tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2010 – "טבע מצויר" – תערוכת יחיד של איורים בדיזנגוף סנטר.
2009– "טבע מצויר" – תערוכת יחיד של איורים במדיטק בחולון.
2008 – "טבע מצויר" – תערוכת יחיד של איורים בבית החברה להגנת הטבע בת"א.
2008 – תערוכת יחיד של איורים לספרי ילדים ב"גלריית האוטובוס" כפר אז"ר.
2004 – "מילים וצבעים" תערוכת יחיד של איורים וספרים בספרייה העירונית בחדרה.
בנוסף, השתתפה מירי לשם-פלאי ב-9 תערוכות קבוצתיות של מאיירים בישראל.
1996 – פרס לאיור ע"ש נחום גוטמן עבור האיורים בסדרת "פצפונטבע".
2002 – פרס ראש העיר ראשון לציון, מקום ראשון בתחרות איורים ארצית בהשראת שירי אצ"ג.
מרים (מירי) שניאורסון (נולדה ב-25 בנובמבר 1967, כ"ב בחשוון ה'תשכ"ח) היא אשת תקשורת ואשת עסקים חרדית-ישראלית.
שניאורסון נולדה וגדלה בראשון לציון לישראל וחיה ליפסקר.
אביה היה מראשי קהילת חב"ד בעיר.
היא למדה בתיכון בית-רבקה בכפר חב"ד ונישאה ב-1985 ליוסי שניאורסון, איש עסקים חרדי-ישראלי.
הם הורים לשישה ומתגוררים בכפר חב"ד.
בשנת 1990, הקימה יחד עם בעלה את קידי-שיק, מותג אופנה הפונה למגזר החרדי והדתי והחזיקה חנויות בפריסה ארצית.
שניאורסון שימשה כבעלים ומנכ"ל של הרשת עד שנת 2008, ובתקופת ניהולה צמחה הרשת ל-18 סניפים, מהם אחד בניו יורק.
ב-2008 נמכרה רשת קידי-שיק, כשמחזור המכירות השנתי שלה נאמד בכ-40 מיליון שקל.
בשנת 2009 מונתה לסמנכ"לית השיווק והמכירות של עיתון "משפחה", תפקיד בו שימשה עד שנת 2011. בשנת 2012 מונתה לעמוד בראש חברת "עתיד כהלכה", חברה-בת של חברת ההשמה "עתיד", המתמחה בפתרונות תעסוקה ובהשמה מקצועית למגזר החרדי.
בשנת 2013 הקימה את חברת "הבחירה שלי", העוסקת בייעוץ עסקי לנשים מהמגזר החרדי והדתי ונועדה לקדם יזמות נשית ולהעצים את הפוטנציאל התעסוקתי של נשים חרדיות בישראל.
במסגרת החברה מעניקה שניאורסון ליווי וייעוץ עסקי פרטני לנשים חרדיות עצמאיות, לצד העברת הרצאות והנחיית סדנאות בתחום.
בנוסף להיותה אשת תקשורת היא מנחת קבוצות ומטפלת בשיטת התניא.
החל בשנת 2012 כתבה טורים בנושאי יהדות ופובליציסטיקה בעיתונים וערוצי תוכן למגזר החרדי והדתי.
בשנת 2014 הגישה תוכנית קבועה בערוץ אורות בנושא פרשת השבוע בזווית נשית.
החל משנת 2012 ובמשך 11 שנים הגישה את תוכנית הרדיו השבועית "עניין משפחתי" ברדיו קול חי, ובמקביל הייתה בעלת טור קבוע במוסף משפחה חסידית ובאתר חרדים10. היא ערכה והגישה סדרה של תוכניות על התניא באתר כיכר השבת.
כיום היא מגישה את "פרשת השבוע" ברדיו קול ברמה.
בשנת 2018 הקימה שניאורסון את עמותת "נפלאות", שהיוותה המשך למיזם שלה "נפלאות מתגברות" שמטרתו לתמוך וללוות אלמנות בגיל השלישי במסע חייהן לאחר האובדן.
המיזם, שהחל בשנת 2017, מעניק תמיכה לנשים במפגשים קבוצתיים, הרצאות, פעילויות קהילתיות וליווי אישי לעמותה 14 מרכזים ברחבי הארץ ובהן רשומות כ-900 אלמנות בגיל השלישי.
עקב פעילות זאת נבחרה שניאורסון ליטול חלק ב"זמן עתיד", תוכנית הלאומית מטעם משרד ראש הממשלה, עבור האוכלוסייה המזדקנת בארץ.
בנוסף היא העבירה סדנאות והרצאות בארץ ובחו"ל, קידום העצמה נשית במימד יהודי, ומופיעה באמצעי תקשורת חילוניים.
במסגרת שיתופי פעולה עם שרון אדם, נטלי דדון ושלי ארטמן פותחו תוכניות מנהיגות נשית, בין השאר, עריכת מסע למרוקו, נסיעת נשים לניו-יורק לבית הרבי מליובאוויטש, מסעות לקברי צדיקים באוקראינה ולקברי צדיקים בישראל, פעילות קהילתית ופעילות נרחבת ברשתות החברתיות המאופיינת ביצירת תוכן שמחזק נשיות, קהילה וחוסן רוחני יהודי לגיל השלישי.
כמו כן, במהלך מבצע "עם כלביא", הקימה חמ"ל חירום לאלמנות ולנשים בגיל השלישי.
פרשה באהבה חלק א', הוצאת דברישיר, 2014 הספר עוסקים בפרשת השבוע מזווית נשית ומבוססים על הטור שכותבת שניאורסון במוסף "משפחה חסידית" של שבועון כפר חב"ד.
פרשת באהבה, חלק ב', הוצאת דברישיר 2015
נפלאות השנה, יומנים שנתיים עם פרשת השבוע משיחות הרבי מליובאוויטש, טיפים ודפי כתיבה לנשים, הוצאה שנתית
מירי מילמן (נולדה ב-3 באוקטובר 1982), היא זמרת מטאל וכותבת ישראלית.
ידועה בעיקר כסולנית הלהקות דיסטורטד וסיסטם דיווייד.
החלה לעסוק במוזיקה בגיל צעיר, תחילה בלימודי פסנתר בגיל 5 ובהמשך לימודי גיטרה בגיל 14. בגיל 16 הייתה ממייסדי להקת המטאל הישראלית דיסטורטד, ובה פעלה במשך עשר שנים.
הלהקה הוציאה שני אלבומים דרך חברת התקליטים "Candle-Light", והופיעה בישראל ובאירופה.
בשנת 2010 הופיעה ברשימת "הנשים החמות ברוק הכבד" של המגזין האמריקאי "ריבולבר".
בגיל 26 הקימה את הלהקה סיסטם דיווייד יחד עם בעלה לשעבר.
הלהקה הוציאה EP ואלבום תחת חברת ההקלטות Metal Blades, והופיעה ברחבי העולם (ארצות הברית, קנדה, אירופה ויפן).
לאחר פירוק סיסטם דיווייד, עברה מילמן לקריירת סולו, והוציאה סינגל בשם "האור שלך".
ב-2022 מירי ורפי החליטו לאחד את דיסטורטד עם נגנים חדשים.
ב-2023 הלהקה הוציאה סינגל בשם Time Abuser.
מירי ישראלי (נולדה באוקטובר 1953, תל אביב-יפו) היא אמנית, פסלת ויוצרת בתחום האמנות האקולוגית, בז'אנר האמנות הסביבתית.
פעילה סביבתית, מרצה ומדריכה בתחומי האמנות האקולוגית, מיחזור ושמירת הסביבה.
ישראלי עסקה במשך 35 שנה בתחומי הנדסת מכונות, הנדסת בניין והדרכת מחשבים.
בשנת 2007 סיימה לימודי הסמכה להדרכת אמנות.
לאחר שלוש שנות לימודים במכללת "ורצברגר" שברמת גן, בהן למדה טכניקות אמנות שונות, החליטה להתמקד באמנות אקולוגית מתוך מניעים אידאולוגיים.
בשנת 2008 הקימה את אתר האינטרנט "גרין ארט" במטרה לממש את תפיסת העולם הירוקה שלה ולקדם מודעות סביבתית באמצעות האמנות והתרבות.
עיקר יצירותיה של ישראלי מזוהות עם האמנות האקולוגית.
אומנות זו חוקרת ומגיבה לסוגיות סביבתיות שונות ושואפת לקדם עקרונות של אקולוגיה, צדק חברתי וסביבתי במטרה לחזק את יחסי הגומלין בין תרבות האדם לסביבתו.
עבודתה עוסקת בנושאים שונים ובהם: מיחזור וצמצום נזקי תרבות הצריכה לסביבה.
בעבודותיה עושה ישראלי שימוש חוזר בחומרים ממוחזרים, בפסולת ממפעלי תעשייה, פסולת ביתית, פסולת בניין, פסולת ימית ופסולת אלקטרונית.
מגוון החומרים המוטבע ביצירותיה כולל חומרים מן הטבע, פסולת שעם, נייר, מתכות, זכוכית, פלסטיק, עופרת, אלומיניום, בדים, קלקר, עץ, פוליאתילן, קרטוני אריזות, שקיות פלסטיק, קולבי מתכת ועוד.
ביצירותיה מנסה ישראלי ליצור דיאלוג בין האמנות לצורך לרומם את החומרים, להשביחם למשאב חדש יקר ערך ולהטמיע מסרים לגילוי אחריות סביבתית וחברתית.
היצירות מושפעות ממצב הסביבה ומובעות ברבדים שונים של ביטוי, כגון ציור, פיסול, צילום, מיצב, אסמבלאז', פסיפס, קולאז' ווידאו ארט.
יצירותיה מוצגות במשרדי ארגון "חדשנות אפריקה" בהרצליה, במרכז המבקרים לסביבה וקיימות "תפיסת עולם" בבניין "המועצה לישראל יפה" בתל אביב ובמרכז המבקרים של שירותי אקולוגיה שבבאר טוביה.
ישראלי פיתחה תוכניות הדרכה להטמעת האמנות הירוקה והדרכות לחינוך סביבתי אותן היא מעבירה לגיל הרך, למורות בבתי ספר, לגננות ולסייעות.
במועדוני הילדים של רשת מלונות "דן" הדריכה עשיית שימוש חוזר מפסולת בתי המלון ליצירת אמנות המיחזור.
ישראלי העבירה הרצאות והדרכות רבות בנושא קידום המודעות הסביבתית בחברה, אמנות משקמת בבתי חולים, בגנים ובתי ספר, בבתי דיור מוגן, בפנימיות, במתנ"סים.
קיץ של כיף בקייטנות בסימן טבע ואיכות הסביבה בשיתוף המועצה לישראל יפה ואוניברסיטת תל אביב.
הקימה קאדר של עשרות מדריכים ברשויות מקומיות להטמעת החינוך הסביבתי בסימן טבע ואיכות הסביבה.
לקהל הרחב היא מרצה בנושאי קיימות, אמנות, חינוך סביבתי והעצמה נשית.
ישראלי יוזמת ומבצעת פרויקטים של פיסול סביבתי, בהם היא אוספת פסולת תעשייתית ופסולת בניין, ומציגה דרכים לנצל אותן לשימוש חוזר לעשייה אמנותית, בין השאר בטכניקת "רדי מייד" (Ready made) - תהליך של השבחת חומרים שנחשבים חסרי תועלת.
ישראלי חברה בפורום אמני "מוזה" ברעננה, הפועלים בהתנדבות בפרויקטים בסיוע לקהילה עם צרכים מיוחדים ובפרויקטים המקדמים את התרבות והאמנות בעיר ושיתוף פעולה עם האמנים בערים השכנות במגזר הערבי.
בשנת 2021 הוזמנה להשתתף בתערוכה "טבע שביר" שהוצגה בגלריה "טל" בכפר ורדים, שעסקה בטבע, סביבה וקיימות, במסגרת זכייה בפרויקט איכות הסביבה של מועצת כפר ורדים בשיתוף המשרד להגנת הסביבה.
בשנת 2022 הוזמנה להציג תערוכת יחיד (הנקראת "הבחירה הטבעית") במשרדו בירושלים של מבקר המדינה מר מתניהו אנגלמן.
בתערוכה הציגה אמנות אקולוגית המגיבה למשבר האקלים והסביבה המתייחסות לדו"ח מבקר המדינה אודות פעולות ממשלת ישראל והיערכותה למשבר האקלים.
בנוסף בתערוכה "הבחירה הטבעית" התייחסה ישראלי לצורך בשמירה על המגוון הביולוגי, זיהום האוויר, הצורך בהגנה על העצים ושמירת הטבע והסביבה.
בחודש ספטמבר 2022, לרגל 100 שנה לעיר רעננה, כתבה עבודת חקר בנושא עצי המורשת העתיקים של רעננה הנקראת "העצים הם תקוות קיומנו".
בעבודת החקר כתבה על סיפור מורשתם של ותיקי העיר ועצי המורשת, מיקומם ברחבי העיר, סיפור המאבק להצלת העצים העתיקים והצורך בשימור העצים במרחב הציבורי.
המחקר מפורסם גם באתר "מורשת רעננה" במדור החקלאות של ארכיון העיר רעננה.
בחודש נובמבר 2022 במסגרת ועידת האקלים האזורית ה-2 בשרון, נערך טקס הוקרה במעמד השרה להגנת הסביבה תמר זנדברג, ועיריית רעננה העניקה תעודות הוקרה לשלושה פעילי איכות הסביבה בעיר, בהם מירי ישראלי, על תרומתה לקידום איכות הסביבה והקיימות המקומית.
בדצמבר 2023 יצרה את המיצב האמנותי הסביבתי "עם אחד בלב אחד" – בעקבות מלחמת "חרבות ברזל" המסמל את הקריאה לאחדות, אהבה, תקומה ואת התקווה לראות את החטופים שבים הביתה.
המיצב האמנותי הסביבתי שנוצר מחומרי פסולת ברזל ופלסטיק מורכב על "חומה של תקווה" ברעננה.
המיצב נוצר בשיתוף פעולה עם עיריית רעננה ותלמידי תיכון "אביב" רעננה.
בינואר 2025 יצרה לתערוכת "שוב חורף" פסל גזע עץ אקליפטוס שנקרא "צמיחה מחודשת מבעד לסדקים", בעקבות מאבק אזרחי להצלת עץ אקליפטוס עתיק בן מעל 120 שנה, שניצל מכריתה.
לאחר כשנה, נתרם פסל גזע העץ לעיריית רעננה והוצב באגף חזות העיר, כמסר האמנות המבקשת לשמור על עצי המורשת העתיקים שבעיר רעננה.
במאי 2025 יצרה לתערוכת "בארץ אהבתי" אסמבלאז' הנקרא "עדות מעגלית של דובדבן האהבה (שלפח), יצירה המשלבת אמנות מהטבע מקליפות מיובשות של השלפח, מפרי השלפח המיובש, אמנות אקולוגית ששילבה ביצירה מימד זמן, זהות וסיפור שורשי המחובר לעם היהודי והדובדבן היהודי.
התערוכה הוצגה בגלריה "על האגם" ברעננה.
ישראלי פעלה ופועלת להגברת נטיעות, לשמירה על שטחים ציבוריים מפני נזק או כריתה ולהצלת עצים עתיקים.
בשנת 2010, במסגרת מיזם "עץ נולד", פעלה עם מתנדבי תנועת של"מ בפרויקט למען הקהילה לחלוקת שתילי עצים לתושבי העיר רעננה בשיתוף הרשות המקומית במטרה להגביר את הייעור במרחב העירוני ולהביא לשיפור איכות החיים, לצמצום זיהום האוויר, וטיפוח הנוף במרחב הציבורי.
מיום נטיעתו בט"ו בשבט שנת 2010, עורכת ישראלי מעקב אחר התפתחותו של עץ הבוהיניה ששתלה בחצרה בבלוג באתר הבית שלה כהסברה והשראה לקהילה.
ישראלי חברה בוועדה לאיכות הסביבה ברעננה כנציגת הציבור מטעם סיעתו של ראש עיריית רעננה, חיים ברוידא, וכנציגת הציבור מטעם ארגון "חיים וסביבה".
כפעילה סביבתית הייתה שותפה בהקמת קבוצת "נאמני העצים רעננה" עם פרופסור יפעת הולצמן - גזית, בהשראת ובהדרכת חבר מועצת עיריית כפר סבא פנחס כהנא שהקים את משמר האילנות בכפר סבא.
מטרתה להגן על השטחים הציבוריים הפתוחים ועצי העיר מפני נזק ו/או כריתה.
בשנת 2020 יזמה את הקמת יער המאכל הצמוד לגינה הקהילתית "פעמונים" ברעננה, בעזרת קול קורא לתושבים מטעם מחלקת הקיימות של עיריית רעננה ובמימון משרד להגנת הסביבה ליוזמות סביבתיות.
זהו יער המאכל הראשון ברעננה.
בשנת 2022, בפעילותה בתנועת "הורים למען האקלים" הייתה מעורבת ושותפה להקמת תערוכת "המשבר האקלימי-אקולוגי זה הזמן לפעול" אודות משבר האקלים והסביבה ופתרונות המוצעים לציבור.
התערוכה שהוצגה בפארק כפר סבא פנתה לקהל מגוון, לתלמידים ולקהל החרדי
בפעילותה להצלת עצים עתיקים מפני כריתה הייתה שותפה למאבק להצלת עץ האקליפטוס העתיק בן מעל 120 שנה המצוי ברח לוי אשכול 24 ברעננה.
לאחר שעץ האקליפטוס העתיק קיבל היתר לכריתה מפקיד היערות הארצי, גייסו חברי קבוצת "נאמני העצים רעננה" את התושבים למאבק למניעת כריתתו.
המאבק האזרחי זכה להצלחה ולתמיכה ובסיומו המוצלח הוחלט עם היזם על גיזום ענף מרכזי של העץ, הבניין החדש נבנה ללא הפרעה והעץ העתיק ממשיך בצמיחתו בסמוך לו.
כך גם ערר שהגישה ביוני 2024 מטעם "נאמני עצים רעננה" הביא לביטול היתר כריתה, ולהצלת עץ אראוקריה עתיק.
נבחרה לנציגת ציבור ברעננה, במסגרת התכנית האסטרטגית הלאומית להצללה וקירור במרחב העירוני באמצעות עצים.
ומשתתפת בישיבות ועדות ההיגוי לתוכנית אב להצללה עירונית בשיתוף המשרד להגנת הסביבה.
2008 – תערוכת "במקום לפח ניצור מהפך", אמנות אקולוגית שהוצגה בבית היוצר בכפר סבא.
2022 – תערוכת "הבחירה הטבעית" אמנות אקולוגית המגיבה למשבר האקלים והסביבה שהוצגה במשרד מבקר המדינה בירושלים.
מרים (מירי) שילון (נולדה ב-19 ביוני 1954) היא שחקנית, מנחת טלוויזיה, מפיקה ועורכת ישראלית.
נולדה בשם מרים צביון וגדלה במושב כפר שמואל.
ב-1998 הנחתה שילון בערוץ הראשון של רשות השידור הישראלית, את תוכנית האירוח "שילון בראשון".
ב-2001 שיחקה בסדרת הדרמה "סיטי טאוור" בתפקיד אריאלה רפפורט.
ב-2005 הגישה לצד בעלה בערוץ 10 את התוכנית "זוג בכותרות".
ב-2019 בתוכנית המציאות "2025" של קשת 12, נתנה את קולה למנהלת הבנק בתוכנית זו - גברת סילבר.
היא הכירה את דן שילון בניו יורק, בעת שהייתה שם בשליחות מטעם המדינה, והוא שימש שם כתב של רשות השידור הישראלית.
שילון היה נשוי באותה עת; אם כי, לאחר תקופה של כ-7 שנים הוא התגרש, ונישא למירי.
נולדו להם שתי בנות, שגם הן עוסקות בעולם הבמה: עדי שילון (הייתה נשואה ליוּסֻף "ג'ו" סוויד) מנחת רדיו וטלוויזיה; ודפנה שילון זמרת שהתמודדה בתוכנית המציאות "The Voice ישראל".
במהלך נישואיהם, ועד לגירושיהם ב-2012, התגוררו בקיסריה ובזכרון יעקב.
מירי שליסל (נולדה ב-1963) היא אשת חינוך ציונית-דתית וד"ר למקרא, שימשה בתפקיד יושבת ראש המזכירות הפדגוגית של משרד החינוך בשנים 2018–2022.
מירי שליסל (לבית אדלר) נולדה בירושלים ולמדה בתיכון הדתי פלך.
לאחר שירותה הצבאי כמש"קית הוראה, למדה לימודי תעודת הוראה במכללה לבנות בירושלים ולתארים ראשון, שני ולשלישי בהיסטוריה, מדרש ומקרא באוניברסיטה העברית.
שליסל בוגרת מחזור ד' של בית ספר למנהיגות חינוכית".
שליסל לימדה בפלך (בית ספר), ניהלה את בית הספר במשך שנה ובשנת 1996 הקימה וניהלה את התיכון – מדרשת אור תורה סטון לבנות בירושלים.
בהמשך ניהלה את תוכנית ההוראה לנשים עם הקמתה מטעם המכללה האקדמית הרצוג באלון שבות ולימדה בבית המדרש לנשים מגדל עוז.
היא למדה ב"מכון מנדל למנהיגות חינוכית" ומשנת 2008 החלה לעבוד ביד הנדיב (קרן רוטשילד), כמנהלת תחום החינוך בקרן.
בשנת 2011 מונתה שליסל למפמ"רית תנ"ך בחינוך הדתי.
בשנת 2015 פרשה שליסל מתפקיד המפמ"רית והתמנתה לתפקיד סמנכ"לית פדגוגית בעמותת "דעת – רשת לחינוך ולהכשרה מקצועית".
בשנת 2018 הודיע שר החינוך נפתלי בנט על מינויה של שליסל ליושבת ראש המזכירות הפדגוגית, המינוי אושר בישיבת ממשלה.
בסוף דצמבר 2022 פרשה מתפקידה כיושבת ראש המזכירות הפדגוגית.
היא נשואה למשה שליסל ומתגוררת בירושלים.
הקמת מדרשת אור תורה סטון לבנות
בית הספר התיכון לבנות "אור תורה" המשויך לרשת אור תורה סטון בראשות הרב שלמה ריסקין, הוקם על ידי מירי שליסל בשנת 1996, כתיכון שחזונו "אליטיזם לא סלקטיבי", אשר בא לתת מענה ולהוביל למצוינות את כלל התלמידות, ללא העדפה לתלמידות מרקע חזק.
שליסל ניהלה את בית הספר במשך תשע שנות פעילותו הראשונות עד להתבססותו.
מינויה של מירי שליסל למפמ"רית תנ"ך בחינוך הדתי הוביל לסערה ולשורת מחאות.
אחת הסערות התעוררה סביב אתר חומרי לימוד שהועלה בתחילת כהונתה של שליסל ושהכיל, לדעת מתנגדיה, חומרים המעודדים קריאת פשט "בגובה העיניים".
בין המובילים את ההתנגדות לכהונתה של שליסל כמפמ"רית היה הרב שלמה אבינר.
היא זכתה לתמיכתם של הרב איתן אייזמן והרב ישעיהו הדרי, שגם כיהנו בוועדת המקצוע, ושל רבנים נוספים.
בשנות כהונתה חלו שינויים בתוכנית הלימודים בתנ"ך, תוך התאמתה למספר הריאלי של שעות ההוראה ומגוון האוכלוסיות הלומדות בחמ"ד.
שונו פרקי הלימוד, התווספו פרקים הקשורים לשיבת ציון וניתנה בחירה רחבה למורים בהוראה ולמידה.
בצמוד לחידוש תוכנית הלימודים הוקם האתר ללמוד וללמד שיצר לראשונה סביבת תוכן למורי התנ"ך.
התכנים כולם נכתבו על ידי מורי תנ"ך וצוות ההדרכה.
במסגרת עבודתה כיו"ר המזכירות הפדגוגית הייתה שותפה בעיצוב תפיסת הלמידה וקידמה תפיסה פדגוגית הרואה צורך במעבר ממיקוד בתוכניות הלימודים (המדגישות את התכנים הנלמדים בכל אחד מתחומי הדעת בנפרד) למיקוד בתוכניות למידה (המדגישות את הלומד ומכלול הלמידה שלו/שלה בכל תחומי הדעת ומעצימות את חשיבות מיומנויות הלמידה).
תפיסה זו כוללת מעבר ללמידה סביב רעיונות גדולים, שילוב בין למידה דיספיצפלינרית ללמידה חוצת תחומים ודגש על פיתוח לומד עצמאי ושיתופי.
במהלך 2022 הובילה את תהליך התחדשות הלמידה בלימודי המח"ר עליו הכריזה שרת החינוך ד"ר יפעת שאשא ביטון.
מירי רוזובסקי (נולדה ב-8 במרץ 1967) היא סופרת, עורכת, מוציאה לאור ישראלית.
כלת פרס ירושלים לספרות יפה.
מירי רוזובסקי נולדה וגדלה בירושלים, למדה בבית הספר התיכון גמנסיה רחביה.
למדה ספרות ותיאטרון באוניברסיטה העברית ותסריטאות בבית הספר לקולנוע ע"ש סם שפיגל.
רוזובסקי היא דוקטור לפילוסופיה, עבודת הדוקטורט שלה עוסקת בהיבטים פסיכואנליטיים של תהליכי כתיבת בדיון, במסגרת התוכנית לתרבות ופרשנות באוניברסיטת בר-אילן.
עבדה כעיתונאית במעריב ובחברת החדשות.
כתבה תסריטים עבור ערוץ הילדים וטלעד.
מחברת רבי המכר "אותה האהבה, כמעט" ו"פעם בחיים", הרומן "כמו לשבור אור" וקובץ הסיפורים "כל הדרך הביתה ועוד סיפורים".
כתבה את סדרת ספרי הילדים "רוני מקרוני" ואת ספרי הילדים "ילדה עם כנפיים" ו"כולם פה עכשיו".
ראש התמחות הכתיבה בבית הספר להתפתחות מקצועית, מכון מופ"ת, עמיתה בינתחומית ומלמדת במכון תל אביב לפסיכואנליזה בת זמננו.
ב-2021 הקימה עם אורנה לנדאו את שְׁתַּיִם בית הוצאה לאור.
ב-2024 לאחר פרישתה של לנדאו, הרחיבה את ההוצאה למחלקות נוספות בשיתוף מוריה דיין קודיש, העורכת הראשית: סדרת ילדים בעריכת אורית גידלי, סדרת שירה בעריכת לי ממן, ועוד.
אחיה הוא הליטיגטור איל רוזובסקי.
מיצי, ספרית פועלים, 2001 (יחד עם רן כהן אהרונוב)
כל הדרך הביתה, עם עובד (במסגרת ספריה לעם), 2001
ילדה עם כנפים, עם עובד, 2003
רוני מקרוני וסבא אליעזר, כנרת, 2005
רוני מקרוני פוגשת צפרדע, כנרת, 2005
רוני מקרוני לא אוהבת חבורות, כנרת, 2005
אותה האהבה, כמעט, זמורה-ביתן, 2005 (בעריכת נועה מנהיים)
רוני מקרוני לא רוצה שום חוג, כנרת, 2006
פעם בחיים, זמורה-ביתן, 2009) (בעריכת נועה מנהיים)
כל הדרך הביתה ועוד סיפורים, זמורה-ביתן, 2011
כמו לשבור אור, זמורה-ביתן, 2017
כולם פה עכשיו, כנרת, 2019
פרס ירושלים לספרות יפה (1999)
פרס לסיפורת צעירה ע"ש יצחק וטובה וינר (2000).
מירי ימפולסקי () היא פסנתרנית ממוצא רוסי ובעלת אזרחות ישראלית.
בשנת 1994 זכתה ימפולסקי בפרס ולנסיה לפסנתרן הבינלאומי איטורבי.
כמו כן, ימפולסקי מרצה במחלקה למוזיקה של אוניברסיטת קורנל, והיא ארגנה את פסטיבל שוסטקוביץ' באית'קה.
מבין קרובי המשפחה שלה נמנים הפסנתרנים ולדימיר וטטיאנה ימפולסקי, והמנצח ויקטור ימפולסקי.
היא נשואה לזק בג'רקן, ולה שלושה ילדים, מישה, אנה ומאיה.
מירי פליישר (נולדה ב-7 באוגוסט 1947) היא פסלת ואמנית קרמיקה ישראלית.
מירי פליישר נולדה בחיפה בשנת 1947. אביה, הנס אורי אברהם, עלה לארץ ישראל מגרמניה במסגרת "עליית הנוער" ושימש כפועל בבית החרושת לקרמיקה "קדר" בעיר.
בבית היה ייצוג של פסלי בית החרושת שעוצבו בידי אמנים ישראליים.
אמה נעמי, בת למשפחה הונגרית, עזרה בפרנסת הבית על ידי עבודת פוליטורה על רהיטים.
בנעוריה למדה בבית הספר הריאלי העברי בחיפה, בעזרת כספי שילומים שקיבל אביה על הפסקת לימודיו.
במחצית הראשונה של שנות ה-70 של המאה ה-20 למדה קדרות ועיצוב קרמי בבצלאל והחלה לעסוק בפיסול.
בשנת 2000, לאחר פטירת הוריה, החלה תקופה יצירתית ביצירתה.
בעבודותיה מאותה עת בולטים מוטיבים של התפוררות ובנייה מחדש, המלווים בעירוב של היבטים פוליטיים, ביוגרפיים וארס-פואטיים.
בעבודה "יפו" (2012), לדוגמה, יצרה פליישר שלושה מבנים המחברים שברי קרמיקה פלסטינית ופורצלן ישראלי-אירופי, שנקנו מחנויות ביפו ועוצבו לכדי דימוי אדריכלי.
עבודה זו נרכשה ומוצגת באוסף אמנות הקרמיקה של הכנסת.
יצירותיה מן העשור השני של המאה ה-21 חוזרות לעיסוק מסורתי בקדרות.
יצירות אינטימיות אלו, מאופיינות בשילוב בין עבודת אובניים מסורתית, לבין מהלכים פיסוליים אקספרסיביים והם מושפעים מעיצוב ספלי השתייה של טקס התה היפני.
הכלים, הנשרפים בטמפרטורה גבוהה (1200° צלזיוס), עושים שימוש לא מסורתי בזיגוג (גלזורה) בוחנים את גבולות החומר, את השימושיות שלו ואת הדימוי שלו כאובייקט אמנותי.
1972-1969 - ספרות ותולדות-האמנות, האוניברסיטה העברית, ירושלים
1974-1971 - המחלקה לעיצוב קרמי, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים (בהצטיינות)
2002 - "דם של מלאכים", בית יד לבנים, רמת השרון (אוצר: מייק דבורקיס)
2002 - "אמא שלי הייתה מלאך", גלריה גרוס, דיזנגוף סנטר, תל אביב-יפו (אוצרת: נעמי שלו)
2003 - "סמטת הרכבת 15 חיפה", גלריה מופת, רעננה (אוצרת מינה בירן)
2004 - "סמטת הרכבת 15 חיפה", בית יד לבנים, רמת השרון (אוצר: רותי שקד)
2005 - "DEADY: אבא ילדה", הגלריה בשואבה, שואבה (אוצרת: תרצה ילון קולטון)
2008 - "עוּבָּר", בית האמנים עש זריצקי, תל אביב-יפו (אוצרת: תרצה ילון קולטון)
2012 - "חומר לא שקט", גלריה טובה אוסמן, תל אביב-יפו (אוצרת: טובה אוסמן)
2017 - "לוקחת סיכונים", בית בנימיני, תל אביב-יפו (אוצרת: שלומית באומן).
מירי פליקס ("הזמיר משריד"; נולדה ב-1946) הייתה זמרת יוצרת ישראלית בראשית שנות ה-70 של המאה ה-20 בעלת קול סופרן צלול.
הייתה חברת שלישיית פיקוד צפון יחד עם חוה אלברשטיין וחיותה דביר.
נולדה בקיבוץ שריד ליוסף (פפו) ופנינה, ממייסדי הקיבוץ.
בנעוריה שרה, ניגנה בגיטרה וחיברה שירים בהם "יש ואומרים אנשים".
המשורר נתן יונתן ששמע את השיר בקיבוץ הציע לחברי שלישיית שריד לבצע אותו והשיר הפך ללהיט.
ב-1965 התגייסה לצה"ל ושולבה בשלישיית פיקוד צפון שהוקמה בשנת 1966 והייתה לשלישיית הבנות הראשונה בצה"ל.
בשלישייה היו גם חוה אלברשטיין וחיותה דביר עם אפי נצר כמדריך מוזיקלי.
שיריה הבולטים של שלישיית פיקוד צפון היו "קוראים לנו ללכת", "שיר מקאברי" ו"שיר אפור" שבמקור בוצע על ידי הצ'יזבטרון (7.4.1949).
בראשית שנות השבעים השתתפה במופעי "ניחוחי חציר" עבור מופע 1971 הלחינה את שירו של נתן יונתן "נרות החצב הלבנים" וביצעה אותו בעיבודו של גיל אלדמע.
ב-1972 עזבה פליקס את ישראל והיגרה לבריטניה.
למירי שני ילדים: יריב ונעמי.
- מילים ולחן: מירי פליקס.
- מילים ולחן: נעמי שמר.
עם שלישיית פיקוד צפון 1966 (עיבוד: נמרוד טנא)
מירי פביאן (נולדה ב-30 באוגוסט 1943) היא שחקנית ישראלית.
פביאן נולדה בצ'כוסלובקיה וכשהייתה בת שש עלתה לישראל וגדלה בראש פינה.
פביאן החלה את הקריירה בתיאטרון, עוד בזמן לימודיה בבית צבי במאי 1966, כשהוזמנה להשתתף במחזה "מי יציל את הפלאח" בקבוצת התיאטרון "במת השחקנים" כשחקנית מחליפה.
גילרוי , בתרגום תרצה אתר (במקור "?Who'll Save the Plowboy"), עסק בחקלאי אמריקאי הפוגש לאחר חמש עשרה שנים בחבר שהציל אותו בזמן מלחמת העולם השנייה.
אחר כך השתתפה ב"במת השחקנים" במחזה "אהבה מיוחדת במינה", שלושה מערכונים מאת טנסי ויליאמס בבימוי אמנון מסקין.
ב-1967 השתתפה במחזה "ימים בין העצים" מאת מרגריט דיראס, בבימוי דוד לוין, ב"תיאטרון פרסה" באולם "צוותא".
ב-1969 שיחקה במחזה "אלפי" בו כיכב אלכס אנסקי, ב"במת השחקנים", בבימוי עודד קוטלר.
בתחילת 1970 שיחקה במחזה האחרון שהעלתה "במת השחקנים", "קי.
ב-1971 שיחקה פביאן בשני מחזות של יוסף מונדי, "זה מסתובב" ו"שבעים וחמש", בנוסף השתתפה במופע אוונגרד פרובוקטיבי שמונדי העלה במוזיאון ישראל בירושלים.
בשנים 1976–1977 שיחקה במחזה "יומן נוכחות" של מונדי ב"צוותא".
ב-1979 הופיעה בתיאטרון לילדים ונוער בהצגה "אל עצמי" המבוססת על הספר של גלילה רון פדר.
ב-1984 שיחקה במחזה "יורדים העירה", מאת סטיבן פוליאקוב, הפקה עצמאית שהעלתה יחד עם שמואל וילוז'ני בתיאטרון הספרייה.
באותה שנה שיחקה גם במחזה 'האספן', מאת דייוויד פארקר, ב'התיאטרון הפשוט'.
ב-1987 שיחקה בפסטיבל עכו במחזה "אלמנות", על־פי רומן מאת אריאל דורפמן, בעיבוד ובימוי של גדי ענבר.
ב-1990 שיחקה במחזה "המתלבט" מאת חנוך לוין, שהועלה ב.
בשנת 1980 שיחקה בסרטה של מיכל בת אדם, "על חבל דק" בתפקיד משנה.
ב-1983 שיחקה בסרטו של יצחק צפל ישורון, "זוג נשוי", בתפקיד הראשי לצד ירון לונדון כזוג החווה משבר.
על תפקידה בסרט זכתה בפרס כינור דוד כשחקנית השנה.
באותה השנה שיחקה גם בסרט "אני והמאהב של אשתי".
ב-1984 שיחקה בסרטו של רפאל רביבו "עדות מאונס".
ב-1988 שיחקה ב"זוהי סדום", סרט סטודנטים של המחלקה לקולנוע בבית הספר בית צבי, שיצרה ג'ולי שלז.
ב-1989 הופיעה בסרט הטלוויזיה "הצטמצמות" ששודר בערוץ 1.
ב-1990 הופיעה בסרט "דרך הנשר".
ב-1993 הופיעה בסרט ההוליוודי "רשימת שינדלר".
בשנה זו שיחקה גם כאמה של הדמות הראשית דנה (לימור גולדשטיין) בסרט "מנת יתר", המבוסס על סיפור חייה של מונה זילברשטיין.
ב-1996 הופיעה בסרט "האיטלקים באים".
בשנים 1998–1999 שיחקה באופרת הסבון "כסף קטלני" בתפקיד הלנה אייזמן, אם משפחת אייזמן שסביבה נסובה עלילת הסדרה.
בשנים 2003–2004 שיחקה בסדרה "אהבה בשלכת", הסובבת את סיפור אהבתם של שני קשישים בבית אבות (יהודה ברקן וליא קניג).
ב-2007 שיחקה את דמותה המבוגרת של עדי (ליטל רוזנצוייג), בסדרה "הנפילים", ושיחקה בסרט "מדוזות" בבימוים אתגר קרת ושירה גפן, שזכה בשני פרסים בפסטיבל הקולנוע בקאן.
ב-2015 שיחקה בסרטו של אמיר וולף "ציפורי חול", לצד גילה אלמגור ועודד תאומי.
פביאן נשואה למהנדס הכימיה דוד בלוך (בנו של משה רודולף בלוך), להם בן ובת.
מִירִי מיכאלי (נולדה ב-27 ביוני 1984) היא עיתונאית ואשת תקשורת ישראלית.
מיכאלי היא מגישת המהדורה המרכזית של ערוץ החדשות i24NEWS בעברית.
מיכאלי נולדה בתל אביב לדליה ומשה מיכאלי, שעלו מגאורגיה בשנת 1975. היא גדלה בבית מסורתי שהיה ליותר דתי עם השנים, ככל שהילדים נחשפו יותר ללימודי ההלכה בבתי הספר הדתיים בהם למדו.
בילדותה כתבה לירחון הילדים "אותיות".
למדה באולפנית בני עקיבא תל אביב ושירתה בשירות לאומי.
על לימודיה בתיכון כתבה: .
מיכאלי היא בעלת תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת תל אביב וכן בוגרת בית הספר לעיתונאות ותקשורת "כותרת".
לאחר סיום לימודיה השתלבה בחדשות 10 והייתה כתבת רווחה למשך שנתיים, ולתקופה קצרה כתבת בריאות.
במסגרת הערוץ גם הגישה פינות בתוכניות "חמש עם רפי רשף", "הצינור" עם גיא לרר ו"לונדון את קירשנבאום".
לאחר מכן הוצבה בלונדון כשליחת חדשות 10 באירופה, עד שנת 2016. בתקופה זאת, בין היתר, סיקרה, צילמה ודיווחה מהשטח את הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו", הפיגוע במרכול היהודי בפריז, הפיגועים בקופנהגן, משאל העם בסקוטלנד, ההתאבדות של טייס טיסה 9525 של ג'רמנווינגס בהרי האלפים יחד עם כל נוסעי מטוסו והברקזיט.
לאחר פיצול ערוץ 2 בשנת 2017, עברה מיכאלי לקשת 12, והצטרפה לתוכנית "חדשות הבוקר" עם ניב רסקין, ובמקביל שימשה גם מגישה מחליפה בתוכנית "אנשים".
כעבור כשנה וחצי היא הפכה לפאנליסטית קבועה בתוכנית הבוקר.
ב-2019, לאחר רצח מיכל סלה סיפרה מיכאלי לאתר "מאקו" שגם היא הייתה קורבן לאלימות של בן זוגה הקודם, בדומה לסלה עצמה.
בעקבות הכתבה שבה דיברה בגילוי לב על התקופה הקשה שעברה, עלה לדיון ברשתות החברתיות נושא סימני האזהרה לגבי זוגיות עם גברים אלימים.
בדצמבר 2020 עזבה מיכאלי את שידורי קשת ועברה לחדשות 13, שעם חבריה עבדה בימי ערוץ 10. במסגרת תפקידה, מיכאלי הגישה תוכניות של חברת החדשות ושימשה ככתבת מגזין ופרויקטים.
בשנים 2022–2023 הגישה מיכאלי את "העולם הבוקר" ברשת 13 לצידם של רותם ישראל וצביקה הדר.
בשנת 2023 הקימה, יחד עם משה קלוגהפט, את חברת החדשות "ACTnews".
החברה מתמקדת ביצירה, באמצעות בינה מלאכותית, של מהדורות חדשות בשפות שונות, לשם הפצה שלהן ברשתות חברתיות.
ב-30 ביוני 2024 החלה בהגשת המהדורה המרכזית בערוץ החדש בעברית של i24NEWS.
מיכאלי נשואה לאיברי שוורץ ואם לבת ושני בנים.
באוגוסט 2025 הודיעה על כך שהיא מתגרשת מבן זוגה איברי לאחר 12 שנות נישואין.
מירי שינפלד (Miri Shonfeld) (נולדה ב-7 בינואר 1958) היא מרצה, מובילה וחוקרת חינוך ישראלית העוסקת בטכנולוגיה בהוראה ולמידה, בסביבות דיגיטליות, עולמות וירטואליים, בינה מלאכותית, חינוך לרב-תרבותיות ובינלאומיות.
מירי זכתה בפרס משרד החינוך על יוזמה פדגוגית שעשתה שינוי בהכשרת המורים ב-2013 ובפרס האחדות ב-2018. במרץ 2025 היא קיבלה אות הוקרה על פועלה בנושא שוויון דיגיטלי מטעם ארגון SITE.
מירי שינפלד נולדה בגבעתיים ליוסף וחוה כבדיאל.
למדה בתיכון צייטלין בתל אביב.
פרופ' מירי שינפלד מומחית בהוראה ולמידה מקוונת, בלמידה שיתופית, בשילוב עולמות וירטואליים, ובהוראה בסביבה רב-תרבותית ובינלאומית.
היא מומחית בארגון כנסים אקדמיים בכלל וארגון כנסים מקוונים בפרט.
עבודת הדוקטורט שלה עוסקת בכנס המקוון הראשון בנושא הכשרת מורים שנערך ב-2001. היא השתתפה בכנסים רבים בישראל ובעולם והייתה בין המובילים בארגון AACE וכנס SITE.
בשנת 2003 החלה ללמד קורסים מקוונים ומאמריה פורסמו החל משנת 2004. המרכז שהקימה בשותפות עם ד"ר גנאים וד"ר חוטר (TEC) מבוסס על למידה מקוונת ולאורך השנים היא מלווה את הפיתוח במחקר כפי שניתן לראות ברשימת הפרסומים שלה.
שינפלד מלמדת את הקורס סביבות הוראה ולמידה מרחוק יותר מעשר שנים ברציפות ובכל הקורסים שלה יש שיתוף פעולה בינלאומי עם אוניברסיטאות באירופה ובארצות הברית.
הובילה במסגרת מכון מופ"ת וסמינר הקיבוצים כנסים מקוונים וכיהנה כיו"ר הכנס הבינלאומי IAIE ביוני 2021. כיום היא סגנית נשיא הארגון הבינלאומי לחינוך לרב-תרבותיות (IAIE - International Association of Intercultural Education).
במסגרת זו היא מפעילה 13 תוכניות מקוונות המבוססות על קורסים אקדמיים שבהם משתתפים כ-1000 סטודנטים מדי שנה.
במסגרת המרכז נערכים שלושה כנסים בהם גם כנס בינלאומי מקוון.
כל הפעילויות מבוססות על מגוון תרבותי, ערבים ויהודים, דתיים וחילוניים וגם שותפים מארצות שונות בעולם הרחב.
ביחד עם עמיתותיה במרכז TEC היא פתחה את מודל TEC שנלמד היום ברחבי העולם ומשמש לקישור בין-תרבותי בהשכלה הגבוהה ובמערכת החינוך.
כחלק מפעילות מרכז TEC, היא הקימה את Tec4Schools בשיתוף משרד החינוך וסמינר הקיבוצים.
בתוכנית זו למדו מדי שנה כ-3000 תלמידים, ערבים ויהודים, דתיים וחילוניים.
תוכנית זו עברה ב-2021 לידי עמותת ניר, שהוקמה על ידי פרופ' שינפלד ועמיתותיה ביחד עם משפחת דיסקין לזכר בנם ניר דיסקין.
כיום היא חברה בהנהלת העמותה ופעילה בפיתוח הפדגוגי של תוכניות הלימוד ברשת החברתית.
פרופ' מירי שינפלד מרצה, חוקרת וכותבת בנושאים הקשורים לשונות תרבותית, תקשוב, פדגוגיה, חדשנות, שיתופיות, הוראה מקוונת ועולמות וירטואליים.
היא זכתה בשותפות במלגת מחקר של קרן ISF לחקר סימולציות בעולמות וירטואליים בנושא כשירות תרבותית.
היא ערכה ספר בנושא למידה שיתופית בעולם גלובלי בהוצאת IAP (Collaborative Learning in a Global World).
בספר תיאוריה ופרקטיקה בתחום הלמידה השיתופית המקוונת בישראל ובעולם.
מירי שינפלד משמשת מרצה בדרגת פרופסור חבר במכללת "סמינר הקיבוצים" והמכהנת כראש מרכז TEC לטכנולוגיה, לחינוך ולשונות תרבותית במכון מופ"ת.
היא יזמה והקימה מרכז TEC ב-2005 עם השותפות מהחברה הדתית והמחברה הערבית ואת Tec4Schools ב-2009. ב-2017 היא הייתה שותפה להקמת עמותת ניר שאימצה את תוכניות Tec4Schools.
בסמינר הקיבוצים היא הייתה ראש תחום תקשוב ולאחר מכן מרכזת התוכנית לתואר שני בטכנולוגיה בחינוך.
היום היא ראש התוכנית לתיזה בתואר השני בטכנולוגיה בחינוך.
במכון מופ"ת היא הייתה מרכזת של הפורום לראשי מחשוב ותקשוב והובילה את צוות החשיבה בנושא "חינוך לרב תרבותיות בעידו הדיגיטלי".
נשואה ליוסי שינפלד ולהם ארבעה ילדים.
מירי מגנוס (קרקובסקי) (נולדה ב-1932) היא במאית תיאטרון ויוצרת בין-תחומית ישראלית.
אביה היה ממוצא רוסי ועלה עם הוריו לארץ ישראל בגיל 9 על סיפון הרוסלאן, ואימה היא דור שמיני למשפחה ירושלמית.
שתי המשפחות עברו למצרים ושם הכירו הוריה.
שפת הדיבור בבית המשפחה הייתה צרפתית, ומגנוס למדה עברית כשפה שנייה.
לאחר שנולד אחיה הצעיר ממנה בחמש שנים חזרה המשפחה לתקופה קצרה לארץ ישראל, ומגנוס התחנכה בגן הדוגמאי, גן הילדים העירוני הראשון של אחוזת בית.
לאחר שהמשפחה שבה למצרים, שכנעה מגנוס את הוריה, בגיל שמונה, לשלוח אותה לסבתה בארץ ישראל, ורק חצי שנה לאחר מכן הצטרפו אליה הוריה ואחיה.
בשנת 1950 סיימה את לימודי התיכון בבית הספר עירוני א' בתל אביב, וב-1951 התקבלה ל"צוות אילן", צוות ההווי של חטיבת גולני.
בשנת 1954, לאחר צירופם של חברי להקת פיקוד הדרום לצוות והקמת להקת פיקוד צפון השתתפה מגנוס בתוכנית הראשונה של הלהקה, "גלגוליו של מוישה וינטלטור".
מפקד הלהקה היה יעקב בודו ולצידה השתתפו אביבה מרקס, אברהם פלטה, צדוק סביר, חנה אהרוני ואחרים.
לאחר שחרורה למדה מגנוס אצל מניה ארנון את שיטת סטניסלבסקי ובאולפן לבמאים של הסתדרות העובדים.
בשנת 1963 עברה לניו יורק ללמוד בימוי וטלוויזיה באוניברסיטת ניו יורק ובסטודיו למשחק של לי סטרסברג.
לאחר ששבה לישראל, התמנתה מגנוס לבמאית להקת גייסות השריון כאזרחית עובדת צה"ל - תפקיד שעד אז היה שמור לגברים בלבד, ובין השנים 1965–1969 ביימה את התוכניות "למה יו יו", "כנר על הטנק", ו"שישה ימים בטנק".
בלהקה היו חברים באותן שנים בין היתר יוסי אלפי, צבי שיסל, עזרא דגן, טליה שפירא, אבי טולדנו, דורי בן זאב, תיקי דיין ודודו זר.
מגנוס העלתה את רף ההפקות של הלהקה הצבאית בהתאם לסטנדרטים שלמדה בחו"ל, דבר שיצר לא פעם חיכוכים בינה לבין שאול ביבר, שנחשב לאבי הלהקות הצבאיות.
היא גם הייתה זו שהעניקה הזדמנות מקצועית ראשונה למחזאי חנוך לוין, שכתב חומרים לתוכניות הלהקה עוד בזמן שהיה סטודנט בחוג לתיאטרון.
מגנוס ביימה שני מחזות בלבד בתיאטראות הממוסדים בישראל.
המחזה הראשון שלה אנדרוקלס והאריה, קיבל ביקורות שליליות ומגנוס הסתכסכה עם הנהלת התיאטרון - שמה הושמט מכרזת ההצגה, ומכתב ההתנצלות על שגיאה זו לא נשלח אליה ישירות כי אם לבעלה.
בנוסף, גילתה מגנוס כי הוכנסו שינויים במחזה מבלי לקבל את אישורה לכך, ולאחר שהתלוננה בפני מנכ"ל התיאטרון ישעיהו וינברג הובטח לה כי השינויים יתוקנו, אך מבלי שהתאפשר לה להיות שותפה לחזרות.
בשנת 1968 זכתה במלגה לבמאים צעירים מטעם איגוד התיאטרון הבין לאומי (ITI) ויצאה בשליחות משרד התרבות להשתלמויות בלונדון אצל הבמאי פיטר ברוק, ובמסגרת הלהקה השייקספירית המלכותית, ולאחר מכן בפריז כאסיסטנטית בהפקה של אז'ן יונסקו, אחד מאבות תיאטרון האבסורד.
כששבה לישראל ב-1969 עשתה ניסיון נוסף להעלות מחזה בתיאטרון הרפרטוארי וביימה את "משהו לא נורמלי" של עמוס קינן, אותו הכירה במהלך שהותה בלונדון.
גם מחזה זה קיבל ביקורות שליליות בעיתונות, ובסוף אותה שנה ירד מהבמות עם סגירת תיאטרון האוהל, שפעל בחסות ההסתדרות וסבל מקשיים תקציביים.
לאחר האכזבות שנחלה במסגרת התיאטרון הממוסד החליטה מגנוס להקים בשנת 1972 תיאטרון עצמאי, תיאטרון ארנון, שבמסגרתו העלתה את המחזה "אני שאיש לא מכיר", מחזמר אמריקני שעסק בפנתרים השחורים בארצות הברית, ובגרסתו העברית של דן בן אמוץ התמקד בסיפורם של הפנתרים השחורים בשכונת מוסררה בירושלים.
מחזה זה זיכה את מגנוס בפרס כינור דוד.
בשנות השבעים עסקה מגנוס בהוראה בבצלאל, המדרשה לאמנות ושנקר, לצד ריכוז חוגי דרמה לנוער בתל אביב.
בשנות השמונים התמחתה בהפקת אירועים סביבתיים על פי מודל הפסיון של ימי הביניים, שבו עובר הקהל בין כמה מוקדי אירועים באותו המתחם.
בין היתר הפיקה את אירועי כרמי תימן (1979), חגיגות היובל ליריד המזרח (1982), פסטיבל טבריה (1986), מופע הפולקלור "שבע כלות בשער" (1980) ושורה של אירועים בחסות מועצת רמת השרון (1984–1989).
מגנוס הייתה אחת מחברותיה הקרובות של המשוררת יונה וולך.
השתיים הכירו בתיאטרון "כיכר" שייסדה מגנוס ב-1978, ולדבריה של מגנוס השיר "תותים" של וולך נכתב בניסיון להרשים אותה.
וולך ומגנוס שיתפו פעולה בכתיבת שירים עבור אופרת הרוק "אור זרוע" המתבססת על ספרו של יעקב הורוביץ בעל אותו השם.
וולך הייתה אמורה לגלם במחזה את הדמות הראשית, אך נפטרה בטרם הושלם המחזה ומגנוס נאלצה לגנוז אותו.
למה יו יו (1965) – תוכנית מס' 7 של להקת גייסות השריון
כנר על הטנק (1966) – תוכנית מס' 8 של להקת גייסות השריון
אנדרוקלוס והאריה (1966) – הצגה לילדים בתיאטרון לילדים ולנוער בכיכובו של אברהם מור
שישה ימים בטנק (1967) – תוכנית מס' 9 של להקת גייסות השריון ששילבה מלל וזמר עם קטעי פנטומימה.
האוטובוס (1968) – תוכנית מס' 11 של להקת גייסות השריון, מבוססת על אוטובוס שנבנה במיוחד להפקה שהיה אמור לשמש הן כבמה ניידת מתפרקת והן כרכב להסעות הלהקה.
משהו לא נורמלי (1969) – הפקה סאטירית סביב דמותו של דני האדום, בהשראת מהפכת הסטודנטים בצרפת
אני שאיש לא מכיר (1972) – גרסה עברית של דן בן אמוץ למחזמר אמריקני, בהשתתפות גבי שושן ונועם קניאל.
האני באני (1978) – מופע המשלב מחול ותיאטרון בהשתתפות רקדני להקת בת שבע והזמרת דפנה ארמוני
מכתבים לוודי אלן (1986) – הפקה בניו יורק של אופרת רוק מאת יעל שטרן אודוויר, יוצאת להקת גייסות השריון
הייתה נשואה למהנדס יוחנן מגנוס, ואם לשלושה - מעצבות הפנים טלי גולדפלד ומיכל ארז, ואראל.
מירי לזר (נולדה ב-4 ביוני 1985) היא במאית תיאטרון, מחזאית, דרמטורגית, מוזיקאית וכוריאוגרפית ישראלית.
לזר נולדה ב-1985 באשקלון לבית שלדבריה היה "ספוג במוזיקה".
בילדותה ניגנה בפסנתר ואת לימודי התיכון סיימה במגמת תיאטרון בתיכון לאומנויות בעיר.
היא בעלת תואר ראשון בהצטיינות במסלול לתיאטרון-מחול בסמינר הקיבוצים מ-2009. ב-2013 נרשמה ללימודי תואר שני בתוכנית הבינתחומית לאומנויות באוניברסיטת תל אביב אותם סיימה כמצטיינת דיקאן.
בגיל 22 אובחנה לזר בסרטן השד והחלה בטיפולים שנמשכו שנתיים.
לאחר שהחלימה מהמחלה העלתה, בשיתוף האגודה למלחמה בסרטן, את Distanz - מופע תיאטרון מחול בשילוב וידאו-ארט שעסק בזוויות שונות של ההתמודדות עם המחלה.
במהלך לימודיה בסמינר הקיבוצים הכירה לזר את היוצר והבמאי מאור זגורי ומאז 2009 שיתפו השניים פעולה פעמים רבות.
בין היתר הייתה לזר אחראית לעיצוב פסקול ועריכה מוזיקלית לסרטיו של זגורי "בתולים" ו"טראפל", וכן לסדרה "זגורי אימפריה".
לזר גם הייתה הכוריאוגרפית של הצגות רבות בבימויו של זגורי, ביניהן "אבסינט", "מישהו ימות בסוף", "המלט", "הומאז'", "נתתי לה חיי", "אושרי", "המחברת הגדולה", "שלג ויער", "הרדופים" ו"לשמור על הכדור".
ככוריאוגרפית ועורכת מוזיקלית עבדה לזר גם עם כמה מבמאי התיאטרון המובילים בישראל - אילן רונן (בהצגות "קרום", "לבד בברלין", "יחסים מסוכנים", "יהוא", "חשמלית ושמה תשוקה", "הסוחר מוונציה"), עמרי ניצן ("הילד חולם" ו"מקבת"), משה קפטן ("עלובי החיים" ו"המורדים") ואחרים.
25 – בימוי משותף עם מאור זגורי למחזה פרי עטו.
DISTANZ – תיאטרון מחול מקורי.
פולארויד – תיאטרון מחול מקורי שהוצג בסמינר הקיבוצים, הבימה ותיאטרון תמונע, 2012
רואים את הרגליים – מאת ענת זאוברמן.
שמונה וחצי – עיבוד לבמה של סרטו של פדריקו פליני.
אין סוף – מאת ניק פיין.
שיעור ריקוד – מאת מארק סנט ג'רמן.
קרוב יותר – תרגום, עיבוד ובימוי למחזה מאת פטריק מארבר.
טיימינג – מחזה מקורי של לזר.
גודמן – בית ספר למשחק בנגב, 2021
מחכים לנסים – עיבוד של לזר ותום כהן למחזה מאתר אתגר קרת ושירה גפן, בשיתוף תזמורת ירושלים מזרח ומערב.
מלון סוף העולם – מאת רובי פורת-שובל ובכיכובה.
הדוקטור – מחזה מאת רוברט אייק על פי "פרופסור ברנרדי" מאת ארתור שניצלר.
הרטיטי את ליבי – הפקה מחודשת למחזה מאת חנוך לוין, 15 שנים לאחר שעלתה לראשונה בתיאטרון הקאמרי.
לזר נכנסה לנעליו של עמרי ניצן שהיה אמור לביים את ההפקה, אך נפטר ממחלת הסרטן יומיים בלבד לפני תחילת החזרות.
חפץ – מאת חנוך לוין.
לילות ברודוויי – מופע מוזיקלי בבימוי משותף עם הכוריאוגרף אביחי חכם.
ציון לשבח בבימוי בשיתוף עם מאור זגורי, ופרס ההצגה המצטיינת בפסטיבל עכו 2010 על ההצגה "25"
זוכת פרס קיפוד הזהב לשנת 2013 על עיצוב התנועה להצגה "הרדופים"
פרס הבימוי והכוריאוגרפיה עבור "פולארויד" בפסטיבל התיאטרון הבינלאומי בבלארוס 2013.
פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2014 בקטגוריית כוריאוגרפיה לתיאטרון על ההצגה "הכיתה שלנו"
מועמדת לפרס התיאטרון הישראלי לשנת 2015 בקטגוריית כוריאוגרפיה לתיאטרון על ההצגה "חשמלית ושמה תשוקה".
זוכת פרס פינקל מטעם אגודת ידידי "הבימה" ליוצר המצטיין לשנת 2016 על עיצוב התנועה בהצגה "אישה בורחת מבשורה".
מועמדת פרס התיאטרון הישראלי לשנת 2016 בקטגוריית כוריאוגרפיה לתיאטרון על ההצגה "אישה בורחת מבשורה".
פרס האנסמבל המצטיין לשנת 2020 בתיאטרון "הקאמרי" להצגה "קרוב יותר".
מירי (מרים) קונסטנטיני-סורוז'ון הייתה פרופסור מן המניין במחלקה למדעי הטבע והחיים באוניברסיטה הפתוחה.
נולדה בתל אביב לרוזי לבית שטיין, ילידת וינה, ושמואל (סם) קונסטנטיני, יליד האי כרתים ואזרח איטליה, שניהם פליטי שואה.
אחיה היחיד, הפרופסור שלומי קונסטנטיני, הוא מנהל המחלקה לנוירוכירורגית ילדים ומנהל מרכז המוח בבית החולים איכילוב, המסונף לאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1967 סיימה בהצטיינות את תיכון עירוני א'.
בהשפעת דודה, פרופ' יוסי שטיין, שהיה אונקולוג בכיר, נרשמה ללימודי מיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1972 סיימה בהצטיינות תואר שני במיקרוביולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
את עבודת הגמר כתבה בהדרכתו של פרופ' שלמה בן-אפרים.
בשנים 1975–1979 למדה לתואר שלישי במחלקה לאימונולוגיה במכון ויצמן למדע.
את עבודת הדוקטור כתבה בהנחייתה של פרופ' שרה פוקס בנושא "שימוש בנוגדנים מונוקלונלים ואנטי-אידיוטיפים כנגדם בחקר הרצפטור לאצטילכולין ומיאסטניה גרביס".
לאחר קבלת הדוקטורט נסעה להשתלמות בתר-דוקטורט באוניברסיטת טאפטס בארצות הברית תחת הנחייתו של פרופ' רוברט (בוב) שוורץ.
בשנת 1987 הצטרפה לסגל הבכיר במחלקה למדעי הטבע והחיים באוניברסיטה הפתוחה בדרגת מרצה בכיר, בשנת 1993 התמנתה לפרופסור חבר, ובשנת 2001 מונתה כפרופסור מן המניין.
בשנת 1997 שהתה כחוקרת אורחת במעבדתה של פרופ' במחלקה לכימיה וביולוגיה מערכתית באוניברסיטת סטנפורד.
לאורך שנות עבודתה המחקרית התמקדה סורוז'ון בחקר המחלה מיאסתניה גראביס (Myasthenia Gravis), מחלה אוטואימונית המתבטאת בחולשת שרירים, ופרסמה שורה של מאמרים בנושא.
קו המחקר אותו הובילה הדגים יעילות של שימוש בנוגדנים חד שבטיים כנגד הנוגדנים שגורמים למחלה.
כמו כן, סורוז'ון חקרה את המנגנונים המעורבים בהתבטאות המחלה.
מחקר זה נערך בשיתוף פעולה עם פרופ' שרה פוקס מהמחלקה לאימונולוגיה במכון ויצמן.
בנוסף ניהלה סורוז'ון שיתופי פעולה מחקריים עם פרופ' דריה מושלי רוזן מאוניברסיטת סטנפורד ועם פרופ' דרורית נוימן מאוניברסיטת תל אביב, איתן הדריכה סטודנטים לתואר שני ושלישי.
שיתופי פעולה אלו התמקדו בחקר פפטידים אשר מווסתים את פעילות חלבון ה-PKC (epsilon protein kinase C), ובחקר המבנה והתפקוד של הקולטן לאריתרופויטין (erythropoietin receptor).
לצורך ביצוע מחקריה, עלה בידה של סורוז'ון להשיג מימון רציף וארוך שנים מקרנות תחרותיות ויוקרתיות כמו זו של האיחוד האירופי, קרנות ייעודיות לחקר מחלות כמו מיאסתניה גרביס, קרן המדען הראשי במשרד הבריאות ועוד.
מחקריה, שבמהלכם הנחתה מספר רב של סטודנטים לתארים מתקדמים, הניבו עשרות מאמרים ופרקים בספרים ערוכים, וכן מספר פטנטים.
במקביל לעיסוקה במחקר וכתיבת ספרי לימוד, ולאור זיקתה ואהבתה להדרכה והנחיה, מילאה סורוז'ון מספר תפקידי ניהול אקדמי באוניברסיטה הפתוחה.
כישוריה האקדמיים, רגישותה, וחוש ההומור שלה אפשרו לה לתקשר בקלות עם כל אדם ולהצטיין בתפקידי הניהול השונים שמילאה.
הייתה נשואה לד"ר משה (מומו) סורוז'ון, בכיר לשעבר בהנהלת קופת חולים כללית וכותב ספרי עיון.
השניים נפגשו בזמן לימודיה באוניברסיטת תל אביב.
להם שלושה ילדים: אורן סורוז'ון, ד"ר נילי סער, רופאה פנימאית וחוקרת במכון ויצמן, וד"ר דניאל סורוז'ון, רופא אפידמיולוג ואיש היי-טק מבכירי תעשיית הבריאות הדיגיטלית בישראל.
סורוז'ון פרסמה כ-80 מאמרים בכתבי עת מדעיים ובספרים ערוכים.
סורוז'ון כתבה, או הייתה שותפה לכתיבה, של ספרי לימוד רבים שיצאו במסגרת האוניברסיטה הפתוחה:
(עם אבינעם אדם), גנטיקה - ממנדליזם להנדסה גנטית, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1990.
(עם אלכסנדר כהן, יואל קלמס וברכה קמחי), עולם הנגיפים, תל אביב, האוניברסיטה הפתוחה, 1994-1995.
(עם רות לומניצר), אימונולוגיה, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2009-2011.
מבוא לאנליזה גנטית, רעננה, האוניברסיטה הפתוחה, 2012-2013.
מירי שטראוס טללים (נולדה ב-24 בפברואר 1953) היא אמנית רב-תחומית בוגרת בצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב, שיוצרת בשמן, רישום, צילום וקולאז' על מצעים מגוונים, ובחריטה, רישום וצריבה על עץ לבוד.
כמו כן היא מטפלת באמנות ופסיכותרפיסטית.
נולדה כמריאנה פיליפ בעיר קלוז'-נאפוקה בחבל טרנסילבניה שברומניה לאילנה (אילינה) לבית עזרי ולמיכאל פיליפ.
אביה היה חייט, ואמה הייתה עקרת בית ועזרה כתופרת למלאכתו של האב.
בגיל 8 עלתה לארץ עם משפחתה והחלה ללמוד בכיתה ב' בבית הספר היסודי סינַי בראשון לציון.
כילדה-מהגרת ניסתה בכל אמצעי להיהפך ל'ישראלית', להשתלב בין הילדים הישראלים ולטשטש את מוצאה.
בתהליך, שנמשך גם בשנות נעוריה ובגרותה, ניסתה שלא להזכיר את שורשיה המשפחתיים ואת חוויות ילדותה.
רק בשנים מאוחרות יותר, דרך העיסוק באמנות, חל אצלה שינוי בהתייחסות והחלו להתבלט חיפושי הגישה אל העבר.
למדה בתיכון תלמה ילין (סיימה ב-1971).
לאחר סיום התיכון למדה במסגרת העתודה האקדמית תואר ראשון באמנות בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב (סיימה בשנת 1975).
בהמשך למדה לימודי תעודה להוראת שיטת אלכסנדר בבית הספר של שמואל נלקן, ועסקה מספר שנים כמטפלת בשיטה זו.
בשנת 2004 סיימה תואר שני בשלוחת אוניברסיטת לסלי בישראל, ולאחר מכן למדה לימודי תעודה במכון הפסיכואנליטי בירושלים.
בנוסף להיותה אמנית היא עבדה שנים רבות במסגרת משרד החינוך כמטפלת באמנות במערכת החינוך בירושלים, וצברה ניסיון רב בעבודה טיפולית עם ילדים, מתבגרים, מבוגרים ומשפחות, באמצעות הבעה ויצירה.
כיום היא ממשיכה לעבוד כמטפלת באמנות בקליניקה הפרטית שלה.
בעיסוקיה כאמנית, כמטפלת באמנות וכפסיכותרפיסטית היא מחלקת את זמנה בין ירושלים ובין תל אביב.
בעבר הייתה חברה בכמה גלריות שיתופיות לאמנות: גלריה "סלון משותף לאומנות", מקום לאמנות בקריית המלאכה, תל אביב וגלריה ND ברמת גן.
משנת 2022 חברה בגלריה אגריפס 12.
בנישואיה הראשונים הייתה נשואה לבמאי הקולנוע הישראלי אשר טללים.
מנישואים אלה יש לה בן ובת: האמן תום קרלוס טללים, שנקרא על שם דודו, (אחיו הצעיר של אשר טללים), שנהרג ב-1973 במהלך מלחמת יום הכיפורים וענאֵל צימרמן, קלינאית תקשורת.
בנישואיה השניים היא נשואה לשמואל שטראוס.
מנישואים אלה יש לה בת אחת.
שטראוס טללים עוסקת ביצירתה בדימויים השאובים מן הטבע, שמלווים לעיתים בסצנות ודמויות המרמזות על אלמנטים מיתיים, או בהפשטות של תחושות ורגשות אישיים.
הטבע והחומרים האורגניים מהווים עבורה אטרקציה, חיבור והשראה.
בעבודתה האמנותית היא מנסה ליצור הדהוד של הצמחייה, העצים, הפרחים והמחזוריות בטבע, מהמקרו ועד המיקרו.
היא תופשת את העולם האורגני ואת התהליכים המתרחשים בו: נביטה, פריחה, צמיחה מצד אחד, או קמילה וריקבון מצד אחר, כמסמלים את תהליכי הנפש .
היא בוחרת לעבוד באמצעים ובחומרים שונים ולאו דווקא בסגנון אחד, ומשתמשת בכל אמצעי שהנושא והיצירה הספציפיים זקוקים לו.
היא מציירת בשמן ואקריליק על בד, חורטת וצורבת בעץ לבוד, משלבת נייר וחומרים שונים והופכת ביצירתה דו מימד לתלת מימד.
היא מעדיפה לעבוד על מצעים שהיו בשימוש קודם ובהתערבויות שמגיבות לסימנים הקודמים, ומשנה את המהות הקודמת שלהם.
2022 - "היה היה ומיתוסים אחרים", בית האמנים בראשון לציון (אוצרת: חגית אונמני רובינשטיין).
2021 - "קפיצת ראש", סלון משותף לאומנות (אוצרת: חגית אונמני רובינשטיין)
2019 - "היא, אהבה פרחים", בית האמנים תל אביב (אוצרת: רותי חינסקי)
2018 - "עץ החיים ועץ הדעת", גלריית טובה אוסמן, תל אביב
2017 - "נוכחות שבירה", בית האמנים בראשון לציון (אוצר: אריה ברקוביץ')
1998 - "נוף ילדותי", בית האמנים בתל אביב
2022 - "מה היה הכל אם לא פריסה איטית של הכנפיים?", גלריית ND, רמת גן (אוצרת: שרי גולן)
2022 - "קללה", בית האמנים בראשון לציון (אוצרת: חגית אונמני רובינשטיין)
2021 - פורטרט, סלון הקוביה, ירושלים (אוצרים: דן אורמינן, אלה כהן וונסובר)
2020 - "קפה בסלון", סלון לאומנות, תל אביב (אוצרת: ד"ר נירה טסלר)
2020 - קיר אמן, גלריית ND, רמת גן (אוצרת: רונית חדד)
2019 - "קירות אומן", מקום לאומנות, תל אביב (אוצרת: דליה דנון)
2019 - "אזורי ספר", גלריית שרה ארמן, תל אביב (אוצר: גיל גורן)
2019 - "אטלנטיס", בית האמנים במודיעין-מכבים-רעות (אוצר: גבי יאיר)
2018 - "בדרך לאיתקה", בית האמנים במודיעין-מכבים-רעות (אוצר: גבי יאיר)
2017 - "קרב הקרבה קירבה קורבן", גלריה אסול, תל אביב
מירי (מרים) כץ (נולדה במרץ 1951) היא עורכת דין ישראלית, האישה הראשונה שכיהנה כיושבת ראש הרשות לניירות ערך.
מירי כץ לבית יובל נולדה במרץ 1951 וגדלה בחיפה.
למדה בבית הספר היסודי מעלה הכרמל ולאחר מכן בתיכון עירוני ה' בחיפה.
את שירותה הצבאי עשתה כמזכירתו של זאב בונן מנכ"ל רפאל.
כץ נשואה לעורך הדין אופיר כץ.
לזוג בת ובן וארבעה נכדים והיא מתגוררת בתל אביב.
כץ היא אחותה של העיתונאית והעורכת רותי יובל.
כץ למדה משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים ועם סיום ההתמחות במשרד עו"ד יגאל ארנון החלה לעבוד במשרד האוצר.
שם טיפלה בנושאי שוק ההון, ביטוח וחסכון ובנושאי המחשוב כולל ייעוץ לוועדת הרכישות העליונה והובלה משפטית של חוזים של משרדי ממשלה וגופי ממשל שונים.
תפקידה האחרון היה סגנית היועץ המשפטי במשרד האוצר.
במהלך עבודתה במשרד האוצר כיהנה כץ כדירקטורית בחברת קרתא ובבזק בינלאומי.
בשנת 1985 פרשה כץ ממשרד האוצר ועברה לעבוד בחברת HP - היולט פקארד כיועצת משפטית וחברת הנהלה.
לאחר מספר שנים פתחה משרד עורכי דין פרטי כסניף למשרדו של בעלה בירושלים – משרד עו"ד אופיר כץ ושות'.
היא המשיכה להעניק לחברת HP שירותים משפטיים כעורכת דין חיצונית.
במהלך תקופה זו כיהנה כחברת מליאת רשות ניירות ערך.
מ-1997 עד 2002 כיהנה כיושבת ראש רשות ניירות ערך.
במסגרת תפקידה הביאה לחקיקה שאפשרה רישום בשתי בורסות, עבור חברות ישראליות בתנאים מיוחדים.
חקיקה זו אפשרה לחברות היי-טק בעיקר, שהיו עד אז רשומות למסחר בארצות הברית בלבד להירשם למסחר בבורסה בארץ.
מהלך זה אפשר נגישות לחברות ישראליות אטרקטיביות וכך זכתה הבורסה בתל אביב להרחבת פעילותה.כץ מינתה את ועדת אחיטוב ובעקבות עבודתה הקימה מערכת ממוחשבת מהמתוחכמות בעולם מאגנה - עבור תשקיפים וכלל דיווחי החברות הציבוריות ואפשרה גישה לרשת האינטרנט לכל המידע המשוחרר מהחברות לציבור כולו בזמן אמת.
לאחר שמינתה את ועדת ברנע הכניסה שינויים והקלות במבנה התשקיפים ונדרש עדכון שוטף של המידע.
בתום חמש שנות סיימה את כהונתה כיו"ר הרשות.
עם סיום כהונתה כיו"ר רשות ניירות ערך חזרה לעבוד כעורכת דין עצמאית ובמקביל כיהנה כדירקטורית חיצונית בטאור סמיקונדקטור, דירקטורית בחברה לפיתוח קיסריה, בקרן קיסריה ובקרן אדמונד ונדין רוטשילד.
כדירקטורית חיצונית בבנק ירושלים, כדירקטורית באיתמר מדיקל בע"מ, כדירקטורית בבנק לאומי לישראל, כדירקטורית בבנק דיסקונט לישראל.
מ-2017 חברת הוועד המנהל של המכללה האקדמית תל אביב-יפו.
מ-2015 חברת הוועד המנהל של טכנודע חדרה (ע.ר.).
מ-2008 חברת חבר הנאמנים של הטכניון - מכון טכנולוגי לישראל.
מ-2004 חברת חבר הנאמנים של האוניברסיטה העברית בירושלים - הוועדה להעסקת קרובים, נציגת ציבור בבית הדין למשמעת/בית הדין לערעורים של הסגל האקדמי של האוניברסיטה העברית.
2000 - 2003 חברת הוועדה המייעצת למפקח על הבנקים.
התפטרה בדצמבר 2003, עם מינויה כדירקטורית חיצונית בבנק ירושלים.
2000 - 2003 חברת ועדת הרישיונות של הפיקוח על הבנקים.
התפטרה בדצמבר 2003, עם מנויה כדירקטורית חיצונית בבנק ירושלים.
הוועדה לבדיקת דרכי מימון הרדיו והטלוויזיה - ועדה שמונתה על ידי שרת המשפטים.
הוועדה לבדיקת מעמדו של האפוטרופוס הכללי וכונס הנכסים הרשמי - ועדה שמונתה על ידי שר המשפטים.
הוועדה לבדיקת חוק להשקעות משותפות בנאמנות, התשכ"א – 1961 ועדה שמונתה על ידי שר האוצר.
ייעוץ לראש מינהל המים ברשויות המקומיות והממונה על תאגידי המים והביוב בעניין הפרטת תאגידי המים.
מירי רובין (נולדה ב-28 בינואר 1956) היא היסטוריונית ופרופסור להיסטוריה של ימי הביניים והעת החדשה המוקדמת באוניברסיטת קווין מרי בלונדון.
רובין נולדה בשנת 1956 והחלה את לימודיה האקדמיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר מכן עברה לאוניברסיטת קיימברידג', שם קיבלה את הדוקטורט שלה.
בקיימברידג' זכתה רובין במלגת מחקר ולאחר מכן במלגת מחקר לאחר הדוקטורט בגירטון קולג'.
תחומי המחקר של רובין כוללים את ההיסטוריה החברתית והדתית של אירופה בין השנים 1100 ל-1500. היא מתמקדת באינטראקציות שבין טקסים ציבוריים, כוח וחיי קהילה.
רובין זכתה להכרה רבה בזכות מחקריה ובזכות ספריה, שזכו לשבחים בעיתונים ובכתבי עת אקדמיים.
"הגרדיאן" כינה את ספרה "Hollow Crown" כ"ספר היסטוריה מפואר של ימי הביניים המאוחרים".
ה-TLS סקר את ספרה "Cities of Strangers" ותיאר אותו כ"ספר מחושב ופורץ דרך".
בשנת 2024 נשאה את הרצאות גיפורד על הנושא "הנשי והדמיון הדתי" באוניברסיטת אברדין.
מאז שנת 2020 משמשת רובין כנשיאת החברה ההיסטורית היהודית של אנגליה.
מירי סקלייר-לוי היא רדיולוגית ישראלית, מנהלת תחום רדיולוגיה במרכז מירב בבית החולים תל השומר, ופרופסור חבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
סקלייר למדה לימודי רפואה בין השנים 1984 ל-1991 בפקולטה למדעי הבריאות, בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1991 עד 1996 היא עברה התמחות ברדיולוגיה אבחנתית במכון הדימות של בית החולים הדסה.
בין 1996 ל-1999 שימשה רופאה בכירה בבית החולים הדסה עין-כרם.
בשנים 1999 עד 2001 היא עברה התמחות בהדמיה נשית, דימות השד, ממוגרפיה, ואולטרה-סאונד במרכזים רפואיים באוניברסיטת טורונטו.
בין השנים 2001 ל-2009 עבדה כרופאה בכירה במכון הרנטגן של יחידת השד של בית החולים הדסה עין כרם.
בשנת 2009 התמנתה למנהלת המכון לדימות שד במרכז מירב, שיבא-תל השומר.
במקביל לעבודתה הרפואית סקלייר הרצתה בבית הספר לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים: בשנים 2001 עד 2008 כמרצה, ועד 2009 כמרצה בכירה.
ב-2013 החלה להרצות באוניברסיטת תל אביב והחל מ-2019 היא פרופסור חבר קליני בפקולטה לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
סקלייר-לוי עוסקת במחקרים בתחום ההדמיה יחד עם חוקרים ממכון ויצמן ומאוניברסיטת תל אביב.
היא חוקרת מעורבות בינה מלאכותית בהדמיה של השד בבדיקות ממוגרפיה, ממוגרפיה עם חומר ניגוד ו-MRI.
מירי קובובי (נולדה ב-30 בנובמבר 1943) היא פרופסורית ללימודים יהודיים במחלקה ללימודים קלאסיים בבהאנטר קולג' בניו יורק
קובובי נולדה וגדלה בתל אביב להוריה לנה ומשה מנור, יליד וילנה.
הוריה עלו לישראל ב־1935. אביה הצטרף לאצ"ל, נכלא על ידי הבריטים, ונשלח לשנים רבות לכלא באריתריאה וקניה.
היה ראש ענף השכלה (אכ"א) בצה"ל עם קום המדינה ובהמשך עורך ומוציא לאור, בין השאר הוציא לאור את ספריית "גשר".
בתיכון למדה בבית הספר עירוני א' בתל אביב ואז עברה ללמוד בגימנסיה העברית רחביה בירושלים, בה למדה אצל דן פגיס, שולמית שחר, וגרשון שקד.
קובובי לא התגייסה לצבא עקב מחלה, ובגיל 17 החלה ללמוד באוניברסיטה.
בשנים 1961–1965 למדה לתואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים, בה התמחתה בפילוסופיה, פילוסופיה יהודית וספרות עברית, עם דגש על ספרות מוסר ימי־ביניימית ותולדות האמנות.
בשנת 1965 קיבלה תעודה בהוראת מבוגרים מטעם משרד החינוך.
בשנת 1972 החלה בלימודי תולדות האמנות באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, ולאחר מכן, בשנים 1972–1976, המשיכה בלימודי תואר שני בתולדות האמנות באוניברסיטת ייל.
בין 1976 ל-1991 הייתה מרצה באוניברסיטת ייל.
בשנים 1976–1981 שימשה מרצה לשפה ולספרות עברית במחלקה לשפות ולציוויליזציות של המזרח הקרוב.
בשנים 1981–ב-1991 כיהנה כמרצה בכירה באותה מחלקה וכמנהלת תוכנית השפה והתרבות העברית.
כל השנים האלה הייתה FELL בברנפורד קולג'.
בשנים 1986–1987 הייתה מרצה אורחת לספרות עברית באוניברסיטת וסליאן.
ב-1990 נבחרה לאקדמיה למדעי הרוח והמדעים של ארה"ב, סניף קונטיקט.
ב-1991 עברה לאוניברסיטת הרווארד שם הייתה עד 2009 פרופסור במחלקה לשפות ולספרויות של המזרח התיכון, וניהלה את תוכנית לימודי השפה והתרבות העברית.
במסגרת תפקידה הייתה חברה בוועד המנהל של המרכז ללימודים יהודיים ובהנהלת המרכז ללימודי המזרח התיכון.
בנוסף, בשנים 2000–2008 הייתה חברה בוועדת השפות של המרכז ללימודי המזרח התיכון, ובשנים 2004–2008 הייתה חברה בוועדה הקבועה ללימודי המזרח התיכון.
בשנת 1995 מונתה קובובי לפרופסור של כבוד באוניברסיטה החופשית של ברלין, שם לימדה, ספרות ישראלית.
בשנים 1980–1995 הייתה מרצה אורחת באוניברסיטת סורבון בפריז, באוניברסיטת פרנקפורט, באוניברסיטת נאפולי, ביוניברסיטי קולג' לונדון, באוניברסיטת קיימברידג', באוניברסיטת ייל, ובאוניברסיטאות נוספות.
בשנים 2010–2011 לימדה ספרות עברית ולימודי תרבות באוניברסיטת ניו סקול.