tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יום אחד שהוא הרבה: סיפורים בשלושה שערים (מרחביה: ספרית פועלים, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1950)
המדרון הארוך: סיפורים (תל אביב: עם עובד, תשי"ד)
הרפתקאות אחיתם (תל אביב: עיינות, תשט"ו)
שאלה של זמן: סיפורים (תל אביב: עיטם, תש"ך)
לא בא בחשבון: ספור (ירושלים: מ' ניומן, תשכ"ו)
שלום, לפתע: סיפור מדיני (תל אביב: מיטב, תשכ"ז)
בימי המלחמה (תל אביב, תשכ"ח)
היום האחרון לחיי: סיפורים (תל אביב: מיטב, תשל"א)
מסעי גוליבר לארץ הבבלונגי (רמת השרון: רשפים, 1975)
המפתח שיצא לטייל (ירושלים: כתר, 1984)
אני, קהלת (תל אביב: ספרית פועלים: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, תשנ"ה 1994)
כן, אפילו רצח (תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ו 1996)
זהב המשעולים (תל אביב: זמורה-ביתן, תשנ"ט 1999)
לקסיקון אישים (תל אביב: ידיעות אחרונות: ספרי חמד, 2007)
רקוויאם לתל אביב: פרקי זיכרון של בן העיר הלבנה (בני ברק: ספריית הפועלים הקיבוץ המאוחד, 2010)
לקסיקון אנציקלופדי: מונחים (2 כרכים)
לקסיקון אנציקלופדי: אישים (2 כרכים)
ציטטות לכל עת – אסופה
ישראל 50 השנים – מהדורה שנייה מורחבת
מקדונלד – גשם הבדידות הכסוף
ג'וליאן ברנס – תולדות העולם בעשרה וחצי פרקים
פיליפ רות – מבצע שיילוק
פיליפ רות – התיאטרון של מיקי שבת
פיליפ רות – פסטורלה אמריקנית
דייוויד סלבורן – עיר האור
ריצ'רד נורת פטרסון – לשמור ולהגן
סטיבן ג'יי גולד – דינוזאור בערימת שחת
עומר ברטוב – צבאו של היטלר
איאן קרשו – המיתוס של היטלר
גראהם רוב – ויקטור הוגו
ארונדהטי רוי – הסוף המושלם יהיה מוות
זאב בירגר – אין זמן לסבלנות
אלברטו מנגל – תולדות הקריאה
רוברט אלטר – הנאות הקריאה בעידן אידאולוגי
פיטר רוב – חצות בסיציליה
דיאנה אבו ג'אבר – השפה של הבקלאווה
דוד רשף (במקור: רבסקי) נולד בשנת 1905 בעיירה שפולה שבאימפריה הרוסית (בשנות האלפיים, באוקראינה).
בגיל 20 נאסר, ועם שחרורו, ב-1930, עלה לארץ ישראל והתגורר בחיפה.
הוא היה פעיל בהגנה, קצין מטה במחוז חיפה ומפקד נפת עמק הירדן.
ב-1944 התמנה לקצין הנוער הארצי של הארגון, תפקיד אותו מילא עד קום מדינת ישראל ב-1948.
לאחר הקמת מדינת ישראל, המשיך לשירות בצה"ל.
החל מיולי 1948 עסק רבסקי-רשף בגיוס חוץ לארץ.
בשנת 1949 היה מפקד בסיס ההדרכה הטכני של חיל האוויר בחיפה.
בשנת 1951 עבר לשמש ראש ענף התיישבות ביטחונית במטה הכללי, ובאוגוסט אותה שנה מונה למפקד הג"א.
סיים את שירותו ב-1956, בדרגת אלוף-משנה, ועסק בחקלאות.
בדצמבר 1959 נבחר רשף מטעם מפא"י לראשות המועצה המקומית רמת השרון.
במהלך תקופת כהונתו פעל לשינוי אופייה ממושבה חקלאית ליישוב בעל אופי עירוני, או בלשונו "יישוב תת-עירוני עם כיוון בניה לגובה ושילוב אלמנטים אורבניסטיים ותנאי מגורים נוחים ומרווחים, הנותנים טעם ונועם מיוחדים לתנאי החיים בו ועשויים להיות גורם מושך להשתקעות תושבים חדשים".
כן שאף להעביר את מרכז העסקים הראשי מרחוב סוקולוב לאזור הרחובות אוסישקין והראשונים, תוכנית שהתגשמה באופן חלקי בלבד.
במרץ 1962, שנתיים וחצי בלבד לאחר שנבחר, פרש מתפקידו על רקע סכסוך בסיעת מפא"י, והוחלף בשמואל חכם.
עסק בקרמיקה והוציא ספר בנושא ביחד עם אשתו.
רשף נפטר ב-1986, בגיל 81 ונקבר בבית העלמין הדרום.
פועה ודוד רשף, קראמיקה לכול: למתחיל ולמתקדם: בניית הכלי, עיצוב העיטור, זיגוג, הכרת החומרים, תל אביב: ספרית פועלים: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, תשל"ו.
(מהדורה ראשונה הופיעה בהוצאה עצמית ב-1969)
רבי דוד שלמה אייבשיץ (~תקט"ו, 1755 - כ"ב בחשוון תקע"ד, 15 בנובמבר 1813) היה אדמו"ר, פוסק ורב בכמה קהילות בגליציה ובבסרביה.
חיבר ספרים בהלכה, דרוש וחסידות שזכו לפרסום, בהם לבושי שרד על השולחן ערוך וערבי נחל - ספר דרשות חסידיות על סדר חמישה חומשי תורה.
עלה לארץ ישראל בשנת תקס"ח והתיישב בעיר צפת.
דוד שלמה נולד בעיר אוזיראן לרבי ירחמיאל אייבשיץ, בסביבות שנת ה'תקט"ו (1755).
רבי מאיר מרגליות, רב הערים אוסטראה ולבוב, שכנע את אחיינו רבי יחיאל מיכל מרגליות, רבה של לשקוביץ (אולשקוביץ) - עיירה קטנה בסמיכות לאוז'ירן, לקחתו לחתן עבור בתו.
לאחר חתונתו, דר תקופה בלשקוביץ, סמוך על שולחן חותנו.
באותה תקופה ערך והביא לדפוס את כתבי סבו - אבי חמיו - רבי משה אברהם אבוש בן צבי הירש מרגליות, רבן של הקהילות הורודנקה וזביא הסמוכה לה.
את מלאכתו של רבי דוד שלמה סיים רבי בצלאל מרגליות, שבשנת תקפ"א (1821) הביא את הכתבים לדפוס באוסטרהא, ונקראו בשם צילותא דאברהם-חידושי מהרמ"א.
(עבודתו בעריכה, מוזכרת בשיר פתיחה ארוך, שהקדים רבי בצלאל מרגליות).
אל הספר הוספו גם כמה דרושים מפרי רוחו של החתן הצעיר.
כבן עשרים ויותר, התבקש לבוא לקהילת נדבורנה, שבה התמנה ראש ישיבה והעמיד תלמידים רבים.
באותה תקופה החל לעסוק בפרישות, בתעניות וסיגופים, וביותר בתעניות חלום.
עוד בטרם מלאו לו עשרים ושבע שנים, החל להעלות את חידושיו על הכתב במטרה להוציאם לאור.
בכתביו עסק בתלמוד ובפסקי הלכה, לצד עיון מעמיק בקבלה שבה הגיע להשגים ניכרים.
פרי ביכוריו הוא החיבור "מגילת סתרים", ספר מוסר וביאור על פרק הראשון שבתהילים.
ספרו השני, הוא הספר "משוש כל המתאבלים", שנכתב בשנת תקמ"ג, פירוש על מגילת איכה, ובו שני חלקי ביאור: האחד "משוש" – בדרך שמחה ונחמה, והשני "המתאבלים" – בדרך יגון ואנחה.
בשער הספר הוקדם שיר תהילה, שבו רמז את שמו ושם אביו.
את כתב היד, העתיק רבי משה בן רבי יקותיאל מנעמירוב וסידרו לדפוס.
כתב היד היה גנוז במשך מאתיים שנה, עד שבשנת תשמ"ט נמצא ונדפס בירושלים.
באותו פרק נבחר לכהן ברבנות קהילת חורוסטקוב (עיר בגליציה, בין הוסיאטין וקופיצ'נה).
בבואו, החלה הקהילה היהודית להתייסד ולהתמסד, ובהשפעתו אף הוקם בה בית עלמין, וכל צרכיה תוקנו על הצד היותר טוב.
אף עמד בראשות 'חבורה קדושה' שחבריה הוסמכו לפקח על ענייני העיר.
(גם לאחר שעזב את העיר, המשיך לסייע לניהולה, ואף חתם על הסכם בחירות לצד רבי יוסף חיים יעבץ מקופישטניץ).
מחורוסטקוב עבר לכהן ברבנות בודזאנוב, שבה עשה לכל הפחות עשר שנים.
לחם ברוחות השכלה שהחלו לנשב בקהילה והירבה לייסר את בני הקהל בדרשות חוצבי להבות.
בספרו ערבי נחל נדפסו כמה פלפולים ארוכים שאותם נשא בפני בני הקהילה שהעריצו אותו, ואף סיפרו אודותיו שזכה לגילוי אליהו הנביא.
בבודזאנוב, נקשר בו תלמידו המובהק רבי אריה ליב מרגליות, שלימים, טיפל בכתביו והוציאם לאור בהידור.
מבודזאנוב הגליצייאנית, עקר לסורוקה שבמחוז בסרביה, ובכך היה לאחד מראשוני נושאי דגל החסידות במחוז רומניה.
ככל הנראה, היה רבי דוד שלמה הרב הראשון בעיר, הוא שקוממה וייסד את ענייני היהדות בה.
שם העיר נקרא עליו, שכונה בפי כל: "הרב מסורקה".
עם התיישבותו בסורוקה, החל בפעולות לרומם את קרן התורה בעיר ולהרבות בה תלמידי חכמים שוקדים על דלתי תורה.
הקים ישיבה לתלמידים, אותה ישיבה הייתה הראשונה במחוז בסרביה כולו, ומכל קצוי המדינה החלו נוהרים תלמידים מצוינים לפתחה.
בית הכנסת שבו קבע רבי דוד שלמה את לימודו ובו לימד את תלמידיו, קיים היה עוד שנים רבות לאחר פטירתו, וגם השולחן והכיסא אשר ישב עליהם ניצבו ולא הרהיב איש עוז לישב עליהם גם כעבור מאה שנים ויותר מפטירתו.
על הדברים מעיד הרב יהודה לייב מימון שהיה מילידי העיר (סיני, ניסן תשי"ג), בזו הלשון:
כפי המקובל, נמנה רבי דוד שלמה על חבורת תלמידי רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ואף הביא שמועה משמו בספרו ערבי נחל (פרשת כי תשא).
כן מקובל שהסתופף בצלו של רבי זאב וולף מצ'רני-אוסטראה.
רבו המובהק הוא רבי משולם פייבוש הלר מז'באריז, מחבר הספר "יושר דברי אמת".
את רבו זה מזכיר רבי דוד שלמה בספרו לבושי שרד (בחלק אורח חיים סימן קסח ובסוף חלק יורה דעה).
לבד מרבותיו אף בא בדברים עם גדולי החסידות רבי יעקב שמשון משיפיטובקה, רבי ברוך ממז'יבוז', רבי לוי יצחק מברדיטשב, רבי אברהם יהושע השיל מאפטא, רבי אריה ליב מוולטשיסק ורבי חיים מצ'רנוביץ, שהעריכוהו והסכימו על ספריו.
השתוקק לעלות לארץ ישראל ולגור בה, ובשנת תקס"ח יצא במסעו ארצה.
בדרכו הפליג באוניה אחת עם רבי מנחם מנדל משקלוב, מנהיג עליית תלמידי הגר"א והתיידד עמו, למרות היותו מייצג עליית תלמידי הבעש"ט.
(על פי מקורות אחרים, נמסר כי נסע רק בשנת תקס"ט, ובהפלגתו פגש בר' לייב חסיד מסלונים סבו של המהרי"ל דיסקין מבריסק, שהיה גם הוא מתלמידי הגאון מווילנא.
כפי המסופר, בדרך ההפלגה, נזדמן להם עותק יחיד של גמרא, ושניהם הגו בו יחדיו משך כל הנסיעה.)
בארץ הקודש, קבע את מושבו בצפת שבה דרו העולים החסידים שעלו זה מכבר.
בצפת השיל מעליו את אדרת הרבנות והשררה, ונהג כאחד מפשוטי ישראל.
הסתתר במסווה של 'מלמד תינוקות' וממשרה זו הייתה פרנסתו מצויה לו בדוחק.
שכניו, תושבי צפת, לא ידעו על מעלתו ולא נהגו בו יתר כבוד.
לאחר יותר מחמש שנים שעשה רבי דוד שלמה בארץ ישראל, נפטר ביום כ"ב לחודש חשוון שנת תקע"ד, כבן שישים היה בפטירתו.
ונטמן בבית העלמין שבצפת, במערת קבורה של כמה צדיקים, ביניהם רבי אריה לייב מוולטשיסק, ורבי אברהם דב מאבריטש (שנקבר בה כעבור שנים).
המערה, הייתה למקום קדוש ולמוקד עליה לתפילה.
כעבור שנים התכסה הקבר בעפר ולא נודע מקומו.
בשנת תר"ב, ביקר במערה השד"ר הירושלמי רבי משה ריישר שתיאר זאת בספרו "שערי ירושלים" (שער ח').
לדבריו "לא היה ניכר שום ציון ומצבה, רק היה קבלה שכאן מקום קבורתו".
והוא לקח עמו ארבעה חברים שחפרו ומצאו בעומק הארץ את המצבה הישנה, והקימוה מחדש.
אך כבר הוכח למעלה מכל ספק, כי נוסח המצבה שצוטט על ידי ריישר לוקה בשתי טעויות: שם אביו, שהיה ירחמיאל נכתב בטעות כאביגדור, וגם שנת הפטירה תקע"ד נתחלפה בתק"ע, בשנים האחרונות נתגלתה המצבה כולה, ובה נמצאו הדברים המדויקים.
בארץ ישראל, שקד על סיום כתיבת ספרו 'לבושי שרד' על הלכות שמיטת ושבירת העצמות, ריאה, דיני יורה דעה (ר"ת 'שרד') שאותו החל עוד בהיותו בחוץ לארץ ואף נטל הסכמות על הוצאתו לאור.
את החיבור, שלח לתלמידו רבי יהודה ליב מרגליות מבודזאנוב, שידפיסם במאהלוב.
ברצונו להיוותר באלמוניותו בצפת, הזהירו שלא יכתוב את שמו על החיבור.
חיבורו "לבושי שרד" היה החיבור היחיד שהודפס בחייו.
הספר נתקבל בקרב גדולי ההוראה, עד שהיו רבים שנמנעו להסמיך להוראה תלמידים שלא היו בקיאים גם בספר 'לבושי שרד'.
לחוץ לארץ נשלחו גם הגהות שכתב על גיליון השולחן ערוך שלו, אלא שההגהות נדפסו רק בשנת תקע"ח לאחר פטירתו.
ההגהות שנכתבו על כל חלקי השולחן ערוך, כונו כשם הספר לבושי שרד, ובתוך שנים ספורות נדפסו בארבע עשרה ונקבעו על גיליון השולחן ערוך ברוב מהדורותיו.
עוד בטרם הדפיס את 'לבושי שרד', קיווה להדפיס את תשובותיו אגודים בספר ששמו נקבע "נאות דשא", אלא שחוסר האמצעים מנעו ממנו להוציאו.
את כתבי התשובות, שלח לרבי ישראל נחמן דרוהוביטשר מחבר הספר 'פקודת המלך', - מבאי ביתו של החיד"א - אלא שבסופו של דבר לא הצליח במשימתו והתשובות נותרו בכתב יד.
בשנת תקפ"א, הדפיס דרוהוביטשר בליוורנו שבאיטליה, קונטרס 'אשד הנחלים' שכלל ביאורים לדברי הטורי זהב והמגן אברהם מכתיבת רבי דוד שלמה, והוסיף להם תשובות אחדות מכתב היד 'נאות דשא' שהיה ברשותו, אלא שהדפיסם בעילום שם.
מלאכתו של דרוהוביטשר, הושלמה בשנת תרכ"א, על ידי רבי אברהם בנימין קלוגר מברוד שהדפיס את הספר על קל"ח תשובותיו.
(בסוף הספר הוסיף עוד שתי תשובות מאביו רבי שלמה קלוגר).
בתרנ"ט נדפסו בפשמישל כ"ד תשובות נוספות שנתגלו מכתב ידו של רבינו - שאת חלקן כתב רבינו ממקום שבתו בצפת - ונקראו בשם 'כד הקמח' על שם כ"ד התשובות.
מאוחר יותר התגלו כ"ח תשובות נוספות שהתגלגלו והגיעו לידי הגאון רבי ירוחם פישל יהושע ברנשטיין ראב"ד ירושלים ונדפסו על ידי בניו וחתניו בשנת תשכ"ב שכללו את שני החיבורים ביחד וקראו את שמם 'מי מנוחות' שכך היה רצון רבינו.
חיבורים רבים נוספים, נותרו בכתב יד ולא נדפסו, ביניהם חיבור גדול על מסכת גיטין, שכונה 'טיב גיטין', והחיבור 'כד הקמח' על המסכתות בבא קמא, בבא מציעא וחולין ('קמח' – ראשי תיבות קמא מציעא חולין), וחיבור על אבן העזר שאבדו בלא להותיר עקבות.
כהשלמה לספר ההלכות, כתב רבי דוד שלמה את הספר "ערבי נחל" שהיה ליצירה דרושית מונומנטלית שרבים הוגים בה.
הספר מושתת על יסודות החסידות שחידש הבעל שם טוב שדבריו ודברי תלמידיו מצוטטים בספר רבות.
הספר בנוי בדרושים ארוכים על סדר פרשיות התורה ומבנה הדרושים כמעט אחיד.
בפתיחה מוצגים קושיות בהבנת המקראות, לאחריהם באים הקדמות המיוסדות על יסודי פנימיות התורה מתורת החסידות שלובים באמרי חז"ל ומדרשים, בהמשך מובאים דברי מוסר והתעוררות, ולאחר הצעת ההקדמות והלקחים, מיושבים על פי הם כל הקושיות שהובאו בפתיחה.
בין הדרושים יש גם פלפולים עמוקים בש"ס ופוסקים כמו בדרשות לשבת הגדול וכיוצא, אותם הוא מאחד לפעמים עם החידושים בפנימיות התורה.
הספר מצטיין גם בבירורו המעמיק בכל נושא בו הוא דן.
שם הספר "ערבי נחל" נבחר על ידי המחבר עצמו, שלא פירש את טעמו.
השערות וטעמים לכך, הועלו במשך הדורות על ידי רבים, אולם לידי וודאי לא באו.
ככל ספרי רבי דוד שלמה, גם ספרו זה נפוץ בתפוצה גדולה והודפס במהדורות רבות, עד שבשנת תרט"ז אף נדפס בלבוב כביאור סביב לחומש.
המהדורה הראשונה של 'לבושי שרד' ראתה אור בשנים תקפ"ה-תקפ"ו בסדילקוב.
מאז נדפס הספר פעמים רבות, בהן:
ורשה: לוין אפשטיין, תרס"ה, 1904
ירושלים: אור התורה, תש"פ, 2020
בשנת תשפ"ד, 2024, ראתה אור בירושלים, מהדורה מנוקדת ומבוארת של החיבור, בחמישה כרכים, בהוצאת מכון אור לישרים ועוז והדר.
דוד שוֹר (Schorr; ברוסית: Давид Соломонович Шор, דוד סולומונוביץ שוֹר; 15 בינואר 1867 – 1 ביוני 1942) היה פסנתרן, מלחין ומחנך מוזיקלי ברוסיה ובארץ ישראל.
שור נולד בסימפרופול שבחצי האי קרים, בדרום האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), לדינה ולשלמה, מורה ופעיל ציבור.
בגיל עשר החל את לימודיו בקונסרבטוריון בסנקט פטרבורג ואחר כך בקונסרבטוריון במוסקבה.
הואיל ובאותה תקופה קבלת משרה אקדמית במורה למוזיקה ברוסיה דרשה המרת דת לנצרות, נתקל בקשיים במציאת עבודה.
בשנת 1892 יסד את "השלישייה המוסקבאית", שבה ניגן לצד קריין (כנור) וארליך (צ'לו).
שלישייה פעלה במשך 25 שנים וזכתה להצלחה רבה ברוסיה ומחוצה לה.
אלכסנדר גולדנווייזר החליף את שור בשנת 1907.
בשנת 1912 יסד מכון לחינוך מוזיקלי על שם בטהובן במוסקבה, שפעל עד למהפכה הקומוניסטית.
הוא היה פעיל ב"חברת מפיצי השכלה" היהודית ברוסיה וארגן במסגרתה קונצרטים.
בשנת 1907 ביקר לראשונה בארץ ישראל וערך קונצרט בירושלים ולאחר חזרתו יסד ברוסיה ועד לתמיכה בחינוך מוזיקלי בארץ.
לאחר מהפכת אוקטובר (1917) בוטלו הגבלות אשר מנעו מיהודים לכהן במשרות הוראה בכירות, ושור מונה לפרופסור בקונסרבטוריון הממשלתי.
בשנת 1925 ביקר בשנית בארץ, ובשנת 1927 עלה ארצה.
בשנת 1927 ייסד וניהל את "המוסד להפצת המוזיקה בעם", שבמסגרתו הועברו קורסים למדריכי המקהלות.
בין השנים 1929–1935 לימד והרצה במסגרת האוניברסיטה העברית ברחבי הארץ.
לאחר עלייתו ארצה נבחר ליושב ראש "אגודת אמנים ומורים למוזיקה" ונשאר בתפקיד עד מותו.
משנת 1935 שימש כמפקח לתחום החנוך המוזיקלי בגני הילדים של תל אביב, שם היה מוכר כ"סבא שור", וכן ניהל את הקונצרטים לציבור הפועלים בבית ברנר.
בשנת 1936 ייסד מכון להשכלה וחינוך מוזיקליים אשר נוהל בהמשך על ידי בנו, פרופ' יהושע שור (1891–1974 מוזיקאי ומחנך אף הוא), בתל אביב, חולון ובת-ים.
בין תלמידיו היו שולמית שפיר, טובה בורודיצקי, עמנואל עמירן ואסתר כ"ץ.
היה נשוי לרחל לבית מילר ואב לשלושה: מרים, אוגניה ופרופ' יהושע שור.
נפטר בתל אביב ב-1 ביוני 1942, בגיל 75, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
דוד פרידריך שטראוס היה תאולוג, פילוסוף וסופר גרמני, הנחשב לחלוץ המחקר ההיסטורי על ישו.
ספרו "חיי ישו" עורר מחלוקת ברחבי אירופה, כשהתייחס לישו כדמות היסטורית ושלל את ההתייחסות הדתית-דוגמטית אליו.
שטראוס היה מקורב ל"אסכולת טיבינגן" (Tübingen) של התאולוג פרדיננד כריסטיאן באור, שעסקה במחקר מהפכני של "הברית החדשה" וראשית הנצרות.
שטראוס השתייך לפוסט-הגליאניזם, ונמנה עם חברי ההגליאנים השמאליים (הוא שטבע מונח זה ביחס להגותו שלו).
בגיל 12 הוא נשלח ללימודי הכנה לכמורה פרוטסטנטית בסמינר לכמרים ליד אולם.
בתחילה למד פילוסופיה, אבל הלימודים עניינו אותו מעט והוא נמשך בעיקר אחרי כתביו של פרידריך שליירמאכר.
ב-1830 הוא קיבל משרת הוראה בסמינר שבו למד כנער.
פחות משנה מאוחר יותר עבר לברלין, על מנת לשמוע הרצאות של שליירמאכר וגאורג וילהלם פרידריך הגל באוניברסיטת ברלין.
בברלין עיצב את התפיסה שלו, שהושפעה מאוד מהגל, בכל הקשור לחקר חייו של ישו.
ב-1832 שב לטיבינגן, אך עד מהרה הקדיש עצמו לכתיבת "חיי ישו, בחינה ביקורתית" (Das Leben Jesu kritisch bearbeitet), שפורסם כשהיה בן 27, בשנת 1835.
הספר "חיי ישו" עורר שערורייה כשפורסם.
שטראוס התבסס על חקר התרבויות בעת העתיקה ועל חקר תפיסת המשיח ביהדות בית שני, על מנת להבין את הבניית דמות ישו כפי שהיא מוצגת בברית החדשה.
הצגתו של ישו ההיסטורי, בנפרד מזו של דמות ישו המשיח במסורת ובאמונה הנוצרית, עוררו מחלוקת עזה.
עד מהרה, כל פילוסוף ותאולוג פרוטסטנטי ברחבי היבשת נדרש לתגובה.
שנתיים לאחר "חיי ישו" פורסם קובץ מאמרי תגובה לספר.
בין היתר, השפיעה תפיסתו של שטראוס את ישו על כתביהם ומחקריהם של רודולף בולטמן ושל מרטין קלר.
קיימות טענות, לפיהן הספר, והתפיסה הפילוסופית-היסטורית העומדת מאחוריו, השפיעו על איבוד האמונה באל של פרידריך ניטשה.
עם זאת, שטראוס לא השפיע רק על חילון, והיו שראו בספרו ובגישה שלו איזון בין דת לאמונה, וניסיון להחיל רוח ביקורתית תוך שמירה על זיקה לנצרות, כמו למשל בכתביו של ארנסט רנן.
השפעתו של שטראוס חרגה מעבר לעולם הנוצרי של ימיו והוא השפיע גם על הוגי דעות יהודיים כמו אברהם גייגר (גייגר מצידו היה מוערך מאוד על ידי שטראוס, שתמך בו - לשווא - כנגד דעת עמיתים אנטישמיים, בקבלה לחברות לאגודות אקדמיות בגרמניה) וכמו ברתולד אוארבך.
הרב דוד טעבלי הכהן שיף (נפטר ב-כ"ג בכסלו תקנ"ב, 17 בדצמבר 1791) היה הרב הראשי לאנגליה.
הוא היה בנו של שלמה שיף, בן למשפחה נודעת בפרנקפורט, ותלמידו של הרב יעקב יהושע פלק, בעל הפני יהושע.
הוא שימש כמגיד בווינה, וכן היה מרבני הקלויז של וורמס ודיין בפרנקפורט.
אחר כך שימש כרב בית הכנסת הגדול בלונדון.
הרב שיף נפטר ב-כ"ג בכסלו תקנ"ב.
אחד מתלמידיו הנודעים היה הרב נתן אדלר, רבו של החתם סופר.
הרב שיף היה בקשר מכתבים עם רבנים חשובים כמו הרב יחזקאל לנדא, בעל ה'נודע ביהודה', הרב נתן מז שהיה דיין חשוב בפרנקפורט, ועוד רבים.
לאחר פטירתו הודפסו חידושיו על המשניות, תלמוד בבלי, ועל התורה, בספר לשון הזהב, שהוציא לאור אחיינו הרב גבריאל אדלר (אחיו של הרב נתן אדלר).
במשניות דפוס וילנא נדפסו חלק מחידושיו למשנה, ומאז ובמהדורות נוספות למשנה.
אחיו הרב מרדכי אדלר היה רבה של הנובר.
אחיינו הרב נתן מרקוס אדלר (בנו של הרב מרדכי אדלר) שימש כרבה של אנגליה לאחר הרב שלמה הירשל.
דוד שירזי (11 בינואר 1947 – 9 ביוני 1967) היה חייל צה"ל שהוענק לו צל"ש הרמטכ"ל, שהוסב בהמשך לעיטור הגבורה, הגבוה בעיטורי צה"ל, על תפקידו בקרב תל פאחר, בו "שכב על הגדר" ונהרג מאש הצבא הסורי.
שירזי נולד בשנת 1947 לשמחה ונעים בתל אביב.
למד בבית הספר היסודי 'קדמה'.
בנערותו הצטיין בספורט, בעיקר בשחייה וכדורגל.
שירותו בצה"ל ופועלו בקרב תל פאחר
בפברואר 1965 התגייס לחטיבת גולני ושירת כרובאי בגדוד 12. במהלך שירותו הצבאי פרצה מלחמת ששת הימים והוא לחם עם גדודו ברמת הגולן.
שירזי השתתף בניסיון הפריצה למוצב תל פאחר כשעל גבו פגזי מרגמה במשקל של 12 ק"ג.
במהלך הפריצה כשל ניסיון פיצוץ גדר המוצב באמצעות בונגלור טורפדו ושירזי (על ציודו) זינק על הגדר ונשכב ארצה.
אחריו זינק גם טוראי יעקב חודרה ונשכב על גדרות התיל.
שירזי וחודרה איפשרו לחבריהם לעבור את הגדר תוך שהם דורכים עליהם.
לאחר מכן קם שירזי, והדביק את הפער למפקד הפלוגה שלו.
שירזי המשיך בלחימה כשהוא לחלופין מסתער ומספק פגזים לרגם הפלוגתי.
כשתמו הפגזים יצא שירזי יחד עם מפקד פלוגתו ועם מקלען להסתערות לעבר מרכז המוצב.
כשהגיעו למרכז המוצב החלו לחפות באש על חוליות אחרות שהסתערו.
במהלך החיפוי נפצע המקלען ושירזי נטל את המקלע והמשיך בחיפוי כשהוא משתק כמה מעמדות הצבא הסורי.
במהלך החיפוי נורה בראשו בידי צלף ומת.
על פועלו בקרב הוענק לו לאחר מותו צל"ש הרמטכ"ל שהומר ב-1973 בעיטור הגבורה, העיטור הגבוה ביותר בצה"ל.
שירזי הובא לקבורה בבית-העלמין הצבאי בעפולה ולאחר זמן הועבר לבית העלמין הצבאי בהר הרצל בירושלים, לפי בקשתו של סבו שנכדו ייקבר בעיר הקודש.
אחיו של דוד שירזי, אריה שירזי, חיבר שיר להנצחתו.
אחיינו של שירזי, בן אחיו משה, נקרא דוד על שמו.
בשנת 2010 ערך ארגון יד לבנים כנס הוקרה לשירזי.
הביטוי לשכב על הגדר הפך נפוץ בעקבות מורשת הקרב שהותיר אחריו שירזי, בתחילה בצה"ל ולאחר מכן בכלל העברית החדשה.
שירזי מונצח בגן הבנים בתל אביב-יפו, באנדרטה לבני העיר שנפלו במערכות ישראל בבת ים, במצפה גולני בתל פאחר ובבית יד לבנים בתל אביב-יפו.
דוד שטורל הוא אתלט גרמני, פעמיים ברציפות אלוף העולם (טגו 2011 ומוסקבה 2013), 3 פעמים ברציפות אלוף אירופה (הלסינקי 2012, ציריך 2014 ואמסטרדם 2016) וסגן האלוף האולימפי (לונדון 2012) בהדיפת כדור ברזל.
שטורל נולד ברוכליץ, סקסוניה, צפונית מערבית לקמניץ.
באליפות העולם באתלטיקה לנערים שנערכה באוסטרבה, צ'כיה בשנת 2007 זכה שטורל במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל (5 ק"ג) בתוצאה של 21.40 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה לנוער שנערכה בבידגושץ', פולין בשנת 2008 הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל (6 ק"ג) בתוצאה של 21.08 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באיסטנבול, טורקיה במרץ 2012 זכה שטורל במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 21.88 מטר, אחרי ריאן וייטינג מארצות הברית (22.00 מטר) ולפני תומאש מאייבסקי מפולין (21.72 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד ביוני אותה שנה זכה שטורל במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.58 מטר, לפני רוטגר סמית מהולנד (20.55 מטר) ואסמיר קולשינאק סרביה (20.36 מטר).
באולימפיאדת לונדון (2012) זכה שטורל במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בשיא אישי חדש של 21.86 מטר, אחרי תומאש מייבסקי (21.89 מטר) ולפני ריס הופה מארצות הברית (21.23 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה במוסקבה שברוסיה באוגוסט 2013 זכה שטרול במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.73 מטר, לפני ראיין וייטינג מארצות הברית (21.57 מטר) ודילן ארמסטרונג מקנדה (21.34 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בציריך שווייץ בשנת 2014 זכה שטרול בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.41 מטר, לפני בורחה ויואס מספרד (20.86 מטר) ותומאש מייבסקי (20.83 מטר).
באליפות אירופה באולם שנערכה בפראג במרץ 2015 זכה במדליית נוספת בתוצאה של 21.23 מטר.
דוד (דדי) שאדי (נולד ב-10 בנובמבר 1975) הוא שחקן, במאי, תסריטאי ואמן ניו מדיה ישראלי העוסק גם במחקר עצמאי בתחום מדעי החיים.
שאדי נולד ביפו, לאלעזר ורבקה שאדי, הקטן מבין ארבעה ילדים.
אביו היה נהג אוטובוס ואמו בעלת חנות להלבשה תחתונה.
עד גיל שנתיים גדל כ"ילד בועה" בתוך אוהל ניילון עם אדי אקליפטוס בשל מחלה נדירה שהייתה גורמת לו לחנק פתאומי.
בהמלצת הרופאים להתרחק מלחות הים, הוריו עברו לחולון, המחלה עזבה וגדל כילד רגיל.
הוא דור 18 בישראל מצד אימו ודור שני מצד אביו שמשפחתו עלתה מאירן.
סבו מצד אמו, דוד לוי (על שמו קרוי דוד) ואחיו, מוסא לוי, היו בעליו של קפה גן נוח, המועדון הראשון שניגן מוזיקה ערבית ומזרחית בישראל והיה פעיל מראשית שנות החמישים ועד אמצע שנות השמונים.
מגיל צעיר היה פעיל בחוגי משחק ותיאטרון בעיר והרבה להופיע במערכונים שירים וחיקויים באירועי תרבות בעיר.
את לימודי התיכון סיים בהצטיינות במגמת המשחק הראשונה בגימנסיה למדעים ואמנויות ע"ש הרצוג בחולון.
בשונה מתלמידים אחרים שהעלו קטע מתוך מחזה לבחינת הבגרות, ביים הצגה מחתרתית ע"פ מחזה מאת פיטר טוריני באורך מלא בשם "ציד העכברושים", בה שיחק גם את התפקיד הראשי.
העבודה זכתה לציון לשבח והוא אף הופיע עמה ברחבי הארץ, למרות מאבקים עם משרד החינוך, בגלל שהתעקש להיות נאמן למחזה ולכלול הופעה בעירום.
במקביל ללימודי המשחק הקים להקת רוק גאראז' אלטרנטיבי בשם "מסטקה".
הלהקה הופיעה במועדון רוקסן בתחילת שנות התשעים, ובמועדוני רוק אחרים ברחבי הארץ וחיממה את "מופע הארנבות של דוקטור קספר" של שי להב ואורן ברזילי, שהיוו מקור השראה לפעילותו בתחום המוזיקה.
את השירות הצבאי העביר בחיל האוויר כבוחן מערכות חימוש ולאחר מכן על תקן קצין ניהול בלשכת גיוס.
מיד לאחר השירות הצבאי שב למשחק ולמוזיקה.
כדי להתפרנס עבד כמתכנת ומנהל רשתות תקשורת.
במקביל שיחק בהפקות תיאטרון בחולון.
במהלך ארבע השנים הבאות, שיחק תפקיד מרכזי בסדרת הנוער "חלומות נעורים", כעידו דניאלי, התלמיד המוכשר במגמת התקשורת והרומנטיקן חסר התקנה.
במקביל הקים הרכב רוק אלקטרוני חדש בשם "קלאודיה" (1996–2000) יחד עם שני חברים מחולון, בו היה הסולן והגיטריסט, וכתב את מילים, הלחן והעיבודים.
הופעת הלהקה פתחה את מועדון הבארבי בתל אביב.
הלהקה נכנסה להקלטות באולפן ושאדי אף שימש כנגן אולפן ומעבד באלבומים של "בנות פסיה", באלבום השני של היי פייב, "כולם רוקדים", ובהפקות אחרות.
את הלהקה הפיק מוזיקלית שי להב ובשלב מאוחר יותר דני מקוב (נקמת הטרקטור) הצטרף כמתופף.
שי להב אף ניגן באלבום.
שאדי הוא בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב (2000–2003).
איתו בכיתה למדו, לוסי דובינצ'יק, מיכל שפירא, רועי אסף, יובל רז, אודי רוטשילד וליאת אזר.
במהלך שלוש השנים זכה ברציפות בשלוש במלגת משחק של קרן שרת אמריקה ישראל ובשנה ב' ביים את חבריו לכיתה לערב קברט על פי שיריו של סשה ארגוב.
שאדי קיבל על הערב הזה מלגת בימוי והוא אף נמכר כהופעה של הסטודיו למשחק.
באותה עת שאדי התפרנס מהשתתפות בקמפיינים ופרסומות בעיתונות ובטלוויזיה.
בסיום הלימודים, שיחק שאדי בתפקיד מאקסי בהצגה "מחזמר" בבימויו של משה נאור.
הוא גילם את התפקיד הראשי בקומדיה "קח אותי מוריס" לצד גיא לואל, מיכל אמדורסקי, ענת מגן, מיכל גבריאלוב, יעל דואני ולירון וייסמן, בבימויה של דדי ברון.
ההצגה הופיעה במשך חמש שנים ביותר מ-400 הצגות ואף יצאה לסיבוב מחוף אל חוף בארצות הברית.
הוא שיחק גם בהצגה "בא לגן" בבימוי שלום שמואלוב עם פיני טבגר, ריקי בליך, יעל שרוני וקובי מרציאנו.
בשנים שאחרי הסטודיו, הנחה סדנאות לדינמיקה קבוצתית והבעה אישית לארגונים ובעיקר לחיילים קרביים.
התמחות בפירוק מצבי מתח בתוך קבוצה או מול אוכלוסיות אזרחיות.
בין השאר עם חיילי משמר הגבול וצנחנים שעומדים במחסומי צה"ל ומתנהלים מול אוכלוסייה פלסטינית.
בטלוויזיה שיחק גם בסדרה "השיר שלנו", בתפקיד במאי סרטי הפורנו יניב קוסאשווילי, בן-דודו של דובר קוסאשווילי.
שאדי שיחק בתפקיד הגברי הראשי במיני-סדרת המתח "חקירה פנימית", ששודרה ב-Yes, לצידה של ענת וקסמן.
הוא גילם את דמותו של מרקו, בלש משטרה חם מזג ואימפולסיבי.
כתב, ביים והפיק את ג'נטל דוג – קומדיה קצרה שזכתה להצלחה בארץ ובעולם, בה שיחקה גם יעל דואני.
בשנת 2021 שחרר שאדי את סרטו הקצר השני, "לנז'רי", בתמיכת קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה.
בסרט שיחקו לוסי אהריש, נועה מנור ושושה גורן.
בשנים 2020–2022 ייסד וניהל אמנותית את פסטיבל כרמל הבינלאומי לקולנוע קצר בזכרון יעקב.
הפסטיבל הופק בתמיכת קרן מקור לסרטי קולנוע וטלוויזיה, הקרן החדשה לקולנוע ומשרד התרבות, והעניק פרסים ליוצרים מישראל ומהעולם בתחומי הקולנוע העלילתי, הדוקומנטרי, האנימציה והקולנוע הניסיוני.
משנות ה־2020 עוסק שאדי במחקר עצמאי בתחום מדעי החיים ובכתיבת מאמרים תאורטיים העוסקים בהגדרת חיים, התנהגות ביולוגית ומערכות מורכבות.
פרסומיו זמינים בגישה פתוחה בפלטפורמות אקדמיות כגון Zenodo, והוא מזוהה כחוקר עצמאי באמצעות ORCID.
שאדי התחתן במאי 2014, ומתגורר בתל אביב.
במקביל לפעילותו כשחקן בטלוויזיה ובתיאטרון, עוסק שאדי בפיתוח מערכות דיגיטליות, תכנות ועיצוב מערכות (Full stack), הקים אתרי אינטרנט מבוססי וידאו.
הפיק, ערך וביים סרטים וסרטונים.
בין היתר התמחה בשואו רילס (תיק עבודות וידאו לשחקנים) וערך סרטונים לשחקנים רבים.
שנים סדרה/תוכנית תפקידהערות2000–1997 חלומות נעורים עידו דניאלי2005 השיר שלנו יניב קוסאשוויליעונה 22008 חקירה פנימית מרקומיני-סדרה2010 רמזור סוליעונה 22013 בלו נטלי
שנה סרט תפקידהערות2011 העולם מצחיק דיבובים וחיקויי גשש2012ג'נטלדוגבחורסרט קצר; אותו כתב וביים2013 לרדת מהעץ
דוד שובל (נולד ב-1947) שירת כתת-אלוף בצה"ל, בין היתר כמפקד חטיבה 14, ושימש כראש סיב"ט.
עם גיוסו לצבא ב-1964 שובץ בחיל השריון.
בשריון עבר שובל הכשרה כלוחם וקורס מפקדי טנקים.
שובל לחם כמפקד פלוגה במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה.
בספטמבר 1973 מונה למפקד גדוד 46 בחטיבה 401, הוא פיקד על הגדוד עד מאי 1974. במלחמת יום הכיפורים פיקד על הגדוד בחזית הדרום, בין היתר בקרב על מעוז "ליטוף" ובקרב ואדי מבעוק.
ביומה העשירי של המלחמה נפצע קשה מפגיעת טיל סאגר בטנק שלו.
בשנים 1975-1974 שימש קצין האג"ם של אוגדה 252, בשנים 1976 נשלח לקורס קציני שריון מתקדם של צבא ארצות הברית.
ב-1977 מונה למפקד ענף אימון מתקדם בבית הספר לשריון, שימש ראש מחלקת תורת חיל השריון ובמינוי משני שימש מפקד חטיבה 280. בשנים 1979-1980 למד במכללה לביטחון לאומי, המשיך להדריך בה במקביל לפיקוד על חטיבה 265.
במלחמת לבנון הראשונה פיקד על חטיבה 14. לאחר המלחמה שימש כמפקד חטיבה 454. בשנים 1985–1988 שובל שירת כנספח צה"ל במערב גרמניה וסיים את שירותו הצבאי בדרגת תא"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל עבד שובל במשרד הביטחון, שימש כעוזר שר הביטחון לענייני תעשייה ובשנים 1998-1990 כיהן כראש סיב"ט.
בשנת 2004 שימש כראש משלחת משרד הביטחון בגרמניה
דוד שאול (נולד ב-19 במאי 1989) הוא שחקן, זמר ויוצר ישראלי.
דוד שאול נולד וגדל בראשון לציון.
אמו מנהלת תיכון "נעמת" ואביו הנדסאי.
במהלך שנות הילדות שלו היה חניך ושכב"גיסט בשבט איתן צופי ראשון לציון.
החל ללמוד פסנתר קלאסי כשהיה בן 6 במשך 11 שנה.
הוא בוגר הסטודיו למשחק של ניסן נתיב בין השנים 2011–2014, במהלך לימודיו שיחק במחזות "אכזר מכול המלך" מאת נסים אלוני ו"ארץ פוק" של המחזאי אריאל ברונז.
את שירותו בצה"ל עשה בתיאטרון צה"ל ובלהקת הנח"ל.
במהלך השנים 2010–2011 שיחק בתפקיד "אליאב", בסדרה "בלו נטלי".
בשנת 2010 שיחק את דמותו של שמוקלר דמות מרכזית בקומדיית המצבים "השועלים".
בשנת 2011 שיחק בעונה השנייה של קומדיית המצבים "יוני והמחוננים" ששודרה ב-yes.
עוד באותה שנה שיחק בסרטו של אריק לובצקי "הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן", בתפקיד ניסו, וכן שיחק בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע "מורעלים".
בשנת 2012 גילם את דמותו של "יקיר" בסרט הקולנוע "העולם מצחיק" של שמי זרחין.
בשנת 2013 שיחק באחד התפקידים הראשיים בסדרה הקומית "פרופיל 64", ששודרה בערוץ 10 ובעונה השלישית של הסדרה "ניו יורק" ששודרה בyes.
בשנת 2014 שיחק בסרט הקולנוע "מפריח היונים".
במהלך השנים 2014–2018 גילם את דמותו של שלומי חן ב-3 עונות של סדרת הנעורים "שכונה", המשודרת בניקלודיאון, אותה כתב גיורא חמיצר.
בשנת 2016 החל לשחק בסדרת הנעורים "סוסי פרא" בערוץ זום.
באותה שנה שיחק בסרט "עמק".
בנוסף, לוהק לשחק בסדרה הקומית "גרעינים" בערוץ הילדים.
בשנת 2017 שיחק ב "הרמון" בערוץ 13 לצד חן אמסלם ואלון אבוטבול שמגלם את אביו, באותה שנה השתתף בסדרה "מתויגים" בטלוויזיה החינוכית.
החל מיולי 2019 משחק שאול בסיטקום: "זה לא הגיל" של קשת 12, שם הוא מגלם את דניאל בנה של הדמות הראשית (מירי מסיקה) שנכנסת לקשר רומנטי עם חברו הטוב (גפן ברקאי) שעובר לגור איתם בבית.
בדצמבר 2020 שיחק את ליעם בסדרה "הבאר" ששודרה בכאן חינוכית.
בכאן 11 משתתף בסאטירה "ערוץ אפס".
ב-1 ביולי 2021 יצא לאקרנים הסרט "לשחרר את שולי" בו גילם את דמותו של שולי לצד שלישיית מה קשור, הסרט זכה להצלחה רחבה בקרב הציבור הישראלי והיה לסרט הנצפה ביותר של השנה ולרביעי הכי נצפה בכל הזמנים, עם למעלה ממיליון צופים באקרנים.
באותה השנה שיחק את דמותו של ירמי בסדרה "בלוגה בלוז", ודיבב את דמותו של פיטר בסרט המצויר "איפה אנה פרנק" בבימויו של ארי פולמן.
ב-2025 שיחק בסדרה "חוליגנים" בכאן 11. באותה שנה חזר לגלם את דמותו של שולי בסרט "לשחרר את שולי סאן".
במחזה "מתאבל ללא קץ" (2020) מאת חנוך לוין בבימוי ארי פולמן.
במאי 2022, עלה לבמות בהצגה "פיקוח נפש" של תיאטרון הקאמרי בבימויה של הדר גלרון, בה מגלם את דמותו המרכזית של גבריאל.
בינואר 2017 פרסם את אלבומו הראשון, "צעדים עוקבים" שממנו יצא הסינגל "מהר מדי", שנבחר לשיר השבוע של השנה החדשה ב-88fm ואת הקליפ לשירו "פיגמליון".
במהלך 2018 דוד פרסם כמה סינגלים כמו "ברווז על מים", "מפה לשם" ו"אין מה להסתיר" שהיוו חלק מאלבומו החדש "אור ערביים" שיצא לקראת סוף 2018. ב-26 בדצמבר 2018 ערך דוד מופע השקת האלבום החדש בבסקולה שבתל אביב.
ב-10 בנובמבר 2019, פרסם שאול סינגל חדש העונה לשם "לראות אותך", אותו כתב והלחין.
לאחר כחודשיים יצא הקליפ לשיר.
בפברואר 2020, שחרר דוד את הסינגל "כלוב בשמיים" יחד עם קליפ שיצר, כששלושה חודשים מאוחר יותר במאי 2020, שחרר את הסינגל "לב שלם".
ב-20 באוגוסט 2020, הופיע שאול באולפן כאן ג'אם 88, יחד עם להקתו.
ב-19 באוקטובר 2020, שחרר שאול את הסינגל "רק תגידי" אותו כתב והלחן, יחד עם זאת שחרר דוד קליפ אותו גם ביים.
הסינגל זכה להצלחה רבה והושמע רבות בתחנות הרדיו.
במהלך חודש דצמבר 2020, פרסם דוד שלושה סינגלים חדשים, "הוא יבוא", "צייד" ו"יער" שלושת השירים התלוו לקליפים ייחודיים אותם יצרה אלונה פלוסקי.
בסוף אותה שנה פרסם דוד את אלבומו השני בקריירה "לראות אותך" אותו יצר יחד עם תומר ישעיהו, האלבום כלל את הסנגלים אותם הוציא לאורך השנה בנוסף לשירים חדשים.
במרץ 2021, לרגל הבחירות לכנסת הוציא דוד את הסינגל "שר בממשלה" אותו כתב והלחין.
ב-10 בנובמבר 2022, פתח דוד קמפיין גיוס המונים למען יצירת אלבומו השלישי, "ציפור מלאך" אותו הקדיש לזכר אחותו לירון שנפטרה.
האלבום יצא ב-8 בנובמבר 2023.
נשוי ל-אמנית שרה פגין, אב לשניים.
הרב דוד צבי שוסטל (בכתב יידי: שוסטאל ; באנגלית: Dovid Schustal; נולד ביולי 1947) הוא ראש ישיבה אמריקאי, מראשי ישיבת לייקווד בניו ג'רזי.
את ראשות ישיבת לייקווד הוא חולק עם גיסו הרב אריה מלכיאל קוטלר ועם הרבנים ירוחם אולשין וישראל ניומאן.
בנם הבכור של הרב אליהו שמחה שוסטל ושרה בתו של הרב שמואל ארנפלד ממטרסדורף.
הוא נולד שנה לאחר נישואי הוריו במונסי שבה שימש אביו כראש כולל אברכים של בית מדרש עליון.
נישא לשרה יהודית בתו של ראש ישיבת לייקווד דאז הרב שניאור קוטלר, נכדתו של מייסד הישיבה הרב אהרן קוטלר.
לאחר פטירת חמיו ב-1982 התמנה יחד עם גיסו הרב אריה מלכיאל קוטלר לעמוד בראשות הישיבה.
רבי דוד שלמה גרודזנסקי (ה'תקפ"א, 1821 - י' בתמוז ה'תרס"ד, 23 ביוני 1904) היה רב ליטאי, רבה של העיירה היהודית איוויה שבפלך וילנה במשך קרוב לחמישים שנה.
נולד לרבי משה אריה גרודזנסקי, שכיהן אז כרבה של איוויה והיה נצר לשושלת רבני המקום מזה מאה שנים.
הוא למד בתחילה מפי אביו והתפרסם בילדותו כעילוי.
בבחרותו נסע לקובנה ולמד אצל רבי ישראל מסלנט בכולל נבייזר, הוא שמר כל חייו על קשריו עם תלמידי רבי ישראל האחרים מאותה תקופה, מי שלימים עמדו בחזית תנועת המוסר: רבי נפתלי אמסטרדם, רבי יצחק בלאזר ורבי שמחה זיסל זיו מקלם.
לאחר תקופה עבר ללמוד בוולקוביסק ושם נישא לרבקה עלקה בת ר' חיים עוזר איינהורן (אחיינו של הרב זאב וולף איינהורן).
הוא התפרנס בידי חותנו והצטרף לחבורת לומדים מקומית שעליה נמנו גם רבי יחיאל הלר ורבי ברוך מרדכי ליבשיץ מחבר "ברית יעקב".
עם פטירת אביו בערב יום הכיפורים של שנת ה'תרי"ח (1857), התמנה במקומו כרבה של איוויה מולדתו.
בתקופתו התקיימה בעיירה ישיבה גדולה וחשובה שבראשה עמד הרב אלכסנדר זיסקינד יעקב כ"ץ, מחבר "שפתי יעקב" (וילנה תרס"ו), הישיבה פעלה תחת פיקוחו ותלמידיה סרו לביתו לקבל מפיו מתורתה של תנועת המוסר.
כאיש תנועת המוסר, עסק רבות בהוראת ועידוד העיסוק במצוות שבין אדם לחברו.
הוא אף שכנע את הרב משה יצחק דרשן, "המגיד מקלם", להפסיק לכלול בהרצאותיו עיונים פילוסופיים ולמקד את הדברים ביחסי אנוש מעולים ובמשפט צדק לכל.
מכתביו בהלכה שרדו דברים אחדים, חלקם נדפסו בעיתון "הלבנון" בכמה הזדמנויות, ואחרים בספרו של בנו השלישי, הרב חיים עוזר גרודזנסקי.
הרב גרודזנסקי נפטר ביום חמישי י' בתמוז ה'תרס"ד, 23 ביוני 1904. במקומו כיהן כרבה של איוויה, חתנו הרב יצחק קוסובסקי.
חיה שרה אשת יהודה לייב מוסטקוב
הרב אברהם צבי הירש גרודזנסקי - ר"מ במשך עשרות שנים בישיבת רמיילס שבווילנה.
הרב חיים עוזר גרודזנסקי - מגדולי התורה בליטא בתקופה שקדמה לשואה, פוסק בולט בתקופתו ונשיא מועצת גדולי התורה.
הרב משה אריה ליב גרודזנסקי - רב בעיירות שונות בליטא
וייבע זלצמן - נספתה בשואה
רישה אשת אליעזר מאיר גוסקינד
שאול גרודזנסקי - שניהם סוחרים שחיו בווילנה (נפטרו שניהם ב-1924)
פייגה לאה - נישאה לרב יצחק קוסובסקי.
שנה לאחר מינוי בעלה כרבה של איוויה במקום אביה, ילדה בן שנקרא על שם אביה, אך נפטרה ימים בודדים לאחר הלידה, בעת ברית המילה
הרב דוד רקמן היה רב אמריקאי ממוצא ליטאי, שכיהן כראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן.
נולד בהלוסק, למד אצל אביו ואחר כך אצל רבי ברוך בר ליבוביץ בתקופה שבה הייתה ישיבתו בהלוסק.
בבחרותו למד בישיבת סלוצק אצל רבי איסר זלמן מלצר, נסמך לרבנות בידי הרב מלצר ובידי רבי יעקב דוד וילובסקי, הרידב"ז.
בשנת ה'תרס"ה, 1905, היגר לארצות הברית.
הוא נישא לינה בתו של הגביר ישראל מנישביץ.
שנתיים לאחר מכן, ב-1907, התמנה כראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק.
לאחר שנתיים בתפקידו זה, פרש מן הישיבה כדי שלא להתפרנס מלימוד תורה.
הוא עסק במסחר והמשיך לכתוב חידושי תורה שאותם פרסם בכתבי עת תורניים כמו "המאסף", "שערי ציון", "יגדיל תורה" ו"הפרדס".
הרב רקמן נפטר בניו יורק בשנת ה'תשל"ד, 1974. בנו הרב מנחם עמנואל רקמן היה נשיא מועצת הרבנים של ניו יורק ובהמשך גם נשיא מועצת הרבנים (האורתודוקסיים) של ארצות הברית (RCA).
נודע כאחד ממייסדי אוניברסיטת בר-אילן ונשיאה הרביעי.
יהודה רובינשטיין (עורך), קריית חנה דוד: כתבי הרב דוד רקמן, שו"ת ומכתבים, ניו יורק תשכ"ז.
דוד (שלז) שלזינגר (נולד ב-12 באוגוסט 1947) הוא במאי תיאטרון ואירועים ומורה לתיאטרון ומשחק.
בעבר הוא היה חבר האקדמיה הישראלית לתיאטרון.
במהלך הקריירה שלו דוד שלזינגר ביים מאות מופעים, עיבודים למחזות, טקסים, אירועים, הצגות, מיצגים ואירועי מולטימדיה גדולים ברשויות מקומיות, חברות,
קיבוצים, מושבים, וכן במשרד הביטחון ובמסגרת צה"ל.
שלז הוא בעליה של חברת "שהם" הפקות.
בשנים האחרונות הוא עוסק בהפקת סרטים דוקומנטריים.
שלז נולד בשם "דרקו" בעיר אוסייק ביוגוסלביה - כיום קרואטיה.
הוא עלה לישראל כשהיה תינוק יחד עם הוריו רבקה ואימרה שלזינגר ואחיו הגדול יוסף.
עם עלייתם לישראל, התגוררה המשפחה לתקופה קצרה בקיבוץ שער העמקים ולאחר מכן עברה לגור בקריית עמל, שם שלז התגורר ולמד עד גיוסו לצבא.
שלז נשוי, אב לשניים וסב לחמישה נכדים.
הוא מתגורר במושב גן חיים.
דובר ארבע שפות: עברית, אנגלית, סרבו-קרואטית וגרמנית.
שלז הוא בוגר בית הספר הטכני של חיל האוויר.
בחלקו הראשון של שירותו הצבאי, שירת בבסיס רמת דוד במגוון תפקידים, ביניהם קצין חימוש לטייסות קרב ומפקד גף.
תוך כדי השירות, השלים שלז תואר ראשון בהיסטוריה כללית וצבאית באוניברסיטת תל אביב במסגרת המכללה לפיקוד ומטה של צה"ל.
בשנת 1988, עם חגיגות 40 שנה למדינת ישראל, סופח שלז למרכז ההסברה ושם עבד כבמאי בפרויקטים הקשורים בחיל האוויר.
לאחר מכן עבר שלז לבסיס חיל האוויר לוד, שם שירת בתור מפקד יחידה.
הוא פרש מהצבא בשנת 1995 בדרגת סגן-אלוף (מיל').
בילדותו בקריית עמל השתתף שלז בחוגי תיאטרון, ובגיל 12 למד ושיחק בתיאטרון הילדים והנוער של בית רוטשילד בחיפה.
במהלך שירותו הצבאי היה חלק מצוות ההווי של בסיס רמת דוד.
באותה תקופה הוא שיחק גם בתיאטרון צוותא בחיפה, שם נפגש בשנית עם מורו הראשון ארד פדר, שלימים היה החונך שלו שליווה אותו בהתפתחותו בתחום.
עם סיום השירות הצבאי, נרשם שלז לבית הספר לאמנויות הבמה בסמינר הקיבוצים במגמת בימוי והוראת תיאטרון.
סיים בהצלחה לימודי תעודה ולאחר הלימודים עבד בבתי ספר תיכונים במגמת תיאטרון.
בתקופה זו עמל על הקמת חברת ההפקות "שהם".
ב-1995 שלז הגה את הרעיון לעבוד עם גמלאים ולקדם תיאטרון קהילתי וחוגי דרמה עם בני הגיל השלישי.
לשם כך הוא פיתח טכניקות לימוד ייחודיות לעבודה עם גמלאים.
הוא עבד ברחבי הארץ עם מבוגרים וגמלאים והעלה איתם הפקות רבות ומגוונות, כולל מחזות של חנוך לוין.
שלז עסק גם בפרויקט תיאטרון ייחודי העוסק בהנצחת השואה מיסודה של ג'וינט-אשל ובניהולה של מגי גד.
שלז עם עוד מספר מצומצם של במאים הוסמך על ידי ג'וינט-אשל לניהול ובימוי פרויקטים חשובים אלה.
והוא חבר אל הבמאית אביבית שקד לשם ביצועם.
מטרת הפרויקט היא לקדם מפגשים חינוכיים שמשתמשים בתיאטרון ככלי תקשורת, הסברה וקירוב בין משתתפי התוכנית: ניצולי שואה שמשתפים את סיפוריהם האישיים ובני נוער שזוכים ללמוד ולשמוע ממקור ראשון את סיפורי השואה ממקור ראשון..
בסיום התהליך המובנה והמודרך, מעלים משתתפי הפרויקט הצגת תיאטרון מסכמת.
בין עבודותיו במסגרת תיאטרון תיעודי להנצחת השואה בקהילה, שלז ביים את ההצגות:
"ואתם תהיו לנו לפה" (לב השרון)
"רק רציתי שתדע" (קריית אונו)
"ילדים של החיים" (ראשון לציון)
"לשאול כדי לדעת" (כפר יונה)
"שהם הפקות" היא חברה להפקת אירועים המתמחה באירועים וטקסים רבי-משתתפים המשלבים תוכן ויזואלי שהוקמה ב-1995.
בתחילת דרכה של "שהם הפקות", הקים שלז את תשתית התרבות בשוהם, אז יישוב צעיר.
משם פנה להפקת חגי יובל ואירועים במסגרת צה"ל ומשרד הביטחון.
במקביל החל להפיק אירועים, טקסים ומופעים ברשויות מקומיות, עיריות ומושבים כגון נאות גולן, גבעת יואב, רמת צבי, כפר אז"ר, רעננה, כפר סבא.
שלז עבד בכל רחבי הארץ עם יוחנן קלדי והגר אנוש, שהיו מחלוצי הז'אנר של "החוויה האורקולית".
כיום הוא משתף פעולה עם הסופרת אורנה הדס - עורכת תחקיר ותוכן ועם אביעד פייקראש - אחראי על התוכן ויזואלי שמלווה את מופעי "שהם הפקות".
הרב דוד שלוש (ה'תקס"ג 1803 בערך, ריסאני – י"ג בכסלו ה'תרנ"ג, 2 בדצמבר 1892, מרקש) היה ראש ישיבה גדולה וממנהיגי הקהילה היהודית במרקש במאה התשע עשרה.
היה אחד מהרבנים המרכזיים בדרום מרוקו, אשר העמיד אלפי תלמידים שרבים מהם כיהנו כרבנים באזור.
נולד בריסאני שבמחוז תאפילאלת, כנראה בתחילת המאה ה-19 לאביו ר' יחיא בן-שלוש.
במרקש ייסד, בסיוע ראשי הקהילות היהודיות באזור, ישיבה גדולה, אשר חולקה לכיתות לימוד לפי גילים.
הוא עמד בראשות הישיבה ולימד בה.
לישיבתו הגיעו תלמידים ממרקש עצמה ומכל הכפרים והעיירות הסמוכים ומהרי האטלס, והיא הפכה להיות המרכז התורני האזורי.
הרב יוסף בן נאים מתאר כי בישיבתו למדו מאות תלמידים בבת אחת.
הוא גם דאג לצרכיהם החומריים, ובעצמו כיתת רגליו בין אנשי הקהילה על מנת למצוא לתלמידיו מקום לאכול וללון.
תלמידיו מספרים שזכה לגילוי אליהו, ומופתים רבים מסופרים אודותיו.
כמו כן, נודע בחריפותו הלמדנית, ומסופר עליו שכאשר בא שד"ר אשכנזי והקשה לו קושיה חריפה בגמרא, תרץ אותה בחצי שעה.
ר' דוד לא קיבל משכורת מסודרת, ובמקום זאת התלמידים היו מניחים לו מטבעות כסף מתחת לשטיח שבביתו, ורעייתו הייתה אוספת אותם ומשתמשת בהם לצורכי המשפחה.
נפטר בי"ג בכסלו ה'תרנ"ג בגיל 90 בערך, ונקבר בבית הקברות היהודי במרקש.
על שמו בית הכנסת "זכור לדוד" בנתניה.
נינו הרב יוסף יצחק שלוש קיבץ מעט דברי תורה שנכתבו בשמו בספרי תלמידיו, והדפיסם בתחילת הספר "אמת לדוד", ה'תשע"ז.
מעט דברי תורה משמו הודפסו גם בקובץ "אעלה בתמר".
כל בניו מאשתו הראשונה מתו בעודם תינוקות, ובהיותו כבן שמונים נשא את סולטנה, ממנה נולדו שני בנים נוספים שנפטרו בינקותם, ושני ילדים ששרדו: הרב יוסף שלוש שכיהן כראב"ד העדה המערבית בירושלים, שנולד שנתיים וחצי לפני פטירת אביו ובת בשם דדא, שנולדה לאחר פטירתו (אשת הרב יעיש נגר).
רעייתו עלתה לארץ ישראל יחד עם בנם, ונפטרה בירושלים בשנת ה'תרצ"ו.
נכדיו הם הרבנים דוד שלוש (הקרוי על שמו), שכיהן כרבה של נתניה, ואברהם שלוש, שכיהן כרבה של כפר סבא.
נכדתו אביגיל (בת הרב יוסף שלוש) נישאה לרב נסים דוד עזראן, ובתם היא הרבנית צביה אליהו, אשת הרב מרדכי אליהו.
נכדו הרב דוד שלוש העיד: "הוא הרביץ תורה באלפי תלמידים, וכל השו"בים, המשרתים בקודש והחכמים שבמראקש ואגפיה, כולם היו תלמידיו".
הרב דוד סוויסא – ממלא מקומו בראשות הישיבה.
הרב יעקב נחמני – מחבר הספרים "מעט דבש", "בית יעקב", "לקח יעקב", "טוב טעם ו"מעיין גנים".
הרב משה אבורמאד (אבירמאט) – רב בתארודנת בעל "ויאמר משה".
הרב מרדכי אסבעוני – אב"ד במרקש, בעל "פרשת מרדכי" ו"ישועות יעקב".
הרב דוד הכהן - בעל משכיל לדוד.
הרב משה ועקנין – רב באולד-מנצור ובברותה.
הרב כליפה אלמליח - רב באולד-מנצור.
רבי יצחק פרץ - רב בישיבת "צאלת אלעז'מא" במרקש.
דוד שוהם (9 ביוני 1923 – 28 ביולי 2005) היה כלכלן ישראלי, שכיהן כמנכ"ל הבנק לסחר חוץ, מנכ"ל בנק כללי לישראל, היו"ר השני של קרן שיבא ויו"ר מועצת המנהלים של החברה הישראלית למדליות ולמטבעות.
דוד שוהם נולד בתל אביב לזאב שוהם, שהיה עורך דין, פעיל ציוני ופעיל ציבור באירופה ובחיפה, ולצילה, בתו של ישראל פיינברג ואחותו של אבשלום פיינברג.
שוהם גדל בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי בחיפה והיה בוגר בית הספר החקלאי בפרדס חנה.
עם התקרבות רומל אל ארץ ישראל הוא התגייס לצבא הבריטי ושירת בפלוגה 18 ("מכבי"), שהייתה מהראשונות שגויסו מארץ ישראל.
הוא ירד למצרים והשתתף בפלישה לאיטליה, ובקרבות נהר הסניו לחם עם יחידת המרגמות שהצטרפה לבריגדה היהודית.
שם נתקל לראשונה בשארית הפליטה והחל לפעול להקלת מחסורם של הניצולים.
בשנת 1946, חזר שוהם לארץ, למד כלכלה בירושלים, ועם פרוץ מלחמת הקוממיות הצטרף ליחידת המרגמות של "חטיבת עציוני" הירושלמית.
אחר כך היה מפקד הפלוגה המסייעת וסמג"ד בגדוד "בית חורון" של החטיבה, בפיקודו של מאיר זורע.שוהם השתתף בקרבות הקשים בירושלים ובדרך אליה ולפיכך היה זכאי לענוד את אות מגן ירושלים.
את שירותו הצבאי סיים בדרגת רב-סרן.
אחרי המלחמה התחתן דוד עם דינה לבית רצקי, אחות מוסמכת בבית החולים "הדסה" בירושלים ויו"ר עמית של מועצת ויצו העולמית.
לזוג נולדו שני ילדים: אבשלום (אבשה), שנקרא ע"ש דודו של דוד, אבשלום פיינברג ודורית, שתי נכדות ונינים.
בנו, אבשלום התגייס לסיירת שקד וב-1970 ספג פציעה קשה בראשו מרסיסי מרגמה, ואחרי סבל של ארבע שנים נפטר.
זו הייתה חוויה מכוננת בעבור דוד שוהם, ובגיל 60 פרש מעבודתו, ומכאן ואילך הקדיש את מרצו לתרומה לחברה.
שוהם נפטר בשנת 2005 ונקבר בבית הקברות קריית שאול בתל אביב.
שוהם סיים תואר שני בכלכלה ב, ושירת במשרד האוצר בתחום מטבע החוץ תחת לוי אשכול ופנחס ספיר.
למרות דעותיו הפוליטיות הימניות, אמר שתמיד הסתדר היטב עם המפא"יניקים.
אחרי שליחויות כלכליות בארצות הברית ובבריטניה הוא התמנה למנהל הבנק לסחר חוץ, ואחר כך עמד בראש בנק כללי של הברון רוטשילד.
נשיא הטכניון לשעבר, אלוף (בדימוס) עמוס חורב, מספר איך סייע ביכולתו הארגונית וברצונו הטוב להקים את בית הספר לרפואה ע"ש ברוך (ברוס) רפופורט בטכניון ואת המרכז למחקר רפואי.
במסגרת תפקידיו בשירות המדינה כיהן כסגן מנהל המועצה לכוח אדם ולשכת המענק במשרד ראש הממשלה, סגן מפקח על מטבע חוץ במשרד האוצר, נציג האוצר בניו-יורק ויועץ כלכלי בשגרירות ישראל בלונדון.
בהמשך, מנכ"ל הבנק לסחר חוץ, מנכ"ל בנק כללי לישראל ודירקטור בחברות.
שוהם הקים באוניברסיטה הפתוחה קרן מלגות לחיילים קרביים לזכר בנו אבשלום.
הוא היה ממייסדי המכון הלאומי לשיקום נפגעי ראש.
הוא עמד בראש שתי קרנות חשובות - קרן חיים שיבא למחקר רפואי וקרן בוקסנבאום נטע.
הוא היה פעיל בוועד להנצחת החייל ובאיגוד החיילים המשוחררים בישראל.
הוא עמד בראש קרן ובית אהרונסון בזכרון יעקב.
כשהתגלתה מערת הנטיפים ליד בית שמש, הוא גייס משאבים לפיתוחה, והיא נקראה על שם בנו אבשלום.
אורי ביידץ, מנכ"ל ואחר כך יו"ר רשות הטבע והגנים, מספר על תרומתו לחי-בר ולקרן היעל ע"ש אברהם יופה.
הרב דוד שלמה מרגליות (1822 - 11 באפריל 1890 כ"א בניסן ה'תר"נ) היה רב ופוסק בחצי השני של המאה ה-19. בין השאר, שימש כרבה של קלווריה כעשר שנים, ורבה של אוסטרוב מזובייצקה.
בשנות נעוריו למד בישיבתו של רבי אברהם לנדא.
בזיווג ראשון היה חתנו של הרב אריה לייב צינץ.
בזיווג שני נישא לרייצא בתו של רבי יחיאל צבי אונגר שהיה גם חמיו של הרב חיים הלברשטאם מצאנז בזיווגו השלישי, ובנו של האדמו"ר הרב מרדכי דוד אונגר.
במהלך השנים כיהן כרב בסדרת עיירות, בהן דז'יאלושין, לוקוב, נובי קורצ'ין, קלווריה שבליטא ואוסטרוב מזובייצקה.
נפטר בשביעי של פסח תר"נ ונקבר בבית החיים החדש של קרקוב.
בתחילת שנת תש"פ (2019) נחשפה מצבת קברו בבית הקברות החדש שברחוב Miodowa 55 בקרקוב בסמוך לקברו של הרב שמעון סופר.
דוד שומרון (30 בדצמבר 1924 – 27 בדצמבר 2020) היה איש מערכת הביטחון, חבר במטה המבצעים של הלח"י, גויס למוסד ובו שירת בתפקידים מבצעיים בכירים.
שומרון נולד באיסטנבול, הצעיר מבין שלושה בנים של לובה ויצחק סובול.
הוריו נמלטו מרוסיה בעקבות המהפכה ואביו הקים באיסטנבול את שלוחת תנועת בית"ר.
ב-1934 עלתה המשפחה לארץ ישראל והתגוררה בחיפה.
שומרון למד בגימנסיה ביאליק בעיר.
בגיל 14 הצטרף לאצ"ל ולאחר הפילוג עבר ללח"י.
הוא השתתף בפעילויות הארגון כמדביק כרוזים, קשר ותצפיתן.
בפברואר 1944 עזב את חיפה ועבר לירושלים שם הצטרף לפעילות המבצעית המרכזית של הלח"י ולאחר 10 חודשים עבר לתל אביב.
שומרון הפך לאחד מאנשי המבצעיים הבולטים בלח"י.
הוא השתתף בניסיון ההתנקשות בנציב העליון הרולד מקמייקל, בחיסולו של איש הבולשת הבריטית תומאס ג'יימס וילקין, בהתקפת לח"י בחולון, "החרמת כספים" בבנק ברקליס-דיסקונט, פיצוץ מטוסים בריטים בשדה התעופה סירקין (במסגרת תנועת המרי העברי), התקפה על תחנת הרכבת המרכזית בלוד, ועוד.
שידורי קול המחתרת העברית, נפתחו בשריקה של המנון הלח"י "חיילים אלמונים" על ידי שומרון.
הוא הקים מחלקת זיוף מסמכים והיה ממונה על מחלקת ההדרכה הארצית של הארגון.
ב-1946 מונה לאחראי על מחלקת הפעולות בירושלים וב-1947 הצטרף למטה המבצעים הארצי.
לאחר חיסולו של פולקה ברנדוט בידי הלח"י נעצר, הוא הצליח להימלט והסתתר עד שמדינת ישראל נתנה חנינה כללית למעורבים בפרשה.
לאחר מלחמת העצמאות עבר לבאר שבע ועסק בשיקום הדרך לאילת, במחוז נגב של מעצ ומנהל במקורות.
ב-1955 גויס על ידי יצחק שמיר ליחידת המבצעים של המוסד, לימים יחידת "קיסריה".
הוא שירת במוסד במשך שני עשורים בהם שימש בתפקידים מבצעים בכירים בישראל ומחוצה לה.
בין השאר שימש ראש שלוחת המוסד במרוקו והוביל את ייסוד היחסים המודיעינים בין ישראל ומרוקו ושימש ראש יחידת קיסריה באירופה.
ב-1975 מונה למנכ"ל של חברת ברינקס ישראל ושימש בתפקיד עד 1989.
נפטר ב-27 בדצמבר 2020, והובא למנוחות לצד אשתו ציפורה בבית העלמין במושב אביחיל.
שומרון נישא לציפורה גפני (1926-2011), אף היא הייתה לוחמת הלח"י (תחת הכינוי "אפרת"), בתה של ז'נה ואברהם גפני ממייסדי רמתיים בביתם הסתתר.
"גוייסנו לכל החיים" שיצא לאור בהוצאת 'מערכות', 1969.
"הסליק" שיצא לאור בהוצאת ספריית הפועלים, 1987
"מחתרת מאונס" שיצא לאור בהוצאת יאיר, 1991
"התחזות" שיצא לאור בהוצאת קינג, 2003
"עין חוסוב" שיצא לאור בהוצאת אינטרנטית.
"Global Conspiracy" שיצא לאור בהוצאת דקל, 2016
דוד שאפל היה יזם ואיש נדל"ן אמריקאי יליד פולין מלוס אנג'לס, קליפורניה.
הוא היה ניצול שואה והמייסד של אחת החברות הגדולות לפיתוח נדל"ן בדרום קליפורניה.
הוא תמך בענייני צדקה יהודיים בארצות הברית ובישראל.
דוד שאפל נולד כדוד שאפלסקי (Czapelski) בוולברום, שטעטל בפולין.
אביו היה בעל חוות אווזים.
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלח שאפל למחנות עבודה סובייטים ובהמשך שירת בצבא האדום נגד הנאצים.
עד סוף המלחמה נרצחו מרבית בני משפחתו על ידי הנאצים, למעט אח אחד, נתן שאפל, ואחות.
תקופת מה לאחר המלחמה גר בגרמניה, והיגר לארצות הברית בראשית שנות ה-50.
שאפל עבד תחילה אצל קרוב משפחה שהיה בעל חנות מכולת בדטרויט, מישיגן, לצד אחיו נתן.
בשנת 1955 עברו השניים ללוס אנג'לס והקימו יחד עם גיסם, מקס ווב, חברה לפיתוח נדל"ן.
זו התפרסמה בשם Shapell Industries, והחברה הפכה לאחת היזמיות הגדולות בדרום קליפורניה.
היא נרכשה על ידי האחים טול בשנת 2013.
שאפל תרם תרומות לצדקה לידידי צה"ל, ארגון התרמה לצבא ההגנה לישראל.
הוא חנך את ישיבת "דרכי נועם" ואת הסמינר לנשים מדרשת רחל בירושלים.
בשנת 2006 תרם להקמת המרכז החינוכי לנוער בנושא השואה והגבורה על שם משפחת דוד ופלה שאפל ביד ושם בירושלים.
באמצעות הקרן המשפחתית דוד ופלה שאפל, חנך את פרויקט הדיגיטציה של דוד ופלה שאפל בספרייה הלאומית בירושלים.
כמו כן, חנך את מרכז המשפחה לחקר הפרעות גנטיות על שם דוד ופלה שאפל במכון ויצמן למדע ברחובות.
שאפל כיהן בחבר הנאמנים של מרכז שמעון ויזנטל בלוס אנג'לס.
בשנת 2013 תרם 15 מיליון דולר למוזיאון ארצות הברית לזכר השואה בוושינגטון די.
סי., שם נקרא על שמו מרכז האוספים והשימור.
משנת 1979 ועד מותו ביקרו שאפל, אשתו ומשפחתו מדי שנה בוולברום או באושוויץ לזכר קרוביהם שהיו קרבנות גרמניה הנאצית.
במהלך ביקורים אלה אמרו תפילות קדיש והדליקו נרות לזכרם.
הוא היה נשוי במשך שישים וחמש שנים לפלה שאפל, ניצולת שואה ששוחררה ממחנה הריכוז ברגן-בלזן בסוף המלחמה.
נולדו להם שלושה ילדים: רושל, בנג'מין ואירווין.
שאפל נפטר ב-8 בפברואר 2015 בישראל לאחר מאבק בסרטן ריאות ובדלקת ריאות.
הוא היה בן תשעים וארבע.
הוא נקבר בבית העלמין ארץ החיים ליד בית שמש.
דוד שגיב (1928 - 7 באפריל 2019) היה מילונאי, חוקר ומתרגם, מחברו של מילון ערבי-עברי-ערבי.
דוד שגיב (סיגאוי) נולד בעיר בצרה שבעיראק.
אביו היה השמש והחזן בבית הכנסת "בית אטרקצ'י" בבצרה.
שגיב היה בן המחזור הראשון בבית הספר התיכון כי"ח בבצרה.
מחנכו בבית הספר התיכון, עבד אל-רדא צאדק (عبد الرضا صادق), תרם רבות לעיצוב יחסו של שגיב לשפה הערבית.
בשנת 1947 מונה לתפקיד מזכיר הקהילה היהודית בבצרה.
בספטמבר 1948 נעצר יחד עם חברי הוועד המנהל של "אגודת הצעירים הישראליים" בעיר, בשל חשדות כי פעלו למען התנועה הציונית והשתייכו אליה.
בשנים 1955–1957 עבד במשרד הביטחון ובמקביל למד סוציולוגיה וכלכלה בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה, שלימים יהפוך לאוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן עבר לירושלים והמשיך בלימודי סוציולוגיה ושפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית.
בשנת 1957, במהלך לימודיו, הצטרף כעורך חדשות לבית השידור הישראלי (دار الاذاعة الاسرائيلية) שלימים יהפוך להיות קול ישראל.
בשנת 1960 החל במלאכת חיבורו של מילון עברי-ערבי, בעקבות צורך שעלה במסגרת עבודתו ברדיו בתרגום מונחים חדשותיים.
בשנים 1975–1976 כיהן כיו"ר אגודת העיתונאים בירושלים.
בשנת 1984 פרש מעבודתו בקול ישראל בערבית, במטרה להקדיש את עתותיו לחיבור המילון, עליו שקד כ-25 שנים.
המילון יצא לאור בשנת 1985 בהוצאת זוהר, במהדורה בת ארבעה כרכים, ובשנת 1990 בהוצאת שוקן, במהדורה בת שני כרכים.
בשנים 1986–1988 כיהן כיועץ לענייני תרבות בשגרירות ישראל בקהיר.
בשנת 1988 שב לארץ והצטרף כעמית מחקר למכון טרומן באוניברסיטה העברית.
בשנים 1989–1999 לימד ספרות ערבית מודרנית במחלקה לערבית באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2000 הגיש את עבודת הדוקטורט שלו בנושא "השופט מחמד סעיד אל-עשמאוי כמייצג של האינטלקטואלים הליברלים בני-ימינו".
בשנת 2008 יצא לאור מילונו המקיף, ערבי-עברי, עברי-ערבי, בהוצאת שוקן.
הלך לעולמו בתאריך 7 באפריל 2019.
2008 – מילון שגיב ערבי-עברי, עברי-ערבי, הוצאת שוקן
2004 – יהדות במפגש הנהריים: קהילת יהודי בצרה 1914–1952, הוצאת כרמל
לנדאו, ספר הפתגמים, הוצאת שוקן
1990 – מילון עברי-ערבי, הוצאת שוקן
1985 – מילון עברי-ערבי לשפה הערבית בת זמננו, הוצאת זוהר
2001 - אמין אל-מהדי, הדעה האחרת: בזכות הדמוקרטיה והשלום, (יחד עם מרסל שגיב) הוצאת קו אדום
1999 – נגיב מחפוז, היום שבו נרצח המנהיג, תל אביב, ספרית פועלים
1995 – עלי סאלם, מסע לישראל, ירושלים, הוצאת כתר
1990 – נגיב מחפוז, בני שכונתנו, תל אביב, עם עובד
1992 – פרס ע"ש פרופ' חיים בלנק על תרגום הספר בני שכונתנו של הסופר המצרי נגיב מחפוז.
2007 – פרס לנדאו למדעים ומחקר על עבודתו בתחום הבלשנות
שירת בחטיבה 600 במלחמת יום הכיפורים, ונפל במהלך המלחמה בקרבות החזית הדרומית במתחם "מיזורי", על לחימתו עוטר בעיטור העוז.
דוד, בן שרה ויוסף, נולד ב-8 במאי 1953 ביפו.
הוא למד בבית-הספר היסודי "עליות" ברמת גן וסיים את לימודיו התיכוניים בבית-הספר "עמל" בתל אביב.
הצטרף עוד בנעוריו לתנועת "הנוער העובד והלומד", בקן רמת-גן ושימש שם כמדריך.
בתקופה הקצרה שנותרה לו עד למועד גיוסו, התנדב לעבוד בקיבוץ מגל, משום שרצה לעבוד עם בעלי-החיים, שכה אהב.
התגייס בתחילת מאי 1971 והוצב לשרת בחיל השריון.
לאחר הטירונות ולאחר שהשלים קורס למקצועות הטנק הוצב ביחידת טנקים קדמית באזור תעלת סואץ.
כשפרצה מלחמת יום הכיפורים דוד היה חלק מגדוד 184 בחטיבה 14, הוא שרד את הקרבות הקשים של החווה הסינית, וצורף לחטיבה 600. בצהרי 21 באוקטובר נשלחו ארבעה טנקים לאתר יחידת חי"ר מצרית במתחם "מיזורי" סמוך לחווה הסינית.
מיד בתחילת הקרב נפגעו שלושה טנקים והטנק של דוד נותר הטנק הכשיר היחידי, דוד לא היסס וקפץ חשוף לעבר הטנקים האחרים במטרה לחלץ משם את הפצועים לטנק שלו.
מיד לאחר מכן נפגע גם הטנק שלו וצוות הטנק זינק לעבר תעלה סמוכה, דוד התחיל לידות רימוני יד לעבר החיילים המצרים, וכשאזלו הרימונים החל לידות אבנים במטרה לגרום למצרים לחשוב שעדיין מיידים עליהם רימונים.
החיילים המצרים הבינו זאת והתחילו להתקרב לעבר החיילים הישראלים, שהחליטו להיכנע.