tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האב, ג'ייקוב (סטיבן יאון), נאבק לשגשג בחקלאות המקומית, בעוד המשפחה מתמודדת עם קשיי הסתגלות ושמירה על תקווה לעתיד טוב יותר.
הסרט זכה לשבחים בזכות המשחק, הסיפור המרגש והייצוג האותנטי של הקשיים והחלומות של מהגרים.
הסרט הוצג בבכורה עולמית בפסטיבל סאנדנס 2020 ב-26 בינואר 2020, וזכה הן בפרס חבר השופטים הדרמטי האמריקאי והן בפרס הקהל הדרמטי בארצות הברית.
הוא החל בהקרנה וירטואלית של שבוע אחד ב-11 בדצמבר 2020 במהלך מגפת הקורונה, ויצא לקולנוע ובאמצעות קולנוע וירטואלי ב-12 בפברואר 2021 על ידי A24.
הסרט זכה לשבחי המבקרים, עם שבחים על הבימוי והתסריט, רבים כינו אותו כאחד הסרטים הטובים ביותר של 2020. הוא זכה בשש מועמדויות בפרסי האוסקר ה-93: הסרט הטוב ביותר, הבמאי הטוב ביותר, התסריט המקורי הטוב ביותר, השחקן הטוב ביותר ושחקנית המשנה הטובה ביותר.
הוא גם זכה בפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, היה מועמד לפרס גילדת שחקני המסך על הופעה יוצאת מן הכלל של שחקן בסרט, וזכה לשש מועמדויות בטקס פרסי האקדמיה הבריטית ה-74, כולל הסרט הטוב ביותר שלא בשפה אנגלית.
מאז הוא צוטט כאחד הסרטים הטובים ביותר של שנות ה-20 והמאה ה-21.
הסרט עוקב אחר משפחת יי – ג'ייקוב, אשתו מוניקה ושני ילדיהם, שעוברים מאזור החוף המערבי אל החווה הכפרית בארקנסו בתקווה להקים חוות ירקות קוריאניים.
אך החזון של ג'ייקוב נתקל בקשיים כשהקרקע אינה נושאת פרי והמתח בין בני הזוג גובר.
חיי המשפחה משתנים כאשר סבתם סון-ג'ה (יונה) מגיעה מדרום קוריאה כדי לגור עמם.
החום, החוכמה והקשר של הסבתא עם הילדים, במיוחד עם דייוויד הצעיר, מעניקים לסרט רגעים קומיים ונוגעים ללב.
נואל קייט צ'ו בתפקיד אן
מינארי זכה לשבחים רבים מצד המבקרים והצופים בזכות משחקי השחקנים, הסיפור המרגש והבימוי הרגיש.
הסרט הוגדר כאחד מהבולטים של שנת 2020. ב-Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 98%, וב-Metacritic, ציון של 89 מתוך 100. הסרט היה מועמד לשישה פרסי אוסקר, כולל הסרט הטוב ביותר, וזכה בפרס האוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר ליונה.
מינה בן צבי (רוגוז'יק; 29 בפברואר 1909 – 23 בדצמבר 2000) הייתה ממקימי חיל הנשים של צה"ל (ח"ן) והמפקדת הראשונה שלו, בדרגת סגן-אלוף.
היא כיהנה בתפקיד זה משנת 1948 ועד 1949, ולאחריו מילאה שורת תפקידים ממלכתיים וציבוריים.
מינה רוגוז'יק נולדה בשנת 1909 בעיירה מזריץ' שבפלך ווהלין של האימפריה הרוסית (כיום במחוז רובנו באוקראינה).
בשנת 1921 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה.
היא למדה בבית הספר הריאלי בחיפה, בבית הספר הטכני "מונטיפיורי" בתל אביב (1928–1929) ובאוניברסיטת ניו יורק (1930–1933).
בשנת 1933 שבה לארץ והצטרפה ל"הגנה".
ב-1942, בזמן מלחמת העולם השנייה, הייתה בין 66 המתגייסות הראשונות לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי (ATS).
בצבא הבריטי עברה קורס קצינות ופיקדה על פלוגה מעורבת של חיילות בריטיות וארץ-ישראליות במצרים.
בשנת 1946 פעלה בשליחות ההגנה בניו יורק.
בשנת 1947 מונתה לניהול מחלקת קליטת העלייה של מועצת הפועלים בצפון הארץ.
באותה שנה נישאה לאליהו בן צבי.
עם הקמת צה"ל ב-1948 ביקש דוד בן-גוריון מאבא חושי לשחררה מתפקידה, וביקש ממנה להתגייס להקמת חיל הנשים של צה"ל.
כמקובל בצה"ל אז, עִברתה את שמה על ידי אימוץ את שם בעלה, והייתה למינה רוגוז'יק-בן צבי.
היא מונתה למפקדת הראשונה של החיל וכיהנה בתפקיד במשך שנה, בה עוצבה דמותו של החיל ונקבעו הקריטריונים לשיבוץ נשים במערך צה"ל.
בהמשך הקריירה הייתה קונסול בפינלנד (1953–1955), נציגת ישראל בוועדה למעמד האישה של האו"ם (1956–1958) וראש המחלקה לכלכלת בית במשרד החקלאות.
בשנים 1959–1969 נמנתה על מועצת העיר חיפה.
בשנת 1961 ייסדה המרכז הבין-לאומי לעבודה קהילתית "כרמל" מטעם משרד החוץ ועמדה בראשו עד שנת 1987.
בשנת 1978 קיבלה אזרחות כבוד של העיר חיפה.
מינה בן צבי נפטרה בשנת 2000, בגיל 91, ונטמנה בבית העלמין בכפר יהושע לצד בעלה.
על שמה כיכר בחיפה בקרבת המרכז שהקימה.
מינה צמח (נולדה ב-3 ביולי 1936) היא סטטיסטיקאית ישראלית.
ניהלה את מכון המחקר לסקרי דעת קהל במשרד הפרסום "דחף", ומאז 2013 היא מועסקת במכון "מדגם", שהוקם על ידי מנו גבע.
מינה צמח נולדה בתל אביב לעדה וחיים כצנלסון, השנייה משתי בנות, במשפחה דתית מתונה.
אביה היה יועץ משפטי של עיריית תל אביב בימי כהונתו של ישראל רוקח בראשות העירייה, ונפטר מאירוע מוחי כשהייתה בת 11. לאחר פטירתו, אמה של צמח החלה לעבוד כספרנית.
מינה למדה בבית הספר היסודי "הכרמל" ובתיכון עירוני א', ולאחר מכן שירתה בצה"ל במערך הפסיכוטכני.
צמח קיבלה תואר ראשון בסוציולוגיה וסטטיסטיקה ותואר שני בפסיכולוגיה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1966 היא השלימה את עבודת הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה חברתית ומודלים מתמטיים בפסיכולוגיה באוניברסיטת ייל.
לאחר שובה לישראל מארצות הברית, לימדה סטטיסטיקה ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
ב-1972 החלה לעבוד ב"מודיעין אזרחי" ופיתחה שם את נושא סקרי דעת הקהל.
צמח זכתה לפרסום לראשונה בליל הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977, כשפרסמה סקר שחזה את עליית הליכוד לשלטון.
אחרי הבחירות לכנסת השתים עשרה, החליפה את חנוך סמית כחזאית הבחירות של הערוץ הראשון.
בהמשך עבדה כסוקרת הראשית של ערוץ 2 וידיעות אחרונות.
ב-1980 הצטרפה צמח למשרד הפרסום "דחף" בתפקיד מנהלת מכון המחקר לסקרי דעת קהל.
היא מילאה תפקיד זה עד לסיום פעילותו של משרד "דחף" בשנת 2013. מכון המחקר בראשותה ערך מחקרים וסקרים בנושאי פוליטיקה, אך גם בנושאים נוספים הקשורים לתחום השיווק או לתרבות הפופולרית.
ב-12 בפברואר 1989, הוצתה דלת דירתה.
במאי 2013, עם סגירתו של משרד הפרסום "דחף", עברה לכהן כשותפה במכון המחקר "מדגם - ייעוץ ומחקר בע"מ" אשר הוקם ב-1988 בידי מנו גבע.
לאחר הבחירות לכנסת העשרים ואחת, בעת שמדגמיה הציגו תוצאות רחוקות מתוצאות האמת, הודיעה על פרישה מעיסוק בסקרי בחירות עבור חדשות 12.
בעשור השני של המאה ה-21 היא משמשת מרצה לסטטיסטיקה בבית הספר "סמי עופר" לתקשורת במרכז הבינתחומי הרצליה, ומנחה את התוכנית "שוברים כלים" בערוץ הכנסת, יחד עם רוני מילוא.
יחד עם ד"ר משה קרוי, כתבה ספר על סקרים, וספר נוסף, יחד עם ורדה מילבאוור, שעוסק בסיכום מחקרים השוואתיים בין נשואים ללא-נשואים.
ב-2024 יצא לאור ספרה מעבר למחיצה: חרדיות, כוח ופוליטיקה בהוצאת ספרי חמד, אותו כתבה בשיתוף עם ורדה מילבאואר.
אמהּ של צמח, עדה כצנלסון, הייתה תושבת תל אביב המבוגרת ביותר כאשר נפטרה בשנת 2010, בגיל 108.
צמח הייתה נשואה לפרופ' עדי צמח, ממנו התגרשה ב-1972. בנם הוא ד"ר אריאל צמח, מרצה למשפט בינלאומי.
לאחר גירושיה, בן זוגה במשך שנים רבות היה הפרסומאי והבעלים של "דחף", אליעזר ז'ורבין.
מִינָה (במקרא: מָנֶה) היא יחידת משקל או מטבע שנעשה בה שימוש במזרח הקדום וממנו אומצה ליוון, בה היה שוויה הכספי כמאה דרכמאות.
מקורה של יחידת משקל זו בשומר, שם בעקבות השימוש בבסיס 60, מינה הייתה שקולה ל-1/60 הכיכר ולשישים שקלים.
בתקופה האכדית, 2 מינות היו שקולות לסילה אחת של מים.
באוגרית היה שווי המינה 50 שקלים.
מינה טייכר (נולדה 1950) היא פרופסור אמריטה בחוג למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן.
ביולי 2008 נבחרה לסגנית הנשיא של הנציבות העולמית לחינוך מתמטי.
טייכר נולדה וגדלה בתל אביב.
את שלושת תאריה הראשונים עשתה באוניברסיטת תל אביב ואת הפוסט דוקטורט עשתה באוניברסיטת פרינסטון בארצות הברית.
תחום המחקר המרכזי של טייכר הוא גאומטריה אלגברית ותורת הצמות, אשר באים לידי יישום בחקר המוח, ראייה ממוחשבת ופיזיקה תאורטית.
זכתה במספר פרסים, ביניהם: מלגת רוטשילד, פרס לנדאו למדעים ולמחקר, פרס בת-שבע דה-רוטשילד ופרס מינרווה.
לטייכר שתי בנות ובן, היא נשואה לאדריכל צ'רלי דוראל.
מינה אלכסנדרה סוברי היא שחקנית קולנוע, מעצבת אופנה ודוגמנית אמריקאית.
סוברי זכתה לפרסום בינלאומי עם הופעתה בדרמה הקומית שזכתה לשבחי הביקורות "אמריקן ביוטי" (1999), עבורה קיבלה מועמדות לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
בהמשך כיכבה בסרט הנעורים "אמריקן פאי" (1999) ובהמשכיו "אמריקן פאי 2" (2001) ו"אמריקן פאי: האיחוד" (2012).
הופעותיה הטלוויזיוניות כוללות תפקיד חוזר בעונה הרביעית של סדרת הדרמה "עמוק באדמה" (2004) ברשת HBO, ותפקיד חוזר בעונה השנייה של הסדרה "כבאי שיקגו" (2013) ברשת NBC.
סוברי נולדה בניופורט, רוד איילנד, לאנדו סוברי, פסיכיאטר במקצועו, ולקנדיס סוברי (לבית צ'אמברס), אחות במקצועה.
יש לה שלושה אחים גדולים.
בתחילת הקריירה שלה הופיעה בפרסומת למוצר "Rice-A-Roni" של חברת פפסיקו.
בהמשך עברה עם משפחה להתגורר בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה בעקבות לימודי אחיה ב-"מצודה, הקולג' הצבאי של דרום קרוליינה".
סוברי שקלה להפוך לארכאולוגית, אסטרונאוטית או רופאה כשסוכן דוגמניות עצר ליד בית הספר שלה, והציע לה עבודה.
בעת שהתחילה לשחק, היא דגמנה ל-"וילהלמינה מודלס" הממוקמת בניו יורק למשך חמש שנים.
סוברי עברה להתגורר בקליפורניה, ושם למדה בתיכון פרובידנס בברבנק וסיימה את לימודיה בשנת 1997.
בשנת 2022 התראיינה וסיפרה בהרחבה על מקרי האונס שעברה בגיל 12 ומערכת יחסית מתעללת שחוותה בגיל 17.
סוברי שימשה פרזנטורית לחברת הקוסמטיקה הצרפתית "לנקום" והצטלמה למגזין "ווג".
היא שיתפה פעולה עם החברה "Echo Design" ועיצבה להם קולקציית צעיפים.
בגיל 15 סוברי נראתה לראשונה בסדרות הטלוויזיה "ילד פוגש עולם" ו-"ER".
בשנת 1999 היא שיחקה בסרט זוכה פרס האוסקר "אמריקן ביוטי" והייתה מועמדת לפרס באפט"א על משחקה.
ובנוסף היא שיחקה בסרט הקומדיה הפופולרי "אמריקן פאי" ובשני ההמשכים שלו בתפקיד הת'ר.
בשנת 2000 היא הופיעה בווידאו קליפ לשיר "Teenage Dirtbag" של הלהקה "Wheatus" עם השחקן ג'ייסון ביגס ששיחק לצידה ב"אמריקן פאי".
בשנת 2004 היא הופיעה בעונה הרביעית של הסדרה "עמוק באדמה".
בשנת 2005 גילמה את ג'ואן בסרט הקומדיה "סלון יופי" בכיכובה של קווין לטיפה.
ביוני 2007 גילחה סוברי את ראשה בשביל הסרט "The Garden of Eden" אשר יצא לאקרנים במהלך 2008, ובהמשך שיחקה בגרסה המחודשת לסרט "עיר המתים" בשנת 2008.
בשנת 2016 שיחקה בסרט הפשע "תג של כבוד", לצדם של מרטין שין ונטשה הנסטרידג' בגילומה של ג'סיקה דוסון.
בשנת 2018 גילמה את קתלין ק'להאן בסדרה הקומית "אישה אמריקאית" בכיכובה של אליסיה סילברסטון, כאם שמוצאת את העצמאות שלה בתקופת עליית הפמיניזם של הגל השני בשנות ה-70, בעזרת שתי חברותיה הטובות, בוני ודיאנה.
ב-4 במרץ 2000 סוברי התחתנה עם צלם הקולנוע יליד גרמניה רוברט ברינקמן.
ברינקמן היה מבוגר ממנה ב-17 שנים.
ב-24 באפריל 2005 הגישה סוברי בקשת לגירושין, תוך שהיא מציינת חילוקי דעות בלתי ניתנים לגישור; הגירושין הסתיימו במאי 2005.
ב-2007 החלה סוברי לצאת עם מקדם הקונצרטים האיטלקי-הקנדי סימון ססטיטו, אותה הכירה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו ב-2007. סוברי וססטיטו התארסו ביולי 2008 במהלך חופשה בג'מייקה.
הם נישאו ב-26 ביוני 2010, בקפלה פרטית ברומא, איטליה.
ב-13 בינואר 2012, הגישה סוברי בקשה לגירושין ממנו בלוס אנג'לס לאחר שהם פרודים כבר חודשיים.
בסוף 2017 סוברי הפכה לטבעונית‚ מאז היא השתמשה רק במוצרים ללא אכזריות וידידותיים לסביבה, כמו גם ביגוד בר קיימא.
באוקטובר 2018 סוברי התחתנה עם מעצב התפאורה מייקל הופ.
ב-16 באוקטובר 2020, הם הודיעו שהם מצפים לילד ראשון.
באפריל 2021 פורסם שהיא ילדה בן.
מינה וינשטיין-עברון (נולדה ב-1949) היא ארכאולוגית המתמחה בפרהיסטוריה, פרופסור מן המניין בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה.
מחקריה מתמקדים בשלבים מרכזיים באבולוציה של האדם והתפתחותו התרבותית: ראשית הופעת האדם המודרני מחוץ לאפריקה בתקופה הפלאוליתית התיכונה והמעבר מחיי ציידים-לקטים לחקלאות במהלך התרבות הנאטופית.
עברון חקרה היבטים מגוונים של התרבות הנאטופית ובהם: הקבורה, האמנות, תנאי הסביבה, ניצול חומרי גלם, והקשרים בין קבוצות ואזורים שונים.
מחקר מרכזי נוסף שהשלימה בשנת 2009 פורסם בספר העוסק בחקר ארכיונים ובהיסטוריה של הארכאולוגיה הפרהיסטורית בהר הכרמל.
בין תפקידיה האקדמאים עסקה גם במורשת בתחום הארכאולוגיה ותרמה לקידום הכרת נחל מערות כאתר מורשת עולמי (הוכרז ב-2012).
תחום נוסף בו היא מתמחה הוא פלינולוגיה, שחזור אקלים ונופים עתיקים דרך ניתוח מאספי גרגירי אבקת פרחים המתרבדים באופן טבעי במשקעי אגמים ובאתרים ארכאולוגיים.
מאז 1978 היא מנהלת את המעבדה לפלינולוגיה במכון לארכאולוגיה ע"ש זינמן באוניברסיטת חיפה.
עברון החלה את לימודיה באוניברסיטת בר-אילן, שם השלימה בשנה 1972 תואר ראשון בעבודה סוציאלית.
במקביל באותה שנה השלימה תואר ראשון נוסף באוניברסיטת תל אביב בארכאולוגיה.
באוניברסיטת תל אביב השלימה גם את תאריה המתקדמים.
בשנת 1984 הוענק לה תואר דוקטור על מחקרה הפלינולוגי בקידוח מאזור עמק החולה.
החל משנת 1976 היא נמנית עם סגל אוניברסיטת חיפה ומשנת 2007 היא פרופסור מן המניין.
בין תפקידיה האקדמאיים המרכזיים שימשה עברון כראש מכון זינמן לארכאולוגיה וראש תוכנית המצטיינים של אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2017 יצאה עברון לגמלאות.
לכבודה ערכו תלמידיה (כיום אנשי סגל בחוג לארכאולוגיה באוניברסיטת חיפה), דני רוזנברג וראובן ישורון, קובץ מאמרים בנושא "האדם וסביבתו הקדומה בלבנט".
בתחום הפלינולוגי, מחקר סדימנטים בבקעת הירדן ובמישור החוף, ובנוסף במספר אתרים ארכאולוגיים מהתקופה הפרהיסטורית: מערת הנחל, אוהלו 2, אתרים נאוליתיים טבועים (בים מול חוף הכרמל), וכן של ספינות טרופות (מעגן מיכאל) וטיח רומי (חורבת סומקה).
עומדת בראש מפעלי חפירות ארכאולוגיים במספר אתרים:
מערת הנחל בנחל מערות, הכרמל.
עברון חפרה בשנים 1989-1988 שכבה נאטופית בתוך המערה.
מחקר זה עסק בהיבטים תרבותיים שונים (תעשיית אבן, חפצי אמנות, כלי בזלת ועוד), היבטים של כלכלת קיום של יושבי האתר (חקירת גרגירי אבקת צמחים, שרידי עצים, עצמות של בעלי חיים) ושיחזור קשרי סחר-חליפין ארוכי-טווח בין קבוצות ציידים-לקטים מאזורים שונים בבלבאנט.
משנת 1994 עד היום חופרת עברון את אתר הבסיס הנאטופי בטרסה שלפני המערה.
באתר מיוצגים כל שלבי התרבות ובמחקר נחקרים מאפייניה החשובים: ארגון האתר, ארכיטקטורה, קבורות, תיארוך מפורט של שלבי התרבות השונים, סביבת האתר והשינויים שחלו בה, כלכלת התושבים ודרך ניצולם של משאבי הסביבה מן החי והצומח.
המחקר באתר תורם רבות להבנת המעבר בין חיי ציד ולקט לחברות החקלאיות הראשונות בתקופה הנאוליתית, בתקופה שבין כ-15,000- 11,500 שנים לפני זמננו.
מערת גמל בנחל מערות, הכרמל.
1995-1991 מחקר על שלהי תקופת הפלאוליתית התחתון (התרבות האשלו-יברודית).
חפירה ראשונה באתר זה, חשפה רצף שכבות מסוף התקופה הפלאוליתית התחתונה (התרבות האשלו-יברודית) ומתחילת התקופה הפלאוליתית התיכונה (השלב הקדום של התרבות המוסטרית), המכסות את התקופה של כ-300 עד 160 אלפי שנים לפני זמננו.
באתר שפע ממצאים הכוללים כלי אבן, עצמות בעלי-חיים, מוקדי-אש, ואף שרידי אדם מעטים.
אלה שופכים אור על האבולוציה התרבותית והאנטומית של בני האדם המודרניים המוקדמים בלבאנט.
בין השאר התגלתה במערה לסת עליונה בת 177 אלף שנה לפחות, שזוהתה כשייכת לאדם מודרני – הממצא הקדום בעולם השייך לאדם המודרני מחוץ לאפריקה.
מינה זיסלמן (בליך) (Sisselman; 7 בנובמבר 1916 – 2 באפריל 2010) הייתה ציירת, מורה לציור, מבקרת אמנות ופסלת סביבתית ישראלית.
כלת פרס דיזנגוף לציור (1958).
מינה זיסלמן נולדה ב-1916 בשכונת נווה צדק שבתל אביב הקטנה, בתם של בלה לבית כהן ופינחס זיסלמן.
למדה ציור בגימנסיה הרצליה אצל ישראל פלדי, ומאוחר יותר, למשך תקופות קצרות, אצל הציירים חיים גליקסברג, יצחק פרנקל ומשה קסטל.
בשנים 1947–1954 שהתה בארצות הברית, שם למדה בבית ספר לאמנות שעל יד המוזיאון לאמנויות היפות בבוסטון וכן בבית הספר של אמדה אוזנפנט בניו יורק.
בנוסף קיבלה הדרכה אישית ממארק שאגאל והתיידדה עמו.
ב-1954 שבה לארץ וגרה במשך 4 שנים בקיבוץ עינת, ולאחר מכן חזרה לגור בתל אביב.
בין השנים 1964–1980 לימדה ציור במכון אבני בתל אביב.
כמו כן לימדה בסטודיו שבביתה, ברח' מנדלי מוכר ספרים 3 בתל אביב.
מ-1955 עד 1970 כתבה ביקורת אמנות בעיתונים "דבר", "הפועל הצעיר" ו"על המשמר".
עבודותיה של זיסלמן נמצאות באוספי מוזיאון ישראל, מוזיאון תל אביב, מוזיאון חיפה לאמנות, מוזיאון יד לבנים פתח תקווה, מוזיאון אילת ובאוספים פרטיים בישראל ובשאר העולם.
יצירותיה שתוכננו למבנים ציבוריים נמצאות באתרים שונים בישראל.
בשנת 1947 נישאה לאהרן בליך.
הייתה אם לד"ר ברוך בליך (מומחה לתקשורת חזותית, מרצה במסלול האקדמי המכללה למינהל ובבצלאל) ובילו בליך (נולד ב-1950; אמן ומרצה בפקולטה לארכיטקטורה ובינוי ערים בטכניון).
זיסלמן נפטרה ב-2 באפריל 2010.
1955 – בית יד לבנים, פתח תקווה
1956 – מוזיאון תל אביב לאמנות
1972 – גלריה בר-כוכבא, תל אביב
1980 – שתי תערוכות רצופות, גלריה מאפו, תל אביב
1992 – "נקודות אחדות", מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב מאוחד
2001 – "שיחה עם לאונרדו דה וינצ'י"; אוצרת: גליה גביש, הגלריה העירונית לאמנות, רחובות (ציורים המבוססים על דברי דה וינצ'י)
2006 – "אוהבת את לאונרדו, אל גרקו מקנא", גלריה שלוש, תל אביב.
1958-תשי"ח – פרס דיזנגוף לציור, עיריית תל אביב-יפו, על ציור השמן "פרחים" (חולק ב-1959)
1964 – פרס ההסתדרות העובדים הכללית, ישראל.
1974 – פרס ראשון לעיצוב אתר הנצחה לגדוד אגוז, הרי גולן.
1979 – פרס לעיצוב אתר הנצחה לזכר הבנים, אשדוד.
1992 – פרס שר החינוך והתרבות להשלמת עבודה.
מינה זיסלמן – עבודות (1985–1990); אוצרת: רותי דירקטור (רובין), תל אביב: גלריה שלוש, תש"ן.
מינה זיסלמן, נקודות אחדות, אשדות יעקב מאוחד: מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, 1992.
מינה זיסלמן, שיחה עם לאונרדו דה וינצ'י; אוצרת התערוכה: גליה גביש, רחובות: הגלריה העירונית לאמנות, תשס"א.
מינה זיסלמן: עבודות: "אוהבת את לאונרדו אל גרקו מקנא", תל אביב: גלריה שלוש, 2006.
מינה איתן (נולדה ב-13 ביולי 1947) היא סופרת ישראלית.
איתן נולדה לנעמי וליעקב שליטא במחנה מעצר שהוקם על ידי שלטונות המנדט הבריטי בקפריסין.
לאחר עלייתה לישראל התגוררה בקיבוץ בית השיטה.
בשנת 1952 יצאה משפחת שליטא מבית השיטה ועברה להתגורר בקריית שלום.
ב-1959 עברה המשפחה לחולון, שם בילתה הסופרת את תקופת נעוריה שבמרכזם עמדה הפעילות בתנועת הנוער העובד והלומד.
מינה איתן נישאה לאמנון איתן ב-1967 והייתה חברת קיבוץ חמדיה עד שנת 1987. במהלך תקופה זו יצאה עם בעלה ושני ילדיה אורי ואופיר לארצות הברית, ניו יורק, שם שימש בעלה אמנון איתן שליח מטעם הסוכנות היהודית בתנועת הבונים.
תקופה זו היא המקור לספרה "עיניים קטנות בארץ גדולה".
במהלך כל שנותיה בקיבוץ חמדיה הייתה מינה איתן מורה ומחנכת בבית החינוך המשותף בקיבוץ נווה איתן שם לימדה ספרות ומקרא ועסקה בבימוי הצגות בבית החינוך ובקיבוץ.
מינה איתן עזבה את קיבוץ חמדיה בשנת 1987 ועברה עם משפחתה לכפר הנוער הדסים.
במהלך השנים 1987 -2010 בהן התגוררה משפחת איתן בהדסים עבדה מינה איתן בבית הספר השש שנתי שם שמשה רכזת מגמה ומורה לתיאטרון ורכזת ומורה במגמת הקולנוע וכן למדה ספרות בחטיבת הביניים.
ב-2010 עם פרישתם ממערכת החינוך עזבו מינה ואמנון את כפר הנוער הדסים והם מתגוררים בכפר סבא.
עם המעבר לכפר סבא הצטרפה איתן לעמותת "ידיד לחינוך" ומקיימת בהתנדבות פעילויות של עידוד קריאה וכתיבה יוצרת בבתי ספר יסודיים ובקרב סניפי העמותה.
איתן פרסמה סיפורי ילדים בעיתוני הילדים "פילון" ו"הארץ שלנו" החל משנת 1977.
איתן למדה באוניברסיטת תל אביב ספרות ומקרא, ולה תואר שני בתיאטרון.
בשנת 2018 זכתה בפרס דבורה עומר על ספרה "שלום ותקוה חברים".
עיניים קטנות בארץ גדולה, הוצאת מודן, 1981 – זכה בפרס ברנשטין.
חלומו של מולה, ספריית פועלים, 1984 – עובד לתוכנית בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
אורה מפינת החי, הוצאת מסדה, 1987
למה רק לנו אין שלג?, הוצאת מסדה, 1994
זהירות, קיץ, הוצאת מסדה, 1995
נעשה ממך גבר, הוצאת מודן, 1995
שלום ותקוה חברים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2017 – זכה בפרס דבורה עומר.
להחזיר את זאב, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2018
מינה הֵרְמָה (9 בפברואר 1864, קרווקולה, ליבוניה, האימפריה הרוסית - 16 בנובמבר 1941, טארטו, אוסטלנד) הייתה מלחינה אסטונית ידועה.
היא הייתה האדם השני באסטוניה שרכש השכלה גבוהה בתחום המוזיקה.
תרומה משמעותית שלה, מעבר ליצירותיה, היא הבאת מוזיקת עוגב אל הכפר, שכן עד אז כמעט אף עוגבר לא ביצע מוזיקה מחוץ לערים הגדולות.
במהלך 60 שנות יצירה, חיברה יותר מ-200 כוראלים, 10 קאוואטינות, ויצירה אפית בשם "כלב ולינדה", המבוססת על דמויות מן הקאלוויפואג, האפוס האסטוני.
רוב יצירתה מוזיקה קולית ולא כלית.
הרמה נולדה בשם מינה הרמן, למורֶה ועקרת בית, אחת משבעה ילדים.
שני הוריה היו בעלי השכלה מוזיקלית בסיסית.
הרמה למדה מוזיקה בעצמה, עם עוגב קטן שאביה רכש עבורה.
בגיל 15 החלה ללמוד הלחנה ופסנתר אצל ק"א הרמן.
בשנת 1883 החלה הרמה ללמוד בקונסרבטוריון סנקט פטרבורג כתלמידת העוגב היחידה באותה שנה.
עוד בהיותה תלמידה בקונסרבטוריון היא הלחינה מוזיקה לכמה שירים של אנה האווה.
מינה הרמה השלימה את לימודיה בשנת 1890, אך המשיכה להתגורר בסנקט פטרבורג משום שהיה קשה למצוא עבודה במחוזות הבלטיים של האימפריה.
בשנת 1894 התקיים פסטיבל הזמר האסטוני החמישי, שהוביל ליצירת המקהלה של הרמה.
בשנת 1903, עקב מצוקת פרנסה, עברה הרמה לקרונשטאדט.
בשנת 1915 נאלצה לעזוב עקב מלחמת העולם הראשונה, משום שאזרחים לא הורשו להישאר שם, ועברה לטארטו.
שם עדיין היה קשה להתפרנס מהוראת מוזיקה.
בשנת 1917 מצאה הרמה משרה קבועה בהוראת מוזיקה בגימנסיון, שכיום נקרא גימנסיון מינה הרמה.
היא המשיכה ללמד מוזיקה במקביל לכתיבת יצירות מוזקליות שונות.
היא ידועה ביותר כמנצחת מקהלה באירועי "חג השירה האסטוני" שנערך פעם בחמש שנים.
על פעילותה לקידום תרבות המוזיקה באסטוניה היא קיבלה תואר "דוקטור כבוד" מאוניברסיטת טרטו.
הרמה הלכה לעולמה ב-16 בנובמבר 1941 בטארטו.
היא קבורה בבית העלמין ראדי, בטארטו.
מינה רוזן (נולדה ב-21 באוקטובר 1947) היא היסטוריונית ישראלית, פרופסור אמריטה בחוג לתולדות עם ישראל באוניברסיטת חיפה.
כיהנה כראש המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב ומתמחה בהיסטוריה של יהדות האימפריה העות'מאנית ומדינות הבלקן.
מינה רוזן נולדה בטבריה וגדלה בעפולה.
לאחר סיום בית ספר תיכון החלה בלימודי משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1966, לאחר נישואיה, שבה לעפולה, הפסיקה את לימודי המשפטים והחלה בלימודי היסטוריה באוניברסיטת חיפה.
בשנת 1976 קיבלה תואר דוקטור להיסטוריה באוניברסיטת תל אביב, על עבודה שכותרתה "הקהילה היהודית בירושלים: משלהי המאה הט"ז עד שלהי המאה הי"ז", בהנחיית פרופ' דניאל קארפי ופרופ' שלמה סימונסון.
בין 1973 ל-1999 לימדה באוניברסיטת תל אביב תוך התמחות ביהדות האימפריה העות'מאנית.
בין 1992 ל-1997 ניהלה את המכון לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב.
החל מ-1999 מלמדת באוניברסיטת חיפה.
היא לימדה כפרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון.
גישתה ההיסטוריוגרפית של רוזן מאופיינת בגישה בין-תחומית המשלבת את המחקר ההיסטורי עם מספר דיסציפלינות מתחום מדעי החברה והרוח, כגון סוציולוגיה, ספרות, תולדות האמנות, לימודי מגדר ותאוריות של פזורה.
במהלך השנים כתיבתה הלכה ונטתה לכיוון של , מגמה שהתגברה בעקבות מבצעי התיעוד הגדולים שערכה של יהדות טורקיה ויהדות יוון, וקהילות הפרנקוס ברחבי אגן הים התיכון.
מפעל התיעוד הראשון שלה היה בארכיוני חברת הלבנט הצרפתית במרסיי, ארכיון משרד החוץ הצרפתי וארכיוני חברת הלבנט הבריטית, שהיוו בסיס לשורת מחקרים על רשתות המסחר של "הנוצרים החדשים" שחזרו בסוף המאה ה-16 ליהדותם בעיר ליוורנו שבדוכסות הגדולה של טוסקנה, והתפזרו ממנה למרכזי המסחר של האימפריה העות'מאנית בלבנט ובצפון אפריקה.
מחקרים אלו, שהיו מן הראשונים להתבסס על הצירוף של מקורות רבניים ומקורות אירופיים הראו את התופעה של פזורת המסחר היהודית-פורטוגזית באגן הים התיכון, אשר התייצבה מול חברות המסחר הלאומיות של בריטניה וצרפת כאילו עמדה מאחוריה מדינת לאום משלה.
במחקריה שעסקו בתקופות מאוחרות יותר הראתה כיצד קהילות הסוחרים הללו שהיו קטנות מאוד מבחינה מספרית השפיעו על תהליכי החילון והמודרניזציה באיסטנבול ובסלוניקי.
בין השנים 1987–1990 ערכה רוזן מפעל תיעוד גדול בטורקיה, שם תיעדה וצילמה 61,000 מצבות יהודיות מן השנים 1583–1990, למעלה מ-40,000 מהן באיסטנבול.
אוסף דיגיטלי זה הועלה ב-2016 לאתר מרכז גולדשטיין-גורן לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב.
זהו האוסף הדיגיטלי הגדול בעולם של מצבות יהודיות.
משום שהאוסף מתעד קהילה ששמרה על רציפות בת 450 שנים, הוא מאפשר לעקוב אחר פניה הרבגוניות של הקהילה, ויחסיה עם התרבות העות'מאנית שסבבה אותה.
בתום מפעל התיעוד הזה, רוזן שילבה אותו במחקר מעמיק של ההיסטוריה של תרבות הקבורה והאמנות העות'מאנית המוסלמית, והראתה בספרה שפורסם ב-1994 כיצד למן המאה ה-17 הטמיעה החברה היהודית באיסטנבול את ערכיה החברתיים, האסתטיים והרוחניים של החברה המוסלמית שסבבה אותה.
מחקריה הראו כיצד החברה היהודית הילידית הרומאניוטית (דוברת יוונית) השתלבה בתוך החברה הספרדית, כיצד התגבשה חברה מקוטבת מאוד מבחינה מעמדית שבה התרכז רוב ההון בידיים מעטות של אנשים שהיו מקורבים לחצר הסולטאן בדרכים שונות, וכיצד ערכיה של החברה המוסלמית השלטת הוטמעו בקהילת איסטנבול.
ב-1991 יצאה רוזן למוסקבה במסע לגילוי ארכיוני הקהילה היהודית בסלוניקי שנשדדו בידי גרמניה הנאצית והגיעו למוסקבה עם הצבא האדום המנצח.
גנז המדינה הרוסי איפשר לרוזן לצלם חלק מהארכיון שנשמר בארכיון הק.ג.ב, כרבע מיליון מסמכים, ומאז הוסבו למחשב כרבע מהם.
במהלך העבודה על מסמכי הארכיון הזה, הסתבר שחלקים נוספים מארכיון הקהילה התפזרו ברחבי תבל, והחלק השמור בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בירושלים התגלה כגדול במיוחד.
מחקר ארכיוני זה חשף את פניה הבלתי ידועות של יהדות סלוניקי במאה ה-20. קהילת יהודי סלוניקי, שנודעה כ"ירושלים של הבלקן", וזכרונה טוּפח כעיר של תלמידי חכמים, סוחרים בינלאומיים ותעשיינים גדולים, נגלתה כחברה אשר במאות ה-19 וה-20 חוט שדרתה היו פועלים קשי יום.
תלמידיה של פרופ' רוזן, ד"ר גילה הדר וד"ר שי סרוגו, העלו לסדר היום ההיסטוריוגרפי את חייהם ומאבקיהם של פשוטי העם בסלוניקי, פועלות הטבק, סוורי הנמל ומשפחותיהם.
גילוי הארכיונים האלה הוביל למחקר בארכיונים יווניים בני התקופה, ולהטלת אור חדש על השמדת יהדות סלוניקי בשנת 1943 על ידי הנאצים.
שרידיה המועטים של הקהילה וחלק מצאצאיהם העתיקו את אשמת גרמניה הנאצית אל רבה האחרון של הקהילה, הרב צבי קורץ שנפטר מטיפוס שבועיים אחרי שחרור מחנה ברגן-בלזן שם היה כלוא עם בני משפחתו.
המקורות החדשים במחקרה של רוזן מראים כיצד מעברה של סלוניקי מן האימפריה העות'מאנית אל מדינת הלאום היוונית ב-1912 גרר בעקבותיו ירידה במעמדה הפוליטי של הקהילה, והידרדרות חריפה במצבם של פשוטי העם.
מחקרה מראה כי ראשי הקהילה שלא הצליחו להתמודד עם המדינה היוונית החליטו בעצה אחת של כל הזרמים הפוליטיים בעיר להביא רב ראשי מבחוץ, לאחר שבמשך עשר שנים התנהלה הקהילה ללא רב.
הרב שנבחר היה ד"ר צבי קורץ, איש צעיר בעל דוקטורט במדעי המזרח מאוניברסיטת וינה והסמכה לרבנות מבית המדרש לרבנים בברלין.
ראשי הקהילה קיוו שהוא ידע להתנהל מול היוונים, והוא אכן עשה זאת, אבל בד בבד ניסה להכניס סדר בענייניה המפותלים של הקהילה, וקנה לו מתנגדים רבים בתוכה, אשר ראו בו נטע זר שמנסה לדחוק את רגליהם.
לאחר המלחמה, כאשר נגלתה מלוא הטרגדיה של הקהילה, הפך הרב קורץ לשעיר לעזאזל משני כיוונים.
הגרמנים היו אשמים חסרי פנים וזהות, ולא ניתן היה לנקום בהם ואילו זכרו של הרב ובני משפחתו היו בהישג יד.
הוא היה שעיר לעזאזל קלאסי: הוא היה זר, לא יהודי-ספרדי, ולא יכול היה לענות.
גם מבחינת החברה היוונית הרב קורץ היה לאשם נוח מאוד.
היוונים כחברה ואף כמדינה מתקשים עד היום להכיר בכך שבתקופת המלחמה שלטה ביוון ממשלה ששיתפה פעולה עם הגרמנים, ולמרות מלחמת הגבורה של הפרטיזנים הקומוניסטים בכובש הנאצי, גורלם של יהודי סלוניקי היה בעיניהם, אבל בעיקר בעיני תושבי סלוניקי הנוצרים, גורלם של אחרים, לא חלק מן החברה היוונית.
הטלת אשם ברב קורץ ניקתה ומנקה את מצפונם עד עצם היום הזה, והקהילה היהודית הזעירה שנותרה בסלוניקי נאלצת ליישר קו עם הגישה הזאת.
העמקת המחקר העוסק בהיסטוריה המודרנית של יוון הביאה למחקר השוואתי בין הפזורה היוונית לפזורה היהודית לאורך הדורות אשר תוצאותיו הובילו אותה לחקר תאוריות של פזורות והגירה, בו עוסקת מינה רוזן במהלך העשור השני של המאה ה-21.
ויכוח על רצח העם הארמני
בשנת 1997, בעקבות ויכוח ציבורי על הענקת אזרחות כבוד של תל אביב להיסטוריון ברנרד לואיס, שטען כי טבח הארמנים בזמן מלחמת העולם הראשונה לא היה רצח עם, שלחה רוזן מכתב-מאמר בן עשרה עמודים לראש העיר, רוני מילוא, בשם "טבח הארמנים ומקצועו של ההיסטוריון", בו הגנה על עמדתו של לואיס.
במאמר בן 55 עמודים שפרסמה בכתב העת "היסטוריה" באוגוסט 2002 בשם "ארמניה, ארמניה", חזרה רוזן בהרחבה על דבריה במכתב שכתבה ב-1997.
במהלך שנות עבודתה באוניברסיטת חיפה, רוזן הכניסה לתוכנית הלימודים של החוג לתולדות ישראל את הוראת תרבות הלאדינו, הקימה את התוכנית ללימודים יווניים מודרניים, והנהיגה את הוראת הפילוסופיה של ההיסטוריה בבית הספר להיסטוריה של אוניברסיטת חיפה.
חרבות ירושלם, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 1981.
הקהילה היהודית בירושלים במאה הי"ז, אוניברסיטת תל אביב ומשרד הביטחון – ההוצאה לאור, תל אביב, 1984.
בנימין אבנדאנה: נדודיו והרפתקאותיו באיטליה ובליבאנט, כפי שסופרו על ידי הנזיר פרנצ'סקו דה סרינו, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 1985.
בנתיבי הים התיכון: הפזורה היהודית-ספרדית במאות הט"ז-י"ח, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 1993.
ירושלים לדורותיה [כרך ח: י"ל - 8 ירושלים בתקופה העות'מאנית], הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1984.
ימי הסהר, פרקים בתולדות יהודי האימפריה העות'מאנית, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב, 1992.
ג'ונתן ישראל, נאורות ומהפיכה האוניברסיטה הפתוחה, 2018
מעמד המוסתערבים והיחסים בין העדות ביישוב היהודי בארץ-ישראל משלהי המאה הט"ו עד שלהי המאה הי" ז, יד בן-צבי
ויצמן נולדה בעיירה מוטול שבפלך גרודנה של האימפריה הרוסית, בחבל פּוֹלֶסיה על יד פינסק (כיום בבלארוס), בתם של רחל לאה לבית צ'מרינסקי ועוזר ויצמן, סוחר יערות וחסיד סטולין.
מינה הייתה ה-14 מבין 15 הילדים במשפחתה (3 נפטרו בילדותם), שרבים מהם התבלטו, בהם הכימאים משה ויצמן, אנה ויצמן והמוזיקאית גיטה דוניה-ויצמן.
ב-1895 עברה המשפחה לפינסק כנראה בגלל עיסוקיו הרבים של אב המשפחה.
בצעירותה הצטרפה ויצמן לתנועת הבונד הסוציאליסטית.
עם סיום לימודיה בגימנסיה, נסעה מינה לברלין, שם למדה רפואה ב-אוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
ויצמן נחשבה לפורצת דרך, שכן עד תחילת המאה ה-20 מקצוע הרפואה היה נחלתם הבלעדית של הגברים, נשים עסקו בסיעוד ובמיילדות אך לא הורשו ללמוד רפואה באוניברסיטאות בעולם
בשנת 1913 עלתה לארץ ישראל התיישבה בירושלים, ועבדה כרופאה.
ויצמן הייתה האחות השנייה מבין 10 האחיות והאחים לבית ויצמן שעלו לישראל.
בירושלים, פגשה ויצמן את קצין המודיעין הגרמני, קורט פריפר (ב-גרמנית: Curt Prüfer) אשר גורש על ידי הבריטים, מקהיר בתחילת מלחמת העולם הראשונה
פריפר צורף למטהו של אחמד ג'מאל פאשה, השליט העותמאני בארץ ישראל.
פריפר קיבל תואר של סגן קונסול, אך היה בפועל קצין מודיעין.
פריפר סייע בהתוויית התוכנית למתקפה העותמאנית-גרמנית על תעלת סואץ, מה שנודע כ-המערכה על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה ולאחר כישלונה, הוטל עליו להקים רשת ריגול במצרים ולהצית מרד מוסלמי ברחבי האימפריה הבריטית.
פריפר ניצל את העובדה שבתחילת המלחמה גורשו מארץ ישראל למצרים כל הנתינים של מדינות זרות שלא קיבלו אזרחות עותמאנית.
פריפר הציע לכמה מהם לרגל אחר הבריטים במצרים – והד"ר מינה ויצמן הייתה אחת מהם.
כסוציאליסטית וכיהודיה, ויצמן שנאה את שלטון הצאר ברוסיה בגלל רדיפות היהודים שם ולכן הייתה מוכנה לפעול למען אויביו הגרמנים.
ויצמן הגיעה למצרים (שהייתה תחת שליטת הממלכה המאוחדת), ל-קהיר בתחילת 1915, והחלה לעבוד כרופאה.
במהרה השתלבה בחיי החברה של קהיר.
עובדה זאת סייעה בידה לאסוף מידע רב על הצבא הבריטי במצרים, אך במבצע הריגול של פריפר הייתה נקודת תורפה משמעותית: המרגלים ששיגר נדרשו לשלוח אליו את המידע שאספו, באמצעות השגרירות הגרמנית ברומא.
איטליה אומנם נכנסה למלחמת העולם הראשונה, לצד צרפת ואנגליה, אבל רק במאי 1915. עד אז הייתה איטליה נייטרלית והשגרירות הגרמנית ברומא פעלה כסדרה.
ויצמן הגיעה לאיטליה, כאשר נשלחה ללוות חייל צרפתי פצוע קשה, שהוחזר לצרפת – ומייד התקשרה עם השגרירות הגרמנית כדי למסור לשגריר את כל המידע שאספה.
ויצמן לא ידעה שהשגרירות הייתה תחת מעקב הדוק של המודיעין הבריטי, שחשף את התקשרות מינה עם השגריר.
היא נעצרה מייד, נשלחה למלטה ומשם הועברה לכלא במצרים.
לא ברור כיצד נחלצה ויצמן מגזר דין מוות, או ממאסר ממושך, אולם ויצמן גורשה לאירופה ומשם חזרה לארץ ישראל.
מיד עם שובה לירושלים, התקבלה מינה לעבודה כרופאה-מיילדת בבית החולים "הדסה", שהופעל במבנה הישן של בית החולים רוטשילד, ברחוב הנביאים מספר 37 בירושלים.
ויצמן התגוררה ברחוב החבשים 11 לאחר ששכרה דירה מ-אליעזר בן-יהודה, שהתגורר בקומה השנייה.
בהמשך, פגשה את בעלה לעתיד, אלפרד נואל לאו, נוצרי בריטי אשר סיים את מלחמת העולם הראשונה בדרגת קפיטן, נשאר בארץ ישראל והצטרף לצוות המינהלי של הנציב העליון, כסגן מושל מחוז ירושלים.
ויצמן נפטרה ביוני 1925, ונקברה בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
חיה ויצמן-ליכטנשטיין, אשת חינוך, עלתה לארץ ישראל בנובמבר 1921 (1879-1957)
משה ויצמן, היה פרופסור לכימיה, ראש המחלקה לכימיה אורגנית באוניברסיטה העברית בירושלים, עלה לארץ ישראל ב-1922 (1878-1959)
שמואל ויצמן, נאשם בחבלה, ונאסר ב-1930 על ידי המשטרה החשאית ברוסיה.
אנה ויצמן, הייתה פרופ' לכימיה במכון ויצמן (1886-1963)
וילהלמינה "מינה" ויילי הייתה שחיינית אוסטרלית.
סגנית האלופה האולימפית האישה הראשונה בעידן המודרני, במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי ושיאנית עולם.
ויילי נולדה בצפון סידני וגדלה בקוג'י (פרוור בדרום מזרח סידני).
אביה, בנה מרחצאות שחייה עם מי ים (מרחצאות ויילי) בשנת 1907, בחוף הים של קוג'י, בריכת השחייה הוותיקה ביותר באוסטרליה שעדיין קיימת.
עד לאולימפיאדת סטוקהולם (1912), נשים לא הורשו להשתתף בתחרויות השחייה.
למרות שבאולימפיאדה זו החלו תחרויות לנשים גם בשחייה, פאני דוראק, חברה ויריבה לתחרויות השחייה וויילי לא הורשו בהתחלה להשתתף בה.
לאחר אישור של איגוד השחייה לנשים של ניו סאות' ויילס, אך במימון עצמי, הן השתתפו במשחקים והיא זכתה במדליית כסף במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:25.4 דקות, אחרי פאני דוראק (1:22.2 דקות) ולפני ג'ני פלטשר מבריטניה (1:27.0 דקות).
במהלך הקריירה שלה (1906 - 1934) זכתה ויילי ב-115 תארים באליפויות ניו סאות' ויילס ואוסטרליה.
בשנת 1975 זכתה ויילי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
מינהל הביון הלאומי (בספרדית: Dirección Nacional de Inteligencia; בראשי תיבות DNI) הוא סוכנות המודיעין העיקרית של קולומביה.
נחשבת ליורשת מחלקת הביטחון האדמיניסטרטיבי אשר הוטל עליה לאסוף מודיעין פנימי וחיצוני.
הסוכנות מדווחת אך ורק לנשיא קולומביה.
איסוף מודיעין חיצוני ופנימי למניעת פיגועי טרור וסיכולם.
שיתוף פעולה בינלאומי בנושאי מודיעין וביטחון.
בנובמבר 2011, הודיע הנשיא חואן מנואל סנטוס, כי יפרק את מחלקת הביטחון, לאחר שהסוכנות ספגה ביקורת הולכת וגוברת בשל שערוריות שונות, בהן היו מעורבים סוכני המחלקה שריגלו אחר פוליטיקאים ושופטים.
מלבד שערוריות, יצירת ה-DNI נועדה לשפר את עבודת המודיעין ולאגד תחת קורת גג אחת את כל גורמי הביטחון והמודיעין בקולומביה.
בניגוד לקודמו, ה-DAS, מינהל הביון הלאומי אינו נוטל חלק במבצעי אכיפת חוק, ואינו מנהל מבצעים למניעת </font>הגירה לא חוקית.
המשימה העיקרית היא איסוף מודיעין הן פנימית והן חיצונית.
מינהל האותות האוסטרלי הוא סוכנות ריגול ממשלתית באוסטרליה האחראית למודיעין אותות, תמיכה בפעילות צבאית, לוחמה קיברנטית ואבטחת מידע.
מהווה חלק מקהילת המודיעין האוסטרלית ומהסכם UKUSA (חמש העיניים).
תפקידו לפקח על הסיגינט בדרום מזרח אסיה והוא מפעיל גם את המרכז לביטחון סייבר.
הוקם בשנת 1947 על פי צו ממשלתי ותחילה נקרא בשם הלשכה להגנת אותות במשרד ההגנה והוא עבר מספר שינויי שם, עד לאימוץ שמו הנוכחי בשנת 2013. המינהל הוסב לגוף סטטוטורי על פי חוק שירותי המודיעין 2001. מטה המינהל הוא בקנברה, במשרדי ראסל, בו ממוקם גם משרד ההגנה האוסטרלי.
המינהל הפך לגוף סטטוטורי עצמאי ב-1 ביולי 2018.
באפריל 2018, הועלתה הצעה להעצים את המינהל ולאפשר לו לאסוף מודיעין על אוסטרלים שגובתה על ידי שר הפנים פיטר דאטון, אך נתקלה בהתנגדות תקיפה מצד כמה מחברי הקבינט.
תחת חקיקה, ארגון המודיעין והביטחון האוסטרלי (ASIO) והמשטרה הפדרלית האוסטרלית (AFP) אפשרו לבקש סיוע מהמינהל להגנת אותות בניהול חקירות על אזרחים ועסקים אוסטרלים.
המינהל פעל תחת מספר שמות שונים מאז הקמתו:
1947 – הלשכה להגנת אותות הוקם בתוך משרד ההגנה
1949 – שמו השתנה לאגף להגנת אותות
1964 – השם השתנה לחטיבת הגנת אותות
1978 – שם החטיבה השתנה מינהל להגנת אותות בהמלצת הוועדה המלכותית למודיעין וביטחון (ועדת הופ)
2013 – השם השתנה למינהל האותות האוסטרלי.
מינהל בתי הסוהר הוא גוף אכיפת חוק של ממשלת צרפת הנועד לאחזקת מערך מתקני המאסר ובתי הכליאה בצרפת אשר כלל 103 בתי כלא ו-188 מתקני מאסר (נכון לשנת 2018).
הגוף מפעיל את כלל מתקני הכליאה בצרפת והוקם לראשונה בשנת 1851 כחלק ממשרד הפנים של צרפת, כשהוא יונק את שורשיו ממינהל בתי הכלא (Direction des prisons) שהוקם בשנת 1795. מאז 1911 כפוף למשרד המשפטים של צרפת.
מטה הארגון נמצא ברובע ה-19 בפריז.
ניהול בתי הסוהר – אחראית על ניהול המתקנים, כולל שמירה על הבטיחות והסדר בתוך בתי הסוהר.
ביצוע גזרי דין – המערכת אחראית על ביצוע גזרי הדין שנפסקו על ידי בתי המשפט, כולל כליאה, עבודות שירות ושחרור מותנה.
שיקום האסירים – המערכת מפעילה תוכניות לשיקום האסירים, כולל חינוך, הכשרה מקצועית, טיפול פסיכולוגי ותמיכה בשחרורם המוקדם.
תנאים אנושיים – המערכת אחראית להבטיח שהאסירים יחיו בתנאים ראויים, תוך שמירה על זכויותיהם האנושיות, בהתאם לחוק.
מינה אתרטון היא שחיינית אוסטרלית, סגנית אלופת עולם (קוואנגג'ו 2019) במשחה ל-100 מטר גב ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ושיאנית עולם בעבר (2019–2024) במשחה ל-100 מטר גב (בריכת 25 מטר).
השחיינית הראשונה בהיסטוריה ששחתה משחה זה מתחת ל-55 שניות.
אתרטון מתאמנת במועדון השחייה של בריזביין בהדרכתו של דייוויד לאש ביחד עם אמילי סיבום.
באליפות העולם לנוער שנערכה בסינגפור בשנת 2015 זכתה אתרטון ב-6 מדליות,3 זהב ו-3 כסף.
מדליות זהב במשחה ל-100 מטר גב בשיא עולם חדש לנערות של 59.58 שניות, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אליפות חדש של 2:09.11 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
מדליות כסף במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 27.83 שניות, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ובמשחה שליחים 4x100 מטר משולב מעורב.
בתחרות שנערכה בבריזביין בפברואר 2016 קבעה אתרטון במשחה ל-50 מטר גב שיא עולם לנערות 27.49 שניות (הנוכחי, 2019).
באליפות אוסטרליה נערכו באדלייד ושהיוו גם את המבחנים האוסטרלים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכתה אתרטון במדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 59.59 שנית, אחרי אלופת העולם אמילי סיבום (58.73 שניות) וסגנית אלופת העולם מדיסון וילסון (59.26 שניות) ולכן לא נכללה במשלחת האוסטרלית למשחקים האולימפיים.
במשחקי חבר העמים שנערכו בגולד קוסט באפריל 2018 סיימה אתרטון במקום תשיעי במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.47 שניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בהאנגג'ואו, סין בדצמבר אותה שנה היא זכתה ב-3 מדליות ארד, במשחה ל-100 מטר גב ביחד עם ג'ורג'יה דייוויס מהממלכה המאוחדת בתוצאה של 56.74 שניות, אחרי אוליביה סמוליגה מארצות הברית (56.19 שניות) וקטינקה הוסו מהונגריה (56.26 שניות) ובמשחי שליחות 4x50 מטר חופשי ו-4x200 מטר חופשי.
נוסף לכך, היא סיימה במקום תשיעי במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 2:03.98 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה אתרטון ב-3 מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב לאחר ששחתה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x100 מטר משולב מעורב.
כשחיינית ראשונה היא קבעה בסגנון הגב תוצאה של 59.65 שניות.
מדליות כסף, במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 58.85 שניות, אחרי קיילי מאס מקנדה (58.60 שניות) ולפני אוליביה סמוליגה (58.91 שניות).
בשלב חצי הגמר היא ניצחה את המשחה הראשון בשיא אישי חדש של 58.60 שניות ועלתה שנייה למשחה הגמר.
במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם ג'סיקה הנסן, אמה מקיאן וקייט קמפבל בתוצאה של 3:53.42 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 3:50.40 דקות ולפני קנדה (3:53.58 דקות), כשחיינית ראשונה היא קבעה בסגנון הגב תוצאה של 59.06 שניות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:08.26 דקות.
בשלב חצי הגמר היא ניצחה את המשחה הראשון בתוצאה של 2:07.38 ועלתה מהמקום הרביעי למשחה הגמר ובמקום 19 במשחה ל-50 מטר גב בתוצאה של 28.32 שניות.
היה זה שיא העולם היחיד שהושג במסגרת חדשה זו.
נוסף לכך היא ניצחה במשחים ל-50 מטר גב בשיא אישי חדש של 25.81 שניות, 14 מאיות השנייה איטי משיא העולם ובמשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 1:59.48 דקות, 25 מאיות השנייה איטי משיא העולם.
מינה ביסל (בפרסית: مینا بیسل; באנגלית: Mina Bissell; נולדה בשנת 1940) היא ביולוגית איראנית-אמריקנית הידועה במחקריה בתחום הסרטן, בעיקר בסרטן השד.
מחקרה המשמעותי והחדשני ביותר הוכיח כי קצב התפתחות הגידול הסרטני לא תלוי רק בתאי הסרטן אלא גם באינטראקציה בין התאים הסרטניים ובין התאים שבאזור הגידול (מיקרו-סביבה).
בעקבות מחקרה, ד"ר ביסל זכתה בשלל פרסים חשובים בתחום חקר הסרטן והפכה לחברה בארגונים מדעיים חשובים.
מינה ביסל נולדה בשנת 1940 בטהראן, שבאיראן, למשפחה עשירה ומלומדת.
בעקבות חבר משפחתי שעודד אותה לעבור לארצות הברית היא למדה במכללת רדקליף, בקיימברידג' שם קיבלה תואר ראשון בכימיה.
היא המשיכה את לימודיה באוניברסיטת הרווארד שם למדה לדוקטורט בבקטריולוגיה, אותו קיבלה בשנת 1969.
מחקרה של ד"ר ביסל הראה כי סביבת התא הסרטני (מטריצה חוץ-תאית ECM) משפיעה על קצב גדילתו של גידול ברמת חשיבות דומה לזו של פגמים גנטים הגורמים לתא להפוך לסרטני.
קבוצת המחקר של ד"ר ביסל הראתה, באמצעות תרביות תאים אנושיים ובאמצעות מודלים בבעלי חיים כי ההתנהגות של תאים עם מוטציות המעודדות גידול סרטני יכולה לחזור לקדמותה אם המיקרו-סביבה תקינה ומתפקדת.
כאשר המיקרו-סביבה תקינה, הגוף יכול לדכא את התפתחות הסרטן, אך כאשר המיקרו-סביבה משתנה, למשל, בעקבות פציעה, המצב המאוזן יכול להיפגע וגידול יכול להתפתח.
בעקבות מחקרה המקיף שגילה את הגורמים הביולוגיים לסרטן התאפשרו מספר גילויים הקשורים להשפעת הסביבה התאית על התפשטות הגידול וגדילתו.
כדי להבדיל אילו מהתאים בריאים ואילו מהתאים ממאירים, ד"ר ביסל פיתחה את השיטה התלת-ממדית.
שיטה זו משתמשת בג'ל תלת־ממדי מיוחד כדי ליצור מבנים הניתנים להבדלה באופן ויזואלי.
כעת, חוקרים בוחנים האם ניתן ליישם את הגילויים לטיפול בסרטן בבני אדם.
ביסל לא תמיד הייתה מדענית מוערכת בתחום חקר הסרטן.
בעבר, בניגוד למחקריה של ד"ר ביסל, סברו כי גידול סרטני יכול להיווצר מתא סרטני בודד וכי התא הסרטני הוא הגורם המשפיע היחידי שיקבע את מידת הממאירות.
לפיכך הרעיון שהציעו מינה וצוותה היה קיצוני ולא מקובל באותה התקופה.
כתוצאה מכך, התקשו ד"ר ביסל וצוותה לקבל הכרה ולרוב חוקרים התעלמו מהרעיון המהפכני.
בריאיון עם הניו יורק טיימס, ביסל סיפרה שלפני עשרים שנה, מדען משפיע הגיע אל המעבדה שלה.
כאשר הראתה לו את המחקר שביצעה הוא הרים את המסמך מעל לפח, זלזל בה וזרק את המסמך לפח.
החל משנת 1972, כאשר ד"ר ביסל החלה לעבוד ב"מעבדה הלאומית לורנס ברקלי" היא שימשה כחלק מצוות מחלקת הביוכימיה.
כיום היא מדענית בכירה אשר מנהלת את מחלקת הביולוגיה התאית והמולקולרית ומחלקת מדעי החיים.
ד"ר ביסל היא מדענית מוערכת שהגיעה להישגים רבים ומשמעותיים.
בשנת 1997 מונתה לנשיאת ה"חברה האמריקאית לביולוגיה של התא".
בשנת 2007 זכתה בפרס לחקר הסרטן של "הארגון האמריקאי לחקר הסרטן" (AACR).
בשנת 2008 זכתה במדליית כבוד מ"החברה האמריקאית לסרטן".
בשנת 2010 הפכה לחברה ב"חברה המלכותית לכימיה" ולחברה ב"אקדמיה הלאומית למדע" בוושינגטון.
בשנת 2012 זכתה בפרס נוסף בחקר הסרטן של "הארגון האמריקאי לחקר הסרטן".
מינהאר לי משיתי (בערבית מרוקאית: منهار اللي مشيتي; בעברית: מהיום שהלכת, ידוע גם כ-"יא מאמא") הוא סינגל של הפרויקט של עידן רייכל שהוקלט על ידי שמעון בוסקילה.
השיר יצא לאור בדצמבר 2008, כסינגל השלישי מתוך האלבום "בין קירות ביתי", על ידי חברת התקליטים הליקון.
השיר הוא שיר בערבית מרוקאית שנכתב על ידי שמעון בוסקילה, הולחן על ידי עידן רייכל והופק על ידי רייכל וגלעד שמואלי.
השיר הוא בסגנון מוזיקת עולם אשר מאפיין את שאר השירים באלבום.
את השיר כתב בוסקילה לזכר אימו, שנפטרה בהיותו בן 9 וחצי.
לשיר בוצעו גרסאות כיסוי על ידי אמנים רבים, בהם:
ב-2011 ביצעה חגית יאסו את השיר במסגרת התכנית כוכב נולדובנוסף לכך,גרסתה יצאה בליווי וידאו קליפ במסגרת הסרט אחותי היפה.
ב-2011 ביצע המבצע המקורי של השיר שמעון בוסקילה יחד עם שירי מימון את השיר באלבום הופעתם המשותף, "המופע המשותף".
ב-2013 ביצעה אגם בוחבוט את השיר במסגרת עונתה השנייה של התוכנית "בית ספר למוסיקה".
ב-2013 ביצע נתי לוי את השיר.
ב-2013 ביצע עומר אדם את השיר.
ב-2016 ביצע עוזיה צדוק את השיר בעונתה השלישית של התוכנית "בית ספר למוזיקה".
מיד לאחר מכן, יצאה הקלטת הופעתו כסינגל רשמי, ולאחר מכן נכללה באלבומו, "פסגות חייך", שיצא לאור בשנת 2017.
ב-2020 ביצע לואי עלי את השיר במסגרת עונתה השביעית של התוכנית "הכוכב הבא".
ב-2024 ביצעה אגם בוחבוט את השיר כחלק מטקס הזיכרון הלאומי (משפחות 7 באוקטובר).
מינהל "K" היא מחלקה במשרד הפנים הרוסי, האחראית למאבק בפשעים בתחום טכנולוגיות המידע, כמו גם סחר בלתי חוקי של ציוד אלקטרוני וציוד טכני מיוחד.
זהו גוף משטרתי לביטחון מידע, אבטחת תשתיות אינטרנט, מערכות מידע והגנת התקשורת המשטרתית מפני סוכנויות זרות וניהול לוחמת סייבר.
המינהל מהווה את אחת היחידות המסווגות ביותר של משטרת הפדרציה הרוסית.
המינהל פועל במסגרת הלשכה לפעולות טכניות מיוחדות של משרד הפנים של הפדרציה הרוסית.
חשיפת ודיכוי גישה בלתי חוקית למידע ממוחשב
זיהוי הפרות של כללי הפעלת אמצעי אחסון, עיבוד או העברת מידע ממוחשב ורשתות מידע ותקשורת
זיהוי השימוש בכרטיסי בנק בהונאה
איתור חיבור בלתי חוקי לקווי טלפון
המאבק בסחר לא חוקי ברדיו אלקטרוני ובציוד טכני מיוחד
מאבק בהונאות שנעשו באמצעות רשתות המידע ותקשורת כולל אינטרנט
זיהוי נטיות אובדניות של משתמשי אינטרנט
חשיפת הונאה באינטרנט, ברשתות החברתיות ובמערכות הבנקים
מניעת גנבה מקוונת של אמצעי תשלום
מינהל הביון (בספרדית: Dirección de Inteligencia, בראשי תיבות: DI) היא סוכנות המודיעין העיקרית של קובה.
הסוכנות אחראית לכל פעילויות איסוף המודיעין ופעילויות הריגול מחוץ למדינה.
הסוכנות הוקמה בסוף שנת 1961 וידועה גם תחת הקיצור G2. עד 1982 נודעה הסוכנות בשם מינהל הביון הכללי (Dirección General de Inteligencia ,DGI) אשר כפוף למשרד הפנים הקובני וכולל שישה מחלקות תחת חטיבת המבצעים וחטיבת התמיכה.
מפקדו הראשון של הארגון היה מנואל פיניירו לוסאדה, ממנהיגי המהפכה הקובנית.
הק.ג.ב סייע בארגון הביון הקובני, בפרט, בהכשרת קצינים של סוכנות ביון זו.
לאורך כל ההיסטוריה שלה, היה הגוף פעיל בסיוע לתנועות שמאל, בעיקר באמריקה הלטינית, אפריקה והמזרח התיכון.
המספר הכולל של האנשים העובדים בגוף זה מגיע על פי ההערכות ל-15,000 איש.
מינה מיואי (יפנית: 名井 南; אנגלית: Mina Myōi; נולדה ב-24 במרץ 1997), ידועה בשם הבמה מינה היא זמרת ורקדנית יפנית.
היא חברה בלהקת הבנות הדרום קוריאנית טווייס, תחת החברה JYP Entertainment.
היא חלק מטור הרקדניות של הקבוצה.
מינה היא אחת משלוש החברות היפניות בקבוצה, והקטנה מביניהן אחרי מומו היראי וסאנה מינטוזאקי
מינה נולדה ב־24 במרץ 1997 בסן אנטוניו, טקסס, עברה ליפן בגיל צעיר מאוד, וגדלה בקובה, מחוז היוגו, יפן..
מינה עסקה בבלט מגיל צעיר, והתאמנה בו למעלה מעשור לפני הופעתה לראשונה עם Twice.
בשנת 2017 דווח כי מינה מחזיקה באזרחות יפנית ואמריקאית כפולה אך בשנת 2019 ויתרה על האזרחות האמריקאית.
מינה הייתה בקניות עם אמה באוסקה כאשר פנו אליה מגייסי כישרונות של JYP והציעו לה להגיע לאודישנים להתלמדות בחברה.
בשנת 2014 היא עזבה את יפן ועברה לדרום קוריאה כדי להיות מתלמדת בחברה JYP Entertainment כדי לבסוף להפוך לכוכבת K-pop.
בשנת 2015 מינה השתתפה בתוכנית הריאליטי הדרום קוריאנית Sixteen, בהנחיית והפקת JYP בשיתוף MNet.
מינה ניצחה בתוכנית כחלק מקבוצה של תשע נערות, והן המשיכו והקימו את הלהקה טווייס.
באוקטובר 2015 מינה הופיעה רשמית כחברה בטווייס עם המיני-אלבום הראשון שלהם, The Story Begins.
הסינגל הראשי "Like Ooh-Ahh" היה שיר הבכורה הראשון ב-K-pop שהגיע למאה מיליון צפיות ביוטיוב.
מינה ידועה כאחת הרקדניות הראשיות של טווייס וזכתה להכרה בדרום קוריאה ומחוצה לה.
הפופולריות שלה ושל חברותיה היפניות ללהקה, מומו וסאנה, זכתה להכרה על ידי הצ'וסון אילבו בכך שסייעה לשיפור היחסים בין יפן לדרום קוריאה.
בסקר המוזיקה השנתי של גאלופ קוריאה משנת 2019, היא נבחרה לאמנית הקיי-פופ במקום ה-20 הפופולרית ביותר בדרום קוריאה.
ב-11 ביולי 2019, JYP Entertainment הודיעה כי מינה לא תיקח חלק בהמשך סיבוב העולמות העולמי של טווייס בשם "Twicelights" בגלל חרדות קיצוניות פתאומיות ובעיות חוסר ביטחון בנוגע להופעה על הבמה.
בהמשך אובחנה עם הפרעת חרדה.
בפברואר 2020 דווח כי מצבה של מינה השתפר וכי היא חזרה להופיע עם טווייס.
+ שנה שיר אלבום אמן עם סימוכין 2018 "Shot Thru The Heart" Summer Nights טווייס מומו וסאנה 2019 "21:29" Feel Special כל חברות טווייס
מינה ראשיד הוא נמל מלאכותי בדובאי, המשמש כטרמינל נוסעים ובתי מלון צפים.
עד שנת 2018 הוא שימש כנמל מסחרי.
הנמל נפתח בשנת 1972 ונקרא על שמו של אמיר דובאי, ראשד בן סעיד אאל מכתום.
בשנת 1978 הורחב הנמל כך שיכלול 35 נקודות עגינה, שחמש מהן גדולות דיין כדי לאפשר עגינת אוניות מכולה גדולות.
בשנת 1979 נפתח נמל ג'בל עלי, ובשנת 2008 הוחלט להעביר את כל פעילות המטען ממינה ראשיד לנמל ג'בל עלי ולפתח את מינה ראשיד לאזור משולב של תיירות ומגורים.
באפריל 2018 נפתח במינה ראשיד מלון צף על אוניית קווין אליזבת' 2.
Dirección de Inteligencia Nacional (מספרדית: מינהל הביון הלאומי, בראשי תיבות: DINA) הייתה המשטרה החשאית של צ'ילה בתקופת הדיקטטורה של אוגוסטו פינושה.
ה-DINA כונתה הגסטפו של פינושה ונודעה באכזריותה כלפי מתנגדיו של פינושה.
הסוכנות הוקמה בנובמבר 1973 כיחידת מודיעין של צבא צ'ילה בראשות הגנרל מנואל קונטרראס וסגנו ראול איתוריאגה.
אז נפרדה ה-DINA מהצבא והפכה ליחידה מנהלית עצמאית ביוני 1974 בחסות צו ממשלתי מספר 521. ה-DINA התקיימה עד 1977 ולאחר מכן שונה שמה ל-"Central Nacional de Informaciones" (מספרדית: מרכז הביון הלאומי) או CNI בראשי תיבות.
בשנת 2008 הציג צבא צ'ילה רשימה של 1,097 סוכני DINA בפני השופט אלחנדרו סוליס.
דיכוי פנימי של DINA והפרות זכויות אדם
תחת צו מספר 521, היה ל-DINA סמכות לעצור כל אדם כל עוד קיים מצב חירום מוצהר.
מצב מנהלי כזה אפיינה כמעט את כל ממשלת פינושה.
עינויים ואונס של עצורים היו נפוצים:
בכמה מחנות הפך סדיזם שגרתי לקיצוניות.
בווילה גרימלדי אסורים סוררים נגררו למגרש החניה; סוכני DINA השתמשו אז במכונית או משאית כדי לדרוס ולמעוך את רגליהם.
האסירים שם נזכרו בצעיר אחד שהוכה בשרשראות ונשאר למות באטיות מפציעות פנימיות.
אונס היה גם סוג של התעללות חוזרת.
קציני DINA העבירו אסירות בצורות גרוטסקיות של עינויים מיניים שכללו הכנסת מכרסמים וכפי שתואר בטקטיקה בדו"ח נציבות [הביקורת], "מעשים לא טבעיים הקשורים לכלבים."
החל מ-11 בספטמבר 1973, הדיקטטורה הצבאית עבדה עם DINA לצנזור ערוצי טלוויזיה, עיתונים ושידורי רדיו שתמכו באיחוד הסוציאליסטי העממי.
צו של החונטה קבע כי כל המידע הציבורי יצטרך להיבדק על ידי החונטה לפני שידורו ופרסומו וכעבור כמה ימים נוצר "משרד הצנזורה" לפיקוח על כל כלי התקשורת במדינה.
הרבה עיתונים קיבלו את עבודתם בחזרה ועליה קשקושים בדיו אדומה.
הצנזורה פרצה בתים ושירותים ציבוריים מסוימים, וב-23 בספטמבר 1973 שלחה DINA שוטרים לרשום משקי בית ומוסדות.
הם חיפשו עדויות חתרניות כמו ספרים מאת פבלו נרודה, מאמרים על מדעי החברה, מדע המדינה, זכויות אדם ואלה שנאספו נשרפו בכיכר ארמס בסנטיאגו.
ארצות הברית תמכה בתנועת "מולדת וחירות", מימנה וניסתה את ההפיכה הראשונה של משטרו של איינדה המכונה טנקטזו.
ה-CIA יצר קשרים לאחר ההפיכה הצ'יליאנית בשנת 1973, אולם הקשר הופסק לאחר ההתנקשות באורלנדו לטלייה, שסוכן ה-CIA לשעבר, מייקל טאונלי, היה קשור אליו ישירות, מה שהוביל בסופו של דבר לפירוק ה-DINA בשנת 1977.
ה- DINA היה מעורב במבצע קונדור, כמו גם במבצע קולומבו.
ביולי 1976 הופיעו שני מגזינים בארגנטינה ובברזיל ופרסמו את שמותיהם של 119 מתנגדי שמאל צ'יליאניים בטענה שהם נהרגו בסכסוכים פנימיים שאינם קשורים למשטר פינושה.
שני המגזינים נעלמו לאחר הפרסום.
השופט חואן גוזמן טאפיה ביקש בסופו של דבר מהשופטים הצ'יליאנים לבטל את חסינותו של פינושה במקרה זה, שנקרא "מבצע קולומבו", לאחר שהצטברו עדויות לכך שפינושה הורה ל-DINA לשתול דיסאינפורמציה זו, כדי לכסות על "היעלמות" ורצח בידי הצ'יליאנים.
בספטמבר 2005 הורה בית המשפט העליון של צ'ילה על ביטול החסינות הכללית של פינושה מפני העמדה לדין, ביחס למקרה זה.
ההתנקשות בקרלוס פראטס ואורלנדו לטלייר
ה-DINA עבדה עם סוכנים בינלאומיים, כמו מייקל טאונלי מה-CIA, שרצח את השר הצ'יליאני לשעבר אורלנדו לטלייה בוושינגטון די.סי.
בשנת 1976, וכן את הגנרל קרלוס פראטס בבואנוס איירס, ארגנטינה, בשנת 1974.
מייקל טאונלי עבד עם אאוחניו בריוס על ייצור סארין בשנות השבעים, במעבדה ביתית בבעלות DINA במחוז לו קוררו, שבסנטיאגו דה צ'ילה.
בריוס, שנרצח בשנת 1995, נקשר גם לסוחרי סמים ולסוכני המינהל האמריקאי לאכיפת הסמים (DEA).
כמה סופרים ועיתונאים שהתנגדו למשטר הימין ראיינו בסתר אנשים החיים תחת DINA.
סופרים כמו פטרישיה פוליצר ראיינו אנשים שסבלו מנחת זרועו של הארגון ופוליצר כתבה על אירועים ספציפיים בצ'ילה.
אחד המקרים היה על אם מתנועת השמאל שהייתה קורבן להיעלמויות כפויות בצ'ילה.
האם מעולם לא שמעה ולא קיבלה עדכון כלשהו על מעמדו של בנה, גם לאחר שפינושה הודח מהשלטון.
רבים מאלה שנעלמו או נרצחו מעולם לא זוהו ואלפי אנשי שמאל נעלמו.
ההיעלמויות והחטיפות הלא-פתורות הללו הותירו אלפי חיפושים אחר קרובי בצ'ילה עד היום.
היה פיצוי מינימלי וגם הילדים סבלו מאוד.
בראיון אחר פוליצר כתבה על אישה שנורתה עם שמאלנים אחרים והצליחה לשרוד.
היא מסבירה שלו הייתה מתה בידי DINA, ילדיה היו נותרים מאחור ואיש לא היה מטפל בהם.
כתבות אלה חושפים את חוסר ההתחשבות של DINA וסוכנויות אחרות שהיו כפופות לפינושה.
ילדים היו נותרים מאחור כיתומים.
כל הדיווחים הללו בספר "פחד בצ'ילה" מאת פטרישיה פוליצר הראו בצורה ברורה כיצד נראים החיים בצ'ילה שתחת פינושה.
החלפת DINA על ידי CNI
ה-DINA הוחלף על ידי ה-CNI (בספרדית: Central Nacional de Informaciones, מרכז הביון הלאומי) בשנת 1977, כאשר קונטרראס הוחלף על ידי הגנרל אודלאנייר מנה.
באותה תקופה, DINA השיגה את מטרותיה הצבאיות: להתנקש בהנהגת תנועת MIR ומנהיגי תנועת האחדות העממית, קואליציית המפלגות שזכו בבחירות 1970. פירוק ה-CNI התרחש בשנת 1990 במהלך המעבר הצ'יליאני לדמוקרטיה.
לאחר נפילת משטרו של פינושה הועמד קונטרראס לדין בצ'ילה עקב פשעים נגד האנושות בעת שעמד בראש ה-DINA ונידון ל-12 שנות מאסר בגין חטיפות סמויות.
עם זאת, השופט ויקטור מונטיליו שהחליף את השופט חואן גוזמן טאפיה העניק חנינה לקונטרראס בשנת 2005.
לבסוף, ב-30 ביוני 2008, קונטרראס נידון לשני מאסרי עולם, אחד בגין רצח קרלוס פראטס ואחד בגין רצח אשתו סופיה קוטברט.
הוא גם קיבל עונש נוסף של 20 שנה בגין חברות בהתאגדות בלתי חוקית.
במכתב ללא תאריך אל אוגוסטו פינושה, מייקל טאונלי יעץ לו כי וירחיליו פז רומרו, פעיל קובני שהתנגד לקסטרו, כדי לצלם את בתי הכלא הבריטיים בצפון אירלנד בשנת 1975 כמשימה עבור DINA.
הצילומים היו אמורים לשמש את ממשלת צ'ילה בארגון האומות המאוחדות בניו יורק כדי להכפיש את הממלכה המאוחדת ולהאשים אותה בהפרות זכויות אדם.
עם זאת הם הגיעו מאוחר מדי לשימוש, ולבסוף פורסמו ב"אל מרקוריו".
"הדיווחים על כך שנשכרו קציני צבא זרים עם היסטוריה של מעורבות בהפרות זכויות אדם, כולל עינויים והרג שלא כדין של אזרחים, הם מדהימים ודוחים", אמר הסנאטור פטריק לייהי, מחבר "חוק ליהי" האוסר על סיוע אמריקאי ליחידות צבאיות ואנשי כוחות ביטחון זרים המפרים זכויות אדם.
מינה אל חמני היא שחקנית ספרדייה, אשר זכתה להצלחה עולמית בזכות השתתפותו בסדרה "אליטה".
מינה אל חמני נולדה ב-29 בנובמבר 1993 וגדלה במדריד, ספרד.
היא החלה את קריירת המשחק שלה בשנת 2014. בשנת 2018 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה המצליחה "אליטה" כאחת משלושת התלמידים החדשים בבית הספר.
היא נחשבת לתלמידה מצטיינת שהגיעה על תקן מלגה.
בשנת 2019 החלה לשחק בסדרת הטלוויזיה "הרנאן", בתפקיד איישה ובשנת 2021 החלה לשחק את אלווירה ב"הפנימייה: לאס קומברס".