tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקהילה הזו מכוונת להעשיר לא רק במובנו החומרני של העושר, אלא להגביר את החיות בכל היבטי הנשמה".
תושבי חוות ברוק בילו את מרבית זמנם בלימודים או בעבודה של החווה, אך מדי יום הקדישו זמן גם למשחק.
בזמנם הפנוי נהנו חברי חוות ברוק ממוזיקה, ריקודים, משחקי קלפים, דרמה, מסיבות תחפושות, מזחלות והחלקה על הקרח.
מדי שבוע היו מתכנסים כולם בכוורת לריקוד של נשות הקהילה.
הן היו לובשות זרי חרציות בר על ראשן, ובכל שבוע הוענק זר מיוחד, שנקנה בחנות פרחים, לחברה שהתלבשה הכי יפה.
בסוף כל יום השתתפו רבים מחברי החווה בטקס בו עמדו במעגל ואחזו ידיים, כ"סמל לאחדות אוניברסלית", ונדרו להישאר נאמנים למען אלוהים והאנושות.
נשים בחוות ברוק יכלו להתרחב אל מעבר למשימות האופייניות להן באותה התקופה, ועבודתן הוערכה מאוד.
לצד עבודות הבית האופייניות לנשות התקופה כגון בישול, וניהול משק הבית המשותף, וכביסה השתתפו נשים בתקופת הקציר בעבודה בשדות.
בשל התמקדות הקהילה בחופש הפרט, נשים היו בעלות מניות אוטונומיות בחברת המניות, בנפרד מבעליהן.
הן גם מילאו תפקיד חשוב ביצירת מקורות הכנסה לקהילה.
רבות מהן הקדישו זמן להכנת "כובעים, שכמיות, צווארונים, שרוולים תחתונים וכו'" למכירה בחנויות בבוסטון.
אחרות ציירו אהילי מנורות למכירה.
נשים נטלו חלק במערכת החינוך של חוות ברוק, והשכלן הגבוהה של נשות החווה משכה גם סופרות וצעירות רבות לבקר בה.
ריפלי, שיזם את הקמת הקומונה, היה מלכתחילה מושפע מאוד מרעיונותיו של שארל פורייה.
לכך התווספה תעמולה חזקה של תומכי פורייה בעיתונות התקופה האזורית, שמטרתה הייתה להשפיע על חברי הקבוצה לאמץ עוד ועוד מרעיונותיו.
ריפלי ושניים מחבריו יזמו שינויים בחוקת החווה ב-1944, במטרה לקרבה לרעיונות פורייה, ובקיץ אותה שנה החלה הקבוצה לבנות מבנה קהילתי שאפתני, המבוסס על חזונו של פורייה, והמכונה פלנסטרי (Phalanstère).
הבניה החלה בקיץ 1844. המבנה אמור היה לספק מקום מגורים ל-14 משפחות ורווקים, ולכלול מטבח גדול, חדר אוכל היכול להכיל עד כ-400 איש, שניים או שלושה סלונים ציבוריים, ואולם מרווח או חדר הרצאות.
חברים רבים בקולקטיב תמכו בשינויים אלו, ובארוחת ערב חגיגית שנערכה לציון יום הולדתו של פורייה בקומונה, אף הצהיר אחד החברים כי פורייה הוא 'ביאתו השנייה של ישוע'.
אולם אחרים פחות התלהבו וחלקם אף עזבו את הקומונה בעקבות שינויים אלו.
רבים מהם טענו כי הדגם הפורייסטי החדש נוקשה מידי ומובנה מההיבטים 'חסרי הדאגות' שאפיינו את האידאולוגיה הטרנסצדנטיסית של הפרויקט בתחילתו, ואשר משכו אותם אליו.
ריפלי עצמו הפך לתומך מרכזי של פורייה וארגן כנסים ברחבי ניו אינגלנד כדי לקדם את רעיונותיו.
בעקבות השינוי חלה התדרדרות במצבה של הקומונה.
באוקטובר 1844 ביקר במקום אורסטס בראונסון ודיווח כי "האווירה במקום נוראית".
כדי לחסוך בכסף להגשמת התוכניות, נדרשה הקומונה לצמצום שבא לביטוי בצמצום הבשר, הקפה, התה והחמאה שכבר לא הוגשו על שולחן הקומונה.
חלק מהחברים הגישו בקשות להיות מוחרגים מהקיצוץ בבשר, ונדרשו לשלם יותר כדי לאכול בשר.
בנובמבר 1845 התפרצה בחווה מגפת אבעבועות שחורות.
על אף שאיש בחווה לא נפטר מהמחלה, 26 חקלאים מהחווה חלו בה.
ריפלי ניסה לרכך את הקשיים הכלכליים באמצעות משא ומתן עם נושים ובעלי מניות, שהסכימו לבטל לה חובות בסך כ-7,000 דולר.
בניית הפאלנסטרי התקדמה היטב עד לערב 3 במרץ 1846, אז נתגלעה בו שרפה, ותוך שעתיים נשרף המבנה לחלוטין.
הכבאים מבוסטון הגיעו אליו מאוחר מדי.
ככל הנראה נגרמה השרפה בשל ארובה פגומה.
אובדן המבנה שלא היה מבוטח הסב לחווה אובדן של 7,000 דולרים וסימן את תחילת סופה של החווה.
ג'ורג' ריפלי, שהיה הוגה הניסוי, לקח לעצמו הפסקה לא רשמית מהחווה במאי 1846, ורבים אחרים החלו לעזוב אף הם, אם כי פירוק החווה היה תהליך הדרגתי.
ב-5 בנובמבר 1846 נמכר אוסף הספרים של ריפלי, ששימש כספריית החווה, במכירה פומבית כדי לסייע בכיסוי חובותיה.
בסופו של דבר נצבר לחווה חוב כולל של 17,445 דולרים.
ריפלי אמר לחברו "עכשיו אני יכול להבין איך מרגיש אדם, אם יכול היה להשתתף בהלווייתו שלו".
ריפלי מצא עבודה בעיתון New York Tribune, ולקח לו 13 שנים לפרוע את חובות החווה, עד שנת 1862.
אדם בשם ג'ון פלאמר רכש את האדמה שהייתה חוות ברוק בשנת 1849 ומכר אותה שש שנים לאחר מכן לג'יימס פרימן קלארק, שהתכוון להקים שם קהילה אחרת.
במקום זאת, קלארק הציע לנשיא אברהם לינקולן להקים בה מחנה אימונים במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית עבור רגימנט מסצ'וסטס, שנקרא 'מחנה אנדרו'.
קלארק מכר את הנכס בשנת 1868 לשני אחים, שהשתמשו בו כפנסיון לקיץ.
בשנת 1870 רכש גוטליב פ.
בורקהרדט את הנכס, ואחריו הקים את אגודת הכנסייה הלותרנית האוונגרית לפעולות חסד אשר הפעילה בה בית יתומים במבנה 'הכוורת' - הבניין הראשי בנכס.
בית היתומים נפתח בשנת 1872 ופעל עד שנת 1943. בשנת 1948 הפכו אותו לותרנים למרכז טיפולים ובית ספר, שנסגר בשנת 1977.
חלקים מהחווה הופרדו בשנת 1873 לשימוש כבית קברות, שימוש שנמשך גם כיום כבית קברות "Gardens of Gethsemene" (כחלק מבית הקברות בסנט ג'וזף ובתי הקברות היהודיים ברחוב בייקר).
בשנת 1988 רכשה נציבות המחוז מטרופוליטן שהתמזגה מאז עם מחלקת השימור והנופש של מסצ'וסטס, כ-0.60 קמ"ר מהאדמה המקורית, שהוכרזה כנקודת ציון היסטורית לאומית בארצות הברית בשנת 1965, וכנקודת ציון של בוסטון בשנת 1977 הרשומה בפנקס הלאומי של האתרים ההיסטוריים.
מחלקת השימור מפעילה היום את האתר והחברה ההיסטורית של ווסט רוקסברי מציעה בו סיורים מעת לעת.
המבנה המרכזי שנותר בשטח החווה הוא בית דפוס, שלא היה חלק מהחווה המקורית אלא הוקם על ידי הלותרנים ב-1890.
חווִיצָ'ה קְווָארַצְחֵלִיָּה (בגאורגית: ხვიჩა კვარაცხელია; נולד ב-12 בפברואר 2001 בטביליסי), המכונה קווארה, הוא כדורגלן גאורגי המשחק בעמדת הקיצוני השמאלי בפריז סן-ז'רמן ובנבחרת גאורגיה.
קווארצחליה גדל במחלקת הנוער של דינמו טביליסי מליגת העל הגאורגית.
ב-29 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בתיקו 1-1 עם קולחתי 1913 פותי במסגרת המחזור ה-28 בליגה לעונת .
ב-18 בנובמבר הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 0–1 על שׁוּכּוּרָה כּוֹבּוּלֶתִּי במסגרת המחזור ה-34 בליגה.
בסך הכל ערך ארבע הופעות ליגה במדי המועדון.
לאחר עונה אחת בדינמו טביליסי חתם במועדון הכדורגל רוסתווי מליגת העל הגאורגית.
ב-29 ביוני 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–2 על סמטרדיה במסגרת המחזור ה-17 בליגה לעונת .
ב-2 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–4 על סיוני בולניסי במסגרת המחזור ה-23 בליגה.
בסך הכל ערך 18 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן כבש שלושה שערים.
ב-15 בפברואר 2019 הושאל ללוקומוטיב מוסקבה מליגת העל הרוסית למשך חצי עונה.
ב-10 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשהחליף את יפרסון פרפאן בניצחון 0–2 על אנז'י מחצ'קלה במסגרת המחזור ה-19 בליגה לעונת 2018/2019. ב-10 במאי הבקיע את שערו היחיד במועדון, בניצחון 0–4 על רובין קאזאן במסגרת המחזור ה-28 בליגה.
ב-22 במאי נכנס כמחליף בניצחון 0–1 על אורל במסגרת גמר הגביע הרוסי בכדורגל 2018/2019. בסך הכל ערך שבע הופעות ליגה במדי המועדון במשך תקופת ההשאלה.
ב-6 ביולי 2019 חתם על חוזה למשך חמש עונות ברובין קאזאן מליגת העל הרוסית.
ב-15 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בתיקו 1-1 עם לוקומוטיב מוסקבה, קבוצתו הקודמת.
בשתי עונותיו הראשונות במועדון ערך 50 הופעות ליגה, בהן הבקיע שבעה שערים.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה עזב בהשאלה לדינמו בתומי במרץ 2022.
ב-1 ביולי 2022 חתם בנאפולי מהסרייה א'.
בהופעת הבכורה כבש גם שער בכורה בקבוצה ובישל שער בניצחון 2–5 על הלאס ורונה במחזור הפתיחה של עונת 2022/2023.
ב-17 בינואר 2025 חתם על חוזה לארבע שנים וחצי בפריז סן ז'רמן מליגת העל הצרפתית תמורת דמי העברה של כ-70 מיליון אירו.
ב-7 ביוני 2019 ערך קווארצחליה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאורגיה, בניצחון 0–3 על נבחרת גיברלטר במסגרת מוקדמות יורו 2020. ב-14 באוקטובר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בתיקו 1-1 עם נבחרת מקדוניה הצפונית במסגרת ליגת האומות 2020/2021.
אביו הוא כדורגלן העבר באדרי קווארצחליה , אשר שיחק בנבחרת אזרבייג'ן.
חוות בּוֹלוֹטִין היא מקלט שימור לחיות בר ומקום אירוח הנמצא בצפון הנגב, צפון-מערבית למושב רנן.
בשנת 1998, החלו דנדן ולילך בולוטין, זוג וממקימי החווה, בהקמת מקלט לחיות בר כדי שיספק מקום לחיות הבר שלהם מתל אביב: 22 חמוסים ושני שועלים.
עם הזמן, הגיעו עוד חיות בר, ודן ולילך שתלו קובו, זית, בוסתן עם עצי פרי, עצים וצמחים נוספים.
לאחר זמן מה, החליטה לילך על הקמת מבנה אירוח בחווה על מנת שיגיעו מבקרים לשמוע הרצאות ולהכיר את המקלט לחיות הבר.
במקלט לחיות הבר שהוקם בחווה נמצאים בעלי חיים נדירים, פצועים או בסכנת הכחדה.
חלק מבעלי חיים אלו ניצלו מצייד, ננטשו על ידי אימהותיהם כשהיו גורים, נפלטו נגני חיות או שהם חיות בר פצועות שנמצאו בשטח.
במקלט שוהות מאות חיות בר, רובן חיות בר ארץ-ישראליות וחלקן זנים בסכנת הכחדה.
אחת מהמטרות של המקלט היא ליצור גרעין רבייה לחיות בר שנמצאות בסכנת הכחדה.
בשנה 2013, בשיתוף רשות הטבע והגנים, שוחררו לטבע 4 צבאים שגודלו בחווה.
השחרור הוכרז כמוצלח, ומאז אחת לשנה כשהעונה מגיעה משיבים לטבע צבאים נוספים.
כמו כן, בין בעלי החיים הנמצאים באופן קבוע בחווה נמנים: אייל נקוד, אוח, קרקל, פנק, חוטמן אדום, תן זהוב, למורים ועוד.
חוויית הרוכבים היא אתר נופש פעיל על רכס הכרמל, המציעה לינה, אירוח באוהלים, שירותי הסעדה ומבחר אטרקציות למשפחות ולכל הגילים.
חוות הסוסים שבה היא אחת מהראשונות והגדולות בישראל.
חוויית הרוכבים הוקמה בשנת 1983 בכפר חיטים, כחוות רכיבה וטיולים באזור הכנרת והגליל על ידי אילן פלג, בשלב מאוחר יותר התרחבה החווה ופתחה שלוחה נוסף במלון "גני חמת" באזור חמי טבריה, ואל פעילויות הרכיבה התווספה תיירות ימית.
לאחר מספר שנים נוכחו עובדי החברה והבעלים כי הרכיבה באזור הגליל קשה ומעייפת עבור הסוסים, והתקבלה ההחלטה לעבור לסביבה נוחה יותר – אזור רכס הכרמל.
פלג הגיע עם משפחתו לצומת בית אורן, שם פגש בדוביק רוטנברג, מ"פ הצנחנים מהקרב על גבעת התחמושת.
מתוך אחוות לוחמים, נוצר חיבור אישי עמוק, ועלה רעיון שרוטנברג יקים מלון בבית אורן, ופלג יקים שם את החווה.
בעקבות הליכים ביורוקרטיים מורכבים פתיחת המלון נמנעה, אך פלג פתח את החווה, ומשנת 1989 היא ממוקמת בצומת בית אורן.
כדי לתת מענה וחוויה כוללת לתיירים המקומיים והזרים המגיעים למקום, הרחיב פלג את חוויית הרוכבים ופתח בה מסעדת בשרים מעושנים וגריל בשם "קאת בלו", ב-2014 הקים את מתחם הגלמפינג, בו נמצאים היום כ-30 אוהלים ממוזגים ומרווחים.
בשונה ממתחמי גלמפינג אחרים בארץ – חוויית הרוכבים מציעה אירוח מלא הכולל ארוחות ופעילויות קיט ונופש רבות: רכיבה על סוסים בשמורת הכרמל, טיולי תוםקאר, סנפלינג, ועוד.
בנוסף לגלמפינג, חוויית הרוכבים מציעה קייטרינג ופעילויות יומיות רבות לחברות וארגונים, והיא מפעילה ימי גיבוש ומארחת כבר שנים רבות את הגופים הגדולים והמובילים בישראל.
נולד ב-1951 בישראל, פלג נמשך ועסק מצעירותו בענף התיירות, לאחר שירות צבאי קרבי בגדוד צנחנים, פלג התמקם באזור הגליל ופיתח מיזמי תיירות רבים, שירותי ואירועי קייטרינג, ולקח חלק בהקמת אתרי נופש בארץ, ביניהם שמורת נחל האסי, חוף דור ועוד.
חוות איימן הוא מבנה המשמש כמלון בוטיק בשכונת כרמל מרכזי בחיפה והיה בעברו מתחם חקלאי שכלל בית הארחה צנוע ובית מגורים, שהוקם ב-1904 ע"י קריסטין איימן ואשתו ויקטוריה, בני הקהילה הטמפלרית בפרבר כרמלהיים.
החווה השתרעה בין הרחובות קלר, שדרות הצבי, ריומונים והברושים של היום.
הקרקע נקנתה מידי פרידריך קלר, סגן קונסול פרוסיה בחיפה.
תוצרת החווה סיפקה את צורכי המלונות הגרמניים בכרמל.
המבנה עצמו – בן שתי קומות, בנוי אבן ושימש לסירוגין אורווה, מחסן ודירת מגורים.
ב-1930 הבית המשמש כיום כמלון ספא בוטיק נשכר ע"י יצחק קליין מידי משפחת פנקוביץ אשר רכשה, בשלב מסוים, את מבני החווה מ"החברה לפתוח אדמות פלסטין בע"מ".
משפחת קליין הגיעה לארץ ישראל מאוסטריה בשנת 1930. יצחק קליין פתח מאפיית עוגות בקומת קרקע ואילו המשפחה התגוררה בקומה הראשונה.
זו הייתה מאפיית העוגות הראשונה בכרמל.
אם המשפחה, אלה קליין, הייתה הקונדיטורית.
אבי המשפחה, יצחק קליין, היה יורד עם תוצרתו בשביל החמורים להדר והיה מוכר את מרכולתו מול בית הקרנות.
ב-1933, משפחת קליין פתחה בית קפה בבניין שהיה בחורשה שלפני (בית הכט) שפעל שם עד 1939. לאחר מכן, בית הקפה עבר לבניין בו נמצא סניף הבנק הבינלאומי הראשון (שדרות מוריה 135 באחוזת שמואל) ופעל במקום זה עד 1948.
כיום מוגדרת חוות איימן כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל יחד עם שאר מבני שכונת כרמלהיים.
פגיעת הטיל במלחמת חרבות ברזל
ב-16 בנובמבר 2024 במהלך מבצע חיצי הצפון במלחמת חרבות ברזל המבנה נפגע קשות מנפילת טיל של ארגון הטרור חזבאללה, כתוצאה מכך נהרס חלק מבית הכנסת אבות ובנים השכן, ונפגע גם בית קלר מרסיסים.
חוות דיל היא חווה הממוקמת בסמוך לדרך סטין בשוואנגונק, ניו יורק, ארצות הברית, שהוקמה על ידי משפחת דיל בעשור השביעי של המאה ה-18 (שנות ה-1760) ועדיין נמצאת בשימוש כיום.
בית החווה הוא דוגמה מוקדמת ששרדה של בית מסגרת בסגנון מקומי באזור.
הוא וכל המבנים הנלווים אליו מתוארכים לתחילת המאה ה-19 והם שלמים ברובם, למעט שינויים ספורים.
החווה נוספה למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית בשנת 1983.
החווה משתרעת על שטח של 97 דונמים רבועים בצדה הדרומי של דרך סטין (לשעבר גבל), במקום בו היא מתעקלת מכיוון צפון-דרום לכיוון מזרח-מערב.
נהר דוואר קיל, שהוא יובל של נהר וולקיל, מהווה את גבולה המזרחי של הנחלה.
מדרום נמצא קומפלקס חוות ווטצ'טאואר (watchtower) המופעל על ידי עדי יהוה.
בסך הכל ישנם שישה מבנים על הנחלה, כולם יחד תורמים לאופיה ההיסטורי.
הבניינים הראשיים נמצאים בקצהו של כביש גישה פרטי, שמתחיל בעיקול בדרך סטין ופונה סביב מרכז הנחלה.
בסוף הכביש ממוקם בית החווה הראשי, בית מסגרת בן קומה וחצי עם גג גבוה המעוטר על ידי שלושה חלונות גג גמלוניים המשקיפים אל מרפסת קדמית, הנתמכת על ידי שישה עמודי עץ.
אבן חשופה מעטרת את הקצוות הצפוניים והדרומיים של הקומה הראשונה.
אגף דרומי קטן יותר דומה לבנין הראשי, ואגף המטבח הדרום-מזרחי כולל דלת הולנדית, יסודות אבן, אפריז פשוט בקו הגג הגמלוני ועמודי פילסטר .
בקרבת מקום נמצאים שלושה מבני חווה, כולם צבועים באדום: בית קרח בעל גג גמלוני, בית דומה לאחסון חלב ורפת גדולה.
לאורך שביל הגישה נמצא בית דיירים בן קומה וחצי, עם גג גמלוני משלו וקו גג מעוטר בפשטות, הנתמך על ידי עמודי פילסטר.
לבית הדייר יש אסם משלו בחלק האחורי.
השם דיל מופיע ברשומות מעמק שוואנגונק קיל התחתון כבר בתחילת המאה ה-18. נראה כי הדייר הראשון של החווה היה רוברט דיל, אשר תועד במפקד האוכלוסין שנערך בארצות הברית ב-1790 כמתגורר שם עם משפחתו ושני עבדים .
את שרידי הבית המקורי ניתן לראות היום בסלון ובמסדרון.
בשנת 1800 נבנתה תוספת בצידו הדרומי ושינתה את מראהו כך שיהיה דומה יותר למה שאנו רואים היום.
השינוי המשמעותי היחיד מאז היה הוספת חלונות הגלילה בשנת 1935. מספר שנים לאחר מכן, הורם גם גג האסם.
קיני וארינה אלכסנדר רוג'רס, הידועה בכינויה חוות קיני, היא מתחם היסטורי הממוקם ברחוב מונרו 5300 בעיירה פרנקלין, בצפון-מרכז מחוז לינאווי, במדינת מישיגן .
החווה הוגדרה כאתר היסטורי של מישיגן ונוספה למרשם הלאומי האמריקאי למקומות היסטוריים ב-24 בספטמבר 2001. מטע התפוחים בחווה פועל ברציפות מאז 1875, והוא אחד המטעים העתיקים במחוז לינאווי.
קיני נולד בליים, קונטיקט, בשנת 1815, ורכש את האדמה עליה עומדת החווה בשנת 1835. בשנת 1846 מכר את האדמה לאחיו ג'ון וו.
קיני, שנולד בשנת 1810 בניו לונדון, קונטיקט.
בערך בשנת 1865, ג'ון שכר קבלן מקומי בשם ריילי בוטריק כדי שיבנה את בית החווה.
בסביבות שנת 1875, בנו של ג'ון, ג'וזף קיני, נטע את מטע התפוחים הראשון בנחלה.
ג'וזף לא התעניין בניהול העסקי של החווה, והעדיף לעסוק בגינון, ולכן השאיר את הניהול לאחותו אמה ולשלושת ילדיו: פרנק, ג'ון ר.
קיני היה הכוח המניע בניהול החווה.
הוא נולד בשנת 1882 ולאחר מכן עבר לשיקגו כדי לעבוד כאיש מכירות.
בשנת 1916 חזר לחווה והביא איתו חידושים רבים לשיפור העבודה החקלאית.
החווה הפכה לאחת מספקיות הפירות הגדולות באזור, והוא הקים אסמים לאחסון בקירור כבר בשנת 1922. בשנת 1923 הוא נישא לזמרת האופרה דורותי בלאדון אלטון, והזוג שיפץ את בית החווה בשנת 1926.
בשנות ה-30 הותקנו בחווה יחידות קירור, וגודלו שם עצי חג המולד, שנמכרו תחת מודל המכירות של "בחר בעצמך".
חלק ממאפייני הנוף המקיפים את הבית, כולל קיר התמך לאורך כביש M-50, נבנו בין השנים 1926 ל-1950. פרנק פרי (האח) נפטר בגיל צעיר, ובשנת 1963 קנה ג'ון ר.
קיני את חלקה של אחותו רות' בנחלה.
החווה עברה בנאמנות לבניו, ג'ון וויליאם קיני ופרנק פרי קיני.
בשנת 1980, ג'ון וויליאם הפך לבעלים היחיד של החווה.
החווה משתרעת על פני 1036 דונמים, הכוללים את בית החווה, שדות, חורשות, אגם ומטע התפוחים.
רובה של הנחלה - כולה מלבד 40 דונם - הייתה בבעלות משפחת קיני מאז שהתיישבו בה לראשונה בשנת 1835. בית החווה ניצב על גבעה קטנה, ומולו ניצב קיר תמך מבטון מצופה באבני שדה.
הבית הוא מבנה בן שתי קומות מסוג "זקיף ואגף", עם יסודות מאבן שדה וקירות עשויים קורות עץ.
נותרו בו שרידי עיטורים מתקופת התחייה היוונית, ביניהם פילסטרים צרים בפינות, פס אפריז רחב מתחת לכרכובים, ופנסי הצד והמשקוף הממסגרים את הכניסה הקדמית.
חלק הזקיף של הבית הוא ברוחב שלוש כניסות עם גג בעל שיפוע קל.
חלק האגף הוא גם כן ברוחב שלוש כניסות בקומת הקרקע ושתיים בקומת השנייה; גם לו יש גג שטוח.
חוות החיות הוא ספר שנכתב על ידי ג'ורג' אורוול בין השנים 1943–1944 ופורסם ב-17 באוגוסט 1945.
הספר הוא אלגוריה וסאטירה על המשטר הקומוניסטי בברית המועצות בפרט ושל על משטרים דיקטטוריים בכלל.
הספר עוסק במעמדו של היחיד, זכויותיו ויחסיו החברתיים בתוך המשטר הטוטליטארי ואת הטבע הבסיסי של הכוח.
הוא מדגים כיצד משטרים דיקטטוריים מוצאים דרכים לתמרן את חיי האנשים ומתאר את התפתחותם המלווה בהתדרדרות מוסרית.
הספר מספר על קבוצת חיות בחווה באנגליה שיש לה חזון – להפוך מ"עם משועבד" ל"עם חופשי" – ומוציאה אותו לפועל.
בדרכן של החיות עומדים מכשולים וקשיים רבים, אך לבסוף הן מתגברות על קשייהן.
הבעיה היחידה היא שמנהיגי המרד מנצלים את חוסר הביטחון של החיות לטובתם, ובהדרגה הופכים את עצמם לעריצי השלטון החדש, בלי שהחיות תתנגדנה לכך (בדומה לקומוניזם בברית המועצות לאחר מלחמת העולם הראשונה).
בגב הספר תיאר אורוול את ספרו בציטוט זה: "זו ההיסטוריה של מהפכה שסטתה מדרכה, והתירוצים המצוינים שניתנו על כל צעד ושעל לסילופה ועיוותה של התורה המקורית".
אורוול נתקל בקשיים מרובים כשניסה לפרסם את הספר בבריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה, בזמן שבריטניה וברית המועצות היו בעלות ברית במלחמה נגד גרמניה הנאצית.
מיניסטריון האינפורמציה הבריטי הזהיר את אחד מהמו"לים ששקל להוציא את הספר, ש"הבחירה בחזירים ככת השלטת תפגע ללא ספק בהרבה אנשים, ובמיוחד בכל מי שהוא מעט רגיש, כפי שהרוסים הם ללא ספק".
אורוול שקל להוציא את הספר בהוצאה עצמית עם הקדמה המתארת את מה שכינה "צנזורה וולונטרית" מטעם העיתונים והוצאות הספרים.
הוא כתב: "אם מו"לים ועורכים מתאמצים כדי למנוע נושאים מסוימים מלהגיע לדפוס, זה לא מכיוון שהם מפחדים מהעמדה לדין, אלא מכיוון שהם מפחדים מדעת הקהל."
בתחילת הספר מוצגות הדמויות העיקריות בסיפור:
מר ג'ונס – בעל החווה.
מבוסס על הצאר, ניקולאי השני, סמל לקפיטליזם הישן.
המיור (מייג'ור) הזקן – החזיר שמציג את רעיון המרד בבעל החווה ושלטון עצמי (הגדרה עצמית) של החיות על גורלן.
המיור הזקן הוא משל לפילוסוף קרל מרקס ובמידת מה לשליט ברית המועצות, ולדימיר איליץ' לנין
נפוליאון החזיר – בעל תכונות של מנהיג.
בזמן המרד מצא נפוליאון כמה גורי כלבים שישמשו אותו בעתיד לתפיסת השלטון.
נפוליאון אינו יודע לנאום ולכן מינה את צווחן (סקווילר) שיעשה זאת וימשוך את כולם לעזרתו.
אחד משני מנהיגי המרד במר ג'ונס בחווה שבעתיד יהפוך לעריץ של החווה.
מסמל את שליט ברית המועצות, יוסיף סטלין, אשר משתמש בכוח הזרוע (כלבי התקיפה בספר) כדי לשלוט.
צווחן (סקווילר) החזיר – עוזרו הנאמן של נפוליאון.
משמש כדובר של נפוליאון והנהגת החווה.
מפיץ תעמולות כדי לנצל את החיות.
בספר הוא משל לדמותו של שר החוץ של ברית המועצות, ויאצ'סלב מולוטוב.
שלגון (סנובול) החזיר – היה חכם בהשוואה לנפוליאון וידע לנאום.
שלגון היה יריבו של נפוליאון ורצה לשלוט בחווה לאחר המרד.
מסמל את מייסד הצבא האדום, לאון טרוצקי, ומאופיין כאינטלגנטי יותר מיריבו נפוליאון, ומניעיו טהורים וכנים יותר.
גברתן (בוקסר) הסוס – העובד במלוא המרץ על פי דרישות שלטונו של נפוליאון ומתוך אמונה מלאה שזהו הדבר הנכון לעשותו.
גברתן הוא משל לדמויות כמו הכורה סובייטי, אלכסיי סטחאנוב
תשעת כלביו הנאמנים של נפוליאון שהוא עצמו גידל - משולים למשטרה החשאית של סטלין.
בנימין (בנג'מין) – חמור שמתייחס בציניות לכל המרד בחווה.
מסמל את האנשים הסקפטיים לגבי המהפכה (ואת ג'ורג' אורוול עצמו), אלו שלא חשבו שהמהפכה הקומוניסטית תסייע לתושבי רוסיה.
תילתנית (קלוור) - הסוסה הזקנה.
כמו גברתן/בוקסר, מייצגת את מעמד הפועלים הנשי ובמיוחד את אלו חסרות ההשכלה שבראשית האמינו למניפולציות של ברית המועצות.
מולי הסוסה – אוהבת לענוד סרטים צבעוניים (מותרות) ולתת לבני האדם לפנק אותה.
הדמות שלה היא משל למעמד העליון והבורגנות בברית המועצות שנמלטו אחרי המהפכה הבולשביקית.
משה (מוזס) העורב – אינו עובד ומדבר על "הר הממתקים" (המקביל לגן העדן) שיהיה מנת חלקם של בעלי החיים בעולם הבא.
בנוסף, הוא החיה האהובה על מר ג'ונס.
מיוריאל העיזה - בין החיות שבעלות יכולת קריאה.
תפקידה המרכזי הוא לעזור לחשוף את שחיתותם של החזירים באמצעות קריאה, והיא מייצגת את מיעוט מעמד הפועלים שמכיר באשמתם של מנהיגיו אך אינם פועלים נגדם.
הכבשים – מסמלות את העם הפשוט ש"הלך אחרי העדר" והמשיך ללכת אחרי סטלין ולא נתן לדעות אחרות לדבר (כאשר שלגון מנסה לנאום הכבשים מפריעות לו והוא לא מצליח לנאום).
העכברושים – מסמלים את העמים שנרדפו בזמן שלטונו של הצאר (ככל הנראה משולים ליהודים ולצוענים, שהושוו לעכברושים על ידי האנטישמים).
בזמן נאומו של המיור, החיות עורכות הצבעה על גורלם, ומגיעות למסקנה שהם אינם מזיקים וגם להם יש מקום בחברתן.
עוד לפני תחילת המרד, מספר המיור הזקן לחיות על כל הדברים הטובים שיקרו להם אם המרד אכן יתממש, והוא גורם לכל החיות להסכים.
המיור מרגש אותן כשהוא שר את מה שיהפוך בעתיד להמנון החיות, "חיות אנגליה", שיש הרואים בו משל להמנון הפועלים האינטרנציונל.
לאחר המרד שמתממש בהצלחה רבה, שלגון, נפוליאון ושאר החזירים לוקחים על עצמם את "עול השלטון" על שאר בעלי החיים, כי הם החיות המשכילות ביותר, ומציגים עבודה זו כעבודה מפרכת ולא מומלצת.
בשלב זה שורר מצב אוטופי – החיות, שעולו של מר ג'ונס ירד מעליהן, אינן סובלות עוד מהעבודה אלא עובדות במשנה מרץ ואף מפיקות הנאה מעבודתן.
האוכל נמצא בשפע, והעתיד נראה ורוד.
השלטון החדש המכונה Animalism, "חייתיות" או "בהמיזם", מנסח שבעה "דיברות" עיקריים, שכל החיות חייבות לנהוג על פיהם.
אלו הם שבעת הדיברות שהחיות שמות לעצמן:
כל הולך על שתיים – צר ואויב.
כל הולך על ארבע או בעל כנף – חבר ורע.
לא ישתה בעל-חיים משקאות חריפים.
לא יקום בעל-חיים על רעהו להורגו.
על מנת להקל על החיות שמתקשות בקריאת הדיברות שכתובים באסם, ובזכירתם, מנסח שלגון את הדיבר הכולל "ארבע רגליים – טוב, שתי רגליים – רע".
הסיסמה נאמרת על ידי החיות הפשוטות יותר, ובמיוחד חביבה על הכבשים, ששרות אותה וחוזרות עליה בכל הזדמנות (ומפריעות בכך לדיונים להימשך).
לאחר מכן מתקיפים ג'ונס ואנשיו את החיות בקרב, הנקרא הקרב על הרפת.
החיות מנצחות, כבשה אחת נהרגת.
החיות מחליטות לנסות וללמוד קרוא וכתוב.
הלימוד קשה מאוד, ורוב החיות לא מצליחות ללמוד מעבר לאות א'.
החזירים לעומת זאת, שידועים בבקיאותם ובחכמתם, ובנימין החמור, לומדים קרוא וכתוב די מהר, ודבר זה עוזר להם לסחור בהמשך עם בני-אדם.
אט אט, גורפת לעצמה שכבת החזירים השלטת זכויות יתר מבלי ששאר החיות שמות לב לכך.
החזירים מציגים עצמם כחיות שאינן טועות, תמיד צודקות, ומה שהן עושות הוא הדבר הנכון עליו חייבים להסכים כל שאר בעלי-החיים.
הם יוזמים בחווה חוקים שונים לטובתם, כדוגמת שעת השכמה מאוחרת מהחיות העובדות, לקיחת האוכל המשובח (תפוחים וחלב פרות) לעצמם.
המנהיג עצמו, נפוליאון, מייחס לעצמו את האחוזה, מציין בחג את יום הולדתו וקורא לטחנת הרוח (שאין לו חלק בתכנונה ובבנייתה) על שמו.
שאר החיות לא מתנגדות מפני שצווחן, חזיר שנחשב ל"מזכיר" של השלטון, מודיע בנאומים משכנעים ביותר שמה שהשלטון עושה הוא עבודה קשה למען האוכלוסייה, וחייבים לנהוג על פי מה שהוא מצווה, משום שהכול נעשה לטובת כלל החיות.
החיות מתקשות לזכור אם התנאים שהן מקבלות, טובים יותר מהתנאים בימי שלטונו של ג'ונס החוואי, אך הן מאמינות לחזירים שאכן זה כך.
המהפך בשלטון ותחילת הקשרים עם בני האדם
לאחר מספר חודשים, מודיע שלגון על תחילת תכנון בניית טחנת רוח על בסיס ספרים שמצא בביתו של מר ג'ונס במטרה שהפעלת הטחנה יוריד מעומס העבודה של החיות.
נפוליאון מתנגד וטוען שבמקום להשקיע בבניית טחנת רוח עדיף פשוט להגדיל את מנות המזון.
הוא רואה ששלגון זוכה לתמיכה של רוב חיות החווה, ומחליט לגרשו בעזרתם של תשעת כלביו הנאמנים.
הוא מבריח את שלגון מהחווה, ומצווה על כלביו, שאימץ עוד בצעירותם והפך אותם לצייתנים ותוקפניים, לרצוח כל בוגד שינסה להתנגד לשלטון.
לאחר גירושו של שלגון, עורך נפוליאון מסע טיהורים במהלכו הוא מכריח מספר חיות להתוודות על "פשעיהן" בפומבי ואז מוציאן להורג.
לאחר הסבר של נפוליאון, טחנת הרוח נבנית בכל זאת, ובמהלך בנייתה המפרכת נפוליאון משתמש במתווך שיעזור לו ביחסיו עם בעלי האחוזות השכנות.
הטחנה נהרסת פעמיים – פעם מסערה שנפוליאון מאשים בה את שלגון, ופעם שנייה על ידי חוואי שכן שמנסה לתקוף, נהדף ובכל זאת מצליח להרוס את הטחנה.
צווחן נואם נאומים מרשימים בהם הוא מציע בנייה מחדש של הטחנה, והחיות מסכימות מפני שאינן מצליחות לגבש דעות משלהן.
חוות האחוזה (או "חוות החיות" כפי שנקראה לאחר המרד) מתחילה לסחור עם בני-אדם, שכניהם מהאחוזות שליד אחוזת בעלי-חיים, ומוכרת ביצים ועצים לשכניהם תמורת מזון אחר בעזרתו של מר ווימפר המתווך.
בעלי-החיים בחווה שמחים לראות שיש שכר לעמלם, אף על פי שמנות המזון קוצצו במחטף, ואף על פי שסחר עם בני-אדם וקשרים אתם נחשבו לדבר אסור.
הם מתגברים על בעיית המזון בכך שהם חושבים על כך שגם אם מצבם קשה, לפחות הם שולטים על עצמם ולא בני האדם, שנחשבו לאויב המסוכן ביותר לבעלי-החיים.
בשלב זה נפוליאון מתחיל לקחת לעצמו זכויות יתר שאין לבעלי-החיים האחרים, ומשנה את "שבעת הדיברות" כרצונו למה שיתאים לו (לדוגמה הדיבר "בעל-חיים לא יישן במיטה" שונה ל"בעל-חיים לא יישן במיטה עם סדינים", כדי שנפוליאון יוכל לישון במיטתו של מר ג'ונס).
יחסי נפוליאון עם בעלי האחוזות השכנות עולים בתוהו, ולילה אחד בעלי אחוזה שכנה הורסים את טחנת הרוח שנבנתה בעמל רב.
נפוליאון מנחם את בעלי-החיים ואומר שאף על פי שהיא נהרסה, הם יבנו חדשה, חזקה יותר ויציבה יותר, כך שיידרש חומר נפץ רב עוצמה כדי להפילה.
בעלי-החיים מסכימים ועובדים קשה מאוד.
לילה אחד, בעת שכולם ישנו, גברתן כהרגלו יצא לעבוד שעות נוספות בחווה, סחב ערמת אבנים גדולה מדי, נפל, ונשלח כביכול לבית-החולים הקרוב, בו הוא נפטר.
בפועל, מוכר אותו נפוליאון לשחיטה לאחר שהוא חושד בגברתן כמרגל של שלגון.
בשלב זה, בנימין החמור, שמבין מה קורה למעשה, יוצא מגדרו בפעם הראשונה והאחרונה, אך לא מצליח לחלץ את גברתן וממשיך להסתגר בשתיקתו.
לאחר מספר שנים נוספות, החזירים מאמצים לעצמם הרבה ממנהגי האדם, ובכלל זה הליכה על שתי רגליים ולבישת בגדים, מעשה שנחשב לפני המרד כדבר שלא ייעשה.
כמו כן, כל שבעת הדיברות נמחקו מלבד "כל בעלי-החיים שווים", שהפך ל"כל בעלי החיים שווים אך ישנם כאלו ששווים יותר".
בסרט המצויר הושאר גם הדיבר "לא יקום בעל-חיים על רעהו להורגו"- אבל הוסף "ללא סיבה".
החזירים הופכים עצמם לאדונים, ומזמינים אליהם את בעלי האחוזות השכנות לארוחת ערב.
בשלב זה, תלתנית, הסוסה שהייתה בחווה עוד לפני המרד, וכבר זקנה מאוד, שומעת את הרעשים הבוקעים מבית מר ג'ונס (שנפטר במהלך השנים) וקוראת לכולם לבוא ולראות את הנעשה.
בעלי-החיים צופים מהחלון, ורואים את אדוניהם החזירים, הלבושים בחליפות, יושבים בצוותא עם בני האדם, וכבר אין להבדיל בין פני החזירים לפני בני האדם.
הספר הוא אלגוריה פוליטית המתארת את התהליך ההדרגתי שבו מהפכה חברתית, שהתבססה בראשיתה על עקרונות של שוויון ערבות הדדית, טובת הכלל וצדק, מתדרדרת לדיקטטורה ריכוזית.
החיות בחווה מייצגות קבוצות חברתיות, מנהיגים ומהפכנים, ומשקפות דפוסי התנהגות אנושית תחת שלטון טוטליטרי.
הספר מציג את דפוסי ההידרדרות המוכרים ממשטרים טוטליטריים: הנהגת החווה (החזירים) מרכזת בידיה בהדרגה עוד ועוד כוח, פריבילגיות ומשאבים ומתמקדת בטובתה האישית.
אורוול מדגים כיצד מתגבשת מנגנון שליטה המבוסס על תעמולה, שכתוב היסטורי וצנזורה כדי לטשטש את המציאות.
סקוויאלר, שמזוהה ככלי התעמולה של המשטר, משנה את נוסח החוקים, מציג נתונים כוזבים, ומנצל מניפולציות לשוניות ותמונת מציאות שקרית.
כך מתעמעמים הגבולות בין אמת לשקר והחיות מאבדות בהדרגה את יכולתן להסתמך על זיכרונן או על שיפוטן העצמי.
לצד התעמולה פועלים מנגנוני כפייה והפחדה.
הכלבים האלימים הנאמנים לחזירים, מייצגים את הזרוע האוכפת של המשטר, המדכאת באלימות כל גילוי של התנגדות.
עיצוב נרטיב של "אנחנו" מול "הם" ויצירת אויב משותף שמוצג כבוגד (סנובול) מספקים הצדקה מתמדת לפעולות המשטר ולצורך בלכידות סביב ההנהגה.
טקסים, סמלים ושירים המהללים את ההנהגה משמשים לחיזוק נאמנות לשלטון וליצירת תחושת משמעות מדומה ומסיטים את תשומת הלב מהמציאות הכלכלית הקשה.
פגיעותם של הנתינים באה לידי ביטוי גם בשחיקת האמון בזיכרון ובשיפוט אישי, בלבול בין אמת לבדיה, תחושות של חוסר אונים, התשה ונורמליזציה של עוולות.
תהליכים אלו מובילים לפסיביות ולייאוש שקט.
רוב הזמן החיות אינן מודעות לדיכויין ולניצולם.
הן עסוקות בהישרדות ובעבודה קשה ואינן פנויות להתנגדות כלפי השלטון.
שילוב זה מוביל לתודעה קבוצתית המחלישה את היכולת לבחון את סדרי השלטון ואת מהימנותו.
על פי הספר נעשה בשנת 1954 סרט ההנפשה הארוך הראשון שהוכן באנגליה.
הוא נקרא כשם הספר – "חוות החיות".
בשנת 1999 הוכן סרט נוסף על פי הספר, הפעם בגרסה מצולמת בדיבובם של קלסי גראמר כשלגון ופטריק סטיוארט בתור נפוליאון.
בספטמבר 2021, אנדי סירקיס הביע את רצונו לביים עיבוד מחודש לספר, עם מאט ריבס כמפיק ונטפליקס כחברה מפיקה.
סרט ההנפשה הופץ ביולי 2025.
בישראל יצאו שני תרגומים לספר.
התרגום הראשון, מאת לאה זגגי, פורסם בשנת 1952 בהוצאת עם עובד תחת הכותרת "אחוזה של בעלי חיים".
היה זה ספרון דק בכריכה צהובה ונמכר ב-950 פרוטות.
במודעה שפרסמה ההוצאה בעיתון "על המשמר" נאמר: "נשמת האדם בסד המשטר הטוטליטרי – זה הוא נושא סיפור אליגורי זה.
מעטו של הסופר האנגלי הסוציאליסטי, חריף הראייה והביטוי, מחברו של הרומן המפורסם 1984".
הספר לא עורר עניין רב בארץ, ועותקים רבים מן המהדורה הראשונה עדיין לא נמכרו בחלוף חמש שנים מהוצאתו.
גם סרט ההנפשה המבוסס על הספר, Animal Farm, שהוקרן בארץ ב-1957, ירד מהר מן המסכים, לא הובע בו עניין והוא לא הטביע חותם באותה העת.
בעקבות התגברות המודעות לכתיבתו של אורוול יצאה בתחילת 1969 המהדורה השנייה של התרגום תחת השם "חוות החיות".
הפעם הספר הצליח יותר והיו לו עוד שתי הדפסות עד 1971. לתרגומה של זגגי היו בסך הכל יותר מעשרים הדפסות עד שלהי המאה ה-20. על גב הכריכה של האחרונות שבהן נכתב: "אליגוריה מבריקה וסאטירה נוקבת על המשטרים הטוטליטריים ועל מעמדו של היחיד וזכויותיו ויחסיו החברתיים בתוכם".
בשנת 2001 יצא בהוצאת עם עובד תרגום נוסף מאת אברהם יבין, עם איורים מאת ראלף סטידמן ואחרית דבר מאת אלי שאלתיאל.
אחוזה של בעלי-חיים: סיפור-אגדה; עברית: לאה זגגי, תל אביב: עם עובד, תשי"ב.
חוות החיות: אגדה; הציורים: ראלף סטידמן; תרגם: אברהם יבין; אחרית דבר מאת אלי שאלתיאל, תל אביב: עם עובד, תשס"א 2001.
מהדורה חדשה יצאה ב-2019 בתרגומו של אברהם יבין: "גם כמעט 75 שנה אחרי פרסומה המקורי של "חוות החיות", קל לתרגם את דברי אורוול למציאות הישראלית, והרווח ודאי"
ב-2022 יצאה לאור בעברית גרסה מאויירת של הספר.
איורים: כריס מולד, תרגמה מאנגלית: שרה קרן, הוצאת כנפיים.
ביולי 2018 פרסם ג'רוזלם ריפורט קריקטורה של הקריקטוריסט אבי כ"ץ המציגה את חברי הקואליציה (בנימין נתניהו, דודי אמסלם, אורן חזן ואחרים) מיד לאחר העברת חוק הלאום כחזירים מושחתים, תוך ציטוט מתוך "חוות החיות": "כל בעלי החיים שווים אך ישנם כאלו ששווים יותר".
בשנת 1977 יצא האלבום Animals של להקת הרוק פינק פלויד, האלבום הוא אלבום קונספט המושפע ומבוסס בחלקו מהספר.
1982 - The Animals Film (פס-קול) : מוזיקה מאת רוברט וויאט
בינואר 2008 בוצעה האופרה שכתב המלחין הישראלי מתן פורת, על פי "חוות החיות" של ג'ורג' אורוול, באקדמיה למוזיקה בתל אביב.
חוות הנוי הוקמה על ידי משרד החקלאות המינהל למחקר חקלאי ב־1949 בעמק חפר, כמרכז הדגמה והדרכה לגננות צמחי נוי.
החווה ממוקמת בצמוד למדרשת רופין, בין צומת בית ליד לחדרה, מול הכניסה לכפר מונש, ובתחום שיפוטה של המועצה האזורית עמק חפר.
חוות הנוי משתרעת על שטח של 46 דונם ובו גן הדגמה לצמחי נוי ומשתלה.
בגן כ-2,500 מינים של עצים, שיחים, מטפסים, צמחי כיסוי וכדומה מכל העולם המיועדים למגוון שימושים בגן הנוי.
חוות הנוי נוסדה ביוזמת דוד צפריר צירקין כתחנה לפיתוח צמחיית התרבות, ריבוי צמחים והדגמה.
עוסקת באקלום צמחי נוי חדשים לארץ ישראל ופיתחה את יצוא ענפי הקישוט הירוקים.
ב-1951, השתלבה רות בנימין כטכנאית בכירה בחוות הנוי ובהמשך הייתה למנהלת עד לפטירתה בשנת 1976. בתקופת פעילותה הופצו צמחים רבים שגודלו וטופחו בחווה לראשונה לכל אזורי הארץ.
מבחינה ניהולית, הייתה קשורה בתחילה למשרד החקלאות הראשי.
ב-1963 עבר ניהולה למשרד האזורי בחדרה וב-1973 סופחה למינהל המחקר החקלאי, עם הכוונה מקצועית על ידי המחלקה לפרחים ולצמחי נוי של המינהל.
בשנת 1984, בשל אילוצים תקציביים העביר ראש מינהל המחקר החקלאי את חוות הנוי לידי הארגון לגננות ולנוף בישראל.
כגוף ציבורי המייצג את ענף הגינון והנוי בישראל, ראה הארגון חשיבות רבה בשימורה של חוות הנוי ועל-כן קיבל על עצמו לשמרה ולטפחה.
הארגון פועל לשימור ולטיפוח אוסף הצמחייה הקיים, מקיים בו מרכז ארצי ללימודי גננות-נוי ומעמיד את הגן לרשות הציבור הרחב.
עם הזמן הפכה החווה למוקד ארצי של תצפיות, ניסיונות אקלום, ריבוי ותצוגה של צמחי נוי, מילאה תפקיד חשוב בהפצת ידע לגננים מקצועיים, אדריכלי-נוף וחובבים.
חוות הנוי משמשת כיום כגן הדגמה לצמחי נוי בעל ערך היסטורי גנני רב שבחובו מינים שונים של צמחים ייחודיים, צמחים אשר הובאו מכל קצוות תבל, אוקלמו והופצו במשתלות השונות בישראל, וחלקם אף ייחודים לגן זה בלבד.
בגן נמצאים כיום כ-300 עצים ותיקים בעלי ערך היסטורי ובוטני חשוב, המהווים את הפרטים הראשונים בישראל שמהם נאסף חומר ריבוי והופץ ברחבי המדינה, ועל-כן קיימת חשיבות רבה לשימור הגן והנכס הצמחי שבו.
האיום על קיומה של החווה החל עם מכירתה של מדרשת רופין לחברה פרטית בשנת 1999. בשנת 2007 החלו היזמים לטעון, כי שטח חוות הנוי כלול בתחום המדרשה, והגישו תביעה לפינויה.
במסגרת המאמצים למנוע זאת הכריז שר החקלאות דאז, שלום שמחון, על החווה כ"גן בוטני מוכר" על-פי חוק, אך האיום המשפטי עליה לא הוסר.
עקב זאת קמה קבוצת תמיכה, ששמה לה למטרה להגן על המקום.
הקבוצה פרסמה עצומה למען שימור החווה - עליה חתמו למעלה מ-10,000 איש – ובעקבות פעילותה הוקם ב-2012 "הוועד הציבורי להצלת חוות הנוי".
בשנה הראשונה פעילות הוועד לא נחלה הצלחה.
ביולי 2013 הורה בית המשפט על פינוי חלקי של חוות הנוי בתאריך 10.11.2013, ובחינת המשך פינוי כל יתרת השטח ביוני 2014. בעקבות פסק הדין הגביר הוועד את פעילותו, ופנה לכל הגורמים הרלוונטיים, ביניהם המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
המועצה, לאחר בדיקת האתר, התגייסה למאבק, וגם פרסמה מחויבות לשיקום החווה.
ההד הציבורי גרם לראש המועצה של עמק חפר, רני אידן, להיכנס לעובי הקורה.
אידן פעל להגיע להסכמות עם היזמים, ובמקביל הוגשה מטעם הוועד לשימור אתרים של המועצה האזורית בקשה, להכריז על החווה כשטח לשימור.
התנהל מאבק נגד הזמן, עד שימים ספורים לפני מועד הפינוי - 10 בנובמבר 2013 - הושגה הסכמה בין הצדדים.
על פי ההסכמה, ה-10 בנובמבר יהיה המועד שבו החווה לא תפונה אלא תועבר רשמית לידי המועצה האזורית.
הייתה זו הצלה של הרגע האחרון.
כיום (2020) החווה משוקמת, משמשת כגן בוטני הן ללימודים והן להנאת הציבור.
תלמידים בבתי הספר של המועצה משתתפים בפרויקט "תיק עץ".
המטרה היא שלכל עץ מבין העצים המיוחדים שאוקלמו בחווה יהיה תיק מפורט של תכונות ותולדות האקלום.
עם זאת, נשארו נושאים לא סגורים, שעדין מאפשרים לגורמים שונים לפגוע בשימור חוות הנוי ושיקומה.
לכן, הוועד הציבורי התחייב להמשיך בפעולות הגנה, עד שיוסר מעליה כל איום.
חוות הקסמים הוא סרט קולנוע אמריקאי מונפש מ-2006 שמבוסס על ספרו של א.
הסרט הוא חידוש לסרט המצויר הקלאסי מ-1973.
בישראל הסרט עלה לאקרנים גם בגרסה מדובבת לעברית ב-2007.
וילבור החזיר חושש מסוף העונה, כי הוא מאמין שבה הוא יסיים את דרכו בתור מעדן בארוחת הערב, ולכן רוקם מזימה ביחד עם שרלוט העכבישה על מנת לוודא שדבר זה לא יקרה לעולם.
סם שפרד – המספר (דיבוב באנגלית)
דומיניק סקוט קיי – וילבור (דיבוב באנגלית)
ג'וליה רוברטס – שרלוט (דיבוב באנגלית)
אופרה וינפרי – גאסי (דיבוב באנגלית)
קתי בייטס – ביטצי (דיבוב באנגלית)
רוברט רדפורד – איקה (דיבוב באנגלית)
סטיב בושמי – טמפלטון (דיבוב באנגלית)
ג'ון קליז – סמואל (דיבוב באנגלית)
תומאס היידן צ'רץ – ברוקס (דיבוב באנגלית)
חוות הלימוד היא משק חקלאי-חינוכי שהקימה רחל ינאית בן-צבי בירושלים.
המשק התקיים בשנות ה-20 בשכונת רחביה ואז במשך שני עשורים באזור ארמון הנציב.
לאחר מלחמת העצמאות שימש השטח כמאחז צה"ל וכתחנת ניסיונות חקלאית של האוניברסיטה העברית.
בשנת 1919 הקימה רחל ינאית בן-צבי על מגרש ביתה בשכונת רחביה משתלת צמחים שכונתה "משק הפועלות".
במשתלה זו ביקשה רחל להכשיר חלוצות במלאכת החקלאות, והן התמחו בנטיעת עצים וגידול פרחים.
עצי אורן שגודלו במשתלה ניטעו לימים במורדות שער הגיא על ידי הקרן הקיימת לישראל, ואילו הפרחים נמכרו לעוברי אורח בשכונת רחביה עצמה.
הפעילות עוררה התנגדות הולכת וגוברת מצד יושבי השכונה השקטה, והפגנות סוערות של חרדים, שזעמו על כי מכירת הפרחים נמשכת גם לאחר כניסת השבת.
ההתנגדות של אנשי רחביה ומצוקת המקום הביאו ב-1928 להעתקתו של "משק הפועלות" לאזור ארמון הנציב, מזרחית לשכונת תלפיות.
השטח בגודל של 50 דונם נרכש על ידי קק"ל.
הבחירה במקום זה נבעה מאיכות הקרקע וממרחב השטח הריק, וכן מפני שרחל שיערה כי עקב בניית 'ארמון הנציב' בקרבת מקום, תוכל אף היא ליהנות מאספקת מים ישירה.
בשנת 1929, בפרעות תרפ"ט המשק חרב, אך חזר לפעול כמה חודשים וב-1933 הפך לחוות לימוד לנערות.
בחווה למדו בשנים הראשונות כ-30–40 בנות בגילאי 15–17 לתקופת לימודים של שנתיים.
החווה כללה גן עצי פרי ומשתלה, כרם על שטח של 4 דונם, גן ירק, לולים ומכוורת.
בשנת 1934 נעשה ניסיון לרכוש שטח של 17 דונם בעמק בצמוד לחווה, אולם הוא נרכש לבסוף בידי סוחרי קרקעות יהודים שבקשו לשווקו למגרשים למגורים.
המבנה הראשון תוכנן על ידי האדריכל ריכרד קאופמן ואוכלס בשנת 1931. המבנה השני תוכנן על ידי האדריכל ליאופולד קרקואר והושלם בשנת 1936. בשנת 1939 עלה מספר התלמידות ל-80. במהלך המרד הערבי הגדול הוקמו במקום עמדות בטון, סליק והצבו כוחות משמר ונוספו שיעורי הגנה עצמית וגדנ"ע.
ב-1943 נקלטה בחווה קבוצה מילדי טהרן, וב-1945 נקלטו בני נוער ניצולי השואה.
במהלך ההפוגה הראשונה במלחמת העצמאות, הוסכם על הכללת חוות הלימוד בשטח מפורז בחסות הצלב האדום.
בלילה שבין 16–17 באוגוסט 1948, במהלך ההפוגה השנייה, נערך על שלוחת ההר שממזרח לחווה קרב דמים, בו ניסו לוחמי גדוד "בית חורון" של חטיבת עציוני לכבוש את ההר שבמרכזו "ארמון הנציב".
הקרב נכשל ובבוקר, לאור יום, נסוגו הלוחמים לחוות הלימוד.
רחל ינאית, שהייתה במקום, קיבלה את פני הפצועים והחיילים התשושים והגישה להם מזון ושתייה.
טענת ישראל הייתה שהכוחות הוכנסו למקום לאור התקדמות כחות ערביים והצורך לפנות ממנו את התלמידות.
מצרים הציבה אולטימטום לפינוי כוחות הצבא מהחווה, אך ישראל לא נענתה לה ודרשה פינוי משולב של כל הכוחות מהמובלעת.
בתגובה הפגיזו המצרים את החווה.
מטה האו"ם קבע שישראל היא זאת שהפרה את ההפוגה.
ב-4 בספטמבר 1948 פונו כל הכוחות מהמובלעת על פי הסכמות שהושגו בחסות האו"ם.
שבוע לאחר מכן שוב הופגזה חוות הלימוד.
בתחילת אוקטובר 1948 הועבר השטח מאחריות הצלב האדום לאחריות האו"ם.
חוות הלימוד לנערות עברה באוקטובר 1948 לפנימיית "כרמית" הסמוכה לשכונת עין כרם, שם פועל בימינו בית הספר הקהילתי סביבתי עין כרם.
במהלך שיחות שביתת הנשק ברודוס נקבע שהמקום יהיה שטח הפקר עד השגת הסכמה אחרת.
ישראל ביקשה לחלק את השטח ולחזור לחווה, אך הערבים התנגדו לכך.
ב-7 ביוני 1949 נכנסו כוחות צה"ל לחווה וישראל הכריזה על סיפוח החווה לישראל.
לאחר שבוע הוסכם שכל הכוחות יוצאו מהשטח המפורז.
עם זאת, אזרחים ישראליים הורשו לשהות בשטח ואליהם נלוו חיילים במסווה של שוטרים, שכן אסור היה לאנשי צבא לשהות בתחומי השטח המפורז.
המקום שופץ והוכשר לקליטה מחדש של תלמידות ובאוקטובר שבו למקום כ-50 נערים ונערות, בעיקר עולים מטורקיה, במקביל להמשך פעילות החווה בעין כרם.
שטח החווה גדל מ-70 דונם ל-700 דונם והוא השתמש במים מושבים להשקיה.
הירדנים התלוננו מפעם לפעם על הפעילות בחווה טענו שמדובר בפעילות צבאית.
במרץ 1950 נהרגו שבעה נערים ו-11 נפצעו בהתפוצצות מוקש ישראלי בחוות הלימוד.
במאי 1950 דווח על יריות לעבר החווה.
במרץ 1951 נתגלע סכסוך קרקעות בין החווה לבין קיבוץ רמת רחל.
ב-1954 הועבר השטח לידי האוניברסיטה העברית שפתחה במקום תחנת ניסיונות חקלאית, שפעלה עד שנת 1967. בשנת 1957 עבדו בשטח החווה עובדים של הקרן הקיימת שהכינו את המקום לנטיעות.
בין השאר, נעשו במקום ניסיונות בצמחי מרפא, ירקות וסוגים של עלי טבק.
בשנת 1961 גודלו במקום, באופן נסיוני, חורפנים, במטרה לבדוק האם הם יסתגלו למזג האוויר החם יחסית בישראל.
לאחר מלחמת ששת הימים נסגרה התחנה.
כיום עדיין נראים בשטח המבנים הישנים של 'משק הפועלות', וישנם עוד כמה שטחים חקלאיים המעובדים בידי בני חניכי פנימיית "עין כרמית", ממשיכת דרכה של פנימיית "כרמית".
ב-5 ביוני 1967, יום פרוץ מלחמת ששת הימים, לאחר שכוחות הלגיון הירדני נכנסו לארמון הנציב, החלו להפגיז את החווה.
בחווה היו אז שני שומרים, אשתו של מנהל החווה ומספר פועלים יומיים.
אשתו של מנהל החווה, רחל קאופמן, שלא הצליחה ליצור קשר עם הצבא, חילקה את כלי הנשק שנשמרו במקום לעשרה מהפועלים שהגיעו לעבודה ולימדה אותם איך לירות בהם.
היא הורתה להם לעלות לעמדה מבוצרת ולירות ברובים כדי לעשות רושם שהמקום מוגן.
בהמשך הגיעו למקום חיילי החטיבה הירושלמית.
פגז שנפל ביניהם הרג אחד ופצע שמונה.
החל מסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 מקדם מינהל מקרקעי ישראל ומשרד התיירות תוכנית להקמת מתחם מלונות בשטח חוות הלימוד ובסמוך לו.
על פי התוכנית יהרסו המבנים ההיסטוריים במקום, ויוקמו ארבעה בתי מלון בהם 1,400 חדרים, בבניינים בגובה של 5–12 קומות, עם חזית אחידה באורך 350 מטר ומגדל עורפי בגובה 24 קומות.
הוועדה המחוזית לתכנון ובנייה אישרה את התוכנית בפברואר 2002. בית המשפט המחוזי בירושלים, אישר לחברה להגנת הטבע והמועצה לשימור אתרים לערער למועצה הארצית לתכנון ובנייה על אישור התוכנית.
בספטמבר 2005 המועצה הארצית ביקשה לערוך תיקונים בתוכנית ואחר כך היא הוקפאה.
בשנת 2013 שוב החל ניסיון לשיווק המתחם לבניית מלונות.
ב-2022 הכינה רשות מקרקעי ישראל תיק תיעוד למבנה, לקראת שימור עתידי אפשרי.
חוות דעת (או חוות דעת רואה חשבון מבקר או דוח רואה חשבון מבקר) היא התוצר הסופי לעבודתו של רואה החשבון על דוחות כספיים של הישות המבוקרת, ולמעשה המסמך היחיד עליו חתום רואה החשבון בתום עבודת הביקורת.
חוות הדעת ממוקמת בתחילתו של הדוח הכספי, לאחר תוכן העניינים.
מטרת עבודת הביקורת של רואה החשבון המבקר היא לאפשר לו לחוות דעתו על הדוחות הכספיים של לקוחו שהם משקפים באופן נאות, בהתאם לכללי חשבונאות מקובלים, מכל הבחינות המהותיות, את מצבה הכספי, תוצאות פעולותיה, השינויים בהונה העצמי ותזרימי המזומנים שלה.
דוח רואה חשבון מבקר הוא כלי עיקרי לתקשורת בין המבקר לבין ציבור המשתמשים בדוחות הכספיים.
תפוצתו היא רחבה ביותר, שכן הוא אינו מופץ ל"אנשי פנים" בלבד, אלא לכלל בעלי המניות ושאר המשתמשים בדוחות הכספיים.
מתוך הכרה בחשיבותו של דוח המבקרים ככלי תקשורת להעברת מסר חד משמעי ברור, נקבע נוסח אחיד לדוח וכן מתכונות ניסוח מוסכמות למקרים בהם התעורר צורך אצל רואה החשבון המבקר לסטות מהנוסח האחיד של דוח המבקרים.
דוח רואה החשבון המבקר הוא דוח רשמי שמושפע הן מדרישות סטטוטוריות (כגון חוק החברות ותקנות ניירות ערך) והן מתקני ביקורת של לשכת רואי החשבון בישראל.
כמו כן מכתיבה לשכת רואי החשבון כיצד תנוסחנה הסתייגויות מהנוסח האחיד.
מבנה דוח רואה חשבון מבקר לפי התקינה הישראלית נקבע בתקן ביקורת 90 ותוקן בתקן ביקורת 99:
הבחנה בין אחריות הדירקטוריון וההנהלה של הגוף המבוקר לבין אחריותו של רואה החשבון המבקר.
פיסקת היקף (תיאור מהות הביקורת)
התייחסות לתקני ביקורת מקובלים ולתקנות שנקבעו בתקנות רואי חשבון (דרך פעולתו של רואה חשבון), התשל"ג-1973.
תיאור תכליתה ומהותה של הביקורת המבוצעת על ידי רואה החשבון המבקר.
תוספות לנוסח האחיד הבאות לענות על דרישות מיוחדות של רשויות או של חוקים בארץ או בחו"ל.
סוגי דוחות רואה חשבון מבקר
דוח רואה חשבון מבקר יכול לכלול אחד מאלה:
דוח רואה חשבון מבקר לפי הנוסח האחיד;
דוח רואה חשבון מבקר הכולל שינוי מהנוסח האחיד:
במקרים שאינם משפיעים על חוות דעתו של המבקר - הפניית תשומת לב.
במקרים המשפיעים על חוות דעתו של המבקר:
דוח רואה חשבון מבקר לפי הנוסח האחיד
הנוסח האחיד של דוח רואה חשבון מבקר כולל ארבעה מרכיבים: פיסקת מבוא, פיסקת היקף (תיאור מהות הביקורת), פיסקת חוות הדעת, ותוספות לנוסח האחיד.
המבקר יוכל לתת חוות דעת בלתי מסויגת, אם ביצע את בדיקתו בהתאם לתקני ביקורת מקובלים, ותוצאות בדיקתו הניחו את דעתו כי הדוחות הכספיים ערוכים בהתאם לכללי חשבונאות מקובלים, מכל בחינות מהותיות, תוך יישום עקיב של כללים אלה, וניתן בהם גילוי נאות.
במקרה זה תהיה חוות דעתו "חוות דעת בלתי מסויגת", לאמור: דוח שבו הוא מחווה דעתו, ללא הסתייגות, כי הדוחות הכספיים משקפים באופן נאות, בהתאם לכללי חשבונאות מקובלים, מכל בחינות מהותיות, את מצבה הכספי של החברה, תוצאות פעולותיה, השינויים בהונה העצמי ותזרימי המזומנים שלה.
דוח רואה חשבון מבקר הכולל שינוי מהנוסח האחיד
עניינים שאינם משפיעים על חוות דעתו של המבקר - הפניית תשומת לב
לעיתים, מוצא המבקר לנכון לכלול שינוי מהנוסח האחיד על ידי הוספת פיסקת הפניית תשומת לב שנועדה להדגיש עניין מסוים המשפיע באופן משמעותי על הדוחות הכספיים וכלול בביאור לדוחות הכספיים.
תוספת של פיסקת הפניית תשומת לב כאמור אינה משפיעה על חוות דעתו של המבקר.
לכן, פיסקה זו תבוא בסוף דוח רואה החשבון המבקר ותתייחס לעובדה שחוות דעתו של המבקר אינה מסויגת בהקשר זה.
כדי למנוע את הרושם כי יש בהוספת פיסקת הפניית תשומת לב משום הסתייגות, תבוא פיסקה זו כאמור בסוף דוח רואה החשבון המבקר ותחל במילים: "מבלי לסייג את חוות דעתנו הנ"ל, אנו מפנים את תשומת הלב ל..."
עניינים המשפיעים על חוות דעתו של המבקר
חוות דעת מסויגת תינתן כשקיימת סיבה מהותית המביאה את המבקר למסקנה שאינו יכול לתת חוות דעת בלתי מסויגת, אך ההשפעה של אותה סיבה אינה כה מהותית כדי שתידרש חוות דעת שלילית או הימנעות מחוות דעת.
המבקר יסתייג בחוות דעתו במקרים הבאים:
אי-הסכמה של המבקר בקשר ליישום כללי חשבונאות ודיווח בדוחות הכספיים:
נתונים בדוחות הכספיים אינם מוצגים בהתאם לכללי חשבונאות מקובלים.
אין יישום עקיב של כללי החשבונאות בתקופה המבוקרת ביחס לתקופת החשבון שקדמה לה, למעט אם המבקר מסכים לשינוי, משום שלדעתו השינוי מוצדק לאור כללי חשבונאות מקובלים, ובדוחות הכספיים ניתן גילוי נאות לשינוי ולהשפעתו.
אין בדוחות הכספיים גילוי נאות של עניין הדרוש כדי לשקף באופן נאות את מצבה הכספי של החברה, את תוצאות פעולותיה, את השינויים בהונה העצמי או את תזרימי המזומנים שלה.
הדוחות הכספיים אינם כוללים את המידע הנדרש על-פי הוראות החוק החלות על הגוף המדווח, כגון חוק החברות ותקנותיו, חוק ניירות ערך ותקנותיו וכדומה.
המבקר לא נקט נוהלי ביקורת, שחשבם לדרושים בהתאם לנסיבות, כולם או מקצתם, אם מחמת הגבלה על ידי הלקוח ואם מסיבות אחרות.
נוהלי הביקורת, שיושמו, לא הניבו ראיות מספקות.
חוות דעת שלילית תינתן כשההשפעה של הסיבות לאי-הסכמת המבקר בקשר ליישום כללי חשבונאות ודיווח בדוחות הכספיים, כמפורט לעיל, היא מהותית עד כדי כך שלדעת המבקר הדוחות הכספיים בכללותם הם בלתי נאותים.
המבקר יימנע ממתן חוות דעת כשההשפעה האפשרית של הגבלה בביקורת, היא מהותית עד כדי כך שהמבקר אינו יכול לחוות דעה על הדוחות הכספיים, וכן במקרה של הגבלה שהוטלה על ידי הלקוח מסיבות שאינן מוצדקות.
"חוות העלמות" הייתה חווה חקלאית להכשרת נערות לעבודה בחקלאות על שפת הכנרת, שפעלה בין השנים 1911–1916.
את רעיון ההקמה של חוות להכשרת פועלות חקלאיות פרסם מנחם שמואלי (ממש"י) ב-1910. בשנת 1911 שכרה החלוצה האגרונומית ד"ר חנה מייזל מחוות כנרת שטח אדמה ליד שפת ים כנרת ובחווה הקצו לה ולשש התלמידות הראשונות שני חדרים.
כעבור שנה, מספר התלמידות גדל לכ-15. מטרתה הייתה להכשיר פועלות לעבודה חקלאית אשר תוכלנה לעזור לבעליהן האיכרים.
בין החניכות הראשונות הייתה המשוררת רחל בלובשטיין אשר החוויות שלה מהחווה באו לידי ביטוי בשיריה, וכן שרה מלכין ותחיה ליברזון.
בשנת 1910 הגה ממש"י את רעיון הקמת החווה במאמרו הפמיניסטי "לשאלת הפועלת הגלילית" שפורסם ב-1910:
באותה שנה החלה מייזל לפעול עבור הקמת חוות לימוד חקלאות לנערות.
היא נסעה לאירופה במטרה להשיג מימון מגורמים שונים בתנועה הציונית.
אוטו ורבורג, יושב ראש המחלקה הארץ ישראלית של התנועה הציונית שישב בברלין, קיבל ממנה בביקורה הצעת תקציב מסודרת לתוכנית של חווה עבור חמש עשרה נערות שתשתרע על מאה דונם, ובה לול, גן ירק ושדות.
מייזל צפתה שההוצאות הראשונות יגיעו ל-22,600 פרנק, וההוצאות השוטפות לשנה יהיו 6,000 פרנק.
ורבורג ראה את העניין בעין יפה וביקש מארתור רופין להכריע בנושא.
בנוסף לביקור זה, השתדלה מייזל גם אצל נציגות "ארגון הנשים היהודיות לעבודה תרבותית בפלשתינה", שהסכים לתמוך בחווה.
ההחלטה שהתקבלה הייתה כי הקרן הקיימת תחכיר את האדמה, וארגון הנשים יממן את הוצאות החכירה וההוצאות השוטפות.
אולם למעשה, מייזל הייתה זו שקבעה את העובדות בהגיעה עם קבוצת נערותיה לכנרת באפריל 1911, והארגון אישר בדיעבד את מה שכבר יצא לפועל.
הבחירה דווקא בכנרת נבעה משיקולים שונים.
ארתור רופין, שלנגד עיניו עמדו הסיבות הכלכליות, לקח בחשבון את האדמה המושקית ושפע המים בכנרת שיאפשר גידול ירקות.
מלבד זאת, מצב החווה באותו זמן היה קשה ביותר, ונתלו תקוות כי חוות הפועלות שקיבלה מימון שוטף לפועלות ולמנהלת ואף שילמה דמי חכירה על הקרקע תהווה כקרש הצלה.
מייזל קיוותה שהשפעתו המחנכת של המקום תגיע גם לבנות טבריה ולנשי המושבות:
בתחילה גרו הנערות במושבה כנרת, והצטרפו לחוות כנרת או ל"חות הצעירים", בניהולו של יואל גולדה כגוף נפרד אך תלוי.
לדברי רופין, יהיה זה שלב ראשון לקראת ייסוד החווה ממש, באוגוסט אותה שנה.
שכרן של הבנות נע בין שלושים לחמישים פרנק לחודש, כאשר חלקו הגיע מארגון הנשים וחלקו מחוות כנרת.
תקופה זו ארכה כשנה וחצי.
על אף שהחווה התפרסמה והביקוש להתקבל אליה עלה והלך, בעיות שונות שהתעוררו הביאו את מייזל להמשיך ולחתור לניתוק החווה מחוות הפועלים, וניהולה כחווה עצמאית:
בעקבות חילוקי דעות עם מנהל החווה יואל גולדה באשר לשכר הפועלות הנמוך, חוסר התכנון החקלאי ואי הסדרים השונים, הגיעה מייזל למסקנה כי יש להעביר את החווה למקום אחר כחווה שתעמוד בפני עצמה.
לבסוף, עם עזיבת גולדה את החווה קטן מאוד מספר הפועלים בה וחלק מהמקום הוחכר לעלמות.
בין חוות העלמות לחוות הפועלים הוקם קיר, והחווה הייתה למוסד עצמאי.
על פי מייזל שטח החווה כלל שדה בן 70 דונם אדמת משקה ובית אחד במשך החורף הראשון נבנתה רפת ו"סידרו פחות או יותר את ההשקאה".
יעדיה החינוכיים של חוות העלמות
שלא כחוות כנרת, חוות העלמות לא הוקמה כדי לספק עבודה לנשים, אלא לחנכן לעבודה חקלאית ולניהול משק בית.
בראש ובראשונה, ביקשה מייזל לחנך "אשת עבודה פשוטה".
מטרתה הייתה לחנך נערות יהודיות לסדר, לניקיון ולשיטתיות.
אכן, בחווה תפסו לימודי החקלאות מקום מרכזי, בעוד לימוד ניהול משק הבית קיבל חשיבות משנית.
באשר למקומה של הבחורה כאשת איכר, התגלעו מחלוקות בין מייזל לבין מי מבין הבחורות.
בעוד היא ראתה בחזונה אישה העובדת בכפר בנוסף על תפקידיה כעקרת בית, בעיני הבחורות נראו עבודות משק הבית, המטבח והילדים כשוליות.
בשנת 1916 נלמדו בחווה המקצועות: המטבח והבית; גידול ירקות; מחלבה; גידול עופות; משתלה של עצי נוי; נטיעות.
משך ההכשרה היה שנתיים והוא כלל 6 שבועות במטבח; בבית - 6 שבועות; בחצר (מחלבה וגידול עופות - 2 חודשים; משתלה - 2 חודשים; ובשאר הזמן עבדו הנערות בשדה.
בימי החורף נערכו שיעורים עיוניים.
מלבד החזון החקלאי החלוצי, ביקשה מייזל גם לחנך ולפתח בבנות את הרגש העמוק אל הארץ באמצעות אהבת הטבע, וראיית האזור כקרקע ליצירת בראשית.
יום רגיל בחיי החווה היה בעל שמונה עד תשע שעות עבודה, כאשר בערב התפנו הבנות ללימודים ולתכנון משותף של יום העבודה הבא.
מייזל התעניינה בעיקר בגן הירק, והביאה את החווה להתמחות במגוון של גידולי ירקות.
הוקמה אף משתלה מוצלחת שאת שתיליה מכרו הבנות לחקלאי האזור.
כמו כן נעשו ניסויים בפיתוח סוגים שונים ומגוונים.
הבנות עבדו בחקלאות ובבית, כאשר בימים שאינם יפים לחקלאות, הוחלט כי הבנות יעסקו בתפירת בגדי עבודה לפועלים.
בימי החורף נתנה מייזל שיעורים בבוטניקה לבנות.
בהמשך הוחלט ללמד את הנערות גם טיפול במשק החלב.
בדו"חות שוטפים על החווה נכתב תכופות על מצבן הבריאותי של הבנות.
האקלים והביצה בכנרת גרמו למחלת המלריה, מה שהביא ב-1914 להחלטה לנטוע אקליפטוסים על מנת לייבש את הביצה..
לפי התמונות מהימים ההם הפועלות עבדו כשהן לבושות בשמלות ארוכות, עטופות בכאפיות להגנה נגד יתושים וברחשים למיניהם שגדלו בביצות הנרחבות שהיו בשטחים דרומית לים כנרת.
הפועלות נאלצו גם להדוף את הציפורים אשר גילו את עלי הירק במהלך נדידתם.
הירקות מגן הירק הוסעו על ידי הנערות בעגלות לשוק בטבריה לחיפה והגיעו גם לדמשק באמצעות הרכבת החיג'אזית.
גן הירקות המשיך להתקיים גם לאחר חיסול חוות העלמות בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
ענף נוסף שנמצא מתאים לבנות היה רפת החלב.
יש ביטוי בשירה של המשוררת רחל "חליבת לילה", בו היא מתארת את ההתרחשות ברפת של כנרת.
מייזל רוותה נחת מהישגי החווה ומעבודתן של הבנות.
מעדויות שונות שנשתמרו במכתביהן של הבנות (ובהן רחל בלובשטיין) משתקפת אווירה טובה של שביעות רצון מהעשייה, על אף תנאי החיים, שהיו קשים ביותר.
הבנות עבדו מתוך שמחה ואהבה, וכזה גם היה יחסן למייסדת.
ברם, הבנות אהבו את העבודה החקלאית, אך מצאו פחות עניין בלימוד תורת משק הבית, תפירה ובישול.
הן ביקשו להשתוות לפועל החלוץ וראו את שליחותן בעבודת האדמה.
חילוקי דעות שעלו בנושא זה, וכן ספקות באשר ליכולתה של האישה להסתגל לעבודה חקלאית, הביאו לעיתים בחורות לעזוב את החווה.
אף על פי כן הייתה מייזל בעיני הבנות כ"אחות יותר גדולה".
החוקרת מרגלית שילה רואה את העזיבות מהחווה על רקע הנדידה המתמדת שאפיינה את פועלי העלייה השנייה וביטאה את סערת רוחם.
כמו כן, ככל שעלה מספר הפועלות שעלו ארצה היה לחץ גדול של בחורות שביקשו להתקבל לחווה.
הבנות התנערו מחיי הדת, והשבת לא נשמרה.
את השבתות והחגים ניצלו הבנות לטיולים ולבילויים.
השפה העברית, שהייתה חשובה לבנות ביותר, הייתה השפה היחידה בה דיברו בחווה.
בקנאותן, השפיעו הבנות גם על הפועלים: "בזה השפיעו העלמות שהדיבור העברי יתפוס מקומו בין כל פועלי כנרת".
בערבים נערכו שיעורים לשיפור העברית, ובוועידת הפועלות במרחביה הציעה מייזל שיתקבלו לחווה רק פועלות שהעברית שגורה בפיהן, שמא תפגע הרמה הלימודית בחווה עקב אי ידיעת השפה.
על אף השתדלותה הרבה של מייזל, נסגרה החווה בקיץ 1917 עקב הקשיים הרבים שהביאה עמה מלחמת העולם הראשונה.
עם סגירת החווה ועזיבת הבחורות את המקום, הורגש היעדרן של הבחורות: מלבד בחסרון תוצרתן החקלאית, הדבר ניכר גם במראהו החיצוני של היישוב, בטיפוח הנוי ובניקיון הציבורי.
על אף הזמן הקצר בו פעלה, הייתה החווה בעלת משמעות מיוחדת בכל הנוגע למקומן של הפועלות במטרה הציונית החקלאית.
מייזל הביאה לשינוי מעשי, ובעקבותיו לשינוי ההתייחסות אל הפועלות.
היא הכניסה בליבן את הכרת ערכן העצמי, תוך שחרורן מהצורך להשתוות בכל לחברים.
הפועלים מצדם חדלו לראות בעבודתן כעבודת משרתות, והחלו לראות את השווה והשונה.
שינוי זה ביחס לפועלת התאפשר לאחר שהוכיחה את יכולתה וכישוריה, והראתה כי בכוחה להגיע להישגים ולתוצרת.