tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוויכוח העולה מאיגרת זו – בדבר המרת הגויים לנצרות – מעיד על כך שמדובר באיגרת שחוברה בראשית ימי הנצרות, בתקופה שבה מרבית המאמינים היו יהודים ומיעוטם גויים שהתנצרו.
ישנה סברה כי האיגרת נכתבה זמן קצר לאחר ביקורו השני של פאולוס בגלטיה ().
ביקור זה נערך לאחר מועצת ירושלים, ולפי סברה זו האיגרת נכתבה בחורף שבין שנת 57 ל-58, בעת שהותו של פאולוס בקורינתוס (שם, ).
גם לפי דעתו של ג'ון פ.
מאייר האיגרת נכתבה במחצית השנייה של שנות ה-50.
סברה אחרת גורסת שהאיגרת נכתבה לפני הביקור בירושלים, בעת שפאולוס שהה בטרסוס הסמוכה, וסברה שלישית גורסת שהאיגרת נכתבה בעת הביקור הראשון עצמו, כאשר כונסה מועצת ירושלים (על פי סברה זו, האיגרת היא הראשונה מבין האיגרות שכתב פאולוס).
הגרסה הקדומה ביותר של האיגרת ששרדה עד ימינו נכתבה בשנת 200 לערך – כ-150 שנה לאחר כתיבת האיגרת המקורית.
פפירוס זה, המכונה P46, מכיל מקטעים בלבד מהאיגרת.
בפסקת הפתיחה של האיגרת () מסביר פאולוס את המטרה לשמה היא נכתבה.
התורה: התורה הגבילה את עצמה עם תנאי של שמירתה.
ברגע שלא נשמרה היא בטלה.
וזאת על מנת למסור את האמונה האמיתית לידיהם של הנוצרים והמאמינים, הממשיכים את הרוח האמיתית של התורה מבלי להיצמד למילותיה ולטקסיה.
(ור' על מדרשי הפסוקים בהרחבה על כך).
ברית המילה: הִנֵּה אֲנִי פוֹלוֹס אֹמֵר לָכֶם שֶׁאִם־תִּמּוֹלוּ לֹא־יוֹעִיל לָכֶם הַמָּשִׁיחַ – ברית המילה דווקא מזיקה, שכן היא גורמת להתחייבות בקיום התורה, והתחייבות זאת נועדה מלכתחילה להיות בטלה והולכת.
– המאמינים בישו הם היורשים האמיתיים של הבטחות התורה.
מהפסוק על אברהם "והאמין בה' ויחשבה לו לצדקה", הדגיש פאולוס שהאמונה קדמה לתורה, ושהובטח לאברהם שאמונתו תהיה לכל העמים.
לכן כאשר הברית הופרה בידי היהודים, התורה מתבטלת ומקללת את היהודים, על סמך הפסוק "ארור אשר לא יקים את דברי התורה הזאת".
מהפסוק "ושמרתם את חֻקתי ואת משפטי אשר יעשה אֹתם האדם וחי בהם..." הוא למד שהתורה היא מערכת עשייה מותנית, שאם אין עושים אותה, היא בטילה, לעומת האמונה הקיימת לעולם.
לדעתו, הנוצרים (או לפחות הנוצרים הנכרים) ניצלו מקללה נוראית, בכך שאינם מחויבים לתורה המקללת את מי שאינו שומר אותה כראוי, ואת זאת הוא לומד מהפסוק "כי קללת אלהים תלוי"
במקום אחר מהמילים בתהלים "כי לא יצדק לפניך כל חי" פאולוס מבין שהתורה מראש ידעה שאי אפשר לשמור עליה, ולכן מלכתחילה "נועדה להפרה" על מנת שהאמונה תימסר לעולם כולו דרך הנצרות.
באיגרת גם נמצא המדרש הידוע (והעתיק) עת לעשות לה' הפרו תורתיך – במשמעות: יש זמנים שחייבים להפר את התורה לצורך הקב"ה.
במקרה זה פאולוס מייחס את המובן לאלהים והאמונה בו דרך ישו.
את הפסוק "לאחיך לא תשיך" (כי תצא) דרש פאולוס כנשיכה ואכילה, כלומר, הפסוק מצווה להתנהג יפה אחד לשני, להתחשב, ובעיקר להימנע מיצר מיני (תאוות בשר).
בפרק הרביעי הוא דורש את הולדת ישמעאל ויצחק, כאלגוריה למצבי האומות.
מכיוון שהיהודים משועבדים לתורה הרי הם "בני האמה" כלומר בני ישמעאל, ואילו הנוצרים החופשיים מן התורה הם בני יצחק, והם היורשים האמיתיים של הבטחת אברהם.
כך מגיעה אליהם, לנוצרים, הנבואה "רני עקרה...
כי רבים בני שוממה מבני בעולה" כלומר הם כעת ישראל האמיתית, בני השוממה, לעומת היהודים בני הבעולה (בהמשך לאותו קו), וכמו שפאולוס דורש את הפסוק בפרשת שופטים: כִּי תוֹעֲבַת ה' א' כָּל עֹשֵׂה אֵלֶּה, כֹּל עֹשֵׂה עָוֶל – זהו עול לעשות תועבות (והכוונה לתאוות מין).
מהמלים "איש בחטאו יומת" (פרשת כי תצא) הוא למד שאל לו לאדם לכעוס על אחרים חוטאים.
אדרבה, עליו לקחת על עצמו אחריות על חטאי אחרים, ומהפסוק באלפא ביתא שבתהלים "מכל מלמדי השכלתי כי עדותיך שיחה לי" הבין שיש לפעול לחלוקת הכבוד למורים ובריחה מכבוד עצמי.
את דברי הושע "כִּי רוּחַ יִזְרָעוּ וְסוּפָתָה יִקְצֹרוּ", וכן את איוב "כַּאֲשֶׁר רָאִיתִי חֹרְשֵׁי אָוֶן, וְזֹרְעֵי עָמָל יִקְצְרֻהוּ" הבין בשני אופנים: לפי הפשט, אין לזרוע להבלים, ומה שתעשה חוזר אליך, ולפי הדרש כדאי לזרוע ב"רוח" כי מקבלים בחזרה "רוח חיי עולם" – וכוונתו לרוח האמונה הנוצרית.
האיגרת אל האֵפֶסִים היא אחת מהאיגרות שנכתבו על ידי השליח פאולוס.
האיגרת מהווה חלק מהברית החדשה – כתבי הקודש של הנצרות.
האיגרת נכתבה אל תושבי אפסוס שבאנטוליה.
התאולוג ויליאם בארקלי מתאר איגרת זו כ"מלכת האיגרות".
על פי המסורת הנוצרית נכתבה האיגרת על ידי פאולוס (שאול התרסי) בעת שהיה כלוא ברומא (בשנת 62 לספירה).
האיגרת נכתבה בזמן שבו נכתבה האיגרת אל הקולוסים (הדומה לה) והאיגרת אל פילמון.
חוקרים חולקים על זהות כותב האיגרת, ויש הסבורים כי נכתבה בתקופה מאוחרת יותר.
איגרת זו (בשונה מאיגרות אחרות) לא נכתבה על מנת להוכיח כנסייה מסוימת או קבוצה מסוימת, אלא נועדה להביע את עמדת המחבר בדבר הדוקטרינה של פאולוס.
האיגרת אל הרומיים דנה ב"ישועת" המאמינים – ואילו איגרת זו ממשיכה אותה ודנה בתוצאות אותה ישועה.
תמה מרכזית נוספת באיגרת היא אחדות הקהילה הנוצרית – ובעיקר זהות מעמדית בין יהודים המאמינים בנצרות ובין גויים שקיבלו על עצמם את הנצרות.
תיאור השינוי הרוחני במעמד הגויים כתוצאה מקבלת הנצרות (ב' 11 – ג' 21).
בפרק זה מציין פאולוס כי הוא השליח אל הגויים.
אחדות הקהילה הנוצרית בקרב המאמינים (ד' 1–16).
הרווחה הרוחנית הצפויה למאמינים (ו' 11–24).
בפסוק הראשון של האיגרת מצוין כי היא נכתבה על ידי פאולוס אל המאמינים באפסוס – ומכאן שמה של האיגרת.
יחד עם זאת, טקסטים קדומים של איגרת זו אינם כוללים את המילים "אל הקהילה הקדושה באפסוס" ובמקומם מופיע "אל הקהילה הקדושה".
מלבד אזכור זה אין אזכור נוסף של נמעני האיגרת.
מרבית המלומדים מאמינים כי האיגרת נכתבה על ידי פאולוס עצמו, אולם אחרים סבורים כי נכתבה מאוחר יותר ורק שויכה לפאולוס.
מרקיון, בן המאה השנייה, סבר כי האיגרת מוענה לכנסייה בלאודקיה ולא באפסוס.
אחת התמות העיקריות של האיגרת היא חיי הקהילה של הקהילה הנוצרית.
בין היתר דנה האיגרת במעמד הנשים בקהילה וגורסת כי הנשים צריכות להיות כנועות לבעליהן, והבעלים צריכים לאהוב את נשיהן.
פרשנות פמיניסטית מודרנית של פסוקים אלה גורסת כי כל הנוצרים צריכים להיות כנועים אחד לשני (ולא רק הנשים לבעליהן).
האיגרת אל הפיליפים היא אחת מאיגרות פאולוס אשר נכתבו על ידי השליח פאולוס.
איגרת זו נכתבה עבור הכנסייה הנוצרית בפיליפי.
האיגרת מהווה אחד מספרי הברית החדשה הקדושים לנצרות.
האיגרת נכתבה אל הקהילה הנוצרית בפיליפי - אחת הקהילות הנוצריות הראשונות באירופה.
האיגרת אל העברים היא אחת מהאיגרות המהוות חלק מהברית החדשה.
זהות מחבר האיגרת אינה ידועה, ובניגוד לאיגרות פאולוס, שם המחבר אינו מצוין בפסוק הראשון של האיגרת.
המסורת הנוצרית משייכת את כתיבת האיגרת לשליח פאולוס (שאול התרסי), וזאת מאחר שעל פי רמזים המצויים באיגרת, כותבה היה גבר, חבר של טימותיוס - תלמידו של פאולוס, והיה ממוקם באיטליה.
יחד עם זאת סגנון האיגרת ואוצר המילה שלה שונה מיתר איגרות פאולוס.
אוסביוס סבור כי האיגרת נכתבה במקורה בעברית והייתה ממוענת לקהל יהודי דובר עברית.
לפי אוסביוס, האיגרת תורגמה ליוונית על ידי לוקאס - ומביא כראיה את העובדה שלוקאס רשם את נאומו של פאולוס באנטיוכיה הדומה לאיגרת אל העברים.
כבר בעת העתיקה הועלו ספקות בדבר היות פאולוס מחבר האיגרת - הן מכוח העובדה ששמו של פאולוס לא מצוין בראשיתה, והן בשל השוני בין הדוקטרינות התאולוגיות המצויות באיגרת ליתר איגרות פאולוס.
גם מבחינת אוצר מילים וביטויים שונה איגרת זו מיתר איגרות פאולוס - עובדה שמציין כבר קלמנס מאלכסנדריה בשנת 210.
במהלך המאה הרביעית החליטה הכנסייה הקתולית לראות באיגרת זו את האיגרת ה-14 של פאולוס.
הירונימוס ואוגוסטינוס קבעו כי פאולוס הוא כותב האיגרת והפעילו השפעתם בכנסייה כדי להביא לאישור קביעה זו - שנותרה על כנה עד הרפורמציה.
יצוין כי בכמה גרסאות שהודפסו של תנ"ך המלך ג'יימס משויכת האיגרת לטימותיוס.
כיום כמעט כל החוקרים המודרניים מסכימים כי פאולוס לא כתב את האיגרת.
אוריגנס מאלכסנדריה הציע כבר בשנת 240 לערך את לוקאס או את קלמנס הראשון ככותבי האיגרת.
טרטוליאנוס הציע את בר-נבא ככותב האיגרת (לו משויכת גם איגרת בר-נבא הדומה לאיגרת אל העברים).
מרטין לותר הציע את אפולוס מאלכסנדריה, אשר נודע בהשכלתו ככותב האיגרת.
חוקרים מודרניים ובהם אדולף פון הרנאק סברו כי ייתכן שפריסקילה הייתה כותבת האיגרת - אולם אחרים טוענים כי האיגרת נכתבה על ידי גבר.
קהל היעד של איגרת זו היה ציבור מסוים במצב מאוד מסוים - המדובר ככל הנראה בקהל יעד של יהודים מאחר שברור כי קהל היעד הכיר את תרגום השבעים של התנ"ך (כשם שכותב האיגרת הכיר תרגום זה והתייחס אליו).
פירוט החטאים בפרק י"ג מעיד על כך שמדובר על תושביה של עיר, ולא תושבים של אזור כפרי; ע"פ האמור בפרק י 32 - 34, מדובר באנשים שסבלו רדיפות בשל דתם בעבר וכי הם צפויים לעבור רדיפות בעתיד (פרק י 25), ולכן, מחשש הרדיפות המאזינים מוכנים "לחזור לאמונתם הקודמת".
מעובדות אלה עולה כי מדובר ביהודים שהתנצרו, והיו צפויים לעבור רדיפות על ידי השלטונות הרומיים או על ידי בעלי סמכות יהודים אשר ניסו להשיבם אל היהדות הנורמטיבית ביהודה של אותם ימים.
לאור האמור בפרק י"ג לפיו "איטליה מברכת את הקורא" ניתן להסיק כי הקוראים או כותב האיגרת נמצאו באיטליה.
לאור מאפיינים אלה סבורים מרבית החוקרים המסורתיים כי קהל היעד היה יהודים שהתנצרו.
חוקרים מודרניים סבורים כי מדובר למעשה בוויכוח פנים כנסייתי בין דעות שגרסו שלפני שגוי מתנצר היה עליו לקבל עול מצוות יחד עם תורתו של ישו, לבין אלה שגרסו שאין צורך "לעבור דרך היהדות" ובין אלה גישת האנטינומיאניזם - הגורסת שהנוצרים החדשים צריכים לשלול לחלוטין את האמונה היהודית.
האיגרת גורסת שהמתנצרים לא צריכים לקבל על עצמם את חוקי היהדות.
כמו כן, מובע בה בבהירות ובנחרצות הרעיון לפיו דמו של ישו הוא תחליף נצחי לעבודת הקרבנות בבית המקדש, שלא היו אלא הכנה ושלב נחות בדרך אליו: "כִּי הַתּוֹרָה בִּהְיוֹת בָּה צֵל הַטֹּבוֹת הָעֲתִידוֹת וְלֹא מַרְאֵה עֶצֶם הַדְּבָרִים אֵין בִּיכָלְתָּהּ לְעוֹלָם לְהַשְׁלִים אֶת־הַקְּרֵבִים בַּקָּרְבָּנוֹת הָהֵם...
תמה זו היא יסוד מרכזי בנצרות.
אף שזהות כותב האיגרת לא ידועה, מרבית החוקרים מסכימים בדבר מועד כתיבתה - שנת 95 לספירה לערך, זמן קצר לאחר שאיגרות פאולוס נפוצו בקרב הקהילות הנוצריות.
הרולד אטרידג' סבור שלא ניתן לקבוע תאריך מדויק, והוא מתארך את האיגרת לבין 60–100 לספירה.
מרבית החוקרים כיום סבורים כי האיגרת נכתבה על מנת למנוע עזיבה של הנוצרים החדשים את הדת שקיבלו על עצמם, בין אם מדובר בחזרה לפגניזם או בהתיהדות מליאה (בין אם מדובר בגויים שהתנצרו ובין אם מדובר בחזרה ליהדות).
האיגרת חורגת מהסטנדרטים של האיגרות מהתקופה ההלניסטית, הן בשל אופייה הספרותי והן בשל העדר המבנה הסטנדרטי (העדר פסקת פתיחה בה מצוין שם המחבר).
החוקרים סבורים כי האיגרת הייתה במקורה דרשה שנישאה בעל פה והועלתה על הכתב על ידי אחד משומעיה.
האיגרת אל הלאודיקיאנים היא איגרת חיצונית, שאינה חלק מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
האיגרת משויכת לשליח פאולוס (שאול התרסי) וממוענת לכנסייה הנוצרית בלאודיקיאה.
האיגרת מוזכרת באיגרת אל הקולוסים המהווה חלק מספרי הברית החדשה.
מספר איגרות הנושאות שם זה התקיימו בעת העתיקה, אולם כבר בעת העתיקה היה ברור שהן מאוחרות וכי לא נכתבו על ידי פאולוס.
פאולוס, המכונה "השליח אל הגויים", כתב מספר איגרות לכנסיות שונות אשר ייסד ביוון ואסיה הקטנה.
מרבית איגרות אלה שרדו ומהוות חלק מהברית החדשה.
באיגרת אל הקולוסים נאמר: "אחרי שמכתב זה הוקרא לכם, דאגו לכך שהוא יקרא גם בכנסייה של הלאודיקיאנים, וכי הם יקראו לכם את האיגרת נשלחה אליהם" ().
יש חוקרים הסבורים כי האיגרת שנשלחה אל הלאודיאינים היא למעשה האיגרת אל האפסים.
מרקיון סבר כי רק השליח פאולוס הבין את תורתו של ישו ולכן כלל בקאנון של ספרי הברית החדשה שיצר רק את הבשורה על-פי לוקאס ואת איגרות פאולוס שאף הן נערכו והוסרו מהן פסקאות אשר לא התאימו לעמדתו.
קאנון זה כלל גם את האיגרת אל הלאודיקאנים, אשר נכתבה על ידו או אשר התאימה לדעותיו.
במספר גרסאות של הוולגטה מצויה איגרת בשם זה בת 20 פסוקים.
גרסת איגרת זו נשמרה רק בלטינית ואין ספק שהיא פסאודואפיגרפית, ומורכבת מפסוקים שונים שנלקחו מאיגרות פאולוס האחרות (המקוריות).
האיגרת הוצאה מהקאנון של הברית החדשה, מאחר שהיא כוללת רק פסוקים המפורטים בספרים אחרים, ואין בה כל דוקטרינה מקורית.
איגרת זו לא הופיע בגרסאות ביוונית של הברית החדשה.
האיגרת אל האלכסנדרונים היא איגרת חיצונית, שאינה חלק מספרי הברית החדשה - כתבי הקודש של הנצרות.
האיגרת משויכת לשליח פאולוס (שאול התרסי), אולם כבר בעת העתיקה היה ברור שהן מאוחרות וכי לא נכתבו על ידי פאולוס.
האיגרת מוזכרת בקלף מוראטוריאן - אחת הרשימות הקדומות של ספרי הברית החדשה, ובקלף זה מצוין פאולוס ככותב האיגרת, יחד עם זאת מצוין כי מדובר באיגרת מזויפת וכי היא נכתבה על ידי מרקיון כדי לקדם את תורתו.
האיגרת עצמה אבדה, אולם יש הסבורים כי שריד ממנה נמצא בספריית בוביו, אף שחוקרים אחרים סבורים שקלף זה שנתגלה הוא גרסה אחרת של האיגרת אל העברים.
האיגוד העולמי ליהדות מתקדמת הוא ארגון גג המאחד ארגונים ארציים של קהילות "היהדות המתקדמת" בכל רחבי העולם.
בארגון חברים הארגונים השונים של היהדות הרפורמית (הידועה גם כליברלית או פרוגרסיבית) ברחבי העולם, המהווים את רובו ככולו, כמו גם הזרם הרקונסטרוקטיבי הקטן בארצות הברית.
האיגוד מקדם את המסר האידאולוגי והרוחני של היהדות המתקדמת, ומספק גיבוי כספי ומוסדי לקהילות החברות.
היוזמה הראשונה ליצירת איגוד גג כזה הייתה בשנת 1914, כאשר יהודים ליברלים מגרמניה הזמינו עמיתים מצרפת, בריטניה וארצות הברית להצטרף לוועידה שארגנו, במטרה להקים ארגון בינלאומי; הזמנה זו לא יצאה אל הפועל בשל פריצת מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1926 נערך בלונדון כינוס של יהודים רפורמים, שבו נכחו כ-100 נציגים מרחבי העולם.
כדי להפוך את הכינוס למסגרת קבועה של שיתוף פעולה, הוחלט על הקמת איגוד עולמי.
השם "יהדות מתקדמת" נבחר כדי לייצג את הגוונים השונים של יהדות ליברלית ורפורמית שיוצגו בו.
הנשיא הראשון היה קלוד מונטיפיורי, וניהלה אותו בפועל מזכירת הכבוד, לילי מונטגיו.
הכינוס הראשון של הארגון לאחר הקמתו התקיים בשנת 1928 בברלין, מקום ייסודו של הזרם הרפורמי בראשית המאה ה-19. מאז התקיימו כינוסים כאלה בערך כל שנתיים, פרט לתקופת מלחמת העולם השנייה.
הכינוס ה-33 נערך בישראל במרץ 2009.
לאחר השואה הפכה צפון אמריקה למרכז הדומיננטי של התנועה הרפורמית, ובשנת 1959 עברו משרדי האיגוד העולמי מלונדון לניו-יורק.
בשנת 1973, במסגרת המחויבות הגוברת של האיגוד העולמי לקידום היהדות הרפורמית בישראל, עבר מרכז התנועה לירושלים.
מטה הארגון כיום הוא בית שמואל - מרכז שמשון בעיר.
כיום חברים באיגוד ארגונים ארציים מ-42 מדינות, המייצגים כ-1200 קהילות המונות 1.8 מיליון איש.
בישראל מסונפת לאיגוד התנועה הרפורמית - יהדות מתקדמת בישראל.
ב-1990 הצטרפה לארגון קהילת היהדות הרקונסטרוקטיבית הקטנה.
הגוף הגדול ביותר המשתייך לאיגוד הוא האיחוד ליהדות רפורמית בצפון אמריקה, המונה כ-1.5 מיליון חברים.
האיחוד ליהדות רפורמית (Union for Reform Judaism), עד 2003 "איחוד הקהילות העבריות האמריקאיות", הוא הגוף הגדול ביותר באיגוד הבינלאומי וכולל את הרוב המכריע של החברים בעולם: כ-880,000 מבוגרים המאוגדים בכ-900 קהילות, מרביתן בארצות הברית ומיעוטן בקנדה.
בנוסף יש מספר גדול של אוהדים לא-רשומים (הגוף מעריך את כלל מספר המזדהים עמו במיליון וחצי; סקר פיו 2013 בשני מיליון).
המסגרת נוסדה על ידי הרב יצחק מאיר וייז ב-1873. היא הזרם הגדול ביהדות ארצות הברית, עם 35% מהציבור.
הפדרציה היהודית הרקונסטרוקטיבית (Jewish Reconstructionist Federation): גוף-העל של הזרם הרקונסטרוקטיבי והחברה היחידה באיגוד הבינלאומי שאינה רפורמית; קיבלה מעמד משקיף ב-1990. הפדרציה קמה ב-1955 כקבוצה קטנה שהייתה מקושרת בעיקר לקונסרבטיבים והלכה וגיבשה זהות עצמאית.
היא מונה כמאה קהילות וחבורות, וב-2013 היו לה 65,000 חברים ב-106 קהילות.
התנועה ליהדות רפורמית (Movement for Reform Judaism): קמה ב-1942, אף כי שורשיה מוקדמים בהרבה.
התבססה אז בעיקר על פליטים מגרמניה הנאצית שהקימו קהילות לפי הדגם המתון בארצם, ונחשבת מסורתית יחסית.
היהדות הליברלית (Liberal Judaism): קמה ב-1902 כ"איחוד היהודי הדתי", וידועה בשם הנוכחי מאז 2002. היא שאבה מהגותו של מייסדה קלוד מונטיפיורי, ונחשבת רדיקלית וטהרנית בדומה למקבילתה בארצות הברית; בניגוד ל"תנועה ליהדות רפורמית" בארצה, קהלה המקורי היה ילידי בריטניה.ב-2010 מנתה 7,197 בתי-אב ב-35 קהילות, 8.7% מהרשומים בבית-כנסת.
שני הזרמים הבריטיים חולקים מוסד יחיד להכשרת רבנים, מכללת ליאו בק.
"איחוד היהודים הפרוגרסיביים" (Union progressiver Juden in Deutschland): קם ב-1997 והוכר על ידי הממשלה ב-2002. כיום יש בו 24 קהילות, כולל אחת בווינה, אוסטריה.
ב-2010 הוערך מספר החברים בו בכ-4,500. המוסד להכשרת רבנים הוא מכללת אברהם גייגר באוניברסיטת פוטסדאם.
"התנועה היהודית הליברלית בצרפת" (Mouvement juif libéral de France): קמה ב-1977, אם כי בית-הכנסת הראשון נוסד ב-1907 והיה חבר מייסד של האיגוד הבינלאומי.
מונה 12 קהילות ואומדת את מספר מתפלליה ב-1,400 משפחות.
"האיחוד ההולנדי ליהדות מתקדמת" (Nederlands Verbond voor Progressief Jodendom): הוקם ב-1931 כ"איחוד היהודים הדתיים הליברליים", ומחזיק בשם הנוכחי מ-2006. באותה שנה העריך כי עשר קהילותיו מונות כ-3,500 חברים.
"התנועה ליהדות מתקדמת בחבר המדינות והארצות הבלטיות" (Движение прогрессивного Иудаизма в СНГ и странах Балтии): הקהילה הראשונה נוסדה במוסקבה ב-1990, וכיום ישנן 60 ברוסיה, בלארוס ואוקראינה.
מספר חבריהן נאמד בכמה אלפים.
מלבד אלה, ישנן קהילות באירלנד, איטליה, הונגריה, צ'כיה, דנמרק, לוקסמבורג, פולין, ספרד, שוודיה ושווייץ.
התנועה הרפורמית - יהדות מתקדמת בישראל: קמה ב-1965, ומונה כחמישים בתי-כנסת ומרכזים קהילתיים בישראל.
היו"ר הנוכחי הוא הרב גלעד קריב.
בנוסף קיימות קהילות בדרום אמריקה, דרום אפריקה ואוסטרליה.
האיגוד הישראלי לפסיכותרפיה הוא עמותה העוסקת בפעילות מקצועית בתחום הפסיכותרפיה בישראל.
האיגוד נוסד בשנת 1973. חברים בו מאות מטפלים מקצועיים בתחומי בריאות הנפש, המורשים בישראל לעסוק בפסיכותרפיה - פסיכולוגים, פסיכיאטרים, ועובדים סוציאליים קליניים.
לארגון קוד אתי משלו, והוא מקבל גם את הקודים האתיים של שלושת המקצועות העוסקים בפסיכותרפיה.
האיגוד מארגן כנסים וימי עיון, מקדם מחקר ופרסומים מקצועיים בנושא, ומעורב בחקיקה ובפעילות ציבורית לקידום הפסיכותרפיה.
ועד הארגון מבצע את פעילות האיגוד בהתנדבות, באמצעות תת-ועדות העוסקות בנושאים כגון: השתלמות, אתיקה, קבלה ועוד.
הוועד נבחר מדי 3 שנים.
יו"ר האיגוד היא פרופ' רבקה יהב.
קדמה לה בתפקיד ציפורה רולניק.
האיגוד העולמי של יוצאי ווהלין הוא מכון מחקר לזכר יוצאי ווהלין, שהוקם מיד עם תום מלחמת העולם השנייה.
המכון חוקר אישים, מוסדות שפעלו באזור ווהלין ומפעלי תרבות ויצירות אמנות שנוצרו בו עד להשמדת הקהילה היהודית בו בשואה.
האיגוד מפרסם ספרי מחקר, וכן את כתב העת "ילקוט ווהלין", שבו מתפרסמות עבודות מחקר וכן יצירות ספרות ושירה בעברית וביידיש.
ב-1965 הקים האיגוד את "היכל ווהלין" בגבעתיים להנצחת יהודי ווהלין, במקום פועלת משנת 1975 שלוחת בית הספר הבין-לאומי להוראת השואה של יד ושם.
האיגרות הכלליות הן שבע איגרות, שכפי המיוחס באמונה הנוצרית, נכתבו על ידי השליחים של ישו ומקובצות בברית החדשה לאחר איגרות פאולוס.
שמן, "האיגרות הכלליות", ניתן להן משום שבניגוד לאיגרות פאולוס, הן מיועדות לכלל המאמינים הנוצרים ולא לאדם או לקהילה מסוימת.
שבע האיגרות מכונות על שם הכותב המיוחס לכל אחת מהן.
שבע האיגרות וסידורן בברית החדשה:
האיגוד לפרשנות התלמוד הוא עמותה שהוקמה בשנת 1993 במטרה להוציא לאור סדרת פירושים על התלמוד הבבלי המבוססים על מחקר מדעי ביחד עם פרשנות מסורתית-דתית.
סדרת הפירושים נקראת תלמוד האיגוד.
העמותה הוקמה בשנת 1993 על ידי פרופ' שמא יהודה פרידמן מהמחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן.
בשנותיה הראשונות עסקה בהקמת התשתית המחקרית הדרושה להוצאת הספרים ולצורך כך הקימה צוות מחקר וכתיבה שעוסק בכתיבת הפירוש.
בשנת תשנ"ו יצאה לאור חוברת ניסיונית תחת הכותרת "ארבע סוגיות", שבה פורסמו פירושים לסוגיות מארבע מסכתות שונות, פרי עטם של חוקרים שונים, מתוך הפירושים שתוכננו לראות אור.
בשנת תשס"ב יצא לאור הספר "חמש סוגיות מן התלמוד הבבלי עם פרשנות על דרך המחקר", שבו הופיעו דוגמאות לפירושי סוגיות מתוך חמש מסכתות – שניים מהם נדפסו קודם לכן בחוברת "ארבע סוגיות" ושלוש נדפסו כאן לראשונה.
החוברת "ארבע סוגיות אינה נמנית עם הפרסומים הרשמיים של האיגוד, בניגוד לספר "חמש סוגיות".
בשנת תשס"ו החלו לצאת הפירושים, ועד שנת תשפ"א יצאו לאור תשעה ספרים נוספים, המכילים פירוש לעשרה פרקים מן התלמוד.
יו"ר האיגוד הוא מייסדו פרופסור שמא פרידמן, ובהנהלתו חברים פרופ' ישעיהו גפני, פרופ' גדעון ליבזון ופרופ' שמואל שילה.
רוב ספרי המפעל זמינים לשימוש הציבור כקובצי pdf באתר האיגוד, ולצידם חומרי עזר נוספים שלא נדפסו.
משנת 2017 האתר לא התעדכן.
ברכות פרק ראשון, מאת משה בנוביץ', תשס"ו
ברכות פרק שישי, מאת משה בנוביץ', תשע"ו
שבת פרק שביעי, מאת שמואל יוסף (סטיבן) וולד, תשס"ז
עירובין פרק עשירי, מאת אברהם אביעד סטולמן, תשס"ח
פסחים פרק רביעי, מאת אהרון עמית, תשס"ט
סוכה פרקים רביעי וחמישי, מאת משה בנוביץ, תשע"ד
גיטין פרק תשיעי, מאת שמא פרידמן, תשפ"א
בבא בתרא פרק שלישי, מאת משה בנוביץ, תשע"ט (שני כרכים)
סנהדרין פרק חמישי, מאת נתנאל בעדני, תשע"ב
האיגוד הכל-גרמני היה ארגון גרמני לאומני שנוסד באופן רשמי בבירה ברלין ב-9 באפריל 1891. הארגון עסק בשורה של נושאים, והתרכז באימפריאליזם, אנטישמיות, "השאלה הפולנית" (בעיקר במערב פרוסיה) ובמידה פחותה בצרפתים באלזס לורן ובתמיכה במיעוטים גרמניים במדינות אחרות.
מטרת האיגוד הייתה לטפח ולהגן על האידאולוגיה של לאומיות גרמנית ככוח מאחד של גרמנים באשר הם, גם תושבי גרמניה וגם כאלו החיים מחוץ לגרמניה, להחיות את התודעה הפטריוטית ולטפל ולתמוך באינטרסים גרמניים בחו"ל.
למרות מספרם הנמוך יחסית של חבריו, האיגוד נהנה מהשפעה לא-פרופורציונלית על גרמניה, ורעיונותיו השפיעו על הממשלה והעם הגרמניים.
בין מייסדי האיגוד היו אלפרד הוגנברג, קרל פטרס (Peters) והיינריך קלאס (Claß).
מטרתם העיקרית בעת הקמת האיגוד הייתה למחות נגד החלטות ממשלה שלדעתם יחלישו את גרמניה.
הזרז להקמה היה אמנת זנזיבר.
בהסכם זה, שנחתם ב-1890 בין בריטניה וגרמניה ועסק בנושאים טריטוריאליים במזרח אפריקה, ויתרה גרמניה על שליטה במושבות זנזיבר וויטולנד (האחרונה כיום חלק מקניה); חברי האיגוד התעלמו מהישגים כמו קבלת השליטה באיי הלגולנד, קבלת "רצועת קפריבי" (Caprivi) שבדרום-מערב אפריקה הגרמנית וההסכמים שאפשרו את הקמת מזרח אפריקה הגרמנית.
האיגוד היה קשור לאיגוד האיכרים (Bund der Landwirte) החזק.
האידאולוגיה של האיגוד התפתחה בהדרגה לגזענות ביולוגית, דרוויניזם חברתי (לאמארקיזם), טוהר הגזע והאמונה כי העם הגרמני זקוק לעוד מקום על מנת לשרוד (מרחב מחיה).
משהתפתחה בקרב חברי האיגוד ההכרה העצמית כ"גזע עליון", הם התנגדו להתערבבות עם גזעים נחותים להשקפתם, כמו יהודים וסלאבים.
האיגוד התיר בתחילה חברות של יהודים, בתנאי שהם התבוללו לחלוטין בתרבות הגרמנית.
רק בשנת 1912, שמונה שנים לאחר מותו של וילהלם מאר, הצהיר האיגוד על גזענות כעקרון יסוד.
האיגוד היה נדבך בעיצוב השאיפות הגאופוליטיות-אימפריאליסטיות של גרמניה.
הפרסום "לו הייתי הקיסר", שיצא מטעם האיגוד ב-1912, קרא לגרמנים לכבוש שטחים במזרח המיושבים על ידי סלאבים "נחותים", וליישב במקומם מתיישבים גרמנים, וכן קרא לגירוש של אוכלוסייה פולנית משטחים פרוסיים.
במלחמת העולם הראשונה ולאחריה הציגו חברי האיגוד עמדות נִציות, ותמכו באגדת תקיעת הסכין בגב של אריך לודנדורף, שהאשים דמוקרטים וסוציאליסטים שהם בגדו בגרמניה וגרמו לכך שהגרמנים הפסידו במלחמה.
האיגוד התפרק בשנת 1939 ונטמע בתוך המפלגה הנאצית.
מושגים שטבעו האיגוד ואנשיו הפכו לחלק מהשיח הנאצי, ובהם: "Lebensraum" (לבנסראום, 'מרחב מחיה'), "Drang nach Osten" (דראנג נאך אוסטן, 'הדחף מזרחה') וכן "Volksgruppe" כהגדרה למיעוטים גרמניים מחוץ לגרמניה, כלומר לא עוד מיעוט אלא קבוצה לאומית.
האיגוד העולמי למדעי היהדות הוא ארגון הגג לחקר מדעי היהדות.
חברים בו חוקרים, תלמידים ואנשי רוח מכל רחבי העולם.
נשיא האיגוד העולמי למדעי היהדות הוא פרופ' אהרן ממן מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
האיגוד העולמי למדעי היהדות הוא עמותה ציבורית ללא כוונת רווח, המתקיימת מדמי החבר השנתיים ומתמיכתם של גופים ציבוריים וקרנות בישראל ומחוצה לה.
משרדיו שוכנים בבניין ע"ש יצחק רבין למדעי היהדות בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים.
האיגוד הוקם בשנת 1957 בקונגרס השני למדעי היהדות.
הקונגרס הראשון התקיים בשנת תש"ז 1947 ביוזמתם של חוקרים במדעי היהדות מן האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2022 בקונגרס ה-18 נבחר פרופ' אהרן ממן לכהן כנשיא האיגוד.
ד"ר ענת קוטנר מכהנת כמנהלת האיגוד הנוכחית.
לשמש מסגרת מאחדת לארגוני המחקר של שלל המוסדות והארגונים למדעי היהדות בישראל ומחוצה לה.
לארגן ועידות בינלאומיות וקונגרסים שנושאם מדעי היהדות בהקשרם הרחב, להעניק חסות לכנסים העוסקים במדעי היהדות, לקדם את המחקר בתחומים השונים של מדעי היהדות,
להוציא לאור ספרים וכתבי עת המוקדשים לתחומי המחקר של מדעי היהדות, לסייע למוסדות מדע ומחקר בעולם בריכוז ובאיסוף חומר בנושאים השייכים למדעי היהדות, לדאוג לתאם ולטפח קשרים ושיתוף פעולה בין המוסדות וגופי המחקר העוסקים במדעי היהדות בעולם.
האיגוד עורך מדי ארבע שנים את הקונגרס העולמי למדעי היהדות.
הקונגרס הוא במרכז פעילותו של האיגוד העולמי למדעי היהדות.
הוא מתקיים מאז קיץ תשי"ז 1957, אחת לארבע שנים באוניברסיטה העברית בירושלים.
קונגרס זה הוא החשוב מסוגו בעולם.
בשנת 2013 לקחו בו חלק כאלף וחמש מאות חוקרים ואנשי רוח מרחבי העולם.
על פי המסורת הנהוגה באיגוד מאז הוקם, הרצאות הקונגרס מוצאות לאור כאסופה המחולקת על פי חטיבות הקונגרס.
מאמרי הקונגרס העולמי השלושה-עשר התפרסמו במסגרת פרויקט 'לקט' ברשת האינטרנט.
מאמרים בעקבות הקונגרס הארבעה-עשר ראו אור בשלושה כרכים.
דברי הקונגרס העולמי החמישה-עשר עלו לאתר האיגוד.
מלבד הקונגרס העולמי המתקיים אחת לארבע שנים, יוזם האיגוד העולמי כינוסים שנתיים, המתקיימים אחת לשנה באחת האוניברסיטאות בארץ.
הכינוסים השנתיים פתוחים לכל החוקרים ולקהל הרחב.
האיגוד מוציא לאור את כתב העת מדעי היהדות.
האיגוד מוציא לאור מקורות לחקר תולדות תרבות ישראל:
יונה פרנקל וגבריאל וסרמן, פיוטי שבת חתן ושבת ברית מילה
שולמית אליצור (עורכת) – רבי אלעזר בירבי קליר: פיוטים לחג הסוכות ולשמיני עצרת (שני כרכים).
שולמית אליצור ומיכאל רנד (עורכים) – רבי אלעזר בירבי קליר: פיוטים ליום כיפור.
אברהם פרנקל, מנהגי תפילה ופיוט בקהילות ישראל ליום-טוב ליפמן צונץ
שולמית אליצור, פיוטים לראש השנה לר' אלעזר בירבי קליר
אסתי אייזנמן, אהבה בתענוגים לר' משה בן יהודה
יוסף עופר, יהונתן יעקבס, תוספות הרמב"ן לפירושו לתורה
שמחה עמנואל, תשובות מהר"ם מרוטנבורג וחבריו
שרה יפת, פירוש ר' שמואל בן מאיר (רשב"ם) לשיר השירים
שולמית אליצור, למה צמנו – מגילת תענית בתרא ורשימות צומות הקרובות לה
שולמית אליצור, פיוטי רבי פינחס הכהן
שולמית אליצור, מחזורי שבעתות לסדרים ולפרשות
צבי בצר, מנחת שי על חמישה חומשי תורה
חיים קרייסל, לוית חן לר' לוי בן אברהם – מעשה בראשית
חיים קרייסל, לוית חן לר' לוי בן אברהם - מעשה מרכבה
יאיר שיפמן, שם טוב בן יוסף אבן פלקירה – מורה המורה
אהרן דותן, אור ראשון בחכמת הלשון – ספר צחות לשון העבריים לרב סעדיה גאון
רימון כשר, תוספות תרגום לנביאים
לאיגוד העולמי למדעי היהדות קרן מלגות - מפעל משותף לאיגוד העולמי למדעי היהדות ולקרן הזיכרון לתרבות יהודית, לזכרו של פרופ' א"א אורבך שהיה נשיא האיגוד וסגן-נשיא קרן הזיכרון לתרבות יהודית.
המפעל נועד לקדם את עבודות המחקר של חוקרים צעירים מצטיינים ולסייע להם לפרסם את ספרם הראשון.
המלגות מוענקות לפוסט-דוקטורנטים במדעי היהדות שסיימו את עבודת הדוקטורט בהצטיינות, ושקיבלו את תואר הדוקטור עד שלוש שנים קודם לתאריך הגשת המועמדות.
המלגות הן בגובה של $10,000 לשנה אחת.
הזוכים במלגות יוזמנו לשאת הרצאה על נושא מחקרם בקונגרס העולמי למדעי היהדות.
בעקבות עלויותיהן הגבוהות של הוצאות ספרים מדעיים בעברית, החל משנת 2014, מעניק האיגוד מענקי תמיכה לספרים העתידים לראות אור, ולמחבריהם חוזים חתומים עם הוצאות ספרים.
האיגוד הישראלי לרפואת ילדים (הכולל בתוכו את איגוד רופאי הילדים בישראל ואת האקדמיה לרפואת ילדים בישראל) הוא ארגון מקצועי המהווה חלק מן ההסתדרות הרפואית בישראל ומאגד בתוכו את רופאי הילדים החברים בהר"י.
האיגוד מונה יותר מ–2,500 חברים, העוסקים ברפואת הילדים בבתי החולים ובקהילה, ובנוסף יותר מ–1,000 חברים נלווים.
מטרות האיגוד, כפי שמנוסחות בתקנון שלו, הן
פיתוח וקידום רפואת הילדים ובריאות הילד במדינת ישראל.
הבטחת רמה מקצועית עליונה של חברי האיגוד, ניסוח ויישום של הנחיות קליניות עדכניות, ושמירה על רמה אתית גבוהה.
פיתוח וקידום מעמדם המקצועי של רופאי הילדים בישראל.
קידום הנושא של רפואה מונעת בילדים, כולל תמיכה בהכנסת חיסונים חדשים לסל השירותים וטיפול בבעיית ההשמנה.
תמיכה בפריפריה — הן במרפאות בקהילה והן בבתי החולים.
האיגוד הישראלי לרפואת ילדים עובד בשיתוף פעולה הדוק עם החברה הישראלית לפדיאטריה קלינית (חיפ"ק), החברה הישראלית לרפואת ילדים בקהילה (חילי"ק - חיפ"א) ועם כל האיגודים, החברות והחוגים הקשורים לתחום רפואת הילדים.
בנוסף האיגוד משתף פעולה עם איגודים אחרים לרפואת ילדים באירופה ובארצות הברית.
כך, למשל, שימשו שני יושבי ראש לשעבר (מנואל כ"ץ ודוד ברנסקי) כמזכירים כלליים של איגוד רופאי הילדים האירופי (UNEPSA) ופרופסור אלי סומך כסגן נשיא הארגון.
גזבר האיגוד (שמעון ברק) מונה ליושב ראש סקצית רופאי הילדים הראשוניים באקדמיה האירופאית לרפואת ילדים (EAP) ולנשיא הקונפדרציה האירופאית לרפואת ילדים ראשונית (ECPCP).
מזכ"ל האיגוד ולימים יושב הראש שלו, פרופסור צחי גרוסמן מונה למזכ"ל רשת המחקר האירופאית של האקדמיה האירופאית לרפואת ילדים (EAP) וליושב ראש סקצית רופאי הילדים הראשוניים באקדמיה (EAP).
פרופסור אילן דלאל -נבחר ב-2024
האיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות הוא ארגון הגג של תעשיות ההיי-טק, מדעי החיים ושאר התעשיות המתקדמות בישראל.
פועל במטרה לטפח וודאות ויציבות עסקית שיקדמו את תעשיות הטק בארץ ויתרמו לחוסן לאומי וצמיחה כלכלית מכלילה אשר מחזקת את מעמדה של ישראל כמובילת חדשנות עולמית.
במסגרת האיגוד מאוגדים מרכזי פיתוח של חברות רב-לאומיות, חברות ישראליות, קרנות הון סיכון, חברות מסחור של אוניברסיטאות, בתי חולים, אקדמיה, נותני שירותים ועוד.
פעילות האיגוד להשגת מטרות אלו מתמקדת בחיבור בין השחקנים הבולטים בתעשייה והשמעת קולם המשותף בפני מקבלי ההחלטות במגזר הציבורי, והובלת תהליכים אסטרטגיים - רחבי היקף ועתירי הון - עם ראשי התעשייה, והממשל.
עבדות האיגוד עם הוועדות והדירקטוריון של IATI, המורכבים מראשי תעשיות הטכנולוגיה בישראל, מאפשרת לאיגוד לספק נתונים וידע אודות התעשייה למינהל הציבורי ולבעלי עניין שונים באמצעות דוחות מחקר תקופתיים ופעילות הסברה נרחבת.
האיגוד הוא עמותה ללא כוונות רווח, שמטרותיה המוצהרות הן "להוות ארגון גג לתעשיית ההייטק ומדעי החיים בישראל", לחקור, ליזום, לפתח ולתמוך במדיניות ובפעולות אשר יקדמו את תעשיית ההייטק ומדעי החיים בישראל".
כמו כן, האיגוד שם לו כמטרת־על לשלב אוכלוסיות מגזריות (כגון: נשים, חרדים, ערבים) בהיי-טק הישראלי.
האיגוד מפעיל ועדות ופורומים של בכירי התעשייה לצורך קידום נושאים תעשייתיים וחברתיים שונים.
הוועדות העיקריות הן: ועדת קרנות הון סיכון, פורום מנכ"לי החברות הרב- לאומיות, ועדת סמנכ"לי משאבי האנוש של החברות הגלובאליות, ועדת עורכי דין ורואי חשבון, פורום שגרירים זרים, ועדת מיסוי קרנות, ועדת מיסוי חברות גלובאליות, ועדת סמנכלי שיווק ועוד.
האיגוד הישראלי לתעשיות מתקדמות הוקם כמיזוג של איגוד תעשיית ההייטק (HTIA) ואיגוד מדעי החיים הישראלי (ILSI), ביוזמת יושבי ראש שני האיגודים.
ההשקה הרשמית התקיימה ב-17 בינואר 2012, וב-4 ביוני באותה שנה נרשם האיגוד אצל רשם העמותות.
במעמד ההשקה מונתה עורכת דין קרין מאיר רובינשטין לתפקיד מנכ"לית האיגוד, וכן נמסר שהיו"רים הקודמים ימשיכו לשמש יושבי ראש משותפים עד לבחירת יושבי ראש לתקופה בת שלוש שנים.
ב-26 ביולי 2012 התקיימו לראשונה בחירות פנימיות לראשות האיגוד.
לאחר שהיו"רים הקודמים פרשו ולא עמדו לבחירה, נבחרו יואב שלוש לתפקיד יו"ר תחום היי-טק, וד"ר בני זאבי ליו"ר תחום מדעי החיים.
מאז, מתקיימות בחירות בכל שלוש שנים, ובמסגרתן נבחרים שני יושבי ראש משותפים.
כמו כן נבחרים חברי הדירקטוריון לפי מפתח ייצוג של תתי-סקטורים בתעשייה, והם מתכנסים מדי רבעון.
בדירקטוריון שנבחר ב-26 בספטמבר 2015, נכללו לראשונה גם נציגה ונציג מן המגזר החרדי.
האיגוד מייצג את תעשיות ההיי-טק אצל הדרגים המקצועיים במשרדי וברשויות הממשלה ובוועדות הכנסת.
במסגרת זו, היה מעורב האיגוד ביוזמות כגון חוק ההסדרים, רפורמת המיסוי במגזר ההייטק ועוד.
האיגוד עוסק בנוסף בהון האנושי: בתחומי החינוך הטכנולוגי ובתוכניות לשילוב אוכלוסיות גיוון בשוק העבודה.
בין היתר האיגוד שותף לתוכניות להכשרה מהירה של מהנדסים ומתכנתים כמענה למחסור בעובדים בהיי-טק, לפי מודל עסקי של שיתוף פעולה בין גורמי ממשלה ורשות החדשנות לבין המגזר העסקי, מודל שאושר על ידי מועצת רשות החדשנות ביולי 2017.
מלבד אלה, האיגוד מפיק דו"חות וסקרים על מצב הטכנולוגיה הישראלית.
בין היתר, דוח תרומת החברות הרב- לאומיות להייטק הישראלי השנתי, דוח מדעי החיים השנתי, סקר קרנות הון הסיכון השנתי, סקר התאגדות הסטרטאפים הרבעוני, דוח טכנולוגיות השיקום בישראל, דוח מצב ההייטק הישראלי בצל המלחמה, ועוד.
האיגוד למען תוצרת הארץ היה איגוד, שמטרתו לשכנע יהודים בישראל ומחוצה לה, לקנות מוצרים תוצרת ישראל, כדי לחזק את היישוב היהודי בארץ ישראל.
במשך המאה העשרים קמו כמה וכמה אגודות למען תוצרת הארץ, הם עשו תעמולה וההסברה חינוכית לרעיון תוצרת הארץ.
במיוחד היה פעיל "האיגוד למען תוצרת הארץ".
בשנת תרצ"ו (1936) קרא המרכז למען תוצרת הארץ לישיבת באי כוח מוסדות וארגונים מחוגים שונים של היישוב.
בהם הוחלט על "שלושים ימי תוצרת הארץ".
בהם יתגייסו כל שדרות היישוב על מוסדותיו מפלגותיו, וארגוניו לשם הגברת הקניה והמכירה של פרי תוצרתנו בתעשייה ובחקלאות.
ביולי 1936 נערכו טקסים כפתיחה למפעל הימים בתחומי הנוער.
בטקס נקראה "מגילת תוצרת הארץ":
אחת מפעילויות הארגון הייתה לשכנע יהודים בישראל ומחוצה לה לקנות אתרוגים תוצרת הארץ.
רבה הראשי של ארץ ישראל הראי"ה קוק תמך ברעיון קניה מתוצרת הארץ.
האיגוד הישראלי לרפואת הפה נוסד בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20, כחלק מההסתדרות לרפואת שיניים בישראל.
באיגוד חברים מומחים, מתמחים ובעלי עניין בתחומים של רפואת הפה ופתולוגיה אוראלית.
לקדם את הידע המקצועי והמדעי של חברי האיגוד על ידי ארגון כנסים, מפגשים והרצאות בתחומי רפואת הפה.
לעודד את המחקר, ולשמש כפורום לדיון בנושאי רפואת הפה.
לקדם את המודעות לנושאי רפואת הפה בקהילה.
לפתח לימודים מתקדמים בתחומי רפואת הפה.
לגשר בין האיגוד הישראלי לרפואת הפה לבין איגודים בתחומי מומחיות שונים ברפואה, ובין האיגוד הישראלי לרפואת הפה לבין איגודים בינלאומיים ברפואת הפה.
תחום רפואת הפה בישראל החל עם הקמת המחלקה לרפואת הפה בבית הספר לרפואת שיניים של הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים, על ידי פרופסור אינו שאקי בשנת 1955.
תחום רפואת הפה מוכר כתחום התמחות ברפואת שיניים על ידי משרד הבריאות הישראלי.
כיום, במרבית בתי החולים בישראל ישנן מחלקות לרפואת הפה, וקיימות 5 מחלקות בעלות תוכניות התמחות להכשרת מומחים ברפואת הפה: בבית הספר לרפואת שיניים של הדסה והאוניברסיטה העברית בירושלים, בבית הספר לרפואת שיניים באוניברסיטת תל אביב, במרכז הרפואי לגליל בנהריה, במרכז הרפואי ע"ש ברזילי באשקלון ובמרכז הרפואי ע"ש שיבא בתל השומר.
בשנת 2016 הצטרף האיגוד הישראלי לכאב אורופציאלי לאיגוד הישראלי לרפואת הפה.
נכון לשנת 2019, ד"ר אלי מיכאלי משמש כיו"ר של האיגוד.
האיגוד הישראלי לשיקום הפה נוסד בסוף שנת 1968, איגוד ראשון מסוגו בתוך ההסתדרות לרפואת שיניים בישראל.
לקדם את הידע המקצועי והמדעי של חברי האיגוד הישראלי לשיקום הפה על ידי ארגון כנסים, מפגשים והרצאות בתחומי שיקום הפה.
לעודד את המחקר, ולשמש כפורום לדיון בנושאי שיקום הפה.
לקדם את המודעות לתחומי העיסוק של המומחה לשיקום הפה בקהילה.
לקדם קשרים מקצועיים בין האיגוד הישראלי לשיקום הפה לבין איגודים בינלאומיים בתחום שיקום הפה.
דחיפה גדולה להתפתחות האיגוד ניתנה בשנות השבעים כאשר חזרו ארצה ראשוני הבוגרים מבית הספר לרפואת שיניים מירושלים אשר נסעו להשתלם בארצות הברית.
הוועד החדש ארגן כינוסים מקצועיים.
בתחילת שנות השמונים נפתחה תוכנית ההתמחות הראשונה בארץ בשיקום הפה, בבית הספר לרפואת שיניים בירושלים.
אחריה נפתחו תוכניות התמחות בבית הספר לרפואת שיניים בתל אביב ובמסגרת חיל הרפואה, במרכז לרפואת שיניים בתל השומר.
חברי האיגוד יזמו והובילו את תוכניות ההתמחות שהשפיעו על האיגוד באופן בולט.
האיגוד הישראלי לשיקום הפה מקיים קשרים עם איגודים בינלאומיים בתחומי שיקום הפה, בהם האיגוד האירופאי לשיקום הפה - European Prosthodontic Association והאיגוד הבינלאומי לרפואת שיניים דיגיטלית - Digital Dentistry Society.
יושב הראש הראשון של האיגוד היה פרופ' יצחק מיכמן.
יו"ר האיגוד בון השנים 1995-1996 היה פרופ' ארוין וייס.
יו"ר האיגוד שייכנס לתפקידו בכנס השנתי במרץ 2020 הוא ד"ר יוסי גלייטמן.
האיגוד הלאומי לזכות בחירה לנשים (בשוודית: Landsföreningen för kvinnans politiska rösträtt) הייתה חלק מתנועת זכות הבחירה לנשים שפעלה בשוודיה.
התנועה הייתה חברה בברית הנשים הבין-לאומית.
ב-1884 הוצגה בפני הפרלמנט השוודי ההצעה הראשונה שביקשה לתת זכויות בחירה לנשים, את ההצעה הגיש פרדריק בורג, שהיה ידוע בשל פועלו למען השלום ולמען הרחבת זכות הבחירה לנשים.
עם זאת, כאשר ההצעה הועלתה להצבעה הוכרז כי כ-53 חברי פרלמנט התנגדו עליה לעומת כ-44 בלבד שתמכו, הסיבה העיקרית לדחיית ההצעה הייתה שהנשים עצמן בשוודיה לא ביקשו זכות הצבעה.
הצעה דומה הונחה בפני ראש ממשלת שוודיה, אריק גוסטב בוסטרם ב-1899 אך גם היא לא יצאה לפועל.
ב-1902 הוצגו כ-2 הצעות בעניין זכות הצבעה לנשים.
ההצעה הראשונה שהייתה ביוזמתו של שר המשפטים, ילמאר המרשלד ביקשה לאפשר לגברים נשואים להצביע פעמיים, הצבעה אחת בשמם והצבעה שנייה בשם נשותיהם.
את ההצעה השנייה הציג עורך הדין השוודי, קרל לינדהאגן , לינדהאגן הציע שתוחל זכות בחירה מלאה לנשים, דהיינו שהנשים יוכלו להצביע בעצמן.
ההצעה של המרשלד עוררה זעם רב בקרב ארגוני זכויות הנשים ובשל זעם זה החליטו מספר ארגונים לתמוך בהצעתו של לינדהאגן.
בעקבות זאת, ב-4 ביוני 1902 נוסד האיגוד הלאומי לזכות בחירה לנשים (LKPR) בתחילה כחברה מקומית בסטוקהולם, ולאחר מכן כארגון לאומי בשנה שלאחר למכן.
את הארגון ייסדו סיגן ברגמן , אנה וייטלוק ואן-מרגרט הולמגרן ולידיה וולסטרם.
ב־1905 הציגה הארגון את דרישותיו בפני ממשלת שוודיה, שבראשה עמד קרל סטף, מנהיג מפלגת הקואליציה הליברלית.
סטאף השיב להם כי הם יאשרו זכות בחירה לנשים ברגע שזכות הבחירה לגברים תיושם באופן מלא לכל הגברים בשוודיה (לתת זכות בחירה לכל הגברים ששירתו שירות צבאי כך שיוכלו להצביע גם בבחירות בשיטה הרובנית).
ואכן, ממשלתו של סטף החל ברפורמה שתכננה להציג את מסקנותיה לאחר תקופת של שש שנים.
על אף הבטחה זו ב-1907, שנה לאחר בחירתו של מנהיג המפלגה השמרנית, ארביד לינדמן לראש ממשלת שוודיה סירב לינדמן לדון בשאלת זכות הבחירה לנשים.
האגודה ראתה את המאבק האלים של הסופרג'יסטיות בממלכה המאוחדת כשיטה לא טובה וניסתה לא להיות קשורה אליה בשל החשש כי האלימות תפגע בדעת הציבור החיובית בעניין זכות הבחירה לנשים.
למעשה, רק הפגנה אחת אורגנה על ידי האגודה וזאת לאחר שההצעה להרחבת זכות הבחירה לנשים הוקפאה ב-1919, המשתתפים צעדו עם כ-3 כרזות שמציגות אנשים שוודים ללא זכות הצבעה.
על הכרזה הראשונה נראה פושע שישב בכלא, על הכרזה השנייה נראה חולה מטופל בבית חולים פסיכיאטרי והכרזה השלישית הציגה את הסופרת השוודית, חברת האקדמיה המלכותית השוודית למדעים וכלת פרס נובל לספרות, סלמה לגרלף.
מחאה זו הייתה המחאה הרדיקלית ביותר של האיגוד, אופי המחאה הושפע ככל הנראה בעקבות נוכחותיה של הסופרג'יסטית, סילביה פנקהרסט שהייתה ידועה בדעותיה הקומוניסטיות.
ביוני 1919, התקיימה הוועידה השישית של ברית הנשים הבינלאומית שם נכחו נשים רבות מרחבי העולם, החל מקארי צ'פמן קאט ואנה האוורד שו האמריקאיות ועד רוזיקה שווימר ההונגרית.
בין הדוברות בוועידה סלמה לגרלף והסופרת הפמיניסטית השוודית אלן קיי.
הוועידה זכה לסיקור תקשורתי נרחב.
בנוסף לכל אלו, הוקמה קבוצת תמיכה גברית באיגוד הלאומי בפרט ובברית הנשים על כל גווניה.
בין חברי הקבוצה היו הכלכלן קנוט ויקסל , המתמטיקאי הנריק פטריני וגברים שוודים נוספים.
ב־1917 ניצל האיגוד הלאומי את האווירה המהפכנית והמהומות שהתרחשו על רקע הרעב שהרגישו שוודים רבים (אווירה זו הורגשה בשוודיה בעקבות מהפכת פברואר באימפריה הרוסית השכנה) בכך שהציגו בפני ראש הממשלה, קרל שוורס את הצעתן להרחיב את זכות הבחירה בשוודיה גם לנשים.
ואכן שנתיים לאחר מכן שוודיה הצטרפה לרשימת המדינות בעולם שנתנו זכות הצבעה לנשים.
האיגוד העולמי של גני החיות והאקווריומים הוא ארגון גג עבור קהילת גני החיות והאקווריומים העולמית.
מטרת הארגון היא לספק מנהיגות ותמיכה בגני חיות, אקווריומים וארגוני שותפות בעולם בטיפול בבעלי חיים וברווחתם, שימור המגוון הביולוגי, חינוך סביבתי וקיימות גלובלית.
חברי הארגון כוללות גני חיות ואקווריומים מובילים, עמותות אזוריות ולאומיות של גני חיות ואקווריומים וכן כמה ארגוני שותפים, מכל רחבי העולם.
החברים ב-WAZA כוללים יותר מ-250 גני חיות ואקווריומים, וכן כ-25 ארגונים אזוריים.
בנוסף, כ-1300 גני חיות מקושרים ל-WAZA באמצעות חברות באחת מהאגודות האזוריות או הלאומיות, ולמעלה מ-700 מיליון מבקרים עוברים דרך אלה מדי שנה.
כל חברי WAZA מחויבים לעמוד ב"קוד WAZA של אתיקה ושל רווחת בעלי החיים", שאומץ על ידי WAZA בשנת 2003.
כיום חברים בארגון הספארי ברמת גן, גן החיות התנכ"י והחי פארק שנמצאים בישראל.
האיגוד הקרדיולוגי בישראל הוקם ב-1952 בחיפה, תחילה בשם "החברה הקרדיולוגית בישראל".
בשנת 1987 שונה שמו ל-"האיגוד הקרדיולוגי בישראל".
האיגוד מהווה הגוף המקצועי והרשמי של הקרדיולוגים בישראל וחברים בו כ-900 רופאים, כירורגי לב וקרדיולוגים.
האיגוד הוא חלק מההסתדרות הרפואית בישראל ופועל באישור מועצה מדעית.
מטרות האיגוד - מניעת מחלות לב, קידום הידע המקצועי והמדעי, הגברת המודעות ושמירה על בריאות הלב.
האיגוד הקרדיולוגי בישראל חבר מלא באיגוד הקרדיולוגיה האירופאי למחלות שריר וקרום הלב וב-World Heart Federation ומשמש סניף ישראלי של האיגוד האמריקאי לקרדיולוגיה, ה-American College of Cardiology.
האיגוד הישראלי לפסיכיאטריה ביולוגית הוא אגודה מדעית העוסקת בפסיכיאטריה ביולוגית (Israeli Society of Biological Psychiatry).
יושבת ראש האיגוד היא ד"ר רננה איתן.
בוועד המרכזי של האיגוד חברים נציגים מכלל בתי החולים והאוניברסיטאות בישראל.
הוועד המרכזי מורכב מלפחות שמונה מחברי/ות האיגוד, בהם לפחות ארבעה רופאים/ות וארבעה חוקרים בסיסיים.
האיגוד מקיים כנסים שנתיים וימי עיון בנושאים שונים.
בנוסף על כך, האיגוד מעניק פרסים למחקרים, עבודות מדעי יסוד ופרס שנתי במשותף עם המכון הלאומי לפסיכוביולוגיה בישראל (NIPI).
קידום המחקר הביולוגי ויישומו הקליני בפסיכיאטרייה ובמדעי היסוד הקרובים לה.
שילוב קלינאים וחוקרים בנושאי הנוירולוגיה והפסיכו-ביולוגיה במחקר הפסיכיאטרי והנוירופסיכיאטרי.
יצירת קשרים בין מדענים העוסקים בשטחי התעניינות של הפסיכיאטרייה הביולוגית.
ייזום וארגון הרצאות, סימפוזיונים, כנסים מדעיים, השתלמויות ופעולות מדעיות בשטח הפסיכיאטרייה הביולוגית, הנוירולוגיה, הפסיכו-ביולוגיה ותחומים נלווים.
ייצוג הפסיכיאטרייה הביולוגית כלפי המוסדות הרלוונטיים בארץ ובעולם.
טיפוח שיתוף פעולה עם חברות/אגודות ישראליות אחרות העוסקות בנושאים בעלי עניין לחברי האיגוד.
להלן רשימת יושבי ראש האיגוד הישראלי לפסיכיאטריה ביולוגית:
המכון הלאומי לפסיכוביולוגיה בישראל (NIPI) והאיגוד הישראלי לפסיכיאטריה ביולוגית מעניקים מדי שנה פרס למחקר משולב קליני ובסיסי בנושא חקר מחלות מוח:
האיגוד התעשייתי של דונבאס (באוקראינית: Індустріальний союз Донбасу ; בראשי תיבות: ISD) הוא אחד מהתאגידים הגדולים באוקראינה.
זוהי חברת אחזקות משולבת אופקית המחזיקה או מנהלת מניות של 40 מפעלים תעשייתיים במזרח אוקראינה, הונגריה ופולין.
החברה הוקמה במקור בשנת 1995, ומייצרת 9.2 מיליון טון פלדה מדי שנה.
בשנת 2012, החברה דורגה במקום ה-33 בדירוג יצרניות הפלדה מטעם התאגיד העולמי לפלדה.
נטען כי החברה סיפקה תמיכה כספית משמעותית לנשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו, במהלך מסע הבחירות שלו לנשיאות ובתקופת המהפכה הכתומה.
מייסד החברה, ויטלי היידוק, מונה על ידי הנשיא יושנקו ליו"ר המועצה לביטחון לאומי ולהגנה של אוקראינה בין אוקטובר 2006 ועד מאי 2007. .
בהמשך, היידוק שימש גם כיועץ לנושאי אנרגיה עבור ראש ממשלת אוקראינה, יוליה טימושנקו, עד לשנת 2010.
האיגוד הכללי של סטודנטים פלסטינים הוא ארגון המנוהל על ידי סטודנטים פלסטינים.
נחשב בדרך כלל לאחד המוסדות הפלסטינים הראשונים שהוקמו.
הוא הושק רשמית בקהיר בשנת 1959 עם סניפים שנוצרו באוניברסיטאות בכל רחבי העולם הערבי.
בעקבות הסכמי אוסלו, רוב סניפי האיגוד הכללי של סטודנטים פלסטינים קרסו.
לפני החתימה על ההסכמים, היו לארגון 60 סניפים בקמפוסים בארצות הברית.
כיום, רק הסניף של אוניברסיטת סן פרנסיסקו נותר פעיל בארצות הברית.
מספר סניפים של הארגון נותרו פעילים באירופה ובדרום אמריקה, כולל בצ'ילה ובבריטניה.
הארגון חבר בפדרציה העולמית לנוער דמוקרטי.
כמה פוליטיקאים, סופרים, עיתונאים ולוחמים פלסטינים היו חברים או מנהיגים באיגוד הכללי של סטודנטים פלסטינים.
הם כוללים את יאסר ערפאת, חנן עשראווי, פייסל חוסייני, וליד ח'אלדי, מחמוד המשארי, עפיף סאפיה, אליאס סנבר, אחמד עבד אל רחמן ועוד רבים אחרים.
לקראת סוף מלחמת העצמאות עבר יאסר ערפאת לקהיר על מנת להירשם מחדש לאוניברסיטת המלך פואד הראשון, שלימים נודעה כאוניברסיטת קהיר, למד הנדסה אזרחית וכיהן כיו"ר האיגוד הכללי של סטודנטים פלסטינים מ-1952 ועד סיום לימודיו ב-1956, וכן יו"ר הפדרציה של הסטודנטים הפלסטינים, שניהם נחשבו לתפקידים חשובים בפוליטיקה הפלסטינית.
אבו איאד, כיהן כמזכ"ל האיגוד הכללי של סטודנטים פלסטינים בזמן שלמד באוניברסיטת אל אזהר לפני שגורש על ידי המשטרה החשאית המצרית לעזה בשנת 1957 במהלך השנה האחרונה ללימודיו.
השניים יחד עם חאלד ישרוטי, ראש האיגוד הכללי של סטודנטים פלסטינים דאז בביירות ואחרים הקימו את פת"ח ב-1959.
האיגלו של טרלה היא סדרת טלוויזיה לילדים ששודרה בערוץ הופ!
הסדרה עוקבת אחר טרלה אשר נמצא באיגלו אשר בנה לעצמו על מנת שיהיה לו קר בקיץ יחד עם כלב הים אוי-אוי, ושם מבקרים אותו חבריו ללי הנערה המצחיקה ושני הפינגווינים שוקו-שוקו ושוקו-וניל, שם הם מציגים שעשועי חשיבה לילדים.
טרלה (עמי סמולרצ'יק) - איש אשר גר באיגלו שבנה לעצמו.
ללי (רמה מסינגר) - השכנה המצחיקה וחברתו הטובה של טרלה.
אוי-אוי (אילן סביר) - כלב ים מדבר אשר גר יחד עם טרלה באיגלו.
שוקו-שוקו (טל בן בינה) ושוקו-וניל (ירון חי מנשה) - זוג פינגווינים אשר מגיעים לבקר את טרלה באיגלו.
האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית הוא עמותה ישראלית של אנשי תקשורת.
באיגוד חברים כ-300 חברים עורכים ועיתונאים בתחומי העיתונות התקופתית והתקשורת (כתבי עת, עיתונות מגזינית, רדיו, טלוויזיה, עיתונות מקומית ועיתונות אלקטרונית ובכבלים) בישראל.
האיגוד הישראלי לעיתונות תקופתית נוסד בשנת 1962. בתחילת דרכו הוא נקרא איגוד העורכים של כתבי-העת בישראל.
באיגוד חברים עורכים ועיתונאים בתחומי העיתונות התקופתית והתקשורת (כתבי עת, עיתונות מגזינית, רדיו, טלוויזיה, עיתונות מקומית ועיתונות אלקטרונית ובכבלים) בישראל.
חברות באיגוד מאפשרת לחברים לקדם את רמתם המקצועית באמצעות ימי עיון, קורסים, סמינרים וסדנאות בתחומי העיתנות הכתובה האלקטרונית והוויזואלית על מרכיביה השונים.
האיגוד חבר במועצת העיתונות והתקשורת בישראל, ונציגיו משמשים כחברים בבית הדין לאתיקה של מועצת העיתונות.
האיגוד חבר בפדרציה הבינלאומית לעיתונות תקופתית ה-FIPP שמרכזה בלונדון (International Federation of the Periodical Press).
האיגוד חבר בלהב לשכת ארגוני העצמאים בישראל.
האיגוד מטפח את מעמד כתבי העת והתקשורת התקופתית ומעודד את הקריאה בהם, בצד חינוך לנורמות האתיות של העיתונות, זאת באמצעות מועדוני עיתונות, ימי עיון, סמינרים ודיוור ישיר של חומר מקצועי.
כתבי העת הרשומים באיגוד מכסים את כל תחומי החברה והכלכלה וכוללים בתוכם נושאים רבים ומגוונים.
האיגוד מקיים קשרים בילטרליים עם איגודים מקבילים מחוץ לישראל ומוציא משלחות עיתונאים למדינות רבות על פי הזמנה מראש.
עם שובם לישראל, העיתונאים מתבקשים לסקר, כל אחד בכתב העת שלו, את רשמיהם מן הביקור.
במקביל, האיגוד גם מארח משלחות עיתונאים מחו"ל, בעזרת גופים ממלכתיים מישראל דוגמת משרד התיירות ומשרד החוץ.
האיגוד יוזם גם מפגשי תרבות ופעולות רווחה, נופש וטיולים וסיורים לימודיים, הסדרי הנחות לאירועים אמנותיים, מופעי בידור, תיאטרון ומוזיאונים.
האיגוד הוא מוסד ללא כוונת רווח (מלכ"ר), שמתקיים מכוחו של תקנון פנימי ובהתאם להנחיותיו של רשם העמותות בישראל.
אחת לשלוש שנים מתקיימות בחירות ליו"ר האיגוד ולמועצת האיגוד.
המועצה בוחרת מתוכה את הנהלת האיגוד.
ההנהלה בוחרת את הוועדות השונות של האיגוד וחולשת דרכן על הפעולות המעשיות.
נושאי התפקידים באיגוד: עליזה ז'זק יו"ר האיגוד, חיים ממן יו"ר מועצת איגוד, יצחק פרי מנכ"ל האיגוד.
ארגון וגיבוש העורכים, העיתונאים, הסופרים, המסאים ובעלי המקצועות הנלווים בתחומי העיתונות התקופתית (כתבי-עת), העיתונות המקומית והעיתונות האלקטרונית, האזורית ובכבלים.
חיזוק ושיפור המעמד המקצועי והציבורי של חברי האיגוד.
העלאה מתמדת של הרמה המקצועית, כולל בִּידיעת השפה על בוריה וּבשימוש בהּ.
טיפוח פעולות חברה ורווחה, עזרה הדדית ומקורות תעסוקה; קידום הבנות עם הממשל והכנסת בנושאים מקצועיים, כמו: תעריפי דואר ונל"ן מיוחדים לכתבי-עת, מכסים ואגרות לנייר, חקיקה בנושאי זכויות יוצרים, קווי מידע פתוחים וכדומה.
טיפוח ערכי הדמוקרטיה והאתיקה המקצועית, הגנה על צנעת הפרט וּמניעת פגיעה באוכלוסיות מיוחדות הידוק וטיפוח הקשרים עם איגודים מקבילים בישראל וברחבי העולם.
האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים הוא איגוד מקצועי המייצג מהנדסים מקצועיים מורשים בארצות הברית.
האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים הוא הקול והסנגור המוכר של מהנדסים מקצועיים מורשים, המיוצגים ב-53 אגודות מדינתיות וטריטוריאליות וביותר מ-500 סניפים מקומיים.
המטה הראשי של האיגוד ממוקם באלכסנדריה, וירג'יניה.
האיגוד נוסד בשנת 1934 כארגון לא טכני עבור מהנדסים מקצועיים מורשים.
מהנדס הגשרים דייוויד ברנרד שטיינמן היה נשיאה הראשון ואחד מקבוצת המהנדסים המקצועיים שהקימו אותה.
האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים פרסם בשנת 1946 את "קנוני אתיקה למהנדסים" ואת "כללי התנהגות מקצועית", אשר התפתחו לקוד האתי הנוכחי שאומץ בשנת 1964. הקנון הבסיסי הראשון הוא "להחזיק בראש סדר העדיפויות את בטיחותם, בריאותם ורווחתם של הציבור".
בשנת 1973 חתם האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים על הסכם עם איגוד המהנדסות לתמיכה במאמצים להגדלת מספר המהנדסות המקצועיות.
בשנת 1976 היה האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים העותר בתיק ההגבלים העסקיים של National Society of Professional Engineers v.
679. ממשלת ארצות הברית הגישה תביעה זו נגד האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים, בטענה שהקנון האתי של האיגוד, האוסר על חבריה להגיש הצעות תחרותיות לשירותי הנדסה מדכא תחרות, דבר שהפר את חוק ההגבלים העסקיים של שרמן.
האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים טען לחריג במסגרת כלל התבונה.
בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק נגד האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים, ואיפשר את הגשת הצעות תחרותיות על ידי חברים לאחר מכן.
האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים ייסד ועובד בשיתוף פעולה הדוק עם מספר ארגונים ללא מטרות רווח ופעילויות הסברה.
שבוע המהנדסים הלאומי נוסד בשנת 1951 על ידי האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים כדי לעודד גיוון בהנדסה ולהבטיח שיהיו מספיק מהנדסים בעתיד.
היבטים שונים של אירוע זה כוללים את "הכירו נערה להנדסה", שנועד לגשר על הפערים המופיעים בין המגדרים בתעסוקה בהנדסה.
בשנת 1983 ייסד האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים יחד עם ארגונים נוספים את תחרות המתמטיקה לחטיבת הביניים MATHCOUNTS .
יותר מ-350,000 תלמידי חטיבת ביניים מכל רחבי ארצות הברית משתתפים בתחרות המתמטיקה מדי שנה.
המכון הלאומי להסמכה בטכנולוגיות הנדסה הוא חטיבה של האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים.
האקדמיה הלאומית למהנדסים משפטנים היא שלוחה מוסמכת של האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים.
כדי להיות זכאי להגיש מועמדות כחבר מלא באקדמיה הלאומית למהנדסים משפטנים, עליכם להיות מהנדסים מקצועיים וכן חברים באיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים.
חברות מלאה באיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים גם מזכה אותך בתור מהנדס משפטי מוסמך דרך המועצה להתמחות בהנדסה ומדעים (CESB).
פרסי האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים כוללים את פרס האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים, פרס השירות המצוין של האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים, פרס המהנדס הצעיר של השנה של האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים, פרס QBS, פרס מצוינות בחינוך הנדסי, פרס פגסוס, פרס PEPP ופרס המהנדס הפדרלי של השנה.
האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים בשיתוף פעולה עם מספר ארגונים אחרים נותנים חסות לפרס וושינגטון .
האיגוד הלאומי למהנדסים מקצועיים פרסם בעבר את סקר ההכנסה והשכר של המהנדסים המקצועיים, אך אינו עושה זאת עוד.
האידאולוגיה הגרמנית הוא ספר שכתבו קרל מרקס ופרידריך אנגלס באביב 1845. מרקס ואנגלס לא מצאו מוציא לאור שיאות לפרסם את הספר, ולכן הוא לא פורסם בימי חייהם.
מאוחר יותר מצא המרקסיסט הסובייטי דוד ריאזנוב את החיבור ופרסם אותו לראשונה בשנת 1932 במסגרת "מכון מרקס-אנגלס" במוסקבה.
הספר מחולק לפרקים הכתובים בסגנון של ויכוח סאטירי מול הגליאנים שמאליים דוגמת לודוויג פוירבאך, מקס שטירנר וברונו באואר.
טקסט זה הופך את התיזה ההגליאנית, לפיה העולם מעוצב על ידי האידאות ואין מציאות מחוץ לתודעה המכוננת אותה, וקובע כי ההוויה החברתית היא זו שמעצבת את התודעה.
עם זאת, חלקו הראשון של הספר כתוב בצורת מבוא שנראה כמו הרחבה והבהרה של חיבור קודם בשם "תזות על פוירבך".
חלק זה הוא ניסוח מחודש של תאוריה היסטורית שמרקס החל לכנות בשם "תפיסה חומרית של ההיסטוריה" (ואשר ידוע כיום בשם מטריאליזם היסטורי).
מאז פרסומו הראשון ראו מלומדים מרקסיסטים בחיבור זה עבודה חשובה במיוחד, היות שמבין כל החיבורים של מרקס אודות התאוריה של ההיסטוריה, בעלי אורך ופרוט דומים, הוא נחשב כחיבור הברור ביותר.
איגרת אל הרומאים היא אחת מהאיגרות שנכתבו על ידי פאולוס והמהוות חלק מספרי הברית החדשה.
נהוג לכנות את האיגרת בקיצור בשם "רומאים".
האיגרת נכתבה ככל הנראה בזמן שפאולוס שהה בקורינתוס שביוון.
מועד כתיבתה אינו מצוין בה, אולם כתוב בה כי פאולוס היה בדרך לירושלים ולכן מדובר בביקורו השני ביוון (מעשי השליחים, י"ט 21).
בעקבות תיארוך זה סבורים החוקרים כי האיגרת נכתבה בין שנת 55 לשנת 58.
במהלך עשר השנים שקדמו לכתיבת האיגרת (בין השנים 47 - 57) נסע פאולוס ברחבי הים האגאי בניסיון לשכנע אנשים להתנצר.
בעקבות מסעות אלה הוקמו כנסיות רבות, ופאולוס החל לחשוב על מסעו הבא - מסע לרומא.
באותה עת עוררו מסעותיו התנגדות בקרב הקהילות היהודיות באזורים אלה, וכן התעוררו מחלוקות בינו לבין פטרוס וברנבא.
התמה העיקרית של האיגרת, המפורטת בפרק א' פסוקים 16 - 17, היא שהמאמינים במשנתו של ישו יזכו לגאולה, וכי כל האנושות אשמה בחטא הקדמון, ורק בזכות מותו וקימתו לתחייה של ישו יכולה האנושות לזכות בגאולה.
במבוא מתאר פאולוס את שליחותו ומציין כי האיגרת מופנית לכנסייה הנוצרית ברומא.
כמו כן מתואר הקשר בין ישו לבין בית דוד.
על פי האמור במבוא (פסוק 5), האיגרת מיועדת הן ליהודים ברומא והן לגויים.
פאולוס מציין כי הוא לא מתבייש באיגרת שלו.
פסוקים אלה מהווים תמה עיקרית של הספר.
כמו כן מציין פאולוס כי הוא פונה בראש ובראשונה אל היהודים (אשר מתחו ביקורת קשה על פעולותיו).
פאולוס יוצא כנגד הדת הרומאית, ונגד מי שהפכו את דמותו הלא גשמית של האל לדמות אליל.
לאחר מכן הוא יוצא כנגד כל מי שעשה רע, ומפרט כמה מעשים כאלה: מי שעושה פסל של האל, מי שעוסק בפעילות הומוסקסואלית, או מבצע רצח, דינו מוות.
בפרקים 5 - 8 מבטיח פאולוס למאמינים כי הם ייגאלו לאחר שישתחררו מחבלי החטא, וכל מי שחטא וחוזר בתשובה יכול לזכות בגאולה.
בפרקים 9 - 11 דן פאולוס בהבטחת האל ואומר כי עם ישראל יזכה להבין את האמת ויאמין לבסוף בישו.
פאולוס מצטט את פרשת תולדות ומלאכי ומסביר .
(9:12-13), כלומר, בחירת האל היא הקובעת, ולא הצאצאים הפיזיים.