיונות מערביים הנוגעים לזכויות אדם.
אחד המאבקים שהחל לצבור תאוצה בתקופה זו נגע לזכויות נשים, כאשר תנועות מחאה החלו לצבור תאוצה ברשתות חברתיות בסיוע איראניות החיות מחוץ למדינה.
המחאה שהחלה עם פעילותן של נשים, עברה בהדרגה לכלול גם גברים, והתקבלה בקרב מעגלים גדולים יותר של הציבור הרחב.
התנועות החדשות הובילו למספר גדול של מחאות ענק, ביניהן מחאת החיג'אב ומיזם מיליון החתימות, וכן מאבקים הנוגעים לנושאים כלכליים, בהם סדרת מחאות מתמשכת בשנים 2017–2019. במחאות אלו נשמעו קריאות שבתחילתן היו חסרות תקדים, הקוראות "מוות לחמינאי", המנהיג העליון באיראן מאז שנת 1989.
אקס-מן, זיכיון גיבורי-העל המוטאנטים של חברת מארוול קומיקס, הוא נרחב ומקיף מעל 50 שנים של סיפורים ועלילות המשתרעות על פני חוברות שלמות.
להלן מובאת סקירה היסטורית של החבורה.
בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20, סטן לי, כותב ועורך ראשי של החברה, ביחד עם המאייר ג'ק קירבי ומספר מאיירים נוספים, הפיק מספר כותרי קומיקס בנושא סופר-גיבורים שעסקו בעומק הדמויות וקונפליקטים אישיים באותה מידה בה עסקו באקשן והרפתקאות, ביניהם ארבעת המופלאים, הענק הירוק, וספיידרמן.
בסדרת חוברות הקומיקס, האקס-מן נוסדו בידי הטלפת צ'ארלס אקסבייר, הידוע גם בשם פרופסור אקס, שאסף את האקס-מן תחת מסווה של "בית ספר לצעירים מחוננים" באחוזה כפרית גדולה במחוז וסטצ'סטר, מדינת ניו יורק.
האקס-מן המקוריים, אשר פורסמו ביצירתם כ"הגיבורים המוזרים מכל", היו חמישה בני-נוער עדיין בשלבי למידת שליטה בכוחותיהם:
סקוט סאמרס/סייקלופס, היורה קרניים אופטיות מעיניו, עליהן הוא יכול לשלוט בעזרת משקפיים מיוחדים העשויים מקוורץ אדום.
סייקלופס הוא גם מנהיגם של האקס-מן במשימות שטח.
ג'ין גריי/מארוול גירל, בעלת כוחות טלקינטיים ובשלב מאוחר יותר, כאשר נבחרה להכיל את כוח הפניקס, היא פיתחה גם כוחות טלפתיים.
וורן וורת'ינגטון השלישי/אנג'ל, המסוגל לעוף בעזרת שתי כנפיים מכוסות נוצות היוצאות מגבו.
האנק מק'קוי/חיה, הניחן בכוח וקלות תנועה של קוף אדם.
בשלב מאוחר יותר צבע גופו השתנה לכחול, והוא פיתח מראה פרימיטיבי וחתולי.
בובי דרייק/אייסמן, המסוגל להקפיא את הלחות באוויר סביבו ויכול לכסות את גופו בשלג, עד שבשלב מאוחר יותר פיתח את היכולת להפוך את עצמו לקרח מוצק.
הרעיון של בית ספר למוטאנטים גנטיים הופיע לראשונה בשנת 1953 בנובלת מדע בדיוני בשם "ילדי האטום" מאת וילמר שיראס, שקיבל את הקרדיט, אף על פי שמעולם לא באופן רשמי, על ההשראה לרעיון של האקס-מן.
הדמויות הראשיות בנובלה היו גם הן מוטאנטיות, תוצאה של טעות בניסוי גנטי.
המונח "ילדי האטום" הופיע גם הוא מספר פעמים בהיסטוריה של האקס-מן, לעיתים קרובות ככותרת משנה להוצאות שונות של הסדרה ומשחקי וידאו המבוססים עליה.
למרות הרעיונות הפילוסופיים הרבים המצויים ב"אקס-מן", סטן לי אמר שהוא המציא את המוטאנטים הגנטיים כדרך קלה ליצור מספר רב של גיבורים בעלי כוחות על ללא הצורך להמציא לכל אחד מהם עבר וסיפור מוצא שונה ומקורי.
החוברת הראשונה בסדרה, שפורסמה בספטמבר 1963, הציגה לראשונה גם את האויב הראשי של הקבוצה, מגנטו, ששלט במגנטיות והאמין שמוטאנטים צריכים לשלוט, או לחסל את כל בני האדם.
עוד נודע עליו בהמשך כי הכיר בעבר את אקסבייר וביניהם התפתחה ידידות.
בנוסף, הכרזתו בעניין המוטאנטים - שעליהם לשלוט או שישלטו עליהם - נבעה מכורח עברו כניצול השואה.
בחוברת הרביעית הוצגה לראשונה קבוצתו של מגנטו, שנקראה אחוות המוטאנטים, ואשר כללה את קוויקסילבר, מכשפת השני, טואד ומאסטרמיינד.
בתקופה זו הוצגו נבלי-על נוספים ששמם נרדף לאחוות המוטאנטים, וביניהם נכללו אונוס, המעלים ופרד "בלוב" דיוקס.
זה האחרון הופיע כמעט בכל גלגולי הקבוצה מאז.
אף על פי שמספר אויבים חשובים נוספים הופיעו בשנות ה-60 בסדרה, כמו למשל ג'אגרנוט, אחיו החורג בעל החוזק העל-אנושי של פרופסור אקס או הרובוטים ציידי-המוטאנטים הנקראים זקיפי הסנטינל, האקס-מן בתקופה זו נלחמו לרוב בפושעים מוטאנטיים זניחים, פולשים מהחלל ומפלצות פראיות.
כתוצאה מכך, התקופה הזו נחשבת לאחת מהפחות מצליחות של החברה במהלך שנות ה-60. בתקופה זו, רק מוטאנט אחד התווסף לזמן קצר לקבוצת האקס-מן:
קאלווין רנקין/מימיק, המסוגל להשתמש בכוחותיהם של אחרים, ושסחט את דרכו לתוך הקבוצה.
סולק בהמשך מהקבוצה בידי אקסבייר.
עובדת היותו מוטאנט אמיתי מוטלת בספק.
לי וקירבי נטשו את הסדרה בשנת 1966 והעבירו את מושכות הכתיבה והאיור לרוי תומאס ו-ורנר רות'.
רות' ויתר על משרת המאייר הקבוע ב-1967, ותומאס עזב את תפקיד הכותב שנה לאחר מכן.
הכותר המשיך להתקיים ללא שום צוות יצירתי קבוע למשך כשנה, וראה אמנים כג'ים סטרנקו ובארי וינדזור סמית'.
בשנת 1969, תומאס חזר ואיתו המאייר ניל אדמס בניסיון להציל את הסדרה מהיקף המכירות ההולך ומתדרדר.
חוברות אלו נחשבות יותר בעיני המעריצים, בעיקר מפני שהציגו לראשונה שני נבלי על חדשים - סאורון והמונולית האנושי - ושני חברי אקס-מן חדשים:
אלכס סאמרס/האבוק, אחיו המרדן של סייקלופס המסוגל לספוג אנרגיה קינטית ולהשתמש בה כדי לפרק אובייקטים לגורמים וליצור התפוצצויות פלזמה רבות עוצמה.
כמו אחיו, גם לאלכס יש קושי בשליטה בכוחותיו.
לורנה דיין/פולאריס, מוטאנטית ירוקת שיער ובעלת כוחות מגנטיים, שהעלו את ההשערה כי ייתכן והיא בתו של מגנטו.
בשנת 1975, הכותב לן ויין והמאייר דייב קוקראם הציגו קבוצה חדשה של אקס-מן.
במקום בני נוער, קבוצה זו הורכבה ממבוגרים ממגוון מדינות ותרבויות.
רב תרבותיות זו נבעה משום שמארוול התכוונה לייעד את הכותר לשוק הרחב מחוץ לארצות הברית.
Giant Size X-Men #1 הציגה את הקבוצה החדשה, אותה כינס פרופסור אקס על מנת לחלץ את הקבוצה המקורית משביו של קרקואה, אי תבונתי ורדיואקטיבי.
ה"אקס-מן החדשים והשונים" הונהגו בידי סייקלופס, והורכבו מ:
שירו ישידה/סאנפייר, מוטאנט יפני חם-מזג שמסוגל לייצר פלזמה מחוממת ובעל יכולת תעופה.
ג'ון פראודסטאר/ת'אנדרבירד, בן שבט האפאצ'י הניחן בכוחות-על, מהירות ורפלקסים מוגברים, וכן יכולת גישוש יוצאת מגדר הרגיל.
שון קאסידי/באנשי, מוטאנט אירי הניחן בצרחה על-קולית שמקנה לו יכולת תעופה, הדמיית סונאר ויצירת פיצוצים על-קוליים.
פיוטר רספוטין/קולוסוס, רוסי שקט ומהורהר המסוגל להפוך את גופו לפלדה אורגנית המגדילה את כוחו, מהירותו והסיבולת שלו, בשעה שהופכת אותו כמעט לבלתי ניתן להשמדה.
קורט ווגנר/נייטקרולר, גרמני זריז הניחן ביכולות טלפורטציה.
חזותו של נייטקרולר הייתה משונה, והיא כללה עיניים זוהרות, עור כחול, שלוש אצבעות בכל יד, שתי בהונות בכל רגל, ניבים, אזניים מחודדות וזנב גמיש שמקנה לו מראה של שד - ניגוד אירוני לאמונתו הקתולית האדוקה.
אורורו מונרו/סטורם, אפרו-אמריקנית שגדלה ברחובות אפריקה.
מסוגלת בעזרת כח רצונה לשלוט במזג האוויר.
בשלב מאוחר יותר תתקדם סופה להיות מנהיגת האקס-מן בהיעדרו של סייקלופס.
ג'יימס "לוגאן" האולט/וולברין, סוכן ממשלה קנדי זועף הניחן בחושים מחודדים וביכולת ריפוי עצמי המאט את תהליך ההזדקנות של גופו.
בנוסף, ביכולתו לשלוף שלושה להבים חדים כתער מידיו - להבים אשר בעבר היו בנויים מעצמות ידיו, אך בהמשך הוא עבר השתלה של המתכת הבדיונית אדמנטיום בכל גופו בידי פרויקט סודי בשם נשק אקס.
כתוצאה משלדו הבלתי-שביר וגורם הריפוי שלו, וולברין הוא מוטאנט שלמעשה לא ניתן להרוג.
לאט לאט, מקורותיו של וולברין יחשפו במהלך הסדרה ויהיו לאחת התעלומות הגדולות ביותר בהתפתחות העלילה.
לאחר חוברת הספיישל, מארוול החלה להריץ מחדש את כותר אקס-מן המקורי תחת השם "אקס-מן המופלאים" (Uncanny X-Men), בכיכובה של הקבוצה החדשה ללא סאנפייר, שפרש מהקבוצה, ות'אנדרבירד, שנהרג בקרב לאחר שתי חוברות בלבד.
הסדרה אוירה על ידי קוקראם ונכתבה בידי כריס קלרמונט, שהפך להיות היוצר שתרם לסדרה לפרק הזמן הארוך ביותר.
אחת העלילות החשובות ביותר של התקופה היא "סאגת הפניקס", בה ג'ין גריי התמזגה עם ישות כוח הפניקס הקוסמית והובילה את הקבוצה למשימה בין-גלקטית.
הסאגה הציגה לראשונה את אימפריית השי'אר החייזרית ואת קיסריתה, לילנדרה, מושא אהבתו של פרופסור אקס.
בין יתר הדמויות שהוצגו היו ד"ר מוירה מק'טאגרט ובנה המוטאנט פרותיאוס.
בשנת 1978, ג'ון ביירן החליף את מקומו של קוקראם כמאייר הסדרה.
מאורע זה סימן את תחילתו של מה שרבים מחשיבים לרנסאנס היצירתי הראשון של האקס-מן, במהלכו הסדרה הפכה לאחת הפופולריות ביותר בתעשייה.
לאחר עימות עם מגנטו, פרופסור אקס וג'ין גריי מאמינים כי האקס-מן הפסידו ובמשך שנה שלמה הקבוצה מנסה לפלס את דרכה בחזרה הביתה.
בנוסף, ביירן הציג לראשונה סדרת הרפתקאות המבוססת בקנדה עם קבוצת סופר-גיבורים קנדית חדשה, "אלפא פלייט".
וולברין זכה בעקביות בתואר דמות הקומיקס הפופולרית ביותר, וכתוצאה מכך בין השנים 1980 ל-1984, לפחות חוברת אחת בשנה התמקדה אך ורק בו.
קלרמונט וביירן הציבו את האקס-מן במצבים קשים שונים שבחנו את האופי שלהם, הבולט שביניהם הוא "סאגת הפניקס האפלה".
בסיפור זה, מועדון הלפייר האריסטוקרטי מפתה את הפניקס באמצעות יכולתו של המוטאנט מאסטרמיינד ליצור אשליות מורכבות.
משחק זה עם מוחה של ג'ין גריי שחרר את צידה האפל של הפניקס וגרם לה להשמיד מערכת כוכבים מאוכלסת בלמעלה מחמישה מיליארד תושבים.
אף על פי שהאקס-מן ניסו לשלוט בה וחשבו שהצליחו, קיסרית אימפריית השי'אר לילנדרה שבתה את ג'ין גריי בתקווה לסיים את איום הפניקס.
פרופסור אקסבייר קרא אותה לדו-קרב של כבוד על הזכות לא לוותר על ג'ין.
לילנדרה נענתה להזמנה, לאחר שחשבה שתבוסתם של גיבורי-העל מובטחת.
התוצאה הייתה קרב על ירחו של כדור הארץ בין המשמר האימפריאלי של השי'אר לבין האקס-מן, בעוד גורלה של ג'ין גריי תלוי על כף המאזניים.
בסופו של דבר האקס-מן הוכרעו, אך המתח הנפשי שגרם הקרב, שבמהלכו נפצע סייקלופס, גבר על הרסן המנטלי שהחזיקה ג'ין על צדה האפל של הפניקס, והיא שבה.
בשלב זה, לילנדרה ציוותה על השמדת מערכת השמש כולה בתקווה שגם הפניקס תהרג בתהליך, ופרופסור אקסבייר ציווה בצער על האקס-מן להרוג את חברתם לקבוצה על מנת למנוע את ההשמדה.
בעקבות אנושיותה וכח הרצון של ג'ין גריי, הפניקס התאבדה כדי למנוע אובדן נוסף של חיים.
אירוע זה היה נקודת שיא בהיסטוריה של הקומיקס.
דמויות ראשיות כמעט מעולם לא נהרגו עד לאותה נקודה, והקרבה עצמית כלל לא התקבלה על הדעת לפני כן.