tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ח'ליג' פארס (בפרסית: خلیج فارس, שפירושו "המפרץ הפרסי") הוא טיל בליסטי חד-שלבי נגד מטרות ימיות (ASBM) תוצרת משרד ההגנה האיראני.
הטיל מבוסס על טיל הפאתח 110, והוא מצויד במנוע דלק מוצק, המאפשר לו לשאת רש"ק במשקל 650 ק"ג לטווח של 300 ק"מ.
מערכת ביות אלקטרו-אופטית מאפשרת לו דיוק של 8.5 מטרים.
הטיל נוסה לראשונה בשנת 2008 בתרגיל "הנביא הגדול 3".
במהלך פיתוחו בוצעו שני ניסויי שיגור לכל הפחות, במסגרת אחד מהם נלקחו ופורסמו תמונות מתוך ראש הביות.
המערכת השלמה הקשורה לטיל, הוצגה לראשונה בפברואר 2011 על ידי מפקד משמרות המהפכה, עלי ג'עפרי, שהודיע שהטיל נכנס לייצור סדרתי.
סוכנות הידיעות האיראנית Fars News פרסמה צילום של הטיל פוגע במטרה ימית בהצלחה.
עוזי רובין, מומחה ישראלי בתחום, טען כי לטיל יכולות מפירות איזון, אם ייעשה בו שימוש כנגד מטרות אמריקאיות במצר הורמוז.
ח'ליל רסאס, או ח'ליל ריסס היה מחלוצי צילום העיתונות הפלסטיני.
הוא תיעד לוחמים פלסטיניים לפני 1948 ובמהלך מלחמת העצמאות, לעיתים תוך שהוא מוטמע בכוחותיו של עבד אלקאדר אלחוסייני.
עבודותיו של רסאס נמצאו במספר מקומות, אחדות נבזזו מחנותו במהלך המלחמה, אחדות נלקחו מכיסו של לוחם פלסטיני שמת בקרב, בעוד שרבות אחרות נלקחו מחנות צילום בשכונת ממילא, לאחר שעלתה באש במהלך הקרבות.
רבות מהתמונות נמצאות היום בארכיון "ההגנה" ובארכיון צה"ל.
רסאס נולד בשנת 1926 בירושלים, למשפחה פלסטינית-נוצרית.
אביו, אבראהים, היה מחלוצי הצילום בירושלים בראשית המאה ה-20. הוא נפטר בשנת 1974 מהתקף לב.
רסאס נודע בזכות צילומי אירועי המלחמה בסביבות העיר העתיקה בירושלים ובחברון.
בשנות ה-40 הוא עסק בצילום בארץ ישראל ובישראל עד 1954. בין השאר עבד עם סוכנות AP, עם המגזין המצרי "הילאל" ועם היומון "פלסטיין פוסט" (ג'רוזלם פוסט).
לאחר נישואיו ב-1954 ובעקבות קשיים כלכליים נסע לעבוד בערב הסעודית.
בשנת 1956 חזר לירושלים ועבד עם אביו בסטודיו רסאס.
ב-1967 החנות עברה למשכנה החדש ברחוב א-זהרה.
עד לשנת 1970 הוא עסק, יחד עם אחיו, וואהיב, בתיעוד תיירים המבקרים במסגד אל-אקצא.
ח'ליל אסמאעיל אבראהים אל-חיה , הידוע בכינויו אבו אוסאמה, הוא טרוריסט פלסטיני, חבר החמאס, אשר משמש ראש הארגון ברצועת עזה מאז אוקטובר 2024. נבחר למועצה המחוקקת הפלסטינית ב-25 בינואר 2006 כנציג העיר עזה.
תיפקד בעבר כסגן לראש התנועה ברצועת עזה, יחיא סינוואר, וכראש משרד המדיה של חמאס.
התגורר בשכונת שג'אעייה במזרח העיר עזה וכיום מתגורר בקטר.
היה בכלא הישראלי במשך שלוש שנים בשנות התשעים המוקדמות.
בשנת 2025 אל ערביה דיווחה כי אל-חיה היה יעד לחיסול הנהגת חמאס בקטר של חיל האוויר ושב"כ, אך החיסול כשל והוא נותר בחיים.
אל-חיה נולד ברצועת עזה בשנת 1960. הוא השתייך לארגון "האחים המוסלמים" בראשית שנות ה-80 במהלך לימודיו באוניברסיטה האסלאמית.
הוא הצטרף לפעילויותיו בתחומי הדעוה, התרבות, החינוך וההתאגדויות והיה פעיל גוש האסלאמי – המסגרת הסטודנטיאלית של הארגון.
ב-1983 קיבל תואר ראשון מהאוניברסיטה האסלאמית בעזה, שבה עבד גם כמורה.
אל-חיה מילא תפקיד סגן יו"ר מועצת הסטודנטים באוניברסיטה ב-1986. הצטרף לחמאס במהלך האינתיפאדה הראשונה.
השלים תואר שני במדע החדית' מאוניברסיטת ירדן ב-1989 ודוקטורט מ"אוניברסיטת הקוראן הקדוש ומדעי האסלאם" בסודאן ב-1997.
אל-חיה התקדם בסולם התפקידים הארגוניים של חמאס עד שנבחר כחבר הלשכה המדינית של חמאס וחבר המועצה המחוקקת ברשימת "השינוי והרפורמה" של חמאס בבחירות בשנת 2006. עמד בראש הסיעה של חמאס בבחירות האלה וגם בראש משרד ההסברה של חמאס.
השתתף בכמה סבבים של שיחות פיוס בין פת"ח לחמאס, למשל בשנת 2009 ותרם לחתימת הסכמי קהיר (2009) והסכם שאטי (2014) בין פת"ח לחמאס.
שרד כמה ניסיונות התנקשות בעזה במהלך השנים.
כמו כן ישראל תקפה את ביתו שבעזה במהלך מבצע שומר החומות ב-2021. בשנה זו הוא מונה לסגנו של מנהיג חמאס בעזה, יחיא סינוואר.
באוקטובר 2024 מונה למנהיג חמאס ברצועת עזה לאחר הריגת יחיא סינוואר, על אף ששוהה בקטר.
בשנת 2025 פורסם בתקשורת כי אל-חיה נדרש על ידי הרשויות בקטר למסור את אקדחו האישי וכל כלי נשק אחר שברשותו לרשויות המדינה.
אל-חיה נשוי ואב לשבעה ילדים.
שבעה או שמונה מקרובי משפחתו, כולל שניים מאחיו, נהרגו על ידי ישראל במהלך 2007. אחד משבעת בניו, חמזה, נהרג בתקיפה אווירית ישראלית שבוצעה בשנת 2008, בעת שפיקד על יחידה של גדודי עז א-דין אל-קסאם ששיגרה רקטות על ישראל, באזור שג'אעייה.
בנו הבכור, אוסאמה אל-חיה (שהיה מפקד חמאס באזור שג'אעייה), כלתו, ונכדו נהרגו במתקפה אווירית על ביתו של אל-חיה שבוצעה ביולי 2014 במהלך מבצע צוק איתן.
בן נוסף של אל-חיה, המאם אל-חיה, נהרג בספטמבר 2025 בתקיפה הישראלית בדוחה שמטרתה הייתה להתנקש בח'ליל אל-חיה עצמו ובבכירים נוספים בחמאס.
בניגוד ליוזמת הרשות הפלסטינית מספטמבר 2011, הבהיר אל-חיה שחמאס מעוניין לבטל את החלטת החלוקה באו"ם, כי זו באה על חשבון זכויותיהם הלגיטימיות של הפלסטינים, ויש לקדם הקמת מדינה פלסטינית על כל שטח ארץ ישראל המנדטורית.
ניסה לקדם בעבר קמפיין דיפלומטי להכרה במדינה פלסטינית כחברה באו"ם בגבולות שלפני 1948.
בעצרת לציון 27 שנים להקמת חמאס שהתקיימה במרכז רצועת עזה ב-15 בדצמבר 2014, אמר אל-חיה כי "ההתנגדות הפלסטינית גורשה מלבנון, ולמרבה הצער הרשות הפלסטינית הכירה בהחלטה 242, שנתנה ליהודים את אדמת פלסטין של 1948 – בניסיון לגרום לישראל להיות חלק מהאזור.
אנחנו אומרים היום לאומה שלנו ולעמנו,, כל מי שחושב שישראל קיימת כדי להישאר שוגה באשליות.
הישות המפלצתית הזאת ששמה ישראל מיועדת להיעלם, והיא תוסר".
בשנת 2021 יצא נגד הסכמי אברהם: "המדינות או האישים שמנרמלים יחסים עם ישראל הם בעצם דוקרים את העם הפלסטיני בגבו.
המנרמלים סבורים שהיחסים עם ישראל יחזקו אותם, אך אנו אומרים שהישות הזאת (ישראל) חלשה מקורי עכביש ולא ראוי לרוץ אחריה.
העימות האחרון פרץ למען ירושלים ולא למען הסרת המצור מעזה.
לא נסכים להפרדת עזה מירושלים והגדה המערבית.
האזור יישאר בוער אם ישראל תמשיך במדיניותה 'המלוכלכת' בירושלים".
בריאיון ל"ניו יורק טיימס" מנובמבר 2023 הביע לגיטימציה למתקפה ואמר כי חמאס ביצעו את טבח שבעה באוקטובר מאחר שהיה צורך "לשנות את המשוואה הכוללת ולא רק להיכנס לעימות", וכי "מה שהיה יכול לשנות את המשוואה הזאת היה פעולה גדולה.
ובלי ספק, היה ידוע שהתגובה לפעולה הגדולה הזאת תהיה משמעותית".
הוא הוסיף גם: "הצלחנו לשים את הסוגיה הפלסטינית שוב על השולחן, ועכשיו אף אחד באזור לא מצפה לרגיעה.
חמאס, גדודי אל-קסאם וההתנגדות העירו את העולם מהשינה העמוקה שלו והראו שהסוגיה חייבת להישאר על השולחן".
על תפקידו של חמאס בשלטון האזרחי ברצועה אמר אל-חיה באותו ריאיון כי "מטרת חמאס היא לא לנהל את עזה ולהביא לה מים, חשמל וכו'.
הקרב הזה לא היה כי רצינו דלק או פועלים.
הוא לא שאף לשפר את המצב בעזה.
הקרב הזה הוא כדי להפוך את המצב לגמרי."
חליל אל-חיה מתואר כמייצג קו רדיקלי בארגון המקורב לאיראן וכאחד ששואף להעמיק את הקשר שבין חמאס לרפובליקה האסלאמית, וזאת בניגוד לבכירי חמאס אחרים ובראשם ח'אלד משעל שדוגל בקו פרגמטי יותר ושואף להתפייסות עם הרשות הפלסטינית והעמקת הקשרים עימה.
ח'לוואת אל-ביאדה הוא שמם של בתי התפילה של הדרוזים.
המקדש העיקרי של הדרוזים נמצא בח'לוואת אל-ביאדה בלבנון.
בית הספר הגבוה ללימודי הדת הדרוזית בלבנון
הח'לוואת אל-ביאדה הוא המקדש המרכזי ובית הספר התאולוגי של הדרוזים, הממוקם בלבנון ונוסד במאה ה-19 על ידי אל שייח' חמאד קאיס.
הוא ממוקם ליד העיירה חאצביא במחוז נבטיה בדרום מזרח לבנון.
הוא נחשב למרכז הדתי החשוב ביותר לדרוזים במזרח התיכון ומהווה המקום המרכזי ללימודי הדת הדרוזית.
פוקדים אותו דרוזים מכל המדינות.
נהוג לציין את הח'לוות כמקום בו התיישב מוחמד בן אסמאעיל א-דרזי במהלך הקריאה הדרוזית הראשונה.
הוא כולל ספסל אבן גדול ועגול לצד עץ אלון עתיק המכונה ה"אראופגוס של הזקנים" וממוקם במקום מבודד בין טבע ועצים.
הח'לוואת מספקת כארבעים הרמיטאז'ים של הדרוזים בתקופות שונות של השנה.
בשנת 1838 נגנבו מהאתר עותקים של איגרות החוכמה על ידי פולשים שהגיעו ממצרים המבקרים מתבקשים בנימוס לבקש אישור מהשייח' התושב לפני הכניסה לאתר והנשים המבקרות מתבקשות לכסות את ראשן כנהוג לכבד את המקום.
מסדר אל-חַ'לְוַותִ֫יַּה הוא אחד מהמסדרים הסופיים ונקרא על שמו של המייסד, מוחמד בן אחמד בן מוחמד כרים אל-דין אל-ח'לוָותי, שהיה אחד האימאמים הסופיים בח'וראסאן במאה ה-16 ונפטר במצרים בשנת 1575. אל-ח'לוותי עצמו היה חסיד של המסדר הסוהרווארדי ולמד את הסופיות מאיבראהים א-זאהד (إبراهيم الزاهد), אז הפך עצמאי בשיטתו והתמסר להפצתה.
איסמאעיל חקי אל-בורוסווי – נפטר בשנת 1724. מחבר הספר "روح البيان في تفسيرالقرآن" שהוא אחד מספרי הפרשנות החשובים ביותר על הקוראן.
מוסטפא בן כמאל א-דין אל-בכרי – נפטר בשנת 1749. מגדול החדשנים במסדר הח'לוותי של זמנו.
מוחמד בן סאלם אל-חפני , או בקיצור "אלחפני" ("الحفني") – נפטר בשנת 1767.
מוחמד בן עבד אל-כרים א-סמאן – נפטר בשנת 1775. מייסד מסדר הסמאניה ושיטתו משלבת את הדרך של שלושת המסדרים: ח'לוותיה, קאדריה ושאד'ליה.
מחמוד אל-כורדי – שייח' מאל-ח'לוותיה במצרים.
נפטר בשנת 1780. היה השייח' של אחמד א-תיג'אני ، שייסד את מסדר תיג'אניה .
אחמד א-דרדיר – נפטר בשנת 1786.
מוחמד בן עבד א-רחמן אל-אזהרי , המכונה "אבי קבריין" (أبي قبرين) – ייסד את מסדר א-רחמאניה אל-ח'לוותיה .
יוסף א-נבהאני – הנהיג את מסדר הח'לוותיה אחרי השייח' חסן רדואן א-סעידי אל-מסרי.
עבד אל-ח'אלק א-שבראווי – האימאם של מסדר שַבּרָאוִויֶה אל-ח'לוותיה (الطريقة الشبراوية الخلوتية), נפטר בשנת 1946.
מוחמד אבו אל-ופא אל-ע'נימי א-תפתאזאני – השייח' של אל-ע'נימיה אל-ח'לוותיה (الغنيمية الخلوتية), נפטר בשנת 1994.
אחמד א-טייב – שייח' אל-אזהר והמופתי לשעבר של מצרים.
ג'אבר בגדאדי – מוביל את מסדר אל-ג'ודיה אל-ח'לוותיה (الطريقة الجودية الخلوتية) בנפת בני סויף, במצרים.
מסדר הח'לוותיה התפשט בעיקר בישראל, בה קיימת המכללה האקדמית אל-קאסמי אשר יו"ר חבר הנאמנים של המכללה הוא שייח' עבד א-ראוף אל-קאסמי, וכן באזורים שונים בגדה המערבית, בעיקר בעיר חברון.
בין הסניפים הגדולים בערי מצרים:
המסדר הוקם על ידי השייח' עבד א-רחמן א-שריף (عبد الرحمن الشريف) ולכן נקרא על שמו (רחמאניה).
הוא נקרא המשולב, כי הוא משלב שמונה מסדרים וזרמים סופיים: דסוקיה , ריפאעיה , קאדריה , א-טריקה אל-בדוויה , שאד'יליה , שאד'יליה ישרוטיה , נקשבנדיה, וא-טריקה אל-אידריסיה .
מאז שנת 1988 השייח' הוא: חוסני חסן ח'יר א-דין א-שריף .
עקרונות המסדר מחייבים מחשבה והבנה עמוקה של הדת על רבדיה, מהחיצוני אל הפנימי ומהצורה אל התוכן ובתוך כך מתחייב איזון בין הנשמה, הגוף, הנפש, הלב, הזיכרון והמחשבה.
הבסיס של הסופיות מתחילה בקיום החוקים הקדושים של האסלאם.
השייח' עבד אל-רחמן א-שריף הבהיר את עמדתו לגבי הסופיות:
"מי שהוא סוּפי ולא מסכים עם הדרך – הוא כופר.
מי שמבין בחוקי האסלאם ולא נוהג בסוּפיות – הוא חוטא.
מי שמבין במשפט ובסופיות – הגיע לאמת".
כמו כל המסדרים הסופיים, גם מסדר רחמאניה רואה באמונה באסלאם וקיום חוקי השריעה, בסיס ומסגרת, ורק לאחר מכן אפשר להעמיק ולהגיע לליבה שהיא הדרך הסוּפית.
יישום השריעה (במילים, במעשים ובהליכות), מנוגד לטבעו החופשי של כל אדם ולכן הוא חייב להיעשות בחברת שייח' "יורש", קרי: ממשיך הדרך, שאינו מסתפק בלימוד התאורטי, אלא מלמד באופן מעשי, תוך דוגמה אישית וליווי צמוד.
לרוב יש לכל שייח' מספר תלמידים וכתוצאה מהחניכה האינטנסיבית נוצר מעין "מעגל פנימי" של מקורבים, שבהמשך, יהיו ממשיכי הדרך.
ידע והבנה נכונה של הדת
השיטה מדגישה את ההכרח בהבנה נכונה של הדת ודבקות באמונה האסלאמית, אך ברור שלא כל האנשים מגיעים לדרגה נעלה.
השיטה מדגישה שכל מי שמבקש ללמוד, ימצא מה נדרש ממנו, כחובה אינדיבידואלית.
באסלאם הסוני, מקובל לחזור ולשנן את שמות האל, או פרקי הקוראן, או לחזור על תפילות מסוימות (לשם כך אפשר להיעזר במחרוזת תפילה – מִסְבַּחָה, שעל פי המסורת קיימת כבר מהמאה השביעית).
מתוך כך התפתחו כל מיני ריטואלים של "תפילות רשות" שנקראות אל-אָאוּרָאד (الأوراد).
בשיטה הרחמאנית שייח' המִסדָר, או על ידי השייח' המלווה, קובעים את האאוראד, כדי לסייע לתלמידים לטהר את מחשבותיהם.
כשם שלאסלאם יש חמישה עמודי תווך (أركان), לאמונה האסלאמית, יש שבעה עמודים לסוּפי במסדר רחמאניה: אהבה, ציות, זיכרון, מחשבה, שתיקה, רעב ובידוד.
גישת השיטה מדגישה גם את חשיבות העבודה והמאמץ ביישום המעשי של כל מה שהתלמיד לומד.
כך למשל, בנוסף לקיום מצוות ה"צדקה" באופן פרטני, יש להתנדב לאגודות צדקה ומעשי צדקה בקהילה, כמו לסייע בבית יתומים, במסגד, במרכזי חלוקת סיוע למשפחות נזקקות וכדומה.
השיטה של המסדר, באמצעות גישתה המשולבת, גורמת לכך שהתלמיד משרת, לא רק את החברה המקומית, אלא את כלל האומה, "כדי שתוכל להתרומם משקיעתה ולהיות בחזית העמים".
על כל אדם במסדר לנהוג באופן מוסרי ובנימוסים טובים, בכל מעשיו והתנהגותו ולא רק בעת הפולחן בדתי.
הדברים אמורים לא רק לגבי מוסלמים, אלא כפי כל אדם.
לאורך ההיסטוריה המסגד היה מרכזי בחייו של כל מוסלמי ובקיום הקהילתי.
בשנים האחרונות, תפקידו של המסגד השתנה והצטמצם לקיום תפילות בלבד.
מסיבה זו נבנתה במסגד זאוויה , כלומר: פינה שבה יכולים אנשי המסדר לשהות, לקבל שיעורים מהשייח' המלווה, להתפלל עם חברים, או לחלופין: להתבודד.
השקפת המסדר על קבוצות אסלאמיות
השקפת המסדר היא שכל המוסלמים שואפים לטוב, כל אחד בדרכו והדבר דומה לענפים (שונים) שיוצאים מתוך אותו גזע.
המסדר אינו מכריז על אף מוסלמי ככופר, או חוטא, אלא אם כן מדובר במי ש"האומה הסכימה פה אחד על חוסר אמונתם, כמו הבהאים".
תהליך ההתפתחות של האומה מחייב שלא להדיר אף אדם או קבוצה, אלא להפך, יש לקיים דיאלוג מתמיד עם כל המוסלמים, מתוך קבלת האחר וכיבוד דעתו.
ח'ליל יוסף חרב הוא מחבל לבנוני בכיר בארגון הטרור "חזבאללה".
בעבר שימש כמפקד יחידה 1800 וכמפקד יחידה 3800 בארגון, והיה יועץ קרוב למזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה.
ב-2013 הגדירה אותו מחלקת המדינה של ארצות הברית כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד.
ח'ליל יוסף חרב, המכונה חאג' ח'ליל חרב, הוא מחבל לבנוני בכיר מארגון הטרור חזבאללה.
על פי דיווחים, בעבר שימש כמפקד יחידה 3800 וגם כמפקד יחידה 1800, שתפקידה התמקד בגיוס פלסטינים, הקמת תשתיות טרור והוצאה לפועל של פיגועים בשטח ישראל.
לאחר פירוקה של יחידה 1800, הוקמה יחידה 133, הממשיכה את הרעיון של קודמתה אך עם סמכויות נרחבות יותר.
על פי דיווחים, קיימת אפשרות שחאג' ח'ליל חרב משמש גם כמפקד יחידה זו.
על פי דיווחים, חאג' ח'ליל חרב גם עסק בנושא ההברחות של חזבאללה.
חאג' ח'ליל חרב גם היה יועץ קרוב בתחום הביטחוני לחסן נסראללה שחוסל בידי ישראל ב-27 בספטמבר 2024.
ב-22 באוגוסט 2013, הגדירה אותו מחלקת המדינה של ארצות הברית כמחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד והציעה פרס של עד 5 מיליון דולר עבור מידע לגביו.
ח'ליל אל-בה'תיני (30 בנובמבר 1978 – 9 במאי 2023) היה טרוריסט פלסטיני, מפקד החטיבה הצפונית ברצועת עזה של פלוגות אל-קודס, הזרוע הצבאית של ארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, היה נציגה בחדר המבצעים המשותף, נהרג בתקיפה אווירית ישראלית על ביתו ב-9 במאי 2023 בפתיחת מבצע מגן וחץ.
נולד בעזה ב-30 בנובמבר 1978. בנעוריו הצטרף לארגון הטרור הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני בשלב מוקדם של חייו והיה נתון למעצר בגיל צעיר ולמספר ניסיונות חיסול, שבחלקם נפצע.
אל-בהית'יני מונה למפקד החטיבה הצפונית של פלוגות אל-קודס לאחר הריגתו של קודמו, תייסיר אל-ג'עברי, ואף ייצג את פלוגות אל-קודס בחדר המבצעים המשותף, היה נתון למספר ניסיונות חיסול קודמים, שבחלקם נפצע.
עמד מאחורי שיגורי רקטות רבים לאחר חיסול ג'עברי לעוטף עזה, ושדרות, והיה אחראי לירי 102 רקטות בתחילת מאי 2023 לאחר מותו של פעיל הג'יהאד ח'דר עדנאן.
אחיו, מוחמד אל-בהית'יני, נהרג במבצע גשמי קיץ בעימות מול חיילי צה"ל במזרח עזה ב-2006. הוביל את אחד ההרכבים הצבאיים והקים את שירות הביטחון של פלוגות אל-קודס.
היה פעיל בתחום ייצור הנשק באינתיפאדה השנייה.
היה מפקד יחידת הצנזורה וההסברה הצבאית של פלוגות אל-קודס.
ותרם לפיתוח מערכת התקשורת בתנועת הג'יהאד האיסלאמי.
ב-9 במאי 2023 פתח צה"ל במבצע מגן וחץ וחיל האוויר הישראלי תקף את ביתו של אל-בה'תיני.
הוא נהרג יחד עם בתו ואשתו.
ח'ליג'י הוא מטבע משותף שהוצע על ידי מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
המטבע היה אמור להיות מושק ב-2010 אך האיחוד המוניטרי נדחה מספר פעמים מאז.
המילה "ח'ליג'י" פירושה בערבית "של המפרץ", עם זאת השם המוצע נדחה בסוף 2009, ולא הוסכם על שם רשמי לאחר מכן, לפני ביטול ההסכם למטבע משותף של מדינות המפרץ.
השם "דינר" הוצע אף הוא, מכיוון שהוא כבר בשימוש נרחב בעולם הערבי.
מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ הוקמה במקור ב-1981, להיות ארגון לשיתוף פעולה ביטחוני, אך בהדרגה התפתח גם לארגון לשיתוף פעולה כלכלי.
בסוף 2001 הסכימו מדינות הארגון: ערב הסעודית, כווית, בחריין, קטר, עומאן ואיחוד האמירויות הערביות; על איחוד מכסים החל מ-1 בינואר 2003 ועל כינון מטבע משותף החל מ-2010, שיהיה ההילך החוקי היחיד במדינות אלו.
בשנת 2005 הוסכם על קריטריוני ההתכנסות של המטבע המשותף במסגרת ה"הסכם המוניטרי של מדינות המפרץ".
מאחר שההלכה הכלכלית האסלאמית אוסרת על ריבית, היו ספקולציות כי המטבע המשותף העתידי של מדינות המפרץ יגובה בזהב.
עם זאת, בכירים בממשל מדינות המפרץ הצהירו כי המטבע עשוי להיות מקושר לדולר האמריקאי או שייקשר לסל מטבעות שבו לדולר האמריקאי יהיה חלק הארי.
המטבעות של ערב הסעודית, איחוד האמירויות הערביות, קטר, עומאן ובחריין צמודים לדולר האמריקאי.
הדינר של כווית צמוד לסל מטבעות הכולל את הדולר האמריקאי והאירו.
ערב הסעודית דחתה את הקריאות לשימוש ב-SDR של קרן המטבע הבין-לאומית כמטבע עתודה.
בשנת 2006 פרשה עומאן מהסכם המטבע המשותף.
ב-30 בדצמבר 2008 חתמו ערב הסעודית, כוויית, קטר, איחוד האמירויות הערביות ובחריין על ההסכם הרשמי לאיחוד מוניטרי, אך לא הצליחו להגיע להסכמה לגבי מיקומו של הבנק המרכזי האזורי שיוקם לצורך כך.
ב-24 במרץ 2009 הודיע נאצר אל-קאוד, סגן עוזר כללי לענייני כלכלה בארגון, כי מועד תחילת האיחוד המוניטרי ידחה עקב המשבר הכלכלי העולמי וחוסר שיתוף פעולה מספק בין המדינות החברות.
במאי 2009 פרשה איחוד האמירויות הערביות מההסכם.
מאז לא היה התפתחויות נוספות ובפועל התוכנית נדחתה שוב ושוב.
בדצמבר 2021 הודיע יושב ראש מועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ נאיף אל-חג'רף כי האיחוד מוניטרי בין ערב הסעודית, כוויית, קטאר ובחריין יתחיל ב-2025, אך הדבר לא קרה.
ב-5 במאי 2009, בפסגה של מדינות המפרץ שהתקיימה בארמון דאראיה בריאד, הוסכם באופן זמני שריאד, בערב הסעודית, תארח את הבנק המרכזי של המטבע המשותף זה.
איחוד האמירויות הערביות לא הסכימה עם החלטה זו וביקרה את העובדה שבסיסן של רוב מוסדות מדינות המפרץ הוא בערב הסעודית.
השייח' ח'ליפה בִּן זָאיִד אָאל נַהְיָאן היה נשיא איחוד האמירויות הערביות והאמיר של אבו דאבי.
הוא נחשב לאחד המנהיגים הערבים הבולטים ביותר, ובשנת 2013 דורג על ידי המגזין "פורבס" במקום ה-33 ברשימת 100 האנשים המשפיעים בעולם.
הונה של משפחת אאל נהיאן מוערך בלמעלה מ-150 מיליארד דולר.
ח'ליפה בן זאיד אאל נהיאן נולד בקאסר אל-מוואג'י, בעיר אל-עין שבאמירות אבו דאבי, שהייתה אז תחת מנדט בריטי.
אביו זאיד בן סולטאן אאל נהיאן מונה בשנת 1966 לשליט האמירות, וח'ליפה, שהיה בנו הבכור מתוך 30 צאצאים משבע נשותיו, מונה ליורשו ב-1 בפברואר 1969. אמו, שייח'ה הסה, בת השייח' מוחמד בן ח'ליפה אאל נהיאן, מתה ב-28 בינואר 2018.
ב־1971, מיד לאחר קבלת מדינות המפרץ את עצמאותן מידי הבריטים, אאל נהיאן מונה לראש ממשלת אבו דאבי וגם לתפקידי שר ההגנה ושר האוצר, כל זאת תחת שלטון אביו.
בעקבות הקמת הממשלה המשותפת של איחוד האמירויות מונה אאל נהיאן לסגן שני לראש ממשלת הפדרציה.
במאי 1976 הפך לממלא מקום מפקד הכוחות של צבא האמירויות, תחת אביו ששימש כנשיא.
אאל נהיאן ירש את תפקיד הנשיא ב־3 בנובמבר 2004 לאחר שאביו, זאיד בן סולטאן אאל נהיאן מת.
ב-2010, בעקבות המשבר הכלכלי בעולם, שפקד גם את דובאי וגרם לה לחובות של מילארדי דולרים, הזרים אאל נהיאן כסף רב אל קופת האמירות.
כדי להודות לו קראה דובאי על שמו את הבניין הגבוה בעולם: שמו של בורג' דובאי שונה לבורג' ח'ליפה.
בשל בריאותו הרופפת, יורש העצר ואחיו למחצה, שיח' מוחמד בן זאיד אאל נהיאן, תיפקד בתור השליט בפועל של אבו דאבי ושל איחוד האמירויות.
לאאל נהיאן שמונה ילדים מאשתו שמסה בינת סוהאיל אל מרזורואי.
היה ידוע בתחביביו כמו ספורט, רכיבת סוסים ומרוצי גמלים.
לאאל נהיאן כ-270 דונם במאהה, האי המרכזי של איי סיישל, בו בנה בראש הר אחוזה בת שבע קומות.
תושבי המקום טוענים כנגדו שהבנייה גרמה נזק חסר תקנה להיצע המים, ודורשים פיצוי בכ-10 מיליון דולר.
עם פטירתו ב-13 במאי 2022, הורדו הדגלים לחצי התורן, התקבלו דברי הספד ממנהיגים בכל רחבי העולם, הוכרזה תקופת אבל של 40 יום והפסקת העבודה בכל משרדי הממשלה והמגזר הפרטי למשך שלושה ימים.
ח'ליפה בן סלמאן אָאל ח'ליפה היה ראש ממשלת בחריין הראשון.
ח'ליפה כיהן כראש ממשלת בחריין מאז קבלת עצמאותה ב-1971 מבריטניה, כשמונה על ידי אחיו, האמיר עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה.
הוא היה ראש הממשלה שכיהן בתפקידו במשך התקופה הארוכה ביותר.
עם שינוי החוקה ב-2002, הוא איבד את מרבית כוחו לאחיינו מלך בחריין חמד בן עיסא אאל ח'ליפה, שיכול למנות ולפטר שרים ומחוקקים בפרלמנט.
היה ידוע כאדם העשיר ביותר במשפחת המלוכה הבחריינית (העשירה גם כך), וכאחד מהסוחרים המשפיעים ביותר בבחריין.
ב-11 בנובמבר 2020 מת ח'ליפה בגיל 84 במאיו קליניק שברוצ'סטר, מינסוטה.
ח'עפרע (במצרית עתיקה: ḫˁ f rˁ, ח'עפרע; ביוונית: Χεφρήν, בהשפעת היוונית ושפות לטיניות מופיע לעיתים גם בשם חָאפְרוֹ או חֵפְרֵן) היה פרעה מצרים העתיקה מהשושלת הרביעית.
הרודוטוס ודיודורוס טענו כי ח'עפרע היה אחיו של ח'ופו, אם כי דיודורוס אינו פוסל את האפשרות שלמעשה היה בנו.
יש גם הטוענים כי היה בנו של ג'דפרע.
בכל מקרה על פי רשימת המלכים מאבידוס הוא עלה למלוכה אחרי ג'דפרע.
על פי העדויות הארכאולוגיות ורשימת המלכים מאבידוס, אחריו מלך מנכאורע, אם כי מנתון טוען לשם אחר.
בירתו של ח'עפרע הייתה מף, והוא מלך כ-26 שנים.
ח'עפרע נחשב על פי רוב לבנו של ח'ופו ואחיו של ג'דפרע.
יש המחשיבים אותו לבנה של המלכה מריתיתס הראשונה, על בסיס כתובת באחד מספריו של ברסטד המציינת את החסד שנטה לה ח'ופו ואת הכבוד שרחש לה ח'עפרע.
ועם זאת יש הטוענים כי הוא בנה של המלכה חנותסן, ומריתיתס רק נפטרה בתקופתו ולא הייתה אמו.
מרסענח השלישית הייתה בתם של אחיו הנסיך קאוועב ושל חתפחרס השנייה, ואחותם של דוואנחר, כאמסכם, כאעפר ומינג'דף.
היא ילדה לו את בניו נבמאחת, דוואנרע, ניווסררע ושני בנים נוספים, ואת בתו שפסתכאו.
מכל נשיו היו לח'עפרע לפחות 12 בנים ושלוש או ארבע בנות.
המלכה חעמררנבתי הראשונה הייתה אמו של מנכאורע ושל מלכתו הראשית חעמררנבתי השנייה.
חכנוהג'ת, שמוזכרת בקברו של בנה סחמכארע.
ייתכן שגם פרסנת, אמו של הוזיר נכאורע הייתה אשתו של ח'עפרע, זאת על פי מיקום קיברה.
לא ניתן לזהות אמהות של ילדיו הנוספים, ענחמערע, אחרע, יונמין ויונרע, ושל הבנות רחתרע וחמתרע.
מלבד שמו והפירמידה שלו, המידע על תקופת שלטונו של ח'עפרע מועט.
קיים ויכוח לגבי תקופת שלטונו, אולם מספר חוקרים גורסים כי מדובר בשנים 2558–2532 לפנה"ס.
מנתון מאריך את תקופת שלטונו ל-66 שנים, וברשימת המלכים מטורינו המידע חסר.
כיום מעריכים כי שלטונו נמשך 26 או 27 שנים.
ההערכה נובעת בעקיפין מצוואתו של הנסיך נכורע שנחרטה על קיר המסטבה בקברו של הנסיך.
התאריך הכתוב בצוואה מתייחס למפקד (ספירת בקר לצורכי חישוב מס) ה-12 ללא ציון שם השליט, וההשערה היא כי מדובר בתקופתו של ח'ופו, אביו של הנסיך ששלט 23 שנים על פי רשימת המלכים מטורינו.
מאחר שלגבי ח'עפרע ידוע גם ציון של "הפעם ה-13" של המפקד מכיתוב על אבן חיפוי במסטבה G 7650, ניתן בשילוב ההנחה שהמפקד נערך מדי שנתיים בתקופה זו, להסיק כי שלטונו של ח'עפרע הגיע ל-24 שנים לפחות.
ח'ופו, ח'עפרע ומנכאורע היו הפרעונים שבנו את הפירמידות במתחם גיזה.
הפירמידה של ח'עפרע היא האמצעית והשנייה בגודלה מבין השלוש המפורסמות, אולם היא נבנתה במיקום מעט מוגבה ביחס לפירמידה הגדולה, ולכן נוצרת אשליה אופטית הגורמת לה להיראות הגבוהה מבין הפירמידות.
במצרית נקראה הפירמידה "וור (נ)-ח'עפרע" שמשמעו "עוצם ח'עפרע".
לפירמידה יש פירמידה נספחת שקוטלגה תחת השם GII a.
לא ברור מי נקבר בה, אם כי נמצאו חתימות המזכירות את "בנו הבכור של גוף המלך" ואת שם הורוס של ח'עפרע.
מתחם הפירמידות כלל את מקדש המוות, מקדש העמק וספינקסים שהגנו על המתים בפירמידות.
ליד כל פירמידה נמצאה ספינה קבורה, שבעיני המצרים הייתה כלי להתניידות האלים בשמים.
ליד הפירמידה של ח'ופו, למשל, נמצאה הספינה של ח'ופו במצב שימור מעולה.
המצרים האמינו שכאשר הפרעה מת, נשמתו יוצאת מהפירמידה לשמים, וצופה בטקסים שנערכים לכבודו ובהתנהלות מצרים.
יחסית לקודמיו, מתחם הקבר של ח'עפרע, ובכללו הפירמידה, המקדשים והדרך המקשרת, נותר במצב שימור טוב.
בפסלים שנמצאו שם מיוצג ח'עפרע כשהוא עוטה את כיסוי הראש הקרוי נמס, ועל ראשו מחפה עוף דורס.
ממערב לפירמידה חשפה משלחת ארכאולוגית בשנת 2010 את קברו של רוג'-כא, כהן שהיה ממונה על פולחני הטהרה בלווייתו של ח'עפרע.
מקדש העמק של ח'עפרע היה ממוקם קרוב יותר לנילוס ביחס לפירמידה, וממוקם ממש ליד מקדש הספינקס.
נמצאו במקום כתובות מן הכניסה המזכירות את האלות חתחור ובסתת, כמו גם אבנים עם שאריות מכתובות עם שם הורוס של ח'עפרע ("וסר-יב").
מרייט חשף שם פסלים של ח'עפרע ב-1860, חלקם היו ערופי ראש ונמצאו בבאר שנחפרה ברצפה, ואחרים נמצאו שלמים.
מקדש המוות היה ממוקם סמוך לפירמידה.
באזור המקדש נמצאו שברים של ראשי אלה עם שמו של ח'עפרע וכמה כלים עשויים אבן.
מקדש המוות, ששוחזר בחלקו, נבנה מאבני גרניט אדום.
שני ספינקסים הוצבו משני צידי הדלתות שנפתחו אל אולם גדול בצורת T.
שישה עשר עמודים עצומים תמכו בתקרה בגובה של 4.5 מטרים, ומשני הצדדים נתן הקיר מרחב לדמותו של המלך.
התאוריה הרווחת טוענת כי גם הספינקס נבנה לכבודו של ח'עפרע, אם כי לא ברור אם בדמותו או בדמות ח'ופו.
הספינקס קרוב לפירמידה של ח'עפרע ויש דמיון מסוים בין תווי הפנים שלו לאלו הנמצאים בפסליו של ח'עפרע, ולפיכך ייתכן שנחצב על תקן שומר לפירמידה של ח'עפרע, וכסמל לכוחו המלכותי.
בתקופת הממלכה החדשה כבר זכה הספינקס למעמד של אל.
הרודוטוס היה ההיסטוריון הראשון שתיאר את ח'עפרע (תחת השם "Khêphren"), 2000 שנה לאחר תקופתו, וצייר דמות של עריץ אכזר וכופר.
כך עשה גם דיודורוס כ-400 שנים לאחר מכן.
הכפירה מיוחסת אצלם לח'עפרע כמי ששמר על מקדשי מצרים סגורים אחרי שאביו ח'ופו ציווה על סגירתם בתקופת שלטונו.
ח'ופו עצמו זכה גם הוא אצל היוונים לדמות של עריץ בעל שגעון גדולה, והם טענו כי המצרים סבלו תחתיו ותחת בנו ח'עפרע לתקופה שנמשכה סך הכל 106 שנים.
ההיסטוריון המצרי מנתון קרא לח'עפרע "סופיס השני", אך לא סיפק פרטים לגביו מלבד הטענה כי שלט 66 שנים.
בניגוד לדמויותיהם של ח'ופו וח'עפרע, יורשם מנכאורע קיבל אצל אצל היוונים דמות של מי שנעצב והתאכזב מאכזריותם של קודמיו, והביא שלום וחמלה למצרים.
כיום אגיפטולוגים מתייחסים לסיפוריהם של הרודוטוס ודיודורוס כסוג של השמצה שמקורה בפילוסופיה של תקופת אותם היסטוריונים.
נראה שקברי ענק כגון הפירמידות של גיזה זכו לשאט נפש מצד היוונים ואולי גם מצד כהני בממלכה החדשה, בעיקר לאור זיכרון מבני הענק השאפתניים שיזם המלך הכופר אחנתון.
סביר להניח שהתחושה השלילית לגבי מבנים אלו השליכה גם על ח'עפרע ועל הפירמידה המאיימת שלו.
אולי גם השפיעה העובדה שבמהלך שלטונו של ח'עפרע הורשה המלך לבדו ליצור פסלי ענק מאבן איכותית ולהציגם בפומבי.
בתקופתם של ההיסטוריונים כנראה לא יכלו היוונים וכהני מקדשי המוות להסביר את מבני הענק והפסלים של ח'עפרע, אלא כתוצריה של אישיות בעלת שגעון גדולה.
לא מן הנמנע שגם העסיסיות של סיפורי שערוריות הובילה את הכותבים היוונים לבלוע בשקיקה את הסיפורים על רשעתו של ח'עפרע, לנהות אחריהם ולהעדיפם על פני כל פן חיובי ומשעמם של שלטונו.
ח'נית' (ערבית: خنيث, הגייה חלופית: "ח'ניס"; בתרגום לעברית: נשי, חסר כוח גברא, עדין) הוא כינוי במדינת עומאן לבני המגדר השלישי – מגדר אשר אינו מוגדר באופן דיכוטומי כגבר או אישה, אלא מהווה מעין הכלאה או פשרה בין שני המינים.
הח'נית' בדרך כלל מסווגים כזכרים בעת הלידה, ולהם אברי מין זכריים.
הח'נית' מתפרנסים משני עיסוקים מרכזיים: זנות גברית (קיום יחסי מין עם גברים, שבהם הם יהיו תמיד הפאסיביים) וניהול משק בית.
חלקם גם עוסקים בגישור בבעיות בין זוגות נשואים.
בעיר א-סוחאר (منطقة الباطنة-Suhar) בעומאן מהווים הח'נית' כשני אחוזים מאוכלוסיית הגברים הבוגרים.
חרף היותם גברים ולמרות שהם נושאים שמות גבריים, הם רואים עצמם כנשים.
בתוקף תפקידם כמגדר השלישי הם יצרו מערכת חוקים אשר אינה יכולה לחול על גבר או על אישה.
הם לובשים טוניקה גברית המגיעה עד לקצה הקרסול, אך צמודה באזור המותניים וצבועה בצבע ורוד.
נאסר עליהם להתלבש בבגדי נשים: מי שנתפס לבוש בבגדי נשים עלול להיענש במאסר ובמלקות.
במציאות שבהּ לגברים יש שיער קצר המסורק אחורה, ולנשים שיער ארוך המובא לקדמת הפנים, לח'נית' יש תספורת קארה המסורקת באלכסון הצידה.
הם יכולים לדבר עם נשים ברחוב מבלי לסכן את שמה הטוב של האישה, בחתונות הם יושבים עם הנשים והם גם יכולים לראות פנים של אישה ללא הניקאב (כיסוי הראש שמשאיר רק עיניים גלויות).
בטווח המגדרי שבין גבר לאישה, הח'נית' קרובים יותר לאישה מאשר לגבר, אך דבר זה נתון לבחירתם.
לח'נית' מספר אפשרויות: אם הם בוחרים להחליט כי הם רוצים לחיות כגבר, עליהם להתחתן עם אישה ולהוכיח שהם יכולים לתפקד כגבר הטרוסקסואלי בקיום יחסי מין עם הכלה.
יש נשים שמעדיפות להתחתן עם מישהו שהיה ח'נית' בעברו, כיוון שהוא לוקח על עצמו את התפקיד המגדרי של האישה בבית.
ח'נית' שאינם מתחתנים ונשארים ח'נית', מפסיקים עם זנות הגברים והיחסים ההומוסקסואליים ככל שהם מזדקנים.
אז הם עוברים לקטגוריה של גברים זקנים, מה שיוצר סתירה, כי בהיותם ח'נית' הם רואים עצמם כנשים.
ישנם ח'נית'ים הלוקחים על עצמם את תפקידו המגדרי של הגבר, ואז שוב של האישה.
מעבר זה מדגים גם את קבלת הח'נית' בתור מגדר שלישי במדינה ומלמד על חשיבות הח'נית' כגורם מתווך בין המינים, הממלא את הרווח שנוצר עקב ההבדל ביניהם.
דוגמה נוספת למילוי הטווח ניתן למצוא בשני העיסוקים המרכזיים של הח'נית' (זנות גברית וניהול משק בית בתשלום), האסורים גם על נשים וגם על גברים בעומאן.
בעומאן, אישה אחראית על ניהול משק הבית, אך אינה יכולה לעסוק בכך בתשלום.
לכן, למרות היותה של עומאן חברה מוסלמית אדוקה, ישנה הבנה בצורך בקיומם של הח'נית' על אף סטייתם מהנורמה המוסלמית המקובלת.
בעולם המערבי אין המגדר השלישי נתפס כתופעה נורמטיבית, אך תופעות של המגדר השלישי ניתן למצוא ברחבי העולם: בהודו ניתן למצוא את בני קאסטת ההיג'רה, בחוף השנהב את הוובי, בניקרגואה את הקוחון, ועוד.
תרבות הח'נית' נחקרה על ידי אוני ויקן (Wikan), פרופסורית לאנתרופולוגיה מאוניברסיטת אוסלו, שבשנת 1982 פרסמה ספר על הנשים בעומאן.
ח'ליפות קורדובה , הידועה גם בשם הח'ליפות הקורדובנית הייתה מדינה אסלאמית שנשלטה על ידי השושלת האומיית בין השנים 929 ל-1031. שטחה כלל את איבריה וחלקים מצפון אפריקה, ובירתה הייתה בקורדובה.
היא ירשה את אמירות קורדובה עם הכרזתו העצמית של האמיר האומיי עבד א-רחמן השלישי כח'ליף בינואר 929. התקופה התאפיינה בהתרחבות של מסחר ותרבות.
הח'ליפות התפרקה בתחילת המאה ה-11 במהלך הפתנה של אל-אנדלוס, מלחמת אזרחים בין צאצאיו של הח'ליף הישאם השני ליורשיו של החאג'יב (פקיד בית המשפט), אל-מנסור.
בשנת 1031, לאחר שנים של קרבות פנים, התפרקה הח'ליפות למספר טאיפה (ממלכות) מוסלמיות עצמאיות.
עבד א-רחמן הראשון הפך לאמיר קורדובה בשנת 756 לאחר שש שנים בגלות לאחר שהאומאיים איבדו את תפקיד הח'ליף בדמשק לעבאסים בשנת 750. מתוך כוונה להחזיר את השלטון, הוא הביס את השליטים האיסלאמיים הקיימים באזור ואיחד נחלות מקומיות שונות לאמירות.
הפשיטות אז הרחיבו את גודלה של האמירות; בשנת 806 כבשה האמירות את קורסיקה.
שליטי האמירות השתמשו בתואר "אמיר" או "סולטאן" עד המאה ה-10. בתחילת המאה ה-10, עבד א-רחמן השלישי התמודד עם איומי פלישה מצפון אפריקה על ידי הח'ליפות הפאטמית, אימפריה אסלאמית שיעית מתחרה שבסיסה באיפריקיה.
מכיוון שהפאטימים תבעו גם את הח'ליפות, בתגובה טען עבד א-רחמן השלישי לתואר הח'ליף עצמו.
לפני הכרזתו של עבד א-רחמן כח'ליף, הכירו האומיים בדרך כלל בח'ליף העבאסי של בגדאד כשליטים החוקיים של הקהילה המוסלמית.
גם לאחר שהדף את הפאטימים, הוא שמר על התואר היוקרתי יותר.
למרות שתפקידו כח'ליף לא התקבל מחוץ לאל-אנדלוס ושלוחותיה בצפון אפריקה, מבחינה פנימית האומיים הספרדים ראו עצמם קרובים יותר למוחמד, ולפיכך לגיטימיים יותר, מהעבאסים.
הח'ליפות נהנתה משגשוג מוגבר במהלך המאה ה-10. עבד א-רחמן השלישי איחד את אל-אנדלוס והכפיף את הממלכות הנוצריות של הצפון לשליטתו בכוח ובדיפלומטיה.
עבד א-רחמן השלישי עצר את ההתקדמות הפאטמית לתוך מרוקו ואל-אנדלוס על מנת למנוע פלישה עתידית.
התוכנית לפלישה פאטימית סוכלה כאשר עבד א-רחמן השלישי אבטח את מלייה ב-927, את סאוטה ב-931 ואת טנג'יר ב-951 בשנת 948, האמיר האידריסי אבול-עייש אחמד הכיר בח'ליפות, למרות שסירב לאפשר להם לכבוש את טנג'יר.
האומיים צררו על טנג'יר ב-949, הביסו את אבול-עייש, ואילצו אותו לסגת.
האומיים כבשו בעקבות כך את שאר צפון מרוקו.
למרות שפלישה פאטימית נוספת למרוקו התרחשה בשנת 958 תחת הגנרל שלהם, ג'וואר.
אל-חסן השני היה צריך להכיר בפאטימים.
האומיים הגיבו בפלישה למרוקו האידריסית ב-973 עם הגנרל שלהם, גאליב.
עד 974 נלקח אל-חסן השני לקורדובה, והאידריסידים הנותרים הכירו בשלטון האומיי.
תקופת שגשוג זו התאפיינה ביחסים דיפלומטיים מתוגברים עם שבטים ברברים בצפון אפריקה, מלכים נוצרים מהצפון ועם צרפת, גרמניה וקונסטנטינופול.
הח'ליפות הפכה לרווחית מאוד בתקופת שלטונו של עבד א-רחמן השלישי, על ידי הגדלת הכנסות הציבור ל-6,245,000 דינרים מעבד א-רחמן השני.
הרווחים שהושגו בתקופה זו חולקו לשלושה חלקים: תשלום המשכורות ואחזקת הצבא, שימור מבני ציבור וצרכי הח'ליפה.
מותו של עבד א-רחמן השלישי הוביל לעלייתו של בנו בן ה-46, אל-חכם השני, בשנת 961. אל-חאכם השני המשיך במדיניות אביו כלפי מלכים נוצרים ומורדים בצפון אפריקה.
ההסתמכות של אל-חאכם על יועציו הייתה גדולה מזו של אביו מכיוון שהשגשוג הקודם תחת עבד א-רחמן השלישי אפשר לאל-חאכם השני לתת לח'ליפות להתנהל בעצמה.
סגנון שלטון זה התאים לאל-חאכם השני שכן הוא התעניין יותר בעיסוקיו המלומדים והאינטלקטואליים מאשר בשלטון בח'ליפות.
הח'ליפות הייתה בשיאה האינטלקטואלי והלימודי תחת אל-חאכם השני.
מותו של אל-חאכם השני ב-976 סימן את תחילת סופה של הח'ליפות.
לפני מותו, אל-חכאם מינה את בנו היחיד הישאם השני ליורשו.
למרות שהילד בן ה-10 לא היה ראוי להיות ח'ליף, אלמנסור אבן אבי עמיר (יועצו הבכיר של אל-חאכם, הידוע גם בשם אלמנזור), שנשבע שבועת ציות להישאם השני, הכריז עליו כח'ליפה.
בשנת 996 שלח אלמנזור כוח פלישה למרוקו.
לאחר שלושה חודשים של מאבק, כוחותיו נסוגו לטנג'יר.
אלמנזור שלח אז תגבורת חזקה תחת בנו עבד אל-מאליק.
האומיים נכנסו לפאס ב-13 באוקטובר 998 לאחר פתיחת שערי העיר.
לאלמנזור הייתה השפעה רבה על סובח, אמו ויורש העצר של הישאם השני.
אלמנזור, יחד עם סובח, בודדו את הישאם בקורדובה תוך מיגור שיטתי של ההתנגדות לשלטונו, ואפשרו לברברים מאפריקה להגר לאל-אנדלוס כדי להגדיל את בסיס התמיכה שלו.
בזמן שהישאם השני היה ח'ליף, הוא היה רק דמות ייצוגית.
הכוח שהוחזק באופן נומינלי על ידי הח'ליף הישאם נשמר על ידי בניו של אלמנזור, עבד אל-מאליק אל-מוזאפר, שמת ב-1008, ועבד אל-רחמן סנצ'ואלו.
אולם בזמן שעבד אל-רחמן הוביל פשיטה על הצפון הנוצרי, מרד קרע את קורדובה והדיח אותו, והוא נהרג כשניסה להחזיר את עצמו לשלטון.
התואר ח'ליף הפך לסמלי, ללא כוח או השפעה.
מותו של עבד אל-רחמן סנצ'ואלו בשנת 1009 סימן את תחילתה של הפתנה של אל-אנדלוס, עם יריבים שטענו שהם הח'ליף החדש, אלימות סחפה את הח'ליפות ופלישות לסירוגין של שושלת חמודי.
ח'ליפות שהושפעה מפלגים, התפוררה בשנת 1031 למספר טאיפות עצמאיות, כולל הטאיפה של קורדובה, הטאיפה של סביליה והטאיפה של סרגוסה.
הח'ליף הקורדובאני האחרון היה הישאם השלישי (1027–1031).
ההפרדה בין הכוח הזמני, המוחזק על ידי אלמנזור, לבין הרוחני, בידי הישאם כח'ליף, הגבירה את חשיבותו של הכוח הצבאי, סמל - יחד עם הגדולה של חצר הקנצלריות החדשה, יריבה של זו של הח'ליף עצמו.
– השלטון של אלמנזור, ומכשיר להבטחת תשלום המיסים.
אלמנזור המשיך בהצלחה את הרפורמות הצבאיות שהחלו על ידי אל-חאכם וקודמיו, שכיסו היבטים רבים.
מצד אחד, הוא הגביר את ההתמקצעות של הצבא הסדיר, הכרחי הן כדי להבטיח את כוחו הצבאי בבירה והן כדי להבטיח זמינות כוחות עבור מסעותיו הרבים, אחד ממקורות הלגיטימיות הפוליטית שלו.
מדיניות זו הפחיתה את הדגש על היטלים וחיילים לא מקצועיים אחרים, אותם הוא החליף במיסים ששימשו לתמיכה בחיילים המקצועיים - לעיתים קרובות סקליבים או מגרביים - ששחררו את ילידי אל-אנדלוס משירות צבאי.
גיוס סקליבים וברברים לא היה חדש, אבל אלמנזור הרחיב אותו.
מנגד, הוא יצר יחידות חדשות, בניגוד לצבא הסדיר של הח'ליפות, שהיו נאמנות בעיקר לו ושימשו לשליטה בבירה.
האמיר עבד א-רחמן הראשון כבר השתמש בברברים ובסקליבים עבור צבא קבע של ארבעים אלף כדי לסיים את הסכסוכים שפקדו את האמירות עד כה.
בזמן האמיר מוחמד הראשון הגיע הצבא לשלושים וחמישה עד ארבעים אלף לוחמים, מחציתם כוחות צבא סוריה.
השכירות המסיבית הזו של שכירי חרב ועבדים גרמה לכך שלפי כרוניקנים נוצריים, "בדרך כלל צבאות סרצנים מסתכמים ב-30, 40, 50 או 60,000 איש, גם כאשר במקרים חמורים הם מגיעים ל-100, 160, 300 ואפילו 600,000 לוחמים".
למעשה, נטען כי בתקופתו של אלמנזור, יכלו צבאות קורדובה לגייס שש מאות אלף פועלים ומאתיים אלף סוסים "הנמשכים מכל מחוזות האימפריה".
על מנת לחסל איום אפשרי על כוחו וכדי לשפר את היעילות הצבאית, ביטל אלמנזור את מערכת היחידות השבטיות שהייתה בדעיכה עקב מחסור בערבים ומוסד פסאודו-פיאודליזם על גבולות, שבהם לכל אחד מהשבטים השונים היה מפקד משלו וזה גרם לעימותים מתמשכים, והחליף אותו ביחידות מעורבות ללא נאמנות ברורה לפי פקודות פקידי המינהל.
הגרעין של הצבא החדש, לעומת זאת, בעיקר על ידי כוחות ברברים מגרביים.
היריבות האתניות בין ערבים, ברברים וסלאבים בתוך הצבא האנדלוסי שימשו במיומנות על ידי אלמנזור כדי לשמור על כוחו - למשל, בכך שהורה שכל יחידה בצבא תהיה מורכבת מקבוצות אתניות מגוונות כדי שלא יתאחדו נגדו; ובכך למנוע את הופעתם של יריבים אפשריים.
עם זאת, ברגע שהדמות הריכוזית שלהם נעלמה, יחידות אלו היו אחד הגורמים העיקריים למלחמת האזרחים במאה ה-11 שנקראה "פיטנה של אל-אנדלוס".
לכוחות הברברים הצטרפו גם קבוצות של שכירי חרב נוצרים בעלי שכר טוב, שהיוו את עיקר המשמר האישי של אלמנזור והשתתפו במסעותיו בשטחים נוצריים.
השלמת הרפורמה הזו של אלמנזור, שהחלה על ידי קודמיו, חילקה את האוכלוסייה באופן יסודי לשתי קבוצות לא שוות: מסה גדולה של משלמי מיסים אזרחיים וקסטה צבאית מקצועית קטנה, בדרך כלל מחוץ לחצי האי.
הגידול בכוחות הצבא והתמקצעותם החלקית הביאו לגידול בהוצאות הכספיות לקיומם.
זה היווה תמריץ נוסף לביצוע מסעות, שייצרו שלל ואדמה שבאמצעותם ניתן לשלם לחיילים.
אדמות אלו, כשהן נמסרו לחיילים כתשלום, היו כפופות לאחר מכן למחווה והפסיקו לפעול תחת מערכת של קולוניזציה בגבולות.
צבא הח'ליפות מומן על ידי החקלאים משלמי המיסים בתמורה לפטורים צבאיים, והורכב מגויסים מקומיים וכן משכירי חרב זרים - מיליציות ברבריות, עבדים סלאבים ושחורים, חברות נוצריות שכירי חרב ומתנדבים ג'יהאדים.
באותה תקופה אל-אנדלוס הייתה ידועה בשם דאר ג'יהאד, או "מדינת הג'יהאד", ומשכה אליה מתנדבים רבים, ולמרות שאלו היו מעטים יחסית לכלל הצבא, הקנאות שלהם בלחימה יותר מפיזה על כך.
לפי מחקרים מודרניים, כוחות שכירי חרב אלה אפשרו להגדיל את גודלו הכולל של צבא הח'ליפות משלושים או חמישים אלף חיילים בתקופת עבד א-רחמן השלישי לחמישים או תשעים אלף.
אחרים, כמו Évariste Lévi-Provençal, טוענים שצבאות קורדובנים בשטח עם האלמנזור נעו בין שלושים וחמישה אלף לשבעים או שבעים וחמישה אלף חיילים.
דמויות עכשוויות סותרות: דיווחים מסוימים טוענים שצבאותיהם מנו מאתיים אלף פרשים ושש מאות אלף חיילים רגלים, בעוד שאחרים מדברים על שנים עשר אלף פרשים, שלושת אלפים ברברים רכובים ואלפיים סודאנים, חי"ר קל אפריקאי.
על פי דברי הימים, במערכה שסחפה את אסטורגה ולאון, הוביל אלמנזור שנים עשר אלף פרשים אפריקנים וחמשת אלפים פרשי אל אנדלוס וארבעים אלף חיילי רגלים.
מסופר גם שבמסעותיו האחרונים הוא גייס ארבעים ושישה אלף פרשים, בעוד שש מאות נוספים שמרו על המרכבות, עשרים ושישה אלף חיילי רגלים, מאתיים צופים או 'שוטרים' ומאה ושלושים מתופפים.
או שחיל המצב של קורדובה כלל 10,500 פרשים ורבים אחרים שמרו על הגבול הצפוני בגזרות מפוזרות.
עם זאת, סביר הרבה יותר שצבאות המנהיג, אפילו במסעותיהם השאפתניים ביותר, אולי לא עלו על עשרים אלף איש.
ניתן לטעון שעד המאה ה-11 אף צבא מוסלמי במערכה לא עלה על שלושים אלף חיילים, בעוד שבמהלך המאה השמינית הסתכמו המסעות הטרנס-פירנאים בעשרת אלפים איש ואלה שבוצעו נגד נוצרים בצפון חצי האי היו אפילו קטנים יותר.
בתקופתו של האמיר אל-חאכם הראשון, נוצר משמר פלטיני של 3,000 רוכבים ו-2,000 חיילי רגלים, כולם עבדים סלאבים.
פרופורציה זו בין שני סוגי החיילים נשמרה עד לרפורמות של אלמנזור.
ההתאגדות המאסיבית של פרשים צפון אפריקאים הורידה את חיל הרגלים להטלת מצור ולחיל מצב במבצרים.
רפורמה זו הובילה להעברת שבטים שלמים, בעיקר רוכבים ברברים, לחצי האי.
הנשק העיקרי של מסעות חצי האי, שדרשו מהירות והפתעה, היה הפרשים הקלים.
בתקופה זו שגשגה התעשייה הצבאית במפעלים ברחבי קורדובה.
נאמר שהיא הייתה מסוגלת לייצר אלף קשתות ועשרים אלף חיצים מדי חודש, ו-1300 מגנים ושלושת אלפים מלאים למערכה בשנה.
באשר לצי, רשת הנמלים שלו תוגברה בבסיס חדש ב, באלקאסר דו סאל, שהגן על אזור קוימברה, התאושש בשנות ה-80 של המאה ה-10 ושימש כמקור היחידות שהשתתפו במערכה נגד הצי.
על חוף הים התיכון, ההגנה הימית התרכזה בבסיס אל-מריה, כיום אלמריה.
המספנות של הצי נבנו בטורטוסה בשנת 944.
בתחילה את ההגנה הימית של הח'ליפות הוביל עבד א-רחמן בן מוחמד בן רומחיס, אדמירל ותיק ששירת את אל-חאכם השני והיה קאדי מאלווירה ופצ'ינה.
הוא הדף פשיטות של אל-מגוס (עובדי אלילים) או אל-אורדומניון ('אנשי הצפון', ויקינגים), במערב אל-אנדלוס באמצע 971; בסוף אותה שנה, כאשר ניסו לפלוש לאל אנדלוס, עזב האדמירל את אלמריה והביס אותם מול חופי אלגרבה.
באפריל 973, הוא העביר את צבאו של גאליב מאלג'צ'יראס להכניע את השבטים המורדים של המגרב ולסיים את השאיפות הפאטימות באזור זה.
כמו בשנת 997, כאשר צי אל אנדלוס פגע בחוף גליסיה, בשנת 985 הוא הרס את הקטאלונים.
במהלך המערכה הקטלאנית, גאוספרד הראשון, רוזן אמפוריה ורוסיון, ניסה לאסוף צבא כדי לעזור למקומיים, אך אז כמה משטים של שודדי ים ברברים איימו על חופיהם, ואילצו אותם להישאר כדי להגן על אדמותיהם.
כדי להבטיח את השליטה בצבא, חיסל אלמנזור את הדמויות המרכזיות שהיו יכולות להתנגד לרפורמות שלו: בנוסף למותו של גליב, השתתפותו של מושל סרגוסה במזימת בנו הבכור שימשה הצדקה להחליף אותו עם חבר אחר, נוח יותר, מאותו שבט, הבאנו טוג'יב.
האדמירל של הצי, ששמר על תקציב משמעותי, הורעל בינואר 980 והוחלף באדם הנאמן לאלמנזור.
כפי שבצבא עודד את גיוס הברברים הנאמנים לו, כך במינהל הוא העדיף את הסקליבים לרעת הפקידים הילידים, שוב במטרה להקיף את עצמו בכוח אדם הנאמן רק לו.
דרכי התחבורה היבשתיות היו זרועות מעוזים, שכן נכבדי אל אנדלוס הקדומים ביקשו לשלוט בתקשורת.
שליחים נקנו בסודאן והוכשרו במיוחד לטפל בהודעותיו של אלמנזור ולהעביר את הדיווחים הרשמיים שכתבו משרדי החוץ שלו על המסעות השנתיים.
הח'ליפות שבשליטת אלמנזור הייתה מדינה עשירה וחזקה.
לפי קולמאירו, ההערכה היא שבחברה קדם-תעשייתית, על כל מיליון תושבים, ניתן היה לגייס עשרת אלפים חיילים.
אפילו בהנחה שהכרוניקות מוגזמות פי עשרה מהמספרים האמיתיים - אלה מדברים על שמונה מאות אלף חיילים - הח'ליפות יכלה לכלול שמונה מיליון תושבים.
אלה שמשתמשים בקריטריונים שוריים יותר מעריכים בין שבעה לעשרה מיליון, אבל האוכלוסייה הייתה כנראה פחותה בהרבה.
באופן מסורתי, בסביבות שנת 1000 כבשה הח'ליפות ארבע מאות אלף קמ"ר ואוכלסה בשלושה מיליון נשמות.
לשם השוואה, המדינות הנוצריות האיבריות כללו מאה ושישים אלף קמ"ר וחצי מיליון איש.
עד המאה ה-10, 75% מהאוכלוסייה תחת האומיים התאסלמו, מספר שהגיע ל-80% כעבור מאתיים שנה.
לשם השוואה, בזמן הפלישה המוסלמית היו בספרד כארבעה מיליון תושבים, אם כי לא חסרים היסטוריונים שיעלו הערכה זו לשבעה או שמונה מיליון.
בממלכתו היו גם ערים גדולות כמו קורדובה, שעלו על מאה אלף תושבים; טולדו, אלמריה וגרנדה, שהיו בסביבות שלושים אלף; וסרגוסה, ולנסיה ומלאגה, כולם מעל חמישה עשר אלף.
הדבר עמד בניגוד חד לצפון הנוצרי של חצי האי, שחסרו לו מרכזים עירוניים גדולים.
כלכלת הח'ליפות הייתה מגוונת ומוצלחת, כשהמסחר בולט.
דרכי סחר מוסלמיות חיברו את אל-אנדלוס עם העולם החיצון דרך הים התיכון.
תעשיות שהתחדשו במהלך הח'ליפות כללו טקסטיל, קרמיקה, כלי זכוכית, עבודות מתכת וחקלאות.
הערבים הכניסו גידולים כמו אורז, אבטיח, בננה, חצילים וחיטה קשה.
כמה מהסוחרים הבולטים בח'ליפות היו יהודים.
לסוחרים היהודים היו רשתות מסחר נרחבות שהשתרעו לאורך הים התיכון.
מכיוון שלא הייתה אז מערכת בנקאית בינלאומית, התשלומים הסתמכו על רמה גבוהה של אמון, ורמת אמון זו יכולה להתבסס רק באמצעות קשרים אישיים או משפחתיים, כגון נישואין.
יהודים מאל-אנדלוס, קהיר והלבנט נישאו כולם מעבר לגבולות.
לכן, לסוחרים יהודים בח'ליפות היו עמיתים בחו"ל שהיו מוכנים לעשות איתם עסקים.
גם כלכלת קורדובה הייתה פעילה בצורה יוצאת דופן בין היתר בשל מערכת המטבעות החזקה שלה, שנשמרה ושופרה על פי השלטון העבאסי.
קורדובה הייתה אחד המרכזים המרכזיים בסחר בעבדים בים התיכון.
זה נבע בחלקו מהמיקום הגאוגרפי שלה ובחלקו מההסתמכות שלו על הנוהג.
מבחינה גאוגרפית, קורדובה נמצאת בדרום האזור המרכזי של ספרד, עם גישה לים דרך נהר הגואדלקיביר.
היא השתמשה במיקום זה לטובתה שכן ספקיה העיקריים של עבדים נוצרים היו אדמות צפון אירופה והקונים של אותם עבדים היו בארצות המוסלמיות, אזורים שכבר היו לה קשרי מסחר איתם.
סחר העבדים בקורדובה שגשג גם בגלל הסתמכות הממשל על עבדים.
עבדים אלו היו בבעלות הח'ליף ומילאו תפקידים חשובים במשק הבית ובצבא.
עבדים במיוחד היוו חלק ניכר מצבא הח'ליפות.
לח'ליפות הייתה חברה מגוונת מבחינה אתנית, תרבותית ודתית.
מיעוט של מוסלמים אתניים ממוצא ערבי תפס את עמדות הכוהנים והשליטות, מיעוט מוסלמי נוסף היו בעיקר חיילים ומתאסלמים "מולדים" נמצאו ברחבי החברה.
היהודים היוו כעשרה אחוזים מהאוכלוסייה: מעט יותר מהערבים ומספרם שווה בערך לברברים.
הם עסקו בעיקר בעיסוקים עסקיים ואינטלקטואליים.
המיעוט הנוצרי (המוזרבים) השתייך בגדול על צורת הטקס הוויזיגוטית.
המוזרבים היו בשכבות נמוכות יותר של החברה, בעלי מיסים כבדים עם מעט זכויות אזרח ומושפעים תרבותית מהמוסלמים.
ערבים אתניים כבשו את ראש ההיררכיה החברתית; למוסלמים היה מעמד חברתי גבוה יותר מיהודים, שהיה להם מעמד חברתי גבוה יותר מאשר לנוצרים.
נוצרים ויהודים נחשבו לדיממים, שנדרשו לשלם ג'יזיה (מס הגנה).
מדווחים כי מחצית מהאוכלוסייה בקורדובה הייתה מוסלמית עד המאה ה-10, עם עלייה ל-70 אחוז עד המאה ה-11. זה נבע פחות מהמרה מקומית מאשר מהגירה מוסלמית משאר חצי האי האיברי ומצפון אפריקה.
הנוצרים ראו את מעמדם יורד משלטונם תחת הוויזיגותים, בינתיים השתפר מעמדם של היהודים במהלך הח'ליפות.
בעוד יהודים נרדפו תחת הוויזיגותים, הקהילות היהודיות נהנו משלטון אומיה על ידי השגת חופש רב יותר, שפע ומעמד חברתי גבוה יותר.
לדברי תומאס גליק, "למרות הנסיגה של מספרים ניכרים במהלך הבצורת והרעב של שנות ה-50 של המאה ה-8, הגירה טרייה של ברברים מצפון אפריקה הייתה מאפיין קבוע של ההיסטוריה של אנדלוסיה, עלתה בקצב במאה העשירית.
היספנו-רומאים שהתאסלמו, שמנו שישה או שבעה מיליונים, היוו את רוב האוכלוסייה וגם תפסו את השלבים הנמוכים ביותר בסולם החברתי.
ההערכה היא גם שעיר הבירה החזיקה בסביבות 450,000 אנשים, מה שהפך אותה לעיר השנייה בגודלה באירופה באותה תקופה.
אל-קאסים אבן חמוד אל-מאמון (1023)
הח'ליפים האומיים של קורדובה (משוחזר)
ח'ליפים חמודיים של קורדובה (אינטרגנום)
בהלכה האסלאמית, ח'ראג הוא מס על אדמה חקלאית.
לח'ראג' אין בסיס חוקי בקוראן או בחדית' אך הוא זכה להכרה מסוימת מכורח האיג'מאע (קונצנזוס ששרר בין חכמי ההלכה) והעורף , הנוהג המקובל.
בתחילה, בימי הכיבושים האסלאמיים, ציין המונח ח'ראג' מס שנגבה באופן חד פעמי ממחוזות כבושים על ידי שרידי הפקידות הביזנטית וסאסאנית.
באופן יותר רחב, שימש המונח לציון כל מס שנגבה מהנתינים הלא מוסלמיים של הח'ליפות, שזכו למעמד של בני חסות.
בתקופה זו, ח'ראג' היה מילה נרדפת לג'זיה, מס הגולגולת שחויבו בו כל "בני הספר" היהודים והנוצרים בקוראן.
בעלי קרקעות מוסלמיים שילמו אך ורק "עֻשרְ", או מעשר מהיבול - רמה נמוכה בהרבה של מיסוי.
לאחר שהחלה התאסלמות המונית של נוצרים וזורואסטריים נשחק הבסיס הכלכלי של האימפריה שהתבסס במידה רבה על הכנסות הג'זיה מהנתינים הלא-מוסלמיים.
לאחר מסע מלחמה כושל נגד ביזנטיון בשנת 717 בידי הח'ליף האומיי סלימאן היה מצבה הכלכלי של הח'ליפות בכי רע.
אף קודם לכן, בימי אל-חג'אג' בן יוסף שהיה מושל עיראק תחת מעאויה ויורשיו, נערך ניסיון לחייב מוסלמים לשלם שיעורי מס מלאים, אך הצעד נתקל בעוינות וטינה.
החל מ-719 ביצע עומר השני, יורשו של הח'ליף סלימאן רפורמה לפיה מס (ח'ראג') ייגבה מכל האדמות המעובדות שבבעלות לא-מוסלמית.
לא יהיה ניתן למכור אדמות אלה למוסלמים, אך יינתן להם רכוש להחכירן בתמורה לתשלום מלא של מס הח'ראג'.
בפועל, בחלוף השנים נגבה מס הח'ראג' מרוב האדמות החקלאיות ללא קשר לדת של בעליהן.
נטל המיסוי הכביד והיקפם הגיע עד לכדי שליש עד רבע מכלל התוצרת החקלאית.
הרפורמות של עומר השני הושלמו בימי בית עבאס, כשהמס הח'ראג' נהפך לאב הטיפוס למס אדמות אסלאמי.
המונח ח'ראג' אף נהיה לכינוי גנרי לכלל המיסים.
בימי האימפריה העות'מאנית כמה מדינות שכנות שלה אולצו לשלם מס שנקרא ח'ראג' - בטורקית "חאראץ'" - לסולטאן הטורקי.
ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני היה אמיר קטר בין השנים 1972–1995.
בכהונתו הוא שינה את חוקת המדינה ואישר את הרחבת הממשלה, ממקסימום חמישה עשר שרים על פי החוק לשבעה עשר שרים.
ח'ליפה נולד בעיר א-ריאן שבקטר.
ח'ליפה הוא בנו של חמד בן עבדאללה אאל ת'אני ונכדו של עבדאללה בן ג'אסם אאל ת'אני.
ח'ליפה מונה לאמיר קטר בשנת 1972.
בשנת 1995 בעת ביקורו בעיר ז'נבה שבשווייץ, תפס את השלטון בנו חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני בהפיכה צבאית ללא שפיכות דמים, ובכך הודח מתפקידו.
אף על פי שהוא ובנו התפייסו בשנת 1996, הוא חי בגלות בצרפת מיום הדחתו עד שנת 2004 בה בחר לחזור למדינה.
שייח' עבאד אל עזיז בן ח'ליפה
שייח' חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני
שייח'ה אל נאוד בנת ח'ליפה
ח'ליפה נאטור הוא שחקן תיאטרון וקולנוע ערבי-ישראלי.
זוכה פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר לשנת 2025 על תפקידו בסרט "הים".
ח'ליפה נאטור גדל בקלנסווה שבמשולש, הילד ה-13 במשפחה בת 14 ילדים.
אביו היה בעל חנות כלבו בכפר ואמו עבדה בחקלאות במקביל לטיפול בילדים.
כבר מילדותו היה פעיל בדרמה במרכז החינוכי בכפר ומשזה נסגר מחוסר תקציב, הוא בנה במה קטנה בכפר, התחיל לכתוב, לביים ולשחק ביחד עם חבריו והם הוזמנו להופיע באירועים.
בגיל 18 עזב את הכפר, עבר לכפר סבא, עבד כמטפל בזקנים בבתי אבות וכברמן וחסך כסף ללימודי המשחק.
למד בבית צבי, בו קיבל תפקידים ראשיים רבים – ביניהם אותלו ב"אותלו" וטימון ב"טימון איש אתונה", וסיים את לימודיו ב-1991. בבית צבי הכיר את הבמאית אופירה הניג שביימה את ההצגה "הסוחר מוונציה", ומאז שיחק בהצגות רבות בבימויה.
מייד בתום לימודיו התקבל לתיאטרון הבימה, בו שיחק בשנים 1991–1994 במספר הצגות, הראשונות שבהן הייתה "פצפונת ואנטון", בבימויה של אופירה הניג ו"קרב של שחור וכלבים" בבימויו של רוני פינקוביץ'.
הוא השתתף בהפקת "רומיאו ויוליה", קופרודוקציה של תיאטרון החאן ותיאטרון אל-קאסבה ממזרח ירושלים, בבימוים של ערן בניאל ופואד עווד.
נאטור גילם את דמותו של רומיאו (בדאבל קאסט עם דיראר סולימאן), אורנה כץ ואחר-כך ענת פדרשניידר גילמה את דמותה של יוליה.
בתפקיד מר קפולט שיחקו לסירוגין אלכס פלג ובוריס אחנוב, איילת מרגלית גילמה את דמותה של אמה של יוליה.
בהצגה שיחקו גם מוחמד בכרי ובסאם זועמוט.
ההצגה הייתה בסבב הופעות בחו"ל: בפסטיבל ליל ותיאטרון לה וילט בצרפת, בפסטיבל ברגן שבנורווגיה ובציריך שבשווייץ.
בשנים 1995–1996 שיחק בתיאטרון באר שבע בניהולו של גדי רול.
נאטור שיחק בהצגה "ג'ידאריה" (ציור קיר), המבוססת על פואמה מאת מחמוד דרוויש, בבימויו של ניזאר זועבי, שהציגה בתיאטרון אל חכוואתי - התיאטרון הלאומי הפלסטיני בירושלים.
היצירה מספרת על משורר בערוב ימיו, שנתקף בחרדה ומנסה להיזכר בחייו.
הוא מפנטז על שירים שלא כתב, על אהבה שלא התממשה ומנסה לתהות על משמעות המוות.
נאטור היה שותף לעיבוד הפואמה.
ההצגה הציגה בחו"ל, בין היתר - בתיאטרון בוף דה נור של פיטר ברוק.
נאטור כיכב בהצגת היחיד "בטווח יריקה".
כותב ההצגה הוא השחקן הפלסטיני טאהר נג'יב.
הבמאית אופירה הניג הזמינה אותו להשתתף בהצגה "פרגודים", שביימה בהבימה.
נג'יב טס לישראל מפריז בה התגורר, היה זה יום לאחר פיגועי 11 בספטמבר, ונג'יב כתב את המחזה שתיאר את התלאות שעבר בדרכו לישראל.
הופעת הבכורה של "בטווח יריקה" הייתה בתיאטרונטו מספר 16, שנערך במרכז סוזן דלאל.
נאטור זכה על משחקו בפרס הראשון ע"ש נסים עזיקרי, באפריל 2006. השופטים, הבמאים שיר פרייבך, אלדד שאולי ואילן אלדד, כתבו בנימוקי ההחלטה שלהם:
ההצגה הועלתה בתיאטרון של פיטר ברוק בפריז, במרכז הברביקן בלונדון, בפסטיבל רומא - אירופה, באופרה של סידני, בתיאטרון השאוביהנה בברלין ועוד.
ההצגה נוצרה בידי אופירה הניג בשיתוף ובהשתתפות ח'ליפה נאטור ומעצב התאורה ג'קי שמש.
פיטר ברוק שהיה אורח פסטיבל ישראל, צפה בהצגה "בטווח יריקה" והתלהב.
מאותה עת נאטור והניג הסתובבו עם ההצגה ברחבי תבל במשך שנתיים.
נאטור הוזמן לשחק בהצגות של פיטר ברוק ועבד איתו בסדנאות ובשתי הפקות בשנים 2007–2010.
ב-2007 נאטור שיחק באחד התפקידים הראשיים בסרטו של ערן קולירין "ביקור התזמורת".
הוא גילם את דמותו של סימון, נגן תזמורת המשטרה של אלכסנדריה, שמבקרת בעיירה הדמיונית "בית התקווה".
ביחד עם חלק מחברי הלהקה הוא מבלה את הלילה בארוחת ערב בבית משפחה ישראלית.
במהלך שהותו בבית המשפחה הוא מצליח לעשות את מה שנכשל בו מזה שנים – לסיים את הלחנת הקונצ'רטו הראשון שלו.
הסרט היה מועמד ל-13 פרסי אופיר וזכה ב-8.
באפריל 2012 החל לשחק בהצגה "אנשים קשים" פרי עטו של יוסף בר-יוסף, בבימויו של משה נאור, שמוצגת בתיאטרון חיפה.
ההצגה מספרת על רחל (הלנה ירלובה), רווקה אנגלית מבוגרת, שאחיה (משה איבגי) השב מביקור בישראל מביא איתו חתן מיועד (אליעזר (לייזר) ויינגרטן, אותו משחק נאטור).
בין לייזר לרחל מתפתח קשר, אולם אחיה משבש אותו.
בהצגה משחק גם סלים דאו.
הוא מועמד על תפקידו לפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המשנה.
נאטור מככב בתפקיד הראשי של יוליסס בהצגה "יוליסס על בקבוקים" בבימויה של אופירה הניג, בתיאטרון חיפה.
הוא היה מועמד על תפקידו לפרס התיאטרון הישראלי לשחקן בתפקיד הראשי, ההצגה ומחברה (גלעד עברון) זכו בפרסי התיאטרון.
נאטור זכה בפרס התיאטרון הישראלי לשחקן המשנה לשנת 2013 על תפקידו בהצגה "רוח ים" של תיאטרון חיפה.
ח'ליפה נאטור הוא רווק ומתגורר בחיפה.
סדרה ערוץ במאי תפקיד שנהפאודהYes EDGE
Netflixליאור רזג'יהאד חמדאן2019 כוונות טובות ערוץ 2 אורי ברבש אכרם 2008 בלש בירושלים (מיני-סדרה) אורי רוזנווקס 1998
ח'נום(בתעתיק מדויק יותר: חֿנום) הוא אל הבריאה במיתולוגיה המצרית.
במקור היה האל של מוצא הנילוס.
הוא יצר את בני האדם מהבוץ של הנילוס על אובניים של קדר ולכן נקרא האל הבורא.
הוא מתואר כאיש בעל ראש איל.
מקדשו של ח'נום באיסנא הוא אחד המקדשים האחרונים שנבנו במצרים העתיקה והוא נוצר בתקופת בית תלמי במאה ה־2 לפנה"ס.
לאורך השנים נוספו עוד חלקים למבנה, במיוחד בתקופת קיסרי רומא קלאודיוס (המאה הראשונה לספירה) ומרקוס אורליוס (המאה השנייה).
המקדש הוקדש גם ל, , ו.
כיום המקדש נמצא 9 מטרים מתחת לעיר המודרנית.
מרכז הפולחן לאל ח'נום היה באי יב (קרוב לאסואן של היום).
מהאי הוא שלט על מערות, שמתוכן נבע ה"חעפי", שסימל את הצפת הנילוס.
ח'מודי (או "חונדי") היה הפרעה החיקסוסי האחרון מהשושלת ה-15 במצרים העתיקה, שהייתה למעשה זרה במוצאה (ככל הנראה שמיים-מערביים) ושלטה על מצרים התחתונה.
עיקר מושבם היה בדלתת הנילוס.
ח'מודי מוזכר ברשימת המלכים של רשימת המלכים מטורינו כמלך החיקסוסי האחרון (עמודה 10, שורה 28 – אלן גרדינר מציע 10.20).
לח'מודי מיוחסים 2 חותמי חרפושית שנמצאו בתל יריחו.