tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באותה התקופה הוועדה איבדה את סמכות השיפוט בנושאי בנקאות ומטבעות לוועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים.
הוועדה אכן קיבלה סמכות שיפוט לגבי הטבות ותיקים כאשר העבירה בהצלחה את חוק ביטוח סיכוני מלחמה ב-1917. המעשה העביר את הפנסיה מתמורה לתגמולים והיוותה אחת התוכניות הפדרליות הראשונות בנוגע לביטוח חיים שנוצרו תחת הממשלה הפדרלית.
ועדת הכספים המשיכה למלא תפקיד חשוב יותר ויותר בנוגע לאוכלוסייה הוותיקה במדינה.
הוועדה סייעה לייעל את הביורוקרטיה עבור אוכלוסייה זו.
בשנת 1924 העבירה הוועדה אל "הצעת חוק בונוס" לוותיקי מלחמת העולם הראשונה שפיצתה את ותיקי המלחמה על שירותם.
סדרות אלה של הגדלת ומתן הטבות טובות יותר לוותיקים הגיעו לקרשנדו בשנת 1944 עם העברת החוק להתאמה מחדש של המשרתים.
הסנטור בנט "אלוף" קלארק, שכיהן כיו"ר ועדת המשנה לוותיקים, הבטיח הפלגה חלקה של הצעת החוק דרך הסנאט.
הצעת החוק לא רק סיימה את הדרישות הרגילות של ותיקים חוזרים שנראו כמעט בכל מלחמה שאמריקה השתתפה בה, אלא גם סיפקה את ההטבות הנדיבות ביותר שקיבלו ותיקים אי פעם, כולל השתלמות, הלוואות וביטוח אבטלה.
עם זאת, לא כל החקיקה של ועדת הכספים התקבלה בסופו של דבר.
בתחילת השפל הגדול הוועדה העבירה את חוק המכסים סמוט – הולי שלמעשה הגדיל מאוד את המכסים.
בסופו של דבר, החוק נחשב לכישלון והוחלף.
תהליכים אלו לא רק עיצבו את מדיניות הסחר כפי שהיא כיום, אלא העבירה את הובלת מדיניות קבלת סחר מהקונגרס לנשיא.
הוועדה מילאה תפקיד חשוב גם במספר פעולות עיקריות שנוצרו בתקופת הניו דיל ובהן חקיקת חוק התאוששות התעשייה הלאומית.
בנוסף על כך, אחת מפעולות הוועדה הבולטות הייתה חקיקת חוק הביטוח הלאומי.
בשנת 1981, החלטה של הסנאט חייבה את הדפסת ההיסטוריה של ועדת הכספים.
תפקידה של ועדת הכספים דומה מאוד לתפקיד ועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים.
היוצא מן הכלל היחיד בתחום השיפוט הוא שלוועדת האוצר יש סמכות שיפוטית הן על מדיקר והן על מדיקייד, ואילו לוועדת דרכי הבית ואמצעי בית המשפט יש רק סמכות על מדיקר.
לוועדת האנרגיה והמסחר של הבית סמכות שיפוט ביחס למדיקייד.
ההבדל הנוסף מבחינת הכוח הוא שכל אמצעי גיוס ההכנסות חייבים להיות מקורם בבית המעניק לוועדת דרכים ואמצעים יתרון קל בקביעת מדיניות המס.
בנוסף לסמכות השיפוט של החקיקה לוועדה סמכויות פיקוח נרחבות.
יש לה סמכות לחקור, לבחון ולהעריך את החוקים הקיימים ואת הסוכנויות המיישמות אותם.
בהתאם לתקנה XXV של הסנאט של ארצות הברית, כל החקיקה הכוללת הודעות, עצומות, תזכורות ונושאים אחרים הנוגעים לנושאים הבאים מופנית לוועדת הכספים בסנאט:
איגרות חוב של ארצות הברית, למעט כפי שנקבע בחוק תקציב הקונגרס משנת 1974;
מכס, מחוזות גבייה ונמלי סחר;
תוכניות בריאות במסגרת חוק הביטוח הלאומי ותוכניות בריאות הממומנות על ידי קופת מס או קרן נאמנות ספציפית;
אמצעי ההכנסה בדרך כלל, למעט הקבוע בחוק תקציב הקונגרס משנת 1974;
אמצעי הכנסה הקשורים לרכוש הבודד;
מכסים ומכסות יבוא, ועניינים הקשורים לכך; וגם,
ועדת הכותל המערבי, 1930 (נקראת גם ועדת הכותל) הייתה ועדה שמונתה בקיץ 1930 על ידי חבר הלאומים בהמלצת ועדת שאו שזומנה בתגובה לפרעות תרפ"ט.
'ועדת הכותל' נועדה "לקבוע את זכויותיהם ותביעותיהם של מוסלמים ויהודים בקשר לכותל המערבי", לבדוק את הגורמים לאלימות, ולמנוע הישנות מקרים דומים בעתיד.
חבר הלאומים התנה שהחברים בוועדה לא יהיו בריטים.
חברי הוועדה היו אליאל לופגרן , צארלס בארד, קארל ג'וזף ואן קמפן וסטיג שאלין שהיה מזכיר הוועדה.
היהודים ביקשו מהנציבות לנקוט בפעולות הבאות:
להכיר בטענה הקדומה לפיה הכותל המערבי הוא מקום קדוש ליהודים, לא רק עבור היהודים בארץ ישראל, אלא עבור יהודי העולם כולו.
לקבוע שליהודים תהיה זכות גישה לכותל לתפילות, בהתאם לטקסים שלהם ללא הפרעה.
לקבוע כי יהיה מותר להמשיך בטקסי היהודים בתנאי הגינות המאפינים.
הנוהג שמתקיים כבר מאות שנים ללא פגיעה בזכויות הדתיות של אחרים.
לקבוע כי עריכת כל תקנות העשויות להיות נחוצות באשר למסורות ותפילות כאלה, תופקד בידי רבנות המנדט, שתקבל על עצמה מחדש את האחריות המלאה בעניין זה, במילוי תפקידה תוכל להתייעץ עם רבנות העולם.
להציע, בהינתן והתוכנית תאושר על ידי הנציבים, שבריטניה שתעשה את ההסדרים הנדרשים לפיהם הנכסים שנכבשו על ידי הווקף המוגרבי יתפנו, רשויות הווקף יקבלו במקמומם בניינים חדשים שיוקמו באתר אחר בירושלים, כדי שתכלית הצדקה, שלשמה הוענק הוואקף הזה, תתממש.
דוד ילין, ראש סמינר למורים לעברית, חבר הפרלמנט העות'מאני, ואחד הדמויות הציבוריות הראשונות שהצטרפו בגלוי לתנועה הציונית, העיד בפני הנציבות:"במשפט לפניך היום עומד עם שנמנע ממנו כל היקר והקדוש לו מהופעתו בארצו - קברי אבותיו, קברי מלכיהם הגדולים, קברי נביאיו הקדושים ומעל לכל, אתר המקדש המפואר שבו.
הכל נלקח ממנו ומכל העדים לקדושתו, נותר רק שריד אחד - צד אחד של חלק זעיר של חומה, שמצד אחד גובל במקום בית המקדש הקודם שלו.
מול חומת האבן החשופה הזו, אותה אומה עומדת מתחת לשמיים הפתוחים, בחום הקיץ ובגשמי החורף, ושופכת את ליבה לאלוהיה שבשמיים."
הוועדה הגיעה לשתי מסקנות עיקריות:א.
למוסלמים שייכת הבעלות הבלעדית על הכותל המערבי, כיוון שהוא מהווה חלק בלתי נפרד מאזור חארם-א-שריף, שהוא נכס ווקף.
ליהודים תהיה גישה חופשית לכותל המערבי לצורך תפילה בכל עת בכפוף לתנאים המפורשים להלן.בהמשך הדו"ח קבע בפירוט אילו פעולות של המוסלמים והיהודים צריכות ואין להרשות.
הנציבות ציינה כי "היהודים אינם תובעים כל בעלות על הקיר או על המדרכה שלפניו (נאום סיום של היועץ היהודי, פרוטוקול, עמוד 908)."
הוועדה הגיעה למסקנה כי החומה והמדרכה הסמוכה והרובע המרוקאי, היו בבעלות "הווקף" בלבד.
עם זאת, ליהודים הייתה הזכות ל"גישה חופשית לכותל לצורך תפילות בכל עת", בכפוף לתנאים מסוימים שהגבילו את החפצים שניתן היה להביאם לכותל ואסרו על תקיעת השופר, שהפכה בלתי חוקית.
על המוסלמים נאסר להפריע למסורת היהודית באמצעות נהיגה בבעלי חיים או באמצעים אחרים.
המלצות הוועדה קיבלו תוקף חוקי בדבר המלך במועצה על פלשתינה (א"י) (הכותל המערבי) שנחקק במאי 1931. מפירי החוק נקנסו ב50 לירות או מאסר עד 6 חודשים, או שניהם.
ועדת החקירה הממלכתית לחקר אסון הר מירון הייתה ועדת חקירה ממלכתית לחקירת האסון בהילולת רבי שמעון בר יוחאי.
על הקמתה החליטה ממשלת ישראל השלושים ושש בישיבתה השנייה, ב-20 ביוני 2021. בראש הוועדה עמדה, עד לפטירתה, נשיאת בית המשפט העליון בדימוס מרים נאור, ומראשית פברואר 2022 עמדה בראשה השופטת בדימוס דבורה ברלינר.
חברי הוועדה האחרים היו איש הציבור החרדי מרדכי קרליץ והתעשיין האלוף במילואים שלמה ינאי.
בליל ל"ג בעומר (י"ח באייר) ה'תשפ"א (30 באפריל 2021) אירע אסון תדחוקת קהל בהילולת רבי שמעון בר יוחאי בהר מירון, ונהרגו בו 45 בני אדם.
לאחר האסון החלו קריאות בציבור ובתקשורת להקים ועדת חקירה ממלכתית לחקירתו.
שר הביטחון ושר המשפטים, בני גנץ, הנחה את משרד המשפטים להכין הצעה להחלטת ממשלה שתקים ועדה כזו.
מספר חברי כנסת העלו גם הם דרישה כזו, והיא זכתה לתמיכת חלק ממשפחות הנספים באסון.
מלבד הקריאות להקמת ועדת חקירה, ב-3 במאי הודיע מבקר המדינה מתניהו אנגלמן כי בכוונתו לפתוח בביקורת מדינה מיוחדת בעקבות האסון.
בשלהי כהונת ממשלת ישראל השלושים וחמש הגיש השר בני גנץ הצעה להקמת ועדת חקירה ממלכתית לחקר האסון, אך זו לא נידונה.
ההחלטה על הקמת הוועדה נתקבלה לבסוף ב-20 ביוני, בישיבה השנייה של ממשלת ישראל השלושים ושש.
בראש הוועדה מונתה לעמוד נשיאת בית המשפט העליון לשעבר, השופטת בדימוס מרים נאור.
ישיבתה הראשונה התקיימה ביום 22 באוגוסט, ובה העיד מפקד המחוז הצפוני של משטרת ישראל, ניצב שמעון לביא.
ב-24 בינואר 2022 נפטרה יושבת ראש הוועדה, מרים נאור.
נשיאת בית המשפט העליון, אסתר חיות, מינתה ב-1 בפברואר 2022 את נשיאת בית המשפט המחוזי תל אביב-יפו לשעבר, השופטת בדימוס דבורה ברלינר, לעמוד במקומה של נאור בראש הוועדה.
בחלק הראשון של עבודת הוועדה התקיימו 45 דיונים, במהלכם העידו כ-140 עדים.
הדיונים התקיימו בדלתיים פתוחות באולם הוועדה אשר בגן הטכנולוגי בירושלים, שודרו בשידור חי באתר האינטרנט של הוועדה, ועלו לערוץ היוטיוב הרשמי של הוועדה לצפייה חוזרת.
בפני הוועדה העידו העדים הבאים:
ב-22 בנובמבר 2021 פרסמה הוועדה המלצות ביניים להיערכות בטוחה להילולה בשנת תשפ"ב.
ההמלצות נגעו לאופן קיום ההילולה בלבד, זאת נוכח הצורך הדחוף בשינויים שיקטינו סיכונים לשלום המשתתפים בהילולה.
בין המלצות הוועדה העיקריות היו:
מינוי שר אחראי, שיישא באחריות הכוללת על ההילולה.
שיפור תשתיות האתר והסרת מפגעים.
מניעת צפיפות חריגה ופיזור הקהל בהר ומניעת מוקדי צפיפות.
עם פרסום המלצות הביניים, אישרה אותן הממשלה בישיבתה השבועית, והחלה ביישומן:
מינוי שר אחראי: ב-16 בדצמבר 2021 אישרה הממשלה את מינויו של השר מתן כהנא לממונה על קיום הילולת הרשב"י במירון.
השר מינה את צבי טסלר לפרויקטור ההילולה.
שיפור תשתיות והסרת מפגעים: ב-10 בינואר 2022 נהרס "גשר דוב" שעליו קרה האסון.
ב-14 בפברואר 2022 נהרס "גשר הכהנים" במירון, אולם בתקשורת הופיעו גם טענות כי ההריסה נעשתה בניגוד לצו בית המשפט.
ב-18 באוקטובר 2022 פרסמה הוועדה המלצות ביניים לצורך היערכות להילולות הבאות.
זאת אחרי שלאחר הילולת תשפ"ב שמעה הוועדה את עדותו של ממונה ההילולה, ואספה חומרים בנוגע להיערכות לאירוע והפקת הלקחים שנעשו בעקבותיו.
לאור החשיבות הרבה שייחסה הוועדה לעריכת שינויים שיאפשרו את קיום הילולת תשפ"ג ואת ההילולות הבאות באופן בטוח, פרסמה הוועדה המלצות ביניים נוספות עוד לפני השלמת הדו"ח הסופי של הוועדה, על מנת לאפשר היערכות מיטבית לאירוע.
הוועדה המליצה להמשיך ולפעול לקיום ההילולות הבאות על בסיס המלצות הביניים מחודש נובמבר 2021, תוך הפקת הלקחים מיישומן ועריכת שינויים בהתאם.
ב-30 באוגוסט 2022 שלחה הוועדה הודעות אזהרה ל-18 אישים, לפי סעיף 15 לחוק ועדות חקירה, תשכ"ט–1968. משמעות ההודעות היא שהנמען עלול להיפגע מן החקירה או מתוצאותיה.
אמיר אוחנה, השר לביטחון הפנים;
יעקב אביטן, השר לשירותי דת;
רב-ניצב קובי שבתאי, מפכ"ל המשטרה;
ניצב שמעון לביא, מפקד מחוז הצפון במשטרה;
תת-ניצב שלום אביטן, מפקד מרחב העמקים;
תת-ניצב מוריס חן, ראש חטיבת אבטחה ורישוי;
סגן ניצב אסף מנצור, מפקד תחנת נוף הגליל;
רב-פקד שמואל פיאמנטה, ראש ענף אבטחה ורישוי במחוז צפון;
פקד אסף שייך, קצין המודיעין והבילוש של תחנת נוף הגליל;
עמית סופר, ראש מועצה אזורית מרום הגליל;
עודד פלוס, מנכ"ל המשרד לשירותי דת;
הרב יוסף שווינגר, מנכ"ל המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים;
הרב שמואל רבינוביץ, יו"ר ועדת החמישה הממונה על המקומות הקדושים;
אינג' עאמר חליליה, מהנדס בטיחות;
ראובן בן גל, מנהל האבטחה הראשי של ההילולה;
שמעון מלכה, מנהל אבטחה בהילולה;
מאיר קרליבך, מנהל בפועל של עמותת "הכנסת אורחים".
לאישים המוזהרים עמדה זכות להעיד פעם נוספת בפני הוועדה, וכן להסתייע בעורך דין, ולהביא עדים מטעמם או ראיות חדשות באישור הוועדה.
במסקנותיה ציינה הוועדה כי נתניהו לא פעל כמצופה מראש ממשלה וכי מי שכיהן כראש הממשלה במשך יותר מ-12 שנה, ידע – או שהיה עליו לדעת – כי אתר קבר הרשב"י במירון מטופל במשך שנים בצורה לקויה, שעלולה ליצור סיכון למשתתפים הרבים.
על אוחנה נכתב כי הוא לא פעל כמצופה מהשר לביטחון הפנים וכי כשהיה בפניו המידע בנוגע לסכנות הצפויות לא נתן משקל ראוי לחומרת הסכנות, לא שאל מספיק שאלות ולא ביקש לבחון מחדש את ההחלטה שלא להגביל את הקהל.
בנוגע לשבתאי נכתב כי הוא אישר את תוכנית המבצע שגובשה במחוז צפון של המשטרה, וזאת על אף שידע שמתחם ההר, והמתחמים המשמשים בו להדלקות, אינם יכולים להכיל בבטחה את כמות המבקרים הצפויה במקום במהלך ההילולה, ותוך התעלמות מהסכנות הנלוות לכך.
על יעקב אביטן נכתב כי הוא לא מילא את תפקידו כשר לשירותי דת בכל הנוגע לניהול והסדרת אתר קבר הרשב"י במירון, וזאת על אף שמדובר בנושא מרכזי, בעל חשיבות רבה, המצוי בתחום אחריותו של המשרד שבראשו עמד.
בנוגע לניצב שמעון לביא, אשר לקח אחריות והתפטר אחר האסון, צוין כי הוא אישר את התוכנית תוך התעלמות מהסכנות הנלוות לכך.
ב-6 במרץ 2024 פרסמה הוועדה דו"ח מסכם אשר בו נכתב כי מקור האסון בניהול לקוי של האתר עצמו ושל האירוע.
הוועדה התרשמה כי ריבוי אינטרסים ולחצים פוליטיים השפיעו לרעה על הליך קבלת ההחלטות ומנעו ניסיונות לשפר את מצבו.
הלחצים הפוליטיים הללו השפיעו על הנושאים השונים – אכיפת דיני התכנון והבנייה במקום, עיכוב בגיבוש תכונית בניין עיר במקום, והעדר הכרעה בנושאים שונים כמו מי אחראי למקום ועוד.
בנוסף התגלו כשלים בהימנעות מקבלת החלטות: "גורמים רבים עסקו באתר, אך חלוקת הסמכויות העמומה ביניהם הייתה כר למחלוקות רבות והובילה לשיתוק ולהזנחת המקום בפועל.
צוין העדר משילות – בנייה בלתי חוקית ומסוכנת נפוצה במקום כמעט באין מפריע והעדר ניסיון לאכוף חוק וסדר.
תוארה התנהלות של "מראית עין" – "מסמכים רבים נכתבו ונחתמו בלי שהייתה שום כוונה ליישם את הכתוב בהם".
על בנימין נתניהו, שכיהן כראש הממשלה בעת האסון, הטילה הוועדה אחריות אישית.
היא ציינה כי נתניהו ידע, או לכל הפחות היה עליו לדעת, על הטיפול הלקוי באתר קבר הרשב"י ועל הסיכונים שטמונים בכך למבקרים במקום והיה עליו לפעול לתיקון הדברים.
הוועדה החליטה שלא להמליץ המלצה אופרטיבית בעניינו של נתניהו – היות שתפקיד ראש הממשלה הוא במהותו תפקיד נבחר, בעל מאפיינים ייחודיים.
בנוגע לטענתו כי לא ידע על הליקויים באתר קבר הרשב"י קבעה הוועדה כי "רה"מ ידע שאתר קבר הרשב"י מטופל במשך שנים טיפול לקוי, ושהליקויים עלולים ליצור סיכון להמוני המשתתפים בהילולה שנערכת במקום בל"ג בעומר.
אין לקבל את טענת נתניהו לפיה 'לא תפסו אותו בדש המעיל'".
על השר לביטחון הפנים בזמן האסון, אמיר אוחנה, הטילה הוועדה אחריות אישית, והמליצה כי לא ימונה בעתיד לתפקיד השר לביטחון הפנים.
על השר לשירותי דת בעת האסון, הרב יעקב אביטן, הטילה הוועדה אחריות אישית, והמליצה כי לא ימונה בעתיד לתפקיד שר בממשלת ישראל.
על המפקח הכללי של משטרת ישראל בעת האסון, רב ניצב יעקב שבתאי, הטילה הוועדה אחריות אישית והמליצה על פיטוריו, עם סייג בנוגע למועד – בשל מלחמת חרבות ברזל.
על ניצב שמעון לביא, מפקד מחוז הצפון במשטרה בעת האסון, הטילה הוועדה אחריות אישית, וציינה כי קיבל על עצמו אחריות מייד לאחר האירוע.
בהמשך אף הסיק מסקנות אישיות והתפטר מתפקידו, בכך נהג כמצופה ממפקד ועל פי ערכי הפיקוד של המשטרה.
על תנ"צ שלום אביטן, מפקד מרחב עמקים במשטרת ישראל, ומי שפיקד על "גזרת ההר" במהלך ההילולה, הטילה הוועדה אחריות אישית וציינה כי הוא פרש מהמשטרה בשנת 2022.
על תנ"צ מוריס חן, ראש חטיבת אבטחה ורישוי במשטרת ישראל, הטילה הוועדה אחריות אישית, והמליצה כי הכשלים שנעשו תחת פיקודו יובאו בחשבון בכל דיון על קידום בדרגה או על שיבוץ לתפקידים בהמשך שירותו במשטרה.
על סנ"צ אסף מנצור, מפקד תחנת נוף הגליל במשטרת ישראל, הטילה הוועדה אחריות אישית וציינה כי הוא פרש מהמשטרה בשנת 2023.
על רפ"ק שמואל פיאמנטה, ראש ענף אבטחה ורישוי במחוז הצפון במשטרה, הטילה הוועדה אחריות אישית, ציינה כי הממצאים לגביו חמורים במיוחד, ועל כן המליצה על סיום מיידי של שירותו במשטרה.
בנוסף, המליצה כי לא יועסק בשום תפקיד הנוגע להילולה או למתחם מירון.
על פקד אסף שייך, ששימש כקצין המודיעין והבילוש של תחנת נוף הגליל ובעת האירוע פיקד על רחבת תולדות אברהם וחלקו התחתון של מעבר גשר דב, הטילה הוועדה אחריות אישית והמליצה כי לא יקודם בתפקידים במשך ארבע שנים.
על ראש המועצה אזורית מרום הגליל עמית סופר, הטילה הוועדה אחריות אישית ולא נתנה המלצה אופרטיבית בשל היותו נבחר ציבור, מתוך ציון: "אנו משאירים את העניין לצו מצפונו ולמבחן הציבור".
על מנכ"ל המשרד לשירותי דת עודד פלוס, החליטה הוועדה שלא להטיל אחריות אישית.
על מנכ"ל המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים, יוסף שוינגר, הטילה הוועדה אחריות אישית וציינה כי הממצאים לגביו חמורים במיוחד, ועל כן המליצה על סיום כהונתו מיידית.
על הרב שמואל רבינוביץ, ששימש במשך שנים רבות נציג המדינה בוועדת החמישה ויושב הראש שלה, החליטה הוועדה שלא להטיל אחריות אישית וציינה כי נקט פעולות לשיפור המצב.
על המהנדס עאמר ח'ליליה, שהיה מהנדס הבטיחות בהילולה, הטילה הוועדה אחריות אישית וציינה כי הממצאים לגביו חמורים במיוחד, המליצה כי לא יועסק בשום תפקיד הנוגע להילולה או למתחם מירון, ואף המליצה כי רשם המהנדסים והאדריכלים יבחן את המשך זכאותו לרישוי מהנדס.
בנוסף, המליצה כי היועצת המשפטית לממשלה תידרש לממצאים הנוגעים לגביו ולשאלת חידוש החקירה הפלילית בעניינו.
על מנהל האבטחה הראשי שנשכר להילולה ראובן בן גל, הטילה הוועדה אחריות אישית, והמליצה כי לא יוכל למלא בעתיד תפקיד של מנהל אבטחה באירועים המוניים.
על מנהל האבטחה של גזרת החניונים שמעון מלכה, הטילה הוועדה אחריות אישית, והמליצה כי לא יוכל למלא בעתיד תפקיד של מנהל אבטחה באירועים המוניים.
על המנהל של עמותת "הכנסת אורחים" מאיר קרליבך, הטילה הוועדה אחריות אישית.
בנוסף, המליצה כי היועצת המשפטית לממשלה תידרש לממצאים שנוגעים להתנהלות שקשורה באבטחה באירוע וכיצד להמשיך בדיקה או חקירה בעניינם ותחדש חקירות פליליות עד למיצוין.
בפרק עשירי בשער השלישי הוועדה פירטה את המלצות הרוחב שלה.
הוועדה קבעה כי יש להסדיר בחקיקה ייעודית את כל היבטי הניהול של מתחם הקבר ואת האירועים בו והקמת תאגיד ציבורי או אגף ממשלתי.
הוועדה קבעה ברוב דעות כי על הממשלה להפקיע את החלקות במתחם הקבר במירון מידי ההקדשות הפרטיות, כך שהבעלות על הקרקע תעבור לידי המדינה שתנהל את כל האתר, כראוי לאתר קדוש בעל חשיבות לכל העם היהודי שהמדינה משקיעה בו משאבים רבים.
מרדכי קרליץ כתב בדעת מיעוט שאין צורך בהפקעה שעלולה לפגוע בשיתוף הפעולה בין גורמים חרדיים והרשויות, ובכך לפגוע בבטיחות.
המלצות בנוגע לחקירות פליליות וחקירות של גופי מקצוע נוספים
ב-6 במאי הודיע היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט, על מתווה, שבמסגרתו צוות משולב של המחלקה לחקירות שוטרים והמשטרה יחקור את האסון.
ב-7 בנובמבר אותה שנה הודיע היועץ המשפטי לממשלה כי החליט להשעות את החקירות הפליליות.
למרות שהמלצות ועדת החקירה קוראות ליועצת המשפטית לממשלה ולמשטרה לפתוח בחקירות פליליות ולמצותן, לפחות עד נובמבר 2025 לא נפתחה כל חקירה.
שתי עתירות לבג"ץ בנושא זה נדחו.
השם "ועדת הטרנספר" מתייחס למספר ועדות שונות שהוקמו בין 1931 ל-1948 וניסו לקדם אפשרויות להעברת אוכלוסין של ערביי ארץ ישראל למדינות אחרות.
תוכניות אלה כונו מאוחר יותר "תוכנית הטרנספר".
תוכנית הטרנספר נתמכה על ידי מספר מנהיגים בתנועה הציונית, בהם חיים וייצמן, ישראל זנגוויל ואברהם שטרן, וכמו כן נכללה בהצעות ועדת פיל (1937).
יוסף ויץ תמך ברעיון הטרנספר במשך שנים ארוכות.
בשנת 1940 הוא כתב ביומנו:
חלק ממנהיגי היישוב היהודי תמכו אף הם ברעיון הטרנספר, אך באותה עת בוצעו פעולות טרנספר בשטח הכיבוש הנאצי באירופה, והוא נתפס לרוב כגירוש בכפייה של קבוצות אוכלוסייה, מלווה במקרי מוות המוניים.
מסיבה זו רוב התומכים בגישתו של ויץ העדיפו שלא להתבטא בפומבי בנושא זה.
הוועדה הראשונה שבה נדונה האפשרות להעביר אוכלוסיות ערביות מארץ ישראל הייתה ועדה שהוקמה על ידי בריטניה ובראשותה עמד לואיס פרנץ' (Lewis French).
הוועדה הוקמה כדי להציע פתרון לחקלאים ערבים מאזור ואדי אל-חוארת' וממקומות נוספים, שפונו מקרקעות שנמכרו לקרן קיימת לישראל על ידי בעלי הקרקע, והם נותרו חסרי אדמה וחסרי תעסוקה.
הסוכנות היהודית הציעה לוועדה לגרש את הערבים המנושלים לעבר הירדן.
אפשרות זו נדחתה על ידי הנציב העליון הבריטי, ארתור ווקופ.
ועדת פרנץ' הגישה דו"ח ראשון בדצמבר 1931 ודו"ח משלים באפריל 1932. הוועדה קיבלה את המלצות הסוכנות היהודית להגדרת קריטריונים מחמירים עבור ערבים המבקשים לקבל קרקע לעיבוד חקלאי.
בפני הוועדה נרשמו 3,271 בקשות לסיוע של חקלאים שנושלו מקרקעותיהם, אך עד 1936 אושרו רק 664 בקשות.
הערבים דחו את מסקנות הוועדה, והיהודים לא התייחסו אליה ולא שלחו נציג רשמי שיגיב לממצאים, ולאחר 1932 היא חדלה לפעול.
ועדת הסוכנות להעברת אוכלוסין (1937)
במאי 1937 הגישה הסוכנות היהודית דו"ח לוועדת פיל ובו המליצה להעביר קבוצות אוכלוסייה גדולות של ערבים לעבר הירדן.
עמדה זו נתמכה על ידי מנהיגי היישוב, בהן דוד בן-גוריון, חיים ויצמן ומשה שרת, אך הם נמנעו מלהביע בה תמיכה בפומבי.
דו"ח ועדת פיל פורסם ב-8 ביולי 1937. הוועדה הציעה לחלק את שטח ארץ ישראל למדינה יהודית ומדינה ערבית, ולבצע חילופי אוכלוסין באופן דומה לחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה משנת 1923. באותה עת חיו 225,000 ערבים בשטח המדינה היהודית המתוכננת, והוועדה המליצה להעביר חלק מהאוכלוסייה הערבית לעבר הירדן.
בעקבות דו"ח פיל הקים משה שרת את ועדת הסוכנות להעברת אוכלוסין.
במהלך 1938 צורפו חלק ממנהיגי היישוב לוועדות המשנה של ועדת הסוכנות, בהם משה שרת עצמו; אליעזר קפלן; ארתור רופין; אברהם גרנובסקי (לימים גרנות), מנהל בכיר בקק"ל; דוד שטרן, ממכון וולקני למחקר חקלאי ברחובות; עובד בן עמי, נציג התאחדות החקלאים היהודים של היישוב; וזלמן ליפשיץ, חבר הנהלת קק"ל.
הוועדה קיימה דיון ראשון ב-15 בנובמבר 1937. לדיון השני הוזמן ד"ר קורט מנדלסון, כלכלן הולנדי שהוצג כ"מומחה לחילופי אוכלוסין" והיה מעורב בחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה.
לאחר מכן ויץ הוביל את דיוני הוועדה, בהם הציג אומדנים על אוכלוסיית הערבים בארץ ישראל, נתונים על ריכוזי אוכלוסין, והצעות מעשיות לחילופי אוכלוסין.
דו"חות הוועדה הוגשו למשה שרת, שלמד אותם בעיון והעיר מספר הערות והסתייגויות.
גם ויצמן ובן-גוריון קיבלו עדכונים מעת לעת, ובאפריל 1938 נפגשו בלונדון עם אברהם הרצפלד ודנו באפשרויות למימוש תוכנית הטרנספר.
ועדת הטרנספר של הסוכנות היהודית המשיכה בדיוניה עוד זמן מה, אף על פי שהתעוררו חילוקי דעות פנימיים בין חבריה.
ביוני 1938 התקיימה ישיבתה האחרונה של הוועדה, ואף שלא הוכרז רשמית על פירוקה, היא לא התכנסה עוד.
ב-9 בנובמבר 1938 פורסם דו"ח ועדת וודהד שבו הצהירה בריטניה על ביטול החלטות ועדת פיל, ורעיונות הטרנספר חדלו להיות רלוונטיים.
במהלך תפקידו בקק"ל כאחראי על רכישת קרקעות, במשך שנים ניסה יוסף ויץ לעניין את מנהיגי היישוב ברעיונות טרנספר, אך אלה לא העלו פרי.
לאחר המרד הערבי הגדול מצא ויץ אוזן קשבת לתוכניותיו, והוא ניסה לשדל את מנהיגי היישוב היהודי לבנות תוכנית מעשית לטרנספר ולהוציאה לפועל.
משה שרת ויעקב חזן סברו שתוכנית כזו אינה ריאלית, אך ויץ קיבל מאחרים אהדה לרעיונותיו, בהם אליעזר קפלן וברל כצנלסון.
ועדת הטרנספר הראשונה הוקמה בתחילת שנת 1942 וחבריה היו מאיר גרבובסקי (ארגוב), אליעזר קפלן, משה שרת ודב יוסף.
הוועדה הכינה תוכנית להעברת אוכלוסין, וביצעה מחקרים ופעולות הכנה.
חבריה נקטו בזהירות רבה, פעלו בחשאיות ולא פרסמו פרוטוקולים של ישיבותיה.
ויץ לא היה חלק מהוועדה, ככל הנראה בגלל תמיכתו הגלויה בטרנספר, אך הוא היה בקשר עם חבריה וכתב עליה ביומנו.
במהלך מלחמת העצמאות נקטו מנהיגי היישוב בצעדים שנועדו לצמצם ככל האפשר את מספר הערבים שיישארו בתחומי המדינה היהודית.
בדצמבר 1947 הורה בן-גוריון להותיר את הכפרים שנתפסים ריקים והרוסים עד הייסוד.
במרץ 1948 כבר הופעלה תכנית ד' (שנוסחה ב-1944) ותכליתה לתפוס את השליטה על הדרכים ועמדות המפתח עוד לפני יציאת הבריטים, תוך תפיסה של היישובים הפלסטיניים וגירוש האוכלוסייה מהם.
במאי 1948, לאחר שהחלה יציאה מסיבית של ערבים מארץ ישראל, נפגש יוסף ויץ עם דוד בן-גוריון ומשה שרת, וניסה לשדל אותם להקים ועדה שתעודד הגירה נוספת וכמו כן תמנע את חזרת הערבים לבתיהם.
שרת התייעץ עם אליעזר קפלן ואישר את התוכנית.
חברי הוועדה היו ויץ, אליהו ששון ועזרא דנין.
ב-30 במאי התכנסה ועדת הטרנספר לישיבתה הראשונה וּויץ החל להכין טיוטה לפעולותיה בעתיד.
מכיוון שכבר החלה הגירה של ערבים מישראל, ויץ ייעד את הוועדה לפקח על מה שכונה בפיו "טרנספר בדיעבד".
מטרתה הייתה להפוך את יציאתם של הערבים מישראל לעובדה בלתי הפיכה, שתמנע את חזרת הערבים, ולעודד את גדילתה של תופעה זו.
הקמת הוועדה אושרה על ידי ממשלת ישראל הראשונה, אך סוכם שהוועדה לא תדווח לממשלה אלא תפוקח על ידי הסוכנות היהודית.
בן-גוריון הבהיר לוויץ שהוא רואה בוועדה זו ועדה זמנית בלבד, ובכוונתו להקים מאוחר יותר ועדה רשמית שתטפל בנושאים הקשורים לטרספר.
בישיבתה הראשונה של וועדת הטרנספר, ב-30 במאי 1948, עדיין לא ניתן לה אישור של ראש הממשלה דוד בן-גוריון או של הקבינט המלא.
למרות זאת, במסגרת תפקידו של ויץ בקק"ל הוא סייר בכפרים ערביים שננטשו ושלח לחלקם בולדוזרים שהחלו במלאכת ההריסה, כמתואר להלן.
על פי בני מוריס, ויץ רשם את הסכמתו של בן-גוריון להצעתו.
לפי טענותיו של מוריס, בן-גוריון רצה להתמקד תחילה בהרס כפרים ערביים, ורק אחר כך בסיוע לתושבים להתיישב מחדש במדינות ערביות אחרות.
אולם, התיאור של בן-גוריון לפגישה שונה: לטענתו הוא הסכים להקמת ועדה שתפקח על ניקיון הערים והכפרים הערביים והתיישבותם על ידי יהודים, אך אמר כי בשום מקום לא התייחס לכך במפורש להרס כפרים או מניעת חזרת פליטים.
אפרים קארש כותב כי בן-גוריון אמר לויץ במפורש כי הוא מתנגד לרעיון של ועדת הטרנספר.
קארש מצטט את ויץ באומרו: "[בן גוריון] רוצה לכנס ישיבה צרה ולמנות ועדה שתטפל בנושא [הכפרים הערביים].
הוא לא מסכים ל[קיום] של הוועדה הזמנית שלנו".
למרות שבן-גורויון הבהיר לוויץ שמדובר בוועדה זמנית, ויץ ניצל את תפקידו וסמכויותיו בקק"ל למימוש תוכניתו.
הוא ואנשי קק"ל נוספים סיירו באזורי הכפרים הערביים שננטשו ו כדי לקבוע אילו יש להרוס, ואילו לשמר על מנת ליישבם ביהודים.
לפי הוראת ויץ הרסה קק"ל מספר כפרים במישור החוף ביוני 1948, בהם מע'אר, ליד גדרה; פג'ה, ליד פתח תקווה; ביאר עדס, ליד מגדיאל; בית דג'אן, מזרחית לתל אביב; מיסכה, ליד רמת הכובש; א-סומיריה ליד עכו; ו וסבארין ליד חיפה.
מפלגת מפ"ם והשר לענייני מיעוטים בכור-שלום שטרית פתחו בקמפיין נגד לעצירת ההרס, ואילצו את ויץ להפסיק את פעילותו, ולאחר יוני 1948 הופסקה פעילותה של ועדת הטרנספר הזמנית.
בסוף אוגוסט 1948 מינה בן-גוריון את ועדת הטרנספר הממשלתית, שנועדה לתכנן את יישובם המאורגן של הפליטים הפלסטינים במדינות ערב.
הוועדה החדשה כונתה על ידי ויץ "ועדת העקירה והגירוש" וחבריה היו ויץ, עזרא דנין וזלמן ליפשיץ.
על פי ויץ, הוועדה פעלה כדי לפקח על הגירוש וההריסה, למנוע שיבת פליטים וליצור עובדות בשטח, אך כל אלה סוכמו בעל פה ולא באופן פורמלי.
חברי הוועדה נפגשו עם ראש הממשלה, מפקדי הצבא והמתיישבים כדי לתאם את פעולותיהם, והיא הביאה בין היתר לגירושים נרחבים של ערבים בחודשים אוקטובר-נובמבר 1948. תוכנית הטרנספר בוצעה באופן חד-צדדי וללא תיאום עם מדינות אחרות, וסוכנויות של האו"ם, כדוגמת אונר"א, לקחו את האחריות על הפליטים במדינות בהן נקלטו.
בדצמבר 1948 הוקמה ועדת הפיוס לארץ ישראל, שניסתה לקדם הסכם שלום כולל בין מדינת ישראל למדינות ערב, וכחלק ממנו למצוא פתרון לבעיית הפליטים הפלסטינים.
שר החוץ, משה שרת, הודיע לוועדה שישראל מסרבת להתיר את שיבתם של פליטים, אך במקביל פנה שרת במרץ 1949 לוועדת הטרנספר הממשלתית וביקש להכין "תוכנית סודית בתכלית למקרה שהממשלה תראה את עצמה נאלצת להסכים לחזרתם של חלק מהפליטים לישראל.
תוכנית זו צריכה לקבוע את המקסימום של ממדי החזרה, את שיטת בחירת המוחזרים וקביעת האזורים והיישובים שיוכלו להתנחל בהם מחדש".
ככל הנראה הכינה הוועדה תוכנית כזאת.
במהלך דיוני הוועדה התקדמו שיחות ועידת לוזאן, שבה דנו בהצעת ארצות הברית לפיה תקבל ישראל שליטה על רצועת עזה, ובמקביל תקלוט מאה אלף פליטים פלסטינים בשטחה.
בדיוני ועידת לוזאן נוצר קרע בין ישראל לבין ארצות הברית, וכדי לשפר את האווירה החליטה ממשלת ישראל לבחון את האפשרות לקלוט מאה אלף פליטים פלסטינים.
ב-27 ביולי 1949 דיווח שרת לוועדת הטרנספר על החלטת הממשלה, וביקש ממנה להכין תוכנית לקליטת הפליטים בישראל וליישובם מחדש.
ויץ ודנין הביעו התנגדות להחלטה וכינוה "אסון גדול", ואילו ליפשיץ נתן גיבוי לשרת.
לאחר דיון קצר הסכימה הוועדה להכין תוכנית זו, ולמחרת הודיעה ישראל רשמית לארצות-הברית על נכונותה לקלוט 100,000 פליטים, כחלק מהסדר מדיני מלא.
אך לאחר שהאפשרות לקלוט מאה אלף פליטים פלסטינים פורסמה בציבור, כמעט כל המפלגות בישראל התנגדו לתוכנית, והיא נגוזה.
מאידך, הערבים סברו שהמספר נמוך מדי והתעקשו שכל הפליטים יוחזרו לישראל, ולא רק חלקם.
לאחר יולי 1949 נפסקה פעילות הוועדה.
בנוסף לוועדות רשמיות ולא-רשמיות, בין 1931 ל-1948 ניסו גורמים נוספים, אישים פרטיים וארגונים פוליטיים, לקדם אפשרויות להעברת אוכלוסין של ערביי ארץ ישראל למדינה אחרת.
אחת היוזמות הפרטיות הייתה של הנדבן היהודי-אמריקאי אדוארד נורמן, שהיה מוכן להשקיע ממון רב להעברת ערביי ארץ ישראל לעיראק.
בין 1937 ל-1945 הוא נפגש עם מדינאים בריטים ואמריקאים, ושלח אנשים מטעמו לשדל פקידים בממשלת עיראק למימוש התוכנית.
לאחר חוסר שיתוף פעולה מצד כלל הגורמים המעורבים, התוכנית נגנזה.
יוסף ויץ, במקביל לפעילויותיו בוועדות הטרנספר, תכנן תוכנית פרטית להעברת ערביי ארץ ישראל לסוריה.
בשנת 1939 הוא סייר באזור ג'זירה בסוריה וניסה לקדם שם תוכנית לפיתוח חקלאי ועירוני שתמשוך אליה את ערביי ארץ ישראל.
הוא שיתף רבים בתוכניתו, בהם דב יוסף ומשה שרת, ובשנת 1943 אף רכשו מכספי הסוכנות היהודית שטח קרקע בעיראק.
לאחר אפריל 1944 הוקפאה התוכנית.
המזרחן הבריטי סנט ג'ון פילבי הועסק כיועץ פוליטי לסוכנות היהודית משנת 1938 עד 1945. פילבי קידם תוכנית מטעמו להעברת ערביי ארץ ישראל לערב הסעודית, והיה סבור שבית סעוד, בית המלוכה השולט בערב הסעודית, יסכים לקלוט אותם תמורת תשלום מתאים.
הוא נפגש עם לואיס ברנשטיין ניימיר, המזכיר המדיני של הנהלת הסוכנות היהודית, שהיה מקורב לחיים ויצמן.
הוא יצר קשרים עם ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל ועם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, והציג בפניהם את תוכניתו, אך לא זכה לתמיכה.
התוכנית נגנזה לאחר שהסעודים חשדו שפילבי פועל בשירות הסוכנות היהודית.
אליהו בן חורין, פעיל בציונות הרוויזיוניסטית ויועץ פוליטי לארגון ציוני אמריקה, פרסם ב-1943 ספר בו הציע לאחד את עיראק וסוריה למדינה אחת, ולהעביר את ערביי ארץ ישראל למדינה המאוחדת.
הרברט הובר, שהיה בעבר נשיא ארצות הברית, קרא את הספר, אימץ את רעיונותיו של בן חורין והרחיב אותם.
את תוכניתו כינה "תוכנית הובר" והוא פרסם אותה במאמר בניו יורק טיימס ב-19 בנובמבר 1945. הובר המשיך לנסות לקדם את תוכניתו עד 1949, ללא הועיל.
נציגי היישוב הערבי בארץ ישראל דחו את הצעות ועדת פרנץ' (1931) וועדת פיל (1937), והתנגדו באופן עקבי לכל הצעות הטרנספר.
יושב ראש הוועד הערבי העליון, המופתי אמין אל-חוסייני, התייחס בזיכרונותיו מ-1954 לתוכניות הטרנספר השונות, וביטא את ההתנגדות הנחרצת של הערבים מאז ועד היום:
ועדת הכוחות המזוינים של בית הנבחרים של ארצות הברית היא ועדה קבועה של בית הנבחרים של ארצות הברית.
הוועדה אחראית על פיקוח על מחלקת ההגנה ועל כל הסוכנויות הפדרליות האחרות הקשורות לביטחון לאומי.
ועדת הכוחות המזוינים היא אחת הוועדות החשובות ביותר בבית הנבחרים.
היא משחקת תפקיד מרכזי בעיצוב מדיניות הביטחון הלאומי של ארצות הברית.
הוועדה מורכבת מ-59 חברים, 28 מהם דמוקרטים ו-31 רפובליקנים.
הוועדה מחולקת לשתי תת-ועדות: תת-הוועדה לכוחות המזוינים ותת-הוועדה לביטחון לאומי.
פיקוח על מדיניות מחלקת ההגנה.
ביצוע חקירות בנושאי ביטחון לאומי.
קיום דיונים ציבוריים בנושאים צבאיים.
אישור מינויים של בכירים במחלקת ההגנה.
במהלך הכיבוש הגרמני של הולנד, ועדת הילדים של אוטרכט (בהולנדית: Utrechts Kindercomité) הייתה קבוצת התנגדות הולנדית מאוטרכט שהייתה מעורבת בשליחת מאות ילדים יהודים למסתור.
חברי הוועדה הביאו את הילדים למשפחות אומנה, ואם זה לא היה אפשרי, הביאו אותם באופן זמני למעון קינדייסהאפן.
חברי ועדת הילדים היו בעיקר סטודנטים לא נשואים באוטרכט.
מאות ילדים מאמסטרדם הוסתרו ברחבי הולנד באמצעות ארגון זה, וכן באמצעות קבוצת הסטודנטים של אמסטרדם וקבוצת טרוב (Trouw).
השם לקבוצה זו נטבע רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
ועדת הילדים הוקמה בקיץ 1942 על ידי יאן מוילנבלט (Jan Meulenbelt), לאחר שאד גרנדייק (Groenendijk) הביא לאמו מספר ילדים שעבורם היה צורך למצוא מקום מסתור קבוע.
מוילנבלט החל לחפש כתובות ואנשי קשר שיכולים להציע עזרה.
אחד מהם היה המורה שלו, חר (חריט) קמפה, עוזר ראשי במכון הקרימינולוגי.
זמן קצר לאחר מכן הצטרפו לוועדת הילדים רות מאתהייסן, פריץ יורדנס ואן מקליין פונט, ואחריהן הטי ווט וחיזלה סנליין.
מההתחלה היה שיתוף פעולה הדוק עם קבוצת הסטודנטים של אמסטרדם בראשות פיט מרבורג ו-ווטר ואן זייטוולד.
ועדת הילדים יצרה קשרים קבועים במקומות אחרים, למשל עם רו פארה בהאג.
היו עובדים ואנשי קשר זמניים, בהם אדלין פינקלשטיין וחקה לינקר.
המשפחות שאצלן שוכנו ילדים קיבלו בממוצע 42 גילדן לחודש בתור דמי אכסון.
בתחילה היו אלה בעיקר רות מאתהייסן וחר קמפה שעסקו בגיוס כסף.
קמפה, בין היתר, פנה לפיטרנלה ("דודה נל") קטל, שתרמה לו 1,600 גילדן, סכום שהיה מספיק כדי לכסות את ההוצאות למשך שבועות רבים.
הארכיבישוף יוהנס דה יונג, איש קשר של פרופסור וילם פומפה (הבוס של קמפה), תרם 10,000 גילדן לקבוצה כדי לממן את פעילותה.
בסוף 1942 גויס חירט לוברהויזן במטרה לגייס כספים.
הסטודנטים גייסו גם הם כסף.
למרות זאת, מימון הסתרתם של הילדים המשיך לעורר דאגה.
לכן, מקליין פונט פנתה לחברתה לשעבר לכיתה, אנני דה וארד (de Waard), בינואר 1943, וזו החלה לעבוד באיסוף כספים.
לאחר הצגת הצהרת הנאמנות, במרץ 1943, השיגה ועדת הילדים ארבעה עובדים במשרה חלקית: יל דה יונג, ארוסתו ג'אקו סטמפריוס, ג'יימס ואן בוסקום (בן בית של דה יונג) ואליס ברונר.
הוועדה קיבלה כתובת ליצירת קשר - בוטסטראט 17 (Boothstraat 17) באוטרכט.
באפריל 1943 קיבלה מקליין פונט גרסה בכתב יד של "שיר 18 המתים" מאת יאן קמפרט.
היא נתנה אותו ללוברהויזן, ושאלה אם הוא יכול לעשות עם זה משהו.
היה זה כתב היד הראשון שהוציא לאור לוברהאוזן והפרסום הראשון של הוצאת דה בזיגה ביי (De Bezige Bij).
השיר המודפס גייס כסף רב לוועדת הילדים, לא רק באוטרכט.
לדוגמה, אנקי סטורק נשלחה למכור את השיר באזור הולדתה.
לוועד הילדים של אוטרכט היה מקלט בעיירה אש (Esch) שבצפון בראבנט.
במקום שוכנו זמנית גם ילדים יהודים.
ג'יימס ואן בוסקום מצא זוג שהיה מוכן לפקח שם, דירק דה רויטר ומיס ואן גינקל.
התברר שהזוג עובד עבור האס דה הנאצי.
מאחר שהשניים ידעו את שמותיהם (כינוייהם) של חברי ועדה שונים והיו מודעים לכתובת הקשר באוטרכט, התקבלה ההחלטה לחסל את שניהם.
המתקפה בוצעה על ידי שני חברי הארגון "השייטים הכתומים" (Oranje Vrijbuiters) שהשתייך למחתרת ההולנדית והיו בשכונת אוג אין אל (Oog in Al) באוטרכט.
דה רויטר נהרג, מיס ואן גינקל שרד את המתקפה.
בן האומנה שלהם נכח במפתיע.
הוא הצליח להימלט והזעיק את המשטרה.
הוא הזכיר את שמו של ג'יימס ואן בוסקום ואת כתובת הקשר באוטרכט.
בוצעה פשיטה על בוטסטראט 17 וכל הנוכחים, כולל יהודים מסתתרים, נלקחו.
כמה ימים לאחר מכן נעצרו חיזלה סנליין והטי ווט, שליוו את התוקפים לאש.
יאן מיולנבלט, רות מאת'הייסן, ג'יימס ואן בוסקום ואליס ברונר נאלצו להסתתר.
חל דה יונג תפס את מקומו של יאן מיולנבלט, אך יכול היה לשמש כרכז רק לזמן קצר.
בספטמבר 1943 גורש מהקבוצה כשסירב להכיר בבתו שזה עתה נולדה.
הטי ווט ניהלה תיעוד קפדני כדי שתוכל להתחקות אחר הילדים המוסתרים.
לאחר מעצרה, מטה הקבוצה שוכן בארמון הארכיבישוף הרומאי-קתולי במאליבאן באוטרכט.
חברי הוועדה נשרו מסיבות שונות.
בשנת 1944 טיפלו בילדים אני דה וורד, טיטיה טימנגה, אולגה הודיג, טו הודיג ומשפחת רנייר (המכונה בוועדה "הגברות רניית") מאוטרכט.
כ-400 ילדים הצליחו להסתתר וכן מספר מבוגרים.
כמה ילדים נעצרו ומספר חברים בוועדת הילדים מתו במהלך מלחמת העולם השנייה.
רחוב ועדת הילדים של אוטרכט באוטרכט נקרא על שם קבוצת ההתנגדות.
ועדת החקירה הממלכתית בנושא ניהול משק המים בישראל או ועדת ביין היא ועדת חקירה ממלכתית שהוקמה ביולי 2008 ועסקה בניהול משק המים בישראל כדי לתת מענה למשבר משק המים בתחילת המאה ה-21. בראש הוועדה עמד שופט בית המשפט המחוזי בדימוס פרופסור דן ביין.
חברי ועדה נוספים היו פרופ' יורם אבנימלך ופרופ' יואב כסלו, ומקום מושבה היה בית המשפט בחיפה.
דוח הוועדה הוגש במרץ 2010.
הוועדה הוקמה ביולי 2008 על ידי הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת, כדי לחקור ולקבוע מסקנות בנוגע למשבר משק המים בישראל שנוצר בתחילת המאה ה-21, וכדי לתת לו מענה, זאת באמצעות פתרונות כגון: התפלת מי ים, השבת מי קולחין ואמצעים אחרים להגדלת היצע המים במדינה.
הוועדה עסקה בבדיקת פעולת משרדי הממשלה, רשות המים וגופים מבוקרים אחרים.
הוועדה הוקמה ביוזמת יו"ר הוועדה לביקורת המדינה, חבר הכנסת זבולון אורלב (איחוד לאומי - מפד"ל).
אורלב טען כי הממשלה העדיפה שיקולים כלכליים קצרי טווח וכתוצאה מכך נמנעה מהשקעות במתקני התפלה, שיקום האקוויפרים או תוכניות לחסכון במים.
לפי ועדת החקירה, משבר המים בא לידי ביטוי בעליית הסיכון לאובדן שליטה במשק המים, כלומר, שהמים לא יספיקו לכל המטרות הקבועות בחוק, וזאת עקב שנים רבות של מדיניות "הליכה על הסף" ביחס להפקת המים, שבעקבותיהן הגיעו הכנרת והאקוויפרים למצב של סכנת השחתה עקב ניצול יתר.
לפי מומחים כמות המים שהייתה חסרה באותו זמן הייתה 1.5-2 מיליארד קוב.
שר התשתיות דאז, בנימין בן אליעזר טען בדיון על הקמת הוועדה כי .
לפי בן אליעזר בין הגורמים שהביאו את ישראל למשבר המים היו זיהום מאגרי מים, ושאיבת יתר ממאגרי מי תהום, שהביאה אותם לסף השאיבה המותר.
למרות החלטת ממשלה על הקמת מתקני התפלה נוספים, בשנת 2004, 4 שנים לפני הקמת הוועדה, החליטה הממשלה לבטל תוכניות להקמת מתקני התפלה נוספים.
בדצמבר 2009 פרסמה ועדת החקירה דו"ח ביניים, שנגע לתמיכתה בהיטל הבצורת ובהתייקרות תעריפי המים.
כמו כן העביר הדו"ח ביקורת על צעדים של הממשלה ושל רשות המים, וטען כי הם נהגו בחוסר החלטיות לגבי צעדים לשכנוע הציבור לחסוך במים.
דו"ח הוועדה מחולק ל-4 שערים המחולקים בעצמם למספר פרקים.
המלצות הוועדה מופיעות בפרקים השונים.
בתקציר הדו"ח מביאים המחברים מספר עקרונות כלליים העומדים בבסיס הדו"ח:
ראוי לראות את המים תמיד כמוצר במחסור, שיש לנהוג ריסון בצריכתו.
יש תמיד לשמור על מקורות המים הטבעיים בפני השחתה וזיהום, גם אם יורחבו מקורות חלופיים של מים כמו התפלה, ולכן יש לאמץ מדיניות הפקה נמוכה מהממוצע השנתי של המילוי החוזר ("היבול הבטוח" של המים)
באופן כללי על סך כל מחירי המים לצרכן לשקף את העלות הכוללת של הפקת המים והובלתם לצרכן, לרבות העלות הסביבתית.
הוועדה ממליצה גם על יצירת דירוג שיבטיח מחיר זול לצריכה הבסיסית ומחיר הולך ועולה בדרגות הצריכה הגבוהות, ובמידת הצורך סיוע ממשלתי למגזרים עניים.
השקעות בפיתוח משק המים מעל סכום מסוים, טעונות אישור הממשלה.
יש צורך בקביעת יעדים אסטרטגיים והכנת תוכנית אב לטווח ארוך בתחום התשתיות בכלל ובתחום משק המים בפרט.
יש צורך בקביעת דפוסים ברורים לחלוקת התפקידים בין הדרג הפוליטי לדרג המקצועי.
לדוגמה, על הממשלה והכנסת לקבוע יעדים אסטרטגיים, בעוד הכנת תוכניות אב ארוכות טווח שיתאמו את היעדים האסטרטגיים היא באחריות הדרג המקצועי ברשות המים או מועצת רשות המים.
חלוקת תפקידים דומה רצויה גם בתחומים נוספים במשק המים.
יש צורך בשקיפות ופתיחות לדיון ציבורי בתהליך קבלת ההחלטות במשק המים.
שער זה עוסק בגורמים המידיים למשבר המים ומנתח את התנהלות רשות המים.
שער שני: ניהול משק המים
שער זה מתייחס לגופים המנהלים את משק המים בישראל, ומכיל מספק פרקים:
פרק 3- קביעת יעדים והכנת תוכניות אב
פרק 4- אסדרה - כולל רשות המים ואסדרת משק המים הארצי, רשות המים ואסדרת משק המים העירוני, משרד האוצר, התפקידים והסמכויות של נבחרי הציבור ואנשי המקצוע, ותת פרק 'מי ישמור על השומרים' העוסק בשקיפות ושיתוף הציבור.
פרק 5- תקציב ועצמאות תקציבית.
פרק 6- היבטים משפטיים של משק המים.
פרק 7 - עוסק במקורות להעשרת היצע המים.
הפרק עוסק בהתפלה, קולחין ויבוא מים, וכן מקורות העשרה משניים כולל מים מליחים, טיוב בארות, מי נגר עילי ואיגום מי שיטפונות.
ביחס להתפלה קובלת הוועדה על דחיינות יתר של הממשלה:
לפי הוועדה מדיניות הממשלה בנושא ההתפלה, אופן קבלת ההחלטות ויישומן מצביעה על חוסר עקביות, הנובעת מהעדר ראיה ותכנון ארוך טווח.
רוב ההחלטות בתחום ההתפלה כלל לא בוצעו ולוחות הזמנים שנקבעו להן היו לדעת הוועדה בלתי מציאותיים.
חברי הוועדה כתבו עוד כי
המלצות הוועדה בתחום ההתפלה כוללות:
הכנת הערכות מחיר מוסמכות שיביאו בחשבון גם עלויות סביבתיות, כולל תפיסת קרקע יקרה ליד הים, שימוש באנרגיה מזהמת ונזקים לטבע.
זירוז השלמת מפעלי ההתפלה לשם השגת יעד התפלה בהיקף של 525 מלמ"ש עד לשנת 2012, וזאת בהתאם להחלטות הממשלה.
קידום הקמת מתקן התפלה שיספק מים לחיפה, ערי הגליל המערבי והעמקים.
זירוז קבלת ההמלצות על ידי הצוות הבין-משרדי שהוקם, לצורך יעול וזירוז תהליכים להקמת מתקני התפלה.
ניסוח תנאי המכרזים להקמה והפעלת מתקני ההתפלה הבאים כך שאלו יכללו מנגנון משפטי שיאפשר לממשלה לדרוש מהזכיין הרחבת תפוקת ההתפלה, לשם יעול אפשרות ההרחבה שלהם.
פרק 8 - עוסק באיכות מים.
הפרק כולל בין היתר את חלוקת הסמכויות בין הגופים האמונים על איכות מי השתייה, תקני איכות מי השתייה, ניטור איכות מי השתייה וריכוז בסיס הנתונים, הקצאת מים לנחלים ולטבע.
פרק 9 - ייעול השימוש במים כולל ייעול השימוש במים במגזר העירוני וייעול השימוש במים במגזר החקלאי.
ועדת החקירה הפרלמנטרית לאיתור והשבת נכסי נספי השואה הוקמה על ידי הכנסת בשנת 2000, בעקבות תחקירים ומחקרים שפורסמו בשלהי שנות ה-90, אשר חשפו לראשונה באופן ציבורי את דבר קיומם של נכסים פיננסיים ונדל"ניים בישראל אשר היו שייכים לקורבנות השואה.
הוועדה הוקמה על פי סעיף 22 לחוק יסוד: הכנסת, והוענקו לה סמכויות של ועדת חקירה ממלכתית לפי חוק ועדות חקירה, התשכ"ט–1968. מטרתה המרכזית הייתה לאתר ולהשיב נכסים אלה לזכאים, ולקדם חקיקה ושינויי מדיניות שיבטיחו את השבת הרכוש ואת עשיית הצדק ההיסטורי עם הקורבנות ויורשיהם.
מאותם מחקרים, ובהם עבודתו של פרופ' יוסי כץ, עלה כי יהודים מאירופה השקיעו כספים ורכשו נכסים בארץ ישראל עוד בתקופת המנדט הבריטי.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ולאחריה, חלק מהנכסים נתפסו על ידי הממונה הבריטי על רכוש האויב, אחרים נותרו בידי בנקים, חברות נדל"ן וגופים ציבוריים כמו קרן קיימת לישראל.
בשנת 1968 הועברו יתרות הרכוש שהיו בידי הממונה על רכוש האויב לניהול האפוטרופוס הכללי.
למרות זאת, רכוש רב נותר בבנקים ובידי גופים אחרים ללא תיעוד מסודר או ניסיון ממשלתי פעיל לאתר את היורשים
במהלך התקופה שבין אוגוסט 2000 למרץ 2002 קיימה הוועדה למעלה מ-20 ישיבות, בהן העידו נציגי משרדי ממשלה, הבנקים, קק"ל, הסוכנות היהודית, גופים פיננסיים נוספים, וכן נציגי ארגוני ניצולי השואה.
עריכת משא ומתן עם הבנקים לקיום בדיקה חיצונית בלתי תלויה לחשבונות רדומים.
ניסוח וחתימה על "מסמך עקרונות" בין הכנסת לבין חמישה בנקים גדולים.
גיבוש קריטריונים לשערוך נכסים פיננסיים של נספי שואה.
הכנת הצעת חוק לתיקון סמכויות האפוטרופוס הכללי.
קידום הקמת יחידה לאיתור יורשים במשרד האפוטרופוס הכללי.
ניסוח הסכם בין קק"ל לבין האפוטרופוס הכללי להעברת קרקעות של נעדרים.
פרסום הודעות לציבור בנוגע להעברת מידע על רכוש שלא נדרש.
לראשונה בישראל נערכה בדיקה חיצונית בבנקים שכללה גישה לארכיונים ולהיסטוריית חשבונות.
התברר כי אחוז ניכר מהחשבונות הרדומים שייכים ככל הנראה לנספי שואה.
האפוטרופוס הכללי השלים רשימה ייעודית של בעלי נכסים נעדרים על רקע השואה.
קק"ל התחייבה להעביר לידי האפוטרופוס קרקעות של נספי שואה שהיו ברשותה.
התקבלה הסכמת החשב הכללי לשערוך ריאלי של רכוש פיננסי שהועבר בעבר לאפוטרופוס.
הוכנה הצעת חוק שמרחיבה את סמכויות האפוטרופוס לחיפוש יזום אחר יורשים.
הוקם צוות במשרד המשפטים לבחינת הקלות בהצגת ראיות משפטיות לזכאות.
ועדת החקירה הפרלמנטרית לאירועי עמונה הייתה ועדת חקירה של הכנסת ה-16 שהוקמה בשנת 2006 בעקבות אירועי עמונה – עימותים אלימים בין כוחות הביטחון למתנחלים במהלך פינוי מאחז עמונה שביהודה ושומרון.
הוועדה הוקמה במטרה לבדוק את התנהלות משטרת ישראל, צה"ל והדרג המדיני במהלך האירועים, אך פועלה הופסק לאחר פיזור הכנסת, והיא לא הספיקה להגיש מסקנות סופיות.
עמונה היה מאחז שהוקם בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 בסמוך לעפרה.
בשנת 2006 פסק בית המשפט העליון כי תשעה מבני קבע שנבנו במקום נבנו על קרקע פלסטינית פרטית, והורה על הריסתם.
ב־1 בפברואר 2006 ביצעו כוחות גדולים של משטרת ישראל וצה"ל את צו ההריסה, ולמקום הגיעו מאות צעירים שניסו למנוע את הפינוי.
במהלך העימותים נפצעו מאות בני אדם – מפגינים, שוטרים וחיילים – והאירוע הפך לסמל לעימות החריף שבין המתנחלים לרשויות המדינה.
בעקבות הסערה הציבורית והתקשורתית שחוללו התמונות מעמונה, הגישו חברי כנסת מסיעות הימין הצעה להקים ועדת חקירה פרלמנטרית שתבדוק את "שימוש הכוח החריג של המשטרה".
ההצעה התקבלה ברוב קולות, ובפברואר 2006 הוקמה הוועדה.
הוועדה נועדה לבדוק את התנהלות המשטרה, מג"ב, צה"ל, הדרג המדיני והמשפטי, וכן את הטיפול בפצועים ובמעצרים שנעשו במהלך הפינוי.
בראש הוועדה עמדו חברי כנסת מהאופוזיציה הימנית באותה תקופה, בהם חברי מפלגת האיחוד הלאומי והליכוד.
מנגד, סיעות השמאל והמרכז – בהן מפלגת העבודה ומרצ – החרימו את הוועדה בטענה כי מדובר בגוף פוליטי שלא נועד לבדוק את האירועים באופן אובייקטיבי.
הקמת הוועדה שיקפה את הקרע העמוק בחברה הישראלית באותה תקופה סביב סוגיית ההתנחלויות והיחסים בין הציבור הדתי-לאומי למערכת אכיפת החוק.
תומכי הוועדה טענו כי המשטרה השתמשה בכוח לא מידתי ובאמצעים אלימים כלפי צעירים אזרחיים, בעוד שמתנגדיה טענו כי הוועדה נועדה לערער את אמון הציבור במערכת אכיפת החוק ולהגן על מפירי החוק.
ועדת החוץ והביטחון שימשה כוועדת החקירה הפרלמנטרית, ובתוכה הוקם צוות היגוי שכלל את חברי הכנסת ד"ר יובל שטייניץ - יו"ר, מתן וילנאי, אורי אריאל ואילן שלגי.
בזמן פעילותה הקצר שמעה הוועדה עדויות של אזרחים, שוטרים, מתנדבים ועיתונאים שנכחו באירועי עמונה.
מידת השימוש בכוח של כוחות הביטחון.
הפיקוח של היועץ המשפטי לממשלה על מבצע הפינוי.
היחס למפגינים ולעיתונאים במהלך האירוע.
עם פיזור הכנסת בפברואר 2006 לקראת הבחירות, הופסקה עבודת הוועדה.
במרץ 2006 פרסמה הוועדה דוח ביניים שכלל המלצות.
במקביל נפתחו מספר בדיקות חיצוניות, בהן חקירה של המחלקה לחקירות שוטרים, אך אלו לא הובילו להעמדות דין משמעותיות.
אף שהוועדה לא הניבה מסקנות מעשיות, עצם הקמתה והדיון הציבורי שנלווה אליה הפכו אותה לאירוע סמלי במערכת היחסים שבין הכנסת, מערכת הביטחון והחברה האזרחית בישראל.
היא נחשבת עד היום לאחת הדוגמאות הבולטות לשימוש בכלי פרלמנטרי לצורך בירור ציבורי של עימות אלים בין כוחות הביטחון לאזרחים.
ועדת העיון מחדש ברשומות הנוגעות להתנקשות (Assassination Records Review Board) היא גוף ממשל אמריקני אשר פעל בין השנים 1992–1998.
רצח קנדי נחקר בידי גופים רבים, בידי סוכנויות ממשל כגון ה-FBI והשירות החשאי של ארצות הברית, בידי גופי אכיפת חוק מקומיים כגון משטרת דאלאס והתובע המחוזי בניו אורלינס, ג'ים גאריסון, ואף בידי שתי ועדות.
הראשונה, אשר פעלה בשנים 1963–1964, ועדת וורן, והשנייה ועדת בית הנבחרים בנוגע להתנקשויות, אשר פעלה בין השנים 1976–1978. כל גוף שחקר את הרצח הגיע למסקנה שונה.
יש שמצאו הוכחות לקשר לרצח, ויש שהסיקו כי לי הארווי אוסוואלד הוא הרוצח, וכי פעל לבדו.
סרטו של אוליבר סטון JFK תיק פתוח משנת 1991, עורר מחדש את החשדות, ואת התחושה בציבור האמריקני כי עדיין לא ניתנה תשובה משביעת רצון לתעלומה.
רשומות רבות הנוגעות לרצח עדיין היו חסויות, והייתה תחושה כי לאחר כשלושה עשורים שחלפו מאז הרצח, ולאחר סיומה של המלחמה הקרה, אין לכך כל הצדקה.
באווירה ציבורית זו החליט בית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1992 על חקיקת "חוק הרשומות הנוגעות לרצח הנשיא ג'ון פ.
על פי החוק (המכונה בקיצור חוק JFK") הוקמה ועדה, שנקראה "ועדת העיון מחדש ברשומות הנוגעות להתנקשות" (Assassination Records Review Board) בת חמישה מומחים - היסטוריונים, משפטנים וארכיבאים.
הוועדה הייתה גוף עצמאי הכפוף ישירות לנשיא ארצות הברית.
תפקידה היה לבחון את כל הרשומות הנוגעות לרצח הנמצאות בידי הרשויות השונות, ולאשר את פרסומן לציבור.
הוחלט כי משהחליטה הוועדה על פרסום מסמך כלשהו, רק הנשיא יכול להפוך החלטה זו.
הוועדה פעלה בין השנים 1992 ו-1998, ופרסמה עשרות אלפי מסמכים שהיו חסויים קודם לכן.
כן ראיינה הוועדה עדים, והקליטה את עדותם בווידאו (המדובר בעדים כגון איש השירות החשאי ג'יימס הוסטי, אשר ראיין את מרינה אוסוואלד, אשתו של לי הארווי אוסוואלד, ימים ספורים לפני הרצח).
הוועדה עיינה מחדש במסמכים הרפואיים, בדו"חות הניתוחים לאחר המוות, וראיינה את כל הרופאים ואנשי הצוות הרפואי הקשורים בטיפול בקנדי ובניתוח גופתו.
כן בדקה הוועדה את הסרט המפורסם שצילם אברהם זפרודר, שימרה אותו, וידאה כי המדובר בסרט האותנטי, והכריזה כי הוא רכושו של העם האמריקני.
הוועדה פרסמה את דרכי פעולתה ומסקנותיה, וכן המלצות לפעולה במקרה עתידי שבו תהיינה נסיבות דומות.
בערימות המסמכים שפורסמו על ידי הוועדה לא נמצא עדיין "האקדח המעשן" המוכיח את אחת התאוריות או סותר אותה.
מתוך אוסף של חמישה מיליון מסמכים, 88% שוחררו לציבור הרחב.
11% נוספים שוחררו כשחלק מתוכנם הוסתר.
1% מהמסכים, שהיו קשורים ישירות להתנקשות, אורכבו ותוכננו להחשף לציבור הרחב לאחר 25 שנה, באופן מלא או חלקי, בהתאם ל"חוק JFK".
ב-26 באוקטובר 2017, בהתאם לחוק, נחשפו לציבור 2891 מסמכים נוספים.
בנוסף, הארכיון הלאומי חשף לציבור את התיעוד האלקטרוני הלא מסווג של תכתובות ועדת העיון מחדש ברשומות הנוגעות להתנקשות, במספר כולל של למעלה מ-69 אלף קבצים ומסמכים.
עם זאת, בהוראת הנשיא דונלד טראמפ, קיימים מסמכים נותרו חסויים משיקולי ביטחון.
סוכנות הCIA הודיעה כי תבחון את 18 אלף המסמכים הנותרים בארכיון הסוכנות ותבדוק מה ניתן לשחרר לציבור הרחב עד אפריל 2018.
ועדת עורכי העיתונים היומיים במדינת ישראל ובשמה המקוצר, ועדת העורכים, הייתה גוף לתיאום בין התקשורת הכתובה והמשודרת בישראל לבין ראשי מערכת הביטחון במדינה ועוד קודם לכן עם מוסדות "המדינה שבדרך".
בוועדה היו חברים נציגים של כלי התקשורת העבריים בישראל ושל ה"ג'רוזלם פוסט", והיא נפגשה באופן סדיר עם ראש הממשלה, שרים, קצינים ופקידים במערכת הביטחון, שהיו מעבירים לוועדה מידע בתמורה להבטחה שגופי התקשורת לא יפרסמו אותו, גם אם יקבלו אותו ממקור אחר.
ועדת העורכים פעלה החל משנת 1942 בתחילה כדי לתאם עמדות מול הצנזורה הבריטית ובהמשך שנים רבות קיימה היא עצמה צנזורה פנימית.
הוועדה נחלשה בשנות ה-80 של והפסיקה להפגש בתחילת שנות ה-2000.
הקמת הוועדה בזמן המנדט הבריטי
הוועדה נוסדה בשנת 1942 בשם "ועדת התגובה", כדי לתאם שיתוף פעולה נגד הצנזורה שהטיל שלטון המנדט הבריטי ולצנזורה על ידיעות מסוימות, כגון גירוש מעפילים.
עורכי העיתונים תאמו ביניהם עמדות בשם הסולידריות כך שאם עיתון אחד נסגר עיתונים אחרים לא ידפיסו בזמן זה יותר גיליונות ויהנו מרווח גדול יותר.
חברי הוועדה קיבלו ידיעות רבות ממוסדות המדינה שבדרך כמו הסוכנות היהודית, מפקדי ההגנה וחברי הוועד הפועל של ההסתדרות.
ידיעות רבות לא פורסמו לידיעת הציבור משיקולים שונים.
פעולה בולטת של "ועדת התגובה" התרחשה בסוף 1943, בעקבות חיפוש אלים שערכה משטרת המנדט בקיבוץ רמת הכובש.
האירוע לא הגיע לידיעת הציבור בגלל איסור הצנזורה הצבאית.
ב-17 בנובמבר 1943 התכנסו כל עורכי העיתונים היהודים והחליטו כי כל העיתונים היהודיים יפרסמו למחרת הודעה מפורטת ואחידה "על מעשה ההתעללות ביישוב העברי" ברמת הכובש תוך התעלמות מהצנזורה.
רק "פלסטיין פוסט" קיבל הוראה להימנע מכך על מנת שיישאר עיתון יהודי אחד חופשי אם יחליטו הבריטים לסגור את כל העיתונים היהודים.
הבריטים הגיבו בסגירת שני עיתונים - "דבר" ו"הבוקר", ולאות סולידריות הפסיקו גם יתר העיתונים היהודיים את הופעתם ל-11 ימים (מ-19 בנובמבר עד 29 בנובמבר).
עורך "פלסטיין פוסט" נתבע לפרסם את ה"הודעה הרשמית" של השלטונות הבריטים אך הוא סירב, כל עוד לא יותן לו לפרסם גם את הגרסה היהודית במלואה.
הבריטים ניסו להוציא עיתון יומי בעברית בשם "חדשות היום" ובו גרסתם על המאורעות ברמת הכובש אבל היהודים החרימו את העיתון.
בעלי הקיוסקים סירבו לקבל אותו ובכל מקום שאליו הגיעו הגליונות הם נשרפו על ידי הקהל.
פעולה אחרת של ועדת התגובה הייתה השתדלות למניעת הוצאותו להורג של דב גרונר ב-1947. העורכים נמנעו מפרסום שהיה עלול לפגוע במאמצים לחון את גרונר, וכן כתבו מאמרים לעורר את דעת הקהל לבקש חנינה.
ועדת העורכים בראשית ימי המדינה
בפברואר 1948, שלושה חודשים לפני הקמת המדינה, נקבע הסדר פורמלי ראשון של צנזורה מרצון, הסדר "שישה-עשר הלאווים", שכלל איסור דיווח על תנועות הצבא ועל תנועות ראשי היישוב, מיקום של מתקנים רגישים וכו'.
העורכים מחו רק נגד סעיף אחד - איסור פרסום ידיעות שעשויות לעורר בהלה.
במאי 1948, עם הקמת מדינת ישראל, ירשה הממשלה את תקנות ההגנה (שעת חירום) המנדטוריות, ואת סמכויות הצנזורה הנרחבות שהקנו לה.
הצנזור הצבאי השתמש בסמכויותיו בצורה נרחבת.
ב-20 באוגוסט התכנסה "ועדת העורכים" למחות על סגירת דפוס "ידיעות אחרונות" לשלושה ימים, במה שנתפס כניצול הצנזורה לצרכים פוליטיים.
הכתבה שבגללה נסגר העיתון הייתה על מאסר בכירי האצ"ל, בעקבות פרשת אלטלנה, בבית שאן (במה שהעיתון "הבקר" של הציונים הכלליים כינה "אסירים פוליטיים במחנה ריכוז בבית שאן") ודרשה את שחרורם.
הקבוצה שוחררה ממאסרה בכל מקרה כמה ימים אחר כך, וערכה מסיבת עיתונים בתל אביב..
"ועדת העורכים" נפגשה עם היועץ המשפטי לממשלה ועם דוד בן-גוריון שהבטיח שהצנזורה תונהג רק על עניינים צבאיים ולא פוליטיים.
על רקע זה נוצר הסכם בין העיתונים לבין שלטונות צה"ל, שנועד להסדיר את יחסי העיתונים עם הצנזורה הצבאית.
ועדה מיוחדת הוקמה כדי לברר חילוקי דעות בין הצנזורה לבין העיתונים ("ועדת השלושה").
את ההסכם ניסח חיים הרצוג שהיה ראש אגף המודיעין.
על פי ההסכם, כל עוד העיתונים יעמדו בתנאיו, הם לא יסגרו בהוראת הצנזורה.
על בסיס הסכם זה התהדק שיתוף הפעולה בין העיתונות לבין ממשלות ישראל, ובמשך השנים הפעילו העיתונאים צנזורה עצמית במספר רב של מקרים.
בן-גוריון יזם את המשך קיום הוועדה, טיפח אותה ודאג לעדכן את חבריה במידע סודי רב, זאת בתנאי שיתחייבו לא לפרסם אותו גם אם יגיע אליהם ממקור אחר.
לפי הערכת בן-גוריון, שיתוף פעולה כזה יועיל לצורכי הביטחון של המדינה יותר מאשר צנזורה רשמית.
אם הגיעו ידיעות ממקורות אחרים העורכים לרוב לא פרסמו אותן בגלל רצונם להמשיך לקבל מידע סודי אמין ומעניין מהממשלה.
היו שחששו שהעורכים ידליפו מידע חסוי, אבל העורכים שמרו על חשאיות רבה אף יותר מחברי ועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
חברי הוועדה היו לעיתים מעודכנים יותר מאשר חלק מחברי הכנסת כך שאלו רצו בקרבתם.
לטענת יצחק נבון, שהיה יד ימינו של בן-גוריון, הוא שיזם את העדכונים התכופים של הוועדה בנימוק כי הדבר גם ימנע פרסום מידע שגוי בנושא חוץ וביטחון בידי העיתונות.
ראשי ממשלה נוספים לאחר בן-גוריון המשיכו מסורת זו.
כמו כן נפגשו עם הוועדה בכירים רבים נוספיים כמו שרי ביטחון, רמטכל"ים ראשי שב"כ ומוסד.
ברבות הימים נפגשו עם הוועדה גם מוסדות אחרים כמו האוניברסיטה העברית או הסוכנות היהודית, וזאת כדי להשתיק מידע שפרסומו היה עלול להזיק להם, אם כי הדברים הוצגו כדברים שיפגעו באינטרס הלאומי.
בשנות ה-60 היה ביקוש רב לפגישות עם הוועדה מטעם גורמים שונים.
ב-3 בנובמבר 1948 נדחתה, בהסכמה עם "ועדת העורכים", סגירת העיתונים "דבר" ו"הבוקר" על עבירות על חוקי הצנזורה, אך כמה ימים אחר כך נסגר העיתון "קול העם" ליום אחד, ללא בירור מוקדם, בניגוד להסכם.
זאת למרות שאסתר וילנסקה, עורכת העיתון, הייתה חברה ב"ועדת העורכים".
אחר כך הייתה הסכמה בשתיקה ש"קול העם", שהיה העיתון של המפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), אינו חלק מההסכם.
כך לדוגמה הוא נסגר שוב בהוראת הצנזורה ביולי 1952 לשבוע, ובינואר 1953 נסגר מסיבות פוליטיות לעשרה ימים דבר זה הוביל לבג"ץ קול העם.
סרוב לשתף פעולה עם הוועדה
מספר עיתונים סירבו להשתתף ב"ועדת העורכים", דוגמת "העולם הזה", ואחר כך "חדשות".
עורך "העולם הזה" אורי אבנרי סיפר שסירב לשתף פעולה עם הממסד, וכינה את חברי הוועדה "אנשים עלובים וקטנים".
"העולם הזה" נהג לפרסם ידיעות ש"ועדת העורכים" הסכימה לא לפרסם, תוך שימוש בשמות בדויים או רמיזות, בכדי לעקוף את מגבלות הצנזורה.
העיתון נהג לדווח על השימוש בשירות הביטחון הכללי (השב"כ) לצרכים פוליטיים, תוך שימוש במילה "מנגנון החושך" (באותן השנים דיווח ישירות על פעילות השב"כ היה אסור).
"העולם הזה" היה הראשון לחשוף את דבר מאסרו של איש המודיעין מרדכי קידר, "האסיר X הראשון", שהיה כלוא בישראל במשך שנה מבלי שאיש ידע, עד יוני 1958. "ועדת העורכים" הסכימה לא לפרסם על כך במשך חודשים רבים.
צנזורה עצמית בנושא תוכנית הגרעין ובנושאי ביטחון
הן בן-גוריון והן גולדה מאיר לא שיתפו את ועדת העורכים בכל סוד.
כך לדוגמה, הסתיר בן-גוריון מהוועדה את שליחו של הנשיא אייזנהאואר לתיווך בינו ובין נאצר.
בשנות ה-50 חשף בן-גוריון סיור לילי בנמל הקישון שבו נחשפו העורכים לפריקת נשק מצרפת, אך נמנע מלספר כי המטרה האסרטגית היא מבצע קדש.
גולדה מאיר פירטה את שיחותה עם נשיא ארצות הברית ריצ'רד ניקסון, אך הסתירה את תוכנית הפנטגון לפיקוח אמריקאי על מתקני יצור נשק בישראל ועל היצוא שלו.