tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר שנסע עד אפריקה בטיולים שהוזמנו על ידי המאפיה, הוא יוצא לאפגניסטן להבריח נשק למען לוחמי מוג'הדין.
כאשר נהרג המנטור שלו, קאדרבאי, לין מבין שהוא הפך לכל מה שגדל לתעב ונופל לדיכאון לאחר שהוא חוזר להודו.
הוא מחליט שעליו להילחם על מה שהוא מאמין שהוא נכון, ולבנות חיים כנים.
הסיפור מסתיים בכך שהוא מתכנן לנסוע לסרי לנקה לבצע את המשימה האחרונה של המנטור.
גרגורי רוברטס אמר ששאנטארם הוא הספר הראשון ברביעייה מתוכננת.
ספר ההמשך שכותרתו "צל ההר" יצא ב-13 באוקטובר 2015 בהוצאת ליטל בראון.
בספר ההמשך, מנסה לין לשרוד במומבאי, שמנוהלת על ידי מאפיה חדשה.
כאשר פורסם הרומן שאנטארם בשנת 2003, מספר גורמים, כולל השחקן ראסל קרואו, הביעו עניין בעיבוד קולנועי.
אף על פי שקרואו צורף באופן זמני להפקה, אולפני האחים וורנר המשיכו הלאה והעמידו הצעה בסך 2 מיליון דולר בעיקר בשל כך שהשחקן ג'וני דפ הביע עניין בספר בפני מנהל האולפנים בראד גריי.
עם רכישת הזכויות, דפ נבחר לככב בסרט, שהיה אמור להתבסס על תסריט שנכתב על ידי מחבר הספר גרגורי דייוויד רוברטס.
רוברטס שיבח את בחירת הליהוק, והמחבר אמר על התסריט המיועד שלו, "התסריט שאני כותב יהיה מורכב באותה מידה ויהיה לו אותה תחושה של שכבות וטקסטורה.
באופן תמטי, זה ישקף את כל מה שבלב הספר וזה חוויית הגלות, וכוח האהבה לשנות ולשנות את ליבו של אדם.
אבל הספר הוא ספר והסרט הוא סרט - הם צורות אמנות שונות כך שלסרט יהיו חיים עצמאיים." באוקטובר 2005 שכרו האחים וורנר את התסריטאי אריק רות' כדי לשכתב את הטיוטה הראשונית שיצר רוברטס.
בנובמבר שלאחר מכן נשכר הבמאי פיטר ויר כדי לביים ולפתח את התסריט עם רות'.
במקור הסרט תוכנן לצאת לאקרנים בסוף 2006.
עד יוני 2006, ויר פרש מהפרויקט כאשר דובר אולפנים טען שזה קרה בשל חילוקי דעות שונים בין הבמאי לאולפן והמפיקים.
בינואר 2007, הבמאית מירה נאיר החליפה את ויר.
ההפקה צפויה הייתה להתחיל בסתיו 2007 לקראת יציאתו לאקרנים בשנת 2008. רות' החל לשכתב את התסריט כדי להוזיל את עלויות הפרויקט, והשחקן אמיטאב באצ'אן הצטרף לככב לצד דפ.
בנובמבר 2007, ההפקה בוטלה בעקבות שביתת אגודת הכותבים של אמריקה.
בנוסף לאי מוכנות התסריט, עונת המונסונים הממשמשת ובאה בהודו וקשיי לוח הזמנים של דפ בצילומים בין הודו לניו מקסיקו בארצות הברית, הוסיפו עוד לדחיות ולביטולים שהפרויקט ספג.
תחילה באולפנים עוד קיוו שההפקה תתחיל סוף סוף בספטמבר 2008, אולם עד נובמבר 2009, כאשר ההפקה לא יצאה לדרך, דיווח האינדפנדנט כי הפרויקט בוטל.
במאי 2013 דיווח ה-Mirror Mumbai שהאחים וורנר ניהלו משא ומתן על שמירת זכויות העיבוד הקולנועי עד 2015, כשהוא מביא השערות לפיהן עיבוד קולנועי של שאנטראם עדיין נמצא בתוכניות.
באוקטובר שלאחר מכן, הוכרז שג'ואל אדגרטון יככב בתפקיד הראשי, כאשר אריק רות' יעבד את התסריט, בעוד ג'וני דפ יהיה מעורב כעת כמפיק.
האחים וורנר ניהלו שיחות מוקדמות עם גארת' דייוויס, שהיה שותף להפקה מועמדת האמי, "קצה האגם", על מנת לביים את הסרט.
אך גם דיווחים אלה לא התקדמו לכדי הפקה ממשית.
ב-7 ביוני 2018, הוכרז כי אפל מפתחת עיבוד טלוויזיוני לרומן עבור שירות הטלוויזיה שלה Apple TV +, אותו יכתוב אריק וורן סינגר שיפיק לצד דייוויד מנסון, ניקול קלמנס, סטיב גולין ואנדראה בארון.
חברות ההפקה שעתידות להיות מעורבות בסדרה הפוטנציאלית כוללות את Anonymous Content ו-Paramount Television.
באוגוסט 2019 הוכרז כי ההפקה מתקדמת עם צילומים שצפויים להתחיל באוקטובר 2019. הסדרה תצולם בוויקטוריה, אוסטרליה, עם סצנות שיצולמו באולפני דוקלנדס במלבורן ובכלא פנטרידג'.
כמו כן הוכרז כי הסדרה תקבל מימון של 7.4 מיליון דולר מהממשלה האוסטרלית.
הסדרה אמורה להיות מורכבת מעשרה פרקים עם ארבעה פרקים שביים ג'סטין קורזל.
בספטמבר 2019 דווח על ליהוקו של צ'ארלי האנם לתפקיד הראשי.
ב־14 באוקטובר 2022 הסדרה עלתה לשירות הסטרימינג אפל TV פלוס.
צ'לסי שאנל דודלי , ידועה בשם הבמה שאנל וסט קואסט (Chanel West Coast), היא אשת טלוויזיה, ראפרית, זמרת, פזמונאית, שחקנית ודוגמנית יהודייה-אמריקאית.
שאנל נולדה בלוס אנג'לס שבקליפורניה, אולם כשהיא גדלה, בילתה את חייה בצפון הוליווד עם אימה, ובניו יורק עם אביה.
אביו של שאנל היה תקליטן.
במסגרת עבודתו כתקליטן, בילדותה, לקח את שאנל למועדוני לילה ברחבי העיר.
שאנל לקחה שיעורי ריקוד בגיל צעיר.
היא החלה להאזין למוזיקת היפ הופ בגיל 11, והחלה לראפרפ בגיל 14, תוך שהיא מציינת את שירו של הראפר טופאק שאקור, "How Do U Want It", כשיר שהעניק לה השראה להתחיל לראפרפ.
אימה ממוצא אנגלי ואביה ממוצא יהודי-רוסי.
שאנל החלה להקליט מוזיקה בשנת 2009 ושיתפה פעולה עם אמנים רבים.
באותה השנה, הקליטה את השיר "Melting Like Ice Cream" בהשתתפות טיפאני אנדרסון.
בהמשך, הופיעה בשירו של פלאנט הוליווד, "PHAMOUS".
בשנת 2011 הכריזה כי חתמה בחברת התקליטים "זון 4", אם כי לאחר מכן עזבה את החברה ללא הוצאה לאור של אף פרויקט.
במהלך תקופה זו, החלה להוציא לאור חומר משלה להורדה בחינם באינטרנט.
בהמשך אותה השנה, הוציאה וידאו קליפ רשמי לשירה, "I Love Money".
בשנת 2012, החתים הראפר ליל ויין את הראפרית בחברת תקליטיו, "יאנג מאני".
בשנה שלאחר מכן, הוציאה את המיקסטייפ "Now You Know".
במיקסטייפ התארחו סנופ דוג, פרנץ' מונטנה, טיי דולה סיין, ואמנים נוספים.
המיקסטייפ זכה לשבחים ממבקרי המוזיקה.
באוגוסט 2015, הוציאה את המיקסטייפ "Waves".
בשנת 2014, דיווחה כי החלה להקליט את אלבום הבכורה שלה וכי הוא צפוי לצאת לאור בשנת 2016. מתוך האלבום יצאו מספר סינגלים, אך יציאתו בוטלה מסיבות שאינן ידועות.
שנהשםתפקידהערות2009–2015Rob Dyrdek's Fantasy Factoryעצמה2011החיים הקשים של אר ג'יי ברגרשילהפרק: "The Better Man"2011–הווהשרוטיםעצמההנחיה2012–2015Wild Grindersפליפזדיבוב2017אהבה והיפ הופ: הוליוודעצמה2018אפקט הפחדעצמהפרק: "Hip Hop Battle"
סטפן האנטל , הידוע בשם הבמה שאנטל, הוא מוזיקאי, די ג'יי ומפיק מוזיקלי יהודי-גרמני.
הוא ידוע בזכות עבודתו עם תזמורות צועניות, תקליטנות ועריכות רמיקס של מוזיקה בלקנית מסורתית עם ביטים אלקטרוניים.
שנטל הוא ממוצא יווני מצד אביו, וסבו וסבתו מצד אמו היו יהודים אוקראינים מצ'רנוביץ.
שנטל החל את קריירת המוזיקה שלו כנגן כלי הקשה בלהקה יוונית.
בנובמבר 1987 החל לארגן מסיבות בפרנקפורט.
הוא עבד בין היתר עם חברת התקליטים Studio K7. בשנת 1991 התגורר בפריז, שם למד עיצוב גרפי, אך היה פעיל גם כדי ג'יי.
לאחר שחזר לגרמניה, הוא פתח מועדון בפרנקפורט.
בשנת 1994 הקים את הלייבל Essay Recordings יחד עם דניאל האקסמן.
בשנת 2001 הפיק את השיר "Inside" יחד עם MC Mike Romeo.
הוא זכה לפופולריות בטורקיה לאחר שהקליט את הקליפ של השיר "Disko Partizani" באיסטנבול.
אלבומו של שנטל משנת 2007, Disko Partizani, התרכז בשורשים הבלקניים של המוזיקה.
האלבום הזה הוא שילוב של שירים ובלדות של סווינג, ג'אז, טוויסט, צ'ארלסטון ויידיש.
ב 2025 הופיע במועדון הברבי בתל אביב.
שאני אומר הוא כלל בהלכות שתוקפן מדרבנן, לפיו במקרה של ספק יש להקל ולשער כי המציאות הייתה כזו שלפיה הדבר נשאר בהיתרו.
דומה לכלל זה הביטוי שאמרו חז"ל בדברי אגדה: "תולין את הקלקלה במקולקל".
מחברים אחדים, ראשונים ואחרונים, קישרו בין שני הביטויים או חילקו ביניהם.
לגבי תרומה - שנינו בתוספתא: כלומר כאשר במציאות קיים ספק, האם נפלה תרומה לתוך חולין והפכה את החולין למדומעים, או שהתרומה נפלה לתוך התרומה, והחולין נשארו בהיתרם, אנו נוקטים להלכה את האפשרות המקילה במציאות, לפיה התרומה נפלה לתוך התרומה והחולין לתוך החולין.
בגמרא מובא הטעם בנוסח זה: הלכה זו מובאת גם במשנה תורה לרמב"ם בהתניה שהמדובר הוא רק בתרומה מדרבנן, או בתרומה דאורייתא בזמן שהספק הוא מדרבנן, כגון שבחולין יש רוב כנגד התרומה שייתכן שנפלה אליו:
המדובר הוא כשעשה ביטול חמץ, שאז החיוב בבדיקת חמץ הוא מדרבנן.
כך פסקו הרמב"ם והשולחן ערוך.
שאנטראם היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מסוגת המותחן והדרמה המבוססת על רומן בעל אותו שם מ-2003 מאת גרגורי דייוויד רוברטס.
הסיפור שאב השראה מחייו של רוברטס עצמו שעסק בשוד בנקים באוסטרליה ונמלט מהמדינה להודו.
הסדרה כוללת שנים עשר פרקים.
סטיב לייטפוט כתב את התסריט לאחר שאריק וורן זינגר עזב את הפרויקט.
הסדרה עלתה בבכורה לשירות הסטרימינג אפל TV פלוס ב־14 באוקטובר 2022.
ריצ'רד רוקסבורו בתפקיד הבלש מרטי נייטינגאלם
אלכסנדר סידיג בתפקיד חאדר חאן
כאשר יצא לאור הרומן שאנטראם בשנת 2003, כמה חברות הביעו עניין בעיבוד קולנועי.
כאשר האחים וורנר רכשו את זכויות ההסרטה תמורת 2 מיליון דולר, בראד גריי, מנהל החברה, החליט להעסיק את ג'וני דפ משום שזה הביע את חיבתו לספר.
הסרט תוכנן להתבסס על תסריט שכתב מחבר הספר גרגורי דייוויד רוברטס.
באוקטובר 2005 שכרו האחים וורנר את התסריטאי אריק רוט כדי לשכתב את הטיוטה הראשונית שיצר רוברטס.
בנובמבר שלאחר מכן נשכר פיטר וייר על ידי האולפן כדי לדאוג לבימוי וגם לפתח את התסריט עם רוט.
אף שבנובמבר 2008 ה"האינדיפנדנט" כי הפרויקט בוטל, במאי 2013 נודע מה"מומבאי מירור" כי האחים וורנר ניהלו משא ומתן לשמירה על זכויות הסרט עד 2015, תוך השערות כי עיבוד קולנועי של שאנטראם הוא עדיין בגדר אפשרות.
באוקטובר שלאחר מכן פנה דפ לג'ואל אדג'רטון לככב במקומו ולהיות מעורב בפרויקט כמפיק.
האחים וורנר ניהלו שיחות מוקדמות עם גארת' דייוויס, במאי משותף של "קצה האגם" שהיה מועמד לאמי, כדי לביים את הסרט.
בסופו של דבר, בינואר 2018, אולפני הטלוויזיה של פרמאונט רכשו את הזכויות על שאנטראם, עם תוכניות לעבד אותה מחדש כסדרת טלוויזיה.
ביוני 2018, פורסם כי אפל מפתחת עיבוד טלוויזיוני לרומן עבור Apple TV+, מה שהפך לאחת מההפקות הבינלאומיות הראשונות שלה עם שתי סדרות נוספות שהוכרזו במהלך השקת שירות אפל TV פלוס.
אריק וורן זינגר מונה לתסריטאי, שעתיד לשמש גם כמפיק בפועל לצד דייוויד מנסון, ניקול קלמנס, סטיב גולין ואנדראה בארון עם צ'ארלי האנם בתפקיד הראשי.
לסינגר לקח יותר משנה להשלים את כתיבת הסדרה, כאשר עבודות ההכנה להפקה הסתיימו עד אוגוסט 2019. בספטמבר 2019 לוהקו לככב בסדרה צ'ארלי האנם, ריצ'רד רוקסבורו ורדהיקה אפטה, כשג'סטין קורזל אמור לביים את שני הפרקים הראשונים ושני הפרקים האחרונים של הסדרה הכוללת עשרה פרקים.
הצילומים היו אמורים להתחיל בוויקטוריה, אוסטרליה ובבופאל שבהודו.
ממשלת אוסטרליה תכננה לספק 5 מיליון דולר להפקת הפרויקט באמצעות תוכנית שלה לעידוד הפקות קולנוע, כשממשלת ויקטוריה תמכה גם בסדרה באמצעות קרן משיכה לתמריץ הפקות קולנוע בוויקטוריה.
על פי הערכות, תקציב זה מוערך בכ-100 מיליון דולר לפרויקט.
בפברואר 2020, סינגר פרש מהפקת הסדרה וקבע כי עיכוב הצילומים עשוי להתנגש עם הפקות אחרות בהן הוא מעורב.
הפקת הסדרה נעצרה ומאוחר יותר, בנובמבר 2020, שכרה אפל את סטיב לייטפוט כיוצר הסדרה החדש, שהשלים את כתיבת הפרקים הנותרים; אלכסנדר סידיג הצטרף לקאסט במרץ 2021. סידיג לוהק לגלם את קאדר חאן, תפקיד שנועד בתחילה לאמיטאב באצ'אן, שהשמועות טענו שהוא נטל חלק בהפקת הסדרה, עד שהראשון קיבל את התפקיד.
הוכרז על בהרט נאלורי כמי שיביים את ששת הפרקים הנותרים.
צילומי הסדרה החלו באוקטובר 2019 באוסטרליה ואחריו עברו להודו בנובמבר 2019, כאשר חלק ניכר מהסרט צולם במהלך שנה בבופאל ובמקומות נוספים במדינת מאדהיה פראדש.
צילומי הסדרה הופסקו בפברואר 2020 עקב עונת המונסונים ההודית המתרחשת בתקופה יוני-אוקטובר והוסיפה לסיבות לכך שסינגר עזב וכן פרוץ מגפת הקורונה ומגבלות התנועה שהוטלו.
על פי הדיווחים, ההפקה חודשה באוסטרליה במאי 2021, עם צילומים נוספים שעברו מהודו לתאילנד, עקב החמרה בהתפרצויות הקורונה בהודו והתפשטות וריאנט דלתא של נגיף הקורונה.
שאנל אליזבת מילר (נולדה ב-12 ביוני 1992) היא סופרת ואמנית אמריקאית.
שאנל מילר נולדה בשנת 1992 בפאלו אלטו, קליפורניה, הבכורה לשתי בנות לאם סינית ואב אמריקאי.
אמה היגרה מסין כדי להיות סופרת ואביה הוא פסיכולוג בדימוס.
מילר סיימה את לימודיה העל יסודיים בשנת 2010. היא למדה במכללה לאמנויות של אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה, וסיימה עם תואר ראשון בספרות בשנת 2014.
בערב ה-17 בינואר 2015, מילר ליוותה את אחותה למסיבת אחווה באוניברסיטת סטנפורד.
מאוחר יותר באותו לילה, שני סטודנטים לתואר שני בסטנפורד מצאו את מילר שוכבת על הקרקע מאחורי פח אשפה כשמעליה סטודנט נוסף מסטנפורד, ברוק טרנר בן ה-19. מילר הייתה מחוסרת הכרה, רמת האלכוהול בדמה הוערכה בכ-0.22% בזמן התקיפה.
כשטרנר ניסה לברוח, הוא נתפס והוחזק על ידי שני הסטודנטים לתארים מתקדמים כשהם חיכו להגעת המשטרה.
טרנר נעצר והוגש נגדו כתב אישום בחמישה אישומים של תקיפה מינית, בהם לא הודה.
בשנת 2016 הוא הורשע בשלושה מהאישומים הללו ונידון לשישה חודשי מאסר, מה שעורר זעם ציבורי בשל הקלות בגזר הדין.
השופט במשפט, אהרון פרסקי, הודח שנתיים לאחר מכן.
הצהרת הקורבן באורך 7,137 מילים של מילר - שכונתה במסמכי בית המשפט ובדיווחים בתקשורת בתור "אמילי דו" - פורסמה על ידי "BuzzFeed" ב-3 ביוני 2016, יום לאחר גזר דינו של טרנר, ופורסמה מחדש בכלי חדשות מרכזיים אחרים כמו "הניו יורק טיימס".
הצהרתה של מילר נקראה 11 מיליון פעמים בארבעה ימים לאחר פרסומה, והפכה לוויראלית.
ב-9 באוגוסט 2019, תוכנית הטלוויזיה "60 דקות" פרסמה ראיון עם מילר - שהחליטה לפרסם את שמה.
היא תיארה את סיפורה ואת ההשלכות של היותה אנונימית, ופגשה את שני הסטודנטים שעצרו את טרנר.
ספר הזיכרונות של מילר בשם "Know My Name: A Memoir" פורסם ב-4 בספטמבר 2019 והפך לרב מכר.
הספר זכה בפרס חוג מבקרי הספרים הלאומי 2019 לאוטוביוגרפיות ונבחר לאחד מעשרת הספרים המובילים של השנה על ידי ה"וושינגטון פוסט".
"הניו יורק טיימס" בחר גם בספר לרשימת "100 הספרים הבולטים של שנת 2019".
פרס דייטון לספרות שלום בחר בספר כספר העיוני הטוב ביותר לשנת 2020.
לאחר התקיפה שלה, מילר החלה ללמוד קורסי אמנות לפי המלצת הפסיכולוג שלה.
בקיץ 2015, מילר למדה בשיעור הדפס בבית הספר לעיצוב ברוד איילנד בפרובידנס, רוד איילנד.
בשנת 2020, ציור קיר שציירה מילר הופיע במוזיאון לאמנות אסייתית בסן פרנסיסקו.
ציור הקיר הגבוה מציג שלוש דיורמות של דמות מצוירת, ואת המשפטים "הייתי", "אני", ו"אני אהיה".
המוזיאון היה סגור לציבור עקב מגפת הקורונה, אם כי ציור הקיר נראה דרך החלונות הפונים לרחוב הייד.
סיפור התקיפה של מילר והתיק המשפטי "הציתו דיון כלל-ארצי על תקיפות מיניות בקמפוסים של אוניברסיטאות ומכללות וכיצד לא נשמעים לקורבנות", ו"הפכו לחלק מהוויכוחים האינטנסיביים סביב אונס, סקסיזם והתנהגות מינית בלתי הולמת בשנים האחרונות", כולל תנועת Me Too.
ב-1 בנובמבר 2016, מגזין "גלמור" הכתיר את מילר, אז ידועה רק בתור אמילי דו, כאשת השנה על כך ש"שינתה את השיחה על תקיפה מינית לנצח", תוך ציון שהצהרת ההשפעה שלה נקראה יותר מ-11 מיליון פעמים.
מילר השתתפה בטקס הענקת הפרס בעילום שם.
היא קיבלה את הפרס על הבמה בנובמבר 2019 לאחר פרסום ספרה.
היא נשאה שיר בטקס שבו דיברה לרווחתם של נפגעי תקיפה מינית.
היא הופיעה ברשימת טיים 100 נקסט של מגזין טיים.
בשנת 2019, אוניברסיטת סטנפורד התקינה שלט בקמפוס להנצחת התקיפה.
ספרה זכה בפרס דייטון לספרות שלום בשנת 2020
שאנון ווטס היא פעילה חברתית אמריקאית למניעת אלימות בנשק והמייסדת של "Moms Demand Action", הקבוצה העממית הגדולה ביותר במדינה הנלחמת נגד אלימות בנשק.
ווטס לקחה חלק בקמפיינים למען מספר פוליטיקאים הדוגלים בבקרת נשק ברחבי המדינה, כולל הנשיא ג'ו ביידן.
ב-2016 הפכה ווטס לחברת מועצת המנהלים של "Emerge America", ארגון לגיוס והכשרת נשים להתמודדות למשרות ציבוריות.
ווטס מכהנת גם במועצת המנהלים של "Advance Peace", המוקדשת להפסקת אלימות חוזרת בנשק בשכונות עירוניות אמריקאיות.
ווטס נולדה ברוצ'סטר, ניו יורק, וסיימה את לימודיה באוניברסיטת מיזורי בשנת 1994. לאחר הקולג', היא עבדה בבית הנבחרים של מיזורי עבור המושל לשעבר מל קרנהאן .
לאחר מכן בנתה ווטס קריירה כמנהלת מדיה ותקשורת, עבור חברות רבות, ביניהן FleishmanHillard, מונסנטו, GE Healthcare ו-WellPoint.
בשנת 2008 היא עזבה את הקריירה התאגידית כדי להתמקד במשפחתה.
ב-14 בדצמבר 2012, חמוש פתח באש בבית הספר סנדי הוק בניוטאון, קונטיקט, והרג 26 תלמידים ומורים.
למחרת, ווטס פתחה קבוצת פייסבוק לאיחוד נשים נגד שדולת הנשק, במטרה לחקות את התהליך אותו עשה הארגון "Mothers Against Drunk Driving" כשאיחד אמהות נגד שדולת האלכוהול בשנות ה-80. עמוד הפייסבוק גדל לתנועה עממית לאחר שמתנדבים יצרו קשר עם ווטס בנוגע להקמת סניפים של הארגון בקהילות שלהם.
ל-"Moms Demand Action" יש כעת סניפים בכל רחבי ארצות הברית ויותר מ-6 מיליון תומכים.
במשך יותר מ-8 שנים, מתנדבי "Moms Demand Action" השהו הליכי חקיקה, ועזרו להעביר מאות חוקי בטיחות בנשק ברחבי ארצות הברית, הם שינו מדיניות תאגידית וחינכו את האזרחים האמריקנים לגבי אחסון אקדחים וכלי נשק באופן מאובטח.
בבחירות 2022, 140 מתנדבי הארגון נבחרו לתפקידים ציבוריים.
מתנדבים לובשים חולצות טריקו אדומות המעוטרות עם הלוגו של "Moms Demand Action" כדי להראות את תמיכתם ולהתבלט בשימועים בחקיקה, בהפגנות ובאירועים אחרים.
במרץ 2020, ווטס ערכה קמפיין עם המועמד לנשיאות ג'ו ביידן באוהיו.
ווטס נשאה נאומים במקומות כמו אוניברסיטת ואלפאראיסו והכנסייה הלותרנית בקלווארי הר.
ווטס הודיעה שהיא תעזוב את תפקידה בארגון "Moms Demand Action" בסוף שנת 2023.
בשנת 2017, ווטס התבטאה נגד יונייטד איירליינס בטוויטר לאחר שראתה דייל מונע עלייה למטוס לשתי נערות הלובשות טייטס בנמל התעופה הבין-לאומי דנוור.
ווטס הוסיפה שאביהן של הבנות הורשה לעלות ללא בעיה, למרות שלבש מכנסיים קצרים.
מאוחר יותר הצהירה יונייטד כי שתי הנערות טסו במסגרת תוכנית הטבות הנסיעות של חברת התעופה והיו כפופות לקוד לבוש מחמיר שאינו חל על נוסעים רגילים.
ההקדמה של הספר נכתבה על ידי השחקנית ג'וליאן מור, שהיא גם היו"ר המייסדת של המועצה היצירתית של ארגון Everytown.
ווטס גם כותבת בבלוג ב-Medium על עבודתה ועל הניצחונות שהשיגו מתנדבי "Moms Demand Action".
כחלק מהסדרה, ווטס שוחחה עם הפוליטיקאיות סטייסי אברמס, אליזבת וורן, איימי קלבוקאר, סגנית הנשיא קמלה האריס, מושלת ניו מקסיקו מישל לוהאן גרישם, ואל דמינגס, היועצת לביטחון לאומי לשעבר סוזן רייס, קארן באס, ראש עיריית אטלנטה קיישה לאנס בוטמס, תמי דקוורת', תמי בולדווין ומושלת מישיגן גרטשן ויטמר.
ווטס פעילה גם ברשת X, שם יש לה יותר מ-500,000 עוקבים.
היא גם הופיעה כפרשנית ב-MSNBC, CNN, CBS ו-NPR וכתבה מאמרי דעה עבור Elle, טיים, ניוזוויק ומארי קלייר, בין היתר.
מאז שהחלה את "Moms Demand Action", ווטס גרה באינדיאנה, קולורדו וקליפורניה.
היא ובעלה גרים כעת באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
בספרה כתבה ווטס שהיא נרשמה לקורס להכשרת מורים ליוגה כשהקימה את "Moms Demand Action".
היא בודהיסטית שמתרגלת יוגה באופן קבוע ועושה מדיטציה לפחות פעם ביום.
2018: מגזין פיפל, 25 נשים המשנות את העולם
2021: אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, דוקטור לשם כבוד למדעי הרוח
2022: נשות השנה של מגזין Glamour
2023: TIME 100 האנשים המשפיעים ביותר בעולם
שאנון מסנג'ר , היא סופרת פנטזיה אמריקאית.
שאנון מסנג'ר נולדה ומתגוררת כיום בדרום קליפורניה.
היא למדה בבית הספר לאומנויות קולנוע של אוניברסיטת דרום קליפורניה.
ב-3 במאי 2021 היא הודיעה שיש לה בן וב-12 ביוני 2023 היא הודיעה שיש לה בת, ולמרות שהתגרשה בנובמבר 2018, היא עדיין כותבת תחת שם המשפחה של בעלה לשעבר.
הספרים שבסדרת שומרת הערים האבודות (Keeper of the Lost Cities)
:1. שומרת הערים האבודות - תאריך יציאה בחו"ל: 2 באוקטובר 2012. תאריך יציאה בישראל: פברואר 2019.
:3 להבת הנצח (Everblaze) - תאריך יציאה בחו"ל: 4 בנובמבר 2014. תאריך יציאה בישראל: אפריל 2020.
:4. הנסתרים (Neverseen) - תאריך יציאה בחו"ל: 3 בנובמבר 2015. תאריך יציאה בישראל: 2020.
:5. לודסטאר (Lodestar) - תאריך יציאה בחו"ל: 1 בנובמבר 2016. תאריך יציאה בישראל: יולי 2021.
:6. רדת הלילה (Nightfall) - תאריך יציאה בחו"ל: 7 בנובמבר 2017. תאריך יציאה בישראל: ינואר 2022.
:7. פלשבק (Flashback) - תאריך יציאה בחו"ל: 6 בנובמבר 2018. תאריך יציאה בישראל: יוני 2022.
:8. מורשת (Legacy) - תאריך יציאה בחו"ל: 5 בנובמבר 2019. תאריך יציאה בישראל: יוני 2022.
:9. סטלארלון (Stellarlune) - תאריך יציאה בחו"ל: 8 בנובמבר 2022. תאריך יציאה בישראל: יוני 2024.
:9.5. גילויים (Unraveled) - תאריך יציאה בחו"ל: 3 בדצמבר 2024. תאריך יציאה בישראל: 10 ביוני 2025
הרומן הגרפי כרך 1 (הקומיקס)– תאריך יציאה באנגלית: 7 בנובמבר 2023. תאריך יציאה בישראל: פברואר 2025.
סדרת שומרת הערים האבודות זכתה ב-2017 במדליית הקורא הצעיר של קליפורניה.
"שאנז אליזה" הוא שנסון בצרפתית מ-1969 ששר, במקור, הזמר ז'ו דסאן.
השיר מוקדש לשדרות שאנז אליזה המהוות את אחד הרחובות המרכזיים בפריז והמפורסם ביניהם.
השיר נכתב במקור באנגלית ונקרא "דרך ווטרלו" (Waterloo Road).
השיר נכתב על ידי מייקל דייגן (Michael Deighan) והולחן על ידי מייקל וילשאו (Michael Wilshaw) והיה הסינגל הרביעי שבוצע על ידי להקת "ג'ייסון קרסט" .
להקה זו פעלה באנגליה בשנים 1967–1969 במחוז קנט והקליטה חמישה סינגלים לפני שהתפרקה.
ב-1969 כתב הפזמונאי פייר דלנואה מילים בצרפתית למנגינה המקורית.
השיר נמסר לזמר ז'ו דסאן שהקליט אותו כצד ב' על סינגל 45 סל"ד.
מילות השיר מוקדשות שדרות שאנז אליזה שבתקופת יציאת השיר היה הרחוב המפורסם ביותר בפריז ואחד ממוקדי האופנה של העולם.
הסינגל טיפס למקום השני בדירוג הסינגלים של צרפת ומכר כ-500,000 עותקים.
כמו כן הגיע לצמרת דירוג הסינגלים במדינות נוספות (מקום 4 בבלגיה, מקום 5 ב, מקום 11 במצעד 40 הסינגלים ההולנדיים, מקום 16 במצעד 100 הסינגלים ההולנדיים, מקום 31 במצעד הסינגלים בגרמניה ועוד).
בנוסף לצרפתית ביצע דסאן את השיר גם באנגלית, איטלקית, גרמנית ויפנית כשגם ז'אן-קלוד פסקל ביצע את השיר בגרמנית.
השיר צבר פופולריות ברחבי העולם ובוצע על ידי זמרים והרכבים מוזיקליים שונים.
ב-2018, במסגרת מונדיאל 2018, פורסמה גרסה חדשה לשיר שהוקדשה לשחקן נבחרת הכדורגל הצרפתית אנגולו קאנטה.
השיר נוגן בסרט רכבת לדארג'ילינג מ-2007.
השיר מורכב משלושה בתים וביניהם פזמון חוזר המושר על ידי מקהלה כשבסיום השיר מופיע הפזמון החוזר שלוש פעמים.
בתי השיר משקפים תהליך היכרות והתאהבות של זוג בשדרות שאנז אליזה.
בבית הראשון מוזכרת הפגישה הראשונה .
בבית השני הקשר מתהדק .
בבית השלישי כבר מצוין שהזוג שרק אתמול הכיר הפך לזוג אוהבים .
הפזמון הוא זה שמשייך את סיפור האהבה הזה לשדרה .
השם המפורש "שאנז אליזה" מופיע בשיר רק בפזמון החוזר (15 פעם).
יחד עם זאת בבית השני ישנה התייחסות לשם הרחוב על ידי אזכור שני אתרים ידועים המצויים בשני קצותיו: כיכר הקונקורד וכיכר האטואל ()
שאנהת המצרי (בפינית: Sinuhe egyptiläinen) הוא רומן היסטורי מאת מיקה ולטרי, שפורסם לראשונה בפינית, ב-1945 ומאז תורגם לשפות רבות והיה לרב מכר.
בתחילת המאה העשרים התגלה טקסט, שנכתב במצרים העתיקה לפני כ-3,000 שנים, הטקסט, סיפורו של שאנהת שימש כהשראה עבור הסופר המצרי נגיב מחפוז, שכתב ב-1941 את "אוודאת סינוהי".
סיפור זה שימש גם הוא השראה עבור מיקה ולטרי, שכתב ב-1945 את "שאנהת המצרי" בלשון ארצו, פינלנד.
הספר היה לרב מכר ותורגם לשפות נוספות וב-1949 הופיע ברשימת רבי המכר של פבלישרס ויקלי.
עד סוף המאה העשרים הספר תורגם לשלושים שפות שונות.
הבמאי היהודי אמריקאי יליד הונגריה מייקל קורטיז, ביים ב-1954, על פי הספר, סרט באורך מלא בשם "המצרי".
ב-1964 הופיע הספר בעברית, בהוצאת עם עובד, בתרגומו מאנגלית של אהרון אמיר.
המהדורה אזלה וב-1988 יצאה מהדורה נוספת בהוצאת זמורה, ביתן, מודן.
הספר כתוב בגוף ראשון, אוטוביוגרפיה של אדם המודע למותו הקרב והמסכם את חייו רבי העלילות, במצרים וברחבי המזרח התיכון.
העלילה מתרחשת מרביתה בתקופת מלכותו של אחנתון, מי שנחשב על ידי רבים כמייסד הדת המונותאיסטית הראשונה.
זו תקופה סוערת עם עימותים דתיים, לאומיים ואחרים וגיבור הספר, המספר נקלע לא פעם למוקדי העימותים.
הסופר רכש בקיאות רבה בתולדות עמי המזרח התיכון בעת העתיקה והדברים באים לידי ביטוי בספר.
יש רמיזות רבות לאירועים אמתים או מדומיינים מההיסטוריה והדתות המקומיים.
לדוגמה, גיבור הספר מתואר כאסופי, שהגיע אל הוריו המאמצים בסירת גומא על הנילוס.
מוצאו האמיתי נודע בהמשך לקורא, אך לא לסובבים את הגיבור.
שאנון מטילדה ולס לוסיד היא ביוכימאית אמריקאית וטייסת חלל לשעבר בנאס"א.
היא טסה לחלל חמש פעמים, כולל משימה ממושכת על סיפון תחנת החלל מיר ב-1996, והיא האישה האמריקאית היחידה ששהתה בתחנה.
בשנים 1996–2007 החזיקה לוסיד בשיא השהות בחלל לאמריקאים (גברים ונשים) ולנשים.
בדצמבר 1996 הוענקה לה מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל, האדם העשירי והאישה הראשונה שזכתה לכבוד זה.
ב-1978 גויסה לוסיד לנאס"א לתוכנית הכשרת האסטרונאוטים במסגרת קבוצת האסטרונאוטים השמינית , הראשונה שבה נכללו נשים.
היא השתתפה בחמש טיסות חלל: STS-51-G, STS-34, STS-43, STS-58 וטיסתה לתחנת החלל מיר, שאליה היא הגיעה על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס במסגרת טיסה STS-76, ושבה עליה בטיסה STS-79 שישה חודשים לאחר מכן.
בשנים 2002–2003 הייתה לוסיד המדענית הראשית של נאס"א, ומתקשרת לקפסולות (CAPCOM) במרכז השליטה במספר רב של משימות מעבורות החלל, כולל המשימה STS-135, המשימה האחרונה של תוכנית מעבורות החלל.
שאנון מטילדה ולס נולדה בשאנגחאי, הרפובליקה הסינית, כבתם של ג'וזף אוסקר ולס, מיסיונר בפטיסטי, ושל רעייתו מירטל, אחות מיסיונרית.
בשל המלחמה המתמשכת של ארצות הברית עם יפן, כשהייתה בת שישה שבועות, נעצרה המשפחה על ידי היפנים שכבשו את שאנגחאי באותה עת.
הם נכלאו במחנה מאסר, אך שוחררו בעסקת חילופי שבויים מאוחר יותר באותה שנה.
הם שבו לארצות הברית על סיפון אוניית הקו האוקיינית השוודית "גריפסהולם" ונשארו שם עד תום המלחמה.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה שבה המשפחה לסין, אך החליטה לעזוב שוב ב-1949 לאחר מלחמת האזרחים הסינית.
הם עברו ללאבק שבטקסס, ולאחר מכן התיישבו בבת'אני שבאוקלהומה, מקום מוצאה המקורי של המשפחה, שם סיימה ולס את לימודיה בבית הספר התיכון המקומי ב-1960. היא הוקסמה מסיפורי המערב הישן של אמריקה ושאפה להיות חוקרת.
היא הגיעה למסקנה שהיא נולדה בתקופה מאוחרת מדי לכך, אך התוודעה למחקריו של רוברט גודארד, מדען הטילים האמריקאי, והחליטה להיות לחוקרת חלל.
ולס מכרה את האופניים שלה כדי לרכוש טלסקופ, כדי שתוכל לצפות בכוכבים, והחלה לבנות רקטות בעצמה.
זמן קצר לאחר סיום לימודיה בבית הספר התיכון, היא קיבלה את רישיון הטיס שלה ורכשה מטוס פייפר PA-16 קליפר שבו היא השתמשה להטסת אביה לכינוסים דתיים.
היא הגישה בקשות להתקבל לעבודה כטייסת מסחרית, אך נדחתה, שכן באותה תקופה עדיין לא התקבלו נשים בארצות הברית להכשרה כטייסות מסחריות.
ולס למדה בקולג' ויטון שבאילינוי, שם חוג לימודיה הראשי היה כימיה.
לאחר מכן היא עברה ללמוד באוניברסיטת אוקלהומה, שם היא סיימה לימודי תואר מוסמכת אוניברסיטה בכימיה ב-1963. לאחר מכן ועד 1964 היא הייתה עוזרת הוראה במחלקה לכימיה של האוניברסיטה, ולאחר מכן ועד 1966 הייתה טכנאית מעבדה בכירה בקרן המחקר הרפואי של אוקלהומה .
לאחר מכן היא הייתה כימאית חוקרת בחברת הנפט קר-מקגי .
בקר-מקגי היא הכירה את מייקל פ.
לוסיד, גם הוא כימאי חוקר בחברה.
השניים נישאו ב-1967, ב-1968 נולד בנם הראשון, קוואי דאון.
לאחר מכן עזבה לוסיד את קר-מקגי ושבה לאוניברסיטת אוקלהומה כעוזרת לתואר שני במחלקה לביוכימיה ולביולוגיה מולקולרית, שם היא סיימה לימודי תואר מוסמכת אוניברסיטה בביוכימיה.
לבחינות הגמר היא ניגשה יומיים לאחר לידת בתה השנייה, שנדרה מישל, ב-1970. ב-1973 המשיכה לוסיד ללימודי תואר דוקטור לפילוסופיה בביוכימיה, ונושא התזה שלה היה "השפעת רעלן הכולרה על זרחון ופעילות קינאז של תאי אפיתל פנימיים וגבולות המברשת שלהם", בהדרכתו של א.
לאחר מכן היא שבה לקרן המחקר הרפואי של אוקלהומה כעוזרת מחקר.
ב-1975 נולד בנה השלישי, מייקל קרמיט.
ב-8 ביולי 1976 הוציאה נאס"א קול קורא להגשת מועמדויות ללפחות 15 טייסי חלל ו-15 מומחי משימה .
בפעם הראשונה, נחשבו הנבחרים כ"אסטרונאוטים מועמדים" (Astronaut candidates), ולאו דווקא כאסטרונאוטים לכל דבר ועניין, עד לסיום תהליך ההכשרה וההערכה, שהיה צפוי להמשך שנתיים.
חקיקת החוק לשוויון הזדמנויות בתעסוקה מ-1972 חיזקה את ההבטחה בחוק זכויות האזרח מ-1964 לטפל באפליה המתמשכת והמושרשת נגד נשים, אפרו-אמריקאים וקבוצות מיעוטים בחברה האמריקאית.
בעוד שקבוצות אוכלוסייה אלו מעולם לא הודרו במפורש מתהליכי הקבלה של האסטרונאוטים בנאס"א, אף אחת מהן לא זכתה לייצוג.
הפעם זכו הנשים ובני מיעוטים לעידוד להגשת מועמדות.
בקשת המועמדות של לוסיד הייתה אחת מ-8,079 הבקשות הראשונות שהתקבלו.
כאחת מ-208 המועמדים שהגיעו לשלבים הסופיים, הוזמנה לוסיד למרכז החלל ג'ונסון ביוסטון לשבוע של ראיונות, הערכות ומבחנים שהתקיים ב-29 באוגוסט 1977. היה הייתה חלק מהקבוצה השלישית של 20 מועמדים שרואיינו, הקבוצה הראשונה שבה נכללו נשים.
בשמונה הנשים בקבוצה נכללו , אנה לי פישר, ניצה סינטרון ומילי יוז-פולפורד.
ב-16 בינואר 1978 פרסמה נאס"א את שמותיהם של 35 המועמדים שעברו את התהליך, מתוכם 20 היו מועמדים לתפקיד מומחי משימה.
מתוך שש הנשים בכיתת ההכשרה הראשונה שבה נכללו נשים, הייתה לוסיד היחידה שהייתה אמא לילדים.
רוב שמונת החודשים הראשונים להכשרה התנהלו בחדרי הכיתות.
ההכשרה הייתה במגוון רחב של נושאים, כולל הצגת תוכנית מעבורות החלל, הנדסת טיסות חלל, אסטרונומיה, מכניקת מסלולים , אווירודינמיקה ופיזיולוגיה.
ההכשרה בתחום הגאולוגיה ניתנה גם אז, אם כי ההתמקדות והאתרים שבהם נערכו ביקורים היו קשורים יותר לתצפיות על כדור הארץ ולא על הירח.
חברי הקבוצה נדרשו להשלים אימונים בהישרדות, להיות מיומנים בשחייה ובצלילה, ולשלוט ביסודות הבטיחות האווירית, ובמיוחד בסוגי כלי הטיס שבהן הם היו אמורים לטוס.
אימוני הישרדות במים התקיימו בטייסת אימוני צוות הקרב ה-3613 של חיל האוויר של ארצות הברית בבסיס כוחות המילואים האווירי הומסטד בפלורידה, ואימוני צניחה התקיימו בבסיס חיל האוויר ואנס באוקלהומה.
ב-31 באוגוסט 1979 הודיעה נאס"א ש-35 המועמדים השלימה את הכשרתם, וכעת הם אסטרונאוטים לכל דבר ועניין, וכשירים לשיבוץ בצוותי טיסה לחלל.
תהליך ההכשרה שהיה צפוי להמשך 18 עד 24 חודשים, הושלם ב-14 חודשים.
משך ההכשרה של המחזורים הבאים קוצר ל-12 חודשים.
כל אחד ואחת מהאסטרונאוטים התמחה בהיבט מסוים של תוכנית מעבורות החלל.
לוסיד הייתה מעורבת בצוות האימונים של מעבדת החלל 1, ובפיתוח מעבדת שילוב אוויוניקה של מעבורות במרכז החלל ג'ונסון ובמעבדת מערכות הטיסה בדאוני, קליפורניה.
היא גם עבדה במיזם טלסקופ החלל האבל ובמיזם פעולות קירבה למפגשים.
בנובמבר 1982 היא הייתה חברה בצוות שקיבל את מעבורת החלל בטיסה STS-5 לאחר נחיתתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס מידי צוות הטיסה וטיפלה בה.
היא הייתה אשת התמיכה לאסטרונאוטים במרכז החלל קנדי עבור משימה STS-8 באוגוסט 1983. במשימה STS-41-B בפברואר 1984 היא הייתה אשת תמיכה בגיבוי.
ב-17 בנובמבר 1983 שובצה לוסיד לטיסת החלל הראשונה שלה, משימת STS-51-A.
השיגור נקבע באופן עקרוני ל-24 באוקטובר 1984, כשכמפקד המשימה הוצב דניאל ברנדנסטיין, כטייס ג'ון קרייטון, ולוסיד, ג'ון פביאן וסטיבן נגל כמומחי משימה.
לוסיד הייתה האחרונה מבין שש הנשים שעברו איתה את ההכשרה ששובצה למשימת חלל.
באוגוסט 1984 שונה שיבוץ הצוות למשימה STS-51-D שיועדה להמריא ב-18 במרץ 1985. שלושה שבועות לפני מועד זה בוטלה המשימה, ובמאי 1985 שובץ הצוות מחדש למשימה STS-51-G.
אסטרונאוט צרפתי, פטריק בודרי והנסיך הסעודי סולטאן בן סלמאן אאל סעוד, צורפו כמומחי מטען.
STS-51-G שוגרה ממרכז החלל קנדי ב-17 ביוני 1985 על סיפון מעבורת החלל דיסקברי.
המשימה שארכה שבעה ימים הייתה נועדה להציב במסלולם שלושה לווייני תקשורת: מורלוס 1 עבור מקסיקו, ערבסאט 1B עבור הליגה הערבית, וטלסטאר 303 עבור ארצות הברית.
הלוויינים שוגרו יום אחר יום בשלושת ימי המשימה הראשונים.
לוסיד ופביאן הפעילו את מערכת הזרוע הרובוטית כדי להציב את הלוויינים במסלולם.
לוסיד השתמשה במערכת הזרוע הרובוטית כדי להציב במסלולו את הלוויין Spartan, שביצע סדרת ניסויים אסטרונימיים בקרני רנטגן שנמשכו 17 שעות כשהוא נפרד מהמעבורת, ופביאן טיפל בהחזרתו למעבורת 45 שעות מאוחר יותר.
בנוסף להצבות הלוויינים, הפעיל הצוות תנור התמצקות כיוונית אוטומטי (ADSF), והשתתף בניסויים ביו-רפואיים.
הדיסקברי נחתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס ב-24 ביוני לאחר שהשלימה 112 הקפות של כדור הארץ, ועברה 4.7 מיליון ק"מ ב-169 שעות ו-39 דקות.
מסע הפרסום שנערך לאחר סיום המשימה כלל נסיעה לערב הסעודית.
נשים נשואות לא הורשו לנסוע לערב הסעודית ללא ליווי בני זוגם, ומייקל לוסיד לא היה פנוי להצטרף לנסיעה, כך שלוסיד ויתרה על הביקור.
כנוצריה אדוקה, היא לא הייתה שבעת רצון מהיחס לנשים בערב הסעודית.
כשהגיעו שאר אנשי הצוות לריאד, היא בלטה בהיעדרותה, וכתוצאה מכך התקיימה שיחה בין פהד, מלך ערב הסעודית לבין נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
בהמשך קיימה לוסיד ביקור בערב הסעודית ואף לחצה את ידו של המלך, אך ביקור זה ארך יום אחד בלבד.
לאחר משימה STS-51-G מונתה לוסיד כמתקשרת לקפסולות (CAPCOM), תפקיד במרכז הבקרה של נאס"א שתפקידו להיות איש הקשר עם צוותי המעבורות.
היא שימשה כמתקשרת למשימה STS-51-J באוקטובר 1985, למשימה STS-61-A בנובמבר 1985, למשימה STS-61-B בנובמבר ובדצמבר 1985, ולמשימה STS-61-C בינואר 1986. בעקבות אסון מעבורת החלל צ'לנג'ר מאוחר יותר באותו חודש, נעצרו פעולות מעבורות החלל ל-32 חודשים כאשר ניהלה נאס"א חקירות ושינויים בעקבות האסון, ופעילות צוותי המעבורות הושבתה.
אחת התוצאות של האסון היה מיזם גלילאו, גשושית בלתי מאוישת לצדק, שאיבדה הן את חלון השיגור שלה והן את מועד טיסתה עקב ביטול פרויקט מעבורת הקנטאור .
ב-30 בנובמבר 1988 הודיעה נאס"א שגלילאו תשוגר על ידי מעבורת החלל אטלנטיס במשימה STS-34 שמועד שיגורה נקבע ל-12 באוקטובר 1989. למשימה שובצו דונלד ויליאמס כמפקד, מייקל מקולי כטייס, ולוסיד, אלן בייקר ופרנקלין צ'אנג-דיאז כמומחי משימה.
שיגור המעבורת נדחה בחמישה ימים עקב בקר פגום במנוע הראשי של המעבורת, וביום נוסף עקב תנאי מזג אוויר גרועים.
האטלנטיס שוגרה בסופו של דבר ממרכז החלל קנדי ב-18 באוקטובר.
כמומחית משימה מובילה, הייתה לוסיד אחראית בעיקר על הגשושית גלילאו, והפעילה את שיגורה על ידי לחיצה על כפתור המנגנון להפרדת גלילאו מאטלנטיס.
גלילאו הוצבה במסלולה שש שעות וחצי לאחר תחילת הטיסה באמצעות שלב עליון אינרציאלי .
בשל העובדה ששלב זה היה בעל עוצמה נמוכה יותר בהשוואה לזה של הקנטאור, היה על גלילאו להיעזר במקלעת כבידתית אחת מנוגה ובשתיים מכדור הארץ, והיא הגיעה לצדק לאחר שש שנים במקום שנתיים.
"גם אני וגם אלן נאנחנו אנחת רווחה גדולה, כי הבנו שגלילאו לא היה הדאגה שלנו באותו רגע, כי נפטרנו ממנו", דווחה לוסיד.
"האושר היה תא מטען ריק, והפכנו מאושרים יותר ויותר ככל שהשלב העליון אינרציאלי והגלילאו התרחקו מאיתנו".
עד לנחיתת המעבורת בבסיס חיל האוויר אדוארדס ב-23 באוקטובר השלימה המעבורת 79 הקפות של כדור הארץ, ועברה 3.2 מיליון ק"מ ב-119 שעות ו-39 דקות.
במאי 1990 הודיעה נאס"א שלוסיד הוצבה בצוות של משימה STS-43, שמועד שיגורה באמצעות מעבורת החלל דיסקברי נקבע לאפריל 1991. על המשימה פיקד ג'ון בלאהה, הטייס היה מייקל בייקר, ולוסיד, דייוויד לואו וג'יימס קרייג אדמסון שובצו כמומחי משימה.
מטרת המשימה הייתה שיגור ה-TDRS-5 , לוויני תקשורת שהיו חלק מהמערכת הלוויינית למעקב והעברת נתונים של נאס"א.
השיגור נדחה ל-23 ביולי והמעבורת ששימשה את צוות המשימה שונתה לאטלנטיס.
השיגור עוכב ביום אחד לצורך החלפת מרכיב אלקטרוני פגום ששלט על הפרדת המעבורת ותא הדלק החיצוני, ולאחר מכן נעצרה הספירה לאחור חמש שעות לפני השיגור עקב בקר מנוע מרכזי פגום, והשיגור נדחה ל-1 באוגוסט.
מזג אוויר בלתי נוח גרם לעיקוב נוסף של 24 שעות, ובסופו של דבר שוגרה האטלנטיס ב-2 באוגוסט.
הצוות שיגר את ה-TDRS-E ללא תקלות, וביצע 32 ניסויים מדעיים שונים, שרובם היו קשורים לתוכנית המסלול המורחב ולתחנת החלל פרידום.
במשימה זו ביצעה האטלנטיס 142 הקפות של כדור הארץ, עברה 6 מיליון ק"מ ב-213 שעות ו-21 דקות, והייתה המשימה השמינית שנחתה במרכז החלל קנדי.
ב-6 בדצמבר 1991 שובצה לוסיד למשימה STS-58, שהוגדרה כמעבדת החלל למדעי החיים - 2. הייתה זו המשימה השנייה שהוקדשה לחקר הפיזיולוגיה של בני אדם ובעלי חיים על כדור הארץ ובטיסות חלל.
הטכניקה שפותחה לטיסה זו תוכננה להיות המבשרת של אלו שיועדו להיות מיושמות בתחנת החלל פרידום, ולמשימות ממושכות שהיו אמורות להתבצע אחריה.
חברתה של לוסיד לכיתת ההכשרה, , שובצה כמפקדת המטען של המשימה, ודייוויד וולף, שכמו סדון היה רופא בהכשרתו, כמומחה משימה.
מלכתחילה תוכננה המשימה להיות משימה אחת, וכמות הניסויים והמטרות שלה גדלה עד שהיא פוצלה לשתי משימות, כשהראשונה מביניהן, STS-40, שוגרה ביוני 1991. שאר חברי הצוות לא נקבעו אלא רק ב-27 באוגוסט 1992. ג'ון בלאהה שובץ כמפקד המשימה, הטייס היה ריצ'רד סירפוס, וויליאם מקארתור הוצב כמומחה משימה רביעי.
ב-29 באוקטובר שובץ מרטין ג'.
מעבורת החלל קולומביה שוגרה ממרכז החלל קנדי ב-18 באוקטובר 1993. במהלך 14 ימי המשימה ביצע הצוות סדרה של ניסויים רפואיים על עצמו ועל 48 חולדות.
הצוות חקר את תופעת דלדול העצם.
הם גם חקרו את השפעת המיקרוגרביטציה על תפיסתם החושית ואת המכניזם של תסמונת ההסתגלות לחלל.
לצורך כך, ביום המשימה השני חבשו לוסיד ופטמן מערכות ראש, ששימשו כמדי תאוצה שתיעדו את תנועות הראש שלהם במהלך היום.
יחד עם סדון, וולף ופטמן, דגמה לוסיד דגימות דם ושתן של הצוות עבור ניסויים מטבוליים.
הם גם דגמו דם מזנבות החולדות כדי למדוד את השפעת חוסר המשקל על ספירת תאי הדם האדומים שלהן.
הם ביצעו 16 ניסויים הנדסיים ו-20 ניסויים רפואיים לטיסות ממושכות.
הקולומביה השלימה 225 הקפות של כדור הארץ, עברה יותר מ-8 מיליון ק"מ ב-336 שעות, 13 דקות ושנייה אחת, ונחתה בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
עם סיום המשימה, רשמה לוסיד 838 שעות ו-54 דקות בחלל בכל המשימות שהשתתפה בהן עד אז.
ב-1992 חתמו ארצות הברית ורוסיה על הסכם לשיתוף פעולה בחלל במסגרתו יכלו קוסמונאוטים רוסיים לטוס במעבורות החלל, ואסטרונאוטים אמריקאים יכלו לשהות על סיפון תחנת החלל מיר.
האפשרות של שהייה ממושכת על המיר לא הייתה אמורה לקסום לרוב האסטרונאוטים האמריקאים.
היה עליהם ללמוד רוסית ולהתאמן במשך שנה במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים בעיר הכוכבים שברוסיה כדי לשהות כמה חודשים על סיפון המיר ולבצע ניסויים מדעיים עם קוסומונאוטים רוסיים.
"תהיתי איך זה יהיה לבלות תקופה ארוכה בחלל", סיפרה לוסיד מאוחר יותר.
"אמרתי לכולם שאני רוצה לעשות זאת, והם לא הצליחו למצוא מישהו אחר שיתנדב.
ואז הם אמרו: 'ובכן, עשי זאת'".
בינואר 1995 הצטרפו לוסיד ובלאהה לעמיתיהם בוני דנבאר ונורמן ת'אגארד באימונים לקראת הטיסה למיר בעיר הכוכבים.
ב-30 במרץ הודיעה נאס"א שלוסיד תהייה האסטרונאוטית השנייה על סיפון המיר, לאחר ת'אגארד שהגיע לתחנת החלל שבועיים קודם לכן.
ב-22 במרץ 1996 שוגרה לוסיד ממרכז החלל קנדי אל תחנת החלל מיר על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס במשימה STS-76. ב-24 במרץ עגנה האטלנטיס בתחנת החלל, ולוסיד הייתה האישה האמריקאית הראשונה ששהתה בתחנה.
היא הצטרפה לקוסמונאוטים יורי אונופריינקו ויורי אוסצ'וב, שאף אחד משניהם לא היה דובר אנגלית.
במהלך שהותה בתחנה, היא ביצעה שורה של ניסויים מדעיים.
היא הדליקה נרות כדי לחקור את התנהלות האש בסביבה של חוסר משקל, חקרה את האופן שבו עוברי שלווים פיתחו את קליפות הביצים שלהם, גידלה גבישי חלבונים, וטיפחה חיטה בחממה זעירה.
היא הזריקה לעצמה ממריץ למערכת החיסון ודגמה דם ורוק כדי לחקור את השפעת חוסר המשקל על המערכת החיסונית.
בזמנה החופשי קראה לוסיד ספרים.
אחד הרומנים שממנו היא נהנתה היה ספרו של סטיבן ר.
דונלדסון "הראי של חלומותיה" , אך היא הגיעה לסיום הספר וגילתה שהוא הסתיים בקליף האנגר.
"ריחפתי שם, לבד בספקטרה, בחוסר אמון מדהים, אוחזת רק בכרך הראשון", היא סיפרה מאוחר יותר.
"נתקעתי, חוסר האפשרות לרוץ לחנות הספרים המקומית עלה במוחי...
איך בתי יכלה לעשות לי את זה?
מי תשלח רק כרך אחד מתוך סדרה של שני כרכים לאמה בחלל?".
היא דאגה שהכרך השני יישלח אליה בחללית האספקה פרוגרס הבאה, והשאירה בתחנת החלל את הספרים עבור האסטרונאוטים שהגיעו אחריה, אך הם נעשו בלתי נגישים לאחר התנגשות החללית פורגרס M-34 ביוני 1997. ת'אגארד הזהיר אותה בנוגע לחיבתם של הרוסים למקפא דגים וחמיצה.
לוסיד הביאה עמה לתחנה אספקה של M&M's ושל Jell-O, והיא ניזונה משילוב של אוכל רוסי ואמריקאי.
לוסיד שבה מהמיר על סיפון מעבורת החלל אטלנטיס.
ב-18 בספטמבר עגנה משימה STS-79 בתחנת החלל, וג'ון בלאהה הגיע כמחליפה.
ב-16 בספטמבר היא נחתה במרכז החלל קנדי.
אחד התפסים ששחרר את הקסדה שלה מטבעת הצוואר נתקע, והטכנאים נאצלו לעשות שימוש בצבתות ובמברג כדי לשחרר אותו.
במהלך שהותה במיר, בילתה לוסיד כמעט 400 שעות באימונים על אופניים נייחים ובהליכון, והיא הצליחה לעמוד ולהתהלך במהלך טיסתה באטלנטיס.
בנחיתתה הגיש לה מנהל נאס"א דניאל גולדין קופסה של M&M's, מתנה מהנשיא ביל קלינטון שניתנה לה לאחר שסיפרה לו שהיא השתוקקה להם.
עם שובה מהמיר, השלימה לוסיד מרחק של 121 מיליון ק"מ ב-188 ימים ו-4 שעות.
זמן זה כלל 179 יום על סיפון התחנה.
שהות זו לא הייתה אמורה להמשך זמן כה רב, אלא ששובה התעכב פעמיים והאריך את שהותה בכשישה שבועות.
לאחר סיום שהותה בתחנה, רשמה לוסיד שיא של שהות בחלל עבור אסטרונאוטים לא רוסים, ואת מספר השעות הרב ביותר עבור אישה בשיא שהיא החזיקה בו עד 16 ביוני 2007, כאשר הוא נשבר על ידי סוניטה ויליאמס בתחנת החלל הבין-לאומית.
ב-1998 הופיעה לוסיד בסרט ארמגדון בהופעת קמע.
בשנים 2002–2003 היא שימשה כמדענית הראשית של נאס"א.
החל מ-2005 היא שימשה כמתקשרת המובילה עם צוותי החלל במרכז הבקרה, ובתפקיד זה היא הייתה אשת הקשר של 16 משימות של מעבורות החלל, כולל משימת המעבורות האחרונה, STS-135. ב-31 בינואר 2012 היא הודיעה על פרישתה מנאס"א.
בדצמבר 1996 הוענקה ללוסיד מדליית הכבוד של הקונגרס בתחום החלל על שליחותה במיר, ובכך היה הייתה האדם העשירי והאישה הראשונה שזכתה לכבוד זה.
ב-1993 היא הוכנסה להיכל התהילה של נשות אוקלהומה..
ב-1998 הוא הוכנסה להיכל התהילה הלאומי לנשים.
ב-2014 היא הוכנסה להיכל התהילה של האסטרונאוטים של ארצות הברית .
ב-2002 הכיר בה המגזין Discover כאחת מחמישים הנשים החשובות ביותר במדע.
שאקה (סביב 1787 – 22 בספטמבר 1828) היה מנהיג שבט הזולו האפריקאי.
מנהיגותו של שאקה העלתה את בני הזולו ממעמד של שבט קטן לאומה גדולה אשר שלטה על חלק נכבד משטח דרום אפריקה של היום.
שאקה היה בנם הבכור והלא חוקי של הצ'יף סנזאנגאקונה ונאנדי, בתו של צ'יף שבט הלנגני.
הוא נולד ליד הכפר ששכן באזור של העיר מילמות המודרנית הנמצאת בפרובינציית קוואזולו-נטאל.
הילד שנדחה על ידי אביו, בילה 6 שנים בקראל (סוג של צורת יישוב) של אביו.
לאחר מכן, משסר חינם של שאקה ואמו בעיניו של הצ'יף, חזרו האם וילדה לבני עמה הלנגני, אך גם שם לא קיבלו הפליטים יחס טוב.
נאנדי ושאקה הצעיר מצאו מקלט אצל דודתה בשבט מתתווה החזק, שנשלט על ידי הנגיד ג'ובה הזקן, שהוריש את שלטונו לבנו דינגיסוואיו.
כאשר הגיע שאקה לגיל 23, אוחד שבט האמדלטשני אינטאנגה עם שלטון האיזיקאווה (izukuaa), שאקה שימש כלוחם מט'ט'וואה למשך שש השנים הבאות.
המדיניות של השבט הייתה של לחימה אגרסיביות מתוכננת ושאקה מצא פורקן בלחימה אלימה מסוג זה.
בתקופה זו הוא התחיל לגבש את משנתו הצבאית.
הוא פיתח שיטת לחימה חדשה.
בתחילה, עיצב אסגאי (assegai) מסוג חדש, שנקרא איקלאווה (iklwa), עם להב רחב יותר וחזק יותר ועם ידית קצרה ומוצקה יותר.
גם השריון, שבמהותו הוא כלי להגנה עצמית, שימש אצלו ככלי לתקיפה.
הוא פיתח טכניקה שבה היה הודף את יריביו, בעזרת השריון ואז תוקף אותם עם האיקלאווה בעודם על האדמה.
לאחר שהיריב הובס שאקה היה צועק "Ngadla!" (אכלתי!).
שאקה היה נלחם יחף, שכן לדידו, הדבר גרם לו לרוץ מהר יותר וחישל את כפות רגליו.
כלי הנשק החדשים הוכיחו את עצמם, ובקרב הראשון בו נעשה בהם שימוש, הרג שאקה את אחיו למחצה (מצד אביו).
כוחו ועוצמתו המתפרצת הובילו לכניעה מהירה של השבט היריב והצטרפות לשלטון האיזיקאווה.
קרב זה גרם למנהיג שלטון האיזיקאווה, דינגיסוואיו (Dingiswayo), לגלות עניין בשאקה ובתכונות המנהיגות שלו.
הוא הגה תוכנית לפיה שאקה יעמוד בראש שבט הזולו, שבאותה התקופה היה בשולי מעצמת האמדלטשני אינטאנגה, אך יכול היה לשמש ככלי אפשרי לתקיפת שבטים מצפון.
במקביל, פנה דינגיסוואיו לאביו של שאקה, סנזאנגקונה (Senzangakhona), בהצעה להכיר בבנו המנודה כיורשו העתידי של השבט.
שאקה לקח על עצמו את המשימה והחל לאמן את לוחמיו בטכניקה החדשה אותה הגה, כמו כן, הוא גייס נערים לתפקיד חדש, האודיבי, (udibi) כל נער מתלווה לצוות של כשלושה לוחמים ועוזר להם בסחיבת הציוד האישי והצבאי.
למרות שלשאקה נוצר מוניטין של לוחם פראי ואכזר, באסיפות השבט ובמפגשים עם הצ'יף דינגיסוואיו, הוא הראה תבונה וצניעות.
הוא הכיר בחשיבות של העלאת מורל הלוחמים ואת רוב ראשי הבקר שקיבל כהוקרה על הצלחתו העביר ללוחמיו.
בשנת 1816 נפטר סנזאנגקונה ובנו סיגוג'אנה (Sigujana) עלה לשלטון.
דינגסיוואנו שחרר את שאקה משירותו כלוחם בשבט המט'טוואה (Mthethwa), ושלח אותו בליווי כוח צבאי חזק להילחם על מקומו בשבט הזולו.
שאקה הרג את סיגוג'אנה ועלה במקומו לשלטון.
בגיל 29 שאקה הפך לצ'יף של שבט הזולו.
השבט היה במצב של בלבול כתוצאה מחילופי השלטון המהירים.
הצבא היה קטן, לא מיומן וחסר ארגון, ומרבית הבקר המלכותי נעלם.
הוא שאף לעצב את פני השבט בהתאם לחזונו האישי ולשם כך גזר מוות מיידי על מי שהיסס להישמע להוראותיו.
לראשונה בתולדות השבט נעשה שימוש בעונש מוות בצורה חסרת מעצורים וחסרת חמלה שכזו.
הדבר הראשון אותו עשה כצ'יף השבט היה לבנות בקתה משל עצמו.
הוא לא רצה להתגורר בבקתתו של סנזאנגקונה, שכן הדבר העלה זיכרונות רעים מילדותו.
הוא קרא לבקתה "Kwan Bulawayo" - "מקומו של זה שהורג בייסורים".
הוא מינה שורה של ממלאי תפקידים מלכותיים: טבחים, גלבים, אדם שגבו שימש כמרקקה, ואף אדם שתפקידו לנגב את הישבן המלכותי.
לצורך שיקום הבקר המלכותי שהצטמצם, הוא שאל ראשי בקר משבטים סמוכים, ששיתפו עמו פעולה מתוך חשש, וכך התחיל להרבות את מה שלימים יהיה עדר הבקר המפואר של שבט הזולו.
הוא ראה בו כלי שבעזרתו אפשר למנף את השבט, זאת בניגוד לאביו שהסתפק בצבא קטן ללא שאיפות התרחבות.
שאקה חשב שלזרוק כידונים ארוכים על האויב זה מטופש, ולכן המציא את שיטת הלחימה בשם "כידונים קצרים"- תקיפה מקרוב באמצעות כידונים קצרים.
הוא התקרב אל האויב ודקר אותו באמצעות רומח קצר כאשר האויב היה חשוף או על הקרקע.
שאקה גיבש את המודל הצבאי הראוי בעיניו עוד לפני הפיכתו לצ'יף, הוא בנה את צבא הזולו מאפס במו ידיו ולפי חזונו, לצורך מודל זה נדרשו ארבע קבוצות נפרדות.
היחידה שכונתה "החזה" הייתה היחידה הבנויה מהגברים החזקים ביותר.
בקרב הם עמדו באמצע הכוח תקפו ראשונים את האויב.
שתי היחידות הנוספות נקראו ה"קרניים" והיו בצדי הכוחות ואיגפו את האויב עד שנפגשו בנקודת חיבור, נוצר "עיגול" שבו השבט האויב הוקף מכל צדדיו ואז התרחשה חדירה למרכז העיגול להמשך הלחימה.
היחידה הרביעית היא של חיילי מילואים שהיו מאחורי יחידת "החזה" ונדרשו לשבת עם גבם לקרב כדי לא להתרגש יתר על המידה.
מפקד הצבא עמד בעמדת מפתח בה יכול היה לתקשר עם כל יחידות הצבא בעזרת רצים.
היה עליו לשלוח את כוחות המילואים לקרב כאשר הוא חזה התארגנות לתקיפה על ידי האויב.
על המבנה לעבוד ביחד באופן מתואם מאורגן ומהיר על מנת שהתקפה מסוג זה תצליח.
שאקה זולו אימן את הכוחות עד אשר צנחו מעייפות, כאשר היעד הוא הצלחה בביצוע התמרון הצבאי ביעילות ובחשאיות, ופיתוח יכולות פיזיות, מהירות וכושר.
מנהג נוסף אותו הנחיל הוא להתחיל ללחום יחפים.
חיילים שהתנגדו לכך הוצאו להורג ובמהרה רגלי החיילים התקשו והסתגלו לאדמה הקוצנית ולתנאי השטח והם לא שבו ללחום בסנדלים.
הוא צבע את מגיני החיילים בצבע מאפיין, ואימץ שיר מלחמה וקריאת מלחמה שאופיינית לשבט הזולו בלבד.
היה עליו פיקוח כל הזמן מצד דינגסיוואנו שחזה השתלשלות עניינים שכזו, אך מאחר שצבא הזולו היה עדיין יחסית קטן ומרוחק מלב אימפריית המט'אטווה, צעדיו של שאקה עדיין לא עוררו דאגה או איום על שלטונו.
שאקה החל לתקוף ולהשתלט על שבטים קטנים באזור של שבט הזולו ולמזג אותם לתוך האימפריה ששאף לבנות, הראשון בהם הוא אלאנגאני, שבט נעוריה של אמו.
שאקה הוכיח את ערמומיותו שנה לאחר מכן כאשר בגד בדינגיסוואנו והצטרף לזווידה, מלכם של הפלג הצפוני של שבט הזולו, הידוע בשם הנדוואנדווה הצפוני.
פרק זמן קצר לאחר מכן באותה שנה, הוא בגד גם בזווידה וניסה לכרות ברית עם פלגים פורשים משבט מטטאווה בראשותו של קוואבה נגד זווידה, אך קוואבה סירב להצטרף אליו.
כתוצאה מסירובו של האחרון, שאקה גייס את כוחותיו והביס את הקוואבה בסוף אותה שנה בקרב.
אחרי הניצחון על קוואבה, יצא שאקה למלחמה בזווידה.
המלחמה הזאת ידוע בשם "מלחמת האזרחים של הזולו".
הקרב הראשון נגד זווידה נערך בגבעת גקולי בשטחו של שאקה.
בעזרת טקטיקה מזהירה הצליח שאקה להביס את הכוחות הפולשים שהיו גדולים פי 2 מכוחותיו שלו.
למרות הניצחון בקרב, לא הצליח שאקה להנחית מכה ניצחת על הנדוואנדה בגלל המספר הקטן של הלוחמים שהיו זמינים לו באותה עת.
זווידה הצליח להשתקם ופלש בשנה הבאה בפעם נוספת לשטחיו של שאקה.
שאקה נמנע מקרב ישיר והתיש את אויבו במרדפי חתול ועכבר בשטח לא מוכר לכוחותיו של זווידה, תוך כדי שהוא מטריד אותם בכל הזדמנות בפשיטות, רציחת חיילים תועים, השמדת הספקה וכו'.
משלא הצליח למצוא את שאקה ולנוכח ההצקות הרבות, בחר זווידה לסגת בלי קרב.
שאקה שידע על תוכניותיו מפי מרגליו הרבים טמן לו מלכודת.
כאן המקורות מספרים על שני אירועים אפשריים, האחד על מתקפת פתע על זווידה בעת חציית נהר והשני על מתקפת פתע בלילה בעזרת בוגדים במחנהו של זווידה.
לא ברור מהו התיאור הנכון, אך התוצאה ידועה היטב - שאקה הביס את שבט הנדוואנדה, פלש לשטחם והחריב את הקראל המלכותי שלהם.
הצלחותיו הצבאיות של שאקה שילבו פלגים נוספים לתוך האימפריה שלו ואילו האחרים, שלא רצו למצוא את עצמם תחת שלטונו, בחרו לעזוב את מולדתם ולצאת למסע נדודים.
הדבר גרר נדידת עמים הידועה בשם "מפקאנה".
שאקה ניסה לבנות יחסי אמון בינו לבין האירופים, אך נרצח על ידי אחיו החורג דינגאנה, שתפס את השלטון.
יורשיו לא השכילו לשמור על מדיניות פשרנית עם הלבנים והסתבכו במספר מלחמות.
האחרונה שבהן, הידועה כ"מלחמת הזולו", בסוף המאה ה-19, הביאה לפירוק מדינתם ושילובם באימפריה הבריטית.
בתהליך של מסעות הכיבוש, בניצוחו של השאקה, שבטים שלמים נסו מפני שאקה ובני הזולו, התפזרו לכל עבר.
אז פרץ באזור הזולו, גל של מלחמות בין קבוצות ושבטים, כיבוש של ממלכות ושבטים שונים.
כתוצאה מהמנוסה והפחד מ"שאקה" הייתה התאחדות של קבוצות שונות על מנת להגן על עצמן מפניו, נוצר ריכוז שלטוני של קבוצות, נעלמו שבטים ומנהיגים חלשים, את מקומם תפסו בני הזולו בהנהגתו של שאקה או מנהיגים בולטים אחרים.
גלים של אלימות ומלחמות באזור הנאטאל, הזולו כובשים את השכנים שלהם.
גלים של אלימות בתוך שבט הזולו.
כפרים ושבטים שלמים מושמדים במלחמות האלימות.
בריחה המונית של פליטי זולו ושבטים אחרים המהגרים לקייפ ולאזור הקוסה.
יש האומרים כי ההסבר לטענת הבורים, שאזור הנאטאל היה ריק מאדם כאשר הגיעו אליו ב"מסע הגדול" היה המפקאנה.
כל תושבי האזור נסו על נפשם או נרצחו, מה שגרם לדילול משמעותי של האוכלוסייה בנאטאל.
שלטונו של שאקה אופיין כשלטון אלים, בעל יוזמות חברתיות וצבאיות.
בשנת 1824, חתם שאקה הסכם מסחר עם הבריטים, מול המלך ג'ורג.
למרות פליאתם של הבריטים והאירופאים מצעד זה, נחתם ההסכם אשר כלל מסחר בשנהב ופרוות ובמסגרתו הוענקה לבריטים ריבונות על שטח פורט נאטל, אשר הפך להיות שטח בריבונות בריטית.
מטרת ההסכם הייתה ליצור אמון בין שבט הזולו לאירופאים במטרה ליצור שיתוף פעולה שייטיב עם שני הצדדים.
באותה שנה נפטרה אימו של שאקה, נאנדי, ממחלה קשה.
יש המאמינים כי זה גרם לו לאבד את שפיותו, שכן לאחר מותה שאקה הטיל על שבטו תנאים שיכתיבו כיצד ינהגו בתקופת האבל על מותה, חלק מהתנאים היו- איסורים על שימוש בחלב, כל הנשים ההרות ובעליהן בשנה הזו הוצאו להורג.
היה איסור על שתילת יבולים חדשים ועוד.
שאקה זולו נרצח בספטמבר 1828, על ידי שני אחיו למחצה מלאנגאנה ודינגאנה (Dingane and Mhlangana) בדקירות חנית.
האחים ניסו להתנקש בחייו פעמיים קודם לכן ללא הצלחה.
לאחר מותו של שאקה דינגאנה לקח על עצמו את השלטון.
אך שאקה עד היום הוא המלך הזכור ביותר של שבט בני הזולו יש האומרים שגם המשפיע ביותר וכי פעולותיו בעלות השפעה עד היום בדרום אפריקה המודרנית.
שבט הזולו לאחר מותו של שאקה
אחרי מותו של שאקה, דינגאנה ויורשיו האחרים הסתכסכו עם הבורים.
המצב החריף ואף הגיע לקרבות אלימים, המפורסם שביניהם היה "קרב על נהר הדם", בו הביסו הבורים את בני שבט הזולו והקימו את "רפובליקת נטאל", לאחר מספר שנים הבריטים השיגו חזקה על השטח, וב-1842, המלך מפאנדה הוכר על ידי הבריטים כמלך שבט הזולו ואף קבע גבולות לממלכת הזולו.
נקודת מפנה ביחסים בין הבריטים לבני שבט הזולו היה בשנת 1878, בשנה זו הגיעה משלחת בריטית אשר הציבה אולטימטום ל-14 ראשי שבטים.
האולטימטום כלל הפסקת תוקפנות נגד המתיישבים הלבנים והחזרת רכוש גנוב כמו בקר.
מלך הזולו קטשוואיו (Cetshwayo) בחר שלא להגיב לאולטימטום וכתוצאה מכך פלשו כוחות בריטים לארץ הזולו.
מלחמה זו מוכרת בתור "מלחמת הזולו", יולי 1879, אחת הסיבות שמלחמה זו מוכרת היא הקרב בו הפסידו הבריטים הפסד צורב לבני שבט הזולו, קרב איסאנדלוואנה.
אך לאחר התאוששות של הבריטים, הם הצליחו לכלוא את המלך ולהכניע את הלוחמים.
הנצחה: תוכנית הטלוויזיה- שאקה זולו
בשנת 1986 הופקה בדרום אפריקה מיני סדרה, המגוללת את חייו של שאקה זולו.
אורך הסדרה היה כ-300 דק', הבעיה המרכזית בעלילה היא לוח הזמנים שלה.
מבחינת היסטורית הסדרה מתחילה במכתב הנשלח מהמלכה ויקטוריה הבריטית, כאשר למעשה שאקה כבר נרצח לפני כן במציאות.
"שאקה זולו" שודרה בדרום אפריקה, איטליה, ארצות הברית וגרמניה.
בשנת 2001 הופק סרט טלוויזיה בשם, "שאקה זולו- המצודה" (shaka zulu- the citadel).
הסרט צולם באנגליה, עם חלק מהצוות המקורי של מיני סדרה משנות ה-80. את השאקה גילם הנרי קאל (Henry cele), אותו השחקן מ-1986. אשר לאחר מכן הפך להיות מזוהה עם התפקיד.
הסרט, בניגוד למיני סדרה, ספג ביקורות קשות, בעיקר על אי תאימות של פרטים היסטוריים ושודר רק בארצות הברית, גרמניה ודרום אפריקה.
שאפּוּר הראשון (בפרסית אמצעית: 𐭱𐭧𐭯𐭥𐭧𐭥𐭩, נהגה שָׁהְפּוֹהְרִי; ידוע גם בשם שָׁבּוּר הראשון; מלך בשנים 241–270) היה מלך פרס מהשושלת הסאסאנית, לאחר מותו של ארדשיר הראשון.
שאפור הראשון ניהל מדיניות מתונה בנושאי דת והעניק חופש פולחן לדתות השונות בממלכתו.
הוא גם עמד בקשרים עם חכמי ישראל, והיה ידידו של האמורא שמואל.
מקור השם הוא באיראנית עתיקה xšayaθiya.puθra* ומובנו "בן המלך".
השם מופיע במספר צורות בשפות שונות, ביניהן: šhypwhr (פרתית), š'bwhr (פרסית אמצעית מניכאית), šapowh (ארמית), š'p(')wr (סוגדית), šbwhr (סורית).
אביו של שאפור היה ארדשיר, שהקים את השושלת הסאסנית; ואמו, מירוד, הייתה ככל הנראה ממוצא פרתי.
עובדה זו לא הפריעה לאב ולבן לפשוט על האימפריה הפרתית.
ארדשיר, שראה בשאפור את המוכשר בבניו, מינה אותו כיורשו עוד בחייו והוא מופיע ככזה בכתובות בנקש-י רג'ב ובפירוזאבאד.
באוסף החוקים של מני נכתב שב-240 ארדשיר כבר מלך יחד עם בנו.
באיגרת שכתב גורדיאנוס השלישי לסנאט משנת 242 קיימת התייחסות ל"מלכים הפרסיים" (ברבים).
גם המטבעות מן התקופה מעידים על כך ששאפור מלך תקופה מסוימת – לפני תחילת כהונתו הרשמית ולאחריה – יחד עם אביו.
בימיו של שאפור הראשון הגיעו היחסים עם האימפריה הרומית לשפל חדש והוא יצא נגדה למלחמה.
במשך אותה מלחמה נחל הצבא הרומי כמה תבוסות, ובהן המפלה הצבאית החמורה בקרב אדסה שנסתיימה בשביו של הקיסר ולריאנוס.
במהלך מלחמה זו נבזזה סוריה ונכבש חלק מאסיה הקטנה מידי הרומאים.
המקור העיקרי למלחמה זו הוא כתובת חקוקה הידועה בשם "כעבה-י זרתושת" שנתגלתה בשנת 1936 בבית אבנים סמוך לפרספוליס.
הכתובת, וליתר דיוק התעודה, נכתבה בכמה שפות: פהלווית, פרתית, ויוונית.
התעודה מספרת על שלושה מסעות מלחמה של שאפור הראשון נגד הרומאים:
מסע מלחמה ראשון שנתקיים בראשית מלכותו של שאפור הראשון בשנים 244-242 לספירה, בין גורדיאנוס השלישי לצבאו של שאפור הראשון.
מסע המלחמה הסתיים בניצחונו של שאפור.
מסע מלחמה שני שבו ניצח שאפור הראשון את הרומאים ואף כבש ערים חשובות בסוריה.
מסע מלחמה שלישי ואחרון של שאפור הראשון.
באותה מלחמה שבה שאפור את הקיסר ולריאנוס, וכבש את סוריה ורוב אסיה הקטנה.
ניסיונות כיבוש נוספים נבלמו על ידי צבאות האימפריה התדמורית.
בתלמוד () מסופר ששבור מלכא הרג 12,000 יהודים שמרדו בו.
התלמוד טוען כי הם גרמו זאת לעצמם ומביא את הצהרתו של שבור מלכא בפני שמואל שמעולם לא הרג יהודי בחינם.
שָׁאנשִׂי (; בפין-יין:Shānxī; מילולית: "ממערב להרים") הוא מחוז בצפון-מרכז הרפובליקה העממית של סין.
המחוז משתרע על פני 156,713 קמ"ר ועל פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בו כ-34.9 מיליון תושבים.
בעבר היה המחוז עשיר ומשגשג והביטוי "סוחר משאנשי" היה שם נרדף להצלחה, אך כיום זהו מחוז עני יחסית.