tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מזוהה עם קהילת יהודי סלוניקי בעיר.
בין הוגי הרעיון להקמת בית תפילה לשארית הפליטה של יהדות סלוניקי שעלו לישראל לאחר השואה, היה יו"ר ועד הקהילה בארץ, איש העסקים אברהם שמואל רקנאטי, שהיה בעבר סגן ראש העיר סלוניקי.
לאחר כמה עשורים בהם התפללו אנשי הקהילה בתל אביב במספר בתי כנסת, בהם "שמחה הדר קודש", ובית הכנסת "ר' שלמה אבן גבירול", הקצתה עיריית תל אביב לוועד הקהילה את המתחם ברחוב בן סרוק.
ב-1975 התקיים טקס הנחת אבן הפינה במעמד ראש העיר שלמה להט.
רקנאטי השיג מימון ותרומות לבניית בית הכנסת, בעיקר מבני וממשפחתו של משה קרסו.
המבנה נחנך בשנת 1979, זמן קצר לאחר מותם של אברהם שמואל רקנאטי ושל אדריכל המבנה יצחק טולדנו (אדריכל נוסף היה אהרון חיים רוסו).
בית הכנסת נקרא על שם אחיו וגיסתו של רקנאטי, יהודה ליאון רקנאטי ורעייתו מטילדה.
בבית הכנסת כ-600 מושבים, מהם 200 בעזרת הנשים.
הוא מעוצב בסגנון ייחודי, הנראה כצדפה, ומסמל צדפים מחופיה של סלוניקי.
הבחירה בצדף נעשתה כיוון שהוא העצם היחיד בטבע שכל צלעותיו מתכנסות למקום אחד, כאשר בבית הכנסת הצלעות מתכנסות אל עבר ארון הקודש.
החזית הצפונית של המבנה עשויה מבטון חשוף, שהגה ועיצב הצייר יחזקאל קמחי, ובשיטה מיוחדת שפיתח שילב בתבליט פסוקים וסמלים יהודים דוגמת המנורה ומגן דוד.
בחלונות הותקנו ויטראז'ים צבעוניים המתארים את השבת ואת חגי ישראל.
בבית הכנסת מתקיימת כיום פעילות קבועה של תפילות, הרצאות, חוגים ושיעורים.
התפילות הן בנוסח הספרדים, וקהל המתפללים כולל בנוסף למתפללים יוצאי סלוניקי גם יהודים ספרדים מקהילות אחרות ואף מעט אשכנזים.
בית הכנסת היה פעיל בהוצאת מחזורים בנוסח יהודי סלוניקי וכן בהוצאת האלבום המוזיקלי מחזור סלוניקי.
בית הכנסת החדש בעיר באד קיסינגן בבוואריה שבפרנקוניה התחתית, היה בית כנסת היסטורי שהוקם בשנות 1900-1902. המבנה ניזוק בפרעות ליל הבדולח ולאחר מכן, ב-1939 נהרס כליל.
ידוע על קיומה של קהילה יהודית בבאד קיסינגן כבר מימי הביניים.
בשנת 1705 הוקם בעיר בית כנסת לא רחוק מרחוב היהודים בעיר, שבנייתו הותרה במסגרת דמי החסות ששילמו היהודים לקיסר.
במאה ה-19 הקהילה שגשגה וגדלה ושימשה כמרכז הקהילות היהודיות בצפון פרנקוניה, ובשנת 1851, נסתר בית הכנסת הקודם והוקם במקומו מבנה שכונה: "בית הכנסת הישן".
עקב המספר הגדל והולך של חברי הקהילה היהודית בית הכנסת הפך לצר מדי וגם הוא נהרס בשנת 1927.
בשנת 1894 החל האדריכל הגרמני קרל קראמפף בתכנון בית כנסת חדש לפי דגם ביה"כ בבאדן-באדן, שנבנה בסגנון נאו רומנסקי.
הכוונה הייתה לבנות בית כנסת שתייצג בכבוד את הקהילה היהודית, מבלי להתבלט מדי בסביבה הנוצרית.
הבנייה החלה בסתיו 1899 ובשנת 1902 נערך טקס חנוכת הבית רב משתתפים, שבה נטלה חלק גם חלק מהאוכלוסייה הלא יהודית בעיר.
אורך בית הכנסת היה 33 מטר על 18 מטר רוחב, ובאולם התפילה היו 200 מקומות ישיבה ו-120 בעזרת נשים.
חזן בית הכנסת היה לודוויג שטיינברגר, אביו של חתן פרס נובל לפיזיקה ג'ק שטיינברגר.
בפוגרום בליל הבדולח הוסב נזק רב למבנה.
חודש לפני כן סינן ראש מחוז היימבאך כי "קיומו של בית הכנסת היא שאלה של זמן".
במרץ 1939 החליטה מועצת העירייה בעידודו של סגן ראש העיר ווילי מסרשמידט שהמבנה רעוע מדי ויש להרסו, למרות שמנהל המחוז ד"ר קונארד הצביע על כך שעלויות ההריסה גבוהות מדי ולפי הביטוח ניתן לתקן את הנזק.
על אף שלא כולם הסכימו להריסה, רק מעט העזו להתנגד בגלוי.
אחד מאלו שהביעו התנגדות גלויה היה הכומר הקתולי של העיר פרנץ הארטינגר שמתח ביקורת על ההריסה במהלך שיעור דת.
מאוחר יותר הכחיש זאת הארטינגר, וההליכים שנפתחו נגדו בבית המשפט בבמברג בוטלו.
ב-1949 הובאו למשפט 14 ממשתתפי הפוגרום, ואחד ממנהיגיה נשפט לשתיים וחצי שנות מאסר.
12 הנתבעים הנותרים, ביניהם סגן ראש העיר, שוחררו "מחוסר ראיות" או "חוסר עדויות".
בשנת 1951, לאחר משא ומתן ממושך שילמה העיר פיצויים בדף 165,000 מארק גרמני לארגון ניצולי שואה.
באתר בית הכנסת ההיסטורי קיים שלט הנצחה מאז 1967 ובשנת 2002 הונחה שם אנדטה חדשה.
בית הכנסת החדש ברחוב קייזר 6 בעיר אפינגן במחוז היילברון בגרמניה, היה בית כנסת שנבנה בשנים 1872–1873. המבנה הוצת ב-1938, ושנתיים לאחר מכן נהרס כליל.
במשך כמאה שנה, ערכה הקהילה היהודית באפינגן את תפילותיה בבית כנסת ברחוב קופרגאסה 2. לאחר שהמבנה לא תאם יותר את רוח ורעיונות הזמן, הוחלט להקים מבנה חדש ומייצג יותר, בקרבת מקום לכנסייה האוונגליסטית בעיר.
לעיתים רחוקות בלבד הותר לבנות בית כנסת בקרבת כנסייה.
בשנת 1868 רכשה הקהילה היהודית את אתר הבנייה, והבנייה נערכה בשנים 1872–1873 לפי תוכניות של האדריכל ויליאם לובלין.
חנוכת בית הכנסת נערכה ביום שישי ב-31 באוקטובר 1871. בשעה 4 אחר הצהריים יצאה תהלוכה שצעדה מבית הכנסת הישן, בראשה צעדו ילדי בית הספר בליווי מקהלה, ובעקבותיהם ראשי ואנשי הקהילה שנשאו את הספר תורה.
בהגיעם לבית הכנסת החדש נמסרו להם המפתחות על ידי האדריכל, וכשהקהל נע דרך השער ניגנו בהרמוניום.
את הנאום החגיגי נשא הרב דוד גייסמר, ובתוכנית האמנותית הייתה מקהלת בנים ובנות בליווי מוזיקלי.
את דרשת ערב השבת נשא רב מחוז היידלברג הלל זונדהיימר.
שער שמוקף בשני צדדיו בעמודים מעוטרים העניק את הגישה היחידה לבניין.
העובדה שלא הוקצתה כניסה נוספת נפרדת לנשים נובעת כנראה מהליברליות של הקהילה היהודית באפינגן.
את הדלת הראשית כיסה קשת מבוססת על ארכיטרב, שהוקף בשלשה חלונות מקושתים.
מעל החלונות נמתח גמלון שבמרכזו חלון בדמות "עין שור", עם רצועת אפריז.
חלק גדול מאנשי הקהילה היהודית באפינגן היגרו מהעיר או עברו לערים הגדולות בעקבות הצרת צעדי היהודים על ידי הנאצים.
למרות שבית הכנסת נמכר לבנק גרמני באוקטובר 1938, הוא הועלה באש באירועי ליל הבדולח בנובמבר, ונהרס בשנת 1940. על הריסות בית הכנסת בנה הבנק את המטה שלו בשנת 1956.
אדוארד נקרמן, עורך דין באפינגן, תיאר את אירועי הלילה כדלקמן:
ביוזמת הכנסייה הקתולית והפרוטסטנטית הותקן במקום לוח זיכרון.
בשנת 2008 נוסף שלט הנצחה עם שמות יהודי העיר שנרצחו.
בית הכנסת החופשי ע"ש סטיבן וויז הוא בית כנסת רפורמי בעיר ניו יורק, שהוקם בשנת 1907 על ידי הרב סטיבן וייז.
בית הכנסת נמצא ברחוב 68 מערב, באפר וסט סייד, מנהטן.
בשנת 1905 היה הרב וייז, ששימש באותו זמן כרב קהילה בפורטלנד אורגון, מועמד למשרת הרב של בית הכנסת עמנו-אל בניו יורק.
הוא ויתר על המשרה כשהתברר לו שדרשות הרב שם מחייבות אישור מראש של הנהלת בית הכנסת.
כתגובה החל לפעול להקמת "בית כנסת חופשי".
בינואר 1906 פרסם הניו יורק טיימס מכתב של וייז בו העלה את שאלת החופש של הרב לדרוש בהתאם למה שנראה לו כנכון.
העיתון ציין שוייז מתעתד להגיע לעיר על מנת להקים ולהוביל "תנועה דתית יהודית עצמאית".
תוך זמן קצר כבר קיים תפילות בשני אתרים במנהטן.
באספה שהתקיימה ב-15 באפריל 1907 הוחלט על הקמת "בית הכנסת החופשי".
באספה הודיע הנרי מורגנטאו (האב), שהיה לנשיא הראשון של הקהילה, ש"הקהילה תהיה ארגון חופשי ודמוקרטי".
בשנת 1911 נרכשו מספר בניינים ברחוב 68 מערב, השטח עליו הוקם בהמשך המשכן הקבוע של בית הכנסת.
אבן הפינה למשכן הקבוע הונחה ב-1940, אולם בעקבות המתקפה על פרל הארבור וכניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה נדחתה הבנייה עד תום המלחמה.
בניין בית הכנסת נחנך ב-5 בינואר 1950.
הרב וייז שימש כרב הקהילה עד מותו ב-19 באפריל 1949.
החליף אותו הרב אדווארד קליין ששימש בתפקיד עד 1980.
הרב בלפור בריקנר היה רב בית הכנסת בשנים 1980 עד 1992.
הרב גרי ברטון-גרנטור בשנים 1995 עד 2004.
עמיאל הירש, הרב הנוכחי (ינואר 2012) משמש מאז שנת 2004.
בית הכנסת היכל הקודש דחסידי ברסלב (מכונה גם בית הכנסת הגדול של חסידי ברסלב) הוא בית הכנסת המרכזי של חסידי ברסלב תלמידי הרב אליעזר שלמה שיק ביבנאל.
בית הכנסת נמצא במעלה המושבה.
בסמוך לו נמצא בית המדרש הישן של החסידים המשמש לתפילות ולימוד תורה בימות החול, ישיבה לצעירים חוזרים בתשובה, בית תבשיל וביתו של הרב שיק.
הנחת אבן הפינה לבית הכנסת נערכה בשנת ה'תשנ"ח (1998).
באותה שנה נבנתה הקומה הראשונה, שבה פועלים שני כוללי אברכים, לשכת מורי צדק, מטבח עבור בית התבשיל הסמוך ומקוואות לגברים.
עד לשנת ה'תש"ס (2000) הושלמה גם בניית הקומה השנייה המשמשת לאולם שמחות לנזקקים.
לאחר מכן נעצרה הבנייה בעקבות בעיות של אישורים.
בשנת ה'תש"ע (2010), לאחר קשיים רבים, חמש תוכניות בנייה שנפסלו ודיונים רבים בבתי משפט, אושר המשך הבנייה ובשנת ה'תשע"ב (2012) נערכה חנוכת המבנה בהשתתפות אלפי אנשים.
בבית הכנסת מתפללים בני עדות שונות ושליח הציבור מתפלל בנוסח שלו.
היכל עזרת הגברים מונה כ־600 מקומות ישיבה ומעליו עזרת הנשים עם כ־100 מקומות.
במרכז התקרה כיפת זכוכית שקופה.
בית הכנסת החדש היה בית כנסת אשכנזי בשאנגחאי, סין, שנפתח בשנת 1941 בעקבות גדילת הקהילה היהודית הרוסית בעיר.
בית הכנסת היה ממוקם ברובע הצרפתי של שאנגחאי.
הוא נסגר בשנת 1965 לאחר עזיבת רוב הקהילה היהודית בשאנגחאי לאחר ניצחון המפלגה הקומוניסטית במלחמת האזרחים הסינית.
לאחר מכן הוא החל לשמש כאולם של המכון לחינוך בשאנגחאי.
בית הכנסת החדש נבנה על ידי הקהילה היהודית הרוסית בשאנגחאי במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, כאשר הקהילה גדלה ליותר מארבעת אלפים איש, מעבר למספר האנשים שבית הכנסת אוהל משה יכול להכיל.
לאחר שנים של גיוס כספים ובנייה תחת הנהגתו של הרב מאיר אשכנזי, בית הכנסת נפתח בפסח 1941. בית הכנסת יכול להכיל עד כאלף איש, ובעקבות כך כונה המבנה "מפואר" ו"גדול".
לאחר שהחלה המערכה באסיה ובאוקיינוס השקט בדצמבר 1941, הצבא היפני כבש את אזור הזיכיון הצרפתי בשאנגחאי ולקח את בית הכנסת לשימושו.
בית הכנסת הוחזר לקהילה היהודית הרוסית בשאנגחאי בסוף מלחמת העולם השנייה.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים הסינית והקמת הרפובליקה העממית של סין ב-1949, התמעטה האוכלוסייה היהודית בשאנגחאי.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 בית הכנסת "אוחד" לכל היהודים, גם לאשכנזים וגם לספרדים, שנשארו בעיר.
ב-1965 נסגר בית הכנסת והפך לאולם של המכון לחינוך בשאנגחאי.
בית הכנסת הישן הוא בניין מהמאה ה-19 במרכז אוקלנד, ניו זילנד, אשר בעבר שימש כבית כנסת.
כיום הבניין הוא חלק מהקמפוס של אוניברסיטת אוקלנד.
בשנת 1989 שופץ והפך לסניף של הבנק הלאומי של ניו זילנד .
אוניברסיטת אוקלנד חכרה את הבניין בשנת 2003 ומאז הוא מהווה חלק מהקמפוס ומאכלס את המשרדים לקשרי חוץ.
הבניין הוכרז לשימור על ידי הקרן לאתרים היסטוריים של ניו זילנד.
בית הכנסת החדש של דומברובה טרנובסקה נבנה במאה ה-19 כדי לשרת את הקהילה היהודית הגדולה בעיר.
הוא עומד ברחוב ברק יוסלביץ' ושוקם בראשית המאה ה-21 במעורבות השלטון המקומי והאיחוד האירופי.
בית הכנסת נוסד במקור בידי אייזיק שטרן, הוא תוכנן ונבנה במחצית השנייה של המאה ה-19 בידי האדריכל והמהנדס היהודי אברהם גולדשטיין.
עבודות השלד של המבנה נעשו בשנים 1855-1860, וחנוכת המבנה הייתה כנראה באפריל 1863. נתון זה מתבסס על מסמכיו של נגר יהודי מקומי שמהם עולה כי סיפק בשנה זו לבית הכנסת שתי דלתות וארבע עשרה חלונות.
בית הכנסת המקורי היה קטן יחסית ועשוי עץ, בראשית המאה ה-20 נבנה לצדו המזרחי מקווה שנהרס אחרי מלחמת העולם הראשונה עם חלק מבית הכנסת.
המבנה הנוכחי הוא פרי שיפוץ נרחב שנערך במקום בשנים 1936-1937, ובמהלכם נוספה לו החזית בעלת המגדלים ושלוש קומות היציעים.
בית הכנסת נבנה מלבנים אדומות הוא מתוכנן בסגנון אקלקטי-קלאסי עם אלמנטים מוריים.
הוא מקורה בגג רעפים בשיפוע מתון.
במהלך מלחמת העולם השנייה הרסו הנאצים את פנים בית הכנסת והציתו בו אש, אך כנראה נעשו ניסיונות לכבותה בידי המקומיים.
ספרי התורה שנותרו במקום אחרי המלחמה היו שרופים חלקית.
לאחר המלחמה התפללו בני הקהילה היהודית הקטנה שהחלה להתארגן במקום במבואה של בית הכנסת, ובסביבות 1950 ייחדו חדרון בצד המבנה לתפילות.
האולם המרכזי נותר בשממונו, וניסיונות להחזיר אותו לבעלות יהודית לא צלחו למרות צו בית משפט בנושא.
הקהילה ובית הכנסת הקטן המשיכו לתפקד עד סוף שנות ה-60, אז עברו אחרוני המתפללים למבנה קטן ברחוב סמוך.
בשנת 1971 הפך המבנה לרכוש אוצר המדינה, באישור יהודי והוחל בהכנות לשיקום בית הכנסת במטרה להקים בו בית תרבות.
אולם התפילה המרכזי נועד להפוך לרחבת ריקודים.
באמצע שנות ה-70 החלו העבודות, אך לאחר מטרים ספורים שנחפרו באדמת האולם המרכזי ופיגומים שהוקמו, נעצרה העבודה.
ב-1976 חודשה העבודה לזמן קצר והגג כוסה בכיסוי מתכת, אך העבודה נעצרה שוב ומצבו של בית הכנסת המשיך להתדרדר.
בשנת 2008 החלו עבודות שיקום מבנה בית הכנסת במימון האיחוד האירופי ורשויות פולין קטן, העבודות הושלמו במאי 2012 בחנוכת בית הכנסת מחדש.
מאז מוצגים במקום תצוגות קבע של מוצגים יהודיים מן הסביבה.
גלריה מציורי הקיר המשוחזרים בהיכל
בית הכנסת הישן בעיר ארפורט בגרמניה הוא אחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר באירופה של ימי הביניים הקיימים עד היום.
החלקים העתיקים ביותר של בית הכנסת נבנו בסוף המאה ה-11. רוב חלקי הבניין נבנו בין השנים 1250–1320. בשנת 2023 הוכרז בית הכנסת כחלק מתוך אתר המורשת העולמית של אונסק"ו: "מורשת יהודית מימי הביניים בארפורט", הכולל גם את המקווה העתיק.
מאז 2009 משמש בית הכנסת כמוזיאון לתולדות הקהילה היהודית בארפורט.
בין השאר מצוי במוזיאון אוצר של מטבעות ותכשיטים שהוחבא בידי יהודים מארפורט בעת הטבח בימי גזירות ק"ט (1349) ונתגלה בשנת 1998. במוזיאון יש גם מהדורות פקסימיליה של כתבי יד שהיו בבעלות הקהילה היהודית בארפורט בימי הביניים.
אחד מכתבי יד אלה הוא כתב יד ארפורט של התוספתא.
החלקים העתיקים ביותר של המבנה מתוארכים ל-1094, אך רובם מתוארכים לסביבות 1270 עד תחילת המאה ה-14.
בא' בניסן ה'ק"ט (1349), בימי מגפת המוות השחור, ביצעו תושבי העיר הנוצרים טבח בקהילה היהודית בארפורט, והניצולים גורשו מן העיר.
הפוגרום פרץ בשבת בבוקר, בעת תפילת שחרית, ואחד ממוקדי ההתנפלות היה בית הכנסת, שניזוק בפרעות.
לאחר הפרעות מועצת העיר ארפורט מכרה את הבניין לסוחר מקומי.
הוא הוסב למחסן ונערכו בו שינויים בפנים.
מהמאה ה-19, הבניין שימש אולם נשפים, מסעדה ואפילו באולינג.
שינויים אלה גרמו לכך שייעודו המקורי של המבנה נשכח.
בשל כך, הוא לא נהרס בימי גרמניה הנאצית, ולכן הוא המבנה הקדום ביותר ששרד בשלמותו (מבחינת הקירות והגג).
בסוף שנות ה-80 התחדש העניין בבניין הישן.
ההיסטוריון האדריכלי אלמר אלטווסר החל לחקור אותו ב-1992. מועצת העיר ארפורט רכשה את הנכס ב-1998 וחקרה ושימרה אותו.
כל שלבי העבר של הבניין נשמרו, לא רק השימוש בו כבית כנסת.
בשנת 2007 התגלה בסמוך לבית הכנסת מקווה שתוארך בידי ארכאולוגים לשנת 1250.
בשנת 2015 הוצעו בית הכנסת הישן והמקווה כאתר מורשת עולמית.
בספטמבר 2023 הוכרזו בית הכנסת, המקווה ובניין אבן סמוך שהיה שייך ליהודים במאה ה-13 כאתר מורשת עולמית.
בית הכנסת הישן נפתח ב-27 באוקטובר 2009 כמוזיאון לתולדות הקהילה היהודית בארפורט.
במוזיאון מצוי אוצר ארפורט, מטמון של מטבעות ותכשיטים שכנראה השתייכו ליהודים שהחביאו אותם בזמן הטבח בארפורט בשנת 1349. החלקים נמצאו בשנת 1998 בקיר בית בשכונה יהודית מימי הביניים בארפורט.
המוזיאון מציג גם פקסימיליות מכתבי היד העבריים של אוסף ארפורט (ראה להלן)
כתבי יד יהודיים רבים היו בבעלות הקהילה היהודית בארפורט והוחזקו בבית הכנסת.
בעת הפרעות בשנת 1349 נשדדו כתבי יד אלה בידי הפורעים והגיעו לבעלות מועצת העיר ארפורט, שהעבירה אותם לידי הספרייה הלותרנית במנזר אוגוסטינוס בעיר.
בשנת 1880 הם נמכרו לספרייה המלכותית בברלין, כיום ספריית המדינה בברלין.
אוסף ארפורט, המחזיק כתבי יד אלה, כולל כתבי יד רבים, המתוארכים למאות ה-12 עד ה-14, וביניהם מחזורי תפילה ומספר ספרי תורה.
מכיוון שהפוגרום אירע בשבת בבוקר, חלק מספרי התורה ניזוקו במקומות שנקראו בקריאת התורה של אותה שבת (פרשת תזריע, וקריאת שבת ראש חודש).
כיום מצוי אוסף ארפורט בספריית המדינה בברלין, ובמוזיאון בבית הכנסת בארפורט מוצגות עותקי פקסימיליה שלהם.
אחד מכתבי היד היהודיים מאוסף ארפורט הוא כתב יד של התוספתא, המתוארך למאה ה-12. זהו כתב היד העתיק ביותר מבין שלושת כתבי היד החשובים של התוספתא, לצד כתב יד וינה, המתוארך לשלהי המאה ה-13 ומצוי בספרייה הלאומית האוסטרית, וכתב יד לונדון, המצוי בספריית הבריטית ומתוארך למאה ה-15.
הרב משה שמואל צוקרמנדל היה הראשון שהצביע על חשיבותו של כתב יד ארפורט לחקר נוסח התוספתא במחקרו עליו שפורסם בשנת 1876. הוא ביסס על כתב יד זה את מהדורתו לתוספתא, שנחשבת אחת המהדורות החשובות לתוספתא עד היום, לצד מהדורתו של שאול ליברמן.
בית הכנסת החייל הוא בית כנסת פעיל ברוסטוב על הדון.
בשנת 1935 נסגר בית הכנסת לתפילה והוחרם על ידי השלטון הסובייטי, והועבר בחזרה לידי הקהילה היהודית המקומית לאחר מלחמת העולם השנייה.
כיום יש לבית הכנסת מעמד של אובייקט למורשת תרבותית בעל משמעות אזורית.
בשנת 1862, הקימו חיילים יהודים את חברת התפילה היהודית ברוסטוב-על-הדון.
ב-31 במאי 1862 נתנה ממשלת מחוז יקטרינוסלאב לחברה רשות לשכור חדר מיוחד עבור תפילות.
הפרויקט לבניית מבנה קבע עבור בית כנסת "החייל" אושר על ידי רשויות העיר ב-4 ביוני 1872, באותה שנה נבנה המבנה.
על פי כמה דיווחים, את הכסף לבניית בית הכנסת תרם סוחר מרוסטוב בשם יוסף מארקוביץ' אליצר.
ההנחה היא שאדריכל בית הכנסת היה ארנסט פון שולמן, וקבלן הבניין ― משה גרונימוס.
בשנת 1881, נוסף בחלק המזרחי של בית הכנסת מבנה לבנים בן שלוש קומות.
ב-1891, בחלק הדרומי של בית הכנסת נוספו שתי קומות, קומת הקרקע, בה שוכן בית ספר לילדיהם של החיילים, והקומה השנייה שהוקצתה לתפילות תלמידי בית הספר היהודי.
בית הכנסת נפגע במהלך הפוגרום בשנת 1905, ושוקם רק בשנים 1913–1914, כאשר נשלחו הכספים הדרושים.
אדריכל פרויקט השיקום היה האדריכל מסנקט פטרבורג יאקוב גבירץ.
חידוש בית הכנסת הושלם ב-29 במרץ 1914, בחג הפסח.
ב-1935, בית הכנסת נסגר לתפילה בהוראת הממשלה הסובייטית.
במהלך מלחמת העולם השנייה, מפעל זה פונה מהעיר.
בשנת 1943, לאחר שחרורה של העיר מידי הנאצים, קיבלה הקהילה היהודית מחדש את השליטה על הבניין.
אישור רשמי להשתמש בבניין כמקום עבור תפילות ליהודים ניתן ב-14 באפריל 1945.
לאחר התפרקות ברית המועצות, בשנת 2005 נערך שיפוץ גדול של בית הכנסת כשבמסגרתו שוחזר תבליט מגן דוד שהוסר מבית הכנסת ב-1940. עבודות השיפוץ נערכו לאורך כל שנת 2005 והמבנה נחנך מחדש ב-26 בדצמבר באותה השנה.
לאדריכלות המבנה ישנם אלמנטים של אר נובו וסגנונות מזרחיים.
בית הכנסת החסידי בסנטה (מכונה גם בית הכנסת "הקטן") היה בית כנסת חסידי, שפעל בעיר סנטה בצפון סרביה בין השנים 1928–1944. רבה האחרון של הקהילה החסידית בעיר לפני השואה היה רבי משה טייטלבוים, לימים האדמו"ר מסאטמר.
נכון ל-2019 עמד מבנה בית הכנסת על תילו ושימש כאולם ספורט.
ב-1873 הוקם בית הכנסת הגדול בסנטה.
בראשית המאה ה-20 חל פילוג בקהילה האשכנזית, ככל הנראה משום שרוב הקהל הפך בהדרגה לנאולוגי.
הקהילה האשכנזית בעיר התפצלה לנאולוגית ולסטטוס קוו אנטה, קהילה חסידית שסרבה להצטרף לאחת מהסיעות.
רב הקהילה האשכנזית שלמה קליין נותר עם פלג הסטוס קוו אנטה החסידי, ולרב הקהילה הנאולוגית מונה צבי הרמן שווייגר.
בתחילה במבנה ארעי ובהמשך, ב-1928 במבנה הקבע.
רב הקהילה החסידית היה משה לייבוביץ' וראשי הקהל היו ישראל פולק ובהמשך נתן קרייניק.
במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20 גברה השפעתה של חסידות סאטמר בקהילה החסידית.
ב-1927 הקימה הקהילה החסידית חברה קדישא נפרדת לקהילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה וחלוקתה נמסר האזור לחזקת הונגריה.
באפריל 1941 הגיע הרב משה טייטלבוים לסנטה וכיהן כרב הקהילה החסידית ("ספרדים", מתפללי נוסח ספרד) במקום.
הקהילה החסידית והקהלים האשכנזיים לא יצרו קשרים חברתיים או קשרי נישואין ביניהם.
מבחינה כלכלית היו בני הקהילה החסידית סוחרים זעירים או רוכלים ובעלי מקצועות לתועלת תוך-קהילתית כגון אופים, שענים וחרשי אבן.
כן התבלטו בני הקהילה החסידית באיסוף ובסחר בנוצות.
המבנה נבנה בסגנון אדריכלי נאו בארוקי , צורתו מלבנית והוא שוכן במנח אורך ממערב למזרח.
הכניסה הראשית לגברים היא מצידו המערבי לתוך מבואה, ומצידו הצפוני קיימת כניסה לנשים וממנה גרם מדרגות אל עזרת הנשים אשר שכנה במרפסת בקומתו השנייה של המבנה.
בהמשך המבואה שכן אולם התפילה.
בקצה המזרחי של אולם התפילה שכן ארון הקודש.
ב-4 בספטמבר 1928 נחנך בית הכנסת החסידי ולצידו תלמוד תורה ובו שלוש כיתות לימוד.
בטקס החנוכה נכח גם רב הקהילה החסידית בסובוטיצה הרב משה בן אליעזר חיים דייטש.
עם הגעתו של הרב משה טייטלבוים לסנטה, חלה התעוררות בקהילה החסידית וחסידים נהרו מיישובי הסביבה וגם מיישובים בהונגריה כדי להשתתף בתפילות וטישים שערך.
קהילת סנטה חרבה בשואה כחלק משואת יהודי הונגריה.
הרב טייטלבוים עצמו ניצל, אך כל משפחתו נספתה.
לאחר מלחמת העולם השנייה הופקע המבנה על ידי השלטונות, נמסר לרשות המקומית ושימש כאולם ספורט.
בית הכנסת החייל בסבסטופול הוא בית כנסת שנבנה על ידי חיילי ניקולאי, ותיקי מלחמת קרים.
זהו בית הכנסת הראשון שנבנה בסבסטופול לאחר מלחמת קרים.
קהילת יהודי סבסטופול חדלה להתקיים עם גירושם הסופי של היהודים מהעיר בשנת 1834 מתוקף הצו שהוציא הצאר ניקולאי הראשון.
היא הוקמה מחדש בסיום מלחמת קרים עם הגעתם לעיר של "חיילי ניקולאי".
מלחמת קרים התנהלה בין השנים 1853–1856 בין האימפריה הרוסית מצד אחד, לבין האימפריה העות'מאנית, האימפריה הבריטית, האימפריה הצרפתית וממלכת סרדיניה מצד שני.
המערכה העיקרים במלחמה זאת התרכזה במצור על סבסטופול, בסיס הבית של הצי הרוסי בים השחור, ובדרכים שהובילו לעיר.
המצור על העיר ערך 11 חודשים והסתיים בנפילת העיר.
בין הכוחות הרוסיים שהשתתפו בהגנת העיר היו גדודים של חיילים יהודים שכונו "חיילי ניקולאי" או "קנטוניסטים".
בתום המלחמה, החיילים המשוחררים הורשו להתיישב בעיר וכך נוצרה בה שוב קהילה יהודית.
בסבסטופול הוקם בית קברות צבאי עבור 500 החיילים היהודים מצבא הצאר שנהרגו במצור על סבסטופול.
תחילה היה זה בית קברות עצמאי, אך מאוחר יותר אוחד עם בית הקברות היהודי הגדול.
בשנת 1864, הקהילה היהודית הקימה אנדרטה לזכרם של הנופלים בקרב ועליה הכיתוב "לזכרם של החיילים היהודים שמתו למען ארצם בהגנה על העיר סבסטופול במהלך מלחמת 1854 – 1855".
התאריך המדויק בו הוקם בית הכנסת החייל אינו ידוע, אך משערים שהוא נבנה בין השנים 1865 – 1873.
בשנות השמונים של המאה ה-19 מנתה הקהילה היהודית בסבסטופול 2,000 איש, לכן בשנת 1884 נבנה בעיר בית כנסת נוסף, גדול יותר, שכונה בית הכנסת הכוראלי (בית כנסת שבו יש מקהלה), שיכול היה להכיל 600 מתפללים.
זה היה בניין אבן דו קומתי, עם שני מרתפים, ובו מים זורמים ותאורה חשמלית.
ב-3 בינואר 1910 נחנך במקום בו עמד בית הכנסת הישן של חיילי ניקולאי, בית כנסת חדש שיכול היה להכיל 200 מתפללים.
גודלו החיצוני של הבניין היה 309.58 מ"ר.
בשנת 1933, לאחר שהקהילה לא יכלה לעמוד בעלויות האחזקה של שני בתי הכנסת, הוחלט להעביר את בית הכנסת הכוראלי לרשות המדינה.
ידוע שבשנת 1938 בית הכנסת החייל היה עדיין פעיל ורשום כרכוש הקהילה.
הוא נהרס במהלך מלחמת העולם השנייה בתחילת שנות הארבעים של המאה ה-20.
בית הכנסת היהודי הישן בטורטוסה הוא מבנה מן המאה ה-14 ברובע היהודי החדש (Call nou) בעיירה טורטוסה.
אין תיעוד בכתב או שריד ארכאולוגי שיהיה בהם להעיד שמבנה זה אכן שימש כבית כנסת.
המבנה נמצא ברשימת אתרי המורשת האדריכלית של קטלוניה.
המבנה המכונה "בית הכנסת היהודי הישן" נמצא בפינת הרחובות קארר מז'ור דה רמולינס (Carrer Major de Remolins) וטרבסיה דל מוּר (Travessia del Mur).
בחזית נשמרה קשת בצורת חצי עיגול הנשענת על משקופי אבן ומימינה חלון קטן.
חלונות נפתחים לחזית בשתי הקומות העליונות.
הגג היה מעוטר בקצהו בשינות מסוגננות.
קירות המבנה החיצוניים טויחו וסוידו, ורק בפינתו חשופים נדבכי אבנים מסותתות.
לבניין שני פתחים, שאחד מהם חסום.
המבנה נמצא סמוך לחומה שנבנתה במאה ה-14 להגנה על העיר ולשער וימפסול (Vimpeçol) שהיה אחד מהכניסות הראשיות לטורטוסה.
ייתכן שפתח הכניסה המקומר של בית הכנסת עוצב בדומה לזה של שער הכניסה לעיר.
השער נהרס במאה ה-19 יחד עם קטעים מהחומה כדי לאפשר בנייה חדשה.
הרובע היהודי הראשון בטורטוסה הוקם לאחר כיבוש העיר מידי המורים בידי רמון ברנגר הרביעי, רוזן ברצלונה בשנת 1148, כאשר הרוזן תרם לקהילה היהודית את אזור מספנות לצורך בניית 60 בתים.
הרובע היהודי החדש הוקם במאה ה-13 על אדמות שהוענקו לראשי משפחה יהודים על ידי האבירים הטמפלרים לצורך בניית 25 בתים.
בין שני הרבעים הפריד הרחוב קארר מז'ור דה רמולינס.
בין המאות ה-12 וה-15 הקהילה היהודית בטורטוסה הייתה אחת הקהילות החשובות ביותר בקטלוניה.
שני הרבעים היהודיים נשמרו כמעט ללא שינוי.
הנוכחות היהודית מונצחת בשמות רחובות הרובע, כדוגמת כיכר מנחם בן סרוק ורחוב ירושלים (Carrer de Jerusalem).
בניגוד לדעה הרווחת, יש הסוברים שבית הכנסת של הרובע היהודי היה ממוקם ברחוב ירושלים.
סברה זאת מסתמכת על מסמך משנת 1493 (שנה לאחר גירוש יהודי ספרד) בו צוין שהעירייה רוצה למכור בית כנסת הנמצא בבניין הפונה לרחוב Carrer del Pla d'en Pol (שמו הקודם של רחוב ירושלים) כדי לשלם חובות.
כמו כן קיים מסמך משנת 1635 המכיל את רשימת הנכסים שחילק בית המלוכה בעיר טורטוסה, ובו מוזכר "בית הכנסת של היהודים" (ברובע היהודים, Judería) הנמצא באותו מקום.
בית הכנסת החיילים (רוסית: Солдатская синагога) - הוא בית הכנסת הממוקם בעיר טומסק ברוסיה וכולו בנוי מעץ.
הוא בין בתי הכנסת הבודדים הבנויים מעץ הנמצאים ברחבי רוסיה.
החל משנת 1827 באימפריה הרוסית הוחל חוק גיוס חובה גם על היהודים (קנטוניסטים).
היהודים גויסו בגיל 12, ועד גיל 18 הם למדו בבתי ספר ייעודיים לקנטוניסטים ולאחר מכן הם התחילו את השירות הצבאי שלהם למשך 25 שנים.
בטומסק התגוררו לא מעט יהודים קנטוניסטים.
חיילים אלו הם אשר בנו את בית הכנסת.
יוזם ההקמה היה קצין יהודי בצבא הרוסי בשם צבי הרץ צם אשר היה פעיל מאוד בקרב הקהילה היהודית של טומסק.
ב-1864 החיילים היהודים בטומסק החלו לאסוף כסף לצורך רכישת ספר תורה והספר נרכש ב-1865, באותה שנה נפתח בית תפילה זמני.
ב-1872 הוקם מבנה בית הכנסת ובכך הוא הפך לבית הכנסת השלישי בטומסק.
המבנה הוקם אחרי מגבית בקרב החיילים, הרץ צבי צם היה לגבאי הראשון של בית הכנסת.
מבנה בית הכנסת ניזוק קשות אחרי שריפה אשר פרצה ב-1906 ובאי בית הכנסת החליטו על בנייתו מחדש.
בנייתו של מבנה בית הכנסת הדו-קומתי החדש מעץ הושלמה ב-1907.
ב-1930 מבנה בית הכנסת הולאם, היה ניסיון פניה של 20 חברי קהילת בית הכנסת החיילים אל שלטונות העיר, אך זה לא הועיל והמבנה שימש למגוריהם של עובדי אוניברסיטת טומסק.
בראשית שנת 2018 החליטו שלטונות העיר להעביר את בית הכנסת לידיה של הקהילה היהודית המקומית.
בפברואר של אותה שנה נחתם הסכם ההעברה בין ראש עיריית טומסק לבין הרב הראשי של רוסיה ברל לזר.
בית הכנסת הישן היה בית כנסת חסידי בקניגסברג.
פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג, איפשר ליהודים לקיים שירותי דת בקניגסברג.
בשנת 1753 נתן פרידריך השני, מלך פרוסיה, ליהודים רשות לבנות בית כנסת בשנורלינגסדאם (Schnürlingsdamm).
בית הכנסת הזה נהרס בשריפה הגדולה בעיר ב-1811 והוחלף ב-1815 בבניין חדש בסינגוגנשטראסה (Synagogenstraße) 2. לאחר פיצול הקהילה, הוקם בשנת 1893 בניין חדש ברחוב סינגוגנשטראסה 14–15 עבור המיעוט האורתודוקסי שכונה קהילת "עדת ישראל".
בית הכנסת הישן בסינגוגנשטראסה 2 נפתח מחדש בשנת 1897 לאחר שיפוצים ושימש את "יהודי המזרח" בקניגסברג כדי לשמור על מנהגי מזרח אירופה.
הקהילה היהודית הרפורמית בנתה את בית הכנסת החדש ברובע לומזה (Lomse).
בתי הכנסת הישנים והחדשים בסינגוגנשטראסה (משנת 1933 – זיילרשטראסה, Seilerstrasse) נהרסו בשנת 1938 במהלך ליל הבדולח.
בשל חשש לפגיעה במבנים אחרים בסביבה, לא הוצת מבנה בית הכנסת של עדת ישראל.
לאחר השיקום המאולתר של חדר התפילה שימש בית הכנסת את הקהילה היהודית.
הבניין נהרס בהתקפות אוויר באוגוסט 1944.
בית הכנסת הישן בברלין היה בית הכנסת העתיק ביותר בברלין.
בית הכנסת שכן בהיידרויטרגאסה (Heidereutergasse), לשעבר היידרייטרגאסה (Heidereitergasse) 4, ליד רוזנשטראסה (Rosenstraße) ושפנדאוארשטראסה (Spandauer Straße), ממערב לנויר מארקט (Neuer Markt) במריינפירטל (Marienviertel).
כיום יש במקום זה שטחי גינה.
האזכור המתועד הראשון של יהודים בברלין מתוארך לשנת 1295. לאחר מספר גירושים, ביניהם בעת גירוש יהודי וינה על ידי לאופולד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ב-1670, נוצרה התיישבות קבע יהודית בברלין.
לפי צו של הנסיך פרידריך וילהלם מ-1671 הורשו 50 משפחות יהודיות שגורשו מווינה להתיישב במרקיזות ברנדנבורג, בתחילה לעשרים שנה.
רובם הגיעו לברלין, שם גם ניהלו בית כנסת פרטי.
בשנת 1684 קיבל פקיד החצר יוסט ליבמן את הפריבילגיה לקיים רק שם שירותי דת יהודיים.
יוסט ליבמן ואשתו אסתר ליבמן התנגדו להקמת בית כנסת ציבורי והוא הוקם לבסוף רק לאחר מותם.
תחילה נאסר על הקהילה היהודית בברלין לבנות בתי כנסת.
בשנת 1712 רכשו היהודים בעיר גן מנשיא בית הדין לערעורים פון שטורם ואת הבית בהיידראוטרגאסה 4 מבנאי מומחה, וחתמו על חוזה עם האחראי על הבנייה בעירייה, מלכר (Melcher).
הנגר הראשי מיכאל קמטר, שהיה בעל ניסיון בבנייה בעיר, היה אחראי על בניית הגג.
לא ברור מי היה האדריכל – אולי אחד משני הבנאים.
אבן הפינה הונחה ב-1712. חנוכת הבניין התקיימה ב-1714. עלות הבנייה אינה ידועה, ולא הייתה תמיכה כספית מהממשלה.
בית הכנסת נקרא "בית הכנסת הגדול" מכיוון שעד אז היו רק בתי כנסת פרטיים קטנים בעיר.
הוא היה אולם מלבני עם תקרה מקומרת גבוהה, ללא המגדל האופייני לכנסיות נוצריות, עם חלונות גבוהים, קשתות עגולות וגג מפותל.
הוא דמה לבניינים שהקים המלך פרידריך וילהלם הראשון: מבני כנסייה פשוטים כמו כנסיית המצבה (Garnisonkirche) בברלין-מיטה, שנבנתה ב-1720 על ידי פיליפ גרלאך ללא מגדל.
בשנים 1854/1855 נבנה בית הכנסת מחדש על ידי אדוארד קנובלאוך שהוסיף גלריית נשים עם ארבע הרחבות של מדרגות.
בנוסף, המבנה הורחב מזרחה והבימה הועברה לאפסיס חדש.
במאה ה-19, הקהילה היהודית בברלין גדלה במהירות ומנתה בסביבות 28,000 בשנת 1860. בית הכנסת היחיד באותה תקופה כבר לא הציע מספיק מקום, ובית כנסת חדש נבנה ברחוב אורניינבורגר.
באותה תקופה ניתן לבית הכנסת בהיידראוטרגאסה השם Alte Synagoge.
בליל הבדולח של 9 בנובמבר 1938 הוא לא נהרס.
אחת הסיבות לכך הייתה כנראה המיקום המוגן – באמצע חצר מוקפת בתים מכל ארבעת הצדדים.
התפילה האחרונה בבית הכנסת התקיימה בנובמבר 1942. במהלך מלחמת העולם השנייה הוא נהרס כליל.
מאז 14 בספטמבר 2000, יש במקום עומדו לשעבר של בית הכנסת, לוח הנצחה ותיאור קווי המתאר של בית הכנסת, מסומן באבנים בשטח ירוק המזכירות את מקום התפילה הזה.
שרידי קירות היסוד נמצאים במעמד של אנדרטה מוגנת, או אתר תרבות מוגן (Denkmalschutz) מאז 2011.
אודות המחלוקת על בנין בית המדרש, ראו: .
בית הכנסת הטורקי בווינה היה בית כנסת בווינה, אוסטריה, אשר נבנה במיוחד עבור קהילה של יהודים ספרדים, שהגיעו במקור מטורקיה לווינה.
הבניין הוקם בין 1885 ל-1887 על פי תוכניותיו של האדריכל הוגו פון וידנפלד ברחוב צירקוס־גאססה 22, ברובע השני של וינה, לאופולדשטאדט.
קהילה יהודית-טורקית קטנה כבר הייתה קיימת בווינה ב-1736 וקיבלה הרשאות רבות.
המסמך העתיק ביותר המעיד על קיומה של קהילה יהודית-טורקית בווינה הוא משנת 1778. הסכמים עם ממשלת האימפריה העות'מאנית הביאו לחופש תנועה גדול יותר של יהודי טורקיה, כך שלאחר 1848 ו-1867 הם הצליחו לשמור על חיי קהילה אוטונומיים.
יהודי וינה הטורקים ראו עצמם כאליטה של היהדות ודאגו לשימור שפתם הספרדית ושמירה על מנהגים מספרד.
במקביל, בני הקהילה שמרו על קשרים הדוקים עם האימפריה העות'מאנית.
בית תפילה לקהילה הטורקית-יהודית נבנה לראשונה בשנת 1778, אם כי המיקום עדיין לא ידוע.
בשנת 1824 נהרס בית התפילה באותה תקופה ונבנה בית כנסת אחר.
אולם עם עלייה חדה במספר חברי הקהילה הטורקית-יהודית, רכשה הקהילה נכס ברחוב פוהרמנגאסה (היום צירקוסגאסה) 22 בווינה, והחלה בבניית בית תפילה חדש, שנפתח ב-1868. אולם מהר מאוד ניכרו ליקויי בנייה חמורים, כך שבסופו של דבר נאלצו להרוס את הבניין.
האדריכל הוגו פון וידנפלד הוזמן לתכנן את הבניין החדש, והאדריכל לואיס פון ג'קומלי הגשים את רעיונותיו בין השנים 1885 ל-1887. עקב חוק חדש משנת 1890, איבדה הקהילה היהודית-טורקית את עצמאותה באותה שנה והייתה אמורה להתאגד בקהילה הדתית הישראלית.
עם זאת, לאחר משא ומתן ממושך, הוענקה לקהילה הספרדית מידה מסוימת של אוטונומיה, כדי שתוכל, בין היתר, להמשיך לנהל את המנהגים שלה.
מיכאל פאפו, שהגיע מסרייבו, עבד כרב בבית הכנסת עד 1918. לאחר מכן, תפקיד זה היה כמעט פנוי, שכן בנו, מנפרד פאפו עבד רק מדי פעם כרב בבית הכנסת הטורקי.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התמנה החזן הבכיר איזידור לויט, שיצר סגנון שירה משלו המבוסס על לחנים טורקיים-ספרדים.
בית הכנסת נהרס כליל על ידי הנאצים בליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938, יחד עם עוד 48 בתי כנסת בבירה האוסטרית.
בשנת 1988 תרמה עיריית וינה שלט הנצחה לבית הכנסת.
בית הכנסת נבנה בסגנון טורקי, כמעט אסלאמי, עם כיפה.
הוא נבנה על ידי הוגו פון וידנפלד בסגנון מורי, לפי דגם אלהמברה.
בית הכנסת נבנה בין כמה בתים סמוכים, כך שניתן היה להגיע לכניסה רק דרך חצר.
דרך מסדרון נכנסו מבקרי בית הכנסת לחדר התפילה המרובע עם כיפתו המתומנת בגובה 12 מטר.
המבנה נתמך על ידי קירות בגובה 17 מטר והוא היה מואר על ידי צוהר ותאורה.
כמו רוב הפנים, ארון התורה עם ספר התורה היה מכוסה בשיש או טיח מעוטר ומעוטר בזהב ובצבעים נוספים.
גלריית העוגב הייתה ממוקמת מול הקודש.
בחדר התפילה היו 314 מקומות ישיבה בקומת הקרקע, והיה מקום לעוד 360 מאמינים בגלריות שהיו מחוברות לשלושה צדדים של החדר.
הגלריות הציעו 250 מקומות עמידה ו-110 מושבים.
בחלק של בית הכנסת הפונה לרחוב היה גם חדר תפילת חורף ובו 105 מקומות ישיבה בקומה הראשונה.
בית הכנסת החדש בשיראז (בפרסית: کنیسه حاداش) הוא בית כנסת בשכונה היהודית העתיקה, מעלי עבאד בשיראז, איראן.
ב-26 בדצמבר 2017 חולל בית הכנסת על ידי אלמונים.
שני ספרי תורה של בית הכנסת נקרעו לחלוטין.
סידורים וספרי קודש נוספים נמצאו בחדר השירותים ואף הושלכו לאסלה.
יומיים לאחר המקרה חולל בית כנסת נוסף, בית הכנסת קאשי בשיראז.
הפדרציה של יהודי איראן בלוס אנג'לס וניו יורק הביעה דאגה מהוונדליזם בבית הכנסת החדש בשיראז ודרשה את עונשם של האחראים לכך.
על פי הדיווחים, משטרת איראן פתחה בחקירת האירוע.
בית הכנסת החדש במיינדזיז'ץ פודלסקי (בפולנית: Nowa synagoga w Międzyrzecu Podlaskim) היה בית כנסת יהודי עשוי אבן שהוקם בעיירה מיינדזיז'ץ פודלסקי בפרובינציית לובלין שבפולין.
לאחר שהוקם בשלהי המאה ה-18, פעל במשך שנים באופן רציף עד למלחמת העולם השנייה, אך עם השנים, בוצעו בו מספר שינויים:
בשנים 1907–1908 נבנה בבית הכנסת ארון קודש חדש.
כמו כן בשנת 1912 בוצע שיפוץ יקר ומקיף של המבנה.
באותה תקופה אף הוחלפה דלת הכניסה והקירות נצבעו, עוד ידוע שב-1934 נעשה שיפוץ נוסף, אך היקפו המדויק אינו ברור.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כחלק מפעולות הסלקציה וגירוש היהודים למחנה ההשמדה, החזיקו הנאצים בבית הכנסת קבוצת יהודים במשך שבוע.
באוקטובר 1942 ניזוק המבנה על ידי שוטרים אוקראינים לאחר שהשליכו לעברו רימונים.
לבסוף החריבו הנאצים את המבנה ביוני 1943.
בית הכנסת נבנה על פי תוכנית מלבנית (31.7 מ' על 26.3 מ') והוא כלל ארבעה אגפים: עזרת גברים, אגף מערבי, ושתי עזרות נשים - צפונית ודרומית.
עזרת הגברים, הבנוי על פי תוכנית מרובעת, ממוקם במרכז המבנה.
לאורך הקירות הצדדיים של עזרת הגברים היו עזרות נשים מוגבהות חד-קומתיות בתוכנית מלבנית (צפונית ודרומית), מכוסים בגג סככה.
החלק המערבי נבנה בתוכנית של מלבן מוארך, שהיה צמוד לאולם הגברים ולשתי גלריות נשים בצד המערבי.
אולם הגברים והחלק המערבי היו בגובה שלוש קומות.
הגג מעל אולם הגברים היה בעל שלושה שיפועים ומחובר לגג המפותל של החלק המערבי.
בעזרת הגברים, במפרץ האמצעי של הכותל המזרחי, בין שני עמודי הקיר, היה ארון קודש מעוטר.
הארון היה עשוי לבנים, מעוטר באלמנטים עשויים טיט מלט וטיח ומכוסה בפוליכרום.
הבימה הייתה ממוקמת באמצע אולם הגברים, בין העמודים שתמכו את הכספת.
המשטח היה מוקף במעקה ברזל.
בית הכנסת החדש של בראונשווייג עמד עד שנת 1940 ברחוב אלטה קנוכנהאוארשטראסה 1 במרכז העיר בראונשווייג, ברובע העיר העתיקה.
הוא ניזוק קשות במהלך ליל הבדולח בנובמבר 1938, פוגרום שאורגן על ידי הנאצים, ולבסוף נהרס ב-1940 בשל טענה ל"סכנת התמוטטות".
כבר בימי הביניים היה קיים בית כנסת ברובע העיר החדשה של בראונשווייג, ביודנשטראסה ("רחוב היהודים"), שכנראה כלל גם מקווה.
בראשית המאה ה-18 הוסב חדר במבנה המטבעה העירונית הישנה בכיכר הקולמרקט , כיכר שוק מקומית, פינת רחוב שוצנשטראסה, לחדר תפילה.
לבסוף, בין השנים 1767 ו-1779, השתמשה הקהילה היהודית של בראונשווייג במבנה אחורי בצד המערבי של כיכר הקולמרקט (קולמרקט 290) כבית כנסת.
בשנת 1873 החלה הקהילה לבנות מבנה חדש (לצד בית הקהילה סמוך ברחוב שטיינשטראסה) לפי תוכניות של האדריכל קונסטנטין אודה בסגנון מזרחי הנוטה לרומנסק, בהשראת הסגנון המורי.
אודה שאב השראה לבנייה בסגנון זה במהלך מסע שערך בפורטוגל וספרד.
טקס חנוכת בית הכנסת התקיים ב-23 בספטמבר 1875. "בית הכנסת החדש" היה ממוקם במרחק מטרים ספורים מהבית העתיק ביותר בבראונשווייג הבנוי בשיטת בניית העץ, "בית הקצבים" (כיום בית "ריטר (האביר) זנקט גאורג" ) שנבנה בשנת 1489.
דרך אולם כניסה נכנסו לחלל הפנימי המעוטר בערבסקות, שהואר באמצעות חלון עליון עגול עם מגן דוד וחלונות צבעוניים.
הבימה ולוחות הברית היו עשויים משיש.
הבימה עמדה מול הכניסה, מימין לבימה עמדה מנורה בעלת שבעה קנים.
משמאל לבימה עמד לוח שיש שהנציח את אחד התורמים הגדולים להקמת בית הכנסת, בנקאי-חצר המלוכה, נטליון, שנפטר ב-1864. מהבימה הגיעו דרך מספר מדרגות לאלממר ומשם לארון הקודש.
הגברים ישבו בקומת הקרקע, והנשים בעזרת נשים שבגלריות.
בית הכנסת של בראונשווייג ניזוק קשות בפוגרום ליל הבדולח ב-9 בנובמבר 1938 על ידי מטעני חבלה של ה-אס אה וה-אס אס (תחת פיקודו של פרידריך יקלן).
מכיוון שהמבנה היה ממוקם באזור צפוף של העיר העתיקה המלא בבתי עץ, הוא לא הוצת - מחשש להתפשטות האש לבתים סמוכים.
במקום זאת, הריהוט ופריטי ריהוט דליקים אחרים הועברו לכיכר הסמוכה, ליד כנסיית מרטיני, שם נשרפו בפומבי.
חורבות בית התפילה נהרסו לבסוף בדצמבר 1940 בנימוק "סכנת התמוטטות".
עם זאת, בית הקהילה הסמוך ברחוב שטיינשטראסה נותר שלם ומשמש את הקהילה היהודית שוב משנת 1983.
לאחר סיום עבודות ההריסה, החלה מיד בניית בונקר – גרמניה הייתה כבר בתוך מלחמת העולם השנייה.
העובדה שהנאצים בנו בונקר במקום שבו עמד בית הכנסת שנהרס לא הייתה מקרית, אלא אידאולוגית.
דבר דומה קרה גם באתרי בתי כנסת בפרנקפורט דמיין, זיגן ורגנסבורג.
היה זה במסגרת האידאולוגיה של המשטר הנאצי להרוס תחילה מקומות של אמונה וחיים יהודיים, ואז להקים במקומם בונקרים, שהכניסה אליהם נאסרה על יהודים בעונש מוות, לשימוש להגנה על "ארים".
הבונקר הכיל מקום ל-813 אנשים.
הוא היה אחד מ-24 בונקרים ושלושה מקלטים מפני תקיפה אווירית בבראונשווייג והראשון מבין שישה בונקרים שהוקמו במרכז העיר ב-1940/41. בתחילה תוכנן להסוות את הבונקר מפני גילוי על ידי סיור אווירי של האויב באמצעות התקנת אלמנטים של בניית עץ ואבן וגג בית רגיל, כך שייראה כבית עץ רגיל.
לשם כך הותקנו בליטות בטון בקיר החיצוני המערבי, שעליהן הייתה אמורה להיות מותקנת ההסוואה.
בליטות אלו נראות גם היום, אך התוכנית לא יצאה לפועל, בדומה לכמה בונקרים אחרים בבראונשווייג.
הבונקר כולל ארבע קומות והוא בגובה 13 מטרים, באורך 37 מטרים וברוחב 24 מטרים; הקירות עשויים מבטון מזוין בעובי 1.10 מטרים, והתקרה 1.40 מטרים.
ביולי 1941 נפתח הבונקר ברחוב אלטה קנוכנהאוארשטראסה לשימוש.
במהלך ההפצצות הרבות על בראונשווייג הוא ספג מספר פגיעות ישירות, אך נשאר שלם.
מכיוון שהבונקר ממוקם באזור מגורים, לא ניתן היה לפוצץ אותו לאחר המלחמה.
במקום זאת, הוא שימש כמחסה חירום לפליטים מ-1 ביוני 1945 עד 30 ביוני 1954. בין 1954 ל-1963 הוא שימש כמקלט לחסרי בית.
בשנים 1980/81 הוא הופעל מחדש כבונקר הגנה אזרחית למקרי אסון ובוצעו בו עבודות שיפוץ ומודרניזציה שונות.
ב-1975 הוצב לוח זיכרון על הבונקר לרגל יובל ה-100 לחנוכת בית הכנסת, המנציח את בית הכנסת שהיה במקום, את הריסתו ואת רדיפת היהודים בבראונשווייג.
בניית בית כנסת חלופי בבראונשווייג
לאחר שמספר חברי הקהילה היהודית גדל מאוד בתחילת המאה ה-21 והמתחם הישן הפך קטן מדי, ב-6 בדצמבר 2006 נחנך חגיגית בית הכנסת של בראונשווייג בחצר הפנימית של בית הקהילה היהודית ברחוב שטיינשטראסה.
בית הכנסת החדש בהנובר ) שכן ברחוב ברג (ברגשטראסה Bergstrasse) שבשכונת קלנברגר נוישטט.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל אדווין אופלר בסגנון אקלקטי והיסטוריסטי, בהשראת כנסיית סן-אוגוסטין בפריז וכן קתדרלות וורמס והקתדרלה של אאכן.
המבנה נחנך בשנת 1870 ונהרס במהלך פוגרום ליל הבדולח בנובמבר בשנת 1938.
בית הכנסת החדש נבנה בשנים 1864–1870 לפי תוכניותיו של האדריכל אדווין אופלר.
אופלר, שהיה יהודי מתבולל ושאף לטפח סגנון בנייה גרמני, הושפע מבית הכנסת בוורמס, גרמניה ומבית הכנסת אלטנוישול, בעיר פראג בירת צ'כיה.
הוא תכנן מבנה מרכזי בעל כיפה מעל הבימה (Almemor).
בית הכנסת היה בעל שלושה ספינות (חללים אורכיים) ותוכניתו הכללית רמזה על צורת צלב.
החזית המערבית, שמאחוריה שכנה האכסדרה, כללה שני מגדלים; בצידו המזרחי נמצא חלל מקהלה עם אפסיס חצי עגול, שבו הוצב ארון הקודש.
בעוד שבית הכנסת החדש בהנובר כלל עדיין מספר אלמנטים נאו-גותיים, אופלר עיצב את בתי הכנסת המאוחרים שלו בסגנון נאו-רומנסקי בלבד.
הוא דחה את הסגנון המורי, שהיה נפוץ במאה ה־19, בטענה שסגנון זה שייך למזרח ולכל היותר מתקשר לאסלאם, אך לא ליהדות.
בית הכנסת בהנובר שיקף שילוב מדוקדק של קתדרלות הקיסרים מהריין, הבנויות בסגנון הרומנסקי, עם כנסיית סן-אוגוסטין שבפריז.
מהכנסייה הפריזאית אימץ האדריכל את המרכיבים המרכזיים של חזית בית הכנסת: גרם מדרגות המוביל לכניסה בעלת שלוש קשתות, מעליו ארקדה נמוכה וחלון רוזטה, הכל תחת קשת שטוחה ומעליה גמלון משולש.
גם הכיפה הקמורה והמצולעת נשאבה מהמודל הפריזאי.
המגדלים עוצבו בהשראת קתדרלת וורמס.
הטמבור הפוליגונלי והגמלונים בבסיס הכיפה לקוחים מקתדרלת אאכן.
תוכנית המבנה מבוססת על צורת צלב יווני מכוסה כיפה.
הצלב היווני עם אפסיס והכיפה בהנובר הושפעו מפרוטוטיפים של כנסיות כגון תוכנית הבסיס של בזיליקת פטרוס הקדוש מראשית המאה ה־16 ושל קתדרלת העיר פאביה.
בית הכנסת נבנה מלבני חרס צהובות; החלונות והכרכובים עוצבו מאבן חול.
המבנה יכול היה להכיל 1,100 מתפללים: 650 מושבים יועדו לגברים, ו־450 מושבים לנשים הוצבו בעזרת הנשים שנתמכה בעמודי ברזל יצוק.
קירות המבנה עוטרו בצבעים, הכיפה נצבעה בכחול, ובחלונותיו שובצו ויטראז'ים מזכוכית צבעונית.
מיקומו של בית הכנסת בשכונת קלנברגר נוישטט, על הגדה השמאלית של נהר הלינה, נבע מסיבות היסטוריות: מאז 1588 העניק תקנון מגורי קבע בעיר העתיקה של הנובר אך ורק ללותרנים.
היהודים עברו לשכונת קלנברגר נוישטט, שהייתה אז יישוב עצמאי, אשר צמח סביב טירת לאואנרודה ששימשה כמעון נסיכותי.
עם זאת, כבר בשנת 1593 נהרס בית התפילה שלהם ופעולתו הופסקה; היהודים גורשו מהשכונה, ורק בשנת 1608 הותר להם לשוב.
ב-1609 השלימו את בניית בית הכנסת החדש, אך גם הוא נהרס בשנת 1613. במשך תקופה ארוכה לא היה להם מקום תפילה בעיר הנובר.
בשנת 1688 הותר להם להקים מקום תפילה בבית פרטי בנוישטט, עד שב-1703 הורשו להקים מחדש בית כנסת באותו מקום שבו עמד בית הכנסת שנהרס ב-1613 — הפעם במיקום מבודד ונסתר מעיני הציבור.
לאחר 120 שנה המבנה הישן התדרדר והיה צורך להרוס אותו; היהודים בנו באותו אתר מבנה חדש בסגנון קלאסיציסטי מלבני חרס, שנחנך בשנת 1827 ונקרא לימים "בית הכנסת הישן".
באמצע המאה ה־19, כאשר שיעור היהודים בעיר הנובר עלה לכ-2% מאוכלוסייתה הכללית, הפך המבנה הקיים לקטן מדי.
בית הכנסת החדש לא הוקם במקום הישן, אלא שהקהילה רכשה מגרש באתר מרכזי שהיה בחצר הדואר לשעבר, סמוך לכנסיית סנט יוהנס.
מיקום זה היווה אתגר לאדריכל אדווין אופלר, אשר ציין: "המבנה כולו, המוקם בכיכר פתוחה ליד כנסייה נוצרית, יהיה ניצחון היהדות במאה ה־19." עוד הוסיף: "בית הכנסת החדש בהנובר יהיה הראשון בסגנון גרמני."
בשנות ה־30 של המאה ה־20 בוצעו מספר פיגועים בבית הכנסת החדש.
ב-6 במרץ 1933 התרחש ניסיון הצתה ראשון; בשנת 1935 ניזוקו תחילה שער בית הכנסת ובהמשך גם חלונותיו.
במהלך פוגרום ליל הבדולח, בליל 9 בנובמבר 1938, הוצת בית הכנסת החדש ועלה באש.
אנשי האס אס חסמו את הגישה למקום, ובשעה 02:35 הכריזה המשטרה החשאית (הגסטפו) על אזעקת אש.
כוחות הכיבוי, שהוזעקו באיחור, התמקדו בהגנה על המבנים הסמוכים בלבד.
לאחר מכן פוצץ בית הכנסת ונהרס כליל.
בסביבות שנת 1940 הוקם באתר מקלט תת-קרקעי, ולאחר המלחמה הוסב לחניון תת-קרקעי.
בשנת 1958 הוצבה לוח זיכרון כמה מטרים מהמקום שבו עמד בית הכנסת, לזכר פוגרום ליל הבדולח.
בשנת 1978 הוקמה באתר אנדרטה, אשר הורחבה בשנת 1993. האנדרטה ממוקמת ברחוב רוטה רייה (Rote Reihe 6), כיוון שרחוב ברגשטראסה חדל מלהתקיים בעקבות נזקי המלחמה.
תצלום של בית הכנסת החדש משנת 1870 לערך שמור במוזיאון ההיסטורי שעל גדת נהר הלינה (בדגה הגבוהה Hohes Ufer).
תבליט של בית הכנסת החדש מופיע על קברו של אופלר בבית העלמין היהודי ברחוב אנדר שטרנגרידה.
בשנת 1994 הוקמה בכיכר האופרה בהנובר אנדרטה לזכר יהודי הנובר שנרצחו, אשר עוצבה על ידי האמן מיקלאנג'לו פיסטולטו.
האנדרטה מנציחה את זכרם של 6,800 יהודים אשר גורשו מהנובר.
עם זאת, כתובות ההנצחה שעל האנדרטה אינן מזכירות את בית הכנסת ההרוס.
בית הכנסת היובל (או בית הכנסת של הקיסר פרנץ יוזף) היה בית כנסת של אגודת בית אהרון (Haus Arons) ברובע ה-5 של וינה.
אגודת בית אהרון נוסדה בשנת 1875, ובית הכנסת של הקהילה נבנה בין השנים 1907–1908 על פי תוכניותיו של האדריכל יעקב גרטנר.
בית הכנסת נחנך לכבוד יום השנה ה-60 לעלייתו לכס המלוכה של הקיסר פרנץ יוזף הראשון.
הבניין נבנה על מגרש מלבני, והיה מוקף ברובו על ידי מבנים שכנים, כך שרק החזית הפונה לרחוב נראתה לעין.
החזית, שנשלטה על ידי בליטה מרכזית גמלונית, התנשאה על ידי שני מגדלים קצרים ומסיביים בעלי כיפות דמויות בצל.
בנוסף לחדר התפילה, בית הכנסת שימש גם כבית ספר ומקום ללימוד תורה.
בית הכנסת נהרס במהלך פוגרומים של ליל הבדולח בנובמבר 1938.
כיום יש באתר בניין מגורים.
לוח זיכרון לבית הכנסת ממוקם על חזית הבניין השכן משמאל (כלא וינה-מיטרשטייג).
מאז 2011, לוח זכוכית בגובה 2.5 מטרים בפינת הרחובות זיבנברוננגאסה וניקולסדורפר גאסה מנציח את בית הכנסת.
הוא ניצב בערך במקום שממנו צולמה התמונה ההיסטורית של בית הכנסת.
מאז 8 בנובמבר 2018, עמוד אור בצורת מגן דוד שזור מסמן את מיקומו של בית הכנסת מול בניין המגורים הנוכחי, בדומה לבתי הכנסת ההרוסים האחרים בווינה.
Jubiläumssynagoge) הוא בית הכנסת הגדול והצעיר ביותר בפראג.
הוא ממוקם ברחוב ירושלים (Jeruzalémská) בעיר החדשה, ונבנה בשנים 1905–1906 בסגנון אדריכלי נאו-מורי בשילוב סגנון אר נובו.
בית הכנסת הוקם כתחליף למספר בתי כנסת שנהרסו במסגרת פרויקט שיקום (אסנציה) רובע יוזפוב – בית הכנסת צגיינר (ציקנובה), בית הכנסת Velkodvorská ובית הכנסת החדש.
למבנה שני שמות: "בית הכנסת היובל" ו"בית הכנסת ירושלים".
השם הרשמי המקורי היה "בית הכנסת היובל של הקיסר פרנץ יוזף הראשון", שניתן לו לציון 50 שנה לעלייתו של פרנץ יוזף לשלטון.
השם השני, הנפוץ כיום, נגזר משם הרחוב בו הוא נמצא.
בעבר כונה גם "הבית הכנסת הגדול".
לאחר ההחלטה על הריסת רובע יוזפוב היה צורך בבניית בית כנסת חדש.
לשם כך הוקמה בשנת 1896 "האגודה הישראלית לבתי כנסת בפראג".
בשנת 1899 נרכש מגרש ברחוב ירושלים.
בתחילה הוצעו תוכניות בסגנון נאו-רומנסקי ובסגנון נאו-גותי, אך לבסוף נבחרה תוכניתו של האדריכל הווינאי ווילהלם שטיאסני, שהתמחה בבניית בתי כנסת ברחבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, בסגנון מורי עם אלמנטים של סצסיה (אר נובו).
אחת ההתנגדויות החריגות לבנייה הייתה טענתו של חבר מועצת העיר פראג, ואצלב ברזנובסקי, שבית הכנסת החדש יעמוד סמוך לכנסיית סנט היינריך וקולות התפילה יתערבו זה בזה.
בסופו של דבר נבנה בית הכנסת על ידי הקבלן אלויס ריכטר בין יוני 1905 לספטמבר 1906, וביום שמחת תורה נחנך רשמית.
שנה לאחר מכן עבר הבניין לבעלות הקהילה היהודית בפראג.
עד מלחמת העולם השנייה שימש בית הכנסת לקיום תפילות בנוסח נאולוגי.
בשנת 1931 התקיימה בו הדרשה הראשונה בצ'כית, ומאז הייתה צ'כית שפת התפילה העיקרית.
ב-1941 נסגר בית הכנסת בצו ריינהרד היידריך והוסב למחסן לרכוש יהודי שהוחרם, דבר שתרם לשימורו.
לאחר המלחמה חודשו התפילות במקום, והן מתקיימות בו עד היום.
בשיפוצים שנעשו לאחרונה נחשפו ציורי קיר מקוריים בסגנון סצסיה (אר נובו) ופרטים דקורטיביים נוספים.
בינואר 2003 נמצא מאחורי לוח שיש מגילה משנת 1906 המתארת את תהליך הבנייה, שמות הבונים ובעלי המלאכה.
בית הכנסת ירושלים הוא אחד המקומות האחרונים בעולם בהם נשמרות מנגינות בית הכנסת של המלחין הווינאי שלמה זולצר, כגון "לכה דודי".
במסגרת תוכנית שימור המורשת האדריכלית, בין השנים 1995–2014, הוצא סכום של 1,600,000 קרונות צ'כיות על שיפוץ ושימור המבנה ההיסטורי.
בית הכנסת נבנה משלוש עולמות תווך בסגנון בזיליקה עם אלמנטים מזרחיים, קשתות בסגנון איסלאמי וחלון רוזטה עם מגן דוד.
על חזית הבניין מופיע פסוק מתהילים קי"ח: "זה השער לה' צדיקים יבואו בו" בצירוף שנת הבנייה העברית ה'תרס"ו.
מעליו לוחות הברית ושתי צריחים.
כתובות אלו הוסרו בתקופת הכיבוש הנאצי ושוחזרו בשנת 2019.
החלק הפנימי של בית הכנסת כולל שורות של קשתות תומכות בגלריית נשים, חלונות ויטראז' צבעוניים, ארון קודש מעוטר בגפן ולוחות הברית, ועוגב גדול ביציע המערבי.
בלובי המבנה יש לוח זיכרון לקיסר פרנץ יוזף – מאחד הבודדים שנותרו בצ'כיה לאחר קום הרפובליקה.
לצד אולם התפילה הראשי קיימת גם עזרת נשים בה מוצגת תערוכה על שיקום אתרי מורשת יהודית מאז 1989, וכן חדר תפילה קטן בו מתקיימות כיום תפילות בנוסח אורתודוקסי.
מבחינת תוכנית המבנה והחלוקתו, הבניין מבוסס על בית הכנסת הפולני בווינה (הפולנישה שול), שהיה מעט עתיק יותר, ששטיאסני בנה ב-1893 בווינה.
עם זאת, הוא נהרס ב-1938 במהלך ליל הבדולח.
בית הכנסת היכל הנס הוא בית כנסת ומקום כינוס של הקהילה היהודית האורתודוקסית הממוקם בז'נבה, בקנטון ז'נבה, שווייץ.
זהו בית הכנסת הגדול ביותר בז'נבה.
ב-24 במאי 2007 פרצה במקום שריפה בעקבותיה ניזוק קשות בית הכנסת.
מקור השריפה יוחס להצתה מכוונת.
הבניין המודרני הבנוי בסגנון מינימליסטי נחנך בשנת 1972. הוא בעל קיבולת של 1,200 מקומות.
הארכיטקטורה של בית הכנסת, הבנוי מתחת לקרקע ומעליו גן על הגג, היא מקורית.
התפילות בבית הכנסת מתקיימות על פי נוסח ספרדי.
בקומת הקרקע נמצאים מועדון נוער וספורט וכן מועדון ברידג'.
מייסד בית הכנסת הוא איש העסקים השווייצרי נסים גאון.
גאון הוא צאצא למשפחה של בנאים, והוא מספר שכאשר הגיע לז'נבה חלם להמשיך את המסורת המשפחתית על ידי הקמת בית כנסת לקהילה היהודית בז'נבה.
למרות מספר מכשולים בדרך, פרויקט שיפוץ המקום התקדם ומלבד נסים גאון, שיתפו פעולה גורמים נוספים להקמתו של בית הכנסת.
העבודות החלו ב-13 באפריל 1970 בניהול האדריכל דלקומבאז והמהנדסים גיי ודריאז.
העבודות נמשכו מעט למעלה משנתיים.
בבוקר ה-24 במאי 2007, ביום השני של ציון אירועי חג השבועות, פרצה שריפה בכניסה לבית הכנסת.
אולם התפילה והכתבים הקדושים לא נפגעו.
המשטרה בז'נבה, שדחתה בתחילה את האפשרות שמדובר בפשע שנאה, החלה לחקור לאחר מכן גם את האפשרות הזו.
עם זאת, לא נמצאו על קירות בית הכנסת סימנים אנטישמיים או קריאות לשנאה כלפי יהודים.
המשטרה העלתה את האפשרות שמדובר במעשה של אדם לא יציב נפשית.
בית הכנסת תוכנן בהתאם לסגנון ספרדי המאפיין מבנים כאלו.
הוא עשוי מחומרים כמו שיש מוונציה, ריהוט נוח ונברשות מפוארות.
בית הכנסת עצמו המשתרע על שטח של 225 מ"ר וגובהו 13 מטרים יכול להכיל כ-300 אנשים.
אולם האירועים הצמוד לבית הכנסת ומופרד ממנו בקיר הניתן להסרה, מאפשר להגדיל את הקיבולת בעוד 850 מקומות.
הגלריה העליונה, המקיפה את בית הכנסת ואת אולם האירועים, שמורה לנשים.
במרתף יש מקווה לטבילות (שתי מקוואות לנשים ומקווה אחת לגברים) ומטבח.
במרכז ישנם חדרים נוספים: חדרי אירוח, חדר קריאה וחדר כושר.
בית הכנסת החדש ;בפולנית: Nowa Synagoga), ששמו הרשמי בית הכנסת החדש של טרנוב (בפולנית: Nowa Synagoga w Tarnowie), היה קומפלקס של בניין קהילה ובית כנסת לשעבר, אשר שכנו בפינת הרחובות נובה וורינסקי בעיר טרנוב, שבמחוז מזוביה שבפולין.
בניית בית הכנסת החלה בשנת 1865 והושלמה בשנת 1908, כתוצאה ממחסור במימון התעכבה השלמת הבנייה בכ-40 שנה.
בית הכנסת נחנך רשמית ב־18 באוגוסט 1908, יום הולדתו של הקיסר פרנץ יוזף הראשון, ועל כן נקרא רשמית בית הכנסת פרנץ יוזף הראשון או בית הכנסת היובל.
הוא היה בית הכנסת הגדול ביותר בעיר.
בית הכנסת שימש כבית תפילה עד מלחמת העולם השנייה, אז הוצת בידי הנאצים ב־9 בנובמבר 1939 (ליל הבדולח).
השריפה נמשכה שלושה ימים, אך המבנה לא קרס; על כן כעבור מספר ימים הוא פוצץ.
בית הכנסת תוכנן בידי ולדיסלב אקיילסקי Władysław Ekielski בסגנון התחייה המורית.
מבנה בית הכנסת נבנה מלבנים והוא תוכנן בצורה מלבנית.
מאפיינו הבולט ביותר הייתה כיפת הבצל המוזהבת שהתנשאה גבוהה מאוד.
באולם הראשי בעל שלוש הספינות הופרדו הספינות הצדדיות מן האולם המרכזי באמצעות שורת עמודים מעוטרים.
מעל הספינות הצדדיות היו עזרות נשים.
על הקיר המזרחי ניצב ארון קודש מעוטר, ובמרכז האולם הראשי עמדה הבימה, שהופרדה במעקה ברזל יצוק הערוך בצורת מרובע, שבפינותיו הוצבו מנורות.
העיטורים המרשימים ביותר בבית הכנסת היו הנברשות הגדולות שהאירו את הספינה המרכזית.
התוכניות שתוכננו ב-1901 על ידי האדריכל ולדיסלב אקיילסקי
השריד היחיד מבית הכנסת, הוא "עמוד", שנשמר כמרכיב באנדרטה שבבית העלמין היהודי בטרנוב.
בספטמבר 1993 הציבה הוועדה להגנת מונומנטים של התרבות היהודית מטרנוב לוח זיכרון על מבנה שבפינת הרחובות נובה וורינסקי.
הכתובת, כתובה בפולנית ובעברית, אומרת:
בית הכנסת הישן בלודג' ( באנגלית: Stara Synagogue (Łódź) ;ידוע גם בשם Alte Szil ו־Alt Stodt Shul, שפירושם גם „בית הכנסת של העיר העתיקה") היה בית קהילה ובית כנסת יהודיים אורתודוקסיים לשעבר, אשר שכנו ברחוב וולבורסקה 20 בעיר לודז', שבמחוז לודז' בפולין.
בית הכנסת תוכנן בידי אדולף זליגסון בסגנון התחייה המורית והושלם בשנת 1900, ושימש כמקום תפילה עד מלחמת העולם השנייה, אז הושמד בידי הנאצים ב־15–16 בנובמבר 1939. היה זה בית הכנסת השלישי שנבנה בלודז' בידי הקהילה היהודית.
לודז', שהייתה כפר שמנה פחות מ־200 תושבים בסוף המאה ה־18, התפתחה במהירות לעיר תעשייה גדולה.
בית הכנסת הראשון של לודז', היה מבנה עץ, שנבנה בשנת 1809 ברחוב וולבורסקה 8. הקרקע נרכשה מסגן במשמר הלאומי בשם יוזף אופשלג.
עד שנת 1854 היה המבנה במצב ירוד כל כך עד שנפסל לשימוש בידי רשויות העיר.
ידוע כי התפילות נמשכו במקום עד שנת 1861, חרף הפסילה הרשמית.
בשנת 1859 החלו העבודות על בית כנסת חדש מלבנים ברחוב וולבורסקה 20, שתוכנן בידי יאן קרול מרטשינג בסגנון נאו־מנייריסטי.
המבנה החדש נפתח בשנת 1861. הבנייה, שהואטה עקב משבר כלכלי, נמשכה עד שנת 1871.
מבנה בית הכנסת משנת 1861 הוחלף בין השנים 1897 ל־1900 בבית כנסת מפואר בסגנון התחייה המורית, שתוכנן בידי אדולף זליגסון, אדריכל ידוע מלודז'.
התוכניות החתומות של האדריכל למבנה נמכרו במכירה פומבית של סותבי'ס ב־17 בדצמבר 2008, במחיר של 13,750 דולר.
המילה „סטארה Stara" משמעותה „ישן", ורבות מהערים הפולניות קראו לבית הכנסת הישן ביותר בעיר בשם בית הכנסת סטארה.
הסטארה היה בית הכנסת האורתודוקסי המרכזי של לודז'.
הוא נבנה בידי תעשיינים אורתודוקסים ששאפו להתחרות, ואף לעלות במעמד ובפאר, על בית הכנסת הגדול, שנבנה בשנת 1881 על ידי הקהילה היהודית הרפורמית, או לכל הפחות להתחרות בו.
על פי תיאורו של שמעון הוברבנד (1909–1942), אשר תיעד את חיי הדת של יהודי פולין בתקופת השואה:
בית הכנסת נשרף עד היסוד ב-15–16 בנובמבר 1939 במהלך הכיבוש הנאצי.
באותם ימים החריבו הגרמנים גם בתי כנסת נוספים בלודז', בהם בית הכנסת הגדול (ב‑14 בנובמבר 1939) ובית הכנסת "עזרת ישראל", שנשרף אף הוא בנובמבר 1939.
בית הכנסת החדש בפשמישל, ; בפולנית: Nowa Synagoga w Przemyślu ) המכונה גם בית הכנסת של שיינבאך, היה בית קהילה ובית כנסת יהודי אורתודוקסיים לשעבר, אשר שכנו ברחוב יוליוש סלובצקי 15 בעיר פשמישל שבמחוז פודקרפצקיה שבפולין.
בית הכנסת תוכנן בידי סטניסלב מאיירסקי והושלם בשנת 1918, ושימש כבית תפילה עד מלחמת העולם השנייה, הוא חולל בידי הנאצים בשנת 1939.
בין השנים 1967–2014 שימש המבנה כספרייה ציבורית על שם איגנצי קרסיצקי בפשמישל, לאחר שעבר התאמות ותיקונים לתפקידו החדש כמרחב תרבותי עירוני.
הקמת בית הכנסת החלה בשנת 1910 והושלמה ב-1918, לאחר עיכובים ממושכים שנגרמו בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
המבנה המרווח, בעל התקרה הגבוהה, נשמר עד היום, אך בתקופת השלטון הקומוניסטי הוסרו ממנו מרבית פרטי העיטור החיצוניים, ולכן מראהו כיום שונה במובהק מן המראה העשיר המתועד כפי שניתן לראות בתצלומים היסטוריים.
בשנת 1905 יזם פעיל יהודי מקומי בשם משה שיינבך (Mojżesz Scheinbach) את בניית בית הכנסת החדש.