tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1997 יצא לאקרנים סרט הקולנוע אהבה אסורה, שהתבסס גם הוא על "הדיבוק" אם כי בשינויים מסוימים, בכיכובם של איילת זורר, יחזקאל לזרוב ומשה איבגי.
ב-2007 ביים אוריאל זוהר את העיבוד "דיבוק לשניים" מאת ברוס מאייר, על פי "הדיבוק" מאת אנסקי.
הדי לאמאר (; 9 בנובמבר 1914 – 19 בינואר 2000) הייתה ממציאה ושחקנית קולנוע אמריקאית יהודייה מומרת ילידת אוסטריה, שנודעה בזכות המצאותיה, ובהן פיתוח טכנולוגיית שידור גלי רדיו בדילוגי תדר, אך עיקר פרסומה היה ככוכבת בהוליווד.
נולדה בשמה המלא הדוויג אווה מריה קיזלר בווינה, בירת אוסטרו-הונגריה דאז, להורים יהודים ממוצא גליציאני והונגרי.
אמה התנצרה לקתוליות, וכך גם גידלה אותה כנוצרייה.
אביה היה בנקאי ואמה הייתה פסנתרנית קונצרטים.
מגיל צעיר נהנתה לאמאר לחקור את החפצים שסביבה ורצתה להבין כיצד דברים פועלים, ואביה עודד אותה לחשיבה יצירתית ולסקרנות מדעית.
כשהפכה לנערה בלטה ביופיה והיא החלה להתעניין במשחק.
קיזלר התפרסמה בתחילת שנות ה-30 כשחקנית קולנוע.
בגיל 18, בשנת 1933, התפרסמה כאישה הראשונה שהופיעה בסרט "מהוגן" כשהיא חשופת חזה, בסרט הצ'כי "אקסטזה".
הסרט עורר סערה ציבורית משום שהיה הראשון שהראה את פניה של אישה בעת אורגזמה, וכן עירום נשי.
לימים טענה כי מעולם לא הסכימה להצטלם כשהיא חשופת חזה, ושסצנת העירום הקצרה הושגה במרמה על ידי כך שהבמאי רכש מצלמות מקרבות במיוחד.
בהמשך פגשה את פרידריך מנדל, תעשיין נשק אוסטרו-פשיסט עשיר.
השניים נישאו בקארלסקירכה בעת שמנדל היה בן 33 ולאמאר בת 18. לאמאר הפכה לאשת חברה ידועה ומבוקשת בווינה.
לאחר נישואיהם רכש מנדל את כל עותקי הסרט "אקסטזה".
מנדל היה מבכירי סוחרי הנשק באוסטריה ומקורב לגורמים במפלגה הנאצית, למרות שורשיו היהודיים.
ביתם של קיזלר ומנדל הפך מוקד לביקוריהם של בכירי הפשיסטים באירופה של שנות ה-30, בהם אדולף היטלר ובניטו מוסוליני.
כך גם נחשפה קיזלר לסוגי הנשק והטכנולוגיות שהיו בידיהם.
בשנת 1937, בגיל 23, ברחה קיזלר לפריז והתגרשה מבעלה, שנהג להתעלל בה פיזית ורגשית.
בפריז פגשה את ראש אולפני MGM לואי ב.
מאייר, שבחר עבורה את שם הבמה "הדי לאמאר", על שם ברברה לה מאר, כוכבת הקולנוע האילם אשר מתה ב-1926.
הדי כיכבה בסדרה של סרטי הרפתקאות אקזוטיים.
הופעת הבכורה שלה בקולנוע האמריקאי הייתה בתור גבי בסרט "אלג'יר" (1938).
שנה לאחר מכן, הופיעה בסרט "הגברת מהאיים הטרופיים" (1939).
ב-1942, היא גילמה את התפקיד המוצלח של טונדליו בסרט הקלאסי "מטען לבן" (1942).
לאחר מלחמת העולם השנייה, החלה הקריירה שלה לדעוך, ו-MGM החליטה לא לחדש את החוזה שלה.
הדי סירבה לתפקידים הראשיים גם ב"זגלייטינג" (1940) וגם ב"קזבלנקה" (1942).
ב-1949, כיכבה בתור דלילה לצד שמשון של ויקטור מאטור בסרט האפי "שמשון ודלילה" (1949) של ססיל ב.
זה היה הסרט הרווחי ביותר של סרטי פרמאונט עד אז, והכניס 12 מיליון דולר מבתי הקולנוע.
הצלחת הסרט הובילה לתפקידים נוספים, אך זה לא הספיק כדי להקל על המשבר הכלכלי שלה.
היא שיחקה בשישה סרטים נוספים בין 1949 ל-1957, האחרון שבהם היה "החיה הנשית" (1958).
לאמאר הייתה אחת הנשים הראשונות שהעזו להפיק בעצמן בתעשיית הסרטים האמריקאית שנוהלה בידי גברים בלבד.
היא השקיעה את כל כספה בהפקת הסרט "Loves of Three Queens" מ–1954 בכיכובה, אך קרסה כלכלית לאחר שלא מצאה חברה שתסכים להפיץ אותו בארצות הברית.
לאחר מכן עברה התמוטטות עצבים, טופלה אצל רופא מפוקפק שגרם לה להתמכר לתרופות, נעצרה לאחר .
כך גם נפלה להונאת מפיצי ספרים ששכנעו אותה לכתוב את האוטוביוגרפיה שלה, אך הפכו אותה לסנסציונית ורדודה, שלא הזכירה במאומה את מגוון כישוריה הטכניים ואומנותיים.
בשנות ה–40 לחייה התמכרה לסדרה ארוכה ומיותרת של ניתוחים פלסטיים, שבסופו של דבר השחיתו את מראה פניה - בהמשך גם חדלה להיראות בציבור, וסירבה להיפגש אפילו עם בני משפחתה.
לאמאר נפטרה בשנת 2000 בביתה שבפלורידה.
לבקשתה, פיזר בנה הצעיר את אפר גופתה ביערות וינה שבמולדתה אוסטריה.
בסך הכול הייתה לאמאר נשואה לשישה בעלים.
היו לה שלושה ילדים: את בנה הראשון אימצה עם בעלה השני, התסריטאי והמפיק ג'ין מרקלי.
לאחר נישואיה לבעלה השלישי, השחקן ג'ון לודר, שאימץ את בנה, נולדו להם בן ובת.
לאמאר התפרסמה גם בזכות חלקה, במשותף עם המלחין ג'ורג' אנתייל, ברישום פטנט על טכנולוגיית שידור גלי רדיו בדילוגי תדר.
המוטיבציה להמצאתה הייתה אמה של לאמאר שנמלטה מפני הכיבוש הנאצי, הגיעה ללונדון ותכננה לחצות את האוקיינוס האטלנטי כדי להתאחד עם בתה.
לאמאר חשבה על דרך להפחית את הסיכונים הכרוכים במסע, דבר שהוביל להמצאה.
הדי לאמאר וג'ורג' אנת'יל עמלו על ההמצאה בסיוע מומחים במשך חצי שנה.
אנתייל כתב בספרו שלאמאר לא הרגישה בנוח לחיות בנוחיות בהוליווד ולהרוויח הרבה כסף בזמן שהעולם מצוי במלחמה כה אכזרית.
היא הציעה את שירותיה למועצת הממציאים הלאומית בוושינגטון הבירה כדי לעזור למאמץ המלחמתי, אך נדחתה ונאמר לה שהיא צריכה לנצל את תהילתה ומראה הטוב להפצת אגרות מלחמה.
- בדצמבר 1940 שלחו לאמאר ואנתייל את תיאור המצאתם למועצה הלאומית להמצאות בוושינגטון ונעזרו בה כדי לערוך פטנט.
- "מערכת תקשורת סודית" שנרשם ב-11 באוגוסט 1941 בשמם של Hedy Kaisler Markey ו-George Antheil, (אז בעלה השלישי Markey), ועיקרו "דילוגי תדר" הסתרת מידע אלחוטי, במיוחד לצורך הנחיית רדיו של טילי טורפדו ממטוסים.
חיל הים של ארצות הברית זלזל בהמצאתה של אישה הידועה כשחקנית קולנוע מצליחה ולא כמדענית.
הוא עשה שימוש בהמצאה במערכות תקשורת צבאיות, רק לאחר שפג תוקף הפטנט בשנות ה-50, והדי לא זכתה בתמלוגים על המצאתה.
הטכנולוגיה חדרה בהמשך גם לתקשורת האזרחית, וכיום דילוגי תדר הם מרכיב חיוני כמעט בכל מערכות התקשורת האלחוטיות, ודומות לה מונחות ביסודם גם ברבים מיישומי הרדיו המתקדמים כיום, בהם תקשורת סלולרית, בלוטות' ו-GPS.
בשנת 1997 זכתה הדי לאמאר להכרה בינלאומית על תרומתה לתעשיית התקשורת האלחוטית וקיבלה אות הוקרה מארגון EFF המתמחה בשמירת זכויות ממציאים.
ערכו (המוחמץ) של המצאתה מוערך ב-30 מיליארד דולר.
כשניהלה זוגיות עם הווארד יוז, טייס קולנוען ואיש עסקים שרצה לעצב את המטוסים המהירים בעולם, ביקרה במפעלים שלו, שוחחה עם המהנדסים ולאחר לימוד מעמיק שרטטה כנפיים אווירודינמיות.
יוז יישם את תוכניותיה, דבר שהפך את מטוסיו למהירים יותר.
לאמאר אף המציאה קפסולת קולה שנמסה במים, שמאפשרת לחיילים ופועלים הכנה עצמית של המשקה, כיסא מסתובב למקלחת ומחוצה לה, רמזור משופר, ואף צווארון כלבים "ניאון".
גם כשהייתה בשיא הקריירה שלה הקדישה לאמאר שעות רבות להמצאות ואהבה לחשוב על דרכים להפוך את העולם למקום טוב יותר.
היא הייתה סקרנית כפייתית שחיפשה פתרונות טכניים לבעיות.
אנתייל כתב עליה בספרו "כל מה שהיא רוצה זה להישאר כל היום בבית ולהמציא המצאות".
- למרות הצלחתה בתחום זה, ושכלה החריף, העדיפו התקשורת והציבור, להתרכז ולהתמקד דווקא באלמנטים הסנסציוניים בחייה.
בחייה השתתפה הדי לאמאר ב כ-17 סרטים
Tortilla Flat (1942) – שכונת טורטייה (ע"פ ספרו של ג'ון סטיינבק)
My Favorite Spy (1951) – המרגל האהוב עליי
ב-9 בנובמבר 2015, יום הולדתה ה-101, הופיע שרבוט גוגל על שמה של לאמאר.
- ב-2017 יצא סרט דוקומנטרי בשם "פצצה: סיפורה של הדי לאמאר".
ב-2018 החלה הפקה הוליוודית ביוגרפית על אודות חייה, בגילומה של גל גדות.
- אסטרואיד 32730 Lamarr, שהתגלה ב-1951 על ידי קרל ריינמוט, נקרא על שמה.
הדיבוק – אופרה ביידיש היא אופרה מאת המלחין האמריקאי סולומון אפשטיין, על פי המחזה "הדיבוק" של ש.
ככל הידוע זוהי האופרה הראשונה שנכתבה במקור ביידיש (בעבר הועלו בקהילות היהודיות אופרות ידועות בתרגום ליידיש).
ההפקה הועלתה על ידי קבוצת יוצרים וזמרים צעירים, רובם ללא ידע מוקדם ביידיש לפני תחילת החזרות.
המחזה הדיבוק משנת 1914 עלה במקור ביידיש, והעלאת האופרה, לקראת סוף המאה העשרים הייתה בין הסנוניות שבישרו על תחייתה של תרבות היידיש בקרב הדור הצעיר בישראל ובארצות הברית.
קולו של הדיבוק, הבוקע מגרונה של לאה, הופך באופרה למשחק מתעתע של קולות.
האופרה נאמנה בסגנונה המוזיקלי לתקופה שבה נכתב המחזה ברוח מלחינים כבארטוק ודביוסי, ומעניקה בד בבד מרחב מחיה למסורת המוזיקלית היהודית.
"הדיבוק - אופרה ביידיש" עלתה בגרסה בימתית קאמרית ומקוצרת.
הגרסה המקוצרת מתמקדת באהבתה של לאה, ובתשוקה לחוש בתשוקה.
לאה, בגרסתה של הבמאית רחל מיכאלי, נאחזת בדיבוק ומגוננת עליו במקום לשתף פעולה עם אלה המנסים לגרשו.
ההפקה כללה צוות של שישה זמרים, שישה שחקני תנועה, בליווי הפסנתרנית אירית רוב.
בתפקיד הראשי מככבת הסופרן השוודית קמילה גריסל.
לצדה: יוסף ארידן (חנן), ברכה קול (פרידה), דוד זבה (ר' עזריאל), אבי יסינובסקי (חנוך) ומורי גרוס (סנדר), והשחקנים: דורית תלמי, מיקי אנגל, סמי פיוגלר, עודד גאון, אייל הראל וחזי שוחט.
בצוות: איתן שמייסר (קורפטיטור), הדסה בן חיים (הדרכת זמרים ביידיש), רחל מיכאלי (עיצוב תפאורה) עפיף אדריס (עיצוב תאורה) ודבורי טופז (עיצוב תלבושות).
בשל ייחודה, זכתה האופרה לסיקור בינלאומי נרחב.
מגזין האופרה החשוב "Opera Magazine" כתב ב-1999: "זהו אחד הפרויקטים המקוריים והמעניינים ביותר שנעשו השנה".
ב-2014 יצא לאור באיטליה ספרה של אלומה בארדי אודות הייצוגים המוזיקליים של ה"דיבוק".
הספר, בהוצאת אוניברסיטת נאפולי, שתמונת הכריכה שלו לקוחה מן ההפקה, הקדיש פרק נרחב לאופרה ולהפקה.(Aloma Bardi, Esotismi musicali del Dibbuk, Università Napoli).
הדיאלוג הים-תיכוני (או הדו-שיח הים-תיכוני) הוא שמה של מסגרת של שיתוף פעולה למען השלום, שנוצרה על ידי נאט"ו בשנת 1994. זוהי מסגרת של שיתוף פעולה דו-צדדי בין נאט"ו למדינות שותפות, המהווה מרכיב אינטגרלי של הגישה הקואופרטיבית לביטחון, שאומצה על ידי הברית הצפון אטלנטית לאחר סיום המלחמה הקרה.
הפורום התכנס לראשונה בפברואר 1995, בעיקר ביוזמת מדינות איטליה וספרד, שהן קרובות יותר ממדינות מערב אירופיות אחרות למדינות המוסלמיות של צפון אפריקה, במטרה לחזק את הקשרים עם מדינות אגן הים התיכון.
לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה בוטלו כל המפגשים המתוכננים.
ב-9 בינואר 2002 התכנסו 19 שגרירי המדינות החברות בברית נאט"ו, יחד עם שגרירי שבע מדינות הפורום במטה נאט"ו בבריסל.
כמו כן הוזמן צה"ל לראשונה להשתתף בתרגיל נאט"ו.
מאז ישראל השתתפה במספר תרגילי חילוץ והצלה של נאט"ו בים התיכון במעמד של "שותפה", אך לאחר 2010, בעקבות אירועי המשט לעזה הטילה טורקיה וטו על המשך השתתפות ישראל בפעילות נאט"ו.
בעקבות הסכם הפיוס נחתם בין ישראל לטורקיה ביוני 2016, בנובמבר 2016, הוזמנה ישראל להשתתף בתרגיל שנקרא "הר שחור" שנמשך שלושה ימים והשתתפו בו 680 איש מ־32 מדינות.
1994 - הדיאלוג הים-תיכוני יוצא לדרך: מצרים, ישראל, מאוריטניה, מרוקו ותוניסיה מצטרפות לדיאלוג
1995 - ירדן מצטרפת לדיאלוג
1997 - התוויית תוכנית עבודה שנתית ראשונה לדיאלוג
1999 - גיבוש צעדים לחיזוק הדיאלוג במסגרת פסגת וושינגטון
2000 - אלג'יריה מצטרפת לדיאלוג
2002 - העצמת הממדים הפוליטיים והמעשיים של הדיאלוג במסגרת פסגת פראג
2004 - במסגרת פסגת איסטנבול מוזמנות השותפות לדיאלוג למסד מסגרת עבודה רחבה לקראת שיתוף פעולה ממשי ביניהן (ולא רק מול נאט"ו)
2010 - בעקבות אירועי המשט לעזה טורקיה מטילה וטו על המשך השתתפות ישראל
2016 - לאחר שנחתם הסכם הפיוס בין ישראל לטורקיה, ישראל הוזמנה שוב להשתתף
בעלות משותפת: מטרת הדיאלוג איננה כפיית דעות על מדינות אחרות, אלא לקיחה בחשבון של ההקשרים האזוריים, התרבותיים והפוליטיים הייחודיים של השותפות כדי למסד מערכת יחסים של שיתוף פעולה המבוסס על אינטרסים הדדיים.
אי אפליה והבחנה עצמית: לכל השותפים מוצע בסיס זהה לדיון ופעילויות משותפות, אך רמת ההשתתפות משתנה ממדינה למדינה בהתאם לצרכיה ולאינטרסים שלה.
השלמות: הדיאלוג מהווה השלמה ליוזמות בינלאומיות רלוונטיות אחרות, כמו אלה שאומצו על ידי האיחוד האירופי, הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה וארגון המדינות המתועשות.
פרוגרסיביות: אופיו ההדרגתי של הדיאלוג מאפשר לשדרג באופן שוטף את הממדים הפוליטיים והמעשיים שלו, ולהגדיל את מספר המדינות הנוטלות בו חלק.
הדיבוק (ביידיש: דער דיבוק; בפולנית: Dybuk) הוא סרט קולנוע בשפת היידיש תוצרת פולין משנת 1937, בבימויו של מיכל ושינסקי.
אלתר קָציזנֶה עיבד את התסריט בהתבסס על המחזה "הדיבוק" מאת ש.
ב-8 בינואר 1938 הסרט הוקרן בתל אביב ובסוף החודש בארצות הברית.
ניסן וסנדר מבטיחים זה לזה כי יחתנו את ילדיהם, שטרם נולדו, זה לזו כשיגיעו לפרקם.
ניסן נפטר לפני שבנו חנן יוצא לאוויר העולם.
18 שנה לאחר מכן מגיע חנן לביתו של סנדר ומתאהב בבתו לאה, אך כבר נמצא ללאה חתן עשיר יותר.
חנן פונה אל השטן ומבקש את ידה של לאה בכל מחיר, ובאותו רגע הוא נפטר.
נשמתו של חנן נכנסת בגופה של לאה.
הרב מתחיל בגירוש דיבוק, ונשמתו של חנן יוצאת יחד עם נשמתה של לאה.
אברהם מורבסקי - עזריאל, הצדיק ממירופול
מקס בוז'יק - נטע, חברו של חנן
שמואל ברונצקי - נחמן, אבי מנשה
דוד לדרמן - השמש מאייר
הראשון שהציע להפיק סרט שיתבסס על "הדיבוק" היה לודוויג פריבס, שדודו מימן הצגה של המחזה בוורשה.
עם זאת, השיקול העיקרי של המפיק זיגמונט מייפלאואר היה כספי: הוא האמין כי היה קהל גדול לנושאי פולקלור יהודי, בעקבות הצלחת הסרט הצרפתי-צ'כוסלובקי "הגולם" מ-1936.
הוא השקיע סכום גדול ב"הדיבוק", שהיה סרט היידיש השאפתני ביותר שנוצר עד לאותה עת, ואף הביא את ההיסטוריון מאיר בלבן לשמש כיועץ.
גרשון סירוטה ביצע את קטעי החזנות הנשמעים בסרט.
הכוריאוגרפית יהודית ברג, אשת מלחין הפסקול חנוך קוהן, ביססה את הריקודים על מסורות חסידיות: ריקוד המוות עם לאה, אותו הובילה בעצמה בלבוש השלד, התבסס לדבריה על תיאור ששמעה מסבתה.
הבמאי ורבים מהשחקנים לא דיברו יידיש כלל, ונזקקו לצוות גדול של מדריכים ומתורגמנים.
הצילומים נערכו בסוף אביב 1937 באולפני פניקס בוורשה, שהיו ממוקמים "באחת השכונות האריסטוקרטיות, והאנטישמיות ביותר, של העיר", לדברי השחקנית דינה הלפרן.
היא סיפרה כי הניצבים, שהגיעו בלבוש יהודי מאזורים אחרים בעיר, הותקפו לעיתים קרובות על ידי התושבים.
בנוסף לעבודה באולפן, היו גם שבועיים של צילומי חוץ בפרבר קז'ימייז' בעל המראה המיושן.
"הדיבוק" הוצג לראשונה בקולנוע "ספינקס" בוורשה, שם הוקרן במשך שלושה חודשים.
המוניטין של הבמאי מיכל ושינסקי הביא גם קהל לא-יהודי רב; היה זה הסרט היחיד בשפה שהצליח באופן מובהק גם בקרב הציבור הכללי.
"הדיבוק" היה גם אחד הראשונים שדובבו לעברית, והוצג בארץ לראשונה בקולנוע "מגדלור" בתל אביב; דינה הלפרן דובבה את כל הדמויות הנשיות.
המבקרת הפולנית החשובה סטפניה זהורסקה התלוננה כי "הסרט הותיר טעם דוחה של קיטש פאתטי, ועם כל המסורות עליהן התבסס אין בו ולו סצנה אחת טובה." מבקר הניו יורק טיימס פרנק ס.
ונפגם בשל חיפוש אינפנטילי אחר המיסטיות...
מלא בטיפשות ובאמונות תפלות ריקניות."
שר התעמולה הגרמני יוזף גבלס צפה ב"הדיבוק" ב-18 בפברואר 1942. הוא כתב ביומנו: "בערב ראיתי את הסרט היהודי-פולני "הדיבוק", בקבוצה קטנה.
הוא נועד לשמש כתעמולה יהודית.
הוא נראה כה אנטישמי עד כי הנך נדהם עד כמה היהודים בורים לגבי עצמם ולגבי מה שדוחה בהם בעיני האחר ומה לא.
כשצופים בסרט, מתברר שוב שהיהודים הם הגזע המסוכן ביותר בעולם.
אין להרשות לעצמנו לחוש רחמים כלפיהם.
יש להשמיד את האספסוף הזה, אחרת לא יהיה שלום בעולם."
ב-1976, עם הקמת המרכז הלאומי לקולנוע יהודי באוניברסיטת ברנדייס, גילו המייסדים כי העותק הזמין היחיד של "הדיבוק" היה בלוי ובאיכות נמוכה.
הם החלו בחיפוש אחר עותקים באיכות גבוהה.
לבסוף אותר תשליל ניטרוצלולוזה באיכות גבוהה בארכיון מכון הסרטים הבריטי, אם כי חסרו בו כמה קטעים.
על בסיס עותק זה וכמה אחרים שהתגלו בארכיבים נוספים שוחזר הסרט בתהליך ממושך, וגרסה באיכות גבוהה הייתה מוכנה ב-1989.
הֶדי סלימאן (נהגה אדי; בצרפתית: Hedi Slimane; נולד ב-5 ביולי 1968) הוא צלם ומעצב אופנה.
ידוע בעיקר בשל שינויו את הצללית הגברית המקובלת בעולם האופנה ויצירת גזרה צרה, נערית ואנדרוגיניתבעת עבודתו ב"דיור אום", קו הגברים של בית האופנה כריסטיאן דיור.
סלימאן נולד ב-1968 בפריז לאם איטלקייה ואב תוניסאי.
בנעוריו התעניין בצילום, ובגיל 16 החל להכין את בגדיו בעצמו.
הוא למד היסטוריה של האמנות וב-1992 החל לעבוד עם יועצת האופנה ג'ין-ג'אק פיקארט בפרויקט המאה של בית האופנה לואי ויטון.
בשנת 1995 סיים את עבודתו שם ומונה למנהל קו הגברים בבית האופנה איב סן-לורן.
כשנה לאחר מכן מונה למנהל האומנותי של הקו.
לאחר תצוגת סתיו- חורף 2000, בה הציג את הצללית הגברית השחורה המפורסמת שלו, עזב סלימאן את איב סן-לורן.
סלימאן סירב להצעת עבודה בבית האופנה ז'יל סאנדר עקב עזיבת המעצב המייסד וקיבל על עצמו את תפקיד המנהל הקריאייטיבי ב"דיור הום".
סלימאן התיידד עם מספר מוזיקאים בעת שעיצב להם תלבושות להופעה על במה, ועודד אותם ליצור קטעים מוזיקליים לתצוגות האופנה שלו.
באותן השנים העמיק את התעניינותו בצילום, והוציא מספר ספרים: אודות סצנת המועדונים בברלין, תחיית מוזיקת הרוק ואודות המוזיקאי האלמוני עד אז פיט דוהרטי.
בשנת 2006 עלה לאינטרנט הבלוג שלו, בו תועדו תצלומים של צעירים כמו גם מוזיקאים מהגדולים בעולם.
בקיץ של אותה השנה, החליט שלא לחדש את חוזה העבודה שלו בדיור הום וסירב למספר הצעות עבודה מבית האופנה.
עם השעייתו של ג'ון גליאנו מבית האופנה דיור, נקשר שמו כמועמד להחליפו.
ב-2012 מונה סלימאן רשמית למנהל קריאייטיבי באיב סן-לורן וחולל מספר שינויים, ביניהם העברת סטודיו העיצוב מפריז ללוס אנג'לס ושינוי את שם המותג ל"סאן לורן פריז".
משנת 2018, עובד סלימאן כמנהל האמנותי והיצירתי של המותג סלין.
הדיאטה של טרנסילבניה (בהונגרית: Erdélyi Dieta, בגרמנית: Siebenbürgische Landtag, ברומנית: Dieta Transilvaniei) היה המוסד החוקתי והפוליטי טרום-פרלמנטרי של טרנסילבניה.
הדיאטה הוקמה במאה ה-16 והורכבה מנציגיהם של שלושת המעמדות המועדפים - האצולה הדוברת הונגרית, הסקסונים הטרנסילבנים והסקלרים, ושל שלוש הדתות המוכרות כמועדפות במדינה - הנצרות הרומית-קתולית, הלותרנית (אוונבגלית) והרפורמית (קלוויניסטית) ומאוחר יותר גם היוניטריאנית.
הדיאטה שהתכנסה בעיר מארושוואשארהיי ב-20 בינואר 1542 וב-טורדה ב-2 במרץ 1542 הניחה את יסודות הארגון הפוליטי-מינהלי של נסיכות טרנסילבניה.
הדיאטה חוקקה החלטות בעלות אופי משפטי, צבאי וכלכלי, וכן היא בחרה בנסיך שעמד בראש הנסיכות.
הדיאטה של טרנסילבניה התפזרה בשנת 1867 אחרי שהצביעה בעד איחודה של טרנסילבניה עם ממלכת הונגריה, במסגרת אוסטרו-הונגריה.
הרטה "הדי" ביננפלד-ורטהיימר הייתה שחיינית יהודייה-אוסטרית.
בעלת מדליית ארד מאליפות אירופה בשחייה במשחה ל-200 מטר חזה ובעלת 6 מדליות, מהן 5 מדליות זהב ומדליית כסף אחת משתי המכביות הראשונות.
ביננפלד ופריצי לוי, יריבתה בתחרויות וחברתה, זכו בשתי המדליות היחידות שאוסטריה זכתה בהן באליפות אירופה בשחייה עד לשנות ה-2000.
ביננפלד התאמנה בקבוצת הכח וינה בהדרכת זיגי ורטהיימר (Zsigo Wertheimer; 1897–1965).
בשנת 1924 זכתה ביננפלד בתחרות השנתית חוצה וינה (Quer durch Wien), שחייה במים פתוחים למרחק של 5 מייל בדנובה, לעיניהם של 500,000 צופים.
שנה לאחר מכן, היא סיימה שנייה אחרי פריצי לוי חברתה לקבוצה ומאז היא הפכה לדוגמנית בגדי ים פופולרית עבור מגזינים אוסטריים.
באליפות אירופה בשחייה הראשונה לנשים שנערכה בבולוניה, איטליה, בשנת 1927 זכתה ביננפלד במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:27.0 דקות, אחרי הילדה שרדר (3:20.4 דקות) ושרלוט מואה (3:25.2 דקות) שתיהן מגרמניה.
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיימה ביננפלד במקום 13 במשחה ל-200 מטר חזה.
בשנת 1930 נישאה ביננפלד למאמנה זיגו ורטהיימר.
באליפות אוסטריה שנערכה בלינץ בשנת 1931 זכתה ב-2 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חזה ובמשחה שליחות 3x100 מטר מעורב.
במכביה הראשונה שנערכה בשנת 1932 זכתה ביננפלד ב-4 מדליות, 3 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:24.8 דקות, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:34.8 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
במכביה השנייה שנערכה בשנת 1935 היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 3:18 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 5:34.6 דקות.
עקב היותם יהודים, נאלצו בני הזוג ורטהיימר לברוח לפני מלחמת העולם השנייה מאימת הנאצים.
הם ברחו ללונדון ומשם לארצות הברית.
באמריקה הם התגוררו בניו יורק ועבדו כמדריכי שחייה.
לאחר מכן ניהלו עסק נדל"ן מצליח בפלורידה.
לאחר מותו של בעלה, היא חזרה להתגורר בווינה, שם היא סייעה מבחינה כלכלית ורגשית לחברתה משכבר הימים, פריצי לוי, שנאבקה בסרטן השד.
הִדַּי זילברמן (נולד ב-12 בפברואר 1973) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף, המשרת כראש אגף התכנון.
קודם לכן שירת כנספח צה"ל בארצות הברית, דובר צה"ל, ראש חטיבת התכנון באגף התכנון, קצין אג"ם של פיקוד הצפון ומפקד עוצבת עמוד האש.
זילברמן גדל והתחנך בפתח תקווה.
אביו היה רב חובל בחברת צים ואמו ספרנית במשרד החינוך.
שמו, הִדַּי, ניתן לו בעקבות שמו של אחד מגיבורי דוד, "הִדַּי מִנַּחֲלֵי גָעַשׁ", המוזכר ב.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1991 התנדב לקורס חובלים, ולאחר מספר חודשים בקורס הודח ושובץ בחיל התותחנים בגדוד 404. הוא יצא לקורס קצינים, ועם סיומו בשנת 1993 שב לגדוד.
לאחר כארבעה חודשים כקצין מונה ל (היום ) ושירת בתפקיד במבצע דין וחשבון בגזרה המערבית בלבנון.
הוא הוצב כמדריך בקורס קציני תותחנים, ועם סיום קורס מ"פים שב לגדוד 404 כמפקד סוללה ב'.
בתפקיד זה קלט לסוללה את תותחי ה"דוהר" הראשונים של חיל התותחנים.
לאחר סיום תפקיד שב להדרכה בקורס הקצינים החיילי, הפעם כמפקד סוללה.
בתום תקופת ההדרכה מונה לסגן מפקד גדוד 403 לתקופה של שנה וחצי.
לאחר תפקיד סמג"ד יצא ללימודי הנדסת תעשייה וניהול.
בתום הלימודים שירת כקצין אג"ם של עוצבת עמוד האש והיה שותף ללחימתה במבצע חומת מגן.
לאחר כשנה יצא ללימודי פו"ם.
בתום קורס מג"דים מונה ב-2003 למפקד גדוד 402, ולאחר כשנתיים בתפקיד עבר לשרת כראש ענף במחלקת בזרוע היבשה, תפקיד בו היה אמון על פיתוח ורכש אמצעי לחימה חדשים לחיל התותחנים, ובהם תותחים, רקטות, מערכות שליטה ובקרה, חימוש, מכ"מים ומערכות מטאורולוגיות.
בתום כשנתיים מונה למפקד יחידת זיק, אותה הוביל במבצע עופרת יצוקה.
תקופתו ביחידה התאפיינה בפעילות ערה סביב רצועת עזה, בהידוק שיתוף הפעולה עם טייסות הכטב"ם של חיל האוויר, ובחיזוק שיתוף הפעולה עם מפקדות הפעלת הכוח היבשתיות, על ידי שילוב קציני כטב"ם וחוזי בכל חטיבה בצה"ל.
בשנת 2009 מונה למפקד עוצבת המילואים התבור, ובמקביל שירת כראש תורת הלחימה של חיל התותחנים.
ב-2011 מונה למפקד עוצבת עמוד האש והוביל את האגד ואת מרכז האש האוגדתי במבצע עמוד ענן (2012).
במסגרת התפקיד, בדצמבר 2011, מונה לראש ועדת חקירה מטכ"לית בעקבות תקרית בטיחות חמורה שבה, במהלך תרגיל בצאלים, נפלו שני פגזים בסמוך ללוחמי חטיבת מילואים ולמפקדים בכירים, בהם הרמטכ"ל, רא"ל בני גנץ.
בקיץ 2013 החל את תפקידו כקצין אג"ם של פיקוד הצפון.
האירוע המרכזי בתפקידו זה היה סדרת ימי קרב עם חזבאללה במרחב הר דוב (ינואר 2015).
לאחר סיום תפקידו יצא זילברמן ללימודים בקולג' המלכותי ללימודי ביטחון באנגליה.
ב-6 ביולי 2015 הוחלט להעלותו לדרגת תא"ל ולמנותו לראש חטיבת התכנון באגף התכנון.
בתקופתו כרח"ט תכנון (2016–2019) הוביל זילברמן את מימוש התוכנית הרב-שנתית "גדעון" וסייע בפיתוח החשיבה המטכ"לית לעיצוב צה"ל בשנת 2030, וכן היה שותף מרכזי לעיצוב תר"ש תנופה.
ב-13 ביוני 2019 אושר מינויו לדובר צה"ל, והוא נכנס לתפקיד זה ב-15 בספטמבר 2019. שירת כדובר צה"ל גם במהלך מבצע שומר החומות.
ביוני 2021 הועלה לדרגת אלוף, ביולי 2021 נכנס לתפקידו כנספח הצבאי בוושינגטון.
בתפקידו זה הוביל את שיתוף הפעולה של משרד הביטחון וצה"ל עם ארצות הברית.
הוא הופקד על ניהול הקשרים הביטחוניים עם מחלקת ההגנה, הפיקודים השונים בצבא ארצות הברית וקהילת המודיעין.
תחילת הקדנציה שלו מתאפיינת, בין היתר, במשמעויות ממעבר ישראל לגזרת האחריות (AOR) של פיקוד מרכז של ארצות הברית (CENTCOM) מגזרת האחריות של פיקוד אירופה (EUCOM), בספטמבר 2021. מהלך זה חיזק את שיתוף הפעולה הביטחוני והמבצעי בין צה"ל לבין כוחות ארצות הברית הפועלים במזרח התיכון ועם מדינות נוספות באזור.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל מילאה נספחות צה"ל תחת פיקודו תפקיד מרכזי ביחסים הביטחוניים והצבאיים עם ארצות הברית.
הנספחות סייעה לעצב ולהוביל את השיח הביטחוני והצבאי מול הממשל האמריקאי, ועמדה בקשר יומיומי עם דרגים בכירים בפנטגון, ב-CENTCOM ובקהילת המודיעין.
זילברמן תיאם את המהלכים הצבאיים הישראלים מול גורמי הפנטגון והממשל, ואת שינוע אמצעי הלחימה לישראל.
הוא לקח חלק במאמץ המדיני־ביטחוני של ישראל בוושינגטון, בהובלת שגריר ישראל בארצות הברית, מיכאל הרצוג, ותרם לקידום המדיניות הישראלית מול ארצות הברית בנושאים הביטחוניים והצבאיים.
נוסף על כך, היה מעורב בניהול דיאלוגים אסטרטגיים בנוגע להתפתחויות בזירות אחרות, בכללן איראן, לבנון, תימן וסוריה.
בינואר 2025, עם חילופי הממשל בארצות הברית, נכנס לתפקיד שגריר ישראל בארה"ב ד"ר יחיאל לייטר.
השגריר לייטר והאלוף זילברמן סייעו להוביל את המאמץ המדיני-ביטחוני בחודשים הראשונים לממשל טראמפ, לרבות התיאומים מול ארצות הברית, ובשיאם ההיערכות והביצוע של מבצע עם כלביא בחודש יוני 2025. בתחום התודעה והלגיטימציה, סייעה הנספחות תחת פיקודו, בהרחבת חופש הפעולה של צה"ל.
זאת באמצעות הבהרת המדיניות הישראלית לבכירים אמריקאים במוסדות הממשל הרשמיים ומול ארגונים לא רשמיים, תוך הדגשת הלגיטימיות של פעולות צה"ל במזרח התיכון בכלל וברצועת עזה בפרט.
ב-21 בדצמבר 2025 נכנס לתפקיד ראש אגף התכנון.
זילברמן בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול במגמת מערכות מידע, אותו סיים בהצטיינות יתרה, באוניברסיטת בן-גוריון בנגב (2001).
בוגר הקולג' המלכותי ללימודי ביטחון בבריטניה (2016) ותואר שני בביטחון לאומי בהצטיינות מאוניברסיטת חיפה (2018).
הדיאץ' (באוקראינית: Гадяч; ביידיש: האַדיטש) היא עיר במחוז פולטבה, אוקראינה.
היא שוכנת על גדות נהר הפְּסֶל.
תושבי הדיאץ' לקחו חלק פעיל במרד חמלניצקי.
לאחר צירופה של הדיאץ' לאימפריה הרוסית העיר ושטח שסביבה הוענקו לבוגדן חמלניצקי.
ב-1726 העיר הועברה לבעלותו של אלכסנדר מנשיקוב על ידי יקטרינה הראשונה.
ב-1897 בעיר התגוררו כ-8,000 תושבים, מתוכם 73 אחוזים אוקראינים ו-24 אחוזים יהודים.
העיר נכבשה על ידי הוורמאכט ב-27 בספטמבר 1941 ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-26 בספטמבר 1943.
בהדיאץ' נטמן לאחר פטירתו רבי שניאור זלמן מלאדי שהיה מייסד תנועת חסידות חב"ד.
אוכלוסיית הדיאץ' באלפים לפי שנים:
הדיאלקטיקה של המין: הטענה בעד מהפכה פמיניסטית הוא ספר משנת 1970 מאת שולמית פיירסטון.
הוא היה הספר הראשון שפרש תאוריה של פוליטיקה פמיניסטית, ונחשב כטקסט יסוד של הפמיניזם הרדיקלי.
פיירסטון הייתה מנהיגה של הזרם הרדיקלי החדש בפמיניזם, וספרה – כמו שני ספרי התאוריה הפמיניסטים האחרים שיצאו באותה שנה, "פוליטיקה מינית" של קייט מילט, ו"הסריסה" של ג'רמיין גריר – עורר עניין וסערה, והיה לרב מכר.
פיירסטון טוענת בספר שקיימת הקבלה בין המהפכה לשחרור מעליונות לבנה וגזענות, לבין המהפכה לשחרור מהפטריארכיה וסקסיזם.
היא גם עורכת השוואה בין תאוריה פמיניסטית לתאוריה פרוידיאנית.
נשים, כך פיירסטון מצהירה, הן מעמד מיני מדוכא.
הן נוצלו – באופן קבוע ושיטתי – לטובת המעמד הגברי השולט.
השורש של אי השוויון הוא ביולוגי, תוצר של הטבע, אשר הטיל את כל האחריות הרבייתית על מחצית האוכלוסייה.
מה שהתחיל כמגמה של הטבע, אומץ לתוך המוסדות שיסדו הגברים למען האינטרסים שלהם, בחברה בה הם שולטים.
פיירסטון טוענת כי הדיכוטומיה המינית הביולוגית, וחלוקת העבודה ברבייה על פי הביולוגיה, היא לא רק שורש השליטה הגברית, אלא גם של ניצול מעמד כלכלי, גזענות, אימפריאליזם וחוסר אחריות אקולוגי.
אי-השוויון המיני, לדבריה, הוא "דיכוי שמקורו מעבר להיסטוריה המתועדת לממלכת החיות עצמה": במובן זה, לפי התאוריה של פיירסטון, שליטה גברית היא אוניברסלית ובלתי נמנעת, אך כיום קיימים תנאים תרבותיים וטכנולוגיים שמאפשרים את מיגור שליטה זו, ושמיגור כזה הוא אפילו הכרחי להישרדות הגזע האנושי.
פיירסטון מתארת את גישתה כמטריאליזם דיאלקטי יותר קיצוני מזה של קרל מרקס ושל פרידריך אנגלס.
היא מאמינה כי בעיסוק שלהם עם תהליכים כלכליים, מרקס ואנגלס נכשלו לתפוס "את התשתית המינית של הדיאליקטיקה ההיסטורית." בניגוד לאנגלס, היא טוענת כי שליטה גברית היא מבוססת ביולוגיה, וככזו הייתה קיימת הרבה לפני מוסד הרכוש הפרטי והמשפחה הפטריארכלית המונוגמית שהיא היא תוצר של הרכוש הפרטי.
בתאוריה שלה, שליטה גברית היא תוצאה של "המשפחה הביולוגית", כי נשים וילדים היו תלויים בגברים לקיומם, למשל בגלל תקופת ההריון, הלידה וההנקה של המין האנושי.
תלות זו של נקבות וילדים על הזכרים גורמת ל"עיוותים פסיכוסקסואליים של האישיות האנושית", עיוותים שתוארו על ידי זיגמונד פרויד.
פיירסטון מתארת את התאוריה הפרוידיאנית כ"פמיניזם מוטעה", שכן לפיה ההבדל האמיתי בין הניתוח של פרויד לזו של פמיניסטיות רדיקליות הוא שפרויד ותלמידיו מקבלים את ההקשר החברתי שבו הדיכוי המיני מתפתח כבלתי ניתן לשינוי.
פרויד הראה כי המקור של דיכוי והבחנות מעמדיות-מיניות הוא במהות הבלתי שוויונית של היחסים בתוך המשפחה הביולוגית: נשים וילדים כאחד מדוכאים על ידי האב החזק יותר.
הילד הצעיר מזדהה תחילה עם האם, איתה הוא חולק דיכוי, אך עד מהרה ההזדהות שלו מתחלפת לאב, שמכוחו הוא פוחד אבל אותו גם נועד לרשת ביום מן הימים.
בתהליך זה הוא נעתר לטאבו גילוי העריות ולהפרדה בין הקפדנית בין מיניות ורגש הנדרשת, ואשר מהווה את הבסיס הפסיכולוגיו לדיכוי פוליטי ואידאולוגי.
בעוד הילדה הצעירה גם מקנאת בכוחו של האב, היא לומדת שלא יכולה לרשת אותו, אלא רק לחלוק כוח זה בעקיפין, על ידי חנופה לזכר הדומיננטי.
לא רק שנשים וילדים שניהם מדוכאים באופן בלתי נמנע בתוך המשפחה הביולוגית, הם מדוכאים כפליים על ידי צורה מסוימת של דיכוי זה השורר במדינות מתועשות: המשפחה הגרעינית הפטריארכלית, אשר מבודדת כל זוג וצאצאיו.
חינוך חובה והמיתולוגיה הרומנטית של הילדות, מאריכים את הבידוד של הילדים, ואת תלותם הכלכלית.
המהפכה הסוציאליסטית-פמיניסטית תשחרר נשים וילדים, ותעניק להם עצמאות כלכלית וחופש מיני, ותשלב אותם באופן מלא לתוך העולם הרחב.
סופה של המערכת המבוססת מעמד מיני טומן בחובו את סופה של המשפחה הביולוגית, כלומר, סיום התפקיד הרבייתי של נשים בעזרת אמצעים מלאכותיים.
אהבה בין המינים תישאר, מכיוון שהיא הופכת לדכאנית רק כשהיא מעורבת בפונקציית הרבייה, וכך המשפחה הביולוגית הופכת אהבה מינית לכלי של דיכוי.
בתוך משפחה זו, נשים נותנות את אהבתן לגברים, ובכך מעוררות השראה אצלם ליצירתיות תרבותית, ובתמורה הנשים מקבלות זהות רגשית מהסוג שמוכחש להן בעולם מחוץ למסגרת המשפחתית.
אך גברים, כתוצאה של תסביך אדיפוס והטאבו נגד גילוי עריות, הם לא מסוגלים לאהוב: הם חייבים לבזות את הנשים איתן הם שוכבים, כדי לבדל אותן מן האם, אובייקט האהבה הראשוני והאסור.
הם אינם יכולים בו זמנית לכבד ולהימשך מינית לנשים.
וזאת הסיבה, מסבירה פיירסטון, ש"המהפכה המינית" לא הביאה לשחרור עבור נשים, אשר עדיין כבולות על ידי הסטנדרט הכפול, וכן הצורך לשלב בין אהבה ומיניות.
על ידי ביטול המשפחה הביולוגית והטאבו נגד גילוי עריות, המהפכה הפמיניסטית תגדיל את ההזדמנות האמיתית לאהבה הטרוסקסואלית, וגם תתן לגיטימציה לכל סוג אחר של מין בהסכמה.
המהפכה הפמיניסטית שפיירסטון מתארת מניחה מראש חברה סוציאליסטית, אך הולכת רחוק יותר.
חברות סוציאליסטיות קיימות ניסו להרחיב את תפקידיהן של נשים בחברה, מבלי לשנות אותם מהיסוד, כדי לשלב נשים בעולם של זכרים, במקום לבטל את המעמד המיני בכללותו.
בעוד שבמהפכת המעמדות הכלכליים, הפרולטריון ישתלט על אמצעי הייצור, במהפכה הפמיניסטית הנשים ישתלטו על אמצעי הרבייה כדי לצאת מדיכוי ביולוגי ולמגר את המעמדות המיניים.
כאשר המטרה היא "לא רק השבת שליטה מלאה לנשים על גופן, אלא (זמנית) ליטול שליטה על פריון המין האנושי".
בחברה חדשה זו שתצמח, אמצעי הרבייה יהיו כה מתקדמים שילדים יוכלו להיוולד לכל מין, או עצמאית מהמינים.
היא מדברת גם על כך השחרור מהתכתיבים הביולוגיים יחד עם המהפכה ה"קיברנטית" שהיא צופה, ישימו קץ לא רק לסוגי העבודה המנוכרת והרפטטיבית, אלא של עבודה בכלל, המוגדרת ככל פעילות אשר לא מבוצעת למען עצמה.
טכנולוגיה תבטל עבודות משק בית ועבודות מונוטוניות וקשות אחרות, ותשאיר את כולם חופשיים לעשות עבודה אשר מתגמלת במהותה.
ולמצב זה קראה פיירסטון "קומוניזם קיברנטי".
"הדיאלקטיקה של המין" יצא בזמן של שינויים חברתיים סוחפים, והציבור הגיב בעוצמה לספר, כמו שהגיב לפוליטיקה מינית של קייט מילט, והסריסה של ג'רמיין גריר – שני ספרי תאוריה פמיניסטית שיצאו באותה השנה.
כמו הספרים הללו, ספרה של פיירסטון הפך לרב מכר ולימים נחשב לקלסיקה פמיניסטית.
שלא כמו השניים האחרים, הוא עורר תגובות נזעמות במיוחד.
בניגוד לפמיניזם שכבר התחיל להיות מוכר, אם עדיין לא מקובל, פיירסטון דחתה מכל וכל את הרעיון של הטמעת נשים במערכת הקיימת, ודרשה במקום זאת פירוק המערכת ובנייתה מחדש.
החוקרת מרי אן וורן, ב-1980, תיארה את הספר כ"הצגה הברורה והנועזת ביותר של הפמיניזם הרדיקלי עד כה".
ג'ולייט מיטשל טענה שפיירסטון מפרשת את פרויד לא נכון, ולא מבינה כהלכה את ההשלכות של תאוריה פסיכואנליטית על פמיניזם.
היא מצביעה על כך שפיירסטון, כמו גם סימון דה בובואר, מייחסת את תסביך אלקטרה לפרויד, בעוד קארל יונג הוא זה שטבע את המונח.
היא אומרת שהפרשנות של פיירסטון לפרויד מוטעית בכך שהיא מצמצמת את ההבניות הפסיכולוגיות של פרויד למשפחה הגרעינית וליחסי הכוחות שבה, בעוד פרויד השתמש בהן כמטפורות שלא מוגבלות למרחב זה.
רוזלינד דלמר סברה שפיירסטון מתעלמת מעיקר התאוריות של פרויד, ומרי אובריאן, בספרה The Politics of Reproduction (1981), מבקרת את עבודתה של פיירסטון כ"רדוקטיבית, ביולוגיסטית, לא מדויקת היסטורית וגסה באופן כללי".
ההיסטוריון ארתור מרוויק תיאר את "הדיאלקטיקה של המין" כאחת משתי עבודות מפתח של הפמיניזם הרדיקלי, לצד פוליטיקה מינית של גייט מילט.
הסופר ג'ף הרן כתב ב-The Cambridge Companion to Marx 1991, שהגישה של פיירסטון היא בעלת השפעה משמעותית וארוכת טווח, בכך שהעירה את העניין בשליטה ברבייה ביולוגית, פוריות, ואפילו מיניות כבסיסים לפטריארכיה.
פיירסטון דיווחה שוולרי סולאנס, כותבת מניפסט החלאה, אמרה לה ש"הדיאלקטיקה של המין" לא נשא חן בעיניה.
סוזן פלודי כתבה שלמרות הביקורת על הארגון מחדש הרדיקלי של אמונות חברתיות, לכמה מן העקרונות הבסיסיים של "הדיאלקטיקה של יחסי מין" יש משמעות מתמשכת.
ההצעה לרבייה מחוץ לרחם, על מנת לשחרר נשים מתפקיד "אמצעי הרבייה" לא היה אפשרי מבחינה מדעית באותו זמן, אבל מרכיבים ההכרחיים להצעה זו הם מן השגרה ברפואה היום.
פלודי כתבה, "כצפוי, ההצעה עוררה יותר זעם מאשר חשיבה טרייה, אם כי רבים מרעיוניה של פיירסטון —זכויות ילדים, הקץ לעבודה "זכרית" ונישואים מסורתיים, יחסים חברתיים שעברו שינוי באמצעות מהפכת מחשבים "קיברנטית"—הסתברו כראיית הנולד."
הֶדִיַה יוּסִיף (בכורדית: Hediya Yûsif, בערבית: هدية يوسف) היא פוליטיקאית כורדית-סורית מטעם הפדרציה הצפון-סורית.
יוסיף כיהנה בתור נשיאת כורדיסטן הסורית, בקואליציה נשיאותית, במשותף עם מנסור סאלם, (פוליטיקאי ממוצא אתני ערבי) משנת 2016 ועד לשנת 2018.
הדי פריד (Hédi Fried; 15 ביוני 1924 – 20 בנובמבר 2022) הייתה ניצולת השואה, פסיכולוגית וסופרת שוודית ילידת רומניה.
נולדה בשם הדי שמוק בעיר סיגט שברומניה.
סיגט הועברה לשליטת הונגריה כתוצאה מתכתיב וינה בסוף קיץ 1940. היא סיימה תואר ראשון באוניברסיטת קלוז'-נאפוקה בשנת 1942 והוסמכה להוראה ב-1943. באפריל 1944 נשלחה לגטו סיגט וב-15 במאי 1944 במסגרת שואת יהודי צפון טרנסילבניה גורשה עם משפחתה לאושוויץ, שם נרצחה משפחתה.
היא נשלחה לעבודת כפייה יחד עם אחותה ליביה לתת-מחנות במחנה הריכוז נוינגמה.
השתיים שרדו את השואה ושוחררו ממחנה הריכוז ברגן-בלזן.
שתיהן הגיעו בעזרת הצלב האדום לסטוקהולם שבשוודיה ביולי 1945.
פריד נישאה ב-1947 ולזוג נולדו שלושה בנים.
היא סיימה לימודי פסיכולוגיה וחינוך ב-1957 באוניברסיטת סטוקהולם ועבדה כפסיכולוגית ומטפלת.
פריד כתבה ופרסמה חמישה ספרים על נושאים אוטוביוגרפיים.
היא נהגה להופיע בפני ציבורים שונים ולספר על השואה.
פריד זכתה להכרה בתרומתה לחברה, היא זכתה במדליית איליס קוורום, נבחרה לאירופאית של שנת 1997 וב-2015 קיבלה את כוכב רומניה בדרגת אביר ולבסוף ב-2017 הוענק לה פרס אולוף פלמה.
טרייסי לין קרי , המוכר בשם הבמה שלו הדי או סי (.The D.O.C) הוא ראפר ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
בנוסף לקריירת סולו, היה חבר בלהקות ההיפ הופ פילה פראש קרו ולאחר מכן N.W.A, שלהן כתב שירים במשותף, וגם לאלבום הסולו הבכורה של חבר הלהקה איזי אי.
עבד עם ד"ר דרה, שהפיק שניים מאלבומי הסולו שלו.
הוציא בנוסף שני אלבומים בשיתוף עם אמנים אחרים.
בשנת 1989 הוציא את אלבום הסולו הראשון שלו, No One Can do it Better שהגיע למקום ראשון במצעד אלבומי ההיפ הופ והרית'ם אנד בלוז בארצות הברית.
שני סינגלים מהאלבום הגיעו מקום ראשון במצעד שירי הראפ הלוהטים.
האלבום מכר כמיליון עותקים, והוכרז כאלבום פלטינום על ידי איגוד איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי, חמש שנים לאחר שיצא.
בסוף 1989 כמה חודשים לאחר הוצאת האלבום No One Can do it Better נפגע בתאונת דרכים, ומאז קולו השתנה ונהיה מחוספס יותר.
מאז החלמתו, הוציא שני אלבומי סולו נוספים, ב-2006 פרסם שהוא עובד על אלבומו הבא Voices.
בשנת 2022 שיחק במותחן הפעולה האמריקאי "רצח משולש" (אנ') בכיכובו של ברוס ויליס.
"הדיבוק של האנה גרייס" הוא סרט אימה אשר בוים על ידי דידריק ואן רויין, לפי תסריט שכתב בריאן סיב.
את הדמויות הראשיות מגלמים שי מיטשל, גריי דיימון, קירבי ג'ונסון וסטנה קטיק.
הסרט יצא לאקרנים ב-30 בנובמבר 2018, בהפצת סרטי סוני ריליסינג.
בתחילת הסרט, ניתן לראות טקס של גירוש שדים אותם עושים כמה כמרים לנערה בשם האנה גרייס, תוך שהיא קשורה למיטה.
לאחר שמקריא הכומר כמה פסוקים מתוך ספר קדוש, הדיבוק השוכן בגרייס מאבד את עשתונותיו והורג את כל הנוכחים בחדר תוך שאביה מצליח לחמוק ממנו.
מיד לאחר מכן, לוקח אביה של גרייס כרית וחונק אותה למוות.
בסמוך לכך, ניתן לראות את מייגן ריד (שי מיטשל) עוברת יום עיון במטרה להתקבל לעבודה בחדר מתים.
בהמשך הסרט, מתגלה כי מייגן הייתה בעברה שוטרת.
היא עזבה את עבודתה בעקבות תקרית טראומתית שהותירה בה מחלה נפשית אשר גרמה לה להתמכר לאלכוהול ומשככי כאבים.
מייגן החליטה כי עבודה בחדר המתים תתאים לה ולאחר יום עבודה מקבלת את גופתה של האנה גרייס.
היא מבחינה כי משהו לא בסדר איתה, ומכניסה אותה מיד לתא הקירור.
בהמשך, שומעת מייגן רעשים מתוך תא הקירור ובעקבות כך היא מחליטה לחקור את עברה של האנה גרייס תוך שהיא מבחינה בתנועות שהגופה מבצעת.
במהלך הסרט, הורגת האנה גרייס את דייב, ליסה רוברטס, גריינג'ר ואנשים נוספים.
בסוף הסרט, שורפת מייגן את גופתה של האנה גרייס.
שחקנ/יתדמותשי מיטשלמייגן רידסטנה קטיקליסה רוברטסגריי דיימוןאנדרו קורץקירבי ג'ונסוןהאנה גרייסניק תונירנדיג'ייקוב מינג-טרנטארני גיינורמקס מקנמרהדייבלואי הרתוםגריינג'ר
הדי ג'ואיני היה מוזיקאי, זמר ומלחין תוניסאי בולט.
במשך הקריירה שלו, הלחין יותר מ-1,000 שירים, ומעל ל-50 אופרטות.
שיריו ספגו השראה ממוזיקת הפלמנקו האנדלוסית, וזכו לפופולריות גבוהה בתוניסיה ובמדינות המשריק.
ג'ואיני נולד כמוחמד הדי בן עבדסלם בן אחמד בן חסין ברובע באב ג'דיד שבתוניס, בירת תוניסיה ב-1 בנובמבר 1909. בצעירותו שר טקסטים דתיים בטקסים ובאירועים מקומיים, וכשגילה אט אט עניין רב יותר במוזיקה, הצטרף ללהקת "la Hsinia" המקומית ונטש את לימודיו האקדמיים.
לאחר חברות קצרה בלהקה התוניסאית "הרשידיה", החל ג'ואיני בגיל 16 להופיע כנגן מנדולינה בהרכבים מקומיים, וגם נחשף לנגינה על עוד באמצעות הזמר היהודי הידוע מוני ג'בלי מתוניס.
בגיל 20 גדלה הפופולריות שלו בעקבות הופעותיו עם להקת "ארוקי" בבאב סויקה - המרכז האמנותי והספרותי של תוניס.
בתקופה זו נמנה עם האמנים של בית הקפה "Taht Essour", ששימש כמרכז לימוד שקיבץ סביבו משוררים וכותבים.
בד בבד הספיק להלחין 600 יצירות מגוונות, הכוללות מוזיקת פולקלור, שירה קלילה, מוזיקת קולנוע, שירים לאומיים ועוד.
כן עבד בתקופה זו בשיתוף פעולה עם המשורר המצרי-תוניסאי באיירם אל-טונסי.
לאחר שצבר פופולריות, השתתף בקונצרט של פריד גוסן, נגן לאוטה ידוע בשנות ה-30 של המאה הקודמת.
בשנת 1938 שיחק בקונצרט של אירוע הפתיחה של רדיו תוניס, ובשנות ה-40 של אותה המאה, הופיע בסרט "האבודים" של במאי הקולנוע הצרפתי ז'אן באסטיה.
ב-1948 הלחין שירים עבור הסרט "השער השביעי" של התסריטאי הצרפתי אנדרה זוודה, ואף שיחק בו יחד עם אשתו, ווידאד.
ג'ואיני פעל גם מחוץ לתוניסיה.
בשנת 1950 ביקר בקהיר שבמצרים, ובאופן תדיר היה מבקר גם בפריז שבצרפת.
בשנת 1966 הועלה לדרגת קצין במסדר הרפובליקה של תוניסיה בידי הנשיא חביב בורגיבה.
בשנת 1982 קיבל עיטור נוסף מבורגיבה על מפעל חייו ותרומתו להעשרת המורשת התרבותית של תוניסיה.
בין השנים 1957 - 1987 שימש כמנהל האמנותי של התזמורת הלאומית של רדיו תוניס.
בשנת 1987 הופיע ג'ואיני בפסטיבל קרתגו שבתוניסיה, והיה זה המופע הפומבי האחרון שלו.
בתקופה שבה רוב מלחיני המוזיקה בערבית פעלו במצרים, ג'ואיני היה מהמוזיקאים היחידים שהלחינו מוזיקה בערבית וזכו להכרה רחבה בעולם הערבי על אף שלא היה ממוצא מצרי.
הודות לכך חלק משיריו הפכו לידועים בעולם הערבי כולו, כמו "לאמוני אללי יגירו מני", שזכה לתפוצה רבה ולגרסאות כיסוי רבות, גם בישראל.
המשורר אשר מזרחי כתב מילים עבריות ללחן המקורי, הידוע בשם למולדת שובי רוני.
בשנת 2008 הוציאה ממשלת תוניסיה בול הנושא את שמו ודמותו.
בשנת 2017 יצא במדינות נבחרות בעולם סרט הדוקו "האיש מאחורי המיקרופון" המציג את סיפור חייו של ג'ואיני, מאת הבמאית והמפיקה קלייר בלחסין.
הדיאטה האמריקנית הסטנדרטית (Standard American Diet, או בראשי תיבות - SAD) היא אורח חיים תזונתי מודרני, המאופיינת לרוב בצריכה גבוהה של בשר אדום, בשר מעובד, אוכל ארוז, מזון מטוגן, מוצרי חלב עתירי שומן, ביצים, דגנים מעובדים, תפוחי אדמה, תירס (וסירופ תירס עתיר פרוקטוז ) ומשקאות עתירי סוכר.
בעיות בריאותיות המיוחסת לדיאטה זו
מחקרים אפידמיולוגיים שונים שנערכו במהלך השנים הצביעו על כך שקיים קשר בין צריכה של הדיאטה האמריקאית הסטנדרטית לבין שכיחות מוגברת של השמנת יתר חולנית, מוות ממחלות לב, סוגים מסוימים של מחלת הסרטן (ובפרט סרטן המעי הגס), ומחלות נוספות המיוחסות לדפוסי התזונה המערביים.
אצל אנשים הצורכים את הדיאטה האמריקנית הסטנדרטית ישנו גם סיכון מוגבר להתפתחות של תסמונת מטבולית שמעלה את הסיכוי לחלות בסוכרת מסוג 2 או במחלות לב וכלי דם.
רכיבים תזונתיים בולטים המצויים בריכוז גבוה ברבים ממוצרי המזון המזוהים עם הדיאטה האמריקאית הסטנדרטית הם חומצות שומן רוויות, נתרן, וסוכרים חופשיים.
מקובל לייחס חלק ניכר מהשפעותיה הבריאותיות השליליות של דיאטה זו לרכיבים אלה.
קיים קשר בין צריכה של הדיאטה האמריקנית הסטנדרטית ובין מחלת קרוהן.
התסמינים הטיפוסיים של מחלת קרוהן יכולים לכלול כאבי בטן, שלשולים, וחום.
צריכה של הדיאטה האמריקנית הסטנדרטית מיוחסת גם להשמנת יתר חולנית.
מחקרים הראו כי בהשוואה לצריכה של תזונה בריאה, הדיאטה האמריקנית הסטנדרטית השפיעה בין היתר על העלייה במשקל של נשים ובני נוער.
מספר מחקרים הראו כי קיים קשר צריכה של הדיאטה האמריקנית הסטנדרטית לבין השכיחות של סוכרת מסוג 2 בקרב גברים ונשים כאחד.
צריכה של הדיאטה האמריקנית הסטנדרטית מיוחסת גם לעלייה בסיכון לחלות בסרטן.
מחקרים הראו כי אצל אנשים עם דפוסי תזונה שתואמים את אלו של הדיאטה האמריקנית הסטנדרטית היה שכיחות רבה יותר להתפתחות של סרטן הערמונית.
הדיבר ה-11 הוא סרט מ-1975 בבימויו של שלמה סוריאנו, הסרט יצא בהפקה משותפת ישראלית-גרמנית.
הסרט נאסר לצפייה והקרנה בישראל עקב תכניו הפורנוגרפיים, אך הופץ מאוחר יותר באופן פיראטי על גבי קלטות וידאו.
ביבי לוין הוא בחור כפרי ותמים החסר ניסיון במיניות, שעובר לגור בבית סבתו בתל אביב.
על מנת להיות מקובל בחבורה השכונתית הוא צריך להוכיח את כישוריו המיניים.
שכנתו הפתיינית עוזרת לו בתחום ומלמדת אותו אודות רזי המין.
מספר שנים לאחר מכן הוא נהיה לאורגזמולוג, מומחה לאורגזמות, אך הוא מוצא את עצמו מואשם במשפט על פגיעה במוסר החברתי.
קנוט רשקה - ביבי לוין
מרי אקורה - אירמה, יצאנית צמרת
מיכל בת-אדם - עורכת דין
בשונה מהקודקס שעדכן והחליף קודיפיקציות קודמות של החקיקה הקיסרית (קודקס גרגוריאנוס , קודקס הרמוגניאנוס וקודקס תאודוסיאנוס), הדיגסטה של יוסטיניאנוס הייתה הניסיון הראשון שעמד במשימה לאחד את הספרות המשפטית הרומית הרחבה והמפוזרת.
בתקופת המלוכה וברפובליקה הקדומה הידע המשפטי המהותי והפרוצדורלי נשמר כידע מקודש וסודי שהיה ידוע לכוהנים הפונטיפיקים בלבד.
הדבר השתנה עם כתיבת החוקים על שנים-עשר הלוחות (בשנת 449 לפנה"ס), פרסום נוסחאות התביעה (בשנת 304 לפנה"ס) ופתיחת הכהונה הפונטיפיקית לפלבאים (בשנת 300 לפנה"ס).
עם פרסום הידע המשפטי החל להופיע חוג חדש של 'חכמי חוק' (iuris prudentes) או 'יועצי חוק' (iuris consulti) שסיפקו שירותים משפטיים ונתנו חוות דעת לבעיות משפטיות (responsa) וייעוץ משפטי לאזרחים, מגיסטראטים ושופטים.
מעמדם ויצירתם של משפטנים אלו הגיע לשיא פריחתו במאות ה-1 וה-2. אוגוסטוס העניק לחוות הדעת של משפטנים מסוימים תוקף חוקי (ius respondendi), רבים מהם שימשו כסנאטורים ומגיסטראטים בכירים, והם נהנו מיוקרה רבה.
מאמצע המאה ה-3 ספרות משפטית חדשה התמעטה, ככל הנראה בעקבות אי הסדר באימפריה.
המשפטנים השתלבו בבירוקרטיה הקיסרית ומעט הכתבים שנוצרו היו אנונימיים ומחזרו חומרים קדומים.
לצד זאת, הריבוי העצום של הספרות המשפטית (שהכילה לא פעם דעות מנוגדות רבות) עליה היה ניתן לפי החוק להסתמך בעת התדיינות בבית המשפט, יצרה חוסר ודאות וביזור משפטי.
חוק קיסרי שהתמודד עם בעיה זו בראשית המאה ה-5 היה 'חוק הציטוטים'.
חוק זה הסדיר את אופני ההסתמכות על ספרות משפטית בבית המשפט באמצעות כללים קבועים מראש: הגדרת כתבי המשפטנים עליהם ניתן להסתמך, והכרעה במקרה של מחלוקות באמצעות רוב ומשפטן המוגדר מראש כבעל קול מכריע.
חוק זה נכלל בקודקס תיאודוסיאנוס כפתרון חלופי לאחר שהניסיון לערוך קודיפיקציה שתכלול גם את הספרות המשפטית נכשל.
בפברואר 528, חצי שנה בלבד לאחר שהפך לקיסר, התחיל יוסטיניאנוס הראשון במפעל הקודיפיקציה שלו ומינה ועדה שתאחד את החוקים הקיסריים.
באפריל 529 פורסם בעקבות עבודת הוועדה הקודקס, שהכיל גם את 'חוק הציטוטים' התיאודוסיאני ולדברי יוסטיניאנוס מאפשר יחד עם כתבי המשפטנים הקדומים לספק פתרונות לכל המקרים.
מכך ניתן לשער שבשלב זה עוד לא חשב יוסטיניאנוס על יוזמה מקיפה לקודיפיקציה של כלל הספרות המשפטית.
אלא שבשלב מסוים - לא ידוע אם מיד או רק לאחר שנה - החל יוסטיניאנוס לפרסם חוקים המכריעים במחלוקות מרכזיות וידועות בספרות המשפטית (Quinquaginta decisiones, 'חמישים ההחלטות').
בהמשך לכך, בדצמבר 530 מינה את טריבוניאנוס, עוזרו המשפטי של יוסטיניאנוס ששימש כקוואיסטור בזמן זה (הממונה על כתיבה ופרסום חוקי הקיסר), לכנס ועדה שתאסוף ותאחד את כתבי המשפטנים הקלאסיים.
טריבוניאנוס הרכיב ועדה שמנתה פקיד אחד (קונסטנטינוס), ארבעה פרופסורים למשפטים (תיאופוליס, קראטינוס מאוניברסיטת קונסטנטינופול, דורותיאוס ואנטוליוס מאוניברסיטת בירות) ואחד-עשר עורכי-דין (advocators).
אם לקבל את תיאורו של יוסטיניאנוס, החומר שעמד בפני הוועדה הכיל 2,000 ספרים ובסך-הכל 3,000,000 שורות.
חומר זה צמצמו הוועדה ל-150,000 שורות ב-50 ספרים.
יוסטיניאנוס, שמתואר גם הוא כמעורב בחלק מעבודות הוועדה, הורה להשמיט חזרות, חוקים מיושנים או מיותרים, ונתן חופש פעולה אף לשנות טקסטים וליישב סתירות לפי שיקול דעתם.
בניגוד ל'חוק הציטוטים' יוסטיניאנוס הורה שיש לאסוף חומרים מכל המשפטנים בעלי ה-ius respondendi (ולא רק חמשת המשפטנים המפורסמים ביותר), ולהכריע ביניהם במחלוקות בכל מקום לפי הדעה הנראית לוועדה כנכונה ביותר (ולא לפי רוב או בעדיפות למשפטן מסוים).
יוסטיניאנוס מנמק זאת בכך שבמסגרת הדיגסטה תוקפם של דברי המשפטנים נגזר מסמכותו כקיסר והם אינם עומדים כמקור בעל תוקף עצמאי.
בדצמבר 533 סיימה הוועדה את עבודתה, הדיגסטה פורסמה וניתן לה תוקף חוקי.
יוסטיניאנוס אסר להסתמך על ספרות משפטית מחוצה לה, ואף אסר להוסיף עליה פרשנויות למעט תרגום מילולי ליוונית.
בנוסף, כחלק מרפורמה בתוכנית הלימוד בבתי הספר למשפטים שילב יוסטיניאנוס את לימוד הדיגסטה תוך פירוט החלקים השונים שיש ללמוד בכל שנה.
להקלה על התלמידים הוא הורה לפקידיו לפקח על ייצור זול של חיבורי הקורפוס יוריס קיוויליס, ביניהם הדיגסטה.
בהתאם להוראותיו של יוסטיניאנוס הדיגסטה חולקה ל-50 ספרים המחולקים ל'כותרות' (פרקים) לפי נושאים שונים, המסודרות במקביל לסדר הנושאים של הקודקס, המסודר גם הוא לפי הסדר באדיקט הפריטוריאני.
בכל כותרת מובאים קטעים מתוך כתביהם של משפטנים שונים, כשלפני כל קטע מופיעה הפנייה למחבר, לספר ולמספר הכרך.
בסך הכל מופיעים בדיגסטה קטעים של 39 משפטנים, שמשקלם בחיבור משתנה בין קטע בודד (אאיליוס גאלוס) לשליש מכל הקטעים (אולפיאנוס).
למעשה, בחינת המבנה והעריכה של החיבור מלמדת שהוועדה השתמשה בכתבי הפרשנות של אולפיאנוס כבסיס מבני וכשלד מנחה לחיבור כולו.
רוב הספרים בדיגסטה עוסקים במשפט האזרחי, ומיעוטם במשפט ציבורי ופלילי.
על אף שלחלוקה לספרים אין משמעות מבחינת מבנה החיבור ותכניו, לקבלת תמונה כללית ניתן להציג את הנושאים השונים המופיעים בהם:
ספרים 1–3 - משפט ציבורי ומנהלי, פרוצדורה שיפוטית
ספרים 4–7 - פרוצדורה אזרחית
ספרים 8–12 - דיני עבדים, דיני נזיקין, תיחום קרקעות
ספרים 13–15 - תביעות רכוש
ספרים 16–22 - מכירה וקנייה, חוזים ומשכונות
ספרים 23–27 - דיני נישואין וגירושין ומעמד אישי
ספרים 28–38 - דיני צוואות וירושות
ספרים 41–46 - דיני קניין וחיובים, סדרי נשייה
ספרים 47–48 - משפט פלילי, עבירות ועונשים
ספר 50 - מנהל מקומי ומיסים.
בתוך הכותרות סדר הקטעים השונים נראה במבט ראשון כאקראי, אך במחקר משנת 1820 מצא החוקר Friedrich Bluhme שהקטעים מחולקים לשלוש קבוצות עיקריות של כתבים וקבוצה נספחת, המופיעים בסדר קבוע בכל הפרקים (אם כי בתוך כל קבוצה הסדר בין הקטעים אינו קבוע).
הקטעים ה'סאביניים' - קבוצת קטעים שנפתחת לרוב בקטעים מתוך ספרי הפרשנות של אולפיאנוס, פומפומינוס ופאולוס על כתביו של המשפטן הקדום סאבינוס.
הקטעים ה'אדיקטליים' - קבוצת קטעים שנפתחת לרוב בקטעים מתוך ספרי הפרשנות של אולפיאנוס ופאולוס על האדיקט הפריטוריאני.
הקטעים ה'פאפיניאנים' - קבוצת קטעים שנפתחת לרוב בקטעים מתוך ספרי השאלות וחוות הדעת (responsa) של פאפיניאנוס.
הקטעים הנספחים - קבוצה קטנה של 12 מחברים נוספים.
הבחנה טקסטואלית זו התקבלה באופן כללי כקונצנזוס במחקר, אף על פי שההשערה ש-Bluhme מעלה בעקבותיה - שהוועדה של טריבוניאנוס חולקה לוועדות משנה שהיו אחראיות כל אחת על קבוצת כתבים אחרת - עודנה מצויה במחלוקת בין חוקרים שונים.
למרות כתבי-היד הרבים של הדיגסטה, המפורסם והחשוב מביניהם הוא כתב-היד המכונה 'פלורנטינה' (Littera Florentina).
בשונה מכתבי-היד השונים שהועתקו בימי הביניים, לרוב מחולקים לשלושה חלקים ומכילים שינויים ותוספות מאוחרות, כתב-יד זה נכתב ככל הנראה באיטליה בסוף המאה ה-6 או בתחילת המאה ה-7, והוא מכיל נוסח שלם שזוהה כקרוב ביותר למקור מבין עדי הנוסח השונים.
באיטליה ובמערב מפעל הקודיפיקציה של יוסטיניאנוס נשכח כבר במאה ה-7. גילוי בהפתעה של כתב-היד 'פלורנטינה' במאה ה-11 הוביל להחייאת לימוד המשפט הרומי, בעיקר סביב מרכז לימודי שהתפתח בבולוניה והפך לאחד מהאוניברסיטאות האירופאיות הראשונות.
מתקופה זו הולכים ומתרבים כתבי-היד של הדיגסטה, והמשפט הרומי החל לחלחל באופנים שונים לשיח ולפרקטיקה המשפטיים באירופה של ימי הביניים, העת החדשה המוקדמת ואף במסגרת הקודיפיקציות המודרניות של מדינות הלאום במאה ה-19.
המהדורה האקדמית הראשונה של הדיגסטה הוצאה בשנת 1878 על-ידי תאודור מומסן.
על בסיס מהדורה זו, יצא בשנת 1985 התרגום המדעי הראשון לאנגלית שנעשה על-ידי אלן ווטסון.
הדיבייט בין חומסקי לפוקו: על טבע האדם היה דיבייט אודות טבע (או מהות) האדם, שנערך בין נועם חומסקי לבין מישל פוקו באוניברסיטה הטכנית של איינדהובן בהולנד, בנובמבר 1971. הדיבייט הוסרט, נערך ושודר בטלוויזיה ההולנדית.
חומסקי ופוקו הוזמנו על ידי הפילוסוף ההולנדי פונס אלדרס () לדון בשאלה עתיקת היומין: "האם קיים טבע אנושי 'מולד' ובלתי תלוי בחוויותינו והשפעותינו החיצוניות?".
כפי שסיכם המנחה את הנושא:
חומסקי טען שטבע האדם אמיתי, וזיהה אותו עם מודלים של המוח האנושי, התואם את תאוריית הדקדוק האוניברסלי שלו.
פוקו הסביר את אותן תופעות בהתייחסות למבנים חברתיים אנושיים.
לדוגמה, חומסקי טען כי כדאי לעסוק במשימה של בניית תיאורי, אך שהוא מודה כי יהיה זה ניסיון עקר לנסות לחזות במדויק את טיבה של חברה פוסט-מהפכנית.
גם אם תיאוריות שכאלו לא תוכלנה לספק תמונה מלאה של חברה עתידית, תיאוריות עדיין יכולות להציע חזון וכיוון למאבק מהפכני.
פוקו השיב בהטלת ספק בבסיס תיאוריות כאלה.
לדבריו, תפיסותינו לגבי טבע האדם נרכשות מהחברה, הצילוויזציה והתרבות שלנו.
הוא נתן כדוגמה לכך את המרקסיזם של סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, שלדבריו שאל את תפיסת האושר שלו מהחברה הבורגנית.
רעיונות אודות מיניות, חיי משפחה ואסתטיקה הושאלו מדוגמאות בורגניות.
פוקו טען כי באימוץ תפיסה מסוימת של טבע האדם אנו מסתכנים בשחזור יחסי כוחות ישנים בחברה פוסט-מהפכנית.
"תפיסת הטבע האנושי שלנו בהחלט מוגבלת, חלקית, מותנית חברתית, מוגבלת על ידי פגמי האופי שלנו ומגבלות התרבות האינטלקטואלית שבה אנו קיימים, אך יחד עם זאת יש חשיבות קריטית לכך שיש לנו כיוון כלשהו לדעת אילו מטרות בלתי אפשריות אנו מנסים להשיג, אם אנו מקווים להשיג כמה מהמטרות האפשריות".
במהלך הדיון, פוקו ביקר את מה שהוא רואה בכוחו הפוליטי הנסתר של מוסדות נייטרליים לכאורה.
לדבריו, כוח נתפס בחברה האירופית כמשהו השייך למוסדות של כוח פוליטי (כגון הממשלה) ומגזרי חברה קשורים כגון מנגנון המדינה, המשטרה והצבא.
אך לדברי פוקו, מוסדות כמו המשפחה, בתי הספר, האוניברסיטאות, הרפואה והפסיכיאטריה, משמשים כולם לשמירה על הכוח בידיו של מעמד חברתי אחד על חשבון השני.
הוא ראה בביקורת המוסדות הללו משימה אינטלקטואלית יסודית:
"נראה לי שהמשימה הפוליטית האמיתית בחברה כמו שלנו היא לבקר את פעולתם של מוסדות, שנראים נייטרליים ועצמאיים כאחד; לבקר ולתקוף אותם באופן כזה שיחשוף את האלימות הפוליטית שתמיד הפעילה עצמה דרכם בהיחבא, כך שאפשר יהיה להילחם בהם".
חומסקי הסכים עם נקודה זו והוסיף כי הוא מסכים לכך לא רק בתיאוריה אלא גם בפועל.
עם זאת, לדבריו, המוסדות העיקריים בהם יש להילחם בחברה המודרנית הם כלכליים: כלומר, מוסדות פיננסיים ותאגידים בין לאומיים.
לדברי חומסקי, גם אם הם מציגים את עצמם ככפופים לדמוקרטיה של השוק, הם עדיין אוטוקרטיים.
הכוח נתון למיעוט הבעלים והמנהלים בעוד שלרוב העובדים אין שליטה ממשית על פעילותו של התאגיד.
לדברי חומסקי, מוסדות כאלה מקבלים את כוחם משליטה בכוחות השוק.
הדיבייט נחשב בעיני רבים ל"דו-שיח של חירשים" כאשר כל צד בוויכוח דיבר למעשה על נושא אחר.
עם זאת, הדיבייט זכה לפופולריות רבה ונחשב לדיבייט המפורסם ביותר בפילוסופיה במאה ה-20. חיבורים רבים הוקדשו לו, כאשר בחלקם נעשה ניסיון לגשר בין הגותם של חומסקי ופוקו באופן שלא צלח בדיבייט המקורי.
תרגום הדיבייט לעברית נעשה על ידי מיכל אילן ופורסם בסוף הספר "מישל פוקו" של דייוויד מייסי.
הספר יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות וספרי עליית הגג בשנת 2012, והדיבייט נמצא בפרק האחרון תחת הכותרת "טבע האדם: צדק נגד כוח.
נועם חומסקי ומישל פוקו - שיחה".
הדחת רבן גמליאל דיבנה היא סיפור המובא במקורות חז"ל לפיו החכמים הדיחו את רבן גמליאל דיבנה מתפקיד נשיא הסנהדרין או ראש הישיבה ומינו במקומו את רבי אלעזר בן עזריה.
אירוע זה מכונה בספרות חז"ל במספר מקומות "בו ביום", בשל ריבוי התורה שהתרחש בעקבותיו, ואף נאמר כי כל מסכת עדיות נשנתה באותו יום.
רבן גמליאל דיבנה כיהן כנשיא הסנהדרין בדור שאחרי חורבן בית המקדש השני הידוע גם כ"דור יבנה".
אחד החכמים הבולטים בדור יבנה היה רבי יהושע בן חנניה המוכר בתור "רבי יהושע" סתם.
בין רבן גמליאל לרבי יהושע שררה מתיחות קשה, על רקע שלוש מחלוקות הלכתיות ביניהם שבהן רבן גמליאל כפה את דעתו בתקיפות.
המחלוקת הראשונה נגעה לענייני קידוש החודש:
המקרה הנידון הוא של עדים שבאו להעיד על מולד הלבנה, וטוענים כי בליל השלושים בחודש ראו את הירח החדש (משמע שכבר החל החודש הבא והחודש הקודם היה חודש חסר), אך למחרת הירח לא נראה בשמים, בניגוד למצופה.
רבן גמליאל, שהיו לו חישובים אסטרונומיים מדוייקים, ידע כי יש צדק בדברי העדים שבליל השלושים כבר החל החודש הבא, והסיבה שהירח לא נראה למחרת היא כנראה בשל ענן וכדומה, ולכן קיבל את עדותם וקידש את החודש לפיה.
רבי דוסא בן הרכינס סירב לקבל את עדותם, תוך שהוא ממשיל זאת לאשה שהעידו עדים שילדה אך למחרת רואים אותה כשהיא עדיין בהריון (שברור שהעדות היא עדות שקר), ורבי יהושע צידד בעמדת רבי דוסא.
מכיוון שערעור על קידוש החודש בידי הסנהדרין עלול להוביל לערעור על עצם מעמדה וליצור מצב של שני לוחות שנה מקבילים בתוך העם היהודי, דרש רבן גמליאל מרבי יהושע לקבל באופו מופגן את עמדתו: