tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסגרת הפגישה סיפר ג'ורדן לאברמס במשך 3 שעות כיצד ג'קסון התעלל בו מינית וסיפר תיאורים גרפים על אוננות ומין אוראלי.
ג'ורדן סיפר טענות אלו גם במשטרה ואף תיאר את איבר מינו של ג'קסון.
ב-18 באוגוסט החלה המחלקה להתעללות מינית בילדים במשטרת לוס אנג'לס בחקירה פלילית נגד ג'קסון.
ג'ון, אימו של ג'ורדן, אמרה תחילה למשטרה כי היא אינה תומכת בטענות שג'קסון הטריד מינית את ג'ורדן אך דעתה התערערה לאחר מספר ימים.
כתוצאה מכך המשטרה הוציאה צו חיפוש בביתו של ג'קסון בחוות נוורלנד.
בנוסף במסגרת החקירה המשטרה חקרה 30 ילדים שהיו בקרבת ג'קסון אך אף אחד מהם לא טען שג'קסון התעלל בו מינית.
במסגרת החקירה הנהג של ג'קסון העיד כי נהג להסיע את ג'קסון לביתו של ג'ורדן בלילה ואסף אותו בבוקר במשך 30 ימים.
באותה תקופה אנתוני פליקאנו, בלש אשר שכר ג'קסון ערך מסיבת עיתונאים וטען כי אביו של ג'ורדן ניסה לסחוט מג'קסון 20 מיליון דולר אך לא ציין פרטים נוספים מעבר לזה.
גם משפחתו של ג'קסון ערכה מסיבת עיתונאים וטענה שמדובר בסחיטה.
בעקבות הפרשה נאלץ ג'קסון לבטל הופעות בסיבוב ההופעות Dangerous World Tour.
ב-26 באוגוסט גורם בחקירה דיווח כי אוון לא זכר את הזמנים והתאריכים של ההתנכלות לכאורה, אם כי דווח שג'ורדן כן היה עקבי בדבריו.
גורם אחר בחקירה אמר כי אין הוכחות רפואיות או מוקלטות כנגד ג'קסון וגם החיפוש שנעשה בביתו של ג'קסון לא העלה ממצאים.
בתיק החקירה נטען כי ג'ורדן אוים על ידי ג'קסון שלא לספר שום דבר על ההתעללויות.
ב-31 באוגוסט עורכת הדין גלוריה אלרד קיימה מסיבת עיתונאים ואמרה כי תוגש תביעה אזרחית נגד ג'קסון.
למרות השמועות על כך שאלרד ייצגה את אוון וג'ון בתביעה האזרחית כי טענה שלא.
ב-13 בספטמבר נודע כי העורך דין של התיק הוא לארי ר.
בספטמבר 1993 נסעה משטרת לוס אנג'לס לפיליפינים על מנת לחקור שניים מעובדי הבית לשעבר של ג'קסון.
אם כי עדותם של העובדים לא הייתה נחשבת אמינה במיוחד מכיוון שהיה להם ויכוח עם ג'קסון לגבי המשכורת שלהם.
ב-8 בנובמבר הוציאה המשטרה צו חיפוש גם לבית הוריו של ג'קסון.
בשלב מאוחר יותר החלו הורים להתלונן כי המשטרה השתמשה בשיטות חקירה אגרסיביות כאשר חקרו את ילדיהם.
הם טענו כי הם הפחידו את הילדים בשקרים כמו שיש להם תמונות עירום שלהם ואז אמרו להורים שהם הוטרדו אף על פי שזה לא היה נכון.
ב-6 באוקטובר 1993 ג'ורדן נפגש לשיחה עם ד"ר ריצ'רד גרדנר בניו יורק.
במהלך השיחה ג'ורדן סיפר על האירועים שהתרחשו בזמן שהיו במונקו בטקס פרסי המוזיקה העולמית.
בשלב מאוחר יותר אביו החורג של ג'ורדן שלח לצוות החקירה הקלטה של השיחה שלו עם אוון.
השיחה נחשבה כראיה עבור צוות ההגנה של ג'קסון שבעזרת ההקלטה טען כי אוון היה אב קנאי שניסה לסחוט מג'קסון כסף.
הקלטת של השיחה שוחררה על ידי החוקר של ג'קסון באופן פומבי לאחר שנעשו בה עריכות.
עדויות מצוות העובדים ומילדים אחרים
ברט בראנס, אחד מהילדים שהעידו בחקירה אמר כי הוא חולק מיטה עם ג'קסון אך כי הוא לא עבר התעללות מינית: "הייתי בצד אחד של המיטה והוא היה בצד השני, זו מיטה גדולה", אמר בראנס בחקירה.
וייד רובסון (אשר לימים היה הדמות המרכזית בסרט לעזוב את נוורלנד) אמר בזמנו כי כאשר היה בן 10 כי גם הוא חולק מיטה עם ג'קסון אך שום דבר מיני לא קרה.
לעומת זאת אחד המאבטחים של ג'קסון טען כי הוא פוטר מכיוון "שידע יותר מדי" ואף אמר כי ג'קסון אמר לו להשמיד צילום עירום של ילד.
המאבטח טען כי לא התלונן שמטרה מכיוון שמכר את הסיפור תמורת 150 אלף דולר.
ב-13 בדצמבר 1993 טענה המשרתת לשעבר של ג'קסון בלנקה פרנסיה כי היא ראתה אותו מתקלח עם ילד אחר.
מאוחר יותר התברר כי גם היא מכרה את הסיפור שלה תמורת 20 אלף דולר.
למרות השמועות פרנסיה טענה כי ג'קסון לא פיטר אותה.
בהמשך נודע בעקבות תביעה נוספת שהוגשה על ידי מאבטחים לשעבר של ג'קסון כי ישנן עדויות נוספות של מאבטחים שטענו כי נהגו להסיע את ג'קסון לבתים של ילדים קטנים בלילה.
במקביל לחקירה נגד ג'קסון התקיימה גם חקירה כנגד אוון.
במסגרת החקירה נודע כי אוון היה בפיגור בתשלומי מזונות בסך של 68,400 דולר למרות שהרוויח הרבה בעבודתו.
לאחר חקירה שנמשכה חמישה חודשים, פרסם סגן התובע המחוזי במחוז לוס אנג'לס, מייקל מונטניה, הודעה פומבית לפיה לא הוגשו כתב אישום נגד אוון מכיוון שעורכי דינו של ג'קסון לא ידעו לספק פרטים מדויקים אודות הסחיטה לכאורה וגם כי ג'קסון עצמו מצא לנכון לשתף פעולה עם הסחיטה לכאורה של אוון.
בנוסף אמר כי בכללי כל הדיונים שהתנהלו סביב הסחיטה לכאורה היו נראים כדיונים ליישב סכסוך אזרחי ולא כסחיטה.
אוון הודה כי כאשר שאל את ג'ורדן האם ג'קסון התעלל בו מינית הוא השתמש בסם הרגעה בשם אמוברביטל לאחר שג'ורדן נאלץ לעבור ניתוח שיניים.
אך מחקרים שנערכו בשנת 1952 הוכיחו כי בעזרת הסם אפשר לשתול זיכרונות שווא.
בנוסף לדברי אליסון ווינטר, היסטוריונית מדעים מאוניברסיטת שיקגו ניתן לגרום לאנשים להגיד דברים בניגוד לרצונם כשהם נמצאים תחת השפעת הסם כאשר רומזים להם דברים וחוזרים על השאלות ובעקבות כך ראייה זו נפסלה מהתיק.
מארק טורבינר הרופא המרדים בניתוח טען כי משתמשים בתרופה זו רק בעת טיפולי שיניים וכי לא נעשה שימוש בתרופה בשביל העדות.
אך על פי תוכנית הרכילות "Hard Copy" טורבינר נתן לג'ורדן גליקופירוניום ברומיד והידרוקסיזין במקום אמוברביטל.
כתוצאה מכך המנהל לאכיפת הסמים חקר את התרופות שנתן טורבינר במהלך ניתוחי שיניים והתגלה כי הוא נהג לתת למטופלים מורפיום ודמרול.
על פי האישורים שהיו בידיי מועצת בוחני השיניים האמריקאית נקבע כי טורבינר מוגבל בתרופות שאותם הוא יכול לתת למטופלים אך הסתבר בהמשך כי הוא חרג ממגבלות אלה למשל כאשר השתמש בתרופות לביצוע הרדמה כללית לאחד המטופלים.
ב-10 בפברואר 1993 חשף ג'קסון כי הוא סובל ממחלת עור בשם ויטיליגו, מחלת עור אוטואימונית, שבה מאבדים אזורים מסוימים של העור את צבעם והעור הופך בהיר.
בריאיון בו ג'קסון סיפר על כך צפו 90 מיליון איש והמחלה זכתה להכרה רבה בעולם ולתפוצה נרחבת בתקשורת.
ביולי 1993 העיד ג'ורדן כי ג'קסון הרים פעם אחת את חולצתו על מנת להראות לו את הכתמים שלו.
ב-20 בדצמבר 1993, חוקרי מחלקת השריף של מחוז סנטה ברברה ושל ה-LAPD הוציאו לג'קסון צו לביצוע חיפוש גופני, מכיוון שהמשטרה רצתה לאמת את תיאורו של ג'ורדן על האנטומיה הפרטית של ג'קסון.
כתוצאה מכך השוטרים צילמו את כל גופתו של ג'קסון.
השוטרים חיפשו סימנים על גופו של ג'קסון אשר תואמים לכתמים אותם תיאר ג'ורדן.
ג'קסון הסכים לבקשה מכיוון שאי הסכמה לבקשה נחשב לאינדיקציה לאשמה בבית המשפט.
הנוכחים בבדיקה מטעם הפרקליטות היו התובע המחוזי טום סנדון, בלש, צלם ורופא.
הנוכחים מטעם ג'קסון היו שני עורכי דינו, רופא, בלש, שומר ראש וצלם.
עורכי הדין וסנדון הסכימו לעזוב את החדר במהלך הבדיקה.
בהתעקשותו של ג'קסון גם בלש התביעה עזב.
כשהוא במצב רגשי קשה ג'קסון עמד במרכז החדר ופשט את בגדיו.
החיפוש נמשך 25 דקות ללא מגע.
ב-28 בינואר 1994 הגיעו דיווחים כי התיאורים של ג'ורדן לא תאמו את מה שמצאו בחיפוש הגופני על ג'קסון.
על פי בלש LAPD ומומחה הפדופיליה ביל דוויין, שדיבר עם חדשות NBC בפברואר 2003, התיאור של ג'ורדן תאם את התמונות של איברי המין של ג'קסון.
דוויין האמין כי העדות של ג'ורדן הייתה אמיתית ולא פיקטיבית.
התובע המחוזי וצלם השריף ציינו כי התיאור מדויק, אך השופטים סברו שהתמונות אינן תואמות את התיאור.
במרץ 1994 נקראה קתרין, אמו של ג'קסון, להעיד בפני חבר השופטים הגדול של מחוז לוס אנג'לס.
החוקרים שאלו אם בנה שינה את מראה איברי המין שלו.
ג'ורדן טען כי ג'קסון היה נימול אך בדוח הבדיקה היה נראה שג'קסון לא נימול ושהעורלה שלו נראתה שלמה.
הטענות של לה טויה ג'קסון
ב-8 בדצמבר 1993 טענה אחותו של ג'קסון לה טויה ג'קסון שג'קסון הוא אכן פדופיל וכי שאר המשפחה שלהם תומכת בו מכיוון שהם פוחדים שהוא לא יתמוך בהם כלכלית.
היא טענה כי העובדה כי עבר התעללות בילדות הפכה אותו לאדם מתעלל בעצמו.
היא ובעלה דאז ג'ק גורדון סיפרו פעם כי ג'קסון ניסה לחטוף אותה ולהרוג אותה.
אם כי לה טויה לא הציגה הוכחות כלשהן לדבריה.
מאוחר יותר טענה לה טויה כי יש לה הוכחות לדברים שאמרה והציעה למכור אותם תמורת חצי מיליון דולר.
בעקבות כך החלו מלחמות בין צהובונים שונים על המידע אך בסופו של דבר ההוכחות לא התפרסמו מכיוון שלא היו מספקות.
בשנים מאוחרות יותר לה טויה חזרה מדבריה לאחר שטענה כי בעלה הכריח אותה להגיד את זה ובשנת 2000 ג'קסון אף סלח ללה טויה על דבריה.
ג'קסון פגש את ליסה מארי פרסלי בסביבות ה-26 במאי 1974 במהלך מסיבת אירוסין של אחד מאחיו של ג'קסון.
בנובמבר 1992 ג'קסון יצר קשר מחדש עם ליסה.
מאוחר יותר כאשר החלו ההאשמות נגדו, ליסה תמכה בו לאורך כל התקופה.
ג'קסון הפך לתלוי רגשית בליסה שגם דאגה למצבו הבריאותי.
בסוף 1993 ג'קסון הציע לליסה נישואים, השניים התחתנו אך התגרשו לאחר שנתיים.
בעקבות הלחץ של ההאשמות נגדו, ג'קסון החל להתמכר למשככי כאב אותם לקח בעקבות ניתוחים שעבר בקרקפת שלו.
ככל שההאשמות נגדו התחזקו כך מצבו הבריאותי של ג'קסון הידרדר אף יותר, הוא הפסיק לאכול ואיבד 10 קילוגרם ממשקלו.
לדבריו של ג'קסון הייתה לו נטייה להפסיק לאכול כשהוא ממש כעס או סבל מכאב נפשי.
הוא סיפר כי חברתו אליזבת' טיילור אילצה אותו לחזור לאכול: "היא לקחה את הכף והכניסה אותה לתוך הפה שלי".
הוא אמר שבסופו של דבר הוא התעלף והיה צריך להכניס לו מזון דרך הוריד.
כשהיה במקסיקו ב-8 בנובמבר 1993, בתצהיר של בית המשפט שאינו קשור להתעללות בילדים לכאורה, ג'קסון נראה מנומנם, חסר ריכוז ומלמל תוך כדי דיבור.
לדבריו, הוא אינו זכר את תאריכי הוצאת האלבומים שלו או את שמות האנשים איתם עבד, ולקח לו מספר דקות לנקוב בכמה מאלבומיו האחרונים.
ב-12 בנובמבר הוא ביטל את שאר סיבוב ההופעות שלה וטס עם טיילור ובעלה ללונדון.
כשג'קסון הגיע לשדה התעופה הוא נעצר ונלקח לביתו של המנהל של אלטון ג'ון ולאחר מכן למרפאה.
במהלך חיפוש שערכו בדברים שלו מצאו 18 בקבוקונים של תרופות במזוודה.
ג'קסון הזמין את כל הקומה הרביעית במרפאה, שם קיבל דיאזפאם כדי לגמול אותו ממשכי כאבים.
בהיותו במרפאה הוא השתתף במפגשי טיפול קבוצתיים ואחד על אחד.
ב-15 בנובמבר, עורך דינו של ג'קסון, ברט פילדס, דיבר בפומבי על פגישתם האחרונה במקסיקו סיטי והתמכרותו של ג'קסון: "חייו של [מייקל] היו בסכנה אם היה ממשיך ליטול כמויות אדירות כאלה של תרופות.
הוא בקושי הצליח לתפקד כראוי או באופן אינטלקטואלי".
בדצמבר 1993 ג'קסון הגיב לראשונה על ההאשמות נגדו:
"לאחרונה נאמרו הצהרות מגעילות רבות בנוגע לטענות על התנהגות לא תקינה מצידי.
ההצהרות האלה עליי שגויות לחלוטין.
כפי שאמרתי כבר מההתחלה, אני מקווה לסיום מהיר של החוויה המזוויעה והמחרידה הזו שאליה נקלעתי.
לא אגיב בהצהרה זו על כל הטענות הכוזבות שמועלות נגדי מכיוון שעורכי הדין שלי יעצו לי שזה לא הפורום המתאים לעשות זאת.
אני אגיד שאני מוטרד במיוחד מההתמודדות עם ההמונים ועם הפרסומים הנוראים של התקשורת.
בכל הזדמנות, התקשורת פיתחה ותמרנה את הטענות האלה כדי להגיע למסקנות משלהן.
אני מבקש מכולכם לחכות ולשמוע את האמת לפני שאתם מתייגים או מגנים אותי.
אל תתייחסו אליי כאל עבריין, כי אני חף מפשע.
נאלצתי לעבור בדיקה לא אנושית ומשפילה של מחלקת השריף במחוז סנטה ברברה ומשטרת לוס אנג'לס בתחילת השבוע.
הם הגישו לי צו חיפוש שאפשר להם לצפות ולצלם את גופי כולל איבר המין, ישבן, פלג גוף תחתון, ירכיים וכל אזור אחר שהם רוצים.
הם חיפשו כביכול כל שינוי בצבע של העור שלי או כתמים על העור או עדויות אחרות למחלת העור שלי הנקראת ויטיליגו, עליה דיברתי בעבר.
הצו גם הורה לי לשתף פעולה בכל בדיקה של הגוף שלי על ידי הרופא שלהם כדי לקבוע את מצב העור שלי כולל האם יש לי ויטיליגו או כל הפרעת עור אחרת.
בצו עוד צוין כי אין לי זכות לסרב לבדיקה או לצילומים, ואם לא אשתף איתם פעולה, הם יציגו סירוב זה בכל משפט כאינדיקציה לאשמתי.
זו הייתה החוויה הכי משפילה בחיי, שאף אחד לא צריך לסבול.
וגם לאחר שמימשו את צו החיפוש הזה, הצדדים המעורבים עדיין לא היו מסופקים ורצו לצלם עוד יותר.
זה היה סיוט, סיוט מחריד.
אבל אם זה מה שאני צריך לסבול כדי להוכיח את חפותי, את חפותי המוחלטת, כך יהיה".
ב-5 בינואר 1994 בטקס פרסי ה-NAACP Image ה-26 נשא ג'קסון נאום בו טען כי הוא חף מפשע וזכה למחיאות כפיים מהקהל.
גם מנחה הטקס תמך בג'קסון כאשר באחת מהפעמים שקרא בשמו הוסיף את המילים "חף מפשע עד שיוכח אחרת".
רוב המידע על הפרשה התקבל על ידי התביעה ועל ידי ג'קסון עצמו.
אף על פי שרוב החומרים שהתקבלו לתקשורת לא הוכיחו שג'קסון אשם התקשורת ניסתה לצייר זאת כך כי ג'קסון אשם בעיקר על ידי כותרות שקריות שלא תאמו לנכתב בתוכן הכתבה.
בנוסף הודלף גם חומר מחקירת המשטרה וסופרו סיפורים לא רשמיים על פעילותו הפלילית לכאורה ואף פורסמו תמונות לא מחמיאות של ג'קסון.
אחת הכותרות שהוצגו הייתה: "מייקל ג'קסון: וילון נסגר" ובניו יורק פוסט הציגו את הכותרת "פיטר פן או סוטה" וכך היו רוב הכותרות שהוצגו.
עיתונאי בשם דיימונד מהצהובון "Hard Copy" ניצל את 15 השנים הבאות על מנת להוכיח שג'קסון אכן פדופיל.
למשל באחת מהפעמים הוא אמר שיש בידיו מסמכים שקשורים לחקירה והם "מצמררים".
הוא טען כי אחד מהשמות שהופיעו בחקירה הוא השם מקולי קאלקין אך קאלקין הכחיש את הטענות שעבר התעללות על ידי ג'קסון.
שני צהובונים קנו מסמכים חסויים מהחקירה בשווי של 20 אלף דולר.
באחד מהמסכים נכתב כי מספר עובדים לשעבר של ג'קסון מכרו עדויות שלהם על התנהגות בלתי הולמת של ג'קסון במקום לדווח על כך למשטרה.
למשל זוג אחד טען כי ג'קסון ליטף את קאלקין באופן מיני.
לאחר מכן הם טענו הכניס את ידיו למכנסיו.
קאלקין הכחיש טענות אלו במשפט וגם במשפט שהיה נגד ג'קסון ב-2005.
כשג'קסון עזב את ארצות הברית בשביל מרכז הגמילה בלונדון הציע העיתון דיילי מירור טיול חינם בדיסניוורלד למי שיידע היכן ג'קסון נמצא בדיוק.
בדיילי אקספרס טענו כי ג'קסון נמצא "במנוסה".
בעיתון ניוז אוף דה וורלד טענו גם כי ג'קסון "נמלט".
בצהובונים אלה גם טענו כי ככל הנראה ג'קסון טס לאירופה לעבור ניתוחים קומסטים שיהפכו אותו לבלתי מזוהה.
מגיש תוכניות הטוק שואו הרלדו ריברה אף עשה באחת מתוכניותיו משפט מדומה שכביכול מאשים את ג'קסון בפשעיו.
אם כי למרות זאת בסקר שנערך נמצא כי 75% מהמשיבים על הסקר חושבים שג'קסון דובר אמת.
ב-14 בספטמבר הגישו ג'ורדן והוריו תביעה נגד ג'קסון.
התביעה האשימה את ג'קסון במספר עבירות: פיתוי, גרימה מכוונת של מצוקה רגשית, התנהגות בלתי הולמת בכוונה, הונאה, רשלנות וביצוע מעשים מיניים בלתי הולמים.
בנובמבר ביקשו עורכי דינו של ג'קסון להשהות את התיק למשך 6 שנים או עד לסגירת התיק הפלילי.
החששות בנוגע למשפט אזרחי במהלך חקירה פלילית מתמשכת, ונגישות התובעים למידע על משפט אזרחי של התובעים, נבעה מזכויות התיקון החמישי של ג'קסון.
מאחר ששתי קבוצות מושבעים גדולות סברו כי אין עדויות מספיקות להאשמות פליליות עד תום החקירה, התביעה יכלה להצליח להרכיב תיק סביב אסטרטגיית ההגנה במשפט, וליצור מצב הדומה לסיכון כפול.
בינואר 1994 ג'קסון היה אמור להעיד בעצמו אך העדות שלו נדחתה על ידי שופט בית המשפט העליון דייוויד מ.
רוטמן אך רוטמן אמר כי אם יוגש נגד ג'קסון כתב אישום הוא ישקול לתת לו להעיד קודם.
עורכי דינו אמרו שהוא "להוט" להעיד ושאם יוגש כתב אישום הם יתנגדו למהלך.
ב-18 בינואר ג'קסון הסכים באופן רשמי כי הוא מוכן לדחות את העדות שלו.
בנוסף עורכי דינו הצהירו כי אם אכן יוגש נגד ג'קסון כתב אישום הם יהיו מעוניינים שהמשפט הפלילי יהיה ראשון.
אך החקירה נמשכה עד פברואר ולכן עורכי דינו היו צריכים להגיש בקשה לעכב את התביעה האזרחית.
הבקשה נדחתה על ידי רוטמן ורוטמן קבע כי המשפט יתחיל ב-21 במרץ.
באותו החודש נקבע גם כי לא יוגש כתב אישום נגד אביו של ג'ורדן לאחר שעורכי דינו של ג'קסון הגישו נגדו תביעה בגין סחיטה בסוף אוגוסט 1993 מכיוון שג'קסון התלונן באיחור על הסחיטה ואף ניהל משא ומתן עם אביו של ג'קסון במשך מספר שבועות סביב הנושא.
אף על פי שנערך חיפוש בביתו של ג'קסון לא נערך בשום שלב חיפוש בבתים ובמשרדים של צ'נדלר או בבית של בארי רוטמן.
בנוסף השוטרים חקרו ארוכות את העדים שהעידו כנגד ג'קסון ואף הפחידו אותם, בניגוד לחקירת הסחיטה שם לא הופעלו מהלכים שכאלה.
אם כי חבר מושבעים גדול כן התכנס כאשר השניים סירבו להיחקר במשטרה.
הארווד וויצמן, אחד מהאנשים בצוות ההגנה של ג'קסון טען כי הסיבה שהם ניהלו את המשא ומתן היה על מנת לפתור את המחלוקת מבלי לערב גורמים חיצוניים ומבלי שהיא תיחשף לציבור.
בפברואר 1994 התכנס חבר השופטים הגדול של מחוז סנטה ברברה כדי לבחון האם יש להגיש כתב אישום.
במהלך 1994 הוצאו 2 מיליון דולר לחקירה בנושא ואף כונס פעמיים חבר מושבעים גדול אך אף אחד לא הצליח להוכיח את טענותיו של ג'ורדן.
הצוות המשפטי של ג'קסון היה נפגש שלוש פעמים בשבוע בביתו של טיילור כדי לדון בתיק.
בסופו של דבר, הוסכם שג'קסון חולה מכדי לעמוד במשפט ממושך וכי עליו להתייצב מחוץ לבית המשפט.
ב-25 בינואר 1994 ג'קסון והוריו של ג'ורדן הגיעו להסכם כאשר במסגרת ההסכם המשפחה קיבלה כ-23 מיליון דולר כאשר 5 מיליון מהם כיסו הוצאות משפטיות, 1.5 מיליון דולר לכל אחד מהוריו ושאר הכסף הלך לקרן נאמנות של ג'ורדן.
ב-29 בינואר נחשף כי ג'קסון ביקש מחברת הביטוח שלו לקחת חלק בתשלומי ההסדר.
עורך דין מטעם החברה אמר כי החברה הציעה לג'קסון הצעה לפתרון הבעיה אך ג'קסון דחה אותה אף לאחר מכן ניהל עליה משא ומתן.
רוס וורדריפ אנליסט מטעם החברה שלח מכתב לעורך דינו של ג'קסון ובו היה רשום:
"אקטים של פעילות מינית אינם מהווים פגיעה פיזית.
יתר על כך פעולות מיניות, במיוחד כשהן נגד קטין, הן מטבען מכוונות והן פסולות ומזיקות.
כיסוי בגין מעשים אלו הם תחת קוד המדיניות של מדינת קליפורניה".
על פי עורך דינו של ג'קסון חברת הביטוח שלו הייתה המקור הכלכלי להסכמי ההסדר.
עורך דינו טען כי אף על פי שזה נשמע תמוה שחברת הביטוח הייתה המקור הכלכלי להסדר לחברת ביטוח יש את הזכות להסדיר תביעות המכוסות בביטוח כראות עיניו.
בית המשפט הוא הגוף היחיד שיכול למנוע את הזכות הזו.
בשנת 2004 טען עורך דינו כי ג'קסון מתחרט על כך שהסכים להסדר.
הוא טען כי אנשים אשר היו אמורים להרוויח מעבודתו של ג'קסון דחפו אותו להסכים להסדר על מנת למנוע פרסום שלילי אשר היה חשש שיוביל לפגיעה במכירות אלבומיו או כרטיסים להופעותיו.
לטענתו ג'קסון לעולם לא הודה במעשיו (על פי החוק הסכמה להסדר לא משמש כראיה) ובנוסף גם רצה להימנע מקרקס תקשורתי.
גם ג'קסון עצמו הגיב לנושא ההסדר כאשר אמר: "רציתי להמשיך את חיי.
יותר מדי אנשים כבר נפגעו.
אני רוצה להמשיך ליצור תקליטים.
התובע המחוזי גיל גרסטי אמר כי ההסדר לא השפיע על העמדה לדין פלילי וכי החקירה נמשכת.
ג'ורדן צ'נדלר נחקר לאחר ההסדר על ידי בלשים שחיפשו ראיות להתעללות בילדים, אך לא הוגשו כתב אישום פלילי לאחר חקירה זו.
ב-2 במאי 1994, חבר המושבעים הגדול של מחוז סנטה ברברה התפרק מבלי להרשיע את ג'קסון, בעוד חבר מושבעים גדול בלוס אנג'לס המשיך לחקור את הטענות על התעללות מינית.
ב-11 באפריל 1994, מושב המושבעים הגדול בסנטה ברברה הוארך ב-90 יום, מה שאפשר לאסוף ראיות נוספות.
אם כי אנשים אשר היו מעורבים בחקירה אמרו כי הם היו מתוסכלים מחקירת חבר המושבעים הגדולה, ולא מצאו ראיות ישירות להאשמות ההטרדה.
משפחת צ'נדלר הפסיקה לשתף פעולה עם החקירה בסביבות 6 ביולי 1994 אך עד אז ג'ורדן הביע את נכותנו להעיד במשפט.
ב-22 בספטמבר בעקבות חוסר העדות של ג'ורדן במשפט ועקב חוסר הראיות החקירה נסגרה באופן רשמי והמשטרה לא הגישה כתב אישום פלילי.
פרקליטת המחוז סנידון לורן וייס, וראש היחידה לפשעי מין במחוזי DA, אמרו כי הפסקת החקירה אינה משקפת חוסר אמונה באמינות הקורבנות לכאורה.
כל החקירה כללה שני מושבעים גדולים ויותר מ-400 איש ונחקרו במשך 13 חודשים, כך הם טענו.
עוד נאמר כי חלק מהילדים שמחקרו העדויות שלהם נמצאו יותר מאוחר כשקריות.
לטענת חבר השופטים הגדול, הראיות שהציגו משטרת סנטה ברברה ומפלגת ה-LAPD לא היו משכנעות מספיק כדי להפליל את ג'קסון או לזמן אותו למשפט, אף על פי ששופטים גדולים יכולים להפליל את הנאשם אך ורק על עדויות.
על פי דו"ח של "Showbiz Today" משנת 1994, חבר השופטים הגדולים טענו כי "לא נשמעו ראיות מזיקות" והם "לא שמעו שום עדות מזיקה" במהלך הדיונים.
שבוע לאחר ההסדר בינואר 1994 הודיע פרקליט מחוז לוס אנג'לס אתורני גרסטי כי הוא תומך בתיקון חוק האוסר על קורבנות תקיפה מינית להיאלץ להעיד בהליכים פליליים.
התיקון, שהוכנס לאספת המדינה בפברואר, היה מאפשר מיד לגרסטי לחייב את עדותו של ג'ורדן צ'נדלר.
הסרט התמקד בעיקר בעוזרי משק הבית של ג'קסון שמכרו לצהובונים סיפורים אודות הפרשה, אם כי הסרט הציג את עדותם כלא אמינה.
בנוסף הסרט סיפר גם את סיפורו של זוג עובדים נוסף שעבד אצל ג'קסון בעבר ומכר גם הוא סיפור על התעללות בילדים באמצעות שחקן הקולנוע הפורנוגרפי פול ברסי, שבעבר מכר בהצלחה סיפור ל"נשיונל אנקווירר".
ברסי ערך הקלטה מוקלטת של ראיות לכאורה ואמר כי בכוונתו להעביר אותה לפרקליט המחוז.
הוא מכר את הסיפור לעיתון "גלוב" תמורת 15,000 דולר.
שלוש שנים לאחר מכן הוציא ויקטור מ.
גוטיירז ספר על מערכת היחסים בין ג'ורדן צ'נדלר וג'קסון.
גוטיירז טען כי הספר מבוסס על יומן שג'ורדן ניהל אז וכלל פרטים על מפגשים מיניים לכאורה עם ג'קסון.
אך על פי העיתון הגרמני די טאגסצייטונג, גוטיירז השתתף בפגישות של איגוד אהבות הנערים הצפון אמריקאי (NAMBLA), קבוצה הדוגלת באי-הפללה של פדופילים ופדרסטים, כעיתונאי בשנות השמונים.
לדבריו, הקבוצה חשבה על ג'קסון כ"אחד מאיתנו" והם התעקשו שהקשר בין ג'ורדן לג'קסון היה רומנטי.
בשנת 1997, ג'קסון הגיש תביעה אזרחית נגד גוטיירז בגין לשון הרע לאחר שהוא טען כי יש לו קלטת של ג'קסון שהטרידה את אחיינו ג'רמי, בנו של ג'רמיין ג'קסון.
חבר המושבעים פסק לטובת ג'קסון, וגוטרייז נאלץ לפצות אותו ב-2.7 מיליון דולר.
גוטיירז ברח לצ'ילה לאחר התביעה.
עורכת דינו של ג'קסון, זיה מודאבר, אמרה, "השופטים אמרו לנו שהם לא רק רוצים לפצות את מר ג'קסון ולהעניש את ויקטור גוטיירז, אלא לשלוח הודעה שנמאס להם מהצהובונים שמשקרים על ידוענים תמורת כסף".
ג'קסון הגיש גם תביעה בסך 100 מיליון דולר נגד דיאן דימונד לאחר שהופיעה בתוכנית הבוקר של KABC "קן וברקלי" כדי לדון בקלטת לכאורה של גוטיירז.
לאחר שידור הדיווח, ג'קסון הודיע שיתבע את חברי התקשורת ש"הפיצו שקרים ושמועות אכזריות עליו בניסיונות להרוויח כסף, להועיל לקריירה שלהם, למכור עיתונים או לגרום לצופים לצפות בתוכניות שלהם".
אך תביעתו נדחתה בשנת 1997.
ג'ורדן שחרר את עצמו באופן חוקי מהוריו בשנת 1994, בגיל 14. בשנת 1996 תבע אוון צ'נדלר את ג'קסון בסביבות 60 מיליון דולר, בטענה שג'קסון הפר הסכם שמעולם לא ידון במקרה.
בשנת 1999 פסק בית משפט לטובת ג'קסון ודחה את התביעה.
בשנת 2006 האשים ג'ורדן את אביו כי תקף אותו בעזרת מוט, חנק אותו וריסס את פניו עם גז מדמיע אך האישומים בוטלו.
ב-5 בנובמבר 2009, ארבעה עשר שבועות לאחר מותו של ג'קסון, אוון צ'נדלר נמצא מת לאחר שהתאבד.
השפעה על הקריירה של ג'קסון
תדמיתו של ג'קסון והצלחתו המסחרית נפגעו בעקבות הפרשה.
ממשלת איחוד האמירויות הערביות אסרה עליו להופיע במדינה.
בנוסף באותה תקופה ג'קסון היה אמור להקליט שיר ולצלם קליפ עבור הסרט החיים על פי משפחת אדמס אך נמנע מלעשות זאת וכתוצאה מכך הפסיד 5 מיליון דולר.
בנוסף לכך באותה תקופה הוא התמכר לסמים בעקבות הפרשה וכתוצאה מההתמכרויות שלו לסמים מותג לא ידוע של בשמים אשר היה אמור לשתף איתו פעולה, ביטל איתו את שיתוף הפעולה.
בנוסף גם חברת פפסיקו ביטלה את שיתוף הפעולה איתו.
בנוסף באותה תקופה ג'קסון היה אמור לכתוב שיר המהדורה השלישית של המשחק סוניק הקיפוד אך מסיבות לא ידועות הפרויקט לא יצא לפועל, ככל הנראה גם בגלל הפרשה.
ב-6 בדצמבר 1993 היה ג'קסון אמור להופיע בתיאטרון ביקון בניו יורק ואף המופע היה אמור להיות מוקלט ומשודר בטלוויזיה על ידי רשת HBO אך כתוצאה מהלחץ הנפשי שנגרם לו בעקבות הפרשה ג'קסון התמוטט לפניי ההופעה וכתוצאה מכך ההופעה בוטלה.
כשנה לאחר מכן יצא לסיבוב ההופעות HIStory World Tour שלמרות ההצלחה המטורפת שלו ג'קסון הופיע רק פעמיים בצפון אמריקה במהלך כל סיבוב ההופעות.
ב-18 בדצמבר 2003 הואשם ג'קסון בשבעה אישומים של התעללות מינית בילדים ושתי עבירות של שידול אדם אחר לבצע התעללות מינית בילדים.
סנדון שוב הוביל את התביעה.
המשפט נגד ג'קסון החל בסנטה מריה, קליפורניה, ב-31 בינואר 2005. השופט התיר עדויות על טענות עבר, כולל פרשת 1993, כדי לקבוע האם לנאשם יש נטייה לבצע פשעים מסוימים.
עם זאת, ג'ורדן צ'נדלר עזב את המדינה כדי להימנע מלהעיד.
ההגנה טענה: "התובעים ניסו לגרום לו [צ'נדלר] להופיע והוא לא התייצב.
יש לנו עדים שיכולים להעיד שהוא אמר להם שזה לא קרה ושלעולם לא ידבר עם הוריו שוב על מה שהם גרמו לו לומר".
ג'ון צ'נדלר העידה כי לא דיברה עם בנה 11 שנים.
במהלך עדותה טענה כי לא זכרה שהייתה תביעה נגדית על ידי ג'קסון וכי מעולם לא שמעה על כך מעורך דינה.
היא גם אמרה כי מעולם לא הייתה עדה להתעללות.
ג'קסון לא נמצא אשם בכל 14 האישומים ב-13 ביוני 2005.
האשמה השנייה הוא ספר עיון שכתב רלף ג'ורדנו בשנת 1987, העוסק באופן שבו עברה של החברה הגרמנית בתקופה הנאצית עיצב את התרבות הפוליטית של הרפובליקה הגרמנית לאחר תקופת הנאציזם, ועל האשמה של בני הדור השני בגרמניה בהיותם צאצאי הנאצים ועל מעשיה של גרמניה בתקופת הנאציזם, בין השנים 1933–1945.
ג'ורדנו מתאר כיצד עשיית השלום של גרמניה שלאחר הנאציזם עם הרוצחים הנאצים ("השלום הגדול עם העבריינים") הפכה ליסוד המדינה החדשה שקמה על חורבות הנאציזם.
כדוגמה הוא מציג את הנס גלובקה, תאורטיקן של חוקי הגזע הנציונל-סוציאליסטים מספטמבר 1935 ומאוחר יותר מעוזריו של מייסד "האפוס הגדול של התקופה המערב-גרמנית המוקדמת", מזכיר המדינה קונרד אדנאואר ויוצר הקנצלריה הפדרלית שלאחר הנאציזם.
ג'ורדנו מתאר את "השלום הגדול עם העבריינים" כיציר עידן אדנאואר ואת אדנאואר כאב רוחני "של השלום הגדול עם העבריינים", אבי "האשמה השנייה".
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הורשעו רבים מפושעי המלחמה הנאצים על ידי בתי דין גרמניים, אך כפי שמציין ג'ורדנו, רובם היו בעלי תפקידים זוטרים במערכת שביצעה את רציחות העם ההמוניות, הסדרתיות, של יהודים, רוסים, פולנים ובני עמים אחרים.
הם רצחו במו ידיהם, לעיתים רצחו מאות ואלפים, אך הם לא יזמו או הניעו את מכונת הרצח הגדולה שבמסגרת פעולתה נרצחו מיליונים.
ג'ורדנו שאל: "איפה הממונים עליכם, מניעי 'טחנות המוות' ראשי מטות הרצח של המשרד הראשי לביטחון הרייך?
איפה מנהלי החברות התעשייתיות והמסחריות (Wehrwirtschaftsführer) שיצרו עבור גרמניה הנאצית את כלי הנשק, התחמושת וחומרי ההשמדה [כגון הציקלון בי]?
איפה בכירי האס אס והצבא?"
את המהדורה משנת 1998 פתח ג'ורדנו בתיאור "אובדן האוריינטציה האנושית" (Verlustes der humanen Orientierung) בגרמניה מאז הקמת הרייך השני ב-1871. לאחר מכן תיאר את יסודותיה של "האשמה השנייה", הכישלון ברדיפתם של הפושעים הנאצים שביצעו פשעי מלחמה ורציחות עם.
פרקים נוספים מתארים את היעדרה של ביקורת על שיטות הלחימה של הוורמאכט, שכללו פשעי מלחמה תחת התורה של מלחמת השמדה (Vernichtungskrieg) , את האהבה ל"פיהרר" (היטלר) ואת אי נכונותם של תומכי היטלר, לאחר תום המלחמה ו"שעת האפס" (Stunde Null), להודות באשמתם הקולקטיבית בפשעי הנאציזם.
ג'ורדנו כתב על כך שההתנגדות הגרמנית לנאציזם הייתה מוגבלת ליחידים ולקבוצות קטנות, והייתה בלתי פופולרית.
הוא כתב פרק על "אנטי-קומוניזם פרברטי", ועל תחושת העוול שחשו גרמנים שגורשו לאחר מלחמת העולם השנייה ממזרח אירופה והקימו בגרמניה ב-1957 אגודה של מגורשים, Bund der Vertriebenen , שתבעו פיצויים על גירושם, על הרכוש שאיבדו ועל הסבל שעברו.
הוא תיאר כיצד הגרמנים שהפכו לדמוקרטים בכפייה, ה-Zwangsdemokraten, שהתגלמו בדמותו של פרנץ יוזף שטראוס, מנהיג הימין החדש, ביטאו את הכמיהה ל"איש חזק", "מנהיג חזק".
הוא תיאר כיצד הם התעלמו מפשעי הנאציזם והתמקדו במקום זאת בנזקי הגוף והנפש ובסבל האזרחי שאירע בעת הפצצות גרמניה על ידי חיל האוויר המלכותי.
במהדורת 1998 הוסיף ג'ורדנו פרק על האנטי-פשיזם של מזרח גרמניה וכיצד הפך גם זה לתירוץ עבור הגרמנים - הקביעה השגויה שהם היו קומוניסטים ולכן אנטי נאצים.
יירגן מילר-הוהאגן (Jürgen Müller-Hohagen), ראש המכון לפסיכולוגיה וחינוך, מכון השוכן כיום באתר מחנה הריכוז לשעבר דכאו, העיר על הספר כי לדיכוי ולהכחשת האשמה לאחר 1945 יש השפעה על התרבות הפוליטית של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה עד היום, וזו תינשא לאורך זמן.
הוא מציין שיכולה להיות גם "אשמה שלישית": ככל שהצאצאים המשיכו להכחיש את אשמת הדורות הקודמים, הם למעשה התמידו בשיתוף פעולה חוצה דורות עם ההשתקה של נושא הנאציזם, וכך נשאו משהו מהאלימות הנאצית.
בשנת 2018 ארגנו המכון התרבותי של המבורג Kulturlotse Hamburg, והמרכז לחקר היסטוריה בת זמננו בהמבורג אירוע בנושא ראלף ג'ורדנו וספרו: "על האקטואליה של התערבות עיתונאית: חוב שיינשא לאורך זמן".
לאור ההתפתחויות הפוליטיות הנוכחיות, מטרור המחתרת הנאו-נאצית ועד הסרת הטאבו מעל השיח הגזעני, עמדה למבחן ההערכה המחודשת של התמודדות מערב גרמניה עם העבר הנאצי, התמודדות שנתפסה עד אז כסיפור הצלחה.
באירוע נדונו השפעות נאציות בהווה של הרפובליקה הפדרלית הגרמנית, כמו גם האתגרים של תרבות זיכרון ביקורתית.
ביקורת על ג'ורדנו כתב מנפרד קניטל ב-1993 בספרו "אגדת האשמה השנייה".
הוא טען שההתמודדות עם העבר בעידן אדנאואר מתמקדת בתקופה שחלפה מאז קבלת חוקתה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (גרמניה המערבית).
אייקה וולגאסט מהמחלקה להיסטוריה ביקר את איכות תרומתו של ג'ורדנו בחיבורו "התמודדות עם העבר בתקופה המיידית שלאחר המלחמה".
(Vergangenheitsbewältigung in der unmittelbaren Nachkriegszeit) ג'ורדנו טען כי בעשור שחלף מאז פרסם את הספר לראשונה חלק התקדמות בגרמניה, בסוגיית ההתמודדות עם אשמת הדור הראשון.
האשמת שווא על התעללות מינית בילדים היא האשמה נגד אדם אחד או יותר הטוענים כי ביצעו התעללות מינית בילדים כאשר לא בוצעה התעללות על ידי הנאשם או הנאשמים.
האשמות כאלה יכולות להיות מובאות על ידי הקורבן לכאורה, או על ידי אדם אחר מטעם הקורבן.
סטטיסטיקה על שיעור ההאשמות המתועדות על התעללות מינית בילדים בשנות ה-90 העלו כי השיעור הכולל של האשמות שווא באותה תקופה היה כ-10%.
מתוך הטענות שנקבעו כשגויות, רק חלק קטן של האשמות שווא מקורן בילד, כך הראו המחקרים; רוב ההאשמות הכוזבות מקורן במבוגר שהביא את ההאשמות בשמו של ילד, ומתוכן, רובן הגדול התרחש בהקשר של מאבקי גירושים ומשמורת ילדים.
האשמות שנקבעות כשקריות בהתבסס על ראיות נכונות ניתן לחלק לשלוש קטגוריות:
טענה שקרית לחלוטין בכך שהאירועים שנטען לא התרחשו; לדוגמה: זה יכול להיעשות כדי לנקום במורה ששלל מהם ציון על לימודים, או מעסיק שמנע העלאת שכר או קידום, זה יכול להיעשות למטרות סחיטה ושוחד ועוד.
טענה המתארת אירועים שאכן התרחשו, אך בוצעו על ידי אדם שאינו נאשם, ובהם הנאשם חף מפשע.
טענה שנכונה בחלקה ובחלקה שקרית, בכך שהיא מערבבת תיאורים של אירועים שקרו בפועל עם אירועים אחרים שלא התרחשו.
טענת שווא יכולה להתרחש כתוצאה משקר מכוון מצד המאשים; או שלא במכוון עקב קונפאבלציה או מחלה נפשית.
הכחשה של התעללות מינית בילדים על ידי הנאשם או על ידי אחרים היא שכיחה, ומציאותה אינה מתקבלת בקלות (אם כי אין לפרש הכחשה כזו כראיה לאשמה).
שיעורי הדיווח עשויים גם להיות נמוכים במידה ניכרת משיעורי ההתעללות בפועל, מכיוון שקורבנות רבים אינם חושפים את ההתעללות שלהם, מה שעלול לגרום לייצוג יתר של האשמות שווא עקב הערכה לא מדויקת של מקרים בפועל של התעללות.
מבין מיליוני הדיווחים על התעללות מינית בילדים מדי שנה לסוכנויות ההגנה בארצות הברית (כולל דיווחים נכונים ושקריים כאחד), אין קביעה רשמית לגבי איזה חלק מאלה מייצגים האשמות שווא.
מחקרים רבים שבוצעו בין 1987 ל-1995 העלו כי שיעור האשמות השווא נע נמוך בין 6% לשיא של 35% ממקרי התעללות מינית בילדים שדווחו.
מומחים טענו שהסיבה למגוון הרחב של ההבדלים בשיעורים נבעה מקריטריונים משתנים בהם נעשה שימוש במחקרים שונים.
בפרט, שיעור אחוזים נמוך יותר נמצאו במחקרים שראו בטענות שווא מבוססות על שקר במכוון, בעוד שהשיעורים הגבוהים יותר דווחו עקב טענות שווא בלא מכוון.
מטה-אנליזה משנת 1992 העלתה שהאשמות שווא מייצגות בין 2% ל-10% מכלל ההאשמות.
דיווחים כוזבים נפוצים יותר בסכסוכי משמורת.
נראה שילדים ממעטים להמציא טענות שווא מיוזמתם, אך יטענו טענות שווא אם ייחקרו בכפייה על ידי אנשים המאמינים שהתרחשה התעללות, אך מסרבים לקבל הצהרות של ילדים שלא התעללו בהם (כפי שהיה מקובל במהלך הפאניקה המוסרית של ההתעללות השטנית).
נסיגות שווא נפוצות פחות כאשר הילד מקבל תמיכה בזמן והולם בעקבות הצהרת ההאשמה.
טענות על התעללות מינית יכולות להיות טראומטיות מטבען לילד כשהן שקריות.
אנשים המואשמים בכזב בהתעללות מינית מתמודדים לעיתים קרובות עם בעיות רבות משלהם.
אופי הפשע שהוטל עליהם מעורר לעיתים קרובות תחושה של בגידה.
במקרים מתוקשרים מאוד, לציבור הרחב יש נטייה חזקה להניח סופית שהנאשם אשם, מה שמוביל לסטיגמה חברתית חמורה מאוד.
הנאשמים, גם אם יזכו במשפט, הם מסתכנים בפיטוריהם מעבודתם, באיבוד חבריהם ומערכות יחסים אחרות, בהשחתת רכושם או אף החרמה ובהטרדה על ידי מי שסבורים שהם אשמים למרות שאין ראיות המוכיחות את אשמתם.
האשליה 3 הוא סרט מותחן אמריקאי שבוים על ידי רובן פליישר, על פי תסריט מאת אריק וורן זינגר, סת' גראהם סמית' ומייק לסלי.
הסרט הוא השלישי בסדרת סרטי "האשליה" ומהווה המשך ל"האשליה 2" משנת 2016. מככבים בו ג'סי אייזנברג, מארק ראפלו, וודי הרלסון, דייב פרנקו, איילה פישר ו-מורגן פרימן אשר שבים לגלם את דמויותיהם מהסרטים הקודמים, ואליהם מצטרפים אריאנה גרינבלט, ג'אסטיס סמית', דומיניק ססה ורוזמונד פייק.
בסרט, החבורה המקורית – "The Four Horsemen" – מתוארת כמפורקת.
דני מספר לדור חדש של קוסמים על פרישת חבריו, כשהוא רומז ש"הדברים הפכו ליותר מדי אמיתיים בשבילם".
העלילה כוללת שוד יהלומים שמאחד שני דורות של קוסמים, כולל חברי החבורה המקורית והדמויות החדשות.
הסרט יצא לאקרנים ב-13 בנובמבר 2025 בארצות הברית.
12 שנה לאחר השוד המקורי, שלישיית קוסמים צעירים – צ'רלי, בוסקו לירוי וג'ון מקלור – מציגה מופע קסמים מזויף של "ארבעת פרשי האפוקליפסה" באמצעות דיפ-פייק והולוגרמות, במהלכו הם מרוקנים את ארנקו של הבעלים המושחת של בורסת מטבעות קריפטוגרפיים ומחלקים את הכספים הגנובים בקרב המשתתפים.
לאחר המופע, הם מקבלים פנייה בלתי צפויה מג'יי דניאל אטלס, אחד מה"פרשים" המקוריים.
הוא מגייס אותם למזימה שניתנה לו ככל הנראה על ידי "העין", אגודת הקוסמים הסודית, באמצעות קלף טארוט: לגנוב את "הלב", היהלום הגדול בעולם.
היהלום נמצא ברשותה של ורוניקה ואנדרברג, ראש חברת יהלומים דרום-אפריקאית שהקים אביה, נאצי לשעבר המשתמש בעסק כדי להלבין כספים עבור פושעים.
זמן קצר לאחר מכן, ורוניקה מקבלת שיחת טלפון מגבר אלמוני בעל קול מוסווה, המאיים לחשוף את הפעילות הבלתי חוקית של החברה שלה בתמורה ליהלום.
במסיבה פרטית באנטוורפן, בה מוצג היהלום והוא מיועד לעלות למכירה פומבית, דניאל ושלושת הקוסמים הצעירים מבצעים את השוד באמצעות שילוב של תחפושות, החלפת אביזרים והסחת דעת כדי לתפוס את היהלום מוורוניקה.
אנשי האבטחה והמשטרה אינם מצליחים לרדוף אחריהם, שכן ג'ק ויילדר, הנלי ריבס ומריט מקיני, שאר חברי "ארבעת הפרשים" המקוריים, מגיעים לסייע להם ומסבירים שגם הם קיבלו הודעות על קלפי טארוט מ"העין".
הפרשים מגלים מאוחר יותר כי שוד השתבש וכתוצאה מכך נעצר מנהיגם, דילן רודס, והוחזק בכלא רוסי, מה שהוביל להתפצלות הקבוצה ולהיעלמותה מעין הציבור.
הקבוצה נוסעת לאחוזה בצרפת שבבעלות "העין", שם הם פוגשים את תדאוס בראדלי, ה"מאסטר הגדול" לשעבר של "העין", שגם הוא קיבל קלף המורה לו לסייע לפרשים.
תדאוס אומר שסודותיה של ורוניקה הוסתרו בתוך האחוזה ומפציר בהם למצוא אותם.
המשטרה, הנמצאת ברשימת מקבלי השכר של ורוניקה, מגיעה לפשוט על האחוזה ומאלצת את הקבוצה להתפצל ולהשתמש בחדרי האשליה שבתוך האחוזה (כולל חדר איימס, מדרגות בסגנון אשליית יחסיות ומסדרון מסתובב) כדי לבלבל ולהכניע את השוטרים.
צ'רלי ובוסקו מצליחים למצוא את הסוד: רשימת הלקוחות של ורוניקה ופעילותם הבלתי חוקית, ונמלטים יחד עם דניאל והנלי, בעוד מריט, ג'ק וג'ון נתפסים על ידי המשטרה.
במהלך ניסיון בריחה, תדאוס נורה ונהרג בתוך מנהרת המילוט.
בתוך תחנת המשטרה, ורוניקה חוקרת את מריט, שמצדו מזעזע אותה בכך שהוא מסיק שהיא הרגה את אמה ואת אחיה למחצה עקב בעיות בין-אישיות.
ורוניקה יוצאת מהחדר ומתכוננת לקחת איתה את ג'ון, כאשר לולה מיי, פרשית נוספת לשעבר שהתחפשה לגברת מבוגרת שיכורה, משחררת אותם.
ג'ק, ג'ון ולולה נמלטים בזמן שמריט נתפס מחדש על ידי ורוניקה.
הקבוצה, שכעת התאחדה מחדש, מתחילה לתכנן חילוץ של מריט, בעוד ורוניקה מקבלת שיחה נוספת מהקול האלמוני, הלוחץ עליה להשיב את היהלום.
ורוניקה והפרשים מסכימים לארגן פגישה באבו דאבי במסלול יאס מרינה, שם מתקיימת מסיבה עבור קבוצת פורמולה 1 של ורוניקה.
במהלך ההחלפה, בוסקו וצ'רלי יוצרים הסחת דעת על ידי גניבת מכונית הפורמולה 1 המוצגת במסיבה ונסיעה מהירה, מה שמתחיל מרדף משטרתי, בעוד הפרשים, עם מריט, מוצאים את עצמם במלכודת שטמנה להם ורוניקה.
ורוניקה מגלה שהיא תכננה את הפגישה כדי ללכוד אותם בתוך קוביית זכוכית ומתכננת לקבור אותם בחיים כשהחול ימלא את הקובייה.
ורוניקה עוזבת במכונית בדרכה לכספת שלה במדבר כדי להיפגש עם הקול האלמוני ולמסור לו את היהלום.
הפרשים מצליחים להימלט על ידי שבירת צינור מים כדי לפרוץ דרך הזכוכית.
ורוניקה מגיעה לכספת שלה ולוקחת אקדח משומר.
עם כניסתה, היא מגלה שהמתקשר האלמוני הוא צ'רלי, שהוא למעשה אחיה למחצה האבוד של ורוניקה ושאמו הצילה אותו מהטביעה שארגנה היא שנים קודם לכן.
ורוניקה הדומעת מתנצלת ומוסרת לצ'רלי את היהלום, אך אז יורה בו.
כשהיא מתכוננת לקחת את היהלום, צ'רלי שנראה כמת זז, וחושף קליע שנתפס בשיניו.
ורוניקה מנסה לירות שוב, רק כדי לגלות שהיא ירתה כדורי סרק.
קירות הכספת נפתחים, ומתגלה שורוניקה נמצאת למעשה על במת הפרשים מול קהל חי.
נחשף כי המכונית שבה נכנסה ורוניקה נהגה על ידי צ'רלי, שומר הראש שממנו לקחה את האקדח היה בוסקו, המכונית שנסעה לתוך סופת חול מזויפת נסעה למעשה אל החלק האחורי של משאית שנהג בה ג'ון וכי הנסיעה במעלית בכספת הייתה למעשה הפרשים מגלגלים קופסה אל הבמה.
צ'רלי מגלה שהוא היה המוח מאחורי כל העניין, שארגן ותכנן כל היבט של השוד לאורך תקופה של עשור, כולל איחוד הפרשים מלכתחילה.
הוא גם מודה שיצר כל רמז כדי לנקום בוורוניקה, מה שהוביל בסופו של דבר למעצרה על ידי הרשויות.
צ'רלי, יחד עם שאר הפרשים, אומר לקהל שכל לקוח של חברת ואנדרברג המעורב בפעילות בלתי חוקית ייעצר וכי תמורת כריית היהלומים ו"הלב" עצמו יינתנו בחזרה לאנשי דרום אפריקה.
זמן מה לאחר מכן, הפרשים מתכנסים במקום המסתור של צ'רלי, ג'ון ובוסקו, כשג'ק ולולה מחדשים את מערכת היחסים שלהם.
חבילה מגיעה אל הדלת ומכילה הולוגרמה של דילן, שזייף את מאסרו, שמכניס באופן רשמי את צ'רלי, בוסקו וג'ון ל"עין" ואומר לקבוצה שיש עוד מה לעשות.
דניאל "דני" אטלאסמארק ראפלודילן רודסוודי הרלסוןמריט מק'קינידייב פרנקוג'ק ויילדרליזי קפלןלולה מייאיילה פישרהנלי ריבסמורגן פרימןתדיוס בראדליג'סטיס סמיתצ'ארלידומיניק ססהבוסקואריאנה גרינבלטג'וןרוזמונד פייקורוניקה ואנדרברג
במאי 2015 הודיע מנהל החברה "סרטי ליונסגייט", ג'ון פלטהיימר, כי הם התחילו בפיתוח הסרט השני והשלישי.
באפריל 2020 נחשף שאריק וורן זינגר יהיה תסריטאי הסרט.
בספטמבר 2022 הוכרז שרובן פליישר יביים.
באפריל 2024 נמסר שג'סי אייזנברג, מארק ראפלו, וודי הרלסון, דייב פרנקו, איילה פישר, מורגן פרימן ודניאל רדקליף ישובו לגלם את דמויותיהם מהסרטים הקודמים, ולאחר מכן לוהקו אריאנה גרינבלט, ג'אסטיס סמית', דומיניק ססה, רוזמונד פייק ות'אבנג מולבה.
ביולי 2024 החלו צילומיו בבודפשט, ונודע כי ג'ורג' ריצ'מונד ישמש כצלם.
ב-28 באוגוסט התקיימו צילומים נוספים בבלגיה, אנטוורפן, וב-1 בספטמבר 2024 הסתיימו.
ב-13 בנובמבר 2025 עתיד הסרט לעלות לאקרנים בארצות הברית.
ב-29 באפריל 2025 שוחרר הטריילר הרשמי לסרט.
נכון לאפריל 2025, סרט רביעי בסדרה כבר נמצא בפיתוח, והבמאי רובן פליישר יחזור לביים גם אותו.
פליישר זכה לשבחים על הגרסה שלו לסרט "האשליה 3", מה שדחף את אולפני ליונסגייט להתחיל בפיתוח הסרט הרביעי.
בעקבות הפלישה הרוסית לאוקראינה הכריזו מספר פרלמנטים לאומיים, ביניהם אלו של פולין, אוקראינה, קנדה, אסטוניה, לטביה, ליטא ואירלנד, כי רוסיה מבצעת רצח עם באוקראינה.
חוקרים ופרשנים כדוגמת יוג'ין פינקל , טימותי סניידר וגרגורי סטנטון, ומשפטנים מומחים כדוגמת אוטו לוכטרהנדט וזכר טרופין, טוענים בדרגות שונות של ודאות כי רוסיה מבצעת רצח עם באוקראינה.
דו"ח מקיף של מרכז ראול ולנברג לזכויות אדם הסיק כי קיים "סיכוי חמור לרצח עם" בפלישה הרוסית לאוקראינה.
עורך הדין לזכויות אדם חואן מנדז הציע ב-4 במרץ 2022 לחקור את טענת רצח העם, אך הוסיף כי אין להניחה מראש.
חוקר רצח העם אלכסנדר הינטון טען ב-13 באפריל 2022 כי יש צורך לקשור בין הרטוריקה של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לביצוע פשעי מלחמה בפועל כדי לבסס כוונה לרצח עם, אם כי לדבריו "סביר למדי" שרוסיה מבצעת רצח עם באוקראינה.
פשעי מלחמה שביצעו הכוחות הרוסים באוקראינה כוללים אלימות מינית, עינויים, הרג ללא משפט וביזה.
בעקבות חקירה של פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות ורצח עם אפשריים בפלישה הרוסית לאוקראינה, הוציא ב-17 במרץ 2023 בית הדין הפלילי הבין-לאומי (ICC) צווי מעצר בינלאומיים נגד ולדימיר פוטין, נשיא רוסיה, ומריה לבובה-בלובה, הנציבה הרוסית לזכויות הילד, בגין חטיפת ילדים אוקראינים לרוסיה.
לפי משרד ההגנה הרוסי, למעלה מ-307,000 ילדים הועברו לרוסיה בתקופה שבין ה-24 בפברואר עד 18 ביוני 2022. באפריל 2023 קבעה מועצת אירופה ברוב מוחץ כי ההעברות הכפויות של ילדים אוקראינים לרוסיה מהוות ביטוי של רצח עם.
הגדרה משפטית של רצח עם
על פי האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם של שנת 1948, רצח עם מצריך הן כוונה ג'נוסיידלית ("כוונה להשמיד, השמדה גמורה או חלקית"), והן מעשים שמבוצעים לצורך השמדת "קבוצה לאומית, אתנית, גזעית או דתית" תחת כוונה זו.
המעשים יכולים לכלול כל אחד מן הבאים:
מעשים הניתנים לענישה תחת אמנה זו כוללים השמדת עם, קשר לביצוע השמדת עם, הסתה ישירה ופומבית לביצוע השמדת עם, ניסיון לביצוע השמדת עם והשתתפות בהשמדת עם, והצדדים באמנה מחויבים למנוע אותם.
פשעי מלחמה בפלישה הרוסית לאוקראינה
ארגוני זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל ו-Human Rights Watch תיעדו מספר רב של פשעי מלחמה שבוצעו על ידי הכוחות המזוינים הרוסים נגד אזרחים במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה, כולל עינויים, הוצאות להורג, אונס וביזה.
בעקבות חשיפת הטבח בבוצ'ה אמרה אגנס קלמרד, מזכ"לית אמנסטי אינטרנשיונל, כי "אין מדובר באירועים בודדים, אלא בדפוס של פשעי מלחמה, כולל הוצאות להורג ללא משפט, עינויים ואונס באזורים כבושים אחרים באוקראינה."
לדברי ד"ר ג'ק ווטלינג מה-Royal United Services Institute , פעולות אלו הן חלק מהדוקטרינה הרוסית ללוחמה נגד גרילה.
מטרתה היא "לנקום באוכלוסייה על חוצפתה להתנגד".
ווטלינג ציין שימוש בטקטיקות דומות נעשה במלחמת צ'צ'ניה השנייה, במלחמת באפגניסטן ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
אופיו המאורגן של הרג האזרחים דווח על ידי נציגי קהילות המודיעין של בריטניה וגרמניה.
ראש שירות המודיעין הבריטי, ריצ'רד מור, ציין בהקשר לטבח בבוצ'ה: "ידענו שתוכניותיו של פוטין לפלישה כללו הוצאות להורג ללא משפט על ידי הצבא והכוחות המיוחדים".
ב-7 באפריל 2022 פרסם השבועון הגרמני "דר שפיגל" נתונים מדו"ח של המודיעין הגרמני לפיהם אנשי צבא רוסים הרגו אזרחים והוציאו להורג שבויי מלחמה אוקראינים לאחר חקירתם.
דיווחים אלה אוששו על ידי ממצאים פורנזיים מבוצ'ה.
השבועון הסיק כי מעשי הטבח לא היו אקראיים או ספונטניים, אלא חלק מ"אסטרטגיה ברורה" ל"הפחדה של האוכלוסייה האזרחית ולדיכוי ההתנגדות".
הפדרציה הבינלאומית לזכויות אדם ושלוחתה באוקראינה, המרכז לחירויות האזרח (CSF) , הציגו ראיות להעברה בכפייה של אזרחים ממריופול הנצורה לרוסיה, תוך מעבר במחנות ריכוז שהוקמו במחוזות דונייצק ולוהנסק ובחצי האי קרים.
לפי ה-CSF, משפחות הופרדו וטלפונים ומסמכים רשמיים הוחרמו.
בנוסף, מנעו כוחות רוסים מעבר אזרחים דרך מסדרונות הומניטריים לאזורים בשליטה אוקראינית, ופתחו באש על אלו שניסו לעבור דרכם.
על פי גורמים אוקראינים, נוהל זה הוחל גם בסומי, חרקוב וקייב.
בראיון לדויטשה וולה ב-4 באפריל 2022, האשים מנהל הסניף האוקראיני של אמנסטי אינטרנשיונל את רוסיה בשימוש בטקטיקות ממוקדות לדילול האוכלוסייה האזרחית בערים נצורות (ניתוק מכוון של גישה למזון, מים, חשמל וחימום) במטרה לגרום לאסון הומניטרי.
כמו כן, צוינו מקרים של חסימת מסדרונות הומניטריים, הפגזת אוטובוסים והרג אזרחים שניסו לעזוב את הערים הנצורות.
בתגובה לפרסום בו הודה נשיא אוקראינה וולודימיר זלנסקי לארצות הברית על סיועה הצבאי, צייץ ב-20 באוגוסט 2022 הנציג הקבוע של הפדרציה הרוסית לארגונים בינלאומיים בווינה, מיכאיל אוליאנוב, ציוץ הקורא "לא לחוס על האוכלוסייה האוקראינית".
ציוץ זה נמחק מאוחר יותר.
יו"ר הפרלמנט האוקראיני, רוסלן סטפנצ'וק, פנה לנשיא אוסטריה, אלכסנדר ואן דר-בלן, ולקנצלר קארל נהאמר בדרישה להכיר במיכאיל אוליאנוב כפרסונה נון גרטה ולגרשו לפדרציה הרוסית בשל קריאותיו לרצח עם.
המשטר הבלארוסי וארגונים המזוהים עמו השתתפו באופן פעיל בחטיפת ילדי אוקראינה.
על פי ארגון האופוזיציה הבלארוסי The National Anti-Crisis Management Group בראשותו של איש האופוזיציה פאבל לטושקה , עד אוגוסט 2023 נחטפו לבלארוס לפחות 2,100 ילדים אוקראינים.
לדברי לטושקה, הם הוחזקו במחנות קיץ שנוהלו על ידי תאגידים בבעלות המדינה.
חטיפתם של הילדים האוקראינים הוצגה בטלוויזיה הממלכתית הבלארוסית.
ישנן עדויות המצביעות על מאמצי חינוך מחדש מצד המדינה הבלארוסית.
חלק ניכר מהמידע על הילדים החטופים הגיע מהוריהם; ילדים שגורשו לבלארוס נחטפו מאזורים באוקראינה שהיו נתונים לכיבוש רוסי נכון לאוגוסט 2023, עובדה שהפריעה למאמצי החקירה.
על פי המשפט ההומניטרי הבינלאומי, על ילדים באזורי מלחמה להתפנות, במידת האפשר, למדינות נייטרליות שאינן צד במלחמה.
בלארוס אינה עונה על קריטריון זה, כיוון שאפשרה לצבא הרוסי להשתמש בשטחה לקראת הפלישה ב-2022.
בראיון ביולי 2023 לערוץ הטלוויזיה הממלכתי Belarus-1 הודה דזמיטרי שאוטסו , ראש הצלב האדום הבלארוסי, כי ילדים אוקראינים נחטפו לבלארוס מאזורי הכיבוש הרוסי, לטענתו לצורך "שיפור בריאותם", והבטיח כי מאמצי החטיפה יימשכו.
הפדרציה הבינלאומית של אגודות הצלב האדום והסהר האדום הסתייגה מהצהרותיו תוך הבעת "דאגה חמורה", דרשה להפסיק את הנוהג ופתחה בחקירה.
בפברואר 2024 הכניס האיחוד האירופי את שאוטסו, לצד אישים וארגונים נוספים מבלארוס, לרשימת הסנקציות האירופאיות בשל מעורבותם בחטיפת ילדי אוקראינה.
ארצות הברית, אוקראינה ואוסטרליה הטילו גם הן סנקציות דומות.
ב-23 במרץ 2022 אימץ הסיים של פולין החלטה המכירה באחריותה של רוסיה בביצוע פשעי מלחמה, פשעים נגד האנושות והפרות של זכויות אדם בשטחה של אוקראינה.
בהתאם להחלטה, גינתה פולין מעשי רצח עם והפרות אחרות של החוק הבינלאומי שבוצעו על ידי חיילים רוסים בשטח אוקראינה.
עוד קובעת ההחלטה קובעת כי פשעים אלו בוצעו "בהוראתו של המפקד הצבאי העליון, הנשיא ולדימיר פוטין".
ב-14 באפריל 2022 אימצה הראדה העליונה של אוקראינה החלטה בדבר "ביצוע רצח עם באוקראינה על ידי הפדרציה הרוסית", לפיה פעולותיהם של החיילים הרוסים וההנהגה הרוסית באוקראינה מוכרות כרצח עם של העם האוקראיני.
ביוני 2022 הגישה קבוצת חברי קונגרס אמריקאים הצעת חוק המכירה בפעולות רוסיה באוקראינה כרצח עם, וביולי הצטרף אליה הסנאט האמריקאי.
מדינות שמגדירות את מעשיה של רוסיה באוקראינה כרצח עם:
הכרה חלקית (לא התקבלה בחוק):
מספר ימים לאחר חשיפת טבח בוצ'ה הכריז נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, כי אוקראינה מתמודדת עם ניסיון לרצח עם.
נשיא פולין אנדז'יי דודה, ראש ממשלת פולין מתאוש מורבייצקי, ראש ממשלת ספרד פדרו סנצ'ז, נשיא קולומביה איבן דוקה, נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן וראש ממשלת קנדה ג'סטין טרודו תיארו גם הם את המצב באוקראינה כרצח עם.
ראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון אמר כי "הזוועות בבוצ'ה אינן רחוקות מרצח עם".
מועצת הכנסיות והארגונים הדתיים האוקראינית קראה לכל מדינות העולם להכיר ברצח העם האוקראיני בעקבות הפלישה הרוסית ב-2022, ולגנות את האידאולוגיה שאיפשרה אותו.
Genocide Watch, ארגון לא ממשלתי שהוקם על ידי גרגורי סטנטון, פרסם התראה לרצח עם באפריל 2022 בה האשים את רוסיה בביצוע רצח עם באוקראינים ובהחרבת ערים אוקראיניות.
מספר ארגונים בינלאומיים אימצו החלטות הקוראות לפתוח בחקירה של רצח העם באוקראינה, ביניהם PACE (הזרוע הפרלמנטרית של מועצת אירופה) והפרלמנט האירופי.
בתחילת מרץ 2022 פתח התובע הראשי של בית הדין הפלילי הבינלאומי, קארים אחמד חאן בחקירה של פשעי מלחמה אפשריים, פשעים נגד האנושות ורצח עם שבוצעו באוקראינה מאז נובמבר 2013, לאחר שהשיג פניות רשמיות מ-39 מדינות.
החקירה המוקדמת מצאה "בסיס סביר להאמין כי בוצעו פשעים תחת תחום שיפוטו של בית המשפט" וכן "זיהתה מקרים פוטנציאליים שיהיו קבילים למשפט".
ב-4 במרץ 2022 הקימה מועצת זכויות האדם של האו"ם את ועדת החקירה הבינלאומית העצמאית על אוקראינה במטרה לחקור הפרות של זכויות אדם ושל המשפט ההומניטארי הבינלאומי.
בעדכון שמסר יו"ר הוועדה אריק מוס ב-25 בספטמבר 2023 במסגרת המושב ה-54 של המועצה צוין כי "הוועדה מודאגת גם מהאשמות בדבר רצח עם באוקראינה.
לדוגמה, חלק מהרטוריקה בתקשורת הרוסית עשויה להוות הסתה לרצח עם".
חקירות נפרדות של פשעי מלחמה נערכות במקביל תחת דוקטרינת סמכות השיפוט האוניברסלית על ידי מדינות עצמאיות.
בנובמבר 2022 הצהיר התובע הכללי של אוקראינה, אנדריי קוסטין, כי קציני אכיפת החוק האוקראינים תיעדו "יותר מ-300 מקרים המשתייכים בדיוק להגדרה של רצח עם", וכי נפתחו חמישה הליכים בנושא רצח עם.
ב-17 במרץ 2023 הוציא בית הדין הפלילי הבינלאומי (ה-ICC) צו מעצר כנגד ולדימיר פוטין בטענה כי פוטין נושא באחריות פלילית לחטיפתם והעברתם של ילדים מאוקראינה לרוסיה.
זו הייתה הפעם הראשונה בה הוציא ה-ICC צו מעצר לראש מדינה של אחת מהחברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם.
באפריל 2023 הוסיף צוות החקירה המשותף של Eurojust, סוכנות של האיחוד האירופי העוסקת בשיתוף פעולה משפטי של חברות האיחוד, את פשע רצח העם לחקירתו בנושא פשעי המלחמה באוקראינה.
ב-26 בפברואר 2022 הגישה אוקראינה תביעה נגד רוסיה בבית הדין הבינלאומי לצדק (ICJ) בטענה להפרות של אמנת רצח העם ובקשה שבית המשפט ידרוש מרוסיה להפסיק את פלישתה.
התביעה התמקדה בעיקר בטענות הרוסיות הבלתי־מבוססות אודות רצח שביצעה לכאורה אוקראינה בתושביה דוברי הרוסית, טענות אשר שימשו כאחת מעילותיה למלחמה.
עם זאת, בכתב התביעה האשימה אוקראינה את רוסיה גם בתכנון "מעשי רצח עם באוקראינה" ובביצועם על ידי הרג מכוון ופגיעה חמורה באוכלוסייה האוקראינית.
בית הדין הבינלאומי פסק ב-16 במרץ 2022 כי התיק יכול להתקדם.
בשימוע בספטמבר 2023 הציגו נציגי הצד האוקראיני מספר רב של הצהרות מצד פוליטיקאים רוסים, וביניהם ולדימיר פוטין, שלדעתם הביעו כוונה לרצח עם.
כנציג הצד הרוסי, גנאדי קוזמין טען כי "אמירות אלו היו רק הצהרות, אין להן קשר משפטי והן אינן קשורות לאמנת רצח העם".
נציגי רוסיה האשימו את אוקראינה כי היא שביצעה "רצח עם בתושביה דוברי הרוסית", והשתמשו בהאשמת סרק זו כהצדקה לתוקפנות הרוסית.
כאשר השיבה אוקראינה כי רצח עם זה לא התרחש, טען קוזמין שמכיוון שאוקראינה טוענת כי "לא התרחש רצח עם" ניתן לדחות את התביעה, ובכך התעלם מההאשמה ברצח עם שביצעו הכוחות הרוסים באוקראינים.
מאמר שפורסם בכתב העת Foreign Policy בעקבות פרסום הדו"ח הכיר בכך שמטרתו של ולדימיר פוטין הייתה "מחיקתה של אוקראינה כישות פוליטית ולאומית וביצוע רוסיפיקציה בתושביה".
ב-26 ביולי 2023 פרסם מכון ניו ליינס דו"ח המשך, לפיו רוסיה המשיכה והחריפה את מאמציה לבצע רצח עם והפרה את אמנת רצח העם.
בנוסף קבע הדו"ח כי על המדינות החברות לאמנה להגביר את מאמציהן למניעת רצח עם, כפי שמתחייב מן האמנה.
על פי ד"ר ראלף ג'ניק מהאוניברסיטה הפרטית ע"ש זיגמונד פרויד שבווינה, הדו"ח פורץ דרך בכך שהוא קושר כוונה למעשים – תנאי הכרחי להוכחת רצח עם.
בהערכה של המכון לחקר המלחמה שפורסמה ב-23 באוגוסט 2022 צוין כי ילדים אוקראינים חטופים מאומצים על ידי משפחות רוסיות.
בדיווח נוסף שפורסם ב-30 באוגוסט צוין כי רוסיה מקימה "מרכזי הסתגלות" עבור אוקראינים עקורים ברוסיה, כולל עבור אלו שנמצים ברוסיה שלא מרצונם, וככל הנראה דורשת את מחיקת זהותם התרבותית כחלק מתהליך הטרנספר.
ג'ונתן לידר מיינרד, מרצה לפוליטיקה בינלאומית בקינגס קולג' לונדון, התייחס לרטוריקה "המטרידה ביותר" של נשיא רוסיה, שהכחיש את קיומה ההיסטורי של אוקראינה כמדינה עצמאית.
לדבריו, הדבר ממחיש את "דרך החשיבה הג'נוסיידלית" של ולדימיר פוטין, שסבור כי אוקראינה "מזויפת, ולכן אין לה זכות קיום".
מיינארד זיהה כי קיים סיכון משמעותי "שרצח עם עשוי להיות להתרחש קרוב, אם איננו כבר בעיצומו", והציע כי "האסטרטגיה היעילה ביותר לעצירת הזוועות המובצעות בידי חיילי רוסיה היא לעזור לצבא האוקראיני לדחוף את החיילים הללו מחוץ לטריטוריה האוקראינית".
בנוסף, הצביע מיינרד על הראיות הברורות לפשע ההסתה לרצח עם על ידי רוסיה.
מנהל המרכז לחקר רצח עם וזכויות אדם באוניברסיטת רוטגרס, אלכסנדר הינטון, הצהיר כי "סביר למדי" שכוחות רוסים מבצעים רצח עם.
הינטון הצהיר כי הרטוריקה הג'נוסיידלית של ולדימיר פוטין תצטרך להיות קשורה בבירור לזוועות עצמן כדי להוכיח כוונה לרצח עם.
ביולי 2022 הצביע הינטון על הטרנספר ההמוני של אוכלוסיית אוקראינה בשטחים שנכבשו על ידי רוסיה ועל חטיפת הילדים האוקראינים כראיות לרצח העם הרוסי באוקראינה, וקשר אותם למקרים קודמים של רצח עם ופשעים בינלאומיים אחרים שביצעה רוסיה בעבר.
חוקרי רצח עם, וביניהם יוג'ין פינקל וטימותי סניידר, טוענים כי לצד המעשים הנדרשים על פי ההגדרה של רצח עם, קיימת כוונה רוסית לרצח עם, ושני התנאים מבססים את קיומו של רצח העם האוקראיני.
ב-5 באפריל 2022, טען חוקר השואה יוג'ין פינקל כי לאחר שהשלב הראשוני של הפלישה הרוסית ב-2022 נהדף בידי הכוחות המזוינים האוקראינים, מטרות הפלישה התפתחו.
לפי פינקל, העדויות המשולבות לפשעי מלחמה נרחבים, כולל טבח בוצ'ה, בשילוב הראיות הרבות לכוונה לרצח עם, כפי שהמחיש המאמר "מה רוסיה צריכה לעשות באוקראינה" שפורסם בסוכנות הידיעות הרוסית הממלכתית RIA נובוסטי, מוכיחים כי רצח עם מתקיים באוקראינה.
טימותי סניידר, היסטוריון של מרכז ומזרח אירופה והשואה, תיאר את החיבור "מה רוסיה צריכה לעשות באוקראינה" כ"תוכנית מפורשת לחיסול מוחלט של האומה האוקראינית ככזו".
לפי סניידר, כותב המאמר מציג את ההגדרה הרוסית של "נאצי" כ"אוקראיני שמסרב להודות שהוא רוסי", ולפיכך "כל זיקה לתרבות האוקראינית או לאיחוד האירופי" נתפסת כ"נאציזם".
לפיכך, לפי סניידר, המסמך מגדיר את הרוסים כ"לא נאצים", ומצדיק שימוש בשיטות פאשיסטיות נגד אוקראינים, תוך התייחסות לשיטות אלו כ"דה-נאזיפיקציה".
סניידר מתאר את המסמך כ"אחד המסמכים הג'נוסיידלים הגלויים ביותר [שהוא] ראה אי פעם", וקובע כי המסמך קורא להרוג את רוב האוקראינים, עשרים מיליון איש, או לשלוח אותם למחנות עבודה.
סניידר טוען כי המאמר, שפורסם יומיים לאחר שהמידע על טבח בוצ'ה נודע ברבים, הופך את ביסוס הכוונה לרצח עם הרבה יותר קל להוכחה משפטית מאשר במקרים אחרים של הרג המוני.
הגרדיאן הבריטי תיאר את התקשורת הרוסית, כולל RIA נובוסטי, כמעודדת רצח עם, על סמך תיאורה של ההתנגדות האוקראינית לפלישה כעדות ל"נאציזם" האוקראיני.
ב-25 בספטמבר 2023, ועדת החקירה הבינלאומית העצמאית של האו"ם על אוקראינה הצהירה כי חלק מהרטוריקה בתקשורת הרוסית הממלכתית והאחרת עשויה להיחשב כהסתה לרצח עם.
סניידר טען כי ניתוח ההצהרות של ולדימיר פוטין במשך מספר עשורים הראה שלפוטין היו כוונות ג'נוסיידליות ארוכות שנים כנגד העם האוקראיני.
לדעתו, "הבנת הדחף הג'נוסיידלי של פוטין תסייע לנו להבין מאין הגיעה המלחמה הזו, לאן היא מתקדמת, ומדוע אסור להפסיד בה".
גרגורי סטנטון, מייסד וראש ארגון Genocide Watch, אמר ל־BBC כי ישנן ראיות לכך ש"הצבא הרוסי מתכוון למעשה להשמיד חלקית את הקבוצה הלאומית האוקראינית", מה שמסביר את הרג האזרחים המסיבי בידי צבא רוסיה.
בהתייחסו לנאום טרום הפלישה של ולדימיר פוטין, בו הכריז כי המלחמה בדונבאס נראית כמו רצח עם שמבצעים האוקראינים בתושבי דונבאס דוברי הרוסית, הציע סטנטון כי מדובר בהשלכה: "לעיתים קרובות מי שמבצע רצח עם מאשים את הצד השני – קורבנות הג'נוסייד – בכוונה לבצע רצח עם.
זה בדיוק מה שקרה במקרה הזה".
העיתון הגרמני Der Tagesspiegel פרסם חוות דעת משפטית של עורך הדין אוטו לוכטרהנדט, המתייחסת למצור על מריופול ולפשעים נוספים של הצבא הרוסי מנקודת המבט של המשפט הבינלאומי, ובפרט – רצח עם.
בראיון לדויטשה ולה בנוגע לפעולות המעידות על רצח עם, הוא פירט:
"הראשון הוא כיתור העיר והעובדה שמתחילת מרץ לא ניתן להכניס לעיר שירותים מהצד האוקראיני כדי לספק לאוכלוסייה מזון ודברים הנחוצים ביותר לחיים.
האוכלוסייה מנותקת ממים, חשמל וחימום, וגם מתקשורת סלולרית, שהיא הסטנדרט היום, כלומר אנשים מנותקים מתקשורת עם העולם החיצון".