tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר, לאחר שזכה לשמור על יציבות במדינתו, החליט מוסווני לעזור למפלגת RPF.
בימים הראשונים של הלחימה, ה-RPF זכה להצלחה משמעותית והתקדם 60 ק"מ בדרום המדינה.
לצבא ממשלת רואנדה היה יתרון כמותי וגם קיבל סיוע מכלי הרכב המשוריינים והמסוקים הצרפתיים, אך ה-RPF נהנה מאלמנט ההפתעה.
הצלחותיה של החזית נקלעו למידה מסוימת של קושי עקב מותו של המפקד פרד רוויג'ימה ביום השלישי למתקפה.
סביר להניח שרוויג'ימה נהרג על ידי הכפוף לו, הגנרל פיטר ביינגאנה, אם כי לאחר מכן טען ה-RPF כי הוא נהרג מכדור תועה.
המתקפה נעצרה לאחר שצרפת וזאיר התערבו בסכסוך.
זאיר שלחה כמה מאות חיילים מהדיוויזיה הנשיאותית המיוחדת להילחם לצד ממשלת רואנדה.
גם צרפת שלחה מספר פלוגות המורכבות מ-125 צנחנים שהגיעו מהרפובליקה המרכז-אפריקאית על מנת לתמוך בממשלה.
בהמשך הצטרפו אליהם יחידות נוספות.
צרפת, שחתמה על ברית הגנה עם הביארימנה בשנת 1975, התעקשה כי יש להשתמש בכוחותיה אך ורק להגנה על אזרחי צרפת, אך למעשה הצנחנים נשלחו לחסום את התקדמות ה-RPF לבירה קיגאלי.
צרפת סיפקה גם לממשלת רואנדה ארטילריה, מרגמות וציוד צבאי אחר, וכן סיוע כלכלית.
בתחילה גם בלגיה תמכה בממשלה, אך קיצצה את הסיוע הצבאי זמן קצר לאחר פרוץ הלחימה, וציטטה את החקיקה המקומית האוסרת על השתתפותם של חיילים בלגים במלחמות אזרחים.
לעומת זאת, צרפת חיזקה את מעמדה באזור ובכך החליפה את בלגיה כנותנת החסות הזרה העיקרית של רואנדה.
ב-7 באוקטובר 1990 פתחו כוחות הממשלה במתקפה נגדית.
ה-RPF לא היה מוכן למלחמה ארוכה ונאלץ להתחיל בנסיגה.
מייג'ור פול קגאמה, שהיה בעבר בארצות הברית לצורך הכשרה פיקודית, חזר לארץ על מנת להשתלט על כוחות המורדים.
עם זאת, ב-23 באוקטובר נעצרו שני מפקדי ה-RPF, מייג'ור פיטר ביינגאנה (המפקד בפועל) וכריס בוננזי, סלים סאלח, אחיו של נשיא אוגנדה, בגין רצח רוויגמי והובא לאוגנדה לחקירה ולבית המשפט.
המורדים הפכו מיואשים ובסוף החודש הוסעו חזרה לפארק הלאומי אקאגרה בצפון מזרח המדינה.
ב-4 באוקטובר בלילה, פתחה ממשלת רואנדה במתקפה מדומה על קיגאלי עם ירי ופיצוצים.
מתקפה זו נועדה להפחיד את האוכלוסייה, לגייס תמיכה במלחמה ולעודד חיפוש אחר מרגלים ובוגדים אפשריים בקרב אזרחים.
על פי עדי ראייה, ב-10 באוקטובר ביצע רב-סרן אלואיס נטבאקוזה טיהור כזה בכפר בגימה.
עשרה ימים לאחר הפלישה קראו גורמים מקומיים לאוכלוסייה להרוג את הטוטוסים המקומיים ולשרוף את בתיהם.
לפחות 488 אזרחים נהרגו תוך 48 שעות.
עם הגעתו לארץ החל פול קגאמה לארגן מחדש את כוחות RPF שירדו לכמות של פחות מ-2,000 חיילים.
הוחלט לפתח תוכניות למלחמה מפלגתית בצפון הארץ.
יוורי מוסווני נתן הוראה ל-RPF לסגת חזרה לאוגנדה תוך לילה אחד.
במהלך החזרה הכפויה, פול קגאמה וחייליו התפרסו מחדש מערבה אל הרי וירונגה, שם כוחות הממשלה לא יכולים לתקוף אותם.
ה-RPF שהה חודשיים בהרים, שם התאמן וחיזק את כוחו.
עם זאת, תנאי החיים היו קשים מאוד, וחלק מחברי הצבא מתו בגלל הטמפרטורות הנמוכות בשטחים הפתוחים בהרים.
הזמן בהרי וירונגה הושקע בארגון מחדש של הצבא ובנייה מחדש של ההנהגה שסבלה הרבה במהלך הלחימה.
אלכסיס קניארנגווה, הוטו ובעל בריתו לשעבר של הביארימנה, מונה לראש ה-RPF.
עם זאת, הטוטסים המשיכו להוות את רוב הנהגת החזית.
מאוגנדה, בורונדי, טנזניה, זאיר ואפילו מארצות הברית ואירופה הגיעו מתגייסים חדשים.
בנוסף לגיוס מתגייסים חדשים, ה-RPF גייס כספים להמשך המאבק.
טוטסים רבים ברחבי העולם תרמו להגדלת המימון עבור ה-RPF.
מורדים קנו נשק בשוק הבינלאומי וקיבלו אספקה מצבא אוגנדה המחתרתי.
בינואר 1991 חזר פול קגאמה למלחמה.
הצעד הראשון היה ההשתלטות הבלתי צפויה על העיר רוהנגרי ב-23 בינואר 1991. רוהנגרי לא רק שהייתה קרובה להרי וירונגה, אלא נתפסה גם כמעוז השלטון של הביארימנה.
ה-RPF כבש את העיר עקב ההפתעה והחזיק אותה יום אחד לפני שנסוג בחזרה אל ההרים.
במהלך הכיבוש שדדו המורדים כלי נשק וציוד מצבא רואנדה, הסתערו על כלא רוהנגרי, ושחררו אסירים פוליטיים רבים.
ההתקפה יצרה אווירה של פחד ברואנדה ומצב חירום הוכרז במדינה.
לאחר פעולה זו, ה-RPF החל לנהל מלחמת גרילה קלאסית שאופיינה בהתכתשויות קלות משני הצדדים.
RPF החלו לשדר תוכניות מאוגנדה לרואנדה מתחנת רדיו משלה בשם Radio Mukhabura.
רדיו זה הפך לכלי תעמולה רב עוצמה שהאשים את הביארימנה ברצח עם.
במהלך השנים הבאות היו ניסיונות רבים להגיע להסכמה על הפסקת אש, אך הם לא הביאו דבר, והלחימה נמשכה עד 13 ביולי 1992, אז נחתם בעיר ארושה שבטנזניה על הסכם הפסקת אש.
המלחמה נמשכה כמעט שנתיים וחצי, עד אשר נחתם הסכם הפסקת אש ב-12 ביולי 1992 בעיר ארושה, טנזניה, הידוע כ"הסכמי ארושה", הסכם אשר קבע את לוח הזמנים למשא ומתן ואישר הצבת קבוצת משקיפים צבאיים בחסות ארגון האחדות האפריקאית במדינה.
הפסקת האש נכנסה לתוקף ב-31 ביולי 1992, והמשא ומתן הפוליטי החל ב-30 בספטמבר 1992.
במהלך החודשים הבאים נמשך המשא ומתן, שלא הביא להצלחה רצינית בשטח.
לבסוף, בעקבות דיווחים על טבח הטוטסי ב-8 בפברואר 1993, ה-RPF פתח במתקפה גדולה נוספת.
התקפה זו אילצה את כוחות הממשלה לסגת, ואפשרה ל-RPF לכבוש במהירות את רוהנגרי ואז לפנות דרומה ולהתחיל להתקדם לעבר הבירה.
הדבר גרם לפאניקה בפריז, ששלחה מיד כמה מאות חיילים צרפתים לרואנדה וכמות גדולה של תחמושת.
הגעת הכוחות הצרפתים לקיגאלי שינתה משמעותית את המצב הצבאי ואילצה את ה-RPF לנטוש את הבירה בסערה.
ב-20 בפברואר עצרו המורדים 30 ק"מ צפונית לקיגאלי והכריזו על הפסקת אש חד צדדית, ולאחר מכן הם החזירו את חייליהם לעמדותיהם המקוריות למשך מספר חודשים.
עד אז, למעלה מ-1.5 מיליון אזרחים, בעיקר משבט הוטו, ברחו מבתיהם.
הסכם השלום השברירי נמשך עד 7 באפריל 1994. עם זאת, המתח בחברה לא פחת.
פלישת הטוטסי לא נתפסה כדרך להשיג שוויון, אלא כניסיון של הטוטסים לחזור לשלטון.
הביארימנה עצמו הגיב על ידי הצגת תוכנית רצח עם שהופנתה נגד כל הטוטסים והוטואים שיש להם אינטרסים משותפים כלפיהם.
פעולות צבאיות במהלך רצח העם
ב-6 באפריל 1994 חזר הנשיא ז'ובנל הביארימנה משיחות בדאר א-סלאם ומת כשמטוסו הופל.
פעילי הוטו, אינטרמהאמווה, והמשמר הנשיאותי החלו להרוג פוליטיקאים באופוזיציה ומנהיגי טוטסי, והאשימו אותם בהריגת הנשיא.
רצח העם שהחל תוך שעות ספורות לאחר מכן במדינה,הביא למותם של כ-937,000 בני אדם תוך שלושה חודשים.
עד 7 באפריל בערב, ה-RPF חידש את המתקפה שלו דרומה.
נציגיהם בפרלמנט, שנשלחו לשם בעקבות תוצאות משא ומתן לשלום, התקדמו כדי לפגוש את המורדים.
הכוחות העיקריים של ה-RPF בצפון ב-8 באפריל חולקו לשלושה חלקים.
קבוצה אחת עברה מערבה על מנת לחסום את כוחות הממשלה ברוהנגרי.
הקבוצה השנייה, נכנסה לגבול המזרחי של מדינת קיבונגו.
הקבוצה השלישית, הצליחה לעשות צעד משמעותי קדימה לעבר הבירה עד ל-11 באפריל בערב.
שני הצדדים החלו לחזק את עמדותיהם, וה-RPF החל להקיף את העיר.
במזרח נתקלו המורדים בהתנגדות מסוימת מצד כוחות הממשלה והגיעו לגבול טנזניה ב-22 באפריל.
ב-5 במאי הם החלו להפגיז את שדה התעופה של הבירה, וב-16 במאי חסמו כבישים ראשיים במדינה.
כוחות הממשלה ניסו לפתוח במתקפת נגד ב-6 ביוני, אך היא נכשלה.
לאחר שתפסו את השליטה בפאתי הצפון, המזרחי והדרומי של הבירה, כוחות ה-RPF החלו לנוע צפונה לאורך פרברי העיר הדרום-מערבית.
המורדים החלו להסתער על הבירה משלושה כיוונים.
הלחימה הקשה נמשכה עד תחילת יולי 1994. ב-3 ביולי כוחות הממשלה החלו לעזוב את הבירה ולקחו איתם את מרבית האוכלוסייה האזרחית.
על פי האו"ם, כבר לא הייתה להם תחמושת.
למחרת, לאחר מאבק של שלושה חודשים, נכנעו המורדים למרכז קיגאלי.
עם נפילת קיגאלי, כוחות הממשלה החלו להתפרק, עד לכניעה המוחלטת ב-18 ביולי.
מורדי הטוטסי הביסו את משטר ההוטו, ורצח העם הסתיים ביולי 1994, אך כשני מיליון הוטו – שחלקם השתתפו ברצח העם וחששו מנקמת טוטסי – ברחו לבורונדי השכנה, טנזניה, אוגנדה וזאיר.
אלפי אנשים מתו במגפות של כולרה ודיזנטריה ששטפו את מחנות הפליטים.
הקהילה הבינלאומית הגיבה במאמצי סיוע הומניטריים.
באותה תקופה, הקואליציה להגנת רואנדה החלה במיליטריזציה של המחנות, והשתמשה בהם כבסיס להפלת ממשלת RPF.
מחנות הפליטים של ההוטו במזרח זאיר שימשו גם כבסיסים להתקפות של ההוטו נגד הטוטסי ברואנדה.
לורן קבילה, שהיה יריב של ממשלת מובוטו ססה סקו (שתמכה בשבט ההוטו – בנובמבר 1996 פורסם צו האוסר הימצאות בני טוטסי בזאיר ומטיל עונש מוות על טוטסי שיימצא בה) זה זמן רב, עמד בראש החזית שנפתחה כנגד מובוטו.
המשטר הנוקשה והרודני של מובוטו יצר לו אויבים כמעט בכל זאיר, ולכן קבילה זכה לתמיכה רבה, עקב כך בשנת 1996 פרצה מלחמת קונגו הראשונה.
קבילה הפנה במהרה עורף לתומכיו – רואנדה ואוגנדה, שב-1998 ארגנו ניסיון להפילו.
במהלך מלחמת קונגו השנייה, כונן לורן קבילה ברית עם צבא השחרור הרואנדי, יורשו של הקואליציה למען רואנדה.
לאחר מותו בשנת 2001, ז'וזף קבילה, בנו, הפך לנשיא, וארגון מיליציית ההוטו עבר רפורמה לכוחות הדמוקרטים לשחרור רואנדה.
תנועה זו עדיין מהווה איום מסוים על ממשלתו של פול קגאמה.
בשנת 2015 שילמה ממשלת רואנדה פיצויים לאוגנדה בגין נזק שנגרם במהלך מלחמת האזרחים לאזורי הגבול שלה.
מלחמת האזרחים בתימן הייתה מלחמת אזרחים קצרה בתימן, לאחר איחוד תימן ב-1990, בין כוחות הצפון התומך באיחוד המדינה לבין דרום תימן הבדלני בעל האוריינטציה הסוציאליסטית.
המלחמה הסתיימה בתבוסת הכוחות המזוינים הדרומיים, לאיחוד מחדש של תימן, ולהגליית מנהיגים רבים של המפלגה הסוציאליסטית התימנית (YSP) ובדלנים אחרים.
במלחמה נהרגו אלפי תימנים, בהם אזרחים רבים.
דרום תימן הייתה שקועה בשתי מלחמות אזרחים שהובילו לשינויים במשטר במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20. כתוצאה מכך החלו מהלכים רציניים לקראת פיוס ואיחוד שתי המדינות.
בדצמבר 1989 חתמו שני הנשיאים על טיוטת חוקה והסכימו ללוח הזמנים של כשנה לאיחוד.
התמיכה באיחוד הייתה משמעותית בדרום, אך נתקלה בהתנגדות האחים המוסלמים בשל הסעיף החוקתי החדש שהפך את השריעה האיסלאמית ל"מקור החקיקה העיקרי" ולא למקור היחיד.
בסופו של דבר הפרלמנט אישר את החוקה, והרפובליקה של תימן הוכרזה ב-22 במאי 1990 כאשר עלי עבדאללה סאלח הפך לנשיא ועלי סאלם אל-בייד לסגנו.
תימן קיימה את הבחירות לפרלמנט לראשונה ב-27 באפריל 1993. מפלגתו של , נשיא דרום תימן לשעבר, זכתה רק ב-54 מתוך 301 מושבי הפרלמנט, ואילו מפלגת נשיא תימן עלי עבדאללה סאלח השיגה כ-122 מושבים והברית הצפון-אסלאמית-שבטית, "אל-איסלה", השיגה כ-62 מושבים.
סאלח, ביד ואטאס שמרו על תפקידיהם, אך המנהיג של האיסלאמיסטים, השייח' עבדאללה בן חוסיין אל-אחמר, הפך ליושב ראש הפרלמנט.
המצב בפרלמנט יצר חוסר יציבות פרלמנטרית ופוליטית.
היחסים בין סאלח לפוליטיקאים שמאליים רבים התחממו בשנים שלאחר מכן.
הנשיא החל בסופו של דבר לגייס אסלאמיסטים על מנת להחליש את מתנגדיו, ואפשר להם להפגין נוכחות במדינה.
כתוצאה מכך חיסלו ג'יהאדיסטים כמה פעילים קומוניסטים מהדרום.
סגן הנשיא עלי סאלם אל בייד נסוג לעדן באוגוסט 1993 ואמר כי לא יחזור לממשלה עד שתתמודד עם טענותיו בנוגע למצב הפוליטי.
טענות אלו כללו אלימות מהצפון כנגד המפלגה הסוציאליסטית התימנית שלו.
המשא ומתן לסיום המשבר הפוליטי התארך לשנת 1994. ממשלתו של ראש הממשלה חיידר אבו בכר אל-אטאס, ראש ממשלת דרום תימן לשעבר, הפכה ללא יעילה בגלל המשבר.
הסכם בין מנהיגי צפון לדרום נחתם בעמאן שבירדן ב-20 בפברואר 1994, אך לא יכול היה לעצור את המשבר.
במהלך המתיחות, צבאות הצפון והדרום (שמעולם לא השתלבו לצבא אחד) התכנסו בגבולותיהם המקוריים.
ב-27 באפריל פרץ קרב טנקים גדול בעמרן, בסמוך לצנעא.
שני הצדדים האשימו את הצד השני בפרוץ האלימות.
ב-4 במאי הפציץ חיל האוויר הדרומי את סאנה ואזורים אחרים בצפון.
כתגובה, חיל האוויר הצפוני הפציץ בעדן.
הנשיא סאלח הכריז על מצב חירום של כ-30 יום, ואזרחים זרים החלו להתפנות מהמדינה.
סגן הנשיא אל-בייד הודח רשמית.
דרום תימן ירתה גם טילי סקאד לסאנה והרגה עשרות אזרחים.
ראש הממשלה חיידר אבו בכר אל-אטאס הודח ב-10 במאי לאחר שפנה לכוחות חיצוניים בבקשה שיסייעו לסיום המלחמה.
מנהיגי הדרום התפרשו והכריזו על הרפובליקה הדמוקרטית של תימן (DRY) ב-21 במאי 1994. סאלח הגיב בקריאה לאיסלאמיסטים לתמוך בכוחות הצפון.
אף ממשלה בינלאומית לא הכירה במורדים מהדרום.
באמצע מאי החלו כוחות הצפון להתקדם לעבר עדן.
עיר המפתח אתאק, שאפשרה גישה לשדות הנפט במדינה, נכבשה ב-24 במאי.
במקביל, מועצת הביטחון של האו"ם אימצה את החלטה 924 שקראה להפסיק את הלחימה.
הפסקת אש נקבעה ב-6 ביוני, אך ארכה שש שעות בלבד.
שיחות מקבילות לסיום הלחימה בקהיר קרסו גם כן.
כוחות הצפון וכוחות ג'יהאדיסטים בהנהגת טאריק אל פאדלי נכנסו לעדן ב-4 ביולי, וסיימו למעשה את המלחמה.
לאחר נפילת עדן התמוטטה מרבית ההתנגדות ומנהיגיה הצבאיים והפוליטיים של דרום הדרום גלו מהמדינה.
באופן כללי, מלחמת האזרחים הייתה סכסוך קצר ואגרסיבי.
כמעט כל הלחימה התרחשה בדרום המדינה, למרות התקפות אוויר וטילים כנגד ערים ומתקנים מרכזיים בצפון.
תושבי הדרום חיפשו תמיכה ממדינות שכנות וייתכן שקיבלו סיוע צבאי מועט מערב הסעודית ועומאן, שחשו מאוימות על ידי תימן המאוחדת.
ארצות הברית קראה שוב ושוב להפסקת אש ולחזור לשולחן המשא ומתן.
ניסיונות שונים, כולל שליח מיוחד של האו"ם ורוסיה, לא הצליחו להגיע להפסקת אש קבועה.
לאחר המרד לנשיא סאלח הייתה שליטה על כל תימן.
הוכרזה חנינה כללית, למעט 16 דמויות מרכזיות מדרום.
אף על פי שמספר תאים פוליטיים ובדלתיים המשיכו לפעול גם לאחר המלחמה, לא הייתה להם השפעה בפועל.
הנשיא עלי עבדאללה סאלח נבחר על ידי הפרלמנט ב-1 באוקטובר 1994 לכהונה בת 5 שנים.
עם זאת, הוא נשאר בתפקידו עד שנת 2012.
החל משנת 2007, פועלות בדרום המדינה קבוצות בדלניות הקוראות להיפרד מהצפון.
קבוצות אלו אף הובילו למספר אירועים אלימים בתימן.
מלחמת האזרחים האלבנית היה מרי אזרחי באלבניה, שהחל בינואר 1997 בעקבות כישלון הונאות פונזי גדולות ברחבי המדינה והאשמת הממשלה בעזרה להונאת אלו.
במהלך האירועים הופלה הממשלה ויותר מאלפיים אנשים נהרגו.
יש המכנים את המאורעות כמרד, מרי אזרחי ואף אירוע שהסלים לכדי מלחמת אזרחים.
בינואר 1997 אזרחים אלבנים שהפסידו את הונם (1.2 מיליארד דולרים בסך הכול וממוצע של כ-400 דולר לאזרח) החלו להפגין ברחובות, בדרישה להחזרת כספם.
ב-1 במרץ ראש הממשלה אלכסנדר מקסי (Aleksandër Meksi) פרש מתפקידו ויממה לאחר מכן נשיא אלבניה הכריז על מצב חירום לאומי.
ב-11 במרץ מנהיג המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה, באשקים פינו (Bashkim Fino) מונה לראש ממשלת אלבניה.
מינוי זה לא עצר את חוסר הסדר.
בשלב זה הצבא החל לאבד את כוחו וכאוס שרר ברחובות.
במהלך מרץ מדינות זרות קראו לאזרחיהם לצאת מאלבניה מחשש כי יפגעו.
בעקבות החלטה 1101 של מועצת הביטחון של האו"ם ב-28 במרץ נכנסו לאלבניה כוחות בינלאומיים של כ-7,000 חיילים על מנת להחל סדר במדינה.
האו"ם פחד כי המהומות באלבניה יגלשו אל מחוץ לגבולותיה ופליטים יגיעו אל כל אירופה.
ב-15 באפריל יצא לדרך מבצע אלבה על מנת להשיב את הסדר למדינה.
בעקבות חוסר הסדר ששרר במדינה, כלי נשק רבים הגיעו לצבא שחרור קוסובו, וחלקם הגיעו אל מלחמת קוסובו.
בשנת 1992 המפלגה הדמוקרטית של אלבניה ניצחה בבחירות החופשיות הראשונות במדינה, שנערכו עקב נפילת מסך הברזל, וסאלי ברישה נהפך לנשיא.
אלבניה אימצה כלכלת שוק חופשי במטרה להתאושש מהקומוניזם ששלט במדינה על ידי המפלגה הסוציאליסטית העממית ברפובליקת אלבניה משנת 1946. השוק הפתוח ששלט באלבניה היה חסר רגולציה וגרם להונאות פונזי והונאות פירמידה רבות שהבטיחו תשואה חודשית של 10-25% ואף עזרו בהלבנת הון ומכירת נשק.
1.2 מיליארד דולרים לערך היו מושקעים בהונאות השונות על ידי כשני שלישים מאזרחי אלבניה, חלקם מכרו את בתיהם וכל רכושם על מנת לקבל את התשואה.
בינואר 1997 הונאות הפירמידה קרסו בעקבות חוסר יכולת להחזיר למשקיעים את כספם.
ב-26 במאי 1996 נערכו בחירות כלליות באלבניה, בהן ניצחה המפלגה הדמוקרטית בהפרש ניכר, תוצאות אותן דחתה המפלגה הסוציאליסטית בטענות לזיופים.
המפלגה הסוציאליסטית עזבה את ספירת הקולות והחרימה את הפרלמנט.
בבחירות מקומיות שנערכו מאוחר יותר אותה השנה, ב-20 באוקטובר המפלגה הדמוקרטית ניצחה שוב וגם אז דחתה המפלגה הסוציאליסטית את התוצאות.
מיד עם החלת כלכלת השוק הפתוח באלבניה, החלו לפעול הונאות הפירמידה והפונזי במדינה.
עקרון הונאות אלו הוא לשלם למשקיעים ישנים עם כספי משקיעים חדשים במקום להשקיע אותם כראוי.
ההונאה הראשונה במדינה נוצרה על ידי היידין סיידיס (Hajdin Sejdisë) אשר ברח לשווייץ מאוחר יותר.
הונאות נוספות יצאו לפועל, בניהם הונאות שנוצרו על ידי עובדי מפעל נעליים ופוליטיקאים מהקואליציה.
הונאות הפונזי הציעו תשואות גבוהות ולא ריאליות.
הונאות אלו לא נעצרו מכיוון שאומצה באלבניה הצעת חוק האומרת שהבנק הלאומי של אלבניה לא יפקח על הבנקים המסחריים במדינה.
כאשר קרן המטבע הבינלאומית המליצה לסגור הונאות אלו, הממשלה האלבנית המשיכה את פעילותם ואף חלק מחבריה השתתפו בה.
בין 8-16 בינואר 1997 הונאות פירמידה אלו קרסו.
בעקבות קריסת הונאות אלו, בשישה-עשר בינואר החלו הפגנות ברחבי אלבניה.
בתשעה-עשר בינואר הפגנות החלו בטירנה, עיר הבירה של אלבניה.
מלחמת האזרחים החלה בעשרים-וארבעה בינואר, אלפי אזרחים הפגינו כנגד תמיכת הממשלה בהונאות אלו, ההפגנות הסלימו מהר מאוד לאלימות פיזית, שוטרים נאלצו להתערב ובתי עסק נשרפו.
ב-25 בינואר חבר מפלגת השלטון הדמוקרטית נשלח לנהל משא ומתן עם המפגינים בעיר לושניה (Lushnjë), הוא נחטף והוחזק כבן ערובה באצטדיון העיר, הכוחות האלבנים המיוחדים הצליחו לחלצו.
כמעט כל המשרדים הממשלתיים נבזזו והוחרבו.
חברי אופוזיציה הצטרפו למהומות ואף הובילו את חלקן.
למרות המלצת קרן המטבע הבינלאומית, חברי הקואליציה של אלבניה לא היו מוכנים לעצור את ההונאות, מכיוון שאלו הרוויחו מהן.
בעקבות כך אזרחים רבים במדינה היו בטוחים כי המפלגה הדמוקרטית צריכה לרדת מהשלטון.
בעשרים בפברואר 1997, כ-50 סטודנטים באוניברסיטת ולורה החלו שביתת רעב בדרישה להתפטרות הממשלה ולהחזרת כל הכספים שהושקעו בהונאות השונות.
גופים שונים הביעו את תמיכתם בשובתים והם אף הוסעו לבירה טירנה על ידי אקטיביסטים של אגף הנוער של המפלגה הסוציאליסטית.
ב-26 בפברואר, אלפי אנשים הקיפו את מבנה האוניברסיטה במטרה להגן עליה כנגד מתקפה של הכוחות החשאיים של אלבניה.
באותו יום, קבוצה של שובתים דרשו תמיכה רפואית.
בעשרים-ושביעי בפברואר, ראש העיר של ולורה הביע את תמיכתו בשובתים.
היום למחרת היה רגע מכריע בהיסטוריה האלבנית, לאחר התחזקות השמירה מסביב לבניין האוניברסיטה, כוחות מורדים תקפו את בניין הכוחות החשאיים ללא אזהרה.
בפרעות בין המורדים לבין הממשלה נהרגו תשעה אנשים - שישה קצינים ושלושה אזרחים.
המקרה הזה מייצג את התחלתה של מלחמת אזרחים בת עשרה ימים ושנה של אלימות בדרום אלבניה.
הייתה פתיחה של מחסני נשק בצפון אלבניה על מנת להתמגן בצפון מהאלימות בדרום.
ההוראה לפתוח מחסני נשק ניתנה על ידי הנשיא ברישה.
כאשר בסיסים צבאיים בדרום נבזזו, הוערך כי בממוצע, לכל זכר מגיל עשר היה לפחות אקדח אחד ותחמושת.
על מנת להגן על צפון ומרכז אלבניה הממשלה הסכימה שהאזרחים יתחמשו בכלי נשק של המדינה.
במהלך המרידות כ-650 אלף רובים מסוגים שונים, 1.5 מיליארד כדורי תחמושת, 3.5 מיליון רימוני יד ומיליון מוקשים נבזזו ממחסני הצבא האלבני.
המקרה ב (Krrabë Event) היה מקרה של גניבת זהב מהאוצר הלאומי האלבני.
האוצר שהוחבא במנהרות על יד קרבה, הכיל 340 קילוגרם של זהב, שטרות ופריטים אחרים.
מבצעי השוד נידונו לעונש מאסר בפועל לתקופות שבין שלוש לשמונה שנים.
שוד האוצר הצפוני הוא מקרה שאירע במרץ 1997, המקרה היה גניבה של כשישה מיליון דולרים מהאוצר האלבני בשקודרה (Shkodër).
האירוע מתואר כאחד ממקרי השוד המוצלחים ביותר בהיסטוריה של הבלקן.
קבוצה של שישה אנשים תקפו את בניין האוצר הלאומי המבוצר של אלבניה עם ארטילריה נגד טנקים.
הסכום הכולל של הכסף שהיה בבניין הוא שמונה מיליון דולרים אך הפורצים הצליחו להגיע רק לשישה מיליון דולרים.
מהר מאוד לאחר תקיפת הבניין הגיעו שוטרים על מנת לשמור על הכסף שנשאר.
הגנבים נראו על ידי עדי ראייה שונים בפרברי שקודרה לאחר השוד אך החקירה המשטרתית לא הגיעה אליהם.
ב-28 במרץ התקבלה החלטה מספר 1101 באו"ם לתת עזרה הומניטרית לאלבניה.
ב-15 באפריל מבצע אלבה נכנס לאלבניה ויצא ממנה ב-12 באוגוסט אותה שנה.
כ-7,000 חיילים מצבאות שונים הובלו על ידי כוחות איטלקיים במשימה של האו"ם על מנת להשיב את הסדר לאלבניה.
הכוחות הראשונים הורדו בדורס (Durrës).
מעט כוחות של מבצע אלבה נשארו במקום על מנת להחזיר את הצבא לסטנדרטים מודרניים.
לאחר מכן נעשתה הסדרה גם לכוחות השיטור של אלבניה.
הכוחות המזוינים של יוון (מבצע אלבה, מבצע קוסמס)
הכוחות המזוינים של איטליה (מבצע אלבה)
הכוחות המזוינים של רומניה (מבצע אלבה)
הכוחות המזוינים של טורקיה (מבצע אלבה)
הכוחות המזוינים של אוסטריה (מבצע אלבה)
הכוחות המזוינים של צרפת (מבצע אלבה)
הכוחות המזוינים של גרמניה (מבצע ליבל)
הכוחות המזוינים של ארצות הברית (מבצע סילבר לייק)
בהלך בחירות הבזק לפרלמנט האלבני בעשרים ותשיעי ביוני 1997, יותר משישים אנשים נהרגו.
המפלגה הסוציאליסטית ניצחה, גם בטירנה.
חברים ב"וועידת הישועה" נכנסו לתפקיד פוליטי למרות הבטחות קודמות שלא יעשו זאת.
בבחירות שולב משאל עם בנוגע לצורת הממשל באלבניה, רפובליקה ניצחה את המונרכיה כשרפובליקה קיבלה כ-65% מהקולות ומונרכיה 35%.
קבוצות פשיעה שונות ניצלו את הסיטואציה הכאוטית על מנת להתחמש ולתפוס שליטה על ערים שלמות.
רוב קבוצות פשיעה אלו היו במקור אסירים לשעבר אשר ברחו מהכלא, רובם ברחו מהכלא היווני והיגרו לאלבניה.
המקרה המפורסם ביותר הוא המקרה של זאני צ'אושי (Zani Çaushi) שברח מהכלא המאובטח בלאריסה בפברואר 1997 ויחד עם קבוצת חברים הקים את כנופיית צ'ולה (Çole) בוולורה.
בוולורה היו חמש כנופיות אך רק שתיים שלטו בעיר: הכנופיה של זאני והכנופיה של גג'אי (Gaxhai).
בימי שליטת הכנופיות, תנועה ברחובות החלו בוולורה בשעה 10:00 כאשר אנשים התאספו בכיכר הדגל על מנת לשמוע את ועידת ההצלה אשר הסתיימה ב-13:00. אחרי השעה הזו הרחובות היו נטושים והאנשים היחידים שנעו ברחובות היו חברי כנופיות.
כנופיות הכריזו על ידי רמקולים ופליירים שלאנשים אסור לצאת מביתם ואם יעשו זאת, ילחמו בהם.
כל לילה כלל התקפה של חומרי נפץ ויריות אשר גרמו לעשרות הרוגים.
בבערת, שבה שלטה כנופיית אלטין דרד'ה (Altin Dardha), החוקים היו חמורים יותר.
בלושיניה אשר בה שלטה כנופיית אלדו בארה (Aldo Bare) לכנופיה הייתה שליטה מלאה.
הפשעים החמורים ביותר שכנופיות אלו ביצעו היו לערוף את ראשי האויבים.
ערים שנשלטו על ידי כנופיות היו ולורה, בראט, טפלנה, ממאליאי, באלשי, ג'ירוקסטרה, לושניה, פוגראדץ, צריק וטרופויה.
כנופיית צ'ולה, הייתה בוולורה והובלה על ידי מירטזה צ'אושי (Myrteza Çaushi), הייתה ידועה גם בתור "פרטיזן", ו"זאני".
הכנופיה נקראה במקור אחר שכונת שולה בחלק המזרחי של העיר, החלק שבו שלטה.
כנופיית קאקאמי, הייתה בוולורה והובלה על ידי פרדי נהביו (Fredi Nehbiu).
שלטה בחלק המערבי של באביק.
כנופיית גאהקסי בוולורה הובלה על ידי גזמנד "גג'אי" בארקה (Gazmend "Gaxhai" Braka) ונקראה אחרי המנהיג.
חברי הכנופיה היו מהכפר צרקובין (Cerkovinë), ולורה וערים דרומיות נוספות.
הכנופיה הוקמה במרץ 1997 בולורה.
היריבים העיקריים שלהם הייתה כנופיית שולה.
כנופיית מוקו (Muko) הייתה בוולורה.
כנופיית אלטין דרד'א (Altin Dardha) הייתה בבראט והובלה על ידי אלטין דרד'א.
כנופיית אלדו בארה (Aldo Bare) הייתה בלושניה והובלה על ידי אלדו בארה.
ועדות הישועה היו ארגונים אנטי ממשלתיים אשר נוצרו במהלך מלחמת האזרחים האלבנית ב-1997. הם נוסדו באזורים רבים של המדינה במטרה לחמוס את כוחות המדינה האלבנית.
הוועדות היו בעלות הכוח הגדול ביותר בדרום אשר בתחילת המשבר, כל ועדות הישועה באזור התמזגו לוועדת ישועה אחת ענקית אשר דרשה להוריד מכוח את הנשיא סאלי ברישה (Sali Berisha).
ועידות רבות הוקמו על ידי ארגונים מקומיים בשביל המפלגה הסוציאליסטית של אלבניה וראו את עצמם כמגנים של הדמוקרטיה כנגד סמכות חוקית של אדם אחד.
הממשלה העכשווית של אלבניה רואה בהם כדומים למפלגות המקומיות בתקופת הקומוניזם ולכן הם איום פוטנציאלי לחזרה למשטר קומוניסטי.
הונאות הפירמידה והפונזי נופלות והמוני האנשים שכספם נגנב מתחילים במחאות כנגד מנהלי ההונאות ודורשים חקיקה להחזרת הכספים.
האופוזיציה עוזרת בארגון הפגנות במטרה לעלות לשלטון.
מתחילים משפטים כנגד הונאות ומנהליהם ומגלים כי קיים קשר בינם לממשלה.
מוסדות מדינה ומוזיאונים נהרסים על ידי מפגינים.
מוקם "הפורום לדמוקרטיה" אשר מטרתו היא למחות כנגד הממשלה ולהשיג את כספי האזרחים חזרה.
עולות הצעות ליצור ממשלה טכנית שתפתור את בעיות המשבר.
ההפגנות גדלות ומציפות את כל הערים הגדולות של אלבניה.
תחנות משטרה ומוסדות ממשלתיים ממשיכים להיות מותקפים ולהיהרס על ידי מפגינים.
אלימות מסלימה בעיקר בדרום וההסתה כנגד מפלגת השלטון הדמוקרטית מצליחה.
סוגרים את בתי הספר ומתחיל עוצר לילי ברחבי המדינה.
הנשיא ברישה נפגש עם האזרחים ומבטיח שיפתור את המשבר.
שביתות רעב מתחילות ברחבי אלבניה במטרה להוריד את הממשלה מהשלטון.
אלבניה נמצאת בכאוס ואור לא נראה בקצה המנהרה.
מורדים משתלטים על מתקנים צבאיים והממשלה מכריזה על מצב חירום.
מחסני נשק ממשיכים להיות מופצצים.
הממשלה מתפטרת והאזרחים חוגגים עם יריות באוויר.
מתחילות הגבלות על צריכת טובין.
הנשיא ברישה נבחר מחדש על ידי הצבעה פרלמנטרית מוטית.
הרס של בניינים ממשלתיים על ידי מפגינים ממשיך להתקיים.
המפגינים הקימו את "הוועידה לישועה ציבורית" אשר מטרתה היא להיות ממשלה חלופית בשביל המורדים.
מפגינים דורשים להפריד בין הצפון והדרום ולהקים 2 מדינות, אחת לדרום ואחת לצפון.
שדה התעופה הבינלאומי בטירנה נהרס על ידי מורדים ומאוחר יותר משוקם.
ממשלה זמנית קמה ובראשה ראש העיר של ג'גירוקאסטרה, באשקים פינו (Bashkim Fino).
ערים גדולות מתחילות להישלט על ידי כנופיות.
"ועידת הדרום" מוקמת במטרה לדחות פיצוי כספי ולהוריד את ברישה מהשלטון.
אזרחים משתלטים על הנמל בדורס שלאחר מכן שליטתו חוזרת לממשלה האלבנית.
הנשיא עוזב את המדינה בהליקופטר צבאי אמריקני.
יוון ביקשה להיכנס לאלבניה על מנת להגן על מיעוטים יוונים שם, הטורקים אומרים כי יפלשו לאתונה עם יוון תעשה זאת.
ספינה אלבנית נוגחה בטעות על ידי אונייה של הצי האיטלקי.
החלטה מספר 1101 של האום מתקבלת במטרה להחזיר את הסדר לאלבניה על ידי "מבצע אלבה" אשר הוא כניסה מזוינת לאלבניה על מנת להשיב את הסדר על כנו.
מבצע אלבה יוצא לדרך בהובלת איטליה.
כוחות מיוחדים מנסים להשיב את הסדר באלבניה ומצליחים לעשות זאת בצפון.
השגרירות האמריקאית לא מוכנה להיפגש עם גופים שאינם הממשלה וכך גם גופים בינלאומיים נוספים, קונסול אירופה דורש מוועידות הישועה להיפטר מנשקם הלא חוקי.
המפלגה הדמוקרטית מבינה כי כוחה נחלש.
ראש ממשלת איטליה רומאנו פרודי (Romano Prodi) מבקר באלבניה ומלווה בראשי כנופיות כשומרי ראש.
מחאות מתקיימות במטרה להוריד את ברישה מהשלטון ולבקש את הכספים הגנובים חזרה.
מחסני נשק מופצצים על בסיס שבועי.
עשרות נהרגו בשקודרה, בראט, טיראנה ודורס.
גשרים הותקפו, כבישים נחסמו ומחסני נשק הופצצו.
כוחות מיוחדים מנסים לעשות סדר.
מפלגה הסוציאליסטית ניצחה בזמן שהמפלגה הדמוקרטית לא הצליחה לקיים קמפיין בדרום ובעקבות כך סבלה מההפסד הגדול בתולדותיה.
חברים של ועידות ישועה הצטרפו לתפקידים פוליטיים אף על פי שהבטיחו שלא יעשו זאת.
בבחירות לשיטת הממשל אשר נערכו באותו יום, הרפובליקה ניצחה את המונרכיה.
כנופיות המשיכו לשלוט בערים ולהשליט פחד וטרור.
רצח, שוד, מכירת נשק ושימוש בסמים גבר בתקופה זו.
האשימו את ועדת הבחירות בזיוף תוצאות.
הנשיא ברישה פרש לאחר שהמפלגה הסוציאליסטית ניצחה.
ב-11 באוגוסט הכוחות הצבאיים במבצע אלבה עזבו את אלבניה.
לפי כריסטופר ג'ארויס, היו 2,000 הרוגים.
אברהמס, בין מרץ למאי 1997 היו כ-1,600 הרוגים רובם בדרום במלחמות בין כנופיות יריבות.
לפי מכון המחקר הבינלאומי לפירוק נשק של האומות המאוחדות, היו יותר מ-2,000 מתים בחודש מרץ לבדו.
עלות ההריסות שלאחר המרידות הוערכו בכ-200$ מיליון ובכ-3,700 עד 5,000 פצועים.
הוגשו תביעות כנגד האחראים להונאות.
חברי ממשלה נשפטו ונידונו למאסר.
בבחירות של יוני ויולי 1997 ברישה ומפלגתו הורדו מהשלטון, והצד השמאלי של המפה הפוליטית בראשות המפלגה הסוציאליסטית, ניצח.
המפלגה הסוציאליסטית בחרה ברג'פ מיידאני כנשיא של רפובליקת אלבניה.
כל כוחות האו"ם הוצאו מאלבניה עד ל-11 באוגוסט.
מלחמת האזרחים בנווארה בשנים 1451–1455 העמידה את חואן השני מממלכת נווארה מול בנו ויורש העצר שלו, שארל הרביעי.
כשהמלחמה החלה, חואן השני היה מלך נווארה מאז 1425 באמצעות אשתו הראשונה, בלאנש הראשונה, מלכת נווארה, שנישאה לו ב-1420. על פי הסכם הנישואין משנת 1419, בנם הבכור של חואן ובלאנש היה אמור לרשת את נווארה עם מותה של בלאנש.
חואן נתמך על ידי האגרמונטים.
מ-1451 עד 1455, הם היו מעורבים בלוחמה גלויה בנווארה.
שארל הובס בקרב איבר ב-1452, נלכד ושוחרר; וחואן ניסה לנטרל אותו על ידי הגדרת בתו אלינור, שהייתה נשואה לגסטון הרביעי מפואה, באופן לא חוקי כיורשתו.
בשנת 1451, אשתו החדשה של חואן, חואנה אנריקס, ילדה בן, פרננדו.
בשנת 1452, שארל ברח מאביו תחילה לצרפת, שם חיפש לשווא בעלי ברית, ולאחר מכן לחצרו של דודו, אחיו הבכור של חואן, אלפונסו החמישי, מלך אראגון בנאפולי.
שארל היה פופולרי בספרד וחואן נהיה יותר ויותר לא פופולרי כיוון שסירב להכיר בשארל כ"נולד ראשון", וכנראה תכנן להפוך את פרננדו ליורשו.
מלחמת האזרחים בנווארה הקדימה את מלחמת האזרחים הקטלאנית של 1462 – 1472, שבה התעללותו של חואן בארל הייתה אירוע מזרז.
מלחמת האזרחים במיאנמר (בבורמזית: ၂၀၂၁-၂၀၂၃ မြန်မာနိုင်ငံ ပြည်သူ့ခုခံတွန်းလှန်စစ်) היא מלחמת אזרחים שפרצה במיאנמר בין כוחותיה של החונטה הצבאית שהשתלטה על המדינה ומכנה את עצמה "המועצה למנהל המדינה", לבין קואליציה של גורמים מורדים בהנהגת המפלגה שהודחה מהשלטון.
המלחמה החלה כתוצאה מהפיכה צבאית, בה בפברואר 2021 הדיחה החונטה הצבאית מהשלטון את מפלגת הליגה הלאומית לדמוקרטיה, שנבחרה בבחירות שנה קודם לכן.
הדחתה של המפלגה מהשלטון הובילה להקמתה של ממשלת צללים בשם ממשלת האחדות הלאומית , שאיגדה תחתיה מיליציות שונות המתנגדות לשלטון.
נכון לפברואר 2023 שולטת החונטה הצבאית על מוקדי הכוח המרכזיים של המדינה, בעוד צבא ההתנגדות שולט על כ־40–50% משטחי הפריפריה, והמלחמה נמצאת במצב של קיפאון.
מאבקים מזוינים בין קבוצות אוכלוסייה במיאנמר התקיימו באופן רציף מאז עצמאותה של המדינה בשנת 1948. במקרים מסוימים התקיים במדינה שלטון המבוסס על דמוקרטיה ייצוגית, אולם בתקופות רבות הייתה מיאנמר תחת משטר צבאי.
לעיתים התקיימו גם תחת המשטר הצבאי בחירות לממשלה, אולם לעיתים המשטר הצבאי מנע מהמפלגה המנצחת לאחוז בשלטון בפועל, ולעיתים הוגבלה למפלגות האפשרות להתמודד.
בשנת 1990 מפלגת הליגה הלאומית לדמוקרטיה זכתה לרוב משמעותי בבחירות, אולם לא הצליחה לבסס את שלטונה בעקבות סירובה של ההנהגה הצבאית.
בשנת 2015 ניצחה שוב המפלגה בבחירות, ובפעם הזו כן הצליחה המפלגה להחזיק בשלטון בפועל, וכוננה במיאנמר משטר עם אלמנטים מסוימים של דמוקרטיה מודרנית, לראשונה מזה עשרות שנים.
גם בתקופה זו החירות במדינה הייתה מוגבלת, ונשמרה תמיד השפעה רבה של הצבא על הנעשה במוסדות השלטון.
אולם הפתיחות היחסית שהייתה במדינה בשנים אלו, איפשרה בשנים אלו לראשונה חשיפה של הציבור הרחב למינון גבוה של רעיונות ומידע ממדינות אחרות, ביניהן דמוקרטיות ליברליות מערביות.
נסיבות אלו הובילו לכך שההפיכה הצבאית של שנת 2021 התקבלה בציבור בהתנגדות עזה יותר מהפיכות אחרות שהיו בהיסטוריה.
לאחר שבשנת 2020 מפלגת הליגה הלאומית לדמוקרטיה זכתה בבחירות, הודחה המפלגה מהשלטון בהפיכה צבאית שהתרחשה בפברואר 2021. בהפיכה השתלטה על המדינה בכוח חונטה צבאית בשם המועצה למנהל המדינה, והיא הכריזה על מצב חירום לאומי והשהיית הבחירות.
המפלגה המודחת איבדה את השלטון הרשמי במוסדות המדינה, אולם הקימה ממשלת צללים שכונתה ממשלת האחדות הלאומית והנהיגה את ההתנגדות לחונטה.
ההתנגדות הציבורית החלה בהפגנות רחוב מסיביות אך שלוות בעיקרן, והמצב החריף כאשר צבא החונטה השתמש באלימות מול ההפגנות, אקט אשר עורר לפעולה מוחים נוספים, לעיתים אף מאזורים עירוניים בלב אזורי שליטת החונטה, להצטרף לקבוצות גרילה חמושות ולהגדיל את כוח ההגנה העממי.
תוך זמן קצר הסלימה המחאה לכדי מלחמת אזרחים של ממש.
ממשלת האחדות הלאומית הקימה זרוע צבאית בשם כוח ההגנה העממי .
כוח ההגנה העממי התרחב במהירות כאשר מצטרפים אליו לא רק תומכיה של המפלגה המודחת, אלא גם קבוצות נוספות באוכלוסייה שחברו למען המטרה המשותפת להדיח את המשטר הצבאי.
ההתנגדות לשלטון לא הצליחה לשמור על מומנטום עקבי, אולם עוצמת ההתנגדות התגברה בשנת 2022. בתקופה זו התחזק שיתוף הפעולה בין הלוחמים מטעם ממשלת האחדות הלאומית עם הארגונים האתניים החמושים של מאינמר , המכונים בהכללה EAO, ומנהלים במשך עשרות שנים פעולות מיליציה כנגד השלטון.
שיתוף הפעולה הזה חיזק את צבאם של המתנגדים לשלטון, "כוח ההגנה העממי", אולם יצרו צבא עם מבנה פיקוד ארעי וללא היררכיה ברורה.
על פי הערכת מכון ברוקינגס בשנת 2022 כוח ההגנה העממי כלל למעלה מ־250 יחידות שכללו כ־65,000 חיילים, ונכון לפברואר 2023 מחזיקים כוחותיו, ככל הנראה, בשליטה על כ־40–50% משטחי המדינה.
על פי מרבית ההערכות, השטחים בהם מחזיקים המורדים כוללים בעיקר אזורים כפריים ושטחי ג'ונגל, בהם המשילות של החונטה הצבאית חלשה יחסית, בעוד החונטה הצבאית שולטת בעיקרם של המרכזים העירוניים ומוקדי האוכלוסייה.
לאורך תקופת המלחמה ביצעו מפעם לפעם כוחות החונטה הצבאית השלטת קמפיינים במטרה למגר את ההתנגדויות, אולם נכון לפברואר 2023, קמפיינים אלו לא הצליחו להשיג תוצאות משמעותיות.
במקביל כוח ההגנה העממי מבצע מפעם לפעם מתקפות על בסיסים של הצבא והמשטרה, שקרובים לאזורים שבשליטתו.
בשלב זה נכנסה המלחמה במצב של קיפאון.
על אף גדילתו של כוח ההגנה העממי , פערי הכוחות והעוצמה לטובת החונטה הצבאית נותרו גדולים מאוד.
בעוד השלטון משתמש במשאבי המדינה למימון המלחמה וקניית אמצעי לחימה מרוסיה וסין, כוח ההגנה העממי מתבסס בעיקר על תרומות, וטיב גיוסן של התרומות אינו קבוע.
ב-27 באוקטובר 2023 פתחו שלושה ארגוני אופוזיציה במבצע צבאי במהלכו התקיפו בו-זמנית מספר עיירות בצפון מדינת שאן , כשהן מכוונות לצבא מיאנמר, למשטרת מיאנמר ולמתקני מיליציות פרו-צבאיות בקוטקאי, קיאוקמה, מיוז, נאמחאם, נאונג'קיו, לאשיו וצ'נשווהו.
בהמשך הרחיבו המורדים את המתקפה אל מחוץ למדינת שאן לאזור סאגאינג, ביצעו התקפות במוגוק, מנדליי והטיגאינג, וכבשו את קאולין.
עד סוף ה-8 בנובמבר, טענה "ברית האחים" כי כבשה בסך הכל 125 מוצבים צבאיים ברחבי האזור.
קבוצות התנגדות אחרות, כמו כוח ההגנה העממי (PDF), הבטיחו את תמיכתן והשתתפותן במבצע, תוך ביצוע התקפות נוספות על המשטר.
מצב החירום הלאומי והשהיית הבחירות
כאשר החונטה הצבאית השתלטה על המדינה, הם השהו את הבחירות במדינה באמצעות הכרזה על "מצב חירום לאומי".
על פי חוקי המדינה, ניתן להאריך מצב חירום לאומי פעמיים בלבד, ובשנה אחת כל פעם.
כתוצאה מכך, מצב החירום הלאומי עליו הכריזה החונטה הצבאית אמור היה לפוג בינואר 2023, ועל פי חוקי המדינה אמורות להתקיים בחירות שישה חודשים לאחר מכן.
בינואר 2023 האריכה החונטה את מצב החירום הלאומי בשישה חודשים נוספים, תוך ציון "נסיבות חריגות".
במקביל החל הממשל לבצע מספר הכנות שנתנו לגורמים בינלאומיים את הרושם שהוא מתכונן לקיום בחירות בשלב כלשהו של שנת 2023, אם כי נכון לתחילת השנה טרם ברור עד כמה הבחירות יהיו חופשיות.
מראשית המלחמה קראו גורמים שונים – ביניהם איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה והאו"ם – לעצירת המלחמה.
שני הצדדים הלוחמים ביקשו להסתייע בשותפים בינלאומיים.
בעוד החונטה הצבאית משתמשת בקופת האוצר הלאומית כדי לרכוש נשק מרוסיה וסין, כוח ההגנה העממי קיבל בעיקר "סיוע לא קטלני" מארצות הברית.
בדצמבר 2022 העבירה מועצת הביטחון של האו"ם את החלטה 2669, לפיה יש להגביר את הלחץ הבינלאומי על צבא מיאנמר להפסקת המלחמה, וכן את הלחץ על רוסיה וסין לחדול מאספקת נשק למלחמה.
בסוף דצמבר 2022 הגיע למיאנמר נציג מיוחד מסין שמטרתו לבחון את הצורך במעורבות סינית לעצירת המלחמה, ובמקביל הפעילה סין לחצים על מדינות האזור לקבל את השלטון החדש במדינה.
המעורבות של סין בנעשה במיאנמר נמצאת בניגוד לעמדתו של איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה, שחרת על דגלו למנוע השתלטות של המעצמות הגדולות על מדינות האזור, ומצב זה יצר קונפליקט דיפלומטי.
מלחמת האזרחים בליטא בשנים 1432–1438 הייתה מלחמת ירושה על כס המלכות של הדוכסות הגדולה של ליטא, לאחר שוויטאוטאס הגדול מת ב-1430 מבלי להשאיר יורש.
במלחמה נלחמו מצד אחד שוויטריגאילה, שהיה בעל ברית עם האבירים הטווטונים, ומצד שני זיגמונט קסטוטאיטיס, בגיבוי ממלכת פולין.
המלחמה איימה לנתק את האיחוד של Krewo, האיחוד האישי בין פולין וליטא.
הברית של שוויטריגאילה עם המאסטר הגדול של המסדר הטבטוני, פאול פון רוסדורף, פתחה את המלחמה הפולנית-טווטונית (1431–1435) אך לא הצליחה להבטיח את הניצחון לשוויטריגאילה.
כאשר זיגמונט תפס את השלטון בליטא על ידי הפיכה ב-1432, התפצלה ליטא לשני מחנות מנוגדים, והחלו שלוש שנים של פעולות איבה הרסניות.
כדי למנוע מהאבירים להמשיך את תמיכתם בשוויטריגילה, פולין תמכה בפלישה ההוסיטית לפרוסיה ב-1433. המלחמה הסתיימה בתבוסה מכרעת עבור שוויטריגילה ובעלי בריתו, הסניף הליבוני של האבירים הטווטונים, בקרב וילקומייז' בספטמבר 1435. שוויטריגאילה נכנע בסופו של דבר ב-1437; Sigismund Kęstutaitis שלט בליטא רק שמונה שנים לפני שנרצח ב-1440.
המתיחות הפנימית בתוך המדינה המאוחדת באופן טנטטיבי נמשכה לאחר הקרב.
בעוד שיוגאילה וויטאוטאס המירו את דתם לקתולית, האליטה האורתודוקסית המזרחית, יחד עם כמה אילי ליטאים, התנגדו לאיחוד הדוק יותר עם פולין.
ב-27 באוקטובר 1430 נפטר ויטאוטאס הגדול, הדוכס הגדול של ליטא, לפתע מבלי להשאיר יורש או צוואה.
הכתרתו למלך ליטא נקבעה לספטמבר 1430, אך הפולנים מנעו מהכתר להגיע לליטא.
בתו היחידה של ויטאוטס, סופיה מליטא, נישאה לווסילי הראשון ממוסקבה וילדה לו רק בן אחד בחיים, וסילי השני.
הוא היה אורתודוקסי ולא יכול היה להנהיג את הדוכסות הגדולה הקתולית שהתנצרה לאחרונה.
דבקותם באמונה האורתודוקסית מנעה גם מגדימינים רבים אחרים להפוך לטוענים לכס המלכות.
היו שני מועמדים קתולים מתאימים ביותר: אחיו ויורשו החוקי של ויטאוטס, Sigismund Kęstutaitis, ובן דודו שוויטריגאילה.
האצילים הליטאים בחרו באופן חד צדדי בשוויטריגילה לדוכס הגדול החדש.
זה הפר את תנאי האיחוד של הורודלו משנת 1413, שבו התחייבו הליטאים לא לבחור דוכס גדול חדש ללא אישור ממלכת פולין.
באותה תקופה יוגאילה (יגיילו), מלך פולין ואחיו של שוויטריגאילה, היה בליטא והשתתף בהלוויה של ויטאוטאס.
ב-7 בנובמבר 1430, הוא הודיע שהוא מאשר את הבחירות ושיחסי פולין–ליטא ייקבעו רשמית ב-15 באוגוסט 1431. עם זאת, פרץ סכסוך מזוין עקב סכסוכים טריטוריאליים בפודוליה ובווהלין, שעל פי הבנת האצולה הפולנית, על פי תנאי הסכם משנת 1411, היו אמורות להיות נשלטות על ידי ליטא רק במהלך חייו של ויטאוטאס.
כאשר כוחות פולנים פלשו לפודוליה, עצר שוויטריגילה את אחיו יוגאילה, מלך פולין, בווילנה.
יוגאילה שוחרר כשהבטיח להחזיר את פודוליה לדוכסות הגדולה של ליטא.
האצולה הפולנית, בראשות זביגנייב אולסניצקי, התכנסה בסנדומייז' בפברואר 1431. בזעם, הם ביטלו את הבטחותיו של המלך ודרשו משוויטריגאילה להכיר בנאמנותו ליוגאילה.
שוויטריגאילה סירב, הצהיר על עצמאות מלאה, ואף ביקש מזיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לשלוח לו את הכתר שיועד לוייטאוטאס.
באותו מכתב, שוויטריגאילה הבטיח את נאמנותו לזיגיסמונד ודן בנישואים אפשריים לבת של וויבוד מולדביה.
שוויטריגאילה החלה לארגן קואליציה אנטי-פולנית רחבה יותר.
הוא ניהל משא ומתן עם האבירים הטבטונים, עם זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, עם מולדביה, עם אורדת הזהב ועם הדוכסים של ארצות המזרח של הדוכסות הגדולה של ליטא.
הסיכוי המבטיח ביותר כבעל ברית היה המסדר הטבטוני, שביקש לבטל את האיחוד הפולני-ליטאי שהוביל לתבוסת המסדר בקרב גרונוולד (1410).
ביוני 1431 האבירים הטבטונים ושוויטריגאילה חתמו על הסכם כריסטממל.
מטרתו של שוויטריגאילה נעזרה גם בכוחות מולדבים בראשות אלכסנדרו הטוב, שתקף את פולין בדרום מזרח.
ב-25 ביוני 1431 פלש הצבא הפולני לווהלין.
הם כבשו חלק מווהליניה, הורודלו, וולודימיר-וולינסקי וזברז', והביסו את אנשיו של שוויטריגאילה ליד לוצק.
עם זאת, הפולנים לא הצליחו לכבוש את טירת לובארט.
במקביל, על פי חוזה כריסטממל, האבירים הטבטונים הכריזו מלחמה ופלשו לפולין.
האבירים נתקלו במעט התנגדות, הרסו את ארץ דובז'ין, כבשו את העיירה נישאווה, וניסו לעבור לאזור קויאוויה וקריינה.
עם זאת, הצבא הטבטוני הובס ב-13 בספטמבר 1431 ב-Dąbki, ליד נאקל (כיום Nakło nad Notecią).
שוויטריגאילה, שהיה נצור בטירת לובארט, הציע לנהל משא ומתן לשלום ב-20 באוגוסט.
הסכם הושג ב-26 באוגוסט ובכך הסתיימה מה שנקרא מלחמת לוצק.
שביתת נשק רשמית נחתמה בסטארי צ'ורטוריסק ב-1 בספטמבר עד 24 ביוני 1433. ההסכם היה נוח יותר לפולין.
עם זאת, הפסקת האש לא פתרה את המחלוקת הבסיסית.
המלחמה הפכה למאבק דיפלומטי, כאשר פולין ביקשה להפוך את האצילים הליטאים נגד שוויטריגאילה.
באפריל 1432 ב-Sieradz, הציעו הפולנים לשוויטריגאילה את אותה עסקה כמו ויטאוטאס בתקופת שלטונו: שוויטריגאילה יהיה הדוכס הגדול ויוגאילה יהיה הדוכס העליון ולאחר מותו של שוויטריגאילה יחזור כס המלכות הליטאי לאחד מבניו של יוגאילה.
שוויטריגאילה סירב לכאורה להצעה המגבשת התנגדות מקומית.
ב-31 באוגוסט 1432, תקפו קושרים, כולל סמן אולשנסקי, פטרס מנגירדאיטיס, ויונאס גושטאוטאס, את שוויטריגאילה ואת המלווה שלו באשמיאני, שם שהו בלילה.
שוויטריגאילה וכמה מתומכיו, כולל יורגיס גדגאודס ויונאס מנווידאס, הצליחו להימלט לפולוצק בזמן שאשתו ההרה נעצרה.
הקושרים מינו את Sigismund Kęstutaitis, אחיו של ויטאוטאס, בתור הדוכס הגדול החדש.
לא ברור אילו קבוצות תמכו בזיגמונט או מדוע.
ייתכן שכמה אצילים ליטאים לא היו מרוצים מהטובות ששוויטריגילה העניקה לדוכסים האורתודוקסים, אך לפני ההפיכה לא התבטאה התנגדות.
זיגמונט, שלא מילא תפקיד מרכזי בפוליטיקה הליטאית לפני ההפיכה, ומי שתמך בתחילה בשוויטריגאילה, חידש את מדיניות האיחוד עם פולין.
ב-15 באוקטובר 1432 הוא חתם על האיחוד של גרודנה, אשר בעצם אישר את איחוד וילנה וראדום (1401) והעניק לזיגיסמונד את אותן זכויות שבהן נהנה ויטאוטס במהלך שלטונו.
לאחר מותו של זיגמונט, ליטא הייתה אמורה לחזור למלך פולין.
זיגמונט גם עשה ויתורים טריטוריאליים לפולין בפודוליה ובווהלין השנויים במחלוקת.
כדי לזכות בתמיכה מהאצילים, במאי 1434 העניק זיגמונט פריבילגיה לאצילים קתולים ואורתודוקסים כאחד.
הפריבילגיה הבטיחה את זכותם לקנות, למכור, להחליף, לתת מתנה ולרשת קרקע.
הוולדאמים, מעמד של איכרים תלויים, שוחררו ממיסים ומחובות למדינה - כל הרווחים שלהם היו שייכים כעת לאצילים.
אף אציל לא היה צריך להיענש או לכלוא על פשעים ללא צו בית משפט.
ליטא התחלקה לשני מחנות: תומכי זיגמונט (אדמות ליטא, סמוגיטיה, מחוז טראקאי ומינסק); ותומכי שוויטריגאילה (פולוטסק, ויטבסק, סמולנסק, קייב, ווהלין).
החלו שלוש שנים של פעולות איבה הרסניות.
ב-8 בדצמבר 1432 נפגשו צבאות שוויטריגאילה וזיגמונט בקרב אשמנה.
שוויטריגאילה התגייס לעזרתו של סעיד אחמד הראשון, חאן של אורדת הזהב, וכתב לאפיפיור אאוגניוס הרביעי ולמועצת פירנצה בתקווה לזכות בתמיכתם על ידי הבטחה לאיחוד הכנסייה.
הוא תכנן לתקוף את בירת הדוכסות הגדולה, וילנה, ולחדש את כס המלוכה.
שני הצדדים ספגו הפסדים כבדים, והניצחון הסופי הגיע לזיגמונט.
המסדר הטבטוני קיים רשמית את הפסקת האש, אך המשיך בתמיכתו החשאית בשוויטריגאילה, בעיקר באמצעות הסניף הליבוני שלו.
ביוני 1433 התחברה פולין עם ההוסיטים הצ'כים כדי למנוע מהמסדר הטבטוני לשלוח תמיכה חשאית לשוויטריגאילה דרך הסניף הליבוני שלו.
האבירים הטבטונים תמכו באפיפיור ובקיסר הרומית הקדושה זיגיסמונד נגד ההוסיטים הכופרים במהלך מלחמות ההוסיטים.
במהלך "הנסיעה היפה" האחרונה והגדולה שלהם, הכוחות הצ'כיים בפיקודו של יאן צ'אפק מסאני נתמכו גם על ידי הדוכס הפומרני בוגיסלב התשיעי מדוכסות שטולפ (סלופסק).
במשך ארבעה חודשים הרס הצבא ההוסיטי את השטחים הטבטונים בנוימרק, פומרניה ומערב פרוסיה.
הם תקפו את קוניץ (כיום חויניצה), שווץ (כיום שווייצ'ה) ודנציג (כיום גדנסק).
הם כבשו כמה ערים וטירות, כולל דירשאו (כיום טצ'ב) ב-29 באוגוסט 1433. למרות המצור הכושל שלהם על דנציג, ההוסיטים חגגו את "הנסיעה היפה" שלהם על ידי מילוי סמלי של הבקבוקים שלהם במים מהים הבלטי.
ב-13 בספטמבר 1433 נחתמה שביתת נשק ב-Jasiniec.
המשא ומתן הפולני-טבטוני נמשך בבז'שץ' קויאבסקי, והמשא ומתן ההוסיטי-קתולי נמשך במועצת פירנצה ובדיאטה הצ'כית בפראג.
הפלישה הפולנית לנוימרק ופומרניה הוכיחה את עצמה כמוצלחת, ניתקה את המסדר הטבטוני מתמיכת האימפריה הרומית הקדושה, ושכנעה את המסדר לחתום על הסכם עם הפולנים.
ב-15 בדצמבר 1433, נחתמה שביתת הנשק של לז'יצ'יקה ל-12 שנים בין הפולנים למסדר ב-Łęczyca (מה שהוביל כמה היסטוריונים פולנים לחלק את המלחמה הפולנית-טבטונית הזו לשתי מלחמות: בשנים 1431–1433; וב-1435).
האבירים הטבטונים הסכימו לרוב הדרישות הפולניות, לרבות שהמסדר יפסיק את תמיכתו בשוויטריגאילה, כל צד ישלוט בשטחים שהוא כובש עד שייחתם שלום (uti possidetis), ואף צד לא יבקש תיווך על ידי מעצמות זרות בכדי לשנות את הפסקת האש.
זה סימן את סופה של המלחמה על אדמת פולין; המאבק על אדמות ליטא נמשך עוד שנתיים, שכן הפסקת האש עם פולין לא התרחבה למסדר הליבוני.
ביולי ובאוגוסט 1433 פשטו שוויטריגאילה ובני בריתו הליבונים על לידא, קרבו ואיישישוק והרסו את הפרברים של וילנה, טרקאי וקובנה.
פעולות האיבה הופסקו לזמן קצר במגפת סוסים.
כשיוגאילה מת במאי 1434, חידש המסדר את גיבויו לשוויטריגאילה, שגייס את תומכיו, ביניהם אבירים מהמסדר הליבוני, הדוכסים האורתודוקסים ואחיינו זיגמונט קוריבוט, מפקד צבאי מובהק של ההוסיטים.
ביולי 1435 סיכל שוויטריגאילה הפיכה נגדו בסמולנסק.
מנהיג ההפיכה הבישוף האורתודוקסי גראסים, שמונה למטרופוליט של מוסקבה ב-1432, נשרף על המוקד.
הקרב האחרון בווילקומייז' (Vilkomir, Vilkmergė) נערך בספטמבר 1435, צפונית מערבית לווילנה.
על פי ההערכות, היו מעורבים 30,000 גברים משני הצדדים.
שוויטריגאילה, עם קבוצה קטנה של תומכים, הצליח להימלט לפולוצק.
המסדר הליבוני ספג תבוסה גדולה, לעיתים בהשוואה לתבוסה שהונחתה לאבירים הטבטונים בגרונוולד ב-1410. ב-31 בדצמבר 1435 האבירים הטבטונים חתמו על הסכם שלום בבז'שץ' קויאבסקי.
הם הסכימו להפסיק את תמיכתם בשוויטריגאילה, ובעתיד לתמוך רק בדוכסים הגדולים שנבחרו כהלכה במשותף על ידי פולין וליטא.
ההסכם לא שינה את הגבולות שנקבעו בחוזה מלנו ב-1422 השלום של בז'שץ' קויאבסקי הראה שהאבירים הטבטונים איבדו את מעמדם המיסיונרי האוניברסלי.
המסדרים הטבטוניים והליבונים לא התערבו עוד בענייני פולין-ליטאים; במקום זאת, פולין וליטא היו מעורבות במלחמת שלוש עשרה השנים (1454–1466), מלחמת האזרחים שתקרע את פרוסיה לשניים.
שוויטריגאילה איבד את השפעתו בנסיכויות הסלאביות ולא יכול היה עוד להתנגד לפולין ולזיגמונט.
ב-4 בספטמבר 1437 הוא ניסה להתפייס עם פולין: הוא ישלוט בארצות שעדיין תמכו בו (בעיקר קייב וווהלין), ולאחר מותו יעברו שטחים אלו למלך פולין.
עם זאת, תחת מחאה עזה של זיגמונט, הסנאט הפולני סירב לאשרר את האמנה.
בשנת 1438 נסוג שוויטריגאילה לנסיכות מולדובה.
שלטונו של זיגמונט קסטוטאיטיס היה קצר - הוא נרצח בשנת 1440. שוויטריגאילה חזר מהגלות ב-1442 ושלט בלוצק עד מותו עשור לאחר מכן.
בנו של יוגאילה, קז'ימייז' הרביעי, מלך פולין, יליד 1426, קיבל אישור כהוספודר תורשתי מהמשפחות השליטות של ליטא בשנת 1440. אירוע זה נתפס בעיני ההיסטוריונים יז'י לוקובסקי והוברט זוואדצקי כמסמן את סיום סכסוך הירושה.
מלחמת האזרחים בסומליה (בסומלית: Dagaalkii Sokeeye ee Soomaaliya ilaa 2009kii, בערבית: الحرب الأهلية الصومالية منذ عام ٢٠٠٩) היא מלחמת אזרחים מתמשכת המתרחשת באזור דרום ומרכז סומליה.
מלחמת האזרחים החלה ב-2009 והיא מתנהלת בין ממשלת סומליה, הנתמכת בידי שומרי שלום מטעם האיחוד האפריקאי, לבין גדודים מקומיים של אל-קאעדה וא-שבאב.
מלחמת האזרחים החלה לאחר סיומה של המלחמה בסומליה, שנמשכה 4 שנים, בין 2006 ל-2009. במלחמה זו, א-שבאב כבשו שטחים רבים במדינה, בעיקר באזוריה הדרומיים.
ב-2009, לאחר סיום המלחמה, א-שבאב המשיכו את מאבקם אל מול כוחות אפריקאים מתונים, כשבראשם עומד האיחוד האפריקאי.
מ-2009 ל-2010, ממשלת סומליה נחלשה באופן משמעותי, והפלג הסומלי האסלאמיסטי חיזבול אסלאם התחזק.
ב-2023, סכסוך נוסף פרץ בסומליה, בין לוחמי הרפובליקה של סומלילנד לבין לוחמי מדינת חתומו , הנתמכת בידי אתיופיה, איחוד האמירויות הערביות וישראל.
מלחמת האזרחים הפינית (בפינית: Suomen sisällissota) הייתה מלחמת אזרחים שהתרחשה בפינלנד בתחילת המאה ה-20 מייד לאחר הכרזת העצמאות של פינלנד.
צדדי הסכסוך היו "לבנים" (אנשי ימין) ו"אדומים" (אנשי שמאל).
כ-37,000 פינים נהרגו במהלך המלחמה.
עד למאה ה-20 לא הייתה פינלנד מדינה עצמאית.
במשך קרוב ל-700 שנים הייתה בשליטה שוודית.
בשנת 1809 כבש הצאר אלכסנדר הראשון את פינלנד משוודיה וסיפח אותה לאימפריה הרוסית, כ"דוכסות" חסות.
במהלך המאה ה-19 הייתה פינלנד לזירת התגוששות בין האימפריה הרוסית לבין שוודיה על השליטה בצפון אירופה, תוך שהפינים משלמים את מחיר המאבק בדמות רעב ומגפות.
נפילת הצאר הרוסי, והמהפכה הקומוניסטית בשנת 1917 אפשרו לסנאט הפיני להכריז על עצמאות ב-6 בדצמבר 1917.
אוכלוסיית המדינה הצעירה התפלגה על רקע חברתי-כלכלי, ובין הצדדים היריבים פרצה מלחמת מעמדות:
ה"אדומים" – הצבא האדום זכה בתמיכת המעמדות התחתונים בחברה (בעיקר פועלים ואיכרים עניים).
האחרונים תמכו במהפכה חברתית לפי מודל המהפכה הבולשביקית, שהתחוללה באותה תקופה ברוסיה, וזכו לסיוע צבאי מוגבל מצד ברית המועצות.
ה"לבנים" – הצבא הלבן נשען על תמיכת המעמדות העליונים, הבורגנות והאיכרים האמידים.
תומכיו היו לאומנים, התנגדו לחלוקה מחדש של ההון ולרעיונות הקומוניסטיים, וראו בגרמניה את המודל המתאים למדינה החדשה.
הלבנים קבלו סיוע צבאי בעיקר מהאימפריה הגרמנית.
הלבנים שלטו בעיקר בצפון המדינה ובמרכזה.
באזור זה היו חוואים מבוססים ובעלי מעמד חברתי גבוה.
האדומים לעומת זאת שלטו בערים התעשייתיות בדרום המדינה.
בשני הצדדים היו מובלעות כדוגמת הלסינקי שבתחילה הייתה מובלעת לבנה שנכבשה מאוחר יותר על ידי האדומים.
לצבא הלבנים לעומת זאת, היו רק 11,000–15,000 מתנדבים ורוב חייליהם היו מגויסים.
ללבנים היו שני יתרונות מרכזיים על צבא המתנדבים של האדומים: ללבנים הייתה הנהגה צבאית טובה יותר – 84 קצינים שוודים התנדבו לצבא הלבנים.
היתרון השני הוא היגרים: קבוצת עילית בצבא הפיני בת 1,300 חיילים, שהוכשרו על ידי גרמניה ונלחמו לצידה בחזית המזרחית במלחמת העולם הראשונה.
בוואסה גם שכנו מפקדותיהם של הלבנים.
קארל גוסטף אמיל מנרהיים, מפקד הכוחות הלבנים, חשב שיש לתקוף את העיר טמפרה, העיר התעשייתית החשובה ביותר בפינלנד ששכנה בדרום מערב המדינה.
הוא ביצע ב-16 במרץ מתקפה 65 ק"מ צפונית-מזרחית לטמפרה.
המתקפה נערכה בד בבד עם המתקפה של הלבנים לכל אורך החזית שגרמה להתמוטטות אצל האדומים ופאניקה רבה בצבאם.
מנרהיים צר על טמפרה עד ה-24 במרץ אז החלה הלחימה בעיר.
ב-6 באפריל הסתיים קרב טמפרה, הלבנים כבשו את העיר ולקחו בשבי 10,000 אדומים.
ללבנים היו אבדות של 700–900 איש והאדומים איבדו כ-1,500 איש.
קרב טמפרה נודע בתור הקרב העקוב ביותר מדם בהיסטוריה של המדינות הנורדיות.
האדומים נסוגו מטמפרה לכיוון דרום מזרח לויפורי, וגם שם הובסו על ידי הלבנים ב-5 במאי.
בשנת 1919 כתב הסוציאל-דמוקרט הפיני ואינו וויונמה:
נהרגו כ-30,000 פינים בידי אחיהם ועוד עשרות אלפים אחרים שהו במחנות מעצר.
חלקים גדולים מדרום פינלנד גוועו ברעב והכלכלה הפינית חזרה למצבה טרם המלחמה רק בשנת 1925. חלק גדול מהסוציאליסטים הפינים ברחו לרוסיה ובחברה הפינית התפרצו קרעים שלא התאחו במשך שנים רבות.
עדות לכך היא שסוציאליסטים פינים לא גויסו לצבא הפיני בעת מלחמת החורף בשנת 1940 על אף שהתנגדו לברית המועצות.
לאחר המלחמה ביקשו הפינים מהגרמנים להשאיר את צבאם במדינה.
הסכם צבאי שנחתם ב-7 במרץ 1918 בין פינלנד לגרמניה קשר את פינלנד צבאית, כלכלית ופוליטית לגרמניה.
הגרמנים לחצו על הפרלמנט הפיני, שבו היה רוב למלוכנים, למנות מלך גרמני עליהם ב-9 באוקטובר.
מלכם של הפינים היה פרידריך קרל, נסיך הסן, גיסו של הקיסר הגרמני וילהלם השני.
ב-11 בנובמבר 1918 חתמה גרמניה על הסכם שביתת נשק עם מדינות ההסכמה וכתוצאה מכך עזבו אחרוני החיילים הגרמנים את פינלנד ב-16 בדצמבר והמלך הפיני התפטר ב-20 בדצמבר.
עם האירועים האלו פגה השפעת גרמניה על פינלנד והוקמה דמוקרטיה מערבית.
ב-17–18 בדצמבר התקיימו במדינה בחירות וב-3 במרץ 1919 התכנס פרלמנט פיני חדש.
ארצות הברית ובריטניה הכירו בפינלנד ב-7 במאי 1919.
הספר הראשון שעסק במלחמת האזרחים הוא "מצוקה רצינית" מאת זוכה פרס נובל לספרות פראנס אמיל סילנפא, אשר יצא לאור ב-1919. הטרילוגיה של ואינו לינה "תחת כוכב הצפון", המתארת את חייה של משפחת איכרים מסוף המאה ה-19 ועד מלחמת העולם השנייה, עוסקת בחלקה השני במלחמת האזרחים.
בתחום השירה פורסם "העידן הגדול", ספרו של ברטל גריפנברג, שהתנדב לצבא הלבנים.
הספר יצא לאור בשוודית ב-1928. ויליו קיבה, שהיה בן 9 כשחווה את קרב טמפרה, כתב את "הפואמה של טמפרה 1918", בה ניתן למצוא השקפות פציפיסטיות.
ספרו של צ'ל וסטו השתיקות של גברת ויק מזכיר אירועים שהתרחשו בכלא בתקופת המלחמה.
מלחמת האזרחים הסינית היא מלחמת אזרחים שהתרחשה בסין בין המפלגה הלאומית הסינית (קוומינטנג) למפלגה הקומוניסטית הסינית (CPC), בשנים 1927 עד 1950. המלחמה הסתיימה בניצחון הקומוניסטים, ואלה השתלטו על שטחי סין והקימו את הרפובליקה העממית של סין.
הלאומנים נמלטו לטאיוואן, בה הקימו את הרפובליקה הסינית.
ב-1911 הופלה שושלת צ'ינג מהשלטון וכך בא אל קיצו השלטון הקיסרי.
במדינה שלטו מפקדים סינים, ששלטו בעיקר בצפון המדינה במה שכונה תקופת המצביאים.
הקוומינטנג, בראשות סון יאט-סן, ניסה להילחם בהם ולאחד את סין.
הוא פנה למערב לסיוע אך פניו הושבו ריקם.
ב-1921 פנה לברית המועצות, שהסכימו בכפוף לחיזוק המפלגה הקומוניסטית הסינית.
הסיוע הסובייטי התבטא בציוד, נשק, הכשרה וארגון.
ב-1923 הצהירו בשאנגחאי סון ונציגים סובייטים על התחייבות לאיחוד סין, והצהרה זו כללה גם שיתוף פעולה בין הקוומינטנג, הקומינטרן והמפלגה הקומוניסטית הסינית.
ב-1925 מת סון, ובמקומו התמנה צ'יאנג קאי שק למנהיג הקוומינטנג.
ב-1926 התפלג הקוומינטנג לפלגים ימניים ושמאלניים.
אחרי סיכול ניסיון חטיפה של צ'יאנג במרץ, הוא הטיל מגבלות על חברותם של הקומוניסטים במפלגתו, והמפלגה הקומוניסטית הסינית הקטנה החלה לגדול.
ב-1927 פתח צ'יאנג קאי שק במסע חיסול נגד חברי המפלגה הקומוניסטית, ופעילי המפלגה ירדו למחתרת בערים, או נמלטו לאזורי הכפר, שם ארגנו מרידות חמושות כנגד שלטון הקוומינטנג.
מרידות אלו החלו בהתקוממות נאנצ'אנג ב-1 באוגוסט 1927. הקומוניסטים הצליחו לגייס את תמיכת האיכרים המקומיים, באמצעות ביצוע רפורמות אגרריות ומדיניות חלוקת אדמות, והשתלטו על מספר אזורים בדרום המדינה.
צ'יאנג לא ויתר וניסה לחסל את הרפובליקות הסובייטיות שהקימו הקומוניסטים באזורים שבשליטתם, באמצעות שורת מתקפות, שנודעו בשם "מסעות כיתור".
שתי המתקפות הראשונות נחלו כישלון, לאחר והלאומניים ספגו תבוסות מהקומוניסטיים, ואילו השלישית בוטלה בשל הפלישה היפנית למנצ'וריה (1931).
מסע הכיתור הרביעי נחל הצלחות ראשוניות, אך צבאותיו של צ'יאנג ספגו אבדות כבדות כשניסו לחדור ללב "הרפובליקה הסובייטית הסינית".
בכל מסעות המלחמה האלו הניחו הכוחות הקומוניסטיים לטורי הצבא הלאומני לחדור לעומק השטח שבשליטתם, ואז תקפו אותם בזה אחר זה, תוך ריכוז עדיפות כוחות מקומית, והביסו אותם.
במסגרת מסע הכיתור החמישי, שהחל באוקטובר 1934, צ'יאנג קאי שק ריכז כ-700 אלף חיילים, כנגד הכוחות הקומוניסטיים שכללו כ-150 אלף איש בלבד.
הפעם החליט צ'יאנג לשנות את האסטרטגיה שלו, בעצת היועצים הצבאיים הגרמנים שסייעו לו.
כוחותיו לא ניסו לחדור במהירות לעומק האזורים שבשליטת הקומוניסטים, אלא נקטו באסטרטגיה של כיתור ומצור, כשהם מהדקים בהדרגה את טבעת הכיתור סביב האזור שבשליטה קומוניסטית, ומנתקים אותם ממקורות האספקה שלהם.
כדי להינצל מהשמדה, הקומוניסטים נטשו את האזורים שבשליטתם בדרום סין, ופתחו במסע ארוך צפונה שכונה "המצעד הארוך".
במסגרתו, לחמו הכוחות הקומוניסטיים נגד הצבאות הלאומניים ובעלי בריתם, שניסו לחסל אותם בדרכם, ונאבקו באיתני הטבע, עד שהגיעו לבסוף למקום מבטחים במחוז שאאנשי ביוני 1935 עם כ-8,000 לוחמים בלבד.
למרות האבדות הכבדות שספגו במסע, הם צברו פופולריות ברחבי סין, ובמיוחד המנהיג החדש של המפלגה הקומוניסטית – מאו דזה-דונג.
המאבק נגד הקומוניסטים נמשך עד לשנת 1937, כאשר החלה הפלישה היפנית לסין.
גם לאחר פרוץ מלחמת סין–יפן השנייה ראה צ'יאנג קאי שק בקומוניסטים איום גדול יותר מן היפנים הפולשים וסירב לשתף עמם פעולה.
מספר גנרלים בכירים של הקוומינטנג חטפו אותו ב-12 בדצמבר 1936, במה שמכונה תקרית שיאן, וכפו עליו להסכים לשיתוף פעולה מוגבל עם הקומוניסטים כדי להילחם ביפנים.