tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין השנים 1983–1989 היא הייתה חברת המפלגה הקומוניסטית של ליטא ולאחר שהמפלגה הקומוניסטית בליטא נפרדה מן המפלגה הסובייטית בדצמבר 1989, היא המשיכה בחברותה במפלגה זו עד יוני 1990. בשנת 1988 השלימה תואר דוקטור באקדמיה למדעי החברה במוסקבה.
בין השנים 1991-1993 עבדה גריבאוסקאיטה כמנהלת המחלקה האירופית במשרד יחסי הכלכלה הבינלאומיים של ליטא.
בשנת 1993 הועסקה על ידי משרד החוץ כמנהלת המחלקה ליחסים כלכליים וייצגה את ליטא בשיחות על הסכם הסחר החופשי בעת כניסתה של המדינה לאיחוד האירופי.
זמן קצר אחר כך מונתה לשגרירת ליטא לאיחוד האירופי.
בשנת 1996 מונתה לשגרירת ליטא לארצות הברית ושימשה בתפקיד זה עד שנת 1999, עת מונתה לשרת האוצר של ליטא.
בתפקידה כשרת אוצר הובילה משא ומתן עם הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית.
בשנת 2000 מונתה לסגנית שר החוץ ובשנת 2001 מונתה לשרת האוצר בממשלת אלגירדס ברזאוסקאס.
ליטא הצטרפה לאיחוד האירופי ב-1 במאי 2004 וגריבאוסקאיטה מונתה לנציבת ליטא לאיחוד באותו היום.
עד ל-11 בנובמבר 2004 שימשה גריבאוסקאיטה כנציבת אירופה לחינוך ולתרבות ואחר כך מונתה לנציבת אירופה לתכנון כלכלי ולתיקצוב.
בסקר שהתפרסם בנובמבר 2005 נבחרה גריבאוסקאיטה ל"נציבת השנה" באיחוד וזאת על מאמציה הבלתי נדלים להסיט את הוצאות האיחוד האירופי לכיוון נושאים אשר יגבירו תחרותיות כגון מחקר ופיתוח.
כנציבה לתכנון כלכלי ולתיקצוב היא מתחה ביקורת עזה על תקציב האיחוד האירופי.
בעת שנכנסה לתפקידה רוב תקציב האיחוד היה על תוכניות חקלאיות.
גריבאוסקאיטה הציעה תוכנית תקציב לשנת 2008 שבה לראשונה בהיסטוריה של האיחוד ההוצאה על פיתוח ותעסוקה היווה את נתח הארי בתקציב, יותר מן ההוצאה על חקלאות ומשאבי טבע.
היא מתחה ביקורת על ממשלת ליטא, בראשות גדימינאס קירקילאס על שאינה נוקטת בצעדים כלשהם לקראת המשבר הכלכלי המתקרב.
ב-26 בפברואר 2009 הכריזה גריבאוסקאיטה על מועמדותה לנשיאות ליטא בבחירות שנערכו באותה שנה.
סקרים שנערכו באותו חודש הצביעו על יתרון ברור למועמדותה.
היא רצה בבחירות כמועמדת עצמאית אף שמועמדותה נתמכה על ידי המפלגה השמרנית וארגונים לא-ממשלתיים.
במסע הבחירות שניהלה התמקדה בנושאים כלכליים ובצורך בהתמודדות עם גל אבטלה גואה בליטא.
בבחירות שנערכו ב-17 במאי 2009 זכתה גריבאוסקאיטה בניצחון מוחץ כשהיא מקבלת 68.18% מקולות הבוחרים, ההפרש הגבוה אי-פעם בבחירות לנשיאות ליטא.
גריבאוסקאיטה היא הנשיאה הראשונה של ליטא.
העיתונות הזרה כינתה אותה "גברת הברזל של ליטא" בזכות דעותיה המוצקות ובזכות דרגת חגורה שחורה בקרטה בה היא מחזיקה.
גריבאוסקאיטה אינה נשואה, כפי שמעידה התוספת לשם משפחתה (aitė), ואין לה ילדים.
גריבאוסקאיטה, הדוברת ליטאית, אנגלית, רוסית, צרפתית ופולנית, הזכירה בין הדמויות המשמשות לה לחיקוי את מרגרט תאצ'ר ומהטמה גנדי.
דליה מזור (נולדה ב-28 בדצמבר 1949) היא קריינית, מגישת חדשות ומנחת טלוויזיה ישראלית, מאנשי הטלוויזיה המובילים והבולטים של הערוץ הראשון בארבעת העשורים הראשונים לפעילותו.
מזור נולדה וגדלה ברמת גן לאריה וחנה מזור, ילידי פולין שעלו לישראל בצעירותם.
אביה כיהן כיו"ר מזכירות "דן חברה לתחבורה ציבורית" במשך כ-20 שנים, ולאחר מכן כיהן כמנכ"ל הקונצרן ההסתדרותי "תיעוש אזורי פיתוח", ואמה הייתה עקרת בית.
למזור אחות גדולה בשם דפנה.
את לימודי התיכון עשתה מזור בבית הספר "אהל שם".
בשנים 1970- 1973 למדה באוניברסיטה העברית בירושלים.
היא בעלת תואר ראשון בתולדות האמנות וארכאולוגיה.
בראשית שירותה הצבאי נשלחה לקורס מ"כיות, אך באמצע הקורס, לאחר שניגשה לבחינות ועברה אותן בהצלחה, הועברה לגלי צה"ל, שם שירתה כקריינית וכשדרנית רדיו עד תום שירותה.
מזור הגישה בתחנה את כל מגוון התוכניות ששודרו בה באותה עת: מוזיקה קלאסית וקלה, חדשות ותוכניות דוקומנטריות.
לקראת סוף שירותה הצבאי בגלי צה"ל, פורסמה על לוח המודעות בתחנה מודעה מטעם הטלוויזיה הישראלית, שהייתה אז בראשית דרכה, וחיפשה מועמדים לקורס הכשרת קרייני טלוויזיה.
מזור עברה בהצלחה את הבחינות, ולאחר קורס הכשרה בהדרכתו של אריה אורגד, עלתה לשידור לראשונה בדצמבר 1969, כקריינית הרצף של שידורי הערוץ (תפקיד שבוטל שנים אחר כך).
מזור שימשה כקריינית רצף עד שנת 1980, ובמקביל הכינה כתבות למהדורת "מבט לחדשות" במגוון תחומים.
ב-1980 עברה לחטיבת החדשות של הערוץ, והחלה להגיש את מהדורות החדשות השונות.
במשך 13 שנים הגישה לסירוגין את "מבט לחדשות", מהדורת החדשות המרכזית, שבעידן הערוץ היחיד זכתה לאחוזי צפייה גבוהים מאוד.
במקביל המשיכה להכין כתבות עבור המהדורה.
מזור הגישה את המהדורה המרכזית עד 1993, אז התקבלה החלטה, לאחר התחלת שידוריו של ערוץ 2, להותיר את חיים יבין כמגיש היחיד של המהדורה.
ב-1970 היא הנחתה לצד מני פאר את פסטיבל שירי הילדים שנערך לראשונה.
החל מאותה שנה ובמשך כעשרים שנים, הגישה מזור את רוב התוכניות המרכזיות של הערוץ לכבוד יום העצמאות, בדרך כלל ביחד עם דניאל פאר.
היא הנחתה פעמיים את תחרות הקדם אירוויזיון: ב-1983 עם דניאל פאר, וב-1985 עם נתן דטנר.
כמו כן הנחתה מספר פעמים את טקס הענקת פרסי ישראל.
בין השנים 1990–2003 הגישה, ובחלק מהשנים גם ערכה, את מהדורת יום שישי של "בוקר טוב ישראל", תוכנית הבוקר של הערוץ הראשון.
במקביל הכינה כתבות עבור "יומן" ו"רואים עולם".
אחת הכתבות שהכינה ל"רואים עולם" הייתה מהראשונות שחשפו בפני הציבור את תופעת העובדים הזרים בישראל.
לאחר הפסקה של כ-30 שנים, חזרה מזור בראשית שנות האלפיים לשדר גם ברדיו למשך מספר שנים.
היא הגישה את התוכנית "צבע הכסף" ברשת ב', וכן הגישה תוכנית מוזיקה ב-88FM.
בשנותיה האחרונות בעבודה בערוץ הראשון הגישה את "מדד יומי", תוכנית הכלכלה היומית של הערוץ.
בנוסף, הגישה מדי מוצאי שבת את מהדורת החדשות המשודרת במסגרת יומן החוץ "רואים עולם".
בסוף מאי 2011 פרשה לגמלאות, לאחר 41 שנות עבודה ברשות השידור.
בסוף 2010 השתתפה בעונה השישית של "רוקדים עם כוכבים".
ב-1 בינואר 2012 החלה להנחות את "יום חדש", תוכנית הבוקר של שידורי קשת בערוץ 2, ביחד עם יואב לימור.
כעבור חצי שנה, ביולי 2012, החליף אותה דרור גלוברמן בהגשת התוכנית.
במקביל באותה עת הנחתה את התוכנית "אלוף העברית" תחרות איות לילדים שעלתה בשידורי קשת.
ב-2013 החלה לשמש פרזנטורית של "מרכזי רונית רפאל".
ב-2015 שימשה כפרזנטורית של חברת נובל אנרג'י, במסגרת מאבקה במתווה הגז.
ב-2020 שיחקה בסדרה "קופה ראשית" בתפקיד חפצי אלוני.
ב-2021 השתתפה בעונה הראשונה של התוכנית "זה לא אולפן שישי", לצד ישראל קטורזה וארז טל.
מנישואיה הראשונים נולדה לה ב-1972 בת, שנפטרה בגיל שנה וחצי מהמחלה הגנטית "דיסאוטונומיה משפחתית".
מנישואיה השניים יש לה שני בנים.
בשנת 2012 הייתה במערכת יחסים עם איש התקשורת אלכס גלעדי.
דליה מבורך (נולדה ב-28 באוגוסט 1955) היא במאית טלוויזיה וקולנוע ישראלית.
מבורך מביימת ועורכת תוכן של תוכניות טלוויזיה רבות, ובהן תוכנית הגשמת החלומות "חלום עליכם", תוכנית האירוח הפרובוקטיבית "מילקשייק" והתוכנית האינטלקטואלית "עץ דעת" שהנחה ערן סבאג.
מבורך היא היוצרת של סרטים דוקומנטריים רבים, ואת חלקם יצרה עם בן זוגה, דני דותן.
בין הסרטים של מבורך: הדרמה "אלף קלוריות".
מבין סרטיה התיעודיים בולטים "תעלומת אריס סאן", "האשכנזים", "מלכת ירושלים" ו"הכבשה הכחולה".
מתגוררת בתל אביב עם בן זוגה דני דותן, ולהם בת משותפת.
מבורך נולדה בשכונת פלורנטין שבתל אביב ולמדה בתיכון אליאנס.
בגיל 18 פגשה את המשורר דוד אבידן שהיה מבוגר ממנה ב-21 שנה, והשניים הפכו לזוג למשך 5 שנים.
מבורך למדה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
סרטי האוניברסיטה שלה היו "חור בתחתונים" ו"העלבון".
בשנת 1981 הייתה שותפה לתסריט הסרט "סיפור אינטימי" יחד עם במאי הסרט נדב לויתן.
בשנת 1982 הצטרפה לצוות ההפקה של התוכניות "ערב חדש" ו"זהו זה!".
עם הקמת ערוץ 2 הצטרפה לערוץ כיוצרת וכבמאית של התוכנית חלום עליכם.
מסגרת התוכנית המצליחה הייתה הגשמת מאות חלומות לילדים במסעות ברחבי הארץ והעולם, שאת כולם תיעדה מבורך.
התוכנית שודרה לראשונה בשנת 1993, עם תחילת שידורי ערוץ 2 המסחרי, בשידורי הזכיינית "רשת".
צילומי התוכנית הסתיימו בשנת 1998. בשנת 1999 יצרה עם בן זוגה דני דותן ועם צופית גרנט את תוכנית הקאלט הפרובוקטיבית "מילקשייק", שהוקרנה שלוש עונות.
זו הייתה תוכנית אירוח עם קטעי מערכונים, שאמת ובדייה שימשו בהם בערבוביה.
למבורך ודותן חברת הפקות בשם "אליל תקשורת", באמצעותה הם מפיקים סרטי תעודה.
1996 - רצח בכעביה - סרט תיעודי - חתונה בכפר בדואי הופכת למרחץ דמים שחוצה את הכפר באיום מתמיד לנקמת דם.
הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה, רשת.
1997 - אמא נשארה שם - סרט תיעודי - פרס ראשון פסטיבל תל אביב-קאט הסרט התיעודי הטוב של השנה - שני צעירים ממוצא אתיופי יוצאים לאדיס אבבה לפגוש את האמהות שלא ראו עשר שנים.
1998 - אחי הגדול - סרט תיעודי - אחים צעירים מול זכר אח בוגר שנהרג בלבנון.
1999 - מאחורי השביס - סרט תיעודי - המהפכה הפמיניסטית בעולם החרדי.
2001 - לב מאבן - סרט תיעודי - ערבים ויהודים שמאל וימין, למי שייך הר הבית.
2003 - לא תעשה לך - סרט תיעודי - סמלים יהודיים עתיקים כאמצעי מחאה באמנות הישראלית.
2005 - הכבשה הכחולה - סרט תיעודי - פרס ראשון לצילום תחרות וולג'ין פסטיבל ירושלים 2005 העולם האמנותי והעולם הפנימי של האמן מנשה קדישמן.
יצרן אובססיבי של ציורי כבשים או גאון אמנותי.
מיליונר או הומלס אדם בודד או תאב חברה או אולי תערובת בלתי אפשרית של כל אלה.
70 דקות קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב ערוץ 8.
2006 - האשכנזים - סרט תיעודי - קבוצה של צעירים תל אביבים מחליטים לחזור לשורשים האשכנזים שלהם.
להביא את השטעטל למזרח התיכון.
דרכם נחשף עולם של מי שנחשבים לאדוני הארץ והם חיים בתחושה של בדידות ניכור וזמן שאול במרחב הישראלי.
הקרן החדשה לטלוויזיה ולקולנוע, הרשות השנייה.
2007 - תעלומת אריס סאן – סיפור חייו של אריס סאן, הזמר היווני שכבש את ישראל בשנות השישים והסתבך בפרשיות אהבה ריגול סמים ומאפיה.
זוכה פרס העריכה תחרות וולג'ין 75 דקות קשת, הקרן החדשה לטלוויזיה וקולנוע.
2009 - מלכת ירושלים - מה מוצא דני דותן סולן הקליק בתוך הבית של אמא שלו הארכאולוגית פרופסור טרודה דותן כשהוא יוצא לחפירה ארכאולוגית - נגה תקשורת ערוץ 8 קרן דורות.
2010 - פנינה פיילר אחות קומוניסטית - פנינה בת ה-85 יוצאת כל בוקר להביא את בשורת המהפכה לעולם.
ברשות הפלסטינית היא מטפלת בחולים, בישראל היא נלחמת נגד הממשלה, ויש גם מחיר לאידאולוגיה.
דוקאביב 2010 71 דקות הרשות השנייה, קרן מקור.
2013 - הקליק האחרון - הקליק הייתה להקת פאנק/ גל חדש מצליחה ששרה בעברית מסרים אנטי חברתיים ופוליטיים.
אחרי שני אלבומים שנחשבים לאלבומי מופת בתרבות הנגד הישראלית, עם שירים כמו, "אמא אני לא רוצה להיגמל ", "אל תדליקו לי נר" ו"אינקובטור" הקליק התפרקה.
שלושים שנה אחרי, כשהם בני 57, הקליק נפגשים כדי להתחיל מסע אחרון משותף, לעשות ביחד עוד דבר אחד לפני שיהיה מאוחר מידי.
93 דקות ערוץ 8 הוט, הקרן החדשה לקולנוע וטלוויזיה.
2015 - מתי כספי - וידוי הסיפור של מתי כספי מהיום שנולד בקיבוץ חניתה, לקה בפוליו ונתגלה כגאון מוזיקלי, דרך עליה מטאורית כיוצר, נפילה מלווה בפרשיות אינסופיות של, בלשים, ביגמיה, התמוטטות כלכלית, בריחה מהארץ מציאת נחמה אצל עדי יהווה ועד החזרה לארץ והשיקום.
ציון לשבח דוקאביב, חמישייה סופית פרס האקדמיה הישראלית.
85 דקות הערוץ הראשון, קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה.
2017 - זהר ארגוב סוף עצוב וידוע מראש - סיפור החיים של זוהר ארגוב מילדות אלימה בשיכון המזרח דרך העלייה המטאורית בעולם המוזיקה הישראלית.
הכסף,הסמים, ההשפעה העצומה על הבנית הזהות המזרחית בישראל.
זוכה פרס ראשון על מוזיקה מקורית האקדמיה הישראלית, חמישייה סופית פרס האקדמיה הישראלית.
180 דקות ערוץ 8 הוט קרן יהושע רבינוביץ' לאמנויות פרויקט קולנוע.
2020 - עפרה סדרה תיעודית בת שלושה פרקים המספרת את הסיפור של עפרה חזה מהיו שנולדה בשכונת התקווה בת למשפחה מרובת ילדים עד שמתה מסיבוכי איידס בגיל 42. הפקה אליל תקשורת דליה מבורך ודני דותן, הוט 8 .
דליה כהן (שמה המלא: דליה כהן-שמחה; נולדה ב-3 באוגוסט 1950 כדיליסיה כהן) היא זמרת-יוצרת פופ וזמר עברי, מלחינה ומוזיקאית ישראלית, הידועה בעיקר בזכות שירה "אהבתי אותך" שהתפרסם ב-1978 והגיע לראש מצעדי הפזמונים.
בנוסף לפעילותה המוזיקלית עסקה גם בתחומי הקריינות והתסריטאות.
כהן נולדה ברמת גן בשם דיליסיה.
אביה נולד בסלוניקי שביוון והצליח להימלט לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בביתה משפחתה דיברה בשפת הלאדינו.
מכיוון שחששו שבתם לא תסתדר עם שמה הפרטי החליטו הוריה לשנות את שמה לדליה, ומאז היא נושאת שם זה.
כבר בגיל ארבע החלה לגלות עניין במוזיקה.
בילדותה למדה נגינה על פסנתר, גיטרה וחליל ובגיל 15 החלה להופיע במועדונים.
באחת מהופעותיה נכח דן בן אמוץ, שהתלהב מקולה, ולקח אותה תחת חסותו.
כהן החלה את הקריירה המוזיקלית שלה ב-1968 כסולנית בלהקת גייסות השריון לצד אבי טולדנו, והשתתפה בתוכניות "הוא פשוט שריונר" ו"שריונים 69".
לאחר שחרורה מצה"ל נרשמה ללימודי חינוך מיוחד ומקרא באוניברסיטת תל אביב והועסקה במשך שנה כמורה בבית ספר תיכון בעיר, כאשר בערבים נהגה להופיע במועדון הפיאנו בר במסעדת המצודה בירושלים, בה נוצר קשר רומנטי בינה לבין בעל המסעדה מוטי שמחה.
ב-1970 הוציאה תקליטון בכורה (בהפצת פולידור), אשר כלל את השירים "ברוך מוציא הלחם" שכתב יורם טהרלב והלחין בני נגרי (עמו תוסיף כהן לשתף פעולה בחלוף השנים) ו"רפי מנליק" שכתב יהונתן גפן והלחינה אלונה טוראל.
עוד באותה שנה הוציאה תקליטון נוסף שכלל את הדואט "זהירות העולם קצת לוחץ לי" עם דודו דותן ואת השיר "ראס סודר" אותו ביצעה כהן לבדה.
בשנת 1974 הקליטה בדואט עם גדעון זינגר את שירו של אמיתי נאמן "ממתקים" והלחינה לעליזה עזיקרי את השיר "עורי צפון", שהתמודד בפסטיבל הזמר המזרחי של אותה שנה.
בשנת 1978 הקליטה כהן את השירים "אהבתי אותך" ו"בוא עובר אורח" שכתבה והלחינה בעצמה ואותם עיבד בני נגרי.
"אהבתי אותך", שנכתב אודות אהבת נעוריה של כהן מימי בית הספר, זכה להצלחה גדולה והגיע לראש מצעדי הפזמונים, ונחשב לשיר המוכר ביותר שלה, כאשר "בוא עובר אורח" זכה גם הוא להצלחה יחסית.
לשירים אלו צולמו וידאו קליפים ששודרו במסגרת התוכנית "עוד להיט".
שנה לאחר מכן השתתפה בפסטיבל הזמר החסידי עם השיר "אל גינת אגוז", שהולחן על ידי משה דץ.
ב-1979 השתתפה כהן בתוכניות רדיו רבות בקול ישראל, להן כתבה, הלחינה וביצעה שירים, וכן כתבה והלחינה לג'וזי כץ את השיר "לא רוצה לישון", שבוצע במסגרת פסטיבל שירי הילדים השמיני.
כהן הרבתה להופיע בפני תיירים ובשנת 1980 הוציאה את אלבום הסולו הראשון שלה באופן עצמאי.
ב-1984, לאחר שעברה בהצלחה קורס קריינות החלה כהן בקריירה רדיופונית, והנחתה בין השאר את התוכניות "מופע רוק" ברשת ג' ו"חתול בשק" ברשת א' ועבדה במחלקת הנוער של קול ישראל, במסגרתה הגישה תסכיתים פרי עטה.
אחד מתסכיתים אלו, "יומני הסגול", עובד בהמשך לספר שראה אור בהוצאת עם עובד בשנת 1988.
באותה השנה הקליטה כהן למילותיו של קריין קול ישראל מלאכי חזקיה וללחן שלה את אות תוכניתו "שעה תמימה" ששודרה ברשת ג'.
שנה לאחר מכן הופיעה בתוכניתו של מני פאר "ממני" יחד עם "שיר הטלפון" שהלחינה למילותיה של הילדה נירית קלונובר ושנולד במסגרת הפינה "מיאו עם מנגינה" ב"חתול בשק", במסגרתה הלחינה וביצעה כהן שירים שירים מקוריים שנשלחו אליה על ידי ילדים מאזינים.
בסוף אותה שנה החלה לשמש כתסריטאית לקומדיית המצבים "המסעדה הגדולה" ששודרה ב, והמשיכה בתפקיד זה גם בעונה השלישית והאחרונה שעלתה בשלהי 1988 ושבפרקיה האחרונים ששודרו ב-1989 השתתפה כשחקנית אורחת.
בשנת 1987 השתתפה כהן יחד עם הבחורים מאפיקים בקדם אירוויזיון עם השיר "היי הופה", שהלחינה למילותיו של מלאכי חזקיה.
השיר זכה במקום ה-14 והלפני האחרון, ולמרות זאת הפך לאחר מכן לפופולרי בעיקר בקרב חובבי ריקודי עם תחת השם החלופי "הורה מולדת".
זמן קצר לפני עליית התחרות התחוללה סערה שהעמידה את כהן בסכנת פסילה מהשתתפות, לאחר שהתברר לה ששירה אושר על ידי ועדת השופטים מבלי שהאזינו לו או נחשפו למילותיו קודם לכן - מעשה המנוגד לתקנון.
בשנת 1988 הוציאה כהן בחברת NMC את אלבומה השני "ילדה טובה", שבו היא כתבה את כל מילות השירים וחלק מהלחנים.
בני נגרי עיבד את שירי האלבום והלחין את יתר השירים, והשתתפו בו בין השאר מזי כהן וחני אליקים (לימים בודגוב) בשירת קולות רקע.
השיר מופיע באלבום גם בגרסת רמיקס מורחבת בשם "ילדה טובה מאוד", וגם הוא זכה להצלחה מתונה כאשר צעד במשך שלושה שבועות במצעד השבועי של רשת ג' והגיע בשיאו למקום ה-35. באותה שנה החלה לשמש תסריטאית לסדרת הטלוויזיה "שכנים", ששודרה בערוץ הראשון עד שנת 1993.
בשנת 1989 לקחה כהן פסק זמן מקריירה מוזיקלית והחלה להגיש פינת עצות בתוכנית "בין הכיסאות".
בספטמבר 2002 מונתה כהן כחברה במליאת רשות השידור.
בשנת 2009, חזרה כהן להופיע במסגרת מופע הסאטירה "השובשרות" לצדן של הזמרות לאה תורן וציפי זרנקין, שהוחלפה בהמשך בריקי מנור.
בשנת 2010 חידשה הזמרת הטרנסג'נדרית ג'ואל את שירה של כהן "אהבתי אותך" בגרסת דאנס, שזכתה לחשיפה בעיקר בתוך הקהילה הגאה.
בגרסה זו הושמט חלק מהטקסט המקורי.
החל משנת 2015 מופיעה כהן עם לאה תורן במופע קברט סאטירי מתעדכן על בעיות השעה בשם "לוצ'יה דלה מרמור", המבוסס על להיטים איטלקיים עם מילים מקוריות של כהן בנושאים חברתיים ומחאתיים.
כהן בעלת חנות בגדים באזור בשם "דיליסיה" (שהוא השם המקורי שנתנו לה הוריה בלידתה).
בנוסף לעיסוקה במוזיקה, מאז ה-14 ביוני 2007, היא רשומה כעורכת דין מוסמכת.
עוד לא אהבתי די (נעמי שמר - נעמי שמר)
לא אורחת גמלים (אברהם שלונסקי - מרק לברי)
שיר בלה-לה-לה (דליה כהן - דליה כהן)
תודה רבה (אבי קורן - בני נגרי)
הללויה (שמרית אור - קובי אשרת)
ירושלים של זהב (נעמי שמר - נעמי שמר)
הבן יקיר לי אפרים (מסורתי - שמואל מלבסקי)
בשנה הבאה (אהוד מנור - נורית הירש)
ילדה טובה (1988, בהוצאת NMC)
זכות המבוכה (דליה כהן - דליה כהן)
הוא שר (דליה כהן - בני נגרי)
הללויה (דליה כהן - בני נגרי)
ילדה אשה (דליה כהן - בני נגרי)
אהבה ראשונה (דליה כהן - דליה כהן)
למה לדנה (דליה כהן - בני נגרי)
בין אחת עשרה לשתים עשרה (דליה כהן - בני נגרי)
ילדה טובה (דליה כהן - דליה כהן)
ילדה טובה מאוד (דליה כהן - דליה כהן)
ברוך מוציא הלחם / רפי מלניק (1970)
זהירות העולם קצת לוחץ לי (עם דודו דותן) / ראס סודר (1971)
אהבתי אותך / בוא עובר אורח (1977)
נולדה בקיבוץ גן שמואל, בתם של יפה פלגי ו.
אביה נרצח לפני הולדתה ואימה נישאה מחדש.
בשנת 1962 עברה להתגורר בירושלים.
היא החלה לעסוק בצילום כאוטודידאקטית, לאחר שנחשפה להדפסת הצילום על ידי חבר הקיבוץ.
עיקר תצלומיה של אמוץ עוסקים בתיאור הנוף המקומי.
טכניקת הצילום שפיתחה עשתה שימוש באור הטבעי כאמצעי להפשטה של הטבע.
בין השנים 1973–1976 הרבתה אמוץ לצלם בגדה המערבית.
בשנת 1973 הציגה את תערוכת היחיד הראשונה שלה, בשם "דיר צמית", שתיארה את הנוף ומבנים פלסטיניים, וזכתה להערכה גדולה.
בשנתיים של ניסויים קדחתניים שברה את הרומנטיקה והנשגבות שאפיינה את השנים הראשונות.
בשנת 1985 הפסיקה אמוץ להדפיס את התשלילים שיצרה.
בשנת 1987 עברה ניתוח להסרת גידול סרטני, מחלה ממנה נפטרה בשנת 1994. היא הובאה למנוחות בקיבוץ גן שמואל בו נולדה וגדלה.
תערוכות היחיד של יצירותיה ממשיכות להיות מוצגות זמן רב לאחר פטירתה.
בשנת 1990 זכתה בפרס אוסקר הנדלר מטעם קיבוץ לוחמי הגטאות.
פרס הצילום של מוזיאון ישראל פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום, הוענק לה בשנת 1976, כשחולק לראשונה.
בשנת 2000 נערכה במוזיאון תל אביב תערוכה מיצירותיה בשם "ידיעת הארץ השחורה בדרך אל שדות האור" במסגרת זכייתה בפרס ליאון קונסטנטינר.
עבודותיה מצויות באוסף מוזיאון ישראל.
דליה והמלחים הוא סרט קומי ישראלי משנת 1964, בבימויו של מנחם גולן ובכיכובם של "שלישיית גשר הירקון" ו"רביעיית מועדון התיאטרון" (שמעון בר פרש בתקופה זו והוחלף על ידי חנן גולדבלט) והשחקנית הצרפתייה ורוניק ונדל .
דליה, צעירה יפהפייה מתגנבת כנוסעת סמויה בקוויבק שבקנדה לאוניית משא ישראלית, שיעדה העיר חיפה.
דליה, שנולדה בישראל, עברה בילדותה עם משפחתה להתגורר בקנדה, ומאז מתגעגעת לשוב לארץ מולדתה.
לאחר שהמלחים מגלים שחפציהם האישיים נעלמים בזה אחר זה, הם מניחים שיש גנב באונייה ולאחר גישושים הם פוגשים בדליה "הנוסעת הסמויה".
המלחים עושים הכל כדי להסתירה מהקברניט הקשוח, וכמובן - כדי לזכות בתשומת לבה ואהבתה וגם להביאה לישראל.
שלישיית גשר הירקון, שחבריה השתתפו בסרט, ליוותה גם את הפסקול שלו.
השיר "שייק", פארודיה על הביטלס, בוצע כשחברי השלישייה עוטים פיאות נוכריות בסגנון "החיפושיות".
היה זה גם השיר הראשון של השלישייה שנכנס למצעד הפזמונים של גלי צה"ל.
בסרט הם שרים גם את "לילה בחוף אכזיב" שכתבה והלחינה נעמי שמר.
רביעיית מועדון התיאטרון מבצעת את השיר כתובת קעקע.
דליה כהן (א' בסיוון תרפ"ו, 14 במאי 1926 – כ"ז באייר תשע"ג, 6 במאי 2013) הייתה מוזיקולוגית ומורה ישראלית, פרופסור אמריטה באוניברסיטה העברית בירושלים ובאקדמיה למוזיקה בירושלים.
כלת פרס ישראל למחקר מוזיקלי לשנת 2012.
דליה כהן נולדה בקיבוץ עין חרוד, השנייה מחמשת ילדיהם של עבריה ומשה כרמי (ינובסקי), שהיו אנשי חינוך.
אביה, משה כרמי, היה בנם של אברהם ינובסקי, חקלאי נודע, ממתנחלי פתח תקווה, ושל פייגה בתו של חיים יהושע גולדברג ("חיים בֶּקֶר"), ה"מוכתר" הראשון של העדה היהודית ביפו.
אמה, עבריה, הייתה בִּתם של אנשי חינוך: ליבה וילקומיץ-סגל ושמחה וילקומיץ, מראשוני המורים העבריים במושבות הגליל ומייסד בית הספר הראשון בראש פינה (על שמו נקרא בית הספר בראש פינה עד היום).
מאז ילדותה ולאורך עשרות שנים הייתה כהן המוזיקאית הקבועה של עין חרוד, שליוותה את חגי הקיבוץ כפסנתרנית, מלחינה ומדריכת מקהלות, זמרים ורקדנים.
בשנת 1953 השלימה תואר שני במתמטיקה ובפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, שלאחריו פנתה להרחבת השכלתה המוזיקלית.
בשנת 1954 קיבלה תעודת הוראה בפסנתר ובתאוריה מהאקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בשנת 1969 השלימה לימודי דוקטורט במוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1967 הצטרפה כהן לסגל החוג למוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים ואף כיהנה כראש החוג בשנים 1984–1987. בשנת 1980 הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין.
במקביל שימשה כחברת סגל באקדמיה למוזיקה בירושלים.
כהן הייתה חוקרת מוזיקה ראשונה במעלה בישראל ובעלת שם בינלאומי.
כתבה ספרים רבים בנושאי מוזיקה שונים, בהם מאקאמאת ערביים, חינוך מוזיקלי, אקוסטיקה, מוזיקה בתרבויות מזרח ומערב וספרי תאוריה ופרקטיקה, שבחלקם עבדה בשיתוף חוקרים נוספים, בעיקר פרופ' רות כ"ץ.
כן כתבה יותר מ-70 מאמרים בכתבי עת מדעיים בינלאומיים, בספרים ובאנציקלופדיות בנושאים שונים, בהם אתנומוזיקולוגיה, קוגניציה מוזיקלית ואסתטיקה, מוזיקת עמים וסיווג כלי הנגינה, חקר שירת הציפורים וטעמי המקרא, חקר המוח, מוזיקה הודית עתיקה ויצירות יוהאן סבסטיאן באך.
נוסף על תואר הדוקטור למוזיקולוגיה, החזיקה דליה כהן בתואר שני בפיזיקה ובמתמטיקה.
כהן הייתה מהיוזמות להקמת המחלקה למוזיקה מזרחית של האקדמיה.
מחלקה זו טבעה את חותמה בתחומי הביצוע, המחקר וההוראה באוכלוסייה הערבית-פלסטינית בישראל.
על המוזיקה אמרה פרופ' כהן:
אחותה של כהן, סמדר כרמי-גיברמן, היא מנצחת מקהלות, פסנתרנית, נגנית עוגב ומרצה.
פרופ' דליה כהן ופרופ' רות כ"ץ היו כלות פרס ישראל למחקר מוזיקלי לשנת 2012.
המלוגרף הוא מכשיר אלקטרוני שפיתחו רות כ"ץ ודליה כהן.
המלוגרף מתעתק ומנתח מוזיקה חד־קולית שמועברת בעל פה ורושם גובה ועוצמה של קול בצורה גרפית.
המכשיר שימש אותן בעבודה על הספר "Palestinian Art Music" ובעבודות רבות אחרות.
הזמר הישראלי - דוגמה מתודולוגית לניתוח מוזיקה מונופונית בעזרת מחשב
שמע וידע של המרכיבים המוזיקליים
The Israeli Folk Song: A Methodological Example of Computer Analysis of Monophonic Music – במונוגרפיה חלוצית זו (1977) טיפלה כ"ץ ביחד עם פרופ' דליה כהן בהתפתחות השיר הישראלי לפני קום המדינה על ידי יישום מתודולוגיות חדשות לאנליזה של מוזיקה מונופונית.
Palestinian Arab Music – ספר זה חושף את העקרונות המנחים את המוזיקה הערבית העממית בישראל.
מסורת אימפרוביזטורית זו משלבת את ה"מקאם" – המהווה בסיס בתאוריה המוזיקלית הערבית – עם מאפייניו של הטקסט.
הספר מדגים את דרכי הביצוע של קורפוס זה תוך כדי בדיקת גורמים מוזיקליים וחוץ מוזיקליים הכוללים גם את אפיוני המבצעים בהקשרם הסוציו-חברתי תרבותי.
דליה בודינגר היא מפיקת טלוויזיה ישראלית וסמנכ"לית תקשורת בחברת אלביט מערכות.
לשעבר דוברת חברת החשמל לישראל.
בודינגר החלה את הקריירה התקשורתית שלה בדובר צה"ל.
בין השנים 1990–1993 הייתה בודינגר העורכת הראשית של החדשות בכבלים.
ב-1993 נמנתה בודינגר על מקימי חברת החדשות של ערוץ 2 ושימשה עד 2003 בתפקיד מפיקה ראשית.
כעשור מאוחר יותר, הקימה את חברת החדשות של ערוץ 10 עם רם לנדס.
במקביל עבדה בודינגר באותה תקופה בחברת נוגה תקשורת.
שימשה מנכ"ל קודה תקשורת, חברת ההפקה שמאחורי "מחוברות", "מחוברים" ו"ילדי ראש הממשלה", והפיקה בנוסף את מהדורות החדשות האזוריות עבור הוט ו"יס".
את ניסיונה בתחום הדוברות וההסברה צברה בודינגר בתקופה בה שימשה מנהלת פרויקטים ברשות לפיתוח הגליל של המשרד לפיתוח הנגב והגליל.
בשנים 2012–2022 כיהנה כדוברת חברת החשמל לישראל ומנהלת אגף תקשורת ודוברות.
במסגרת תפקידה הייתה אחראית על תחום ההסברה, הדוברות ויחסי הציבור, ניהול מערך הרשתות החברתיות ואתר האינטרנט של החברה וניהול מערך התקשורת הפנים ארגונית לעובדי החברה וגמלאיה.
בנובמבר 2022 מונתה לסמנכ"לית תקשורת בחברת אלביט מערכות.
היא מרצה בקורס מיתוג מעסיק באיגוד השיווק הישראלי.
בן זוגה הוא חבר הכנסת לשעבר צבי האוזר.
דליה גל אֵלגל (נולדה ב-7 במרץ 1940) היא משוררת עברייה ישראלית.
דליה אלגל נולדה ברחובות, על גבעת-הקיבוצים, וגדלה בקיבוץ רמת השופט.
היא בת בכורה למרדכי כהן וחסיה (שטרן), שעלו מליטא.
אביה התנדב והתגייס לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
אלגל למדה בבית הספר האזורי "המוסד החינוכי הרי-אפרים".
במשך 3 שנים למדה ב"סמינר למורים - אורנים", בקרית-טבעון (כיום מכללת אורנים).
היא סיימה כמורה בכירה לאמנות, ומורה מוסמכת לחינוך מיוחד.
אלגל הייתה ספורטאית ב"הפועל", אלופת-הארץ לנערות, בזריקת דיסקוס, 3 שנים.
והיא בעלת מדליית זהב במקצוע זה, מהמכביה החמישית לנוער שנערכה בשנת 1957.
זכתה בתחרות ציור של העיתון משמר לילדים על הפלמ"ח.
בתקופת שירותה בצה"ל הייתה המדריכה הפיקודית לידיעת הארץ של הגדנ"ע.
עבדה במשרד החינוך, ובכפר תקוה כמורה לאריגה.
במלחמת יום הכיפורים נהרג אחיה, , בחזית המצרית, כמפקד טנק.
בשנת 1980 החלה גל אלגל לפרסם בעיתון במחנה של צה"ל, תחת שם העט (אב"מ), אמא על-תקן של אבא, מוצב-ערכים אי-שם.
אלגל היא חברה באגודת הסופרים העבריים בישראל ובאקו"ם.
עם הוצאת ספרה הראשון, החלה לחלק חינם דפים עם שיריה, שהפכו בעריכתה לעמוד העת לשירה "עלעול".
הם עזבו את הקיבוץ בקיץ 1961, לחיפה.
כיום היא תושבת חיפה, גרושה.
רק לא טנק : תל אביב, ד.
פרפר התמיד : תל אביב, ד.
שירת ראי : עורך עמוס לויתן, תל אביב, הוצאת גוונים, תשס"ז 2007. (התוכן: א.
"זבולי חיזבוללה", יומן-שירי על מלחמת לבנון השנייה, מנקודת מבטה של המשוררת, בחיפה).
היונה "206" : עורכת דליה גל אלגל, תל אביב, גוונים, 2015. (דליה גל אלגל הוציאה לאור את 4 הסיפורים של אביה : מרדכי כהן - יחד עם סיפורים שלה).
"בשם/השואה", עורכת : דליה גל אלגל, תל אביב, גוונים, 16 בספטמבר 2018, תשע"ח.
דליה גנות (נולדה ב-6 בספטמבר 1950 בישראל) היא שופטת בדימוס בבית המשפט המחוזי בתל אביב-יפו.
גנות למדה בבית הספר התיכון "שרת" בנתניה.
שירתה בצה"ל ביחידת בקרה של חיל האוויר.
סיימה את לימודי המשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1977 הוסמכה כעורכת דין.
עד 1988 עבדה כעורכת דין עצמאית.
ב-1989 מונתה לרשמת של בית משפט השלום וב-1994 מונתה לכהונת שופטת בבית משפט השלום ברמלה.
בשנת 1999 עברה לבית המשפט ברחובות וב-2001 עברה לבית משפט השלום בראשון לציון כסגנית נשיא.
בשנת 2007 קודמה לשופטת בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בשנים 2007–2009 כיהנה בהרכב פשעים חמורים בבית המשפט.
במאי 2016, לאחר שלא נבחרה לתפקיד נשיאת בית המשפט המחוזי בתל אביב על ידי ועדת האיתור בראשות שופט בית המשפט העליון יצחק עמית, התפטרה מכס השיפוט ופרשה לגמלאות ב-4 באוקטובר 2017.
בינואר 2018 מונתה גנות לעמוד בראשות הוועדה המקצועית של עמותת "אופק - חזרה לחיים" העוסקת במניעת רשלנות רפואית והגברת הבטיחות בבתי החולים וליווי משפחות לאחר משברים רפואיים.
במהלך כהונתה כשופטת מחוזית הכריעה גנות במשפטים מתוקשרים בנושאי נזיקין מגוונים.
בפסק דין תקדימי בעניין עיזבון המנוחה תמר ברז (שנאנסה ונרצחה ב-1997) כנגד רשת "ביתילי", קבעה כי ניתן להגדיר את התנהלות "ביתילי" ו"קלאסיגן" כ"עצימת עיניים מוחלטת, בבחינת זלזול של ממש באשר למתרחש על הגג...".
גנות הוסיפה: "ידעו בעלי עסקים, כי מחויבים הם לשמור על ביטחונם ובטיחותם של לקוחותיהם, גם מפני עובדיהם הם, וידעו הלקוחות, כי מאן דהוא מפקח על שלומם וביטחונם בעת ביקורם בבית העסק".
יצוין כי פסק הדין בוטל בהסכמת הצדדים בבית המשפט העליון "נוכח הקשיים שמעוררת קביעת האחריות בנזיקין בתיק"
פסק דין תקדימי נוסף שכתבה גנות היה בעניין רגב שוובר נגד מדינת ישראל.
באותו מקרה, בעקבות פרטים שמסרה קטינה שנאנסה לגבי תיאורו ולבושו של הזר שאנס אותה, עצרו אנשי המשטרה חשוד במעשה; חוקרי המשטרה שיקרו לשופטים אשר דנו בהארכות המעצר של החשוד, והשקרים הוליכו להארכות חוזרות ונשנות של המעצר ולהגשת כתב אישום.
עד שהודו הרשויות בטעותן היה התובע נתון במעצר 88 ימים.
גנות מתחה ביקורת בפסק דינה על התנהלות המשטרה והפרקליטות, וקבעה שלמרות הלחץ המופעל עליהן, המטרה אינה מקדשת את האמצעים, ועל רשויות המדינה לפצות את החשוד.
לשופטת גנות מספר התבטאויות מעוררות מחלוקת שפורסמו בתקשורת.
כך קבעה כי מתלוננת לא נאנסה אלא "התאכזבה ממין" וש"טבעי שסרסור יכעס על זונות שלא רוצות לעבוד בגלל המחזור החודשי".
על רופא שנתבע בגין רשלנות כתבה: "הנתבע, כמו רופאים רבים, יהיר ומתנשא".
בשל התבטאות זו הוגשה כנגד השופטת גנות קבילה על ידי ארגון הרופאים עובדי המדינה, שנמצאה מוצדקת על ידי נציב תלונות הציבור כנגד שופטים.
בערעור, פסק בית המשפט העליון על מחיקת ההתבטאויות כנגד הרופאים מפסק הדין.
דליה מאירי (נולדה ב-1951) היא פסלת ואמנית ישראלית המתמחה בעבודה באבן, מורה לפיסול ואומנות במכללת אורנים.
מאירי נולדה במושב מולדת שבגליל התחתון.
בשנים 1972 עד 1976 למדה אומנות בבצלאל.
לאחר הלימודים נסעה לאיטליה והשתלמה שם בפיסול בשיש כחלק מזרם אמנות האדמה, בהמשך השתלמה בפיסול באבן קשה באוסטריה.
ב-1977 שבה למולדת ויצרה שם.
עבודתה המשמעותית הראשונה הוזמנה בידי המושב ובמסגרתה הקימה אתר זיכרון לחללי המושב.
בהמשך יצרה שורה של אתרי זיכרון בעיקר בקיבוצים בעמק ובגליל (פרוד, עין חרוד מאוחד, בית זרע, לוחמי הגטאות, טירת צבי).
במהלך השנים לימדה מאירי פיסול במכללת עמק יזרעאל ובמכללת אורנים, שם היא מלמדת עד היום.
בנוסף מאירי מדריכת קבוצות מאורגנות באירופה, בסין והודו ובמרכז אמריקה.
כיום היא מתגוררת ביישוב יובלים שבו גם הקימה גן פסלים המורכב כולו מספליה, ויוצרת באזור התעשייה תרדיון הסמוך.
מאירי חברה באגודת הציירים והפסלים בישראל.
במהלך השנים יצרה מאירי עשרות עבודות המוצגות במרחב הציבורי בארץ וכן בהודו ובאוסטריה.
בין עבודותיה פסלים, מיצבים ואתרי זיכרון.
מיצביה של מאירי הוצגו במוזיאון ישראל, בבית האומנים בירושלים, במשכן לאמנויות בעין חרוד ובגלריות נוספות.
דליה בר אל (נולדה ב-30 ביולי 1949) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
נולדה בפתח תקווה בשנת 1949 למשפחה ותיקה בעיר.
כבר בצעירותה נהגה לפרסם בעיתוני ילדים.
קיבלה תואר ראשון בסוציולוגיה ובספרות אנגלית מאוניברסיטת תל אביב.
קיבלה תואר ראשון ושני בעבודה סוציאלית מאוניברסיטת בר-אילן.
למדה תרפיה באומנות בלסלי קולג'.
כיום, חברה באגודת הסופרים העבריים במדינת ישראל ובאקו"ם, מעבירה הרצאות ומפגשים על תלמידים במסגרת סל תרבות ארצי.
בר-אל נשואה עם 3 ילדים, ועובדת בבית החולים אסותא.
בר-אל פרסמה בעיקר ספרי ילדים ונוער - סיפורים, שירים, ואגדות.
בנוסף, היא פרסמה מעט ספרי פרוזה ושירה.
בר-אל סיפרה שהיא שואבת השראה מהילדות שלה, ומחיי המשפחה שלה היום.
בנוסף, היא ציינה את אחותה הגדולה כמקור השראה גדול עבורה.
באתר תפוז, נכתב על ספרה "אצל מיקי בגן אין בלגן"
גיל ההתבגרות (שלי), הוצאת אלף, 1976
בלילות, כשאתה ישן, הוצאת טרקלין, 1977
מחוג הפחד, הוצאת תמוז, 1989
לא ההריון הזה, הוצאת תמוז-מודן, 1990
אנימי והארמון הקסום, הוצאת תמוז-מודן, 1990
תעלומת האוצר, הוצאת חב'ד, 1990
מכתבים שלא שלחתי, הוצאת לילך, 1993
ציפור החלומות של רוני, הוצאת לילך, 1993
מלך התעלולים, הוצאת לילך, 1993
איך הירח שמח?, הוצאת לילך, 1994
איך מגרשים פחד שנכנס לתוך הלב?, הוצאת לילך, 1995
רוצים לראות את פיפו, הוצאת מסדה-מודן, 1995
המפלצת שאהבה ילדים, הוצאת לילך, 1995
איך מציירים מצב-רוח?, הוצאת לילך, 1995
הבית הכחול, הוצאת דני ספרים, 1995
איך באות המחשבות?, הוצאת לילך, 1995
גלית הבלשית ותעלומת המחברת הגנובה, הוצאת לילך, 1996
מילאיה בממלכת החלומות, הוצאת לילך, 1996
שירי-לי מטיילת על הירח, הוצאת אריה ניר- מודן, 1996
תעלומת הגרביים האדומים, הוצאת דני ספרים, 1997
מי שלח מכתב לנועה?, הוצאת דני ספרים, 1997
דברים מוזרים בבית ממול, הוצאת מטח, 1998
שלושה פסיכולוגים, אשה אחת, הוצאת חלונות, 1999
מלך ההרפתקאות, הוצאת לילך, 2000
גלית הבלשית ותעלומת הבית הנטוש, הוצאת לילך, 2000
מי מכיר את הנסיכה ספיר?, הוצאת לילך, 2000
למחשבות יש עיניים, הוצאת דני ספרים, 2006
למי יש סוד?, הוצאת דני ספרים,2006
סבתא שובבה זוללת סוכריה, הוצאת אות ועוד, 2008
כיף להתחלף, הוצאת דני ספרים, 2008
ניר עושה חור בראש, אות ועוד, 2010
שירי-לי בכוכב החלומות, הוצאת אות ועוד, 2011
שירי-לי בממלכת הדמיון, הוצאת אות ועוד, 2012
שירי-לי ומפתח הקסמים, הוצאת אות ועוד 2012
שירי-לי הולכת לאיבוד, הוצאת אות ועוד 2013
יצור מוזר צועד ביער, רימונים הוצאה לאור, 2012
אצל מיקי בגן אין בלגן, רימונים הוצאה לאור, 2013
מה קרה לגלעד?, רימונים הוצאה לאור, 2013
איך אתם מרגישים?, הוצאת אוריון, 2016
גיבורים על מפלצות, הוצאת אוריון, 2016
נעמה אוהבת לדמיין, הוצאת אוריון, 2018
חגיגות החומש (מופע אור-קולי, בכפר חב"ד), 1990
תמונות מהאלבום (סרט משפחתי), 2007
דליה לוין (נולדה ב-18 בספטמבר 1946) היא המנהלת והאוצרת הראשית לשעבר של מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
דליה לוין נולדה בתל אביב ולמדה בתיכון חדש.
את שירותה הצבאי עשתה במשטרה הצבאית.
סיימה תואר במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, והתמחתה אצל השופט דב לוין (אין קשר משפחתי).
מאחר שלא מצאה עניין בתחום המשפטי, פנתה ללמוד אמנות ולימודי תעודה ב באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן למדה ציור אצל אליהו גת.
במקביל החלה לעבוד כאוצרת של מוזיאון פתח תקווה לאמנות, שהיה מוזיאון מקומי צנוע, ושימש אכסניה להצגת תערוכות של בתי ספר מהעיר.
לוין החלה להציג במוזיאון תערוכות של אמנות עכשווית, תערוכות שנדדו בין מוזיאונים שהשתייכו ל"פורום הפריפריה".
בשנת 1993 נבחרה לנהל את מוזיאון הרצליה.
כמו כן הייתה לוין חברה במספר ועדות שיפוט, ובהן: ועדת השיפוט של פרס ישראל בקטגוריה אמנות פלסטית, ועדת השיפוט הבינלאומית של פרס אריה הזהב במסגרת הביאנלה של ונציה ה-50, וכן בוועדה של הקרן למצוינות בתרבות.
לוין היא אם לשתי בנות ולבן.
בתחילת תקופת ניהולה היה המוזיאון חלק מבית יד לבנים בהרצליה (בדומה למוזיאון הקודם אותו ניהלה).
לוין אמרה בראיונות שמתחילת עבודתה היא שאפה להציג במוזיאון יצירות אמנות עכשוויות, ואילו ראש העירייה החדשה דאז, יעל גרמן, ביקשה לקדם בעיקר אמנים תושבי העיר.
לוין שכנעה את גרמן שהקריטריון הראוי לבחירת העבודות הוא איכותן, ולא מקום מגורי האמן.
בכך ביקשה לוין למצב את המוזיאון כבימה ניסיונית לאמנות עכשוויות.
החל מאז, תמכה העירייה כספית במוזיאון והגדילה אותו באופן משמעותי.
המוזיאון קיבל גם תרומה גדולה שכללה אוסף פרטי ותרומה כספית מידי תושב העיר, יעקב אלקוב.
הגדלת התקציב איפשרה למוזיאון עצמאות מקצועית, ותכנון לטווח ארוך, בהיותו משוחרר משיקולים מסחריים.
בניהולה של לוין שונה שם המוזיאון ל"מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית", המבנה שופץ והורחב מאוד, והוכנסו לשימוש מסכי וידאו מתקדמים, שאיפשרו להציג מיצגי וידאו ארט, שבו רואה לוין מרכיב חשוב של האמנות החזותית של העתיד.
בניהולה של לוין, פעל המוזיאון בעיקר כדי לקדם אמנים צעירים בתחילת דרכם, חלקם מיד עם סיום לימודיהם.
לדבריה, המוזיאון עשה זאת על חשבון השקעה ברכישה של יצירות אמנות חשובות שכבר זכו להכרה.
היא עשתה זאת על ידי ביקורים בתערוכות סיום של בתי ספר ופקולטות לאומנות, והתרשמות אישית אינטואיטיבית, מיצירות של האמנים הבלתי מוכרים לציבור ואפילו לאוצרים.
בין האמנים המקומיים הצעירים שהמוזיאון טיפח, ושזכו להכרה ולהצלחה: יהודית סספורטס, גיא בן נר, מיכל הלפמן, אפרת שוילי, אליעזר זוננשיין, סיגלית לנדאו, אורי ניר, ג'אסר אבו רביעה.
בתמורה לתמיכה בהם, תרמו האמנים מיצירותיהם למוזיאון.
לוין גם השקיעה מאמץ בגילוי אמנים מחו"ל, והפכה את המוזיאון למוכר בחו"ל.
כיום (2014) משתרע המוזיאון על שטח של 3000 מ"ר, פי שלושה משהיה בתחילת עבודתה של לוין, והוא מקבל תקציב קבוע של 2.5 מיליון ש"ח מעיריית הרצליה.
לוין יזמה את קיומן של שלוש ביאנלות במשך העשור הראשון של המאה ה-21. הביאנלות התקיימו בתמיכתה הפעילה של ראש העירייה הקודמת של הרצליה, יעל גרמן.
הביאנלה הרביעית לא התקיימה בעתה, לאחר שראש העירייה סיימה את תפקידה ומונתה לשרה.
בסוף 2013 פרשה לוין מתפקידה כמנהלת המוזאון.
רבקה סקר, מנהלת עמותת "ארטיס" לקידום האמנות הישראלית בעולם, וראש הסניף הישראלי של סותבי'ס, אמרה על לוין: "בעבודתה במוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, דליה שינתה את פני האמנות בישראל.
היא חשפה שורה ארוכה של אמנים צעירים לקהל הרחב וקידמה אותם, מקצועית וכלכלית.
בזכותה, הציבור בארץ ואף מוסדות אמנות משפיעים בחו"ל, מכירים טוב יותר אמנות ישראלית עכשווית."
דליה לַמדָני (10 בפברואר 1931 – 15 במרץ 2017) הייתה עיתונאית ומתרגמת ישראלית.
נמנתה שנים רבות עם סגל השבועון "לאשה", שבו פרסמה כתבות בענייני אוכל.
דליה למדני נולדה בשנת 1931 כבת הבכורה לחנה וזאב למדני בעתלית.
הוריה, עלו לארץ ישראל מרוסיה בגפם כחלוצים.
בהיותה בת ארבע עברה משפחתה למושב כפר חיים שבעמק חפר, שהוריה נמנו עם מייסדיו.
למדה שנה אחת בבית הספר החקלאי בנהלל, ועם פרוץ מלחמת העצמאות הצטרפה ללהקה הצבאית "להקת הכרמל", ככותבת פזמונים ומערכונים.
בהמשך שירתה בבסיס הגדנ"ע באר אורה.
לאחר שהשתחררה מצה"ל למדה בסמינר למורים בתל אביב ועבדה כמגיהה בדפוס "אחדות".
בתום הסמינר ב-1950, עברה להתגורר באילת, אז ישוב קטן מאוד ונידח.
עבדה שש כרכזת תרבות ובמקביל לימדה את העולים החדשים עברית.
בהמשך שימשה כמורה בכיתות הראשונות שנפתחו בבית הספר המקומי.
בשנת 1952 נישאה לסגן-אלוף דב נשרי (אדלר)., מפקד העיר אילת באותה תקופה (כיהן בתפקיד זה בין השנים 1952–1954).
בשנת 1954 עברו בני הזוג לצהלה, ובשנת 1957 נולדה בתה היחידה, ליאת.
בתקופה זו התפרנסה מכתיבת שירים ללהקות הצבאיות (השיר " "טיול בשניים", ששרו רן ונמה) וביקורות תרבות ליומונים ידיעות אחרונות והארץ.
בשנת 1961 התגרשו (נשרי נישא בהמשך למוזיקאית דרורה חבקין).
מסוף שנות ה-50 עבדה למדני בהוצאת הספרים "עם הספר" של דב ליפץ ובנו אהרן אמיר (שאותו הכירה בחוגי הכנענים), ומ-1961 הייתה מזכירת המערכת של הרבעון הספרותי "קשת" שבעריכת אמיר.
עבדה כפרילנס בכתיבה ועריכה, בין השאר כסופרת צללים.
בשנת 1967 התקבלה כעובדת קבועה בשבועון "לאשה", תחילה כעורכת זוטרה ובהמשך כעורכת המדור "לבית", תפקיד שאותו מילאה שנים רבות.
במקביל פרסמה בשבועון מתכונים וכתבות בענייני אוכל.
בשנת 1964 הכירה למדני את ג'ון "פאדי" קופר, לשעבר מחיילי מח"ל במלחמת העצמאות, אירי במוצאו, שהחליט להישאר בישראל.
השניים חיו בזוגיות עד פטירתו של קופר משתייה מופרזת ב-1969.
תרגמה יותר מעשרה ספרי ילדים ונוער, בהם "בן המלך והעני" מאת מארק טוויין, "בת מונטסומה" מאת הנרי ריידר הגרד, "נסיכה קטנה" מאת פרנסס הודג'סון ברנט ו"ילדי המים" מאת צ'ארלס קינגסלי.
כמו כן כתבה מספר שירים, הבולט בהם הוא "טיול בשניים" שהלחין ועיבד אריה לבנון ושהתפרסם בביצועם של הצמד "רן ונמה"
בשנת 1986 יצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן ספרה "בישול להקפאה – הקפאה לבישול".
בשנת 2014 פרסמה בהוצאת "עולם חדש" את הספר, שאת כתיבתו סיימה עשר שנים קודם לכן, "מסע מסביב לשולחן: על תפקידיו המגוונים של האוכל בתחומים שמחוץ למטבח ובעיצוב התרבות שלנו ושל קודמינו".
ב-2016 יצא לאור סיפרה "מסע מסביב למזווה".
דליה למדני הלכה לעולמה במרץ 2017, היא נקברה לצד בתה ליאת נשרי (נפטרה ב-2005, בגיל 48, מסרטן הלבלב) בבית העלמין במושב כפר חיים.
בישול להקפאה – הקפאה לבישול; זמורה-ביתן, 1986
מסע מסביב לשולחן: על תפקידיו המגוונים של האוכל בתחומים שמחוץ למטבח ובעיצוב התרבות שלנו ושל קודמינו, עולם חדש, 2014.
מסע מסביב למזווה, עולם חדש, תשס"ט 2016
דליה בכר (נולדה ב-26 באוגוסט 1948) היא אמנית רב-תחומית וחוקרת אמנות.
כאמנית, הציגה תערוכות יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות.
בעבודותיה היא שואבת מהאוטוביוגרפיה שלה (זהות, שפה, גבולות, אובדן) ומשתמשת במבחר אמצעים (ציור, מיצב, צילום, קול) וחומרים - חלקם נקשרים לבית ולהזנה (אבק, קפה, אורז, צלחות), וחלקם מזוהים עם עמלנות נשית (חוטים, סיכות).
ספרה, המושתת על עבודת הדוקטור ייצא לאור בהוצאת "רסלינג".
נולדה בעיראק (בגדד) 1948, בת זקונים למשפחת שמש.
המשפחה, בת אחד עשר ילדים עלתה ארצה בשנת 1951 והשתכנה ברמת גן.
אביה פתח חנות מכולת בחולון ואמה הייתה עקרת בית.
למדה בבית הספר היסודי "המרכז" ובתיכון "דביר" ברמת-גן.
בילדותה גילתה כישרונות משחק וכתיבה.
שיחקה בתיאטרון הילדים "תליל תילון" (בניהולו של מנחם גולן) והייתה עיתונאית קטנה (ע"ק) בשבועון הילדים "הארץ שלנו".
הם התגוררו ברמת החייל, שם ילדה את בנה תומר (1972).
בשנת 1975 עברו לגור בהרצליה, שם ילדה את בתה הדס (1977).
בנובמבר 2014 נפטר בנה ממחלת הסרטן.
במקביל לאומנות בכר לימדה בבתי ספר אומנות והייתה מדריכה פדגוגית במשרד החינוך עד לפרישתה מתחום ההוראה בשנת 2009.
ב־1967 למדה פיסול במכון לאמנות בבת-ים בהדרכת הפסל יעקב אפשטיין וכמה שנים מאוחר יותר המשיכה בלימודי הפיסול ב"מכון אבני" בהדרכת הפסל משה שטרנשוס.
ב-1983 למדה אמנות וחינוך לאמנות ב"מדרשה למורי אמנות" ברמת השרון.
לבכר תואר ראשון באוניברסיטה העברית ותואר שני מאוניברסיטת תל אביב.
ב-2014 היא סיימה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטור: "התנגדות לדימויי ונוס כמודל של יופי נשי באמנות פמיניסטית", בהנחיית פרופ' חנה נוה וד"ר רות מרקוס.
"אליס ניל: דיוקן עצמי של ציירת, זקנה ועירומה לגמרי", מותר, מס' 18, הפקולטה לאמניות, אוניברסיטת תל אביב (פברואר 2012), רמת-אביב, עמ' 15–26 .
"לא מתוקה של אף אחד – שוקולד והגוף הנשי, גל ונטורה (עורכת), תיאוריה וביקורת, הפרוטוקולים של בצלאל גיליון 22 - על החושני באמנות (אוקטובר 2011)
"ציטטה ודימוי ביצירתה של פרידה קאלו 'דיוקן עצמי בשיער גזוז'", במסגרת הקורס" "מילה ודימוי באמנויות", החוג לאמנות התיאטרון, אוניברסיטת תל אביב, בהנחיית פרופ' חנה שקולניקוב, תל אביב, תשס"ג.
דליה בכר, ציטטה ודימוי ביצירתה של פרידה קאלו: "דיוקן-עצמי בשיער גזוז".
בכר, דליה, "עוני וקרנבל: ביקורת חתרנית בסדרה 'תמונות זבל' של ויק מוניז", נעורים זקנה ועוני באמנויות, מותר מס' 23-22, כתב-עת של הפקולטה לאמנויות, אוניברסיטת תל אביב, 2015, עמ' 44-35.
נירה טסלר, הצטלבויות של מגדר והגירה בעבודותיה של ד"ר דליה בכר, כנס נשים ומגדר באמנויות, 2017
דליה בכר והדס בכר (עורכות), מבעד לעיניו: מפליגים אל האינסוף, הוצאת "הקרן על שם תומר בכר ז"ל" בשיתוף מסע אחר אונליין, 2015.
דליה בכר, לפרק את המיתוס: התנגדות לדימויי ונוס כמודל של יופי נשי באמנות פמיניסטית, רסלינג, 2016.
2005 - "עבודות קיר" - מוזיאון ינקו דאדא.
2007 - "אבק ואורז" - "גלריית קריית האמנים החדשה", קריית טבעון.
2002 - "החיים היפים של כריות הפלא" - "גלריית הסדנה לאמנות", יבנה.
2003 - "תערוכת המאה" - הסתדרות המורים, טרקלין הכנסת וברחבי הארץ.
2009 - "מילה" - גלריית קריית האמנים החדשה", קריית טבעון.
2009 - "אותות", הגלריה ע"ש ליבר, אוניברסיטת בר-אילן.
2010 - "המשותף - גלריה טובה אוסמן", "גלריית הסדנא יבנה", יבנה.
2011 - רשמים 4, " ביאנלה לרישום, "גלריה ברבור" ו"בית האמנים", ירושלים.
2013 - מכולת "פינת האושר", מכולת "האושר", רח' צ'לנוב פינת וולפסון, תל אביב.
2013 - "אמנות הספר", גלריה ע"ש אפטר, מרכז אמנויות מעלות, מעלות.
2020 - "פאוזה: אמריליס גל שני", "סלון לאמנות", תל אביב.
2020 - "נשים יוצרות מציאות: עמק יזרעאל", קיבוץ יפעת.
2021 - "אר יו טוקינג טו מי?", "בית האמנים" ראשון לציון.
2022 - ביאנלה לרישום", "בית האמנים" ראשון לציון.
2022 - "התעוררות מדומה", גלריה גבעת חביבה.
החל מ-2015 - מבעד לעיניו, תערוכה ניידת של תצלומי תומר בכר ז"ל ברחבי הארץ.
2016 - תנועה בחלל, תערוכת ציורים ותצלומים של הדס בכר, המשכן למוזיקה ואמנויות רעננה.
2019 - שורה, מקום, נילי אריאלי, בית האמנים תל אביב.
פעילות כיו"ר הקרן ע"ש תומר בכר ז"ל
2015 – השקת הספר ותערוכת צילום, סינמטק תל אביב.
2017 - כנס התרמילאות ה-1 ע"ש תומר בכר, אברהם הוסטל.
2018 - כנס התרמילאות ה-1 ע"ש תומר בכר אברהם הוסטל.
2019 - כנס התרמילאות ה-1 ע"ש תומר בכר, סינמטק תל אביב.
2020 - כנס התרמילאות ה-1 ע"ש תומר בכר, סינמטק תל אביב.
2020 - סרטון אנימציה "תומר חובק עולם" תומר חובק עולם.
2021/22 - תחרות צילום ע"ש תומר בכר בשיתוף מסע אחר אונליין.
2022 - תערוכה מסע בים, גלריה ארטורה.
דליה גותן (6 ביולי 1927 - 29 במאי 2017) הייתה פעילה חברתית לקידום זכויות נשים בישראל, יו"ר מועצת ארגוני נשים בישראל, יו"ר המחלקה לחינוך בויצו עולמית וויצ"ו ישראל.
ייצגה את מועצת ארגוני נשים ואת ויצו בוועידות בינלאומיות לנשים ושימשה כשליחת משרד החוץ ומרצה בפני קהילות יהודיות ברחבי העולם.
נולדה בתל אביב ליצחק ציזלינג, שהיה מפקד "ההגנה" בתל אביב ואחיו של אהרן ציזלינג, שר החקלאות הראשון ומחותמי מגילת העצמאות.
אמה סימה הייתה בתם של לאה ודוד איזמוז'יק, ממייסדי תל אביב, שכיהן כסגנו של מאיר דיזנגוף בעיריית תל אביב.
בוגרת הגימנסיה העברית "הרצליה" בתל אביב, למדה פסיכולוגיה, חינוך ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נישאה בוושינגטון לעו"ד יעקב גותן, ששימש כסגן מפקד העיר העתיקה בירושלים, וחבר הסגל הראשון של שגרירות ישראל בארצות הברית.
הייתה בין מקימי היחידה הפסיכולוגית בצה"ל במלחמת העצמאות, כאזרחית עובדת-צה"ל שירתה יחד עם זוכה פרס נובל פרופ' דניאל כהנמן והפסיכולוג אליעזר קרני, והשתחררה בדרגת ייצוג רב-סרן.
הקדישה את חייה לפעילות ציבורית לקידום נשים ברחבי הארץ.
הקימה את ה"סמינר לאזרחות פעילה" בויצ"ו ישראל, שנועד לחזק את הדימוי העצמי של נשים ולקדמן לעמדות מפתח בהליכי קבלת החלטות.
כיושבת-ראש מחלקת חינוך לגולה, עסקה בכתיבת חומר על יהדות ומדינת ישראל שהופץ ב-50 פדרציות יהודיות ברחבי העולם.
במסגרת תפקידה כראש מועצת ארגוני נשים בישראל, יזמה את האירוע השנתי בבית-הנשיא לציון יום האישה.
במסגרת תפקידה זה שמשה כראש משלחת ה-NGO בוועידת האו"ם בבייג'ינג בשנת 1995 שעוררה את המודעות לשוויון בין נשים וגברים ובה נטלה חלק משמעותי, הגב' הילרי קלינטון.
ביתה של דליה גותן, ד"ר ענת פלג, היא חוקרת תקשורת ומנהלת המרכז לתקשורת ומשפט באוניברסיטת בר-אילן; חתנה ד"ר ישראל פלג מנכ"ל החברה לאיתור ולהשבת נכסים של נספי השואה.
דליה טל (נולדה ב-1949) היא עורכת דין ישראלית.
מיוני 2023 היא יועצת במחלקת בנקאות ומימון במשרד עורכי הדין ארדינסט בן נתן טולידאנו ושות' עם המבורגר עברון.
קודם לכן הייתה שותפה מייסדת של משרד עורכי הדין קנטור, אלחנני, טל ושות', ושותפה בכירה במשרד המאוחד מיתר, ליקוורניק, גבע, לשם, טל ושות'.
שימשה במשך כ-25 שנה יועצת משפטית חיצונית לדירקטוריון בנק לאומי לישראל.
דליה טל נולדה וגדלה ברמת גן, ואת לימודיה התיכוניים סיימה בבית הספר התיכון "בליך".
התגייסה לעתודה האקדמית ובשנת 1971 סיימה בהצטיינות את לימודי התואר הראשון במשפטים באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיה הייתה חברת מערכת בכתבי העת "עיוני משפט" ו"הפרקליט", וכמו כן עבדה כעוזרת מחקר של פרופ' יוסף גרוס ושימשה אסיסטנטית לפרופ' עמוס שפירא במשפט קונסטיטוציוני.
את שירותה הצבאי עשתה בפרקליטות הצבאית הראשית וכיהנה בין השנים 1972–1973 כראש לשכת הפרקליט הצבאי הראשי.
לאחר שירותה הצבאי התמחתה במשרד עורכי הדין ש.
הורוביץ ושות' אצל ד"ר אמנון גולדנברג, ובבית המשפט המחוזי בתל אביב אצל השופט שלמה הלמוט לובנברג.
חברה בלשכת עורכי הדין בישראל החל משנת 1973.
נישאה לצבי טל, ובעקבות מינויו למנהל אגף המחשוב בבנק ישראל עברה לגור בירושלים, והתקבלה אף היא לעבודה בבנק ישראל.
בין השנים 1975–1986 עבדה כסגנית היועצת המשפטית של בנק ישראל לענייני פיקוח על הבנקים, פיקוח על מטבע חוץ ודיני עבודה.
בתקופה זו פרץ משבר מניות הבנקים ונפילת הבורסה לניירות ערך בתל אביב.
טל עסקה בכל האספקטים המשפטיים של המשבר ביחס לבנק ישראל, ובהמשך ייצגה בהצלחה את המפקחת על הבנקים, גליה מאור, בפני ועדת בייסקי ובפני מבקר המדינה.
בשנת 1986 הקימה טל, יחד עם ישראל קנטור וירון אלחנני, את משרד עורכי הדין קנטור, אלחנני, טל ושות', בו הייתה שותפה מייסדת.
בשנת 2013 מוזג המשרד עם פירמת עורכי הדין מיתר, ליקוורניק גבע לשם ברנדויין ושות', וטל הפכה שותפה בכירה במשרד המאוחד מיתר, ליקוורניק, גבע, לשם, טל ושות', שהוא משרד עורכי הדין השני בגודלו בישראל.
במסגרת המשרד המאוחד ייצגה טל לקוחות רבים בתחום הבנקאות, הפיננסים ובתחומים מסחריים מגוונים.
עם לקוחותיה הקבועים נמנו: בנק דקסיה ישראל, בנק אגוד לישראל, בנק לאומי לישראל, לאומי למשכנתאות, לאומי פרטנרס, הפניקס חברה לביטוח, אגוד הבנקים וגופים מוסדיים נוספים.
ביוני 2023, עברה למשרד ארדינסט בן נתן טולידאנו ושות' עם המבורגר עברון.
בין השנים 1987–2014 שימשה יועצת משפטית חיצונית לדירקטוריון בנק לאומי.
במהלך תקופה זו ייצגה את הבנק בעסקאות ענק של רכישת ומכירת בנקים, חברות, קופות גמל וקרנות נאמנות, וכן בהכנת תוכניות תגמול לבכירים ובפרשת הסדר בנק לאומי עם רשויות המס האמריקאיות.
בשנת 2014 פרשה מתפקידה זה.
טל ממשיכה לייצג בנקים ומוסדות פיננסיים בארץ ובעולם בעסקאות רכישה, מכירה ומיזוגים.
שימשה בעבר מרצה בבית הספר למנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב, וכיום מרצה במרכז הבינתחומי הרצליה בתחומי עיסוקה, ובעיקרם נושאים מסחריים: בנקאות, רגולציה, פיננסים, חוק החברות, מיזוגים ופיצולים, ממשל תאגידי ואכיפה מנהלית.
דליה טל מומלצת כעורכת דין מובילה בתחום הבנקאות, הפיננסים והרגולציה במדריכים בינלאומיים בהם: Chambers & Partners ו- The Legal 500, ומדורגת במקום הראשון בדירוגים השנתיים של עורכי הדין בתחומים אלו משנת 2003.
בשנת 2003 קיבלה טל אות הוקרה מיוחד - "נשים במשפט" - על הישגים מיוחדים למשפטניות מהמגזר הפרטי.
בשנת 2007 הייתה מועמדת לכהונה בבית המשפט העליון, אך פרשה מההתמודדות ביוזמתה.
הופיעה ברשימת 100 האנשים המשפיעים בישראל של הירחון TheMarker בשנים 2007 ו-2008.
בשנת 2013 נבחרה לאחת מ-50 הנשים החזקות בישראל בדירוג המגזין פורבס.
דליה גבריאלי נורי (נולדה ב-20 ביולי 1963) היא חוקרת שיח מלחמה ושלום ותרבות ישראלית, חוקרת במכון טרומן לקידום השלום באוניברסיטה העברית, פרופסור חבר במכללה האקדמית הדסה ועורכת דין.
גבריאלי נורי, נולדה בתל אביב וגדלה בחולון.
נינה לד"ר ברוך יואל, יליד סלוניקי, יוון, שנספה באושוויץ, ואנג'לינה, ילידת העיר אנקונה, איטליה, שעלתה לישראל ב-1929 וחייתה בנווה צדק בתל אביב עד מותה ב-1952. נינה לעזיז נחמה, לשעבר נשיא ועד עדת הפרסים בישראל, עלה לישראל מטהראן ב-1917, לאחר הצהרת בלפור, והתיישב בשכונת הבוכרים בירושלים.
ממייסדי שכונת "גבעת משה" בתל אביב (כיום מזרח שכונת שפירא) בה חי עד מותו.
גבריאלי נורי היא בת דודו של פרופ' תומר אבידור-ריס (Tomer Avidor-Reiss) פרופ' לביולוגיה מולקולרית באוניברסיטה של טולדו באוהיו, האחראי על גילוי ה-PCL) Proximal centriole-like structure), מבנה חיוני בתהליך התפתחות העובר.
את שירותה הצבאי עשתה גבריאלי נורי כמאבחנת ומראיינת פסיכוטכנית.
לאחר השרות הצבאי למדה משפטים באוניברסיטה העברית ובמקביל סיימה תואר בספרות עברית.
ב-1989 קבלה רישיון לעסוק בעריכת דין, וב-1992 הוסמכה כתובעת עירונית בעיריית חולון.
במקביל לעיסוק בעריכת דין המשיכה בלימודי תואר שני בתורת הספרות באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן סיימה תואר שני בלימודי ביטחון (בהצטיינות יתירה) באוניברסיטת תל אביב.
העבודה 'המלחמה היפה - ייצוגי מלחמה בשיח הישראלי 1967-1973' זכתה בפרס ע"ש יצחק רבין לחקר ישראל לעבודת מסטר מצטיינת, ובציון לשבח מטעם האגודה הישראלית למדע המדינה.
במהלך הלימודים לתואר השתתפה בקורס מערכתי מסכם (קומ"ם) בפו"ם.
את עבודת הדוקטורט 'הממד התרבותי של הפתעת מלחמת יום הכיפורים –ייצוגי מלחמה בתרבות הישראלית 1967-1973', כתבה בבית הספר למדעי התרבות באוניברסיטת תל אביב בהנחיית ד"ר אורלי לובין.
ב-2006 הייתה חוקרת אורחת בחוג ללימודי המזרח הקרוב באוניברסיטת ברקלי.
ב-2008 הייתה חוקרת אורחת באותה אוניברסיטה במחלקה לבלשנות.
ב-2006 הצטרפה לצוות ההקמה של החוג לפוליטיקה ותקשורת במכללה האקדמית הדסה.
החוג נפתח בשנת 2011 ומאז מלמדת בחוג זה.
מאז שנת 2011 משמשת עמית מחקר במכון טרומן לקידום השלום באוניברסיטה העברית, ומרבה להרצות באוניברסיטאות באירופה בנושאי מלחמה ושלום.
במסגרת זאת זכתה במענק לשיתוף פעולה מחקרי ביחד עם פרופ' תומאס שפר (Thomas Scheffer) מאוניברסיטת הומבולדט בברלין בנושא 'תרבות ושיח המלחמה בישראל ובגרמניה'.
שיתוף הפעולה הוביל לחילופי סטודנטים, לסמינרים ולימי עיון שהתקיימו בגרמניה ובישראל.
בשנים 2011–2015 הייתה חברת מערכת בכתב העת Critical Discourse Studies.
בשנים 1989–1996 עסקה באופן פעיל בעריכת דין וב-1996 יזמה ופתחה את 'פרויקט משפטי מפתח' ללימודי משפטים המיועד לתלמידי חטיבות הביניים.
במסגרת זו למדו עורכי דין וסטודנטים למשפטים את יסודות המשפט לאלפי תלמידים בחטיבות הביניים על פי תוכנית שכתבה.
בין השנים 1996–1999 שמשה מרצה מתנדבת בבית הספר למשפט צבאי בצריפין.
גבריאלי נורי מתגוררת בקריית אונו, נשואה לאריה גבריאלי ואמא לשירה ודן.
(2021) "מעברות" זה לא רק שם של קיבוץ - ייצוגי המעברות בתרבות הישראלית בין השנים 2015-1950 (יחד עם מתן פלום)
(2020) קרייתונו, אוריון הוצאת ספרים
נקמת הניצחון – התרבות הישראלית בדרך למלחמת יום הכיפורים.
מרכז תמי שטינמץ למחקרי שלום, אוניברסיטת תל אביב (מענק תמי שטינמץ למחקרי שלום).
הגישה התרבותית לחקר שיח ביקורתי (Cultural Approach to CDA)- גישה לחקר שיח המתמקדת בפענוח הקודים התרבותיים המובנים בשיח ספציפי.
בשונה מגישת חקר השיח הביקורתי גישה זו רואה בפיתוח שיח פייסני ומאחה שסעים מטרה מרכזית של הניתוח הביקורתי.
הכחדה מטפורית (Metaphorical annihilation) – תיאור אובייקט באמצעות מטפורות המשנות את מהותו הבסיסית.
למשל, תיאור 'המלחמה' כספורט, בישול או יצירה מוזיקלית.
הכחדה באמצעות שם (Annihilative naming) – מתן שם לאובייקט באופן המשנה את מהותו הבסיסית.
למשל, שמות המבצעים הצבאיים: 'אביב נעורים' ו'קשת בענן'.
זיכרון קוסמופוליטי – עקרון תקשורתי לפיו זיכרונות קיבוציים צריכים להדגיש את המשותף לקהילה האנושית במקום להדגיש את המייחד את קבוצת הלאום.
כך למשל, המשפט 'צעד גדול לאנושות' שנאמר בעת כיבוש הירח ב-1969 הוא דרך להבנות זיכרון קוסמופוליטי.
לעומת זאת, הצבת דגל ארצות הברית על הירח מדגישה את הזיכרון הלאומי הלעומתי.
מיחזור נרטיבי - שימוש והטמעה של נרטיבים מתקופות קודמות בשיח הנוכחי.
למשל, מוטיב 'הארץ השוממה' היה נפוץ בצילומי הקרן הקיימת לישראל בתחילת המאה העשרים.
מוטיב זה שב והופיע בשיח הציבורי והתקשורתי לאחר 1967.
רדוקציה נרטיבית - צמצום השיח לכדי שלד מצומצם של סיפורים חוזרים.
למשל, נושא המעברות בשיח הישראלי מצטמצם לשורת סיפורים חוזרים: הריסוס בדידיטי, ההגעה למעברה באישון לילה, החורף הקשה, ההוויה המיוחדת של החיים במעברה.
הרדוקציה הנרטיבית היא צורה של הדרה שיחית משום שהיא מונעת הזדהות, והופכת את הנושא למטושטש וחסר מאפיינים ייחודיים.
הטשטוש הסמנטי שבין מלחמה לשלום - תופעה לשונית-פוליטית שמטרתה לקרב בין המושגים 'מלחמה' ו'שלום' ולטשטש את ההבחנה ביניהם.
כך למשל בביטוי: 'השלום ינצח את כל אויבינו' שטבע ראש הממשלה יצחק רבין וכן המשפט שאמר: 'ידינו תהיה מושטת לשלום אך אצבעותינו תהיינה על ההדק', ו'אין שלום בלי דמעות', כמאמרו של ראש הממשלה מנחם בגין.
מיליטריזם מנכס - שימוש ביצירת תרבות או אמנות שמקורם בשדה האזרחי והעתקם אל השדה הצבאי.
למשל: השיר 'ירושלים של זהב' שכתבה נעמי שמר לפסטיבל הזמר והפזמון תשכ"ז (מאי 1967) כשיר על העיר ירושלים, הפך בעקבות מלחמת ששת הימים לשיר ניצחון במלחמה ונוכס על ידי צה"ל ובמיוחד לוחמי ירושלים.
גבריאלי נורי מפרסמת מעת לעת מאמרי דעה בעיתון הארץ בנושאים המשיקים למחקרה.
בין השאר כתבה אודות המעברות, המזרחים, והצעה להכרזה על 'יום השלום'.
עד לסגירת המוסף 'תרבות וספרות' של ידיעות אחרונות כתבה בו מאמרי ביקורת, ראיונות ומסות.