tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם כיבוש העיר, ב-1941, על ידי צבא רומניה והוורמכט, הוקם גטו קישינב ושמואל, יחד עם כל בני משפחתו, נכלאו בגטו.
באוקטובר 1941, דוד עשיר של שמואל, שגר בבוקרשט, שיחד שלושה אנשי משטרה שהגיעו לקישינב עם תעודות מזויפות והבריחו את המשפחה כולה מהגטו ולקחו אותם לבוקרשט ברכבת שהובילה פצועי מלחמה.
בבוקרשט עזרו להם להתחבא בני המשפחה.
בנובמבר 1941 נחשפו ונעצרו ורק שמואל ואח שלו הצליחו לברוח.
יתר בני המשפחה הוגלו לטרנסניסטריה.
שמואל ואחיו התחבאו תחילה אצל קרובים בבוקרשט ולאחר מכן בגאלאץ וביולי 1944 הצליחו לעלות על הספינה קזבק ולעלות לארץ ישראל.
בארץ שמואל שינה את שם משפחתו לשם, שיזכיר לו את סבו, אהרון-יוסף צ'רווינסקי, שנספה בגטו קישינב.
אהרוני למד הנדסה אזרחית באוניברסיטת מלבורן, סיים תואר ראשון ב-1955 ונשאר שם להמשך לימודים של תכנון עירוני ואזורי.
ב-1963 הגיע אהרוני לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, כדי לשמש כעוזר הוראה וקיבל שם תואר שני בהנדסה אזרחית ובמכניקה בשנת 1965 וב-1966 קיבל דוקטורט על עבודה בנושא עמודי בטון דקים.
משנת 1966 עד 1967 היה פרופסור חבר במכללת סן פרנסיסקו ומשנת 1967 עד 1970 מהנדס מחקר בתאגיד המלט האמריקאי בריברסייד, קליפורניה.
ב-1970 התמנה רוני לפרופסור בבית הספר לתארים מתקדמים לאדריכלות ותכנון עירוני באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הוא היה דיקן בפועל מ-1974 עד 1975 ובשנים 1983 עד 1985. בשנת 1991 פרש והפך למנהל פרויקטים אקדמיים מיוחדים לשיתוף פעולה, לימודים בינלאומיים ותוכניות בחו"ל באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
ב-1956 נישא למלכה קורנפלד ולזוג יש שתי בנות, מרים ורות.
אהרוני בין השורדים הבודדים של גטו קישינב ומחבר הספר "זיכרונות השואה: קישינב (קישינב) 1944-1941".
שמואל אוסישקין (יקטרינוסלב, 19 במאי 1899 – ירושלים, 2 באוגוסט 1978) היה עורך דין ואיש ציבור ישראלי.
שמואל אוסישקין נולד ביקטרינוסלב (כיום דניפרו, אוקראינה) ב-19 במאי 1899, למנהיג הציוני מנחם אוסישקין ואשתו אסתר לבית פליי.
הוא נקרא שמואל על שם הרב שמואל מוהליבר, מראשוני חובבי ציון ברוסיה, שנפטר בשנת 1898. בשנת 1906, כאשר היה שמואל בן שבע, נבחר אביו מנחם אוסישקין כראש הוועד האודסאי של חובבי ציון, ועם בחירתו עברה משפחת אוסישקין להתגורר באודסה.
בשנים הראשונות למד מפי מורים פרטיים בביתו, ורק לאחר שנים אחדות, בהיותו בן שתים-עשרה, החל ללמוד בבית-ספר.
הוא סיים בהצטיינות את חוק לימודיו בגימנסיה רפופורט לבנים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה סייעו אוסישקין ואימו אסתר בבית חולים צבאי.
הוא הקדיש הרבה מזמנו לפעילות בהסתדרות התלמידים הציונים, בעיקר לאחר מהפכת פברואר 1917 ונפילת המשטר הצארי.
בשנת 1917, לאחר סיום לימודיו בגימנסיה, החל ללמוד רפואה באוניברסיטה, ובד בבד היה פעיל בהסתדרות הסטודנטים הציונים.
בתום שנת הלימודים החליט לעבור ללימודי משפטים.
בינואר 1919 עזבו הוא ואביו מנחם אוסישקין לצמיתות את אודסה.
מנחם אוסישקין השתתף בוועידת השלום בפריז, ועלה משם לארץ-ישראל, ואילו שמואל נסע לאנגליה, והמשיך את לימודי המשפטים באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1922 סיים את חוק לימודיו, ועלה לארץ-ישראל.
תקופה מסוימת התגורר בתל אביב, ולאחר מכן בירושלים, שם עבד כעורך דין, ושנים ארוכות החזיק במשרד עצמאי.
בשנת 1926 קיבל אוסישקין על עצמו את עבודת הייעוץ המשפטי של הקרן הקיימת לישראל וזה היה עיסוק מרכזי בעבודתו המשפטית עד שיצא לגמלאות בשנת 1969. בשנת 1941, לאחר פטירתו של אביו מנחם אוסישקין, נבחר כחבר הדירקטוריון של הקרן הקיימת מטעם מפלגת הציונים הכלליים.
לאחר קום המדינה נטל חלק מרכזי בנושא הרישום המשפטי של הקרן הקיימת, שהייתה רשומה בבריטניה, כחברה ישראלית, ובנושאי העברת קרקעות בין הקרן הקיימת לבין מינהל מקרקעי ישראל.
אוסישקין לימד שנים ארוכות בבית-הספר למשפט וכלכלה בתל אביב שהיה באותה עת המוסד היחידי בארץ-ישראל להכשרת משפטנים.
הוא היה חבר במפלגת הציונים הכלליים, ובתקופות מסוימות היה פעיל בה.
שמואל היה פעיל במוסדות ציוניים, היה ציר במספר קונגרסים, והיה חבר בבית הדין העליון של התנועה הציונית.
הוא פרסם ארבעה ספרים בנושאים היסטוריים, משפטיים וחוקתיים, וכן ספר זכרונות שיצא לאור לאחר מותו.
במשך שנים רבות כתב בקביעות מאמרים בענייני השעה בעיתונים היומיים הארץ והבוקר.
בבחירות לכנסת השנייה בשנת 1951 היה מועמד ברשימת הציונים הכלליים במקום העשרים ואחד, אלא שלא נבחר, שכן מרשימה זו נבחרו עשרים מועמדים בלבד.
נפטר בביתו בירושלים ממחלת לב בגיל 79 ב-2 באוגוסט 1978, נקבר בבית הקברות סנהדריה
שמואל אוסישקין היה נשוי לאלזה שנברג מיאשי, רומניה, בתה של העסקנית הציונית רחל שנברג, ואחותם של הפסנתרנית אירמה וולפה-רדמכר והמתמטיקאי יצחק שנברג .
להם בן אחד, הארכאולוג דוד אוסישקין.
פרקים במשפט הקונסטיטוציוני האנגלי (ספריה משפטית בהוצאת הד"ר יהודה יונוביץ, ירושלים 1927)
מערב במזרח – תולדות הצלבנים בארץ-ישראל (הוצאת מצפה, תל אביב 1931)
שיטות השלטון בקיסרות הבריטית (הוצאת מצפה, תל אביב 1937)
המשטר המדיני בבריטניה (הוצאת אומה ומולדת, תל אביב 1946)
אמא אודיסה – זכרונות ילדות ונעורים 1904–1919 (הוצאת הספרייה הציונית על-יד ההסתדרות הציונית העולמית, 1984)
מהדיר חידושי הראב"ד על מסכת בבא קמא והשגות הרמ"ך על הרמב"ם.
פרופסור בהיברו יוניון קולג' ומאנשי סגל בית המדרש לרבנים באמריקה.
נולד בקמאי שבליטא, לאברהם ליב בן רפאל אטלס, וברכה בת אליהו, אחותו של רבי ברוך הורוביץ מאלקסוט.
למד בישיבות ליטא, בהן בישיבה שהוקמה בעיר הולדתו על ידי רבי ישראל זיסל דבורץ, ובימי מלחמת העולם הראשונה ב'קיבוץ' של רבי איצל'ה פוניבז'ר שהתקיים אז בשל תנאי המלחמה במריאופול על חוף הים האזובי בדרום-רוסיה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, התיידד בליטא עם רבי יחיאל יעקב וינברג, ובעקבותיו יצא ללמוד באוניברסיטאות גרמניה, באוניברסיטת ברלין ובגיסן.
הקשר ביניהם נמשך גם בשנים שלאחר מכן, וכלל התכתבות ודברי הערכה.
למד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות בברלין, ובהמשך לימד במכון למדעי היהדות בוורשה.
עוד לפני השואה, הביא לדפוס את חיבורו הגדול, מהדורה מדעית של חידושי הראב"ד על מסכת בבא קמא.
אטלס נמלט ללונדון והדפיס בה בשנת ה'ת"ש (1940) את מהדורת חידושי הראב"ד שלו, וקטעים מכתב ידו של הרמב"ם בספרו משנה תורה, שאותם הקדיש לרעייתו צילה.
ביתו נפגע בהפצצות על לונדון במלחמת העולם השנייה וכתבים רבים שלו עלו באש.
ב-1942 הוא היגר לארצות הברית.
נתיבים במשפט העברי, ניו יורק תשל"ח, הוצאת האקדמיה האמריקאית למדעי היהדות (304 עמ')
בנוסף, כתב מאמרים בכתבי עת, כמו סיני ותרביץ, ובספרי יובל שונים.
בכתביו עסק במשפט עברי, בפילוסופיה ואתיקה, ובמשנתו של שלמה מימון.
אטלס ההדיר מספר חיבורים מספרות הראשונים, שלהם צירף הקדמות והערות:
חידושי הראב"ד, שיצא במהדורה מדעית, והקנה לאטלס פרסום.
הספר על מסכת בבא קמא נדפס בקיידאן, אך כל עותקי הספר למעט 350 שנשלחו לארצות הברית ולבריטניה הושמדו במלחמה.
לאחר שנמלט ללונדון הדפיס בה בשנת ה'ת"ש (1940) את מהדורת חידושי הראב"ד שלו.
חידושי הראב"ד הודפסו עם הקדמה בעברית ובאנגלית, ועם הערותיו של רבי יחיאל יעקב וינברג.
"השגות" של רבי משה הכהן מלוניל על חלקים ממשנה תורה לרמב"ם, מכתב יד יחיד.
החיבור פורסם בספר השנתי של היברו יוניון קולג'.
קטעים מספר יד החזקה לרבנו משה בן מימון ז"ל – קטעים מכתב ידו של הרמב"ם בספרו משנה תורה, שבספרייה הבודליינית של אוניברסיטת אוקספורד, עם הערות, ביאורים והשוואות.
בית הדפוס בו יצא לאור החיבור הופצץ ונשרף במלחמת העולם השנייה, ורק עותקים בודדים שרדו את השריפה.
שמואל איז'אק (בהונגרית: Izsák Sámuel; טרגו מורש, 20 בדצמבר 1915 - קלוז', 4 בספטמבר 2007) היה רופא יהודי-הונגרי-רומני מטרנסילבניה, היסטוריון לרפואה ולמדעי הרוקחות, פרופסור באוניברסיטה וחבר הסגל האקדמי, אחיו הצעיר של לאסלו איז'ק, סופר ועיתונאי.
איז'אק נולד במשפחה יהודית וסיים את לימודיו התיכוניים בליציאום היהודי בטימישוארה.
הוא החל את לימודי הרפואה שלו באוניברסיטת בולוניה, המשיך בקלוז', אך נאלץ להפסיק עקב חוקי הגזע שהוחל על ידי המשטר ההונגרי משנת 1938 וקיבל את התואר שלו רק ב-1948. הוא החל את הקריירה שלו באוניברסיטה במחלקה להיסטוריה של הרפואה והרוקחות באוניברסיטה בטרגו מורש, שלוחת אוניברסיטת קלוז'..
איז'אק היה חבר מלא ב:
אגודת ההיסטוריה הרפואית והפרמצבטית הרומנית (1956)
האקדמיה הבינלאומית להיסטוריה של הרפואה (1966)
חבר כבוד באקדמיה האיטלקית די סטוריה דלה פרמצ'יה (1970)
באגודה ההונגרית להיסטוריה רפואית (1978)
רפואת הנאורות בטרנסילבניה, מולדובה, ולאכיה ובאנאט
היסטוריה של מגפות (דבר, כולרה)
ענייני חינוך ובתי חולים, ידע רפואי באירופה של ימי הביניים
מחזור הדם הקטן שהתגלה על ידי מיכאל סרווטוס וההיבטים הטרנסילבניים של הגילוי
ההיסטוריה האוניברסלית והמקומית של רוקחות
במחקריו הביא מידע חדש לגבי עבודתם של כמה רופאים בולטים
פרסומי המומחים שלו ומחקריו בכתבי עת מתמחים מקצועיים מקומיים וזרים:
הוא פרסם את מאמרים העממיים שלו ומאמרים אחרים בהונגרית וברומנית בטורים של Utunk, Dolgozó Nő, A Hét, Igazság, Új Út, Universul (1949), Lupta Ardealului ; הדיונים שלו על תולדות הרפואה (1960, 1980–82) שודרו על ידי השידור ההונגרי של רדיו קלוז'-נאפוקה .
הארגון המדעי של אוסף התרופות של מוזיאון ברוקנטל בסיביו (1950), ויצירת האוסף ההיסטורי של רוקחות בקלוז'-נאפוקה (1954).
הוא היה שותף למספר עבודות סיכום של היסטוריה רפואית בשפה הרומנית:
(עבודה שקיבלה פרס משרד התרבות, 1962);
מחבר שותף של היצירה Contribuţii la istoria medicinii în RPR (1955), שעליה הוענק למחברים בפרס המדינה
תוספות להיסטוריה של רפואת RNA לכרך (1955, עם VL Bologa);
ספר לימוד מאוחד (1963, עם אחרים);
פרס המדינה של הרפובליקה העממית הרומנית (1955)
הרב שמואל אהרן מילר (מיללער) (תרכ"ט, 1869 - תש"ב, 1942), היה רב ביעדליטש ורב קהילת לאבאווא בגליציה במשך שלושים שנה, ופוסק הלכה בולט בחסידות צאנז ומונקץ'.
מחבר מאמרים רבים שכונסו לספר "אבני אש".
שמואל אהרן נולד לר' נפתלי מילר, מו"ץ בעיר גורליץ, במשפחה של חסידי צאנז.
למד בישיבתו של רבי שלמה הלברשטאם מבאבוב.
בהיותו בן שמונה עשרה התמנה לרב ביעדליטש למשך מספר שנים.
החל מתרע"ב כיהן כרבה של לאבאווא, הקים בה ישיבה ועמד בראשה.
תקופה מסוימת היה במקביל גם ר"מ בישיבה בקראקא.
בין תלמידיו: הרב יעקב הלברשטם, אב"ד טשאקאווא.
היה מקושר לכמה אדמו"רים: רבי ברוך מגורליץ, בנו של רבי חיים מצאנז, לרבי שלמה ליב מטיטשין בקראקא, ובפרט לרבי חיים אלעזר שפירא ממונקץ', בעל "מנחת אלעזר".
קהילתו בלאבאווא מנתה כמה עשרות משפחות שומרות מצוות, אך השפעתו הייתה על כלל המחוז.
השפיע על בעלי עסקים בעיר הנופש קריניצה זדרוי לסגור את עסקיהם בשבת.
בשנת תרפ"ה ואחריה שקל לעלות לארץ ישראל, "שכלתה נפשי להיות עמכם בצוותא חדא בארץ ישראל, וכבר כתבתי לוורשא להשתדל בזה...".
לאחר פטירתו של הרב יוסף חיים זוננפלד (תרצ"ב) הציע הרבי ממונקץ' שהרב שמואל אהרן מילר יעלה לארץ ויכהן בתור אחד מדייני העדה החרדית בירושלים; אולם הדבר לא יצא לפועל.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה ברח מלאבאווא לצאנז.
כעבור שנתיים, בטז-יז אלול תש"ב (1942), הובל עם קהילת צאנז למחנה ההשמדה בלזץ' ושם נספה.
כאמור היה מקושר לאדמו"רי החסידות.
יחד עם זאת, הדגיש שהנהגות החסידות צריכות להיות טפלות ללימוד התורה.
במאמר שפרסם בבטאון 'אהל מועד' (איזביצא תרפ"ח, חוברת א-ב) כתב: "וכבר האיר לנו עינינו הגאון האדיר מרן הקדוש בעל דברי חיים ז"ל...
שלא לבטוח על דרכי החסידות של מרן קדש הקדשים הבעל שם טוב, כי היה כהוראת שעה על משך מספר השנים הקצוב ולא לדורות עולם, כי הוא טמיר ונעלם, וטובת הנפש לא ייתכן [אלא] רק בתורה ועבודה בהתמדה".
להתבטאות זו היה הד בחוגי צאנז וסאטמר.
היה ממתנגדי הציונות, כמקובל בחוגו של האדמו"ר ממונקץ'.
עם זאת, סייע בגביית כספים עבור עניי ארץ ישראל, השתדל לרכוש מדי שנה אתרוג לחג הסוכות מארץ ישראל, וכאמור, בשנות ה'תר"פ והלאה שקל באופן מעשי לעלות לארץ.
ר' שמואל אהרן התכתב בענייני הלכה עם גדולי דורו, ותשובות אליו מופיעות בכמה שו"תים, בפרט בשו"ת אמרי יושר מאת הרב מאיר אריק.
כתב ספרים רבים שלא נדפסו ואבדו בשואה.
ביניהם ידוע על ספר בהלכות עדות (נכתב בהיותו בן שבע עשרה), ספר על הלכות טריפות שכבר קיבל הסכמות לקראת הדפסה, וספר על הלכות כשרות מזון שנגוע בחרקים.
מעזבונו הרוחני נותרו בעיקר עשרות מאמרים שפרסם בכתבי עת רבים, והם לוקטו בספר "אבני אש" (בני ברק תשס"ו), שמחזיק למעלה מ-500 עמ'.
עוד בספר זה חידושים על חלק מהספר שב שמעתתא, הסכמותיו לספרים, אוסף מכתבים ששרדו, ועוד.
אשתו חוה הייתה בתו של ר' מתתיהו וילדשטיין מלאבאווא.
היו לו שני בנים תלמידי חכמים, ר' יואל ור' בן ציון.
בתו שרה חוואלא נישאה לרב אבא וואקס, אב"ד פראשאוויץ ומחבר "שו"ת בית אבא" (נדפס בקרקוב תרפ"ב-תרפ"ד, ושוב בתוך 'אבני אש' ב"ב תשס"ו).
בתו רחל לאה נישאה לר' משה יהושע, המכונה "העילוי מטשיטש".
כמעט כל צאצאיו נספו בשואה.
נכדתו מירל, בתה של שרה, נישאה לרב חיים מאיר אפשטיין מתל אביב.
שְׁמוּאֵל אוּשְׁקֵי (בפורטוגלית: Samuel Usque; נולד בליסבון סביב 1500, נפטר אחרי 1555 בפרארה או בצפת) היה משורר והיסטוריון פורטוגלי ממוצא יהודי.
מעט ידוע על הביוגרפיה של שמואל אושקי.
את רוב הפרטים על חייו ניתן ללקט מספרו "ניחומים לתלאות ישראל".
שמואל אושקי הגיע ממשפחה יהודית מספרד (וסקה?), אשר גורשה לפורטוגל בשנת 1492 והוטבלה בכפייה בשנת 1497. באותה תקופה, אושקי נולד בליסבון.
כמראנו, הוא היה עד להטבלה המונית בפורטוגל בשנת 1497 ולפוגרום ליסבון של 1506. אושקי דיבר מספר שפות (מלבד שפת אימו פורטוגזית, הוא הבין גם ספרדית, איטלקית, לטינית ועברית) והייתה לו בקיאות בביבליה ובבשורות אפוקריפיות.
הוא היה בקיא גם במחברים יוונים קלאסיים.
אף על פי שהחזקה בספרים בעברית נאסרה בפורטוגל מאז 1497, הוא רכש ידע רב בספרות חז"ל וציטט מהתלמוד, המדרש ומהרמב"ם.
בסביבות שנת 1530, כאשר הנהגת האינקוויזיציה בפורטוגל הפכה לצפויה יותר ויותר, שמואל אושקי נמלט לאיטליה וחזר ליהדות.
דרכו הובילה אותו דרך אנגליה, פלנדריה, ומשם מעבר להרי האלפים למילאנו.
תחנתו המרכזית הראשונה באיטליה הייתה נאפולי, שם התיידד עם שמואל אברבנאל ואשתו בנבנידה אברבנאל.
מסעו נמשך לאיסטנבול וסלוניקי, ולבסוף לצפת בארץ ישראל.
בשובו לאיטליה, הוא עבר דרך בוהמיה לפרארה בסביבות 1550. שם מצא קהילה יהודית-פורטוגלית מתפקדת.
הוא פגש שני נושאי שם זהים: המדפיס אברהם אושקי והמשורר שלמה אושקי.
לא ברור אם וכיצד היה קשור אליהם.
בנבנידה אברבנאל ודונה גרציה נשיא, ששתיהן שימשו כפטרוניות ותמכו באושקי בעבודתו, חיו כעת גם הן בפרארה.
הוא הקדיש את יצירתו "ניחומים לתלאות ישראל" לדונה גרציה נשיא, אשר הודפסה בשנת 1553 על ידי אברהם אושקי בפרארה.
מעט ידוע על חייו המאוחרים של שמואל אושקי.
כמה מקורות מצביעים על כך שהוא חזר מאיטליה לארץ ישראל ונפטר בצפת.
ביצירתו הגדולה, "ניחומים לתלאות ישראל" (Consolaçam as tribulaçoens de Israel), מתאר שמואל אושקי את סבלו של העם היהודי מהעת העתיקה ועד תקופתו.
בכתיבת הספר השתמש אושקי בספר שבט יהודה מאת שלמה אבן וירגה.
בספר יוצר אושקי קשר בין ההתנצרות בכפייה לבין עליית הנצרות פרוטסטנטית.
יצירתו מתארת את האינקוויזיציה כמפלצת המאיימת על אירופה, ומצביעה על אינטרס משותף בין יהודי פורטוגל להולנד.
אושקי בחר בצורת הדיאלוג הפסטורלי, שהייתה נפוצה ברנסאנס.
הדיאלוג מתרחש בין שלוש דמויות רועים אלגוריות:
יעקב (Ycobo) – מייצג את העם היהודי, ומספר את ההיסטוריה היהודית בגוף ראשון.
נחום (Numeo) – המנחם, שתומך ביעקב.
זכריה (Zechariah) – ה"מזכיר", שתפקידו להזכיר ולהחיות את הזיכרון.
ההיסטוריה של העם היהודי מוצגת באופן כרונולוגי בשלושה דיאלוגים (ימים):
היום הראשון (Diálogo pastoril) – דן בהיסטוריה מהתקופה המקראית ועד לגלות בבל.
היום השני (Diálogo segundo) – מכסה את תקופת בית המקדש השני ועד לחורבנו.
היום השלישי (Diálogo terceiro) – מציג 37 רדיפות מהמאה השביעית ועד שנת 1533. אושקי הסתמך על מקורות בעברית, איטלקית ולטינית, וכן על חוויותיו שלו.
הטקסט הוקדש לדונה גרציה נשיא; הנמענים האמיתיים היו האנוסים שגורשו מפורטוגל ("Aos Senhores do desterro de Portugal").
המהדורה הראשונה, שפורסמה בפרארה בשנת 1553, צונזרה ברובה על ידי האינקוויזיציה זמן קצר לאחר פרסומה.
המהדורה השנייה (אמסטרדם 1559) מציינת את תחילתה של הספרות הספרדית בהולנד.
שמואל אושקי, נחשב לאחד מההיסטוריוגרפים הראשונים של ההיסטוריה היהודית.
ספרו של שמואל אושקי, "Consolação" נחשב לקלאסיקה של , והודפס מחדש בליסבון ב-1907 על ידי החוקר הנוצרי מנדש דוש רמדיוש (Mendes dos Remedios) כספר חשוב להכרת הלשון והספרות הפורטוגליות הישנות.
אליהו ליפינר - ביי די טייכן פון פארטוגאל - ר' שמואל אושקי, זיין טרייסט צו די ליידן פון ישראל, בואנוס איירס, 1949
פרופסור שמואל אורן (נולד ב-1947) הוא רופא ישראלי, ומעוטר עיטור העוז במלחמת ששת הימים.
ביומה הראשון של המלחמה, ב-5 ביוני 1967 הוביל אורן כוח טנקים באבו עגילה בפאתי שדה מוקשים ובשטח כמעט בלתי עביר.
תמרון זה וההסתערות שבאה בעקבותיו, מוטטו את מערך המצרים.
ביום שלאחר מכן פלוגתו של אורן שימשה ככוח חסימה.
בביצוע משימה זו נתקל כוח החסימה אשר נתקל בכוח טנקים מצרים שנסוגו בעקבות ההיתקלות.
במהלך ההיתקלות אורן ניטרל טנק מצרי באמצעות זריקת רימונים לרנה הטנק, ועל מעשהו זכה בעיטור העוז.
העיטור הוענק לאורן על ידי ראש המטה הכללי דוד אלעזר באפריל 1973.
לאחר המלחמה שימש אורן כמנהל מחלקה פנימית א' במרכז רפואי ברזילי שבאשקלון למעלה מ-20 שנים.
אורן היה מעורב במחאות במחאות כנגד ממשלת ישראל במלחמת חרבות ברזל.
הוא אף נעצר על ידי משטרת ישראל ביוני 2024 במהלך הפגנה בקיסריה.
הרב שמואל אליהו (נולד בכ"ה בכסלו ה'תשי"ז, 29 בנובמבר 1956) הוא רב ישראלי דתי לאומי, רב העיר צפת, חבר מועצת הרבנות הראשית, חבר ועדת הכשרות הארצית וועדת המקוואות של הרבנות הראשית, אב בית הדין הרבני למניעת הטרדות מיניות במגזר החרדי-דתי, נשיא איגוד רבני קהילות ובנו של הרב מרדכי אליהו.
הוא הועמד לדין משמעתי עקב הסתה לגזענות והתפרסם במקרים נוספים בהם הביע עמדות שנויות במחלוקת.
נולד בירושלים לרבנית צביה ולרב מרדכי אליהו - הראשון לציון, פוסק ומקובל.
למד בישיבת ירושלים לצעירים, ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב מעט בתקופת הרב צבי יהודה קוק וכמה שנים לאחר פטירתו, אצל הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא.
שירת בצה"ל כטנקיסט בחיל השריון.
הוסמך לרבנות בגיל 23, והשלים לימודי רבנות עיר ודיינות במכון אריאל שבירושלים.
כשהיה בן 29, מונה לרב היישוב שלומי.
לאחר כשלוש שנים מונה לרב העיר צפת.
בשנת ה'תשנ"ג (1993), נבחר להיות חבר במועצת הרבנות הראשית לישראל, ומאז נבחר 5 פעמים ברציפות למועצת והוא מהוותיקים שבין חבריה.
היה יו"ר ועדת המקומות הקדושים, וכיום הוא יו"ר הוועדה לענייני חקיקה ויו"ר מחלקת שחיטת חוץ לארץ באגף הכשרות ברבנות הראשית.
כמו כן ערך את קובץ נוהלי הכשרות של הרבנות הראשית עם הרב לוי ביסטריצקי.
בשנת ה'תשס"ג (2003) הציג את מועמדותו למשרת הראשון לציון, אך לתפקיד נבחר הרב שלמה משה עמאר.
בשנת ה'תשע"ג (2013) הגיש את מועמדותו בשנית לתפקיד.
המועמדות נתקלה בהתנגדות בשל עמדותיו והתבטאויותיו בנוגע להשכרת דירות לערבים ועוד.
היועץ המשפטי הודיע כי יש בעיה ולא יגן על המועמדות בבג"ץ, לבסוף המועמדות אושרה.
בבחירות זכה הרב יצחק יוסף שקיבל 68 קולות מתוך 147, לעומת 49 לרב אליהו.
בכך איפשר הרב אליהו לרב אברג'ל להתמודד מולו ואולי לקחת ממנו קולות שהיו יכולים להכריע את הכף לטובתו.
בשנת ה'תשע"ה (2014) התמודד למשרת הרב הספרדי הראשי של ירושלים, וזכה לתמיכת רבנים חרדים בכירים ובהם הרב אהרן לייב שטיינמן, הרב חיים קניבסקי והאדמו"רים מגור ומבעלז, אך הפסיד לרב שלמה משה עמאר.
היה אחראי על קרן מורשת – קרן-גג לגרעינים תורניים בעיירות פיתוח בנשיאות אביו – עד לפירוקה בקיץ ה'תשס"ה (2005).
הוא נשיא "עמינדב" – מארגוני השירות הלאומי, ומעייני הישועה הפועל למען החזרה בתשובה ולחיזוק הזהות היהודית.
הוא יו"ר ועדת רבנים של מגן דוד אדום בישראל, שמטרתה לעודד צעירים דתיים להתנדבות משמעותית בארגון, על ידי מתן מענה הלכתי לבעיות הכרוכות בכך.
בראשית המאה ה־21 פעל לפתיחת מסלול לימודים תורניים במכללה בצפת לאנשי משטרה, צבא ושירות בתי הסוהר, שיוכרו לצורך תוספות שכר במשכורתם, ובהמשך חתם על תעודות סמיכה לרבנות לבוגרי המסלול.
לאחר מספר שנים נחשפו זיופים ומעשי מרמה במסלול והוא נסגר.
בפסק הדין שניתן בפרשה ציין השופט שהרב אליהו פעל להקמת המסגרת הכללית במכללה ולא התערב בתוכן הלימודים ובצורתם, ועל-כן מצא שההחלטה לא להעמידו לדין בפרשה סבירה.
הרב אליהו עוסק בשאלות בהלכה, בהלכות ציבור ובענייני קבלה, ועונה בכל יום למאות שאלות במסרונים, בדואר האלקטרוני, בטלפונים ובפגישות אישיות.
כמו כן הוא עונה לשאלות מאזינים ברדיו גלי ישראל בימי רביעי ושישי.
בנוסף הוא מעביר שיחות בתיכונים ממלכתיים במסגרת תוכניות ועמותות שונות (אח"י, אפיקים, מעגלים, בשבע ועוד), בין היתר בעניין גיוס משמעותי לצה"ל.
מחברי איחוד רבני תורת הארץ הטובה.
מדי שבוע מעביר את השיעור השבועי "קול צופייך" אותו ייסד אביו בבית הכנסת "היכל יעקב" בירושלים, העוסק בענייני הלכה ואמונה.
כמו כן מדי יום שישי מתקיימת ברדיו 'גלי ישראל' תוכנית 'חיים כהלכה' שבה עונה הרב לשאלות הלכתיות של הציבור הרחב.
הוא אהוד על הציבור הדתי לאומי העממי, ובתפילות ההלל שעורך במועדים משתתפים אלפי אנשים.
התמודד על משרת הרב הראשי הספרדי בבחירות לרבנות הראשית לישראל, בשלוש מערכות בחירות, אך בכולם הפסיד.
הרב אליהו הקים בית דין רבני, ביחד עם הרב אהרון ירחי והרב ראובן נקאר, שנועד לברר תלונות בנושאים של פגיעות מיניות בחברה הדתית והחרדית שלא הגיעו למשטרה, ועסק במסגרתו במקרים רבים.
בשנת 2014 היה מעורב בחשיפת מעללי הרב עזרא שיינברג ובהרחקתו מהישיבה שבראשה עמד.
במאי 2019 פרסם מכתב שבו שורת טענות קשות על התנהלות לא אתית של הרב שמואל טל, וסיכם שאינו ממליץ ללמוד ממנו או בישיבתו.
בית דין מיוחד שהוקם לברור בעניין, בהסכמת הרב טל והרב אליהו, קיבל חלק מטענות הרב אליהו ודחה את חלקן.
בית הדין אסר על הרב טל לעסוק ברוח הקודש ולייעץ לאנשים באופן אישי, אולם התיר לו להמשיך לעמוד בראש הישיבה וללמד בה.
בשנת 2020 פורסם בידי התכנית חשיפה שהרב שאול אלקריב ביצע מעשים מגונים ועבירות מין במשך שנים במספר נשים שבאו לחצר שלו.
בית הדין של הרב אליהו הוציא מרוב הנשים שהצליח למצוא ונפגעו ממנו את העדויות ומסר אותם למשטרה ולחיים אתגר.
אלקריב בתגובה הכחיש את המעשה ואיים על הנפגעות, על הרב אליהו ועל חיים אתגר.
אלקריב אף ניסה לתקוף את אתגר במהלך דיון בבית המשפט.
הרב אליהו היה מראשי חוקרי הנפגעים בפרשת יהודה משי זהב.
הרב אליהו מוביל עד היום חרם רבני ודתי על הרב אליעזר ברלנד.
עם פרסום התחקיר על חיים ולדר בנובמבר 2021, קבע הרב כי, "הבנאדם הזה מסוכן לחברה, מהסוג של שיינברג, ברלנד, משי זהב", והוסיף, "קיבלנו עדויות מאוד חמורות מאנשים ונשים שנפגעו".
במענה לשאלה שהופנתה אליו, המליץ שלא להחזיק בבית את ספריו.
אביגיל הלברון, מייסדת הארגון "לא תשתוק", אמרה בראיון למקור ראשון: "הרב אליהו הרים את הכפפה ושידר לנפגעים והנפגעות שהוא בצד שלהם, שהוא מאמין להם...
אם הרב אליהו לא היה עושה מעשה, דבר לא היה מתקדם.
הוא הביע אמון בנפגעות, ושום רב חרדי לא עשה את זה ככה.
ברחוב החרדי אמרו 'הנה הגיע רב מזרוחניק לעשות סדר במגזר החרדי'".
בדצמבר 2021 בעקבות פרשיית ולדר, אמר הרב צבי טאו אמר שהרב אליהו סובל ממקארתיזם ואיבד גבולות בטיפולו בנושא הטרדות מיניות.
הרב אליהו הגיב על כך כי "הרב טאו קיבל מידע לא נכון" ונסע להיפגש עמו בביתו, בסיום הפגישה פרסמו השניים כי ההדורים יושרו .
במאי 2022 פורסם שהרב משה יזדי, רב קהילה ירושלמית שפעל לחזרה בתשובה, ניצל ותקף מינית נשים שבאו לשיעורים שלו, בתגובה הכריז בית הדין הרבני של הרב אליהו על תלמידיו של יזדי ככת ועל יזדי כאנס.
ביוני אותה שנה פורסם כי מרדכי שולמן, מורה בגן ילדים בירושלים חרדי ביצע עברות מין בילדים בגן בו לימד.
בית הדין של הרב שמואל אליהו גזר עליו נידוי ודאג שיופצו בשכונות החרדיות בירושלים פליירים עם שמו ופירוט מעשיו שמזהירים את הציבור החרדי ממנו.
ובתיאום עם רבי נחום דב ברייאר, האדמו"ר של חסידות בויאן אליה השתייך שולמן, דאג בית הדין ששולמן יסולק מהחסידות.
בזמן ההתנתקות שהה הרב אליהו בגוש קטיף והביע בפומבי את התנגדותו לתוכנית.
למרות זאת, נפגש עם אישים פוליטיים שתמכו בהתנתקות ובהם השרה ציפי לבני.
הביע את דעתו כי אין היתר הלכתי לפינוי יהודים מבתיהם.
בשנת תשס"ד כתב ביחס לרב עובדיה יוסף: "מאז הסכם אוסלו הארור ומאז שנהרגו כמה מחברי הטובים וילדיהם – אני לא מחזיק בביתי שום סידור שלו ושום ספר מספריו.
לא מחרים אותו – אבל פשוט לא מסוגל".
עם הזמן התרכך יחסו לרב עובדיה והוא שיתף פעולה עם כמה מבניו ביוזמות שונות שאינן הלכתיות.
בשנת 2008, לאחר הפיגוע בישיבת מרכז הרב, פרסם מאמר בו קרא לנקמה ובו כתב: "מדינה שבאמת אכפת לה מחיי אזרחיה הייתה צריכה לתלות את עשרת בניו של המחבל על עץ גבוה חמישים אמה, שכולם יראו וייראו".
בדצמבר 2010 פרסם פסק הלכה הקובע כי ליהודים אסור למכור או להשכיר דירות לגויים, על בסיס האיסור של "לא תחנם".
לפסק ההלכה צורפו חתימותיהם של כחמישים רבני ערים, ובשלב מאוחר יותר חתמו על המכתב למעלה מ-300 רבנים דתיים לאומים וחרדים, בהם הרבנים שלמה אבינר, זלמן מלמד, דב ליאור ושמחה הכהן קוק.
הפסק עורר הד תקשורתי רחב וגינויים מצד מספר רבנים, ארגון יד ושם, יושב ראש הכנסת, ראש הממשלה נתניהו ונשיא המדינה שמעון פרס.
בתגובה לגינויים כתב הרב אליהו שהם נובעים מאידאולוגיה השוללת את קיומה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ומגיוס פוליטיקאים חסרי עמוד שדרה.
לדבריו, הפסק חוקי כמו חוק מקרקעי ישראל שאימץ את תקנות הקק"ל, המייעדות את קרקעותיה להתיישבות יהודית בלבד.
הוא טען שהמגנים לא יצאו נגד הרשות הפלסטינית שחוקקה כי המוכר קרקע ליהודי דינו מוות.
אמירותיו של הרב שמואל אליהו גררו מספר הליכים נגדו.
בשנת 2002 הורה היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין לחקור אותו בחשד של הסתה לגזענות לאחר שהתבטא נגד לימודי ערבים במכללת צפת ובעד טרנספר לערביי ישראל.
בפברואר 2006 הגיש נגדו כתב אישום אך כתב האישום בוטל לאחר שהרב הבהיר את דבריו.
בעקבות עתירה לבג"ץ שהגיש המרכז הרפורמי לדת ומדינה בדרישה להעמידו לדין משמעתי, בשנת 2017 קיימה עמו שרת המשפטים איילת שקד שיחת הבהרה בעניין חובת הזהירות הנדרשת בהתבטאויותיו מתוקף תפקידו.
ב־2019 הוזמן לשיחת הבהרה נוספת אצל שר המשפטים אמיר אוחנה.
בספטמבר 2020 הורה בג"ץ להעמיד את הרב אליהו לדין משמעתי עקב חלק מהתבטאויותיו כבעל תפקיד ציבורי א-פוליטי.
פסק הדין קבע באופן תקדימי כי רב עיר, יחד עם תפקידים נוספים, הם תפקידים א-פוליטיים ומכך אסור להם להתבטא באופן ששולל השקפות פוליטיות או ערכיות אחרות.
ביחס לאחרות פסק בית המשפט כי הן לגיטימיות במסגרת מילוי תפקידו.
הוא הועמד לדין משמעתי בשנת 2024, ופרטי ההליך נשמרים בסוד.
בעקבות פסיקת בג"ץ שיש להרוס את בית הכנסת "איילת השחר" בגבעת זאב, לאחר שנציגי בית הכנסת לא הצליחו להוכיח כי יש להם זכויות בקרקע עליה הוא הוקם, אמר הרב אליהו כי בגליל ישנם אלפי בתים בנויים ללא רישיון ועשרות מסגדים שבנויים על קרקע יהודית ואינם נהרסים.
"בית המשפט פרץ דרך לעצמו לפגוע במקומות הקדושים, וזה יפגע גם במקומות קדושים לנצרות ולאסלאם".
הוא המליץ למרר לשופטים את החיים בהפגנות ובצעקות, במסגרת החוק.
בינואר 2018 קרא לפיטורי הרמטכ"ל גדי איזנקוט בשל מאמציו לשלב נשים ביחידות קרביות, וקשר זאת לירידה במוטיבציה בצה"ל.
בזמן המהומות בישראל (2021), לאחר שבתי משפט שחררו עשרות ערבים שנעצרו בעקבות התפרעויות, האשים הרב אליהו את השופטים באחריות להמשך המהומות, וקבע כי הם אשמים בכך שיהודים נרצחים.
בפברואר 2023, לאחר רעידות האדמה בטורקיה ובסוריה, פרסם מאמר בו השווה ביניהן לבין הטבעת המצרים בים סוף והסביר כי רעידות האדמה הן נקמה אלוהית בגויים, וכי עלינו להודות עליה לאל.
המאמר עורר ביקורת בציבור הדתי לאומי, בעקבותיה פרסם מאמר הבהרה ואמר שאין סתירה בין הודיה להגשת עזרה לנפגעים.
במרץ 2023 קרא לבני הישיבות יחד עם רבנים נוספים לצאת ולהפגין בצמתים בתמיכה לרפורמה המשפטית.
בנובמבר 2023 התייחס לסערה שעורר בנו השר עמיחי אליהו באומרו "מה עושים עם רצועת עזה?
להפיל עליהם אטום על עזה?
זו אופציה, אותי לא יפטרו, את הבן שלי רצו אבל אותי לא יפטרו".
בנובמבר 2023, תוך כדי מלחמת חרבות ברזל, קרא לבכירי צה"ל להתפטר.
בן דודו, הפרופ' שמגר בן אליהו האשים אותו בניסיון להכניס טריז בין מפקדי הצבא לבין הציבור וקרא לו להתפטר.
בנובמבר 2023 יצא נגד העסקה לשחרור החטופים בטענה שהדרך הנכונה היא לשחרר את החטופים בקרב כפי שעשתה ממשלת ישראל בראשותו של יצחק רבין במבצע אנטבה
לאחר הסכם חמאס–ישראל (אוקטובר 2025) קרא לרצוח מחבלים ששוחררו בעסקה.
הרב אליהו מנהל אורח חיים צמחוני.
בשנת 2007 קרא לשקול מחדש את הברית עם הדרוזים בישראל בעלון תנועת קוממיות.
בשנת ה'תשע"ב החל במיזם של מפגשים עם אנשי דת מוסלמים, נוצרים ודרוזים המפגשים נערכים בביתו של הרב אליהו בצפת, ומתקיימים בהם דיונים בנושאים המאחדים בין בני הדתות השונות ובדרך לצמצם את המתח הקיים ביניהן.
הרב שמואל אליהו עסק גם בתחום תרומת האיברים, שרבים מהציבור הדתי נמנעים ממנה, בשל בעיות הלכתיות סבוכות הכרוכות בה.
לצורך כך השתתף בהקמת עמותת בלבבי, שקידמה חתימה על כרטיס ייחודי לציבור הדתי, המאפשר לתרום איברים בהתאם לדרישות ההלכה.
בשנת 2018 שונה הנוסח של כרטיס אדי כך שיתאפשר פיקוח הלכתי על תרומת איברים.
מאז העמותה אינה מנפיקה עוד כרטיסים נפרדים, וקוראת לכלל הציבור לחתום על כרטיס אדי.
בענייני צניעות הרב אליהו נוטה להחמיר יחסית למקובל בקרב רוב הרבנים הדתיים הלאומיים.
כך למשל, ייעץ לשואלת שלא ללכת עם "חצאית 3/4" ללא גרביים, וכן ייעץ לשואל להגיע לזמן קצר בלבד לחינה של קרובת משפחה, שבה לא יישמרו גדרי הצניעות.
הוא כתב מאמר תמיכה בטשטוש של תמונות פניהן של בנות, בעלון שבת המופץ בבתי כנסת, כדי למנוע הסחת דעת מהתפילה.
הרב שמואל אליהו נשוי לטובהמנהלת מדרשת 'תכלת' בצפת ומפיקת סרטים תורניים לילדים, ואב ל-7. ילדיו:
עמיחי – ח"כ בכנסת העשרים וחמש מטעם מפלגת עוצמה יהודית, שר המורשת, יו"ר איגוד רבני הקהילות ומנכ"ל עמותת צו אחד.
הרב אריאל – שימש רב צבאי ב"נצח יהודה", מנכ"ל איגוד רבני קהילות.
רב קהילת "לב חריש" בחריש.
הרב אלעד – רב בית הכנסת "אור החיים הקדוש" בגדרה, מנהל הגרעין התורני "אורי גדרה" ורב 'אולפנת גילה' מרשת 'שעלי תורה' בבית שמש.
ישי – לשעבר מפיק בגלי צה"ל.
רחל בזק – רבנית ויועצת חינוכית.
ינון - חתנו של הרב יהודה גליק.
אפרת רבינוביץ'- עובדת סוציאלית, מנהלת את בית הדין המיוחד של הרב שמואל אליהו העוסק בפגיעות מיניות.
אביהם של ישראל – לקט סיפורים לפי סדר מסילת ישרים על אביו, הרב מרדכי אליהו, על פי סיפורים ששמע במהלך השנים לאחר פטירת אביו, יא' כרכים
אביהם של ישראל – על התורה – אוצר דברי תורה על סדר פרשיות השבוע, סיפורים שסיפר אביו וסיפורים על אביו, בעריכת שחר שמואל ששון, ה' כרכים
אוהבם של ישראל – חלק א' – סיפורים שסופרו על הבבא סאלי מפי הרב מרדכי אליהו ואחרים.
חלק ב' – סיפורים שסופרו על חכם מנחם מנשה.
טוב להודות – הלכות, תשובות ודרשות ליום העצמאות וליום ירושלים.
נערך על ידי הרב משה עמיאל, ה'תשע"ו
חוברת שאלות של חיים – קובץ מאמרים ומדרשים על העניינים שלאחר המוות
חוברת למה בית מקדש – מאמרים בענייני בית המקדש, נכתבה בעילום שם
קול צופייך – עלון שבועי בענייני פרשת שבוע, הלכה ואקטואליה, סיפורים ושו"ת סמס, בהמשך לעלון השבועי של אביו
שפתי תפתח – סידור קול אליהו – סידור לתלמידים עם הלכות בתוספת פירוש רעיוני, לספרדים ואשכנזים, ירושלים ה'תשע"א
פרי עץ הדר – סדר לימוד לט"ו בשבט.
הגדה של פסח קוראי שמו – מאמרים אמונים והלכתיים סביב חג הפסח וההגדה לאור הגאולה.
הנבואה – נבואות שמתגשמות בדור הגאולה, כולל נתונים סטטיסטיים והמחשות ממש של הנבואות.
הלכות מלחמה ושלום - מעלת הלוחמים, הלכות פדיון שבויים, הסכמי שלום, אומץ וגבורה.
על העלונים מבוסס הספר "דברי מרדכי" על פרשת השבוע
מאמר מרדכי – הלכות לימות החול – בענייני החלק הראשון של אורח חיים, ירושלים תשע"ג.
בעבר יצא ספר זה בשם "ספר הלכה".
מאמר מרדכי – למועדים ולימים – הלכות חגים (מקביל לשולחן ערוך סימנים תכ"ט–תרצ"ז)
דרכי הלכה – הערות בהלכה של הרב מרדכי אליהו על קיצוש"ע לרב שלמה גאנצפריד
דרכי טהרה – הלכות נידה, טהרת המשפחה והלכות צניעות.
סדר הסליחות השלם – כולל הלכות לחודש אלול וערב ראש השנה
כרכים נוספים יצאו לתשעה באב, תיקון ליל שבועות ותיקון ליל הושענא רבה.
קול יעקב – מחזורים לימים טובים (ראש השנה, יום כיפור, סוכות, פסח, שבועות), בתוספת הלכות
רבי שמואל אליעזר הלוי איידלס (איותים אחרים: איידלש או אידלש; בראשי תיבות: מהרש"א – מורנו הרב רבי שמואל איידלש או אליעזר; ה'שט"ו 1555 – ה' בכסלו ה'שצ"ב 1631 אוסטרואה) היה רב ומפרש התלמוד, מגדולי האחרונים.
צאצא למשפחת קלונימוס, שייחוסה מגיע עד דוד המלך.
המהרש"א נולד לגיטל (ממשפחת מהר"ל מפראג) ולרבי יהודה הלוי הספרדי בשנת ה'שט"ו (1555) בעיר קז'ימייז' שבממלכת פולין.
על פי אחת המסורות אביו של המהרש"א ורבי שמואל הלוי סגל, אביו של הט"ז היו אחים.
המהרש"א נודע כעילוי עוד בילדותו.
הוא נישא לבתה של מרת איידל ליפשיץ (הלפרין) (אלמנתו של רבי משה ליפשיץ רבה של בריסק), והוא ואשתו פורנסו על ידי מרת איידל, שאף מימנה את הישיבה של המהרש"א; על כך היה תמיד מזכיר אותה כאמו השנייה, ולכן כונה "איידל'ס" (יידיש: של איידל).
בשנת ה'שס"ח, 1608, נפטרה מרת איידל ועם מותה עבר לשמש כרב בחלם ליד לובלין.
חונס (תולדות הפוסקים), לאחר כהונתו בלובלין, כיהן כרב בטיקטין, אך יש שמקדימים את תקופתו בטיקטין לשנת שמ"ה.
לאחר מכן שימש כרב באוסטרוה והקים שם ישיבה.
השתתף בוועד ארבע ארצות בירוסלב, והיה חתום על תקנה שאסרה קניית משרות רבניות בשכר.
התפרסם בחייו במעשי חסד רבים, על דלת ביתו היה רשום "דלתי לארח אפתחנו" (איוב).
כמו כן היה משורר, וכתב כמה קינות על יהודים שנהרגו מעלילה.
נפטר בה' בכסלו ה'שצ"ב (1631), ונקבר באוסטרוה.
חתנו היה ר' משה בן יצחק בונמש (נקרא גם רבי משה מלובמלא) ערך את פירושיו בספר "מהדורא בתרא" והוסיף הערות וחידושים משלו.
בהקדמת הספר רשם את צוואת חותנו המהרש"א להפיק את חידושי ההלכות וחידושי האגדות זה לצד זה.
תבנית זו נשמרה בדפוס וילנא.
המהרש"א חיבר שני חיבורים על הש"ס: חידושי הלכות המבאר את החלק ההלכתי בתלמוד, וחידושי אגדות המפרש את אגדות חז"ל.
חיבורים אלו צורפו לחיבור אחד בדפוסים והם משולבים זה בזה לפי סדר הדפים, כאשר החלק האגדי הודפס בגופן קטן יותר על מנת להבדיל בין שני החלקים.
חיבור זה מודפס ברוב המהדורות של הש"ס, יחד עם פירוש מהר"ם וחכמת שלמה.
בנוסף, חתנו רבי משה חיבר חיבור בשם "מהדורא בתרא" הכולל את חידושיו וחידושי חותנו.
חיבור זה נדפס אף הוא ברוב מהדורות הש"ס.
פירושו של המהרש"א מתמקד בעיקר בתוספות, אבל לפעמים מפרש גם את הגמרא ורש"י.
הספר נחשב לספר יסודי בלימוד תוספות עד כדי כך, שהוא משמש מדד ללומדי תוספות אם לימודם הובן להם על ידי השוואה עם הבנת המהרש"א, והחזון איש באגרותיו מדריך ללמוד מהרש"א כחלק עיקרי בלימוד.
גם חכמי צפון אפריקה והמזרח החשיבו מאוד את לימוד המהרש"א, לדוגמה, הרב עזרא עטיה הנהיג בישיבת פורת יוסף, שמיד לאחר לימוד התוספות ילמדו את פירוש המהרש"א כולו על הסדר.
וכן נהגו בישיבות צפון אפריקה.
בספר זה לראשונה הופיע ביטוי "צרת רבים חצי נחמה" בניסוח זה.
בספרו מרבה המהרש"א לחלוק על המהרש"ל.
על המהרש"א נערכו מספר חיבורים, המפורסם שבהם הוא קרני ראם, המודפס לצד המהרש"א ברוב מהדורות הש"ס.
בשנת תשס"ז, הדפיסו מכון המאור בתוך מהדורתם לספר ארבעה טורים את הערות המהרש"א על חלק חושן משפט, מכתב יד של תלמידו.
הביטוי ביידיש "א שווערע מהרש"א" משמעותו - סוגיה קשה.
חתנו משה מייזליש מלובמלא, מחבר "מהדורא בתרא".
בת (אמא של אליהו אברהם).
שרה, בזווג ראשון אשת שמואל הירש.
בזווג שני אשת בנימין וולף טויבער מווילנה, בנו של יצחק וולף בונם מייזליש, בנם של דרייזל שמחה בונם מייזליש.
שמואל אלבז (נולד בשנת 1966) הוא מוזיקאי, מנצח, מעבד, מתזמר ונגן מנדולינה ישראלי.
אלבז נולד וגדל בבאר שבע.
הוא בוגר הקונסרבטוריון העירוני באר שבע, האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים בפקולטות לביצוע וניצוח, והאקדמיה למוזיקה באמסטרדם.
השתלם אצל המנצחים מנדי רודן, סטנלי ספרבר, ליאור שמבדל, פטר אטווש, דויד פורסליין ורולנד קיפט.
ניצח על התזמורת הקאמרית החדשה של אמסטרדם ועל התזמורת הסימפונית של הארלם.
בין השנים 2002–2014 שימש כמנהל המוזיקלי והמנצח הראשי של התזמורת האנדלוסית הישראלית, יחד איתה הוא זכה בשנת 2006 בפרס ישראל על תרומה לחברה ולמדינה בתחום התרבות.
בין השנים 2016–2021 שימש אלבז בתפקיד מנהל אמנותי עמית של תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית.
אלבז מופיע כמנצח וכסולן במנדולינה במדינות רבות בעולם וכן עם מרבית התזמורות החשובות בישראל, בהן התזמורת הפילהרמונית הישראלית, התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית ירושלים, אנסמבל המאה ה-21, התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון, הסינפונייטה הישראלית באר שבע, תזמורת האופרה הקאמרית, סימפונט רעננה, תזמורת הבמה הישראלית ועוד.
אלבז עוסק כמעבד ומתזמר בהפקות מוזיקליות ובהקלטות רבות עבור תזמורות, זמרים ואמנים רבים.
אלבז הקים וניהל מוזיקלית את רביעיית המנדולינות רביעיית קרמן.
באוגוסט 2003 זכה בפרס ראשון עם רביעייתו בתחרות בינלאומית יוקרתית להרכבי כלי פריטה, שנערכה בלה ריוחה, ספרד.
אלבז הקליט את הסונטות והפרטיטות לכינור סולו מאת יוהאן סבסטיאן באך בהקלטת בכורה עולמית, במנדולינה, וכן מחזור של סונטות לכינור מאת מוצרט בהקלטת בכורה עולמית במנדולינה.
ההקלטות זכו להתעניינות ולהשמעות רבות בתחנות רדיו ברחבי העולם.
בשנת 2000 יזם אלבז את "הפסטיבל הבינלאומי לכלי פריטה" בבאר שבע, ושימש גם כמנהלו האמנותי.
בשנת 2007 זכה בפרס באר שבע למצוינות בתחום המוזיקה.
אלבז עוסק במקביל לעבודתו כמוזיקאי, גם בחינוך מוזיקלי בבתי ספר, קונסרבטוריונים ומכללות.
בשנים 2005-2002 שימש כמרצה באוניברסיטת חיפה בחוג למוזיקה ובחוג ללימודים רב תחומיים, ועסק בהוראת מקצועות תורת המוזיקה ותיזמור.
בשנת 2004 הקים את בית הספר למוזיקה בנתיבות, ומאז מנהל אותו.
עוסק בחינוך למצוינות ובטיפוח מרכזי מצוינות בנגב.
אלבז קיים הרצאות ביחידה למצוינות בחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב, משנת 2011 הוא מרצה וחבר סגל בחוג לאומנויות הקול והמסך במכללה האקדמית ספיר.
אלבז נשוי ואב לשניים, מתגורר בגבעות בר.
שמואל אימברמן (נולד ב-3 בדצמבר 1936) הוא מפיק, במאי קולנוע וטלוויזיה, תסריטאי, עורך ומוזיקאי ישראלי.
הפיק וביים סרטי עלילה, דרמות לטלוויזיה, סרטים דוקומנטריים, סרטי תדמית ופרסומות – לישראל ולמדינות מחוצה לה.
שמואל אימברמן נחשב לממציא ה"קליפים" בישראל, בעידן שבו הטלוויזיה הייתה עדיין בשחור-לבן.
רבים מהשירים העבריים בין 1968 ל-1975 זכו לסרטונים שביים אימברמן.
בתחילת הדרך שיתף פעולה עם חברת סרטי רול, במסגרתה שבר מוסכמות קולנועיות שרווחו בתעשייה המקומית עד אז.
כך, למשל, צילם את כוכבי הלהקות הצבאיות באתרי חוץ ובנופים טבעיים (ולא באולפנים) - את להקת הנח"ל בנחל הירקון, את להקת פיקוד דרום בתעלת סואץ; את מירי אלוני, סולנית להקת הנח"ל, הכניס לדוד כביסה, ואת הכוכבים האחרים הרקיד על חומות עכו העתיקה.
הקליפ שלו ל"אני מת" של שלישיית לא אכפת להם הפך מיד עם צאתו לקלאסיקה.
כמו כן, ביים מספר תוכניות בסדרה "מזל כוכב" ששודרה בערוץ הראשון בראשית שנות ה-70.
עם "רול" עשה את סדרת הדרמה הטלוויזיונית הראשונה בישראל, חדווה ושלומיק, לערוץ היחיד באותם ימים, וכן את הלהיטים הקולנועיים "חמש חמש" (230 אלף צופים) ו"לא שם זין" (700 אלף צופים), על פי ספרו של דן בן אמוץ (1987).
אימברמן הלחין שירים לשלמה ארצי ("אנחנו לא צריכים"), אריק איינשטיין ("הרחק בלילה"), יהורם גאון, שלישיית גשר הירקון ("ליל קרב"), ולרבים אחרים.
בשנת 2001 הוא ביים סדרה "דום לב" על פי תסריט של לירון פיין.
ב-2006 קיבל פרס הוקרה מיוחד מטעם האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה "על מכלול עבודתו ועל תרומתו לתעשיית הקולנוע והטלוויזיה בישראל מזה כשלושים שנה".
ב-2013 יצא לאור ספרו הראשון, "מייקינג-אוף".
בראיונות שליוו את יציאת הספר, חשף אימברמן כי הוא חולה במחלת פרקינסון מאז 2005.
"בוא נפוצץ מיליון" (קומדיה, 1977)
"חדווה ושלומיק" (סדרת דרמה בת 12 פרקים, 1971)
"איי לייק מייק" (סרט מוזיקלי, 1968)
"הם יגיעו מחר" (דרמה, על פי מחזה מאת נתן שחם, 1990)
"כסף קטלני" (סדרת פעולה, פיילוט)
"מגירות הלב" (סדרת דרמות קצרות לערוץ 2, 1995)
"קשר קומראן" (סדרת טלוויזיה עלילתית – חו"ל)
"מטולדו לירושלים" (עם יהורם גאון, 1988)
"יותר מדי קברים" (ליום הזיכרון לחללי מערכות ישראל)
"כנף אחת לאמא" (בי"ס לטיסה)
"שוק המציאות" (משירי נתן אלתרמן)
"בקבוק במרתף" (דרמה דוקומנטרית על השואה, 1994)
"בחזרה לאנטבה" (עם סורין הרשקו)
בנוסף, ביים אימברמן מאות סרטי טלוויזיה לערוץ הראשון בהשתתפות כל הלהקות הצבאיות.
ספיישלים מיוחדים בהשתתפות, בין היתר, שלמה ארצי, חוה אלברשטיין, יהורם גאון, להקת בת-שבע, דודו דותן ויפה ירקוני.
ביים והפיק סרטי תדמית ופרסומת רבים לקולנוע ולטלוויזיה.
בין היתר עבור משרד התיירות, חברת החשמל, אגד, חברת העובדים, אל על, צים, דלתא, דרוזים, סיני, ארגון נכי צה"ל וצה"ל.
ריכז את המגמה ללימודי קולנוע וטלוויזיה במכללה למינהל, ואת מגמת המשחק הקולנועי בבית הספר למשחק ניסן נתיב.
מלמד קולנוע וטלוויזיה במסגרת האוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2006 קיבל אימברמן את פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
הרב שמואל אליקים קדר (כ"ה בתמוז ה'תשי"ג, יולי 1953 – י"ז בתשרי ה'תשס"ז, אוקטובר 2006) היה רב, ראש כולל ומחבר ספרי שו"ת היכל שלמה.
בעל פרס ירושלים לתרבות תורנית על חיבורו "אהלי שלמה".
נולד בבארות יצחק למרדכי ואסתר, ניצולי השואה שניצלו על ידי חסידת אומות העולם לואיז דלוניה.הוא נקרא על שם סבו מצד אביו, ר' שמואל אליקים קייזלר.
בעזבם את הקיבוץ נדדו הוריו לדרום הארץ, ומשם הגיעו עם שלושת ילדיהם לרמת אביב.
את לימודיו התיכוניים סיים בתיכון "צייטלין".
מאחר שלא היה סניף של בני עקיבא בשכונה, יזם הקמת סניף של הצופים הדתיים.
התגייס לצבא במסגרת הנח"ל וריכז את שבט "משואות" של הצופים הדתיים בירושלים, שם הכיר את אשתו, מירה לבית אלידר.
עם גמר שירותו בצבא, בשנת תשל"ה, החל ללמוד בישיבת מרכז הרב, ובמקביל הדריך בישיבה לצעירים שעל ידה.
בט"ו באב תשל"ה נישא למירה.
בשנת תשל"ז עבר לכולל מר"ץ שבמבשרת ירושלים.
מר"ץ (מרכז צוותות) שולח צוותי תלמידים בוגרים לעיירות פיתוח; אך לרב קדר אושר באופן חריג להישאר ולהמשיך ללמוד מעבר לשלוש השנים המקובלות.
לאחר זמן מה החל אף לשמש כ'נושא ונותן' בישיבה, אז גם התחיל לערוך חוברות של טבלאות, "הלכה סדורה", בהלכות שבת ובהלכות נידה.
במשך שנים רבות, מאז ועד חודש לפני פטירתו, נהג להשכים וללמוד יום-יום טרם עלות השחר.
במשך שנים ארוכות אימצה משפחתו משפחות של עולים חדשים שגרו במרכז קליטה במבשרת ירושלים, והוא אף דאג לקליטתן במקומות שונים בארץ, עם חלקן שמר על קשר רצוף גם לאחר תקופת האימוץ.
עם השנים החל לתת שיעורים ולשמש כר"מ בישיבה.
בתשנ"ד, בעקבות הסכמי אוסלו, עברה המשפחה לעפרה.
בשנת תשנ"ז נישאה בתו הבכירה רויטל לשמואל רוט.
כדי למנוע כפילות בשם, הוסיף הרב קדר את השם אליקים לשמו הפרטי.
לפיכך הופיעו כל ספרי "טובו אהליך" החל מאז תחת שם המחבר שמואל אליקים קדר.
בשנת תשנ"ט החל לשמש גם כראש התוכנית בכולל לרבנות והוראה במצפה יריחו.
בשנת תש"ס נתבקש על ידי כמה מתושבי עפרה להעביר שיעור בהלכה בשבתות.
נפטר לאחר מחלה ממארת בי"ז בתשרי תשס"ז (2006) והובא למנוחות בבית העלמין של עופרה.
לאחר פטירתו הוסיפו חדר לימוד לבית הכנסת בעפרה וקראוהו על שמו, "אהל שמואל".
בתקופת מגוריו במבשרת ציון נולדו חמשת ילדיו.
בתו היא העיתונאית יפעת ארליך, בנו הוא הסופר הרב עדאל קדר ממשיך דרכו.
ספרו הראשון "אהלי שלמה", עוסק בביאור שיטת רש"י בפירושו לש"ס.
חלק א' של ספר זה – חידושי תורה בסוגיות מוקצה – זכה בשנת תשמ"ט זכה בפרס ירושלים לספרות תורנית.
כעבור שש שנים, בשנת תשנ"ד, הוציא הרב חלק ב' לספר "אהלי שלמה" – כללי מלאכות שבת והשבותין.
במקביל החל להוציא גם את המהדורה הראשונה של שו"ת "היכל שלמה" (תשובות לשאלות שנשאלו במבחני ההסמכה לרבנות) בהלכות שבת, כמו גם המהדורה הראשונה של "תוספת אהל" (בירור סוגיות בשו"ע ונושאי כליו [על פי העקרונות של "אהלי שלמה"]) בהלכות שבת.
הוצאת הספרים הפכה למפעל חייו, ובאמצעותה נעזרים בספריו ללימוד תורה מסודר ומבורר וכחזרה למבחני ההסמכה לרבנות.
את כל ספריו מכר במחירי עלות.
בשנת תשנ"ו אחרי שהחל להרצות במכללה לבנות שבירושלים קורס בתורה שבכתב כמבוא לתורה שבעל-פה, החל לכתוב את הספר "תורת אהל".
3 כרכים של חלק א' יצאו לאור כעבור שנתיים.
בתשס"ד יזם סדרה רביעית של ספרים שכתב: "הלכה שנונה", כדי לעזור ללומדי ההלכה לשנן את לימוד הלכות השולחן ערוך, וכדי להקל על הנבחנים להסמכה לרבנות.
בסדרה זו נתן הרב כותרת לכל סעיף בכל סימן בשולחן ערוך וכן תמצות קצר של דברי האחרונים העיקריים והמהותיים על הסעיף.
הרב קדר גם עיצב טבלת סיכום לספר "מסילת ישרים".
סדרת ספרי היכל שלמה הומשכה לאחר פטירתו על ידי בנו, הרב עדאל, שהוציא לאור את היכל שלמה על הלכות חופה וקידושין, מילה וגרות, תפילה קריאת התורה ובית כנסת, ברכות ומזוזה.
אהלי שלמה - ביאור שיטת רש"י לסוגיות בש"ס.
תורת אהל - על השתלשלות מתורה שבכתב לתורה שבעל פה.
שו"ת היכל שלמה - תשובות לשאלות שנשאלו במבחני ההסמכה לרבנות של הרבנות הראשית לישראל.
מקוואות (כיום במבחנים לרבנות עיר)
על ידי הרב עדאל קדר, בן הרב)
עירובין (כיום במבחנים לרבנות עיר)
תפילה בית כנסת וברכות (עודכן על ידי הרב עדאל קדר, בן הרב)
חופה וקידושין (על ידי הרב עדאל קדר, בן הרב)
תוספת אהל - בירור סוגיות בש"ס ובנושאי כליו.
הלכה שנונה - סימני השו"ע הנצרכים למבחני ההסמכה לרבנות בתוספת תמצות קצר של האחרונים.
הלכה סדורה - טבלאות עזר לשינון הלכות בשו"ע.
כיהן בין היתר כמפקד חטיבת הצנחנים, כמפקד עוצבת האש, כקצין חי"ר וצנחנים ראשי, כראש חטיבת המבצעים וכמפקד פיקוד העורף.
לאחר שירותו הצבאי כיהן בין היתר כמנכ"ל התאחדות הקבלנים והבונים בישראל, כחבר מועצת עיריית חיפה וכדירקטור בחברות שונות.
ארד נולד ב-1947 בחיפה כשמואל קופרארד, והוא בוגר הפנימייה הצבאית שליד בית הספר הריאלי.
הוא התגייס לצה"ל ב-1965 והתנדב לצנחנים.
בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם והשתתף בפעילות מבצעית במסגרת הגדוד והחטיבה.
במלחמת ששת הימים (יוני 1967) היה מ"מ בגדוד שלחם בסיני וברמת הגולן.
לאחר המלחמה הגיע לגדוד 890 ("אפעה"), שימש בתחילה כקצין-מבצעים גדודי ומאוחר יותר כמפקד הפלוגה המסייעת.
בתפקיד זה שימש במהלך מלחמת ההתשה בחזית התעלה.
בינואר 1971, השתתף כאחד ממפקדי הכוחות, בפשיטת צה"ל ללבנון במבצע ברדס 20.
בשנת 1972, כאשר מונה יצחק מרדכי למפקד הגדוד, מונה ארד לסגנו.
זמן קצר טרם פרוץ מלחמת יום הכיפורים (אוקטובר 1973) סיים ארד את תפקידו כסמג"ד ויצא לקורס פו"ם.
במהלך המלחמה קיבל את הפיקוד על כוח עצמאי, שכונה ברשת הקשר כוח שמוליק, ומנה שתי פלוגות צנחנים – האחת מגדוד 202, בפיקוד רפי צוקר, והשנייה פלוגה ו' מגדוד 890 בפיקודו של דני גונן.
הכוח לחם תחת פיקוד חטיבה 14, בפיקוד אל"ם (לימים אלוף) אמנון רשף, בקרב על פתיחת ציר "טרטור" וחילץ את לוחמי השריון הפצועים מן המארב המצרי בצומת הצירים "לקסיקון" ו-"טרטור".
כמו כן פיקד ארד על הכוח בקרב החווה הסינית, וכן צלח את התעלה במסגרת חטיבה 14 (באוגדה 143, אוגדתו של אריאל שרון) ולחם הן בקרב מתחם אורחה והן בטיהור החיץ החקלאי.
לאחר המלחמה, בשנת 1974, הועלה ארד לדרגת סא"ל וקיבל את הפיקוד על גדוד הצנחנים 202 ("צפע"), ושימש בתפקיד זה גם במהלך מבצע יונתן (יולי 1976), שם פיקד על כוח מן הגדוד שתפקידו לכבוש את בית הנתיבות החדש.
לאחר-מכן מונה לקצין האג"ם במפקדת קצין חי"ר וצנחנים ראשי, בו שימש במהלך מבצע ליטני (מרץ 1978).
בשנת 1980 הועלה ארד לדרגת אל"ם ומונה לפקד על חטיבת כרמלי.
ב-1981 קיבל את הפיקוד על בית הספר לקצינים של צה"ל (בה"ד 1), ופיקד עליו עד 1982. במבצע שלום הגליל (יוני 1982) היה ארד מפקדה של חטיבת בה"ד 1 שלחמה בגזרה המזרחית נגד צבא סוריה וארגוני המחבלים והשתתפה בקרבות לכיבוש ביירות.
בשלהי המבצע (ספטמבר 1982) מונה ארד למפקד חטיבת הצנחנים.
ב-1984, עם סיום תפקידו כמח"ט הצנחנים, עבר ארד הסבה לשריון, הועלה לדרגת תא"ל וקיבל את הפיקוד על אוגדת צנחנים ("עוצבת האש").
בנובמבר 1985 מונה לקצין חי"ר וצנחנים ראשי (קחצ"ר).
במסגרת תפקיד זה היה ארד אחראי על היחידות המיוחדות של צה"ל, ופיתח את תורת הלחימה נגד טרור במקביל לפרוץ האינתיפאדה הראשונה (דצמבר 1987).
ב-1989 קיבל ארד את הפיקוד על אוגדה משוריינת, וב-1991 מונה לראש חטיבת המבצעים במטכ"ל.
בשנת 1992, נכח ארד, מתוקף תפקידו כרח"ט מבצעים, תרגיל מודל למבצע שיח אטד, התנקשות בנשיא עיראק, סדאם חוסיין, באמצעות טיל תמוז.
במהלך תרגיל מודל למבצע, התרחשה תאונה קטלנית בתוצאותיה, כאשר אחד ממשתתפי התרגיל שיגר טיל לעבר מבנה מאויש; הטילים היו אמורים להיות משוגרים רק בחלק השני וה"רטוב" של התרגיל, בו המבנה תוכנן להיות ריק.
ארד מיהר למקום האירוע, עזר במתן עזרה ראשונה לפצועים ובארגון הפינוי לבתי החולים.
באוגוסט 1994 הועלה ארד לדרגת אלוף, ומונה למפקד פיקוד העורף.
הוא שימש בתפקיד זה עד ספטמבר 1997, אז פרש מצה"ל לאחר 32 שנות שירות.
ארד הוא בוגר קורס מפקדי פלוגות, בית הספר לפיקוד ולמטה (קורס פו"ם), מכללת הצבא הבריטי לפיקוד ומטה בקימברלי וקורס מפקדי אוגדות.
כמו כן, הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה ולימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב.
עם פרישתו מצה"ל מונה ארד למנכ"ל התאחדות הקבלנים והבונים בישראל בע"מ, ושימש בתפקיד זה במהלך השנים 1997–2001. במקביל, שימש חבר דירקטוריון באל על, רפא"ל ובנק הפועלים.
כמו כן היה חבר בוועדת המינויים העליונה של ממשלת ישראל למינויים בכירים, ויו"ר עמותת הצנחנים.
ב-2003 התמודד ארד בבחירות לראשות עיריית חיפה מטעם מפלגות הליכוד ועם אחד, אולם הפסיד למועמד מפלגת שינוי ורשימת הירוקים המקומית יונה יהב (שפרש לצורך ההתמודדות ממפלגת העבודה).
הוא היה חבר מועצת העירייה וראש ועדת הכספים.
ביום שבת, ה-22 בנובמבר 2003, נפטר שמואל ארד בביתו, מדום לב.
הוא השאיר אחריו אישה, שלומית, ושלושה ילדים.
על שמו של האלוף שמואל ארד נקרא גשר במחלף חיפה דרום, המחבר בין כביש 2 לכניסה המערבית של מנהרות הכרמל.
הרב שמואל אלעזר היילפרין (ט"ו בתשרי תרצ"ג, אוקטובר 1932 - י"ג באדר תשס"ט, מרץ 2009) היה רב שכונת בית ישראל בירושלים וראש ישיבת תורת אמת.
חסיד חב"ד, דור שביעי לבעל התניא ומייסד ויו"ר איגוד צאצאי רבנו הזקן.
נולד בירושלים ביום ט"ו תשרי, יום טוב ראשון של חג הסוכות תרצ"ג, להוריו, הרב חנניה יוסף והרבנית בריינה היילפרין.
נכד לשושלת רבנים שמוצאה בעיר ברז'ן שבגליציה.
אם אביו היא הרבנית פשה הדסה נינת הרבנית מנוחה רחל סלונים אם היישוב החב"די בעיר חברון, נכדת הרב בעל התניא.
למד בישיבת חיי עולם בירושלים, אצל הרב שלמה שרייבר, ראב"ד בד"ץ של אגודת ישראל בירושלים, ובישיבת סלבודקה בבני ברק בראשות הרב יצחק אייזיק שר והרב מרדכי שולמן.
בחודש אייר תשי"א החל ללמוד בישיבת תורת אמת חב"ד בירושלים, שם נעשה לתלמידו המובהק של ראש הישיבה, רבי משה אריה לייב שפירא, רבה של שכונת בית ישראל.
היה גם תלמידו של הרב שלמה יוסף זוין, שהסמיכו לרבנות ולדיינות וצירפו למערכת האנציקלופדיה התלמודית (בכרכים יב-טז), ככותב ובודק ערכים.
הוא החשיב לרבותיו את המשפיע החב"די הרב נחום שמריהו ששונקין ואת הרב חיים שאול ברוק, ראש ישיבת אחי תמימים בראשון לציון.
בין השנים תשי"ב - תשי"ז ניהל את צעירי אגודת חב"ד בירושלים.
בשנת תשי"ז, 1957, נשא לאישה את הרבנית חסא יוכבד לבית משפחת הגר, בתו של רבי יהודה זונדל הגר מסטנוויץ סאווראן, נכדת הרב שמואל אהרון שזורי.
בשנים תשכ"ד - תשל"ו כיהן כראש ישיבת תורת אמת חב"ד בירושלים.
בשנת תשל"ו מונה לרב שכונת בית ישראל בירושלים.
בשנים תשל"ו - תשמ"ו כיהן כראש בית המדרש להלכה ודיינות "אהל מיטא" בירושלים.
בשנת תשמ"ח החל לכהן כרבו של בית הכנסת חב"ד "בית יוסף" בשכונה (כממלא מקום אביו).
היה ממונה וחבר הנהלת כולל חבת ירושלים של יוצאי גליציה.
נפטר בי"ג באדר תענית אסתר תשס"ט, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
בשנת תשל"ב (1972) הקים את איגוד צאצאי רבנו הזקן, במטרה לחזק את קשר צאצאי רבי שניאור זלמן מלאדי בעל התניא עם מורשת סבם.
האיגוד מקיים כנסים שנתיים, אירועים אזוריים ומפגשי ענפים.
בעבר הפיק האיגוד את ביטאון "מחצבת", והוא ממשיך להוציא לאור מנשרים ועלונים.
האיגוד הוציא את "ספר הצאצאים" - ספר המרכז את אילן היוחסין לצאצאי רבי שניאור זלמן מלאדי.
בספר מופיעים רוב אלו שנולדו עד לשנת הדפסתו בתש"מ (1980).
הרב חנניה יוסף אייזנבך, ראש ישיבת תומכי תמימים חב"ד בבני ברק
הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ)
הרב חיים יהודה רבינוביץ, אב"ד בירושלים
הרב משה שפירא, ראש מדרשת "שובה" בעפרה
פרסם מאמרי הגות ומחשבה בשבועון כפר חב"ד, ביומון המודיע ועוד.
פלפולים תורניים וסוגיות הלכתיות פרסם בירחון "קול תורה" (שראה אור בעריכת סבו הרב שזורי) ובקבצים תורניים.
"ציון לנפש חי"ה" - הערות וביאורים על ספר התניא, לזכר רעייתו חסא יוכבד היילפרין (ירושלים, תשס"א).
"בצילא דמהימנותא" - זיכרונות משהותו בחצר הרבי מנחם מנדל שניאורסון בברוקלין (טבריה, תשס"ט).
"מנחם משיב נפשי" - אסופת מאמריו סביב אישיותו של הרבי מנחם מנדל שניאורסון (קריית מלאכי, תשס"ח).
"אנשים של צורה" - מאמרי הערכה על רבותיו ומעצבי דמותו (כפר החורש, תשס"ו).
תשובה הלכתית לפסק דין של הרב עובדיה יוסף.
בתו שרה מלכה, רעיית הרב נחום וילהלם, מחבר הספר 'יסודות ושרשים בשער היחוד והאמונה'
בתו הדסה יעקובוביץ, רעיית הרב יונה אלימלך יעקובוביץ, ר"מ בישיבת תומכי תמימים בקריית גת
בנו הרב יצחק מאיר, יו"ר איגוד צאצאי רבנו הזקן
בנו הרב משה צבי (חתן הרב ישעיהו הרצל) רב בית כנסת חב"ד בשכונת בית ישראל ומראשי איגוד הצאצאים
אחיו הרב לוי יצחק הלפרין.
היה ראש המכון מדעי טכנולוגי להלכה
שמואל אלדר (4 במרץ 1953 – 15 במרץ 1998) היה טייס מסוקים בחיל האוויר הישראלי ומפקד בסיס פלמחים בדרגת תת-אלוף שנהרג בהתרסקות מסוק.
נולד ב-4 במרץ 1953 במושב סתריה, בן לשרה ומרדכי יצחק אדלר, ניצולי השואה שהיו ממייסדי המושב.
למד בבית הספר היסודי 'סמילנסקי' ובמגמה הביולוגית בבית הספר התיכון ע"ש עמוס דה-שליט ברחובות.
בינואר 1971 התגייס לצה"ל והתנדב לקורס טיס.
לקראת תום הקורס, פרצה מלחמת יום הכיפורים, ואלדר נמנה עם קבוצת פרחי-טיס שהחלה להתקשר לטייסות חיל האוויר, ולהציע את עזרתה.
כך הגיע עם שלושה פרחי-טיס נוספים לטייסת 201 ("האחת").
הארבעה סייעו בעבודת הטייסת בנושאים שונים כגון בדיקת פקודות מבצע, חיפוש טעויות של המתכננים, ומילוי דו"חות מודיעין לאחר שתיחקרו את הצוותים.
בטייסת פגש אלדר את אהובה והשניים הפכו לזוג.
פחות מחודש לאחר תום המלחמה, הסתיים קורס טיס מספר 72, ואלדר הוצב בטייסת 125 שהפעילה אז מסוקי אלואט 2 ובל 206 ג'ט ריינג'ר ("סייפן").
בפברואר 1975 נשא אלדר את אהובה לאשה, ושנה מאוחר יותר נולד בנם הבכור - רותם.
בהמשך נולדו לזוג שלוש בנות: טלי, נטע ובר.
בקיץ 1975 עבר אלדר לטייסת 118 שהפעילה מסוקי CH-53 סי סטאליון ("יסעור"), שם הוסמך כקברניט ומונה לקצין הדרכה.
לאחר שנתיים עבר לשרת כמדריך בבית הספר לטיסה, וביוני 1978 השתחרר משירות סדיר.
הוא הקים חממה במשק של הוריו, במושב סתריה, והחל לגדל פרחים.
ב-1980 חזר לשירות סדיר בחיל האוויר, והתמנה לסמ"ט ב' (סגן מפקד טייסת) בטייסת 118. לאחר שנה הפך לסמ"ט א'.
במלחמת לבנון הראשונה ביצע עשרות גיחות פינוי פצועים, הספקה לכוחות הלוחמים והנחתת כוחות.
בסוף 1984 מונה למפקד טייסת 123 שהפעילה מסוקי בל 212 ("אנפה") מבסיס חצרים.
ביולי 1987 מונה למפקד טייסת 118. כמפקד הטייסת, העניק לה את שמה - "דורסי הלילה".
בתקופת פיקודו על טייסת 118 אירעה תאונה קטלנית שבה נהרג קברניט מסוק "יסעור", סרן , ונפצעו טייס המשנה ושני המכונאים המוטסים, כתוצאה מהתרסקות המסוק בזמן שהניח אבן-סימון בגבול ישראל-מצרים, בדצמבר 1988.
ביוני 1990 סיים אלדר את הפיקוד על טייסת 118 ויצא ללימודים במכללה צבאית באלבאמה.
באוגוסט 1991 שב לישראל עם משפחתו, ומונה לראש ענף במחלקת מבצעים.
פחות משנה אחר-כך מונה לסגן מפקד בסיס תל נוף, והועלה לדרגת אלוף-משנה.
ב-1994 יצא ללימודי תואר שני במדע המדינה בתחום הביטחון הלאומי במכללה לביטחון לאומי ובאוניברסיטת חיפה, אותם סיים כמצטיין דיקן.
לקראת סיום לימודיו מונה למפקד בסיס פלמחים והועלה לדרגת תת-אלוף.
כמפקד הבסיס שבו היו מוצבות שתי טייסות ה-AH-1 קוברה ("צפע") של חיל האוויר, עבר הסבה למסוק הקוברה.
אלדר השתתף במבצע ענבי זעם כטייס UH-60 בלק הוק ("ינשוף").
ב-4 בפברואר 1997 אירע אסון המסוקים ואלדר מונה לחבר בוועדת החקירה שהוקמה בראשותו של האלוף במילואים דוד עברי.
בבוקר ה-15 במרץ 1998 יצאו תא"ל אלדר וסגן לטיסת אימונים במסוק AH-1 קוברה מספר 489. אלדר הדריך את גור, חניך בקורס אימון מתקדם (קא"מ) שסיים את קורס-הטיס רק חודשיים קודם-לכן.
במהלך הטיסה דיווח אלדר על רעידות באזור הזנב, הודיע כי הוא שולט במצב וכי ינסה לבצע נחיתת אונס.
כעבור דקה התפרק זנב הקוברה, והמסוק צלל לים, מול נתניה.