tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1975 הקים יחד עם אשתו את "המכון ללימודי עתיד האנושות".
ב-1976 ייסד את ארגון "מעוף הכוכבים" (Starflight network) לקידום רעיונות פילוסופיים של טימותי לירי ובו דנו בדרכים ליישום הרעיונות העתידניים של הגירה לחלל, הגברת האינטליגנציה האנושית והארכת חיי האדם.
בקבוצה נבנתה טבלה שנקראה "הטבלה המחזורית של האנרגיה" ובה הוצג המודל של שמונת מעגלי התודעה על ידי טימותי לירי.
וילסון זכה ב-1986 בפרס פרומתאוס למדע בדיוני על יצירתו טרילוגיית אילומינטוס.
רוברט בארטון אנגלונד הוא שחקן קולנוע ובמאי אמריקאי.
ידוע בעיקר מתפקידו כהרוצח הסדרתי פרדי קרוגר, מסדרת סרטי האימה "סיוט ברחוב אלם".
אנגלונד נולד בגלנדייל, קליפורניה, לג'ניס ולסי.
הוא התחיל ללמוד משחק בגיל 12. אנגלונד נישא 3 פעמים, ואין לו ילדים.
כיום, הוא חי עם אשתו בלגונה ביץ' שבקליפורניה.
מאז הופעתו בסרטו הראשון " Buster and Billie" שיצא בשנת 1974, הופיע אנגלונד בלמעלה מ 100 הופעות בסרטים וטלוויזיה.
ב-1984 הופיע לראשונה בתור רוצח הילדים ובני הנוער הסדרתי - פרדי קרוגר.
מאז הוא הופיע בכל סרט המשך שיצא בסדרה, למעט בסרט האתחול.
בין היתר הופיע כשחקן אורח בסדרות טלוויזיה, כגון גולשים בזמן ובבילון 5. ב-1998 הופיע בסרט האימה אגדה עירונית בתור פרופסור וקסלר.
בשנת 2007 הופיע בסרט גרזן, לצד טוני טוד ולצד קני הודר.
ב-2008 הופיע בסרט האימה - קומדיה חשפניות זומביות לצד השחקנית הפורנוגרפיה - ג'נה ג'יימסון.
ביוני 2024, פורסם כי רוברט אנגלונד יקבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
2008 - Killer Pad (בימוי בלבד)
1991 - פרדי מת: הסיוט האחרון
1989 - סיוט ברחוב אלם 5: ילד החלומות
1988 - סיוט ברחוב אלם 4: אדון החלומות
1985 - סיוט ברחוב אלם 2: נקמתו של פרדי
רוברט אסרף (שמו הפרטי נכתב לעיתים בעברית כ"רובר" - כפי שהוא מבוטא בצרפתית); בערבית: روبرت الصراف; 5 בנובמבר 1936, רבאט – 5 במרץ 2018) היה איש עסקים, סופר והיסטוריון יהודי-מרוקאי.
אסרף מילא תפקידים בכירים באדמיניסטרציה ובכלכלה של הממלכה המרוקנית וסייע לעיצוב פניה לאחר קבלת העצמאות.
כיהן כנשיא "המרכז לחקר יהדות מרוקו" בפריז ונשיא האיחוד העולמי של יהודי מרוקו.
אסרף כיהן כיועץ למלך חסן השני לענייני ישראל ובתפקידים בכירים נוספים בממלכה .
כהוקרה על שירותו ארוך השנים זכה לעיטור הגבוה של הממלכה המרוקנית.
אסרף נולד ב-1936 ברבאט ובגיל 17 עלה לבדו לישראל לאחר קום המדינה.
לאחר מספר חודשים, בלחצה של אמו, רחל אסרף (לבית אזוגי), שנסעה בעקבותיו עד לקיבוץ עין גב, נאלץ לחזור למרוקו כדי להשלים את לימודיו התיכוניים.
ערב קבלת העצמאות של מרוקו, נסע ללמוד בפריז, באוניברסיטת סורבון, מדע המדינה ומשפטים.
במהלך לימודיו שם התיידד עם הבכירים לעתיד של השלטון במרוקו, בהם חסן זמורי, לימים סגן שר הפנים.
אחרי סיום לימודיו ב-1959 חזר למרוקו ועשה את ההתמחות שלו (סטאז') במשרד הפנים, תחת זמורי ולאחר מכן, קיבל מזמורי משימה של הכנת הבחירות הראשונות שנערכו במרוקו לרשויות המקומיות, שהתקיימו במאי 1960.
כאשר עבר זמורי מאוחר יותר למשרד החקלאות, הצטרף אליו אסרף.
במהלך העבודה שם הכיר אסרף את נסיך הכתר, מולאי חסן (לימים המלך חסן השני) ואת עוזרו האישי של מולאי חסן, אחמד רדא גדירה, האיש מס' 2 בחשיבותו (אחרי יורש העצר), בממשלתו של מוחמד ה-5. גדירה הפך את אסרף ליד ימינו.
מאז, בכל התפקידים שגדירה מילא, הן כשר הפנים, שר החקלאות, מנהל כללי של הקבינט ועוד, היה שם אסרף, לצידם של חסן השני ושל גדירה, עד 1966.
ב-1966, פיזר חסן השני את הפרלמנט וגדירה עזב את הממשלה ואילו רוברט אסרף הפך ליועץ המשפטי של יו"ר הפרלמנט.
עם זאת, לאחר תקופה מסוימת, לאחר פרישת גדירה מן הממשלה, עזב אסרף את השירות הציבורי ועבר לעולם העסקי.
בכל שנותיו במרוקו, היה רוברט אסרף קרוב מאוד למקבלי ההחלטות בחצר המלוכה ובממשלת מרוקו והיה חשוף להתארגנות של יהודי מרוקו ובגיבוש השאיפות הציוניות שלהם.
יחד עם זאת נמנע מלקחת חלק ישיר או גלוי במגעים שהתנהלו עם גופים יהודיים שפעלו ליציאת היהודים ממרוקו.
תקופה מיוחדת זו, לצד התפתחות השאיפות הציוניות למען היציאה ממרוקו, מתוארת על ידי אסרף בספרו "יהודי מרוקו בארץ ובעולם - הגירה, תפוצה וזהות".
כאשר נשבו במרוקו רוחות מאיימות בתקופה שלפני מלחמת ששת הימים, עקר לפריז ולאחר כן התגורר עם משפחתו תקופה מסוימת בישראל ופתח מפעל בשדרות, במטרה לסייע לפיתוח הכלכלה דווקא בפריפריה, שאוישה ביוצאי מרוקו, ולספק להם מקומות עבודה.
מספר שנים אחר כך חזר לפריז והחל לעבוד באחת החברות של דוד עמר, ראש הקהילה היהודית במרוקו ואחד היהודים העשירים והמשפיעים ביותר.
משם נקרא לשוב למרוקו, לעבודה עם בכירי השלטון ומונה ליועץ בכיר למלך מרוקו, חסן השני.
אסרף המשיך לעבוד בתחום הכלכלי בקונצרן המלכותי ONA לצידו של דוד עמר, שהיה אז מנכ"ל הקונצרן.
יחד איתו פעל לביסוס מקומה של יהדות מרוקו ולצירופה לקונגרס היהודי העולמי.
מאוחר יותר אסרף התמנה לתפקיד מנכ"ל הקונצרן.
תחת ניהולו הפך הקונצרן לבינלאומי.
במסגרת זו היה אסרף משתתף קבוע בכינוס הכלכלי בדאבוס ובכינוסים כלכליים רבים אחרים.
המלך חסן השני ראה בבניית קשרים עם ישראל אבן דרך חשובה לפתרון הסכסוך הישראלי-פלסטיני והטיל על רוברט אסרף את התפקיד ליצירת הקשר עם מנהיגי ישראל.
אסרף עמד מאחורי ארגון הביקור של רבין במרוקו, שהוביל לחתימת הסכם השלום עם מצרים ואחר כך, בסיועו של ידידו השר רפי אדרי, עמד מאחורי הגעתו של שמעון פרס לוועידת איפראן ב-1986 וביקורי משלחות כלכליות ואישים פוליטיים רבים מישראל.
מפעל חשוב נוסף שלו היה הקמת "האיחוד העולמי של יהודי מרוקו", שהוקם בברכתו של המלך חסן השני.
"האיחוד העולמי" מהווה גוף מרכז של הפעילים היהודים המרכזיים במרוקו ובתפוצות יהודי מרוקו בעולם.
"האיחוד העולמי" ערך מספר כינוסים חשובים במרוקו, ישראל וקנדה, שהובילו להתפתחות קשרים גלויים בין ישראל למרוקו.
בחסות גוף זה הגיעה משלחת של בכירי המשק הישראלי ועיתונאים ישראלים לביקור ראשון מסוגו במרוקו, ב-1984. ביתו של רוברט אסרף במרקש היה מוקד עליה לרגל של ישראלים רבים שהגיעו לביקור במרוקו.
בבית זה, לבקשת המלך חסן השני, לן שמעון פרס, בביקורו במרוקו - בקשה שרוברט אסרף ראה בה כבוד גדול ונענה לה בחפץ לב.
תרומה נוספת שלו, היא מעורבותו בשנת 1992 בהעלאת עצמות הנספים באניית המעפילים "אגוז" בסיועו של השר רפאל אדרי.
רוברט אסרף היה אדם בעל מודעות היסטורית עמוקה ומחויב לקשר הדורות העמוק בין יהדות מרוקו למרוקו.
הוא היה ציוני נלהב אך גם פטריוט מרוקאי.
מורכבות זו הובילה אותו ב-1974 לייסד יחד עם אנדרה אזולאי (לימים יועצו היהודי הקרוב של המלך חסן השני ולאחריו המלך מוחמד השישי) את הארגון "זהות ודיאלוג", שביקש לקדם את השלום בין ישראל לעולם הערבי.
כמו כן שאף לקדם את ההכרה בתרומתה של יהדות מרוקו למרוקו - אך גם לתקומתה ולבניינה של מדינת ישראל - שלא זכתה לדעתו להכרה הראויה.
אחרי פרישתו לגמלאות, בשני העשורים האחרונים של חייו, המשיך רוברט אסרף לפתח את עסקיו הפרטיים, והתמקד בעיסוקים שהיו קרובים לליבו: תקשורת, ההיסטוריה של יהדות מרוקו ופילנתרופיה.
את עיקר פעילותו ריכז בחקר וקידום מורשת יהדות מרוקו ובין השאר הקים ב-1995 את "המרכז לחקר יהדות מרוקו", מרכז אקדמי בעל שלוש שלוחות מרכזיות: ברבאט בירת מרוקו, בפריז ובירושלים.
המרכז מימן מחקרים רבים שנעשו באקדמיה המרוקנית והעניק מלגות לימוד ומחקר לתלמידי מחקר מוסלמים באוניברסיטאות במרוקו וזוכה להוקרה רבה על כך.
במסגרת פעילותו למען השלום בין ישראל לעולם הערבי והמוסלמי רכש את רישיון ההפעלה של תחנת רדיו יהודית בפריז, בשם "רדיו שלום".
הוא היה בין מקימי שבועון החדשות החשוב "מאריאן" ושימש בתפקיד סגן יו"ר מועצת המנהלים של השבועון.
בתוכנית הפרשנות היומית שלו ב"רדיו שלום", שידר פרשנות על הפוליטיקה הישראלית, על בסיס קטעי העיתונות שקיבל מדי יום והרצה את דעותיו בנושא השלום, שאותן הרבה להביע גם במאמרים רבים בעיתונות המרוקאית.
במקביל לתרומות רבות לגופים שונים, ביצע תרומות לנזקקים, ותרומות לחוקרים ישראלים ותלמידי מחקר מרוקאים מוסלמים, שנועדו לקדם את המחקר על יהדות מרוקו.
במקביל, כתב בעצמו ספרי מחקר על יהדות מרוקו, חלקם בשיתוף עם ההיסטוריון פרופ' מישל אביטבול, חוקר גדול של יהדות מרוקו, וסייע רבות לקידום המחקרים הבלשניים של פרופ' משה בר-אשר, שעמד בראש האקדמיה ללשון העברית.
ספרים נוספים כתב בתחום הפוליטיקה הישראלית שבה גילה עניין רב וידע מעמיק.
אסרף תרם באופן פרטי עבור מלגות לסטודנטים בארץ, במרוקו ובצרפת, וכמו כן תרם לבית התפוצות באוניברסיטת ת"א ולאוניברסיטה העברית וזכה לקבל, ב-4 בדצמבר 2006, את התואר עמית כבוד מן האקדמיה ללשון העברית.
ב-2009 יסד עם האקדמיה ללשון העברית, בראשות פרופ' משה בר-אשר, קרן הנושאת את שמו ואת שם רעייתו מישל.
הקרן העניקה מדי שנה פרס כספי.
ברשימת מקבלי הפרס נמצאים הסופר אהרון אפלפלד, ד"ר עפרה תירוש־בקר, ד"ר יהודית הנשקה, פרופ' אהרן ממן, פרופ' אלישע קימרון ועוד.
השנים האחרונות של חייו היו תחת השפעת הטרגדיה הקשה שפקדה אותו ביוני 2011 - וממנה לא התאושש - מותה של בתו, יעל אלמלא-אסרף, בגיל 48 ממחלה קשה.
בשנת 2015, כאשר הוא במצב בריאותי קשה, עלה רוברט אסרף ארצה והתגורר ברמת השרון, קרוב לבתו תניה מנשה.
הוא הלך לעולמו בגיל 82, בראשית חודש מארס 2018. מלבד בתו, הותיר אחריו את אשתו מישל ונכדיו: היזם עומר מנשה (נכדו הבכור), דניאל מנשה, אוריאן מנשה ואמילי מנשה.
הוא נטמן באותו בית עלמין שבו נטמנו הוריו, סימון (שמעון) ורחל באשדוד.
בנוסף, דברים אלה ממחישים את תרומתו והמורשת שהנחיל להמשך קידום המחקר של יהדות מרוקו וקידום מקומה בחברה הישראלית.
באוקטובר 2019 נולד נינו של רוברט אסרף - אדם רוברט איזק מנשה, הנושא את שמו.
"יהודי מרוקו בארץ ובעולם - הגירה, תפוצה וזהות', תיאר רוברט את התפתחות השאיפות הציוניות של יהודי מרוקו והפעילות למען היציאה ממרוקו.
המהדורה בעברית של הספר יצאה לאור בהוצאת במת השרון, תשס"ח-2000, על ידי דויד מנשה, חתנו של רוברט.
חלק מן הספרים והמאמרים בנושא יהודי מרוקו כתב רוברט אסרף בשיתוף עם ההיסטוריון פרופסור מישל אביטבול, חוקר גדול של יהדות צפון-אפריקה, בהם:
רוברט, שגילה עניין רב בחיים הפוליטיים של ישראל ושידר מאות תוכניות פרשנות ב'רדיו שלום', כתב שלושה ספרים שעסקו בפוליטיקה ובאישים הפוליטיים בישראל: Une crise et des hommes.
רוברט מייקל ארצ'יבלד הבן היה כדורסלן סקוטי, ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד והסנטר גובהו היה 2.11 מטרים.
עבר באורלנדו מג'יק ובטורונטו ראפטורס, אך סיים את העונה בולנסיה מהליגה הספרדית.
ממוצעיו בליגת ה-NBA עומדים על 1.2 נקודות ו-1.6 ריבאונדים למשחק.
בעונת 2004/05 שיחק ארצ'יבלד סקאבוליני פזארו מהליגה האיטלקית.
לאחר מכן עבר לחובנטוד בדאלונה, בה שיחק במשך שנתיים ועבר לאזובמאש מאריופול האוקראינית.
בעונת 2008/09 חזר לספרד וחתם באוניקאחה מאלגה.
ביולי 2011 חתם בסרגוסה באסקט מליגת העל הספרדית.
ארצ'יבלד שיחק בנבחרת סקוטלנד ובנבחרת הנוער של בריטניה.
שיחק בנבחרת בריטניה וייצג אותה באולימפיאדת 2012 בלונדון.
ב-23 בינואר 2020 נמצא מת בביתו שבברינגטון, אילינוי.
רוברט אנקה היה שוער כדורגל גרמני, ששיחק בהצלחה בעיקר בהנובר 96 ובנבחרת גרמניה.
אנקה סבל ממחלת נפש, ושם קץ לחייו כאשר קפץ אל מסילת ברזל בעת שעברה רכבת כאשר היה כדורגלן פעיל.
אנקה החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של מועדון קרל צייס ינה בעיר הולדתו, ובעונת 1995/1996 צורף לראשונה לסגל הקבוצה הבוגרת.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-11 בנובמבר 1995 במשחק הבונדסליגה 2 מול הנובר 96. אנקה שיחק לאחר שהשוער הראשון מריו נוימן ספג 14 שערים בתוך שלושה משחקים, מה שגרם למאמן אברהארד פוגל להעדיף על פניו את השוער הצעיר.
אנקה השתתף בשלושה משחקים בנובמבר, אך לאחר מכן איבד את מקומו בהרכב לנוימן ולא שיחק יותר באותה עונה.
בקיץ 1996 הועבר אנקה לבורוסיה מנשנגלדבך מהבונדסליגה.
בשתי עונותיו הראשונות בקבוצה הוא השתייך לסגל עד גיל 23, וצבר ניסיון משחק בליגות הנמוכות של גרמניה.
ההזדמנות הראשונה שלו אירעה בעונת 1998/1999, כאשר השוער הבכיר אובה קאמפס סבל מפציעה והמאמן החדש פרידל ראוש החליט לתת לאנקה את הופעת הבכורה שלו.
משחקו הראשון בבונדסליגה היה ב-15 באוגוסט 1998 בניצחון 3 - 0 על שאלקה 04, שבזכותו העפילה קבוצתו למקום הראשון.
אולם, למרות יכולתו הטובה של אנקה מצבה של קבוצתו הלך והחמיר במשך העונה, ובסופה היא אף ירדה ליגה.
למרות ירידת הליגה של מנשנגלדבך הוחתם אנקה בבנפיקה ליסבון מפורטוגל, וזאת לאחר שהשלים את עונתו הראשונה המלאה כמקצוען.
מאמן בנפיקה באותה תקופה היה הגרמני יופ היינקס, שמינה את אנקה לקפטן.
תקופתו של אנקה בפורטוגל הייתה רצופה באירועים שליליים, לאחר שהמועדון החליף שלושה מאמנים בתוך שלוש עונות, סיים פעם אחת במקום השישי (הנמוך ביותר בהיסטוריה עד אז), לא זכה בתארים כלשהם, ואף סבל מקשיים כלכליים שגרמו לעיתים לעיכוב במשכורות השחקנים.
למרות כל זאת זכה אנקה להתעניינות של המועדונים הבכירים ביבשת כגון ארסנל, אתלטיקו מדריד ומנצ'סטר יונייטד.
לאחר שהמשא ומתן על הארכת חוזהו לא הצליח, החליט אנקה לקבל את הצעתה של ברצלונה, וביוני 2002 עבר לשם בהעברה חופשית וחתם לשלוש שנים.
אנקה חווה תקופה לא טובה בקאמפ נואו כיוון שהיה מחליפו של רוברטו בונאנו, ומאוחר יותר טען כי עמדת השוער בברצלונה היא הקשה ביותר באירופה.
הופעת הבכורה שלו סימנה את תחילת התקופה הלא טובה כיוון שברצלונה הודחה בה מגביע המלך על ידי נובלדה מהליגה השלישית, והוא עצמו ספג ביקורת מעמיתו לקבוצה פרנק דה בור על חלקו בהפסד.
משחקו הראשון בלה ליגה היה לאחר שעלה כמחליף בדקה ה-70 בתיקו 2 - 2 מול אוסאסונה ב-2 במרץ 2003. באותה עונה הוא זכה להשתתף גם בשני משחקי שלב הבתים של ליגת האלופות, מול קלאב ברוז' וגלאטסראיי.
בעונה שלאחר מכן התמנה פרנק רייקארד למאמן הקבוצה, והוחלט להשאיל את אנקה למועדון הטורקי פנרבחצ'ה, שמאמנו אז היה הגרמני כריסטוף דאום, כחלק מעסקה שבה השוער רושטו רצ'בר עבר למועדון הספרדי.
אולם, הוא לא הצליח כלל בטורקיה והופעתו היחידה הייתה בהפסד 0 - 3 לאיסטנבולספור ב-10 באוגוסט 2003. אנקה ספג קריאות בוז מהאוהדים שהאשימו אותו בהפסד, והחליט לחזור מיד לספרד.
אנקה היה בסגל ברצלונה למשך ארבעה חודשים, אך לא שותף באף משחק ובינואר 2004 הושאל לטנריפה מהליגה השנייה למשך שאר העונה.
בטנריפה הוא זכה ליותר הופעות, ומנקודה זו ואילך חל שיפור בקריירה שלו.
לאחר שסיים את תקופת ההשאלה בטנריפה הוא חזר לבונדסליגה, וביולי 2004 הצטרף להנובר 96 בהעברה חופשית למשך שנתיים.
בהנובר הוא זכה לתקופה הטובה ביותר בקריירה שלו, הפך לשוער הראשון של הקבוצה ונבחר לשוער הטוב ביותר בליגה במשאל שערך המגזין קיקר בקרב שחקני הליגה.
יכולתו הטובה זיכתה אותו בתשומת לבם של המועדונים הבכירים בליגה, אך בדצמבר 2006 הוא שם סוף לשמועות וחתם על הארכת חוזה עד סוף עונת 2009/2010. בעונת 2007/2008 נבחר אנקה על ידי חבריו לקבוצה לתפקיד הקפטן.
אולם, בסתיו 2008 הוא סבל מפציעה, וחזר לשחק רק ב-31 בינואר 2009 לאחר פגרת החורף.
על אף יכולתו הטובה של אנקה הנובר מעולם לא סיימה מעל המקום השמיני בתקופה שבה שיחק שם.
אנקה ייצג את מדינתו לראשונה בעונת 1998/1999, בה צורף לסגל של נבחרת גרמניה עד גיל 21 ושיחק ב-15 משחקים בסך הכל באותה עונה.
בזכות יכולתו הטובה הוא זומן על ידי המאמן אריך ריבק לסגל של נבחרת גרמניה לקראת גביע הקונפדרציות ב-1999, אך לא שיחק בו בפועל.
בתקופה שבה לא שיחק בבונדסליגה הוא לא זומן כלל לסגל הנבחרת.
הוא היה מועמד לזימון לנבחרת לקראת מונדיאל 2006, אך לבסוף החליט המאמן יורגן קלינסמן להעדיף שוערים אחרים.
הוא חזר לסגל הנבחרת זמן קצר אחרי המונדיאל, תחת המאמן החדש יואכים לב.
הוא זומן לקראת משחק הידידות מול נבחרת גאורגיה, ולמשחק נגד נבחרת קפריסין לאחר שהשוער הראשון ינס להמן חלה.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בהפסד 0 - 1 לנבחרת דנמרק, במשחק שנערך בדואיסבורג ב-28 במרץ 2007. ב-8 באוקטובר 2008 הוא סבל משבר עצם הסירה בזמן שהתאמן בנבחרת לקראת המשחק מול נבחרת רוסיה.
הוא עבר ניתוח ב-10 באוקטובר, ונאלץ לנוח בחודשיים שלאחר מכן.
לאחר חזרתו בינואר 2009 הוא זומן מחדש לנבחרת, והחל לשמש כשוערה הראשון.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת שהפסידה לנבחרת ספרד בגמר יורו 2008, והיה מועמד לזימון גם למונדיאל 2010.
אנקה היה נשוי לתרזה, ולזוג הייתה בת אחת שמתה בגיל שנתיים ב-17 בספטמבר 2006, בעקבות מום מולד בלב.
הם אימצו בת נוספת ב-2009, והתגוררו ביחד בחווה.
ביחד עם אשתו היה פעיל למען זכויות בעלי חיים, והחזיק מספר חיות מחמד בביתו.
הוא התיר לארגון "אנשים למען יחס מוסרי לבעלי חיים" להשתמש בתמונתו בקמפיין מחאה נגד תעשיית הפרווה.
ב-10 בנובמבר 2009 מת אנקה בתאונת רכבת בעיירה נוישטט אם ריבנברגה.
מרטין קינד, נשיא הקבוצה, בישר לתקשורת כי המשטרה המקומית יצרה עמו קשר ובישרה לו כי אנקה נמצא מת במכוניתו לאחר שהתאבד.
מותו של אנקה גרם לתדהמה בכדורגל הגרמני ובכירי הענף הביעו את צערם על מותו.
אוהדים ושחקנים ערכו עצרת מאולתרת לפני משרדי הבונדסליגה, והניחו שם פרחים ונרות לזכרו.
רוברט אנדרסון היה קצין בצבא ארצות הברית.
הוא נודע בכך שפיקד על פורט סאמטר במהלך קרב פורט סאמטר, אשר פתח את מלחמת האזרחים האמריקנית.
אנדרסון נולד בעיירה ליד לואיוויל במדינת קנטקי שבארצות הברית.
הוא התחנך בווסט פוינט, שם סיים את לימודיו בשנת 1825, ואז הוצב בדרגת ייצוג של לוטננט משנה ברגימנט הארטילריה ה-2 של צבא ארצות הברית.
במהלך המלחמה בשבטי האינדיאנים בשנת 1832 שירת כקולונל במסגרת גדודי המתנדבים של אילינוי (אחד מפקודיו שם היה קפטן אברהם לינקולן, לימים נשיא ארצות הברית).
בשנת 1833 חזר לצבא הקבע בדרגת קבע של לוטננט.
בתקופת מלחמת סמינול השנייה בשנים 1835–1842 שירת כקצין מטה במטהו של הגנרל וינפילד סקוט.
במלחמת ארצות הברית–מקסיקו נפצע קשה במהלך קרב מולינו דל ריי וקודם עקב כך לדרגת מייג'ור.
ב-5 באוקטובר 1857 הוצב ברגימנט הארטילריה ה-1. בשנת 1839 פרסם ספר בשם "הוראות הפעלת ארטילריית השדה, סוסים ורגלים".
כשמדינות הדרום החלו בפרישתן מארצות הברית, נותר אנדרסון, תומך עבדות ובעל עבדים בעברו, נאמן לאיחוד.
הוא הוצב כמפקד חיל המצב אשר החזיק במצודות מפרץ צ'ארלסטון בקרוליינה הדרומית ובפרט בפורט סאמטר.
הוא היה מפקד המבצר בעת הפגזתו על ידי כוחות הקונפדרציה, בפיקודו של בריגדיר גנרל פ.ג.ט.
בורגארד (שהיה חניכו של אנדרסון בווסט פוינט) בתחילת המלחמה.
ההפגזה, אשר החלה ב-12 באפריל 1861, הסתיימה לאחר 34 שעות עם כניעתו של אנדרסון ופינוי חיל המצב מהמצודה.
עמידתו של אנדרסון במצור ובהפגזה הפכוהו לגיבור בצפון.
הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל והשתתף במצעדים ובעצרות בהניפו את הדגל אשר הביא עמו מהמצודה.
ב-28 במאי הוצב אנדרסון בתפקיד פוליטי רגיש - מפקד ארמיית הקמברלנד, עד אשר חלה והוחלף בבריגדיר גנרל ויליאם שרמן ב-6 באוקטובר באותה השנה.
לאחר שהבריא הוצב כמפקד פורט אדמס אשר ברוד איילנד.
הוא פרש משירות צבאי סדיר ב-27 באוקטובר 1863. ב-3 בפברואר 1865 קודם אנדרסון לדרגת כבוד של מייג'ור גנרל.
מספר ימים לאחר כניעת מפקד צבא הדרום, הגנרל רוברט לי, הגיע אנדרסון לצ'ארלסטון.
הוא הביא עמו את הדגל אשר הוריד מתורן פורט סאמטר 4 שנים קודם לכן והשתתף בטקס הנפת הדגל על חורבות המצודה לאחר איושן על ידי כוחות צבא האיחוד.
אנדרסון נפטר ב-26 באוקטובר 1871, בגיל 66, בעת ששהה בניס שבצרפת.
גופתו נקברה בבית הקברות וסט פוינט.
רוברט ארסקין היה מהנדס וממציא סקוטי שהיגר לארצות הברית והיה לקולונל במלחמת העצמאות של ארצות הברית, לקרטוגרף (צייר מפות) הראשי של ג'ורג' וושינגטון ולגאוגרף הצבא.
ארסקין למד באוניברסיטת אדינבורו ונודע כמהנדס וממציא כבר בסקוטלנד.
הוא המציא מספר מכשירי מדידה כגון פלנימטר, מנועים הידראוליים ומשאבות.
ב-1771 נבחר לעמית החברה המלכותית.
באותה שנה הוזמן על ידי בעל מפעל מתכת ברינגווד, ניו ג'רזי, להציל את המפעל (כיום נמצא אתר המפעל בשטח אחוזה בשם Ringwood Manor).
ארסקין נסע לארצות הברית ופעל להצלת המפעל.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית הביע ארסקין סימפתיה למתיישבים ודאג לפועליו.
הוא ארגן אותם במיליציה ובאוגוסט 1775 התמנה למפקדה.
עם פרוץ הלחימה עיצב שרשרת מכשולים (Chevaux-de-Frise) שחסמה את הנהר על מנת למנוע מהצי הבריטי להפליג במעלה נהר האדסון לניו אינגלנד (ידועה בשם Hudson River Chain).
הוא זכה לתשומת לבו של מפקד הכוחות האמריקניים, הגנרל וושינגטון שמינה אותו לגאוגרף ולסייר הראשי של הצבא ב-1777. ארסקין צייר 275 מפות מפורטות של צפון-מזרח ארצות הברית, שהיו בעלות ערך רב לצבא המתיישבים וגם כיום הן בעלות ערך היסטורי רב.
ארסקין נפטר מדלקת ריאות ברינגווד, ניו ג'רזי.
רוברט אקסלרוד הוא מדען מדינה אמריקני.
הוא פרופסור למדע המדינה ולמדיניות ציבורית באוניברסיטת מישיגן שם הוא מלמד מאז 1974.
אקסלרוד סיים תואר ראשון במתמטיקה באוניברסיטת שיקגו ב-1964. ב-1966 סיים את התואר השני, ואת והדוקטורט במדע המדינה קיבל ב-1969, שניהם מאוניברסיטת ייל.
מ-1968 ועד 1974 לימד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
אקסלרוד נודע בעיקר בזכות עבודתו האינטרדיסציפלינרית בתחום האבולוציה של שיתוף הפעולה אשר צוטטה, נכון לינואר 2011, בלמעלה מ-500 ספרים ו-4000 מאמרים.
תחומי העיסוק הנוכחיים שלו כוללים מחקר המערכות המורכבות (במיוחד מודלים מבוססי-סוכנים - agent-based modeling), והביטחון הבינלאומי.
אחד הניסויים המפורסמים בתחום זה נערך על ידי אקסלרוד.
בניסוי התבקשו מומחים ממגוון דיסציפלינות (כלכלה, פסיכולוגיה, מדע המדינה, ביולוגיה, מדעי המחשב ועוד) לשלוח תוכניות מחשב שישחקו זו נגד זו בדילמת אסיר איטרטיבית במשך 200 משחקים לכל זוג תוכניות.
אקסלרוד נבחר לחבר האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, היה חמש שנים עמית מקארתור ואף קיבל פרס מטעם האגודה האמריקאית לקידום המדעים (AAAS) על תרומה יוצאת דופן למדע.
ב-1985 נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1990 זכה אקסלרוד בפרס על מחקר התנהגותי הרלוונטי למניעת מלחמה גרעינית, מטעם האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
בשנים האחרונות אקסלרוד מרצה ומייעץ לאו"ם, לבנק העולמי, למחלקת ההגנה של ארצות הברית ולמגוון ארגונים שונים המשרתים אנשי מקצוע מתחום הבריאות, אנשי עסקים ואנשי חינוך, בתחום קידום שיתופי פעולה.
בשנים 2006–2007 היה אקסלרוד נשיא האגודה האמריקאית למדע המדינה.
הוא מיקד את פעילותו בנושאים בין-תחומיים.
ב-2006 הוענק לאקסלרוד תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-2013 הוענק לאקסלרוד פרס יוהאן סקייט למדע המדינה.
ב-2014 העניק נשיא ארצות הברית ברק אובמה לאקסלרוד את המדליה הלאומית למדעים.
ב-28 במאי 2015 הוענק לאקסלרוד תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת הרווארד.
בספטמבר 2022 עמד אקסלרוד, לצד פרנסיס פוקויאמה בראש קבוצה של כ-200 מדעני מדינה אשר שיגרו ל ולניו יורק טיימס מכתב המפציר במחוקקים לקדם שינויים דרמטיים בשיטת המשטר.
החוקרים הצביעו על נקודת התורפה המרכזית בשיטת ההצבעה ברוב מדינות ארצות הברית, שבהן המנצח זוכה בכל הקופה.
"ברור לכל שהשיטה שבורה", כתבו החוקרים.
רוברט ארנשו הוא כדורגלן עבר ולשי ששיחק בעמדת החלוץ, ורשם קרוב לשישים הופעות במדי נבחרת ויילס.
ארנשו נולד במולופריה, זמביה ב-1981, בן לדייוויד, כורה פחם, וריטה.
כשהיה בן חמש עברה המשפחה למלאווי, ועוד לפני שהיה בן 9, משפחתו היגרה לוויילס לאחר מות האב דייוויד.
אמו ריטה, מתאגרפת זמבית, חשבה שהדרך הטובה ביותר לעזור לבנה להשתלב בסביבה החדשה הייתה דרך רישומו לקבוצות הראגבי והאתלטיקה של בית ספרו.
כשהיה בן 12 הגיע המפנה, אז עזב את הראגבי לטובת הכדורגל.
בשנת 1997 גווין טייט שהיה אז מאמן קבוצת הנוער של קארדיף סיטי זימן את רוברט לאימון של הקבוצה שלאחריו חתם על חוזה נוער לעונה אחת.
לאחר עונה מוצלחת בקבוצת הנוער זומן ארנשו לסגל הנבחרת הצעירה של ויילס.
אחרי שעבר לשנה התחשלות בגרינוק מורטון הסקוטית הוא קיבל לבסוף את ההזדמנות בקבוצה הבוגרת של קארדיף.
4 עונות מוצלחות היו לרוברט בקארדיף שגם זכה במאי 2002 לזימון בכורה לנבחרת הבוגרת של וויילס.
במשחקו הראשון בה, ואחרי שכבש רק שער אחד במדי נבחרת הנוער, הוא גם הצליח לנצח את נבחרת גרמניה באצטדיון המילניום כשהכניע את אוליבר קאן ונבחר למצטיין.
באותה שנה נבחר ארנשו לשחקן הוולשי הצעיר המצטיין.
בשנת 2004 נרכש ארנשו על ידי וסט ברומיץ' אלביון בסכום המוערך ב-3 מיליון ליש"ט.
ארנשו לא מצא את מקומו בקבוצה ורק במחזור השביעי הבקיע את שערו הראשון.
למרות שמאמן הקבוצה דאז בריאן רובסון ראה בארנשו כשחקן ספסל ארשנואו סיים כמלך השערים של הקבוצה עם 14 כיבושים.
לאחר שנתיים במועדון עבר ארנשו לדרבי קאונטי, ומשם לנוריץ' סיטי.
בשנת 2008 עבר לנוטינגהאם פורסט, ובמדיה שיחק שלוש שנים וכבש 35 שערים.
בשנת 2011 חזר ארנשו לקבוצת נעוריו, קארדיף סיטי, ובספטמבר 2012 הגיע לישראל והושאל למכבי תל אביב לעונה אחת, אך כבר בתחילת ינואר חזר לקארדיף.
כעבור חודש חתם בקבוצת טורונטו הקנדית, המשחקת ב-MLS.
ב-21 במרץ 2014 חתם ארנשו בבלקפול מליגת המשנה באנגליה על חוזה קצר טווח עד סיום עונת .
ארנשו ערך הופעה אחת בלבד בקבוצה, ובתום העונה שוחרר מהמועדון.
ב-15 באוגוסט 2014 חתם ארנשו בשיקגו פייר מליגת ה-MLS, ובמדיה שיחק שלושה חודשים וכבש שלושה שערים בחמישה משחקים.
במרץ 2015 חתם בקבוצת ונקובר וייטקאפס.
ב-28 בינואר 2016 הודיע ארנשו על פרישה ממשחק פעיל בגיל 34.
ארנשו הוא השחקן היחיד שהבקיע שלושער בארבע הליגות העליונות באנגליה, בגביע ה-FA ובגביע הליגה האנגלי.
רוברט אליוט (רוי) ארקהרט היה קצין בכיר בצבא הבריטי שהתפרסם בפיקודו על הדיוויזיה המוטסת הבריטית הראשונה במבצע מרקט גארדן במלחמת העולם השנייה.
ארקהרט למד בבית הספר סנט פול ובמכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט וב־1920 הוצב בגדוד היילנד.
הוא שירת כ־20 שנים בהודו.
ב־1941 הועבר לצפון אפריקה והשתתף במערכה בצפון אפריקה תחת פיקודו של ברנרד מונטגומרי.
הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה לקצין המטה של הדיוויזיה ה־51 (היילנד).
ארקהרט השתתף בפלישה לסיציליה ואיטליה כמפקד חטיבת הרגלים הבריטית ה־231. באיטליה נפצע ועוטר באות השירות המצוין.
ב־7 בינואר 1944 מונה למפקד הדיוויזיה המוטסת הראשונה והועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
זה היה מינוי תמוה היות שלא היה לו כל ניסיון בצניחה או בפעולות מוטסות.
מבצע מרקט גארדן היה רעיונו של גנרל ברנרד מונטגומרי להחיש את סיום המלחמה.
שלוש דיוויזיות מוטסות יתפסו גשרים באזור איינדהובן, ניימכן וארנהם (מבצע מרקט) וכוח יבשתי יחבור אליהם (מבצע גארדן) וייצור מסדרון דרכו יפרצו כוחותיו של מונטגומרי לחבל הרוהר וייעקפו בצורה זו את קו זיגפריד.
הדיוויזיה בפיקודו של ארקהרט נועדה לנחות באזור ארנהם ולכבוש את גשר ארנהם ליד גבול הולנד־גרמניה.
לפי התוכנית עמד לחבור אליהם תוך שלושה ימים הקורפוס ה־30 בפיקודו של לוטננט גנרל בריאן הורוקס.
הדיוויזיה הונחתה ב־17 בספטמבר 1944 12 ק"מ מערבית לארנהם (ארקהרט הגיע למקום בדאון).
הגרמנים הופתעו ונסוגו בתחילה (גנרל ולטר מודל חשב בתחילה שזה מבצע שנועד לחטוף אותו).
משום שהג'יפים שנועדו להסיע אותם לארנהם ולגשר התרסקו בנחיתה נאלצו הכוחות לנוע ברגל.
הגדוד של לוטננט קולונל ג'ון פרוסט הצליח להגיע לגשר ולכבוש את חלקו הצפוני אולם בינתיים התאוששו הגרמנים וקורפוס הפאנצר אס אס ה־2 החל בהתקפה עזה.
הם כיתרו את הגדוד של פרוסט ועצרו את כוחות הדיוויזיה בפאתי ארנהם.
מערכת הקשר לא פעלה ולארקהרט לא היה מידע על הנעשה בשטח בכוחותיו ובמפקדת המבצע.
הוא נסע בגיפ לארנהם ובפאתי העיר גילה שהוא מכותר בכוחות גרמניים.
אזרח הולנדי החביא אותו בעליית הגג שלו במשך 24 שעות עד ששוחרר על ידי הצנחנים שלו.
הוא קבע את מפקדו בבית המלון הרטנשטיין בעיירה אוסטרבייק (Oosterbeek), כ־5 ק"מ מערבית לארנהם.
ב־21 בספטמבר 1944 נפלו רוב מגיני גשר ארנהם בשבי ובראשם ג'ון פרוסט, או נהרגו.
מעטים הצליחו להסתנן דרך קווי הגרמנים ולחבור לכוחות הדיוויזיה באוסטרבייק.
הגרמנים התקיפו את הדיוויזיה הנצורה מכל העברים והשטח בשליטתה הלך והצטמצם.
הכוחות סבלו ממחסור במזון, בציוד רפואי ובתחמושת.
ציוד שהוצנח להם נפל בידי הגרמנים.
ב־21 בספטמבר צנחו לוחמי החטיבה הפולנית מדרום לריין אבל לרשותם עמדו רק סירות קטנות והגרמנים כיסו אותם באש עזה ומדויקת וגרמו להם אבדות כבדות.
רק פולנים בודדים הצליחו לחצות את הריין ולחבור לכוחותיו של ארקהרט.
ב־25 בספטמבר 1944 התקבל במפקדה באוסטרבייק מברק המודיע על נסיגה.
בליל ה־25-26 בספטמבר 1944 התבצע מבצע הפינוי בקוד "מבצע ברלין" (Operation Berlin).
בלילה חשוך הצליחו לוחמי הדיוויזיה שעדיין יכלו ללכת, להגיע לגדה הצפונית של הריין שם פונו בסירות לגדה הדרומית וחברו לכוחות הפולנים שהיו שם.
ארקהרט השתתף ב"מבצע יום הדין" (Operation Doomsday) במאי 1945 ביחד עם כוח מאוגדתו.
מטרת המבצע הייתה להשגיח על כניעת הכוחות הגרמנים בנורווגיה ולהבטיח מעבר חלק לשלטון אזרחי.
הוא קיבל את אולף החמישי, מלך נורווגיה בשובו מגלות בלונדון.
בשנים 1947–1948 כיהן כמפקד הדיוויזיה המוטסת ה־16, ובשנים 1950–1952 היה מושל מאלאיה והצליח לדכא שם מרד קומוניסטי.
ארקהרט השתתף כיועץ צבאי בסרט על מבצע מרקט גארדן – "גשר אחד רחוק מדי" שהופק ב־1977. את דמותו גילם השחקן שון קונרי.
בית המלון הרטנשטיין הפך ל"מוזיאון הכוחות המוטסים 'הרטנשטיין'" ובו מוצגים והסבר על הקרב מבחינת הבריטים, הגרמנים והאזרחים.
ארקהרט התכבד לחנוך את המוזיאון ב־11 במאי 1978. לא רחוק מהמוזיאון נמצא בית הקברות הצבאי ארנהם־אוסטרבייק ובו קבורים 1,759 חללים מקרב זה.
רוברט ארזומניאן (בארמנית: Ռոբերտ Արզումանյան; נולד ב-24 ביולי 1985) הוא כדורגלן עבר ארמני ששיחק בעמדת הבלם.
ארזומניאן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פיוניק ירוואן.
בשנת הפך לשחקן הרכב ראשון ואף נבחר לשחקן המצטיין של השנה בליגה.
במהלך חמש העונות שלו בפיוניק הוא זכה באליפות בכל עונה, זכה פעם אחת בגביע ו-3 פעמים בסופר קאפ.
ב-17 בינואר 2008 חתם לעונה אחת בראנס הדנית.
לאחר שהפך לשחקן הרכב במועדון, כעבור 7 חודשים האריך את חוזהו במועדון ב-4 שנים.
בעונת הגיע מאמן חדש למועדון שלא האמין בארזומניאן והוא עזב את המועדון.
בינואר התחיל להתאמן עם שלונסק ורוצלאב אך העסקה נפלה בגלל הדרישות של סוכנו של ארזומניאן והוא חתם בסופו של דבר ביאגילוניה ביאליסטוק.
בביאליסטוק סבל ארזומניאן מפציעות ומחילופי מאמנים ובסופו של דבר הוא עזב את המועדון.
לאחר שהתחיל את העונה ללא קבוצה, בספטמבר חתם בסק"א-אנרגיה חברובסק הרוסית בה שיחק חצי עונה.
בינואר חתם באקטובה הקזחית בה שיחק במשך שתי עונות.
ביולי חתם באמקאר פרם הרוסית, אך העסקה יצאה לפועל בינואר לאחר שחוזהו באקטובה פג.
בריץ חתם בארטסאך מליגת העל הארמנית.
בתום העונה, ארזומניאן הודיע על פרישה מכדורגל.
ב-18 במרץ 2005 הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ארמניה במשחק ידידות נגד .
ב-2 ביוני 2007 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד במסגרת מוקדמות יורו 2008.
ארזומניאן נחשב לאחד משחקני המפתח של בנבחרת ארמניה: הוא מדורג שלישי בטבלת שיאן ההופעות, ותשיעי בטבלת מלך השערים.
הסופר קאפ הארמני: , ,
המצטרף של העונה בליגת העל הארמנית:
הרץ הצעיר של העונה בליגת העל הארמנית:
רוברט אלמר הוא כדורגלן עבר אוסטרי ששיחק בעמדת השוער.
אלמר החל את הקריירה המקצוענית במועדון נעוריו SC אונטרסייבנברון בעונת 2002–2003. ב-2004, עבר לשחק לעונה אחת בקבוצת DSV לובן.
אחרי עונה פושרת, ועונה שלאחר מכן בקבוצת המילואים של אוסטריה וינה, אלמר חתם במטרסבורג, בה שיחק בין השנים 2006–2008. ב-2008, חתם באוסטריה וינה, ובמשך שלוש עונות שימש כשוער מחליף במועדון.
ב-2011, עזב את הבונדסליגה האוסטרית, לאחר שחתם בפורטונה דיסלדורף הגרמנית.
לאחר שנתיים, חתם באנרגי קוטבוס, בה שימש כשוער ראשון לעונת 2013–2014. עקב עונה מרשימה, חתם בקבוצת הבונדסליגה הנובר 96, לעונת שלאחר מכן, אך אלמר עזב את מועדונו החדש בתום העונה ללא שצבר אפילו הופעת ליגה אחת, ושב לקבוצת אוסטריה וינה.
אלמר קיבל זימון כשוער ראשון עבור נבחרת אוסטריה לקראת טורניר יורו 2016 בצרפת.
אשלי ג'וניור הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בצבא ארצות הברית.
בתפקידו האחרון שירת כראש סוכנות הביון של משרד ההגנה האמריקני.
אשלי סיים ב-1984 תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת המדינה האפלצ'ים והתגייס לצבא ארצות הברית.
שירת כמפקד מחלקה וקצין מודיעין בגדוד המודיעין הצבאי 313 של הדיוויזיה המוטסת ה-82 וכקצין המודיעין של חטיבת ההנדסה הקרבית ה-20 בהקורפוס המוטס ה-18. בשנים 1990–1996 שירת במשרד לתמיכה צבאית, מהיחידות המסווגות בצבא האמריקאי.
שימש ביחידה מפקד צוות, וקצין מבצעים לענייני המזרח התיכון, אפריקה ודרום-מערב אסיה.
בשנים 1997–1999 שימש קצין מודיעין בפיקוד כוחות נאט"ו בדרום-מזרח אירופה ועוזרו של מפקד כוח הייצוב בבוסניה והרצגובינה.
ב-1999 מונה לקצין תכנון אסטרטגי בקבוצת המודיעין הצבאי 702 של פיקוד המודיעין והאבטחה.
ביוני 2000 מונה למפקד גדוד המודיעין הצבאי 206 בקבוצת המודיעין הצבאי 116 של פיקוד המודיעין והאבטחה.
ביוני 2002 מונה למפקד גדוד במשרד לתמיכה צבאית, פיקד עליו במשך שנתיים והשתתף במבצעים מיוחדים במבצע חירות מתמשכת באפגניסטן ובמבצע חופש לעיראק.
לאחר לימודים במכללת המלחמה של הצבא שירת באגף המודיעין של הצבא כראש המדור האחראי על תוכנית ההערכות החדשה של הצבא.
ביולי 2006 מונה למפקד חטיבת המודיעין הקרבי 525 בקורפוס המוטס XVIII והשתתף עמה במלחמת עיראק.
בפברואר 2009 מונה לקצין המודיעין של פיקוד המבצעים המיוחדים המשולבים.
בפברואר 2010 קודם לדרגת בריגדיר גנרל ומונה לקצין המודיעין של פיקוד מרכז של ארצות הברית.
בינואר 2012 מונה לקצין המודיעין של כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן.
במהלך ביצוע תפקיד זה הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
באפריל 2013 מונה למפקד המרכז למצוינות במודיעין של הצבא.
בספטמבר 2015 מונה לעוזר מיוחד למנהל מטה הצבא.
במרץ 2016 קודם לדרגת לוטננט גנרל ומונה לראש אגף המודיעין וקצין המודיעין הראשי של צבא ארצות הברית.
באוקטובר 2017 מונה לראש סוכנות הביון של משרד ההגנה האמריקני.
אשלי בעל תואר שני באסטרטגיית מודיעין מהאוניברסיטה לביטחון לאומי ותואר שני בלימודי אסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצבא.
הוא נשוי לברברה ואב לשני בנים.
רוברט אמס הוא שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
אמס נולד בשם רוברט ג'יימס מקפרסון בהורלי שבמחוז סארי באנגליה.
הוא למד בבית הספר אוקווד בהורלי.
בשנים 2002 עד 2004 למד משחק בבית הספר The BRIT School for Performing Arts and Technology, ומ-2004 עד 2007 למד באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (LAMDA).
במרץ 2009 שיחק אמס בתפקיד ראשי בדמות אלברט בהפקה של התיאטרון המלכותי הלאומי של המחזה "סוס מלחמה".
סטיבן ספילברג שראה אותו מופיע בהצגה בתיאטרון לונדון החדש, ליהק אותו לתפקיד דייוויד ליונס בעיבוד הקולנועי של המחזה.
ביוני 2011 נבחר אמס ל"כוכב המחר" של המגזין "Screen International".
עוד בקולנוע הופיע אמס בסרט "קיק אס 2" לצדו של ג'ים קארי.
הוא שיחק בתפקיד ריק "ברוקן" באקלי" בסרט "Broken" בבימויו של רופוס נוריס ובהפקת BBC films.
בסרט "Anonymous" גילם אמס את המחזאי האליזבתני תומאס דקר.
הוא שיחק בסרטו של טרסם סינג, עיבוד ל"שלגיה" של האחים גרים, בשם "מראה מראה: הסיפור האמיתי" בכיכובה של ג'וליה רוברטס.
ב-2010 הופיע בסרט "The Arbor" שהיה מועמד לפרס באפט"א.
ב-2017 גילם את ויטאס גרולאטיס בסרט "Borg/McEnroe" לצדו של שיה לה-באף.
תפקידיו הבולטים בטלוויזיה כוללים את הסדרה "עמק האושר" של סאלי ויינרייט, "The Street" מאת ג'ימי מקגאוורן, ובפרק בסדרה "סקוט וביילי".
ב-2015 שיחק אמס בתפקיד סימטי, הנכד האמן של פטוניה האו, במיני-סדרה של ה-BBC "קפיטל" המבוססת על רומן באותו שם מאת ג'ון לנקסטר.
Capital"| ב-2017 גילם את דמות של ג'ון ג'ררד במיני-סדרה "להרוג את המלך" לצדם של קיט הרינגטון וליב טיילר.
בין השנים 2013 ל-2015 שיחק בתפקיד ראשי בדמות פיתגורס בסדרה "אטלנטיס" של ה-BBC.
ב-2018 שיחק בעולם היורה: נפילת הממלכה את ג'ק, מפעיל טכני של מחשבים הנראה בתחילת הסרט.
רוברט ארבולדה (בספרדית: Robert Arboleda; נולד ב-22 באוקטובר 1991) הוא כדורגלן אקוודורי המשחק בסאו פאולו בעמדת הבלם.
ארבולדה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אולמדו.
בשנת הושאל לקניאר ועונה לאחר מגן לדפורטיבו גרסיה, בה שיחק גם בעונה שלאחר מכן.
ב-22 בינואר 2013 חתם ב-LDU לוחה מליגת העל האקוודורית.
ב-31 בינואר, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 2-1 לאינדפנדיינטה דל ואלה, במשחק זה גם הורחק.
ב-3 בנובמבר 2013 ארבולדה הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-2 נגד דפורטיבו קואנקה.
ב-7 בינואר 2014 ארבולדה חתם באתלטיקו קטוליקה, אך כעבור שבועיים חזר ל-LDU לוחה כשחקן מושאל.
לקראת עונת ארבולדה חזר לאתלטיקו קטוליקה, בה שיחק שתי עונות וחצי.
ב-5 ביולי 2017 ארבולדה חתם בסאו פאולו מליגת העל הברזילאית, שהיא התחנה הראשונה שלו מחוץ לאקוודור, תמורת 1.8 מיליון אירו.
ב-10 ביולי ארבולדה ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 3-2 לסנטוס, בו גם כבש את שער הבכורה שלו בקבוצה.
ב-26 ביוני 2016 ארבולדה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אקוודור בניצחון 0-1 נגד .
ארבולדה, נכלל בסגל הנבחרת לקראת קופה אמריקה 2016, אך לא שותף באף משחק.
ב-22 בפברואר 2017 ארבולדה הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-3 נגד .
רוברט אנדרסון ואן ויק היה ראש עיריית ניו יורק הראשון, לאחר איחוד הרבעים לעיר אחת.
הפסיק את לימודיו בה בטרם סיימו, והמשיך את לימודיו באוניברסיטת קולומביה, בה השלים בשנת 1872 תואר ראשון במשפטים.
במשך שנים רבות נטל חלק פעיל בענייני המפלגה הדמוקרטית.
נבחר לשופט בבית המשפט המחוזי של ניו יורק, ומאוחר יותר אף היה שופט בבית המשפט העליון.
בשנת 1898 החל לכהן בתפקידו כראש עיריית ניו יורק, והיה ראש העיר הראשון לאחר איחוד הרבעים.
בתפקידו זה כיהן עד 1901. בתקופת כהונתו פורסם כי חברת הקרח האמריקאית של צ'ארלס ו.
מורס העלתה את מחיר הקרח, בשל בלעדיותה באספקת הקרח, וכי לוואן ויק היה מניות בחברה.
בשל כך הוצרך לסיים את תפקידו.
מושל ניו יורק תאודור רוזוולט פתח בחקירה, שקבעה כי ואן ויק לא היה מעורב אישית בשערוריית העלאת מחיר הקרח.
בשנת 1906 עבר לפריז, שם חלה ומת ב-14 בינואר 1918 בגיל 69. גופתו הוחזרה לניו יורק, והוא נקבר בבית הקברות וודלאון ברובע הברונקס.
רוברט איסמאילוביץ' (בקרואטית: Robert Ismajlovic; נולד ב-15 באוגוסט 1975) הוא דוגמן ושחקן קרואטי-שווייצרי.
איסמאילוביץ' נולד בזאדאר שבקרואטיה ובגיל שש עשרה היגר לשווייץ עם משפחתו, הוא הוסמך כאח ובנוסף הוא הוכשר כמאמן כושר, לאחר לימודיו הוא עבד תקופה מסוימת כאח בבית אבות.
הוא נבחר למיסטר שווייץ 2003, לאחר מכן קיבל אזרחות שווייצרית, הוא הופיע בצילומי דוגמנות למספר חברות ודגמן בניו יורק למעצב האופנה השווייצרי אדו פופקן.
הוא לקח שיעורים במשחק בבית הספר לדרמה של ציריך, בשנת 2004 שיחק תפקיד קטן כדייל בסרט השווייצרי "דבר הטבעת" המהווה פרודיה לסרט שר הטבעות, ב-2005 החל להופיע בציריך.
בשנת 2009 גילם מדריך טיסה בסדרת הטלוויזיה הגרמנית "Zoo Doctor: My Mom the Vet" המשודרת ב-ARD.
ב-2009 השתתף בקמפיין פרסום של הצלב האדום השווייצרי.
רוברט גווין איסט הוא שחקן תיאטרון וטלוויזיה ולשי.
איסט כתב את המחזה "Incident at Tulse Hill" שהועלה לראשונה בדצמבר 1981 בתיאטרון המפסטד בבימויו של הרולד פינטר.
תפקידו הידוע ביותר הוא בדמות הארי נסיך ויילס בסדרה הקומית של ה-BBC "הפתן השחור" משנת 1983.
עוד בטלוויזיה שיחק איסט בתפקיד קבוע בסדרה "Dave Allen at Large" בשנים 1973 עד 1979. ב-1972 גילם את פרנק צ'רצ'יל במיני-סדרה "אמה".
ב-1970 הופיע איסט בתפקיד קטן בסרט "Figures in a Landscape".
הוא היה דמות מובילה באסכולת הריאליזם האמריקני "אשקן" ומארגן הקבוצה המכונה "השמונה", של אמנים שהפגינו נגד ההגבלות של האקדמיה הלאומית לעיצוב.
רוברט אנרי, נולד בשם רוברט הנרי קוזאד בסינסינטי, אוהיו לטרזה גייטווד קוזאד וג'ון ג'קסון קוזאד, מפתח נדל"ן.
בשנת 1871, אביו של אנרי הקים את העיירה קוזדייל, אוהיו.
בשנת 1873 עברה המשפחה מערבה לנברסקה, שם הקים ג'ון קוזאד את העיירה קוזאד.
באוקטובר 1882, אביו של אנרי הסתבך בסכסוך עם פירסון, על זכויות מרעה בקרקעותיהם.
המחלוקת הפכה לאלימה, וקוזאד ירה בפירסון באורח אנוש באקדח.
קוזאד התנקה בסופו של דבר מהפשע, אך אנשי העיירה פנו נגדו.
הוא נמלט עם משפחתו לדנוור, קולורדו.
על מנת להתנתק מהשערוריה, בני המשפחה שינו את שמם.
האב נודע בכינויו ריצ'רד הנרי לי, ובניו התחזו כילדים מאומצים תחת השמות פרנק ורוברט ארל אנרי.
בשנת 1883 עברה המשפחה לעיר ניו יורק, ומשם לאטלנטיק סיטי, ניו ג'רזי, שם השלים האמן הצעיר את ציוריו הראשונים.
בשנת 1886 נרשם אנרי לאקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בפילדלפיה, שם למד אצל תומאס פולוק אנשוץ, בן טיפוחיו של תומאס אייקינס, ותומאס הובנדן.
בשנת 1888 הוא נסע לפריז ללמוד באקדמיה ג'וליאן, שם למד אצל ויליאם אדולף בוגרו והתאהב באימפרסיוניזם.
בתקופה זו ביקר בבריטני ובאיטליה.
בסוף 1891 הוא חזר לפילדלפיה ולמד אצל רוברט וונו באקדמיה בפנסילבניה.
בשנת 1892 החל ללמד בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה, וזכה להצלחה מיידית בבית הספר."
בפילדלפיה החל אנרי למשוך קבוצה של עמיתים שנפגשו בסטודיו שלו כדי לדון באמנות ותרבות, כולל כמה מאיירים מהעיתון "פילדלפיה פרס" - ויליאם גלקנס, ג'ורג' לוקאס, אברט שין, ו-ג'ון סלואן.
הם קראו לעצמם מועדון הפחם.
במפגשיהם התדיינו וקראו יצירות של ראלף וולדו אמרסון, וולט וויטמן, אמיל זולא, ויליאם מוריס האנט וג'ורג' מור.
בשנת 1895 אנרי העריך מחדש את אהבתו לאימפרסיוניזם, וכינה זאת "אקדמיזם חדש".
הוא דחק בחבריו ליצור אמנות חדשה ומציאותית יותר שתדבר ישירות לזמנם ולחוויותיהם.
הוא האמין שזה היה הרגע הנכון עבור ציירים אמריקאים לחפש נושאים חדשים ופחות עדינים בעיר האמריקאית המודרנית.
הציורים של אנרי, סלואן, גלקנס, לוקס, שין ואחרים ממכריהם שנוצרו בהשראת השקפה זו נקראו בסופו של דבר אסכולה לאמנות אמריקאית אשקאן.
מבקר האמנות רוברט יוז אמר כי "אנרי רצה שהאמנות תהיה דומה לעיתונאות.
הוא רצה שהצבע יהיה אמיתי כמו בוץ, כמו חבלי השלג שקפאו בברודוויי בחורף, כמוצר אנושי אמיתי.
שהצבעים יהיו כמו זיעה, כשהם נושאים את הריח של חיי אדם."
ציירי האסכולה הזאת, החלו למשוך תשומת לב ציבורית באותו עשור בו הסגנון הריאליסטי של סטיבן קריין, תיאודור דרייזר, ופרנק נוריס מצאו את הקהל שלהם, והעיתונות הסבה תשומת את תשומת הלב לתנאי שכונות העוני.
במשך כמה שנים חילק אנרי את זמנו בין פילדלפיה לפריז, שם פגש את האמן הקנדי ג'יימס וילסון מוריס.
מוריס הכיר לאנרי את הציור על לוחות עץ זעירים שניתן היה לשאת בכיס מעיל יחד עם ערכה קטנה של מברשות ושמן.
שיטה זו הקלה על תיאורים ספונטניים של סצנות אורבניות שהיו קשורות לסגנון.
בשנת 1898 התחתן אנרי עם לינדה קרייג, סטודנטית לאמנות שלו.
השניים בילו את השנתיים הבאות בירח דבש מורחב בצרפת.
בשנת 1899 הציג את "אישה במנטו" ואת "לה נייג' "("השלג") שנרכשה על ידי ממשלת צרפת להצגה במוזיאון.
הוא לימד בבית הספר לנערות ולטן החל משנת 1900 ובבית הספר לאמנות בניו יורק בשנת 1902, שם בין תלמידיו היה ג'וזף סטלה, אדוארד הופר, רוקוול קנט, ג'ורג' בלוז, נורמן ראבן, סטיוארט דייוויס.
שלוש שנים אחר כך התחתן אנרי שנית.
אשתו השנייה, מרג'ורי אורגן, הייתה קריקטוריסטית בת עשרים ושתיים, שעבדה עבור כתב-עת בניו יורק.
בשנת 1906 נבחר אנרי לאקדמיה הלאומית לעיצוב, אך כאשר ציירים אחרים מהאסכולה שלו, נדחו מתערוכת האקדמיה ב-1907, הוא עזב את האקדמיה, וארגן תערוכה משלו.
לימים יתייחס לאקדמיה כ"בית קברות לאמנות".
בשנת 1908, אנרי היה אחד ממארגני התערוכה המפורסמת, שכותרתה "השמונה" (על שם שמונת הציירים שהציגו בה את עבודותיהם) ב"גלריית מקבת" בניו יורק.
מלבד יצירותיו שלו ואלו שהופקו על ידי "הרביעייה מפילדלפיה" שהלכו בעקבותיו, הציגו עוד שלושה אמנים אחרים שציירו בסגנון שונה ופחות ריאליסטי - מוריס פרנדרגסט, ארנסט לוסון וארתור דייוויס.
התערוכה הביעה מחאה על מדיניות וצמצום הטעם של האקדמיה הלאומית לעיצוב.
לאחר מכן נדדה התערוכה לכמה ערים מניוארק לשיקגו, והביאה לדיון נוסף בעיתונות על המרד נגד האמנות האקדמית והרעיונות החדשים.
בשלב זה, אנרי עמד בלב הקבוצה ששאפה לתאר את החיים העירוניים הקשים ביותר.
על הציור "סלומה" של אנרי מ-1909, כתב המבקר יוז: "רגליה הארוכות מציגות יהירות מינית ...יש בה הרבה יותר ממאות דמויות בתוליות, עדינות, שציירו אקדמאים אמריקאים...
אנרי למד מאדוארד מאנה, ומהוולגריות של פרנס הלס".
בשנת 1910, בסיוע ג'ון סלואן וולט קון, ארגן אנרי את תערוכה של אמנים עצמאיים.
העבודות נתלו בסדר אלפביתי כדי להדגיש את פילוסופית השוויוניות.
התערוכה הצליחה היטב אך לא הביאה למכירות רבות.
מערכת היחסים בין אנרי לג'ון סלואן, הייתה טובה.
שניהם האמינו בריאליזם של אסכולת אשקן, היו קרובים ופרודוקטיביים בתקופה זו.
הביוגרף ויליאם אינס הומרוס כתב: "הדגש של אנרי על חירות ועצמאות באמנות...ההפך מכל מה שהאקדמיה הלאומית האמינה בו, הופכת אותו לאביו האידאולוגי של מופע המודרניזם בתערוכת 1913 שנקראה Armory Show."
תערוכת הארמורי 1913 (Armory Show) הייתה ההיכרות הגדולה הראשונה של אמריקה עם המודרניזם האירופי, והייתה חוויה מעורבת עבור אנרי.
הוא הציג חמישה ציורים, אך כאמן מייצג הוא הבין כי הקוביזם, הפוביזם והפוטוריזם מציבים אתגר לסגנון יצירת התמונות שלו.
למעשה, הייתה לו סיבה לדאגה.
הוא עדיין לא היה בן חמישים, וראה את סגנונו הריאליסטי הופך להיות ייצוג של שמרן שיומו עבר.
ארתור ב' דייוויס, מארגן התערוכה וחבר ב-The Eight, לא קיבל את דאגתו של אנרי שהאמנות האירופית המודרנית תאפיל על עבודתם של אמנים אמריקאים.
למרות זאת, מציינים חוקרי אמנות, כי לאנרי היה עניין עז באמנות המודרנית והמליץ לתלמידיו לנצל הזדמנויות ללמוד אותה.
היסטוריונית האמנות שרה וור מציינת כי "בשנת 1910 יעץ אנרי לסטודנטים להשתתף בתערוכה של יצירות מאת אנרי מאטיס ושנתיים לאחר מכן הוא הפציר בהם לראות את יצירתיו של מקס וובר, אחד האוונגרדים האמריקנים המודרניים."
אנרי עשה כמה נסיעות לחוף המערבי של אירלנד ושכר בית בכפר קטן באחד האיים בשנת 1913. בכל אביב וקיץ בשנים שלאחר מכן הוא היה שם וצייר את ילדיו.
ציור דיוקנאות הילדים של אנרי, היו פופולריים ונמכרו היטב.
בשנת 1924 הוא רכש את הבית.
הוא מצא שהאזור הזה מעורר השראה כמו הכפר באירלנד.
הוא הפך לדמות חשובה בתחום האמנות של סנטה פה ושכנע את מנהל מוזיאון האמנות שם לאמץ מדיניות תערוכות פתוחות.
הוא גם שכנע את חבריו האמנים ג'ורג' בלוז, לאון קרול, ג'ון סלואן ורנדל דייבי להגיע לסנטה פה.
בשנת 1918 הוא נבחר כחבר באגודת האמנים של טאוס.
בזמן שנסע לארצות הברית לאחר שביקר בבית הקיץ שלו באירלנד בנובמבר 1928, חלה אנרי ואושפז בבית החולים סנט לוקס בניו יורק.
בהדרגה הוא נחלש, עד שנפטר מדום לב ב-12 ביולי 1929. מחלתו לא הייתה ידועה בין האומנים, והפתיעה את חוגי האמנות.
בשנים 1915–1927 היה אנרי מורה פופולרי ומשפיע בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
"הוא לא הנחיל לתלמידים שלו סגנון אלא גישה לאמנות".
הצייר סטיוארד דייוויס היה בין תלמידיו.
ההשפעה המכוננת של אנרי כמורה וכמנחה אמניות נשים זכתה להוכרה בקרב נשים מודרניות אמריקאיות" הסטודנטיות שלו הושפעו מהאידיאלים המודרניסטיים של אנרי....
הן תרמו משמעותית למודרניזם האמריקני.
הן הפיקו גוף גדול של יצירות, הוצגו בהרחבה, זכו בפרסי אמנות גדולים, השתייכו לארגוני אמנות וניהלו אותם, ולימדו שיעורי אמנות ברחבי אמריקה.
לכבודו את אנרי, נערכה תערוכת זיכרון של שבעים ושמונה מציוריו במוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
פורבס ווטסון, עורך מגזין "האמנויות" כתב, "אנרי, מלבד הקסם האישי יוצא הדופן שלו, היה אדם שהשפיעה על תקופה חשובה בהתפתחות האמנות האמריקאית."
מוזיאון רוברט אנרי בעיירה קוזאד, נברסקה נמצא באחד מבתי משפחתו הראשונים של אנרי ומתמקד בעבודותיו.
רוברט ט' אפריל הוא דמות בדיונית ביקום מסע בין כוכבים.
אפריל מוזכר באנציקלופדיית הזיכיון ובאתר הרשמי של הזיכיון כמי שהיה מפקדה הראשון של ה"אנטרפרייז", לפני קפטן כריסטופר פייק וג'יימס קירק.
עד 2022 הדמות הופיעה רק פעם אחת בהופעה קאנונית, בפרק "The Counter-Clock Incident" ב"מסע בין כוכבים: הסדרה המצוירת".
בפרק דובבה הדמות על ידי ג'יימס דוהאן, ואפריל הוצג לראשונה כקפטן הראשון של ה"אנטרפרייז".
ההחלטה הראשונית של אולפני פראמאונט ושל יוצר הסדרה, ג'ין רודנברי, שלא להתייחס לסדרה המצוירת כאל חלק מהקאנון הרשמי של הזיכיון, מה שגרם לדיונים מתמשכים לאורך שנים רבות בשאלה האם ניתן באמת להתייחס לאפריל כאל מפקדה הראשון של ה"אנטרפרייז" מבחינת המשכיות הזיכיון.
הסוגיה באה לכדי פתרון כששמו של אפריל הופיע כאחד השמות ברשימת הקפטנים המעוטרים ביותר בצי הכוכבים בשנת 2017 בפרק "Choose Your Pain" בסדרה "מסע בין כוכבים: דיסקברי".
ב-27 ביוני 2007 הכליל לראשונה האתר הרשמי של הזיכיון פריטי מידע מ"הסדרה המצוירת" בארכיון שלו, והבהיר לראשונה ש"הסדרה המצוירת" היא חלק מהקאנון של מסע בין כוכבים.
פונטנה ציינו שניהם שהסדרה המצוירת היא למעשה העונה הרביעית של "הסדרה המקורית", שנוצרה לאור דרישת המעריצים.<ref>Silverman, D.
ב-2022 הופיעה הדמות, הפעם בגילומו של אדריאן הולמס, בתפקיד אורח בסדרה "מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים", כאדמירל בשירות פעיל.
אפריל הופיע בספרי הזיכיון "הגבול האחרון" ("Final Frontier") ו"הגורל הטוב ביותר" ("Best Destiny"), שניהם פרי עטה של הסופרת דיאן קרי, כקפטן ה"אנטרפרייז".
כשהציג רודנברי את הצעתו הראשונית לאולפני מטרו גולדווין מאייר ב-1964, שמו של מפקד הספינה היה "רוברט מ' אפריל" (שם נוסף, קפטן ג'יימס וינטר, נשקל גם הוא).
ההצעה נדחתה, ו"מסע בין כוכבים" התקבלה מאוחר יותר לטלוויזיה כשרשת NBC קיבלה את הצעתו.
בשלב זה השתנה שמו של הקפטן לכריסטופר פייק, שהופיע בפיילוט המקורי של הסדרה, The Cage.
ב"מסע בין כוכבים: הסדרה המצוירת"
פרד ברונסון (בשם העט ג'ון קולבר) יצר את דמותו של קומודור רוברט אפריל עבור הפרק "The Counter-Clock Incident".
ברונסון העלה את הרעיון של"אנטרפרייז" היה קפטן לפני כריסטופר פייק.
הוא בחר בשם "רוברט אפריל" מתוך רשימת שמות שהעלה רודנברי ומתוכם בחר את שם קפטן האנטרפרייז'', כפי שפורסם בספר "יצירת מסע בין כוכבים" ("The Making of Star Trek").
בפרק "The Counter-Clock Incident",האות האמצעית בשמו של אפריל הייתה T ולא M, שהופיעה בהצעה המקורית של רודנברי.
בפרק צוות ה"אנטרפרייז" נהיה צעיר יותר ויותר במהירות.
בזכות גילם המבוגר יותר של קומודור אפריל ואשתו, שרה (מדובבת על ידי נישל ניקולס), יש להם זמן רב יותר מליתר צוות הספינה, מה שמאפשר להם להציל את הצוות ולהפוך את תהליך ההתבגרות בחזרה לנורמלי.
הפרק מקבע את העובדה ששרה אפריל שימשה כקצינת הרפואה הראשי על ה"אנטרפרייז" בתקופה שבה פיקד אפריל על הספינה.
ב-"Choose Your Pain", הפרק החמישי של "מסע בין כוכבים: דיסקברי" מופיע שמו של אפריל ברשימה אלפאבתית של הקפטנים המעוטרים ביותר בצי הכוכבים, נכון לשנת 2256. נוסף אליו מופיעים ברשימה ג'ונתן ארצ'ר, מת'יו דקר, פיליפה ג'ורג'יו וכריסטופר פייק.
ב"מסע בין כוכבים: עולמות חדשים ומשונים"
בספריה של דיאן קרי נכתב שאפריל מגיע מקובנטרי שבאנגליה.
הוא נוהג ללבוש סריגי קרדיגן מעל מדיו, בשל בעיית דם נדירה ממנה הוא סובל שגורמת לו להיות רגיש יותר לקור.
הקצין הראשון על ה"אנטרפרייז" תחת פיקודו של אפריל היה לא אחר מג'ורג' קירק, אביו של ג'יימס קירק, הקפטן העתידי של הספינה.
שרה אפריל, אשתו של רוברט אפריל, מופיעה כקצינת הרפואה הראשית של ה"אנטרפרייז" גם בספריה של קרי.
למרות זאת, בספר "משבר על וולקן" ("Crisis on Vulcan"), פרי עטם של בראד וברברה סטריקלנד, מופיע פייק כקצין הראשון תחת פיקודו של אפריל בזמן ביקורו של ספוק בספינה.
בגיליון האחרון של סדרת הקומיקס "מסע בין כוכבים: מסעות מוקדמים" ("Star Trek: Early Voyages") מופיעה גרסה שונה של אפריל.
בחוברת הוא מוצג כעקשן ושש אלי קרב.
הוא מורה להתקיף ספינה לא מזוהה שביצעה מהלכים מאיימים כלפי ה"אנטרפרייז" אף על פי שהספינה הייתה באותה עת תחת פיקודה של מספר אחת.
הספינה תקפה בתגובה, גרמה לפציעתה של מספר אחת, ולאור זאת עבר אפריל לפקד על הספינה במקומה.
לא ידוע כיצד הסתיים הסיפור, שכן החוברת הסתיימה בקליף האנגר.
גרסה נוספת של אפריל הופיעה בסדרת הקומיקס "Countdown to Darkness" שהיווה פרולוג לסרט האויב בתוכנו - סטארטרק של ג'יי ג'יי אברהמס, שמהווה חלק מציר זמן קלווין.
קומודור רוברט אפריל מוזכר במשחק המחשב "מסע בין כוכבים: מורשת" ("Star Trek: Legacy") באחד החלקים המוקדמים שמתייחסים לתקופת "הסדרה המקורית".
לפי האמור שם נכון לשנת 2270 הוא עדיין בשירות פעיל.
מדובר בפרק הזמן שבין העונה הרביעית לחמישית בסדרה, אך אפריל מוזכר בלבד, ולא מופיע בפועל במשימות.
ב-8 בספטמבר 2020, במהלך חגיגות 54 שנה לשידור הפרק הראשון של הסדרה המקורית, יצא לרשת האינטרנט סרט מעריצים בשם "מסע בין כוכבים: הגבול הראשון" ("Star Trek: First Frontier").
בסרט מתוארות הנסיבות שבהן הגיע אפריל לתפקיד מפקדה הראשון של ה"אנטרפרייז", ומשימתה הראשונה של הספינה.
התייחסויות נוספות של ג'ין רודנברי לשם רוברט אפריל
לקראת סוף שנות החמישים כתב רודנברי שני פרקים לסדרת הטלוויזיה "Have Gun – Will Travel" מסוגת המערבון.
בפרקים הופיעה דמותו של מנהל כלא בשם רוברט אפריל.
בפרק הראשון, "The Hanging of Roy Carter", גילם ג'ון לארץ' את דמותו של אפריל.
בפרק מתלבט אפריל אם להתערב בהוצאה בלתי הוגנת להורג.
בפרק השני, "The Return of Roy Carter", גילם את דמותו של אפריל לארי ג'.
בפרק זה מציינת הדמות פלאדין (בגילומו של ריצ'רד בון) שאפריל הוא אחד האנשים הטובים ביותר שהכיר.
בסוף הפרק נהרגת דמותו של אפריל בעודו מנסה להציל את חייו של עבריין נמלט.
רוברט אנטל (במקור אדלר, בהונגרית: Antal Róbert; בודפשט, 21 ביולי 1921 – טורונטו, קנדה, 1 בפברואר 1995) שחקן כדורמים יהודי-הונגרי, אלוף אולימפי (הלסינקי 1952).
אנטל החל להתאמן בספורט כשחיין בשנות ה-30 של המאה ה-20. הוא היה חבר באיגוד השחיינים ההונגרי (MÚE) משנת 1940, ושל מועדון הספורט מ.ט.ק.
בשחיה אחרי מלחמת העולם השנייה בשנת 1945 עד 1949. מ-1949 עבר לדגל האדום בודפשט כשחקן כדורמים.
בשנת 1952, היה חבר בנבחרת האולימפית ההונגרית שזכתה במדליית זהב באולימפיאדת הלסינקי (1952).
הוא היגר לקנדה בשנת 1956 ועבד כפרמדיק בבית חולים.
לפני מותו ביקר בהונגריה מספר פעמים ועל פי רצונו נקבר שם.
רוברט אנגל הוא כלכלן וסטטיסטיקאי אמריקאי.
זוכה פרס נובל לכלכלה יחד עם קלייב גריינג'ר.
רוברט אנגל נולד ב-10 בנובמבר 1942 בסירקיוז, ניו יורק למשפחה קווייקרית.
בצעירותו למד פיזיקה בויליאמס קולג' שבמסצ'וסטס.
בשנת 1969 סיים לימודי דוקטורט בפיזיקה באוניברסיטת קורנל.
בשנים 1969–1977 כיהן אנגל כפרופסור לכלכלה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
משנת 1975 ועד פרישתו בשנת 2003 כיהן אנגל גם כפרופסור באוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו.
כיום הוא מלמד באוניברסיטת ניו יורק.
ב-2003 זכה אנגל בפרס נובל לכלכלה על שיטות לניתוח סדרות עתיות כלכליות עם מגמות משותפות (קואינטגרציה).
אנגל נשוי למריאן, בתה של הפסיכולוגית היהודייה-אמריקאית אדית אגר.
רוברט "רוב" אראמאיו הוא שחקן אנגלי.
אראמאיו נולד בנובמבר 1992 בעיר קינגסטון על ההול באנגליה והחל את קריירת המשחק שלו בגיל עשר בהצגה בבית הספר היסודי על באגסי מלון.
בהמשך הצטרף להצגות התיאטרון "Hull Truck Youth Theatre" והופיע בשלוש הצגות, לצד אחותו לורה.
הוא למד במכללת ויק ב-2011 וזכה בפרס בבית הספר ג'וליארד בניו יורק.
במהלך לימודיו גילם את דמותו של אלכס מהרומן "התפוז המכני" מאת אנתוני ברג'ס.
בעקבות הופעה זו, זכה אראמאיו לשחק בסרט האמריקאי-איטלקי "Lost in Florence" מ-2017.
הוא הופיע בסדרה "משחקי הכס" בעונה השישית, בתפקיד נד סטארק הצעיר, המופיע בפלאשבק.
באותה שנה הופיע בסדרה "Harley and the Davidsons" בתור ויליאם הרלי, ממקימי חברת הרלי-דייווידסון.
הוא הופיע גם בסרט מאותה שנה, "יצורים ליליים", של טום פורד, ובשנה שאחריה בסרט "Lost in Florence", בתור סאל.
ב-2018 שיחק במיני-סדרה "Lewis and Clark" של רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO.
הוא הופיע גם בסרטה של מלאני לורן "הכי רחוק שאפשר" ובסרט "The Standoff at Sparrow Creek" מ-2018, בסרט הפשע "Stray Dolls" מ-2019 ובקומדיה "Eternal Beauty" מאותה שנה.
אותה שנה הופיע בעונה השנייה של הסדרה "מיינד האנטר" של שירות הזרמת המדיה נטפליקס.
בשנת 2020 גילם את דניאל בסרט האימה "אנטבלום" , ושיחק ובסרט האימה "האיש הריק" בדמות גארט.
בשנת 2021 גילם את דמותו של רוב בסדרת נטפליקס "מאחורי עיניה".
בנוסף, לוהק לסרט "קינגס מן: ההתחלה" ולסדרה "שר הטבעות".
בשנת 2025 שיחק בסרט הדרמה ההיסטורי "פלסטין 36" שביימה אן-מרי ג'אסיר שסובבת את תקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס הקולנוע הבריטי העצמאי2025ההופעה הראשית הטובה ביותרI Swear
רוברט (אורי) אלטר (בשם מלא באנגלית: Robert Bernard Alter; נולד ב-2 באפריל 1935) הוא פרופסור יהודי-אמריקאי לספרות עברית והשוואתית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם הוא מלמד מאז 1967. בשנת 1986 הוא נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
אלטר נחשב מגדולי החוקרים העוסקים ב, וספרו העיקרי בתחום, "אמנות הסיפור במקרא", הופיע בעברית בשנת 1987. בשנת 2018 פרסם תרגום חדש ומודרני לאנגלית של התנ"ך, בסגנון ספרותי, שעליו עמל משך יותר מ-30 שנה.