tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ריבס האמין שאם תותח ה-14 אינץ' יאומץ, הוא לא יוכל לחדור את כמות ההגנה הגדולה הזו, בעוד שה-16 אינץ' יוכל לחדור.
בניסיון נואש אחרון, שר החוץ של רוזוולט, קורדל הול, שלח מברק ב-4 ביוני לשגריר ביפן, ג'וזף גרו, והורה לו שארצות הברית עדיין תקבל מכסה של תותחי 14 אינץ' אם יוכל להביא לכך גם את יפן.
היפנים השיבו שהם לא יכולים לקבל זאת אלא אם כן מספר אוניות המערכה יוגבל; הם רצו שארצות הברית ובריטניה יסכימו לקיים מספר שווה של אוניות מערכה עם יפן, אבל זה היה תנאי ששתי המדינות סירבו לקבל.
ב-24 ביוני, שתי האוניות מסדרת קרוליינה הצפונית הוזמנו עם תותחים בקוטר 14 אינץ', אך ב-10 ביולי הורה רוזוולט לחמש אותן במקום זאת בתותחי 16 אינץ' בצריחים משולשים.
האוניות היו באורך בקו המים ואורך כולל של .
הרוחב המקסימלי היה בעוד הרוחב בקו המים היה עקב נטיית חגורת השריון.
בשנת 1942, הדחק האוניות בתפוסה סטנדרטית היה בעוד ההדחק במעמס מלא היה , בעוד השוקע המקסימלי היה .
התפוסה הקרבית המתוכננת הייתה , השוקע הממוצע היה והגובה המטאצנטרי היה .
עד 1945, הגידול הניכר בחימוש נגד מטוסים ומקומות הלינה של הצוות שלהם הגדילו את התפוסה המלאה ל-, בעוד שכמות הצוות גדלה ל-2,339 איש עם 144 קצינים ו-2,195 מלחים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה צומצם צוות הצוות ל-1,774 איש.
גוף אוניות הסדרה כלל חרטום בולבוסי והיה לו עיצוב ירכתיים יוצא דופן לאותה תקופה על ידי הצבת שני צירי ההנעה הפנימיים בשכבות.
זה נעשה תאורטי כדי לשפר את תנאי הזרימה למדחפים.
בדיקות ראשוניות של אגן דגם עבור תצורות ירכתיים שונות העלו כי סידור ה-skeg יכול להפחית את ההתנגדות, אם כי בדיקות מאוחרות יותר במהלך תהליך התכנון של אוניית המערכה מונטנה יצביעו על עלייה בגרר.
הסקגים שיפרו את החוזק המבני של הירכתיים בכך שהם פעלו כקורות וגם סיפקו המשכיות מבנית למחיצות הטורפדו.
עם זאת, הסקגים גם תרמו לבעיות רעידות חמורות עם הסדרה שדרשו בדיקות מקיפות ושינויים כדי להפחית אותם.
הבעיה הייתה חריפה במיוחד בסמוך למנהל הסוללה הראשית האחורית, מה שדרש פלטות חיזוק נוספות בגלל הרעידות.
אף על פי כן, ספינות ישופרו וישולבו בעיצובים של כל אוניות המערכה האמריקאיות הבאות, כאשר בעיות רטט יבוטלו במידה רבה באוניות המערכה מסדרת איווה.
קרוליינה הצפונית ווושינגטון היו חמושות בעיקר בתשעה תותחי 16 אינץ' (406 מילימטרים) /45 קליבר Mark 6 ועשרים תותחי /38 קליבר Mark 12. החימוש הקל יותר שלהם כלל מספרים משתנים של תותחי 1.1 אינץ' (28 מילימטרים) /75 קליבר, מקלעי 0.5, בופורס 40 מ"מ ואורליקון 20 מ"מ.
תשעת תותחי 16 אינץ'/45 קליבר שהורכבו הן בסדרת קרוליינה הצפונית והן בסדרת דקוטה הדרומית, היו גרסאות משופרות של התותחים שהורכבו בסדרת קולורדו, ומכאן הכינוי "Mark 6".
שינוי מהותי מהתותחים הישנים יותר היה יכולתו של ה-Mark 6 לירות פגז חודר שריון במשקל שפותח על ידי לשכת החימוש.
בטעינה מלאה עם תותח חדש לגמרי, הפגז הכבד נורה במהירות לוע של 2,300 רגל לשנייה (700 מטר לשנייה).
בטעינה מופחתת, אותו פגז נורה במהירות של 1,800 רגל לשנייה (550 מטר לשנייה).
ניתן היה להגביה את התותחים לנטייה מקסימלית של 45 מעלות; צריחים 1 ו-3 יכלו להנמיך עד -2 מעלות, אבל בשל עמדת ירי העל שלו, התותחים בצריח 2 יכלו רק להנמיך ל-0 מעלות.
טווח מקסימלי עם פגז חודר שריון שהתקבל בנטייה של 45 מעלות: 36,900 יארד (33,700 מטר).
באותו גובה פגז סופר נפיץ קל יותר במשקל היה בעל טווח של .
בעת ירי אותו פגז, לתותח ה-16 אינץ'/45 קליבר Mark 6 היה יתרון קל על פני תותח ה-16 אינץ'/50 קליבר Mark 7 בעת פגיעה בשריון הסיפון - פגז מתותח ה-45 קליבר היה איטי יותר, כלומר היה לו מסלול תלול יותר ככל שהוא ירד.
ב , פגז מתותח ה-45 קליבר פגע באונייה בזווית של 47.5 מעלות, בניגוד לזווית של 38 מעלות עם תותח ה-50 קליבר.
תותחי ה-5 אינץ'/38 קליבר תפקדו כתותחים דו תכליתיים.
עם זאת, זה לא אומר שהוא בעל יכולות אנטי-אוויר נחותות; כפי שנקבע במהלך ניסויי ירי ב-1941 שנערכו על סיפון קרוליינה הצפונית, התותח היה בעל יכולת עקבית להפיל מטוסים שטסים בגובה , שהיה רחוק פי שניים מהטווח האפקטיבי של התותח האנטי-אווירי המוקדם יותר בקוטר 5 אינץ'/25 קליבר.
משקל הצריח כולו היה .
התותח יכול היה לירות פגזים במהירות של 2,500–2,600 רגל לשנייה (760–790 מטר לשניייה); ניתן היה לירות כ-4,600 פגזים לפני שהיה צורך להחליף את הקנה.
ההגבהה המינימלית והמקסימלית הייתה -15 ו-85 מעלות, בהתאמה.
ניתן היה להגביה או להנמיך את גובה התותחים בערך ב-15 מעלות לשנייה.
הטעינה הייתה אפשרית בכל זווית.
הצריחים הקרובים ביותר לחרטום ולירכתיים יכלו להסתובב בין -150 ל-150 מעלות; האחרים הוגבלו ל-80 עד 80 מעלות.
הם הסתובבו בערך 25 מעלות לשנייה.
שאר כלי הנשק על סיפון שתי אוניות הסדרה כללו הרכבים שונים של תותחי קליבר 1.1 אינץ'/75, מקלעי קליבר 0.50, תותחי בופורס 40 מ"מ ותותחי אורליקון 20 מ"מ.
למרות שהאוניות תוכננו במקור לשאת רק ארבעה רביעיות תותחי 1.1 אינץ' ו-12 מקלעי .50 קליבר, זה הוגדל מאוד ושודרג במהלך המלחמה.
בשתי האוניות, נוספו שני סטים מרובעים נוספים של תותחי 1.1 אינץ' במקום שני זרקורים באמצע האונייה.
לאחר שטורפדה ב-1942, הוסרו אלו בקרוליינה הצפונית את אלה ונוספו עשרה סטים מרובעים של תותחי 40 מ"מ.
14 סטים היו קיימים עד יוני 1943, ואילו סט נוסף על גבי הצריח הראשי השלישי באותו נובמבר.
וושינגטון שמרה על ששת מרובעי תותחי 1.1 מ"מ עד אמצע 1943, אז עשרה מרובעים של תותחי 40 מ"מ החליפו אותם.
באוגוסט כבר היו לה חמש עשרה סטים.
שתי האוניות נשאו אותן עד לסיום המלחמה.
למקלעי קליבר ה-.50 לא היו הטווח או הכוח הדרושים ללחימה במטוסים מודרניים והם תוכננו להחלפה במספרים שווים של תותחי 20 מ"מ, אבל שום דבר לא יצא מיד מההצעה.
למעשה, גם קרוליינה הצפונית וגם וושינגטון נשאו תותחי 20 מ"מ ומקלעי .50 קליבר במשך רוב שנת 1942. באפריל, בקרוליינה הצפונית היו, בהתאמה, 40 ו-12, בעוד בוושינגטון היו 20 ו-12. חודשיים לאחר מכן, המספר של תותחי 20 מ"מ נשאר אותו הדבר, אבל נוספו 12 מקלעי 0.50 קליבר.
עד ספטמבר, לוושינגטון נוספו עוד 20 תותחי 20 מ"מ, בסך הכל 40, אך חמישה הוסרו - יחד עם כל מקלעי ה-.50 קליבר - זמן קצר לאחר מכן כאשר נוספו שני סטים מרובעים של תותחי 1.1 אינץ'.
בשיפוץ שלה לאחר שטורפדה, נוספו לקרוליינה הצפונית שישה תותחי 20 מ"מ נוספים וכל מקלעי ה-.50 קליבר שלה הוסרו.
לוושינגטון היו 64 תותחי 20 מ"מ עד אפריל 1943, לפני שהוחלף צריח יחיד בצריח מרובע קני, ולקרוליינה הצפונית היו 53 עד מרץ 1944. באפריל 1945, קרוליינה הצפונית החזיקה 56 תותחי 20 מ"מ, בעוד וושינגטון החזיקה 75 תותחים.
באוגוסט 1945, לשתי הספינות היו שמונה צריחים תאומים 20 מ"מ; קרוליינה הצפונית נשאה גם עשרים תותחים בודדים, בעוד וושינגטון נשאה צריח מרובע קני אחד ושישים ושלושה תותחים בודדים.
הן קרוליינה הצפונית והן וושינגטון, שתוכננו לפני המכ"ם, היו מצוידות במקור עם מדי טווח אופטיים רבים של בקרת אש וניווט.
עד נובמבר 1942, לקרוליינה הצפונית הוסיפו Mark 4 נוסף ומכ"ם חיפוש עילי של SG.
תצורת אוניית המערכה הרגילה הייתה קיימת על סיפון קרוליינה הצפונית באפריל 1944, עם מכ"מים SK ו-SG (חיפוש אווירי ושטחי, בהתאמה), SG גיבוי ו-Mark 8s לכוון את הסוללה הראשית שלה.
כל ה-Mark 4s נשארו עבור הסוללה המשנית, ואחד מה-Mark 3s הישנים עדיין היה קיים, אולי כגיבוי ל-Mark 8s.
צלחת SK-2 החליפה את המכ"ם הישן יותר של SK ו-Mark 12s ו-22s החליפו את ה-Mark 4s בספטמבר של אותה שנה.
מלבד שמעולם לא קיבלה SK-2, וושינגטון קיבלה שדרוגים דומים.
שתי האוניות עברו שיפוצים נרחבים לקראת סופה או לאחר המלחמה.
קרוליינה הצפונית קיבלה מכ"ם חיפוש אווירי משני (SR) ומכ"ם חיפוש זניט SCR-720 בארובה הקדמית.
אוניות הסדרה היו מצוידות בארבע טורבינות ג'נרל אלקטריק ו-8 דוודים מסוג Babcock & Wilcox עם שלושה דוודים מסוג אקספרס.
תחנת הכוח של האוניות שילבה מספר התפתחויות אחרונות בציוד טורבינות, כולל גלגלי הפחתה סליל כפולים וטכנולוגיית קיטור בלחץ גבוה.
הדוודים של קרוליינה הצפונית סיפקו קיטור ב-575 PSI (3,960 קילו-פסקל) בחום של 580 F° (454 C°) כדי לעמוד בדרישת התכנון של 27 קשרים (50 קמ"ש), מערכת ההנעה תוכננה במקור לספק 115,000 כוחות סוס (85,755 קילוואט), אך הטכנולוגיות החדשות הגדילו את התפוקה הזו ל-121,000 כוחות סוס (90,000 קילוואט).
למרות עלייה זו, המהירות המרבית של האוניות לא השתנתה, שכן השינויים בתחנת הכוח שולבו בהמשך תהליך התכנון.
הטורבינות שכבר הותקנו לא יכלו לנצל עד תום את הלחץ והטמפרטורות הגבוהות יותר, ולכן רמת היעילות לא הייתה גבוהה כפי שהייתה צריכה להיות.
בנסיעה אחורה, המנועים סיפקו 32,000 כוחות סוס (24,000 קילוואט).
מערכת המנוע חולקה לארבעה חדרי מכונות, כולם על קו האמצע.
כל חדר הכיל טורבינה ושני דוודים, ללא כל חלוקה בין הדוודים לטורבינות.
זה נעשה כדי להגביל את הסיכון להתהפכות אם האונייה תוצף בכבדות בחדרי המכונות.
חדרי המנועים התחלפו במתכונתם: חדרי המנועים הראשון והשלישי סודרו כשהטורבינה בצד הימני והדוודים המתאימים לה בצד השמאלי, ואילו בחדרים השני והרביעי הסידור היה הפוך.
חדר המנועים הקדמי ביותר הניע את המדחף החיצוני הימני, הטורבינה השנייה הניעה את המדחף החיצוני השמאלי, המנוע השלישי סיפק כוח למדחף הפנימי הימני, והטורבינה הרביעית הניעה את המדחף הפנימי השמאלי.
לכל ארבעת המדחפים היו ארבעה להבים; שני המדחפים החיצוניים היו בקוטר 15 רגל 4 אינץ' (4.67 מטר) והזוג הפנימי היו בקוטר 16 רגל 7.5 אינץ' (5.067 מטר).
ההיגוי נשלט על ידי זוג הגאים.
בזמן הפעלתן, האוניות הפליגו במהירות מרבית של 28 קשרים (52 קמ"ש), אם כי עד 1945, עם הוספת ציוד אחר, כגון נשק נגד מטוסים, המהירות המרבית שלהם הופחתה ל-26.8 קשרים (49.6 קמ"ש).
העליות במשקל גם הפחיתו את טווח השיוט של האוניות.
החשמל סופק על ידי שמונה גנרטורים.
ארבעה היו טורבו-גנרטורים המיועדים לשימוש ימי; אלה סיפקו 1,250 קילוואט כל אחד.
ארבעת האחרים היו גנרטורים דיזל שסיפקו 850 קילוואט כל אחד.
שני גנרטורים דיזל קטנים יותר - כל אחד סיפק 200 קילוואט - הספק חירום אם המערכת הראשית תיפגע.
תפוקת החשמל הכוללת הייתה 8,400 קילוואט, לא כולל גנרטורים לשעת חירום, ב-450 וולט על זרם חילופין.
סדרת קרוליינה הצפונית שילבה שריון "הכל או כלום" ששקל 41% מסך הדחק האונייה; הוא הורכב מ"רפסודה משוריינת" שהשתרעה ממש לפני צריח התותחים הראשון ועד ממש מאחורי צריח התותחים האחורי.
הייתה להם חגורת שריון ראשית של שריון מסוג A בעובי באמצע האונייה, נוטה ב-15°, ומגובה ב- פלדה לטיפול מיוחד (STS).
זה הצטמצם ל- בקצה התחתון של החגורה.
לאוניות היו שלושה סיפונים משוריינים; הסיפון הראשי שלהם היה בעובי .
הסיפון השני והעבה ביותר היה בעובי של שריון Class B מורכב על שריון STS בעובי ובסך הכל .
בחלקים החיצוניים של גוף האונייה הציפוי היה בעובי Class B מורכב על שריון STS בעובי .
הסיפון השלישי והדק ביותר היה בעובי פנימי, ו- חיצוני.
הסיפון הראשון תוכנן כדי לגרום לקליעים מפוזרים להתפוצץ, בעוד שהסיפון השני העבה יותר יגן על החלק הפנימי של האוניות.
הסיפון השלישי נועד להגן מפני רסיסי פגזים שעלולים היו לחדור לסיפון השני; הוא גם שימש כתמיכה העליונה למחיצות הטורפדו.
מגדל הניווט היה מחובר למצודה המשוריינת באמצעות צינור תקשורת בעובי .
עובי השריון למגדל הניווט עצמו נע בין משני הצדדים עד מלפנים ומאחור.
הגג היה בעובי והחלק התחתון היה בעובי .
צריחי הסוללה העיקריים היו ממוגנים בכבדות: חזית הצריחים היו בעובי , הצדדים היו בעובי , הצדדים האחוריים היו בעובי , והגגות היו בעובי .
שריון בעובי 16 אינץ' היה הרוחב המרבי שהצליחו מפעלים לייצר בזמן תכנון האוניות; עם זאת, עד 1939, ניתן היה ליצור דפנות בעובי .
אלה לא הותקנו מכיוון שהוערך כי ההסבה תעכב את השלמת האוניות ב-6 עד 8 חודשים.
גם הברבטים שהחזיקו את הצריחים היו מוגנים היטב.
החלק הקדמי היה בעובי , הצדדים גדלו ל-16 אינץ', והחלק האחורי הצטמצם ל-.
צריחי התותחים בקוטר 5 אינץ', יחד עם מחסני התחמושת שלהם, היו משוריינים בלוחות STS בעובי .
מערכת ההגנה הצידית שילבה חמישה תאים שחולקו על ידי מחיצות טורפדו ובליטה נגד טורפדו גדולה שנמשכה לאורך "הרפסודה המשוריינת".
שני התאים החיצוניים, התא הפנימי ביותר והבליטה נשארו ריקים, ואילו התא השלישי והרביעי מולאו בנוזל.
המערכת צומצמה לעומק בשני קצותיו על ידי צריחי התותחים הקדמיים והאחוריים.
באזורים אלו נמחק התא החמישי; במקום זאת, היה תא ריק חיצוני ושני חללים מלאי נוזלים, מגובים בתא ריק נוסף.
כדי לפצות על מערכת ההגנה התת-ימית המופחתת, חלקים אלה קיבלו ציפוי שריון נוסף, עד עובי .
המערכת המלאה הייתה בעומק ותוכננה לעמוד בראשי נפץ של עד 700 פאונד (320 ק"ג) TNT.
ההגנה התת-ימית הייתה מעוגלת על ידי תחתית משולשת שהייתה בעומק .
השכבה התחתונה הייתה בעובי ונשמרה מלאה בנוזל, בעוד שהחלק העליון בעובי נשמר ריק.
גם התחתית המשולשת חולקה בכבדות כדי למנוע הצפות קטסטרופליות במקרה של חדירת השכבה העליונה.
שתי אוניות, כל אחת בעלות של כ-50 מיליון דולר, אושרו בינואר 1937. חמש מספנות הגישו הצעות לבניית אחת משתי האוניות המתוכננות.
שלושה היו תאגידים בניהול פרטי: בית לחם בניית ספינות, בניית ספינות ניו יורק ובניית ספינות ניופורט ניוז.
השתיים האחרות, מספנת הצי בניו יורק ומספנת הצי בפילדלפיה, נוהלו על ידי הממשלה.
כאשר הצעות המחיר נבדקו, ההגשות של המספנות בניהול פרטי נעו בין 46 ל-50 מיליון דולר, בעוד שעמיתיהם הממשלתיים הגיעו ל-37 מיליון דולר.
ניופורט ניוז הייתה ייחודית בין אלו בסירוב לכל ערך כספי קבוע לטובת "עלות פלוס %", אך הדבר הוביל לדחיית הצעתם על הסף.
ההצעות של חברות פרטיות הושפעו במידה רבה מהחקיקה של ה-New Deal.
חוק וינסון-טרמאל הגביל את הרווח מבניית אונייה ל-10 אחוז, בעוד שחוק החוזים הציבוריים של Walsh-Healey קבע שכר מינימום ותנאי עבודה נדרשים לעובדים.
בתוך התסיסה, הצי נתקל בקשיים בניסיון להשיג 18 מיליון פאונד של פלדה לבניית שש משחתות ושלוש צוללות; הרבה יותר פאונד מזה יידרשו לאוניות המערכה החדשות.
למספנות הפרטיות, לעומת זאת, היו בעיות עבודה משלהן, עד כדי כך שאחד מסופרי הצי תיאר את נושאי הצי כ"מינימליים" בהשוואה לבעיות האחרות לבניית ספינות.
זה העלה את מחיר אוניות המערכה ל-60 מיליון דולר כל אחת, אז הלשכה להנדסת קיטור והלשכה לבנייה ותיקון המליצו לממונים עליהן כי מכרזים של 37 מיליון דולר משתי מספנות הצי יתקבלו.
זה אושר על ידי רוזוולט, שכן ההצעות של המספנות הפרטיות נתפסו כמנופחות שלא בצדק.
רוזוולט סירב ואמר שהפער במחיר גדול מדי.
במקום זאת, החברה זכתה בשני מכרזים של אוניות סיוע למשחתות בדצמבר 1937, דיקסי ופריירי.
בניית סדרת קרוליינה הצפונית הואטה בגלל הבעיות החומריות שהוזכרו לעיל, השינויים שבוצעו בעיצוב הבסיסי לאחר תאריך זה - כלומר החלפת תותחי 16 אינץ' במקום תותחי 14 אינץ' - והצורך להוסיף אורך וחוזק לממשה כבר נוכח במספנות הצי.
שימוש מוגבר בריתוך הוצע כדרך אפשרית להפחתת משקל ולחיזוק התכנון המבני, שכן הוא יכול היה להפחית את משקלן המבני של הספינות ב-10%, אך נעשה בו שימוש רק בכ-30% מהאוניות.
העלויות הכרוכות בריתוך ועלייה בזמן הבנייה הפכו אותו לבלתי מעשי.
USS קרוליינה הצפונית (BB-55) הונחה ב-27 באוקטובר 1937, אוניית המערכה הראשונה שהוחל בבנייתה על ידי ארצות הברית מאז סדרת דקוטה הדרומית שמעולם לא הושלמה בתחילת שנות ה-20. למרות שקרוליינה הצפונית הושקה ב-13 ביוני 1940 והופעלה ב-9 באפריל 1941, היא לא נכנסה לשירות פעיל בגלל רעידות אורך חריפות מצירי המדחף שלה.
בעיה משותפת עם אחותה וושינגטון וכמה ספינות אחרות כמו אטלנטה, היא תוקנה רק לאחר שנבדקו מדחפים שונים על סיפונה של קרוליינה הצפונית, כולל גרסאות ארבע להבים וגרסאות מקוצצות של התלת להבים המקורי.
בדיקה זו חייבה אותה להיות בים, וההפלגות הרבות שהתקבלו מנמל ניו יורק אל האוקיינוס האטלנטי גרמו לכך שהיא זכתה לכינוי "The Showboat".
לאחר שייט טלטלה בים הקריבי והשתתפות בתרגילי מלחמה, עברה קרוליינה הצפונית את תעלת פנמה בדרך לזירת האוקיינוס השקט.
כשהצטרפה לכוח המשימה (TF) 16, אוניית המערכה ליוותה את אנטרפרייז במהלך הפלישות לגואדלקנל וטולאגי ב-7 באוגוסט 1942, והמשיכה ללוות את נושאת המטוסים כשעברה להיות מדרום מזרח לאיי שלמה.
אנטרפרייז ספגה שלוש פגיעות פצצות.
קרוליינה הצפונית הצטרפה אז לכוח החיפוי של נושאת המטוסים סרטוגה, והגנה עליה בזמן שניתנה תמיכה לחיילים אמריקאים שנלחמו בגוודלקנל.
למרות שהיא התחמק מטורפדו אחד ב-6 בספטמבר, היא לא הצליחה להימנע מעוד אחד ב-15 בספטמבר.
מתוך מטח של שישה טורפדות מהצוללת היפנית I-19, שלושה פגעו בנושאת המטוסים ואספ, אחד פגע באוברייאן, אחד החטיא ואחד פגע בקרוליינה הצפונית.
למרות שקרוליינה הצפונית יכולה להפליג במהירות של זמן קצר לאחר הפיצוץ, היא נאלצה מאוחר יותר להאט ל- כדי להבטיח שהתמיכה הזמנית לא תיכשל.
נזק מבני מתחת לצריח הראשון גרמה לה לא לירות אלא אם כן היה צורך מוחלט, ומכ"ם החיפוש הראשי נכשל.
מכיוון שהיה זה הטורפדו הראשון שפגע באוניית מערכה אמריקאית מודרנית, הייתה כמות גדולה של התעניינות מצד קצינים ולשכות שונות בצי ללמוד עליה יותר.
המסקנות נתפסו כהצדקה על ידי כמה שהאמינו שיותר מדי הוקרב בתכנון סדרת קרוליינה הצפונית - מערכת ההגנה נגד טורפדו כמעט נשברה ליד אחד האזורים החשובים ביותר של האונייה (מחסני התחמושת), אחרי הכל - והמועצה הכללית קראה להוסיף בליטה נגד טורפדו מחוץ למחסני התחמושת של אוניות המערכה מסדרת איווה, אילינוי וקנטקי.
עם זאת, לשכת הספינות החדשה התנגדה לכך על בסיס שהמערכת פעלה כפי שהייתה אמורה לפעול; בכל מקרה, לא בוצעו שינויים.
היא תוקנה ושופצה במתקנים בפרל הארבור, ולאחר מכן קרוליינה הצפונית פעלה כמלווה של אנטרפרייז וסרטוגה למשך שארית 1942 ורוב 1943 בזמן שהם סיפקו חיפוי לתנועות אספקה וכוחות באיי שלמה.
בין לבין, היא קיבלה בקרת אש וציוד מכ"ם מתקדם במרץ, אפריל וספטמבר 1943 בפרל הארבור.
בנובמבר, קרוליינה הצפונית ליוותה את אנטרפרייז בזמן שנושאת המטוסים פתחה בתקיפות על מאקין, טאראווה ואבמאמה.
ב-1–8 בדצמבר היא הפגיזה את נאורו לפני שחזרה לחיפוי על נושאות מטוסים; היא ליוותה את באנקר היל בזמן שנושאת המטוסים פתחה בהתקפות על קאווינג וניו אירלנד.
כשהצטרפה לכוח משימה 58 בינואר 1944, ליוותה קרוליינה הצפונית נושאות מטוסים כאוניית הדגל של תת-אדמירל וויליס א.לי, מפקד אוניות המערכה, צי האוקיינוס השקט במשך רוב השנה, וסיפקה תמיכה לתקיפות מוטסות על קווג'לין, נאמור, טרוק (פעמיים), סאיפאן, טיניאן, גואם, פלאו, וולאי והולנדיה בינואר-אפריל.
גם באפריל, קרוליינה הצפונית הרסה מתקנים הגנתיים בפונאפ לפני שיצאה לכיוון פרל הארבור לתיקון הגה פגום.
עם סיום התיקונים, אוניית המערכה הצטרפה לאנטרפרייז ב-6 ביוני להתקפות בתוך מריאנה; כחלק מהם, קרוליינה הצפונית השתמשה בסוללה הראשית שלה כדי להפגיז את סאיפאן וטנאפאג.
בסוף יוני, קרוליינה הצפונית הייתה אחת מהספינות האמריקאיות שהשתתפו במה שנקרא "מטווח תרנגולי ההודו הגדול של איי מריאנה", שבו רוב המטוסים התוקפים היפניים הופלו מהאוויר בעלות קטנה למגינים האמריקאים.
בעיות עם צירי המדחף שלה גרמו אז לספינת הקרב להפליג למספנת הצי Puget Sound כדי לקבל שיפוץ.
היא חזרה לשירות פעיל בנובמבר ולמשימות הליווי של נושאות המטוסים בזמן כדי להיפגע מטייפון.
קרוליינה הצפונית הגנה על נושאות מטוסים בזמן שהם סיפקו חיפוי אווירי לציי הפלישה ופתחו בהתקפות על לייטה, לוזון וויסאיאס.
לאחר ששרדה סופת טייפון נוספת, אחת שהטביעה שלוש משחתות, המשיכה קרוליינה הצפונית בתפקיד הליווי כאשר מטוסי הצי פגעו בפורמוסה, הודו-סין, סין, איי ריוקיו והונשו בינואר ופברואר 1945. במהלך הפלישה לאיוו ג'ימה, אוניית המערכה סיפקה תמיכה בהפגזות לחיילים על החוף.
במהלך ההסתערות על אוקינאווה, קרוליינה הצפונית חיפתה על נושאות מטוסים והפגיזה מטרות על החוף.
למרות שהצליחה להפיל שלושה קמיקזות ב-6 באפריל, היא נפגעה גם על ידי פגז במהלך אותה תקופה באירוע אש ידידותית; שלושה נהרגו וארבעים וארבעה נפצעו.
אוניית המערכה הפילה מטוס ב-7 ושניים ב-17. לאחר שקיבלה שיפוץ נוסף בין 9 במאי ל-28 ביוני במספנת הצי בפרל הארבור, קרוליינה הצפונית פעלה גם כמלווה נושאות מטוסים וגם כמפגיזת חופים למשך שארית המלחמה.
ראויה לציון הפגזה ב-17 ביולי של אזור התעשייה בהיטאצ'י, איבארקי, יחד עם אוניות מערכה אחרות אלבמה, מיזורי, ויסקונסין ואה"מ קינג ג'ורג' החמישי, יחד עם ספינות מלחמה קטנות יותר.
באוגוסט, חברי הצוות של קרוליינה הצפונית וחיל הנחתים נשלחו לחוף כדי לסייע בכיבוש יפן.
לאחר הכניעה הרשמית, האנשים האלה הוחזרו לאונייה ואוניית המערכה הפליגה לאוקינאווה.
במסגרת מבצע "מרבד קסמים" הוחזרו חיילים על גבי האונייה לארצות הברית.
היא עברה דרך תאי השיט של תעלת פנמה ב-8 באוקטובר, עגנה בבוסטון ב-17. לאחר שיפוץ במספנת הצי בניו יורק, היא השתתפה בתרגילים מול ניו אינגלנד לפני שהחלה באימון צוערים בקריביים.
קרוליינה הצפונית הושבתה בבייון, ניו ג'רזי ב-27 ביוני 1947; היא נשארה בצי המילואים עד 1 ביוני 1960, אז נמחקה ממרשם כלי השיט של הצי.
במקום גריטה כפי שנעשה עם רוב אוניות המערכה של ארצות הברית, קרוליינה הצפונית נמכרה למדינת קרוליינה הצפונית תמורת 250,000 דולר ב-8 באוגוסט 1961 כדי להפוך לספינת מוזיאון.
הוא נחנך בווילמינגטון ב-29 באפריל 1962 כאנדרטה לזכר אזרחי המדינה שמתו במלחמת העולם השנייה.
היא רשומה במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית וסומנה כנקודת ציון היסטורית לאומית ב-1 בינואר 1986, היא נשארה שם היום, מתוחזקת על ידי ועדת אוניית המערכה USS קרוליינה הצפונית.
USS וושינגטון (BB-56) הונחה ב-14 ביוני 1938, הושקה ב-1 ביוני 1940 ונכנסה לשירות ב-15 במאי 1941 במספנת הצי של פילדלפיה.
למרות שנכנסה לשירות, המנוע שלה עדיין לא הופעל במלוא הכוח - כמו אחותה, לוושינגטון היו בעיות גדולות עם רעידות אורכיות, שחוסלו רק לאחר בדיקות רבות שנערכו על סיפון קרוליינה הצפונית.
בתחילת 1942 אדמירל משנה ג'ון וו.
וילקוקס בחר בוושינגטון כאוניית הדגל של כוח המשימה 39. ב-26 במרץ 1942 הפליגה וושינגטון, יחד עם הורנט, ויצ'יטה, טוסקלוזה וספינות קטנות יותר, כדי לחזק את צי הבית הבריטי.
במהלך ההפלגה, וילקוקס נפל לים; הוא נראה זמן קצר לאחר מכן על ידי המשחתת וילסון, כשפניו כלפי מטה במים, אך בשל ים סוער הם לא הצליחו לחלץ את הגופה.
לא ידוע מה בדיוק קרה; יכול להיות שהוא פשוט נשטף על ידי גל, אבל היו השערות שהוא לקה בהתקף לב.
הכוח הגיע למעגן הראשי של צי הבית, סקפה פלו, ב-4 באפריל.
וושינגטון ושאר הספינות של TF 39 השתתפו בתרגילים עם צי הבית עד סוף אפריל.
יחד עם יחידות בריטיות מסוימות, כוח המשימה יצא מהאי הבריטי כ-TF 99. הם ליוו כמה מהשיירות הארקטיות שנשאו מטענים חיוניים לברית המועצות.
תוך כדי ביצוע חובה זו, אוניית המערכה הבריטית המלווה, אה"מ קינג ג'ורג' החמישי, נגחה בטעות משחתת וחתכה אותה לשניים.
ממש מאחורי קינג ג'ורג' החמישי, וושינגטון עברה באותו קטע ים וספגה נזק ממטעני עומק מתפוצצים.
אף על פי שהנזק לגוף האונייה היה מינימלי - מוגבל למכל דלק דולף אחד בלבד - מכשירים רבים על סיפון האונייה ניזוקו, כולל מגדרי טווח סוללות ראשיים, מפסקי זרם, שלושה בקרי אש ומכ"מי חיפוש.
לאחר מכן, הספינות האמריקאיות נכנסו לנמל איסלנדי, Hvalfjörður, עד 15 במאי; הם חזרו לסקפה פלו ב-3 ביוני.
ב-4 ביוני אירחה וושינגטון את מפקד כוחות הצי האמריקאי באירופה, אדמירל הרולד ריינפורד סטארק, שהקים מפקדה זמנית על האונייה לימים הקרובים.
ב-7 ביוני, ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת סקר את אוניית המערכה.
וושינגטון יצאה מהים הצפוני לכיוון ארצות הברית ב-14 ביולי בליווי של ארבע משחתות; עם הגעתו למספנת הצי בניו יורק ב-23, היא זכתה לשיפוץ מלא שלקח חודש עד להשלמתו.
היא הפליגה לתעלת פנמה ולאוקיינוס השקט ב-23 באוגוסט והגיעה ליעדה, האי טונגה, ב-14 בספטמבר, שם הפכה לאוניית הדגל של אדמירל וויליס "צ'ינג" לי.
במהלך החודשים הקרובים, וושינגטון התמקדה בהגעה בטוחה של שיירות אספקה לחיילים הנלחמים בגוודלקנל.
ב-13 בנובמבר התגלו שלוש יחידות של ספינות יפניות במסלול לגוודלקנל, אחת מהן מכוונת להפציץ את שדה הנדרסון בזמן שהלילה העניק להן הגנה מפני מטוסים.
כוח ההפצצה היפני הראשון נהדף על ידי כוח משחתות-סיירות אמריקאית.
ב-14 בנובמבר, היפנים ארגנו גיחה נוספת כדי לנטרל את שדה התעופה.
וושינגטון, דקוטה הדרומית וארבע משחתות נשלחו ליירט את הכוח היפני באותו לילה.
היפנים, שהורכבו מאוניית המערכה המהירה קירישימה, שתי סיירות כבדות, שתי סיירות קלות ותשע משחתות, הטביעו בתחילה שלוש משחתות אמריקאיות וגרמו נזק משמעותי עליון לדקוטה הדרומית.
עם זאת, וושינגטון נותרה בלתי מזוהה ובחצות ירתה על קירישימה מטווח של 5,800 יארד (5 ק"מ; 3 מיילים ימיים), טווח נקודתי עבור תותחי 16 אינץ'/45 קליבר של וושינגטון.
וושינגטון ירתה שבעים וחמישה פגזי 16 אינץ' ו-107 פגזי 5 אינץ' במהלך העימות, קלעה 20 פגזי סוללה ראשיים ו-17 פגזים משניים, תקעה את ההיגוי והשביתה את הסוללה הראשית של קירישימה וגרמה להצפה מתקדמת בלתי נשלטת.
קירישימה התהפכה בשעה 03:25 בבוקר 15 בנובמבר 1942, ו-212 אנשי צוות אבדו.
אש מכוונת מכ"ם מהסוללה המשנית של וושינגטון פגעה גם במשחתת איינאמי בצורה כה חמורה שהיה צריך להטבי אותה.
זמן קצר לאחר הקרב, החלו היפנים לפנות את גוודלקנל.
עד אפריל 1943, שהתה וושינגטון ליד בסיסה בקלדוניה החדשה, וסיפקה הגנה לסיירות וקבוצות קרב שתמכו במערכה באיי שלמה.
כשחזרה לפרל הארבור, היא התאמנה לקרב ועברה שיפוץ לפני שחזרה לאזור הלחימה בסוף יולי.
מאוגוסט עד סוף אוקטובר, וושינגטון פעלה מחוץ לאפייט.
לאחר מכן היא הצטרפה לארבע אוניות מערכה ושש משחתות כקבוצת משימה (TG) 53.2 לתרגילים; השתתפו גם אנטרפרייז, אסקס ואינדפנדנס.
לאחר מכן TG 52.2 הפליגה לאיי גילברט כדי להוסיף כוח אש נוסף לתקיפות שפגעו בהם באותה העת.
בהפלגתה בסוף נובמבר, וושינגטון יצאה תחילה למאקין כדי לספק הגנה לספינות שם, ולאחר מכן הפליגה לאושן איילנד כדי להתכונן להפגיז את נאורו עם אחותה קרוליינה הצפונית, כל ארבע אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית, ונושאות המטוסים באנקר היל ומונטריי.
כל אוניות הראשה תקפו לפני עלות השחר ב-8 בדצמבר; נושאות המטוסים תקפו שוב זמן קצר לאחר מכן.
לאחר מכן הפליגו הספינות חזרה לאפייט, והגיעו ב-12 בדצמבר.
בחג המולד, וושינגטון, קרוליינה הצפונית וארבע משחתות עזבו את אפייט לאימון ירי.
בסוף ינואר, היא הפכה לחלק מ-TG 50.1 כדי ללוות את נושאות המטוסים המהירות בקבוצה זו בזמן שהם פתחו בתקיפות על טארואה וקווג'לין.
היא גם עברה כדי לפגוע בקווג'לין עם התותחים שלה ב-30 בינואר.
לפני עלות השחר ב-1 בפברואר, כשהשמים עדיין אפופים בחושך, התנגשה וושינגטון באינדיאנה כאשר זו עזבה את המערך כדי לתדלק ארבע משחתות.
אינדיאנה הודיעה ברדיו שהיא עומדת לבצע פנייה לכיוון צד שמאל מתוך המערך, אך זמן קצר לאחר שהחלה את הפנייה, הקפטן שלה הורה לבצע היפוך, חזרה לימינה.
כשבע דקות לאחר מכן, היא נגלתה לעיני תצפיות על סיפון וושינגטון בטווח של .
למרות שהצוותים בשתי האוניות ניסו בטירוף להתחמק אחת מהשנייה, זה לא הועיל; וושינגטון העניקה לאינדיאנה מכה קשה וגירדה חלק גדול מאחור של הצד הימני של האונייה.
הקצה הקדמי של וושינגטון ניזוק קשות, כאשר כ- של החרטום נפלו מטה ואל המים.
עשרה אנשי צוות, שישה מוושינגטון, נהרגו או נרשמו כנעדרים.
לאחר חיזוקים זמניים לקטע הפגוע, היא נאלצה להפליג לפרל הארבור כדי להצטייד בחרטום דמה כדי לאפשר הפלגה לפוג'ט סאונד.
כשהגיעה לשם, היא קיבלה שיפוץ מלא, יחד עם חרטום חדש; עבודה זו נמשכה ממרץ עד אפריל.
וושינגטון לא נכנסה שוב לאזור המלחמה עד סוף מאי.
לאחר מכן השתתפה וושינגטון במערכה על איי מריאנה ופלאו, ושימשה שוב כספינת ליווי, אם כי היא נותקה ב-13 ביוני לירות על עמדות יפניות בסאיפאן ובטיניאן.
עם הגיחה של רוב הספינות הנותרות בצי הקיסרי היפני שאותרו על ידי צוללות אמריקאיות, וושינגטון, יחד עם שש אוניות מערכה נוספות, ארבע סיירות כבדות וארבע עשרה משחתות חיפו על נושאות המטוסים של TF 58; ב-19 ביוני, עם התקפה של מטוסים רבים, החל קרב ים הפיליפינים.
וושינגטון הצליחה להביס את ההתקפות, תדלקה והמשיכה ללוות נושאות מטוסים עד שהקימה קבוצת משימה חדשה עם שלוש אוניות מערכה וליווי.
לאחר עצירה ממושכת באטול אנווטאק, היא תמכה בחיילים שהסתערו על פלליו ואנגאור לפני שחזרה לתפקידי חיפוי.
חובה זו נמשכה מ-10 באוקטובר עד 17 בפברואר 1945.
אוניית המערכה הפגיזה את איוו ג'ימה בין 19 ל-22 בפברואר כתמיכה בפלישה לשם לפני שליוותה נושאות מטוסים ששלחו פשיטות מטוסים על טוקיו ומטרות באי קיושו.
כאן קיבלה לתוספת של 145 דרגשים כדי שתוכל להשתתף במבצע מרבד קסמים.
היא הפליגה לסאות'המפטון עם צוות מצומצם של 84 קצינים ו-835 אנשי צוות, והחזירה 185 קציני צבא ו-1,479 חיילים מגויסים בחזרה לארצות הברית; זו הייתה ההפלגה היחידה שהיא ערכה לתמיכה במבצע.
אוניית המערכה הוכנסה למילואים בבייון, ניו ג'רזי ב-27 ביוני 1947, לאחר רק קצת יותר משש שנות שירות.
וושינגטון מעולם לא הופעלה מחדש.
היא נמחקה מפנקס כלי השיט של הצי ב-1 ביוני 1960 - בדיוק 21 שנים מאז השקתה - היא נמכרה ב-24 במאי 1961 לגריטה.
קרוליינה הצפונית ווושינגטון נותרו בשירות פעיל בשנים מיד לאחר המלחמה, אולי בגלל שהאירוח של הצוות שלהם היה נוח יותר ופחות צפוף מארבע אוניות המערכה מסדרת דקוטה הדרומית.
האוניות זכו לשינויים בתקופה זו; לוח מאפייני האונייה (SCB) הנחה ביוני 1946 שארבעה מתוך צריחי תותחי 40 מ"מ המרובעים יוסרו, אם כי רק שניים הורדו מכל אונייה.
גם תותחי ה-20 מ"מ הצטמצמו בשלב מסוים כך ששתי האוניות הוצאו משימוש עם 16 צריחים תאומים.
קרוליינה הצפונית ווושינגטון הוצאו משימוש ב-27 ביוני 1947 ולאחר מכן הועברו לצי המילואים.
במאי 1954, SCB יצרה פרויקט שיפור כיתתי לאוניות סדרת קרוליינה הצפונית שכלל עשרים וארבעה תותחי 3 אינץ'/50 קליבר עם בקרת אש Mark 56. חודש לאחר מכן, יו"ר ה-SCB הביע את אמונתו שאוניות הסדרות קרולינה הצפונית ודקוטה הדרומית יהיו תוספות מצוינות לכוחות המשימה - אם הם יכולות להיות מהירות יותר.
לשכת הספינות שקלה ואז זרקה עיצובים שיניעו את האוניות הללו במהירות של 31 קשרים (57 קמ"ש), ארבעה קשרים מהר יותר מהמהירות הניתנת להשגה הנוכחית שלהם.
כדי שקרוליינה הצפונית תשיג מהירות של 31 קשרים, נדרשו 240,000 כוחות סוס (180,000 קילוואט).
זה, בתורו, יחייב התקנת תחנת כוח גדולה במיוחד, כזו שלא תתאים לאונייה גם אם הצריח השלישי יוסר.
אם תוסר חגורת השריון החיצונית, עדיין יידרשו 216,000 כוחות סוס (161,000 קילוואט).
עם זאת, לא משנה אם תוסר חגורת השריון או לא, כל מבנה גוף הגוף מאחור יצטרך להיות שונה מאוד כדי לקבל מדחפים גדולים יותר.
הטענה האחרונה נגד הפרויקט הייתה העלות המוערכת הגבוהה של 40 מיליון דולר, שלא כללו את עלות הפעלת אוניות המערכה שלא היו פעילות במשך עשר שנים.
חישובים מאוחרים יותר הוכיחו שניתן להקל את התפוסה של אוניות הסדרה מ-44,377 טון ארוך לכ-40,541 טון ארוך, שבו 210,000 כוחות סוס יספיקו.
בניסוי נתון הדחק של 39,000 טון, אפילו 186,000 כוחות סוס (139,000 קילוואט) יספיקו; הנתון של 210,000 כוחות סוס נגזר מהערכת יתר של 12.5% כדי לענות על תחתית משובשת או מזג אוויר גרוע.
תחנת כוח דומה לזו המשמשת בסדרת איווה (שייצרה 212,000 כוחות סוס (158,000 קילוואט) תספיק, ואם יוסר הצריח השלישי לא יהיו בעיות עם משקל, אבל לא היה מספיק מקום באוניות הסדרה.
לבסוף, תהיה בעיה עם המדחפים; של סדרת איווה היו ברוחב , בעוד שאלו של סדרת קרוליינה הצפונית היו ברוחב .
בסופו של דבר, לא בוצעו השינויים הללו.
עיצובים עבור נושאות מסוקים הכילו גם תוכנית להסבה של אוניות הסדרה קרוליינה הצפונית.
כל תותחי ה-16 אינץ' ו-5 אינץ' היו מוסרים, אם כי הצריח מספר אחת היה נשאר כך שניתן היה לאזן משקלים שנוספו על ירכתי האונייה.
במקומם, האוניות היו מקבלות שישה עשר תותחי 3 אינץ' בצריחים תאומים.
ההדחק ירד מעט למשקל טעון מלא של כ-42,600 טון, בעוד שהמהירות לא הייתה משתנה.
ההערכה הייתה שהאוניות יכלו לשרת כחמש עשרה עד עשרים שנה בעלות של כ-440,000 דולר בשנה לתחזוקה.
עם זאת, נמצא שנושאת מסוקים ייעודית תהיה חסכונית יותר, ולכן התוכניות נגנזו.
אוניות המערכה מסדרת קייזר פרידריך השלישי היו חמש אוניות מערכה פרה-דרדנוט של הצי הקיסרי הגרמני; כל אוניות הסדרה נקראו על שם קיסרי גרמניה.
האימוץ הגרמני של תותחים קטנים יותר היה תוצאה של העדפה לנפחי אש גבוהים יותר על משקל הפגז.
סדרת קייזר פרידריך השלישי גם הפכה לסטנדרט את השימוש בשלושה מדחפים עבור אוניות מערכה והציגה דוודי צינורות מים ושריון קרופ.
בכניסה לשירות הוקצו האוניות לשייטת אוניות המערכה הראשונה, וקייזק פרידריך השלישי שימשה כאוניית הדגל, בעוד קייזר וילהלם השני שימשה כאוניית הדגל של מפקד הצי הכולל.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, האוניות הופעלו מחדש והוקצו לשייטת אוניות המערכה החמישית; הם קיבלו את הגנת החוף בים הצפוני אך הועברו במהירות לים הבלטי כדי לתמוך בפעולות הגרמניות נגד האימפריה הרוסית.
כולם נגרטו בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 כאשר גרמניה התפרקה מנשקה על פי תנאי הסכם ורסאי.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 ניסה הצי הגרמני להשיג מימון מהרייכסטאג להחליף את האונייה מחופת שריון הקשישה פרוסן, אבל ההתנגדות הפרלמנטרית עיכבה את ההקצאה עד לשנת התקציב 1894/1895. התכנונים עבור האונייה החדשה החלו ביוני 1891 לבקשת הקייזר וילהלם השני, והוחלט במהירות לבצע שינויים משמעותיים מהסדרה הקודמת ברנדנבורג.
המגבלות של התשתית של הצי, במיוחד המבדוקים היבשים ומתקני נמל אחרים, יחד עם תעלת הקייזר וילהלם שנבנתה אז, הגבילו את גודל האונייה החדשה.
כדי לשמור על האונייה החדשה בגבולות ההדחק, היה צורך להקריב את הצריח המרכזי שהיה על האוניות מסדרת ברנדנבורג על מנת לשלב סוללה משנית כבדה יותר.
הוכנו חמש סקיצות עיצוב שונות, ארבע הראשונות שילבו חימוש משני של עשרה תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') ושמונה תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') והחמישי החליף את תותחי ה-10.5 ס"מ בשמונה תותחי .
כל חמשת הגרסאות נשאו חימוש עיקרי של ארבעה תותחי 28 ס"מ (11 אינץ').
וילהלם השני העלה הצעה משלו, אך היא סבלה מבעיות יציבות חמורות ולא הייתה אופציה רצינית.
העבודה נמשכה על עיצוב האוניות בזמן שהצי דחף לקבלת מימון מהרייכסטאג, שאושר לבסוף במרץ 1894, והפעיל לחץ על צוות התכנון להשלים את עבודתם כדי שהבנייה תוכל להתחיל.
עד חודש מאי, צוות התכנון הפיק את סקיצה XVI, שהשליכה את הצריח המסורתי הדו-קני ששימש את רוב הציים לטובת ארבעה צריחים עם תותח יחיד בסידור הלוז'נס ששימש באוניות מערכה צרפתיות באותה התקופה כמו "בובה".
אם המשקל יאפשר, כל הארבעה היו אמורים להיות תותחי 28 ס"מ, אך אפשרות לצמצם את צריחי הכנף לתותחי 21 ס"מ (8.3 אינץ') הייתה זמינה במידת הצורך.
הסוללה המשנית הייתה אמורה לכלול 16 תותחי 10.5 ס"מ, כאשר לפחות חלקם בצריחים דו-קניים, אבל במהלך החודשים הבאים הסוללה הוגדלה לתותחי 15 ס"מ, כיוון שהדעה המקובלת באותה תקופה הייתה כי תותחים משניים יגרמו לנזק הגדול ביותר בקרב מטווח קצר.
דעה זו, שדגלה בעקרון המכונה "ברד אש", הוכחה לכאורה על ידי ניצחון הסיירות היפניות על צי סיני חמוש יותר בקרב נהר יאלו מאוחר יותר ב-1894. התותחים הקטנים, היורים מהר יותר, נועדו להסב נזק חמור למבנים העיליים של אוניות המערכה של האויב ולגרום דמורליזציה לצוות.
קסטר שכנע את וילהלם השני כנגד הפיקוד העליון הימי, שרצה לשמור על התותחים הכבדים יותר.
החלטה זו קבעה דפוס של בנייה ימית גרמנית לשני העשורים הבאים שהעדיפה תותחים קלים ומהירים יותר במקום תותחים גדולים וחזקים יותר.
למרות שההחלטה זכתה לביקורת בזמנו מאחר שתותח ה-24 ס"מ היה קטן יותר ולכן חלש יותר מתותח ה-28 ס"מ, התותח הגדול יותר הציע יתרון מהותי קטן בטווח קרוב, וקצב האש הגדול בהרבה אפשר לו לייצר מטח דופן חזק יותר לאורך זמן.
באוגוסט 1894, הצי החליט על אונייה בהדחק של חמושה בארבעה תותחי 24 ס"מ ושמונה עשרה תותחי 15 ס"מ.
ההחלטה הייתה הימור, מכיוון שקרופ לא עיצב למעשה תותח 24 ס"מ, ואם הניסויים היו מוכחים ככישלון, לאונייה לא היה תותח סוללה ראשי, שכן לא ניתן היה לשנות את הצריחים שלה כדי להכיל את תותח ה-28 ס"מ.
הופעת השריון המוצק של קרופ אפשרה חיסכון משמעותי במשקל, שכן הוא היה יעיל הרבה יותר משריון קרופ המסורתי, כך שניתן היה להשתמש בפחות שריון כדי להשיג את אותה רמת הגנה.
הם שמרו על אותה פריסת שריון של אוניות המערכה מסדרת ברנדנבורג למרות שהחיסכון במשקל איפשר אימוץ של פריסה מקיפה יותר שתשמש את אוניות המערכה מסדרת ויטלסבאך שלאחר מכן.
מערכת ההנעה שופרה עם אימוץ דוודי צינור מים ואורגנה מחדש כדי לשלב ציר מדחף שלישי, שהפך לסטנדרט עבור אוניות ראשיות גרמניות.
לצי היו חששות לגבי האמינות של דוודי צינור המים Thornycroft, ולכן האונייה הראשונה, קייזר פרידריך השלישי, הושלמה עם ארבעה מהסוגים החדשים בלבד, כאשר שמונה הדוודים הנותרים היו דוודי צינור אש ישנים יותר.
לאחר תחילת בניית האונייה הראשונה, האונייה הבאה בסדרה הוזמנה לתוכנית 1896/1897; במהלך השנתיים שחלפו, נשקל לתכנן מחדש את האונייה השנייה כך שתתאים להתפתחויות זרות, ובעיקר אימוץ תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') כמו אלו על אוניות המערכה מסדרת מג'סטיק הבריטיות.
השינוי היה מחייב חציית הסוללה הראשית והסרה של ארבעה מתוך תותחי ה-15 ס"מ כדי לקזז את המשקל של התותחים הגדולים יותר.
בנוסף, זה היה מותיר את האונייה "קייזר פרידריך השלישי" ללא אוניות אחיות בסדרה, מה שהיה מסבך את השליטה הטקטית.
החסרונות נחשבו חמורים מדי, ולכן התקבלה ההחלטה להמשיך עם תותחי ה-24 ס"מ, שכן עד אז הושלם ניסוי מוצלח של התותח החדש.
הייתה להם רוחב של ושוקע של מקדימה ו- מאחור.
הדחק האוניות הסטנדרטי היה וההדחק המרבי היה .
גופי הפלדה של האוניות היו בעלי מסגרת רוחבית ואורכית.
גוף האונייה הכיל שנים עשר תאים אטומים למים ותחתית כפולה שכיסתה 70 אחוזים מהגוף.
"קייזר פרידריך השלישי" הושלמה עם תורן צבאי גבוה עבור התורן הראשי שלה ותורן מוט עבור התורן הראשי.
לארבע האוניות האחרות הותקנו תרנים צבאיים קצרים לשני התרנים.
בשנת 1901, התורן הקדמי של "קייזר פרידריך השלישי" קוצר.
"קייזר פרידריך השלישי" ו"קייזר וילהלם השני", שתיהן נועדו לשמש כאוניות דגל, והושלמו עם גשרים גדולים, עם גשר דו-קומתי על גבי הראשון וגשר חד-קומתי על השני.
שלוש האוניות הנותרות קיבלו גשרים קטנים יותר ופתוחים.
הצי הגרמני ראה בהם אוניות ים מצוינות.
היה להם מעגל סיבוב הדוק והגיבו מאוד.
האוניות נטו עד ל-15 מעלות והתגלגלו עד 30° בפרק זמן של 12 שניות.
הם סבלו מאיבוד מהירות קל בלבד בים סוער, אך בהגה קשה איבדו עד 40 אחוז מהמהירות שלהן.
הגבהים המטאצנטריים שלהם היו בין .
האוניות נשאו מספר סירות קטנות יותר, כולל שתי סירות כלונסאות, שתי סירות מנוע, פיננס אחת, שני קאטרים, שתי מפרשיות ושתי סירות.
הצוות מנה 39 קצינים ו-612 מלחים.
כששירתה כאוניית דגל של השייטת, צוות האונייה גדל בעוד 12 קצינים ובין 51 ל-63 מלחים.
אוניות הסדרה הונעו על ידי שלושה מנועי קיטור תלת דרגתיים עם 3 צילינדרים שהניעו שלושה מדחפים.
"קייזר פרידריך השלישי", "קייזר ברברוסה" ו"קייזר וילהלם דר גרוסה" היו מצוידות בשלושה מדחפים בעלי 3 להבים שהיו בקוטר .
"קייזר קרל דר גרוסה" ו"קייזר וילהלם השני" היו מצוידות בשני מדחפים בעלי 3 להבים על הצירים החיצוניים ובמדחף ארבעה להבים בקוטר על הציר המרכזי.
האוניות קיבלו סידורי דוודים שונים בשל חששות בקרב הפיקוד העליון של הצי לגבי אמינותם של דוודי צינור מים החדשים.
ב"קייזר וילהלם השני" היה הסדר דומה ל"קייזר פרידריך השלישי", למעט הדוודים של Thornycroft שהוחלפו בדוודי צינור אש מסוג מארין.
"קייזר וילהלם דר גרוסה" ו"קייזר קרל דר גרוסה" היו מצוידות בארבעה דוודים מסוג מארין ושישה דוודי צינור אש גליליים, בעוד ל"קייזר ברברוסה" היו ארבעה דוודים מסוג Thornycroft ושישה דוודי צינור אש גליליים.
כל פליטות דוודי האוניות הועברו לשתי ארובות, אבל ל"קייזר פרידריך השלישי" ול"קייזר וילהלם השני" היו להם ארובות אחוריות דקות יותר ואילו אלה של שלוש האוניות האחרות היו זהות.
זה העניק לאוניות מהירות מרבית של 17.5 קשרים (32.4 קמ"ש).
האוניות נשאו של פחם, אם כי השימוש בחללים נוספים בתוך האוניות הגדיל את קיבולת הדלק ל-.
כוח חשמלי סופק על ידי חמישה גנרטורים שהפיקו 320 קילוואט 74 וולט ב"קייזר פרידריך השלישי" ו"קייזר וילהלם השני", וארבעה גנרטורים שהפיקו 240 קילוואט 74 וולט בשלוש האוניות האחרות.
החימוש העיקרי כלל סוללה של ארבעה תותחי 24 ס"מ (9.4 אינץ') SK L/40 בצריחים דו-קניים, אחד לפני ואחד מאחורי המבנה העילי המרכזי.
התותחים הותקנו בצריחים Drh L.
C/98 המופעלים הידראולית, שאפשרו הגבהה ל-+30 מעלות והנמכה עד -5 מעלות.
התותחים ירו פגזים במשקל של במהירות לוע של .
כל תותח סופק עם 75 פגזים, ובסך הכל 300 פגזים.
החימוש המשני כלל 18 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/40. שישה הורכבו בצריחים בודדים באמצע האונייה והשאר הורכבו בבתי תותחים של MPL; כולם צודדו והוגבהו ידנית.
רוב התותחים הללו היו מורכבים במפלס הסיפון העליון, כאשר רק ארבעה מבתי התותחים היו בגובה הסיפון הראשי, מה שהשאיר אותם גבוה מספיק באונייה כדי למנוע בעיה נפוצה עם אוניות מערכה של התקופה שבהן ים סוער היה עלול להפוך את התותחים לבלתי כשירים לפעולה.
לפי ההיסטוריון איידן דודסון, הסידור היה "אולי הטוב ביותר בתקופה".
האוניות נשאו 120 פגזים לכל תותח, ובסך הכל 2,160 פגזים.
התותחים יכלו להנמיך ל-7 מעלות ולהגביה ל-+20 מעלות, ולירות לטווח מקסימלי של 13,700 מטר (14,990 יארד).
האוניות נשאו גם 12 תותחים מהירי-ירי בקוטר 8.8 ס"מ (3.45 אינץ') SK L/30 להגנה מפני ספינות טורפדו, שהיו מותקנים גם בנפרד בבתי תותחים ובמקבעים הניתנים לצידוד.
תותחים אלו ירו פגזים במשקל של במהירות לוע של 590 מטר לשנייה (1,936 רגל לשנייה).
על חימוש התותחים של האוניות נוספו 12 תותחי3.7 ס"מ (1.5 אינץ') מקסים.
האוניות היו חמושות גם בשש צינורות טורפדו בקוטר 45 ס"מ (17.7 אינץ'), כולם במקבעים מסתובבים מעל קו המים.
ארבעה צינורות הורכבו על דפנות האונייה, צינור נוסף בחרטום והאחרון בירכתיים.
הטורפדות הללו היו באורך 5.1 מטר (201 אינץ') ונשאו ראש נפץ במשקל 87.5 ק"ג (193 ליברות) TNT.
ניתן היה להגדיר אותם בשתי מהירויות לטווחים שונים.
במהירות , לטורפדות היה טווח של 800 מטר (870 יארד).
במהירות מוגברת של , הטווח הצטמצם ל-500 מטר (550 יארד).
אוניות הסדרה היו משוריינות בפלדה שיוצרה על ידי קרופ.
הן היו אוניות הראשה הגרמניות האחרונות שהשתמשו בסידור חגורת השריון הצרה בסגנון הישן; שריון מורכב ישן יותר דרש כמות משמעותית של פלדה כדי לעמוד בפני אש פגזים בקליבר גדול, מה שאומר שרק חלק מהאונייה היה יכול להיות מכוסה בשריון בגלל משקלה.
הפלדה החדשה של קרופ הייתה הרבה יותר חזקה, אבל צוות התכנון לא ניצל את המשקל המופחת כדי לספק הגנה מקיפה יותר, שתגיע בסדרת ויטלסבאך הבאה.
לאוניות הייתה חגורת שריון בעובי בחלק המרכזי של הגוף בקו המים.
החגורה הצטמצמה ל- בחלק הקדמי ו- מאחור, למרות שהחגורה לא נמשכה במלואה מאחור.
עובי החלק התחתון של החגורה נע בין .
החגורה כולה הייתה מגובה ב- של עץ טיק.
הסיפון המשוריין הראשי היה בעובי , אך העובי הוגדל ל-75 מ"מ (3 אינץ') מאחורי הסוללה הראשית האחורית, כאשר הירכתיים לא היו מוגנות על ידי החגורה.
חלק זה של הסיפון התעקל בצדדים כדי להציע מידה של הגנה מפני פגיעות פגזים.
צריח הניתוב היה מוגן על ידי דפנות משוריינות בעובי 250 מ"מ וגג בעובי .
לכל צריח סוללה ראשית היה גג בעובי ודפנות בעובי 250 מ"מ.
תותחי ה-15 ס"מ שהותקנו בצריחים היו מוגנים בדפנות בעובי 150 מ"מ ומגיני תותחים בעובי .
גם התותחים שבבתי תותחים היו מוגנים עם שריון בעובי 150 מ"מ.
חמש האוניות מסדרת קייזר פרידריך השלישי נבנו על ידי שילוב של מספנות ממשלתיות ופרטיות.
שלוש מהאוניות קייזר פרידריך השלישי, קייזר וילהלם דר גרוסה וקייזר קרל דר גרוסה — עוכבו במהלך הבנייה; קייזר פרידריך השלישי נאלצה להמתין עד שהתותחים העיקריים שלה יושלמו לפני שנכנסה לשירות.
קייזר קרל דר גרוסה ניזוקה מקרקוע מקרי על ידי צוות המספנה כשהעבירו את הספינה מהמבורג לווילהלמסהאפן, ושריפה במספנה האטה את העבודה על קייזר וילהלם דר גרוסה.
בכניסתה לשירות, קייזר פרידריך השלישי הפכה לאוניית הדגל של הנסיך היינריך, מפקד שייטת אוניות המערכה הראשונה של צי הבית.
קייזר וילהלם השני הפכה לאוניית הדגל של קסטר, מפקד הצי.
שתי האוניות פעלו יחד בתחילת 1901 עד שקייזר פרידריך השלישי ניזוקה קשות בתאונת קרקוע בעת שייט בים הבלטי באפריל.
חקירה חשפה כמה סלעים שלא נודעו ותקעו את אוניית המגדלור באזור, שלא יצאה מעמדתה.
בזמן שלא הייתה בשירות לצורך תיקונים, הצוות שלה הועבר לקייזר וילהלם דר גרוסה, שזה עתה הושלמה.
במהלך ארבע השנים הבאות פעלו אוניות הסדרה יחד בשייטת I, ביצעו הפלגות אימונים, תמרוני צי מדי אוגוסט וספטמבר וביקורים בנמלים זרים.
עד 1905, כאשר מספר סוגים חדשים של אוניות מערכה - ויטלסבאך, בראונשווייג ודויטשלנד - או נכנסו לשירות או התקרבו לסיום הבנייה, אוניות הסדרה החלה לעבור שייטת אוניות המערכה השנייה.
בשנת 1906, קייזר וילהלם השני הוחלפה כאוניית הדגל של הצי באוניית המערכה החדשה דויטשלנד.
עם זאת, קייזר קרל דר גרוסה לא עברה מודרניזציה.
החל משנת 1908 הוצאו אוניות הסדרה משירות הקו הקדמי, את מקומם תפסו אוניות המערכה מסדרת דויטשלנד ואוניות המערכה מטיפוס דרדנוט הראשונות מסדרת נסאו.
קייזר קרל דר גרוסה הייתה הראשונה שהועברה לשייטת המילואים ב-1908, ואחריה קייזר ברברוסה וקייזר פרידריך השלישי ב-1909 וקייזר וילהלם השני וקייזר וילהלם דר גרוסה בשנה לאחר מכן.
במשך שארית הקריירה שלהם בזמן שלום, הם בילו חלק ניכר מהשנה מחוץ לשירות, אך הופעלו מחדש לתמרוני הצי השנתיים בכל אוגוסט וספטמבר.
לצורך התרגילים הם הקימו את שייטת אוניותת המערכה השלישית, כאשר קייזר וילהלם השני משמשת כאוניית הדגל של השייטת.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, חמש אוניות הסדרה הופעלו מחדש כדי להקים את שייטת אוניות המערכה החמישית, עם קייזר וילהלם השני שוב כאוניית הדגל.
הם שירתו לזמן קצר בתפקיד הגנת החוף בים הצפוני לפני שהועברו לים הבלטי בספטמבר לפעולות נגד האימפריה הרוסית.
הם היו אמורים לשאת כוח תקיפה אמפיבי לווינדאו בסוף ספטמבר, אך שמועות שווא על כניסת ספינות מלחמה בריטיות לים הבלטי הביאו לביטול המבצע.
הם עשו סריקה בצפון הים הבלטי בדצמבר אך לא נתקלו באף ספינת מלחמה רוסית.
בינואר 1915, הם הועברו בחזרה לים הצפוני לצורך שמירה, אך הם הוצאו משירות במהירות בחודש הבא.
האוניות היו מיושנות עד אז והיו פגיעות מדי לכלי נשק מודרניים, במיוחד הצוללות הבריטיות שהחלו לפעול באזור הבלטי.
בנוסף, הצי עמד בפני מחסור חמור בצוות והחליט כי כלי שיט ישנים יותר המוגבלים לשימוש בקרב כמו סדרת קייזר פרידריך השלישי לא יישארו בשירות.
ב-5 במרץ פוזרו האוניות לנמלים שונים, צוותיהן צומצמו, ולבסוף פורקו מנשקם.
קייזר וילהלם השני הוצבה בווילהלמסהאפן כספינת מפקדה של מפקד צי הים הפתוח, תפקיד שהמשיכה למלא לאחר המלחמה.
קייזר קרל דר גרוסה שימשה לזמן קצר כספינת אימונים לחדר מנועים לפני שהוסבה לאוניית כלא; קייזר פרידריך השלישי וקייזר ברברוסה שימשו גם כבתי כלא צפים בקיל ובווילהלמסהאפן, בהתאמה.
קייזר וילהלם דר גרוסה הפכה לספינת בסיס לפני שהוסבה לספינת מטרה ב-1916. התותחים שנלקחו מהאוניות שימשו כתותחי חוף באיי פריזיה הצפונית ואיי פריזיה המזרחית בים הצפוני ולשמירה על ליבאו בים הבלטי.
כל חמש האוניות נגרטו בין 1920 ל-1922 לאחר תום המלחמה כדי להבטיח שגרמניה תעמוד בסעיפים לפירוק הנשק הימי של חוזה ורסאי.
קישוטי החרטום של קייזר פרידריך השלישי וקייזר וילהלם השני נשמרים ב- בדרזדן.
אוניות המערכה מסדרת קינג אדוארד השביעי הייתה סדרה של שמונה אוניות מערכה פרה-דרדנוט שהושקה על ידי הצי המלכותי בין 1903 ל-1905. הסדרה כללה את קינג אדוארד השביעי, האונייה המובילה, קומונוולת', הינדוסטן, בריטניה, דומיניון, ניו זילנד, אפריקה והיברניה.
הן סימנו את הפיתוח הגדול הראשון של סוג הפרה-דרדנוט הבסיסי שפותח עם סדרת מג'סטיק של אמצע שנות ה-90, שכולם תוכננו על ידי מנהל הבנייה הימית, ויליאם הנרי וייט, כשהחידוש העיקרי היה אימוץ סוללה משנית כבדה של ארבעה תותחי להשלמת הסוללה הראשית הסטנדרטית של ארבעה תותחי .
אוניות הסדרה היו בין הפרה-דרדנוטים האחרונות שנבנו עבור הצי המלכותי לפני בנייתה והשקתה של אוניית המערכה המהפכנית אה"מ דרדנוט ב-1906, מה שהפך אותן מיד למיושנות.
האוניות שירתו בצי האטלנטי מ-1905 עד 1907, אז הועברו לצי התעלה, אם כי שירות זה נמשך רק עד 1908–1909, אז שובצו לצי הבית.
במהלך תקופה זו, המלך אדוארד השביעי שימש כספינת דגל של הצי כתוצאה מבקשה משמה שהיא תמיד תשמש ככזו.
אפריקה והיברניה היו מעורבות בניסויים במטוסים ימיים ב-1912, ובאותה שנה שובצו כל אוניות הסדרה בשייטת אוניות המערכה השלישית של צי הבית ולאחר מכן נשלחו לים התיכון כדי להגיב למלחמת הבלקן הראשונה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914, אוניות הסדרה נשלחו לצי הגדול כדי לתמוך בסיורים הצפוניים ולערוך סריקות בים הצפוני אחרי ספינות מלחמה גרמניות, למרות שמעולם לא השתתפו בקרב.
בינואר 1916, קינג אדוארד השביעי פגעה במוקש גרמני וטבעה, למרות שצוותה פונה בשלום.
עד אמצע 1916, האוניות ששרדו כבר לא היו מתאימות לשירות הצי הקדמי, ולכן הן התפזרו למשימות אחרות, כולל הגנת החוף עם פיקוד נור ולפעולות במערכת גליפולי.
אפריקה נשלחה לסיורים האטלנטיים ב-1917 ומאוחר יותר נפגעה בשפעת הספרדית, ובריטניה טורפדה והוטבעה על ידי צוללת יומיים לפני תום המלחמה, אחת מאוניות המלחמה הבריטיות האחרונות שהוטבעו בסכסוך.
אוניות הסדרה ששרדו כולן נמכרו לגרוטאות בתחילת שנות ה-20.
עבודת התכנון על מה שיהפוך לסדרת קינג אדוארד השביעי החלה ב-1901; הצי המלכותי הבחין שאוניות מערכה זרות, כמו סדרת רג'ינה מרגריטה האיטלקית וסדרת וירג'יניה האמריקאית, החלו לשאת סוללה משנית כבדה של תותחי .
צוות התכנון, שפעל ללא הנחייתו של מנהל הבנייה הימית, ויליאם הנרי וייט, שהיה חולה באותה תקופה, החל בסדרת מחקרים לאוניית מערכה המבוססת על סדרת לונדון הקודמת חמושה בסוללה משנית של תותחי או תותחי .
נארבת', התקשה בתחילה מאוד לארגן את התותחים כך שהצריחים המשניים לא יפריעו לתותחי הסוללה הראשיים.
לאחר בחינת הצריחים המסודרים ישירות בצורת ירי-על המשמשים בסדרת וירג'יניה, נארבת' הגיע למסקנה שזה לא פתרון בר-ביצוע, ולכן אימץ הסדר עם ארבעה צריחים משניים, אחד בכל פינה של המבנה העילי.
האדמירליות קיבלה באופן זמני גרסה מצוידת בשמונה תותחי 7.5 אינץ' בצריחי תותחים תאומים, אבל לאחר חזרתו של וייט, הוא הציע את תותחי ה-9.2 אינץ' מאחר שהם יהיו יעילים יותר נגד ספינות משוריינות בכבדות, ולכן התקבלה ההחלטה לעבור לחימוש זה.
התותחים המשניים הכבדים הוסיפו משקל רב באונייה והם תפסו מקום על הסיפון, ובכך אילצו את המתכננים לעשות פשרות להיבטים אחרים של הכלים, במיוחד לשאר הסוללה המשנית.
תותחים אלו, הנישאים באופן מסורתי בתאים משוריינים, הועברו לסוללת קופסה מרכזית, מכיוון שזה ידרוש פחות שריון כדי להגן על התותחים בסידור כה קומפקטי.
הם גם הורכבו נמוך יותר ביחס לקו המים, בגלל הנמכת הבולט; זה הפך את התותחים למעשה לבלתי שמישים בשום מצב מלבד בים רגוע יחסית.
בשילוב עם גובה מטאצנטרי גבוה יותר, הבולט הנמוך של אוניות הסדרה גרם להם להיות מועדים להישטף במים בים סוער ובגלגול מוגזם.
למרות הבעיות בחימוש המשני שלהן, האוניות היו חזקות יותר באופן משמעותי מאשר אוניות מערכה בריטיות קודמות והן היו עדיפות על אוניות מקבילות בציים זרים.
למרות זאת, הן עברו את אותו גורל כמו כל הפרה-דרדנוטים האחרות.
הן הושלמו זמן קצר לפני הופעת אוניית המערכה המהפכנית אה"מ דרדנוט בשנת 1906, הן התיישנו במהירות, כך שבמהלך מלחמת העולם הראשונה, אוניות הסדרה נפרסו לעיתים קרובות בחזית שייטות אוניות המערכה של הדרדנוטים כדי למסך אותן לאיתור מוקשים ימיים, על ידי ראייה או פגיעה בהן לפני שהדרדנוטים נכנסו לאזור.
אוניות הסדרה היו השיא של עיצוב אוניות מערכה בניהולו של ווייט שהחל עם סדרת רויאל סובריין בסוף שנות ה-80. סדרת ההמשך, שתי אוניות המערכה מסדרת לורד נלסון, היו סטייה משמעותית מהעיצובים הקודמים וסימנו שלב מעבר בין אוניות מערכה פרה-דרדנוט לאוניות מערכה דרדנוט.
אוניות הסדרה היו באורך בין הניצבים ובאורך כולל של .
אוניות הסדרה היו כבדות יותר מאלף טון מאשר אוניות מערכה מוקדמות יותר והיו בהדחק של בתפוסה סטנדרטית ועד במעמס מלא.
באוניות היו של לוח חופשי קדימה, באמצע האונייה, ו- מאחור.
כדי לחסוך במשקל, האחסון של האוניות למזון ואספקה אחרת הופחת מאספקה של 4 חודשים שהייתה סטנדרטית בתכנונים קודמים ל-3 חודשים.
הצוות שלהם השתנה במהלך הקריירה שלהם, ונע בין 755 ל-815; לדוגמה, לאחר שנכנסה לשירות, כללה דומיניון צוות של 777 קצינים ומלחים; הצוותים נטו לגדול בזמן מלחמה.
קינג אדוארד השביעי ואחיותיה השליכו את צריח הניתוב האחורי שהיה נוהג מקובל לטובת מגדל פיקוח על טורפדו שכיוון את הירי של צינורות הטורפדו בירכתיים.
האוניות הותקנו עם שני תרני מוטות כבדים; התרנים שלהם היו מצוידים בצמרות ששימשו להרכבת ציוד טלגרפיה ובקרת אש אלחוטיים.
קינג אדוארד השביעי, קומונוולת', דומיניון, הינדוסטן וניו זילנד נשאו צמרות גדולות וסגלגלות לרוב הציוד שלהן וחלק העליון קטן יותר למטה, בעוד אפריקה, היברניה ובריטניה כללו צמרות קטנות יותר ומרובעות, עם שני צמרות קטנות למטה על התרנים.
אוניות הסדרה היו אוניות המערכה הבריטיות הראשונות עם הגה מאוזן מאז שנות ה-70 והיו ניתנות לתמרון מאוד, בקוטר טקטי של במהירות של 15 קשרים (28 קמ"ש).
עם זאת, היה קשה לשמור איתן על מסלול ישר, ומאפיין זה הוביל לזוכים לכינוי "השמינייה המתנודדת" במהלך שירותם בצי הגדול בשנים 1914–1916. היה להם גלגול מעט מהיר יותר מאשר סדרות אוניות מערכה בריטיות קודמות, אבל הן היו פלטפורמות תותחים טובות, אם כי רטובות מאוד במזג אוויר גרוע.
אוניות הסדרה הונעו על ידי זוג מנועי 4 צילינדרים תלת דרגתיים שהניעו שני מדחפים הפוכים פנימה, עם קיטור שסופק על ידי דוודי צינורות מים או צינורות אש מסוגים שונים.
לקינג אדוארד השביעי היו עשרה דוודי Babcock & Wilcox ושישה דוודים סקוטים של מארין, בעוד שאפריקה, בריטניה, הינדוסטן והיברניה קיבלו שמונה עשר דוודים של Babcock & Wilcox ושלושה דוודים של צינורות חוזרים גליליים.
ניו זילנד השתמשה בשמונה עשר דוודי ניקלאוס ושלושה דוודי צינורות חוזרים גליליים, ולדומיניון וקומונוולת' היו שישה עשר דוודי Babcock & Wilcox בלבד.
הסיבה שאומצו סידורי דוודים מרובים הייתה כדי להשוות את היעילות של סוגי דוודים שונים.
בשירות, האוניות עם סוגי הדוודים המעורבים התבררו כאכזבה, שכן סוגי הדוודים השונים הוסיפו סיבוכים לתחנת הכוח ופגעו בפעולה יעילה; הם לא הפיקו שום תועלת בתמורה, והניסויים לא חזרו על עצמם בעיצובים הבאים.
הדוודים הוכנסו לשתי ארובות הממוקמים באמצע האונייה.
הדוודים היו מונעים בעיקר על ידי פחם, לכל הסדרה מלבד ניו זילנד התקינו מרססי נפט במהלך הבנייה, הפעם הראשונה שזה נעשה באוניות מערכה בריטיות.
אלה אפשרו להגביר במהירות את לחץ הקיטור, ולשפר את האצת האוניות; יכולת זו הובילה מאוחר יותר להחלטה לאמץ את כל דוודי הנפט בסופר-דרדנוטים מסדרת קווין אליזבת.
לא ניתן היה להתאים את דוודי הניקלאוס של ניו זילנד לשימוש במרססי הנפט.
לאוניות הסדרה הייתה מהירות מרבית של 18.5 קשרים (34.3 קמ"ש) מ-18,000 כוחות סוס (13,000 קילוואט), אם כי חלק מהאוניות עלו על 19 קשרים (35 קמ"ש) בניסויי מהירות, כולל דומיניון והינדוסטן.
בשימוש בפחם בלבד, לאוניות היה רדיוס שיוט של כ-5,100 מיילים ימיים (9,400 ק"מ) במהירות חסכונית של 10 קשרים (19 קמ"ש), ועם המזוט המשלים, הטווח שלהם גדל ל-6,700 מיילים ימיים (12,400 ק"מ).
התותחים נישאו בצריחים מסוג BVIIS, שהיה להם טווח גובה מ-5 מעלות עד של 13.5 מעלות, וחייב את התותחים לחזור ל-4.5 מעלות לטעינה חוזרת.
מאוחר יותר, קומונוולת' וזילנדיה שינו את הצריחים שלהם כדי לאפשר הגבהה ל-30 מעלות, שהרחיבו את הטווח המרבי שלהם באופן משמעותי, ל-.
התותחים נישאו בצריחי Mk VS, שהיו בעלי טווח הגבהה מ-7 עד +15 מעלות, המאפשרים טווח מקסימלי של .
חמש האוניות הראשונות נשאו גם עשרה תותחי 6 אינץ' (152 מ"מ) Mark VII/ 45 קליבר, אותה סוללה שנישאה על ידי אוניות מערכה בריטיות קודמות, אם כי בניגוד לאוניות מערכה קודמות, אוניות הסדרה הרכיבו את התותחים הללו בסוללה מרכזית ולא בקזמטים.
לתותחים הייתה מהירות לוע של , והם יכלו לחדור 6 אינץ' של שריון קרופ בטווח של .
שלוש האוניות האחרונות (בריטניה, אפריקה והיברניה) צוידו במקום זאת בתותחי 6 אינץ' 50 קליבר, שהוזמנו לסיירות המשוריינות מסדרת ווריור, אך נותרו ללא שימוש כאשר הוחלט להשלים את סדרת ווריור עם חימוש משני של תותחי .
להגנה מפני סירות טורפדו, הם נשאו 14 תותחי 12 פאונד 3 אינץ' (76 מ"מ) ו-14 תותחי 3 פאונד 47 מ"מ (1.9 אינץ') שהיו מפוזרים בצריחים סביב האונייה.
רוב השריון הכבד של אוניות הסדרה היה מורכב משריון קרופ; זה כלל את רוב שריון החגורה, הצריחים הראשיים והמשניים והברבטים שלהם, וצריח הניתוב.
פריסת השריון של אוניות הסדרה הייתה דומה מאוד לתוכנית ההגנה ששימשה בסדרות דאנקן ולונדון, כאשר השינוי העיקרי היה אימוץ בית התותח המשוריין לתותחי ה-6 אינץ', ולא לבתי תותחים בודדים.
מאחורי המחיצה הרוחבית, דופן האונייה היה מוגן בשריון קרופ לא מוצק בעובי .