tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-6 במאי 2024, פרשה חברת קומסה הספרדית ממעורבותה בפרויקט, בעקבות לחצים פוליטיים בספרד נגד פעילות בישראל, על רקע מלחמת חרבות ברזל.
ב-4 ביוני חשף עיתון כלכליסט שגם ספקית הקרונות פסה צפויה לפרוש מהמיזם, בעקבות קשיים כלכליים.
בעקבות כך דרשה קבוצת אגד ושיכון ובינוי מוועדת המכרזים לבטל את המכרז.
ב-26 בדצמבר פורסם בעיתון כלכליסט שהחברה שצפויה להחליף את פסה ולספק קרונות בשווי חצי מיליארד יורו, היא חברת CRRC הסינית, על אף שלחץ של הממשל האמריקאי גרם לפסול את הצעת החברה במכרז הקו הירוק והקו הסגול של הרכבת הקלה בגוש דן.
על פי דה-מרקר, חברת יונדאי רוטם הקוריאנית ניסתה לנצל את הסכסוך האמריקאי מול סין, לצורך שיפור מועמדותה במכרז, כשפנתה ליועץ של ראש הממשלה.
באפריל 2025 הגיעה Jtrain לסגירה פיננסית של התקציב בהובלת בנק לאומי לישראל.
סביב הסגירה החלה להבחן מחדש מועמדות CRRC לספק קרונות בעקבות לחצים מדיניים.
לזכיין ניתן תקופה של שנה לאתר ספקית קרונות חדשה.
בעקבות כך, שיכון ובינוי דרשה פעם נוספת מוועדת המכרזים לבטל את המכרז ולאפשר לחברות שהפסידו במכרז להגיש הצעות מחודשות, בטענה שפרישת החברות הזרות היא הפרה של תנאי המכרז, ושהסגירה הפיננסית הייתה מאוחרת וחלקית בשל חוסר הוודאות לגבי ספקית הקרונות.
בסופו של דבר הוסרה ההתנגדות ל-CRRC בעקבות הסכמות לרכישת הקרונות מחברת בת שלה, כך שהם ייוצרו בארצות הברית.
ביוני 2025 נחתמה העסקה סופית עם חברת בת אוסטרלית של CRRC (CRRC AUS).
בתחילת שנת 2022 פורסם מכרז לביצוע המנהרה שהיא חלק מהקו הכחול, המנהרה תתחיל בצומת בר-אילן ותסתיים במרכז העיר.
הזוכה במכרז היא "אלקטרה תשתיות" ומשך הביצוע צפוי להיות 4.5 שנים, אורכה של המנהרה עתיד להסתכם ב-2.2 ק"מ ולמנהרה שני פורטלים: הפורטל הצפוני ימוקם בשדרות גולדה מאיר, סמוך להר חוצבים והפורטל הדרומי שימוקם בקצה רחוב שטראוס פינת יפו סמוך לתחנת הרכבת "יפו מרכז".
בפברואר 2021 פורסם מכרז ראשון לעבודות תשתית.
במהלך שנת 2022, עוד לפני תום המכרז, התחילו עבודות התשתית על תחנת צומת בר-אילן, ובמקטעים רוזמרין, דרך חברון, הר חוצבים, ופת – הפרסה.
בינואר 2023 החלו עבודות תשתית לטובת התוואי לצד פארק המסילה מרחוב בן דוסא עד לגשר משה ברעם (סמוך לצומת פת), במסגרת הקו התכלת.
בניית התוואי אינה צפויה לפגוע בפארק והעבודות היו צפיות להסתיים בינואר 2024, אך התעכבו עקב המלחמה.
במאי 2023 החלו עבודות תשתית בשכונת רמות אלון.
בספטמבר של אותה שנה אישרה העירייה תקציב של 350 מיליון ש"ח לצורך קידום זמינות של מקטעים מסוימים לאורך הקו.
ב-18 בדצמבר 2024 אישר משרד התחבורה תקציב של 360 מיליון ש"ח לטובת הקו.
נכון לסוף שנת 2023, שישה מקטעים של הקו הכחול היו בתהליכי עבודות תשתית: רוזמרין, דרך חברון, הר חוצבים, ויגאל ידין במסגרת הקו הכחול, ובן דוסא ודפו מלחה הצפוני במסגרת הקו התכלת.
באוגוסט 2024 הורחבו העבודות עבור הקו בדרך חברון למקטעים נוספים, וכן החלו העבודות במרכז העיר ברחוב הנביאים.
עד פברואר 2025, החלו העבודות אינפרא 1, כמעט בכל מקטעי שלב ההפעלה הראשון כבר החלו עבודות התשתית, למעט מקטעי תלפיות, עמק רפאים ורחוב המלך ג'ורג', בהם עיכבה המשטרה את פריסת הסדרי התנועה.
באמצע פברואר, החלו עבודות סביב החאן הירושלמי, ועבודות ברחובות שבטי ישראל והנביאים בשכונת מוסררה להקמת נתיב תחבורה ציבורית חלופי לרחוב המלך ג'ורג' לקראת סגירתו.
ב-3 ביוני החלו העבודות בשכונת תלפיות, וביולי החלו העבודות בעמק רפאים והעבודות במרכז העיר (רחובות קרן היסוד, קינג ג'ורג') החלו ברבעון האחרון של שנת 2025.
בדצמבר 2025 נמסר הקטע הראשון (מקטע בן דוסא - מרחוב בן דוסא עד לגשר משה ברעם (סמוך לצומת פת), במסגרת הקו התכלת) לזכיין המפעיל לאחר סיום שלב עבודות אינפרא 1 על ידי חברת מוריה, לצורך הנחת מסילות והתקנת מערכות.
בדצמבר 2024, בהתאם לחוק ההסדרים לשנת 2023, התחיל צוות אב לתחבורה לפרסם את לוחות הזמנים של עבודות הקו הכחול.
ברבעון הרביעי של שנת 2024 נכתב כי הפעלת הקו חולקה לשני שלבי הפעלה:
החלק הראשון: כולל את החלק הדרומי של הקו הכחול - מגילה עד מרכז העיר, ואת חלקו הדרומי של הקו התכלת - ממלחה ותלפיות למרכז העיר.
לפי לוח הזמנים הוא צפוי להיפתח באוגוסט 2029. בחלק זה עבודות התשתית החלו ב-9 מתוך 15 מקטעים.
החלק השני: כולל הפעלה מלאה של הקווים הכחול, התכלת והסגול, כולל המנהרה שבצפון העיר.
חלק זה צפוי להיפתח בדצמבר 2031.
הקו הגותי היה קו הגנה גרמני בזירה האיטלקית במלחמת העולם השנייה.
קו זה נבחר כקו ההגנה האחרון של פילדמרשל אלברט קסלרינג והפיקוד העליון הגרמני בקיץ 1943, בנסיגתם מפני צבאות בעלות הברית באיטליה, בפיקודו של הגנרל סר הרולד אלכסנדר.
הקו חצה את צפון איטליה ממרכזה בין הים הטירני והים האדריאטי.
מרבית הקו התפרש בהרי האפנינים.
המערכה נערכה בשתי חזיתות: באזור הים האדריאטי, בו פעלה הארמייה השמינית הבריטית, ובמרכז איטליה (בעיקר באפנינים), שבו פעלה הארמייה החמישית האמריקנית.
היטלר היה מודאג לגבי מצב ההכנה של הקו הגותי: הוא חשש שבעלות הברית ישתמשו בלוחמה אמפיבית כדי לאגף את ההגנות.
כדי להמעיט בחשיבותו, בעיני בעלי בריתו ואויביו, הוא ציווה על שינוי השם, עם הקונוטציות ההיסטוריות שלו, בהיגיון שאם בעלות הברית יצליחו לפרוץ אותו, הן לא יוכלו להשתמש בשם המרשים כדי להגביר את תחושת הניצחון שלהן.
בתגובה לפקודה זו, קסלרינג שינה את השם ל"קו הירוק" (Grüne Linie) ביוני 1944.
באמצעות יותר מ-15,000 עובדי כפייה, בנו הגרמנים יותר מ-2,000 עמדות מקלעים מבוצרות היטב, בונקרים, עמדות תצפית, ועמדות ארטילריה במטרה להדוף כל ניסיון של בעלות הברית לפרוץ את הקו הגותי.
תחילה נפרץ קו זה במהלך "מבצע אולייב" (הידוע גם בשם "הקרב על רימיני"), אך כוחותיו של קסלרינג הצליחו לסגת בצורה מסודרת.
כך נמשך המצב עד מרס 1945, כאשר הקו הגותי נפרץ, אך ללא פריצת דרך מכרעת; מצב זה לא יתקיים שוב עד אפריל 1945 במהלך מתקפת האביב של בעלות הברית.
מבצע "אולייב" תואר כקרב הגדול ביותר שנערך אי פעם באיטליה.
במערכה השתתפו למעלה מ-1,200,000 חיילים.
הקרב התנהל בצורה תנועת מלקחיים, שבוצעה על ידי הארמייה השמינית הבריטית והארמייה החמישית של ארצות הברית נגד הארמייה העשירית הגרמנית והארמייה ה-14 הגרמנית.
על רימיני, עיר אשר נפגעה מהתקפות אוויריות קודמות, נורו 1,470,000 כדורים על ידי כוחות היבשה של בעלות הברית.
לדברי לוטננט גנרל אוליבר ליס, מפקד הארמייה השמינית הבריטית:
לאחר פריצות הדרך בקאסינו ואנציו במסגרת מבצע נזר באביב 1944, נוצרה למדינות בעלות הברית הזדמנות ללכוד את הגרמנים בתנועת מלקחיים.
תוכניתו של לוטננט-גנרל הרולד אלכסנדר, מפקד קבוצת הארמיות ה-15 הייתה - תקיפת קו גוסטב כדי למשוך אליו תגבורות, ותנועת הקורפוס השישי של הגנרל לוסיאן טראסקוט, לצפון מזרח, לעבר ולמונטונה, על מנת לנתק את הארמייה העשירית של ויטינגהוף.
קלארק, שהיה באותו זמן על סף פרנויה, חשב כנראה שתוכניתו של אלכסנדר היא מזימה בריטית שכל כוונתה לגזול ממנו את הניצחון, ולמסור אותו לארמייה השמינית במקום זאת.
ב-25 במאי נמצאה הדיוויזיה המשוריינת הראשונה שהייתה תחת פיקודו של טראסקוט במרחק הסתערות מוולמונטונה, והוא היה יכול לנתק את ציר הנסיגה של הארמייה העשירית בתוך 24 שעות, אלא שבשעות הצהריים קיבל טראסקוט פקודה מקלארק לשנות את ציר ההתקדמות שלו לכיוון צפון-מערב, לכיוון רומא.
למרות המצוקה הרבה שטראסקוט ומפקדי הדיוויזיות שתחת פיקודו חשו, הוא מילא בנאמנות אחר פקודותיו של קלארק, אשר הסתיר את כוונותיו מהגנרל אלכסנדר.
דיוויזיית חי"ר אמריקנית הצליחה להסתנן דרך פרצה בקו ההגנה הגרמני האחרון ברומא וגרמה להתמוטטות.
ב-4 ביוני כבר הגיע קלארק עם כוחותיו לרומא.
שגעונו של קלארק גרם לרבים לחשוב שהוא יצא מדעתו.
נסיונותיו להצדיק את עצמו לאחר מעשה היו מבולבלים ומלאי סתירות והוא אף טען שבשלב מסוים הוא איים על אלכסנדר שיורה לחייליו לפתוח באש על חיילי הארמייה השמינית, אם אלו ינסו להגיע לרומא לפניו.
אלכסנדר כינה את התנהגותו כ"נטולת הסבר" ולמרות זאת אמר שהוא יכול רק לשער שהפיתוי הקרוב כל כך של רומא, והתהילה הכרוכה בו, הם אלו ששכנעו את קלארק לשנות את כיוון ההתקדמות של הארמייה החמישית.
כתוצאה משינוי התוכנית של קלארק, הצליחו רוב כוחות הארמייה העשירית הגרמנית לסגת בחזרה לצפון איטליה.
הם התבצרו בסוף יוני על קו טרסימן (שנמתח מדרום לאנקונה בחוף המזרחי, על פני החופים הדרומיים של אגם טראסימנו ליד פרוג'ה וכן על החוף המערבי מדרום לגרוסטו) וביולי על קו ארנו (שנמתח מהחוף המערבי לאורך קו הנהר ארנו ועד הרי האפנינים מצפון לארצו).
מהלך זה נתן זמן כדי לייצב את הקו הגותי, כ-16 ק"מ מדרום ללה ספציה, שעל החוף המערבי, דרך החומה הטבעית של האפנינים, ועד לכיוון הים האדריאטי בין פזארו ורוונה, שבחוף המזרחי.
היו מספר נקודות בקו בגובה של מעל ל-2,100 מ'.
הקו נמתח באופן כמעט רצוף מחוף לחוף, וכלל קו ביצורים גדול בהן חפירות רבות של בטון מזוין, 2,376 קני מקלעים עם אש משולבת, 479 עמדות נ"ט, מרגמות ותותחים, 120,000 מטר של תיל דוקרני, ועוד קילומטרים רבים של תעלות נגד טנקים.
מעוז אחרון זה הוכיח את נחישות הגרמנים להמשיך בלחימה.
אף על פי כן, למזלן של בעלות-הברית, בשלב זה של המלחמה, הפכו כוחות הפרטיזנים האיטלקיים ליעילים ביותר בשיבוש ההכנות הגרמניות, בעיקר בהרים הגבוהים.
בספטמבר 1944 כבר לא יכלו הגנרלים הגרמנים לנוע בחופשיות באזור שמאחורי הקווים העיקריים שלהם בגלל פעילות פרטיזנים.
גנרל לוטננט פרידולין פון זנגר אונד אטרלין, מפקד קורפוס הפאנצר ה-14, כתב כי הוא נסע לטיול בפולקסווגן קטן "(לא מציג) את דרגת הגנרל שלו - לא כובע מצחייה, לא זהב או דגלים אדומים ...
אחד מעמיתיו שהתעלם מהזהירות הזאת - וילהלם קריזולי, מפקד דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-20), נתפס וחוסל בידי פרטיזנים כשחזר מכנס במטה הקורפוס.
בניית הביצורים הוכשלה גם היא על ידי בטון באיכות ירודה בכוונה שסופק על ידי יצרנים איטלקיים מקומיים.
על כל פנים, לפני ההתקפה של בעלות הברית, הכריז קסלרינג על שביעות רצונו מעבודת הביצורים שנעשתה, בייחוד בצד האדריאטי שבו הוא "...
הרהר בהתקפה על האגף השמאלי ...
החזית האיטלקית נתפסה בידי בעלות הברית כבעלת חשיבות משנית לעומת המערכה בנורמדי בצרפת, והדבר הודגש על ידי הנסיגה של שבע דיוויזיות מהארמייה החמישית האמריקנית בקיץ 1944 כדי להשתתף בנחיתה בדרום צרפת, במבצע דרגון.
ב-5 באוגוסט ירד כוחה של הארמייה החמישית מ-249,000 חיילים ל-153,000, והיו להם רק 18 דיוויזיות, מולן עמד כוח משולב של הארמייה העשירית והארמייה ה-14 שמנה כ-14 דיוויזיות ועוד ארבע עד שבע דיוויזיות בעתודה.
אף על פי כן, וינסטון צ'רצ'יל וראשי המטות הבריטים היו להוטים לפרוץ את ההגנות הגרמניות ולפתוח את הדרך לצפון-מזרח דרך "פרצת ליובליאנה" לאוסטריה ולהונגריה.
אף על פי שמהלך זה היה מאיים על העורף הגרמני, הדאגה הגדולה יותר של צ'רצ'יל הייתה למנוע את התקדמות הצבא האדום למרכז אירופה.
בשל להיטות זו, צ'רצ'יל קרא בוועידת קוויבק ב-13 בספטמבר 1944 להמשיך לקדם את המערכה באיטליה מעבר לקו הגותי אשר נמתח בין פיזה לבין רימיני ולקריאתו הצטרפו אלכסנדר וקלארק.
ראשי המטות האמריקנים התנגדו בתוקף לאסטרטגיה זו.
עם זאת, בעקבות ההצלחות של בעלות הברית בצרפת במהלך הקיץ, נכנעו ראשי המטות בארצות הברית, ונוצרה הסכמה מלאה בין ראשי המטות המשולבים בוועידת קוויבק.
תוכנית ההתקפה של בעלות הברית
התוכנית המקורית של הגנרל סר הרולד אלכסנדר, המפקד העליון של כוחות בעלות הברית באיטליה, כפי שגובשה על ידי ראש המטה שלו, לוטננט גנרל סר ג'ון הרדינג, הייתה להסתער על הקו הגותי במרכזו, שם רוב כוחותיו כבר היו מרוכזים.
זה היה המסלול הקצר ביותר למטרה שלו, מישורי לומברדיה, וניתן היה לבצע אותה במהירות.
הוא תכנן מבצע הטעייה כדי לשכנע את הגרמנים כי המכה העיקרית תונחת דווקא בחזית האדריאטית.
ב-4 באוגוסט נפגש אלכסנדר עם לוטננט גנרל סר אוליבר ליס, מפקד הארמייה השמינית הבריטית, וגילה שליס אינו תומך בתוכנית.
הוא טען כי בעלות הברית איבדו את חילות המשלוח הצרפתיים שלהם למבצע דרגון, וכי כוחה של הארמייה השמינית טמון בטקטיקה המשלבת שימוש חי"ר, שריון וכלי נשק אחרים, שלא ניתן היה להשתמש בהם בהרים הגבוהים של האפנינים המרכזיים.
עוד נרמז כי ליס לא אהב לעבוד עם קלארק אחרי המהלך הבעייתי של הארמייה החמישית ברומא בראשית יוני, והשתוקק שהארמייה השמינית תנצח במערכה בכוחות עצמה.
הוא הציע התקפה פתאומית לאורך החוף האדריאטי.
על הארמייה השמינית של ליס הוטל לתקוף את החוף האדריאטי לעבר פזארו ורימיני ולמשוך את העתודות הגרמניות ממרכז הארץ, במתקפה שנקראה "מבצע אולייב".
לפי תוכנית המבצע, הארמייה החמישית של קלארק תתקוף לאחר מכן את האפנינים המרכזיים שמצפון לפירנצה, לכיוון בולוניה, בעוד שהקורפוס ה-13 הבריטי יערוך מתקפה על האגף הימני של החזית הנעה לעבר החוף, כדי ליצור מגננה עם התקדמות הארמייה השמינית.
פירושו של דבר היה, שכמהלך הכנה, היה צורך להעביר את עיקר הארמייה השמינית ממרכז איטליה לחוף הים האדריאטי, תוך בזבוז שבועיים יקרי ערך, ותוכנית ההטעיה הטקטית החדשה ("מבצע אלסטר") תשכנע את קסלרינג שההתקפה העיקרית תהיה במרכז.
חזית הים האדריאטי (הארמייה השמינית הבריטית)
הערכות הארמייה השמינית במבצע "אולייב"
על החוף, עמד לרשות גנרל אוליבר ליס, מפקד הארמייה השמינית הבריטית, הקורפוס הפולני השני שכלל את דיוויזיית קרסובה החמישית בקו החזית ואת הדיוויזיה הקרפטית השלישית בעתודה.
משמאל לקורפוס הפולני פעל הקורפוס הקנדי הראשון, שבו הייתה דיוויזיית חיל הרגלים הקנדית הראשונה (עם חטיבת הטנקים הבריטית ה-21 תחת פיקודו) בקו החזית והדיוויזיה המשוריינת הקנדית החמישית בעתודה.
בשלב הפתיחה התחזקה הארטילריה של הקורפוס, שקיבל את הארטילריה של דיוויזיית חיל הרגלים הבריטית הרביעית.
ממערב לכוחות הקנדיים היה הקורפוס הבריטי החמישי, אשר כלל את דיוויזיית חיל הרגלים הבריטית ה-46 מימין והדיוויזיה הרביעית ההודית משמאל.
בעתודה היו דיוויזיית חיל הרגלים הבריטית ה-56, הדיוויזיה הבריטית המשוריינת הראשונה, וחטיבות הטנקים ה-7 וה-25. בעורף הייתה הדיוויזיה הבריטית ה-4, אשר חיכתה לקריאה להתקדם כדי להצטרף לקורפוס.
האגף השמאלי של חזית הארמייה הבריטית השמינית היה מוגן על ידי הקורפוס הבריטי העשירי, אשר השתמש בדיוויזיית חיל הרגלים ההודית העשירית ושני רגימנטים של כלי רכב משוריינים, ה-12 וה-27.
לפני ההתקפה היה הקורפוס הקנדי הראשון מחופה על ידי יחידות פרשים פולניות והקורפוס החמישי על ידי יחידות סיור של חיל-השחרור האיטלקי.
בעתודה הייתה גם הדיוויזיה הניו זילנדית השנייה.
כנגד הארמייה השמינית התייצב קורפוס הפאנצר ה-76 של הארמייה הגרמנית העשירית.
בתחילה הוא כלל רק שלוש דיוויזיות: דיוויזיית הצנחנים הראשונה, מול הפולנים, דיוויזיית חיל הרגלים ה-71 בפנים הארץ, מימין לדיוויזיית הצנחנים והדיוויזיה ה-278 באגף הימני של הקורפוס, אשר הייתה בתהליך החלפת הדיוויזיה ההררית החמישית.
הארמייה השמינית הבריטית חצתה את נהר מטאורו (Metauro) ב-24 באוגוסט, התקדמה מרחק של 2–3 ק"מ מעבר לו ופתחה בהתקפה על המאחזים של הקו הגותי ב-25 באוגוסט.
כיוון שהקורפוס השני הפולני, על החוף, והקורפוס הקנדי הראשון, על מישור החוף משמאל לקורפוס הפולני, התקדמו לעבר פזארו, קו החוף הצטמצם, ותוכנן שהקורפוס הפולני, שנחלש על ידי אבדות רבות, יעבור לעתודה והחזית במישור החוף תהיה באחריות הקורפוס הקנדי בלבד.
עד 26 באוגוסט השיגו הכוחות התקדמות של כ-15 ק"מ על פני שטח נרחב.
הגרמנים הופתעו, עד כדי כך שגם פון וייטינגוף, וגם מפקד קורפוס הצנחנים הראשון, הגנרל ריכרד היידריך, יצאו לחופשה.
הם היו בתהליך של משיכת היחידות הקדמיות שלהם לביצורים של הקו הגותי המתוקן.
קסלרינג לא היה בטוח אם הייתה זן תחילתה של מתקפה גדולה, או שהארמייה השמינית רק התקדמה על מנת לכבוש שטחים שהתפנו, בעוד ההתקפה העיקרית של בעלות הברית תגיע מכיוון הארמייה החמישית כנגד הכוחות הגרמניים בבולוניה.
ב-27 באוגוסט הוא עדיין סבר שההתקפה היא הסחת דעת ולכן לא שלח עתודות לחזית.
רק ב-28 באוגוסט, כשראה עותק של פקודת היום של ליס לארמייה שלו לפני ההתקפה - קסלרינג הבין כי מתקיימת התקפה גדולה, ושלוש דיוויזיות של תגבורות נשלחו מבולוניה אל החזית האדריאטית, ועדיין נזקקו ליומיים לפחות כדי להגיע לעמדות.
ב-30 באוגוסט הגיעו הקורפוס הקנדי והבריטי לעמדות ההגנה העיקריות בקו ההגנה הראשון שהמשיכו לאורך הרכסים בצד הרחוק של נהר פוגליה.
תוך ניצול יתרונן בכמות החיילים פילסו הקנדים את דרכם ועד 3 בספטמבר התקדמו עוד 24 ק"מ לקו השני של ההגנות, שנמשך מהחוף בסמוך לריצ'ונה.
בעלות הברית היו קרובות לפרוץ לרימיני ולמישור הרומאני.
עם זאת, קורפוס הפאנצר ה-76 באגף השמאלי של הארמייה ה-10 של הצבא הגרמני נסוג היטב מאחורי הקו של נהר קונקה.
התנגדות עזה מצד דיוויזיית הצנחנים הראשונה של הקורפוס, בפיקודו של היידריך, ונתמכת על ידי ירי ארטילרי אינטנסיבי מרכס קוריאנו בגבעות משמאל לקנדים, הביאה לעצירת התקדמותם.
בינתיים, הקורפוס הבריטי החמישי התקשה להתקדם בשטח סלעי ובדרכים בעלות עבירות נמוכה.
ב-3–4 בספטמבר, בעוד הקנדים תוקפים שוב לאורך מישור החוף, הכין הקורפוס החמישי מתקפה משוריינת כדי לעקור את הגנת רכס קוריאנו ולהגיע אל נהר מראנו.
היה זה כדי לפתוח פתח למישור שניתן היה לנצל באופן מהיר באמצעות הטנקים של הדיוויזיה המשורינת הבריטית הראשונה, שהוכנו למטרה זו.
עם זאת, לאחר יומיים של לחימה מבעיתה עם אבדות כבדות לשני הצדדים, נאלצו בעלות הברית לבטל את תקיפתן ולהעריך מחדש את האסטרטגיה שלהן.
מפקד הארמייה השמינית, אוליבר ליס, החליט לאגף את העמדות ברכסי הקוריאנו בנסיעה מערבה לעבר ג'מאנו וקרוצ'ה כדי להגיע לעמק מאראנו שהתעקל מאחורי עמדות קוריאנו אל החוף, במרחק של כ-3 ק"מ מצפון לריצ'ונה.
הקרב על ג'מאנו זכה לכינוי של כמה היסטוריונים כ"קאסינו של הים האדריאטי".
לאחר 11 תקיפות בין 4 ל-13 בספטמבר, תחילה על ידי הדיוויזיה הבריטית ה-56 והדיוויזיה הבריטית ה-46, היה זה תורה של הדיוויזיה ההודית הרביעית, שלאחר הפצצה כבדה פתחה בהתקפה ב-15 בספטמבר, ולבסוף הצליחה להבקיע את עמדות ההגנה הגרמניות.
בינתיים, בצפון, בצידו האחר של עמק הקונקה, התקיים קרב עקוב מדם בשטח שמחוץ לקרוצ'ה.
הדיוויזיה הגרמנית ה-98 החזיקה בעמדותיה בנחישות רבה, ורק לאחר חמישה ימים של לחימה מתמדת, לעיתים קרובות מדלת לדלת ופנים מול פנים, כבשה הדיוויזיה ה-56 את קרוצ'ה.
כיבוש קוריאנו והתקדמות לעבר רימיני וסן מרינו
לאחר התקדמות איטית בג'מאנו, החליט ליס לחדש את ההתקפה על קוריאנו.
לאחר הפגזה משתקת עם 700 קני ארטילריה ומפציצים, הדיוויזיה המשוריינת החמישית הקנדית והדיוויזיה המשוריינת הבריטית הראשונה פתחו בהתקפה בליל 12 בספטמבר.
העמדות בקוריאנו נכבשו לבסוף ב-14 בספטמבר.
שוב, הדרך לרימיני הייתה פתוחה.
כוחותיו של קסלרינג ספגו אבדות כבדות, ולשלוש דיוויזיות תגבורת שנשלחו לחזית האדריאטית ייקח לפחות יום נוסף להגיע.
מזג האוויר התערער וגשם שוטף הפך את הזרימה בנהרות לעזה.
התנועה הקרקעית שוב נעצרה, ולמגנים הגרמנים הייתה הזדמנות להתארגן מחדש, ולבצר את עמדותיהם על נהר מראנו.
הפתח אל מישור לומברדיה נסגר, והארמייה השמינית שוב התמודדה עם קו הגנה מאורגן, קו רימיני.
בינתיים, כאשר קרוצ'ה ומעבר מונטסקודו היו בטוחים למעבר, האגף השמאלי של הארמייה השמינית התקדם אל נהר מאראנו ואל גבול סן מרינו.
הגרמנים כבשו את סן מרינו הנייטרלית שבוע קודם לכן כדי לזכות במיקומה הגבוה של עיר המדינה הקטנה.
ב-19 בספטמבר, העיר הייתה מוקפת ונפלה לידי בעלות הברית ללא אבדות רבות.
במהלך הלילה של 19 בספטמבר, בריגדיר ריצ'רד גודבודי, שפיקד על חטיבת השריון השנייה, הורה, עם ספק רב, לרגימנט המשמר המלכותי השני לתקוף בשעה 10:50 את מוצב 153, בו ישבו התותחנים הגרמניים, שהשתמשו בתותחי נ"מ 88 מ"מ.
הרגימנט איבד 24 טנקי שרמן, וחשוב יותר, 64 אנשי צוות מיומנים נהרגו.
לרגימנט נותרו שלושה טנקים בלבד.
רגימנט נושאי הרומח המלכותי ה-9 שתוכנן לתקוף דרך יחידת המשמר השנייה קיבלה הוראה לעצור את המתקפה.
מימין, הקורפוס הקנדי ה-1 פרץ את העמדות הגרמניות על נהר אוסה ב-20 בספטמבר 1944 אל עבר מישור לומברדיה, והבריגדה ההררית היוונית השלישית נכנסה לרימיני בבוקר 21 בספטמבר, כשהגרמנים נסוגו מעמדותיהם על קו רימיני מאחורי אוסה לעמדות חדשות במרסיה.
למרות זאת, קסרלינג הצליח להרוויח זמן דרך טקטיקת ההגנה שלו, עד תחילת הגשמים בסתיו.
ההתקדמות של הארמייה השמינית הפכה איטית מאוד לאחר שגשמים חזקים גרמו למפולות בוץ אשר חסמו את הדרכים.
למרות שהארמייה עברה את ההרים, המישור היה מוצף, ומנע מהשריון של הארמייה השמינית לנצל את פריצת הדרך.
חיל הרגלים של הקורפוס הבריטי החמישי והקורפוס הקנדי הראשון (יחד עם הדיוויזיה הניו זילנדית השנייה) התקדמו באיטיות בעוד פון ויטינגהוף מסיג את כוחותיו מאחורי הנהר הבא מעבר למרסיה, כמה קילומטרים מעבר לרימיני.
העמדות בנהר אוסה נכבשו ב-26 בספטמבר, והארמייה השמינית הגיעה לנהר הבא, פיומיצ'ינו, ב-29 בספטמבר.
ארבעה ימי גשם כבדים חייבו את הכוחות לעצור שוב, והקורפוס החמישי היה מוכרח התארגן מחדש.
מאז תחילת מבצע "אולייב", סבלה הארמייה השמינית מ-14,000 נפגעים.
כתוצאה מכך נאלצו הגדודים הבריטים להקטין את מספר הפלוגות מארבע לשלוש בשל מחסור חמור בכוח אדם.
מול הארמייה השמינית, קורפוס הפאנצר ה-76 סבל מ-16,000 נפגעים.
בזמן התארגנות הארמייה השמינית בסוף ספטמבר 1944, נשלח ליס לפקד על כוחות היבשה של בעלות-הברית בדרום-מזרח אסיה, ולוטננט גנרל ריצ'רד מקרירי הועבר מפיקוד על הקורפוס העשירי לפקד על הארמייה השמינית.
היווצרות הארמייה החמישית של ארצות הברית
הארמייה החמישית של ארצות הברית, שהייתה בפיקודו של גנרל מארק קלארק, הורכבה משלושה קורפוסים: הקורפוס הרביעי בראשות מייג'ור גנרל ויליס ד.
כמו הארמייה השמינית, גם הארמייה החמישית נחשבה חזקה בשריון וקצרה בחי"ר, בהתחשב בשטח שבו הן תקפו.
בקו החזית מול כוחותיו של קלארק היו חמש דיוויזיות של הארמייה ה-14 הגרמנית בפיקודו של יואכים למלזן (דיוויזיית השדה של הלופטוואפה ה-20, דיוויזיית פאנצרגרנדיר אס אס ה-16, דיוויזיות חיל הרגלים ה-65, ה-362 ודיוויזיית הצנחנים הרביעית) ושתי דיוויזיות בקצה המערבי של הארמייה העשירית (דיוויזיות הרגלים ה-356 וה-715).
תוכניתו של קלארק הייתה שהקורפוס השני יתקוף לאורך הדרך מפירנצה לפירנצוולה ואימולה, דרך המעבר של איל ג'וגו כדי לאגף את ההגנות הקשות של מעבר פוטה (בכביש הראשי של פירנצה-בולוניה), בעוד שמימינם, הקורפוס הבריטי ה-13 יתקדם דרך הקו הגותי במטרה לחתוך את כביש 9 בפינזה.
העברת דיוויזיית הרגלים ה-356 לחזית האדריאטית החלישה את ההגנות סביב מעבר איל ג'וגו (il Giogo), שכבר היווה נקודת תורפה חלשה באזור, כשהיה על הגבול בין הארמייה העשירית והארמייה ה-14.
במהלך השבוע האחרון של אוגוסט, הקורפוס האמריקני השני והקורפוס הבריטי ה-13 החלו לנוע אל ההרים כדי לתפוס עמדות למתקפה העיקרית על ההגנות העיקריות בקו הגותי.
הם נתקלו בהתנגדות עזה במאחזים, אך בסוף השבוע הראשון בספטמבר, לאחר שהתארגנו מחדש ולאחר נסיגה של שלוש דיוויזיות גרמניות כדי לתגבר את החזית האדריאטית, נסוגו הגרמנים אל ההגנות העיקריות של הקו הגותי.
לאחר הפצצה ארטילרית, החלה המתקפה העיקרית של הארמייה החמישית לפנות ערב של ה-12 בספטמבר.
קיס ניסה לאגף את איל ג'וגו על ידי תקיפת שתי פסגות - מונטיקלו ומונטה אלטוצ'ו באמצעות דיוויזיית החי"ר ה-91 (המכונה "דיוויזיית המערב הפרוע") בניסיון נועז להזיז את הגרמנים מעמדותיהם, אך מהלך זה נכשל.
ההתקדמות במעבר איל ג'וגו הייתה איטית, אבל מימין לקורפוס השני, הקורפוס ה-13 הבריטי השיג התקדמות טובה יותר.
קלארק ניצל את ההזדמנות כדי להפנות חלק מהקורפוס השני לעתודה (רגימנט הרגלים ה-337 מדיוויזיית הרגלים ה-85), כדי לנצל את הצלחות הקורפוס ה-13. בהתקפה ב-17 בספטמבר, אשר נתמכה על ידי הארטילריה האמריקאית והבריטית, נלחמו החי"ר בדרכם אל מונטה פראטון, במרחק של 3–5 ק"מ ממזרח למעבר איל ג'וגו, ומיקום מפתח בקו הגותי.
בינתיים, הקורפוס האמריקאי השני חידש את תקיפתו על מונטה אלטוצ'ו, השולט בצד המזרחי של מעבר איל ג'וגו.
עמדות אלטוצ'ו נפלו בבוקר ה-17 בספטמבר, לאחר כחמישה ימי לחימה.
נפילתן של אלטוצ'ו ופראטונה, כמו גם מונטה ורוקה ביניהם, הביאה לכך שההגנות האדירות של מעבר פוטה נאגפו, ולמלסן נאלץ לסגת לאחור, תוך כדי שהוא מאפשר את כיבוש המעבר בידי בעלות הברית לאחר לחימה קלה ב-22 בספטמבר.
באגף השמאלי, הקורפוס הרביעי נאבק בדרכו אל עבר הקו הגותי הראשי: בעיקר רגימנט הרגלים ה-370 של ארצות-הברית, שהדף את כוחות הציר מגזרתו לצפון, מעבר לכביש 12 לכיוון גאליקאנו, וקבוצת הקרב הרגימנטלית הברזילאית ה-6, אשר כבשה את מסרוסה, קמיורה וערים קטנות אחרות בדרכה צפונה.
בסוף החודש כבש כוח המשלוח הברזילאי את מונטה פראנו והשיגה שליטה על אזור עמק סרצ'יו מבלי להיפגע.
באוקטובר, היא גם כבשה את מפעל התחמושת של פורנאצ'י ושל ברגה, בשעה שקבוצת הרגימנט ה-370 קיבלה תגבורות מיחידות אחרות של "חיילי בופאלו" (365 ו-371), כדי לאבטח את האגף השמאלי של הארמייה החמישית בגזרת הים הליגורי.
באגף הימני המרוחק של הארמייה החמישית, מימין לקורפוס ה-13, הדיוויזיה ההודית ה-8, שנלחמה על פני שטח ללא מעברי הרים, כבשה את גבעותיה של פמינה מורטא, ודיוויזיית השריון הבריטית ה-6 כבשה את מעבר סן גודנצו שעל כביש 67 לכיוון פורלי, שניהם ב-18 בספטמבר.
בשלב זה, עם ההתקדמות האיטית בחזית האדריאטית, החליט קלארק שבולוניה תהיה מרוחקת מדי במערב לאורך כביש 9 על מנת ללכוד את הארמייה העשירית הגרמנית.
לפיכך, הוא החליט להכין את הקורפוס ה-2 להתקפה מזרחית עוד יותר לכיוון אימולה תוך שהקורפוס ה-13 ימשיך ללחוץ באגף הימני לכיוון פינזה.
הארמייה החמישית, בדיוק כמו הארמייה השמינית לפניה, גילתה כי אף על פי שעברה את הקו הגותי, תנאי השטח וההגנות היו קשים יותר.
בין ה-21 בספטמבר ל-3 באוקטובר, הדיוויזיה ה-88 של ארצות הברית נבלמה ונעצרה לגמרי בדרך לאימולה תוך שהיא סופגת 2,105 הרוגים ופצועים, בערך כמו של כל יתר יחידות הקורפוס ה-2 במהלך פריצתו הממשית של הקו הגותי.
הלחימה לעבר אימולה משכה כוחות גרמנים מההגנות של בולוניה, וקלארק החליט להעביר את המתקפה העיקרית שלו בחזרה לעבר ציר בולוניה.
הקורפוס האמריקאי השני לחץ בהתמדה דרך מעבר ראטיקוסה, ועד ה-2 באוקטובר, הוא הגיע למונגהידורו כ-20 ק"מ מבולוניה.
עם זאת, כפי שהיה על החוף האדריאטי, גשם ועננות נמוכה מנעו סיוע אווירי, בעוד הדרכים חזרה למצבורי האספקה בפירנצה הפכו בוציות.
ב-5 באוקטובר חידש הקורפוס השני את מתקפתו לאורך חזית של 23 ק"מ.
הם נתמכו באגף הימני בידי הקורפוס הבריטי ה-13 שכלל את דיוויזיית הרגלים הבריטית ה-78, שחזרה לאיטליה לאחר שלושה חודשים של התארגנות מחדש במצרים.
ההתקדמות ההדרגתית נעשתה כנגד ההתנגדות הקשוחה, כאשר הארמייה ה-14 הגרמנית העבירה כוחות מהגזרה השקטה יותר מול הקורפוס האמריקאי ה-4. ב-9 באוקטובר הם תקפו בעוצמה מאחורי ליברגננו, שנראתה בלתי ניתנת לכיבוש.
עם זאת, מזג האוויר התבהר בבוקר ה-10 באוקטובר ברמה שאפשרה שימוש בארטילריה ובתמיכה אווירית.
אף על פי כן, רק בסוף ה-15 באוקטובר נתפסו המדרונות ההרריים.
מימין לקורפוס האמריקני ה-2, הקורפוס הבריטי ה-13 חווה לחימה אינטנסיבית בתנאי שטח קשים.
הזמן אוזל עבור בעלות הברית
במחצית השנייה של אוקטובר כבר נעשה ברור יותר ויותר לגנרל אלכסנדר, שלמרות הלחימה העיקשת במישור הרומאני המוצף ובהרי האפנינים המרכזיים, ככל שהסתיו התקדם, התשישות והאבדות הרבות בקרבות השפיעו יותר ויותר על כוחותיו, ועל כן, לא צפויה להיות פריצת דרך לפני סיומו של החורף.
בחזית האדריאטית הארמייה השמינית הבריטית חידשה את התקדמותה באגף השמאלי דרך הגבעות לעבר פורלי על כביש 9. ב-5 באוקטובר חצתה הדיוויזיה ההודית ה-10, שהועברה מהקורפוס הבריטי ה-10 לקורפוס הבריטי ה-5, את נהר פיומיצ'ינו.
היא אילצה את יחידות ההגנה של הארמייה העשירית הגרמנית לרדת במורד הנהר לכיוון בולוניה.
במובן מסוים, מהלך זה עזר לקסלרינג כיוון שקיצר את אורך החזית עליה היה צריך להגן, וקיצר את המרחק בין שתי הארמיות שלו, דבר שהעניק לו גמישות רבה יותר ואפשר החלפת יחידות בין שתי החזיתות שכוחותיו היו פרוסים בהן.
ב-21 באוקטובר חצה הקורפוס הבריטי ה-5 את נהר סביו.
ב-25 באוקטובר סגרו על נהר רונקו, כ-16 ק"מ מעבר לסביו, שאליה נסוגו הגרמנים.
בסוף החודש הגיעה ההתקדמות לפורלי, באמצע הדרך בין רימיני לבולוניה.
ניתוק הקשר בין הארמיות נשאר יעד מרכזי.
ואכן, מאוחר יותר אמר קסלרינג כי אם באמצע אוקטובר לא ניתן היה להחזיק בחזית שמדרום לבולוניה, הרי שכל העמדות הגרמניות ממזרח לבולוניה אבודות.
אלכסנדר וקלארק החליטו לערוך התקפה אחרונה לכיוון בולוניה לפני שהחורף יגיע.
ב-16 באוקטובר נערכה הארמייה החמישית של ארצות הברית למאמץ אחרון לכבוש את בולוניה.
כוחותיהן של בעלות הברית באיטליה היו חסרי תחמושת ארטילרית.
מצבורי הנשק של הארמייה החמישית הוקצו במידה כזו, שכמות הפגזים שנורו בשבוע האחרון של אוקטובר הייתה נמוכה מכמות הפגזים שנורו במהלך 8 שעות ב-2 באוקטובר.
אף על פי כן, הקורפוס האמריקאי השני והקורפוס הבריטי ה-13 נשחקו במהלך 11 הימים הבאים.
מעט התקדמות במרכז נעשתה לאורך הכביש הראשי לבולוניה.
מימין, הייתה התקדמות טובה יותר, וב-20 באוקטובר הדיוויזיה ה-88 של ארצות הברית כבשה את מונטה גרנדה, רק 6 ק"מ מכביש 9, וכעבור שלושה ימים פרצה הדיוויזיה הבריטית ה-78 למונטה ספדורו.
עם זאת, ששת הקילומטרים הנותרים היו על פני שטח קשה, והוחזקו על ידי שלוש הדיוויזיות הגרמניות הטובות ביותר באיטליה - דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-29, דיוויזיית הפאנצרגרנדיר ה-90 ודיוויזיית הצנחנים הראשונה - שקסלרינג הצליח לסגת מהרומאנה בשל החזית המקוצרת שלו.
בסוף אוקטובר, קבוצת הקרב הרגימנטלית הברזילאית ה-6 הדפה את כוחות הציר דרך נפת לוקה לבארגה, שם נעצרה התקדמותו.
בחודשים נובמבר ודצמבר התמקדה הארמייה החמישית בנישולם של הגרמנים מעמדות הארטילריה שלהם, שהיו המפתח למניעת התקדמות בעלות הברית לעבר בולוניה ועמק הפו.
בעזרתם של הכוחות הברזילאים והאמריקאים, תקפה הארמייה החמישית של ארצות הברית את העמדות הללו אחת אחת, אך ללא תוצאות חיוביות.
עד סוף השנה הוכיח מתחם ההגנה שהקימו הגרמנים סביב מונטה קסטלו (בליזאנו), בלוודר, דלה טורצ'יה, קסטלנואובו (די ורגטו), טורה די נרון, לה סרה, סופרסאסו וקסטל ד'איאנו יכולת התאוששות מהירה.
בינתיים, הארמייה הבריטית השמינית שהחזיקה בפורלי שעל כביש 9, המשיכה לנוע משני צידי החוף האדריאטי וכבשה את רוונה ב-5 בנובמבר.
בתחילת חודש נובמבר התחדשה המתקפה במעלה כביש 9. ב-17 בדצמבר הותקף הנהר לאמון ופאנזה נוקתה מגרמנים.
הארמייה העשירית הגרמנית התבססה על גדות הנהר סניו, שהיו גבוהות יותר מהמישור הסובב אותן, ונמשכו מעבר לקו ההתקדמות של הארמייה השמינית, ממש מעבר לפאנזה, ועד לים האדריאטי מצפון לרוונה.
עם בוא השלגים, כל ניסיון לחצות את הסניו היה בלתי אפשרי, ומסע הכיבושים של הארמייה השמינית נקטע.
בסוף דצמבר, בהתקפה האחרונה לשנת 1944, השתמשו הגרמנים ביחידות איטלקיות מדיוויזיית מונטרוזה האיטלקית על מנת לתקוף את האגף השמאלי של הארמייה החמישית של ארצות הברית (קרב גרפגננה) בעמק סרצ'יו מול לוקה כדי לרתק את כוחות בעלות הברית שחנו שם.
ללא פעולה זו, בעלות הברית היו יכולות להעתיק את הכוחות את החזית המרכזית.
שתי בריגדות מדיוויזיית החי"ר ההודית ה-8 עברו במהירות על פני האפנינים כדי לתגבר את דיוויזיית החי"ר האמריקנית ה-92. עם הגעת התגבורות, כוחות הציר פרצו לבארגה וכבשו אותה, אבל בפעולה החלטית של מפקד הדיוויזיה ההודית ה-8 דדלי ראסל נעצרה ההתקדמות, החזית יוצבה, ובארגה נכבשה מחדש לאחר המעבר לשנה החדשה.
באמצע דצמבר הפך הרולד אלכסנדר למפקד העליון של הזירה הים תיכונית.
מארק קלארק תפס את מקומו כמפקד של צבאות בעלות הברית באיטליה (קבוצת הארמיות ה-15), והפיקוד על הארמייה החמישית האמריקאית הוענק ללוסיאן טראסקוט.
באמצע פברואר, עם השתפרות מזג האוויר, חזרה הארמייה החמישית לתקוף את עמדות הארטילריה הגרמניות, ב"מבצע הדרן".
הפעם כלל הקורפוס ה-4 שתי דיוויזיות חי"ר מלאות כדי להשלים את המשימה: הדיוויזיה הברזילאית, שהוטל עליה לכבוש את מונטה קסטלו, את סופראסאסו ואת קסטלנובו די ורגטו; והדיוויזיה ההררית העשירית האמריקאית, שהוטל עליה לכבוש את בלוודר, דלה טורצ'ה וקסטל ד'איאנו.
"מבצע הדרן" החל ב-18 בפברואר והושלם ב-5 במרץ, בתור הכנה למתקפה הסופית של בעלות הברית באיטליה.
בשל ההתנגדות הגרמנית הממושכת, העקשנית והבלתי צפויה, הכוחות הבריטיים והאמריקאים סבלו ממחסור קשה בתחמושת ארטילרית, וניסיונותיהן הקשים במערכות חורף באיטליה אילצו אותן לדחות את המתקפה הכללית לאביב.
ב-6 באפריל, פתחה קבוצת הארמיות ה-15, שהייתה עתה תחת פיקודו של קלארק, במתקפה שהבקיעה את הקו הגותי צפונה, לעבר נהר פו.
הארמייה החמישית האמריקנית והארמייה השמינית הבריטית נעשו בינתיים בינלאומיות עוד יותר, עם הדיוויזיה הקנדית הראשונה, שכבשה את רימיני בספטמבר, הדיוויזיה ההודית השמינית, הדיוויזיה הניו זילנדית השנייה, הדיוויזיה המשוריינת הדרום אפריקאית השישית, הקורפוס הפולני השני, שתי עוצבות איטלקיות, דיוויזיה הררית יוונית, כוחות ברזילאים ואף הבריגדה היהודית.
ב-21 באפריל הצליחה הדיוויזיה הקרפטית הפולנית השלישית, שפעלה במסגרת הארמייה החמישית, לכבוש את בולוניה, ואילו הארמייה השמינית כבשה את פררה והגיעה לעמק הפו.
ב-2 במאי נכנעו כוחותיו של הגנרל פון ויטינגהוף בצפון איטליה לבעלות הברית.
הקו החם מוסקבה-וושינגטון הוא מערכת שמאפשרת תקשורת ישירה בין מנהיגיהם של ארצות הברית והפדרציה הרוסית.
קו חם זה הוקם ב-1963 ומקשר בין הפנטגון לבין הקרמלין (היסטורית עם מנהיגות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות שמעבר לכיכר).
אף על פי שבתרבות הפופולרית ידועה המערכת בכינוי "הטלפון האדום", הקו החם לא היה מעולם קו טלפון ומעולם לא היו בשימוש מכשירי טלפון בצבע אדום.
אמצעי התקשורת הראשון ששימש בקו היה טלפרינטר, שב-1986 הוסב לפקס.
מאז 2008 הקו החם מוסקבה-וושינגטון הוא קו תקשורת מחשבים מאובטח שהמסרים מועברים באמצעותו בדואר אלקטרוני.
הרעיון של קו חם עלה במוחם של כמה אנשים, עליהם נמנו חתן פרס נובל לכלכלה והפרופסור מאוניברסיטת הרווארד, תומאס שלינג, שעבד על עיצוב מדיניות לוחמה גרעינית עבור מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
שלינג ייחס את הרעיון לרומן "אזעקת צבע אדום" (Red Alert, שעליו מבוסס הסרט דוקטור סטריינג'לאב) בו הממשלות היו מודעות יותר ליתרונות של תקשורת ישירה בין מעצמות-העל.
בנוסף, עורך המגזין Parade, ג'ס גורקין, הטריד באופן אישי את המועמדים בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1960, ג'ון פיצג'רלד קנדי וריצ'רד ניקסון, ומשך את תשומת לבו של שליט ברית המועצות, ניקיטה חרושצ'וב בעת ביקורו בארצות הברית כדי שיאמץ את הרעיון.
באותה תקופה הציע ג'ררד ק.
סמית', ראש צוות תכנון המדיניות של מחלקת המדינה, את הקמתו של קו תקשורת ישיר בין מוסקבה לבין וושינגטון.
התנגדויות מצדם של גורמים אחרים במחלקת המדינה, בכוחות המזוינים ובקרמלין, עיכבו את יישום ההצעה.
משבר הטילים בקובה ב-1962 הפך את רעיון הקו החם לבעל עדיפות גבוהה.
במהלך המשבר ארך הזמן להעברת מסרים דיפלומטיים כשש שעות ונעשה שימוש בערוצים בלתי רשמיים, כמו רשתות הטלוויזיה, שהצליחו לבצע את המשימה במהירות רבה יותר.
במהלך המשבר נזקקה ארצות הברית ל-12 שעות כדי לקבל ולפענח את ההצהרה הראשונית של חרושצ'וב שכללה 3,000 מילה, זמן שהיווה סכנה באורכו.
עד לרגע שבו נוסחה בוושינגטון תגובה, הגיע ממוסקבה מסר תקיף יותר, בו נדרשה ארצות הברית לפנות טילים מטורקיה.
יועצי הבית הלבן סברו שדרכי תקשורת מהירות יותר היו עשויות למנוע את המשבר ולפתור אותו מהר יותר.
ביוני 1963 חתמו שתי המעצמות על הסכם הקו החם, הפעם הראשונה בה נקטו בצעדים רשמיים למזער את הסיכונים לפריצה בלתי מכוונת של מלחמה גרעינית.
הקו החם הוקם לאחר חתימת "מזכר ההבנה בנוגע להקמת קו תקשורת ישיר" (Memorandum of Understanding Regarding the Establishment of a Direct Communications Line) ב-20 ביוני 1963 בז'נבה, שווייץ על ידי נציגים של ממשלות ארצות הברית וברית המועצות.
בפנטגון ממוקמת מערכת הקו החם ב"מרכז הפיקוד הצבאי הלאומי" (National Military Command Center).
במשך השנים היה משך המשמרות של "צוות מולינק" (MOLINK, Moscow Link, הקשר למוסקבה) שמונה שעות.
על הצוות נמנו מש"ק שתפקידו היה לדאוג לציוד וקצין ששלט ברוסית והיה מעודכן בענייני העולם ותפקידו היה לתרגם את המסרים.
המסרים שהתקבלו בוושינגטון סווגו כמידע מסווג בדרגה הגבוהה ביותר, "לעיניי הנשיא בלבד".
תקינותו של הקו נבדקה אחת לשעה.
ההודעות הניסיוניות האמריקאיות כללו קטעים מכתביהם של ויליאם שייקספיר ומארק טוויין ומאנציקלופדיות וממדריכי עזרה ראשונה.
הודעות הניסיון שנשלחו ממוסקבה כללו פסקאות מכתביו של אנטון צ'כוב.
צוותי ה"מולינק" הקפידו במיוחד לא לכלול בהודעות הניסיונות שום רמיזות זלזול או דימויים ספרותיים שהיו עלולים להתפרש שלא כשורה, כמו פסקאות מהספר פו הדב, כדי לא לרמוז על הסמל הלאומי של רוסיה, הדוב הרוסי.
הרוסים מצדם בקשו, במהלך תקופת ממשלו של הנשיא ג'ימי קרטר, שוושינגטון לא תשלח דרך הקו החם הודעות שגרתיות.
בראש השנה האזרחית וב-30 באוגוסט, יום השנה להקמתו של הקו החם, החליפו מסרי ברכה את הודעות הניסיון השגרתיות.
עם קבלת המסר באמצעות הקו החם, הוא תורגם לאנגלית והן המקור הרוסי והן התרגום הועברו אל חדר המצב של הבית הלבן.
עם זאת, במקרה שהמסר רימז על "אסון ממשמש ובא", כמו מכה גרעינית שהופעלה בשגגה, העביר צוות ה"מולינק" את תמצית ההודעה באמצעות הטלפון ישירות לקצין המשמרת בחדר המצב שעדכן את הנשיא עוד לפני שהושלם התרגום הרשמי.
אישים מהמפלגה הרפובליקנית מתחו ב-1964 ביקורת על קיומו של הקו החם.
נאמר שממשל קנדי "שאף לבצע התאמות עם הקומוניזם מבלי לדאוג לאמצעי ביטחון נאותים ותוך כדי התפשרות על השאיפה לחופש.
הוא התנכר לבעלי ברית מובהקים על ידי פתיחת קו חם קודם כל עם אויב מושבע ולא עם ידידים מוכחים ובאופן כללי פתח בנתיב מסוכן כמו זה שהחל בוועידת מינכן רבע מאה לפני כן".
הקו החם מוסקבה-וושינגטון היה מיועד להעביר רק מסרים כתובים.
דיבור קולי עלול היה להתפרש שלא כהלכה.
מנהיגי המעצמות כתבו בשפת האם שלהם והמסרים תורגמו בעת קבלתם.
הטכנולוגיה של הדור הראשון של הקו החם הייתה מבוססת על שני מעגלי טלגרף דו-סיטריים.
המעגל הראשי נותב מוושינגטון דרך לונדון, קופנהגן, סטוקהולם והלסינקי למוסקבה.
קו התקשורת התת-ימי הטרנסאטלנטי הראשון, ה-TAT-1 הוביל את המסרים מוושינגטון ללונדון.
קו רדיו משני לגיבוי ולשרות הודעות קישר את וושינגטון למוסקבה דרך טנג'יר.
רשת זו נבנתה במקור על ידי תאגיד האריס (Harris Corporation).
ביולי 1963 שלחה ארצות הברית למוסקבה ארבע מערכות טלפרינטר עם מקלדת לטינית לצורך שימוש במסוף הקו החם שם.
חודש לאחר מכן הגיעו לוושינגטון ארבע מערכות של טלפרינטרים שהיו העתק מזרח גרמני של טלפרינטרים מתוצרת סימנס, עם מקלדות אלפבית קירילי מדגם T63/SU12. הקו החם החל את פעולתו ב-30 באוגוסט 1963.
מתקן מתוצרת נורווגיה שנקרא "מערבל טלפרינטר קריפטוגרפי אלקטרוני משובי מחזורי 2" (Electronic Teleprinter Cryptographic Regenerative Repeater Mixer II – ETCRRM II) הצפין את המסרים שהועברו בטלפרינטר.
מתקן זה עשה שימוש מערכת הצפנה מסוג פנקס חד-פעמי בלתי ניתנת לפענוח.
כל אחת מהמעצמות שלחה באמצעות שגרירותה מערכות צפנים שיועדו לפיענוח המסרים ששלחה.
היתרון של הפנקס החד-פעמי היה שאף אחת מהמדינות לא הייתה צריכה לחשוף שיטות הצפנה רגישות נוספות לעיני המדינה האחרת.
בספטמבר 1971 החליטו מוסקבה וושינגטון לשדרג את המערכת.
המדינות גם הסכימו מתי תהיה הפעם הראשונה בה יעשה שימוש בקו.
באופן ספציפי הם הסכימו לידע זו את זו באופן מידי על כל תקרית מקרית, בלתי-מאושרת או בלתי-מוסברת שבה יהיה מעורב נשק גרעיני ושעלולה לגרום לסיכון של מלחמה גרעינית.
שני קווי תקשורת לווייניים החליפו את מעגלי התקשורת הקרקעיים באמצעות שימוש בשני לווייני אינטלסאט (Intelsat) אמריקאים ושני לווייני מולניה (Молния) רוסיים.
הסדר זה היה בתוקף מ-1971 ועד 1978 והוא הפך את קו התקשורת דרך טנג'יר למיותר.
במאי 1983 הציע נשיא ארצות הברית, רונלד רייגן לשדרג את הקו החם באמצעות הוספת יכולות פקס במהירות גבוהה.
ברית המועצות וארצות הברית הסכימו באופן רשמי לבצע את השדרוג הזה ב-17 ביולי 1984.
על פי ההסכם, השדרוגים היו אמורים להתבצע תוך כדי שימוש בלווייני האינטלסאט ובאמצעות מודמים, מכשירי פקס ומחשבים.
מכשירי הפקס הפכו למבצעיים ב-1986. מעגלי התקשורת באמצעות מכשירי הטלפרינטר נותקו ב-1988 לאחר כמה שנים בהן נבחנו מכשירי הפקס והוכחה אמינותם.
הסובייטים העבירו את הקו החם למערכת לווייני ה"גוריזונט" (Горизонт) הגיאוסטציונריים החדשים יותר.
ב-2007 שודרג שוב הקו החם מוסקבה-וושינגטון.
קו תקשורת נתונים ייעודי קישר בין שתי הבירות.
המערכת החדשה החלה לפעול ב-1 בינואר 2008. קו תקשורת זה המשיך לעשות שימוש בשני קווי תקשורת הלוויינים, אך קו סיב אופטי החליף את קו הגיבוי הישן.
התוכנה שבשימוש מיועדת הן לשיחות צ'אט והן לדואר אלקטרוני.
שיחות הצ'אט מיועדות לתאום פעולות והדואר האלקטרוני להעברת המסרים הממשיים.
תרגום המסרים מתבצע כמעט באופן מיידי.
המסר הראשון בקו החם הועבר ב-30 באוגוסט 1963. באותו יום נשלחה מוושינגטון למוסקבה ההודעה הבאה: "השועל החום המהיר דילג על פני גבו של הכלב העצלן 1234567890" משפט זה, פנגרמה, כלל את כל אותיות האלפבית הלטיני וכן את כל הספרות וגרש, זאת כדי לוודא שהמקלדת והמדפסת פועלות כשורה.
קו התקשורת הראשי נחתך בטעות מספר פעמים, למשל ליד קופנהגן על ידי מפעיל דחפור דני ועל ידי איכר פיני שפגע בו באמצע פעולת חריש.
בדיקות שגרתיות של הקו הראשי ושל קו הגיבוי נערכו מדי יום.
בשעות הזוגיות שלחו האמריקאים הודעות ניסיוניות לרוסים ובשעות האי-זוגיות נשלחו הודעות הניסיון של הרוסים אל האמריקאים.
השימוש הרשמי הראשון בקו החם על ידי ארצות הברית נעשה בעקבות רצח קנדי ב-22 בנובמבר 1963. השימוש הראשון בקו החם שנעשה על ידי הסובייטים היה ב-5 ביוני 1967, עם פרוץ מלחמת ששת הימים.
לאחר התפרקות ברית המועצות נעשה מספר פעמים שימוש בקו, במהלך מלחמת המפרץ ב-1991, לאחר פיגועי 11 בספטמבר ב-2001 ובמהלך מלחמת עיראק ב-2003.
ב-31 באוקטובר 2016 נעשה שימוש בקו החם כדי להדגיש את הודעתו של הנשיא ברק אובמה מספטמבר שארצות הברית תראה התערבות רוסית ביום הבחירות בחומרה רבה.
בסדרות טלוויזיה, סרטי קולנוע, משחקי וידאו ובמקומות רבים אחרים, הקו החם בין וושינגטון למוסקבה מיוצג על ידי טלפון אדום, אף על פי שבקו החם האמיתי מעולם לא נעשה שימוש במכשירי טלפון.
קו טלפון חם מופיע בסרט "אל-כשל" (Fail Safe) משנת 1964 וכן בסרטו של סטנלי קובריק, "דוקטור סטריינג'לאב" מאותה שנה.
שני הסרטים מבוססים על רומן המתח של פיטר ג'ורג' משנת 1958 בשם "אזעקת צבע אדום" (Red Alert).
תיאור ריאליסטי יותר של הקו החם מופיע ברומן של טום קלנסי, "כל הפחדים כולם" משנת 1991, ובסרט שיצא על פיו בשנת 2002. בספר ובסרט מופיעה מערכת העברת מסרים כתובים מבוססת מחשב, שדי דומה למערכות האמתיות שהיו בשימוש בשנות השמונים והתשעים.
בסרט "באור השחר המוקדם" (By Dawn's Early Light) משנת 1990 מצויד חדר המצב של הבית הלבן בציוד טלפרינטר שדרכו מתקבלים המסרים המתורגמים מהקו החם, ולא במכשיר פקס שבו נעשה כבר אז שימוש בקו החם האמיתי.
במשחק המחשב "Command & Conquer: Red Alert 2" נעשה שימוש במכשיר טלפון שדרכו מתקשר הנשיא אל הקרמלין ערב פלישה עולמית סובייטית.
מטרתו של תשדיר זה היה לתהות על יכולתו של המועמד גארי הארט לכהן כנשיא.
הטלפון האדום הופיע גם בסרטון תעמולה מאותה שנה שהתמקד ביוזמת ההגנה האסטרטגית של הנשיא רייגן.
בסרטון נוסף, מופיע הטלפון כשהוא מצלצל ללא מענה על רקע דברי הקריין: "לא יהיה זמן להעיר את הנשיא – המחשבים ייקחו את השליטה".
רוי ספנס הכניס גם את מוטיב הטלפון האדום בסרטון תעמולה משנת 2008 מטעם המועמדת הילרי קלינטון.
הקו האדום הוא שעשועון טריוויה ששודר בערוץ כאן 11. התוכנית התבססה על השעשועון הבריטי "Rebound" בו שישה מתמודדים מתחרים זה בזה ונגד הקו האדום שמאיים להשיג אותם.
שישה מתמודדים מתחרים זה בזה וגם נגד "הקו האדום" שמאיים להשיג אותם ונע במהירות לעברם.
בגרסה הישראלית מתמודדים ארבעה מתחרים.
כל המתמודדים עומדים בצד אחד של הבמה, ונדרשים לענות על שאלה באמצעות ארבע תשובות אפשריות המוצגות בזמן שהקו האדום נע לעברם, וככל שהקו מתקרב אליהם, כך שווי התשובה יורד עד לאפס כשהקו האדום מגיע אל המתחרים.
בגרסה הישראלית השווי ההתחלתי של כל שאלה הוא 5,000₪ לעומת 1,000£ בגרסה המקורית.
בשתי הגרסאות למתמודדים 10 שניות לענות על השאלה.
בשלב זה נשאלים המתמודדים 5 שאלות.
לאחר השלב הראשון עוברים המתמודדים לשלב ה"ראש בראש", במהלכו המתמודד שניצח בסיבוב הראשון בוחר מתמודד שיתחרה מולו ואחת משתי קטגוריות.
השניים עומדים בשני הקצוות של הבמה והקו נמצא במרכז הבמה.
לאחר שהמנחה שואל שאלה, הקו מתחיל לנוע לכיוון המתמודד שנשאל, שכדי לשנות את כיוון הקו הוא נדרש לענות על השאלה נכון.
כל מתמודד יכול לטעות עד 3 פעמים בטרם ייפסל (בגרסה הישראלית עד פעמיים).
ברגע שהקו מגיע אל המתמודד בטרם ענה הוא מאבד מחזור חיים אחד והיריב בוחר את הקטגוריה הבאה.
לאחר שאחד המתמודדים נפסל כספו עובר למנצח.
בישראל נערכים שני סבבים ושני המפסידים מתחרים ראש בראש על כרטיס לשלב הבא ואילו אחד מהם נפסל, והמנצח זוכה בכספו בחזרה.
שלושת המתמודדים שנשארו עוברים לסיבוב "כסף מהיר", בו הם נשאלים עוד 5 שאלות ויכולים להרוויח עוד כסף.
בגרסה הישראלית לשעשועון השווי ההתחלתי של כל שאלה הוא 10,000₪ בסוף שלב זה המתמודד שלו פחות כסף משני המתמודדים האחרים מודח וכספו מתחלק בין השניים האחרים.
שני המנצחים מתמודדים בשלב דומה לשלב ה"ראש בראש" הקודם אך עם שינויים קלים.
בגרסה הישראלית כל מתמודדים יכול לטעות עד 3 פעמים בטרם יודח.
המתמודד שניצח עולה לגמר וזוכה בכסף של כל שלושת המתמודדים.
המתמודד שניצח בסיבוב הקודם עולה לגמר, בו הוא צריך לענות על 15 שאלות ולהתקדם על הבמה בהתאם למספר השאלות עליהן ענה.
לאחר כל סבב של 5 שאלות יכול המתמודד לפרוש עם חלק מהסכום, שעולה בהתאם למספר השאלות, כמו גם מהירות תנועתו של הקו האדום.
אם המתמודד נתפס על ידי הקו הוא מודח ולא זוכה בכסף.
בישראל, נרכש השעשועון לשידור על ידי ערוץ כאן 11 ועלה ב-30 באוגוסט 2018. את השעשועון, שמופק על ידי חברת "אבוט המאירי", הנחה ירון ברובינסקי.
הקו הצהוב של הרכבת הקלה בירושלים (לשעבר הקו הזהוב) הוא קו רכבת קלה עתידי, שיחבר בין קריית המוזיאונים ובין שער האשפות ליד הכותל המערבי.
ההחלטה על הקמת הקו התקבלה בשנת 2013, על ידי משרד האוצר, משרד התחבורה ועיריית ירושלים כחלק מתוכנית כוללת להקמת חמישה קווי רכבת קלה נוספים בירושלים.
ביוני 2019, אישרה הוועדה המקומית לתכנון ולבנייה בירושלים את תוכנית המקטע המערבי של הקו.
באוגוסט 2019 אישרה להפקדה הוועדה מחוזית לתכנון ולבנייה את תוכנית הקו.
בינואר 2020, הגישו התנגדויות לתוכנית משרד ראש הממשלה ומשרד החוץ, בטענה כי תוואי הקו פוגע בביטחון המשרדים ולא תואם כראוי מולם.
גם מוזיאון ישראל הגיש התנגדות לתחנה הסופית המתוכננת בסמוך לכניסה של המוזיאון, בטענה כי תיצור "חיץ מפריד, זר ומכוער, בין המוזיאון לעמק המצלבה".
בדצמבר 2020 דחתה הוועדה מחוזית את כל ההתנגדויות לתוכנית.
הקו הצהוב מתבסס ברובו על תוואי הקו האדום בין כיכר צה"ל לבין שדרות הרצל, ובתוספת שלוחות בצדו המערבי והמזרחי.
מסלול הקו נועד להשיק בדרכו גם לקווים נוספים כגון הקו הירוק לצד בנייני האומה, הקו האדום וקו הקמפוסים הכתום במסלולם המשותף ברחוב יפו, הקו הכחול שיחצה את רחוב יפו בהצטלבות הרחובות עם שטראוס-קינג ג'ורג' (וגם תחנת רכבת ישראל הנוספת המתוכננת באזור הדוידקה), והרכבל לכותל שיחלוף ליד הר ציון ושער האשפות.
המקטע המערבי של הקו הצהוב, שאורכו 1.5 ק"מ ותכנונו אושר ביוני 2019, יתפצל ממסילות הקו האדום הקיימות מדרום לתחנה המרכזית ותחנת הרכבת יצחק נבון (בנקודה זו ישיק למסלול הקו הירוק העתידי), ויעבור בתוואי רחובות יצחק רבין ואליעזר קפלן עד קריית המוזאונים.
המקטע יכלול ארבע תחנות להעלאת והורדת נוסעים: הראשונה, בצמוד לבניין הביטוח הלאומי בשדרת שז"ר; התחנה השנייה תמוקם בסמוך לבית המשפט העליון; התחנה השלישית תהיה סמוך למשכן הכנסת; והתחנה הרביעית תמוקם כתחנת קצה במוזיאון ישראל.
בתחנת הקצה יוקם חניון תת-קרקעי לאוטובוסים ולרכבים פרטיים, ומעליו תוקם כיכר עירונית, במקום מגרש החנייה הקיים בכניסה למוזיאון.
המקטע המזרחי יתפצל מהקו האדום בכיכר צה"ל, יימשך לאורך חומות העיר העתיקה להר ציון ומשם לתחנת הקצה סמוך לשער האשפות.
בשל אילוצים מקטע שער האשפות הר ציון יתוכנן כמנהרה תת-קרקעית תחת כביש מעלה השלום.
נכון לשנת 2022, הקמת המקטע המזרחי אינה מקודמת, במקביל מתוכנן הרכבל לכותל, שיחבר בין אזור הכותל לתחנת הרכבת ההיסטורית של ירושלים, שם יכלו הנוסעים לעבור לקו הכחול העתידי, אם כי ייתכן ויתוכנן מקטע הקו עד להר ציון שם יוכל להשיק לתחנת האמצע של הרכבל.
הקו החום של הרכבת הקלה בירושלים הוא קו רכבת קלה עתידי, שיחבר את אזור התעשייה עטרות שבצפון ירושלים לכפר צור באהר שבדרום העיר, דרך מזרח ירושלים.
ביוני 2019, אישר משרד התחבורה מענק על סך 31 מיליון שקל להתחלת התכנון המפורט של הקו.
בינואר 2022, הוחלט לפצל את התוכנית למקטע צפוני ודרומי, כאשר המקטע הצפוני, שפשוט יותר לקדם, יתוכנן ראשון.
הקו יחבר את שכונות מזרח ירושלים מצפון לדרום.
המקטע הצפוני בין עטרות לשער שכם מתבסס בחלקו על תוואי הקו האדום בין תחנת שבטי ישראל לבין בית חנינא, משם ימשיך צפונה לאורך על דרך רמאללה (כביש 60 הישן) עד לאזור התעשייה עטרות.
מקטע זה כולל תשע תחנות חדשות וכן עצירה בשבע תחנות קיימות המשמשות כיום רק את הקו האדום.
על פי התוכנית מקטע זה יתוכנן ויבוצע תחילה.
המקטע המרכזי צפוי לעבור דרך מרכז העסקים הראשי של מזרח ירושלים, מצפון וממזרח לעיר העתיקה.
המקטע הדרומי צפוי לעבור משכונת ראס אל-עמוד, דרך שכונת ג'בל מוכאבר ועד צור באהר.
הקו ישיר עם ולדימיר פוטין (רוסית: Прямая линия с Владимиром Путиным) הוא שמה של תוכנית טלוויזיה שנתית מיוחדת, המהווה מופע של שאלות ותשובות המשודר בשידור חי ברשתות רוסיה-1, רוסיה 24, RT ובערוץ הראשון ברוסיה ובתחנות הרדיו מאיאק, וסטי FM ו"רדיו רוסיה".
התוכנית מנוהלת על ידי מזכיר העיתונות של קרמלין.
בתקופות שונות עשו זאת אלכסיי גרומוב ודמיטרי פסקוב.
אחת המנחות המזוהות ביותר עם התוכנית היא מגישת החדשות מריה סיטל.
במהלך כהונתו בראשות הממשלה נקראה התוכנית בשם שיחה עם ולדימיר פוטין.
בתקופת התפרצות נגיף הקורונה ברוסיה, בשנת 2020, התכנית בוטלה, אך חודשה בקיץ 2021.
נערכה גם תוכנית טלוויזיה מקבילה של מדבדב בשם שיחה עם דמיטרי מדבדב.
במהלך התוכנית נשאל פוטין שאלות על ידי אזרחים רוסים באמצעות הטלפון והאינטרנט מהערים הגדולות ביותר ברוסיה.
רוב השאלות נוגעות לנושאים אקטואליים, לאירועים ולבעיות רלוונטיות לחברה הרוסית.
הנשיא פוטין נהג להשיב לשאלות הקהל שהוגשו באמצעות הודעות טקסט, דואר אלקטרוני, טלפון, פניה בווידאו, כל זאת במהלך מושב השאלות והתשובות השנתי שלו שנערך במוסקבה.
הקו האדום בלבנון הוא מושג ישראלי לגבי קווים מדיניים וצבאיים בשטח לבנון בנוגע ליחסי ישראל–לבנון.
בין שנת 1976 – קצת אחרי תחילת המעורבות הישראלית בלבנון, ובין שנת 2000 – נסיגת צה"ל מלבנון, החליף המושג "הקו האדום בלבנון" משמעויות וקווים גאוגרפיים בהתאם למצב המדיני והצבאי.
מלחמת האזרחים בלבנון שהחלה באפריל 1975, פרצה בשל פגיעה באיזונים העדינים שהתקיימו בין העדות והדתות השונות בלבנון במשך עשרות שנים.
באביב 1976 נכנס הצבא הסורי ללבנון בכוח שהגיע להיקף של שתי דיוויזיות, כשמטרתו הייתה להחזיר את האיזונים ללבנון תוך שמירה וחיזוק ההשפעה הסורית על המהלכים הפנימיים בלבנון.
כניסת הצבא הסורי ללבנון התאפשרה הודות להבנה חשאית בין ארצות הברית, ישראל וסוריה.
הבנה זו קבעה שלושה "קווים אדומים" עבור הצבא הסורי:
איסור על הכנסת טילי קרקע-אוויר סוריים ללבנון.
איסור על טיסת מטוסי קרב סוריים מדרום לכביש ביירות-דמשק.
איסור על הכנסת כוחות קרקע סוריים לדרום לבנון, דרומה מקו הרוחב היוצא מדרום לצידון מזרחה, כ-25 קילומטר מצפון לנהר הליטני.
ככל הנראה, התקיים גם קו אדום נוסף שאסר על פעילות סורית בים מול חופי לבנון.
הציבור בישראל ידע על קיומו של "קו אדום" שמציבה ישראל בלבנון, אך לא היה ידוע לו מהו בדיוק "הקו האדום".
בעיתונות הישראלית נהוג היה באותה תקופה לראות את קו נהר הליטני כ"קו האדום" שדרומה לו אסור לכוחות הסוריים לפעול.
כמו כן, הייתה קיימת הנחה כי ישראל גם הציבה סוג של קו אדום בנוגע להיקף כוחות הצבא הסורי בלבנון וחימושם.
חבר הכנסת משה דיין דרש ביוני 1976 מראש הממשלה רבין ליידע את חברי הכנסת בטיבו של "הקו האדום".
בראש המדינות המעורבות בסיכום עמדו נשיא ארצות הברית ג'רלד פורד ומזכיר המדינה בממשלו, הנרי קיסינג'ר, ראש ממשלת ישראל יצחק רבין ונשיא סוריה חאפז אל-אסד.
בספר "התכלית-שלום" מאת גדעון רפאל, שגריר ישראל בלונדון, נכתב כי הקו נקבע לראשונה בפגישה סודית בלונדון ב-1976. בפגישה נכחו המלך חוסיין של ירדן מטעמו של נשיא סוריה חאפז אל-אסד ושגריר ישראל בלונדון, גדעון רפאל.
בספרו לא נוקב בשמו של חוסיין ומכנה אותו "אישיות ערבית רמת-מעלה" אותה פגש ב-1976. על פי רפאל אסד חשש שישראל לא תקרא נכונה את פריסת כוחות סוריה בלבנון, ועל כן ביקש להעביר את המסר כי כוונתו לייצב את המצב באזור.
הקו למעשה לא היה גבול גאוגרפי אלא יותר הסכמה פוליטית לא כתובה.
מתוך הבנה זו נגזרה ההגנה על כוחותיו של רב-סרן סעד חדאד בדרום לבנון ועקרון השמיים הפתוחים למטוסי ישראל.
למרות תקריות שונות, כמו התנגדות ישראל לכניסת כוח סורי לא-נבטיה (הנמצאת מצפון לליטני) בינואר 1977, כיבדו הסורים בשנים הראשונות את הקווים האדומים, אך אפשרו לאש"ף יד חופשית בדרום לבנון, דבר שהביא להגברת הפיגועים ולפעולות כנגד ישראל.
בסוף אפריל 1981 הפרו הסורים את הקו האדום והכניסו סוללות טילי קרקע-אוויר לבקעת הלבנון, וזאת לאחר שחיל האוויר הישראלי הפיל שני מסוקים סורים שהשתתפו במתקפה הגדולה של סוריה על זחלה הנוצרית.
במרץ 1978, לאחר מבצע ליטני, העריך המומחה ליחסים בין-לאומיים, אמנון סלע, כי מדיניות הקו האדום הייתה סוג של "מדיניות הבלגה" ישראלית שקיבלה את אישור המעצמות, שבהיותה עמומה, יתרונות רבים בצידה והיא היוותה "מודל להסדר אפשרי בין ישראל ובין כל שכונותיה - סוריה, לבנון, ירדן ומצרים, עד שייכון ויתייצב השלום.".
תחילתה של מלחמת לבנון הראשונה, ביוני 1982, שכללה עימות ישיר בין ישראל ובין סוריה בשטח לבנון, שברה את הסכמות "הקו האדום".
בניסיונות המשא ומתן הבלתי ישיר שהתקיימו לאורך תקופת שהותה המוקדמת של ישראל בלבנון, התנגד ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, לחידוש הסכמות דומות מחשש שישראל תוצג כמי שמנסה לקבע את שליטתה בדרום לבנון.
בגזרה המזרחית של לבנון נקבע דה פאקטו הקו האדום שגבולותיו היו: ממערב ג'בל בארוכ, עמיק ונהר הליטני, הזורם באזור זה בכיוון כללי מצפון לדרום.
עד נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון היווה "הקו האדום" כינוי לקו ההפרדה דה פקטו בין הכוחות הסוריים והכוחות הישראליים במזרח לבנון.
החל מ-1985 שבה התבצעה נסיגת צה"ל לרצועת הביטחון, התקיים "קו אדום" מצפון לגבולה הצפוני של רצועת הביטחון, שאליו לא הסכימה ישראל שייכנסו יחידות של הצבא הסורי.
בשלבים המאוחרים יותר של שהיית צה"ל ברצועת הביטחון, כשכוחות חזבאללה ניצבו מול כוחות צה"ל, סימן "הקו האדום" את גבולה הצפוני של רצועת הביטחון.
מצפון לרצועת הביטחון, באזור הכפרים ריחן וכפר חונה , נמצאה מובלעת ג'זין שגודלה היה כ-210 קמ"ר, שנכללה רק חלקית בתחומי הקו האדום כיוון שהייתה באחריות צבא דרום לבנון.
האזור של מספר קילומטרים מצפון לקו האדום הרגיל כונה בצה"ל "הרצועה האפורה" וגם בו פעל בעיקר צד"ל, בניסיון להקשות על חזבאללה את הגישה למוצבי צה"ל שלאורך הקו.
הקו הסגול של הרכבת הקלה בירושלים הוא קו רכבת קלה עתידי, שיחבר את בית החולים הדסה עין כרם שבמערב ירושלים לשכונת ארמון הנציב שבמזרח העיר, דרך השכונות קריית מנחם, קריית היובל, מלחה, קטמון ואזור התעשייה תלפיות.
הקו יתפקד כקו רוחב בדרום העיר שיצא מבית החולים הדסה עין כרם דרך קריית מנחם, קריית היובל, רמת דניה, רמת שרת, מלחה וקטמונים לתלפיות (חלקו בין הדסה עין כרם וקרית יובל יתבסס על מסילת הקו האדום).
אורכו המיועד של הקו כ-12 ק"מ ולאורכו מתוכננות כ-18 תחנות, מתוכן 11 משותפות עם תחנות הקו האדום בקריית יובל, וכן כמה תחנות משותפות עם הקו הירוק והקו הכחול.
תכנון הקו שולב בפרויקט התחדשות עירונית בשכונת קריית היובל.
באזור זה הקו מתוכנן לעבור ברחובות גולומב וטהון, בהם מוקמים מספר פרויקטים של פינוי בינוי.
לאורך רחוב טהון ייהרסו רוב הבניינים הקיימים, במקומם יוקמו מגדלי דירות עם חזית מסחרית והרחוב יורחב לקראת הקמת הקו הסגול.
ועד השכונה הציע תוכנית אלטרנטיבית, בה תועבר תנועת הרכבים במנהרה, הרחוב יהפוך למדרחוב שבמרכזו תעבור הרכבת הקלה.
תכנון הקו החל בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, כחלק מהמערך הכולל של הרכבת הקלה בירושלים.
באוקטובר 1996 נבחרה חברת תכנון גרמנית להציע תוכנית אב לרכבת קלה בעיר, שתכלול רשת קווי רכבת.
באוגוסט 1997 הגישה החברה תוכנית ראשונה של רשת הקווים שכללה: 8 קווים, באורך כולל של כ-50 ק"מ, החוצים את מרכז העיר בשני כיוונים – צפון-דרום ומזרח-מערב.
בדרום העיר הקווים תוכננו לחבר את השכונות קריית היובל, מלחה ותלפיות למרכז העיר.
התוכנית נשארה על הנייר במשך שנים רבות, למעט הקו האדום והקו הכחול (שהוקם כקו מערכת אוטובוסים מהירה ולא כרכבת קלה).