tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא זכה לפופולריות בהמשך החל לקבל הזמנות רבות.
בשנת 1873 הוא פנה לתחום הציור.
בשנת 1878 הוא התקבל ללגיון הכבוד.
בשנת 1896 אלכסנדר פלגייר סיים את עבודתו על פסל "הרקדנית" על פי דמותה של קלאו דה מרוד.
הפסל מוצג במוזיאון ד'אורסה .
אלכסנדר "אלכס" פורחומובסקי (נולד ב-12 באוגוסט 1972) הוא אתלט רוסי-ישראלי בעבר.
הוא זוכה מדליית ארד באליפות אירופה (הלסינקי 1994), מדליית כסף באוניברסיאדה (מסינה 1997), אלוף ישראל ושיאן ישראל לשעבר בריצת 100 מטר.
נוסף לכך, הוא שותף לשיא הישראלי בריצת שליחים 4x100 מטר ולמקום תשיעי באליפות העולם (סביליה 1999) ושיאן ישראל הנוכחי בריצת 60 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה ביוון זכה פורחומובסקי במדליית זהב בריצת 4x100 מטר ביחד עם סרחי אוסויוב, ויטלי סימנוב וקונסטנטין גרמדובסקי בתוצאה של 39.79 שניות, לפני בריטניה (39.86 שניות) וצרפת (40.03 שניות).
בתחרות שנערכה במוסקבה בפברואר קבע פורחומובסקי שיא אישי חדש בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.59 שניות.
במרץ השתתף באליפות העולם באולם שנערכה בטורונטו הוא סיים במקום תשיעי בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.68 שניות, 3 מאיות איטי מעלייה לגמר.
בתחרות שנערכה ביוני בסאות'המפטון הוא קבע בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.16 שניות.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה באוגוסט הוא סיים במקום תשיעי בתוצאה של 10.20 שניות, 4 מאיות השנייה לאט מעלייה לגמר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בפריז, צרפת הוא סיים במקום רביעי בריצת 60 מטר בתוצאה של 6.59 שניות, 5 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
בתחרות שנערכה במוסקבה ביולי הוא קבע בריצת 100 מטר שיא אישי חדש של 10.12 שניות.
חודש לאחר מכן, באליפות אירופה שנערכה בהלסינקי, פינלנד הוא זכה במדליית ארד בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.31 שניות, אחרי לינפורד כריסטי מבריטניה (10.14 שניות) וגייר מון מנורווגיה (10.20 שניות).
בשלב רבע הגמר הוא קבע תוצאה של 10.28 שניות ובשלב חצי הגמר הוא קבע תוצאה של 10.26 שניות.
באותו חודש השתתף בתחרות שנערכה בצרפת וקבע בריצת 200 מטר שיא אישי חדש של 20.35 שניות.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה באוגוסט 1995 הוא סיים במקום 30 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.52 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 10.44 שניות.
באליפות העולם שנערכה באתונה, יוון בתחילת אוגוסט 1997 הוא סיים במקום 24 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.27 שניות.
בתחרויות האתלטיקה של האוניברסיאדה שנערכו בקטניה, איטליה זכה פורחומובסקי במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.39 שניות, אחרי וינסנט אנדרסון (10.22 שניות) ולפני ג'ונתן קרטר (10.42 שניות), שניהם מארצות הברית.
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט, הונגריה באוגוסט 1998 הוא סיים במקום שישי בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.29 שניות.
בתחרות באולם שנערכה בפברואר בסמרה, רוסיה הוא קבע בריצת 60 מטר שיא ישראלי חדש של 6.68 שניות (הנוכחי).
באליפות ישראל שנערכה באותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 100 מטר בשיא ישראלי חדש של 10.23 שניות וסיים במקום חמישי בריצת 200 מטר בתוצאה של 21.30 שניות.
באולימפיאדת סידני (2000) הוא סיים במקום 26 בריצת 4x100 מטר ביחד עם כפיר גולן, גדעון יבלונקה וטומי כפרי בתוצאה של 39.76 שניות.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 2001 הוא זכה במדליית ארד בריצת 100 מטר, בתוצאה של 10.46 שניות, אחרי גדעון יבלונקה (10.43 שניות).
בתחרויות האתלטיקה של המכביה השש-עשרה שנערכו באותו החודש הוא זכה במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.47 שניות.
באליפות העולם שנערכה באדמונטון, קנדה באוגוסט הוא סיים במקום 27 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.28 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 14 בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם כפיר גולן, גדעון יבלונקה וטומי כפרי בתוצאה של 39.39 שניות.
בשלב המוקדמות הרביעייה הישראלית קבעה תוצאה של תוצאה של 39.13 שניות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן באוגוסט הוא סיים במקום 37 בריצת 100 מטר בתוצאה של 10.61 שניות.
אלכסנדר פשיץ' (בסרבית: Александар Пешић; נולד ב-21 במאי 1992) הוא כדורגלן סרבי המשחק בעמדת החלוץ בפרנצווארוש מליגת העל ההונגרית.
בגיל 16 ושלושה ימים עלה פשיץ' ממחלקת הנוער של ראדניצ'קי ניש לקבוצה הבוגרת, ושותף במשחק אחד ב-14 במאי 2008, ובכך הפך לשחקן הצעיר ביותר שמשחק בקבוצה הבוגרת.
בהמשך העונה ירדה הקבוצה לליגת המשנה, ופשיץ' עבר ל-OFI כרתים בחוזה לשלוש שנים, שם הופיע ב-13 משחקי ליגה וכבש שער אחד.
ב-2011 עבר לשריף טירספול ושם הפך לשחקן הרכב.
פשיץ' הופיע ב-59 משחקי ליגה וכבש 25 שערים, זכה עם קבוצתו בשתי אליפויות ליגת העל המולדובית והופיע לראשונה במסגרת אירופית כאשר שותף במשחקי הקבוצה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות ובמשחקי מוקדמות ושלב הבתים בליגה האירופית.
ב-2013 חזר פשיץ' לסרביה, כשחתם ביגודינה.
ב-4 בדצמבר 2013 כבש את השלושער הראשון שלו במשחק במסגרת הגביע הסרבי נגד דוניי סרם.
במהלך תקופתו בקבוצה הופיע ב-22 משחקי ליגה וכבש 13 שערים.
ב-2015 חתם פשיץ' במועדון הצרפתי טולוז.
הוא הופיע ב-57 משחקים משחקי ליגה וכבש שמונה שערים, ובמהלך תקופתו במועדון הושאל לעונה אחת אטאלנטה באיטליה, שם ערך שש הופעות ליגה.
ב-2017 חזר פשיץ' שוב לסרביה וחתם בכוכב האדום בלגרד.
במהלך עונה זו הופיע ב-35 משחקי ליגה וכבש 25 שערים וסיים כמלך השערים בליגה, והוביל את קבוצתו לזכייה בליגת העל הסרבית.
בעונה זו כבש את שערו הראשון במסגרת אירופית, כאשר כבש בשלב הפלייאוף של מוקדמות הליגה האירופית במשחק החוץ נגד קרסנודאר (כדורגל) מרוסיה.
ביולי 2018 עבר פשיץ' לקבוצת אל-איתיחאד מערב הסעודית תמורת 4.2 מיליון אירו.
לאחר חצי עונה שבהם הופיע ב-11 משחקים וכבש שער אחד, הושאל לקבוצת הכדורגל סיאול שבדרום קוריאה לעונה וחצי, שם הופיע ב-26 משחקים וכבש עשרה שערים.
בתום תקופת ההשאלה לסיאול, שוחרר פשיץ' מאל-איתיחאד.
ב-4 באוקטובר 2020 חתם פשיץ' במכבי תל אביב, וב-29 באוקטובר ערך את משחק הבכורה שלו כשעלה כמחליף במשחק החוץ נגד סיוואספור במסגרת הליגה האירופית.
ב-8 בנובמבר כבש פשיץ' את שערו הראשון בליגה במדי מכבי תל אביב בניצחון 1–2 מול בני סכנין, כאשר באותו משחק גם סחט פנדל.
ב-26 בנובמבר כבש פשיץ' את שערו הראשון במסגרת הליגה האירופית במדי מכבי תל אביב במשחק מול ויאריאל שהסתיים בתוצאה 1–1. במהלך העונה עזב פשיץ' את ישראל בעקבות המצב הביטחוני במהלך מבצע שומר החומות, ולא חזר עד לתום העונה.
בשל כך, החמיץ את גמר הגביע, בו גברה מכבי 2-1 על הפועל תל אביב בדרך לזכייה בגביע המדינה.
ב-10 ביוני 2021, חתם בקבוצת פתיח קרגומרוק מהליגה הטורקית.
ב-20 ביולי 2022 חזר לכוכב האדום בלגרד וחתם לשלוש שנים.
ב-16 ביוני 2023 חתם פשיץ' בפרנצווארוש.
פשיץ' שיחק בנבחרות הצעירות של סרביה.
הוא רשם שש הופעות במדי נבחרת סרביה עד גיל 19 ושחק באליפות אירופה עד גיל 19 שנערכה ב-2011 ברומניה, ותשע הופעות ושלושה שערים במדי נבחרת סרביה עד גיל 21 ופתח בהרכב בכל משחקי הנבחרת באליפות אירופה עד גיל 21 שנערכה ב-2015 בצ'כיה.
ב-2016 זומן לראשונה לנבחרת סרביה הבוגרת וערך בה הופעה אחת במשחק ידידות ב-15 בנובמבר 2016 נגד נבחרת אוקראינה.
אלכסנדר פירס היה נידון וקניבל אירי-טסמני שהוגלה, למשך 7 שנים, למושבת העונשין בארץ ואן דימן (כיום, טסמניה), אוסטרליה, בגין גניבה.
הוא ברח מספר פעמים מהכלא.
במהלך אחת מאותן בריחות, הוא נהיה לכאורה לקניבל ורצח את חבריו בזה אחר זה.
בבריחה אחרת, עם בן לוויה אחד, הוא לכאורה הרג אותו, ואכל אותו בחתיכות.
בסופו של דבר, הוא נלכד ונתלה בהובארט בגין רצח, ולאחר מכן גופו בותר.
פירס נולד במחוז מונאהן, אירלנד.
הוא היה פועל חווה קתולי, נשפט בארמה ב-1819 לגלות לארץ ואן דימן בגין .
הוא המשיך לבצע עבירות קטנות שונות בהיותו במושבת העונשין בארץ ואן דימן, ממנה נמלט במהרה.
במהדורת מאי 1822 של Hobart Town Gazette , דווח על בריחה זו והוצע פרס בסך 10 ליש"ט על לכידתו מחדש.
כשנתפס, הוא הואשם בבריחה מהכלא ובזיוף פקודה, ונשפט.
לאחר המשפט השני שלו, הוא הוגלה למושבת העונשין של מקווארי הארבור .
ב-20 בספטמבר 1822, פירס יחד עם שבעה אסירים נוספים ממושבת העונשין של מקווארי הארבור : אלכסנדר דלתון, תומאס בודנהאם, ויליאם קנרי, מתיו טרוורס, אדוארד בראון, רוברט גרינהיל וג'ון מאת'ר ברחו מהמושבה, כשעבדו בצד המזרחי של הנמל.
גרינהיל, שהיה בידו גרזן, מינה את עצמו כמנהיג, נתמך על ידי חברו, טרוורס, שאיתו הוא נשלח למושבת העונשין של מקווארי הארבור בגין גניבת סקונר של איש העסקים אנתוני פן קמפ , בניסיון להימלט מאוסטרליה.
לאחר 15 יום למסע הגברים, הם נהיו רעבים ובעזרת סורטיציה, הם בחרו מי ימות מרעב.
תומאס בודנהאם (או אולי אלכסנדר דלתון) שלף את הקש הקצר, ונערף ראשו על ידי הגרזן.
בשלב זה, שלוש מהחברה - דלתון, קנרי ובראון - נבהלו והסתלקו מהאזור.
קנרי ובראון הגיעו לנמל מקווארי, אך נראה שדלתון מת מעייפות.
זה השאיר את גרינהיל, טראוורס, ג'ון מאת'ר ואלכסנדר פירס באזור.
כשגרינהיל וטרוורס פעלו כצוות, הגיע תורם של מאת'ר או פירס.
נראה כי פירס התייצב בשלב זה עם גרינהיל וטראוורס, ומאת'ר היה הקורבן הבא.
לאחר מכן, לפירס היה קצת מזל: טרוורס ננשך ברגלו על ידי נחש.
גרינהיל התעקש שיישאו אותו במשך חמישה ימים, אך כשהתברר שהוא לא יחלים מזה, הוא הרג אותו.
לאחר מכן, זה היה משחק חתול ועכבר .
לגרינהיל היה הגרזן, אך שניהם גוועו ברעב, והם נאלצו לישון.
בסופו של דבר, פירס רצח את גרינהיל על ידי שימוש בגרזן, ואכל את גופתו.
בהמשך, פשט על מחנה אבוריג'יני וגנב עוד אוכל.
כשראה כבשים, הוא ידע שהגיע למחוזות המייושבים.
שוב היה לו מזל, שכן הרועה שבא אליו, בשביל לאכול כבש, היה חבר ותיק.
לאחר מכן, פירס היה נוהג לגנוב כבשים, ובסופו של דבר נתפס יחד עם ויליאם דייוויס וראלף צ'ורטון, ששניהם נתלו בשל הסתבכות ובריחה מליווי צבאי.
בסך הכל, פירס היה במנוסה במשך 113 יום, שקצת פחות ממחציתם בילה במדבר.
הוא נתפס בהובארט, והודה על המעשה בפני הכומר רוברט קנופווד .
עם זאת, קנופווד לא האמין לסיפור הקניבליזם והיה משוכנע שהאחרים חיו כבושנגרים .
הוא שלח את פירס בחזרה לנמל מקווארי.
יש סתירות בכל סיפורו של פירס.
הווידוי בפני סגן קוטברטסון, מפקד מקווארי הארבור, כשהיה בבית החולים, לאחר הבריחה השנייה.
בגרסה זו, דלתון הוא הקורבן הראשון.
הווידוי בפני האב פיליפ קונולי, הכומר הקתולי של המושבה, לילה לפני הוצאתו להורג - וחלק מהפרטים נבדלו.
מה שלא ניתן לסתור הוא ששמונה גברים ברחו ממושבת העונשין, ורק שלושה חזרו ממנה; ומבין ארבעת הגברים שנשארו לאחר רצח תומאס בודנהאם, כאשר אלכסנדר דלתון, וויליאם קנרי ואדוארד בראון ברחו לאותו רצח חזרה למושבה, רק אחד שרד.
אחרי שנה, נמלט פירס בפעם השנייה, והצטרף אליו אסיר צעיר בשם תומאס קוקס.
פירס נתפס תוך עשרה ימים והועבר לבית המשפט העליון של ארץ ואן דימן בהובארט, שם הוא נשפט והורשע ברצח ובקניבליזם של תומאס קוקס.
משקיפים ציינו כי פירס לא היה נראה כמו קניבל.
באותו הזמן, גובהו של פירס היה רק 1.6 מ', אשר היה מתחת לגובה הממוצע באוסטרליה.
על פי הדיווח של העיתון Hobart Town Gazette , ב-25 ביוני 1824, נראה שהוא לא היה מישהו ש-"עמוס במשקל הדם האנושי, והאמין שהוא סעודה של בשר אדם".
לאחר שנעצר, נמצאו חלקים מגופתו של קוקס בכיסיו של פירס, אף על פי שנותרו לו עדיין אוכל, ואשמתו הייתה מעל לכל ספק הפעם.
פירס התוודה שהוא הרג את קוקס, כי כשהגיעו לנהר קינג , הוא גילה שקוקס לא יכול לשחות.
פירס היה העבריין הראשון שהוצא להורג על ידי בית המשפט העליון החדש והקניבל הראשון שהתוודה ונשפט במערכת בתי המשפט הטסמניים.
אלכסנדר פירס נתלה בגאול סטריט קמפבל ב-9 בבוקר ב-19 ביולי 1824, לאחר שהתוודה לאב קונולי.
דווח כי רגע לפני שנתלה אמר פירס:
הנרטיב בשיר עוקב אחר המידע שנמסר בספר The Fatal Shore של רוברט יוז.
הרפתקאותיו הבדיוניות של פירס נכתבו ברומן מ-1874, For the Term of His Natural Life של מרקוס קלארק .
בסרט הביוגרפי האוסטרלי-אירי, The Last Confession of Alexander Pearce , צולם במקום ב-2008 בטסמניה ובסידני ובכיכובם של אדריאן דאנבר, קירן מקמנמין, דניאל וילי , דון האני וכריס הייווד .
הסרט הוצג באירלנד ב-RTÉ ב-29 בדצמבר 2008 ובאוסטרליה ב-ABC1 ב-25 בינואר 2009.
סרט האימה האוסטרלי בכיכובם של לי וונל ונתן פיליפס , המבוסס על חייו של פירס, מ-2008, Dying Breed הציג "צאצאים" בדיוניים של פירס.
הסרט צולם בטסמניה ובמלבורן (כולל בנהר פיימן , בחוף המערבי של טסמניה).
סיפור הקניבליזם של פירס היה גם הנושא של המותחן האוסטרלי, Van Diemen's Land , שיצא לבתי הקולנוע באוסטרליה בספטמבר 2009.
אלכסנדר ואסילייביץ' פרוקופצ'וק (רוסית: Александр Васильевич Прокопчук; נולד ב-18 בנובמבר 1961,) הוא מדינאי רוסי.
ראש הלשכה המרכזית הלאומית של האינטרפול במשרד הפנים של הפדרציה הרוסית מאז 14 ביוני 2011, היה סגן נשיא האינטרפול מאז 10 בנובמבר 2016 ועד לשנת 2019. מייג'ור גנרל במשטרה הרוסית (2003), בעל דוקטורט בכלכלה.
פרוקופצ'וק נולד בעיירה בקורוסטן, ז'יטומיר, אוקראינה, ברית המועצות.
אמו - אלה אפאנסייבה, מורה לגרמנית.
אביו עבד כמהנדס עיצוב במפעל Khimmash.
סיים את לימודיו באוניברסיטת קייב עם תואר בשפות וספרות רומנו-גרמניות בשנת 1983. דובר אנגלית, גרמנית, צרפתית, איטלקית, פולנית.
הוא החל את הקריירה שלו בארגוני הקומסומול של אוקראינה, עבד בוועדה המחוזית ז'יטומיר של הקומסומול.
בשנת 1986 הוא עבר למוסקבה יחד עם המזכיר הראשון שמונה לוועד המרכזי של הקומסומול ויקטור מירוננקו.
מאז 1996 שירת ברשויות המס ואכיפת החוק.
הוא מילא תפקידים כראש מחלקת מדיניות כוח אדם, ראש המחלקה לביטחון פנים והגנת מידע של המשרד הממשלתי למיסים וחובות, סגן ראשון לראש המנהלת הראשית לביטחון ולמניעת שחיתות, ראש מחלקת המידע ויחסי הציבור של שירות משטרת המס הפדרלית של הפדרציה הרוסית.
בשנת 2000 הוא סיים את לימודיו באקדמיה הרוסית למיסוי עם תואר במשפטים והוא בעל דוקטורט בכלכלה.
משנת 2003 הוא משרת בגופי משרד הפנים הרוסי.
הוא מילא את תפקידי ראש השירות הפדרלי לפשעים כלכליים ומיסוי של משרד הפנים של רוסיה; ראש המחלקה לרגולציה משפטית וארגון שיתוף פעולה בינלאומי של המחלקה לביטחון כלכלי של משרד הפנים של רוסיה.
ב-28 באוגוסט 2003, בצו של נשיא רוסיה, הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-12 במאי 2006 מונה פרוקופצ'וק לסגן ראש הלשכה המרכזית הלאומית של האינטרפול תחת משרד הפנים של רוסיה וראש נקודת הקשר הלאומית הרוסית לשיתוף פעולה עם יורופול.
ב-14 ביוני 2011, על פי צו של נשיא רוסיה, הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
על פי אותו צו, הוא מונה לראש הלשכה המרכזית הלאומית של האינטרפול של משרד הפנים של הפדרציה הרוסית.
ב-10 בנובמבר 2016, באספה הכללית ה-85 של האינטרפול, אלכסנדר פרוקופצ'וק, נבחר ברוב קולות לתפקיד סגן נשיא האינטרפול מאירופה.
פרוקופצ'וק הפך לאזרח הרוסי הראשון שמחזיק בתפקיד מנהיגותי בכיר באינטרפול מאז הצטרפותה לארגון זה.
פרוקופצ'וק היה מועמד לתפקיד נשיא האינטרפול בבחירות ב-21 בנובמבר 2018, לאחר שראש הארגון הקודם, מנג הונגווי, נעלם בסין בתחילת אוקטובר.
לפי הטיימס, פרוקופצ'וק היה ה"פייבוריט" במאבק על תפקיד זה.
עם זאת, נציג דרום קוריאה, קים ג'ונג יאנג, נבחר לבסוף לכהונה בת 5 שנים.
האח הצעיר איגור פרוקופצ'וק (Ігор Прокопчук; יליד 1968) הוא דיפלומט אוקראיני, נציג קבע של אוקראינה לארגונים בינלאומיים בווינה (2010–2019).
אלכסנדר וסיליביץ' פילין הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת בלטיקה קלינינגרד מליגת העל הרוסית.
פילין נולד בסימפרופול שבאוקראינה וגדל במחלקות הנוער של ספרטק סימפרופול ושחטאר דונצק.
בחודש פברואר 2015 חתם פילין באופה מליגת העל הרוסית.
בחודש אוגוסט באותה השנה קיבל אזרחות רוסית.
ב-30 באוגוסט 2017 חתם בניז'ני נובגורוד מליגת הכדורגל הלאומית של רוסיה.
ב-1 ביולי 2018 חתם בחימקי, גם היא מהליגה הלאומית של רוסיה.
ב-21 בפברואר 2020 הושאל למשך חצי עונה לטמבוב מליגת העל הרוסית.
בתום העונה חזר לחימקי, לאחר שהעפילה לליגת העל הרוסית.
ב-31 בינואר 2023 חתם באויפן הבלגית.
ב-27 ביוני 2025 חתם בבלטיקה קלינינגרד.
אלכסנדר פוסטלס היה גרמני בלטי בעל אזרחות רוסית חוקר טבע, מינרלוג ואמן.
בשנות ה-20 במאה ה-19, היחסים הפוליטיים בין רוסיה לארצות הברית היו משובשים, בעקבות היקף השטח הרוסי בצפון אמריקה.
רוסיה התכוונה לכפות את בעלותה בשטח על ידי שליחת שתי ספינות מלחמה לאזורים השנויים במחלוקת.
כאשר שתי המדינות הסכימו על קו הרוחב 54°40′N כגבול הדרומי של תביעות רוסיה, הצאר ניקולאי הראשון שינה את פקודותיהן ב-1826, ופעל לסקר ממושך של שלוש שנים של חופי רוסיה-אמריקה ואסיה.
מיד לאחר חזרתו של מגלה הארצות אוטו פון קוצבו ב-10 ביולי 1826 ממסעו על סיפון Predpriyatiye, שלח הצאר ניקולאי משלחת נוספת.
ב-16 באוגוסט 1826 הפליג קפטן לוטננט פיודור ליטקה על סיפון האוניה הרוסית "הסניאבין" מלווה בספינה "מולר" בפיקודו של סרן לוטננט מ.נ.
אלכסנד פוסטלס, צורף לרב החובל ליטקה כחוקר טבע/אמן.
הוא היה בוגר אוניברסיטת פטרסבורג והצטרף למשלחת.
על הסיפון היה גם חוקר הטבע קרל היינריך מרטנס (1796–1830), שמת בקרונשטאדט זמן קצר לאחר שובו מאיסלנד וחוקר הצפורים היינריך פון קיטליץ.
הפקודות שלהם היו לבצע "סיור ותאור את חופי קמצ'טקה, ארץ הצ'וקצ'ים והקוריאקים (שחופיהן לא תוארו עדיין על ידי איש, ושאינם ידועים מלבד מסעו של קפטן ברינג); חופי ים אוחוצק, ואיי השאנטאר, שאף על פח שהם מוכרים לנו, לא תוארו מספיק".
המשלחת הפליגה מקרונשטאדט, הנמל הרוסי באי קוטלין בים הבלטי, דרך פורטסמות' בברטניה, עקפה את כף הורן ב-24 בפברואר 1827. הסניאבין עגנה בקונספסיון צ'ילה, לפני שהפליגה צפונה לסיטקה, והגיעה לפטרופבלובסק באמצע ספטמבר.
הם חקרו את איי קרוליין ואת קבוצת בונין-ג'ימה במשך ארבעה חודשים, וחזרו לקמצ'טקה במאי.
במהלך הקיץ הם הפליגו ממפרץ אבאצ'ה לאי קאראגינסקי והמשיכו דרך מצר ברינג כדי לתור את החוף עד צפונה עד נהר אנאדיר.
הם חזרו דרך מנילה בפיליפינים וכף התקווה הטובה, והגיעו חזרה לקרונשטאט ב-16 בספטמבר 1829.
המשלחת כונתה מסע הגילוי הגדול והפרודוקטיבי ביותר של התקופה, והביאה כ-4,000 דגימות של צומח ובעלי חיים, כולל יונקים, חרקים, ציפורים, צמחים ומינרלים.
יותר מ-1250 רישומים של ממצאיהם נעשו במהלך המסע.
12 קבוצות איים התגלו לאורך החוף האסייתי, ו-26 איי קרוליין נחקרו ותוארו.
מיקום הקטבים של כדור הארץ נחקרה באמצעות מטוטלת בלתי משתנה.
פוסטלס מונה לעוזר-פרופסור של המחלקה למינרלוגיה וגאולוגיה של אוניברסיטת סנט פטרסבורג.
במהלך המסע, פוסטלס תיאר יותר מ-100 אצות ים מצפון האוקיינוס השקט בפרסם אותם בספר בסנט פטרסבורג בשנת 1840. סוג אצות הים Postelsia נקרא לכבודו.
פוסטלס נבחר לחבר כבוד של האקדמיה הרוסית למדעים ב-14 בינואר 1866 והוזמן לשמש כאוצר המוזיאון המינרלוגי.
הוא לימד את הדוכסיות הגדולה מריה ויקטרינה, בנותיו של אחיו של הצאר ניקולא הראשון מיכאיל, והיה המורה של ילדיו של הנסיך אולדנבורגסקי.
אלכסנדר (וראבצ'ו) פופוב (בבולגרית: Александър (Врабчо) Попов; 1 באוקטובר 1920, סופיה, ממלכת בולגריה – ?) היה כדורגלן ומאמן כדורגל בולגרי, ששיחק בעמדת הקשר ומזוהה עם קבוצות סלביה סופיה ולוקומוטיב סופיה.
פופוב אימן בישראל את קבוצות מכבי יפו, מכבי פתח תקווה ובית"ר באר שבע.
סאשה פופוב נולד ב-1920 בסופיה.
בגיל 17, במהלך עונת 1937/1938 בליגה הלאומית הבולגרית עלה לקבוצה הבוגרת של סלביה סופיה, הוצב בתפקיד קשר, וסיים עם קבוצתו במקום החמישי בליגה, אשר מנתה עשר קבוצות.
בעונת 1938/1939 בליגה הלאומית הבולגרית זכה עם קבוצתו ב"גביע המלך"–אליפות בולגריה, כך גם בעונת 1940/1941 ובעונת 1942/1943. הוא שיחק בקבוצה עד 1946 וצבר 106 הופעות בהם כבש 42 שערים.
ב-1946 עבר לשחק בקבוצת לוקומוטיב סופיה וב-1948 זכה עמה בגביע בולגריה.
בסך הכל הופיע ב-16 משחקים ובהם כבש שלושה שערים.
בהמשך, שב לעונה אחת לקבוצת סלביה סופיה, ובסיומה פרש ממשחק פעיל.
פופוב החל את קריירת האימון שלו ב-1952 כמאמן בלוקומוטיב סופיה.
הוא הציב את הקבוצה במערך חדשני של 4–2–4. עם זאת הקבוצה לא זכתה להצלחה ובמהלך העונה, פוטר מתפקידו.
בין השנים 1955–1956 אימן את הנבחרת הצעירה של בולגריה.
באוגוסט 1956 מונה שוב למאמן לוקומוטיב סופיה ושנה מאוחר יותר הוביל אותה לסגנות אליפות בולגריה, כאשר סיימה עם נקודת ליגה אחת פחות מהאלופה צסק"א סופיה.
בהמשך אימן את קבוצות מיניור פרניק מהעיר פרניק, ודונאב רוסה מהעיר רוסה.
בעונת 1963/1964 בליגה הלאומית אומנה מכבי יפו על ידי פניוט ולב וסיימה כסגנית אלופת ישראל.
לאחר עונת הסגנות הדרדר מצבה הכלכלי של אגודת מכבי יפו.
עוזרו של ולב פרסיאדו אביגדור פוטר בשל חוסר יכולת לממן את משכורתו.
בכך נותר ולב ללא מתורגמן שיסייע לו, ובהדרגה נוצר קרע בינו לבין חלק משחקני הקבוצה שלא ידעו בולגרית.
בנוסף, צברה הקבוצה חובות כבדים כלפיו בשל אי תשלום ועיכוב בתשלום משכורותיו.
הנושא הוביל לעימות בין ולב להנהלת הקבוצה, ובמרץ 1965 הודח מאימון הקבוצה הבוגרת והוטל עליו לאמן את קבוצת הנוער.
ולב סירב לאמן את קבוצת הנוער ועזב את הקבוצה.
במקומו מונה חברו אלכסנדר פופוב, אשר הגיע לישראל באשרת תייר.
מינויו של פופוב הוביל לסכסוך אישי בין ולב לפופוב.
עונת 1964/1965 בליגה הלאומית הייתה לא מוצלחת מבחינת מכבי יפו והיא הסתבכה במאבקי התחתית, לצד קרע פנימי בתוך הקבוצה ובהנהלתה.
בראשית יוני 1965, לקראת המשחק האחרון של העונה מול הפועל ירושלים החליט פופוב "לזעזע" את הקבוצה וניפה מההרכב את ציון דגמי, איינשטיין קליש, בובי קלמי ואפרים פיטל.
הניפוי הוביל למרד שחקנים בקבוצה והם סירבו להתייצב למשחק.
פופוב נאלץ לעלות עם הרכב הנוער של מכבי יפו, הקבוצה הובסה 1–5, ובסיום העונה פוטר מתפקידו.
בקיץ 1965 מונה למאמן מכבי פתח תקווה במקום ישראל בן דרור שכיהן כמאמן זמני.
פופוב אימן את הקבוצה במהלך עונת 1965/1966 בליגה הלאומית וירד עימה לליגה א' שהייתה השנייה בישראל, וזאת לראשונה בתולדות הקבוצה.
פופוב סיים את תפקידו בקבוצה, והחל לחזר אחרי קבוצות בכדי שישכרו את שירותיו ובכלל זה פנה להפועל אשקלון.
בעונת 1966/1968 בליגה א' עבר לאמן את קבוצת בית"ר באר שבע.
לאחר מלחמת ששת הימים ניתקו מדינות הגוש המזרחי ובכללן בולגריה את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
המאמנים מהגוש המזרחי אשר אימנו בישראל נקראו לשוב למדינתם.
אחד מחברי הנהלת מכבי יפו משה "מוניו" קונורטי, כיהן עד לעלייתו לישראל ב-1948 כמנהל הטכני של סלביה סופיה, הכיר את פופוב, היה מיודד עמו ובעל קשרים עם רשויות הספורט בבולגריה.
בזכות קשרים אלו קיבל פופוב אישור להמשיך ולאמן בישראל ובכך נותר המאמן היחיד מהגוש המזרחי שהמשיך לאמן בישראל לאחר מלחמת ששת הימים.
בקיץ 1967 פיטרה הנהלת מכבי יפו את מאמנה יצחק שניאור אשר אימן בקדנצייה השנייה שלו בקבוצה, וסאשה פופוב נקרא לאמן את יפו.
לצידו כעוזר מאמן מונה פרסיאדו אביגדור.
יפו הפגינה יכולת חלשה, לפופוב ולאביגדור היו חילוקי דעות נוקבים על דרכה של הקבוצה, ואביגדור טען בפני הנהלת הקבוצה שפופוב לא מתאים לתפקידו.
הנהלת יפו פיטרה את אביגדור וחלק מחברי ההנהלה התפטרו בעקבות כך.
בנובמבר 1967 התפטר פופוב מתפקידו ובמקומו מונה כמאמן-שחקן זמני צ'וצ'קו לוי.
לקראת עונת 1968/1969 בליגה א' מונה פופוב שוב כמאמנה של בית"ר באר שבע במקומו של קרלוס בוסטמנטו.
באר שבע הפגינה יכולת פושרת, הסתבכה במאבקי התחתית ב"בית דרום" של ליגה א', אך הצליחה להישאר בליגה.
בסיום העונה עזב פופוב את ישראל ללא הודעה מוקדמת, וניתק את קשריו עם הקבוצה.
אלכסנדר פרייזר היה צייר נוף סקוטי הידוע גם בשם אלכסנדר פרייזר הצעיר שכן אביו, אלכסנדר ג'ורג' פרייזר (1786–1865), היה גם צייר סקוטי.
פרייזר היה הביוגרף של האמן הסקוטי, הורציו מקולוך.
אלכסנדר פרייזר נולד בוודקוקדייל, ב-3 בנובמבר 1827. אמו הייתה ג'סי מויר.
השכלתו החלה בגלאזגו, אך את רוב לימודיו למד בבית הספר העתיק בלנרק.
הוא הציג לעיתים קרובות במכון לאמנויות יפות של גלאזגו.
משם המשיך ללמוד אמנות באקדמיה באדינבורו.
ב־1858, בגיל שלושים הוא כבר היה חבר באקדמיה הסקוטית המלכותית, והפך ל"אקדמאי" ב-1862.
הוא התחתן עם ג'יין דאנקן ב-15 באפריל 1859 באדינבורו ונולדו להם בן ובת.
באוטוביוגרפיה הלא גמורה, הוא תיאר את התשוקה המוקדמת שלו לאמנות:
"בגיל צעיר גיליתי טעם לאמנות, כיסיתי כל פיסת נייר שהנחתי עליה יד, בציורים של סוסים וסירות.
כשאיבדתי עניין באירוע מסוים הלכתי בדרך כלל לשפת הים, ועסקתי ביצירת דגמים בחול, לעיתים קרובות עם קונכייה מונחת לפני כדי להעתיק ממנה." הצבעים, השמנים, הפלטות והמכחולים של אביו היו "המשחקים של הילדות" ובאופן לא מפתיע "החליט שיהיה צייר, ולא שום דבר אחר."
ד"ר אלכסנדר פרידקיס (אלכסנדר אברמוביץ פרידקיס, כ"ד בטבת ה'תש"ט - כ' בתמוז ה'תשפ"ג), היה ראש קהילה וראש חברא קדישא ורופא בכיר בעיר דניפרו אוקראינה.
אלכסנדר נולד בכ"ד בטבת תש"ט בסמולנסק שברוסיה לאברהם ובלה פרידקיס שאחרי לידתו חזרו לעיר שמשפחתו מגיע משם דניפרו שבאוקראינה.
בגיל 6 התייתם מאביו שלחם במלחמת העולם השנייה, וגדל אצל דודתו אסתר.
יחד הם שמרו על יהדותם, דבר שהיה כרוך במסירות נפש בברית המועצות.
הייתה לוקחת אותו לבית כנסת בעיר בגיל קטן מאוד כדי שיאמר קדיש על אביו.
בהמשך למד רפואה (כירורגיה כללית) באוניברסיטה בדניפרו.
בהיותו סטודנט המשיך ללכת לבית הכנסת בדנייפרו היחיד שהיה פעיל בעיר להתפלל וללמוד.
על אף שמחמת הסכנה ניתנו היתרי כניסה לבית הכנסת לעשרים אנשים בלבד, שהיו המבוגרים שבקהילה, הוא היה מתסנן לבית הכנסת, תוך סיכון הקריירה הרפואית שלו, לאור איומי הק.ג.ב.
רק לאחר שהתמנה לרופא מנתח בכיר וניהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים בעיר, ניתן לו אישור כניסה רשמי לבית כנסת בעיר.
במסגרת פעילותו, פעל לשמר את המסורת היהודית בין תושבי המקום, כן היה דואג מדי שנה להביא מצות ממוסקבה ליהודי העיר.
לאחר התפרקות ברית המועצות פנה אלכסנדר יחד עם קורול לרבי מליובאוויטש בהצעה שיכהן כרב העיר בדנייפרו במקום אביו ששימש ברבנות העיר.
הרבי מליובאוויטש שלח בתחילת שנות ה-90 את הרב שמואל קמינצקי.
אלכסנדר ואחרים יצאו לתחנת הרכבת בדניפרו על מנת לקבל אותו ואת אשתו, ועמד לצידו של רב העיר בעניינים נוספים.
אלכסנדר הקים וניהל במשך השנים את החברא קדישא בעיר, במסגרת עבודתו דאג לשקם את בתי עלמין היהודיים שבעיר, ונילחם נגד הריסת בתי עלמין וקברי אחים ברחבי אוקראינה.
כמו כן שימש כראש הקהילה וניהל את עיניני הדת בעיר דניפרו.
שימש גבאי בבית הכנסת המרכזי 'שושנת הזהב' בעיר בדניפרו.
כשהתחילה מלחמת רוסיה אוקראינה סירב לעזוב את העיר ועסק בהצלת היהודים מהעיר ובעזרה לפליטים הרבים שהגיעו אליה.
גם שחלה סירב לעזוב את העיר.
כשמצבו הדרדר העבירו אותו בסיועו הרב קמינצקי לגרמניה, שם היה כחודשים וטופל בבית חולים בברלין.
בהמשך הועבר בטיסה רפואית לישראל.
הוא נפטר בכ' בתמוז, יום אחרי שהגיע לישראל, ונטמן בבית העלמין בקריית מלאכי.
אלכסנדר מיכאילוביץ' פליסצקי היה מנהל בלט וכוריאוגרף סובייטי, אחיה הצעיר של הבלרינה המפורסמת מאיה פליסצקאיה.
אביו של אלכסנדר פליסצקי היה דיפלומט ואמו הייתה שחקנית, שניהם ממוצא יהודי-ליטאי.
אביו, מיכאיל פליסצקי (1938-1899) היה קונסול כללי של ברית המועצות באי שפיצברגן, שם ניהל את זיכיונות הפחם (טרסט "ארקטיק קרבון").
בשנת 1938 הואשם בריגול, במסגרת הטיהורים הגדולים והוצא להורג.
אמו של אלכסנדר, רחל מסרר (1993-1902, שנודעה גם כ"רה מסרר"), הייתה שחקנית סרט אילם.
זמן קצר אחרי שבעלה נאסר, נשלחה למחנה עבודה לנשות בוגדים במולדת בקזחסטן.
בתקופת מאסרה, התגורר אלכסנדר עם משפחת אחיה, אסף מסרר, ואילו אחותו הגדולה, מאיה פליסצקאיה, שהייתה בהמשך לפרימה בלרינה מפורסמת, נלקחה למשמורת אצל דודתה, שולמית מסרר.
ב-1969 נשא אלכסנדר לאישה בלרינה בשם מריאנה סדובה.
בתם, אנה פליסצקאיה, שנולדה ב-1971, הייתה לבלרינה ושחקנית.
בשנת 1949 סיים אלכסנדר את האקדמיה הממלכתית של מוסקבה לכוריאוגרפיה
מ-1965 עד 1968 כיהן כפרופסור באקדמיה לכוריאוגרפיה של מוסקבה.
מ-1968 עד 1985 היה מנהל בלט ומנהל אמנותי בערים רבות, בהן, מאז 1972, קייב, אודסה, אופה, בשקורטוסטן וקאזאן, וב-1973, עם האופרה הלאומית של פינלנד.
בין 1974 ל-1976 ייסד את הבלט באוניברסיטה הלאומית של סן מרקוס.
בין 1976 ל-1978 כיהן כפרופסור וכוריאוגרף בלהקת הבלט של תאטרו קולון בבואנוס איירס.
בשנים 1979 ו-1980 היה פרופסור וכוריאוגרף באופרה הלאומית של פינלנד, שם ביים את הבלט "סוויטת כרמן".
משנת 1981 עד 1985 היה מנהל בלט באופרה ותיאטרון הבלט של טיביליסי, שם ביים, יחד עם הכוריאוגרפים מיכאיל לברובסקי וג'ורג' אלקסידזה את פורגי ובס ורומיאו ויוליה של סרגיי פרוקופייב וקיבל אישור לביים את הבלט "סרנדה" לתזמורת מיתרים עם כוריאוגרפיה מאת ז'ורז' בלנשין.
הבלט הזה נחל הצלחה רבתי על הבמה בנובמבר 1984.
פליסצקי היה זקוק לניתוח לב, שהיה אנור להתבצע בארצות הברית, אלא שבגלל התחייבויותיו כוריאוגרף, נדחה הניתוח.
בשנה האחרונה לחייו עסק בבימוי ה"סרנדה לכלי מיתר", שעלתה לבמה בהופעת בכורה במוסקבה בנובמבר 1984.
פליסצקי מת ב-29 באוקטובר 1985 במהלך ניתוח לב במוסקבה.
דיפלומה של נשיאות הסובייט העליון
אלכסנדר פרומקין היה כימאי סובייטי ממוצא יהודי.
אלכסנדר פרומקים נולד בשנת 1895 בקישינב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום במולדובה) למשפחה יהודית.
הוריו היו בליטא והתחתנו בקובנו.
בשנת 1912 פרומקין סיים גימנסיה באודסה ונסע ללמוד כימיה באוניברסיטת שטרסבורג.
בשנת 1915 הוא חזר לאודסה וסיים לימודי תואר באוניברסיטת אודסה.
פרומקין החל לעבוד במפעל פלדה בעיר והחל להתעניין באלקטרוכימיה.
בשנת 1917 הוא פרסם מאמר מדעי הראשון.
פרומקין החל לעבוד על עבודת דוקטורט אך לאחר מהפכת אוקטובר הענקת תוארים בוטלה.
בשנת 1920 הוא התמנה לפרופסור והיה מלמד במוסדות להשכלה גבוהה באודסה.
באותה תקופה הוא התחתן עם המשוררת ורה אינבר.
בשנת 1922 אלכסיי באך הזמין את פרומקין לעבודה במוסקבה במכון לכימיה ופיזיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנים 1928-1929 פרומקין היה בארצות הברית בה נתן הרצאות בתחום התמחותו.
בשנת 1930 פרומקים התמנה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה ובשנת 1933 הקים קתדרה לאלקטרוכימיה אותה ניהל עד לשנת 1976.
בשנת 1932 פרומקין נבחר כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
לאחר תחילת מלחמת העולם השנייה פרומקין הצטרף למחקרים בתחום הביטחוני.
בשנת 1942 הוא נכלל כחבר בהוועד היהודי האנטי-פשיסטי.
בשנת 1946 ביחד עם וניאמין לויץ' פרוקמין פרסם עבודה על התנהגות תנועת טיפות כספית בשדה חשמלי.
בשנת 1949 בשיא המאבק נגד קוסמופוליטיות ביחד עם יעקב סירקין הוא הואשם בכך שלא נתן ביטוי להישגי מדענים רוסים.
הוא פוטר מעבודתו במכון מחקר אותו ניהל.
בסוף 1949 על מחקרים שפרומקים עשה לטובת פיתוח כור גרעיני סובייטי הוא קיבל פרס ברית המועצות ועיטור הדגל האדום של העמל.
בשנת 1958 פרומקין הקים מכון לחקר אלכטרוכימיה וניהל אותו עד לשנת 1976. בשנת 1965 הוא הקים כתב עת "אלקטרוכימיה" והיה עורך ראשי עד לשנת 1976.
בשנת 1965 לפרומקין הוענק תואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
בשנת 1955 פרומקין חתם על "מכתב 300" בגנות פעילות של טרופים ליסנקו.
בשנת 1973 הוא היה בין תומכי מכתב לעיתון "פרבדה" בגנות אנדריי סחרוב.
פרומקין נפטר בשנת 1976 במהלך ועידה מדעית בטולה ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י במוסקבה.
אלכסנדר פלדבאום היה מדען סובייטי ממוצא יהודי.
הוא התמחה בתחום תורת הבקרה ובניית מחשבים.
אלכסנדר פלדבאום נולד בשנת 1913 בדנייפרופטרובסק (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה.
בגלל אירועי מלחמת האזרחים ברוסיה הוא לא התחיל ללמוד בבית ספר בגיל 7 כמקובל ובשנת 1924 התחיל ללמוד ישירות בבית ספר תיכון לצד תלמידי השנה החמישית.
בשנת 1937 פלדבאום סיים לימודים במכון להנדסת אנרגיה במוסקבה ובשנת 1941 קיבל בהצטיינות תואר נוסף מאוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1936, עור לפני סיום לימודי הנדסה, פלדבאום החל לעבוד במכון לאלקטרוטכניקה במוסקבה.
בשנת 1939 הוא פרסם מאמרו הראשון בתחום תורת הבקרה.
בשנת 1943 הוא סיים עבודת תואר שלישי.
בשנת 1945 פלדבאום החל ללמד באקדמיה של מערכות תותחנים במוסקבה.
הוא העביר קורסים בתחום הנדסת חשמל ותורת הבקרה עד לשנת 1964. פלדבאום כיהן באקדמיה כראש קתדרה ופרופסור.
בשנת 1953 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
על פעילות תחום תורת הבקרה בשנת 1951 לפלדבאום הוענק פרס ברית המועצות על בניית מחשב אנלוגי ראשון (ביחד עם בוריס קוגן).
בשנת 1960 פלדבאום פיתח תורת בקרה כפולה.
בשנת 1961 פלדבאום החל לעבוד במכון לבעיות בקרה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
במכון הוא המשיך להוביל בניית מחשב אנלוגי.
פלדבאום היה בעל 38 פטנטים ופרסם כ-38 ספרים שחלקם תורגמו לשפות אחרות.
פלדבאום נפטר בשנת 1969 ונטמן בבית העלמין דונסקויה החדש.
אלכסנדר פראס הוא כדורגלן אוסטרי המשחק בעמדות המגן השמאלי והקשר המרכזי בהופנהיים ובנבחרת אוסטריה.
פראס החל את הקריירה בגיל 8 בל.א.ס.ק.
לינץ, ובהמשך עבר לקבוצת הנוער של רד בול זלצבורג.
בשנת 2019 החל פראס את קריירת הבוגרים, בקבוצת המילואים של רד בול זלצבורג, פ.צ.
ליפרינג, ששיחקה בליגה האוסטרית השנייה.
בעונת 2019/20 הפך פראס לשחקן משמעותי בליפרינג, והבקיע שישה שערי ליגה.
פראס חזר על הישג זה גם בעונה העוקבת, 2020/21.
בקיץ 2021 עבר פראס לשטורם גראץ מהבונדסליגה האוסטרית, ועד מהרה הפך לשחקן הרכב קבוע.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה, פראס ושטורם גראץ סיימו במקום השני בליגה והודחו בשלב הבתים במפעל הליגה האירופית.
בעונת 2022/23 פראס הבקיע שלושה שערי ליגה, וזכה עם הקבוצה בגביע האוסטרי, לאחר ניצחון 2-0 על ראפיד וינה בגמר.
בעונת 2023/24 פראס הבקיע שבעה שערי ליגה, וסייע לקבוצה לזכות בדאבל מקומי, עם אליפות בליגה, וניצחון בגמר הגביע האוסטרי על ראפיד וינה בפעם השנייה ברציפות, והפעם בתוצאה 2-1.
בקיץ 2024 חתם פראס בהופנהיים מהבונדסליגה הגרמנית.
פראס שיחק בנבחרות הצעירות של אוסטריה, ובנובמבר 2022 ערך את הבכורה במדי הנבחרת הבוגרת במשחק מול אנדורה.
פראס זומן לסגל האוסטרי ליורו 2024, בו הציגה אוסטריה יכולת טובה והודחה בשמינית הגמר מול טורקיה.
פראס שיחק בכל ארבעת המשחקים של אוסטריה.
בשלושה מהם נכנס כמחליף, ופתח בהרכב בניצחון 3-2 על הולנד בשלב הבתים.
אלכסנדר פטרוביץ' קזאנצב היה סופר, מדען, וחוקר מדע בדיוני סובייטי-רוסי בולט.
הוא נחשב לאחד מהאבות המייסדים של המדע הבדיוני הרוסי המודרני, ויצירותיו השפיעו עמוקות על התרבות והמדע הסובייטי.
קזאנצב נולד באסטנה (כיום בירת קזחסטן).
למד הנדסה באוניברסיטה הממלכתית לטכנולוגיה במוסקבה.
הוא החל לכתוב סיפורי מדע בדיוני בשנות ה-30, וזכה לפרסום רב בשנות ה-40 וה-50.
במהלך מלחמת העולם השנייה, קזאנצב שירת בצבא הסובייטי כמהנדס צבאי וסייע בפיתוח נשק חדשני.
לאחר המלחמה, הוא חזר לכתיבה והפך לאחד מסופרי המדע הבדיוני הפופולריים ביותר בברית המועצות.
"הירח הבוער" (1940) - רומן שמתאר מסע בחלל אל כוכב הלכת מאדים והגילוי של תרבות עתיקה.
"הפטרייה של המאדים" (1945) - סיפור קצר על פטרייה ענקית שצומחת על מאדים ומשנה את האטמוספירה.
"שחר הקריירה" (1950) - רומן המבוסס על חייו של המדען הרוסי קונסטנטין ציולקובסקי, שנחשב לאחד מחלוצי חקר החלל.
"פרוטוקול סוריאליסטי" (1960) - אוסף של סיפורים קצרים ורעיונות על תופעות על-טבעיות.
קזאנצב היה תומך נלהב של תאוריית "ההסבר החוץ-ארצי", לפיה אירוע טונגוסקה בשנת 1908 לא נגרם על ידי מטאוריט, אלא על ידי פיצוץ של חללית חייזרית שחדרה לאטמוספירה של כדור הארץ.
תאוריה זו, שהוצגה לראשונה ברומן שלו "פיצוץ בטייגה" (1946), זכתה לפופולריות רבה והשפיעה על מחקרים מדעיים רבים שנעשו לאחר מכן.
קזאנצב היה גם מחבר של אטיודים בשחמט (endgame studies).
בשנת 1956 קיבל תואר של שופט בינלאומי לקומפוזיציה שחמטאית.
בשנת 1975 הוא קיבל את התואר אמן בינלאומי לקומפוזיציה שחמטאית מפיד"ה (PCCC).
אטיוד משנת 1951, הלבן מתחיל וזוכה.
אלכסנדר פורטר היה עורך דין, פוליטיקאי ובעל מטעים, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה בין השנים 1833–1837. הוא נולד באירלנד, היגר לארצות הברית בשנת 1801 בגיל 16, כיהן כחבר בבית המחוקקים המדינתי בשנים 1816–1818, וכשופט בבית המשפט העליון של לואיזיאנה בשנים 1821–1833.
פורטר נולד ב-24 ביוני 1785 במחוז דניגול, אירלנד.
אביו, ג'יימס פורטר, היה כומר פרסביטריאני וסאטיריקן, שהוצא להורג ביולי 1798 במהלך המרד האירי של 1798. לפי מסורת מקומית שתוארה במילון הביוגרפיה הלאומית כ"ספק מסורת מפוקפקת", סופר כי הבן הצעיר, אלכסנדר, השתתף בקרב בלינהינץ.
בשנת 1801 היגר אלכסנדר פורטר לארצות הברית יחד עם דודו, שהתיישב בנאשוויל שבטנסי.
הוא קיבל חינוך מוגבל, אך למד במכללת קלמנסו.
לאחר מכן למד משפטים באופן עצמאי כשוליה, והוסמך כעורך דין בשנת 1807.
בשנת 1807 החל לעסוק בעריכת דין במחוז אטקאפס שבטריטוריית אורלינס (האזור שסביב העיר פרנקלין, לואיזיאנה, הפך בשנת 1811 למחוז סנט מרי).
פורטר היה ציר בוועידה שחיברה את החוקה הראשונה של לואיזיאנה בשנת 1812. לאחר מכן נבחר כחבר בבית הנבחרים של לואיזיאנה, וכיהן בו בשנים 1816–1818.
בין השנים 1821–1833 כיהן כשופט בבית המשפט העליון של לואיזיאנה.
בשנת 1833 נבחר מטעם המפלגה הוויגית לסנאט של ארצות הברית על ידי בית המחוקקים המדינתי, כדי למלא את מקומו של הסנאטור ג'וזייה ג'ונסטון שנפטר.
פורטר כיהן בסנאט מ־19 בדצמבר 1833 ועד 5 בינואר 1837, אז התפטר עקב מצב בריאותי לקוי.
לאחר פרישתו חזר למחוז סנט מרי, עסק בעריכת דין ובניהול אחוזת המטעים שלו, "אוקלון".
המטע נוהל בעיקר בעזרת עבדיו, שמספרם הגיע בשנות ה-40 של המאה ה-19 ל־320.
בשנת 1843 נבחר שוב לסנאט של ארצות הברית לתקופת כהונה שהייתה אמורה להתחיל ב־4 במרץ, אך בשל בריאותו הרעועה לא נכנס לתפקיד.
בית המחוקקים בחר במקומו את הנרי ג'ונסון, לשעבר מושל המדינה.
אלכסנדר פורטר נפטר ב-13 בינואר 1844, ונטמן בבית הקברות העירוני של נאשוויל, טנסי, לצד קבר אשתו הצעירה, איבלינה (בייקר) פורטר (1797–1819).
אלכסנדר קאראקשביץ' (בסרבית קירילית: Александар Каракашевић; נולד ב-9 בדצמבר 1975) הוא שחקן טניס שולחן סרבי החובט ביד שמאל.
זכה 4 פעמים בתואר אליפות אירופה בזוגות מעורבים ו-3 פעמים באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס שולחן.
קאראקשביץ' נולד וגדל בזמון, סרביה.
אביו מיליווי קאראקשביץ' היה שחקן טניס שולחן יוגוסלבי מצטיין, זכה במדליית זהב קבוצתית באליפות אירופה בטניס שולחן (1976) ומדליית כסף קבוצתית באליפות העולם בטניס שולחן (1975).
באליפות ארצות הברית בפתוחה בטניס שולחן שנערכה ביולי 2007 זכה בתואר בפעם השלישית, לאחר ניצחון על קורשימה יוסוקה מיפן 4–0.
באליפות אירופה בטניס שולחן שנערכה בגדנסק-סופוט, פולין באוקטובר 2011 זכה בשתי מדליות ארד, ביחידים ובזוגות גברים ביחד עם בויאן טוקיץ' מסלובניה.
אלכסנדר צינקר (נולד ב-2 בינואר 1953) הוא איש ציבור שהיה אסיר ציון וחבר הכנסת לשעבר מטעם ישראל בעליה והבחירה הדמוקרטית.
צינקר נולד ברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית בשנת 1953. סיים תואר שני במכון הפוליטכני בארמניה בשנת 1975 ובעל דוקטורט מהמרכז למדעי הניהול במוסקבה משנת 1988.
בשנת 1999 נבחר לכנסת ה-15 מטעם מפלגת ישראל בעליה.
במהלך הקדנציה פרש מהסיעה יחד עם רומן ברונפמן ויחד הם יצרו את סיעת הבחירה הדמוקרטית, אולם פרש ממנה לאחר שלא הסכים עם הקו שהנהיג ברונפמן.
בבחירות לכנסת ה-16 הקים את מפלגת אזרח ומדינה, אך מפלגתו לא עברה את אחוז החסימה.
בבחירות לכנסת ה-17 מפלגתו שימשה כמפלגת מדף למפלגת חץ של אברהם פורז.
אלכסנדר קוויץ הוא שחמטאי אמריקאי.
קוויץ שיחק גם שחמט בהתכתבות והיה תאורטיקאי ומנתח שחמט יצירתי.
קוויץ סיים את אוניברסיטת קורנל בשנת 1923. לאחר מכן המשיך ולמד גם משפטים ורוקחות בברוקלין.
קוויץ ייצג את המועדון גם במשחקי הליגה.
קוויץ החל את פעילותו הבינלאומית בברדלי ביץ' בשנת 1929, כאשר הגיע למקום השמיני עם 4/9. ניצח בתחרות אלכסנדר אלכין.
בשנת 1931 הגיע קוויץ למקום השלישי בתחרות ניו יורק (ניצח: קפבלנקה).
באליפות ה-16 של מועדון השחמט מרשל בשנת 1932 הגיע קוויץ למקום השני עם 9/13 (ניצח: ראובן פיין).
באליפות ה-17 של מועדון השחמט מרשל בשנת 1933 חלק קוויץ מקום שני-שלישי עם 8/11 (ניצח: ראובן פיין).
באליפות ארצות הברית שהתקיימה בניו יורק בשנת 1936 הגיע קוויץ למקום השמיני עם 7.5/15 (ניצח: שמואל רשבסקי).
בהתמודדות ארצות הברית-ברית המועצות שהתקיימה במוסקבה בשנת 1946, קוויץ קבע את התוצאה הטובה ביותר לאמריקאים עם 1.5/2 נגד איגור בונדרבסקי.
קוויץ סיים בתיקו את שני משחקיו מול בוריסלב מיליץ' בהתמודדות ארצות הברית מול יוגוסלביה שנערכה על גלי הרדיו.
קוויץ הגיע למקום ה-13 באליפות ארצות הברית בשנת 1953, הפסיד בשני משחקיו מול פאול קרס בהתמודדות ארצות הברית-ברית המועצות שהתקיימה בניו יורק בשנת 1954 והפסיד בשני משחקיו מול אלכסנדר קוטוב בהתמודדות ארצות הברית-ברית המועצות שהתקיימה במוסקבה בשנת 1955.
באליפות מועדון השחמט של מנהטן בשנת 1955 קוויץ חלק מקום 6–7 עם 8.5/15 וניצח את תלמידו ארתור ביסגאייר שהיה באותה עת אלוף ארצות הברית.
ברשימת מד הכושר הראשונה שפורסמה בארצות הברית באופן רשמי, בשנת 1950, קוויץ דורג שלישי עם מד כושר 2610 אחרי ראובן פיין ושמואל רשבסקי.
בשנותיו המאוחרות היה קוויץ פעיל בשחמט בכתב, לעיתים קרובות שיחק בפסבדון 'Palmer Phar' משום שעבד בחברה שנקראהPalmer Pharmacy.
קוויץ תרם תרומות חשובות למספר פתיחות שחמט.
ההסתעפות של הפתיחה האנגלית הסימטרית המתקבלת לאחר 1. ג4 ג5 2. פו3 פו6 3. ד4 ג:ד4 4. פ:ד4 ה5 5. פב5 ד5 נקראת לעיתים קרובות גמביט קוויץ.
בפתיחה האנגלית, ההסתעפות 1. ג4 פו6 2. פג3 ה6 3. ה4 פג6 נקראת הסתעפות קוויץ.
ההסתעפות 1. ד4 פו6 2. ג4 פג6 נקראת לעיתים הגנת קוויץ-טרגקוביץ'
בהגנת נימצוביץ' 1. ה4 פג6 הסתעפות קוויץ ממשיכה 2. ד4 ה5.
בשנת הארבעים חקר קוויץ רעיון חדש בגמביט מרשל בפתיחה הספרדית.
יריביו של קוויץ העריכו אותו כשחקן מקורי, חושב ומנתח.
קוויץ המשיך לשחק בתחרויות עד גיל 78, שנה לפני מותו.
אלכסנדר קוטוב היה שחמטאי סובייטי בדרגת רב-אמן וסופר שחמט.
היה אלוף ברית המועצות בשחמט, פעמיים התחרה על אליפות העולם בשחמט.
שימש בתפקידים בכירים באיגוד השחמט הסובייטי ומרבית ספריו נכתבו במהלך המלחמה הקרה בין הגוש המערבי שכלל את ארצות הברית ומדינות המערב שתמכו בה והגוש המזרחי שכלל את ברית המועצות, מדינות מזרח אירופה ומדינות אחרות בעולם שהזדהו או שנשלטו על ידי ברית המועצות.
כתוצאה מכך ספריו נוטים להיות ביקורתיים ואף מפחיתים בחשיבותם של שחמטאים אמריקאים.
שחקנים רוסיים מוצגים באופן אוהד במיוחד.
ספריו של קוטוב כללו לעיתים קרובות שבחים לשיטה הסובייטית באופן כללי.
לדוגמה: ספרו משנת 1958 "The Soviet School of Chess" קובע ש"עליית בית הספר הסובייטי לצמרת השחמט העולמי היא תוצאה לוגית של ההתפתחות התרבותית הסוציאליסטית".
באותה עת קביעות כאלו היו שנויות במחלוקת במידה כזו שמוציאים לאור במערב ראו עצמם מחויבים לכלול הסתייגויות בתרגומים של ספריו לשפה האנגלית.
הוצאת דובר כתבה בהקדמה למהדורת 1961 "ספרות מסוג זה, הגם שמועילה בהבנת המשחק, רוויה בעוותים.
המוציאים לאור של ספר זה מודאגים מטכניקות התעמולה בהן נעשה שימוש על ידי ברית המועצות".
ללא קשר להערותיו של קוטוב בהבטים הפוליטיים, ספריו מלאי השראה ומספקים מידע רב ערך.
קוטוב הדגיש נקודות בספריו על ידי אזכור אירועים אותם חווה באופן אישי או שהיה עד להם בתחרויות בהן השתתף, תוך אזכור רבי אמנים מפורסמים אותם הכיר באופן אישי.
סגנון מיוחד ומשעשע זה הבטיח את הפופולריות של ספריו בין שחקני שחמט ברמות שונות ומארצות רבות.
קוטוב זכור בעיקר כמחבר ספרי שחמט, אך בנוסף היו לו תוצאות טובות מאוד כשחקן תחרותי.
אחת מהתוצאות המצוינות הראשונות שלו הייתה מקום שני באליפות ברית המועצות לשנת 1939, כאשר החמיץ בסיבוב האחרון את המקום הראשון, בו זכה מיכאל בוטביניק.
תוצאה זו העניקה לו תואר רב-אמן סובייטי, השחקן השלישי שתואר זה הוענק לו לאחר מיכאל בוטביניק וגריגורי לבנפיש.
קוטוב ניצח באליפות מוסקבה לשחמט בשנת 1941, וניצח באליפות ברית המועצות בשנת 1948, בצוותא עם דוד ברונשטיין.
בשנת 1950 ניצח קוטוב בתחרות ונציה, בהקדימו את וסילי סמיסלוב.
בשנת 1951 הוענקה לקוטוב דרגת רב-אמן, על ידי פיד"ה.
קוטוב מילא גם תפקידים מרכזיים בהתאחדות השחמט הסובייטית.
בתחרות המועמדים לאליפות העולם הראשונה שנערכה בבודפשט, תחרות שמטרתה לקבוע מי יתמודד מול אלוף העולם, שבאותה עת היה מיכאל בוטביניק, צבר קוטוב 8.5/18 נקודות.
הוא העפיל לתחרות המועמדים בזכות המקום הרביעי אליו הגיע בתחרות הבינאזורית שהתקיימה בסטוקהולם, שם צבר 11.5/19 נקודות.
התוצאה התחרותית הטובה ביותר של קוטוב הייתה כנראה בתחרות הבינאזורית שהתקיימה בשנת 1952, שם ניצח בתוצאה 16.5/20 עם מד כושר 2832, שלוש נקודות לפני טיגראן פטרוסיאן ומארק טיימנוב שהגיעו למקום השני, וזאת ללא אף הפסד.
בתחרות המועמדים שהתקיימה בציריך, צבר 14/29 והיה השחקן היחיד שניצח את מנצח התחרות, וסילי סמיסלוב.
קוטוב השתתף בנבחרת האולימפית של ברית המועצות בשתי אולימפידות שחמט:
אולימפיאדת השחמט 1952, אולימפיאדת השחמט העשירית שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה בהלסינקי בין 9 באוגוסט לבין 31 באוגוסט 1952. קוטוב צבר 2 נקודות משלושה משחקים בהם שותף, בלוח המלואים השני.
אולימפיאדת השחמט 1954, אולימפיאדת השחמט ה-11 שאורגנה על ידי פיד"ה שהתקיימה באמסטרדם בין 4 בספטמבר לבין 25 בספטמבר 1954. קוטוב צבר 4 נקודות משישה משחקים בהם שותף, בלוח המלואים השני.
בשתי אולימפיאדות אלו זכתה הנבחרת האולימפית של ברית המועצות במקום הראשון וקוטוב היה שותף למדליית הזהב הקבוצתית.
לאחר שנת 1960, קוטוב השתתף רק בתחרויות שהתקיימו מחוץ לברית המועצות.
אלו כללו מקום ראשון משותף עם סבטוזר גליגוריץ' בתחרות הייסטינגס בשנת 1962, חצי נקודה לפני וסילי סמיסלוב.
בשנותיו המאוחרות מיעט קוטוב לשחק בתחרויות.
קוטוב העריץ את אלוף העולם אלכסנדר אלכין, וכתב סדרה בת ארבעה כרכים על חייו והקריירה השחמטאית של אלכסנדר אלכין.
הסדרה פורסמה בין השנים 1953 ל-1958 ובמידה רבה בזכותה שוקמה תדמיתו של אלכין בברית המועצות.
הטרילוגיה של ספריו "חשוב כרב-אמן", "שחק כרב-אמן" ו"התאמן כמו רב-אמן" הם הידועים ביותר בספריו של קוטוב, תורגמו מרוסית ויצאו לאור באנגלית בשנת 1971 על ידי הוצאת בטספורד.
ספרים אלו אינם עוסקים בשאלה היכן יש למקם כל כלי על הלוח, או במוטיבים טקטיים, אלא יותר בשיטת החשיבה שיש לנקוט בה במהלך המשחק.
עצתו של קוטוב היא לזהות מסעים אפשריים "מועמדים" ולבחון אותם בצורה שיטתית ולבנות בדרך זו עץ ניתוח, בדומה לעץ החלטות במודלים דטרמינסטיים.
שיטה זו ידועה ומוכרת עד היום.
קוטוב תרם לסדרה היוגוסלבית אנציקלופדיית פתיחות השחמט שהקמתה החלה בשנת 1974 וכן לסדרת הספרים בהוצאת Chess Informator כמנתח משחקים.
היקף העבודה של קוטוב וחשיבותם של ספריו מדרגת אותו כאחד הגדולים בכל הזמנים בתחום זה.
קוטוב פיתח סגנון משחק חריף, ולא התירא מסיבוכים על גבי הלוח, ונכנס לסיבוכים אלו ברצון גם נגד יריבו החזקים ביותר.
קוטוב חיבב פתיחות סגורות בלבן, והיה יריב מסוכן ביותר בשחקו בשחור את ההגנה הסיציליאנית.
בין השנים 1952–1954 השתתף אלכסנדר קוטוב ב-2 באולימפיאדות שחמט:
המשחק התקיים בשנת 1938, בסיבוב ה-19 של אליפות איגודי הסחר בברית המועצות:
עד לכאן התפתחות תאורטית מוכרת בהגנת גרינפלד, כאן השחור מחדש ומשחק 11...
ח6. (המסע התאורטית המוכר הוא 11..רז4)
בעמדה זו לא בולט עדיין יתרונו של הלבן.
ללבן רגלי בודד בטור ד', לשחור מבנה רגלי טוב וטור פתוח ז' שעשוי לשמש למתקפה על המלך הלבן.
קשה בשלב זה להאמין שבתוך 10 מסעים המשחק יוכרע.
העמדה פרועה לחלוטין, והשחור בהתקפה על המלך הלבן אך מבלי שהכין כוחות לתמיכה בהתקפה.
תוך שישה מסעים בלבד ממוטט קוטוב את עמדת המלך השחור.
יש אסתטיקה רבה בעמדת הסיום.
אלכסנדר קוטוב – טיגראן פטרוסיאן
המשחק התקיים בשנת 1949, בסיבוב ה-1 של גמר אליפות ברית המועצות:
העמדה אופיינית לגמביט המלכה הנדחה והמסע התאורטי המומלץ לשחור בעמדה זו הוא 0-0. אלוף העולם לעתיד, טיגראן פטרוסיאן בוודאי ידע זאת, אך בחר להפתיע את יריבו במסע 7...פה4.
למרבה ההפתעה השחור מפסיד מיידית, ומניח את נשקו כבר במסע ה-13.
8. ר:ה7 מה:ה7 (השחור ממשיך בטעות האופטית, לו היה מבחין בהמשך היה בוחר במסע מ:ה7, שנראה אנטי-שח, אך הוא פחות גרוע מההמשך שנבחר).
נדירים המשחקים שאלופי עולם מפסידים בצורה כזו.
קוטוב ניצל באופן מושלם טעות אחת של יריבו.
אלכסנדר קוטוב – פאול קרס
המשחק התקיים בבודפשט בשנת 1950, בסיבוב ה-14 של תחרות המועמדים לאליפות העולם:
עמדת זו אופיינית לווריאנט זמיש בהגנה הנימצו-הודית.
המסע התאורטי המוכר הוא רז5 (בעיקר ממשחק של יפים גלר במשחקו נגד וסילי סמיסלוב באליפות ה-17 של ברית המועצות, בשנת 1949.
8. ה5 הניתוח המודרני מראה שמסעו של קוטוב מדויק יותר מהמסע שהיה מוכר בשעתו.
מרבית השחקנים לא היו מתחילים בהתקפה מבלי להבטיח את שלום מלכם על ידי הצרחה.
מסע מרשים, שייתכן שלא עלה על דעתו של קרס.
קרס בחר במסע המדויק ביותר, 14...ז5. 15. מהג2 מסע זה מציג בפני השחור סדרה של איומים חמורים.
ייתכן שהמסע החזק ביותר בעמדה זו הוא 15...ו5 אך איומי המט מטרידים ביותר.
קרס בחר לשחק 15...פז6 שאף הוא חוסם את איומי המט.
16. פו4 בעמדה זו לשחור אפשרויות קורצות רבות, כאשר המסע האפרורי מהה8 הוא כנראה המדויק ביותר.
ניהול מצוין של ההתקפה באגף המלך.
קרס היה באותה תקופה בשיא כוחו, והגם שקרס מצליח למצוא מסעים מדויקים, אין בכוחו להציל את המשחק.
אלכסנדר קולארוב (בקירילית: Александар Коларов; נולד ב-10 בנובמבר 1985 בבלגרד) הוא כדורגלן עבר סרבי ששיחק בעמדת המגן השמאלי.
קולארוב החל את הקריירה המקצוענית שלו במועדון המקומי הסרבי צ'וקריצ'קי סטנקום, ובפברואר 2006 חתם ב-OFK בלגרד.
הוא שיחק שם עונה וחצי, וזכה לתשומת לבם של מאתרי כישרונות מטעם לאציו מהסרייה א'.
הוא עבר לקבוצה האיטלקית בקיץ 2007 תמורת 800,000 אירו.
הוא הבקיע את שערו הראשון בקבוצה בתיקו מול רג'ינה ב-30 בספטמבר 2007. בעונתו השנייה בלאציו ביסס את מעמדו כמגן השמאלי הבכיר, במהלכה הבקיע מספר שערים למרות היותו שחקן הגנה, ואף זכה עם לאציו בגביע האיטלקי ובסופר קאפ האיטלקי.
בתחילת עונת החליף את מספר חולצתו מ-3 ל-11 כהוקרה לכוכב הסרבי סינישה מיכאילוביץ', ששיחק לפניו בלאציו.
ב-24 ביולי 2010, חתם בשורותיה של הקבוצה האנגלית, מנצ'סטר סיטי, תמורת 16 מיליון ליש"ט.
ב-22 ביולי 2017 קולארוב חתם לשלוש שנים ברומא בעבור סכום של 5 מיליון יורו.
ב-29 בספטמבר 2018, הוא כבש שער בניצחון 1–3 על קבוצתו בעבר והיריבה העירונית, לאציו, והפך לשחקן השני בלבד בהיסטוריה של הדרבי של רומא, שכבש בדרבי עבור שתי הקבוצות של העיר רומא.
ב-8 בספטמבר 2020 חתם קולארוב באינטר מילאנו לעונה אחת.
קולארוב היה חלק מנבחרת סרביה הצעירה שהעפילה לגמר היורו עד גיל 21 לשנת 2007 בהולנד.
בשנת 2008 נכלל בסגל הנבחרת הסרבית שהשתתפה באולימפיאדת בייג'ינג.
באותה שנה ערך גם את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת.
קולארוב סייע לנבחרתו להעפיל למונדיאל 2018, ואף כבש בבעיטה חופשית בניצחון 0–1 על קוסטה ריקה, אך נבחרת סרביה לא צלחה את שלב הבתים.
פרופסור אלכסנדר צולוב צאנקוב (בבולגרית: Александър Цолов Цанков; 29 ביוני 1879, אוריאחובו, נסיכות בולגריה – 27 ביולי 1959, בואנוס איירס, ארגנטינה) היה פוליטיקאי ולאומן בולגרי, מנהיג החזית הלאומית הפרו פשיסטית אשר כיהן כראש ממשלת בולגריה לאחר ההפיכה שהיה מבין מוביליה והסתיימה בהדחתו ורציחתו של קודמו אלכסנדר סטמבוליסקי.
צאנקוב סיים בית ספר תיכון בעיר רוסה וב-1910 רכש את תוארו בכלכלה פוליטית באוניברסיטת סופיה.
ב-1907 סיים דוקטורט בכלכלה באוניברסיטת ברלין.
מ-1911 ועד 1923 היה מרצה לכלכלה באוניברסיטת סופיה ובמקביל פעיל פוליטי ימני מרכזי ואחד מראשי החזית העממית הבולגרית.
ב-9 ביוני 1923 פרצה הפיכה בממלכה שהובלה על ידי החזית העממית ונתמכה על ידי הצבא ובמסגרתה הודח ונרצח ראש הממשלה אלכסנדר סטמבוליסקי.
צאנקוב נבחר על ידי ראשי ההפיכה לעמוד בראשות ממשלת בולגריה כמנהיג מפלגה חדשה שהוקמה ונקראה הברית הדמוקרטית הבולגרית.
צאנקוב ומפלגתו נקטו בקו פרו פשיסטי מובהק ולא הססו להפעיל כוחות צבא ומשטרה לדיכוי אופוזיציה למשטרם.
תקופת כהונתו לוותה באי שקט פוליטי, סמוך לתחילת כהונתו היה ניסיון הפיכה קומוניסטי שדוכא בכוח רב על ידי הצבא, תוך הוצאה להורג של מאות אזרחים שנחשדו בסיוע לקושרים.
ב-1925 לאחר הפיגוע בכנסיית סווטה נדליה בסופיה, שכוון לחסל את המלך בוריס השלישי ובמהלכו נהרגו 160 בני אדם ועוד 300 נפצעו הכריז צאנקוב על ממשל צבאי בממלכה.
מאות אנשים נעצרו והוצאו להורג.
המצב הכלכלי המעורער בממלכה הוביל לאי שקט וביקורת נוקבת על ממשלו.
בינואר 1926 התפטר צאנקוב מראשות הממשלה ועבר לכהן בתור יושב ראש האספה הלאומית עד 1930.
בראשית שנות ה-30 הפך צאנקוב לחסידה של התנועה הנאצית וב-1932 יזם את הקמתה בבולגריה של התנועה החברתית הלאומית, אשר משנתה דמתה מאוד למשנת המפלגה הנאצית.
בספטמבר 1944, לאחר כיבוש בולגריה בידי הצבא האדום הקימו הנאצים ממשלה בולגרית גולה וב-16 בספטמבר מינו את צאנקוב לעמוד בראשה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה נמלט צאנקוב לארגנטינה, שם הלך לעולמו ב-1959 והוא בן 80 שנים.
לצאנקוב היה יחס אמביוולנטי לבני הקהילה היהודית.
ב-1937 בגבור האירועים האנטישמיים בבולגריה תוך התקרבותו של הממשל הבולגרי לגרמניה הנאצית, החליטו ראשי הקהילה היהודית לערוך סקר בקרב מדינאים, ראשי ציבור ומובילי דעת קהל בולגרים, כדי לבחון את חומרת הבעיה.
צאנקוב השיב לשאלות וציין את התנגדותו לרדיפת היהודים על רקע מוצאם האתני.
עם זאת הוסיף וענה כי יהודי בולגריה מפגינים נחשלות תרבותית, חומרנות ובדלנות המונעת מהם להיטמע בעם הבולגרי.
צאנקוב תמך בכינון החוק להגנת האומה שאושר בינואר 1941 ודמה במתכונתו לחוקי נירנברג, אך ב-17 במרץ 1943 היה בין 43 הפוליטיקאים שחתמו על מכתבו של דימיטר פשב לראש הממשלה בוגדאן פילוב כנגד גירוש יהודי הממלכה למחנות ההשמדה.
אלכסנדר קְוַושְנְיֶיבְסקי (; נולד ב-15 בנובמבר 1954) הוא פוליטיקאי פולני אשר כיהן כנשיא פולין בשנים 1995 עד 2005.
בתקופת הרפובליקה העממית הפולנית היה פעיל באיחוד הסוציאליסטי של פולין, ובשנות ה-80 שימש כשר הספורט של פולין.
לאחר נפילת הקומוניזם הוא הפך לראש מפלגת השמאל SdRP (בפולנית Socjaldemokracja Rzeczypospolitej Polskiej), הממשיכה של מפלגת הפועלים הפולנית המאוחדת ששלטה בפולין הקומוניסטית.
הוא נבחר לנשיא פולין בשנת 1995 בבחירות דמוקרטיות, לאחר שהביס את לך ואלנסה, הנשיא הקודם.
הוא כיהן בתפקידו זה עד שנת 2005.
אלכסנדר קוז'ב (צרפתית: Alexandre Kojève; 28 באפריל 1902 - 4 ביוני 1968) היה פילוסוף ומדינאי צרפתי ממוצא רוסי.
בין השנים 1933 ל-1939 נשא סדרת הרצאות באקול פראטיק דה אוטז אטיד, ובהרצאותיו ניסה לתת פרשנות ל"פנומנולוגיה של הרוח" של הגל.
להרצאותיו וכתביו הפילוסופיים של קוז'ב הייתה השפעה רבה על הפילוסופיה הצרפתית של המאה ה-20, בעיקר מאחר שהציג מחדש רעיונות הגליאניים לפילוסופיה הצרפתית.
השתתפו בהן בין היתר ז'אן-פול סארטר, מוריס מרלו-פונטי, ז'אן איפוליט, גסטון בשלאר, רמון ארון, רמון קנו וז'אק לאקאן.
שמונה שנים אחר כך, ב-1947, קנו הוציא לאור את ההרצאות.
בעבודתו במשרד הצרפתי לענייני כלכלה לאחר מלחמת העולם השנייה, היה קוז'ב אחד המתכננים הראשיים של השוק האירופי המשותף.
קוז'ב היה אדם בעל השכלה רחבה ושלט בשפות רבות, ובהן סנסקריט, סינית, דיאלקטים טיבטיים, צרפתית, גרמנית, רוסית, אנגלית, עברית, לטינית ויוונית קלאסית.
בשנות ה-90 עלתה השערה שקוז'ב היה מרגל סובייטי במשך יותר מ-30 שנה, אך היא לא הוכחה.
דודו, היה הצייר והתאורטיקן הנודע וסילי קנדינסקי.
קוז'ב חיבר פרשנות ליצירותיו של דודו הקושרת בינו לבין הגותו של הגל.
אָלֶכְּסַנְדֶּר וָאסִילְיֵיבִיץ' קוֹלְצָ'ק היה מדינאי רוסי, סגן אדמירל הצי הרוסי הקיסרי (1916), אדמירל השייטת הסיבירית (1918), מראשי הצבא הלבן והמנהיג העליון של רוסיה.
קולצ'ק היה חוקר ארצות ואוקיינוגרף שהשתתף במשלחות מחקר בשנים 1900 – 1903, וזכה על כך ב-1906 בעיטור קונסטנטין הגבוה של החברה הגאוגרפית הקיסרית הרוסית.
קולצ'ק השתתף במלחמת יפן-רוסיה, במלחמת העולם הראשונה ובמלחמת האזרחים ברוסיה.
בקיץ 1917 נסע בשליחות אלכסנדר קרנסקי לארצות הברית, מסע שהתברר כגלות פוליטית שנועדה להרחיק אותו ממהלך האירועים הפוליטיים התוססים ברוסיה.
לאחר שנודע לו על מהפכת אוקטובר החליט קולצ'ק לחזור לרוסיה.
הוא שימש כ והנהיג את הצבא הלבן.
בתיאום עם כל הגורמים המתנגדים לשלטון הסובייטי הכריז על עצמו כ וכשליט המדינה הרוסית (מ-18 בנובמבר 1918 עד 4 בינואר 1920) והוכר דה-פקטו בתפקיד זה על ידי מדינות ההסכמה.
לאחר כישלונות צבאיים, נפגש במאבקים מבית מול מדינות ההסכמה והלגיון הצ'כוסלובקי אשר הסגירו אותו לידי הצבא האדום והוצא להורג.
בתקופה הסובייטית היה קולצ'ק לסמל שלילי של מתנגדי המשטר הסובייטי.
לאחר התפרקות ברית המועצות ובייחוד לאחר עלייתו לשלטון של ולדימיר פוטין זכו תפקידיו באירועים שלאחר מהפכת אוקטובר להערכה אחרת אצל היסטוריונים רוסים.
למשפחת קולצ'ק מוצא טטרי ממולדובה.
רבים מאבותיו של אלכסנדר קולצ'ק היו מעורבים בנושאי צבא ומלחמה לאורך חייהם.
מבין אבותיו מוערך להיות אליאס קולצ'ק פאשה, מוסלמי ששירת בצבא האימפריה העות'מאנית נגד כוחותיו של כריסטופור מיניך במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1735–1739).
אחד מבין בניו של אליאס קולצ'ק פאשה עבר לאימפריה הרוסית והתנצר.
לפי רישומים צבאיים מתקופת פאבל הראשון ואלכסנדר הראשון, קיסרי רוסיה, בני משפחת קולצ'ק שירתו במוצב הקוזאקים על גדות נהר הבוג הדרומי.
ב-1843 הוענק לבית קולצ'ק מעמד אריסטוקרטי ומשפחת קולצ'ק החזיקה בקרקעות מסביב לאודסה הממוקמת לחופי הים השחור.