tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ככלל, ניתן לראות בפנומנולוגיה של הרוח את סיפור התהוותו של אלוהים באמצעות ההיסטוריה האנושית.
האלוהים כמוחלט ואינסופי אינו ממשי מלכתחילה, אלא נעשה כזה באמצעות התיווך של האדם הסופי.
הגל מזכיר את מות האלוהים לראשונה בתחילת חלק ג' ("רוח ממשית חופשית"), כאשר הוא שב לדון במצב של "תודעה אומללה", תבנית נפשית של ודאות עצמית מופשטת המתנתקת מכל אובייקטיביות חיצונית, והביטוי הקשה ביותר של התנכרות עצמית.
כלומר, עבור הגל "מות האלוהים" קשור באובדן קשר עם מציאות אוניברסלית ממשית, עם תודעה כוזבת שרק העצמי קיים, המגיע לכדי אבסורד.
פרשנים רבים, בהם ז'אן איפוליט, טוענים כי דברים אלו כוללים ביקורת סמויה כלפי האל המופשט של היהדות, אם כי באופן מפורש הגל מתייחס לנצרות ימי הביניים שלפני הרפורמציה הפרוטסטנטית.
בסעיף §781 הגל מתייחס למותו של האל הנוצרי בתור אלמנט מתווך בתודעה של הרוח, המאפשר מעבר מסובייקטיביות מופשטת לאוניברסליות קהילתית משותפת:
בהמשך הגל כותב שמותו של ישו כמתווך אנושי של האלוהים הוא עדיין רק מומנט מופשט, ואלוהים הוא מושג שיש להפכו לממשי ותבוני בעולם, ולא ישות מושפטת שתמיד התקיימה לכאורה.
באמצעות התוודעות של העצמי למותו של האל הוא מסוגל לצאת מתוך עצמו אל עבר ידיעה עצמית ממשית ולא מסוגרת.
על אף היסודות הנוצריים שבהגותו, הפילוסופיה של הגל מכוונת להיות מחולנת.
ובסופו של דבר רק הפילוסופיה יכולה להגיע לכדי ידיעה מוחלטת, על דרך שלילת הדת (Aufheben).
המומנט של מות האלוהים אינו שלם דיו, והפילוסופיה, בתור הדעת שבדיעבד, צריכה להכיל אותו בתוך השיטה השלמה .
תלמידו של הגל, התאולוג ריצ'רד רותה , פרסם ב-1837 את החיבור Die Anfänge der christlichen Kirche und ihrer Verfassung (ראשיתה של הכנסייה הנוצרית וחוקתה), שהיה אחד הטקסטים הפילוסופים הראשונים ששייכו את רעיון של מותו של אלוהים אצל הגל עם תיאוריה סוציולוגית של החילון.
בעבודה זו רותה דן ביחסים שבין הכנסייה למדינה, וטען שהמדינה זקוקה לכנסייה כדי להגיע לתכליתה להפגין התנהגות מוסרית בחיי היומיום.
הוא האמין שבסופו של דבר, הקהילות הארציות של המדינה יגיעו לשלמות כזו שהכנסייה והמדינה יתחזקו, והכנסייה תתפוגג לטובת מדינה נוצרית, שתהיה חברה דתית ומוסרית כאחד.
הוא אף קבע שמטרת כל ההיסטוריה היא העלאת האנושות לרמה רוחנית לחלוטין המתקרבת לחיי האל עצמו.
היינריך היינה (שהיה מושא להערצה של ניטשה), היה גם הוא תלמיד של הגל ונמנה לעיתים על חברי ה"הגליאנים השמאליים".
היינה תיאר את מות האלוהים בספרו דת ופילוסופיה באשכנז.
היינה מציג בחיבורו זה את הפילוסופיה הגרמנית לקהל צרפתי בעת גלותו בפריז, מתאר את "מחלוקת הפנתאיזם", מייחס את מות האלוהים לפילוסופיה המהפכנית של קאנט, ומשווה את מהפכנותו הרוחונית למהפכה הצרפתית.
הפילוסוף הגרמני מקס שטירנר, שהשפעתו על ניטשה שנויה במחלוקת, כותב בספרו האגו ועצמו משנת 1844 כי "עבודת הנאורות, הדבירה את האל: הם לא שמו לב שהאדם הרג את אלוהים כדי להפוך כעת 'אלוה יחיד במרומים'.
בהקשר זה קבע כי הדת היא "אופיום להמונים", כלומר תרופה להמון העם הסובל.
הפילוסוף פיליפ מיינלנדר הגיע למסקנה לא שגרתית במגנום אופוס שלו, "הפילוסופיה של הגאולה" (Die Philosophie der Erlösung), לפיה אלוהים התאבד.
הפילוסופיה של מיינלנדר, שהושפעה רבות מהגותו הפסימית של ארתור שופנהאואר, מציעה כי הרצון הוא המציאות המטאפיזית היסודית של העולם ומקור קיום.
בדומה לשופנהאואר, הוא האמין כי החיים מאופיינים ב"סבל" או "ולטשמרץ".
אולם בשונה משופנהאואר, מיינלנדר האמין כי הדחף היסודי של הרצון אינו לחיים כי אם הרצון למות.
בנוסף, בהשפעת הדיאלקטיקה של הגל, מיינלנדר ראה את הקיום כמאבק תמידי בין רצונות מרובים.
שני אספקטים מנוגדים אלו בהגותו, התייחסות לעולם הן כאחדות והן כריבוי, הובילו את מיינלנדר לטעון כי המטרה הסופית של הקיום היא להשיג גאולה מהסבל, דרך התגברות עליו באי-התקיימות.
מכאן הגיע לטענתו הייחודית שלו כי אלוהים, אותו הוא מזהה כהתגלמות של הרצון הנצחי והלא משתנה וכמעין מניע לא מונע, נעשה מודע לסבל ומצא כי הדרך היחידה לגבור עליו היא בהשמדה עצמית.
הריבוי והתנועה בעולם מתאפשרים למעשה דרך התבוססות והתפרקותו של האלוהים המת.
מיינלנדר האמין כי אי-קיום הוא המצב היחיד שבו ניתן למגר לחלוטין את הסבל.
במסגרת זו, מיינלנדר הקצה לבני אדם תפקיד מכריע בתהליך הגאולה העולמית.
הוא טען שבני אדם תורמים לתהליך זה באמצעות ההכרה שלהם בסבל והחתירה שלהם לאי-קיום.
רצונו לגבור על הסבל בעולם הקיים הובילו אותו גם לדבוק בסוציאליזם, אף שזו לרוב נחשבה לגישה אופטימית.
לפי הפילוסוף האמריקאי פרדריק בייסר (), מושג "מות האלוהים" זכה לתפוצה נרחבת ראשונית בזכות מיינלנדר, עוד לפני ניטשה.
כמו כן, ידוע כי ניטשה עצמו העיד שנטש את הגותו של שופנהאואר בעת קריאתו את מיילנדר.
מאוחר יותר, ניטשה גם הביע הסתייגות רבה מהפילוסופיה של מיינלנדר, במסגרת נטישתו של ניטשה את הפסימיזם הגרמני.
בהגותו של ניטשה, ההצהרה "אלוהים מת" מוזכרת לראשונה בספר המדע העליז באפוריזם "קרבות חדשים" §108:
בסעיף העוקב, ניטשה כותב: .
לפי ירמיהו יובל, "צללי האלוהים" הם הנחות מטפיזיות שבעבר נקשרו בקיומו של האל, אך שרדו גם בעולם המחולן.
בהמשך הספר, מות האלוהים מובא בפיו של ה"איש מטורף" בסעיף §125. הקטע מתחיל בתיאור של איש מטורף שרץ דרך שוק ומדליק פנס לאור יום, כשהוא צועק, .
אולם הקהל בשוק לא מבין את דבריו מאחר שאינם מאמינים מחזיקים בתפיסת עולם דתית, ולכן דברי המשוגע מעוררים צחוק רב ולא נלקחים ברצינות.
המשוגע ראה את הקהל בוהה בו בתדהמה, ונראה כי עדיין אינו מבין את דבריו.
כלומר, המשמעות העמוקה של מות האלוהים לא מצליחה להיתפס בראשם.
ולכן הוא מגיע למסקנה לפיה ייקח עוד זמן עד שהאנושות תבין את מלוא המשמעות.
בסעיף 2 בפרולוג של כה אמר זרתוסטרא, זרתוסטרא, לאחר שהחל את מסעו האלגורי, נתקל בסגפן זקן (המכונה באירוניה "הקדוש"), השניים מנהלים דו־שיח סתום.
זרתוסטרא מצהיר "את בני האדם אני אוהב" בעוד הזקן מביע מיזנתרופיה ואהבת אלוהים, ודוחק בזרתוסטרא לשוב ולהתבודד כמוהו.
אך זרתוסטרא פונה אל בני האדם.
זרתוסטרא אף קובע בהמשך הספר כי כל האלים מתים.
כלומר, לא רק שיטת מוסר אחת או מטפיזיקה אחת מתה, אלא כולן, והן יוחלפו בבריאה החדשה של הערכים בדמותו של העל-אדם:
באפוריזם "עליצות זו – מה טיבה?" הפותח את החלק החמישי שנוסף למהדורה השנייה של המדע העליז, ניטשה דן בהשלכות מות האלוהים על העולם האירופי, הסכנה הרובצת לפתח במאה הבאה, אך גם בפוטנציאל הגלום בהשתחררות מכבלי הדת.
מושג "מות האלוהים" זכה לפרשנויות רבות במחקר.
מקובל לקשור אותו אצל ניטשה עם ביקורתו על המשבר התרבות בעולם האירופי-נוצרי ועם ה"דקדנס".
במובן המצומצם, מות האלוהים מייצג את אובדן היכולת להיאחז בהנחות המוצא של אמונה דתית או מסורתית.
אך בהקשר רחב יותר, מציין אובדן ערכים משותפים ואוניברסליים, ושל אמות מידה אונטולוגיות, אפיסטמולוגיות ומוסריות.
אלבר קאמי רואה במות האלוהים נקודת מוצא לתפיסת האבסורד שלו ובחיבורו "המיתוס של סיזיפוס" הוא מרבה לצטט את ניטשה.
העולם נעדר משמעות אוניברסלית מכל סוג שהוא, ועל האדם להתגבר על האבסורד הקיומי מבלי לבטל אותו או לחפש נחמות דתיות.
לא ניתן עוד להיסמך על אלוהים כדי לענות על השאלה הפילוסופית היסודית, שאלת ההתאבדות, ולשפוט אם החיים שווים את הייסורים.
בספרו "האדם המורד" הוא ממשיך לפתח את הגותו, גם בהשפעת ניטשה, ומתאר את האדם המורד כמי שמתגבר על האלוהים:
מרטין היידגר הבין את "מות האלוהים" בפילוסופיה של ניטשה בתור "מות המטאפיזיקה".
לדעתו, דבריו של ניטשה אינם מתייחסים רק להשקפה תאולוגית או אנתרופולוגית מסוימת, אלא מצביעים על סוף הפילוסופיה עצמה, שהגיעה למימוש המקסימלי של הפוטנציאל שלה באזהרותיו של ניטשה מפני סופן של כל השקפות העולם המטאפיזיות.
ואם זה כך, הרי זה בגלל שמראשיתה היה זה גורל הפילוסופיה.
ז'אן-פול סארטר התייחס בנאומו "האקזיסטנציאליזם הוא הומניזם" למות האלוהים כחווית ה"הינטשות" האקזיסטנציאליסטית, אשר במקום להוביל לייאוש יכולה להוות מקור לחירות ולאימוץ אחריות הומניסטית-חילונית.
בהשפעת ניטשה, היו תאולוגים שהשתמשו בביטוי "אלוהים מת" כדי לשקף חוסר אמונה הולך וגובר באלוהים (נונתאיזם).
המושג גם זכה לפופולריות בתאולוגיה בסוף שנות ה-50 וה-60, בתנועה המכונה "תאולוגיה של מות האלוהים" .
התאולוג הגרמני-אמריקאי פאול טיליך, ניסה להדוף את טענותיו של ניטשה בספרו 'האומץ להיות' (1952).
הלל צייטלין פירש את קריאת מות האלוהים של ניטשה, תוך ביקורת על תפיסת האל-אדם, באופן כזה המוביל לתשובה ולאמונה מחודשת באלוהים.
הפילוסוף היהודי עמנואל לוינס פיתח בהגותו משמעות אתית של מושג האלוהים, שאינה מתחילה בהנחת מוצא מטפיזית, ולפיכך גם מושג האלוהים שלו הוא בראש ובראשונה אתי.
לוינס מתנגד למסורת האימננטית בפילוסופיה, ובכללה ניטשה, וגורס כי חרף מות האלוהים נותרת האפשרות לתקווה האתית שמצב הדברים יחרוג מהווה.
מישל פוקו, בספרו המילים והדברים, שאב השראה מהכרזתו של ניטשה על מות האלוהים, ובעקבותיו מכריז על "מות האדם".
ב-8 באפריל 1966 המגזין האמריקאי טיים פרסם כתבת שער שכותרתה "?Is God Dead" .
המאמר עורר פולמוס סוער, הן בציבור הרחב והן מצד אנשי דת.
חלק ניכר מהביקורת הופנה לשער המגזין הפרובוקטיבי, ולא לתוכן הכתבה.
הכריכה שהייתה שחורה לגמרי עם הכיתוב "האם אלוהים מת?" בטקסט אדום גדול.
ב-1968 יצא הסרט האימה של רומן פולנסקי "תינוקה של רוזמרי" ובו באחת מסצנות המפתח דמותה של רוזמרי אוחזת בדף השער של טיים, שהפך לאייקוני.
ב-1994 נכלל השיר "Heresy" של להקת האינדסטריאל מטאל ניין אינץ' ניילז באלבום The Downward Spiral ובפזמונו מופיעות השורות:
ב-אפריל 2005 יצא הסינגל "The Death of God" של זמר הפולק-רוק רוי הרפר.
ב-26 ביולי 2011 יצא הסינגל "The Devil's Orchard" של להקת המטאל המתקדם אופת' ובו הפזמון החוזר "God is dead".
השיר נכלל באלבום Heritage .
ב-19 באפריל 2013 יצא הסינגל "?God Is Dead" של להקת ההבי מטאל בלאק סבאת', ונכלל באלבום 13.
בשנת 2013 פורסם הקומיקס God Is Dead , מאת ג'ונתן היקמן ומייק קוסטה .
"אלוהים מרחם על ילדי הגן" הוא שיר עברי שנכתב על ידי יהודה עמיחי.
הולחן על ידי גידי קורן ובוצע על ידי להקת האחים והאחיות בעיבודו של קורן.
בשנת 1955 התפרסם ספרו הראשון של עמיחי "עכשיו ובימים האחרים", וחולל מהפכה בשירה העברית.
בשנת 1957 זכה ב"פרס שלונסקי" על ספר זה.
שם הספר הוא כשם הפסוק האחרון בשיר "אלוהים מרחם על ילדי הגן" הכלול בו.
יצחק רבין, ראש הממשלה שזכה בשנת 1994 בפרס נובל לשלום, הזמין את עמיחי לקרוא משיריו בטקס הענקת הפרס באוסלו.
בין השאר קרא עמיחי את שירו "אלוהים מרחם על ילדי הגן".
לחן ראשון של השיר כלול באלבום "מאחורי הצלילים" של מתי כספי ושלמה גרוניך.
הלחן של גידי קורן זכה להצלחה בביצוע של להקת האחים והאחיות.
השיר נכנס בשנת 1973 למצעד הפזמונים בקול ישראל, והגיע למקום הרביעי.
אלוהים פראנדי הוא שחקן כדוריד צרפתי מקצועי בקבוצת הכדוריד פריז סן ז'רמן ובנבחרת צרפת.
פראנדי ייצג את צרפת באליפות אירופה בכדוריד 2020 לגברים ובאליפות אירופה בכדוריד 2024, שם זכה במדליות זהב עם צרפת.
באליפות אירופה 2024 הוא כבש שער סנסציוני שנוי במחלוקת ברגע האחרון בחצי הגמר מול שוודיה.
התאחדות הכדוריד האירופית הודתה מאוחר יותר שהשער היה צריך להיפסל.
נבחרת שוודיה הגישה תלונה רשמית לאחר המשחק, אך התלונה נדחתה על ידי ההתאחדות.
"אלוהים נתן לך במתנה" הוא שיר שכתב דוד חלפון והלחין וביצע הזמר איתן מסורי ונכלל באלבומו "המון דברים" משנת 1979. השיר נחשב לאחד מלהיטיו הגדולים של מסורי.
במצעד "אגן הים התיכון" ששודר בכאן גימל ו-ynet, הגיע השיר למקום ה-10 מבין השירים האהובים ביותר בכל הזמנים.
דוד חלפון כתב את השיר ב-1975 ונתן אותו למסורי שהלחין אותו שנה לאחר מכן.
לכבוד הסכם השלום עם מצרים בשנת 1979, התבקש מסורי לבצע שיר עם המילה "שלום" בטקס שנערך בכיכר מלכי ישראל בתל אביב.
בעקבות זאת, הוסיף מסורי את השורה האחרונה בשיר 'אלוהים, תן לי רק עוד מתנה/ את השלום על פני האדמה'.
השיר בנוי כשיר הודיה המחולק לשניים: החלק הראשון עוסק במאפייני הטבע והקיום הבסיסי: "אלוהים נתן לך במתנה את החיים על פני האדמה".
השיר ממשיך ומצייר מאפייני טבע כמו מחזורי הלילה והיום וכן עונות השנה, שדות ופרחים, ירח וכוכבים.
בחלקו השני עוסק השיר בתקווה ועתיד.
מצוינים חגי ומועדי ישראל וכן הבטחת הארץ לאברהם מן המקרא: "את ישראל ארץ האבות".
לתוך הבטחה זו נוספת השורה אשר מדברת על הבאת הילדים לעולם.
הבית האחרון ייחודי משום שהוא לא עוסק בהודיה, כי אם בבקשה לשלום עולמי, הדבר היחיד שעוד חסר בקיומנו.
השיר בביצוע של חני פירסטנברג ואיתי טיראן, היה שיר הנושא של העונה השלישית (2003) של סדרת הטלוויזיה הישראלית "הבורגנים" ששודרה בערוץ 2.
יעל בר זוהר, עידן יניב ועמית פרקש ביצעו את השיר ב"קונג פו פסטיגל" בשנת 2009.
הילד אופיר אלבז ביצע את השיר כסולו ראשון בעונה הראשונה של תוכנית הטלוויזיה "בית ספר למוסיקה" (2011).
במסגרת המיזם המוזיקלי "צו השעה" לגרסאות כיסוי לשירים ישראלים, ביצע את השיר הזמר החרדי יעקב שוואקי בשנת 2020.
השיר בוצע בין היתר גם בידי האמנים ישי לוי, בני אלבז, הפרויקט של רביבו, טל ועקנין, בת אלה, ואתי קארי.
"אלוהים שמור על אמא" הוא שיר ילדים סובייטי פופולרי שנוצר בשנת 1962. את הלחן כתב ארקדי אוסטרובסקי והמילים נכתבו על ידי לב אושנין.
סופר ומשורר הילדים הפופולרי קורניי צ'וקובסקי, כתב מאוחר יותר שההשראה לשיר הייתה ארבע השורות של הפזמון, שכתב ב-1928 הילד בן הארבע קוסטיה ברניקוב.השיר בתרגומו לעברית של גידי קורן משנת 1973, נקרא "אלוהים שמור על אמא", הפך לפופולרי בביצוע להקת האחים והאחיות.
השיר בוצע לראשונה בתוכנית הרדיו "בוקר טוב" ביולי 1962 על ידי מאיה קריסטלינסקיה .
ב-1963ביצעה אותו הזמרת האוקראינית תמרה מיאנסרובה , בפסטיבל הזמר הבינלאומי בסופוט שבפולין.
השיר זכה במקום הראשון בתחרות והפך עד מהרה לפופולרי ברחבי ברית המועצות ובמדינות נוספות.
השיר נחשב בברית המועצות כמבטא את רצון העם לשלום.
השיר מבטא את הכמיהה לשלום בר קיימא של מיליוני אנשים, צעירים ומבוגרים.
בשנת 1964, הלהקה השוודית Hootenanny Singers , בהובלתו של חבר להקת אבבא לעתיד ביורן אולבאוס, הוציאה לאור את השיר "Gabrielle" המבוסס על השיר "May There Always Be Sunshine".
הלהקה זכתה להצלחה גדולה עם הסינגל הזה בסקנדינביה, ובעקבות זאת זכתה לחשיפה בינלאומית ראשונה.
הפזמונאי דידי מנוסי כתב מלים בעברית לשיר, וקרא לו "גבריאל".
את השיר ביצע מוני עמרני בשנת 1967.
זמר הפולק האמריקאי פיט סיגר, שר את הגרסה באנגלית "May There Always Be Sunshine", כמחאה נגד מרוץ החימוש הגרעיני של ארצות הברית.
השיר מופיע באלבום ההופעה שלו "Together in Concert" שהוקלט ב-1975 עם ארלו גאת'רי.
השיר תורגם לגרמנית על ידי אילזה והנס נאומילקאט ומנפרד שטרובל, בשם "Immer lebe die Sonne", והיה פופולרי בקרב ארגון הנוער החלוצי של ארנסט תלמאן.
בפינלנד השיר היה פופולרי מאוד בקרב החלוצים הפיניים, ונודע בשם "Paistaa aurinko aina".
השיר שימש גם את החלוצים האסטונים, והתרגום האסטוני הוא "Olgu jääv meile päike" מאת הליו מנד.
ההקלטה הפופולרית ביותר שלו, היא של הזמר גאורג אוטס.
הביצוע הראשון בעברית, בשילוב עם יידיש, אנגלית ורוסית, הוא ככל הנראה מאפריל 1967. שמו של מתרגם השיר אינו ידוע, אך הביצוע הוא של מקהלת הילדים של עיריית רמת גן ותזמורת ההקלטות של קול ישראל בניצוחו של יצחק גרציאני.
הפזמונאי גידי קורן, כתב מילים בעברית לשיר עבור 'צוות הווי סדנאי שריון', וקרא לו בשם "מכתב לאלוהים".
השיר יצא לאור בתוכנית 'עולם חדש', שהוצגה לראשונה בשנת 1972.
בשנת 1973, מסר קורן את שירו ללהקה שהקים, 'האחים והאחיות', תחת הכותרת "אלוהים שמור על אמא".
בתוכנית הטלוויזיה 'טוב לגדול' משנת 1973, בהנחייתו של דן אלמגור, שרו את השיר ביו היתר, שלמה ארצי, שמוליק קראוס, ג'וזי כץ, ציפי שביט, עירית דותן ושרה גולן, במספר שפות, ביניהן ערבית ויידיש.
בשנת 1980, שרו את השיר הזמרת יפה ירקוני וילדה קטנה שעלתה לארץ מברית המועצות, בתוכנית הטלוויזיה לילדים מועדון החתול שמיל.
המוזיקאית הקנדית, שרלוט דיימונד, כללה את השיר באלבומה "Ten Carrot Diamond" משנת 1985 היא שרה את הפזמון באנגלית, רוסית, צרפתית, ספרדית, גרמנית וקנטונזית כאשר הליווי האינסטרומנטלי משנה את הסגנון המוזיקלי בהתאם לכל תרבות.
הזמר הארמני-קנדי רפי הקליט את השיר באלבומו Let's Play, בו הוא שר את הפזמון בארבע שפות: רוסית, אנגלית, ספרדית וצרפתית.
אלוהים לא מת הוא סרט דרמה נוצרית אמריקאי משנת 2014 בבימויו של הארולד קרונק, על פי תסריט מאת קארי סולומון וצ'אק קונזלמן, המבוסס על ספרו של רייס ברוקס "God's Not Dead: Evidence for God in an Age of Uncertainty".
בסרט מככבים שיין הארפר, קווין סורבו, דייוויד א.ר.
העלילה עוקבת אחר ג'וש וויטון, סטודנט נוצרי במכללה, המתעמת עם פרופסור לפילוסופיה אתאיסטי הדורש מתלמידיו להצהיר כי "אלוהים מת".
הסרט מציג את מאבקו של ג'וש לשמור על אמונתו מול לחצים אקדמיים וחברתיים.
הסרט הופק בתקציב של כ-2 מיליון דולר והכניס למעלה מ-64 מיליון דולר ברחבי העולם, מה שהופך אותו לאחד הסרטים הנוצריים הרווחיים ביותר בכל הזמנים.
ג'וש וויטון, סטודנט נוצרי בשנה הראשונה ללימודיו, נרשם לקורס פילוסופיה בהנחיית פרופסור ג'פרי רדיסון, אתאיסט נחרץ.
במהלך השיעור הראשון, רדיסון דורש מהסטודנטים לחתום על הצהרה כי "אלוהים מת" כדי לעבור את הקורס.
ג'וש מסרב, ובעקבות זאת מציע לו רדיסון להוכיח את קיומו של אלוהים בפני הכיתה בסדרת דיונים.
העלילה מתמקדת בעימותים הפילוסופיים בין השניים, תוך כדי שג'וש מתמודד עם לחצים מחברתו, חבריו ומשפחתו, בעודו מנסה להגן על אמונתו.
שיין הארפר – ג'וש וויטון, סטודנט נוצרי המתעמת עם פרופסור אתאיסט.
קווין סורבו – פרופ' ג'פרי רדיסון, מרצה לפילוסופיה הדורש מהסטודנטים להצהיר כי "אלוהים מת".
ווייט – הכומר דייב היל, מדריך רוחני התומך בג'וש.
דין קיין – מארק שלי, אחיה של מינה ובעלה של איימי, איש עסקים מצליח.
טרישה לה-פאצ'י – איימי ראיין, עיתונאית המתמודדת עם משבר אישי.
הדיל סיטו – איישה, סטודנטית מוסלמית הסובלת מהתנגדות משפחתה לאמונתה הנוצרית.
הסרט "אלוהים לא מת" זכה לביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 12% בהתבסס על 24 ביקורות, עם הקונצנזוס: "במקום להעביר את המסר באמונה טובה, הסרט משתמש בדרמטיזציה מוגזמת, מה שהופך אותו לדרמה גרועה ולטיעון לא משכנע עבור הלא-מאמינים".
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 16 מתוך 100, בהתבסס על 8 ביקורות, המעיד על "ביקורות שליליות בעיקר" .
אמילי ואן דרוורף מ-The A.V.
Club, כתבה: "אפילו לפי הסטנדרטים הרופפים של תעשיית הסרטים הנוצריים, 'אלוהים לא מת' הוא אסון"
אלוהים לא מת 2 הוא סרט דרמה נוצרית אמריקאי משנת 2016 בבימויו של הארולד קרונק, על פי תסריט מאת קארי סולומון וצ'אק קונזלמן.
הסרט מהווה המשך לסרט "אלוהים לא מת" משנת 2014. בין השחקנים הראשיים נמנים מליסה ג'ואן הארט, ג'סי מטקלף, דייוויד א.ר.
ווייט, היילי אורנטיה, ריי וייז, ארני הדסון ורובין גיבנס.
העלילה עוקבת אחר גרייס וסלי, מורה להיסטוריה בתיכון, שנקלעת למאבק משפטי לאחר שהתייחסה לדמותו של ישו במהלך שיעור.
הסרט הופק בתקציב של כ-5 מיליון דולר והכניס כ-24.5 מיליון דולר ברחבי העולם.
גרייס וסלי, מורה מסורה להיסטוריה בתיכון בליטל רוק, ארקנסו, מוצאת את עצמה במרכז סערה ציבורית לאחר שבמהלך שיעור השוותה בין תורתם של מהטמה גנדי ומרטין לותר קינג לבין דרשותיו של ישו.
כאשר תלמידה שואלת על הקשר בין הדמויות, גרייס משיבה בכנות, מה שמוביל לתלונה מצד הורים ולפתיחת הליך משפטי נגדה בטענה להפרת עקרון הפרדת הדת מהמדינה.
הסרט מתמקד במאבקה המשפטי של גרייס, בסיוע עורך הדין טום אנדלר, ובתמיכתה של התלמידה ברוק ת'ולי, אשר מתחזקת באמונתה במהלך האירועים.
במקביל, מוצגים סיפורים נוספים של דמויות המתמודדות עם שאלות של אמונה, חופש דת וזהות אישית.
מליסה ג'ואן הארט – גרייס וסלי, מורה להיסטוריה הניצבת בפני משפט על רקע אמונתה.
ג'סי מטקאלף – טום אנדלר, עורך הדין המייצג את גרייס.
היילי אורנטיה – ברוק ת'ולי, תלמידה המחפשת תשובות לאחר מות אחיה.
ריי וייס – פיט קיין, התובע הראשי במשפט נגד גרייס.
ווייט – הכומר דייב היל, מנהיג רוחני בקהילה.
ארני הדסון – השופט רוברט סטניס, המנהל את המשפט.
"אלוהים לא מת 2" זכה לביקורות שליליות מצד מבקרים מקצועיים.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 10% בהתבסס על 40 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מטיף לקהל שמאמין בו מראש, תוך שימוש בדרמטיזציה מוגזמת".
באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 22 מתוך 100, בהתבסס על 8 ביקורות, המעיד על "ביקורות שליליות בעיקר".
פיטר בראדשו מהגרדיאן כתב: "הסרט מצולם בהגדרה גבוהה קדושה, עם הרבה צילומי מנוף דרמטיים שמסתחררים כמו מלאכים מלמעלה, ופסקול שמכה את הקהל לציות."
אלוהים לא מת: אור בחשכה הוא סרט דרמה נוצרית אמריקאי משנת 2018, בבימויו ובכתיבתו של מייקל מייסון.
זהו הסרט השלישי בסדרת הסרטים "אלוהים לא מת", והוא מהווה המשך ישיר לסרט הקודם משנת 2016. בסרט מככבים דייוויד א.ר.
ווייט, ג'ון קורבט, שיין הארפר, טד מקגינלי וטייטום או'ניל.
העלילה עוקבת אחר הכומר דייב היל, הנאבק לשמור על כנסייתו לאחר שהיא נשרפת באירוע טראגי, תוך כדי שהוא מתמודד עם לחצים משפטיים, חברתיים ואישיים.
הסרט הופק על ידי חברת Pure Flix והופץ בארצות הברית ב-30 במרץ 2018. הוא הופק בתקציב של כ-5 מיליון דולר והכניס כ-7.4 מיליון דולר ברחבי העולם.
הכומר דייב היל משתחרר מהכלא לאחר שסירב למסור את דרשותיו לרשויות.
עם שובו, הוא מגלה שכנסייתו, סנט ג'יימס, הממוקמת בשטח קמפוס אוניברסיטאי, נמצאת תחת איום סגירה מצד הנהלת האוניברסיטה, שמעוניינת להקים במקומה מרכז סטודנטים.
במהלך הפגנה, סטודנט בשם אדם ריצ'רטסון משליך לבנה לעבר הכנסייה, מה שמוביל לשריפה קטלנית שבה נהרג חברו של דייב, הכומר ג'וד.
בעקבות האירועים, דייב פונה לעזרת אחיו המנוכר, פירס היל, עורך דין אתאיסט, בניסיון להציל את הכנסייה.
המאבק המשפטי והאישי מוביל את דייב להתמודדות עם שאלות של אמונה, סליחה ומשמעות השליחות הדתית.
ווייט – הכומר דייב היל, מנהיג כנסיית סנט ג'יימס.
ג'ון קורבט – פירס היל, אחיו האתאיסט של דייב ועורך דין מצליח.
שיין הארפר – ג'וש וויטון, סטודנט לשעבר וכעת מדריך רוחני בקמפוס.
טד מק'גינלי – תומאס אלסוורת', נשיא האוניברסיטה וחבר ותיק של דייב.
טייטום אוניל – ברברה סולומון, חברת הנהלת האוניברסיטה.
ג'ניפר טיילור – מג הארווי, בעלת מטבח קהילתי המסייעת לדייב.
בנימין אוניאנגו – הכומר ג'וד מבייה, חברו הקרוב של דייב.
מייק מאנינג – אדם ריצ'רטסון, סטודנט המעורב בשריפה.
סמנתה בוסקארינו – קיטון יאנג, חברתו של אדם.
סיסי יוסטון – סולנית מקהלת הכנסייה.
הסרט "אלוהים לא מת: אור בחשכה" קיבל ביקורות שליליות ברובן.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט זכה לציון של 10% בהתבסס על 20 ביקורות, עם ממוצע דירוג של 3.6 מתוך 10. באתר Metacritic, הסרט קיבל ציון ממוצע של 33 מתוך 100, בהתבסס על 9 ביקורות, המעיד על "ביקורות שליליות בעיקר" .
עם זאת, קהל הצופים העניק לסרט ציון A− בסקר CinemaScore.
Club כלל את הסרט ברשימת הסרטים הגרועים של השנה.
אלוהים לא מת: אנחנו העם הוא סרט דרמה נוצרית אמריקאי משנת 2021, בבימויו של ואנס נול, על פי תסריט מאת טומי בלייז, המבוסס על סיפור מאת קארי סולומון וצ'אק קונזלמן.
זהו הסרט הרביעי בסדרת "אלוהים לא מת", והוא ממשיך את עלילותיו של הכומר דייב היל, בגילומו של דייוויד א.ר.
ווייט, המופיע בכל סרטי הסדרה.
בסרט מככבים גם אנטוניו סבאטו ג'וניור, פרנצ'סקה בטיסטלי, ג'נין פירו, אייזיה וושינגטון ויליאם פורסיית'.
העלילה עוסקת במאבקם של הורים נוצריים לחינוך ביתי מול התערבות ממשלתית, כאשר הכומר היל נדרש להעיד בפני ועדת קונגרס בוושינגטון הבירה.
הסרט הופק על ידי Pinnacle Peak Pictures והופץ על ידי Fathom Events בהקרנה מוגבלת של שלושה לילות, החל מ-4 באוקטובר 2021. הוא הופק בתקציב לא ידוע והכניס כ-1.1 מיליון דולר בקופות בארצות הברית.
הכומר דייב היל מוביל קבוצת הורים המתחנכים את ילדיהם בביתם בהתאם לאמונתם הנוצרית.
כאשר נציגת שירותי הרווחה מבקרת ללא התראה מראש, היא קובעת שהתוכנית הלימודית של ההורים אינה עומדת בסטנדרטים הפדרליים.
בעקבות זאת, ההורים נדרשים להופיע בבית המשפט, שם נקבע כי עליהם לשלוח את ילדיהם לבתי ספר ציבוריים.
הכומר היל וההורים מחליטים לערער על ההחלטה, ויוצאים לוושינגטון הבירה כדי להעיד בפני ועדת קונגרס, בטענה שהפיקוח הממשלתי מפר את זכויות ההורים ואת חופש הדת.
הסרט מתמקד במאבקם המשפטי והציבורי של ההורים והכומר למען חופש החינוך והדת.
ווייט – הכומר דייב היל, מנהיג הקהילה הנוצרית הנאבק על זכויות ההורים לחינוך ביתי.
אנטוניו סבאטו ג'וניור – מייק מקינון, אב המתחנך את ילדיו בביתו.
פרנצ'סקה בטיסטלי – רבקה מקינון, אם המתחנכת את ילדיה בביתם.
ג'נין פירו – השופטת אליזבת' נילי, השופטת המקומית הדנה בתיק החינוך הביתי.
אייזיה וושינגטון – חבר הקונגרס דאריל סמית', המסייע להורים במאבקם.
ויליאם פורסיית' – הסנאטור רוברט בנסון, מתנגד לחינוך הביתי.
הסרט "אלוהים לא מת: אנחנו העם" זכה לביקורות שליליות ברובן מצד מבקרים מקצועיים.
סטיב פולסקי מ-Influx Magazine העניק לסרט ציון "F", וכתב: "זהו הסרט הגרוע ביותר בסדרה שכבר מראשיתה הייתה בעייתית, והוא כל כך נורא עד שהקרנתו המוגבלת לשלושה לילות היא ברכה." אתר Flixist תיאר את הסרט כ"מסוכן", וטען כי הוא מפיץ תיאוריות קונספירציה ומציג את מערכת החינוך הציבורית והפוליטיקאים כאויבים של הדת.
לעומת זאת, המבקר הנוצרי השמרני כריסטיאן טוטו שיבח את הסרט על כך ש"הצהרת המשימה הנועזת שלו מעולם לא הייתה נחוצה יותר", על אף שהכיר בכך שהוא חולק את הפגמים של קודמיו.
אלווין וורד גולדנר היה סוציולוג שחקר את התנהגותם של ארגונים בירוקרטיים, וניתח את כשליהם, על בסיס ניתוח יחסי הכוחות בתוכם.
גולדנר נולד בניו יורק ורכש את התואר הראשון שלו במכללת ברוך (אנ')ואת התואר השני והשלישי שלו מאוניברסיטת קולומביה.
לימד מסוף שנות הארבעים בארצות הברית במספר אוניברסיטאות וכן באירופה.
מותו אירע במדריד, ספרד בסיבוב הרצאות באירופה.
על פי גולדנר, קיימים יחסי כוחות באופן טבעי בכל ארגון בין הדרגים השונים בהיררכיה הארגונית, על בסיס הבדלי האינטרסים בתוכו.
שימוש בשיטות פורמליות, שהן יסודה של הבירוקרטיה (כללים, תפקידים מוגדרים, סטנדרטים וכו'), מפחית את ההיראות (visibility) של יחסי כוחות אלו, בכך שהיא מטמיעה אותם במערכת והופכת אותם לבלתי אישיים (כלומר, לא תלויים באנשים השונים המאיישים את התפקידים).
בכך משיג הארגון איזון יחסי בין העובדים לדרגים שמעליהם.
גולדנר מוסיף כי כתוצאה מתהליך זה נוצרת בינוניות – עמידה של העובדים במינימום הנדרש מהם לפי התקנות, בלא מאמץ נוסף.
ההנהלה מגיבה לבינוניות זו, שכן מטרתה לשפר את יעילות הארגון, בכך שהיא מגבירה את הפיקוח על העובדים.
הגברת הפיקוח מגדילה את ההיראות של יחסי הכוחות בארגון (שכן היא מהווה הפעלת כוח על העובד), באופן המערער את הארגון (אף על פי שהשימוש בכללים הפורמליים הפחית במקור תהליך זה).
אחת התרומות החשובות של גולדנר להגות הסוציולוגית והנאו מרקסיסיטית, היא פיתוח המושג מעמד חדש, מעמד השונה מהבורגנות או מהפרולטריון בהם עוסק קרל מרקס.
כוחו של המעמד החדש, אשר בבסיסו הוא מעמד פגום, הוא בהפיכת הידע להון על ידי תרגומו של הידע למומחיות בשמה פועלים.
הפרקטיקות אותן מפעיל המעמד החדש הן בחלקן פרקטיקות דיסקורסיביות (פרקטיקות של שיח) המעניקות לגיטימציה לשליטת מעמד זה, בעזרת הגדרת אמיתויות והחלתן על האובייקטים בשדה.
בהתאם לכך, ממשיך גולדנר וטוען כי קיימת תרבות שיח ביקורתי המבוססת על הצדקה של טיעון, ולא מתוקף סמכות או מעמד הדובר.
גולדנר, אשר ראה את המעמד החדש כמורכב מאינטלקטואלים ואינטליגנציה טכנית, העלה את האפשרות שמעמד זה משתמש בידע המיוחד שלו כדי לקדם את האינטרסים והכוח שלו, על מנת לשלוט בתנאי עבודתו.
הוא תיאר מעמד זה כבורגנות תרבותית חדשה הצוברת כוח רב, למרות העדר של רכוש.
אלווין איילי היה רקדן וכוריאוגרף אמריקני ממוצא אפרו-אמריקני.
אביו נטש אותו ואת אימו כשאלווין היה בן שלושה חודשים.
אימו נאלצה לעבוד בשדות הכותנה וכעוזרת בית אצל משפחות לבנות.
אימו והוא חיו בעוני ובנדודים, בחיפוש מתמיד אחר עבודה, בשנות השפל הגדול.
אלווין אף ראה אותה נאנסת בידי גבר לבן כשהיה בן חמש.
בשנת 1942, בהיותו בן 11, עבר בעקבות אימו ללוס אנג'לס, שם ראה לראשונה, במסגרת לימודיו, הופעות מחול.
בין השאר ראה הופעות של הלהקה של קתרין דונהם, להקת המחול האפרו אמריקאית הראשונה, ואת בלט מונטה קרלו.
מפגש הראשוני זה של אלווין עם המחול עורר בו את העניין בתחום זה והניע אותו לעסוק בו בשנים הבאות.
בהמשך אפשר היה לראות את השפעת ההופעות הללו על הרפרטואר האישי שלו.
איילי התחיל את לימודי המחול שלו אצל הכרויאוגרפית קתרין דנהאם ומשנת 1949 המשיך בלימודיו אצל לסטר הורטון עד 1953, במקביל ללימודיו אצל הורטון למד שפות רומניות בקולג' ונרשם, בזו אחר זו, ללימודים באוניברסיטאות שונות בקליפורניה.
הכוריאוגרפיה של הורטון, שבאה לביטוי בקטעים תיאטרליים מבוססים על ציורים של פול קלה, על שירי גרסיה לורקה, על מוזיקה של דיוק אלינגטון ואיגור סטרווינסקי ואפילו
בהדרכתו של הורטון פיתח לו סגנון ריקוד וגישה משלו, הורטון היה משמעותי עבורו בהרבה מובנים.
אחרי מות הורטון, בשנת 1953, נבחר איילי בן ה-22 למלא את מקום מורו.
הוא היה למנהל ולכוריאוגרף הבית של תיאטרון המחול של לסטר הורטון ויצר מחולות מקוריים משלו ללהקה.
ב-1954 עבר לניו יורק, שם המשיך את לימודי המחול שלו אצל המורים הגדולים - אנה סוקולוב, הניה הולם (Hanya Holm), צ'ארלס ווידמן וקרל שוק (Karel Shook).
הוא רקד ושיחק בברודוויי במספר הפקות מצליחות.
ב-1958 הקים להקה משלו שצמחה מהופעה במרכז רחוב 92 בניו יורק, הלהקה הורכבה תחילה כולה מרקדנים שחורים (אפריקאים אמריקאיים), ושילבה סגנון אפריקאי בריקודיה.
אלווין ראה צורך ביצירת להקה כזו, משום שעולם המחול המודרני לא איפשר לו ביטוי עצמי כפי שרצה.
"...בניו יורק היו הרבה רקדנים שחורים מצוינים.
אבל....לא היה להם מקום לרקוד בו...לא הייתה לנו דרך מעשית להגשים את הרצון והצורך לקחת חלק מלא במחול העולמי..." .
ההרכב הבלעדי של רקדנים שחורים עמד בעינו רק בעונה הראשונה.
איילי הרגיש, שיש משום נסיגה בכך, שלהקה המורכבת רק מרקדנים שחורים מופיעה לפני קהל שכולו שחור, לכן הרחיב וגיוון את ההרכב והכניס רקדנים לבנים ויפנים ללהקתו.
איילי ראה ביפנים משהו מן ה"שחור" - הוא גילה עניין רב באותם קווים משותפים לשחורים וליפנים.
ביצירותיו עשה שימוש במחול אתני, מחול קלאסי, מחול מודרני, תיאטרון מחול ועוד.
מחולותיו היוו שילוב של סגנונות רבים וטכניקות שונות, ששאב במשך שנות לימודיו ממוריו השונים, ואלה תרמו לגיוון ולעניין.
ב-1958 איילי יצר ללהקתו את הכוריאוגרפיה הראשונה, סוויטת בלוז Blues Suite.
הריקוד הושפע מדמויות ומקומות מילדותו בטקסס.
הריקוד מלווה במוזיקת בלוז מסורתית.
אחרי שנתיים, ב-1960, העלה את יצירת המופת שלו "תגליות" REVELATIONS, שנוצרה גם היא בהשראת ילדותו בטקסס.
בשנים הראשונות של הלהקה, איילי רקד בריקודים שיצר.
הוא יצר ריקודי סולו רבים שזיכו אותו בביקורות חיוביות על הכוריאוגרפיה, על כישרונותיו הדרמטיים ועל נוכחותו הבימתית.
איילי פרש מהריקוד בגיל 34, אך המשיך ביצירה - התחום שעניין אותו יותר מכל.
איילי יצר יצירות כוריאוגרפיות (חלקן ריקודי סולו) ללהקתו וכן יצר עבודות לאופרה ולברודוויי.
בנוסף יצר בלטים מוצלחים רבים (70 במספר, למרות היותו כוריאוגרף מודרני).
הלהקה שלו הייתה בין היחידות שסובסדה על ידי הממשל של ארצות הברית.
הם היו להקת השחורים הראשונה שנשלחה להופיע בארצות הברית ומחוצה לה.
הם השתתפו בפרויקט "החלפת ידע בינלאומי".
ב-1962 יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בעולם, כמו כן השתתפה בהרבה פסטיבלי-מחול ופסטיבלי אומנות ברחבי העולם: אוסטרליה, דרום–מזרח אסיה, ברזיל ועוד.
ב-1967 ביסס איילי את "תיאטרון המחול" (כממשיך דרכו של הורטון לסטר) במובן האמריקאי של המושג, זאת אומרת מחול על במה, שבא לספר ולהביע רעיון או סיפור.
בשנת 1968 הייתה להקתו ללהקה הייצוגית של "מרכז הנקישה" (סטפס) בניו יורק.
בשנים 1972–1976 הקים איילי את 'THE ALVIN AILEY CITTY CENTER DANCE THEATRE", בית הספר ללימוד מחול ותיאטרון מחול.
ב-1972 הגיע איילי לישראל ועבד עם להקת "בת דור" על שתי יצירות שלו.
לפני בואו שלח את מארי קאז'יווארה, אשתו לעתיד של אוהד נהרין, שרקדה בלהקתו, ללמד את היצירות ואחר בא בעצמו להמשיך בעבודה.
ב-1980 בעקבות לחצים עסקיים ואכזבות אישיות, בשילוב עם מחלת מאניה-דפרסיה, עבר התמוטטות עצבים.
איילי החלים מהמחלה והמשיך ליצור.
לכל אורך הקריירה שלו זכה איילי בהרבה פרסים יוקרתיים, ביניהם פרס המגזין למחול, פסטיבל הריקוד הבינלאומי בפריז ועוד.
נוסף לכך הנחה פרויקטים ב"חופש אפריקאי".
יצירותיו נכללות עד היום ברפרטואר של בלט מודרני וקלאסי באירופה ובארצות הברית.
ב-2014 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית, ברק אובמה.
היצירות המצליחות ביותר של איילי היו אלו, ששילבו אלמנטים תיאטרליים חזקים.
היה בהופעות משהו חי ודינאמי מאוד.
חלק מעבודותיו בוחנות את עומק העצב מתחת למעטה תיאטרלי זוהר.
הכוריאוגרפיה שלו לוקחת בחשבון את היסודות האנושיים ואת יכולתם של אנשים להתחבר דרך הריקוד.
במספר יצירות הוא מנסה לתאר אדם מפורסם במפלתו, הוא מראה דמויות זוהרות בבגדי פאר, בתחפושות, ניצבות באור זרקורים מול קהל מעריץ ומריע, לעומת חייהן הפרטיים על המתחים והייאוש שבהם .
בין יצירותיו היו גם עבודות מופשטות, שבחנו את איכות התנועה.
ליצירות אלה היה בדרך כלל סיפור מסגרת פולחני.
יצירותיו התאפיינו בעיצוב קומפוזיציה חזק.
לעיתים רחוקות פירט איילי והסביר את הרעיון שמאחורי היצירה.
הוא העדיף, שהיצירה תעמוד בפני עצמה.
כמו רבים מן היוצרים האפרו-אמריקאיים, ניסה גם איילי להציג ולייצג ביצירותיו את הגזע שאליו השתייך.
בילדותו חווה מידה רבה של גזענות, שהשפיעה רבות על יצירותיו ועל יחסו ללהקה שהקים:
" ...אני מחבב מאוד את הרקדנים, אני אוהב את האישיות שלהם, את החדשניות שבהם, את כמיהתם לשלמות, אני מחפש רקדנים שיש להם משהו בלתי רגיל בגוף...שיש להם ייחודיות..." איילי דגל בשוויון ובהבלטת הייחודיות של כל אדם, ללא קשר למוצאו.
הוא עסק רבות בנושא ריקוד וגזע ויצא נגד התופעה, שהתגלתה בעיקר בארצות הברית ופחות באירופה, שלא לשתף רקדנים שחורים בלהקות, בייחוד לא בלהקות הקלאסיות "...הבעיה האמיתית בלהקות של הלבנים היא, שהם אינם רוצים לראות שחורים בתפקידים הראשיים הקלאסיים....לא תראה רקדנית שחורה רוקדת את ז'יזל..."
איילי לא חיפש טכניקה גבוהה אצל הרקדנים שלו; הוא חיפש "...פחד, התקדמות, היסטוריה, את תחושת האיום והסכנה, שהילדים של היום אינם מכירים.....הם צריכים לתת משמעות לריקוד, לחשוף את עצמם מבפנים החוצה..." הוא חיפש את הרגש, את ההבעה, את הפנימיות, את המקום לביטוי האישיות.
איילי מתאר את זה כך "...אנחנו מאמנים אותם ומכוונים אותם להחצין את אישיותם...זה דורש זמן ואימון, אפילו רקדנים גדולים אינם משיגים זאת בקלות, אך כאשר הם מצליחים, הרגשתם נפלאה, יוצאת מן הכלל...."
ה"אני מאמין" של אלווין איילי
שלהקה צריכה למלא תפקיד יצירתי ושחזורי כאחד.
שצריך ליצור בשביל הקהל ריקודים פופולריים ותיאטרליים כאחד וזאת מתוך החשיבה, שתחילה יש למשוך את הציבור להופעות, כדי שבשלב הבא אפשר יהיה להציג להם מה שנראה כנכון ורצוי.
שהריקוד מקורו באדם ועליו לחזור תמיד אל האדם.
שיש לבחור בכלים מהבלט, מהמחול המודרני ומהמחול החברתי ליצירת שילוב, שיבטא את האנושות בדרך הטובה ביותר האפשרית.
ביכולת של הריקוד המודרני לחבר בין תרבויות וחברות שונות.
הוא ראה את עצמו, כמי שנועד להביא לעולם את רעיונות היופי בריקודי השחורים ופעל לפיתוח נציגות חיה ונוכחת של אפרו-אמריקאיים בריקוד, הן על הבמה, הן בקהל והן מאחורי הקלעים.
כי "...הריקוד זה לא מה שאתה עושה כשאתה עובר מתנועה לתנועה, אלא מה שקורה לגוף בין שתי התנועות האלו..." .
איילי אהב וחיפש רקדנים בעלי מזג סוער ומתפרץ, בעלי דעה, רקדנים שמראים את רגשותיהם, שנפתחים ונסגרים, שלא מתחבאים, רקדנים שרוצים להראות את עצמם לקהל.
"אני מנסה לבטא משהו שאני מרגיש כלפי אנשים, כלפי החיים, כלפי הרוח האנושית, וכלפי היופי של הדברים בעולם...אני מנסה לחגוג את הישגי האדם, את היופי במוזיקה, בצורות, בתנועה, בצבע, באור, במרקם.
הרעיון, שבן אדם עושה זאת בגוף שלו עצמו, רעיון החירות בתוך גבולות, נראה לי מדהים..."
כפי שצוין לעיל, איילי הקים להקת מחול בשנת 1958. איילי היה היוצר הראשי של הלהקה.
אחת הסיבות המרכזיות להקמתה של הלהקה הייתה הצורך במסגרת מחול לאותם רקדנים ויוצרים שחורים אשר בדרך כלל לא מצאו את מקומם בלהקות השונות בגלל מוצאם וצבע עורם השונה.
כמו כן היא נוצרה על מנת להגיע לקהל השחור ולהביע את הצדדים השונים של אוכלוסייה זו דרך המחול לקהל הרחב.
עם השנים הרכב הרקדנים נהיה הטרוגני.
הנושאים של היצירות היו מגוונים אך ניתן לומר בבירור שהנושא ששלט ברובם והנחה את איילי בדרכו הוא נושא הגזענות.
עניין זה השפיע על אופן העבודה בלהקה, על הבחירה של הרקדנים, על הסגנון התנועתי והמוזיקלי וכמובן על התכנים של הריקודים.
ללהקה יצא שם בכל עולם המחול.
היא הופיעה בארצות רבות במהלך השנים וזכתה בפרסים רבים.
בלהקות בכל רחבי תבל רוקדים עד היום מהרפרטואר של הלהקה.
הלהקה עד היום פועלת יוצרת ורוקדת ואף הוקם באותה הרוח בית הספר שפועל עד היום בניו יורק.
אלווין טופלר היה סוציולוג, סופר ועתידן יהודי-אמריקאי נודע.
היה עורך בכתב העת "פורצ'ן".
היידי (Heidi), אשתו, אף היא סופרת ועתידנית, וטופלר כתב את ספריו יחד אתה או בעזרתה.
טופלר הקים את חברת Toffler Associates, חברה לייעוץ ניהולי, והיה מרצה אורח בקרן ראסל סייג' , פרופסור אורח באוניברסיטת קורנל, חבר סגל בבית הספר החדש למחקר חברתי, כתב הבית הלבן ויועץ עסקי.
רעיונותיו וכתביו של טופלר השפיעו באופן משמעותי על חשיבתם של מנהיגים בעולם העסקי ומדינאים ברחבי העולם, ובניהם ג'או זיאנג , ומייסד AOL, סטיב קייס .
טופלר סיים את לימודיו באוניברסיטת ניו יורק בשנת 1950 בחוג לאנגלית, אולם הוא היה מרוכז יותר באקטיביזם פוליטי מאשר בהרצאות.
הוא פגש את אשתו לעתיד, אדלייד אליזבת פארל (המכונה "היידי"), כאשר התחילה ללמוד בחוג לבלשנות.
בהיותם סטודנטים, הם החליטו להמשיך בעבודתם כבוגרי החוג ועברו למערב התיכון, שם נישאו ב-29 באפריל 1950.
אלווין והיידי טופלר חיפשו חוויות לכתוב עליהן והם הקדישו לכך חמש שנים כעובדי צווארון כחול על פסי הרכבה תוך כדי לימוד ייצור המוני תעשייתי בעבודתם היומיומית.
הוא השווה את רצונו להתנסות כסופרים אחרים, כמו ג'ק לונדון, שבמסעו אחר נושאים לכתוב עליהם הפליג בים, וג'ון סטיינבק, שהלך לעבוד בקטיף ענבים עם מהגרי עבודה.
בעבודות הראשונות שלהם במפעל, היידי הפכה לנציגת עובדים באיגוד בבית היציקה לאלומיניום בו עבדה.
אלווין הפך לבעל מקצוע כמסגר ורתך.
בערבים אלווין כתב שירה וספרות, אך גילה שהוא לא בקיא בשניהם.
ניסיון העבודה המעשי שלו עזר לאלווין טופלר להתקבל לתפקיד בעיתון הנתמך על ידי האיגוד, ובכך עבר ללשכתו בוושינגטון בשנת 1957, אחרי כן כיהן כשלוש שנים ככתב הבית הלבן, וסיקר את הקונגרס ואת הבית הלבן לעיתון יומי בפנסילבניה.
הם חזרו לעיר ניו יורק בשנת 1959 כאשר מגזין "פורצ'ן" הזמין את אלווין להיות כתב טור העבודה שלו, ובהמשך הודיעו לו על קבלת הטור העסקי והניהולי.
לאחר שעזב את "פורצ'ן" בשנת 1962, החל טופלר בקריירה עצמאית, וכתב מאמרים לכתבי עת ומגזינים.
ראיונותיו ב"פלייבוי" ב-1964 עם הסופר הרוסי ולדימיר נבוקוב ואיין ראנד נחשבו בין הטובים ביותר של המגזין.
הראיון שלו עם ראנד היה הפעם הראשונה שהמגזין נתן במה כזאת לאינטלקטואלית נשית, שכדברי פרשנית אחת, "ציפור גן העדן האמיתית שטופלר לכד עבור פלייבוי ב-1964 הייתה איין ראנד."
טופלר נשכר על ידי חברת IBM כדי לערוך מחקר ולכתוב מאמר על ההשפעה החברתית והארגונית של מחשבים, מה שהוביל לקשר שלו עם ראשוני ה"גורואים" וחוקרי הבינה המלאכותית של המחשבים.
זירוקס הזמינה אותו לכתוב על מעבדת המחקר שלה ו-AT&T התייעצה איתו לצורך ייעוץ אסטרטגי.
עבודה זו של AT&T הובילה למחקר בנושא טלקומוניקציה, אשר יעץ להנהלה הבכירה של החברה לפרק את החברה יותר מעשור לפני שהממשלה אילצה את AT&T להתפרק.
באמצע שנות השישים החלו הטופלרים בחמש שנות מחקר על מה שיהפוך לספר "הלם העתיד", שפורסם בשנת 1970. על פי הדיווח ב"ניו יורק טיימס ", נמכרו למעלה מ-6 מיליון עותקים ברחבי העולם, או יותר מ-15 מיליון עותקים על פי אתר הטופלרים במרשתת.
טופלר טבע את המונח "הלם העתיד" כדי להתייחס למה שקורה לחברה כששינוי מתרחש מהר מדי, מה שמוביל לבלבול חברתי וקריסת תהליכי קבלת החלטות תקינים.
הדפסת הספר מעולם לא פסקה והוא ותורגם לעשרות שפות.
הוא המשיך את הנושא בספר "הגל השלישי" בשנת 1980. בעוד שהוא מתאר את הגל הראשון והשני כמהפכות החקלאיות והתעשייתיות, "הגל השלישי", ביטוי שטבע, מייצג את מהפכת המידע, המהפכה מבוססת מחשב.
הוא חזה את התפשטות האינטרנט והדוא"ל, המדיה האינטראקטיבית, הטלוויזיה בכבלים, שיבוט והתקדמות דיגיטלית אחרת.
הוא טען כי אחת מתופעות הלוואי של העידן הדיגיטלי היא "עומס יתר של מידע", מונח נוסף שטבע.
בשנת 1990 הוא כתב את Powershift'', גם בעזרת אשתו היידי.
בשנת 1996, יחד עם היועץ העסקי האמריקני טום ג'ונסון, הם הקימו את חברת Toffler Associates, חברת ייעוץ שנועדה ליישם רבים מהרעיונות עליהם כתבו הטופלרים.
המשרד עבד עם עסקים, ארגונים לא ממשלתיים וממשלות בארצות הברית, דרום קוריאה, מקסיקו, ברזיל, סינגפור, אוסטרליה ומדינות אחרות.
במהלך תקופה זו בקריירה שלו, טופלר הרצה ברחבי העולם, לימד במספר בתי ספר ופגש מנהיגים בעולם, כגון מיכאיל גורבצ'וב, וכמו כן אנשי מפתח ואנשי צבא.
אלווין טופלר פיתח תאוריית גלים חברתית תרבותית כלכלית.
בחברתנו הפוסט מודרנית, חברת הגל השלישי, הכלכלה הופכת לכלכלה סופר סמלית, ודרך עשיית העושר היא באמצעות ידע.
הידע בתקופתנו הוא השותף החשוב ביותר.
לפי התאוריה של טופלר האנושות עברה שלושה גלים של מהפכות:
הגל הראשון הוא מעבר מכלכלה של רועים ומלקטים לכלכלה המבוססת בעיקר על חקלאות.
הגל השני הוא מעבר מכלכלה שעיקרה חקלאות לכלכלה שעיקרה תעשייה.
הגל השלישי הוא מעבר מכלכלת התעשייה הכבדה לכלכלה המבוססת על ידע ותחכום, כלכלה סופר סמלית.
טופלר זכה במספר פרסים ופרסים יוקרתיים, ביניהם פרס הספר של קרן מקינזי לתרומה לספרות בנושא ניהול, Officier de L'Ordre des Arts et Lettres, ומינויים, כולל עמית האיגוד האמריקני לקידום המדע והמכון הבינלאומי למחקרים אסטרטגיים .
בשנת 2006, אלווין והיידי טופלר זכו בפרס העצמאי של אוניברסיטת בראון .
טופלר היה נשוי להיידי טופלר, גם היא סופרת ועתידנית.
הם התגוררו באזור Bel Air בלוס אנג'לס בקליפורניה, וקודם לכן ברדינג, קונטיקט .
בתם היחידה של הזוג, קרן טופלר (1954–2000), נפטרה בגיל 46 לאחר שיותר מעשור סבלה תסמונת גייאן-בארה .
אלווין טופלר נפטר בשנתו ב-27 ביוני 2016, בביתו בלוס אנג'לס.
הוא קבור בפארק הזיכרון של ווסטווד.
בספרו הראשון "הלם העתיד", 1970, זיהה את הבעיה המרכזית של סוף המאה ה-20. העתיד כבר כאן אבל אנחנו עוד תקועים שם בעבר.
אנחנו עוברים שינויים רבים ומהירים ורוב האנשים מתקשים לחיות בקצב השינויים המהיר.
בספרו השני "הגל השלישי", 1980, הציע פתרון מהפכני.
ספרו השלישי, "מהפך העוצמה", 1990, מרחיב את תאוריית הגלים ומדגיש את העובדה שבגל השלישי הדרך העיקרית להשגת עושר ועוצמה היא באמצעות ידע ושליטה מתוחכמת בידע.
העוצמה הכלכלית עוברת מהמכונות הכבדות אל הידע, התחכום והתקשורת.
ספרו הרביעי "מלחמה ואנטי מלחמה", 1994, הוא יישום כל שלושת ספריו הנ"ל לתחום הביטחון והצבא של העתיד.
הדרך של עשיית המלחמה בגל השלישי של התחכום שונה מדרך עשיית המלחמה בגל השני שהתבססה על כמות וגודל לעומת תחכום וציוד מיוחד.
אלווין טופלר שאב השראה לספרו גם ממלחמות ישראל שהתבססו על פעולה מהירה ועל מלחמת המפרץ הראשונה.
ספרו החמישי "עושר מהפכני", 2006, הוא ספר המנסה לפענח את הציוויליזציה של הווב 2.0. לדעת טופלר, ווב 2.0 הוא רק ההתחלה של סוג חדש של עושר, שהתאוריה הכלכלית של היום אינה מסוגלת להסבירו.
כבר ידוע שבמאה ה-21 ידע חשוב יותר מאשר הון.
איזו עוצמה כלכלית יש לוויקיפדיה?
מה מניע אנשים לכתוב בהתנדבות ערכים לוויקיפדיה?
למה הבלוגים והפודקסטים הם הכלכלה האמיתית והעמוקה של ימינו בעוד שהמודלים העסקיים של המאה ה-20 כבר לא רלוונטיים?
הספר תורגם לעברית, הוצאת עם עובד, 2009.
Preview & Premises, 1983. הספר תורגם לעברית בשם "אבחנות והנחות", הוצאת הקיבוץ המאוחד.
אלווין ריי ג'ונס היה מתופף ג'אז אמריקאי.
אלווין ג'ונס נולד בפונטיאק שבמדינת מישיגן.
הבן הצעיר ביותר במשפחה בת עשר נפשות, אביו עבד בחברת ג'נרל מוטורס.
שנים מאחיו הבוגרים הפכו גם כן לנגני ג'אז - האנק ג'ונס ות'אד ג'ונס.
אלווין ג'ונס החל לנגן באופן מקצועי בשנות הארבעים כאשר ניגן בתזמורת צבאית.
בנוסף, בשנת 1949 ניגן ג'ונס מעט במועדון בדטרויט.
ג'ונס החל לנגן בסופו של דבר עם אמנים כצ'ארלי פארקר, מיילס דייוויס ווורדל גריי, ב-1955, לאחר שנכשל באודישן לתזמורת של בני גודמן, הוא מצא עבודה בניו יורק בתזמורתו של צ'ארלס מינגוס וניגן באלבום "J is for Jazz" של ג'יי ג'יי ג'ונסון.
בשנות השישים החל לנגן עם ג'ון קולטריין בהרכב שבעתיד יקרא "הקוורטט הקלאסי" של קולטריין.
יחד עמו ניגנו בקוורטט גם ג'ימי גאריסון ומק'קוי טיינר, ויחד הם הקליטו את אחד מאלבומי הג'אז המצליחים בכל הזמנים - A Love Supreme.
ג'ונס וקולטריין הירבו בנגינת דואטים שונים בגוון ג'אז חופשי.
ג'ונס המשיך לנגן עם קולטריין עד שנת 1966, באותה תקופה ג'ונס כבר לא הרגיש בנוח עם הכיוון אליו חותר קולטריין.
כמו כן, סגנונו הפוליריתמי של ג'ונס, לא תאם כבר לסגנון של המתופף השני בהרכביו של קולטריין - ראשיד עלי.
לאחר שעזב את הרכבו של קולטריין, ניגן ג'ונס עם דיוק אלינגטון והקים הרכב משלו שנקרא "Jazz Machine".
ג'ונס המשיך לעבוד על סגנון נגינתו והמשיך בפיתוח הסגנון הפוליריתמי שלו.
מגזין לייף הכתיר את ג'ונס בתואר "המתופף הכי ריתמי בעולם" והסגנון החופשי הזורם שלו השפיע על מתופפי רוק שונים, בהם מיטש מיטשל שניגן עם ג'ימי הנדריקס.
ג'ונס לימד באופן קבוע, העביר כיתות אמן, ניגן בבתי ספר ואף הופיע בהתנדבות בבתי כלא, שיעוריו כללו היסטוריה של המוזיקה וטכניקות תיפוף.
אלווין ג'ונס נפטר עקב כשל לב ב-18 במאי 2004, מותיר אחריו שתי נשים (שירלי ג'ונס שממנה התגרש וקייקו ג'ונס שלה נישא בצורה לא חוקית) ושני ילדים: בן (אלווין נתן ג'ונס) ובת (רוז-מרי).
אלווין סיראל רוברטסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1984 ל-1993, והוסיף עונת פרישה בעונת .
כשחקן צעיר שהתפרסם במיוחד בזכות משחק ההגנה שלו, נבחר רוברטסון, 1.88 מטר גובהו, בוגר אוניברסיטת ארקנסו, במקום השביעי בדראפט ה-NBA של שנת 1984 על ידי סן אנטוניו ספרס.
לאחר חמש עונות במדי הספרס המשיך את הקריירה שלו במדי דטרויט פיסטונס, מילווקי באקס וטורונטו ראפטורס.
כמו כן זכה במדליית הזהב עם נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984).
ב-1986 קיבל רוברטסון את פרס השחקן המשתפר של העונה ב-NBA.
בשנה זו הופיע לראשונה במשחק האולסטאר, הראשונה מבין הופעותיו במשחק זה (השלוש האחרות היו בשנים 1987, 1988 ו-1991).
הוא אף זכה בתואר שחקן ההגנה המצטיין של הליגה ב-1986 והוביל את הליגה בחטיפות בשנים 1986, 1987 ו-1991. רוברטסון עודנו מחזיק בשיא החטיפות בממוצע למשחק של ה-NBA, הישג אותו העמיד על 2.71 חטיפות למשחק ב-779 משחקים ששיחק בקריירת ה-NBA שלו.
במשך שתי עונות אף הוביל רוברטסון את הליגה כולה בחטיפות, כשבשנת 1985–1986 הוא העמיד ממוצע של 3.67 חטיפות למשחק, הישג שהיה משמעותי בבחירתו למשחק האולסטאר של אותה השנה ולתואר שחקן ההגנה של השנה.
על אף העובדה ששיחק בסן אנטוניו רק חמש שנים, הוא מדורג במקום השני בסך החטיפות הכולל של הקבוצה, עם 1,129 חטיפות.
בנוסף, רוברטסון חטף לפחות כדור אחד למשחק במשך 105 משחקים רצופים, שיא שהתקיים במשך 22 שנים עד שנשבר על ידי כריס פול בדצמבר 2008.
בהיותו שחקן רב גוני במיוחד, רוברטסון הוא אחד מארבעה שחקנים בלבד ב-NBA שהשיגו את הנתון המיוחד של קוואדרפל דאבל, הישג דו ספרתי בארבע קטגוריות של המשחק.
רוברטסון עשה זאת עם 20 נקודות, 11 ריבאונדים, 10 אסיסטים ו-10 חטיפות ב-18 בפברואר 1986 במשחק מול פיניקס סאנס.
רוברטסון היה זה שקלע את הנקודות הראשונות לזכות טורונטו ראפטורס.
אלוויזה מוצ'ניגו הראשון (באיטלקית: Alvise I Mocenigo; 1507–1577) היה הדוכס ה-85 של ונציה.
מוצ'ינגו כיהן כדוג'ה מאז מינויו בשנת 1570 ועד פטירתו.
בתקופת כהונתו נמשכו פעולות האיבה בין לה סרניסימה לבין האימפריה העות'מאנית, והצי העות'מאני כבש את המצודות בניקוסיה ובפמגוסטה שבקפריסין.
מתקפת הנגד, והניצחון הנוצרי הגדול בקרב לפאנטו לא הצליח להשיב את השליטה הוונציאנית בקפריסין, ועל מנת לסיים את המלחמה מוצ'ניגו חתם על הסכם שלום בשנת 1573 במסגרתו ויתרה ונציה על קפריסין לטובת העות'מאנים.
אלוויזה קונטאריני (באיטלקית: Alvise Contarini; 24 באוקטובר 1601 - 15 בינואר 1684) היה הדוכס ה-106 של ונציה.
קונטאריני כיהן כדוג'ה מאז בחירתו ב-26 באוגוסט 1676 ועד פטירתו, כשבע שנים ומחצה לאחר מכן.
אלוויזה קונטאריני היה הדוג'ה השמיני והאחרון מבית קונטאריני.
אלוויזה קונטאריני נולד בוונציה לניקולו קונטאריני ואלנה מיקיאל.
אלוויזה היה בנם השלישי של בני הזוג ואחיינו של פרנצ'סקו קונטאריני, הדוג'ה ה-95 של ונציה (אשר כיהן בין השנים 1623–1624).
אלוויזה קונטאריני לא נישא, והקדיש את חייו לשירות הציבור ולפוליטיקה.
הוא כיהן כשגריר לה סרניסימה בצרפת, ספרד, הולנד ובחצר האפיפיור.
בעת שירותו בחצר מלך צרפת הוא קיבל מהמלך תואר אבירות (chevalier).
קונטאריני כיהן כסאביו ובאותה עת תמך בהמשך מלחמת כרתים במסגרתה ניסתה ונציה למנוע מהאימפריה העות'מאנית להשתלט על האי כרתים.
בעקבות מותו של הדוג'ה ניקולו סאגרדו ב-14 באוגוסט 1676, המועמד המוביל לבחירה היה אחיו של ניקולו - ג'ובנאי סאגרדו.
ג'ובאני הצליח להשיג במהרה את תמיכתם של שלושים מתוך 40 הבוחרים.
יריביו טענו כי השתמש באמצעים לא כשרים להשגת קולות אלה, ומהומות פרצו ברחובות העיר.
על מנת לעצור את המהומות, נבחרו 40 בוחרים חדשים, אשר נפגשו ב-26 באוגוסט 1676 ובחרו באלוויזה קונטאריני כמועמד של פשרה.
תקופת כהונתו של קונטאריני מאופיינת כתקופה שלווה, וזאת על אף המלחמה שהתנהלה בין האימפריה העות'מאנית לבית הבסבורג באזור הבלקנים.
העות'מאנים נעצרו לבסוף ב-12 בספטמבר 1683 בקרב וינה.
הרפובליקה, לעומת זאת, נצלה את השנים להשתקם ממלחמת כרתים, ולא הצטרפה למלחמה.
רק בימים האחרונים של כהונתו של קונטאריני החלו שוב מעשי העוינות בין הרפובליקה לבין האימפריה העות'מאנית כאשר בשנת 1683 נערכו דיונים ממושכים בשאלה האם ונציה צריכה לשוב ולהילחם באימפריה, וזמן קצר לאחר מותו פרצה מלחמת מוראה.
קונטאריני השקיע את מלוא מרצו בפסטיבלים ואירועים חגיגיים, ולא ניסה להפעיל סמכויות שלטון.
יחד עם זאת, בראשית כהונתו ערך רפורמה במערכת המשפט של הרפובליקה, ופיקח על הצבת שרידי קדושים נוצריים שהובאו מכרתים הכבושה לכנסיות העיר.
בתקופת כהונתו העניקה אוניברסיטת פדובה לראשונה תואר דוקטורט לאישה - אלנה קורנארו פיסקופיה, המתמטיקאית הוונציאנית, קיבלה תואר זה ב-25 ביוני 1678. כמו כן, בתקופת כהונתו, בשנת 1683 נפתח בעיר בית הקפה הראשון.
היה זה בית הקפה הראשון באירופה ופופולריותו הביאה להפיכה הקפה למשקה פופולרי.
קונטאריני הלך לעולמו ב-15 בינואר 1684, זמן קצר בטרם החליטה הרפובליקה לשוב ולהילחם בעות'מאנים.
הוא נקבר בקפלת המשפחה בכנסיית סן פרנסיסקו דלה ויניה.
אלווין צ'ארלס סטקמן היה חוקר מחלות צמחים אמריקני, היה חלוץ המחקר, המאבק, ואבי שיטות הזיהוי של מחלות החיטה.
סטקמן ניהל את מחקריו בחווה שגודלה 40 אקר באדמות אוניברסיטת מינסוטה, בה כיהן כפרופסור.
היותה של ארצות הברית, "אסם התבואה" של העולם בתקופת מלחמת העולם השנייה נזקפת לזכותו של סטקמן, אשר פיתח זנים חדשים של חיטה ותבואות אחרות, המחוסנים מפני מחלות, אשר זמן לא רב קודם לכן חיסלו בארצות הברית בלבד, כ־7.2 מיליון טונות חיטה מדי שנה.
סטקמן היה זה ששכנע את נורמן בורלוג לפתח קריירה בתחום הפיתופתלוגיה.
סטקמן נולד בעיירה אלגומה שבמדינת ויסקונסין, כבנו הרביעי של איכר עני בשם פרדריק סטקמן.
עוד בהיותו תינוק עברה המשפחה להתגורר בבראונטון אשר במינסוטה.
עד לכיתה י' למד בבית הספר שבעיר, ולאחר מכן עבר ללמוד בסיינט פול.
מנעוריו השתלם בשפה הגרמנית, ולאחר לימודיו באוניברסיטה שלט בגרמנית כשפת אם.
באוניברסיטה למד סטקמן גרמנית, בוטניקה ומדע המדינה, וכדי לממן את לימודיו עסק בכל מיני עבודות מזדמנות, ואף קיבל עזרה כספית מאחותו.
בשנת 1908 קיבל משרה של עוזר מחקר במחלקה חדשה, לחקר מחלות צמחים, שהוקמה שנה קודם לכן, בקמפוס סיינט-פול שבאוניברסיטת מינסוטה.
הייתה זאת התחלתה של קריירה מדעית, שהניבה פירות כה רבים, ונמשכה כמעט 70 שנה.
את עבודת המוסמך שלו כתב בנושא דפוסי נביטתם של נבגי פטריית פייחת הדגן.
אלווין רדקובסקי (Alvin Radkowsky; שמו העברי: אברהם יצחק הכהן; 30 ביוני 1915 – 17 בפברואר 2002) היה פיזיקאי ישראלי - יהודי אמריקאי, מומחה להנדסה גרעינית.
כיהן כפרופסור באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטת בן-גוריון.
היה ממפתחיה של הצוללת הגרעינית הראשונה.
נולד בעיר אליזבת' שבניו ג'רזי.
למד הנדסת חשמל בסיטי קולג' של ניו יורק וסיים תואר ראשון במדעים בשנת 1935. אחר כך למד לתואר שני (בהנחיית אדוארד טלר) בפיזיקה באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, וסיים אותו בשנת 1941. לאחר מכן קיבל תואר דוקטור בפיזיקה מהאוניברסיטה הקתולית בוושינגטון הבירה בשנת 1947.
בשנים 1938–1972 עבד במעבדת חיל הים האמריקני למחקר בהנעה גרעינית.
בשנת 1950 מונה למדען הראשי של המשרד, והיה אחראי על בניית הכור של הצוללת הגרעינית הראשונה "נאוטילוס" שהושקה ב-1954. בעקבות תרומתו הרבה להנדסה מונה לחבר באקדמיה הלאומית להנדסה בארצות הברית, וכעמית בחברה האמריקנית למדעי הגרעין, וזכה בפרסים רבים.
בשנת 1972 עלה לישראל עם משפחתו והתגורר בשכונת רמת חן שברמת גן.
בישראל היה ממקורבי הרב יעקב ישראל קניבסקי ומדי שבת בא להתפלל עמו בבית הכנסת לדרמן בבני ברק.
בשנים 1972–1994 לימד באוניברסיטת תל אביב ובשנים 1994–2002 לימד באוניברסיטת בן-גוריון.
במהלך שנותיו בישראל עסק במחקרים בכור הגרעיני בדימונה.
רדקובסקי קידם את השימוש בתוריום בכורים גרעיניים, ובשנת 2002 ייסד את חברת "Thorium power", שעסקה בתחום.
אלווין כריסטיאן "אל" קריינזלין היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי בעל 4 מדליות זהב מאולימפיאדה אחת, והיחידי (נכון ל-2008) שעשה זאת בענפים אישיים.
קריינזלין נולד במיניאפוליס, מינסוטה להורים מהגרים מגרמניה, יוהאן גיאורג קרנצליין ומריה אוגוסטה שמידט.
מיד לאחר לידתו משפחתו עברה למילווקי, ויסקונסין.
הוא למד באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ואחר כך למד רפואת שיניים באוניברסיטת פנסילבניה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1897 הוא זכה בתואר הראשון שלו בריצת 220 יארד משוכות.
בהמשך הוא זכה בעוד 5 תוארי אליפות ארצות הברית בריצת משוכות ובקפיצה לרוחק.
כהכנה למשחקים האולימפיים התאמן קריינזלין באנגליה וזכה באליפות בריטניה בריצת 120 יארד משוכות ובקפיצה לרוחק.
בינו לבין פרינסטיין היה הסכם לא כתוב שלא להתחרות ביום ראשון, אך קריינזלין בכל זאת התחרה ושיפר את תוצאתו מהמוקדמות ולכן ניצח בתחרות.
התנהגותו זו עוררה את כעסו של פרינסטיין שכנראה תקף והכה אותו.
לאחר המשחקים האולימפיים פרש קריינזלין מתחרויות וסיים את לימודיו ברפואת שיניים.
בשנת 1902 החל קריינזלין לעבוד כרופא שיניים ולנהל את איגוד האתלטיקה של מילווקי.
בשנת 1906 התמנה למאמן האתלטיקה באקדמיה של מרסרסבורג.
בין היתר אימן את רלף קרייג פעמיים אלוף אולימפי בריצות ל-100 ול-200 מטר באולימפיאדת סטוקהולם (1912).
בשנת 1913 חתם על חוזה בסך $50,000 להכין את נבחרת גרמניה באתלטיקה לאולימפיאדת ברלין (1916) אך זו התבטלה עקב מלחמת העולם הראשונה.
במלחמה עצמה שירת בצבא ארצות הברית כמאמן כושר.
לאחר המלחמה עבד כמאמן ראשי באוניברסיטת פנסילבניה שבה למד עד שלקה בפליאוריטיס ממנה נפטר בשנת 1928 בווילקס בר, פנסילבניה.
בסך הכל קבע קריינזלין 3 שיאי עולם בריצות משוכות ו-5 שיאי עולם בקפיצה לרוחק.
אלווין ראלף ברלקמפ היה מתמטיקאי אמריקאי, פרופסור באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
ברלקמפ נודע בעבודותיו בתחום תורת האינפורמציה ותורת המשחקים הקומבינטורית.
זכה בתחרות פטנאם בזמן לימודיו ב-MIT בשנת 1961. קיבל תואר דוקטור בהנדסת חשמל ב-1964, על עבודה שכותרתה "Block coding with noiseless feedback", שנעשתה בהנחיית קלוד שנון ואחרים.
בשנים 1964–1966 לימד הנדסת חשמל באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1966 עבר למעבדות בל ובשנת 1971 חזר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שבה שימש פרופסור למתמטיקה, הנדסת חשמל ומדעי המחשב.
בשנת 1991 זכה במדליית ריצ'רד המינג של ארגון IEEE לשנת ובשנת 1993 זכה בפרס שאנון של IEEE.
מאז 1999 היה חבר באקדמיה הלאומית האמריקאית למדעים.
אלווין ברנשטיין (רומנית: Elvin Bernstein; 24 באוגוסט 1927 - 19 בספטמבר 2011) היה סופר, פובליציסט, מבקר ספרות ותיאטרון, עורך כתבי עת ספרותיים ומזכיר ספרותי של תיאטראות, יהודי רומני שהיה מוכר בעיקר לפי שם העט "ב.
אלווין ברנשטיין נולד במוינשט, מחוז בקאו, רומניה, להרמן ברנשטיין, בעליו של בית זיקוק קטן לנפט, ורלה ברנשטיין לבית בראונשטיין.