tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאורך שפות האונות מצויות בדרך כלל בלוטות זעירות ורבות.
הבלוטות בנות 3 תאים, התא הקיצוני כדורי.
הפרחים מאובקים על ידי זבובי פרחים שעירים.
האבקנים, שמספרם 5, יושבים על הכותרת, מול האונות בשונה ממרבית הפרחים (סימן ההיכר).
השחלה עילית, בת מגורה אחת ושליה מרכזית, עמוד שחלה אחד, הצלקת דמוית קרקפת.
הפרי הלקט כדורי וקרומי, בן מגורה אחת הנפתח במכסה ואורכו קטן מהגביע.
הזרעים מרובים, מצולעים, חומים כהים, אורכם כ-1.5 מ"מ.
הפריחה בישראל היא בחודשים מסוף פברואר עד תחילת מאי.
בעולם נפוצה המרגנית ברוב היבשות.
מוצאה הטבעי של מין זה הוא אירופה עד מרכז אסיה והימלאיה, צפון אפריקה ועד אתיופיה וחצי האי ערב.
אך היא הופצה על ידי האדם, הן כצמח נוי והן בטעות, ברחבי העולם.
היא התאקלמה באמריקה, מזרח אסיה, האיים הפסיפיים, אוסטרליה ודרום אפריקה.
מרגנית השדה נפוצה כמעט בכל אזורי הארץ - בחולות כורכר, בבתות, בשדות מעובדים, בשדות בור, בגינות נוי, מעזבות וליד מים.
מרגנית השדה נחשבת ברחבי העולם זן פולשני ומסוכן ברעילותו מכמה בחינות ולכן אינו רצוי באזורי מרעה.
הצמח גרם לדלקת הקיבה והמעיים (Gastroenteritis) אצל חיות שונות כגון סוסים וכלבים כשהאכילו אותם באופן ניסיוני בצמח זה.
כמויות גבוהות עלולות לגרום למוות.
היו גם דיווחים על פגיעה בעופות ובארנבים, והזרעים רעילים לציפורים.
התרכובת ספונין שמצויה בעלים של מרגנית מצויה מאפיינות את משפחת הרקפתיים.
ספונינים שונים ידועים כרעילים לבעלי דם קר כמו דגים ונחשים.
בישראל גדל גם מין נוסף נדיר, מרגנית קטנה (Anagallis foemina) הדומה מאוד למרגנית השדה וגדל על קרקע מעובדת בחוף הכרמל, בדרום מישור החוף, בגליל העליון, בעמק יזרעאל, בכרמל, בשפלה, בהרי יהודה, בצפון הנגב, במערב הנגב ובגלעד.
הסימנים המבדילים בין המינים: עוקצי הפרחים אינם ארוכים בדרך כלל מהעלה או ארוכים ממנו רק במקצת.
הבלוטות בשפות אונות הכותרת בנות 4 תאים, מעטות או לפעמים חסרות, התא הקיצוני מוארך (ולא עגול).
מרגרט טובין בראון הייתה פעילה חברתית, אשת חברה ונדבנית אמריקאית, ידועה כאחת מניצולי ה"טיטניק".
בראון התפרסמה בכינוי "מולי בראון הלא ניתנת לטיבוע" (The Unsinkable Molly Brown) – שמה של הגיבורה הראשית במחזמר באותו שם שהוצג בהצלחה רבה בברודוויי ובסרט בכיכובה של דבי ריינולדס.
טובין בראון נולדה ב-18 ביולי 1867 בהניבל שבמיזורי, למשפחה ענייה של מהגרים אירים.
מלבדה היו במשפחת טובין חמישה ילדים נוספים.
מרגרט התחילה לעזור לכלכל את משפחתה מגיל צעיר ועבדה בבית חרושת לייצור טבק ואחרי זה – בבית מלון "פארק" בעיר.
על פי אחת האגדות הקשורות לחייה פגשה טובין במלון את הסופר מארק טוויין שכביכול המליץ לה לנסוע למערב בחיפוש אחרי פרסום ועושר.
טוויין, שאכן גדל בהניבל, עזב את העיר ב-1854, שנים לפני שטובין נולדה.
הסופר אומנם חזר לביקורים בעיר בתקופות שונות של חייו (למשל ב-1882 כשהיה בסיבוב לקידום מכירות של ספריו), אבל חוקרים מטילים ספק באפשרות שטובין (אז בת 15) וטוויין אכן קיימו את השיחה לכאורה במהלך הביקור.
עם זאת, טובין התעניינה תמיד בטוויין ובספריו.
כך למשל כתבה מאמר על הקשר בין טוויין והניבל לעיתון של דנוור, בירת קולורדו, ודאגה לתרגם את ספריו לכתב ברייל, לטובת החיילים שאיבדו את מאור עינייהם במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בגיל 18 עזבו טובין ואחותה את מיזורי ועברו ללדוויל שבקולורדו (Leadville, Colorado).
שם הכירה טובין את בעלה לעתיד, ג'יימס ג'וזף (ג'.ג'.) בראון.
הם התחתנו בספטמבר 1886. לזוג נולדו שני ילדים.
במשך שבע השנים הראשונות של נישואיהם גרה המשפחה בלדוויל, עיר כורי פחם טיפוסית, מלאה בסלונים ובתי בושת.
בתקופה זו החלה להתעניין בנושא שוויון נשים ולגברים.
היא השתתפה בהקמת הסניף הראשון של "האיגוד הלאומי למען מתן זכות ההצבעה לנשים" בקולורדו, ועסקה בחלוקת מזון למשפחות נזקקות.
גורלה של משפחת בראון השתנה מקצה לקצה אחרי שג'.ג'.
הצליח להוכיח את יעילותן של שיטות לקידוח עמוק שפיתח.
בעזרת הטכנולוגיה שהציג, הצליחו הכורים לגלות ולהגיע לעורק זהב הגדול ביותר שהיה ידוע באותה תקופה.
הדבר הפך את משפחת בראון למיליונרים: ג'.ג'.
קיבל 12,500 מניות של החברה (שמינית משוויו של אחד המכרות המצליחים שלה) ומקום במועצת המנהלים שלה.
בעקבות ההתעשרות קנתה מרגרט בראון אחוזה במרכז דנבר ומשפחתה עברה לעיר הבירה ב-1894.
במהרה הפכה בראון לאחת הנשים המשפיעות של דנבר.
יחד עם מספר שותפות היא הקימה את "מועדון הנשים של דנבר" שמטרתו הייתה שיפור חיי האישה תוך דגש על קבלת השכלה ראויה והזדמנויות שוות לצד גברים.
בראון הקדישה לא מעט משאבים וזמן כדי לרכוש השכלה לעצמה.
כך היא שכרה מורים פרטיים ולמדה בעזרתם חמש שפות זרות: בראון שלטה בצרפתית ובגרמנית בצורה מושלמת, והייתה יכולה לנהל שיחות בספרדית, באיטלקית וברוסית.
בראון גם דאגה לתרגל את היכולות שלה.
באותה תקופה היא טיילה הרבה בעולם ופרסמה כתבות אודות מסעותיה בעיתון "דנבר טיימס".
במיוחד התעניינה בראון באמנויות מקומיות: כך היא שכרה מורה פרטי בשווייץ ולמדה לשיר יודל ובספרד למדה נגינה בגיטרה קלאסית.
ב-1901, אחרי שחזרה מאירופה, הייתה בראון אחת הנשים הראשונות שהתחילו ללמוד במכון קרנגי בניו יורק.
אחרי שחזרה לדנבר המשיכה בראון בעבודתה הקהילתית.
היא אספה כסף לבניית הקתדרלה הקתולית בעיר, עזרה לנוער במצוקה והשתתפה בהקמתו של בית הדין לעבריינים צעירים הראשון בארצות הברית.
בראון עמדה בקשר עם פעילות פמיניסטיות בכל רחבי ארצות הברית ועזרה לאיגודי הפועלים במאבקם על תנאי עבודה ועל שכר הולם.
ב-1909 וב-1914 ניסתה בראון להיבחר לסנאט ולקונגרס אך לא הצליחה.
עם השנים התגלעו יותר ויותר חילוקי דעות בין בני הזוג בראון.
ג'.ג' לא תמך בפעילות ציבורית של אשתו, כמעט ולא השתתף בקבלות הפנים שהייתה עורכת בביתם וחשב ששמה של אישה אמור להופיע בעיתון רק עקב לידתה, נישואיה ופטירתה.
שבץ והחליט לעבור לקליפורניה, שם מזג האוויר נוח יותר מאשר בדנבר.
מרגרט טיילה ברחבי העולם באותן שנים, ובני הזוג כמעט ולא התראו.
הם התגרשו רשמית בשנת 1909. האחוזה בדנבר נשארה בבעלותה.
העידן הוויקטוריאני בארצות הברית הוליד אופנה אצל עשירי אמריקה: טיולים טרנס-אטלנטיים (שנקראו אז "גראנד טור") לאירופה, שלפעמים היו ממשיכים ליעדים אקזוטיים כמו מצרים, מדינות המזרח התיכון או יפן.
ללא נוחות של תחבורה מהירה, טיולים כאלה ארכו בתחילת המאה ה-20 חודשים רבים.
ב-1912 החליטו בראון ובתה הלן, שלמדה אז בפריז, לארגן "גראנד טור" משלהן.
באמצע הטיול קיבלה בראון מברק מאחותה המספר על מחלתו של הנכד הראשון של מרגרט, לורנס.
היא החליטה להפסיק את הטיול ולחזור מיד לארצות הברית.
בתה נשארה בצרפת ומרגרט קנתה כרטיס לאמצעי התחבורה המהיר ביותר שיכול היה להחזיר אותה לאמריקה.
באותם ימים היה זה ה"טיטניק".
עבור הכרטיס למחלקה ראשונה שילמה בראון $4,350 עבור הפלגה של 6 ימים, הון באותם ימים (כ-130 אלף דולר ב-2022).
אחרי ההתנגשות, כשהאונייה החלה לטבוע, סייעה בראון לצוות ה"טיטניק" להרגיע נוסעים ולהוביל אותם לסירות ההצלה.
בראון ביקשה מהניצולים לחתור כדי להתחמם, דאגה לעודד אותם ואף נתנה את מעילה לאחת הניצולות שסבלה מהקור.
העזרה הגיעה רק אחרי 6 שעות.
צוות האונייה "קרפטיה" העלה את הניצולים על הסיפון, אבל בראון המשיכה לעבוד במלוא המרץ במקום לנוח.
היא עזרה בתרגום, חיפשה בגדים חמים ושמיכות לניצולים אחרים.
היא גם החלה לאסוף תרומות מנוסעי ה"קרפטיה" העשירים, ועד שהספינה חזרה לניו יורק הצליחה בראון לגייס עשרת אלפים דולר, כולל 500 דולר שתרמה מכיסה.
בראון המשיכה לעסוק בעזרה לניצולי "טיטניק" גם בהמשך.
היא הקימה עמותה של ניצולי האסון וב-29 במאי 1912 הגישה אות כבוד והוקרה לקברניט ה"קרפטיה", ארתור רוסטרון, בשם הניצולים.
גם כשטיפלה בכל הקשור לעזרה לקורבנות האסון, דאגה בראון לקדם ערכים שהאמינה בהם.
כך כאשר הוועדה שחקרה את האירוע סירבה לגבות ממנה עדות (באותה תקופה רק גברים היו יכולים להעיד במקרים דומים), בראון בחרה להתראיין לעיתונות, שם הציגה את גרסתה והצליחה להשמיע אותה למרות האיסור הפורמלי.
כשנשאלה על ידי העיתונאים איך הצליחה לשרוד את אסון ה"טיטניק", ענתה בראון במשפט שהפך אותה למפורסמת: "זהו המזל הטיפוסי של משפחת בראון.
אסון הטיטניק הפך את מרגרט בראון לדמות מוכרת בכל רחבי ארצות הברית.
היא המשיכה לעסוק בנושאים שהאמינה בהם: זכויות עובדים ונשים, השכלה לבני נוער ושימור אתרים היסטוריים.
בהמשך חייה נאלצה לעבור עוד שני אסונות ימיים ולהינצל משרפה במלון שבו התאכסנה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה חזרה בראון לצרפת, שם עזרה לטפל בחיילים פצועים והקימה את "העמותה האמריקאית למען צרפת ההרוסה" שגייסה כספים לשיקום העורף.
בשנותיה האחרונות גרה בראון בניו יורק, שם נפטרה ב-25 באוקטובר 1932. כל חסכונותיה בזמן הפטירה הסתכמו ב-1,500 דולר בלבד, היא השאירה גם לא מעט חובות.
אחוזתה בדנבר נמכרה שנה לאחר מותה, אך המוכרים הצליחו להשיג עבור הבית 5,000 דולר בלבד – סכום נמוך משמעותית מהשווי האמיתי של האחוזה.
בראון לא זכתה לראות איך מתממש פרויקט הנדבנות האחרון שלה: היא תרמה כספים כדי לקנות כפפות ונעליים חמות לילדי הכורים העניים בלדוויל שבקולורדו, כמתנה לחג המולד.
אחיינה של בראון היה זה שחילק את המתנות בשמה.
את דמותה של מולי בראון, "האישה שדיברה חמש שפות אירופיות אך ידעה גם לקלל כמו כורה פחם שתוי", המציא העיתונאי ג'ים פואולר שכתב בשנות ה-30 מספר סיפורים קצרים שהתבססו על חייה של מרגרט בראון האמיתית, אך התערבבו בהם גם המצאות רבות של פואולר עצמו.
ההמצאה מספר אחת שלו הייתה השם מולי שהעניק לגיבורת ספריו.
למרגרט בראון האמיתית לא קראו מעולם מולי, גם לא בתור שם חיבה.
בסיפור נוסף שהמציא העיתונאי, מולי הקטנה כמעט טבעה בילדותה בנהר המיסיסיפי ומי שהציל אותה היה מארק טוויין בכבודו ובעצמו.
בסיפור מומצא אחר, שקשור לתקופה שאחרי הנישואים, החביאה מולי 300 אלף דולר בתנור, אך בעלה, מבלי לדעת על המחבוא, הדליק את האש ושרף את כל החסכונות.
פרק של כבוד בסיפורי מולי בראון הוקדש להרפתקאותיה על סיפון הטיטניק: חתירה של שבע שעות ברצף, ויכוח עם רוברט היטצ'נס ואיומים לזרוק אותו מהסירה וכדומה.
ב-1956 הוציאה הסופרת קרוליין בנקופט ספרון שנקרא "The unsinkable Mrs.
הספרון התבסס על כתבותיו של פואולר בתוספת פרטים דמיוניים שהמציאה הכתבת.
באותה שנה הוציא הסופר וולטר לורד (Walter Lord) ספר דוקומנטרי "A Night to Remember" שסיפר על ליל האסון ב"טיטניק" ועל תפקודה של בראון בסירה מספר שש.
ב-1960 כתב מרדית' וילסון מחזמר בשם "The Unsinkable Molly Brown" שהוצג בברודוויי בהצלחה רבה.
ב-1964 הופק הסרט "מולי בראון הבלתי נלאית", שבו שיחקה דבי ריינולדס בתפקיד הראשי.
דווקא הוליווד הפכה את בראון לדמות חשובה שמקומה בהיסטוריה אמריקאית שמור היטב.
ב-1965 נקראה החללית ג'מיני 3 על שם מולי בראון.
ביתה בהניבל שהיה אמור להיהרס הפך למוזיאון מולי בראון, כך גם האחוזה בדנבר.
ב-1997 צילם הבמאי ג'יימס קמרון את הסרט "טיטניק".
אף על פי שבראון לא הייתה גיבורה מרכזית בסרט, הכניס קמרון את דמותה לסרט שבו שיחקה את דמותה השחקנית קתי בייטס.
ב-1998 צולם סרט טלוויזיה שהוקדש כולו לדמותה של מולי בראון, גם מעבר ל"טיטניק".
משפחת בראון ניסתה בהתחלה "לתקן" את דמותה הפיקטיבית שהוליווד יצרה, אך בהמשך נואשה מכך.
במשך שנים סירבו בני המשפחה לשתף פעולה עם התקשורת וגם עם היסטוריונים.
רק ב-1998 הסכימו להעביר חלק מהארכיון של בראון לחוקרת קריסטן איוורסן, שפרסמה ב-1999 ביוגרפיה מלאה ראשונה אודות מרגרט (מולי) בראון.
"מרגע לרגע" הוא שם האלבום השלישי של הזמרת מיקה קרני (לא כולל "עולם אחר").
האלבום יצא לחנויות ב-2002 בחברת התקליטים הליקון.
קרני הוציאה את הסינגלים "רחמים", ואחריו את "טרף קל", "סיפור אהבה" ו"מרגע לרגע", שיר הנושא.
גם השירים: "יוקוזונה", "בוקרא" ו"יושבת" יצאו לרדיו כסינגלים.
שישה משירי האלבום נכתבו על ידי קרני ואביבית רווח.
מרגרט מארי בקט היא פוליטיקאית בריטית ממפלגת הלייבור, שכיהנה כשרת החוץ של בריטניה בין השנים 2006–2007.
בקט נולדה בשם מרגרט מארי ג'קסון בעיירה אשטון אנדר ליין, הסמוכה למנצ'סטר, למשפחה ממעמד הפועלים.
היא למדה בבית ספר לבנות בנוריץ' ומאוחר יותר למדה מטלורגיה באוניברסיטת מנצ'סטר.
ב-1961 החלה לעבוד כמטלורגית מתמחה בחברה לייצור טורבינות קיטור.
ב-1964 הצטרפה ל-TGWU, האיגוד המקצועי של עובדי התחבורה והעובדים הכלליים.
בקט חברה באיגוד גם כיום.
ב-1966 חזרה לאוניברסיטת מנצ'סטר, והחלה לעבוד כחוקרת במחלקה למטלורגיה.
ב-1970 עזבה את האוניברסיטה, לטובת מפלגת הלייבור, בה עסקה במחקר של מדיניות תעשייה.
ב-1973 עשתה בקט את צעדיה הראשונים בפוליטיקה, כאשר הייתה מועמדת הלייבור לבית הנבחרים במחוז לינקולן שבמזרח אנגליה.
בבחירות, שנערכו בפברואר 1974, ניצח בסופו של דבר חבר בית הנבחרים המכהן, דיק טאוורן, שבקדנציה הקודמת שלו כיהן מטעם מפלגת הלייבור, והפעם התמודד כעצמאי.
ניצחונו היה בהפרש של פחות מ-3%.
בעקבות ההפסד, החלה לעבוד במשרדה של השרה לענייני פיתוח בינלאומי, ג'ודית הארט, אך עזבה לקראת התמודדות נוספת בבחירות עליהן הכריז ראש הממשלה הרולד וילסון באוקטובר 1974. הפעם הצליחה בקט לגבור על טאוורן, ברוב דחוק של 2.5%, ונבחרה לבית הנבחרים.
כמעט מייד עם היבחרה, מינתה אותה ג'ודית הארט לשרה פרלמנטרית פרטית מטעמה.
ב-1975 הייתה למצליפת הלייבור, וב-1976 קודמה לתפקיד של תת-שר במשרד החינוך והמדע.
קידומה המהיר לא הועיל לה בבחירות שנערכו ב-1979, אז הפסידה למועמד השמרנים, קנת קרלייל, בהפרש של 1.5% בלבד.
היה זה ניצחון ראשון לשמרנים במחוז לינקולן מזה 44 שנים.
לאחר ההפסד בבחירות, החלה לעבוד ברשת הטלוויזיה גרנדה.
במקביל, המשיכה בפעילות פוליטית, וב-1980 נבחרה לוועדת ההנהלה הלאומית של הלייבור.
ב-1983 חזרה לבית הנבחרים, הפעם כנציגת מחוז דרום דרבי.
במשך כל תקופת כהונתה מטעם מחוז זה, הקפידה בקט להמשיך ולהתגורר באחד מאזוריו העניים ביותר, שמרבית המבנים בו היו של דיור ציבורי.
בקט הייתה דוברת הלייבור בכל הנוגע לביטוח לאומי, והחל מ-1989 שימשה כשרת האוצר בממשלת הצללים של המפלגה.
ב-1992 נבחרה לסגניתו של יו"ר המפלגה, ג'ון סמית' וב-1993 הייתה לחברה במועצת המלך (Privy Council).
ב-12 במאי 1994 הלך סמית' לעולמו במפתיע, ובקט הייתה ליו"ר בפועל של הלייבור.
בכך הייתה לאישה הראשונה שכיהנה כיו"ר הלייבור, ולאישה השנייה ששימשה כיו"ר מפלגה גדולה בבריטניה, אחרי מרגרט תאצ'ר.
עם בחירתו של טוני בלייר ליו"ר המפלגה, איבדה בקט גם את תפקיד סגנית היו"ר, לאחר שקבעה בעצמה כי סגן היו"ר ייבחר באותו מועד שבו נבחר היו"ר, ולתפקיד נבחר מועמדו של בלייר, ג'ון פרסקוט.
בממשלת הצללים של בלייר, שימשה בקט תחילה כשרת הבריאות, והחל מ-1995 כשרת המסחר.
היא הייתה מהמבקרים הבולטים ביותר של הממשלה כאשר נחשפה ב-1996 פרשה של מכירת נשק לעיראק.
עם חילופי השלטון ב-1997, מונתה בקט לשרת המסחר בממשלת בלייר.
זאת, על אף זיהויה עם השמאל, ומיצובה של מפלגת הלייבור כמפלגה הנוטה יותר למרכז בעידן בלייר.
לאחר הבחירות ב-2001 מונתה לשרה במשרד לענייני איכות סביבה, מזון וחקלאות.
בקט הייתה השרה הראשונה במשרד, שהוקם במקום משרד החקלאות, הדייג והמזון.
האחרון בוטל עקב כישלונו בהתמודדות עם מחלת הפה והטלפיים.
בראשית 2006 הייתה בקט יעד לביקורת רבה, לאחר שהתברר כי בין השנים 2002–2005 טסה 134 פעמים במטוסי חיל האוויר הבריטי, וכי בעלה הצטרף אליה לרבות מנסיעותיה.
לאחר הבחירות ב-2006 הייתה בקט לאישה הראשונה המכהנת כשרת החוץ של בריטניה.
מינויה של בקט לתפקיד הפתיע רבים, ובהם בקט עצמה.
היו שביקרו את המינוי בטענה שאינה משתווה לקודמה בתפקיד, ג'ק סטרו, ושאינה מתאימה לתפקיד משום שהיא "בדלנית, שמאלנית ופציפיסטית".
בהמשך הואשמה בכך שהפכה את משרד החוץ לכלי שרת בידיו של טוני בלייר וכי השפעתה על המשרד זניחה.
בקט הגמישה את עמדותיה לא פעם.
כך למשל, התבטאה באופן מסויג כלפי האפשרות של פלישה לעיראק במהלך 2002, אך לאחר הפלישה ב-2003, יישרה קו עם מדיניותו של בלייר בנושא.
ב-30 במרץ 2007 הגיעה הביקורת נגד בקט לשיאים חדשים, כאשר פובליציסט הטיימס סטיבן פולארד כתב עליה כי "לא יימצאו אנשים רבים שיוכלו לסתור את הטענה שגברת בקט היא שרת החוץ חסרת התקנה ביותר בעידן הפוליטי המודרני.
לא זו בלבד שהיא חדלת אישים, אלא שהיא נטולת עקרונות כמעט לחלוטין.
השילוב הזה הופך אותה לסמל האולטימטיבי הבוטה של הפוליטיקה של ימינו".
לאחר התפטרותו של בלייר, ב-27 ביוני 2007, החליט מחליפו, גורדון בראון, שלא להשאיר את בקט בתפקידה, ומינה במקומה את דייוויד מיליבנד.
בתחילה חזרה לכהן כחברת פרלמנט מן השורה, אך בראשית 2008 מינה אותה בראון לעמוד בראש הוועדה למודיעין ולביטחון.
באוקטובר אותה שנה שבה לכהן בממשלה, כשרה לענייני שיכון במשרד לקהילות ושלטון מקומי.
בשנת 2009 השתרבב שמה לפרשת החזרי ההוצאות שהסעירה את הפרלמנט הבריטי.
בין היתר, נמצא כי בקט קיבלה החזר הוצאות של 600 ליש"ט עבור רכישת עציצים, וכן הועלו תהיות באשר ל-72 אלף ליש"ט שקיבלה להוצאות דיור בבית במחוז הבחירה שלה, בשעה שהתגוררה בשכירות בלונדון.
ביוני 2009 התמודדה על תפקיד יושב ראש בית הנבחרים הבריטי במקום מייקל מרטין שהתפטר, אך פרשה מההתמודדות לאחר סיבוב הבחירות השני.
היא המשיכה לכהן בבית הנבחרים עד הבחירות שנערכו ב-2020, עת פרשה מרצונה בגיל 77. היא ייצגה את אזור הבחירה דרום דרבי (Derby South) וזכתה שם בניצחונות במשך 10 מערכות בחירות.
בבחירות האחרונות בהן התמודדה, ב-2019, זכתה ברוב מוחלט של הקולות, 58.1%, שעה שיריבה השמרן קיבל 36.9%.
במהלך מלחמת לבנון השנייה צידדה בריטניה בזכותה של ישראל להגן על עצמה.
בריטניה קראה אמנם להפסקת אש בשלבים מוקדמים של המלחמה, אך גם הביעה תמיכה בתגובה הישראלית.
במחאה על מדיניות הממשלה, אותה הביעה גם בקט, נטשו 37 חברי לייבור ממחוז הבחירה שלה את הלייבור, ועברו למפלגה הליברל-דמוקרטית.
בראשית אפריל 2007 שיגרה בקט מכתב ליו"ר הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, ובו הביעה תמיכה בממשלת האחדות הפלסטינית.
מַרְגָּנִית (שם מדעי: Lysimachia, בעבר Anagallis) היא סוג של צמח בעל פרחים.
לפי מיונים מקובלים בסוג יש בין 20 ל-25 מינים, כאשר הידוע ביניהם הוא ככל הנראה מרגנית השדה.
בארץ ישראל צומחים בר שני מינים - מרגנית השדה ומרגנית קטנה.
לפי המיון העכשווי הסוג Anagallis בוטל ואוחד עם Lysimachia.
הסוג לִיסִימַכְיָה, הנמנה עם משפחת הרקפתיים, מונה 268 מינים ומיוצג בישראל על ידי 4 מינים: ליסיכמיה מסופקת (Lysimachia dubia), מרגנית השדה (Lysimachia arvensis), מרגנית קטנה (Lysimachia foemina), זעריר כוכבני (Lysimachia linum-stellatum).
בעבר סווגו מיני מרגנית תחת משפחת הרקפתיים, אך מחקר גנטי ומורפולוגי משנת 1999 של מארי Källersjö ועמיתיה הראה כי הצמחים שייכים למשפחת המירסיניים.
מחקר נוסף משנת 2005 של אולריקה מנס (Ulrika Manns) וארן א.
Anderberg), שעסק בפילוגנטיקה, קבע כי הסוג בהרכבו הנוכחי הוא פרפילטי, וכי הוא חולק באותו אב קדמון עם המינים Asterolinon ו-Pelletiera, ובנוסף שני מינים מהסוג ליסימכיה (Lysimachia nemorum ו-Lysimachia serpyllifolia).
מיון מעודכן יותר קבע שמרגנית דווקא כן שייכת למשפחת הרקפתיים.
המרגנית היא צמח חד-שנתי או רב-שנתי, הגדל בקבוצות על אדמות לא-מעובדות ועשירות בעשבים שוטים.
הגבעולים הם נמוכים ועליהם עלים בצורה שנעה בין ביצה ללב.
צבעי הפרחים של הצמח משתנים ממין למין.
לכל פרח חמישה עלי כותרת סימטריים כמעט שיוצאים ממרכז משותף בצורה דמוית-קרניים.
פרחי מרגנית נשארים פתוחים רק תחת אור שמש ישיר.
רבים חושבים על המרגנית שהיא צמח ממשפחת המורכבים (כפי שניתן לראות בסמליל של סדרת מרגנית), אף על פי שבפועל, אין צמח בשם זה במשפחת המורכבים.
ב-1980 הקליטה הזמרת מילי מירן את השיר "הו מרגנית" שהיה ללהיט בארץ.
את המילים לשיר כתב חיים חפר ואת הלחן חיבר דובי זלצר.
השיר חודש בשנת 2009 לאלבומה של שילה פרבר "פרח קיר".
"מצעד המרגנית" - מצעד שירים עבריים קלאסיים ששודר מספר שנים בגלי צה"ל.
השירים דורגו על ידי מאזיני התכנית.
אל תאכל את המרגניות - סרט משנת 1960 בהשתתפות דוריס דיי ודייוויד ניבן.
כנרת זמורה-ביתן דביר הוציאה סדרת ספרים בשם סדרת מרגנית.
מרגרט, נסיכת קונוט (Princess Margaret of Connaught, 15 בינואר 1882 – 1 במאי 1920), מאוחר יותר מרגרטה, נסיכת הכתר של שוודיה, הייתה בתו של הנסיך ארתור, דוכס קונוט וסטראת'רן, בנה השלישי של המלכה ויקטוריה.
בשנת 1905 היא נישאה לגוסטב אדולף, נסיך הכתר של שוודיה, אך היא מתה בגיל צעיר, עוד לפני שבעלה עלה על כס המלוכה.
הנסיכה, שכינויה במשפחה היה דייזי, נולדה בטירת וינדזור.
בין סנדקיה היו המלכה ויקטוריה, וילהלם הראשון, קיסר גרמניה ואשתו אוגוסטה, ויקטוריה, הנסיכה המלכותית ונסיך וויילס, לעתיד המלך אדוארד השביעי.
כשמרגרט הייתה בת 23 ואחותה הצעירה, פטרישיה הייתה בת 18, הן נחשבו לשתיים מהנסיכות היפות והפופולריות ביותר באירופה.
דודן, המלך אדוארד השביעי, ביקש לחתן אותן עם מלכים או יורשי עצר.
בינואר 1905 הבנות, יחד עם הוריהן, דוכס ודוכסית קונוט, ביקרו בפורטוגל אצל המלך קרלוש הראשון ורעייתו אמלי.
בניהם של מלך ומלכת פורטוגל, לואיש פיליפה ומנואל אירחו חברה לנסיכות במהלך הביקור.
הפורטוגלים ציפו כי אחת מבנות קונאוט תהיה בעתיד מלכת פורטוגל.
לאחר ביקור זה ביקרה המשפחה בספרד, שם ציפו כי פטרישיה תנשא
אולם אף אחת מהציפיות הללו לא התממשה.
בני המשפחה המשיכו במסעם למצרים וסודאן.
בקהיר הם פגשו את הנסיך השוודי גוסטב אדולף, המלך גוסטב השישי אדולף העתידי, נכדו של המלך השוודי דאז, אוסקר השני.
גוסטב ומרגרט התאהבו במהרה, והנסיך הציע נישואין עוד בקהיר, במהלך סעודה שנערכה בקונסוליה הבריטית.
הוריה של מרגרט היו מרוצים מאוד מהשידוך, והזוג נישא ב-15 ביוני 1905, בטירת וינדזור.
כאשר אביו של גוסטב אדולף, גוסטב החמישי, ירש את הכתר בשנת 1907 הזוג הפך לנסיך ונסיכת הכתר של שוודיה.
למרגרט, שנקראה בשוודיה "מרגרטה", וגוסטב אדולף נולדו חמישה ילדים:
גוסטב אדולף (1906-1947), אביו של קרל השישה עשר גוסטב, מלך שוודיה הנוכחי.
זיגפרט (1907-2002), איבד את תאריו המלכותיים לאחר שנישא ללא הסכמת המלך.
אינגריד (1910-2000), נישאה לפרדריק התשיעי, מלך דנמרק.
ברטיל (1912-1997) נישא לליליאן, דוכסית האלאנד.
קארל יוהאן (1916-2012), איבד את תאריו המלכותיים לאחר שנישא ללא הסכמת המלך.
מרגרט היא סבתו של מלך שוודיה הנוכחי, קארל גוסטב, וכן של מלכת דנמרק הנוכחית, מרגרטה השנייה, ושל מלכת יוון האחרונה, אן-מארי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה מרגרט ייסדה עמותת תפירה בשוודיה כדי לתמוך בצלב האדום.
כשאספקת הפרפין כמעט ונגמרה היא ארגנה איסוף נרות ובנובמבר 1917 היא יזמה תוכנית שהכשירה נערות לעבוד בחקלאות.
בנוסף לכך, היא עזרה למשפחות ששוסעו על ידי המלחמה ליצור קשר אחד עם השני ועזרה לאתר נעדרים.
ב-1 במאי 1920 הנסיכה מרגרט מתה בפתאומיות בגיל 38 מזיהום לאחר ניתוח באוזן.
היא מתה בעודה בחודש שמיני להריונה עם ילדה השישי.
מרגרט אלינור אטווד היא סופרת, משוררת ומבקרת ספרות קנדית.
אטווד זכתה בפרס מאן בוקר (פעמיים) ושלושה ספרים נוספים שלה נבחרו לרשימה הקצרה.
קלארק, הייתה מועמדת לפרס המושל הכללי בקנדה שבע פעמים, וזכתה בו פעמיים.
זכתה בפרס דן דוד בחקר ההווה בתחום "ספרות – סיפורה של המאה ה-20" לשנת 2010.
היא ידועה בעיקר בשל עבודתה הספרותית, אך גם שירתה מוערכת ביותר.
מקור ההשראה לרבים משיריה הוא מיתוסים ומעשיות, שעניינו אותה בצעירותה.
אטווד גם פרסמה סיפורים קצרים במגזין "פלייבוי".
היא פמיניסטית ופעילת סביבתנות אקטיביסטית.
אטווד מרבה לעסוק ולהתבטא גם בעניינים חברתיים, פוליטיים ומדיניים - ואף כתבה, בין היתר, מספר מאמרים ביקורתיים באתר "הארץ" על הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
מרגרט אטווד נולדה באוטווה שבאונטריו, קנדה.
היא השנייה בין שלושת ילדיהם של קארל אדמונד אטווד, אנטומולוג, ומרגרט דורותי קיליאם, דיאטנית ותזונאית.
בשל מחקרו המתמשך של אביה באנטמולוגיה, שהתה אטווד חלק ניכר מילדותה במקומות נידחים בצפון קוויבק ונדדה בין אוטווה, סולט סנט מארי שבאונטריו וטורונטו.
היא לא למדה באופן סדיר בבית הספר עד להיותה בת 11. טענה שכבר בצעירותה הוגדרה כ"תולעת ספרים" בסוגות של ספרות יפה, ספרי המסתורין שיצאו בהוצאת הכיס "דל", "מעשיות האחים גרים", סיפורי חיות קנדיים, וספרי קומיקס.
היא למדה בבית הספר התיכון ליסייד שבליסייד טורונטו, והיא בוגרת שנת 1957.
אטווד החלה לכתוב בגיל 6 ונוכחה לדעת שהיא רוצה להיות סופרת בגיל 16. ב-1957, היא החלה ללמוד באוניברסיטת ויקטוריה שבאוניברסיטת טורונטו.
עם מוריה נמנים ג'י מקפירסון ונורטרופ פריי.
היא סיימה את לימודיה לתואר הראשון ב-1961, חוג ראשי באנגלית וחוגי משנה בפילוסופיה ובצרפתית.
בסתיו 1961, לאחר שזכתה במדליית פראט לספר שירה שיצא בהוצאה עצמית, Double Persephone, החלה ללמוד לתואר השני בקולג' רדקליף שבאוניברסיטת הרווארד בעזרת מלגת וודרו וילסון.
היא קיבלה תואר שני מרדקליף ב-1962 והמשיכה ללמוד באוניברסיטת הרווארד במשך שנתיים נוספות, אולם מעולם לא סיימה כי לא השלימה את עבודת הדוקטורט שלה, בנושא "הרומן המטפיסי האנגלי".
היא לימדה באוניברסיטת בריטיש קולומביה (1965), באוניברסיטת סר ג'ורג' ויליאם שבמונטריאול (1967 - 1968), באוניברסיטת אלברטה (1969 - 1979), באוניברסיטת יורק בטורונטו (1971 - 1972), ובאוניברסיטת ניו יורק, שם כיהנה כפרופסור ומופקדת הקתדרה על שם ברג לאנגלית.
אטווד נישאה לג'ים פולק ב-1968, ממנו התגרשה ב-1973. מעט אחרי שעברה לאליסטון שבאונטריו, בצפון טורונטו, החלה לנהל מערכת יחסים עם גרהם גיבסון.
ב-1976 נולדה בתם (לגיבסון היו שני בנים מנישואים קודמים).
אטווד שבה לטורונטו ב-1980. היא חילקה את זמנה בין טורונטו לאי פלי, שבאונטריו.
ב-1981 נבחרה לחברה במסדר קנדה, ב-1988 נבחרה לחברת האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, וב-2019 הוכללה כחברה במסדר עמיתי הכבוד.
אטווד וגיבסון חברים במפלגת הירוקים של קנדה ותומכים בולטים של מנהיגת מפלגת הירוקים, אליזבט מאי.
לאטווד יש דעות מוצקות בנוגע לסוגיות סביבתיות, והיא הפכה את ביתה למנצל אנרגיה באופן יעיל יותר - במקום מיזוג אוויר היא התקינה סוככים ואשנבים פתוחים בביתה.
היא ובעלה משתמשים במכונית בעלת הנעה היברידית כאשר הם נוהגים בתוך העיר.
אטווד היא גם פמיניסטית פעילה.
בשנת 2014 היא כתבה לברית לאופרה על חייה של פאולין ג'ונסון.
באוגוסט 2024 מדינת יוטה בארצות הברית הורתה לבתי ספר להוציא את ספרה של מרגרט אטווד "בז וניאלה" מכיתות בבתי ספר ומספריות במדינה.
נושאי מגדר ויחסי כוח הם מרכזיים בספריה של אטווד, כמו "לטענת גרייס", "מעשה השפחה", "האישה האכילה", "עין החתול", ועוד.
למרות זאת, אטווד נמנעת מלתייג את עבודותיה כפמיניסטיות.
ועדיין, בהקשרים פמיניסטים, בין עם מחלקות ללימודי מגדר או ספרות, ארגונים ופרסומים פמיניסטים, ובשיח הפמיניסטי הרווח, עבודתה אכן נחשבת למובילה בתחום.
אטווד הסבירה את הטענה שלה בכך שהיא מאמינה שספרות היא פמיניסטית רק אם כוונת הסופרת היא שהיא תהיה כזו, ולא שהיא מתנערת מהתיוג כפמיניסטית.
בראיון ב-2013 לקראת צאת ספרה MaddAddam (השלישי בטרילוגיה הפוסט-אפוקליפטית הכוללת את "בז וניאלה" ו"שנת המבול") היא תיארה את העמדה שלה שפמיניזם משתייך לתחום זכויות האדם, כי "אני חושבת, באופן רדיקלי, שנשים הן בנות אדם ולכן מכילות גם את כל הגיוון שיש לבני האדם".
לפני הכל (1983), מאנגלית: שלומית אביאסף-מוסנזון, ירושלים: שוקן
אריוך, תל אביב: כרם; סיפורה של שפחה (2012), תרגום חדש, מאנגלית: סמדר מילוא, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
עין החתול (1996), מאנגלית: שלומית אביאסף, חולון: כנרת; תרגום חדש: יעל אכמון (2011), הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
הכלה השודדת (1997), מאנגלית: יואב הלוי, חולון: כנרת
הלנה מטרויה רוקדת על הדלפק (1998), מאנגלית: איתן מילר, ירושלים: כרמל
לטענת גרייס (1998), מאנגלית: יונתן פרידמן, חולון: כנרת
האישה האכילה (1998), מאנגלית: שלומית הנדלסמן, חולון: כנרת
אל פני המים (1999), מאנגלית: תמר שטייניץ, חולון: כנרת
פנלופאה: המיתוס של פנלופה ואודיסאוס (2005), מאנגלית: שרון פרמינגר, תל אביב: פן
בז וניאלה (2006), מאנגלית: עמנואל לוטם, אור יהודה: כנרת
המתנקש העיוור (2008) מאנגלית: סמדר מילוא, הוצאת כנרת
אי-סדר מוסרי (2009), מאנגלית: שאול לוין, הוצאת כנרת
האוהל (2010), מאנגלית: יעל סלע-שפירו, הוצאת כנרת
חוב: צלו האפל של העושר (2011), מאנגלית: ברוריה בן-ברוך, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
שנת המבול (2012), מאנגלית: יעל אכמון, הוצאת כנרת זמורה-ביתן
אדם האחרון (2015), מהווה סיום לטרילוגיה המשלבת את בז וניאלה ושנת המבול, מאנגלית: יעל אכמון, מחברות לספרות
מזרן האבן (2016),אסופה של תשעה סיפרים קצרים.
מאנגלית: יעל אכמון, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
והלב הולך אחרון (2019), מאנגלית: יעל אכמון, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
זרע־רע (2019), מאנגלית: מיכל אלפון, הוצאת חרגול
העדויות (2020), הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
שאלות בוערות (2023), הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר
תועות בזמן (2025), מאנגלית: קטיה בנוביץ', הוצאת כנרת זמורה דביר
אלה ידי, זה העולם (2018), עורכת: טל ניצן; מאנגלית: הילה אהרון בריק, הוצאת לוקוס
למעלה למעלה בעץ (2008), מאנגלית: לאה נאור, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, דביר
מופע הצללים (2013), אסופת סיפורים קצרים בהשראת ריי ברדבורי, מאנגלית: עמנואל לוטם, הוצאת גרף ואוקיינוס
Life Before Man (1979) - מועמד לפרס המושל הכללי לשנת 1979
קלארק לשנת 1987 ופרס המושל הכללי לשנת 1985.
The Robber Bride (1993) - מועמד לפרס המושל הכללי לשנת 1994
Alias Grace (1996) - זוכה פרס גילר לשנת 1996 ומועמד לפרס המושל הכללי לשנת 1996
The Blind Assassin (2000) - זוכה פרס בוקר לשנת 2000 ומועמד לפרס המושל הכללי לשנת 2000 ופרס דבלין לספרות בשנת 2002 (לצד ספר של הלן דוויט)
Oryx and Crake (2003) - מועמד לפרס המושל הכללי לשנת 2003
The Circle Game (1964) - זוכה פרס המושל הכללי לשנת 1966
Dancing Girls (1977) - זוכה פרס סנט לורנס לספרות בדויה ופרס המפיצים הקנדי לסיפור קצר
Wilderness Tips (1991) - מועמד לפרס המושל הכללי לשנת 1991
Anna's Pet (1980) - ביחד עם ג'ויס בארקהאוס
For the Birds (1990) - עם שלי טאנאקה
מרגרט דראמונד הייתה המלכה הרעיה השנייה של מלך סקוטלנד דייוויד השני.
מרגרט הייתה בתו של האביר סר מלקום דראמונד ורעייתו מרגרט.
מרגרט נישאה לסר ג'ון לוגי, אולם לא נולדו להם ילדים.
לאחר שהתאלמנה הפכה לפילגשו של המלך דייוויד השני, לאחר שהתאלמן מרעייתו הראשונה, ג'ואן מהמצודה ב-14 באוגוסט 1362.
המלך דייוויד השני נשא את מרגרט לאישה ב-20 בפברואר 1364 בפיף.
מאחר שלא נולדו להם ילדים התגרש המלך ממרגרט ב-20 במרץ 1369. מרגרט התנגדה לגירושים, ונסעה אל האפיפיור לאביניון בבקשה שיבטל את הגירושים.
המלך דייוויד השני נפטר בטרם האפיפיור הכריע בבקשה.
מרגרט נפטרה ב-31 בינואר 1375 או זמן קצר לאחר תאריך זה.
מרגרט , המכונה "העלמה מנורווגיה" או "הבתולה מנורווגיה" , הייתה נסיכה נורווגית ויורשת העצר לכתר הסקוטי.
בין השנים 1286 ועד מותה נחשבה למלכת סקוטלנד, אף ששלטונה היה שנוי במחלוקת, והיא מעולם לא הגיעה לסקוטלנד.
מרגרט נולדה ב-9 באפריל 1283, והייתה בתם של אריק השני, מלך נורווגיה ושל מרגרט מסקוטלנד, בתו של אלכסנדר השלישי, מלך סקוטלנד.
אמה נפטרה בלידתה ועל פי הגסטא אנליה תאריך הלידה ופטירת אמה הוא ב-9 באפריל, אולם על פי כרוניקת לנרקוסט מרגרט נולדה ב-27 או ב-28 בפברואר.
בשנת 1284 התכנס הפרלמנט הסקוטי ביוזמת המלך, והכריז על מרגרט, נכדתו (בת מרגרט בתו), כיורשת, אולם ב-1 בנובמבר 1285 אלכסנדר נשא לאישה את יולנד דה דרה בתקווה שיוולד לו בן יורש.
מרגרט נפטרה בטרם הוכתרה, בדרכה לסקוטלנד ב-26 בספטמבר 1290, והחלה תקופה בלא בית מלוכה שנמשכה כשש שנים, עד הכתרת ג'ון דה באליול כמלך ב-30 בנובמבר 1292.
מרגרט אייברי, היא שחקנית קולנוע וזמרת אמריקאית.
הייתה מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בשנת 1985 על תפקידה בסרט "הצבע ארגמן".
אייברי נולדה בעיר מנגום שבאוקלהומה וגדלה בסן דייגו, קליפורניה שם למדה ב"תיכון פויינט לומה".
לאחר מכן התקבלה לאוניברסיטת המדינה בסן פרנסיסקו, סיימה את לימודיה בהצטיינות ועם תואר בהוראה.
בזמן שעבדה בתור מורה מחליפה, הופיעה ושרה על מספר בימות תיאטרון.
הופעתה הראשונה של אייברי בסרט הייתה ב-1972, בסרט האימה הטלוויזיוני של סטיבן ספילברג "משהו רשע", ובקולנוע הופיעה לראשונה בתפקיד זונה בסרט "הארי המזוהם: כוח המגנום".
בתחילת דרכה הייתה אייברי שותפה להפקות קטנות כשהבולטת בהן הייתה "איזו דרך היא למעלה?".
הופעתה המפורסמת ביותר של אייברי הייתה בעיבוד הקולנועי של סטיבן ספילברג לספרה זוכה פרס פוליצר של אליס ווקר, "הצבע ארגמן".
על הופעתה בתור זמרת הבלוז שוג אייברי הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, יחד עם חברתה לסרט אופרה וינפרי.
ב-1992 שיחקה את מרטה סורס סבתו של מייקל ג'קסון בסדרה "הג'קסונים: חלום אמריקאי" המבוססת על המשפחה המוזיקלית ועל חמישיית הג'קסונים.
הופיעה ב-2008 בקומדיות "ברוך שובך רוסקו ג'נקינס" בתור אמו של רוסקו (מרטין לורנס) ו"לפגוש את הבראונים" בתור שרה בראון.
בשנת 2021 ביצעה הופעת אורח בתור דזייר בסיטקום "חדשים בשכונה" (אנ') ברשת CBS.
בשנת 2024 שיחקה בסדרה הקומית של נטפליקס, "האיש שלי בפנים" בתור פלורנס.
לאייברי בת אחת מנישואיה לרוברט גורדין האנט, ממנו התגרשה.
מרגרט "גרטה" אדלר הייתה שחיינית וקופצת למים יהודייה-אוסטרית.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) זכתה אדלר במדליית ארד במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי, יחד עם קלרה מילך, יוזפינה שטיקר וברטה זאריק בתוצאה של 6:17.0 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא עולם חדש של 5:52.8 דקות וגרמניה (6:04.6 דקות).
בנוסף, היא סיימה במקום 14 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:34.4 דקות.
באולימפיאדת פריז (1924) השתתפה אדלר בתחרויות הקפיצה למים וסיימה במקום שמיני ממקפצות 5 ו-10 מטר.
מרגרט ג'ורג' היא מחברת רומנים היסטוריים אמריקאית.
מרגרט ג'ורג' נולדה בנאשוויל טנסי.
אביה הצטרף למשרד החוץ האמריקני בהיותה בת ארבע, ומשום כך המשפחה נדדה ברחבי תבל בעקבות עיסוקו של האב.
היא הספיק להתגורר בטאיוואן עד גיל 6, ישראל (אז התגוררה ברמת גן ולמדה בבית ספר טביטה ביפו) וגרמניה (בערים בון וברלין), לפני שמלאו לה שלוש עשרה ואז חזרה המשפחה לארצות הברית.
היא בוגרת תואר ראשון באוניברסיטת טופט (Tufts) ותואר שני מאוניברסיטת סטנפורד בביולוגיה וספרות אנגלית.
היא עבדה ככתבת מדע במשך מספר שנים במכונים הלאומיים לבריאות בבתסדה מרילנד.
היא גם גרה באל סלוודור ושוודיה.
כיום היא מתגוררת במדיסון עם בעלה, הפרופסור לאופתלמולוגיה פול קופמן מאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
ג'ורג' החלה לכתוב בהיותה בת עשר.
בחטיבת הביניים החלה לכתוב רומנים, אולם לא הראתה אותם לאיש, פרט לכמה חברים קרובים.
רק כשסיימה לכתוב ספר היא ניסתה לפרסמו.
למרות שהיא ידועה כיום בשל הרומנים ההיסטוריים שלה, היא כתבה בסוגות רבות ושונות: מדע בדיוני, ספרי נעורים, הומור, רומן רומנטי, פעולה והרפתקאות, לפני שהקדישה עצמה לז'אנר הספרותי בו היא פעילה היום.
ספרה הראשון, "אני, הנרי השמיני, עם הערות מאת ליצן החצר שלו", ראה אור במקור באנגלית ב-1986 (תורגם לעברית ויצא לאור בהוצאת אחוזת בית ב-2010), קבע את דפוס כתיבתה הנוכחי.
היא הקדישה לכתיבת הספר המחזיק קרוב לאלף עמודים למעלה מ-15 שנה, במהלכם קראה כ-300 ספרים על המלך והתקופה וביקרה שלוש פעמים באנגליה לצורך המחקר.
ברומן ציירה ג'ורג' את הנרי השמיני כגיבור חיובי.
ספרה The Memoirs of Cleopatra (זכרונותיה של קלאופטרה) עובד לסרט טלוויזיה בשם "קלאופטרה" בשנת 1999, שהיה מועמד לפרס אמי בכיכובם של Leonor Varela בתפקיד קלאופטרה, בילי זיין כמרקוס אנטוניוס וטימותי דלטון בתפקיד יוליוס קיסר.
בהמשך לתחביבה - איסוף וגידול צבים היא הייתה מחברת-שותפה של ספר ילדים על צבים בשם Lucille Lost.
ספרה האחרון Elizabeth I, יצא לאור באפריל 2011, הרומן מתמקד בשנים האחרונות לשלטונה של אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, ימיו של שייקספיר, הניצחון על הארמדה הספרדית וגילוי העולם החדש.
כתבה ספרים נוספים על מרים המגדלית והלנה מטרויה.
הספר הבא אותו מתכוונת ג'ורג' לכתוב יעסוק בבודיקיאה, ויתמקד במאבק של בודיקיאה ברומא ובנירון קיסר.
בעברית: אני, הנרי השמיני, עם הערות מאת ליצן החצר שלו, הוצאת אחוזת בית, מאנגלית: צילה אלעזר, 2010.
הספר הוא אוטוביוגרפיה בדיונית, שלכתיבתה ערכה הסופרת מחקר מעמיק של 14 שנה וקראה כ-300 ספרים בנושא.
מרגרט אוסבורן דופונט הייתה טניסאית אמריקאית, שהשתתפה בתחרויות בשנות ה-40 ושנות ה-50. היא דורגה במקום הראשון בעולם בשנת 1947.
היא זכתה ב-37 תוארי גראנד סלאם, חמישית בכל הזמנים, מהם 6 ביחידות, 21 בזוגות נשים ו-10 בזוגות מעורבים, זאת ללא השתתפות כלל באליפות אוסטרליה הפתוחה.
מרגרט אוסבורן דופונט זכתה לראשונה בטורניר גראנד סלאם בשנת 1946 ובפעם האחרונה בשנת 1962. הזוג אוסבורן דופונט/לואיז ברוף זכה 20 פעמים בתחרויות גראנד סלאם לזוגות נשים (כמו זוג מרטינה נברטילובה/פאם שרייבר).
מרגרט אוסבורן התחתנה עם ויליאם דופונט בשנת 1947. בהתאם להסכם עם בעלה, היא לא השתתפה בתחרויות באוסטרליה.
בשנת 1967 נכללה מרגרט אוסבורן דופונט בהיכל התהילה הבינלאומי בטניס.
חצי גמר זכייה זכייה זכייה זכייה חצי גמר גמר גמר זכייה--- גמר?
זכייה חצי גמר זכייה זכייה זכייה-- 9 / ?
מרגרט דונלדסון היא פסיכולוגית בריטית, פרופסור לפסיכולוגיה התפתחותית באוניברסיטת אדינבורו.
ידועה בשל עבודתה בתחום החשיבה של ילדים.
דונלדסון למדה באוניברסיטת אדינבורו ולאחר סיום לימודיה החלה ללמד באוניברסיטה כמורה.
בשנת 1980, היא התמנתה כפרופסור לפסיכולוגיה התפתחותית.
תחום ההתעניינות המחקרי העיקרי שלה היה מחקר של המחשבה והשפה האנושיות.
בשלב מוקדם בקריירה שלה בילתה תקופה במכון למדעי החינוך (Institut Des Sciences L'Education) של ז'אן פיאז'ה בז'נבה, והושפעה רבות מניסיונה שם.
מאוחר יותר הביאו אותה מחקריה לתהייה אודות כמה היבטים חשובים של התאוריה של פיאז'ה, שאותם דחתה מאוחר יותר בספרה "חשיבתם של ילדים".
לאחר מכן יצאה ללימודים בארצות הברית באמצעות מלגת לימודים על שם ג'ון היי ויטני, ועבדה עם ג'רום ברונר בפרויקטים לפיתוח תוכניות לימודים.
ברונר תיאר את ספרה של דונלדסון "חשיבתם של ילדים" כאחד הספרים החזקים, החכמים והאינפורמטיביים ביותר על התפתחות מוחו וחשיבתו של הילד, והעריך שהשלכותיו של הספר על החינוך הן עצומות.
מרגרט ברק-וייט הייתה צלמת אמריקאית ממוצא יהודי, הצלמת המערבית הראשונה שהורשתה להיכנס לברית המועצות, האישה האמריקאית הראשונה שהייתה כתבת וצלמת צבאית והצלמת הראשונה שהורשתה לעבוד באזורי קרב במלחמת העולם השנייה.
מרגרט ברק-וייט נולדה ב-14 ביוני 1904 ברובע הברונקס, ניו יורק, ארצות הברית.
בהיותה פעוטה עברה משפחתה לבאונד ברוק, ניו ג'רזי.
אביה, ג'וזף וייט, היה ממציא ומהנדס מצליח ממוצא יהודי-פולני ואמה, מיני (ברק) וייט, אנגלייה-אירית, עסקה בתחום ההוצאה לאור לעיוורים.
היו לה שני אחים – רות ורוג'ר.
היא הייתה מאוד קרובה לאביה ולימים הושפעה מאהבתו הגדולה לצילום, לטבע ולמכונות.
תחומי העניין המוקדמים שלה היו ביולוגיה וטכנולוגיה והיא החלה את לימודיה בקולג' תוך שאיפה להפוך למדענית.
בשנת 1921 היא נרשמה לקורס בבית הספר לצילום קלרנס וייט (Clarence H.
White) באוניברסיטת קולומביה בניו יורק והמשיכה ללימודי הרפטולוגיה באוניברסיטת מישיגן, שם פגשה את בעלה הראשון, אוורט צ'פמן.
את לימודיה האקדמיים בתחום הביולוגיה סיימה באוניברסיטת קורנל בניו יורק בשנת 1927. במהלך לימודיה בקורנל עבדה כצלמת עבור ספר המחזור השנתי Cornell Alumni News.
בצילומים רבים בחרה להתמקד בטבע ובמיוחד בבניינים גותיים המוקפים עצים.
בעקבות פרסומים אלו החלה ברק-וייט לקבל הצעות עבודה מאדריכלים שביקשו ממנה לצלם את הבניינים שלהם לצורך פרסום.
בתקופה זו פיתחה את המיומנות שלה בקומפוזיציה של תמונה ואת סגנונה אשר הושפע מהפיקטוריאליזם: צילום במיקוד רך שבו התצלומים נראים כמו ציורים.
בשנת 1929 היא הקימה סטודיו לצילום בקליבלנד, אוהיו, והתמחתה בצילום תעשייתי ואדריכלי.
בתקופה זו, לאחר גירושיה מצ'פמן, היא אימצה לעצמה את השם ברק-וייט, המשלב את שמות המשפחה של אביה ושל אמה.
בשנים 1928 - 1936 הקריירה שלה התבססה בעיקר על צילומים של פעילות ותוצרים של תעשיות רבות: מכוניות, שעונים, נייר, גורדי שחקים ועוד.
את התקופה התעשייתית שלה היא החלה בצילום מפעלי פלדה וזו הייתה אהבתה הגדולה מבין התעשיות השונות.
המשרה הראשונה שלה בתחום זה הייתה במפעל אוטיס סטיל מיל (Otis Steel Mill) בקליבלנד.
זו הייתה הפעם הראשונה שתעשיית הפלדה צולמה באופן המבקש להבליט את הדרמה והריגוש החזותי בתחום שביטא את שיאו של העידן התעשייתי באמריקה.
ברק-וייט האמינה כי תפקידה של האמנות הוא למצוא יופי בדברים הגדולים של התקופה ושבימיה אותו דבר גדול היה התעשייה.
בעקבות הצלחת חוברת פרסום שבה הופיעו צילומיה, ברק-וייט הועסקה על ידי מפעלי פלדה נוספים רבים.
תצלומי ייצור הפלדה שלה משכו תשומת לב רבה ובמאי 1929 היא הוזמנה על ידי הנרי לוס (Henry Luce), עורך המגזין טיים, לעבוד כצלמת קבועה עבור המגזין החדש פורצ'ן, שמטרתו הייתה לבטא את היופי והתחכום שבתעשייה המודרנית.
במסגרת עבודתה בפורצ'ן ברק-וייט נשלחה לתעד תעשיות רבות ומגוונות בכל רחבי ארצות הברית, מייצור נעליים במסצ'וסטס ועד למכרות פחם בפנסילבניה.
במקרים רבים נאלצה להסתכן פיזית על מנת להשיג את הצילומים שרצתה.
לעיתים קרובות היא טיפסה על בניינים גבוהים, חשפה את עצמה לטמפרטורות קיצוניות ומיקמה את המצלמה שלה במקומות מסוכנים.
בשלב מסוים נפוצה שמועה שהיא למעשה גבר שהשתמש בשם של אישה על מנת לזכות בפרסום.
בשנת 1930 הייתה ברק-וייט לזרה הראשונה שהורשתה להיכנס לברית המועצות.
היא נשלחה לשם על ידי מגזין פורצ'ן לתעד התקדמויות בתעשייה מאז המהפכה הרוסית בשנת 1917 ולאור תוכנית החומש של סטלין.
ב-1934 היא נסעה למערב התיכון של ארצות הברית כדי לסקר את תנאי הבצורת ב"אגן האבק" (Dust Bowl).
ב-1936 פגשה את ארסקין קלדוול Erskine Caldwell, מחבר הספר הפופולרי והפרובוקטיבי Tabacco Road ומי שעתיד היה להיות בעלה השני, והם נסעו יחד לדרום לתעד את מצוקת האיכרים בעקבות השפל הכלכלי הגדול.
שלב זה בקריירה שלה היווה נקודת מפנה בגישתה וכעת התעורר בה הרצון לתאר את המציאות האנושית כפי שהיא במקום לצלם תמונות משכנעות עבור פרסומות.
ב-1936 החלה ברק-וייט את הקשר ארוך הימים שלה עם כתב העת לייף שהיה לאחד מכתבי העת המצולמים המצליחים בארצות הברית.
היא הייתה אחת מארבעת אנשי צוות הצילום הראשונים של המגזין ולאורך הקריירה שלה שמרה על קשר מקצועי גמיש עם כתב העת אשר איפשר לה להקדיש זמן לפרויקטים אישיים.
תצלומיה מבניית סכר פורט פק (Fort Peck Dam) הופיעו על שער הגיליון הראשון של כתב העת בליווי מאמר שכתבה שבו תיארה את החיים של עובדי הסכר.
תצלומים של ברק-וייט מאירועים אמריקניים מרכזיים כמו מלחמות, שיטפונות ומהומות נעשו לחלק מרכזי בכתב העת.
היא התמחתה ב"מאמרים מצולמים": תמונות עוקבות המלוות בכיתובים שסיפקו לאנשים חדשות ומידע בצורה חדשנית.
ברק-וייט ביקשה מלייף לשלוח אותה לירח ברגע שזה יתאפשר.
ברק-וייט סיקרה את מלחמת העולם השנייה עבור לייף ועבדה גם עבור כוחות הביטחון של ארצות הברית כצלמת הצבאית הראשונה.
ב-1941 שוב הייתה במשימת צילום ברוסיה.
למרות שבאופן רשמי נאסרה כניסתם של צלמים זרים, היא זכתה לאישור מיוחד הודות לעבודתה הקודמת.
היא הייתה הצלמת הזרה היחידה ברוסיה כאשר פלשה גרמניה לרוסיה באותה השנה.
ב-22 ביולי היא צילמה את ההפצצה של הכיכר האדומה מהגג של השגרירות האמריקאית במוסקבה.
ב-1942 היא חצתה את האוקיינוס האטלנטי לכיוון צפון אפריקה בספינה שנפגעה מטורפדו וטבעה.
היא ניצלה בזכות סירת הצלה והצליחה לצלם את הניצולים מנופפים למטוס החיפוש הבריטי.
בזמן המלחמה צילמה ברק-וייט כל אחד מראשי בעלות הברית: צ'רצ'יל, סטלין ורוזוולט.
ב-1943 הייתה ברק-וייט לאישה הראשונה שטסה במשימה קרבית ולאישה הראשונה בתפקיד צלמת של חיל האוויר של צבא ארצות הברית.
בהתקפה אווירית על תוניס, היא טסה ב-B-17 לצד הטייס פול טיבטס שעתיד היה להפיל את פצצת האטום על הירושימה.
היא סיקרה את המערכה הראשונה של חיל הרגלים של בעלות הברית בצפון אפריקה ובאיטליה.
בסוף המלחמה היא סופחה לארמייה השלישית של גנרל ג'ורג' פטון שחצתה את הריין והייתה בין הראשונים שצילמו את מחנות הריכוז הנאציים וחשפו תמונות שזעזעו את העולם.
היא צילמה את שחרור מחנה הריכוז בוכנוואלד בגרמניה ומאוחר יותר תיארה את חוויותיה בספר Dear Fatherland, Rest Quietly (1946).
ביקורת ציבורית וחשד לפעילות קומוניסטית
בשנות החמישים המוקדמות, ובמסגרת המקרתיזם שסחף את ארצות הברית, ברק-ווייט נחשדה בפעילות קומוניסטית.
ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית ציינה את ברק-וייט 13 פעמים בחשד למעורבות עם קבוצות שביטאו אידאולוגיות זרות או תעמולה אנטי אמריקנית.
בנוסף, נפתח תיק כבן 200 עמודים על שמה ב-FBI .
בספטמבר 1951 הפובליציסט ווסטברוק פגלר (Westbrook Pegler) פרסם סדרת מאמרים בהם האשים את ברק-וייט בקשרים קומוניסטיים.
כהוכחה לטענתו, פגלר הדגיש את ביקוריה של ברק-וייט ברוסיה, את העובדה שפרסמה תצלומים המתארים את נקודות השפל של אמריקה ואת קשריה עם הצבא האמריקני.
בנוסף, היא השתתפה בקונגרס הראשון של אמנים אמריקאים (First American Artists Congress) בשנת 1936 שיצא נגד פשיזם ועודד חופש ביטוי אמנותי.
פרסום זה גרר סערה ציבורית סביב פעילותה.
ברק-וייט הכחישה בתוקף כל קשר עם המפלגה הקומוניסטית.
מעקב על הדואר שלה ועל תיקיה במהלך נסיעותיה למדינות זרות לאורך מספר שנים לא העלה דבר בנוגע לריגול או לקשרים קומוניסטיים.
ב-28 במאי 1947, שמה הוסר מרשימות הביטחון של ה-FBI.
ביוני 1924 נישאה ברק-וייט לאוורט צ'פמן, סטודנט להנדסה שפגשה במהלך לימודיה באוניברסיטת קולומביה.
בעקבות חיכוכים עם אמו של צ'פמן, נישואים אלה הסתיימו לאחר כשנה.
ב-1939 נישאה לסופר ארסקין קולדוול, שאותו פגשה במהלך עבודתם המשותפת על הספר "ראית את פניהם" (You Have Seen Their Faces) ).
בשל היעדרויותיה התכופות במהלך מלחמת העולם השנייה תבע קולדוול בסופו של דבר גט.
לברק-וייט היו בני זוג נוספים, אך היא מעולם לא נישאה שוב.
ב-1947 נסעה ברק-וייט להודו כדי לתעד את הגירת ההינדים והמוסלמים בעת מתן העצמאות וחלוקת הודו ופקיסטן.
היא הייתה האדם האחרון שראיין וצילם את גנדי שעות ספורות לפני ההתנקשות בחייו ב-1948. הצילום האחרון שהיא צילמה את גנדי ליד גלגל הטוויה שלו הפך מאז לצילום מפורסם.
בשנים 1949 ועד 1953 צילמה את החיים תחת משטר האפרטהייד בדרום אפריקה וכן את מלחמת קוריאה.
שני המאמרים המצולמים האחרונים שלה היו על ישועים באמריקה ועל אמריקה כפי שהיא נראית מן האוויר.
ב-1954, לאחר חזרתה מקוריאה, אובחנה אצל ברק-וייט מחלת פרקינסון.
על מנת לעזור לאחרים הסובלים מאותה מחלה, הרשתה ללייף לפרסם מאמר מצולם המתעד את ניסיונותיה להתאושש מניתוח שעברה.
ב-1959 התפרסמה בלייף כתבה על ההתמודדות שלה עם מחלת פרקינסון שצולמה על ידי ידידה הטוב אלפרד אייזנשטאדט.
בשנת 1969 נאלצה לפרוש מכתב העת.
יכולת התפקוד שלה הידרדרה בהדרגה והיא עבדה על כתיבת האוטוביוגרפיה שלה ועל תערוכה של יצירותיה בבוסטון.
בנוסף לצילום, היו לברק-וייט אהבה וכישרון גם לכתיבה: בנוסף לאוטוביוגרפיה שלה היא כתבה חמישה ספרים וארבעה ספרים נוספים בשיתוף עם אחרים.
במחווה לחייה של ברק-וייט, פרסם לייף את תצלומיה הנודעים ביותר לצד הספד שכותרתו - "תמונותיה היו חייה".
מרגרט גרן בוסיקו הייתה אשת עסקים ונדבנית פריזאית נודעת.
יחד עם בעלה אריסטיד בוסיקו יסדה את חנות הכלבו הראשונה בפריז, לה בון מרשה , ואת מלון לוטציה בעיר.
על שמה כיכר בוסיקו בפריז, ובה מוצב פסל מעשה ידי פאול מורו-ווטיה המציג את מאדאם בוסיקו לצד הברונית קלרה הירש.
מרגרט גרדינר היא עיתונאית אמריקאית ילידת דרום אפריקה וזוכת תחרות מיס תבל 1978. גרדינר הייתה הזוכה הראשונה מדרום אפריקה.
גרדינר נולדה בקייפטאון, דרום אפריקה.
ב-1978, בגיל 18, היא נבחרה למיס רפובליקת דרום אפריקה ובאותה שנה נבחרה למיס תבל מתוך 75 מתמודדות בתחרות.
היא למדה לתואר ראשון בפסיכולוגיה במכללת צ'ארלסטון וכתבה שני ספרים על בריאות ויופי, גרדינר התחנכה בקתדרלת סנט ג'ורג', אותה כנסייה בה דזמונד טוטו מטיף.
היא חברה באיגוד העיתונאים הזרים בהוליווד הבוחרת מדי שנה את המתמודדים והזוכים בפרס גלובוס הזהב ועובדת כעיתונאית בטלוויזיה ובעיתונות הכתובה בלוס אנג'לס.
גרדינר נשואה לאנדרה נל, פרופסור לרפואת ילדים ובריאות הציבור באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס .
מרגרט גרייס בונדפילד ׁ הייתה פוליטיקאית בריטית מטעם מפלגת הלייבור ופעילה למען זכויות האישה.
בונדפילד הייתה האישה הראשונה שכיהנה בקבינט ממשלת בריטניה, כשהתמנתה לתפקיד שרת העבודה בשנת 1929 בממשלתו של רמזי מקדונלד.
קודם לכן, בונדפילד הייתה מהנשים הראשונות שהובילו את האיגודים המקצועיים.
בונדפילד נולדה ב-17 במרץ 1873 בדרום-מערב אנגליה, העשירית מתוך 11 ילדים.
אביה היה איש מפלגת הלייבור ואקטיבסט פוליטי כנגד חוקי הדגן.
כשהייתה בונדפילד תינוקת, אביה איבד את עבודתו.
כתוצאה מכך, משפחתה של בונדפילד חיה במחסור כלכלי רב.
עם זאת, הוריה דאגו לכך שתישאר משכילה, גם ללא השכלה פורמלית.
בגיל 14, החלה לעבוד בחנות לרקמות, והזדעזעה מתנאי העבודה.
זעזוע זה הוביל אותה להיאבק בהמשך למען זכויות עובדים ולפעילות בארגונים סוציאליסטיים.
בשנת 1898 קיבלה תפקיד בכיר באחד מאיגודי העובדים במדינה, והייתה פעילה בו מאוד.
בשנת 1904 החלה להיאבק גם עבור זכות בחירה לנשים.
היא טענה כי לא ניתן להגביל את זכות הבחירה של אדם לפי מעמדו או מגדרו.
לאחר שעזבה את האיגוד המקצועי בו פעלה בשנת 1908, הקימה שדולה פמיניסטית במפלגת הלייבור.
במסגרת שדולה זו, ניסתה בונדפילד להעביר הצעה בוועידת המפלגה התחייב את המפלגה להתנגד לכל חוק הקשור לזכויות כלשהן שאינו כולל גם נשים.
בסופו של דבר בונדפילד שוכנעה להשהות את הצעה זו, דבר שעורר עליה זעם מצד חברותיה למאבק.
בשנת 1910, כשנשים יכלו לראשונה להתמודד ולהצביע בבחירות המקומיות בבריטניה, התמודדה בונדפילד על מקום בעיריית לונדון, אך הפסידה.
היא הפסידה שוב בבחירות שנערכו בשנת 1913. בשנים אלו בונדפילד אף נסעה להרצות בארצות הברית בכל הקשור לזכות ההצבעה לנשים ולזכויות עובדים.
היא גם נאבקה למתן הטבות ממשלתיות לאמהות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, החלה לפעול בונדפילד כנגדה המלחמה, אף על פי שלא הייתה פציפיסטית.
היא אף ארגנה במרץ 1915 כנס בברן שבשווייץ שקרא למשא ומתן בין המדינות המשתתפות במלחמה.
עם סיום המלחמה בנובמבר 1918 טענה בונדפילד כי תנאי הכניעה שנכפו על גרמניה אינם הוגנים.
באפריל 1920 נסעה לכנסים בינלאומיים ברחבי העולם, בהם גם בברית המועצות.
בונדפילד התרשמה לטובה מן המדינה הקומוניסטית שעתה קמה, ובמיוחד ממנהיגה ולדימיר איליץ' לנין.
מאוחר יותר שינתה את דעתה וראתה בקומוניזם שיטה אנטי-דמוקרטית ודיקטטורית, והתנגדה לצירופה של המפלגה הקומוניסטית הבריטית למפלגת הלייבור.
בשנת 1920 ניסתה להתמודד על מקום בפרלמנט.
היא הגדילה באופן משמעותי את המצביעים למפלגת הלייבור במחוז בו התמודדה, אך בסופו של דבר הפסידה ב-3,371 קולות למועמד מן המפלגה הליברלית.
בשנת 1922 ניסתה להתמודד שוב על מקום בפרלמנט, אך הפסידה בכ-5,400 קולות.
בנובמבר 1923 נפלה ממשלתו השמרנית של סטנלי בולדווין.
בבחירות שנערכו כחודש לאחר מכן בונדפילד הצליחה להיבחר לפרלמנט עם רוב של 4,306 קולות על יריבה מן המפלגה השמרנית.
בבחירות אלו אף אחת מן המפלגות הגדולות לא הצליחה להשיג רוב מוחלט בבית הנבחרים, דבר שהוביל לעירפול בכל הקשור להרכב הממשלה.
בסופו של דבר המפלגה הליברלית לא הסכימה להיכנס לממשלה שמרנית, והמפלגה השמרנית לא הסכימה להקים ממשלת מיעוט.
כתוצאה מכך, הוקמה ממשלת מיעוט של מפלגת הלייבור בראשותו של רמזי מקדונלד.
בזמן זה שימשה בונדפילד כעוזרתו של שר העבודה, תפקיד שאילץ אותה להתפטר מן ארגוני העבודה שאותם הובילה.
התפטרות זו עוררה על בונדפילד ביקורת רבה מצד איגודים מקצועיים שונים, בהתחשב בכך שהיא האישה הראשונה שהגיעה לעמדות כה בכירות.
במסגרת תפקידה הפוליטי, בונדפילד נסעה רבות לחו"ל.
עם חזרתה מביקור בקנדה באוקטובר 1924, גילתה בונדפילד כי ממשלתו של מקדונלד נפלה בעקבות הצבעת אי אמון בפרלמנט.
סיכוייה של מפלגת הלייבור לנצח היו קלושים, בעקבות פרשת מכתב זינובייב- מכתב שנשלח לכאורה על ידי המנהיג הסובייטי גריגורי זינובייב לסוציאליסטים הבריטים אשר קרא למהפכה סוציאליסטית אלימה בבריטניה.
המכתב פורסם כמה ימים לפני הבחירות, והוביל לניצחון שמרני מוחץ.
בונדפילד עצמה איבדה את מושבה בפרלמנט בהפרש של פחות מ-1,000 קולות.
לאחר ההפסד, חזרה בונדפילד לעבודתה בניהול איגודים מקצועיים.
ביוני 1926 הצליחה להיבחר מחדש לפרלמנט ברוב של כ-9,000 קולות.
באותה התקופה לקחה חלק בוועדה אשר מונתה על ידי הממשל השמרני, ובחנה רפורמות במערכת האבטלה.
בונדפילד חתמה על המלצות הוועדה אשר הפכו בסופו של דבר לחוק.
הפעילות בוועדה קידמה את מעמדה של בונדפילד בקרב תנועת הלייבור.
ב-29 במרץ 1928 התקיימה הצבעה בפרלמנט על מתן זכות הצבעה לכל הגברים והנשים מעל גיל 21 (ללא קשר למעמדם הכלכלי).
בונדפילד שיבחה את ההצעה, אשר בסופו של דבר הפכה לחוק.
חוק זה הוסיף 4 מיליון מצביעים (בעיקר נשים) לפנקס הבוחרים לקראת הבחירות של שנת 1929. בבחירות שנערכו במרץ 1929 הצליחה בונדפילד להיבחר בקלות, אך מפלגת הלייבור נאלצה שוב להקים ממשלת מיעוט.
בממשלה החדשה התמנתה בונדפילד לשרת העבודה, והייתה לאישה הראשונה בתולדות המדינה שכיהנה כשרה בממשלה.
תקופת כהונתה התאפיינה באבטלה גואה אשר הגדילה את ההוצאה הממשלתית על קצבאות.
האבטלה הובילה למתיחות בין ההוצאות הרבות על הקצבאות לבין רבים במפלגת הלייבור אשר רצו לתמוך במובטלים.
בסופו של דבר, בונדפילד החליטה להגביל את קצבאות האבטלה.
מדיניותה בנושא קיבלה ביקורת רבה מצד האופוזיציה, וכאשר בונדפילד רצתה להגביל את הזכאות לקצבאות אבטלה, היא נדחתה גם על ידי מפלגתה שלה.
בשנת 1931 התעמק המשבר עם החלשות הבנקים באירופה.
בחודשים שלאחר מכן התפרקה הממשלה.
מקדונלד הקים ממשלה עם השמרנים והליברלים, בעוד שמרבית חברי הלייבור ׁ(ובהם בונדפילד) פרשו לאופוזיציה.
בבחירות שנערכו באותה השנה, מפלגת הלייבור נחלשה באופן משמעותי, ובונדפילד הפסידה את מקומה בפרלמנט.
לאחר ההפסד חזרה בונדפילד לאיגודים המקצועיים, אם כי לעמדות פחות בכירות.
היא ניסתה להיבחר לפרלמנט ב-1935, אך נכשלה.
ב-1938 פרשה מתפקידה באיגודים המקצועיים.
בניגוד לעמדותיה במלחמת העולם הראשונה, בונדפילד תמכה בממשלה ביציאה למלחמת העולם השנייה.
בבחירות שנערכו כחודשיים לאחר סיום המלחמה, בונדפילד חזרה לתמוך בלייבור.
בשנת 1948 פרסמה אוטוביוגרפיה, שהתקבלה בביקורות צוננות.
היא הייתה בריאה למדי עד לחודשיה האחרונים.
בשנת 1953 חלתה ועברה להתגורר בבית אבות.
היא נפטרה ב-16 ביוני 1953 בסארי, וגופתה נשרפה.
מרגרט, נסיכת דנמרק (בדנית: Margrethe af Danmark; 17 בספטמבר 1895 - 18 בספטמבר 1992), הייתה אמה של אנה, מלכת רומניה.
מרגרט נולדה ב-17 בספטמבר 1895 בארמון ברנסטורף, קופנהגן, לולדמר, נסיך דנמרק, בנו הצעיר של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק, ולמארי, נסיכת אורליאן, בתם של הנסיך רובר, דוכס שארטר ופרנסואז, נסיכת אורליאן.
הוריה הסכימו מראש שכל בניהם יגדלו על פי הדת הלותרנית, וכל בנותיהם על פי הדת הקתולית, ומרגרט הייתה הנסיכה הדנית הראשונה מאז הרפורמציה שהייתה קתולית.
ב-9 ביוני 1921 התחתנה מרגרט עם רנאטו, נסיך בורבון-פארמה, בנו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה, ממנו נולדו לה 4 ילדים.
המשפחה התגוררה בעיקר בצרפת, שם נולדו ארבעת ילדיהם.
בשנת 1939 ברחה המשפחה מהנאצים ונמלטה לספרד, משם הם נסעו לפורטוגל, ולאחר מכן לארצות הברית.
שם, בניו יורק, התפרנסה מרגרט ככובענית, בעוד בעלה עבד בחברת גז ובתה כמוכרת בחנות.
לאחר המלחמה הם חזרו לפריז, ומאוחר יותר עברו להתגורר בדנמרק.
בשנת 1947, הם לקחו את בתם, אן, לחתונה של הנסיכה אליזבת והנסיך פיליפ, אשר שניהם, כמו הנסיכה מרגרט, היו צאצאים ישירים של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
בחתונה, פגשה הנסיכה אן את בעלה לעתיד, מיכאי הראשון, מלך רומניה.
מרגרט מתה ב-18 בספטמבר 1992, יום אחד לאחר יום הולדתה ה-97, ביום ההולדת ה-69 של בתה אן.
ב-9 ביוני 1921 התחתנה מרגרט עם רנאטו, נסיך בורבון-פארמה, בנו של רוברטו הראשון, דוכס פארמה, ממנו נולדו לה 4 ילדים:
ז'אק, נסיך בורבון-פארמה (1922–1964), התחתן עם בירגיט אלכסנדרה מריה, רוזנת הולשטיין-לדרבורג
אן, נסיכת בורבון-פארמה (1923–2016), התחתנה עם מיכאי הראשון, מלך רומניה
מישל, נסיך בורבון-פארמה (נולדה ב-1926), התחתן עם יולנדה דה ברוי-רוול, ולאחריה עם מריה פיה, נסיכת סבויה
אנדרה, נסיך בורבון-פארמה (1928–2011), התחתן עם מרינה גאקרי
ליידי מרגרט בופורט, רוזנת ריצ'מונד ודרבי הייתה אמו של הנרי השביעי, מלך אנגליה, שמלך מ-22 באוגוסט 1485 ועד מותו, ב-21 באפריל 1509.
מרגרט הייתה נינתו של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר.
ג'ון, בנו של המלך אדוארד השלישי ודודו של המלך ריצ'רד השני, היה אחד האנשים החזקים באנגליה ובעל קרבת דם לשושלת המלכים מבית לנקסטר ששלטה באנגליה.
היא הייתה היורשת היחידה של ג'ון מגאונט וירשה אחוזות, אדמות ונכסים רבים.
נכסיה הרבים, בנוסף לקרבת הדם שלה לשושלת לנקסטר, הפכו אותה לאחת הנשים החזקות בממלכה ובעלת אפשרות לרשת את כס המלוכה.
מרגרט הייתה נשואה ארבע פעמים, אך נישואיה היו משניים לשאיפתה להעלות את בנה לשלטון ומערכות יחסיה עם בעליה נבעו מצורך פוליטי ולא מרגשות אישיים.
היא מתה בשנת 1509, כחודשיים לאחר מותו של בנה המלך ולאחר נישואיו והכתרתו של נכדה, המלך הנרי השמיני.